tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באחד הימים ב-1965 נוסעים ריצ'רד והילדים ליריד חקלאי באילינוי ופרנצ'סקה נשארת משועממת בחווה.
למקום מגיע טנדר, ממנו יורד גבר המציג את עצמו כרוברט קינקייד (קלינט איסטווד), צלם עיתונות בנשיונל ג'יאוגרפיק שנשלח לצלם את גשרי העץ המקורים של מחוז מדיסון ושואל איך להגיע לגשר רוזמן הסמוך.
פרנצ'סקה מתנדבת לנסוע איתו לגשר, הוא מתחיל לצלם והיא מתבוננת בו, מתאהבת ובחזרה היא מזמינה אותו לביתה ומתפתח סיפור אהבה בן ארבעה ימים בו הם נפתחים אחד כלפי השנייה, מספרים על חייהם תוך כדי שהם מתחמקים מעיניהם הבולשות של השכנים.
רוברט הגרוש מתוודה לפני פרנצ'סקה שזו הפעם הראשונה בחייו שהוא מרגיש אהבה ומציע לה להצטרף אליו.
פרנצ'סקה כמעט משתכנעת ומתחילה לארוז אבל ברגע האחרון היא מחליטה להישאר כי אינה רוצה לפגוע במשפחתה ובעיקר בילדיה.
לאחר שהילדים עוברים על כל היומן הם משתכנעים בעצמם לשקם את נישואיהם המעורערים ולפזר את אפרה של אימם ליד גשר רוזמן שם התחיל הרומן שלה עם רוברט.
בשנת 2021 פורסמו תמונות המתארות את הגשרים והנופים בהן צולם הסרט.
(((הד))) ))) היא תופעת אינטרנט אנטישמית שמטרתה להדגיש ולסמן שמות של יהודים או ארגונים בבעלות יהודים על ידי שלושה זוגות סוגריים.
מקור התופעה בבלוג של הימין האלטרנטיבי בארצות הברית ושמו The Right Stuff.
עורכי הבלוג הסבירו שהסימון נועד לסמל "פעולות היסטוריות של יהודים" שגרמו לשמות המשפחה שלהם "להדהד לאורך ההיסטוריה".
הסימון (((הד))) אומץ כסטיגמה אינטרנטית על ידי אנטישמים, נאו-נאצים, חברי הפורום "Politically Incorrect" של אתר 4chan ולאומנים לבנים כדי לזהות ולסמן אנשים בעלי רקע יהודי כמטרה להטרלה ובריונות רשת – לדוגמה, עיתונאים יהודים שהתנגדו למועמדותו של דונלד טראמפ במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2016 ובבחירות שנערכו ב-2020.
הסמל הגיע לתודעת הציבור לאחר שעיתון הרשת Mic פרסם מספר כתבות בנושא ביוני 2016. בעקבות פרסומים נוספים, תוסף אשר הוסיף (((הד))) באופן אוטומטי לשמותיהם של יהודים בדפדפנו של הגולש הוסר מספריית התוספים של גוגל כרום, והסמל הוגדר באופן רשמי כמסית על ידי הליגה נגד השמצה.
בנוסף, מספר משתמשים יהודים ולא-יהודים הוסיפו את הסמל לכינויים ברשתות חברתיות במסר של סולידריות וכוונה לניכוס מחדש שלו.
הסמל נולד ב-2014 כאזכור לפודקאסט "The Daily Shoah" ("השואה היומית") שמופק על ידי הבלוג האנטישמי The Right Stuff.
פרקי הפודקאסט כוללים פינה שנקראת "The Merchant Minute" ("דקת הסוחר" - אזכור לייצוגו של היהודי כתאב בצע) ובמהלכה נוקבים המנחים בשמות יהודיים סטריואטיפים תוך שימוש באפקט הד.
לטענת עורכי הבלוג, ה"הד" הוא שם קוד ומם פנימי שמטרתו להזכיר שפעולותיהם של יהודים "מהדהדים לאורך ההיסטוריה".
כל זוג סוגריים מרמז על התערבותם הזרה של יהודים בתחומים שונים בעולם: תקשורת המונים, הגירה, וציונות.
סמל ה(((הד))) שומש על ידי לאומנים לבנים, אנטישמיים ונאו-נאצים לסימון יהודים ברשת כמטרה להתעללות ובריונות.
מספר עיתונאים יהודים ספרו לעיתון הרשת Mic כי התחילו לקבל הודעות אנטישמיות ואיומי מוות לאחר ששמם תויג בסמל.
הג'רוזלם פוסט טען כי סמל ההד הפך לכלי נוסף של הימין האלטרנטיבי להשתקת מבקריו של המתמודד הרפובליקני לנשיאות ארצות הברית באותה תקופה, דונלד טראמפ.
כיוון שמנועי חיפוש מתעלמים לרוב מסימני פיסוק בשורת החיפוש, קשה לקורבנות לגלות היכן ומתי תוייגו בסמל, ועל ידי מי.
סדרת כתבות מאת עיתון הרשת Mic דיווחה על הסמל וכן הביאה אותו לתודעת הציבור.
בנוסף, מצאו העיתונאים תוסף הזמין להורדה לדפדפן גוגל כרום בשם "Coincidence Detector" (מגלה צירופי המקרים), המוסיף את הסמל באופן אוטומטי סביב שמותיהם של אנשים "שהיו מעורבים בתנועות פוליטיות ואימפריות מדיה מסוימות".
מנוע החיפוש הפנימי של התוסף כלל יותר מ-8,500 שמות, והכיל שמות משפחה יהודיים נפוצים, שמותיהם של עיתונאים המבקרים את טראמפ, שמו של ג'ארד קושנר, וכן שמותיהם של המזוהים עם חברות כמו בן אנד ג'ריס.
התוסף הוסר זמן קצר לאחר פרסום הכתבה.
ב-6 ביוני 2016, הוסיפה הליגה נגד השמצה את הסמל לרשימת הסמלים המסיתים של הארגון.
הד מוסקבה הוא שמה של תחנת רדיו מסחרית בבעלות גזפרום מדיה, המשודרת מדי יום בכל שעות היממה והיא אחת מתחנות הרדיו הפופולריות במדינה ומשדרת בעיקר למוסקבה ופרבריה.
שידוריה החלו ב-22 באוגוסט 1990.
שידורי התחנה מבוצעים ממוסקבה וניתנים לקליטה בערים רבות ברוסיה כמו גם במדינות ברית המועצות לשעבר, באמצעות רשת האינטרנט.
עורך התחנה הראשי הוא העיתונאי הנודע אלכסיי ונדיקטוב.
ב-1 במרץ 2022 התחנה הורדה מהאוויר בשל סיקור מלחמת רוסיה–אוקראינה, וב-3 במרץ, הדירקטוריון הודיע על סגירת התחנה.
הגשר התלוי בקפילנו (באנגלית Capilano Suspension Bridge) הוא גשר חבלים, שנמצא בצפון ונקובר, הסמוכה לעיר ונקובר, שבקולומביה הבריטית בקנדה, ומחבר בין שתי הגדות של נהר קפילאנו.
הגשר נמתח לאורך כ-137 מטר ועובר מעל ערוץ נהר הקפילנו, הזורם כ-70 מטרים מתחתיו.
הגשר מאפשר מעבר של כ-1,300 אנשים ביחד.
הגשר התלוי נמצא בחלקו הדרומי של פארק קפילנו, שנקרא על שם קיאפלינו, אחד מראשי השבטים האינדיאניים של האזור.
הגשר הראשון החל להיבנות בשנת 1888, על ידי מהנדס סקוטי בשם ג'ורג' גרנט מקאי.
הוא בנה אותו כדי שבעלי האדמות שישבו בגדה הנגדית של הנהר יוכלו להגיע לאדמותיהם.
לאחר מותו של מקאי, הוחלף הגשר בגשר בנוי כבלים בשנת 1903. בשנת 1914 חוזק הגשר בכבלים נוספים.
בשנת 1953 רכש ריי מיטשל את נכס הגשר מאנרי אובנאו וקידם באגרסיביות את פרסומו ברחבי העולם.
הוא בנה מחדש את הגשר ב-5 ימים בשנת 1956, ועיגן את הכבלים ב-13 טון בטון בשני קצותיו.
כמו כן, דאג לפיתוח השבילים בצד המערבי של הגשר, והפיכת בית התה לחנות מזכרות.
מלבד הגשר, באתר ישנם עוד מספר אטרקציות:
Cliffwalk - טיילת צרה של גשרים המקיפה צוק גרניט בגדה המזרחית של הנהר, המאפשרת לתצפת על הגשר, היער והנהר, וכן יש מספר מרפסות ייעודיות לכך, אחת עם ריצפת זכוכית, אחרת עם רצפת סורגים.
Treetops Adventure - "טיילת" המתפתלת בין העצים.
הליכה על גשרי עץ צרים בין עצים גדולים שבגדה המערבית של הנהר.
הגשר התלוי מעל נחל הבשור הוא גשר תלוי, שנבנה בשנת תשנ"ד (1994) על ידי הקק"ל.
הגשר מחבר את דרך הבשור וכביש 222 בקטע שבין צומת צאלים לקיבוץ גבולות עם "שביל הבשור", שבגדה הימנית של נחל הבשור לכיוון קיבוץ אורים, תל פרעה הדרומי (תל שרוחן) ופארק אשכול (הבשור).
אורך הגשר כ-80 מטר, והוא הגשר התלוי הראשון שהוקם בארץ.
יש הקוראים לגשר "גשר החבלים" מעל נחל הבשור.
מאידך, אין בגשר אפילו חבל אחד.
השם "גשר החבלים" המיוחס לגשר נובע מצורתו המזכירה את גשרי החבלים המוקמים בין צמרות העצים במסגרת מחנות הנוער.
השניים חברו לעזריה אלון מרשות שמורות הטבע (רשות הטבע והגנים).
בשנת 1991 החלה הסלילה של דרך הבשור, במימון ובביצוע קק"ל, תוך בעיות בלתי צפויות.
למשל, הנהלת פארק אשכול חזרה בה מהסכמתה הראשונית למעבר הדרך דרך הפארק.
בנוסף התנגדות פתאומית של "אדם, טבע ודין", למגדלי התצפית, שהוסרה רק בהתערבות בית המשפט.
במהלך הסלילה, תוכננו תוספות לדרך מספר אטרקציות כגון הגשר התלוי בקרבת הכניסה הדרומית הצמודה לכביש 222 שליד צומת צאלים וההנגשות לבאר רבובה, המאגרים וגשר הצינורות.
