tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מין חפרית האגן הגדול (Spea intermontana)
מין חפרית בומביפרונס (Spea multiplicata)
חפריתאים (שם מדעי: Pelobatoidea) היא על-משפחה מסדרת חסרי הזנב ומתת-סדרת מזובטרכיה.
ככלל, לבני הקבוצה מבנה גוף דמוי קרפדה ופנים מוארכים, דמויי צפרדע.
הם נחשבים לשלב ביניים בין הצפרדעים הפרימיטיביות (מקבוצת Archaeobatrachia) בין הצפרדעים המפותחות (Neobatrachia).
לצפרדעים אלה לשון עגלגלה, לסת שטוחה, עיניים רחבות ולבנות ורגליים קצרות.
הזכרים לופתים את הנקבה בחיבוק הכלולות רק מהרגליים האחוריות.
חפרפרת גאנסו (שם מדעי: Scapanulus oweni) הוא סוג ומין יחיד האנדמי לגאנסו, סין, ונמצא במשפחת החפרפרתיים.
חפרפרת זו היא החברה היחידה בתת-משפחת חפרפרות אמריקניות שלא חיה בצפון אמריקה.
החפרפרת אוכלת בעיקר חרקים ואורכה 10-13סנטימטרים עם זנב שאורכו 3.5-4סנטימטרים.
חפרפרת זנב-שעיר (שם מדעי: Parascalops breweri), המוכרת גם בשם החפרפרת של ברואר, היא חפרפרת צפון אמריקאית בגודל בינוני, וסוג ומין יחיד.
את המיון לחפרפרת קבע תומאס מאיו ברואר, חוקר טבע אמריקאי.
לחפרפרת זו יש פרווה אפורה כהה עם חלקים בהירים יותר, האף שלה מחודד ויש לה זנב קצר ושעיר (ומכאן שמה).
אורך החפרפרת הוא כ-15 ס"מ, כולל הזנב שאורכו 3 ס"מ, ומשקלה כ-55 גרם.
כפותיה הקדמיות רחבות כדי לשמש לחפירה.
בנוסף, יש לה 44 שיניים, עיניה מכוסות בפרווה ואוזניה אינן חיצוניות.
צבען של כפות רגליה הוא ורוד, אך הן הופכות ללבנות ככל שהחפרפרת מזדקנת.
ניתן לראות אצל החפרפרת מספר התאמות לחיים מתחת לקרקע: עורה צפוף מאוד ועדין, ורגליה רחבות, שטוחות וכבדות.
החפרפרת מסתמכת מעט מאוד על ראייתה ויש להן ראייה חלשה מאוד.
כדי להתגבר על חוסר הראייה שלה, לחפרפרת יש שערות שפם רגישות על קצה האף, והרגליים רגישות מאוד לתנודות באדמה.
החפרפרת חיה באזורי יערות או שטחים פתוחים עם קרקעות יבשות במזרח קנדה ובצפון-מזרח ארצות הברית.
מכיוון שהיא יונק החי מתחת לקרקע, היא צריכה אדמה לחה אבל חזקה, כדי שהיא תוכל לחפור בקלות.
החפרפרת מעדיפה חורשות נשירים (חורשות בהן מתרחש הזמן בו עצים ושיחים מנשירים את עליהם) ויערות מחטניים, שדות ישנים וצידי דרכים.
חפרפרת זו נחשבת קטלנית, מאחר שהיא מתגוררת בעיקר מתחת לפני הקרקע במנהרות רדודות, והיא צדה טרף במשך כל היום, כשבלילה היא עולה לפני-הקרקע.
החפרפרת פעילה קרוב יותר לפני השטח במהלך חודשי הקיץ החמים יותר וחופרת עמוק יותר מתחת לאדמה בסתיו ובחודשי החורף הגשמיים.
חפרפרת זו מבלה את רוב זמנה מתחת לקרקע, בחיפוש אחר מחילות של חרקים, זחלים ותולעי האדמה.
היא פעילה כל השנה, וטורפיה כוללים ינשופיים, שועלים ונחשים גדולים.
החפרפרת נוהגת להתבודד למעט תקופת הרבייה שנמשכת בתחילת האביב.
לידה ממוצעת כוללת 4 עד 5 צאצאים אשר הנקבה יולדת אותם במאורה תת-קרקעית עמוקה.
משך חייה של החפרפרת עשוי לחיות הוא בין 3 ל-4 שנים.
חפרפרות אלה אוכלות בעיקר חרקים, גרגירים, תולעי אדמה, זחלי חיפושיות, שבלולים ונמלים.
לפעמים היא מתבססת על ירקות כשזה מקור המזון הזמין היחידי
חפרפרת אלטאי (שם מדעי: Talpa altaica) היא מין של חפרפרת.
תפוצתה מתחילה בצפון מונגוליה עד אזור הטייגה של צפון סיביר, ומצב השימור של החפרפרת הוא בדרגת ללא חשש.
חפרפרת האלטאי נפוץ ביערות וניזונה בעיקר מתולעים, רבי רגליים וחרקים כמו חיפושיות.
אורכה 12.4-23.2 סנטימטרים בנוסף לזנב שאורכו 2-3.4 סנטימטרים ומשקלה 225 גרם.
היא מין נפוץ ולעיתים היא ניצודה על ידי ציידים בשביל פרוותה.
חפרפרת גדולה (שם מדעי: Mogera robusta) היא מין של יונק במשפחת החפרפרתיים.
תחום התפוצה של החפרפרת הוא: סין, צפון קוריאה, דרום קוריאה ורוסיה.
החפרפרת ניזונה בעיקר מחרקים וזחליהם אך גם מתולעי אדמה, עכבישים, רכיכות ואפילו בעלי חוליות קטנים.
חפרפרת ארוכת-זנב (שם מדעי: Scaptonyx fusicaudus) היא סוג ומין יחיד במשפחת החפרפרתיים.
תפוצת החפרפרת היא בסין, וייטנאם ומיאנמר באזורים הררים.
ואינה נמצאת נמצאת בסכנת הכחדה אלא בעלת אוכלוסייה גדולה בעולם.
חפרפרת האב דוד (שם מדעי: Talpa davidiana או Talpa streeti), הידועה גם בשם חפרפרת פרסית, היא מין במשפחת החפרפרתיים שאנדמית לכורדסתאן שבאיראן וכנראה שגם לטורקיה.
חפרפרת זאת נקראת על שם הזואולוג והכומר ארמן דוד ואוכלת בעיקר חרקים.
אורך ראשה של החפרפרת 11.5 עד 13.4 סנטימטרים.
אורך הזנב 1.8 עד 3 סנטימטרים.
אורך הגולגולת 28.3 עד 34.3 מילימטרים.
אורך הרגליים 1.8 עד 2 סנטימטרים.
המשקל נע בין 42 עד 80 גרמים.
חפרפרת זו נתונה לשינוים בבתי הגידול שלה עם זאת מצב השימור שלה אינו ידוע.
חפרפרת הר יפנית (שם מדעי: Euroscaptor mizura) היא מין של Euroscaptor במשפחת החפרפרתיים, שאנדמית ליפן ואחד משלושה מיני חפרפרות אנדמיים ליפן, יחד עם חפרפרת יפנית קטנה וחפרפרת יפנית גדולה.
בתי הגידול של החפרפרת הם יערות גשם ממוזגים ואזורי עשב.
החפרפרת ניזונה בעיקר מחרקים, תולעים, נדלים ומרבי-רגל.
אורך הזנב 2 עד 2.7 סנטימטרים.
אורך הרגליים האחוריות 1.3 עד 1.6 סנטימטרים ואילו אורך הרגליים הקדמיות דומה.
אורך הגולגולת 25 עד 28 מילימטרים.
המשקל הוא 20.5 עד 32 גרמים והיא הקטנה בחפרפרות של יבשת אסיה.
הטורפים העיקריים שלה הם ינשופיים, שועלים, גיריות וסמוריים ואילו הטפילים שלה כוללים תולעים נימיות ופרוטוזואים .
חפרפרת זו נמצאת בכמה אזורים מוגנים ביפן ומצב שימורה הוא ללא חשש.
חפרפרות (שם מדעי: Talpinae) היא תת-משפחה אחת מבין שלוש שבמשפחת החפרפרתיים.
בנוסף תת-משפחת החפרפרות נקראת גם חפרפרות העולם הישן או חפרפרות העולם הישן וקרובותיהן.
חפרפרות אלה חיות בעיקר מתחת לקרקע, וכל המינים בקבוצה זו, למעט חפרפרת חדף אמריקאית, חיות באירואסיה.
כמו כן, לרוב המינים בקבוצה זו יש כפות רגליים קדמיות המתמחות בחפירה בזכות הטפרים.
המינים בקבוצה זו ניזונים בעיקר מחרקים וחסרי חוליות אחרים.
סוג ומין יחיד חפרפרת ארוכת-זנב (Scaptonyx fusicaudus).
חפרפרת יפנית קטנה (Mogera imaizumii)
סוג ומין יחיד חפרפרת זנב-לבן (Parascaptor leucura).
סוג ומין יחיד חפרפרת קצרת-פנים (Scaptochirus moschatus).
סוג ומין יחיד חפרפרת חדף אמיתית (Dymecodon pilirostris).
סוג ומין יחיד חפרפרת חדף יפנית (Urotrichus talpoides).
חפרית אוסטרלית (שם מדעי: Notaden) הוא סוג של חסרי זנב ממשפחת המיובטרכיים החיים רק בצפון ובמרכז יבשת אוסטרליה.
מיני החפרית מזכירים בצורתם את צפרדע הגשם מדרום אפריקה או את החפריות או החפריות האמריקאיות אך קרובים יותר לקרפדות ולאילניות.
אורכם עד 7 ס"מ וגופם עגלגל מאוד ו"בולע" את ראשם כשצווארם קצר ביותר.
הרגליים קצרות והעור יבש ובעל יבלות בולטות, כשלחלק מהמינים יש הפרשות רעילות ממנו.
הצפרדעים חיות באזורים שונים ביבשת אך נחות בתרדמה מתחת האדמה בעונות החמות.
ברגע שיורד גשם הצפרדעים יוצאות לאכול פרוקי-רגליים כמו נמלים ולהתרבות.
את הביצים הם מטילות מתחת לאדמה, שם לח יותר מהקרקע הצחיחה.
חפרית מדבר אוסטרלית (Notaden nichollsi)
חפרפז גראנט (שם מדעי: Eremitalpa granti) הוא מין של יונק קטן ממשפחת החפרפזיים המצוי בדרומה של אפריקה, והוא המין היחיד מסוגו.
החפרפז נתון בטבע לאיום על בית גידולו.
