tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, בנובמבר 2002, עיתון הנוער הקומוניסטי "Newspaper" נשא סיפור על הומוסקסואליות שהצהיר כי "ישנם אנשים שנולדו הומוסקסואלים, בדיוק כמו שיש אנשים שנולדו שמאליים".
בספטמבר 2010, "Tuoi Tre Online", מהדורת האינטרנט של העיתון "Tuoi Tre", פרסמה מכתב של קורא בן 18 המתאר את תקופתו הנוקשה להתמודדות עם משפחתו לאחר שגילתה כי הוא הומוסקסואל.
המכתב קיבל מאות תגובות תומכות מקוראים אחרים שהובילו את האתר לסיים אותו בראיון עם ד"ר הוין ואן סון, דקאן הפסיכולוגיה באוניברסיטה הפדגוגית של הו צ'י מין סיטי.
לאחר קיום האירוע לראשונה, תקשורת ממלכתית גדולה הסכימה כי "הומוסקסואליות היא נורמלית".
בשנת 2013, יוצר הסרטים הווייטנאמי דאנג קואה, הפיק קומדיית מצבים בשם "My Best Gay Friends".
הסדרה התפרסמה לאחר מכן באתר יוטיוב שכן שדרנים וייטנאמים לא התכוונו לשדר את הפרקים בשל תוכנם ההומוסקסואלי.
קואה הצהיר כי התכוון את התוכנית כדי "להפריך את הסטריאוטיפים הקריקטוריים על הומוסקסואליות".
שנה לאחר מכן, הוצא לאור הסרט "המסע האחרון של מאדאם פונג" אשר סיפר על להקה טרנסג'נדרית וייטנאמית בבימויו של ת'אם נגוין ת'י.
סרט להט"ב וייטנאמי נוסף אשר הוצא לאור במשך השנים הוא "מציאת פונג" בשנת 2017, דרמת ילדים בבימויו של טראן פוונג טאו וסוואן דובוס.
מחקר משנת 2015 גילה שכ-44% מסטודנטי הלהט"ב הווייטנאמים בגילאי 14–22 התמודדו עם סטיגמה, אפליה ואלימות בשל זהותם.
מחקר נוסף משנת 2015 שנערך על ידי ארגון החינוך אונסק"ו מצא כי 19% מהתלמידים תפסו בריונות נגד סטודנטי להט"ב כ-"בלתי מזיקה", 70% מהורי האנוי הצהירו כי לא יאפשרו לילדיהם לדבר עם סטודנטים הומוסקסואלים, וחלקם האמינו כי טיפול המרה יכול לעזור "לרפאם".
דו"ח של הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID) משנת 2014 הראה כי 54% מתלמידי הלהט"ב הצהירו כי בית הספר שלהם אינו מקום בטוח בעבורם בעוד רובם הוגדרו כנושרים.
התלמידים הצהירו כי חוו אלימות ושליש חושבים להתאבד, בעוד כמחצית מתוכם ניסו זאת.
85% מהסטודנטים הטרנסג'נדרים הצהירו כי הם נשרו מלימודיהם בגלל תקיפה ובריונות.
שגריר ארצות הברית לשעבר בווייטנאם, טד אוסיוס, היה הומוסקסואל מוצהר וידוע בתמיכתו בזכויות להט"ב בווייטנאם, בעודו השתתף באירועי גאווה מקומיים עם בעלו.
בין 18 בספטמבר 2017 ל-24 בספטמבר התקיים מצעד הגאווה החמישי של הבירה האנוי.
האירוע אירח אלפי אנשים, לעומת כ-100 בלבד בציוני הראשון ב-2012 וכלל את מופעה של מלכת הדראג האירית פנטי.
ציונו שנה לאחר מכן התקיים בנובמבר 2018, בו השתתפו מעל 1,000 איש.
המצעד כולל באופן ייחודי תומכים ומשתתפים הרוכבים על אופניהם עבור קידום זכויות טרנסג'נדרים ונישואים חד מיניים במדינה.
מאז, נרשמו למעלה מ-35 אירועים דומים המתקיימים מדי שנה ברחבי וייטנאם בהם בערים הייפונג, תאן הואה, דה נאנג, קווי נהן, נאצ'אנג, וונג טאו, הו צ'י מין סיטי וקאנטחו בעודם משודרים על ידי מספר ערוצי טלוויזיה בבעלות ממשלתית בהם: "VTV4", "VTV6" ו-"VTV9".
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בלבנון כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים, אם כי מעמד חברי קהילת הלהט"ב בלבנון מוגדר כחופשי יותר מאשר בחלקים אחרים של העולם הערבי.
בתי משפט שונים קבעו כי אין להשתמש בסעיף 534 לחוק העונשין הלבנוני, האוסר על קיום יחסים ה-"סותרים את חוקי הטבע", עבור העמדות לדין של הומוסקסואלים.
עם זאת, החוק קיים בשימוש עבור הטרדות ורדיפות אחר חברי הקהילה באמצעות מעצרים משטרתיים לעיתים.
מצעד הגאווה בביירות, בירת לבנון התקיים לראשונה בשנת 2017 בו השתתפו כ-4,000 צועדים במקביל ליום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה.
שבוע הגאווה טרם ציון האירוע כלל תצוגות אופנה, ערב סיפורי להט"ב, הקרנות סרטים, מספר מסיבות, מופעי דראג, ועוד.
בשנת 2018, לפני שהמשטרה עצרה את המארגן, האדי דמיאן, השתתפו קרוב ל-3,000 צועדים במהלכו.
מעצרו של דמיאן זכה לגינויים על ידי ארגנוי זכויות אדם בהם "Human Rights Watch" שהצהיר כי: "מעצרו של דמיאן על ידי המשטרה מפר את חופש ההתאגדות ומהווה צעד אחורה במדינה שהתקדמה לקראת כיבוד זכויותיהם של חברי קהילת הלהט"ב".
סעיף 534 לחוק העונשין הלבנוני אוסר על קיום יחסים ה-"מנוגדים לחוקי הטבע", שדינו עד שנת מאסר.
כעניין מעשי, אכיפת החוק הייתה מגוונת והתרחשה לעיתים קרובות באמצעות מעצרים משטרתיים מדי פעם.
בשנת 2002 פרצה המשטרה לביתה של אישה לאחר שאמה טענה שבתה גנבה מזומנים ותכשיטים.
בכניסה לביתה מצאה המשטרה את האישה מקיימת יחסי הומוסקסואלים עם אישה נוספת והאשימה את הזוג בעבירת "מעשה סדום".
בשנת 2007, השופט מוניר סולימאן הפסיק את החקירה הפלילית של שני גברים הומוסקסואלים שנעצרו על פי סעיף 534 בעודו חלק על כך כי הומוסקסואליות היא "מנוגדת לכללי הטבע" וציין כי תופעות חברתיות שנמצאות כ-"לא טבעיות" משקפות את "המידות החברתיות של הזמנים".
ב-11 בדצמבר 2009, ארגון הלהט"ב הלבנוני "Helem", השיק דו"ח שהצביע על מעמדה החוקי של הומוסקסואליות במדינות מזרח התיכון וצפון אפריקה.
בשנת 2011, שופט לבנוני בבתרון פסק נגד השימוש בסעיף 534 כלפי העמדות לדין של הומוסקסואלים.
בשנת 2012, שר המשפטים, שכיב קורטבאווי, ביקר את השימוש בבדיקות אנאליות לגברים שהואשמו בהתנהגות הומוסקסואלית ופרסם הצהרה הקוראת להפסקת הנוהג.
באפריל 2013, ראש עיריית דקוונה מצפון לביירות, הורה לכוחות הביטחון לפשוט ולסגור מועדון להט"ב ליילי.
מספר מבקרי המועדון נעצרו ונאלצו להתפשט במטה העירוני, בהם הומוסקסואלים סורים וטרנסג'נדריות לבנוניות שם צולמו כעירומים.
המבצע גונה על ידי פעילי זכויות אדם ולהט"ב רבים והוביל לדקוונה מעמד עיר ידועה לשמצה בהומופוביה.
שר הפנים של לבנון מטעם ממשלת הביניים, מרואן צ'רבל, תמך בראש עיריית דקוונה באומרו: "לבנון מתנגדת להומוסקסואליות, ולפי החוק הלבנוני זוהי עבירה פלילית".
באוגוסט 2014, "הלשכה להגנת המוסר של כוחות ביטחון הפנים" ערכה פשיטה על בית מרחץ טורקי בביירות, שהובילה לשיפוט של 27 סורים.
על פי דיווח שהופק בשיתוף עם "Helm", הסיבה המוצהרת לפשיטה הייתה חשד ל-"נוכחות של הומוסקסואלים".
ב-28 בינואר 2014 פסל בית משפט בעיריית ג'דעידה תיק נגד אישה טרנסג'נדרית שהואשמה בקיום קשר יחסים "לא טבעיים" עם גבר.
במאי 2016, פעילי להט"ב לבנונים ערכו הפגנה בדרישה לבטל את סעיף 534.
בינואר 2017, שופט לבנוני ערער על הבסיס המשפטי לשיפוט נגד גברים הומוסקסואלים בגין התנהגות חד מינית.
השופט מעלוף התייחס בפסק דינו להוראת חוק העונשין המגנה על חופש הביטוי בסעיף 183 הקובע כי "לא יראו מעשה שנעשה תוך מימוש זכות ללא שימוש לרעה כעבירה".
"אם לא נגרם נזק, לא נעשה פשע", פסק מעלוף בהחלטתו.
במרץ 2018, הביעה מפלגת הפלנגות הנוצריות, תמיכה באי-הפללה של הומוסקסואליות ובביטול סעיף 534. פעילי להט"ב מקומיים בירכו על ההצהרה, והצהירו כי זו הפעם הראשונה "בה מפלגה פוליטית בפרלמנט הלבנוני תומכת בזכויותיהם".
