tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חלק זה מגיע מתוך שמה של העיר למציה טרמה, שהיא העיר המשמעותית הקרובה ביותר לנמל התעופה ולכן, הוא נקרא על-שמה כמקובל באיטליה ובנמלי תעופה רבים בעולם.
סנט אאופמיה הוא שמו של רובע בלמציה טרמה, שבתיו קרובים לנמל, ואאופמיה היא גם הקדושה המגינה על הרובע.
אאופמיה עצמה, היא קדושה בדת הנוצרית, וסופר עליה כי העדיפה להיזרק כטרף לאריה בשנת 303, מאשר להשתתף בטקס דתי פגאני, כפי שדרש השליט המקומי של קפדוקיה.
בשנת 1965 הוקם תאגיד בשם "קונסאר" (Consaer), שמטרתו הייתה בניית נמל תעופה חדש במחוז קלבריה.
התנאים המקדימים שנדרשו מהאתר היו קרבה לכביש ראשי, וקרבה לנמל הימי המשמעותי בעיר ג'ויה טאורו (Gioia Tauro).
האתר שנבחר היה דרומית לעיר למציה טרמה, שאותו מצא התאגיד המקים כמתאים לדרישות, ובעל יתרונות לוגיסטיים מהותיים, ולא רחוק מדי מנקודות חשובות במחוז.
הבניה החלה ב-1970, תחת פיקוחה של רשות התעופה האיטלקית קונאסר (CONASAER).
הנמל נחנך בחודש יוני 1976, והקוד הבין-לאומי SUF ניתן לו עקב קרבתו לרובע סנט אאופמיה (Sant'Eufemia) של למציה טרמה.
חברת איטוויה (Itavia) הפעילה את הטיסות המסחריות הראשונות אל ומהנמל, החל מדצמבר 1976. השדרוג הראשון של הנמל בוצע ב-1982. החל משנת 1990 עבר ניהול נמל התעופה לידי חברת סאקאל (Sacal S.p.A).
משנת 1996 מוצבות בנמל התעופה למציה טרמה יחידות של חיל האוויר האיטלקי.
ב-2007 החלו עבודות לשדרוג נוסף של הנמל, ובין היתר מסלול הטיסה הוארך מ-2,414 ליותר מ-3,000 מטר, ושופר חיפוי מסלולי ההסעה.
ב-2008 נחנך בניין טרמינל חדש, שהחליף את מבנה הטרמינל שתפקד עד אז.
ב-2024 הופעל אזור חדש של שערי עליה למטוסים.
החל משנת 2025 החברה המנהלת מקדמת תוכנית לביצוע שיפורים ושדרוגים נוספים.
חיל האוויר האיטלקי בלמציה טרמה
בנמל קיים גם בסיס מסוקים של חיל האוויר האיטלקי, בו מוצבות מאז אוקטובר 1996 שתי טייסות המפעילות מסוקים מסוג אוגוסטה בל 212, בתצורות שונות המתאימות למשימות מגוונות.
השם סיריוס ניתן על שמו של כוכב הבהיר בשמי הלילה.
החל משנת 2020 הבסיס משמש גם לאימונים, באמצעות מסוקי לאונרדו (AgustaWestland AW169 Light Utility Helicopter) שהוצבו לצורך זה בלמציה טרמה.
המסוק המקורי על-פיו יוצרו מסוקי האימון הוא .
המסוקים הצבאיים ממריאים ונוחתים ממנחתים, ואינם משתמשים במסלול הטיסה של נמל התעופה האזרחי.
נמל התעופה למציה טרמה נמצא בדרום איטליה, במחוז קלבריה, בנפת קטנזארו.
נמל התעופה קרוב כדי כ-7 ק"מ בקו אווירי למרכז העיר למציה טרמה, וגובל ברובע הדרומי Sant'Eufemia של העיר, שחלק מבנייניו נמצאים במרחק של כ-קילומטר אחד צפונית למסלול הטיסה.
בקרבת הנמל זורם נהר ה-אמאטו.
הקצה המערבי של מסלול הטיסה נמא במרחק של כ-500 מטרים בלבד ממפרץ סנט אאופמיה, והים הטירני, המהווה חלק מהים התיכון.
הנמל במרחק של כ-26 ק"מ מהעיר הנפה והמחוז קטנזארו, ובמרחק של כ-126 ק"מ מרג'ו די קלבריה, שהייתה בעבר העיר הראשית במחוז.
לבירת הנפה השכנה קוזנצה מסתכם מרחק הנסיעה בכ-66 ק"מ, ולבירת איטליה רומא כ-582 ק"מ.
גובהו של נמל התעופה מעל פני הים עומד על 12 מטר (39 רגל).
נמל התעופה למציה טרמה נמצא באזור אקלים ים תיכוני.
תקופות הקיץ חמות ועונת החורף קרות אך לא קרות מאוד.
אחד מתנאי מזג האוויר החשובים לתפעול נמל תעופה הוא מהירות הרוח.
הרוחות המנשבות באזור הנמל מתונות.
מהירות הרוח הממצועת במקום היא 13 קמ"ש.
בחודשים דצמבר ופברואר מנשבות הרוחות המהירות ביותר, 15.5 קמ"ש בממוצע.
העננות בנמל התעופה נמוכה בכל חודשי השנה מ-50%, ובשני חודשי הקיץ השמים בהירים כמעט לגמרי, בשיעור של כ-90 אחוזים ומעלה.
החודשים הקרים בשנה הם ינואר ופברואר, והחודש החם ביותר הוא אוגוסט, במהלכו הממוצע הגבוה בייום הוא 29 מעלות צלזיוס, ובלילות הממוצע עומד על 20 מעלות.
כמות הגשם בשנה ממוצעת מגיעה ל-713.5 מ"מ.
החודש עם כמות המשקעים הגבוהה ביותר הוא דצמבר, 103.7 מ"מ.
מספר ימי הגשם בשנה ממוצעת מסתכם ב-91.8 ימים.
המיקום של נמל התעופה דרומי, ואין סטטיסטיקה אודות שלגים במקום.
מסלולים, טרמינלים, נוסעים, תנועות ומטענים
מסלולים: מסלול טיסה אחד משרת את נמל התעופה.
טרמינלים: בנמל התעופה טרמינל אחד ויחיד בן שתי קומות, המשרת את כל סוגי הטיסות והנוסעים.
קומת הקרקע מחולקת בין נוסעים ממריאים לנוסעים נוחתים, ובין טיסות בין-לאומיות לטיסות פנים ארציות, עם אזורי מסועי איסוף כבודה נפרדים לגמרי.
בקומה שמעל מוצבות עמדות בידוק, חנויות, משרדים, ו-16 גשרי עלייה למטוסים (וירידה מהם), 8 מהם בצד המסלול ושמונה בצד הפונה לכיוון העיר.
לנוסעי נמל התעופה למציה טרמה מוענק שירות ברמה הניתנת בנמלי תעופה בין-לאומיים מודרניים אחרים בגודל דומה, באירופה ובעולם.
תקשורת: נקודות אינטרנט, WI-FI חינמי בשטחים ציבוריים (לשלושים דקות בלבד), טלפונים ציבוריים, סוכנות דואר.
שירותים אישיים: בתי מלון בקרבת מקום, במרחק של 2-3 ק"מ מהנמל.
אין שירות שמירת חפצים (לוקרים), קיימים אזורי עישון מופרדים.
תחבורה: אוטובוסים ציבוריים, שירות שאטל, מוניות, חניה רגילה וחניה לטווח ארוך, עמדות השכרת רכב של חברות רב-לאומיות.
סיוע אישי, רפואי ונכים: שירותי נכים, סיוע בניוד לנכים ולמוגבלי תנועה, חניה בנפרד לנוסעים עם מוגבלות, עזרה ראשונה, צ'ק-אין מהיר.
נמל התעופה למציה טרמה מקושר ל-23 יעדים שונים, 10 מהיעדים הם יעדים פנים איטלקיים.
הנתונים נכונים לפברואר 2025. בטבלת היעדים נכללו יעדים ללא חניית ביניים, שאליהם ומהם מתקיימות 8 טיסות חודשיות ויותר.
בטבלה לא נכללו יעדי תיירות קיץ עונתיים:
טבלת חברות התעופה המבצעות את רוב הטיסות אל ומנמל התעופה למציה טרמה.
נכללו חברות הטסות לפחות לשלושה יעדים חודשיים מתוכננים:
חברות תעופה עיקריות, המבצעות טיסות מנמל התעופה למציה טרמה, לשלושה יעדים לפחותמס'שם חברת התעופה והלאום המקורי שלהמספר יעדי טיסה1ריינאייר-RYANAIR- 252יורווינגס-Eurowings 63איזיג'ט - EASYJET 44ויז אייר-WIZZ AIR 45קבוצת TUI 36נאוס (חברת תעופה)-Neos (airline) 3
לא מתועדות תאונות אוויריות עם נפגעים שאירעו בתחומי נמל התעופה למציה טרמה.
התאונה המתועדת היחידה המריאה מלמציה טרמה, אך אירעה בפועל באי סיציליה, למעלה מ-100 ק"מ מנמל התעופה.
באירוע המריא מטוס כיבוי אש מסוג בומברדייר 415 (Canadair CL-415) של כבאות אש אווירית (Vigili del Fuoco), שהתרסק בסיצילה בתאריך 27 באוקטובר 2007, בעת ביצוע משימת כיבוי.
שני הטייסים נהרגו, והמטוס נהרס לגמרי ונמחק מרשימת המטוסים הפעילים.
פגיעת ציפורים: בתאריך 25 במרץ 2015 המריא מלמציה טרמה מטוס בואינג 737 בתפעול חברת ריינאייר.
לאחר ההמראה דיווח קברניט המטוס על פגיעה בלהקת ציפורים.
המטוס טיפס עד לגובה של 1,920 מטר (6,300 רגל) וחזר לנחיתה בנמל התעופה למציה טרמה, כחצי שעה לאחר שהמריא.
איש מנוסעי המטוס או מהצוות לא נפגע בתקרית.
הפגיעה במטוס הוגדרה קלה, והוא חזר לשירות לאחר תיקונים.
כבישים: האוטוסטרדה המגיעה לקרבת נמל התעופה היא A2. כבישים נוספים העוברים בסמוך הם SS280 ,SP113, SP107, SS106, SS18.
אוטובוס: שירות אוטובוסים ושאטלים סדיר יוצא מנמל התעופה לתחנה המרכזית בלמציה טרמה בכל חצי שעה, החל מ-06:15 בבוקר ועד השעה 23:20 לפני חצות, וגם בכיוון ההפוך.
זמן הנסיעה הממוצע מסתכם בכ-5 דקות.