הגשר התלוי תוכנן ונבנה בשנת תשנ"ד (1994–1995) על ידי הקק"ל במסגרת תוכנית האב לשיקום ופיתוח נחל בשור.
הרעיון, הייזום והתכנון של הגשר בוצע על ידי משרד האדריכלים יפתח אלוני ודודי דרורי.
קונסטרוקציה: נמרוד אייל, מהנדס מפקח מטעם הקרן הקיימת היה אשר רון.
החברה הקבלנית שהקימה את הגשר הייתה פלס קונסטרוקציות מבנים מתועשים בע"מ.
שיטת הבנייה שנבחרה, גשר תלוי על בסיס מיתרי פלדה ולוחות עץ ברוחב 2 מטרים לאורך כ-80 מטרים.
דרך הבשור היא דרך נופית סלולה מכורכר ברוחב כ-5 מטר, למעבר מטיילים ברגל, כלי רכב דו גלגליים, טרקטרונים וכלי רכב פרטיים.
בקטע שבין תל פרעה (שרוחן) ובאר צאלים הדרך נסללה לאורך הגדה השמאלית של נחל בשור.
הדרך עוברת בין אתרים ארכאולוגיים כגון, תל שרוחן באר רבובה מאגרי המים, גשר הצינורות ועוד.
מאידך בנקודה הדרומית של הדרך ליד באר צאלים הסתומה, לא התאפשר לחצות את הנחל במיוחד בחורף עקב סכנת שיטפונות, סחף של בוץ וחלוקי נחל גדולים, צמחיית קני סוף ועוד.
כך שמטיילים רגליים או רוכבי אופניים שרצו לעלות על שביל הבשור (ברוחב כ-2–3 מטר) שעובר בגדה הימנית של הנחל, לא יכלו לעשות זאת ונאלצו לחזור על עקבותיהם או לעלות על כביש 222 בין קיבוץ צאלים לקיבוץ גבולות.
הגשר התלוי מעל נחל הבשור, מאפשר להולכי רגל ורוכבי אופניים לחצות את הנחל בבטחה במשך כל ימות השנה ולהמשיך לטייל במסלול מעגלי בין האתרים הארכאולוגיים כגון החווה העתיקה מהתקופה הביזנטית, מזרח תל פרעה, מעיין הבשור, מסילת הרכבת העתיקה פארק אשכול ועוד.
ביישום וייז - WAZE רשמו: גשר תלוי - נחל הבשור,
מבאר שבע דרומה על כביש 40 עד משאבי שדה, בצומת משאבי שדה ימינה לכביש 222 מערבה 36.6 ק"מ עד קיבוץ צאלים.
עוברים את הכניסה לקיבוץ וממשיכים על כביש 222 מערבה, (יש לשים לב לא לפנות ימינה בצומת צאלים לכביש 234), עוד כ-1.5 ק"מ.
מצד ימין רואים את מגדל התצפית של רשות שמורות הטבע.
יורדים ימינה ועולים על דרך הבשור.
בנסיעה של כחצי ק"מ מערבה על דרך הבשור מגיעים לגשר התלוי על נחל בשור.
מבאר שבע מערבה על כביש 25 מערבה מרחק 19 ק"מ לצומת גילת.
בצומת גילת פונים שמאלה לכיוון אופקים לכביש 241 דרומה 12.9 ק"מ, נוסעים מערבה ועוברים את צומת אופקים עד לצומת אורים.
בצומת אורים פונים שמאלה לכביש 234 וממשיכים כ-12.6 ק"מ עד צומת צאלים.
בצומת צאלים פונים ימינה 1.5 ק"מ ורואים את מגדל התצפית של רשות שמורות הטבע.
בנסיעה של כחצי ק"מ מערבה על דרך הבשור מגיעים לגשר המיתרים התלוי על נחל בשור.
ממרכז הארץ על כביש 6 דרום, ירידה מכביש 6 לצומת בית קמה.
בכיכר בצומת בית קמה פונים שמאלה לכביש 264 דרך שובל ורהט עד צומת אשל הנשיא.
בצומת אשל הנשיא פונים ימינה לכביש 25 מערבה לכיוון צומת גילה.
בצומת גילת פונים שמאלה לכיוון אופקים לכביש 241 דרומה 12.9 ק"מ, עוברים מערבה את צומת אופקים עד לצומת אורים.
ממרכז הארץ על כביש 4 דרך אשדוד ואשקלון עד צומת יד מרדכי.
ממשיכים ועוברים את צומת מעון עד צומת גבולות.
בצומת גבולות פונים שמאלה לכביש 222 במרחק 12.7 ק"מ כשבדרך עוברים את הכניסה לקיבוץ גבולות מצד ימין, ממשיכים עם הכביש.
מצד שמאל רואים את מגדל התצפית של רשות שמורות הטבע.
יורדים שמאלה ועולים על דרך הבשור.
בכניסה הדרומית של דרך הבשור מכביש 222, נמצא מגדל תצפית ממתכת.
זהו מגדל תצפית שנוח לטפס אליו.
ממנו נשקפים נופי נחל בשור והנגב המערבי.
גובה המגדל 5–6 מטר (גובהו מעל פני הים 132 מטר).
מתחתיו שני שולחנות אבן ללא צל, מונגש לנכים.
בכיוון מזרח צפון מזרח ממגדל התצפית במרחק עד 200 מטר נמצאת באר עתיקה על הגדה השמאלית של נחל בשור.
שימשה כמקור מים עיקרי לכל האוכלוסייה הבדווית באזור עד שנת 1948. רמת מליחות מימיהּ גבוהה, אך ניתן בהחלט לשתות מהם.
בתקופת המנדט הבריטי הוקם מעליה כיסוי בטון עם פתח-שאיבה מרובע במרכזו הכולל מכסה-פח.
לצד הבאר הותקן בסיס בטון למנוע ובאפיק הנחל בסמוך נבנתה חומת בטון מאסיבית למניעת נזקי שיטפונות לבאר.
בחורף 1962, בעקבות שיטפון יוצא-דופן באפיק, כוסו הבאר, בסיס המנוע והחומה במעטה חול בעומק של מעל למטר.
הבאר בולטת בשטח בגלל חורשות הקנים העבותות שבקרבתה, המוריקות על רקע גדות הנחל הצחיחות.
בסביבת ביר-שנק שרידי יישובים עתיקים.
מתחת לגשר התלוי ברכת מים טבעית המלאה כל השנה.
מסביב לברכת המים סבך של קנים וסוף, צבים רכים ואגמיות.
בגדה הימנית של הנחל, על שביל הבשור לכיוון צפון מערב נמצאת חווה חקלאית קדומה מהתקופה הביזנטית.
זהו מכלול שמור היטב של חווה חקלאית לגידול זיתים ולייצור שמן-זית שפעלה במאות הרביעית – השישית לספירה.
האתר משתרע על שטח של כ-100 דונמים וכולל בית-חצר מבוצר ובתוכו בור-מים מטוייח, מבנים נוספים, שתי בארות, בורות-מים, כבשן-סיד, שרידי בית-בד, סכרי-עפר ואבן אחדים בערוצים, חלקה חקלאית שיפועית עם חוסמי-ערוצים למניעת גלישת קרקע, מחצבה וגדרת-צאן.
כ-2 ק"מ צפון מערבית לגשר התלוי, בקרבת עצי אשל מרשימים, ניתן לצפות במערכת מאגרי המים שהקימה קק"ל, משני צידי נחל בשור.
בסיוע הקהילות היהודיות בארצות הברית ובאוסטרליה, קק"ל הכשירה בנחל מערכת מאגרי ענק לקליטת מי שיטפונות ולהחדרתם אל מאגרי מי התהום, כחלק מתוכנית "נגב של צמיחה" של קק"ל, שמטרתה להציב את הנגב בסדר עדיפות לאומי עליון.
הפרויקט כולל סכר נמוך הניצב כ"צוואר בקבוק" באפיק הנחל ותעלה המזרימה את מי השיטפונות אל מאגרי המים.
מי שיטפונות נאגרים בחורף אל המאגרים.
במקום תמצאו מרפסת תצפית בנויה לוחות אבן גיר בהירה.
כאן גם הוקם גשר בשנת 2014. הגשר משמש למעבר לתצפית על שיטפונות בנחל הבשור.
סמוך למאגרים תחנת שאיבה של חברת מקורות.
מי המאגרים נשאבים ומשמשים להשקיית פרדסים של חבל עזה ויישוביי חבל מעון.
התחנה קרויה על שם פנחס אוהד ז"ל, 1924-1999, שהיה עובד חברת מקורות ומנהל אזור צפון ומערב הנגב במקורות.
אוהד היה מחלוצי אספקת המים לנגב.
במלחמת השחרור ולאחריה הוא השתתף בהגנת קווי המים לנגב.
כאן גם תמצאו עמודי אבן שהוקמו לזכר ולהוקרה לשומרי נחל בשור, תורמים ונאמנים.
במרחק של 2.8 ק"מ צפונית מערבית מהגשר התלוי נמצא גשר צינורות.
גשר הצינורות חוצה את נחל הבשור, נחנך בראשית ינואר 2014. הוא נבנה על מערכת צינורות המים שבין מאגרי הבשור.
גשר הצינורות הוקם על ידי רשות ניקוז ונחלים שקמה בשור בשותפות עם מקורות, המשרד לפיתוח הנגב והגליל, משרד התיירות ומקורות, בתקציב של 2.2 מיליון ש"ח.
הגשר מיועד להולכי רגל ורוכבי אפניים.
הגשר מהווה נקודת תצפית נוספת, נוחה ובטוחה בעת שיטפונות.
במרכז הגשר מעל ערוץ נחל הבשור, הוקמה מרפסת תצפית שיכולה להכיל עשרות מטיילים.
בנוסף למרפסת שבמרכז גשר הצינורות, הקימה הקק"ל שני מצפים לצפייה, במצפה התחתון מעל משאבות שאיבת המים למאגרים, תצפית המאפשרת לצפות על המאגר הראשון (מאגר הבשור) שאליו מגיעים המים מהסכר בתעלה (האגם).
התצפית השנייה ממוקמת בראש תלולית שיצרה הקק"ל, תצפית נוף ומאפשרת לצפות על המאגרים העליונים והסביבה.
בעת שהמאגרים מלאים במים ניתן לצפות בלהקות ציפורים נודדות המרוות את צימאונן.
השילוב של גשר הצינורות, דרך הבשור, הגשר התלוי ושביל הבשור שעל הגדה הימנית של הנחל יוצר מסלול טיול מעגלי לאורך ערוץ נחל הבשור באורך כ־7 ק"מ.
כ-3 ק"מ מהגשר התלוי בכיוון צפון מערב נמצאת באר רבובה שנחפרה באמצע הכפר הבדואי רואייבה.