ביולי 2018 אישר בית המשפט לערעורים במחוז הר לבנון פסיקת בית המשפט אשר זיכתה תשעה אזרחים לבנונים שהועמדו לדין בשל היותם הומוסקסואלים בעודו קבע כי הומוסקסואליות היא "נוהג זכויות היסוד של הנאשמים".
בית המשפט לערעורים הסכים לפסיקה וקבע כי יחסים הומוסקסואלים בהסכמה בין בני זוג חד-מיניים אינם יכולים להיחשב "לא טבעים" כל עוד הוא אינם פוגע במוסר ואתיקה, כגון "כאשר הם נראים או נשמעים על ידי אחרים, או מבוצעים במקום ציבורי, או כוללים קטין שיש להגן עליו".
פעילי להט"ב לבנונים בירכו על פסק הדין וקראו לממשלה לבטל את סעיף 534. פסק דין זה היה החמישי מסוגו בלבנון, והראשון מבית משפט בדרג גבוה זה.
בשנת 2019, זיכה שופט בית המשפט הצבאי, פיטר גרמנוס, ארבעה אנשי צבא שהואשמו בקיום "מעשי סדום" בפסיקה נקודתית, "ניקה את הקבוצה מאשמת ביצוע מעשים מיניים מנוגדים לטבע" והכריז כי קיום "מעשה סדום" הומוסקסואלי "אינו כפוף לעונש על פי החוק".
אף על פי פסיקות אלה לאורך השנים, סעיף 534 לחוק העונשין עדיין עומד בעינו.
ז'ורז' עזי, מנכ"ל הקרן הערבית לחירות ושוויון, הצהיר באומרו לעיתון האמריקאי וושינגטון בלייד בשנת 2017 כי: "הומוסקסואליות אינה חוקית מבחינה טכנית בלבנון, אולם הדור החדש של שופטים נוטים פחות להחיל את החוק וכוחות המשטרה לא יאכפו אותו".
לבנון אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור או שותפות).
זוגות חד מיניים אינם רשאים לאמץ ילדים בלבנון, הן עבור אימוץ חורג או משותף.
לא קיימים חוקים המכסים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית בלבנון.
ישנה הכרה בשינוי מגדר עבור טרנסג'נדרים בלבנון לאחר העברת ניתוח להתאמה מגדרית.
בינואר 2016 אישר בית המשפט לערעורים של ביירות את זכותו של גבר טרנסג'נדר לשנות את מסמכיו הרשמיים בעודו העניק לו גישה לטיפול ופרטיות הכרחית.
ב-11 ביולי 2013, האגודה הפסיכיאטרית הלבנונית (LPS) פרסמה הצהרה שבה נאמר כי הומוסקסואליות אינה הפרעה נפשית ואין צורך לטיפולה, באומרה: "הומוסקסואליות כשלעצמה אינה גורמת לשום פגם בשיקול דעת, יציבות, אמינות או יכולות חברתיות ומקצועיות.
ההנחה שהומוסקסואליות היא תוצאה של הפרעות במשפחה דינמית או התפתחות פסיכולוגית לא מאוזנת מבוססת על מידע שגוי".
כמו כן, האגודה קבעה כי לטיפולי המרה המבקשים "להמיר" הומוסקסואלים וביסקסואלים להטרוסקסואלים, "אין רקע מדעי" וביקשה מאנשי מקצוע בתחום הבריאות "להסתמך רק על המדע" במתן דעה וטיפול בעניין זה.
הצהרת האגודה הפכה את לבנון למדינה הערבית הראשונה שהוציאה הומוסקסואליות מסיווג מחלות נפשיות.
גברים הומוסקסואלים וביסקסואלים בלבנון לא רשאים לתרום דם.
חברי קהילת הלהט"ב הלבנונית החלו לפעול בפומבי למען זכויות הלהט"ב בשנת 2002, עם הקמת אגודה פוליטית בשם "Hurriyyat Khassa" (חירויות פרטיות).
הקבוצה מיקדה את מאמציה בביטול סעיף 534 לחוק הפלילי, כך שפעולות הומוסקסואליות בין מבוגרים בהסכמה לא יהיו עוד פשע.
ארגון זכויות להט"ב נוסף בלבנון "Helem" ("חלום" בערבית) הוקם שנת 2001. ארגונים אלה ערכו הפגנות פומביות, הרצאות וגיוס כספים למען חינוך למאבק במחלות ה-HIV/איידס בקרב חברי הקהילה.
קהילות לבנוניות בתפוצות (אירופה, אמריקה הצפונית, אמריקה הלטינית, אוסטרליה) החלו להוות נראות באמצעות שלוחות הלהט"ב של "Helem" בערים שונות עם נוכחות לבנונית גדולה בהן מונטריאול בה השיג הארגון רישום חוקי ופריז.
בשנת 2006, ציין "Helem" את היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה במלון מונרו דאונטאון בביירות.
באוגוסט 2007, נוסדה עמותת הלהט"ב הנשית, "Meem" עבור תמיכה בנשים לסביות, ביסקסואליות, טרנסג'נדריות, קוויריות וחוקרות בלבנון בפרט, המציעה תמיכה קהילתית, ייעוץ פסיכולוגי, מרכז פעילות, תמיכה משפטית, אירועים חברתיים ועוד.
במיאם גם בית Womyn משמש כמרכז פעילות ומשאבים בביירות.
מ-29 בנובמבר עד 1 בדצמבר 2013, קבוצה עצמאית ארגנה את "TransFocus" אשר הוגדר כ-"פסטיבל סרטים עצמאי שסובב סביב נושאים, שאלות, אנשים ופוליטיקה בנוגע לטרנסג'נדריות ומגדריות בלבנון".
האירוע בן שלושת הימים היה ללא מטרות רווח, ממומן באמצעות מיקור המונים מקוון, והוא בוצע על ידי "חבורה של חברים ומארגנים מקומיים" שמטרתם להיות "מחוץ לכל מוסד, ארגון או קולקטיב; בינלאומי או מקומי".
האירוע כלל הקרנות סרטים, פאנל דיונים ממוקד, פרויקט איסוף משאבים ותערוכה.
זה סימן את פסטיבל הסרטים הציבורי הלבנוני הראשון המתמקד בקולות ובנושאים טרנסיים.
במאי 2015, "Proud Lebanon", ארגון לבנוני ללא מטרות רווח, ציין את היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה (IDAHOT) על ידי השקת קמפיין תקשורתי.
הקמפיין כלל מודעות בהשתתפות אמנים וידוענים לבנונים בולטים הקוראות לממשלת לבנון לספק זכויות שוות לכלל האזרחים והתושבים ללא קשר לנטייה מינית, זהות מגדרית, לאום ועוד.
המודעה שמה דגש מיוחד על זכויות קהילת הלהט"ב הלבנונית ועל "חיים בחברה נקייה מהומופוביה".
מצעד הגאווה בביירות, בירת לבנון, התקיים לראשונה בשנת 2017 בו השתתפו כ-4,000 איש במקביל לציון היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה.
המצעד תוכנן להתקיים ב-21 במאי 2017, אם כי מארגניו נאלצו לקיים אירוע פרטי בשל חשש לאלימות מצד שוטרים ואיסלאמיסטים קיצוניים.
התובע של ביירות השהה את כל האירועים שנקבעו, ופתח בהליכים פליליים נגד מארגן המצעד האדי דמיאן בגין ארגון אירועים "המסיתים להוללות".
מהדורת המצעד השלישית הוכרזה בין 28 בספטמבר ל-6 באוקטובר 2019 לציון 50 שנה למהומות סטונוול.
טקס הפתיחה שהיה אמור להתקיים במרכז ארסקו 3 "הארמון" ברחוב מרכזי בביירות, אל חמרה, נדחה לאחר שהמופתי של הרפובליקה ביקש להפסיק את פעילות הפסטיבל בעודו האשים את משתתפיו ב-"הפרת מוסר".
לאחר התפרצות מגפת הקורונה בלבנון, מצעד הגאווה התקיים באירוע דיגיטלי בן 27 שעות ברציפות שהושמע באתר יוטיוב ובמספר ערוצים מקוונים.
במהלכו, מארגני המצעד זכו לתרומות ממספר פעילים במדינות: אפגניסטן, ארמניה, אזרבייג'ן, איראן, עיראק וסוריה, בנוסף להשתתפותן של מדינות מהמזרח התיכון והעולם הערבי כגון: מצרים, לוב, מרוקו, הרשות הפלסטינית, סודאן ותוניסיה.
בפברואר 2020 ביטלה אוניברסיטת נורת'ווסטרן בקטר אירוע בהשתתפות להקת משרוע ליילה הלבנונית בעקבות תגובות הומופוביות בעוד כי סולנה, חאמד סינו, ידוע כהומוסקסואל גלוי הפועל למען זכויות להט"ב בעולם הערבי.
לבנון ידועה בתור המדינה הערבית הראשונה בעלת כתב עת להט"ב משלה בעל הכותרת Barra.
גיליון להט"ב ניסיוני נוסף יצא לאור במרץ 2005 אשר הוציא כשני גליונות בקיץ 2005 ואביב 2006.
בשנת 2009, פורסם הספר "Bareed Mista3jil" בשפה הערבית והאנגלית על ידי ארגון הלסביות הלבנוני "Feminist Collective" בביירות המציג אוסף של כ-41 סיפורים אישיים של נשים לסביות, ביסקסואליות, טרנסג'נדריות וקוויריות מכלל רחבי לבנון.
במשך השנים, רק מפלגת הפלנגות הנוצריות תמכה באי-הפללה של הומוסקסואליות בלבנון, בעוד אף אחת מהמפלגות או הפלגים הפוליטיים הנוספים במדינה, אינם תמכו בפומבי בזכויות להט"ב.
מפלגת קולונה וואטאני, אשר התמודדה עם כ-66 מועמדים בבחירות הכלליות בלבנון 2018, תמכה באי-הפללתה של הומוסקסואליות בלבנון לצד עשרות מועמדים נוספים אשר קראו אף הם לאי-ההפללה.
