tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן נבחרה אל הסנאט המדינתי כנציגת המחוז ה-33, מ-2002 ועד להיבחרה אל הקונגרס בשנת 2010. ב-2006 הייתה מנהיגת המיעוט דה פקטו בסנאט של פלורידה, ולאחר מכן שירתה כמצליפת הסיעה הדמוקרטית.
כתומכת ראשונית בהתמודדותו הנשיאותית של ברק אובמה במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008, הצביעה וילסון בעד אובמה ועמיתו למירוץ ג'ו ביידן כאחת מ-27 חברי פלורידה בחבר האלקטורים.
כאשר פרש קנדריק מיק מייצוג מחוז הקונגרס ה-17 של פלורידה בבית הנבחרים של ארצות הברית כדי להתמקד במסע הבחירות שלו לסנאט האמריקאי, התמודדה וילסון על המושב הפתוח שהותיר אחריו מיק וזכתה במועמדות המפלגה הדמוקרטית.
היא ניצחה בבחירות אמצע הכהונה ב-2 בנובמבר 2010, ללא התנגדות מהותית במחוז שבו זכייה במועמדות הדמוקרטית שווה לזכייה בבחירות עצמן.
וילסון הושבעה לתפקידה ב-3 בינואר 2011. באוגוסט 2011 יצאה וילסון, במסגרת משלחת של 25 חברי קונגרס דמוקרטים, לביקור בן שמונה ימים בישראל במהלכו נועדה עם נשיא המדינה שמעון פרס, ראש הממשלה בנימין נתניהו, ונשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס.
וילסון נחשבת לאחת מחברי הקונגרס הליברליים והפרוגרסיביים מפלורידה.
היא בעד הגבלת הזכות לשאת נשק ובעד נישואים של זוגות מאותו המין, מתנגדת לתנועת מסיבת התה ולבניית חומת טראמפ בגבול ארצות הברית–מקסיקו.
בשלהי 2019 הצביעה וילסון בעד שני סעיפי ההדחה של דונלד טראמפ.
גם במהלך הדחתו השנייה של טראמפ הצביעה בעד הדחתו בגין הסתה להתקוממות.
פרדריקסברג (בדנית: Frederiksberg) היא עיר בפרברי קופנהגן שבדנמרק.
היא מהווה מובלעת בתוך שטחי העיר קופנהגן.
היסטוריית העיר החלה בשנת 1651 כאשר פרדריק השלישי, מלך דנמרק נתן אישור לאיכרים דנים והולנדים להתיישב באזור.
עסקי החקלאות לא היו מוצלחים ולאחר שרפה גדולה בשנת 1697 תושבים עזבו את האזור.
בשנים 1700–1704 פרדריק הרביעי, מלך דנמרק בנה ארמון פרדריקסברג על הגבע באזור.
בסביבות הגבע החלו להתיישב בעלי מלאכה וסוחרים.
לאחר שבשנת 1852 בוטל איסור לבניית בנייני קבע בסביבת חומות הבירה, באזור החלה תנופת בנייה.
בשנת 1900 בעיר התגוררו 80 אלף תושבים.
העיר מחוברת לבירה עם מספר תחנות של רכבת תחתית.
בין בניינים בולטים בעיר, מגדל מגורים Domus Vista בעל 30 קומות.
ארמון פרדריקסברג שנתן תחילה לעיר מאכלס כיום אקדמיה צבאית.
בעיר קיים אזור תעשייה קטן שמאכלס בין היתר חברת SteelSeries.
פרדריקסטאד (בנורווגית: Fredrikstad) היא עיר בחבל מזרח נורווגיה שבנורווגיה.
העיר שוכנת על גדות נהר גלומה במקום בו הוא נשפך על מצר סקאגרק, כ-20 קילומטרים מערבית לגבול עם שוודיה.
העיר נוסדה במקור ב-1567 על ידי פרדריק השני, מלך דנמרק, ומשמעות שמה היא "עירו של פרדריק".
כיום חלק העיר העתיקה של פרדריקסטאד, הנמצא בגדה המזרחית של נהר הגלומה, נחשבת לעיר המבוצרת שנשתמרה הטוב ביותר באזור צפון אירופה.
פרדריקסטאד היא העיר הגדולה ביותר באזור אסטפולד.
אזור המטרופולין פרדריקסטאד-סרפסבורג נחשב כיום לאזור המטרופולין החמישי בגודלו בנורווגיה.
בעיר משחקת קבוצת הכדורגל פרדריקסטאד.
פרדריקה פון שטאדה היא זמרת אופרה אמריקאית בפרישה-למחצה.
מאז הופעת הבכורה שלה במטרופוליטן אופרה בשנת 1970, הופיעה באופרות, מחזות-זמר\ קונצרטים ורסיטלים באולמות ברחבי העולם, בהם לה סקאלה, האופרה הלאומית של פריז, האופרה של וינה, פסטיבל זלצבורג, בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, פסטיבל גליינדבורן וקרנגי הול.
בין המנצחים שעמם שרה קלאודיו אבאדו, ליאונרד ברנשטיין, פייר בולז, קרלו מריה ג'וליני, הרברט פון קאראיין, ג'יימס לוויין, ריקרדו מוטי, סייג'י אוזאווה, ג'וזפה סינופולי, גאורג שולטי ומייקל טילסון תומאס.
היא הרבתה גם להקליט בסוגות מוזיקה שונות, והייתה מועמדת לתשעה פרסי גראמי כזמרת קלאסית מצטיינת.
היא הרבתה להופיע גם בטלוויזיה.
כמצו סופרן השולטת בה במידה במוזיקה לירית ובקולורטורה, ביצעה חמישים ושבעה תפקידים אופראיים על הבמה ועוד שמונה בקונצרטים או על גבי תקליטורים, החל בתפקידי משנה וכלה בתפקידים ראשיים, הן גבריים והן נשיים וכן, בשנים האחרונות, תפקידי אופי.
שמה נקשר בעיקר לאופרות מאת מוצרט, רוסיני, לרפרטואר צרפתי ולמוזיקה אמריקאית בת-זמננו, בייחוד יצירות מאת דומיניק ארג'נטו וג'ייק הגי.
היא השתתפה בתשע בכורות עולמיות.
בין התפקידים שבהם נודעה ביותר פנלופה ב"שיבת יוליסס", רוזינה ב"הספר מסביליה", אנג'לינה ב"לה צ'נרנטולה", שרלוט ב"ורתר", סנדרילון ב"לוסט", מליסנד ב"פליאס ומליסנד", האנה גלאווארי בהאלמנה העליזה (אופרטה) והגברת דה רושה ב"איש מת מהלך", וכן, בתפקיד מכנסיים, ככרובינו בנישואי פיגארו, הנזל בהנזל וגרטל (אופרה) ואוקטביאן באביר הוורד.
מאז פרישתה מעבודת ביצוע במשרה מלאה בשנת 2010, עוסקת פון שטאדה יותר ויותר בעבודת צדקה, בעיקר בעזרה למיזמים המטפחים חינוך מוזיקלי או תומכים בחסרי-בית.
בין השאר היא מטפחת את המקהלה העממית של אוקלנד, מקהלת הרחוב של דאלאס והתזמורת הכוראלית של הנגנים הצעירים.
לגירושיה מבעלה הראשון, פיטר אלקוס, נודעה חשיבות בפיתוח חוק משפחה תקדימי באמריקה, שקבע כעיקרון, שכאשר נישואיהם של אמני במה מתפרקים, בתי המשפט יכולים לייחס ערך כלכלי לפרסומם האישי ולראות בו נכס זוגי לחלוקה עם בני הזוג הקודמים.
פון שטאדה היא בת למשפחה גדולה ועשירה, שתפסה לאורך שנים מקום חשוב בחברה הגבוהה של צפון-מזרח ארצות הברית, ומוצאה מאירלנד פון שטאדה נולדה בסומרוויל, ניו ג'רזי, ב-1 ביוני 1945. שבעה שבועות לפני לידתה, ב-10 באפריל 1945, נהרג אביה בפעולה בגרמניה במלחמת העולם השנייה, כשהג'יפ שלו עלה על מוקש.
המכתבים הרבים שכתב לאמה מאירופה נתנו לאחר שנים השראה לקים ואת' וריצ'רד דניאלפור לכתוב את מחזור השירים "אלגיות" למענה.
היא תיארה את רגשותיה אל אביה במילות השיר "לאבא" משנת 2004, שג'ייק הגי כתב לו מוזיקה ושניהם ביצעו אותו באלבומו "בשר ואבן"
פון שטאדה נקראה על שם סבתה מצד אמה, פרדריקה לוקאס.
משפחתה נהגה לקרוא לה בשם החיבה "פליקה", "ילדה קטנה" בשוודית, שאביה אימץ מספרה של מרי או'הארה, ידידתי פליקה, לכנות בו את סוסת הפוני האהובה שלו.
ב-6 בדצמבר 1946 נישאה אמה של פון שטאדה בשנית, לקצין גבוה בצבא ארצות הברית, הורייס ויליאם פולר.
כדיפלומט בשירות משרד החוץ האמריקאי, לקח עמו את אשתו ואת ילדיה, פרדריקה ואחיה צ'ארלס, לשליחות באיטליה וביוון, אבל עבודתו השאירה לו כל כך מעט זמן עם בתו החורגת, שהיא כמעט לא הכירה אותו.
זכרונות שהותה באתונה נתנו השראה לאחד משיריה במחזור השירים שלה "כנפי נייר", למוזיקה מאת ג'ייק הגי.
שניהם הקליטו את השיר לאלבומו של הגי "פני האהבה: שירי ג'ייק הגי".
ב-6 באוקטובר 1950 עזבו שרה פולר וילדיה את לה האבר על האוניה "אמריקה" בדרכם חזרה לארצות הברית.
בני הזוג פולר התגרשו ב-1951. שרה פון שטאדה בנתה לה חיים חדשים בוושינגטון הבירה, שם עבדה כמזכירה ב-CIA.
פון שטאדה זוכרת את עצמה כ"ילדת מפתח", עם אם נמרצת, פיקחית, דברנית ובעלת חוש הומור, ש"בעיית השתייה" שלה לא פגעה בקשר החם והנלהב שלה עם בתה.
כהייתה בת שש-עשרה, לקחה אותה אמה לפסטיבל זלצבורג לשמוע את אביר הוורד עם אליזבת שוורצקופף וכריסטה לודוויג בניצוח קרל בהם.
אף כי הגיעה לאולם הקונצרטים רטובה ופרועה, אחרי נסיעה בגשם במכונית דולפת, הוקסמה פון שטאדה מן האופרה, שהייתה בשבילה הדבר היפה ביותר ששמעה מעודה, והיא עדיין נוצרת את החתימה, שביקשה וקיבלה משוורצקופף כשראתה אותה מבעד לחלון מסעדה.
