tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מלבד פיתוחו וניהולו של המוזיאון לעתיקות תל אביב-יפו, הסקרים, חפירות ההצלה והחפירות היזומות באזור תל אביב-יפו, הוליכוהו מחקריו גם מחוץ לאזור תל אביב-יפו – למן המעקב אחר תחומי תפוצתה ומקורותיה של התרבות הכלקוליתית הקדומה, שאותה זיהה לראשונה באתר ואדי רבה ליד ראש העין.
התרבות נמצאה מתחת לשכבה כלקולית ע'סולית; קפלן כינה את התרבות בשם "תרבות ואדי רבה" (חלק מהחוקרים מיחסים תרבות זאת לנאולית קרמי מאוחר).
דרך חפירותיו בתלוליות בטש שבנחל שורק, עבור בשרידי התרבות הירמוכית אותה זיהה באתר חמדיה ו'גבעת רחוב הבשן' בתל אביב ועד למרגלות תל אבל בית מעכה שליד כפר גלעדי.
מחקריו על ביצוריה של יפו הביאו את קפלן לחפור בסוללות העפר מתקופות הברזל והברונזה ביבנה-ים ובאשדוד-ים ולגבש תפיסה כוללת על הביצורים של תקופת הברונזה התיכונה ומקורותיה.
קפלן נמנה עם דור הארכאולוגים אשר בעקבות תגליותיהם באתרים מתקופות שונות התמודדו בהתלהבות עם מגוון רחב של נושאים שנקרו בדרכם.
כך, למשל, תרם לגאוגרפיה ההיסטורית של ההתיישבות היהודית והשומרונית במישור החוף בתקופה הרומית הביזנטית ולידיעותינו על תולדות הבנייה בתקופה המוסלמית ברמלה.
קפלן נפטר ב-1989, בגיל 77. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
אלמנתו, חיה לבית ריטר, נפטרה בשנת 2000.
בני הזוג היו הורים לבת יחידה, דינה בר-לב.
עיזבונם של יעקב קפלן וחיה ריטר-קפלן שמור בארכיון רשות העתיקות.
על שמו נקרא רחוב ביפו בשנת 2012.
עין אל-ג'רבה: שרידים כאלקוליתיים בעמק יזרעאל, תל אביב–יפו: חמו"ל, תשכ"ט.
שתי קבוצות של כלי חרס מן המאה ה-א לספה"נ מיפו וסביבתה, פרסומי המוזיאון לעתיקות תל אביב-יפו, א, תל אביב – יפו: המוזיאון לעתיקות תל אביב-יפו, תשכ"ד.
אלמנטים מיסופוטאמיים בתרבות של תקופת הברונזה התיכונה II בארץ-ישראל, תל אביב – יפו: מוזיאון הארץ, תש"ל.
ביצורי תקופת הברונזה התיכונה II בארץ ישראל, פרסומי המוזיאון לעתיקות תל אביב-יפו, 4, תל אביב – יפו: [חמו"ל], תשל"ב.
ישובי התקופה הנאוליתית והכאלקוליתית בתל אביב והסביבה, עבודת דוקטור, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשי"ד-1954 – תשי"ח-1958.
הארכאולוגיה וההיסטוריה של תל אביב-יפו: מהימים הקדומים ביותר עד התקופה הערבית, תל אביב: מסדה, 1959.
מוזיאון יפו: המוזיאון להיסטוריה הקדומה של תל אביב-יפו, תל אביב: מוזאון יפו, תש"ך-1959.
יעקב קְליבָּנוֹב היה עורך דין, ממנהיגי ציוני רוסיה ואיש ציבור ישראלי, וחבר הכנסת.
יעקב קליבנוב נולד בשנת 1887 בחולופניץ שבפלך מינסק של האימפריה הרוסית (ברוסיה הלבנה, אז בתחום המושב היהודי) לראובן קליבנוב ושושנה (ריזה) לבית ליפשיץ, משפחה ציונית.
אביו היה מורה עברי ופעיל ציוני, ממייסדי ה"חדר המתוקן" בעיר רומני.
בילדותו למד בחדר, ולאחר סיום לימודיו התיכוניים הוסמך למשפטים באוניברסיטת סנקט פטרבורג (1912).
החל בשנת 1905 היה פעיל בתנועה הציונית, תחילה כפעיל אגודת הנוער הציוני "התחייה" (1905–1910) וחבר אגודת "חובבי שפת העבר", ולאחר מכן כמזכיר ההסתדרות הציונית ברוסיה.
מטעם ההסתדרות הציונית שימש כציר לקונגרס הציוני, משנת 1913 ואילך.
בשנים 1907–1920 שימש קליבנוב גם כעורך העיתון היהודי בשפה הרוסית "ראזסוויט" ('השחר').
בשנת 1918 נישא ליהודית (לוּדָה) גולדברג, בת יצחק ליב גולדברג ("הנדיב הלא ידוע").
קליבנוב היה בין מייסדי קריית מוצקין ליד חיפה, אך התגורר בנחלת גולדברג במרכז הכרמל.
בשנת 1921 עלה קליבנוב לארץ ישראל.
לצד עבודתו בעריכת דין החל ליטול חלק בפעילות ציבורית, נמנה עם מייסדי קריית מוצקין ונבחר לוועד הקהילה בחיפה.
עם קום המדינה נבחר מטעם הציונים הכלליים לכהן בכנסת הראשונה והשנייה.
לכנסת השלישית הושבע בשנת 1957 במקומו של חיים אריאב.
בכל תקופת כהונתו היה חבר ועדת חוקה, חוק ומשפט.
באוגוסט 1958 היה חבר בוועדת החקירה לחקירת מרד האסירים בכלא שטה.
אחיו הצעיר ירוחם קליבנוב היה ממייסדי דגניה א'.
אחותו הייתה שולמית קליבנוב, פעילה מרכזית בארגון ההגנה ובמועצת הפועלות וחלוצה בתחום החינוך בישראל.
בשנת 1960 זכה קליבנוב באזרחות לשם כבוד בעיר לחיפה.
על שמו נקרא רחוב בעיר חיפה ובקריית מוצקין.
יעקב ג'רי קירשן (8 במרץ 1938 – 14 באפריל 2025) היה אמן, מאייר ומחבר ספרי קומיקס ישראלי.
יעקב ג'רי קירשן נולד בברוקלין, ניו יורק.
עד עלייתו ארצה ב-1971 השתמש בשמו הלועזי ג'רי קירשן, ועם עלייתו עבר להשתמש בשמו העברי גם ביצירותיו באנגלית.
את השכלתו האמנותית רכש במכללה בקווינס, אותה סיים בשנת 1961.
בשנת 1968 החל קירשן בפעילות פוליטית כנגד מלחמת וייטנאם.
בשנת 1971 לאחר שהיה מאייר רישומונים בעיתון פלייבוי, עלה לישראל וכאמור החל להשתמש בשמו יעקב גם בפרסומים אנגליים.
בשנת 1973 החל לפרסם את רצועת הקומיקס "Dry Bones" בעיתון ג'רוזלם פוסט.
הרצועה, ששמה מתייחס אל "חזון העצמות היבשות", היוותה את רצועת הקומיקס הפוליטי הראשון שפורסמה בישראל.
הרצועה מופצת גם בסינדיקט בינלאומי לעיתונים כהניו יורק טיימס, טיים מגזין ואחרים.
הרצועה מפורסמת בקביעות בכארבעים עיתונים בארצות הברית וקנדה.
בנוסף, הקים קירשן חברה בשם "LKP Ltd." שעוסקת בעיצוב משחקי מחשב.
בשנת 1993, יצא לאור הרומן הגרפי שלו "Trees …the Green Testament" ובשנת 2010 פרסם מאמר שכותרתו המתורגמת: "ממטיקה ופיזור ויראלי של 'איורים מוצפנים' ברישומונים פוליטיים בהוצאת אוניברסיטת ייל.
המאמר דן בהיבטים האנטישמיים של פרסומי קומיקס פוליטיים, בעיתונות הנאצית, הקומוניסטית ובעיתונות העולמית בימינו.
2009 - "אמן הבית", המרכז הבינלאומי לחקר אנטישמיות וגזענות (YIISA) אוניברסיטת ייל, ארצות הברית
2011 -פרס עיפרון הזהב, המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס, חולון
קנר נולד בעיירה הפולנית פשמישל ולמד ב"חדר" מגיל שלוש.
בגיל 13 הצטרף כחניך לתנועת הנוער "גורדוניה", בה למד עברית וחונך לאהבת ארץ ישראל ועלייה.
במסגרת התנועה היה מדריך לעברית, טיולים ומרצה חוץ.
לאחר מספר שנים היה למזכיר התנועה ובהמשך היה ראש התנועה.
בגיל 18 יצא להכשרה לעלייה, ובגיל 20, בשנת 1932, עלה לארץ ישראל למרות התנגדות אביו.
לאחר עלייתו ארצה, הצטרף לחברי גורדוניה בכפר אהרון ליד נס ציונה, שם עבד בעבודת בנין.
בדיוני הקבוצה הסתבר כי רק חלק קטן היו בעלי תפקידים.
לאחר שקנר נכשל לשנות את המצב, עזב את הקבוצה ועבר לתל אביב.
בעיר מצא קנר עבודה תחילה כמסגר, ולאחר מכן בקבוצה קבלנית אשר עסקה בהקמת רשת ההשקיה בפרדסים בוואדי חווארי שבקרבת אבן יהודה.
לאחר שחלה בקדחת, חזר לתל אביב, החל לעבוד בבניין והתקדם להיות קבלן משנה.
בו בזמן פנו אליו חברי ההגנה להתגייס למשטרת תל אביב.
תחילה התנגד קנר לעבור למשטרה, אך לבסוף שוכנע והתגייס למשטרה בשנת 1934. בתום הגיוס שהה קנר כחמישה חדשים בבית ספר לשוטרים בירושלים, ואחר כך חזר לשרת בתל אביב.
בתל אביב החל קנר לעבוד לצד יומנאי עקב שליטתו הטובה בעברית.
במקביל למד קנר גם אנגלית וערבית.
כמו כן שירת במשטרת היישובים העבריים כשוטר מקוף בצפון תל אביב.
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה, עבר ליחידה שפעלה בחסות הבולשת הבריטית בפעילות נגד ריגול של גרמניה הנאצית בשטח ארץ ישראל.
המשרד בו שירת קנר הכניס גם יכולות האזנה לשיחות טלפון, וקנר הדליף לארגון ה"הגנה" מידע.
קנר התפטר מהמשטרה בשנת 1944 למרות הפצרותיו של מפקד המחוז הבריטי, שימשיך לשרת במשטרה ויקבל דרגות קצונה.
