tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פוצ'ו מת ב-12 באוקטובר 2011 במקווה המים שליד ביתו של צ'יטו, בנסיבות טבעיות.
אחרי מותו נערכה לו לווייה כמו שעושים לאדם שנפטר.
בלווייה נכחו צ'יטו, משפחתו, חבריו וכן מעריצים של הקשר הייחודי בין אדם לתנין.
צ'יטו שר לפוצ'ו והחזיק את "ידו".
פוצ'ו פוחלץ לאחר מותו והפוחלץ מוצג מאחורי זכוכית במוזיאון העירוני של סיקירס.
כיום צ'יטו מאלף תנין חדש, בשם "פוצ'ו II".
צ'יטו נתקל בו תכופות כאשר דג בנהר והביא לתנין אוכל, שמצידו הרשה לצ'יטו ללטף אותו.
אף על פי שהוא התקדם ביצירת מערכת יחסים עם פוצ'ו II, הסיכויים למערכת יחסים מוצלחת וארוכת-טווח מוטלים בספק, שכן הנסיבות לא זהות לאלה שהביאו למערכת היחסים הייחודית והמיוחדת שלו עם פוצ'ו המקורי.
פוצואולי (באיטלקית: Pozzuoli) היא עיר וקומונה בעיר המטרופולינית של נאפולי, באזור קמפניה שבאיטליה.
זו העיר המרכזית בקמפי פלגריי.
פוצואולי החלה כמושבה היוונית דיקאיארכיה שהוקמה בסביבות 531 לפני הספירה ביוון הגדולה בהסכמת קימה הסמוכה, כאשר פליטים מסאמוס ברחו מעריצות פוליקרטס.
הסאמניטים כבשו את דיקאארכיה בשנת 421 לפנה"ס לאחר שכבשו את קימה וייתכן ששינו את שמה לפיסטליה.
העיר נהנתה מאוטונומיה פוליטית ומסחרית ניכרת, שהועדפה בזכות מיקומו המצוין של הנמל.
הכיבוש הרומי של קמפניה לאחר סיום מלחמת הסאמניטים הראשונה משנת 341 לפנה"ס סימן את תחילת הרומניזציה של העיר היוונית-סאמנית.
במהלך המלחמה הפונית השנייה (218–201 לפנה"ס), רומא הכירה בחשיבות האסטרטגית של נמל פוצואולי, חיזקה את ההגנות בעיר ושלחה חיל מצב שיגן עליה מפני חניבעל, שנכשל בניסיון לכבוש אותה בשנת 215. העיר הפכה למושבה רומית החל משנת 195 לפנה"ס וקיבלה את השם פוצואולי, ששורשיו בלטינית puteus.
אטימולוגיה חלופית של השם נגזרת מהמילה הלטינית puteo (להסריח), ומתייחסת לריח האדים הגופריתיים באזור, בעיקר מהר הגעש .
הבסיס הימי הרומי במיסנום הסמוכה אירח את הצי הימי הגדול ביותר בעולם העתיק.
העיר הייתה גם אתר הווילה הכפרית של הדיקטטור הרומי סולה והמקום בו נפטר בשנת 78 לפנה"ס.
לקיקרו היה בית בעיר ווילה סמוכה על חוף אגם לוקרין.
החול הוולקני המקומי, pozzolana, היה הבסיס לאופוס קמנטיקיום, משום שהוא הגיב כימית למים, והפך את התערובת לטיט חזק.
דבר זה אפשר לבנות את הכיפה של הפנתאון, שהיא עדיין הכיפה הגדולה ביותר בעולם מבטון מזוין.
פאולוס עבר בפוצואולי בדרכו לרומא, במרחק 274 קילומטרים, שהה בעיר שבעה ימים.
בעיר הייתה קהילה של נבטים שבנתה מקדש בנמל.
סביר להניח שהיא נעלמה בתחילת המאה השנייה לספירה, כאשר האתר מולא בבטון.
בשנת 37 לספירה, הקיסר גאיוס קליגולה, הורה עם הכתרתו לבנות גשר צף זמני שהשתרע על פני יותר מ-3.2 ק"מ, מהעיר ועד אתר הנופש השכן המפורסם באיאה, שם רכב על סוסו, כדי להפריך תחזית אסטרולוגית שנאמרה לו כי "אין לו יותר סיכוי להפוך לקיסר מאשר לרכב על סוס במפרץ באיאה".
עם תחילת פיתוחו של נמל אוסטיה על ידי קלאודיוס בשנת 42 לספירה, השלמתו על ידי נירון ב-54 לספירה והרחבתו על ידי טראיאנוס בין 100 ל-106, ירד קרנה של פוצואולי.
כפרס על תמיכתם במאבק נגד ויטליוס, הקצה אספסיאנוס לעיר חלק משטחה של קפואה ונתן לה את התואר קולוניה פלאביה.
שני אקוודוקטים שירתו את פוצואולי: האקוודוקט הקמפני המתוארך למאה הראשונה לפנה"ס לכל המאוחר, ואקווה אוגוסטה.
מספר מאגרי מים עדיין קיימים בעיר, כולל פיסינה די קרדיטו.
נהרג כאן יחד עם חבריו במאה הרביעית, והוא הקדוש המגן של העיר.
שבעת ראשי הנשרים על שלט הרלדי של העיר פוצואולי נחשבים למייצגים שבעה מהקדושים הללו.
ה-16 בנובמבר היה יום החג הרשמי שלו, אך תושבי העיר חגגו גם את יום חגו ביום ראשון השני של מאי.
העיר נכבשה ונבזזה על ידי אלאריק הראשון ב-410, על ידי גאיזריק ב-455, ועל ידי טוטילה ב-545, פשיטות מהן לקח לה מאות שנים להתאושש.
צ'ארלס לייל ביקר בפוצואולי בשנת 1828 וחקר את עמודי המאצ'לום.
מאז 1946, העיירה היא ביתה של , האקדמיה של חיל האוויר האיטלקי, שהייתה ממוקמת תחילה באי ניסידה, ולאחר מכן משנת 1962 בקמפוס שנבנה במיוחד על גבעה המשקיפה על המפרץ.
מאוגוסט 1982 עד דצמבר 1984, העיר חוותה מאות רעידות אדמה ופעילות סייסמולוגית, שהגיעה לשיאה ב-4 באוקטובר 1983, פגעה ב-8,000 מבנים במרכז העיר וגרמה לעקירתם של 36,000 אנשים מהעיר.
פעילות סייסמית דומה נרשמה ב-2023. ב-2024 נרשמו במקום 160 רעידות אדמה בתוך פחות מיממה.
אמפיתיאטרון פלביאן, האמפיתיאטרון האיטלקי השלישי בגודלו אחרי הקולוסיאום והאמפיתיאטרון בקפואה.
המאצ'לום (שוק רומי מקורה עתיק) של פוצואולי, הכולל שלושה עמודים מרהיבים.
המרחצאות הרומיים, המכונים מקדש נפטון.
פארק וילה אבלינו, כולל מספר חורבות ובריכות מים רומיות.
ריונה טרה, היישוב הראשון של פוצואולי.
נקרופוליס ויה צ'לה, קומפלקס עשיר של קברים ומאוזוליאומים.
מאגר המים פיסינה די קרדיטו.
ניתן להגיע לעיר בקלות ברכבת מרומא בקו 2 של הרכבת התחתית של נאפולי, וברכבות של קווי "קומנה" היוצאות מתחנת מונטסנטו, במרכז העיר.
פוקהונטס ; 1595 –21 במרץ 1617) הייתה אינדיאנית שידועה בהקשר ההתיישבות הקולוניאלית בג'יימסטאון שבווירג'יניה.
פוקהונטס הייתה בתו של פאּוהאטאן, המנהיג האינדיאני של רשת העמים השבטיים שהתיישבו על חלקה המזרחית של הקהילה בווירג'יניה.
במעשיה היסטורית ידועה נאמר שהיא הצילה את חייו של שבוי אנגלי בשם ג'ון סמית' ב-1607, על ידי הצמדת ראשה לראשו כשאביה עמד להוציאו להורג ולערוף את ראשו.
פוקהונטס נתפסה בידי האנגלים במהלך פעולות האיבה האנגליות-אינדיאניות ב-1613, והוחזקה למטרות כופר.
במהלך השבי, היא עברה תהליכי התנצרות ואימצה את השם רבקה.
כשההזדמנות לחזור אל אנשיה עלתה, היא בחרה להישאר עם האנגלים.
באפריל 1614, היא נישאה לג'ון רולף האנגלי (האיש שפיתח את ענף הטבק), ובינואר 1615 נולד לזוג בן בשם תומאס רולף.
נישואיה של פוקהונטס היו הנישואים הבין-גזעיים הראשונים שתועדו בהיסטוריה הצפון-אמריקאית.
בשנת 1616, משפחת רולף נסעה ללונדון.
פוקהונטס הוצגה לחברה האנגלית כדוגמה ל"פרא" מתורבת בתקווה לעודד השקעות בהתיישבות בג'יימסטאון.
היא הפכה למפורסמת, היללו אותה באלגנטיות, והזמינו אותה לנשף מסכות בארמון וייטהול.
בשנת 1617, משפחת רולף הפליגה לווירג'יניה, אך פוקהונטס מתה בגרייבסנד בנסיבות עלומות.
היא נקברה בכנסייה בגרייבסנד, אך מיקומו המדויק של קברה לא ידוע.
מקומות רבים, דרכים ומוצרים בארצות הברית נקראו על שמה של פוקהונטס.
שיוו לסיפורה אופי רומנטי לאורך השנים, והיא הפכה לנושא מוכר בתחומי האמנות, הספרות והקולנוע.
הצאצאים הידועים של פוקהונטס דרך בנה, תומאס, הם חברי המשפחות הראשונות של וירג'יניה, הגבירות הראשונות של ארצות הברית אדית בולינג וילסון וננסי רייגן, והאסטרונום פרסיוול לוול.
שנת הלידה של פוקהונטס לא ידועה, אבל היסטוריונים מסוימים מעריכים שהיא נולדה סביב 1595, בהסתמך על כתביו של קפטיין ג'ון סמית'.
ב-In A True Relation of Virginia, סמית' מתאר את דמותה של פוקהונטס, שפגש בשנת 1608 כ"ילדה בת 10".
במכתב שנכתב ב-1616, הוא מתאר אותה בשנית באותו האופן, אך הפעם היא גדלה במקצת, שכן הוא מתאר אותה כ"ילדה בת 12 או 13 שנים".
פוקהונטס הייתה ביתו של פאּוהאטאן, ששלט בטסנאקומאקה, ברית של כ-30 קבוצות אינדיאניות שבטיות בטיידווטאר, וירג'יניה.
