tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המינימליסטים אינם טוענים שהתנ"ך הוא חסר תועלת כמקור היסטורי; אלא, הם מציעים שהשימוש הנכון בו הוא בהבנת התקופה שבה הוא נכתב, תקופה שחלקם ממקמים בתקופה הפרסית (מאות 5–4 לפני הספירה) ואחרים בתקופה ההלניסטית (מאות 3–2 לפני הספירה).
הטענה השנייה היא ש"ישראל הקדומה" כשלעצמה היא רעיון שקשה להגדיר במונחים של היסטוריוגרפיה.
ראשית, ישנה ישראל האידיאלית שיצרו מחברי התנ"ך – "ישראל המקראית".
במילותיו של נילס פיטר למצ'ה:
חוקרים מודרניים לקחו היבטים של ישראל המקראית, וחיברו אותם עם נתונים ממקורות ארכאולוגיים ולא מקראיים כדי ליצור גרסה משלהם של "ישראל הקדומה".
לשניהם אין קשר רב עם הממלכה שנהרסה על ידי אשור בערך בשנת 722 לפני הספירה, "ישראל ההיסטורית".
הנושאים האמיתיים לכתיבת היסטוריה בתקופה המודרנית הם או ישראל ההיסטורית הזו או ישראל המקראית, הראשונה היא מציאות היסטורית והשנייה היא יצירה אינטלקטואלית של מחברי המקרא.
קשורה לכך ההבחנה כי חוקרי המקרא המודרניים ריכזו את תשומת לבם אך ורק בישראל, ביהודה ובהיסטוריה הדתית שלהן, תוך התעלמות מהעובדה שאלו היו רק חלק די זניח ממכלול רחב יותר, שכלל ממלכות וערי מדינה נוספות באזור.
אסכולות דומות צמחו גם בחקר תולדות האסלאם, התקופה המוסלמית המוקדמת וההיסטורִיּוּת של מוחמד; חקר הנצרות וההיסטורִיּוּת של ישו.
האסכולה הרוויזיוניסטית בלימודי האסלאם – אסכולה בחקר האסלאם, המטילה ספק בנרטיבים המוסלמיים המסורתיים על מקורות האסלאם.
תאורית המיתוס של ישו – תאוריה הטוענת שסיפור צליבת ישו ב הוא מיתולוגי, ולא קרה במציאות.
האסירה X הוא סרט תיעודי של תאגיד השידור הישראלי משנת 2023. הסרט עוסק ביוצרת מיכל בן חורין שראיינה רוצחים סדרתיים ופשעים ובהם צ'ארלס מנסון וריצ'רד רמירז.
הסרט עוסק גם באביה החורג של בן-חורין, איש המודיעין והרוצח מרדכי קידר.
הסרט יצא גם לסדרה תיעודית שהועלתה לשידור בכאן 11 ב-2 במרץ 2024. הסדרה זכתה בפרס חבר השופטים בדוקאביב 2023.
האסכולה הירושלמית הייתה קבוצת מלומדים בתחומים שונים במדעי היהדות שפעלה באוניברסיטה העברית בירושלים מאמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 ועד לתחילת המאה ה-21. היא נחשבת לאחת האסכולות המשפיעות ביותר בהיסטוריוגרפיה הישראלית והיהודית ובמיוחד בקרב המחקר הציוני והלאומי.
האסכולה הדגישה את האופי הלאומי של ההיסטוריה היהודית ושימשה ככלי חשוב בעיצוב הזהות הלאומית והתרבותית של מדינת ישראל.
האסכולה הירושלמית הוקמה בתגובה לגישות האפולוגטיות ששלטו בחכמת ישראל במהלך המאה ה-19. כחלק מהחתירה לאמנציפציה ולהתקבלות בחברות האירופאיות, ביקשו המלומדים לסתור את הדימוי המקובל של היהודים כגזע זר לאירופה, פרימיטיבי, קנאי ושונא ליתר האנושות.
הם הדגישו את הצדדים במסורת היהודית שניתן היה להקביל לערכי הנאורות והליברליזם, או לצייר באמצעותם את היהודים כאזרחים טובים ונאמנים לארצותיהם, והשתדלו להעלים או להצניע את מה שהיה עשוי להיחשב לחשוך או מתנשא על הגויים.
בתגובה לגישה זו וברקע של עליית הלאומיות והציונות החלו חוקרים יהודים בארץ ישראל לפתח גישה חדשה למחקר היהודי.
בדצמבר 1924 חודשים ספורים לפני פתיחת האוניברסיטה העברית הוקם "המכון למדעי היהדות" שבו פעלו מרבית חברי האסכולה הירושלמית.
המכון שילב מחקר עם מטרות לאומיות וחינוכיות, והפך למוקד לפעילות אקדמית שחידשה את המחקר בתחומים כמו היסטוריה חברתית, כלכלית ודמוגרפית של היהודים.
בשנת 1936, עם ההוצאה לאור של כתב העת "ציון" התמקד המכון בפרסום מחקרים שהדגימו את התפיסות החדשות של האסכולה.
תחומים כמו קבלה ומיסטיקה, שלא נחקרו כמעט כלל בקרב חכמת ישראל, החלו לקבל במה בכתב העת ובמחקרים שנערכו במכון.
חוקרים כמו יצחק בער ובן ציון דינור, שהיו בין מנהיגי האסכולה, קידמו תפיסה לפיה ההיסטוריה היהודית מושפעת מהמשך הקיום הלאומי והתרבותי של היהודים כעם, לאורך כל התקופות ובכל מקום.
האסכולה הירושלמית הביאה לחידוש רעיוני בחקר ההיסטוריה היהודית ובגישות למחקר היהודי בכלל.
בגיליון הפתיחה של כתב העת "ציון" בשנת 1936, הדגישו עורכיו יצחק בער ובן-ציון דינור את הגישה המהפכנית להיסטוריה היהודית כ"תולדותיה של האומה הישראלית" שמאוחדת על ידי אחדות הומוגנית מקיפה את כל התקופות וכל המקומות.
גישה זו נועדה להתגבר על התפיסה התאולוגית-ספרותית ששלטה בהיסטוריוגרפיה היהודית במאה ה-19 ולהתמודד עם האתגרים שהעמידו החוקרים הנוצריים והמסורתנים היהודים שעיוותו את העבר היהודי לצרכיהם.
בער ודינור ראו בציונות לא רק תנועה לאומית אלא גם ככלי לחידוש החקירה ההיסטורית, שיכולה לשחרר את המחקר היהודי מכבלי המסורת ומהשפעות הזרות ולאפשר חקירה אובייקטיבית ומדעית שתקדם את ההכרה העצמית הלאומית.
הם נעזרו באמירתו המפורסמת של לאופולד פון רנקה, "לראות את הדברים כפי שהם באמת", כדי להדגיש את חשיבות האמינות והנייטרליות בחקר ההיסטוריה.
גרשום שלום הביע תקווה שהמרכז הירושלמי החדש ישחרר את המחקר מההשפעות המסורתיות ויעבירו לרמה חדשה של הבנה היסטורית מבפנים מתוך נקודת מבט היסטורית של הלאום היהודי החי והשולט בגורלו.
הוא ועמיתיו האמינו כי הציונות תוכל לפתח תשתית מחקרית חדשה שתאפשר לחוקרים לגלות ולחקור את המרכיבים הלאומיים והתרבותיים של היהדות בכל תקופותיה ומקומותיה.
בער ודינור מימשו את הרעיון בתחומי מחקר שונים.
בער התמקד בדמויות היהודיות הטרום-מודרניות שגילמו את הערכים הרוחניים והדמוקרטיים של הלאום, בעוד דינור חקר את הרגש הלאומי היהודי דרך אסופות המקורות שלו והדגיש את הזיקה העמוקה לארץ-ישראל.
הם שילבו במחקרם גישות של כינוס מקורות ופיתוח תיאוריה היסטורית ציונית שראתה בארץ-ישראל מרכז ומקור משיכה ליהודים בכל העולם.
הגישה החדשה שהציעה האסכולה הירושלמית השפיעה גם על חקר המיסטיקה היהודית, כאשר גרשום שלום הביא את תחום המיסטיקה מהזניחה למרכז הבמה של מדעי היהדות.
הוא חידש את ההיסטוריה היהודית על ידי חקירה נרחבת של מגמות במיסטיקה היהודית, מהלך שהשפיע על דורות של חוקרים אחריו והפך לנושא לגיטימי ומרכזי בחקר היהדות.
המכון והאסכולה הירושלמית נהנו מהשראה של התפתחויות בחקר הלאומיות באירופה והחלו לחבר בין המחקר האקדמי לתחייה הלאומית הציונית.
התפיסה של האסכולה הפכה את המחקר ההיסטורי לכלי מרכזי להנחלת זהות לאומית חזקה ואחידה, ושימשה לפיתוח תשתית חזקה להוראה ולמחקר, שעזרה להקים ולקיים זהות יהודית-ישראלית מובהקת ומחוברת למסורת ולהיסטוריה של העם.
ההשפעה של האסכולה הירושלמית התבטאה במיוחד בחינוך ובמדיניות הציבורית בישראל.
בן-ציון דינור, שכיהן כשר החינוך, השתמש בתפיסות האסכולה ליצירת תוכנית לימודים לבתי הספר שהדגישה את הנרטיב הלאומי היהודי.
דינור וחבריו ראו במחקר ההיסטורי כלי לתחייה לאומית ולהקניית זהות לאומית אחידה בקרב כלל יהודי ישראל.
למרות השפעתה הרחבה, האסכולה הירושלמית נתקלה גם בביקורת.
מבקרים טענו כי היא מקדמת נרטיב חד-צדדי שמגמד את הפזורה היהודית ומתעלם מהוויית הגוונים הרבים שבהיסטוריה היהודית.
בנוסף, הדגש החזק על הלאומיות עורר מתחים עם קהילות שלא התחברו לתפיסה זו, וגרם למחלוקות בקרב הציבור הישראלי.
האסלאם השחור הוא כינוי למגוון של תנועת מחאה כנגד האפליה ששררה בארצות הברית ביחס לאפרו אמריקנים.
התנועה הראשונה המזוהה עם השם, קמה ב-1930 בדטרויט, בין השאר על רקע השפל הכלכלי הגדול ששרר בארצות הברית באותה עת והאפליה הגזעית.
מטרתה הסופית של התנועה הייתה הקמת מדינה שחורה נפרדת על אדמת ארצות הברית.