קנר החל לעבוד בעסק סיטונאי עם שותפים.
ב-1947 הציעו לקנר לנהל את המשרד לפליטי השואה בתל אביב.
עם קום המדינה, גויס למשטרת ישראל, ומונה ביוני 1948 לאחראי מדור הבילוש.
לאחר קום המדינה עמד קנר בראש מחלקת הבילוש של מחוז תל אביב.
בספטמבר 1949 הושעה מתפקידו על ידי שר המשטרה למשך שלושה חודשים בעקבות ממצאי ועדת חקירה שמצאה כי היה מעורב בהריגתו של חבר המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה, סיומה מירוניאנסקי, בשנת 1941. בשנת 1950 זוכה מחשד הכאתם של שני תושבי רחובות שנעצרו והוכו על ידי שוטרים בלתי מזוהים.
ביולי 1950 הועלה מדרגת מפקח ראשון לדרגת עוזר מפקח מחוזי.
בהמשך שירותו היה מפקד הנפה הצפונית במחוז, מפקד הנפה הדרומית במחוז, וסגן מפקד המחוז (שהיה אז עמוס בן-גוריון).
בעת פרשת "שורת המתנדבים" הוזכר שמו כשותפו של בן-גוריון בחברת "כורים".
בשנת 1959 הועלה לדרגת ניצב משנה.
לאחר פרישתו של בן-גוריון מפיקוד המחוז (1963) מונה כמחליפו והועלה לדרגת ניצב.
שימש כמפקד מחוז תל אביב במשך כחמש וחצי שנים, עד פרישתו לגמלאות בשנת 1969. בספטמבר 1968 עסק המחוז בחקירת הפיצוץ שאירע בתחנה המרכזית הישנה בתל אביב, בעקבותיו הגן קנר בגופו על ערבי ששהה במקום והיה מטרה להתנכלויות.
בשנת 1965 היה מעורב בתאונת דרכים וגרם לפציעת הולך רגל.
קנר סיים את השירות במשטרת ישראל ב-1 ביולי 1969 בתפקיד מפקד משטרת מחוז תל אביב בדרגת ניצב לאחר שסירב לקבל על עצמו את מינוי מפכ"ל המשטרה אשר הוצע לו.
לאחר סיום עבודתו במשטרת ישראל, קיבל הצעה מעיריית תל אביב לארגן את הפיקוח העירוני בעיר.
קנר ארגן קורס לשפה העברית, וקורס נוסף ללימוד החוק וללימוד פקחים.
לאחר שהחל לעשות סדר בשוק הסיטונאי, הוטמנה בביתו פצצה שהתפוצצה ללא נפגעים.
בגלל הפצצה האריכו לקנר את החוזה לשנה וחצי נוספים.
כאשר סיים קנר את עבודתו כמנהל אגף הפיקוח בתל אביב, הקים משרד חקירות פרטי בשם "מודיעין כללי".
קנר ניהל את המשרד עד גיל 80. לאחר היציאה לגמלאות המשיך להיות פעיל בהסתדרות הגמלאים של גבעתיים.
קנר נפטר ב-22 באוגוסט 1995 ונטמן בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
יעקב קְלַצְקין (קלאצקין; 3 באוקטובר 1882, ברזה קרטוסקה, פלך גרודנו, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) – 26 במרץ 1948, וֵוֵה, שווייץ) היה פילוסוף יהודי שפינוזיסט, פעיל ציוני, מו"ל, עורך ופובליציסט המעורה בחיי הרוח של התקופה.
ערך את ביטאון התנועה הציונית די ולט, ייסד (עם נחום גולדמן) את הוצאת הספרים "אשכול" והיה עורכה הראשי של אנציקלופדיה יודאיקה.
אייזיק רמבה כתב עליו: "עד עלות היטלר לשלטון הוא היה מן האישים המפורסמים ביותר בקרב היהדות במערב אירופה, והשפעתו התפשטה על פני חוגי האינטליגנציה הלאומית בעולם כולו".
לקראת סוף המאה ה-19, בגיל 15 בלבד, נסע מערבה לגרמניה ורכש את השכלתו באוניברסיטת מרבורג, אצל הפילוסוף היהודי הרמן כהן.
ב-1903, בגיל 20, נסע לקונגרס הציוני העולמי בבזל, הוקסם מדברי תיאודור הרצל, והפך לציוני נלהב.
מאז התחיל לפרסם בעיתונות מאמרים ציוניים, ובין השנים 1909–1911 ערך את ביטאון התנועה הציונית בגרמניה, Die Welt, ועבד בקרן הקיימת לישראל עד שנת 1915.
בגיל שלושים סיים את לימודי הדוקטורט.
בשנת 1915 היגר לשווייץ, והתחיל לפתח את הגותו הפילוסופית.
אחרי מלחמת העולם הראשונה שב לגרמניה, והתגורר בברלין, שם ייסד יחד עם נחום גולדמן בית הוצאה לאור "אשכול", שבו הוציא לאור את מרבית ספריו בעברית.
אחד הספרים החשובים שיצאו לאור במסגרת זו הוא אנציקלופדיה יודאיקה (Encyclopaedia Judaica) – אנציקלופדיה מקיפה המתמקדת בנושאי עם ישראל: יהדות, מדעי היהדות ותולדות עם ישראל.
מהאנציקלופדיה ראו אור 10 כרכים בגרמנית ועוד שני כרכים בעברית בשנים 1928–1934, והיא לא הושלמה עקב עליית הנאצים לשלטון בגרמניה.
ספר בולט נוסף שהוציא לאור הוא "אוצר המונחים הפילוסופיים" (בארבעה כרכים), שתרם תרומה משמעותית לפיתוח הפילוסופיה העברית המודרנית.
בין השנים 1921–1922 הוציא לאור בהיידלברג את כתב העת Freie Zionistische Blatter ("דפים ציוניים חופשיים"), שעל אף שלא האריך ימים, הסב אליו תשומת לב בשל הרוח הביקורתית החופשית שנשבה בין דפיו.
כמו כן ייסד בלוזן את הוצאת הספרים "על המשמר" (אין קשר לעיתון בשם זה).
בשנים שעד מלחמת העולם השנייה נע בין גרמניה לשווייץ, והמשיך בפרסום חיבורים ומאמרים.
בשנת 1940, בעקבות המלחמה, היגר לארצות הברית, ובשנת 1941 קיבל משרת הוראה בעברית באוניברסיטת שיקגו בהמלצת ידידו, אלברט איינשטיין.
אחרי סיום המלחמה חזר לשווייץ, ובה חי עד מותו בוֵוֵה (Vevey) בשנת 1948.
בשנת 1921 התחתן עם אישה גרמנייה נוצרייה, ונולד להם בן אחד.
על פי עדות של קרוב משפחתו, נישואיו נערכו אצל רב, ומכאן עלתה ההשערה כי אשתו התגיירה.
בשנות מלחמת העולם השנייה, כשעבר לארצות הברית, נותרה אשתו בשווייץ, ובנו שנסע עמו לארצות הברית התגייס לצבא האמריקני.
למרות ריחוקו מדת אבותיו, הוא לא חדל לנהל עמה דיאלוג עד סוף ימיו.
ידידו אריה לייב גלמן, נשיא התאחדות תנועת המזרחי שפגש בו באחרית ימיו, מספר על המפנה שחל בו: .
אולם, כנראה מתוך מסותיו האחרונות, בא מיפנה חדש במהלך מחשבותיו וגישתו אל ענייני היהדות התבהרה בצורה חיובית נפלאה.
באותו פרק הוא גם מצטט את קלצקין שכתב ב"אחת ממסותיו": .
קלצקין התכתב והתפלמס עם שורה ארוכה של הוגים ואישי רוח, בהם מרטין בובר, נחום גולדמן, זיגמונד פרויד, דוד וולפסון, חיים נחמן ביאליק, ש"י עגנון, יוסף קלויזנר ואלברט איינשטיין.
מכתבים אלו שמורים בארכיון הציוני המרכזי.
קלצקין נודע כשפינוזיסט אדוק, בעיקר בזכות תרגומו ל"תורת המידות" של שפינוזה וכתיבת ביוגרפיה על חייו ומשנתו .
בנוסף, הגותו חדורה בפנתאיזם הרואה בטבע ובקולקטיב את השלמות האידיאלית.
קלצקין ראה את מהלכו הטבעי של האדם, כרוח הנכנסת לתוך זרם החיים הטבעי, וחיי הנפש בחיק הטבע הם החיים האידיאליים.
לעומת זאת, כניסתם של הרוח והתבונה אל תוך זרם החיים גורמים לניכורו של האדם מהעולם, ומובילים אל "שקיעת החיים".
גם השקפתו הציונית מושתתת על הפנתאיזם השפינוזי.
קלצקין הבחין בין שני סוגים של יהודים.
יהודי "מקורי", שזורם עם הטבע הכללי והפנתאיסטי וחי עִמו, ויהודי "גלותי", שראיית עולמו הושחתה במשך שנות הגלות על ידי שיטות תאולוגיות שונות ועל ידי המעבר ל"רוחניות".
בתחייה הציונית הוא ראה שיבה אל המקוריות היהודית וקפיצה מעבר לזמן ההיסטורי, שהשחית את היהדות.
קלצקין הוביל את האסכולה של שלילת הגלות.
הוא הכניס מושג זה ללקסיקון של מושגי הציונות, והיה בר הפלוגתא הגדול ביותר של אחד העם.
הוא גרס כי אין מקומם של היהודים בגלות, במדינות שאינם מזדהים עם לאומיותן, וכי המקום היחיד בו ראוי ליהודים להתגורר הוא במדינה משלהם.
בנוסף, פרסם קלצקין את החיבורים הבאים:
ספר הזכרונות של יעקב קלאצקין, פרנקפורט: תרס"ב.
משנת אחרונים: אמרי חכמה של גדולי הסופרים וההוגים בעולם ממונטין עד ימינו.
גלות וארץ (הנחות למסקנות), ניו יורק: תר"פ.
שרטוטים אחדים לדמותו של אחד העם, ניו יורק: תר"פ.
ברוך שפינוזה: חייו, ספריו, שטתו, ליפסיה ה'תרפ"ג.
הרמן כהן: שטתו במוסד ומשנתו ביהדות, ברלין: 1923.
קרעים: מדרשים פלוסופיים, ירושלים: ה'תרפ"ד.
משנת ראשונים, מבחר פתגמים של הפילוסופיה היוונית, ברלין: תרפ"ה.
שקיעת החיים, חיבור פילוסופי, ברלין תרפ"ה.
