tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר עונה אחת בבונדסליגה, נשרה נירנברג בתום עונת 2018/19 בחזרה לבונדסליגה השנייה.
נירנברג הוא סרט טלוויזיה דוקו-דרמה משנת 2000 בהפקה קנדית-אמריקאית.
הסרט מבוסס על ספרו של ג'וזף פרסיקו "Nuremberg: Infamy on Trial" המתאר את משפטי נירנברג שנערכו ב-1945 לאחר מלחמת העולם השנייה.
בסיומה של מלחמת העולם השנייה, הרמן גרינג נכנע לאמריקאים ונהנה מהכנסת האורחים של בסיס חיל האוויר האמריקאי.
סמואל רוזנמן, עוזרו של נשיא ארצות הברית הארי טרומן מבקש מהשופט רוברט ה.
ג'קסון לעמוד בראש צוות התביעה במשפט בינלאומי בו יואשמו בכירי ההנהגה הנאצית בפשעי מלחמה.
ג'קסון, העוזרת שלו, אלזי דאגלס, וצוות התביעה טסים לגרמניה שם ייערך המשפט.
הנאשמים שאמורים להשתתף במשפט נעצרים בגין פשעי מלחמה ומועברים לכלא של צבא ארצות הברית במונדרוף.
הפסיכולוג גוסטב גילברט מגיע לבית המעצר עם האסיר הנס פרנק אשר ניסה להתאבד.
ג'קסון נפגש עם נציגי בעלות הברית: ברית המועצות, צרפת ובריטניה כדי להבטיח קיום משפט משותף.
הוא בוחר את "היכל הצדק" בעיר נירנברג בה נערכו כינוסים נאציים רבים כמקום בו יערך המשפט.
הפושעים הנאצים מועברים לכלא בנירנברג בפיקודו של קולונל בורטון אנדרוס.
במקביל נעשות עבודות שיפוץ כדי להכשיר את היכל הצדק למשפט.
כתבי האישום נמסרים לנידונים בתאיהם על ידי מיג'ור ארי ניב.
בעקבות התאבדותו של האסיר רוברט ליי מוצבת שמירה הדוקה על שאר האסירים, וגוסטב גילברט מתבקש לעמוד בקשר עם האסירים ולשוחח עמם על מנת למנוע מקרה דומה.
גילברט מבקש לאפשר לאסירים לקרוא ולהתעמל כדי שלא יהיו עסוקים כל הזמן במחשבות על המשפט.
השופט האמריקאי פרנסיס בידל מגיע לנירנברג וג'קסון משכנע אותו לוותר על תפקיד נשיא בית המשפט על מנת לתת למשפט תדמית בינלאומית.
השופט הבריטי, סר ג'פרי לורנס פותח את המשפט עם הצהרות הנאשמים: "לא אשם" ונאום הפתיחה של ג'קסון.
בארוחת הצהריים נראה גרינג עליז ולעומתו אלברט שפר מתחיל להראות סימני חרטה.
התובע הבריטי, דייוויד מקסוול-פיט מציג בפני בית המשפט הצהרה של עד ראייה בשם גרבה שעבד כקבלן בנייה עבור הגרמנים והיה עד להריגת אלפי יהודים על ידי הנאצים, בעוד ג'קסון מקריא תיעוד יבש של מסמכים שונים.
בית המשפט מתחיל לגלות סימנים של עייפות מגישתו של ג'קסון, ומקסוול-פיט וצוות התביעה לוחצים עליו להציג בפני בית המשפט עדים אשר יחשפו את זוועות מחנות הריכוז.
סרט תיעודי על המחנות שמוקרן בבית המשפט גורם לזעזוע עמוק של הנוכחים.
גרינג מכנה את הסרט תעמולה וטוען שהוא אינו אמין.
שפר מסביר לגילברט כי הנטייה להיכנע לסמכות טבועה בעם הגרמני וזוהי סיבת הדומיננטיות הרבה של גרינג על שאר האסירים.
גרינג עולה לדוכן העדים ומדבר בביטחון וללא חרטה תוך שהוא מסביר את פעולותיה של המפלגה הנאצית ואת נאמנותו לה.
ג'קסון אומר לאלזי דאגלס כי גרינג בדבריו פונה לעם הגרמני ולא ליושבי בית המשפט.
על פי הצעתו של גילברט מופרד גרינג משאר האסירים.
בחקירה הנגדית מתעמת ג'קסון עם גרינג שזוכה לתמיכה מצד השופטים המאפשרים לו לומר את דבריו והוא מוצג בכלי התקשורת כשולט בשלב הזה של המשפט.
ג'קסון מאשים את בידל בחבלה בעבודתו.
דאגלס משכנעת את ג'קסון שלא להתפטר ושניהם מתנשקים.
בעצת מקסוול-פיט חוזר ג'קסון להתעמת עם גרינג על פשעיו כנגד היהודים ודוחה בהצלחה את ניסיונות ההתכחשות של גרינג למעשים.
במסיבת חג המולד, סוכנת הבית הגרמנית מסרבת לשרת את הרוסים, אבל דאגלס מצילה את המצב.
גילברט עורך ביקור אצל חלק מהאסירים ועל פי בקשתו של ג'קסון מנסה לשכנע אותם לקחת אחריות על הפשעים שלהם.
אנדרוס מתיר לאסירים לחגוג את חג המולד, וגרינג שותה עם השומר שלו, סגן טקס.
במהלך החקירה הנגדית נחשפים הקשר והאחריות האישית של הנתבעים לפשעים נגד היהודים.
ההגנה מזמנת את רודולף הס מפקד מחנה ההשמדה אושוויץ שלא היה חלק מקבוצת הנאשמים במשפט זה.
במהלך עדותו הוא חושף כלאחר יד את הזוועות שנעשו במחנה.
אלברט שפר מקבל עליו את האחריות הקולקטיבית עבור פשעי המלחמה הנאצים, ומגלה כי תכנן התנקשות בהיטלר ב-1945. הגילוי מעורר את זעמם של גרינג ויוליוס שטרייכר שמכנים אותו בוגד.
בעקבותיו מודים כמה נאשמים נוספים באשמת גרמניה ובאחריותה לפשעי מלחמה.
גילברט נפגש עם ג'קסון לקראת סיכום המשפט והוא מפרט בפניו על סמך השיחות שניהל עם הבכירים הנאצים את הסיבות שלדעתו גרמו להם לבצע פשעים כה חמורים: צייתנות, תעמולה עזה נגד היהודים והעדר אמפתיה, שהיא לדבריו מקור הרוע האנושי.
מבין 21 הנאשמים נידונו 11 למוות בתלייה, על אחרים נגזרו עונשי מאסר ו-3 זוכו.
לפני ביצוע גזר הדין מתאבד גרינג באמצעות גלולת ציאניד.
שאר הנידונים למוות נתלים בחצר בית הכלא.
בסצנת הסיום נראים קבוצה של ילדים גרמנים משחקים, והתובע הבריטי, מקסוול-פיט, מביע את תקוותו שבזכות המשפט, פשעים כאלו לא יחזרו שוב.
אלק בולדווין – התובע האמריקאי רוברט ה.
ג'יל המסי – אלזי דאגלס
בריאן קוקס – הרמן גרינג
מייקל איירונסייד – קולונל בורטון אנדרוס, מפקד כלא נירנברג
מאט קראון – קפטן גוסטב מארק גילברט
לן קאריו – השופט פרנסיס בידל
הרברט קנופ – אלברט שפר
כריסטופר פלאמר – התובע הבריטי דייוויד מקסוול-פיט
מקס פון סידוב – סמואל רוזנמן, עוזר הנשיא הארי טרומן
נירית אנדרמן (נולדה ב-1 בינואר 1970) היא עיתונאית ישראלית.
אנדרמן נולדה וגדלה ברמת גן, למדה בבית הספר היסודי מורדי הגיטאות ובבית הספר התיכון בליך רמת גן.
בוגרת תואר ראשון בפילוסופיה ותקשורת באוניברסיטה העברית בירושלים (1995-1992), ובוגרת לימודי עריכה לשונית באוניברסיטת תל אביב (2004-2003) ולימודי אנימציה בבית הספר חשיפה (2005-2004).
אנדרמן החלה את הקריירה העיתונאית ברדיו ובטלוויזיה, כמפיקת תוכנית אקטואליה יומית ברדיו של הרשות השנייה (1996-1995) ואחר-כך עבדה בתפקידי הפקה שונים בטלוויזיה ורדיו.
ב-1998 החלה לעבוד כעורכת בדסק החדשות של "הארץ" וכעבור שנתיים מונתה לעורכת במוסף "קפטן אינטרנט" של "הארץ".
בשנת 2002 הצטרפה לצוות העורכים של מוסף התרבות היומי "גלריה" בעיתון.
מאז שנת 2006 ועד היום אנדרמן משמשת ככתבת לענייני קולנוע של העיתון "הארץ".
בנוסף היא כותבת גם על קומיקס ואנימציה.
בין היתר ערכה את מוסף הקומיקס של סוכות 2011 שהוקדש למחאה החברתית.
מתגוררת בתל אביב עם בת זוגה, מיה בנגל.
השתיים מגדלות ביחד את בתן ובנן.
נִירִית נֶלְסוֹן (נולדה ב-1968) היא אוצרת בתחומי האמנות העכשווית והעיצוב העכשווי, מנהלת אמנותית של תוכנית הרזידנסי JCVA ומרצה לאמנות ולאוצרות.
בספטמבר 2022 מונתה לאוצרת בכירה במחלקה לאמנות עכשווית באגף אדמונד ולילי ספרא לאמנויות במוזיאון ישראל.
נלסון למדה תולדות האמנות באוניברסיטה העברית.
במשך לימודי התואר השני החלה עבודתה במוזיאון ישראל, שם עבדה בשנים 1991–2000. היא הרצתה על אמנות ועיצוב ועבדה עם איזיקה גאון, מי שהקים ועמד בראש מחלקת עיצוב ואדריכלות במוזאון.
נלסון אצרה אתו 12 תערוכות בתחום העיצוב והאדריכלות.
בארבע שנותיה האחרונות במוזיאון אצרה ארבע תערוכות, מתוכן שתי תערוכות באוצרות-משותפת עם האוצר יגאל צלמונה ועם האוצרת סוזן לנדאו.