אימה, ששמה וקבוצתה המקורית לא ידועים, הייתה אחת מתוך שתים-עשרה נשים שנלקחו בידי פאּוהאטאן; כל אישה נתנה לו ילד אחד, ואז נשלחה בחזרה לכפר ונתמכה כלכלית על ידי השליט (פאּוהאטאן) עד שמצאה בעל אחר.
מכאן שמעמדה אמור להיות נמוך.
ב-Relation of Virginia, המתיישב הנרי ספלמן, שחי לצידם של הפאּוהאטאנים ושירת כמתורגמן, העיר בדבר הנשים של הצ'יף פאּוהאטאן.
לאחר שכל אישה נתנה לפאּוהאטאן ילד אחד, היא לא רק המשיכה להחזיק במעמדה, אלא גם חזרה למקום שממנו הגיעה.
סביר שילדותה של פוקהונטס הייתה שונה משל רוב הבנות בטסנאקומאקה.
היא למדה איך לבצע את מה שהיא החשיבה כעבודה נשית, שכללה חקלאות וחיפוש אחר אוכל, עצי הסקה וחומרים צמחיים ששימשו במבנים בעלי גגות קש.
בנוסף, סביר שכשגדלה, עזרה לעובדים אחרים במשק הבית של פאּוהאטאן עם הכנות לארוחות גדולות.
הגשת סעודות כמו האחת שמוצגת לג'ון סמית' לאחר לכידתו היא מחויבות נורמטיבית מצד המאמאנאטוויק, השליט של משטר הצ'יף בטסנאקומאקה.
בעת לידתה של פוקהונטס, היה נפוץ בקרב הילידים האמריקאים להחזיק בכמה שמות פרטיים, להחזיק ביותר משם אחד באותו הזמן, להחזיק בשמות סודיים שרק נבחרים ידעו, ולשנות את השם באירועים חשובים.
בהינתנם בזמנים שונים, השמות הביעו משמעויות שונות, ונעשה בהם שימוש בקונטקסטים שונים.
בילדותה של פוקהונטס, היא קיבלה שם סודי - מאטואקה, אך מאוחר יותר היא נודעה גם כאמוניוט.
את השמות האלו לא ניתן לתרגם.
השם פוקהונטס היה כינוי ילדות שכנראה התייחס לאופיה העליז.
לפי המתיישב ויליאם סטרייקי, המשמעות היא "שובבה קטנה".
ויליאם סטית', היסטוריון מהמאה ה-18, טען ש"שמה האמיתי, כנראה, היה במקור מאטואקס, אך האינדיאנים החביאו בזהירות מהאנגלים ושינו לפוקהונטס, מתוך פחד מיסטי שאם יחשפו לשמה האמיתי, יוכלו לפגוע בה באופן כלשהו".
ראונטרי, פוקהונטס "חשפה (את שמה) לאנגלים רק לאחר שאימצה שם דתי לאחר הטבילה, רבקה".
שמה הנוצרי של פוקהונטס, רבקה, עשוי להיות מחווה סימבולית לרבקה מספר בראשית, שכאימם של יעקב ועשו, הייתה אימן של שתי "אומות", או אנשים נבדלים.
פוקהונטס, בתור פאּוהאטאנית שנישאה לגבר אנגלי, אולי ראתה בעצמה אמא של שתי אומות.
פוקהונטס נחשבת לנסיכה בתרבות הפופולרית.
בשנת 1841, ויליאם ווטסון מטריניטי קולג', דבלין, אירלנד, הוציא לאור את "פוקהונטס: נסיכת וירג'יניה, ושירים נוספים", וקרא לפוקהונטס "בת המלך האהובה והיחידה ששרדה".
פוקהונטס אכן הייתה מועדפת על אביה, שכינה אותה "תענוג" ו"יקרה" (לפי המתיישב קפטיין ראלף האמור), אבל היא לא הייתה בעמדת ירושה של התארים השלטוניים.
במפת וירג'יניה של ג'ון סמית', הוא מסביר את סדר הירושה בקרב הפאּוהאטאנים:
פוקהונטס מפורסמת בעיקר בגלל הקשר שלה למתיישב האנגלי ג'ון סמית', שהגיע לווירג'יניה עם למעלה מ-100 מתיישבים אחרים באפריל 1607. לאחר בניית מבצר על חצי-אי ביצתי שצץ לתוך הג'יימס איילנד, האנגלים חוו מפגשים רבים בחודשים שעקבו עם הילידים בטסנאקומאקה, חלקם חברותיים, חלקם עוינים.
בדצמבר 1607, בזמן חקירת הנהר צ'יקהומיני, נלכד סמית' בידי קבוצה שהונהגה על ידי אחיו של פאּוהאטאן (או קרוב משפחה אחר), אופצ'אנקאנאו, והובא לבירתו של פאּוהאטאן.
ברשמיו מ-1608, סמית' מתאר סעודה גדולה ולאחריה שיחה ארוכה עם פאּוהאטאן.
הוא לא מציין את פוקהונטס ביחס ללכידתו; למעשה, לפי רשמיו, הוא לא פוגש את פוקהונטס בפעם הראשונה עד לאחר כמה חודשים.
בשנת 1616, עם זאת, סמית' כתב מכתב למלכה אן בציפייה לביקורה של פוקהונטס באנגליה.
ברישום החדש הזה, הלכידה שלו הכילה איום למותו: "...
ברגע ההוצאה להורג," הוא כתב, "היא (פוקהונטס) הסתכנה בכריתת ראשה על מנת להציל את שלי; ולא רק זאת, אלא הצליחה כל כך לגבור על אביה, שהודרכתי בשלום לג'יימסטאון."
ההיסטוריה המוקדמת קבעה שפוקהונטס התיידדה עם סמית' ועם הקולוניה בג'יימסטאון.
פוקהונטס הלכה להתיישבות מדי פעם ושחקה עם הבנים שם משחקים.
כשהמתיישבים גוועו ברעב, "פעם בארבעה או חמישה ימים, פוקהונטס עם בני לווייתה הביאה לו (סמית') אספקה כה מרובה שהצילה חיים רבים שהיו נלקחים בלעדיה בגלל חרפת הרעב." כשהמתיישבים הרחיבו את ההתיישבות שלהם, הפאּוהאטאנים חשו שאדמותיהם נמצאות בסכנה, והקונפליקט עלה בשנית.
בשלהי 1609, פציעה מפיצוץ של אבק שרפה הכריחה את סמית' לחזור לאנגליה בשביל טיפול רפואי.
האנגלים אמרו לפאּוהאטאנים שסמית' מת.
פוקהונטס האמינה לכך והפסיקה לבקר בג'יימסטאון.
זמן רב לאחר מכן, היא גילתה שהוא חי באנגליה כשטיילה שם כאשתו של ג'ון רולף.
רשמים היסטוריים לא מעלים שסמית' ופוקהונטס היו מאהבים, או שהיא הייתה בגיל מתאים למערכת יחסים מהסוג.
הרומנטיקה מוצגת, באופן מגמתי, בגרסאות בדיוניות של מערכת היחסים שלהם בלבד.
כמו למשל בסרט האנימציה של חברת דיסני משנת 1995, פוקהונטס, ובסרט ההמשך מ-2005, פוקהונטס 2: מסע לעולם חדש.
הסיפור הרומנטי הראשון נכתב עליהם בתחילת המאה ה-19, והצביע על המשיכה המיתית של הסיפור.
גישות רומנטיות באשר לסיפורה של פוקהונטס חזרו בסרטים שנעשו על ידי ארצות הברית.
גישות מודרניות על ניסיון ההוצאה להורג
שמונה שנים לאחר הרישום המקורי (ב-Generall Historie של סמית'), סמית' מרחיב את הסיפור.
בכתיבה על עצמו בגוף שלישי, הוא מסביר על הסיטואציה שהתרחשה לאחר שנלקח ונלכד בידי האינדיאנים:
ראונטרי טענה על דבריו של סמית': "גרסתו הראשונה למאורעות (לפיה שוחח עם פאּוהאטאן) הגיונית, בהתחשב בכמה נחושה הייתה ההנהגה האינדיאנית לגלות למה האנגלים הגיעו ונשארו בווירג'יניה." סמית' כנראה הגזים או המציא את דבריו ברשמים על מנת להעצים את מעמדה של פוקהונטס.
מצד שני, יכול להיות שאמר דברי אמת.
חוקרים מסוימים טענו שההיעדרות של הפרק על עבודותיו המוקדמות של סמית' לא יכולה להעיד על כך שהדבר לא התרחש.
ליאו לימאי, למשל, ציין בספרו משנת 1992 שכתיבתו המוקדמת של סמית' התעסקה לרוב בתחומים האתנוגרפים והגאוגרפים, ועל כן לא היה לו אינטרס לספר את סיפורה של פוקהונטס.
סטאן בירצ'פילד כתב ש"כתיבתו של סמית' עולה בקנה אחד עם האמיתות של הפרק."
בכתבי True Travels משנת 1630, סמית' סיפר סיפור דומה על התערבותה של ילדה קטנה לאחר שנחטף ב-1602 על ידי טורקים בהונגריה.
ההיסטוריונית קרן אורדל קופרמן הציעה שהוא "הציג את אותם אירועים זכורים מכמה עשורים אחורה" כשסיפר את סיפורה של פוקהונטס.
במילים אחרות, הסיפור גדל לאורך הזמן.
תאוריה אחרת מציעה שסמית' לא הבין לחלוטין מה קרה לו בביתו של פאּוהאטאן.
במקום קורבן של ניסיון הוצאה להורג, יכול להיות שהיה הנושא של טקס שבטי שנועד לסמן את מותו ולידתו מחדש, כחלק מהשבט.
עם זאת, התאוריה הזו לא נתמכת במיוחד על ידי הוכחות אודות טקסי הפאּוהאטאנים או טקסים של ילידים צפון-אמריקאים אחרים.
ההיסטוריונית מרגרט ויליאמסון הובר טענה שפאּוהאטאן, במקרה הזה, התנהל בפרגמטיזם פוליטי, בניסיונו להביא את סמית', ובכך את האנגלים, אל השבטיות שלו.
בהתאם להובר, פאוהאטאן ניסה להציע לסמית' תפקיד באזור שקרוב לעיר הבירה שלו.
בדרך הזו, פאוהאטאן קיווה להשאיר את סמית' ואנשיו "קרובים וניתנים לפיקוח".
לכידתה של פוקהונטס התרחשה בזמן המלחמה האנגלו-פאוהאטאנית הראשונה, קונפליקט בין מתיישבי ג'יימסטאון לבין הילידים האמריקאים שהתחיל בקיץ 1609. בשנות המלחמה הראשונות, האנגלים השתלטו על הג'יימס ריבר משני צדדיו.
