tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נחשים ארסיים משתמשים בשיניהם להזרקת הארס לגוף טרפם, ולהתגוננות מטורפים, ואצל בעלי החטים מדובר בשיניים שעברו התאמה להורדת ענפים, חפירת בורות בחיפוש אחר מקור מים, הזזת חפצים כבדים כדי להגיע למזון וגם קרבות על טריטוריה ועל השגת בנות זוג.
שיניים קיימות ביונקים, בחלק מהדו-חיים, בחלק מהזוחלים ובחלק מהדגים.
יש בעלי חיים המצמיחים רק סט שיניים אחד לאורך החיים, יש כאלה שאצלם נוצרים שני סטים, כאשר הסט השני, הקבוע, מחליף את הראשון (כמו אצל האדם).
זה המקרה אצל רוב היונקים, אך פילים, קנגורו ופרות הים מצמיחים סטים רבים של שיניים.
יש בעלי חיים, בין הדגים והזוחלים, אשר אצלם מתחלפים במהלך החיים סטים רבים של שיניים.
כרישים מצמיחים סט שיניים חדש כל שבועיים.
יש גם בעלי חיים אשר חלק משיניהם ממשיכים לצמוח ולהתארך במהלך החיים.
כל שן מורכבת מהחלקים הבאים:
הכותרת - היא חלק השן הנראה לעין.
הצוואר - הוא החלק המחבר בין הכותרת לשורש.
השורש - הוא חלק הסמוי מן העין ונמצא בתוך הלסת.
השורש והכותרת מורכבים מהחלקים הבאים:
מוך השן - החלק הפנימי ביותר של השן המורכב מרקמת תאים רכה עם כלי דם ועצבים.
חלק זה הוא האחראי לתחושה בשן.
המוך מחולק לשלושה חלקים: כותרתי - לשכה וקרני מוך.
(בזמן טיפול שורש מנקים את השן ואת התעלות, ובמקום המוך ממלאים בחומר המיועד לכך) לכן במקרים מסוימים השן אינה מעוצבבת ולכן אין תחושה מהשן, כגון לאחר טיפול שורש.
דנטין - חלק העשוי מרקמה קשיחה העוטפת את מוך השן.
לדנטין צבע חום-צהוב והוא המשפיע העיקרי לצבע השן.
בחיבור בין הדנטין למוך השן יושבים תאים אודונטובלסטים (תאים שיודעים לייצר רקמת דנטין ברמה מוגבלת) לאורך החיים תאים אלו מייצרים כמויות נמוכות של דנטין, ובכך לעבות את הדנטין ולשנות עם הזמן את צבע השן.
כמו כן, תאים אלו יכולים להגיב לטראומות ולזיהומים בשן ולייצר בתגובה לגירוי דנטין בקצב מהיר יחסית אך במבנה שונה וחלש יותר לדנטין הפיזיולוגי התקין.
שכבת מלט השן (צמנטום) - שכבה דקה העוטפת את הדנטין רק באזור שורש השן, הצמנטום המשכי לשכבת האמייל הכותרתי.
נקודת המפגש בין האמייל לצמנטום נקראת: צמנטום אמייל ג'נקשיין.
הצמנטום הוא חלק ממערכת התאחיזה של השן בלסת והוא מתחבר לעצם האלוואולרית ולרקמת החניכיים דרך סיבי הליגמנט הפריודונטלי.
אמייל - החומר ממנו עשויה השכבה שעוטפת את הכותרת, והיא עבה בהרבה מהצמנטום.
אמייל השן המצפה את הכותרת הוא החומר הקשיח ביותר בגוף האדם.
האמייל עשוי גבישים של הידרוקסי אפטיט Ca10(PO4)6(OH)2. החלפת חלק מיוני ההידרוקסיל -OH ביוני פלואוריד (למשל על ידי שימוש במשחת שיניים המכילה פלואור או שתיית מים מופלרים) מחזקת את מבנה הגביש ומגדילה את עמידות האמייל בפני המסה בחומצה.
לאמייל אין צבע ויש לו תכונות שקיפות, על כן נראה את צבע הדנטין משתקף במידה מה דרכו.
ככל ששכבת האמייל עבה יותר השן תראה "לבנה" יותר.
לאמייל בשן אנושית אין יכולות רגנרציה והתאים המייצרים אותו בעת התפתחות השן (אמלובלסטים) נעלמים בבקיעת השן.
משנן נשיר - השיניים הנשירות
אצל ילדים, המשנן הנשיר מורכב מ-20 שיניים.
השן החותכת הראשונה בוקעת בדרך כלל כשהתינוק בן 6–10 חודשים, כאשר בדרך כלל החותכות התחתונות הן הראשונות לבקוע ואחר כך החותכות העליונות, כאשר בקיעת כל השיניים הנשירות צפויה להסתיים עד שתיים וחצי שנים.
לאחר שכל השיניים הנשירות צמחו, בכל רבע של הפה צריכות להיות שתי שיניים חותכות, ניב אחד, ושתי שיניים טוחנות.
בשיניים הטוחנות החלביות החריצים והחרירים באזור שטחי הלעיסה עמוקים מאוד, ובשילוב העובדה שילדים (עד גיל 11 בערך) מצחצחים שיניים ביעילות פחותה, הרי ששיניים אלו פגיעות במיוחד לעששת (חורים).
משנן קבוע - השיניים הקבועות
המשנן הקבוע מתחיל להתפתח עוד לפני הלידה, וממשיך לגדול בתוך הלסתות במשך כל הזמן שהשיניים הנשירות נמצאות בפה.
השן הקבועה הראשונה שבוקעת בפה היא הטוחנת הראשונה (שן מספר 6), היא צפויה לבקוע כבר בגיל 6. השן האחרונה שצפויה לבקוע היא הטוחנת השלישית, היא מופיעה עם תום גיל ההתבגרות, בסביבות גיל 18 - 25, וקרויה שן בינה.
במשנן הקבוע, לאחר שכל השיניים הקבועות צמחו, בכל רבע של הפה צריכות להיות שתי שיניים חותכות, ניב אחד, שתי מלתעות ושלוש טוחנות, סך הכול 32 שיניים כולל שיני הבינה.
על מנת להקל על החלפת מידע נהוג למספר את השיניים.
בישראל, ברפואת השיניים, נפוצה שיטתFDI: מחלקים את המשנן לארבעה רבעים.
הרביעים ממוספרים באופן שיוצר מעגל, בו המספור עולה נגד כיוון השעון.
כאשר כיוון השעון נקבע לפי שעון עליו מסתכל האדם שאת שיניו בוחנים.
את השיניים בכל רביע ממספרים מהקדמיות לאחוריות.
בטבלאות הבאות, ימני ושמאלי הן של האדם שאת שיניו בוחנים.
כלומר החלק הימני של פיו נמצא בצד שהוא חושב עליו כצד ימין.
מספור של משנן קבוע, 32 שיניים (מספור שנהוג אצל רופאי השיניים)
לסת עליונה לסת תחתונה רביע ימני עליון - 1 רביע שמאלי עליון - 2 רביע שמאלי תחתון - 3 רביע ימני תחתון - 4 מספר השן החותכת ברביע אשר קרובה ביותר למרכז הפה 11 21 31 41 מספרי השיניים האמצעיות 17 ...
42 מספר השן הטוחנת הקיצונית ביותר ברביע, השן הרחוקה ביותר ממרכז הפה, שן הבינה 18 28 38 48
מספור של משנן מתחלף, 20 שיניים (מספור שנהוג אצל רופאי השיניים)
לסת עליונה לסת תחתונה רביע ימני עליון - 5 רביע שמאלי עליון - 6 רביע שמאלי תחתון - 7 רביע ימני תחתון - 8 מספר השן החותכת ברביע אשר קרובה ביותר למרכז הפה 51 61 71 81 מספרי השיניים האמצעיות 54 ...
82 מספר השן הטוחנת הקיצונית ביותר ברביע, השן הרחוקה ביותר ממרכז הפה 55 65 75 85
השיניים של היונקים קבועות בתוך מכתשים שבלסת העליונה והתחתונה, מכתש נפרד לכל שן.
אצל שאר בעלי החוליות השיניים מחוברות ישרות לעצמות הלסתות, חוץ מאשר לתנינים.
אצל בעלי החיים מבחינים בכמה סוגי שיניים, המותאמות לתזונה של בעלי החיים.
-טוחנות קדמיות-Premolars .אצל בעלי חיים נקראות גם מלתעות
המלתעות והטוחנות הן שטוחות או חדות, בהתאם לתזונה.
זואולוגים משתמשים במספור שונה, המתייחס למחצית לסת עליונה ומחצית לסת תחתונה, שלעיתים אינן זהות.
בכל סט, החותכות רשומות ראשונות(I), אחריהן הניבים (C), טוחנות קדמיות(P) ואחרונות, טוחנות אחוריות (M), כך שנוצרת נוסחה I.C.P.M / I.C.P.M כאשר חלק אחד של הנוסחה מתייחס למחצית לסת העליונה ואילו החלק השני למחצית לסת התחתונה.
מאחר שהסדר זהה תמיד, נוהגים להשמיט את האותיות, ולכן הנוסחה של השיניים הקבועות אצל האדם היא: 2.1.2.3 / 2.1.2.3
משנן מותאם תזונה אצל יונקים
סדרת טורפי יבשה: הניבים גדולים וחדים, הטוחנות הקדמיות (המלתעות) חדות ומשוננות כמסור והטוחנות בעלות גבשושיות חדות.
המלתעה האחרונה בלסת העליונה והטוחנת הראשונה בלסת התחתונה מפותחות ביותר ואף נקראו "שיני טרף", ותפקידן לשבור ולפרק עצמות.
הן מותאמות לפקידן בהיותן גדולות וחזקות.
החותכות, המשמשות לגרוד הבשר מהעצם, קטנות.
במשפחת הכלביים השייכת לסדרה זו, נוסחת השיניים היא 3.1.4.3./ 3.1.4.2- סך השיניים 42, והיא מתארת גם את המשנן של הכלב.
הכלב אוכל לעיתים גם מזון צמחי, וזה מפורק ע"יהטוחנות בעלות כותרות שטוחות וגבשושיות.
גם משפחת החתוליים שייכת לטורפי היבשה, אבל היא כוללת בעלי חיים המתמודדים עם טרף קטן יותר.
הלסתות שלהם קצרות יותר ומכילות פחות שיניים.