נלסון היא בתם של חנה ונתן נלסון, זוכה פרס ישראל למדעי החיים.
מתגוררת במרכז הארץ, נשואה ואם לשניים.
נלסון היא המנהלת האמנותית של תוכנית הרזידנסי לאמנים ולאוצרים מחוץ לישראל JCVA, המרכז לאמנות חזותית ירושלים, החל משנת 2002. בחירותיה ודרך ניהולה שמתאימה לכל אורח תוכנית ייחודית, הפכו את המרכז לחשוב מאוד בארץ, ומוערך מאוד בעולם.
תוכנית זו מקשרת את אורחי הרזידנסי הנבחרים, אמנים ואוצרים בינלאומיים, עם קהילת האמנות המקומית והציבור הרחב, באמצעות סדנאות, הרצאות, תערוכות ועוד.
בין האורחים שהוזמנו על ידי נלסון לתוכנית: האוצרות אלן בלומנשטיין, ג'סמיל ריימונד (Yasmil Raymond) ו (Jose Roca) והאמנים הארון פרוקי, יעל ברתנא, רקס מדיה קולקטיב, היראקי סאווה (Hiraki Sawa), (Maria Jose Arjona), ג'ו קיוברט, ועוד.
בשנים 1988–2012 שימשה יועצת לענייני אמנות של קרן ירושלים.
בנוסף אצרה נלסון את אוסף משכנות שאננים לצילום ישראלי עכשווי, ויעצה לאוספי אמנות נוספים השייכים לקרן לירושלים.
בשנים 2000–2006 יזמה והייתה המנהלת האמנותית של פסטיבל "קולנוע לאור ירח" שהתקיים בשיתוף פסטיבל הסרטים של סינמטק ירושלים, וכלל לצד תוכנית סרטים באורך מלא, תוכנית ארט-פרפורמנס, תיאטרון חזותי, מוזיקה וריקוד עכשוויים שהוצגו תחת כיפת השמיים לקהל הרחב.
נלסון שימשה יועצת לענייני אמנות במוסדות נוספים, ליוותה את תהליך העשייה של אמנים ומעצבים רבים, משתתפת בוועדות פרס של אמנות ועיצוב (כמו פרס אנדי Andy Bronfman Prize, קרייט אנד ברל Crate and Barrel prize, פרסים מטעם משרד התרבות) ועוד.
נלסון מרצה בבצלאל משנת 2000. היא בנתה שם קורסים חדשים בתחומי האמנות והאוצרות כמו גם במוסדות להשכלה גבוהה נוספים.
היא משתתפת בכנסים בארץ ומחוצה לה וכותבת מאמרים על אמנות ועיצוב עכשוויים לקטלוגים, לכתבי עת מקצועיים ולספרים שראו אור בישראל ובחו"ל.
נלסון אצרה למעלה מ־40 תערוכות במוזיאונים ובחללי אמנות בישראל ובחו"ל ובהם מוזיאון ישראל; מוזיאון הרצליה; מוזיאון ארץ־ישראל; הגלריה האוניברסיטאית לאמנות של אוניברסיטת תל אביב; המוזיאון לאמנויות יפות בטאייפיי; הטריאנלה לצילום בהמבורג; לופ – הפסטיבל הבינלאומי לאמנות וידאו בברצלונה; מוזיאון האנגארם לאמנות בסאול; ועוד וביניהן -
"שטר מטען" - יחד עם רותם רוף.
תערוכה משותפת של נבט יצחק וקבוצת רקס מדיה קולקטיב מהודו (Raqs Media Collective) שהוצגה במאי 2013 במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
תערוכה זאת הייתה פרי שיתוף פעולה מוצלח וחילופי אמנים בין שני מרכזי אירוח בהודו ובישראל.
קבוצת רקס מדיה קולקטיב הוזמנה ל-JCVA והאמנית מישראל נבט יצחק הוזמנה במקביל למרכז Khoj International Artists' Association בניו דלהי, הודו.
עבודות האמנות של שני הצדדים נשענות על חומר ארכיוני בצד חומרים של התרבות הפופולרית כנקודות מוצא מהן הם מפתחים גישה המשקפת חקר אישי יותר של מאורעות היסטוריים ונרטיבים לאומיים.
קבוצת רקס מדיה קולקטיב הציגה בתערוכה שלש עבודות: The Capital of Accumulation (relating to Rosa Luxemburg); More Salt in your Tears; Bloom יצחק הציגה מיצב מורכב שמכונה "הקונצרט" המתכתב עם הציור של ורמיר הנושא אותו שם.
"אני אחר" - ביאנלה לצורפות קונספטואלית עכשווית.
שלושים וחמישה אמנים, מעצבי מוצר ומעצבי תכשיטים ישראלים הציגו את עבודתם במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב, ביוני 2012. כאן המסע אותו עברו האמנים עם האוצרת, היה לא פחות חשוב מהתצוגה עצמה.
נלסון ביקשה מהמשתתפים ליצור תכשיט לעצמם שגם יבטא את האני הפנימי, הנסתר שלהם.
היא פתחה בדיאלוג מעמיק עם כל אחד מהם, ליוותה את תהליך היצירה לכל אורכו ויזמה בצד זה פרויקט צילום ייחודי לקטלוג התערוכה, בו צולם כל אמן עם יצירתו ע"י האמן אורי גרשוני.
"מדרגות" - מיצב של האמנית הפולנייה מוניקה סוסנובסקה שהוצג בספטמבר 2010 במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
סוסנובסקה ביקרה בארץ לראשונה במסגרת ה-JCVA בשנת 2008. מסך עבודותיה ניכר שיש לה עניין מיוחד באדריכלות ולכן הוצע לה סיור אדריכלות מקיף בתל אביב, שהיה אחת מנקודות ההתייחסות העיקריות שלה ביצירת המיצב "מדרגות" שנתיים מאוחר יותר.
"Observatory Gallery" - תערוכת יחיד של היראקי סאווה, אמן וידאו יפני החי בלונדון, שהתקיימה במסגרת הביאנלה לווידאו-ארט.
הוצגה במוזיאון הרצליה בנובמבר 2004. היצירות שהוצגו, Airliner, Dwelling and Spotter, הוכרו אחר כך כיצירות מהמוערכות ביותר שלו.
אחרי חשיפה זאת סאווה פרץ לסצנת האמנות הישראלית במקביל להצלחתו בלונדון ובטוקיו עבודותיו הוצגו במוזיאון ישראל, מוזיאון פתח תקווה, מוזיאון חיפה ומוזיאון תל אביב.
בנוסף יצירתו Going Places, Sitting Down נקנתה לאוסף של מוזיאון ישראל.
בהשראת ביקורו בישראל במסגרת ה-JCVA הוא יצר את היצירה Passer-by.
תערוכה זאת ,"סביבות", שהציגה את עבודותיהם של 13 מעצבים ישראלים, נוצרה בהזמנתו של Teruo Kurosaki ראש ה-Tokyo Designers Block, שפגש את נלסון באירוע עיצוב בינלאומי בלונדון.
היא הייתה האוצרת הזרה היחידה שהוזמנה להציג בתערוכה הענקית הזאת שהייתה פזורה בטוקיו על פני כל העיר.
התגובות לתערוכה היו נלהבות כל כך ש"סביבות" הוזמנה לכל אותם האתרים בעולם המוזכרים למעלה.
התערוכה נדדה במשך שנתיים ופתחה שערים למעצבים המציגים כמו גם לעיצוב מישראל.
": גמגום ההיסטוריה", תערוכה המציגה סקירה מקיפה של עבודת האמן (יליד מינכן, 1964) החוקר כבר שנים רבות את ההצטלבויות בין ההיסטוריה, דימויים וצורות אדריכליות.
האמן בחר תמונות מן התקשורת (של מקומות ואירועים היסטוריים שהועלמו מהם סממנים מזהים), שיחזר אותן לדגמים בגודל טבעי העשויים מנייר וקרטון ואת הדגמים הוא שב וצילם.
לאחר צילום הדגמים הוא הרס אותם ונותר צילום של השחזור בלבד.
גמגום ההיסטוריה נעוץ בפער שבין העולם האמיתי לעולם המשוחזר של האמן.
עוד בתערוכה סדרת צילומים קטנים יותר המבוססת על תמונות שהאמן צילם בטלפון הנייד וחוקרת את מסתרי היומיום.
התערוכה נערכה בשיתוף הקרן לתערוכות צילום, מיניאפוליס-פריז-לוזאן; המרכז לאמנות עכשווית (UCCA), בייג'ינג/שנחאי; ומוזיאון ישראל, ירושלים והיא הוצגה בין אוגוסט 2023 ועד מרץ 2024.
לדברי נלסון, "מקורות ההשראה מבחינתי נמצאים בכל מקום, אנחנו רק צריכים לשים לב אליהם".
בנטייתה האוצרותית שלה "יש רגעים של התמקדות ויש רגעים שהם לגמרי לרוחב, ומכלילה דברים שלאו דווקא היו מקובלים".
לתפיסתה, "אמנות עכשווית זה כמו לצעוד על משטח נע.
זה כל הזמן משתנה, חמקמק, אלסטי....
כל הפרספקטיבות האלה שפתאום נפתחות, זה מרתק בעיניי ותמיד האמנות היא מעין סיסמוגרף.
עם מינויה לתפקיד לאוצרת בכירה לאמנות עכשווית באגף אדמונד ולילי ספרא לאומנויות במוזיאון ישראל, אמרה נלסון: "אני מצפה לתרום לקידום המחלקה באמצעות אוצרות המכוונת לשימור נכסיה והישגיה המשמעותיים לצד פעולה המקיימת שיח ער עם מגמות השינוי והחידוש בתחום".
נירמלה סיטרמן (בהינדי: निर्मला सीतारमन; נולדה ב-18 באוגוסט 1959) היא פוליטיקאית הודית, המכהנת כשרת האוצר של הודו.
לשעבר השרה לענייני מסחר ושרת ההגנה.
לפני כן היא שמשה כדוברת של מפלגת העם ההודית.
נירמלה סירטן נולדה ב-18 באוגוסט 1959 למשפחת ברהמינים טמילית במאדוראי במדינת מדארס (היום טאמיל נאדו).