בינתיים, קפטן סמואל ארגאל חיפש אחר מגעים עם קבוצות של הילידים בחלקו הצפוני של תחום שליטתו של פאוהאטאן.
הפאטאוומק, שגרו על נהר הפוטומק, לא היו תמיד נאמנים לפאוהאטאן, ולצידם חי מתורגמן אנגלי צעיר.
במרץ 1613, ארגארל גילה שפוקהונטס ביקרה את הפאטאוומקים, וחיה בקרבם למשך זמן מה.
עם עזרתו של המתורגמן, ארגאל ניסה ליצור קשר עם ראש הפאטאוומקים, איופסוס, על מנת לחפש עזרה בלכידתה של פוקהונטס.
הוא הציע ברית מבטיחה עם האנגלים, כנגד הפאוהאטאנים.
הם רימו את פוקהונטס לעלות על הספינה של ארגאל והחזיקו בה ככופר, בדרישתם לשחרר את האסירים האנגליים שהוחזקו בידי אביה, לצד כלים וכלי נשק שונים שנגנבו.
פאוהאטאן החזיר את האסירים, אבל נכשל בסיפוק הקולוניאליסטים עם מספר כלי הנשק והכלים שהסכים להחזיר.
תֵיקוּ ארוך התפתח בין היריבים, שבמהלכו פוקהונטס נותרה בשבי.
במהלך השנה שעקבה, היא הוחזקה בהנריקוס, בעיר מודרנית בווירג'יניה.
ידוע מעט מאוד על חייה שם, אף על פי שהמתיישב ראלף האמור כתב שהיא קיבלה "שימוש יוצא דופן ונדיב".
בספרו מ-2007, לינווד קאסטאלואו טען שפוקהונטס נאנסה במהלך השבי, כחלק מסיפור מסורתי שהועבר בעל-פה במשך ארבע מאות שנים.
הלן ראונטרי אמרה כי "היסטוריונים אחרים ערערו על האמינות של סיפורים מסורתיים שהועברו בעל-פה, בשל אי היכולת שלהם לשרוד במשך 400 שנים, ובמקום זאת טוענים שיחס לא הולם כלפי פוקהונטס היה עומד כנגד האינטרסים של האנגלים ביחסי המשא ומתן עם פאוהאטאן".
במהלך הזמן הזה, כוהן הדת של הנריקוס, אלקסנדר ווייקר, לימד את פוקהונטס על הנצרות ועזר לה לשפר את האנגלית שלה.
לטבילתה, פוקהונטס אימצה את השם הנוצרי "רבקה".
במרץ 1614, שוויון הכוחות הוביל להתעמתות אלימה בין מאות אנגלים ופאוהאטאנים על נהר הפאמונקי.
בבירתו של פאוהאטאן, האנגלים פגשו קבוצה של מנהיגים בכירים של הילידים (אם כי לא פאוהאטאן בעצמו, שלא נכח).
האנגלים התירו לפוקהונטס לשוחח איתם.
פוקהונטס, כמסופר, נזפה באביה על כך שהעריך אותה כ"פחותה מחרבות ישנות, חתיכות וגרזנים", ואמרה שהעדיפה להישאר עם האנגלים.
האמונה של שבט מאטאפוני, אחד משני השבטים היחידים היום בווירג'יניה שמחזיק בקרקעות, היא שבעלה הראשון של פוקהונטס היה קוקום הפאטאוומקי, ושקוקום נרצח על ידי האנגלים לאחר חטיפתה.
הפאטאוומקים של היום מאמינים שלשניים הייתה ילדה, קא-אוקי, שגודלה בידי הפאטאוומקים לאחר מותו של אביה וחטיפתה של אימה.
עם זאת, זהותו, מיקומו ואפילו קיומו של קוקום הם נושאים שאינם מוסכמים בין חוקרים במשך מאות שנים; לפי מספר היסטוריונים, האזכור היחידי של השם "קוקום" במסמך אנגלי כלשהו נמצא בהצהרתו של ויליאם סטרייקי באנגליה, לפיה פוקהונטס הייתה נשואה ל"קפטן פרטי בשם קוקום" במשך שנתיים.
התקופה העוקבת לאחר שנת 1614 הייתה ללא ספק הזמן בו נישאה לג'ון רולף, ושום רשמים אחרים אפילו לא מרמזים על נישואים אחרים.
באותו ההקשר הועלתה הטענה שדבריו של סטרייקי היו התייחסות מוטעית לרולף עצמו, כשהאזכור הובן לא נכונה כאחד מאנשיו של פאוהאטאן.
בצבא השבטי של פאוהאטאן נכחה דרגה צבאית בשם קוקוראוס, שלעיתים תורגמה כקפטן, והדיון המחקרי התעסק גם בהאם סטרייקי היה יכול להתכוון, כחלק מאחת מטעויות הניסוח המפורסמות שלו, לבאר את המילה באופן הזה.
בנוסף, הדיון על הצהרתו המקורית של סטרייקי שנוי במחלוקת באופן חריג בקרב חוקרים רבים שמנסים להפריך או לאמת שפוקהונטס הייתה נשואה לפני ג'ון רולף.
אם אכן היו הנישואים הללו וקוקום לא היה נרצח, הם היו לבטח מסתיימים, משום שאיבדו את משמעותם - בהתאם למסורת הפאוהאטאנית - כשפוקהונטס נחטפה.
במהלך הישארותה בהנריקוס, פוקהונטס פגשה את ג'ון רולף.
אשתו האנגלייה של רולף, שרה האקר, וילדתו, ברמודה רולף, מתו לפני מסעו לווירג'יניה.
הוא פיתח בהצלחה זן חדש של טבק ובילה שם את מרבית זמנו בטיפוח היבול שלו.
הוא היה אדם אדוק שהתייסר מעצם המחשבה על ההשלכות המוסריות הפוטנציאליות של נישואים לעובדי-אלילים.
במכתב ארוך למושל בו ביקש להתחתן עם פוקהונטס, הוא הביע גם את אהבתו כלפיה וגם את אמונתו שבנישואיו 'יציל את נשמתה', כשטען על עצמו שהיה -
רגשותיה של פוקהונטס כלפי רולף לא ידועים.
היא נישאה לו ב-5 באפריל 1614. אף על פי שחתונות נערכו לרוב בג'יימסטאון, אין למעשה שום רשמים קיימים שמעידים על מיקומו של הטקס.
מקומות אפשריים הם הנריקוס, ברמודה סיטי וג'יימסטאון.
ריצ'רד באק ערך את החתונה.
הם חיו במשך שנתיים על מטעו של רולף במשקי וירג'יניה, שהיו ממוקמים לאורך הג'יימס ריבר, כחלק מהקהילה החדשה של הנריקוס.
הנישואים לא צלחו בהחזרת השבויים האנגלים, אך כן יצרו אקלים של שלום בין המתיישבים בג'יימסטאון לבין שבטיו של פאוהאטאן למשך 8 שנים; ב-1615, ראלף האמור כתב שמאז החתונה, היה לאנגלים מסחר ידידותי, לא רק עם פאוהאטאן, אלא גם עם נתיניו.
חברת וירג'יניה הלונדונית שמה בראש סדר העדיפויות שלה לאורך זמן רב את המרתם של הילידים האמריקאים לדת הנוצרית.
עם התנצרותה של פוקהונטס ונישואיה לאדם אנגלי, שהביאו לסופה של המלחמה האנגלו-פאוהטאנית הראשונה, החברה ראתה הזדמנות לקדם השקעות.
החברה החליטה להביא את פוקהונטס לאנגליה כסמל ל"פרא מתורבת", כהצלחה של ההתיישבות בג'יימסטאון.
ב-1616, משפחת רולף הגיע לנמל פלימות' ב-12 ביוני.
הם ערכו מסע מודרך ברחבי לונדון, כשלצידם קבוצה של כאחד עשר פאוהאטאנים.
ג'ון סמית' הגיע ללונדון במקביל, ובזמן שפוקהונטס הייתה בפלימות', היא גילתה שהוא עדיין חי.
סמית' לא פגש את פוקהונטס, אבל כתב למלכה אן, אשתו של המלך ג'יימס, שפוקהונטס צריכה לקבל יחס מכבד, כאורחת מלכותית.
הוא הוסיף שאם תקבל יחס רע, "אהבתה הנוכחית כלפינו וכלפי הנצרות עשויה להיהפך לזעם ובוז", כך שאנגליה תאבד את ההזדמנות "להחזיק בממלכה בהתאם לרצונה".
פוקהונטס נהנתה ממספר חוויות חברתיות.
ב-5 בינואר 1617, היא וטומוקו (אחד מהפאוהאטאנים שהצטרפו אליה למסעה) הובאו לפני המלך בארמון וויטהול, במהלך נשף מסכות.
בהתאם לדבריו של סמית', המלך ג'יימס היה כל כך לא מרשים, שלא פוקהונטס ולא טומוקו הבינו את מי פגשו עד שהסבירו להם מאוחר יותר.
אף על פי שפוקהונטס לא הייתה נסיכה בהקשר של התרבות הפאוהאטאנית, חברת וירג'יניה הלונדונית הציגה אותה בכל אופן כנסיכה לציבור האנגלי.
היא הוצגה בכתבים כ"מאטואקה, הידועה גם כרבקה, בתו של הנסיך העצמתי ביותר של האימפריה הפאוהאטאנית בווירג'יניה".
אנגלים רבים באותו הזמן ראו בפאוהאטאן כשליט של אימפריה, והם ככל הנראה העניקו לבתו את היחס התואם.
המכתב של סמית' למלכה אן מתייחס לפאוהאטאן בתור "המלך הצ'יף".
איש הכנסייה והגאוגרף סמיואל פרצ'ס הזכיר שפגש את פוקהונטס בלונדון, ושהיא הרשימה את כל מי שפגשה משום שהיא "הציגה את עצמה כבתו של מלך".
כשהוא פגש אותה פעם נוספת בלונדון, סמית' התייחס לפוקהונטס בנימוס באותו האופן.
פוקהונטס זכתה, ככל הנראה, ליחס מכבד בזמן שהותה בלונדון.
מקום הישיבה שלה בנשף המסכות תואר באופן חיובי למדי.
עם זאת, לא כל האנגלים התרשמו.
ראונטרי, "אין הוכחה חותכת שמעידה על כך שפוקהונטס יוחסה (באנגליה) למעיין אצולה." למעשה, היא נחשבה לתעלומה, ובהתאם לצופה מהצד, היא אף נחשבה לאישה וירג'ינית פשוטה.
