tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא שיאנית ישראל הנוכחית בקפיצה לרוחק באולם ובעבר שותפה לשיא הישראלי בריצת שליחות 4x100 מטר.
זליקוביץ' נולדה בבאר שבע וגדלה בירושלים.
היא התאמנה בעירוני ירושלים בהדרכתם של רומן פלדמן ואריה קורצאק.
כיום, היא מתאמנת בקבוצת מכבי השגים ראשון לציון בהדרכת ברוך קריצשטיין.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השמונה-עשרה שנערכו ביולי 2009 זכתה זליקוביץ' במדליית ארד, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.13 מטר, אחרי רותם בטאט (5.94 מטר) וניבה זיו (5.74 מטר).
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי 2012 זכתה זליקוביץ' במדליית כסף, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.64 מטר, אחרי טל בן ארצי ממכבי חיפה כרמל (5.64 מטר) וג'ומאן ג'ובראן עירוני אחי נצרת (5.63 מטר).
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי 2013 זכתה זליקוביץ' במדליית כסף, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.62 מטר, אחרי חברתה לקבוצה יוליה פושקריוב (5.68 מטר) ולפני ג'ומאן ג'ובראן (5.60 מטר).
בתחרויות האתלטיקה של המכביה התשע-עשרה שנערכו ביולי אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.61 מטר, לפני יוליה פושקריוב (5.51 מטר) וג'ומאן ג'ובראן (5.42 מטר).
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי 2014 זכתה זליקוביץ' במדליית כסף, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.95 מטר, אחרי חנה קנייזבה-מיננקו שקבעה שיא ישראלי חדש של 6.52 מטר ולפני יוליה פושקריוב (5.87 מטר).
באליפות מולדובה באולם שנערכה בפברואר 2015 זכתה זליקוביץ' במדליית זהב בקפיצה לרוחק בשיא אישי חדש של 6.10 מטר.
ב-21 ביוני, במסגרת המשחקים האירופיים שנערכו בבאקו אזרבייג'ן היא זכתה במדליית כסף בריצת שליחות 4x100 מטר, ביחד עם דקלה גולדנטל, דיאנה ויסמן ואולגה לנסקי בשיא ישראלי חדש של 45.23 שניות, שיפור לשיא בן ה-15 שנים.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.89 מטר, לפני ג'ומאן ג'ובראן (5.46 מטר) ואמינה מסעוד מעירוני אחי נצרת (5.16 מטר) ומדליית ארד, בריצת 100 מטר בשיא אישי חדש של 11.90 שניות, אחרי חברותיה לאגודה אולגה לנסקי (11.57 שניות) ודיאנה ויסמן (11.75 שניות).
שבוע וחצי לאחר מכן, בתחרות הזמנה היא קבעה בקפיצה לרוחק שיא אישי חדש של 6.15 מטר.
בתחרות "גביע איסטנבול" באולם שנערכה בסוף פברואר 2016 זכתה זליקוביץ' במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.95 מטר.
יפעת זמיר (נולדה ב-4 בנובמבר 1968) היא מנהלת אגף החדשנות בניידות ותחבורה מקיימת בעיריית הרצליה.
לפני כן, ניהלה זמיר את מרכז היזמות והחדשנות הטכנולוגית של עיריית הרצליה.
לפני כן שימשה במשך שלוש שנים כסמנכ"לית האסטרטגיה של הפורום הכלכלי-חברתי נשיאות המגזר העסקי.
בעברה הייתה מנכ"לית עמותת "שקיפות בינ"ל ישראל" לפני כן, כיהנה כמנכ"לית "עמותת כ"ן - כוח נשים לקידום מנהיגות נשים בישראל".
עבדה במשך כשני עשורים כעיתונאית, עורכת ומגישה בערוץ הראשון, בחברת החדשות של ערוץ 2 ובחדשות 10.
את שירותה הצבאי עשתה בחיל החינוך, כמדריכה ברשות שמורות הטבע.
בעלת תואר ראשון במדעי המדינה ותואר שני בספרות ומגדר, שניהם מאוניברסיטת תל אביב.
בנוסף, בוגרת תוכנית עמיתי מעוז אשר מכשירה ומפתחת מנהיגות במגזר הציבורי.
ובוגרת המחזור הראשון של תוכנית "מובילים דיגיטליים לשלטון המקומי", של מטה ישראל דיגיטלית, רשות התקשוב ומשרד הפנים.
עם שחרורה מהצבא, החלה לעבוד כעיתונאית ומגישת תוכניות בחברת הכבלים מת"ב.
ב-2001 עברה לערוץ הראשון והנחתה את תוכנית הקולנוע של הערוץ "טלסינמה".
ב-2002 עברה לערוץ 10 עם הקמתו, והייתה חברה בהקמה "חדשות ישראל" - חברת החדשות הראשונה של הערוץ.
בין היתר הגישה באופן קבוע את מהדורת חדשות הלילה של הערוץ.
ב-2003 עברה זמיר לצוות המגישים והעורכים של חברת החדשות של ערוץ 2. בין תפקידה השונים, הגישה את מבזקי החדשות, ערכה והגישה את התוכניות "חדשות סוף השבוע", "שש עם" ו"סדר עולמי".
לאחר 6 שנים בחברת החדשות של ערוץ 2, עזבה זמיר את עולם התקשורת לטובת עשייה ניהולית במגזר הציבורי.
בשנת 2009, מונתה למנכ"לית הראשונה של עמותת כ"ן - כוח נשים לקידום מנהיגות נשים בישראל, ארגון בזירה המגזרית-אזרחית להעלאת המודעות לייצוג שוויוני לנשים בזירה הפוליטית בישראל.
בשנת 2015, לאחר סיום תפקידה בעמותת כ"ן, מונתה למנכ"לית עמותת שקיפות בינ"ל ישראל, תפקיד אותו מילאה במשך שלוש שנים.
העמותה פועלת להגברת המודעות הציבורית לנושאי שקיפות ויושרה.
מאז 2019, מכהנת זמיר כסמנכ"לית אסטרטגיה ופיתוח שותפויות בפורום הכלכלי-חברתי של נשיאות המגזר העסקי.
זמיר הייתה בין מקימות ומנהלות פסטיבל "אישה" בתיאטרון חולון, אחד מפסטיבלי הנשים הגדולים בישראל, והייתה חברה בצוות ההקמה של הפסטיבל הראשון ועד לאירועי העשור של הפסטיבל.
בנוסף לעיסוקיה המקצועיים משמשת זמיר גם כחברת דירקטוריון עזרה וביצרון, חב' ועדת התחדשות עירונית, וחברת מועצת העיר יהוד-מונוסון, סיעת הירוקים.
יפעת זמיר מתגוררת ביהוד, נשואה ואם לשלושה ילדים.
יפעת וייס (נולדה ב-1962) היא היסטוריונית ישראלית, מנהלת מכון שמעון דובנוב בלייפציג, פרופסור מן המניין בחוג להיסטוריה של עם ישראל ויהדות זמננו באוניברסיטה העברית בירושלים ובסמינר ההיסטורי באוניברסיטת לייפציג.
יפעת וייס היא בתם של פרופ' שבח וייס, שהיה יו"ר הכנסת ושגריר ישראל בפולין, ושל ד"ר אסתר וייס, ששימשה מנהלת בית הספר המחוזי להשתלמויות עובדי הוראה וחינוך בחיפה.
וייס החלה את לימודיה האקדמיים באוניברסיטת המבורג בגרמניה, בה התמחתה בהיסטוריה יהודית-גרמנית.
את עבודת הדוקטורט השלימה ב-1997 באוניברסיטת תל אביב, תחת הדרכתה של שולמית וולקוב.
בשנים 1997–2000 לימדה וייס באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן.
בין השנים 2000–2007 לימדה וייס באוניברסיטת חיפה, וכן ייסדה ועמדה בראש מכון בוצריוס לחקר החברה וההיסטוריה הגרמנית בת זמננו (2000–2007).
מאז 2008 היא מלמדת באוניברסיטה העברית וכיהנה כראש בית הספר להיסטוריה (2008–2011) וכראש מרכז מינרבה על שם פרנץ רוזנצוויג לחקר התרבות ותולדות הספרות היהודית-גרמנית (2010–2017).
ב-2012 זכתה וייס בפרס חנה ארנדט למחשבה פוליטית.
בנימוקים להענקת הפרס, נאמר כי מחקריה של וייס "פתחו צוהר למחשבה על מכלול היחסים בין מיעוטים וקבוצות אתניות בישראל והרימו תרומה לחברה האזרחית ולשיח הציבורי".
מאז 2017 משמשת וייס כמנהלת מכון לייבניץ להיסטוריה ולתרבות יהודית על שם שמעון דובנוב.
החל משנת 2024 היא מובילה יחד עם בנימין פולק את תוכנית הדוקטורט הבינלאומית "Belongings", המשותפת למכון דובנוב, האוניברסיטה העברית ואוניברסיטת לייפציג.
כתיבתה של יפעת וייס עוסקת באתניות ובהגירה, ובתהליכים של העברה והשפעה תרבותית.
כתיבתה המוקדמת התמקדה בעיקר במהגרים שהגיעו ממרכז אירופה, לאחר מכן החלה לחקור את פלשתינה בתקופת המנדט ואת החברה הישראלית בעשוריה הראשונים, תוך דגש על היבטים של זמן ומרחב בחקר הסכסוך היהודי-ערבי.
מחקריה המוקדמים של וייס התמקדו באתניות, אזרחות וזכויות מיעוטים.
ספרה הראשון בעברית, "אתניות ואזרחות: יהודי גרמניה ויהודי פולין 1933–1940" (2000), מבוסס על עבודת הדוקטורט שלה, ומתמקד ביחסי הגומלין בין יהודי גרמניה ליהודי פולין לאחר עליית הנאצים לשלטון.
לאחר השלמת הדוקטורט הרחיבה וייס את העיסוק באזרחות למחקר השוואתי כללי עם התמקדות בחברה הישראלית.
בהקשרים אלו כתבה על חוק השבות, על לאומיות ספר ועל מעמד הפלסטינים אזרחי ישראל.
במאמרה "אתנו-לאומיות מרכז-אירופית ודו-לאומיות ציונית", מאתגרת וייס את הפרשנות ההיסטוריוגרפית המקובלת למקורותיה הרעיוניים של אגודת ברית שלום.