המלתעות פועלות כשני להבי מספריים המחליקים זו על גבי זו ולכן אינן נשחקות.
אוכלי צמחים- מתחלקים לקבוצות שונות, בהתאם לסוג המזון הצמחי: אוכלי עשב, אוכלי ענפים ועלים, אוכלי פירות ואוכלי זרעים.
מהמזון השונה נובע גם מבנה שונה של השיניים.
דוגמה לאוכלי העשב הוא הסוס, אשר נוסחת השינייו היא 3.1.4.3./ 3.1.4.3 ובסך הכל 44 שיניים.
ניב קצר אחד בכל רביע מופיע רק אצל הזכר.
בלסת העליונה ישנן שש חותכות וכך גם בלסת התחתונה.
צורתן כמפסלות הנטויות מעט לפנים ומאפשרות גם קטיפת עשב נמוך.
בין החותכות והמלתעות יש פיניון גדול, המאפשר להכניס לפה את אלומות העשב הנקטף.
המלתעות הראשונות נעלמות במהירות, והשלוש הנותרות הן גדולות ושטוחות.
בגלל לעיסת חומר צמחי נוקשה, הדנטין והצמנטום נשחקים במהירות, בעוד האמאיל עמיד יותר.
כתוצאה מהבדל זה, השיניים חדות תמיד.
המשנן של הסוס מאפשר לו ללעוס היטב את מזונו הצמחי.
אצל מעלי הגרה התנוונו החותכות והניבים העליונים, ובכך מתאפשר לתלוש הרבה עשב בזמן קצר.
אצל המכרסמים, הניזונים מזרעים, בדרך כלל חסרים הניבים והטוחנות הקדמיות ויש להם פניון בין החותכות לטוחנות האחוריות והשיניים מתחדדות כתוצאה מכרסום המזון הנוקשה.
לבונה יש שיניים הממשיכות לצמוח במשך כל החיים.
החותכות חדות תמיד, תודות לשחיקה השונה של הדנטין לעומת האמאיל.
בנוסף, החותכות של הבונה בעלות צבע כתום עקב נוכחותו של חומר עתיר ברזל, המגן על האמאיל.
נוסחת השיניים של הפיל היא: 0.0.3.3./1.0.3.3 ומהווה התאמה לצורת התזונה שלו, הכוללת רק חומר צמחי, חלקו בעל מרקם נוקשה מאד, לו הם זקוקים בכמות של כ-400 ק"ג ביום.
בהתאמה לתזונה זו, לפילים יש רק טוחנות קדמיות וטוחנות אחוריות, בעלות בליטות, לשיפור הכתישה של החומר הצמחי.
כל שן היא בערך בגודל ומשקל של לבנה.
שיני הפיל נשחקות בהתמדה ושיניים חדשות צומחות ומחליפות את השחוקות.
בסך הכל, בפיו של הפיל מתחלפים 6 סטים שלמים של שיניים, שתסתכמים ב 150 שיניים במהלך חייו של פיל,60-70 שנה.
כאשר פיל מאבד את אחרוני שיניו, הוא מת מהרעבה.
החטים הם שיניים חותכות, מוארכות מאד.
הן אינן מתחלפות, אך ממשיכות להתארך במשך חייו של הפיל.
חוץ מתפקידם בהשגת מזון על ידי הזזת מכשולים וקריעת ענפים, הם משמשים גם להגנה מפני טורפים.
חוקרים הצליחו ללמוד על התפתחותן של השיניים רק לאחר התקדמותם של תחומי הפלאונטולוגיה, הגנטיקה והביולוגיה ההתפתחותית, שאפשרו לחוקרים לשחזר את האבולוציה של מבנה השיניים.
לחולייתנים הראשונים שהופיעו לפני יותר מחצי מיליארד שנה, בתור הקמבריון, לא היו שיניים, אולם לרבים מצאצאיהם היו על ראשם וזנבם לוחיות שריון שבדומה לשיניים היו עשויות מסידן זרחתי ובעלות משטח חיצוני עשוי דנטין.
אצל חלק מצאצאים אלו המשטח החיצוני כוסה גם בציפוי קשה ומינרלי יותר ואצל חלקם התפתח חלל פנימי בו כלי דם ועצבים.
לחלק מהדגים שחיו בשלב זה התפתחו לוחיות עם בליטות או זיזים קטנים מסביב לפה, וייתכן שהדבר סייע להם לאכול.
על פי ההשערה הרווחת בפליאונטולוגיה, קשקשים אלו התפתחו בסופו של דבר לשיניים.
השערה זו קיבלה חיזוק לאחר שביולוגים התפתחותיים הראו שקשקשי הכריש, שדומים למבנה השן, מתפתחים באופן דומה מהרקמה העוברית, וכן לאחר שראיות מולקולריות הצביעו על כך ששתיהן התפתחו מאותה קבוצת גנים.
השן, כאיבר הדומה בתפקודו לזה המוכר בימינו, הופיעה בגרסתה הקדומה ביותר בתקופתם של הדגים בעלי הלסת, אשר בפיהם היו מבנים מחודדים פשוטים שיכלו לשמש אותם ללכידה, תפיסה, נבירה ונשיכה של יצורים אחרים.
דוגמה קדומה היא האקנתודים, דגים נכחדים שהיו קרובים גנטית ליצורים מהם התפתחו בהמשך הכרישים, אשר היו בפיהם שיניים לפני כ-430 מיליון שנים, בתור הסילור.
לשיניים קדומות אלו לא היה ציפוי מינרלי שיכסה את כותרות הדנטין שלהם, ושיניהם לא נשרו או הוחלפו.
לחלק מהדגים היו קשקשים על הלחיים והשפתיים שצורתם דמתה יותר ויותר לצורת שיניים ככל שהתקרבה לאזור הפה.
שיניים קדומות אלו ככל הנראה העניקו יתרון אבולוציוני משמעותי לבעליהן, מכיוון שלאחר שהתגבשו הופיעו בתפוצה רחבה יותר ויותר, על חשבון שושלות חסרות שיניים.
לאחר שהתגברה תפוצתם של היצורים בעלי השיניים, התגבר ביתר מהירות גם קצב השינויים וההתפתחויות, הן בכמות השיניים, בצורתן, בפיזורן, בחיבור שלהן ללסת ובאופן החלפתן.
האמייל נמצא לראשונה בשיניהם של מינים מקבוצת בעלי הסנפירים הבשרניים, שחיו לפני כ-415 מיליון שנים, סמוך למעבר בין תור הסילור לתור הדֶבוֹן.
מקבוצה זו התפתחו בעלי ארבע הרגליים של ימינו - דו חיים, זוחלים, עופות ויונקים - וכן מחלקות של דגים בעלי סנפירים בשרניים, ורק ליצורים אלו מקודד המידע הגנטי לייצר את החלבונים הנדרשים לייצור אמייל.
עם זאת, לעופות אין שיניים, ולא לכל הזוחלים יש: כך למשל לצבים אין שיניים.
לשיניים היה תפקיד מפתח בהתפחותם של היונקים בעלי חום גוף קבוע (בעלי דם חם).
חום גוף קבוע מעניק יתרונות רבים, אך צורך אנרגיה רבה.
לשיניים הייתה תרומה נכבדה בשרידותם של יצורים אלו, מכיוון שהן מפרקות את המזון לפיסות קטנות, בעלות שטח פנים גדול, וכך מתאפשרת פעילות אופטימלית של אנזימי עכול.
התוצאה היא הפקת כמות מרבית של קלוריות מכל נגיסה, והגדלת כמות האנרגיה הזמינה לגוף.
המעטפת החיצונית של השן בנויה בעיקרה מסידן וזרחן, המתמוססים בחומצות.
בעת האכילה נוצרות בפה חומצות כתוצאה מפירוק המזון.
החומצות מפרקות את זגוגית השן בתהליך הקרוי דה-מינרליזציה (Demineralization).
עלייה משמעותית של החומציות בפה יכולה לנבוע כתוצאה מאכילת מאכלים חמוצים במיוחד, כמו לימון ומשקאות קלים, או כתוצאה מהקאות מרובות שגורמות להימצאות מיצי עיכול חומציים בפה.
לחיידקים המתפתחים על פני שטח השן (פלאק) יש תפקיד מרכזי בעליית החומציות.
הם מפרקים פחמימות ותוך כדי כך מייצרים חומצת חלב.
תהליך הדה-מינרליזציה מוביל לדילול השכבה המגנה על השן ובהמשך לעששת ("חור" בשן).
כלבים חשופים פחות להיווצרות עששת תודות לרמת PH הגבוהה (בסיסית) של הרוק בפיהם.
בין הארוחות, לרוק תפקיד מכריע בסתירתן של החומצות.
בעזרת חומרים בסיסיים מצליח הרוק, בתהליך אטי, לעצור את המשך פירוק פני שטח השיניים.
ככל שכמות הרובד החיידקי על פני השיניים גדולה יותר, כך לבסיסי הרוק יהיה קשה לסתור את החומצות המיוצרות על ידי חיידקי הרובד.
כאשר הרוק שוטף את פני השטח של הזגוגית ונוצרת סתירה מוחלטת של חומציות הרובד, מתחיל תהליך של היצמדות מינרלים הבונים את הזגוגית מחדש בתהליך הקרוי רה-מינרליזציה (Remineralization).
תהליך זה מתרחש בעת חשיפת השן ליונים של סידן, זרחן ופלואור, בתנאים שאינם חומציים.
מחלות שונות עלולות להתפתח בחלל הפה ובלסתות, דוגמת עששת שמקורה בפעולותיהם של חיידקים שנמצאים על השיניים, אולם אלו נפוצות בעיקר אצל חברות האדם שעברו מהפכה חקלאית.
במשך מאות מיליוני שנים נשמר איזון עדין בין פעולות החיידקים שבחלל הפה למינרלים של השן, וממצאים של שיניים מתקופות קדומות כמעט ולא מעלות ממצאים של עששת בקרב בני האדם ובעלי החיים שחיו אז.
על פי הערכת מחקר שביצעה אוניברסיטת אוהיו, חברות חקלאיות באזור ג'ורג'יה המודרנית סבלו משיעור של כפי 6 בתפוצת העששת, לעומת חברות ציידים לקטים.
לאחר המהפכה התעשייתית חל זינוק נוסף במספר המקרים.
בארצות הברית של תחילת המאה ה-21, לדוגמה, תשעה מתוך עשרה אנשים סובלים מעששת.