פוקהונטס ורולף חיו בפרברי ברנטפורד במשך זמן מה, ולאחר מכן גם בנורפוק.
ב-1617, סמית' פגש את הזוג במפגש חברתי, ומאוחר יותר כתב שכשפוקהונטס ראתה אותו, "ללא מילים, היא הסתובבה, פניה האפילו, והיא נראתה בלתי מרוצה", והלכה.
לאחר "שעתיים או שלוש", הם דיברו יותר; רשמיו של סמית' על דבריה תיארו אותם כמקוטעים וחידתיים.
היא הזכירה לו את האדיבות שגילתה כלפיו, והוסיפה: "אתה הבטחת לפאוהאטאן שמה ששלך יהיה שלו, והוא הבטיח את אותה הבטחה." היא אף הביכה אותו כשקראה לו "אבא", בעודה מקבילה את הסיטואציה וההבדלים המעמדיים ביניהם - בדרך בה היא ראתה אותם - לסיטואציה אחרת, כשסמית' קרא לפאוהאטאן "אבא" כשהיה זר בווירג'יניה.
"ומאותה הסיבה עלי לעשות אותו הדבר", אמרה.
סמית' לא קיבל את דרך הפנייה הזו, משום שפוקהונטס התעלתה עליו, כ"בת מלך".
פוקהונטס אמרה, בארשת פנים מתואמת:
לבסוף, פוקהונטס אמרה לסמית' שהיא והילידים האמריקאים הנוספים העריכו שמת, אבל אביה אמר לטומוקו לחפש אחריו, "כי אנשיו מרבים לשקר".
במרץ 1617, רולף ופוקהונטס עלו על ספינה לחזור לווירג'יניה; הספינה שטה עד לנהר בגרייבסנד כשפוקהונטס חלתה באופן חמור.
היא נלקחה לחוף ומתה בידיו של ג'ון רולף בגיל עשרים ושתיים.
לא ידוע מה הביא למותה, אבל תאוריות נעות בין אבעבועות שחורות, דלקת ריאות, או שחפת, לבין האפשרות שהורעלה.
לפי רולף, מילותיה האחרונות היו:
הלווייתה של פוקהונטס התרחשה ב-21 במרץ 1617. משוער שמיקום הקבר נמצא מתחת לבית המקהלה שבכנסיית סיינט ג'ורג', גרייבסנד, אך מאז הריסת הכנסייה בשריפה בשנת 1727, מיקומו המדויק של הקבר לא ידוע.
פסל ברונזה בגודלה הועמד לכבודה באזור הכנסייה.
לאחר מותה, יותר ויותר ייצוגים דמיוניים ורומנטיים נוצרו.
היצירה הסמוכה ביותר לתקופה של פוקהונטס היא "חטיפתה של פוקהונטס" (1619), של ג'והאן תיאודור דה בריי, בה הוא ניסה להעניק לה תכונות של הילידים האמריקאים.
יצירות מאוחרות שיוו לה מראה עם זהות יותר אירופאית.
המיתוסים שעלו סביב סיפורה של פוקהונטס הציגו אותה בתור האחת שהפגינה את הפוטנציאל "להשתלב" בחברה האירופאית.
למשל, הקפיטול מציגה ציור מ-1840 של ג'ון גדסבי צ'פמן, "טבילתה של פוקהונטס", ברוטונדה.
העלון הממשלתי שמקושר ליצירה מסביר על הדמויות שבה, ומהלל את המתיישבים בג'יימסטאון על הצגת הנצרות ל"פראים עובדי האלילים".
טרנספורמציה אחרת של הסיפור נוגעת ברומנטיקה.
כותבים מסוימים העדיפו סיפור אהבה שלה ושל ג'ון סמית'.
הראשון שפרסם סיפור היה ג'ון דייוויס, ב-Travels in the United States of America מ-1803. עיבוד התיאטרון הדרמטי הראשון הוא, סביר להניח, "הנסיכה האינדיאנית" של נלסון בארקר.
במאה ה-19, ג'ון בראוגמן יצר בורלסקה בשם "פו-קא-הונ-טס", או "הפראית העדינה".
כשהתערוכה בג'יימסטאון חגגה 300 שנים להקמת ההתיישבות בה (בתור הקולוניה הבריטית הראשונה באמריקה), נוצרה הוצאה מחודשת של שטר חמישה הסנטים, בה הופיעה פוקהונטס, חברה לקולוניה, ידועה בתור מצילת חייו של ג'ון סמית'.
באלבומו Rust Never Sleeps מ-1979, ניל יאנג הקליט שיר על פוקהונטס.
מספר סרטי קולנוע על פוקהונטס נוצרו, כשהראשון בהם היה סרט אילם משנת 1924. "קפטן ג'ון סמית' ופוקהונטס" יצא ב-1953, עם ג'ודי לורנס בתפקיד הגיבורה.
סרט האנימציה של חברת דיסני מ-1995, "פוקהונטס", מציג רומן בדיוני בין פוקהונטס לג'ון סמית'.
בנוסף, פוקהונטס מלמדת את סמית' לכבד את הטבע.
סרט ההמשך, "פוקהונטס 2: מסע לעולם חדש", מתאר את מסעה לאנגליה ואת מפגשה עם ג'ון רולף, בו התאהבה בסרט.
ב-2005 יצא הסרט "העולם החדש" בבימויו של טרנס מאליק, שתיאר את גילוי ג'יימסטאון על ידי האנגלים.
את פוקהונטס גילמה קוריאנקה קילצ'ר.
סרט נוסף על חייה הוא "פוקהונטס: האגדה".
כוכב הלכת המינורי 4487 Pocahontas נקרא על שמה.
ב-2000 עלה בישראל המחזמר "פוקהונטס" בו שיחקו אלינור אהרון, טוביה צפיר, דפנה ארמוני, משה פרסטר, אייל בוחבוט, ופיני קידרון.
פוקה (Púca, Pooka, Phooka, Phouka, Púka, Pwca, Phouka) הוא יצור שמקורו בפולקלור הוולשי, בעיקר מאירלנד ומוויילס.
הפוקה הוא אחד מחברי קהילת הפיות, וכמו רבים מהם - יש המכבדים אותו, ויש החוששים מפניו.
לפי האגדה, הפוקה מסוגל לשנות את צורתו החיצונית.
הוא יכול להופיע כנשר או כעז גדולה ושחורה (כפי שהופיע במחזהו של שייקספיר, "חלום ליל קיץ"), אך הצורה הנפוצה ביותר שלו היא של סוס שחור או לבן, בעל רעמה שופעת ועיניים צהובות בורקות.
רבים מאמינים כי הפוקה הוא היצור המפחיד ביותר בממלכת הפיות, הן בשל צורתו החיצונית, והן בשל כוחותיו.
האמונה היא כי הפוקה משוטט בדרכים ומחפש אחר מטיילים ועוברי אורח, אותם הוא אוסף על גבו, ולכל הפחות מארגן להם את הרכיבה של חייהם, ממנה הם לא יחזרו להיות כשם שהיו.
הפוקה מסוגל לדבר בשפת האדם, ונוטה לחפש אחר אלה שסטו מהחברה, גורשו מבתיהם, וכדומה, אותם הוא אוסף על גבו לרכיבה.
במידה והוא אינו מוצא כאלה, הוא עלול לזרוע כאוס והרס.
הפוקה הארווי בצורת ארנב גדול בלתי נראה, נמצאת במרכז העלילה של הסרט הארווי משנת 1950 עם ג'יימס סטיוארט.
הפוקה מקושר בין השאר לפסטיבל הסמהין, שהוא פסטיבל הקציר הפגאני השלישי, כאשר סוף היבול נאסף.
השאריות הנשארות בשדה נחשבות כ"פוקה", כלומר "נבולי פיות", ולכן אינן אכילות.
מספר אגדות מקומיות גורסות כי החקלאים משאירים במיוחד חלק מהיבול בשדה, כדי לשכך את זעמו של הפוקה הרעב.
לפוקה יש גם יום מיוחד משלו - ה-1 בנובמבר, שהוא "יום הפוקה" - היום היחיד בשנה בו מצופה מהפוקה שיתנהג באופן תרבותי.
באזורים מסוימים, הפוקה זוכה להתייחסות שנובעת בעיקר מכבוד, והאמונה היא כי בתור יצור ההרים והעמקים, אם פוגשים אותו ביום הפוקה (הלא הוא ה-1 בנובמבר) הוא מנבא נבואות ומזהיר אזהרות את כל מי שבוחר להתייעץ עמו.
בתחילת המאה ה-21, השתנתה דרך תפיסת היצור - במקום הישות המאיימת והמפחידה שהאמינה בה עד כה, נתפס הפוקה כדמות ביישנית ובלתי מזיקה, הדומה לגמד גינות (גנום).
דמות הפוקה אף כיכבה כדמות משנה בקומדיה "High Spirits" כפוני לבן ומדבר.
הדמות הופיעה גם במחזות נוספים, לרוב כיצור שדה שאין הצופים מסוגלים לראותו.
פוקוידאן (Fucoidan) הוא רב-סוכר גופרתי אשר מופק מחומיות.
לראשונה הופק בשנת 1913. לאחר שנות מחקר רבות, הגיעו מדענים למסקנה כי החומר הוא בעל תכונות רפואיות כגון יכולת לגרום להשמדה עצמית של תאי סרטן מסוימים, ואף לגרום להורדה ברמות הכולסטרול ולפעול נגד גידולים.
לאצות ים המכילות פוקואידן יש היסטוריה עשירה של שימוש רפואי ותרפויטי.
התיעודים המוקדמים ביותר נחשפו במונטה ורדה בצ'ילה, שם חפירות ארכאולוגיות חשפו עדויות לשימוש בהן המתוארכות לסביבות שנת 12000 לפנה"ס.
שימוש טיפולי מוקדם נמצא גם בתרבויות העתיקות של יוון ורומא.
במאה ה-17, הבוטנאי האנגלי ג'ון ג'ררד ציין את השימוש באצות ים לטיפול במגוון רחב של מחלות.
פוקואידן עצמו לא בודד ולא תואר עד תחילת המאה ה-20. בשנת 1913, היה הפרופסור השוודי הרלד קילין הראשון שתיאר את הסרט הדביק שנמצא על אצות ים רבות בשם 'פוקואידין' או 'פוקויגין'.
בהמשך קיבלה התרכובת את השם "פוקואידן" בהתאם לשיטת שמות בינלאומית של סוכרים.
המחקר בראשית המאה ה־20 התמקד במיצוי גולמי ובהתמודדות עם חלק מהדעות הסותרות לגבי פוקואידן.
