tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1984 יצא במופע יחיד שגם תועד לאלבום, "תעודת זהות", בבית ליסין, המבוסס על חייו.
את רוב שירי המופע כתב יורם טהרלב.
ביניהם: "קוראים לי אבי טולדנו", אשר היה מעין "היכרות" קומית איתו.
עוד באותה שנה יצא אלבומו "אני רק עובר", שבו נכלל הדואט עם חזה "אחרי החגים".
מהאלבום הצליח שיר הנושא (מילים: ענת שרים, עיבוד: אלדד שרים), שדורג במקום ה-27 במצעד הפזמונים השנתי של רשת ג' לשנת תשמ"ד.
בדצמבר אותה שנה התארח בפסטיבל שירי הילדים מספר 15 עם השיר "למה במכות", שהלחין למילים של אהוד מנור, ועיבוד של אורי קריב.
בקדם-אירוויזיון בשנת 1985 התחרתה ירדנה ארזי עם שיר שהלחין לה טולדנו, "עוד נגיע", למילים של אהוד מנור ועיבוד של אלדד שרים.
השיר זכה להצלחה והגיע למקום ה-3 בתחרות.
ב-1986 הלחין טולדנו לקדם-אירוויזיון, עבור חיים משה, את שירה של לאה לופנפלד "לחיים" (עיבוד: ננסי ברנדס).
השיר זכה להצלחה, והגיע אף הוא למקום ה-3 בתחרות.
עוד ב-1986 יצא אלבומו של טולדנו "תרקדי את הלילה".
שיר הנושא, שטולדנו כתב והלחין, לעיבוד דאנס של יזהר אשדות, זכה להצלחה רבה, ודורג במקום ה-10 במצעד הפזמונים השנתי תשמ"ו של רשת ג'.
גם השיר "בכל הכוח" מהאלבום, שאת מילותיו כתב שמוליק קלוסקי, ועיבד ננסי ברנדס זכה להצלחה, ודורג במקום ה-17 במצעד השנתי.
בשנת 1987 השתתף במחזמר "עלובי החיים" בתיאטרון הקאמרי והוציא את תקליט השדרים "אל תעשו חשבון עליי", שעיבד קובי אשרת.
בסוף שנת 1988 הוציא את האלבום "ויקטור", שבו כתב לראשונה את מרבית מילות השירים, מלבד "הבמה לוהטת" ו"מאהבה אני נשבר", אותם כתב שמוליק קלוסקי.
אלדד שרים עיבד את שירי האלבום.
במרץ 1989 ניסה את כוחו שוב בתחרות הקדם-אירוויזיון עם השיר "דיינו" שהלחין, למילים של אהוד מנור, ועיבוד של ננסי ברנדס.
השיר הגיע למקום השני בתחרות, 8 נקודות מתחת לשיר הזוכה "דרך המלך" של הצמד גילי וגלית.
ב-1990 הוציא את האלבום "שר חנוך לוין", המורכב כולו מלחניו לשירים של חנוך לוין.
אחדים מהם, כ"שחמט" ו"התעמלות בוקר", התפרסמו קודם לכן בלחנים אחרים.
אילן וירצברג עיבד את כל שירי האלבום.
באותה שנה גם צילם סרט תיעודי במרוקו על סיפור חייו, שנקרא "בית לבן".
את הסרט ביים אמנון רובינשטיין, והוא שודר בערוץ הראשון.
לקדם-אירוויזיון 1991 הלחין את "הבה נגילה גילה", שביצע בתחרות אורי פיינמן.
בשנת 1992 הוציא את האלבום "מרוקר", שהכיל ברובו גרסאות עבריות למנגינות מרוקאיות עממיות.
את הטקסטים כתבו דודו ברק ואהוד מנור.
ננסי ברנדס ודודי רוזנטל עיבדו את שירי האלבום, מלבד השיר "בית לבן", אותו עיבד אילן וירצברג וכתב טולדנו בעצמו.
בשנת 1993 יצא אלבום אוסף של טולדנו בשם "קול שירי".
באלבום נכללה גרסה חדשה של טולדנו לשיר "זוהי יפו".
אגב, זהו האוסף הראשון שלו שיצא על גבי פורמט CD.
באותה שנה השתתף בסרט "הירושה" של הבמאי אמנון רובינשטיין לצידם של אלון אבוטבול ויעל אבקסיס.
טולדנו גם שר את שיר הנושא של הסרט, "אלך איתך", בדואט עם בתו טל.
בשנת 1998 יצא אלבום אוסף נוסף (וכפול) של טולדנו, "כל חיי".
בשנת 2000 יצא במופע יחיד שנקרא "קפה פריז".
בסוף 2002 הוציא אלבום בשם "פרחי הזמן", עם חידושים לקלאיסות של שירי ארץ ישראל היפה דוגמת: "העיר באפור", "שני שושנים", "מה אומרות עינייך", "פרח הלילך" ו"הורה ממטרה".
בסוף 2005 הוציא את האלבום "ברגוע".
בין שירי האלבום "גדלת לי מהר מדי", המדבר על בנו של טולדנו שהתגייס, השיר "בלדה לגרוש" על מצבו המשפחתי החדש, "זה הכל בשמך", שמדבר על "ההרג שעושים כביכול בשם האלוהים", וכן חידוש לשירו "מה חשוב היום".
שלום אוחיון עיבד את מרבית שירי האלבום וירון בכר עיבד שניים.
בשנת 2008 הוציא את האלבום "את ואני והוא", שאותו הפיץ תחילה רק ברשת האינטרנט, ורק מאוחר יותר היה ניתן לקנייה בחנויות או באתרי מוזיקה ישראלית.
בשנת 2011 השתתף בתוכנית המציאות של ערוץ 24 "היכל התהילה", והודח תוכנית אחת לפני הגמר, אך חזר ב"גלגל הצלה".
בתוכנית הגמר סיים טולדנו במקום הרביעי.
באמצע 2014 הוציא את האלבום "עירום", בו כתב והלחין את מרבית השירים.
את שירי האלבום עיבדו: ירון בכר, שי בכר, אילן וירצברג, ראובן חיון, אסי סבג וציקי זנטי.-
בשנים 2020–2017 החל להשתתף בסדרת הטלוויזיה "שנות השמונים" של הזכיינית "רשת" בערוץ 2 בתור עמרן אסייג, אחיו של פרוספר אסייג.
טולדנו המשיך לגלם את עמרן גם בשתי העונות הבאות של הסדרה, ששודרו ברשת 13.
בשנת 2022 שב לגלם את דמותו של עמרן אסייג בסדרת ההמשך של שנות השמונים שנקראת שנות ה-90.
במאי 2025, בסמוך ליום הולדתו ה-77, הוא הוציא את האלבום "תחנה 77", בו הוא כתב והלחין את כל השירים, פרט לשיר "אביגיל", שמילותיו נכתבו על ידי טום נגולה.
בשנת 1971 נישא טולדנו לליאורה, והיה נשוי לה במשך 22 שנה עד לשנת 1993. לזוג שלושה ילדים, ובנו אורי, מנישואים אלה, הוא זמר ומפיק מוזיקלי הידוע בשם הבמה "Kayma".
בנו הבכור ערן חולה בסכיזופרניה מאז גיל ההתבגרות, והתאשפז מספר פעמים בבית חולים לבריאות הנפש.
בראיון ל"אולפן שישי" בשנת 2022 תיאר טולדנו כיצד הושפע מכך בחייו ובקריירה שלו.
ב-1998 נישא בשנית לחגית, אחותו של הזמר עופר לוי.
השניים התגרשו בשנת 2014. לזוג שלושה ילדים, ובתו ליהי טולדנו, מנישואים אלה, השתתפה בתוכנית "הכוכב הבא לאירוויזיון" 2020 ויצאה לקריירת מוזיקלית ומשחק מקצועית.
טולדנו מתגורר כיום בגן יבנה.
אֲבִי הָעוֹרְקִים (TA: aorta), או וָתִין, הוא העורק הראשי בגוף האדם, אשר ממנו מסתעפים כל העורקים במחזור הדם הסיסטמי.
אבי העורקים יוצא מן החדר השמאלי של הלב, עובר בצורת קשת מעל הלב ויורד בקדמת עמוד השדרה, שם מסתעף לענפים גדולים וקטנים, עד שלבסוף מתפצל לעורקי הכסל המשותפים מעט מתחת לגובה הטבור.
זהו עורק אלסטי, שכאשר הוא מתמלא בדם הלחץ בו הוא הגבוה ביותר מכל העורקים האחרים בגוף.
מאפיין זה מאפשר את זרימת הדם ממנו לעורקי הגוף.
אבי העורקים יוצא מהחדר השמאלי כלפי מעלה, עובר בצורת קשת אחורנית ושמאלה (הקשת הזו נקראת "קשת אבי העורקים"), מעל הלב ועורק הריאה, ויורד בקדמת עמוד השדרה לעבר הבטן.
לאורך מהלכו אבי העורקים מסתעף לעורקי הגוף עד שלבסוף, מתחת לגובה הטבור, הוא מתפצל לשני עורקי הכסל המשותפים.
על פי מבנה זה מקובל לחלק את אבי העורקים לשלושה חלקים: אבי העורקים העולה, אשר יוצא מן הלב כלפי מעלה, קשת אבי העורקים ואבי העורקים היורד, אשר מעל הסרעפת מכונה אבי העורקים החזי ומתחתיה אבי העורקים הבטני.
אבי העורקים העולה יוצא מפתחו של מסתם אבי העורקים כשהוא עטוף במסב הלב.
מיד ביציאתו מהלב מסתעפים מאבי העורקים העורקים הכליליים הימני והשמאלי, שתפקידם לספק דם לשריר הלב עצמו.
חלקו הראשון נקרא שורש אבי העורקים.
מקשת אבי העורקים מסתעפים שלושה עורקים גדולים המספקים דם לראש ולגפיים העליונות.
העורק הראשון שמסתעף והימני מבין השלושה הוא גזע הזרוע והראש, שממנו מסתעפים העורק התת-בריחי הימני והעורק התרדמני הימני.
לאחריו מסתעף העורק התרדמני השמאלי, ואחרון מסתעף מן הקשת העורק התת-בריחי השמאלי.
בין קשת אבי העורקים לעורק הריאה מחברת הרצועה העורקית – שריד לצינור העורקי אשר מחבר בתקופה העוברית בין אבי העורקים לעורק הריאה.
