tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעיתים קרובות יחמסו קינים מוכנים של עורבים ודורסים אחרים.
הקרקרות בונים קנים פשוטים במראם, המורכבים ממקלות השזורים בהם קליפות עצים רכות וצמר.
אחוזי ההישרדות של פרטים בוגרים הם 65%–80%, התמותה הגבוהה ביותר מתרחשת במהלך השנה הראשונה.
המין שאורך חייו הוא הגדול ביותר הוא הבז הנודד (Falco peregrinus), שהגיע ל־22 שנה.
הבזיים משתמשים בקולם למספר מטרות.
לפרסם את בעלותם על הנחלה, לתקשר עם בני זוגם או חברי להקתם, בשעת חיזור ובחיפוש אחר מזון.
זוגות של בזי יערות, נוהגם לשיר דואטים זה לזה לפני הזריחה.
התנהגות שמטרתה לחזק את הקשר הזוגי ולתת תוקף לנחלתם.
גוזלים משתמשים בקולם כדי לדרוש מזון.
קולות הבזים פשוטים ביותר – צווחות של הברה אחת החוזרות מספר פעמים.
צורות נוספות של תקשורת הן מעופים מסביב לקן, כדי להגן על הנחלה ולפרסם בעלות עליה ולמטרות חיזור.
כמו כן דוגמאות ניצוי שונות במינים שונים, מראים בריאות וחוזק פיזי.
לבזי היערות שמיעה מפותחת יותר משאר הבזיים.
שיער צפוף וגבוה מסביב לפנים ובמיוחד מסביב לאוזן, תכונה העוזרת בליכוד הצלילים ובהגברתם.
לבזיים אין אויבים טבעיים רבים, אולם עופות גדולים כעיטים ועופות דורסים החיים בלהקות הם המסכנים ביותר את המינים השונים.
כל הבזיים ניזונים בעיקר מבשר.
מרבית הבזיים אוכלים בשר חי, מספר מינים אוכלים פגרים ומספר מיני קרקרה מערבים צמחים בתזונתם.
הטרף משתנה בהתאם לסביבה ולפיזיולגיית המין ויכולות הציד שלו.
הטרף כולל יונקים שונים (מעכברים עד טלאים), עופות, נחשים, לטאות, צבים, צפרדעים, דגים וחרקים שונים.
טכניקת הציד העיקרית היא יירוט הטרף במהירות, תוך כדי מעוף או מתוך מנוחה.
גנבת מזון מעופות אחרים ואגירת מזון הם דבר שבשגרה, אולם בזיים לא יתפסו מזון מעבר לנחוץ להם בהיותם עופות השומרים על כוחם.
יחסי גומלין בין בזיים והאדם
האל המצרי העתיק חורוס הוא בעל ראש בז.
פירוש שמו המצרי, חור, הוא בז.
על פי ההלכה דריסת עוף מטריפה רק עופות בגודל של אותו עוף דורס או עופות קטנים ממנו.
הבז יוצא דופן בכך שדריסתו מטריפה גם עופות הגדולים ממנו – "שקורין פלקין שיש לו דריסה בכל העופות", מתוך השולחן ערוך.
בזיים פוגעים בצורות שונות במשקו של האדם, על כן במדינות לא מפותחות גדל הקונפליקט בין האדם לחיה.
ספורט שהיה נפוץ בעבר, בעיקר במדינות מוסלמיות עשירות, הוא הבזיירות – אימון בזים למטרות ציד ותחביב.
כיום נפוץ הספורט בכל העולם.
האיום העיקרי על המשפחה הוא אובדן אזור מחייתם הטבעי.
בעוד מינים אחדים מרוויחים מבירוא היערות, אחרים סובלים מכך.
מספר מינים נטשו את אזור מחייתם הטבעי והוכיחו סיכויי הישרדות ורבייה גבוהים בסביבה אורבאנית.
איומים נוספים הם הרעלה, התנגשות בכלי רכב ובכלי טיס, חמיסת גוזלים וביצים למטרות מסחר וקווי מתח גבוה.
במהלך ההיסטוריה המתועדת נכחדו שני מינים ממשפחה זו: אחד בתחילת המאה ה־20 – קרקרת גואדלופה (Caracara lutosus) – מין של קרקרה שהיה נפוץ באי גואדלופה והשני הוא בז ראוניון (Falco dubois) שנכחד עוד בשנת 1600.
לפי IUCN (2004) המינים הבאים מוגדרים בסכנת הכחדה:
בסכנת הכחדה על אף תפוצתו הרבה, בעיקר במדינות אסיה: בז ציידים
מינים הפגיעים לסכנת הכחדה (vulnerable): בז סיישל (Falco araeus), בז אדום, בז מאוריציוס, Micrastur plumbeus
מינים הקרובים לסכנת הכחדה: Microhierax latifrons, בז טאיטה (Falco fasciinucha), בז אפור (Falco hypoleucos), בז חרישי (Falco jugger), בז ניו זילנדי, בזון לבן־שת, קרקרה מפוספסת.
בזוקה הוא מטול רקטות נגד טנקים, המבוסס על ראש קרב חלול.
היה זה כלי הנשק הראשון אשר שילב באופן אפקטיבי את הרעיונות של מטען חלול ורקטה לכדי נשק אפקטיבי נגד טנקים.
הבזוקה פותחה על ידי צבא ארצות הברית ונכנסה לשירות בזמן מלחמת העולם השנייה, שם שימשה בהצלחה מרובה בכל הזירות.
משגרי בזוקה אמריקאים אשר נלקחו שלל על ידי הצבא הנאצי במהלך הקרבות בצפון אפריקה, שימשו בסיס לפיתוחו של הפנצרשרק.
מקור שמו בדמיונו לכלי הנגינה בזוקה.
הבזוקה היא מטול רקטות היורה רקטות בעלות ראש נפץ "חלול" המיועד לחדור שריון.
המטען החלול מבוסס על מטען מעוצב, המכיל חרוט נחושת הפוך, המוצב בחזית מטען חומר הנפץ.
הפעלת המטען (בעת הפגיעה במטרה) גורמת לקריסתו של חרוט הנחושת והפיכתו לסילון נחושת, בעל אנרגיה קינטית גבוהה ביותר, המסוגל לחדור שריון.
עצם החדירה יוצרת רסס רב, המתפזר בתוך תא הלחימה.
M1A1 – הדגם המקורי של הבזוקה.
המטול היה באורך 1.2 מטר ונטען-אחורית ברקטות 60 מ"מ.
חסרונו היה ההדף הגדול וענן הגזים הרחב שפלט בעת הירי.
יכולת חדירת השריון של הרקטות שנורו בדגם זה הייתה כ-100 מ"מ שריון.
M9 ו-M9A1 – דגמים משופרים, בעלי יכולת להתפרק למספר חלקים, בשביל להקל על הנשיאה בשטח.
M20 – משגר שפותח בזמן מלחמת קוריאה, ויכול לשגר רקטות גדולות יותר של 89 מ"מ עם יכולת חדירה של 200 מ"מ שריון, בטווח 150 מטר.
סופר בזוקה – חיקוי ישראלי לבזוקה, בעל יכולת חדירה של 400 מ"מ שריון, אך עם בעיות אמינות ובטיחות.
– סופר בזוקה; הוחלף, על ידי תול"ר קרל גוסטב 84 מ"מ
– סופר בזוקה; הוחלף על ידי AT4
בזוקה הוא כלי נגינה עממי, גרסה מוקדמת של הטרומבון, עם מנעד נמוך יותר אך רחב יותר ממנו.
חלל הנשיפה של הכלי הוא צינור שעליו יושב צינור רחב יותר שהנגן יכול להזיזו קדימה ואחורה, וכך הוא משנה את אורך הבזוקה כדי להפיק את תווים שונים.
הבזוקה הגיעה לתודעת הציבור בשנות ה-30 על ידי קומיקאי הרדיו האמריקאי בוב ברנס, שייתכן שהמציא את הכלי 20 שנה קודם לכן.
על הבזוקה ניגן גם מוזיקאי הג'אז נון ג'ונסון (Noone Johnson).
נשק נגד טנקים שהוכנס לשימוש במהלך מלחמת העולם השנייה, אותו מצאו החיילים דומה לכלי הנגינה.
יש טענות, לפיהן מסטיק בזוקה, לדברי החברה המייצרת אותו, חברת טופס, קרוי גם הוא על שם כלי נגינה זה.
לפי טענות אחרות, מקור שמו של המסטיק אינו ברור בכלל.
הוא אלבומה היחיד של הסופרגרופ הישראלית "הזבובים", אשר יצא בשנת 1998 לאחר כשלוש שנים של הקלטות על ידי חברת התקליטים BNE בהפקת ניצן זעירא.
האלבום מושפע מבחינה מוזיקלית מסגנונות רוק מתקופות שונות.
דן תורן ומאור כהן חולקים בו את עמדת הסולן הראשי, כאשר אורן קפלן מבצע גם הוא שני שירים ("Kalifornia" ו-"Televized Rainbow").
"הסיבה היא ש..." הוא גרסת כיסוי מתורגמת לעברית לשיר של להקת הבירדס.
השירים "That's Not) Carol)", "זרזירים" ו"רוק הזבובים" יצאו כסינגלים והפכו ללהיטים ברדיו.
מבוא (מילים: דן תורן, מאור כהן, לחן: אורן קפלן, דן תורן, יובל שפריר, מאור כהן, מספר: אבי אוריה)
(לחן: אורן קפלן, מאור כהן)
Kalifornia (מילים ולחן: אורן קפלן)
עיניים עצומות (מילים ולחן: דן תורן, מאור כהן)
(מילים: מאור כהן, לחן: אורן קפלן, מאור כהן)
זכרי (מילים: דן תורן, לחן: מאור כהן)
For The Sun (מילים ולחן: הזבובים)
זרזירים (מילים: אורן קפלן, דן תורן, ניל יאנג, שרון קנטור, לחן: אורן קפלן)
רוק הזבובים (מילים: דן תורן, מאור כהן, עמית לירון, לחן: אורן קפלן, מאור כהן)
לגעת ברוח (מילים ולחן: דן תורן)
(מילים ולחן: ג'ין קלארק, תרגום חופשי: הזבובים)
את (מילים ולחן: מאור כהן)
Sur La Plage (מילים: עממי צרפתי, לחן: אורן קפלן)
Televized Rainbow (מילים: אורן קפלן, שרון קנטור, לחן: אורן קפלן)
נהר בזיב (בגאורגית: ბზიფი, בּזיפּי, באבחזית: Бзыҧ, ברוסית: Бзыбь) הוא הנהר הגדול ביותר באבחזיה, רפובליקה אוטונומית בצפון-מערב גאורגיה.