באמצעות התבוננות בשתי הדמויות המסמלות את הזרמים הקוטביים באגודה: ארתור רופין, שייצג את המתונים, והנס קוהן, שהשתייך לזרם הרדיקלי באגודה, טוענת וייס כי התמיכה בדו לאומיות לא נבעה מתפיסת עולם בורגנית-ליברלית מיובאת ממרכז-אירופה (ממנה הגיעו רבים מהחברים בברית שלום).
למעשה, לטענתה, הייתה התמיכה בדו-לאומיות תגובת נגד לחוויה המרכז-אירופית, ששימשה "כאזהרה וכהוכחה מתמדת לסכנה ולאיום הנשקפים מהאתנו-לאומיות".
בספרה "ואדי סאליב: הנוכח והנפקד" (2007) עושה וייס שימוש בהיסטוריה מרחבית ובמתודולוגיה של חקר המקום.
הספר מגולל את ההיסטוריה של שכונת ואדי סאליב בחיפה, ראשית כשכונה ערבית עד 1948, ולאחר מכן כשכונת יהודים מזרחים, מרביתם מצפון אפריקה.
הספר נע בין שתי נקודות זמן מכוננות: כיבוש חיפה ב-1948, ואירועי ואדי סאליב ב-1959. תוך חשיפת השכבות של המקום, ואדי סאליב, עוסקת וייס למעשה בהתהוות של שני שסעים מרכזיים בחברה הישראלית: השסע הלאומי והשסע האתני.
וייס הקדישה מספר מאמרים ואת הספר "נסיעה ונסיעה מדומה" (2014) לפרק לא ידוע בחייה של לאה גולדברג: לימודיה בגרמניה בשנים 1930–1933. בשנת 2015 זכה הספר בפרס פולונסקי למקוריות וחדשנות במדעי הרוח.
ריבונות בזעיר אנפין: מובלעת הר הצופים 1948–1967. הוצאת מאגנס, 2025.
נסיעה ונסיעה מדומה: לאה גולדברג בגרמניה 1930–1933. הוצאת מרכז זלמן שזר, 2014.
מכון ון ליר בירושלים: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2007. קישור לקריאת המבוא לספר
אתניות ואזרחות: יהודי גרמניה ויהודי פולין 1933–1940. הוצאת מאגנס, 2000.
תולדות האוניברסיטה העברית בירושלים - מדינת הלאום וההשכלה הגבוהה, עם עוזי רבהון, ירושלים: הוצאת מאגנס, 2024.
נערות עבריות: מכתבי לאה גולדברג מן הפרובינציה 1923–1935, עם גדעון טיקוצקי, ספריית פועלים, 2009.
זיכרון ושכחה: גרמניה והשואה, עם גלעד מרגלית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005.
הסכם ההעברה ותנועת החרם - דילמה יהודית ערב השואה, יד ושם: קובץ מחקרים כ"ו (תשנ"ח 1998), 99–130
מקרי גבול - על 'נישואים מעורבים', 'בני תערובת' ו'חילול גזע' בהיסטוריה הגרמנית, היסטוריה 6 (תש"ס 2000), 75–96
הגולם ויוצרו, או איך הפך חוק השבות את ישראל למדינה מולטי-אתנית, תיאוריה וביקורת 19 (2001), 45–69
"דבר בחיי לא הלך לאיבוד": לאה גולדברג, חברתה מנוער וזיכרונות מגרמניה, זמנים 100 (2007), 112–125
"אתנו-לאומיות מרכז אירופית ודו-לאומיות ציונית", בתוך "ברית שלום" והציונות הדו-לאומית: "השאלה הערבית" כשאלה יהודית.
איש עם חייו משני עברי הזמן: לאה גולדברג, פאול ארנסט קאהלה ותובנת החולין.
"אולי צריך להיות נערה פרובינציאלית ולא לדעת דבר למען לדעת דבר מה": דרכה של לאה גולדברג מקובנה לתל אביב, בתוך: היסטוריה בלא נחת: בין יהודים לגרמנים.
בעז נוימן, רוני הירש-רצ'קובסקי, גלילי שחר (עורכים).
"שיבה למגדל השן: השפה הגרמנית באוניברסיטה העברית", הרצאות הקתדרה על-שם בראון לתולדות היהודים בפרוסיה, חוברת מס' 19, 2016.
יפעת שכטר (נולדה בשנת 1963) היא דוגמנית ישראלית.
שכטר נולדה בשנת 1963 בצפון תל אביב, כבתו של רואה חשבון ולמדה בגימנסיה הרצליה במגמה ריאלית.
בתחרות מלכת היופי 1983 נבחרה ל"נערת ישראל" וסגנית למלכת יופי שמעונה הולנדר.
במסגרת תוארה נשלחה לייצג את ישראל בתחרות מיס עולם.
היא השתתפה בתחרות מיס עולם 1983, והעפילה לשלב חצי הגמר, 15 המתמודדות האחרונות, וזכתה בתואר "מלכת אסיה".
לאחר מכן נהייתה לדוגמנית מצליחה, ב-1984 לקחה חלק בשבוע האופנה.
ב-1986 דגמנה תסרוקות בתצוגת עיצוב שיער יוקרתית.
בנוסף היא גם פתחה בחנות תכשיטים משלה.
ב-1988 סיימה תואר בראיית חשבון באוניברסיטת בר-אילן והוסמכה כרואת חשבון.
ב-1987 נישאה לטייס עופר שמיר, ממנו התאלמנה לאחר מכן.
יפעת סלע (נולדה בי' באב תשל"ג, 8 באוגוסט 1973) היא יושבת הראש של אמונה - תנועת האשה הדתית לאומית.
בעבר הייתה סגנית מנהלת רשות החברות הממשלתיות ומנכ"לית עמותת אלומה, המעודדת צעירים מאוכלוסיות בעלות ייצוג חסר במוקדי ההשפעה, להצטרף למעגלי העשייה והתרומה, תוך שמירה על ערכיהם ואורחות חייהם הייחודיים.
סלע מומחית בניהול ובהובלת שינויים חברתיים בקרב צעירים ישראלים, ופועלת לשינוי בציונות הדתית בנושא גיוס נשים דתיות לצה"ל.
יפעת סלע נולדה בישראל, לדבורה ונתן אשל.
בילדותה למדה בבית הספר Dov Revel בניו יורק, בזמן שליחות משפחתית.
את לימודיה התיכוניים למדה באולפנית תל אביב, והייתה חברה בתנועת הנוער בני עקיבא, שם הייתה חניכה ומדריכה.
שירתה בצה"ל כמורה חיילת בבית ספר שדה כפר עציון של החברה להגנת הטבע.
לאחר מכן המשיכה לעבוד בחברה להגנת הטבע במשך עשור .
לסלע תואר ראשון במדעי היהדות מאוניברסיטת בר-אילן במחלקה ללימודי ארץ ישראל, ותואר שני במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן.
וכן תואר שני נוסף מהתוכנית ללימודי מגדר בבית המדרש לרבנים באמריקה בניו יורק.
מועמדותה של סלע לתפקיד יו"ר רשות השירות הלאומי-אזרחי בשנת 2018 עוררה התנגדות, והיא לא מונתה לתפקיד.
בשנים 2020 - 2022 הייתה סגנית מנהלת רשות החברות הממשלתיות.
בנובמבר 2022 נבחרה ליו"ר אמונה - תנועת האשה הדתית לאומית ונכנסה לתפקיד בפברואר 2023.
סלע חברה במספר עמותות ומועצות מייעצות:
החל מיוני 2024, סלע חברה במועצה המייעצת לענייני חוק הנפט.
החל מ 2009 סלע מכהנת גם כחברה בוועדה לסיווג חברה ממשלתית.
סלע גם חברת בוועד העמותה ברשת מעוז (ארגון).
סלע מתגוררת בעיר מודיעין, עם בעלה יאיר (עורך דין), ולהם ארבעה ילדים.
סלע פועלת לקידום שוויון הזדמנויות וקידום אוכלוסיות מוחלשות בחברה הישראלית.
בשנת 2008 הצטרפה כחברת ועדת היגוי שותפות 2000 מודיעין רוצ'סטר של הסוכנות היהודית, ועדה שבה לקחה חלק פעיל עד שנת 2016.
החל משנת 2011, מכהנת כחברת ועד מנהל ב"אמונה - תנועת האשה הדתית לאומית".
בנובמבר 2022 נבחרה ליו"ר התנועה.
בשנים 2012 ועד 2014 כיהנה כחברת דירקטוריון במוסד החינוכי הכפר הירוק.
יפעת סלע הייתה מנכ"לית עמותת "אלומה - למעורבות חברתית ולזהות היהודית", שהוקמה ב-1983 על ידי תנועת הקיבוץ הדתי, מתוך מחויבות לקיומה ולשגשוגה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית.
יפעת עובדיה (נולדה בסביבות 1971) היא יזמית חברתית.
לפני כן כיהנה כסגנית יושב ראש ומייסדת קו-אימפקט (co impact) מיזם לקידום תעסוקה בחברה הערבית.
הייתה ממקימי עמותת "עולים ביחד".
בעקבות פנייה של יוצא אתיופיה פעלה פרו בונו ואף הגישה בג"ץ להקמת אנדרטה לזכר עולי אתיופיה שנספו בדרכם לישראל.
בעקבות פעילות זו הוקמה אנדרטה בהר הרצל.
עובדיה נולדה בבאר שבע להורים ניצולי השואה.
היא למדה תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב.
תואר שני למדה באוניברסיטת הרווארד במינהל ציבורי, במסגרת תוכנית קרן וקסנר למנהיגות.
עובדיה שימשה מעל לעשור כעורכת דין מסחרית.
הייתה שותפה במשרד עורכי הדין בן ארי פיש בחיפה.
בהמשך הייתה מנהלת משותפת וראש מחלקת ליטיגציה אזרחית במשרד עורכות הדין ארנה לין ושות', משרד שלין הקימה עם יפעת עובדיה.
עובדיה הייתה ממייסדי מרכז השופט חיים כהן להגנה משפטית על זכויות אדם, ומשרד אדם עורכי דין, בתפקידה זה שימשה עובדיה כמנהלת המרכז ומחלקת הפרו בונו.
בעקבות פנייה של בחור יוצא אתיופיה שביקש את סיועה לצורך הקמת אנדרטה לזכרם של עולי אתיופיה שנספו בדרכם לישראל, היא פעלה מול מוסדות המדינה, בתמיכת עורכת הדין ארנה לין, ואף הגישה בג"ץ (פרו בונו).
