tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוולארו מושפע גם מטפיל מסוים הקרוי לישמניה הגורם לנגעים בעור והתמוטטות של רקמות באזורים פגועים (כמו שושנת יריחו), ומהטפיל Trichomonas vaginalis הגורם לכאב באברי הרבייה, לדלקות ולגירויים.
הוולארואים המצויים מתרבים בכל השנה ללא עונה קבועה, והם מונוגמים או פוליגמיים.
הזכרים מציגים באופן תכוף התנהגות דומיננטית הכוללת לחימה ו"תחרויות אגרוף" עם זכרים אחרים, כשזו הדרך היחידה למשוך נקבות שצופות במתרחש.
תקופת ההריון הממוצעת של הנקבה נמשכת כ-36 ימים, כאשר כשבכל פעם נולד גור יחיד.
המרווח בין ההמלטות מושפע מהגורים שבכיס; כאשר הגור גדול למדי, הנקבה אינה מסוגלת לשמור על שניים בכיסה והיא מחכה עם ההמלטה של הגור השני עד שהגור הראשון עוזב את הכיס.
בעת הלידה, משקלו של גור הוולארו הוא 703 גרם בלבד והוא נראה יותר כתולעת אדומה קטנה.
הגור מצמיד את פיו לפטמה ומתחיל לינוק במשך זמן רב כשהוא מתפתח וגודל מיום ליום.
הגור נשאר גם זמן רב לאחר מכן בכיס של האם כדי להיות מוגן.
בתהליך המכונה דיאפאוזה, נקבת הוולארו יכולה להיכנס להיריון זמן קצר לאחר הלידה.
התהליך מתאפיין בכך שהעובר החדש יישאר "רדום" ברחם עד שהגור שבכיס יגדל מספיק או ייטרף.
כאשר הכיס פנוי, התפתחות העובר תתחדש ואז העובר ייוולד ויטפס דרך פרוות האם לתוך הכיס הפנוי.
דפוס יוצא דופן זה, נפוץ אצל מיני קנגוריים רבים, ומשמעותו היא שהנקבה יכולה להביא במהירות גור חדש עם הגור הקודם שלה נטרף.
בנוסף לכך, כאשר יש תקופות בצורת הנקבה תעדיף להשהות את העובר ברחם עד שיהיו תנאים אופטימליים של מקורות מזון.
עד 6 חודשים הגור נמצא רוב הזמן בכיס וגם אם יפול מהכיס הוא יטפס לשם במהירות חזרה.
זמן קצר לאחר מכן הגור הופך לפעיל יותר, הוא יוצא מדי פעם מהכיס וגדל במהירות.
לאחר 37 שבועות (270-231 ימים או 9 חודשים), האם כבר אינה מאפשרת לגור לחזור לכיס והוא הופך לעצמאי חלקית.
זמן הגמילה הוא לאחר 15 או 16 חודשים, והנקבה מחכה עד שהגור ייגמל ורק לאחר מכן תתרבה שוב עם זכר או שתחדש את התפתחות העובר ה"קפוא".
גם לאחר הגמילה הגור שומר על מערכת יחסים קרובה עם אימו, ובכלל זה הוא נח לצד אימו והשניים מטפחים אחד את השני.
הזכר מספק הגנה מטורפים עד תקופת הגמילה.
הגורים עצמאיים באופן מלא בגיל 20 חודשים.
בתקופה זאת הקשר עם האב נחלש אולם הקשר עם האם עדיין נותר חזק.
הגיל הממוצע של הבגרות הוא 19-18 חודשים לזכר ו-22 חודשים לנקבה.
תוחלת החיים המרבית של הוולארו המצוי בטבע היא 24 שנים, ותוחלת החיים המרבית בשבי היא 22 שנים.
תוחלת החיים מוגבלת על ידי התדרדרות של המערכת החיסונית ותפקוד האיברים בעת הזקנה.
הוולארו המצוי מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), בשל תפוצה רחבה, אוכלוסייה גדולה, התרחשות במספר משמעותי של אזורים מוגנים, וכי אין זה סביר שהאוכלוסייה תחווה בזמן הקרוב ירידה משמעותית כדי להעפיל לקטגוריה מאוימת.
מלבד זאת, האזורים התלולים והסלעיים המהווים את בית הגידול העיקרי של הוולארו, מגינים עליו מפני אובדן בית גידול בשל הקושי בפיתוחם.
בדומה למיני קנגורו גדולים רבים, הוולארו נהנה מצמצום מספרי הדינגו ויצירת מקורות מים מלאכותיים שנעשים על ידי האדם כדי להגדיל את שטחי המרעה של עדרי הצאן.
הוולארו המצוי ניצוד באופן חוקי באזורים מסוימים עבור בשרו ופרוותו, וכן באזורים שבהם נטען שהוא מזיק לגידולים חקלאיים.
עם זאת, קיימת מחלוקת מסוימת בין ארגוני השימור לארגוני הציד על גודל מכסות הציד של הוולארואים במיוחד לאור הגדילה של הבצורות ושינוי הנוף המקורי על ידי פעולות אנושיות.
ההערכה היא שהוולארו המצוי מהווה כ-3% מכלל מכסות הציד המסחריות של מיני הקנגוראים באוסטרליה.
וולארו האי בארו, עשוי להיות פגיע יותר מתת-המינים היבשתיים והגדולים, בהתחשב באוכלוסייתו הקטנה יחסית והמבודדת המוערכת בכ-1,800 פרטים.
תת-מין ייחודי זה נחשב במצב "פגיע" בחוק של איכות הסביבה ושימור המגוון הביולוגי משנת 1999 (חוק EPBC), ובין האיומים העיקריים עליו ניתן למנות אובדן בית גידול ודריסה בשוגג בעת חציית כבישים הקשורים להתפתחות של שדות הנפט באי.
האוכלוסייה גם נמצאה כסובלת מאנמיה - ייתכן בשל מחסור ברזל בתזונה.
בעיקרון מרבית תת-המינים של הוולארו נפוצים מאוד, והם נמצאים במספר ניכר של אזורים מוגנים.
תוכניות הציד מוסדרות ומנוהלות בפרישה ארצית, ומטרתם היא לשמור על אוכלוסיות הוולארו יהיו בעלות מספרים משמעותיים.
מרבית שטחו של האי בארו מוגן כשמורת טבע, למרות שיש באי שדה נפט פעיל והוענק אישור להקמת מפעל גדול של גז טבעי.
סדר העדיפויות לשימור תת-המין באי כולל קביעת ההיקף של הלחץ התזונתי על האוכלוסייה, ניטור לטווח ארוך, ולאחר מכן בדיקה האם צריך לשנות את ניהול שדות הנפט כדי לשפר את מצבו של הוולארו.
פעילויות חשובות נוספות הם למנוע שחרור של יונקים שאינם ילידי האי, לפקח ולשפר את ניהול התנועה באי כדי להפחית את תופעת הדריסות, לפתח אסטרטגיה מתאימה לניהול של שריפות, ובעיקר למעט ככל האפשר את ההשפעה של שדות הנפט על הוולארו.
אין אומדן אוכלוסייה עולמי לאוכלוסיית הוולארו המצוי, אולם סביר להניח שהיא עומדת על עשרות אלפי פרטים.
ווֹלַבִּי הסלע (שם מדעי: Petrogale) הוא סוג של יונק כיס ממשפחת הקנגוריים.
בסוג זה 16 מינים המכונים בשם "ולבי".
אלו קנגורים בינוניים המותאמים לתנאי סלעים, בעזרת זנבם הארוך ורגליהם הקפיציות.
הם בעלי אורך 50-80 סנטימטרים ושוקלים 3-9 קילוגרם, כשהזכרים גדולים יותר מהנקבות.
פרוותם עבה ולעיתים קרובות צבועה בכתום-צהוב ובלבן ושחור באזורים שונים.
הם פעילי לילה ופעילי דמדומים וביום נחים בין הסלעים.
הם ניזונים מעלים ועשבים הצומחים בין הסלעים.
הם חיים בערבות ובמורדות סלעים ברחבי אוסטרליה ובטסמניה.
חלק מהמינים נפגעו מפעילות האדם הכוללת בעיקר פגיעה בבתי גידולם והבאת מינים מתחרים כמו כבשים, עזים וחתולים לאוסטרליה.
וולבי הצבי (שם מדעי: Dorcopsis) הוא סוג של יונק כיס ממשפחת הקנגוריים החיים ביערות הגשם של גינאה החדשה ובכמה מאיי אינדונזיה.
הם קרובים מאוד לסוג וולבי יערוני (Dorcopsulus), מאותו אזור ובעבר נכללו באותו סוג.
לבני הסוג ישנו חוטם מוארך, אוזניים מעוגלות וגוף קטן בגוונים כהים.
הם בעלי רגליים שריריות, זרועות קטנות וזנב ארוך.
יצורים אלה חיים ביערות גשם ומורדות הרים טרופיים ולעיתים נראים באזורים יבשים יותר.
הם ניזונים מעלים, שורשים ועשבים על קרקע היער ומגוונים גם בפירות וחרקים.
ווֹלַבִּי ארנבי (שם מדעי: Lagorchestes) הוא סוג של יונקי כיס ממשפחת הקנגוריים המכונים בשם וולבי.
הם חיים ביערות אוסטרליה וגינאה החדשה.
בסוג זה חיים כיום רק 2 מינים לאחר שעוד 2 מינים מהסוג נכחדו.
מינים אלה בינוניים באורך 31-47 ס"מ עם זנב באורך 25-49 ס"מ.
הם בעלי גוף עגלגל ופרווה חומה, הרגליים גדולות והזרועות קצרות.
את שמם הם קיבלו בגלל האוזניים הגדולות המזכירות אוזני ארנבים.
יצורים אלה חיים ביערות האוסטרליים ושל גינאה החדשה אך נראים גם בערבות הפתוחות ומחפשים עשבים למאכל.
הם פעילי לילה החיים בדרך כלל בבדידות.
וולבי ארנבי מפוספס (שם מדעי: Lagostrophus fasciatus) הוא מין יונק כיס קטן השייך למשפחת הקנגוריים והוא המין היחידי בתת-המשפחה Lagostrophinae ובסוגו.
הוא חי בערבות העשב של האיים דורי וברניר שבמפרץ הכרישים ליד אוסטרליה המערבית ומצוי בסכנת הכחדה בטבע.