אבי העורקים החזי מתחיל משמאל לגבולה התחתון של חוליה T4 ויורד לצדן של חוליות T5 עד T12. במהלכו מטה הוא נוטה לעבר מרכז בית החזה תוך שהוא מצטלב עם הוושט.
הוא מסתיים במעברו דרך מבקע אבי העורקים שבסרעפת, בגובה גבולה התחתון של חוליה T12. במבקע זה נמצאים לימינו הווריד האי-זוגי וצינור החזה המנקז לימפה.
אבי העורקים החזי מסתעף לענפי הוושט המסתעפים לפנים, לענפי הסמפונות המסתעפים לצדדים, לעורקים הבין-צלעיים האחוריים והעורקים התת-צלעיים המסתעפים בזוגות לאחור ולצדדים, לעורקי הסרעפת העליונים, היוצאים בזוג לפנים ולצדדים אל המשטח העליון של הסרעפת, ולענפי מסב הלב וענפי הבינה, היוצאים לפנים ושולחים סעיפים קטנים אל מסב הלב ואל הבינה.
לאחר המעבר של אבי העורקים היורד במבקע אבי העורקים הוא נקרא אבי העורקים הבטני.
ההסתעפות הראשונה מאבי העורקים הבטני היא לגזע הבטן, היוצא לפנים ומסתעף לעורק הקיבה השמאלי, עורק הטחול ועורק הכבד המשותף.
מתחת לגזע הבטן מסתעפים עורק מתלה המעי העליון בגובה חוליה L1 ועורק מתלה המעי התחתון חוליה L3, אשר מספקים דם למערכת העיכול.
שני עורקים אלה עוברים בתוך מתלה המעי, שכבה כפולה של צפק המחברת את הקיבה, המעי הדק, הלבלב, הטחול ואיברים אחרים בבטן, אל הדופן האחורי של הבטן.
ביניהם מסתעפים בזוגות לצדדים עורקי יותרת הכליה האמצעיים, עורקי הכליה ועורקי האשכים בזכר או עורקי השחלות בנקבה.
עורקי הכליה אינם סימטריים בגובהם ובאורכם מאחר שהכבד דוחק את הכליה הימנית מעט יותר מטה.
לאחור ולצדדים מסתעפים בזוגות מאבי העורקים הבטני עורקי הסרעפת התחתונים, המספקים את הסרעפת ואת בלוטות יותרת הכליה, ועורקי המותניים המספקים את דופן הבטן.
כ-2–3 ס"מ מתחת לגובה הטבור מתפצל אבי העורקים לשני עורקי הכסל המשותפים, הימני והשמאלי, אשר כל אחד מהם מתפצל לעורק כסל פנימי ועורק כסל חיצון.
העורק הפנימי מספק דם לאיברים הפנימיים של חלל הבטן והאגן, בעוד שהעורק החיצוני עובר מעל עצמות האגן לכיוון המפשעה, ומשם ממשיך מטה לגפה התחתונה.
אבי העורקים מוזן מצינורי צינורות עד גובה עורקי הכליה, ומתחתם דופן אבי העורקים דקה יותר ומוזנת בפעפוע מתוך הדם הזורם בו בלבד.
אבי העורקים הוא, כאמור, כלי הדם הראשי שמוביל דם מהלב לכל הגוף.
הלחץ הפנימי המתמיד שקיים באבי העורקים (מהדם הזורם בו) ותהליכים של טרשת עורקים שמשפיעים עליו, כמו גם על שאר כלי הדם במחזור הדם, עשויים להביא להתרחבות הקרויה מפרצת באבי העורקים לרבות תסמונת לויס-דיץ.
אף שהתהליכים המשפיעים על יצירת מפרצת דומים לאילו של טרשת עורקים, ההתרחבות באבי העורקים אינה טרשתית כלל אלא נובעת מהרס הדרגתי של השכבות התומכות הגמישות של אבי העורקים, תהליך הקרוי בלעז Medial intimal necrosis.
התרחבות זו עשויה להמשיך ולהתקדם עד כדי פקיעה המביאה לדימום פנימי, המהווה סכנת חיים.
הטיפול העיקרי במפרצת של אבי העורקים הוא במניעה (כמו איזון לחץ דם, גמילה מעישון וכדומה), וכן במעקב או באמצעות טכניקה פולשנית.
שתי הטכניקות הפולשניות הקיימות במאה ה-21 הן תיקון אנדו-וסקולארי עם קטטר מיוחד ותומכנים, או על ידי ניתוח.
קיימת המלצה של הארגון האמריקאי לרפואה פנימית לערוך בדיקת אולטרה סאונד לגברים אחרי גיל 65 אם אי פעם עישנו סיגריות.
בתירת אבי העורקים היא קרע בגלימה הפנימית של אבי העורקים, שכתוצאה ממנה חודר דם לתוך דופן אבי העורקים ומפריד את הגלימה הפנימית מן השכבות החיצוניות בדופן, תוך שהוא יוצר בה חלל מדומה של זרימת דם.
הסכנה במצב זה היא חסימת עורקים המסתעפים מאבי העורקים, וכן התפתחות של אי-ספיקת מסתם אבי העורקים וטמפונדה לבבית.
הטיפול בבתירת אבי העורקים תלוי במעורבות של אבי העורקים העולה.
בתירה במקטע זה מחייבת טיפול מידי בניתוח להסרת קטע הגלימה הקרוע ובנייה מחדש של אבי העורקים תוך שימוש בשתל סינתטי.
בבתירה המוגבלת לאבי העורקים היורד עיקר הטיפול הוא טיפול תרופתי להורדת לחץ הדם, אולם הולך ועולה השימוש בהכנסת תומכן בצנתור.
למרות הטיפול, עדיין קיימת תמותה לא מבוטלת כתוצאה מבתירה של אבי העורקים וסיבוכיה.
אבי טבח (נולד ב-1972) הוא פרופסור מן המניין בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
אבי טבח הוא בעל תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים, והתמחה במשרד עורכי הדין דנציגר, קלגסבלד, רוזן.
השלים לימודי דוקטורט באוניברסיטת שיקגו ב-2003. בשנת 2007 הוענק לו פרס צלטנר לחוקר הצעיר.
תחומי מחקרו של אבי טבח הוא ניתוח כלכלי של המשפט בכלל ושל התנהגות פלילית ואכיפת החוק בפרט.
במסגרת עבודתו המשותפת עם פרופ' יעקב נוסים, מהפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, הציגו השניים תאוריה חדשנית בנוגע לענישה המושתתת על עבירות פליליות, שעומדת בניגוד לדגם של פרופסור גארי בקר, חתן פרס נובל לכלכלה.
בקר טען שכשמגבירים את הסנקציות על עבירות פליליות, הדבר מרתיע עבריינים והם יעשו פחות עבירות.
אולם נוסים וטבח, בניגוד לבקר, הראו שלפעמים דווקא הגדלת הסנקציות תגרום ליותר עבירות.
אבי זכאי (1 באפריל 1922 – 3 באוקטובר 2007) היה פעיל ציוני והמושל האזרחי הראשון של העיר אילת.
זכה באות יקיר באר שבע ויקיר אילת.
זכאי נולד בשם קורט ריין לאוטו ומינה ריין בעיר זאץ (ז'אטץ, Saaz או Žatec), בחבל הסודטים שבצ'כוסלובקיה.
בכיתה א' הצטרף לתנועת הנוער הציונית "תכלת לבן" ובגיל 13 מונה לראש הקן בעיר מגוריו.
זכאי והוריו עזבו את חבל הסודטים זמן קצר לפני סיפוחו בידי גרמניה הנאצית.
בשנת 1939, בגיל 17, עלה בגפו על סיפון האנייה שמפוליון לארץ ישראל.
הוריו, אחותו ובתה שנשארו בצ'כוסלובקיה נספו כולם בשואה.
זכאי היה ממיישבי קבוצת כנרת יחד עם עמיתיו בחברת הנוער 'מרץ', שם הוא עבד בסלילת דרכים וקטיף במטעים.
בשנת 1942, בגיל 20, החל זכאי להפנות מבטו למדבר הנגב והשתתף במעשה החלוצי הגדול של הקמת היישוב דורות - אז, היישוב הדרומי ביותר בארץ ישראל.
זכאי התנדב לצבא הבריטי אך נדחה, לכן התנדב לשירות ביחידת נוטרים ומונה בהמשך למפקד המשמר הנע, היחידה הממונעת של הנוטרים, תפקיד ששימש לו כיסוי לתפקידו במחתרת כקצין הסיור של נפת הנגב, במסגרת ארגון ההגנה.
זכאי אהב את הנגב והתמצא בו מאוד, דבר אשר סייע לו בהעמקת החקירה בנגב ובהשתלבות בתכנון ובהתיישבות לאורך רצועת עזה.
בתחילת 1949 קיבל זכאי הוראה ממפקד חזית הדרום, יגאל אלון, לצאת להר הנגב ולחפש דרך בה תוכל יחידה גדולה לנוע לעבר אילת.
הוא מצא דרך, וכך החל מבצע עובדה.
זכאי ליווה את המבצע כשהוא מפקד על מטוסי הסיור של טייסת הנגב ונחת באילת לאחר שהגיעו אליה כוחות חטיבת הנגב וגולני.
בשנת 1950 עזב זכאי את הצבא ומונה למושל הראשון של אילת.
בתפקידו זה עשה לפיתוח ענף הדיג ביישוב.
בתקופה זו מונה כמנהל הביצוע של ועדת הנגב במסגרת תפקידו הקים תשתיות להתיישבות בנגב, דאג לסלילת דרכים חדשות לאילת, לקידוחי מים בערבה, ולחידוש מפעלי ים המלח.
כמו כן סייע בבחירת מיקומה של עיר חדשה - דימונה.
זכאי גויס למילואים במבצע קדש ובמלחמת ששת הימים, שבה נפצע כשעלה על מוקש מצרי.
לאחר מכן עבר להתגורר בבאר שבע ופתח שם את משרד הנסיעות הראשון בעיר בשנת 1958. מאוחר יותר היה פעיל שנים רבות בהתאחדות סוכני הנסיעות.
בתחום הציבורי פעל זכאי להנצחת פעילותה של חטיבת הנגב וכן יזם את הקמת העמותה למורשת מלחמת העולם הראשונה בארץ ישראל.
הוא זכה בתואר יקיר העיר בבאר שבע ובאילת.
זכאי נפטר ב-2007 בביתו, בסיום ישיבה של העמותה שאותה הקים.