אוצר המנחים הפילוסופיים ואנתולוגיה פילוסופית, ארבעה כרכים, ברלין: תרפ"ו-תרצ"ד.
די פראבלעמען פון מאדערנעם יידנטום, ורשה: תר"צ.
חיבור זה יצא לאור גם בגרמנית:
מהכתבים שהותיר בכתב-יד, יצא לאור על ידי אברהם קריב הספר כתבים, תל אביב: תשי"ג.
יעקב (יקי) ראובן, הוא נגן מנדולינה ישראלי.
בעל קריירה בן לאומית, שמתמחה בעיבוד חדש ליצירות שנכתבו במקור לכינור בביצועי בכורה על מנדולינה, לצד ההיבט הכנרי, ראובן מקדיש זמנו להזמנה ביצוע והקלטה של מוזיקה ישראלית מקורית לכלי, ביצועים חדשניים אלו עשירים הודות לאופק נגינתו המוזיקלי המגוון הכולל מוזיקה קלאסית, מוזיקת בארוק, מוזיקת עולם ומוזיקה למחול ותיאטרון.
ראובן נולד בזיכרון יעקב וגדל בבאר שבע, החל את לימודי המנדולינה כשהיה בן 8, בהדרכת דורה ברטיק ופרופ' שמחה נתנזון בקונסרבטוריון העירוני באר שבע, ולאחר מכן בהדרכתו של לב חיימוביץ'.
בהמשך עבר לאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים שם למד תחת הדרכתו של פרופ' מוטי שמיט.
במהלך לימודיו באקדמיה ראובן זכה פעמיים בתחרות "קונצ'רטו" היוקרתית של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, וב-2004 זכה ראובן במקום הראשון בתחרות "פלקטרו ריוחה" היוקרתית בלה ריוחה, ספרד.
לאחר סיום לימודיו בישראל, ראובן היה הראשון לנגן עם תזמורת ישראלית רפרטואר הנכתב במקור לכינור במקום הרפרטואר הקלאסי למנדולינה.
ביצועיו לרפרטואר זה הקנו לו שם עולמי כנגן מנדולינה.
ראובן היה חבר ומייסד רביעיית קרמן שהוקמה בשנת 2000 על פי המלצתו של המנצח מסטיסלב רוסטרופוביץ'.
בשנת 2012 הוא הקים מחדש את רביעיית קרמן בהרכב בינלאומי.
ראובן שיתף פעולה עם הרכבים שונים כגון הרביעייה הירושלמית, רביעיית קרמן, תזמורת הבארוק ירושלים.
וכן הוא חבר בהרכב הבארוקדה, הקולקטיב הישראלי למוזיקת בארוק, עמם הוא מופיע לעיתים תכופות כסולן .
ראובן מופיע כסולן וכנגן אורח עם מיטב התזמורות בארץ, כולל התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, התזמורת הקאמרית הישראלית ואנסמבל המאה ה-21. הוא ניגן תחת שרביטם של גדולי המנצחים כגון זובין מהטה, מסטיסלב רוסטרופוביץ', אנטוניו פאפאנו, מנדי רודן.
בזירה הבן לאומית, ראובן ניגן כסולן עם תזמורות מהשורה הראשונה, ביניהן, תזמורת רשות השידור הבריטית, תזמורת הגוונדהאוס והתזמורת הסימפונית של רדיו שוודיה.
לראובן חוזי הקלטה עם החברות הבן לאומיות, נקסוס (חברת תקליטים), Hyperion Records.
הרב יעקב קשמכר (י"ד בסיוון תש"א, 9 ביוני 1941 – כ"ה בתמוז תשע"א, 27 ביולי 2011) היה אמן, צייר וצלם צרפתי-ישראלי חרדי, הוא ישב בקריית האמנים בצפת.
נולד בעיר ליון שבצרפת להוריו ר' צבי פיבל (פליקס הרץ) ויהודית קשמכר - יהודיים ממוצא חסידי וילידי העיירה פרצ'ווא הפולנית.
בשנת 1939 ערב השואה הוריו ברחו לצרפת והתיישבו בעיר ליון, שם הוא נולד בשם ז'ק (יעקב) קשמכר.
לאחר תקופה אביו צבי פייבל קשמכר התגייס לצבא הצרפתי והצטרף לרגימנט ה-12 כדי להילחם נגד הגרמנים שביקשו לכבוש את אירופה ואת כל העולם.
בשלהי שנת 1940 נתפס החייל צבי פייבל קשמכר ונפל בשבי הגרמני, ושהה בתנאים קשים במחנה גרמני לשבויי מלחמה כמעט שלוש שנים.
אשתו יהודית ובנו התינוק ז'ק (יעקב), התגוררו בעיר ליון, במזרח צרפת, שבתחילה עוד הייתה באזור החופשי (לכאורה) של צרפת, תחת ממשל וישי- ממשלת בובות צרפתית מטעם הגרמנים.
צבי פייבל היה בין השבויים היחידים שדיברו גרמנית שוטפת, ומכיוון שיכל להבין ולנהל שיחה עם הקצינים במחנה, עד מהרה הוא הפך לנהגם הקבוע.
בנובמבר 1942 כבשו הנאצים גם את 'האזור החופשי' של צרפת, העמיסו את היהודים שהתגוררו שם על רכבות ושלחו אותם למחנות השמדה.
בינתיים במחנה השבויים, אחד הקצינים הגרמנים שחיבב את נהגו הקבוע, החייל השבוי, ניגש אליו והזהיר אותו שהיהודים המתגוררים בליון ופרווריה מועמדים לעלות על רכבות ולהישלח אל הלא נודע.
"אשתך והבן שלך ביניהם"- הזהיר הקצין הגרמני.
פליקס ניסה להזהיר את שאר שבויי המלחמה היהודים, אך איש לא האמין לו, והם העדיפו לא להסתכן בבריחה.
בסיוע הקצין הגרמני, ובזכות תפקידו כנהג, הוא לא עורר הרבה חשד כשיצא ברכב צבאי ממחנה השבויים, ונסע אל ליון בחסות החשיכה.
באמצע הלילה, כך סיפר לימים יעקב קשמכר, התפרץ אביו לבית קצר נשימה וצעק "שנעל, שנעל, ארויס פון איר"- מהר, יוצאים החוצה.
עד סוף המלחמה הם נותרו בשווייץ הנייטרלית, אי של שלווה יחסית לאירופה השסועה והאדומה מדם.
בשלהי שנת 1944 שוחררה צרפת מהשלטון הגרמני, אחרי שכרבע מיהודיה נרצחו במחנות השמדה.
בשנת 1945 הם חזרו לצרפת, לליון.
השכנים הצרפתיים שמחו לראות את שכניהם היהודים חוזרים בחיים, ומכיוון שהיו עדים לבריחה החפוזה באישון לילה, הם סיפרו לבני המשפחה בהתרגשות שדקות ספורות לאחר שמשפחת קשמכר הקטנה נמלטה מהבית בחיפזון, הגיעו קציני הגסטפו כדי לקחת אותם, וגילו בית ריק.
רק אז הם הבינו את גודל הנס ואת העיתוי המדויק של בריחתם החפוזה.
אז הם גם התוודעו להיקף הזוועות הבלתי נתפס, בצרפת ובארצות השכנות, והבינו שבין המליונים שנרצחו, נספו גם רוב רובם של בני משפחותיהם שנותרו מאחור בפולין.
בגיל 15 נשלח יעקב קשמכר יחד עם קבוצת בני נוער יהודים מצרפת לקיבוץ של השומר הצעיר בישראל.
הקבוצה שהתה בקיבוץ תקופה קצרה ושבה לצרפת.
בשנות ה-60 החל קשמכר לעסוק בצילום ובציור, ובאותה התקופה נדד במספר מדינות בדרום אמריקה וכן גם במרוקו ששם אף התגורר כשנתיים בעיר טנג'יר.
בשנת 1965 הציג בניו יורק את תערוכת הצילום הראשונה שלו.
בתחילת שנות ה-70 עלה יעקב קשמכר לישראל.
הוא התקרב ליהדות ולמד בישיבת התפוצות שם הכיר גם את הרב שלמה קרליבך ואת האמנים חיים דוד סרצ'יק ואליהו סוכות ועוד ולאחר תקופה קצרה יעקב חזר בתשובה ובהמשך גם הוריו התחזקו, כעבור זמן עזב את ירושלים והתיישב בעיר העתיקה בצפת.
הוא הקים גלריה לאמנות בסמטת הגלריות בעיר העתיקה שעם השנים הפכה למוקד של אישיי ציבור ומבקרים ותיירים מישראל ומחו"ל.
סגנונו האמנותי עבר הסבה והתאמה לאורח החיים החדש.
בעבודתו הוא שילב טכניקות יצירה שונות של צילום אמנותי, גרפיקה ממוחשבת וציור מודרני עם מוטיבים יהודיים ומיסטיים מן הקבלה.
יצירותיו הוצגו בתערוכות רבות לציור ולצילום בישראל ובחו"ל.
בין השאר הציג מיצירותיו ב"מקלט" לאמנים דתיים שהקימו איקא ישראלי ומרדכי ארנון בירושלים.
לאחר חזרתו בתשובה הרב יעקב קשמכר התקרב לחסידות צאנז ולאדמו"ר הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם, שימש כנהגו בעת ביקוריו הרבים בצפת.
כמו כן היה מקורב לאדמו"רים רבי שמעון נתן נטע מלעלוב ולרבי אהרן יחיאל מנדבורנה באניה.
קשמכר שימש גם כגבאי בבית הכנסת "הקלויז" של חסידי צאנז בצפת שאת חלק משטחו הוא עצמו תרם ונידב משטח הגלריות שלו לזכר הוריו.
הרב יעקב קשמכר החזיר רבים בתשובה ובאהבה, בעיקר יהודים מצרפת ומארצות הברית שמצאו אצלו אוזן קשבת ולב מכיל ומחבק.
נפטר בגיל 70 לאחר מחלה ונקבר סמוך לקבר התנא רבי פינחס בן יאיר ולקברו של האדמו"ר רבי אהרן יחיאל מנדבורנה באניה בבית הקברות היהודי העתיק בצפת.
לאחר פטירתו, הגלריות עם יצירות האומנות שלו ושל משפחותו מנוהלות על ידי בנו מרדכי.
- כ"ה בשבט ה'תקע"ח, 1 בפברואר 1818) היה הראשון לציון בירושלים.
מוצא משפחתו היה כנראה מצפת, אליה עלו עוד בתקופת האר"י.
הרב קוראל היה מרבניה החשובים של ירושלים בתקופתו, וידוע שכיהן כראב"ד בשנת 1810.