שיטות למיצוי ובידוד של פוקואידן מאצות ים חומות פותחו בקנה מידה מעבדתי על ידי בלאק ועמיתיו במכון לחקר אצות ים בבריטניה.
הזדמנויות המחקר העולמיות התרחבו לאחר שפוקואידן הפך לזמין מסחרית בשנות ה-70 על ידי חברת Sigma Inc.
ההשפעות הראשונות שדווחו היו השפעות נוגדות סרטן, שזוהו על ידי חוקרים יפנים ואחריהן דווחו השפעות על ויסות מערכת החיסון ולאחר מכן תגובות נוגדות גידולים אנטי-ויראליות ואנטי-דלקתיות.
כיום, פוקואידן ממשיך לשמש כטיפול משלים בחלקים רבים של אסיה, בעיקר יפן וקוריאה, שם לא נדיר להמליץ עליו לחולים שעוברים טיפול בסרטן.
העניין והשימוש בפוקואידן גדלים במהירות ברחבי העולם המערבי ככל שהמחקר המדעי צובר תאוצה והאישורים הרגולטוריים העולמיים מתרחבים.
השימוש בפוקואידן כמרכיב חדשני בתוספי תזונה, מוצרי טיפוח לעור ומזונות ומשקאות פונקציונליים הולך וגובר.
מחקר פעיל בנוגע להשפעות הבריאותיות של פוקואידן נמשך במגוון תחומים רפואיים, בהם פעילות נוגדת סרטן, ויסות מערכת החיסון, פעילות אנטי־ויראלית, בריאות מערכת העיכול, השפעות אנטי־דלקתיות, ריפוי פצעים ויישומים נגד הזדקנות.
מטא-אנליזה עדכנית הראתה כי טיפול מונע בפוקואידן הוביל להפחתה משמעותית בכאב במודלים של בעלי חיים.
בנוסף, מספר מחקרים פרה-קליניים הבחינו כי טיפול בפוקואידן מפחית כאב הקשור למצבים שונים.
לבסוף, פוקואידן נבדק גם במספר ניסויים קליניים, והראה מידה מסוימת של יעילות משככת כאבים, אם כי רובם היו מחקרי פיילוט קטנים.
פוקואידן עורר עניין משמעותי בתעשיית הקוסמטיקה בזכות תכונותיו המרגיעות את העור, נוגדות ההזדקנות והמגנות מפני נזקי קרינה.
מחקרים הראו כי פוקואידן יכול לעודד סינתזה של קולגן, להפחית ביטוי של אנזימי מטריקס מטאלופרוטאינאזות (MMP), ולהגן על פיברובלסטים דרמליים מפני נזק הנגרם מקרינת UV.
תכונות אלו הופכות את הפוקואידן למרכיב פעיל בעל ערך בסרומים אנטי אייג'ינג, קרמי לחות, קרמי עיניים ותכשירים מקומיים לתיקון עור.
למעלה מ־2300 מאמרים מדעיים שעברו ביקורת עמיתים מצביעים כיום על מגוון פעילויות ביואקטיביות של פוקואידן.
עיקר המחקר התמקד בתחומים של נוגדות סרטן, נוגדות נגיפים, פעילות אנטי־דלקתית או משככת כאב חיסוניות, בריאות מערכת העיכול, ריפוי פצעים ופעילות נגד הזדקנות.
תחומי מחקר מדעיים נוספים כוללים את המיקרוביום, מחלות כליות, בריאות הפה, ביומטריאלס, מתן תרופות, נוירופרוטקציה, קרישה ויישומים קרדיווסקולריים.
מחקר פעיל על פוקואידן מתקיים באוסטרליה, יפן, קוריאה, רוסיה וסין אירופה ואמריקה.
מחקרים מציינים כמקורות לפוקואידן מספר אצות ים נפוצות המוכרות מהתזונה היפנית, ובהן קומבו, ווקאמה, היג'יקי, מוזוקו וגאגומה (Kjellmaniella), וכן אצות נוספות כגון מיני wracks (Fucus distichus ssp.
evanescens), ובעלי חיים ימיים כגון אביונה (abalone), צדפות מסרק (scallops), קיפודי ים ומלפפוני ים.
רישום המכון הלאומי לסרטן של ארצות הברית
צורה ספציפית של פוקואידן בעלת משקל מולקולרי נמוך, המכונה אוליגו פוקואידן, רשומה במילון התרופות של המכון הלאומי לסרטן בארצות הברית (NCI) כחומר בעל פעילות ביולוגית פוטנציאלית.
על פי ה-NCI, לאוליגו-פוקואידן עשויות להיות תכונות מווסתות חיסון, נוגדות חמצון ונוגדות גידולים, שעשויות לחזק את התגובה החיסונית ולעכב התרבות של תאי גידול.
פוקואידנים הם רב־סוכרים גופרתיים שמקורם העיקרי הוא באצות חומות.
הסוכר המרכזי הנמצא בשלד הפולימרי הוא פוקוז , ומכאן נגזר שמם – פוקואידן.
לעיתים קרובות מצויים לצד הפוקוז גם סוכרים נוספים, בהם גלקטוז, קסילוז, ארבינוז ורהמנוז .
התכולה היחסית של סוכרים אלה בפוקואידן משתנה באופן משמעותי בין מיני האצות השונים, ויכולה להיות מושפעת גם משיטת המיצוי.
הדבר נכון גם לגבי דרגת הסולפציה ותכונות מבניות נוספות כגון אצטילציה, הנמצאות רק בפוקואידנים ממינים מסוימים.
השלד הפולימרי נושא מטען שלילי בשל נוכחות קבוצות סולפט, ומטען זה מאוזן באמצעות קטיוני מתכת.
המשקל המולקולרי של פוקואידנים הוא בדרך כלל גבוה (כ־50–1000 קילו־דלטון), וההתפלגות פולידיספרסית.
שיטות מיצוי הממזערות פירוק של הפולימר נוטות לשמר תכונה זו, בעוד ששיטות אחרות עשויות לשמש למיקוד בחלקי משקל מולקולרי מסוימים (למשל 8 קילו־דלטון).
חלקים בעלי משקל מולקולרי נמוך הם בדרך כלל בעלי תפוקה נמוכה, ונעשה בהם שימוש בעיקר למחקר פונקציונלי.
האפיון הכימי המלא של פוקואידן מסובך בשל מספר התכונות המבניות הקיימות בו.
על כן, ניתוח מדויק של פוקואידן דורש שימוש במגוון בדיקות, על מנת לכמת את הפחמימות, דרגת הסולפציה, האצטילציה, המשקל המולקולרי והקטיונים.
מדידות אלה מבוצעות באמצעות מספר טכניקות, כולל ספקטרומטריית UV-Vis, כרומטוגרפיית נוזלים בביצועים גבוהים (HPLC), ספקטרומטריית ספיגה אטומית (AAS) וספקטרומטריית פלזמה מצומדת אינדוקטיבית (ICP).
בנוסף, לעיתים קרובות נעשה שימוש בכרומטוגרפיית גזים (GC) כדי לקבוע את הרכב הסוכרים בשלד הפחמימתי.
פוקואידן הוא תרכובת טבעית של אצות ים שהוכחה כלא רעילה ואינה גורמת לאלרגיה.
בדיקות קליניות אישרו כי תמציות פוקואידן אורגניות בעלות טוהר גבוה בטוחות ומאושרות לצריכה אנושית.
באופן ספציפי, Undaria pinnatifida (אצת וואקמה) ו-Fucus vesiculosus מאושרות לצריכה על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA), המסווג את פוקואידן כתוסף תזונה תואם ביולוגית, מתכלה ביולוגית ולא רעיל, ונחשב ל"בטוח באופן כללי".
בשנים האחרונות, תמציות פוקואידן מסוימות בפרט קיבלו אישורים רגולטוריים במספר תחומי שיפוט עולמיים, בעיקר לשימוש במזון וכתוספי תזונה.
חלק מהתמציות נצרכות דרך משקאות אנרגיה או בתוך שקיות אבקה מועשרת בוויטמינים שמעורבבת במים.
סקירת עמיתים משנת 2019 ציינה כי ככל שהמודעות והאישור העולמיים של פוקואידן ממשיכים לעלות, השונות באיכות המוצר השתנתה – הן לחיוב והן לשלילה – כאשר חלק מהמותגים מייצרים מוצרים ללא כל תמצית פוקואידן בפועל, אך משתמשים במילה "פוקואידנים" כדי להיראות מושכים עבור הצרכנים.
מחקרים הצביעו על מספר מקרים בהם יצרני מוצרי פוקואידן עסקו בפרסום מטעה, כאשר בדיקות שנערכו על כמה מותגים מסחריים של תוספי פוקואידן הראו נוכחות של רב־סוכרים אחרים לחלוטין.
בחלק מהמותגים שנבדקו, נרשם על תווית הערכים התזונתיים ועל האריזה החיצונית כי "פוקואידנים" הם המרכיב העיקרי, אך בפועל התגלתה נוכחות של גלוקוז או תאית.
פוקהונטס הוא סרט האנימציה ה-33 של אולפני ההנפשה של וולט דיסני, אותו ביימו מייק גבריאל ואריק גולדברג, שיצא לאקרנים ב-16 ביוני 1995. הסרט מבוסס על הסיפור האמיתי של האינדיאנית פוקהונטס ואהבתה לג'ון סמית'.
הסרט הוא סרט האנימציה הראשון של דיסני המבוסס על דמות היסטורית אמיתית.
בישראל, הסרט יצא שבוע לפני צאתו בארצות הברית, ארץ המקור, בהקרנת בכורה בקולנוע רב-חן תל אביב.
היה זה המקרה הראשון שבו סרט יוצא בישראל לפני צאתו בארץ המקור.
לאחר הסרט הזה, מרבית סרטי דיסני יצאו בישראל יום לפני צאתם בארצות הברית, למעט הרקולס, שגם הוא יצא שבוע לפני בישראל.
בשנת 1998 הופק סרט ההמשך, "פוקהונטס 2: מסע לעולם חדש", שהופץ בווידאו בלבד.
סרט ההמשך בווידאו וב-DVD כלל גרסת דיבוב עברית.
לסרט יצאו גם משחקי וידאו בשנת 1996 לגיימבוי ולסגה מגה דרייב, ששמו "פוקהונטס של דיסני".
בשנת 1607, אונייה של מתיישבים אנגלים של חברת וירג'יניה מפליגה ל"עולם החדש".
על האונייה נמצאים קפטן ג'ון סמית והמנהיג של המסע, המושל רטקליף, שמאמין כי האינדיאנים המקומיים מסתירים אוסף עצום של זהב ורוצה לקבל אותם לעצמו.