סביב הבאר שדרות עצי אשל ושרידי מבנים.
הבאר, עתיקה על הגדה השמאלית של הנחל.
תוך כדי שיפוץ הבאר, נבנה מבנה עליון שהוקם בשנות ה-30 של המאה העשרים, בתקופת המנדט הבריטי.
עומק מפלס המים כיום בבאר הוא כ-25 מ' והמבנה שמעליה כולל שרידי יסודות אנטיליה, קמרון-אבן, בריכת-אגירה ושקתות-אבן ובטון.
גם צינורות-ברזל מקוריים נותרו פה ושם משולבים במבנה.
בסקרים ארכאולוגיים שבוצעו סביב הבאר נמצאו מטבעות מתקופת המנדט הבריטי וחלקי אנטיליה.
מתיישבי מצפה גבולות (כיום הקיבוץ גבולות) בשנים 1943–1946 קנו מים מהבדואים תושבי הכפר שנשאבו מבאר רבובה.
לסיבוב האנטילה השתמשו בחמור או פרידה שסובבו את גלגל האנטילה וכך במשך כמה שעות היו ממלאים את מכלי המים.
הובילו את המים למצפה בחביות בנפח 1 מטר מעוקב על גבי עגלה.
המרחק בין המצפה לכפר רואייבה היה כ-8 ק"מ.
תושבי הכפר ותושבי מצפה גבולות היו ביחסי ידידות וכבוד הדדיים.
הם היו מתארחים אחד אצל השני לעיתים קרובות ללגימת קפה ורכילות.
בשנת 1948 במלחמת העצמאות הכפר ננטש.
בשנת 2009 שופץ המבנה על ידי רשות הטבע והגנים, בניהול א' בורטניק.
בקרבת הבאר שרדו כמה עצי תמר ושיקמה עתיקים.
בשנת 2014 שולבה באר רבובה בדרך סלולה לדרך הנופית "דרך הבשור".
כ-400 מ' מזרחית לבאר מצוי צמד של מערות-מגורים, כרויות לתוך שכבת הליס, שהיו בשימוש הבדווים.
עולם החי של אזור הבשור עשיר ומגוון.
הוא כולל בעלי-חיים מדבריים, לצד בעלי-חיים ים-תיכוניים.
בצד כל אלה מופיעים כאן גם נציגים ממוצא אתיופי (אפריקני) וממוצא אוריינטלי (אסייני).
מגוון מקומות החיות באזור - בתרונות הליס, מחשופי אבן-חול, חישות של קנה ואשל ואפיק עשיר בצומח - איפשר לבעלי-חיים רבים להתפתח ולהיאחז במקום.
עופות נודדים רבים נוחתים כאן כדי לאכול ולהחליף כוח בכתם הירוק של הנחל.
ציפורים רבות מבלות כאן את החורף, ואחרות נותרות כאן כל השנה ואף מקננות בתחומי השמורה.
באפיק הנחל ובמעיינותיו חיים דגים קטנים מהמין נאוית המליחות.
הללו ניזונים בזחלים ובגלמים של יתושים החיים במים.
חוץ מהם חיים כאן גם זחלי שפיריית, שטגבים וחותרים, שהם פשפשי מים, ועוד הרבה מיני חסרי חוליות הקשורים למים.
החרקים וחסרי החוליות הם עיקר מזונה של צפרדע הנחלים, המקרקרת כאן באביב ובקיץ.
חרדון המצוי, חרדון המדבר, כוח האפור,
נחשים:- זעמן שחור, תלום קשקשים מצוי, שחור-ראש שלווני, מטבעון מדבר, זעמן אוכפים, נחש חולות, חרטומן, נחש הכיפה.
נחש ארסי גדול ממדים, פתן השחור.
עפרוני מצויץ, פרוש מצוי, זרעית השדה ונחליאלי לבן (בסתיו).
ציפורי סבך קטנות: סבכי, פשוש, קנית ועלוית.
בתוך המים שטות להן סופיות, בחורף ברווזים ואגמיות.
יוני סלע, יוני בית, חוגלות, קטה הסנגלית והקטה חדת הזנב, זרזירים והעגורים האפורים.
דורסי יום: עקבים, עיטים בזים מצויים.
דורסי לילה: הכוס, האוח והתנשמת, ינשופי-עצים.
מכרסמים: חולד, נברן השדה, מריון מצוי, דרבן וארנבת.
קיפודים: קיפוד המצוי, קיפוד המדבר וקיפוד החולות.
צבי ארץ ישראלי, נמיה, סמור, שועל, זאב צבוע מפוספס וקרקל (חתול המדבר).
ערוצו של נחל הבשור נראה מרחוק כפס ירוק המתפתל בין בתרונות הליס והחולות שדרכם הוא זורם הימה.
עוצמת הפס הירוק ורוחבו משתנים משנה לשנה בהתאם לכמות המשקעים, אך גם בשנות בצורת הוא אלמנט קבוע השולט בנוף.
באפיק הזרימה של הנחל שולטים שלושה מיני צמחים: קנה מצוי, סוף מצוי ואשל היאור וגם עצי תמר בודדים.
במחשופים שבין צמחי הקנה, הסוף והאשל, מופיעים צמחי סירח קוצנית ולכיד הנחלים ירבוז, כף אווז, קייצת, דטורה וחיטת קנים.
אטד אירופי, מתנן שעיר, שמשון יושב ואכילאה ריחנית, מוריקנדיה מבריקה, יפרוק המדבר, מקור חסידה שעיר, טבק השיח, סמר, ינבוט השדה והגה מצוי.
הגשר התלוי מעל נחל הבשור, נמצא בתחום המועצה האזורית אשכול ובאחריותה.
מדרום מזרח קיבוץ צאלים (3 ק"מ) ובסיס צה"ל צאלים (7.3 ק"מ),
מצפון מערב העיר אופקים (25.7 ק"מ),
מצפון קיבוץ אורים (14.2 ק"מ)
מצפון מערב מושב עין הבשור (12.1 ק"מ).
במקרה חירום ניתן לפנות למוקד החירום של המועצה האזורית אשכול הפתוח כל ימות השנה 24/7, לבסיס צאלים ולבסיס פקוד העורף מול מושב פטיש, למוקד הרפואי שבמרכז צוחר ולמרפאות המקומיות ביישובים.
ביישובים ניתן למצוא מקומות לינה והסעדה.
הגשר המשולש (סלובנית Tromostovje ובעבר גם Tromostje) הוא מכלול של שלושה גשרים בליובליאנה, החוצים את נחל ליובליאניצה.
הגשר הוא העתיק ביותר בלובליאנה ונחשב לאחד מסימני ההיכר של העיר.
הגשרים ממוקמים במקום בו הנחל פונה מזרחה, סמוך מתחת לגבעת המצודה, והם מקשרים בין המרכז ההיסטורי של ליובליאנה מדרום וכיכר פרשרן והעיר החדשה מצפון.
הגשר המרכזי עשוי משתי קשתות ורוחבו הכולל הוא 9.90 מטרים.
שני גשרי הצד נבנו בזווית בשל עיקול הנהר.
כל אחד מהם כולל קשת אחת באורך של 23.15 מטרים בגשר האחד ו-23.80 מטרים בגשר השני, ורוחב כל אחד מהם הוא 3.90 מטרים.
הגשרים בנויים מאבן ומבטון, ומאז 2010 הם מרוצפים בלוחות גרניט.
קיומו של גשר עץ באתר נזכר כבר ב-1280. תחילה כונה הגשר בשם "הגשר הישן" (Stari Most) כדי להבחינו מגשר מאוחר יותר שנבנה בעיר.
גשר זה הוא בעיקרו הגשר המרכזי הניצב באתר גם כיום.
על הגשר נרשמה כתובת הקדשה:
דהיינו "לארכידוכס פרנץ קרל 1842 מהעיר".
בשנת 1929 תכנן האדריכל יוז'ה פלצ'ניק שני גשרים נוספים משני צדדיו של הגשר הקיים.
גשרים אלה נועדו להולכי רגל בעוד שהגשר המרכזי נועד לכלי רכב ולקרונית שפעלה בעיר באותה עת.
עבודות ההקמה החלו ב-1931 והסתיימו באפריל 1932 עת נחנכו שני הגשרים החדשים.
הגשר חודש בשנת 1992, ומאז שנת 2007 כל שלושת הגשרים מיועדים להולכי רגל בלבד.
הד הוא סרט דרמה ישראלי שיצא לאור בשנת 2018 ובוים על ידי עמיקם קובנר ואסף שניר.
אבנר הנשוי לאלה והורה לשני ילדים חושד שאשתו אלה בוגדת בו.
לאחר מכן אלה נהרגת בתאונת דרכים.
גם לאחר מותה אבנר מנסה לאתר מיהו המאהב שהוקלט בשיחותיה.
יורם טולדנו - אבנר, מהנדס מנהרות במקצועו
יעל אבקסיס - אלה, בעלת קליניקה פסיכיאטרית, רעייתו של אבנר
צחי הלוי - עמיתו לעבודה של אבנר
גורי אלפי - עורך דין לענייני משפחה
הד מיינר (נולד ב-1986) הוא מעצב אופנה ישראלי, המציג בקביעות בשבוע האופנה בפריז וחתן פרס קרל לגרפלד של תאגיד LVMH.
אמו היא ציירת ואביו הוא מסגר.
אחיו הגדול של היוצר עטר מיינר.
בגיל 16 נחשף לראשונה לעולם האופנה ועסק כמתלמד בעבודות עור, תכשיטים ותפירה ידנית.
בגיל 22 התקבל למחלקה לאופנה וצורפות בבצלאל וסיים בהצטיינות בשנת 2012.
לאחר מכן הקים את המותג שנושא את שמו בסטודיו בתל אביב.
בשנת 2015 נבחר מיינר, יחד עם עוד שבעה מעצבים, להשתתף במחזור הראשון של חממת מפעל הפיס לאופנה, ובשנת 2016 היה מיינר אחד מחמשת מעצבי האופנה הישראלים שהשתתפו בסדרת הדוקו "סיפורי בדים", ששודרה ביס דוקו.
בשנת 2017 היה למעצב הישראלי הראשון שנבחר להציג באופן קבוע בשבוע האופנה של פריז.
מיינר זכה בשנת 2019 בפרס קרל לגרפלד מטעם תאגיד האופנה LVMH.
היה נשוי לזמרת ריף כהן, ונולדו להם שני ילדים.
בגדיו של מיינר, המעצב לגברים, מאופיינים בגזרות יוניסקס רחבות בהשראת מדי צבא ובגדים חסידיים ובשילוב פריטים מחוייטים.