כתוצאה מהפעילות הוקמה אנדרטת זיכרון בהר הרצל בירושלים, אנדרטה שבה נפתחים טקסי יום ירושלים בנוכחות נשיא המדינה.
לאחר מכן לקחה על עצמה לטפל פרו בונו בפניות רבות של יוצאי אתיופיה.
ובהמשך, עזבה את השותפות במשרד עורכי הדין כדי להתמקד ביזמות חברתית, בתחילה בקרב יוצאי אתיופיה.
בשנת 2007 יסדה עובדיה עם אדוה הדר את עמותת "עולים ביחד", בה פעלה לטובת קידום מנהיגות ומצוינות בתעסוקה לאקדמאים יוצאי אתיופיה.
היא כיהנה כמנכל"ית העמותה במשך שבע שנים, ולאחר מכן כחברת הוועד המנהל וסגנית יושבת ראש הוועד.
בשנת 2014 הקימה עובדיה, לצד ד"ר סמיר קאסם וחבריהם למחזור בתוכנית וקסנר, את מיזם קו-אימפקט, מיזם לקידום התעסוקה בחברה הערבית, ושילוב הכישרונות הערבים בתעסוקה הולמת בחברות המגזר העסקי והפרטי בישראל.
היעד שהציבה לעצמה עובדיה הוא להגיע בשנת 2025 לשותפות רחבה של יהודים וערבים, חוצה מגזרים אשר פועלת יחד באופן מערכתי ואפקטיבי.
בתחילת 2020 הקימה את מיזם תמה ומובילה אותו.
מיזם שלהגדרתה "מקדם שיתוף של כלל חלקי החברה בישראל, על קהילותיה וקבוצות הזהות השונות בה, בדיון מכליל ומעמיק בסוגיית עתיד יחסי ישראל ושכניה הפלסטינים, תוך יצירת ידע ושפה חדשים וקידום מעשים והשפעה".
בשנים 2022–2023 הייתה יועצת אסטרטגית בכירה לנשיא המדינה, יצחק הרצוג, בנושאי חברה וממשל.
מספר חודשים לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל עזבה עובדיה את תפקידה כדי להתמקד בניהול תמה.
יפעת עובדיה נשואה ואם לשלושה.
יפעת כהן (נולדה ב-29 בדצמבר 1985) היא עורכת דין וכדורגלנית עבר ישראלית, אשר שיחקה בליגת הנשים הבכירה ובנבחרת הנשים של ישראל.
מאז פרישתה ממשחק מנהלת משרד עורכי דין עצמאי ומשמשת כיו"ר ענף כדורגל הנשים בארץ מטעם ההתאחדות לכדורגל בישראל.
החלה לשחק כדורגל בגיל 22 בזמן שירותה הצבאי.
כהן שירתה כמדריכת כושר קרבי ובמהלך השירות זכתה במקום השלישי באליפות צה"ל לכושר קרבי.
יכולותיה המקצועיות התגלו לראשונה במסגרת משחק ראווה בין קבוצת הגברים של בה"ד 12 (בה שיחקה כהן) לבין נבחרת הנשים של ישראל.
מאמן הנבחרת, אלון שרייר, התרשם מיכולתה וזימן אותה לראשונה לסגל נבחרת ישראל.
בהמשך, חתמה על חוזה מקצועי בקבוצת אס"א תל אביב, המריאה איתה למחנה אימון בארצות הברית והצטרפה באופן רשמי לקבוצה בעונת 2007/2008.
כהן שיחקה במדי אס"א תל אביב עד לעונת 2012/2013, זכתה עם הקבוצה בארבעה תוארי אליפות ושני גביעי מדינה והייתה שותפה להעפלה ההיסטורית של הקבוצה למוקדמות לליגת האלופות, השלב הגבוה ביותר במפעל זה אליו הגיעה קבוצת כדורגל נשים ישראלית.
בסיום עונה זו עברה למ.ס.
בקרית גת שיחקה כהן עונה אחת בלבד, ולקראת עונת 2015/2016 חזרה לעונה אחת לאס"א תל אביב, בסיומה פרשה ממשחק פעיל.
כהן השתייכה לסגל נבחרת הנשים של ישראל במשך שש שנים, במהלכה צברה 19 הופעות וכבשה שני שערים.
את הופעת הבכורה שלה ערכה ב-24 באוקטובר 2009, נגד נבחרת קזחסטן, במסגרת מוקדמות גביע העולם לנשים לשנת 2011.
כהן היא עורכת דין בתחום הפלילי ודיני הספורט ובעלת משרד עצמאי בתל אביב.
בוגרת תואר ראשון במשפטים מהמסלול האקדמי של המכללה למינהל ותואר שני במשפטים בהצטיינות מאוניברסיטת בר-אילן.
בזמן לימודיה במכללה למינהל, ייצגה את המכללה עם נבחרת הכדורגל שלה במשך חמש שנים בטורניר אס"א לסטודנטים בכדורגל המתקיים אחת לשנה באילת, ובשנת 2011/2012 זכתה עם הנבחרת בטורניר.
את ההתמחות השלימה בפרקליטות הפלילית במחוז מרכז.
נוסף על היותה עורכת דין, מוסמכת כהן כמגשרת.
במסגרת עבודה כמשפטנית, עוד בהיותה שחקנית פעילה, ובמטרה לקדם את כדורגל הנשים בישראל, חברה כהן בשנת 2014 יחד עם מספר שחקני כדורגל בליגת העל, להסתדרות העובדים החדשה ויחד יזמו הקמת ארגון מייצג לשחקני ושחקניות הכדורגל בישראל שהיום מתפקד כארגון שחקני הכדורגל בישראל.
באותה שנה עתרה יחד עם ההסתדרות לבית המשפט המחוזי בתל אביב בדרישה לבטל הוראות בתקנון ליגת הנשים, אשר קבעו הגבלות קשות בנוגע לאפשרות של מעבר שחקניות בין קבוצה לקבוצה.
עוד בשנה זו הגישה כהן עתירה, יחד עם ההסתדרות, גם לבית הדין האזורי לעבודה להורות להתאחדות לכדורגל להשוות את זכויות שחקניות נבחרת ישראל לאלה של שחקני נבחרת ישראל ובעקבות כך הושג הסכם קיבוצי.
כהן חברה בוועדת תקנון בהתאחדות לכדורגל וכן בוועדה לבדיקת מצב ענף כדורגל הנשים בישראל.
כמו כן, מוסמכת כמדריכת אימון גופני, בעלת תעודת הסמכה מטעם ההתאחדות לכדורגל.
בחודש דצמבר 2022 נכללה כהן ברשימת המועמדים לחברי הנהלה בהתאחדות לכדורגל מטעמו של יו"ר ההתאחדות הנבחר משה (שינו) זוארץ.
בחודש פברואר 2023 התמנתה עו"ד כהן לדיינת בבית הדין המשמעתי של התאחדות הספורט בישראל.
בחודש יולי 2023 נבחרה כהן לתפקד כיו"ר ענף כדורגל הנשים בארץ מטעם ההתאחדות לכדורגל בישראל וכנציגת UEFA מטעם ההתאחדות לכדורגל.
יפעת ארליך שהם (נולדה בשנת 1969) היא רופאת עור ומין, מפקדת ומנהלת ישראלית, אשר כיהנה בתפקידים בכירים בשרות הצבאי והציבורי.
שירתה בצה"ל כקצינה בדרגת אל"ם, והייתה הרופאה הראשית של חיל האוויר – האישה הראשונה בתפקיד זה.
בינואר 2024 מונתה לתפקיד סמנכ"לית בכירה לאיכות ובטיחות במשרד הבריאות.
יפעת ארליך נולדה באשקלון כבת זקונים ולה שני אחים.
הוריה, ציונים פעילי ציבור, שעלו מאיראן בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20. אביה, אברהם סעידי, היה פעיל עלייה באירן במסגרת תנועת החלוץ (כתב ופרסם ספר על תנועת החלוץ באירן), לאחר עלייתו ארצה היה למנהל לשכת העבודה באשקלון.
אמה, גילת, בוגרת לימודי מוזיקה בטהרן, נגנה על סנטור, לאחר עלייתה ארצה עבדה בהסתדרות והמשיכה בפעילות ציבורית ענפה.
למדה רפואה בטכניון במסגרת העתודה האקדמית.
את הסטאז' ביצעה בבתי החולים ברזילי ואיכילוב.
התמחתה ברפואת עור בבית החולים סורוקה ולאחר מכן שבה לצה"ל כמפקדת גף הרפואה בבסיס תל נוף והייתה לאישה הראשונה בתפקיד זה.
אחר כך התקדמה לראש מדור וראש ענף רפואה תעסוקתית ומיון רפואי.
בהמשך שירתה כמפקדת יחידת רפואה אווירית, ואחר כך למדה ב, והייתה לרופאה הראשונה שלומדת שם.
משם עברה לשרת כרופאה הראשית של חיל האוויר (קרפ"ח אוויר) וגם בתפקיד זה הייתה לאישה הראשונה.
ביום העצמאות 2016 הדליקה ארליך-שהם משואה בטקס יום העצמאות של חיל האוויר.
לאחר שחרורה מצה"ל מונתה לרופאה מחוזית במחוז הדרום של קופת חולים מאוחדת.
הובילה את הפעילות הרפואית במחוז בשיא משבר הקורונה.
עובדת כיום כרופאת עור ומין ומשמשת כיועצת למשרד הביטחון וגופים נוספים.
החל מינואר 2024 ממונה לתפקיד סמנכ"לית בכירה לאיכות ובטיחות במשרד הבריאות.
מתנדבת לשירות מילואים בתפקיד יו"ר ועדה רפואית עליונה לערעורים במפקדת קצין הרפואה הראשי.
כמפקדת יחידת רפואה אווירית (ירפ"א): ייזום והובלת חיל האוויר לרכש מאמן התמצאות מרחבית לצוותי אוויר (סימולטור מאמן למניעת תאונות בעקבות התמצאות מרחבית שגויה, ורטיגו), הסדרת מדיניות חיל האוויר בנושא שעות שינה לצוותי אוויר, הסדרת מדיניות חיל האוויר בנושא כשירות לטיס במהלך הריון
כקצינת הרפואה החילית (הרופאה הראשית של חיל האוויר): ייזום והובלת תהליך אסטרטגי לעולמות הרפואה והרפואה המבצעית בחיל האוויר אשר עיקרו חיבור הרפואה לליבת העשייה המבצעית תוך שמירה על פרואקטיביות, רלוונטיות וחדשנות.