ב-1 בספטמבר 2020, מרטין נג'ם קטילי, סגנית הנשיא לניהול מפלגת הזרם הפטריוטי החופשי (FPM) הצהירה בראיון כי המפלגה תומכת בביטול סעיף 534 של חוק העונשין הלבנוני ותומכת באי-הפללתה של הומוסקסואליות במדינה.
ב-29 במאי 2006, פרסמה רשת הטלוויזיה אל-ערביה מאמר בו חבר מועצת עיריית ביירות, סעד-אדין וואזאן, קרא בפומבי לראש הממשלה פואד סניורה ולשר הפנים אחמד פתפאת לסגור את ארגון הלהט"ב "Helem" בשל תוכנו.
ב-16 ביוני 2006, דרשות במסגדים של ביירות גינו הומוסקסואליות והצביעו על העובדה שלביירות ישנו ארגון להט"ב מורשה ("Helem") בעודן קראו לממשלה לספק הסברים בנושא.
למחרת, שר הפנים אחמד פאטפאת הכחיש את האשמות של אנשי דת איסלאמיסטים לפיהם "הממשלה אישרה הקמת ארגון לזכויות להט"ב בלבנון".
אנשי להט"ב ופעילי זכויות להט"ב לבנונים
אטל עדנן, משוררת, מסאית ואמנית חזותית לבנונית.
רביה אלאמדין, צייר וסופר לבנוני.
פיטר מקדיסי, שחקן ומפיק לבנוני.
חיאת מירשאד, פמיניסטית ופעילת זכויות להט"ב.
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בלוב כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית.
פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כעבירה פלילית במדינה מאז 1956 ועלולה לשאת עונש של מ-5 עד 15 שנות מאסר למורשעים באזורים שנשלטים על ידי ממשלת לוב, והוצאה להורג ללא משפט באזורים שנשלטים על ידי ארגוני טרור אסלאמיים על פי דין השריעה האסלאמי.
מאז נפילת המשטר הרודני של מועמר קדאפי בשנת 2011, המעמד המשפטי של ממשלת לוב כלפי קיום פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה נותר ללא שינוי.
נכון לשנת 2019, במדינה פועל ארגון זכויות להט"ב לא ממשלתי יחיד בשם "Kun Libya" שפועל כארגון ללא כוונת רווח באופן מקוון.
הקוד הפלילי של לוב אוסר על כל קיום של פעילות מינית מחוץ לנישואים בעוד על פי סעיף 407 לחוק העונשין משנת 1956, פעילות הומוסקסואלית פרטית בין מבוגרים בהסכמה הן בקרב גברים והן בקרב נשים מוגדרת כעבירה פלילית ועלולה לשאת מ-5 עד 15 שנות מאסר.
בעוד שחוק העונשין אמור להיות מוחל דה יורה בפריסה ארצית, חלק גדול מלוב מנוהל על ידי ארגוני טרור אסלאמיים שמוציאים אזרחי להט"ב לובים להורג ללא משפט על פי דין השריעה.
לאורך השנים דווח שארגון הטרור של המדינה האסלאמית הוציא להורג בפומבי גברים לובים על רקע היותם הומוסקסואלים.
אכיפת חוק העונשין באזורים שבשליטת המדינה האסלאמית מענישה אזרחי להט"ב בזריקת הגופות שלהם מגגות של בניינים לאחר שנתפסו מקיימים פעילות הומוסקסואלית.
במידה והם שורדים, הם נסקלים למוות באבנים אל מול המון.
באזורים מסוימים נעשה שימוש בעריפת ראש בגלל היעדר בניינים גבוהים שהנאשם ייזרק מהם.
בשנת 2010 בלוג הלהט"ב המזרח תיכוני "Gay East Middle" דיווח ששני גברים לובים הואשמו ב-"קיום מעשים מגונים" שכללו פעילות הומוסקסואלית וביצוע קרוס-דרסינג במדינה.
באותה שנה דווח על תיק מאת נערה לובית לסבית שביקשה מקלט מדיני בצרפת לאחר שנכלאה, נאנסה ולאחר מכן הוחזרה למשפחתה בכפייה על מנת שתכרות נישואים הטרוסקסואלים לאחר שהצהירה ברשתות החברתיות שלה שהיא לסבית.
ממשלת קדאפי לא התירה אף אזכור ציבורי לגבי מעמד זכויות אזרחי להט"ב בלוב ואם דנה בכך, הנושא הוזכר תמיד בצורה שלילית בהתאם להתייחסות הדין האסלאמי לנושא.
ממשלת המעבר שלאחר קדאפי המשיכה להתנגד לחקיקת זכויות להט"ב בעוד בפברואר 2012 נציג לוב עורר ביקורות שליליות לאחר שהצהיר בפאנל זכויות האדם של האו"ם כי "הומוסקסואלים מאיימים על האנושות".
עם זאת, חוקת ממשלת המעבר שלאחר שלטון קדאפי התחייבה לכבד את זכויותיו של העם הלובי "לקיום חיים פרטיים".
ב-30 באפריל 2015 דווח ששלושה גברים לובים שהואשמו בהיותם הומוסקסואלים הוצאו להורג על ידי כיתת יורים של פעילי המדינה האסלאמית בעיר דרנה.
ארגוני זכויות אדם שונים דיווחו כי זהו עונש המוות הידוע הראשון על רקע אשמת הומוסקסואליות בהיסטוריה של לוב המודרנית.
לאורך השנים לאחר מכן דווח בתקשורת הבינלאומית שאזרחי להט"ב לובים נשארו דיסקרטיים לגבי נטייתם המינית או זהותם המגדרית האמיתית מאז תחילת מלחמת האזרחים השנייה בלוב בשנת 2014.
נכון לשנת 2019, בלוב פועל ארגון זכויות להט"ב לא ממשלתי יחיד בשם "Kun Libya" שפועל כארגון ללא כוונת רווח באופן מקוון.
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בטוגו כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית.
פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כעבירה פלילית בשטח המדינה מאז 1884 (כחלק מטוגולנד) ונושאת עונש של 1–3 שנות מאסר וקנס של 100,000–500,000 פרנק CFA.
פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כעבירה פלילית ברחבי טוגו משנת 1884 מאז שלטון מדינת החסות של טוגולנד מטעם הקיסרות הגרמנית ונושאת עונש של 1–3 שנות מאסר וקנס של 500,000-100,000 פרנק CFA.
דו"ח מעמד זכויות האדם של מחלקת המדינה של ארצות הברית לשנת 2011 בטוגו מצא כי,"החוק קובע כי אדם שעוסק בפעילות חד-מינית בהסכמה עשוי לשאת עונש מאסר של שנה עד שלוש שנים וקנס של 100,000 עד 500,000 פרנק CFA (208 עד 1,041 דולר אמריקאי).
לא הוגשו תביעות בשנת 2011 בגין הומוסקסואליות או האשמה שקשורה לעיתים קרובות ב-"תקיפה מגונה".
שמונת האנשים שנעצרו בגין התנהגות הומוסקסואלית בשנת 2010 נותרו כלואים.
אפליה חברתית על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית התרחשה, בעוד שלא היו קיימים ארגוני זכויות להט"ב ידועים".
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) במאלי מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית אינם חווים.
פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כחוקית בשטח המדינה וגיל ההסכמה בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים מוגדר כשווה מאז 1961 ועומד על 15 שנים.
פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה מוגדרת כחוקית במאלי, בעוד גיל ההסכמה מוגדר כשווה בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים מאז 1961 ועומד על 15 שנים.
עם זאת, סעיף 179 לחוק העונשין מעניש קיום "מעשה מגונה בפומבי" בעונש של שנתיים מאסר וקנס של עד 200,000 פרנק CFA מערב אפריקאי , שדווח לאורך השנים כמי ששימש לעיתים נגד אזרחי להט"ב מאלים שהציגו גילויי חיבה פומביים עם בני זוגם.
מאלי אינה מכירה בנישואים חד-מיניים, וגם לא בכל צורה מוגבלת יותר של זוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
לצד אי הכרתה של מאלי במערכות יחסים הומוסקסואליות, ישנה הגבלה בחוקת המדינה שמכירה בנישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בין גבר לאישה בלבד מאז יוני 2023.
זוגות חד-מיניים לא רשאים לאמץ ילדים במאלי, הן באמצעות אימוץ חורג או משותף.
סעיף 522 לחוק "אנשים וקוד משפחה" שתקבל באספה הלאומית ב-2 בדצמבר 2011 ולאחר מכן נחתם על ידי נשיא מאלי, מגביל גישה לאימוץ עבור זוגות הטרוסקסואלים מהמין השני בלבד.
לדברי ד"ר דמבלה בינטו קייטה, מנהל "ARCAD/SIDA" ארגון למאבק במחלת ה-HIV/איידס במאלי שמספק שירותי בריאות לגברים המקיימים יחסי מין עם גברים, לגבי יחס החברה המאלית לאזרחי להט"ב מאלים, "אין להם זכויות ובוודאי שאין להם זכות לתבוע את נטייתם המינית.
כל האמונות התרבותיות כלפי הומוסקסואליות הן שליליות.
כתוצאה מכך, אזרחי להט"ב במאלי מוגדרים כמי שנאלצים לבצע נטיות ביסקסואליות או פרקטיקות מיניות נוספות באופן דיסקרטי שמעמידות אותם בסיכון גבוה לקבלת זיהומים ו-HIV.
גברים שנמשכים רומנטית לגברים אחרים נאלצים להתחתן עם נשים כדי שלא יחללו את כבוד המשפחה אם כי הם עדיין מחזיקים בגברים כשותפים רומנטיים".
על פי סקר שנערך במאלי על ידי מרכז המחקר פיו בשנת 2007, 98 אחוז מהנסקרים המבוגרים הצהירו שהומוסקסואליות היא "דרך חיים שהחברה לא צריכה לקבל", נתון שהיה השיעור הגבוה ביותר של הומופוביה ב-45 המדינות שנסקרו.
דו"ח זכויות האדם של מחלקת המדינה של ארצות הברית במאלי לשנת 2011 מצא כי,"לא היו ארגוני להט"ב גלויים בציבור במדינה.