השאיפה להתנתק מהתרבות של הלבנים הביאה לאימוץ הערבית כשפה הרשמית של מאמיני התנועה ותומכיה.
התנועה פעלה, מאותה מטרה, להגברת ההפרדה הגזעית, בין היתר באמצעות איסור נישואי תערובת וצמצום פעילויות משותפות למינימום האפשרי.
בשנת 1938 רכשה קבוצה של מוסלמים ממוצא אפריקני חלקת אדמה שזכתה לכינוי, "הגבעה הערבית" במטרה להפוך אותה כמקום עיקרי בארצות הברית לאכיפת חוקי השריעה.
הקבוצה מינתה מטעמה מושל אשר היה אמור לפקח ולהשגיח על הקהילה המוסלמית.
הקבוצה שאפה גם לקבץ את המוסלמים האפריקאיים מכל ארצות הברית כאשר הכריזה על החובה הדתית להגר לאותו שטח כדי לעודד את המוסלמים להצטרף לקהילה החדשה התומכים בתנועה נמנו בדרך כלל על המעמד הנמוך ביותר בקרב האפרו אמריקנים, אלו שנואשו מכל תקווה למצוא את מקומם בקרב החברה הלבנה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, עת עבר המשק האמריקני לפסים של צמיחה ושגשוג, נחלש מאוד כוחה של התנועה.
זאת גם בשל האפשרויות התעסוקתיות הרבות שנוצרו לאפרו אמריקנים ברחבי המדינה, מה שהפחית את האטרקטיביות של האסטרטגיה המתבדלת שהציעה התנועה.
האסכולה השאפעית היא אחת מארבע האסכולות ההלכתיות הקיימות במשפט המוסלמי הסוני.
האסכולה קרויה על שמו של האימאם מוחמד אבן אידריס א-שאפעי אשר מת במצרים בשנת 820 לספירה.
בפועל עוצבה האסכולה השאפעית על ידי שני תלמידיו של אלשאפעי, אסמאעיל אל-מזני שמת בשנת 877 ואל-רביע אל-מראדי שמת בשנת 883, אשר כתבו את הספרות המשפטית הראשונה של האסכולה אשר עיצבה את שיטת המשפט הרווחת באסכולה.
האסכולה השאפעית נחשבת שמרנית ובמיוחד כאשר העדיפה להשתמש בחדית' כמקור עיקרי במשפט המוסלמי והגבילה את השימוש ב (היקש) ובשיקול הדעת רק לנושאים אשר החדית' לא התייחס אליהם.
כמו כן, החדית' ובמיוחד בגלל כמותו הגדולה היה כלי חשוב בידי חכמי ההלכה השאפעים על מנת לבטל את תוקפם המשפטי של פסוקים מתוך הקוראן שנראו סותרים לעמדות הלכתיות שהתחברו בידי חכמי ההלכה, על רקע השינויים החברתיים וההיסטוריים אשר עברה החברה המוסלמית במהלך ימי הביניים ובעת החדשה.
האסכולה נפוצה במדינות סוריה, ירדן, בקרב הפלסטינים וערביי ארץ ישראל, ובאזורים הצפוניים של מצרים ודרום תימן.
כמו כן הצליחו סוחרים שאפעים להפיץ את האסכולה בקרב תושבי אינדונזיה ומלזיה.
במקביל, איבדה האסכולה השאפעית את מעמדה הדומיננטי בערב הסעודית כאשר עלו הווהאבים לשלטון אשר ברובם השתייכו לאסכולה החנבלית, וניהלו רדיפות קשות נגד השאפעים, במיוחד באזור החג'אז.
הווהאבים קשרו אותם עם תנועות סופיות שהתנגדו לשלטון הווהאבי.
על פי הערכות מסוימות, האסכולה השאפעית היא השנייה בגודלה במספר המוסלמים אשר משתייכים אליה.
האיסלאמיזציה של אזור סודן (סאהל) מתייחס לתקופה ממושכת של המרה דתית, באמצעות כיבוש צבאי ויחסי מסחר, על פני המאות ה-8 עד ה-16.
לאחר הכיבוש המוסלמי של מצרים וצפון אפריקה, החלו הערבים המוסלמים להוביל משלחות סחר לאפריקה שמדרום לסהרה, תחילה לנוביה ולאחר מכן למערב אפריקה, בעיקר לסחר בעבדים.
הממלכות הנוצריות של נוביה היו הראשונות שנכבשו על ידי הערבים במאה ה-7. השפעת האסלאם הלכה והתרחבה, ובמהלך המאה ה-14 קרסו ממלכות מקוריה ודונגולה בנוביה.
המסדרים הסופיים, שיחקו תפקיד משמעותי בהתפשטות האסלאם במערב אפריקה, והפיצו את הדת דרך סחר, במיוחד בממלכת מאלי, ששגשגה לאחר העלייה לרגל של מנסא מוסא הראשון, מלך מאלי ב-1324. כתוצאה מהתפשטות האסלאם, חלק גדול מצפון אפריקה הפך למוסלמי, כולל סודן, מאלי, מאוריטניה וסנגל.
במהלך המאה ה-19 המסדר הסנוסי היה מעורב מאוד בעבודה מיסיונרית, כשהמשימותיהם התמקדו בהפצת האסלאם והאוריינות הטקסטואלית דרומה עד אגם צ'אד.
באזור התמשכה בעיית העבדות, שאף עברה מדור לדור ונמשכה מאות שנים.
הפערים בין האוכלוסייה הערבית בצפון לבין השחורים בדרום הובילו לסכסוכים אתניים ומלחמות אזרחים כמו המלחמה בדארפור, מלחמת האזרחים במאלי והמרד האיסלאמיסטי בצפון ניגריה.
תהליך האסלאמיזציה והערביזציה של הממלכה הנובית הנוצרית נמשך מאות ארוכות.
בנוסף להשפעה ממצרים המוסלמית, שהביאה את צפון נוביה לתחום ההשפעה של האימפריה העות'מאנית, ששלטה באופן ישיר או עקיף במצרים החל מ-1517, החל כוח חדש, הפונג', להתגבש בדרום נוביה, והוא שסיים את שלטון הממלכות הנוביות העתיקות.
הפונג' הם צאצאיהם של ערבים שחצו את ים סוף והתיישבו באזור סנאר ליד הנילוס הכחול, החל מהמאה ה-8. ממלכת הפונג' היוותה כוח שיש להתחשב בו מזה מאות שנים, וגרמה לנתק בין הממלכות הנוצריות באתיופיה ובנוביה, שהביא לבידודן של הממלכות הנוביות ולשקיעתן.
ב-1504, מנהיג פונג' בשם אמארה דונקאס, יסד סולטנות בשם ממלכת סנאר, כבש את כל אזור אל ג'זירה, וגבש אימפריה שכללה מדינות כפופות ובעלות ברית בכל האזור שמצפון לאשד השלישי בנהר הנילוס ומדרום ליערות הגשם.
מדינת הפונג' הייתה קונפדרציה רופפת של סולטאנויות ושבטים, שאוחדו על ידי ההכרה בסמכותו העליונה של ה"מֶק" (סולטאן) של פונג'.
כשליט עליון דרש המק תשורות ומיסים, והתגייסות לצבאותיו בעת מלחמה.
המדינות הכפופות סמכו על המק שיישב סכסוכים מקומיים ומריבות פנימיות.
מדינת הפונג' הביאה יציבות לאזור, ויצרה ברית צבאית בין הערבים בצפון, האביסינים במזרח, והשחורים הלא-מוסלמים בדרום.
כלכלת הסולטנות הייתה תלויה בסחר העבדים שנהג במדינת הפונג'.
ענפי החקלאות אף הם שגשגו במקומות בהם הדבר התאפשר, אזור אל ג'זירה ויערות הגשם הדרומיים.
ממלכת סנאר הקצתה אזורים שכונו "דאר" ושימשו לצרכיו של כל שבט.
שם העניק המק לאוכלוסייה המקומית את הזכות לעבד את האדמה.
הקבוצות השונות שאכלסו כל "דאר" התייחסו לעצמן בסופו של דבר כיחידות שבטיות נפרדות.
המעבר בין דאר לדאר דרש שינוי בזהות השבטית.
הבדלים אתניים שמוצאם בחלוקה לדאר בימי מדינת הפונג' עודם ניכרים בסודאן בימינו.
המק הקצה לכל דאר ראש שבט שכונה "נאזיר" (ברבים "נוואזיר").
תפקידי ה"נוואזיר" היו לנהל את הדאר על פי החוק המקובל, להעלות את התשורות למק, ולגבות את המיסים.
חלק מן האדמות נחשבו לרכושו של המק וסיפקו לו הכנסה ישירה.
בשיא כוחה של מדינת הפונג', במהלך המאה ה-17 הכפיפה סנאר לסמכותה את אוכלוסיית הנילוטים, ובמיוחד את עם השילוק שהתקדם במעלה הנילוס הלבן.
לאחר ניצחון זה ניסו כמה מן המקים ליצור שלטון מרכזי חזק בקונפדרציה של סנאר.
על מנת ליישם מדיניות זו ניסה המק באדי השני ליצור צבא קבע של עבדים שישחרר את סנאר מהתלות בסולטאנויות המשנה ויעניק למק את היכולת לכפות את רצונו על הכפופים לו.
מעשה זה גרם לניכור בין המק ובין האריסטוקרטיה של הפונג', וב-1718 הודח המק המכהן והוחלף באחד מנתיניו מקרב האריסטוקרטיה.
במהלך המאה ה-18 המשיכה ממלכת סנאר להתפשט, הדפה פלישה של אביסיניה, הביסה את עם הפור ושלטה ברוב קורדופאן, אך מלחמת אזרחים והדרישות הצבאיות שיצרה ההגנה על השטח הנרחב שהיה עתה בשליטת סנאר, הביאו את משאבי הממלכה לנקודת מיצוי.
סיבה נוספת לנפילתה של סנאר הייתה עלייתם של ראשי שבטים שאינם בני פונג', שקיבלו תפקידי מפתח בחצר המק.
ב-1761 הווזיר מוחמד אבו אל קיילאק, שהיה שר צבאות הפונג', ביצע הפיכת חצר, והפך את תפקיד המק לתפקיד סמלי.
שליטתה של סנאר בכפופים לה פחתה, ובתחילת המאה ה-19 היה שלטונו של המק חלש ביותר, ואזורי הספר לא הכירו בו אף כשליט סמלי.
