tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחורף, כאשר שלג עמוק מכסה את החלקים הגבוהים של ההר, היעלים מבלים חלק גדול בנדודים, מה שהופך אותם לפגיעים יותר לטורפים, וחלקם אף מתים מתשישות.
באביב, כאשר השלג מתחיל להפשיר באזורים הגבוהים, היעלים נודדים בחזרה למעלה ההר, כדי לנצל את הצמחייה הצומחת, וכדי להתפטר מחרקים עוקצניים.
בעונת הרבייה הנמשכת מנובמבר ועד תחילת ינואר, היעלים מצרפים לעדרים גדולים יותר, וממשיכים לחיות ביחד כמספר חודשים לאחר עונת הרבייה.
במשך כ-10 ימים לאחר הלידה, הנקבה עדיין מתבודדת מהעדר, ומגינה על הגדי באמצעות קרניה החדות.
אויביו של היעל הקווקזי המערבי בטבע הם זאב מצוי והשונר הצפוני (המצוי אף הוא בסכנת הכחדה), בעוד שהגדיים יכולים להיטרף גם על ידי עופות דורסים.
היעל הקווקזי עומד בפני מספר האיומים, וכתוצאה מכך, מספר הפרטים ירד באופן משמעותי בעשורים האחרונים.
הגורם לזה, הוא ציד רב שמתמקד במין זה, כמו גם התחרות העזה עם בעלי חיים אחרים על מקורות המזון.
איומים אלה הוחרפו בשל חורפים קשים, שגובים מחיר מהמין.
נכון לעכשיו, מאמצי השימור של היעלים הקווקזים מתמקדים בעיקר בהגנה על שמורות הטבע שבהם הם חיים.
אלו כוללות מספר שמורות טבע, בהם "שמורת הטבע והקווקז Teberda", שם חיים עד 3,500 פרטים.
ככל הנראה הדרך הטובה ביותר למנוע את הכחדתו, תהיה בהגנה על שמורות הטבע השונות, בהן הוא נמצא.
תוחלת חייו של היעל הקווקזי המערבי: עד 12 שנים.
יעל מִשאלי (נולדה ב-6 באוגוסט 1960) היא סופרת ועורכת ישראלית.
גדלה בבני ברק וקיבלה חינוך דתי.
למדה באולפנת כפר פינס ושירתה שירות לאומי של שלוש שנים.
משאלי כתבה את הספר הראשון שלה בגיל 42. היא כתבה טורים ב-ynet וב-Nrg.
כותבת סיפורי ילדים, סיפורת למבוגרים ועיון.
2007 פרס היצירה לסופרים ומשוררים ע"ש לוי אשכול
כל אחד והמשפחה שלו, קריית גת, הוצאת קוראים, 2002, בשיתוף יהודה אטלס; איורים - רינת הופר (ספר ילדים)
תומר, המלאך של אמא, תל אביב, מפה - מיפוי והוצאה לאור, 2004 (ספר ילדים)
כרת, תל אביב, ידיעות ספרים, 2006 (רומן)
שעשני כרצונו, תל אביב, ידיעות ספרים, 2007 (רומן)
אישה אל אחותה, אור יהודה, זמורה-ביתן, 2008 (רומן)
רק בוקר קיץ, לכאורה, אור יהודה, זמורה-ביתן, 2009 (רומן)
סבתא של שבת, אור יהודה, דביר, 2012 (ספר ילדים)
בניין שלם, כניסות א-ה, אור יהודה, זמורה-ביתן, 2012 (רומן)
מותרות, חבל מודיעין, זמורה-ביתן, 2022 (רומן)
אמא וזהו, חבל מודיעין, זמורה-ביתן, 2023
רותירות, חבל מודיעין, זמורה-ביתן, 2026
פרקי אמהות: נשים ישראליות מגיבות לפרקי אבות, תל אביב, ידיעות ספרים, 2002 (קובץ מאמרים)
יעל פרלוב (נולדה ב-13 באוגוסט 1959) היא עורכת ומפיקת סרטים ישראלית.
פרלוב זכתה בפרס אופיר עבור העריכה הטובה ביותר לשנת 2001 על עריכת הסרט "חתונה מאוחרת".
בשנת 2017 זכתה, ביחד עם יריב מוזר, בפרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 2017 על הסרט "בן-גוריון, אפילוג".
פרלוב היא בתו של דוד פרלוב, אחותה התאומה של נעמי פרלוב.
פרלוב גדלה בתל אביב ולמדה בבית ספר תיכון חדש.
בעלת תואר ראשון מהחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, לאחר מכן החלה ללמד עריכת סרטים בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב ובבית הספר מנשר לאמנות.
כמו כן, היא זוכת פרס אמנות הקולנוע לשנת 2006 של משרד התרבות והספורט על תרומתה לתעשיית הקולנוע הישראלית.
פרלוב יזמה וניהלה אמנותית את "פרויקט קפה" (2010), "פרויקט מים" (2012), שפתח את שבוע המבקרים של פסטיבל הסרטים של ונציה וזכה בפרס אמנסטי אינטרנשיונל הצרפתי ו"פרויקט ספורט" (2014) שהוצג בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי ברומא.
במסגרת הפרויקטים הללו, שנעשו במסגרת הלימודים בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש, התקיים שיתוף פעולה בין יוצרים ישראלים ליוצרים פלסטינים, והופקו סדרת סרטים עלילתיים ודוקומנטריים.
כל הפרויקטים הוצגו גם בפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים.
בשנת 1983 ערכה את "יומן", סרטו התיעודי של אביה דוד פרלוב.
הסרט באורך 6 השעות (מחולק לפרקים) מתעד את משפחתה של פרלוב במשך כעשר שנים, בין השנים 1973 עד 1983. הסרט הופק עבור ערוץ 4 הבריטי ושודר בקשת.
בין 1982–1985 עבדה בצרפת כעוזרת עריכה של העורכת זיוה פוסטק בסרט התעודה "שואה" של הבמאי הצרפתי קלוד לנצמן.
בשנת 1987 ערכה את החלק הראשון של סדרת הסרטים "בוקר טוב ישראל" של הבמאי אמיר הר גיל.
בשנת 2000 הפיקה את הסרט התיעודי "המרפסת" עבור ערוץ 8 אשר עקב אחר חייו של שחקן התיאטרון ישראל בקר.
בשנת 2001 שימשה כעורכת הסרט "חתונה מאוחרת", על עריכת הסרט זכתה בפרס אופיר בקטגוריית "העריכה הטובה ביותר".
בשנת 2003 ערכה את הסרט "מתנה משמיים", שהיה מועמד לאחד עשר פרסי אופיר באותה שנה.
באותה שנה הפיקה וערכה גם את הסרט התעודי "מסיבת יום הולדת" ששודר בקשת.
בשנת 2004 ייסדה פרלוב את "התחרות ליצירה דוקומנטרית ע"ש פרלוב", תחרות נושאת פרסים לסרטים תיעודיים קצרים לסטודנטים מכל הארץ בשיתוף קרן רבינוביץ ושידורי קשת.
בשנת 2007 הפיקה וערכה עבור קשת וערוץ 8 את סדרת הסרטים התיעודיים "חדר משלך - נשים כותבות" על סיפורן של הסופרות והמשוררות הישראליות אידה פינק, אורלי קסטל-בלום, שרה שילה ואגי משעול בבימויה של רות ולק.
בשנת 2008 הפיקה וערכה את סרט התעודה "המלחמה הראשונה שלי", אשר תיעד חיילים במהלך מלחמת לבנון השנייה.
בשנת 2010 שימשה כעורכת הסרט "התגנבות יחידים", בו כיכבו עוז זהבי, מיכאל אלוני ועוד.
בשנת 2014 ערכה את הסרט "דוד פרלוב: דיוקן", אשר הוקדש לאביה כעשר שנים לאחר פטירתו.
במקביל החל משנת 2012 הפיקה גם פרויקט שחזורים (רסטורציה) לסרטיו של אביה - "זכרונות משפט אייכמן", "בעקבות הלדינו" ו"ביבה" בתמיכת מוזיאון יד ושם ושירות הסרטים הישראלי.
בשנת 2015 הפיקה יחד עם לירן עצמור וערכה את הסרט "בובה ממוכנת" על חייה של המשוררת דליה רביקוביץ בבימויה של רות ולק.
פרלוב חברה באקדמיה לקולנוע וטלוויזיה ומשמשת החל משנת 2017 כלקטורית בקרנות וגופי קולנוע ישראליים וכשופטת בפסטיבלי קולנוע בארץ ומחוצה לה במשך שנים רבות.
בשנת 2018 הפיקה וניהלה אמנותית את פרויקט "דוקו דאנס" מטעם הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים, הפרויקט, שעוסק במחול כמניע חברתי, הוקרן בפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים ובפסטיבל חיפה.
בשנת 2020 ערכה את הסרט "יאנה" בבימויה של נועה דולברג, הסרט שודר בyes דוקו וזכה בפרס סרט הסטודנטים הטוב ביותר בתחרות הפורום הדוקומנטרי בישראל.
בשנת 2021 ערכה את הסרט "חצר משחקים" בבימויה של נורית קידר, הסרט זכה בציון לשבח בפסטיבל הקולנוע ירושלים, ושודר בכאן 11.
בשנת 2022 הפיקה וערכה את הסרט "הפרטיזן עם מצלמת הלייקה" בבימויה של רות ולק, הסרט הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל הקולנוע ירושלים, שודר בכאן 11 וזכה בפרס הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע הישראלי בפריז.
ב-1990 נישאה לנעם בן זאב, לשעבר כתב לענייני מוזיקה קלאסית בעיתון הארץ ולהם שני ילדים - השחקנית, המפיקה והבמאית אלמה בן זאב והבמאי והצלם הלל בן זאב.
פרס אופיר לעריכה הטובה ביותר על הסרט "חתונה מאוחרת" - 2002
פרס אמנות הקולנוע של משרד התרבות והספורט על תרומתה לתעשיית הקולנוע הישראלית - 2006
פרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר על הסרט "בן-גוריון, אפילוג" שהפיקה יחד עם יריב מוזר - 2017
כמה מהסרטים שערכה זכו גם בפרסים בפסטיבלים בישראל ובעולם.
יעל פורטוגזי (שם מדעי: Capra pyrenaica lusitanica), הוא תת-מין של יעל איברי שנכחד מן העולם בסוף המאה ה-19.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1872 על ידי האורונתאולוג הגרמני הרמן שלגל.