הנהר זורם מהקווקז הגדול לים השחור לאחר שהוא מסתעף לשניים, נהר הבוויאו (ბავიუ) ונהר גגה (გეგა).
אורכו 110 ק"מ ואגן הניקוז שלו משתרע על 1,510 קמ"ר.
מתחילת זרימתו הוא זורם בתחילה מערבה עד שמעט אחרי העיר פסחו פונה הנהר דרומה לכיוון הים השחור.
אפיק הנהר נושק לרכס בזיב, רכס גגרה ורכסים נוספים של הקווקז.
הכביש המוביל מהים השחור לאגם ריצה נמתח במקביל לאפיק הנהר.
בנקודת כניסתו לים השחור נמצא הכפר האבחזי בזיב שליד פיצונדה.
המנהיג הסובייטי ניקיטה חרושצ'וב רצה לבנות תחנה הידרואלקטרית על הנהר בקרבת העיר פיצונדה, עיר הספא האהובה עליו.
אבל המהנדסים הניאו אותו מכך עקב בעיות סביבתיות ואפשרות להיווצרות ארוזיה, תהליכי סחף של אדמה בקרבת חוף הים.
הנהר מהווה אתר תיירות עבור קיאקים ורפטינג.
בָּזֵיל בּוּשוֹן היה עובד טקסטיל בליון אשר המציא בשנת 1725 שיטה לשליטה בנוּל באמצעות סרט מנוקב.
כבן של בונה אורגנים מכניים העתיק בושון את העיקרון של התקן מוזיקלי נשלט צילינדרים למטלת האריגה.
החוטים לאריגה הועברו דרך קופי מחטים שיכלו להחליק לקופסה.
המוטות הורמו או נותרו במקום בהתאם להימצאותו או העדרו של חור בסרט באותה נקודה.
התפתחות זו נחשבת ליישום הראשון של מכונה חצי אוטומטית בתעשייה.
שינויים שנעשו על ידי אחרים הובילו לבסוף לנול של ז'אקאר אשר זכה להצלחה.
בזייה , עיר בחבל אוקסיטניה בדרום צרפת בקרבת חוף הים התיכון.
בזייה שוכנת על צוק מעל נחל אורב וב-2007 נאמדה אוכלוסייתה ב-76,000 תושבים.
שמה נחרט בהיסטוריה בגלל הטבח שנערך בתושביה הקתולים והקתרים במהלך מסע הצלב האלביגנזי.
בבזייה חיו בימי הביניים הרבנים משולם בן משה מבדרש, ידעיה הפניני ואביו, המשורר רבי אברהם בדרשי.
בזיל לנוֹ גִילְדֶרְסְלִיב (Basil Lanneau Gildersleeve; 23 באוקטובר 1831 – 9 בינואר 1924) היה פילולוג ואיש לימודים קלאסיים אמריקאי, שחיבר מספר ספרי לימוד חשובים לדקדוק ותחביר של לטינית ויוונית.
גילדרסליב נולד בעיר צ'ארלסטון שבמדינת קרוליינה הדרומית.
אמו הייתה אמה לואיזה לָנוֹ ואביו היה בנג'מין גילדרסליב (1791–1875), מטיף פרסביטריאני ועורך של מספר עיתונים.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית הצטרף לצבא הקונפדרציה, ובשנת 1864 נפצע ברגלו בקרב בעמק שננדואה ונשאר צולע עד סוף ימיו.
הפסד הקונפדרציה במלחמת האזרחים אכזב אותו מאוד, והוא שקל לפרוש מהקריירה האקדמית ולהצטרף למלחמה נגד מקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו, אך לבסוף חזר בכוחות מחודשים להוראה באוניברסיטת וירג'יניה, שנזקקה לאחר המלחמה לשיקום.
גילדרסליב התנגד בחריפות לשיטות ההוראה שהיו נהוגות בצפון ארצות הברית, למשל לספרי הלימוד של צ'ארלס אנתון, שלדעתו עודדו "ידענות זעירה" (sciolism).
התנגדותו זו הניעה אותו לחבר סדרת ספרי לימוד חדשה ללטינית, שתתמקד בהבנה מעמיקה של הדקדוק.
ב־1867 הוציא את המהדורה הראשונה של הספר Latin Grammar ("דקדוק לטיני"), שהיה לאחד מהמדריכים המקיפים והנפוצים ביותר לדקדוק השפה הלטינית.
את המהדורות הבאות שלו הוציא בשיתוף גונסלס לודג' (Gonzalez Lodge); מהדורת 1903 מוסיפה לשמש תלמידי לטינית גם במאה ה-21. הוא פרסם גם את Latin Series – סדרת ספרי לימוד לתלמידים מתחילים של לטינית.
עבודתו הבולטת האחרת בתחום השפה הלטינית היא מהדורה מחודשת של כתבי המשורר הרומי־אטרוסקי פרסיוס.
גילדרסליב נודע כמורה קפדן שהעיר על כל שגיאה לתלמידים שציפה מהם להישגים גבוהים יותר, אך למרות זאת תלמידיו העריכו אותו מאוד.
עם השנים גם אופיו התרכך.
ב־1880 ייסד בג'ונס הופקינס את כתב העת האמריקאי לפילולוגיה (The American Journal of Philology).
הוא ערך אותו במשך 40 שנה וביטא בו את אישיותו הייחודית, שלפיה מטרת הלימוד היא החיפוש של "מה שיש".
למרות תרומתו הגדולה ללימודי לטינית, גילדרסליב עצמו חיבב בעיקר את לימודי היוונית.
הוא חקר רבות את היוונית של הנוצרים, הוציא מחדש את כתבי יוסטינוס מרטיר, והשתמש במובאות רבות ממנו בתור דוגמאות ב־Syntax of Classic Greek – ספר התחביר יווני, שהוציא ב־1900. הוא גם ערך את האודות האולימפיות והפיתיות של פינדארוס.
גילדרסליב פרש מהוראה בשנת 1915, ונפטר בשנת 1924.
בַּזְיָירוּת או בזאות היא אומנות השימוש בבזים או בדורסי יום חזקים ולעיתים אף בדורסי לילה לציד עופות ויונקים.
השימוש בבזים לשם ציד היה נהוג כבר למן העת העתיקה, ומופיע בספרות חז"ל.
מיני עופות דורסים רבים משמשים לציד.
הבחירה במין מסוים הייתה לרוב קשורה למין בעל החיים אותו רוצים לצוד, להתאמת הדורס לשטח הציד, וכן גם בחירות תרבותיות ומסורתיות.
בין הבזים בהם משתמשים לציד אפשר למצוא את המינים: בז ארקטי, בז נודד, בז ציידים, בז צוקים וכן בזים קטנים יותר כמו בז גמד ובז עצים.
השימוש בבזים לציד אינו למטרות מסחריות, אלא לשם הספורט שבדבר.
בהרי האלטאי שבמונגוליה משמש עד היום עיט זהוב לצייד לציד מזון.
ראשיתו של ספורט זה הייתה במסופוטמיה, והתיעוד המוקדם ביותר שלו היה בימי סרגון השני (705 עד 722 לפנה"ס).
בתלמוד, למשל, מסופר על דוד המלך כי כאשר יצא לצוד, היה נוהג לשכור לעצמו בַּזְיָיר.
גם במשנה מוזכר סוג ציד זה, לפי פירושם של הערוך והברטנורא.
בימי הביניים היה הספורט מקובל ביותר באירופה, והיווה סמל מעמד בקרב שכבת האצילים.
הבזיירות הובאה לאירופה, כנראה, על ידי ההונים.
הציד בעזרת עופות דורסים לא היה מוגבל רק לשכבת האצולה, ובמקומות בהם גם פשוטי עם יכלו לצוד, הציד באמצעות ציפורים שלא היוו סמל מעמד כגון ניצים, סייע לאנשים להעלות בשר על שולחנם.
גם יהודים בימי הביניים באזור צרפת השתמשו בנצים לצורך צייד, הרב בצלאל אשכנזי מביא בספרו מסורת כי רבינו תם ורבי יצחק מנורווץ (מפרנסי הקהילה באנגליה) התקינו ציפוי מכסף על ציפורני הנץ שלהם בעת הצייד מטעמי כשרות, כמו כן יהודים השתמשו דווקא בניצים לצורך צייד ולא בבזים, מטעם זהה.
עם התפשטות הציד בעזרת נשק חם, חלה ירידה הדרגתית בפופולריות של הבזיירות.
אומנות הציד עם הציפורים כמעט ופסה מן העולם המערבי וכמעט כל הידע נשמר והועבר מדור לדור במשפחה אחת של בזיירים הולנדים מקצועיים - משפחת מולן מפלקן סווארד.
בתחילת המאה העשרים, התעורר שוב העניין בבזיירות.
בזיירים פורצי דרך מארצות הברית, מאנגליה וכן מגרמניה כרנץ ולר, החיו את הידע והעניין באומנות זו ממש רגע לפני שנסתלקה מן העולם המערבי, וקידמו את העניין בה בהצלחה לא מבוטלת.
בימינו מקורם של רוב העופות הדורסים המאולפים בבזיירות ברביית שבי.
בשנת 2010, הכריז ארגון התרבות המדע והחינוך של האומות המאוחדות - אונסק"ו, על הבזיירות כערך מורשת תרבותי של האנושות.
בימינו מקובלת הבזיירות ברוב ארצות העולם: מיפן, קוריאה ומרכז אסיה, דרך הודו, המזרח התיכון, מזרח ומערב אירופה, ומדינות צפון אמריקה: קנדה, מקסיקו, וארצות הברית.
במספר מדינות משתמשים בעופות דורסים מאולפים כדי להבריח להקות ציפורים המאיימות להישאב למנועי מטוסים, וכן להרחיק בעלי חיים מזיקים מאתרים שונים וממיזמים חקלאיים תוך הימנעות משימוש ברעלים.
בעופות המאולפים בטכניקות של בזיירות נעשה גם שימוש נרחב כאטרקציה בפארקים ייעודיים בעולם, בהנגשת העופות הדורסים לקהל הרחב ובחשיפה של הקהל לעופות הדורסים ממרחק נגיעה ובכך להמחיש לקהל את הצורך בשמירה עליהם, ובשחזור אווירה היסטורית "ימי ביניימית" כמו בתמונת ה"ליידי עם הבז" המצורפת בערך זה.