דארפור הייתה ביתם של אנשי הפור.
שבטי הפור היו ידועים כפרשים, והתערבו פעמים רבות לטובתם או כנגדם של קרוביהם, בני הקאנורי ממדינת בורנו בניגריה.
לאחר תקופה של אי סדר במהלך המאה ה-16, התגבש שלטון מרכזי בדארפור, בהנהגת סולטאן בשם סוליימן סולונג מבני הפור.
הסולטאן קבע את האסלאם כדת המדינה בדארפור, אך רק בתקופת אחמד באקר בסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18 בוצעה המרה נרחבת של בני הפור לאסלאם.
באקר הביא אנשי דת, בנה מסגדים, והכריח את נתיניו להמיר את דתם לאסלאם.
במהלך המאה ה-18 התגבשה מדינת הפור בדארפור לכלל כוח חזק, והבירה אל פאשיר הפכה למרכז אזורי שהתחרה בממלכת סנאר על השליטה בקורדופאן.
סולטאני דארפור הפכו את סחר העבדים למונופול.
הם השיתו מיסים כבדים על הסוחרים, שייצאו עבדים למצרים, ודרשו לעצמם חלק מן העבדים שהובלו לתוך דארפור ממקומות אחרים.
מספר מהעבדים ששימשו כמשרתים בחצר הסולטאן, קודמו למשרות חשובות בחצרו, דבר שהביא לתגובה אלימה מקרב האריסטוקרטיה המסורתית של בני הפור.
היריבות בין העבדים ובין האליטות הישנות דרדרה את ממלכת הפור לכלל מהומות ומלחמות אזרחים במהלך המאה ה-18.
כפחווה של האימפריה העות'מאנית, חולקה מצרים למספר מחוזות, בראש כל אחד הוצב ביי ממלוכי, מושל האחראי כלפי הפחה, אשר היה אחראי כלפי הממשל המרכזי באיסטנבול, שכונה "השער הנשגב".
במהלך 280 שנות השלטון העות'מאני נשאו בתפקיד הפחה לא פחות ממאה אנשים.
במהלך המאה ה-18 החלה היריבות בין הביי הממלוכים לחתור תחת סמכות הפחה במצרים, והביי השונים היו בעלי הסמכות האמיתיים בממלכת מצרים.
המאבקים בין הביי המשיכו עד פלישתו של נפוליון למצרים בשנת 1798. כוחות בריטים ועות'מאנים הביאו לכישלון מסע המלחמה הצרפתי, ולנסיגת הצרפתים ממצרים ב-1801, אך התוצאה הייתה ערעור השלטון המרכזי ותקופה של אי סדר.
מתוך אי הסדר עלה מנהיג חדש מוחמד עלי.
ב-1805 קיבל מוחמד עלי את ברכת הסולטאן והפך לפחה של מצרים.
בעזרת 10,000 שכירי חרב אלבנים טיהר מוחמד עלי את מצרים משרידי הממלוכים.
ב-1811 יצא למסע מלחמה בן שבע שנים בחצי האי ערב גירש את הוואהבים והשליט שם את שלטונו של הסולטאן העות'מאני.
אך מוחמד עלי לא סמך על שכירי החרב האלבנים, ותכנן לבנות צבא מצרי המבוסס על עבדים סודאנים.
על אף שחלק משטחה של סודאן המודרנית היה מבחינה נומינלית תחת שלטון עות'מאני מצרי, הפחות הקודמים לא דרשו הרבה משליטי צפון סודאן, אלא מעין תשורה שנתית.
מוחמד עלי שינה מצב זה.
לאחר שהביס את הממלוכים במצרים, ברחה קבוצת ממלוכים לסודאן.
ב-1811 השתלטו הממלוכים על דונגולה, והפכו אותה למרכז משגשג בסחר העבדים.
ב-1820 הודיע מלך סנאר למוחמד עלי שהוא אינו מסוגל להיענות לדרישה לגרש את הממלוכים.
בתגובה שלח עלי 4,000 חיילים במטרה לכבוש את סודאן, לטהרה מהממלוכים, ולספחה למצרים.
כוחותיו של מוחמד עלי גירשו את הממלוכים מדונגולה, כבשו את קורדופאן, וקיבלו את כניעתו של סולטאן הפונג' האחרון מממלכת סנאר, באדי השביעי.
עם זאת, הם נתקלו בהתנגדות של שבטי הג'אאלי הערבים המקומיים.
בתחילה היה שלטונה של מצרים בסודאן בגדר אסון.
הממשל המצרי שהוקם בסודאן ב-1821 שהיה ידוע כ"טורקייה", לא סיפק מזון לחיילים, שחיו ממה שהצליחו לבזוז מתושבי המדינה.
על התושבים הוטלו מיסים כבדים.
עתיקות מתקופת מרואה נהרסו, ופירמידות מרואיות נבזזו בחיפוש אחר זהב חבוי.
סחר העבדים פרח, ורבים מתושבי אל ג'זירה ליבה של ארץ הפונג', נאלצו להימלט על מנת לחמוק מסוחרי העבדים.
בתוך שנה נשלחו 30,000 סודאנים כעבדים למצרים, וחלקם גויסו צבא.
רבים מהם מתו ממחלות ומחשיפה לאקלים השונה, ובנותרים ניתן היה להשתמש רק כחיל מצב בסודאן.
עם הזמן הפך השלטון הצבאי למבוסס יותר, והממשלה לקשוחה פחות.
מצרים ציפתה שסודאן תנהל את עצמה ותישא בהוצאותיה.
החקלאים ורועי הבקר שבו לאל ג'זירה.
כמה מראשי השבטים נשבעו נאמנות לשלטון המקומי, שהעניק להם פטור ממסים.
החיילים המצרים והעבדים הסודנים התרכזו בקסרקטינים בח'רטום (שנוסדה ב-1821), קסאלה, אל עובייד ובערים המרכזיות האחרות.
השבטים דוברי הערבית שהתנגדו לכיבוש המצרי הובסו, והורשו לשרת את המצרים כגובי מס וחיל פרשים תחת פיקוד השייח'ים המקומיים.
המצרים חילקו את סודאן למחוזות, שחולקו ליחידות מנהליות קטנות יותר, שהתבססו על טריטוריות שבטיות.
ב-1835 הפכה ח'רטום למושב ה"חכּמידר" (המושל הכללי).
קסרקטיני חיל מצב רבים התפתחו למרכזי מנהל באזורים בהם הוקמו.
ברמה המקומית, השייח'ים והשליטים המקומיים קיבלו על עצמם את סמכויות המנהל.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 נערכה רפורמה בשיטת המשפט במצרים ובסודאן, ונחקק קודקס מסחרי וקודקס פלילי, שנאכף על ידי בתי משפט חילוניים.
השינוי הוריד מסמכויות הקאדים המקומיים, שבתי הדין שלהם, שפעלו לפי חוק השריעה הוגבלו עתה לדיון בענייני המעמד האישי.
אפילו בשטח זה נראו בתי הדין של הקאדים כחשודים בעיני האוכלוסייה המקומית, מכיוון שהם דנו על פי הדין של האסכולה החניפית הנהוג באימפריה העות'מאנית, ולא על פי הדין של האסכולה המאליכית המסורתית, המחמיר יותר.
ה"טורקייה" עודדה את האסלאם בצורתו המסורתית כפי שהיה נהוג ברחבי האימפריה העות'מאנית.
הממשלה בנתה מסגדים רבים, והביאה אליהם חכמי דת מאוניברסיטת אל אזהר בקהיר.
הממשלה עודדה את החאתמייה, המנהג הדתי המסורתי, מכיוון שחכמי הדת שפעלו לפי מנהג זה הטיפו לשיתוף פעולה עם הממשל המרכזי.
אך המוסלמים הסודאנים התנגדו לסדר דברים דתי זה וראו אותו כמנוון, מכיוון שהוא היה מנוגד למנהגיהם ולאמונותיהם המקומיות.
עד לשנות השישים של המאה ה-19 פרח סחר העבדים, והיה העיסוק הרווחי ביותר בסודאן, ומרכז העניין המצרי בסודאן.
הממשלה הייתה בעלת המונופול על ייצוא העבדים, השנהב והגומי הערבי.
באזורים מסוימים, אדמת השבט, שהייתה תמיד בבעלות הקהילה, הפכה לרכושם הפרטי של השייח'ים ולעיתים נמכרה לבעלים מחוץ לשבט.
יורשיו של מוחמד עלי, עבאס חלמי הראשון (1849–1854) ומוחמד סעיד פאשה (1854–1863) לא נחנו בתכונות המנהיגות שלו, ולא הקדישו תשומת לב רבה לנעשה בסודאן.
אך שלטונו של אסמאעיל פאשא (1863–1879) הביא לחידוש העניין שגילו המצרים בסודאן.
ב-1865 סיפחה האימפריה העות'מאנית את חוף ים סוף ונמליו למצרים.
שנתיים לאחר מכן, הסולטאן העות'מאני העניק לאסמאעיל את התואר ח'דיו, משנה לסולטאן, בעל סמכויות אוטונומיות כמעט.
מצרים ארגנה את המחוזות במעלה הנילוס, והציבה בהם חיל מצב, וב-1874 כבשה וסיפחה את דארפור.
אסמאעיל מינה אירופים למושלי מחוזות, ומינה סודנים לתפקידי מינהל אחראים.
תחת לחץ בריטי פעל אסמאעיל לחיסול סחר העבדים, וניסה לבנות צבא על פי הדגם האירופי, שלא התבסס על עבדות.
תהליך המודרניזציה הביא לאי שקט, וסודנים רבים, שמצאו את מחייתם בסחר העבדים, התנגדו לו.
קיים מידע מועט על ההיסטוריה של המחוזות הדרומיים של סודאן עד לתקופת ה"טורקייה".
בתקופת הטורקייה הביא השגשוג של סחר העבדים לחדירת הסודאנים לאזורים בדרום.
המידע על התושבים באזורים אלו לפני שנות ה-20 של המאה ה-19 הוא מועט, ומבוסס בדרך כלל על מידע שהועבר בעל-פה.
על פי מסורות אלו, העמים הנילוטים; דינקה, נואר שילוק ועמים אחרים, הגיעו לדרום סודאן מעט לפני המאה ה-10. בין המאה ה-15 למאה ה-19 התגבש מיקומם המודרני של שבטים אלו לאחר תקופות נדודים.