תת-מין זה היה מצוי בעיקר בצפון ומרכז פורטוגל ובצפון-מערב ספרד.
בתחילת המאה ה-21 נכחד תת-מין נוסף - יעל הפירנאים.
כיום, תת-המין יעל גראדוס מאכלס את תחומי המחייה ההיסטוריים של היעל הפורטוגזי לאחר שהובאה לשם על ידי האדם.
היעל הפורטוגזי הוא אחד מבעלי החיים המתוארים באומנות הסלע בעמק קואה שבפורטוגל המוכר כאתר מורשת עולמית.
היעל הפורטוגזי היה די דומה בגודלו ובצבעי פרוותו לתת-המינים האחרים, להוציא את הסימונים הכהים.
הצבע הכללי של מעיל הקיץ היה חום-חולי בהיר כאשר הסימונים השחורים במותניים וברגליים נטו להיות צרים ודהויים יותר משל יעל ספרדי.
הגחון, הצד הפנימי של הרגליים, הלוע וסביב העיניים בצבע אפור-צהבהב, ואילו חזית הרגליים הייתה בצבע שחור דהוי שנטה להיות כהה יותר בחורף.
הנקבות היו באותו הצבע של הזכרים, אך לא היו להן כלל סימונים כהים.
לזכר הייתה רעמה חומה קלה בעורף וזקן קצר בסנטר בצבע חום כהה, וגם הם נטו להתכהות יותר בחורף.
לאורך הגב היה פס כהה שהתרחב מעט לכתפיים בחורף, ומעל העיניים היו גבות בהירות.
הקרניים של היעל הפורטוגזי היו שונות לחלוטין משאר תת-המינים של היעל האיברי.
הן היו קטנות מאוד ביחס לגודלו של היעל ובדרך כלל הן לא התעגלו לצדדים יתר על המידה; אורכן למשל היה כמחצית מאורך קרני היעל הפירנאי.
למרות שהקרניים היו קצרות ופחות מעוגלות מאלה של תת-מינים אחרים, החלק התחתון שלהן היה עבה מאוד וגרם לקרניים להיות צמודות יותר בבסיס לעומת שאר תת-המינים.
הצורה שלהן מלפנים הייתה נראית כצבתות של סרטן.
מידות גופו של היעל הפורטוגזי נמדדו מפוחלצים במוזיאונים.
מדידה של זכר מתבגר העלתה את מידות הגוף הבאות: אורך ראש וגוף של 142 ס"מ, גובה כתפיים של 73 ס"מ, ואורך קרניים של 36 ס"מ.
גובה הכתפיים של זכר מבוגר שנמדד היה 76 ס"מ, וקרניו היו באורך של 48 ס"מ.
קרניים של נקבה שנמדדו באותו מוזיאון היו באורך של 18 ס"מ.
הטווח ההיסטורי של היעל הפורטוגזי השתרע על פני צפון פורטוגל, ובקהילות האוטונומיות שבצפון-מערב ספרד: גליסיה, אסטוריאס ואולי גם דרום-מערב קנטבריה.
המפלט האחרון של היעל היה בהרי סרה גרס בצפון פורטוגל.
היעל היה ניזון מעשבים, עשבי תיבול וחזזיות.
הוא היה פעיל בעדרים בינוניים, ומרבית האקולוגיה שלו דמתה מן הסתם לשאר תת-המינים.
עד 1800 היעל הפורטוגזי עדיין היה נפוץ בשפע, אולם מאותו זמן ואילך אוכלוסיית היעל החלה לרדת במהירות דרסטית בשל לחץ ציד מוגבר.
בתוך 50 שנה בלבד היעל הפך לנדיר יותר ויותר כפי שמתבטא בתיעודים של הציד.
חוקר טבע פורטוגזי תיעד בשנת 1852 ציד של 5 פרטים בסרה גרס שבצפון פורטוגל, והוא מצטט את דבריהם של חוקרים אחרים על כך שזהו האזור היחיד בפורטוגל בו עדיין ניתן לצוד את היעלים.
הוא ייחס את ההישרדות של היעל באזור זה לסכנות ולקשיים של הציד באזור ההררי והלא נגיש.
יש תיעוד של ציד זכרים בודדים בשנת 1874, 1876 ו-1885. העדר האחרון של היעלים הפורטוגזים נצפה בשנת 1886. נקבה מבוגרת נתפסה בחיים בספטמבר 1889, אך היא שרדה בשבי 3 ימים בלבד.
3 נקבות נוספות נמצאו מתות שנה לאחר מכן - חלק מהן כתוצאה ממפולת, ונקבה נוספת נהרגה ממפולת ב-1891. זכר צעיר ונקבה מבוגרת נתפסו בחיים והוחזקו במקומות נפרדים בשנת 1890; שניהם צולמו בשבי אם כי הם לא שרדו שם זמן רב.
הזכר האחרון של תת-המין מת בשנת 1890, והתצפית האחרונה הייתה של נקבה בסרה גרס בשנת 1892. ככל הנראה ההכחדה של תת-המין אירעה באותה שנה.
הסיבה המרכזית להכחדה של היעל הפורטוגזי היא הציד הנרחב; תושבים מקומיים רבים היו צדים את היעל עבור בשרו, וכן עבור אבני בזואר שנמצאו בקיבתו אשר נחשבו כנוגדנים לכל סוגי הרעלנים.
הפרווה שלו שימשה ליצור שמיכות, ואת הקרניים היו בעיקר תולים לקישוט בבתים; בתקופות מאוחרות יותר היו מייצרים מהקרניים שופרות, ששימשו לתקיעה על פני העמקים הצרים בין ההרים הצפוניים-מערבים של פורטוגל.
הציד היה הרסני במיוחד בחודש מאי, כאשר הציידים לא כיבדו את האיסור על ציד באותו זמן; עשרות פרטים היו נורים בתקופה זאת כאשר עדרי היעלים היו יורדים עם גדייהם לגבהים הנמוכים.
יש חוקרים המצביעים על גורמים נוספים לירידה הדרסטית של היעל מלבד ההתערבות האנושית: טריפה על ידי זאבים אפורים ועיטים זהובים, מחלות שמקורן במגע עם עדרי צאן מקומיים ומספר לא פרופורציונלי של זכרים ביחס לנקבות.
הסיבה האחרונה נראית מפוקפקת במיוחד, כיוון שלזכרים היה ביקוש גדול יותר בציד בגלל קרניהם, ולצד זה ניתן להתרשם שמרבית התצפיות האחרונות היו על נקבות ברובם.
ניתן למצוא כיום מספר שרידים של היעל הפורטוגזי בחצי האי האיברי.
פוחלצים של 2 זכרים ו-5 נקבות נשמרים כיום במוזיאון ליסבון, מוזיאון קוימברה ובבית הספר הפוליטכני בליסבון.
תת-המין יעל גראדוס, הובאה על ידי האדם לבית הגידול ההיסטורי של היעל הפורטוגזי בעיקר בשביל מטרות ציד.
יעל גראדוס שוחרר במחוזות הדרומיים של גליסיה ובקהילות אוטונומיות נוספות בספרד.
בשנת 2001, יעלי גראדוס חצו על דעת עצמם את הגבול ונכנסו לתוך שטחה של פורטוגל; הם החלו לאכלס את הפארק הלאומי פנאנדה-גרס ובכך הם יישבו את מרבית הטווח ההיסטורי הידוע של היעל הפורטוגזי.
יעלי גראדוס נקלטו בהצלחה באזור, ועד 2011 מספרם הגיע ל-100 פרטים.
יעל ספרדי (שם מדעי: Capra pyrenaica hispanica; קרוי גם יעל בקיט), הוא אחד מארבעה תת-המינים של יעל איברי החי במזרח חצי האי האיברי.
תואר מדעית לראשונה בשנת 1848 על ידי הבוטנאי הצרפתי וילהלם פיליפ שימפר.
תת-מין זה מצוי בעיקר ברכסי ההרים המזרחיים והדרומיים של ספרד, אולם הובא גם לצפון-מזרח ולמרכז ספרד, וייתכן שבעתיד ישוחרר אף בתחומי המחיה ההיסטוריים של יעל הפירנאים שנכחד.
פירוש שמו המדעי "hispanica" הוא "ספרדי", ומתייחס לכך שזהו תת-המין הנפוץ בספרד.
לעיתים קרוי "יעל ספרדי מזרחי" על מנת להבדילו מיעל גראדוס המכונה גם "יעל ספרדי מערבי".
ליעל הספרדי זוג קרניים גדולות, ארוכות וספירליות, כשקרני הנקבות קטנות וישרות יותר.
יש לו פרווה בעלת צבע חום-אפרפר, או חום בהיר עם גוון אדמדם, והיא משתנה בין בהיר לכהה בין העונות.
לזכר היעל סימונים שחורים בינוניים סביב החזה, המותניים, ארבעת הרגליים, החרטום והלוע – קטנים משל יעל גראדוס אך גדולים משל יעל פורטוגזי.
התפוצה הטבעית של היעל הספרדי היא בקהילות האוטונומיות הספרדיות: אנדלוסיה, מורסיה, קסטיליה-לה מנצ'ה, ולנסיה ודרום קטלוניה ואראגון.
הוא הובאה גם לאזורים צפוניים יותר בשני המחוזות האחרונים.
בין רכסי ההרים שבהם הוא מצוי ניתן למנות את: סיירה נבדה, סיירה אלקרס, סיירה מורנה, סיירה דה קזורלה, סיירה דה גראזאלמה, סרניה דה קוונקה, הרי אנדלוסיה, מזרח הרי איבריה ובמונטס דה טולדו.
יעל סיבירי (שם מדעי: Capra sibirica; קרוי גם יעל אסייתי), הוא מין של פרסתן גדול בסוג יעל החי באזורים ההררים של מרכז אסיה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1779 על ידי הזואולוג הבריטי פיטר סימון פאלאס.
המעמד הטקסונומי של מין זה אינו מוסכם על חלק מהחוקרים, ויש המחשיבים אותו עדיין כתת-מין של יעל האלפים.
מבחינה גנטית הוא קרוב בעיקר ליעל האלפיני וליעל האתיופי.
שמו המדעי נגזר מלטינית כדלהלן: "Capra" = "תיש" - מתייחס לדמיון ביניהם במבנה הגוף ובזקן.
"sibirica" = "בסיביר", ומתייחס לכך שזהו מין היעל היחיד שנפוץ באזור סיביר.