קווי אוטובוס מחברים את הנמל גם עם ערים מרכזיות אחרות במחוז קלבריה.
רכבת: לנמל התעופה אין תחנת רכבת צמודה.
תחנת הרכבת המרכזית של למציה טרמה נמצאת במרחק של כ-1.9 ק"מ מהטרמינל.
מרחבי איטליה ניתן להגיע לתחנה המרכזית ברכבת של חברת הרכבות האיטלקית טרנאיטליה, ומשם להמשיך באוטובוס לנמל התעופה, ובדרך דומה בכיוון ההפוך.
רכבות בין-עירוניות מהירות של טרנאיטליה מגיעות לערים הראשיות במדינה ובאירופה, וליעדים קרובים יחסית דוגמת טרופאה (כ-60 ק"מ), אפשר להגיע ברכבת אזורית.
תעופה: אין נמלי תעופה הקרובים דיים לנמל התעופה למציה טרמה ויוכלו לשמש אלטרנטיבה נוחה בעת הצורך.
נמל התעופה הקרוב ביותר נמצא ברג'ו די קלבריה, והוא נמל תעופה עם היצע מוגבל של טיסות, ונמצא במרחק העולה על 130 ק"מ.
נמלי התעופה הבין-לאומיים הקרובים יחסית נמצאים בסיציליה ובאיטליה, במרחקים הנעים בין 300 ל-400 ק"מ.
נְמַל התעופה עוּבְדָּה היה נמל תעופה ששכן בבקעת עוּבדה, כ־65 ק"מ מצפון לאילת.
נמל התעופה שימש, עד לפתיחתו של נמל התעופה רמון, גם לקליטת חלק מהטיסות הבין-לאומיות לאילת.
בנמל שני מסלולי המראה מקבילים: האחד באורך 2,600 מטר, והשני באורך 3,000 מטר.
הנמל פעל מ-1982 ועד 2019. במקום ממשיך לפעול בסיס עובדה, בסיס טיסה והכשרות של חיל האוויר הישראלי (בח"א 10).
בסיס חיל האוויר עובדה הוקם בשנים 1979–1981, כתחליף לבסיס עציון, ונחנך בנובמבר 1981. בשנת 1982 הקימה רשות שדות התעופה מסוף אזרחי בבסיס, והוא החל לקלוט טיסות שכר ישירות מאירופה.
קודם לכן נחתו טיסות השכר מאירופה בשדה התעופה עציון.
עם כי תחילה פעל הנמל רק ארבעה ימים בשבוע ופעלו ממנו טיסות עונתיות לאירופה.
בנוסף הוכרז כנמל חלופי לנמל התעופה בן-גוריון.
לדוגמה במקרים בהם תנאי מזג האוויר אינם מאפשרים נחיתת מטוסים, או לחלופין במקרים ביטחוניים ובטיחותיים.
עם זאת במשך השנים דירוג הבטיחות של הנמל לא אפשר לו לפעול תמיד כנמל חלופי.
פתיחת נמל התעופה עובדה אִפשר את הפעלתם של מטוסי נוסעים גדולים כגון בואינג 767 וגדולים ממנו, שאינם מסוגלים לפעול בשדה התעופה באילת.
מאז הקמתו ועד לסוף מרץ 2019 נחתו רוב הטיסות הבין-לאומיות לאילת בעובדה, והוא היה הנמל השני בגודלו בישראל לאחר נמל התעופה בן-גוריון מבחינת תנועת נוסעים בין-לאומית.
נמל התעופה פעל בעיקר בין אוקטובר למאי.
בדצמבר 1989 נחנך בית נתיבות חדש בנמל.
ב־23 ביולי 2014 הכריז שר התחבורה על פתיחת נמל התעופה עובדה לטיסות בין-לאומיות עקב סירוב חברות תעופה זרות לנחות בנמל התעופה בן-גוריון בשל פגיעת רקטה ביהוד במהלך מבצע צוק איתן.
אולם תוכנית החירום להפעלת עובדה כשדה חלופי כשלה.
ביוני 2015 חתמה חברת הלואוקוסט האירית "ריינאייר" על הסכם עם משרד התיירות והתאחדות המלונות באילת להפעלת קוי טיסות חורף לעובדה.
"רינאייר" קיבלה מימון של 60 יורו על כל מושב שמכרה, ש-45 יורו מימן משרד התיירות ו-15 יורו מימנה התאחדות המלונות.
זאת במסגרת תוכנית של משרד התיירות לתמרוץ חברות תעופה וסיטונאי תיירות להפעלת טיסות ישירות לאילת מאירופה בחורף.
בנובמבר 2015 החלה להפעיל שש טיסות שבועיות משלושה יעדים: קובנה, קרקוב ובודפשט.
בהמשך הוסיפה טיסות מעובדה גם לברטיסלבה, ברלין, מילאנו, ורשה ופוזנן.
בהמשך הצטרפו להסדר להפעלת טיסות לואו קוסט גם החברות: ויז אייר, מונרך איירליינס, פינאייר, ASL איירליינס צרפת, פרימארה אייר ו-XL אירווייז צרפת.
עקב כך, שנת פעילותו האחרונה של הנמל הייתה העמוסה ביותר בתולדותיו.
לאחר שנמל התעופה רמון נפתח, כל הטיסות הבין-לאומיות הועברו בהדרגה מעובדה לנמל התעופה רמון.
ב-31 במרץ 2019 הופסקו כל ההמראות והנחיתות של הטיסות האזרחיות הבין-לאומיות בנמל התעופה עובדה והועתקו לנמל רמון.
לאחר מכן חזר נמל התעופה להיות בסיס טיסה צבאי בלבד.
באפריל 2020 בזמן שענף התעופה הושבת בעקבות מגפת הקורונה, IES בשיתוף עם התעשייה האווירית החלו לקדם תוכנית להקמת מתקן לאומי לחניית מטוסים בשטח של כ-2,600 דונם שקיבולתו עד 500 מטוסים לצד נמל התעופה.
מתחם זה נועד לתקופות בהן פעילות התעופה מצומצמת ומטוסים רבים זקוקים לחנייה ממושכת.
תנאי האקלים היבש בעובדה מאפשרים את חניית המטוסים בשטח הפתוח למשך תקופות ללא חשש לנזקי קורוזיה, ומכון הבדק של חטיבת התעופה בתעשייה האווירית יהיה אחראי על תחזוקתם של המטוסים החונים לצד אפשרויות שירות נוספות כגון: ביצוע עבודות הסבה של מטוסי נוסעים למטוסי מטען, פירוקם לחלפים ועוד.
טיסות שבועיות לפני עונת תיירות
עונת התיירות הבינלאומית מאילת היא בין אוקטובר לאפריל
נמל התעופה סוחומי בָּבּוּשַׁרָה (בגאורגית: ბაბუშარის აეროპორტი, בעבר - שדה התעופה סוחומי דרנדה) הוא שדה התעופה הראשי של הרפובליקה הבדלנית של אבחזיה (נפת סוחומי גאורגיה).
דרנדה ובבושרה הם כפרים הממוקמים בקרבת נמל התעופה.
השדה עצמו ממוקם כ-20 ק"מ מבירת אבחזיה, סוחומי.
הוא נבנה באמצע שנות ה-60, כאשר אבחזיה הייתה חלק מגאורגיה הסובייטית.
בתקופת ברית המועצות שימש נמל התעופה לנסיעות פנימיות בלבד, מרחבי ברית המועצות, עבור נוסעים שהגיעו אל חופיה שטופי השמש של אבחזיה.
לאחר מכן, במהלך מלחמת האזרחים הגאורגית של תחילת שנות ה-90, ניזוק מאוד נמל התעופה.
מאוחר יותר ניקה ארגון ה-HALO Trust את שאריות המוקשים הימיים וחומרי הנפץ האחרים.
במהלך האמברגו הכלכלי על אבחזיה, משמש שדה התעופה, לטיסות לכפר ההררי פסחו, ולטיסות של כוח המשקיפים של האו"ם בגאורגיה (UNOMIG).
ממשלת אבחזיה הביעה את רצונה להחזיר לנמל התעופה את תנועה המטוסים שהייתה בו, ולהפוך אותו לנמל תעופה בינלאומי.
נמל תעופה אחר, ליד גודאותה, משרת את תנועת החיילים הרוסים מהבסיסים.
בפברואר 2021, נפגש ראש הסוכנות הפדרלית לתחבורה אווירית, אלכסנדר וסילייביץ' נרדקו, עם סגנית ראש ממשלה ושרת הכלכלה של אבחזיה קריסטינה קונסטנטינובה אוזגן במוסקבה והודיע כי רוסיה תעזור לאבחזיה לשקם את נמל התעופה.
נמל התעופה נרסארסואק (בגרינלנדית: Mittarfik Narsarsuaq) הוא נמל תעופה סמוך לעיירה נרסארסואק בדרום גרינלנד, בה מתגוררים כ-180 איש.
משמעות השם "נרסארסואק" בגרינלנדית היא "מישור גדול", אם כי האתר הוא למעשה קצהו של פיורד הכלוא בין ההרים הסובבים אותו.
הנמל עצמו ממוקם בסמוך לדלתת הנהר הזורם בעמק, והוא משמש כיום בעיקר לתנועת תיירים.
השדה הוקם כבסיס חיל האוויר האמריקאי במלחמת העולם השנייה.
עבודות ההקמה החלו ב-6 ביולי 1941, והמטוס הראשון נחת במקום ב-24 בינואר 1942. הבסיס האווירי זכה לשם הקוד "בלואי ווסט ואן" (Bluie West One או BW1), ומשימתו העיקרית הייתה לאפשר ליווי אווירי לשיירות האוניות שחצו את האוקיינוס האטלנטי ולאתר צוללות נאציות.
בשנת 1943 הוקם באתר בית חולים צבאי ובו 250 מיטות.
סך הכל מנתה אוכלוסיית הבסיס בתקופת המלחמה כ-4,000 איש וחלפו דרכו כ-10,000 מטוסים.
ב-1949 החל הבסיס לשמש גם תנועת מטוסים אזרחיים, וב-27 באפריל 1951 חתמו דנמרק וארצות הברית על הסכם בעניין הגנתה של גרינלנד, והמקום החל לשמש גם את חיל האוויר הדני.
הצבא האמריקאי עזב את השדה בנובמבר 1958 והבסיס נסגר, אך שנה לאחר מכן, בחודש נובמבר 1959 החליטו הדנים לחדש את פעולת השדה, בעיקר למטרת חילוץ והצלה.
בשנת 1960 הוקמה חברת התעופה גרינלנדייר (כיום אייר גרינלנד), אשר החלה בהפעלת שירותי תעופה לנרסארסואק במטוסים ובמסוקים.
