tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עונת התעופה של הבוגרים היא בעיקר ממרץ עד יוני.
זהו מין אנדמי לרצועה מצומצמת באזור הלבנט; נצפית בישראל ובאזורי החוף של לבנון, סוריה וטורקיה.
בתי הגידול הטבעיים שלה הם מקווי מים עומדים או בעלי זרימה איטית העשירים בצמחיית מים, למשל נהרונית (Potamogeton ).
בתוך אזור התפוצה המצומצם שלה, הרומחית הסורית נפוצה באופן מקומי; אך הרס בתי גידול עם ירידה באוכלוסייה עקב ניהול מים לקוי עלול להוביל את אוכלוסיית המין לפגיע.
סימנים ראשונים של ירידה כבר זוהו, וההערכה היא שהאוכלוסייה ממשיכה להצטמצם.
ידועות פחות מ-70 תת-אוכלוסיות התופסות שטח של פחות מ-50 קמ"ר; וההערכה היא שהיקף בית הגידול הכולל הזמין הוא פחות מ-200 קמ"ר.
האוכלוסיות פרושה באופן מקוטע על פני שטח של כ-50,000 קמ"ר.
בשל סיבות אלו, מסווג המין במצב שימור "קרוב לסיכון" ברשימה האדומה של IUCN.
בימינו מקובל לכנות בשם "רומן" כל יצירת סיפורת בפרוזה שהיא רחבת היקף דייה; סיפורת מצומצמת יותר מכונה סיפור קצר, נובלה או נובלטה, לרוב בהתאם לכמות המילים שהסיפור מכיל.
יש הטוענים שהרומן התפתח באירופה מתוך האפוס (שהוא עלילתי באופיו, שלא כמו יתר סוגי השירה) והרומנס,
סוג נודע זה, שהוא בעל היקף נרחב ומשתרע לעיתים על כמה כרכים, עבר גלגולים רבים.
הרומנים הראשונים בעולם המערבי, ובכלל, נכתבו ביוונית עתיקה ובלטינית בין המאה הראשונה לפני הספירה למאה הרביעית לספירה.
ידועים לפחות עשרים רומנים כאלה, שהמוקדם בהם הוא ככל הנראה "קלירואה" מאת כריטון.
בין הרומנים האלה, שחלקם שרדו בשלמותם או כמעט בשלמותם, ניתן למנות את "דפניס וכלואה" מאת לונגוס, "סטיריקון" מאת פטרוניוס (רק חלק קטן ממנו שרד), "חמור הזהב" מאת אפוליוס, "סיפור אתיופי" ("אתיופיקה") מאת הליודורוס, ועוד.
עם זאת מקובל לראות ב"דון קישוט" של מיגל דה סרוואנטס את הרומן האירופי הראשון, אם כי יש המקדימים וכוללים כבר את "גרגנטואה ופנטגרואל" של פרנסואה רבלה בסוגה זו.
הספר "מעשה גנז'י" של הסופרת היפנית מורסקי שיקיבו נחשב גם הוא לרומן, אף שהקדים את הרומנים האירופיים בכ־500 שנה.
אונורה דה בלזק נחשב בעיני רבים אבי הרומן המודרני.
עד המאה ה־18 התייחס המונח לספרים המתארים עלילות רומנטיות (רומן רומנטי), אך כיום הוא מקיף את כל התחום של יצירת הסיפורת רחבת ההיקף בפרוזה.
לעיתים קרובות הרומן מאופיין בעלילה מורכבת ורבת־רבדים, או אף בכמה עלילות מקבילות, וכן בריבוי מקומות, זמנים ודמויות מורכבות (עגולות).
המבנה עשוי לכלול אקספוזיציה, הסתבכות העלילה, נקודת מפנה, נקודת שיא, התרה וסיום.
אין הסכמה גורפת על הגדרת הרומן, וחוקרים אחדים עשויים לחלוק על האמור לעיל.
עם זה, האמור לעיל משקף את הדעות הרווחות ביותר וכן את השימוש היום-יומי במילה רומן.
מקור המילה "רומן" ככל הנראה בגרמנית, שבה הסוגה נקראת Roman.
בכמה שפות אירופאיות אחרות משתמשים במונח נוֹבֵל, אשר מקורו במילה הצרפתית nouvelle ("חדשה").
רומן ארקדיביץ' אברמוביץ' הוא אוליגרך רוסי-ישראלי, איש עסקים, פילנתרופ ופוליטיקאי.
ברשימת עשירי העולם של המגזין העסקי פורבס לשנת 2022 דורג במקום ה-350, עם הון אישי של 6.9 מיליארד דולר.
הוא נחשב מהעשירים שבאוליגרכים הרוסים.
בין השנים 2003–2022 אברמוביץ' התפרסם ברחבי העולם כבעלים של צ'לסי, מועדון כדורגל מעוטר מהפרמייר ליג באנגליה.
הוא הבעלים העיקרי של חברת ההשקעות הפרטית, מילהאוס קפיטל, אשר מנהלת נכסים של למעלה ממיליארד דולר.
בעבר שימש כמושל צ'וקוטקה, כיושב ראש הפרלמנט, וכחבר הדומה הממלכתית.
אברמוביץ' הוא ראש חבר הנאמנים של איגוד הקהילות היהודיות בחבר המדינות.
בשנת 2022 עלה לכותרות עקב סנקציות על רכושו בעקבות מלחמת רוסיה אוקראינה, והשתתפותו בשיחות השלום בין המדינות.
נולד בעיר סראטוב שברוסיה הסובייטית לאירנה וארקדי אברמוביץ, משפחה יהודית ממוצא ליטאי.
איבד את אמו כאשר היה בן שנה וחצי.
אביו עבד, ולכן לא היה יכול לטפל בו, ומסרו לטיפול סבתו טטיאנה.
כשהיה בן ארבע נהרג אביו בתאונת בנייה ואברמוביץ' שהתייתם וסבתו עברו לגור עם משפחת דודו לייב בעיר אוכ'טה, בצפון-מערב רוסיה, במחוז קומי.
בגיל שמונה עבר עם סבתו לגור בקרבה לדוד אחר, אברם, במוסקבה.
ב-1983 סיים את לימודי התיכון וב-1985 התגייס לצבא הסובייטי, שם שירת שנתיים כפקח תנועה בחיל היבשה.
טרם הגיוס למד במוסד אוניברסיטאי, המקורות חלוקים על הפרטים מלבד שלא השלים את לימודיו.
אברמוביץ' החל את דרכו בעולם העסקים כסוחר בתקופת "הפרסטרויקה" והתפרקות ברית המועצות.
הוא סחר בעצים, סוכר, מוצרי מזון ומוצרי צריכה אחרים.
במקביל פתח עם אשתו הראשונה אולגה עסק ביתי לייצור בובות.
העסק התפתח במהרה לחברה מצליחה.
בתוך שנים ספורות התפשטו עסקיו לענף הנפט ולחוות חזירים.
בסוף שנת 1994 פגש את האוליגרך בוריס ברזובסקי, איש אקדמיה שהפך לסוחר מכוניות מצליח, והשניים החליטו להיכנס כשותפים לעסקי הנפט ברוסיה.
אברמוביץ' תרם את כישוריו העסקיים, וברזובסקי ניצל את קשריו עם בכירי שלטון.
השניים פתחו חברת החזקות בשם "רוניקום" במקלט מס, והקימו תחתיה חמש חברות בת.
אברמוביץ' עמד בראש השלוחה של החברה השווייצרית שמשרדיה נמצאו במוסקבה.
בשנת 1995 מספר חברות נפט סיביריות בהחזקת המדינה מוזגו לחברה "סיבנפט", בין היתר בזכות מאמצי ברזובסקי.
ב-1997 השיגו אברמוביץ' וברזובסקי גרעין שליטה ב"סיבנפט".
המהלך התאפשר בזכות "תוכנית הלוואות" ממשלתית שנויה במחלוקת, במסגרתה לוותה המדינה מכל אחד מהשותפים 100 מיליון דולר והעמידה את גרעין השליטה כערבות.
בעקבות חדלות הפירעון של המדינה השיגו השניים שליטה בחברה, קיימו מכרז למכירתה, והחברה עברה לידיהם תמורת שווי החוב.
תחקיר שהזמין הפרלמנט הרוסי בעקבות העסקה העריך כי התשלום עבור החברה נפל ב-2.7 מיליארד דולר מהערכת שוויה והמליץ להעמיד את אברמוביץ לדין.
באותה עת התחוללו "מלחמות האלומיניום", שבמהלכן נרצחו מנהלי מפעלי אלומיניום, סוחרי מתכות ועיתונאים, כאשר קבוצות נאבקו על השליטה בתעשייה.
אברמוביץ' איחד מספר מפעלים, עם שותפים שונים בהם מיכאל צ'רנוי, ליצירת חברת האלומיניום "רוסאל".
בתחילת 2001 אישר הקרמלין את הקמת החברה המאוחדת, שהחזיקה 70% מתעשייות האלומיניום במדינה והייתה ליצרנית השנייה בגודלה בעולם.
בשנת 2001 רכש אברמוביץ' מברזובסקי ופטרקצישווילי את חלקם ב"סיבנפט" תמורת תשלום של 1.3 מיליארד דולר.
בנובמבר 2003 נפגש בחשאי עם לאוניד נבזלין, נציגה של חברת הנפט יוקוס ומבעליה, לדון במיזוגה של סיבנפט לתוך יוקוס.
בפגישה סיכמו הצדדים כי אברמוביץ' יקבל 3 מיליארד דולר במזומן ו-26% ממניות יוקוס תמורת חלקו בסיבנפט.
אברמוביץ' חזר בו מהסיכום לאחר שיו"ר יוקוס ובעל השליטה, מיכאיל חודורקובסקי, נעצר על ידי הקרמלין בחשד להונאה ועל יוקוס הוטלו מיסים בגובה עשרות מיליארדי דולרים.
בין 2004 ל-2007 נתפסו רוב נכסי יוקוס והועברו לבעלות המדינה.
בספטמבר 2005, מכר אברמוביץ' בחזרה לממשלה הרוסית את סיבנפט תמורת 13.1 מיליארד דולר.
ביוני 2006 רכש נתח של 41.3% ביצרנית הפלדה הרוסית אווראז תמורת כ-3.4 מיליארד דולר.
באוגוסט 2006, מכר אברמוביץ' את מניותיו ברוסאל לאליגרך אולג דריפסקה.
ב-2007 תבע ברזובסקי את אברמוביץ' בבית המשפט באנגליה.
בכתב התביעה טען כי אברמוביץ' איים עליו שאם לא ימכור לו את אחזקותיו בזול, בפרט את חלקו ב"סיבנפט", רכושו יולאם ומקורביו ייעצרו.
