tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מיכאל "קישי" גלבוע: מפקח מטעם משרד החינוך.
מחפש כל הזדמנות לדווח על כשלים בפנימייה.
כנרת: המזכירה של בית הספר "רוגוזין" ברעננה.
אדיה: תלמידת כיתה י"א, "צופיפניקית" בשבט איילון.
מספר הפרקשם הפרקתאריך שידור מקורי 1שמעתם את הצלצול?28 ביולי 20182New kid on the block28 ביולי 20183אילוף הסוררת4 באוגוסט 20184הנותנת11 באוגוסט 20185חוק וסדר18 באוגוסט 20186על בנים ועל בנות7הפרק עם המסר8עיתונאי קטן שלי9חרדת ביצוע10Tom Yaar Graduates
תום מאירה ארמוני (נולדה ב-21 בספטמבר 1985) היא מוזיקאית, מפיקה מוזיקלית, מלחינה, מעבדת מוזיקלית ונגנית ישראלית.
ארמוני נולדה בירושלים לאשל ולנוריתא ארמוני.
גדלה באיטליה, הולנד, סינגפור וישראל בשל עבודתו של אביה.
עד גירושיה מהמוזיקאי רן דרום, עבדה בשם תום דרום.
בשנת 2016 הלחינה עם תומר יוסף את המוזיקה לסרט מוות בבאר שבע שביימו טלי שמש ואסף סודרי.
פסקול הסרט זכה בפרס דוקאביב בקטגוריית פסקול מקורי.
באותה שנה כתבה עם אסא רביב את המוזיקה לעונה הראשונה של הסדרה צל של אמת.
בהמשך כתבו השניים את המוזיקה גם לעונה השנייה.
את הסדרה ביימו יותם גנדלמן, ארי פינס ומיקה תימור והיא נמכרה לנטפליקס.
בשנת 2018 כתבה ארמוני עם רביב את המוזיקה לסדרה "המוסד: סיפור כיסוי" של הבמאי דוקי דרור.
בשנת 2019 כתבה עם תמיר מוסקט את המוזיקה לסדרה "המתווך" מיני-סדרה צרפתית-בלגית של אתגר קרת ושירה גפן המשודרת Arte.
באותה שנה הלחינה את המוזיקה לסרט הקולנוע של גור בנטביץ', קצפת ודובדבנים יחד עם אסא רביב וניר מטרסו.
פסקול הסרט היה מועמד לפרס אופיר בקטגוריית מוזיקה לסרטים.
בהמשך אותה שנה הלחינה עם רביב את המוזיקה לסרט ישורון: 6 פרקי אבות שביים עמיחי חסון.
פסקול הסרט זכה בפרסי הפורום הדוקמנטרי בישראל בפרס הפסקול לשנת 2019.
באותה שנה כתבה עם רביב את המוזיקה לסרט סאבלט שביים איתן פוקס.
באותה שנה כתבה עם רביב את המוזיקה לסדרה לאבד את אליס.
פסקול הסדרה היה מועמד בקטגוריית המוזיקה לסדרות מקוריות בפסטיבל קאן סירייס.
את הסדרה ביימו סיגל אבין והיא נמכרה לשירות ההזרמה Apple TV.
ב- 2020 הלחינה יחד עם רביב את המוזיקה לסרט "הלילה הזה" של הבמאי נדב שירמן.
שנה לאחר מכן הלחינו השניים את המוזיקה לסדרה "Buried" של הבמאים גנדלמן ופינס לרשת הטלוויזיה שואוטיים.
כתבו יחד את המוזיקה לסדרה "המניע" של טלי שמש ואסף סודרי לאחר מכירתה לנטפליקס.
כמו כן, כתבו יחד את המוזיקה לסרטו של פיני טבגר "יותר ממה שמגיע לי".
בשנת 2015 הפיקה עם גדי פטר את שירה של אפרת גוש "ציפור שיר".
בשנת 2017 הפיקה את האלבום "Fire - Live at Bauer Studios" של סיון טלמור.
בשנת 2018 הפיקה ארמוני עם תמיר מוסקט את המוזיקה לאלבומה של רונה קינן, "מות התפוז" אותו הפיקה עם תמיר מוסקט בשנת 2018.
בשנת 2019 הפיקה את האלבום "אי במערבולת: שרות זלדה" שיצא תחת הלייבל נענע דיסק ובו משתתפות בין היתר יהודית רביץ, אהובה עוזרי, יסמין לוי, נרקיס, אסתר רדא ואחרות.
באותה שנה הפיקה מוזיקלית עם אורי וינוקור את האלבום "Immigrants of Lace".
בשנת 2020 הפיקה את אלבומה השני של רננה נאמן, "Rebel bell".
בשנת 2009 הפיקה את ההופעה של אסף אמדורסקי בעקבות צאת אלבומו הרי את.
בין השנים 2011–2014 הפיקה את מסע ההופעות של אפרת גוש בעקבות צאת האלבום אה אה אה אהבה.
בשנת 2013 הפיקה מוזיקלית את ההופעה של אניה בוקשטיין לרגל צאת אלבום הבכורה הנושא את שמה.
בשנת 2015 הפיקה פרויקט חברתי מבית קהילת ZE.ZE, המאפשר לנגני רחוב לחשוף את כישרונם ויצירתם לקהל הרחב.
בשנת 2016 הפיקה את הופעתה של סיון טלמור לרגל הוצאת האלבום "Fire".
ארמוני שרה ומנגנת על קלידים ומוזיקה המופקת מתכנותי מחשב.
בשנים 2015–2016 עבדה כיועצת מוזיקלית של רכבת ישראל.
במסגרת עבודה פיתחה פרויקטים מוזיקליים שהשתלבו בחלל הציבורי כגון פרויקט הפסנתרים שבו הוצבו פסנתרים בתחנות רכבת כדי להנגיש אותם לנוסעים העוברים ושבים.
בנוסף איגדה 50 מוזיקאים מרחבי הארץ לנגן בתחנות.
בין השנים 2016–2018 הייתה חלק מקבוצה יוצרת בשם בית מקס ליבלינג, תחת מחלקת השימור של עיריית תל אביב-יפו.
במסגרת הפרויקט הפיקה את האירוע "נפרדים מכיכר דיזנגוף", מיצג אמנותי בהשתתפות האמנית אלונה רודה בשיתוף עובדי אגף דרכים ומאור.
בשנים 2017–2019 ניהלה אמנותית בלייבל העצמאי של תמיר מוסקט "Ape records".
חברת sequential - דייב סמית' היוקרתית המייצרת קלידים, בחרה בארמוני כאחת מהאמניות להן נתנה חסות.
בשנת 2019 הפיקה מוזיקלית, ניגנה וניהלה מוזיקלית את הפרויקט אי במערבולת: שרות זלדה שבו הלחינות יוצרות את שירי המשוררת.
הפרויקט יצא בחברת נענע דיסק.
תום סיינטפיט הוא כדורגלן עבר בלגי ומאמן נבחרת מאלי בהווה.
סיינטפיט שיחק כקשר במועדונים וסטרלו, לומל וורברודרינג חיל.
סיינטפיט אימן במספר מועדונים ברחבי העולם.
ברמה הבינלאומית, סיינטפיט אימן את נבחרות נבחרת נמיביה, זימבבואה, אתיופיה, תימן, מלאווי, טוגו, בנגלדש, טוגו ומלטה.
ב-18 ביולי 2018 מונה סיינטפיט כמאמן נבחרת גמביה.
הוא הוביל את נבחרת גמביה לטורניר הגדול הראשון בתולדותיה, גביע אפריקה לאומות 2021.
בפברואר 2024 חתם טום סיינטפיט בנבחרת הפיליפינים בכדורגל.
באוגוסט אותה שנה, החל לאמן את נבחרת מאלי בכדורגל.
תום נשר (נולדה ב-17 בדצמבר 1996) היא במאית, תסריטאית ועיתונאית ישראלית.
בעבר שימשה בתור כתבת תחקירים ומבזקנית בחדשות 13 ובגלי צה"ל.
נשר נולדה ב-1996 בלוס אנג'לס כבת בכורה לבמאי אבי נשר ולרעייתו איריס, צלמת ואמנית.
המשפחה חזרה לישראל כשהייתה בת חמש וחצי.
אחיה הצעיר, ארי, נהרג בתאונת "פגע וברח" בספטמבר 2018, זמן קצר אחרי שחגג את יום הולדתו ה-17.
היא למדה קולנוע בבית הספר לאמנויות תל אביב ואחריו בתלמה ילין, שם יצרה ארבעה סרטים קצרים, ביניהם "אחת, שתיים, שלוש" עם ג'וי ריגר, שלמדה איתה בתלמה ילין, והסרט "אלבי ואלמה".
את סרטה הראשון ביימה כבר בגיל 12, ובגיל 15 השתתפה כבמאית בפסטיבל סרטי ילדים ונוער עם סרטה "ארץ המראות", שבו כיכבה מיכל ינאי.
את שירותה הצבאי עשתה במחלקת הקריינים של גלי צה"ל.
לאחר השחרור, למדה תסריטאות בסם שפיגל בירושלים והחלה בלימודי תואר ראשון בספרות והיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, אותו לא סיימה.
נשר החלה את דרכה ב-2007, כשהשתתפה בסרטו של אביה, "הסודות", כאחייניתה של נעמי (אניה בוקשטיין).
בהמשך שיחקה בתפקידי אורח קטנים בסרטים נוספים שלו, בהם "פעם הייתי", "זוהי סדום", "פלאות", "החטאים" ועוד.
משנת 2018 הייתה פרזנטורית של רשת האופנה פקטורי 54 במשך כשנתיים ובמקביל ביימה וכתבה את התסריט לסרט הקצר "ועכשיו לעצום עיניים" שבו שיחקו ענבר מרקו ונלי תגר.
הסרט מציג בחורה צעירה המגיעה לתערוכת אמנות ומנסה להתגבר על תחושת הבדידות שהיא חווה במהלכה.
הסרט הוצג בהקרנה חגיגית במוזיאון תל אביב לאמנות והוקרן רשמית בפסטיבל הקולנוע ירושלים ופסטיבל הסרטים הבינלאומי ברומא.
בדצמבר 2020 החלה לעבוד בחדשות 13 כמבזקנית וככתבת.
היא הפיקה עשרות כתבות דוקומנטריות בתקופת הקורונה בישראל ולאחריה.