החל ב-1 בינואר 1988 נמסר השדה לידיה של הממשלה האוטונומית המקומית, והיא מפעילה אותו מאז באמצעות "רשות שדות התעופה של גרינלנד" (Mittarfeqarfiit; Grønlands Lufthavnsvæsen).
חברת אייר גרינלנד מפעילה טיסות מנרסארסואק לרחבי גרינלנד ולקופנהגן, ואילו פליגפיילג איסלנדס ואטלנטיק איירווייז מפעילות קו תעופה לשדה התעופה רייקיאוויק שבאיסלנד.
נמל התעופה סכיפהול (בהולנדית: Luchthaven Schiphol) הוא נמל תעופה השוכן כ-12 ק"מ דרומית-מערבית לעיר אמסטרדם בהולנד.
הנמל הוא הגדול והחשוב במדינה, ואחד הגדולים והעמוסים באירופה ובעולם.
הוא שוכן בגובה של 3.35 מטרים מתחת לפני הים, בין הערים אמסטרדם מצפון-מזרח, הארלם והארלמרמיר ממערב, אלסמייר מדרום ואמסטלפיין ממזרח.
הנמל משמש כבסיסן של חברות התעופה KLM, מרטינאייר, TUI fly הולנד וטראנסאוויה ובעבר שימש גם את אמסטרדם איירליינס.
בנוסף, נמל התעופה מפורסם ביצירות אמנות ציבוריות בולטות ששוכנות בו, וכוללות את שעון סכיפהול (כחלק מסדרת שעונים דומים בשם 'זמן אמת') מאת האמן Maarten Baas , שבו נראה אדם מאחורי מסך שקוף מצייר את הדקות של שעון אנלוגי ביד.
האמן בס שכר שחקן שיצייר, בווידאו שנמשך 12 שעות רצופות, את מחוגי הדקות והשעות.
בשנת 2020 זכה הנמל במקום התשיעי בדירוג "שדה התעופה הטוב בעולם" של SKYTRAX
במקום בו הוקם נמל התעופה השתרעה ביצת הרלמרמיר, והשם "סכיפהול", שנזכר כבר ב-1447, עשוי להצביע על כך שהיא שימשה כמקור לעץ (scip בגותית).
הביצה יובשה בין השנים 1848-1852, ובפינה הצפון-מזרחית שלה הוקמה "מצודת סכיפהול" (Fort Schiphol) אשר הייתה מאוחר יותר לחלק מקווי ההגנה של אמסטרדם.
ראשיתו של נמל התעופה בשדה תעופה צבאי שהוקם במהלך מלחמת העולם הראשונה, לאחר שממשלת הולנד רכשה את השטח בחודש אפריל 1916. שטח של 16.5 הקטאר הידוע כ"סכיפהול מזרח" (Schiphol oost) הוכשר לשמש כשדה תעופה, ובמקום הוקמו ארבעה צריפי עץ.
המטוסים הראשונים נחתו בסכיפהול ב-19 בספטמבר 1916. לקראת סוף המלחמה השתרע השדה על שטח של 76 הקטאר.
לאחר תום המלחמה החל השדה לשמש טיסות נוסעים מועטות ושירותי מטען אווירי.
ב-17 במאי 1920 חנכה חברת KLM את קו התעופה הסדיר הראשון שלה, בין אמסטרדם ללונדון, ועד סוף השנה עברו במקום 440 נוסעים.
התנועה בסכיפהול גדלה, אך הוא סבל מבעיית ניקוז ומהצפות, אשר גרמו למטוסים להתקע לעיתים בבוץ.
ב-1926 רכשה עיריית אמסטרדם את השדה והקימה במקום רחבת חניה מבטון בגודל של 50 על 100 מטר, וכן את בית הנתיבות הראשון.
הבניין נחנך לפני אולימפיאדת אמסטרדם ב-1928, אך נהרס בהפצצה אווירית גרמנית במלחמת העולם השנייה, בחודש מאי 1940. ב-1935 נסלל מסלול הטיסה הראשון בסכיפהול.
לאחר כיבוש השדה בידי הנאצים הם הרחיבו אותו וחיברו אותו לרשת מסילות הרכבת, אך הוא סבל מהפצצות כבדות של בעלות הברית לקראת סוף המלחמה.
לפני נסיגתו מהמקום הרס הורמאכט את השדה באופן מכוון.
מיד עם תום המלחמה, החל שיפוצו של השדה וכבר ב-8 ביולי 1945 נחתה בו הטיסה הראשונה.
יצרנית המטוסים פוקר הקימה מפעל בסמוך לשדה התעופה בשנת 1951. ב-1963 אושרה הקמתו של בית הנתיבות החדש, כ-2.5 ק"מ ממערב לבניין הקיים, והוא נחנך ב-1967. לשם הקמתו הוסט כביש מהיר A4 מאמסטרדם לרוטרדם מערבה, ובמקום נבנה מחלף המשרת את הנמל.
בית הנתיבות החדש זכה לשם "סכיפהול מרכז" (Schiphol-Centrum), והוא המשיך להתפתח באופן מתמיד בהתאם לתפיסת "בית הנתיבות האחוד".
ב-1975 כבר הכפיל בית הנתיבות את גודלו, וסכיפהול מזרח הפך למסוף מטען בלבד.
ב-1990 נוסחה תוכנית חדשה להרחבת בית הנתיבות, וזו יצאה לפועל בשנות ה-90. בין היתר הוקמו בסכיפהול תחנת רכבת חדשה, מלונות ובניני משרדים.
ב-1991 נבנה מגדל פיקוח חדש המתנשא לגובה של 101 מטר.
בתחילת המאה ה-21 נוסף מסוף H המשרת חברות תעופה במחיר נמוך, ובו אין חנויות, מסעדות או בתי שימוש.
סכיפהול זכה ביותר מ-120 פרסים במהלך השנים.
דירוג סקייטראקס הכיר בו במספר הזדמנויות כנמל התעופה הטוב בעולם ובאירופה, והעניק לו דירוג של 4 כוכבים.
להלן גרף התפתחות תנועת הנוסעים בנמל:
14 בנובמבר 1946 - מטוס של חברת KLM שהגיע מלונדון לסכיפהול במהלך מזג אוויר קשה, כשל בשני ניסיונות הנחיתה הראשונים שלו, ובמהלך הניסיון השלישי פגעה הכנף השמאלית בקרקע.
המטוס התרסק ועלה באש, וכל 21 הנוסעים וחמשת אנשי הצוות נהרגו.
4 באוקטובר 1992, אסון ביילמר - מטוס מטען מדגם בואינג 747 שהיה בטיסת אל על LY1862 מאמסטרדם לתל אביב, איבד את שני מנועיו הימניים זמן קצר לאחר ההמראה ונאלץ לשוב לנחיתה בסכיפהול.
הוא התרסק מספר קילומטרים לפני תחילת המסלול ופגע בבניין מגורים בדרום-מזרח אמסטרדם.
סך הכל נהרגו 43 אנשים, ובהם שלושת אנשי הצוות ונוסעת ישראלית אחת.
4 באפריל 1994 - טיסת KLM Cityhopper KL443 לקארדיף פנתה ושבה לסכיפהול לאחר השבתת מנוע מספר 2 בשל טעות אנשי הצוות, שסברו כי המנוע סובל מלחץ שמן נמוך.
בגובה של 90 רגל, ניסה הקברניט לנסוק אך מכיוון שרק מנוע אחד פעל, הוסט המטוס לימין ופגע בקרקע.
מבין 24 הנוסעים ואנשי הצוות, שלושה נהרגו כולל הקברניט, ותשעה נוספים נפצעו באורח קשה.
27 באוקטובר 2005 - שרפה שפרצה בשדה התעופה הביאה למותם של 11 בני אדם ולפציעתם של 15 נוספים.
חקירה שנמשכה כשנה הצביעה על מחדלי אבטחה קשים, ובסופה נאלצו שר המשפטים, השר לפיתוח מרחבי וראש עיריית הארלמרמיר לפרוש מתפקידם.
25 בפברואר 2009 - בואינג 737-800 בטיסה TK1951 של טורקיש איירליינס מנמל התעופה הבינלאומי איסטנבול אטאטורק התרסק בזמן הגישה לנחיתה בסכיפהול.
הטיסה נשאה 128 נוסעים ושבעה אנשי צוות.
חמישה נוסעים וארבעה אנשי צוות נהרגו באירוע ו-86 נפצעו.
נמל התעופה סכיפהול מדורג במקום החמישי באירופה וה-12 בעולם מבחינת היקף תנועת הנוסעים השנתי העובר דרכו.
בשנת 2005 פעלו טיסות מסכיפהול ליותר מ-260 יעדים ב-91 מדינות.
מבחינת היקף תנועת המטען העוברת בנמל הוא ניצב במקום השלישי באירופה וה-14 בעולם, ובשנת 2007 שונעו דרכו 1,566,828 טונות של מטען.
בית הנתיבות בסכיפהול נבנה במתכונת של בית נתיבות אחוד, אך החל בשנות ה-90 הוא פוצל לשלושה אולמות נפרדים (1, 2 ו-3), שלהם חלק אווירי משותף, המוליך אל שמונה זרועות (B עד H ו-M).
אולם הנוסעים החדש ביותר נבנה בשנת 1994. הוא הורחב ב-2007 וזכה לשם "טרמינל 4", אף שאינו נפרד פיזית מהבניין.
סך הכל יש בנמל התעופה 188 עמדות חניה למטוסי נוסעים, והגישה לחלק גדול מהם הוא באמצעות גשרי עלייה למטוס.
מאז הקמתו של בית הנתיבות בשנות ה-60, הושם דגש על פיתוחו של מרכז קניות פטור ממכס שסיסמתו "See Buy Fly".
בצד היבשתי של הנמל הוקם מרכז קניות בשם "Schiphol Plaza".
זה נחנך ביולי 1995 והוא נגיש לנוסעים וללא נוסעים.
בשנת 2002 נחנכה בנמל שלוחה קטנה של רייקסמוזיאום באמסטרדם.
בשנת 2015 החלו ליישם בנמל התעופה מודל חדשני לניהול תשתיות - מתחום הכלכלה המעגלית - גישה כלכלית החותרת למניעת בזבוז, על ידי ניצול מרבי של חומרי גלם או אנרגיה.
נמל התעופה התקשר עם חברת פיליפס בחוזה לרכישת תאורה בשיטת ה-Pay per Service Unit, שבה במקום שנמל התעופה רוכש מפיליפס נורות, הוא רוכש ממנה תאורה.