אורך החפרפז 7.5–9 ס"מ ומשקלו 15–25 גרם והוא הקטן בבני משפחתו.
הוא דומה במראהו לחפרפרת, אך אינו קרוב אליה וצבעו זהוב-לבן.
הוא בעל ראש מגודל הבנוי לדחוף חול במהירות בעודו שוחה בו באמצעות כפות רגליו הגדולות והשטוחות.
לחפרפז אין זנב גלוי, עיניים קטנות מאוד ופה בעל כריות המשמשת לדחיפת חול.
תפוצת חפרפז זה בטבע הוא בחוליות והדיונות של מדבר נמיב שבנמיביה.
החפרפז מותאם לחיי מדבר, אך מעדיף לצאת לפעילות רק בלילה הקריר.
ביום הוא נח במנהרות בחול או לעיתים מתחת לצמחייה.
בלילה הוא מחפש חרקים שונים כמו חגבים, טרמיטים ונמלים ואפילו לטאות קטנות כמו חומטיים, אותם הוא תופס מתחת לחול.
החפרפז חי בבדידות ויכול לנוע 4.6 ק"מ בלילה אחד.
חפצים חדים היא מיני-סדרה אמריקאית מסוגת מותחן פסיכולוגי המבוססת על ספרה של גיליאן פלין באותו השם ששודרה לראשונה ב-8 ביולי 2018 ב-HBO.
הסדרה בוימה על ידי הבמאי ז'אן-מארק ואלה ומככבים בה איימי אדמס, פטרישיה קלרקסון, כריס מסינה, אלייזה סנקלן, מאט קרייבן, הנרי צ'רני, טיילור ג'ון סמית', מדיסון דבנפורט, מיגל סנדובאל, ויל צ'ייס, ג'קסון הרסט, סופיה ליליס, לולו וילסון ואליזבת פרקינס.
הסדרה עוסקת בקמיל פריקר, כתבת פלילים שנושאת טראומות מעברה, וחוזרת לעיר הולדתה על מנת לחקור את רציחתן של שתי נערות צעירות.
הסדרה זכתה לביקורות חיוביות, שרבות מהן שיבחו את הוויזואליות שלה, את האווירה האפלה, את הבימוי ואת המשחק, במיוחד את ביצועיהן של אדמס, קלרקסון וסנקלן.
קלרקסון זכתה על ביצועיה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית "שחקנית המשנה הטובה ביותר - סדרה, מיני-סדרה או סרט טלוויזיה", ואדמס הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית "השחקנית הטובה ביותר - מיני-סדרה או סרט טלוויזיה".
קמיל פריקר היא כתבת פלילים הנושאת צלקות וטראומות כתוצאה מילדותה הקשה, שבמהלכה אחותה מריאן מתה כששתיהן היו קטנות.
עברה המורכב צף ועולה כאשר היא נשלחת לעיר הולדתה, וינד גאפ, על מנת לסקר את חקירת הרצח של שתי נערות צעירות.
בזמן שהיא מנסה להרכיב את הפאזל הפסיכולוגי מעברה ולהתמודד עם השדים האישיים שלה, קמיל נשאבת לתוך חקירת הרצח ומנסה לגלות את הסודות שהעיירה - ואפילו משפחתה שלה - מסתירה.
איימי אדמס - קמיל פריקר, כתבת פלילים אלכוהוליסטית ששוחררה לאחרונה ממוסד פסיכיאטרי.
סופיה ליליס מגלמת את דמותה של קמיל הצעירה.
פטרישיה קלרקסון - אדורה קרלין, אמם חולת השליטה והתובענית של קמיל ואמה.
כריס מסינה - בלש ריצ'רד ויליס, בלש שהגיע מקנזס סיטי על מנת לעזור למשטרה המקומית לחקור את הרציחות.
אלייזה סנקלן - אמה קרלין, בתם של אדורה ואלן, ואחותה למחצה של קמיל.
מאט קרייבן - ביל ויקרי, פקד משטרת וינד גאפ.
הנרי צ'רני - אלן קרלין, בעלה של אדורה, אביהן של מריאן ואמה ואביה החורג של קמיל.
טיילור ג'ון סמית' - ג'ון קין, אחיה של קורבן הרצח השני, נטלי קין.
מדיסון דאבנפורט - אשלי וילר, בת זוגו של ג'ון.
מיגל סנדובאל - פרנק קארי, עורך העיתון St.
Louis Chronicle ומעבידהּ של קמיל, ששולח אותה לסקר את חקירות הרצח בווינד גאפ ולהתמודד עם הבעיות שהשאירה מאחוריה.
ויל צ'ייס - בוב נאש, אביה של קורבן הרצח הראשון, אן נאש.
ג'קסון הרסט - קירק לייסי, מורה בבית הספר המקומי.
אוון קסטלו מגלם את דמותו של קירק הצעיר.
לולו וילסון - מריאן קרלין, בתם הבכורה של אדורה ואלן, אחותה של אמה, ואחותה החורגת של קמיל; שמתה בהיותן ילדות.
אליזבת פרקינס - ג'קי או'ניל, הרכלנית המקומית בווינד גאפ וחברה קרובה של משפחת קרלין.
בשנת 2008, דווח כי הרומן "חפצים חדים" נמצא בפיתוח על ידי חברת ההפקה הצרפתית "Pathé", תחת בימויה של הבמאי אנדריאה ארנולד.
עד 2012, נמסר כי הרומן יעובד באופן אופציונלי על ידי "Alliance Films", תחת הפקתו של ג'ייסון בלאם.
לאחר מכן, מרטי נוקסון ניגשה לבלאם עם חזונה לעבד את הספר לסדרה בת שמונה פרקים.
ב-8 ביולי 2014, הוכרז שחברות ההפקה "אנטרטיינמנט ואן" ובלאמהאוס הפקות יפתחו ויפיקו סדרת דרמה המבוססת על הספר, ושמרטי נוקסון תשמש כשואוראנרית, תסריטאית ומפיקה בפועל, בזמן שז'אן-מארק ואלה ישמש כבמאי ומפיק בפועל.
ב-1 באפריל 2016, הוכרז שרשת "HBO" הזמינה את ההפקה בתור מיני-סדרה בת שמונה פרקים.
ב-15 במאי 2018, הוכרז שבכורת הסדרה תתקיים ב-8 ביולי 2018. ב-25 ביולי 2018 אישרה נשיאת התוכן של "HBO", קייסי בלויס, שבניגוד לסדרה אחרת שנמצאת ברשותה של הרשת, "שקרים קטנים גדולים", שעלתה במקור כמיני-סדרה לפני שחודשה לעונה שנייה, "חפצים חדים" לא תחודש לעונה נוספת.
ב-19 בפברואר 2016, דיווח מגזין "וראייטי" כי איימי אדמס הצטרפה לפרויקט בתור השחקנית הראשית.
בחודש מרץ 2017, הוכרז שפטרישיה קלרקסון, אלייזה סנקלן, אליזבת פרקינס, מדיסון דבנפורט, כריס מסינה, מאט קרייבן, וטיילור ג'ון סמית' לוהקו לצוות השחקנים הראשי.
בנוסף נודע שוויל צ'ייס, ג'קסון הרסט וג'ניפר אספן הצטרפו לצוות השחקנים.
ב-22 במאי 2017, הוכרז שדייוויד סאליבן, רייגן פסטרנק, סידני סוויני, הילרי וורד וסופיה ליליס לוהקו לצוות השחקנים.
הצילומים החלו ב-6 במרץ 2017, והתרחשו בארנסוויל שבג'ורג'יה; ובלוס אנג'לס, בעמק רדווד, בסנטה קלריטה, ובמנדוצ'ינו, כולן בקליפורניה.
עם הזמן נודע כי על הסט של הסדרה היו מהומות לא מעטות.
המפיקה נוקסון תיארה את המצב כנפיץ מאוד בזמן שהיא והמפיקים האחרים התווכחו עם הבמאי ואלה על סירובו לדבוק בתסריטים של הסדרה.
נוקסון תיארה את ואלה כאדם "מעניין הרבה יותר בדימויים ובסיפור סיפורים באמצעות תמונות, והוא מבריק בזה...
אבל אני אוהבת את השפה...
למדתי תיאטרון בווסליאן לפני שהפכתי לתסריטאית, והיופי של השפה, במיוחד במסורת הגותית הדרומית, היו כל כך חשובים לי".
נוקסון, יחד עם גיליאן פלין, ג'סיקה רודוס, איימי אדמס ומפיק נוסף, היו צריכים ללחוץ על ואלה במטרה לכלול את הדיאלוגים של התסריטים בסצנות שביים, למורת רוחו.
כל פרק מציג במהלך כותרות הפתיחה שלו פרשנות אחרת לשיר "Dance and Angela" מאת פרנץ וקסמן מתוך הסרט "מקום תחת השמש", שיצא לאקרנים בשנת 1951. בפרק השני מוצגת פרשנות אלקטרונית של השיר, שנעשתה על ידי המלחין ג'פרי ברודסקי.
ייחודה של המוזיקה המושמעת בסדרה הוא שהמוזיקה תמיד מגיעה ממקור דיגיטלי (סטריאו, אוזניות וכו') בתוך הסצנה.
הסדרה קנתה את זכויות השימוש בארבעה שירים של להקת לד זפלין, שידועה בחוסר נכונתה להפיץ את זכויות השירים שלה.
המנהלת המוזיקלית של הסדרה, סוזן ג'ייקובס, אמרה: "ניסינו להסביר את החשיבות של מה שהמוזיקה באמת עושה ואיך היא משחקת תפקיד מרכזי בחיי הבחורה הזאת" ו"גם את הרעיון האסקפיזם למוזיקה".
הלהקה אהבה את הרעיון ואישרה את השימוש במוזיקה שלה.
ב-22 באפריל 2018, הופץ טיזר טריילר לסדרה.
ב-5 ביוני 2018 הופץ הטריילר הרשמי.
ב-7 ביולי 2018 התקיימה בכורת הסדרה העולמית במהלך הקרנת לילה בפתיחת פסטיבל הטלוויזיה השנתי של ATX באוסטין שבטקסס.
לאחר הקרנת הבכורה, התקיים פאנל של שאלות ותשובות עם איימי אדמס, מרטי נוקסון, גיליאן פלין, ז'אן-מארק ואלה וג'ייסון בלאם.
הסדרה עלתה לערוץ "HBO" באופן רשמי ב-8 ביולי 2018.
כל פרקי הסדרה הופצו ב-Blu-ray וב-DVD ב-27 בנובמבר 2018.
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", הסדרה קיבלה את הציון 92% עם דירוג ממוצע של 8.14/10, על בסיס 118 ביקורות.