הוא נטמן בבית העלמין בעומר.
זכאי היה נשוי פעמיים ונולדו לו שלושה ילדים מאשתו הראשונה.
בפרסומי העמותה למורשת מלחמת העולם הראשונה בישראל
בשולי המלחמה : איסוף עדויות משדות הקרב במלחמת העולם הראשונה – רמי חרובי ואבי זכאי
בנייר ובצבע – ציורי מלחמה מאוסף אבי זכאי – עזרא פימנטל
בשנת 2001 זכה זכאי לתואר יקיר באר שבע.
כמו כן זכה לתואר יקיר אילת.
מנהל סוכנות החלל הישראלית בשנים 1995–2004, אלוף-משנה בצה"ל וחתן פרס ביטחון ישראל.
הר-אבן מת מפצעיו לאחר שנפגע מהצתת מלון האפנדי במהומות בעכו בזמן מבצע שומר החומות.
נולד ברומניה ב-7 במרץ 1937 בשם אבא הרטשטיין.
עלה לישראל באוגוסט 1950. ב-1955 סיים לימודי תיכון בגימנסיה העברית רחביה בירושלים.
הוא החל ללמוד הנדסת מכונות בטכניון במסגרת של עתודה אקדמאית, אך לאחר שבועות בודדים הופסקו לימודי כלל מחזור העתודה והסטודנטים גויסו לחיל התותחנים ולחיל השריון.
הר-אבן עבר הכשרה כלוחם תותחנים ונשלח לקורס קצינים.
הוא שירת כקצין בגדוד 404 ובגדוד 402. ב-1959 נשלח על ידי הצבא להשלים את לימודיו האקדמאיים במטרה לשמש קצין ביחידת טילים עתידיים של התותחנים.
הוא סיים ב-1963 תואר ראשון בהנדסת חשמל מהטכניון.
בתקופת לימודיו עברה האחריות לתחום הטילים לחיל האוויר והוא שובץ כקצין בתחום מחקר ופיתוח במפקדת קצין תותחנים ראשי.
במסגרת זאת סייע בהכנסת מכשור מתקדם לחיל וקליטת תותחי בופורס L-70 במערך הנ"מ.
הוא עבר לשרת בנ"מ ושימש ראש ענף קצינים בחיל ומפקד סוללת טיל הוק שנפרסה בסמוך לכור הגרעיני בדימונה.
ב-1965 נשלח לאוגנדה על מנת להקים את מערך ההגנה האווירית במדינה.
ב-1968 עבר לשרת במחלקת מחקר ופיתוח (לימים מפא"ת) בצה"ל.
במהלך שירותו עמד בראש קבוצה שזכתה בפרס ביטחון ישראל בשנת 1977. הוא הקים את יחידת "מיטל" שהייתה אחראית לשיתוף פעולה מחקרי ומדעי עם מערכות ביטחוניות של מדינות ידידותיות לישראל.
לאחר מלחמת יום הכיפורים מונה לעמוד בראש קבוצה להפצת לקחי המלחמה והטמעתם ביחידות צה"ל.
הוא שימש ראש האגף לאמצעים מיוחדים במשרד הביטחון.
בתפקידו האחרון שימש ראש מחלקת מחקר ופיתוח עד לשחרורו ב-1979 בדרגת אלוף-משנה.
במקביל לשירותו הצבאי, השלים תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב בשנת 1975.
לאחר שחרורו כיהן כמנכ"ל חברת Fischer & Porter Israel, חברת בת של Fischer & Porter העוסקת בפיתוח מכשור מדויק למדידה ובקרה.
בשנת 1982 החל לעבוד בתעשייה האווירית, בה שימש בתפקידי ניהול ומחקר ופיתוח, ועמד זמן מה בראש צוות פיתוח משגר הלוויינים הישראלי שביט.
בין השנים 1987 - 1990 שימש ראש מינהלת משגרים וחלל במפעל מלמ.
לאחר מכן, שימש אחראי על השיווק והמו"פ בגוף מרכזי של התעשייה האווירית.
הר אבן פרש מהתעשייה האווירית ב-31 בדצמבר 1994.
ב-1995 מונה למנהל הכללי של סוכנות החלל הישראלית, תפקיד בו כיהן עד ספטמבר 2004. במשך שנים רבות מתקופה זו, היה הר-אבן ומזכירתו העובדים היחידים בסוכנות החלל הישראלית.
עד לכהונתו, משרת המנכ"ל הייתה משרה חלקית ללא תשלום.
בין הפרויקטים העיקרים וההישגים של סוכנות החלל הישראלית בתקופתו ניתן למנות:
שיתופי פעולה והסכמים בין סוכנויות חלל אחרות, ובעיקר היחסים הטובים עם נאס"א
שיתוף פעולה עם סוכנות החלל הדנית על פרויקט SLOSHSAT
פרויקט האסטרונאוט הישראלי הראשון אילן רמון והניסויים הישראלים במעבורת החלל "קולומביה" במשימת STS-107 בשנת 2003 ובינם MEIDEX
הסמכה לחלל של רכיבי חלל עבור סוכנות החלל הצרפתית בבדיקות של המרכז למחקר גרעיני שורק
הסכם העקרונות שהביא לפרויקט לוויין ונוס, לוויין בשיתוף פעולה ישראלי-צרפתי
שיתוף רשות החדשנות בפרויקט גלילאו
משנת 2008 היה עמית מחקר בכיר במרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטת בר-אילן.
במקביל, עסק הר-אבן בפעילות ציבורית ענפה כחבר הוועד המנהל של עמותת "עתיד בטוח".
במאי 2021, במהלך המהומות בישראל (2021), נפגע הר-אבן בהצתת מלון האפנדי בעכו על ידי פורעים ערבים, ואושפז במצב קשה כשהוא מורדם ומונשם.
כעבור שלושה שבועות ב-6 ביוני נפטר מפצעיו, ולמחרת הובא למנוחות בבית העלמין מורשה.
תוכנית החלל האזרחית של ישראל, 2009.
מדינאות מדינית-ביטחונית למדינת ישראל, תוכנית החלל של ישראל: שיתוף פעולות עם מדינות אחרות, מרכז בס"א למחקרים אסטרטגיים.
מלחמות בחלל, מרכז בס"א למחקרים אסטרטגיים 2016.
הר-אבן היה נשוי למרים לבית קלדרון.
בנו, יואב הר אבן, שירת כקצין בצה"ל בדרגת אלוף וראש אגף המבצעים, ולאחר מכן מונה למנכ"ל רפאל.
ביולי 2022 התקיים לראשונה "פורום אבי הר-אבן לחלל" על ידי סוכנות החלל הישראלית.
פורום זה נוסד כאירוע שנתי לזכרו של הר-אבן ומוצגים בנו נושאים מתחום החלל, הביטחון והטכנולוגיה.
אבי זמיר (נולד ב-22 במאי 1958 בגבעתיים) הוא אלוף במילואים בצה"ל, בתפקידו האחרון בין השנים 2008–2011 כיהן כראש אכ"א.
כיום מכהן כמנכ"ל חברת גינדי TLV.
זמיר נולד בגבעתיים, התגייס לצה"ל ב-1977 במסגרת גרעין נח"ל בנערן בבקעת הירדן.
הוא עזב את הגרעין לאחר מספר חודשים.
ב-2001 הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה לראש חטיבת תכנון ומנהל כוח אדם (רח"ט תומכ"א) באכ"א.
ב-2005 מונה לראש מטה אכ"א והוביל את חטיבת הפרט באגף.
ביולי 2008 הועלה זמיר לדרגת אלוף ומונה לראש אגף משאבי האנוש במקום אלעזר שטרן.
שבוע לאחר כניסתו לתפקיד שונה שם האגף, על-פי המלצתו של זמיר, בחזרה ל"אגף כוח האדם".
זאת לאחר שקודמו בתפקיד יזם ב-2006 את שינוי השם ל"אגף משאבי אנוש".
זמיר פרש מצה"ל בשנת 2011.
לאחר פרישתו מונה לסמנכ"ל משאבי אנוש בחברת פרטנר, אך עזב את החברה לאחר חודשיים בתפקיד.
בין השנים 2011–2014 שימש כמנכ"ל חברת תדיראן הולדינגס.
החל משנת 2015 מכהן כמנכ"ל חברת גינדי TLV.
כמו כן, החל משנת 2015 מכהן כדירקטור בלתי תלוי בדירקטוריון חברת חד-אסף תעשיות בע"מ והחל מפברואר 2021 מכהן כדירקטור בלתי תלוי בדירקטוריון שומרה חברה לביטוח.
זמיר הוא בעל תואר BA רב-תחומי במדעי החברה מאוניברסיטת חיפה ותואר שני במנהל עסקים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
כמו כן, הוא בוגר הקורס הניהולי הבכיר של מערכת הביטחון.
זמיר מתגורר בנס ציונה, נשוי ואב לשלושה.
אבי (אברהם) ווֹרְצְמָן (נולד ב-29 באוקטובר 1970, כ"ט בתשרי ה'תשל"א) הוא איש ציבור ישראלי, ששימש כסגן שר החינוך וחבר הכנסת מטעם הבית היהודי.
היה ממייסדי הגרעין התורני בית מוריה, מנכ"ל תנועת מבראשית, וכן סגן ראש עיריית באר שבע ומחזיק תיק הרווחה והקהילה בעיר.
כן היה יו"ר נשיאות ומרכז הבית היהודי.
כיום הוא משמש מנכ"ל הכפר השיקומי עדי נגב שעל יד אופקים.
מכהן בנוסף כיו"ר דירקטוריון החברה למתנ"סים.
וורצמן נולד לישראל נתנאל ודורית וורצמן (נכדת משה אוירבך ויהודה מנחם אלפונסו פצ'יפיצ'י) וגדל בבאר שבע.
למד בישיבה התיכונית אהל שלמה בעיר ובישיבת מרכז הרב בירושלים.
את שירותו הצבאי עשה כלוחם בגבעתי במסגרת ישיבת ההסדר אור עציון.
בשנת 1993 היה ממייסדי בית מוריה, שהיה לגרעין תורני המפעיל בית מדרש מרכזי ופעילויות קהילתיות רבות.
בשנת 2002 זכה בפרס ראש הממשלה "מגן הילד" על הקמת רשת מועדוניות לילדים במצוקה – "אור לילד".
בשנת 2002 היה ממקימי תנועת מבראשית הפועלת בתחום החינוך הלא פורמלי והפורמלי בישראל ובעולם היהודי, בקרב דתיים וחילונים.