בכתב ההגנה שהגיש לבית משפט בלונדון ב-2008, הודה אברמוביץ' ששילם לברזובסקי ולפטרקצישווילי על מנת שיפעילו את השפעתם על הממשל הרוסי.
בית המשפט הגבוה בלונדון דחה את התביעה ופסק לזכות אברמוביץ' הוצאות משפט.
פטרקצישווילי מת בנסיבות לא ידועות ב-2008, וברזבסקי מצא את מותו בנסיבות מסתוריות ב-2013.
השקיע כ-120 מיליון דולר ב-20 חברות הזנק ישראליות, ממנעד תחומים, החל מרפואה ואנרגיה מתחדשת ועד רשתות חברתיות.
בשנת 2003 הפך אברמוביץ' לבעל השליטה בקבוצת הכדורגל האנגלית, צ'לסי, לאחר השקעה של 140 מיליון שטרלינג בה 80 מיליון ליש"ט לכיסוי חובות המועדון.
עם מעבר הבעלות לאברמוביץ', צ'לסי השקיעה רבות ברכישות של שחקני כדורגל מן הדרג הראשון בעולם.
התוצאה הייתה הצלחה: בעונת ובעונת זכתה צ'לסי באליפות אנגליה, והישגיה הנוספים הכניסו את צ'לסי לרשימת מועדוני הפאר בעולם.
במרץ 2004 חתמה חברת סיבנפט על חוזה אימוץ תלת-שנתי בסך של 58 מיליון דולר עם מועדון הכדורגל הרוסי צסק"א מוסקבה.
אף על פי שהחברה הסבירה שמדובר בהחלטה מנהלתית, יש שראו בעסקה מעקף של תקנון אופ"א המגביל בעלים להחזקה במועדון יחיד, ובעסקה אמצעי לטיפוח דמותו של אברמוביץ' ברוסיה דרך הכדורגל.
ביוני 2004 נבחר "האדם המשפיע ביותר בכדורגל הרוסי" על ידי המגזין הרוסי "פרו ספורט".
במאי 2005 זכתה צסק"א בגביע אופ"א והפכה לקבוצה הרוסית הראשונה שזכתה בגביע אירופי.
אברמוביץ' ידוע כמעריץ פורמולה 1 ולעיתים ביקר במסלולי המרוצים.
בשנת 2004, לאחר שבעל החברה, ברני אקלסטון, נראה נותן לאברמוביץ' סיור על המסלול במונקו גראנד פרי, נפוצו שמועות שאברמוביץ' שוקל להשקיע כספים בענף.
באפריל 2012, מועדון הכדורגל צ'לסי וקבוצת הפורמולה 1 סאובר חתמו על הסכם שיתוף פעולה.
בפברואר 2022, אברמוביץ' הודיע על העברת צ'לסי לנאמנות בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה וחשש מהקפאת נכסיו בבריטניה עקב עיצומים.
ב-2 במרץ 2022 הודיע אברמוביץ' כי החליט למכור את הקבוצה וכי כל הרווחים מהמכירה יתרמו ליתומי המלחמה באוקראינה.
ב-10 במרץ הוקפאו נכסיו בבריטניה, ואפשרותו למכור את המועדון נבלמה.
במאי 2022 מסר אברמוביץ' את השליטה בצ'לסי לקבוצת משקיעים בראשות טוד בוהלי, תמורת 2.5 מיליארד ליש"ט.
הממשל הבריטי אישר את עסקת המכירה לאחר שאברמוביץ' התחייב לתרום את הרווחים למטרות הומניטריות.
ב-1999 ברזובסקי ואברמוביץ' היו מעורבים בקידומו של ולדימיר פוטין כיורש לנשיא ילצין (אברמוביץ' אף התגורר בדירה בתוך הקרמלין באותה עת).
ב-7 בנובמבר 2000, ברזובסקי עזב את המדינה, לא התייצב לחקירה שנפתחה נגדו והודיע כי לא יחזור לרוסיה.
אברמוביץ' מצידו נשאר ברוסיה ושמר על קשרים טובים עם פוטין.
בשנת 1999 נבחר אברמוביץ' לנציג מחוז צ'וקוטקה בפרלמנט הרוסי.
ערב מועמדותו הקצה 15 מיליון דולר מהונו הפרטי כסיוע למחוז, ובדצמבר 2000 נבחר למושל צ'וקוטקה ברוב גדול.
מאז השקיע מאות מיליוני דולרים במחוז.
בין הפרויקטים שבהם השקיע בצ'וקוטקה היו הקמת מכללה ובניית מלונות בעיר אנאדיר וחידוש הפעלתו של שדה התעופה המקומי.
השתמש בצ'וקוטקה למתן מקלט מס לחברת סיבנפט, ובאמצעות שליטתו בחברה, הוא ארגן חיפושי נפט נרחבים ברחבי המחוז.
הושבע לקדנציה שנייה כמושל צ'וקוטקה בסוף שנת 2005. באוקטובר 2008 נבחר לחבר הפרלמנט של צ'וקוטקה וכשבוע לאחר מכן מונה ליושב ראש הפרלמנט של המחוז האוטונומי צ'וקוטקה.
במאי 2021 הגיש בלונדון תביעת דיבה נגד העיתונאית קתרין בלטון, מחברת הספר "אנשי פוטין", ונגד הוצאתה לאור.
בספרה טענה בלטון שאברמוביץ' נתמנה למושל מחוז צ'וקטוקה בהוראת פוטין, שרכישת צ'לסי נעשתה בהנחיית פוטין, וכי עושרו של אברמוביץ' שייך בפועל לפוטין.
בדצמבר 2021 הגיעו הצדדים להסכם פשרה במסגרתו התנצלה הוצאת הספרים על טעויות שנפלו בספר, והתחייבה לתיקונים, בהם הבהרה כי הטענה שאברמוביץ' נשלט על ידי פוטין אינה מגובה בעובדות.
במרץ 2022, בעקבות פלישת רוסיה לאוקראינה, הודיעו האיחוד האירופי, אוסטרליה, קנדה והממלכה המאוחדת על שורה של סנקציות אישיות נגד אוליגרכים רוסים המקורבים לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין, בניסיון לפגוע בכלכלה הרוסית ולשבש את מאמצי המלחמה של פוטין, בכלל זה הוטלו סנקציות גם על אברמוביץ'.
יפן ודרום קוריאה הודיעו שיצטרפו לסנקציות ופורטוגל, שאברמוביץ' אזרחה, הודיעה שהסנקציות יכובדו גם בשטחה.
בעקבות חשש להטלת הסנקציות העביר אברמוביץ' את יאכטת הענק שבבעלותו מברצלונה למונטנגרו.
בפברואר 2022 שיגרו נציגי ארגונים ומוסדות בישראל, מכתב קריאה לשגריר ארצות הברית להימנע מהטלת סנקציות אמריקאיות עליו.
בין החתומים על המכתב היה יו"ר "יד ושם" דני דיין.
ב-22 בפברואר 2022 הכריז יד ושם שאברמוביץ' התחייב לתרום עשרות מיליוני שקלים למוסד.
עם פרסום דבר הסנקציות הכלכליות שהטילה בריטניה על אברמוביץ', הודיע המוסד על השעיית התרומה.
ב-2 במרץ 2022 הודיע אברמוביץ' על מכירת מועדון צ'לסי בעקבות הסנקציות.
ב-14 במרץ 2022 שודר תחקיר בתוכנית התחקירים "פנורמה" של ה-BBC בה נטען כי אברמוביץ' עשה את הונו באמצעות עסקאות מושחתות של מיליארדי דולרים.
ב-16 במרץ 2022 דיווח ה"וול סטריט ג'ורנל" כי ב-24 בפברואר, שעות ספורות לפני פלישת רוסיה לאוקראינה, העביר אברמוביץ את השליטה בקרן ההון סיכון נורמה השקעות לידי שותפו העסקי דוד דוידוביץ'.
ב-18 במרץ 2022 הודיעה מחלקת המסחר של ארצות הברית על קרקוע מטוס הגאלפסטרים 650 של אברמוביץ' כחלק מצעדים נגד מטוסים ברישום רוסי.
ב-19 ביוני 2022 נחתם בארצות הברית צו לתפיסת שניים ממטוסיו הפרטיים, הבואינג דרימליינר 787 והגאלפסטרים 650, לאחר שהוטסו לרוסיה ובכך עברו על איסור הכניסה למדינה.
ב-13 באפריל פורסם כי מקלט המס ג'רזי הקפיא נכסים של אברמוביץ' בסך 7 מיליארד דולר, המהווים מחצית מהונו.
ב-24 במאי פורסם כי רשויות המס באי ג'רזי פתחו בחקירה כיצד צבר את ההון אותו הוא מחזיק במקלט המס.
בשנת 2007 ירד ב"רשימת עשירי הסאנדיי טיימס" המתגוררים בבריטניה למקום השני, לאחר שהעיתונים טענו שהונו של לאקשמי מיטאל הוכפל פי ארבעה במהלך השנה, וכך עקף את אברמוביץ'.
אברמוביץ' נכלל ברשימה על אף שחזר להתגורר במוסקבה והכריז על משכנו הרשמי בצ'וקוטקה.
לאברמוביץ' מטוס בואינג 300–767 פרטי המכונה "הבנדיט" בשל צבעו.
בספטמבר 2007 התפרסם כי הזמין מטוס מסוג איירבוס A380, שמחירו כ-300 מיליון דולר, אך אבמרוביץ' הכחיש את הפרסומים.
באפריל 2010 רכש יאכטה בשם "אקליפס" בעלות משוערת של 1.2 מיליארד דולר, והיא היאכטה השנייה בגודלה בעולם.
אורכה של אקליפס כ-162.5 מטרים והיא בעלת מערכות הגנה מפני פגיעת טילים, ומערכת לייזר כהגנה כנגד פפראצי.
הג'רוזלם פוסט מיקם את אברמוביץ' במקום ה-25 ברשימת היהודים המשפיעים לשנת 2021, וכינהו "מגה פילנתרופ" ו"תומך נלהב וותיק של תרבות יהודית ברחבי העולם".
אברמוביץ' השתמש במעמדו כבעלי מועדון הכדורגל צ'לסי, לחנך ולעורר אוהדים להילחם בגזענות שנאה.
הוביל ומימן קמפיין גלובלי ייחודי ומקיף, תחת השם 'אמור לא לאנטישמיות', שהוקדש להעלאת המודעות לאנטישמיות.