על פי סברה רווחת, הסיבה לעלייה הדרמטית במחלה מקורה בחוסר התאמה בין סוג המזון שהשיניים שלנו התפתחו לאכול לבין סוג המזון שאנו אוכלים בפועל, שהוא עתיר סוכרים ומרקמו רך.
שַמְשִי-אַדַד או שמשי-הדּוּ הראשון מלך בין השנים 1808–1776 לפנה"ס בתקופת הקדומה של אשור, היה שליט עיר המדינה המספוטמית אֶכַּלַתוּם, מעט לפני שלטונו של עמורפיא (חמורבי) בבבל.
היה בנו של אִלַה-כִּבְכַּבֻּ, כנראה אמורי במוצאו, שמקורו בעיר תרקה.
המלך נשא הן צורה אכדית לשמו – šamši-adad, והן צורה אמורית – śamśī-haddu.
אין זה חריג בקרב שליטים מסופוטמיים לשאת שם בשפה שאיננה השפה האתנית שלהם.
שמשי-אדד, לוחם שאפתן, עמל שנים רבות על כיבושה מחדש של עירו, לאחר שזאת נכבשה בידי מלך אשנונה, נרם-סין.
בבוא הזמן, כבש בחזרה את עירו והחל במסע כיבושים מעייף שבו ניצח את שליטי בבל ומארי, סיפח שטחים רבים לממלכתו, וייסד ממלכה חזקה בצפון מסופוטמיה.
בין השאר, כבש את אשור והפסיק את שושלתו של פוזור-אשור הראשון.
הוא נזכר ברשימת מלכי אשור, אף על פי שלאשורים היה חלק קטן מאוד בממלכתו, והוא היה מלך דחוי.
בכתובותיו, שנמצאו בארמונו במארי, תיאר את כיבושיו ככאלו שמתחו את גבולות ממלכתו מעילם ועד לים התיכון, אך כנראה יש בכך התרברבות יתרה, וממלכתו לא הייתה בת גודל כה רב.
הוא הקים עיר בירה חדשה בעמק נהר החבור וקרא לה שובת אנליל על שם האל השומרי אנליל.
שמשי אדד טיפח את המסורות השומריות האכדיות והעלה את פולחנו של האל השומרי אנליל שהיה אל הרוח האוויר והסער במיתולוגיה השומרית.
הוא המליך בשנת 1792 לפנה"ס, את בנו הצעיר ישמע־הדו כשליט על מארי, ואת בנו הבכור אישמה־דגן הראשון, על אכלתום והעיר אשור.
לאחר שנפל חלל בשדה הקרב.
ירש אותו אישמה־דגן שלא הצליח לשמור על האימפריה שלו, ונחל תבוסה לשליטי ימחד, מארי, עילם ואשנונה, עריו נשדדו ונכבשו, ולבסוף הפך לואסל של עמורפיא (חמורבי), שליט בבל המפורסם.
בימיו עברה התפיסה הביורוקרטית באשור ובעולם העתיק תמורות משמעותיות.
מקור הצלחתו הייתה המערכת השלטונית שהנהיג, לא רק שאיחד לעד את שלושת ערי אשור החשובות (אשור, נינוה וארבאלו) גם מיהר להחזיר לפעולה את המושבות המסחריות שבקפדוקיה ומינה שרים רבים על כל האזורים שבממלכתו; הוא פיתח רשת של רצים והרבה לערוך מפקדי אוכלוסין.
ממלכתו הייתה לממלכה הראשונה בסהר הפורה בעלת ריכוז כוח ביורוקרטי, ועל אף ששמה לעצמה את האימפריה האכדית כמודל לחיקוי, הפכה בעצמה למודל למלכים אשוריים מאוחרים כדוגמת תגלת פלאסר השלישי, שבימיהם הגיעה האימפריה האשורית לשיא כוחה.
שמשון תל אביב היא קבוצת כדורגל ישראלית מהעיר תל אביב, אשר משחקת בליגה א'.
הקבוצה נוסדה בשנת 1949, ונהגה לשחק באצטדיון בלומפילד כשהתמודדה בשיאה בליגה הבכירה בישראל.
הקבוצה מזוהה עם שכונת כרם התימנים והצבע המזוהה עמה הוא ירוק.
בשנת 2000 התאחדה הקבוצה עם בית"ר תל אביב ויחד הן נקראו בית"ר שמשון תל אביב.
בשנת 2011 פרשה שמשון מהאיחוד וחזרה להתקיים כמועדון עצמאי.
בשנת 2014 הקים המועדון מחדש את קבוצת הבוגרים.
בשנת 2023 כאות מחווה לשדרן עמי פזטל, הוסיפה הקבוצה את שמו לשם המועדון, ושמה הרשמי היום הוא שמשון "פזטל" תל אביב.
הקבוצה נוסדה בשכונת כרם התימנים בתל אביב בשנת 1949, ונקראה על שם בן השכונה , ששיחק במכבי תל אביב כקשר שמאלי ונהרג בתאונת דרכים ב-23 במאי 1948 בעת מלחמת העצמאות.
בשנת 1960 עלתה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לליגה הראשונה ושיחקה בה עד שנת 1990, למעט עונת 1974 בה שיחקה בליגה השנייה ועלתה חזרה במשחקי המבחן.
הקבוצה שיחקה 29 עונות בליגה הבכירה, והמקום הגבוה ביותר שבו סיימה היה המקום השני, אליו הגיעה פעמיים, בשנים 1971 ו-1983. בשני המקרים סיימה הקבוצה כסגניתה של האלופה מכבי נתניה.
שמשון תל אביב זכתה פעמיים רצופות בגביע הטוטו, בשנים 1987 ו-1988, בהובלת המאמן יעקב גרונדמן.
בנוסף לכך העפילה שמשון תל אביב שלוש פעמים לגמר גביע המדינה, אך בכל הפעמים הפסידה ולא הצליחה לזכות בגביע.
בשנת 1966 העפילה שמשון למשחק הגמר לאחר שניצחה את הכח מכבי רמת גן משער לא חוקי, לאחר שהכדור נבעט מחוץ למגרש.
פנייתה של הכח לבית המשפט המחוזי בתל אביב כדי למנוע את קיום משחק הגמר לא הועילה, ובגמר הפסידה שמשון 1–2 להפועל חיפה.
בשנת 1986 הפסידה שמשון לבית"ר ירושלים 2-1 אחרי הארכה, ובשנת 1990 הפסידה 0–1 להפועל כפר סבא.
באותה עונה ירדה הקבוצה לליגת המשנה, ומאז לא חזרה יותר לליגה הבכירה.
בסיום עונת 1995/1996 נשרה הקבוצה לליגה א' מהמקום ה-15. בתום עונת 1998/1999 העפילה לליגה הארצית (הליגה השלישית בחשיבותה החל מעונת 1999/2000).
בשנת 2000 התאחדה הקבוצה עם בית"ר תל אביב לקבוצה אחת שנקראה בית"ר שמשון תל אביב.
בשנת 2011 התאחדה הקבוצה עם עירוני רמלה ושינתה את שמה לבית"ר תל אביב רמלה.
כתוצאה מהצטרפות רמלה, פרשה שמשון מהאיחוד וחדלה להתקיים כקבוצה בוגרת.
מחלקת הנוער של המועדון המשיכה לפעול, ובספטמבר 2014 הוקמה הקבוצה הבוגרת מחדש ונרשמה למחוז מרכז של ליגה ג'.
באפריל 2016 הבטיחה את עלייתה לליגה ב' לאחר ניצחון 1–6 על עוצמה חולון.
ב-11 ביוני 2021 הבטיחה את עלייתה לליגה א' לאחר ניצחון 1–3 על הפועל קריית אונו.
בעונת 2023/2024 במהלך משחק מול מועדון ספורט דימונה בחצי גמר פלייאוף ליגה א', הפסידה בדו-קרב פנדלים בתוצאה 22–23 (הדו-קרב פנדלים הכי ארוך בהיסטוריה).
ראו גם: :קטגוריה:כדורגלני שמשון תל אביב
שִׁמְשִׁית הוא יישוב קהילתי בגליל התחתון, בתחום השיפוט של המועצה האזורית עמק יזרעאל.
היישוב נמצא בסמוך לנחל ציפורי וכשלושה קילומטרים דרומית-מזרחית למחלף המוביל.
שם היישוב נגזר מהאתר הארכאולוגי "חורבת שמשית" הסמוך לו.
רחובות היישוב תוכננו כך שבמבט-על ייצרו צורה של יונה.
היישוב קרוי על שם אתר ארכאולוגי בשם חורבת שמשית שנמצא ביער הסמוך ליישוב.
האתר הארכאולוגי מופיע כבר במפות מתקופת המנדט הבריטי על ארץ ישראל בשם Kh.
קיימות מספר השערות בנוגע למקור שמו של האתר.
בשנת 2001 נערכה באתר חפירת הצלה בה נתגלו ממצאים שזמנם החל בתקופת הברזל בארץ ישראל וכלה בתקופה הממלוכית בארץ ישראל.
בין הממצאים שנחשפו היו קנקנים מהתקופה הפרסית בארץ ישראל, סירי בישול וקדרות מהתקופה הרומית בארץ ישראל ומהתקופה הביזנטית בארץ ישראל, מטבע ברונזה שהוטבע בקיזיקוס שבאסיה הקטנה וכלי חרס מן התקופה הממלוכית.
הקמת היישוב המודרני, הייתה חלק מתוכנית "קדמת הגליל" שמטרתה הייתה ליצור רצף יישובים קהילתיים יהודיים שיהוו יחידת שכנות המתפקדת ופועלת במסגרת אחת.
החברה להגנת הטבע התנגדה להקמת היישוב בטענה כי הדבר יפגע בערכי טבע מקומיים.
המשרד להגנת הסביבה ביצע בדיקה שמצאה כי היישוב המתוכנן לא צפוי לפגוע בשמורות הטבע או בסביבה ומשתלב עם התוכניות הקיימות, לרבות תמ"א 22. הנושא הגיע לדיון במועצה הארצית לתכנון ולבניה, שאישרה את הקמת היישוב.
בתחילה היישוב תוכנן כהרחבה של היישוב הסמוך מדרום גבעת אלה.
ביוני 1996 פורסם ברשומות כי הופקדה תוכנית מתאר מחוזית הכוללת תכנון ל"גבעת שמשית".