בשנות לימודיה בנורטון התוודעה למוזיקה קלאסית יותר, כאשר שרה יצירות מקהלתיות מאת מוצרט, הנדל, פלסטרינה, אורלנדו לאסוס וז'וסקן דה פרה.
בעזרת מתנת סיום לימודים שקיבלה מסבה, עשתה את השנה שלאחר סיום התיכון בלימודים ועבודה בפריז, ולאחר זאת קיבלה עבודה כמוכרת במחלקת מכשירי הכתיבה של טיפאני בניו יורק.
את קריירת ההופעות שלה החלה במשחק בלהקה של ערי שדה בתיאטרון המזח ושירה במועדוני לילה ובמחזות זמר מסחריים.
ב-1966 ביקרה בבית ספר מאנס למוזיקה בניו יורק, בכוונה ללמוד שם באופן חלקי בקורס לשירה בקריאה ראשונה, אבל שוכנעה להירשם לתוכנית הלימודים לתואר ראשון.
בשנץ הלימודים השנייה שלה, החלה ללמוד אופרה אצל סבסטיאן אנגלברג, שנשאר מורה והמדריך החשוב ביותר שלה עד מותו ב-1979.
אך לא ריכרד שטראוס ואף לא אחד מיתר המלחינים בפנתיאון הקלאסי יכול היה להרחיקה מסוג המוזיקה, ששבה את לבה בשנותיה הראשונות.
כשבידרה את חבריה ומשפחתה באחד המפגשים שארגנה, שרה תמיד את שירי הפופ או הנעימות ממחזות הזמר שלמדה משמיעה.
לאחר הופעה מוצלחת בחצי הגמר במבחני הבמה של המועצה הלאומית של מטרופוליטן אופרה ב-1969, הוזמנה פון שטאדה להצטרף לתוכנית האמון הצעיר של המטרופוליטן.
כתוצאה מהזמנה מחדר החזרות למבחן במה פרטי עם סר רודולף בינג, הוחתמה על חוזה חניכות לשלוש שנים.
הופעת הבכורה שלה במטרופוליטן הייתה כנער שלישי בחליל הקסם ב-10 בפברואר 1970. משם המשיכה לשחק בעוד שמונה-עשר תפקידי חניכות דומים.
ב-1971 הרשתה לה האופרה לצאת לחלטורות האופרה של סן פרנסיסקו ושל סנטה פה כססטו בחסדו של טיטוס וכ"כרובינו" בנישואי פיגרו בהתאמה, אבל ב-1972, משתו''ת לתפקידים מאתגרים יותר, החליטה לפתח בקריירה עצמאית.
היא החלה כ"כרובינו" בגרנד אופרה של בוסטון וכ"רוזינה" בספר מסביליה באופרה הלאומית של וושינגטון הבירה.
בשנה זו גם שרה לראשונה באירופה: היא זכתה לשבחים רבים ככרובינו בהפקות חשובות באופרה של פריז ובפסטיבל גליינדבורן.
אירועים בולטים בחיי ההופעות שלה כללו שירה בוושינגטון הבירה לפני הנשיאים ניקסון, קרטר, רייגן וג'ורג' ו.
בוש, שירת סולו בקונצרט חגיגי לכבוד אולימפיאדת 1992 והשתתפות בקונצרט טלוויזיוני בניצוחו של ליאונרד סלטקין לזכר הנרצחים בהתקפות הטרור ב-11 בספטמבר.
המבנה ארך-הרגליים שלה והמצו-סופרן הרך והלירי שלה, שעלה אל מחוזות הסופרן, הייתה מייצגת נאמנה ומהוללת של תפקידי מכנסיים כגון "הנזל" בהנזל וגרטל, "אידאמנטה" באידומניאו ו"אוקטביאן" באביר הוורד.
וכן - הודות ליופיה המרשים - הצליחה מאוד גם בתפקידי נשים ראשיים כמו "אנג'לינה" ב"צ'נרנטולה", "שרלוט" בורתר, "דוראבלה" בכך עושות כולן, "פנלופה" ב"Il ritorno d'Ulisse in patria" ו"צרלינה" בדון ג'ובאני.
בשלהי הקריירה, עברה לתפקידי אופי, בהם "דספינה" ב"כך עושות כולן", "גשוויץ" בלולו ועוד.
הרפרטואר שלה כלל יצירות החל בתקופת הבארוק, דרך התקופה הקלאסית והרומנטית ועד למוזיקה מודרנית (כולל ג'אז ופופ).
ביצועי הבכורה הרבים שלה כללו את הבכורה האמריקאית של "שיבת אוליסה למולדת" מאת מונטוורדי, הביצוע הראשון במטרופוליטן אופרה של אידומניאו מאת מוצרט, ההקלטה הראשונה של "סנדרילון" מאת מאסנה וביצועי הבכורה העולמיים של אופרות מאת דומיניק ארג'נטו, למביט ביצ'ר, ריקי איאן גורדון, ג'ייק הגי, תומאס פאזאטיירי, קונרד סוזה והייטור וילה-לובוס.
הופעותיה במחזות זמר מאת ליאונרד ברנשטיין וסטיבן זונדהיים שיקפו אהבה לתיאטרון מוזיקלי שראשיתה בילדותה, כשהאזינה לשירי ג'ורג' גרשווין וג'רום קרן בתקליטים הישנים של אמה.
אף כי הייתה בראש ובראשונה שחקנית מזמרת, הייתה פון שטאדה גם זמרת קונצרטים, בעיקר בשנות ה-90' ובשנות ה-2000. המלחינים שאת יצירותיהם התזמורתיות ביצעה בתדירות הגדולה ביותר היו מוצרט, מאהלר, ברליוז, דביסי, ראוול וקנטלוב.
מלחינים אלה בלטו גם ברפרטואר הרסיטלים העצום שלה, לצד בריטן, פורה, הנדל, אופנבאך, פולנק, שנברג, שוברט, שומאן, ריכרד שטראוס ומלחינים אמריקאים רבים, שלביצועיהם הטיפה בהתלהבות ובמקרים רבים, גם הייתה להם השראה, בבחינת מוזה.
"מלודיות" צרפתיות היו יקרות ביותר ללבה - כפרנקופילית מסורה, דיברה ברהיטות בצרפתית עוד בנעוריה וחיה בפריז למשך שנים אחדות בראשית שנות השלושים לחייה.
הפסנתרן שעמו הרבתה ביתר לשיר היה מרטין כץ.
עמיתים אחרים שהיו חשובים במיוחד לקריירה שלה היו המלחינים דומיניק ארג'נטו וג'ייק הגי, המנצחים קלאודיו אבאדו, ג'יימס לוויין ומייקל טילסון תומאס והזמרים קירי טה קאנאווה, מרילין הורן, תומאס אלן,
תומאס המפסון, ריצ'רד סטילוול וסמיואל ראמי.
פון שטאדה חדלה להופיע באופן מלא בשנת 2010, אבל המשיכה להופיע מזמן לזמן סמוך למעונה באיסט ביי ובמקומות אחרים במשך העשור הבא ואל תוך שנו ה-20' של המאה ה-21. פעילויותיה בפרישה-למחצה כוללות השתתפות בקונצרטים לאיסוף תרומות, שיפוט בתחרויות שירה והוראת אינטרפרטציה בכיתות אמן.
פון שטאדה נישאה לפיטר אלקוס, זמר בס-בריטון ומורה למוזיקה, בשנת 1973. בתם ג'ני
(פסיכולוגית קלינית) נולדה ב-1977, ובתם ליסה (מנהלת בחברת טכנולוגיה) ב-1980. הם התגרשו ב-1990, ופון שטאדה נישאה למייקל גורמן, תעשיין ובנקאי קליפורני, זמן קצר לאחר מכן.
בעבודת הצדקה המסועפת שלה היא עוסקת במגוון תוכניות, רובן נוגעות או לשאלות חינוך, בריאות או טיפול בחסרי-בית.
הנשכרת ביותר מן הפילנתרופיה שלה היא התזמורת הכוראלית הצעירה, ארגון שמושבו באיסט ביי והוא מעניק לילדים ממשפחות מצוקה מלגות מוזיקה, חיזוק בלימודים וסיוע בהתפתחותם האישית כדי לתת להם הזדמנות להתקבל לאוניברסיטה.
פרֶה-קוגניציה (מלטינית "לפני", "רכישת ידע") היא תופעה כביכול של חישה תודעתית של ראיית אירועים עתידיים, או מודעות ישירה בדרך אחרת לאירועים בעתיד.
אין ראיות מדעיות מקובלות לכך שפרה-קוגניציה היא תופעה אמיתית, והיא נחשבת באופן נרחב לפסאודו-מדע.
פרה-קוגניציה מפרה את עקרון הסיבתיות, לפיו תוצאה לא יכולה להתרחש לפני הגורם לה.
לאורך ההיסטוריה מגוון רחב של תרבויות התייחס לפרה-קוגניציה כמציאות פשוטה.
למרות היעדר ראיות מדעיות לקיומה, אנשים רבים מאמינים שהיא אמיתית.
היא מדווחת באופן נרחב על ידי עדויות אישיות, ונשארת נושא למחקר ולדיון בקהילת הפאראפסיכולוגיה.
לעיתים, גישה של תחושה מוקדמת (precognition) מטופלת כדוגמה לתופעה רחבה יותר של ידיעה מוקדמת, או כדי להבין בכל דרך שהיא מה צפוי לקרות בעתיד.
היא שונה מתחושה מוקדמת, שהיא תחושה מעורפלת יותר של אסון מתקרב.
פעילויות קשורות כמו נבואה וניבוי עתידות, חיזוי אסטרולוגי, קארמה, קריאה בקפה, קריאה בקלפים ועוד פרקטיקות רבות נהוגות לאורך ההיסטוריה.
חלומות פרה-קוגניטיביים הם אולי המקרים הנפוצים ביותר של קדם-קוגניציה.
בדרך כלל, חלום או חזון יכולים להיות מזוהים כקדם-קוגניטיביים רק לאחר שהאירוע המשוער התרחש.
כאשר אירוע כזה מתרחש לאחר חלום, נאמר שהוא "שבר את החלום".
ביהדות רוב החלומות הם חסרי משמעות, והרעיון מבוטא בציטוט "חלומות שווא ידברו" (זכריה י', ב'), ואילו חלומות מסוג מסוים בלבד בעלי מסר שמיימי אמיתי.
רעיון זה של אלמנט נבואי בחלומות מופיע בגמרא "חלום, אחד מששים בנבואה" (מסכת ברכות, נז:).