כיסאי זה הוא אחד ממיני הקנגורים המכונים וולבי ודומה לבני הסוג וולבי ארנבי, שבעבר שויך אליו.
אך למעשה קרובי משפחתו הם בני תת-משפחת קנגורי ענק (Sthenurinae), הגדולים שבקנגורים מעולם.
אורכו של הוולבי 40–45 סנטימטרים ומשקלו 1.5–2 קילוגרם, כשהנקבות שוקלות יותר מהזכרים.
ראשו מזכיר צורת ארנב, והוא בעל גוף עגלגל בעל רגליים וזנב ארוכים וצבעו אפור מפוספס בפסים אופקיים צרים על גבו.
היצור פעיל בלילות וביום נח בחבורות משפחתיות בקינים באדמה.
הוא ניזון בעיקר מעלי השיטה ממין Acacia ligulata הצומחת על האי.
ווֹלַבִּי זנב-מסמר (שם מדעי: Onychogalea) הוא סוג של יונקי כיס ממשפחת הקנגוריים החי באוסטרליה.
בסוג שלושה מינים, כשאחד מהם נכחד.
שמו ניתן לו עקב המסמר הייחודי שנמצא בקצה זנבו.
וולבי זנב-מסמר קטן יחסית, ומשקלו 3–9 ק"ג.
גופו בהיר בצבע אפור-אדמדם ויש לו פסים לבנים על הברכיים ולפני הכתפיים.
הוא פעיל לילה הניזון מעשבים וחיים בערבות הפתוחות של אוסטרליה.
מין אחד מצוי במרכז היבשת מנהר מארי עד לוויקטוריה בתחומים קטועים, מין אחר חי בצפון-מזרח אוסטרליה.
וולבי זנב-מסמר סהרוני (Onychogalea lunata) - נכחד
וולבי ביצות (שם מדעי: Wallabia bicolor) הוא יונק כיס ממשפחת הקנגוריים החי במזרח אוסטרליה והוא המין היחידי בסוגו.
הסוג הקרוב אליו ביותר הוא הפדמלון, שחלק ממיניו מצויים באותם אזורים.
וולבי זה חי במזרח אוסטרליה מהחלק הצפוני ביותר של קווינסלנד עד לדרום של ויקטוריה ומזרחה עד דרום-מערב אוסטרליה הדרומית.
הוא מצוי ביערות וחורשות או בכרי עשב ושרכים גבוהים.
כשמו הוא מצוי גם בביצות אוסטרליה.
אורכו מגיע ל-76 ס"מ בזכרים ו-70 ס"מ בנקבות, אורך הזנב דומה לאורך הגוף ומשקלו מגיע ל-17 ק"ג בזכרים ו-13 ק"ג בנקבות.
הבטן חומה-ערמונית וגם העור שסביב האוזניים.
הזנב והרגליים ארוכים ושחורים והעיניים גם שחורות.
וולבי הביצות ייחודי בכך שהנקבה מזדווגת עוד לפני תום ההריון שמשכו כ30 יום.
מעקב אחר הריונות וולבי ביצות העלה כי הנקבה מבייצת מהשחלה השנייה והגופיף הצהוב פעיל כבר בימים 28-29 להריון.
הבייצית המופרה נמצאת ברחם במצב דיאפאוזה בזמן שהעובר אחר משלים את ההתפתחות והלידה מהרחם השני.
כך יכולה הנקבה להיות בהריון באופן רצוף בכל תקופת הפריון של חייה.
הוולבי הוא פעיל לילה החי לבדו אך נראה בקבוצות כאשר ישנו הרבה מזון.
הוא אוכל בעיקר עלים, עשבים ושיחים, לרבות צמחייה רעילה כמו רוש ולנטנה (Lantana).
לעיתים הוא יאכל גם פטריות ואצות ובמקרה אחד נצפה אוכל נבלה.
וולבי הביצות איננו מצוי בסכנה היות שהציידים המקומיים לא אוהבים את טעמו עקב הריח המצחין שמפריש בשרו לאחר הבישול, אך הוא נטרף בידי שועלים, כלבי דינגו, עיט מחודד זנב ותנינים.
ווֹלַבִּי או וָלַבִּי הוא שם כולל למספר מינים של יונקי כיס ממשפחת הקנגוריים, שאינם מונופילטיים (Macropodidae).
אף שהם קרובי משפחה של הקנגורו, וואלאבים אינם קנגורו – הם נבדלים מהם בעיקר בגודל, מבנה הגוף והעדפות המחיה.
המונח "וואלאבי" משמש בעיקר לתיאור מינים קטנים יותר במשפחה זו, אך אינו משקף קבוצה מדעית מונופילטית.
מיני הוולבי קטנים מהמינים המכונים קנגורו או וולארו (מהסוג Macropus), וכוללים את הקטנים שבקנגוריים, מבני הסוג פדמלון.
אורכם של המינים הגדולים (מהסוג קנגורו) מגיע ל-45–105 ס"מ וגובהם ל-33–75 ס"מ.
הסוג הנכחד פרוטמנודון הגיע לגובה של 2 מטרים ושקל מעל 170 קילוגרם והיה הוולבי הגדול מעולם.
מיני הוולבי חיים באזורי יערות לחים עד למדבריות יבשים, ואף במורדות הרים מושלגים לאורך אוסטרליה, טסמניה, גינאה החדשה וכמה מאיי אינדונזיה.
הם בעלי רגליים חזקות בדומה לקנגורו ויכולים לקפץ מהר כדי לברוח מטורפים.
ברובם הם פעילי לילה, אם כי כמה מינים פעילים גם ביום.
הם אוכלי צמחים המבלים זמן רב ברעייה של עשב.
חלק מהמינים הקטנים מגוונים גם בעלים, פירות ואף חרקים.
מקור השם "וולבי" בשפה האבוריג'ינית.
מין וולבי גריי (Macropus greyi) - נכחד
מין וולבי סבך מערבי (Macropus irma)
מין וולבי זנב-שוט (Macropus parryi)
סוג ומין יחיד וולבי ארנבי מפוספס (Lagostrophus fasciatus)
סוג ומין יחיד וולבי ביצות (Wallabia bicolor)
בגרמנית: Wallern) היא עיר ביער בוהמיה, במחוז בוהמיה הדרומית שבמערב צ'כיה, קרוב לגבול עם גרמניה.
וולארי שוכנת מדרום מזרח לבוביק .
בעיירה עובר אחד מיובליו של הנהר ולטאבה, יובל המתמזג עם הנהר שישה קילומטר מדרום לוולארי.
מצפון לוולארי יש מספר רכזי הרים בגבהים שבין כ-850 לכ-1100 מטר.
בוולארי עובר כביש I / 39 המקשר בין וימפרק והורני פלאנה , וכן מסילת ברזל.
עדויות ליישוב במקום קיימות מתקופת הברונזה.
שם האזור נטבע במאה הרביעית לפני הספירה על ידי בני העם הבואי (Boii) ממוצא קלטי, שהתפשטו על פני אירופה בין המאה השמינית למאה הרביעית לפני הספירה.
שמו של שבט זה הוא המקור לשם "בוהמיה".
במאה הראשונה לספירה היה האזור מיושב על ידי גאלו-רומאים, וצפונו היה מיושב על ידי שבטים גרמאניים.
הקלטים נדחקו מפני שבט גרמאני וכשזה עזב נותר האזור ריק מאדם והיערות שבו והתפתחו בו.
במאה השישית הגיעו לאזור הסלאבים והחלו להתיישב באזור בצורה ספוראדית.
התיישבות מאורגנת החלה במאה ה-12, תחת שלטונו של אוטוקאר הראשון, מלך בוהמיה והיערות נסוגו עקב הנוכחות האנושית.
במאה ה-13 הותוו באזור גבולותיה של בוהמיה.
התיעוד הראשון לקיומה של וולארי הוא משנת 1359. בתחילת המאה ה-15 הייתה וולארי חלק חשוב מסחר המלח של פסאו.
מאז ועד תום מלחמת העולם השנייה וגירוש הגרמנים היו באזור גרמנים אתנים רבים שהיגרו לאזור ועבדו במקצועות העץ – חטיבת עץ וסחר בעץ.
במהלך המאה ה-15, בין היתר במלחמות ההוסיטים, עברה וולארי בין שלטונם של מלכים ודוכסים בוהמיים וגרמאנים וכן הייתה בשטח האימפריה הרומית הקדושה.
חלק מהקרבות ניטשו על אדמתה, והעיירה נפגעה בהם קשה.
עם זאת, שליטיה העניקו ליושביה זכויות על כריתת עצים לייצור ולפחמים, וכן זכויות מרעה באזור.
בסוף המאה ה-16 העניקו שליחים של האציל הבוהמי וילם מרוזנברג לוולארי רישיונות מסחר ומכס.
פיתוחה של העיירה נמשך במאה ה-17 אך העיירה נפגעה במלחמת שלושים השנים וסחר המלח דרכה נעצר.
עקב מלחמת מכסי גבול שהתקיימה בין ממלכות גרמניה, ובעיקר בוואריה השכנה, לבין בוהמיה, המשיך הקפאון המסחרי בעיירה.
בסוף המאה ה-17 נפגעה העיירה קשה בשרפה.
לאחר מספר שנים הוקם בית חולים בוולארי.
שורת שריפות שפקדו את וולארי במאה ה-18 (בהן שרפה בה נשרפה כנסיית העיירה) תרמו לדרדור המסחר בעיירה.
ב-1807 נסגר מפעל הזכוכית שפעל בוולארי.
דלדול היערות עקב רעיית יתר הביא לביטול זכויות הרעייה של העיירה על ידי יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
וולארי הייתה באזור גבול בין שטחים גרמנים לשטחים צ'כים, אזור שחלק מתושביו דיברו צ'כית וחלקם – גרמנית.
בסוף המאה ה-19 היו בוולארי 224 בתים ובהם כ-2,000 תושבים דוברי גרמנית.
הם תחזקו כנסייה (על שם קתרינה הקדושה) ובית ספר.
בעיירה היו מוסדות ציבור נוספים.
מקורות ההכנסה של התושבים היו חקלאות, רעיית בקר וצאן, ומוצרים נלווים למשק חי (צמר, טווייה, אריגה).
עיקר תוצרתה של וולארי יוצאה לפראג.
בעיירה פעלה כיכר שוק והתקיימו שני ירידים שנתיים.