במודל זה, נמל התעופה משלם עבור כל אספקת תאורה ברמה מסוימת שהוגדרה בין הצדדים ללא הגדרה כיצד תושג עוצמת ופריסת התאורה הזו.
יישום מודל הרכש המתואר לעיל, הביא לירידה בצריכת האנרגיה ובצורך בתחזוקה שוטפת, דבר שהתבטא בהפחתה בהוצאות לתאורה בשדה התעופה סכיפהול, בהשוואה למודל הקודם בו נקנו נורות והשדה היה אחראי לתחזוקתן וגריטתן.
שישה מסלולי טיסה משרתים את נמל התעופה סכיפהול.
הקצר שבהם, המכונה "המסלול המזרחי" (Oostbaan) או "מסלול פוקר" (Fokkerbaan), שוכן בחלקו המזרחי של נמל התעופה, והוא המסלול שנסלל ראשון.
בהמשך החל לשמש המסלול בעיקר לתעופה כללית.
ארבעה מסלולים הערוכים בצורת שבשבת מסביב ל"סכיפהול מרכז", נסללו בשנות ה-60, במקביל להקמתו של בית הנתיבות.
שניים מהם מקבילים בכיוון צפון-דרום (18/36) ממזרח וממערב לבית הנתיבות.
שני האחרים הם מסלול 06/24 מדרום לבית הנתיבות ומסלול 09/27 מצפון לו.
הכביש המהיר A4 ומסילת הרכבת לאמסטרדם עוברים במנהרות מתחת לאחרון.
המסלול השישי והחדש ביותר הוא "מסלול הפולדר" (Polderbaan) שנחנך בשנת 2003 צפונית-מזרחית לנמל התעופה.
המסלול בכיוון דרום-צפון (18/36) ומקביל לשניים מהמסלולים האחרים.
הוא מרוחק במידה כזו מבית הנתיבות, שנדרשה הקמת מגדל פיקוח נוסף לידו, ומשך נסיעת המטוסים אליו אורך כ-15 דקות.
כביש מהיר A4 חוצה את נמל התעופה, ומוליך צפון-מזרחה לאמסטרדם, ודרום-מערבה לרוטרדם ולהאג.
הגישה לסכיפהול מזרח היא מכביש מהיר A9.
מאז שנת 1978 מחובר הנמל לרשת מסילות הרכבת ההולנדית, ותחנת הרכבת נהרסה ונבנתה מחדש בשנת 1995. בתחנה שישה רציפים שביניהם שלושה איי רציפים.
מסילת הרכבת עוברת מתחת לנמל התעופה במנהרה שאורכה כמעט שישה קילומטרים.
רכבות רבות מחברות את הנמל לאמסטרדם (רבע שעה), האג (חצי שעה) ורוטרדם (כשעה).
עוד יוצאות ממנו רכבות בינלאומיות ליעדים בגרמניה ובבלגיה.
מנמל התעופה יוצאים אוטובוסים למספר יעדים קרובים במערב הולנד.
בנוסף, נמל התעופה סכיפהול נגיש גם באופניים, ומסלול אופניים מסומן מקיף אותו.
נמל התעופה סינגפור צ'אנגי הוא אחד משלושת שדות התעופה של סינגפור והגדול ביניהם.
הוא משמש כנמל הבית של סינגפור איירליינס, חברות הבת שלה סילק אייר וסקוט ושל עוד כמה חברות תעופה קטנות.
נבחר בשנת 2020 כנמל התעופה הטוב ביותר בעולם לפי דירוג Skytrax, בשנה השמינית ברציפות.
ב-2025 נבחר שוב לנמל התעופה הטוב בעולם לפי דירוג סקייטרקס (Skytrax).
הנמל משמש גם כבסיס של חיל האוויר הסינגפורי
מנמל התעופה סינגפור צ'אנגי המריאה הטיסה המסחרית הראשונה של האיירבוס A380, טיסה שיעדה היה סידני, אוסטרליה.
מהנמל מפעילה סינגפור איירליינס את קו הטיסה הארוך בעולם, לניו יורק.
בנמל אולם קולנוע הפעיל 24 שעות ביממה, גן פרחים ופרפרים, מגלשת ענק, משחק וידאו על מסך גדול נגד נוסעים אחרים, אזור צפייה בספורט על מסך טלוויזיה ענקי, ואפילו בריכת שחייה וג'קוזי על הגג להנאת הנוסעים.
נמל התעופה סטוקהולם אָרלַנְדַה (בשוודית: Stockholm Arlanda flygplats) הוא נמל התעופה הבינלאומי הגדול בשוודיה.
הנמל מדורג כשלישי בגודלו במדינות סקנדינביה, והשני בגודל תנועת הנוסעים.
הנמל שוכן סמוך בעיר סיגטונה, כ-37 ק"מ צפונית לסטוקהולם וכ-40 ק"מ דרומית מזרחית לאופסלה.
הנמל הוא הראשי מבין שני שדות התעופה המשמשים את סטוקהולם.
שדה התעופה נפתח בשנת 1959, כשדה לטיסות אימונים.
בשנת 1960 נפתח הנמל לטיסות בינלאומיות, והטיסות שבוצעו במטוסים הסילוניים הופנו לארלנדה, כיוון שמסלול ההמראה בשדה התעופה ברומה היה קצר עבור מטוסים אלו.
בשנת 1962 התקיים טקס הפתיחה הרשמי, והנמל נקרא על שם המושבה השוודית "Ärlinghundra" (כיום מארסטה).
בשנת 1983 הופנו גם הטיסות הפנימיות מבורמה לטרמינל Inrikes 1 (כיום טרמינל 4).
בנמל התעופה ארבעה בתי נתיבות, טרמינלים 2 ו-5 המשמשים לטיסות בינלאומיות, וטרמינלים 3 ו-4 המשמשים בעיקר לטיסות פנימיות.
טרמינל 2 - נבנה בשנת 1990 כטרמינל מקומי.
הטרמינל ננטש בשנת 1992 עקב ירידה בתנועה, ונפתח מחדש בשנת 1993. כיום הוא משמש בעיקר את חברות התעופה הזולות.
טרמינל 3 - נבנה בשנת 1990, ומשמש מטוסים אזוריים לטיסות מקומיות.
טרמינל 4 - הטרמינל הראשון בנמל.
נפתח לתנועה ב-1983, ומשמש את חברת התעופה סקנדינביאן איירליינס והחברות בברית סטאר אלייאנס.
בטרמינל תחנת רכבת המקשרת את הנמל לתחנה המרכזית בסטוקהולם.
בשנת 2006 עבר הטרמינל שיפוץ רחב.
טרמינל 5 - משמש בעיקר את חברות השכר.
נמל התעופה משמש כבסיסן של החברות: סקנדינביאן איירליינס, אייר סווידן, נורוויג'ן אייר שאטל, סקאיוואיס אקספרס, ונקסטג'ט.
בנמל התעופה פועלות 81 חברות תעופה המפעילות טיסות ל-176 יעדים במרבית מדינות אירופה, ארצות הברית, סין, תאילנד, אתיופיה, תוניס, איראן, איחוד האמירויות הערביות, ירדן, וסוריה.
נורוויג'ן אייר שאטל מפעילה 2 טיסות שבועיות זולות בין נמל התעופה סטוקהולם ארלנדה לנמל התעופה בן-גוריון.
הטיסות מבוצעות באמצעות מטוסי בואינג 737-800.
חברת הרכבות "Arlanda Express" מפעילה לתחנה המרכזית בסטוקולם, בין 4–6 רכבות מהירות בשעה.
מספר חברות אוטובוסים מפעילות קווים סדירים לערים במחוז סטוקהולם.
שרותי מוניות נפוצים גם הם.
נמל התעופה בנגקוק סוּבַרנַבהוּמִי (נהגה סוּאַנָפְּהוּם; בתאית: ท่าอากาศยานสุวรรณภูมิ) הוא נמל התעופה הגדול בתאילנד ואחד משניים המשמשים את מטרופולין בנגקוק (האחר הוא נמל התעופה דון מואנג).
נמל התעופה נפתח לטיסות פנימיות ב-15 בספטמבר 2006, ולטיסות בינלאומיות ב-28 בספטמבר.
הנמל משמש כבסיס פעולה מרכזי לחברות התעופה אוריינט תאי איירליינס, אסיה אטלנטיק איירליינס, ביזנס אייר, בנגקוק איירווייז, ג'ט אסיה איירווייז, תאי איירווייז אינטרנשיונל, ותאי סמייל.
שדה התעופה ממוקם בטמבון ראצ'ה טאווה (Racha Thewa) שבאמפור בנג פלי שבמחוז סמוט פרקן, ומרוחק כ-25 קילומטרים מזרחית למרכז העיר בנגקוק.
השם סוברנהומי נבחר על ידי מלך תאילנד, ראמה התשיעי, ומשמעותו "ארץ הזהב" בסיפורי הג'טקה ובמילינדה פנהא; טקסטים חשובים של הבודהה.
מבנה טרמינל הנוסעים תוכנן על ידי האדריכל הגרמני־אמריקני הלמוט יאן, והוא נבנה על ידי תאגיד איטו JV.
מגדל הפיקוח שגובהו 132.2 מטרים, הוא הגבוה בעולם.
מבנה הטרמינל ששטחו 563,000 מ"ר, מדורג כמבנה הרביעי בגודל השטח הבנוי בעולם.
נמל התעופה מדורג במקום ה-9 ברשימת שדות התעופה העמוסים בעולם, והתשיעי ביבשת אסיה, בשנת 2016 עברו בנמל 55,892,428 נוסעים, ב-336,345 תנועות מטוסים.
קוד יאט"א של נמל התעופה; BKK, נלקח מנמל התעופה דון מואנג עם הפתיחה.
התכנון הראשוני לבניית נמל תעופה בינלאומי לבנגקוק, החל בשנות השישים המוקדמות.
התקדמות הפרויקט הייתה אטית מתחילה.
בשנת 1968, התחייבו המתכננים, כי הפרויקט יצא אל הפועל בתוך שבע שנים.
בשנת 1973 נרכשו 8,400 דונם קרקעות, עליהם תוכנן להיבנות שדה התעופה.
באוקטובר 1973 התרחשה מהפכת 1973, השלטון הצבאי הופל, ראש הממשלה הגנרל תאנום קיטיקאצ'ון עזב את המדינה, והפרויקט נגנז.
בשנת 1996 הוקמה חברת "נמל התעופה החדש של בנגקוק" (New Bangkok International Airport, NBIA) והיא החלה בקידום התוכנית.
אי יציבות פוליטית וכלכלית בתאילנד, ובעיקר המשבר הפיננסי באסיה שהתרחש בשנת 1997, גרמו להאטת קצב התקדמות הבנייה.