בניגוד למשמעות של השם הרשמי והשם המדעי, היעל הסיבירי נפוץ בעיקר לאורך רכסי ההרים המרכז אסייתים - מהימלאיה שבהודו ועד לאלטאי שבמונגוליה, ועל כן הכינוי המתאים לו יותר הוא "יעל מרכז-אסייתי".
מבחינת אורך ומשקל, היעל הסיבירי הוא הגדול שביעלים, אך בגובה הכתפיים הוא קטן באופן ניכר מיעל בורג.
יש המחלקים את היעל הסיבירי לתת-המינים הבאים:
יעל אלטאי (C.s.sibirica) - נפוץ בצפון מונגוליה, צפון קזחסטן ורוסיה.
hagenbecki) - אנדמי לדרום מונגוליה.
יעל פמיר (C.s.sakeen) - נפוץ לאורך הרי פמיר, בפקיסטן אפגניסטן ומערב סין.
יעל ההימלאיה (C.s.hemalayanus) - נפוץ לאורך הרי ההימלאיה בהודו, פקיסטן ודרום-מערב סין.
יעל אלאי (C.s.alaiana) - נפוץ לאורך הרי אלאי ברפובליקות הסובייטיות לשעבר - קירגיזסטן, אוזבקיסטן, טג'יקיסטן וקזחסטן.
זכר היעל הסיבירי מתאפיין בזוג קרניים מאסיביות ועבות בעלות מבנה של קשת, והן מהגדולות שבמיני היעלים.
צורת קרניו היא אופיינית לרוב היעלים: הקרן צומחת לכיוון מעלה ולצדדים, ובשלב מסוים היא מתחילה להתעגל בהדרגה לאחור עד שיוצרת מראה של רבע עיגול שפעמים רבות נוגע בכתפיו של היעל.
מכיוון שהקרניים של מין זה הן ארוכות ביותר, בגיל מבוגר הן עשויות להמשיך ולהתעגל למטה וחזרה פנימה בדומה לקרני המופלון, ליצור למעלה מחצי עיגול; במקרים כאלה הקרן תראה במבט מלפנים בצורת "M" מעוגלת ורחבה.
הקצוות של הקרן יהיו מעוקמות בדרך כלל כלפי פנים.
מיקום קרני היעל הוא לאורך הקרקפת והחלק הקדמי של המצח, סמוכות יותר לאוזניים מאשר לעיניים.
בבסיס יש בין הקרניים רווח ברור של כ-6 ס"מ, ומכיוון שהקרן צומחות גם לצדדים, בקצוות המרחק בין קרן לחברתה עשוי לעלות על חצי מטר (50 ס"מ).
ביחס לעיזי בר כסרו או גוראל, הקרניים של היעל עבות במיוחד לכל אורכם, אולם בסופו של דבר גם קרניהם יהיו עם מבנה חרוטי - רחב בבסיס וצר בקצוות; השפיצים של הקרניים עבים אף הם ביחס לעיזי בר.
לאורך המשטח הקדמי של קרן היעל, ישנם כפתורים גדולים ורחבים שיוצרים מעין רכסים, בעוד שבצדדי הקרן ומאחוריה יהיו תחת זאת חריצים בולטים.
קרני הנקבות שונות לגמרי מקרני הזכרים; בדרך כלל הן צומחות לכיוון מעלה בצורה ישרה לחלוטין ואז מתעגלות מעט לאחור בעדינות בצורת חרב קצרה (אם כי די נפוץ שהן צומחות גם לכיוון הצדדים).
במקרים כאלה הרווח בין קרניהן בבסיס ובקצוות יהיה שווה.
קרני הנקבות מתאפיינות בחריצים בולטים דמויי-טבעת לכל אורכן ואין להם כלל כפתורים במשטח הקדמי.
קרני הנקבות יהיו דקות מאוד ביחס לקרני הזכרים, ועל כן ניתן להבדיל בקלות רבה בין הזוויגים.
צבע קרני היעל הסיבירי הוא אפור כהה, אפור בהיר, חום, חום-אפרפר וצהבהב.
הפרווה של היעל הסיבירי מורכבת משערות צפופות ועבות, והיא משתנה בין העונות: בקיץ היא תהיה קצרה למדי בעוד שבחורף היא הופכת לגסה ועבה יותר עם מראה צמרי.
המראה של הפרווה משתנה אף הוא בין העונות: בקיץ הצבע של פרוות הזכרים הוא חום אדמוני, חום אפרפר כהה או חום מהגוני, בעוד שהנקבות עלולות להיות אפרפרות או חומות בהירות, או שהן יהיו זהות לזכרים.
בתקופה זאת לשניהם יהיה גחון חיוור יותר בצבע אפרפר-לבנבן.
בחורף צבע הפרווה של הזכרים הופך לכהה יותר אצל רוב תת-המינים, ולססגוני ביותר אצל תת-המין ההימלאי: הצוואר, הצלעות והחלק העליון של העכוז בצבע קפה עמוק או חום שוקולד כהה, ואילו לאורך העורף, הכתפיים והגב ישנו כתם אוכפי גדול ורחב בצבע לבן שמזכיר מאוד את קובוס הנילוס.
לעיתים הכתפיים עלולות להיות חומות כהות ויפרידו בין הגב לעורף, ולאורך השדרה עד קצה הזנב יש בדרך כלל פס עבה בצבע חום כהה.
המותניים, השוקיים והחלק התחתון של העכוז יהיו בצבע אוכרה או חאקי בהיר.
הן בקיץ והן בחורף רגלי הזכרים יהיו בצבע חום כהה וחסרי סימוני שחורים ולבנים האופייניים לרוב היעלים.
לנקבות צבע הפרווה יהיה בז'-צהבהב עם גוון לבן, ולאורך הגב יהיה לבן פס בצבע חום דהוי.
המותניים והגחון יהיו לבנים ומעל המותניים פס שחרחר דהוי כשל הצבי.
בכל העונות זנבם של הזכרים והנקבות יהיה בצבע שחור או חום שוקולד כהה, והעכוז והמפשעה יהיו בצבע לבן בוהק.
צבע ראשו של היעל הסיבירי משתנה אף הוא בין הקיץ לחורף; בקיץ הראש והזקן של הזכרים יהיה בצבע אדמוני, חום כהה, חום מהגוני - עם גוון בהיר מעט בחרטום ובמצח, בעוד שלנקבות צבע הראש יהיה זהה לזכרים או בצבע בהיר יותר.
בחורף, צבע הראש של הזכרים ססגוני בדומה לגוף: עצמות הלסת, והסנטר בצבע חום שוקולד כהה, הלחיים, הפנים וצדדי החרטום בצבע אוכרה או חאקי בהיר, והמצח יהיה בצבע לבן-חום קרמי.
לנקבות צבע הראש בחורף יהיה בז'-צהבהב עם פס שחרחר דהוי מהעין לאף, לוע כהה וחרטום בהיר מעט.
מבנה הגוף של זכר יעל הסיבירי ארוך, עבה ומוצק, ויש לו צוואר וראש קצרים ועבים.
הנקבה לעומתו תהיה צרה ופחות מאסיבית, וצווארה גם יהיה דק יותר.
האוזניים שלהם באורך בינוני ועגלגלות או משולשות בקצוותיהן.
זנבם קצר ושעיר ורגליהם קצרות יחסית וחזקות.
הפרסות גדולות ועבות ומותאמות לטיפוס על הרים.
העיניים של היעל זהובות ובינוניות והעצמות שמסביבן בולטות מעט על רקע הפנים.
האף בינוני ושחור עם נחיריים מחורצים בצורת V עדינה.
מעבר להבדלים בקרניים, במבנה הגוף ובצבע הפרווה, הדו-צורתיות זוויגית של היעל הסיבירי ניכרת גם בכך שלזכרים יש זקן ארוך ומדובלל בסנטר - מהארוכים שבמיני היעל, בעוד שלנקבות הוא ייעדר בדרך כלל או שיסתכם בקווצת שיער קטנות שכמעט ואינן נראות.
הזכרים גם גדולים מהנקבות באופן ניכר במידות הגוף כדלהלן.
מידות הגוף של היעל הסיבירי:
אורך ראש וגוף הנקבה: עד 135 ס"מ.
אורך האוזניים (לשני הזוויגים): 16-14 ס"מ.
היעל הסיבירי נפוץ לאורך רכסי ההרים המרכז-אסיאתיים.
התפוצה הגאוגרפית של המין מתחילה במערב הרי ההימלאיה הקארקוראם והינדו-כוש, עוברת לאורך רכס הרי פמיר, הרי אלאי והרי טיין שאן עם גלישה רחבה לאזור המערבי של הרמה הטיבטית, הרי קונלון וסביב מדבר טקלה מקאן, והיא מסתיימת בהרי גובי-אלטאי המונגוליים הרי אלטאי הרוסיים, הרי טנואולה והרי סייאן.
בית הגידול של היעל הסיבירי הוא בעיקר באזורים הרריים-סלעיים בגובה של 500 עד 6,500 מטר מעל פני הים, במיוחד אלו הכוללים מדרונות תלולים או אנכיים.
בית הגידול כולל על פי רוב צוקים, גבעות, קניונים, מחשופי סלע, שיחים ומרעה אלפיני, ובמהלך החורף הוא מכוסה לעיתים קרובות בשלג עמוק.
בתי הגידול עלולים להיות ממוקמים בסביבה המדברית הקרירה של מרכז אסיה.
היעלים הסיבירים נמנעים מלהיכנס לחגורות היער שסביב ההרים, אך עלולים להיכנס מדי פעם לאזור מיוער בדלילות כדי לנוח - בעיקר בתקופות חמות.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו של היעל הסיבירי עד 20 מעלות בקיץ, ועד מינוס 20 בחורף, וכמות המשקעים הממוצעת היא 2,000-100 מילימטר לשנה.
היעל הסיבירי הוא בדרך כלל פעיל יום, ומבלה את שעות הבוקר, אחר הצהריים והערב בחיפוש אחר מזון.
שעות הצהריים החמות ושעות הלילה מנוצלות למנוחה ולהעלאת גרה.
משך זמן הפעילות משתנה בין העונות; בעונה החורפית שבה יש שעות אור מועטות יותר, היעל הסיבירי ינצל את מרבית היום לאכילה מאשר למנוחה.
היעל הסיבירי הוא בעל חיים חברותי בדרך כלל החי לרוב בעדרים.
גודל העדר מושפע לעיתים קרובות מגודל האוכלוסייה.