היא עבדה עם אביה אבי נשר כבמאית משנה בשנת 2021 בסרט "תמונת הניצחון", וביימה את סרט המייקינג אוף (מאחורי הקלעים).
בספטמבר 2022 הודיעה כי היא עוזבת את תפקידה כמבזקנית, אך המשיכה לשמש כתבת עד לפרישתה מהערוץ.
בשנת 2024 ביימה את סרט הקולנוע "קרוב אליי".
בסרט מככבות בתפקידים הראשיים ליה אללוף ודריה רוזן, ולצידן נטע גרטי, יעקב זדה-דניאל ואופק פסח.
עלילת הסרט מציגה את עדן ואחיה הצעיר נתי, שנהרג בתאונת דרכים, וכיצד עדן חוקרת את אהבתו של נתי לנערה בשם מאיה.
הסרט זכה בפרס סרט הביכורים הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים, וכן ב-4 קטגוריות בפרסי אופיר לשנת 2024, וביניהם בקטגוריות "הסרט הטוב ביותר" ו"הבמאית הטובה ביותר".
בנובמבר 2024 נבחרה לאחת מעשרת הבמאים המבטיחים של מגזין וראייטי האמריקאי לשנת 2025.
נשר בזוגיות עם גיא קורנובסקי, בן דודה של השחקנית ליהי קורנובסקי.
תום ראובני (נולד ב-12 ביוני 2000) הוא גולש רוח ישראלי על גלשן מדגם iQFoil; זוכה מדליית הזהב באולימפיאדת פריז 2024.
תום הוא בנם של ד"ר רונן ראובני (PhD), מומחה לפיזיולוגיה של המאמץ, ושל קייט ראובני, אשת הייטק ילידת בריטניה.
הוא גדל והתחנך בראש העין ולו שני אחים ואחות.
הוריו עודדו אותו לפעילות ספורטיבית מגיל צעיר ובילדותו התאמן במספר ענפי ספורט שונים.
בענף גלישת הרוח החל להתאמן כשהיה בן שמונה.
הוא למד בבית הספר התיכון בגין בראש העין אך עזב את הלימודים בכיתה י"א והשלים את בחינות הבגרות שלו באופן עצמאי בשל עומס האימונים והתחרויות.
את שירותו הצבאי בחיל הים העביר במעמד של ספורטאי מצטיין.
ראובני החל את דרכו בענף גלישת הרוח כשהיה בן שמונה בעקבות אביו שהיה גולש חובב והוא מתאמן במועדון השייט בני הרצליה.
בצעירותו זכה ראובני במספר מדליות באליפויות עולם לנוער בגלשני ניל פרייד RS:X.
בשנת 2016, זכה במדליית ארד באליפות העולם לנוער שנערכה בלימסול שבקפריסין.
באותה השנה התחרה גם לראשונה באליפות העולם לבוגרים וסיים במקום ה-57. בשנת 2017 זכה במדליית זהב באליפות העולם לנוער שנערכה באגם גארדה שבאיטליה.
בשנים שלאחר מכן באליפויות העולם לבוגרים ובתחרויות מהסבב העולמי הצליח ראובני להגיע מספר פעמים לשיוטי המדליות אך לא הצליח לסיים באחד משלושת המקומות הראשונים ולעמוד על הפודיום; באליפות העולם בשנת 2019 הוא סיים במקום השמיני (וראשון מבין קטגוריית עד גיל 21) ושנתיים לאחר מכן סיים במקום השישי.
באליפות העולם בגלישת רוח מדגם IQFOiL לשנת 2022 שנערכה בברסט שבצרפת סיים ראובני במקום הרביעי.
באפריל 2023 זכה ראובני במדליה הראשונה שלו בתחרות בוגרים בסבב העולמי, כאשר זכה במדליית ארד בתחרות גביע הנסיכה בפלמה דה מיורקה שבספרד.
באליפות העולם לשנת 2024 שנערכה בלנסרוטה שבספרד סיים במקום שמיני.
זמן קצר לאחר התחרות הודיע הוועד המנהל באיגוד השייט בישראל כי הוחלט שראובני ייצג את ישראל במשחקים האולימפיים בפריז בגלישת רוח בדגם IQFOil.
בתחרויות השיט באולימפיאדת פריז 2024, הוא זכה במדליית הזהב הרביעית של ישראל במשחקים האולימפיים והיחידה באולימפיאדת פריז.
בשקלול 13 שיוטי המוקדמות הוא סיים במקום השני הכללי אשר העלה אותו ישירות לשלב חצי הגמר.
בחצי הגמר הוא סיים במקום השני, העפיל לגמר והבטיח מדליה.
בשיוט הגמר ראובני התחיל טוב ועבר ראשון את המצוף השני ומיד לאחר מכן בחר נתיב גלישה אחר מהשייט ההולנדי והאוסטרלי, בחירה שעזרה לו להתבסס במקום הראשון.
הוא המשיך להוביל ועבר ראשון גם את המצוף השלישי והרביעי וחצה את קו הסיום במקום הראשון לפני גריי מוריס (אוסטרליה) במקום השני ולוק וואן אופזילנד (הולנד) במקום השלישי.
בעקבות הזכייה, ראובני נבחר יחד עם רומי פריצקי לשאת את דגל ישראל בטקס הסיום של המשחקים.
בדצמבר של אותה השנה נבחר על ידי הוועד האולימפי לספורטאי השנה עבור הישגיו.
באוקטובר 2021, בעת שהתאמן בבריטניה, פגש את מי שהפכה לזוגתו, הגולשת הבריטית ססקיה סילס.
סילס עברה להתגורר בישראל עם ראובני והצטרפה לנבחרת גלישת הרוח לנשים.
תום מיין הוא אדריכל ומרצה אמריקאי החי ופועל בלוס אנג'לס.
מיין עומד בראשות התוכנית לתואר שני בתכנון ערים במכון לארכיטקטורה של דרום קליפורניה (SCI-Arc) ומרצה באוניברסיטת פנסילבניה, בנוסף מילא תפקידי הוראה באוניברסיטה הפוליטכנית של מדינת קליפורניה, פומונה (Cal Poly Pomona) ובאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
הוא עומד בראש Morphosis Architects, משרד אדריכלים שבסיסו בקולבר סיטי ובניו יורק.
מיין קיבל את פרס פריצקר לאדריכלות במרץ 2005.
מיין נולד בווטרברי, קונטיקט ב־19 בינואר 1944. למד אדריכלות באוניברסיטת דרום קליפורניה (1968).
באותה עת החזיק מיין באג'נדות חברתיות ורצה להתמקד בתכנון עירוני, מיד לאחר שקיבל את התואר הראשון שלו, החל לעבוד כמתכנן עירוני תחת האדריכל הקוריאני קי סו פארק ובמקביל החל ללמד באוניברסיטה הפוליטכנית של קליפורניה (קאל פולי פומונה).
מאוחר יותר סיפר כי במהלך אותה תקופה הוא הבין ש"מדיניות ותכנון לא יעבדו בשבילי" ושהוא "זקוק לפתרון מוחשי יותר", מיין הבין שהוא נמשך יותר לעיצוב אדריכלי של מבנים וחללים.
ב-1972, עזב מיין בפתאומיות את קאל פולי פומונה ושיתף פעולה עם סטודנטים ומורים נוספים אותם חלקם עמיתיו מאוניברסיטת דרום קליפורניה כדי להקים את המכון לארכיטקטורה של דרום קליפורניה, או SCI-Arc.
הקרע נבע מהבדלים בין הדיקן בקאל פולי דאז לבין ריי קאפה, שעמד בראש המחלקה לאדריכלות בבית הספר.
מטרת המוסד החדש הייתה לעורר מחדש את החינוך האדריכלי הפורמלי עם אג'נדות חברתיות מובהקות יותר ויחס ביקורתי יותר כלפי המקצוע.
ב-1978 עזב מיין לאוניברסיטת הרווארד שם השלים תואר שני בבית הספר לעיצוב לתארים מתקדמים.
מיין וחבריו הקימו את Morphosis Architects ב-1972. מטרתם הייתה לפתח אדריכלות שתתחמק מהגבולות הנורמליים של צורות מסורתיות.
מבחינה ויזואלית, האדריכלות של המשרד כוללת צורות פיסוליות ומופשטות, מגמה שהולכת ומתחזקת אותה זוקף מיין לטובת טכניקות העיצוב הממוחשבות.
העבודה הראשונה שלהם הייתה בית ספר בפסדינה, שבו למד בנו של מיין, הפרסום מפרויקט זה הביא להם עוד מספר בתי מגורים.
מיין מתאר את ימיה הראשונים של הקבוצה יותר כ"להקת גראז" מאשר עבודה רצינית.
הם בילו את זמנם הפנוי בניסויים ובהמצאות חדשות עבור לקוחותיהם, שהיו מורכבים מחברים והורים לתלמידים.
לאחר שסיים מיין את לימודיו בהרווארד חזר לעבוד ב-Morphosis והתמנה לראש המשרד, במסגרת תפקידו הפך לאדריכל והמתכנן הראשי של כל עבודות המשרד.
המשרד גדל והתפתח ותכנן פרויקטים ברחבי העולם.
במסגרת תוכנית המצוינות בעיצוב של מינהל השירות הכללי של ממשלת ארצות הברית, הפך מיין לאדריכל העיקרי של פרויקטים פדרליים.
בין השנים 2017 ו־2021 מיין בשיתוף פעולה עם אדריכלים נוספים תכננו את הקורנל טק, קמפוס טכנולוגי ומחקרי הפועל באי רוזוולט בניו יורק בשיתוף פעולה של אוניברסיטת קורנל והטכניון.
מיין תכנן את מרכז בלומברג בקמפוס, בניין מאופס אנרגיה בעל תקני יעילות אנרגטית מחמירים.
בתחילת הקריירה שלו, מיין נודע לרעה כבעל מזג פוגעני המתעמת עם לקוחותיו.
"אף אחד מהלקוחות שלי לא היה ממליץ עליי", הודה מאוחר יותר.
ב-2002, התבקש מיין על ידי מגזין ניו יורק להכין הצעה לאתר מרכז הסחר העולמי, שבו זה עתה הסתיימו הניקיונות והשיקום.
בדיון על תוכניתו, מיין שיתף את המראיין במחשבותיו על פיגועי 11 בספטמבר.
"אין לי אמפתיה, זה לא גורם לי לבכות.
יכולתי להצדיק את הטרור טוב יותר מאשר להפך".