על פי ספר בראשית, ה' העניק ליוסף ידע מוקדם באמצעות חלומות נבואיים ואת היכולת לפרש את חלומותיהם של אחרים.
במקומות אחרים כמו חלומות פרעה, ובאופן נרחב במדרשים מצוי סיפורם של אישים, נביאים ואחרים שידעו על מאורעות טרם שהתרחשו.
לאורך ההיסטוריה האמינו כי לאנשים מסוימים יש יכולות פרה-קוגניטיביות, או שפרקטיקות מסוימות יכולות לגרום לחוויות כאלה, וחזיונות אלה נקשרו לעיתים לאירועים היסטוריים חשובים.
ואף כיום, אף שהמדע לא אימץ רעיונות פרה-קוגניציה, אנשים רבים משוכנעים בקיומה.
סקר שנערך בשנת 2005 הראה כי 73% מהאמריקאים מאמינים לפחות בסוג אחד של חוויה על טבעית, כאשר 41% מאמינים בתפיסה חוץ-חושית.
המוזיקה של דניאל אובר ללִבְרִית בצרפתית מאת אז'ן סקריב, שבוצעה לראשונה ב-Salle Ventadour באופרה-קומיק בפריז, בשנת 1830. מבוססת על רומנטיזציה של דמותו של השודד והלוחם מיקלה פצה (Michele Arcangelo Pezza), שכונה "פרה דיאבולו".
פרה דיאבולושם מקוריפרה דיאבולו או פונדק טרציןשפה מקוריתצרפתיתסוגהאופרה קומיתמוזיקהדניאל אוברלִבְרִיתאז'ן סקריבמערכות3שנת הלחנה1829בכורה28 בינואר 1830אולםאופרה קומיק, פריזבכורה באיטלקית29 בדצמבר 1866אולםתאטרו דלה פרגולה פירנצהדמויות פרה דיאבולו/המרקיז – טנור
לייגי פמלה, אשתו – מצו-סופרן
לורנצו, מפרד הקרביניירי – טנור
מתאו, בעל הפונדק – בס
צרלינה, בתו של בעל פונדק מטרצ'ינה, מאוהבת בלורנצו, סמל עני של הז'נדרמים, בעוד אביה רוצה להשיא אותה לפרנצ'סקו, בעל אדמות קשיש.
בזמן שלורנצו מחפש את השודד הידוע לשמצה פרה דיאבולו, המגיע לפונדק מחופש למרקיז ושודד שני נוסעים אנגלים, לורד וליידי רוקבורג.
לורנצו מצליח להחזיר חלק מהסחורה הגנובה וזוכה לגמול מליידי רוקבורג, 10,000 סקודי, סכום שישמש כנדוניה של צרלינה.
פרה דיאבולו, לעומת זאת, נחוש לשדוד שוב את הנוסעים האנגלים ואת צרלינה בעזרתם של ג'אקומו ובפו, שניים משותפיו.
במהלך הלילה, השלושה מתגנבים לחדרה של צרלינה כדי לגנוב את הנדוניה.
לורנצו מגיע, אך פרה דיאבולו, המתחזה למרקיז מסן מרקו, מצליח לשכנע אותו שהוא יריב באהבה, מאהבה של צרלינה וליידי רוקבורג.
לורנצו מאתגר את המרקיז המזויף לדו-קרב.
למחרת, צרלינה, שכעת נדונייתה נשללה ממנה וננטשה על ידי לורנצו, מסכימה להינשא לפרנצ'סקו.
פרה דיאבולו מצווה על שני שותפיו ליידע אותו כאשר לורנצו וחייליו יעזבו את העיר, כדי שיוכלו לשדוד את האנגלים שוב.
ג'אקומו ובפו מזוהים על ידי צרלינה, אשר גורמת למעצרם על ידי לורנצו.
לבסוף הוא מגלה את מזימותיו של פרה דיאבולו ומביא למעצרו.
צרלינה יכולה סוף סוף להינשא ללורנצו.
פרה דיאבולו נולדה כאופרה-קומיק, כלומר, כז'אנר תיאטרלי, פופולרי מאוד בצרפת במאה ה-19, שבו פרקים מושרים מתחלפים בקטעים מדוברים.
האופרה של דניאל אובר, שהורכבה בתחילה משמונה עשרה קטעים מוזיקליים משולבים בדיאלוגים פרוזה, הוצגה בהצלחה באופרה-קומיק בפריז ב-28 בינואר 1830, כאשר המבצעים העיקריים היו ז'אן-בפטיסט שולה בתפקיד פרא דיאבולו, ז'נביב-איימה-זואי פרווסט בתפקיד צרלינה, ומארי-ז'וליאן בולנז'ה בתפקיד ליידי פמלה.
פרא דיאבולו נשארה ברפרטואר האופרה - קומיק, עם 909 הופעות בסך הכל עד 1907, והועלתה מחדש כמעט בכל עונה.
כפי שקרה באופרות-קומיק אחרות במהלך המאה ה-19 והמחצית הראשונה של המאה ה-20 במדינות שאינן דוברות צרפתית, גם "פרה דיאבולו" בוצעה בגרסה בשפה האיטלקית, במקרה זה בגרסה של מנפרדו מאג'יוני, כאשר החלקים המדוברים של האופרה הוחלפו ברצ'יטטיבי מלווה.
בבריטניה הועלתה לראשונה ב-1 בפברואר 1831 בתיאטרון רויאל דרורי ליין בלונדון.
באוסטרליה הוא הוצג בתיאטרון רויאל בהובארט ב-3 באוקטובר 1842.
ההופעה הראשונה של "פרה דיאבולו" באיטליה בגרסה האיטלקית מאת מנפרדו מאג'יוני, מתוארכת ל-29 בדצמבר 1866, בתיאטרון דלה פרגולה בפירנצה.
אך הגרסה האיטלקית כבר הייתה בשימוש בגרמניה בשנת 1848 ובאנגליה בשנת 1857 ; אובר עצמו ערך מספר מהדורות של האופרה בשפה האיטלקית במטרה לקדם את תפוצת יצירתו.
הבכורה של המחזה באנגלית הייתה בתיאטרון רויאל בדנדי ב-29 במרץ 1870, בתרגומו של מייקל רופינו לייסי עבור להקת האופרה האנגלית הגדולה.
הבכורה שלה התקימה בתיאטרון פרינס אוף ויילס בגלאזגו בשנת 1874 עבור להקת האופרה קרל רוזה.
הבכורה שלה היא בתיאטרון המלכה באדינבורו בשנת 1875 בבצוע להקת האופרה האיטלקית.
הבכורה שלה היא בתיאטרון הוד מלכותה באברדין בשנת 1887 עבור להקת האופרה האנגלית של ג'יי.
הבכורה במטרופוליטן אופרה בניו יורק הייתה ב-1902 במועדון Freundschaft במנהטן.
האופרה זכתה לפופולריות מחודשת בשנות ה-30 הודות לסרט הקומדיה משנת 1933 באותו שם בכיכובם של סטנליו ואוליו.
שני הקומיקאים מגלמים את תפקידיהם של ג'אקומו ובפו באופרה של אובר, אך אינם שרים.
שלוש מהאריות של אובר מושרות במקום זאת על ידי דניס קינג, שמגלם את פרה דיאבולו (בדיבוב בתפקידים מושר על ידי הבריטון טיטו גובי), והפזמונים נותרו ללא שינוי.
בתיאטרון ורדי (טריאסטה) הועלתה ב-1955 בבימויו של פרנקו קפואנה עם אגוסטינו לאזארי, אנריקו קאמפי ואלפרדו מריוטי.
הוצגה בתיאטרון אלה סקאלה במילאנו בשנת 1992, בבימויו של ברונו קמפנלה לצד לוצ'יאנה סרה ואלסנדרו קורבלי.
מבוא En bons militaires (פזמון, לורנצו, מתאו, צרלינה)
רביעיית אה, מסע קוויל מתועב (פמלה, מילורד, לורנצו, צרלינה, מקהלה)
חמישייה א לנדאו קי סארטה (מטאו, מילורד, פמלה, מרזה, צרלינה)
שלישיית הגונדולייר הנאמן (מרקיז, פמלה, מילורד)
(פזמון: צרלינה, פמלה, מילורד, לורנצו, מרקזה, בפו, ג'אקומו)
שלישיית אלונס דורמיר (מילורד, פמלה, צרלינה)
גמר על פי Ô fureur, ô נקמה (מרקיז, מילורד, לורנצו, בפו, ג'אקומו, פמלה, צרלינה)
גמר שלישי אלון, אלון (מקהלה, מתאו, לורנצו, בפו, ג'אקומו, צרלינה)
(מילורד, פמלה, לורנצו, צרלינה, מתאו, מקהלה)
פרה דיאבולו (איטלקית: Fra Diavolo, מילולית: אחי השטן; 7 באפריל 1771 – 11 בנובמבר 1806), הוא השם העממי שניתן למיקלה פצה (Michele Arcangelo Pezza), שודד דרכים ומנהיג גרילה שהתנגד לכיבוש הצרפתי של נאפולי, והוכיח את עצמו כ"מעורר השראה של מרד עממי".
פצה תופס מקום בולט בפולקלור ובסיפורת.
הוא מופיע בכמה יצירות של אלכסנדר דיומא, כולל "הפרש האחרון: הרפתקאותיו של הרוזן סנט-הרמין בעידן נפוליאון", שלא פורסם עד 2007 ובסיפור הקצר של וושינגטון אירווינג "הפונדק בטרצ'ינה".
הרעיון שפצה "נולד ממוצא נמוך" זכה לתפוצה רחבה אך אינו מדויק כלל; הוא חלק ממסורת עוינת שמקורה בתעמולה צרפתית.
למשפחת פצה היו כרמי זיתים והם עסקו גם בסחר בצמר.
בבית המשפחה יש כמה פרטים אדריכליים מעניינים, מה שמרמז גם על עושר מסוים, והם היו קשורים לכמה מהמשפחות הבולטות ביותר באיטרי, כמו משפחת יאלונגו ומשפחת פנאצ'יה.
הכינוי "פרה דיאבולו" נוצר כנראה, לפי גרסה אחת, בעקבות אירוע בתהלוכה שמקורה במנהג איטרני (עיירת הולדתו בלציו) עתיק: עד תחילת המאה העשרים, בנים ובנות איטרניים שהחלימו לאחרונה ממחלות קשות היו לבושים כנזירים ביום ראשון השני לאחר חג הפסחא, לתהלוכה לכבודו של פרנציסקוס הקדוש מפאולה, פטרון הילדים החולים.
באחד האירועים החגיגיים הללו, מיקלה הקטן, הוכיח את עצמו כשובב כל כך שמישהו קרא לו "פרה דיאבולו" (אחי השטן), כינוי שדבק בו.
