tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אבן חושן היא הוצאת ספרים עברית המיועדת להוצאת ספרים בפורמט אמנותי, המתמחה בספרי אומנות ושירה.
בספרי ההוצאה יש הקפדה רבה על המראה החיצוני של הספר מתוך הכרה ביבליופילית שלספר יש ערך לא רק כטקסט מודפס וכרוך אלא גם כחפץ חומרי אמנותי.
הוצאת "אבן חושן" הוקמה בשנת 1994 על ידי ההיסטוריון ואוצר האומנות עוזי אגסי המשמש כמו"ל, והיא פועלת מרעננה.
בנוסף מוציאה ההוצאה ספרים ייחודיים בנושאי אמנות פלסטית ואומנות הדפוס והטיפוגרפיה ומציעה שירותי כריכה אמנותית.
רוב ספרי ההוצאה מודפסים בגופן העברי האלגנטי דרוגולין.
משנת 1998 מפרסמת ההוצאה את כתב העת "שבו" לשירה, בעריכתו של עוזי אגסי.
ישראל פנקס, בים העתיק שלנו עם הדפסים של לאה ניקל
משה שמיר, אברהם בבוקר עם הדפסים של מנשה קדישמן
אלזה לסקר-שילר, עליך אחלום חרישית, בתרגום נתן זך עם הדפסים של יגאל תומרקין
חיים גורי, 85 שירי אהבות עם רישומים של אביגדור אריכא
צ'סלב מילוש, אור יום וזה, בתרגומו של דוד וינפלד, עם רישומים מאת רפי לביא
תום זיידמן פרויד, מסע הדג, בתרגומו של חיים נחמן ביאליק
לאה גולדברג, שיר | עיר - שירים גנוזים של המשוררת
ורדה ברגר, כוכב החיים, Planet of life שירים וציורים
אבן יד היא טיפוס כלי אבן מסותת שהיה בשימוש נרחב על ידי בני-אדם בתקופת האבן הקדומה, מ-1.5 מיליון ועד 50 אלף שנים לפני זמננו.
ככזאת היא שימשה במשך זמן ארוך יותר מאשר כל מכשיר ידוע אחר באבולוציה של האדם.
אבן היד היא הכלי הנפוץ ביותר במרבית האתרים הארכאולוגיים שהתגלו מן תרבות האשלית, וניתן למצוא אותה גם במכלולים של התרבות המוסטרית.
ביחד עם הקופיץ הנפוץ פחות, אבן היד היא המכשיר הידוע הראשון שעוצב באופן מתוכנן וסטנדרטי.
זאת בניגוד לכלי אבן פרימיטיביים יותר, כמו אלו המאפיינים את התרבות האולדובאית, שצורתם אקראית למדי והסיתות שלהם מועט מאוד (למשל כמו המקצץ).
אבן היד מקושרת בעיקר עם המינים הומו ארגסטר, הומו ארקטוס והומו היידלברגנסיס, אך הייתה בשימוש גם על ידי מינים מאוחרים יותר כמו האדם הניאנדרטלי והמין האנושי המודרני הומו ספיינס.
בתקופה הפלאוליתית התחתונה סותתה אבן היד מנתזים גדולים יחסית (10 ס"מ ויותר), מחלוקי נחל גדולים או לעיתים נדירות יותר מבולבוסים.
צורתה הייתה שטוחה ובמבט מן הצד השטוח נראתה שקדית, סגלגלה או משולשת.
היו לה שתי שפות חדות ומסותתות (כלי "דו-פני", biface) ובדרך-כלל חוד מסותת ביניהן.
הקצה הנגדי לחוד, ששימש כ"ידית" הכלי, היה בדרך-כלל עבה יותר ומעוגל או שטוח, על-מנת להקל על האחיזה.
סיתות השפות החדות התבצע על ידי שיברור – הקשה עדינה ומחושבת על הקצה – ודרש מיומנות ושליטה.
השיברור נעשה באמצעות "מקבת קשה" (אבן אחרת) ובטכניקות מתקדמות יותר גם באמצעות "מקבת רכה" (עץ, עצם או קרן).
החל מהתקופה הפלאוליתית התיכונה, בתעשייה המוסטרית, יוצרו אבני יד לפעמים בטכניקת לבלואה, המבוססת על סיתות מכין מיוחד של גרעין האבן לפני התזת הנתז, ודורשת מיומנות רבה אף יותר.
צור הוא הסלע האידיאלי להכנת אבני יד ושאר כלי אבן, תודות לקשיותו ובעיקר תודות לנטייתו להתפצל לשברים דקים חדים (נתזים) כשמכים עליו במקבת.
ואולם בתקופה הפלאוליתית התחתונה סתתי הכלים היו הרבה פחות בררנים מן הסתתים בתקופות פלאוליתיות מאוחרות יותר, וייצרו כלים מכל אבן קשה יחסית שהייתה זמינה בסביבתם הקרובה.
מתקופה זו מוצאים אבני יד רבות העשויות מבזלת, מקוורציט ואף מאובסידיאן.
למרות שמה האנגלי, אבן היד לא הייתה סוג של גרזן – היא לא הייתה מחוברת לידית מעץ או מכל חומר אחר, והמשתמש החזיק אותה בכף ידו.
תפקידה היה ככל הנראה כמכשיר רב-שימושי לחיתוך וניפוץ.
מתוך מחקרים של דגמי שחיקה מיקרוסקופיים על אבני יד, כמו גם של סימני חתכים על עצמות מאובנות באתרי אדם קדום, מסיקים שאחד השימושים העיקריים היה כסכין קצבים לצורך פשיטת העור והבשר של בעלי-חיים ניצודים ופיצוח העצמות על מנת לאכול את מח העצם.
השערות לגבי תפקידה החברתי והאמנותי של אבן היד
מספר תכונות אופייניות של אבני-יד קשה להסביר משיקולים שימושיים גרידא:
הצורה הכללית שלהן השתנתה מעט מאוד במשך תקופה של יותר ממיליון שנה.
באתרים אשלים מסוימים הן מתגלות במספרים גדולים מאוד, לעיתים ללא סימני שחיקה כתוצאה משימוש.
לעיתים קרובות הן מסותתות באופן מאוד יסודי ומוקפד, אף שדומה כי נתז חד ובלתי-מסותת היה יכול לשמש לאותו תפקיד והכנתו הייתה גוזלת הרבה פחות זמן ומאמץ.
אבני יד רבות הן בעלות צורה סימטרית נאה, שנראה כי אינה נדרשת מסיבות מעשיות.
מסיבות אלו יש חוקרים המשערים שאבני-יד יוצרו לא רק ככלים שימושיים אלא גם כחפצים טקסיים וקישוטיים, סמלי מעמד או אולי אמצעי סחר ותשלום.
הוצע שאבני יד הן הדוגמאות העתיקות ביותר של ביטוי אסתטי מן התקופה הפלאוליתית התחתונה, אשר לא שרדו ממנה חפצים הניתנים להגדרה חד-משמעית כחפצי אמנות.
חוקרים נוספים הציעו שאבני יד הפכו לאמצעי של ברירה מינית: הן שימשו גם על מנת למשוך מחזרים ולהעיד על איכותו של המסתת כבן-זוג או בת-זוג אפשריים.
השערה זו קיבלה את הכינוי הפופולרי "אבן היד הסקסית".
אבן חופה (בגרמנית-יידית: חופה שטיין, Chuppastein; גם: Hochzeitsstein, Traustein) היא לוח אבן שהיה נקבע בקיר הפונה לירושלים של בתי כנסת רבים בגרמניה, בהתאם למנהג היהודי לשבור על האבן את כוס היין תחת החופה במהלך טקס נישואים, לזכר חורבן בית המקדש.
כיום המנהג החלופי הרווח הוא שהחתן דורס את הכוס על הקרקע.
לאחר שבירת הכוס היו מכריזים משתתפי הטקס: "מזל טוב" ("מזל" = מילולית: כוכב).
באבני חופה היו חרוטים סימן של כוכב, בדרך כלל במרכז האותיות מ"ט (ראשי תיבות: מזל טוב).
כתובית נפוצה נוספת היו ראשי התיבות של הפסוק מירמיהו: .
אבנים אלה היו מצויות בכארבע מאות בתי כנסת, כולם בגרמניה.
האבן העתיקה ביותר שהשתמרה, משנת 1660, נמצאת בעיר הוכנברג.
לאחר ליל הבדולח (1938) נותרו רק כ-20 אבנים.
על קיר בחצר בית הכנסת הגדול בירושלים קיים שחזור של אחת מאבני החופה ששרדו.
בתרבויות אחרות, בעיקר במשפחות אצולה בצפון אירופה עד לתקופה הוויקטוריאנית, שימשו משקופי אבן לחריטת שלטי אצולה או ראשי התיבות של הזוג הטרי, כמעין תיעוד לנישואים.
אבן זפת הוא סלע געשי – סוג של זכוכית געשית, הדומה במראהו לזפת קרושה – מקור שמו.
הרכבה הכימי הדומה לזה של אובסידיאן ותכולת מים גבוהה פי 10 ויותר גרמו לכך שבעבר נחשבה אבן הזפת לסוג ממוים של סלע יסוד – בעיקר אובסידיאן, אולם סברה זו התבררה כלא נכונה.
לאבן זפת כמה אופני היווצרות.
סלעים אלה נוצרים כתוצאה מהתקררות מהירה של מאגמה עתירת סיליקה בהרכב גרניטי וריוליטי.
התקררות זו מתרחשת על פני השטח או בסמוך לו, ועל כן עשויים הסלעים להיווצר מהתקררות זרמי לבה או במחדרים פלוטוניים רדודים.
"אן סגור" (An Sgurr) באי אג – מבנה בן 58 מיליון שנים המורכב מאבן זפת במבנה עמודים, נחשב כפקק געשי או כתוצר של זרם לבה ואף איגנימבריט (טוף מולחם).
מרבית המופעים האחרים של אבן זפת בסקוטלנד – ובמיוחד באי אראן – הם מחדרים: סילים או דייקים.
לעיתים קרובות נוצרים סלעי אבן זפת במרכז גופי חדירה כפולים, בתוך מחדרים בזלתיים בהרכבם.
מקורה של אבן הזפת במאגמה בהרכב גרניטי וריוליטי – הרכב היוצר גם אובסידיאן, ועל כן הסלע דומה לאובסידיאן בכמה מתכונותיו: צבע – בעיקר שחור או גוונים כהים של חום, אמורפיות נטולת מבנה גבישי עם נוכחות של גרעיני התגבשות מיקרוסקופיים ופנוקריסטים, שבירה קונכייתית, פסי זרימה, נטייה מִיוּם והמרה והיווצרות ליתופיזות וספרוליטים.