הקונצנזוס הביקורתי של האתר כתב: "כשהיא מתקדמת באיטיות כמעט בלתי נסבלת, 'חפצים חדים' שומרת על אחיזתה באווירה קודרת ללא עוררין ובצביון יוצא מן הכלל בראשותה של איימי אדמס".
האתר "Metacritic", שמשתמש בשקלול ממוצע, נתן לסדרה את הציון 78 מתוך 100, על בסיס 41 ביקורות, דבר המציין "ביקורות טובות בדרך כלל".
בסקירה חיובית, ריצ'רד רויפר מ"שיקגו סאן-טיימס" העניק לסדרה ארבעה כוכבים ושיבח אותה באומרו: "מחוננת עם כמה מהביצועים הטובים ביותר שאיימי אדמס ופטרישיה קלרקסון נתנו אי פעם, מבוימת ביד יציבה ורהוטה לעיתים של ז'אן-מארק ואלה ומלאה בדיאלוגים מצופים בדבש אך חדים לעיתים, 'חפצים חדים' היא טלוויזיה נהדרת".
במאמר של "הניו יורק טיימס", הכתב ג'יימס פוניבוזיק תיאר את הסדרה כ"מהפנטת" ושבח אותה: "אין משחקי חתול-עכבר, אין התגרויות של פושע גאון.
'חפצים חדים' מסתמכת על דרמה פנימית ועל טרנספיקציה של אדמס, שמשאירה את נשמתה המרופטת של קמיל חשופה בסרדוניות ובתיעוב עצמי".
חפרית האגן הגדול (שם מדעי: Spea intermontana) היא מין של קרפדה מהמשפחה חפריתיים אמריקאים המצויה ברחבי אמריקה הצפונית.
קרפדה זו חיה בטבע ביערות וחורשים של אורני זפת, בתות, שדות מרעה ופרריה וכן בכמה מדבריות עד לגובה 2,600 מטר.
תפוצתה היא מדרום קולומביה הבריטית, לאורך וושינגטון ואורגון עד לדרום איידהו, לאורך נבאדה וביוטה.
כמו כן אוכלוסיות קטנות שלה נמצאות בקליפורניה, אריזונה, קולורדו וויומינג.
הקרפדה קטנה בגודלה, באורך 3.8–6.3 סנטימטרים והיא בעלת עור לח בצבע אפור בהיר, אפור-זית עד חום והיא בעלת כתמים חומים על עורה עם זוג פסים דקים ולבנים לאורך גבה.
היא בעלת עיניים גדולות דמויות עין החתול היכולות לראות בחשיכה, ובעלות סימנים כהים סביב העין.
לקרפדה כפות רגליים רחבות וקשיחות עם קרומי שחייה.
היא משתמשת בכפות עטופות הקרין כדי לחפור בזריזות מחילה באדמה.
החפרית מצויה במחילה במשך מרבית הימים החמים ויוצאת בלילות, או לאחר ירידת גשם חזק.
הקרפדה שוכנת בסביבה הקרובה לשלוליות, בריכות או גדות אגמים ונהרות רדודים.
היא מתרבה באביב ואז הזכרים הגדולים קוראים לנקבות ומתחרים ביניהם עליהן.
הנקבות מטילות במים 200–500 ביצים, אם כי בשבי יכולים להטיל מעל 1,000. מאותו רגע הם עוזבים את הביצים והראשנים הגדלים במים.
ראשני החפרית צריכים לגדול מהר עקב תנאי היובש והם בוקעים תוך 4 ימים וגדלים במהירות תוך 4–8 שבועות, על פי התנאים והמזון שהם אוכלים.
הראשנים מתפתחים עם כמה צורות כשלחלק מהם פיות צרים והם מתאימים לאכילת אצות וצמחייה או חרקים קטנים בעוד אחיהם הגדולים בעלי פיות גדולים יותר והם הופכים לקניבלים הטורפים את אחיהם.
הקרפדות הבוגרות טורפות מינים רבים של חסרי חוליות ומיני חרקים ובעצם כל דבר שהם יכולים לבלוע והן צדות בעיקר בלילה ולאחר ירידת גשם חזק.
הן מתגוננות מטורפים באמצעות בלוטות על העור המייצרות רעל שדוחה את רוב הטורפים.
חפרפרת היא סדרת טלוויזיה בלשית רוסית משנת 2001–2002, בבימויו של ארנסט יאסן ועל פי תסריט של ויקטור מרז'קו .
עלתה ב-7 באוגוסט 2001 בערוץ 1+1 באוקראינה וב-8 באוקטובר באותה השנה בערוץ TV-6 הרוסי.
שולחים חוקר פלילי לשעבר סרגיי קוזמיצ'וב למוסקבה במטרה להכניס אותו לאחת הכנופיות.
המשימה הראשונה שלו לא קשה מאוד.
בחור צעיר מהפרובינציה שלכאורה הגיע "לעבודה" מתמודד איתה בהצלחה.
עם זאת, במקרה, הוא מוצא את עצמו בעימות של גנגסטרים, וכמו חוקר פלילי אמיתי, עם סיכון לחייו, מחליט להמשיך את "המשחק".
פאבל נוביקוב - סרגיי אנדרייביץ' קוזמצ'וב ("קוזמה").
ניקולאי וולקוב - "צ'אסובשצ'יק", איש עסקים, עבריין בכיר.
דמיטרי נאגייב - ווחטנג גאורגביץ' מרגילדזה, עבריין בכיר, מנהיג הכנופיה הקווקזית.
ויקטור סמירנוב - סגן שר הפנים לשעבר, עובד ציבור משפיע.
בוריס סוקולוב - עובד פס"ב.
ויקטור מרז'קו - "סאבור", עבריין בכיר, סוחר סמים.
חָפְרַע (במצרית: ואח'־יב־רע) או בשמו היווני, אַפְּרִיֶס, היה שליט מצרי מהשושלת ה-26 של מצרים, אשר מלך בין השנים 570–589 לפני הספירה.
חפרע המשיך ללא הצלחה במדיניות של אביו, פרעה פסמתיך השני, של מאבק בבבלים ושל המרדת עמי האזור כנגדם, כמו גם של שימוש גובר בחילות זרים בצבא מצרים (כולל יוונים ויהודים).
חפרע נזכר בשם "חָפְרַע" על ידי ירמיהו הנביא, ובכך היה לאחד מהפרעונים הבודדים שנזכרו בשמם במקרא, כמו גם סבו - פרעה נְכוֹ (השני).
חפרע הוא חלק מרשימה בת 53 דמויות מקראיות, שאושרו במחקר מבחינה ארכאולוגית כדמויות היסטוריות.
בימי המצור הבבלי על ירושלים, עזבו הבבלים את המצור כדי לטפל בפַּרְעֹה (חָפְרַע) שיצא לקראתם, אך יִרְמְיָהוּ ניבא שהמצרים עוד יחזרו לארצם, ושהבבלים צפויים לחזור למצור, ולשרוף את העיר (נבואה שהתקיימה במלואה).
אחרי חורבן העיר ורצח גְּדַלְיָהוּ ברחו הגולים יחד עם יִרְמְיָהוּ למצרים והתיישבו בערים שונות שם (וודאי בחסות המלך חָפְרַע), אך יִרְמְיָהוּ המשיך לנבא חורבן לעם גם במצרים, והאות לכך יהיה כשה' יפיל את פַּרְעֹה חָפְרַע מֶלֶךְ מִצְרַיִם ביד אויביו:
גם נבואה זו התקיימה - ראו להלן.
הנביא יחזקאל ששהה בגלות בבבל באותן שנים ניבא גם הוא על פַּרְעֹה מֶלֶךְ מִצְרָיִם של ימיו, אך לא הזכיר אותו בשמו.
יחזקאל ניבא את היות מצרים "מִשְׁעֶנֶת קָנֶה לְבֵית יִשְׂרָאֵל", את כישלון פַּרְעֹה בפני הבבלים, ואת חורבן מצרים שיבוא בעקבותיו.
משפחתו של חפרע וימי מלכותו
במאה ה-6 לפנה"ס התגברו ניסיונות ההתפשטות של הבבלים מערבה ומאמצי המצרים להתנגד להם.
פרעה נכו השני ניסה לשווא לעזור לאחרון מלכי אשור להתנגד לבבלים, והתערב גם בענייני ארצות האזור, כולל ביהודה, במאמץ לגייסם כנגד הבבלים.
בנו פסמתיך השני המשיך במגמה זו ואף פלש לשם כך בין השאר לארץ ישראל.
חפרע היה בנם של פסמתיך השני ושל המלכה תאחוית, ואחיהם של מנחובסטה שהייתה כוהנת לאתום באון, ושל אנחנסנפריברה, "אשת" האל אָמוֹן (אנחנסנפריברה "אומצה" למעמד זה בשנה ה-4 למלכות אָחִיהָ, והמשיכה בו עוד שנים רבות לאחר מותו).
פסמתיך השני מת בשנת 589 לפנה"ס, וחפרע ירש את השלטון במצרים.
עיר הבירה של חפרע הייתה בסוֹא (סאיס ביוונית) שבאזור הדלתא של הנילוס.
סוא שימשה כעיר הבירה של כל הפרעונים מהשושלת ה-26 במצרים, וחפרע בנה והרחיב מספר מקדשים שם ובערים נוספות בממלכתו.
האוֹבֶּלִיסְק שהציב בסוֹא הובל במאה ה-3 לספירה למקדש איזיס ברומא, במקום בו נמצאת כיום כנסיית סנטה מריה סופרה מינרווה.
חפרע כאמור שלח צבא מול הבבלים בעת שאלה צרו על ירושלים, אך נסוג לאחר זמן קצר, וירושלים נפלה והוחרבה.
חפרע הפעיל גם כח יבשתי וימי כנגד צור וצידון כדי להביאם למרוד בבבלים אך צבאו הוכה והוא נאלץ לשוב למצרים.
אחרי כישלונות אלה בא גם ניסיון מרידה בצבא המצרי שבאַסְוָאן (סְוֵנֵה המקראית), אך חפרע הצליח להתגבר על מרידה זו.
חפרע נענה לבקשתם של תושבי לוב לעזור להם להתנגד ליוונים שהתנחלו בקִירֵינֵי, אך נמנע משליחת החיילים היוונים שבצבאו כנגדם.
צבא חפרע הובס בקרב, והחיילים בְּנֵי מצרים האשימו את חפרע שהכשילם בכוונה.
חפרע שלח כנגדם את יעחמס (אַמַסִיס ביוונית) בן משפחתו, אך בסופו של דבר המורדים הכתירו את יעחמס למלכות.
על פי ההיסטוריון היווני הֶרוֹדוֹטוֹס, חפרע שלח את פַּטַרְבֵּימִיס כדי שיביא בחזרה את יעחמס, אך לשמע הדברים יעחמס התרומם מסוסו ו"הפיח", וענה לפַּטַרְבֵּימִיס שיביא את "זה" לחפרע.