עד שנת 2009 שימש וורצמן כמנכ"ל התנועה והיה ממקימי מיזם מסע ישראלי שבו משתתפים מאות אלפי תלמידים בישראל.
בעבר שימש גם כמנכ"ל ישיבת הכותל ויועץ שר הבינוי והשיכון לפיתוח הנגב.
בשנת 2003 מונה כחבר בוועדה העליונה באגף שח"ר במשרד החינוך לקידום תקצוב והפעלת גרעיני מורים בערים ובשכונות הפיתוח.
במסגרת זו היה מעורב בהקמתם ופיתוחם של גרעינים תורניים.
בבחירות לרשויות המקומיות בנובמבר 2008 התמודד כראש רשימת "טוב לחינוך" למועצת העיר באר שבע, זכה בשלושה מנדטים ומונה לסגן ראש העיר ומחזיק תיק הרווחה והקהילה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-18 עלה שמו כאחד משלושת המועמדים הסופיים לראשות מפלגת הבית היהודי, אך לבסוף העדיפה המועצה הציבורית את הרב פרופ' דניאל הרשקוביץ על פניו.
ב-2012, בעקבות המפקד במפלגת הבית היהודי הודיע על תמיכה בנפתלי בנט לראשות הרשימה, נבחר במקום החמישי בבחירות המקדימות שהיה למקום השמיני ברשימה שאוחדה עם מפלגת תקומה.
נבחר לחבר הכנסת בכנסת ה-19.
ב-18 במרץ 2013 מונה וורצמן לתפקיד סגן שר החינוך בממשלת ישראל ה-33, תחת השר שי פירון.
במסגרת תחום אחריותו במשרד החינוך, היה וורצמן אמון על אגף החינוך לגיל הרך, על אגף שח"ר, על האגף לתרבות תורנית, על אגף השירות הלאומי ועל החינוך היהודי בתפוצות במשרד החינוך.
ביוזמתו של וורצמן הופעלו תוכניות לחיזוק ערכי היהדות בתוך מערכת החינוך: מיזם התנ"ך היומי "929" שבו לומדים מאות אלפי אנשים ונשים בכל הגילאים את אותו הפרק מהתנ"ך בכל יום, הוספת 500 תקני שירות לאומי, שילוב המתנדבות בגני ילדים והרחבת הפעילות של האגף לתרבות תורנית.
משרתו כסגן שר פקעה ב-4 בדצמבר 2014 עם התפטרותו של השר הממונה, וב-8 בדצמבר מונה מחדש לסגן שר החינוך תחת מ"מ שר החינוך וראש הממשלה בנימין נתניהו.
הוא התמודד בפריימריז בבית היהודי והוצב במקום האחד-עשר ברשימת המפלגה הסופית לכנסת העשרים.
הרשימה זכתה בשמונה מנדטים ווורצמן סיים את כהונתו בכנסת ב-31 במרץ 2015.
לאחר פרישתו מונה למנכ"ל הכפר השיקומי עדי נגב הסמוך לאופקים.
ב-3 בדצמבר 2015, בעקבות התפטרותו של חבר הכנסת ינון מגל, חזר לכהן בכנסת, אולם הוא מסר שברצונו להמשיך את פעילותו בכפר השיקומי, והוחלף על ידי נפתלי בנט כעבור שלושה ימים.
ב-5 באפריל 2016 נבחר על ידי נפתלי בנט לתפקיד יו"ר מרכז הבית היהודי ויו"ר נשיאות המפלגה.
אבי טיירי (נולד ב-25 באוקטובר 1973) הוא אתלט עבר ישראלי, 6 פעמים אלוף ישראל בקפיצה משולשת.
הוא ייצג את ישראל בשתי אליפויות עולם (אתונה 1997 ואדמונטון 2001), שתי אליפויות אירופה (בודפשט 1998 ומינכן 2002), באוניברסיאדה אחת (פלמה דה מיורקה 1999) ובגביעי אירופה ותחרויות בינלאומיות רבות.
טיירי שיחק בילדותו כדורעף ובתיכון שיחק כדורסל.
הוא החל להתאמן ולהתחרות באתלטיקה ב-1990 כשהיה בן 16. מאמנו מתקופת ילדותו היה מקסים דימנשטיין.
הוא קבע שיא נוער בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.42 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה לנוער שנערכה בסלוניקי יוון בשנת 1991 סיים טיירי במקום 10 בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.14 מטר.
שנה לאחר מכן, באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה בסיאול קוריאה הדרומית הוא סיים במקום 22 בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.14 מטר.
באליפות העולם שנערכה באתונה יוון בשנת 1997 סיים טיירי בקפיצה משולשת במקום 23 בתוצאה של 16.45 מטר.
שנה לאחר מכן, באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבודפשט הונגריה הוא סיים במקום 18 בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.26 מטר ובשנת 1999 באוניברסיאדה שנערכה בפלמה דה מיורקה ספרד בשנת הוא סיים במקום 11 בקפיצה משלושת בתוצאה של 15.79 מטר.
באליפות ישראל שנערכה בתחילת יולי 2001 זכה טיירי במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.42 מטר.
חודש לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה באדמונטון קנדה באוגוסט הוא סיים במקום 22 בתוצאה של 16.06 מטר.
שנה לאחר מכן, באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה במינכן גרמניה הוא סיים במקום 20 בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.94 מטר.
טיירי נאלץ לפרוש עקב פציעות חוזרות ונשנות.
טיירי מתגורר בצור הדסה, נשוי לטטיאנה ואב לשלושה.
אָבִי (אביחי) וִיגְדֶרְזוֹן (נולד ב-9 בספטמבר 1956) הוא מתמטיקאי ומדען מחשב ישראלי, העוסק בסיבוכיות חישובית.
פרופסור במכון למחקר מתקדם שבפרינסטון, ניו ג'רזי.
זוכה פרס אבל לשנת 2021 (עם לסלו לובאס ההונגרי) ופרס טיורינג לשנת 2023.
סיים את בית הספר הריאלי בחיפה ב-1974. ב-1980 השלים תואר ראשון במדעי המחשב בפקולטה למדעי המחשב של הטכניון בהצטיינות יתרה.
ב-1983 סיים דוקטורט באוניברסיטת פרינסטון שבניו ג'רזי.
עבודת המחקר שלו עסקה בסיבוכיות קומבינטורית בהדרכת ריצ'רד ג'.
את הפוסט-דוקטורט עשה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ובמרכז המחקר של IBM בסן חוזה שבקליפורניה, בהדרכת ריצ'רד קארפ.
ב-1986 התקבל כחבר בסגל האוניברסיטה העברית בירושלים, ובגיל 30 קיבל דרגת פרופסור.
בין 1993–1995 כיהן כראש המכון למדעי המחשב באוניברסיטה, וב-1994 זכה במדליית אבקוס של האיחוד המתמטי הבין-לאומי על תרומת מחקריו בסיבוכיות חישובית לתחום תורת האינפורמציה.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 כיהן גם כמרצה אורח באוניברסיטת פרינסטון ובמכון למחקר מתקדם שם.
הוא התקבל למשרה קבועה במכון למחקר מתקדם ב-1999 וב-2003 הפסיק עבודתו באוניברסיטה העברית.
ב-2009 זכה ביחד עם עומר ריינגולד וסליל ודהן בפרס גדל על פיתוח "מכפלת הזיג-זג" של גרפים.
במרץ 2021 הוכרז ויגדרזון כחתן פרס אבל (הוא חולק את הפרס עם לסלו לובאס מהונגריה).
באפריל 2024 זכה בפרס טיורינג על תרומתו להבנת האקראיות בחישוביות ובמתמטיקה.
במהלך הקריירה האקדמית שלו פרסם אבי ויגדרזון כ-250 מאמרים, בנוסף ל-204 מאמרים שכתבו סטודנטים שלו או דוקטורנטים במעבדתו.
רוב מחקריו פורצי הדרך היו בתחום סיבוכיות חישובית.
נושא זה עוסק בכמות המשאבים (דוגמת זמן, מספר ליבות) שנדרשים לפתרון בעיה מסוימת ובייעול האלגוריתמים.
נושא זה נבדל מתחום החישוביות שעוסק בשאלה האם בעיה נתונה אפשרית לפתרון.
ויגדרזון הוא עורך או עוזר עריכה של חמישה כתבי עת מדעיים.
1994 – מדליית אבקוס של האיחוד המתמטי הבין-לאומי.
1994 – פרס נשיא האוניברסיטה העברית ע"ש פרופ' יורם בן-פורת לחוקר צעיר מצטיין.
2008 – פרס קוננט למאמרים יוצאי דופן על שם לוי ל.
2008 - פרס ג'וסיה וילארד גיבס
2009 – פרס גדל למאמרים יוצאי דופן בתחום מדעי המחשב התאורטיים על שם קורט גדל.
2021 – פרס אבֶּל על תרומתו לתורת הסיבוכיות.
הוא חולק פרס זה עם עמיתו ההונגרי לסלו לובאס.
2023 - פרס דוקטור לשם כבוד על תרומתו בתחומי התאוריה של מדעי המחשב ובמתמטיקה נדירה
2023 - פרס דייקסטרה על מאמר שכתב יחד עם מיכאל בן-אור ושפי גולדווסר, שבו פיתחו חישוב רב-משתתפים בטוח עם בטיחות מבוססת תורת האינפורמציה
2023 - פרס טיורינג למדעי המחשב על תרומתו לתאוריית המחשוב, ולהבנת תפקיד האקראיות בחישוב
ויגדרזון נשוי לעדנה, אותה הכיר בעת לימודיהם בטכניון בחיפה, ולהם שלושה ילדים.
אבי טילר (נולד ב-1952) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל.
טילר שירת במשטרת ישראל משנת 1975 במשך כשלושים שנים.
בתפקידיו הבכירים שימש מפקד הקורס המתקדם לקצינים במכללה לקצינים של המשטרה, מפקד מרחב העמקים (בדרגת ניצב משנה), מפקד מרחב הגליל (בדרגת תת-ניצב), ומשנת 2000 סגן מפקד המחוז הצפוני.
בשנת 2002 הועלה לדרגת ניצב ומונה לראש אגף משאבי אנוש.
בשנת 2005 סיים את שירותו.
לאחר פרישתו משורות המשטרה התמנה למנכ"ל פארק תעשיות בר-לב.