עם זאת, אבן הזפת נבדלת מאובסידיאן בשתי תכונות מזהות:
תכולת מים – אבן הזפת מכילה יותר מ-5% מים בהרכבה, לעומת תכולת מים נמוכה מאוד באובסידיאן – 0.1%–0.3%.
ברק – בעוד לאובסידיאן ברק זכוכי אופייני, הברק של אבן הזפת עמום ודומה לזה של שרף.
בדומה לאובסידיאן, גם באבן הזפת נעשה שימוש בסחר חליפין וליצירת כלי אבן מסוגים שונים.
באתרים ארכאולוגיים מתקופת האבן – בעיקר הנאוליתית – נמצאו כלים עשויים מאבן זפת.
צבעם של רבים מהם התבטא בגוונים בהירים של אפור, ירוק וחום – כנראה בשל בליה או חשיפה לחוֹם.
אבו אל-קאסם עוביידאללה אבן ח'ורדאדבה (בפרסית: ابوالقاسم عبیدالله ابن خردادبه) (בערך 820 – 912 לספירה) היה גאוגרף פרסי.
כתב את הספר הגאוגרפי הראשון בשפה הערבית "כתאב אל-מסאליכ ואל-ממאליכ".
היה בן למשפחה פרסית עשירה מצפון איראן.
מונה למנהל הדואר במחוז ג'יבאל בצפון מערב איראן תחת הח'ליף העבאסי אל-מעתמד (שלט בין השנים 869–885 לספירה).
בתפקיד זה שימש אבן ח'ורדאדבה גם כמנהל דואר כללי וגם כרב המרגלים האישי של הח'ליף במחוז זה.
מלבד ספרו הגאוגרפי המפורסם אבן ח'ורדאדבה כתב גם ספרים נוספים בנושא תרבות פרס ומוזיקה.
אבן ח'ורדאדבה כתב את הספר "כתאב אל-מסאליכ ואל-ממאליכ" ("ספר הדרכים והממלכות") בין השנים 846-847. בספר זה הוא מתאר עמים שונים שחיו בפרובינציות של הח'ליפות העבאסית.
יחד עם מפות, הספר כולל גם תיאור של הארץ, האנשים והתרבות של חופי דרום אסיה לרבות בראהמאפוטרה, איי אנדמן, מלזיה והאי ג'אווה.
הארצות של שושלת טאנג הסינית, שילה המאוחדת (קוריאה) ויפן מוזכרות בעבודתו.
הספר הוא אחד מהמקורות היחידים ששרדו שמתארים סוחרים יהודים הידועים בשם "רדהנים".
על הרדהנים כתב: "סוחרים אלה מדברים ערבית, פרסית, יוונית, לשון הפרנקים, האנדלוסים, והסלאבים.
עוברים הם ממערב למזרח וממזרח למערב, ועושים דרכם בים וביבשה.
הם מביאים מן המערב סריסים, עבדים ושפחות, חרבות, עורות הביבר והנמייה".
אבו מוחמד עלי אבן אחמד אבן סעוד אבן חזם , נודע בשם: אבן חזם אל-אנדלוסי (7 בנובמבר 994 קורדובה, ספרד – 15 באוגוסט 1064, סביליה), מגדולי מלומדיה של ספרד המוסלמית, היסטוריון, גנאלוג, תאולוג, הוגה דעות, סופר, משורר ופולמוסן.
מן החריפים שבמתפלמסים כנגד הדת היהודית.
התפלמס בכתב עם רבי שמואל הנגיד.
אבן חזם היה מעורב במהלך חייו בטלטלות פוליטיות, עתים היה מקורב למלכות, ועתים מנודה ומוחרם.
כתב כ-400 חיבורים, מתוכם נשמרו עד ימינו כ-40. ביניהם ספר על אהבה ואוהבים, שתורגם לעברית, בשם "ענק היונה".
אבן חזם נולד בקורדובה ב-7 בנובמבר שנת 994 במוצאי צום חודש הרמדאן.
מוצא משפחתו מוטל בספק, בעוד שלדבריו משפחתו מיוחסת למוצא מוסלמי-פרסי קדום, ובכך הוא קושר אותה בקשר של חסות לחליפות האומיית, חוקרי המערב, בהסתמכם על ההיסטוריון בן זמנו אבן חיאן, מעריכים כי הוא היה 'מוואלד'.
אביו 'אחמד' קיבל חינוך, שהכשיר אותו לעלות בסולם החברתי עד לדרגת וזיר, והוא אכן כיהן כווזיר אצל החאג'יבים העאמירִים: אל- מנסור, אל-מוזפר, וסנשואלו, תוך שהוא מצליח לשמור גם על נאמנותו לח'ליפה הישאם השני.
כמשרתו של אל-מנסור, עבר אחמד לגור, עם משפחתו, בשכונת בעלי התפקידים (מוניית אל מורירה) ושם נולדו בניו אבו בכר ועלי (אבן חזם).
אבן חזם גדל בארמונו של אביו, כשהוא מנותק מבני העם שבחוץ, וכנער רגיש וחולני בילה את שעותיו עם נשות ההרמון, שחינכו אותו, הקנו לו את ראשית השכלתו, ואף הכניסוהו בסוד חיי האהבה.
בתקופה זאת חווה אהבת נעורים, עם אחת משפחות ההרמון שהייתה בת 16 שנים, והוא אף צעיר ממנה.
בשלהי שנת 1009, כאשר הודח סנשואלו, ומוחמד אל מהדי תפס את הח'ליפות, נאלץ אבן חזם להיפרד מחיי התענוגות אליהם הורגל, ומשפחת אביו חזרה להתגורר בשכונת מגוריהם המקורית בקורדובה.
עם זאת שמרה משפחתו על מעמדה, ואבן חזם התחיל את לימודיו אצל מורים פרטיים.
היסטוריה למד אצל אבן אל-ג'זור, פילוסופיה ולוגיקה למד אצל אבן אל-כתאני, שפה וספרות ערבית למד אצל השייח' עבד אל רחמן אבן אבי יזיד אל-אזדי, שקיבץ לעצמו חוג תלמידים מוכשרים, שם התוודע אבן חזם למשורר הצעיר 'אבן אל-טובני', ואל איש הדת והמדע 'אבו עלי אל-פאסי'.
בסוף שנת 1010 נרצח מוחמד אל-מהדי, והעאמירים השיבו את הישאם השני לכס הח'ליפות.
למרות האמונים ששמר אביו של אבן חזם ל"אומיים", הורע מצב המשפחה עם עלייתו של הישאם בפעם השנייה לשלטון.
מי ששלט בפועל היה המפקד הסלאבי ואדיח, והישאם היה בגדר שליט בובה.
ואדיח שזכר את השפעתו של אחמד על הישאם בתקופת שלטונו הראשונה, וחשש ממנו, האשים אותו בבגידה, החרים את רכושו, וכלא אותו בבית הסוהר.
עלי הצעיר היה כבן 16 כאשר נאלץ להיפרד מעולם ילדותו.
תוך כשנתיים נפטרו אביו, אחיו, וגיסתו, ובגיל 18 הוא נשאר ראש משפחה שבעקבות נאמנותה ל'אומיים', הפכה לשנואה על ידי הסלאבים והברברים.
באותם ימים הפכה קורדובה לאתר שלא ניתן לחיות בו.
הברברים בראשותו של 'סולימאן אל-מוסתאעין' צרו על העיר, ואנשיה סבלו מרעב הרג שוד ומגפות.
בשנת 1013, משנכנעה העיר לכוחות הברברים, החלו מעשי נקם אלימים כנגד כל הפלגים, וכל המעמדות ובסוף השנה גורשו מן העיר רוב תושביה, ובתוכם גם אבן חזם שגלה לאלמריה, ביחד עם חברו מוחמד אבן איסחק.
בימים בהם שכן אבן חזם באלמריה, משל בה רייחאן אל-עאמירי, הידוע כמי שבנה את חומות העיר.
הוא נטה חסד לאבן חזם שחי באלמריה חיים נוחים, התכתב עם חבריו, והחל בפולמוסים בענייני דת.
אז כפי הנראה הכיר אדם צעיר בשם 'איסמעיל אבן נגרילה', יהודי פליט גם הוא מקורדובה, שנודע ברבות הימים בשם רבי שמואל הנגיד.
בהיותו באלמריה, התוודע אבן חזם, לאנשי כת העיסוניים כמו גם לקראים, אשר העשירו את ידיעותיו, וסיפקו לו טיעונים לניגוח הדת היהודית.
הוא גם היה בקשרים עם רופאים יהודיים, אשר מתוארים על ידו כספקנים, וכן עם יודעי עברית (יהודים, כפי הנראה, גם כן).
מכל אלה העמיק את השכלתו, וגיבש את רעיונותיו בהם השתמש בפולמוסיו כנגד היהדות.
דרך הוויכוח בה נקט אבן חזם הייתה מתלהמת, וכללה התקפות מילוליות קשות, והרטוריקה שלו גרמה למתווכחים איתו לתעב אותו.
עם זאת, החוקרים נוטים להאמין כי טבעו לא היה רע, והתוקפנות הייתה טקטיקה של ויכוח.
התפלמס גם עם רבי שמואל הנגיד, וכתב נגדו את הספר "איגרת התשובה נגד טענותיו של אבן אלנגרילה", הספר נדפס שוב ב-1960 תחת השם "אל רד עלא אבן אל נגרילה אליהודי ורסאאל אח'רא".
"ענק היונה" הוא ספרו של עלי אבן חזם, שנכתב על ידו בשבתו בעיר שאטיבה שבמזרח חצי האי האיברי, אליה גלה מקורדובה.
אבן חוף היא סלע משקע פריר (friable) עד דבוק היטב (indurated).
הסלע מורכב מתערובות קלאסטיות של משקעים בגדלים של חצץ, חול וסילט, שעברו "צמנטציה" (Cementation) בעזרת סידן פחמתי והתגבשו לאורך החוף.
הסדימנט שעבר צמנטציה כדי שיוכל ליצור אבן חוף יכול להכיל בין השאר, צדפים, שברי אלמוגים, שברי סלעים מסוגים שונים וחומרים אחרים.
כמו כן, אבן החוף יכולה להכיל חפצים, שבבי עץ, ולעיתים חתיכות קוקוס.