במסגרת זו נבנו ותוקצבו לראשונה תהליכי עומק לקידום בריאות המשרתים, שיפור תשתיות, הכנסת טכנולוגיות ופיתוח וקידום סגלי הרפואה.
ארליך נשואה, אם לארבעה ומתגוררת בכפר מנחם.
יפעת תומר-ירושלמי (נולדה בשנת 1974) היא קצינה בצה"ל בדרגת אלוף ששירתה כפרקליטה הצבאית הראשית, והיא האישה השנייה בתולדות צה"ל בדרגה זו.
שירתה גם כיועצת הרמטכ"ל לענייני מגדר (יוהל"ם).
באישורה הודלף סרטון מתוך חומרי החקירה שבידי הפרקליטות הצבאית בעניין פרשת ההתעללות במחנה שדה תימן, ובעקבות חשיפת הפרשה נפתחה נגדה חקירה פלילית בחשד לשיבוש מהלכי משפט ומרמה והפרת אמונים, והיא התפטרה מתפקידה ב-31 באוקטובר 2025.
תומר-ירושלמי נולדה ב-1974 וגדלה בנתניה.
למדה משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים במסגרת העתודה האקדמית, וסיימה את התואר הראשון בהצטיינות.
בשנת 1997 הוסמכה כעורכת דין, לאחר התמחות בתביעה הצבאית הראשית.
בשנת 1999 סיימה בהצטיינות תואר שני במשפטים באוניברסיטת תל אביב.
במקביל שימשה עוזרת הוראה בקורס "דיני עונשין".
בשנת 2003 נשלחה מטעם צה"ל ללימודי תואר שני בבית הספר למשפט של צבא ארצות הברית .
היא בוגרת קורס פיקוד ומטה "אפק" במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
שירתה במגוון תפקידים בפרקליטות הצבאית, ובהם עוזרת בכירה לתובע הצבאי הראשי, עוזרת משפטית לפרקליט הצבאי הראשי מנחם פינקלשטיין, סגנית פרקליט פיקוד המרכז, ראש ענף פיקוח משפטי וראש ענף חקיקה ותקשורת.
במסגרת תפקידה כעוזרת לתובע הצבאי הראשי, עסקה בגיבוש חוות דעת משפטיות ביחס לאסון המסוקים וביחס לאסון השייטת.
כעוזרת הפרקליט הצבאי הראשי לקחה חלק בטיפול בסוגיות משפטיות עקרוניות, ובהן ההשלכות המשפטיות של אירועי האינתיפאדה השנייה, הטיפול בסרבני מצפון, חסיון התחקיר המבצעי, רפורמה בסמכויות מפקדים ביחס להליכים פליליים המתקיימים בבתי הדין הצבאיים, העברת השיפוט המשמעתי בעבירות מין לקציני שיפוט מיוחדים בעלי הסמכה בתחום זה, ועוד.
כראש ענף פיקוח משפטי בפרקליטות הצבאית שימשה תומר־ירושלמי כנציגת התביעה בפני ועדה מיוחדת, בראשות תת-אלוף (במיל') אמנון סטרשנוב שהורתה על שלילת דרגותיו של אלחנן טננבוים, בשל מעורבותו בעבירות חמורות של סחר בסמים וזיוף, שבמהלכן נחטף על ידי ארגון חזבאללה, והורדתו מדרגת אל"ם לדרגת טוראי.
בשנת 2007 מונתה לשופטת בית הדין הצבאי המחוזי, במחוזות שיפוט מטכ"ל, מרכז, עורף וחיל האוויר.
בשנת 2010 קודמה לסגנית נשיא בבית הדין הצבאי המחוזי מטכ"ל ועורף.
בשנת 2015 שבה לשרת בפרקליטות הצבאית, קודמה לאלוף-משנה ומונתה לראשת מחלקת הייעוץ והחקיקה.
בתפקיד זה עמדה בראש מחלקה המעניקה ייעוץ משפטי לכל אגפי צה"ל וזרועותיו בתחומי המשפט החוקתי, המנהלי והאזרחי.
כמו-כן ריכזה את הטיפול בהליכי החקיקה הנוגעים לצה"ל, וייצגה את עמדת הצבא בשלל נושאים, במשרדי ממשלה ובוועדות הכנסת.
בשנת 2022 ובשנת 2025 נבחרה כאחת מ-50 הנשים המשפיעות של גלובס.
ביולי 2019 החליט הרמטכ"ל, רא"ל אביב כוכבי, על מינויה ליועצת הרמטכ"ל לענייני מגדר, ובספטמבר 2019 החלה לשרת בתפקיד זה.
כחלק מתפקידה זה עסקה תומר-ירושלמי בקידום שוויון הזדמנויות מגדרי, בהבטחת סביבת שירות בטוחה ומכבדת, ובמניעת מקרים של הטרדות מיניות בצה"ל.
במהלך כהונתה יזמה את הקמתו של מרכז "מצפים", שנפתח באוקטובר 2020, ועוסק בחיבור בין הורות לשירות, ומעניק ליווי ותמיכה למשרתות הקבע בשלבי ההיריון וראשית ההורות, וכן במהלך טיפולי פוריות.
ב-1 בספטמבר 2021 מונתה לתפקיד הפרקליטה הצבאית הראשית והועלתה לדרגת אלוף, שר הביטחון בני גנץ החליט למנותה בהמלצת הרמטכ"ל אביב כוכבי.
היא האלופה השנייה במינוי קבע (השופטת דבורה ברלינר מונתה לדרגה במינוי זמני) בתולדות צה"ל, לאחר אורנה ברביבאי, והאישה הראשונה שעומדת בראשות הפרקליטות הצבאית.
שירתה בתפקיד זה במהלך מלחמת חרבות ברזל.
בעקבות פריצת מלחמת חרבות ברזל, גייסה הפרקליטות הצבאית כמאה עורכי דין במילואים למערך האופרטיבי של חטיבת הדין הבין-לאומי, אשר שובצו במוקדי הלחימה השונים, ובהם אגפי המבצעים והמודיעין, הפיקודים והאוגדות.
מערך זה העניק ייעוץ משפטי לאורך הלחימה בסוגיות מגוונות.
זאת, לצד גיוס אנשי מילואים רבים נוספים למחלקת הייעוץ המשפטי אשר העניקו ייעוץ משפטי לאגפים השונים בצה"ל בסוגיות משפטיות רבות, ובתוכם לאגף כוח האדם, פיקוד העורף ואגף התקשוב.
במהלך המלחמה פרסמה תומר ירושלמי פנייה למפקדי צה"ל שכותרתה "לחימה וניצחון בהתאם לדין" ומסמך שכותרתו "טיפול באירועים חריגים במסגרת מלחמת 'חרבות ברזל'".
בנאום שנשאה ביולי 2024 אמרה: "אין, ולא יכול להיות חולק בדבר צדקתה של מלחמה זו, אשר ראשיתה באירוע הטבח הגדול ביותר שנגרם לעם היהודי מאז השואה.
זאת ודאי כשמדובר באויב שחוזר ומבטיח, שישוב ויבצע את אותו טבח – שוב ושוב – כל עוד יוכל.
אך גם במוצדקת שבמלחמות, מחויב צבא שומר-חוק בציות לדיני הלחימה." לאורך המלחמה, הרבתה תומר-ירושלמי לטעון שצה"ל עומד בחובותיו לפי הדין הבין-לאומי, והדגישה כי לטענתה מערכת המשפט הצבאית פועלת במקצועיות ובעצמאות לשם בירור טענות להפרת הדין.
במאי 2025 אסר שר הביטחון, ישראל כ"ץ, על השתתפותה בכנס השנתי של לשכת עורכי הדין, אף שהרמטכ"ל, אייל זמיר, אישר את השתתפותה.
ביולי 2024 הורתה לפתוח בחקירת מצ"ח נגד חיילי מילואים ממחנה שדה תימן, בעקבות חשד להתעללות בכלוא פלסטיני, אשר פונה לבית חולים ונותח.
המעצר הצית מחאה, ואזרחים וחברי כנסת פרצו למחנה שדה תימן ולמחנה בית ליד.
המשטרה פתחה בחקירה נגד הפורצים.
הפרשה עוררה סערה ציבורית, ותומר-ירושלמי השתתפה בדיון בוועדת החוץ והביטחון, בעוד מול ביתה נערכו הפגנות והוצמדה לה אבטחה.
בהמשך הודלף מידע מהחקירה ופורסם בחדשות 12, כולל סרטון ממצלמות האבטחה.
פורום "בחרנו בחיים" והחשודים עתרו לבג"ץ בדרישה לחקור את ההדלפה.
תומר-ירושלמי הורתה על חקירה פנימית בראשות אל"ם גל עשהאל, שקבע שלא ניתן לזהות את המדליף, שכן הסרטון הגיע לידיהם של גורמים רבים.
לאור המסקנות דחה בג"ץ את העתירה.
ב-29 באוקטובר 2025 הודיעה היועצת המשפטית לממשלה גלי בהרב-מיארה על פתיחת חקירה פלילית בעקבות מידע שהעביר ראש השב"כ דוד זיני.
על פי החשד, דוברת הפרקליטות הצבאית, קצינה בשם ל', הדליפה את הסרטונים לעיתונאי גיא פלג בידיעתה של תומר-ירושלמי.
נבדק גם חשד כי תומר-ירושלמי הגישה תצהיר כוזב לבג"ץ.
בעקבות פתיחת החקירה והחשדות נגדה יצאה תומר-ירושלמי לחופשה, וב-31 באוקטובר התפטרה.
במכתב ההתפטרות כתבה שהיא אישרה הוצאת חומר לתקשורת בניסיון להדוף את התעמולה השקרית נגד גורמי אכיפת החוק בצבא.
הסנגוריה הצבאית שכרה עבורה את עורך הדין אביגדור קלגסבלד.
ב-2 בנובמבר נמצא רכבה נטוש בחוף הצוק בתל אביב, והמשטרה פתחה בחיפושים אחריה.
היא אותרה בחיים בחוף הרצליה, נלקחה לבדיקות רפואיות ולאחר מכן נעצרה לחקירה בשל החשד שהעלימה את הטלפון הנייד שלה.
יחד איתה נעצר התובע הצבאי הראשי לשעבר, מתן סולומש.
תומר-ירושלמי חשודה במרמה והפרת אמונים, שימוש לרעה בכוח המשרה, שיבוש מהלכי משפט ומסירת ידיעה בידי עובד ציבור.