פרס רומא, האקדמיה האמריקאית ברומא, איטליה / 1987
יו"ר אליאל סערינן, בית הספר לאדריכלות, אוניברסיטת ייל / 1991
פרס ברונר בארכיטקטורה, האקדמיה האמריקאית לאמנויות וספרות / 1992
מדליית זהב של לוס אנג'לס, המכון האמריקאי לאדריכלים / 2000
פרס המצוינות לעיצוב קרייזלר / 2001
פרס עשרת הפרויקטים הירוקים, ועדת האדריכלים האמריקאית לאיכות הסביבה / 2007
מדליית אדוארד מקדואל / 2008
מדליית ניטרה למצוינות מקצועית / 2011
תום מיניס (נולדה ב-15 במרץ 2005) הוא שחיינית ישראלית.
מיניס שחיינית מכבי ראשון לציון, ומתאמנת בהדרכתה של יעל אשכנזי.
באליפות אירופה שנערכה בבלגרד שבסרביה ביוני סיימה במקום 12 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:02.96 דקות, במקום 16 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:17.39 דקות, ובמקום 19 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 29.73 שניות.
תומאזו אלבינוני (איטלקית: Tomaso Albinoni; 8 ביוני/14 ביוני 1671, ונציה - 17 בינואר 1751) היה מלחין בארוק איטלקי.
הוא התפרסם בזמנו כמלחין אופרות, אך כיום זכור בעיקר הודות למוזיקה הכלית שלו.
ה שלו הוא אחד הקטעים המוכרים ביותר במוזיקה של תקופת הבארוק שהיה ליצירה פופולרית ומושמעת, לצד הקאנון של פכלבל.
כיום סבורים המומחים כי הקטע המפורסם הוא למעשה שחזור מאוחר, שנכתב על ידי רמו ג'אזוטו (Remo Giazotto), מוזיקולוג שהתמחה בעבודותיו של אלבינוני, על פי קטע מסונאטה של אלבינוני עצמו.
תומאזו אלבינוני, שאביו, אנטוניו אלבינוני (1634–1709), היה סוחר נייר ואציל עשיר בוונציה, למד נגינה בכינור וזמרה.
מעט, יחסית, ידוע על חייו, בהתחשב בשיעור קומתו כמלחין בין בני זמנו ובתקופה המתועדת היטב יחסית שבה חי.
בשנת 1694 הקדיש את אופוס 1 שלו לבן-עירו, החשמן פייטרו אוטובוני (בן-אחיינו של האפיפיור אלכסנדר השמיני); אוטובוני היה פטרון חשוב של מלחינים אחרים ברומא, כמו ארכאנג'לו קורלי ודומניקו סקרלטי.
בשנת 1700 עבד אלבינוני ככנר אצל פרדיננדו קרלו, דוכס מנטובה, אשר לו הקדיש את אופוס 2, קובץ של 12 יצירות כליות: 6 סימפוניות (סונטות) ו 6 קונצ'רטי, כולם ב 5 קולות ולכלי קשת עם באסו קונטינואו.
בשנת 1701 כתב את הסוויטות אופוס 3, שזכו לפופולריות עצומה, ואת הקובץ הזה הקדיש לדוכס הגדול פרדיננד השלישי מטוסקנה.
בשנת 1705 נשא אישה; אנטונינו ביפרי, מנצח המקהלה בכנסיית סן מרקו היה עד לנישואים, וככל הנראה היה ידידו של אלבינוני.
נראה, מכל מקום, שלאלבינוני לא היו עוד קשרים עם המוסד הזה, הראשון במעלה בחיי המוזיקה בוונציה, ואת תהילתו הראשונית כמלחין אופרות רכש בערים רבות באיטליה, ביניהן ונציה, ג'נובה, בולוניה, מנטובה, אודינה, פיאצ'נצה ונאפולי.
בתקופה זו גם הרבה לחבר מוזיקה אינסטרומנטלית: לפני 1705 כתב בעיקר טריו סונאטות וקונצ'רטי לכינור, אבל מאז ועד 1719 כתב סונאטות סולו וקונצ'רטי לאבוב.
אלה האחרונים מופיעים באופוס 7 ובאופוס 9: קונצ'רטי לאבוב ולתזמורת כלי קשת וגם קונצ'רטי לשני אבובים ולתזמורת כלי קשת.
שלא כמלחינים אחרים בני זמנו, נראה שמעולם לא חיפש משרה בכנסייה או בחצרות אצולה.
בהקשר זה יש לזכור שאלבינוני היה בעל אמצעים ונהנה מן האפשרות להלחין באופן עצמאי.
בשנת 1722 הזמין אותו מקסימיליאן עמנואל השני, הנסיך הבוחר של בוואריה, להיות מנצח האופרות בחצרו.
אלבינוני הקדיש לו סדרה של שנים-עשר קונצ'רטי, אופוס 9 שנזכרו לעיל: 4 קונצ'רטי לאבוב, 4 לשני אבובים ו-4 לכנור.
בשנת 1742 יצא לאור בצרפת קובץ סונאטות לכינור של אלבינוני.
הקובץ התפרסם כ"posthumus", כלומר, לאחר מות המלחין, ומתוך כך סברו המלומדים במשך שנים שאלבינוני מת סמוך לאותה שנה.
ואולם, נראה שאלבינוני המשיך לחיות בוונציה באלמוניות; רשומות מקהילת סאן ברנאבה, מקום הולדתו, מלמדות שאלבינוני מת בשנת 1751, "בגיל 84" (כנראה שגיאה), ממחלת הסוכרת.
אלבינוני כתב כחמישים אופרות, ו-28 מהן הופקו בוונציה בין 1723 ל-1740. עם זאת, כיום הוא נודע בעיקר במוזיקה האינסטרומנטלית שלו, בייחוד בקונצ'רטי לאבוב.
המוזיקה הכלית שלו משכה אליה תשומת לב רבה מצד יוהאן סבסטיאן באך, שכתב שתי פוגות (BWV 946 ו-BWV 951), המבוססות על נושאים של אלבינוני מתוך הטריו סונטות אופוס 1 שלו לשני כינורות ובאסו קונטינואו.
באך השתמש גם בבסים של אלבינוני לתרגילי הרמוניה לתלמידיו.
קרוב משפחתו של באך, המלחין יוהאן גוטפריד ולתר, עיבד כמה יצירות מאת אלבינוני לעוגב סולו, בדומה למה שעשה באך ליצירות אחדות מאת ויולדי.
רבות מיצירותיו של אלבינוני אבדו במלחמת העולם השנייה, כשהספרייה הממלכתית בדרזדן נהרסה בהפצצת בעלות הברית, ועל כן רק מעט ידוע על חייו ועל המוזיקה שלו מאמצע שנות ה-20 של המאה ה-18 ואילך.
האדאג'ו בסול מינור המפורסם של אלבינוני הוא כאמור שחזור משנת 1945 שעשה רמו ג'אזוטו על פי קטע מפרק איטי של טריו סונאטה, שגילה בין הריסות הספרייה.
השימוש המפורסם ביותר ביצירה נעשה בסרט "גליפולי" משנת 1981, שעלילתו מתרחשת במלחמת העולם הראשונה, סביב קרב בשם זה.
גם להקת הדלתות הקליטה גרסה אינסטרומנטלית משלה ליצירה בליווי תזמורת, לאלבום "An American Prayer".
גם להקת הרוק המתקדם רנסאנס הקליטה גרסה (עם טקסט מושר) ליצירה, וגם שלמה ארצי הקליט גרסה עם מילים המושרות בעברית באלבומו "את ואני" משנת 1975. בערוב השנים עברה היצירה מטאמורפוזה על ידי יוצר מוזיקת ההאוס די ג'יי טיאסטו, שנתן לה אינטרפרטציה עכשווית.
קולונל תומאס אדוארד לורנס (באנגלית Thomas Edward Lawrence; 16 באוגוסט 1888 – 19 במאי 1935), הידוע גם בכינוי לורנס איש ערב, היה ארכאולוג, דיפלומט, סופר ואיש צבא בריטי, אשר קנה את עיקר תהילתו בעקבות התפקידים שמילא במסגרת המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה ובמרד הערבי.
פועלו במלחמה, יכולתו להיטמע בחברה הערבית על אף היותו בריטי וכן כישרונו להעלות את חוויותיו על הכתב הקנו לו את התואר "לורנס איש ערב".
לורנס נולד בטרמדוג, ויילס, כילד מחוץ לנישואים של תומאס צ'פמן, אציל אירי-אנגלי שנטש את אשתו לאחר שהתאהב בשרה ג'אנר, אמו של לורנס.
השניים לא נישאו, אך חיו יחד כזוג ואימצו לעצמם את שם המשפחה לורנס.
ללורנס היו שלושה אחים נוספים.
חוקרים רבים סוברים כי העובדה שלורנס נולד מחוץ לנישואין גרמה לו להרגיש דחוי חברתית לכל אורך נעוריו.
לורנס טען כי בשנת 1905 הצטרף לחיל מצב מקומי אך לא נמצא לכך שום רישום צבאי.
כבר בגיל 15 לורנס וחברו לספסל הלימודים, סיריל ביסון, החלו לסייר בכנסיות מקומיות ולחקור את המונומנטים והעתיקות שמצאו בהן.
בחודשי הקיץ של השנים 1906 ו-1907 נסעו לורנס וביסון לטיולי אופניים בצרפת, שם אספו תמונות ופריטים ארכאולוגיים נוספים מכנסיות מקומיות מימי הביניים, במכתב למשפחתו כתב כך: בין השנים 1907 ל־1910 למד היסטוריה באוניברסיטת אוקספורד וסיים את לימודיו בהצטיינות.
הוא התמקד במיוחד בהשפעה של הצלבנים על האדריכלות הצבאית באירופה בימי הביניים.
אחיו הצעיר של לורנס, ההיסטוריון ארנולד לורנס , סיפר במאמר מאוחר כי בשביל לורנס העיסוק בנושא היה מעין בריחה מ"המציאות הבורגנית של אנגליה".
בקיץ של שנת 1909, במהלך חופשה מלימודיו, ערך לורנס טיול רגלי בן שלושה חודשים בין המבצרים הצלבניים בשטחי האימפריה העות'מאנית (בעיקר בשטח סוריה של ימינו) בו עבר כ-1,600 קילומטרים.
בשנת 1910 הפליג לביירות כדי להשתלם בשפה הערבית ועד מהרה הצטרף למשלחת של המוזיאון הבריטי למחקר ארכאולוגי באזור כרכמיש.