אבן חוף נוצרת בדרך כלל באזור החופי בין גבולות הגאות והשפל (Intertidal zone) באזורים טרופים בקוי רוחב 23.5 צפון עד 23.5 דרום או סובטרופים בקוי רוחב 40 עד 23.5 צפון ודרום, אך עם זאת, אבן חוף שנוצרה ברביעון בתקופת הקנוזואיקון עלולה להימצא עד לקו רוחב 60 צפון ודרום.
יחידות של אבן חוף נוצרות תחת מעטה דק של סדימנטים ובדרך כלל מונחות על חול שאינו מגובש.
לרוב ניכרות מכילות יחידות נבדלות רבות המסמלות מחזורי צמנטציה וחישוף רבים.
מבחינה מינרלוגית אבני חוף מורכבות בעיקר מקלציט ועשירה מאוד במגנזיום או ארגוניט.
התהליכים העיקרים שמעורבים בצמנטציה הם:
רווית יתר משולבת עם סידן פחמתי כתוצאה מהתאדות ישירה של מי ים
פחמן דו-חמצני של מי קרקע שעובר תהליך של הוצאת הגז ממנו באזור הבלתי רווי (Vadose zone)
ערבוב של נתיבי מים ימיים ומטאוריים (מי גשמים הכוללים מי ים, אגמים, נהרות וקרחונים) (Meteoric water)
משקעים של מיקריט שמקורה בקלציט כתוצר לוואי של פעילות מיקרוביולוגית.
על קווי חוף נסוגים, מחשופים של אבן חוף עשויים להימצא במרחק מה מהחוף שם הם יכולים לשמש כמחסום נגד בליה חופית.
המצאות אבן חוף יכולה גם לזרז מחסור של סדימנטים בחוף (בגלל תהליך הצמנטציה) ולהוציא מסנכרון את משטר הגלים באזור הזה.
היווצרות אבן חוף באזור החופי שבין גבולות הגאות והשפל ויצירתה בתהליך של כמה שנים גורמת לה להיות עזר פוטנציאלי חשוב כמכווין לגבי גובה פני הים באותו מקום בעבר.
צמנטציה ומיקום במרחב של אבני חוף
אבני חוף ממוקמות לאורך החוף באופן מקביל ובדרך כלל הן מצויות כמה מטרים מתחילת החוף.
על פי רוב הן מופרדות בכמה שלבים המקבילים לדורות השונים של מחזורי צמנטצית אבני חוף.
לכן, האזורים העתיקים נמצאים באזור החיצוני של המבנה כאשר הסלעים הצעירים יותר נמצאים בקרבת החוף לפעמים מתחת לחול הלא מגובש.
לאבנים גם יש נטייה כללית לכיוון הים (50–150 מעלות).
בכמה מתצורות אבני החוף יש סדקים (fracture) מרובים ורווחים ביניהם.
כתוצאה מכך יש תצורות שסועות-מופרעות של חבורות שונות של אבני חוף שיש סיכוי שהיו חלק מאותה תצורה.
אורכן של אבני חוף משתנה ונע בין מטרים ספורים ועד לקילומטרים, בעוד שרוחבן יכול להגיע עד לכדי 300 מטר וגובהן מתחיל מ-30 סנטימטר ויכול להגיע עד ל-3 מטר.
תהליכי בליה חופית, עשויים לחשוף תצורות שונות של אבני חוף.
בליה חופית היא ככל הנראה תוצר או תוצאה של עלייה בגובה פני הים או מחסור בשוויון הסדימנטרי.
כך או כך, חול לא מגובש שמכסה את אבני החוף נסוג וחושף את התצורה.
אם תהליך הצמנטציה נמשך, אבני חוף חדשות תיווצרנה במיקום חדש באזור החוף שבין הגאות והשפל.
תקופות רצופות של שינויים בגובה פני הים עשויות להביא לתוצאה של אזורים סדירים של אבני חוף.
סלע חוף היא תופעה אופיינית לאזור הכרית (האזור המצוי בין הגאות והשפל) בישראל ובעיקר בשרון.
אלה שכבות שטוחות בעובי עשרות ס"מ וברוחב מטרים אחדים, אשר נטויות בשיפוע קל [°3-°6] לכיוון הים.
בחורף היא מכוסה בשכבת חול דקה, ובקיץ היא חשופה ומכוסה מים רק בזמן הגאות.
באזור השרון סלע החוף מורכב מביוקלסטים ימיים, שברי כורכר וגרגרי חול.
הסדימנטים הללו גסים יותר מאשר בשפת הים, והתלכדו על ידי צמנט גירי - ארגוניט וקלציט מגנזי, בכמה שלבים:
התייצבות הסדימנטים הגסים באזור הכרית על ידי כיסוי חומר אורגני, למשל אצות.
השקעה כימית של מינרלי הצמנט הגירי ממי הים.
בעיקר ביום, כאשר מים חודרים לחללים ומתאדים המערכת מגיעה לרוויה של מינראלי הגיר, כתוצאה מכך, המים משקיעים את מינראלי הגיר כגבישי צמנט.
זהו תהליך מהיר המתרחש במשך שנים ספורות עד עשרות שנים בלבד.
אבן טופייל (או, בשמו המלא, אבו בכר מוחמד אבן עבד אלמלכ אבן מוחמד אבן טופייל אל-קאיסי אל-אנדלוסי; בערבית- أبو بكر محمد بن عبد الملك بن محمد بن طفيل القيسي الأندلسي; 1100/1105- 1185) היה איש אשכולות ערבי מוסלמי-אנדלוסי, סופר, פילוסוף, תאולוג, רופא ווזיר.
נולד ב-גואדיקס (בזמנו ואדי אשי) שליד גרנדה והתחנך על ידי הפילוסוף הידוע אבן באג'ה.
למד פילוסופיה ורפואה בגרנדה והתיידד עם הפילוסוף הנודע אבן רושד.
בבגרותו שימש כמזכירו האישי של שליט גרנדה, ומאוחר יותר כווזיר ורופא החצר של אבו יוסוף יעקוב, המלך של שושלת המווחידון.
בשנת 1182 פרש מתפקידו והוחלף על ידי ידידו, אבן רושד עליו הוא עצמו המליץ למלך.
כחלק מתפקידו כרופא, פרסם בחייו כמה ספרי רפואה חשובים וכמו כן עסק גם באסטרונומיה ופרסם ספרים אף בתחום זה.
מת בעיר מרקש שבמרוקו בשנת 1185. בהלווייתו השתתף גם המלך אבו יוסוף יעקוב.
חיבורו המפורסם ביותר של אבן טופייל הוא ספרו חי בן מקיץ (במקור: חי אבן יקט'אן; حي ابن يقظان) שהתפרסם גם במערב.
זהו רומן פילוסופי המספר את סיפורו של ילד פרא אוטודידקט, שחי לבדו על אי בודד, לשם הובא על ידי איילה שגידלה אותו.
על האי, הוא מעסיק את עצמו במחשבות ובחקירות פילוסופיות שבעזרתן הוא מגיע לחקר האמת.
בסופו של דבר הוא פוגש על האי אדם בשם "אבסל" - אדם שניצל מספינה טרופה, וכך הוא מגיע לידי מגע עם הציוויליזציה.
לאחר המפגש הוא מרצה לאותו אדם את תורתו בדבר הנהגת החברה והנהגת המדינה הרצויה.
הוא טוען כי שליט המדינה הרצוי צריך להיות איש מעלה שיעמוד בסף דרישות מוסריות ופילוסופיות גבוהות ביותר, כך שכנראה שאיש כזה אינו בנמצא.
בהיעדר מנהיג ראוי, כל חברה בהכרח תהיה חברה קלוקלת, ולכן ממליץ חי בן מקיץ לפילוסופים ולמבקשי האמת לפרוש מן החברה ולחיות חיי התבודדות, שרק הם יוכלו להביאם אל האמת המוחלטת.
הספר זכה לפרסום רב, והייתה לו השפעה עמוקה על הספרות הערבית ועל הספרות האירופאית במשך שנים ארוכות, והוא המשיך להיות רב-מכר רב השפעה במערב אירופה, גם במאות ה-17 וה-18.
רבי אברהם אבן עזרא כתב גרסה מקוצרת לספר.
רבי משה נרבוני כתב ביאור על מספר פרקים.
אבן טין היא סלע משקע שהגרגירים הבונים אותו קטנים מגרגירי אבן החול וגדולים יותר מגרגירי סלעי החרסית.
אבן טין היא סלע משקע קלאסטי.
כפי ששמו מרמז הוא בנוי בעיקר (למעלה משני שלישים) מגרגירי טין, המוגדרים כגרגרים שגודלם בין 1/16 מ"מ (0.063 מ"מ) ל-1/256 מ"מ (0.002 מ"מ) על פי סולם ונטוורת, או בין 4 ל-8 על פי סולם פי (φ).
גודל זה לא מאפשר לראות את הגרגירים בעין בלתי מזוינת, אבל ניתן לחוש בהם.
אבני טין שונים בצורה משמעותית מאבני חול בשל הנקבוביות הקטנות יותר שלהם והנטייה שלהם להכיל כמות משמעותית של חרסית.
טעות מקובלת היא לזהות אבן טין כפצלים, אבל אין באבן טין את תכונת הפצילות והלוחות הדקים הנוצרים ממנה האופייניים לפצלים.
אבני טין יכולות להכיל תרכיזים.
השיכוב באבני טין נוטה לעבור בליה בזוויות שאינן קשורות לשיכוב ועקב כך קשה לראות בעין בלתי מזוינת את השכבות המרכיבות את הסלע.
סלע טין נוצר לרוב בסביבה צחיחה למחצה ומורכב בעיקר מקוורץ ופצלת השדה, ובנוסף, תחמוצות ברזל, כלוריט, אלומינה ואשלג.
מינרלים אלו מקנים לסלע גוון כהה: אפור עד שחור או חום.
תפוצת סלע אבן הטין היא עולמית, אבל הוא נפוץ בעיקר באזורים טרופיים.
אבן בוץ או פצלים הם סוגי סלעים שהכילו במקור בוץ, חומר שבו יש הן טין והן חרסית.
אבני טין נבדלות משני סוגי סלעים אלו בכך שהן מכילות בעיקר טין ולא חרסית.
סלעי הטין מתפוררים במגוון של תהליכים פיזיקליים המפרקים גבישי קוורץ בגודל של גרגרי חול קטנים מתוך הסלעים.
תהליכים אלה כוללים בליה כימית של סלע ורגוליט ובליה מכנית כגון:
קפיאה-הפשרה – הסודקת את הסלע עם התרחבות מים בשלבי קפיאה.
צמיחת גבישי מלח – יצירת סדקים עם צמיחתם של גבישי מלח שנותרו לאחר התאדות מים בתמיסה מלוחה.