בשנת 2008 הצטרף לרשימת מועמדים של מפלגת העבודה למועצת העיר נהריה ונבחר לחבר המועצה.
מכהן כראש מנהלת פארק תעשיות בר-לב.
טילר תושב נהריה, נשוי ואב לארבע בנות.
אַבְרָהָם חַיִּים יוֹסֵף הַכֹּהֵן (אָבִי) וַיְס (נולד ב-24 ביוני 1944) הוא רב אמריקאי המשתייך לזרם האורתודוקסיה הפתוחה, תת-זרם ליברלי ביותר בתוך האורתודוקסיה המודרנית.
עמד בראש בית הכנסת "המכון העברי ריברדייל" שברובע הברונקס בניו יורק והיה נשיא ומייסד ישיבת חובבי תורה.
נולד בניו יורק, בנם של הרב משה ומרים וייס.
בשנת 1964, היה מראשוני הפעילים שהצטרפו ליעקב בירנבאום במאבק למען יהודי ברית המועצות, והיה ממייסדי ארגון הסטודנטים SSSJ (Students Struggle for Soviet Jewry).
מאז ועד שנות ה-90 הפגין עבור מטרות יהודיות וישראליות רבות בארצות הברית ובעולם.
אחת מההפגנות הידועות הייתה נגד המנזר הכרמליתי במחנה ההשמדה אושוויץ.
במהלך מלחמת המפרץ הפגין נגד שר החוץ המערב גרמני הנס-דיטריך גנשר שביקר בישראל.
וייס משתייך לצד הליברלי של זרם האורתודוקסיה המודרנית.
הוא מכנה את שיטתו "אורתודוקסיה פתוחה".
מאז שנות השבעים והשמונים של המאה העשרים הפך בית הכנסת שלו למוקד משיכה בימי חג ומועד גם למאות ישראלים חילוניים שהתגוררו בריברדייל וסביבתה.
הוא תומך במעורבות רבה יותר של נשים בתחומים שבציבור האורתודוקסי שמורים לגברים, כגון תפילת נשים ופסיקת הלכה בידי נשים.
ביוני 2009 הסמיך הרב וייס את תלמידתו, שרה הורביץ, לתואר "מהר"ת" (מנהיגה הלכתית רוחנית תורנית).
בפברואר 2010 שינה את התואר ל"רבה" ("Rabba").
בעקבות ביקורת ציבורית שנמתחה על המהלך התחייב וייס שלא יסמיך תלמידות נוספות לתואר זה.
בנוסף, הוא הקים ישיבה מתחרה לישיבה יוניברסיטי בשם "ישיבת חובבי תורה".
בשנת 2013 הודיעה הרבנות הראשית לישראל שלא תקבל עדות שלו על יהדות ומצב משפחתי של אדם, בנימוק שקיים ספק ביחס ל"מידת מחויבותו להלכה היהודית הנהוגה והמקובלת".
הרבנים דוד סתיו, שלמה ריסקין, יהודה גלעד ואחרים התייצבו לצדו של הרב וייס.
בעקבות הסערה שהתעוררה ולאחר מאבק משפטי, הודיעה הרבנות הראשית לרב וייס שתכיר במסמכים החתומים על ידו.
ביוני 2013 פרש מתפקיד נשיא ישיבת חובבי תורה וביולי 2015 פרש גם מתפקיד רב בית הכנסת שייסד.
"האורתודוקסיה הפתוחה" הוכרזה כתנועת כפירה על ידי מועצת גדולי התורה באמריקה ומרכז רבני אירופה.
אברהם (מוריץ) ורבורג , מכונה אַבּי ורבורג (Aby Warburg), היה היסטוריון יהודי גרמני של האמנות ושל תולדות התרבות ומייסדה של ספריית ורבורג לתולדות התרבות.
נושא המחקר שלו היה חיים לאחר המוות בעת העתיקה באזורים שונים בתחום התרבות המערבית עד הרנסאנס.
הוא אחד מאבות האיקונולוגיה כשיטה עצמאית.
(בן המבורג בלב, יהודי מלידה, ואיש פירנצה ברוח).
אבי ורבורג נולד למשפחת בנקאים אמידה.
אבותיו היגרו במאה ה-17 מאיטליה לגרמניה והתיישבו בעיר ורבורג בווסטפאליה וממנה בא שם משפחתם.
במאה ה-18 עברו בני משפחת ורבורג לאלטונה.
שני אחים ייסדו בהמבורג את הבנק מ"מ ורבורג ושות' ב־1798. הבנק קיים בהמבורג עד היום בבעלות המשפחה.
אבי ורבורג היה הראשון מבין שבעה ילדים של מנהלי הבנק אז מוריץ ורבורג ורעייתו שרלוטה.
בעוד שאבי התעניין עוד מגיל צעיר בספרות והיסטוריה הרי ששלושת אחיו מקס, פאול ופליקס הלכו בדרכי אביהם והיו גם הם לבנקאים.
אבי ורבורג גדל במשפחה יהודית דתית.
בגיל צעיר התגלה כבעל טמפרמנט לא יציב וקצר רוח, מזג חם והיעדר יציבות נפשית.
גם בריאותו הייתה רופפת, ולכן התייחסו אליו בסבלנות.
כבר בגיל מוקדם התמרד נגד הפולחן הדתי הנוקשה במשפחתו וסירב להישמע לתכנוני הקריירה של הוריו עבורו: לא להיות רב כפי שרצתה סבתו ולא רופא או עורך דין.
החלטתו ללמוד את תולדות האמנות נתקלה בהתנגדות עזה מצד בני משפחתו, אך ורבורג הצליח בתוכניתו.
אחיו מקס מספר שאבי היה קורא נלהב מילדות.
הוא סיפר על מקרה שנעשה חלק מאגדת ורבורג:כשמלאו לו 13 הוא הציע למכור לי את הבכורה.
הוא כבן הבכור היה מיועד להצטרף לחברה.
הייתי אז בן 12 ועדיין לא בעל יכולת לתכנן והסכמתי לקנות ממנו את הבכורה.
הוא הציע לי אותה לא בעבור נזיד עדשים כי אם ביקש ממני הבטחה שאקנה לו, תמיד, את כל הספרים שיצטרך.
הסכמתי לכך אחרי חישוב קצר.
אמרתי לעצמי שאחרי הכל אוכל תמיד לממן את ספרי שילר, גתה, לסינג ואולי אפילו קלופשטוק והבטחתי לו מבלי לדעת, כפי שאני חייב להודות היום, הלוואה גדולה מאוד ללא ביטחונות.
הייתה ההתלהבות הגדולה הראשונית שלו.
העובדה היא שמשפחת ורבורג מימנה תמיד את רכישות הספרים היקרות של אבי.
ב־1886 התחיל ללמוד תולדות האמנות, היסטוריה וארכאולוגיה בבון ושמע הרצאות על היסטוריה של הדתות מפי הרמן אוזנר (Hermann Usener), תולדות התרבות מפי קרל למפרכט (Karl Lamprecht) ותולדות האמנות אצל קרל יוסטי (Carl Justi).
הוא המשיך את לימודיו במינכן ואצל הוברט יאניצ'ק בשטרסבורג שהדריך אותו בעבודת הדוקטורט על התמונות הולדת ונוס ופרימוורה של הצייר סנדרו בוטיצ'לי.
בשנים 1888 עד 1889 הוא שהה במכון לתולדות האמנות בפירנצה כדי לחקור תמונות אלה.
העניין שלו התמקד עתה בדרכים ליישם שיטות מדעיות על מדעי הרוח.
הדיסרטציה שלו הוגשה ב-1892 וב־1893 הודפסה.
במחקר של ורבורג הוכנסה שיטת חדשה במחקר תולדות האמנות – איקונוגרפיה ומקבילתה איקונולוגיה.
הדיסרטציה שלו נחשבה אבן דרך בהיסטוריה של מקצוע זה.
אחרי שקיבל את תואר הדוקטור למד ורבורג שני סמסטרים בפקולטה לרפואה באוניברסיטת ברלין שם שמע הרצאות על פסיכולוגיה.
באותו זמן יצא למסע נוסף בפירנצה.
בסוף 1895 נסע לארצות הברית ושהה שם עד 1896. בתחילה נסע לניו יורק לחתונת אחיו פאול עם נינה לב, בתו של סלומון לב.
הוא נמשך למערב, שם יצר, לראשונה, קשר עם מוסד הסמית'סוניאן, נפגש עם חשובי האנתרופולוגים של התרבות כמו פרנץ בועז, ג'יימס מוני ופרנק המילטון קאשינג (Frank H.
חוקרים אלו עוררו בו התעניינות בתרבותם של האינדיאנים.
הוא התעניין בפולחנים שלהם ובסמליות של מחוותיהם.
חוקר עם הזוני בניו מקסיקו
ורבורג נסע לדרום-מערב ארצות הברית לכפרים אינדיאניים שונים בניו מקסיקו.
ביקר בפואבלו אקומה, פואבלו לגונה, סן אילדפונסו שם צילם ריקוד אנטילופה, קוצ'יטי ולבסוף נסע לשבט הזוני.
קלאו יורינו (Cleo Jurino) צייר לוורבורג את הקוסמולוגיה של עמו.
ציור זה נמצא בלונדון, במכון ורבורג.
לאחר מכן שהה זמן מסוים אצל האינדיאנים משבט ההופי באריזונה וחקר את תרבותם.
בתחילה בקימס קניון (Keams Canyon) שם ערך ניסויים עם ציורים עם ילדי בית ספר משבט ההופי ואחרי כן אצל המיסיונר המנוניטי היינריך ר.
Voth) שלימד אותו רבות על דת ההופי ואישר לו להשתתף בפולחנים שלהם.
פות היה אנתרופולוג מוכשר אם כי השיטות שלו נראות היום ברוטאליות.
ורבורג חש תיעוב אמיתי ל"אסתטיזציה של תולדות האמנות" שהתבטאה בזרם המרכזי של היסטוריונים של האמנות שרק חזרו על שבחים לאמנים הגדולים של הרנסאנס.
"הגישה הפורמלית לתמונה הנעדרת הבנה של הצורך הביולוגי בה כמוצר הנמצא בין דת ואמנות נראה לי כמוביל רק לעקרות מילולית".
בחזרתו לגרמניה הרצה על שראה בליווי שקופיות בהמבורג ובברלין.
את ציורי הילדים וחפצי האינדיאנים שאסף תרם למוזיאון לאתנולוגיה בהמבורג.