התאגדותם החופשית נבלמה על ידי חוק האוסר התאגדות "למטרה בלתי מוסרית" בעוד שבשנת 2005 המושל של מחוז במקו ציטט את החוק כדי לסרב להעניק הכרה רשמית לאגודה עבור זכויות להט"ב".
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) במדגסקר מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית אינם חווים.
פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה חוקית בשטחי המדינה מאז ומעולם.
פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה מוגדרת כחוקית ברחבי מדגסקר מאז ומעולם.
עם זאת, גיל ההסכמה לא מוגדר כשוויוני בין זוגות הטרוסקסואלים להומוסקסואלים ועומד על גיל גבוה יותר עבור זוגות חד-מיניים (21) מאשר זוגות מהמין השני (14).
לזוגות חד-מיניים שמבצעים פעילות הומוסקסואלית בהסכמה מתחת לגיל החוקי, חוק העונשין קובע עונש מאסר של שנתיים עד 5 שנים וקנס של 2 עד 10 מיליון אריארי (900 עד 4,500 דולר) בגין מעשים "מגונים או נגד הטבע עם אדם מאותו המין מתחת לגיל 21".
מדגסקר אינה מכירה בנישואים חד-מיניים, וגם לא בכל צורה מוגבלת יותר של זוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
זוגות חד-מיניים אינם רשאים לאמץ ילדים במדגסקר, הן עבור אימוץ חורג והן עבור משותף, בעוד שרק לזוגות הטרוסקסואלים נשואים קיימת הגישה לאימוץ.
לא קיימים חוקים שמעניקים הגנה משפטית מפני אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית במדגסקר.
דו"ח מעמד זכויות האדם של מחלקת המדינה של ארצות הברית במדגסקר לשנת 2011 מצא כי "הייתה אפליה חברתית כללית נגד אזרחי להט"ב במדגסקר" בעוד "סוגיות של נטייה מינית וזהות מגדרית לא נדונו בהרחבה במדינה, עם עמדות ציבוריות שנעות משתיקה עד לקבלה של דחייה חברתית אלימה, במיוחד כלפי עובדי מין טרנסג'נדרים".
הדו"ח מצא בנוסף כי "עובדי מין המוגדרים כלהט"ב היו לעיתים קרובות מטרות לתוקפנות, כולל הטרדה מילולית, יידוי אבנים ואף רצח.
בשנים האחרונות, תחושת גאווה עצמית בנוגע לנטייתם המינית וזהותם המגדרית בקרב להט"ב עלתה באמצעות חשיפה תקשורתית חיובית, אם כי הגישה הכללית לא שונתה במדגסקר".
בדצמבר 2019 התקבל חוק ענישה על אלימות על רקע מגדרי.
עם זאת, הסוציולוגית והנשיאה לשעבר של המועצה הלאומית לנשים של מדגסקר, נורו רבאוזאני, ציינה כי "החברה המלגזית לא מוכנה לנוע עבור חקיקת זכויותיהם של להט"ב מלגזים.
שוויון מגדרי הוא כבר אתגר בשנת 2020, אפילו בחוגים אינטלקטואלים".
בתחילת יולי 2021 הרשויות של אנטננריבו ביטלו מסיבת להט"ב שהתקיימה בבר בעיר, על רקע טענה של "הסתה להוללות".
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) במאוריטניה כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית אינם חווים.
החוק במאוריטניה מבוסס על פי דין השריעה של דת האסלאם שמוגדרת כדת של 100% מאוכלוסייה וכדת הרשמית של המדינה.
במאוריטניה ישנן הגבלות קיצוניות על חופש הדת וחופש מדת בעוד שהמדינה מוגדרת כאחת מ-13 מדינות העולם שמענישות אתאיזם בעונש מוות, וב-27 באפריל 2018 האספה הלאומית של המדינה העבירה חוק שמחייב הטלת עונש המוות לכל מי שהורשע בקיום מעשים שנחשבים כ-"חילול הקודש" של האסלאם.
החוק החדש מבטל את האפשרות לפי סעיף 306 לקוד הפלילי להחליף את עונש המוות בעונשי מאסר למורשעים בפשעים מסוימים שקשורים לכפירה דתית אם העבריין "יחזור בתשובה מיידית".
החוק קובע בנוסף עונש של עד שנתיים מאסר וקנס של עד 600,000 אוגויה מאוריטנית (כ-14,630 אירו) בגין "פגיעה בהגינות ציבורית וערכים אסלאמיים" ו-"הפרת איסורי אללה" או "סיוע בהפרתם".
על פי סעיף 308 לקוד הפלילי משנת 1983 שמתייחס לקיום פעילות הומוסקסואלית, "כל גבר מוסלמי מבוגר שיבצע מעשה חצוף או לא טבעי עם אדם מהמין שלו יעמוד בפני עונש מוות בסקילה פומבית" .
עם זאת, הסעיף דווח לאורך השנים כלא נאכף דה פקטו.
לדברי עמותת "Human Dignity Trust" שבוחנת את המעמד החוקי של הומוסקסואליות ברחבי מדינות העולם והארגון אמנסטי אינטרנשיונל, עונש מוות לא הוחל בפועל במדינה מאז 1968. אישה שתימצא כמי שקיימה פעילות הומוסקסואלית נשית במאוריטניה עלולה לשאת בעונש מאסר בין 3 חודשים עד שנתיים, וקנס של 5,000 עד 60,000 אוגויה מאוריטנית.
דו"ח זכויות האדם מאת מחלקת המדינה של ארצות הברית במאוריטניה לשנת 2011 מצא כי,"לא היו תביעות פליליות במהלך השנה על רקע הומוסקסואליות.
לא היו עדויות לאלימות חברתית, אפליה חברתית או אפליה ממשלתית שיטתית על בסיס נטייה מינית.
לא היו ארגונים קיימים עבור זכויות להט"ב".במשך השנים לאחר מכן דו"חות שסקרו את מעמד זכויות האדם במאוריטניה על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית דיווחו על הצהרות דומות ללא שינוי בנוגע למעמד זכויות אזרחי להט"ב מאוריטנים בפועל.
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בטאיוואן נחשבות כמתקדמות ביותר ביבשת אסיה.
ב-24 במאי 2017, בית המשפט לחוקה פסק כי חוק הנישואין הקיים אינו חוקתי בעוד זוגות חד מיניים אמורים להיות מוכרים בנישואיהם.
בית המשפט נתן לבית המחוקקים שנתיים לתקן את החוקים הקיימים בנושא או לחוקק חוקים שיספקו הכרה משפטית בנישואים חד מיניים.
על פי פסיקת בית המשפט, אם הפרלמנט לא יעשה זאת עד 24 במאי 2019, נישואים חד מיניים יהפכו אוטומטית לחוקיים.
ב-17 במאי 2019, אישר בית המחוקקים הצעת חוק המכירה בנישואים עבור זוגות חד מיניים.
הצעת החוק נחתמה על ידי הנשיאה צאי יינג-ון ב-22 במאי ונכנסה לתוקף ב-24 במאי.
בכך, הפכה טאיוואן למדינה הראשונה ביבשת אסיה שמכירה בנישואים חד מיניים בשטחיה.
מצעד הגאווה של טאיוואן נערך לראשונה בבירה טאיפיי בשנת 2003. מהדורתו באוקטובר 2019 הוגדרה עם למעלה מ-200,000 משתתפים, ובכך, הפך למצעד הגאווה הגדול ביותר במזרח אסיה.
נכון לשנת 2021, המצעד הוא הגדול ביותר ביבשת אסיה יחד עם מצעד תל אביב, ישראל, אשר מוגדר כגדול ביותר במזרח התיכון עם מעל ל-250,000 צועדים בין השנים 2018-2019.
במאי 2020 ערכה סקר קואליציה של חמישה ארגוני להט"ב תחת השם "Equal Love Taiwan".
הסקר קבע כי רוב של 56.8% היו בעד מתן אפשרות לזוגות חד מיניים לאמץ ילדים, בעוד 38.4% היו נגד.
50.1% התנגדו לאפשר לזוגות מאותו המין להשתמש בטכנולוגיות רבייה מלאכותיות, בעוד 42.1% היו בעד.
65% הצהירו כי היו יכולים לקבל אם בן משפחה, חבר לכיתה או עמית לעבודה יהיה הומוסקסואל, 49.2% יכלו לקבל את ילדם אם היה הומוסקסואל בעוד 47.3% הצהירו כי יהיה קשה לקבל את ילדם אם יהיה הומוסקסואל.
53% הצהירו כי היו מקבלים זאת אם ילדם ילמד על נושאים הקשורים לקהילת הלהט"ב בבית ספרו בעוד 48.2% מהנשאלים הסכימו כי יגיבו בחיוב אם יראו הפגנת חיבה פומבית של זוגות חד מיניים בעוד רוב של 74.1 הצהירו כי יגיבו כך אם יראו זאת מטעם זוגות הטרוסקסואלים.
פעילות הומוסקסואלית בהסכמה בין מבוגרים היא חוקית מאז ומעולם ברחבי טאיוואן.
באוקטובר 2003, בית המחוקקים "יואן" הגיש הצעת חוק המעניקה זכות להינשא ולאמץ עבור זוגות חד-מיניים, אך התמודדה עם התנגדות דו-מפלגתית מצד חברי הקבינט (שנוסדה על ידי המפלגה הליברלית השולטת "DPP") בעוד קואליציית השלטון אשר הורכבה על ידי המפלגה יחד עם המפלגה השמרנית קוומינטנג נתקעה, ולא הוצבעה.
סקר של 6,439 מבוגרים שפורסם באפריל 2006 על ידי איגוד הנשים הלאומי של טאיוואן/ברית הרפורמות החוקתיות מצא כי 75% מהנסקרים האמינו כי "יחסים הומוסקסואלים מקובלים", בעוד 25% סברו כי "אינם מקובלים".