ביוני 1997 נערך במעמד שרים טקס הנחת אבן הפינה ליישוב, ששמו צפוי היה להיקרא "גבעת שמשית".
כיום אבן הפינה נמצאת בראש "פארק היונה" שבמרכז היישוב.
לצורך הרחבת גבעת אלה הקצה מינהל מקרקעי ישראל לסוכנות היהודית בלא מכרז, קרקע בשטח 700 דונם.
לאחר שההרחבה לא יצאה אל הפועל, פנה האדריכל צבי (ציבי) שפרינגר לסוכנות במטרה להקים יישוב חדש על השטח.
הסוכנות נתנה לשפרינגר את הסכמתה בשני תנאים: לא תינתן כל עזרה כספית מצידה להקמת היישוב, ותוקם אגודה שיתופית שתעסוק בהקמת היישוב, כאשר אותה אגודה תקבל את חבריה לפי הכללים הנהוגים בסוכנות, כגון ועדת קבלה.
שפרינגר הקים אגודה שיתופית וערך עמה הסכמים, לפיהם הוא יבצע את התכנון הכולל, התכנון האדריכלי, שירותי ניהול, תיאום ופיקוח בכל פעולות הבנייה, ויקבל עמלת ייזום של 2% מכל ההכנסות.
כ-550 משפחות רכשו קרקעות ביישוב.
תהליך האכלוס של היישוב החל בספטמבר 2000, כשחלק מהבתים ביישוב נמצאים עדיין בתהליך בנייה.
ביישוב פעלה ועדת קבלה שדחתה בקשות של אזרחים ערבים לקנות בתים במקום.
זמן קצר לאחר הקמת היישוב התושבים והיזם שפרינגר נקלעו לסכסוך משפטי.
בקיץ 2001 הגיש שפרינגר בקשה לרשם האגודות השיתופיות למנות ועד ממונה חדש ליישוב, על אף העובדה, כי עם אכלוס היישוב הוקם ועד נבחר שהחליף את הוועד הממונה הראשון, שעסק בהקמת היישוב.
מהלך זה התבצע מספר ימים אחרי שהוגשה תביעה בסך 15 מיליון שקל נגד שפרינגר, על ידי חברי הוועד הממונה הראשון, בראשות עורכת דין אביגיל בהט, ששימשה כיועצת משפטית של האגודה והסוכנות היהודית, שלקחה חלק בהקמת היישוב.
בנוסף תבע שפרינגר 7 מיליון שקל מהאגודה.
ועד היישוב העלה טענות כלפי פעילותו של שפרינגר במסגרת הקמת היישוב, בעיקר על כך שהתושבים הראשונים לא ידעו על ההסכמים על פיהם יקבל עמלת ייזום של 2%, ועל כך שמחירי הבתים ביישוב היו גבוהים מהמחירים שהובטחו מלכתחילה.
כמה חודשים אחר כך הגיש אחד הרוכשים, תביעה בסך 26 מיליון שקל נגד האגודה השיתופית, בטענה שגבתה דמי הצטרפות פסולים ממאות המשתכנים על קרקע השייכת למינהל מקרקעי ישראל.
עיכוב נוסף בפיתוח היישוב נגרם לאחר שקבלן התשתיות של היישוב, חברת הבנייה דן רולידר, נקלעה לקשיים כספיים.
המאבקים המשפטיים נמשכו עוד מספר שנים, כשחלק מהתביעות נדחו, וחלק הסתיימו בפשרה.
הקמת היישוב הסתיימה בשנת 2006.
סמל היישוב מבטא את שמו של היישוב ואת העובדה שממבט על צורתו כצורת ציפור, שכן הוא משלב צלליות ציפור, בתים ועצים, על רקע השמש.
מרבית רחובות היישוב שמשית קרויים על שם אבנים טובות או על שם מקורות מים.
ביישוב בית ספר יסודי בשם "רעים" וכן גני ילדים, צהרונים, חוגים ופעילות של תנועת נוער.
בוגרי בית הספר היסודי ממשיכים לרוב ללמוד בבית הספר השש-שנתי העמק המערבי אשר בקיבוץ יפעת.
שמשית בולטת בתחומי הספורט והפנאי.
ביישוב פועלת קבוצת רכיבה ורבים מתושבי היישוב משתתפים דרך קבע במרוצים ובאירועי ריצה.
מרכז הספורט ביישוב כולל אולם מקורה, מגרשי כדורסל, מגרש טניס, חדר כושר, חדרי חוגים, סטודיו למחול, בריכת שחייה מקורה ומגרש כדורעף חופים.
שביל האופניים שיוצא מאחורי בית הספר בשמשית הוא סינגל באורך של 12 ק"מ.
הכשרתו התאפשרה בזכות שיתוף פעולה של יערני קרן קיימת לישראל, קהילת רוכבי האופניים המקומית "אריות שמשית", המועצה האזורית עמק יזרעאל ורשות ניקוז ונחלים קישון.
שביל הליכה מונגש יוצא ממרכז היישוב ומתחבר לשביל נחל ציפורי.
ארכיון מקוון מתעד את האירועים המשמעותיים בחיי היישוב.
רבי שמשון בן יוסף הזקן מפלייזא היה מבעלי התוספות, גיסו של רבנו תם (אחותו מרים נישאה לרבנו תם).
ייתכן שהיה תלמידו של רש"י.
חי ופעל בעיר פלייזא .
היה חברו של רבנו תם, ועל אף שהיה מבוגר ממנו פנה אליו בבקשת הסבר לסוגיות בתלמוד בתואר "מורי" והרבה לשבחו, וגם רבנו תם השיב לו בסגנון של תלמיד הפונה לרבו.
עדות מאוחרת, אך אמינה, מספרת שרבי שמשון היה גיסו של רבנו תם, אך בשל הפרשי הגילים ביניהם ומהעובדה שבהתכתבויותיהם אין זכר לקשר משפחתי, הסיק אפרים אלימלך אורבך שרבנו תם נשא את רחל, אחותו של רבי שמשון, לאחר פטירתו של האחרון
מדברי רבנו תם משתמע שרבי שמשון נהרג על קידוש השם, ונקבר רק לאחר כחצי שנה.
חתנו היה רבי אליעזר, וכפי הנראה הוא "רבי אליעזר מפלירא" המובא בתוספות.
נכדיו היו רבי שמשון משאנץ והריצב"א.
חיבר תוספות למסכת שבת, והוא מצוטט כמה פעמים בתוספות הנדפסות על מסכת זו.
מובא עוד פעמים מספר בתוספות על מסכתות עירובין,, יבמות, וכתובות, וכן בתוספות שאנץ על מסכת סוטה.
יש חוקרים הסבורים כי חיבר תוספות גם למסכתות אלו, ויש סבורים שלא.
פסקיו הועלו אף הם על הכתב, וצוטטו בידי ראשונים אחרים כמו ראבי"ה, אור זרוע, מהר"ם מרוטנבורג ותשובות מיימוניות.
כתב גם חיבור קצר ובו סיכום של הלכות מזוזה, אשר עותק ממנו נשתמר ונדפס מכתב יד.
שמשון אברהם עמיצור (26 באוגוסט 1921 – 5 בספטמבר 1994) היה מתמטיקאי ישראלי, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים.
חתן פרס ישראל למדעים מדויקים לשנת 1953. תרם תרומה חשובה לכל ענפי תורת החוגים, והעמיד תלמידים רבים.
עמיצור נולד בעיר העתיקה בירושלים ובילדותו למד בתלמוד תורה.
בהמשך עבר לתל אביב ולמד שם בבית הספר "תחכמוני" ובתיכון למסחר "גאולה".
כשבגר הוא התחיל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, אולם בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס לבריגדה היהודית במסגרת הצבא הבריטי ושב ללימודים עם סיום המלחמה.
הוא סיים תואר שני במתמטיקה בשנת 1946.
עמיצור קיבל את תואר הדוקטור שלו בשנת 1949 מן האוניברסיטה העברית, בהנחייתו של פרופ' יעקב לויצקי.
זמן קצר אחר-כך גילה, עם לויצקי, את הזהויות הסטנדרטיות של אלגברות המטריצות.
תוצאה זו, המכונה משפט עמיצור-לויצקי, היא אבן פינה בתאוריה של חוגים עם זהויות וזכתה מיד להערכה רבה.
השניים קיבלו בזכותה את פרס ישראל למדעים מדויקים לשנת 1953. בשנת 1960 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית.
בשנת 1969 נבחר עמיצור לחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
פרופ' עמיצור עמד שנים רבות בראש ועדת המקצוע מתמטיקה של משרד החינוך ותרם רבות לקידום החינוך המתמטי בישראל.
היה נשוי לשרה ולשניים נולדו שתי בנות, בן ונכדים.
שמשון עמיצור נפטר בירושלים ונטמן בהר המנוחות.
עם התוצאות החשובות שהוכיח עמיצור בתורת החוגים נמנות:
משפט עמיצור-לויצקי (1950), לפיו אלגבראות המטריצות מממד מקיימות את הזהות הסטנדרטית .
עמיצור הרחיב והעמיק בחקר תורת הזהויות.
אם לשתי אלגברות פשוטות מרכזיות יש אותם שדות פיצול אז המחלקות המתאימות להם בחבורת בראואר יוצרות את אותן תתי חבורות ציקליות (נדפס באנגלית בשנת 1955 אך הופיע עוד קודם לכן בעבודתו של עמיצור משנת 1949).
בניית אלגברת חילוק גנרית, שבאמצעותה נבנתה דוגמה לאלגברת חילוק מרכזית (מממד סופי) שאיננה מכפלה משולבת.
הדוגמה ניתנה בשנת 1972, לאחר כארבעים שנים בהן השאלה האם כל אלגברת חילוק מממד סופי היא מכפלה משולבת הייתה פתוחה.
בניית מכפלות משולבות גנריות לחבורות אבליות ביחד עם דייוויד סולטמן (1978).
בנייה זו הובילה גם לשתי התוצאות הבאות:
אלגברות-p לא ציקליות קיימות (עמיצור וסולטמן).
בניית דוגמה (1979) ביחד עם אליעזר רואן ופייר טיניול לאלגברת חילוק ממד סופי עם אינוולוציה שאיננה מכפלה טנזורית שלאלגבראות קווטרניונים.