ראש המשלחת היה בתחילה דייוויד הוגארת, שעימו יפעל בהכנת המרד הערבי, ואחרי כן לנרד וולי.
בתקופה זו פגש לורנס את הארכאולוגית גרטרוד בל שתהיה יועצתו בפעילותו המודיעינית במלחמת העולם הראשונה.
בינואר 1914, כ-8 חודשים טרם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, גויסו לורנס ולנרד וולי לחיל המודיעין של הצבא הבריטי.
מטרת הגיוס הייתה לערוך מחקר מקיף על אזור הנגב, אזור שהיה חשוב במיוחד לבריטניה מאחר שהבינו כי בשעת מלחמה, צבא האימפריה העות'מאנית יהיה חייב לעבור באזור זה בדרך למצרים.
המחקר מומן על ידי הקרן לחקר ארץ ישראל.
באוקטובר אותה שנה, כשלושה חודשים לאחר פרוץ המלחמה, צורף לורנס למודיעין של המשרד לענייני ערבים אשר שכן בקהיר, מפקדיו היו גילברט קלייטון והנרי מקמהון.
הלאומיות הערבית החלה להתעצם במהלך המלחמה ורבים מן הערבים שאפו לקבל עצמאות מהאימפריה העות'מאנית הגוססת.
בשנת 1915 השריף של מכה, חוסיין בן עלי החל לנהל משא ומתן והציע לבריטים להוביל מרד ערבי כנגד האימפריה העות'מאנית בתמורה למדינה ערבית עצמאית בשטחי החג'אז, מסופוטמיה וסוריה הגדולה, דבר אשר יכול היה מאוד להשתלם לבריטים ששאפו לצמצם את הפגיעה באזור תעלת סואץ.
הרעיון זכה להתנגדות מצד צרפת אשר ראתה בסוריה הגדולה שטח מנדט עתידי שלה וכן מהממשל המקומי ההודי אשר ראה במסופוטמיה אזור השפעה עתידי של הודו.
לורנס עצמו היה תומך נלהב של רעיון מדינה ערבית עצמאית.
באוקטובר 1915 חל משבר של ממש בעמדה הערבית ובן עלי שלח מסר מאיים לשלטונות הבריטיים לפיו אם בריטניה לא תבטיח את תמיכתה במרד ערבי כנגד האימפריה העותמאנית הוא יעביר את תמיכתו אליה, דבר אשר עלול היה לאיים מאוד על גורל בריטניה במלחמה.
מקמהון הגיב למסרו של בן עלי וענה לו שהשלטון הבריטי תומך ברעיון של מרד ועצמאות ערבית אך מסריו לגבי שטחים מסוימים במזרח התיכון שכביכול היו אמורים להיות חלק מהמדינה הערבית העתידית היו עמומים (שטחים שחולקו מאוחר יותר עם צרפת וכן שטח של ארץ ישראל שהובטח בהצהרת בלפור).
באביב של שנת 1916 נשלח לורנס לאזור מסופוטמיה על מנת לנסות ולסיים את המצור על כות על ידי ניסיונות לשחד קצינים עותמאנים והמרדה של הערבים המקומיים, ניסיונות אלו לא נשאו פרי.
באותה עת החל להתגבש הסכם סייקס–פיקו אשר בדיעבד חיסל את הרעיון של המדינה הערבית המאוחדת במזרח התיכון.
על אף המרד הערבי, בו לורנס עתיד לשמש דמות מפתח, הוא ככל הנראה ידע על ההסכם שמשמעותו הייתה למעשה חיסול הרעיון של מדינה ערבית מאוחדת במזרח התיכון.
לאחר שמספר ניסיונות מקומיים בקרב הערבים לא נשאו פרי, נשלח לורנס באוקטובר 1916 על ידי רונלד סטורס, שלימים יהפוך למושל הראשון של ירושלים בימי המנדט הבריטי להיוועד עם מנהיגים ערבים באזור החג'אז ולאסוף מודיעין אודות המרד המתגבש הבא.
לורנס נועד עם שלושת בניו של השריף חוסיין, עלי, פייסל ועבדאללה, והתרשם במיוחד מפייסל, בו ראה את המתאים ביותר להנהיג מרד גדול בתמיכת הבריטים.
אל לורנס הוחלט לצרף את סטיוארט פרנסיס ניוקומב כמקשר לכוחותיו של פייסל, אך זה התעכב והגיע לאזור החג'אז רק מספר חודשים מאוחר יותר.
בדצמבר אותה שנה החלו לורנס ופייסל לתכנן כיצד להעמיד את כוחותיו של פייסל במטרה למנוע מהחיילים העותמאנים לכבוש את אזור מדינה ולחבל במסילת הרכבת החיג'אזית.
כאשר ניוקומב הגיע לורנס תכנן לעזוב את החג'אז, אך פייסל התנגד לכך נמרצות.
בסופו של דבר נשאר לורנס לצד פייסל וכוחותיו עד שאלו כבשו את דמשק בדצמבר 1918.
על אף שעיקר תהילתו של לורנס היא כאסטרטג ומקשר במהלך המרד, הוא עצמו השתתף בפעולות וקרבות רבים לאורך שהותו לצד כוחותיו של פייסל, ביניהם חבלות רבות במסילת הרכבת החג'אזית באזור החג'אז ועקבה במטרה להביס את הכוחות העותמאנים.
אחד הקרבות המשמעותיים בהם לורנס נטל חלק התרחש ב-23 בינואר 1918 באזור טפילה.
בקרב זה, אשר הונהג על ידי לורנס יחד עם ג'עפר אל אשקארי (לימים ראש ממשלת עיראק), הצליחו הכוחות להדוף כוח של 900 חיילים עותמאנים, כאשר 400 מהם נהרגו ו-200 נלקחו בשבי.
בעקבות אותו קרב עוטר לורנס באות השירות המצוין והועלה לדרגת לוטננט קולונל, אשר מקבילה לדרגת סגן-אלוף בצה"ל.
במהלך המלחמה עבר לורנס מרחקים ארוכים ונפגש עם שבטים ערבים רבים, אותם שכנע להצטרף לכוחותיו של פייסל.
הוא היה בקשר קבוע עם המפקדה הבריטית בקהיר ומסר לה מידע מודיעיני חשוב על מהלכי המרד, דבר שהיה בעל ערך רב לתבוסת האיפריה העותמאנית בחזית המזרח תיכונית במלחמת העולם הראשונה.
עד לסוף המלחמה הועלה לורנס לדרגת קולונל, המקבילה לאלוף-משנה בצה"ל.
היה אמור לקבל את צלב ויקטוריה אך סירב לקבלו.
בקיץ 1918 העותמאנים הציעו פרס של 5,000 לירות שטרלינג (אשר שווי ערך ל-1.7 מיליון ליש"ט ב-2017) על ראשו של לורנס, מאוחר יותר גובה הפרס תפח ל-20,000 ליש"ט.
בעקבות ההצעה, אחד מהקצינים הבריטים אשר לחמו לצד לורנס כתב כך:
קרב עקבה התרחש בתחילת יולי 1917. הקרב הונהג על ידי לורנס, ובו השתתפו גם כוחותיו של המנהיג הבדואי רב ההשפעה עודה אבו תאיה אשר עד לאותה עת תמך בעותמאנים.
עקבה, אשר באותה עת הייתה כפר נידח שלידו עמד חיל מצב עותמאני של 300 חיילים, הייתה חשובה מבחינה אסטרגטית לבריטים עקב הנמל ששכן בה.
לאחר ארבעה ימים של לחימה חיל המצב העותמאני וכמה ממגיני העיר נכנעו והקרב הוכתר כהצלחה.
לורנס עצמו נפצע קלות במהלך הקרב.
הצלחת הקרב הקנתה ללורנס את אמונו של המפקד החדש של חיל המשלוח המצרי, סר אדמונד אלנבי.
בספרו שבעת עמודי החכמה וכן במכתב ששלח לידידו לשירות מתאר לורנס כיצד ב-20 בנובמבר הגיע לעיר דרעא בסוריה, שם תפסו אותו חיילים עותמאנים (אשר לא זיהו אותו) ובהוראת ביי החלו להתעלל בו פיזית ומינית, תקיפה שבעקבותיה הופנה לבית חולים.
עם זאת, לורנס לא מתאר את התקיפה בצורה מפורטת.
חוקרים וביוגרפים של לורנס חלוקים בדעותיהם לגבי אופי התקיפה, אמינותה והשפעתה המאוחרת על חייו .
לורנס חותם בספרו את חווייתו הטראומתית בדרעא במשפט "באותו לילה בדרעא מבצר תמימותי אבד לנצח".
לורנס היה מן האסטרטגים העיקריים של קרב דמשק בשבועות האחרונים למלחמה.
הוא ראה בדמשק, שנפלה לידי המורדים ב-1 באוקטובר 1918, את עיר הבירה של המדינה הערבית העצמאית העתידה לקום בהנהגתו של המלך פייסל.
אך החלום נגוז סופית בקרב מייסלון בו כבשו הכוחות הצרפתים של דמשק מידי הממלכה הערבית של סוריה, קרב אשר סימל את תחילת האימפריאליזם הצרפתי במזרח התיכון.
במהלך שנות המלחמה, בעת גיבושו של הסכם סייקס פיקו, ניסה לורנס לשכנע את השלטונות הבריטיים לסגת מההסכם בטענה שזוהי הפרה בוטה של ההבטחה שהעניקו לערבים וכן שמדינה ערבית עצמאית משרתת את האינטרסים הבריטים.
לורנס נותר דמות שנויה במחלוקת ומעוררת עניין עד היום.
בעוד שיכולותיו כאסטרטג, איש צבא והשפעתו על המרד הערבי אינן מוטלות בספק, יש המטילים ספק את תמיכתו הכנה בהקמת מדינה ערבית עצמאית במזרח התיכון וטוענים שהיה לא יותר מעלה תאנה ששימש את האינטרסים של המעצמות האירופאיות במזרח התיכון.
בשלהי המלחמה פגש לורנס בלואל תומאס אשר עתיד להפוך אותו לידוען וגיבור מלחמה.
לואל היה זה שהעניק הלכה למעשה ללורנס את הכינוי "לורנס איש ערב".
אחרי כיבוש דמשק חזר לורנס ללונדון.
עבודתו הראשונה הייתה במשרד החוץ הבריטי, והוא שימש כחבר במשלחתו של המלך פייסל לוועידת השלום בפריז (1919).