במספר מרכזי שימור, כמו במרכז לטיפול בעופות דורסים של אוניברסיטת מינסוטה, משתמשים בטכניקות של בזיירות לשם החזרת עופות דורסים שטופלו לאחר שנפצעו, הורעלו או חלו בבר, וקיבלו טיפול רפואי במרכז, לכושר תעופה לקראת שחרורם מחדש אל הטבע.
בישראל מקצוע הבזיירות הוא בלתי חוקי.
הליך אילוף הבז הוא יקר ביותר, אינו חד-פעמי, ויש להמשיך בו לאורך כל חיי העוף, שאם לא כן, הבז נוטה תוך זמן קצר לחזור לטבעו.
כאמור, רוב העופות הדורסים המשמשים היום לבזיירות בקעו וגודלו מראש בשבי.
גם במקומות כמו בארצות הברית שם יכול בזייר לקבל רישיון ללכוד עופות דורסים לשם אילופם, במהלך עונת הנדידה, מעדיפים רוב הבזיירים לרכוש ציפורים צעירות מרביית שבי.
ניתן להתחיל באילוף עופות דורסים עד בערך גיל שנה.
לאחר גיל זה, יהיה זה קשה מאוד, עד בלתי אפשרי להתגבר על רתיעתה של הציפור מחברת אדם.
השלב הראשון באילוף הוא התניית מזון.
הרגלת הדורס לחברת אדם, והרגלתו לקבל את מזונו מידי האדם מבלי לפחד ממנו.
לאחר מכן, מוּצא הבז לשטח, כאשר הוא יושב על ידו של המאמן העטויה בכסיית עור כהגנה מפני טפריו החדים של הבז.
רצועת עור או מיתר פלסטי מחברים את הכסייה לרצועות עור העטויות סביב רגליו של הבז, וברדס עור מכסה את עיניו, כדי למנוע ממנו גירויים העלולים להפחידו.
בעת צייד בסגנון האירופאי עם בז נודד, בז גמד או בזים אחרים הצדים גם באופן טבעי בצורה זו, הבז משוחרר כדי שיחוג ויעלה מעלה מעלה, וכשהגיע לנקודת השיא בגובה מעל הבזייר, הטרף מגורש ממחסה הצמחייה, לרוב בעזרת כלבי ציד.
הבז אז צולל אל טרפו מלמעלה, כאשר הוא מצמיד את כנפיו לצדי גופו.
בדרך זו הוא מגיע למהירות עצומה והורג את טרפו באמצעות חבטה.
את הבז המאולף מרעיבים יומיים לפני שיוצאים לציד.
על ציפורניו מרכיבים מעין חרוזים ממתכת או פלסטיק על מנת שלא יקרע את הטרף.
ברגע שמופיע טרף מתאים מסירים את המסווה מעל עיניו ומעיפים אותו לאוויר.
אם הציד נכשל מחזירים את הבז באמצעות כרית עור המזכירה בצורתה ציפור מעופפת וקשורה בחוט שאותה מניף הבזייר בצורה סיבובית באוויר.
בטכניקה זו, צדים יונים, שחפים, שכווים ועופות ציד אחרים.
בציד בעזרת בזי ציידים, בזי צוקים ודורסים אחרים, הדורס מלווה את הבזייר במעוף מעץ לעץ או משוחרר מהכפפה למרדף אחרי הטרף הבורח.
בטכניקה של מעוף מרדף לאחר חיות הציד, צדים כרוונים, חוברות, צבאים וארנבות.
בָּזִיךְ (או בָּזֵךְ; באנגלית: Cornet) הוא כלי חרס, מעין גביע (נקרא גם "גביע קרן") דמוי משפך, מהתקופה הכלקוליתית, אשר ככל הנראה שימש לפולחן.
בזיכים נמצאו במספר אתרים בארץ ישראל ובעבר הירדן; הבולטים שבהם הם תלוליות ע'סול, המקדש הכלקוליתי בעין גדי, והאתרים הארכאולוגיים שליד גרר, מיתר וגילת.
הכלי מסמל את הקרמיקה הע'סולית בעיקר בשל צורתו החריגה ולא בשל הכמות שבה נמצא באתר.
הטיפוס העיקרי של כלי זה גובהו נע בין 18-16 ס"מ, מחודד כלפי מטה.
יש כלים מעוטרים וכלים ללא עיטור, כלים ללא ידיות וכלים עם ידיות נקב זעירות.
טיפוס נוסף הוא כלי שבסיסו גדום, שגובהו כ-11 ס"מ לערך.
ממצא אמנות יחידאי שהתגלה על ידי הארכאולוג דוד אלון, הוא כלי חרס בדמות איל הנושא שלושה בזיכים על גבו.
גודל הפריט 27.5 ס"מ אורך ו-23 ס"מ גובה, והוא מעוטר בצביעה אדומה על גבי החרס הבהיר.
מקור הממצא הוא באתר ליד גילת.
אופן השימוש בכלי אינו מובן.
בין ההשערות, יש הסוברים כי שימש לשתייה בטקסי פולחן, ויש הסוברים כי הכיל בתוכו קטורות או שמנים ריחניים.
בָּזיל יוסף (9 בנובמבר 1936 – 17 בספטמבר 2010) היה קריקטוריסט ישראלי יליד רומניה.
בזיל יוסף נולד בשנת 1936 ביאשי שברומניה.
כבר בילדותו החל לצייר וליצור קריקטורות.
בתקופת פרעות יאשי הסתתר עם משפחתו במרתף הבית.
בשנת 1944 עברה המשפחה לבירה בוקרשט, מחשש לחייהם.
לאחר מלחמת העולם השנייה למד אדריכלות בבוקרשט.
בשנים אלו החל גם לפרסם קריקטורות בעיתון הרומני "Aurzika", שעורכו הגרפי באותה עת היה אדר דריאן.
בשנת 1959 עלה לישראל עם משפחתו, שהתיישבה תחילה בקריית בנימין ואחר כך בחולון.
בשנת 1960 התגייס לצה"ל ושימש כקצין בחטיבת הצנחנים.
השתתף כחייל מילואים בקרבות מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים.
בשנת 1974 היה שותף בעריכת הספר "הגדוד במלחמת יום הכיפורים" (1974), שעסק בקרבות גדוד 46 של חטיבה 401, שבלמה את המצרים בסיני.
בשנים 1965–1974 היה קריקטוריסט במגזין "העולם הזה", שם פרסם קריקטורות פוליטיות.
במקביל פרסם קריקטורות בנושאים תרבותיים בעיתונות הרומנית.
משרד העיצוב שהקים, "ביסלה", יצר עבודות לחברות כ"עלית", "תדיראן" ו"קוקה קולה".
בשנת 2006 הוציא לאור את הספר "תמונות מצב, ספר מצחיק על אירועים עצובים", ובשנת 2009 את הספר "מבחני תוצאה: כל כך עצוב שזה מצחיק", בהם עבודות בטכניקות של קולאז'.
תמונות מצב: ספר מצחיק על אירועים עצובים, תל אביב: לטרה, תשס"ו 2006.
מבחני תוצאה: כל כך עצוב שזה מצחיק, תל אביב: לטרה, 2009.
בזיל ספירו (ברומנית: Basil Spiru; בשמו בלידה: יוזף הוטשנקר, בגרמנית: Josef Hutschnecker; 23 בנובמבר 1898 לוז'אני – 15 בספטמבר 1969 לייפציג) היה פעיל קומוניסטי, עיתונאי והיסטוריון, יהודי יליד בוקובינה (בזמנו אוסטרו-הונגריה) שחי ופעל בעיקר ברומניה, בברית המועצות ואחרי 1954 בגרמניה המזרחית.
נמנה עם מייסדי המפלגה הקומוניסטית ברומניה, עם פעילי הקומינטרן ו"העזרה האדומה הבין-לאומית".
בסוף חייו כיהן כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת "קארל מרקס" בלייפציג.
בזיל או ואסילה ספירו נולד בעיירה לוז'אני בצפון בוקובינה, בימי האימפריה האוסטרו-הונגרית, במשפחה יהודית.
שמו בלידה היה יוזף הוטשנקר.
אביו היה רופא קהילתי ובשירות רשות מסילות הברזל.
הוטשנקר הצעיר למד בשנים 1904–1912 בבית ספר יסודי ביישוב הולדתו, אחר כך בגימנסיה הקיסרית בצ'רנוביץ ובגימנסיה על שם מקסימיליאן בווינה.
בשנת 1916 נכנס לשורות הנוער הסוציאליסטי באוסטריה ובשנים 1916–1918 בימי מלחמת העולם הראשונה שירת בחיל הרגלים האוסטרו-הונגרי במסגרת יחידת עונשין אליה גויסו אנשים חשודים בחוסר נאמנות כלפי הממלכה.
בשנים 1918–1919 שהה בבית חולים צבאי בצפון הונגריה.
באותה תקופה במרץ 1918 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית.
בימי שלטון הרפובליקה הסובייטית ההונגרית התגייס לצבא האדום ההונגרי.
אחרי שאזור הולדתו, בוקובינה הצפונית, התאחד עם רומניה בשנת 1918 ואחרי תבוסת הצבא האדום ההונגרי של בלה קון חזר הוטשנקר לשטח רומניה.
בשנים 1919–1920 למד זמנית מדעי המדינה והיסטוריה באוניברסיטת צ'רנוביץ שהופעלה באותם הימים בשפה הרומנית.
בשנת 1920 היה עורך ראשי של עיתון פועלים גרמני בעיר טימישוארה בחבל באנאט ונמצא במעקב של הבולשת הרומנית עקב מעורבותו בשביתה הכללית משנת 1920. במאי 1921 השתתף לצידם של גאורגה קריסטסקו-פלפומארו, אלכסנדרו דוברוג'אנו-גריה, מרצ'ל פאוקר, לוקרציו פטרשקנו ואחרים בקונגרס המייסד של המפלגה הקומוניסטית של רומניה.
נמנה עם הנהגת המפלגה הקומוניסטית ברומניה תחת השם "בזיל ספירו".
נעצר על ידי המשטרה יחד עם כמאתיים פעילים, כולל 50 מקרב המשתתפים בקונגרס.
במשפט שהתנהל בדיאלו ספירי בבוקרשט, בפני בית דין צבאי, ביחד קבוצת המתנקשים של מקס גולדשטיין הגן ספירו על עצמו בשם חופש המחשבה.