בשנת 2011, במטרה לקדם את המודעות לנישואים חד-מיניים, כ-80 זוגות לסביות ערכו את מסיבת החתונה החד-מינית הגדולה בטאיוואן, אשר משכו כ-1,000 חברים, קרובי משפחה וצופים סקרנים.
בשנת 2012, החתונה הבודהיסטית החד-מינית הראשונה נערכה עבור פיש הואנג ובת זוגה יו-יה טינג, כאשר המאסטר הבודהיסטי סיי-שהו הי ניהל את הטקס.
בשנת 2013, צ'ן צ'ינג-הסואה וקאו צ'י-וויי, הזוג השני בטייוואן חד-מיני שנישא בפומבי, הפסיקו את מאבקם הממושך להכרה חוקית בנישואיהם, תוך ציון "לחץ חברתי אינטנסיבי".
מאוחר יותר באותה שנה, פעיל הלהט"ב הטאיוואני צ'י צ'יה-ווי הוביל את מאבקם של צ'ינג-הסואה וצ'י-וויי להכרה בנישואיהם, והציג את עניינו לראשונה בבית המשפט המנהלי הגבוה בטאיפיי.
סקר מקוון מאותה שנה הראה כי 53% מהטייוואנים תמכו בנישואים חד מיניים בעוד 76% היו "בעד שוויון זכויות להומואים ולסביות".
ב-22 בדצמבר 2014, הצעה לתיקון לחוק האזרחי, שהיה מאפשר נישואים חד מיניים, הייתה אמורה להיבדק על ידי ועדת המשפט של היואן.
אם התיקון היה עובר את שלב הוועדה, הוא היה מועבר להצבעה במושב המליאה של היואן בשנת 2015. התיקון כלל את החלפת הסעיפים הנוכחיים בנוגע לנישואים בקוד האזרחי בתנאים "נייטרליים מגדרית", תוך הכרה למעשה בנישואים מאותו המין לצד נישואים הטרוסקסואלים.
ההצעה הייתה מאפשרת לזוגות חד מיניים לאמץ ילדים בנוסף.
יו מיי-נו מהמפלגה הדמוקרטית הפרוגרסיבית (DPP) הביעה תמיכה בתיקון, יחד עם יותר מ-20 מחוקקים אחרים מטעמה, 2 ממפלגת איחוד הסולידריות של טאיוואן ואחד מכל אחת ממפלגת השלטון קוומינטנג (KMT) ומפלגת העם הראשונה.
טאיוואן הייתה הופכת למדינה האסיאתית הראשונה (והישות הראשונה אשר אינה מוכרת על ידי האו"ם) שמכירה באופן חוקי בנישואים חד מיניים אם הקוד האזרחי היה מתוקן.
עם זאת, הצעת החוק נתקעה, והניסיון נכשל רשמית בינואר 2016 כשתקופת קדנציית היואן השמיני הסתיימה.
בנובמבר 2015, כחודשיים לפני הבחירות הכלליות, המועמדת לנשיאות צאי יינג-ון הודיעה על תמיכתה בהחלת נישואים חד מיניים בטאיוואן.
ביולי 2016, מספר מחוקקים של היואן התשיעי הודיעו כי יגישו בפרלמנט הצעת חוק לנישואים חד מיניים עד סוף השנה.
באוקטובר הוצגו שתי הצעות חוק להתרת נישואים חד מיניים.
במאי 2015 הכריזה העירייה המיוחדת של גאושיונג על תוכניתה לאפשר לזוגות חד מיניים להגיש בקשה להערה על הזוגיות שלהם בפנקס משקי הבית הממוחשב, בעיקר לעיון בלבד אשר עתידה להועיל מעט כאשר אדם מעוניין להעניק הסכמה לניתוח מטעם בן הזוג בבתי חולים, למשל.
ארגון זכויות הלהט"ב, "Taiwan LGBT Rights Advocacy", מתח ביקורת שלילית על התוכנית כאמצעי "ללעוג" לחברי הקהילה מבלי שתהיה לה "השפעה מהותית".ב-17 ביוני 2015, הפכה העירייה המיוחדת של טאיפיי לתחום השיפוט השני בטאיוואן ליישם תוכנית רישום מערכות יחסים בין זוגות חד מיניים.
החל מ-3 ביולי 2017, תושבים המתגוררים במחוזות הנותרים שסירבו לספק רישום שותפות חד-מינית בהם מחוז יונלין, הואליאן, טייטונג ופנגהו, יכלו לרשום את השותפות שלהם בערים או מחוזות אחרים.
המשמעות הטכנית של הרישום הפכה לסטנדרטית על ידי משרד הפנים ברמה הלאומית.
בנוהג הקיים, כל שני רווקים מאותו המין יכולים לפנות, באופן אישי, לכל משרד רישום משק בית (למעט בארבעת המחוזות שהוזכרו לעיל) בבקשה לרישום שותפותם בפנקס משקי הבית הממוחשב.
עם זאת, מידע זה לא יוצג בתעודת הזיהוי הלאומית או בתעודת משק הבית (האחרונה מציגה את המידע האישי הבסיסי של כל האנשים הרשומים באותה כתובת ואת הקשר בינם).
במקום זאת, המשרד הרושם את משק הבית מוציא מכתב לפונים המאשר את הרישום.
עיריות גאושיונג וטאיפיי מנפיקות כרטיסי שותפות בנוסף.
אזרחים עם שותף זר זכאים גם הם לרישום, אך השותף הזר צריך לספק תעודת אי נישואים, או שווה ערך, ממדינת המוצא ולאמת אותה על ידי השגרירות או הנציגות המתאימה של טאיוואן.
אף על פי כן, רישום שותפות חד מינית, בהיותה אמצעי מינהלי, אינו מקנה מעמד משפטי ממשי לזוג חד מיני.
ההגנות המוצעות לבני זוג חד מיניים מוגבלות מאוד, כגון הזכות לבקש חופשת טיפול משפחתי, בקשה לדיור ציבורי כתא משפחתי (בטאיפיי בלבד) ומתן הסכמה לניתוח מטעם בן הזוג.
פסיקת בית המשפט לחוקה ומשאל עם
ב-24 במרץ 2017, בית המשפט לחוקה דן בתיק שהוגש על ידי הפעיל צ'י צ'יה-ווי (שניסיונו לרשום את נישואיו עם בן זוגו ב-2013 נדחה) והמחלקה לעניינים אזרחיים של עיריית טאיפיי בעוד שני העותרים ביקשו פרשנות חוקתית בנושא.
בית המשפט החליט לתת פסק דין בשאלה האם הקוד האזרחי הנוכחי מתיר למעשה נישואים חד מיניים ואם לא, האם הוא מפר סעיפים לפי חוקת טאיוואן הנוגעים לשוויון זכויות וחופש נישואים.
אלה שהופיעו בפני בית המשפט באותו יום כללו יועצים של שני העותרים, שר המשפטים צ'יו טאי-סאן (שהגן על חוקי הנישואים הקיימים עבור הטרוסקסואלים בלבד) ופאנל של חוקרים משפטיים.
זו הייתה הפעם הראשונה שדיון בבית המשפט לחוקה שודר בשידור חי.
בית המשפט לחוקה קבע ב-24 במאי 2017 כי הסעיפים הנוגעים לנישואים בקוד האזרחי אינם חוקתיים.
חבר השופטים נתן לפרלמנט כשנתיים לתקן או לחוקק חוקים חדשים בנושא.
בית המשפט קבע עוד כי אם הפרלמנט לא יצליח להכשיר נישואים חד מיניים בתוך שנתיים, זוגות חד מיניים יוכלו להינשא על ידי מעבר הליך רישום נישואים קיים בכל משרד רישום משק בית.
שלוש מהשאלות הראשונות הוגשו על ידי מתנגדים עבור מתן זכויות לאזרחי להט"ב והשתיים האחרות הוגשו על ידי פעילי להט"ב.
תוצאות המשאל הציגו את קבלת שלוש השאלות הראשונות 10, 11 ו-12 ודחיית 14 ו-15. עם זאת, ממשלת טייוואן עדיין הייתה מחויבת מבחינה משפטית לספק חקיקה שתואמת את פסיקת בית המשפט החוקתי.
במקום לשנות את הקוד האזרחי הקיים, צפויים היו המחוקקים להעביר חוק נפרד לזוגות חד מיניים.
בימים שלאחר תוצאות משאל העם, במוקדי ההתאבדות נרשמה עלייה של 40% בקרב אזרחי להט"ב, בבני נוער בפרט.
ב-21 בפברואר 2019, הפרלמנט יואן העביר טיוטת הצעת חוק, שכותרתה "חוק האכיפה של פרשנות יואן המשפטית מס' 748:, אשר שוחררה ביום הקודם.
ב-17 במאי 2019, הפרלמנט אישר את הצעת החוק להכרה בנישואים חד מיניים.
הנשיאה צאי יינג-ון חתמה על הצעת החוק ב-22 במאי 2019 אשר נכנסה לתוקף ב-24 במאי.
בכך, הפכה טאיוואן למדינה הראשונה ביבשת אסיה אשר החלה להכיר בנישואים חד מיניים.
כ-2,939 נישואים חד מיניים התרחשו בשנת כניסתה לתוקף של הצעת החוק.
הצעת החוק, שהוגשה על ידי יואן ההנהלה, ואושרה על ידי היואן המחוקקת, מאפשרת לזוגות חד מיניים להצטרף ל-"איחוד קבוע בלעדי" ולהגיש בקשה ל"רישום נישואים" בסוכנויות ממשלתיות.
שתי הצעות חוק נוספות, אשר הוגשו על ידי מחוקקים שמרניים שביקשו להתייחס לשותפויות חד מיניות כאל "יחסי משפחה חד מיניים" או "איגודים חד מיניים" אך לא כ-"נישואים", הוגשו לפרלמנט ונדונו אם כי נדחו.
פסיקת בית המשפט המנהלי העליון בטאיפיי
במאי 2021 ביטל בית המשפט המנהלי העליון בטאיפיי את החלטת משרד ממשלתי משנת 2019 לדחות את רישום נישואיהם החד מיניים של טינג טסה-יין ובן זוגו לאונג צ'ין-פאי ממקאו.