כמה מהשבטים, כגון שבט השילוק, פיתחו ממשל מרכזי שאיפשר להם לשמור על שלמות השבט אל מול האירועים במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20. שבט האזאנדה הלא נילוטי, שהגיע לדרום סודאן במהלך המאה ה-16, ייסד את המדינה השבטית הגדולה ביותר.
במהלך המאה ה-18 הגיע לאזור עם האבונגארה הלוחם, וכפה את סמכותו על עם האזאנדה.
האבונגארה נותרו כשליטיו הבלעדיים של האזור עד לתקופת השלטון הבריטי בסוף המאה ה-19. מחסומים גאוגרפיים בודדו את האזור וסייעו לתושביו לשמור על זהותם החברתית ומוסדותיהם המסורתיים.
במהלך המאה ה-19 הביא סחר העבדים למגע קרוב יותר עם הערבים הסודאנים, ונוצרה טינה עמוקה בין תושבי הדרום לערבים בצפון.
העבדות הייתה מוסד חשוב בסודאן במהלך ההיסטוריה, אך דרום סודאן, מקום בו שגשגה העבדות במיוחד, נחשב לאזור שמחוץ לשטח שליטתה של קהיר.
מכיוון שלסודאן הייתה גישה לשוקי העבדים במזרח התיכון, שגשג סחר העבדים הסודאני הרבה לאחר שהבריטים הצליחו לחסל את העבדות ביתר חלקי אפריקה שמדרום לסהרה.
פשיטות שנתיות לדרום הביאו עמן אלפי עבדים, והרסו את היציבות הכלכלית והחברתית בקרב השבטים שנפלו להן קורבן.
העניין האירופי בסודאן התעורר במיוחד בשל הזוועות שנקשרו בסחר העבדים.
עד שנת 1843 שמר מוחמד עלי על מונופול המדינה בסחר עבדים במצרים ובמדינות הכפופות לה.
לאחר מכן הרשויות מכרו רישיון לסוחרים פרטיים שהתחרו עם פשיטות העבדים הממשלתיות.
ב-1854 קהיר סיימה את המעורבות הממשלתית בסחר העבדים וב-1860 בתגובה ללחץ אירופי, אסרה על העבדות בכל תחומי שלטונה.
עם זאת, הצבא המצרי לא אכף את האיסור אל מול צבאותיהם הפרטיים של סוחרי העבדים.
ספינות הקיטור והרובים שעמדו לרשות סוחרי העבדים איפשרו להם להתגבר על כל התנגדות של השבטים המקומיים, ויצרו אימפריות דרומיות שלמות שכל עיסוקן הוא סחר עבדים.
אסמאעיל יזם מודרניזציה צבאית, והציע להרחיב את שלטונה של מצרים לדרום.
ב-1869 קיבל מגלה הארצות הבריטי סיר סמואל בייקר משרה כמושל מחוז אקווטוריה, שכללה הוראה לספח את כל מרחב אגן הנילוס הלבן ולדכא שם את סחר העבדים.
ב-1874 צ'ארלס ג'ורג' גורדון, קצין בריטי, ירש את בייקר.
עד למינויו כמושל כללי של סודאן ב-1877, החליש גורדון מאוד את סחר העבדים בדרום.
מדיניותו של אסמאעיל בדרום לא הייתה עקבית.
ב-1871 מינה סוחר עבדים ידוע לשמצה רחמן מנסור אל זובייר כמושל המחוז החדש בדרום, בחר אל-ע'זאל.
ב-1874 פלש לדארפור, ולאחר שהסולטאן סירב להבטיח הגנה לנתיבי השיירות דרך דארפור, הפך זובייר את הסולטנות למחוז מצרי.
לאחר מכן מרד בקהיר כאשר נעשה ניסיון לפטרו ממשרתו, והביס כוח מצרי שניסה לגרשו.
גורדון, שמונה למושל כללי, שלח את סגנו, האיטלקי רומלו גאסי, שגבר על צבאו של זוביר, הוציא את בנו להורג ולשלח אותו לקהיר.
את ההתפתחויות בסודאן בסוף המאה ה-19 יש להבין על רקע המעורבות הבריטית במצרים.
ב-1869 נפתחה תעלת סואץ, והפכה במהירות לנתיב הסחר העיקרי של בריטניה למושבה החשובה בהודו ולמזרח הרחוק.
על מנת להגן על נתיב חשוב זה התערבה בריטניה בענייניה של מצרים.
ב-1873 תמכה הממשלה הבריטית בתוכנית לפיה ועדה כלכלית בריטית וצרפתית תיקח את האחריות לענייניה הכספיים של מצרים.
ועדה זו הכריחה את אסמאעיל פאשא לוותר על כיסאו, לטובת בנו תאופיק פאשא, ששלט בין 1877 ל-1892 והיה מקובל יותר על מעצמות המערב.
צ'ארלס ג'ורג' גורדון, שמונה על ידי אסמאעיל למושל סודאן, התפטר מתפקידו ב-1880. יורשיו בתפקיד לא היו בעלי קשרים בממסד בקהיר, וחששו מאי הסדר הפוליטי ששרר שם.
כתוצאה מכך הם לא הצליחו להמשיך בקידום מדיניותו של גורדון.
סחר העבדים שב ופרח, אך לא במידה מספקת כדי להשביע את רעבונם של סוחרי העבדים נגדם לחם גורדון מלחמת חורמה.
חיילים חסרי תעסוקה מיחידות שפורקו הפכו למיליציות חמושות שהטילו חתיתן על הערים, וגובי המס הגבירו את הסכומים שגבו באופן שרירותי.
באווירה טעונה זו הגיח לקדמת הבמה הפוליטית מוחמד אחמד אבן סייד עבדאללה, שבאישיותו צורפו כריזמה יוצאת דופן ביחד עם להט דתי.
מוחמד אחמד נשבע לגרש את הטורקים ואנשיהם ולהחזיר לשלטון את האסלאם בצורתו הטהורה.
מוחמד אחמד היה בנו של בונה סירות מדונגולה, ובילה שנים רבות בלימוד ותפילה, והיה בעל מוניטין כאיש קודש ומורה הלכה.
דרשותיו של מוחמד אחמד משכו קהל שומעים ותומכים, וביניהם עבדאללהי אבן מוחמד, מדרום דארפור.
יכולותיו כמתכנן הפכו לנכס רב יכולת בידיו של מוחמד אחמד, ש"התגלה" כמהדי, המנהיג האמיתי לו מחכים המוסלמים, אשר נשלח מאת האל על מנת לגאול את המאמינים ולהעניש את החוטאים.
תנועתו של המהדי דרשה שיבה לערכים איסלמיים מסורתיים, הימנעות משתיית אלכוהול ועישון טבק, וכללי צניעות מחמירים באשר לנשים.
המהדי הכריז על ג'יהאד, מלחמת קודש, נגד ה"טורקייה".
גם לאחר מכן פטרו השלטונות בח'רטום את הידיעות על תנועתו כבעיה מקומית של קנאות דתית.
הממשלה נאלצה להתערב כאשר תנועתו של המהדי התנכלה לגובי המיסים ומנעה את תשלום המיסים.
על מנת להימנע ממאסר המהדי וקבוצה מתומכיו, עברו למחוז קורדופאן ובו גייסו תומכים רבים, במיוחד מבני שבט הבקארה.
ממקום מקלטו בקורדופאן פנה המהדי אל השייח'ים של המסדרים הדתיים בסודאן, וזכה לתמיכתם, פרט לשבט החאתמייה הפרו מצרי.
סוחרי העבדים ראו במהדי את ההזדמנות להשיב את סחר העבדים לימיו הטובים, לפני הרפורמות שנכפו מבריטניה ומצרים.
בתחילת 1882 תומכי המהדי, חמושים בחניתות וחרבות, גברו על כוח מצרי בן 7,000 חיילים ליד אל עובייד, ולקחו שלל את רוביהם ותחמושתם.
המהדי ותומכיו צרו על אל עובייד והכניעו אותה בתוך ארבעה חודשים.
תומכיו של המהדי, המכונים "אל אנצאר" מנו עתה 30,000 אנשים.
לאחר שב-5 בנובמבר 1883 הכניעו כוח מצרי נוסף בן 8,000 חיילים בפיקודו של קולונל ויליאם היקס האנגלי בקרב שייקן, המשיכו לכיוון דארפור ולקחו בשבי את רודולף קארל פון סלאטין, אוסטרי שהיה מושל דארפור מטעם הח'דיו.
התקדמות האנסאר ומרד שבטי ההאדנובה במזרח, ניתקו את התקשורת עם מצרים, ובודדו את ח'רטום ויתר המחוזות בדרום.
על מנת להימנע מהתערבות צבאית מיותרת ויקרה, הורתה הממשלה הבריטית לצבא המצרי לסגת מסודאן.
גורדון, ששב ומונה למושל הכללי של סודאן, פיקח על הנסיגה של הכוחות המצרים, ושל כל הזרים מאדמת סודאן.
גורדון הגיע לח'רטום בפברואר 1884, והבין כי אינו יכול לפנות את חיל המצב.
הוא ביקש סיוע ממצרים על מנת להגן על ח'רטום.
הוא ניסה למנות את זובייר, אויבו משכבר הימים, כיורשו, על מנת לתת לסודאנים מנהיג מקומי שינהו אחריו, במקום המהדי.
ככל שהמצב הידרדר טען גורדון שהשליטה בסודאן הכרחית על מנת לשמור על השליטה במצרים, ואם ישתלטו האנסאר על סודאן, לא ניתן יהיה להגביל את המרידה לסודאן.
גורדון זכה לתמיכה עממית רחבה בבריטניה, וראש ממשלת בריטניה, ויליאם יוארט גלאדסטון נאלץ לשלוח כוח חילוץ בפיקודו של הלורד גרנט ג'וזף וולסלי.
ב-28 בינואר 1885 הגיע הכוח לח'רטום, ומצא כי העיר נפלה לידי המהדי יומיים לפני כן.
לוחמי האנסאר השתלטו על העיר, השמידו את חיל המצב ששמר עליה, הרגו את גורדון, ושלחו את ראשו לאוהלו של המהדי.
קסאלה וסנאר נפלו לאחר מכן, ובסוף 1885 האנסאר החלו בכיבוש המחוזות הדרומיים.
סודאן הייתה כולה בידיהם פרט למחוז סַוַכּין שעל חוף ים סוף, שבו חיל מצב בריטי ובו חיילים הודים החזיק מעמד, וואדי חלפה באזור הגבול הצפוני שנותר בשליטה בריטית ומצרית.