סחיפה – יצירת תזוזת של סלעים או גרגרים בהם באמצעות זרמי מים, רוח, תנועת קרחונים או כבידה.
סחיפה – צירוף של בליה, הובלה ושיקוע.
לאחר בליה מוסעים הגרגרים על ידי זרמי מים בנחלים ושוקעים באגמים, בשפכי נהרות ובחופים, או שהם מוסעים כאבק וחוברים לחרסית ולגיר ליצירת לס.
תחת לחץ וחום עוברים אבני הטין התמרה והופכים ללווחה או לגנייס.
אבן זנאטה (בספרדית: Piedra Zanata) היא סלע מוארך שעליו חרותות אותיות, שכנראה נכתבו בידי גואנצ'ים, הילידים של האיים הקנריים (ספרד).
הסלע התגלה בשנת 1992 ליד הר הפרחים (Montaña de las Flores) שבצפון מערב האי טנריפה.
משערים שהאבן הייתה קשורה לעולם הדתי-מיסטי של הילידים.
האבן מוצגת במוזיאון הארכאולוגי של טנריף בעיר סנטה קרוס דה טנריפה.
אבן חול נאוואחו היא תצורה גאולוגית, חלק מחבורת קניון גלן (Glen Canyon Group), הנחשפת בארבע ממדינות ארצות הברית: בדרום נבדה, בצפון אריזונה, בצפון מערב קולורדו וביוטה, כחלק מהאזור הפיזיוגרפי של רמת קולורדו בארצות הברית.
תצורת אבן חול נאוואחו בולטת במיוחד בדרום יוטה, שם היא יוצרת את צורות הנוף העיקריות של כמה פארקים ומונומנטים לאומיים, כולל הפארק הלאומי קפיטול ריף, הקויוט ביוטס, הפארק הלאומי קניונלנדס, הפארק הלאומי ציון, אזור השימור הלאומי קניון הסלע האדום, אזור הנופש הלאומי קניון גלן והמונומנט הלאומי גרנד סטרקייס-אסקלנטה.
לעיתים קרובות מכסה תצורת אבן חול נאוואחו את תצורת קנייטה מחבורת קניון גלן או שולחת אצבעות לתוכה.
שתי התצורות יכולות ליצור יחד צוקים אנכיים בגובה של עד 670 מטרים.
בקצה המצוקים מופיעה תצורת אבן חול נאוואחו לעיתים קרובות ככיפות מסיביות שצבען הוא בדרך כלל לבן.
אבן חול נאוואחו מופיעה לעיתים קרובות כצוקים מרהיבי עין, רבדה, כיפות ומצוקים המתרוממים מקרקעית המדבר.
ניתן להבחין בינו לבין אבני חול סמוכות מתור היורה על פי צבעו הלבן עד ורדרד, השיכוב הצולב בגודל מטר, והבליה האופיינית המעוגלת.
מנעד הצבעים הנרחב שמציגה אבן חול נאוואחו משקף היסטוריה ארוכת שנים של שינויים באמצעות פעולה של מי תהום ונוזלים תת-קרקעיים אחרים במהלך 190 מיליון השנים האחרונות.
הצבעים השונים, למעט הלבן, נגרמים בשל נוכחות של תערובות וכמויות משתנות של המטיט, גתיט ולימוניט הממלאים את הנקבוביות בין גרגירי חול הקוורץ המרכיבים את אבן חול נאוואחו.
הברזל בשכבות אלו הגיע במקור כתוצאה מסחיפה של מינרלים סיליקטיים נושאי ברזל.
בתחילה הצטבר ברזל זה כציפוי של תחמוצת ברזל, שנוצר באיטיות לאחר השקעת החול.
מאוחר יותר, לאחר שהסלעים נקברו עמוק מתחת לשכבות סלע חדשות, זרמו דרך החול האדום העבה שהרכיב פעם את אבן חול נאוואחו נוזלים מחזרים שהכילו מים ופחמימנים.
ההמסה של ציפוי הברזל על ידי הנוזלים המחזרים הלבינה חלקים גדולים מאבן חול נאוואחו והם קיבלו גוון לבן בוהק.
הנוזלים המחזרים הובילו את הברזל בתמיסה עד שהיא התערבבה במי התהום המחמצנים.
כאשר הנוזלים המחזרים והמחמצנים התערבבו התחוללה תגובת חמצון-חיזור והברזל שקע בתוך אבן חול נאוואחו.
כתלות בחדירות, נקבוביות, כמות הסדקים ומאפייני סלע אחרים הטבועים באבן החול שקעו בחללים שבין גרגירי הקוורץ תערובות משתנות של המטיט, גתיט ולימוניט.
השינויים בסוגים וביחסים של תחמוצות הברזל ששקעו באבן התבטאו בגוונים השונים של אבן חול נאוואחו: שחור, חום, ארגמן, שני, כתום, ורוד סלמון, ורוד אפרסק, ורוד, זהב וצהוב.
השקעת תחמוצות הברזל גם יצרה בתוך אבן חול נאוואחו למינות, שכבות גליות, עמודים וצינורות של אבן ברזל.
בהיותה חזקה יותר ועמידה יותר לסחיפה מאבן החול סביבה, נוצרו מאבן הברזל בזמן בליה מדפים, קירות, סנפירים, "דגלים", מגדלים ומבנים משניים נוספים, הבולטים החוצה ומעל לנוף במגוון צורות יוצאות דופן.
הגיל של אבן חול נאוואחו שנוי במידת מה במחלוקת.
ייתכן שמקורה בטריאס עליון (בין לפני 235 מיליון שנים ל-201 מיליון שנים), אבל ייתכן שהיא צעירה יותר ונוצרה בשלבים האחרונים של הליאס (בין לפני 190 מיליון שנים ל-174 מיליון שנים).
אין מיקום מייצג של השם.
היא קרוי על שם "ארץ הנאוואחו" של דרום-מערב ארצות הברית.
שתי יחידות המשנה של אבן חול נאוואחו הם "לשון לם פוינט" (Lamb Point Tongue) ו"לשון אבן חול שורץ" (Shurtz Sandstone Tongue).
את השם תצורת אבן נאוואחו טבע הגאולוג האמריקני הרברט גרגורי (Herbert Ernest Gregory 1952-1869), אם כי במשך שנים רבות העדיפו בצפון מערב קולורדו וצפון מזרח יוטה לכנות את התצורה "אבן חול קניון גלן".
במאמרו המקורי מיקם גרגורי את אבן חול נאוואחו כתצורה העליונה ביותר בחבורת לה פלאטה (La Plata Group).
Baker; 1996-1897) תיקן את שיוכה של התצורה לחבורת קניון גלן ב-1936. גיל התצורה תוקן מתחילת היורה לשלהי הטריאס על ידי לואיס ואחרים ב-1961.
אבן החול נוצרה בימת חול צחיחה בחלקה המערבי של יבשת העל פנגיאה.
אזור זה הושפע ממונסונים שנתיים שהגיעו כל חורף כאשר התחלף כיוון הרוח ונשבו רוחות קרירות יותר.
מחשופים של אבן חול נאוואחו מצויים ברמת קולורדו, באגן בלק מסה (Black Mesa Basin), בפרובינציית האגן הגדול (Great Basin province), באגן יואינטה (Uinta Basin), ועוד.
ניתן למצוא תצורה זו בפארקים הלאומיים ציון, קפיטול ריף, קניונלנדס וארצ'ס, ובמונומנטים הלאומיים דינוזאור, ריינבו ברידג', גרנד סטרקייס-אסקלנטה (Grand Staircase-Escalante), וקולורדו (Colorado) ובאזור הנופש הלאומי קניון גלן.
נתגלו שרידים שלא זוהו של תרופודים באריזונה.
עקבות של תרופודים נתגלו באריזונה, קולורדו ויוטה ועקבות דינוזאורים בעלי אגן דמוי עוף נתגלו באריזונה.
מאובנים שזוהו הם אמוזאורוס (Ammosaurus Major), סגיזאורוס, פטראיכנוס (Pteraichnus) וסאיטד (Seitaad ruessi).
תצבירי תחמוצת הברזל (גולות מוקווי)
אבן חול נאוואחו מוכרת היטב בקרב הגאולוגים החובבים בשל מאות אלפי תצבירי תחמוצת הברזל.
התצבירים מופיעים בצורות שונות, אבל הצורה הנפוצה ביותר היא כדורית ולכן מכנים אותם "גולות מוֹקווי" (באנגלית "Moqui marbles"), כאשר מוקווי היא מילה ממקור אינדיאני, אם כי לא ברור האם ממסורות שבט ההופי הקשורות לסגידת לאבות קדמונים (בלשון ההופי מוקי פירושו "מת") או האם זה שם של שבט.
אלפים מתצבירים אלו נחשפים בדרום-מרכז ובדרום מזרח יוטה כאשר מחשופים של אבן חול נאוואחו עוברת בליה.
ניתן למצוא אותם באזור המשתרע מהפארק הלאומי ציון מזרחה לפארק הלאומי ארצ'ס והפארק הלאומי קניונלנדס.
הם מצויים בשפע במונומנט הלאומי גרנד סטרקייס-אסקלנטה.
תצבירי תחמוצת הברזל המצויים באבן חול נאוואחו מופיעים במגוון רחב של צורות וגדלים.
צורתם נעה מכדורים לדיסקים, כפתורים, כדורי קוצים, צורות גליליות חלולות דמוי צינור, וצורות מוזרות נוספות.
אף שרבים מתצבירים אלו מותכים יחד כמו בועות סבון, רבים אחרים מופיעים כתצבירים נפרדים, שקוטרם נע מגודל של גרגיר אפונה לגודל של כדור טניס.
שטח הפנים של תצבירים כדוריים אלו יכול לנוע ממחוספס מאוד ועד חלק.
כמה מתצבירים אלו הם כדורים מחורצים עם תלמים סביב היקפם.
התצבירים המצויים בשפע באבן חול נאוואחו בנויים מאבן חול שגרגיריה הודבקו יחד באמצעות המטיט (Fe2O3) וגתיט (FeOOH).
תהליך השקיעה של שני מינרלים אלו באבן חול נאוואחו תואר לעיל בפסקה מוצא ומראה.
עדויות מוכיחות שפעילות של חיידקים תרמה ליצירה של חלק מתצבירים אלו.
תצבירים אלו הם המקביל הארצי לכדוריות ההמטיט המכונות "אוכמניות מאדים" או ליתר דיוק כדוריות מאדים שנתגלו על ידי רכב החלל אופרטוניטי במישור מרידיאני במאדים ב-2004.