בשל מיקום הנמל, באזור ביצה גדולה בשם נונג נוהאו (หนอง งูเห่า), נמשך הליך הכשרת הקרקע חמש שנים (1997-2001).
שש שנים לאחר שהוקמה NBIA, בחודש ינואר 2002 תחת פיקוח ממשלתו של תאקסין צ'ינוואט, החלה בניית הנמל.
בשנת 2005 הועבר ניהול הפרויקט והפיקוח עליו לחברת נמלי התעופה של תאילנד (Airports of Thailand PLC), וחברת NBIA פורקה.
חמישים אחוזים מעלויות הבנייה מימנה רשות שדות התעופה התאילנדית, ואת היתר מימן הבנק היפני לשיתוף פעולה בינלאומי (Japan Bank for International Cooperation (JBIC)).
שדה התעופה תוכנן להיפתח בסוף שנת 2005, אולם חריגות בתקציב, ליקויי בנייה, וטענות על שחיתות, עיכבו את התקדמות הפרויקט.
במהלך הבנייה התגלה כי נמל התעופה נבנה על גבי בית קברות עתיק, פועלי בניין שעבדו במקום טענו כי ראו שדים ורוחות רעות במקום.
ב-23 בספטמבר 2005, ערכה רשות שדות התעופה טקס גדול, שבמהלכו 99 נזירים בודהיסטים התנצלו בפני הרוחות, וביקשו מהן לבטל את המזל הרע שרדף את הפרויקט במשך כארבעים שנה.
טיסות המבחן הראשונות בוצעו על ידי שני מטוסים של תאי איירווייז, והן נערכו ב-29 בספטמבר 2005, המועד האחרון שבו השדה היה אמור להיפתח.
ב-3 וב-29 ביולי 2006, נערכו בדיקות מלאות לשדה.
שש חברות תעופה תאילנדיות, אייר אסיה תאי, בנגקוק איירווייז, נוק אייר, תאי איירווייז אינטרנשיונל, One-Two-Go, ו-PB אייר, החלו לטוס מנמל התעופה לכעשרים יעדים פנימיים.
טיסות המבחן הבינלאומיות הראשונות נערכו ב-1 בספטמבר 2006, שני מטוסים רחבי גוף; איירבוס A300-600 ובואינג 747-400 של תאי איירווייז, המריאו יחד בשעה 09:19 בדרכם לסינגפור והונג קונג.
באותו היום, בשעה 15:50 נחתו שני המטוסים בו זמנית על שני מסלולים מקבילים, טיסות מבחן אלו, הוכיחו את יכולת נמל התעופה להתמודד עם תנועה רבה בו זמנית.
ב-15 בספטמבר 2006, החלה חברת התעופה הזולה ג'טסטאר אסיה איירווייז להפעיל טיסות יומיות מנמל התעופה לסינגפור.
באותו היום החלה גם תאי איירווייז להפעיל טיסות פנימיות לאובון רטצ'טהאני, פיטסאנולוק, וצ'יאנג מאי.
חברת התעופה בנגקוק איירווייז העבירה את פעילותה לנמל החדש ב-21 בספטמבר, אייר אסיה ואייר אסיה תאי ב-25 בספטמבר, ונוק אייר ב-26 בספטמבר.
בשלב זה הוקצה לנמל התעופה קוד יאט"א זמני; NBK.
נמל התעופה סוברנהומי נפתח רשמית ב-28 בספטמבר בשעה 03:00, משעה זו הופנו לסוברנהומי כל הטיסות שיועדו לדון מואנג.
טיסה LH8442 של לופטהנזה קרגו ממומבאי, שנחתה בשדה ב-03:05 הייתה הטיסה הראשונה שנחתה בשדה.
טיסת הנוסעים הראשונה שנחתה בשדה הייתה טיסה VV171 של אארוסוויט, הטיסה הגיעה מקייב בשעה 04:30. טיסת המטען הראשונה שיצאה משדה התעופה הייתה של סעודי ערביין איירליינס, שהמריאה בשעה 05:00 לריאד.
טיסת הנוסעים הראשונה שהמריאה משדה התעופה הייתה טיסה VV172 של אארוסוויט, הטיסה המריאה לקייב בשעה 05:30.
פתיחת הנמל לוותה בתקלות רבות.
ביום הראשון להפעלתו, נודע על עיכובים רבים בקבלת המטען.
מזוודות הנוסעים בטיסה הראשונה שנחתה בנמל, הגיעו רק כשעה לאחר הנחיתה.
כמו כן, נוסעים במספר טיסות קיבלו את מטעניהם רק לאחר שלוש שעות.
טיסות רבות עוכבו, תאי איירווייז לבדה טענה כי 17 מתוך 19 טיסותיה ביום עוכבו.
תקלות נוספות נתגלו במערכות המחשוב בדלפקי הצ'ק אין, וצוותי הקרקע מילאו את כרטיסי העלייה למטוס ידנית.
בשלטים האלקטרוניים המציגים את זמני הטיסות הופיע מידע שגוי, דבר שגרם לבלבול רב.
חודשיים לאחר פתיחת השדה ותקלות רבות עדיין לא טופלו, חברות התעופה ובמיוחד חברות התעופה הזולות קראו לפתוח מחדש את דון מואנג.
ב-16 בפברואר 2007, החליט ראש הממשלה הזמני צ'ולנונט סוריוד לפתוח מחדש את דון מואנג לטיסות פנים.
לאחר שנתגלו סימני לחץ במספר מקומות בנתיבי ההסעות, ערכו חוקרי המכון ההנדסי התאילנדי בדיקות מקיפות בסוף שנת 2006. בבדיקות נתגלו סדקים בחמישה מתוך ששת מסלולי ההסעה, כן נתגלתה סמוך לעמדת ההמראה.
החוקרים ציינו כי זו תופעה נפוצה, וכי נדרשת תחזוקה שוטפת על מנת למנוע מצב שכזה בעתיד.
מלבד עיוותים אלו, שני המסלולים היו במצב מבני טוב.
בדיקות נוספות מצאו כי הסדקים במסלולי ההסעה, נגרמו כתוצאה מחדירת מים בין שכבת מלט הטיח שבאספלט, לבין שכבת החצץ והבינדר שתחתיה, תופעה המכונה "סטריפינג".
בבדיקות עלה כי תמהיל החומרים מהם הורכבו שכבות האספלט, היה במצב תקין.
חקירות מפורטות גילו, כי חלחול המים לאורך שפת המסלול, מצביע על כך שכמות מים גדולה נשארה בשכבת החול (השכבה התחתונה של המסלול).
נמצא גם, כי המים נאגרו באופן שווה בין חלקי המסלול.
ממצאי החקירה היו שנויים במחלוקת בין מספר מומחים.
בנובמבר 2006, שיגר המכון ההנדסי התאילנדי אזהרה רשמית ל-AOT, על הצורך בפעולה מידית לניקוז המים הכלואים באספלט.
בינואר 2007 התגלו גם במסלול ההמראה המזרחי סדקים, והוא היה אמור להיסגר על מנת לאפשר את תיקון הליקויים.
אולם רשות נמל התעופה טענה ששדה התעופה בטיחותי, והתנגדה להצעה של נציגי חברות התעופה לסגור את השדה ולהעתיק את הפעילות לדון מואנג עד שיתוקנו הליקויים.
לעומת זאת, ב-27 בינואר 2007, סירבה מחלקת התעופה האזרחית, לחדש את אישור הבטיחות של שדה התעופה.
הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית (ICAO) דורש ששדות תעופה בינלאומיים יחזיקו באישורי בטיחות, אולם סוברנבהומי ממשיך לפעול מאחר שתאילנד לא קיבלה את חוקי הארגון.
פתיחת דון מואנג לטיסות פנים
בינואר 2007 הודיעה תאי איירווייז, כי היא מתכננת להעביר חלק מטיסותיה הפנימיות בחזרה לדון מואנג.
שלושה ימים לאחר מכן, המליץ משרד התחבורה לפתוח את דון מואנג באופן זמני, תוך תיקון הליקויים בסוברנבהומי.
באותו הזמן הפעילה תאי איירווייז את כל טיסותיה הפנימיות מדון מואנג, למעט היעדים שבהם תנועה בינלאומית גדולה כצ'יאנג מאי ופוקט.
ב-28 במרץ 2009, העבירה תאי איירווייז את כל פעילותה הפנימית חזרה לסוברנבהומי.
חברת התעופה בנגקוק איירווייז, תכננה גם היא לעבור לדון מואנג, אולם בהמשך זנחה את התוכנית.
בינואר 2010, העבירו One-Two-GO ונוק אייר את כל טיסות הפנים שלהן לדון מואנג.
טיסותיה של One-Two-GO שנסגרה ביולי 2010, מופעלות על ידי אוריינט תאי איירליינס מדון מואנג.
באוקטובר 2012 העבירה גם אייר אסיה תאי את פעילותה לדון מואנג.
רשות שדות התעופה של תאילנד, גילו כי עלות תיקון הליקויים תהיה פחות מאחוז מעלות הנזקים שעלולים לקרות בתוך חמש שנים.
ד"ר נארופול צ'איוט, חבר בוועדת הפיקוח על התקלות העריך כי 70% מהליקויים תוקנו עוד בשנת 2007.
מיקום שדה התעופה; באזור קו פרשת המים, ננקטו צעדים רבים על מנת להתגונן מהצפות.
שדה התעופה מוקף בתעלת ניקוז שעומקה שלושה מטרים, ואורכה 23.5 קילומטרים.
בתוך שטח השדה קיימות תעלות רבות, המתנקזות לשישה מאגרי מים.
מאגרים אלו יכולים להכיל עד 4 מיליון קוב.
בצידו הדרומי של שדה התעופה, נמצאות שתי תחנות שאיבה, המסוגלות לשאוב 12 מ"ק בשנייה.
המים הנשאבים, מופנים לשתי תעלות; Khlong Lat Krabang ו-Khlong Bang Chalong, שזורמות דרומה לעבר מפרץ תאילנד.
השתלטות PAD על שדה התעופה
בערבו של ה-25 בנובמבר 2008 השתלטו חברי הברית העממית לדמוקרטיה (PAD) על שדה התעופה, במה שכונה "מבצע הירושימה".
אלפי חברי PAD, לבושים בבגדים צהובים, חסמו את הכביש הראשי המוביל לשדה התעופה.
חברי ה-PAD השתלטו על מאות שוטרים חמושים בציוד לפיזור הפגנות, ומנהיגיה נסעו בניידות משטרה, וקראו להפלת הממשלה.
כל הטיסות לסוברנבהומי בוטלו באחת, ואלפי נוסעים נתקעו בשדה.