שהה בשנים 1921–1923 בבתי כלא ברומניה עד שקיבל חנינה.
אחרי שחרורו מן הכלא נבחר בשנים 1922–1923 לחבר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית ולמד זמן מה בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בוקרשט.
ב-1923 נסע לווינה, בה המשיך בלימודי מדעי המדינה באוניברסיטה עד שנת 1926 כשגורש על ידי הרשויות האוסטריות לרומניה.
לא הספיק למסור לרשויות האוניברסיטה את עבודת הגמר שכתב על "סוגיית הפרלמנטריזם המודרני".
באותה שנה פרסם את חיבורו המבוסס על ניסיונו האישי בבתי הרצח ברומניה – על "בתי המתים ברומניה הגדולה".
בשנת 1927 היגר בזיל ספירו לברית המועצות והצטרף למפלגה הקומוניסטית הסובייטית ששלטה במדינה.
עבד בהוצאה לאור בגרמנית Zentral Völker Verlag במוסקבה ובשנים 1927–1929 היה מנהל מחלקה ב"אוניברסיטה הקומוניסטית להיסטוריה ולעיתונות של המיעוטים הלאומיים במערב" שפעלה במוסקבה.
במקביל לימד כמרצה להיסטוריה באוניברסיטה מוסקבה ב' והחל משנת 1929 היה מנהל מחלקת מערב אירופה בקומינטרן.
בשנים 1930–1932 נשלח לעבוד בשירות הנ.ק.ו.ד במערב אירופה, בין השאר אסף מידע מודיעיני בלונדון.
השתמש בדרכון מזויף תחת השם יוזף להודני, בשם הכיסוי הופמן וכו'.
בשנת 1931 נעצר בברלין תוך כדי בקורת דרכונים ונידון לחודש מאסר.
נמלט אחר כך לשווייץ ומשם חזרה לברית המועצות.
התמנה בשנת 1932 לעורך בעיתון הגרמני הסובייטי "דויטשה צנטרל צייטונג" (Deutsche Zentral Zeitung) (DZZ) אך הועבר מתפקידו וננזף על "מגעים" עם "אויבי העם".
לפי עדותו של יעקוב אדם פוירשטיין, אחד מוותיקי המפלגה הקומוניסטית הרומנית, ספירו נמנה עם הפעילים שהשתתפו בהכנת תיקים עם השמצות והאשמות כוזבות נגד עמיתים שלו במפלגה שנפלו קרבן לטיהורים של סטלין, ביניהם אלנה פיליפוביץ'.
ספירו מצידו בגיל זקנה האשים את פיליפוביץ' (שהוצאה להורג) כי היא זאת שהלשינה על חבריה.
עם זאת מצא שוב בשנים 1934–1938 עבודה כראש דסק העיתונות של ארגון "העזרה האדומה הבין-לאומית" והיה לעורך ביטאונו.
בשנים 1938–1939 התקבל שוב כחבר במערכת ה-DZZ ובשנת 1940 ניהל את מחלקת העיתונות וסוכנות החדשות של "העזרה האדומה הבין-לאומית".
בשנת 1940 התקבל לרדיו מוסקבה כעורך אחראי על התוכניות הנועדות לחו"ל.
בימי המלחמה הגדולה להגנת המולדת הסובייטית, ב-1943 התנדב בחזית, והתמנה בשנים 1943–1946 מנהל המחלקה הרומנית של "בית הספר האנטיפאשיסטי" בטאליצי, בסביבות מוסקבה, שנועד לחינוך מחדש של השבויים הרומנים
אחרי המלחמה לפי הזמנתו של ולטר אולבריכט ניהל בשנים 1946–1948 את בית הספר האנטיפאשיסטי המרכזי בקרסנוגורסק שבו למדו שבויים רומנים וגרמנים כאחד.
ב-1949–1953 לימד כמרצה בחוג להיסטוריה בת זמננו באוניברסיטת לומונוסוב במוסקבה.
בשנת 1954 החליט להתיישב בגרמניה המזרחית, שנמצאה תחת הכיבוש הסובייטי ותחת המשטר הקומוניסטי של המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת בראשותו של ולטר אולבריכט.
התקבל כחבר במפלגת השלטון וזכה לקבלת כבוד בתור "נרדף על ידי הנאציזם".
בזמן לא רב אחרי הגעתו התמנה לפרופסור באוניברסיטת לייפציג, אז קרויה על שמו של קרל מרקס, ולימד בפקולטה לעיתונות על תולדות העיתונות של ברית המועצות ושל ה"דמוקרטיות העממיות".
ב-1956 קיבל את התואר דוקטור למדעי הכלכלה עם העבודה "רומניה תחת עקב הברזל של המונופולים – 1918–1938".
ב-1958 עבד גם כעורך הראשי של הכתב העת הגרמני המוקדש לספרות הסובייטית "סובייטישה ליטראטור".
בשנים 1958–1964 היה למנהל המכון להיסטוריה של "הדמוקרטיות העממיות" ושל ברית המועצות.
במקביל עד שנת 1961 לימד היסטוריה של ה"דמוקרטיות העממיות" בפקולטה לפילוסופיה.
בשנים 1962–1964 היה לפרופסור ראש קתדרה של תולדות הדמוקרטיות העממיות באותה פקולטה.
ב-1959–1970 ניהל את מערכת "השנתון להיסטוריה של היחסים הסלביים-גרמניים ושל אירופה המרכזית והמזרחית".
בזיל ספירו נפטר בלייפציג ב-1969.
1945 – קיבל עיטור סובייטי על תרומתו למאבק בהמלחמה הפטריוטית הגדולה
1957 – מדליית ארנסט מוריץ ארנדט – בגרמניה המזרחית
הרומנים תחת עקב הברזל של הסיטי והוול סטריט 1918–1939)
מאמרים על תולדות התפתחות העיתונות הבורגנית בת זמננו")
סר בזיל סטנלייק ברוק, הויקונט הראשון מברוקבורו היה מדינאי צפון-אירי יוניוניסטי.
כיהן כראש ממשלת צפון אירלנד במשך כעשרים שנה (מה-1 במאי 1943 עד ה-26 במרץ 1963).
תקופת שלטונו נחשבת לתקופה של יציבות שמרנית בין תקופת תנופת הקמת המדינה על ידי ג'יימס קרייג לתקופת ניסיונות הליברליזציה של יורשו בתפקיד, טרנס או'ניל.
נולד באחוזת משפחתו בברוקבורו, שבמחוז פרמנה.
משפחתו הייתה משפחת אצולה אנגלו-אירית פרוטסטנטית בעלת מסורת צבאית ארוכה.
בן-דודו היה אלן ברוק, ראש המטה הכללי בעת מלחמת העולם השנייה.
ברוק התחנך בצרפת ובקולג' בעיר וינצ'סטר.
ב-1907 נפטר אביו והוריש לו תואר ברונט.
ב-1908 סיים את הכשרתו הצבאית במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט כסגן משנה.
את מלחמת העולם הראשונה עשה כקצין בחיל ההוסארים וזכה על תפקודו בעיטורי הצלב הצבאי וצלב המלחמה הצרפתי (Croix de guerre).
בשנת 1920 פרש מן הצבא בדרגת קפטן ושנה לאחר מכן קיבל אות מפקד במסדר האימפריה הבריטית.
בשנת 1922 היה למפקד הכוחות המיוחדים של כוח השיטור המלכותי של אלסטר (ה-B-Specials), שנלחמו במחתרת הקתולית, ה-IRA ונודעו בקשיחותם.
ב-1929 נבחר לפרלמנט של צפון אירלנד מטעם מפלגת האיחוד של אלסטר (UUP).
ב-1933 מונה לשר החקלאות ובין 1941 ועד היבחרו לראשות הממשלה ב-1943 היה שר המסחר.
ברוק היה אנטי-קתולי קיצוני וייצג את הקו היוניוניסטי הנוקשה ביותר.
בין היתר האשים את הקתולים בכך שהם חותרים ללא לאות להרס צפון-אירלנד והטיף נגד העסקת קתולים, דבר שעלול לגרום לאבטלה של "פרוטסטנטים טובים".
ב-1 במאי 1943 נבחר ברוק למשרת ראש ממשלת צפון אירלנד השלישי (לאחר כהונתו קצרת-הימים של ג'ון מילר אדוארדס שהחליף את ג'יימס קרייג לאחר מותו).
ברוק היה בראש ובראשונה מנהיג פוליטי-מפלגתי, הצטיין בשליטה במפלגתו ושמר על אחדותה תחת הנהגתו.
הוא גם שמר על יחסים תקינים עם ממשלת בריטניה בלונדון ובשנת 1952 הועלה לדרגת ויקונט ולחבר בית הלורדים, אך לא הפך לדמות מובילה בקנה מידה כלל-בריטי.
עד סוף שנות ה-50 של המאה ה-20 צמחה הכלכלה ורמת חיים במדינה באופן דרמטי והיא הצליחה במאבקה נגד התקפות ה-IRA.
ברוק מיצב עצמו כמי ששומר על צפון אירלנד הן מפני הקתולים מדרום הנערכים להפלתה בכל עת והן מפני מפלגת הלייבור.
עם זאת, בסוף שנות ה-50 וראשית שנות ה-60 נעצרה מגמת התיעוש והצמיחה המהירה בצפון אירלנד, דבר שהוביל לאבטלה גדלה והולכת ולמרמור גדל והולך בקרב חלק מהציבור ובהם חלק מחברי מפלגתו.
חוסר השקט הכלכלי הוביל לבסוף להתפטרותו של ברוק ולהיבחרו של שר האוצר שלו, טרנס או'ניל למשרת ראש הממשלה.
ברוק נותר חבר הפרלמנט עד 1969 ובכך נעל 40 שנות חברות רצופה בפרלמנט (מתוכן היה חבר ממשלה 33 שנים).
לאחר פרישתו היה מתנגד חריף למגמות של ליברליזם ופיוס עם הרפובליקה של אירלנד.
בשנת 1965 קיבל תואר אביר עמית של מסדר הבירית.
ב-1919 נשא לאשה את סינתיה ברוק, והיה נשוי לה עד מותה ב-1970. סינתיה שירתה במלחמת העולם השנייה במסגרת חיל העזר לנשים וקיבלה עיטור דיים-מפקדת (DBE) במסדר האימפריה הבריטית ב-1959. לזוג היו שלושה בנים, שניים מהם, בזיל ג'וליאן (1920-1943) והנרי אלן (1923-1945) נהרגו בקרבות מלחמת העולם השנייה.