האונייה נתפסת בסערה, וסמית מציל צעיר חסר ניסיון בשם תומאס מטביעה, ומאוחר יותר מודה סמית שאין לו עניין ב"עולם החדש".
בשבט מקומי בעולם החדש, פוקהונטס, בתו של הצ'יף פוואהטאן, מפחדת להתחתן עם קוקואם, לוחם אמיץ שאותו היא רואה כ"רציני" לעומת אישיותה הנמרצת שלה.
צ'יף פוואהטאן נותן לפוקהונטס את השרשרת של אמה במתנה.
פוקהונטס, יחד עם חבריה, דביבון זללן בשם מיקו ויונק דבש בשם פליט, מבקרת את סבתא ערבה, רוחה של סבתא רבתא שלה הנתונה בעץ ערבה, שמודיעה לה על הנוכחות של האנגלים.
רטקליף מקים מצודה בקרחת היער, קורא לה ג'יימסטאון ודוחק באנשי הצוות לחפור בשביל למצוא זהב.
סמית יוצא לחקור את היערות, ובסופו של דבר נתקל באינדיאני במפלים.
בתחילה הוא חושב להרוג אותו, אך נעצר כשהוא רואה מולו אשה מסתורית - את פוקהונטס.
הם במהרה נקשרים, ומוקסמים מעולמו של האחר.
השניים מתאהבים ופוקהונטס מפרה את הוראותיו של אביה להתרחק מהאנגלים לאחר שקוקואם ולוחמים אחרים נלחמים איתם ושבט קטן חובר להם למלחמה נגד האנגלים.
פוקהונטס מציגה את סמית לסבתא ערבה ומתחמקים משני אנשי צוות אחרים; עם זאת, חברתה של פוקהונטס, נאקומה, מגלה את יחסיה עם סמית ומזהירה את קוקואם.
תומאס עוקב גם אחרי סמית, וגם הוא וקוקואם עדים לנשיקה של השניים.
בפרץ של קנאה, תוקף קוקואם ומנסה להרוג את סמית אבל הוא עצמו נהרג על ידי תומאס שבורח משם.
סמית נתפס בידי שבט האינדיאנים והצ'יף הזועם מחליט להוציא את סמית להורג בזריחה ולהתחיל מלחמה עם המתיישבים האנגלים.
תומאס מזהיר את אנשי הצוות על תפיסתו של סמית, ורטקליף מכנס את הגברים לקרב כתירוץ כדי להסיר את השבט ולמצוא את הזהב הלא קיים שלהם.
פוקהונטס הולכת לסבתא ערבה ומיקו מוסר לה מצפן שמצביע אותה לכיוון של סמית, המוביל לגורלה.
היא עוצרת את ההוצאה להורג של סמית על ידי עמידת מחאה לצידו והצ'יף מוותר על ההוצאה.
אבל רטקליף מנסה לירות בצ'יף פוואהטאן וסמית מתפרץ וחוטף את הכדור במקומו.
המושל נתפס ונעצר על ידי אנשי הצוות, לאחר שהוא יורה בחברם והם קושרים אותו בחבלים עבים.
בסופו של דבר, סמית נאלץ לחזור הביתה כדי לקבל טיפול, עם ברכתם של פוקהונטס וצ'יף פוואהטאן שיחזור בעתיד.
דמות תיאור הדמות מדבבים בגרסה האנגלית מדבבים בגרסה העברית פוקהונטס בתו של הצ'יף פוואהטאן שמצליחה לעצור עימות בין שבטה והמתיישבים הבריטים.
היא אישה הרפתקנית אשר מפרה את איסורו של אביה על מפגש עם אנשים לבנים ואפילו מתאהבת בקפטן ג'ון סמית.
איירין בידרד (שירה: ג'ודי קוהן) ריטה ג'ון סמית' מושא אהבתה של פוקהונטס.
הוא היחידי מבין המתיישבים האנגלים במושבה "ג'יימסטאון" שמוכן להתיידד עם הילידים בשל אהבתו ולומד לקבל תרבויות אחרות מפוקהונטס.
הואשם בהריגת קוקואם ונגזר עליו עונש מוות.
מל גיבסון יגאל שדה (שירה: יובל זמיר) המושל ג'ון רטקליף הנבל העיקרי של הסרט אשר מוביל משלחת לווירג'יניה כדי למצוא זהב ואוצרות אחרים (אותם הוא רוצה לשמור לעצמו).
דייוויד אוגדן סטיירס דני ליטני צ'יף פוואהטאן אביה של פוקהונטס והצ'יף של השבט.
העניק לה במתנה שרשרת שהיא הייתה אמורה לענוד בחתונתה.
ראסל מינס דב רייזר סבתא ערבה עץ ערבה מדבר.
לינדה האנט ליה דוליצקיה תומאס חברו של גון סמית, אחד מהמתיישבים הבריטים, הצעיר ביותר שפעם ראשונה יוצא למסע כריסטיאן בייל אלון אופיר נאקומה החברה הכי טובה של פוקהונטס שבסתר מאוהבת בקוקואם.
ג'ון שרית וינו אלעד לון אחד מהמתיישבים הבריטים.
ג'ו בייקר איציק סיידוףרוח הרוח הנושבת לימור שפירא בן אחד מהמתיישבים הבריטים.
ביל קונולי שמעון כהן קוקואם לוחם אמיץ החפץ להינשא לפוקהונטס, נהרג על ידי תומאס.
ג'יימס אפומוט פול ליאור אשכנזי קקטה השמאן של השבט.
גורדון טוטסיס יהויכין פרידלנדר ויגינס המשרת של רטקליף.
דייוויד אוגדן סטיירס אוהד שחר מיקו חברה הדביבון של פוקהונטס.
חברותי כלפי ג'ון סמית ואוהב לאכול.
ג'ון קסיר פרסי חיית המחמד מסוג פאג של המושל.
דני מן פליט חברה יונק הדבש ושונא הזרים של פוקהונטס שמעדיף את קוקואם על פני ג'ון סמית, אבל בסופו של דבר מחבב אותו.
פוקוטיה (אוקראינית: Покуття, פולנית: Pokucie (פוקוציה), רומנית: Pocuţia) הוא חבל ארץ היסטורי הררי במפגש הגבולות של אוקראינה, פולין ורומניה.
פוקוטיה נמצאת היום באוקראינה, בין החלק העליון של הפרוט ובין הצ'רמוש, אחד מיובלי הפרוט.
בירת החבל היא קולומיאה ובמהלך ההיסטוריה היו התושבים בעיקר אוקראינים ורומנים.
הצלע הדרום-מזרחית היא נהר הצ'רמוש, שהיווה את הגבול בין פולין למולדובה ומאוחר יותר עם בוקובינה.
הצלע הדרום מערבית הוא רכס הרי צורנה-הורה (ההר השחור), שהיווה גבול עם הונגריה ומאוחר יותר עם רומניה.
הצלע הצפונית היא קו פרשת המים שבין הפרוט לדניסטר.
השם פוקוטיה מתייחס לחבל ארץ גאוגרפי ומעולם לא היה ישות מדינית עצמאית.
המחוזות (אובלסט) הכלולים בחבל פוקוטיה הם: מחוז קולומיאה, מחוז קוסוב, מחוז פצ'ניז'ין (Peczenizyn), מחוז סניאטין וחלקים ממחוזות הורודנקה ונאדוורנה.
לא ידוע מהו מקורו של שם חבל הארץ, בקצהו הדרום מערבי נמצאת העיר קוטי (Kuty) ולטענת אזרחי קוטי בעבר היה כל חבל פוקוטיה שייך לעירם ומכאן שמו.
תחילה הייתה פוקוטיה חלק מרוס של קייב, אחרי זה חלק מגליציה, ב-1325 נכבשה על ידי פולין וב-1349 סופחה לפולין על ידי קזימיר השלישי.
ולדיסלב השני יאגלו, מלך פולין, שנזקק לסיוע במלחמתו מול המסדר הטבטוני, מסר את פוקוטיה לפטרו הראשון (מושאט), שליט נסיכות מולדובה, כערובה להשבת ההלוואה של 3,000 רובלי כסף שקיבל ממנו ב-1388. פטרו גם נישא לאחותו של יאגלו.
ההלוואה לא הוחזרה ופטרו היה לאדון הפאודלי של פוקוטיה, אך פוקוטיה נשארה חלק מממלכת פולין.
ב-1485 נזקק שליט נסיכות מולדובה, שטפן הגדול, לבני ברית במאבקו מול האימפריה העות'מאנית, לכן הסכים לתת שבועת אמונים לקז'ימייז' הרביעי, מלך פולין, עבור פוקוטיה וכך הפך ל-וסאל של מלך פולין ולבסוף גם לא קיבל ממנו את הסיוע המבוקש.
ממשיכו של קזימיר, יאן הראשון אולברכט, מלך פולין, ניצל את שבועת האמונים כאמתלה לפלישתו לנסיכות מולדובה ב-1497 והטלת מצור על סוצ'אבה, בירתו של שטפן הגדול.
הפולנים לא הצליחו והתחילו לסגת, אך בדרכם חזרה לפולין נאלצו לעמוד מול שטפן הגדול בקרב יער קוסמין בו נחלו מפלה ניצחת.
בשנה שלאחר מכן כבש שטפאן את פוקוטיה וצירף אותה לממלכתו.
ב-22 בספטמבר 1531, בקרב אוברטין, ניצחו הפולנים את צבא נסיכות מולדובה והשיבו לעצמם את השלטון על פוקוטיה.
לאחר חלוקת פולין, ב-1772, עברה פוקוטיה לידי בית הבסבורג.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ופירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית, פוקוטיה הייתה לשטח מריבה בין פולין ובין הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה.
במהלך מלחמת פולין-אוקראינה פלש הצבא הרומני לפוקוטיה וכבש אותה ללא קרבות.
הרומנים העבירו את השלטון לידי הפולנים ולפי ההסכם שנערך בין פולין וברית המועצות פוקוטיה הייתה לשטח פולני.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, סופחה פוקוטיה לרפובליקה הסובייטית האוקראינית והייתה לחלק מברית המועצות.
לאחר התפרקות ברית המועצות והכרזת העצמאות של אוקראינה, פוקוטיה הייתה לשטח אוקראיני.
ערב מלחמת העולם השנייה, קרוב למחצית מאוכלוסיית פוקוטיה הייתה יהודית.
בעיר קולומיאה הייתה הקהילה השלישית בגודלה בגליציה (אחרי קרקוב ולבוב).
רק מיעוט מאדמות פוקוטיה ראויות לגידול דגנים ולכן היה צריך לייבא חיטה, שעורה ותירס.