הקמפיין כלל שותפים כמו הקונגרס היהודי העולמי, ADL, האמון החינוכי לשואה, ועידת נשיאי הארגונים היהודיים האמריקאים הגדולים, המוזיאון היהודי, מוזיאון המלחמה הקיסרית וחיל האוויר המלכותי.
אברמוביץ' הוכר על ידי הפורום לתרבות ודת יהודית, לאחר שתרם למעלה מ-500 מיליון דולר למטרות יהודיות ברוסיה, ארצות הברית, בריטניה, פורטוגל, ליטא, ישראל ובמקומות אחרים במהלך 20 שנה.
יזם נטיעת 25,000 עצים, לזכר יהודי ליטא שנספו בשואה, בתוספת אנדרטה מחווה וירטואלית ליהדות ליטא.
תרם לשיקום בית הקברות היהודי באלטונה, כיום שכונה בעיר המבורג.
הפרויקט מבוצע על ידי בני ברית פורטוגל הבינלאומית בשיתוף עם חב"ד המבורג.
בספטמבר 2020 פורסם ב-BBC כי חברות בבעלות אברמוביץ' תרמו כמאה מיליון דולר לעמותת אלע"ד.
יחד עם מייקל קדורי ויעקב ספרא, אברמוביץ' הוא אחד המיטיבים העיקריים של הקהילה היהודית בפורטוגל ושל בני ברית פורטוגל.
בשנת 2015 תרם אברמוביץ' כ-30 מיליון דולר לאוניברסיטת תל אביב להקמת מרכז חדשני לננוטכנולוגיה.
בין תרומותיו האחרות של אברמוביץ' נמצא המרכז הרפואי שיבא בתל השומר, אליו תרם יותר מ-60 מיליון דולר למיזמים שונים בתחום הרפואה המתקדמת, בהם הקמת מרכז חדש לרפואה גרעינית, המשתרע על פני 2,000 מ"ר, ומימון מיזמים בחקר הסרטן ורפואת ילדים.
ב-2020, ערב התפרצות הקורונה בישראל, מימן את הרחבת יחידת הטיפול הנמרץ של שיבא לקומות התת-קרקעיות, ואת הנחת התשתיות לעיתות חירום.
תרומה שנתן אברמוביץ' לקק"ל לתוכנית שיקום יער מקיפה במדבר הנגב הדרומי, מסייעת להילחם במדבר העולה באזור ומקדמת את תיירות הטבע לאזור.
אברמוביץ' תרם ליוזמות אמנות ותרבות יהודיות, בהן פסטיבל התרבות העכשווית בתל אביב, M.ART.
בדצמבר 2023 הגיש תביעה כנגד בנק מזרחי-טפחות שלטענתו מונע ממנו להעביר תרומה על סך 8 מיליון שקלים לארגון זק"א בעקבות הסנקציות על אנשי עסקים רוסים שחלות על חשבונו.
שר הפנים משה ארבל פנה ליועצת המשפטית לממשלה בבקשה שתורה לפרקליטות המדינה להימנע מהתערבות בהליך המשפטי על מנת לאפשר את התרומה.
בית המשפט העליון הפך את החלטת בית המשפט המחוזי וקבע כי בנק מזרחי טפחות לא יעביר לזק"א 8 מיליון שקל שנתרמו על ידי אברמוביץ'.
ההחלטה היא על רקע הסנקציות הבינלאומיות שהוטלו נגדו בעקבות המלחמה באירופה.
במרוצת השנים התגורר אברמוביץ' לסירוגין ברוסיה, בבריטניה ובישראל.
ב-2018 סירב הממשל הבריטי להאריך את אשרת השהייה שלו בבריטניה.
אחת ההערכות, לסירוב הבריטי להארכת האשרה, שמדובר בתגובה להרעלת המרגל הרוסי סרגיי סקריפאל ובתו בבריטניה בתחילת מרץ באותה השנה.
התגובה הבריטית כללה גירוש דיפלומטים רוסיים וכן הצרת צעדיהם של אנשי עסקים המקורבים לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין, שאברמוביץ' הוא הבולט שבהם.
ב-2015 רכש את מלון ורסנו ומגרש סמוך בשכונת נוה צדק בתל אביב תמורת כ-100 מיליון שקל, במטרה להקים בית מגורים יוקרתי לו ולמשפחתו.
במאי 2018 אברמוביץ' עלה לישראל, לאחר שפגה אשרת השהייה שלו בבריטניה.
בעלייתו הפך לאיש העשיר ביותר המתגורר בישראל.
ביוני 2020 רכש אברמוביץ' אחוזה בעיר הרצליה בשווי 226 מיליון שקלים, ובכך ביצע את עסקת הנדלן הגבוהה ביותר בתולדות מדינת ישראל.
בקשה להיתר שהייה בשווייץ בשנת 2016
אברמוביץ' הגיש בקשת רישיון שהייה בקנטון ואלה ביולי 2016 ותכנן להעביר את תושבות המס שלו לעיריית שווייץ.
שלטונות הוואלה הסכימו לבקשה והעבירו את הבקשה לאישור מזכירות המדינה לשווייץ.
כשהגיעו לשם, חוקרי משרד המשטרה הפדרלית של שווייץ הביעו חשדות והתנגדו לבקשה.
כתוצאה מכך, אברמוביץ' חזר בו מבקשתו ביוני 2017.
לאחר סאגה משפטית בת שלוש שנים, בשנת 2021 הרשויות השווייצריות ניקו את רומן אברמוביץ' מכל חשד.
באפריל 2021 קיבל אזרחות פורטוגלית בסיוע הקהילה היהודית בעיר פורטו, על בסיס החוק מ-2015 המאפשר קבלת אזרחות לצאצאי יהודים מגורשי פורטוגל וספרד מהמאה ה-15. קבלת האזרחות עוררה סימני שאלה לאחר שמשך ההליך היה קצר יחסית (חצי שנה לעומת כשנתיים בדרך כלל), והתהייה כיצד אברמוביץ' הוכיח שהוא צאצא ליהודים מגורשי פורטוגל.
ב-11 במרץ 2022 משטרת פורטוגל עצרה את דניאל ליטבק, רב הקהילה בפורטו, בחשד שסייע לאברמוביץ' לקבל דרכון פורטוגלי תוך שעבר על החוק.
לפי הדיווחים, המשטרה חקרה מספר חודשים את השתלשלות העניינים שהובילה להענקת דרכון פורטוגלי לאברמוביץ'.
בסופו של דבר פסק בית המשפט כי ההאשמות כלפי הרב היו כלליות מדי, וכי לא ניתן להוכיח שתשלום כזה או אחר הועבר כשוחד עבור אזרחות כזו או אחרת.
למרות הזיכוי, החליטה ממשלת פורטוגל בעקבות הפרשה לצמצם משמעותית את זכאותם של יהודים ממוצא ספרדי לקבלת אזרחות.
בשנים 1987–1990 היה נשוי לאולגה ליסובה.
בשנים 1991–2007 היה נשוי לאירינה מלנדינה, דיילת אירופלוט, ולהם חמישה ילדים.
בשנים 2008–2017 היה נשוי לדוגמנית דשה ז'וקובה.
רומינה פרנצ'סקה פאוור היא זמרת ושחקנית איטלקייה, ילידת ארצות הברית.
רומינה פאוור נולדה בלוס אנג'לס שבקליפורניה, בתם הבכורה של השחקן האמריקאי טיירון פאואר ואשתו השנייה השחקנית לינדה קריסטיאן (Linda Christian).
אביה נפטר כשהייתה ילדה ואמה נישאה בשנית לאחר גירושיהם של הוריה, נדדה רומינה פאוור בכל רחבי אירופה יחד עם אחותה ואמה, בעיקר בספרד ובאיטליה, שם בילתה את רוב ילדותה.
היא הופיעה במספר סרטים באיטלקית עוד מגיל 14.
ב-1960, כאשר שיחקה בסרט, פגשה את בעלה לעתיד אל באנו.
הם הפכו לצמד זמרים ידוע ופתחו בקריירה משותפת שנמשכה כ-30 שנה.
שיריהם היו פופולריים בעיקר בגרמניה ובאיטליה, והם השתתפו בתחרויות בינלאומיות חשובות כגון פסטיבל סן רמו ותחרות האירוויזיון בשנים 1976 ("We'll Live It All Again") ו-1985 ("Magic Oh Magic").
בשנת 2021 לוהקה לתפקיד שטרם ידוע בסרטו של גיירמו דל טורו "סמטת הסיוטים".
רוממה היא שכונה במערב ירושלים, הממוקמת בסמוך לכניסה לעיר ושוכנת כיום ברובה מאחורי מתחם התחנה המרכזית.
רוממה נבנתה במקור כשכונת פאר יהודית בין כפרים ערביים, ונהוג לראות בה את השכונה הראשונה שנבנתה בירושלים בתקופת המנדט, והראשונה שתוכננה באופן מסודר כחלק מתוכנית אב לבינוי העיר.
בתי רוממה המקוריים נבלעים כיום ב"רוממה המורחבת" ובאזור התעשייה רוממה, שהחלו להתפתח מצפון וממזרח לשכונה המקורית, בשנות ה-50 של המאה העשרים.
נכון לסוף 2017 התגוררו בשכונה כ-34,038 בני אדם, רובם המכריע חרדים.
חלקת הקרקע עליה שוכנת היום שכונת רוממה הייתה בראשית המאה ה-20 גבעה חשופה בין שני כפרים ערביים: ליפתא מצפון ושייח' באדר מדרום.
גבעה זו עשתה היסטוריה במהלך מלחמת העולם הראשונה, כאשר בבוקר ה-9 בדצמבר 1917 טפסו עליה זוג סמלי מטבח מחיל החלוץ הבריטי ונתקלו בראש העיר המוסלמי של ירושלים.
הלה מסר להם את כתב הכניעה ואת מפתחות העיר, והסביר שבלילה הקודם ברחו הטורקים מירושלים.
טקס הכניעה החפוז גוּבָּה בכמה טקסים נוספים, כשהחשוב מכולם התקיים יומיים לאחר מכן בנוכחות הפילדמרשל אדמונד אלנבי.
לזכר האירוע הוקמה במקום לימים אנדרטת אבן צנועה המנציחה את הלוחמים הבריטים שנפלו על כיבוש הארץ.
האנדרטה ניצבת עד היום בשכונת רוממה, בלב כיכר אלנבי.
בשנת 1921, ארבע שנים בלבד לאחר אותו אירוע, הונחה אבן הפינה להקמת שכונת רוממה סביב כיכר אלנבי.
יוזם השכונה היה עורך הדין היהודי יום טוב המון, בן למשפחה ספרדית מכובדת מטורקיה, שהתמחה במשפטים באיסטנבול עוד לפני מלחמת העולם הראשונה.