שלטונו של המהדי, המהדייה, כפה את החוק האיסלמי על תושבי סודאן, בצורתו הבסיסית והמסורתית.
שליטה החדש של סודאן הורה על שריפת רשימות התארים הטורקיים, ספרי החוק הטורקיים וספרי התאולוגיה הטורקיים.
המהדייה הייתה הממשלה הסודאנית הלאומית הראשונה.
המהדי טען כי תנועתו אינה תנועה דתית שההצטרפות אליה היא מרצון, אלא כי הוא בעל יומרות לשלטון אוניברסלי, אליו יש להצטרף או להיות מושמד.
המהדי הוסיף לחמשת עמודי האסלאם את הדוגמה שהנאמנות למהדי הכרחית למאמין האמיתי, ולשהאדה, ההודאה באמונה באל ובמוחמד נביאו את הפסקה "ומוחמד אחמד הוא המהדי של האל ונציג נביאו".
הוא החליף את מצוות החג', העלייה למכה, בשירות במלחמותיו, כמצווה המוטלת על כל המאמינים.
מצוות הצדקה, אלזכאה הוחלפה במס ששולם למדינה.
המהדי הצדיק שינויים אלו וחידושים ורפורמות נוספים בכך שהוא מקבל את דבר האל בחזיונותיו.
שישה חודשים לאחר כיבוש ח'רטום, מת המהדי מטיפוס הבהרות.
הוא הוריש את סמכויותיו לשלושה ח'אליפים שמינה.
היריבות ביניהם, כאשר כל אחד מהם נתמך על ידי השבט ממנו בא, נמשכה עד לשנת 1891, כאשר עבדלאהי איבן מוחמד שנתמך על ידי הערבים משבט הבקארה, השתלט על מתנגדיו והפך למנהיג סודאן הבלתי מעורער ויורשו של המהדי.
עבדלאהי כינה עצמו ח'ליפה, וטיהר את המהדייה מבני משפחתו של המהדי ורבים מתומכיו המקוריים.
בתחילה הייתה המהדייה מדינת ג'יהאד, שנוהלה כמחנה צבאי.
בתי הדין של השריעה כפו את המשפט המוסלמי על פי דעותיו של המהדי.
לאחר שייצב את שלטונו החל הח'ליפה ברפורמות מנהליות, ומינה מן האנסאר את נאמניו משבט הבקארה כ"אמירים" במחוזות השונים.
הח'ליפה משל גם במדינת אל ג'זירה העשירה.
על אף שלא הצליח להחזיר את השגשוג הכלכלי לאזור, הצליח הח'ליפה לארגן בתי מלאכה לייצור תחמושת, ולהחזיק צי של מספר ספינות קיטור.
הסחר בעבדים שהופסק בתקופתו של גורדון חודש כבר בימיו של המהדי והפך בתקופת עבדלאהי לתעשייה של ממש כשמדי יום נמכרו בשוקי אומדורמן כמאה גברים ונשים משבטי הדרום.
היחסים עם מדינות האזור בתקופת המהדייה נותרו מתוחים, במיוחד בשל מחויבותו של הח'ליפה להשתלט על שכנותיו בדרך הג'יהאד ולהשליט בהן את האסלאם בדרכו של המהדי.
כך, למשל, דחה הח'ליפה הצעה לברית כנגד האירופים מאת קיסר אתיופיה, יוהנס הרביעי, ב-1887, פלש לאתיופיה בראש 60,000 אנשי אנסאר, הגיע עד למחוז בגמדר ולבירתה גונדר, ולקח שלל רב בשבויים ובביזה.
ב-1889 הוביל הקיסר האתיופי כוח צבא גדול כנגד האנצאר, אך בקרב מטמה שעל גבול אתיופיה סודאן הוא הובס והקיסר נהרג.
ב-1889 פלש כוח של האנצאר למצרים.
אך חיילים מצרים בפיקוד בריטי הביסו אותו בקרב טוסקי.
כישלון פלישה זו הביא קץ לאגדה לפיה היו האנצאר בלתי מנוצחים.
כוח בלגי מנע מהאנצאר את כיבוש אקווטוריה, וב-1893 הדפו האיטלקים מתקפה של אנשי האנצאר על אריתריאה, וגירשו את האנצאר מכל שטח אתיופיה-אריתריאה.
המלחמות הממושכות והסחר בעבדים דלדלו מאוד את האוכלוסייה, ולכך נוסף אויב טבעי, בשנת 1889 פשטו להקות ארבה על שטחי החקלאות בסודאן והתושבים באומדורמאן הצפופה מתו בהמוניהם מרעב (קיימת גם טענה על מקרים של קניבליזם).
כמה מתושביה של סודאן מתו אין יודעים, אך פון סלאטין, מושל דארפור מטעם הח'דיו שנפל בשבי המהדי ב-1883 והצליח לברוח ב-1895 טען בספר שפרסם אחר־כך על שלטון המהדייה כי מתוך אוכלוסייה של תשעה מיליון נותרו בחיים בסוף תקופת עבדלהאי כ-25% בלבד.
האסלר הוא מגזין פורנוגרפי אמריקני אשר קהל היעד שלו הוא גברים הטרוסקסואלים.
האסלר פורסם לראשונה, על ידי לארי פלינט, בחודש יולי 1974. פלינט החליט לפרסם את המגזין לאחר שעיתון בשם Hustler Newsletter אשר היווה למעשה פרסומת למועדוני החשפנות שניהל, זכה להצלחה גדולה.
המגזין אשר פורסם תחילה בתפוצה נמוכה הגיע בשיאו למכירות של שלושה מיליון גיליונות בחודש.
האסלר היה אחד המגזינים הראשונים לגברים בארצות הברית אשר שבר מוסכמות שרווחו עד לשנות ה-70 המוקדמות בכך שהביא בגיליונותיו תמונות חושפניות יותר ממגזינים אחרים כגון פלייבוי, של אברי מין נשיים.
אף בתחילת המאה ה-21 האסלר עדיין נחשב לחושפני יותר ממתחריו הבולטים: פלייבוי ופנטהאוז.
לעיתים קרובות מופיעים בין דפיו נושאים שניתן לסווגם כ"פורנוגרפיה קשה".
האסכולה הרומאית (באיטלקית: Scuola Romana) הייתה קבוצת מלחינים, בראש ובראשונה של מוזיקה כנסייתית (והמוזיקה שהם יצרו), שפעלו ברומא במשך המאות ה-16 וה-17, תקופה שהקיפה את שלהי הרנסאנס וראשית הבארוק.
רבים מן המלחינים עמדו בקשר ישיר עם הוותיקן והקאפלה האפיפיורית, אם כי עבדו בכנסיות שונות; מבחינה סגנונית, קיים לא אחת ניגוד בינם לבין מלחיני האסכולה הוונציאנית, תנועה שפעלה באותן שנים והייתה מתקדמת הרבה יותר.
המלחין המפורסם ביותר באסכולה הרומאית היה ג'ובאני פיירלואיג'י דה פלסטרינה, ששמו נקשר זה ארבע-מאות שנים עם שלמות פוליפונית חלקה וצלולה.
עם זאת, היו עוד מלחינים רבים שפעלו ויצרו ברומא, במגוון סגנונות וצורות.
אף כי מלחינים עבדו ברומא, כמעט בוודאות, ברצף במשך אלף השנים מאז ימי גרגוריוס הגדול, התפתחותו של סגנון עקיב בסביבות אמצע המאה ה-16, הנובעת בחלקה מן הדרישות המוזיקליות של הקונטרה-רפורמציה, הביאו לכך, שהיסטוריונים של המוזיקה קיבצו אותם יחדיו בהגדרה היחידה הזאת.
אפשר לראות את המוזיקה של האסכולה הרומאית כשיא התפתחות הפוליפוניה באמצעות חלחול המוזיקה של האסכולה הפרנקו-פלמית במהלך מאה השנים האחרונות.
מלחיני האסכולה הפרנקו-פלמית נהגו זה מכבר לבוא לאיטליה לחיות ולעבוד שם - ז'וסקן דה פרה, יאקוב אוברכט, יאקוב ארקאדלט ועוד רבים יצאו לנסיעה ארוכה זו ולסגנונם המוזיקלי הייתה השפעה מכרעת על התגבשות הסגנונות האיטלקיים.
בניווט הוותיקן, ועם מקהלת הקאפלה הסיסטינית, שהייתה מן המעולות בזמנה, היה זה אולי בלתי נמנע, שהמרכז הסגנוני של פוליפוניה כנסייתית יתהווה ברומא.
ועידת טרנטו, שהתכנסה משנת 1543 עד 1563, הטביעה את חותמה באופן מובהק על המוזיקה של האסכולה הרומאית; למעשה אפשר לטעון, שהרפורמות האלה בכנסייה הקתולית, שהיו חלק מן הקונטרה-רפורמציה, הגדירו את המוזיקה של האסכולה הרומאית.
ועידת טרנטו המליצה, שמוזיקת קודש, בייחוד זו שנועדה לשמש את הכנסייה, תיכתב בסגנון רציני ואומר כבוד.
הוועידה התירה פוליפוניה - טעות נפוצה, שאין לה בסיס היא, שאנשיה אסרו עליה מכל וכל - אבל דרשו, שהטקסט המושר יהיה ברור וקל להבנה.
נוסף לכך, אף כי לא אסרו על השימוש במלודיות חילוניות כחומר מקור למיסות ומוטטים, גם לא עודדו שימוש כזה.
השילוב בין הרפורמות של ועידת טרנטו לנוכחותם של המלחינים עתירי הכישרון, שירשו את הסגנון הפרנקו-פלמית, הניב את מצבור המוזיקה, הנחשב לעיתים למייצג את פסגת השלמות של הצלילות הפוליפונית בתקופת הרנסאנס.
סגנונו הפוליפוני של פלסטרינה היווה אולי את שיאן של מאה שנות התפתחותו של הסגנון הפרנקו-פלמי, אך הוא היה אחד מזרמים רבים בשלהי המאה ה-16 והיה מנוגד בבירור למוזיקה של האסכולה הוונציאנית בצפון, כמו גם למוזיקה שנוצרה בצרפת ובאנגליה באותה תקופה.
מלחינים אחרים שחיו ועבדו ברומא, אם כי לא נחשבו לחברי האסכולה הרומאית, השפיעו עליהם ללא ספק.