הערותיו על ריקוד הנחש נשארו לא מעובדות במשך עשרים השנים הבאות.
ב־1897 התחתן ורבורג, נגד רצון הוריו, עם הציירת והפסלת מרי הרץ, בתו של בעל אניות וסנטור מהמבורג וחבר במועצת הכנסייה האוונגלית-לותרנית בהמבורג.
ב־1898 הם עברו להתגורר בפירנצה.
לחוג החברתי שלהם בפירנצה השתייכו הפסל אדולף פון הילדברנד, הסופרת איזולדה קורץ (Isolde Kurz), הארכיטקט האנגלי הרברט הורן.
גם המומחה הגדול ביותר בזמנו לרנסאנס ברנרד ברנסון שהה אז בפירנצה.
שיחות עם אנשי רוח ואוהבי אמנות המריצו את ורבורג, מצד אחד אבל מצד שני הוא דחה את האסתטציזם בקשר לאמנות.
העניין שלו באמנות לא היה באמנות כשלעצמה כי אם כדרך להבין את ביטוייו של השכל.
כבר בתחילת דרכו הוא דחה את הנטייה ללמוד רק את הצדדים הפורמליים של תולדות האמנות.
לדעתו לימוד זה יוצר אסתטיקן מוכשר.
דעה זו גרמה לנתק בינו לבין גישה הידען שהתגשמה אצל ברנרד ברנסון".
תפיסה זו בוטאה גם בהערותיו וכתביו הפולמוסיים נגד ההתלהבות מן האמנות ונגד פרשנותו של יעקב בורקהרדט של האדרת הרנסאנס כמרומם האינדיבידואליות, כביכול, ברוח האדם העליון של ניטשה.
בזמן שבתו בפירנצה חקר ורבורג את אורח החיים ומצבם הכלכלי של אמני הרנסאנס ובמיוחד את המצב הכלכלי בפירנצה בתחילת תקופת הרנסאנס ואת בעיות המעבר מימי הביניים לרנסאנס המוקדם.
תוצאה נוספת של שהותו בפירנצה הייתה סדרת הרצאות על לאונרדו דה וינצ'י שנישאה ב־1899 במשכן לאמנויות (Kunsthalle) בהמבורג.
בהרצאותיו אלה הוא דן, בין השאר, במחקרו של לאונרדו את ספרי החיות ועל ויכוחיו נגד תורת הפרופורציה הקלאסית על פי ויטרוביוס.
אף על פי שהרצאותיו על לאונרדו נחלו הצלחה הוא לא המשיך, כמקובל, בסקירת התפתחותו של האמן.
העניין שלו כהיסטוריון היה בכוחות שאינם אישיים כי אם בטעם ואופנה שהאדם צריך לעמוד מולם.
ב־1902 חזרה המשפחה להמבורג וורבורג הציג את תוצאות מחקריו בפירנצה בסדרת הרצאות.
בתחילה הוא לא הסכים לקבל משרת פרופסור או תפקיד אקדמי אחר.
הוא סירב למשרת פרופסור באוניברסיטת האלה בשנת 1912. הוא היה חבר במועצת המנהלים של המוזאון לאתנולוגיה וקידם, יחד עם אחיו מקס, את הקמת המוסד המדעי של המבורג (Hamburger wissenschaftlichen Stiftung) (1907 ופעל לקידום חידושה של אוניברסיטת המבורג שהוקמה, לבסוף ב־1919. שם הוא הסכים לקבל משרת פרופסור.
כבר באותה תקופה נראו סימנים ראשונים של מחלת הנפש שלו שהשפיעה על מחקריו והוראתו.
אחרי שחזר מהסנטוריום בקרויצלינגן הוא הרצה בין 1925 ו- 1929 כמה הרצאות וסמינרים שהיו, פחות או יותר, בחוג פרטי ונערכו בספרייה שלו.
בהרצאתו על לוח שנה מאת המדפיס מהמבורג שטפן ארנדס (Steffen Arndes) שפורסם ב־1519 שהיו בו חיתוכי אלים בעלי שמות של כוכבי לכת.
ב-1908 התחיל ורבורג לחקור את הדימויים האסטרולוגיים.
כמו ברשימותיו על פולחן הנחש של ההופי ובהרצאתו בקרויצלינגן הוא הוקסם מההשפעה של האסטרולוגיה ושל הסמלים שלה ובמתח שבין הפחד מדמונים אצל בני האדם ואיך הם מטפלים בו ביצירת תמונות וסמלים מצד אחד ובפיתוח רציונליות שנובעת מאותו פחד בדיוק.
הוא התעניין איך מדע ופסבדו-מדע השפיעו על הידע ועל הביטוי הוויזואלי שלו.
בנוסף לאסטרולוגיה חקר ורבורג את תפיסת העולם הבא בעולם העתיק.
הוא חקר את האסטרונומיה אצל היוונים שעדיין לא הפרידה בין אסטרונומיה לאסטרולוגיה ועסק בשורשי האסטרונומיה היוונית במזרח ובמצרים העתיקה.
הוא הניח שהעם ראה בגרמי השמיים יצורים מיתולוגיים כחלק מדחף רציונלי ומתמטי לנקוב בשמות לכוכבים ולצורות הכוכבים בשמות של אלים.
משתמשים בשמות האלה עד היום באסטרונומיה והם מוצגים כסמלים בעלי עוצמה.
הוא חקר את ההתפתחות והשינוי בימי הביניים (ורבורג כינה אותם העת העתיקה המאוחרת), כולל העיסוק בימי הביניים בכישוף וברפואה ובתחיית צורתם ויופיים של האלים האולימפיים העתיקים ברנסאנס האיטלקי ובכך שהאסטרולוגיה נשארה עד היום.
רק חלק מתוצאות מחקריו על אסטרולוגיה פורסמו.
ב־1927 פרסם עוד מאמר על האסטרולוגיה המזרחית (Orientalisierende Astrologie).
בהיותו בן שש חלה ורבורג קשות בטיפוס ונשאר מאותו זמן חלוש מבחינה גופנית ונפשית.
הוא נטה מילדותו למצבי רוח ולמתח נפשי.
מחלה קשה של אמו בשנת 1874 הגבירה את חולשתו הנפשית.
לעיתים קרובות היה משותק מדיכאונות במהלך עבודתו המדעית.
בנובמבר 1918 כשחשש מפני המצב הכלכלי הקשה שאחרי מלחמת העולם הראשונה ומפני המצב הפוליטי הכאוטי ודאג לגורל משפחתו פרצה אצלו פסיכוזה והוא איבד את השליטה על עצמו ועל מצבו ומשפחתו אשפזה אותו במרפאה פסיכיאטרית.
אחרי שמצבו לא השתפר במשך השנתיים הבאות העבירו אותו ב־16 באפריל 1921 לסנטוריום בלוו (Sanatorium Bellevue) בניהולו של הפסיכיאטר לודוויג בינסוונגר (Ludwig Binswanger).
בינסוונגר תיעד ברשימות הרפואיות שלו שהיו לוורבורג הזיות, הוא אלים כלפי הצוות, היו לו פוביות וריטואלים היגייניים אובססיביים.
חייו נעו בין טירוף וצלילות.
בימים בהם היה צלול היה מקבל ביקורים של עובדיו ושל חברים.
ב-1922 החל עוזרו פריץ זקסל (Fritz Saxl) שוב בעבודה מדעית עם ורבורג בתקווה שעל ידי כך יתייצב מצב רוחו.
לבקשת המשפחה הובא הפסיכיאטר אמיל קרפלין (Emil Kraepelin) לשם מתן חוות דעת נוספת והוא שינה את הדיאגנוזה מסכיזופרניה למניה דפרסיה.
אבחנה זו עוררה תקווה לריפוי ולשחרור מבית החולים.
לפי הערכת רופאיו היה ורבורג מודע תמיד למחלתו.
כבר בזמן בו חי בפירנצה סבל חוסר יציבות מנטלית ומפחדים כרוניים.
הוא פנה פעם לאורחים שהיו אצלו וביקש שיטפלו באשתו כשיאושפז.
הוא תיאר את עצמו כסכיזופרן חסר ריפוי.
גם בזמן מחלתו היו לו תקופות של צלילות שכלית ופרודוקטיביות יצירתית.
סימן ראשון של התייצבות מנטלית היה העיבוד של רשימותיו על שבט ההופי.
יחד עם זקסל הוא הכין הרצאה על "פולחן הנחש" אצל ההופי אותה נשא ב-21 באפריל 1923 בפני החולים והרופאים בבלוו.
בשנה שלאחר מכן ניהל שיחות אינטנסיביות עם הפילוסוף ארנסט קסירר על היכולת של השיטה שלו לתאר את ההיסטוריה מנקודת מבט פסיכולוגית-תרבותית.
ורבורג ראה בקסירר וזקסל שותפים מביני עניין ורגישים לשיחה יחד.
אלה יחד עם היחס הידידותי ונותן האמון של משפחת בינסוונגר והסביבה המיוחדת בסנטוריום אפשרו לו תהליך של החלמה.
אחרי השחרור מבית ההחלמה החל ורבורג בעבודה על אטלס התמונות שלו מנמוסינה (מנמוסינה במיתולוגיה היוונית היא אלת הזיכרון השומרת על האמנות).
השם המלא היה "מנמוסינה, סדרת תמונות למחקר תפקיד ערכים מביעים מותנים מראש בעולם העתיק להדגמה של חיים משמעותיים באמנות של הרנסאנס האירופי".
ורבורג נפטר ב־26 באוקטובר 1929 מהתקף לב לפני שהספיק להשלים את המנמוסינה.
ייתכן והם אבדו בזמן שהספרייה עברה ללונדון.
ניתן לקבל רושם מהלוחות המקוריים מצילום שצילם זקסל ב-1933. שיחזור של האטלס נעשה רק ב־1993 ו- 1994 בווינה ובהמבורג.
מהדורה מוערת התפרסמה כחלק מהוצאה שלמה של כתבי ורבורג על ידי מרטין ורנקה (Martin Warnke) עם ביאור מפורט, אך לא ידוע האם השחזור תואם לכוונותיו של ורבורג.
מעמדו של ורבורג בתולדות המחקר
אבי ורבורג היה אחד מהאישים המשפיעים ביותר במדעי הרוח במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. אף על פי שהייתה הערכה רבה אליו בעולם האקדמי בזמנו, הוא נשכח בתקופת השלטון הנאצי ובשנים הראשונות שאחרי המלחמה.