ממשלת תאילנד קראה לצבא להשיב את הסדר בשדה התעופה, אולם הצבא סירב.
במסיבת עיתונאים, קרא הרמטכ"ל ל-PAD לסגת משדה התעופה, וכן קרא לממשלה להתפטר.
עותק כתוב נשלח לשני הצדדים, אך הם התעלמו ממנו.
בשעה 4:30 ב-26 בנובמבר נשמעו שלושה פיצוצים בקומה הרביעית של הטרמינל, פיצוץ נוסף נשמע בסביבות השעה 6 בבוקר, בפיצוצים נפצעו מספר בני אדם.
סיבת ההתפוצצויות לא התבררה, כיוון שה-PAD לא אפשרו למשטרה להיכנס לשדה.
ה-PAD הפך לסמכות דה פקטו על השדה.
רשות שדות התעופה שפתחו את הבסיס הצבאי יו-טפאו, כתחליף לסוברנבהומי, הפצירו במפגינים לשחרר כמאה מטוסים ריקים שנותרו בשדה.
ב-26 בנובמבר הוציא בית המשפט האזרחי, צו מניעה המורה ל-PAD לפנות את מתחם הנמל.
הצו הונח על דלתות בתיהם של מנהיגי המרד, ללא כל יחס מצידם.
בערב ה-27 בנובמבר הכריזה הממשלה על עוצר באזור שדות התעופה הכבושים, העוצר אסר על התכנסות של יותר מחמישה בני אדם.
הממשלה הורתה למשטרה לפנות את המפגינים.
חיל הים הצטרף לכוחות המשטרה בסוברנבהומי, וחיל האוויר בדון מואנג.
דובר צבא תאילנד הוציא הודעה בה ציין כי "הצבא לא מסכים עם השימוש בכוחותיו כדי לפתור את המשבר.
הצבא לא רוצה לבצע זאת, והוא לא מתאים לכך."
מנהיג ה-PAD, סוריאסאי קטאסילה (Suriyasai Katasila), הודיע כי ארגונו יילחם בכוחות המשטרה.
סוריאסאי איים להשתמש במפגינים כמגן אנושי, אם המשטרה תנסה לפזר את המפגינים בכוח.
כל בכיר בארגון הוקף במגן אנושי שכלל כ-300–400 בני אדם.
עיתונאים זרים שנכחו בנמל התעופה דיווחו, כי ה-PAD הציע לנוסעים להצטרף אליהם תמורת תשלום.
תוספת תשלום ניתנה להורים לתינוקות וילדים, על מנת שיביאו את ילדיהם.
משטרת תאילנד פרסה מחסומים בכבישים המובילים לנמל התעופה.
בביקורות שנערכו במחסומים נמצאו אקדחים, רוגטקות, תחמושת, תת מקלע עוזי, אפודים, מוטות מתכת, וגרזנים.
במחסום שהוצב במרחק שני קילומטרים מהשדה, תקפו חברי ה-PAD את כוחות המשטרה שהיו בו, והמשטרה נסוגה.
מאוחר יותר הגיע לזירה קצין בכיר במשמר הגבול, מייג' סומפופ נאדי (Maj Sompop Nathee), והוא נעצר על ידי כוחות ה-PAD.
נאדי נלקח אל שדה התעופה, שם נחקר על ידי בכירים בארגון.
שדה התעופה נותר במצור עד ה-2 בדצמבר, אז הכריזו ה-PAD כי הם השיגו את מטרתם, וכי הם מפסיקים את מחאתם.
למעט מטוס אחד שהורשה לצאת למכה לרגל החג', לא התבצעו טיסות כלל.
ה-PAD התנצל בפני הזרים שנגרמה להם אי נוחות, והציע להם מזון.
מחשש לחבלות, נבדקו כל המכשירים בשדה, לפני שנפתח לפעילות.
שדה התעופה חזר לתפקוד מלא ב-5 בדצמבר.
לאחר שהתקבלו דיווחי תיירים על גנבת מטען, הוצא צו המחייב את עובדי המטען בשדה, ללבוש בגדים בלי כיסים.
בשנת 2009 הוציאה ממשלת אירלנד אזהרת מסע המזהירה את אזרחיה לגלות משנה זהירות בעת הביקור בחנויות הדיוטי פרי בשדה.
בהודעה נאמר כי "התקבלו דיווחים על קונים תמימים שהואשמו בגנבה, ואיימו עליהם שאם לא יודו באשמה יכלאו למספר חודשים, אלא אם יודו באשמה וישלמו קנסות גבוהים".
בריטניה ודנמרק פרסמו אזהרות באתרי האינטרנט שלהן, בהן נכתב כי קשה להבחין בתחומי החנויות באזור הדיוטי, וכי על הקונים להיות ערניים ולא לצאת מהחנויות עם מוצרים שלא שולמו.
אל על מפעילה 12 טיסות שבועיות בין הנמל לתל אביב.
הטיסות מבוצעות במטוסי בואינג 787 ובואינג 777.
ארקיע הפעילה החל מ-24 ביולי 2018 ועד אוקטובר 2019 2 טיסות שבועיות בין הנמל לתל אביב.
הטיסות בוצעו במטוס בואינג 767 חכור מחברת נאוס, ובנובמבר 2025 שבה להפעילו בתדירות של 2 טיסות שבועיות, במטוס איירבוס A330-200.
נמל התעופה ניס קוט ד'אזור הוא שדה תעופה בינלאומי הממוקם כ-6 ק"מ דרום-מערבית לעיר ניס, במחוז האלפים הימיים, שבדרום צרפת.
הוא ממוקם במקום השלישי בצרפת בהיקף תנועת הנוסעים החולפת דרכו, ובשנת 2015 עברו דרכו 12,016,730 נוסעים ב-169,934 טיסות.
נמל התעופה מהווה נקודת כניסה ראשית של תיירים לריביירה הצרפתית.
הנמל משמש בנוסף כנמל התעופה של נסיכות מונקו, ושירות הליקופטרים מקשר ביניהן.
בנמל שני טרמינלים, אשר ביניהם שרות אוטובוסים פנימי.
חברת התעופה איזיג'ט מפעילה קו בין הנמל לתל אביב החל מ-5 ביוני 2018, הקו פועל בשתי טיסות שבועיות.
סאן דור הפעילה טיסות עונתיות בין הנמל לתל אביב.
חברת התעופה אל על הפעילה שלוש טיסות שבועיות בין הנמל לתל אביב ממרץ 2019 ועד לאוקטובר 2024.
נמל התעופה סידני קרוי על שמו של הטייס האוסטרלי סר צ'ארלס קינגספורד סמית (Charles Kingsford Smith), הוא נמל התעופה הגדול באוסטרליה ובאוקיאניה, ומשמש את מטרופולין סידני ומדינת ניו סאות' ויילס.
הנמל ממוקם סמוך לפרוור מסקוט (Mascot), כ-7 ק"מ דרומית למרכז העסקים הראשי של סידני.
נמל התעופה הוא אחד משדות התעופה הוותיקים בעולם (החל לפעול ב-1919), ומדורג במקום ה-28 ברשימת שדות התעופה העמוסים בעולם.
בנמל התעופה חל עוצר נחיתות והמראות החל מהשעה 23:00.
לנמל התעופה סידני שלושה טרמינלים.
המסוף הבין-לאומי (טרמינל 1) מופרד משני המסופים הפנימיים (טרמינלים 2 ו-3) על ידי מסלול ההמראה והנחיתה 16R/34L; לפיכך, נוסעים בטיסות המשך נדרשים להקצות זמן מעבר ארוך יחסית, הנע בדרך כלל בין 30 דקות לשעה ואף יותר.
שיטת המספור הנוכחית של המסופים (טרמינלים 1–3) אומצה ב-24 בספטמבר 2002.
טרמינל 1 – המסוף הבין-לאומי
טרמינל 1, הידוע גם כ"המסוף הבין-לאומי", משרת את כלל הטיסות הבין-לאומיות וממוקם בחלקו הצפון-מערבי של שדה התעופה.
הוא נפתח ב-3 במאי 1970, והחליף את מסוף הנוסעים הבין-לאומי הישן (Overseas Passenger Terminal), ששכן באתר שבו נמצא כיום טרמינל 3. מאז פתיחתו עבר המסוף שורה של הרחבות משמעותיות.
ההרחבה הראשונה ב-1992 כללה את פתיחת מזח C מדרום, עם תשעה שערים חדשים, והגדילה את מספר השערים מ-17 ל-26. המזחים המקוריים שנפתחו ב-1970 קיבלו בדיעבד את השם מזח B.
ההרחבה השנייה בוצעה בין השנים 1997–2000, לקראת אולימפיאדת סידני 2000, וכללה עשר עמדות חניה חדשות למטוסים והטמעת מערכת אינטגרטיבית חדשה לטיפול במטען.
פיתוח שלישי, בהשקעה של כ-500 מיליון דולר אוסטרלי, הושלם בשנת 2010 והביא להרחבת מתחם המסחר, לריכוז פעולות המכס ביציאה, ולהגדלת שטח המסוף ל-254,000 מ"ר.
עבודות שדרוג נוספות החלו ב-2015 וכללו ארגון מחדש של אזורי הדיוטי פרי, הרחבת מתחמי ההסעדה בצד האווירי והתקנת שערי SmartGate של רשות הגבולות האוסטרלית; עבודות אלו הושלמו ב-2016.
מזח B משמש את קוואנטס, את כלל חברות ברית Oneworld ואת חברות SkyTeam, בעוד שמזח C משמש את וירג'ין אוסטרליה ושותפותיה ואת כלל חברות Star Alliance.
בנוסף קיימות עמדות חניה מרוחקות, הנמצאות בשימוש נרחב בשעות שיא ולחניית מטוסים שאינם בפעילות במהלך היום.
נכון לשנת 2024, אין מזח A, אך זהו השם שיועד להרחבה צפונית אפשרית בעתיד.
מבנה המסוף מחולק לשלוש קומות: הגעה, יציאה ומשרדי חברות תעופה.
קומת היציאה כוללת 20 שורות של דלפקי צ'ק-אין, בכל שורה 10 דלפקים בודדים – בסך הכול 200 דלפקים.
במסוף פועלים שמונה טרקלינים: שניים של קוואנטס, ואחד לכל אחד מהגורמים הבאים: The House, אייר ניו זילנד, סינגפור איירליינס, אמירייטס, אמריקן אקספרס ו-SkyTeam.
טרמינל 2, הממוקם בחלקו הצפון-מזרחי של שדה התעופה, הוא מסוף פנים-ארצי ושימש בעבר כבסיס לפעילות הפנים של חברת אנסֶט אוסטרליה.
