tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מלך חצור נמלט משדה המערכה אל חומות עירו ויהושע הצליח ללכוד אף אותו.
יהושע וצבאו הרגו את כל תושבי חצור, ולאחר ההרג הרב - במעשה יוצא דופן - שרפו את העיר.
יהושע נלחם מלחמה ארוכה בשאר כל ערי ממלכות כנען, הרג את מלכיהן ואת אנשי הערים, ולקח את שללן.
על פי הכתוב בספר שופטים, היו בני ישראל נתונים לשלטונו של יבין במשך עשרים שנה.
לרשותו של יבין עמד צבא חזק שכלל 900 רכבי ברזל ().
ביוזמת דבורה הנביאה נאסף צבא ישראלי שכלל 10,000 איש (משבטי זבולון, נפתלי, יששכר, בנימין, אפרים ומנשה) בפיקודו של ברק בן אבינועם.
צבא זה הביס את צבאו של יבין בפיקודו של סיסרא, והביא לכניעתו של יבין () ולאחר מכן להשמדתו.
בקרב הפרשנים וחוקרי המקרא קיימות כמה גישות ליחס בין יבין המוזכר במלחמת מי מרום לבין יבין המוזכר במלחמת סיסרא:
לפי רד"ק, יהודה קיל, יהודה אליצור וכן לפי פירוש "קאסוטו" לתנ"ך מאת א.ש.
הרטום, מדובר בשני מלכים מאותה שושלת שנקראו יבין, או שהמונח יבין הוא כינוי קבוע למלך (כדוגמת פרעה וקיסר): הראשון נלחם ביהושע בתקופת ההתנחלות, והשני היה מלך כנען ששלט בישראל בתקופת דבורה.
מדובר במלך אחד, שדמותו היוותה השראה לסיפור מאוחר: בתקופת ההתנחלות יבין אכן נלחם ביהושע, אך הסיפור על מלחמת סיסרא המופיע בספר שופטים אינו היסטורי ומבוסס על המלחמה של יהושע.
לפי ישראל ייבין מדובר במלחמה ממושכת: יבין מלך חצור נלחם ביהושע, ולאחר תבוסתו סיסרא שר צבאו המשיך את המלחמה.
לפי בנימין מזר, מלחמת דבורה קדמה למלחמת מי מרום.
יָבָל הוא דמות מקראית, הוא אחד מבניו של למך בן מתושאל מאשתו עדה.
יבל מוזכר בסדר הדורות שבין אדם לנח:
על יבל נאמר שהיה אבי יושב אוהל ומקנה והכוונה היא לכך שהוא אביהם של יושבי אוהלים ובעלי מקנה.
דהיינו, יבל היה זה שהמציא מחדש את שיטת הישיבה באוהלים וגידול הצאן (שכנראה נשכחה לאחר מותו של הבל נטול צאצאים).
הכוונה היותו "אבי יושב אוהל ומקנה" היא גם שבניו ובני בניו של יבל הוסיפו לעסוק באומנותו וגם שהוא היה מורה ומייסד מנהגים ושיטות ודרכי חיים למעמד מסוים.
פילון מגבל מספר על אינוס ומאגוס שלפי מסורות הפיניקים המציאו את הישיבה בכפרים ואת גידול הצאן.
אח ליובל ואחיהם למחצה של תובל קין ונעמה, בני אשת אביו השנייה צלה.
כמו כן, צאצא של קין, בנו של אדם הראשון.
השם "יבל" נגזר מאותו שורש, שממנו נגזרו שמות אחיו יובל ותובל.
הועלתה הצעה לקשור את שמו וכן את "יובל" עם המילה הפיניקית "יבל" הזהה כנראה עם המילה הארמית יובל שמשמעותה – איל, עז ממין זכר, דבר המתאים לתיאורו של יבל כאבי יושב אוהל ומקנה.
חברת IBM פועלת בישראל משנת 1949, כאשר הייתה אחת החברות הבינלאומיות הראשונות (הראשונה מבין חברות טכנולוגיית המידע) שפתחו סניף במדינה שזה עתה נולדה.
IBM הייתה גם הראשונה להקים מרכז מחקר ופיתוח בישראל, בשנת 1972.
תרומה ייחודית של יבמ ישראל לתרבות הישראלית הייתה הוצאת כתב העת "מחשבות" - כתב עת להגות ומדע בעריכת צבי ינאי, שיצא לאור משנות ה-60 עד שנות ה-90.
בשיאה העסיקה החברה בישראל כ-2,500 עובדים, כמחציתם חוקרים ומפתחים, מחציתם השנייה עובדי שירות, יישום ומכירות.
החל מ-2013 יישמה החברה מספר מהלכים של ארגון מחדש וקיצוצים.
מספר העובדים בישראל נכון ל-2024 ירד לכ-1,500.
הסניף הישראלי של חברת IBM הוקם בשנת 1949, ועסק במכירת ציוד לעיבוד נתונים מתוצרת החברה העולמית.
בשנות ה-60 עבר הסניף למכירת מחשבי החברה והתוכנה הנלווית אליהם, ובהם IBM 1401 ואחריו IBM System/360, בין לקוחות החברה היו הארגונים הגדולים במשק, כולל: ממר"ם, בנק לאומי, קונצרן כור תעשיות, צים, האוניברסיטה העברית בירושלים, כימיקלים לישראל, אוניברסיטת תל אביב, המשביר המרכזי ועוד.
בתקופה זו שלטה החברה על כ-80% משוק המחשבים בישראל, אם כי מכרה עשרות יחידות בלבד.
החברה גם הקימה מספר לשכות שירות, שסיפקו שירותי מחשב עבור לקוחות שלא יכלו לרכוש את המחשבים, שמחירם היה גבוה ביותר.
לשכות השירות הוקמו בתל אביב, ירושלים, חיפה ובאר שבע.
ליבמ ישראל היה גם בית חרושת ליצור כרטיסים מנוקבים בבת-ים.
בראשיתו הסניף שכן ברחוב אחוזת בית, אח"כ ברחוב אלנבי ואח"כ בבית יבמ הראשון ברחוב לינקולן 15 (בנין בן 4 קומות, בתוספת כמה קומות בבית מעיא בדרך מנחם בגין 74) בתל אביב.
בשנת 1979 עם גידול הפעילות בארץ עבר הסניף לבית יבמ שברחוב ויצמן בתל אביב.
כל משרדי החברה נבנו לצרכיה במיוחד אשר כל מבנה מציג אדריכלות שונה לתקופת בנייתו.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 העסיקה החברה כאלף עובדים והיא הייתה חברת המחשוב הגדולה בישראל.
בשנת 2002 הקומה יחידה ייעודית לקידום שיתופי פעולה עם חברות הזנק והיי-טק ישראליות – Global Technology Unit.
היחידה הייתה אחראית על פיתוח וניהול שיתופי פעולה ארוכי טווח עם חברות טכנולוגיה וחברות הזנק ישראליות, המשלבות בפתרונות שלהן חומרה, תוכנה או ושירותים של IBM, ומסייעת להן לפעול בשוק העולמי בשלושה מישורים: מכירות, תמיכה ופיתוח עסקי.
בשנת 2005 חתמה על הסכם עם המדען הראשי לתמיכה משותפת בחברות ישראליות בתחומי הפעילות של IBM, במימון משרד התעשייה והמסחר.
שנת 2014 השיקה החברה תוכנית האצה בישראל בשם "Alpha-Zone", בה הציעה לחברות ויזמים שימוש חופשי בכלי הפיתוח של החברה, כמו גם בתשתיות מחשוב הענן שלה.
פעילות זו של שיתופי פעולה עם חברות הזנק והיי-טק ישראליות הופסקה מאז.
בשנת 2014 הקימה IBM, בשיתוף עם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב מרכז מצוינות בתחום הסייבר בפארק גב ים נגב.
בנובמבר 2015 יבמ הקימה מרכז פיתוח נוסף באשדוד.
בספטמבר 2017 נחנך מרכז פיתוח של החברה על פני שבע קומות במגדל השחר בגבעתיים, למקום עברו עובדים ממשרדיה בהרצליה ותל אביב.
במקביל סגרה את משרדיה בירושלים, לאחר יותר מכ-60 שנים של פעילות בעיר.
בפברואר 2021, במסגרת הפיצול של חברת קינדריל מחברת IBM, הוקמה חברת "קינדריל ישראל בע"מ", ואליה הועברו שירותי ניהול תשתיות IT של IBM בישראל.
בשנת 1972 הוקמה בידי יוסף רביב מעבדת מחקר ופיתוח בחיפה, שכונתה תחילה "המרכז המדעי".
רביב חזר לארץ לאחר שעבד באגף המחקר של IBM בארצות הברית והוא הוביל את פעילות המחקר בחיפה במשך 28 שנים, עד שנהרג בתאונת דרכים בניו זילנד, ביחד עם אשתו, באוקטובר 1999. המעבדה העסיקה תחילה כ-20 עובדים ופעלה מחדר בתוך הטכניון.
המרכז המדעי התפתח ל"מעבדת המחקר של IBM בחיפה", נכון לשנת 2024 עומדת בראשו ד"ר איה סופר (קדמו לה בתפקיד עודד כהן, ד"ר מיכאל רודה וד"ר יוסף רביב).
מעבדת המחקר שוכנת בקמפוס אוניברסיטת חיפה.
בין השאר מעבדת המחקר עוסקת בתחומי מחקר מגוונים כגון טכנולוגיות הענן, בינה מלאכותית, חישוב קוואנטי וטכנולוגיות בלוקצ'יין.
בשנת 2001 הוקמה בחיפה גם מעבדת מיקרואלקטרוניקה בראשות אילן שפילינגר.
בין היתר, פותח בה המעבד ששימש את קונסולת המשחקים Xbox 360 של מיקרוסופט.
ב-2003 הוקמה בו מעבדה נוספת, העוסקת בתכנון לוגי של שבבי ASIC.
במשך השנים רכשה החברה כ-15 חברות בישראל, כתוצאה מהרכישות הוקמו שתי מעבדות נוספות של IBM אשר לתוכן מוזגה גם פעילות הפיתוח של החברות הנרכשות:
מעבדת התוכנה – מובילה ב-IBM העולמית את הפיתוח בבינה מלאכותית ובמחשוב ענן ואחראית לפיתוח תוכנות במגוון תחומים, בהם: ביג דאטה, אבטחת יישומים, שיתופיות, הגנה ושחזור נתונים.
הוקמה ב-2006 ואגדה שלוש קבוצות פיתוח תוכנה שפועלו בירושלים וברחובות.