ב־2003 מונתה לחברת , והייתה חברה בוועדה עד 2005.
סיטרמן כיהנה כדוברת מפלגת העם ההודית עד 2014, אז מונתה לשרה זוטרה בממשלת מודי הראשונה, וביולי 2014 נבחרה לרג'יה סבהה (הבית העליון של הפרלמנט ההודי) מטעם אנדרה פרדש.
ב-2016 נבחרה על ידי האספה המחוקקת של קרנאטקה לחברת הרג'יה סבהה.
בספטמבר 2017 מונתה סירטן לשרת ההגנה של הודו, תפקיד שהחזיקה בו עד תום ממשלת מודי הראשונה.
בממשלת מודי השנייה שהושבעה במאי 2019, מונתה סיטרמן לשרת האוצר.
בספטמבר 1986 נישאה סיטרמן לפרקלה פרבהקאר.
נירלט צבעים בע"מ המוכרת בשם המקוצר "נירלט" היא חברה תעשייתית ישראלית העוסקת בייצור, מכירה ושיווק מוצרי צבע לענף הבניין והתעשייה ומוצרי איטום.
חברת נירלט הוקמה בקיבוץ ניר עוז בשנת 1982, כמפעל לייצור מוצרי איטום בבעלותם של 2 קיבוצים - ניר עוז ונירים.
בהמשך החלה לייצר צבעים לבניין.
בשנת 1999 התמזגה החברה עם חברת אוניברקול שעסקה בייצור צבעים תעשייתיים, באמצעות חברת אורלייט תעשיות ששלטה באוניברקול.
לאחר רכישת מניות אורלייט תעשיות על ידי קרן פימי נשלטת נירלט על ידי חברת אינרום (אורלייט תעשיות בעבר) הנסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב ומחזיקה גם בחברת איטונג ובחברת כרמית מיסטר פיקס העוסקת בייצור מוצרי גמר לבנייה, ומוחזקת גם על ידי הקיבוצים ניר עוז ונירים.
לחברה שני אתרי ייצור והפצת מוצרים:האחד בקיבוץ ניר עוז והשני באזור התעשייה של נתניה.
לחברה מרכז שירות לעיצוב בצבע הנמצא במתחם דיזיין סנטר בבני ברק, המהווה מקום להדרכה וייעוץ בנושא עיצוב הבית ובו נמכרים גם מוצרי החברה.
בין מוצרי החברה צבעים לקירות, ציפויים חיצוניים, צבעי עץ ומתכת, מוצרי איטום, צבעים לתעשייה וצבעי אבקה לצביעה על משטחי אלומיניום, ברזל, פח ועוד.
מוצרי החברה נמכרים בחנויות פרטיות לחומרי בניין וברשתות עשה זאת בעצמך ומשווקים לקבלנים ולאנשי מקצוע בתחום הבניין.
מנכ"ל החברה הוא עמרי לוטן.
מפעל החברה בניר עוז נשרף במתקפת הפתע על ישראל, והעבודה בו הופסקה.
כעבור כשבועיים קיבלה החברה מקדמה בסך 100 מיליון ש"ח על חשבון הפיצוי שהיא זכאית לו לפי חוק מס רכוש וקרן פיצויים.
להמשך פעילותה ניסתה החברה לרכוש את חברת דקוליין שבעמק חפר, אך העסקה בוטלה עקב הגבלות שהציבה הממונה על התחרות.
בינואר 2024 חזר מפעל החברה בניר עוז לפעילות חלקית.
נירית קופל וונדרמן (נולדה ב-24 ביוני 1976) היא שחקנית ישראלית לשעבר, בוגרת בית צבי.
בשנות ה-90 השתתפה בפרסומת של "ברגר קינג" לצידו של צק ברקמן.
בשנת 2002 התקבלה לסדרה "משחק החיים" שעלתה בשנת 2003, שם גילמה את רותם ליכטר, בחורה אמביציונית שגדלה להורים עשירים ואח עם פיגור שכלי בשם אפי (ירון עצמון), אך עזבה את הבית לאחר סכסוך שהתפוצץ לאחר שעברה אונס מדודה.
באותה שנה השתתפה במחזמר "ספיד וגלגלי הקסם" שכתבו ירון כפכפי, וחנוך רוזן, וביים חנוך רוזן, בתפקיד טומילי.
בשנת 2004 השתתפה בתפקיד אורח בסדרה "הפיג'מות" שם גילמה את דידי, חברה של אלונה (אלונה טל).
באותה השנה שיחקה ליצדו של ירון עצמון בהצגה "חיבור מהיר".
כיום היא עורכת חדשות וכתבת באתר החדשות "חי-פה" חדשות חיפה.
נירית שלו-כליפא (נולדה ב-29 באפריל 1966) היא אוצרת, חוקרת תרבות ואמנות ישראלית ומנהלת המחלקה להיסטוריה חזותית, אוצרות ותיעוד ביד יצחק בן-צבי.
שלו-כליפא נולדה בגבעתיים, ובילדותה עברה משפחתה לרעננה.
שלו-כליפא סיימה את לימודיה בתיכון אוסטרובסקי ולאחר שירותה הצבאי כמש"קית חינוך בחטיבת גבעתי החלה ללמוד לתואר ראשון בחוג ללימודי האסלאם והמזרח התיכון ובחוג ליחסים בין-לאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים ובהמשך למדה לימודי תעודה לאוצרות בחוג למוזיאולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
לאחר לימודי השלמה לקראת תואר MA במסגרת החוג לתולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים היא למדה לתואר שני בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב, וכתבה עבודת מחקר (תיזה) בהנחיית פרופסור נורית כנען-קדר אודות דוד אוהנסיאן, מיסד אסכולת הקרמיקה הארמנית של ירושלים.
את התואר שלישי למדה בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב ובעבודת הדוקטורט שלה שכתבה בהנחיית פרופסור נורית כנען-קדר, היא חקרה את מחזורי ציורי הקיר בכנסיות ובמנזרים הקתוליים בארץ הקודש 1917- 1948 ואת אסכולות הציור הדתי הנוצרי בארץ תוך התמקדות בכנסיית סטפנוס הקדוש בבית ג'ימאל.
שלו-כליפא היא אוצרת עצמאית ויועצת מוזיאלית למחקר, תערוכות, פרסום ואירועים.
משנת 2006 שלו-כליפא אוצרת ומנהלת את המחלקה להיסטוריה חזותית, אוצרות ותיעוד ביד יצחק בן-צבי.
שלו-כליפא היא יוזמת ומנהלת מיזם "ישראל נגלית לעין" לתיעוד אלבומי משפחות של יד בן-צבי.
משנת 2016 שלו-כליפא מרצה ויועצת אקדמית במסלול מוזיאוני מורשת היסטורית ותרבותית במחלקה לאמנויות ותרבות חזותית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
שלו-כליפא נשואה לאילן, אם לשלושה ומתגוררת בהר אדר.
אלבומי הארץ – דפדוף באלבומי משפחות - (תערוכת מרכז מבקרים להצגת "ישראל נגלית לעין") בבית חלוצות, יד בן-צבי
יזום וניהול סקר אמנות קיר בישראל, עבור אגף מורשת במשרד ירושלים ומורשת
"ירושלים: גיליון רפואי - דברי ימי העיר בראי הרפואה והאמונה", מוזיאון מגדל דוד - אפריל 2014 - אפריל 2015
"מיס אנני לנדאו – מלכת ירושלים" תערוכה לציון 160 שנה לבית הספר אוולינה דה רוטשילד, ביד בן-צבי (יוני 2014)
אוצרות מרכז מבקרים "שרונה", הקריה, תל אביב
מרכז מבקרים בתל מגידו אוצרות, תיק תיעוד, תיאום וניהול צוות היגוי (ציוני דרך, רשות העתיקות, עיריית ירושלים, מכון בן-צבי)
אוצרות שימור ציור הקיר בבית הכנסת "עדס" - נחנך ב-2015
ייזום וריכוז סקר ומתווה לפיתוח תיירותי ומוזיאלי - פקיעין, 2014
" חלומות ודיפלומטיה בארץ הקודש" תערוכה אודות הקונסולים האמריקנים בארץ במאה ה-19 מטעם קרן שאפל לכתבי יד, הספרייה הלאומית.
"הבנק של ולירו" במוזיאון ארץ ישראל ברמת אביב, אוצרת שותפה (עם גב" סיסליה מאיר)
אוצרות ושימור אוספי צריף הנשיא יצחק בן-צבי כאתר מורשת לאומי.
שילוט תוכן לאתרי הר ציון.
אוצרות ותכנון רעיוני - תערוכת חוצות באתר היסטורי - גן לאומי העופל – מקוואות בעופל (בוצע חלקית) - רשות העתיקות ופמ"י.
"מחוז געגוע וזיכרון" מאה שנים של אלבומים ירושלמים 1850–1950, מוזיאון אסירי המחתרות
תערוכות בנושא תרבות חזותית וישראליאנה במוזיאון ארץ ישראל, תל אביב: עוזרת לאוצרת פרופ" נורית כנען קדר: ארץ חפץ, אל המעין, ציפורי גן עדן, ייזום וקישור עם הקוסטודיה טרה סנטה: הצגת דגם הקפלה ארנה- ג'וטו
מוזאון וירטואלי תיעוד ארכיון בנק הפועלים
תכנון שילוט ותצוגת חוצות " כיכר צה"ל וחומות העיר, בוצע שלב ראשון - תיעוד בתצלומים ישנים ומקורות חזותיים אחרים של מבוא רחוב יפו
מוזאון המיסים – חידוש התצוגה והקמת המוזאון באתרו החדש בבניין כלל.
מיון ופרוגרמה לארכיון (עם מנהלת ואוצרת המוזיאון מירה דרור).
"העיר הנגלית לעין", "בית ביאליק" בתל אביב
ייעוץ מוזיאלי ותכני במיצב "תמונה באבן" – מסלול חוצות בשכונות בירושלים: אהל משה, אבן ישראל, כרם אברהם, ועוד (הפרויקט ביוזמת ובהפקת דבורה אבי דן, בית ווינר מרכז קהילתי לב העיר-ירושלים).