אבן חול קוקונינו היא תצורה גאולוגית של סלעי משקע קשים יוצרת צוקים בגוון חום עד לבן מהפרם התיכון שמקורה בדיונות חול מאובנות.
התצורה נחשפת בחמש ממדינות ארצות הברית: בנבדה, בצפון אריזונה, בדרום מזרח קליפורניה בדרום יוטה, ובדרום מערב קולורדו כחלק מהאזורים הפיזיוגרפיים של רמת קולורדו ופרובינציית אגן ורכס בארצות הברית.
תצורה זו יוצרת אחת משכבות הסלע העליונות בשתי הגדות של הגרנד קניון.
יחידת סלע זו מכונה "קוורציט קוקונינו" (Coconino Quartzite) בדרום מזרח קליפורניה.
השם נקבע על ידי הגאולוג האמריקני נלסון דרטון (Nelson Horatio Darton; 1865–1948) ב-1910 על שם רמת קוקונינו, השוכנת מדרום לגרנד קניון במחוז קוקונינו באריזונה.
את השם לרמה טבע חוקר הטבע האמריקני קלינטון מריאם (Clinton Hart Merriam; 1855–1942) ב-1892 לשטח שבין מחנה בס (Bass Camp) לנקודת קוקונינו (Coconino Point), שתי נקודות תצפית על השפה הדרומית של הגרנד קניון.
קוקונינו היא מילה בשפת השבט האינדיאני הוואסופאי (Havasupai) שפירושה "מעט מים", ואכן האזור צחיח למדי ויורדים בו בממוצע בין 250 ל-300 מ"מ גשם לשנה.
אין בו כמעט מקורות מים גלויים משום שהמים מחלחלים באבן הגיר הנקבובית, השייכת לתצורת אבן גיר קאיבאב המכסה את מרבית הרמה.
במאמר שבו הגדיר דרטון את אבן חול קוקונינו הוא לא קבע מיקום מייצג לתצורה.
דרטון גם הגדיר את אבן חול קוקונינו כתצורה האמצעית ב"חבורת אוברי" (Aubrey Group), יחידה סטרטיגרפית שקיומה בוטל אחר-כך.
גיל התצורה נקבע על ידי הגאולוג האמריקני לווי נובל (Levi Fatzinger Noble; 1882–1964) בשנת 1923. הגבולות הגאוגרפיים נקבעו על ידי גילולי (Gilluly) וג'ון ריסייד (John Bernard Reeside; 1889–1958).
התצורה עברה בחינה מחדש על ידי הגאולוגים אדווין מקיי (Edwin Dinwiddie McKee; 1908–1984) ב-1938 ווינטרס (Winters) ב-1963. ב-1982 ביצע וורן המילטון (Warren Bell Hamilton) בחינה מחודשת ובחינה של התצורה.
ב-1990 קבע רון בלייקלי (Ron Blakey) את גבולות התצורה ואת החלוקה של התצורה לפרט הרדינג פוינט (Harding Point Member) ופרט אבן חול קייב פוינט (Cave Point Sandstone Member).
ב-1991 ביצעו הגאולוגים ג'יימס סוראוף (James E.
התצורה נוצרה לפני כ-280 מיליון שנים כאשר האזור הפך צחיח ודיונות חול עשויות קוורץ פלשו לתוך המדבר המתפשט ויצרו אזור נרחב של ימת חול (או גם אֶרְג) שגבולו הדרומי היה במדינת אריזונה של ימינו וגבולו הצפוני היה בקנדה.
רוחות שנשבו עיצבו את צורת הדיונות.
הדיונות התאבנו כאשר חדרו לתוכן תמיסות של קלציט וסיליקה ממי התהום ששימשו כחומר מילוט.
את צורתן המאובנת של הדיונות ניתן היה לראות בעיקר בשכבה העליונה של התצורה כשכיוונן דרומה, דבר המעיד על כך שהרוח נשבה אז בעיקר מצפון לדרום.
תנאי המדבר שיצר את תצורת אבן חול קוקנינו נמשכו בין 5 ל-10 מיליון שנים.
חלק מתצורת קוקונינו, בעיקר בגבול המזרחי של התצורה, מילאה בבוץ סדקים של תצורת הרמיט עליה היא שוכבת תוך אי התאמה.
על תצורה זו שוכבות, תוך אי התאמה, תצורת טורוויפ או תצורת אבן גיר קאיבאב.
תצורת הסלע בולטת במיוחד בדרום מזרח יוטה, אזור שבו ניתן לצפות בה בכמה פארקים ומונומנטים לאומיים, כולל הפארק הלאומי ציון, הפארק הלאומי קפיטול ריף, קמר סן רפאל והפארק הלאומי קניונלנדס.
ניתן לצפות בה גם בפארק הלאומי גרנד קניון שם היא יוצרת שכבת צוקים עבה שגונה לבן זהוב עד גוון שמנת בסמוך לשפת הקניון.
בדיונות החול המאובנות ניתן לראות תבניות שיכוב צולב של גרגירי קוורץ מעוגלים, ממוינים היטב ונטולי ברק דבר המוכיח שמקורם בשחיקה רוחית.
מים הנושאים גרגירי חול מסיעים אותם לאט יותר ועקב כך גורמים לפחות שחיקה.
כמו כן יש בתצורה כמויות קטנות של פצלת שדה אשלגנית.
מבנים שונים בתצורה מעידים על פעילות הרוח שיצרה את הדיונות: עקבות מאובנות של בעלי חיים דמוי לטאות ומה שנראה כמו עקבות של רב-רגליים ועקרבאים, גלונים, שיכוב צולב, סימני גלישה סיבובית (slump marks) וגומות שנוצרות מטיפות גשם.
עובי התצורה משתנה באזורים שונים משכבת צוקים בעובי 154 מטרים בדרום מזרח, והיא הולכת ונעשה דקה יותר כלפי צפון מערב שם עובייה 122 מטרים ועוד יותר כלפי מערב שם מגיע עובייה ל-45 מטרים.
פגיעת מטאוריט באבן חול קוקונינו כפי שאירעה במכתש המטאור באריזונה יצרה לכאטליריט (זכוכית סיליקה) כמו גם קואסיט וסטישהוביט (פולימורפים של סיליקה (SiO2) הנוצרים כאשר מופעל לחץ גבוה מאוד, כמו בעת פגיעת מטאוריט).
מקומות שבהם נחשפת אבן חול קוקונינו
תצורת אבן חול קוקונינו נחשפת במקומות הבאים:
אבן חול קוקונינו נחשפת בפארקים הבאים (רשימה חלקית):
בריאתנות ובעיית אבן חול קוקונינו
בריאתנות היא מערכת אמונות שלפיהן היקום, כדור הארץ, החיים והאדם נבראו על ידי אלוהים, אשר ביהדות, בנצרות ובאסלאם מזוהה עם האל המונותאיסטי.
המונח העברי נטבע כתרגום של המונח האנגלי Creationism, שנכנס לראשונה לשימוש בארצות הברית בשנות ה-20 של המאה ה-20, בעיקר בקרב נוצרים, לציון אמונה בבריאת יקום בן כמה אלפי שנים על פי הפשט של ספר בראשית.
העמדה הבריאתנית הדתית-שמרנית ביהדות מבוססת על פשט המקרא, ובנצרות גם על הברית החדשה.
לפי עמדה זו נברא כל היקום על ידי אלוהים בשישה ימים, לפני מעט פחות מ-6,000 שנה (על פי הלוח היהודי המקובל) או לפני מעט יותר מ-6,000 שנה (על פי הספירה הנוצרית המקובלת).
לבריאתנים יש הסבר שונה לגמרי לתקופת ודרך היווצרות השכבות.
כמו שתיאר סטיב אוסטין (Steve Austin), גאולוג מהמכון למחקר הבריאה (Institute for Creation Research), בספרו "גרנד קניון: יד זיכרון לקטסטרופה" ("Grand Canyon: Monument to Catastrophe") כדלהלן: שכבת סלעי היסוד נבראו על ידי אלוהים ישירות בתחילת שבוע הבריאה.
הקבוצה השנייה: חבורת העל של הגרנד קניון נוצרה בהשקעה באגן ימי ופעילות טקטונית באמצע שבוע הבריאה.
שתי קבוצות אלו היוו את פני כדור הארץ כאשר התרחש המבול שממנו ניצל רק נח והדיירים האחרים ששכנו בתיבת נח.
ואז תוך השנה שבה היו כל פני כדור הארץ מכוסים במים הושקעו תוך ימים כל השכבות של הקבוצה השלישית מהפלאוזואיקון (כולל אבן חול קוקונינו).
להוכחות טענותיהם מצביעים הבריאתנים על העובדה שאכן מרבית שכבות הסלע מהפלאוזואיקון הושקעו בסביבה ימית.
אבן גיר, כמו בתצורת רדוול או באבן גיר קאיבאב למשל, נוצרת רק בסביבה ימית, כמו כן מוצאים מאובנים של בעלי חיים ימיים בשכבות אלו.
יש רק בעיה אחת במודל זה, אבן חול קוקונינו.
לפי כל הסימנים נוצרה תצורת אבן חול קוקונינו, השוכנת בין שתי תצורות שנוצרות בים, על פני היבשה מהתאבנות דיונות, והסכמה להשערה זו מכשילה את תאוריית המבול.
משום כך, דוחים בריאתנים את ההשערה המקובלת על דרך היווצרות אבן חול קוקנינו וטוענים כי גם היא נוצרה בים.
משום כך חלק גדול מהמאמרים המופיעים ברשת האינטרנט והמוקדשים לתצורת אבן חול קוקונינו נכתבו על ידי בריאתנים ובהם הם מתפלמסים עם ההוכחות לכך שסביבת ההיווצרות הייתה יבשתית ולא ימית, או על ידי גאולוגים מן השורה המפריכים את טיעוניהם.
שהאב א-דין אבו אל-פדל אחמד בן נור א-דין עלי בן מוחמד בן עלי בן מחמוד בן אחמד בן חג'ר בן אחמד אל-עסקלאני אל-כנאני היה מגדולי חכמי הדת האסלאמיים בימי הביניים, מומחה בתחום החדית', היסטוריון ומשורר, שכיהן כשופט הראשי (قاضي القضاة) של האסכולה השאפעית במצרים.
מומחיותו בתחום החדית' הקנתה לו את הכינויים "שייח' האסלאם" (شيخ الإسلام) שמשמעותו "מנהיג האסלאם", וכן "אמיר המאמינים בחדית'" (أمير المؤمنين في الحديث) שמשמעותו "מנהיג אומת מאמיני (האסלאם) בתחום החדית'".