אחר כך הוסיף, שיבוא אמנם לחפרע עם עוד רבים אחרים.
פַּטַרְבֵּימִיס מיהר לספר כל זאת לחפרע, אשר נתקף בחמת זעם לשמע הדברים וכרת את אוזנו ואת אפו של פַּטַרְבֵּימִיס.
חפרע בכל אופן יצא עם צבא השכירים הַמִּתְדַּלְדֵּל שלו כנגד צבא המורדים המצרים של יעחמס, והובס בקרב.
על פי הרודוטוס, חפרע נפל בשבי ועוד הוחזק בארמון זמן מה, אך בסופו של דבר יעחמס מסר אותו לידי המצרים שחנקו אותו למוות.
גם ההיסטוריון היווני דיודורוס סיקולוס מספר סיפור דומה על נפילתו של חפרע, אך לדעת אחרים חפרע נפל בקרב המקורי מול יעחמס.
חפרע בכל אופן מָלַךְ במשך כ-20 שנה, וזכה מידי יעחמס לקבורה מפוארת בקברות אבותיו שבמקדש לאתיני בבירה סוֹא.
יעחמס הכריז על עצמו כמלך (פרעה יעחמס השני) ונישא לְבִתּוֹ של חפרע.
חפרית מדבר אוסטרלית (שם מדעי: Notaden nichollsi) היא מין של צפרדע ממשפחת המיובטרכיים (או הלימנודינסטיים) ומהסוג חפרית אוסטרלית, החיה במדבריות של צפון ומזרח אוסטרליה.
המין תואר ב-1940 להוקרת החוקר גילברט ארנסט ניקולס.
זוהי צפרדע קטנה יחסית באורך של עד 64 מ"מ בקירוב, שהנקבות מעט יותר גדולות.
היא בעלת מבנה עגלגל עם לשון קצרה ועיניים גדולות והיא מותאמת לחפירת מאורות, מה שמונע ממנה להתייבש.
צבעה חום עד אפור זית בגב כשהבטן לבנה-צהבהבה.
הצפרדע מותאמת לחיות באזורים יבשים ביותר, בהם נדירים דו-חיים.
תפוצתה היא בבתות, ערבות יבשות, ביצות ובמדבריות חמים עד ממוזגים לאורך צפון-מזרח היבשת.
היא מצויה מקימברלי שבאוסטרליה המערבית, הטריטוריה הצפונית ומערב קווינסלנד ומצויה גם בפילבארה.
לרוב הצפדע מצויה באזורים חוליים, המקלים על אגירת מים מתחתיהם וכן מצויה במדבר גיבסון רק באזורי חוליות.
דרכה של הצפרדע לשרוד באזורים קשים אלה הוא בהתחפרות מתחת לאדמה ויציאה רק בלילות וכן להיכנס לתרדמת קיץ בעיתות קשות.
כדי למנוע איבוד נוזלים הצפרדעים גם מכילות את ההורמון Vasotocin הפועל כנוגד שתנן.
הצפרדע גם מתרבה מתחת לאדמה ושם גדלים הראשנים.
כאשר יורדים גשמים הצפרדעים יוצאות החוצה להתרבות ופעילות גם במשך היום.
הם ציידות של נמלים וטרמיטים כמעט באופן בלעדי.
חפר אל-באטן היא עיר במחוז א-שרקייה בצפון-מזרח ערב הסעודית.
העיר ממוקמת כ-430 קילומטרים צפונית לריאד, ובקרבת משולש הגבולות עם כווית ועיראק.
חפר אל-באטן שוכנת בעמק היבש של ואדי אל-באטן, שהוא חלק מהעמק הארוך יותר של הנהר ואדי אל-רומה, המוביל פנימה לכיוון אל-מדינה ובעבר נשפך למפרץ הפרסי.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2022, התגוררו בעיר 387,096 בני אדם.
תחבורת העיר האווירית משורתת על ידי נמל התעופה חפר אל-באטן.
לפי שיטת קפן, האקלים בעיר הוא אקלים צחיח.
ב, חפר אל-באטן היוותה נתיב במדבר שדרכו עברו עולי רגל בנסיעה למכה לחג'.
באותה תקופה לא היו מים זמינים בחבל ארץ זה, ולכן עולי הרגל נסעו מאזור עיראק למכה במסלול ארוך ללא מים.
בתקופת שלטונו של עות'מאן בן עפאן (644–656), עולי רגל רבים התלוננו על המחסור במים, ואבו מוסא אל-אשערי, בן לווייתו של מוחמד, דאג לחפור בארות חדשות לאורך הנתיב באזור חאפר אל-בטין.
חפירת הבארות הניעה את פיתוח האזור.
חפרית ניו מקסיקו או חפרית מקסיקנית (שם מדעי: Spea multiplicata) היא מין של קרפדה מהמשפחה חפריתיים אמריקאים המצויה בטבע בדרום ארצות הברית ובצפון מקסיקו.
החפרית היא קרפדה עגלגלה באורך של 3.8 עד 6.4 ס"מ ובמשקל ממוצע של 48 עד 99 גרם בקירוב.
צבעה ירוק-אפור ועד חום, ועל גופה כתמים שחורים וכתומים באזור הגב, כשהבטן והגחון לבנים.
עיניה של החפרית גדולות, וכפות הרגליים גדולות ודומות לאתי חפירה.
החפרית מצויה בטבע באזורי מדבריות ואדמות חול בין דרום ארצות הברית לצפון מקסיקו.
היא פעילת לילה, ומתחבאת מתחת לקרקע ולסלעים.
אם הקרפדה נתפסת, היא יכולה לשחרר ריח חזק של בוטנים מבלוטות בעורה.
החפרית מתרבה לרוב בקיץ לאחר ירידת גשמים הגורמת לפריחה ולגידול חרקים מואץ.
החפריות מתרבות בבריכות גשם ומטילות ביצים בקצב מזורז של 48 שעות.
הראשנים הבוקעים גדלים במהירות גבוהה ועוברים גלגול תוך 8 ימים בלבד מהבקיעה.
אצל החפרית ישנם שני טיפוסי ראשנים: חלקם אוכלי כול הניזונים מאצות וחרקי מים, בעוד אחרים בעלי לסתות חזקות יותר, והם טורפים הניזונים לרוב מחסילונים וחרקי מים אך גם מראשנים אחרים, לרבות מאחיהם הקטנים.
כאשר בריכות מדבריות נוטות להתייבש, הראשנים הטורפים יכולים לחסל את כל הראשנים אוכלי-הכול.
חפרית בומביפרונס (שם מדעי: Spea bombifrons) היא מין של קרפדה מהמשפחה חפריתיים אמריקאים המצויה בטבע במערב אמריקה הצפונית מאלברטה, קנדה, דרך המישורים הגדולים ומערב ארצות הברית עד לצפון מקסיקו.
החפרית היא קרפדה עגלגלה באורך של 3.8 עד 6.4 ס"מ והיא עגלגלה בעלת גוף חום ועליו כתמים חומים עד בהירים ונקודות אדמדמות מצידי הגב והראש.
הראש גדול ועגלגל עם עיניים גדולות.
הרגליים גדולות ובהירות בעלות קרומים דומים לאתי חפירה.
הקרפדה חיה באזורי חוליות באזורים משתנים בין לחים למדבריים, אך מצויה סביב אדמות בהם היא יכולה לחפור מחילות בקרקע.
היא פעילה בלילה אז היא יוצאת לאכול.
הם מצויים גם תחת סלעים ובולי עץ ובאזורים לחים גם סמוך לבריכות.
הרבייה של הקרפדה חלה בקיצים בהם הלילות חמים ביותר ולאחר ירידת גשמים.
הנקבות מטילות ביצים במים והראשנים בוקעים כעבור יומיים בשני צורות: אוכלי כל או צמחוניים וטורפים בעלי לסתות חזקות שניזונים מחסילונים וחרקי מים אך גם מראשנים אחרים לרבות מאחיהם.
בבריכות קטנות יחסית הראשנים הטורפים יכולים לחסל את כל הראשנים אוכלי הכל או הצמחוניים.
חפציבה זר-אביב (30 באוקטובר 1965 – 4 בנובמבר 2025) הייתה נגנית חליל, מעבדת ומלחינה ישראלית.
זר-אביב, בעלת תואר שני בטיפול באומנויות והנחיית קבוצות, ותואר ראשון בהצטיינות בחינוך ובמוזיקה, פיתחה את שיטת "מנטלקיור", שיטת ריפוי ואימון למוח ולתודעה.
זר-אביב גדלה בנהריה כבת למשפחה מסורתית, שחציה אלג'ירית וחציה מתימן.
את אהבתה למוזיקה ספגה כבר בגיל צעיר מהבית.
אמה, שנולדה בתימן והייתה רועת צאן וזמרת מגיל צעיר, העבירה לה את האהבה לחליל ולמוזיקה העברית השורשית, ומאביה, הרב מיכאל זר-אביב - שהיה מנהל בית ספר ופייטן בבית הכנסת - ספגה את נעימות הפיוטים והתפילות, שאותם נהגו לשיר בערבי השבת.
בגיל שש היא התחילה לנגן בחלילית בבית הספר, ושנה מאוחר יותר, רשמו אותה הוריה ללימודי אקורדיון בקונסרבטוריון העירוני.
עם ההתמדה המשיכה לתזמורת הנוער של נהריה, שם קיבלה את התפקיד של החלילנית הראשונה.
בנוסף, לקחה חלק בתוכנית המצוינות של נגנים צעירים במחנות הנוער של מתא"ן ושל משכנות שאננים, ואף ניגנה שלוש שנים בפילהרמונית הצעירה.
זר-אביב החלה את הקריירה המקצוענית כנגנית בתזמורת הסימפונית חיפה, וניגנה בה יותר מ-11 שנה.
בשנת 2007 עשתה מהפך בקריירה ובמשך שנה בנתה את המותג: "הדיוה בחליל" ויצאה לקריירת סולו.
אלבומי הסולו הראשונים שהוציאה: "חלילים שמימיים", ובו יצירות מקוריות שכתבה בסגנון צ'יל אאוט, וכן את האלבום הבינלאומי, "חלילים", מיצירותיו של המלחין הישראלי, אמיר פרוהליך.
בשנת 2011 הוציאה את אלבומה השלישי, "חופשיה", בהפקה מוזיקלית של בועז כהן.
האלבום, המוקדש לעידוד נשים המדוכאות תחת משטרים אפלים ופונדמנטליסטיים, כולל עיבודים של רמי יוסיפוב ורזי בן-עזר, ובהם הפיוט היהודי, "אשא עיניי", של שלמה קרליבך, ושירים עבריים, כמו "שני שושנים" של מרדכי זעירא ו"ערב של שושנים" של יוסף הדר.