מעבדת פיתוח מערכות וטכנולוגיה העוסקת בפיתוח מערכות אחסון, דחיסת נתונים וטכנולוגיות De-Duplication לניהול המידע הארגוני.
הוקמה ב-2008 על בסיס חברות שרכשה בישראל בתחום זה.
בשנת 1997 רכשה מקבוצת תדיראן 51% ממניות חברת הבת שלה "תדיראן מערכות מידע", חברה שעסקה במתן שירותי מיקור חוץ של מערכות מידע, זאת במטרה להרחיב את זרוע השירותים שלה בישראל.
ובשנת 1999 רכשה יבמ את יתרת המניות.
בשנת 2000 שילבה את פעילותה בזרוע שירותי טכנולוגיות המידע שלה, IBM Global Services.
בשנת 1998 רכשה מאמריקה און ליין את חברת "יוביק" (Ubique), חברה שהוקמה ב-1994 על ידי אהוד שפירא, פרופסור למדעי המחשב ומתמטיקה שימושית במכון ויצמן למדע, ופיתחה גרסה מוקדמת של תוכנת צ'אט.
בחברה היו מועסקים כ-45 עובדים ברחובות.
היא נרכשה על ידי חטיבת לוטוס סופטוור של IBM והטכנולוגיה שלה שולבה בפלטפורמת לוטוס-Sametime של IBM, פתרון לתקשורת ארגונית ושיתוף מידע.
ב-2005 רכשה את חברת "iPhrase", שהיה לה מרכז פיתוח בירושלים.
במאי 2006 רכשה את בית התוכנה מירושלים "יוניקורן".
ביוני 2007 רכשה יבמ את חברת "Watchfire", שהיה לה מרכז פיתוח בהרצליה.
ב-2 בינואר 2008 הודיעה IBM על רכישת חברת "XIV" הישראלית, העוסקת באחסון נתונים, ופעילותה שולבה בחטיבת האחסון של יבמ.
באפריל 2008 הושלמה רכישת "Telelogic" משוודיה, שהיה לה מרכז פיתוח ברחובות, מרכז זה היה שייך קודם לחברת "איי-לוגיקס" (I-Logix) שהקימו אמיר פנואלי ודוד הראל.
באותו חודש נרכשה גם את "FilesX" שפיתחה תוכנה להתאוששות נתונים.
באפריל 2008 רכשה את חברת "דיליג'נט", שפיתחה פתרונות גיבוי בדיסקים קשיחים, אולם סגרה את קו המוצרים שלה אחרי שש שנים.
ב-2009 רכשה את חברת התוכנה "Guardium", שנוסדה בידי ישראלים.
בספטמבר 2010 הושלמה רכישת חברת "Storwize", שפיתחה שירותי דחיסה בזמן אמת המאפשר צמצום של עד 80% בדרישות האחסון הפיזי במערכות מחשוב.
באפריל 2012 הושלמה רכישת "Worklight", שפיתחה כלי תוכנה ליישומים למכשירי סמארטפון וטאבלטים.
ב-2013 רכשה את חברת "CSL International", שפיתחה טכנולוגיה לניהול וירטואליזציה על מחשבים מרכזיים.
באוגוסט 2013 רכשה את "Trusteer", שפיתחה פתרונות אבטחת מידע למערכות מחשוב של מוסדות פיננסיים.
בתחילת 2016 נרכשה חברת "EZSource", שפיתחה מוצר לניתוח, מיפוי ותצוגה גרפית של בסיסי נתונים במחשבי מיינפריים.
ביולי 2022 רכשה את חברת ההזנק "דאטהבנד", שפיתה פתרון לניטור ותיקון נתונים בזמן אמת.
במאי 2023 רכשה את חברת "פולאר סקיוריטי", שפיתה פתרון הגנה על מידע בענן -DSPM - data security posture management.
יונה בן יהודה (יהודיוף) (המוכר בשם העט: יֵבִּי; 1934 – 7 בדצמבר 2002) היה עיתונאי, פובליציסט ומשורר ישראלי.
היה מהאמנים הפוליטיים הבולטים בישראל, ונודע בעמדותיו בנושא השוויון, הצדק החברתי ומעמד הפועלים.
יבי נולד בטשקנט שבאוזבקיסטן והגיע ארצה בשנת 1935 עם הוריו גבריאל ואסתר.
המשפחה התיישבה בירושלים שם היו להם קרובים בשכונת הבוכרים.
כנער גדל בשכונת פלורנטין בתל אביב ושם עשה את חוק לימודיו.
חבר ילדותו היה חיים טופול.
בנערותו היה חבר באיגוד המקצועי של פועלי הדפוס בתל אביב והצטרף למחתרת הלח"י.
עם קום המדינה ולאחר הפילוג בלח"י עבר יבי לברית הנוער הקומוניסטי, אולם עד מהרה עזבהּ וסלל לו דרך עצמאית.
לאחר מלחמת ששת הימים ובמשך עשרות שנים פרסם (בתחילה כמודעה בתשלום ולאחר מכן ללא שכר) בעיתון "הארץ" טור אישי שבו מדי יום שישי היה מגיש לקוראיו את אחד משיריו שעסקו לרוב בדעותיו על עוולות הכיבוש, אי הצדק החברתי, מוראות המלחמה והכמיהה לשלום.
את שיריו ליוו איורים של אמנים כעמוס קינן, מנשה קדישמן, יגאל תומרקין ואחרים.
אחת לשנה היה מכנס את שיריו בספרונים בהוצאה עצמאית והיה נוהג למוכרם בכינוסים של אנשי השמאל, בשבוע הספר ואף לעוברי אורח.
באחת מנסיעותיו טס לברית המועצות ושם פגש את משורר המחאה הרוסי יבגני יבטושנקו.
על רקע המכנה המשותף של מאבקם החברתי כנגד הממסד וחיבתם המשותפת לטיפה המרה התיידדו השניים במהרה.
יבי נהג לפקוד את בית הקפה התל אביבי הנודע כסית, וסביבו התרכזו ידידיו וניהלו דיונים פוליטיים ערניים לצד שתייה מרובה.
באחד משיריו הנציח זאת הפזמונאי יענקל'ה רוטבליט:
ב-7 בדצמבר 2002 נפטר יבי ערירי, ממחלת הסרטן.
בשנת 2009 הפיק וביים צבי שיסל בשיתוף עם אחיו של יבי, פנחס (פטקה) בן-יהודה, סרט תיעודי על חייו של יבי, שבו שימש חיים טופול כמספר.
התסריט נכתב על ידי אגי פרידמן, צבי שיסל וזיו קרשן.
בקר לכל התקוות, תל אביב: ניב, 1963. (שירים)
תקוה פזורה: שירים, ירושלים: אוגדן, תשכ"ה
תקוה: שירים; ציור העטיפה ורשומים: אבישג, ירושלים: אוגדן, 1966
נפשי לשלום תפילה: שירים, תל אביב: שוחרי שלום בישראל, 1967
אני והיום: שירים; רִשומים: ג'ורג' שמש, ארתור גולדרייך, ירושלים: אוגדן, 1968. (לקט) (ראה אור במהדורות נוספות)
די; עם פסליו של יגאל תומרקין, ירושלים: אוגדן, 1969. (שירים)
שירים אחרים, ירושלים: אוגדן, 1970. (על הכריכה: "ימים אחרים")
חרות; עיטורים: עמוס קינן, ירושלים: אוגדן, 1972. (נכתב בכתב ידו)
סימון; רישומים: דני קרוון, תל אביב: רצון-טוב, 1974. (לקט שירים בצילום מכתב-יד)
לכל הרוחות המלחמה!: שירים; ציורים: י"ג פוסדה, חיפה: רנסאנס, תשל"ד
טוב מצורע צודק מאסתטיקן מכוער; רישומים: פ.
פיקאסו, דוד הנדלר, תל אביב: רצון-טוב, תשל"ה.
חלומות, אנשים, תקוות: בשירה ובפרוזה; הקדמה: נתן ילין-מור; רישומים: עמוס קינן, תל אביב: רצון-טוב, 1976. (כל הספר פרט להקדמה בדפוס צילום של כתב-יד)
לשון חורצת: מכתמים, תל אביב: הוצאת רצון-טוב, 1977
נמרוד: שירה, פרוזה, מכתמים; הקדמה: אורי אבנרי; אמנות: יצחק דנציגר, תל אביב: רצון-טוב, 1978. (רוב הספר בצילום מכתב-יד) (ראה אור במהדורות נוספות)
נגד: שירה ומכתמים; אמנות: מנשה קדישמן, ירושלים: רצון-טוב, 1979
ארץ ישראל שלי: שירה, פרוזה, מכתמים; הקדמה: מתתיהו פלד, ירושלים: רצון-טוב, 1980. (דפוס צילום מכתב-יד)
אדם לאדם – אדם; מבוא: יגאל תומרקין; אמנות: דוד הנדלר ...
ואחרים, ירושלים: רצון-טוב, 1984. (שירים, מכתמים) (בצילום מכתב-יד)
פרא: שירים ומכתמים, תל אביב: רצון-טוב, תשמ"ה.
חיוכה וצערה של הארץ נושאים מורדיה; צילום: רחל אבנרי, תל אביב: חמו"ל, תשנ"-.
(דברים משלו ועליו מאת סופרים ואמנים)
חולם הייתי ועולם אחר רציתי: שירים ומכתמים; ציורים: דן קדר; מבוא: שלמה שבא, תל אביב: חמו"ל, 1994
מאז ימי הבדידות: שירים ומכתמים; צילומים: רחל אבנרי, תל אביב: חמו"ל, 1995
לטוב או לרע זאת הארץ: שירים ומכתמים; ציורים: אורי ליפשיץ, תל אביב: יבי, 1995
מחוץ לקונצנזוס: אולי בזכות הכוסית הטובה תימנע המלחמה הבאה: שירים ומכתמים; מבוא: יצחק בן אהרן, מנשה קדישמן, תל אביב: חמו"ל, 1998
יבי (עורך), לחיות, ירושלים: אוגדן, תשכ"ח.
(קובץ שירים ורשימות ממחברים שונים בלוויית תמונות, נגד המלחמות)
יבי (עורך), גשר בין חופים: קובץ שירים יהודי ערבי; מלות הקדמה: ישעיהו ליבוביץ; נוסח עברי למרבית השירים מערבית: משה ברזלי; מתרגמי השירים מעברית לעברית: סמיח אל-קאסם [ואחרים]), ירושלים: הוצאת רצון טוב, 1972. (ראה אור בהדפסות נוספות)
יבי (עורך), 22 ושירתם; הקדמה: דן מירון; תרגומים: ו.מ.