בהיסטוריה של יהודי קהיר נודע בשל שני אירועים משפטיים בהם היה מעורב.
אבן חג'ר אל-עסקלאני נולד ב-22 בשעבאן 773 לפי הלוח המוסלמי (28 בפברואר 1372) בקהיר למשפחת סוחרים אמידה משבט כינאנה (كنانة; ארד אל-כינאנה - أرض الكنانة - כינוי למצרים).
משפחתו גרה בעברה באשקלון והיגרה למצרים קרוב למאתיים שנה לפני הולדתו, לאחר שאשקלון נכבשה בשנת 1187 מידי ממלכת ירושלים הצלבנית על ידי צלאח א-דין, שהרס אותה וגירש את אוכלוסייתה.
השם "אל-עסקלאני" (האשקלוני) מעיד על מקום מוצאה של המשפחה.
אביו, נור א-דין עלי, היה חכם דת שאפעי ומשורר.
בגיל שש כבר היה יתום משני הוריו, ולפי עדותו, גידלה אותו אחותו, שהייתה מבוגרת ממנו בשלוש שנים בלבד.
האפוטרופוס העיקרי שלו היה א-זכי אל-ח'רובי.
בהיות אבן חג'ר בן 11, לקח אותו אל-ח'רובי לחג' במכה, שם היה כבר פעם אחת קודם לכן עם אביו.
הם חזרו למצרים כעבור שנתיים, ואל-ח'רובי נפטר זמן קצר לאחר מכן.
כמקובל אצל מעמדות הביניים העליונים בקרב המוסלמים באותה תקופה, בני משפחתו גילו עניין רב בלמדנות בתחום הדתי, גם אם לא עסקו בכך באופן מקצועי.
אבן חג'ר החל את לימודיו כשהיה בן 5, גיל שנחשב למאוחר יחסית.
ייתכן שיתמותו הייתה גורם שעיכב את התחלת לימודיו.
הוא שינן את הקוראן בהיותו בן 9.
אבן חג'ר, שברבות הימים נודע כמלומד בתחום החדית', שופט והיסטוריון, החל את צעדיו הראשונים במחקר החדית' בגיל 20. שלוש שנים מאוחר יותר, הוא החליט להקדיש את עצמו לחלוטין לחקר החדית'.
בסופו של דבר, עבודת חייו בתחום זה מהווה את הסיכום הסופי של מדע החדית' והופכת אותו לאחד הנציגים הגדולים ביותר של החוכמה הדתית המוסלמית.
ניתן למצוא שבחים רבים לידענותו המופלגת בספרי ההיסטוריוגרפים של תקופתו.
בהיותו כבן 25, נשא לאישה את בתו של המפקח על הצבא (נאט'ר אל-ג'יש) עבד אל-כרים בן אחמד.
היו אלה נישואין למשפחה מכובדת מאוד, ובעקבותיהם הוא עבר לגור מהבית בו נולד לארמון של משפחת אשתו, בו חי עד סוף ימיו.
מאוחר יותר נשא נשים נוספות, אך אף אחת מנשותיו האחרות לא הובאה לאותו ארמון לחיות במחיצתה של אשתו הראשונה.
אישה זו ילדה לו רק חמש בנות, וכולן נפטרו לפניו.
מבתו הבכירה נולד לו נכד, שעשה לעצמו במידה מסוימת שם של מלומד, אך לא הגשים את תקוותו של אבן חג'ר ליורש מתאים.
אותו נכד עורר את כעסו של תלמידו של אבן חג'ר, א-סח'אוי, משום שהרשה לעצמו לתקן שגיאות, כביכול, בעבודה של סבו.
מנשותיו המאוחרות יותר ילדה לו שפחה לשעבר של אשתו הראשונה בן.
היה זה בנו היחיד שנשאר בחיים, אך הוא לא היה מוכשר למשרות הלמדניות אליהן ניסה אביו לדחוף אותו, וגם לא ידע לנהל היטב את ענייניו הכספיים.
הבן הזה אף מתואר כמגרעת היחידה שהייתה לאבן חג'ר, בתוך דברי שבח והלל שהורעפו על אבן חג'ר עצמו.
ככלל ניתן לומר שחיי המשפחה של אבן חג'ר היו שרשרת של אכזבות גדולות.
את החודשים שלאחר נישואיו הראשונים בילה באלכסנדריה, בלימודים ובמחקר.
בשנה שלאחר מכן למד בארץ ישראל ובסוריה.
בשנת 803 (1400) הוא חזר מסוריה, ובכך הסתיימו מסעות הלימודים שלו.
מאוחר יותר יצא מספר פעמים לחג', ביקר שוב בתימן ב-806 (1483), וקיבל על עצמו מסע הטפה בסוריה ב-836/7 (1432/3) במסגרת הפמליה של הסולטאן ברסבאי.
הקריירה המקצועית שלו החלה בהוראה.
מאוחר יותר החל בקריירה מקצועית של מורה במספר מדרסות, ובסופו של דבר נתמנה לראש מוסד בשם "אל-ח'אנקאה אל-ביברסיה" ולאחראי גם על ענייני ההוראה וגם על ענייני המנהלה.
במשרה זו הוא החזיק, עם הפסקות קצרות, עד שנת 849 (1445).
בסך הכול כיהן במשרה זו כ-31 שנה.
בנוסף לכך שימש בתפקידים רבים אחרים, כגון מופתי, מטיף, ואפילו ספרן.
את תהילת הנצח שלו בעולם המוסלמי הוא השיג בזכות עבודותיו הרבות, בעיקר בתחום מדע החדית', בהן הושקעו זמן ועבודה רבה.
בשנת 827 (1423) נתמנה אבן חג'ר לראשונה לשופט.
הוא כיהן בתפקיד זה תשע פעמים.
שמונה פעמים הודח מהתפקיד ולאחר מכן מונה מחדש, עד לעזיבתו הסופית את התפקיד ב-25 בג'ומאדא אל-אאח'רה 852 (26 באוגוסט 1448), חודשים מועטים לפני שנפטר ב-28 בד'ו אל-חיג'ה 852 (22 בפברואר 1449).
אם מצרפים את כל תקופות כהונתו, הן מסתכמות ביחד בכ-21 שנים, בהן כיהן כשופט ראשי של האסכולה השאפעית במצרים ובסוריה, מאחר שבתקופה זאת הוחל לראשונה במינוי ארבעה שופטים ראשיים על ידי הסולטאן, כלומר שופט ראשי אחד מכל אחת מאסכולות ההלכה של האסלאם הסוני.
ייתכן שזה נעשה על ידי הסולטאן כדי לחזק את שליטתו לפי העיקרון של "הפרד ומשול", וייתכן שזו גם הסיבה למינויים ולהדחות התדירים של השופטים.
תלמידו של אבן חג'ר, א-סח'אוי, מתח ביקורת על אבן חג'ר משום שהשלים עם הקו הזה של הסולטאן.
לאבן חג'ר הוצעה לראשונה משרת שופט בתימן בשנות צעירותו, אך הוא לא קיבל את ההצעה.
תלמידו של אבן חג'ר, א-סח'אוי, טוען שגם בשנים מאוחרות יותר היה אבן חג'ר נחוש בהחלטתו לא לקבל משרה של שופט, אף על פי שזו הוצעה לו.
הוא גם לא נענה להפצרותיו של השופט ג'לאל א-דין אל-בלקיני לקבל עליו משרת שיפוט.
מאוחר יותר הטיל עליו הסולטאן אל-מואייד (المؤيد) לטפל במשפט מסוים, ואז נוצר מצב שבו הוא כיהן, בניגוד לרצונו, כשופט מן המניין יחד עם ג'לאל א-דין אל-בלקיני.
הוא נכנס ממש למשרת שופט רק כשהוצע לו לכהן בה באופן עצמאי, כלומר כראש השופטים (משרת القضاء الأكبر), כלומר כאשר נתמנה לשופט הראשי (قاضي القضاة) של האסכולה השאפעית.
ההיסטוריוגרפים המוסלמיים שמזכירים את המינוי, כולל אבן חג'ר עצמו, מזכירים אותו בדרך כלל במשפט קצר ותמציתי, מבלי לפרט את הרקע והסיבות למינוי.
אל-מקריזי מציין שאבן חג'ר היה אז מופתי דאר אל-עדל ושהוא מונה במקום אל-בלקיני.
א-סח'אוי מתאר את המינוי בצורה מפורטת יותר, לאחר תקופה ארוכה שבה סירב אבן חג'ר להתמנות כשופט.
גם הוא מציין שאבן חג'ר מונה במקום אל-בלקיני.
אבן חג'ר אמר שהוא חטא כלפי עצמו כאשר ציית להם.
אבן חג'ר הודח לראשונה ממשרת השופט השאפעי הראשי ב-8 בד'ו אל-קעדה 827 (1 באוקטובר 1424), כ-11 חודשים מאז מינויו הראשון.
להדחה זו מתייחסים ההיסטוריוגרפים המוסלמים, כולל אבן חג'ר עצמו, בצורה תמציתית יבשה, מבלי לפרט את הסיבות.
באותה שנה לפי הלוח המוסלמי, 827 (1423/4), נקט אבן חג'ר עמדות שאינן הולכות בתלם בעניינים שאינם שיפוטיים, כאשר מתח ביקורת חריפה על הכוונה להעלות את מס הזכאה ועל מצבה הכלכלי של מצרים בכלל.
דעתו התקבלה, והסולטאן אל-אשרף סיף א-דין ברסבאי נמנע מהעלאת המס.
אבן חג'ר גם תקף בחריפות את שיטת המונופולין ואת ממציאה באותה תקופה, שר האוצר, האמיר ג'והר קנקבאי, שהיה חביבו של הסולטאן אל-אשרף סיף א-דין ברסבאי והייתה לו השפעה עליו.
א-סח'אוי מעיד שמורו, אבן חג'ר, מתח ביקורת על השלטון הממלוכי, שהתדרדרותו גרמה למעשי עוול רבים, אשר אבן חג'ר, בתור שופט, לא יכול היה להושיע נגדם.
הוא גם תקף בחריפות את המוחתסב והממונה על הווקף, עיני.
ייתכן שעל רקע עמדותיו הביקורתיות הודח אבן חג'ר ב-20 ברביע אל-אוול 827 (21 בפברואר 1424 למשך פחות משבועיים ממשרתו כמורה הלכה לפי האסכולה השאפעית במסגד אל-מאידי.