בשנת 2012 זכתה להופיע ברסיטל סולו באולם "קרנגי הול", שבניו יורק.
בקיץ 2016 ניגנה סולו במופע הפתיחה של להקת Deep Purple, בהופעה, שערכו בישראל באמפי לייב פארק ראשון לציון, מול קהל של עשרות אלפים.
בשנת 2017 הוציאה את אלבומה, "נשמה מזרחית", בהפקה מוזיקלית של רמי יוסיפוב מלהקת טיפקס.
האלבום כולל 12 נעימות אינסטרומנטליות ללהיטים ים תיכוניים מוכרים משנות ה-70 וה-80, ובהם: "נפרדנו כך", "מרלן שלי", "פרי גנך", "צל עץ תמר" ועוד.
העיבודים שיצר עבורה יוסיפוב, שאף מנגן באלבום על מגוון כלי פריטה, שבחלקם שמחים, ובחלקם רוחניים מדיטטיביים נוגעים לז'אנר מוזיקת עולם.
מתוך האלבום יצאו שני הסינגלים: "נערי שובה אלי" (מאת דני שושן, שנודע בביצועה של מרגלית צנעני) ו"צלצולי פעמונים" של אהובה עוזרי.
את האלבום הקדישה זר-אביב לזכרו של אביה, שנפטר שנה קודם.
בשנת 2021, במהלך מגפת הקורונה, הוציאה את האלבום, "Classical Rock Flute Covers", מחווה אינסטרומנטלית לקלאסיקות רוק.
האלבום, בהפקתה של זר-אביב עצמה, כולל 9 נעימות אינסטרומנטליות ללהיטי רוק גדולים משנות ה-70 וה-80, ובהם: "Hotel California" (האיגלס), "Don't stop me now" (קווין), "Walk Of Life" (דייר סטרייטס), את הבלדה, "Hello" (ליונל ריצ'י) ועוד.
היא הופיעה שנים רבות כחלילנית רב תחומית מול קהלים גדולים, הן בקונצרטים קלאסיים והן במופעי מוזיקת עולם שיצרה, וגם בסלון המוזיקלי בביתה, שנועד לקהל שמחפש את החיבור האינטימי הקרוב.
לצד הקריירה על הבמה ניהלה במשך השנים קונסרבטוריונים מצליחים, במשרה חלקית, והחל משנת 2015 את קונסרבטוריון זמארין, בזכרון יעקב.
זר-אביב הייתה תושבת אור עקיבא ואמא לבן אחד.
ב-4 בנובמבר 2025, אחרי מאבק ממושך במחלת הסרטן, הלכה לעולמה בגיל 60. כחלק מתהליך ההתמודדות עם המחלה, שיתפה זר-אביב בדף הפייסבוק שלה, במעין יומן אישי.
מערכת החץ היא מערכת נשק ליירוט טילים בליסטיים אשר פותחה על ידי מפעל מלמ של התעשייה האווירית לישראל בישראל בסיוע מימון אמריקני ובשיתוף עם חברת בואינג האמריקנית.
המערכת מפעילה שני סוגי מיירטים, חץ 2 וחץ 3 (ובעתיד גם חץ 4 וחץ 5), ומורכבת ממערכת שו"ב וניהול ירי, "אתרוג זהב", מרכז בקרת משגרים, "אגוז חום" ומכ"מים ייחודיים – "אורן ירוק" ו"אורן אדיר".
המערכת מבצעית בחיל האוויר הישראלי מחודש מרץ 2000, ומופעלת בצה"ל על ידי יחידת "חרב מגן" גדוד 136 הכפופה למערך ההגנה האווירית, המספק לישראל את מערך ההגנה הרב-שכבתית מפני ירי תלול מסלול.
המערכת זכתה לפרס ביטחון ישראל לשנת 2003.
תחילתו של הפרויקט כאשר ארצות הברית החליטה לשתף את ישראל בפרויקט "מלחמת הכוכבים", של הנשיא רונלד רייגן.
משרד הביטחון החליט להצטרף לפרויקט לאור הצטיידות מדינות ערב בטילי קרקע-קרקע ארוכי טווח, שאיימו על ישראל.
ב־6 במאי 1985 נחתם מזכר הבנות בין ממשלות ארצות הברית וישראל.
שנה לאחר מכן נקבעה מערכת טיל נגד טילים בליסטיים כמתאימה לחלק הישראלי בתוכנית, כאשר ארצות הברית משתתפת ב־65 אחוז מעלות הפיתוח של הפרויקט.
מהצד הישראלי נוהל פיתוח המערכת בידי מנהלת חומה במפא"ת ומהצד האמריקאי בידי ארגון ההגנה מפני טילים בליסטיים ().
בשלב הבא נערכה התחרות בין התעשייה האווירית לישראל לרפאל על פיתוח הטיל להגנה מפני טילים בליסטיים, במסגרת שיתוף הפעולה בין ישראל לארצות הברית בנושא.
הצעתו של דב רביב, מנהל מפעל מלמ, גברה על זו של רפאל, והתעשייה האווירית זכתה בחוזה לפיתוחו.
ב-29 ביוני 1988,⁩ חתם שר הביטחון יצחק רבין על הסכם ישראלי־אמריקאי לפיתוח טיל ה"חץ".
בשנות ה-90 של המאה ה-20 קודם במקביל לפרויקט "החץ" - פרויקט מואב - שעסק בפיתוח מערכת ליירוט טילי קרקע-קרקע באמצעות כלי טיס בלתי מאוישים, כפתרון חליפי או משלים ל"חץ".
הגרסה הראשונה של מערכת ה"חץ" נקראה "חץ 1" והיא שימשה לניסוי הטכנולוגיה של הטיל.
בתחילת שנות התשעים נערכה ב"חץ 1" סדרת ניסויים:
ב־9 באוגוסט 1990: בחינת מערכת הבקרה ואמצעי החישה של מערכת ההנחיה בטיל בזמן מעופו.
הניסוי הופסק מספר שניות לאחר השיגור והטיל הושמד בהוראה מהקרקע, בעקבות חשש שיסטה ממסלולו ויפגע במקום מאוכלס.
התקלה נבעה מכך שמכ"מי העקיבה שבקרקע לא הצליחו לעקוב אחר מעוף הטיל.
ב־25 במרץ 1991: בדיקת מערכות הטיל תוך כדי מעוף.
השיגור בוצע מספינה, ותקלה בטיל גרמה להפסקת הניסוי.
ב־31 באוקטובר 1991: בחינת יכולת היירוט של החץ, ששוגר מספינה, למול טיל מטרה.
התקלה שהכשילה את השיגור השני חזרה שוב.
בעקבות כך ולאחר שמנהל מל"מ דב רביב, פוטר, נדחה ניסיון השיגור הרביעי של החץ בשנה.
בנוסף משלחת של אנשי צוות פרויקט מלחמת הכוכבים של ארצות־הברית הגיעה לישראל, במטרה לבדוק, לעומק, את הכישלונות והבעיות סביב המשך פיתוחו של הטיל.
ב־23 בספטמבר 1992: בדיקת מערכות הטיל בזמן המעוף.
המערכות פעלו כמתוכנן, החץ הגיע לנקודה הרצויה בשמיים והטיל הושמד לאחר 45 שניות, כנדרש.
הניסוי המוצלח חתם את שלב הבדיקות הראשוניות של המערכת.
ב־28 בפברואר 1993: בחינת כושר היירוט של הטיל.
החץ חלף קרוב מאוד לטיל המטרה ששוגר מולו, והוכיח את יכולתו של החץ ליירט טק"ק.
ב־14 ביולי 1993: בחינת כושר היירוט של הטיל.
טיל המטרה שוגר, אך ה"חץ" לא שוגר ליירט אותו בגלל תקלה.
ב־14 באוקטובר 1993: בדיקת מערכות.
החץ חלף קרוב לטיל המטרה, אך תקלה בראש הקרבי של החץ מנעה אח פיצוץ טיל המטרה.
ב־1 במרץ 1994: הטיל לא שוגר עקב נפילת המחשב הקרקעי.
ב־12 ביוני 1994: הטיל שוגר כנגד טיל מטרה ויירט אותו בהצלחה.
לאחר הוכחת הטכנולוגיה על ידי "חץ 1" נבנה הטיל המבצעי "חץ 2" בו שופרו יכולות רבות, ובהם הטווח, הגובה, זמני התגובה והניידות.
גם בו נערכו מספר ניסויים:
ב־30 ביולי 1995: בדיקת מערכות הניהוג, הבקרה והשיוט של החץ ללא טיל מטרה.
ב־20 בפברואר 1996: ניסוי מוצלח נוסף ללא שיגור טיל מטרה.
ב־20 באוגוסט 1996: יירוט מוצלח של טיל המטרה.
ב־11 במרץ 1997: יירוט מוצלח נוסף של טיל המטרה.
ב־20 באוגוסט 1997: הטיל הושמד בהוראה מהקרקע עקב תקלה במערכת הניהוג של הטיל.
ב־14 בספטמבר 1998: החץ שוגר לעבר הדמאה של מטרה שיצר סימולטור מטרות ממוחשב והניסוי הסתיים בהצלחה.
ב־1 בנובמבר 1999: ניסוי מערכתי מלא.
הטיל שוגר לעבר מטרה שדימתה טיל סקאד, פגע בה והשמידה.
ב־14 בספטמבר 2000: החץ פגע והשמיד את טיל המטרה אנקור שחור, ששוגר ממטוס F-15 ודימה טיל סקאד.
ב־27 באוגוסט 2001: ניסוי מערכתי מלא בו שוגר החץ לעבר טיל מטרה אנקור שחור, שדימה מעוף של טיל בליסטי.
היירוט בוצע בטווח גדול מ־100 ק"מ ובגובה רב יותר מבעבר והחץ יירט את המטרה בהצלחה.
ב־5 בינואר 2003: ניסוי מערכתי שלא כלל יירוט.
ארבעה טילים שוגרו במטח לעבר ארבע מטרות סימולציה כדי לבחון את ביצועי המיירט בתנאי טיסה מיוחדים ואת יכולת המערכת להתמודד עם רצף של שיגורים.
ב־16 בדצמבר 2003: בחינת ביצועים משופרים של המערכת שנתנו כחלק מחוזה השיפור שנחתם עם האמריקאים, בין היתר, יכולת יירוט בגובה רב.
ב־29 ביולי 2004: הניסויים הראשונים ב"חץ" כנגד טילי סקאד אמיתיים נערכו בארצות הברית.