ברזילי, ירושלים: רצון טוב, 1975. (לקט שירים של עשרים ושניים משוררים; צילום מכתב-יד, פרט להקדמה) (מהדורה ב: תש"ם)
יבלת עור, מזיהומי העור הנגיפיים, היא גידול עור קטן הנגרם על ידי נגיף ממשפחת נגיפי הפפילומה האנושית (HPV – Human Papilloma Virus).
כיום מוכרים כ-100 טיפוסים של נגיפים ממשפחה זו שמחוללים צורות שונות של יבלות.
היבלת עשויה להיעלם מעצמה לאחר מספר חודשים, אך יכולה להישאר שנים, ואף לחזור לאחר ריפויה.
מיעוט מטיפוסי נגיפי הפפילומה ידועים כמחוללי סרטן.
כנראה שיש מרכיב תורשתי ברגישות ליבלות עור.
צמיחה של היבלת קשורה לחדירתו של הנגיף לגוף במקום תורפה בו יש סדק בעור או שהעור נחבל.
הנגיף פוגע בתאי אפיתל בלבד כמו עור וריריות, לאחר תקופת דגירה של כמה חודשים.
לעיתים הנגיף נמצא בגוף באופן רדום והשפעתו לא ניכרת או שהיא ברמה מיקרוסקופית.
ההתמודדות עם הנגיף (כמו בנגיפים רבים אחרים) תלויה ביכולת של המערכת החיסונית של הגוף להתמודד איתו.
הגודל והצורה של היבלת נקבע בהתאם לסוג הנגיף ומיקומה של היבלת.
ישנם כמה טיפוסים אופייניים של יבלות.
ישנן יבלות המופיעות כבודדות וישנן המופיעות בצבירים.
היבלת עשויה להופיע בכל מקום על פני הגוף.
מקומות שכיחים בגוף הם הידיים והרגליים ובמיוחד כפות הידיים והרגליים.
אף שהיבלת עשויה להופיע בכל גיל, היא מצויה במיוחד אצל ילדים.
לרוב מדובר בפגם אסתטי ומטרד שאין לו סימפטומים נוספים.
לעיתים מתלווה לה חוסר נוחות, במיוחד כאשר היא מתפשטת באזורים נרחבים, ולעיתים היבלת עלולה לגרום לכאב עקב גירוי העצבים, ובמיוחד כאשר היא מופיעה בכף הרגל בשל הדריכה עליה.
מבין הנגיפים שמחוללים את היבלת, יש כמה סוגים נדירים שעלולים לתקוף את צוואר הרחם והפין ולהפוך לסרטניים, אך רוב היבלות אינן ממאירות.
ביבלות נהוג להבחין בין הטיפוסים הבאים:
יבלת מורמת מעל פני שטח העור.
לרוב צבעה יהיה אפור או צהוב וצורתה מזכירה כרובית.
היבלת הפשוטה היא הנפוצה ביותר (כ-70% מכלל היבלות).
נפוצה על פני הידיים (סביב הציפורניים, האצבעות וגב כף היד) המרפקים והברכיים.
יבלת קטנה בעל פני שטח חלקים.
בצבע העור או בגוון שיזוף.
יכולה להופיע במספר רב של מופעים.
נפוצה על פני הפנים (יבלת תפילה), הצוואר, שורש כף היד והברכיים.
יבלת בצורת חוט ארוך וצר.
נפוצה על פני הפנים, במיוחד ליד העפעפיים והשפתיים.
יבלת שמצויה בדרך כלל בנקודות לחץ, ומתפתחת על גוש סוליית כף הרגל.
צורתה שטוחה בשל הלחץ של ההליכה.
והיא רגישה וכואבת בדרך כלל.
לרוב היא זרועה במרכזה בנקודות שחורות, שהם כלי הדם המזינים את היבלת.
יבלת של איברי המין – קונדילומה
יבלת שנמצאת באזור של איברי המין.
בניגוד לשאר היבלות היא מידבקת ומועברת ביחסי מין.
הזנים הגורמים ליבלת זו הם מהסוגים HPV-18, HPV-6, HPV-11 ,HPV-16. מערכות יחסים רבות מגדילות את הסיכון ללקות ביבלות אלו.
בדרך כלל היבלות מתרפאות בעצמן באופן ספונטני.
צריבה קרה באמצעות חנקן נוזלי
כיום ברפואה הטיפול ברוב יבלות העור באמצעות הקפאתה בחנקן נוזלי נחשב לטיפול הזמין והזול ביותר.
בטיפול זה גורמים לכוויית קור ביבלת.
הכווייה מגיעה עד שורש היבלת ומסביב לה.
בטיפול בחנקן נוזלי משתמשים בקיסם שבראשו צמר גפן שהוטבל בחנקן נוזלי, או בהתזה של חנקן נוזלי ממכל התזה על היבלת.
טיפול שיכול להיות נקודתי יותר ומאפשר לרופא לראות מה מצב היבלת בזמן הטיפול.
תופעות לוואי של הטיפול הם כאב מסוים בזמן הטיפול, אדמומיות בעור שמסביב לצריבה, ולעיתים שלפוחיות נוזלים מסביב ליבלת, שיכולות להיות דמיות במקרים קיצוניים.
לאחר כשבועיים שלושה, היבלת משחירה ונושרת מאליה.
ניתן לצרוב את היבלת באמצעות זרם חשמלי (מחט חשמלית) או באמצעות קרני לייזר.
שתי השיטות יעילות מאוד, אך כרוכות בכאב ולכן לעיתים נעשות תוך הרדמה מקומית של האזור.
מריחת תכשירים המכילים תמיסת פלואורו אורציל עם חומצה סליצילית שממיסים את שכבת הקרן.
לטיפול ביבלות קטנות נמצאים תכשירים ביתיים בשם ורוציד או ורומל המכילים תמיסת פלואורו אורציל עם חומצה סליצילית, אך הטיפול בהם ממושך (טיפול יומי של כשישה–שבעה שבועות) ודורש סבלנות והתמדה, בניגוד לטיפול בחנקן נוזלי שיכול לפתור את הבעיה בתוך טיפול או שניים.
בעבר היה מקובל לטפל ביבלות פשוטות באמצעות חומצות מאכּלות מסוגים שונים.
טיפולים נוספים שקיימים הם קילוף היבלת בעזרת חומצה סליצילית בריכוז גבוה, וטיפול באמצעות חומצה לקטית.
ביבלות פשוטות ניתן להשתמש בכימיקלים כמו חומצה טריכלורואצטית או קנתרידין.
ניתן גם להשתמש בגירוד כירורגי שנעשה בהרדמה מקומית, ביבלות כף הרגל בעיקר.
יביע אומר היא סדרת ספרי שאלות ותשובות של הרב עובדיה יוסף, הנחשבת ליצירתו העיקרית והחשובה ביותר.
הסדרה מכילה 11 כרכים ועוד כרך מפתחות.
שם סדרת הספרים לקוח מ: "יום ליום יביע אומר ולילה ללילה יחוה דעת".
(יחוה דעת הוא שם סדרת ספרים אחרת של הרב יוסף), כאשר "יביע" הם ראשי התיבות של שמו, עובדיה יוסף בן יעקב, במהופך.
הספר זיכה את המחבר בפרס הרב קוק לספרות תורנית לשנת תשי"ד, בפרס הרב טולידאנו לספרות תורנית לשנת תשל"ח, ובפרס ישראל לספרות תורנית לשנת תש"ל.
בתחילה יצא קונטרס שנקרא "יביע אומר - הוריות", שהוציא בגיל 17 בלבד, בשנת תרצ"ח (1938), העוסק במסכת הוריות (נדפס מחדש בחלק האחרון של ספרו יחווה דעת).
לאחר מכן יצאו לאור הספרים העוסקים בשאלות ותשובות.
על שם הספר קרוי בית ההוראה "יביע אומר" בראשות הרב אהרון בוטבול.
הסכמות רבות ניתנו לספרו של הרב, בחלק הראשון מובאים הסכמותיהם של הרבנים: הרב הראשי לישראל הרב יצחק הלוי הרצוג, הרב חזקיה שבתי, הרב יעקב משה טולידאנו, הרב הראשי לירושלים הרב צבי פסח פרנק, הרב פנחס אפשטיין, והרב עזרא עטייה.
בחלק השני מובאות הסכמות רבות ומהם, הרב יצחק נסים, הרב יוסף שלום אלישיב, הרב שלמה זלמן אוירבך ועוד.
הכרך הראשון יצא לאור בשנת ה'תשי"ד.
לימים בנו, הרב יצחק יוסף, תמצת הקדמה זו ופרסמה בספרו "אגרת לבן תורה".
כבר בכרך הראשון הראה את גישתו המקלה, בפסיקתו כי מחללי שבת אינם בחזקת מומרים לכל התורה, דהיינו אינם בחזקת גוי, ולכן אם נגעו ביין אינם פוסלים אותו (יביע אומר, א יו"ד יא).
הכרך הראשון, שנכתב רובו בזמן שהותו במצרים, זכה להערכה עצומה בקרב חכמי התורה.
הכרך השני יצא לאור בתשט"ז, ורובו נכתב בזמן שהותו במצרים.
בכרך השלישי, שיצא לאור בתש"ך, מופיעה הפסיקה התומכת בהיתר מכירה בשנת השמיטה (יביע אומר, ג, יו"ד יט).
הכרך הרביעי יצא לאור בתשכ"ד, בחלק זה ישנם כמה נושאים חדשים, כמו בהלכות שבת - היתר לצחצח שיניים עם משחה ומברשת והיתר להשתמש בדוד שמש בשבת (חאו"ח לד).
הכרך החמישי יצא לאור בתשכ"ט, שם בין השאר, מביע התנגדות נחרצת לחבישת פאה נוכרית, ושולל מכל וכל דעת המתירים (יביע אומר, ה, אה"ע ה).
לאחר יציאתו לאור של כרך זה, קיבל ב-1970 את פרס ישראל לספרות תורנית.
הכרך השישי יצא לאור בתשל"ו.
בחלק זה נכללו פסיקות רבות מתקופת כהונתו כרב ראשי של תל אביב-יפו, וכן פסקים מתקופת עבודתו הראשונה כרב ראשי לישראל.
אחד מהפסקים המפורסמים בכרך זה עוסק בהתרת העגונות של חללי מלחמת יום הכיפורים.
פסיקה מפורסמת נוספת עוסקת באמירת הלל ביום העצמאות.
הרב יוסף פסק "שאם הקהל רוצים לומר הלל בלא ברכה אחר תפילת י"ח אין למחות בידם" (יביע אומר, ו או"ח מא).