במסוף 20 עמדות חניה עם שרוולי עלייה למטוס, וכן עמדות מרוחקות למטוסים אזוריים.
ל-Virgin Australia טרקלין ייעודי במסוף, הכולל כניסה נפרדת מאזור הורדת הנוסעים ובידוק ביטחוני עצמאי.
המסוף נפתח לראשונה בשנים 1939–1940 כמבנה הטרמינל של Australian National Airways, והורחב ביולי 1952. בשנת 1957 נכלל המסוף בעסקת מכירת ANA לאנסֶט.
בין 1974 ל-1975 שודרג המסוף באופן מקיף, עם מערכת חדשה לטיפול במטען, מסועי הליכה, טרקליני יציאה ממוזגים ושרוולי עלייה למטוס, וכן גשר מקורה מהחניון הפנימי אל המסוף.
במהלך שנות ה-90 עבר המסוף שני שלבי שדרוג.
הראשון, שהוכרז ב-1989, כלל הקמת רחבה מערבית חדשה, טרקליני עלייה חדשים והוספת עמדות חניה למטוסים, במטרה להגדיל את מספר השערים כחלק מחוזה חכירה ל-30 שנה שנחתם עם הממשלה הפדרלית.
השדרוג השני הושלם לפני אולימפיאדת הקיץ 2000, בהשקעה של כ-170 מיליון דולר אוסטרלי.
לאחר קריסת אנסֶט בשנת 2002, נמכר חוזה החכירה של המסוף לשדה התעופה תמורת כ-200 מיליון דולר אוסטרלי, והמסוף נפתח לכלל חברות התעופה, כולל QantasLink ו-Virgin Blue (לימים Virgin Australia).
QantasLink עברה מטרמינל 2 לטרמינל 3 בשנת 2013.
טרמינל 3 הוא מסוף פנים-ארצי המשרת את טיסות קוואנטס ו-QantasLink, שעברו אליו מטרמינל 2 ב-16 באוגוסט 2013. בתקופת שדרוגים בטרמינל 2, משמש טרמינל 3 גם כבית זמני להמראות של Rex Airlines ו-FlyPelican, בעוד שהנחיתות שלהן נותרות בטרמינל 2.
המסוף נבנה במקור בשנת 1974 כטרמינל של Trans Australia Airlines (TAA), על שטחו של מסוף הנוסעים הבין-לאומי הישן.
המבנה הנוכחי הוא תוצר של הרחבות שתוכננו בידי משרד Hassell והושלמו ב-1999, ובהן הקמת גג באורך 60 מטרים מעל אולם צ'ק-אין חדש ללא עמודים והרחבת שטח המסוף ל-80,000 מ"ר.
מאז פתיחת הטרמינל שולב בו גם מבנה הטרמינל המקורי משנת 1940, המצוי כיום בחלקו הדרום-מערבי של המסוף, סמוך לשערים 17–19.
המסוף ממוקם בצמוד לטרמינל 2, ושניהם חולקים תחנת רכבת תת-קרקעית.
בטרמינל 14 עמדות חניה עם שרוולי עלייה למטוס, מהן שתיים עם שרוולים כפולים.
במסוף פועלים טרקלין Qantas Club גדול, טרקלין מחלקת עסקים וטרקלין Chairman's.
כמו כן פועלת בו "תצוגת המורשת" (Heritage Collection) של קוואנטס, הסמוכה לשער 13, הכוללת פריטים מההיסטוריה של החברה לאורך יותר מ-90 שנות פעילות, וממנה נשקף גם אזור רחבת המטוסים – אתר פופולרי לצופי מטוסים.
נמל התעופה סידני הוא מרכז לוגיסטי מרכזי להובלת מטענים לאוסטרליה וממנה, ומטפל בכ-45% מתנועת המטען האווירית הלאומית.
לשם כך פועלות בו תשתיות מטען נרחבות, הכוללות שבעה מסופי מטען ייעודיים המופעלים בידי מספר גורמים.
מסלול 07/25 משמש בעיקר מטוסים קלים, אך מופעל גם בידי כלל סוגי המטוסים – כולל מטוסי איירבוס A380 – כאשר תנאי ההפעלה מחייבים זאת.
מסלול 16R/34L הוא כיום מסלול ההמראה והנחיתה הארוך ביותר הפועל באוסטרליה, באורך סלול של 4,400 מטרים (14,300 רגל), ואורך של 3,920 מטרים (12,850 רגל) בין ספי ה"זברה".
מגדל הפיקוח הנוכחי של נמל התעופה סידני (מגדל מספר 5) הוא החמישי במספר שנבנה בשדה.
מאז שנת 2016 הוא מוכרז כאתר מורשת.
המגדל ממוקם במרכז שטח שדה התעופה, מצפון־מזרח לנקודה שבה כביש General Holmes Drive עובר מתחת למסלול הראשי 16R/34L.
בנייתו החלה בשנת 1993 במקביל להקמת המסלול המקביל 16L/34R, והוא נכנס לשירות מבצעי ב-6 בינואר 1996.
המגדל החליף את מגדל הפיקוח הרביעי (מס' 4), שנבנה בשנת 1972 והיה ממוקם בשפך נהר קוקס, מדרום ל-General Holmes Drive.
נכון לשנת 2021, מתחם מגדל הפיקוח הישן עדיין עומד ומשמש את Airservices Australia כיחידת בקרת תנועה אווירית, האחראית לניהול תנועת המטוסים ברדיוס של עד 100 קילומטרים מסידני.
עם זאת, הוחלט להעביר את יחידת הבקרה למלבורן, והמתחם יועד להריסה.
נמל התעופה נובוסיבירסק טולמצ'ובו הוא נמל התעופה המשרת את העיר נובוסיבירסק, בירת המחוז הפדרלי הסיבירי של רוסיה.
זהו נמל התעופה העמוס ביותר בסיביר והשישי ברוסיה בהיקף הפעילות בו.
נמל התעופה ממוקם כ-16 קילומטרים ממערב לנובוסיבירסק.
הנמל החל לפעול ב-12 ביולי 1957 עם טיסת הנוסעים הראשונה של מטוס מדגם טופולב Tu-104 שהמריא מנמל התעופה אל מוסקבה.
ב-1995 עבר נמל התעופה תאגוד (קורפורטיזציה) ו-49% מהמניות שלו הופרטו.
בשנת 2006 שופץ הטרמינל לטיסות פנים.
ב-29 בנובמבר 2012 בפעם הראשונה בתולדותיו, עבר בנמל הנוסע ה-3 מיליון בשנה אחת.
בשנת 2014-2015 אוחד הטרמינל הבינלאומי עם הטרמינל הפנימי במסגרת שיפוץ נוסף, דבר שאפשר את הגדלת מספר הנוסעים העוברים בנמל התעופה כמו גם שיפור ביעילות שלו.
ב-21 בדצמבר 2016 עבר לראשונה הנוסע ה-4 מיליון בשנה.
כיום (2016) מצויים בו המתקנים הבאים:
טרמינל נוסעים בשטח של 52,000 מטר רבוע
נמל התעופה משרת טיסות של חברות תעופה מרוסיה, ממדינות מרכז אסיה ומטורקיה.
הן טסות למגוון יעדים ברחבי רוסיה וכן לקזחסטן, קירגיזסטן, טג'יקיסטן, אזרבייג'ן, גאורגיה, סין, הודו, תאילנד, וייטנאם, טורקיה ודובאי.
בנוסף מתקיימות טיסות אל צ'כיה, גרמניה, בולגריה, יוון, קפריסין ותוניסיה.
בשנת 2013 היו קווי התעופה העמוסים ביותר מהנמל אל מוסקבה וסנקט פטרבורג (פנים ארציים) וכן אל בנגקוק ואנטליה (בינלאומיים).
ב-2 באפריל מתוכננת לצאת הטיסה הישירה הראשונה לתל אביב מאז ביטול הטיסות השירות בין ישראל לנובוסיבירסק לפני כ־15 שנה.
טיסות מטען מתקיימות בין הנמל לבין יעדים בסין, יפן, קוריאה, גרמניה, לוקסמבורג, הולנד, אוסטריה ואיטליה.
נמל התעופה הבינלאומי סמרה קורומוץ הוא נמל תעופה בינלאומי השוכן כ-35 ק"מ צפונית לעיר סמרה שבמחוז סמרה, רוסיה.
מקור השם קורומוץ' נובע מהכפר בשם זה, השוכן כ-7 ק"מ דרומית-מערבית לנמל.
בניית נמל התעופה החלה ב-19 בדצמבר 1957 בהתאם לצו של מועצת השרים של ברית המועצות.
בתחילה תוכנן נמל התעופה לשמש לצרכים צבאיים וייצוא/ייבוא של סחורה.
הנמל שימש גם כתחנת מעבר למטוסים שהיו צריכים תדלוק.
ב-27 בפברואר 1961 יצאה הטיסה המסחרית הראשונה מנמל זה לנמל התעופה הבינלאומי שרמטייבו במוסקבה.
ב-15 במאי 1961 קיבל נמל התעופה באופן רשמי סטטוס של נמל פנימי.
בין השנים 1965 ל-1970 נבנו האנגר תחזוקה, מתקן לניהול כבודה, בית מלון, מסלול נחיתה שני ומתקנים לאחסון נפט.
ב-1993 קיבל נמל התעופה סטטוס בינלאומי.
נמל התעופה ניז'ני נובגורוד סטריגינו הוא נמל תעופה בינלאומי הושכן כ-16 ק"מ דרומית מערבית למרכז העיר ניז'ני נובגורוד במחוז ניז'ני נובגורוד, רוסיה.
ב-1937 הורתה ממשלת ברית המועצות על בניית נמל תעופה חדש, "סטריגינו" שישרת את העיר ניז'ני נובגורוד, עקב מיקומו של הנמל הקודם קרוב מידי לעיר עצמה בעקבות התרחבות העיר בשנות ה-30.
במלחמת העולם השנייה שימש נמל התעופה כבסיס לדיווזית האוויר מספר 201. ב-1950 הועברה יחידה זו למזרח הרחוק הרוסי ושמה שונה.
ב-1963 הוחל בבנייתו של טרמינל נוסעים חדש והוא נכנס לפעילות ב-1965. בין 1966 ל-1973 נבנו בשטח נמל התעופה מרכז אדמיניסטרטיבי, האנגר תחזוקה, טרמינל משא ומלון קטן.
בנוסף רחבת החנייה הורחבה ומסלול הנחיתה הורחב וחוזק.
בין 1973 ל-1983 נבנה מסלול נחיתה שני מבטון ומלון בין שש קומות בשם אארופלוט, על שם חברת התעופה הלאומית של רוסיה.