יחס הזוויגים של העדרים משתנה לאורך השנה.
בדרך כלל העדרים הגדולים מורכבת מנקבות וגדיים בני שנה עד שנתיים, וזכרים צעירים חיים בדרך כלל בעדרים משלהם.
הזכרים הבוגרים עשויים אף הם לחיות בקבוצות קטנות, אם כי הם ידועים גם ככאלה שחיים בגפם עד עונת הרבייה.
עדרים גדולים של יעל סיבירי בהיקף של 40 פרטים ומעלה, מכילים לרוב יעלים מכל הגילים ושני הזוויגים.
גודל העדר הממוצע הוא 6–30 פרטים, וגודל העדר המרבי הוא כ-100 פרטים.
בכל הטווח של היעל הסיבירי, ישנה הגירה עונתית קבועה שקשורה להצטברות השלג בסתיו, הנובעת מהגישה המוגבלת למזון לאחר שלג כבד.
היעלים הסיבירים עלולים לנדוד מעל למרחק של 100 קילומטר בין העונות, כשהנדידה מורכבת בדרך כלל בירידה ממרומי ההרים המושלגים עד לגובה סביר יותר של 2,000 מטר.
מכיוון שגם באזורים נמוכים יורד שלג בגובה 30–40 ס"מ המכסה את האדמה, היעלים הסיבירים משתמשים בפרסותיהם כדי לחפור בשלג על מנת להגיע למקורות מזון.
היעל הסיביר מתקשר עם בני מינו בדרך כלל בדברים הקשורים לרבייה, טורף והכרה.
הנקבות מזהות את הגדי שלהם באמצעות ריחו בימים הראשונים שלאחר הלידה, ולאחר זמן קצר הן יכולות להסתמכך כבר על המראה של הגדי כדי לזהותו.
הנקבות גם קוראות לגדי על מנת להניקו.
התקשורת בעונת הרבייה תתבצע בעיקר על ידי ריח.
בעת הבחנה בטורף, הגדיים יכולים להשמיע פעייה כדי לאותת על סכנה, ואילו המבוגרים ישמיעו שריקה חזקה.
היעל הסיביר מארח על גופו מינים שונים של קרציות וטפילים אחרים.
הנוכחות שלהם על פרוות היעל גורמת לקשר סימביוטי בין היעלים לבין עורבים וציפורים אחרים.
הציפורים הללו נהנות מהמזון שמגיע אליהם בקלות, בעוד שהיעל נהנה להיפטר מטפילים.
היעל הסיבירי הוא בעל חיים צמחוני, וידוע על לפחות 140 מיני צמחים הנצרכים על ידו.
הצריכה הצמחית עלולה להיות שונה לאורך הטווח שלהם ובהתאם לזמינות המזון העונתית.
עשב ירוק וטרי, הוא חלק משמעותי מתזונת היעל הסיבירי באביב ובקיץ יחד עם פירות מסוימים, ועשבי תיבול, עשבים ישנים, ועלים נצרכים בעיקר בסתיו.
מלבד חזזיות, קליפות, ושיחים, ענפים של מחטניים וניצני עצים הם מזון נפוץ בחורף בגלל אי הנגישות למזון קרקעי המכוסה בשלג.
כדי להגדיל את מקורות המזון, היעלים ירדו בחורף למדרונות נמוכים יותר שבהם המזון נגיש יחסית.
זכר היעל צורך ביום כ-16 קילוגרם של מזון, והנקבה צורכת 8–10 קילוגרם.
מכיוון שהיעלים הסיבירים מקבלים את מרבית הלחות הנדרשת להם מהצמחייה, הם מסוגלים ללכת ימים רבים ללא מים.
היעלים נוהגים ללקק באופן תכוף מלח לאורך כל השנה באתרי מינרלים.
היעל חופף בתחומי מחייתו עם אוכלי עשב הרריים אחרים כדוגמת כבש ארגאלי, כבש אוריאל, כבש כחול, סרו ההימלאיה, גוראל ההימלאיה, טאר ההימלאיה ויעל בורג, אך מכיוון שהיעל חזק ממרביתם וגם נוטה לאכלס אזורים גבוהים יותר, התחרות תהיה נמוכה יחסית.
למרות שהיעלים יכולים לאותת קולית אחד לשני כאשר הטורף קרב, ההגנה הטובה ביותר שלהם מפני הטורפים היא היכולת לתמרן בשטח תלול וסלעי.
הפרסות של היעל בעלות כרית גומי רכה בכף הרגל המוקפת בחומר קשה, והיא מגדילה את כוח המשיכה והאחיזה של היעל בסלעים.
היעל הסיבירי נוטה לשמור על מרחק סביר משטח תלול, וגם בירידה לעמקים ולאזורים נמוכים הוא נשאר בתוך מרחק של 350 מטר מההר.
הסתתרות בצמחייה היא ההגנה העיקרית מפני הטורפים הימים הראשונים לחייו של הגדי.
הטורף העיקרי של היעל הסיבירי הוא נמר השלג שטורף יעלים יותר מכל הטורפים האחרים ביחד; נמרי השלג צדים לעיתים קרובות דווקא את הזכרים הבוגרים מאחר שהללו עייפים ומותשים לאחר עונת הרבייה.
חוקר טבע אחד שחקר את שטח הציד של נמר שלג שהשתרע על 14 קילומטרים מצא כ-30 שרידים של יעלים סיבירים.
דוב חום, זאב מונגולי ושונר צפוני עלולים גם הם לצוד יעלים.
הזאבים צדים את היעלים בדרך כלל כאשר הם מצליחים להסיגם לפני שהללו מגיעים לאזור ההררי.
העיט הזהוב מהווה לרוב איום בעיקר לגדיים צעירים ובוגרים, אולם הוא מצליח לעיתים לצוד גם נקבות; שיטת הציד של העיט הזהוב מצמררת למדי: בעזרת טפריו הגדולים והחדים העיט תופס את נקבת היעל בקרניה או ברגליה, ואז מרימה באוויר ומשליכה לתהום לאחר כמה שניות.
לאחר שטרפו מת מיד בעקבות החבטה החזקה מנפילה בגובה של מאות מטרים, העיט יורד לאדמה וניזון מהפגר.
איומים נוספים לגדיים הם מצד שועלים וגרגרנים.
במקרה שהגדי נרדף על ידי טורפים קטנים, האם תגן עליו בעזרת קרניה.
העיתוי של עונת הרבייה של היעל הסיבירי משתנה בין רכסי ההרים האסייתים, ומושפע באופן משמעותי על ידי מזג האוויר.
העונה יכולה להתחיל בחודש אוקטובר באזור מסוים ובאזור אחר בחודש ינואר, בשל הבדלים בין הטווחים ותנאי מזג האוויר.
הייחום נמשך בדרך כלל כ-20 ימים, ולעיתים ישנו ייחום שני שעלול להאריך את משך זמן עונת הרבייה.
עונת הרבייה מתחילה כאשר הזכרים יורדים מהאזורים הגבוהים ומצטרפים לעדרי הנקבות.
ההיררכיה נקבעת בדרך כלל אצל זכרי היעל הסיבירי על ידי קרבות.
היעל משתמש בסגנונות לחימה רבים, כולל נעילת הקרניים ועמידה חזיתית זה מול זה או זה בצד זה, ולעיתים גם תוך כדי עמידה על שתי רגליים והטחת הקרניים בכוח בראשו של היריב.
עם זאת, התמותה מקרבות אלה היא נדירה יחסית.
לאחר הקרבות הרבים בתקופה הראשונה של העונה, הזכרים הגדולים והדומיננטיים יקימו לעצמם "הרמון" הכולל 5–15 נקבות עליו ישמרו מזכרים אחרים.
החיזור של היעל הסיבירי מתחיל בכך שהזכר הולך אחר הנקבה תוך כדי מתיחה נמוכה של הצוואר והראש.
הזכר ירחרח או ילקק את הנקבה לפני שחפלוט צעקה נמוכה והנקבה בשלב תברח מהזכר.
הנקבה עלולה להכות בקרניה את הזכר או להטיל שתן מה שיגרום לזכר לבצע את תגובת פלהמן.
בעזרת הריח הזכר קובע האם הנקבה מוכנה לרבייה.
התנהגות החיזור של היעל נמשכת כ-30 דקות, כאשר הזוג חייב להתרחק מהעדר בשל התחרות הכבדה בין הזכרים על השליטה בנקבות.
ההריון נמשך 155–180 ימים, לאחריהם נולד גדי אחד או תאומים ולעיתים נדירות שלישייה.
על מי מחקר מ-1998, רק 2 נקבות מתוך 58 שהיו בהריון ילדו תאומים.
כאשר הנקבה צריכה להמליט, היא נפרדת מהקבוצה שלה כשבוע לפני הלידה והולכת ללדת בבדידות באזור מוגן מטורפים.
לאחר הלידה הנקבה מלקקת את הגדי מהשליא עד שהוא נקי לגמרי, כדי למנוע את הרחתו על ידי טורפים.
בימים הראשונים של הלידה הגדי עשוי להסתתר לבדו בצמחייה פני טורפים, כשאימו תגיע מספר פעמים להניקו.
אורך זמן ההסתתרות משתנה בהתאם ליכולת של הגדיים להתמודד עם תנאי השטח.
לאחר תקופת זמן מסוימת, האם חוזרת עם הגדי לקבוצה שלה.
הגדיים של היעל נשארים בדרך כלל קרובים לאימם כדי לקבל הגנה, וכאשר הם יהיו מאוימים הם ישמיעו קולות פעייה.
מדווח שהגדיים עשויים לרוץ לנקבה הבוגרת הקרובה ביותר כדי לקבל הגנה בנוכחות סכנה.
אף על פי שגדיי היעל יכולים לרעות על מזון מוצק באופן מלא בגיל 1.5 חודשים הם בדרך כלל יונקים עד חודש דצמבר.
הגמילה היא הדרגתית ועשויה להתרחש בגיל 5 או 8 חודשים, והגדי יישאר לצד אימו המשך שנה לפחות.
הנקבות יכולות להתרבות כבר בשנה השנייה לחייהן, אולם הזכרים לא יוכלו להתרבות עד גיל 5 לפחות, שאז קרניהם גדולות מספיק כדי להילחם עם זכרים גדולים אחרים.
תוחלת החיים המרבית של היעל הסיבירי בטבע היא עד 15 שנים לזכר ועד 17 שנים לנקבה, אם תוחלת החיים הממוצעת של הזכרים היא בדרך כלל 8–10 שנים.