על פי מגזין האופנה ווג, עיצוביו של מיינר הם "בהשפעת חייטות יהודית אורתודוקסית מסורתית, והוא משלב בקולקציות בהשראת הצבא שלו רוח נצחית מלאה ברוחניות".
הגשר התלוי בנתניה הוא גשר תלוי להולכי רגל מעל שדרות בן-גוריון בעיר נתניה, סמוך למחלף פולג.
הגשר מקשר בין שכונת קריית נורדאו לשכונת רמת פולג שבדרום העיר.
הוא תוכנן על ידי האדריכל דורון אֹהלי ונבנה על ידי חברת לינום.
הגשר נחנך בדצמבר 2001. עלות הפרויקט כ-3.5 מיליון ש"ח.
אורך הגשר כ־60 מטר, ורוחבו כ-3 מטרים.
הוא עשוי פלדה, מדרך (שביל ההליכה) מחופה בלוחות בטון וכורכרית.
משני צידיו נבנו קירות אבן מגוננים וכפולים, הכוללים רמפת גישה ומדרגות בכל צד.
הגשר תלוי על שתי קשתות מפלדה, הנשענות על יסודות מבטון משני צידי הגשר ועל מבני הגישה אשר בצידי הגשר.
הוא צבוע בצבע ירוק, והקשתות שלו מוארות בלילה בתאורת לד דקורטיבית, עבודה שבוצעה על ידי חברת MCS.
הגשר התלוי מעל גיא בן הינום הוא גשר להולכי רגל המחבר בין מורדות גיא בן הינום לבין מורדות הר ציון.
אורכו 202 מטרים, ונכון לשנת 2024 הוא הגשר התלוי הארוך ביותר בישראל.
הוא ממוקם בגן הלאומי סובב חומות ירושלים, סמוך לחווה החקלאית בגיא בן הינום.
העבודות להקמת הגשר עלו כ-20 מיליון שקלים, במימון משרד ירושלים ומסורת ישראל (7.5 מיליון), משרד התיירות (כ-7.5 מיליון) ועיריית ירושלים (כ-5 מיליון).
הן בוצעו על ידי הרשות לפיתוח ירושלים וחברת מוריה.
בניית הגשר ארכה כעשרה חודשים, והוא נחנך ב-30 ביולי 2023.
גובה הגשר 30 מטרים ורוחבו 1.3 מטרים.
הגשר עשוי כבלי פלדה ובצדדיו יש רשתות מתכת, כדי למנוע נפילה של ההולכים בו.
יכולים לעלות עליו בו זמנית עד 250 איש.
הגשרים לאורך מצר הים הארלם ריבר בעיר ניו יורק מחברים בין רובע הברונקס, שפרוס כחלק מן היבשת, לבין רובע מנהטן, שהוא אי שגבולותיו הימיים הם: במערב נהר הדסון; בדרום מפרץ ניו יורק העליון; במזרח האיסט ריבר; ועוד במזרח ובצפון, ההארלם ריבר.
הארלם ריבר הוא מֵצַר באורך של 13 קילומטרים, המחבר את נהר האדסון במערב לאיסט ריבר במזרח, ומפריד בין הרבעים מנהטן והברונקס בעיר ניו יורק.
השם "נהר" למעשה אינו מדויק, כיוון שזהו מצר.
הוא מוזן מנהר הדסון ומושפע מאוד מגאות ושפל באוקיינוס האטלנטי.
כיום חוצים את המצר חמישה עשר גשרים, שחלקם הם גשרים הנפתחים למעבר אוניות.
הגשר הראשון, גשר המלך, נבנה ב-1693. מיד עם פתיחתו הפך לגשר אגרה, למורת רוחם של התושבים.
הערוץ החדש קיצר למעשה את תוואי המים בין נהר ההדסון למצר לונג איילנד ב-22.5 קילומטרים.
מצר לונג איילנד (סאונד) הוא למעשה מפרץ, המהווה מוצא לאוקיינוס האטלנטי, שספינות השטות לאורך ההדסון, יכולות באמצעות שייט להארלם ריבר ומשם לאיסט ריבר, להגיע למפרץ ומשם לאוקיינוס ולהפך.
רוב הגשרים מעל הנהר הם גשרים נפתחים מסתובבים.
מעבר ספינה מחייב תיאום מראש על פי כללים שמפורסמים.
או אז בכל גשר נפתח לאורך ההארלם ריבר, מוצבים בעלי תפקיד שבאחריותם להפעיל את פעמון האזהרה ולהוריד את המחסומים שקיימים בכל גשר משני צידיו בעת מעבר הספינות.
הגשרים (15 במספרם) יוצגו להלן לפי סדר הופעתם מצפון לדרום - מנהר הדסון ועד לאיסט ריבר:
הגשר משמש את רכבות אמטרק הנוסעות לאורך נהר ההדסון, מבירת המדינה אולבני, אל תחנת פנסילבניה בעיר ניו יורק ולהפך.
הגשר משמש כ-30 רכבות ביום, ונפתח למעלה מ-1,000 פעמים בשנה, בעיקר בחודשי הקיץ עבור הפלגות תיור סיבוביות מרציף 83 במנהטן וכלי שֵיִט פנאי אחרים.
הגשר מקשר בין נחל סְפָּיְיטִי דָיְיבֶל קריק שברובע הברונקס, לבין הקצה הצפוני של האי מנהטן, וקרוי על שמו של מגלה ארצות האנגלי הנרי הדסון.
להבדיל מרוב הגשרים על הנהר, לגשר זה אין כל בסיס שמעוגן בקרקעיתו, ושני בסיסיו ביבשה, משני צידי הגשר .
הגשר מורכב משני מפלסים: המפלס התחתון נושא את רחוב ברודוויי, אשר מוגדר במיקום זה ככביש מס' 9 של ארצות הברית; המפלס העליון נושא את קו השדרה השביעית של הרכבת התחתית של ניו יורק - קו מס' 1 (האדום).
לגשר יש שלושה מבני לְבֵנִים המעוגנים בקרקעית הנהר, התומכים ברכיבי הפלדה של הגשר.
המדרכה כוללת ארבע "פרגולות" עם תומכים מברזל יצוק, בעוד שבסיפון הגשר יש מעקות ברזל דקורטיביים ושני ביתני אבן.
תכנון הגשר כלל קבוצה של רמפות מתפתלות הידועה רשמית כ"מחלף הייברידג'" לחיבור אל הכביש המהיר מייג'ור דיגן (הושלם ב-1964) וממנו, ורמפת ויאדוקט המתחברת לכביש הארלם דרייב, שניהם מעל 30 מ' מתחת למפלס הגשר, וגישה לשדרת אמסטרדם.
הגשר הגבוה שנקרא במקור גשר האקוודוקט, הוא הגשר העתיק ביותר בעיר ניו יורק, לאחר שנפתח במקור כחלק מאמת המים העתיקה של הקרוטון ב--1848, ונפתח מחדש כשביל להולכי רגל ב-2015, לאחר שהיה סגור במשך למעלה מ-45 שנים.
מדובר בגשר קשת פלדה בגובה של 43 מטר מעל נהר הארלם, והוא מחבר את הרבעים מנהטן והברונקס.
קצהו המזרחי ממוקם בשכונת הייברידג' של הברונקס ליד הקצה המערבי של רחוב 170 מערב, והקצה המערבי ממוקם בפארק הייברידג' במנהטן, בערך במקביל לקצה רחוב 174 מערב.
מוטת הפלדה הנוכחית, נבנתה בין השנים 1892 ל-1895, בעוד שדרך רחוב 155 העילי על הוויאדוקט, נבנתה בין השנים 1890 ל-1893. שניהם עוצבו על ידי אלפרד פנקוסט בּולר.
הבנייה של גשר רחוב 145 המקורי החלה ב-19 באפריל 1901, והגשר בעלות של 2.75 מיליון דולר נפתח לתנועה ב-24 באוגוסט 1905. המעצב היה אלפרד פנקוסט בּולר שתכנן ועיצב את הגשרים הנפתחים בסיבוב של שדרת מדיסון, גשר סכר מאקומבס וגשר יוניברסיטי הייטס.
שלושת המזחים עליהם מונח הגשר מעוגנים בקרקעית הנהר .
גשר שדרת מדיסון הוא גשר נפתח מסתובב בעל ארבעה נתיבים שחוצה את נהר הארלם בעיר ניו יורק, והנושא את רחוב 138 מזרח בין רובע מנהטן והברונקס.
הגשר מונח על 3 מזחים, כשהרכיב המרכזי הנייד (המסתובב ונפתח) מונח על מזח (מרכזי) הציר, שנתמך על-ידי תוף שמהווה את ציר סיבוב הגשר.
מזח זה נקרא Pivot Pier.
בנוסף, מונח הגשר על 2 מבני לבנים שמעוגנים בקרקעית הנהר.
גשר שדרת פארק שקרוי באנגלית: Harlem River Lift Bridge (גשר הארלם ריבר המורם) הוא גשר מעלית, הנושא את שלושת הקווים של חברת Metro-North Railroad : קו ההדסון , קו הארלם וקו ניו הייבן מעל פני ההארלם ריבר ומחבר בין הרבעים של מנהטן והברונקס בעיר ניו יורק.
בין השנים 1954 ו-1956, בנתה חברת הרכבות המרכזית של ניו יורק באתר זה גשר רכבת (שקדמו לו 3 אחרים), שהוא גשר עילוי אנכי, כדי להחליף את הגשר משנת 1897. הגשר מורכב משני מבנים אנכיים של מסבכי פלדה ומעלית, אחד בכל גדה של הנהר, שאליהם מחובר הרכיב שעולה ויורד אנכית.
בצד מנהטן, הגשר מעביר את התנועה לשלושה צירי תנועה: לרחוב 128 מזרח; למפגש רחוב 129 מזרח עם שדרת לקסינגטון; ול-הארלם ריבר דרייב שממשיך הלאה דרומה כ-FDR דרייב במנהטן.
שני המזחים הקיצוניים נייחים, בעוד שהמזח המרכזי, נושא את הרכיב הנייד והנפתח של הגשר, שמורכב משלושה רכיבי משנה.
הרצים, לאחר שחצו ממנהטן לברונקס דרך הגשר (שזכה לכינוי "החומה" מכיוון שהוא מסמן את נקודת 20 המיילים בריצה) ואז הולכים במסלול קצר דרך הרובע, וחוזרים למנהטן לשלב האחרון של המרוץ דרך גשר שדרת מדיסון.
קנדי, וחלק מהתנועה היוצאת מהאחרון, פונה ימינה (צפונה) לגשר וויליס.