מסחר זה היה מסור בידיהם של סוחרים יהודים מפוקוטיה (כמו גם מבוצ'אץ' ומסטניסלב).
גם טחינת הדגן לקמח והתירס לקמח תירס היו מרוכזים בידי היהודים.
היהודים ייצאו מלח, עודפי שעועית לבנה ועדשים אחרים, פטריות וריבות העשויות מפירות יער, שמן חמניות, דלעת ושמן דלעת ואף החזיקו בבתי בד להפקת השמן.
יהודים אחרים סחרו בבהמות, כולל חזירים ועיבדו עורות.
יהודים מעטים היגרו לאמריקה או עלו לישראל בתקופה שבין שתי מלחמות העולם ורוב הקהילה נכחדה במהלך השואה.
כיום כמעט ואין יהודים בחבל פוקוטיה.
פוֹקה-יוקֶה (ביפנית: "הימנעות משגיאות", ポカヨケ ) הוא מונח יפני שפירושו "חסינות לשגיאות" או "מניעת טעויות בשוגג", המתאר הגבלה שמטרתה למנוע טעויות אנוש.
פוקה-יוקה הוא כל מנגנון בתהליך המסייע למשתמש להימנע (yokeru) מטעויות (poka) וכשלים, על ידי מניעה, תיקון, או הסבת תשומת לב לטעויות אנוש, בעודן מתרחשות.
הרעיון נהגה, ובהמשך אומץ, על ידי שיגאו שינגו, כחלק ממערך הייצור טויוטה.
כמעט בכל תחומי החיים עלולה להתבצע טעות אנוש כזו או אחרת.
באמצעות הטלת מגבלות מסוגים שונים, ניתן לכוון את האדם שלא יבצע טעויות, ובמידת האפשר אף לכוון אותו לבצע רק את הפעולה הרצויה/נכונה.
אזהרה - הדרכה מראש, שילוט ותיעוד;
גילוי - חיווי על פעולה תקינה/שגויה;
תיקון - תיקון לאחר ביצוע השגיאה;
מניעה - פעולה אוטומטית לפני שמתבצעת השגיאה;
חסינות - מצב שבו הטעות בלתי אפשרית או לא קיימת.
פּוּקָה פּוּקָה הוא אטול באיי טואמוטו הצפוניים שבפולינזיה הצרפתית.
פוקה פוקה הוא בעל צורה אליפטית, אורכו כ-6 ק"מ ורוחבו המקסימלי כ-3.3 ק"מ.
במפקד שנערך באי בשנת 2012 תועדו בו 166 תושבים, מהם 100 ביישוב טה און מאינה.
שדה התעופה של האי נחנך בשנת 1979. בשנת 1996 נהרסו חלקים גדולים מהאי בעקבות טייפון, אך מרביתם שוקמו בסיוע צרפת.
פוקה פוקה הוא אי מבודד והיבשה הקרובה אליו ביותר היא האי פאקאינה במרחק 182 ק"מ מדרום-מערב לו.
יש המשייכים את האי לקבוצת איי האכזבה, בהם מדוברת שפת האי פוקה פוקנית.
הוא התגלה לראשונה בשנת 1521 על ידי מגלה הארצות פרדיננד מגלן והיה תגליתו הראשונה מבין איי טואמוטו.
האי פלינט התגלה על ידי מגלן כמה ימים אחר כך.
בשנת 1616 הגיעו אל האי מגלי הארצות ההולנדים יאקוב לה מארה (Jacob Le Maire) ווילם שכאוטן (Willem Schouten), והוא תועד על ידם בשם "אי הכלב" (Honden Island).
פוקה פוקה היה האי הראשון שפגשו חברי המשלחת שעל הרפסודה קון-טיקי במסעם בן שלושת החודשים מאמריקה הדרומית שנועד להוכיח את הטענה של יוזם המסע תור היירדאל כי האינדיאנים הקדומים היו מסוגלים לעשות מסע זה, וכי הם היו אלו שיישבו את איי פולינזיה לראשונה.
ב-30 ביולי 1947 התקרבה הרפסודה אל פוקה פוקה, אולם האי היה מחוץ ליכולתם לנווט אליו את הרפסודה, והם נאלצו להמשיך בדרכם.
פוקואוקה (ביפנית: 福岡市) היא בירת מחוז פוקואוקה בחבל קיושו שביפן, נכון ל-1 ביולי 2021 העיר מונה יותר מ-1.6 מיליון איש והיא העיר הגדולה ביותר ביפן מערבית לאוסקה.
ב-1 באפריל 1972 ניתן לה מעמד רשמי של עיר (מעמד המוקנה ביפן לערים בעלות אוכלוסייה מעל חצי מיליון תושבים).
באזור המטרופוליני חיים 2.5 מיליון תושבים (בהתאם למפקד 2005) והיא חלק מאזור תעשייתי צפוף בצפון קיושו.
התיעוד הישן ביותר לקיומה של העיר הוא משנת 663, אך ישנן הערכות לפעילות אנושית עוד בתקופות פרה-היסטוריות.
קובלאי חאן, מנהיג האימפריה המונגולית ניסה להשתלט על העיר בדרכים דיפלומטיות ומלחמתיות רבות במהלך המאה ה-13, ללא הצלחה.
העיר המודרנית נוסדה ב-1 באפריל 1889.
נכון ל-1 ביולי 2021 היו בעיר 1,619,783 תושבים, הגרים בצפיפות של 4,717 תושבים לק"מ, פוקואוקה היא העיר הגדולה ביותר בקיושו והשישית ביפן כולה (אחרי טוקיו, יוקוהמה, אוסקה, נגויה וסאפורו) שטחה הכולל של העיר הוא 340.6 קמ"ר.
גילם הממוצע של תושביה הוא 38.6 שנה, דבר המדרג את פוקואוקה כעיר השנייה בצעירותה ביפן.
שיעור הגידול השנתי של אוכלוסיית העיר הוא 4.4%, נתון שאף הוא מדרגה כעיר השנייה בשיעור צמיחתה במדינה (בהתאם לנתוני מפקד 2000).
תושבת האזור שנהייתה ידועה בשל גילה יוצא הדופן לאדם, היא קנה טנקה.
העיר נחשבת לפעילה ביותר ביפן בתחום התרבות.
זכתה בפרס אסיה על שמירת המסורת והרחבת התרבות האסיאתית בעולם.
מרתון פוקואוקה נערך בכל שנה מ-1947. בשנת 2023 זכה במרתון, מארו טפרי מישראל.
ב-1997 נערכה אליפות הפאן פסיפיק בשחייה בעיר.
ב-1998 אירחה העיר את אליפות אסיה באתלטיקה.
ב-2001 אירחה העיר את אליפות העולם בשחייה.
ב-2023 אירחה העיר בפעם השנייה את אליפות העולם בשחייה.
פוקה-וולף Würger Fw 190 (חנקן) היה מטוס קרב גרמני שתכנן טייס הניסוי ומהנדס המטוסים קורט טאנק בשנות ה-30 המאוחרות של המאה ה-20. המטוס שירת את הלופטוואפה, חיל האוויר הגרמני, במהלך מלחמת העולם השנייה.
מטוס זה ומסרשמיט Bf 109 נחשבו עמוד התווך בלהק קרב (Jagdwaffe) של הלופטוואפה.
טיסת הבכורה של Fw 190V1, אב הטיפוס הראשון של המטוס, התקיימה ב-1 ביוני 1939 בשדה התעופה בברמן.
בנובמבר 1940 התקבלה ההזמנה הראשונה עבור הלופטוואפה, וסדרת היצור הראשונה Fw 190A-0 כללה 28 מטוסים.
אלו נכנסו לשימוש עם Eprobungsstaffel 190, יחידת ניסוי שהוקמה במרץ 1941 על-מנת לבחון את מטוס הקרב החדש ולהכינו לשימוש מבצעי.
בתחילה סבל המטוס מבעיות שונות, בעיקר עקב התחממות יתר של המנוע, אך אלו נפתרו בהדרגה בהמשך.
מטוסי Fw 190 הראשונים נכנסו לשימוש מבצעי בכנף 26 במהלך יולי 1941. כנף זו הייתה מוצבת בצרפת בתקופה שבה לחיל האוויר המלכותי הייתה עליונות מספרית ואף טכנולוגית על הלופטוואפה, שרוב יחידותיו הועברו לחזית המזרח במהלך ההכנות למבצע ברברוסה.
באוגוסט 1941 החלו לצוץ בבריטניה דיווחים אודות מטוס חדש המופעל על ידי חיל האוויר הגרמני, ובתחילה חשבו כי מדובר במטוסי קרטיס הוק 75 מיושנים שנתפשו במהלך נפילת צרפת.
אולם ביצועיו המעולים של המטוס, שהתעלה על הספיטפייר V שהופעל על ידי הבריטים במספרים גדולים, הסירו כל ספק אודות זהות המטוס החדש.
עד סוף 1941 נכנסו למעלה מ-200 מטוסים לשירות, מהם כ-100 בחזית המערבית, ובפברואר 1942 השתתפו בקרב האוויר הגדול שהתנהל עקב יציאתן של השרנהורסט והגנייזנאו מברסט (מבצע קרברוס).
מתוך 252 המטוסים שהשתתפו בקרב, 37 היו Fw 190. אלו זקפו לזכותם הפלת 18 מטוסים בריטים תוך אובדן שניים.
המטוס אף השתתף בקרבות האוויר שהתנהלו בזמן הפשיטה על דייפ, שבהם שוב הוכיח את עליונותו על מטוסי הקרב הבריטים.
הצלחתו של המטוס הביאה את פיקוד הקרב של חיל האוויר המלכותי להוציא פקודות שהגבילו טיסות בריטיות מעל צפון צרפת, ואף החלו תכנונים לפשיטת קומנדו על אחד משדות הלופטוואפה כדי לגנוב את אחד המטוסים.
אולם ב-23 ביוני 1942 התמזל מזלם של הבריטים ומטוס נפל לידיהם עקב טעות התמצאות של טייס גרמני אשר הנחית את מטוסו בווילס.
המטוס הועבר במהרה לבחינה במרכז הניסויים הבריטי בפארנבורו, ותרם הן להיכרות הבריטית עם מטוסי חיל האוויר הגרמני והן לפיתוחם של מטוסים בריטים חדשים, כגון הוקר פיורי.
ייצורו של Fw 190A-4/U-8 אשר יכל לשאת פצצת 500 ק"ג לצד מכלי דלק נוספים מתחת לגף המטוס, אפשרה ללופטוואפה להתחיל בסדרת פשיטות הטרדה כנגד דרום מזרח אנגליה.
אף-על-פי שאלו לא הציגו איום ממשי, נאלץ חיל האוויר המלכותי להקדיש מאמץ רב, כולל פטרולים יומיים כדי לנסות וליירטן.