היה חבר בבית דינו של הראשון לציון הרב יעקב משה עייאש, ובשנת ה'תקע"ז (1817) מונה אחריו לתפקיד זה.
חיבר ספר בשם "זמרת הארץ" שכנראה אבד עוד בהיותו כתב יד.
נפטר בכ"ה בשבט ה'תקע"ח (1818) ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
יעקב קינמון (תרנ"ח, 1898, ינדז'יוב, פולין – תשט"ו, 1955, תל אביב) היה ראש המועצה המקומית של עפולה.
מהמתיישבים הראשונים בצריפין (כיום מזרע), בעפולה ובכפר ויתקין.
יעקב קינמון נולד בעיירה ינדז'יוב, שרוב תושביה יהודים עמלים.
מצעירותו נמשך לתנועה הציונית ונסחף בזרם הצעירים שעזבו את פולין.
נסע לברסלאו והגיע לווינה, ולאחר מלחמת העולם הראשונה היה מראשוני העולים לארץ ישראל.
קינמון הגיע לארץ בשנת 1919 ועבד כפועל דפוס ואחר כך כפועל בניין.
עמד בראש חבורה מבני עירו, שכונתה "קבוצת קינמון" שהצטרפה בראשית 1921 לקבוצת צריפין בראשית בניית המחנה הצבאי סרפנד.
עם קבוצת צריפין עבד בבלפוריה (1921), למרגלות הרי נצרת, בבניית כביש ירושלים-נס ציונה (1922), בבניה בתל אביב ובבניית בלפוריה (1923).
היה מראשוני המתיישבים בצריפין שבעמק יזרעאל (כיום קבוצת מזרע).
זמן מה עבד במרכז מפלגתו הפועל הצעיר.
בשנת 1928 נבחר לראש המועצה המקומית עפולה, וכיהן במשרה זו עד 1930. לאחר פרישתו נמנה עם ראשוני המתיישבים בכפר ויתקין.
לאחר מכן עבד במרכז מפא"י ובמרכז קופת חולים.
בשנת 1938 התחיל עבודתו כמנהל לשכת המס המרכזית בתל אביב וכיהן בתפקידו זה שתים עשרה שנים רצופות.
את שנותיו האחרונות עשה בשליחות חברת העובדים בחוץ לארץ וחזר שוב לניהול לשכת המס.
נפטר בשנת 1955 בתל אביב, והובא למנוחות בבית העלמין קריית שאול .
על שמו קרוי בעפולה רחוב יעקב קינמון.
בנו אהוד קינמון שימש בשנות השמונים כראש עיריית בת-ים.
הרב יעקב קלמס (בכתיב יידי: קעלעמס, אב ה'תר"ם, 1880 - כ"ו בטבת ה'תשי"ג, 13 בינואר 1953) היה רבה של מוסקבה וחבר מועצת הרבנות הראשית בימי קום מדינת ישראל.
קלמס למד בישיבות נובהרדוק, וילנה וקובנה, והוסמך לרבנות על ידי הרב אריה לייב רובין מוילקומיר, הרב יצחק מווילקומיר והרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין מנובהרדוק.
היה רב בפושלוט (1904-1910), בסלאק שבפלך קובנה, ובבוגורודסק (פלך מוסקבה).
בראשית שנות העשרים של המאה ה-20, לאחר פטירת הרב שמואל רבינוביץ, הרב של מוסקבה, נתבקש למלא את מקומו, אך סירב.
הוא התפרנס ממסחר, היה רב בית כנסת חב"ד מרינה רושיצא וחבר ועד הקהילה היהודית במוסקבה.
בין השאר טיפל בענייני הרבנות והקים בית דין בעיר.
בשנת תרפ"ח הסכים לקבל על עצמו את רבנות מוסקבה ובמהלך כהונתו היה לדמות מרכזית ביהדות ברית המועצות ובדאגה להמשך קיום התורה בברית המועצות.
ביתו היה פתוח לרבנים שנרדפו, הוא תמך בהם מכספו והיווה כתובת לתלמידים ורבנים רבים שחפשו דרך לצאת מברית המועצות.
היה פעיל בוועד הרבנים ברוסיה בהנהגתו של הרב יוסף יצחק שניאורסון, שפעל לקיום היהדות בברית המועצות.
בכסלו ה'תרצ"ד, בהיותו כבן 64, עלה לארץ ישראל דרך אודסה ביחד עם אשתו חסיה ושתי בנותיו דינה וריבה.
בתחילה התיישב ברחוב ביל"ו בתל אביב ופעל כבורר.
בדצמבר 1936 נבחר למועצת הרבנות הראשית.
ונבחר מחדש בבחירות ב-1945. היה חבר בנשיאות התאחדות הרבנים פליטי רוסיא ושאר ארצות, שסייע לרבנים פליטים ולצורך כך נסע בשנת 1940 לאסוף כספים בארצות הברית.
בשנת 1947 יצא שוב בשליחות לארצות הברית לאסוף כסף להקמת שיכון הרבנים בירושלים והרב משולם ראטה מלא את מקומו באופן זמני.
בינואר 1953 נפטר מהתקף לב בעת ששמע ברדיו על משפט הרופאים.
שימש כדיין בבית דינו של הרב צבי פסח פרנק בירושלים.
השופט חיים כהן תיאר את הרב קלמס כדיין:
"הרב קלמס היה מהיר בדיבורו וחד בלשונו.
לא הסתיר מבעלי הדין או מעורכי הדין את דעתו השלילית עליהם, ולא היה מוכן לבזבז זמן שיפוטי חינם.
שניהם היו בקיאים וחריפים ועוקרי הרים - הרב פרנק הקשיב גם לטענות שלא היה בהן ממש, והרב קלמס הפסיק את הטוען מיד והעמיד אותו על טעותו".
יעקב (קובא) קרייזמן (4 במרץ 1927 – 27 ביוני 2018) היה ראש העיר השני של העיר גבעתיים.
קרייזמן נולד ב-1927 בוורשה שבפולין לדוד ולגניה לבית שיפר, ועלה לארץ ישראל ב-1932. בארץ למד בבית החינוך לילדי עובדים בצפון תל אביב וסיים את גימנסיה שלווה.
בנעוריו היה חניך ומדריך בתנועת הנוער העובד.
שימש כמפקד במשמר הנע של הנוטרים ובמקביל הצטרף ל"הגנה", שימש כמדריך בקורסים והיה חבר במנגנון הקבע שלה.
קרייזמן היה בוגר הפקולטה למשפטים ולמינהל ציבורי באוניברסיטת תל אביב והוסמך כעורך דין.
במהלך לימודיו היה מנהל אדמיניסטרטיבי של פקיד השומה בתל אביב.
בשנת 1959, שימש כראש לשכת שר העבודה מרדכי נמיר.
לקראת הבחירות לרשויות ב-1959, שהתקיימו סמוך להכרזתה של גבעתיים כעיר, ביקש שמעון בן-צבי לפרוש מתפקידו כראש העיר, אולם שוכנע לעמוד בראש רשימת מפא"י וקרייזמן נבחר במועצת הסניף להיות שני ברשימה ומחליפו של בן צבי.
לאחר הבחירות מונה קרייזמן לסגנו וממלא מקומו של בן צבי.
בתחילת 1961 הסתכסכו בן צבי וקרייזמן, בן צבי דרש להדיח את קרייזמן מתפקידו ודחה את פרישתו מראשות העיר עד להדחתו של קרייזמן.
ועדה של מפא"י, בראשות מרדכי נמיר המליצה שהשניים ימשיכו לעבוד יחד, תוך שהוועדה תקבע את סמכויות כל אחד מהם.
בראשית שנות ה-60 היה קרייזמן מהתומכים בבניית רבי קומות בכל רחבי העיר, בדרך להכפלת אוכלוסיית העיר.
אולם משהובאה התוכנית להצבעה במועצת העירייה הצביע נגדה בלחץ חבריו.
במקביל הוביל קרייזמן מהלך של הקמת אזור מלאכה וחרושת זעירה בעיר.
לקראת הבחירות בסוף 1965 הודיע בן צבי שלא יתמודד שוב וקרייזמן נבחר להתמודד בראשות רשימת המערך.
בבחירות זכתה רשימת המערך ל-8 מתוך 15 מושבים במועצת העיר וקרייזמן מונה לראש העיר ברוב קולות חברי המועצה.
בבחירות ב-1969 זכתה רשימת המערך בראשות קרייזמן ל-10 מתוך 15 המושבים בעירייה וקרייזמן נבחר שנית לראשות העיר.
בשנת 1973 שקל קרייזמן לעבור לרמת גן ולהתמודד בה על ראשות העיר, לאחר מותו של אברהם קריניצי, אך חזר בו ובתחילת 1974 נבחר קרייזמן לקדנציה שלישית בראשות העיר גבעתיים, לאחר שהמערך זכה ב-9 מתוך 15 מושבים במועצת העיר.
קרייזמן המשיך לחפש אתגרים גדולים יותר ובאמצע 1974 התמודד על תפקיד מזכ"ל מפלגת העבודה, אך פרש מהמירוץ לפני הבחירות.
בשנת 1975 טען חבר מפלגתו, דן ויינמן, שניתנו הטבות מפליגות לחברת בנייה בעיר.
אף על פי שוויינמן הצהיר שקרייזמן לא קיבל טובות הנאה, פנה קרייזמן למבקר המדינה בבקשה דחופה לבירור העניין.
הנושא הגיע לחקירת משטרה שהעבירה את חומרי החקירה לפרקליטות ללא המלצות.
בספטמבר 1976 סגר היועץ המשפטי לממשלה את התיק, תוך שהוא קובע ש"ממצאי החקירה מצביעים על פגיעות חמורות בסדרי המינהל בענייני רישוי הבניה, ניהול ונכסים ואף חשש לפגיעה בטוהר המידות על ידי עובדי ציבור שפעלו בעירית גבעתיים או מטעמה."
קרייזמן ראה בדברים ניקוי שמו והביע תקווה שהחששות לגבי עובדי הציבור יתבררו כטכניים בלבד.
לעומת זאת, יריביו במפלגת העבודה, בהם מיכה חריש, עדי אמוראי ויצחק ירון דרשו את התפטרותו בגלל הממצאים, תוך שהם מדגישים שאין להם כל כוונה לרשת את תפקידו כראש עירית גבעתיים.
בינואר 1977 נערכו בחירות למועצת סניף מפלגת העבודה בגבעתיים כאשר המתמודדים התחלקו בין תומכי קרייזמן למתנגדיו ומתנגדי קרייזמן זכו לרוב.
בדצמבר 1977 בחר סניף מפלגת העבודה את יצחק ירון למועמדו לראשות העיר.