צ'ין-פאי, עבר ממקאו לטאיוואן ב-2017, ומאז נשאר להתגורר במדינה עם בן זוגו הטייוואני טינג טסה-יין.
עם זאת, הזוג סורבו להירשם כנשואים, אף על פי שטאיוואן היא מקום מגוריו של צ'ין-פאי.
השניים נפגשו עם עיתונאים מחוץ לבית המשפט לאחר שנודע להם על ניצחונם בתיק אשר הצהירו באומרם כי "הפסיקה של היום היא לא הסוף.
זה תהליך ואבן דרך קטנה.
אנו מקווים שבעתיד, כול הזוגות החד-מיניים בעולם יוכלו לרשום את נישואיהם ישירות, במקום לפנות לבתי המשפט".
זוגות חד מיניים יכולים לאמץ באופן חוקי.
עם זאת, מותר להם לאמץ רק את הילד הביולוגי של בן זוגם (אימוץ חורג).
החוק בטיאוואן מאפשר רק לזוגות נשואים לאמץ, אך מאפשר גם ליחידים לאמץ, בהתאם לנסיבות, כולל עבור אזרחי להט"ב בודדים.
חוק הנישואים חד-מיניים שהעביר הפרלמנט במאי 2019 מעניק לזוגות חד-מיניים נשואים את הזכות לאמץ ילדים הקשורים גנטית לאחד מבני הזוג.
על פי חוק הרבייה המלאכותית, טכנולוגיות רבייה בסיוע (טיפולי פוריות) זמינות רק לזוגות נשואים הטרוסקסואלים.
עם זאת, קבוצה הפועלת עבור גישה להפריה חוץ-גופית (IVF) בטאיוואן, שעבדה בשיתוף פעולה עם המרכז לפוריות ובריאות רבייה של אוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית, הפעילה לפחות מרכז אחד שסיפק גישה להפריה חוץ-גופית ופונדקאות עבור הומואים ולסביות בודדות במדינה מאז שנות ה-90.
בתי ספר בטאיוואן מחויבים למנוע ולדווח על בריונות המכוונת לנטייה המינית או לזהותו המגדרית של אדם.
אפליה על בסיס נטייה מינית, זהות מגדרית ותכונות אחרות הקשורות למגדר בחינוך נאסרה מאז יוני 2004 כאשר התקבל חוק החינוך לשוויון מגדרי.
בתי ספר המפלים תלמידים בשל נטייתם המינית או זהותם המגדרית, מבחינת קבלה, הדרכה, הערכה וכדומה, צפויים לקנס של 100,000 דולר טאיוואני חדש.
ביוני 2011 נוספו לחוק סעיפים חדשים בנושא בריונות מינית.
בשנים 2007 ו-2008, הפרלמנט העביר תיקונים לשני חוקי עבודה האוסרים אפליה על רקע נטייה מינית בתעסוקה.
כל מעסיק שיפר את סעיפי האפליה בחוק שירות התעסוקה או חוק השוויון בין המינים בתעסוקה עלול לעמוד בפני קנס של 10,005,000-10,00,000 דולר טאיוואני חדש.
במרץ 2010 הודיע משרד החינוך כי החל משנת 2011 יכללו תוכניות הלימודים וספרי הלימוד של בתי הספר נושאים בנושאי זכויות להט"ב ואי-אפליה.
לטענת המשרד, התוכנית שואפת "להשרש את האפליה" שכן "תלמידים צריכים להיות מסוגלים לגדול בשמחה בסביבה של סובלנות וכבוד".
עקב התנגדות עזה של קבוצות אנטי-הומוסקסואליות, נעשתה פשרה בתכני התוכנית בהם יעד הוראה אחד שונה מקטגוריית "הבנת הנטייה המינית" ל-"כיבוד נטיות מיניות מגוונות".
חוק שירותי הסיעוד לטווח ארוך שנחקק בינואר 2017 להסדרת שירותי סיעוד לאנשים עם מחלה או מוגבלות שאינם יכולים לחיות באופן עצמאי לחלוטין, מכיל סעיף נגד אפליה המכסה נטייה מינית וזהות מגדרית.
בשנת 2017, בית המשפט החוקתי של טאיוואן, הידוע גם בשם יואן המשפטי, הוציא את J.Y.
פרשנות מס' 748, שקבעה כי סעיף 7 לחוקה אוסר על אפליה על רקע נטייה מינית.
הפסיקה קבעה כי "חמשת הסיווגים של אפליה בלתי מותרת הקבועים בסעיף 7 לחוקה הם מודגמים בלבד, לא מנוטים ולא מוצו.
לפיכך, טיפולים שונים המבוססים על סיווגים אחרים, כגון נכות או נטייה מינית, יהיו כפופים גם הם לזכות לשוויון לפי הסעיף האמור".
בשנת 2002, הפעילה הטרנסג'נדרית צאי יא-טינג פנתה ללא הצלחה למשרד הנשיאות לאפשר לה להשתמש בתמונה המייצגת את מגדרה בפועל בתעודת הזהות הלאומית שלה.
בשנת 2008 קבע משרד הפנים בהוראת ביצוע כי על טרנסג'נדרים ואינטרסקסים לעבור ניתוח להתאמה מגדרית על מנת לשנות את מינם החוקי במסמכים אישיים.
תוכניות להסרת דרישת הניתוח נדונו בסוף 2014, אך לא יושמו.
באוגוסט 2013, השלטונות בטאיוואן קיבלו בקשה לנישואים טרנסג'נדרים ראשונים במדינה, לאחר שתחילה חקרו את מינם החוקי של בני הזוג.
באוגוסט 2016, אודרי טאנג, תוכניתנית מובילה, אשר תוארה כאחת "מעשרת אישי המחשוב הטייוואנים הגדולים ביותר", מונתה על ידי הנהלתה של הנשיאה צאי יינג-ון לקבינט והפכה לשרה הטרנסג'נדרית הראשונה של טאיוואן.
תפקידה כשרה בלי תיק לענייני דיגיטל עוסק בסיוע לסוכנויות ממשלתיות לתקשר יעדי מדיניות וניהול מידע שפורסם על ידי הממשלה, הן באמצעים דיגיטליים.
טאנג הוגדרה בנוסף כשרה הצעירה ביותר ללא תיק בהיסטוריה של טאיוואן (בגיל 35).
בינואר 2018, הוכרז כי תוכניות להכנסת אפשרות להכרה במגדר שלישי במסמכי זיהוי, כגון דרכונים ותעודות זיהוי לאומיות ייושמו בעתיד הקרוב.
בנובמבר 2018 הודיע שרת המועצה הלאומית לפיתוח, חן מיי-לינג כי תוכניות אלו ייכנסו לתוקף ב-2020.
באוקטובר 2019, אישה טרנסג'נדרית ניסתה לשנות את מגדרה המוצג בתעודת הזיהוי הלאומית שלה.
משרד הרישום המקומי של משק הבית שלה סירב לבקשה, מכיוון שהיא סיפקה רק ראיות אבחנתיות לדיספוריה מגדרית, וללא עדות להעברת ניתוח להתאמה מגדרית בעוד פנייתה לממשלה המקומית לא צלחה.
בית המשפט למינהל גבוה בטאייפי פסק בתיק בספטמבר 2021, והתיר לרשום את מגדרה כנקבה ללא חיוב הצגת ראיות להעברת ניתוח להתאמה מגדרית.
בית המשפט הוציא את ההחלטה על סמך החוקה, המבטיחה "את כל החירויות והזכויות שאינן פוגעות בסדר החברתי או ברווחת הציבור".
בנוסף, ציטט בית המשפט פרשנויות משפטיות קודמות שהסיקו את כל ההגבלות על זכויותיהם של אנשים שיש למנות בחוק ספציפי.
סקר משנת 2020 מצא כי 55% מהטרנסג'נדרים הטייוואנים פחדו משימוש בשירותים ציבוריים, 19% הוטרדו או הותקפו בפומבי, ו-16% פחדו לבקש עזרה מקצין משטרה.
ב-13 במאי 2016, לשכת הבריאות של ממשלת העיר טאיג'ונג הודיעה איסור למוסדות רפואיים בעיר לעסוק ב-"טיפולי המרה".
לדברי שאדר ליו, חבר בוועדה לשוויון מגדרי של טאיג'ונג, "כל קבוצה - רפואית, אזרחית או דתית - שנוהגת בכך מפרה את חוק הרופאים ואת חוק הפסיכולוגים".
הוועדה פנתה למשרד הבריאות והרווחה בבקשה להחיל את הכלל החדש בכל המדינה, עבור ביטול מוחלט של הנוהג.
ב-30 בדצמבר 2016 הודיע משרד הבריאות והרווחה כי ינסח תיקון לחוק הרופאים לאיסור שימוש בטיפולי המרה.
האגודה הטייוואנית לפסיכיאטריה וארגוני זכויות אדם המליצו לאסור על שימוש הנוהג גם כן.
לציבור הייתה הזדמנות להביע את דעתם על טיוטת התיקון במשך 60 יום, ולאחר מכן המשרד עתיד היה לתת תקנות.
התקנות היו צפויות לעקוף את הפרלמנט בסוף ינואר 2017 ולהיכנס לתוקף במרץ 2017. על פי חוק הרופאים, רופאים העוסקים בטיפולים אסורים צפויים לקנסות של בין 100,000 דולר טאיוואני חדש (3,095 דולר אמריקאי) עד 500,000 דולר טאיוואני חדש (15,850 דולר אמריקאי) ועשויים להיות מושעים למשך חודש עד שנה מפעילותם המקצועית.
עם זאת, התקנות המוצעות נעצרו עקב התנגדות עזה מצד קבוצות אנטי-הומוסקסואליות.
במקום לקדם תיקונים חוקיים או תקנות חדשות, ב-22 בפברואר 2018 פרסם משרד הבריאות והרווחה מכתב לכלל רשויות הבריאות המקומיות במדינה, שאסר על שימוש בנוהג טיפולי ההמרה.