הוא עלה ארצה בשנת 1909, ושנה לאחר מכן מוּנָה על ידי הטורקים לשופט בבית המשפט בירושלים, משרה שבה החזיק עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
במהלך המלחמה הוגלה לטורקיה, ובשובו שימש כעורך דין בירושלים.
הוא פסק כי עליהם למכור את שטח המריבה, וכך הצליח לרכוש את המקום במטרה להקים בה שכונה יהודית.
לתכנון שכונת רוממה חברו אליו יהודים אמידים מוותיקי ירושלים, שביקשו להקים שכונת פאר קטנה הרחק משאון העיר.
ביניהם ניתן למנות את עורך הדין אהרון מני, נצר למשפחת מני הידועה מחברון, שהתגורר ברחוב הצבי מספר 2; ירחמיאל אמדורסקי, שהתגורר ברחוב הצבי 4; הרב פישמן מימון, שר הדתות הראשון ומחותמי מגילת העצמאות ועוד.
מקימי השכונה לא נמנו על עדה אחת, אלא רוממה זכתה "לנציגות" של בני עדות רבות: בוכרים, גאורגים, אשכנזים, סטי"ם ועוד.
יוזמת הבנייה ברוממה הייתה פרטית, וכל אחד מהבתים תוכנן ונבנה באופן עצמאי על ידי בעליו.
הייתה זו התארגנות יוצאת דופן, שכן שכונות רבות אחרות שנוסדו זמן קצר לאחר מכן - כמו רחביה, תלפיות או בית הכרם - תוכננו ונבנו על ידי אגודה.
בשל כך השטח ברוממה חולק למגרשים פרטיים ולרחובות מצטלבים, ללא הקצאת שטחים למבני ציבור, שדרות או גינות ציבורית.
בניגוד לתכנון השכונתי הפשוט, הבתים הפרטיים ברוממה מרשימים מאוד בארכיטקטורה שלהם: כולם בנויים באבן בסגנון אוריינטלי עם תקרות גבוהות, עמודים מעוטרים וחצרות גדולות.
כמו כן רובם נבנו בתחילה כמבנים חד-קומתיים, אך במשך השנים נבנו מעליהם קומות נוספות.
במפה בריטית משנת 1924 בקנה מידה של 1:2,000 מסומנים בשכונה רק 11 בתים, ועד יולי 1924 נבנו רק שניים נוספים.
בנייתם של האחרים לא הושלמה מעולם.
כך או כך, הייתה זו, למעשה, הפעם הראשונה בתקופת המנדט שהתאפשרה פעילות בנייה שכזאת, שכן בזמן השלטון הצבאי שהחילו הבריטים על ירושלים לאחר המלחמה לא הותר לאיש לבנות.
עם החלת השלטון האזרחי ב-1920 הוסר העיכוב ברישום הקרקעות, ואז גם ניתן היה לרכוש חלקות ולהתחיל בבנייה מסודרת, כולל על קרקעות שנרכשו בתקופה העות'מאנית.
גובהה הרם של הגבעה (829 מטרים מעל פני הים) הקנה לשכונה את שמה, הלקוח מן הפסוק בתהילים (פרק ): "יְמִין ה' רוֹמֵמָה, יְמִין ה' עֹשָׂה חָיִל".
גובה זה שיחק לטובתה של השכונה כאשר החליטו הבריטים להקים בצמוד לה מגדל מים ובריכת אגירה גדולה (להלן).
לשמות הרחובות בשכונה מכנה משותף בולט, והוא היותם שמות עיתונים עבריים: הצבי והאור של אליעזר בן-יהודה, האריאל (רח' אריאל), תורה מציון, מוריה וכדומה.
הרחוב המוביל לפסגה נקרא 'המון' על שם יום טוב המון, יוזם ומקים השכונה, וישנו רחוב בעל שם יוצא דופן - "האדריכל", על שם ריכרד קאופמן.
קאופמן, מתכנן שכונות הגנים המנדטוריות של ירושלים - כמו רחביה, תלפיות, ואחרות - לא בנה ולו בית אחד ברוממה.
ההנחה היא שתושבי השכונה ביקשו "לפתות" את קאופמן לתכנן ולפתח את השכונה על ידי קריאת רחוב על שמו.
מאידך הם שמרו לעצמם "פתח מילוט" בכך שבחרו בשם הסתמי משהו, "האדריכל", למקרה שקאופמן לא ישתף פעולה.
לשכונת רוממה היה יתרון גדול עקב קרבתה לדרך יפו, ששימשה ציר תנועה מרכזי בירושלים.
יתרון נוסף היה לה בשל קרבתה למגדל המים ולברכת האגירה שנבנו בפסגתה.
אלה קיבלו את מימיהם מבריכות שלמה שליד בית לחם, ומהם הוזרמו המים בצינורות לכל רחבי העיר.
דבר זה הביא לתנופת בנייה באזור ותרם לכך שלשכונת רוממה לא היו בעיות באספקת מים כל ימיה.
באמצע שנות ה-30 הורחב מאגר המים ושופץ, ועד היום הוא משמש מרכיב חשוב באספקת המים לירושלים.
אף על פי שני היתרונות הבולטים, רוממה לא התפתחה כשכונות יהודיות אחרות בירושלים בתקופת המנדט, וזאת משלוש סיבות: ראשית, ריחוקה מריכוזי האוכלוסייה היהודיים האחרים בעיר; שנית, עקב קרבתה לכפרים הערביים, ולהתנכלויות החוזרות ונשנות מצדם, שהיוו סכנת חיים של ממש.
ושלישית, מכיוון שהקמת השכונה לא נתמכה על ידי גוף ציבורי כלשהו.
נראה כי יוזמת הבנייה וההתיישבות הפרטית ברוממה עמדה בעוכריה של השכונה, ובעיות תקציב הביאו לקפיאתה.
יוצאת דופן היא רכישת מגרש גדול על ידי "ועד העזרה - התאחדות הרבנים פליטי רוסיא ושאר ארצות", שנעשתה לאחר מלחמת העולם השנייה בתחומי השכונה.
אלה הקימו שיכון גדול עבור רבנים פליטי הגולה בשנת 1945, הקיים עד היום ברחוב תורה מציון, ונקרא "שיכון הרבנים".
העיכוב בהתפתחות ובגידול של שכונת רוממה המקורית עמד בניגוד גמור להתפתחות המרשימה שחלה בבניה הערבית באזור כולו; הכפר ליפתא הלך והתפשט במעלה ההר, ותושביו הקימו את "ליפתא עילית" בצמוד לרוממה.
כמה מבתי הכפר ניצבים עד היום ברחוב יפו, בצמוד לרוממה.
כמו שני בתיו של חאג' מחמוד, האחד צמוד לתחנה המרכזית ובולט באריחי הקרמיקה הארמנית המעטרים אותו והשני פנימי, היום ברחוב מוריה 5. מולם, ברחוב מוריה, נמצא בית המידות של עיסא מוסא.
בעבר היו חדרי המדרגות שלו מעוטרים בפרסקאות על קירותיהם ובעיקר על התקרה.
מזרחה, ברחוב יפו, שכנו בית דסימיני המפואר, היום בנין "ערים" ולצידו בית קאטאן הצנוע יותר.
הבנייה הערבית הגדולה הביאה לכך שבאזור התגוררו זה בצד זה יהודים וערבים במשך כל תקופת המנדט.
המהפך המשמעותי באזור מבחינה פוליטית התחולל עם פרוץ מלחמת העצמאות: עד המלחמה סבלו יושבי רוממה מהתקפות חוזרות ונשנות מידי יושבי הכפרים הערביים שסביבם (שייח' באדר וליפתא) עד כי במאורעות תרפ"ט ברחו רוב תושבי השכונה, ושלוש משפחות בלבד נותר על המשמר, עד שוב הבורחים.
עם פרוץ המלחמה היו הכפרים הערביים שבקרבת רוממה מנותקים מגוש היישוב הערבי שבמזרח העיר, והם נותרו מבודדים ומוקפים מכל עבר בשכונות יהודיות כמו קריית משה, גבעת שאול, מקור ברוך ואחרות, הרחק מקו החזית הירדני או המצרי.
תקיפות הגדנ"ע על שייח' באדר הביאו לנטישה המונית של הכפרים, עד כי האזור הפך ליהודי בלבד, וזאת כחלק מתהליך ההפרדה הכללי שהתחולל בעיר כולה.
השכונה הייתה ערבית בחלקה הגדול.
בינואר 1948 התכוונו יהודי השכונה לעזוב אותה, אבל ה"הגנה" הורתה להם לא לעזוב, ובסופו של דבר עזבו אותה התושבים הערבים.
בספר "ירושלים, ירושלים" מתוארת יציאת התושבים הערבים בחסות ה"הגנה": "משך ארבעים ושמונה שעות לפני יציאתם עמדו קבוצות קטנות של יהודים וערבים והתמקחו על המדרכות, נושאים ונותנים על מכירת המיטלטלים בחנויות המוגפות מאחריהם, מסיימים חוזי שכירות, מתדיינים על מחיר הרהיטים שלא יכלו הערבים לקחת עמהם.
ואחר, בוקר אחד, יצאו הערבים בהמונם, ואת מקומם תפסו תושביה היהודיים החדשים של השכונה שבאו להשתכן בה.
על מקומם נתלו שלטים חדשים, זאת הפעם בעברית...
בתוך שלושה שבועות נעלמו מהשכונה השרידים האחרונים של דורות של תושבים ערביים.
רוממה נראתה כאילו עברית הייתה מיום שנבנתה".
לאחר מלחמת העצמאות הייתה עדנה לרוממה, בעיקר בזכות ריחוקה מהגבול הירדני, שהקיף את ירושלים מצפון, ממזרח ומדרום.
עם זאת, באוקטובר 1966 הניחו מחבלים שחדרו מירדן מטעני חומר נפץ ליד עמודי בתים ברחוב גדרה שבשכונה.
הקמת מוסדות הממשלה והכנסת בגבעת רם העלו אף הם את קרנה של השכונה, והיא התפשטה מערבה על ידי בניית שיכונים ומוסדות.
בצפון השכונה הוקם אזור תעשייה נרחב, ובו רשות השידור לטלוויזיה ולרדיו (קול ישראל).
בעקבות כך נבלעה השכונה המקורית בתוך "רוממה המורחבת", עד כי היום קשה לזהות את בתיה המקוריים בין הבתים שנבנו במגרשים הריקים.
רוב הבתים החדשים ברוממה הם שיכונים, שאין בינם ובין האופי המפואר והאסתטי של רוממה הוותיקה ולא כלום.