קנדי ובשמו הקודם גשר טרייבורו הוא קומפלקס המורכב משלושה גשרים, המחברים את הרבעים השונים של העיר ניו יורק: הברונקס, מנהטן וקווינס, ונושאים על גבם כבישים מהירים.
הווידוקטים שנושאים את הגשרים, חוצים האי וורד והאי רנדל, שבעבר היו 2 איים נפרדים, אך חוברו יחדיו בחומר מילוי (מטמנה).
הוא מתחבר עם כביש ה-FDR ו-Harlem River Drive במנהטן, הכביש המהיר ברוקנר (I-278) והכביש המהיר של מייג'ור דיגן (הכביש המהיר 87) בברונקס, ו-Grand Central Parkway (I-278) ושדרת אסטוריה בקווינס.
גשר וורדס איילנד, הידוע גם בשם "גשר רחוב 103 להולכי רגל ", הוא גשר שחוצה את נהר הארלם בין האי מנהטן לוורדס איילנד ברובע מנהטן של העיר ניו יורק.
גשר זה, נבנה על ידי סוחרים וחקלאים בשנת 1758 שהתנגדו לתשלום האגרה בגשר המלך, והוא נבנה מהריסות (מבנים) יבשות וקורות עץ.
הקמת הגשר החופשי האלטרנטיבי נחשבה למעשה מהפכני משמעותי כנגד השלטון הבריטי.
הוא נהרס על ידי הבריטים כאשר ג'ורג' וושינגטון התקדם מניו יורק צפונה בשנת 1776.
משנת 1895 עד 1905, מבנה גשר יוניברסיטי הייטס היה ממוקם על תעלת השייט של נהר הארלם צפונה יותר ממיקומו הנוכחי, שבמהלכן הוא נודע כגשר תעלת השייט של הארלם.
שני החלקים המרכזיים כללו את הרכיב הנייד המסתובב של הגשר, שהסתובב סביב מבנה הלבנים שבמרכז התעלה.
גשר פוטנאם היה גשר נפתח מסתובב שהשתרע מעל הארלם ריבר יחד עם המסילה הסמוכה של קווי הרכבת המרכזית של ניו יורק , בעיר ניו יורק.
הגשר נשא שתי מסילות של קו הרכבת של ניו יורק-ופוטנאם, ומאוחר יותר את הקו העלי של השדרה התשיעית של חברת Interborough Rapid Transit Company (IRT), וכן שני שבילים להולכי רגל מחוץ למבנה הראשי של הגשר.
הגשר הקטן הוא גשר אבן שנבנה מעל נהר הסן בפריז ומחבר את האי איל דה לה סיטה (בקרבת בית החולים אוטל דייה) והרובע הרביעי (בגדה הימנית) עם הרובע החמישי (בגדה השמאלית).
הגשר הנוכחי נחנך ב-1853 אך קיימות עדויות לכך שהיה קיים במקום גשר כבר בתקופת האימפריה הרומית מה שהופך את הגשר לאחד העתיקים בפריז.
האי איל דה לה סיטה מחלק את הסן לערוץ רחב וערוץ צר.
"הגשר הקטן" עובר מעל הערוץ הצר בעוד ש"הגשרים הגדולים" (לימים גשר החלפנות וגשר נוטרדאם) עוברים מעל הערוץ הרחב.
ביוני 2013 שונה שם הגשר ל"הגשר הקטן קרדינל לוסטיז'ה" המנציח את הקרדינל של פריז ז'אן-מארי לוסטיז'ה ששימש בתפקידו הרם בשנים 2005-1981.
הגשר הראשון שהוקם במקום היה גשר מעץ בתקופה בה פריז, שנקראה לוטטיה ותושביה היו גאלים, הייתה תחת שלטון האימפריה הרומית.
הגשר נועד לשרת את הבאים מדרום לקארדו מקסימוס שנבנה על הגדה הימנית.
גשר זה היה באיום מתמיד של השיטפונות בסן ודרש פעולות תחזוקה שוטפת.
במאה התשיעית, בתקופת שלטונו של קרל הקירח, נבנו ביצורים כדי להגן על פריז מפני פלישה של ויקינגים ובמסגרת זו נבנו גם ביצורים להגן על גשר העץ.
המבנה שהוקם כדי לשמור על הגשר הקטן נקרא "המבצר הקטן"
ב-1111 נהרס גשר העץ הרומי על ידי האציל הנורמני רובר הראשון דה מולן (בן חסותו של ויליאם הראשון, מלך אנגליה) שתקף את פריז באותה שנה.
ב-1185 הורה הבישוף של פריז, מוריס דה סילי לבנות גשר חדש במקום הגשר הרומי כשבמסגרת פרויקט זה שוקם גם "המבצר הקטן" שהקים קרל הקירח כדי לשמור על הגשר.
בנוסף לשמירה על הגשר שוקם מבצר זה כחלק מהקמת חומת פיליפ השני שהקיפה את פריז.
ב-1196 נפגע חלק מהגשר בעקבות שיטפונות ותוקן אך בשנים שלאחר מכן נפגע הגשר שוב ושוב בגלל השיטפונות באופן שדרש תחזוקה שוטפת כדי להשאירו פתוח.
מועצת העיר פריז התאמצה לשמור על תקינות הגשר מאחר שעד 1378, כשנפתח גשר סן מישל ממערב לו, היה זה הגשר היחיד שחיבר את האי איל דה לה סיטה לגדה השמאלית, מדרום לו.
ב-1394 הורה מלך צרפת, שארל השישי, להקים במקום גשר חדש.
עבודת התכנון נמסרה לאדריכל רמון דו טמפל .
מימון הקמת הגשר הוטלה כקנס על שבעה מיהודי פריז.
הגשר שנבנה היה עשוי מעץ.
בינואר 1408 נסחף גשר זה עקב זרימת גושי קרח בסן.
ב-1409 נבנה במקום גשר נוסף כשהפעם הוא נבנה מאבן.
במפת טרושה-ואיו, מאמצע המאה ה-16, מופיע הגשר כשעליו מבנים כשב-1702 נמנו כבר 26 מבנים על הגשר.
ב-1718 נסחפו אל מתחת לגשר סירות משא שהובילו קש שבער.
אש זו גרמה לשריפת הגשר וכל המבנים שעליו.
ב-1719 הוקם במקום גשר אבן חלופי בן שלוש קשתות שמומן על ידי גיוס כספים מכל תושבי פריז.
רוחב הגשר החדש היה גדול בשישה מטר מקודמו ונאסר על תושבי העיר לבנות עליו בתים וחנויות.
ב-1850 הוחלט על בניית גשר חדש במקום.
עבודת התכנון נמסרה לאדריכל פול-מרטן גלושה דה לגליזרי כשבניית הגשר החדש החלה עוד באותה שנה.
גשר זה נבנה מבטון ואבן ובנייתו הושלמה ב-1853. טקס החנוכה נערך בדצמבר 1853 והגשר נמצא בשימוש עד ימינו.
הגשר הנוכחי (שנבנה ש-1853) הוא גשר אבן בן קשת אחת שמפתחה כ-32 מטר.
אורכו של הגשר 38 מטר ורוחבו 20 מטר וזהו הגשר הקצר ביותר מבין גשרי פריז, שעוברים מעל הסן (נתון המצדיק את שמו "הגשר הקטן").
הגשר מיועד לכלי רכב ומשני צדדיו קיימות מדרכות להולכי רגל.
הדבורה מאיה הוא ספר לילדים שכתב הסופר הגרמני ולדמאר בונסלס בשנת 1912. הספר עוסק בעלילותיה של דבורה מואנשת ומתמקד, בין היתר, במאבקיה מול צרעות מאיימות.
הספר תורגם לשפות רבות ואף זכה למספר עיבודים לקולנוע, לאופרה, לתיאטרון ולטלוויזיה.
המפורסם בעיבודים הוא עיבוד ההנפשה היפני-גרמני שהופק באמצע שנות ה-70 ואף הוקרן בטלוויזיה הישראלית בדיבוב לעברית.
עיבוד זה ערך שינויים משמעותיים בספר המקורי והוסיף שתי דמויות ראשיות שכלל לא קיימות במקור.
בספר המקורי, משתקפים מסרים מיליטריסטיים ולאומניים, ויש הטוענים גם פשיסטיים וגזעניים.
בונסלס עצמו החזיק בדעות אנטישמיות ובתקופה הנאצית פרסם ספרים, שימש כעיתונאי ואף חיבר ספר (שפורסם ב-100 עותקים בלבד) בעל נימות אנטישמיות מובהקות, בשם "Der Grieche Dositos" ("היווני דוזיטוס").
מאיה היא דבורה סקרנית ושובבה שנולדה בכוורת דבורים במהלך תקופה לא שקטה: הכוורת חולקה לשתי מושבות חדשות.
מאיה גדלה ומתחנכת על ברכיה של מורתה הגברת קסנדרה, אך אופייה הסקרני והמרדני מתנגש עם החוקים הנוקשים של הכוורת.
וכך, למרות אזהרותיה של הגברת קסנדרה, מאיה משתוקקת לחקור את העולם הרחב סביבה ויום בהיר אחד, בעת איסוף צוף שגרתי, מאיה גומרת אומר בליבה, מבצעת מעשה נועז ונוטשת את הכוורת לטובת טיול קסום (ולעיתים מסוכן) במרחבי הטבע הגדול.
בתגובה לבריחתה של הדבורה, שולחת בעקבותיה מלכת הכוורת הזועמת את וילי הדבורון חברה של מאיה, כדי להשיבה לכוורת.
וילי, יוצא בעקבות מאיה, אך במהרה פורק גם הוא כל עול ומצטרף להרפתקאותיה של חברתו בעולם הגדול.
דמותו של וילי (דמות אשר נוספה לסיפור רק בסדרת הטלוויזיה) היא אחת משתי דמויות שהוספו כאמור על מנת לרכך את המסר המיליטריסטי והלאומני של הספר המקורי.
יחד, וילי ומאיה יוצאים להרפתקאותיהם המופלאות (ומסוכנות לעיתים כאמור) ופוגשים חרקים אחרים, אשר חלקם הופכים אפילו לידידי נפש שלהם.
אחד החברים האלה היא פליפ החרגול (דמות חדשה שנוספה לסיפור לטובת סדרת הטלוויזיה, מאותם טעמים).
בשיאה של העלילה, מאיה נתקלת בצרעות חורשות הרעה ואויבותיהן המרות של הדבורים והיא נחטפת על ידן לממלכתן ונאסרת על לא עוול בכפה.