במכתב, המשרד ציין כי "המרת נטייה מינית אינה נחשבת כמנהג בריאות לגיטימי" וכי כל אדם המבצע את מה שנקרא "טיפולי המרה" צפוי "לעמוד לדין על פי החוק הפלילי או חוק ההגנה על ילדים ונוער לרווחה וזכויות", בהתאם לנסיבות.
לסביות, הומואים וביסקסואלים יכולים לשרת בגלוי בצבא טאיוואן מאז 2002.
בדצמבר 2016, המרכז לבקרת מחלות הודיע כי יבטל את האיסור לכל החיים על גברים הומוסקסואלים וביסקסואלים לתרום דם.
קרן שירותי הדם של טאיוואן העירה שקריטריוני אי-הכללה אחרים "מספקים אמצעי הגנה נאותים מפני תרומת דם לא בטוח".
במרץ 2018, הממשלה פרסמה, לצורך התייעצות ציבורית של חודשיים, תיקונים לתקנים להערכת התאמה של תורם לתרומת דם, שכללו מתן אפשרות לגברים הומוסקסואלים וביסקסואלים שלא קיימו יחסים עם גבר אחר במשך חמש השנים האחרונות לתרום דם.
דובר משרד הבריאות והרווחה אמר כי "תקופת ההתנזרות תצומצם עוד לשנה אחת בעתיד, כדי להתאים את התקן הטייוואני למדינות המערב".
מאז אותה שנה, רשאים גברים הומוסקסואלים וביסקסואלים לתרום דם לאחר תקופת דחייה של 5 שנים.
ב-1 בנובמבר 2003 נערך בטאיפיי, בירת טאיוואן, מצעד הגאווה הראשון בעולם דובר הסינית, בו השתתפו למעלה מ-1,000 איש.
בשנים הראשונות ניכר היה כי מספר רב של משתתפים לבשו מסכות כדי להסתיר את זהותם כיוון שהומוסקסואליות נותרה טאבו חברתי במדינה בזמנו.
מצב אשר השתנה בהדרגה עם השנים.
מצעד 2010 משך מעל 30,000 משתתפים והגביר את תשומת הלב התקשורתית והפוליטית בנושא, בעודו מדגיש את הקבלה הגוברת של החברה בטאיוואן עם זכויות קהילת הלהט"ב.
מאז 2010 החל מצעד גאווה בגאושיונג שמשך בשנתו הראשונה למעלה מ-2,000 איש.
העיר טאיג'ונג מקיימת גם כן מצעדי גאווה, כאשר מצעד 2016 משך כ-20,000 אנשים.
מצעד הגאווה של טייוואן 2017 משך על פי ההערכות כ-123,000 איש, כ-137,000 איש בשנת 2018, ושנה לאחר מכן, 2019, מספר הצועדים הגיע לשיא של כ-200,000 ובכך, הפך למצעד הגאווה הגדול ביותר ביבשת אסיה יחד עם מצעד הגאווה בתל אביב בין השנים 2018–2019 ברחבי המזרח התיכון עם מעל ל-250,000 צועדים.
טו'ר שן (兔兒神), הידוע גם בשם "אל הארנב" (兔神), הוא האל השדכני הטאואיסטי ליחסים הומוסקסואלים המוגדר כ-"אלוהות של האהבה ההומוסקסואלית".
על פי אוסף הסיפורים החכם לא ידבר, שנכתב על ידי המלומד יואן מיי בתקופת שושלת צ'ינג הכולל 746 סיפורים ב-24 כרכים, טו'ר שן היה אדם בשם הו טיאנבאו (胡天保) שהתאהב במפקח קיסרי נאה מאוד במחוז פוג'יין בסין.
יום אחד הוא נתפס מציץ על המפקח דרך קיר בחדר אמבטיה, ובשלב זה הוא התוודה על חיבתו בעל כורחו כלפיו.
המפקח הקיסרי גזר על טיאנבאו גזר דין מוות במכה.
חודש לאחר מותו, הוא הופיע לאדם מעיר הולדתו בחלום, בטענה שמכיוון שפשעו עליו נרצח היה פשע של אהבה, פקידי העולם התחתון החליטו לתקן את העוול על ידי מינויו לאל ושומר על אהבה הומוסקסואלית.
לאחר חלומו הקים האיש מקדש להו טיאנבאו, שהפך לפופולרי מאוד בפוג'יין, עד כדי כך שבתקופת צ'ינג המאוחרת, אנשי של טיאנבאו נועדה להשמדה על ידי ממשלת צ'ינג.
בשנת 2006, כומר בשם לו ווי-מינג הקים מקדש להנצחתו של טו'ר שן במחוז יונגה בעיר ניו טאיפיי בטאיוואן.
כ-9,000 עולי רגל הומוסקסואלים מבקרים מדי שנה במקדש כדי להתפלל, במיוחד עבור בן זוגם.
המקדש מקיים גם טקסי נישואים עבור זוגות חד מיניים.
המקדש מוגדר נכון לשנת 2021 כמקדש הדתי היחיד בעולם עבור הומוסקסואלים.
בשנות ה-70 פורסמו מספר רומנים בנושא הומוסקסואליות בטאיוואן.
אחד הסופרים הבולטים אשר הוציאו לאור רומנים מסוגים אלו היה הסופר הטאיוואני, פאי הסיין-יונג, שהציג דמויות הומוסקסואליות בסיפוריו, כשהמפורסם ביותר מתוכם הוא קריסטל בויז.
הרומן, המתרחש בבירה טאיפיי ב-1971 (או בעיבוד הקולנועי האחרון ב-1973), עוקב אחר תקופה קצרה בחייו של צעיר בשם לי-צ'ינג (李青, המכונה א-צ'ינג).
כאשר א-צ'ינג גורש מבית ספרו שלו בגלל "יחסים שערורייתיים" עם חברו לכיתה ג'או יינג (趙英), אביו מעיף אותו מבית המשפחה.
א-צ'ינג מתחיל לבלות בפארק שנקרא ניו פארק, אזור שיוט ובילוי לגברים הומוסקסואלים, שם הוא פוגש את הדמויות הראשיות האחרות של הרומן.
קריסטל בויז יצא למחזור בסין בשנת 1988 בעוד תרגומיו לצרפתית ואנגלית פורסמו ב-1985 וב-1989 בהתאמה ובשנת 1995 לגרמנית.
סרט בשם "Outcasts" המבוסס על עלילתו, יצא לאקרנים בשנת 1986. בשנת 2003, עובד על ידי קרן שירותי הטלוויזיה הציבורית של טאיוואן למיני-סדרה.
בשנים האחרונות הופקו מספר סדרות וסרטי טלוויזיה בנושאי להט"ב וזכו לתשומת לב רבה בקרב קהילות הלהט"ב בטאיוואן וסין לאור יצוגם בשפות הסיניות.
דוגמאות מתוכם כוללות את סדרת הטלוויזיה קריסטל בויז, שעובדה מהרומן של פאי הסיין-יונג באותו השם, ואת הסרט פורמולה 17. הסרט הפך לבעל הסוגה הבדיוני בעל הרווחים הגבוהים ביותר בטאיוואן בשנת 2004. עם זאת, נאסר בסינגפור מכיוון שהציג "הומוסקסואליות כנורמה בחברה".
בשנת 2005, הבמאי הטאיוואני, אנג לי, ביים את סרט המערבון ההומוסקסואלי הר ברוקבק אשר זכה לשבחים רבים מהמבקרים ובפרס באפטא, פרס גלובוס הזהב ובשלושה פרסי אוסקר.
הסרט מתאר מערכת יחסים רומנטית הומוסקסואלית בין שני בוקרים במערב התיכון של ארצות הברית בשנות ה-60, ה-70 וה-80 של המאה ה-20. במהלכו מככבים הית' לדג'ר, ג'ייק ג'ילנהול, אן האת'וויי, מישל ויליאמס ורנדי קווייד.
חבצלות עכביש, סרט לסביות טאיוואני אשר יצא לאור במרץ 2007, הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין וזכה בפרס טדי בקטגוריית "הסרט העלילתי הגאה הטוב ביותר".
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בוונצואלה מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים אינם חווים.
פעילות הומוסקסואלית של גברים או נשים חוקית מאז 1999, אם כי זוגות חד-מיניים ומשקי בית שבראשם זוגות חד-מיניים אינם זכאים לאותן ההכרות המשפטיות הזמינות לזוגות נשואים הטרוסקסואלים.
במאי 2015, "PlanetRomeo", רשת להט"ב חברתית, פרסמה את אינדקס האושר הראשון שלה (GHI).
גברים הומוסקסואלים מלמעלה מ-120 מדינות נשאלו על איך הם מרגישים לגבי השקפת החברה על הומוסקסואליות, איך הם חווים את הדרך שבה הם מיוחסים על ידי אנשים אחרים ועד כמה הם מרוצים מחייהם.
הומוסקסואליות מעולם לא הופללה מאז עצמאות ונצואלה, פרט ל-"חוק הנוודים והבריונים" (חוקי התנהגות טרום-פליליים כפי שהיו באירופה ובאמריקה הלטינית במהלך המאה ה-20).
בוונצואלה, בניגוד לספרד, החוק לא התייחס במפורש להומוסקסואלים.
עם זאת, הוא הוחל מדי פעם על הומוסקסואלים וטרנסג'נדרים אשר עסקו בזנות, כמו גם על עובדי מין בכלל.
כפי שדווח על ידי ארגון זכויות האדם הבינלאומי, אמנסטי אינטרנשיונל, אזרחים אשר הורשעו תחת חוק זה ב-"אמצעים מנהליים" יכלו להיות ממוקמים ב-"תוכניות חינוך מחדש" ב-"מקומות כליאה" מיוחדים ללא משפט, כפי שקרה גם במדינות רבות אחרות בזמנו, כולל ספרד.