קבלת עבודתו עוכבה על ידי העובדה שרק מעטים מכתביו הודפסו.
לעיתים פורסמו רק עיבודים על ידי עובדיו ורק בגרמנית.
בשל הפרפקציוניזם שלו הוא לא פרסם אף ספר.
ורבורג עורר עניין חדש עם פרסום הביוגרפיה שלו מאת גומבריך שהופיעה באנגליה ב־1970. חיבור זה היה שנוי במחלוקת בשל פערים וסובייקטיביות מסוימת.
מאז שנות ה-70 היה מאמץ, במיוחד של מרטין ורנקה ומכון ורבורג להוציא מהדורה של כתביו.
מאז היא מופיעה בהדרגה בהוצאה עשויה היטב ומאפשרת מחקר אינטנסיבי של עולמו המחשבתי של המחבר.
ורבורג פיתח באיקונולוגיה שלו שיטת ניתוח חדשה.
כמה ממטבעות הלשון שלו נכנסו לטרמינולוגיה של תולדות האמנות.
למושגים כמו מרחב למחשבה (Denkraum), שימור אנרגיה נפשית (psychische Energiekonserven) או הנוסחה לפתוס (Pathosformel) המוכרת, כבר יש חיים משל עצמם ולא תמיד משתמשים בהם במובן אליו התכוון ורבורג.
המשפט המצוטט לעיתים קרובות: "אלוהים מצוי בפרטים" מתייחס למחקר המדוקדק במגוון גדול של מסמכים אשר רק הוא מאפשר הבנה עמוקה של התמונה בהקשר ההיסטורי והחברתי שלה.
שיטה זו מאפיינת חיבורים שצמחו מתוך מה שנקרא האסכולה של ורבורג.
המחקר של הרנסאנס האיטלקי והגרמני עוצב על ידי ורבורג וספרייתו.
החיים לאחר המוות בתקופה העתיקה והאלים העתיקים, השפעת התמונות האליליות העתיקות במיוחד ברנסאנס, שניתן למצוא אותה בתרבות האירופית ובאסטרולוגיה היא נושא אליו הסב את תשומת לבו במחקרי התרבות שלו.
תמריץ חדש למחקר ורבורג היה בהתעוררות מה שנקרא "המפנה האיקוני".
יש הרואים בוורבורג מבשרם של הקוראים למחקר בין תחומי של עולם התמונות, תוך שימוש בידע ושיטות של פילוסופיה, תאולוגיה, אתנולוגיה, תולדות האמנות, מחקר אמצעי התקשורת, תורת ההכרה, פסיכולוגיה ומדעי הטבע ועיון מדוקדק וניתוח של מסמכים ויזואליים מכל סוג.
מארי אביגיל וומבאק היא כדורגלנית עבר אמריקאית ששיחקה כחלוצה.
זכתה בתואר כדורגלנית השנה בארצות הברית שש פעמים.
היא כבשה 184 שערים במדי הנבחרת, נתון המציב אותה במקום השני בכל הזמנים במספר השערים הבינלאומיים לגברים או נשים.
אבי וומבאק נולדה ביוני 1980 ברוצ'סטר, ניו יורק, כבת הצעירה מבין שבעת הילדים של פיט וג'ודי וומבאק.
בליגת הילדים הראשונה שבה שיחקה, הועברה וומבאק מקבוצת הבנות לקבוצת הבנים לאחר שכבשה 27 שערים בשלושה משחקים בלבד.
בתיכון היא שיחקה בנבחרות הכדורגל והכדורסל של בית הספר, ובשנתה האחרונה ללימודים היא נבחרה לשחקנית השנה במדינה מטעם יומברו והתאחדות מאמני הכדורגל של אמריקה (ה-NSCAA).
לאחר לימודיה בתיכון, זכתה וומבאק למלגת ספורט מטעם אוניברסיטת פלורידה, שנבחרת הכדורגל שלה היא חברה בליגת ה-NCAA.
בארבע שנותיה של וומבאק באוניברסיטה, זכתה הקבוצה פעם אחת באליפות הליגה (1998) וארבע פעמים רצופות באליפות המחוז הדרום-מזרחי.
מבחינה אישית, זכתה וומבאק במספר רב של תארים: שחקנית השנה הראשונה של המחוז הדרום-מזרחי (1998), פעמיים שחקנית השנה של המחוז הדרום-מזרחי (2000, 2001), פעמיים השחקנית המצטיינת של אליפות המחוז הדרום-מזרחי (2000, 2001) וארבע פעמים חברה בנבחרת העונה של המחוז הדרום-מזרחי.
בנוסף, היא זכתה בתואר שחקנית השנה הראשונה של כל ארצות הברית, ושלוש פעמים הייתה חברה בנבחרת העונה של כל המדינה (1999, 2000, 2001).
בארבע שנותיה באוניברסיטה, קבעה וומבאק חמישה שיאי בית ספר, שאחדים מהם עדיין תלויים בעינם - שערים (96), בישולים (49), נקודות (242), שערי ניצחון (24) ושלושערים (10).
בשנת 2012, נכנסה וומבאק להיכל התהילה של האוניברסיטה, והייתה לכדורגלנית השלישית שחברה בו.
בשנת 2002, נבחרה וומבאק במקום השני בדראפט ה-WUSA - ליגת הנשים המקצוענית הראשונה בעולם.
היא בחרה לשחק בוושינגטון פרידום, על מנת שתוכל להשלים את התואר באוניברסיטת פלורידה.
ביחד עם מיה האם, הובילה וומבאק את וושינגטון לזכייה בגביע המייסדות השלישי, ואף נבחרה ל-MVP של הגמר.
שנה לאחר מכן, התפרקה הליגה עקב חובות כספיים של מאה מיליון דולר.
בשנת 2009, כשהוקמה ליגת ה-WPS, הצטרפה וומבאק לוושינגטון פרידום החדשה.
ב-26 באפריל 2009, היא נבחרה לשחקנית השבוע בליגה, לאחר שכבשה צמד נגד גולד פרייד והובילה את וושינגטון לניצחון הראשון שלה אי פעם בליגה החדשה.
באותה עונה, הגיעה וושינגטון עד לרבע הגמר, אך שם נעצרה על ידי סקיי בלו.
את העונה סיימה וומבאק עם שמונה שערים - יותר מכל כדורגלנית אמריקאית אחרת באותה שנה.
וומבאק המשיכה לשחק בוושינגטון גם באותה שלאחר מכן, אך שוב פעם הקבוצה לא הצליחה לעבור את רבע הגמר.
וומבאק סיימה כסגנית מלכת השערים של הליגה, שנייה רק למרטה הברזילאית.
עונה אחר כך, הקבוצה עברה לידי בעלים אחרים ושינתה את שמה למג'יק-ג'ק.
וומבאק, שנבחרה לנבחרת העונה של הליגה, הצליחה להוביל את הקבוצה עד לחצי הגמר, שם הודחה הקבוצה על ידי פילדלפיה אינדיפנדנס.
עונה לאחר מכן, החליטה ההנהלה למנות את וומבאק למאמנת-שחקנית, אך זו לא הספיקה לכהן בתפקיד עקב פירוק הליגה.
את הופעת הבכורה שלה בנבחרת ארצות הברית, עשתה וומבאק ב-9 בספטמבר 2001 נגד נבחרת גרמניה.
השער הראשון שלה הגיע ב-27 באפריל 2002, במשחק נגד פינלנד.
מספר חודשים לאחר מכן, ב-8 בספטמבר, היא כבשה את השלושער הראשון שלה בנבחרת, במשחק נגד סקוטלנד.
באותה שנה היא הייתה חברה בסגל הנבחרת לגביע הזהב שנערך בארצות הברית ובקנדה, אך היא שותפה רק במשחק אחד.
אל גביע העולם ב-2003, הגיעה וומבאק על תקן של שחקנית מחליפה, אך מהר מאוד היא ביססה את מעמדה בהרכב הפותח.
במהלך הטורניר היא כבשה שלושה שערים, כולל את שער הניצחון ברבע הגמר מול נורווגיה - שער שנחשב לאחד החשובים בתולדות נבחרת ארצות הברית.
בחצי הגמר, נפגשה ארצות הברית עם גרמניה, אך לא הצליחה להתמודד מולה והובסה 3-0. בסופו של דבר, סיימה ארצות הברית במקום השלישי, לאחר ניצחון 1–3 על קנדה.
שנה לאחר מכן, קבעה וומבאק את אחת השנים האישיות הטובות ביותר בתולדות הנבחרת, כאשר באותה שנה היא כבשה 31 שערים ובישלה 13 ב-30 משחקים בלבד.
היא הייתה אחת משחקניות המפתח בזכייה של ארצות הברית במדליית הזהב באולימפיאדת אתונה, כאשר במהלך הטורניר היא כובשת ארבעה שערים, כולל שער הניצחון בגמר מול ברזיל.
בעקבות הישגיה באותה שנה, היא זכתה בתואר כדורגלנית השנה בארצות הברית ואף סיימה במקום הרביעי בקרב על פרס כדורגלנית השנה בעולם.
במהלך טורניר ארבע האומות שנערך ב-2006, כבשה וומבאק את שערה ה-50 בנבחרת, כשלזכותה 64 הופעות בינלאומית בלבד.
בכך הפכה וומבאק לכדורגלנית האמריקאית שהגיעה הכי מהר ל-50 שערים בינלאומיים, למעט מישל אקרס.
באותה שנה, היא הייתה מועמדת בפעם השנייה לתואר כדורגלנית השנה בעולם, אך סיימה שוב פעם במקום הרביעי.
בגביע העולם שנערך בסין ב-2007, כבשה וומבאק שישה שערים בשישה משחקים, למרות שכבר במשחק הראשון של הטורניר היא נפצעה בראשה ונזקקה ל-11 תפרים.
במשחק רבע הגמר של הטורניר, נגד אנגליה, ערכה וומבאק את הופעתה המאה בנבחרת, והפכה לכדורגלנית האמריקאית ה-20 במספר שמגיעה למספר הופעות שכזה.
ארצות הברית הודחה בחצי הגמר של הטורניר, לאחר תבוסה 4-0 לברזיל.
וומבאק סיימה כסגנית מלכת השערים של הטורניר, לצידה של רגנהילד גולברנדסן הנורווגית, ואחרי מרטה הברזילאית שכבשה שבעה שערים.
באותה שנה, היא נבחרה בפעם השלישית לכדורגלנית השנה בארצות הברית.