בעת מאסרה, מאיה מגלה סוד קשה ומר - הצרעות האכזריות מתכננות לתקוף ולכבוש את מושבת הדבורים שלה.
מאיה ניצבת בפני דילמה קשה - האם לחזור לכוורת ולקבל את העונש על בריחתה ובכך להציל את המושבה.
או לחלופין לא לעשות דבר, להתחמק מהעונש, אך בכך גם לחרוץ את גורל הכוורת וחבריה הדבורים לאבדון.
מאיה מחליטה לחזור לכוורת ולהזהיר את חבריה מפני ההתקפה האכזרית הקרבה.
בעקבות המעשה האבירי שלה, חברותיה הדבורים בולמות את התקפת הצרעות ומאיה הופכת לגיבורת הכוורת.
כמצופה ולאור מעשה הגבורה, מאיה זוכה למחילה על בריחתה ממלכת הכוורת וחבריה בפרק סיום בלתי נשכח.
עיבוד הטלוויזיה המונפש לספר, "הדבורה מאיה" (ביפנית: みつばちマーヤの冒険), הוא סדרת טלוויזיה יפנית בת 52 פרקים שהופקה לטלוויזיה ב-1975 בשיתוף פעולה יפני-גרמני.
הסדרה שודרה במקור ביפן בערוץ טי.וי.
בישראל הסדרה שודרה במקור בערוץ הראשון בין השנים 1977–1978, וב-1985. 26 הפרקים הראשונים של הסדרה (מלבד פרקים 3–6 ו-19) שודרו גם בערוץ ג'וניור.
הסדרה מבוססת על הספר של בונסלס מ-1912. הסדרה הופקה באמצע שנות השבעים על ידי הערוץ הממלכתי השני של הטלוויזיה הגרמנית, צה דה אף, סרטי אפולו האוסטרית וחברה פרטית בשם טאורוס.
האנימציה בוצעה על ידי חברה יפנית בשם "ניפון אולפני אנימציה".
הסדרה זכתה להצלחה גדולה ושודרה במדינות רבות ובשפות רבות.
ב-1982 הופקה סדרת המשך בשם "הרפתקאות הדבורה מאיה", אשר כללה 52 פרקים, ואף הופק סרט באורך מלא המבוסס על הסדרה.
שיר הפתיחה של הסדרה הולחן על ידי קארל סבובודה הצ'כי לאחר שהמפיקים האירופאים החליטו שהמוזיקה היפנית שנכתבה לסדרה אינה מתאימה לצופים באירופה.
את הגרסה העברית תרגם דן זכאי ושר אותו בשנים 1977 -1980 ראובן שפר,
בשנת 2012, הופקה סדרת הנפשה ממוחשבת הנקראה גם "הדבורה מאיה", ושודרה בערוץ הופ!.
בשנת 2014, הופץ סרט הנפשה ממוחשבת המבוסס על הסדרה בשם "הדבורה מאיה - הסרט", ולו שני סרטי המשך: "הדבורה מאיה: גביע הדבש" אשר הופץ בשנת 2018, ו"הדבורה מאיה וביצת הזהב" אשר הופץ בשנת 2021. שלושת הסרטים דובבו לעברית והופצו בישראל בבתי הקולנוע.
בשנת 1978 הפיקו טדי הפקות הצגה המבוססת על הספר בכיכובם של דודו זר ושולה רווח.
כלל "הדבר מעיד על עצמו" הוא כלל עזר ראייתי בדיני הנזיקין, המעביר את נטל הראיה אל הנתבע במקרים בהם קיימת עמימות עובדתית בנוגע לנסיבות שהביאו לידי קרות הנזק.
תפקידו של הכלל הוא להשוות את מעמדו של תובע, שאינו יודע את פרטי הרשלנות שגרמה לנזק, עם מעמדו של נתבע היודע אותם.
הכלל "הדבר מעיד על עצמו" מעוגן בסעיף 41 לפקודת הנזיקין תחת עוולת הרשלנות.
רשלנות בנזיקין מסווגת כעוולת מסגרת אשר אינה מגדירה התנהגות פסולה ספציפית, אלא חלה על אינסוף מקרים בהם התרשלותו הלכאורית של הנתבע הביאה לידי קרות הנזק.
כדי לזכות בתביעת רשלנות, על התובע להוכיח קיומם של שלושה יסודות:
התרשלות הנתבע - משמע, מעשה או מחדל העומדים בניגוד להתנהגותו של אדם סביר.
חובת זהירות של הנתבע כלפי הניזוק.
קשר סיבתי בין הנזק שנגרם לבין ההתנהגות הרשלנית.
ברגיל, מונח נטל ההוכחה לקיומם של יסודות אלו על התובע, בהתאם לכלל הגדול של עולם המשפט לפיו "המוציא מחברו עליו הראיה".
ישנם מקרים מיוחדים (סעיפים 38–41 לפקודת הנזיקין) בהם החליט המחוקק כי ראוי להעביר את נטל הראיה מהתובע לנתבע.
הכלל "הדבר מעיד על עצמו" הוא האחרון בשורת סעיפים אלו המתייחסים לרשלנות ואשר סוטים מהעיקרון הנ"ל.
על התובע המעוניין להעביר את נטל הראיה אל הנתבע, להוכיח את 3 התנאים הקבועים בסעיף:
חוסר ידיעתו של התובע, בכוח או בפועל, את העובדות הספציפיות שהביאו לגרימת הנזק.
תוצאות המקרה מתיישבות יותר עם המסקנה שהנתבע התרשל מאשר שלא.
אם מתקיימות שלוש דרישות הסעיף, עובר נטל הראיה אל הנתבע.
אולם לגבי מהותו של הנטל המועבר ישנה מחלוקת; בעוד לשון החוק נוקטת במילים "חובת הראיה", בספרות ובפסיקה ניתנו לביטוי שני פירושים שונים: יש שפרשו אותו כמטיל את חובת הבאת הראיות – כלומר, החובה להציג הסבר חלופי סביר לנסיבות התרחשות הנזק, שיש בו כדי לזכותו מאחריות.
מנגד, יש שפרשו אותו כמטיל את חובת ההוכחה/השכנוע - דהיינו, החובה להציג הסבר שיגבר על גרסתו של התובע.
האבחנה בין שני הפירושים הנ"ל היא משמעותית בעיקר למצבים בהם בסוף המשפט כפות המאזניים מעוינות, כלומר גרסאותיהם של התובע ושל הנתבע התקבלו באותה מידה.
לפי הפירוש המטיל את חובת הבאת הראיות, הרי שבמקרה כזה חובת ההוכחה נותרה על התובע ולכן הוא יפסיד את התביעה.
לעומת זאת, אם הנטל המועבר לנתבע הוא נטל ההוכחה, במצב של שוויון ביהמ"ש יפסוק נגדו.
השאלה נדונה בהרחבה בפסק-דין בעניין נוימן.
דעת המיעוט שתמכה בהעברת נטל הבאת הראיות, גרסה שהעברת נטל ההוכחה אל הנתבע תיצור מצב בלתי צודק בו ניתן יתרון לא הוגן לתובע שלא יודע את עובדות המקרה על פני תובע היודע אותן.
היתרון מתבטא במצב בו הנתבע מציג הסבר חלופי אפשרי לגרסת התובע: במקרה רגיל בו התובע יודע את הנסיבות יעבור נטל הראיה בלבד ולכן התובע יפסיד.
לעומת זאת, בסיטואציה בה אין לתובע מידע על שאירע, תקום תחולה לכלל ויעבור נטל ההוכחה.
היות שהסבר אפשרי בלבד לא מספיק, התובע יזכה.
על אף האמור לעיל, ההלכה שנקבעה בעניין נוימן היא שהנטל המועבר הוא נטל ההוכחה, וזאת מכמה טעמים.
ראשית, בבואו לפרש את משמעות החובה המועברת פנה הנשיא אגרנט לנוסח האנגלי המקורי ממנו פותח הסעיף הנוכחי.
בנוסח האנגלי במקומה של המילה "ראיה" הופיעה המילה "show" שמובנה המילולי במילון הוא "to prove", כלומר להוכיח.
בנוסף, הביא השופט אגרנט אסמכתאות רבות מהפסיקה האנגלית המראות קיומה של נטייה ברורה לחייב את הנתבע להרים את נטל השכנוע.
נימוק נוסף מקורו בעובדה ששאר החריגים המעבירים את נטל "חובת הראיה", פורשו ללא חולק במובן של העברת נטל השכנוע.
בכך יש חיזוק לכך שהמחוקק התכוון שגם החריג שבעניינינו יפעל בצורה זהה.
כתשובה לדוגמאות מהפסיקה שהביאה דעת המיעוט, בהן נפסק להעביר את נטל הבאת הראיות בלבד, ענה השופט אגרנט שמדובר במקרים בהם ההחלטה בדבר הנטל לא הכריעה את גורל המשפט.
אולם במקרים בהם שאלה זו הייתה קריטית להכרעת הדין, נפסק שהנטל המועבר הוא נטל השכנוע.
כאמור לעיל, קיימים חריגים נוספים המעבירים את חובת הראיה לנתבע, העוסקים ברשלנות לגבי דברים מסוכנים, לגבי אש ולגבי חיה (סעיפים 38–40 לפקודת הנזיקין).
נשאלת השאלה האם לכלל שלפנינו יש ייחוד משלו, ואם כן - מהו?
בפסק הדין בעניין הפנר נ' ברכה נקבע כי התשובה אכן חיובית, שכן על אף הניסוח הלשוני הדומה, קיים שוני מהותי: בעוד שלושת הסעיפים הראשונים עוסקים במצבים עובדתיים ספציפיים המהווים אבות נזיקין מיוחדים, סעיף 41 אינו מגדיר אב נזק מסוים, אלא מתפקד למעשה בתחום דיני הראיות.
ביחס לתפקידו הראייתי, התגלעו מחלוקות בדבר מעמדו העצמאי של הכלל.
יש הטוענים שאין בו כל חידוש ושכל נפקותו מסתכמת ביישום הגיוני של דיני הראיות הרגילים בדבר ראיות נסיבתיות.
על פי כללים אלו ידו של התובע תהיה על העליונה אם הצליח להוכיח כי האפשרות שהנתבע התרשל גבוהה מההסתברות שהוא לא התרשל.
למעשה, דרישה זו חופפת לתנאי השלישי של הכלל ולכן, לפי המצדדים בגישה זו, ברגע שהתובע ימלא אותו ממילא בית המשפט יקבל את גרסתו ואין עוד צורך לעשות שימוש בכלל.
זאת ועוד, הכלל אף מחמיר על דיני הראיות הרגילים בכך שהוא דורש שני תנאים נוספים, עובדה שרק מקשה על התובע, במקום לבוא לעזרתו.