המפורסם ביותר ביניהם הוא מן הסתם לוקה מארנציו, שהמדריגלים שלו היו פופולריים ביותר באיטליה וברחבי אירופה כולה; כמה ממלחיני האסכולה הרומאית שאלו את טכניקות הביטוי שלו, למשל את ה"ציור מילים", לשימוש מזדמן במוזיקה ליטורגית.
בעוד שהאסכולה הרומאית נחשבת לתנועה מוזיקלית שמרנית, יש חריגים חשובים לכך.
רומא הייתה ערש הולדתה של האורטוריה, ביצירתם של ג'ובאני פרנצ'סקו אנריו ואמיליו דה' קאבליירי; הפרטיטורה של Rappresentatione di Anima et di Corpo ("הצגת הנפש והגוף") היא הראשונה המודפסת שעושה שימוש בבס ממוספר.
הסגנון דומה לזה של המונודיה, שפותחה בפירנצה בערך באותו זמן; למעשה, הייתה תחרות בלתי מבוטלת בין מלחינים בשני המרכזים המוזיקליים הללו.
הצלחת ה"רפרזנטציונה" הייתה גדולה כדי כך, שהסגנון המונודי נעשה מקובל בחלק גדול מן המוזיקה הרומאית בעשורים הראשונים של המאה ה-17.
בין המלחינים המאוחרים של האסכולה הרומאית היה גרגוריו אלגרי, מחבר ה"מיזררה" המפורסם (בסביבות 1630).
יצירה זו נשמרה היטב בקאפלה האפיפיורית - יופייה זכה להערכה גבוהה כל כך, שנאסר על הפצת העתקים שלה.
סיפור חביב מדבר על מוצרט בן ה-14, שהיה הראשון להעתיק שלא כדין את היצירה כשכתב אותה מן הזיכרון אחרי ששמע אותה פעמיים בסך הכל.
רבים ממלחיניה המאוחרים של האסכולה הרומאית המשיכו לכתוב בסגנון הפוליפוני של המאה ה-16, שנודע אותם ימים בשם "סטיל אנטיקו", או פרימה פראטיקה, להבדיל מן הסגנונות החדשים יותר של מונודיה וקונצ'רטאטו, שהגדירו את ראשית תקופת הבארוק.
להלן שמות החברים באסכולה הרומאית, לרבות אלה שפעלו ברומא רק בחלק מן הקריירה
ג'ובאני פיירלואיג'י דה פלסטרינה (1525 בקירוב-1594)
ג'ובאני פרנצ'סקו אנריו (1567 בקירוב-1630) (אחיו הצעיר של פליצ'ה)
מארק אנטוניו אינג'ניירי (1545 בקירוב-1592)
האסל הוא שם קיבוצי למספר ריקודי דיסקו נפוצים ביותר בשנות השבעים של המאה העשרים.
כיום המונח משמש בעיקר לתיאור ריקוד זוגות נפוץ המזכיר ריקודי סווינג וסלסה, לעיתים מתייחסים לריקוד זה בשם "New York Hustle".
האסכולה הקלאסית היא תאוריה בקרימינולוגיה שמקורותיה בקרב ההוגים מעידן הנאורות מאה ה-18. האסכולה עוסקת בעיקר בתגובה יעילה לעבריינות ולפשע באמצעות ענישה מרתיעה אך מידתית.
עקרונות הגישה הקלאסית קשורים באופן הדוק להופעת המדינה הריבונית ולרעיון האמנה החברתית והם עיצבו את מערכת המשפט הפלילי המודרנית.
ניתן לאפיין חמישה עקרונות מרכזיים: בחירה חופשית, אחריות מוסרית, הגנה על חירויות הפרט, יצירת מנגנון אכיפה רציונלי ויעיל וענישה שוויונית ומידתית.
האסכולה גורסת שהאדם הוא יצור רציונלי ומסוגל בכל מקרה לשקול היטב את מעשיו, לכן הוא נושא באחריות מוסרית לתוצאות מעשיו.
האדם, כסובייקט רציונלי ותבוני, פועל במטרה למקסם רווח אישי, בהתאם לשיקולי תועלת ולחישוב הרווח או ההפסד הצפויים מההחלטה לנהוג בדרך זו או אחרת.
לפי גישה זו, התנהגות עבריינית נתפסת כאחת ממגוון ההתנהגויות שבני אדם שוקלים כדרכי פעולה אפשריות ולעיתים בוחרים לנקוט בה.
מאחר שהתנהגותו של האדם היא תוצר של בחירה מודעת וחופשית, הרי שהוא נושא באחריות מוסרית על בחירותיו.
הבחירה לא לציית לחוק משקפת פגם מוסרי כפול: היא פוגעת באמנה החברתית ומייצרת, בדרך כלל, גם פגיעה, כאב וסבל עבור הזולת.
מהרעיון של אחריות מוסרית של הסובייקט על בחירותיו נובעת ההצדקה לתגובה עונשית מצד המדינה, שמטרתה לגמול לאדם על מעשיו ולהרתיע אותו ואחרים מפני המשך התנהגות עבריינית.
כדי להבטיח הן הגנה ראויה על חירויות הפרט והן ענישה יעילה, שוויונית ומידתית על הריבון לשמור על עקרון החוקיות: כלומר, לפרסם מראש את ספר החוקים ואת העבירות והעונשים שבסמכות בתי המשפט להטיל על עוברי החוק.
החוקים והעונשים יפורסמו ברבים וכך בני האדם ידעו מראש מה הם, וכל אדם יידע מראש מה צפוי לו אם יעבור על החוק, ויירתע מלעבור עבירות.
עיקרון מהותי ובסיסי נוסף הוא שהענישה צריכה להיות פעולה שוויונית ומידתית, תוך התנגדות לענישה שיש בה רכיבים אישיים, נקמניים ומשתלחים.
הענישה הפלילית צריכה להלום את חומרת העבירה ולהיות מוגבלת למידה המינימלית הנדרשת כדי להשיג את התכלית ההרתעתית.
כמו כן, על העונש להיות שוויוני ואחיד, כלומר להיקבע ביחס לעבירה תוך התעלמות ממעמדו וממאפייניו האישיותיים או החברתיים של עובר החוק.
התאוריה הקלאסית מיוצגת על ידי כמה תאורטיקנים.
בין היתר, על ידי צ'זארה בקאריה, תאורטיקן איטלקי.
בקאריה הדגיש את חשיבות ההרתעה הכללית, אשר לשיטתו תושג באמצעות הרחבת האכיפה וודאות הענישה.
השפעת האסכולה הקלאסית והתפתחות מאוחרת
עיקרים רבים מתקופת ההשכלה הוטמעו במסמכים המכוננים של המשטרים הליברל־דמוקרטיים שנוסדו במהלך המאה ה־18 ואף עוגנו כבסיס של המשפט הפלילי המודרני, בין היתר במושגים בסיסיים כמו עקרון החוקיות, הליך הוגן ועקרון האשמה.
עם זאת, כבר בתחילת המאה ה־19 החלו תאורטיקנים וחוקרים מתחום הקרימינולוגיה לפקפק בחלק מהרעיונות העומדים ביסוד האסכולה הקלאסית, בין היתר נוכח ממצאים מחקריים שערעור חלק מתפיסות היסוד שלה.
תאוריה זו לא נתנה הסבר למגוון הגורמים לעבריינות ולפשיעה אשר אינם נובעים מבחירה חופשית ומשיקולים רציונליים כגון התנהגות עבריינית של אנשים עם מוגבלות נפשית או שכלית, התמכרות והעבריינות שסובבת אותה, ועבריינות אקספרסיבית.
החל מהמאה ה-19 וככל שנאספו נתונים שיטתיים על תופעת העבריינות, התרחבו סימני השאלה לגבי הדעה שעוברי חוק בוחרים כיצד להתנהג באופן מושכל, המנותק מנסיבות אישיות וחברתיות.
הפער הגדול ביותר בהשתתפות בפשיעה הוא בין גברים ונשים, ובמיוחד ככל שמדובר בפשיעה חמורה ומתמשכת שרובה המכריע נעשה על ידי גברים.
דוגמה נוספת היא חלקם של גברים צעירים מאוכלוסיות עניות וממיעוטים אתניים בין עוברי החוק, העולה באופן משמעותי על חלקם באוכלוסייה.
בארצות הברית נהוג להציג בהקשר זה נתונים העוסקים בייצוג יתר של שחורים והיספנים, ובישראל על הבדלים בין יהודים וערבים.
קושי נוסף הנוגע להנחת בדבר הרציונליות של הסובייקט הפועל התגלה במחקרים מתחום הפסיכולוגיה והכלכלה.
מסדרה ארוכה של מחקרים שערכו חוקרים כמו עמוס טברסקי, דניאל כהנמן ודן אריאלי עולה שהחלטות רבות של הפרט מושפעות מהטיות בשיקול הדעת, שנובעות פעמים רבות מהאופן בו מוצגים הנתונים, התנסות אישית אקראית או מבני חשיבה סטראוטיפיים.
גם הרעיון שניתן לגבש חוק רציונלי שיתווה מערכת של תמריצים שליליים (עונשים), אשר יאפשרו להפחית את רמות העבריינות והפשיעה לא הצליח לעמוד במבחן המציאות.
הקירינאים (Cyrenaics; ביוונית: Κυρηναϊκο) היו הוגים שהשתייכו לזרם פילוסופי יווני הדוניסטי שמרכזו היה בעיר קירנה .
הזרם נוסד בראשית המאה הרביעית לפנה"ס על ידי אריסטיפוס מקירנה, ודעך על סף המאה השלישית לפנה"ס.
הקירינאים ראו בעונג (hedone) את תכלית החיים, מתוך מתן דגש ייחודי על עונג חושי בזמן הווה (לעומת עונג נפשי הבא כתוצאה מזיכרון העבר או תקווה לעתיד).
הקירינאים היוו זרם אחד מתוך מספר זרמים פילוסופיים (בין היתר – הציניקנים והמגאריים) שנקראו כולם בשם הכולל "האסכולה הסוקרטית".
שם כולל זה נובע מכך שכל הזרמים הללו הוקמו בידי תלמידיו של סוקרטס, שכל אחד מהם ראה עצמו כממשיך דרכו של סוקרטס.
הזרמים הסוקרטיים כולם, בשונה מאפלטון, דחו את העיון במדעים ואת השימוש בדיאלקטיקה, וראו חשיבות רק בעיסוק באתיקה.