בית המשפט האריך את מעצרה בשלושה ימים, שלאחריהם שוחררה למעצר בית.
ב-7 בנובמבר נמצא מכשיר הטלפון שלה בחוף הצוק על ידי שחיינית ונמסר למשטרה.
ב-9 בנובמבר פונתה תומר-ירושלמי לבית החולים כשהיא מעורפלת הכרה, לאחר שניסתה להתאבד על ידי צריכת יתר של תרופות.
ב-6 בדצמבר היא שוחררה מאשפוז במחלקת טיפול נמרץ בבית החולים איכילוב.
בדצמבר 2025 של האו"ם הביעה דאגה ממעצרה של תומר-ירושלמי, וקראה לישראל "להקים מנגנון כדי להבטיח שניתן יהיה לספק מידע אמין על עינויים והתעללות ללא סיכון של נקמה או העמדה לדין".
תומר-ירושלמי נשואה לד"ר גיל ירושלמי, רופא נשים, ואם לשלושה.
יפעת בצלאל (נולדה ב-1975) היא אמנית ישראלית, זוכת פרס רפפורט לאמן ישראלי צעיר לשנת 2016.
יפעת בצלאל נולדה ב-1975. סיימה את לימודיה לתואר בוגר באקדמיה לאמנות ולעיצוב בצלאל בירושלים.
כמו כן למדה פילוסופיה יהודית לתואר מוסמך באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2014 זכתה בפרס התרבות והספורט ובשנת 2016 זכתה בפרס רפפורט לאמן ישראלי צעיר.
בצלאל יוצרת במדיום הרישום הקלאסי, המסורתי: עיפרון על נייר.
בצלאל מרחיבה בכל סדרה את השימוש במדיומים ומשתמשת בדיו, צבעי מים, שמן, גואש, נייר ועץ ואף גרפיטי אקרילי.
בחלק מהעבודות נעזרת האמנית בווידאו.
היא מטילה הקרנות על שכבות הרישום שלעיתים מבוצע ישירות על קירות התצוגה ומוסיפה רובד נוסף משכבת הצללים.
בשנת 2009 הציגה בצלאל את תערוכת היחיד "alices" בגלריית עינגע בתל אביב.
התערוכה התבססה על רישומים של מופעי ילדות, לפי קווי הדמות הבדיונית וגיבורת הספר הרפתקאות אליס בארץ הפלאות.
בצלאל פרשה על הנייר כמה וכמה בבואות בעיפרון כחול ברישום קלאסי שבהמשך התרחב למדיומים שונים כדיו, צבעי מים, שמן גואש, הדבקות, נייר ועץ בתערוכות מאוחרות..
בצלאל ניכסה וניתקה את אליס מהסיפר המוכר אל עבר גוף עבודותיה שקיבל עצמאות סוריאליסטית משל עצמו וייצר סצנות מורכבות.
היא חזרה לרגע הנפילה של אליס ופנתה בעבודותיה למושגים כמו שער, מעבר, לימבו, שום מקום או מקום שלא מתרחש בו דבר.
הבדידות בעבודותיה של בצלאל נמשכת לנצח, הדיוקנאות של אליס הם כדימויים קפואים והנפילה היא כרצף תנועות מושעות מגלות את הזמן דרך יצירותיה.
המעבר בין העולמות כפי שאליס חוותה מקבל ביטוי שונה בפרויקט "תולדות הפחד" שהוצג במוזיאון הנגב לאמנות בשנת 2015. בתערוכה קבוצתית בשם "אם אין קמח" הקרינה בצלאל דגם וירטואלי של תוכנית רצפת בית המקדש המשורטטת כרישום בעיפרון על רצפת המוזיאון.
הרצפה נפערה וייצרה בכך עומק ותחושה המדמה דבר החודר לעומק המבנה.
בתערוכה זו העלתה בצלאל את תוצרי המחקר האמנותי שלה הנוגעים לתרבות העברית ולשיח הפילוסופי היהודי.
את הנושאים המעסיקים אותה הנוגעים לחוסר היכולת לשוות צורה לאל, המירה במושגי ההיכלות והמרכבה המקבלים פנים דרך המבנה האדריכלי הגשמי המשורטט בדיוק רב על רצפת המוזיאון.
ממדי התכנית דימו את תחושת המתהלך בבית המקדש, החומר נעלם וכך הגשמי הופך לשמיימי ואיפשר למשוטט להתייחד במעין תא וידויים.
דרך עבודות וידאו, רישום ופיסול של כמה אמניות ודרך ערכי המסורת היהודית חיברה התערוכה בין החומר לרוח כמשתמע משמה של התערוכה: "אם אין קמח".
בשנת 2017 הציגה בצלאל את תערוכת היחיד שלה "תהילה" במוזיאון תל אביב לאמנות.
חלל התערוכה תוכנן בקפידה ובו שרטוט בית המקדש וממנו צומח משקוף בנוי כשער, בנקודת מעבר המגלמת פתח בהיטל התכנית על הריצפה.
בחלל ישנו רישום ששורטט ישירות על הקיר של דימוי ספרייה.
עבודת וידאו הוקרנה על הריצפה בה נראית האמנית רושמת.
סרט עלילתי בשם "תהילה" עוקב אחר דמות אחת ויחידה.
הסרט צולם בירושלים בחפירות עיר דוד ברחבת הכותל ובו אישה צעירה דתייה (שאינה מזכירה את בת דמותה של זו המסופרת בנובלה של עגנון) מתהלכת ממקום למקום.
לדבריה של בצלאל "העבודה דווקא לא נרטיבית, תהילה היא מקור של אור והיא מטילה אור על סביבתה.
דימיתי מצב של השלכה, שבו הצופה נכנס לתוך תחום ההקרנה- בין הבדיון לממשי".
בתערוכה זו כמו גם בעבודות אחרות שלה, בצלאל מכוונת לחלל שיניב בצופה התבוננות פנימית, תגובה רגשית ואולי אף מפגש רוחני.
1998-2002: BFA, האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, ירושלים
פרויקטים מיוחדים 2010 בקרן האמנות, קרן רבינוביץ' ועיריית תל אביב-יפו.
2014 פרס משרד התרבות והספורט לאמנות ועיצוב, קטגוריית עידוד היצירה.
פרס רפפורט לאמן ישראלי צעיר לשנת 2016, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2016 תמיכת מפעל הפיס 2017 בהפקת יצירה חדשה
2017 - תהילה, מוזיאון תל אביב לאמנות
2017 - Mellow Pop, גלריית לקסוס, תל אביב
2009 - Ulysses-Alices, גלריה עינגע, תל אביב
2008 - (To Be Woven), Ne'ereget, בית האמנים, תל אביב, אוצרת אורלי הופמן
יפעת גדות (נולדה ב-1963) היא משוררת ועיתונאית ישראלית.
אך שיריה החלו להתפרסם רק בגיל מאוחר יותר בכתבי עת ובשלושה ספרים פרי עטה.
שיריה התפרסמו בעיתונים שונים, ביניהם עיתון הארץ, ידיעות אחרונות ומעריב, בכתבי עת רבים ובמספר אנתולוגיות.
הגישה את תוכנית הרדיו "אגדות לילה" ברדיו אפילוג.
שיריה הוצגו גם בכתב עת מקצועי לפסיכולוגיה ובתערוכות.
במשך כ-15 שנה סיקרה את תחום בריאות ורפואה באתר החדשות ניוז 1 וכיום משמשת בו כעורכת מאמרים וכתבות.
בעבר עסקה גם בעיצוב פנים ובשותפות עם אחותה ניהלה את "עיצוב בתקצוב", ואת "ריפרש" שעסקו בעיצוב פנים וייעוץ בתחום.
בשנת 2022 הוציא המוזיקאי אילן וירצברג אלבום, שנקרא בשם ספרה "בתוך הרעש הגדול", עם שיר הנושא ושירים נוספים הכלולים בו.
גדות היא בתה של האמנית בלהה פרבר.
היא חברה באגודת הסופרים, מתגוררת ברמת-גן, ואמא לשני ילדים.
שלמה עם שבר, בעריכת יהודית מליק-שרון, הוצאת בת-אור, 2017
מרחק בטוח מהחוף, בערירת דורי מנור, הוצאת פרדס, 2019
בתוך הרעש הגדול, בעריכת דורי מנור, הוצאת קתרזיס, 2021
יפעת בן חי שגב (נולדה ב-13 בינואר 1968) היא אשת תקשורת.
מתמחה בתחומי התרבות, המדיה, הרדיו, הטלוויזיה והמחקר.
רוב שנותיה עבדה בתפקידים בכירים בשירות הציבורי בתחום התקשורת.
בשנים 2014–2018 כיהנה כיו"ר המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין.
יפעת בן-חי שגב נולדה בשנת 1968 בפתח תקווה.
בוגרת בית הספר התיכון "אחד העם".
שירתה בצה"ל במחלקת קשרי חוץ.
במהלך לימודים באוניברסיטת בר-אילן, הייתה ממייסדי תנועת הסטודנטים והמרצים הפוליטית "סל"ה" (סטודנטים למען השלום) ועמדה בראשה.
התנועה התמודדה לאגודת הסטודנטים בבחירות ביוני 1988 וזכתה בכ-20% מהקולות.
בשל שיטת הבחירות שהייתה נהוגה אז לא זכתה לייצוג באגודת הסטודנטים, וחבריה נכנסו במעמד של משקיפים.
בשנת 1990 סיימה תואר ראשון במדעי המדינה וספרות בהצטיינות (מצטיינת דיקן), באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1994 סיימה לימודי תעודה (דו שנתי), עיתונאות ותקשורת, החטיבה לעיתונאות ותקשורת באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2002 סיימה תואר שני בתקשורת (בהצטיינות), החוג ללימודים פוליטיים, אוניברסיטת בר-אילן.
חלק מעבודת הדוקטורט שלה ביצעה בין השנים 2005–2002 כחוקרת אורחת במחלקה לתקשורת באוניברסיטת מישיגן באן ארבור.
בשנת 2007 סיימה תואר שלישי בלימודי תרבות והתמחות בתקשורת ובמחקרי קהל (מלגת נשיא האוניברסיטה לדוקטורנטים מצטיינים, 2007 - 2003) באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1991 שימשה ככתבת לתרבות ואמנות בעיתון העיר.
בשנים 1991–1994 עבדה כמנהלת יחסי ציבור בהסתדרות הכללית.