בשנות החמישים של המאה ה-20 התחילו להרחיבה, בין היתר על מנת לבנות אזור תעשייה בפרויקט תחת השם "רוממה המורחבת" (שכונת תל ארזה).
בהמשך נבנתה גם רוממה עילית הנמצאת מאחורי א.ת רוממה.
רוממה עילית היא שכונת אב של כמה שכונות המקיפות ב-180 מעלות את רחוב ירמיהו.
תחילתה ברחוב המ"ג וסופה ברחוב חנה בשיכון חב"ד.
בשכונה זו נמצאים ישיבת אור אלחנן ובית הכנסת "חניכי הישיבות".
שכונת רוממה עילית גובלת בצפונה בשכונות קריית מטרסדורף וקריית בעלז, במערבה בכביש בגין (הכניסה לעיר), ובמזרחה, בתל ארזה ("גבעת קומונה") ושיכון חב"ד.
בשנות ה-90 נבנו מספר גושי בנייני מגורים בשכונה, בהם "גני גאולה" ו"רמת הצפון".
ביתו של משה חזן שוכן בכיכר אלנבי מספר 2. דמותו של האיש לא ידועה, ונראה כי עזב את רוממה זמן קצר לאחר שנכנס לגור בה, ואת הבית השכיר.
הבית עבר כמה ידיים, ובשנות ה-50 נוספו לו שתי קומות, שכיערו את חזותו.
למרות זאת עדיין ניכר הפאר שבקומה הראשונה, הכולל מסגרות אבן יפהפיות לחלונות; מרפסת קדמית מסוגננת; בור מים גדול בחצר האחורית עם מכסה הברזל המקורי ועוד.
כיום משמש הבית כאכסניה, ובדרך כלל מאפשר בעל הבית להיכנס אל האולם המרכזי ולחזות בפארו הפנימי של הבית.
יוסף חכמישוילי היה בן העדה הגאורגית, ושימש כנציג הספרדים ואגודת ישראל במועצת עיריית ירושלים בשנות ה-30. את ביתו ברחוב האור 1 בנה קבלן בניין יהודי, וכל הבנאים היו יהודיים.
חזן וחכמישווילי היו מראשוני שכונת רוממה, והאחראים על חניכת קו האוטובוס הראשון משער יפו לרוממה וחזרה, בשעה שהעגלות היו מגיעות רק עד מחנה יהודה.
הבית מפואר וגדול מאוד, וכולל מרפסת קדמית מעוגלת.
בדומה לבתים רבים בשכונה, ניתן להבחין בשני עצי וושינגטוניה הצומחים בחזית, כסמל לעושר ולברכה.
יושבי הבית כיום הפכו מחצית מן הגינה המטופחת למגרש חנייה.
בית מני השוכן בכיכר אלנבי נבנה בשנת 1925 על ידי עו"ד אהרון מני, וכולל מרפסת כניסה מפוארת, הנסמכת אל גרם מדרגות מסוגנן.
כיום, בעקבות תוספות בנייה, התעמעם הדרו של הבית, והוא נבלע מאחורי גדר האבן המודרנית מול קיר התחנה המרכזית.
בניית הבית הייתה מלווה בדרמה קטנה: פועלי בניין עבריים מחו מעל דפי עיתון "דואר היום" על כי מני מעסיק קבלן ופועלים ערביים לבניית ביתו ברוממה.
מני זעם על המכתב ופרסם מכתב תגובה ארוך ומפורט, בו הוא מצדיק את עצמו ורומז שהבנאים העבריים עובדים באופן רשלני.
המלונאי ואיש העסקים, ירחמיאל אמדורסקי, בנה את ביתו המפואר ברחוב הצבי מספר 4. הבית בנוי בסגנון קלאסי ונבנה באבן אדומה שהובאה ממחצבות בחברון.
לבית שתי מרפסות מקורות הנשענות על עמודים בעלי כותרות מסוגננות.
תקרת המרפסות מצוירת בפאר רב, שהשתמר עד ימינו.
אמדורסקי היה מחלוצי המלונאות בארץ ישראל, והחזיק בשני בתי מלון מפוארים – אחד, מלון מרכזי אמדורסקי, בירושלים (ברחבת שער יפו) והשני, "בלה ויסטה", על חוף ימה של יפו.
הוא התגורר זמן קצר בביתו שברוממה, ולאחר מכן השכירו לדיירי משנה.
כיום שוכנים במקום משרדים של רשות הדואר, ולשם כך שונה באופן כמעט מוחלט החלל הפנימי של הבית.
משפחת חפץ הבוכרית הקימה את ביתה ברחוב הצבי מספר 6. זהו בית דו קומתי, שנבנה אף הוא באבן אדומה.
ייחודו של הבית הוא באריחים התכלכלים הקבועים בחזיתו, שעליהם ציורים עדינים של טחנות רוח.
אריחים אלו הובאו על ידי בני המשפחה מהולנד לאחר ביקורם שם.
לבית נוספה קומה, המשמרת בצורה יפה ומרשימה את סגנונו המקורי של הבית.
כיום שוכנת בבית הוצאת הספרים "גפן".
בית חפץ הוא, אגב, הבית היחיד ברחוב הצבי, בו התעקשו הבעלים לשמר את הגדר המקורית, למרות שהוצעה להם גדר חדשה בחינם, במסגרת עבודות הבנייה על התחנה המרכזית.
ברחוב אריאל 8 ניצב בית מפואר, הבנוי בסגנון יווני קלאסי, הכולל עמודים מעוגלים בחזית וגמלון מעוטר בראשם.
בצד הפתח מופיע תבליט אבן בקיר, המציין באנגלית את שם האדריכל ושנת בניית הבית: א.
באלוג, 1923. בונה הבית המקורי אינו ידוע, אך פרופ' יהושע בן אריה מן החוג לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית, משער כי הבית נבנה על ידי משפחת (יחזקאל) יהודה, אשר מקורות שונים מעידים כי התגוררה ברוממה.
ברחוב אריאל 6 ניצב בית הדומה מאוד בסגנונו לשכנו, כולל חזית בעלת גמלון ועמודים קלאסיים.
ההשערה היא כי גם בית זה נבנה על ידי משפחת (יחזקאל) יהודה.
דיירו החשוב ביותר של הבית היה הרב אברהם אביכזיר, נשיא הכבוד של קהילת המערביים (מוגרבים) בירושלים, שכיהן קודם לכן כאב בית הדין התורני באלכסנדריה.
לאחר פרישתו בשנת 1927 עלה הרב ארצה, ונראה כי הקהילה באלכסנדריה היא זו שרכשה עבורו את הבית ברוממה.
החל משנת 1936 כיהן הרב אביכזיר כחבר מועצת הרבנות הראשית ובמקביל הקדיש 2 חדרים לבית כנסת אחד לגברים והשני לעזרת נשים.
בית הכנסת קיים עד עצם היום הזה.
תאריך בניית הבית - תרפ"ב - משתלב בתבליט, המילה "יהודה", כשם בעל הבית, מודגשת במרכז.
בחדר המדרגות המשותף, מעל פתח הכניסה לדירה בקומה השנייה, קבע הרב מימון אריח קרמיקה פרי מכחולם של אמני בצלאל, ועליו תיאור נהר, שעל גדותיו שיחי ערבה עמוסים כינורות ונבלים.
מטרת האריח הייתה להחליף את חלקת הקיר בגודל אמה על אמה, אותה נוהגים יהודים שומרי מצוות להותיר בלתי מטוייחת כזכר לחורבן.
הרב מימון ומשפחתו גרו בבית זה כ-15 שנה, וסבלו רבות מהתנכלויות של ערביי הכפר ליפתא, שבתיהם גבלו בשכונה.
בתו של הרב מימון, גאולה בת יהודה, הרבתה לתאר את סכנת הנפשות שליוותה את המגורים בבית במהלך פרעות תרפ"א, תרפ"ט ומאורעות תרצ"ו-ט.
היא אף סיפרה כיצד אהב אביה להציג בפני אורחיו קליע רובה שחדר בימי הפרעות דרך החלון הפונה לליפתא, ועבר בספרייה דרך כמה ספרים, כולם ספרי ציונות העוסקים ביישוב הארץ.
הרב מימון ומשפחתו התגוררו ברוממה עד שנת 1937, ואז עברו לשכונת "הפועל המזרחי" הסמוכה לקריית משה.
שם הקים הרב מימון את מוסד הרב קוק ותרם למוסד את ספרייתו העצומה, ששכנה עד אז ברוממה.
ברחוב האור מספר 2 ניצב בית בן שלוש קומות, שהיה שייך למשפחת נוסבאום.
נראה כי משפחה זו לא בנתה את הבית, שכן היא עלתה מגרמניה לא לפני שנת 1933. זהו בית מפואר בעל חזית סימטרית מרשימה, ומרפסת קדמית הנתמכת בארבעה עמודים קלאסיים.
הקומה השלישית נבנתה מאוחר יותר.
הבית עבר כמה ידיים, ביניהן בעיקר מוסדות חינוך, ביניהם ישיבת איתרי.
כיום פועל במקום הוועד למען יהודי ברית המועצות.
ברחוב האדריכל מספר 4 שוכן ביתו של אלתר לוין - "ציפור משונה" בירושלים, ומחלוצי ענף הביטוח (באותם ימים קראו לזה "אחריות חיים").
לוין ידע שפות רבות, כתב שירים, היה חובב ספר ואמנות, ואיש העולם הגדול.
על שיריו חתם בכינוי הספרותי "אסף הלוי".
סופו של לוין היה פתאומי וטראגי: בערב חג הסוכות תרצ"ד (1933) הוא נמצא תלוי על עץ דקל בחצר ביתו שברוממה, מבלי שהשאיר כל מכתב והסברים.
תעלומת מותו נותרה בלתי פתורה במשך שנים רבות.
בשנת 1991, כששים שנה לאחר מותו, מצא פרופ' אליעזר טאובר מאוניברסיטת בר-אילן ספר שהתגלה כיומנו של המפקד הבכיר ביותר בירושלים העות'מאנית, עזיז בק.
מן היומן התברר כי לוין שימש כמרגל החשוב ביותר נגד הטורקים, שסייע לבריטים בכיבוש ארץ ישראל במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הוא הפעיל רשת של סוכנים בכל מרחב ארץ ישראל, ועל פי עזיז בק היה אחד הגורמים המרכזיים שהובילו לנפילתה של האימפריה.
בהסתמך על המידע הזה, שילב תום שגב בספרו "ימי הכלניות", מידע רב על אלתר לוין ועל פרשת חייו הסוערת.