למרות שמעט ידוע בוודאות על ילדותו, פצה למד לקרוא ולכתוב, הישג לא שכיח באותה תקופה, וראיה נוספת לעושר מסוים במשפחה.
כבחור צעיר הוא הצליח להשיג עבודה כשליח עבור הדואר המלכותי של נאפולי, מה שהפך ל-240 קילומטרים (149 מיל) מסע הלוך ושוב בין טרצ'ינה לנאפולי פעמיים בשבוע תמורת 50 דוקטים בשנה, סכום ניכר.
הוא הכיר היכרות מעמיקה עם השטח המקומי, שהיה ידוע כמועד לפורענות, לשוד, ידע ששרת אותו מאוחר יותר.
בעודו עובד כך, הוא התחרה על חיבתה של אישה צעירה עם גבר צעיר אחר.
לילה אחד, יריבו וגבר אחר ארבו לפצה, מתוך כוונה לפגוע בו.
פצה, שלפי הדיווחים היה בעל "מזג לוהט", הצליח להרוג את שני תוקפיו.
הוא יצא לגבעות, אך נתפס במהרה.
לאחר שעמד לדין, הוא הורשע בהריגה, מכיוון שההריגה בוצעה מתוך הגנה עצמית, ב-25 באוקטובר 1797 הוא נידון לשירות צבאי במקום מאסר.
מיקלה ארקנג'לו פצה נולד באיטרי, עיירה קטנה הממוקמת על דרך אפיה בין פונדי לפורמיה, באזור טרה די לובו, שהיה באותה תקופה חלק מממלכת נאפולי, וכיום נמצא במחוז לטינה.
הוא היה החמישי מבין תשעת ילדיהם של פרנצ'סקו פצה, בן לאחת המשפחות הבולטות בעיירה, וארקנג'לה מטרו.
מיקלה קיבל את שמו הכפול מכיוון שהוטבל בכנסיית סן מיקלה ארקאנג'לו.
אחיו היו: התאומים ג'וזפה אנטוניו ווינצ'נצו לוקה, שנולדו ב-1762, מריה סבריה ג'וזפה, שנולדה ב-1766, פרנצ'סקה ארסמה מריאנה, שנולדה ב-1768, ג'ובאני ניקולה, שנולד ב-1774, רג'ינה מריה צ'יביטה, שנולדה ב-1778, מריה אנה זקריה, שנולדה ב-1776, ואנג'לו אנטוניו, שנולד ב-1782.
בגיל חמש מחלה קשה סיכנה את חייו.
מכיוון שהטיפולים לא הועילו, אמו נשבעה נדר לסן פרנצ'סקו די פאולה: היא הבטיחה לו שהוא יהפוך לנזיר אם יישאר בחיים.
למעשה, הנדר לא היה כבד: הוא כלל להלביש את הילד בגלימה של נזיר גם בקיץ וגם בחורף.
כאשר הבגד היה מתבלה, היא הייתה מחזירה אותו לקדוש וכך הנדר היה מתבטל.
כדי לקיים את הנדר של אמו, מיקלה בילה את כל ילדותו לבוש בגלימה, וזכה לכינוי "האח מיקלה".
כאשר בוטל הנדר, הוא כבר היה נער מתבגר.
הוא רכש את השכלתו הראשונית בכנסייה, אך לא התאים ללימודים.
במהלך שיעור, הכומר ניקולה דה פבריטיס, מורהו, לנוכח חוסר הרצון של התלמיד ללמוד ועצלותו, קרא לעברו: "אתה לא מיכאל המלאך, אתה השטן!".
כשהתבגר, עזר לאביו בעבודות השדה, אך אביו, שראה שהוא מתעניין יותר בסוסים מאשר בזיתים, שלח אותו לעבוד אצל ידידו, אלואטריו אגרסטי, הסייס של הכפר.
הוא נשאר לעבוד אצלו במשך כמה שנים.
יום אחד, במהלך ויכוח סוער, אלואטריו הניח את ידיו על הנער, וזה בתגובה הרג את הרצען בעזרת מחט גדולה המשמשת לתפירת אוכפים, אחר כך רצח את אחיו, פרנצ'סקו אגרסטי (המכונה "פנים מכסף"), שהבטיח לנקום בו.
אז החל תקופת נדודים בהרי אורונצי, שם נכנס לשירותו של הברון פליצ'ה די רוקאגוגליאמה, בנחלת קמפלו.
לאחר מכן עבר לסונינו, במדינת האפיפיור, והסתמך על משפחה מאיטראנה שעברה לשם.
איננו יודעים אם שירת במשמר האפיפיורי, אך העובדה היא שכנמלט הוא יצר קשר עם שודדים רבים, איתם כונן יחסים טובים, וזכה תוך זמן קצר ליחס הראוי למנהיג.
יום אחד, במהלך ויכוח סוער, אלואטריו הניח את ידיו על הנער, וזה בתגובה הרג את אמן הרצען בעזרת מחט גדולה המשמשת לתפירת אוכפים, ורצח את אחיו, פרנצ'סקו אגרסטי (המכונה "פנים מכסף"), שהבטיח לנקום בו.
אז החל תקופה של נדודים בהרי אורונצי, שם נכנס לשירותו של הברון פליצ'ה די רוקאגוגליאמה, בנחלת קמפלו.
שירות של שנה בצבא הבורבוני (1798).
ב-1796 שלחה ממלכת נאפולי ארבעה גדודים מצבאה להילחם בלומברדיה, לצד בעלות הברית האוסטריות, נגד צבא נפוליאון בונפרטה, שפלש באותה שנה לצפון איטליה.
"ארץ העבודה", (איטלקית Terra di Lavoro, אזור חקלאי פורה בקמפניה העתיקה ובלציו).
הפכה לצומת דרכים של כוחות צבא, ומשפחתו של מיקלה החליטה לנצל את המצב.
בשנת 1797 הגישה בקשה להמיר את עונשו על הרצח הכפול בשירות צבאי.
הבקשה התקבלה ומיקלה גויס לאחד הגדודים של ממלכת סיציליה.
מפקדת המשטרה קבעה כי השירות הצבאי יימשך שלוש עשרה שנים.
בתחילת 1798, אם כן, מיקלה התגייס כחייל בגדוד רובאים של חיל הרגלים הבורבוני.
כנתינו הנאמן של מלך נאפולי, הוא בז לכסף והיה קשור עמוקות לכתר ולדת.
ב-10 בפברואר 1798 נכבשה רומא, בירת הנצרות, על ידי הצבא המהפכני הצרפתי.
בנובמבר נתן מלך נאפולי את הפקודה לתקוף את העיר.
הצבא, שגם מיקלה היה חלק ממנו, כבש את הבירה ב-27 בנובמבר, ויומיים לאחר מכן ערך המלך את כניסתו הטקסית לעיר.
מיקלה ראה לראשונה בחייו את התוצאות של כיבוש צבאי של עיר: גזל ודיכוי שנותרו ללא עונש.
תוך זמן קצר הצבא הנפוליטני, בהנהגתו של האוסטרי קרל מק פון לייבריץ', התפרק ונשאר ללא פיקוד, ומיקלה החליט לחזור לבדו לעיר הולדתו, איטרי.
בינתיים הצבא הנפוליאוני, בפיקודו של הגנרל ז'אן אטיין שמפונה, התארגן מחדש והתכונן לפלוש לממלכת נאפולי.
מבריון שודד למנהיג המורדים (1798-99).
הצבא הצרפתי היה חייב לעבור בדרך אפיה בדרכו לנאפולי: איטרי הייתה בדיוק על המסלול.
מיקלה פצה חשב שתקיפת הצרפתים תהיה קלה עבורו, מכיוון שהכיר את האזור כמו את כף ידו: הוא היה יכול לגרום נזק רב לכוחות האויב.
"אזור הפעולה" שלו היה דרך אפיה העתיקה, ליתר דיוק האזורים החוצים את ההרים שבין מישור פונדי והדרך לפורמיה (הרי אוסוני והרי אורונצי).
הראשונים שהצטרפו אליו היו אחיו, ואחר כך הצטרפו אליו תושבים רבים אחרים מהכפר.
מיקלה קיבל בחזרה את כינויו, "פרא דיאבולו", והפך למנהיג המורדים, שבחרו כנקודת המפגש עם האויב את מבצר סנט'אנדראה, מבנה שנבנה במאה ה-16 על חורבות מקדשים עתיקים שהוקדשו לאפולו ומרקוריוס.
דווקא המבצר הזה הפך למעוז הראשון של ההמון, המקום שממנו יצאו ההתקפות נגד החיילים הצרפתים ונגד הכרכרות שעברו במקום.
הצבא הצרפתי נכנס לשטח איטרי באמצע דצמבר 1798. בימים הבאים התרחשו עימותים קשים עם כנופייתו של פרה דיאבולו.
ההתקפות היו בלתי צפויות וגרמו לעצירת הצעידה, עד כדי כך שהצרפתים הזעיקו תגבורת.
ב-29 בדצמבר כבשו שלושה גדודים פולניים את המבצר, ואז נכנסו לאיטרי.
הכפר נבזז ותושבים רבים הוצאו להורג, ביניהם גם אביו של פרה דיאבולו.
מיקלה, שראה את אביו בפעם האחרונה, נשבע לנקום.
הוא הסתתר בהרים, וחזר בלילה כדי לקבור את אביו בכבוד באדמת הכנסייה.
כשחזר להרים, אסף 600 איש וגיבש תוכנית חדשה.
ליד איטרי, בגאטה, נמצאה המצודה החזקה ביותר בממלכה.
פרה דיאבולו חשב להפוך אותה לבסיסו, כדי להגן על עצמו לפני ואחרי ההתקפות.
אך כשהגיע למצודה ב-31 בדצמבר, גילה שהמפקד, הקולונל השווייצרי צ'ודי, נכנע לצרפתים.
פרה דיאבולו הרגיש נבגד על ידי פחדנותם של הגנרלים הזרים ששירתו את הממלכה.
הוא ארגן מחדש את כוחותיו, וכיוון שהצבא הצרפתי כבר חצה את נהר גריליאנו, החליט להרים נגדו את כל "ארץ העבודה".
הוא עבר אחד אחד בכל הכפרים, גייס אנשים ואסף כסף, אך כעבור 12 ימים נודע לו על שביתת הנשק של ספרניזה (11 בינואר 1799).
גם הגנרל מאק נכנע לאויב בלי להילחם.
הלזארי השתתפו גם במרידות תנועת הריסורג'ימנטו.) המלך פרדיננד הרביעי מבית בורבון מצא מקלט בפלרמו, בעוד שהוקמה הרפובליקה.