את רוב שנת 2008 החמיצה וומבאק עקב שבר ברגל, כולל את טורניר הכדורגל של אולימפיאדת בייג'ינג, בו זכתה ארצות הברית.
ב-19 ביולי 2009, במשחק נגד נבחרת קנדה, כבשה וומבאק את שערה המאה בנבחרת, והפכה לשחקנית האמריקאית החמישית שמגיעה להישג כזה.
מספר חודשים לאחר מכן, היא כבשה את השער ה-101 שלה בנבחרת, ובכך עקפה את טיפני מילברט במקום הרביעי ברשימת הכובשות המצטיינות של נבחרת ארצות הברית.
שנה לאחר מכן, המשיכה וומבאק לכבוש בצרורות (16 שערים ב-18 משחקים), ואף עזרה לארצות הברית לזכות בגביע אלגארבה לאחר ניצחון 2–3 בגמר על גרמניה.
באותה שנה היא נבחרה בפעם הרביעית לכדורגלנית השנה בארצות הברית.
שנת 2011 נחשבת לאחת השנים הטובות ביותר בקריירה של וומבאק - בה היא הצליחה לקבוע מספר ציוני דרך מרשימים ביותר.
בגביע העולם שנערך בגרמניה, היא כבשה ארבעה שערים וסיימה בפעם השנייה ברציפות כסגנית מלכת השערים של הטורניר.
במשחק רבע הגמר נגד ברזיל, כבשה וומבאק את שער השוויון בדקה ה-122 של ההארכה - שער שנחשב לאחד השערים החשובים ביותר בתולדות הנבחרת האמריקאית.
בסופו של דבר ארצות הברית ניצחה, והצליחה להעפיל עד למשחק הגמר - שם פגשה את יפן.
בגמר כבשה וומבאק את אחד מהשערים לטובת ארצות הברית, אך לאחר דו-קרב פנדלים ניצחה יפן.
בעקבות הופעותיה המצוינות, זכתה וומבאק בפרס "כדור הכסף", המוענק לכדורגלנית השנייה בטיבה בטורניר.
בנוסף, היא זכתה בפעם החמישית בפרס כדורגלנית השנה בארצות הברית (השוותה את שיא הזכיות של מיה האם), וסיימה במקום השלישי בקרב על כדורגלנית השנה בעולם, לאחר הומארה סאווה ומרטה.
ב-2012 זכתה וומבאק עם הנבחרת האמריקאית במדליית זהב באולימפיאדת לונדון, לאחר ניצחון 2-1 בגמר על יפן.
במהלך הטורניר הבקיעה וומבאק 5 שערים לזכות נבחרתה.
באותה שנה הוענק לה פרס כדורגלנית השנה בעולם של פיפ"א, לאחר שסיימה עם 20.67% מהקולות.
בעקבות זכייתה, היא הפכה לאמריקאית הראשונה מזה עשר שנים שזוכה בתואר.
לפני גביע העולם 2015, הודיעה וומבאק שזה יהיה הטורניר האחרון בקריירה שלה.
היא מונתה לקפטנית הנבחרת בעקבות ירידתה של כריסטי ראמפון לספסל, ופתחה בהרכב הראשון בשלושה משחקים במהלך הטורניר (שניים בשלב הבתים ובמשחק שמינית הגמר).
החל משלב רבע הגמר, שימשה וומבאק כשחקנית מחליפה מהספסל, וכמעט ולא זכתה לדקות משחק.
בניצחון 5-2 בגמר על יפן היא נכנסה למשחק בדקה ה-86, וזכתה לקבל את סרט הקפטנית מקארלי לויד.
בטקס הזכייה, היא זכתה להרים את גביע העולם בצוותא עם הקפטנית הקבועה - כריסטי ראמפון.
לאחר הזכייה בגביע העולם, יצאה נבחרת ארצות הברית לסיבוב משחקים ברחבי המדינה, ווומבאק הודיעה שבסיומו הוא תפרוש ממשחק פעיל.
משחקה האחרון בנבחרת נערך ב-16 בדצמבר 2015, בהפסד 0–1 לסין.
באוקטובר 2013 נישאה וומבאק לשרה הופמן, חברתה לחיים, לקבוצה ולנבחרת הכדורגל של ארצות הברית.
ב-2016 הודיעה וומבאק כי השתיים בהליכי גירושין.
במאי 2017 נישאה לסופרת והבלוגרית גלנון דויל מלטון.
וומבאק התמודדה לאורך שנים עם התמכרות לאלכוהול וסמים, ב-2016 נעצרה לאחר נהיגה בשכרות, אשמה בה הודתה.
אֲבִי הַכַּלָּה הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1991 בבימויו של צ'ארלס שייר ובכיכובם של סטיב מרטין, דיאן קיטון, קימברלי ויליאמס ומרטין שורט.
סרט זה הוא רימייק של סרט משנת 1950 באותו השם.
בשנת 1995 יצא סרט המשך לסרט זה, בשם "אבי הכלה 2".
הסרט דורג במקום 92 ברשימת 100 הסרטים המצחיקים ביותר של ערוץ "בראבו".
ג'ורג' בנקס (סטיב מרטין) הוא איש משפחה מהמעמד הבינוני החי בסן מרינו שבקליפורניה עם אשתו נינה (דיאן קיטון), בתו אנני בת ה-22 (קימברלי ויליאמס) ובנו הצעיר (קיראן קולקין).
כאשר אנני חוזרת מטיול באירופה, היא מכריזה בפני הוריה שהתארסה לבריאן מקנזי (ג'ורג' ניוברן), בחור צעיר מהמעמד הגבוה המתגורר במחוז בל אייר שבלוס אנג'לס, אותו פגשה במהלך הטיול.
ג'ורג' איננו מסוגל לדמיין כיצד חייו ייראו ללא בתו בסביבתו.
המשפחה מחליטה לקיים את החתונה בביתם של ג'ורג' ונינה.
המשפחה שוכרת את שירותיו של מארגן חתונות אירופי אקסצנטרי בשם פרנק (מרטין שורט).
במהלך ההכנות לחתונה הראוותנית והיקרה של בתו, ג'ורג' נזכר בערגה בזמנים הטובים ומנסה להתרגל לרעיון שבתו היא אישה בוגרת ושיש לה חיים משלה.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותסטיב מרטיןג'ורג' בנקסאבי הכלהדיאן קיטוןנינה בנקסאם הכלהקימברלי ויליאמסאנני בנקסהכלהג'ורג' ניוברןבריאן מקנזיהחתןקיראן קולקיןמאטי בנקסאחי הכלהמרטין שורטפרנקמארגן החתונה
הסרט קיבל ביקורות חיוביות ולציון 72% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 39 ביקורות.
אֲבִי הַכַּלָּה 2 הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1995 בבימויו של צ'ארלס שייר ובכיכובם של סטיב מרטין, דיאן קיטון, קימברלי ויליאמס ומרטין שורט.
זהו רימייק לסרט "Father's Little Dividend" משנת 1951, ומהווה סרט המשך לסרט "אבי הכלה" שיצא בשנת 1991.
על הופעתו בסרט זה, היה מועמד סטיב מרטין לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר, אולם את הפרס הפסיד לטובת ג'ון טרבולטה ("תפוס את שורטי").
ג'ורג' בנקס (סטיב מרטין) חייב לקבל את המציאות כי בתו אנני (קימברלי ויליאמס), אשר הפכה מלהיות "בתו של" ל"אשתו של", עומדת להפוך להיות "אמו של" - שכן היא בהיריון.
כתוצאה מכך, ג'ורג' נאלץ להרהר על מקומו-שלו בחייו, ומשבר אמצע החיים עבורו הוא בלתי נמנע.
במסעו להחזיר את נעוריו, ג'ורג' מכניס את אשתו נינה (דיאן קיטון) להיריון בלתי צפוי.
כעת, ג'ורג' צריך להתמודד לא רק עם מעמדו החדש כסבא, אלא גם לחזור להיות הורה לילד קטן, בדיוק בזמן שתכנן לצאת לפנסיה ולהנות בשלווה משנות הזהב, ביחד עם נינה.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותסטיב מרטין ג'ורג' בנקסאבי הכלהדיאן קיטוןנינה בנקסאשתו של ג'ורג'קימברלי ויליאמסאנני בנקס-מקנזיהכלהמרטין שורט
הסרט קיבל ביקורות שליליות ולציון 47% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 19 ביקורות.
אֲבִי הַכַּלָּה הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1950 בבימויו של וינסנט מינלי ובכיכובם של אליזבת טיילור וספנסר טרייסי.
הסרט מבוסס על ספרו של אדוארד סטריטר, "אבי הכלה", שיצא ב-1949, ומתאר את התמודדותו של אב במהלך ההכנות לחתונתה הקרבה של בתו.
הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר, בקטגוריות השחקן, התסריט המעובד והסרט הטוב ביותר.
בעקבות הצלחת הסרט יצא ב-1951 סרט המשך בשם "הרווח הקטן של אבא".
ארבעה עשורים מאוחר יותר יצאה גרסה חדשה ומצליחה של הסרט באותו שם, "אבי הכלה", בכיכובו של סטיב מרטין, גם לה יצא סרט המשך, "אבי הכלה 2".
סטנלי בנקס הוא עורך דין ואיש משפחה מהמעמד הבינוני המתגורר עם משפחתו בפרברים.
יום אחד מכריזה בתו קיי בפני הוריה שהתארסה לבן זוגה האהוב, באקלי דנסטן.
בעוד האם אלי מתחילה מיד להתארגן להכנות לחתונה, סטנלי המבולבל מתקשה להתמודד עם התבגרותה של בתו ונישואיה, ודואג לה.
במהלך המפגש המשפחתי עם הוריו העשירים של החתן מתרחשות תקריות מגוונות, סטנלי שותה יותר מדי ולבסוף נרדם בסלון ביתם.
בהמשך הוא מבין שבמקום חתונה צנועה שרצה לארגן לבתו, הוא ייאלץ לסייע במימון חתונה מפוארת ויקרה.
עולים אצלו גם קשיים בבניית רשימת האורחים המוזמנים לחתונה.
לאחר שבאקלי מציע לקיי ירח דבש שונה ממה שתכננה, נוצר משבר בין בני הזוג הצעירים, וקיי רוצה לבטל את החתונה.
אך הם מתפייסים, ומתחילות החזרות לטקס החתונה.
תקלות נוספות מתרחשות בהכנות לחתונה, אך לבסוף מגיע יום החתונה.