מייסדו של הזרם הקירינאי היה אריסטיפוס, שנולד בשנת 435 לפנה"ס בקירוב והיה תלמידו של סוקרטס.
אריסטיפוס אימץ את הרעיון הסוקרטי לפיו האושר הוא מטרת הפעולה המוסרית ושהוא קשור בתחושות של הנאה, אלא שבשונה מסוקרטס הוא טען שהנאה חושית היא הדרך אל האושר.
אחר הוצאתו להורג של סוקרטס סבב אריסטיפוס בערים רבות, ובין היתר שירת בחצרו של דיוניסיוס הראשון, טירן סירקוזה.
לאחר מכן חזר לקירנה עיר מולדתו והקים בה בית ספר בו לימד את משנתו.
דיוגנס לארטיוס מביא דעות חלוקות בנוגע לכתבי אריסטיפוס: בעוד שיש הטוענים שכתב שישה ספרים, יש אחרים הטוענים כי לא כתב דבר.
בתו של אריסטיפוס, ארטה (Arete), העבירה את עקרונות תורתו לנכדו, שנקרא אף הוא אריסטיפוס.
אריסטיפוס הצעיר הוא שגיבש את רעיונות סבו לכלל פילוסופיה שיטתית.
אחר מותו של אריסטיפוס הצעיר, הזרם הקירינאי התפצל לפלגים שונים שבראשם עמדו הגסיאס (Hegesias), אניקריס (Anniceris) ותאודורוס (Theodoros).
כל אחד מהם הציג פרשנות שונה לדוקטרינת העונג הקירינאי.
הגסיאס התמקד בסבל ובחוסר התועלת של המרדף אחר הנאה.
אניקריס האמין באיזון בין הנאה למידה הטובה.
תאודורוס נקט בגישה משוחררת שמציבה את החוויה הסובייקטיבית של הפרט במרכז.
הזרם הקירינאי נדחה במאה השלישית לפנה"ס מפני האסכולה האפיקוראית שדגלה בהדוניזם מסוג רוחני יותר.
הקירנאים החזיקו בעמדה אפיסטמולוגית ספקנית לפיה לא ניתן לדעת בוודאות על קיומו של דבר מלבד התחושות.
התחושות מתחלקות לשלושה: כאב, שאותו המשילו לגלים סוערים; עונג, שאותו דימו לגלים רוגעים; והעדר תחושה הדומה לים ללא גלים.
לאור עמדתם האפיסטמולוגית, שללו הקירנאים עיסוק במדעים והתמקדו רק באתיקה, כשלעמדתם הטוב הוא תחושת העונג והרע אינו אלא תחושת הכאב.
תפקיד התבונה לעמדתם הוא לשלוט בתשוקות ולהימנע מהן כשהן עתידות לגרום כאב גדול יותר.
בנוסף, שללו הקירנאים את האפשרות לדעת על תחושותיו של אדם אחר, וכן על תחושותינו אנו בעבר; כל שניתן לדעת הוא על תחושותינו בזמן הווה, ולפיכך המטרה האתית הראויה אינה אלא להגיע לידי עונג חושי עכשווי.
מסקנה נוספת אותה גזרו מעמדתם הספקנית היא, שלא ניתן לדרג הנאות לפי האובייקטים השונים הגורמים אותן אלא לפי מידת העוצמה של תחושת ההנאה, שהרי לא ניתן לדעת בוודאות דבר לגבי עצם קיומם של האובייקטים.
על עקרונות אלה, שגובשו בעיקר על ידי אריסטיפוס הצעיר, הוסיפו הקירנאים המאוחרים במאה השלישית לפנה"ס תוספות ודגשים שונים: הגסיאס סבר שאין ראוי לשם עונג אלא עונג גופני והגיע למסקנה שעונג כזה אינו אפשרי לאורך זמן.
כתוצאה מכך הוא עודד התאבדות, וכונה לפיכך "דובר המוות" (peisithanatos).
אחר שתורתו החלה להכות גלים ולגרום להתאבדויות של תלמידים, תלמי הראשון אסר עליו להורות באלכסנדריה.
אניקריס לעומתו סבר שחיי העונג אינם תלויים רק בהנאות חושיות, אלא גם בהנאות רוחניות יותר כדוגמת אלו הנובעות מידידות, רגשי פטריוטיות, כיבוד הורים והשאיפה להישגים.
לדעתו, גם כאשר איננו מפיקים תועלת ממשית מרגשות אלו, ההרגשה הטובה הנגרמת כתוצאה מהם מעניקה להם הצדקה.
עם זאת, לא נתן אניקריס לרגשות אלה ערך כשלעצמם אלא רק בתור היותם גורמים לתחושות הנאה.
תאודורוס שכונה "האתאיסט" (Atheos) שלל את קיומם של האלים וטען כי הדת אינה אלא אחיזת-עיניים.
הוא טען כי האיסורים על מעשים כמו גנבה, ניאוף וחילול הקודש אינם נובעים מן התבונה, אלא ממוסכמות חברתיות שתפקידן לשמר קבוצת אנשים יחד בחיים משותפים.
לטענתו, החכם מסוגל לנדוד ממקום למקום ואינו זקוק להתיישבות במקום אחד בהכרח.
כתוצאה מכך, כל עוד שבאפשרותו לעשות מעשים אלה ולהתחמק מעונש אין לו מניעה מעשייתם.
תאודורוס גורש מעיר מולדתו קירנה ליוון, כנראה בשל דעותיו החריגות.
לפי פלוטרכוס, לימד תאודורוס פילוסופיה בליקיאון, אך הואשם בכפירה ובהשחתת הנוער וניצל מהוצאה להורג בהשתדלותו של דמטריוס מפאלרום, מושל אתונה באותה העת.
לפי דיוגנס לארטיוס, ספרו של תאודורוס השפיע על השקפותיו של אפיקורוס ביחס לאלים.
הקירנאים חלקו עמדה משותפת עם הזרם הציני בנוגע לשלילת הצורך במדעים ובמעורבות חברתית, אלא שבעוד שהציניקנים ראו בחיי העמל וההסתפקות במועט את הערך העליון, הקירנאים הדגישו לעומתם את חיי ההנאה.
הרבה מן המשותף יש לזרם הקירנאי ולאסכולה האפיקוראית, עד כי יש הטוענים שאפיקורוס קיבל את החלק ההדוניסטי במשנתו מאריסטיפוס הראשון.
אולם קיימים מספר הבדלים משמעותיים בין ההדוניזם הקירנאי לזה האפיקוראי: בעוד שהאפיקוראים נטו להחשיב יותר את ההנאה הרוחנית על פני ההנאה החומרית, ואפיקורוס אף המליץ להימנע מקיום יחסי מין כל עוד הדבר אפשרי, הקירנאים שמו דגש דווקא על ההנאה החומרית האינטנסיבית יותר, ובכללה ההנאה המינית.
אפיקורוס אף הדגיש שההנאה המרבית היא "ההנאה שמתוך שלווה" (הנאה קטאסטמטית) הנובעת משחרור מכאב פיזי ומחרדות נפשיות, ואילו לעמדת הקירנאים מצב נפשי זה אינו אלא העדר כאב, ואינו ראוי לשם עונג.
"האספה הלאומית" (באלבנית: Kuvendi i Shqipërisë) הוא כינוי לפרלמנט באלבניה שמורכב מבית מחוקקים יחיד המונה 140 נציגים הנבחרים פעם ב-4 שנים.
הנציגים נבחרים באופן יחסי במחוזות אלבניה לפי רשימות סגורות.
אחוז החסימה עומד על כ-3%.
הבחירות האחרונות התקיימו ב-11 במאי 2025, ובהן ראש הממשלה הנוכחי אדי רמה מהמפלגה הסוציאליסטית נבחר בפעם הרביעית לראשות הממשלה.
האספה יושבת בבירת המדינה- טירנה.
הנשיא נבחר על ידי הפרלמנט.
יו"ר הפרלמנט מנהיג את הפרלמנט, כאשר הוא נעזר בלפחות סגן יושב ראש אחד יו"ר הפרלמנט כיום היא אליסה ספירופאלי מהמפלגה הסוציאליסטית של אלבניה.
יו"ר האופוזיציה הוא ראש הממשלה לשעבר סאלי ברישה מהמפלגה הדמוקרטית של אלבניה מהימין הפוליטי.
בסמוך לבניין הפרלמנט הוצב פסל החייל האלמוני.
הפרלמנט של אזרבייג'ן (באזרית :Milli Məclis) הוא הרשות המחוקקת של אזרבייג'ן.
הוא מונה כ-125 נציגים הנבחרים מדי חמש שנים במחוזות בחירה (כל מחוז בוחר נציג).
הפרלמנט האזרי הוא הפרלמנט החילוני הראשון בעולם המוסלמי.
הפרלמנט נוצר בשנות ה-20 וה-30 בימי הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האזרית.
הבחירות החופשיות הראשונות התקיימו בשנת 1995.
כיום, ישנן כ-11 ועדות בפרלמנט.
הפרלמנט יושב בבירת המדינה, באקו.
האסכולה הרומנטית בשחמט היא כינוי לאסכולה שאפיינה את סגנון המשחק של המאה ה-15 עד שנות ה-80 של המאה ה-19. משחקי שחמט בתקופה זו אופיינו כמשחקים מהירים יותר, עם תמרונים טקטיים ופחות משחקים ארוכים עם אסטרטגיות מורכבות.
לאחר האסכולה הרומנטית הגיעו האסכולה המדעית, האסכולה המודרנית וההיפרמודרנית.
משחקים באותה התקופה כללו לרוב פתיחות המבוססות על 1.ה4 כמו גמביט המלך ופתיחה איטלקית.
פתיחות המתחילות מצד המלכה היו מאוד לא נפוצות ושוחקו לעיתים נדירות.
לרוב מקשרים את סוף עידן האסכולה הרומנטית עם תחרות אשר נערכה בווינה בשנת 1873, כאשר אלוף העולם, וילהלם שטייניץ, הפך את המשחק העמדתי והמשחק הסגור לפופולריים.
השליטה של גישה חדשה זו הובילה לתקופה חדשה הידועה כתקופה המודרנית, שנשארה עד שנות ה-30 של המאה ה-20 עם תחילת התקופה ההיפרמודרנית.