דוגמה זו השיבה בשלילה לשאלה של אלברט משנת 1939. יצוין שאלגבראות חילוק מממד סופי עם אינוולוציה שקולות בחבורת ברוואר למכפלה טנזורית של אלגבראות קווטרניונים (כפי שהוכיח מרקורייב באמצעות שיטות מתורת-K).
הפיתוח של תאוריה כללית של רדיקלים.
הכללה של תורת הזהויות הפולינומיות לזהויות רציונליות.
בניית שדה פיצול גנרי לאלגברה פשוטה.
קומפלקס עמיצור באלגברה הומולוגית, ששימש את גרותנדיק בבניית התאוריה של flat descent.
עמיצור ידוע גם במספר 'טריקים' שהמציא, המצויים בלבה של תורת המבנה של חוגים לא קומוטטיביים ובראשם טענה המבטיחה שאם הדרגה של איבר באלגברה גדולה מ- אז לכל שונים זה מזה, אם כולם הפיכים אז ההופכיים שלהם בת"ל.
בנייה זו מביאה למספר תוצאות באלגבראות מעל שדות 'גדולים':
באלגברה שהממד שלה קטן מעוצמת שדה הבסיס, הרדיקל של ג'ייקובסון הוא נילי ואם האלגברה היא עם חילוק אז היא אלגברית.
השערת קתה ובעיית קורוש תופשות מעל שדות שאינם בני-מנייה.
מעל שדה שאינו בן-מנייה, כל תת-מרחב נילי של אלגברה הוא LBI, כלומר לכל תת-מרחב מממד סופי שלו יש קבוע n כך שחזקת n של כל אבר בתת-המרחב היא אפס.
כל תת-מרחב אלגברי הוא DBI, כלומר לכל תת-מרחב מממד סופי שלו יש קבוע n כך שדרגת כל אבר בו אינה עולה על n.
עמיצור פעל רבות גם בתחום החינוך המתמטי לגילאי בית-הספר, והשתתף בכתיבת ספרי לימוד לגיל זה.
היחידה לחקר החינוך המתמטי באוניברסיטה העברית קרויה על שמו, וכן רחוב בבאר שבע.
בישראל מתקיים לזכרו כנס שנתי באלגברה.
בין המתמטיקאים שכתבו את עבודת הדוקטורט שלהם בהנחייתו: אבינועם מן, אמיתי רגב, אליהו ריפס, וענר שלו.
בשנת 1969 זכה בפרס רוטשילד.
בשנת 1990 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
עיריית באר שבע קראה רחוב על שמו בעיר.
על שמו קרויה היחידה לחקר החינוך המתמטי באוניברסיטה העברית.
רבי שמשון בן אברהם משאנץ (בערך 1150 − 1214), הר"ש משאנץ (מכונה לפעמים גם הרשב"א), היה מחשובי בעלי התוספות במאה ה-12, מחבר תוספות שאנץ ופירוש הר"ש למשנה, ומראשי "עליית בעלי התוספות".
מקום הולדתו של ר' שמשון אינו ידוע.
א"א אורבך משער שנולד בעיר , עירו של סבו רבנו שמשון הזקן.
את מקום מושבו קבע בעיר סנס (Sens) בחבל בורגון בצרפת.
היה אחיו של הריצב"א, והוא נחשב ליורשו הרוחני ולתלמידו המובהק של בעל התוספות הגדול, ר"י הזקן, ונחשב על ידי הרא"ש לשלישי במעלה בקרב בעלי התוספות אחרי רבנו תם ור"י.
ר' יצחק מווינה, שחי דור אחריו, כתב עליו: "שהוא היה יחיד בדור בתורתו ובחכמתו".
בצעירותו הספיק לשמוע דברי תורה מפי רבנו תם, ומכאן הסיקו החוקרים כי נולד בערך בשנת 1150, שהרי רבנו תם נפטר בשנת 1171.
יש הטוענים שלמד גם אצל רבי דוד בן קלונימוס ממינצנבורג, אך הדבר מוטל בספק.
היה מורו של בעל הסמ"ק, רבי יצחק בן יוסף מקורביל.
גדלותו בתורה הביאה לכך שבדורות שלאחריו הרבו להסתמך על פסקיו; ניתן לראות זאת בספרו של רבי משה מקוצי (הסמ"ג).
דבריו מצוטטים לרוב על ידי רבני אשכנז.
המהרש"ל מציין את בקיאותו המיוחדת של ר"ש בירושלמי, "יותר מכל אשר שמענו".
ר"ש ביקר את הרמב"ם בהלכה ובהשקפה תוך הערכה רבה לגדולתו התורנית, ולא הסכים מסיבה זו להשתתף בפולמוס נגד "ספר המדע" לבקשת ר' מאיר הלוי אבולעפיה.
באחרית ימיו עלה לארץ ישראל יחד עם קבוצה של 300 רבנים, מה שכונה לימים "עליית בעלי התוספות".
מקום קבורתו בבית העלמין היהודי הישן של חיפה.
תוספות שאנץ - חיבורו הידוע.
הוא מצוטט לרוב גם ב"תוספות טוך" ו"תוספות הרא"ש".
תוספות שלו על מסכת פסחים ומסכת כתובות קיימים לפנינו.
תוספותיו מובאים בתוספות שלנו במסכתות ברכות, שבת, עירובין, ביצה, נידה, סוטה ועוד.
פירוש המשנה - אחד מחיבוריו החשובים של ר"ש הוא פירושו למשנה סדר זרעים, שנחשב לאחד מספרי היסוד בתחום פרשנותו של סדר זה, ובתחום הפסיקה בנושאים המוזכרים בו (העוסקים בעיקר במצוות התלויות בארץ).
יש הקושרים את עיסוקו במשנה בזיקתו לארץ ישראל ולתורתה.
גם פירושו לסדר טהרות במשנה הוא מספרי היסוד בפרשנות סדר זה.
בפירושיו הרבה ר"ש לצטט מן התוספתא ולפרש אותה, ובפירושו לזרעים - גם מן התלמוד הירושלמי.
תשובות - תשובותיו לרמ"ה קיימים באגרות הרמ"ה.
פירוש לספרא - נתייחס אליו בטעות.
פיוטים - ר' שמשון חיבר, ככל הנראה, פיוטים.
פיוט אחד פורסם בשמו, ראה: 'קונטרס הפיוטים', חיים בראדי, ברלין תרנ"ד (מאוחר יותר, נירנברג תרפ"ג, צורף הקונטרס אל 'מחזור ויטרי', מהדורת הורוויץ), סימן פא, שם הועתק פיוט "שפתי ישבחון ברנוני", תחת הכותרת: "מה"ר שמשון העולה לארץ הצבי".
שי"ר, כרם חמד ח"ד 24 הערה 1, שיער יפה, שהכונה אל רבינו שמשון משאנץ.
שמתי ברז למורה הוא סרט קולנוע שביים ג'ון יוז ב-1986. עלילת הסרט עוקבת אחרי עלילותיו של תלמיד בית הספר התיכון פריס ביולר (מתיו ברודריק), ביום בו הוא מבריז מבית הספר.
הסרט עוקב אחר עלילותיו של פריס ביולר (ברודריק), תלמיד בית הספר תיכון משיקגו, אשר מחליט באחד מהימים להבריז מבית הספר.
את יום זה, מעביר ביולר במרכז העיר עם ידידו הטוב קאמרון פריי (ראק) וחברתו סלואן פיטרסון (שרה), תוך כדי שהוא מצליח באופן יצירתי להערים על מנהל בית הספר שלו (ג'ונס), אחותו הצעירה ג'ייני (גריי), והוריו.
הסרט מתאפיין בשבירת הקיר הרביעי, ביולר פונה לעיתים קרובות ישירות לקהל ומסביר את הטכניקות שלו ואת מחשבותיו.
במהלך היום מבקרים הגיבורים במשחק בייסבול בריגלי פילד, במגדל סירס, במכון האמנות של שיקגו, בבורסת הסחורות של שיקגו, וכן במצעד יום פון שטיובן.
בעקבות הצלחת הסרט, הופק ב-1990 סיטקום של NBC בשם "פריס ביולר" המבוסס על הסרט בכיכובם של צ'ארלי שלאטר וג'ניפר אניסטון בתפקיד פריס וג'ייני.
הסדרה נמשכה במשך עונה אחת בלבד ובוטלה לפני סיום העונה.
"פרקר לואיס", הייתה קומדיית מצבים טלוויזיונית אשר הושפעה רבות מעלילת הסרט, בה הדמות הראשית הייתה באופן דומה נער מתבגר, מרדן ובעל קסם אישי.
הסדרה אשר הופקה במקור בשביל רשת FOX האמריקנית נפרסה על פני שלוש עונות, בין השנים 1990 עד 1993.
סצנת הסיום של סרט הקולנוע דדפול היא מחווה לסצנת הסיום של הסרט.
שמשון שושני (נולד ב-4 בדצמבר 1937) הוא איש חינוך ישראלי, לשעבר מנכ"ל משרד החינוך והתרבות.
שמשון שושני הוא בעל תואר B.A בספרות ותנ"ך מאוניברסיטת בר-אילן, לימודי תואר M.A בחינוך באוניברסיטת תל אביב.
בעל תואר Ph.D במינהל חינוכי מאוניברסיטת ניו יורק בעיר באפלו, ארצות הברית.
שושני החל את דרכו כמורה בגבעתיים, בשנים 1960–1969 ב"אורט טכניקום" וב"תיכון קלעי".
בשנים 1970–1971 ניהל את בית ספר התיכון המקיף באילת, ונסע לארצות הברית להשלים לימודי דוקטורט, ובמקביל לימד בבית ספר יהודי בבאפלו.
ב-1975 שב ארצה והתמנה למנהל המחלקה לבתי ספר על יסודיים ומנהל אגף מוסדות במשרד החינוך והתרבות.
בין השנים 1978–1986 כיהן כמנהל מינהל החינוך התרבות והנוער בעיריית תל אביב.
בתפקיד זה יזם את "הבחירה המבוקרת" ופתיחת אזורי רישום לכל תושבי העיר מהצפון ומהדרום.
כמו כן, יזם הקמתם של בתי ספר ייחודיים לטבע וסביבה, לאומנויות, ובית ספר ראשון בארץ לילדים אוטיסטים.
בשנת 1986 זכה שושני בתעודת הוקרה במסגרת הפרס לניהול יעיל, בכנס הארצי השמיני לשלטון ולמנהל מקומי מטעם משרד הפנים.