עמדה זו ניצבת, בקווים כלליים, בין עמדת הציונים הדתיים האומרים הלל בברכה, הנשענת בעיקר על קביעתו של הרב שלמה גורן, שהיה עמיתו לכהונת הרב הראשי לישראל באותם ימים, ובין עמדת החרדים שאינם אומרים הלל גם ללא ברכה.
כמו כן, התיר הרב יוסף, במקרים מסוימים, שחיטה של עוף שיש בו חשש טרפה (יביע אומר, ו, יו"ד ג).
הכרך השביעי יצא לאור בתשנ"ג, ובו יותר מ-130 תשובות בכל שטחי ההלכה.
יחסית לכרכים האחרים, בכרך זה ישנן הרבה תשובות מ"אבן העזר".
בכרך זה ישנן תשובות לשאלות שנשלחו מכל העולם, "וניכר מהן שרבני העולם מכירים ברב עובדיה כרב גדול המסוגל להתמודד עם השאלות הסבוכות ביותר.
בכך עלה הרב עובדיה למדרגה של משיב, שהופך להיות 'רבן של כל בני הגולה'".
הכרך השמיני יצא לאור בתשנ"ה, ונראה כהמשך ישיר לכרך הקודם.
בכרך זה פרסם השגות על 'ספר חיים' של הרב חיים פלאג'י ועוד ספרי אחרונים.
וכן פסיקות ששמר "במגירה", כגון: היתר הנשואים עם הקראים, וכן הקביעה כי ביתא ישראל הם יהודים לכל דבר.
הכרך התשיעי יצא לאור בשנת תשס"ב.
הסימן הארוך ביותר בכרך משקף את מאבקו הפנים-ספרדי, ומוקדש לחברו הטוב הרב בן-ציון אבא שאול.
הכרך העשירי יצא לאור בשנת תשס"ד.
אחד מהסימנים החשובים בספר דן בנושא מבצע אנטבה לאור ההלכה, (שנכתב לאחר חטיפת המטוס) ובכל נושא פדיון שבויים.
הכרך האחד-עשר יצא לאור בשנת תשע"ח.
כרך זה נערך לדפוס על ידו, החל מחודש אב תשע"ב ועד לפטירתו אך לא השלים את עריכתו.
תלמידיו ומשפחתו פעלו להוציא לאור חלק זה בתוספת תשובות נוספות שנותרו בכתב יד.
בספר ישנם קרוב ל-260 תשובות, חלקם נכתבו בעודו נער ורבים מהם בקהיר.
בשנת תשס"ט יצא כרך מפתחות לסדרה.
בחודש טבת תשע"ה הופיעו עשרת כרכי שו"ת יביע אומר במהדורה חדשה בהוצאות מכון מאור ישראל.
המהדורה כוללת אלפי גליונות וכתבי יד אשר נוספו על ידי הרב עובדיה במשך השנים, ומאות תיקונים.
ב-1971, ריכז בנו של הרב יוסף, הרב יצחק יוסף, את פסקי אביו מחמשת חלקי יביע אומר שיצאו עד אותה שנה.
החוברת, שנקראה "ילקוט יוסף", נערכה בעידודו של הרב עובדיה ובפיקוחו.
ב-1985 פורסם "ילקוט יוסף" לראשונה כספר, והוא עסק בהלכות קריאת שמע ותפילה.
מאז יצאו כרכים נוספים של ילקוט יוסף מתוך מטרה של הרב יוסף לייצר טקסט הלכתי קצר ונוח, כך שכל יהודי, ואפילו אינו למדן, יוכל לעיין בו ולדעת כיצד לקיים מצוות יומיומיות.
ילקוט יוסף נחשב כספר יסוד בקרב חלקים גדולים של היהדות הספרדית.
על כתיבתו של הרב יוסף כתב אריאל פיקאר, שיש בה "שפה גבוהה ומדויקת וסגנון ספרותי יוצא מן הכלל ביופיו ובווירטואוזיות הלשונית שלו.
הרב יוסף הוא אמן של משחקי מילים ופרפזות מתוחכמות.
מקצתם מופיעים כבר אצל מחברים אחרים, אך רובם חידושי לשון שלו".
באלול תשט"ו זכה הספר יביע אומר חלק א' לפרס הרב קוק שע"י עיריית ת"א-יפו.
מתוך נימוקי ועדת השופטים לפרס:
יבנה־ים, מחוז יבנה או מינת רובין הייתה עיר נמל עתיקה בארץ ישראל.
העיר הייתה אחת מערי הנמל החשובות שמדרום ליפו, ונמלה שימש את יישובי פנים הארץ, כמעט ללא הפסקה, החל מתקופת הברונזה, אמצע האלף השני לפנה"ס ועד לימי הביניים.
האתר ארכאולוגי שוכן על גבי תל בגן הלאומי חוף פלמחים.
כמו באשדוד ובעזה, גם ביבנה היו שני יישובים שנשאו אותו שם.
יישוב אחד היה בפנים הארץ – הוא יבנה של תקופת בית שני.
היישוב השני נמצא בחוף ושימש כנמל של העיר היבשתית.
במפות מימי הביניים מכונה יבנה־ים לעיתים כ"יבנה, הנמל של היהודים".
היישוב שימש כנמל ליישובים בפנים הארץ, כמעט ללא הפסקה, החל מתקופת הברונזה, אמצע האלף השני לפנה"ס ועד לימי הביניים.
יבנה־ים נזכרת בשם "מחוז" או "מחוזי", שפירושו בשפות שמיות קדומות ובארמית הוא נמל (ואף ביוונית נקרא המקום "נמל יבנה").
רמז לכך אפשר למצוא בפסוקים מתהלים:
, כלומר, אל נמל חפצם.
מצפון לאתר, התגלה בחפירה ארכאולוגית מ־1960, בית קברות מתקופת הברונזה המאוחרת.
מתקופת הברזל נמצא בסמוך לאתר מצד חשביהו, בו נמצא גם האוסטרקון מיבנה-ים.
בזמן מרד החשמונאים הותקף ונשרף המקום:
כמו כן, התגלה באקראי באתר כתובת יבנה ים, כתובת מ־163 לפנה"ס המציינת נוכחותה של קהילה של צידונים־פיניקים במקום שהעניקה שירותים ימיים לשלטון הסלאוקי, ואף תוגמלו על כך.
ממצאים חומריים מהאתר מאשרים את שהותם של הפיניקים בו, אף בסוף המאה ה־2 לפנה"ס.
עדויות לסחר עם פיניקיה התגלו גם בתל יבנה, מהתקופה הפרסית עד התקופה ההלניסטית.
בתל יבנה נמצא קליע עופרת עתיק מהתקופה ההלניסטית, המוקדש ל"ניצחון הרקלס והאורונאס"; זוג אלוהי זה מוכר גם מכתובת מדלוס שהוקדשה על־ידי תושבים מיבנה או יבנה־ים לאלוהי העיר.
היישוב נזכר בכתביהם של היסטוריונים רבים מאותה תקופה ביניהם פליניוס הזקן, יוסף בן מתתיהו, תלמי ובמקורות נוספים.
הגאוגרף היווני סטראבון התייחס בחיבורו "גאוגרפיקה" (תחילת המאה ה־1 לספירה) לאוכלוסייה הרבה של אזור יבנה (ימנאיה) ולפוטנציאל הצבאי שלו.בהקשר זה, בולט במיוחד החיבור אודות חייו של פטר האיברי, שבילה את סוף חייו, בסביבות שנות החמישים של המאה החמישית.
החיבור נכתב על ידי יוחנן רופוס במאה החמישית ומתאר את חייו ומעשיו של פטר האיברי.
ספר זה קיים בתרגומים גאורגיים וסוריים מהמקור היווני שלא שרד.
הספר מתמקד במסעותיו של רופוס עם פטר, ומתאר הקמה של מנזרים, כנסיות ואכסניות לצליינים הרבים שהגיעו מגאורגיה למקומות הקדושים לנצרות בארץ ישראל.במסגרת חפירות מטעם המכון לארכאולוגיה של אוניברסיטת תל אביב, שהחלו ביולי 2007, נתגלתה רצפת פסיפס שתוארכה למאה השישית.
בין יתר הממצאים הרבים שנתגלו, היו גם שרידי אחוזה של הקיסרית הביזאנטית תאודוקיה שהעמידה אותה לרשותו של הבישוף הגאורגי פטר האיברי בשלהי המאה החמישית.
מהמחקר בעקבות החפירות הארכאולוגיות עולה כי היישוב הפך מעיר נמל אזרחית בתקופת האימפריה הביזנטית למאחז צבאי בתקופה המוסלמית הקדומה, לאחר שהשליט מועאויה הראשון כבש את ארץ ישראל במאה השביעית.
האחרון החל להפוך את ערי החוף לנקודות תצפית והתראה שנקראו "ריבאט", בתהליך שלווה עזיבת רוב האוכלוסייה הלא מוסלמית מהיישוב, וההיסטוריון והגאוגרף המוסלמי בן המאה ה־11, אל־מקדסי, מזכיר את "מאחוז יבנא" (בערבית – נמל יבנה) כאחד הריבאטים הללו.
בחפירות הארכאולוגיות מקיץ 2011 בשונית של יבנה־ים, חשפו החוקרים שרידים של ביצורים המורכבים מחומות ומגדלים ובית מרחץ מהתקופה האסלאמית הקדומה (המאות 8–12 לספירה).
הביצור שנחשף הקיף ככל הנראה את המשטח העליון של הבליטה הימית, והיה בנוי מאבני גזית ואבני גוויל מלוכדות בטיח ובגבס, מעורב בכמויות גדולות של צדפים וחול – טכניקה מקובלת בבנייה אסלאמית.
בחלק הצפון־מזרחי של השונית התגלו שרידיו של בית מרחץ, המתוארך אף הוא לתקופה האסלאמית הקדומה.
המרחץ בנוי לפי המתכונת הרומית, אך כולל מספר התאמות לתקופה האיסלמית.
כמו בבית מרחץ רומי, גם כאן נמצאו עדויות לקיומה של מערכת חימום מים ויצירת אדים באמצעות מערכת חימום המבוססת על תנורים ועל מעבר תת־קרקעי.
מדובר בשלב זה על אחת הדוגמאות הבודדות של שימוש במרחץ מטיפוס רומי בארץ ישראל בתקופה הנ"ל, ועל הדוגמה היחידה עד כה לקיומו של מרחץ במצודה צבאית.
לדברי פרופ' משה פישר, הן הביצור והן המרחץ שנחשפו השנה מתווספים לעדויות ארכאולוגיות הקושרות את יבנה־ים עם המצודה הימית "מאחוז יובנה" (הנמל של יבנה), ששימשה בין היתר להגנת אזור החוף ולפדיון שבויים בין מוסלמים ונוצרים בתקופה האסלאמית הקדומה.