כיבוש נאפולי לא הבטיח לצבא הצרפתי, ולא לרפובליקה הנפוליטנית, ריבונות על כל שטחי הממלכה, אשר נותרו, במיוחד באזורים הפריפריאליים, בידי הגרילה הלגיטימית.
פרננדו הרביעי, נחוש בדעתו להשיב לעצמו את הכתר, כרת ברית עם אוסטריה ואנגליה כדי לצאת למלחמה נגד הצרפתים.
לפרה דיאבולו לא נותר אלא לשוב לאיטרי, שם השתתף בחודשים הבאים בכל ניסיונות המרד נגד הצרפתים.
לאחר מכן שב עם כנופייתו לאזור ויה אפיה, ממערב לאיטרי, ויירט את כל השליחים שעברו בה; כך נותקו הקשרים בין רומא לנאפולי.
בנוסף להשתלטות על דרכי התקשורת, פרה דיאבולו השתלט לחלוטין על השטח מגאטה לקפואה, אותו ניהל ישירות: מההרים שלו, הוא השגיח על מבצר גאטה שנמצא בידי הצרפתים.
בשנת 1799 הוקמה קואליציה בינלאומית שנייה נגד נפוליאון, ופרה דיאבולו התייצב בפני האנגלים, שמפקדתם הייתה באי פרוצ'ידה, כחייל מממלכת נאפולי, וביקש וקיבל שני תותחים וסירה.
הוא קבע את בסיסו במרנולה (כיום שכונה הררית של העיירה פורמיה) והמשיך בפעילותו כגובה דמי חסות לאורך דרכי התקשורת העיקריות.
פעילותו הייתה כה יעילה, עד שהאנגלים שיבחו אותו במילים חמות, שהגיעו לאוזניו של המלך פרננדו הרביעי בפלרמו.
במאי, כאשר הקואליציה השנייה החליטה להטיל מצור על מבצר גאטה, נבחר פרה דיאבולו למפקד המבצע.
כוחו, שמנה יותר מאלף איש, הוכר כחלק מהצבא הסדיר.
המלך פרננדו מינה אותו לקפטן, ואילו המלכה מריה קרולינה מאוסטריה, כדי להביע את הערכתה, העניקה לו סיכת יהלומים.
ב-15 במאי ערך פרה דיאבולו מסדר כוחות והוביל את המצור היבשתי, בעוד הצי האנגלי חסם את המבצר מהים.
בתחילת יוני נכנס צבא הקרדינל פבריציו רופו, סגנו הכללי של המלך פרננדו, לנסיכות אולטרה.
היה זה צבא של מתנדבים שגויסו על ידי הקרדינל עצמו החל מחודש פברואר ונקרא על ידו "צבא האמונה הקדושה באדוננו ישוע המשיח".
ה"סנפדיסטים"(משיחיים) הללו, שיצאו מקלבריה, שחררו את כל הכפרים באזור[8], שחררו גם את בזיליקטה ואפוליה, והוציאו להורג רבים מתומכי הרפובליקה.
בעוד עיקר הצבא הצרפתי פנה צפונה, והותיר להגנת נאפולי רק שלושה גדודים, רופו התמקם בנולה, כעת מחוזק בכוחות סדירים אנגלים, רוסים, טורקים ואוסטרים, שהאדמירל הורציו נלסון, מקורבו של הקרדינל, הנחית על חופי קלבריה.
בראש צי אנגלו-בורבוני, נלסון דאג לחסום את חופי קמפניה.
מנולה, לאחר שקרא אליו את כל מנהיגי המורדים הפטריוטים כמו פרה דיאבולו (שרופו מעולם לא הסתיר את חוסר אמונו בהם), הקרדינל הוביל את הצבא לסומה ווסוביאנה ואז לפורטיצ'י, וכבש את שתיהן.
בקרב ב-13 ביוני כבש צבא האמונה הקדושה את נאפולי.
פרה דיאבולו ואנשיו לקחו חלק שולי בקרבות, וחשוב מכך, נמנע מהם לבזוז את העיר, ובכך נשלל מהם השלל הנכסף.
מתוסכל, חזר פרה דיאבולו לגאטה כדי לחדש את המצור.
בסוף יולי, לאחר שלושה חודשי מצור, הגנרל הצרפתי ז'יררדון פתח במשא ומתן על כניעה, אך ביקש לנהל משא ומתן רק עם האנגלים, שכן הוא ראה בפצה לא יותר מאשר שודד.
בתגובה, הקפטן התכונן לתקוף את המבצר, אך רופו הורה לו לא לזוז.
כניעת גאטה נחתמה על ידי הגנרל ג'ון אקטון מטעם הבורבונים ונלסון מטעם האנגלים.
בנאפולי, בינתיים, פרדיננדו תכנן את כיבוש רומא, שעדיין הייתה בידי הצרפתים.
פרv דיאבולו הגיע לנאפולי כדי להשתתף בארגון המערכה הצבאית.
בבירה הוא התארח בארמונו של אקטון, ראש ממשלת בורבון ומועדף המלכה מריה קרולינה.
ב-14 באוגוסט הוא התחתן עם פורטונטה רחל דה פרנקו, נערה נפוליטנית שהכיר במהלך הכיבוש הצרפתי, בכנסיית הקהילה של סנט'ארקנג'לו אל ארנה.
עדים לחתונה היו שני חבריו לנשק, שניהם מאיטרי.
ב-20 באוגוסט 1799 עזב פרה דיאבולו את נאפולי עם חייליו.
ב-9 בספטמבר הגיע לוולטרי, ואז התמקם באלבאנו לאציאלה.
לפני שתקף את העיר הנצחית, הוא חיכה לבואם של הכוחות הסדירים הנפוליטניים ונשאר באותו מקום עד אמצע ספטמבר.
כדי להבטיח אספקה של מזון לחיילים, הוא לא היסס לפשוט על הכפרים הסמוכים ולבזוז אותם.
במהלך שהותו באלבאנו לאציאלה, פצה היה מעורב ברצח ראש עיריית הכפר.
רומא שוחררה על ידי הכוחות הנפוליטניים ב-30 בספטמבר, אך הממשלה החדשה גילתה חוסר אמון בלתי צפוי כלפי המורדים: ההמונים לא הורשו להיכנס לעיר.
גם כוחותיו של פרה דיאבולו נפגעו מהצעד הזה.
בנוסף, הם נוטרלו מנשקם ושכרם קוצץ.
האנשים לא יכלו לעשות דבר מלבד לחזור לכפרים שלהם.
פרה דיאבולו סבל מגורל גרוע יותר.
באלבאנו הוא נעצר (נתפס כשישן) ונכלא בקסטל סנט'אנג'לו.
המנהיג לא חיכה לתחילת המשפט: הוא נמלט בלילה שבין ה-3 ל-4 בדצמבר.
המעצר היה בהוראה של דייגו נסלי גנרל בצבא נאפולי.
אך הוא לא ידע שב-24 באוקטובר, בנאפולי, מינה המלך את מיקלה פצה לקולונל בחיל הרגלים.
לאחר בריחה של 200 ק"מ, פרה דיאבולו הגיע לנאפולי, שם זכה לקבלת פנים מהמלך.
פרדיננדו הרביעי האמין לסיפורו וגמל לו, ומחק את החובות שצברו חייליו.
בתחילת 1800 חזר פצה לעיר הולדתו בתור "מפקד כללי של מחוז איטרי".
אשתו הייתה בהריון: נולד קרלו ולאחר מכן נולדה קלמנטינה.
הוא התחיל לחיות חיים שקטים כקצין צבא מקצועי, אך לא היה שלם עם עצמו בגלל החובות שצבר ושנמחקו לו.
הוא התחייב לשלם לכל המממנים של המיזמים בגאטה וברומא.
כדי לעשות זאת, היה עליו לבטל את הצו המלכותי שהטיל "שכחה על הפיצויים שדרשו אנשים פרטיים".
הוא נסע לנאפולי עם כל משפחתו, נטש את תפקידו כמפקד כללי ושכר דירה ברחוב מרינלה.
בקשתו אבדה במשרדי הממשל המלכותי, ולאחר חודשים רבים הוא כתב למלך באופן אישי, וביקש למכור את הפנסיה שלו כדי להחזיר את חובותיו למממנים, "מכיוון שהוא מעדיף לסבול הוא ומשפחתו, מאשר לספוג נזיפות ועלבונות על כך שהפך לקולונל בעזרת הסיוע והעזרה שקיבל מהנושים".
בשנת 1806 ניצח נפוליאון ניצחון מכריע על הקואליציה הרביעית (הקואליציה השלישית משנת 1805 לא השפיעה ישירות על ממלכת נאפולי).
אחת מהחלטותיו הראשונות הייתה להכריז מלחמה על ממלכת נאפולי.
מועצת המלחמה של פרדיננד הרביעי החליטה לקרוא לפעולה הן את הקרדינל רופו והן את מנהיגי הארגונים שפרשו עם יחידותיהם.
רק קולונל פצה, שמח לחזור לפעולה.
פרה דיאבולו עזב את נאפולי וחזר לפרובינציות כדי לגייס אנשים מיומנים בנשק מקרב האוכלוסייה.
בעודו מתכונן למלחמה, הגיעה אליו הידיעה שהמלך נטש את נאפולי כדי למצוא מקלט, כפי שעשה כבר ב-1799, בפלרמו.
כעבור כמה ימים קיבל צו המורה למפקדי הצבא שלא לתקוף את הצבא הנפוליאוני.
"כתוצאה מכך, הוד מעלתו מצווה על קולונל פצה (פרה דיאבולו) ועל האחרים הממונים על גדודי המילואים שלא לבצע כל תנועה או התנגדות נגד הצבא האמור".
בתמיכתו של המרשל המוכשר והאכזרי אנדראה מסנה, הוכתר ג'וזפה בונפרטה, אחיו של נפוליאון, למלך נאפולי על פי רצונו של הקיסר הצרפתי.
פרה דיאבולו היה אחד משני המפקדים הצבאיים היחידים שסירבו לציית לפקודה: השני היה הגנרל הנסיך לואי ד'אסיה-פיליפסטל, מפקד מבצר גאטה.
פרה דיאבולו, שתמיד רצה שהמבצר ישמש כבסיס לפעולותיו, הגיע לשם ללא דיחוי.
כמה ימים לאחר מכן, הצרפתים הגיעו אל המבצר והטילו עליו מצור.
בשבועות הבאים, פרה דיאבולו יצא למבצעים נועזים כדי להטריד את עמדות הצרפתים.
לאחר מכן הוא קרא תיגר עליהם בשטח הפתוח עם מעט אנשים.