לאחר מותו של לוין נמכר הבית לד"ר אברהם טיכו, רופא העיניים הידוע, וזה השכירו לד"ר אוטו פלדמן שהקים בו בית החלמה לפגועי נפש.
הבית שימש במתכונתו זו עד 1955, ואז עבר לידי משרד התקשורת, ולימים - לחברת בזק.
בתחילת שנות ה-2000 נמכר הבית ליזם שחפץ להקים בו ישיבה.
בשנת 2006 עבר הבית שיפוץ מאסיבי ונוספו לו שתי קומות.
חזית הקומה הראשונה נשמרה באופן חלקי מאוד, אך גדר האבן המקורית נשתמרה יפה, ובה חקוקה מימין לשער הכתובת "אסף הלוי איש ירושלים", ושנת בניית הבית - תרפ"ג (1923).
בית המון (ביתו של יום טוב המון יוזם השכונה ברח' המון פינת האדריכל), מהמפוארים בשכונה, נבנה על ידי האדריכל היווני-אורתודוקסי ספירו חורי ששמו חקוק בחזית הבית.
מדובר בווילה מפוארת השוכנת בפסגת גבעת רוממה.
סמוך לבית הייתה גינת ירק מטופחת ושביל גישה מרוצף באריחי שושנים מאיטליה.
עד שנת 2000 נשמר הבית כפי שהיה, כל עוד התגוררה בו כלתו של המון.
לאחר מותה החליטו יורשיה לשפצו ולמכרו.
נכון לפברואר 2007 הבית נמצא בעיצומו של שיפוץ מסיבי, הכולל הרס מוחלט של כל חלקיו הפנימיים, ותוספות בנייה בחלקו האחורי.
אחד הבניינים המעניינים ברוממה, על אף שאינו מקורי לה, הוא בניין הטלוויזיה הישראלית השוכן בקצהו המרוחק של רחוב תורה מציון.
הבית נבנה בשנות ה-50 כחלק מפיתוח אזור התעשייה בסביבת רוממה.
ייעודו המקורי היה לשמש מפעל לליטוש יהלומים, אך התוכנית נגנזה לאחר מלחמת ששת הימים.
לבסוף הוחלט לשכן במבנה את רשות השידור, שפעלה במקום משנות ה-70. ילדי ישראל ידעו מאז לזמזם את המילים "מערכת תוכניות הילדים והנוער, הטלוויזיה הישראלית, רוממה, ירושלים".
עד סגירתו ב-2017, שידר הערוץ הראשון מרוממה, דבר שהוליד את הביטוי התקשורתי: "הדינוזאורים של רוממה".
כיום, לאחר סגירת רשות השידור ומעבר תאגיד 'כאן', הבניין מיועד להריסה ובמקומו תוקם שכונת מגורים.
מבנה נוסף שאינו קשור לתולדות השכונה, אך בולט בה מאוד, הוא מבנה התחנה המרכזית החדשה.
התחנה ההיסטורית של ירושלים שכנה החל משנות ה-40 של המאה ה-20 ברחוב יפו, סמוך ל"בניין העמודים", אך עברה לקרבת רוממה בשלהי שנות ה-60. עד אז שכן במקום מושב הזקנים הכללי המאוחד, אשר התפנה בשל כך לגבעת סן סימון (שם הוא שוכן עד היום).
כאשר החלה להתגבש תוכנית התחנה המרכזית החדשה, התנגדו תושבי רוממה לפרויקט, בשל חששם מפני "מפלצת אורבנית" נוסח התחנה המרכזית החדשה של תל אביב.
בעקבות כך תוכנן מבנה, אשר חזיתו הקדמית הפונה לרחוב יפו גבוהה ובולטת, בעוד שחזיתו האחורית הפונה לשכונת רוממה צנועה ונמוכה.
כן הוחלט כי דלת הביטחון הפונה לכיכר אלנבי תישאר סגורה.
מבנה התחנה החדשה נפתח לקהל בשנת 2001.
בתיה המפוארים של רוממה הושפעו מאוד מן הבנייה הערבית האמידה של יושבי שייח' באדר וליפתא הסמוכות.
הדבר בא לידי ביטוי בדגש הרב שניתן לגימורי האבן של החלונות, המרפסות וגרמי המדרגות.
כן ניכרת תשומת לב רבה בסוג האבן ובאיכות עיבודה, עד כדי הבאת אבנים ממחצבות מרוחקות.
לבתים רבים חזית מסוגננת, הכוללת מרפסת קדמית עם מניפת מדרגות.
ברבים מהבתים ניתן למצוא עד היום מנטשלך – תפסני תריסים מברזל, המעוצבים כפני גבר או אישה, ומכאן שמם בגרמנית - "אנשים קטנים".
המנטשלך הובאו מאירופה לארץ ישראל במחצית המאה ה-19 על ידי הטמפלרים יושבי המושבות הגרמניות, והשימוש בהם התפשט ברבות ממושבות היהודים בארץ.
רוממה היא אחת השכונות הבודדות בירושלים שבה נעשה שימוש כה רב במנטשלך.
רוּמִיקוֹ טַקַהָאשִׁי (ביפנית: 高橋 留美子; נולדה ב-10 באוקטובר 1957, ניאיגטה, יפן) היא אמנית מאנגה יפנית.
כבר כשהייתה ילדה גילתה טקהאשי עניין במאנגה, ולאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר התיכון היא נרשמה לבית ספר למאנגה (במסגרת הקולג' שבו למדה) בניהולו של קזואו קואיקה.
תחת חסותו של קזואו פרסמה את עבודותיה הראשונות.
טקהאשי היא אחת מהנשים העשירות ביותר ביפן.
200 מיליון עותקים של עבודותיה נמכרו ברחבי העולם, ולמעלה מ-170 מיליון עותקים של ביפן לבדה.
רומליה המזרחית (בולגרית Източна Румелия, טורקית עות'מאנית Rumeli-i Şarki, טורקית Doğu Rumeli, יוונית Ανατολική Ρωμυλία) הייתה מחוז (וילאייט) עצמאי באימפריה העות'מאנית שבירתה בפלובדיב שבבולגריה, ואשר קמה בתראקיה ב-1878, לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית ומכוח הסכמות קונגרס ברלין.
רומליה המזרחית התקיימה דה פקטו עד שנת 1885, מועד בו סופחה לבולגריה.
רומליה המזרחית השתרעה בתראקיה הצפונית והקיפה את השטח המישורי שבעמק הנהר מריצה וקטע משפלת חוף הים השחור, בין הרי הבלקן מצפון, הרי רודופי מדרום-מערב והרי ילדז (Yıldız Dağları - "הרי הכוכב") מדרום-מזרח.
השם "רומליה המזרחית", ולא תראקיה הצפונית, ניתן לישות בעקבות התעקשותם של נציגי בריטניה בקונגרס ברלין, והתבסס על שמה העות'מאני של תראקיה.
בעקבות המלחמה הסכימה רוסיה לחוזה סן סטפנו שנחתם ב-3 במרץ 1878. בהסכם זה הכירו העות'מאנים באוטונומיה של בולגריה על רוב תראקיה, אך הוא בוטל ארבעה חודשים בלבד לאחר מכן בקונגרס ברלין.
לפי סעיף 13 להסכמות קונגרס ברלין, הוענקה לרומליה המזרחית אוטונומיה מנהלית במסגרת האימפריה העות'מאנית, שהמשיכה להיות הריבון באזור.
המושל הכללי במחוז היה נוצרי אשר מונה על ידי השלטון העות'מאני בהסכמת מעצמות אירופה.
כעשרים כפרים של מוסלמים-בולגרים (פומקים) בהרי רודופי סירבו להכיר בריבונותה של רומליה המזרחית, והקימו את הרפובליקה הפומקית.
ב-6 בספטמבר 1885 סופחה רומליה המזרחית לבולגריה ושנה לאחר מכן הכירו בכך גם העות'מאנים, ולפי חוק מינה הסולטאן את "נסיך בולגריה" כמושל הכללי של רומליה המזרחית.
ה-6 בספטמבר היה ליום חגה הלאומי של בולגריה.
במקביל שבו כפרי הרפובליקה הפומקית והצטרפו לאימפריה העות'מאנית.
על פי הסכם בוקרשט (1886), שסיים את מלחמת בולגריה–סרביה (1885), נקבע שרק נסיך בולגרי יוכל להיות מושל רומליה המזרחית.
בשנת 1908 הוכרז על איחוד רומליה המזרחית עם נסיכות בולגריה באופן רשמי, וזמן קצר אחרי כן הוכרז על הקמת ממלכת בולגריה.
רוממיה הלוי-סגל היה בוגר הטכניון בהנדסה ובעל תואר שני באלקטרוניקה ומחשבים מאוניברסיטת פנסילבניה.
בתחילת דרכו בצה"ל שירת ביא"ל - יחידת אכ"א למחשב.
בשנים 1973–1978 כיהן כמפקד ממר"ם, בדרגת אלוף-משנה.
עם סיום שירותו בצה"ל גויס למשטרה לנהל את מרכז עיבוד הנתונים של המשטרה, אולם בעקבות הגשת כתב אישום נגדו באשמת שוחד על שהתארח בחו"ל ב-1974 על חשבון ספק ציוד מחשבים, הוא התפטר מהמשטרה.
בפברואר 1981 זוכה סגל מההאשמות נגדו.
לאחר זמן קצר מכן החל לכהן כסמנכ"ל בחברת אלביט, ומאוחר יותר מונה למנהל מרכז המחשבים של "אגד".
היה דירקטור ויו"ר בחברות מחשבים ציבוריות, חבר בוועדות ממשלתיות ומרצה בתחום המחשוב בישראל ובחו"ל, וחבר המועצה הציבורית של לשכת מנתחי מערכות מידע בישראל.
היה פעיל בצופים במשך שנים רבות, בהן עשר שנים כראש שבט "כנען".
בשנת 1993 נבחר לחבר מועצת סביון, ובשנת 1999 נבחר לעמוד בראש המועצה.
בשנת 2003 נבחר לקדנציה שנייה, כשהוא זוכה בקולותיהם של 82% מהמצביעים.
בתקופת כהונתו כראש המועצה הוענקו לה פרסים על ניהול כספי תקין, ו-5 כוכבי יופי בתחרות א"י יפה.
בשנת 2003 החליטה הכנסת, במסגרת מיזם איחוד רשויות מקומיות, לאחד את סביון עם גני יהודה, והלוי-סגל הועמד בראש היישוב המאוחד.
בתחילת 2008 יזם שר הפנים, מאיר שטרית, מיזוג נוסף של רשויות מקומיות, ובכללו מיזוג של אור יהודה ויהוד עם סביון.