"ירושלים החדשה" - אמנים, ציונים וסוציאליסטים בירושלים של ראשית המאה העשרים, בית האמנים ירושלים, אפריל-מאי 2006
תערוכת קבע – תולדות הרפואה בירושלים המרכז הרפואי שערי צדק
"שדרות רוקח" ישראל רוקח ראש עיר עברית – מאי 2004
"אנשי עלייה שנייה" – דיוקנאות מארכיון יד בן-צבי בגלריה קמפוס חנקין בחולון.
"מצפה רביבים" – תחילת פרויקט מאי 2001 (טרם הושלם)
אוצרת אחראית במרכז לתולדות ירושלים בתקופת הבית הראשון, יד בן צבי
בית הרצל בחולדה (קק"ל) תצוגת חוץ ופנים – נפתח באוקטובר 2000
"כציפור בכלוב" על מסע סנחריב ליהודה והמצור האשורי על ירושלים, אריאל - המרכז לתולדות ירושלים בימי הבית הראשון, יד בן-צבי
מרכז מבקרים בקומראן (משרד התיירות) – נפתח ב-1998
"בעקבות אוצרות המקדש", אודות החפירות הארכאולוגיות בעיר דוד בראשית המאה ה-20, המרכז לתולדות ירושלים בימי הבית הראשון ביד בן-צבי.
תערוכת צילומים במרכז רפואי שערי צדק המתעדת את ההיסטוריה הרפואית של המוסד.
נירית שלו-כליפא (אוצרת ועורכת), ירושלים: גיליון רפואי, דברי ימי העיר בראי הרפואה והאמונה, יד בן –צבי ומוזיאון מגדל דוד, ירושלים, דצמבר 2014
נ שלו כליפא וד' גרוסמן (אוצרות ועורכות) חלומות ודיפלומטיה בארץ הקודש – קונסולים אמריקנים בירושלים במאה ה-19, יד בן-צבי, ירושלים, 2013
נירית שלו-כליפא (אוצרת ועורכת), המושל הראשון, רונלד סטורס, מושל ירושלים 1918 – 1926, ספר מאמרים, הוצאת מוזיאון א"י, תל אביב, 2010
נירית שלו-כליפא, סיפור - ציור, ציורי הקיר בירושלים, הוצאת משרד התיירות ועיריית י-ם, 2010
נירית שלו-כליפא, מטמוני הארץ, מוזיאונים קטנים, אוספים ותצוגות - הוצאת "מפה", תל אביב, 2006
נירית שלו-כליפא, אל גן נעול - סיורים במנזרי הארץ, הוצאת כנרת, תל אביב, 2005
נירית שלו-כליפא, נחלאות בלב עיר - לסייר עם יד בן צבי בירושלים - שכונות לב העיר ירושלים, בהוצאת יד בן צבי, ירושלים, 2003
נירי (בהונגרית: Nyíri) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם אוכלוסיית הכפר נמצאת בירידה שנים רבות מ-477 תושבים בשנת 1990 עד ל-403 תושבים בלבד בשנת 2023.
במהלך השנים חיו בכפר יהודים מעטים.
נירטורה (בהונגרית: Nyírtura) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג, בנפת נירג'האזה.
בתחילת המאה ה-13 הכפר היה רשום במרשם אורדיאה כיישוב מאוכלס.
הממצאים הארכאולוגיים החשובים שנמצאו בפאתי היישוב נשמרים במוזיאון שבנירג'האזה.
איננו יודעים דבר על ההיסטוריה של הכנסייה מימי הביניים, למרות העובדה שאנו רואים את שנת 1488 בשער הגותי המאוחר של הכנסייה.
הכפר קיבל את השם נירטורה רק בשנת 1898. מוקדם יותר, על פי מקורות זמינים, שמו מופיע כטורא, טורה, ומכונה לעיתים ואראליה.
יש מעט מקורות אותנטיים שבהם מוזכרת טורה באופן ספציפי.
בשנת 1222 נכתב מסמך בו רשום לראשונה רשמית השם טורה.
זוהי רשימת בדיקת האש של אורדיאה, בו אנו יכולים לקרוא לראשונה על אדם מכפר טורה, על בנשה דומונקוש בקשר לתביעה.
זה מאפיין גם את הנתונים שנמצאו במועד מאוחר יותר שהם נותרו כתיק רשמי של כל כמה הליכי בית המשפט.
כך גם, מכתב הענקה משנת 1318, מיום ה-19 בפברואר, לפיו קארוי הראשון, מלך הונגריה, העניק לאדייד קאלאי, ולבניו שימון ואישטוואן, חלקת אדמה בשם סלש במחוז סאבולץ' עבור נאמנותם, "חלקת סלש שגובלת באחוזה הנקראת טורא".
בשנת 1342 הורה השופט העליון פאל על חלוקת רכוש חדשה.
גם טורה נמצאת שוב בתעודה.
בשנות 1900, על פי המונוגרפיה של מחוז סאבולץ טורה הוא כפר קטן עם 150 בתים ו 973 תושבים.
סניף הדואר נמצא בניר-בוגדני, והטלגרף בקמצ'ה.
היו שתי אחוזות אצילים ליד הכפר קאלאי וסיץ'.
בשנת 1929 סיפק בלה מרטון גם נתונים על אזורי הגבול של הכפר בשמות המקומות של נירים (Nyírség).
המצב של אוכלוסיית הכפר נעשה קשה יותר ויותר.
רוב האנשים עסקו בחקלאות והתגוררו כאריסים חסרי כל.
הכנסייה ההקלוויניסטית: האנדרטה החשובה של הכפר הוקמה בשנת 1488 השנה מופיעה בשער המערבי של הכנסייה.
זוהי כנסייה גותית עם הרבה עמודים ותומכות.
הוא שימש את הקלוויניסטים מהמאה ה-16, כפי שמעידים כלי הכנסייה של המאה ה-17. הכנסייה עברה שיפוץ גדול בין 1821 ל־1833, אז פורקה החזית המערבית שלה, חלונותיה הורחבו, ומגדל העץ לשעבר הוקם מגדל בנוי מחומרי בניה מודרניים אז.
בקיר המערבי נבנה שער פנימי, הכנסייה היא אחת הדוגמאות הכפריות המשמעותיות ביותר של הסגנון הגותי המאוחר, עם קונסולות מעוטרות ועם סמליהם של הבונים.
תקרת העץ המקורית שלה פורקה גם היא.
קמרון האזור המקודש הוא ככל הנראה מהמאה ה-18. ריהוט הכנסייה משנת 1833.
האחוזה סיץ', מבנה שנחשב על ידי המקומיים כמנזר היא בסמוך לכנסייה.
במחצית השנייה של המאה ה-18, בנתה אותה משפחת סיץ' (Szűcs).
בניין בן קומת קרקע בלבד עם קמרון ומבנה בסגנון הבארוק ובו שורת מרתפים למטה.
החזית הראשית שלה הייתה במקור ארקדה בצורת קשת סל.
הוא הוסב לממגורה בסביבות 1900 והיא עדיין משמשת למטרה זו כיום.
אחוזת קאלאי-פופר לשעבר הוקמה על ידי משפחת קאלאי בשנת 1822. זה הפך לנחלתם של הפופרים בסוף המאה ה-19. בניין קלאסי חד-קומתי, שנבנה מחדש בראשית המאה העשרים ואז הוסב לבית תרבות.
יהודים חיו בנירטורה בזמנים שונים, במקום קיים בית קברות יהודי עתיק.
מיקשה סאבולצ'י (נולד בשם ויינשטיין) (נירטורה, 27 אוגוסט, 1857–1915) עיתונאי, הונגרי-יהודי עורך עיתונים, ממקימי העיתונאות היהודית ההונגרית.
הוא אביהם של בנצה סאבולצקי (1899–1973) אסתטיקן במוזיקה וכן של הסופר לאיוש סאבולצ'י (1889–1943).
נירנית ארנוידיאד (בסינדרין (כתיב אנגלי): "Nírnaeth Arnoediad", "קרב הדמעות לאין-מספר"), או "הקרב החמישי" הוא קרב בדיוני המתרחש בלגנדריום של טולקין.
על פי המסופר, קרב זה היה הקרב הגדול החמישי נגד מורגות, שהתקיים בעידן הראשון.
כמעט עשרים שנה אחרי תבוסתם של העלפים והאדין בדאגור בראגולך, הנולדור איבדו את אחיזתם על כל צפון בלריאנד והחזיקו רק במבצריהם בהיתלום, הימרינג ונרגותרונד.
גונדולין עדיין הייתה מוסתרת ועדיין לא ניתן היה לתקוף אותה.
עם זאת, מעשיהם של ברן ולותיין, שהביסו את סאורון בטול-אין-גאורהות ועקרו את הסילמריל מכתרו של מורגות באנגבנד, שכנעו את מייד'רוס שמורגות אינו בלתי מנוצח.
בשנת 468 לעידן הראשון, מיד'רוס החל לכונן ברית שקיווה שתהיה מסוגלת להפוך את פני המצב, ברית זו נודעה כאיחוד מיד'רוס.
בפיקודו של מיד'רוס הוזמנו כל עלפי בלריאנד, כמו גם אדין, גמדאים ובני מזרח שהגיעו לאחרונה, כדי להצטרף לצבא ולהילחם כנגד מורגות.
שבועת פאנור והמעשים הרעים שעשו בשמה בני פאנור כדי למלא אותה גרמו לפיחות כוחה של הברית אילולא היו עושים את אותם מעשים רעים.
אורודרת, אדון נרגותרונד, שנזכר במעשיהם של קלגורם וקורופין שהביאו בעקיפין למותו של אחיו, פינרוד פלגונד, לא שלח שום חיילים לברית.
עם זאת, בניגוד לרצונו של אורודרית, חבורה קטנה בפיקודו של גווינדור יצאה מנרגותרונד.
תקוותם הייתה לנקום את שבייתו של אחיו של גווינדור, גלמיר במהלך הדאגור בראגולך.
גרוע מכך, מדוריאת הגיעו רק מבלונג ובלג, שרצו לקחת חלק במעשים הגדולים שידעו שעתידים לבוא.
שכן תינגול, מלך דוריאת, החזיק ברשותו את ברן ולותיין את הסילמריל, ובניו של פאנור שלחו אליו דרישה מתנשאת להיכנע.
תינגול עם זאת, גם נעלב מהדרישה והחל להתאוות לסילמריל.