בנם האמצעי, ג'ון וורדן ברוק (1922-1987), הוויקונט השני מברוקבורו, היה אף הוא מדינאי צפון-אירי וחבר הפרלמנט של צפון אירלנד.
בזיליונאי (בליטאית: Bazilionai; בפולנית: Bazyliany; ביידיש: באזיליאן) היא עיירה קטנה במחוז שאולאי שבליטא, על גדת נהר דוביסה (Dubysa), בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
בשנת 1744 הוענקה לעיירה זכות לקיים בה ירידים שנתיים, בידי המלך אוגוסט השלישי.
בשנת 1749 התיישבו בעיירה נזירים ממסדר בזיליוס הגדול, ומכאן שמה הנוכחי של העיירה.
בין מלחמות העולם חיו בבזיליאן כ-130 יהודים, ובעיירה התקיים בית ספר יהודי.
עם כיבוש האזור בידי הגרמנים ביוני 1941, ריכזו לאומנים ליטאים את יהודי העיירה בבניין בית המדרש בה, ושדדו את רכושם, תוך מעשי רצח.
בסוף אוגוסט 1941 גורשו יהודי העיירה לזאגר הסמוכה, וב-2 באוקטובר 1941 נרצחו בידי הליטאים.
בזון גמדי (שם מדעי: Polihierax semitorquatus) הוא הדורס היומי הקטן ביותר בעולם והוא מין יחיד בסוגו במשפחת הבזיים.
זהו הדורס היומי הקטן ביותר בעולם ואורכו 19–20 ס"מ והוא בעל נוצות אפורות על הראש, הגב והכנפיים ולבן בבטן.
העיניים אדומות ביותר וגם האזור סביבן והמקור אדום וקטן.
נוצות הכנפיים שחורות עם לבן, הרגליים אדומות והזנב שחור.
הנקבות גדולות מעט יותר מהזכרים.
הבזונים עפים נמוך יחסית וקרוב לקרקע בחיפוש אחר טרפם הכולל חרקים, זוחלים קטנים ויונקים קטנים.
הבזון מצוי ברחבי אפריקה בערבות שיחים.
הוא נפוץ ב-2 מוקדים גדולים: מדרום סודאן עד סומליה וצפונה עד טנזניה ואוגנדה, ואוכלוסייה שנייה מאנגולה עד דרום אפריקה.
הם מקננים לעיתים בקיני אורגיים כמו אורג תאו לבן-ראש, אורג תאו אדום-מקור ואורג שתפן.
הם יתרבו בחללים פנויים אם כי הם לא יתמודדו עם להקת אורגים.
עם זאת הם עשויים לחטוף גוזלים וביצים ואף מבוגרים מהקינים.
בזי יערות (שם מדעי: Herpetotherinae) היא תת-משפחה ממשפחת הבזיים בה שני סוגים של עופות דורסים מהירים החיים באמריקה המרכזית והדרומית.
מינים אלה הם ציידים הניזונים מעופות אחרים וגם מזוחלים וממכרסמים ואף מנבלות ולעיתים רחוקות מפירות.
הם מצויים ביערות טרופיים שונים וחלקם מצויים רוב הזמן על הקרקע.
בזים אלה שונים משאר הבזים בכנפיהם המעוגלות, המותאמות ליער, ראשם הקצר, מעופם האיטי וצבעיהם המקושטים יותר.
מין בז יערות פלומבוס (Micrastur plumbeus)
מין בז יערות קריפטיק (Micrastur mintoni)
בזון הצווארון (שם מדעי: Microhierax caerulescens) הוא מין של דורס קטן ממשפחת הבזיים המצוי לאורך דרום-מזרח אסיה.
הוא שייך לסוג בזון (Microhierax) הקרוב למיני הסוג בז, אליו היה שייך במקור.
בזון זה קטן מאוד ואורכו 15-18 ס"מ בממוצע ומשקלו 30-50 גרם.
הבזון בעל נוצות גוף אדומות, זנב כנפיים וראש שחורים.
סביב העיניים ישנה מסיכה שחורה עבה.
המקור צהוב ומעוקל ותחתיו סנטר אדמוני.
כנפי הבז מצוידות לתעופה ביערות סבוכים בהם חי והזנב ארוך כדי לעזור בתמרון.
הבזון מצוי בעיקר סביב יערות ממוזגים וכן בחורשים ומדרונות הרים וגבעות בתחומי תפוצתו, לעיתים רבות סביב מקורות מים.
הוא נפוץ במדינות הבאות: צפון הודו, בנגלדש, בהוטן, קמבודיה, לאוס, נפאל, מיאנמר, תאילנד, וייטנאם ומלזיה.
הבזון הוא צייד מהיר של עופות אחרים, גוזלים וחרקים גדולים עליהם הוא מתביית בטפריו החזקים.
בזי (בהונגרית: Bezi) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון שבצפון-מערב הונגריה.
בָּזִיליוֹ (באיטלקית: Basiglio; בלומברדית: Basej, בָּזֵיי) היא קומונה במחוז לומברדיה שבצפון איטליה.
הקומונה ממוקמת 13 קילומטרים דרומית למילאנו.
בזיליו היא הישות המוניציפלית העשירה ביותר באיטליה.
קיימות מספר השערות למקור שמה של בזיליו; ההשערה הסבירה ביותר לגבי מקור השם היא זו שלפיה השם מושפע מלטינית - באזור בזיליו של ימינו היה ככל הנראה מוצב או בסיס (מילה שנקראת גם בלטינית "basis").
על פי השערות אחרות, השם נובע מהמילה basileus ("מלך או "ראש"), "basilio" ("שטח של ראש") או "bassei" ("אבן דרך").
הקומונה מוזכרת לראשונה במסמך מהמאה ה-14 בו היא מצוינת בשם "loco de Baxilio" (בתרגום חופשי: "המקום של בזיליו").
באותה תקופה לעיתים נכתבו העיצורים עם האות X, אך אין ספק שההגייה המדויקת של השם היא בזיליו.
במסמך מתקופה מעט יותר מאוחרת, השם נכתב באות s במקום x.
ב-26 באוקטובר 1524 נערך קרב בבזיליו במהלך המלחמות האיטלקיות, בין כוחות צרפתים בראשות המרשל ז'אק דה לה פאליס, לבין כוחות ספרדים שנשלחו על ידי קרל החמישי, עליהם פיקד פרננדו פרנצ'סקו ד'אוולוס.
הקרב נערך באזור בית החווה בפנאטי, והסתיים בניצחון הכוחות הצרפתים.
קשינה פנאטי היה המרכז החשוב ביותר בעיירה ובו חגגו טבילות, חתונות ואירועים נוספים.
ב־26 באוקטובר 1524 נלחם קרב בבזיליו במהלך המלחמה האיטלקית (1521–1526) באיטליה בין הצרפתים של המרשל ז'אק דה לה פאליס וכוחות ספרדים שנשלחו על ידי קרל החמישי, בפיקוד פרננדו דה אבלוס.
הקרב התרחש באזור בו נמצא כיום בית החווה בפנאטי, והסתיים בניצחון הצרפתים.
באותם ימים 25% מהילדים נפטרו בטרם הגיעם לגיל חמש; כמו כן באותה תקופה הייתה העדפה ברורה לבנים על פני בנות, מאחר שבנות גרמו לבעיות כלכליות קשות למשפחותיהן.
למרכז ההיסטורי של העיר מחברים שלושה שבילי אופניים והולכי רגל החוצים את תעלת ספציאנה.
בשנות ה-50 הייתה דרך לרכבים וקרה שאוטובוס ובו נוסעים סטה מהכביש והתהפך לתוך התעלה.
היעדר פצועים או פגיעות קשות נחשב לנס עבור התושבים, שהקימו פסל במקום.
הפסל עבר שיפוץ במאי 2005 במימון עמותת התרבות "ViviBasiglio" ובשיתוף העירייה המקומית.
בשנת 1751 התגוררו בעיר 290 תושבים.
20 שנה אחר כך כבר התגוררו בה 796 תושבים.
בשנת 1805 ירד מספר זה ל-560. בשנת 1809 סופחה לקומונה העיירה הסמוכה רומנו פלטנו, ובשנת 1811 גם פייב, פיזונסקו ופיזבריאסה טולצינסקו.
עם זאת, כל השינויים בוטלו עם חזרתם של האוסטרים לאזור בשנת 1815. בשנת 1853 התגוררו בעיר 674 תושבים.
הפריחה התרחשה עם בניית מילאנו 3 בשנות ה-80, וסייעה לגידול במספר התושבים בעיר.
גרף זה מציג את השינויים הדמוגרפיים שעברו על העיר לאורך השנים:
על פי נתוני הלשכה הלאומית האיטלקית לסטטיסטיקה מ-1 בינואר 2016, ישנם בסך הכול 915 בני מיעוטים זרים בעיר, המרכזיים שבהם פיליפינים, דרום קוריאנים ויוצאי מדינות דרום אמריקה.
כמו כן ישנם בעיר מספר תושבים מבריטניה, ספרד, צרפת, רומניה ורוסיה.
בבזיליו ממוקמים משרדיהן של חברות רבות ובינלאומיות כמו Banca Mediolanum ו-AstraZeneca.
לצד זה, העיירה שומרת על מסורת חקלאית: האדמות המעובדות עולות על אלה המאוכלסות, ומגדלים בהן בעיקר אורז, המגיע לכמות של מעל 8 טון לדונם מדי שנה.
בשנת 2009 צוינה העירייה על ידי העיתון "Il Sole 24 ORE" (בהתבסס על הנתונים של מחלקת הכספים) כזו עם ההכנסה ממיסים הממוצעת הגבוהה ביותר באיטליה (51,803 אירו בשנה).
בזי חרקיב (באוקראינית: Харківські Соколи) הוא מועדון כדורסל אוקראיני שבסיסו בחרקיב.
הקבוצה הוקמה בשנת 2017 וערכה את הופעת הבכורה שלה בסופרליגה האוקראינית בכדורסל בשנת 2019.
המועדון, שנוסד בשנת 2017, התמודד בליגה הבכירה של אוקראינה, הליגה השנייה בחשיבותה במדינה.