אופי פרנסתם של התושבים הכתיב בניית בתים בסגנון אלפיני מיוחד: בתי עץ בהם משולבות אבנים גדולות, גגות גמלונים ומרפסות.
לאחר שריפות שפרצו באמצע המאה ה-19, נבנו חלק מהבתים השרופים מחדש, אך הושם דגש על בניה באבן.
ב-1871 העניק הקיסר פרנץ יוזף לוולארי מעמד של עיר.
באותה עת חיו בעיר כ-2,700 תושבים.
בתוך זמן קצר הוקמו בעיר בית ספר מקצועי לעבודות עץ, משלבת בירה, בית משפט מחוזי, מנסרות עץ ומפעלים נוספים.
ב-1899 חוברה וולארי לרשת מסילות הברזל.
העיר הייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, עם פירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית והקמת הרפובליקה הצ'כוסלובקית באזורים שכללו את בוהמיה צורפה וולארי, שרוב תושביה היו גרמנים, למדינה החדשה, צ'כוסלובקיה.
בשנת 1923 חוברה וולארי לרשת החשמל.
חלקם של הצ'כים באוכלוסייתה גדל, והם פיתחו בה מוסדות חינוך בשפה הצ'כית.
וולארי הייתה בשטח חבל הסודטים.
במרס 1939, ערב מלחמת העולם השנייה, סופחה העיר לגרמניה הנאצית.
במלחמת העולם השנייה פעל בעיר מפעל נשק גרמני.
בסוף המלחמה, במאי 1945, הגיעו לעיר שרידות צעדת מוות שיצאה ממערב פולין.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוחזרה וולארי לשטח צ'כוסלובקיה.
במרס 1946 גורשו הגרמנים הסודטים מוולארי, במסגרת צווי בנש , וזאת כחלק מגירוש גרמנים בתום מלחמת העולם השנייה.
בוולארי הוקם בסיס צבאי, אך זה פורק לאחר נפילת ברית המועצות.
וולאצלאווקער טאגבלאט הוא עיתון ביידיש שיצא בוולוצלאווק בתקופה שבין מלחמות העולם.
העיתון נוסד בשנת 1919, והתפרסם בוולוצלאווק, פלוצק ובקוטנו.
עורך העיתון היה שמואל וולקוביץ.
וולבי זריז (שם מדעי: Macropus agilis) הוא מין של יונק כיס מהסוג קנגורו שבמשפחת הקנגוריים החי בצפון אוסטרליה ובדרום-מזרח גינאה החדשה.
וולבי זה בעל פרווה כתומה עד אפורה ומזכיר במראהו קנגורו אדום אך קטן בהרבה.
הזכרים גדולים יותר מהנקבות ומגיעים לאורך ממוצע 85 ס"מ ולמשקל 16—27 ק"ג.
הנקבות מגיעות לאורך ממוצע של 7 ס"מ ולמשקל 9—15 ק"ג.
לוולבי זנב גמיש וארוך יותר מגופו.
האוזניים שחורות וארוכות יחסית ועל הלחיים פס שחור עבה.
הוולבים מצוים באזור צפון אוסטרליה ודרום גינאה החדשה בתחומי יערות פתוחים לחים, בילבונג, ערבות עשב, ביצות ולפעמים גם באזורים חקלאות כמו אדמות מרעה ומטעי קנה סוכר.
הם ניזונים בתנוחה שפופה מעשבים לבד או בקבוצות קטנות.
באזורים רגישים לטורפים הם יימצאו בחבורות גדולות היכולות לקלוט את האויב בקלות.
בעונה היבשה הם ניזונים ממגוון מזונות כמו פרחים, פירות וזרעים שונים, עלים, קליפות עצים ושורשים.
הוולבי גם שותה מים אך באזורים בהם שורצים תניני ים או תניני מים מתוקים הם יעדיפו לחפור מים בשלוליות ברחבי הבילבונג או בקרבת החופים כדי להימנע מטריפה.
agilis - מצוי בטריטוריה הצפונית.
jardinii - מצוי בחופי צפון ומזרח קווינסלנד.
nigrescens - מצוי בארץ ארנהם ובקימברלי שבאוסטרליה המערבית.
papuanus - מצוי בדרום ודרום-מזרח פפואה ניו גיני ובאיים הסמוכים.
וולבי ארנבי אדמוני (שם מדעי: Lagorchestes hirsutus; מוכר גם כוולבי ארנבי מערבי, ומכונה בשפות האבוריג'ינים מאלה) הוא מין של וולבי קטן ונדיר בסוג וולבי ארנבי, האנדמי למערב יבשת אוסטרליה.
זהו המין הקטן ביותר בסוגו, ואחד משני המינים שנותרו כיום בסוג לאחר שהשניים האחרים נכחדו.
בעבר, טווח התפוצה של הוולבי האדמוני היה רחב ביותר וכלל את מרבית מערב ומרכז היבשת; במהלך אמצע המאה ה-20, הוא חווה צניחה קטסטרופלית במספריו כתוצאה מאובדן בית גידול, טריפה על ידי מינים פולשים ותחרות על מקורות מזון עם הארנבים עד שכמעט ונכחד מן העולם.
כיום, הוא שרד אך ורק בשני איים קטנים במפרץ הכרישים הנמצא בחופים המערביים של היבשת, וישנם מספר אוכלוסיות שבויות למחצה ביבשת שנמצאות תחת פיקוח הדוק ומושבות לטבע בהדרגה.
הוולבי הארנבי האדמוני תופס חלק חשוב במיתולוגיה האבוריג'ינית בה הוא ידוע כ"מאלה", ונחשב לאב הקדום של האבוריג'ינים ולאחד היצורים הראשונים שהילכו על פני האדמה בזמן החלום.
הטקסים שבהם הילידים האבוריג'ינים נכנסים ויוצאים מזמן החלום כדי להיפגש עם אבותיהם, מכונים "טקסי מאלה".
אחת האטרקציות התיירותיות באזור אולורו, היא "הליכת המאלה" הכוללת סיור מודרך באתרי אמנות הסלע ומורשת תרבותית ומציגה את הדברים על פי המיתולוגיה האבוריג'ינית.
הוולבי הארנבי האדמוני תואר מדעית לראשונה בשנת 1844 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון גולד, מדגימות שנאספו במערב אוסטרליה ליד העיר יורק.
השם המדעי שהוענק לו על ידי גולד הוא Lagorchestes hirsutus; החלק הראשון של השם פירושו "ארנבת רוקדת" ומתייחס למראו החיצוני ולריצת הזיגזג הקופצנית שלו כאשר הוא נמלט מסכנה; החלק השני של השם, מתייחס לגלימת השיער הארוך שעל גבו.
הוולבי הארנבי האדמוני משויך לסוג וולבי ארנבי, לצד שלושה מינים נוספים: וולבי ארנבי ממושקף, וולבי ארנבי מזרחי והקולווארי; השניים האחרונים נכחדו מן העולם.
הוא מסווג במשפחת הקנגוריים, וקרוב מבחינה חיצונית בעיקר לסוגים וולבי ארנבי מפוספס, קואקה ופדמלון.
מין זה מחולק ל-4 תת-מינים:
dorreae - אנדמי לאי דורי.
פרוותו אדומה יותר מהאחרים וגולגולתו צרה.
bernieri - אנדמי לאי ברנייר.
פרוותו חיוורת יחסית, ואוזניו קצרות משל השאר.
hirsutus - תת-מין הראשון שהתגלה; היה מוגבל לדרום-מערב אוסטרליה ונכחד מן העולם.
ssp - טרם קיבל שם מדעי.
היה נפוץ בעבר ברחבי מדבריות מרכז אוסטרליה עד שנכחד בטבע.
כיום מושב בהדרגה לטבע ביבשת ולאי טרימוויל.
הוולבי האדמוני הוא כיסאי קטן וגוצי הדומה במראהו ובהתנהגותו לארנבון.
הוא נבדל מהארנב במספר דברים בולטים: יש לו רגליים אחוריות גדולות יותר עם קרסוליים ארוכים, גוף דק וכפוף, גפיים קדמיות קטנטנות וזנב ארוך ודק.
בהליכה רגילה, הוולבי האדמוני נע על ארבע בצורה זהה לארנב (שילוח הגפיים הקדמיות וגרירת הרגליים האחוריות), אך בריצה הוא נע בקפיצות הייחודיות לקנגורים.
גופו של הוולבי האדמוני קומפקטי ומקושת, ראשו וצווארו רחבים וקצרים, וחרטומו קצר ומעוגל.
האוזניים שלו עגולות וארוכות בדומה לארנבים, אך קצרות משמעותית משל מיני וולבי אחרים.
עיניו גדולות ושחורות, אפו קטן, שפתיו שסועות ומעליהן שפם קצר.
הזכרים והנקבות זהים בצבעם, כאשר הנקבות גדולות בדרך כלל מהזכרים.
משקל הנקבה 1.9-0.78 קילוגרם, ומשקל הזכר עד 1.8 קילוגרם.
אורך גופה של הנקבה 36–39 סנטימטרים, ושל הזכר 31–36 סנטימטרים.
אורך זנב הנקבה: 30.5-24 סנטימטרים, ושל הזכר 31–36 סנטימטרים.
שניהם מתנשאים בעמידה לגובה של כ-30 סנטימטרים.
הפרווה של הוולבי הארנבי ארוכה, עבה ורכה, והיא ארוכה ומדובללת במיוחד לאורך הגב עד שנראית כמעין גלימה.
צבעו של הוולבי נע בין חום-אדמדם לחום-צהבהב או חולי, ומתמזג היטב עם סביבת המחיה הצחיחה והחולית שלו; הצבע עשוי להיות חיוור במיוחד אצל פרטים מסוימים.
הגב והרגליים נוטים לצבע אפרורי יותר, ולעומתם הגחון, המפשעה, החזה והגרון בצבע לבן-שמנת.
הזרועות לבנות, ולעומתם כפות הידיים צבועות באדמדם או אפרפר.
הראש של הוולבי מתחלק בין המצח האפרורי לבין הלחיים החוליות, ויש לעיתים קרובות פס אדמוני דהוי שחוצה את העיניים ומסתיים בלוע.
הסנטר והשפתיים בצבע שמנת, ואזור החוטם שחרחר מעט.
האוזניים לבנות בצידן הפנימי ואפרוריות בצידן החיצוני.
הזנב האפרורי קירח משיער, והוא משחיר בצידו העליון ובקצהו.
הוולבי האדמוני אנדמי ליבשת אוסטרליה.