לפיכך, בניגוד לעצתו של מליין, הוא סירב לשלוח חיילים.
כתוצאה מכך, קלגורם וקורופין נשבעו בגלוי להשמיד את דוריאת אם יצאו מנצחים מהקרב מול מורגות.
לכן תינגול חיזק את סיורי המשמר שבגבולותיו ולא שלח שום חיילים לסייע למיד'רוס.
הברית חילקה את כוחה לשני אגפים נפרדים לתקיפת צבא אנגבנד.
תחת מיד'רוס במזרח נאספו שארית בני פאנור, עלפי ואנשי ההימרינג היו תחת פיקוד מיד'רוס ובור, אנשי אמון ארב תחת פיקוד קרנתיר ואולפנג, והגמדאים מנוגרוד ובלגוסט.
תחת פינגון במערב התקבצו העלפי ואנשי היתלום, העלפים של הפלס, הלדין מברתיל ואנשיו, הפלוגות שנשלחו מנרגותרונד ושני העלפים מדוריאת, בלג ומבלונג.
התוכנית הייתה שצבאו של מיד'רוס, הגדול יותר מבין השניים, יצעד בגלוי על פני אנפאוגלית ויוציא את הצבא הראשי של אנגבנד, ולאחר מכן צבא פינגון יתקוף מארד ותרין וימעך את צבאות מורגות בתנועת מלקחיים.
לאחר מכן יאטמו את דלתות אנגבנד, ובתקווה, ויסלקו את מורגוט מתחת לפני האדמה.
הצבא פינה תחילה את צפון בלריאנד ואת דורתוניון מאורקים, ואז התכנס לתקוף את אנגבנד.
עם זאת, התקפות אלה התריעו בפני מורגות על קיומו של הצבא, והוא חשב על תוכנית נגד.
למורגות נודע על תוכנית הקרב של האלדר ממרגליו, וביקש למנוע מכוחותיו של מיד'רוס להיפגש עם פינגון.
לשם כך הוא שלח כוח עצום משלו, כזה שכלל את גלאורונג ואת רוב הבלרוגים שלו, כדי להשמיד את צבא של מיד'רוס.
בסופו של דבר חייליו של פינגון התמקמו ביער למרגלות הרי ארד ותרין כדי להמתין לבוא כוחותיו של מיד'רוס, מבלי שידעו שהם הותקפו.
עם הגעת כוחותיו של פינגון לארד וותרין, עלו עשן ואש מהתנגורודרים והרי הברזל.
ופינגון החכם ידע אפוא שמורגות התוודע לכוחותיו, והספק החל ללבלב בו.
בדיוק באותו הרגע, טורגון הגיע במפתיע עם צבא בן עשרת אלפים גונדולינדרים אשר מגונדולין, והתקווה התחדשה בלב צבא העלפים.
בהיותו מודע הן למיקום כוחותיו של פינגון והן לאסטרטגיה שקיוו העלפים להוציא לפועל, שלח מורגות כוח גדול של אורקים מאנגבנד לפגוש בצבא פינגון.
למעשה, כוח זה לא היה אלא חלק קטן מהצבאות שהכין מורגות, ובסופו של דבר היה מעט יותר מפיתיון.
כי מורגות ייעד לכוח הפיתיון הזה להוציא את צבאו של פינגון ממסתור, ואז לתגבר אותו כאשר פינגון יבוא מהגבעות להילחמם איתו.
אבל פינגון, שהיה זהיר, התעלם מהקנטות האורקים והשאיר את כוחותיו מוסתרים.
כשראה זאת, קפטן האורקים שלח רוכבים עם שבויים.
איתם היה גלמיר, אחיו של גווינדור מנרגותרונד, שהאורקים עיורו אותו.
כדי להתגרות בצבא העלפים, הם עקרו את עיניו של גלמיר ואז הרגו אותו, תוך שהם מאיימים לעשות את אותו הדבר עם שאר שבויי העלפים שלהם.
לרוע המזל גווינדור עצמו היה בחזית הצבא, והוא היה עד לרצח האכזרי של אחיו.
מטורף מצער וזעם, הוא התפרע ותקף את האורקים שהרגו את אחיו והרג אותם, והצליח לחדור עמוק למרכז צבא האורקים.
כשראה שאי אפשר לרסן את חייליו, השמיע פינגון את תרועתו, והעביר את כל כוחו לקרב.
בהתקפה, תוכניות מורגות כמעט עלו בתוהו, שכן תחילת זעם נולדור היה כה מהיר ונורא, עד שצבא האורקים הושמד לפני שהיה ניתן לתגברו.
בחזית הקרב עמדו גווינדור ופלוגתו, וזעמם היה כה גדול עד שהם פרצו בשערי אנגבד והרגו את שומרי השערים ממש בחצרות אנגבנד.
נאמר כי מורגות רעד כשפלוגתו של גווינדור הלמה בשעריו, אך אז הוקפו בים של אויבים הם נלכדו בחצר, וכולם נהרגו למעט גווינדור שנלקח, מכיוון שפינגון לא יכול היה לעזרם.
ואז, מדלתות נסתרות רבות בתנגורודרים, מורגות שחרר את צבאו הראשי.
צבאו של פינגון נהדף מחומות אנגבנד באבידות גדולות.
אנשי ברתיל שהרכיבו את המאסף נהרגו כולם, יחד עם שרם הלדיר, אדון הלדין.
היום הרביעי לסכסוך היה תחילתו הרשמית של נירנית ארנודיאד, וכוחות פינגון המשיכו לסגת עם אבדותיהם.
אולם בתחילת היום החמישי הצטרף טורגון לכוחותיו של פינגון, שמנע מחייליו להסתער.
פלוגותיו של טורגון פרצו את קווי האויב ונפגשו יחד עם משמר פינגון יחד עם הורין בן גלדור.
בעזרתו של טורגון, כוחותיו של פינגון הצליחו להכות את צבא אנגבנד מספיק כדי להתחיל בנסיגה מסודרת.
עם זאת, אז מזל האלדר השתנה לרעה.
כי בזמן שצבאותיו של פינגון נלחמו בכוחותיו של מורגות במישורי אנפאולית, מיד'רוס הובס על ידי הצבאות ששלח מורגות כנגד צבאו.
כדי להחמיר את המצב, מיד'רוס נבגד על ידי אולפנג, אחד מבניו של אולדור הארור, שזימן כוח גדול של אנשי מזרח מהגבעות שמסביב לתקוף את צבא העלפים.
הצבא המזרחי היה מתמוטט לחלוטין, אלמלא הגבורה של הגמדאים מבלגוסט, כשהוא מתחמק מהבוגדנות הבלתי צפויה ומההתקפה המתמשכת של דרקוני מורגות.
כי באופן טבעי הם היו מסוגלים לעמוד באש של הדרקונים טוב יותר מהעלפים או מהאדין, ויתרה מכך הם לבשו מסכות ברזל טובות שהעניקו להם הגנה נוספת.
גמדאים אלה היוו את המאסף האחורי של הצבא המזרחי, ואפשרו לעלפים ולאדין הנותרים לברוח מהדרקונים.
אזגאל, מלך הגמדאים מבלגוסט, אסף את כוחותיו והקים טבעת סביב גלאורונג כדי להבריחו.
כזה היה כוחם ופתיחת ציריהם שאפילו עורו המשוריין של גלאורונג לא היה פגיע ממכותיהם.
זועם, גלאורונג הכה את אזגאל ודרך מעליו, אך בכוחו האחרון אזאגאל דקר בפגיון את בטנו של גלאורונג, והדרקון ברח מכאב.
איתו ברחו כל חיות מורגות.
בטקס חגיגי אספו הגמדאים את מנהיגם שנפל, ושכחו מהקרב, והם הצעידו את גופתו הביתה.
חמתם הייתה כה גדולה עד שאיש לא הטריד אותם.
ההקרבה שלהם אפשרה לכל שבעת בני פאנור להימלט, אם כי צבאם הובס והתפזר ברחבי אוסיריאנד.
לאחר שהביס את מיד'רוס, צבאו המזרחי של מורגות מיהר להצטרף לקרב כנגד כוחותיו של פינגון, והגיע כשכוחות העלפים החלו לסגת.
כאשר הם איגפו את העלפים הנסוגים, הגותמוג עצמו הגיע לשדה הקרב והעסיק את פינגון בקרב אחד על אחד.
פינגון הצליח להחזיק את עצמו נגד הקפטן העליון של אנגבנד עד שבלרוג אחר כרך את פינגון מאחור בשוט בוער.
באבחה אחת פיצל גותמוג את ראשו של פינגון בגרזן השחור שלו, ושדה הקרב אבד במהרה לחלוטין.
כשראה זאת, התחנן הורין בפני טורגון לחזור לגונדולין, ואמר למלך שהוא ואנשיו יחפו על נסיגת העלפים.
הואור, הורין ואנשי דור-לומין הנותרים הקימו אז חומה חיה מעבר לגדרות השרך, וקנו זמן לטורגון לברוח עם מרבית עלפי הצפון ששרדו.
לוחמי דור-לומין נהרגו עד לאדם האחרון, והואור נפל מת כשחץ מורעל בעינו.
לבסוף הורין נותר להילחם לבדו, כשהוא אוחז בגרזן הגדול של קפטן אורקים בשתי ידיו.
הוא הצליח להרוג שבעים מאויביו, כולל רבים משמרו של גותמוג, עד שנשבר גרזנו.
לאחר שלא היה חמוש, שבה אותו גותמוג ולקח אותו לאנגבנד.
אחרי הנירנית ארנוידיאד, נשברה התנגדותם של עלפי ואנשי בלריאנד למורגות.
ניצחונו של מורגות היה למעשה מוחלט, שכן הוא השמיד את כל אנשי היתלום ופיזר את בני פאנור מהימרינג.
אורקי מורגות הרסו את כל בלריאנד למעט דוריאת, שעדיין הייתה מוגנת על ידי מחגורת מליין, ולא ייחסו חשיבות לערי הפלס.
נרגותרונד חופשייה עודנה הייתה, אך מורגות לא הקדישה מחשבה אליה ולא לדוריאת, בידיעה ששתי ממלכות העלפים שנותרו אינן מהוות איום עליו.
מורגות בגד במשרתיו בני המזרח ודן אותם לעונש מוות בהיתלום, ואיתם החריב את אדמות בלריאנד הפוריות.