בעקבות זאת, פרש קרייזמן מהמערך והצטרף עם שני חברי מועצה נוספים לחטיבת לע"ם בליכוד.
כחבר הליכוד, ניסה להקים קואליציה חלופית שכללה את הליכוד, ל"ע והמפד"ל, אך הליכוד סירב לשתף פעולה ביוזמתו זו.
בבחירות בנובמבר 1978 התמודד קרייזמן בראש רשימה עצמאית, אך זכה רק בכ-34% מהקולות אל מול כ-48% בהם זכה יצחק ירון.
רשימתו למועצת העיר זכתה ב-4 מנדטים וקרייזמן נותר באופוזיציה.
קרייזמן התמודד שוב בבחירות בשנת 1983, אך קיבל רק 14% מהקולות לעומת ירון שזכה במעל 70% מהקולות ורשימתו למועצה זכתה במושב אחד בלבד.
בשנת 2008 הוצב במקום האחרון, הסמלי, ברשימת הירוקים למועצת גבעתיים.
בספטמבר 2014 קיבל את תואר יקיר גבעתיים לשנת 2014 (תשע"ד).
בשנת 1952 נשא לאישה את רעות לבית שחורי.
לאחר מותו נקרא תיכון אורט גבעתיים על שמו.
בחצר בית הספר יש אתר לזכרו.
הרב יעקב קנטורוביץ (תרל"ג, 1873 -תש"ו, 1945) היה רבן של אוזדה וטימקוביץ ולאחר מכן מרבני יהדות ארצות הברית, חבר הנשיאות של אגודת הרבנים באמריקה וראש ישיבת תורה ודעת למשך כשנה.
נולד ברוסיה הלבנה לאביו זאב חיים ולאמו העניא האדע - למד בישיבת וואלוז'ין והיה לתלמידו של הרב רפאל שפירא ופעמים אף מילא את מקומו בבית דין.
נישא לשיינדעל - בתו של הרב יצחק יחיאל דוידוביץ אב בית דין קרליץ, חותנם של הרב אליהו הלוי פיינשטיין אב"ד פרוז'ין והרב דוד פיינשטיין רבה של אוזדה וסטארבין (אביו של הרב משה פיינשטיין).
אביה הרב יצחק יחיאל דוידוביץ נפטר בעודה בת שנה, והיא אומצה על ידי גיסה הגדול הרב אליהו הלוי פיינשטיין.
היה מעשרת האברכים בכולל אברכים הראשון - 'כולל בראדסקי', לה נבחר על ידי הגדול ממינסק, ובה למד שש שנים.
בתקופה זו חזר לביתו רק לסוכות ופסח.
שימש ברבנות כשלש שנים בעיר ווארטישצינא, ובשנת תרס"ז קיבל את משרת הרבנות באוזדא, לאחר מכן בעיר שאצק ומשם בטימקאוויץ.
היה בקשר הדוק עם הרב משה פיינשטיין ואחיו הרב מרדכי - בני גיסו.
בשנת תרפ"ח הצליח לברוח מרוסיה הקומוניסטית לארצות הברית.
נבחר להיות רב הראשי של עיר טרנטון שבניו ג'רזי.
היה מחברי הנשיאות של אגודת הרבנים באמריקה, והיה נחשב כ"רב הרבנים." בשהותו שם היה בקשר הדוק עם הרב משה רוזין.
בשנת תרצ"ג התמנה על ידי הרב שרגא פייבל מנדלוביץ לראש ישיבת תורה ודעת, שבה הגיע ללמד שלושה ימים בשבוע.
כעבור כשנה נפצע בתאונה קשה.
גם לאחר שהחלים מחמת בריאותו הרופפת התפטר ממשרתו שהועברה אל הרב שלמה היימן, היה בא מפעם לפעם למסור שיעורים בישיבה ונותר להיות "הרב המסמיך" של הישיבה וכל בחור נבחן אצלו טרם התקבל.
נפטר בהושענה רבה בשנת תש"ו, ונקבר בארצות הברית .
בשנת תשמ"ה הועלו עצמותיו ועצמות אשתו לארץ ישראל, ונטמנו בבית העלמין ארץ החיים בבית שמש .
חידושי הגר"י פסחים שבת עירובין וביצה, על תורת רבי עקיבא אייגר - להם ייחס חביבות מיוחדת, באתר hebrewbooks
צילותא דשמעתתא - על הספר 'שב שמעתתא'.
ברית אבות חידושים בענייני ברית מילה מלוקט מספריו ותשובותיו.
קונטרס אהל רחל, חידושים בענייני בר מצווה ועוד, באתר hebrewbooks
קונטרס גליונות הגר"י (נדפס בסוף ספר "שיעורי רבי יעקב משה שורקין" על מסכת בבא קמא להגאון חתנו ז"ל באתר hebrewbooks)
שו"ת אגרות מלכים תשובות בהלכה ובסוגיות הש"ס.
בנו הבכור הרב יצחק יחיאל - היה גאב"ד ז'עטיל - פלך וילנא.
למד בישיבת קלעצק אצל הרב איסר זלמן מלצר ואצל חתנו הרב אהרן קוטלר.
נהרג בשואה, לא השאיר אחריו צאצאים.
בתו, חיינע גיטל - נפטרה במצור על לנינגרד, השאירה אחריה בן ובת.
בתו חנה חאשה, נישאה לרב אליעזר זיידל ליפשיץ, בוגר ישיבת חברון וממקימי ישיבת לומז'ה.
למד בכולל היכל התלמוד בתל אביב.
בנם הוא הרב זאב חיים ליפשיץ.
בנו הרב אברהם - לא השאיר צאצאים.
בנו נפתלי הערץ - שו"ב במקסיקו.
בתו רבקה - נישאה לר' ישראל לעוו.
מילא מקום חמיו בטרנטון שבניו ג'רזי, ובסוף ימיו עלה לארץ ישראל.
בתו רחל - נישאה לרב יעקב משה שורקין, ראש ישיבת חיים ברלין ומתלמידיהם הקרובים של החפץ חיים והגרנ"ט.
בעהמ"ח ספרי שיעורי רבי יעקב משה שורקין, באתר hebrewbooks.
בתו הניא - אשת הרב ברוך סוסלוביץ.
בנו הרב יששכר דובער - התגורר בחדרה.
יעקב קלנר (כ"א בניסן ה'תר"פ, 8 באפריל 1920 – כ"ז בשבט ה'תש"ם, 13 בפברואר 1980) היה קרימינולוג, סוציולוג והיסטוריון ישראלי.
ממקימי ומעצבי שירות המבחן לנוער במדינת ישראל, ממתווי דרך העבודה עם נוער עבריין בשלבי התפתחותה במדינה, ומחלוצי העבודה הסוציאלית ושירותי הרווחה בה.
כחוקר ומרצה בעבודה סוציאלית שילב בעבודתו המחקרית ידע מתחומי רווחה סוציאלית, היסטוריה ויהדות.
פרסומיו ועבודותיו, בהם חקר את בעיות החברה היהודית והחברה הישראלית בהתהוותה, השפיעו רבות על התפתחות העבודה הסוציאלית בישראל ותרמו משמעותית להבנת התפתחות הרווחה החברתית מתקופת העליות הראשונות ועד להקמת המדינה.
קלנר נולד בקלן שבגרמניה, למאיר קלנר ושפרה לבית נבנצאל, הצעיר מבין ארבעה אחים.
אמו הייתה נינה של הרב ברוך תאומים-פרנקל, בעל הספר "ברוך טעם" על הש"ס.
בצעירותו בקלן, למד ציור אצל הצייר האקספרסיוניסט לודוויג מיידנר.
מיידנר, צייר יהודי נודע בגרמניה, אף צייר דיוקן של קלנר הנער.
בשנת 1936, בעקבות עליית הנאצים לשלטון ובעידודה של משפחתו, עלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער וחי כחלוץ בקיבוץ רודגס (ליד רחובות).
בהמשך התאחד שוב עם הוריו ואחיו בתל אביב.
הוא הדריך בתנועת הנוער בני עקיבא, שם הכיר את רעייתו לעתיד חנה-איילה לבית לחמן, והם נישאו בתל אביב בשנת 1943.
בשנים 1945–6 הדריך ב"מוסד לילדי חיילים".
ב-1946 החל לימודיו באוניברסיטה העברית, שם סיים תואר ראשון בפסיכולוגיה וחינוך.
במהלך לימודיו באוניברסיטה היה מורה בכיתות מיוחדות לילדים מעוכבים התפתחותית, עם קשיי הסתגלות, במוסד על שם דוד ילין בירושלים.
הייתה זו מסגרת לימודית שהוקמה על ידי המחלקה החינוכית של האוניברסיטה באזורי מצוקה בירושלים.
ייחודית באותה עת הייתה התבוננותו על ההתפתחות של קשיים אינדיבידואליים בקרב ילדים על רקע הקשיים של המשפחה בכללותה.
ראייה זו עוררה בו את העניין בעבודה סוציאלית.
ב-1948 עזב את ירושלים הנצורה, עקב מינוי לשמש כאחד מקציני המבחן לנוער הראשונים במשרד הסעד של מדינת ישראל בשלבי הקמתה.
קלנר עבד בשירות זה מ-1948 ועד 1963, ראשית כקצין מבחן לנוער ואחר כך כקצין מבחן מחוזי במחוז המרכז.
הוא גם הקים וניהל את המכון להשתלמות לקציני מבחן והדריך קציני מבחן רבים.
תרומתו במסגרת שירות המבחן לנוער משתקפת בספרו "חינוכה מחדש של עבריינית" (1969), בו תיאר וניתח את עבודתו הטיפולית בשנות החמישים עם נערה שהידרדרה לזנות.
במהלך שנות שירותו כקצין מבחן לנוער שימש גם מרצה לפסיכולוגיה במוסדות שונים להשכלה גבוהה, בהם בית ברל ובית המדרש הממלכתי למורים בנתניה.
בשנת 1963 נשלח על ידי האוניברסיטה העברית להשלים את לימודיו לתואר שני בעבודה סוציאלית, בבית הספר לעבודה סוציאלית שבאוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב שבקליוולנד, אוהיו.
עם חזרתו שנתיים לאחר מכן, הצטרף לסגל ההוראה של בית הספר לעבודה סוציאלית על שם ברוואלד באוניברסיטה העברית.
בשנים 1967–1970 ניהל את השלוחה התל אביבית של בית הספר לעבודה סוציאלית של האוניברסיטה העברית.
בין השנים 1971–1974 שימש כמרצה בכיר במכון לקרימינולוגיה בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1969–1972 היה יועץ ומרצה אורח באוניברסיטאות מחוץ לישראל והוזמן להרצות בכנסים שונים.