עד שנות ה-30 של המאה ה-20, טווח התפוצה שלו היה רחב ביותר והשתרע על מרבית אוסטרליה המערבית והטריטוריה הצפונית, והוא נחשב לאחד הכיסאים הנפוצים ביותר.
משנות ה-30 עד שנות ה-90, הוא נעלם לחלוטין מהיבשת כתוצאה ממגוון איומים.
כיום, הוולבי האדמוני נותר רק בשני איים במפרץ הכרישים מול חופי מערב אוסטרליה: האי דורי (51.6 קילומטרים רבועים) והאי ברנייר (42.7 קמ"ר) שבהם מצוי גם הטקסון המונוטיפי הנדיר וולבי ארנבי מפוספס שדומה לו מבחינה חיצונית.
מלבד שני האיים הללו, הוא הובא על ידי רשויות השימור האוסטרליות לאי טרימוויל (5.2 קילומטרים רבועים) הנמצא מול חופי פילבארה.
בעשור השני של המאה ה-21, הוולבי האדמוני הוכנס למספר איים אקולוגים (אזור יבשתי מבודד) באזורים שמהם נכחד בעבר: הפארק הלאומי ווטרארקה והפארק הלאומי אולורו בטריטוריה הצפונית, לורנה גלן באוסטרליה המערבית, ושמורת סקוטיה בניו סאות' ויילס.
כל האוכלוסיות היבשתיות הללו נמצאות בשלבי התאקלמות, כך שעדיין לא מתייחסים אליהם כאוכלוסיות בר.
ישנם מספר אוכלוסיות נוספות של וולבים אדמוניים בשבי ביבשת, שמיועדות להשבה לטבע בעתיד.
הוולבי הארנבי האדמוני אכלס בעבר מגוון סוגי בתי גידול ברחבי היבשת האוסטרלית: ערבות עשב, פסיפס של חורשים ושטחי מרעה, גבעות סלעיות, יערות שיטה, לצד מישורים חוליים ודיונות במדבר טאנאמי, מדבר גיבסון ומדבר החול הגדול.
הדרישה העיקרית של הוולבי, הייתה נוכחות של כיסי סבך נמוכים וצפופים המשמשים לו למסתור ולמאכל, בפרט כיסי הסבך הכדוריים של עשב הספיניפקס.
בטרם הגעת המתיישבים האירופאים ליבשת, הילידים האבוריג'ינים היו נוהגים להבעיר בצורה מבוקרת את כדורי הספיניפקס, ובכך גרמו לחידוש מתמיד של הצמחייה והשפיעו לטובה על המיקרו-פאונה האוסטרלית.
לאחר הגעת המתיישבים האירופאים, האבוריג'ינים נדחקו ממקומם או שנאסר עליהם להבעיר שריפות.
כתוצאה מכך, הצמחייה המקומית הפכה ליבשה וסבוכה, והפכה לפגיעה במיוחד לשריפות בר טבעיות שכילו אזורים ענקיים.
בכך האירופאים הובילו בעקיפין לצניחה קטסטרופלית באוכלוסיות הכיסאים הקטנים דוגמת הוולבי האדמוני, ורבים מהם נכחדו מן העולם או שהפכו לנדירים ביותר.
בית הגידול הנוכחי של הוולבי האדמוני באיים דורי ובריינר במפרץ הכרישים מתאפיין באקלים ים-תיכוני, ומורכב מפסיפס של דיונות חול קטנות, כרי עשב, כיסי סבך קטנים של שיחי הדסיים, וגבעות סלעיות קטנות של אבן גיר או טרוורטין.
הוולבי האדמוני הוא יונק פעיל לילה.
במהלך היום הוא מנמנם במחילה המוגנת שלו, ויוצא ממנה לאחר השקיעה.
הזכרים מופיעים מוקדם יותר מהנקבות.
חלק הארי של פעילות הוולבי (שיחור המזון, טיפוח, אינטראקציה בין הוולבים, וכו') מתרחש בעיקר בשעות הלילה המוקדמות.
בדומה ליונקים קטנים נוספים, גם הוולבי הארנבי הוא יונק מתבודד הפעיל בעיקר בגפו.
הוולבי האדמוני הוא יונק מתחפר; הוא חופר לעצמו מחילה קצרה באורך של מטר בממוצע ובעומק של 3 מטר המשמשת לו להגנה מפני טורפים וחום המדבר במהלך היום.
לעיתים, הוולבי מסתפק במאורה קטנה שנחפרת בתוך כדורי הספיניפקס הסבוכים או שיחים אחרים.
הוולבי גם מסתייע בפרוותו החולית כדי להתמזג עם הנוף המדברי והצחיח.
כאשר הוולבי נתקל בסכנה בשטח הפתוח, הוא פותח בריצת זיגזג קופצנית עד למקום המסתור הראשון שיקרה בדרכו, דבר שהוליד את הכינוי המדעי "ארנבת רוקדת".
הטורפים העיקריים של המין ביבשת היו שועל האדום וחתול הבית שהובאו על ידי האדם, ובמידה פחותה גם הדינגו.
באיים שבהם המין שרד כיום, אין לו טורפים טבעיים.
חפירת המחילות הקטנות והרגלי הרעייה של הוולבי הארנבי, הפכו אותו למהנדס סביבה זוטר ברחבי המדבריות האוסטרלים.
בטרם נעלם מהיבשת, הוא חווה תחרות משמעותית על מקורות מחייה מצד הארנבון המצוי שהובא ליבשת, שכן שניהם בעלי אקולוגיה ותזונה דומה.
מתצפיות בטבע, עולה כי הן הזכרים והן הנקבות חיים בתוך שטח פעילות קבוע, שגבולותיו מסומנים בריח ובשתן.
שטחו של הזכר גדול משמעותית וכולל בתוכו מספר שטחי נקבות.
השטח של הוולבי כולל בתוכו כיסי עשב ספיניפיקס צפוף הפזורים על פני שטחים פתוחים ומשמשים לו למקלט ביום ולהסתרה מפני טורפים במהלך התנועה בלילה.
דפוסי השימוש בבית הגידול משתנים בהתאם לזמינות המזון ולעונה, ומושפעים רבות מכמות המשקעים.
הוולבי תר אחר מזון בעיקר בשטח הפתוח, היות שיש בו מגוון רב יותר של מזון; עם זאת, בפועל הוא שוהה זמן רב יותר באזורי הגבול בין הסבך לשטח הפתוח, עקב רצונו להיות סמוך ככל האפשר לאזור מוגן בעת סכנה.
חרף העובדה שהוולבי הארנבי חי בשטח קבוע, הוא אינו טריטוריאלי, ומסתפק בהפגנת דומיננטיות כלפי בני מינו אם בכלל.
הדבר נובע הן מהנדירות של המין, והן מאופיו השקט והמתבודד של הוולבי אשר נוטה להימנע מעימותים.
גילויי תוקפנות במפגשים בין וולבים נדירים למדי; מפגש בין נקבות יכלול רחרוח הדדי ותו לא, ומפגש בין הזכרים יסתיים לרוב בהפגנת דומיננטיות.
בשבי, ישנן עדויות ליצירת מדרג חברתית אצל הזכרים והנקבות המתבטא בגישה למזון וברבייה.
בטבע לעומת זאת, צפיפות האוכלוסייה נמוכה כל כך עד שאין זה סביר שיתקיים מדרג חברתי.
הוולבים הארנביים מתקשרים ביניהם באמצעות שפת גוף, סימני ריח וקולות; וולבי מבוהל, יפיק ציוץ חזק תוך כדי ריצה למסתור אשר משמש גם כסימן אזהרה.
הוולבי האדמוני הוא יונק צמחוני מובהק.
תזונתו מורכבת בעיקר מזרעים, עשבים, פירות, עשבי תיבול ושיחים שונים הפזורים בבית הגידול שלו.
הוולבי מסוגל לשנות את הרגלי התזונה שלו בהתאם למצב הסביבתי, ובכך לעבור בנקל תקופות בצורת.
חד-פסיגיים מהווים את התזונה העיקרית של הוולבי (65-44%); מבין החד-פסיגיים, הוולבי מגלה העדפה לגבעולים, לעלים ולזרעים של מספר מיני בן-חילף (Eragrostis) ותלת-מלען (Aristida), וכן לזרעיו של עשב הספיניפקס; הגבעולים של עשב הספיניפקס לעומת זאת, נצרכים על ידי הוולבי רק בלית ברירה.
במקום שני לאחר החד-פסיגיים, נמצאים מספר מיני גומא, עליעב, ובולבוסטיליס (Bulbostylis) שמהווים 32-15% מהתזונה.
במידת הצורך, הוולבי מנצל גם הצוף המזין מפרחי הגרווילאה הדבשית (Grevillea juncifolia), וסוקולנטים נאכלים ללא היסוס כאשר הם זמינים.
גודניה (Goodenia), נאובסיה (Neobassia), סטאקהוסיה (Stackhousia) וזרעיו וענביו של גפן האהבה (Cassytha filiformis - צמח טפיל ממשפחת העריים) מהווים חלק חשוב מהתזונה המשנית.
דו-פסיגיים שקשים יותר לעיכול וכן חרקים, נצרכים על ידי הוולבי בתקופות של מחסור במזון.
בשבי, הוולבי הארנבי מתרבה ברציפות לאורך כל השנה.
בטבע לעומת זאת, מרבית הלידות חופפות לחודשי הגשמים שבהם יש מזון זמין ואיכותי יותר.
במפגש בין הזוויגים, הזכר ירחרח את הנקבה בשביל לבדוק האם היא עומדת לפני ביוץ.
אם כן, הנקבה תפגין התנהגות כנועה; במידה ולא, היא תתרחק או תבעט בזכר.
בטבע, הזכר עשוי לשמור על נקבה לתקופה מסוימת עד למועד הביוץ, ובמהלך התקופה הזאת, עשויים להתקבץ סביבה זכרים נוספים שיזכו לגשת לנקבה לפי מיקומם במדרג החברתי.
בדומה לקנגורים אחרים, נקבת הוולבי הארנבי מסוגלת לשלוט על לידת והתפתחות העובר בתופעה המכונה דיאפאוזה עוברית.
תכונה זאת מאפשרת לנקבה לצמצם את המרווח בין ההמלטות במקרה שיש מזון בשפע, להשהות את התפתחות העובר או אפילו להפסיק את ההיריון לחלוטין בתקופת בצורת.