עם זאת, עדיין ידע פחד, כי טורגון, כיום המלך הגבוה של הנולדור לאחר מותו של פינגון בקרב, שרד, ומיקום עירו גונדולין עדיין לא היה ידוע למורגות.
בתקווה לגלות את מקום הימצאו של טורגון, זימן אליו מורגות את הורין וניסה לגלות ממנו את מיקומה של גונדולין.
אך הורין לעג למורגות וסירב לבגוד בטורגון.
מורגות הטיל אז קללה איומה עליו ועל קרובי משפחתו, וקשר את הורין לכיסא על תנגורדרים כדי לחזות בקללה המתגלה.
נירמגייש (בהונגרית: Nyírmeggyes) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם בנירמגייש נמצא מספר התושבים בירידה.
יהודים החלו ללהתיישב בנירמגייש במחצית השנייה של המאה ה-18 בעידודם של בעלי האחוזות באזור.
בזמן הקרע ביהדות הונגריה הצטרפה הקהילה לזרם האורתודוקסי.
ובמקום היו בית כנסת, חברה קדישא, "חדר", מקווה ובית קברות יהודי.
באפריל 1944 כמה שבועות לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה, הובלו יהודי נירמגייש לגטו במאטסלקה ומשם הוסעו למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי מלחמת העולם השנייה לא נתחדשו חיי הקהילה בנירמגייש.
נירלווה (בהונגרית: Nyírlövő) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בנירלווה מספר התושבים נמצא בירידה.
בנירלווה חיו יהודים בתקופות זמן שונות ומשנת 1867 היו כפופים לקהילת מאנדוק, יהודים רבים מהכפר נרצחו בשואת יהודי הונגריה.
נירטש (בהונגרית: Nyírtass) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון־מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בנירטש מספר התושבים נמצא בירידה.
יהודים החלו להתיישב בנירטש בתחילת המאה ה-18. הם התפרנסו מרוכלות בחוות ובכפרים הסמוכים.
במשך הזמן נעשו רוב הרוכלים לסוחרים ששיווקו את התוצרת החקלאית המקומית לעיר הבירה.
לאחר הקרע ביהדות הונגריה בעקבות חילוקי דעות בקונגרס יהודי הונגריה בדצמבר 1868 בין חרדים למשכילים, הצטרפה הקהילה לזרם האורתודוקסי.
בית הכנסת הראשון נבנה בשנת 1910. במקום היו "חדר" וישיבה גדולה.
בעיירה חיו ופועלו אדמו"רי שושלת חסידות טאהש.
בשנת 1963 הוקמה בקנדה "קריית טאהש" על ידי האדמו"ר רבי משולם פייש לאווי (השני), יליד העיירה.
בתקופת הטרור הלבן נעצרו הרב ופרנסי הקהילה והוכנסו למחנה הסגר, משם שוחררו כעבור כשבוע.
בעקבות חוקי ההפליה של ממשלת הונגריה ("החוקים היהודיים") משנת 1938 לא חודשו רישיונותיהם של בעלי בתי המרזח ובעלי המלאכה היהודים, וכל העסקים והאדמות שברשותם הופקעו.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה החלו גיוסי יהודים לפלוגות עבודה ובקיץ 1941 גויסו 40 גברים יהודים מנירטש לעבודות כפייה ועסקו בפינוי שדות מוקשים בחזית אוקראינה שבה לחמו ההונגרים לצד הגרמנים.
במרץ 1944 הוטל עוצר על יהודי נירטש ונגזר עליהם למסור כל דבר ערך שברשותם.
בסוף אפריל רוכזו כולם בבית הכנסת ומשם הועברו לגטו בקישווארדה ובסוף מאי 1944 שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
לאחר המלחמה חזרו מאושוויץ וממחנות העבודה כ-30 ניצולים בני הכפר.
הם מצאו את בניין בית הכנסת, את המקווה ואת בית העלמין הרוסים.
בתיהם היו תפוסים בידי נוצרים שנהגו כלפיהם בעוינות.
תוך זמן קצר עזבו היהודים את הכפר.
נירטלק (בהונגרית: Nyírtelek) היא עיר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בנירטלק מספר התושבים נמצא בירידה.
העיר הייתה חלק מנירג'האזה וכונתה בשם סרקוט (Sőrekút), ובשנת 1952 קיבלה עצמאות כעיר בפני עצמה.
ניריברון (בהונגרית: Nyíribrony) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בניריברון מספר התושבים נמצא בירידה.
בניריברון חיו יהודים בתקופות זמן שונות ומשנת 1885 היו יהודי הכפר משויכים לקהילת קמצ'ה.
רבים מיהודי ניריברון נרצחו בשואה.
ניריאקו (בהונגרית: Nyírjákó) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
יהודים הוזכרו לראשונה בניריאקו במפקד שנערך בשנת 1747. רובם עסקו במסחר ובחקלאות.
בזמן הקרע ביהדות הונגריה בעקבות חילוקי דעות בקונגרס יהודי הונגריה (בדצמבר 1868) בין חרדים למשכילים הצטרפה הקהילה לזרם האורתודוקסי.
במקום היו "חדר", מקווה, בית כנסת וחברה קדישא.
בתקופת הטרור הלבן נאשמו אחדים מראשי הקהילה בפעילות קומוניסטית, הובאו למחנה ריכוז והוצאו להורג לאחר עינויים.
בשנת 1940 נשלחו גברי ניריאקו עד גיל ששים לעבודות כפייה.
הם גויסו ככוח עזר לצבא ההונגרי, עם אזרחים הונגריים נוספים שהשלטונות לא רצו לגייס לשורות הצבא הלוחם.
במרץ 1944, עם כניסת הצבא הגרמני להונגריה, נצטוו היהודים להסתגר בבתיהם ולמסור את חפצי הערך שברשותם.
בתחילת מאי רוכזו יהודי המקום בחצר בית הכנסת, ומשם הוסעו בעגלות לקישווארדה.
בחג השבועות, סוף מאי 1944, הועלו כל יושבי הגיטו על קרונות משא והוסעו למחנה ההשמדה אושוויץ.
לאחר המלחמה חזרו לכפר אישה אחת ושני גברים ששרדו במחנות.
איכרים מסרו לניצולים את רכושם ואת רכוש קרוביהם שניספו.
מקרה זה היה חריג מאוד בקרב ניצולי בהונגריה.
החיים היהודיים במקום לא נתחדשו ובשנת 1947 הוכרזה הקהילה רשמית כמבוטלת.
נירמדה (בהונגרית: Nyírmada) היא עיר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג, שבצפון מזרח הונגריה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית נירמדה קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות, מ-1,465 תושבים בשנת 1991 עד 1,406 תושבים בשנת 2020.
יהודים החלו להתיישב בנירמדה באמצע המאה ה-19. רוב היהודים היו סוחרים וכמעט כל ענפי המסחר בעיירה היו בידיהם.
בבעלות יהודית היו טחנת קמח ובתי חרושת לסודה, למשקאות חריפים, לחומץ, לסבון ולכימיקלים.
כמו כן היו בין יהודי המקום בעלי מלאכה וכמה בעלי מקצועות חופשיים.
הקהילה היהודית החלה לפעול בשנת 1860, ובזמן הקרע ביהדות הונגריה בקונגרס יהודי הונגריה (1869,1868) הצטרפה לזרם האורתודוקסי.
לקהילה של העיר היו משויכים גם קהילות קטנות מהכפרים הסמוכים: בקטלוראנטהאזה, רוהוד, פוסטדובוש, יקו , א'ר, ואיה.
במקום פעלו חברה קדישא, אגודת נשים שטיפלה בחולים, חברת "גמילות חסדים", בית ספר יסודי, "תלמוד תורה" וישיבה.
וכן פעלו מקווה, רב, שמש ושוחט.
בדליקה שפרצה בעיר בשנת 1892 נשרפו בניין בית הכנסת ובניין בית הספר.
כעבור כמה שנים נבנו הבניינים מחדש.
יהודי נירמדה השתלבו בחיי החברה והתרבות של העיירה ובמלחמת העולם הראשונה התגייסו לצבא רבים מבני הקהילה, 17 מהם נפלו בקרבות.
מעמדם וזכויותיהם של יהודי הונגריה הוגבלו עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, כשממשלת הונגריה הפרו-גרמנית חוקקה בשנת 1938 את "החוקים היהודיים".
במרץ 1944, עם כניסת הצבא הגרמני להונגריה, נצטוו יהודי המקום לענוד את הטלאי הצהוב וב-19 באפריל 1944, רוכזו היהודים בבנייני בית המדרש ובית הכנסת ובתיהם הוחרמו.
בסוף אפריל הוסעו לגטו קישווארדה, וכעבור חודש שולחו למחנה ההשמדה בירקנאו הסמוך לאושוויץ.
הצעירים מביניהם הועברו למחנה הריכוז דכאו שבגרמניה.
לאחר המלחמה חזרו לנירמדה 40 ניצולים.
הם חידשו את חיי הקהילה, אך במהלך השנים נטשו את המקום, ובשנת 1957 כבר לא חיו בעיר יהודים.
נירטט (בהונגרית: Nyírtét) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית נירטט קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות, מ-1,111 תושבים בשנת 1990 עד 914 תושבים בשנת 2020.
יהודים חיו בנירטט בתקופות זמן שונות.
בשנת 1944 יהודי נירטט עם שאר יהודי הונגריה גורשו ונרצחו בשואה.
נירלוגוש (בהונגרית: Nyírlugos) היא עיר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית נירלוגוש קטנה עם השנים.
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין מאז המאה ה-13 והוא הפך לעיר בצורה רשמית בשנת 2005
יהודים התיישבו בנירלוגוש במחצית הראשונה של המאה ה-18. רובם עסקו במסחר זעיר, ומיעוטם במלאכה.
הקהילה התארגנה בראשית המאה ה-19 ובמקום קיים בית קברות יהודי
בזמן הקרע ביהדות הונגריה בעקבות חילוקי דעות בקונגרס יהודי הונגריה בדצמבר 1868 בין חרדים למשכילים, הצטרפה הקהילה לזרם האורתודוקסי.
באפריל 1944, כמה שבועות לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה, נצטוו היהודים להסתגר בבתיהם.