הלוי-סגל התנגד לכך, ובסופו של דבר הוקפאה התוכנית.
נפטר ב-17 באפריל 2008 ונקבר בבית הקברות בסביון.
רוממה היא שכונה על רכס הכרמל בחיפה, מהשכונות הסובבות את אחוזת שמואל.
היא נמצאת לצדה של פרשת דרכים מרכזית, כשממערבה מרכז אחוזה, מצפונה נחל ורדיה ושכונת ורדיה, ממזרחה נווה שאנן וואדי רושמיה ומדרומה רמת אלמוגי.
רוממה בנויה משתי תת-שכונות הנמצאות על שתי גבעות סמוכות, שביניהן חוצצת דרך פיק"א, המקשרת את אחוזה עם נווה שאנן.
תת-השכונות הן רוממה הישנה ורוממה החדשה, ובשם קיבוצי הן מכונות "הרוממות".
עורקי התנועה המשרתים אותן, ציר פיק"א-חנקין ודרך רופין (שנסללה באמצע שנות ה-30 משכונת הדר), נפגשים בכיכר אליזבט (על שם אליזבת, מלכת הבלגים).
כמו שכונות אחרות על הכרמל, גם רוממה מוקפת בוואדיות מוריקים.
בדומה לרוממה הירושלמית, גם השכונה החיפנית קיבלה את שמה, שלקוח מספר תהילים, בשל מיקומה הנישא.
רוממה הישנה, הצפונית, גובלת במזרח בוואדי רושמיה, בצפון בוורדיה ובמערב באחוזה.
השטח שעליו היא יושבת, שנודע בשנות ה-20 של המאה ה-20 כ"אדמת רושמיה", נחכר על ידי "הכשרת היישוב" ופותח על ידה במרץ.
כבר בראשית העשור הוחלט לבסס עליו נקודת גרעין קבע שתהיה בעלת אופי חקלאי, ולשטח הועברה קבוצת עבודה שעסקה בסלילה ובעבודות ייעור.
ב-1925 הועברו לשם צריפי קבוצת העבודה, וחבריה גרו במקום שלוש שנים.
הזיכיון לפיתוח ותכנון לצורך בינוי נמסר רק ב-1934, ולאחר מאבק משפטי ארוך – בשנת 1946 – החלו השיכונים הראשונים להיבנות על ידי "ועד הדר הכרמל" על האדמות שהיו בבעלות הכשרת היישוב, "סולל בונה - בוני חיפה" וחברות נוספות.
עם תחילת הבנייה שונה שם האזור לרוממה.
בראשיתה אוכלסה השכונה בעיקר על ידי עולי העלייה החמישית מגרמניה; היום זוהי שכונת מעמד-ביניים מובהקת שרוב בתיה הם בעלי 3–4 קומות.
בתיה של רוממה נבנו בסטנדרט בנייה גבוה.
בשכונה נמצא היכל הספורט העירוני, שנבנה ב-1976, ובו מתקיימים תחרויות ספורט ומופעי אמנות.
לא הרחק משם שוכן בית הספר היסודי "בן-גוריון", שקיבל הסמכה כ"בית ספר ירוק" ו"בית ספר קהילתי".
בלב השכונה עומד מלון "מרום".
עוד במרכז השכונה, באתר הנקרא "ראש מיה", נמצאים שרידיו של המבצר הצלבני רושמיה.
בחפירות ארכאולוגיות שנעשו במקום בראשות ד"ר משה פראוסניץ נמצאו שרידים מהתקופה הרומית ומתקופת החשמונאים.
בראש מיה נמצא אתר הנצחה: "חורשת הבנים" ואנדרטה, לזכר הנופלים בני רוממה.
ב-31 במרץ 2002, בעיצומה של האינתיפאדה השנייה, בוצע פיגוע התאבדות במסעדת מצה בכביש רופין הסמוך לשכונה, שגבה את חייהם של 16 סועדים.
רוממה החדשה (שבפי עיריית חיפה נקראת "רמת בן-גוריון") נבנתה מדרום לרוממה הוותיקה על גבעה גבוהה יותר בסוף שנות ה-60. השכונה היא משכנם של המרכז ליהדות מתקדמת "אור חדש", בית ספר יסודי משולב "ניגונים-רוממה", מרכז מסחרי גדול ומבנה מעונות סטודנטים של אוניברסיטת חיפה.
יש בה מספר גדול של רבי-קומות.
בגל השרפות בישראל שהתרחש בנובמבר 2016, נפגעו בתים רבים בשכונה, כולל פגיעה בבית הספר היסודי רוממה.
בפאתי רוממה החדשה נבנתה בסוף המאה ה-20 שכונה קטנה בשם "גבעת אורנים" שמיצבה עצמה כשכונת יוקרה.
רומינה ז'אנקלביץ' (בספרדית: Romina Yankelevich; 5 בספטמבר 1974 – 28 בספטמבר 2010), הידועה בשם הבמה רומינה ז'אן (Romina Yan) ובכינוייה רומי או רו, הייתה שחקנית, זמרת, רקדנית, מנחה ותסריטאית ארגנטינאית ממוצא יהודי.
נודעה בעיקר בשל כיכובה בטלנובלה "קטנטנות".
נפטרה בגיל 36 כתוצאה מדום לב.
רומינה ז'אנקלביץ' נולדה בבואנוס איירס שבארגנטינה.
היא בתם של השחקנים, הבמאים ומפיקי הטלוויזיה וכריס מורנה שהפיקה בין היתר סדרות ארגנטינאיות מצליחות, כגון: "קטנטנות", "קיץ נצחי", "המורדים", "פינת אור", "פלוריסיינטה", "אלמה פיראטה" ו"כמעט מלאכים".
היא הייתה אחותו הבכורה של המפיק, הבמאי והתסריטאי הארגנטינאי , הנשוי לשחקנית הארגנטינאית סופיה רקה.
אבי סבה, , נולד ב-1896 למשפחה יהודית שהיגרה לארגנטינה מסופיה, בולגריה, והתיישבה בשנת 1899 באנטרה ריוס, הוא היה איל תקשורת ומחלוצי הרדיו והמדיה בארגנטינה.
סבה, , היה מפיק תוכניות טלוויזיה ואיש עסקים ארגנטינאי ממוצא יהודי.
הופעת הבכורה של ז'אן הייתה בגיל 16 בשנת 1991, כרקדנית בשעשועון בשם "תשחק איתי" אותו הנחתה אמה כריס מורנה.
הופעתה השנייה התרחשה שלוש שנים מאוחר יותר, ב-1994, בטלנובלה "Mi Cuñado" ("הגיס שלי") בה גילמה את דמותה של לורנה פיקבאה, ובאותה שנה הצטרפה לצוות השחקנים של "Quereme".
ז'אן פרצה לתודעה כאשר כיכבה ב-1995 בטלנובלה המצליחה לילדים, "קטנטנות", שנוצרה על ידי אמה, כריס מורנה, בתפקיד של בלן פרגה, וזכתה לפופולריות במדינות רבות ברחבי העולם, ביניהן ישראל, ברזיל ומקסיקו.
ז'אן פרשה מהסדרה ב-1998 (ושבה להופיע כתפקיד אורח בעונה השישית וכן בפרק באחרון של העונה השביעית והאחרונה).
ב-2001 כיכבה בסרט של קטנטנות שנקרא "קטנטנות: הסרט".
בהמשך כיכבה במספר טלנובלות ארגנטינאיות, בהן "Abre tus Ojos" (2003) ו"אהבה שלי" (2005).
ב-2008 כיכבה בסיטקום שיצרה אמה, כריס מורנה, בשם "B&B: Bella y Bestia" ("היפה והחיה").
ב-2009 הצטרפה לעונה השלישית של הטלנובלה "כמעט מלאכים" בתפקיד של אריאל, אימה של קיקה והאקרית מחשבים.
ז'אן נישאה למפיק הארגנטינאי דריו ג'ורדאנו ב-27 בנובמבר 1998, ולהם נולדו שלושה ילדים: פרנקו ב-2000, ולנטין ב-2002 ואסול ב-2006. ימים ספורים טרם חתונת השניים, היא הוטבלה לכנסייה הקתולית.
במשך שנים בגיל התבגרותה ז'אן סבלה מאנורקסיה, ואישרה את הדברים בראיון שנעשה עמה במגזין "para ti":
ז'אן הובהלה לבית החולים בשעה 16:30 (שעון ארגנטינה) כאשר הייתה בלי סימנים חיוניים, לאחר שהתעלפה ברחוב כשיצאה מחדר כושר.
נעשו במשך 50 דקות מאמצים להחיותה, אשר לא צלחו, ובשעה 17:20 (שעון ארגנטינה) נודע על דבר פטירתה על ידי התקשורת המקומית.
פטירתה הותירה תדהמה והלם רב בארגנטינה.
דף שנפתח בפייסבוק לזכרה, הנקרא "No puedo creer que murió Romina Yan" (תרגום: אני לא יכול להאמין שרומינה ז'אן נפטרה), זכה ל-150,000 הרשמות ביומו הראשון וכחצי מיליון הרשמות כשבוע לאחר פטירתה.
המילים "רומינה ז'אן", "כריס מורנה" ו"קטנטנות" היו למילים הפופולריות ביותר בטוויטר באותו היום.
ערוץ טלפה הארגטינאי, אשר שידר סדרות של כריס מורנה, ביניהן "קטנטנות" ו"כמעט מלאכים", ערך במסגרת מהדורת החדשות שלו תוכנית בת שעתיים לזכרה.
התוכנית השיגה 18.3% רייטינג, אחוזי הצפייה הגבוהים ביותר למהדורת החדשות של הערוץ בשנים האחרונות.
במהלך משדר נוסף לזכרה בערוץ 13 הארגנטינאי, עלה לשידור המנחה ואיש הטלוויזיה, מרסלו טינלי, והודיע כי האולפן הגדול של ערוץ 13, בו מצולמת, בין היתר, הגרסה המקומית ל"רוקדים עם כוכבים", נקרא מעתה "אולפני רומינה ז'אן".
ז'אן נקברה בטקס פרטי בפילאר, ובעת קבורתה נאספו מעריצים באובליסק של בואנוס איירס על מנת לחלוק כבוד אחרון לשחקנית עם נרות ופרחים.
המעריצים צעדו מהאובליסק לתיאטרון ה"גראן רקס" בבואנוס איירס, בו היא שיחקה במסגרת המחזמר של הסדרה "קטנטנות", שם נערכה עצרת נוספת.