עיטורי רצפת הפסיפס, הכוללים אמפורות ליין וגפנים, מוכיחים שבאזור הייתה תעשיית יין ענפה כבר בתקופות קדומות ויינות ארץ ישראל יוצאו דרך הנמל למדינות אירופה.
במפות מימי הביניים מכונה יבנה־ים לעיתים "יבנה, הנמל של היהודים" (Jamnia Iudeorum Portus).
בעת החדשה כונה האתר "מינת רובין", כלומר הנמל של רובין בהסתמך על הקשר עם מקום קבורתו המשוער של ראובן, על פי המסורת האסלאמית.
יבנה ים יושבה לראשונה בתקופת הברונזה התיכונה והייתה מאוכלסת עד לימי הביניים.
בקרבת התל יש מעגן טבעי, המוגן על ידי שוניות כורכר במערב ושני כפים בדרום ובצפון.
כל אלה מעידים על פעילות מסחר ענפה במקום.
רוב הכלים הם מטיפוסים שיוצרו בארץ־ישראל או במזרח התיכון, אך חלק יובאו מארצות ים תיכון מרוחקות.
נתגלה ריכוז של ממצאים מתקופת הברונזה, לרבות עשרות חפצים מזהב (עגילים, חרוזים, שברי תכשיטים, גושים ופסולת מתעשיית התכשיטים) וחותמת המטיט ממקור סורי.
הריכוז נמצא פזור באזור שבו נתגלו בעבר 20 משקולות המטיט, ראשי חץ מברונזה, גרזנים ושני פסלונים של האל בעל.
הממצא הארכאולוגי מעיד על כך שהמעגן היה בשימוש רציף החל מתקופת הברונזה המאוחרת ועד לימי הביניים.
עד לימינו אנו, מעגן זה הוא היחיד שיכול לתת מחסה לספינות ברצועת החוף בין סיני ליפו.
יבנה הייתה רשת בתי ספר יהודיים דתיים-ציוניים מטעם תנועת המזרחי, שפעלה בפולין בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
ראשיתה של רשת החינוך של תנועת המזרחי בהקמת חדרים מודרניים בשנים 1919–1921, שהיו קרובים באופיים לחדר המתוקן (של אגודת ישראל), ופחות הושפעו מגישות חינוכיות חדשות.
בשנת 1920 הקימה המזרחי את בית המדרש לרבנים, "תחכמוני", בוורשה (מוסד ששימש יותר כסמינר להכשרת מורים, מאשר רבנים), ששילב לימודי קודש ולימודי חול.
בשנת 1922 החליטה ועידת המזרחי השלישית, כחלק מהמגמה הצנטרליסטית שהתחזקה על רקע החלת חוק חינוך חובה, והצורך בחזית מגובשת במאבק בשלטונות הפולניים, על הקמת "הסתדרות תרבותית מיוחדת" בשם "תחכמוני", שתהיה אחראית על הקמת רשת בתי ספר דתיים-ציוניים ארצית, שתשלב בלימודי הקודש גם לימודי חול, על מנת לזכות בהכרת הממשלה.
בוועידת המזרחי הארצית החמישית הוחלט על הקמת ה"הסתדרות לתרבות ולחינוך דתי לאומי יבנה בפולין", על בסיס ההסתדרות "תחכמוני" הנ"ל, וכך נוסדה "יבנה" בשנת 1927.
שלושה היו יסודותיה האידאולוגיים של "יבנה":
היסוד הדתי, לפיו נקבעו לימודי הקודש כעיקר, ולפיו התקיימו הלימודים בבית הספר באווירה דתית, תוך קיום והקפדה על המצוות.
היסוד הלאומי, השונה מהחינוך האורתודוקסי הישן, לפיו יש להבריא את חיי היהודים בגולה, מצד אחד, ולהתכונן לעלייה לארץ ישראל, מצד שני.
על בסיס יסוד זה הוכנסו לבתי הספר של "יבנה" לימודי העברית, ספרות ישראל וקורות ישראל.
היסוד החברתי או הכלל-אנושי, על בסיסו הוכנסו לבתי הספר לימודי החול הכלליים ה"שימושיים", שישמשו את התלמיד בחייו העתידיים.
יחסה של "יבנה" לשפה העברית היה אוהד למדי, ולמרות זאת לא הייתה העברית השפה היחידה בבתי הספר שלה, אלא שולבה עם הפולנית, או עם היידיש.
הדגש הושם על התוכן, ולאו דווקא על השפה.
בעוד שהיו מספר בתי ספר של הרשת, בעיקר בחבלי הספר המזרחי, שהיו חד-לשוניים, בעברית בלבד, היו רוב בתי-הספר דו-לשוניים, כשהעברית משמשת כשפת ההוראה במקצועות העבריים בלבד.
לתנועת המזרחי הייתה עמדה אמביוולנטית כלפי הגלות – מצד אחד, שלילית (הגלות כגורם מדכא ומשפיל), ומצד שני – חיובית (קריאה להשגת זכויות במסגרת הגולה).
הפתרון שהציעה היה רעיון הגולה כפרוזדור לארץ ישראל.
כחלק מהתנועה הציונית, חינכו לעלייה לארץ ישראל ולהכשרה חלוצית.
את הקירות קישטו תמונות מארץ ישראל ותמונות של ראשי הציונות הדתית.
כמו כן, טופח שיתוף הפעולה עם הקרן הקיימת, ואף פותח מפעל החלפת מכתבים בין ילדי "יבנה" לילדי ארץ ישראל.
השפעתה של תנועת "תורה ועבודה" הציונית-חלוצית, הלכה וגברה.
בתי הספר של "יבנה" התרכזו בגלילות המרכזיים, וכרבע מהם נמצאו בדרום פולין.
מכיוון שהוקמה מאוחר יחסית (בשנת 1927), היו מקומות רבים "תפוסים" כבר על ידי בתי הספר של הזרמים האחרים.
"יבנה" הפעילה גנים, בתי ספר עממיים "שלמים" (שמי שלמד בהם היה פטור מהליכה לבית ספר ממלכתי) ותיכוניים לבנים ולבנות (בנפרד), לימודי אחר-הצהרים לבנים ולבנות שלמדו בבקרים בבתי הספר הממלכתיים (גם כן בנפרד), בית מדרש לרבנים ("תחכמוני"), ישיבות, סמינרים למורים, וקורסים ללימודים עבריים למבוגרים.
בשלהי התקופה (1938-1939) התחילה "יבנה" אף להוציא לאור עיתון נוער ("האהלה"), וספרי לימוד.
במקומות רבים הופעלו בתי ספר עממיים בהם היו ארבע הכיתות הראשונות מעורבות (לבנים ולבנות), בעוד שהכיתות הגבוהות – נפרדות.
כמו כן במסגרת יבנה הוקמה ישיבה בעלת אוריינטציה ציונית דתית בשם "בית שמואל" (על שם הרב שמואל מוהליבר).
הישיבה הייתה ממוקמת בבית הכנסת תפארת ציון בורשה (ברח' פויה 40), ובראשה עמד הרב שרגא רייף.
רבה של ורשה, הרב שלמה דוד כהנא פרש את חסותו עליה והסמיך את תלמידיה להוראה.
ליד הישיבה הוקמה גם "הכשרה חקלאית" שהכשירה את תלמידיה בתחום החקלאות לקראת עלייתם ארצה.
עקב קשיים ארגוניים וכלכליים, לא הצליחה "יבנה" להנהיג מדיניות צנטרליסטית יעילה, הכופפת את האגודות ואת הוועדים המקומיים למרוּת המרכז הגלילי או הארצי.
הקשר בין בית הספר המקומי למרכז הארצי היה רופף למדי.
ניסיונות שונים להקמת ישיבות לא עלו יפה, ורק בית המדרש לרבנים "תחכמוני" הצליח להגיע להצלחה מסוימת.
אחת מהסיבות להקמת "תחכמוני" הייתה המחסור במורים בעלי הכשרה והשקפת-עולם מתאימה, חדורי "רוח דתית", ממנו סבלה "יבנה".
בעקבות כישלון הצנטרליזציה, הקמת בית הספר "יבנה" המקומי ו"חדר המזרחי" נשארו באחריות אגודת "המזרחי" או "ועד סניף יבנה" המקומיים, מה שהביא עוד יותר להחלשת הקשר עם המרכז, והוריד את סיכוייו של בית הספר לשרוד (מכיוון שהסניף המקומי היה צריך להאבק עליו לבדו).
המרכז הארצי, שלא ידע את הפרטים המדויקים על המתרחש ברשת שלו-עצמו ברחבי המדינה, החל להקדיש יתר תשומת-לב להכשרת המורים, להוצאת ספרים ועיתונים לנוער, ולחיזוק הקשר עם תנועת הנוער הדתית ועם בתי הכנסת, במקום למוסדות עצמם.
בעיירות מסוימות, במסגרת התחרות עם רשת "חורב" של אגודת ישראל, נאלצה "יבנה" לקחת תחת חסותה חלק מבתי התלמוד-תורה, ולהתאים עצמה לדרישות ההורים.
לעיתים קרה שבית ספר מסוים (או תלמוד-תורה) השתייך גם ל"יבנה" וגם ל"חורב", כשבפועל לא היה קשור לאף אחת מהרשתות.
יסודות חינוכיים של "יבנה" חדרו, לעיתים, לתלמודי-התורה של אגודת ישראל, בעוד שבתי ספר מסוימים של "יבנה" היו דומים יותר לתלמוד תורה מודרני.
חלק מבתי הספר של אגודת ישראל בפולין הקונגרסאית אף נטלו לעצמם את השם של "יבנה".
לפי נתוני הג'וינט, בשנת 1936 למדו 15,923 תלמידים, ב-229 מוסדות השייכים לרשת "יבנה".
כמו כל בתי הספר הפרטיים היהודיים, גם "יבנה" לא זכתה לתמיכה כלכלית משלטונות פולין, ונאלצה להתקיים בעיקר משכר הלימוד, אותו שילמו ההורים (שכר הלימוד מימן כ-70% מהתקציב).
רבים מההורים לא יכלו לעמוד בתשלומי שכר הלימוד, ונאלצו לשלוח את ילדיהם לחינוך הממלכתי, שניתן חינם.
חלק מהמימון הגיע מתרומות של יהודי אמריקה (הג'וינט, שסייע בעיקר לחבלי הספר המזרחי בשנים שאחרי מלחמת העולם הראשונה), וכל צמצום בתרומות הוביל לפיטורי מורים, ואף לסגירת בתי ספר.