בסנט'אוליבה הוא הסתכן בנפילה בשבי, יחד עם אחיו ניקולה, אך הצליח לברוח למרנולה, ואז בסקאורי עלה על ספינה לגאטה.
הצרפתים ניסו לשחד אותו בכסף, אך הוא סירב לבגוד במלכו.
בימים האחרונים של חודש אפריל, פרה דיאבולו הוזמן על ידי המלך לפלרמו.
האנגלי ויליאם סידני סמית', אדמירל הצי המלכותי, הציע לו תוכנית שהייתה דומה למבצע של הסנפדיסטים שבע שנים קודם לכן: התקוממות בקלבריה והתקדמות הצבא עד נאפולי.
ב-28 ביוני מונה סמית למפקד העליון של המשלחת, ופרה דיאבולו לסגנו.
המבצע החל למחרת, ופרה, בראש "לגיון הנקמה" שלו, נחת מספינות אנגליות באמנטאה וניצח שוב ושוב את הצרפתים.
הגנרל הצרפתי ז'אן אנטואן ורדייה נמלט לקסאנו אל יוניו, אך גורש על ידי התושבים שהתקוממו בהמוניהם לאחר שריינר פתח באש על תושבי הכפר במרצ'לינרה (שהיו משוכנעים שהם מריעים לבואם של חיילים נאמנים לבורבון!).
בעוד המרד הפך לכללי, סמית' ופצה הרחיבו את חזית המבצעים והחלו במלחמת שיט במפרץ גאטה.[19][20] תושבי קלבריה נותרו לחסדי אויביהם, בהנהגתו הנחושה של המרשל מסנה.
כשהגיע לחצר המלך, פרה דיאבולו זכה בתואר דוכס קסאנו, על שם העיר.
בימים הבאים, הצרפתים דיכאו את המרידות בקלבריה: הם הפכו לאדוני הממלכה, לאחר שכבשו גם את מבצר גאטה.
פרה דיאבלו ניסה לבצע משימה נואשת: להרים את קמפניה מאחורי הגב של הצרפתים.
ב-2 בספטמבר הוא נחת בספרלונגה ואז פנה לאיטורי.
הוא החליט מה לעשות על סמך מספר האנשים שיצליח לגייס.
500 איש נענו לקריאתו, אך זה היה מספר קטן מדי כדי להתמודד עם הצרפתים בשטח פתוח.
הוא גנב מהאויבים שני תותחים והתבצר בסורה, על גבול אברוצו.
סורה הותקפה משלושה כיוונים: הכוחות הצרפתיים היו עדיפים במספרם.
לאחר שלושה ימים, שני התותחים הפסיקו לפעול ופרה דיאבולו נמלט לעמק רווטו (29 בספטמבר), כשהוא בורח מהצרפתים שהופתעו ולא הספיקו להגיב.
פרה דיאבולו מצא מקלט בהרי מירנדה והפך למבוקש מספר אחת בממלכת נאפולי.
לאחר שהצטמצם כוחו ל-300 איש, הדוכס מקסאנו עבר מכפר לכפר, בניסיון כושל לעורר את האוכלוסייה למרד נגד האויב.
הוא חצה את אספריה, פיגנטארו, באוקו (היום בובילה ארניקה) ואיזרניה.
בינתיים, הצרפתים חסמו את כל הגישות לעמקים.
פרה דיאבולו הסתתר, אך לא יכול היה לצאת ממחבואו.
על ראשו הוצע פרס של 17,000 דוקאטים, והקולונל ז'וזף לופולד סיגיסברט הוגו (אביו של הסופר ויקטור הוגו) מונה למפקד המרדף.
המרדף נמשך חמישה עשר ימים, ובסופו הונסו אנשי פרה דיאבולו למלכודת ומצור בעמק בואנו.
כאן נאלץ הדוכס לצאת לקרב, שהתקיים באוקטובר.
הקרב נמשך שש שעות, בין השאר משום שהגשם שירד במשך ימים רבים הפך את הרובים לבלתי שמישים.
הקרב נערך ב"נשק לבן",פנים אל פנים.
ההתקפה הצרפתית נהדפה (בקרב נהרגו 400 צרפתים ו-40 מורדים) ופרה דיאבולו נמלט שוב ממצוד.
הוא פנה לכיוון בנבנטו עם 150 איש, ומצא מקלט בפורקה קאודין, שם חשב שהוא יהיה בטוח.
אולם הוגו מצא אותו והתעמת איתו.
הפעם מספר הקורבנות היה לטובת הצרפתים, ופרה דיאבולו נותר עם 50 איש בלבד.
כשהגיע לקאבה דה טירני, פרה דיאבולו ערך מסדר אחרון של אנשיו, וקבע שהקבוצה תתפזר וכל אחד ילך לדרכו.
הוא נדד ימים רבים מכפר לכפר, עד שב-1 בנובמבר, כשהיה מותש, זיהה אותו בעל בית מרקחת והוא נתפס בברוניסי.
הוא הובא לסלרנו, זוהה, וב-3 בנובמבר הועבר לכלא בנאפולי במרכבה מוקפת בחיל רגלים פולני.
ב-10 בנובמבר נידון למוות על ידי בית הדין המיוחד שהתכנס בקסטל קפואנו.
כשהתבקש למסור את פרטיו, הצהיר שהוא קולונל בצבא הבורבוני.
הוא הוצא להורג בתלייה בפיאצה דל מרקאטו ב-11 בנובמבר, לבוש במדי בריגדיר בצבא הבורבוני ועונד את תואר הדוכס מקסאנו על צווארו.
גופתו הושארה במשך שעות רבות עד הערב, לעיני כל, כאזהרה לאוכלוסייה.
כשנודע למשפחה המלכותית על תלייתו של פצה, היא ערכה את הלווייתו בקתדרלה של פלרמו.
בשנת 2019 נחנך פסל פרוטומה של פצה באיטרי, עיר הולדתו.
ויקטור הוגו כתב עליו: "פרה דיאבלו גילם את הדמות הטיפוסית, המופיעה בכל המדינות שנכבשו על ידי זרים, השודד-פטריוט, המורד הלגיטימי הנלחם נגד הכובש.
הוא היה ב"איטליה" מה שהיו לאחר מכן אמפקסינדו בספרד, קנריס ביוון ועבד אל-קאדר באפריקה!"
דמותו של פרה דיאבלו מופיעה גם ברומן של אלכסנדר דיומא, "לה סנפליצ'ה", העוסק באירועים שהובילו להקמת הרפובליקה הפרטנופית.
ב-1830 השתמש המלחין הצרפתי דניאל אובר בסיפורו של השודד כדי להלחין את האופרה הקומית "פרה דיאבולו", Fra Diavolo, ou L'hôtellerie de Terracine, על פי ליברית מאת אז'ן סקריב וקזימיר דלביין (אשר, למען האמת, לקחו לעצמם חופש רב ביחס לסיפור המקורי).
האופרה הועלתה לראשונה ב-28 בינואר 1830, באופרה קומיק בפריז.
הליברית של הגרסה האיטלקית תורגמה ועובדה על ידי מנפרדו מג'יוני.
בתחילת המאה ה-20, גם הקולנוע התעניין בסיפורו של השודד מאיטרי.
להלן רשימה של הסרטים שהוקדשו לו:
הרפובליקה של פרו (בספרדית: República del Perú, , רֶפּוּבְּלִיקָה דֶל פֶּרוּ) ובקיצור פרו (בספרדית: Perú, ) היא מדינה במערב דרום אמריקה הגובלת בדרום בצ'ילה, בדרום מזרח בבוליביה, במזרח בברזיל, בצפון בקולומביה ובאקוודור ובמערב באוקיינוס השקט, שייכת תרבותית ולשונית לאמריקה הלטינית וחברה בארגון המדינות האיברו-אמריקניות.
האימפריה הגדולה והמשפיעה ביותר שקדמה לאינקה הייתה אימפריית הווארי, שהתקיימה בין השנים 600 ל-1200 לספירה.
לתרבות האינקה, אימפריה שהוקמה במאה ה-15, יצא מוניטין עולמי של תרבות מפותחת.
לאחר שפיסארו, נציג הכיבוש ההיספני, תפס את השלטון ב-1533, הפכה פרו לנקודה מרכזית עבור משלחות כיבוש ומשלחות מתיישבים מספרד, ומאירופה בכלל.
חוזה דה סן מרטין ארגן צבא שכבש את ארגנטינה, צ'ילה ופרו.
ב-28 ביולי 1821 הוכרזה עצמאותה של פרו אך רק בשנת 1824, לאחר הניצחון של גנרל סוקרה נגד הספרדים בקרב אייקוצ'ו, סולקו המלוכנים סופית ופרו מימשה את ריבונותה על כל שטחה.
הניסיון של הגנרל סנטה קרוס לאחד את פרו עם בוליביה נכשל ב-1839 בשל התנגדותה של צ'ילה.
ב-1877 פרצה "מלחמת האוקיינוס השקט" בין פרו ובוליביה כנגד צ'ילה על מרבצי המלחת.
המלחמה נמשכה עד 1884 ובסופה פרו הובסה, לימה נכבשה למשך שנתיים וחוזה אנקון שנחתם ב-1884 אילץ את פרו להעביר את מחוזות אריקה וטקנה, העשירים בניטרטים, לידי צ'ילה.
בקרבות בין אנשי גרילה מהשמאל לבין כוחות הממשלה נהרגו אלפי אנשים.
בינואר 1995 פרצו קרבות לאורך הגבול השנוי במחלוקת עם אקוודור (כהמשך של מלחמה שפרצה בשנת 1941. ב-1999 המדינות חתמו על הסכם שלום.
ב-1992 המדינה ניצבה על סף משבר פוליטי גדול שנגע למעשי השחיתות של הנשיא אלברטו פוג'ימורי.
כך גם במשבר החוקתי של 2019–2020 שנולד לאחר מאבק בין תומכי פוג'ימורי (הפעם בתו, שנעצרה בחשד למעורבות בשחיתות) והנשיא המכהן מרטין ויסקרה.
בדומה אליהם, ב-2022, הנשיא פדרו קסטיו הכריז על מצב חירום ועל פיזור הקונגרס, שעות לפני שנעשה ניסיון שלישי של המחוקקים להדיחו.
כשעה אחרי הצהרת קסטיו הצביעו המחוקקים בעד הדחתו – והמשטרה מסרה כי קסטיו נעצר.
לאחר שהודח, תפסה את מקומו של קסטיו סגניתו, דינה בולוארטה.
פרו היא רפובליקה דמוקרטית עם מערכת רב-מפלגתית.
לפי החוקה הנוכחית, הנשיא הוא ראש המדינה וראש הממשלה.