הדיאפאוזה חיונית במיוחד עבור הוולבי הארנבי אשר חי בסביבת מחיה מדברית ובלתי יציבה.
משך ההיריון כולו הוא שבועות בודדים, לאחריהם נולד וולד זעיר דמוי ג'לי הזוחל בכוחות עצמו לעבר הכיס.
יחסית לכיסאים אחרים, הגור של הוולבי הארנבי שוהה בכיס זמן קצר יחסית: 4 חודשים לכל היותר.
הוא נגמל בגיל 5 חודשים, ומגיע לבגרות לרוב לאחר שנה וחצי.
לאחר הגמילה של הגור, אימו מתחילה להתייחס אליו באגרסיביות במטרה לגרום לו לעזוב את השטח ולמצוא מקום משלו.
הסיבה לכך היא כדי להקטין את התחרות על מקורות המזון אשר נדירים למדי בסביבה המדברית.
בתנאים סביבתיים נוחים, הנקבה יכולה להמליט עד 3 גורים בשנה.
תוחלת החיים של הוולבי האדמוני בטבע אינה ידועה; בשבי היא עשויה להגיע ל-13 שנים.
הוולבי הארנבי האדמוני מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), לאור העובדה שנכחד בטבע ביבשת, ובשל טווח התפוצה המצומצם שלו שמוגבל למספר איים בחופי אוסטרליה המערבית.
מאחר שחלק הארי של האוכלוסייה מצוי באיים, הוולבי מאוים מצד החדרת טורפים פולשים או מהתפרצות מחלות אקזוטיות בתוך האיים, וכן עשוי להיות מושפע לרעה משינויים במזג האוויר או מסופות ציקלון.
מאמצי השימור עבור הוולבי הארנבי כוללים מעקב ופיקוח צמוד על אוכלוסיות הבר באיים והאוכלוסיות השבויות למחצה ביבשת, וגידול גרעיני רבייה בשבי.
פקחים של רשויות השימור האוסטרליות פועלים להשמדת טורפים פולשים כחתולים ושועלים באיים בחוף המערבי של אוסטרליה, במטרה לשחרר בהם לאחר מכן יונקי כיס נדירים דוגמת הוולבי הארנבי.
כן נעשים פעולות להעלאת המודעות למצוקתו של המין, ולאיתור אזורים פוטנציאליים נוספים ברחבי טווח התפוצה ההיסטורי שלו.
האוכלוסייה העולמית של הוולבי הארנבי האדמוני נאמדת בכ-4,000 פרטים.
וולבי ארנבי ממושקף (שם מדעי: Lagorchestes conspicillatus) הוא מין של וולבי קטן בסוג וולבי ארנבי, המצוי בצפון יבשת אוסטרליה ובאי גינאה החדשה.
הוא תואר מדעית בשנת 1841 על ידי הזואולוג ג'ון גולד, ומחולק ל-2 תת-מינים: של היבשת ושל האי בארו.
הוולבי הממושקף הוא המין הגדול והנפוץ בסוגו.
הוולבי הממושקף הוא כיסאי קטן ועגלגל החולק מאפיינים פיזיים רבים עם הארנב: ראש וצוואר קצרים, אוזניים גדולות, גפיים קדמיות זעירות, וגפיים אחוריות ארוכות; עם זאת, גפיו האחוריות נבדלות מהארנב בקרסולים הארוכים ויוצאי הדופן, בכפות הרגליים המוארכות, ובשלוש אצבעות שאחת מהן היא סינדקטילית.
הוא נבדל מהארנב גם בזנבו הארוך והשרירי אשר דליל בשיער ומגיע לאורך של 39–49 סנטימטרים.
אורך ראשו וגופו של וולבי ממושקף בוגר נע בין 40 ל-47 סנטימטרים, ומשקלו 4.5-1.6 קילוגרם.
הוא גדול משמעותית מיתר המינים בסוגו.
הפרווה הארוכה והצפופה של הוולבי הממושקף, בעלת צבע חום-צהבהב שעשוי להשתנות לאפרפר או לחולי ומתמזג היטב עם הסביבה הסלעית המדברית למחצה.
הגחון, החזה, הרגליים והזרועות בצבע לבן-אפרפר.
באזור הגב ובירכיים, הפרווה נוטה להיות אדמונית או בצבע קפה.
על הירכיים האדמוניות, יש בדרך כלל לוולבי הממושקף 2–3 פסים עבים בצבע אפרפר או לבן-חיוור, והם בולטים למדי על רקע הפרווה האדמונית שמסביבם.
ראשו של הוולבי הממושקף בצבע אפרפר כסוף או צהבהב חיוור, בעוד שהאף שחרחר ואילו הסנטר והשפתיים לבנים.
סימן ההיכר הבולט של המין אשר גם העניק לו את שמו, הוא זוג הטבעות הגדולות והכתומות סביב העיניים אשר נמשכות אחורנית לאוזן ונראות כמעין משקפיים.
העיניים השחורות בולטות במיוחד על רקע הצבע הבהיר שסביבן.
האוזניים מתחלקות בין אפרפר בצד החיצוני ללבנבן בצד הפנימי.
הזנב אשר כאמור לעיל דליל בשיער, בעל צבע חולי או ורדרד.
הוולבי הממושקף, אנדמי לאזור הצפוני של היבשת האוסטרלית.
טווח התפוצה שלו משתרע החל מחצי האי כף יורק במזרח דרך ארץ ארנהם וקימברלי עד לפילבארה במערב, בתוך המדינות האוסטרליות: קווינסלנד, הטריטוריה הצפונית ואוסטרליה המערבית, כאשר הטווח נכנס פנימה לעבר המדבריות האוסטרלים.
בעבר היה מצוי גם במרבית איי מונטבלו בחופי קימברלי, אך כיום נותר רק באי בארו.
בשנת 1997, התגלתה אוכלוסייה שלו בדרום-מערב פפואה באי גינאה החדשה, ובכך הוא הנציג היחיד מהסוג וולבי ארנבי אשר נמצא גם באי זה.
באוסטרליה, הוולבי הממושקף הפך לנדיר למדי בחלקים המערביים של תפוצתו.
בית הגידול של הוולבי הממושקף מגוון למדי וכולל חורשים פתוחים של אקליפטוס עם כיסי שיח גדולים, ערבות עשב יבשות המנוקדות בכדורי טריאודיה, יערות שיטה דלילים, ומישורי חול השזורים בשיחים נמוכים ובעשבים.
הוולבי הממושקף הוא בעל חיים בודד הפעיל רוב הזמן בגפו, אך נראה לעיתים בקבוצות קטנות של עד 3 פרטים.
כיתר קרוביו, גם הוא פעיל לילה מובהק, אשר מבלה את מרבית שעות היום כשהוא ספון בסבך הצמחייה או במחילה.
הוולבי יוצא מהמחילה בשעות הדמדומים, ומבלה את שעות הלילה בחיפוש אחר מזונו העיקרי - עלים, עשבי תיבול ועשבים.
הוולבי אינו זקוק למים, ומקבל את הלחות הנדרשת לו ממזונו או מטל; יש לו מספר התאמות פיזיולוגיות למניעת איבוד לחות מהגוף.
הוולבי הממושקף נוהג לבנות את המחילה שלו בין כדורי הספיניפיקס המסתירים אותה היטב.
בעת שהוולבי מופרע בשטח הפתוח, הוא פותח בריצת זיגזג קופצנית עד למקום המסתור הראשון שיקרה בדרכו.
כל פרט חי באזור קבוע שגודלו מספר דונמים, אך אין טריטוריאליות מובהקת.
הרבייה מתרחשת כל השנה ללא עונה קבועה.
לאחר תקופת היריון קצרה, הנקבה ממליטה גור יחיד אשר שוהה בכיס שלה כחמישה חודשים ומגיע לבגרות בגיל שנה.
הוולבי הארנבי הממושקף מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), נוכח התפוצה הרחבה שלו, אוכלוסייה עולמית גדולה, וכיון שאין זה סביר שאוכלוסייתו תרד בשיעור הנדרש להעפיל לקטגוריה מאוימת יותר.
עם זאת, מגמת האוכלוסייה נמצאת בירידה, במיוחד באזור פילבארה.
בראש נמצאים הטורפים הפולשים חתול הבית ושועל האדום, וכן התחרות על מקורות המזון מצד הארנבון המצוי שהפך למין פולש ביבשת, לאחר מכן פגיעה בבית גידול בשל רעיית עדרים גדולים של בקר וצאן, ולבסוף הפסקת השריפות המבוקרות של האובריג'ינים שהובילו לחידוש הצמחייה בבית הגידול ולמניעת שריפות בר הרסניות.
מלבד האיומים הנזכרים, הוולבי הממושקף סובל גם מבצורות ממושכות אשר מצמצמות את כיסי הסבך המשמשים לו למסתור, והופכים אותו לפגיע יותר לטריפה על ידי הדינגו וטורפים אחרים.
תת-המין של האי בארו, נמצא במצב טוב למדי בשל פיקוח הדוק של רשויות השימור האוסטרליות באי.
עם זאת, הוא מאוים מצד קידוחי נפט וכרייה, הכנסה לא מכוונת של מינים פולשים דוגמת החולדה או החתול, וסלילת כבישים.
הוולבי הממושקף מצוי במספר רב של אזורים מוגנים ברחבי קווינסלנד והטריטוריה הצפונית.
ארגון השימור IUCN, ממליץ על מספר פעולות שימור לייצוב האוכלוסייה, ביניהן: הגברת הגנה על סוגי צמחייה המשמשים כמזון לוולבי; ביצוע מחקרים מקיפים אודות האקולוגיה, דרישות בית הגידול וצפיפות האוכלוסייה של הוולבי; בדיקת היקף השונות הגנטית בין האוכלוסיות ביבשת; לקבוע נוהל מסודר של הצתת שריפות מבוקרות.
להקים מערך ניטור על אוכלוסיות שנמצאות בירידה כמו בפילברה ובמרכז קווינסלנד.
את תת-המין של האי בארו, יש לשחרר לאיים נוספים בקבוצת איי מונטבלו, לאחר שהללו ינוקו מחתולים ושועלים.
וולבי ארנבי מזרחי (שם מדעי: Lagorchestes leporides) הוא מין של וולבי קטן בסוג וולבי ארנבי, שהיה אנדמי לדרום-מזרח יבשת אוסטרליה ונכחד מן העולם בסוף המאה ה-19. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1841 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון גולד, והוא מבין חיות הכיס הראשונות שנכחדו באוסטרליה בתקופה המודרנית.