על היחס המזלזל כלפי הכלל ניתן ללמוד גם מהתבטאותו המפורסמת של הלורד Shaw שהעיר בציניות כי אלמלא היה מדובר בביטוי לטיני איש לא היה רואה בו עיקרון.
בקוטב השני, נמצאים אלו הרואים בכלל דוקטרינה עצמאית, עד כדי כך שיש מדינות שדחו את קבלתו מהסיבה שהוא חורג מדיני הראיות בצורה מוגזמת וללא כל הצדקה.
במצב האחרון הכלל מאפשר לביהמ"ש ללמוד על קיומו של המעשה הרשלני מתוך השכל הישר וניסיון החיים האנושי.
כלומר, האם נזק כגון זה שנגרם הוא בדרך-כלל תוצאה של מעשה רשלני כלשהו.
המשפט הישראלי לקח עמדה זו, התומכת במעמדו העצמאי של הכלל, צעד אחד קדימה, בכך שהכיר בכלל כמאפשר לתובע להוכיח את התרשלותו של הנתבע באמצעות ראיות סטטיסטיות גרידא.
ברגיל, תובע במשפט אזרחי אינו יכול לבסס את תביעתו אך ורק על ראיות סטטיסטיות, אלא נדרש להביא ראיות ספציפיות המייחסות לנתבע מעשה/מחדל מסוים שבגינו יש לראות אותו כחייב בדין.
גישה זו אומצה בפסיקת בין המשפט העליון בפסקי הדין בעניין שטרנברג וסולן.
לסיום הדיון במעמדו של הכלל, יצוין כי הבחירה של המשפט הישראלי בגרסה החזקה של הכלל, דהיינו זו המעבירה את נטל ההוכחה ולא רק את נטל הבאת הראיות, מחזקת את מעמדו העצמאי של הכלל ואת הערך המוסף הטמון בו ביחס לדיני הראיות הרגילים.
מקור הכלל הוא באמרה הלטינית העתיקה "Res Ipsa Loquitur", כשהשימוש בביטוי נעשה במשפט האנגלי כבר במאה ה-17 בהקשרים שונים, אולם החל להיות מוזכר בתחום דיני הנזיקין במסגרת תביעות רשלנות רק במהלך המאה ה-19.
הכלל נוצר במשפט המקובל כדי לאפשר לשני הצדדים הזדמנות שווה להשמיע את טענותיהם: בהליך המשפטי אפשרות הדיבור ניתנת תחילה לתובע במה שנקרא "פרשת התביעה".
לאחריה, אם התובע לא הצליח לבסס ראיות לכאורה לאשמת הנתבע - השופט היה נותן זיכוי.
אם השופט השתכנע שהוכחה רשלנות לכאורה, רשות הטיעון הייתה עוברת לנתבע שיביא הוכחותיו.
במצב זה, תובע שלא היה יודע את הנסיבות שהביאו לגרימת התאונה- היה נידון להפסד במשפט.
על מנת לתת מענה למצב לא צודק שכזה- נקבע הכלל, אך הוא לא נכתב בחוק, אלא פותח וגובש על ידי פסיקות בתי המשפט האנגליים.
בתחילה יושם העיקרון בעיקר בתאונות בין רכבות וללא שימוש מפורש במימרה הלטינית, כשהפעם הראשונה בה הוזכרו המילים Res Ipsa Loquitur הייתה בשנת 1863 בפרשת Byrne v.
Boadle, בה דובר על תובע שבזמן שצעד ברחוב נפגע בכתף משק קמח שנפל עליו מחלון מחסן הסחורות של הנתבע.
התובע לא ידע להסביר כיצד אירעה התאונה ולא היו לו הוכחות שיראו על רשלנות הנתבע, ולכן הפסיד בערכאה הראשונה.
בערעור שהוגש קיבל השופט Pollock את התביעה, ובאמרת אגב שכוונה לטענת פרקליט הנתבע על כך שבעצם אין כלל הוכחות שמרשו התרשל, השיב השופט שקיימים מקרים עליהם ניתן להגיד Res Ipsa Loquitur ואז תקום הנחה של התרשלות, והמקרה הנידון נכלל בקבוצה זו.
נימוקיו היו ששק אינו יכול ליפול בסיטואציה שכזו בכוחות עצמו ללא רשלנות של מישהו, ומאחר שהשק שנפל היה בשליטתם של משרתים שהיו תחת פיקוחו של הנתבע, האחריות תוטל עליו.
בישראל, הכלל הוא חלק מדיני הנזיקין מיום היווצרם, עת שאומץ על ידי המחוקק עוד בתקופת המנדט.
בתחילה היה זה בסעיף 54 לפקודת הנזיקין האזרחיים, וכיום במסגרת סעיף 41 לפקודת הנזיקין, שנוסחו אמנם דומה להגדרה שניתנה על ידי השופט Erle לעיל, אך מסתבר, כפי שעולה מפסיקות בית המשפט העליון, שהוא מבוסס על פסק דין מאוחר יותר, משנת 1926.
מקרים אופייניים בהם נעשה שימוש בכלל
השימוש בכלל מתרחב עם הזמן ליותר ויותר תחומים, אך עם זאת ניתן להצביע על העיקריים שבהם, כשהמאפיין המקשר ביניהם הוא שכתוצאה מאופי התאונה לרוב אין לנתבע מידע על השתלשלות העניינים שהביאו לקרות הנזק:
עצמים נופלים - כפי שראינו המקרה הראשון בו יושם הכלל היה אכן אירוע בו נפל שק על עובר אורח, כמו כן נידונו בפסיקה מקרים בהם שלטי פרסומת נפלו על בעל חנות ופצעו אותו, מדף שנפל על מורה בבית ספר ודלת מקלט שנפלה על עובדת ניקיון.
אך למשל, דלת של מכונית שנפתחת ומפילה את התובע, או כשילד מוציא את ראשו מחלון האוטובוס ונפגע מעמוד, לאו דווקא מצביעים על רשלנות של הנתבע.
התרסקויות - בתחום זה נעשה שימוש תכוף בכלל.
הניסיון מורה שמטוסים המטופלים כראוי ומוטסים כהלכה אינם מתרסקים, לכן במקרה בו נופל מטוס ואין עדות על מזג אוויר רע, או תקלה טכנית שגרמה לתאונה, המסקנה המתבקשת היא שהסיבה נעוצה ברשלנות הטייס.
רשלנות רפואית - כתוצאה ממורכבות הטיפול הרפואי, קשה בהרבה מקרים של רשלנות רפואית להצביע על הגורם הישיר לנזק.
קושי נוסף נובע מהשיטה בה פועלת המערכת הרפואית.
שיטה זו יוצרת מצב של פערי מידע בין הרופא והחולה, הן מבחינת רמת הידע המקצועי שרכש כל אחד והן מבחינת האינפורמציה המסופקת לחולה והנגישות המוגבלת למידע שלא הובא לידיעתו.
פערים אלו מקשים על החולה להוכיח את התשתית העובדתית במקרה של תביעת רשלנות רפואית והופכים אותו תלוי בנכונות הגילוי של בית החולים או הרופא המטפל.
יחד עם זאת, מטבעו טומן בחובו הטיפול הרפואי סיכונים, ולכן לא כל נזק נובע בהכרח מרשלנות.
בנוסף, הפסיקה קבעה שאמת המידה לפיה נבחנת רשלנות הרופא היא זו של הרופא הממוצע והסביר בנסיבות המקרה, בהתאם לנורמות המקובלות באותו זמן בעולם הרפואה.
קטגוריות נוספות בהן מיושם הכלל רבות הן שרפות, התפוצצויות ומוצרים פגומים.
ניתן למצוא את הכלל במרבית המדינות הנוקטות בשיטת המשפט האנגלו-אמריקני.
בארצות הברית, למשל, משתמשות בכלל כל המדינות פרט לשלוש, כשההלכה בהן מושתתת גם היא על אותם פסקי דין אנגליים שהוזכרו.
עם זאת, שלושת התנאים הנדרשים ב-Restatement הם שונים וכוללים את הדרישות הבאות:
האירוע הוא מהסוג שבדרך כלל לא מתרחש בהיעדר רשלנות.
הראיות שוללות אפשרות של אחריות של גורמים אחרים- כולל הנפגע עצמו.
כלומר, אשם תורם של התובע ימנע ממנו מלהסתמך על הכלל.
הרשלנות המדוברת היא במסגרת חובת הנתבע כלפי הנפגע.
ניתן להבחין, שהדרישה לשליטת הנתבע על הנכס המזיק אינה קיימת.
הדבר נובע מכך שהפסיקה האמריקאית לא ראתה בתנאי זה יסוד מהותי, אלא העיקר טמון בשאלה האם הנתבע הוא הגורם האחראי לפגיעה.
עמדה זו אומצה גם במדינות רבות נוספות.
במדינות המשפט הקונטיננטלי הכלל אינו קיים בצורתו הקלאסית, אך קיימים כללים דומים.
בקנדה ניתן לכלל יחס הפכפך במיוחד - במשך שנים אומץ הכלל בפסיקות רבות ומגוונות וזכה לדיונים מעמיקים בספרות, אך ב-1998 נפסק שהכלל למעשה חסר כל ערך, מכיוון שאין הוא מוסיף על הכללים הרגילים בדבר ראיות נסיבתיות ועדיף למשפט בלעדיו- בכך נקטה קנדה בגישה השוללת מהכלל כל מעמד עצמאי.
התנאים להפעלת הכלל בראי הפסיקה הישראלית
הכלל בדבר "הדבר מעיד על עצמו" מעוגן בישראל בסעיף 41 לפקודת הנזיקין.
לסעיף שלושה יסודות, תנאים, שבהתמלאם עובר נטל הראיה אל הנתבע, להוכיח שלא הייתה התרשלות מצידו שבעטיה נגרם הנזק.
אף על פי שמקורו של הכלל במשפט האנגלי, והוא אומץ בגרסאות אלו ואחרות בשיטות משפט רבות בעולם, הרי שגרסתו הישראלית והפירושים שניתנו לה בפסיקה, אלו גם יחד מקנים לכלל משמעות ייחודית במשפט הישראלי.
נסקור את היסודות (התנאים) של הכלל תוך סקירת ההתפתחות הפסיקתית הרלוונטית אליהם:
"...לתובע לא הייתה ידיעה או לא הייתה לו יכולת לדעת מה היו למעשה הנסיבות שגרמו למקרה אשר הביא לידי הנזק..."
תנאי זה עוסק במידת התבררותן של הנסיבות שהביאו לידי קרות הנזק.