ב-1974 קיבל תואר דוקטור מטעם האוניברסיטה העברית על מחקרו בנושא "פילנתרופיה ותכנון חברתי בחברה היהודית", אותו ביצע בהנחיית פרופ' יעקב כ"ץ.
ב-1979 קיבל תואר פרופסור מטעם האוניברסיטה העברית.
היה סגן מנהל בית הספר לעבודה סוציאלית וחבר סנט האוניברסיטה.
נפטר ב-13 בפברואר 1980, כשהוא מותיר אחריו את אשתו ושלושת ילדיו.
הגותו ומחקריו – תרומתו האקדמית
בראשית דרכו השתייך קלנר לקבוצת אנשי רוח שעסקו בהגותו של מרטין בובר ואף נתן ביטוי לדעותיו בהקשרים רלוונטיים, כפי שבאו לידי ביטוי בפרסומים שונים שכתב (ב-1947, ב-1946 וב-1948) בכתב העת "במות - במה חודשית לחיי ציבור" שהוצא לאור על ידי בובר, בעריכת א.
מאוחר יותר התמחה בתאוריה ובעשייה הפסיכודינמית, ולאחריה עבר לעיסוק בסוגיות חברתיות-היסטוריות הנוגעות לתהליכים פנים-חברתיים בחברה היהודית ובחברות מהגרים באשר הן.
מעבר זה בין נושאי מחקר מייצג את העניין שהיה לקלנר, ועובר כחוט השני לאורך כל הגותו ומחקריו, בניסיון לבחון במשולב תהליכים העוברים בתוך הנפש של הפרט למול תהליכים העוברים מחוץ לפרט, בקרב הקהילה והחברה הרחבה אליה הוא משתייך.
קלנר עסק במחקר חדשני ומקורי בתקופתו.
לדעת קלנר, כפי שמשתקף בספרו "למען ציון - ההתערבות הכלל יהודית במצוקת היישוב תר"ל-תרמ"ב / 1869 - 1882":
קלנר פרסם ספרים ומאמרים רבים בנושאים הקשורים לרווחה והתפתחות מוסדות פילנתרופיים בחברה היהודית.
1957 – עזיבות הנוער ובעיותיה.
שעלים – ספרייה פדגוגית למדריכים, המחלקה לענייני נוער וחלוץ של ההסתדרות הציונית, ירושלים.
1969 – בעיה סוציאלית ורווחה סוציאלית.
בית הספר לעבודה סוציאלית, האוניברסיטה העברית ירושלים.
1969 – חינוכה מחדש של עבריינית (יומן טיפול).
בית הספר לעבודה סוציאלית, האוניברסיטה העברית.
1970 – חינוכה מחדש של עבריינית (מהדורה שנייה).
1972 – חינוכה מחדש של עבריינית (תרגום לגרמנית) - Lambertus Verlag, Freiburg
1973 – פילנתרופיה ותכנון חברתי בחברה היהודית.
חיבור לשם קבלת תואר ד"ר לפילוסופיה, האוניברסיטה העברית, ירושלים.
1976 - למען ציון, ההתערבות הכלל-יהודית במצוקת היישוב.
1982 – העליות הראשונות: מיתוס ומציאות.
ירושלים: בית הספר לעבודה סוציאלית, האוניברסיטה העברית.
בעיות, במה חודשית לחיי ציבור, יוצאת לאור על ידי מ.
1947 - על יוסף טרומפלדור, גיבור החיים.
סימון, ירושלים, אדר תש"ז, מרץ, .
1948 - מוסר פוליטי, מדיניות מוסרית (בשולי "השלום הנצחי" לעמנואל קנט), בעיות הזמן, כרך ז' (גיליון 17+ 11) יולי אוגוסט.
1948 - על בעיותיה של כיתה מיוחדת.
היגיינה רוחנית, שנה חמישית (ח), הדסה, ירושלים, ניסן תש"ח.
1951 - הגנת הנוער בחוק ובמשפט, סדרת מאמרים בהד- החינוך, שנה כ"ה, מס' 12–19 (ינואר-אפריל).
1952 – על משמעותה של החברה בתורת החינוך.
פרקים במשנתו של פאול נטורפ.
אורים כרך ט' (ב) חשון-טבת תשי"ב.
1953 - מתוך עבודה חינוכית – סוציאלית.
אורים, כרך י' (ג) אדר תשי"ג.
1954 - העבריינות כבעיה חברתית וחינוכית.
סדרת מאמרים בהד החינוך שנת כ"ח (23) מרץ.
1957 - קיבוץ גלויות כבעיה חברתית – נפשית, פרקים במשנתו של ב.
1958 - הנוער והבעיות הלטנטיות בחברה.
1959 - חקיקה וחינוך במדינה של אפלטון (לברור יסודותיה הפילוסופיים של הפדגוגיה הסוציאלית).
אורים כרך ט"ז (ג) כסלו תשי"ט.
1960 - הנ"ל הופיע קודם: פרק א'- דפוסי התנהגותן של בוגרות צעירות בשכונה עדתית.
??19 –הנער והעזיבות שבהסתר בחברה.
1961 - התבגרות ועבריינות (עורך).
משרד הסעד, קורס השתלמות לקציני מבחן.
1961 - כנ"ל: פרק ב'- עבריינים צעירים כנושרים מבית הספר התיכון.
אפיקים, שנה 15 (א-ב) ספטמבר
1961 - דפוסי אי הסתגלות של מתבגרים.
1961 - תפיסת החברה הישראלית בעיני עבריינים מתבגרים.
1962 - גישה טיפולית בחינוך מחדש של עבריינים.
סעד, שנה שישית (מס' 5) ספטמבר.
1962 - מבעיות הטיפול בעבריינים.
קטעים מיומן טיפול ופרקים לניתוחו.
סעד, ירחון לעניינים סוציאליים, 2, 57-59.
1963 - דעות קדומות וגישה דיפרנציאלית לעבריין.
סעד, שנה שביעית (4) יולי, - שנה שביעית (5) ספטמבר.
1967 - תמורות במחשבה הפסיכואנליטית ומשמעותן לגבי הטיפול בעבריינים.
בית הספר לעבודה סוציאלית ע"ש פאול ברוולד, דצמבר.
(הגדרות, בעיות, מגמות) גיליונות עזר לתלמיד.
1968 - פילנתרופיה, אנציקלופדיה למדעי החברה, כרך ד', ספרית הפועלים,, עמ' 660–663.
1968 - פרופסיה וחינוך, דברים לזכרה של דינה ליברמן.
1968 - תהליכי קטגוריזציה ודיפרנציאציה של התנהגות סוטה.
גיליונות עזר לשיעור: מבוא לסטייה ופתולוגיה.
בית הספר לעבודה סוציאלית ע"ש פאול ברוואלד
1969 - דעות קדומות והתכנסות בברית הסוטים (קטעים מתוך יומן טיפול) בית הספר לעבודה סוציאלית ע"ש פאול ברוואלד.
1969 - רווחה סוציאלית, אנציקלופדיה למדעי החברה, כרך ה', ספרית הפועלים,, עמ' 446–452.
1970 - שלום הפרט והחברה כפרופסיה, עובד סוציאלי בקהילה הקיבוצית, בעריכת שמעון שופטי, ברית התנועה הקיבוצית, הרשות להשכלה וחקר, עמ' 16–26.
1974 - בעיות ומגמות בראשיתה של ההתערבות הכלל-יהודית במצוקת יהודים.
1974 - ראשית התארגנותן של קהילות יהודי ארצות הברית לעזרת היישוב בא"י, 1881-1833 .
שלם, מחקרים בתולדות א"י ויישובה, שנה א', ירושלים תשל"ד.
1974 - תמורות בהגותו של פרויד ומשמעותן בחקר העבריינות.
עבריינות וסטייה חברתית, המכון לקרימינולוגיה, אוניברסיטת בר-אילן, כרך2, מס' 3 .
1974 - ראשיתו של תכנון חברתי כלל-יהודי.
פרסומים ברווחה ועבודה סוציאלית, בית הספר לעבודה סוציאלית ע"ש פ.
1975 - התיישבות חקלאית כאלטרנטיבה לעוני.
מאה שנה לתוכניתו של י.ד.
1976 - עליה, אידאולוגיה ומדיניות סוציאלית מפרספקטיבה היסטורית.
1977 - ראשיתה של מדיניות סוציאלית בחברת היישוב היהודי בארץ ישראל.
1977 - פרקים לניתוח הבעיות הסוציאליות של היישוב החדש בראשיתה של העלייה הראשונה.
1978 - בעיה סוציאלית והתערבות סוציאלית- מערכת מושגים לניתוחם.
ביטחון סוציאלי, חוברת 16, תמוז תשל"ח.
1978 - מרד המתיישבים בראשון לציון ב-1887 ומרד המהגרים היהודיים בניו-יורק ב-1882. קתדרה מס' 5.
1979 - הגישה האנטי – פילנתרופית בימי העלייה הראשונה.
1979 - העליות הראשונות - מיתוס ומציאות: שתי דוגמאות.
1979 - האמת מארץ ישראל, מחאה, ביקורת ותיקון.
1980 - מגמות לחידוש התחושה האזרחית בראשיתה של הלאומיות היהודית.
פרקים בתולדות החברה היהודית בימי הביניים ובעת החדשה (ספר כ"ץ), הוצאת מגנס, האוניברסיטה העברית, ירושלים,.
1981 - הראשונים בעיני עצמם.
העלייה הראשונה, הוצאת יד בן צבי.
1975 - פרויד והקרימינולוגיה לרודיגר הרן.
סעד - דו ירחון לעניינים סוציאליים (מאי).
יעקב קטן (נולד ב-1936) הוא חוקר בתחום מחלות צמחים בפקולטה לחקלאות ברחובות של האוניברסיטה העברית בירושלים.
חתן פרס ישראל בחקלאות ומדעי הסביבה לשנת 2014.
יעקב קטן נולד בבגדאד שבעיראק, ב-1951 עלה לארץ ישראל יחד עם משפחתו.
לאחר עלייתו הצטרף לבית הספר החקלאי "מקוה ישראל" שם רכש השכלה חקלאית וסיים בהצטיינות.
בשירותו הצבאי שירת בנח"ל ובמילואים שירת בשריון.
הוא השתתף במלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשה ומלחמת יום כיפור.
לאחר השירות הצבאי החל ללמוד בפקולטה לחקלאות ברחובות של האוניברסיטה העברית בירושלים שם רכש את ההשכלתו האקדמית בנושאי התמחותו.