במקביל, בשנים 1992–1993 עבדה כעורכת שבועון בנושאי תעסוקה ושידור ישראלי בקול ישראל.
בשנים 1994–1997 כיהנה כסמנכ"ל תקשורת ומדיה במשרד הבריאות.
בשנים 1997–1998 כיהנה כיועצת תקשורת אסטרטגית בכירה במשרד רימון כהן בע"מ.
במסגרת התפקיד ניהלה יחסי ציבור לחברות ומוסדות ציבוריים במשק הישראלי.
בשנים 1998–2002 כיהנה כדוברת ומנהלת תקשורת ומיתוג של עיריית חולון.
במסגרת תפקידה הובילה את תהליך הפיכת חולון ל"עיר הילדים".
בשנת 2007 מונתה למנכ"לית ועדת המדרוג, שמדדה את אחוזי הצפייה בטלוויזיה הישראלית.
בתקופת כהונתה, בשנת 2010, הוחל במדידת צפייה נדחית של תוכניות.
בשנת 2013 הוחל במדידה לפי פרטים, ולא לפי משקי בית כפי שהיה נהוג קודם לכן.
באפריל 2014 החליטה ועדת איתור שהורחבה בידי השר גלעד ארדן, במטרה לתת יותר משקל לניסיון בענייני רגולציה, על מינויה של בן חי שגב ליו"ר המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין.
מינוי זה הוקפא זמנית על ידי בג"ץ עד לדחיית עתירתו של אריאל משעל, שהומלץ לתפקיד על ידי ועדת האיתור לפני הרחבתו בידי השר ארדן.
המינוי נכנס לתוקף באוגוסט 2014. בן חי שגב שימשה בתפקיד עד 2018. בין היתר שימשה כיו"ר ועדת המכרזים הארצית לרישיונות טלוויזיה, יו"ר ועדת המענקים לתוכניות מקור ויו"ר ועדת מענקים ארצית לשידור קהילתי.
בחודשים מרץ-יוני 2015 טיפלה בבקשה לאשר את עסקת מיזוג בזק-yes.
עסקה זאת, שהייתה חלק מתיק 4000 הביאה את בן חי שגב להיות עדה במשפט נתניהו בדצמבר 2022. על פי עדותה ברשות לניירות ערך, היו אליה פניות מצד משרד התקשורת להאיץ את אישור העסקה, שבהן נאמר שהן לבקשת בנימין נתניהו.
בעדותה במשפט ביקרה את הפרקליטות על אופן החקירה נגדה והעידה שלא היו עליה לחצים לאשר את העסקה, שהחלטתה לאשר את העסקה נבעה ממחשבה שהיא טובה לצרכנים ותביא לירידת מחירים.
עוד הוסיפה שהעסקה אושרה פה אחד במועצה.
בקשה של התביעה להכריז עליה עד עוין סורבה על ידי השופטים, אך ניתנה לתביעה רשות לחקור אותה חקירה נגדית.
בין השנים 2014–2017 הופיעה ברשימת 50 הנשים המשפיעות בישראל של "ליידי גלובס".
משנת 2018 היא עובדת כיועצת לענייני ממשל ומומחית תקשורת ואסטרטגיה.
בינואר 2023 מונתה למנהלת השיווק של המרכז הרפואי הדסה בירושלים.
בשנים 2005–2007 הייתה דירקטורית ברשות השנייה לטלוויזיה ורדיו, חברה בוועדות: כספים, טלוויזיה, ביקורת ויו"ר ועדת האסטרטגיה.
בין השנים 2014–2016 כיהנה כדירקטור בשדולת הנשים בישראל, חברה בוועדת הכספים.
בשנת 2021 כיהנה כדירקטור בהדסה.
משנת 2021 מכהנת כדירקטורית בערוץ 13. מ-2022 היא חברה בנבחרת הדירקטורים.
ביולי 2023 היא הומלצה כמועמדת לכהן כדירקטורית בדואר ישראל על ידי השרים דודי אמסלם ושלמה קרעי.
יפעת בן חי שגב מתגוררת בפתח תקווה.
נשואה לאשר שגב ולה שתי בנות.
יפעת זנדני צפריר (נולדה ב-16 במרץ 1970) היא מחזאית, במאית תיאטרון ומדבבת ישראלית, מייסדת תיאטרון אורתו-דה.
זנדני צפיר נולדה ב-1970 במושב ניר ח"ן.
סיימה לימודי תיאטרון בבית צבי בשנת 1994.
מאז 1996 משמשת כדרמטורגית ומלווה אמנותית בכל עבודותיה של קבוצת התיאטרון "אורתו-דה".
החל מ-2020 משמשת כחברה בוועדה האמנותית של פסטיבל חיפה הבינלאומי להצגות ילדים.
החורשה - מחזה לנוער על הסכנות, השעמום ותרבות הפנאי, בבימויה של לביאה קסטרו (תיאטרונוער)
ציפור הנפש - מחזה מאת חמוטל בן זאב על פי ספרה של מיכל סנונית
מסע הערב של יתיר - מחזה מאת א' ב' יהושע בבימויו של זכריה טובי (פסטיבל עכו, 1994)
מיץ פטל - מחזה על-פי ספרה של חיה שנהב מאת רחל רוזנמן ובבימויו של אבי מלכה (אריק ושמוליק הפקות, 1998)
מור/נוגה - סרט סטודנטים של יסמין (מקס) ששון ובבימויו של מרט פרחומובסקי, במסגרת החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, 2004
דמעות של אריה - הצגת ילדים מאת גליה בארי ובבימויה (תיאטרון מופע, 2007)
רימון הזהב - סרט קולנוע בבימויו של דן תורג'מן, בתפקיד מרים (2010)
מוכרת בעיקר בזכות דיבוב דמותה של בורמה בסדרת דרגון בול ודמותה של אפריל אוניל בסרט צבי הנינג'ה מ-2007. דיבבה גם בגרסאות העבריות לסרטים רבים נוספים:
2003 - לוני טונס חוזרים לאקשן, אל סיד
2004 - גארפילד, תפוס ת'כריש, יוריקה מצאתי
2005 - קנגורו ג'ק - בוקר טוב, אמריקה!, אי הממותות, קוני העגלה, האחים קואלה, לאסי, מדגסקר
2006 - מובי דיק, גארפילד 2, טרוליות, אטומיק בטי, חוות הקסמים, עידן הקרח 2: נמסים מצחוק, מעבר ליער
2011 - סיפורו של דולפין
מעפילים - כתיבה משותפת עם ינון צפריר ובבימויו (פסטיבל עכו, 1997)
Meta-Rabin - מופע רחוב מקורי ללא מילים בבימויו של ינון צפריר, זוכה פרס ראשון בפסטיבל עכו 1999. המופע השתתף גם בפסטיבל שאלון-סור-סון בצרפת.
- שותפה בכתיבה למופע בבימוי ינון צפריר ואבי גיבסון בר-אל (פסטיבל עכו 2002)
צו הלב - כתיבה ובימוי בשיתוף עם שלומית ארנון, בהשראת הספר "חביבה" המגולל את סיפור חייה, שליחותה ונפילתה של הצנחנית חביבה רייק מאת תהילה עופר וזאב עופר.
זוכת פרס התאורה הטובה ביותר אסיטז' 2007.
המצחיקה עם העגילים - כתיבה ובימוי משותפים עם שלומית ארנון על פי ספרה של יעל רוזמן.
ההצגה זכתה בפרס הבימוי לשנת 2010.
חלומות של פח - כתיבה משותפת עם שגית אמת בבימויה של זנדני צפריר ובהשראת "פחונים וחלומות" מאת סמי מיכאל (2010)
ליפול ברשת - כתיבה משותפת עם שלומית ארנון בבימויה של זנדני צפריר.
דרמה פנטסטית על העולם החברתי המודרני של הילדים (2011)
שעת מבחן - כתיבה משותפת עם שלומית ארנון בבימויה של זנדני צפריר (2013)
אי שפיות - כתיבה משותפת עם ציפי גלעד ובבימויה.
ספוקן וורד על החברה הישראלית בחתירתה לחיים נורמאליים.
זוכת פרס התאורה הטובה ביותר קיפוד הזהב 2016. ההצגה הועלתה בשנים 2014–2019 בתיאטרון אורתו-דה, תיאטרון תמונע ומחסן 2 בנמל תל אביב.
אפקט הפרפר - כתיבה משותפת עם רועי שגב ובבימויו.
הצגה אקטואלית לילדים ולנוער (תיאטרון אורנה פורת, 2015)
סברסים - כתיבה משותפת עם שגית אמת בבימויה של זנדני צפיר (מדיטק, 2017)
טרמינל 1 - כתיבה משותפת עם ינון צפריר בבימויו יחד עם דניאל זעפרני.
שתי חברות וסוס אחד - כתיבה משותפת עם אילנית לנסקי ובבימויה.
זוכה פרס ההצגה הטובה ביותר ופרס השחקנית הטובה ביותר בתחרות היוצרים באמנויות הבמה 2021.
תפקיד חייה - מחזה בבימויו של אלירן כספי על חייה של גילדה רדנר, הכוכבת הראשונה של סאטרדיי נייט לייב (תיאטרון הסטודיו, 2021)
מסע פיוטי, קומי-טראגי בהשראת האנדרטה לזכר מרד גטו ורשה של נתן רפפורט.
ההצגה הועלתה מעל 500 פעם בפסטיבלים ברחבי העולם וזכתה בפרס המופע הטוב ביותר בפסטיבל בת-ים הבינלאומי לתיאטרון רחוב ובפרס קיפוד הזהב לתפאורה הטובה ביותר (בית ליסין, 2006)
מרק עוף - בבימויו של דניאל זעפרני, במסגרת פסטיבל קיפוד הזהב (תיאטרון הסימטה, 2022)
נשואה מאז 1999 לשותפה ליצירה ינון צפריר.
יפעת בלסיאנו (נולדה ב-17 באוגוסט 1992) היא מוזיקאית ואמנית ישראלית.
היא הזמרת הראשית של להקת הרוק הישראלית הזאבות וכן הפזמונאית, המלחינה והגיטריסטית שלה.
בשנת 2008, בגיל שש עשרה, הקימה בלסיאנו את להקת "הזאבות" יחד עם שלוש החברות המקוריות האחרות אותן הכירה בתיכון בעיר הולדתה בחולון.