בשתי העונות הראשונות שלה סיימה הקבוצה במקומות 6 ו-9. אחרי עונת 2018/2019, קבוצת פוליטכניק שייצגה בעבר את חרקיב, מכיוון שהיא לא יכולה הייתה לתת ערבויות כספיות להשתתפות בליגה.
במקום זאת, קבוצת "בזי חרקיב" קיבל את מקומה בליגה בעונת 2019/20.
עונה ליגה פלייאוף טורנירים אחרים מאמן ראשי בזי חרקיב 2018/19 הליגה הבכירה 9 19 18 - - אולג מנווילנקו 2019/20 הסופרליגה 22 4 22 - תבוסה טכנית בגביע בשלב 16 האחרונות לפוליטכניק וולודימיר קובליבגן מורזיןאולג מנווילנקו
בזון לבן שת (שם מדעי: Neohierax insignis) הוא מין של עוף דורס ממשפחת הבזיים, הדומה למין בזון גמדי, הקטן שבדורסי היום.
הוא קרוב אליו, אך שייך לסוג עצמאי נפרד - Neohierax, אם כי חלק מהחוקרים מסווגים את שני המינים יחדיו.
בזון לבן שת חי ביערות הגשם והיערות היבשים של דרום-מזרח אסיה במדינות: קמבודיה, לאוס, תאילנד, מיאנמר ווייטנאם.
בדומה לקרובו בז זה קטן מאוד, באורך של 23 עד 28 סנטימטרים עם זנב באורך 130 מ"מ ומוטת כנפיים של 42 עד 49 סנטימטרים.
משקלו של הבז 84 עד 112 גרם בממוצע, כשהנקבות גדולות מעט יותר מהזכרים.
בז זה בעל נוצות כתומות לאורך הפלג הקדמי בעוד החלק התחתון כהה עד שחור והזנב שחור לגמרי עם מספר כתמים לבנים.
החזה והבטן בהירים והראש אפור עם עיניים צהובות גדולות וטבעת צהובה סביבם.
המקור המעוקל גם צהוב עם קצה כהה.
בשל גודלו הבז ניזון בעיקר מלטאות קטנות ומחרקים שהוא חוטף מהעצים או מהקרקע לרוב.
מין זה הוא מונוגמי ומקנן בחללי עצים טבעיים, בהם מטילה הנקבה שתי ביצים לבנות.
זוג אחד נצפה מקנן יחדיו באותו קן על הביצים.
מצב שימורו הוא קרוב לסיכון עקב כריתת היערות בהם חי ועקב שריפות יער המסכנות את הצעירים
בזון מפוספס (שם מדעי: Spiziapteryx circumcincta) הוא מין יחיד בסוגו של דורס יומי ממשפחת הבזיים, הקרוב למינים הקטנים בזון גמדי או בזון לבן שת והוא מצוי בדרומה של אמריקה הדרומית.
מין זה סווג לראשונה ב-1852 בידי החוקר הגרמני יוהאן יקוב קאופ (Johann Jakob Kaup).
הבזון מצוי בטבע ביערות הגשם, היערות הטרופיים היבשים והסוואנות של צפון ארגנטינה (סביב מחוז צ'אקו), דרום-מזרח בוליביה, פרגוואי ואורוגוואי.
הבזון הוא דורס קטן באורך 25 עד 31 סנטימטרים ובעל מוטת כנפיים של 47 עד 58 סנטימטרים.
משקלו הממוצע 150 גרם, כשהנקבות מעט יותר גדולות מהזכרים.
הבז בעל נוצות אפורות מסורטטות בחום כהה, והראש אפור עם פס לבן מעל העיניים.
הזנב עבה ושחור למעט כמה כתמים לבנים.
הרגליים צהובות ובעלות טפרים מעוקלים צהובים.
הוא מעופף ביערות במשך היום ומחפש למאכל יונקים קטנים כמו מכרסמים כמו קביית הרים (Microcavia) וכן עופות אחרים, לטאות קטנות וחרקים גדולים כמו חיפושיות, ציקדות או חגבים.
הבזים חיים יחד במונוגמיה ומקננים בחללי עצים, בהם הנקבה מטילה 2 עד 4 ביצים.
בזיל דיגנם היה שחקן אופי אנגלי.
דיגנם נולד בשפילד שבדרום יורקשייר.
הוא הופיע בסרטי קולנוע ובטלוויזיה בין השנים 1948 ל-1978. לעיתים קרובות הופיע בתפקידים של דמות סמכותית כגון קצין משטרה, גנרל בצבא או איש אצולה.
דיגנם היה נשוי לשחקנית מונה וושבורן מ-1940 עד למותו ב-1979. אחיו מארק דיגנם היה אף הוא שחקן.
בזיל דיגנם נפטר בגיל 73 בוסטמינסטר שבלונדון.
פיליפ סנט ג'ון בזיל רת'בון , הידוע יותר בשם בזיל רת'בון, היה שחקן קולנוע אנגלי.
נודע בעיקר בזכות תפקידיו כשרלוק הולמס בסדרת סרטים משנות ה-30 וה-40 וכסר גאי בסרט "הרפתקאות רובין הוד".
ב-1921 שיחק בסרטו הראשון "חף מפשע" הוא שיחק גם בסרטים כמו: קפטן בלאד, הרפתקאות רובין הוד, רומיאו ויוליה, בנו של פרנקנשטיין וכו'.
אבל פריצתו הגדולה הייתה כאשר גילם את הבלש הפרטי שרלוק הולמס בסדרת סרטים שנמשכה מ-1939 עד 1946 וכללה כ-14 סרטים.
רת'בון מת בפתאומיות מהתקף לב בגיל 75.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות1921חף מפשעInnocentסרטו הראשון1935דייוויד קופרפילדDavid Copperfieldאדוארד מרדסטוןעם פרדי ברת'ולומיו וו.
Toadקריין1955אנחנו לא מלאכיםWe're No Angelsאנדרה טרושארעם המפרי בוגרט ג'ואן בנט ופיטר יוסטינוב1955ליצן החצרThe Court Jesterלורד רוונהרסטעם דני קיי1986הרפתקאותיו של סופר בלשThe Great Mouse Detectiveשרלוק הולמס (דיבוב)יצא לאחר מותו
בזיל איידנבנץ הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה שווייצרי .
איידנבנץ נולד בציריך, שווייץ ב-9 בינואר 1993. הוא למד פיתוח קול בקונסרבטוריון המוזיקה של ציריך לפני שהחל ללמוד בבית הספר האירופאי למשחק ובמרכז ג'יילס פורמן למשחק בלונדון אותו סיים בשנת 2013.
איידנבנץ החל את הקריירה שלו בסרט קומדיה גרמני "Liebling, lass uns scheiden" (יקירתי, בואי נתגרש) בשנת 2010.
בשנת 2012 שיחק בתפקיד ראשי בדרמה הרומנטית "Boys Are Us".
משנת 2010 הוא שיחק במשך שנתיים בתפקיד ראשי בסיטקום השווייצרי "Best Friends".
בשנת 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בטלוויזיה הבריטית בדרמת ההיסטוריה ויקטוריה.
בשנת 2017 שיחק בסרט הקולנוע הכחשה.
שנה לאחר מכן שיחק בסדרה "X Company" בתפקיד חוזר.
בשנת 2018 שיחק בתפקיד קטן בסרט המועדפת.
שנה לאחר מכן שיחק בתפקיד ראשי בסרט "הו רמונה", הפקת שירות הזרמת המדיה נטפליקס.
באותה שנה החל לשחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "The Athena".
הוא שיחק בסדרה בשתי עונותיה.
בשנת 2019 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "Wildlings".
בשנת 2021 לוהק לתפקיד אסקל בסדרת הטלוויזיה המכשף.
טים קלאוס סרט קולנוע 2012 Boys are Us כריס 2012–2010 Best Friends לוקאס סדרת טלוויזיה, תפקיד ראשי2014Letzte Spur Berlinג'סטיןפרק אחד2016ויקטוריהלוהליין5 פרקיםהכחשהעומר ארבלסרט קולנוע2017X Companyאדסלתפקיד חוזרבן של אם אחרתפרידריךסרט קולנוע2018המועדפתמשרת2019–2018The Athenaלני בראנטסדרת טלוויזיה, תפקיד ראשי2019הו רמונהאליןסרט קולנועWildlingsמרטין2021המכשףאסקלסדרת טלוויזיה
בזוס (בקטלאנית: Besòs, נהגה [bəˈzɔs]; בספרדית: Besós, בזוס) הוא נהר הזורם דרך קטלוניה, ספרד, שנוצר על ידי מפגש הנהרות מוגנט (Mogent) וקונגוסט (Congost).
קו פרשת המים המלא שלו כולל את הערים הבאות: איגואפרדה, לה גריגה, סנט פוסט דה קמפסנטלס, קנובלס, גרנולר, מונמלו, מולט דל ואלס, מונטקאדה אי רייקסאק, סנטה קולומה דה גרמנה, ברצלונה וסנט אדריה דה בזוס.
בשל האקלים הים תיכוני שלו, לנהר יש מנעד ופערים קיצוניים בזרימה בהתאם למזג האוויר.
לנהר בזוס חמישה יובלים עיקריים:
אף על פי היותו נהר בלתי ניתן לשייט, הבזוס היה בכל זאת חוליה מקשרת בין החוף הקטלוני לפנים היבשת.
במאה ה-10 נבנתה תעלת ה-Rec Comtal כדי להשתמש בנהר להשקיה חקלאית.
בגלל העובדה שלנהר קטע העובר באזור המתועש ביותר (אזור מטרופולין ברצלונה), היה לו הכבוד המפוקפק להיות הנהר המזוהם ביותר באירופה במהלך שנות ה-70 וה-80. אולם מאז אמצע שנות ה-90, הנהר נמצא בתהליך של התאוששות.
הפורום האוניברסלי לתרבויות, שהתקיים בברצלונה במהלך שנת 2004, אפשר יצירת אזור בילוי בשם פארק פסטיבל דה בזוס (Parc Fluvial del Besòs) בין הערים ברצלונה, סנטה קולומה דה גרמנה וסנט אדריה דל בזוס.
בזיליקטה (באיטלקית: Basilicata) הוא מחוז בדרום איטליה, הגובל בקמפניה במערב, פוליה במזרח ובקלבריה בדרום.
למחוז שתי רצועות חוף קצרות, האחת בים הטירני והשנייה בים האיוני.
המחוז משתרע על פני כ-10,000 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה 597,768 תושבים.
בירת המחוז היא העיר פוטנצה.