בנוסף, סייעו מפעלים שונים של הוועדים המקומיים במימון בתי הספר.
בתחילה זכו בתי הספר גם לתמיכה מסוימת מהעיריות, אך לאחר שינוי תקנות הבחירות, וצמצום הנציגות היהודית בעיריות, הצטמצמה תמיכה זו כמעט לגמרי.
הקהילות תמכו בבתי הספר באופן חלקי למדי, וחילקו את תמיכתן בין הזרמים בצורה בלתי-שווה, תוך העדפה של החינוך הדתי (כך ש"יבנה" יכלה ליהנות מכך יותר).
המצב הכלכלי של כל בתי הספר הפרטיים היהודיים היה קשה, ומורים רבים נאלצו לוותר על קבלת שכר מלא.
המגמה הדה-צנטרליסטית, שתוארה קודם, באה לידי ביטוי גם בתוכניות הלימודים, שהיו שונות ממקום למקום, כך שלא הייתה תוכנית אחת אחידה לכל בתי הספר של הרשת.
בשנת 1928 הוכרה תוכנית הלימודים של "יבנה" על ידי השלטונות בפלכי ורשה, קילצה, ביאליסטוק, לובלין ופולישיה, כך שתלמידיה שוחררו מחובת הלימוד בבית הספר הממלכתי הפולני.
מסיבות שונות, ביניהן דרישות הורי התלמידים (מהן לא יכלו להתעלם, בייחוד לאור העובדה שבית הספר נתמך ברובו על ידי שכר הלימוד ששילמו), הועברו המקצועות העבריים בשיטה הישנה של החדרים, על-אף שהמורים עצמם, חניכי בית המדרש "תחכמוני", צידדו בשיטות חדשניות יותר.
שבוע הלימודים כלל שעות לימוד רבות (עד שישים שעות בשבוע), בניגוד לגישות הפדגוגיות החדשות המפנות יותר תשומת-לב לצורכי הילד.
קרבתה הרעיונית של "יבנה" הן לחרדים והן לציונים-החילונים, הייתה לה לרועץ: היא נאלצה להילחם על קהלי יעד דומים (חרדים מזה וציונים מזה), מה שהיה קשה עוד יותר לאור עובדת הקמתה המאוחרת (כאמור, "יבנה" הוגדרה סופית רק בשנת 1927).
בנוסף, היא סבלה מנחיתות דמוגרפית, שהשפיעה גם על כמות המשאבים שעמדו לרשותה: רוב החרדים מצד אחד, ורוב הציונים מצד שני, לא נטו לדעותיה של "יבנה".
מכיוון שהייתה קרובה רעיונית לשני הצדדים, היא התקשתה להילחם בהם מחד גיסא, ולא הצליחה לגייס את תמיכתם במאבק בשלטונות, מאידך גיסא.
רק נגד הגוש היידי היא יכלה לצאת למאבק אמיתי.
הזרם החרדי, בראשות אגודת ישראל, פסל את תנועת המזרחי בשל גישתה הציונית-ליברלית, ודחה על הסף ניסיון שיתוף פעולה בין "יבנה" לבין רשתות החינוך של אגודת ישראל.
גם בתי הספר הציוניים החילוניים לא צידדו בגישת "המזרחי".
יֵבְלֵה (שוודית: Gävle; שם קדום - יֵפְלֵה) היא עיר לחופה המזרחי של שוודיה.
בשנת 2008 חיו בשטח שיפוטה המוניציפלי 93,510 תושבים ובעיר עצמה מתגוררים מעט פחות מ-69,000 נפש.
יבלה יושבת בדרומו של מחוז יבלבורג (בהגייה שוודית יבלבורי, Gävleborg), בקצהו המערבי של מפרץ המחבר אותה אל הים הבלטי, 174 קילומטרים צפונית לבירה סטוקהולם.
היא ממוקמת בערך באותו קו רוחב כמו הלסינקי, ואותו קו אורך עם קייפטאון.
את העיר חוצה נחל, גָּאבְלֵאוֹן, הנשפך דרכה למפרץ.
יבלה קיימת כעיר מאז אמצע המאה ה-15. היא שימשה נמל-מוצא צפוני עבור אזור המכרות של ברגסלאגן, ומסחר הדיג שלה נהנה לאורך תקופה ממונופול מלכותי שהשתרע לאורך חלק ניכר מקו החוף הארוך של נורלנד.
כערים אחרות לאורך החוף הנורלנדי, סבלה העיר בחלקה הראשון של המאה ה-18 מנחת זרועם של הפולשים הרוסים שזרעו בה הרס.
שרפות פקדו את העיר גם בהמשך, עד לסוף-אמצע המאה ה-19, אז הונחה התוכנית לעיר המודרנית, של ימינו, שעשויה שדרות רחבות, מדרחובות ושפע ירק.
יבלה היא מקום מושבו של מינהל מחוז יבלבורג, שהיא בירתו; של בית חולים מחוזי גדול ושל אוניברסיטה המונה כ-14,500 תלמידים (נכון ל-2009).
חברות כלכליות גדולות שפועלות בה מונות את קוֹרְשְׁנֵס (נייר ועץ) ואריקסון (מערכות רדיו).
שני מותגי מזון עולמיים שמגיעים מיבלה ומזוהים איתה מאוד הם יֵבוֹלְיָה - יצרנית הקפה הגדולה בסקנדינביה, מתאגיד קראפט; ומכוניות-הגומי הפופולריות של חברת אֹהְלְגְרֵנְס.
המגזר הציבורי חזק למדי ביבלה, והעירייה (Gävle Kommun) היא המעסיק הגדול ביותר.
הרכבת המהירה "X2000" מגיעה מסטוקהולם ליבלה בתוך 80 דקות, כמו כן לעיר יש נמל, שמוגן מקפיאה ומיקומו בין שני הנמלים הגדולים של החוף המזרחי של שוודיה, סטוקהולם וסונדסוואל, נחשב אסטרטגי.
מוזיאון הרכבת השוודי, שמשכנו בעיר, מציג היסטוריית תחבורת רכבות של 150 שנה, ומתהדר בתצוגת קטרים מהמרשימות בעולם.
בספרייה העירונית של יבלה מבקרים חצי מיליון איש בשנה.
התזמורת הסימפונית העירונית נוסדה ב-1912, ובין השנים 1984 ו-1990 ניצח עליה הישראלי דורון סלומון.
פארק פוּרוּוִיק - שהוא גן חיות ופארק שעשועים גדול הממוקם מעט מזרחית לעיר, הוא מהאטרקציות הבולטות שלה.
בפארק ניצב דגם של אורנוס, כחלק ממודל מערכת השמש בשוודיה.
קבוצת הכדורגל, יפלה אי-אף, משחקת בליגת העל השוודית.
הטמפרטורות הגבוהות ביותר נמדדות בחודש יולי, עם ממוצע של 15.4 מעלות צלזיוס, והנמוכות ביותר בפברואר, עם 5.4– מעלות.
מחוז יבלבורג (בשוודית: Gävleborgs län, יֵבְלֶבּוֹרֶס לֵן) הוא מחוז במרכז שוודיה.
הוא השביעי בגודל שטחו והשמיני בגודל אוכלוסייתו במדינה, וכולל 10 קומינים (נפות).
יבלבורג מהווה מחוז בחירה ששולח עשרה נציגים לבית המחוקקים השוודי - הריקסדג.
מושב המחוז בעיר יבלה (Gävle).
ערים אחרות הן סאנדוויקן (Sandviken), הודיקסוואל (Hudiksvall), בולנס (Bollnäs) וסדרהאמן (Söderhamn).
המחוז נוסד בשנת 1762 בעקבות הפרדה של החבלים יסטריקלנד, הלסינגלנד והריידלן ממחוז וסטרנורלנד שמצפון.
ב-1810 הועבר הריידלן למחוז ימטלנד, וכיום החבלים ששטחיהם נכללים במחוז יבלבורג הם יסטריקלנד, הלסינגלנד, וחלק קטן של דלרנה.
יִבְלְעָם הייתה עיר שהתקיימה באזור צפון השומרון בתקופת המקרא, בתקופת בית שני ובתקופת התלמוד, אשר מזוהה כיום עם חורבה בשם "ח'רבת בלעמה" מדרום לג'נין.
ברשימת תחותימס השלישי, אשר פעל בשנים 1490 - 1426 לפנה"ס, הוזכרה העיר כסמוכה לתענך.
בעיר הוקם בתקופה הכנענית מפעל מים, שכלל מנהרה חצובה דרכה היו הולכים לשאוב מים ממעין (עין סִנְגַ'אר) שנבע ממזרח לתל.
בחפירות ארכאולוגיות בסביבות העיר, נמצאו ממצאים מהתקופה הישראלית.
על פי המסופר בתנ"ך, בתקופת ההתנחלות, עם כיבוש הארץ על ידי שבטי ישראל חולקו נחלות לשבטים באמצעות גורל שהוטל.
יבלעם נכללה בנחלת שבט יששכר, אף כי העיר עצמה נועדה לחצי שבט המנשה.
העיר הכנענית נועדה להעזב מתושביה, לפי תפיסתם של שבטי ישראל.
אך על פי המסופר בספר יהושע לא עלה בידם של בני שבט מנשה להוציא את הכנענים מיבלעם ומערים נוספות, אף כי גבו מהם מס על ישיבתם בה:
מצב עניינים זה המשיך גם בתקופת השופטים ביבלעם ובערים השכנות לה:
בראשית תקופת המלוכה הייתה יבלעם לאחת מערי הלויים, והיא נזכרת בצורה המקוצרת "בלעם": .
בסמוך ליבלעם הרג יהוא את אחזיה מלך יהודה ואת יהורם מלך ישראל, כחלק מההפיכה שביצע בברכתו של הנביא אלישע על פי המסופר בספר מלכים:
בספר מלכים ב, מסופר כי שלום בן יבש קשר על זכריהו בן ירבעם ותפס את כס המלוכה בממלכת ישראל: "וַיַּכֵּהוּ קָבָלְ־עָם וַיְמִיתֵהוּ".
היישוב נזכר גם בספר יהודית, שם מצוין כי הולפרנס הקים את מחנותיו בין דותן ובין "בלעמה".
בתקופת התלמוד העיר הוזכרה בפסיפס כתובת רחוב, בצורה בלעם עלייתה, כאחת העיירות היהודיות ב"תחום סבסטיה" לעניין פטור ממצוות התלויות בארץ.