מאז הקמתה בשנת 2008 הוציאה הלהקה שני מיני אלבומים עם שיאו של אלבום מלא בשם "הארץ השטוחה" שיצא בשנת 2020. ב-2025 יצא האלבום המלא השני של הזאבות הקרוי "זה מה יש".
מלבד להופעות בארץ, בלסיאנו והזאבות מופיעות באופן קבוע באירופה החל מ-2016, והופיעו על במות באוסטריה, צ'כיה, גרמניה, הולנד, בלגיה וצרפת.
לאחר שנתיים של מגורים משותפים בדרום תל אביב עם חברותיה ללהקה "הזאבות", החליטה בלסיאנו לעבור למצפה רמון בדרום הארץ שם פגשה את תומר בן אשר הפך לשותפה האמנותי בהפקת אלבום הסולו הראשון שלה, אותו הקליטה בחדר השינה שלה.
הסינגל הראשון מתוך אלבום הבכורה שלה בשם "מה עושים עם הידיים" יצא ב-26 במרץ 2023.
ב-11 ביוני 2023, הוציאה את הסינגל השני מתוך האלבום, "כשאתה מדבר איתי על פחות".
ב-5 בינואר 2024, הוציאה בלסיאנו את אלבום סולו הבכורה שלה, "מה עושים עם הידיים", בהוצאת נענע דיסק.
באוגוסט 2024 הוציאה בלסיאנו סינגל בשם "אויב מבית", אשר יצא במסגרת האלבום "מנגינות לשעת חירום 2".
מה עושים עם הידיים (2023)
כשאתה מדבר איתי על פחות (2023)
אביה של בלסיאנו נפטר כשהייתה צעירה מאוד.
OBE פרופסור יפרח נאמן (13 בפברואר 1923 – 4 בינואר 2003), היה כנר ומורה יהודי בריטי.
הוא התגורר בתל אביב עד 1932, אז עבר לפריז כדי ללמוד בקונסרבטואר של פריז.
בשנת 1937 בגיל 14 הוא זכה בתחרות הפרמייר פרי, הסטודנט הצעיר ביותר שעשה זאת.
לאחר לימודיו בפריז נסע נאמן ללונדון כדי ללמוד אצל הכנר ההונגרי קרל פלש, ובשנת 1939 חזר לצרפת כדי ללמוד אצל הכנר ז'אק טיבו.
לאחר הפלישה הגרמנית לצרפת ב-1940, התיישב נאמן בלונדון שם המשיך את לימודיו אצל מקס רוסטל.
לאחר שהתמקם בלונדון נאמן פגש את הפסנתרנית מיירה הס והמלחין הווארד פרגוסון, שניהם הפכו לחברים לכל החיים.
הם הזמינו אותו לנגן בסדרת הופעות הצהריים של הגלריה הלאומית, ובמהלך השנים הבאות ניגן נאמן ב-15 קונצרטים של הגלריה הלאומית.
נאמן לימד בבית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה משנת 1958 ועד מותו, תחילה כפרופסור לכינור, ולאחר מכן כראש לימודי סולו מתקדמים.
בשנת 1998 מונה לפרופסור אמריטוס כהוקרה על שירותו של 40 שנה בבית הספר.
נאמן העביר כיתות אמן ברחבי העולם וכאורח פרופסור ערך שיעור משלו ארבע פעמים בשנה בקונסרבטוריום פיטר קורנליוס במיינץ, גרמניה, משנת 1973 ועד מותו.
הוא גם היה יועץ מומחה לבית הספר למוזיקה של קתדרלת וולס במשך למעלה מ-30 שנה.
הוא לימד בקורס הקיץ של הנגרייב במשך יותר מ-25 שנה.
נאמן קיבל פרסים בינלאומיים ואנגלים רבים, כולל פרס Gutenberg-Plakette של העיר מיינץ, גרמניה, בשנת 1997, מדליית "Cobbet" של להקת המוזיקאים Worshipful בשנת 1997, ו-Freedom of the City of London בשנת 1980. הוא מונה לקצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE) בשנת 1983.
יפרח נאמן נפטר מסרטן ב-4 בינואר 2003 בגיל 79 בלונדון, אנגליה, הותיר אחריו את אשתו ג'יליאן, בנו סם ובתו רייצ'ל.
יפעת עובדיה-לוסקי (נולדה ב-3 ביוני 1976) כיהנה כיושבת ראש קרן קיימת לישראל, והיא האישה הראשונה המשמשת בתפקיד זה.
מכהנת כחברה בחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית וחברה בהנהלת יד ושם.
קודם מינויה ליו"ר קק"ל עמדה בראש המחלקה לעברית ולתרבות בהסתדרות הציונית העולמית, כיהנה כמנכ"לית הליכוד העולמי במשך למעלה מארבע שנים.
עובדיה-לוסקי נולדה וגדלה בבת ים.
למדה בבית הספר מקיף שש-שנתי אורט רמת יוסף בבת ים.
התגייסה לצה"ל ושירתה כמורה חיילת בירושלים.
כיהנה כחברת המועצה הציבורית להנצחת זכרו ופועלו של זאב ז'בוטינסקי, וחברה במועצה הציבורית של תנועת בית"ר.
בשנים 2013–2015 כיהנה כראש מטה במשרד הביטחון ובמשרד המדע והטכנולוגיה, והובילה בין היתר את קידום היוזמה להנגשת המדע לפריפריה ועידוד הגיוס לצה"ל בקרב אוכלוסיות מיוחדות.
בשנת 2016 מונתה למנכ"לית הליכוד העולמי.
בתקופת כהונתה הרחיבה את פעילות הארגון בעולם, עם גיוס ראשי הסניפים בקהילות היהודיות בתפוצות לתוכניות למען הנצחת זכר השואה וכן במאבק נגד האנטישמיות ופשעי שנאה ונגד ביסוסו של ארגון החרם נגד ישראל BDS.
לאחר הקונגרס הציוני העולמי ה-38, שהתקיים בשנת 2020, נבחרה לעמוד בראש המחלקה לעברית ולתרבות בהסתדרות הציונית העולמית ומאז חברה בחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית.
בדצמבר 2022, התכנס דירקטוריון קק"ל ובחר בעובדיה-לוסקי כיו"ר הדירקטוריון והחליפה את אברהם דובדבני שהיה היו"ר בשנתיים שלפני כן.
במאי 2023 הובילה להסכם ארוך טווח לחמש שנים בין קק"ל למדינת ישראל במסגרתו התחייבה הקרן להעביר 6 מיליארד ש"ח למדינה באמצעות ביצוע פרויקטים לאומיים בתחומי ההתיישבות, פיתוח הפריפריה ומיזמים סביבתיים.
במהלך מלחמת חרבות ברזל יזמה את 'דרך הגיבורות' בכניסה לפארק אופקים.
דרך שנועדה להנציח את גבורתן של נשים ישראליות שפעלו בקור רוח והצליחו במעשיהן להציל חיים של עשרות אנשים בזמן טבח שבעה באוקטובר.
בנוסף לכך יזמה בט"ו בשבט של אותה שנה את הנטיעות לזכרם של נרצחי מסיבת הנובה בחניון רעים שביער בארי.
סיימה את כהונתה כיו"ר קק"ל ב-31 בדצמבר 2025.
היא בעלת תואר ראשון בספרות עברית ובהיסטוריה מהאוניברסיטה העברית ותואר שני בהצטיינות במנהל ובמדיניות החינוך מאוניברסיטת תל אביב.
עובדיה-לוסקי נשואה לאמיר ואם לשלושה ילדים.
בספטמבר 2023, נבחרה יחד עם יעקב חגואל יו"ר ההסתדרות הציונית העולמית וסאם (שמואל) גרונדוורג יו"ר קרן היסוד, ברשימת 50 היהודים המשפיעים של השנה של העיתון "ג'רוזלם פוסט".
במרץ 2024 נבחרה ל-50 הנשים המשפיעות בישראל של העיתון "גלובס".
היא נבחרה גם לאחת מ-50 הנשים המשפיעות במרץ 2025.
יפעת צחי קיראל (נולדה ב-24 בספטמבר 1964) היא מנהלת בתחום התרבות והתקשורת בישראל.
מאז שנת 2022 מכהנת כמנכ"לית התיאטרון הקאמרי.
יפעת צחי קיראל נולדה וגדלה בירושלים.
היא בעלת תואר ראשון בכלכלה ותואר שני בכלכלה ובמנהל עסקים, שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1989 החלה את הקריירה בעולמות התקשורת כשניהלה את תחום הכלכלה והשיווק במנהלת ההקמה של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
ב-1992 עברה לכהן כמנהלת הכספים של "נתיבי שידור" ו"קשת רול בע"מ".
ב-1993 מונתה למנהלת העסקית של חברת "רדיו ללא הפסקה", והייתה שותפה בהקמת החברה.
כך גם בחברת צ'רלטון, בעלת זכויות השידור בטלוויזיה לליגות ספורט בכדורגל ובכדורסל.
היא כיהנה כמנכ"לית משותפת של חברת TV3, שהתמודדה על קבלת הזיכיון לערוץ 10, אך לא זכתה במכרז של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
ב-2001 הייתה חברה בצוות ההקמה של "חדשות 24".
בשנת 2005 מונתה לסמנכ"לית "חדשות 10" של ערוץ 10 בטלוויזיה, שלימים הפכה ל"חדשות 13".
בשנת 2006 מונתה למנכ"לית תיאטרון ירושלים.
משנת 2022 משמשת כמנכ"לית התיאטרון הקאמרי בתל אביב.
צחי קיראל נשואה ואם לשלושה ילדים.
יפעתן משובץ (שם מדעי: Halichoeres hortulanus) הוא מין של דג השייך לסוג יפעתן ולמשפחת השפתוניים.
משמעות השם המדעי של הדג היא בשל קשקשיו המזכירים תשבץ.
אורכו של יפעתן משובץ עד 20 סנטימטרים אך האורך המרבי הוא 30 סנטימטרים.
הדג בעל גוף מוארך ופחוס צדדים.
הראש מחודד ובסופו נמצא הפה.
שולי סנפיר הזנב כמעט ישרים.
הראש ירקרק ועליו פסים בצבע ורוד.
הגוף בצבע ירוק ולאורך כל צד 9 עד 11 שורות של כתמים בצבע שחור או כחול היוצרים דגם של לוח שחמט.
בקדמת הגב מכל צד יש כתם בצבע צהוב שמאחוריו צמוד כתם שחור.
כתם זה מתפשט גם לסנפיר הגב שרובו ורוד מנוקד בירוק.