הוא נבחר לקדנציה בת חמש שנים ולא יכול להיבחר לקדנציות נוספות.
בקונגרס של פרו יש 130 נציגים הנבחרים מדי חמש שנים.
מערכת המשפט היא עצמאית מאוד.
הממשלה נבחרת ישירות על ידי העם וזכות הבחירה היא חובה לכל אזרח מגיל 18 עד 70.
פרו מחולקת ל-26 יחידות מנהליות: 25 מחוזות (Región, רגיון) ועיר הבירה.
פרו היא מדינה מתפתחת, וכלכלתה מוגדרת כ"שוק מתעורר".
נכון ל-2013, התמ"ג של המדינה עמד על 344 מיליארד דולר, והיא המדינה ה-39 בגודלה בעולם.
נכון ל-2012, 25.8% מהאוכלוסייה מוגדרת ענייה.
יש הבדלים עצומים ברמת החיים בין תושבי הערים לבין האינדיאנים של האנדים המתפרנסים בדוחק מחקלאות, בין היתר מגידול קוקה.
בפרו פותחו זנים רבים מאוד של תפוחי אדמה ושל תירס.
על פי נתוני 2022, פרו עומדת במקום הראשון בעולם בייצוא ענבים (1.34 מיליארד דולר).
המדינות העיקריות עמן סוחרת פרו הן סין, ארצות הברית, ברזיל וצ'ילה.
התיירות היא אחד הענפים החשובים במדינה, ומיליוני תיירים בכל שנה מגיעים לבקר בשרידי תרבות האינקה, ובראשם המאצ'ו פיצ'ו, ולטייל בהרי האנדים, באגם טיטיקקה ועוד.
על פי נתוני 2022, סך כל היצוא מפרו עומד על 56 מיליארד דולר (25% נחושת וזהב) והיבוא על 59 מיליארד דולר (כ-15% דלקים).
המדינה היא אחת מיצאניות הנחושת והזהב הגדולות בעולם.
פרו משתרעת על פני 1,285,220 קמ"ר – המדינה השלישית בגודלה בדרום אמריקה והרביעית באמריקה הלטינית.
שכנותיה הן אקוודור וקולומביה בצפון, ברזיל במזרח, בוליביה בדרום מזרח וצ'ילה בדרום.
קניון קולקה הוא מהעמוקים בעולם.
פרו מחולקת לשמונה חבלי ארץ:
יונגה – שיפולי ההרים המשופעים במקורות מים, מקום שבני אדם יכולים להתיישב.
קווצ'ואה – מורדות ההרים הפונים מערבה (גובהם 300–3,500 מטר) בהם יש עמקים ונחלים
רופה-רופה, השוליים המזרחיים, 400–1,000 מטר
שרשרת הרי האנדים המקבילה לחוף האוקיינוס השקט לכל אורכה של פרו מחלקת את המדינה לשלושה חבלי ארץ גדולים המאופיינים בשלושה סוגי אקלים מובחנים:
במערב – רצועת החוף: אקלים סף-מדברי יבש וחם עם לחות גבוהה ומיעוט משקעים.
במרכז – הרי האנדים, הכוללים את הר ההואסקראן, הגבוה במדינה, שגובה פסגתו 6,768 מטר.
ברכס ישנם כמה הרי געש, כשהפעיל בהם הוא אובינס.
טמפרטורות קרות, רוחות, ריבוי משקעים, שלג בחורף בהרים, ושלג-עד בפסגות הגבוהות במיוחד.
מקורותיו של נהר האמזונאס הם ממי הקרחון מיסואי בהרי האנדים בפרו, המתנשא לגובה 5,400 מטר, וכן מהפשרת שלג מפסגות נוספות באנדים של פרו.
במזרח – האמזונאס, למעלה ממחצית שטח המדינה (56%).
האקלים טרופי חם ולח, ריבוי משקעים בכל ימות השנה.
לחוף הנושק לאוקיינוס השקט מגיעים ראשתנים גדולי-ראש ועוד חיות ימיות ובחופי פרו גם מצויים עופות ימיים כמו שקנאי פרואני, קורמורן נאוטרופי, קורמורן גואניי וקורמורן אדום-רגל, בפרו יש 120 עופות אנדמיים.
עם אוכלוסייה של כ-34.5 מיליון נפש נכון לשנת 2024, פרו היא המדינה הרביעית מבחינת מספר התושבים בדרום אמריקה.
השפות המדוברות הן ספרדית, קצ'ואה ואיימרה.
הערים הגדולות הן לימה, קייאו, ארקיפה (Arequipa), טרוחיו (Trujillo), צ'יקליו (Chiclayo), פיורה (Piura), איקיטוס (Iquitos), קוסקו (Cusco), ואנקיו (Huancayo), וצ'ימבוטה (Chimbote).
כ-26% מהאוכלוסייה הם צאצאי ילידים (אינדיאנים), רובם צאצאי האינקה, חלקם שומרים על תרבותם הילידית ועל אורח חייהם המסורתי.
השכבה העשירה ביותר היא זו של האירופים (6%) והמסטיסים – בני תערובת של אירופאים וילידים, המונים יחד כ-60% מהאוכלוסייה.
בידיהם מרוכזות מרבית המשרות החשובות, והם מהווים את העילית החברתית של פרו.
בנוסף אליהם יש בפרו מיעוטים אסייתים ואפריקאים.
על פי נתוני 2017, 76% מהאוכלוסייה מגדירים עצמם קתולים, 14% פרוטסטנטים, 1.5% אדוונטיסטים, 0.75% עדי יהוה, 0.5% מורמונים, 2% דתות אחרות (יהדות, אסלאם, בודהיזם) ו-5% חסרי דת.
בפרו קהילה יהודית המונה כ-3,000 איש, שרובה מרוכז בבירה לימה ובמיוחד בשכונת איסידרו.
בלימה קיימים מספר מוסדות קהילתיים יהודיים הכוללים בית ספר, בית כנסת אשכנזי ובו מוזיאון יהדות פרו, מקווה נשים, בית חב"ד הכולל מסעדות, חנות ושלושה מקוואות, בית כנסת ועוד מגוון רחב של שירותים ופעילות לכלל הגילים, בית כנסת ספרדי שגם בו יש מקווה, בית אבות, מועדון קהילתי ועוד.
גם בקוסקו יש בית חב"ד שמשרת גם את המטיילים הישראלים הרבים המגיעים למדינה.
פרה רובירה אי פלאנאס (בקטלאנית: Pere Rovira i Planas; נולד ב-16 ביולי 1947) הוא משורר קטלאני.
פרה רובירה נולד בכפר וִילָה-סֶקָה דֶּה סוּלְסִינָה (Vila-seca de Solcina) בשנת 1947. הוא חי בעיר ליידה ומלמד ספרות ספרדית באוניברסיטת ליידה.
כתב, בין היתר, את ספרי השירה "האדם השני", "מרחקים" ו"מכתבים מסומנים".
פרהיסטוריק הוא משחק פלטפורמה שנוצר בשנת 1991 על ידי חברת Titus Interactive לקומודור אמיגה, אטארי ST, מחשב ה-Amstrad CPC, קומודור CDTV ומערכת ההפעלה DOS.
גיבור המשחק הוא אדם קדמון מצויד באלה.
מטרת המשחק היא לאסוף מזון ולהכות בדינוזאורים וחיות נוספות הנקרים בדרכו.
זאת לאורך 7 שלבי המשחק.
בשנת 1993 יצא משחק המשך, "פרהיסטוריק 2".
בשנת 2013 פורסמו גרסאות חדשות של המשחק שמתאימות למערכות iOS ואנדרואיד.
המשחק קיבל גרסה מיוחדת לקונסולת הנינטנדו סוויץ והגיע יחד עם חבילת המשחקים החינמיים לרוכשי המנוי אונליין של חברת נינטנדו, גם משחק ההמשך קיבל גרסה דומה ושניהם משולבים בתוך חבילת המשחקים החינמיים ל־SNES.
בדת ההינדואיזם הפרה (וגם הפר) נחשבת לקדושה, ועל כן נמנעים המאמינים לשחוט אותה ולאכול מבשרה.
המושג "פרה קדושה" משמש בהשאלה בעברית בת ימינו לתיאור דבר מה (כמו ערכים, אמונות, אישים ומיתוסים) שקיים טאבו רחב בחברה על פקפוק, לגלוג או כל סוג של פגיעה אחרת בו.
ההינדים מחשיבים את הפרה ואת הפר לקדושים.
הפרה היא הסמל לאדמה ובהשאלה גם לכלל תרומותיה של האדמה לאדם, וכן נחשבת לאם כל האלים.
על פי האמונה ההינדית, בגוף הפרה ישנם 330 מיליון אלים ואלות.
בתאולוגיה ההינדית קדושת הפרה נקשרת גם לגלגול נשמות, כך שהנשמה לובשת דמות אנוש לאחר שהתגלגלה מהפרה.
ישנה אמונה כי על המת לחצות נהר סוער, וכי תרומת בני משפחתו לפרות המקדשים ההינדים מזכה את המת בכך שיאחוז בזנב פרה כשהוא חוצה את הנהר.
מתוך קדושת הפרה נובעת קדושת החיים וקדושת כל בעלי החיים.
בהריומשה מתואר קרישנה כרועה בקר וכמגן הפרות.
יש הסוברים שהדבר נעשה על מנת להעלות את חשיבותו ולקרבו אל מלכת האלים.
אמונה נוספת מגדירה את הפרה כאחת משבע אמהותיו של האדם, ולכן על האדם לכבדה כפי שהוא מכבד את אימו, מכאן, שכפי שהאדם לא הורג את אימו כך אסור לו להרוג את הפרה.
כתוצאה מקדושת הפרה, ההינדים נמנעים מלשחוט ולאכול את הפרה ואת הפר.
בהודו, בה מרוכזים מרבית ההינדים, ניתן לראות פרות משוטטות באופן חופשי, ועל פי המנהג יש להתייחס לפרה בכבוד, כאל אֵם, כהכרת תודה, בין השאר, על החלב שהיא מספקת.
הינדי מסורתי לא רק שלא יאכל בשר פרה (ולעומת זאת, אם אינו צמחוני יאכל בשר תאו) אלא אף לא יעשה שימוש בתוצרי הפרה (לא ינעל נעלי עור העשויים מעור פרה או לא יישא תיק העשוי מעור פרה).
חלב הפרה והגהי (חמאה) משמשים בטקסים דתיים ואף בטקסי שריפת גופות כסמל של קדושה וחזרה לאדמה.
הגנה על הפרה אף עוגנה בחוקה הפדרלית של הודו, ובמרבית מדינות הודו.