הפרט המבוגר ביותר שתועד הייתה נקבה שחיה מעל 22 שנים בגן החיות של לונדון.
היעל הסיבירי מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), בשל תפוצה רחבה, אוכלוסייה משוערת גדולה, ואף על פי שחלק מהאוכלוסיות צפויות להיות בירידה, במבט כללי הירידה תהיה הרבה פחות מהשיעור הנדרש כדי להעפיל לקטגוריה מאוימת יותר כ"קרוב לסיכון" (NT).
לאורך כל הטווח שלו, היעל הסיבירי ניצוד בהרחבה מכיוון שהוא משמש כמזון משלים חשוב עבור התושבים המקומיים.
ציד לא חוקי מתרחש גם באזורים מסוימים על ידי אנשי צבא, עובדי תחזוקת כבישים ואחרים - במיוחד באזורים הנגישים לכלי רכב.
איומים נוספים ליעלים כוללים תחרות עם בעלי חיים מקומיים על מקורות המחייה המועטים, ובחלק מהאזורים גם על ידי שיעורי טריפה גבוהים.
כתוצאה משלל איומים אלה, באזורים רבים שבהם יש צפיפות אנושית גבוהה האוכלוסיות יורדות באופן משמעותי.
בשנת 2007, יצרני צמר מנפאל החלו לשווק מוצר המכונה "יאנג'יר" שלטענתם מופק מהטבע, אם כי ארגוני השימור מאמינים שמקורו בסיבי השיער של היעל הסיבירי שבעלי מרקם דומה לצמר.
ידוע לפחות על יבואן אירופאי אחד בגרמניה שמשווק את היאנג'יר כ"צעיפים אסייתים מיוחדים".
נכון ל-2008, IUCN לא הצליח לקבוע בוודאות האם היאנג'יר אכן מופק מהיעל הסיבירי.
אם אכן היאנג'יר מופק ממנו, ארגון השימור טוען שסביר להניח שמקור הפרוות הוא בטג'יקיסטן, פקיסטן וקירגיזסטן ומהווה חלק נכבד מאחוזי הציד במדינות אלו.
באפגניסטן, לפני מלחמת אפגניסטן הראשונה והשנייה, היעל הסיבירי היה נפוץ בשפע וניצוד בכל רחבי הטווח שלו על ידי השבטים המקומיים.
למרות שאז הציד לא היה גורם משפיע כל כך על מספריו, כיום לאחר עליית השימוש בנשק מודרני וסלילת כבישים חדשים לאזורים שלא היו נגישים בעבר הציד באפגניסטן הפך לאיום הגדול ביותר על המין.
בסין, ציד לא חוקי הוא איום קטן יותר; הרשויות מחרימות רובים מרועי צאן הגרים בקרבת בית הגידול של היעל הסיבירי, אם כי למרבה האירוניה, חלק מהציד מתבצע על ידי המשטרה או הצבא הסיני.
תחרות מסוימת בין עדרי הצאן ליעל עלולה להתרחש.
בהודו, הגדלת המרעה לבעלי חיים מקומיים גורמת להפרעה ניכרת ליעל באזורים מסוימים.
בתי הגידול הסלעיים המאוכלסים על ידי היעל מגינים עליו במידה רבה מתחרות משמעותית, כך שסביר להניח שהציד יהווה את ההשפעה האנושית העיקרית על מספריו.
איומים נוספים בהודו כוללים הכלאה בין היעל לעיזי הבית כפי שדווח מעמק ספיטי בקאשמיר.
בפקיסטן, תחרות עם בעלי חיים היא איום הולך וגדל על היעל הסיבירי מלבד הציד.
במונגוליה, האיומים העיקריים ליעל כוללים הפרעה על ידי מרעה של בעלי חיים מקומיים, כריית מינרלים וציד לא חוקי לבשר, פוחלצים ופרוות.
היעל הסיבירי כנראה מושפע פחות מהציד לעומת כבש ארגאלי, בגלל נטייתו לתפוס אזורים תלולים יותר שקשים יותר לגישה של רועים וציידים.
תנאי מזג אוויר קשה בחורף עלולים לגרום לתמותה גבוהה לאוכלוסיות מסוימות.
ברוסיה, למרות שהיעל הסיבירי ניצוד באופן מסודר על ידי הנפקת רישיונות קצובים, רבים מהיעלים ניצודים באופן לא חוקי במספרים גדולים.
: היעל הסיבירי נמצא במספר אזורים מוגנים באזור מערב ההימלאיה: ג'אמו וקאשמיר - הפארק הלאומי קישטוואר, והגנים הלאומים האמיס, קאנג'י, טונג'רי, בואודקארבו, ראנג'דום, קרוקאם, ריאות-נאג, ריזונג-סאבו, ומקדש חיות הבר צ'וקור.
: ישנם מספר רב של אזורים מוגנים המספקים ליעל הסיבירי רמות שונות של הגנה.
ביניהם ניתן למנות את האזורים הבאים: האזורים השבטיים המנוהלים פדרלית - שמורת החי אג'ראן-באסטי, שמורת החי ג'ידאר-באיק, הגן הלאומי דאנד.
ה-WWF בפקיסטן החל בתוכניות ציד מסודרות בשנת 1990 באזור מחוז גילגיט.
IUCN - פקיסטן יחד עם תמיכה מתוכנית הפיתוח של האו"ם ותוכנית התמיכה הכפרית של אגא חאן, יזמו תהליך של סקירת אזורים מוגנים ברחבי המדינה ולהכין להם תוכניות שימור וניהול.
צעדי השימור המוצעים: 1) לספק הגנה משפטית מלאה למין.
2) הקמת מערך ציד מסודר שבו יהיו מעורבים גם השבטים המקומיים.
הציד יכול להתרחש באזורים עם אוכלוסיות גדולות אך לא בפארקים לאומיים.
: היעלים הסיבירים מוגנים רשמית על ידי איסור ציד לא חוקי כלל ארצי, אם אפשרות לרישיונות.
האוכלוסיות בעמק אז'אר שבמחוז במיה קיבלו בשנת 2009 הגנה מיוחדת מסוכנות הסביבה של הממשלה הלאומית, והציד או הסחר באוכלוסיות אלה אסור לחלוטין.
היעלים נמצאים רק בשני אזורים מוגנים במדינה: הפארק הלאומי בנדא-אמיר ושמורת החי עמק אז'אר.
עם זאת, רק האזור האחרון מקבל אכיפה מלאה.
ישנן תוכניות עתידיות להקמת שמורות טבע לאורך הפרוזדור של רכס פמיר האפגני.
צעדי השימור שמוצעים לאפגניסטן: לבצע סקרים על מנת לקבוע את מעמד היעל וטווח תפוצתו העדכני במיוחד בעמק אז'אר.
: היעל הסיבירי רשום בנספח הראשון בחוק להגנת חיות הבר בסין.
היעל מצוי בלפחות שמונה שמורות טבע בשינג'יאנג, וביניהם ניתן למנות את שמורת קאנאסי, האזור המגון במקור של 2 נהרות האלטאי, שמורת טואומור-פנג, שמורת טיאנצ'י, שמורת מערב טיין-שאן, שמורת האמי-וואן, ושמורת טאקסקורגאן.
צעדי השימור המוצעים לסין כוללים קביעת מעמדו של היעל בסין, לספק הגנה נוספת באזורים מסוימים כגון באזור אלטאי, ואולי לשלב אפשרות לציד חוקי מוגבל.
באזור גאנסו צריך לקבוע חוקים ברורים על רעיית בעלי חיים כדי למנוע תחרות בינם לבין היעל.
כמו כן הוצע לאחד שמורות טבע בגבול סין-מונגוליה כדי להגן על היעלים ומיני יונקים אחרים.
: היעל הסיבירי מוגן במדינה בתור מין נדיר במסגרת חוק החי וחוק הציד המונגולי.
ברמה הכללית הציד אסור לגמרי, אולם כל שנה יש כ-260 רישיונות ציד המאושרים על ידי הרשויות.
עלות הרישיונות היא 800$ לתת-המין האלטאי, ו-720$ לתת-המין הגובי.
היעל מופיע כמין מאוים ביותר ברשימה האדומה המונגולית.
צעדי השימור המוצעים על ידי IUCN למונגוליה: 1) לבצע סקרי אוכלוסייה קפדניים יותר.
2) לימוד האקולוגיה של היעל ובמיוחד העדפות בית גידול, דפוסי תנועה והשפעת מרעה הצאן.
3) לשכור כלי ר רכביםב עור פקחי השמורות שיסיירו באזורים מוגנים.
4) להשתמש בכסף שמגיע מעמלות על הציד עבור השימור של המין.
5) הקמת אזורים מוגנים נוספים כדי לגרום לאוכלוסייה לעלות.
6) לקיים שיתוף פעולה הדוק עם רשויות השימור של רוסיה וסין כדי להגן על האוכלוסיות באזורי הגבול.
הרפובליקות הסובייטיות לשעבר: היעל הסיבירי דווח כמצוי באזורים המוגנים הבאים: - שמורת דזאבאגלי-אקסו, שמורת אלמה-אטה ושמורת מארקאקו.
- שמורת בוש-אראל, שמורת איסיק-כול ושמורת נארין סארי-צ'אלק.
- שמורת אלטאי ושמורת סאייאנו-שושינסקי.
- שמורת ג'יסאר שמורת טשקנט ושמורת צ'אטאקל; שמורת זאאמין מאוחדת עם שמורת סארי-צ'אלק הקירגיזית והיא ממוקמת כ-50 ק"מ דרומית-מזרחית לשמורת טשקנט, והיא נמצאת בתחומי מערב טיין שאן.
במרבית האזורים המוגנים הנזכרים, אוכלוסיות היעל מונות בין 200 ל-400 פרטים, להוציא את שמורת סאייאנו-שושינסקי שמונה כ-1,000 פרטים, ושמורת אלמה-אטא המונה כ-700 פרטים.
מספר דומה הוערך בעבר בשמורת ג'יסאר ושמורת צ'אטקאל, אולם המספרים שם ירדו מאז בחדות בעקבות רמות ציד גבוהות.
ברוסיה, קירגיזסטן וטג'יקיסטן יש תוכניות ציד מסודרות.
צעדי השימור המוצעות לרפובליקות לשעבר הם בעיקר הפסקת הציד הלא חוקי באזורים המועדים לכך, והקמת מערכת אזורים מוגנים בהרי סייאן ברוסיה.