בניסוי הראשון הצליח טיל ה"חץ" ליירט לראשונה טיל סקאד חמוש ששוגר לעברו מלב ים ממרחק של מאות קילומטרים.
כל רכיבי המערכת תפקדו בניסוי בצורה מלאה.
בניסוי השני, שנערך בקליפורניה בטיל סקאד מדגם מתפצל, הצליח ה"חץ" להבחין בין הראש הקרבי של הטיל לבין גופו, אך תקלה בשלב היירוט הסופי של הטיל מנעה את הצלחת הניסוי.
מנהלי הפרויקט טענו שמדובר בליקוי קטן ובר תיקון.
ב־2 בדצמבר 2005: ה"חץ" יירט את טיל המטרה אנקור שחור אל מול חופי בסיס פלמחים.
הניסוי הוכתר בהצלחה ובדק את יכולות המערכת אל מול איומים הדומים לטיל שיהאב 3 האיראני.
הניסוי בוצע בגרסת המערכת החדשה של החץ, "בלוק 3", המשפרת משמעותית את מעטפת הביצועים של הטיל ומאפשרת לו התמודדות טובה יותר אל מול מטחים צפופים של טילים.
ב־11 בפברואר 2007 בוצע ניסוי מוצלח נוסף במערכת.
מטרות הניסוי היו בחינת הביצועים המשופרים שהוקנו למערכת הכוללים הרחבת מעטפת היירוט.
בניסוי זה נבחנה המערכת בתצורה מבצעית משולבת בהשתתפות שתי סוללות מרוחקות גאוגרפית תוך בחינת הפקת הלקחים מהעבר.
הטיל המיירט, מסדרת הייצור המשותפת לתעשייה האווירית וחברת בואינג, שוגר בתנאי חשיכה, בתרחיש דמוי מבצעי, לגובה הרב ביותר עד כה.
כל מרכיבי מערכת הנשק פעלו בתצורתם המבצעית.
ב־26 במרץ 2007 בוצע ניסוי מוצלח נוסף של הטיל, שבו נבדקו מערכות הטיסה בלבד, ולא הופעלו מערכות אחרות (כגון מכ"ם או טיל מטרה) לאחר ששופרו חלק ממערכות הטיל.
ב־7 באפריל 2009 בוצע ניסוי מוצלח בטיל "חץ 2" בלוק 4 בשטחי הים התיכון, בו יורט טיל מתקדם מסוג "אנקור כחול", ששוגר ממטוס F-15 של חיל האוויר הישראלי ממרחק של קרוב ל־1,000 קילומטרים.
בניסוי לקחו גם חלק המכ"ם הישראלי "אורן אדיר" והמכ"ם האמריקאי החדיש, FBX-T - AN/TPY-2, שהוצב בנגב בסוף 2008.
ב־ 23 ביולי 2009 בוצע ניסוי בבסיס חיל החלל ונדנברג במערכת.
טיל המטרה הגיע מהאוקיינוס השקט, המכ"ם המשופר "אורן אדיר" גילה ורכש את הטיל כנדרש, אך לא שוגר מיירט, כנראה בשל תקלה.
בניסוי תורגלה יכולת המערכת לפעול עם מערכות הגילוי ובקרת האש האמריקאיות.
ב־22 בפברואר 2011 יירט טיל "חץ 2" משופר טיל מטרה בליסטי שנורה לעברו, בניסוי שנערך בארצות הברית.
ב־10 בפברואר 2012 בוצע ניסוי מוצלח נוסף בטיל "חץ 2" בלוק 4, בו נבחן לראשונה שימוש במכ"ם "אורן אדיר" כחלק ממערכת הנשק.
ב־3 בספטמבר 2013 נערך ניסוי שבו נורו שני טילי "אנקור" ממרכז הים התיכון למזרחו.
ב־9 בספטמבר 2014 נערך ניסוי במסגרתו היה אמור טיל מטיפוס חץ 2 ליירט טיל מטרה מסוג אנקור שחור.
מנכ"ל התעשייה האווירית, יוסי וייס התייחס לזה באומרו: "הייתה לנו בעיה מסוימת בניסוי האחרון של ה'חץ 2', כפי שפורסם, אבל אנחנו ממשיכים על פי התכנון.
אנחנו מחכים להחלטת מערכת הביטחון על ניסוי נוסף".
ב־12 באוגוסט 2020 נערך ניסוי נוסף בטיל חץ 2, שמטרתו לבחון את שדרוג יכולות מערכת היירוט מול השדרוג בדיוק הטילים ארוכי הטווח, בעיקר אלה האיראניים, ומול האיום שהתהוותו התחזקה באותה שנה – טילים בעלי יכולת גרעינית, שטהראן עלולה לזרז את פיתוחם.
במסגרת הניסוי, שוגר לעבר שטח ישראל טיל מטרה מסוג "אנקור" ממטוס קרב שחג בלב ים – שזוהה תוך שניות בודדות על ידי מכ"ם החץ, שהעביר את נתוניו לחדר הבקרה.
הניסוי בוצע בשיתוף פעולה עם הסוכנות האמריקנית להגנה מפני טילים (MDA).
הגרסה העדכנית לשנת 2012 של מערכת חץ 2 היא בלוק 4, שלה נוספה היכולת ליירט טילים ורקטות לטווח בינוני.
ב־2008 החלה ישראל בפיתוח "חץ 3", טיל נגד טילים מעבר לאטמוספירה שנועד ליירט טילים בליסטיים בגובה רב.
ב־25 בפברואר 2013 נעשה ניסוי שיגור מוצלח של חץ 3. ה"חץ 3" מבצעי ומשרת במערך ההגנה האווירית של צה"ל.
ב-9 בנובמבר 2023 מערכת "חץ 3" ביצעה יירוט מבצעי ראשון של טיל קרקע-קרקע ששיגרו החות'ים מתימן לעבר העיר אילת.
באוגוסט 2017 פורסם כי מפעל מלמ החל בפיתוח חץ 4, ובפברואר 2021 פורסם כי הפיתוח נעשה בשיתוף עם הסוכנות להגנה מפני טילים של ארצות הברית.
תע"א מפתחת במימון עצמי דור מתקדם יותר של טילים – חץ 5.
עם אישור הפרויקט, ביוני 1988, נמסר כי עלות הפיתוח של הטיל תהיה 130 מיליון דולר ושארצות הברית תממן 80% ממנו.
לאחר שנתיים של פיתוח נחשף כי העלות הסופית של הפרויקט תגיע לכ-2 מיליארד דולר, כולל שלב הייצור, ונדרש מימון מיידי נוסף של 200 מיליון דולר עבור הפרויקט.
במאי 1991 סיכמו מזכיר ההגנה האמריקני דיק צ'ייני ושר הביטחון משה ארנס כי ארצות הברית תממן 72% להמשך שלב הניסויים, בעלות של 300 מיליון דולר.
בינואר 1992⁩ החליט צה"ל לערוך בדיקה של כדאיות המשך הפיתוח מול עלותו התופחת.
בנובמבר 1992 הנשיא ביל קלינטון החליט להגדיל את המימון לפרויקט מעבר להיקף המקורי שנקבע בתוכנית "מלחמת הכוכבים".
בספטמבר 1993, דווח כי יותר מחצי מיליארד דולר כבר הושקעו בפיתוח החץ, מתוכם מימנה ארצות הברית 478 מיליון דולר.
בספטמבר 1998, החוזים המקוריים של התעשייה האווירית עם משרד ההגנה האמריקני וארגון ההגנה מפני טילים בליסטיים (BMDO) בנושא תוכנית הפיתוח של הטיל הסתיימו, בעקבות השיגור המסכם של ה"חץ" שבוצע באותו חודש.
סיום החוזים העביר את ניהול הפרויקט באופן בלעדי לידי משרד הביטחון והתעשייה האווירית, ש"מנהלת חומה" ניהלה את המשך ההתקשרות משלה מול משרד ההגנה האמריקני.
בשלב זה נמסר שההיקף הכולל של הפרויקט עד אז היה 1.6 מיליארד דולר, כולל תקציב ההצטיידות בשתי סוללות טילים מבצעיות.
בנוסף שר ההגנה האמריקני, ויליאם כהן, התחייב להעביר לישראל מימון נוסף של כ-200 מיליון דולר לסיום הפיתוח והמעבר להצטיידות.
במקביל החלו מגעים להעברת ייצור הטילים לארצות הברית, במטרה להוזיל את תהליך הייצור במידה משמעותית, וכן לאפשר גישה לטכניקות ייצור מתקדמות יותר מאלה הקיימות בישראל.
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר 2001 החליטה ארצות הברית, באמצעות הסוכנות להגנה מפני טילים, להיות שוב מעורבת ישירות בפרויקט ולתקצב אותו.
בדצמבר משרד ההגנה האמריקאי אישר תקציב של 330 מיליון דולר להשקעה בשדרוג מערכות ה"חץ" כך שיוכלו להתמודד עם טילים לטווח בינוני מסוג "שיהאב 3", המצוי בידי איראן.
בינואר 2002 התעשייה האווירית וחברת בואינג חתמו על הסכם להקמת קו ייצור משותף בארצות הברית של טילי חץ.
בין השאר במטרה להאיץ את תהליך ההצטיידות של חיל האוויר הישראלי בטילי חץ, לאפשר את רכישת הטילים באמצעות הסיוע הביטחוני האמריקאי, ובמטרה למכור מערכות טילי חץ למדינות אחרות.
לצורך הקמת קו הייצור והמשך הפיתוח אושר תקציב נוסף של כ-460 מיליון דולר לשש שנים.
בין השנים 2006–2012 העבירה ארצות הברית לישראל עוד כ-1.5 מיליארד דולר, לתוכניות הפיתוח השונות להגנה מפני טילים (כולל "חץ 2" ו"חץ 3").
עלות הפרויקט כולו, מתחילת הפיתוח ב-1985 ועד להצטיידות המלאה בשלוש סוללות "חץ 2" מבצעיות עם מלאי טילים ב-2015, מוערכת בכ־10 מיליארד דולר.
מדינת ישראל נשאה בכ־20% מהעלות, ויתר הכסף הגיע ממימון אמריקאי.
מחיר טיל חץ 2 או חץ 3 בודד הוא כשלושה מיליון דולר.
למערכת החץ מספר רכיבים המפותחים על ידי תעשיות ישראליות: על המערכת שולטת מערכת שליטה ובקרה וניהול ירי "אתרוג זהב" המפותחת על ידי חברת אלישרא שנחשבת לאחת ממערכות השו"ב המתקדמות בעולם.
"אתרוג זהב" מסוגלת להתממשק ולהפעיל מערכות הגנה נגד טילים אחרות, דוגמת ה־MIM-104 פטריוט, וכן מקושרת למטה חיל האוויר הישראלי ולמטה פיקוד העורף.