ב-1986 מונה על ידי שר החינוך יצחק נבון לכהן כמנכ"ל משרד החינוך והתרבות.
הוא כיהן בתפקידו עד 1989, ובין היתר היה שותף עם מיכאל גל להקמת מנח"י שהיה דגם ראשון (ויחיד עד עתה) של מינהל עירוני ומשרד ממשלתי מאוחדים.
עקב מחלוקת מקצועית עם השר בנושא הרפורמה לשינוי מבנה מערכת ההשכלה, ביקש להתפטר מתפקידו.
בשנת 1988 זכה בפרס החינוך של עיריית תל אביב יפו.
בשנים 1989–1993 עבד ברשת אורט העולמי כמנהל אורט באמריקה הלטינית.
ונקרא שוב לכהן כמנכ"ל משרד החינוך והתרבות על ידי השרה שולמית אלוני, שהתפטרה.
הוא כיהן בתפקיד זה בשנים 1993–1996 בעת כהונתו של שר החינוך אמנון רובינשטיין.
בתקופה זו, בוצעו שינויים ברפורמות פדגוגיות רבות; בבחינות הבגרות, בלימודי המדע והטכנולוגיה, בהעמקת לימודי היהדות בחינוך הממלכתי ובחינוך לדמוקרטיה ואזרחות.
הוקמו המכללות האקדמיות והחל תהליך הדמוקרטיזציה בהשכלה הגבוהה.
בשנת 1996 זכה בפרס השירות הציבורי ע"ש דוד רוזוליו מטעם נציבות שירות המדינה.
בשנים 1996–1999 שימש כמנכ"ל הסוכנות היהודית.
בשנים 1999–2008 הקים וכיהן כמנכ"ל פרויקט תגלית, פרויקט ציוני חדשני ופורץ דרך המביא עשרות אלפי צעירים יהודים לישראל, במטרה לחזק את זיקתם למדינת ישראל וליהדות.
באמצע 1999 הוביל את מבצע הסיוע של הסוכנות לפליטי מלחמת קוסובו, שכלל רכבת אווירית עם סיוע אזרחי של כ-20 מטוסים, והבאתם לארץ של כ-110 פליטים.
בשנת 2002 עמד בראש "ועדת שושני" שבחנה את דרכי התקצוב השונות הקיימות במערכת החינוך היסודי בישראל ודרכי מימון חלופיות.
בשנת 2009 זכה בפרס חיים הרצוג, מטעם האוניברסיטה העברית בשיתוף יד חיים הרצוג, עבור תרומתו למדינת ישראל.
בשנת 2009 מינה שר החינוך, גדעון סער, את ד"ר שושני לקדנציה שלישית לתפקיד מנכ"ל משרד החינוך.
בתקופה זו נערכו במערכת החינוך שינויים רבים כדי להתאימה למאה ה-21, ומערכת החינוך הגיעה להישגים גבוהים במבחנים הבינלאומיים.
בין השאר נחתם הסכם עם ארגון המורים על רפורמת "עוז לתמורה" ויושמה רפורמה עם הסתדרות המורים "אופק חדש".
בשנת 2011 סיים שושני את תפקידו כמנכ"ל משרד החינוך.
בשנים 2012–2013 כיהן כסגן יושב-ראש המועצה להשכלה גבוהה.
בשנת 2014 יזם והקים את מרכז מדעני העתיד המכשיר תלמידים מחוננים ומצטיינים למנהיגות עתידית בתחומי המחקר המדעי.
המרכז מפעיל את התוכניות: אלפא, אודיסאה, אידאה, אסכולה והכנת נבחרות ישראל לאולימפיאדות במדעים.
במקביל לתפקידיו המקצועיים מילא מספר תפקידים ציבוריים, בהם: יו"ר הדירקטוריון של יד יצחק בן-צבי, יו"ר חברת המתנ"סים, יו"ר הדירקטוריון של גמנסיה הרצליה, יו"ר אונסק"ו בישראל, יו"ר החברה להגנת הטבע, יו"ר המרכז לטכנולוגיה חינוכית וחבר בדירקטוריון של מכון ון-ליר, המועצה לישראל יפה והאופרה הישראלית.
שימש כמורה מן החוץ בבתי הספר לחינוך באוניברסיטת חיפה, באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע ב-2021 הוצב שושני כמועמד אחרון ברשימת תקווה חדשה בראשות גדעון סער.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב במקום ה-119 ברשימת המחנה הממלכתי, רשימה משותפת למפלגות תקווה חדשה וחוסן לישראל לכנסת.
שושני היה נשוי לפסיכולוגית ד"ר יעל שושני עד למותה ב-2024 ואב לשלושה.
רוזנבאום נולד בשנת 1860 בעיירה פינסק שבפלך מינסק של רוסיה (רוסיה הלבנה), בן ליעקב, נפח.
למד בחדרים ובישיבת וולוז'ין, המשיך ללימודי משפטים באוניברסיטת אודסה ובאוניברסיטת וינה והוסמך כדוקטור למשפטים בשנת 1887. היה עורך דין בעיר הולדתו ובמינסק.
בעת היותו סטודנט הצטרף לחובבי ציון ב-1885. השתתף בכל הקונגרסים הציוניים מתחילתם ועד 1914, היה חבר הוועד הפועל הציוני והיה מ"ציוני ציון" שהתנגדו בתקיפות לתוכנית אוגנדה.
היה מארגנה של ועידת מינסק וועידת הלסינגפורס נבחר לחבר בוועד המרכזי של התנועה הציונית ברוסיה.
משנת 1887 גר בעיר הולדתו ובשנת 1890 עבר למינסק, וגר בה עד 1915. כיהן כציר בדומה הראשונה של רוסיה מ-14 באפריל 1906 הצטרף לסיעה חוקתית-דמוקרטית ונאסר לשלושה חודשים עם פיזורה ללא אפשרות להיבחר בעתיד.
בהמשך היה לעורך דין בתיקים הקשורים בפוגרומים ומשפטים נגד ציונים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עבר לווילנה, שם הנהיג את התנועה הציונית הליטאית.
ב-1918 היה לנציג של המשלחת הליטאית בשיחותיה עם השלטון העות'מאני לגבי גורלה של ארץ ישראל.
בחודש נובמבר שנת 1924, בעקבות ביטול האוטונומיה היהודית בליטא יצא מהממשלה ועלה לארץ ישראל, והיה ממייסדי בית הספר הגבוה למשפט וכלכלה בתל אביב.
בשנת 1927 נתמנה לקונסול של כבוד של ליטא בארץ ישראל.
ובשנת 1929 היה לקונסול הכללי.
באותה שנה, למלאות לו שבעים, העניק לו נשיא ליטא את אות מסדר הדוכס הגדול גדימינאס (בליטאית: Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino medalis).
בשנת 1930 נוסד בארץ ארגון יוצאי מינסק, ורוזנבאום נבחר לנשיא הכבוד.
פרסם מאמרים בכתב העת "המשפט" (ירחון למשפט העיוני והשמושי) בעריכת שמואל אייזנשטדט.
רוזנבאום נפטר בתל אביב בשנת 1934. נקבר בבית הקברות טרומפלדור.
שמשון רובין הוא פסיכולוג קליני פעיל ופרופסור אמריטוס בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה.
הוא מנהל קליניקה פרטית ומטפל בעיקר במבוגרים.
פרופ' רובין הוא היו"ר של התכנית התלת-שנתית "זרמים- לימודי פסיכותרפיה פסיכודינמית" המכשיר מטפלים מנוסים להכיר לעומק את הטיפול הנפשי.
ב-2017, הצטרף לחוג לפסיכולוגיה ולחוג לתואר שני בפסיכולוגיה חינוכית ובפסיכולוגיה רפואית במכללת עמק יזרעאל.
שמשון רובין הוא מדריך ומומחה לפסיכותרפיה ואבחון.
פרופ' רובין מכהן כמייסד וראש המרכז/המעבדה הבינלאומי לחקר אובדן, שכול וחוסן נפשי באוניברסיטת חיפה.
רובין הצטרף לסגל האקדמי באוניברסיטת חיפה בשנת 1980, וכיהן כפרופסור מן המניין עם קביעות מאז 2001 ועד פרישתו לגמלאות (אמריטוס).
שמשון רובין נולד בשיקגו, בן לרב אברהם וחנה רובין, שהיגרו לארצות הברית אחרי מלחמת העולם השנייה.
במהלך המלחמה הרב רובין נלקח לרוסיה ואשתו הראשונה ושני ילדיו הקטנים נספו בשואה בשנת 1942. בארצות הברית הרב רובין היה רב של כמה קהילות בשיקגו, ונפטר באופן פתאומי בשנת 1955. לשמשון רובין יש אחות אחת.
אמו נישאה מחדש בשנת 1962 לרב יהושע סטוטלנד, מחנך ואקטואר.
שמשון רובין קיבל חינוך דתי-לאומי, ולמד בבתי ספר יהודיים בשיקגו.
היה פעיל בתנועת הצופים ואחר כך בבני עקיבא.
סיים תיכון בשנת 1966. אחר כך, נסע ללמוד בישיבת כרם ביבנה בשנים 1966–1968. הוא למד בישיבה יוניברסיטי בניו יורק וסיים תואר ראשון בפסיכולוגיה בשנת 1971. המשיך את לימודיו לתואר שני ושלישי בפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת בוסטון.
רובין סיים את מחקר הדוקטורט בשנת 1977, נושאו היה "שכול ופגיעות: מחקר על אימהות שאיבדו תינוקות למוות בעריסה (SIDS)."
מאז הוא עובד כמטפל, מדריך ויועץ עם ילדים, נוער, מבוגרים, משפחות וקבוצות.
לפני עזיבתו את שיקגו, הוא התחיל ללמוד בחוג ללימודי פסיכואנליזה במכון הפסיכואנליטי האלטרנטיבי, בראשותו של פיטר ג'ובשיני.
בישראל קיבל רובין רישיון כפסיכולוג קליני וכמדריך בפסיכותרפיה ובפסיכודיאגנוסטיקה בשנת 1981.
פרופ' רובין שימש כיו"ר המגמה לפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת חיפה.
היה בעבר וחזר להיות היו"ר של בית הספר לפסיכותרפיה בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטה.
היה יו"ר ועדת האתיקה האוניברסיטאית והחוגית וטיפל בנושא של הערכת היבטים אתיים של מחקר בבני אדם.