בין 1991 ל-1993 נערכו שיפוצים בטרמינל A, הטרמינל הראשי, ובשנה זו הוענק לנמל אישור להוציא טיסות בינלאומיות.
בשנת 2016 הופעל במקום טרמינל בינלאומי חדש.
נמל התעופה פודגוריצה (במונטנגרית: Аеродром Подгорица) הוא נמל תעופה בינלאומי השוכן כ-11 ק"מ דרומית לעיר פודגוריצה, בירת מונטנגרו.
נמל זה הוא אחד משני נמלי תעופה בינלאומיים במדינה, בנוסף לנמל התעופה טיווט הנמצא בטיווט.
בקרב המקומיים ידוע הנמל בשם נמל גולובובצי (Golubovci), עקב מיקומו שנמצא תחת שיפוט עיירה בשם זה.
הנמל שימש כבסיס פעולה מרכזי של חברת מונטנגרו איירליינס עד להפסקת פעילותה בדצמבר 2020.
יעדי הטיסות הפופולריים מנמל התעופה פודגוריצה הם: בלגרד, ליובליאנה, ורשה, ממינגן (גרמניה), וינה, ציריך, מילאנו (מלפנסה), בודפשט, איסטנבול, פרנקפורט, פריז (CDG), שטוטגרט, רומא (פיומיצ'ינו), ליון, דיסלדורף, בולוניה, קופנהגן, בריסל (שרלרואה), ליסבון, לונדון (הית'רו), לונדון (סטנסטד), ואתונה.
נמל התעופה נבנה במיקומו הנוכחי ב-1961. הוא כלל מסלול נחיתה באורך 2,500 וברוחב 45 מטר מאספלט.
ב-1977 עבר הרחבה ושדרוג נוסף.
רוב התנועה בתקופה זו כללה טיסות פנים לבלגרד, בירת יוגוסלביה, שמונטנגרו היוותה חלק ממנה.
נמל התעופה סופיה (בבולגרית: Летище София) הוא נמל תעופה בינלאומי עיקרי של בולגריה, השוכן כ-10 ק"מ מזרחית למרכז בירתה, סופיה.
נמל התעופה משמש כבסיס פעולה מרכזי של חברת בולגריה אייר.
נמל התעופה נבנה בסוף שנות ה-30. במהלך מלחמת העולם השנייה היה נמל התעופה בשימוש צבאי.
טרמינל 1 בצידו הדרומי הושלם במהלך המלחמה ונפתח לפעילות ב-1947. המבנה כלל אזור ששימש את הממשלה בצד מערב, אזור לטיסות בינלאומיות במרכז ואזור לטיסות פנים.
הנמל הגיע לקיבולת מלאה של 600,000 נוסעים לשנה בשנות ה-60 המאוחרות ועבר מספר שיפוצים והרחבות החל מ-1968.
בשנת 2006 נחנך טרמינל 2 המודרני יותר.
כיום משמש טרמינל 1 לטיסות לואו-קוסט וטיסות צ'רטר.
הטיסות הרגילות נוחתות וממריאות מטרמינל 2.
נמל התעופה סרנסק הוא נמל תעופה בינלאומי השוכן 7 קילומטרים דרומית מזרחית לסרנסק בירת רפובליקת מורדוביה שברוסיה.
נמל התעופה משרת בעיקר מטוסים קלים אך עבר שדרוג משמעותי במסגרת ההכנות למונדיאל 2018 שנערך במדינה.
לאחר מלחמת העולם השנייה נעשה שימוש בשדה התעופה הצבאי ליאמביר (רוסית: Лямбирь) לטיסות אזרחיות.
ב-1955 נבנה שדה תעופה בתוך שטח העיר סרנסק, באזור רחוב יורי גגארין של ימינו.
ב-1960 נבנה נמל התעופה במקומו הנוכחי, ליד הכפר לוחובקה, כ-7 ק"מ דרומית מזרחית למרכז סרנסק.
ב-1964 נבנה בית נתיבות חדש.
ב-1981 נחנך מסלול טיסה מבטון, דבר שאפשר לנמל התעופה לקבל מטוסים גדולים יותר.
ב-1988 הגיע נמל התעופה לשיא פעילותו עם 14,000 טיסות בשנה.
לאחר התפרקות ברית המועצות ירד נפח השימוש בנמל.
הוא לא הופרט ונמצא בבעלות מלאה של החברה הממשלתית "המנהל של נמלי התעופה האזרחיים" (ראשי תיבות ברוסית: АГАА).
ב-2014, במסגרת ההכנות למונדיאל 2018, הוצגה תוכנית שדרוג משמעותית במסגרתה נבנה טרמינל חדש לטיסות פנים שנבנה במקום הטרמינל הקודם שנהרס, ועוד טרמינל זמני לטיסות בינלאומיות על מנת לעמוד בקצב המגיעים לעיר בזמן המשחקים.
כמו כן מסלול הטיסה הוארך מ-2,801 מטר ל-3,221 מטר וכעת יכול לקבל מטוסים כבדים יותר.
בינואר 2017 נסגר נמל התעופה לצורך תוכנית השדרוג ונפתח מחדש בפברואר 2018.
נמל התעופה פארו שוכן בעמק בגדות נהר הפארו צ'ו במרחק של 6 ק"מ מהכפר פארו במערב בהוטן.
זהו נמל התעופה הבינלאומי היחידי במדינה מבין 4 נמלי התעופה בבהוטן.
בגלל מיקום נמל התעופה בעמק מוקף הרים אשר חלקם מעפילים לגבהים של 5,500 מטרים, הוא נחשב לאחד המסוכנים בעולם ומבחר טייסים בודדים בלבד רשאים לנחות שם.
ב-1968, סלל ארגון כבישי גבול הודו מסלול טיסה קטן בעמק פארו אשר שימש בהתחלה לשירותי מסוקים של צבא הודו מטעם ממשלת בהוטן.
חברת התעופה הבהוטנית הראשונה - דרוק אייר, נוסדה ב-5 באפריל 1981.
נמל התעופה נבנה עם מסלול טיסה באורך של 1,200 מטרים, מה שהגביל אפשרות נחיתתם של מטוסים גדולים מעבר למטוסי STOL.
עקב התשתיות המינימליות בפארו, נדרש שהמטוסים יוכלו לטוס בגובה שיוט גבוה ושיוכלו לטוס מרחק של 1,200 ק"מ מקולקטה לפארו ובחזרה ללא כל תדלוק.
ב-11 בפברואר 1983, החלה חברת דרוק אייר לתפעל טיסות מפארו לקולקטה תחת מספר טיסה 101 ובחזרה תחת מספר טיסה 102. עד להיווסדה של מחלקת התעופה האזרחית של בהוטן בינואר 1986, דרוק אייר הייתה אחראית על תחזוקת נמל התעופה.
בשנת 1990, הוארך מסלול הטיסה מ-1,402 מטר ל-1,964 מטר והותאם למטוסים גדולים יותר.
האנגר נבנה במימונה של ממשלת הודו כחלק מפרויקט פיתוח נמל התעופה.
ב-21 בנובמבר 1988, נמסר המטוס הראשון של דרוק אייר מדגם בריטיש איירוספייס 100–146 .
ב-19 באוקטובר 2004, נמסר מטוס האיירבוס A319-100 הראשון שהחליף את מטוס הבריטיש אירוספייס הישן.
בודהה אייר הייתה חברת התעופה הבינלאומית הראשונה שהחלה לתפעל טיסות צ'רטר לפארו באוגוסט 2010. דווח כי בשנת 2012, 181,659 נוסעים עברו בנמל התעופה.
נמל התעופה פקיונג (החל מ-1 בינואר 2019)
נמל התעופה סזריה אבורה (בפורטוגזית: Aeroporto Internacional Cesária Évora) הוא נמל תעופה הממוקם באי סאו ויסנטה שבכף ורדה.
הוא אחד משבעת נמלי התעופה במדינה ומדורג הרביעי מבחינת היקף הפעילות בו.
משנת 2012 הוא קרוי על שם הזמרת תושבת האי סזריה אבורה.
הנמל נפתח בשנת 1960, כחמישה קילומטר מדרום-מערב למרכזה של העיר מינדלו.
בשנים 2005–2009 הוא הורחב על מנת שיוכל לקלוט טיסות בינלאומיות.
בנמל התעופה טרמינל מודרני בשטח של כ-11,000 מטר רבוע ומסלול טיסה יחיד באורך של 2,000 מטר.
מהנמל פועלות כארבע חברות תעופה.
מרבית הפעילות בו היא של טיסות פנים לאיים סנטיאגו וסאל.
פועלים ממנו גם קווי טיסה בינלאומיים לפורטוגל, להולנד ולצרפת.
נמל התעופה סנט מריס הוא נמל תעופה באי סנט מריס , האי הגדול בארכיפלג איי סילי שבבריטניה.
הוא נמל התעופה היחיד באיי סילי.
ב-15 בספטמבר 1937 נפתח קו תעופה ראשון לאיי סילי, שיצא מנמל התעופה בלנדס אנד .
המטוסים בקו זה נחתו במגרש הגולף של האי סנט מריס.
רק באוגוסט 1939 נפתח נמל התעופה בסנט מריס, שנבנה על גבי קרקע חקלאית כשני קילומטר ממזרח לעיירה יו טאון .
באוגוסט 1949 נפתחו בנמל מגדל פיקוח ואולם המתנה לנוסעים.
במהלך השנים שירתו חברות תעופה שונות שהחליפו זו את זו בקו לסנט מריס.
בשנת 1975 נחנך בנמל טרמינל חדש על ידי ראש הממשלה דאז הרולד וילסון.
המסלול הראשי של הנמל נבנה בשנת 1991.
ב-16 ביולי 1983 התרסק בים כ-4 קילומטר מהנמל מסוק של בריטיש איירוייז שהיה בדרכו לאי מפנזנס ועליו 26 נוסעים ואנשי צוות.
20 מהם ניספו והיתר ניצלו.
בנמל נמצאים טרמינל אחד ושני מסלולי טיסה צולבים, באורך של 694 מטר ו-525 מטר.
טיסות פועלות בין האי לבין נמלי התעופה בלנדס אנד, פנזנס , ניוקי ואקסטר .
הנמל משמש לנחיתת כלי טיס של שירותי חירום - שירות החיפוש וההצלה של משמר החופים, האמבולנס המעופף של קורנוול ושירות מכבי האש של איי סילי.
נמל התעופה נאפולי (באיטלקית: Aeroporto di Napoli-Capodichino) הידוע גם, כנמל התעופה נאפולי-קאפודיקינו, הוא נמל תעופה בין-לאומי של העיר נאפולי באיטליה, ומשמש גם לטיסות פנים איטלקיות.