התקופה הרומנטית של השחמט התחילה ככל הנראה עם אלכסנדר מקדונל ולואי שארל דה לה בורדונה, שני שחקני שחמט דומיננטיים בשנות השלושים של המאה ה-19. כעשור לאחר מכן שחקנים מובילים נוספים אימצו את אסכולת משחק זו ובהם: הווארד סטאונטון, אדולף אנדרסן, הנרי בירד לואיס פאולסן ופאול מורפי.
למרות מוניטין האסכולה הרומנטית שמתמקד במשחק טקטי, משחקים עמדתיים ומשחקים סגורים לא נודעו כלל באותה התקופה; משחקים אלה בלטו לראשונה בתחרות שנערכה בלונדון בשנת 1851, שנחשבה על ידי רוב כטורניר השחמט הראשון.
פול מורפי התלונן רבות על "משחק שחמט משעמם" וביקר את הפתיחה הסיציליאנית ופתיחות צד המלכה השונות שמובילות למשחק שכזה.
מורפי הציב תנאי במשחקיו, שלפחות חצי מהם יהיו חייבים להתחיל בפתיחת 1. ה4 ה5.
בשנות השלושים של המאה ה-20, גרמניה הנאצית, בדומה לברית המועצות, השתמשה בשחמט ככלי פוליטי והפיצה תעמולה שעידן השחמט הרומנטי, שנשלט בעיקר על ידי שחקנים האריים כגון מורפי ואנדרסן, נעקר ונהרס בגלל השיטות "הפחדניות והקמצניות" של שחקני השחמט העמדתיים שהודגשו בהיותם יהודים כמו וילהלם שטייניץ, עמנואל לאסקר ואחרים.
העידן הרומנטי באמנויות (בעיקר מוזיקה קלאסית ושירה) היה מקביל פחות או יותר לתקופת האסכולה הרומנטית בעולם השחמט.
האמנויות היו ממוקדות בהתבטאויות רגשיות יותר מאשר בשליטה טכנית.
תקופה זו תבוא לסיומה עם סוף המאה ה-19 עם ההתפתחות האמנותית (מוזיקה אימפרסיוניסטית ושירה סימבולית), התפתחות שהייתה מקבילה לתקופה שבו שטייניץ הביא לשינוי בתפיסה בעולם השחמט.
מספר שחקני שחמט ידועים אף טענו כי משחק השחמט היא אמנות משל עצמה בנוסף להיותו מדעי.
האסלאמיזציה של איראן התרחשה כתוצאה מהכיבוש המוסלמי של פרס.
זה היה תהליך ארוך שבמהלכו רוב האוכלוסייה עזבה את הדת הזורואסטרית וקיבלה את האסלאם, על אף שתחילה דחתה אותו לתקופה ארוכה.
מצד שני, איראנים שמרו על מסורות קדם-אסלאמיות מסוימות, כולל שפתם ותרבותם, והתאימו אותם לקודים איסלאמיים.
לבסוף, שני המנהגים והמסורות הללו התמזגו בזהות ה"אסלאמית איראנית".
האסלאמיזציה של איראן הביאה לתמורות עמוקות במבנה התרבותי, המדעי והפוליטי של החברה האיראנית: פריחת הספרות, הפילוסופיה, הרפואה והאמנות הפרסית הפכו למרכיבים עיקריים בתרבות המוסלמית שהתגבשה.
שילוב מורשת של אלפי שנות ציוויליזציה והיותה על "צומת דרכים בין תרבויות גדולות", תרמו לכך שפרס התייצבה בחזית מה שהגיע לשיאו כ"תור הזהב של האסלאם".
מדיניות פרסית לאחר הכיבוש האיסלאמי
לאחר הכיבוש האיסלאמי של האימפריה הסאסאנית, במהלך שלטון בן 90 שנה של בית אומיה, ניסו הכובשים הערבים לכפות את הערבית כשפתם העיקרית של העמים הכבושים בכל רחבי האימפריה שלהם.
אל-חג'אג' בן יוסף לא היה מרוצה מהשכיחות של השפה הפרסית במועצת השלטון והורה להחליף את השפות הרשמיות של הארצות הנכבשות בערבית, לפעמים בכוח.
תיאורים של דיכוי אלים של התרבות הפרסית תחת האומיים עלו על הכתב כמאתיים או שלוש מאות שנים לאחר נפילתם, בכתביו של אבו אל-פרג' אל-איספהאני ואבו רייחאן אל-בירוני.
עם זאת, לאחר שלטון האומיים, איראן והחברה האיראנית בפרט עברו שושלות שהעניקו לגיטימציה לשפות ומנהגים פרסיים, במקביל לעידוד האסלאם.
יתרה מזאת, הייתה אינטראקציה הדוקה בין מנהיגים פרסיים וערבים, במיוחד בעקבות השושלת הסאמאנית שקידמה את הפרסית לתחייה יותר מאשר הבֻּוַיְהִים והצפארים, תוך שהם ממשיכים להשתמש בערבית במידה משמעותית.
במהלך תקופת בית עבאס המָוָאלי קיבלו זכויות משמעותיות והתרחש מעבר בתפיסה הפוליטית מזו של אימפריה ערבית לאימפריה מוסלמית, ובשנת 930 נחקקה דרישה המחייבת את כל הפקידים של האימפריה להיות מוסלמים.
שתי התקופות התאפיינו גם בהגירה משמעותית של שבטים ערבים החוצה מחצי האי ערב לשטחים החדשים.
לאחר כיבוש פרס הציעו המוסלמים סובלנות דתית יחסית ויחס הוגן לאוכלוסיות שקיבלו את השלטון האסלאמי ללא התנגדות.
עם זאת, באיראן זה קרה רק בשנת 650 כאשר דוכאה ההתנגדות המקומית.
המרה לאסלאם, שהציעה יתרונות מסוימים, התרחשה מהר למדי בקרב האוכלוסייה העירונית אך לאט יותר בקרב האיכרים.
רוב האיראנים לא הפכו למוסלמים עד המאה ה-9. לבעלי קרקעות שהומרו ללא התנגדות לאסלאם הוצעו יותר אדמות.
לאחר שהוכרו למעשה כבני-חסות תחת הראשידון, בתנאי תשלום שנתי של הג'יזיה, הזורואסטרים הושארו לנהל את עצמם, אולם נוהג זה היה שונה מאזור לאזור.
לפני הכיבוש, הפרסים היו ברובם זורואסטרים.
ההיסטוריון אל-מסעודי, ערבי שנולד בבגדד, אשר כתב רבות על הגיאורפיה וההיסטוריה במאה ה-10 מתעד כי לאחר הכיבושים:
ההצהרה הכללית הזו של אל-מסעודי נתמכת במלואה על ידי הגאוגרפים של ימי הביניים שמזכירים מקדשי אש ברוב הערים האיראניות.
כמו כן, האסלאם התקבל בקלות על ידי זורואסטרים שהועסקו בתפקידים תעשייתיים ובעלי מלאכה מכיוון שלפי התפיסה הזורואסטרית, מקצועות שעירבו שימוש באש הפכו אותם לטמאים.
יתרה מזאת, המיסיונרים המוסלמים לא נתקלו בקושי להסביר את העקרונות האסלאמיים בפני הזורואסטרים, שכן היו הרבה קווי דמיון בין הדתות.
לדברי תומאס ווקר ארנולד, אללה והשטן איבליס היו דומים מאוד לדמויות הדת הזורואסטרית.
לעיתים במאמצם להמיר פרסים, מנהיגים מוסלמים עודדו את השתתפותם בתפילה המוסלמית תוך הבטחת כסף ואפשרו להם לדקלם את הקוראן בפרסית במקום בערבית כך שיהיה מובן לכולם.
מאוחר יותר הסאמאמנים, ששורשיהם נבעו מהאצולה התיאוקרטית הזורואסטרית, הפיצו את האסלאם הסוני ואת התרבות האיסלמו-פרסית עמוק בלב מרכז אסיה.
התרגום השלם הראשון של הקוראן לפרסית התרחש בתקופת שלטון הסאמאנים במאה ה-9.
למרות שהפרסים אימצו את דת כובשיהם, לאורך מאות שנים הם פעלו כדי להגן ולהחיות את שפתם ותרבותם הייחודית, תהליך המכונה פרסיזציה.
במאמץ זה השתתפו גם ערבים וטורקים.
במאות ה-9 וה-10, נתינים לא-ערבים תחת בית אומייה יצרו תנועה בשם שעוביה בתגובה למעמדם הפריווילגי של ערבים באימפריה ביחס לאלו שאינם ערבים.
מרבית העומדים מאחורי התנועה היו פרסים, אך יש בתיעודים שלה התייחסויות למצרים, לברברים ולארמים.
תוך ביסוס רעיונותיה על מושגים איסלמיים של שוויון בין גזעים ולאומים, התנועה עסקה בעיקר בשימור התרבות הפרסית והגנה על זהות פרסית, אם כי בהקשר מוסלמי.
זו הייתה תגובה לערביות הגוברת של האסלאם במאות הקודמות.
ההשפעה הבולטת ביותר של התנועה הייתה הישרדותה של השפה הפרסית עד ימינו.
השושלת הסאמאנית הייתה השושלת הראשונה במלואה ששלטה באיראן מאז הכיבוש המוסלמי, והובילה את תחיית התרבות הפרסית.
המשורר הפרסי החשוב הראשון לאחר בואו של האסלאם, רודכי, נולד בעידן זה וזכה לשבחים מהשליטים הסאמאנים.
הסאמאנים חידשו גם פסטיבלים פרסיים קדומים רבים.
ממשיכי דרכם, הע'זנווים, שהיו ממוצא אפגני, הפכו גם הם לתורמים בהחייאת הפרסית.
השליטים הבויהים השיעים אימצו גישה דומה בעניין זה.
הם ניסו להחיות רבים מהמנהגים והמסורות הסאסאניות.
הם אפילו אימצו לשליטיהם את התואר הפרסי הקדום שאהנשה (מלך המלכים).
לאחר עליית השושלת הספוויית, הפכה השיעה התריסרית לדת הרשמית במדינה והוטל על רוב האוכלוסייה האיראנית לאמץ את הדת הזו.
השפעה איראנית על התרבות והציוויליזציה האיסלאמית
"איראן אכן אוסלמה, אך היא לא נהפכה לערבית.
ואחרי מרווח של שתיקה, איראן עלתה מחדש כאלמנט נפרד, שונה ונבדל בתוך האסלאם, ובסופו של דבר הוסיפה אלמנט חדש אפילו לאסלאם עצמו.