בלילה הועברו לנירג'האזה, ומחמת הצפיפות הועברו להאראנגוד (HARANGOD).
במאי הוחזרו לתחנת הרכבת של נירג'האזה, ומשם הוסעו למחנה ההשמדה אושוויץ.
בתום המלחמה חזרו לכפר רק כמה ניצולים מהמחנות לעבודות כפייה.
הם עזבו את המקום אחרי זמן קצר וחיי הקהילה לא נתחדשו.
בדף הקהילה ממפקד קהילות הונגריה כתבו התושבים שבקהילה חיים 30 חברים, נשארו בקהילה רק 3 גברים, ו-90 אחוז מהקהילה הם נשים וילדים, ורב המקום הוא קלמן פרידמן.
נירמיהאידי (בהונגרית: Nyírmihálydi) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
יהודים ראשונים התיישבו בנירמיהאידי במחצית הראשונה של המאה ה-18. רובם עסקו במסחר זעיר.
ובמקום היה בית קברות יהודי שעדיין קיים בכפר.
הקהילה התארגנה במחצית השנייה של המאה ה-19. בזמן הקרע ביהדות הונגריה בעקבות חילוקי דעות בקונגרס יהודי הונגריה בשנים 1869 ו-1868 בין חרדים למשכילים, הצטרפו יהודי המקום לזרם האורתודוקסי (שסרב לקבל עליו את תקנות הקונגרס).
אחרי מלחמת העולם הראשונה עקרו רבים מצעירי הקהילה לערים הגדולות ומספר היהודים במקום הלך ופחת.
בשנת 1942 נלקחו גברים יהודים מהכפר לעבודות כפייה ומשפחותיהם נותרו ללא מפרנס.
כל החנויות ובתי המלאכה בבעלות יהודים נסגרו.
באפריל 1944, כחודש אחרי כניסת הצבא הגרמני להונגריה, הועברו יהודי הכפר לגטו שהוקם בנירג'האזה, אך מחוסר מקום, הועברו ברגל לגטו האראנגוד (HARANGOD).
ב-22 במאי שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
בדף הקהילה ממפקד קהילות הונגריה כתבו התושבים שבקהילה חיים 43 חברים, ורב המקום הוא קיסיאל ליכטנשטיין רבה של בלקאן.
נירנברגר היא צורת שאלה, שהייתה נהוגה בישיבות אשכנז בסוף תקופת הראשונים ובתחילת תקופת האחרונים, כחלק משיטת החילוקים.
מקובל לשער שבישיבת נירנברג ובישיבת מהר"י ברונא ברגנסבורג התפתחה שיטת החילוקים, בשיטת לימוד זו מבארים את הגמרא בפלפולים חריפים ובחילוקים דקים.
כבר בדור אחריהם השל"ה התקיף את שיטה זו בטענתו שצורת לימוד זה אינו אמיתית ואין צורך בחידודים אלו, השל"ה סייג את דבריו .
לאחר תקופה, הגן החתם סופר על שיטה זו וטען ששיטה זו טובה בכדי להרגיל את התלמידים שלא לדמות דין לדין, ואכן בישיבת החתם סופר נהגו ללמוד ולהקשות קושיית דוגמת נירנברגר ורגנסבורגר.
כחלק משיטת החילוקים התפתחה צורת שאלה הנקראת "רגנסבורגר" ככל הנראה על שם ישיבת רגנסבורג, ו"נירנברגר" על שם ישיבת נירנבורג.
בגמרא מובא מחלוקת בין שני אמוראים, המקשן מביא ראיה לאחד האמוראים מברייתא, ולאחר מכן מביא ראיה מברייתא אחרת לצד השני, ועל כך קשה שלפני שמביא ראיה לאחד מהצדדים, יקשה לעצמו סתירה בין שתי הברייתות.
פרשנים שונים התקדמו לשלב נוסף: אם היה למקשן יישוב שמיישב את הסתירה באופן כה מוצלח, מדוע לא יישב באמצעותו את אותן שאלות שהעלה נגד החכמים שהותקפו על ידו.
וכך בגמרא בנזיר, רב מתיר לאדם לגלח את כל גופו ואף את בית השחי, לעומתו רבי יוחנן אוסר, המקשן מקשה על שניהם, כל אחד בתורו, מברייתות סותרות.
למקשן הייתה דעה שלישית מתווכת, שמתאימה לשתי המשניות אך חולקת על דעות שני בעלי המחלוקת, וכאן נפתח פלפול שלם, מהי אותה דעה.
"המקשן לא רצה להקשות הברייתות אהדדי כי כבר ידע תירוץ ב' של התרצן", אך על פי תירוץ זה לא מובן למה המקשן הקשה בפעם השנייה.
השל"ה כותב ש"אין שום דוחק בעיני" להגיד שלא היה מקשן אחד אלא שני מקשנים.
נירנברג הוא סרט קולנוע רוסי מאת הבמאי הרוסי ניקולאי לבדב אודות משפטי נירנברג.
התסריט מבוסס על ספרו של אלכסנדר זוויאגינצב "נצחיים לנצח" (На веки вечные).
בסרט מככבים סרגיי בזרוקוב, ליובוב אקסיונובה, יבגני מירונוב, איגור פטרנקו ואחרים.
צוות בינלאומי עבד על הסרט ונטלו בו חלק אנשי מקצוע מרוסיה, אוסטריה, גרמניה, בריטניה וצרפת.
עוד בשנת 2018 נודע כי נסטסיה קינסקי ומיכלינה אולשנסקיה הודיעו על רצונן להשתתף בצילומים.
הסרט תוכנן לצאת להקרנות מסחריות ב-24 בנובמבר 2022. אך הפצתו נדחתה.
הקרנת הבכורה נערכה במוסקבה ב-20 בפברואר 2023, והוא יצא לאקרנים במרץ 2023.
הסרט מבוסס על ספר שכתב אלכסנדר זוויאגינצב.
עורך דין סובייטי-רוסי, משפטן ידוע ששימש כסגן התובע הכללי של רוסיה (2000–2016) ומזכיר איגוד הסופרים של הפדרציה הרוסית.
הוא גם מחזאי, תסריטאי וקולנוען.
במשך יותר מארבעים שנה הוא עבד בפרקליטות, בפרט, פיקח על סוגיות היחסים בין משרד התובע של הפדרציה הרוסית לבין הציבור והתקשורת.
פרסם מאות מאמרים ועשרות סרטים, סרטים דוקומנטריים וספרים בדיוניים.
ידוע במיוחד בכתביו אודות בית הדין הבינלאומי בנירנברג עליהם התבסס הסרט.
שנת 1945. שישה חודשים לאחר כניעת גרמניה הנאצית, מתחיל משפטם של פושעי המלחמה הנאצים.
בית הדין הצבאי הבינלאומי מתחיל לעבוד בנירנברג.
המשפט, שלימים ייקרא משפט המאה, מושך אליו מספר עצום של אנשים מכל רחבי העולם: העיר מוצפת בעיתונאים, עורכי דין, מתורגמנים, עדים ומשתתפים ועובדים רבים במשפט.
בין המגיעים לנירנברג לעבוד במשפט הוא איגור וולגין.
הוא צעיר, אבל עבר את המלחמה, יש לו פרסים, הוא דובר כמה שפות זרות ומיועד לשמש כמתורגמן של המשלחת הסובייטית בראשות הקולונל מיגאצ'ב.
ברחובות נירנברג וולגין פוגש נערה רוסייה צעירה בשם לנה.
יחסיהם המתהווים יעברו ניסויים רבים, אבל אהבה היא הדבר היחיד שתוכל להציל את העולם מדה-הומניזציה.
סרגיי בזרוקוב - רומן רודנקו
קרסטן ניורגורד - הרמן גרינג
אלכסיי סיניי - אסיר יהודי
הפרויקט הוכרז בסוף 2018 על ידי משרד התרבות של רוסיה ומי שאז עמד בראשו, השר ולדימיר מדינסקי.
הוא קבע שהנושא של משפטי נירנברג "הופרט על ידי ארצות הברית", ולכן יש צורך לעשות סרט רוסי בנושא זה לרגל יום השנה ה-75 לניצחון במלחמה.
הסרט הופק על ידי אלמירה איינולובה.
לדבריה, "הסרט יתבסס על עובדות ומסמכים היסטוריים לא ידועים עד לא מזמן שקיבלו היסטוריונים ועיתונאים ישירות ממשתתפי ועדי משפטי נירנברג", כשהמשימה העיקרית היא "להפוך ידע היסטורי אובייקטיבי לפופולרי".
בשנת 2019, נודע שהתסריט של הסרט שונה באופן רציני.
בהפקה היו מעורבים שחקנים זרים ובשל הצורך לצלם מחוץ לרוסיה, הדבר הוביל לעלייה בעלויות ההפקה: על פי הדיווחים, ראש הממשלה דמיטרי מדבדב אישר הקצאת 200 מיליון רובל נוספים מקרן העתודה של המדינה.
ניקיטה מיכאלקוב, אוליבר סטון הוכרזו כמועמדים לביים, אך בסופו של דבר ניקולאי לבדב נשכר לביים את הסרט.
הצילומים היו אמורים להתחיל באביב 2020 בצ'כיה.
אך הם נדחו עקב מגפת הקורונה והחלו באפריל 2021 בפראג ונמשכו ביוני אותה שנה באולפני מוספילם.
במקור הקרנת הבכורה של הסרט תוכננה לשנת 2021, אך בסתיו 2021, עדיין נמשכה העבודה על הסרט.
לצורך צילומי הסרט במוספילם, שוחזר אולם בית המשפט של היכל הצדק בנירנברג בגודל מלא (330 מ"ר).
המתחם המעוטר "אולם 600" יועבר לפארק פטריוט במוסקבה לשימוש מוזיאון הצבא ליצירה היסטורית וחינוכית.
נירית טקלה (נולדה ב-1985) היא אמנית ישראלית, מהאמניות הבולטות בדור הצעיר של אמני ישראל, ובפרט אמניות ואמנים יוצאי אתיופיה הפועלים בישראל.
זוכת פרס האמן הצעיר מטעם משרד התרבות והספורט, לשנת 2019. ציוריה נרכשו בין היתר על ידי מוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב ועל ידי אספנים בולטים בישראל ובעולם.