קדושת הפרה הייתה מקור למתיחות דתית-פוליטית בין ההינדים למוסלמים בתת-היבשת ההודית, ובכך הפכה הפרה לא רק לסמל דתי כי אם סמל פוליטי.
בעבר היו בהודו מהומות שהונעו מסלידת ההינדים את מנהגם של מוסלמים לאכול בשר בקר.
אולם מוסלמים מגדלים בקר לבשר בהודו ואף מייצאים אותו לאירופה כבשר אורגני.
בוודות, כבר החל בריג ודה, מוזכרת הפרה בחיוב ואף יש דימויים של נהרות השופעים את מימיהם כפי שהפרה שופעת חלב.
אף על פי כן, בתקופה זו (800–1800 לפני הספירה), שחיטת הבקר הייתה מותרת, אם כי בהקשרים טקסיים.
לפי האנתרופולוג מרווין האריס, כאשר מנהיגי הוודות לא יכלו להחזיק עוד בעדרים של בקר (דבר אשר שימר את עושרם), השחיטה והאכילה המסיבית של הבקר באה לקיצה.
מאורח חיים של רועים למחצה, עברה האוכלוסייה לאורח חיים חקלאי המבוסס על משק-חלב, זאת כתוצאה מהיתרונות האקולוגיים שבכך.
בערך בשנת 600 לפני הספירה רמת החיים של האיכרים החלה לרדת כתוצאה ממצוקה חברתית-כלכלית (מלחמות, בצורות, רעב).
לטענת האריס, ההמון העני, שבניגוד למעמד הגבוה לא יכול היה להרשות לעצמו לאכול בשר, החל לסלוד מרעיון העלאת הקורבנות אשר היה סמל להנצחת הפערים.
על רקע זה צמח הבודהיזם שגינה נטילת חייהם של בני אדם וחיות, וכן העלאת קורבנות.
בהודו צמחו בתקופה זו אמונות נוספות - דוגמת הג'ייניזם - אשר אסרו על הריגה והקרבת קורבנות.
לטענת האריס, הדבר קשור לסבלותיו של ההמון העני, אשר אותן אמונות דיברו אליו.
בעקבות הבודהיזם אימץ ההינדואיזם את עקרון איסור הריגת החיות.
לאחר מאבק של מאות שנים כבש ההינדואיזם את הבכורה בהודו.
לטענת האריס, קדושתה של הפרה וכן ההימנעות משחיטתה ואכילתה, נמשכו לאורך השנים, מאחר שהיה משתלם כלכלית-אקולוגית לקיים אמונה ופרקטיקה זו.
האריס מציג את התועלת הרבה של הפרה (משק החלב, גללים, טופוגרפיה המתאימה לפר ולא לטרקטור וכיוצא בזה) לעומת ההשקעה המינימלית (הפרות מוחזקות בתנאים על סף רעב), כגורמים ששימרו את האמונה הדתית בדבר קדושתה של הפרה, וההימנעות משחיטתה ואכילתה.
הביטוי פרה קדושה משמש בהשאלה בעברית בת ימינו לתיאור ערכים, אמונות ומיתוסים שקיים טאבו על פקפוק בהם.
אדם המביע פקפוק בערכים אלה וחותר תחתם מתואר כמי ש"שוחט פרה קדושה".
בפועל, המושג נעשה לעיתים קרובות לקלישאה ופובלציסטים ועיתונאים רבים ידועים כ"שוחטי פרות קדושות".
מכיוון שלדעת רבים כיום אין כמעט שום נושא שקיים עליו טאבו, לעיתים נוצרות פרפרזות על הביטוי כמו "אין עוד פרות קדושות לשחוט" או "אין כיום פרות קדושות".
פרהיסטוריה (נכתב גם פרה-היסטוריה) מלטינית præ (לפני) ומיוונית Iστορία (היסטוריה) היא התקופה בתולדות האנושות שקדמה להיסטוריה, דהיינו התקופה שלפני המצאת הכתב.
התקופה הפרהיסטורית מתחילה עם הופעת הסוג אדם באפריקה, לפני כשניים וחצי מיליוני שנים, ומסתיימת לפני כמה אלפי עד מאות שנים (תלוי היכן), כאשר החל השימוש בכתב.
בתרבות הפופולרית משתמשים לעיתים במונח "פרהיסטוריה" כמציין גם את התקופות בתולדות כדור הארץ שקדמו להופעת האדם.
את התקופה הפרהיסטורית מקובל למנות החל מהופעת אדם המייצר כלים באורח קבוע.
היה זה הומו הביליס או סוג אחר של הומיניד – כמו האוסטרלופיתקוס גרהי שהתקיים לפני 2.6 ועד 2.5 מיליון שנה.
מכל מקום סוג אדם זה היה מסוגל להעביר מסורת טכנולוגית כלשהי מדור לדור.
נהוג להניח כי ליכולת זו התלוו גם כישורים בסיסיים של תקשורת אנושית.
במזרח התיכון הפרהיסטוריה מסתיימת עם הופעת הכתב בשומר העתיקה, בסביבות שנת 3500 לפנה"ס.
זוהי תחילת העת העתיקה כלומר תחילת ההיסטוריה הכתובה.
התקופה הפרהיסטורית למעשה מכסה את הרוב המכריע של תולדות האנושות.
האבולוציה הביולוגית והתרבותית של האדם אירעה רובה ככולה בתקופה זו.
היא באה לידי ביטוי בסיתות כלי אבן, בשימוש באש, בהתפתחות הציד של בעלי חיים, ובליקוט צמחים, בנדידת האדם הקדמון מחוץ לאפריקה, באכלוס העולם הישן ולאחר מכן אוסטרליה ואמריקה, בהופעת המין האנושי המודרני – מבחינה אנטומית ומבחינה התנהגותית, בהתיישבות הקבע ויצירת כפרים, בביות הצמחים ובעלי החיים, ובהופעת חרושת המתכת.
האדם הגיע מאפריקה אל מקומות שונים על פני כדור הארץ בזמנים שונים (לניו זילנד, לדוגמה, הגיע האדם רק לפני מאות בודדות של שנים).
תרבות המבוססת על כתב ומסמכים כתובים לא הגיעה לכל מקום באותה עת.
בתקופת הברונזה במזרח הקרוב שוררת עדיין באנגליה התקופה הנאוליתית.
באוסטרליה מסתיימת תקופת האבן רק עם היותה למושבה בריטית.
לכן, בהתייחס למקומות ספציפיים, יש משמעות שונה למושג: תקופה פרהיסטורית.
במאה ה-19 החלו לחלק את הפרהיסטוריה לתקופות.
ראשית, היא חולקה לעידן האבן, עידן הברונזה ועידן הברזל.
לאחר מכן, עידן האבן הוא-עצמו חולק למספר תקופות: התקופה הפליאוליטית (התחתון, הביניים, והעליון), התקופה המזוליטית וכן התקופה הנאוליתית.
התקופה הפלאוליתית, "תקופת האבן הקדומה", היא החלק הראשון והארוך ביותר של הפרהיסטוריה ותקופת האבן.
בני האדם שחיו בתקופה הפלאוליתית היו ציידים לקטים ובדרך כלל נדדו בקבוצות קטנות.
המינים הקדומים של הסוג אדם שחיו בתקופה זו הם לפי הסדר הכרונולוגי: הומו הביליס, הומו רודולפנסיס, הומו ארגסטר (שהוא הראשון שיצא מאפריקה), הומו גיאורגיקוס, הומו ארקטוס, הומו היידלברגנזיס, הומו ניאנדרטל, הומו פלורזיאנסיס, הומו רודזיאנסיס, וההומו ספיאנס שהופיע באפריקה לפני 200,000 שנה.
עד לפני כ-40,000 שנים התקיים יותר ממין אדם אחד בכל רגע נתון בכדור הארץ.
התקופה הפלאוליתית התחתונה כוללת את האתרים הארכאולוגיים הקדומים ביותר הידועים למדע, החל מלמעלה מ-2.6 מיליון שנים לפני זמננו.
הממצאים הקדומים ביותר באפריקה שייכים לתרבות האולדובאית, המתאפיינת בסיתות נתזים פשוטים ומקצצים.
התקופה הפלאוליתית התיכונה נמשכה מ-250,000 עד 45,000 שנים לפני זמננו.
בתקופה זו מופיעות תרבויות אזוריות רבות, אשר בהן נעשה שימוש בלהבים, מגרדים ונקרים רבים, אך גם ממצאים ייחודיים שאינם מאבן, כגון כלים מעצם ומקרן, חרוזים עשויים משיני בעלי חיים ופריטי אמנות מגולפים.
בתקופה זו האדם המודרני השתלט בהדרגה על כל חלקי העולם, תוך דחיקת רגליהן של אוכלוסיות אדם אחרות (הניאנדרטלים באירופה ובמערב אסיה) ויישוב אזורים שהיו ללא נוכחות אנושית, כאוסטרליה, צפון אירו-אסיה ובהמשך גם אמריקה.
בארץ ישראל התקופה נמשכה מ-45,000 עד 20,000 שנים לפני זמננו.
באירופה התקופה מתחילה עם העדויות הראשונות לנוכחות האדם המודרני ביבשת, לפני כ-40,000 שנים בתרבות האוריניאקית, שלאחריה רצף תרבויות, כגון התרבות הסולוטרנית, והתרבות המגדלנית.
קיימת הסכמה במחקר שמדובר באוכלוסיות מודרניות לחלוטין, אשר השתמשו בשפה מורכבת, וניחנו בתודעה ובכישורי מחייה וטכנולוגיה זהים לציידים-לקטים בני ימינו.
התקופה האפיפלאוליתית היא השלב הסופי של התקופה הפלאוליתית בשלהי הפליסטוקן, החל משיא עידן הקרח האחרון וכלה במעבר להולוקן (כ-24,000 עד 11,600 שנה לפני זמננו.
התקופה המזוליתית, "תקופת האבן התיכונה", היא מושג המשמש באירופה להגדרת התקופה הארכאולוגית שבין התקופה הפלאוליתית והתקופה הנאוליתית.
השינוי האקלימי באירופה של המעבר מהפליסטוקן להולוקן הביא לשינוי בהרגלי התזונה: בתקופה זו התפתח הדיג, אשר נועד לספק את הצרכים הגדלים של האוכלוסייה ושינוי בכמות הצייד.
במקביל לגיוון המזון בצייד חלה התפתחות משמעותית בהסתמכות על מזון מן הצומח.
לקראת סוף התקופה הזו החל האדם לביית מיני צמחים.
ציוד דיג, קרדומי אבן, וחפצי עץ כגון סירות קאנו וקשתות – נמצאו בכמה אתרים.
החל ייצור כלים מורכבים בעלי ידית, שבה משובצים להבוני צור מסותתים – מיקרוליתים.