נכון להיום, אין אומדן אוכלוסייה עולמי ליעלים הסיבירים, אך בעבר נעשו אומדנים בכל המדינות שבהם הוא מצוי.
נתונים אלה מוצגים כאן אך חשוב לזכור כי האוכלוסייה פחתה מאז בצורה ניכרת.
בסין אומדן אוכלוסייה המשוער ב-1998 היה 50,000-40,000 פרטים לאורך הרי טיין שאן באזור המערבי והדרומי ובסביבות 4,000-3,000 באזור הצפוני.
בהודו, אומדני אוכלוסייה ב-1999 העריכו שיש מינימום 6,000 פרטים באזור לדאק, ואולי עוד כ-4,000 באזור קאשמיר והימאצ'ל פרדש.
מנתונים אלה יוצא כי בין 1970 ל-1999 אוכלוסיית היעל הסיבירי העולמית מנתה כ-260,000 פרטים.
יעל קווקזי מזרחי (שם מדעי: Capra cylindricornis; קרוי גם יעל מזרח-הקווקז, יעל דאגסטני או טור מזרחי) הוא מין של פרסן בינוני-גדול בסוג יעל האנדמי למזרח הרי הקווקז.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1841 על ידי הזואולוג הבריטי אדוארד בליט.
בעבר היה נחשב כתת-מין של קרובו הגדול יותר – יעל קווקזי מערבי, אך כיום מוכר יותר כמין בפני עצמו.
מבחינה גנטית וחיצונית הוא קרוב בעיקר ליעל הקווקזי המערבי ולאחר מכן ליעל האלפים וליעל סיבירי.
ייתכן כי הסיבה ששני היעלים הקווקזיים דומים למדי נובעת מהכלאה ביניהם (השניים חופפים באזורים מסוימים), והשערה זו נתמכת גם על ידי העובדה שחלק גדול מהגנום המיטוכונדרי של המין המערבי תואם לגנום של המין המזרחי.
שמו המדעי של היעל הקווקזי המזרחי נגזר מלטינית כדלהלן: "Capra" = תיש, מתייחס לדמיון לעז.
"cylindricornis" = "קרניים גליליות", ומתייחס לקרניים המיוחדות שלו.
היעל הקווקזי המזרחי מסווג בסוג יעל שבשבט היעלים (Caprini) לצד 8 מינים נוספים, והוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1841 על ידי אדוארד בליט.
בליט שם לב לכך שנדני הקרן של היעל דומים מאוד לאלו של הכבש הכחול, ועל כן הניח שמדובר במין נוסף של כבש בר ונתן לו את השם המדעי "Ovis cylindricornis" שפירושו כבש בעל קרניים גליליות.
שנה לאחר מכן, החוקר הצרפתי רויולייר קיבל דגימה מפוחלצת של המין וקבע שהוא אינו כבש אך הוא קשור ליעלים ולכבשים.
הזואולוג האנגלי ריצ'רד לידאקר החליט לתת ליעל הקווקזי המזרחי את השם המדעי "Capra caucasica" (תיש קווקזי), שניתן כבר בתקופה מוקדמת יותר לקרובו היעל הקווקזי המערבי על ידי פיטר סימון פאלאס.
במשך תקופה נוצר בלבול רב מכיוון ששני המינים היו בעלי שם מדעי זהה, ולבסוף המין קיבל את השם המדעי הנוכחי "Capra cylindricornis" (תיש קרניים-גליליות).
הטקסונומיה של השניים עד היום אינה ברורה כל כך: החוקרים סקולוב וטמבוטוב הציעו שהיעלים הקווקזים מהווים מין יחיד עם 3 תת-מינים.
מאידך, הזואולוגים-טקסונומים פיטר גרב, לידאקר וטסאלקין הגיעו למסקנה שהיעלים הקווקזים הם שני מינים נפרדים; על בסיס זה ריצ'רד לידאקר הציע להקים סוג נפרד שיכלול את שני היעלים הקווקזים והיעל האיברי בהתחשב בדמיון שלהם בקרניים.
החוקרים מוריסון-סקוט וואלר חילקו את המיון של היעלים הקווקזים וקבעו כי היעל המזרחי הוא מין בפני עצמו, בעוד שהיעל המערבי נחשב כתת-מין של יעל אלפיני לצד יעל סיבירי ויעל אתיופי.
סיווג זה נדחה על ידי זואולוגים רוסים, שהתבססו על כך שההבדלים המורפולוגים בין היעלים הקווקזים ליעלים האחרים רבים מידי.
המחלוקות במעמדם של היעלים הקווקזים גולשים גם לקרבה הגנטית; הטקסונומים וינברג וורשצ'איגין קבעו כי היעל הקווקזי המערבי הוא צורת-ביניים מורפולוגית בין מיני היעלים ליעל הקווקזי המזרחי, כשהאחרון התפתח ממנו.
לעומת זאת, הטקסונום גיסט טען שהמין המערבי הוא צורה פרימיטיבית של עז שמהווה צורת ביניים בין הכבש הכחול והכבש הברבארי למיני היעלים.
בנוסף לכך, הטקסונומים האסיאן ומאנחאו טענו שרצף ה-DNA המיטוכונדרי מצביע על קרבה גדולה יחסית בין היעל הקווקזי המזרחי לעז הבר, ורק לאחר מכן ליעל הקווקזי המערבי.
הדעות הרווחות כיום הם שהיעל הקווקזי המזרחי הוא מין נפרד, או לחלופין תת-מין של קרובו המערבי תחת השם המדעי "Capra caucasica cylindricornis".
מבחינה חיצונית הוא דומה בעיקר לקרובו המערבי ולאחר מכן ליעל אלפיני המתאפיין אף הוא בפרווה חדגונית למדי.
מספר הכרומוזומים של היעל הקווקזי המזרחי הוא 60, והוא מסוגל להתרבות בהצלחה עם היעל הקווקזי המערבי, עז הבר ועז הבית.
וולדות כלאיים בינו לבין השניים הראשונים מתרחשים בעיקר באזורי חפיפה ביניהם בקווקז, בעוד שכלאיים עם עז הבית מתרחשים בעיקר בגני חיות.
וולדות של הכלאיים בין היעל לבין עז הבית נחקרו היטב בגן החיות של טיבילסי: הנקבות הפיקו 2-1 ליטר חלב ביום, ורמת השומן בחלב הייתה כ-6%.
הדור הראשון של הכלאיים הגיע לבגרות לאחר 16 חודשים, והדור השני הגיע לבגרות לאחר 8 חודשים בדומה לעיזי בית רגילות.
הכלאיים גדלו במהירות יחסית להורים: זכר בן 3 שנים בלבד הגיע כבר למשקל של 107 ק"ג.
לזכרים של היעל הקווקזי המזרחי ישנם זוג קרניים-ספיראליות מרשימות ומאסיביות ביותר והן הגדולות ביותר בתת-משפחת היעלים.
צורת הקרניים של היעל הקווקזי מתחלקת בכללי ל-3 סוגים: 1) הקרן צומחת לכיוון מעלה ומתעגלת לצדדים בהדרגה כלפי למטה כקשת בצורה המזכיר את קרניו של הכבש הכחול.
2) הקרן צומחת לכיוון מעלה, מתעקלת לצדדים ויורדת כלפי מטה בצורת חצי עיגול, כשלבסוף הקצוות מתעקלות לאחור וכלפי פנים וסוגרות כמעט עיגול שלם; אצל פרטים מבוגרים שמתאפיינים בצורה כזו הקרן לעיתים קרובות תהיה ארוכה עד כדי כך שהיא תיגע בקביעות בכתפיים.
3) הקרן צומחת באלכסון לצדדים, ואז מתעקלת אחורנית ובהדרגה כלפי מעלה כשהקצוות יהיו עקומות כלפי מעלה - בצורת נבל; לפרטים מבוגרים עם צורת צמיחה כזאת, הקרניים נראות כקרני התאו האסייתי.
המיקום של קרני היעל הקווקזי הוא בצידי הקרקפת, אולם מכיוון שבסיסן מתרחב עם הזמן הן עשויות לכסות כמעט את כל הקרקפת; הקרניים נמצאות במרחק קטן מהעיניים ומהאוזניים.
בבסיס, הרווח בין הקרניים נמוך ביותר ועומד על כ-3 או 4 ס"מ, אולם בגלל מוטת הקרניים הרחבה הרווח ביניהן בקצוות הוא פי 6 או 14 בבסיס ומשתנה בהתאם לצורת הקרן.
משטח הקרן גלילי משני צידיו.
קרני היעל הקווקזי המזרחי עבות במיוחד לכל אורכם כקרני התאו, והן העבות ביותר מכל מיני היעלים - אף יותר מהטאקין או מכבש המושק, עם היקף קרן גדול במיוחד שמגיע ל-30 ס"מ.
למרות שהקרניים בעלות מבנה חרוטי - רחב בבסיס וצר בקצוות, השפיצים של היעל הקווקזי עלולים להיות מעוגלים ועבים מאוד לעיתים קרובות.
בדומה לקרובו המערבי, גם קרניו של היעל הקווקזי המזרחי חלקות יחסית למיני היעלים והן נעדרות כפתורים בולטים.
תחת זאת, יש ליעל חריצים דקים למרבית אורך הקרן.
בחלקים מסוימים של הקרן יש חריצים עבים וכהים שגורמים לקרן להיראות כמחולקת לחוליות.
לעיתים על המשטח הקדמי או על המשטח האחורי עלולים להיות מספר רכסי טבעת עדינים.
הקרניים של הנקבות שונות לגמרי מקרני הזכרים, ועל כן ניתן לזהותם ביתר קלות.
מעבר לכך שהן קצרות ודקיקות עם רכסי טבעת בולטים, הקרניים נראות יותר כפגיון קצר בצורתן והן בעלות מרווח גדול יחסית גם בבסיס.
בעוד שלמרבית נקבות היעל יש קרניים ישרות שמתעגלות לאחור, לנקבות היעל הקווקזי הקרניים מתעקמות לצדדים בצורה בולטת.
המשטח הקדמי שלהם מעוגל והמשטח האחורי קמור ושטוח.
בשל כך קרניהן דומות מאוד לקרני נקבות הכבש הכחול.
צבע קרניו של היעל הקווקזי הוא זהב, שיש, אפור כהה, אפור בהיר או אפור כחלחל.