יחד עם זאת יש טענה שאבן חג'ר היה זהיר ביותר כאשר השמיע דברי ביקורת.
אבן חג'ר מונה שנית לשופט השאפעי הראשי ב-2 ברג'ב 828 (20 במאי 1425), כלומר כשמונה חודשים לאחר הדחתו.
הוא עצמו ציין שמונה במקום אל-הרוי.
אל-מקריזי גם כן מזכיר את החילופים וגם הוא מציין שהסיבה הייתה שאל-הרוי היה מושחת מאוד.
א-סח'אוי מצטט גם הוא, כמו אבן חג'ר, את שבחיו של אותו שופט חנבלי.
המינוי השני, כמו המינוי הראשון, אינו מוזכר כלל אצל אבן תע'רי ברדי בספרו "א-נוג'ום א-זאהרה".
אבן חג'ר הודח בפעם השנייה ב-26 בצפר 833 (24 בנובמבר 1429), פחות מחמש שנים לאחר מינויו בשנית.
אבן חג'ר מזכיר את ההדחה בתוך סדרה של מינויים והדחות, מבלי לציין את הסיבות.
כך נוהגים גם אל-מקריזי ואבן תע'רי ברדי.
א-סח'אוי מזכיר את ההדחה במשפט קצר, מבלי לפרט סיבות, ומציין שהחליף אותו עלם א-דין אל-בלקיני.
אבן חג'ר מונה בשלישית לשופט השאפעי הראשי ב-26 בג'ומאדא אל-אולא 834 (9 בפברואר 1431, כשנה ורבע לאחר הדחתו.
אבן חג'ר מציין זאת ומזכיר שזאת הפעם השנייה שהוא הוחזר למשרה זו, אך לא מוסיף דבר על הרקע והסיבות.
אל-מקריזי מציין את החלפת בעל התפקיד מבלי להוסיף דבר.
אבן תע'רי ברדי אינו מזכיר כלל את המינוי.
א-סח'אוי מזכיר את המינוי ותו לא.
ההדחה השלישית הייתה ב-5 בשוואל 840 (12 באפריל 1437), למעלה משש שנים מאז המינוי השלישי.
זוהי ההדחה הראשונה אליה מתייחס אבן חג'ר בצורה מפורטת יותר, כשהוא מרמז לחילוקי דעות עם הסולטאן, אם כי הוא משאיר את הדברים סתומים.
אבן חג'ר מספר שב-1 בשוואל 840 (8 באפריל 1437) שלח אליו הסולטאן שליח כדי שידבר איתו על כך שיעשה דבר-מה, אך הוא נמנע מלעשות זאת, וכעבור ארבעה ימים, ב-5 בשוואל 840 (12 באפריל 1437) הוא הודח, ועלם א-דין אל-בלקיני מונה במקומו.
אבן חג'ר אינו מפרט מה רצה הסולטאן שיעשה ואינו מפרט מדוע נמנע מלעשות זאת, אך ייתכן שיש בנסיבות ההדחה משום ראיה לכך שאבן חג'ר דחה כל ניסיון התערבות של השלטון בענייני השיפוט.
אל-מקריזי, בניגוד לאבן חג'ר, מדווח שוב בצורה תמציתית וללא הסברים על הדחת אבן חג'ר ועל מינוי אלבלקיני במקומו.
כך גם אבן תע'רי ברדי.
גם א-סח'אוי מזכיר את ההדחה מבלי לפרט דבר נוסף כלשהו.
המינוי הרביעי של אבן חג'ר לשופט השאפעי הראשי היה ב-6 בשוואל 841 (2 באפריל 1438), שנה לאחר הדחתו השלישית.
אבן חג'ר עצמו חוזר הפעם לשיטה הקודמת של דיווח תמציתי ביותר, ללא רקע וללא סיבות.
אל-מקריזי מדווח על מינויו של אבן חג'ר במקום אל-בלקיני, ומוסיף שאבן חג'ר היה צריך לשלם מכספו הוא לאל-בלקיני עבור החילופים האלה, שכן הסולטאן אסר על הוצאת כספים מאוצר המדינה לצורך זה, כמקובל, משום שהאמין שהדבר הוא בבחינת חטא הגורם למקרי מוות רבים בממלכתו.
גם אבן תע'רי ברדי מספר אותם דברים.
א-סח'אוי מזכיר את המינוי מחדש מבלי להוסיף דבר בקשר לכך, אך הוא מספר שמספר חודשים לאחר מכן, ב-9 ברביע א-ת'אני 842 (אוקטובר 1438), היו בארמון חילופי דברים בקשר לשופטים, ואז אמר אבן חג'ר: "הדחתי את עצמי".
הסולטאן השיב לו: "החזרתי אותך", ואבן חג'ר הסכים לכך.
לדבריו היו באותה שנה דין ודברים בין אבן חג'ר, בהיותו השופט השאפעי הראשי, לבין השופט החנפי הראשי, סעד א-דין סעד א-דירי.
בעקבות אותם דין ודברים התפטר אבן חג'ר, אך הסולטאן החזיר אותו למשרת השופט, ועוד הוסיף לו תפקידי פיקוח על הקדשים.
אל-מקריזי מספר גם על אירוע נוסף שקרה בשנת 843 1439/40, כאשר הסולטאן זימן את האמירים ואת ארבעת השופטים הראשיים של ארבע האסכולות לישיבת חירום על רקע גילויים של מרי בדמשק.
שניים מהשופטים הראשיים הגיעו לישיבה, אך אבן חג'ר והשופט הראשי החנבלי איחרו, והסולטאן כעס על כך והחל את הישיבה בלעדיהם.
כאשר הגיעו שני המאחרים וביקשו רשות להיכנס, הם לא הורשו, והסולטאן נתן ביטוי לכעסו על כך שאיחרו.
כעבור למעלה משנתיים, במוחרם 844 (יוני 1440), הודח אבן חג'ר שוב.
הפעם הייתה ההדחה למשך כחודש בלבד, והוא נתמנה שוב ב-26 בצפר 844 (27 ביולי 1440).
אבן חג'ר עצמו אינו מזכיר את ההדחה הרביעית ואת המינוי מחדש בפעם החמישית.
לעומת זאת אל-מקריזי מספר את הדברים בפרוטרוט, אם כי התאריכים אצלו קצת שונים.
לדבריו, ביום האחרון של מוחרם 844 (1 ביולי 1440), נצטווה אבן חג'ר להישאר בביתו, כלומר הושם במעין מעצר בית.
אל-מקריזי מודה על כך לאל, משום שלדבריו אף אחד אינו יכול להשתוות בידע שלו לאבן חג'ר.
הסיבה לאירועים אלה הייתה שאחד מסגניו, בהאא א-דין אבו אל-ברכאת אל-היתמי, הוציא פסק דין בקשר לקיום צוואה ומינוי אפוטרופוס.
הוגש ערעור לסולטאן על פסק הדין, ואכן הסתבר שהפסיקה הייתה לא לרוחו של הסולטאן, עד כדי כך שהוא הכניס אותו למאסר.
על רקע זה היו רינונים על אבן חג'ר, והדבר הביא אותו למעצר בית, שהיה סימן להדחה.
בסופו של דבר הטיל הסולטאן על אחד האמירים לבדוק את הפרשייה.
הבדיקה העלתה שלא היה פגם בפסק הדין, ובעקבות זאת שוחרר אל-היתמי, ואבן חג'ר הוחזר לתפקידו.
אבן איאס מספר רק שאבן חג'ר הודח בשנת 844 (1440), ושהתגובה על כך מצד אבן חג'ר (שכאמור היה גם משורר) הייתה באומרו:
أهدي له قطّ ولا قدر شاةהוי הסולטאן, אל תאזין לדברי המלעיזים בעניין השופט שלך.
באלוהים, לא שמענו שאיש קיבל במתנה חתול, בעוד שלא יכול היה [להשתלט על] שה.
נראה שיש בדברים אלה משום ביקורת מצדו של אבן חג'ר על החלטה פזיזה של הסולטאן להביא להחלפתו, החלטה שהתבססה על דברי לעז וגרמה למינוי מישהו שאינו מתאים למשרה, אליבא דאבן חג'ר.
אבו איאס מוסיף שההדחה הייתה לזמן קצר, ושאבן חג'ר הוחזר לתפקידו.
הוא אינו מפרט את הסיבות.
א-סח'אוי מספר על ההדחה ועל המינוי מבלי לפרט את הסיבות.
הוא מציין רק שאבן חג'ר מונה מחדש עקב שתדלנותו של תלמידו, א-נאצר בן מוחמד בן א-סולטאן, ושיום מינויו של אבן חג'ר מחדש היה יום גדול.
על כך ועל הסיבות לכך מספרים רק אבן חג'ר עצמו ותלמידו א-סח'אוי, אך כל אחד מביא גרסה שונה לחלוטין.
אבן חג'ר הביא בפרוטרוט את הסיבות ואת שרשרת האירועים מההדחה עד מינויו מחדש.
הוא מספר שסכסוך פרץ בין שתי אחיות מסוריה בעניין הפיקוח על הקדש של אביהן.
השופט השאפעי של דמשק פסק ששתיהן גם יחד תפקחנה על ההקדש, אך זמן קצר לאחר מכן פסק שופט אחר שהבכורה תפקח על ההקדש והצעירה לא.
התקיים דיון בעניין אצל הסולטאן, שנוכח בסתירה שבין שתי הפסיקות, ולפיכך הטיל על אבן חג'ר לבדוק את העניין ולבטל את פסיקתו של השופט השני.
אבן חג'ר בדק, ונוכח לדעת שאין סיבה לבטל את הפסיקה הזאת.
התוצאה הייתה שהסולטאן החליט להדיח את שני השופטים.
כאשר נודע הדבר לאבן חג'ר, ישב בביתו ולא נפגש עם איש.
משמעות הדבר הייתה, כפי הנראה, התפטרות.
כעבור שלושה ימים שלח אליו הסולטאן שליח עם הודעה שעליו להיפגש איתו.
אבן חג'ר נפגש עם הסולטאן וסיפר לו את כל הסיפור.
הסולטאן סלח לו, התנצל בפניו והחזירו לתפקידו.
תחילה היה אבן חג'ר נחוש בדעתו לא לקבל חזרה את התפקיד, אך נכנע לאחר איומים חריפים על רכושו, משפחתו וכבודו.
לאחר מכן לחצו עליו לחדש את הפסיקה של השופט הראשון, כלומר, בעצם לבטל את הפסיקה של השופט השני, שהוא הדבר בו רצה הסולטאן.
בסופו של דבר הוא מצא צידוק להיענות לכך.