מערכת "אתרוג זהב" מקבלת נתונים ממכ"ם המערכת, "אורן אדיר", המיוצר על ידי אלתא, ויכולה לחשב היכן ינחת טיל האויב, וכך הלוחם בעמדה יכול לתת התרעה מדויקת לפיקוד העורף כדי להזהיר את האזרחים, וכן הלוחם יכול להחליט לא ליירט את הטיל אם הוא ייפול בשטח פתוח.
מערכת "אתרוג זהב" מפעילה את מערכת "אגוז חום", המפותחת על ידי מל"מ, הקבלן הראשי האחראי על פיתוח המערכת, ששולטת על המשגרים עצמם.
המערכת מורכבת מסוללת טילים ובה מספר משגרים, כאשר בכל משגר יש 6 טילים.
הטיל עצמו בנוי משני שלבים: מאיץ ומיירט.
המאיץ תוכנן ויוצר על ידי התעשייה הצבאית ובהמשך בתומר חברה ממשלתית, בעירת הדלק שלו נמשכת מספר שניות, שבמהלכן הוא מפתח מהירות גדולה.
המיירט פותח על-ידי התעשייה האווירית, אין לו מנוע והוא נע מכוח המאיץ.
ב־29 בנובמבר 1998 התקיים טקס המסירה של טיל ה"חץ" הסדרתי הראשון ממנהל מפעל מלמ של התעשייה האווירית לידי יחידת "חרב-מגן" במערך הנ"מ בחיל האוויר הישראלי.
ביוני 1999 הודיע מנכ"ל משרד הביטחון, אילן בירן, כי המערכת תהיה מבצעית תוך שישה חודשים, אך תוכל להגן על מרכז הארץ מפני טילים רק החל משנת 2005. במרץ 2000 נפרסה סוללה אחת, מבין שלוש הסוללות המתוכננות, בבסיס חיל האוויר בפלמחים והפכה למבצעית.
הקמת הסוללה השנייה, סמוך לקיבוץ עין שמר, נדחתה בגלל התנגדות התושבים מחשש להשפעות הקרינה.
היא הוצבה לבסוף בנובמבר 2002.
מערך ההגנה האווירית הציב סוללת "חץ" שלישית במהלך 2012 בסמוך למושב טל שחר שבאזור בית שמש ולכנף 2.
ב־17 במרץ 2017 ביצע טיל חץ 2 את היירוט המבצעי הראשון שלו, כשיירט טיל נ"מ מדגם S-200 שנורה מסוריה לעבר מטוסי חיל האוויר הישראלי שחזרו מתקיפה שם.
ב-31 באוקטובר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, יירטה מערכת "חץ 2" מעל הים האדום טיל קרקע-קרקע בליסטי ששוגר על ידי החות'ים מתימן לעבר מדינת ישראל.
הטיל ששוגר היה כנראה "חאדר", שיפור של שיהאב-3, לטווח של כ־1,600 ק"מ.
ראש הנפץ של המיירט פגע בדיוק בראש הנפץ של טיל המטרה ("ברזל בברזל").
יירוט זה היה היירוט המבצעי הראשון של טיל בליסטי בידי מערכת החץ, וכנראה ביירוט המבצעי של השיגור הארוך ביותר אי פעם.
ב-4 בנובמבר 2023 במהלך מלחמת חרבות ברזל, יירטה מערכת ה"חץ 2" רקטת עיאש 250 ששיגר חמאס מרצועת עזה לעבר יישובי דרום הערבה.
ב-9 בנובמבר 2023 מערכת "חץ 3" ביצעה יירוט מבצעי ראשון, כאשר יירטה טיל קרקע-קרקע בליסטי ששיגרו החות'ים מתימן לעבר העיר אילת.
ב-14 בנובמבר 2023 יירטה מערכת חץ טיל קרקע-קרקע ששוגר מתימן על ידי החות'ים לעבר העיר אילת.
ב-2 בפברואר 2024 יירטה מערכת חץ 2 טיל קרקע-קרקע ששוגר מתימן על ידי החות'ים לעבר העיר אילת.
ב-14 באפריל 2024, באופן תקדימי והיסטורי, פתחה איראן במתקפה גלויה ומכוונת נגד ישראל אשר כללה בין היתר כ-120 טילים בליסטיים אשר שוגרו מאיראן וממדינות חסות שלה.
על פי הערכות, כמחצית מהטילים כשלו בשיגורם או נפלו בטרם הגיעו ליעדיהם והיתר יורטו ברובם על ידי מערכת החץ.
תשעה טילים לא יורטו ופגעו בשני בסיסים של חיל האוויר בדרום הארץ, וגרמו לנזק קל.
ב-1 באוקטובר 2024, שיגרה איראן כ-180 טילים בליסטיים במתקפה לעבר ישראל.
רובם של הטילים יורטו על ידי מערכת החץ אך על פי הערכות של גופי תקשורת זרים וביניהם הוושינגטון פוסט, כמה עשרות טילים הצליחו לחדור ופגעו בכמה בסיסי חיל האוויר וביניהם בסיס נבטים.
על פי צה"ל היו נזקים בבסיסים אך אף מטוס לא נפגע.
ביוני 2025, במהלך מבצע עם כלביא, יירטו טילי החץ – חץ 2 וחץ 3 – מאות טילים בליסטיים ששוגרו מאיראן.
אחוזי היירוט עמדו על 86%, כאשר מתוך למעלה מ-550 טילים רק 60 הצליחו לחדור ופגעו בשטח ישראל.
הטילים שפגעו הרגו 30 אזרחים (ישראלים וזרים) וגרמו נזק למבנים ותשתיות.
לפי דב רביב (הנחשב למייסד פרויקט החץ ואבי תוכניות טילי היירוט והמשגרים של מדינת ישראל), טיל חץ בודד יכול ליירט טיל בליסטי בודד ב־90% הצלחה.
כדי לשפר את סיכויי היירוט, משוגרים שני טילי חץ כנגד טיל בליסטי יחיד, ואם שניהם אינם מצליחים ביירוט, משוגר טיל שלישי.
בניסויים האחרונים של המערכת שולבה גם מערכת הפטריוט כשכבת הגנה נמוכה יותר, בתור גיבוי.
מערכת ה"חץ" פעלה בהצלחה רבה במלחמת חרבות ברזל מול טילים בליסטים ששיגרו איראן והחות'ים ויירטה את רובם המכריע.
ב-4 במאי 2025 פרסם דובר צה"ל שמאז חידוש הלחימה במרץ 2025 יירט חיל האוויר עשרות טילים בליסטיים ששיגרו החות'ים מתימן באחוזי הצלחה של מעל 95%.
בתחילת שנות ה־90 של המאה ה־20 שררו חילוקי דעות במערכת הביטחון הישראלית ומחוצה לה אודות נחיצות מערכת החץ.
היו שגרסו כי הפרויקט מיותר, בזבזני ולא יעיל, זאת לאחר שנתיים של ניסויים כושלים.
בכירי חיל האוויר חששו שהפרויקט יגרע מתקציב ההצטיידות של החיל.
היו שהסירו את התנגדותם ב־1991, כאשר מלחמת המפרץ הראתה עד כמה מוחשי איום הטילים על ישראל.
בין מובילי ההתנגדות לפרויקט היו אריה סתיו וד"ר ראובן פדהצור, שהטילו ספק באסטרטגיה שמנחה את פיתוח הטיל.
כולל העבודה שהיא יתקשה להתמודד עם ראשי טיל מתפצלים, שבעלות נמוכה מאפיינים חדשים תמיד יביסו בקלות מערכות ההגנה.
ואף מערכת לא תוכל לספק הגנה הרמטית, ודי באחוזי כישלון קטנים ביירוט לגרום נזק עצום במקרה של טיל גרעיני.
בנוסף עלה החשש שפיתוח מערכת הגנה מתקדמת יסכל מצב של השמדה הדדית מובטחת.
אריה סתיו, עורך ביטאון "נתיב", משווה את הקונספציה של טיל החץ למקרה בו אדם נדרש לפגוע בקליע של האקדוחן שמולו במקום לירות באקדוחן עצמו.
לטענתו, החץ איננו יכול לסגור ולהגן הרמטית על שמי ישראל, אינו מסוגל להתמודד עם טיל בליסטי עם ראשים מתפצלים, ובזבזני מאוד מכיוון שעל כל שיגור של טיל סקאד, שהוא זול יחסית, צריך יהיה לשגר שני טילי חץ בעלות של 3 מיליון דולר כל אחד.
סתיו מוסיף שפיתוח החץ הוביל למרוץ חימוש של טילים מצד מדינות ערב.
לטענתו, צריך היה לפתח מערכת אקטיבית הפוגעת במשגרי הטילים מיד עם השיגור על הקרקע, ולא לחכות עד שהטילים הבליסטיים יגיעו לשמי הארץ – פתרון שהיה לדעתו משיג כושר הרתעה גבוה יותר, מסב נזק לאויב במקרה של טילים לא קונבנציונלים, והיה גם זול יותר.
סתיו טוען כי העובדה ששום מדינה בעולם (כולל ארצות הברית) לא רכשה את מערכת החץ, מעידה על הבעייתיות של מערכת זו.
ד"ר ראובן פדהצור משווה את פרויקט החץ לפרויקט הלביא השאפתני שבוטל, וטוען שהוא מסוכן אף מבחינה כלכלית וטכנולוגית, ואף מצביע על ליקוי במערכת קבלת ההחלטות במדינת ישראל.
מה שמערער במעט את טענתו הכלכלית, היא העובדה שבשנת 2002 הודו רכשה מספר אמצעי לחימה ובהם המכ"ם "אורן ירוק", שפותח במסגרת החץ, כך שפרויקט זה גם התחיל להניב פירות כלכליים.
ב־31 בינואר 2006 חתמה קוריאה הדרומית על קניית 36 טילי חץ ו־3 יחידות של המכ"ם.
בספטמבר 2023 נחתמה עסקה מול גרמניה בהיקף של 14 מיליארד ש"ח לאספקת מערכת חץ 3.
בנוסף, התבררה לימים נחיצותה של המערכת עם בואו של האיום האיראני וטיל השיהאב 3 המגיע לטווח של 1,300 ק"מ שלימים אף עלול לשאת ראש נפץ גרעיני.
בטווחים אלו האפשרות להשמיד את משגרי השיהאב מוגבלת ביותר, מה שמערער את טענתו של אריה סתיו.
על הטענה הכלכלית ניתן להשיב כי יש להשוות לא את מחירו של טיל סקאד, אלא את עלות הנזק שעלול לגרום טיל שכזה בפוגעו באזור מאוכלס.