התוספת השנתית של קרני הזכרים גדולה לאין ארוך מהתוספת השנתית של הנקבות; ברוב חייו של היעל התוספת השנתית תהיה בדרך כלל בסביבות 4 ס"מ, עם תוספת מקסמאלית של 16 ס"מ בשנתיים הראשונות לחייו; אצל הזכרים הקרניים בגדילה מתמדת לאורך כל השנה, מלבד פסק זמן קצר בשיא החורף.
לזכרים מבוגרים בגיל 9-8 שנים, קצוות הקרן נשברות בדרך כלל ואז הקרן מאבדת חלק ניכר מאורכה המקורי.
הפרווה של היעל הקווקזי המזרחי קצרה ודקה בקיץ, והיא הופכת לעבה וארוכה יותר בחורף עם מרקם צמרי.
הפרווה גם תהיה כהה יותר בחורף.
בקיץ, העור של היעל בעובי של 5-3 מ"מ עם 2 שכבות שיער קצרות: הראשונה באורך של 20 מ"מ והשנייה באורך של 1.3 מ"מ בלבד.
בחורף לעומת זאת, העור של היעל בעובי 20 מ"מ, ו-2 שכבות השיער ארוכות וצפופות יותר: הראשונה באורך של 55-50 מ"מ, והשנייה באורך של כ-97 מ"מ.
הצמיחה של פרוות החורף תחל בחודש אוקטובר, בעוד שהנשירה של השיער הארוך מתרחשת באביב ובקיץ.
בשנים עם מזג אוויר חמים הנשירה תתרחש בחודש מאי, ובשנים עם מזג אוויר קר יותר הנשירה תתרחש חודש לאחר מכן - סמוך לתקופת ההמלטה.
הזכרים משילים את השיער מאוחר יותר מהנקבות, והנשירה מתאחרת יותר ככל שהיעל מתבגר.
צבע הפרווה הכללי בקיץ הוא חום צהבהב או חום אפרפר דהוי - כהה יותר משל המין המערבי, השזור בשערות לבנות, אפרפרות ושחרחרות.
מהעורף ועד לזנב יהיה בתקופה זאת פס שחרחר דקיק ביותר שנעדר לעיתים קרובות.
הרגליים יהיו בצבע חום שוקולד כהה עד שחור, והגחון יהיה בצבע משולב של שחור, חום ולבן.
עם בוא החורף, ליעל הקווקזי צומחת שכבת שערות עבה וארוכה יותר בעלת צבע ברור יותר של חום כהה, חום אוכרה, חום קפה, חום מהגוני, והמותניים והשוקיים יהיו בצבע בהיר יותר של חום אדמוני או חום צהבהב.
הרגליים בחורף הופכות לבהירות יותר מאשר בקיץ.
בכל העונות הזנב יהיה בצבע שחור-חום שוקולד כהה, ובצדדי העכוז יהיו כתמים לבנים קטנים.
הפרווה של הזכרים והנקבות די זהה בעונות, אולם הנקבות יהיו בדרך כלל בהירות יותר.
צבע ראשו של היעל הקווקזי המזרחי הוא חום שוקולד בקיץ עם לחיים ומצח חומים, בעוד שבחורף הוא הופך לבהיר יותר עם צבע של חום אוכרה, קפה, צהבהב או מהגוני.
הנקבות ישתנו מהזכרים בכך שראשם יהיה בהיר יותר - והבדל זה יהיה בולט במיוחד בקיץ.
הלוע והסנטר של היעל הקווקזי יהיו שחרחרים בכל העונות, ובעוד לזכרים יש לעיתים כתמים אפרפרים דהויים בצידי העיניים, לנקבות יהיו תמיד "גבות" לבנות קטנות מעל העיניים, וקצה הלוע שלהן עלול להיות בהיר יותר.
האוזניים יהיו בצבע חום כהה בצד החיצוני ולבנבן-אפרפר בצד הפנימי כשהקצוות יהיו שחרחרות.
מבנה גופו של היעל הקווקזי מותאם במיוחד לאזור הררי - ארוך, צר ומוצק, וצווארו הקצר והעבה תומך בראשו משולש עם חרטום קצר.
עצמות הגפיים האחוריות כבדות יותר מהקדמיות.
אוזניו של היעל קטנות וצרות, והן משולשות או עגלגלות בקצוותיהן.
רגליהם של היעלים קצרות ומוצקות, פרסותיהן גדולות וחזקות וזנבם קצרצר ועבה.
בתחתית הפרסה יש להם כרית גומי המסייעת להם לתפוס בזיזים ובסלעים ומגבירה את כוח האחיזה שלהם.
הפרסות של המין גדולות למדי: אצל זכרים בוגרים הם מגיעות לאורך של 9-8 ס"מ ברגליים הקדמיות ול-7 ס"מ ברגליים האחוריות, וגובהם הוא 5.5-3.5 ס"מ.
העיניים של היעל כתמתמות/זהובות עם אישונים שחורים רחבים, והעצמות שסביביהן בולטות מעט על רקע הפנים.
האף בינוני ושחור עם נחיריים מחורצים וצרים.
בשונה ממיני היעלים האחרים, ליעל הקווקזי המזרחי אין מצח בולט מתחת לקרניים.
לנקבות יש 2 פטמות בדומה לעיזים שגדלות בעיקר בתקופת ההנקה.
הזקן הכהה של הזכרים מתחיל לצמוח בחורף השני לחייהם, והוא מגיע לאורכו המלא - 12 ס"מ, בשנה הרביעית או החמישית.
הזקן של היעל הקווקזי קצר, גס ומחודד קדימה מעט, ובדרך כלל קצר יותר מהזקנים הארוכים של שאר המינים.
בקיץ הזקן עלול להיעדר לגמרי.
לנקבות יהיה זקן רק לעיתים נדירות.
הדו-צורתיות הזוויגית בין הזכרים לנקבות גדולה במיוחד אצל מין זה, ומעבר לקרניים הזכרים גם גדולים מהנקבות במידות הגוף ומבנה גופם מאסיבי יותר.
המשקל של הזכרים גדול במיוחד בהתחשב במשקלה של הקרן הענקית.
הזכרים נראים גדולים יותר בחורף בשל הפרווה העבה שלהם.
מידות הגוף של היעל הקווקזי המזרחי:
אורך ראש וגוף הזכר: עד 150 ס"מ.
אורך ראש וגוף הנקבה: עד 130 ס"מ.
היעל הקווקזי המזרחי אנדמי לרכס המזרחי של הקווקז הגדול.
טווח התפוצה שלו משתרע על צפון אזרבייג'ן (מרבית המחוזות הצפוניים), דרום רוסיה (רפובליקות: דאגסטן, צ'צ'ניה וצפון אוסטיה - אלניה) וצפון גאורגיה (מחוזות: צפון קאחתי, תושתי, חבסורתי, חבי, צפון רצ'ה וסוואנתי).
בעבר הוא הובאה גם לקווקז הקטן שבמרכז גיאורגיה, אולם הוכחד משם לאחר ציד פרוע בתקופת מהפכת אוקטובר בברית המועצות.
היעל הקווקזי המזרחי מאכלס גבהים שבין 800 ל-4,000 מטר מעל פני הים.
למרות שהרי הקווקז מגיעים באזורים מסוימים ל-5,000 מטר, היעלים יטפסו רק לעיתים רחוקות לגבהים של למעלה מ-3,500 מטר.
בית הגידול של היעל הקווקזי המזרחי הוא חגורות יער הרריות בגבהים של 2,600 מטר, כרי דשא, מרעה תת-אלפיני ומדרונות גבוהים.
היעלים נוטים להימנע מיערות עבותים שנמצאים במדרון מתון, ומאידך יאכלסו את כל סוגי היער הנמצאים במדרון תלול ביותר.
כ-34% מאוכלוסיית היעל הקווקזי חיה רוב השנה בתוך היער.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו של היעל הקווקזי המזרחי, 20-8 מעלות בקיץ ומינוס 4 עד מינוס 12 בחורף.
כמות המשקעים הממוצעת היא 2,000-1,000 מילימטר לשנה.
העדפות בית הגידול משתנות בין הזוויגים: הנקבות יעדיפו אזורים סגורים יותר ומיוערים בעוד שהזכרים נוטים לאכלס אזורים פתוחים וגבוהים יותר.
ייתכן כי הסיבה נעוצה בכך שהנקבות המניקות דורשות מזון שנמצא בעיקר באזורים הנמוכים.
הזמן היחיד שבו הזכרים והנקבות יחיו ביחד באותו אזור יהיה בעונת הרבייה, שאז הזכרים ירדו מהאזורים הגבוהים לעדרי הנקבות.
בחורף הזכרים נוטים לאכלס אזורים נמוכים יותר בכללי בגלל השלג הכבד באזורים הגבוהים, ועם בוא הקיץ הם עולים בהדרגה לאזורים הגבוהים.
הנקבות עשויות להימצא ביערות גם כדי למצוא מקלט מגשמים חזקים.
בקיץ כאשר יש מזג אוויר נאה, היעלים הקווקזים נוטים לרעות לאורך הלילה עד השחר אפילו ללא הפרעה אנושית; עם עלות השחר הם מתחילים לנוע בהדרגה לאתרי המנוחה.
הזכרים הבוגרים כמעט ואינם פעילים משעה 8 בבוקר עד השעה 4 בצהריים, בעוד שהנקבות פעילות ברוב שעות היום אך מפסיקות את פעילותן לגמרי בשעות הצהריים.
בחורף לעומת זאת היעלים יהיו פעילים בעיקר בשעות היום.
היעלים נוטים לרדת למדרונות נמוכים ולעמקים בערבים, ולהעלות לאזורים גבוהים יותר בבקרים כדי להימנע מטורפים ומהפרעות אנושיות.
הזכרים עוברים במהלך שעות הפעילות 1,500-1,000 מטר, והנקבות עוברות 500-300 מטר.
בחורף היעלים פעילים באזורים מושלגים עד גובה של 30 ס"מ שלג, והם חופרים בעזרת פרסותיהם כדי להגיע לשרידי צמחים.
הם גם נוהגים לעמוד על רגליהם האחוריות כדי להגיע לעלים, זרדים או מחטי אורן ואפילו מטפסים על עצים אלכסוניים.
שטחי הפעילות של הזכרים הרבה יותר גדולים מהנקבות, ויש להם דפוס פעילות של הליכה ומנוחה באזורים קבועים.
היעלים הקווקזים מבצעים הגירות עונתיות קטנות בהתאם לזמינות המזון ולמזג האוויר.