במאי אותה שנה מטוס בו טס לקהיר התרסק ברומא.
שני הטייסים נהרגו, ולורנס עצמו סבל משברים רבים.
בהמשך שימש כיועצו של שר המושבות וינסטון צ'רצ'יל, עבודה אותה לורנס לא אהב.
בשנת 1922 חזר לורנס לשירות צבאי פעיל, כשהוא מנסה לברוח מהפרסום ולהשתמש בשמות בדויים.
סיבת שאיפתו לאנונימיות לא ברורה לגמרי.
הוא הצטרף לחיל האוויר המלכותי בשם "רוס", ועזב לאחר חודשים מספר כשהתבררה זהותו האמיתית.
אז הצטרף לחיל השריון המלכותי תחת השם "תומאס אדוארד שו", ובשנת 1924 חזר והתגייס לחיל האוויר באותו שם בדוי.
הוא החליף תפקידים, מיקומים ושמות על פני השנים הבאות, ולבסוף שוחרר בשנת 1935.
לורנס היה חובב אופנועים נלהב והחזיק בבעלותו 8 אופנועים בתקופות שונות, אחד מהם מוצג כיום במוזיאון המלחמה האימפריאלי.
כחודשיים לאחר השחרור נהרג לורנס בתאונת אופנוע, בגיל 46. לאחר מותו נוירוכירורג בשם יו קריינס החל מחקר על תאונות אופנוע, דבר אשר הוביל לשימוש נרחב בקסדות בקרב רוכבי האופנועים
בשנות האנונימיות שלאחר המלחמה כתב ופרסם לורנס שני ספרים רחבי יריעה המבוססים על חייו וניסיונו.
הראשון, "שבעת עמודי החוכמה" (Seven Pillars of Wisdom), עסק בשרותו במדבריות ערב.
הספר יצא בתרגום עברי בשנת תרצ"א בשם "המרד במדבר" (ר' להלן).
ספרו השני, "המטבעה" (The Mint) עסק בשרותו בחיל האוויר.
לורנס אף תרגם ספרים לאנגלית, בהם האודיסיאה של הומרוס.
בנוסף, השאיר אחריו אלפי מכתבים.
הוא נודע כמתכתב נלהב, שרכש חברים רבים ועקב סגנון חייו שכלל נדודים והיעדרויות ממושכות ניהל את מרבית קשריו החברתיים בהתכתבות.
חלק גדול מאסופות מכתביו יצאו לאור.
ספקולציות רבות עסקו בנטיותיו המיניות של לורנס.
הוא לא נישא, ולא ידוע על קשרים רומנטיים משמעותיים שניהל עם בנות המין השני.
חלק מחבריו טענו כי היה א-מיני.
לורנס עצמו הכחיש במכתביו קשר מיני כלשהו במהלך חייו.
יש המסבירים את הימנעותו של לורנס מיצירת קשרים אינטימיים בצלקת שהותירה בו התקיפה המינית בדרעא.
יש הטוענים כי לורנס קיים קשרים אינטימיים עם נער ערבי בשם סלים אחמד, אשר נפטר ב-1919 ממחלת הטיפוס, במהלך החפירות הארכאולוגיות בכרכמיש.
אף על פי שהומוסקסואליות לא הייתה מקובלת כלל הן בחברה הבריטית והן בחברה ערבית בתקופת חייו, לורנס תיאר בכתביו קשרים חד מיניים שהתקיימו במהלך המלחמה בין הגברים הערבים.
במכתב שכתב לשרלוט שו, רעייתו של ג'ורג' ברנרד שו שהיה ידיד קרוב של לורנס, כתב כך: "ראיתי הרבה אהבות רומנטיות בין גברים, חלקם היו ממש בני מזל".
במשך שנים הועלו טענות שללורנס היו יחסים רומנטיים עם שרה אהרנסון.
עזיז ביי, שהיה מראשי הביון העותמאני אשר בין השאר היה אחראי לתפיסת מחתרת ניל"י כתב בזיכרונותיו שהוא ראה את השניים נפגשים בעתלית ב-1916. אחיו של לורנס, ארנולד, הכחיש את הטענות.
בעקבות שירותו עוטר לורנס באות השירות המצוין הבריטי ובעיטור לגיון הכבוד הצרפתי.
כמו כן היה חבר במסדר האמבט.
פסלו של לורנס מוצב בקתדרלת סנט פול.
בסקר 100 הבריטים הגדולים של רשת BBC בשנת 2002 נמנה לורנס במקום ה-53.
דמותו ההרפתקנית של לורנס היוותה השראה ליצירות רבות ביניהן:
השחקן האירי פיטר או'טול גילם את דמותו בסרט לורנס איש ערב של הבמאי דייוויד לין בשנת 1962. הסרט זכה בשבעה פרסי אוסקר, כולל בפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר, ונחשב לאחד מהסרטים המשפיעים בהיסטוריה של הוליווד.
השחקן האנגלי רייף פיינס גילם את דמותו של לורנס במיני סדרת טלוויזיה משנת 1992 בשם A Dangerous Man: Lawrence After Arabia.
השחקן האנגלי רוברט פטינסון גילם את דמותו של לורנס בסרט מלכת המדבר משנת 2015 אשר עוסק בקורותיה של גרטרוד בל.
לורנס מופיע על עטיפת האלבום Sgt.
השיר Seven Pillars Of Wisdom של להקת סבטון עוסק בלורנס.
בספר "החולמים לאור היום" מאת מרי דוריה ראסל מתוארת דמותו של לורנס, אשר מלווה את גיבורת הספר בחופשתה בקהיר.
המרד במדבר ת"א לאורנס (תרגם מאנגלית: יעקב קופליביץ; עם הקדמה מאת ברנרד שאו), תל אביב: מצפה (ספרית אוניברסיטה לעם), תרצ"א.
לורנס (עברית: עמיהוד ארבל), תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור (תרמיל קלסיקה), תשמ"ד-1984.
שבעה עמודי חוכמה: חגיגת ניצחון / תומאס אדוארד לורנס (תרגמו: נינה פתאל ודויד ברקוב; ערך והוסיף הערות והארות יעקב חבקוק; הקדמה וייעוץ אקדמי: גדעון מ.
קרסל), משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשס"ו-2006.
יומן מסע בצפון סוריה, 1911, תרגם מאנגלית והוסיף אחרית דבר: אפרים הלוי, הוצאת נהר, 2021
תומאזו אנטוניו ויטאלי (באיטלקית: Tomaso Antonio Vitali; 7 במרץ 1663 - 9 במאי 1745), היה מלחין וכנר איטלקי.
אביו, ג'ובאני בטיסטה ויטאלי, (1644–1692) היה גם הוא מלחין וכנר מפורסם והוא לימד את בנו נגינה בכינור וייעד אותו לעסוק באותו המקצוע.
בשנת 1674 עבר עם אביו לעיר מודנה שם הועסק בתזמורת חצר האצולה אסטה תחילה כנגן ואחר כך כמנהל התזמורת ומורה לכינור עד 1742.
ויטאלי חיבר בעיקר יצירות קאמריות לכינור-טריו סונאטות וסונאטות לכינור.
הוא ידוע ומפורסם עד היום רק בזכות יצירה אחת - השאקון לכינור סולו בסול מינור.
זהו קטע שכנרים רבים מנגנים כהדרן.
יאשה חפץ ניגן אותו בשנת 1917 בקונצרט הבכורה שלו באולם קרנגי.
השאקון התפרסם לראשונה על ידי המלחין והכנר פרדיננד דוד (1810–1873) שפרסם בשנת 1867 ספר ללימוד נגינה בכינור ובו עיבודים של יצירות של מלחינים שונים ובתוכם השאקון של ויטאלי.
מוזיקולוגים רבים סבורים שהשאקון נכתב על ידי פרדיננד דוד עצמו ולא על ידי ויטאלי.
תומאזו בנוונוטי (באיטלקית: Tommaso Benvenuti; 4 בפברואר 1838 - 26 בפברואר 1906) היה מלחין איטלקי.
את האופרה הראשונה שלו, "ואלנצה קנדיאנו", כתב בגיל 18. היא לא הוצגה מעולם, אם כי הגיעה לשלב של חזרות במנטובה.
האופרות הבאות שלו, שש במספר, עלו על במות מרכזי אופרה חשובים באיטליה, אך לאחר הצלחות ראשוניות, נשמטו מן הרפרטואר, הן בתקופת חייו והן בזמן המודרני.
מבין יצירותיו התקבלו בחיוב בעיקר "אדריאנה לקוברר", "גוליילמו שקספיר" ו"ביאטריצ'ה די זווביה".
"ואלנצה קנדיאנו", 1856, לא בוצעה
"אדריאנה לקוברר", מילאנו, 26 בנובמבר 1857
"גוליילמו שקספיר" ("ויליאם שייקספיר"), לברית מאת פרנצ'סקו מריה פיאווה, פארמה, רג'ו, 14 בפברואר 1861
"כוכב טולדו", לברית מאת גיזלאנצוני, מילאנו, 23 באפריל 1864
"ביאטריצ'ה די זווביה" ("באטריקס משוואביה"), ונציה, 20 בפברואר 1890
"הקטטות בקיוג'ה", (בנוונוטי על פי קארלו גולדוני), פירנצה, 30 בינואר 1895
"שלושה מיליון", לברית מאת פרנצ'סקו פיאווה, לא בוצעה
תומאזו קמפנלה (באיטלקית: Tommaso Campanella ,1568 – 1639), הוטבל בשם ג'ובאני דומניקו קמפנלה, פילוסוף, תאולוג, סופר ונזיר דומיניקני.
קמפנלה נולד בחודש ספטמבר בשנת 1568 בקלבריה שבדרום איטליה, אשר הייתה בתקופה ההיא תחת השלטון הספרדי.
קמפנלה נולד למשפחה ענייה ובצעירותו נשלח להתחנך במנזר דומיניקני בסטילו (Stilo) שם השתלם בלימודי פילוסופיה, והתגלה כנער כשרוני ביותר.
מסופר כי בזמן שהותו במנזר נגלה אליו זקן בלבוש זר שדיבר עברית ולימד אותו בתוך זמן קצר מפתחות לתורת הסוד, לאלכימיה, אסטרולוגיה ומאגיה.
כשסיים את לימודיו במנזר התקבל למסדר הדומיניקנים ובמשך עשר שנים נסע והרצה את משנתו לאורכה ולרוחבה של איטליה.