המערכת לא מספקת הגנה מוחלטת אלא כ־90% הצלחה, לכן המתנגדים טענו שכדאי להשקיע ביכולות מודיעיניות ובתקיפת משגרים במקום בפיתוח המערכת.
גם מיעוט הפעמים שהמערכת הייתה בשימוש (שימוש אחד ב־23 השנים הראשונות עד למלחמת חרבות ברזל) מעלה טענה שההשקעה לא הייתה כדאית.
מנהל לשעבר של מפעל מלמ של התעשייה האווירית, דב רביב, טען שהמתנגדים אינם מבינים את מטרת המערכת.
לשיטתו מערכת החץ נועדה למנוע התקפת פתע של טילים גרעיניים על ישראל מצד מדינה עוינת שתשיג נשק גרעיני ולא תעמוד בפיתוי לשגר טיל יחיד או מטח של כמה טילים בודדים לעבר ישראל.
זאת, על ידי החזקת שתי סוללות בעלות מספר מוגבל של טילים שמתאים (עד כמה שניתן להעריך) ליירוט כמות מקסימלית של טילים שניתן לירות מבלי לחשוף את המערכות לירי.
לטענתו, אחרי יירוט מטח הפתע הראשון מסיימת המערכת את תפקידה.
טיעון זה בא להתמודד מול הטענה שטיל גרעיני עלול להיות משוגר לאחר שיגורם של כמה עשרות סקאדים (לא גרעיניים), שיביאו ל"בזבוז" כל מאגר טילי החץ.
המצדדים בפרויקט מצביעים – מעבר להשגת ההגנה מפני טילים בליסטיים – על העליונות הטכנולוגית המרשימה של ישראל, שהיא המדינה היחידה בעולם שפיתחה נשק מבצעי מסוג זה.
על ההתקדמות הטכנולוגית שהשיגה ישראל בעקבות הפיתוח בטילים, מערכות הנחיה ומכ"מים, ושניתנת ליישום לתחומים נוספים, על המסר המועבר למדינות העוינות לישראל בפיתוח נשק אסטרטגי זה, על מערכת הקשרים שנרקמה עם ארצות הברית ועל כך שמדינות רבות ירצו לקנות מערכות טכנולוגיות בישראל.
חץ וקשת הוא כלי נשק לירי חיצים.
האנרגיה האלסטית האצורה בקשת מאפשרת לירות חץ לטווח רחוק, בכינון ישיר או עקיף.
קליעה בחץ וקשת שימשה בעבר בעיקר לצורכי לחימה וציד, אך כיום מהווה סוג של ספורט, תרגול אמנותי ופעילות לשעת הפנאי.
העוסקים בקליעה עם חץ וקשת נקראים קשתים.
שימוש זה בקליעה מוכר כבר מן התקופה הפרה-היסטורית וממצאים ארכאולוגיים מן התרבות המגדלנית מעידים על שימוש בחץ וקשת בתקופת האבן.
בעבר מילאו הקשתים תפקיד חשוב בצבאות ובלהקות ציד.
כיום הציד באמצעות חץ וקשת אסור על פי חוק במרבית מדינות המערב, ועיקר פעילות הקשתים היא במסגרות ספורטיביות.
מאז אולימפיאדת הקיץ השנייה (המשחקים האולימפיים 1900) הקליעה בחץ וקשת נחשבת לענף אולימפי תחרותי.
הקשתות הומצאו בתקופה הפלאוליתית העליונה או מייד לאחריה, בתקופה המזוליתית.
במזרח התיכון ובאפריקה, נעשה שימוש בקשתות החל מבערך 12,000 לפני הספירה.
העדות המוקדמת ביותר לשימוש בקשת באירופה באה מ-Stellmoor שנמצאת צפונית להמבורג, גרמניה ומתוארכת לסביבות 8,000-9,000 לפני הספירה.
החיצים היו עשויים מעץ אורן ועוצבו כמוט דק באורך 15–20 ס"מ עם ראש חץ מאבן צור.
בתקופת התנ"ך החץ והקשת היו נשק נפוץ בו השתמשו כל הצבאות הגדולים והקטנים באזור, לרבות אשור, מצרים, בבל, ממלכת ישראל וממלכת יהודה.
מאוחר יותר, גם הצבא הפרסי השתמש ביחידות קשתים.
לצבא המצרי היו יחידות של מרכבות-קרב בעלי צוות של שניים: נהג ולוחם.
הלוחם תקף בחנית, חרב ואף ירה בקשת קצרה.
היוונים והרומאים, שבניגוד לעמי המזרח התיכון, היו מצוידים בשריון מתכת כבד והתבססו פחות על מרכבות-קרב וחיל פרשים, השתמשו פחות בקשת למלחמה וראו בה כלי לא יעיל.
לעומתם, עמי הערבה, כדוגמת ההונים והמונגולים אימנו קשתים רכובים שהסבו אבדות רבות לאויביהם.
הם השתמשו בקשתות-מורכבות, שנועדו לפצות על אובדן כוח החדירה בגלל גודלה הקטן של הקשת.
בימי הביניים, בעקבות התפתחות השריון הכבד, החלו לראשונה לפתח קשתות חודרות שריון.
שני סוגי הקשתות העיקריים ששימשו לכך היו רובה-הקשת והקשת האנגלית הארוכה.
הקשתות הוכיחו את עצמן כנשק יעיל וקטלני במלחמה, בעיקר כנגד יחידות צפופות של רגלים ופרשים וכחימושם העיקרי של חילות המצב במבצרים.
הקשתות המקובלות בתקופה הזאת הן קשת ארוכה, קשת אופקית (רובה קשת) וקשת מורכבת.
הקשת-הארוכה (הוולשית) הייתה נשק תובעני מאוד וקשתים נדרשו לשנים של אימון בשביל לתפעל אותה כהלכה.
לקשת הארוכה היה טווח ירי של כ- וקצב אש מהיר יחסית של 12 חיצים בדקה.
ירי בקשת הארוכה היה מאוד פופולרי באנגליה ובוויילס כבילוי פנאי וכספורט, דבר שסיפק לאנגליה עשרות אלפי קשתים מצטיינים.
עדות להצלחה של קשתי הקשת-הארוכה אפשר לראות בחוק שחוקקו המלכים הבריטיים שחייב זכרים בגיל צבא להתאמן בקשת הארוכה, בניגוד למגבלות שהטילו על סוגי ספורט אחרים.
לעומת האנגלים, שאר ארצות אירופה העדיפו את רובה הקשת (קשת אופקית) וזאת מכמה סיבות.
אימונו של הקשת בעל הקשת הארוכה, היה יקר מאוד.
בנוסף לכך, קשת אופקית הייתה מדויקת בהרבה וכושר חדירת השריון של קשת זו עלה בהרבה על כושר חדירת השריון של הקשת הארוכה.
חסרונו הבולט של רובה הקשת היה הקושי בטעינה והדריכה מחדש שדרשו כוח וזמן, דבר שהגביל את קצב הירי לעומת קשת רגילה.
בעקבות המצאת אבק השרפה וכניסת הרובה (ארקבוז ומאוחר יותר מוסקט) לשירות המוני, ירדה קרנם של הקשת ורובה-הקשת.
למרות שהיו להם יתרונות על הרובים הפרימיטיביים הראשונים, עד מהרה הם לא יכלו להתמודד עם כוח האש הקטלני ויכולת חדירת השריון של כלי הירייה החמים.
במאה ה-18 ירדה הקשת ממעמד של כלי נשק בשדה הקרב באירופה למעמד של תחביב וספורט בלבד.
באזורים אחרים בעולם, במיוחד בכאלה שהפיתוח הטכנולוגי שלהם נמוך, הקשת משמשת עד היום לציד ולמלחמות.
רובי-קשת עדיין נמצאים בשימוש מתנקשים וכוחות מיוחדים עקב הפעולה השקטה שלהם.
החץ והקשת מורכבים משני חלקים עיקריים:
הקשת – זהו התקן השיגור.
הוא מורכב מידית אלסטית, לרוב עשויה עץ, שמעוצבת בצורת קשת בודדת או שתי קשתות קטנות יותר שמתיישרות במרכז ובין שני קצות הידית מושחל מיתר, שהיה עשוי בדרך כלל מגידים של בעלי חיים.
החץ – זהו הקליע שאותו הקשת יורה.
נהוג להבדיל בין כמה סוגי חיצים.
החלוקה הראשונה היא בין חץ של קשת רגילה וחץ של קשת אופקית.
החץ של הקשת הרגילה ארוך וקל יותר, החץ של הקשת האופקית קצר וכבד בהרבה.
נהוג גם לחלק את החיצים לפי מטרתם – חיצים חודרי שריון בעלי חוד צר וארוך, חיצים לציד וירי נגד אנשים לא ממוגנים בעלי חוד רחב, לרוב משונן מצידו השני על מנת לגרום לפציעה קשה יותר, ועוד.
בזְנב החץ הוסיפו נוצות המייצבות את מעופו.
הקשת הרגילה הומצאה עוד בעידן הפרה-היסטורי, והייתה חלשה למדי.
היא עשויה מחתיכה בודדת של עץ ומיתר פשוט המחבר את שני קצות הקשת.
קשת זו הייתה בשימושם של חלק מהעמים הילידיים באמריקה, אפריקה ואוסטרליה.
באירופה השתמשו בקשת זו בעת העתיקה, אם כי היו מקומות, בהם הצליחו לבנות קשתות מורכבות, החזקות בהרבה.
אין גודל קבוע לקשת זו, היא יכולה להיות קצרה למדי – עד חצי מטר ואף גדולה ולהגיע לאורכה של הקשת הארוכה.
על מנת שקשת תיחשב לארוכה, יש לקחת בחשבון את המבנה ולא רק את האורך.
הקשת המורכבת חזקה בהרבה מהקשת הרגילה.
היא הומצאה באכד בימי נרם סין (במצבתו נראית הקשת המורכבת לראשונה).
היא יכולה להיות לא גדולה במיוחד ומתאימה במיוחד לשימוש של פרשים ורגלים קלים.
שמה של קשת זו נגזר מהיותה מורכבת מלפחות שני חומרים שונים.
מרבית הקשתות המורכבות נבנות מצירוף של עץ גמיש, פיסות קרן (שעשויות קֵרָטין) ורצועות גידים של בעלי חיים.
החומרים השונים הודבקו זה לזה בדבק העשוי מעור חיות בתהליך ייצור הדרגתי שנמשך מספר שנים.
עמים רבים, שאכלסו את הערבה האירו-אסייתית, השתמשו בקשת המורכבת.
צבאות פרשים חמושים בקשתות מורכבות פלשו מהערבה האסייתית למרכז אסיה ולמזרח אירופה מאז שחר ההיסטוריה.