הגירה עונתית ממוצעת אינה עולה על 5 ק"מ, אולם בחורפים מושלגים במיוחד היעלים עלולים לנדוד למרחק של 15 ק"מ.
ישנן כ-2 נדידות קבועות המתרחשות בין דאגסטן לאזרבייג'ן: הראשונה מתרחשת בחורף כאשר השלג שופע יותר במדרונות הדרומיים, והשנייה מתרחש בקיץ כאשר יש נוכחות גדולה של חרקים עוקצים במורדות הצפוניים.
הנדידה העונתית של הזכרים הבוגרים תהיה גדולה יותר משל נקבות וזכרים צעירים.
סימון השטחים על ידי היעלים נדיר למדי, וכ-63% מכלל סימוני היעלים מתבצעים על ידי הזכרים המבוגרים בעונת הרבייה.
הזכרים נוהגים להתחכך תחילה בגזעים ובענפים גדולים, ולאחר מכן מסמנים אותם ואת העשבים והשיחים הסמוכים בסימני ריח עד גודל של 70 ס"מ מהמפשעה והרגליים.
מרבית הסימונים מתבצעים על עצי אורן והסימון הוא בעל ריח עמיד לאורך זמן.
הזכרים הצעירים מסמנים את שטחם בעונת הרבייה ומחוץ לה, והנקבות יסמנו את שטחם רק מחוץ לעונת הרבייה.
בניגוד לזכרים מבוגרים, נקבות וזכרים צעירים יסמנו זרדים קטנים ולא גזעים.
סימוני הריח אמורים לשדר ככל הנראה דומיננטיות כיוון שהיעל הקווקזי אינו טריטוריאלי.
המערכת החברתית של היעל הקווקזי מורכבת מ-4 סוגים: קבוצות של זכרים בוגרים מגיל 6 ומעלה, שעשויים לכלול גם זכרים צעירים; קבוצות של זכרים צעירים בלבד; קבוצות נקבות וצאצאיהן שעשויות לכלול זכרים צעירים, וקבוצות מעורבות עם לפחות זכר אחד בוגר ונקבה אחת בוגרת.
הקבוצות של הזכרים הבוגרים הן הגדולות ביותר מחוץ לעונת הרבייה - גודלם הממוצע הוא כ-12 פרטים.
קבוצות אלו יתפוררו בנובמבר לקראת עונת הרבייה כאשר הזכרים הבוגרים מצרפים לקבוצות נקבות, והם מתאחדים חזרה בינואר או פברואר.
כתוצאה מכך, קבוצות מעורבות של זכרים ונקבות בוגרים שגודלן מגיע עד ל-10 פרטים הן נדירות מחוץ לעונת הרבייה.
קבוצות הנקבות יציבות לאורך השנה ומכילות 40-6 פרטים.
מכיוון שהזכרים הצעירים חיים בדרך כלל בקבוצות הזכרים הבוגרים או הנקבות, קבוצות של זכרים צעירים בלבד הן פחות נפוצות וגודלם הממוצע הוא 7-2 פרטים בנובמבר עד ינואר, ועד 9 פרטים במאי עד יולי.
השינויים במערכת החברתית של היעל הקווקזי מושפעים לרוב מעונת הרבייה, או אף מהטופוגרפיה של השטח; בשמורת צפון אוסטיה גודל הקבוצה הממוצע היה עד 9 פרטים באזורים תלולים ועד 24 פרטים באזורים נמוכים יותר, למרות שבאזורים אחרים זה היה בדיוק הפוך.
היעל הקווקזי המזרחי הוא בעל חיים צמחוני מובהק, והוא צורך כ-256 מיני צמחים בדאגסטן, 80 מינים בגיאורגיה ו-78 מינים באזרבייג'ן.
למרות שהיעל הקווקזי ניזון כמעט מכל סוגי הצמחים בבית גידולו, לרוב יש כ-60 מינים בסיסיים ו-20 מינים מועדפים.
בדאגסטן עשבים מהווים את חלק הארי של מזונו בכל עונות השנה.
העשבים נצרכים יותר בסתיו ובתחילת החורף (65%) ופחות באביב (30%), כאשר בקיץ עשבי תיבול ומיני אוכמנית נצרכים לעיתים יותר מעשבים - במיוחד באזורים תת-אלפינים שבהם העשבים פחות נפוצים.
בגיאורגיה, ענפי עצים, ושיחים גבוהים ונמוכים מרכיבים כ-60% מתזונת החורף, אולם בקיץ הם מהווים רק כ-15% מהתזונה.
עצי אורן, ורד, אוניום וערבה, הם מפריטי המזון המועדפים על היעל בכל רחבי תפוצתו.
בחורפים מושלגים - במיוחד בחודשי פברואר ומרץ, היעלים עשויים להתקיים על עצי אורן ומחט בלבד בשל חוסר במזון אחר.
פריטי מזון נוספים שנצרכים על ידם ברמה פחותה הם פטריות וחזזיות.
מכיוון שהתזונה שלו מורכבת ממרבית הצמחייה ההררית הקווקזית, ליעל יש השפעה ניכרת על הצמחייה באזורים אלה.
היעל הקווקזי מגיע לאתרי ליקוק מינרלים כמלח בעיקר באביב ובתחילת הקיץ.
בגלל הצורך במינרלים, היעל אף עשוי לאוכל אדמה שספוגה במינרלים, כמו גם ללקק משטחי צוקים או לשתות במעיינות מינרלים.
באופן כללי המין שותה מים רק לעיתים רחוקות.
הצמחייה הנצרכת על ידי הנקבות בקיץ מכילה פי הרבה יותר חומרים מזינים מאשר הצמחייה הנצרכת על ידי הזכרים, משום שהנקבות מעדיפות מדרונות מוצלים שבהם יש צמחייה מזינה יותר מאשר על מדרונות שטופי שמש.
בקיץ, צריכת המזון של היעלים הצעירים גבוהה מזו של הזכרים באופן יחסי.
הבדל זה משמעותי יותר בחורף שאז היעלים הבוגרים צורכים פחות מזון מהקיץ בניגוד ליעלים הצעירים שממשיכים לצרוך את אותה כמות מזון.
היעל הקווקזי המבוגר מאבד בחורף 30-25% ממסת הגוף שלו.
היעל הקווקזי חופף בחלק המזרחי של תפוצתו עם האייל האדום, אולם מכיוון שהאייל מאכלס אזורים נמוכים יותר ופחות תלולים התחרות ביניהם מינימלית.
עז הבר אמנם חופפת עם היעל באזורים מיוערים רבים בתפוצה, אך היא נוטה לאכלס אזורים הררים מעל קו העצים רק לעיתים רחוקות.
צפיר האלפים נפוץ בעיקר באזורים הדרומיים של הקווקז ולעיתים קרובות חולק את אותו בית גידול עם היעל ומתחרה איתו על מזון.
המתחרים העיקריים של היעל על מקורות המזון הם כבשי הבית; כ-80% ממרעה החורף של היעל נמצא בשימוש על ידי כבשי הבית והצפיפות של אוכלוסיית היעל נוטה להיות דלילה באזורים עם נוכחות עדרי צאן.
עם זאת, באזורים רבים הרועים מתקשים להביא את עדריהם בשל פני השטח התלולים והבלתי נגישים.
התמותה הטבעית של היעל הקווקזי בטבע נגרמת על ידי טורפים ומפולות שלגים וסלעים.
בצפון אוסטיה, כ-60% מהתמותה של היעלים נובעת בגלל המפולות, כאשר רובם הם זכרים.
בשמורת קאבארדין-בלקריה, המפולות הורגות בכל שנה בממוצע כ-370 יעלים (כ-4% מהאוכלוסייה).
בדאגסטן, המפולות מהוות 35% מהתמותה הטבעית.
התמותה על ידי טורפים ליעלים הבוגרים נגרמת בעיקר על ידי הזאב המצוי באזורים הנמוכים.
בעמק אחד בשמורת קאבארדין-בלקריה, קבוצה של כ-5 זאבים הרגה 31 יעלים בחורף אחד כשמתוכם היו 9 זכרים בוגרים, 2 זכרים צעירים, 16 נקבות ו-4 גדיים.
בדאגסטן הזאבים מהווים כ-20% מהתמותה הטבעית.
בצפון אוסטיה לעומת זאת, תועד רק פעמיים טריפה של יעל קווקזי על ידי זאבים, משום שהזאבים כמעט ולא התרחשו בבית הגידול התלול שלו.
התמותה של הגדיים גבוהה מאוד בשנה הראשונה לחייהם, והיא מגיעה בדאגסטן לכ-40% בקירוב מכלל הגדיים.
השונר הצפוני הוא הטורף העקבי של המין, והוא צד בעיקר גדיים בכל ימות השנה ובמידה פחותה גם נקבות; השונר גורם לכ-58% מתמותת הגדיים.
העיט הזהוב והפרס אף הם טורפים קבועים בעיקר של הגדיים, והם גורמים בסביבות 7-5% מהתמותה של הגדיים.
בשמורת צפון אוסטיה, נמצאו במרבית הקינים של הפרס פרסות ושברי גולגולות של גדיי היעל הקווקזי.
סביר להניח שבעבר היעל הקווקזי היה נטרף גם על ידי הנמר הפרסי שנעלם כיום כבר מרוב הקווקז.
על מנת להגן על עצמם מטריפה היעלים הקווקזים חיים בקבוצות ובאזורים תלולים, ובעת סכנה הם משמיעים קריאת אזהרה חדה שנשמעת כשריקה; עם זאת, מכיוון שהשריקה בתדר נמוך יחסית ואינה נשמעת היטב היעילות שלה אינה משמעותית כל כך.
הגדיים יפעו לאימם כאשר הם יחושו מאוימים.
היעל הקווקזי מאכלס כמה טפילים על גופו; ביניהם ניתן למנות תולעי סרט, כינים, קרציות, נמטודות, זבובי בקר וזחלי יתוש.
בעבר היה ידוע על כמה מגפות שהתרחשו במאה ה-19 בקווקז כתוצאה מטפילים שהפחיתו את מספרי היעל הקווקזי.
עונת הרבייה של היעל הקווקזי מתרחשת מסוף נובמבר עד תחילת ינואר ושיאה משתנה מעט בין דאגסטן לאזרבייג'ן ולגיאורגיה.
החיזור על ידי הזכרים הצעירים לעיתים קרובות אגרסיבי, ובניגוד לזכרים בוגרים הצעירים עלולים לתקוף את הנקבה אם היא תנסה לגרש אותם.