במסעותיו אלה הכיר גם את גלילאו גליליי.
בשל כושר הרצאתו הבהיר ובקיאותו הרבה קנה לו פרסום של מרצה מחונן, אך בד בבד קנה לו אויבים לא מעטים, זאת בשל הזדהותו עם שיטתו של בן הדור הקודם ברנרדינו טלסיו (Bernardino Telesio) שפיתח פילוסופיה המדגישה את גורם הניסיון בניגוד לשיטתו של אריסטו.
בשנת 1600 נאסר והועמד לדין.
הסיבה לא ברורה כיום, ואפשר שהייתה על סמך הלשנה של מתנגדי שיטתו הפילוסופית, או בשל השתתפותו הפעילה בקשירת קשר פוליטי להדחת השלטון הספרדי מנאפולי.
קמפנלה מתאר את העינויים הקשים אותם עבר על מנת להוציא מפיו הודאה, ללא הועיל.
קמפנלה נידון למאסר עולם בתנאים קשים.
דרישת האפיפיור פאולוס החמישי, לשחררו, כעבור שבע שנים, נדחתה, אך תנאי מאסרו הוטבו, ומאז הותר לו לשלוח מכתבים ואף לקבל אורחים בתאו.
בין המתכתבים איתו ניתן למנות את הפיזיקאי הפילוסוף - פייר גסנדי, ואת ג'יימס הראשון - מלך אנגליה.
רק בשנת 1626 לאחר משא ומתן ממושך הועבר תומאסו לבית הסוהר של האינקויזיציה ברומא בהשפעתו של האפיפיור אורבנוס השמיני.
בבית הסוהר זה ישב שלוש שנים אך כשהשתחרר יזמו מתנגדיו הפגנות המוניות נגדו, וכך, על פי עצתו של האפיפיור, נמלט כשהוא מחופש, למרסיי שבצרפת שם חי תחת חסותו של לואי השלושה עשר עד שמת בשנת 1639 במנזר של הדומיניקנים ושם נקבר.
לדעת קמפנלה קיימים שני מקורות לידע – האמונה והפילוסופיה.
האמונה נלמדת מתוך כתבי הקודש ואילו הפילוסופיה נלמדת אך ורק מן החושים ומן הניסיון.
אולם המונח תחושה, לדעתו, כולל בתוכו גם את המושגים המשפטים וההיסקים שהם למעשה צורות מסובכות של התחושה.
בעקבות הרחבת מושג התחושה, קמפנלה שומר לעצמו את האפשרות להשתמש בצורות חשיבה שלא היה יכול להשתמש בהם אילו היה רואה בתחושות, בצורתן המקובלת, את המקור היחיד לפילוסופיה.
העולם והטבע הם כעין אור חוזר של האספקלריה האלוהית, בעוד כתבי הקודש מתארים התגלות חד פעמית של אלוהים, הטבע מגלם בתוכו התגלות נצחית ועכשווית של אלוהים, ומכאן חשיבותן הגדולה של החושים והניסיון המאפשרים ללמוד את הטבע באופן בלתי אמצעי, ולא מתוך ספרים.
ודאות הקיום, עקרון הנישא בפי כל בשמו של דקארט, נמצא כבר במשנתו של קמפנלה אך בתוספת משמעותית.
כמו דקארט גם קמפנלה מניח שנקודת המוצא לכל ידיעה היא וודאות האני.
אולם קמפנלה מוסיף שאין אנחנו מסוגלים לתפוס את העולם ואת התופעות בכלל אלא באופן אמצעי, כלומר רק באופן שהאני מתפעל מהם (עקרון שגם קאנט מלמד).
נמצא שהאני על פי קמפנלה הוא ישות סגורה, ואין לו כל יכולת למידה אובייקטיבית על העולם, רעיון זה זהה עם רעיון המונאדה של לייבניץ.
אלא שקמפנלה נחלץ מהתוצאות של רעיון זה, שמשמעותו למעשה אי יכולת למידה על העולם, על ידי קביעתו שהאדם הוא עולם קטן, והיכולת ללמוד על העולם הגדול מתאפשרת על ידי התבוננות האדם בעולמו הקטן.
קמפנלה החזיק בעמדה בינונית ביחס למהפכה הקופרניקאית.
לדעתו כוכבי הלכת מסתובבים סביב השמש כדעתו של קופרניקוס, אך השמש מסתובבת סביב כדור הארץ.
דעה זו מנעה אותו מעימות חזיתי מול הכנסייה הקתולית.
יש לציין שקמפנלה צידד בשיטתו של גלילאו כאשר פרצה המחלוקת סביב תורתו בשנים הראשונות של המאה השבע עשרה.
בזמן שהותו במאסר עסק בכתיבה של ספר המתאר מציאות דמיונית אוטופית הקרוי 'עיר השמש' או 'מדינת השמש' ('La Citta del Sole').
הספר, הכתוב בצורה דיאלוגית פואטית, השפיע השפעה רבה על הוגי דעות חברתיים רבים, בעיקר סוציאליסטים.
בספרו רב חובל מגלה באחד ממסעותיו את 'עיר השמש', הקרויה כך על שום שבראשה עומד כהן ושמו 'שמש' (Metaphysicus) אותו כהן הוא הסמכות העליונה במדינה השולט שלטון ללא מצרים וללא הגבלות כל שהם.
כל פקידי העיר בעיר השמש קרויים בשם המידה הטובה אותה הם מייצגים.
תומאזו מוצ'ניגו (באיטלקית: Tommaso Mocenigo; 1343–1423) היה הדוכס ה-64 של ונציה.
מוצ'ניגו כיהן כדוג'ה מאז מינויו, בשנת 1414 ועד פטירתו.
קודם למינויו פיקד מוצ'ניגו על הצי הצלבני בקרב ניקופוליס בשנת 1396. לאחר קרב זה המשיך מוצ'ניגו לפקד על הצי הוונציאני ונצח במספר קרבות כנגד הצי של ג'נובה.
מוצ'ניגו שירת את לה סרניסימה כשגריר בקרמונה, ובעת כהונה זו, בשנת 1414, נפטר קודמו, מיקלה סטנו, ומוצ'ניגו נבחר לתפקיד הדוג'ה.
מוצ'ניגו נמלט מהעיר קרמונה בחשאי, מחשש שיאסר על ידי שליט העיר בשל מינויו.
במהלך כהונתו חתם מוצ'ניגו על הסכם שלום עם האימפריה העות'מאנית, אולם לאחר זמן קצר שבה הלחימה בין ונציה לאימפריה, בעקבות הניצחון על העות'מאנים בקרב גאליפולי.
מצ'ניגו אילץ את הפטריארך של אקוויליה לוותר על טריטוריות לטובת הרפובליקה בשנת 1420, ושב וכבש את פריולי ואת דלמטיה.
בתקופת כהונתו פרח המסחר בעיר, ומצ'ניגו שיפץ ובנה מחדש את ארמון הדוג'ה, וייסד את הספרייה של הארמון.
תומאזו מיקלה פרנצ'סקו סאווריו טרָאאֶטָה (באיטלקית: Tommaso Michele Francesco Saverio Traetta; 30 במרץ 1727 – 6 באפריל 1779) היה מלחין איטלקי.
טראאטה נולד בביטונטו, עיר קטנה סמוך לבארי, קרוב לקצה העליון של עקב המגף האיטלקי.
עם הזמן היה לתלמידו של המלחין, הזמר והמורה ניקולא פורפורה בנאפולי וקצר הצלחה ראשונה באופרה שלו "איל פארנצ'ה", בשנת 1751 בנאפולי.
נראה שבערך בתקופה זו התוודע אל ניקולו יומלי.
מכאן ואילך, קיבל טראאטה ככל הנראה הזמנות מכל קצוות הארץ וכיסה את קשת הנושאים הקלאסיים המקובלים.
אז, בשנת 1759, קרה דבר בלתי צפוי, שהביא את טראאטה לשנות את כיוון חשיבתו בנושא האופרה.
הוא התמנה למלחין החצר בפארמה.
פארמה, יש לציין, הייתה רחוקה מחשיבות בראיית המצב הכוללת: דוכסות זוטרית, אבל דוכסות בעלת ייחוד משלה, משום שהדוכס באותם ימים היה ספרדי ואשתו הייתה צרפתייה.
הבעלות על פארמה נעה הלוך ושוב בין אוסטרים לספרדים והדוכס באותה עת היה האינפאנט פליפה.
ובאחת מאותן כלולות בין-שושלתיות, המסבכות כל כך את ההיסטוריה של אירופה, נשא לאישה את הבת הבכורה של לואי החמישה-עשר.
כתוצאה מכך התעוררה בפארמה התלהבות עזה לכל דבר צרפתי, שאחד מגילוייה העיקריים התבטא בקיבעון לזוהר של ורסאי.
כאן באה לביטוי השפעת המלחין ז'אן-פיליפ ראמו.
היה זה בפארמה, אם כן, שהאופרות של טראאטה החלו להתפתח בכיוונים חדשים.
"אנטיגונה", האופרה שחיבר בשנת 1772 לסנקט פטרבורג, הייתה ללא ספק בין המתקדמות ביותר ביצירותיו, זו שבה התקרב יותר מבכל אופרה אחרת לאידיאלים המפורסמים של הרפורמה, שמקובל לקשר עם גלוק, אך זרם זה נתן אותותיו בעוד כמה מלחינים בני התקופה.
בפארמה, בחצר הדוכס הבורבוני במקום, אירע שטראאטה נתקל באופן בלתי צפוי במשב אוויר צח מצרפת.
בפארמה, בשנת 1759, מצא טראאטה כמה וכמה שותפים רבי חשיבות לעבודתו, ושיחק לו מזלו לגלות, שהממונה על האופרה בחצר הוא צרפתי משכיל ותרבותי, שרכש את ידיעותיו בצרפת, גיום דו טיו, שהחזיק בתיק התרבות, בין כל שאר חובותיו כשר הראשון של דון פליפה.
אם לשפוט על פי ההשפעה הסגנונית הכללית במונחי אפקטים מפוארים ועל פי אי-אילו מאפיינים מוזיקליים שסיגל לעצמו, הייתה לטראאטה גישה להעתקים ולתיאורים של אופרות מאת ראמו.
להשפעה זו הוסיף טראאטה כמה רכיבים משלו, בעיקר רגישות לצבע דרמטי, שבאה לביטוי במלודיות שלו ובשימוש שעשה בתזמורת.