הוולבי הארנבי המזרחי היה כיסאי קטן יחסית, וכפי שמרמז שמו המדעי, דמה לארנבון בצורה יוצאת מן הכלל.
אף על פי שנחשב ליונק קטן במונחים אוסטרלים, הוא עדיין היה גדול במעט מקרובו הוולבי הארנבי האדמוני.
אורך ראשו וגופו של הוולבי המזרחי היה כ-50 סנטימטרים, ואורך זנבו כ-33 סנטימטרים; משקלו המרבי היה 1.5 קילוגרם.
לוולבי המזרחי היה גוף קומפקטי וגוצי, ראש ארנבי קצר ועגלגל וגפיים קטנטנות.
העיניים שלו היו גדולות במיוחד, ואפו קטן ומחורץ.
אוזניו היו גדולות ומעוגלות בדומה לארנב.
עם זאת, הוא נבדל מהארנב בקרסוליו המוארכים אשר הסתיימו בשלוש אצבעות עם טפרים ארוכים.
הפרווה של הוולבי המזרחי הייתה גסה, שעירה וצפופה.
צבע הפרווה היה חום-אפרפר כהה, עד חום-צהבהב, עם נטייה לשחרחר באזור הגב והעורף, ולכסוף בפלג הגוף האחורי.
הגחון והחזה היו בצבע לבן-אפרפר.
קצה הזנב וכפות הידיים והרגליים היו בדרך כלל כהים מעט.
הוולבי המזרחי היה אנדמי לדרום-מזרח אוסטרליה.
תפוצתו השתרעה לאורך אגן מארי-דרלינג בשטחן של ניו סאות' ויילס, ויקטוריה ודרום אוסטרליה, ואולי גם בדרום קווינסלנד.
בית הגידול המועדף עליו היה ערבות עשב ומישורים פתוחים (דוגמת מישור ליברפול), והוא היה מצוי גם בגבעות ולאורך גדות נהרות מארי ודרלינג.
בהתחשב בתאריך ההכחדה המוקדם שלו, אין מידע רב אודות האקולוגיה של הוולבי המזרחי.
ידוע שהוא היה יונק פעיל לילה אשר בילה את מרבית שעות היום כשהוא ספון בתוך מקלט טבעי של עשב צפוף או כיסי שיח.
הוולבי המזרחי נהג לרבוץ בשקט במסתור שלו ולהסתמך על התמזגות פרוותו עם הסביבה במטרה להתחמק מטורפים; עם זאת, כאשר התקרבו למקום מסתורו יתר על המידה, הוא היה פותח בריצת זיגזג קופצנית עד שמצא מקום מסתור אחר.
ג'ון גולד שפרסם את התיאור המדעי של מין זה, צפה בוולבי אחד שנמלט מפני כלבי בית במשך כ-500 מטר, ואז שינה כיוון בפתאומיות ורץ לכיוונו של גולד וזינק מעל ראשו; על פי הערכת גולד, חרף גודלו הקטן הוולבי המזרחי היה מסוגל לקפוץ לגובה של 1.8 מטר.
הפרט האחרון הידוע של הוולבי הארנבי המזרחי, הייתה נקבה שנאספה באוגוסט 1889 בניו סאות' ויילס.
מאז, מין זה לא נצפה יותר בטבע, ועל כן, הרשימה האדומה של IUCN סיווגה אותו כמין נכחד (EX).
אף על פי כן, גם בשנות ה-30 של המאה ה-20 חוקרי טבע עדיין לא היו בטוחים לגמרי שהמין נכחד.
מהוולבי המזרחי נשתמרו מספר פוחלצים במוזיאונים.
הגורם המרכזי להכחדתו של הוולבי המזרחי נותר לא ברור, מכיוון שהוא נעלם הרבה לפני שהחלה חקלאות אינטנסיבית בבית גידולו, ואף לפני הופעתו של השועל האדום אשר נחשב לאיום העיקרי על חיות כיס קטנות.
הרשימה האדומה של IUCN, מעריכה שהוולבי המזרחי נכחד כתוצאה מרעיית יתר של עדרי בקר וצאן שפגעו בסביבת המחיה שלו ומטריפה על ידי חתול הבית.
וולבי זנב-מסמר מרוסן (שם מדעי: Onychogalea fraenata; מכונה גם מרין) הוא מין של כיסאי נדיר וססגוני בסוג וולבי זנב-מסמר שאנדמי ליבשת אוסטרליה.
הוא תואר מדעית בשנת 1841 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון גולד.
בעבר, תפוצתו הייתה רחבה ביותר והשתרעה על מרבית המישורים של מזרח אוסטרליה; כיום לעומת זאת, הוא מוגבל למספר שמורות טבע בקווינסלנד בעקבות ירידה קטסטרופלית באוכלוסייה בשלהי המאה ה-20 שנגרמה מהכנסת מינים פולשים ומפגיעה בבית גידולו על ידי המתיישבים האירופאים שהגיעו ליבשת.
הוולבי המרוסן הוא כיסאי חינני בגודל קטן-בינוני המזכיר במקצת את הארנב; אורך ראשו וגופו: 70-43 סנטימטרים, ואורך זנבו: 73-36 סנטימטרים.
בעמידה זקופה, הוולבי מתנשא לגובה של כמטר.
הדו-צורתיות הזוויגית באה לידי ביטוי במסת הגוף: הזכרים עשויים לשקול לעיתים קרובות כמעט פי שניים מהנקבות; משקלו הממוצע של הזכר: 8-5 קילוגרם, ושל הנקבה: 5-4 קילוגרם בלבד.
מבנה גופו של הוולבי המרוסן מקושת ועגלגל, כשהפלג האחורי רחב משמעותית מהקדמי.
ראשו ארוך ומשולש, פניו צרות, וחוטמו קטן וקצר.
אוזניו משולשות ורחבות ועיניו גדולות במיוחד.
הגפיים שלו קצרצרות ובעלות טפרים דקיקים ורגליו ארוכות וחזקות עם קרסולים מוארכים ו-3 אצבעות בלבד.
הזנב שלו ארוך ועבה; בדומה למינים אחרים בסוגו, גם לוולבי המרוסן יש בקצה הזנב מסמר ייחודי באורך 3–6 מילימטר אשר מוסתר ברובו בשיער.
הפרווה של הוולבי המרוסן קצרה, צפופה ורכה.
צבעה הכללי הוא אפור-שזוף עד אפור-צפחה או כסוף, כאשר בפלג הגוף הקדמי הכולל את הכתפיים, הצוואר ובסיס הזרועות, היא משתנה לחום בהיר, אדמוני או כתמתם.
הבטן, החזה הגרון והמפשעה בצבע לבן-אפרפר, וישנם זוג פסים לבנים חיוורים לאורך הרגליים.
מהמצח ועד לכתפיים, ישנו פס שחור עבה ומבריק, אשר הופך בהדרגה למעורפל ודהוי מהכתפיים עד לבסיס הזנב; בנוסף, יש בדרך כלל כתם שחור נוסף מאחורי כל זרוע.
סימן ההיכר הבולט ביותר של הוולבי המרוסן, הוא זוג פסים לבנים שמשתרעים במקביל לפס העורפי השחור לאורך הכתף, ואז יורדים מטה ומקיפים את השכמות עד שמסתיימים באזור החזה.
זוג הפסים יוצרים יחדיו צורת רסן לבן סביב הכתף, וזהו המקור לשמו של המין.
ראשו של הוולבי המרוסן בצבע אפור-שזוף, ולעיתים נוטה לאדמדם.
מלבד הפס השחור החוצה את המצח, יש לו סימוני פנים האופיינים לוולבים רבים: זוג פסים שחורים דקים הנמשכים מהעיניים עד לאף, ומתחתיהם זוג פסים לבנים עבים במיוחד הנמשכים עד לשפתיים.
ישנן גם זוג "גבות" לבנות מעל העין שמתחברות לעיתים עם הפסים ויוצרות יחדיו טבעת לבנה גדולה.
האוזניים בצבע ערמוני-שחרחר בצידן החיצוני, ובצבע לבן בצידן הפנימי.
הזנב של הוולבי המרוסן בצבע אפור-צפחה, ולעיתים יש בצידו התחתון והעליון פס מעורפל שחרחר; קצה הזנב שעיר במקצת וצבעו שחור.
הוולבי המרוסן אנדמי ליבשת אוסטרליה.
תפוצתו ההיסטורית השתרעה בעבר לכל אורך המישורים של מזרח היבשת (בתחומי קווינסלנד, ויקטוריה, ניו סאות' ויילס ואוסטרליה הדרומית): משולי הרי החיץ הגדול במזרח ועד שולי האאוטבק האוסטרלי הצחיח במערב, ומאגן מארי-דרלינג בדרום עד חצי האי כף יורק בצפון.
בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, התחוללה צניחה קטסטרופלית באוכלוסיית הוולבי המרוסן, והוא נעלם מכל רחבי התפוצה שלו; למעשה, הוא לא נצפה כלל בין 1937 ל-1973, וההנחה הייתה שהוא נכחד מן העולם.
בשנת 1973, קבלן גידור אוסטרלי הופתע לקרוא במאמר בעיתון על היכחדותו של הוולבי המרוסן, כאשר הוא ידע בבירור שצפה באוכלוסיית וולבים כאלה במרכז קווינסלנד סמוך לעיירה דינגו.
הוא מיהר לדווח על כך לרשויות השימור האוסטרליות, וצוות חוקרים שנשלח לאזור אישר שמדובר באוכלוסייה של וולבי מרוסן.
שירות הפארקים וחיות הבר של קווינסלנד מיהר להכריז על האזור כשטח מוגן, ובסופו של דבר הוקם בו הפארק הלאומי טאונטון במטרה להבטיח את ההישרדות של מין זה.
שטח הפארק משתרע על 11,000 דונם, ויש דיווחים על תצפיות של וולבים בטווח של עד 10 ק"מ מהפארק.
על מנת לסייע למין להתאושש, רשויות השימור האוסטרליות החלו לשחרר וולבים מרוסנים לשמורות טבע נוספות ברחבי קווינסלנד באזורים שבהם היה נפוץ בעבר; כיום מלבד האוכלוסייה הוותיקה בפארק הלאומי טאונטון ישנן 3 אוכלוסיות גדולות הפזורות בקווינסלנד (הפארק הלאומי אידליה, שמורת סקוטיה, ושמורת הטבע אבוצט), ואוכלוסייה קטנה נוספת בוויקטוריה.