העיירה נזכרת בכתובת לצד עיירות סמוכות אליה, ובהן דותן (תל דות'אן), מזחרו (ח'רבת מחרון), איקבין (הכפר עקאבה), שפירין (ח'רבת ספירין), עננין (הכפר עאנין), כפר כסדיה (ח'רבת כשדה), כפר יהודית (ח'רבת יהודא), פנטקמוותה (הכפר פנדקומיה), שילתה (הכפר סילת א-ט'אהר) וציר (הכפר ציר).
בתקופה הצלבנית בארץ ישראל בנו הצלבנים מבצר באתר יבלעם בשם: Castellum Beleismum קסטלום בליסימום.
גימנסיה יבנה נקראתה בשמה הרשמי בגרמנית 'Jüdisches Reformrealgymnasium Jawne' בית-הספר התיכוני הממלכתי היהודי יבנה.
(נוסדה בחג הפסח ה'תרע"ט-1919) היא הייתה גימנסיה חרדית בגרמניה.
היהודית היחידה בחבל הריין בין שתי מלחמות העולם.
התקיימה עד לגירוש תלמידיה אל מותם ביולי 1942. 130 מתלמידי בית הספר ניצלו במסגרת הקינדר-טרנספורט לאנגליה, ביוזמתו של מנהל בית הספר באותה העת ד"ר מנחם אריך קליבנסקי.
הגימנסיה הוקמה בעיר קלן שבגרמניה, בשנת ה'תרע"ט (1919) על ידי רב העיר רבי עמנואל קרליבך והרב פינחס וולף כהמשך לבית הספר היסודי היהודי "מוריה".
מבנה בית הספר הוקם בשנת 1921 ב-Helenenstraße והוא הוכר כ"ליצאום" (Lizeum; בית ספר תיכון) חצי-ציבורי, כך שבנייתו מומנה באופן חלקי על ידי הממשלה.
חבר הנאמנים של בית הספר הורכב מנציגי הקהילה היהודית ומוריו היו בעלי השקפות דתיות-אורתודוקסיות.
החל מה-9 באפריל 1929 כיהן כמנהל בית הספר מנחם אריך קליבנסקי ומספטמבר אותה שנה שויך בית הספר לקטגוריה של Privats Jüdisches Reform-Realgymnasium mit Realschule für Knaben und Mädchen לאמור: בית ספר יהודי פרטי-רפורמיסטי עם בית ספר תיכון לבנים ולבנות.
בית הספר התמודד עם קשיים רבים החל מן המשבר הכלכלי העולמי של 1929 ועד שריפת בית הכנסת ב"ליל הבדולח", אולם הלימודים התקיימו ובית הספר אף הצליח לשגשג.
בשנת הלימודים 1930–1931 מנתה אוכלוסיית התלמידים בבית הספר 103 בנים ו-75 בנות.
בשנת הלימודים 1936–1937 נמנו 410 תלמידים, בנים ובנות.
אפילו באוגוסט 1941 נפתחה שנת הלימודים כסדרה "כאילו (Als ob) הכל נשאר כמקודם".
החל מ-1937 פיתח קליבנסקי תוכנית ללימוד אנגלית ועברית מודרנית במטרה לסייע לתלמידים להגר לאנגליה או לעלות לארץ ישראל.
הוא השיג את הסכמת הלשכה המרכזית להגירת יהודים של ממשלת גרמניה הנאצית ואת הסכמתם של גורמים יהודים בלונדון, ליברפול ומנצ'סטר שהתחייבו לקלוט את התלמידים.
עד סגירת השערים ב-1939 הצליח לסייע להצלתם של 130 תלמידים על ידי שילוחם ללא הוריהם לאנגליה.
ביולי 1942 נשלחו אל מותם שרידי הקהילה היהודית של קלן ובהם קליבנסקי ומשפחתו ו-1,100 ילדים, בהם תלמידי בית הספר.
הם גורשו מזרחה ברכבות ונורו ביער ליד מינסק לבורות הריגה.
מבני הגימנסיה נהרסו במלחמת העולם השנייה ואחריה.
באזור נבנו בניינים מודרניים, אך ב-2001 הוקמה אנדרטה לזכר התלמידים שנשלחו אל מותם וכיכר, הממוקמת במקום בו הייתה חצר בית הספר, נקראה על שמו של קליבנסקי.
בשנת 2007 נפתחה תערוכת קבע במרכז למידע ולזיכרון בקלן בשם "הילדים מהחצר הסמוכה" (Die Kinder auf dem Schulhof nebenan) המנציחה את זכר בית הספר ותלמידיו באמצעות תיעוד רב.
יבוריב (באוקראינית: Яворів, בפולנית: Jaworów, ביידיש: יאַוואָראָוו) היא עיר במחוז לבוב, כ-50 ק"מ מערבית ללבוב, במערב אוקראינה, סמוך לגבול פולין.
באזור העיירה קיימים מרחצאות ובהם מעיינות גופרית.
העיר מוזכרת לראשונה במסמכים משנת 1376, עת השתייכה לדוכסות אופבה (Opava) ורטיבור.
העיירה קיבלה זכויות עיר בשנת 1569, ממלך פולין זיגמונט השני אוגוסט, והייתה מקום נופש מועדף של המלך יאן סובייסקי.
שם קיבל סובייסקי את ברכת האפיפיור על ניצחונו בקרב וינה נגד האימפריה העות'מאנית ב-1683.
יבוריב הייתה מרכז מסחר חשוב, על ציר התנועה מירוסלב ללבוב.
ב-1772, עם חלוקת פולין, סופחה העיר לאימפריה ההבסבורגית והייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית עד 1918. באותה עת חיו בעיר יהודים, פולנים, אוקראינים וצ'כים, ובעיר התחוללו מהומות על רקע מדיני בעיקר בין פולנים ואוקראינים, על רקע מלחמת פולין-אוקראינה.
בשנת 1919 הוצאו להורג על ידי השלטונות האוקראיניים 17 אסירים פוליטיים פולנים, באשמת תכנון מרד.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ומלחמת פולין-אוקראינה, הפכה יבוריב לחלק מהרפובליקה הפולנית השנייה.
בספטמבר 1939 כבשה ברית המועצות את יבוריב, ובקיץ 1941 כבשה אותה גרמניה הנאצית.
לפני מלחמת העולם השנייה הייתה יבוריב עיירה יהודית, וחיו בה כ-3,000 יהודים, למעלה משליש מתושביה.
חלק ניכר מהמסחר בעיר נעשה על ידי יהודים, שפת המסחר הייתה יידיש, ובשבתות וחגים יהודיים הושבת חלק ניכר מהמסחר.
בעיר היו מספר בתי ספר ותלמודי תורה יהודיים.
פעלו בה מספר תנועות ציוניות, וכן פעלה בה חסידות בעלז.
בספטמבר 1939 כבשו הגרמנים את יבוריב, ולאחר שבועיים העבירו אותה לשלטון ברית המועצות, לפי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
עם כיבוש העיר מחדש בידי גרמניה הנאצית, ביוני 1941, רצחו לאומנים אוקראינים מספר יהודים בעיר.
בהמשך, גויסו יהודי העיר לעבודות כפייה, ורבים מהם מתו ממחלות ומרעב.
בנובמבר 1942 גורשו כ-1,800 יהודים מהעיר למחנה ההשמדה בלז'ץ, וכ-500 אחרים נורו ברחבי העיר.
לאחר מכן הוקם בעיר גטו, בו נכלאו אלפי יהודים מיבוריב ומיישובי הסביבה.
ב-16 באפריל 1943 נורו כ-4,000 יושבי הגטו הנותרים ביער פורודנקו הסמוך לעיר ביחד עם יהודי ויילקיה אוצ'י, בידי גרמנים ואוקראינים, תוך הצתת חלק מבתי הגטו על יושביהם.
חלק מהיהודים שנשלחו לעבודת כפייה במחנות סמוכים השיגו נשק וברחו ליער, אך רובם נהרגו בהיתקלויות עם גרמנים.
המפקד האוקראיני של משטרת יבוריב הוצא להורג על ידי יחידת פרטיזנים יהודים בפיקודו של מונדק לוקביצקי.
מקהילת יבוריב שרדו את השואה כ-20 יהודים.
משנת תרל"ה (1875) עד שנת תרנ"ד (1893) שימש ברבנות העיר רבי יואל משה סג"ל לנדא מיאברוב.
יִבְּנא (בערבית يبنى) הייתה עיירה ערבית בנפת רמלה, כ־10 קילומטרים דרומית־מערבית לרמלה.
יבנא נכבשה במעין השלמה למבצע ברק, במהלך מלחמת העצמאות, בתחילת יוני 1948, ותושביה נמלטו לעיירה איסדוד.
העיר יבנה, שהקמתה החלה ב־1949, שוכנת צפונית־מערבית ליבנא.
יבנא הייתה מיושבת בתקופות רבות לאורך ההיסטוריה.
בעיר יבנה ישבו הפלשתים בתקופת ממלכת ישראל, יהודים ושומרונים בתקופה הרומית ונוצרים בתקופה הביזנטית.
ב-624 נכבשה יבנה על ידי המוסלמים.
הגאוגרף המוסלמי מוחמד אל־מוקדסי כתב בספרו מ-985 על מסגד יפה שעמד ביבנא.
יבנא-יבנה נכבשה בידי הצלבנים ב־1099 ושימשה, בשם "איבלין", כבירת רוזנות יפו ואשקלון.
ב־1244 נכבשה יבנא-יבנה בידי הממלוכים, ובתקופתם הפכה הכנסייה בתל-יבנה למסגד.
הממלוכים הוסיפו מינרט למסגד, ששרידיו עומדים עד ימינו ומתוארכים ל-1386.
במפקד האוכלוסין העות'מאני מ־1596 נמנו בכפר יבנא 710 תושבים.
המיסיונר האמריקני ויליאם תומסון (William Thomson) ביקר בכפר ב־1834 וכתב שהכפר שכן על גבעה והתגוררו בו כ־3,000 פלאחים מוסלמים.
ב-1921 הוקם בכפר בית ספר לבנים, בתחילת שנות ה־40 כבר למדו בו למעלה מ־400 תלמידים.
בית ספר לבנות הוקם ב־1943. במפקד האוכלוסין המנדטורי מ־1922 נמנו בכפר 1,791 תושבים.
במפקד האוכלוסין מ־1931 גדלה האוכלוסייה לכדי 3,600 תושבים ב־794 בתים, כמעט כולם מוסלמים.
בתקופת המנדט הבריטי הייתה יבנא במגמת צמיחה והתפתחה לעיירה.
לפי 'סקר הכפרים בארץ ישראל' שנערך ב־1945, הוערך מספר תושבי הכפר לכ־5,420 נפש והוא השתרע על שטח של 59,554 דונם, מתוכם 18,790 דונם של שטחים ציבוריים ו־2,845 דונם בבעלות יהודים.