התוצאה הייתה שילוב של יסודות איטלקיים, צרפתיים וגרמניים, שאפשר אף לראות בו את מבשר תנועת הסער והפרץ ("שטורם אונד דראנג"), שעתידה הייתה להופיע ולשגשג שנים אחדות לאחר מכן צפונית למקום מושבו.
הפרי הראשון של הפרנקופיליות הזאת הייתה האופרה, שטראאטה כתב בשנת 1759. "איפוליטו אד אריצ'ה" חבה חוב גדול לטרגדיה הלירית הגדולה של ראמו משנת 1733, "איפוליט ואריסי" (Hippolyte et Aricie).
אבל האופרה של טראאטה איננה רק תרגום של ראמו.
פרוגוני, הלבריתן של טראאטה בפארמה, שכתב ביסודיות את הגרסה הצרפתית המקורית מאת אב המנזר פלגרין, שהתבססה כשלעצמה על ראסין, שגרסתו הוא צמחה במקורה משורשים יווניים עתיקים - "היפוליטוס" של אאוריפידס.
פרוגוני שימר אי-אילו יסודות מפתח צרפתיים: המבנה בן חמש המערכות לעומת השלוש המקובלות; ניצול אפשרויות מזדמנות לראוותנות ולאפקטים נוסח צרפת ובעיקר המחולות וקטעי הביניים הקלילים (divertissements), המסיימים כל אחת מחמש המערכות; ושימוש משוכלל יותר במקהלה מכפי שנמצא למשל אצל האסה, גראון ויומלי.
במהלך העשור הבא, שנות ה-60' של המאה ה-18, הלחין תומאזו טראאטה ללא הפוגה - ולא רק אופרה סריה.
בתקופה זו נכתבו גם כמה קומדיות, שלא לדבר על מוזיקת קודש, שחוברה למסדר קיסרי.
אבל הייתה זו אופרה סריה שנכתבה על פי רוב בפקודת הוד מעלתה הקיסרית.
האופרות הראשונות של טראאטה לקתרינה הגדולה נראות במידה רבה כחידוש ושחזור של יצירותיו הקודמות.
אבל אז, בשנת 1772, נכתבה "אנטיגונה" ומסיבה זו או אחרת, בין אם הייתה זו נטיית לבו של טראאטה עצמו, או המרצותיו של הלבריתן שלו, מרקו קולטליני, או שמא זמינות הסופרן קטרינה גבריאלי היא שגרמה, האופרה החדשה העמיקה לחדור למחוזות רגש ועוצמה, שטראאטה מעולם לא ירד קודם לחקרם, אף לא בפארמה.
אופרת החצר של קתרינה הגדולה הופיעה בתיאטרון בתחומי ארמון החורף עצמו, יצירתו של האדריכל ברתולמאו פרנצ'סקו רסטרלי - עוד איטלקי - מי שתכנן ובנה בניינים רבים בסנקט פטרבורג, בהם הארמיטאז'.
התיאטרון היה קרוב מאוד לאגף מגוריה של הקיסרית.
קרוב מדי, כמסתבר, שכן בשנת 1783, כלומר, זמן מה אחרי שטראאטה עזב את החצר, פקדה הקיסרית לסגור את האולם ולבנות אחר במקומו.
שנים אחדות קודם לכן סילקה מן החצר את רסטרלי, שהיה האדריכל המועדף על קודמה לשלטון.
גם טראאטה נאלץ לפרוש, אם כי ייתכן שבמקרה שלו היה זה האקלים הקשה בבירתו החדשה יחסית, והלחה מאוד, של פטר הגדול, ולאו דווקא צו הקיסרית, שגרם לו לעזוב את סנקט פטרבורג בשנת 1775 ולחזור לחיים של מלחין אופרה נודד, שבמהלכם כתב גם שתי יצירות ללונדון: "ג'רמונדו" ב-1776 ו"טלמאקו" בשנה שלאחריה.
טראאטה מת שנתיים לאחר מכן, באפריל 1779, בוונציה.
בזמן זה כבר עמדה האופרה סריה, מסיבות שונות, אמנותיות ופיננסיות, בסכנת הכחדה.
רק גאון היה מסוגל להאריך את חייה הפעילים, והדבר נעשה ביצירת מופת משנת 1781 בשם "אידומנאו" ושוב, לפעם אחת אחרונה כעבור 10 שנים, בעזרת סוס קרבות ותיק בדמות טקסט של מטסטאזיו כלברית, ב"חסדו של טיטוס".
האחראי להבזק אחרון זה של תהילת האופרה סריה, שעלה בזהרו על כל קודמיו, היה מי שהכיר מקרוב את נאפולי ואת האופרה הנאפוליטנית – וולפגנג אמדאוס מוצרט.
תומאזו לַנְדוֹלְפִי (איטלקית: Tommaso Landolfi; 9 באוגוסט 1908 – 8 ביולי 1979, רומא) היה סופר ומתרגם איטלקי.
לנדולפי, יליד העיירה פיקו (Pico Farnese), נפת פרוזינונה, כתב רומנים וסיפורים קצרים גרוטסקיים ופנטסטיים אשר לעיתים גובלים במדע בדיוני, לעיתים משלבים אלמנטים גותיים, ולעיתים ריאליסטיים למדי.
הוא תרגם לאיטלקית יצירות מרוסית וגרמנית, מאת סופרים כמו פיודור דוסטויבסקי, אלכסנדר פושקין, ניקולאי גוגול והוגו פון הופמנסתאל, והשפעתם ניכרת גם בכתיבתו.
יצירתו הידועה ביותר היא סיפור סתיו (Racconto d'autunno, 1947), רומן גותי המתרחש בזמן מלחמת העולם השנייה ועוסק בפורע חוק הנמלט לאחוזה בהרים שם הוא נתקל בדיוקן מושך של אישה, ושומע קולות מסתוריים המדרבנים אותו לחקור את המתרחש במקום ומובילים אותו לסדרה של תגליות מפתיעות.
לנדולפי השפיע רבות על סופרים איטלקיים אחרים כמו איטלו קאלווינו, אך השפעתו ניכרת גם על סופרים פוסטמודרניסטיים אחרים, כמו דונלד ברתלמי האמריקאי שהעריך במיוחד את סיפורו הקצר "אשתו של גוגול" ("La moglie di Gogol", 1954).
בסיפור זה המספר מתאר מפגש עם הסופר הרוסי הנודע גוגול, בו הוא מגלה שאשתו היא למעשה בובת גומי מתנפחת.
הספר שתי רווקות זקנות מאת לנדולפי תורגם לעברית וכולל שתי נובלות - "שתי רווקות זקנות" (Le due zittelle, 1952) ו"מלכת הסרטן" (Cancroregina, 1950).
תומאס אבט היה מסאי סופר, פילוסוף ומתמטיקאי גרמני, אחד מנציגי תרבות עידן האורות בגרמניה.
תומאס אבט נולד בעיר אולם במשפחה לותרנית כבנו היחיד של מעצב פאות נכריות.
אבט היה תלמיד מחונן, ורכש את השכלתו התיכונית בעיר הולדתו.
סיים את הגימנסיה המקומית עם שתי עבודות סיום תחת הכותרת Historia vitae magistra (ההיסטוריה - מורה לחיים) - אחת על שרפה באמצעות מראות והשנייה על "מעלות אחז".
בשנת 1756 נסע לפי הזמנת פרופסור בשם באומגרטן ללמוד תאולוגיה באוניברסיטת האלה, שהייתה מוקד פעילותו של הפילוסוף כריסטיאן וולף.
שם התארח בביתו של באומגרטן וכעבור שנה החליט להתמסר ללימודי פילוסופיה ומתמטיקה.
באוניברסיטה התעמק אבט במיוחד בכתביהם של טקיטוס וסלוסטיוס, של וולטר, דייוויד יום ושפטסברי.
פרסם תזה על האקסטזה וסיים את התואר של מגיסטר MA בפילוסופיה בשנת 1758.
ב-5 במאי 1759 התמנה כבר למרצה וב-30 במרץ 1761 קיבל משרה של פרופסור שלא מן המניין לפילוסופיה באוניברסיטת פרנקפורט על האודר והתאזרח עקב כך בממלכת פרוסיה.
התעניין בנושאים פילוסופיים של חיי היום יום, כשהושפע על ידי הוגים אנגלים כמו ג'ון לוק.
בהרצאתו המקדימה ב-28 ביולי 1761 הביע את הערצתו למלך המלומד והלוחמני של פרוסיה באותם הימים, פרידריך השני.
כמו כן כתב אבט מסות רבות בנוגע לנושאים היסטוריים, פוליטיים, אסתטיים ופילוסופיים.
באביב של אותה שנה, 1761, שהה אבט במשך חצי שנה בברלין ונפגש עם דמויות מובילות בחיי התרבות והאקדמיה המקומיים, כמו כריסטוף פרידריך ניקולאי, משה מנדלסון, לאונרד אוילר, קארל וילהלם ראמלר, יוהאן וילהלם לודוויג גליים ויוהאן וילהלם מייל.
בתיווכו של ניקולאי הצטרף ל"חוג של ימי ד'" בברלין.
גוטהולד אפרים לסינג אשר השפיע רבות על סגנונו ועל השקפתו החינוכית.
אחרי שלסינג עזב את עריכת כתב העת המפורסם "ליטראטור-בריפה" (מכתבים ספרותיים), הוזמן אבט לכתוב בו לצידו של ניקולאי ומנדלסון, ותרם לו מאמרים תחת כינוי-העט ".B".
בסתיו 1761 אבט מונה לפרופסור למתמטיקה ברינטלן בוסטפאליה (כיום בסקסוניה התחתונה) והתחיל לימודי משפטים בכוונה להשיג משרה בתפקיד ציבורי מחוץ לכותלי האוניברסיטה.
באביב 1763 יצא תומאס אבט לטיול למשך 9 חודשים בהרי האלפים בדרום גרמניה, שווייץ וסבויה בצרפת, והגשים את חלומו לבקר אצל וולטר בביתו בפרנה, לא רחוק מז'נבה.
באותה שנה חזר לברלין על מנת להשתתף בתחרות שמומנה על ידי האקדמיה מברלין על כתיבת מסה בנוגע ליישום שיטת ההוכחות המתמטיות במטאפיזיקה.
עם מתחריו נמנו משה מנדלסון שזכה בתחרות, ועמנואל קאנט.
במקום הראשון בסולם ערכיו עמד, למרות הכל, איש הפעולה והחייל.