עם כל זאת, טווח התפוצה הנוכחי של הוולבי המרוסן, עדיין מצומצם ביותר, ומהווה פחות מ-5% מטווח התפוצה ההיסטורי שלו.
בית הגידול של הוולבי המרוסן מורכב מפסיפס של חורשים דלילים ושטחי מרעה, והוא נוטה לאכלס את האזורים הפוריים ביותר בצמחייה.
מקלטי סבך אלו אשר צפופים במיוחד, כוללים עלווה וגבעולים בגובהו של הוולבי, ומרוכזים בשולי חורשים.
במהלך הלילה שמנוצל על ידי הוולבי לחיפוש מזון, הוא עובר לבית גידול דליל יותר המכיל בעיקר מרעה ומנוקד בשיטות צעירות.
אף שהוולבי נכנס במהלך הרעייה לתוך אחו ומרעה פתוח, הוא נוטה להישאר קרוב ככל האפשר לשולי החורש או מקלטי הסבך, כדי שיוכל להימלט אליהם במקרה הצורך.
מבחינה היסטורית, הוולבי המרוסן אכלס בעבר גם בתי גידול צחיחים למחצה בשולי המדבריות האוסטרלים.
כאשר השיטות הצעירות מתנשאות לגובה של 2–3 מטר, הן כבר אינן בהישג ידו של הוולבי, והצמחייה הקרקעית שתחתיהן דלילה עקב חסימת קרני השמש; בעקבות זאת, הוולבי עוזב את האזור ומחפש שוב אזור עם צמיחה מחודשת של שיטה.
הוולבי המרוסן הוא יונק יחידאי הפעיל רוב הזמן בבדידות.
בתקופות בצורת כשיש מחסור במרעה, עשויים להיווצר קבוצות קטנות של עד 5 פרטים הרועים יחדיו.
במהלך היום, הוולבי מבלה את מרבית הזמן במנוחה בשקעים רדודים בתוך עשב גבוה וכיסי שיחים; בשעות הדמדומים, הוא יוצא ממקום מחבואו לשטחי המרעה, ומבלה את הזמן באכילה לאורך הלילה עד שעות הבוקר המוקדמות.
הוולבי המרוסן הוא יונק צמחוני, הניזון בעיקר מעשבים ועלים; הצמחים האהובים עליו הם רגלת הגינה, ירבוז, כף אווז לבנה, טריאנתמה, ומינים שונים של מורכבים ודגניים; הרכב התזונה משתנה בהתאם לזמינות ולעונה.
המתחרים העיקריים של הוולבי המרוסן על מקורות המזון הם וולבי שחור-פס וכבש הבית.
הוולבי המרוסן אינו טריטוריאלי, אך פעיל בתוך שטח קבוע שמשתנה בגודלו בין הזוויגים: 60 דונם לזכר ו-25 דונם לנקבה.
גודל השטח תלוי בזמינות המזון.
אף שהוולבי עשוי לנוע במהלך היום, התנועה שלו עדיין מוגבלת ביותר מחשש לטורפים וקשורה בעיקר להחלפת מקומות מסתור.
בלילה לעומת זאת, הוא עשוי לנוע בין 10 ל-200 מטר בשעה.
הטורפים הפוטנציאליים של הוולבי המרוסן הם הדינגו והשועל האדום, והגורים פגיעים במיוחד לטריפה מצד חתול הבית בתקופה שלאחר עזיבת הכיס.
הוולבי הוא יונק ביישן וזהיר, ויש לו שתי דרכים להימנע מסכנות: הסתתרות בתוך בולי עץ חלולים, וזחילה מתחת לשיחים צפופים שבהם התנועה קשה עבור טורף גדול.
כאשר הוולבי חש מאוים בשטח הפתוח, הוא עשוי לשכב על הצמחייה הנמוכה עד הרגע האחרון בתקווה שלא יבחינו בו.
התנהגות זאת מנוגדת לרוב הקנגורים אשר מעדיפים להימלט מאשר להסתתר.
הזואולוג הבריטי ג'ון גולד שכתב את התיאור המדעי של המין, צפה כיצד הילידים האבוריג'ינים צדים את הוולבי באמצעות רשתות או בסיוע כלבים; הוא ציין שהוולבי היה זריז-תנועה, ועל מנת להתחמק מהכלבים טיפס בזריזות במעלה עץ רקוב וחלול וקפץ לתוכו במטרה למצוא בו מחסה עד יעבור זעם.
הוולבי המרוסן הוא יונק פוליגמי.
הזכר משוטט על פני שטחים גדולים בתורו אחר נקבות מיוחמות באמצעות חוש הריח.
כאשר מצא נקבה שעומדת לקראת יחום, הוא ממתין לצידה עד כשבוע, ובמהלך ההמתנה, עשויים להצטבר סביב הנקבה מספר זכרים נוספים.
כאשר הנקבה נכנסת ליחום, הזכר הגדול והכבד מקבל גישה לנקבה ומגן עליה מפני זכרים אחרים לזמן קצר.
הבדל בולט בין הוולבי המרוסן לקנגורים אחרים, הוא העדר מדרג חברתי אצל הזכרים לפני המפגש עם הנקבה.
הסיבה לכך נובעת מהיותו מין סוליטרי הפעיל בגפו, כך שהמפגשים הראשונים בין הזכרים מתרחשים רק ליד נקבות.
אף על פי כן, אין זה מחייב שהזכרים ילחמו ביניהם במשך זמן ההמתנה ליחום הנקבה.
המדרג נקבע מלכתחילה על בסיס משקל וגודל, ובנוסף, הזכרים מסוגלים לזהות את המדרג החברתי שנקבע במפגש הקודם ביניהם, וכך למנוע בזבוז אנרגיה על לחימה מיותרת.
הנקבות מצידן, מגדילות את שטח הפעילות שלהן בתקופת הייחום ונפגשות עם מספר רב של זכרים.
טקס החיזור קצר וכולל מרדף איטי של הזכר אחרי הנקבה.
ההיריון נמשך 23 יום בממוצע, לאחריהם נולד וולד זעיר יחיד הזוחל בכוחות עצמו לכיס ונצמד לפטמות של האם.
לאחר שהגור גדל דיו, האם נוהגת להחביא אותו בתוך השיחים כאשר היא נחה או מסתתרת.
גם לאחר שגור עוזב את הכיס לצמיתות, הוא עדיין נשאר לצד אימו פרק זמן מסוים.
הזכר מגיע לבגרות בגיל 270 יום, והנקבה בגיל 136 יום.
בתקופות של שפע במזון, נקבת הוולבי יכולה להמליט עד 3 גורים בשנה.
תוחלת החיים הממוצעת של הוולבי המרוסן היא 5 וחצי שנים, ובשבי הוא עשוי לחיות עד 7.4 שנים.
הוולבי המרוסן מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), בשל אוכלוסייתו הקטנה וטווח התפוצה המצומצם שלו.
כתוצאה מכך, הוא רגיש במיוחד לבצורות ופעילות אנושיות, ועשוי להגיע למצב קריטי או אף להיכחד לחלוטין בתוך פרק זמן קצר.
במהלך העשורים הראשונים של המאה ה-21, לא חלו תנודות חדות באוכלוסיית המין, ולכן מצבו נחשב ליציב יחסית.
בעוד שבעבר הוא ניצוד בהרחבה עבור פרוותו ובשרו ובשל דימויו כמזיק, כיום, האיומים העיקריים על הוולבי המרוסן הם מצד המינים הפולשים שהוכנסו על ידי האדם ליבשת אוסטרליה, כדוגמת השועל האדום וחתול הבית אשר מהווים איום חמור עבור האוכלוסיות הקטנות שלו.
ממחקרים שנעשו בשמורות הבודדות שבהן הוולבי חי, נמצא שהאוכלוסייה שלו גודלת במהירות בשמורות מגודרות שנוקו משועלים ומחתולים, לעומת קריסה מהירה בשמורות לא מגודרות.
כלבי בר מהווים אף הם איום משמעותי לוולבי.
איומים אחרים כוללים אובדן בית גידול בעקבות הכנסת מיני צמחים פולשים, רעיית יתר של עדרי בקר וצאן, ובצורות ממושכות.
שלושת האיומים האחרונים, נחשבים לגורמים העיקריים לירידה הקטסטרופלית של הוולבי המרוסן בשלהי המאה ה-20, והם עדיין עשויים לפגוע באוכלוסיות המבודדות והקטנות שלו.
הוולבי המרוסן נחשב לבעל חיים נדיר ומוגן על פי החוק האוסטרלי וחל איסור לצודו, והוא רשום בנספח א' של אמנת CITES האוסרת מסחר במין זה ובמוצריו.
כיום הוא נמצא אך ורק באזורים מוגנים.
תוכניות השימור עבור הוולבי המרוסן כוללות: שימור בית הגידול והגדלת האוכלוסיות הקיימות, איתור מקומות נוספים ברחבי טווח התפוצה ההיסטורי שלו עבור שחרור בעתיד, ניטור שריפות בשמורות הטבע שבהם הוא מצוי, והקמת אוכלוסיות שבויות במטרה לשחרר פרטים נוספים לשמורות הטבע הקיימות.
על מנת לשלוט במינים פולשים, חטיבת הציד והשימור של קווינסלנד, מבצעת סיורים בשמורות הטבע במטרה לחסל שועלים, חתולים, ובמקרה הצורך גם ארנבים ודינגואים.
האוכלוסייה העולמית של הוולבי המרוסן נאמדת בסביבות 1,100-800 פרטים.
וולבי זנב-מסמר סהרוני (שם מדעי: Onychogalea lunata; מכונה גם וורונג) הוא מין נכחד של כיסאי אוסטרלי קטן בסוג וולבי זנב-מסמר.
הוא תואר מדעית בשנת 1841 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון גולד והיה אחד מתוך 3 המינים בסוגו והקטן שבהם.
הוא תואר כיונק זהיר וחששן, אשר דומה בהרגלים מסוימים לכיסאים מהסוג בטונג.
התפוצה ההיסטורית שלו השתרעה על פני כל מרכז, דרום ומערב אוסטרליה לפני שנעלם משם עד תחילת המאה ה-20, והוא שרד עד אמצע המאה ה-20 במדבריות במרכז היבשת.