כשבוע לאחר פטירתה ב-5 באוקטובר 2010 נערכה עצרת נוספת קטנה יותר, בכיכר רבין שבתל אביב, על ידי מעריצים ישראלים.
ביום השנה הראשון לפטירתה, תרמה משפחתה אמבולנס על שמה עבור מגן דוד אדום באמצעות עמותת ידידי מד"א בארגנטינה.
ב-29 בנובמבר 2010, כחודשיים לאחר פטירתה, בפרק האחרון של העונה הרביעית והאחרונה של הטלנובלה "כמעט מלאכים", אמה, כריס מורנה, הקדישה ביטוי לפטירתה במילים:
ב-2013 שודרה טלנובלה בשם "אליאדוס", אותה הפיקה כריס מורנה, הטלנובלה מכסה בעיות חברתיות כגון הפקרות, הריונות לא-רצויים, בריונות, העסקת ילדים, אנורקסיה, עבריינות נוער, אלכוהוליזם, אלימות ואהבה.
בראיון לסוזנה חימנס, אמרה מורנה כי הטלנובלה היא מחווה לרומינה.
כל שירי הטלנובלה הם שירים אותם כתבה מורנה לז'אן לאחר פטירתה, המיטה שנמצאת בחצר היא אותה מיטה עליה ישנה דמותה כבלן ב"קטנטנות" והדמויות פרנקו, ולנטין ואסול נקראות על שמם של ילדיה.
בנוסף, היא הסבירה כי: "רומינה לא הייתה נוכחת בחיי, כשהיא הייתה בחיים היו ימים בהם לא דיברנו, עכשיו אני משכימה איתה, אני ישנה איתה, אני מברכת אותה, אני מודה לה.
אני יודעת שהיא מאושרת מאוד".
ב-5 בספטמבר 2018 במלאת ציון שמונה שנים לפטירתה של ז'אן, אמה כריס מורנה העלתה בתיאטרון ה"גראן רקס" אשר בארגנטינה מופע מיוחד עם כוכבי הטלנובלות הארגנטינאיות של כל הזמנים, ביניהם פקונדו ארנה, נטליה אוריירו, מריאנה אספוסיטו, בנחמין רוחאס, אגוסטינה צ'רי ולואיסנה לופילטו.
המופע נקרא "Vive Ro" והציג את עלילת חייה של השחקנית הן עם שירים חדשים והן עם שירים נוסטלגיים מהטלנובלות של כריס מורנה.
רומלו מנאמה לוּקַאקוּ בולינגולי (בהולנדית ובצרפתית: Romelu Menama Lukaku Bolingoli; נהגה: [ˈroːmeːlu luˈkaːku]; נולד ב-13 במאי 1993 באנטוורפן) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת החלוץ בנאפולי מהסרייה א' ובנבחרת בלגיה.
לוקאקו הוא מלך השערים של נבחרת בלגיה בכל הזמנים.
לוקאקו נולד באנטוורפן, בלגיה, להורים קונגולזים אחיו, ג'ורדן לוקאקו, הוא כדורגלן המשחק בעמדת המגן.
אביו הוא כדורגלן נבחרת זאיר לשעבר, רוג'ר לוקאקו.
הוא דובר צרפתית ופלמית כשפות אם, וכן שולט באנגלית, ספרדית, פורטוגזית ולינגלה ניב של סוואהילי המדובר בקונגו.
אליהן הוסיף איטלקית בשנים ששיחק בסרייה א'.
לוקאקו גדל באקדמיה של רופל בום מהעיר בום שבמחוז אנטוורפן בו נולד והחל לשחק שם בהיותו בן 6. לאחר ארבע שנים עבר לווינטם וכעבור שנה אחת עבר ללירסה, מועדון בעל אקדמיית נוער נחשבת.
מה שמשך את עיניה של אקדמיית הנוער של מועדון הצמרת אנדרלכט, אליה עבר ב-2006 במדיה שיחק שלוש שנים והבקיע 131 שערים ב-93 משחקים.
בעקבות המספרים יוצאי הדופן שלו ב-13 במאי 2009 בדיוק ביום הולדתו ה-16, הוא זכה לחוזה מקצעוני ראשון, וכשבועיים לאחר מכן ב-24 במאי 2009. הוא אף זכה להופעת בכורה בקבוצה הבוגרת.
בעונת לוקאקו נמנה עם סגל הקבוצה הראשונה של אנדרלכט וב-22 באוגוסט 2009 עם פתיחת העונה, כבש את שערו הראשון בליגה הבלגית, בניצחון 2–0 על זולטה ורכם.
ב-17 בספטמבר 2009 ערך לוקאקו את הופעת הבכורה שלו במסגרות האירופיות, כשנכנס כמחליף בניצחון 2–0 של אנדרלכט על דינמו זאגרב הקרואטית במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית.
כאשר ב-17 בדצמבר 2009, הבקיע את שעריו הראשונים באירופה, כשכבש צמד בניצחון 3–0 על אייאקס אמסטרדם גם כן במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית.
בהמשך הטורניר כבש שני שערים נוספים והוביל את קבוצתו עד לשמינית הגמר, בו הודחה אנדרלכט על ידי המבורג.
גם בליגה הבלגית הוא הפגין יכולת מצוינת ואף הוביל את אנדרלכט לזכייה באליפות עם 15 שערים ב-33 משחקים, שהקנו לו את תואר מלך השערים של הליגה.
עם תחילת עונת הבקיע לוקאקו צמד שערים במשחק הגומלין של סיבוב המוקדמות השלישי של ליגת האלופות נגד דה ניו סיינטס מוויילס והוביל את אנדרלכט לשלב הפלייאוף של המפעל, בו נוצחה הקבוצה על ידי פרטיזן בלגרד ונשרה לשלב הבתים של הליגה האירופית.
ואת עונתו השנייה באנדרלכט סיים עם 20 שערים ב-50 הופעת בעל המסגרות כאשר רק מלאו לו 18.
היכולת של החלוץ הצעיר לא נעלמה מעיני מועדוני הצמרת של אירופה, וב-6 באוגוסט 2011 הודיעה צ'לסי סגנית האלופה בפרמייר ליג כי היא רכשה את לוקאקו עבור 12 מיליון אירו.
ב-27 באוגוסט 2011 עלה לוקאקו להופעת בכורה במדי צ'לסי בניצחון 3–1 על נוריץ' סיטי.
לוקאקו לא זכה להזדמנויות רבות בעונה זו, והופיע בסך הכל ב-12 משחקים בכל המסגרות, ברובם כמחליף ולא הצליח לכבוש אף שער.
וב-10 באוגוסט 2012 עבר לוקאקו בהשאלה לוסט ברומיץ' אלביון גם היא מהפרמייר ליג.
ב-18 באוגוסט 2012 ערך לוקאקו את הופעת הבכורה שלו במדי וסט ברומיץ' ואף כבש את שער הבכורה שלו בפרמייר ליג בניצחון 3–0 על ליברפול.
בוסט ברומיץ' חזר לוקאקו להפגין את יכולתו מבלגיה וסיים את העונה עם 17 שערי ליגה ב-35 הופעות.
בסיום עונת ההשאלה הוא שב לצ'לסי ואף נכנס כמחליף במשחק הסופר קאפ האירופי בין צ'לסי שזכתה בליגה האירופית.
לבין באיירן מינכן שזכתה בליגת האלופות.
המשחק הסתיים בתוצאה 2–2 והגיע להכרעה באמצעות דו-קרב פנדלים, לוקאקו היה היחיד שהחמיץ את הפנדל שלו, מה שהביא את הניצחון לגרמנים.
בליגה הופיע לוקאקו פעמיים, לפני שהושאל פעם נוספת.
ב-3 בספטמבר 2013 שהיה היום האחרון של חלון ההעברות, הושאל לוקאקו לאברטון.
ב-21 בספטמבר 2013 ערך לוקאקו את הופעת הבכורה שלו במדי אברטון ואף כבש את שער הניצחון בדקה ה-85, בניצחון 3–2 של אברטון על וסטהאם יונייטד.
לוקאקו המשיך לכבוש בפתיחת העונה באברטון, ובינואר הוגדר על ידי הגרדיאן כאחד מעשרת הצעירים המבטיחים באירופה.
אך בהמשך החודש נפצע בדרבי של ליברפול, הורד באלונקה, והסתבר שהוא סובל מפציעה בקרסול שהשביתה אותו לחודש.
לוקאקו חזר למגרשים בחודש מרץ, המשיך לכבוש וסיים את העונה עם 15 שערי ליגה ב-31 הופעות.
וגם סייע לאברטון לסיים במקום ה-5 בליגה עם 72 נקודות, השיא של הקבוצה עד לאותה שנה.
ביולי 2014 רכשה אברטון את לוקאקו מצ'לסי עבור 28 מיליון ליש"ט שהייתה הרכישה היקרה בתולדותיה עד אז.
לוקאקו המשיך את היכולת הטובה שלו באברטון גם בעונה הבאה, בליגה הוא אמנם ירד בכמות השערים שלו וסיים את העונה עם 10 שערי ליגה ב-36 הופעות.
אך בליגה האירופית הוא כבש 8 שערים וסיים כמלך השערים של המפעל בצוותא עם אלן מרד בול זלצבורג.
ובסך הכל סיים את העונה עם 20 שערים ב-48 הופעות בכל המסגרות.
בעונה לאחר מכן עונת 2015/2016 שבר לוקאקו את שיא השערים שלו בפרמייר ליג כשכבש 18 שערים ב-37 הופעות, אליהם הוסיף 7 שערים בגביע ובגביע הליגה וסיים את העונה עם 25 שערים ב-46 הופעות בכל המסגרות.
ובעונה שלאחריה עונת 2016/2017 המשיך לשפר את המספרים שלו כשכבש 25 שערי ליגה ב-37 הופעות, וסיים כסגן מלך השערים בפרמייר ליג, אחרי הארי קיין מטוטנהאם.
ואף נכנס לנבחרת העונה בפרמייר ליג.
בעונה זו הוא גם הפך למלך השערים בכל הזמנים של אברטון בפרמייר ליג, כשב-5 במרץ כבש את שערו ה-61 בליגה עבור אברטון, ועקף את דאנקן פרגוסון שהחזיק בשיא לפניו.
ב-10 ביולי 2017 חתם לוקאקו במנצ'סטר יונייטד על חוזה לחמש שנים.
סכום העברה לא נחשף אך הוא מוערך ב-75 מיליון ליש"ט.
ב-8 באוגוסט 2017 ערך לוקאקו את הופעת הבכורה שלו במועדון במשחק הסופר קאפ האירופי בין יונייטד זוכת הליגה האירופית לריאל מדריד שזכתה בליגת האלופות.