השטח הבנוי של הכפר השתרע על 127 דונם.
בסביבות יבנא התגוררו גם כ־1,500 בדואים.
בשנות ה־40 הוקמו יישובים יהודיים בסמוך ליבנא על קרקעות שנרכשו מתושבי יבנא: ב־1941 הוקמה קבוצת יבנה וב-1946 גבעת ושינגטון.
על פי תוכנית החלוקה יועדה יבנא להיכלל בתחום המדינה היהודית.
באמצע מרץ 1948 הגיעו 200 חיילים עיראקים מצבא ההצלה ליבנא, וקבעו את בסיסם בתחנת הרכבת.
באפריל התפנו התושבים הבלתי־לוחמים מזרנוגה הסמוכה לעיירה.
ב-28 במאי כבשו חיילי חטיבת גבעתי את הכפר זרנוגה, הנטוש רק למחצה, בשל יחסי ידידות שנהג לקיים עם היישוב העברי, וגירשו את תושביו ליבנא.
המגורשים מחו על שליחתם אל כפר עוין להם, שהם עצמם לא התירו בעבר לתושביו להיכנס אל זרנוגה, אך ללא הועיל.
למחרת הם חזרו לזרנוגה וסיפרו כי גורשו מיבנא כ"בוגדים מועדים שאינם ראויים להכנסת אורחים".
בעקבות כיבוש זרנוגה וקוביבה, נמלטו הפליטים, יחד עם תושבי יבנא, בסוף מאי דרומה לעיירה איסדוד (אשדוד).
בצה"ל החליטו לכבוש את יבנא על מנת לחסום את דרכו של הצבא המצרי צפונה.
ב־5 ביוני 1948, במקביל להתקפה הכושלת על הטור המצרי באשדוד, נכבשה יבנא בחלק השני של מבצע ברק על ידי כוח של האצ"ל בצירוף גדודים 55 ו־51 של חטיבת גבעתי.
הכוחות מצאו את הכפר נטוש, פרט לכמה זקנים וזקנות, שעליהם ציוו החיילים לארוז את מיטלטליהם.
ב"מבצע נקיון" של חטיבת גבעתי, שנערך בין ה-24 ל-28 באוגוסט, קיבלו חיילי הגדוד החמישי הוראה "לגרש את כל הבלתי-מזוינים" מהאזור שבין יבנא, נבי רובין וח'רבת סוכריר (ממערב ליבנא), שבו התאספו פליטים ערבים מן הכפרים יבנא, קוביבה וזרנוגה.
ואולם, החיילים מצאו שם רק מספר אנשים, כי הפליטים עזבו עוד קודם לכן.
תושבי יבנא הגיעו לבסוף לרצועת עזה, והם וצאצאיהם חיים בעיקר במחנות הפליטים של רפיח.
רוב בתי הכפר נהרסו זמן קצר אחר כך.
בסמוך לעיירה הוקמה מעברת יבנה, ועל השטחים החקלאיים של יבנא הוקמו המושבים כפר הנגיד ובית גמליאל (ב-1949), בן זכאי (ב־1950), וכפר אביב (ב־1951).
בהמשך הקים משרד העבודה והרווחה ב־1955 את צופיה, מוסד מחסה לנערות (מזרחית לבן זכאי) וכן הוקמה ישיבת כרם ביבנה ב־1963.
מסגד הכפר פוצץ ב־9 ביולי 1950 בהוראתו של אלוף פיקוד הדרום, משה דיין, ורק הצריח שלו שרד.
מספר בתים של יבנא נותרו על תילם עד היום ומשמשים למגורים.
יבלונובסקי היא עיירה ברוסיה, שנמצאת בצפון הרי קווקז ברפובליקת אדיגיה.
היישוב הוקם ב-1888 לאחר שנוטריונית מייקטרינודאר, פאודוסיה יבלונסקאיה, מכרה שתי חלקות אדמה גדולות ועליהן הוקם היישוב החדש.
ב-1926 ביישוב הוקם בית הספר היסודי הראשון.
ב-1958 מוזגו לתוך היישוב מספר כפרים סמוכים.
יַבְּלונה (בפולנית: Jabłonna) כפר גדול בדרום מחוז לגיונובו, שבמזוביה, במרכז-מזרח פולין, על שפת הנהר ויסלה, כ-14 ק"מ מצפון לעיר הבירה ורשה.
הכפר יבלונה היה בשטחה של בישופות פלוצק ובית הקיץ של הבישוף נבנה בכפר במאה ה-15. במחצית השנייה של המאה ה-18 רכש את הכפר מיכל יז'י פוניאטובסקי (הבישוף של פלוצק ולימים הפרימאט של פולין, וכן אחיו של מלך פולין סטניסלאב פוניאטובסקי), שהרחיב מאוד את בית הקיץ למבנה גדול ומפואר.
בהמשך עבר הכפר לבעלותו של אחיינו, הנסיך יוזף פוניאטובסקי, שהתגורר בארמון לפרקים עד 1804. במחצית השנייה של המאה ה-19 השתייך הכפר למשפחת הרוזנים פוטוצקי.
אנה פוטומקי גרה בכפר והרחיבה את הגנים והארמון.
בתקופה זו חובר הכפר יבלונה למסילת ברזל והוקם לגדות הנהר נמל של ספינות קיטור.
לפיתוחה של יבלונה תרם רבות התעשיין והבנקאי היהודי יאן בלוך (במאה ה-19).
ראשוני היהודים התיישבו ביבלונה בתחילת המאה ה-19, ומספרם גדל בתקופה שניהל יאן בלוך את האחוזה של משפחת פוטוצקי, שבבעלותם היה הכפר בשנים אלו.
בשנת 1921 הגיע מספר היהודים ל-572 (מתוך 2,081 תושבים בעיירה), והם התפרנסו מחכירה, במסחר זעיר ומלאכה.
תחילה השתייך היישוב היהודי ביבלונה לקהילת נובי דבור, אולם לקראת סוף המאה ה-19 התארגנה ביבלונה קהילה עצמאית עם מוסדות משלה.
לקהילה הצטרפו גם יהודים מהכפרים שהשתייכו בעבר לאחוזות פוטוצקי.
בנוסף, בעיירה לגיונובו, המרוחקת כשני קילומטר מיבלונה, התפתחה קהילה יהודית בת כמה עשרות משפחות.
היישוב היהודי ביבלונה ולגיונובו היו לקהילה אחת: יבלונה-לגיונובו.
בעת המלחמה הפולנית-סובייטית נקראו יהודים פולנים לקחת חלק בלחימה.
אולם, חיילים יהודים ובעיקר קצינים לא שולבו בצבא בהוראתו של קז'ימייז' סוסנקובסקי , שר הצבא, והם נכלאו מעין מחנה ריכוז , לא הרחק מיבלונה, בחשד לאי נאמנות כביכול למולדתם.
ב-1921 התגוררו ביבלונה 572 יהודים שהיו כרבע מכלל האוכלוסייה במקום, וביישוב הסמוך, לגיונובו, היו כמה מאות יהודים שנמנו גם הם עם קהילת יבלונה.
רוב היהודים בשני היישובים התפרנסו בעיקר ממלאכה.
בשנת 1925, האדמו"ר של יבלונה, יחזקאל טאוב, ארגן קבוצת חסידים שעלו ארצה איתו כדי לעבוד בחקלאות ולקחת חלק במפעל הציוני.
הם ייסדו חברה בשם "נחלת יעקב" שהקימה בקרבת חיפה מושבה ושמה "נחלת יעקב", שאוחדה בהמשך אל כפר חסידים.
ביבלונה הוקם סניף של ארגון צעירי ציון, שיזם הקמת ספרייה ומרכז תרבות לנוער, אך כיוון שרבים מבני הנוער של יבלונה עבדו או למדו בוורשה, והיו מעורבים שם חברתית ותרבותית, התנועה לא הצליחה.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה נמלטו רבים מיהודי העיירה לוורשה, סבלו שם את מצוקת המצור ולאחר כניעת ורשה הם חזרו ליבלונה.
כניסת הגרמנים ליבלונה בשנת 1939 הייתה מלווה במעשי רצח.
הגרמנים לקחו קבוצה של 21 יהודים כבני ערובה ודרשו מיהודי העיירה לשלם כ-20,000 זלוטי על מנת לשחררם.
אמנם הכסף נאסף ונמסר לגרמנים, אך בני הערובה לא שוחררו וכעבור זמן מה קיבלו משפחותיהם הודעות על מותם.
הגרמנים אף הודיעו למשפחות שיוכלו לשלם בתמורה לאפר של הנרצחים.
ב-10 בפברואר 1940 הורה המושל הגרמני לראש העיירה להקים יודנראט ביבלונה.
ראש העיירה הורה על אחד מאנשי הקהילה להכין רשימה של 12 איש שיהיו חברי היודנראט, אחדים מהנבחרים ניסו להשתמט ולברוח לוורשה, אך לאחר מאמצי שכנוע הסכימו שלא לברוח ולקבל על עצמם את התפקיד.
בפקודת הגרמנים, ערכו היודנראט מפקד של כל הגברים היהודים, מגיל 15 עד 60, וקבעו מתי עליהם להתייצב לפי תור, לעבודות הכפייה.
היהודים עסקו בניקוז תעלות מים, בהטענת פחם ובניקוי העיר ללא כלי עבודה מתאימים.
באותו זמן הגיעו ליבלונה יהודים שגורשו מעיירות סמוכות, הם שוכנו בצריפים ואיתם עלה מספר הנפשות בקהילת יהודי יבלונה ל-1,700 איש.
באחד הלילות פרצו הגרמנים לאחד הצריפים, כינסו את הנשים שהתגוררו בו ואלה שהתנגדו נורו למוות.
הנשים שלא התנגדו נאנסו על ידי הגרמנים.
באוקטובר 1940, הוקם הגטו בשכונת לודווישין בלגיונובו שצמודה ליבלונה.
בגטו זה רוכזו יותר מ-2,000 יהודים מכל עיירות הסביבה.
ביוני 1941 המספר צמח לכ-3,000, כולל מאות פליטים מיישובים סמוכים.
הוקמה משטרה יהודית בראשותו של שלמה סטרדינר.
הכוח מנה כ-20 איש ותפקידו היה לשמור שהיהודים הכלואים בגטו, שלא היה מוקף גדר או חומה.
מפעם לפעם נכנסו לגטו ז'נדרמים גרמנים וחטפו ואנסו צעירות יהודיות.
מכסת המזון היומית לאדם שסיפקו הגרמנים הייתה 210 גרם לחם ו-100 גרם סוכר.