כיום הוא יו"ר הוועדה לבדיקת מחקרים בבני אדם בפקולטה למדעי החברה.
רובין הוא חבר בארגון הבינלאומי International Work Group on Death, Dying and Bereavement, ואף שימש כחבר הנהלה בארגון בין השנים 2002–2008.
החל מ-1984, בנוסף לעבודתו באוניברסיטה, רובין קיבל את ניהול התחנה לטיפול בילד, בנוער ובמשפחה של משרד הבריאות.
בשנת 1990 הוא פרש ממשרד הבריאות וחזר לאקדמיה במשרה מלאה ולפרקטיקה פרטית.
רובין שהה בשבתון כפרופסור חבר אורח בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקגו, בשנת 1987; בשנים 1993–1994 שהה בשבתון כפרופסור חבר (אורח) לפסיכיאטריה ופסיכולוגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד ובבית החולים לילדים של בוסטון.
הוא חזר לבית הספר לרפואה של הרווארד כפרופסור מן המניין (אורח) לפסיכיאטריה ומדעי ההתנהגות (Visiting Professor), בשנים 2006–2007.
שמשון רובין היה נשוי לפרופ' ליזה רובין, שהייתה מומחית לרפואת ילדים ובריאות הציבור, ממנה התאלמן ב-2024. הוא אב לארבעה ילדים.
מחקריו ותחומי פעילותו של רובין חובקים שלושה תחומים עיקריים: 1. הכשרה ויישום של התערבות פסיכותרפויטית.
2. אובדן ושכול – השפעות על היחיד, המשפחה והחברה.
שכול אצל אמהות שאיבדו תינוקות
באמצע שנות השבעים רובין יצר קשר עם יחידה במרכז רפואי לויולה בשיקגו, שהייתה מופקדת על יצירת קשר ומתן מידע למשפחות שאיבדו תינוקות כתוצאה ממוות בעריסה.
היחידה הייתה בקשר הדוק עם ארגון ציבורי וולונטרי של הורים ובני משפחה ששמו לעצמם מטרה לתת מידע ומזור למשפחות, ולהביא להמשך מחקר כדי לגלות את הסיבות ולצמצם את אחוזי התמותה כתוצאה מהמחלה.
רובין קיבל רשות לפנות למשפחות לצורך מחקר, וגיבש הצעה לדוקטורט עבור אוניברסיטת בוסטון אודות השפעות השכול.
רובין שיער שיש השפעות מבניות לחוויות השכול, כך שמי שחווה שכול פתאומי לרוב יתפוס את העולם כמקום פחות בטוח.
במסגרת עבודת הדוקטורט שלו הוא ערך את המחקר בשיקגו-רבתי, ובדק את ההשפעות ארוכות הטווח של אובדן על אימהות שאיבדו תינוקות.
המחקר כלל 45 אמהות: שליש שאבדו תינוקות כחצי שנה לפני המגע המחקרי, שליש שאיבדו תינוקות בממוצע 4.5 שנים מוקדם יותר, ושליש שלא איבדו ילדים כלל.
בתחילת מחקרו הניח רובין מספר הנחות: א.
שאובדן תינוק באופן פתאומי כתוצאה מסיבה רפואית שלא מוגדרת (מוות בעריסה) משפיעה על אימהות כל חייהן; ב.
רוב האימהות שאיבדו תינוק לפני שנים יהיו דומות לאימהות שאף פעם לא איבדו ילד בתפקודן הכללי אך לא ברגישות שלהן לחשיפתן לסכנות החיים שהן מעבר לשליטתן; ג.
שנשים שאיבדו תינוק לפני שנים לא יראו סימנים של אבל מופגן היות שיהיו אחרי "עיבוד האבל".
בסופו של דבר, התוצאות היו מורכבות יותר משההשערות הניחו.
התוצאות הראו שתהליך התאבלות אינו מביא לסיום הקשר עם הנפטר, ושנושאי האשמה, הגעגועים והמחשבות על הילדים שמתו היו בולטים במיוחד.
הממצא החשוב ביותר של מחקרו היה שהעיסוק של כל האימהות השכולות בזיכרונות אודות התינוק שלהן היה חזק מאוד, מרכזי בחייהן, ולא בהכרח מאפיין או מבשר של "אבל פתולוגי".
ההתנהגות שלהן והחיבור המתמשך למחשבות ורגשות כלפי ילדיהן היה מנוגד לרוב ההנחות התאורטיות על אובדן ושכול באותן שנים.
לקראת סיום המחקר, שמשון רובין התבקש להיות יועץ חיצוני עבור הארגון של ההורים שאיבדו ילדים כתוצאה ממוות בעריסה, והתבקש להיות יועץ לצוות המקצועי ביחידה בבית החולים שהייתה במגע עם המשפחות שאיבדו ילדים מהמחלה.
עם הזמן, מה שרובין למד מהמחקר הפך למודל הדו-מסלולי של אובדן ושכול, שמזוהה איתו עד היום.
במאמר הראשון שלו, שהתפרסם בשנת 1981
ביצע רובין סקירה והעמקה של התוצאות מהמחקר והכניס אותם למודל תאורטי, שחידד את ההבדלים בין שני מרכיבים באובדן.
המסלול הראשון, שמתמקד בתפקוד פיזיולוגי, סוציולוגי-בינאישי, ופסיכולוגי, מוכר ומובן.
הכניסה לתהליך האבל מאופיינת בדרך כלל על ידי פגיעה בתפקוד, רגשות של דיכאון וחרדה, תחושות חוסר אונים, אשמה ועוד.
לתהליך זה יש התחלה, אמצע וסיום שתואר רבות בספרות.
אולם המסלול השני מסתובב ומתמקד במרכזיות של הנפטר והקשר אליו לאחר הפטירה, מפני שקשר זה ממשיך להתקיים, אף על פי שהוא חייב לעבור שינויים כתוצאה מהסתלקותו הפיזית של הנפטר.
כאן, המחשבות והקשר הרגשי לאדם שנפטר מערבים רגשות, מחשבות וזיכרונות רבים שעוברים שינויים בעקבות המוות, אבל אינם חייבים להסתיים ואינם חייבים תמיד למצוא ביטוי בשיבושים או שיפורים במסלול הראשון.
מאז ועד היום, רובין מציע שהדרך למדוד "סיום תקופת האבל" וניסיון להעריך השפעות האובדן בהווה, מחייבת התייחסות לשני המסלולים ולא לאחד או השני בלבד.
הנחתו הבסיסית של רובין מתייחסת וחולקת על המשגתו ומודל האבל שפיתח אבי הפסיכואנליזה, זיגמונד פרויד, במאמרו המפורסם מ-1917 "אבל ומלנכוליה".
פרויד במאמרו איחד בין תהליך "ניתוק הקשר הליבידינלית מן הנפטר" לבין ביטוי של תהליך זה בתפקודו של השכול, והניח שסיום קשיי תפקוד מבשר על סיום הקשר לנפטר וסיום תהליך האבל.
רובין הפריד בין שינויי תפקוד לבין מצב וטיב הקשר עם המחשבות והרגשות כלפי הנפטר.
ההנחה של פרויד שהמטרה של תהליך האבל היא לאפשר ניתוק קשרי האהבה בין החי לבין המת, לא תאמה את המציאות, ומחקרו של רובין הראה שהקשר המתמשך לנפטר אינו זהה למאפייני האבל ומתקיים כמסלול נפרד מתפקודם של השכולים.
בשנים הראשונות לאחר פרסום המחקר, הרחיב רובין את הבסיס התאורטי של המודל הדו-מסלולי, ומאמר מרכזי שלו בנושא התפרסם בשנת 1984 תחת השם "אבל בשונה ממלנכוליה".
המאמר הציג מבחינה תאורטית וטיפולית את החשיבות של המשך הקשר לנפטר, כמרכיב חשוב באבל אדפטיבי (ביטוי של התמודדות חיובית ונורמטיבית לאחר אובדן לאורך זמן).
שכול של הורים לחללי מלחמה
לאחר מלחמת לבנון הראשונה, שמשון רובין התחיל בשנת 1986 לחקור הורים לחיילים שנפלו במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת לבנון.
הוא השווה אבל של הורים ארבע שנים לאחר האובדן במלחמה, לאבל של הורים 13–14 שנים לאחר המלחמה.
בשונה מהמחקר על אימהות צעירות בשיקגו שאיבדו תינוקות, ההורים בישראל שהשתתפו במחקר הראו פגיעה מתמשכת וכללית בתפקודם, וקשר אינטנסיבי ביותר לבנים שנפלו, עם הבדלים צנועים יחסית בין תפישת עולמם 4 ו-13 שנה לאחר המלחמות.
ממצא חשוב נוסף שמצא רובין, התייחס לשוני של ההורים מהמודל של אבל לפי ג'ון בולבי, שהניח שהתהליך מתחיל עם הלם, קהות חושים, ולאחר מכן עובר לשלב של חיפוש הנפטר, שמתחלף עם הזמן לשלב של התפרקות ודיכאון, לפני ארגון מחדש של חלק מהאישיות.
במחקר אודות ההורים השכולים, הממצאים הראו שאצל כל ההורים השכולים היו הסימנים של הלם, חיפוש אחרי זיכרונות ודברים שמזכירים את הבן שנפל, חוסר ארגון ודיכאון.
אולם, מה שהבחין בין הורים שאיבדו בנים לאחר 4 שנים מהאובדן, לעומת אלה שבניהם נפלו לפני 13 שנים, היה שוני במידת הפרספקטיבה אודות חייהם ואובדנם, שהתבטא במדדים של ארגון מחדש של תפישת עולמם, את מהות השכול, וחייהם לאחר אובדן.
עם הזמן, ההורים השכולים כקבוצה לומדים לחיות בצורה יותר משלימה עם אובדנם ומצבם בחיים.
המחקר קיבל מימון חלקי מאגף השיקום של משרד הביטחון.
במחקר הדגישו ההורים את מצוקת האחים של הנופלים והם ראו את כאבם של האחים השכולים כנושא שדורש התייחסות והתערבות.
על בסיס מחקרים אלו ואחרים שלו ושל תלמידיו ושותפיו, בכתיבת מאמרים תאורטיים, קליניים ואמפיריים, המשיך רובין לחדד את המשמעות של שני המסלולים שהוא מתאר ואיך להשתמש בהם בעבודה מחקרית בהתערבות קלינית.