חוק זה הוכרז כבלתי חוקתי על ידי בית המשפט העליון לצדק לשעבר בשנת 1997 אשר כתוצאה מכך הומוסקסואליות הן עבור גברים והן עבור נשים הפכה לחוקית בשטחי המדינה בעוד גיל ההסכמה הושווה בין זוגות הטרוסקסואלים והומוסקסואלים כאחד - 16 שנים.
ונצואלה אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור או שותפות).
לצד אי הכרתה של ונצואלה במערכות יחסים הומוסקסואליות, ישנה הגבלה בחוקת המדינה מאז 1999 המגדירה נישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בין גבר לאישה בלבד.
בשנת 2003, עמותת הלהט"ב "Unión Afirmativa" הגישה ערעור לבית המשפט העליון בבקשה להכרה משפטית בזכויות כלכליות (פנסיה, ירושה, ביטוח לאומי, משק בית משותף וכו') לשותפים חד מיניים.
פסק הדין, שניתן ב-28 בפברואר 2008 קבע כי למרות ההכרה כי "בני זוג מאותו מין נהנים מכל הזכויות, האזרחיות, הפוליטיות, הכלכליות, החברתיות והתרבותיות - אין להם הגנה מיוחדת כגון נישואים בין גבר לאישה, כלומר, באותם תנאים שיש לבני זוג הטרוסקסואלים".
עם זאת, בית המשפט הצהיר כי בנושאים אלו, "על האספה הלאומית לחוקק חקיקה כדי להגן על זכויות אלה לבני זוג חד מיניים".
ההחלטה ציינה בנוסף כי זכויות אלו מכוסות תחת החוקה של ונצואלה.
ב-20 במרץ 2009, חברת לשכת הנבחרים רומליה מאטו הודיעה שהאסיפה הלאומית תכשיר באופן מפורש איגודים אזרחיים עבור זוגות חד מיניים ותכיר בהם כ-"התאחדות על ידי חיים משותפים" כחלק מהחוק האורגני למגדר ושוויון.
עם זאת, יוזמה זו מעולם לא נידונה בפרלמנט.
יוזמות נוספות הנוגעות לנושא זה והכרה בזהות של טרנסג'נדרים הוגשו על ידי החברה האזרחית לאספה הלאומית, אך מעולם לא התקיים דיון רשמי בנושאיהם.
ב-31 בינואר 2014, במהלך דיון על הצעת חוק בקוד האזרחי, הגישו פעילי להט"ב הצעה המבקשת להכשיר נישואים חד מיניים בוונצואלה.
בינואר 2015 הוגשה תביעה בגין "הזכות להינשא" בחוקת המדינה לבית המשפט העליון.
ב-28 באפריל 2016 הודיע בית המשפט כי ידון בתיק.
התביעה מבקשת להכריז על סעיף 44 של הקוד האזרחי כבלתי חוקתי כיוון שהוא קובע כי נישואים תקפים מבחינה משפטית כאיחוד הטרוסקסואלי בין גבר לאישה בלבד בוונצואלה וכתוצאה מכך, מפלה זוגות חד מיניים.
ביוני 2016, האופוזיציה של ונצואלה הודיעה שהיא תעבוד על הצעת חוק איחוד אזרחי.
חבר ועדה בולט אמר כי חוק הרישום החדש יאפשר לזוגות לבקש הטבות מסוימות.
בנובמבר 2017, הנשיא ניקולס מדורו הביע את תמיכתו האישית בנישואים חד מיניים, ואמר כי האספה המכוננת תסכים לדון בהכשרת נישואים חד מיניים.
בספטמבר 2018, הרמן אסקארה, חבר באספה המכוננת, אמר כי כיום מתקיימים דיונים לאפשר נישואים חד-מיניים במסגרת החוקה החדשה של ונצואלה, וכי ישנה תמיכת רוב באספה.
הדיון על החוקה החדשה היה צפוי להתחיל בסוף 2018 או בתחילת 2019, אך נדחה מאז.
זוגות חד מיניים אינם רשאים לאמץ ילדים בוונצואלה, הן עבור אימוץ חורג או משותף.
עם זאת, זוגות לסביות רשאיות לגשת להפריה חוץ-גופית.
ב-15 בדצמבר 2016, בית הדין העליון לצדק קבע שניתן לרשום תינוק במרשם האזרחי של ונצואלה עם שמות המשפחה של שתי אימהותיו.
בהתבסס על פסיקתו על סעיף 75 לחוקה, הכריז בית המשפט כי המדינה "תעניק הגנה ללא הבדל לכלל המשפחות", לרבות לילדים ובני נוער הנולדו למשפחות חד מיניות.
בנוסף, קבע כי ילדים אלה חייבים ליהנות מכל הזכויות והערבות המעוגנות לילדים אחרים שנולדו במשפחות של הורים הטרוסקסואלים.
מאז, ילדים להורים חד מיניים בוונצואלה רשאים להיות רשומים עם שמות המשפחה של שני הוריהם, ללא קשר אם הם הוריהם הביולוגיים או לא.
בוונצואלה, מספר מכשירים משפטיים בתחומים ספציפיים כגון מקום עבודה, דיור להשכרה ומערכת בנקאית, מגנים על תושבי להט"ב מפני אפליה.
קבוצות להט"ב מקומיות רבות הציעו לאספה הלאומית לחוקק חקיקה בנושא שוויון מאז 2009 עד 2015, אם כי החוקים המוצעים נגד אפליה מעולם לא נבחנו בסדר היום.
מאז 2012, חוק העבודה האורגנית, אוסר על אפליה על רקע נטייה מינית.
בעבר, אפליה בתעסוקה על בסיס "אופציה מינית" הוצאה מחוץ לחוק בשנת 1996.
סעיף 173 לחוק מוסדות המגזר הבנקאי (2010), כולל "זהות מגדרית או ביטוי מגדרי" כקטגוריות מוגנות מפני אפליה.
סעיף 5 לחוק להסדרה ופיקוח על שכירות דיור, שנחקק בשנת 2011, אוסר על אפליה ומעניק הגנה לקבוצות המוגדרות כפגיעות במיוחד, או מי שחשוף לאפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית, בין היתר.
בתהליך שקדם לאימוץ חוקת ונצואלה החדשה מ-1999, הוצעו הוראות נגד אפליה כלפי תושבי להט"ב ונצואלים.
עם זאת, עקב התנגדות עזה של הכנסייה הקתולית, לא נכללו בטיוטה הסופית.
בשנת 2001 התחדשו ניסיונות לכלול אותם בחוקה אך כשלו.
בשנת 2002, הנשיא, הוגו צ'אווס, הביע חרטה על אי הכללתם בתכני החוקה, והצהיר כי הם עשויים להיכלל בסבבים עתידיים של רפורמות חוקתיות.
משאל העם החוקתי של ונצואלה ב-2007 היה מוציא אפליה על בסיס נטייה מינית מחוץ לחוק, אם כי שתי הרפורמות, שכיסו מגוון רחב של נושאים חברתיים וכלכליים, הובסו בקושי.
מתוך כ-23 המדינות המרכיבות את ונצואלה, מדינת מרידה מוגדרת נכון לשנת 2021 כיחידה אשר אוסרת כל צורות של אפליה על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית בחוקתה.
החוק בוונצואלה מאפשר לטרנסג'נדרים לשנות את שמם ומינם החוקי בחלק מהמסמכים הרשמיים, אם כי לא בכולם.
בספטמבר 2016 הודיע השירות המנהלי לענייני זיהוי והגירה (SAIME), באמצעות עצומה של המשרד הציבורי, כי טרנסג'נדרים רשאים לבקש תעודת זהות חדשה בהתאם לזהותם המגדרית.
הצילום בתעודת הזהות יהיה מתאים למגדרם המתבטא, ללא קשר למינם הביולוגי בלידה.
קוד המשפט הצבאי אשר נמצא בתוקף מאז 1998, אוסר על הומוסקסואלית.
סעיף 565 קובע באומרו כי "הפקיד המבצע מעשים הפוגעים בכבודו או מבזה אותו או מתיר מעשים כאלה מבלי לנסות לעצור זאת באמצעים המורשים על פי חוק, ייענש במאסר של שנה עד שלוש שנים והדחתו מהכוחות המזוינים.
אותו עונש יחול על כל חייל המבצע מעשים מיניים נגד הטבע".
בשנים האחרונות נודעו מספר מקרים שחלק מחיילים ונצואלים הוטרדו או פוטרו בשל היותם הומוסקסואלים.
ונצואלה ידועה כביתה של קהילת להט"ב משגשגת.
מאז שנת 2000, מצוין היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה בשטחה בעוד כי לאחרונה הממשלה החלה להשתתף לראשונה באירועי גאווה שונים.
במהלך הבחירות לפרלמנט 2015, הפעילה הטרנסג'נדרית תמרה אדריאן נבחרה כסגנית ממלאת מקום במפלגת "למען הרצון העממי" עבור האספה הלאומית, והפכה לחברה הטרנסג'נדרית השנייה בבית מחוקקים לאומי באמריקה הלטינית אחרי מישל סוארז ברטורה באורוגוואי.
אדריאן הצהירה בהזדמנויות שונות כי בכוונתה לקדם חקיקה להכשרת נישואים חד מיניים ולהגבת הגנה על תושבי להט"ב.
רוזמית מנטילה, פעיל ונצואלי להט"ב נוסף ממפלגת הרצון העממי הידוע כהומוסקסואל גלוי, נבחר גם כן כסגן חלופי בקרב המפלגה בבחירות 2015 בעוד יחד עם תמרה אדריאן, הם מוכרים כשני חברי קהילת הלהט"ב הוונצואלית הראשונים אי פעם המכהנים בבית המחוקקים.
במאי 2016 אישרה האספה הלאומית פה אחד החלטה הקובעת את 17 במאי כיום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה, במטרה להעלות את המודעות בחברה ולקדם מאבק באפליה, סטיגמטיזציה, אלימות ושלילת זכויות מיחידים על רקע נטייתם המינית, זהותם המגדרית או ביטויים המגדרי.
אולם, באוגוסט 2016 השעה בית המשפט העליון את ההחלטה לאחר קבלת בקשתם של מחוקקים שמרנים.