א-סח'אוי סיפר, לעומת זאת, שהוא לא בטוח שההתרחשויות היו במצרים ולא בוולאיה אחרת, שהסולטאן החליט לתת לאחד האמירים את הפיקוח על הקדש כלשהו, לאחר שאבן חג'ר החזיר לעצמו את הפיקוח עליו.
הגיע אליו שליח מטעם הסולטאן, שאיים עליו כי עליו להיענות לכך, ולא...
השליח השתתק ולא סיים את המשפט.
אבן חג'ר החליט לא להמתין והדיח את עצמו באומרו: "מעידת החמור הייתה בגלל חמדנותו של הנוהג בו." הסולטאן אישר את הדחת אבן חג'ר ושלח אליו שליח כדי שיבוא להיפגש איתו.
הוא נפגש איתו כעבור יומיים, ואבן חג'ר הביא את נימוקיו בפני הסולטאן, שמחל לו והחזיר אותו למשרת השופט הראשי של המד'הב השאפעי.
קודם לכן החליט אבן חג'ר לא להסכים לחזור לתפקיד, אך השופט של המד'הב המאלכי, שהיה אחד מתלמידיו, יעץ לו לא לסרב, כדי שרכושו, משפחתו וכבודו לא ייפגעו.
אבן חג'ר קיבל את העצה והסכים להתמנות מחדש.
ההדחה הזאת נמשכה כשעה אחת בלבד.
על הדחה זו מספר רק אבן חג'ר עצמו, והוא מספר זאת בפרוטרוט.
התופעה החריגה בסיפור זה היא שאבן חג'ר מספר אותו בגוף ראשון.
בשאר המקרים הוא השתמש, לפחות חלקית, בגוף שלישי, כאילו שהוא מספר את הדברים על מישהו אחר, כשהוא מכנה את עצמו كاتبه (מילולית: "כותבו") דהיינו: "כותב ספר זה".
ייתכן שיש בכך משום סימן ליחס רגשי מיוחד אל האירועים הפעם.
אחד מפקידי הסולטאן בא לאבן חג'ר וציווה עליו להישאר בביתו.
אבן חג'ר מציין שזהו רמז להדחה.
כעבור שעה או פחות הגיע שליח אחר של הסולטאן ואמר שהסולטאן התחרט ואינו רוצה להדיחו.
הסיבה לכך הייתה שאחד מסגניו של אבן חג'ר פסק דבר-מה שהסולטאן פקפק בנכונותו, ולכן זימן אותו עם מספר עדים.
הסולטאן מצא סתירות בדברי העדים.
הוא כעס, ציווה לאסור את הסגן והדיח את השופט הבכיר, דהיינו את אבן חג'ר.
לאחר מכן חזר בו והורה לשחרר את הסגן.
אבן חג'ר כעס ולא הסכים להחזיר את הסגן לתפקידו כל עוד הסולטאן לא יכריז על כך בפניו.
בסופו של דבר אכן החזיר הסולטאן אותו סגן לתפקידו.
אבן חג'ר הודח בפעם השביעית ב-11 במוחרם 849 (19 באפריל 1445), פחות משנה לאחר המינוי השביעי.
גם על ההדחה הזאת מספר אבן חג'ר בפרוטרוט:
המינרט של אל-מדרסה אל-פח'ריה התמוטט.
לפני ההתמוטטות נטה המינרט מעט, ותושבי האזור הוזהרו שהוא עלול להתמוטט, אך לא שעו לאזהרה.
כאשר התמוטט המינרט, היו נפגעים רבים, הרוגים ופצועים, ונגרם גם נזק לרכוש.
הדבר נודע לסולטאן, שכעס מאוד.
הוא ביקש שיביאו אליו את האחראי על המדרסה וכעס עליו מאוד.
האחראי על המדרסה היה גם אחד מסגניו של השופט הראשי של המד'הב השאפעי, דהיינו אבן חג'ר.
הסולטאן חשב שאבן חג'ר ממונה עליו גם כאחראי על המדרסה, ולכן תקף את אבן חג'ר בדברים על רשלנותו.
לאחר מכן נודע לסולטאן שאבן חג'ר אינו נושא באחריות למדרסה.
אחר כך הסית מישהו את הסולטאן נגד אבן חג'ר וייחס לאבן חג'ר דברים בגנותו של הסולטאן.
הסולטאן כעס מאוד ושלח אליו שליח שיודיע לו כי הוא מודח וכי עליו לשלם כופר עבור האנשים שנהרגו בהתמוטטות המינרט.
גם א-סח'אוי מספר על השתלשלות האירועים הזאת בפרוטרוט.
הוא מוסיף ומספר שלאחר ההדחה המשיך הסולטאן להתנכל לאבן חג'ר, והוציא מידיו גם את משרותיו ב"אל-ח'אנקאה אל-ביברסיה".
אבן תע'רי ברדי, לעומת זאת, מזכיר את ההדחה ללא פירוט.
אבו איאס מזכיר את ההדחה ואת מינוי מוחמד אל-קאיאתי, ומצטט שיר שנכתב בגנות אל-קאיאתי, מתוך הערצה לאבן חג'ר.
המינוי השמיני היה ב-5 בצפר 850 (2 במאי 1446), כלומר כשנה מההדחה השביעית.
אבן חג'ר, א-סח'אוי ואבן תע'רי ברדי מזכירים את המינוי במשפט אחד ומציינים שהוא בא בעקבות פטירתו של השופט השאפעי הראשי הקודם.
בהערת שוליים ארוכה בספרו של אבן חג'ר, מספר אבראהים אל-בקאעי על שתדלנותו ופעולתו הערמומית למען מינויו של אבן חג'ר מחדש.
הוא מספר שהסולטאן סירב באותו הזמן לשמוע על אבן חג'ר, ודיבר בו סרה.
אל-בקאעי הציע לאבן חג'ר להביא לידיעת הסולטאן שהוא אינו רוצה להתמנות שוב למשרת שופט.
אבן חג'ר החליט מספר פעמים לעשות זאת, אך בכל פעם הפריע לו בנו אל-בדר מוחמד, היות שרצה שאביו בכל זאת יתמנה.
ב-2 בצפר 850 (30 באפריל 1446) הפציר אל-בקאעי באבן חג'ר לעשות זאת, ואז אמר אבן חג'ר: "מחר אכתוב פתק ואשלח אותו אתך אל הסולטאן." אל-בקאעי אומר שלא הייתה לו ברירה, כי הרי הוא שיעץ לאבן חג'ר.
למחרת הלך אל-בקאעי עם הפתק ופגש באבו אל-ח'יר, ששכנע את הסולטאן למנות את עלם א-דין אל-בלקיני.
אבו אל-ח'יר השתדל למנוע מאל-בקאעי להיפגש עם הסולטאן, מחשש שאל-בקאעי בא כדי להשתדל למען מינויו של אבן חג'ר, אך הפגישה עם הסולטאן התאפשרה כאשר הסולטאן יצא החוצה לתפילת הצהריים.
לסולטאן נמסר כי אל-בקאעי מבקש לדבר איתו.
הסולטאן שאל את אל-בקאעי מה יש לו לומר, ואל-בקאעי השיב שהמקום אינו מתאים לשיחה ביניהם, אך הסולטאן עמד על כך שאל-בקאעי יאמר מה שיש לו להגיד.
ברגע שאל-בקאעי הזכיר את אבן חג'ר, כעס הסולטאן מאוד.
הוא נכנס בכעס לאולם ונפגש עם האנשים שהיו שם.
אלה שאלו את אל-בקאעי: "מדוע הסולטאן כועס?
נראה כאילו שאלת אותו על אבן חג'ר." אל-בקאעי השיב כי רק אמר שאבן חג'ר אינו רוצה במשרה של שופט, והסולטאן כעס ואמר: "מה יש לו שהוא אינו רוצה לקבל ממני [את המשרה]?!
ההדחה השמינית והמינוי התשיעי והאחרון
ההדחה השמינית הייתה בסוף חודש ד'ו אל-חיג'ה 850 (מרץ 1447), קרוב לשנתיים לאחר המינוי השמיני.
אבן חג'ר אינו מזכיר אותה ואינו מתייחס אליה.
א-סח'אוי מזכיר הדחה זו בצורה מתומצתת ביותר, מבלי להוסיף פרטים כלשהם.
אבן תע'רי ברדי מזכיר רק שב-1 במוחרם 851 (19 במרץ 1447) מונה עלם א-דין צאלח אל-בלקיני במקום אבן חג'ר, לאחר הדחתו.
אבן חג'ר מוּנה בפעם התשיעית והאחרונה ב-8 ברביע א-ת'אני 852 (11 ביוני 1448), פחות משנתיים וחצי לאחר ההדחה השמינית.
על המינוי הזה מספרים אבן תע'רי ברדי וא-סח'אוי בקצרה ואומרים שהוא בא לאחר הדחת קודמו בתפקיד, א-ספטי.
ההדחה התשיעית או התפטרותו ופטירתו
גרסאות שונות מציגות את פרישתו התשיעית כהדחה או כהתפטרות ב-25 בג'ומאדא א-ת'אניה 852 (26 באוגוסט 1448), כחודשיים לאחר המינוי התשיעי.
אבן תע'רי ברדי מספר שאבן חג'ר הפעם התפטר, כלומר הדיח את עצמו מהתפקיד, ולא חזר אליו עד שנפטר, אך הוא אינו מציין את הסיבות לכך.
א-סח'אוי מזכיר את עזיבתו את התפקיד בקצרה בספרו "א-ד'יל עלא רפע אל-אצר בע'ית אל-עלמאא' וא-רואה" ומציין שם שאל-בלקיני החליף אותו, ושלאחר מכן אבן חג'ר ניתק לחלוטין כל מגע עם משרת השופט, בגלל התסכול והסבל הרבים שהמשרה גרמה לו במשך 21 שנות כהונתו, בהן בכל פעם הודח והוחזר, עד שפרש סופית.
א-סח'אוי מצטט את אבן חג'ר שאמר כי לא נותרה בגופו אף שערה שמסכימה לעיסוק הזה.
לעומת זאת בספרו "א-תבר אלמסבוכ פי ד'יל א-סלוכ" מספר א-סח'אוי בפרוטרוט על הפרישה האחרונה, אך גרסתו שונה מגרסת אבן תע'רי ברדי, שלפיה אבן חג'ר התפטר.
לפי א-סח'אוי, אבן חג'ר הודח כאשר אחד המשפטים הובא לפני הסולטאן, והסולטאן אמר לאבן חג'ר שיפעל בעניין זה לפי השריעה.