הוולבי הסהרוני, הוא הכיסאי הנכחד השלישי בגודלו באוסטרליה לאחר וולבי גריי והזאב הטסמני.
התיאור והדגימות הראשונות של המין, הוצגו על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון גולד בפני האגודה הזואולוגית של לונדון בשנת 1840, והתיאור המדעי שלו פורסם בשנת 1841 בתור מין של קנגורו; שמו המדעי שנבחר היה "לונאטה" (lunata) שמשמעותו ירח, בגלל סימני הסהר הבולטים שהיו לו בצדדי הגוף.
כאשר גולד השלים את כתיבת הכרך השני של "יונקי אוסטרליה" (1849), הוא צרף ליתוגרפיה המתארת זכר ונקבה של וולבי סהרוני שנוצרה על ידי הנרי סי ריכטר (מתנוססת בראש הערך), וסיווג אותו בתור מין בסוג וולבי זנב-מסמר (Onychogalea) שהוקם על ידי ג'ורג' ווטרהאוס.
במהלך עדכונים טקסונומים עבור היונקים האוסטרלים שנעשו על ידי הזואולוג אולדפילד תומאס בשנת 1888, תומאס הכיר בתיאורו של גולד ככזה המייצג מין בפני עצמו, והוא בחן דגימות נוספות של וולבים סהרונים ממערב ודרום אוסטרליה שהוחזקו במוזיאון בריטי.
ג'ון גולד העניק למין את שמו הנפוץ "וולבי סהרוני", וצטט את דיווחי האספן ג'ון גילברט שהמין מכונה ווארונג בשפת הניונגאר של הילידים האבוריג'ינים במערב היבשת.
גילברט מצא שמות מקומיים נוספים עבור המין ברחבי טווח התפוצה הרחב שלו, כמו "טוואלה", "אונקאלדה", "ורלפרטו" ו"ת'אוואלפה".
במערב אוסטרליה, המתיישבים הלבנים כינו אותו "ארנב הקנגורו" בגלל הדמיון לארנב בפרווה הרכה, באוזניים הארוכות ובטעם בשרו.
הוולבי הסהרוני היה כיסאי קטן דמוי ארנב, אשר הזכיר במובנים רבים את קרובו הוולבי המרוסן.
היה לו מבנה גוף קומפקטי וגוצי, ראש בינוני, ואוזניים גדולות וארוכות.
פניו הצרות הסתיימו בחוטם קטן, ועיניו היו גדולות במיוחד.
למין זה היו גפיים קצרות וקטנות, וגופו נתמך על זוג רגליים דקיקות וארוכות.
זנבו הגלילי הסתיים בקצהו במסמר כהה קטן שייחודי למינים בסוג זה.
משקלו של הוולבי הסהרוני היה כ-3.5 קילוגרם לכל היותר, ובכך הוא היה הנציג הקטן ביותר של הסוג.
אורך ראשו וגופו היה 37–51 סנטימטרים, וזנבו היה קצר יחסית עם אורך של 15–33 סנטימטרים.
הזואולוג אולדפילד תומאס שבחן את שלושת המינים בסוג, ערך טבלת השוואה צמודה בין המראה החיצוני ומדידות הגולגולת של השלושה.
הוולבי הסהרוני נחשב כקשור יותר לוולבי המרוסן מאשר לוולבי הצפוני, הן בגודל הגוף והן במורפולוגיה של הגולגולת.
שיער הפרווה של הוולבי הסהרוני היה ארוך במעט, כהה בבסיסו וחיוור בקצותיו.
הגולגולת הקלה שלו התאפיינה במצח רחב, ובחרטום צר שהגיע לשיאו בלוע מחודד.
שיניו היו קטנות ודקיקות, וניביו הזעירים היו ככל הנראה חסרי תכלית.
הפרווה של הוולבי הסהרוני הייתה רכה וצמרירית, וצבעה הכללי היה אפור-צפחה או אפור-שזוף.
כפי שמתארים איורים בני אותה תקופה, צווארו וזרועותיו של הוולבי הסהרוני ובמידה מסוימת גם פניו, נטו לצבע חום בהיר או אדמדם, ואילו בטנו, גרונו, כפות ידיו וחזהו היו לבנים.
סימן ההיכר הבולט של הוולבי, היה כתם גדול ולבן בצורת חצי סהר באזור שהקיף את אזור השכם בכל צד והעניק לו את שמו.
בנוסף, היו לו זוג פסים לבנים לאורך הירכיים.
על פניו החומות-אפרוריות של הוולבי, בלטו לאורך הלוע פסים שחורים דהויים ועבים שהשתרעו מהעין עד לאף, ומתחת להם היו פסים לבנים דקיקים.
הסנטר והצד הפנימי של האוזניים היו אף הם לבנים.
קצה זנבו של הוולבי הסהרוני היה בצבע שחרחר.
לפני הגעת האירופאים ליבשת, הוולבי הסהרוני היה בעל טווח תפוצה רחב ביותר שהשתרע על מערב, מרכז ודרום אוסטרליה.
עם תחילת הקולוניזציה של היבשת, האוכלוסייה החלה להיעלם מאזורי החוף, נדחקה במהירות לאזורים המדבריים, עד שנעלמה גם מהם.
הוא היה מצוי בשטחם של אוסטרליה המערבית, אוסטרליה הדרומית, הטריטוריה הצפונית וכנראה גם בניו סאות' ויילס שבה הוא חפף עם הוולבי המרוסן.
הוולבי הסהרוני אכלס מגוון רחב של בתי גידול, החל ממדבריות האאוטבק האוסטרלי (מדבר טאנאמי, מדבר החול הגדול, מדבר ויקטוריה הגדול, ועוד), עד לאזורים צחיחים למחצה ולחורשים ים-תיכונים שהורכבו מפסיפס של שיחים, שטחי מרעה ועצים ממינים שונים.
אף על פי שחי בסוגים רבים של בתי גידול ואף גבעות סלעיות, לוולבי הסהרוני הייתה העדפה ניכרת לכיסי סבך צפופים, והוא היה נפוץ במיוחד סביב עצי שיטת המולגה, אלאקזוארינה, וג'קסוניה פורצרטה.
סביבת המחיה שלו דמתה לזו המאוכלסת כיום על ידי הארנבון המצוי או וולבי טמר, אך הוא גם נטה לשהות בסבכים כה צפופים, עד שציידים יכלו לחלוף לידו מבלי להבחין בו כלל.
המידע אודות האקולוגיה וההתנהגות של הוולבי הסהרוני מוגבל ביותר, והוא מבוסס בעיקר על קומץ תצפיות של חוקרי טבע ודיווחים של ילידים אבוריג'ינים מהאזורים המרכזיים של אוסטרליה.
הוולבי הסהרוני היה מין זהיר וחששן, שנהג לחפש מקלט עם הסימן הראשון לנוכחות אנושית.
בדו"ח ששלח האספן ג'ון גילברט לזואולוג ג'ון גולד, בשנות ה-40 של המאה ה-20, נכתבו הפרטים הבאים:
הווארונג נמצא ביערות אקליפטוס במערב אוסטרליה, בעיקר בטלאים של כיסי סבך צפוך, ורצועת המנשק בין הסבך לערבות עשב פתוחות.
הוא עשוי להשתקע לפרקים קצרים ברצועת המנשק, אך עם הסימן הראשון לסכנה הוא נמלט מיד לתוך הסבך הצפוף ומנסה להסתתר בו.
הכלבים מצליחים לעיתים לגרום לו להימלט מהאזור הצפוף לשטח הפתוח, ובמקרים כאלה, בדומה לבטונג זנב-מברשת הוא רץ לעבר העץ החלול הקרוב ואז נלכד בקלות.
כאשר הווארונג ישב בשקט וניקה את עצמו, הוא נהג לעוות את זנבו כלפי מעלה בצורה שלא ראיתי מעולם אצל אף קנגורו אחר.
לא הצלחתי לבדוק האם יש קשר בין התנועה המעוותת של הזנב לבין המסמר הייחודי שבקצה הזנב, אך בהחלט סביר שהשילוב ביניהם נועד לשמש את הווארונג בצורה כלשהי.
הווארונג אינו בונה לעצמו קן, אלא חופר שקע באדמה הרכה בתוך הסבך, ובו הוא מבלה את השעות החמות של היום.
מידע מצומצם נוסף, סופק על ידי ברוס לייק, מתיישב אוסטרלי מאזור קלברין, המתאר אף הוא את התנהגות הבריחה של הוולבי הסהרוני לעבר עצים חלולים גבוהים.
הוא ציין, שהילידים האבוריג'ינים נוהגים להדליק אש סביב העצים החלולים, ואז העשן מאלץ את הוולבי לצאת החוצה היישר לידיהם.
מידע ממתיישב אחר ממערב אוסטרליה בשנת 1925, מציין שהוולבי הסהרוני מחזיק תמיד את ידיו צמודות זו לזו כך שנראה כאילו הוא מחזיק בהם משהו, ומוסיף שהתנועה שלו זריזה ופתאומית.
דיווחים דומים נשמעו מפי ילידים אבוריג'ינים ברחבי טווח התפוצה ההיסטורי של המין.
הוולבי הסהרוני נהג לנוח על צידו בשטח הפתוח, לרוב תחת צילו של עץ או שיח.
עד להיכחדותו המהירה, הוולבי הסהרוני נחשב למין שכיח, אך לא כזה המצוי בשפע.
בשלהי המאה ה-20, גיי שורטרידג הצליח לאסוף 23 דגימות של וולבי סהרוני מאזורים שונים במערב אוסטרליה.
שורטרידג' היה אוצר ואספן דרום-אפריקני שהועסק על ידי המוזיאון הבריטי, והוא ערך באותה תקופה את הסקר הכולל היחיד ברחבי מערב היבשת של היונקים האוסטרלים, ודיווח על יונקים קטנים רבים שנעלמו מאזורי החוף ובכללם הוולבי הסהרוני.
הוולבי הסהרוני נותר עדיין נפוץ באזורים חקלאיים בדרום-מערב אוסטרליה, עד שנת 1900. מאותה שנה, החלה ירידה קטסטרופלית באוכלוסיית המין בכל רחבי טווח התפוצה שלו שנמשכה עד1908. הפרט האחרון שנאסף בחיים בדרום היבשת, נתפס במלכודת של דינגו במישור נולרבור הצחיח בשנת 1927 ונשלח לגן החיות בסידני.