בעבור 360 גיחות גרמניות כנגד מטרות באנגליה, העלו הבריטים לאוויר לא פחות מ-52,000 גיחות הגנתיות.
כניסתה של ארצות הברית למלחמה וגיחות ההפצצה של חיל האוויר השמיני כנגד בסיסי הלופטוואפה בצרפת הביאו לעצירה כמעט מוחלטת של תקיפות יום בבריטניה, אם כי אלו המשיכו בלילה.
עד סוף 1942 נסוגו יחידות Fw 190 רבות מזרחה והתמקדו בעיקר ביירוט.
מטוסים רבים הועברו לצפון אפריקה ולאחר מכן שירתו במאמצים להדוף את הפלישות לסיציליה ולאיטליה, אולם על אף כל יתרונותיהם לא יכלו ה-Fw 190 להתמודד עם העליונות הכמותית של בעלות הברית באוויר.
החל מסוף 1942 נכנסו המטוסים לשירות גם בחזית המזרחית, אולם גם כאן כבר החלה עליונותה של ברית המועצות לתת את אותותיה.
ביתר שנות המלחמה שימשו המטוסים להגנת הרייך בפני הפצצות היום והלילה, כמו גם במאמצים לעצור את התקדמות בעלות הברית ללב גרמניה.
מעל 200 מטוסים ו-100 טייסים אבדו בשלושת השבועות שלאחר הפלישה לנורמנדי.
הסדרה העיקרית והנפוצה של ה-Fw 190 עם סך הכל יצור של 13,291 מטוסים מהדגמים השונים בסדרה זו.
הוא חומש בשני מקלעי 7.92 מ"מ מסוג "MG17" בחרטום המטוס ושניים שהורכבו בתוך הכנפיים.
זוג תותחים נוסף, של תותחי 20 מ"מ מסוג "MG FF/Ms", הותקן אף הוא בתוך הכנפיים.
ה-A-1 סבל מבעיה של חימום יתר של המנוע ולרוב לאחר 30-40 שעות טיסה היה צורך להחליף למטוסים אלו את המנוע.
בארבעה חודשי יצור יוצרו 102 מטוסי A-1 עד לפיתוח הדגם הבא.
Fw 190A-2: דגם שכלל מנוע משודרג "BMW 801 C-2" בעל שיפורים בתחום קירור המנוע.
חלקו הקדמי של גוף המטוס הכיל פתחי אוורור לקירור המנוע.
כמו כן, תוגברו זוג מקלעי הכנף בזוג נוסף של תותחי 20 מ"מ, ולצורך כך שודרגה גם כוונת הטייס.
Fw 190A-3: דגם בעל מנוע "BMW 801 D-2" עם 1,677 כ"ס, חימוש ה-A-3 נותר דומה לזה של ה-A-2. דגם זה היווה בסיס למספר גרסאות ייחודיות כגון מטוסים ששיגרו רקטות, מטוסי צילום מיוחדים ומטוסים שנועדו ליצוא (בעיקר לטורקיה).
Fw 190A-4: דגם דומה מאוד ל-A-3 עם מספר שיפורים קלים, כגון שדרוג מערכת הקשר מ-"FuG VIIa" ל-"FuG 16Z".
Fw 190A-5: דגם שפותח כדי להרחיב את יכולת נשיאת החימוש של המטוס.
מנוע ה-D-2 הוזז 15 ס"מ לכיוון החרטום, כדי להעביר את מרכז הכובד של המטוס קדימה.
הדבר איפשר נשיאה של פצצות תחת הכנף (או לחלופין מכלי דלק חיצוניים להגברת הטווח המבצעי של המטוס).
מספר גרסאות נוצרו לדגם זה, בהן גרסת תקיפה קרקעית (A-5 U12) עם זוג תותחי 20 מ"מ כפולים מתחת לכנפיים - ובסך הכל שישה תותחים ושני מקלעים.
Fw 190A-6: דגם שפותח כדי להגביר את יעילות המטוס בתקיפת מפציצי בעלות הברית.
גוף המטוס והכנפיים תוכננו מחדש במשקל נמוך יותר, ארבעה התותחים בכנפיים שודרגו לכדי תותחי 20 מ"מ "MG 151/20E" עם ארגזי תחמושת גדולים יותר, ונוספה מערכת ניווט רדיו מסוג "FuG 16 ZE" לצד מערכת הקשר "FuG 10 ZY" (לצורך כך עודכן מערך האנטנות לאורך המטוס).
Fw 190A-7: דגם שהתבסס על ה-A-5, בעל מנוע "BMW 801 D-2" עם 1,250 כ"ס, מקלעי גוף המטוס הוחלפו בזוג מקלעי 13 מ"מ "MG 131" וחלקו העליון של קדמת המטוס עוצב מחדש כדי להתאים למקלעים החדשים.
המשקל הנוסף של מערכת הנשק החדשה דרש גם לבצע שינויים לגלגלי המטוס.
Fw 190A-8: דגם שנכנס ליצור בפברואר 1944 וכלל או מנוע "BMW 801 D-2" או גרסתו המשודרגת "Q 801", המיגון בקדמת המטוס שודרג מ-6 מ"מ לכדי 10 מ"מ ובנוסף הורכבה על המטוס מערכת שהגבירה את כוח המנוע (לכדי 1,953 כ"ס) לזמן מוגבל ומערכת קירור שתשמור על חום המנוע תוך כדי.
מלבד זאת נערכו שינויים למבנה החופה כולל הוספת מיגון נוסף לטייס ונוסף מכל דלק 115 ליטרים מאחורי הטייס.
מלבד אלו ה-A-9 כלל את השינויים למיגון ולחופה שנכללו ב-A-8, אך חלקו הקדמי של גוף המטוס הוארך מעט כדי לכלול מערכת קירור משודרגת.
לצורך לחימה בגבהים רמים יותר נעשו עוד מספר שינויים למטוס, בהם שדרוג החופה כדי להתמודד על לחץ אוויר רב יותר.
מספר אבות טיפוס יוצרו של שלושת הדגמים ולבסוף נבחר דגם ה-D ליצור המוני.
Fw 190D-9: דגם שנכנס ליצור באוגוסט 1944 וזכה לכינוי "דורה" (או "דורה-אף ארוך"; Langnasen-Dora).
ה-D-9 כלל מנוע "יונקרס-יומו 213A" בעל 1,726 כ"ס, עם אפשרות להגביר את כוח המנוע לכדי 2,071 כ"ס לזמן מוגבל.
כדי להתקין את המנוע, קדמת גוף המטוס התארכה כמו גם זנב המטוס, מה שהוסיף כ-1.52 מטרים לאורך המטוס.
המנוע קורר על ידי רדיאטור מעגלי שהוצב בקדמת המנוע.
המטוסים הראשונים מדגם זה כללו את החופה השטוחה שהונהגה בדגמי ה-A ובהמשך החופה עוצבה מחדש לחופה מעוגלת.
הואיל וה-D-9 נועד להיות מטוס לקרבות אוויר, הורכב עליו פחות חימוש תקיפה והוא כלל זוג מקלעי 13 מ"מ בקדמת המטוס וזוג תותחי 20 מ"מ בכנפיים.
Fw 190D-11: דגם דומה ל-D-9 שפריטים בודדים ממנו יוצרו.
הוא כלל מנוע "יונקרס-יומו 213F" ומספר שינויים בקדמת המטוס.
זוג מקלעי ה-13 מ"מ בגוף המטוס הוסרו ובמקומם הותקנו זוג תותחי 30 מ"מ "MK 108" בתוך הכנפיים לצד זוג תותחי ה-20 מ"מ.
לבסוף הוחלט לאמץ את ה-D-13 בעל תותח 20 מ"מ מסוג "MG 115/20" בחרטום, שנמצא מתאים יותר (בהשוואה לתותח ה-30 מ"מ שהוצע ב-D-12).
בנוסף, כלל ה-D-13 מערכת קשר FuG 125 ומערכת היגוי למזג אוויר קשה.
Fw 190F-1: פיתוח דגם ה-F החל במאי 1942 על בסיס אחד מאבי-הטיפוס של דגם ה-A (ה-A-0/U4) עם כנות לפצצות מתחת לכנפי המטוס.
הצלחת הפיתוח הולידה את ה-F-1 שכלל מיגון משודרג לאורך תחתית גוף המטוס שהגנה על הטייס ומכלי הדלק מפני אש אויב מהקרקע בנוסף לכנות הפצצות מתחת לכל כנף.
ה-F-1 (ממנו יוצרו 18 מטוסים) התבסס על המרת דגמי A-4, בעוד שה-Fw 190F-2 (ממנו יוצרו 270 מטוסים) היה דומה אך התבסס על המרה של דגמי A-5.
Fw 190F-3: דגם שהתבסס על ה-A-5 (A-5/U17) וכלל כנת פצצות מתחת לגוף המטוס, או בדגם ה-F-3/R1 זוג כנות מתחת לכנפיים.
ה-F-3 יכל גם לשאת מכל דלק ניתק של 300 ליטרים.
סך הכל 432 מטוסים מדגם זה יוצרו.
בנוסף פותחו גרסאות שונות לדגם זה כגון ה-F-8/U2 שהיה מפציץ ימי ונשא זוג משגרי טורפדו תחת כנפיו וה-F-8/U4 שפותח כמטוס תקיפה לילית.
סך הכל מעל ל-3,400 מטוסים מדגם זה יוצרו.
Fw 190F-9: דגם דומה ל-F-8 אך מבוסס על ה-A-9. הדגם כלל את אותו החימוש כמו קודמו רק עם זנב משודרג וחופה מעוגלת יותר (בדומה לזו שהורכבה על דגמי ה-A-9 המאוחרים).
147 מטוסים מדגם זה יוצרו במהלך ינואר 1945.
Fw 190G - סדרת תקיפה קרקעית לטווח ארוך (Jagdbomber mit vergrösserter Reichweite או בקיצור "JaBo Rei") כ-1,300 מטוסים מסדרה זו יוצרו בסך הכל.
Fw 190G-1: דגם שהתבסס על A-4 (A-4/U8 JaBo Rei), אך כלל רק זוג תותחי 20 מ"מ בכנפיים (עם כמות תחמושת מצומצמת), ללא מקלעים בגוף המטוס וללא מקלעים או תותחים נוספים בכנפיים.
באופן זה התפנה מקום ומשקל כדי להרכיב על המטוס מכלי דלק נוספים וכנות לפצצות 250 ק"ג/500 ק"ג מתחת לגוף המטוס או לחלופין זוג פצצות 250 ק"ג מתחת לכנפיים.