מבחינה גאוגרפית, מאופיין המחוז בפני שטח הרריים ביותר.
הנקודה הגבוהה ביותר בו היא "מונטה פולינו", הר בדרום האפנינים שגובהו 2,441 מטרים.
בשל צורתו ההררית של המחוז, הייתה הגישה אליו קשה עד לתקופה המודרנית, דבר שהביא להיותו אחד המחוזות האחרונים להתפתח באיטליה.
בתקופה הרומית נקרא המחוז "לוקאניה" וזאת על שם העם ה"לוקאני" אשר פלש לאזור בסביבות המאה ה-5 לפנה"ס וגירש את תושביו המקוריים אל ההרים שמצפון.
הפולשים התיישבו במרכז האזור, וזאת עקב היות חופי המחוז מיושבים בצפיפות על ידי קולוניות יווניות חזקות ביותר.
הלוקאנים דיברו שפה הדומה לשפת תושבי איטליה הקדומים.
לפי תיאוריו של ההיסטוריון סטראבון, ניהלו הלוקאנים דמוקרטיה חוקתית.
מעט הכתבים והמטבעות אשר נמצאו באזור ומתוארכים לתקופת הלוקאנים, משמשים ביוונית כשפת הכתיבה.
החל מהמאה ה-3 לפנה"ס החלו הלוקאנים סובלים מהטרדות מצד שכניהם היוונים, אשר גובו בתמיכת מדינת אפירוס.
בשנת 298 לפנה"ס הקימו הלוקאנים ברית עם רומא, שמיד החלה משפיעה על התרבות הלוקאנית.
אולם, הפסדים חוזרים ונשנים של רומא במגוון מלחמות אשר התנהלו בארץ המגף העמידו את הלוקאנים בצד המפסידים והמוכים, דבר שהביא לבסוף לחיכוכים עם בת בריתם.
כשפירוס מלך אפירוס נחת בחופי איטליה בשנת 281 היו הלוקאנים הראשונים להודיע על תמיכתם בו, אולם כשעזב פירוס במפתיע השתעבדה לוקאניה לרומא במלחמה אשר נמשכה כ-10 שנים.
האיבה לרומא, שהפכה לטבעם של הלוקנים, הביאה אותם לתמוך בצבאותיו של חניבעל במהלך המלחמה הפונית השנייה (216 לפנה"ס), תמיכה שהביאה הרס רב על המחוז מצד שני הצבאות אשר ניהלו בו את קרבותיהם.
לוקאניה מעולם לא התאוששה מהאסונות שניתכו עליה במהלך המלחמה הפונית השנייה, וסדרת קרבות מול רומא בשנת 90 לפנה"ס הכריעו אותה לחלוטין.
מושבות היוונים שהחלו ננטשות, והמלריה אשר החלה פושטת בדרום איטליה, הביאו את המחוז לשפל כלכלי ותרבותי אשר נמשך למעשה עד לימינו.
בזיליקה או בסילקי (מיוונית: βασιλικὴ στοά – בסיליקה סטואה, בתרגום מילולי סטיו מלכותי) היא טיפוס מבנה וחלל שמקורו באדריכלות הרומית, שבה שימש כמבנה הציבור החשוב בעיר.
בראשית הנצרות אומצה הבזיליקה והתמסדה כמבנה הפולחן המרכזי של הדת החדשה.
בנצרות הקתולית המונח בזיליקה הוא חלק מההיררכיה הרשמית של חשיבות כנסיות שזכו לזכויות פולחניות מיוחדות מטעם האפיפיור, גם בלי קשר לסגנון האדריכלי.
בנצרות הקתולית מוכרות ארבע בזיליקות הנקראות בכורות (basilica major) הממוקמות ברומא וכן, נכון לשנת 2017, 1,757 "בזיליקות זוטרות" (basilica minor) ברחבי העולם.
חלל הבזיליקה הוא מלבני, מחולק ל-3 חללי אורך (ספינות/סיטראות) מסדרי גודל שונים, כאשר החלל המרכזי – הספינה הראשית (לטינית: Navis, אנגלית: Nave) גבוהה והחללים הצדיים (ספינות צדדיות/סיטראות) נמוכים יותר.
הפרש הגובה בין הספינות מנוצל להחדרת תאורה למבנה, והוא נקרא קומת אור (clearstory, clerestory).
החללים מופרדים וממוזגים בו זמנית באמצעות שורות עמודים.
החלל הבסיליקני הוא בעל ציר אורך, שהוא גם ציר הסימטריה הראשי של הבניין, שלאורכו מאורגנות יחידות חלליות ומבניות חזרתיות.
בקצה הספינה הראשית – אפסיס (לפחות אחד), מעין גומחה חצי עגולה.
מאז מיסוד החלל הבסיליקני כחלל הכנסייתי בנצרות הקדומה (מאה 4), הוא ממשיך להיבנות כטיפוס החללי המוביל באדריכלות הכנסיות בעיקר של הנצרות הקתולית, גם בתקופות סגנון שונות וגם במהפכות טכנולוגיות (למשל במעבר מתקרות עץ לקמרונות אבן, ואפילו תקרות בטון במאה ה-20).
בתרבות הרומית שימשה הבזיליקה כמבנה הציבור הראשון במעלה בעיר הרומית, המקום שבו התבצעו עסקים או נדונו עניינים משפטיים.
והיא הייתה אחד מבנייני הפורום הרומי.
היו בסיליקות ששמשו כבית-משפט, למסחר, כקסרקטין, כמשרדים.
הכניסה אל הבזיליקה הייתה מתוך הפורום ודרך קיר האורך של המבנה.
הבזיליקה העתיקה ביותר הידועה כיום היא בזיליקה פורקיה, אשר נבנתה ברומא, לצד בית הסנאט, על ידי מרקוס פורקיוס קאטו קנסוריוס, בשנת 184 לפניה"ס, בתקופה בה שימש כקנסור.
בזיליקה זו שימשה כמקום מושבם הרשמי של הטריבונים מטעם הפלבאים.
עוד היו בפורום הרומי בזיליקה אמיליה (נבנתה ב-179 לפניה"ס), בזיליקה יוליה, שנבנתה על ידי יוליוס קיסר ב-46 לפניה"ס והושלמה על ידי אוגוסטוס ב-27–14 לפניה"ס, והבזיליקה של מקסנציוס (בזיליקה נובה) שנבנתה בין 308–312 לסה"נ.
עם הכרזת הסובלנות הדתית כלפי הנצרות על ידי קונסטנטינוס באדיקט מילאנו ב-313, אומצה הבסיליקה כחלל הכנסייה הרווח לפולחן הנוצרי.
הכנסייה הראשונה שנבנתה בדגם זה היא בזיליקת הלאטרן.
לאחר מכן נבנתה בזיליקת פטרוס הקדוש אשר בוותיקן (324), שהיא כפי הנראה הבזיליקה המפורסמת ביותר.
החל מהמאה ה-4 משמשת הבזיליקה ככנסייה באדריכלות הנוצרית במבנה ארוך, הבנוי בדרך כלל בציר מזרח-מערב, עם אולם תווך (ספינה) ושתי סיטראות המופרדים זה מזה בטורי עמודים.
הכניסה אל המבנה היא בדרך כלל דרך קיר הרוחב המערבי של המבנה, ובו שלושה שערי כניסה, האמצעי ל"ספינה" והצדדיים לסיטראות.
ממול לכניסה, בצד המזרחי, נמצא בדרך כלל ה"אפסיס".
זהו חלל חצי עגול שבו מותקן מזבח הכנסייה.
מזבח זה מחליף את פסלו של הקיסר שהיה מוצב כאן במבנה הבזיליקה הרומית המקורית; יש בזיליקות בהן נוספו קפלות (גומחות) שונות במבנה.
לעיתים, נוספה לבזיליקה גם קומה שנייה (קומת תאורה, clear-story), המאפשרת כניסת יותר אור לחלל הפנימי של ה'ספינה'.
מסביבות המאות ה-11 וה-12, נוסף לבזיליקה מבנה רוחב – טרנספט, בכיוון צפון-דרום, כך שנוצרה תבנית של צלב, וכן מגדל שנבנה בדרך כלל מעל הצטלבות אולם האורך (הספינה) והטרנספט.
בתי כנסת עתיקים בארץ ישראל
מבנה הבזיליקה אומץ גם באדריכלות של בתי-הכנסת הקדומים בארץ ישראל.
לקבוצה זו המכונה בתי כנסת המאוחרים שייכים בתי-כנסת מן התקופה הביזנטית, שהפאר העיקרי שלהן הוא כלפי פנים בעיקר בצורת שטיח פסיפס.
ה"אפסיס" של הבזיליקה מכוון לרוב לירושלים.
דוגמאות לכך הם בית הכנסת בבית אלפא ובית הכנסת בחמת טבריה.
המונח בסילקי גם נזכר בספרות חז"ל בקשר לבתי כנסת, למשל בדיופלוסטון של אלכסנדריה.
הבזיליקה אמיליה הייתה מבנה בזיליקה ששימש למטרות מסחר ציבוריות בפורום שבעיר רומא בעת העתיקה.
כיום נותרו מן הבזיליקה שרידים מעטים.
הבזיליקה הוקמה במיקום בו עמד במאה החמישית לפני הספירה שוק הבשר (tabernae lanienae - "חנויות הבשר") של רומא העתיקה, ובמאה הרביעית לפני הספירה ה-tabernae argentariae - שהיה המרכז הפיננסי של העיר.
לאחר שרפה שאירעה במקום שונה שם הרחוב לטברנה נובה (tabarnae novae- החנויות החדשות).
הבזיליקה הראשונה שנבנתה במקום הוקמה בין השנים 210 לפנה"ס ל-191 לפנה"ס לערך.
מבנה זה כלל שלושה אולמות עיקריים והיה בנוי מאבן טופה.
בשנת 179 לפנה"ס בנה הקנסור הרומי מרקוס פולביוס נוביליור את הבזיליקה וקרא לה "בזיליקה פולביה" (Basilica Fulvia).
לאחר מותו השלים עמיתו מרקוס אמיליוס לפידוס את הבזיליקה וקרא לה על שמו - הבזיליקה אמיליה.
חזית הבזיליקה שונתה בין השנים 55 לפנה"ס ו-34 לפנה"ס על ידי לוקיוס אמיליוס פאאולוס לפידוס.
חזית זו הייתה קצרה באורכה מהחזית המקורית של המבנה.