מאז 1988, רובין משתף פעולה בחשיבה וכתיבה משותפת אודות סוגיות בשכול עם ד"ר רות מלקינסון, מרצה לעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב, ופרופ' אליעזר ויצטום, פרופ' לפסיכיאטריה בבית ספר לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון.
רובין ותלמידיו באוניברסיטת חיפה חקרו השפעות של אובדן ושכול בכמה וכמה תחומים.
רובין ותלמידיו השוו, למשל, בין אובדן כתוצאה ממוות במלחמה, לבין מוות כתוצאה מתאונת דרכים.
בשנים האחרונות, ערך רובין השוואה בין אבל על חבר לבין אבל על בן-זוג נשוי.
לשם כך פיתח שאלון של המודל הדו-מסלולי לשכול.
השאלון כולל חמישה גורמים: 1. הקשר מעורבות (או אבל אקוטי) על הקשר עם הנפטר.
2. קשר חיובי וקרוב עם הנפטר.
3. קשר בעייתי וקונפליקטואלי עם הנפטר.
שלושת הגורמים שצוינו עד כה שייכים למסלול השני, של קשר מתמשך עם הנפטר.
שני גורמים אלו מבטאים את המסלול התפקודי בעקבות אובדן.
(2016) הפנים ברבות של אובדן ושכול: תיאוריה וטיפול.
מלקינסון, ר., רובין, ש., וויצטום, א.
רובין, ש., מלקינסון, ר, וויצטום, א.
הפנים הרבות של האובדן והשכול – תאוריה וטיפול.
חיפה: פרדס הוצאה לאור והוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה.
(קישור למאמר סקירה על הספר מאת מריאנה גייטיני, באתר פסיכולוגיה עברית)
טראומה ואבל: סוגיות אבחנתיות וטיפוליות, שיחות/כתב עת לפסיכותרפיה, כ"ב (1), 1-7 .
אובדן ושכול בקרב מוסלמים בישראל.
"פרק ו: המודל הדו-מסלולי לאבל שפיתח רובין", בתוך: נפש, אבל ושכול, אוניברסיטה משודרת, תשס"ד 2004, עמ' 55–62.
על קודים, עקרונות ואתיקה במקצועות הבריאות והייעוץ.
מתוך שפלר, ג., אכמון, י.
(עורכים), סוגיות אתיות במקצועות הייעוץ והטיפול הנפשי: מהדורה שלישית (עמודים 30–51), ירושלים, האוניברסיטה העברית, הוצאת מגנס.
אתיקה מחקרית: רקע בסיסי והצעות מעשיות.
(עורכים), סוגיות אתיות במקצועות הייעוץ והטיפול הנפשי: מהדורה שלישית (עמודים 603–619), ירושלים, האוניברסיטה העברית, הוצאת מגנס.
יחסים מרובים או רבדים מורכבים בטיפול: : מבט-אתי קליני על המרחב הטיפולי במפגש בין המטופל, המטפל והחברה.
כוונות טובות, דילמות אתיות והדרך אל הגיהנום: פרספקטיבה אתית-קליניתעל תיאורו של יאלום את הטיפול של טרוטר.
גישות והתנהגויות בקרב פסיכולוגים קליניים ורופאים: עד לאיזו רמה גבולות הסודיות והמיניות מכובדים בצורה ראויה?
היה ראש המועצה האחד עשר של עפולה וראש העירייה הראשון שלה.
נולד בעיירה הקטנה היידודורוג שבהונגריה בשנת 1930, כבן למשפחה חרדית בת 11 ילדים.
החל מגיל שלוש למד בחדר ולאחריו בתלמוד תורה.
בזמן השואה, בהיותו בן ארבע עשרה, נכלא עם בני משפחתו בגטו, ממנו נלקח ברכבת למחנה ההשמדה באושוויץ.
מסע הרכבת נעצר כי המסילה ניזוקה מהפצצות בנות הברית, ונוסעיה הועברו למחנה העבודה שטרסהוף שבאוסטריה.
במסגרת המחנה הועסק בעבודות כפייה במפעל ליצור תחמושת.
לאחר כארבעה חודשים הועבר לברגן-בלזן.
ומשם לטרזיינשטט שם שוחרר על ידי הרוסים, אך איבד את אביו שמת במחנה.
לאחר המלחמה, שחורי חזר להונגריה והצטרף לתנועת החלוץ במסגרתה היה שנתיים בהכשרה לקראת עלייה לארץ ישראל.
בשנת 1947 עבר לאיטליה ועלה על אנית המעפילים "מולדת" יחד עם 1500 מעפילים.
כעבור מספר ימי הפלגה הספינה נטתה על צידה ונלכדה על ידי הצי הבריטי ונוסעיה גורשו לקפריסין.
בדצמבר 1947, שבועיים לאחר החלטת החלוקה הגיע לארץ במסגרת עליית הנוער.
שחורי למד בבית הספר החקלאי בנהלל.
בתום לימודיו התגייס לצה"ל ונתקבל לקורס טיס של חיל האוויר, לא הצליח לסיים אותו, אך נשאר לשרת בחיל.
בתום שירותו הצבאי החל לעבוד בהוראה ביישוב העולים אלקוש שזה אך הוקם.
בשנת 1951 נשלח לנהל את בית הספר בקריית עמל ולאחר מכן נתמנה למזכיר מועצת הפועלים בכפר חסידים.
כשנודע לו כי דרושים מורים בבית הספר לילדי העובדים בעפולה (בשנות האלפיים, בית הספר יזרעאל), עבר בשנת 1954 להתגורר בעפולה.
לאחר תקופה בבית הספר לילדי העובדים עבר ללמד בבית הספר המקצועי "אורט" בעיר.
בהמשך, פנה לפעילות ציבורית ומפלגתית, שימש במשך שנתיים מזכיר מועצת פועלי עפולה, ולאחר מכן שימש משך שש שנים כמנהל מחלקת החינוך והתרבות במועצה המקומית.
בבחירות המוניציפליות שהתקיימו בסוף 1969 הופיע שמשון שחורי בראש רשימת המערך, נבחר לראשות המועצה המקומית והחל למלא את תפקידו ב-23 בנובמבר 1969. במהלך כהונתו, בשנת 1972, קיבלה עפולה מעמד של עיר וכך הפך שמשון שחורי לראש העירייה הראשון של עפולה.
שחורי כאיש חינוך שם את הדגש על פיתוח מערכת החינוך בעפולה, הפעיל את הרפורמה של חטיבת הביניים, הקים סמינר ערב למורים, הקים את המרכז הקהילתי "בית אשכול", יזם את הקמתה של בריכת שחייה מחוממת בגבעת המורה.
כמו כן פעל שחורי ליצירת מקומות עבודה והקמת מפעלים, יזם את הקמת אזור התעשייה בעפולה עילית.
יחד עם יישובי הסביבה הקים מחוץ לעיר מפעל למחזור אשפה מן המשוכללים בישראל.
בצד תפקידו כראש העיר שימש שמשון שחורי כחבר הנהלת מרכז השלטון המקומי.
ב-20 בדצמבר 1978 סיים שמשון שחורי את תפקידו בראשות העיר עפולה, לאחר תשע שנות כהונה.
שמשון שחורי נפטר בשנת 2010, והובא למנוחות בבית העלמין בעפולה.
שֵׁן-אֲרִי (שם מדעי: Leontodon) הוא סוג של צמחים עשבוניים חד-שנתיים או רב-שנתיים, בעלי שושנת עלים ושורש שיפודי, שהקרקפות שלהם נושאות פרחים לשוניים בלבד.
הסוג משתייך לתת-השבט העולשיים במשפחת המורכבים.
תפוצתו משתרעת מצפון אפריקה דרך אגן הים התיכון ואירופה ועד סקנדינביה וצפון רוסיה בצפון ועד איראן במזרח, וכן באיים אטלנטיים של אירופה.
בסוג מוכרים כיום כ-39 מינים, ומתוכם שני מינים גדלים בישראל: שן-ארי מחוספסת וכתמה עבת-שורשים.
השם העברי שן-ארי הוא תרגום מילולי של השם המדעי.
פירושו המילולי הוא "שן האריה", בהתייחס לשפה המשוננת של העלים, המזכירה בצורתה שיני אריה.
השם האנגלי העממי Hawkbit (מילולית: "נשיכת נץ") משמש ככינוי למינים אחדים במשפחת המורכבים, ובעיקר למינים הנכללים כיום בסוג Scorzoneroides, שבעבר נכללו בסוג שן-ארי (Leontodon) במובנו הרחב.
השם העברי שן-ארי התקבל ואושר באופן רשמי במילון "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" (1946), סעיף 44.
תפוצה: תחום התפוצה הטבעי של הסוג שן-ארי משתרע מן האיים האטלנטיים במערב (האיים הקנריים, מדיירה, האיים האזוריים וכף ורדה), דרך רוב אירופה – כולל סקנדינביה וצפון רוסיה – וכל אגן הים התיכון (מלבד חצי האי סיני), ומשם אל אזור הקווקז, דרום רוסיה, איראן, עיראק וטורקמניסטן במזרח.
שני מינים רב-שנתיים אירופים רחבי תפוצה התאזרחו מחוץ לאירופה, האחד Leontodon hispidus, שהתאזרח בקנדה ובצפון-מזרח ארצות הברית, השני, Leontodon saxatilis, שהתאזרח בקנדה ובארצות הברית והפך למין פולש דומיננטי באוסטרליה.
תופעה זו מעידה על התאמה גבוהה של מיני הסוג לבתי גידול מופרעים ולאקלים ים-תיכוני עד ממוזג.
בישראל גדלים כיום שני מינים בלבד מן הסוג שן-ארי (Leontodon) במובנו המצומצם:
כתמה עבת-שורשים (Leontodon tuberosus) - צמח עשבוני רב-שנתי נפוץ באזורים ים-תיכוניים של ישראל.
זהו המין השכיח מבין מיני שן-ארי בארץ.
תיאורו המורחב, הכולל מורפולוגיה, תפוצה ואקולוגיה, מופיע בערך נפרד.
שן-ארי מחוספסת (Leontodon asperrimus) - צמח עשבוני רב-שנתי נדיר מאוד, הגדל בקרקעות חוליות בתצורות צומח הרריות גבוהות (בתות טרגקנטיות).
בישראל הוא מצוי רק בחרמון, ברום של כ-1,200 מ' ויותר.