ב-1967 יצא לשנת מחקר באוניברסיטת המדינה של מישיגן כמלגאי פולברייט.
במהלך השנים 1969–1979 התמנה למרצה בכיר באוניברסיטה העברית, פרופסור חבר, ופרופסור מן המניין.
החל מ-1986 כיהן כראש המחלקה למחלות צמחים ומיקרוביולוגיה עד 1989 ובקדנציה שנייה בשנת 2001.
במהלך חייו חקר מחלות צמחים ומחלות שורשים הנגרמות על ידי פתוגנים של קרקע, ופיתח אמצעי הדברה שונים, ידידותיים לסביבה.
ב-1976 פרסם יחד עם שלושה מתלמידיו - אביחיל (אבו) גרינברגר, ד"ר אבשלום (אבי) גרינשטין וחביב אלון - את עבודתם בפיתוח שיטת החיטוי הסולארי להדברת פגעי קרקע, על ידי שימוש באנרגיית השמש כתחליף לחומרי הדברה המזיקים לסביבה.
שיטה זו הביאה להפחתה בשימוש בחומרים כגון מתיל ברומיד ששימשו לחיטוי קרקע באופן נרחב.
השימוש בשיטה התפשט ב-70 מדינות בעולם.
כחלק מתפקידו כמורה ומרצה לימד קורסים בפקולטה לחקלאות וזכה להיות מורה מצטיין.
ב-1994 זכה בפרס על שם Milikan מטעם האוניברסיטה העברית על הצטיינות בהוראה.
בין פרסיו הרבים, ניתן למנות את: עמית (חבר כבוד) של החברה הפיטופתולוגית האמריקאית (1991), Foreign Member של האקדמיה הרוסית למדעי החקלאות (1991), פרס רוטשילד (1994) ועמית של האגוד האמריקאי לקידום המדע (1997).
ב-2003 זכה בפרס יקוב אריקסון של האקדמיה המדעית השוודית לחוקרים בתחום הפיטופתולוגיה, פרס בו זכו מתחילת חלוקתו ב-1959 ועד 2013, 11 חוקרים בלבד.
בשנת 2004 זכה בפרס החברה הבינלאומית להגנת הצומח.
כמו כן, הוענקו לו מדליות מטעם החברה הפורטוגלית להגנת הצומח.
בשנת 2013 קיבל קטן את התואר Fellow מטעם החברה הבינלאומית לפיטופתולוגיה במסגרת הקונגרס הבינלאומי שנערך בבייג'ינג.
בשנת 2014 הוענק לפרופ' קטן פרס ישראל לחקר החקלאות וחקר מדעי הסביבה לשנת תשע"ד.
ב-2004 לאחר יותר מ-30 שנות עבודה פרש ממקצועו, אך הוא המשיך בפעילותו: כתב מאמרים, השתתף בכנסים בינלאומיים, הרצאות לתלמידים ועבודות במחקרים.
ביולי 2014 הוזמן לנאום בהרצאה המרכזית בכנס הבינלאומי לחיטוי קרקע שייתקיים באיטליה.
יעקב קלינג (11 בדצמבר 1942 - 5 ביולי 2015) היה מוזיקאי, מנצח תזמורות כלי נשיפה ונגן קרן יער ישראלי.
יעקב קלינג נולד בתל אביב.
יעקב גדל בבית חובב מוזיקה בו הוריו (שהגיעו לארץ מליטא) נהגו לשיר, חבבו אופרות ומוזיקה קלאסית, ניחוחות המוזיקה הראשונים אותם ספג יעקב.
בגיל 5 וחצי, אמו שלחה אותו ללמוד פסנתר.
הוא למד עד גיל 7. לאחר מכן, בין השנים 1950–1951 נסע עם אמו לביקור קרובים – חצי שנה בארצות הברית וחצי שנה באורוגוואי.
לאחר שנה, חזר לארץ והמשיך בלימודי הפסנתר, על אף שלא אהב זאת במיוחד.
באותה תקופה, נמשך לכדורגל ולחברותא השכונתית התל אביבית, אך מודה כי אמו תמיד דאגה "למשוך" אותו ללימודי המוזיקה.
באותה תקופה נמשך יעקב למוזיקת "הרוק אנד רול" שהפכה תופעה מוזיקלית שסחפה את העולם, ונהג לנגן במסיבות הסלון שירי הרוק אנד רול הפופולריים של ג'רי לי לואיס, ליטל ריצ'רד ועוד.
יעקב למד בתיכון עירוני ה' בתל אביב בשנים 1956 - 1960.
בשנת 1960 התגייס לצה"ל ובעזרת לימודי הקונטרבס אצל דב כץ, נגן התזמורת הפילהרמונית הישראלית, הוא הוזמן להיבחן אצל שלום רונלי-ריקליס, מפקד תזמורת צה"ל, שקיבל אותו לתזמורת על סמך לימודים של כמה חודשים אצל דב כץ לתזמורת הגדנ"ע וצה"ל.
הבוחנים, שהתרשמו מכישוריו המוזיקליים של יעקב, התלהבו ממנו והם שכנעו אותו להתקבל לתזמורת ואמרו כי יש לו עתיד כמוזיקאי.
המנצח והמלחין נעם שריף לימד את קלינג יסודות מוזיקליים ושירותו בתזמורת היה כנגן קונטרבס (לא פסנתרן).
לאחר זמן קצר, עבר לנגן בקרן יער וניגן בכלי זה לאורך שירותו הצבאי.
10 חודשים לאחר שהצטרף לתזמורת, ניגן על הקרן, במקביל לתזמורת צה"ל, גם באופרה הישראלית.
תחילת הקריירה לאחר שחרורו מצה"ל
לאחר שחרורו מצה"ל, בסוף 1962, הצטרף לתזמורת הסימפונית חיפה, ניגן בתזמורת הפילהרמונית הישראלית וגם המשיך לנגן באופרה הישראלית.
במקביל, החל ללמד נגינה על קרן יער במרכז למוזיקה ביפו בין השנים 1963–1978. בשנת 1964, החל לנגן במחזות הזמר של גיורא גודיק ב"אלהמברה".
המחזמר הראשון בו ניגן היה "איך להצליח בעסקים מבלי להתאמץ".
לאחר מכן, ניגן שנתיים במחזמר "קזבלן".
קלינג ניגן גם ב"כנר על הגג" בניצוחו של רפי פסחזון.
בסוף שנות ה-60 החל לנגן בפסטיבלים השונים: פסטיבלי הזמר והפזמון, פסטיבלי שירי הילדים, פסטיבל שירים חסידיים וכו'.
כמו כן השתתף כנגן קרן בהקלטות של מיטב אמני ישראל.
בין ההקלטות הבולטות בהן נשמעת הקרן שלו היו בהקלטותיו של אריק איינשטיין: "הגר", "שבת המלכה", ריסים" וכו'.
בין השנים 1965–1996, במשך 31 שנה, ניגן בהצגה "עוץ לי גוץ לי" בתיאטרון הקאמרי.
בנוסף, השתתף ב"קאמרי" בהרכבים מזדמנים כ"חמישיית מתכת", "חמישיית עץ" וכו' שניגנו מוזיקה קלאסית בעיקר.
החל משנות ה-60 הפך קלינג לנגן הקרן המוביל בתחומו בארץ וליווה בנגינתו מאות הקלטות, שחלקן הפכו נכסי צאן ברזל במוזיקה הישראלית.
בשנת 1979 השתתף כנגן בשיר זוכה האירוויזיון – "הללויה" שביצעו גלי עטרי ולהקת חלב ודבש.
בשנת 1987 ניגן בתיאטרון הקאמרי בהצגה -"עלובי החיים".
לאורך השנים הקים קלינג תזמורות כלי נשיפה רבות עליהן ניצח ורבים מתלמידיו (היו לו אלפי תלמידים) הפכו שם דבר בעולם בתחום הנגינה בקרן.
הוא הדריך בין השאר את תזמורת "גליל תחתון" וניצח על תזמורת בנתניה.
בשנת 1986 הקים את תזמורת רמת גן לכלי נשיפה, הפעילה עד היום.
בשנת 1996, עם סיום ההפקה של "עוץ לי גוץ לי", הפסיק קלינג לנגן עקב הירידה בביקוש לנגני הקרן במוזיקה הקלה.
יעקב קלינג המשיך ללמד ולנצח לכל אורך חייו, עד שנאלץ להפסיק בשל מצבו הרפואי.
כשפרש מהוראה וניצוח, בתחילת שנת 2015 נערך אירוע הוקרה גדול לכבודו בתיאטרון גבעתיים, לשם הגיעו מוזיקאים רבים כדי לחלוק לו כבוד.
ב-5 ביולי 2015 נפטר יעקב קלינג ממחלת הסרטן והותיר אשה, שתי בנות - קרן קלינג והדס קלינג ובן - תומר קלינג, המנגן בכ-20 כלי נגינה וממשיך את דרכו המוזיקלית של אביו.
ב-2015 החליט קונסרבטוריון רמת גן להנציח את יעקב קלינג ולקרוא לתזמורת כלי הנשיפה העירונית שאותה הוא הקים על שמו.
הרב יעקב שאול קצין (כ"ג בניסן ה'תר"ס, 22 באפריל 1900 – ג' בטבת ה'תשנ"ה, 6 בדצמבר 1994) היה מקובל, מייסד ישיבת המקובלים "גן הלבנון" בירושלים, ורב הקהילות הסוריות "מגן דוד" ו"שערי ציון" של יוצאי סוריה בברוקלין שבארצות הברית.
נולד בירושלים לאלטון ולרב שאול קצין, שהיה מקובל ומחבר הספרים "אמרי בינה" ו"פרי צדיק".
האות ש' נוספה לשמו כקיצור לשם אביו, כנהוג במשפחתו בתקופה זו.
בילדותו התחנך ולמד מפי אביו, ובהמשך למד בישיבת אוהל מועד.
בשנת 1917 (ה'תרע"ז) התייתם מהוריו שנפטרו ממחלת הטיפוס בהפרש של כחודשיים, לאחר שהתפשטה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בחודש פברואר 1919 (אדר ה'תרע"ט) נישא למזל טוב בת הרב שלום הדאיה.
בשנת 1921 (ה'תרפ"א) החל בכתיבת חיבוריו, ובשנת 1922 (ה'תרפ"ב) החל לעסוק בלימוד תורת הקבלה באופן עצמאי, ובהמשך אצל הרב חיים שאול הכהן דוויק יחד עם חבורתו בשכונת הבוכרים.
למשך תקופה אף למד את תורת הקבלה עם הרב אברהם חיים עדס ובנו הרב יעקב עדס.