עמודי אולם התווך של המבנה היו עשויים משיש אפריקאי, והיו בנויים בסגנון קורינתי, עמודי האולמות הצדדיים היו בנויים משיש מקומי והיו להם כותרות יוניות ולעמודים החיצוניים היו כותרות בסגנון דוריות
המבנה ניזוק בשרפה, ובעקבותיה, בשנת 14 לפנה"ס יזם הקיסר אוגוסטוס שיפוץ של המבנה שכלל שינוי חזית המבנה, ובנייה מחודשת של קומה שנייה למבנה.
המבנה החדש עוטר באלמנטים של צימחייה ופסלים בעלי אופי "ברברי".
הבזיליקה שופצה בשנת 22 לספירה, במלאת מאתיים שנה לקיומה, ותוארה על ידי פליניוס הזקן כמבנה היפה ביתר בעיר רומא.
לא נותרו שרידים רבים מהמבנה, אולם ניתן לראות על מרצפות השיש של המבנה כתמי ברונזה - כתמים אלה נוצרו כאשר נמסו מטבעות בעת שנשרף המבנה בעת הביזה של רומא על ידי הויזיגותים בהנהגת אלאריק הראשון בשנת 410.
שרידי הבזיליקה נותרו עומדים עד תקופת הרנסאנס אולם אז נלקחו השרידים ונעשה בהם שימוש משני בבניית ארמון ז'ירו-טורלוניה (Giraud-Torlonia), אשר אף הוא אינו קיים בימינו.
הבזיליקה של סֶן-דֵני היא כנסייה קתולית בסגנון גותי שבפרבר הפריזאי הצפוני סן דני, אשר שימשה כאתר הקבורה של מרבית מלכי צרפת.
כמעט כל המונרכים הצרפתיים נקברו בבזיליקה.
סן דני הוא הקדוש הפטרון של צרפת, והיה הבישוף הראשון של פריז.
לפי האגדה, לאחר שראשו נכרת בגבעת מונמרטר, הרים אותו דני מן הקרקע והחל ללכת, כשהוא נושא אותו בידיו ומטיף לסובבים.
כמה קילומטרים צפונה משם פגש באצילה הרומית קָטוּלה, הפקיד בידיה את ראשו והתמוטט.
במקום נפילתו וקבורתו הוקמה הבזיליקה.
דגובר הראשון, מלך הפרנקים (שלט בשנים 628 עד 637), ייסד את המנזר הבנדיקטי של סן דני.
המקדש נבנה בידי אליגיוס הקדוש (Eligius), צורף בהכשרתו ופטרונם של התכשיטנים.
המבנה מתואר בהגיוגרפיה המוקדמת של אליגיוס הקדוש:
"יותר מכל, אליגיוס יצר מוזוליאום עבור המרטיר הקדוש דני בעיר פריז עם אפריון שיש נפלא מעליו, המעוטר בזהב ובאבני חן.
הוא יצר ציצה [בראש הקבר] ועיטורים נפלאים סביב כס המזבח עם צירי זהב במעגל.
הוא הניח שם תפוחי זהב, עגולים ומשובצים אבני חן.
הוא יצר בימה ושער מכסף וגג עבור כס המזבח מצירי כסף.
הוא יצר חיפוי ברחבה לפני הקבר ויצר מזבח חיצוני למרגלות המרטיר הקדוש.
עשייה כה רבה ושופעת הותיר שם, לבקשת המלך, והגיר כה הרבה עד שכמעט ולא נותר קישוט אחד בגאליה וזהו פלא גדול עד עצם ימינו".
דבר מיצירות אלו לא שרד.
הכנסייה מהווה נקודת ציון אדריכלית חשובה, והאפסיס שנבנה בקצה המזרחי שלה נחשב למבנה הראשון בעל מאפיינים אדריכליים גותיים.
המבנה הגותי של סן דני החל להיבנות בשנת 1136, על ידי אב המנזר סוגריוס או בצרפתית: סוז'ה (1081–1155): עד 1140 נבנתו החזית המערבית והנרתקס, אך בשנה זו נפסקו העבודות על החזית והחלו עבודות על האפסיס, שנבנה בתצורת שווה, ועל בית המקהלה.
הכנסייה הוקדשה ב-11 ביוני 1144 לאחר ארבע שנות עבודה בלבד במעמד המלך ובכירי הארכיבישופים והבישופים של צרפת לרבות הארכיבישופים של נורמנדי וסנס.
חלון הרוזטה בחזית המערבית מסביבות 1170 היה מן הראשונים מסוגו.
עם זאת, בניית מרבית המבנה הקיים כיום הושלמה רק לקראת סוף המאה ה-13 אחרי שהעבודות בסגנון גותי Rayonnant החלו ב-1231. הספינה הראשית מציגה 3 אזורי קיר (קומת קשתות וארקדה, טריפוריום וקומת תאורה) ומקורה בקמרון בן 4 צלעות.
כדי לתמוך במבנה הוצבו מ-2 צדי הספינה תמיכות דואות בנות 2 קומות.
הכנסייה נחנכה בשלמותה ב-1281. יש לציין שקומת הטריפוריום בסן דני הפכה מארקדה עיוורת (כלומר: קשתות המכסות קיר אטום) לרצועה מלאת אור, כאשר מאחורי הקשתות ניצבו חלונות ויטראז' (Glazed Triforium).
המבנה ניזוק בתקופת המהפכה הצרפתית: חלונות נהרסו וקברים נפתחו וחוללו.
במאה ה-19 שופצו המבנה וחלונות הויטראז' וחלקים ממנו הושלמו על ידי האדריכל ויולה לה דוק, ממובילי תנועת התחייה הגותית.
ב־1845, נזקי טבע הכריעו את המגדל הצפוני, והוא נהרס.
המנזר שימש במשך מאות שנים כמקום קבורתם של מלכי צרפת ובני משפחותיהם, ולכן הוא נקרא לא פעם "הנקרופוליס המלכותי של צרפת".
למעט שלושה, עצמותיהם של כל המונרכים של צרפת מאז המאה ה-10 ועד 1789 טמונות שם.
בכנסיית המנזר מצויות כמה מצבות קבר שעליהן שכובים פסלי המתים.
פסלי המוות של מלכות ומלכים רבים עדיין צמודים לקבריהם, אך בעת המהפכה הצרפתית נפתחו קברים רבים בהוראת פקידי המהפכה.
הגופות הועתקו ממקומן והושלכו לשני בורות שנכרו בסמוך לכנסייה.
הארכאולוג אלכסנדר לנואר (Lenoir) הציל קברים רבים מפני אותו צו מהפכני, בטענה שהם פרטי אמנות עבור "המוזיאון למונומנטים צרפתיים" שבכוונתו להקים.
גופותיהן הערופות של המלך לואי השישה עשר, המלכה מארי אנטואנט, ומאדאם אליזבת (אחות המלך) לא נקברו בסן דני, אלא נקברו בחצר כנסיית המדלן וכוסו בסיד.
גופת יורש העצר (הדופין), שמת ממחלה, נקברה בקבר לא מסומן בחצר כנסייה פריזאית.
נפוליאון בונפרטה פתח מחדש את הכנסייה בשנת 1806, אך שיירי הגופות המלכותיות נותרו בקבר האחים שלהן.
בעקבות הגלייתו הראשונה של נפולאון לאי אלבה, בית בורבון חזר לזמן קצר לשלוט בצרפת.
השליטים החדשים הורו לחפש את גופותיהם של לואי השישה עשר ומארי אנטואנט.
השיירים, כמה עצמות שהיו שייכות כביכול למלך וחומר אפרפר וסבוך שבו פיסות בירית נשית, נמצאו ב-21 בינואר 1815, והובאו לקבורה בבזיליקת סן דני.
למעט שלושה, כל בני משפחות המלוכה הצרפתית ששלטו מאז 496 קבורים בבזיליקת סן דני.
פיליפ השלישי "הנועז" (1245–1285) ורעייתו המלכה איזבלה מאראגון
אנרי השני ורעייתו המלכה קטרינה דה מדיצ'י
לואי השישה עשר, רעייתו המלכה מארי אנטואנט ולבו של בנם לואי השבעה עשר
הבזיליקה של סן ויטאלה (איטלקית Basilica di San Vitale) היא כנסייה ביזנטית מן המאה ה-6 שהוקמה בעיר רוונה.
חשיבותה הרבה נובעת משני אספקטים שונים.
ראשית, מבנה הכנסייה המתומן, אשר נותר ללא שינוי רב מאז בנייתה, מהווה עדות לסגנון בנייה ביזנטי ולמבנים דומים אשר לא השתמרו עד ימינו.
שנית, עיטורי הכנסייה ובייחוד הפסיפסים מהווים עדות מרשימה באיכותה לסגנון העיטור האימפריאלי באימפריה הביזנטית.
בזכות חשיבות זו הוכרה הכנסייה כאתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו.
על פי המסורת הנוצרית, הכנסייה הוקמה במקום המרטיריום של ויטלה הקדוש.
אולם, הדעות חלוקות באשר לזהותו של ויטלה.
יש הטוענים כי זהו ויטלה הקדוש ממילאנו או ויטלה הקדוש אשר גופתו התגלתה ביחד עם גופת אגריקולה הקדושה בעיר בולוניה בשנת 393.
בניית הכנסייה החלה בשנת 527 והושלמה בשנת 548 בידי מקסימיניאוס, בישוף העיר רוונה.
בכנסייה אף הוצב כיסא עשוי עץ ושנהב המכונה "כיסא מקסימיאנוס", אשר שימש ככס הבישופות של מקסימיאנוס.
המימון העיקרי לבניית הכנסייה ניתן, כנראה, על ידי יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית.
אגנלוס (Agnellus), דיקן בן המאה ה-8, מציג את תרומתו של תורם נוסף, בנקאי יווני בשם יוליאנוס לבניית הכנסייה:
"כנסיית המרטיר המבורך ויטלה, אשר נוסדה בימי חג האוכריסטה בידי יוליאנוס (Julianus Argentarius), ביחד עם הבישוף עצמו...
כמו שציינו למעלה, כנסיית המרטיר ויטלה נבנתה בימיו של יוליאנוס.
אף כנסייה באיטליה אינה דומה לה במבנה ובעיצוב האדריכלי.
ברישומים המתארים את זיכרונו המקודש של המיסד יוליאנוס, נרשמו 26.000 מטבעות זהב אשר הוצעו לחיזוק כנסיית המרטיר ויטלה.