בסנפיר הזנב יש אזור צהוב שהקצה שלו ורוד-אדום ולעיתים שחור.
הדג ניזון מחסרי חוליות שונים כמו קווצי עור, סרטנאים, תולעים ורכיכות.
היפעתן לעיתים ניזון מחסרי חוליות שנחשפים אחרי חפירה של דגים אחרים בחול.
תחום התפוצה שלו הוא ממפרץ אילת ומזרח אפריקה דרך מזרח אסיה ותת-היבשת ההודית עד לדרום-מזרח אסיה, אוסטרליה ואיים באוקיינוס השקט בשוניות אלמוגים עד לעומק 20 מטר.
כמו דגי שונית רבים מין זה מתחיל את חיו כנקבה ובהמשך הופך לזכר.
השינוי מנקבה לזכר מתרחש כאשר אורכו של הדג מגיע ל-12.8 סנטימטרים.
הנקבות בצבע כחול-תכלת לעומת הזכרים שהם בצבע ירוק.
לדגים הצעירים שאורכם 3 עד 6 סנטימטרים יש חגורות וכתמים שחורים על רקע לבן ועין מדומה שחורה שמוקפת ברקע צהוב בחלק האחורי של סנפיר הגב.
מין זה תואר למדע ב-1801 על ידי החוקר ברנר-ז'רמין דה לספד (Bernard Germain de Lacépède ).
מצב השימור של דג זה הוא ללא חשש על פי הרשימה האדומה של IUCN.
יפעת רייטר (נולדה ב-1972) היא מנהלת ואשת עסקים ישראלית, המכהנת כמנכ"לית AIG ישראל.
נולדה בישראל כשבמהלך ילדותה עברה משפחתה בין מספר מדינות בעקבות עבודתו של אביה.
מסלול הנדודים שלה כלל מעבר למקסיקו (1977), איטליה (1979), לונדון (1980), ישראל (1982) וניו יורק (1987).בראיונות, סיפרה כי שנות ילדותה אלו השפיעו על גישתה העתידית לניהול ועל יכולת ההסתגלות שלה לשינויים.
רייטר החלה את דרכה המקצועית ב-1996 ברשות שוק ההון במשרד האוצר, שם עסקה בתחום קופות גמל ותוכניות חיסכון ולאחר מכן בתחום ביטוח החיים.
תפקידה כלל, בין היתר, מתן אישורים לחברות הביטוח הישירות שהחלו לפעול בשוק באותה תקופה, תוך היכרות עם שוק הביטוח.
במהלך שני העשורים הבאים התקדמה בחברה דרך שורת תפקידים בתחומי חיתום, אנליזה ופיתוח מוצרים.
בשנת 2014 מונתה לחברת הנהלה וניהלה את פעילות ביטוחי הרכב והדירה של החברה.
בהמשך הורחבה אחריותה גם לתחומי ביטוח חיים, בריאות, תאונות אישיות וביטוח נסיעות לחו"ל.
באוגוסט 2019 מונתה למנכ"לית החברה.
תחת ניהולה, החברה הרחיבה את השימוש בטכנולוגיות דיגיטליות והתאימה את מוצריה לצרכים המשתנים של השוק.
גישתה הניהולית של רייטר באה לידי ביטוי גם בפיתוח מוצרים המבוססים על דיווחי לקוחות ובמתן שירותים אוטומטיים ללא תהליכי בקרה מורכבים.
בתקופתה כמנכ"לית, העלתה רייטר פרמיות מעל 60% או כ-900 מיליון שקל.
בתקופתה גם החברה חזרה לרווח חיתומי אחרי כמה שנים של הפסדים, מה שהוביל לגידול בהעסקה בחברה, המונה, נכון לינואר 2025, כ-850 עובדים.
לרייטר תואר ראשון בכלכלה ומימון מאוניברסיטת סנט ג'ונס בניו יורק ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בוסטון.
יפעת מרבל היא פרופסור לאימונולוגיה במכון ויצמן למדע.
מחקרה הוא בנקודת המפגש שבין ביוכימיה, פרוטאומיקה ואימונולוגיה, ועוסק בשאלות מחקר בתחום מחלת הסרטן ומערכת החיסון.
בצעירותה לא סיימה תיכון ולא הוגשה לבחינות הבגרות, לאחר שמערכת החינוך קבעה שאינה מתאימה למסגרת.
היא עזבה את בית הספר בתחושת כישלון, עבדה בעבודות מזדמנות ונחשבה במשך שנים ל"פוטנציאל מבוזבז".
נקודת המפנה הגיעה כאשר קיבלה ציון 752 בבחינה הפסיכומטרית, ומשם המשיכה ללימודים באוניברסיטה.
רק בגיל 43 אובחנה עם הפרעת קשב וריכוז.
בשנת 2003 קיבלה תואר ראשון בביולוגיה חישובית מאוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2005 קיבלה תואר שני באימונולוגיה ממכון ויצמן למדע כחלק מקבוצה של פרופ' ירון כהן מהמחלקה לאימונולוגיה.
בשנת 2010 קיבלה תואר דוקטור בביולוגיה מערכתית מאוניברסיטת הרווארד בהנחייתו של פרופ' .
בשנים 2011–2014 המשיכה לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת הרווארד.
בספטמבר 2014 חזרה לישראל, כראש קבוצת מחקר במכון ויצמן למדע החוקרת את הפרוטאזום.
מאז אפריל 2021 היא חברה ב"8400 - רשת הבריאות" - הפועלת לקידום תעשיית הרפואה בישראל.
במקביל לעבודתה במכון ויצמן למדע, החל ממאי 2024 היא נמנית עם שלושת המייסדים של חברת ההזנק פרומיס ביו בע"מ, העושה שימוש בפלטפורמת בינה מלאכותית מבוססת ענן לעריכת ניתוחים אפיפרוטאומיים רחבי היקף על נתוני ספקטרומטריית מסה סטנדרטיים לשם שיפור הטיפול במחלות.
במהלך מבצע עם כלביא נהרסה המעבדה שלה במכון ויצמן מפגיעת טיל בליסטי ששוגר מאיראן.
נשואה לעינב לזר, ולהן שלושה ילדים.
מחקר שהובילה מצא שהפרוטאזום יודע לפרק חלבונים לפפטידים שהם בעלי יכולת פעולה נגד חיידקים.
מדובר על מנגנון חיסוני שלא היה מוכר עד למחקר זה.
צוות החוקרים שעבד תחתיה מצא יותר מרבע מיליון פפטידים בעלי פוטנציאל לאפקט אנטי חיידקי.
פפטידים אלה עשויים להוות בעתיד בסיס לתרופות חדשות בעלות מנגנון פעלה שונה מאנטיביוטיקה.
המחקר פורסם בתחילת מרץ 2025 בכתב העת Nature.
בשנת 2024 הוענק לה פרס רפפורט לחוקרת מבטיחה.
בשנת 2025 בחר אותה כתב העת המדעי Nature לאחת מעשרת החוקרים המשמעותיים ופורצי הדרך של שנת 2025.
יפתח הַגִּלְעָדִי, לפי המקרא, היה השופט השמיני ששפט את ישראל בתקופת השופטים.
סיפור קורותיו מתואר בספר שופטים, פרקים יא–יב.
יפתח, המתואר כ, שפט את ישראל שש שנים, ולחם והביס את בני עמון.
לפני ניצחונו נדר יפתח נדר לאלוהים ובו התחייב כי אם ינצח, יעלה לעולה את היוצא לקראתו, ולאחר שלצערו הייתה זו בתו היחידה, שיצאה לקראתו בשירים ובמחולות, הקריב אותה לעולה.
יפתח שפט אחרי יאיר הגלעדי, ואחריו שפט אבצן מבית לחם.
בספרו קדמוניות היהודים מציין יוסף בן מתתיהו כי יפתח נקבר בעיר מצפה (אם כי בספר שופטים לא נזכר מקום קבורתו המדויק).
חז"ל מגנים את יפתח, שפעל לדעתם בקיצוניות רבה וללא מחשבה, ובכך המיט אסון על עצמו, על בתו ועל רבבות אחרים מבני אפרים שנהרגו על ידיו.
הסיפור משמש כהפטרה של פרשת חוקת, בו נותן יפתח סקירה היסטורית, הכוללת גם את המלחמה נגד סיחון מלך האמורי ועוג מלך הבשן המתוארת בפרשת חוקת.
קבלת התפקיד ומלחמה בבני עמון
יפתח מוזכר במקרא כבנם של גלעד ואישה זונה ולכן גירשו אחיו אותו מנחלת אביו.
ככל הנראה היה בן שבט מנשה.
יש פרשנים המסבירים כי הביטוי זנות בהקשר לאימו הוא בשל היותה פילגשו, מאחר שלפילגש אין כתובה ולכן קשרי נישואים אלה מכונים במקרא כך.
פירוש אחר הוא שהאם הייתה משבט אחר כאשר בזמנם נמנעו מלהתחתן בין השבטים השונים בשל סיבות שונות.
כפי שאמרו לו אחיו כמתואר במקרא: "לא תנחל בבית אבינו, כי בן אשה אחרת אתה".
ארץ טוב שכנה בצפון עבר הירדן המזרחי.
כאשר נלחמו עמון בישראל, ראו זקני ישראל שאין מנוס מלהזעיק לעזרה את יפתח, וקראו לו שיובילם במלחמה.
בתחילה נטר להם טינה, אך לבסוף הסכים, בתנאי שיהיה להם לראש מדיני ולא רק צבאי.
יפתח שולח לבני עמון שליחים לברר את סיבת המלחמה.
בני עמון טוענים בתשובתם, כי עם ישראל בהעלותו ממצרים גזל את ארצם.
בתשובתו הנגדית גולל יפתח את האירועים ההיסטוריים המוכיחים כי בני עמון ומואב סירבו לבקשת משה לעבור דרך ארצם בדרך לארץ ישראל ולכן העם נאלץ לעקוף אותן.
לאחר שפנו בני ישראל לסיחון מלך האמורי בבקשה דומה, סיחון תקף אותם והובס, וכך ירשו בני ישראל את חבלי הארץ אותם כבש סיחון קודם מבני עמון.
יפתח יצא למלחמה והביס את בני עמון תבוסה מוחצת, כמאמר הכתוב, .
לפני ניצחונו על העמונים נדר יפתח נדר לה' ובו התחייב כי אם ינצח, יעלה כקורבן לה' את הראשון שייצא לקראתו מביתו.