בשנת 1923 (ה'תרפ"ג) החל ללמוד בישיבת פורת יוסף אצל הרב רפאל שלמה לניאדו.
בישיבה נמנה עם קבוצת אברכים ורבנים שנקראה "עוז והדר" ולמדה את תורת הקבלה בנפרד מסדרי הלימוד בישיבה, בראשות הרב סלמאן אליהו ובהמשך בראשות הרב אפרים הכהן.
בתקופה זו שימש גם כמלמד תלמידים, והיה לומד בחברותא גם יחד עם הרב עזרא עטייה, ממנו רכש בקיאות בנושאי גיטין וקידושין.
הודות לכך קיבל בתקופה זו שאלות רבות בנושא.
בתקופה זו היה מקורב גם לרב יוסף ידיד הלוי, כשזה האחרון היה לומד איתו, ומתייעץ איתו בשאלות שונות.
בעקבות מחלת אולקוס שממנה סבל מאז שנת 1920 (ה'תר"ף), נותח בשנת 1923 (ה'תרפ"ג) בידי דוקטור משה וולך, ונרפא חלקית.
בשנת 1926 (ה'תרפ"ו) עבר להתגורר בסמוך למבנה ישיבת פורת יוסף שבעיר העתיקה, בדירת הקדש שיועדה לאברכים הלומדים בישיבה.
בשנה זו ייסד ישיבה לאברכים בשם "גן הלבנון", שנועדה ללימוד תורת הקבלה, והתבססה על חלוקת מלגות ללומדים.
הוא עמד בראשות הישיבה, ומינה לנשיא הכבוד שלה את הרב נסים אלישר, ולחברי הוועד את הרב שלום מרדכי אזולאי, הרב משה עדס, הרב יוסף שלוש והגביר יחזקאל מטלון.
כשחלה במחלת האולקוס שוב, נסע בחודש מאי 1928 (סיוון ה'תרפ"ח) בהפלגה במטרה לעבור ניתוח בגרמניה.
בהפסקת ביניים שנערכה בצרפת, שכנעו הרב הראשי המקומי לעבור את הניתוח בבית החולים הכללי של רוטשילד על ידי מנתח מקומי.
הוא נותח בצרפת, הבריא ושב לירושלים.
בשנה זו החל לשמש בבית הדין של עדת הספרדים בירושלים תחילה כ"ספרא דדיינא" ובהמשך כחבר בית הדין, לצד הרב חזקיה שבתי, הרב בן ציון קואינקה והרב אברהם פילוסוף.
בתקופה זו השיב לשאלות שנשלחו אליו מרבנים שונים בישראל ובעולם, עד לסיום תפקידו בבית הדין בשנת 1932 (ה'תרצ"ב).
בחודש אוקטובר 1930 (חשוון ה'תרצ"א) הוסמך לשחיטה על ידי הרב מרדכי מיוחס, ראש השוחטים בירושלים.
בחודש דצמבר (כ"א בכסלו) באותה שנה הוסמך לרבנות ודיינות על ידי הרב בן ציון קואינקה והרב אברהם פילוסוף.
שנה לאחר מכן בשנת 1931 (ה'תרצ"ב) הוסמך לרבנות ודיינות גם על ידי הרב יעקב מאיר והראי"ה קוק.
בשנת 1932 (ה'תרצ"ב) נשלח לברוקלין שבארצות הברית על ידי הרב עזרא הררי רפול והרב יעקב מאיר, למטרת איסוף כספים עבור בית היתומים הספרדי שבירושלים.
בברוקלין התעכב כשישה חודשים, בעקבות הפצרת הקהילה הסורית המקומית שיישאר לשמש כרב הקהילה, אך הוא סירב בטענה כי בחר לגור בישראל.
תקופה קצרה לאחר שחזר לישראל, יצא לשליחות איסוף כספים במצרים.
גם שם סירב למשרת רבנות ודיינות שהוצעה לו.
בשנה שלאחר חזרתו לישראל ניהל חלופת מכתבים עם ראשי הקהילה הסורית "מגן דוד" שבברוקלין, שבה הוא מנמק את סירוביו.
לבסוף בעצת רבני ירושלים וחותנו, הרב שלום הדאיה, הסכים לכהן כרב בקהילה למשך שנה בלבד.
בחודש יולי 1933 (אב ה'תרצ"ג), הגיע עם משפחתו לניו יורק בהפלגה.
בברוקלין הוא מצא את הקהילה הסורית "מגן דוד" במצב כלכלי לא מזהיר.
הוא פעל לתקן את המצב שבו הייתה שרויה הקהילה, תוך כדי תיקון תקנות לטובת חברי הקהילה, והבאתה למצב טוב יותר.
הוא שימש בקהילה כמוהל, מחנך ומסדר קידושין, שיקם את התלמוד תורה המקומי, והכשיר אברכים לשמש כשוחטים ובודקים.
לאחר תום שנת כהונתו כרב, הפצירו בו ראשי הקהילה להישאר לשנת כהונה נוספת, עד שלבסוף החליט לקבוע את משכנו בברוקלין, כדי להצמיח עוד את חיי הקהילה.
בתקופת המשך כהונתו ייסד בית דין בו כיהן כראש אב בית הדין, לצד הרב שאול מטלוב עבאדי והרב אליהו חוצני, ובנו הרב שאול, ששימש כמזכיר בית הדין.
כן הקים קהילה נוספת ליוצאי סוריה בתוך קהילתו, תחת השם "שערי ציון".
במשך 62 שנות כהונתו כרב הקהילות "מגן דוד" ו"שערי ציון", פעל למען העברת כספים עבור ארץ ישראל, והקים בין היתר קרן צדקה בשם "מגן ישראל", שנועדה לתת מענה ותרומות לשד"רים שגייסו כספים ליישוב היהודי בישראל, ובתקופת מלחמת העולם השנייה הזרים ליישוב סכומי כסף רבים.
ניהל חלופת מכתבים עם רבני ישראל והעולם, ותיקן מספר תקנות למניעת התבוללות בקהילתו.
ניחן בזיכרון פנומנלי, והיו שטענו כי הסיבה לכך הייתה שאכל בצעירותו צמח שנקרא פלדור.
בהמשך אף טענו אחרים כי אכילת הצמח הייתה הסיבה למחלת האולקוס שממנה סבל.
הלך לעולמו ב-6 בדצמבר 1994 (ג' בטבת ה'תשנ"ה), ונקבר בישראל.
אחיו היה הרב שלמה קצין.
בנו הגדול, הרב שאול, שימש כממלא מקומו כרב הקהילה עד לפטירתו ב־2 בדצמבר 2018 (כ"ד בכסלו ה'תשע"ט).
בתו שרלוט נישאה לרב ברוך בן-חיים, שהחליפו בתפקידו כרב הקהילה.
אור הלבנה - כולל שלושה חלקים: "אור הלבנה", "אור חדש" ו"אור החיים" על כוונות, ייחודים, סברות ורעיונות, ירושלים ה'תרפ"ה
שו"ת - קונטרסים על ארבעת חלקי השולחן ערוך, הודפס בספרו של חותנו הרב שלום הדאיה בספרו "ודבר שלום" בשנת ה'תרפ"ד, ומאוחר יותר בספר קציני אר"ץ בשנת ה'תשנ"ה
יסוד האמונה - הבהרת אמיתות ספר הזוהר, נכתב לבקשת קהילת יהודי קהיר נגד הדרדעים, ה'תרפ"ו
תוכחת מגולה - מוסר ותוכחה, הודפס גם בספרו של הרב משה מערבי "סמא דחיי" בשנת ה'תרפ"ד
פרי עץ הגן חלק א' - ביוגרפיות על אביו, הרב שאול קצין ורבנים נוספים, ירושלים ה'תרצ"א
פרי עץ הגן חלק ב' - פתרון חידות שנכתבו בספר "אמרי בינה" של הרב יוסף חיים, ובסופו קונטרס הכולל את קיצור סדר הכוונות של התפילות והתקיעות בראש השנה, ה'תרצ"א
קציני אר"ץ - שו"ת על ארבעת חלקי השולחן ערוך, וכן ספר תשובות מהרב שאול קצין, הוצאת אהבת שלום, ירושלים ה'תשנ"ה
אביעזר יעקב קנטרוביץ (קנטורוביץ) (8 ביולי 1890 (כ' בתמוז ה'תר"ן) – 11 באוגוסט 1961) היה אמן ישראלי, יליד האימפריה הרוסית, ראש מחלקת השטיחים של בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות.
אביעזר יעקב קנטרוביץ נולד בקלצק שבפלך מינסק, האימפריה הרוסית (כיום בלארוס), בשנת 1890. סבו מצד אמו היה אומן חיטוב בעץ.
בנעוריו, נמשך לציונות בעקבות אחותו, נתמה רישה רפופורט.
הוא ברח לעיר אודסה, שם התקבל לבית ספר לאמנות והיה פעיל ציוני.
בין היתר, ייסד אגודה מקומית בשם "פועלי ציון".
בשנת 1905 עלה לארץ ישראל באופן בלתי חוקי והתיישב בפתח תקווה.
שם עסק בחקלאות, והיה בין מייסדי מפלגת "הפועל הצעיר".
בשנת 1906 החל ללמוד בבצלאל.
בשנת 1908 הצטרף למחלק השטיחים של בית הספר, ואחר כך מונה למנהלה.
בשנת 1911 נסע להשתלמות במלאכת השטיחים באיסטנבול.
באותה עת היה חבר בקומונה הראשונה לכלכלה משותפת ביחד עם דוד אידלסון, ראובן ליפשיץ ואחרים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא האימפריה העות'מאנית, ושירת בחצי האי סיני בתפקידי סניטריה , ובתפקידים נוספים במפקדת הצבא.
בשנת 1931 עבר להתגורר בתל אביב.
בין היתר הקים קנטרוביץ בית ספר לשטיחים מטעם ויצו (1936) ומטעם אורט (1949).
קנטרוביץ נפטר ב-11 באוגוסט 1961 ונקבר בבית העלמין קריית שאול שבתל אביב.
1903 - בית ספר לאמנות, אודסה, האימפריה הרוסית
1906 – 1908 בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות, ירושלים
1911 - השתלמות, אריגת שטיחים, איסטנבול, האימפריה העות'מאנית
מחלקת השטיחים, בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות, ירושלים
יעקב קידר (נולד ב-2 באוקטובר 1956) הוא דיפלומט ישראלי בדימוס.
כיהן כשגריר ישראל בשווייץ וליכטנשטיין, קניה, אוגנדה, טנזניה, מלאווי, זמביה וסיישל.
בשנת 1985 מונה למזכיר שני בשגרירות ישראל בטוקיו, בירת יפן.