לשונו הברורה של סעיף 41 דורשת אי־ידיעה או חוסר יכולת לדעת של התובע.
האם מדובר באי־ידיעה סובייקטיבי של התובע או אי־ידיעה אובייקטיבי הנבחן על ידי בית המשפט.
המועד בו בוחנים את אי הידיעה.
בפסק הדין בעניין פריצקר, מפסקי הדין הישראליים הראשונים שדנו בתחולת הכלל, קבע השופט זילברג כי למעשה תנאי אי הידיעה מתייחס לקרבן הנזק.
דעה זו אומצה גם בדעת הרוב בעניין נוימן, שם מרחיב הנשיא אגרנט וקובע כי מדובר במבחן סובייקטיבי-אובייקטיבי.
כלומר, אי הידיעה הנבחן הוא אי־ידיעתו הסובייקטיבי של הקרבן, אך הדרך לבדוק זאת היא על ידי שימוש במבחן אובייקטיבי, כלומר, חוסר יכולת לדעת (לדוגמה: מנותח שההתרשלות לכאורה, התרחשה בזמן שהיה מורדם ולכן, אובייקטיבית אין לו היכולת לדעת מה בדיוק קרה).
לגבי מועד אי הידיעה הנדרש, במשך שנים רבות נפסק כי המדובר בזמן התרחשות הנזק.
לעומת זאת, קיימת גישה הטוענת כי אי הידיעה הוא אובייקטיבי.
כלומר, תנאי אי הידיעה יתמלא כל עוד שהנסיבות האמיתיות להתרחשות הנזק טרם הובררו כדין.
לפי גישה זו, מחשבותיו וידיעותיו האישיות של התובע אינן רלוונטיות ואין להתחשב בהן אלא רק במה שידוע לבית המשפט.
במילים אחרות, כאשר כל העובדות התבררו במהלך הדיון המשפטי ורק שאלת ההתרשלות נותרת, אין תחולה לכלל והשופט חייב להכריע בשאלה המשפטית ולא להסתמך על הכלל.
דעה זו הוצגה על ידי השופט זילברג בעניין פריצקר הנ"ל, אומצה גם על ידי השופט לנדוי בעניין נוימן.
על פי דעה זו המועד לבחינת אי הידיעה הוא זמן הדיון המשפטי ולא זמן התרחשות הנזק.
הגישה התומכת במבחן אי־ידיעה סובייקטיבי מעלה קושי נוסף, והוא, האם תובע אשר מביא ראיות להוכחת התרשלותו של הנתבע, רשאי להסתמך לאחר מכן על כלל "הדבר מעיד על עצמו" במקרה וגרסתו לא התקבלה בבית המשפט.
לשיטתם של המצדדים במבחן הסובייקטיבי, נתבע המציג הסבר למהלך האירועים שהביאו לקרות הנזק נתפס בחזקת יודע את הנסיבות, ושוב אינו יכול להסתמך על הכלל.
ואולם, התומכים במבחן אובייקטיבי טוענים כי אם נמנע מתובע להיעזר בכלל במקרה בו הביא ראיות ספציפיות להתרשלותו של הנתבע, אפשר שהוא ימנע מלכתחילה מלהביא ראיות בכיוון זה.
דבר זה הוא מנוגד לתכלית המשפט, להוציא את האמת לאור.
בפסק הדין בעניין אלעבד קבע ביהמ"ש כי על אף שיש סתירה בין הצגת גרסה עובדתית בדבר נסיבות המקרה לבין הסתמכות על הכלל, יש לבחון כל מקרה לגופו.
לעיתים, על אף ניסיונו של התובע להביא ראיות שישפכו אור על הפרשה הוא אינו מתיימר לדעת באופן חד-משמעי מה ארע.
ניסיון כזה, גם אם כושל, לא בהכרח יהיה בו כדי למנוע מהתובע הסתמכות על הכלל.
"...וכי הנזק נגרם על ידי נכס שלנתבע הייתה שליטה מלאה עליו..."
הרציונלים ביסודו של תנאי השליטה הם שניים.
הראשון - זיהויו של האחראי לתאונה, שהוא זה שהייתה לו היכולת הטובה ביותר למנוע את התרחשותה.
במילים אחרות, תנאי השליטה הוא היסוד המרכזי מבין הנסיבות החיצוניות האופפות את הנזק, אשר בגינו ניתן להטיל אחריות לרשלנות דווקא על הנתבע.
הרציונל השני טמון בכך ששליטתו של הנתבע על הנכס המזיק בזמן התרחשות הנזק מעידה כי הסיבה להתרחשותו נתונה בידיעתו המיוחדת, ולכן מצדיקה העברת נטל הראיה אליו.
תנאי זה זכה במשך השנים לפרשנות מרחיבה.
נקודת המוצא בפסיקה הייתה כי תנאי השליטה דורש כי בזמן התאונה תהיה לנתבע שליטה גמורה, במובן זה שאין לייחס למישהו אחר התערבות פעילה במהלך הדברים שיכולה הייתה לגרום או לתרום להתרחשותו של הנזק (שליטה בלעדית).
ואולם, כבר בפסק הדין בעניין ג'יספן קבע השופט ברנזון כי השליטה על הרכוש אינה חייבת להיות רצופה ויחידה.
ההרחבה המשמעותית של התנאי נעשתה בפסק הדין בעניין ישראליפט נ' הינדלי, שם קבע השופט מצא כי "קיומה של שליטה צריך להיבחן על-פי היותו של הנתבע, לכאורה, בעל היכולת הטובה ביותר למנוע את התרחשות הנזק" וזאת בין אם בשעת התאונה ובין אם בזמן יצירת הסיכון שהביא להתרחשותה (זמן ההתרשלות).
כלומר, אין חובה שהשליטה תהיה רציפה או בלעדית.
גישה דומה הוחלה בפסק הדין בעניין נעים, בה קבע השופט וינוגרד כי בעל השליטה בחפץ הוא האדם אשר יש לו הסיכויים הממשיים ביותר כי רצונו שלו יכריע בנוגע למצבו של חפץ מסוים.
הגישה המרחיבה של התנאי יושמה לא רק לעניין אופי השליטה בנכס, אלא גם לעניין הגדרתו של הנכס.
כך, בעניין רז נ' בית החולים אלישע נפסק לעניין פגיעה זיהומית, שנגרמה בבית חולים, כי יש תחולה לכלל "הדבר מעיד על עצמו".
לגבי תנאי השליטה נקבע כי הנזק אכן נגרם במקרה זה על ידי נכס, שלנתבע (ביה"ח) הייתה שליטה מלאה בו (מתקני בית החולים וכל הנכלל בו שהיה בהם כדי לגרום להתפרצות הזיהום).
באשר לטענה שהגורם הישיר למחלה הוא חיידק ולא מתקן הנמצא בשליטתו של בית החולים קבע הנשיא שמגר שרק בידי ביה"ח יכול להימצא הסבר לגבי מה יכול להיות הקשר בין נכסיו לבין החיידק ולכן שיש לייחס לו את השליטה בגורם לנזק.
"...ונראה לבית המשפט שאירוע המקרה שגרם לנזק מתיישב יותר עם המסקנה שהנתבע לא נקט זהירות סבירה מאשר עם המסקנה שהוא נקט זהירות סבירה..."
תנאי זה שונה משני קודמיו בכך שהוא אינו תנאי מוקדם למועד הדיון המשפטי, אלא כזה שאמור להתברר במהלכו.
כפי שהזכרנו כבר, תנאי זה היווה את הבסיס לטענתם של אלו שגרסו כי לכלל אין מעמד עצמאי.
השאלות העיקריות שמעלה תנאי זה הן מתי בודקים את עודף ההסתברות ובאיזה ראיות יש להתחשב על מנת לקבוע אם התנאי מתמלא וקמה תחולה לכלל.
אין חולקים כי בשיטתנו המשפטית בחינת כלל הראיות, ובתוכן אלו המטות את מאזני ההסתברות לכיוון זה או אחר, נעשית בסוף המשפט ולא באמצעו וזאת מהטעם שאין במשפט הישראלי שלב ביניים בו אפשר לטעון "no case to answer", כפי שקיים במשפט האנגלו-אמריקאי.
עם זאת, יש הגורסים כי בדיקת עודף ההסתברות הנדרשת בתנאי השלישי צריכה להיעשות בסוף המשפט, בהסתכלות אחורה אל שלב סיום פרשת התביעה.
על פי גישה זו, הראיות היחידות הנלקחות בחשבון הן הראיות הכלליות שהביא התובע (שהרי אין בידיו ראיות ספציפיות).
גישה שנייה גורסת כי אל מול הראיות הכלליות שמביא התובע יכול לגם הנתבע להביא ראיות כלליות שיש בהן כדי להטות את מאזן ההסתברות כנגד התרשלותו הלכאורית (פרשנות זו מתקבלת לשיטתם של המצדדים בה, גם על פי נוסחו של הסעיף).
גישה זו אשר אומצה בפסק הדין של דעת הרוב בעניין סולן מהווה את ההלכה כיום.
הגישה השלישית שתוארה בפסק הדין בעניין שטרנברג ושלא נתקבלה בפסיקה, תומכת בקבלת ההחלטה על-פי כל הראיות כולן, הן של התובע והן של הנתבע, הכלליות והספציפיות.
כפי שהוזכר לעיל, החידוש האמיתי שהביאה עימה הפסיקה הישראלית הוא שהתנאי השלישי מאפשר לתובע לבסס את טענת ההתרשלות על ראיות סטטיסטיות בלבד.
כלומר, התנאי השלישי מתקיים במקום בו הוכח כי מבחינה סטטיסטית, במרבית המקרים הנזק נגרם בשל רשלנות.
הנפקות של הלכה זו היא כי ניתן לבסס את ההתרשלות ולהעביר את נטל ההוכחה מבלי להוכיח את התרשלותו של הנתבע במקרה הספציפי.
ודוק, אין המדובר בראיות המלמדות על אחוז המקרים בהם מתרחשת התוצאה המזיקה אלא באחוז המקרים בהם היא מתרחשת כתוצאה מהתרשלות, לעומת אחוז המקרים בהם היא מתרחשת שלא כתוצאה מרשלנות.
מבט לעתיד – הצעת הקודיפיקציה
ריבוי המחלוקות והפירושים השונים ביחס לכלל "הדבר מעיד על עצמו" גרמו עד היום לחוסר ודאות משפטית בכך שצדדים במשפט היו נתונים לחסדיו ופרשנויותיו של ביהמ"ש ביחס לתנאים המפורטים בכלל, ביחס למעמדו ולסוג הנטל המועבר על ידו.