טקלה נולדה בכפר קונזלה שבאתיופיה.
אביה היה חקלאי שעסק גם באריגת בדים ואמה יצרה בבית סלים צבעוניים קלועים מקש.
בגיל שש עלתה עם משפחתה לישראל במסגרת מבצע שלמה, ושוכנה במרכז קליטה ברחובות.
לאחר כשנה עברה עם משפחתה לאופקים.
היא למדה בבית ספר יסודי ממלכתי־דתי ובתיכון למדה באולפנה לבנות בהתנחלות עפרה.
כשהשתחררה מהשירות הצבאי עבדה כשנה וחצי במפעל לייצור שבבים ביבנה.
בשנת 2011 החלה את לימודיה בשנקר וב-2015 סיימה אותם בהצטיינות.
בתערוכת הגמר שלה בשנקר הציגה טקלה חמישה ציורים גדולים (2.50 על 1.80).
ארבעה מהם נרכשו מיידית בידי אספן האמנות סרג' תירוש.
במקביל זכתה למלגת יצירה מידי אספן אחר.
ב-2017 זכתה ב"פרס הפטיש" של סותבי'ס בחממת האמנים הצעירים ביריד האמנות "צבע טרי", על ציורה "שבת אחרי תפילה".
הייתה זאת הפעם הראשונה שפרס זה הוענק ליצירת אמנות שהיא ציור.
בנימוקי השופטים נכתב: "נירית טקלה קושרת את הביוגרפיה הפרטית של משפחתה וסיפור מאבקי העדה האתיופית לציור מרגש ורב הבעה.
ציוריה הם פואטיים וסימבוליים, תוך שימוש מדויק בשפה אישית שפיתחה של צבע וקומפוזיציה".
בהמשך נמכרה היצירה במכירה פומבית בינלאומית של סותבי'ס.
ב-2018 השתתפה בתוכנית שהות־אמן באדיס אבבה, אתיופיה שם עבדה ויצרה במשך חודשיים.
בשנת 2019 זכתה בפרס האמן הצעיר מטעם משרד התרבות והספורט.
בשנת 2023 נערכה במוזיאון הנגב לאמנות התערוכה נירית טקלה: כרומטיק, תערוכת יחיד מוזיאלית ראשונה לאמנית שאצר רון ברטוש.
התערוכה וקטלוג התערוכה שנלווה לה, הציגו מבט מקיף על העשור הראשון ליצירתה של טקלה.
טקלה מתגוררת ויוצרת בתל אביב.
טקלה מרבה לתאר בעבודותיה את הסביבה וחיי העדה האתיופית בישראל.
בציוריה היא מציגה את המסורת של העדה במקביל לשינויי הזמן החלים עליה ואת השתלבותה של העדה ושלה כאמנית בישראל.
האמנות שלה מבטאת השלמה עם מקומה בחברה הישראלית לצד ביקורת והתרסה כנגד החברה הישראלית ויחסיה לעדה האתיופית.
עבור טקלה, אמנות כמו מדיות חזותיות אחרות היא כלי תקשורת שמאפשר לה הזדמנות לספר את הסיפור מנקודת המבט שלה כדי להרחיב את ייצוג דמותו של האתיופי.
בספר התערוכה נירית טקלה: כרומטיק סיכם רון ברטוש את מאמרו וכתב כי "טקלה, כמו אמניות ואמנים נוספים מקהילת ביתא ישראל, מנסחת בעת הזו את אופני הייצוג של שחורוּת ואת הופעתו הרבגונית של העור הכהה – נתיב חדש בדברי ימיה של האמנות בישראל."
טקלה יוצרת עבודות גדולות ממדים עם דמויות פיסוליות כהות־עור.
סגנון ציוריה הוא פיגורטיבי-מופשט ומושפע מדמויותיו הפיסוליות של מיכלאנג'לו, צבעיו של דייוויד הוקני וציוריו של דייגו ריברה.
בציוריה היא משלבת צללים כהים ומעברי גוונים המעניקים דינמיות ונפח לדמויות.
היא בריאיון למגזין טאבלט אמרה "כשאני מציירת, אני בונה את התמונה בצבעים שונים מה שיוצר איכות פיסולית בתוך הציור הדו־ממדי.
בציורים שלי קיים מתח בין הדו־ממד לתלת מימד ומתח בין המופשט לפיגורטיבי".
היא עוסקת בנושאים הקרובים אליה בהם סיפורי מהתרבות האתיופית, הווי ואורח החיים הקהילתי והעכשווי ובאירועים אקטואליים שמסעירים את הקהילה בישראל.
נושאים כמו מגדר, גזע, שייכות, זהות ולאום מקבלים ביטוי נרחב בעבודותיה.
ביצירתה היא מבקשת לתת נראות לאנשי הקהילה שלה.
הבחירה לצייר על משטחים גדולים מאפשרת לה לצייר בתנועה רחבה, גדולה ומשוחררת.
מרחב הבד ואופן הפעולה משקפים את תפיסתה על עוצמת הקהילה "הגודל מבטא חוזק, הירואיות, שריריות כמו בריאליזם הסוציאליסטי".
טקלה מבקשת לראות את הקהילה שלה באור זה בניגוד לאופן שבו היא מוצגת לעיתים בתקשורת, ולאתגר את העוולות שעמן מתמודדים אתיופים רבים, בין אם קשורים לדת או למשטרה.
היצירה "ללא כותרת" ("הכאת החייל הישראלי"), (2015) עוסקת באלימות המשטרתית שהופנתה כלפי החייל דמאס פיקדה באותה שנה והציתה את מחאת יוצאי אתיופיה.
בסגנון וירטואוזי של מיני צללים כהים ומעברי גוונים בונה טקלה את הדינמיות והנפחיות של הדמויות, תוך שהיא מנכיחה את מערך הכוחות הלא־שוויוני שמתקיים בין נציגי הממסד הלבנים ובין האזרח השחור שמרותק לרצפה על ידם, בגדיו נקרעים מעליו הלך המאבק וההתנגדות למעצר.
הכוחות השונים של הגברים בציור מתערבלים במעגליות ויוצרים תנועה אליפטית סגורה שאין ממנה אין מוצא.
בציור "צדק ליוסף סלמסה" משנת 2016, מתואר יוסף סלמסה, צעיר ישראלי ממוצא 'ביתא ישראל', שתקיפת המשטרה הביאה למותו.
הציור מציג את פניו בפרופיל.
תנוחת הישיבה שלו היא בהשראת ציור של פרעה שראתה טקלה בתערוכה במוזיאון ישראל.
סלמסה מתואר עם חזה זקוף וצוואר מורם כדי להעביר מסר שהוא חף מפשע וידיו בתנוחת X, סמל מחאה המשמש את יהודי אתיופיה נגד אלימות משטרתית על אזרחים כהי עור.
דמותו של יוסף סלמסה הפכה לסמל של עוול משטרתי כלפי העם הישראלי-אתיופי.
בציור "מקווה" (2016) עוסקת טקלה ביחסה של הרבנות בישראל לקהילת 'ביתא ישראל' באתיופיה והגיור הכפוי שנאלצו לעבור.
בציור מתארת טקלה את ההשפלה שחוו הנשים שנאלצו לטבול בטקס המקווה במסגרת גיורן, אף על פי שחיו כיהודיות אורתודוקסיות באתיופיה וקיימו את כל המצוות, מפשוטות ועד חמורות, כולל מקווה.
הציור מבוסס על עדות אישית של אישה שעלתה לארץ בשנת 1984. היא תיארה את ההשפלה הכפולה שחשה כשאולצה לעבור את המקווה, כשרק שמלה לבנה שקופה שנצמדה לגופה הרטוב מכסה אותה אל מול המבט הדתי שבחן את גופה השחור.
היצירה נרכשה ב-2016 על ידי מוזיאון ישראל.
בציור "דם תרומותנו" (2018) טיפלה טקלה בפרשת סירוב קבלת תרומות דם מהקהילה האתיופית שהסעירה את הקהילה והמדינה.
"ציירתי נשים שאוגרות בכלי טיפות דם שזולגות מהשמים.
זה מבטא מבחינתי עוצמה, יכולות להתחזק ולצעוד קדימה" היא אומרת.
היצירה "פירמידה אנושית" הושפעה מהמקרה של "אתנה מפורטלנד" כאשר באחת ההפגנות של Black Lives Matter בארצות הברית חשפה אחת המפגינות את גופה העירום אל מול כוחות פדרליים צבאיים, ומספר ימים לאחר מכן בישראל כאשר אישה חשופת שדיים טיפסה על פסל המנורה המוצב ליד הכנסת.
בציור מתארת טקלה פירמידה אנושית של גברים ומעליהם שוכבת דמות אישה חשופת חזה, נטולת צבע גוף ועל חזה מוטבע המשפט 'אמנות או למות' בעברית, סיסמה פופולרית בסצנת האמנות הישראלית, המבטאת את חשיבותה של האמנות ואת כוחה של יְצִירָתִיוּת.
טקלה ביקשה להתייחס לשתי פעולות המחאה של הנשים ובחרה להשתמש בדמות האישה בגוון עור שמזכיר פסל שיש.
2023 - נירית טקלה: כרומטיק, מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע.
2019 - גלריה חזי כהן, תל אביב, שלוש צפיות, אוצרות: חגית פלג רותם ושולמית נוס
2014, "בוא לבת-ים" תערוכה קבוצתית במוזיאון בית ריבק בבת-ים.
אוצר לארי אברמסון ויהושע סימון.
2016, מוזיאון ישראל, ירושלים, זום 2016: אמנים ישראלים צעירים – תערוכה קבוצתית.
אוצרות: גילה לימון, טל בכלר תמנע זליגמן.
2016, מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע, מחנה ציור 2016 פעילים – תערוכה קבוצתית.
אוצרים: דליה מנור ודוד וקשטיין.
2017, צבע טרי, היריד לאמנות עכשווית, תל אביב, חממת האמנים – תערוכה קבוצתית, 4 ינואר–28 מרץ 2017
2017, צבע טרי, היריד לאמנות עכשווית, תל אביב, שוות – תערוכה קבוצתית.
אוצרות: שירלי ברוזה וקרן ברוזה, 4 ינואר – 28 מרץ 2017