מאוכזב מהחיים ב"מגדל השן" האוניברסיטאי ובהשפעת טיוליו בצרפת כתב על תאוריית החיים, ושאף לעסוק בהיסטוריה.
כשבשנת 1765 הוצע לו להיות פרופסור באוניברסיטת מרבורג
ובמקביל משרת יועץ בחצר בביקבורג (Bückeburg), של הרוזן וילהלם, (1724-1776) שליט המדינה הקטנה שאומבורג –ליפה הסתפק בתפקיד המנהלי האחרון, כשבנוסף פעל כמפקח על בתי הספר (Patronus scholarum) של הנסיכות.
הרוזן התעניין בתוכניותיו של אבט לכתוב את ההיסטוריה של הקיסר מקסימיליאן הראשון ולתרגם לגרמנית את "הקשר של קטילינה" ומכתבים אחרים של סלוסטיוס ואחרים.
כמו כן תרגם לצרפתית את אולם בשנת 1766, דווקא כשהרגיש על סף התגשמות מאווייו כהוגה משפיע, לקה אבט באופן פתאומי בהתקפת טחורים ונפטר בביקבורג, כשהוא בן 27 בלבד.
הרדר, שירש את משרתו כיועץ בחצר בביקבורג, והעריך מאוד את מורשתו, כתב כי אבט "מת מוקדם מדי למען גרמניה ושפתה".
הרוזן וילהלם דאג ללוויה מרשימה וקבר אותו בקפלה הפרטית שלו תוך הקדשת אפיטף.
נחשב לאחד הפילוסופים הפופולריים שדן בסוגיות שהפילוסופים מהאקדמיה נמנעו מלדון בהן תוך זלזול בחשיבותן.
משה מנדלסון הקדיש את ספרו "פיידון" לזכרו של תומאס אבט.
יצירתו תרמה לתחיית הספרות הגרמנית ולהתפתחות הזרם הטרום הרומנטית.
היא פורסמה בשנים 1768–1781 בברלין, בשישה כרכים, על ידי חברו ניקולאי.
תומא פיקטי הוא כלכלן צרפתי אשר מתמחה במחקר אי-שוויון כלכלי.
פיקטי משמש מנהל המחקרים בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה לצד היותו יושב ראש עמית ב-École d'économie de Paris (בית הספר לכלכלה של פריז).
ב-2014 יצא לאור ספרו קפיטל במאה ה-21 שנמכר בכ-2.5 מיליון עותקים.
ב-2023 יצא תרגום ראשון לעברית מכתביו – ספרו קיצור תולדות השוויון.
פיקטי נולד בקומונה קלישי, בפרברים המערביים של פריז.
בגיל 18 החל ללמוד כלכלה ומתמטיקה באקול נורמל סופרייר.
בגיל 22 הוענק לפיקטי הדוקטורט, כאשר התזה שלו, אותה כתב בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה ובבית הספר לכלכלה של לונדון תחת הנחייתו של רוז'ה גסנרי, עסקה בחלוקה מחדש של עושר.
ב-1993, לאחר אישור התזה שלו ובעודו בן 22 שנים בלבד, החל פיקטי ללמד כלכלה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, ולימד שם עד שנת 1995. בשנה זו הצטרף פיקטי כחוקר ל-Centre national de la recherche scientifique (המרכז הצרפתי למחקר מדעי), ובשנת 2000 התמנה למנהל המחקרים בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה.
משלהי 2006 ועד תחילת 2007 שימש פיקטי כמנהל הראשון של École d'économie de Paris, לאחר שבילה שלוש שנים בהקמתו.
עם זאת, הוא מיהר לעזוב את משרתו זו, בשל תמיכתו בסגולן רויאל שהתמודדה באותה העת בבחירות לנשיאות צרפת (מה שחייב אותו להתפשר עם חובת הנייטרליות שלו), ובעקבות החלטה שקיבל בעבר, לדבריו.
ב-2007 חזר פיקטי ללמד בבית הספר לכלכלה של פריז, שם הוא משמש יושב ראש עמית.
פיקטי מתמחה באי-שוויון כלכלי, כשעבודתו בתחום זה מכסה סוגיות תאורטיות ונורמטיביות.
בתחילה, בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, נקט פיקטי בגישה סטטיסטית והיסטורית.
אחר מכן פיתח תאוריות משלו לגבי השוויון בכלכלה, בעיקר בין שכירים למשקיעים ועוד.
מחקר אודות אי-שוויון כלכלי ארוך טווח
פרויקט מחקר אודות הכנסות גבוהות בצרפת, הוביל להוצאתו לאור של Les hauts revenus en France au XXe (הכנסות גבוהות בצרפת במאה ה-20), אשר התבסס על סקר של סדרות סטטיסטיות המכסות את כל המאה ה-20, אשר נבנה מנתונים אודות שירותים כספיים (בפרט הצהרות מס הכנסה).
סקר על התפתחות אי השוויון בצרפת
עבודתו של פיקטי חשפה שפערי ההשׂתכרות ירדו בצרפת בצורה חדה במהלך המאה ה-20, בעיקר לאחר מלחמת העולם השנייה.
ירידה זו נבעה, במידה רבה, מירידה באי השוויון בבעלות על נדל"ן, בזמן שפערי השכר נותרו יציבים.
לדברי פיקטי, הקיטון נובע מהצמיחה החזקה בפרוגרסיביות של מס ההכנסה לאחר מלחמת העולם השנייה, מה ששיבש את הדינמיקה של צבירת הנדל"ן, באמצעות הפחתת עודף הכסף הזמין לחיסכון על ידי העשירים ביותר.
החלפת מעמד זה, שאינו פעיל כלכלית, ואשר שלט בעבר בהיררכית ההכנסות, באנשים עובדים, הצוברים את הכנסותיהם מעבודה, תוביל לצמצום ממדי אי-השוויון ולגירוי צמיחה כלכלית.
כשהוא עושה שימוש בסקר סטטיסטי, ניסה פיקטי להראות כי עקומת לאפר, אשר טוענת כי שיעורי מיסוי שוליים גבוהים על הכנסות גבוהות מהווים מבחינת העשירים תמריץ לעבוד פחות, הייתה ככל הנראה זניחה או קטנה במקרה של צרפת.
פיקטי ביצע מחקרים השוואתיים אודות אי-שוויון, במדינות נוספות.
תוך שיתוף פעולה עם כלכלנים אחרים, במיוחד עמנואל סאז, בנה פיקטי סדרה סטטיסטית המבוססת על שיטה הדומה לזו בה השתמש לצורך מחקריו אודות צרפת.
מחקר זה הוביל לדוחות על ההתפתחות של אי השוויון בארצות הברית ועל הדינמיקה הכלכלית בעולם דובר האנגלית ובאירופה היבשתית (זו שאינה כוללת את האי הבריטי).
מחקרו מצא, כי לאחר מלחמת העולם השנייה, בעקבות שלושה עשורים בהם ירד אי השוויון, בדומה למה שהתרחש באירופה היבשתית, אי השוויון בהכנסות בעולם דובר האנגלית, הלך והתרחב, במהלך שלושים השנים האחרונות.
עבודתו של פיקטי נדונה כהמשך קריטי לעבודתו החלוצית של סיימון קוזנץ משנות ה-50 של המאה ה-20. על פי קוזנץ, ההתפתחות ארוכת הטווח של פערי השֹתכרות, עוצבה כעקומת פעמון (עקומת קוזנץ).
צמיחה החלה בתחילתה של המהפכה התעשייתית, ונחלשה מאוחר יותר, בשל הקצאה מחדש של כוח העבודה, ממגזרים המאופיינים בפריון נמוך, דוגמת חקלאות, למגזרים המאופיינים בפריון גבוה יותר, כגון תעשייה.
על פי פיקטי, הנטייה שנצפתה על ידי קוזנץ בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20, אינה בהכרח תוצר של כוחות כלכליים עמוקים (למשל "גלישה מגזרית" או ההשפעות של התקדמות טכנולוגית).
במקום זאת, ערכי הנדל"ן, ולא אי-שוויון בשכר, הם שירדו, והדבר קרה מסיבות שאינן בהכרח כלכליות (לדוגמה, הפעלתו של מס הכנסה).
בעקבות זאת, הירידה לא בהכרח תימשך ולמעשה, אי השוויון גדל בצורה חדה בארצות הברית במהלך 30 השנים האחרונות, כשהוא חוזר בכך לרמותיו משנות ה-30 של המאה ה-20.
ב-2021 פרסם פיקטי את קיצור תולדות השוויון .
זהו ספר המתקצר את שני מחקריו הגדולים, קפיטל במאה ה-21 והון ואידאולוגיה , כשקהל היעד העיקרי שלו אינו כלכלנים כי אם האזרח המשכיל והמתעניין.
הספר נוקט גישה אופטימית בתיאור ההיסטוריה של התפתחות השוויון בין 1780 ל-2020. ב-2023 יצא לאור התרגום העברי של הספר בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
קיצור תולדות השוויון, תרגם וערך מדעית ד"ר עופר סיטבון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2023.
תומא מנייה הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת המגן הימני בליל ובנבחרת בלגיה.
בינואר 2011 הוחתם מנייה על ידי קלאב ברוז' מקבוצת וירטון ששיחקה בליגה השלישית.
בסוף יולי 2011 היה מנייה שותף ב-20 דקות במשחק הפתיחה של עונת 12–2011 בליגה הבלגית נגד וסטרלו, ואף כבש באותו המשחק.
ב-3 ביולי 2016 חתם לארבע שנים בפריז סן-ז'רמן הצרפתית.
ב-25 ביוני 2020 חתם לארבע שנים בבורוסיה דורטמונד.
ב-7 בפברואר 2024 חתם בטרבזונספור הטורקית.
ב-19 ביולי 2024 חזר לצרפת וחתם בליל.
בספטמבר 2011 זומן מנייה לנבחרת הבלגית עד גיל 21 וכבש במוקדמות אליפות אירופה 2013 עד גיל 21 נגד אזרבייג'ן.
ב-14 בנובמבר 2013 ערך מנייה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במשחק ידידות נגד נבחרת קולומביה.
מנייה שיחק את מלוא 90 הדקות בשני ניצחונות הנבחרת נגד נבחרת אירלנד ונבחרת שוודיה במסגרת שלב הבתים ביורו 2016 ואף פתח בהרכב בניצחון 0–4 על נבחרת הונגריה.