tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפיקוד אף הורה לאלוף ברן, מפקד האוגדה, לנסות לתפוס את אחד הגשרים הצפים של המצרים כדי לנסות לחצות לצדה השני של התעלה.
האוגדה שנלחמה ללא סיוע חי"ר וארטילריה לא הצליחה לעמוד במשימותיה הרבות והתקפתה כשלה כישלון חרוץ תוך אבדות כבדות בנפש ובציוד.
אוגדה 143 לא עשתה דבר כל אותו יום בגלל פקודה שגויה של הפיקוד.
הפיקוד התעודד מדיווחים ראשונים של אוגדה 162, שהיו אופטימיים והורה לאוגדה 143 לנוע דרומה במקום לתמוך במאמץ אוגדה 162. עד שהתברר שהמצב של אוגדה 162 לא מזהיר כפי שחשבו תחילה והורו לאוגדה 143 לחזור כל הדרך חזרה, הסתיים הקרב.
כך קרה שמתוך שתי אוגדות מלאות השתמש הפיקוד באוגדה אחת בלבד, והטיל עליה משימות רבות מדי שהאוגדה לא הצליחה למלא.
בעקבות כישלון מתקפת הנגד, הורה הרמטכ"ל אלעזר לכוחות צה"ל בפיקוד דרום לעבור למגננה ולהימנע משחיקת כוחות.
הסיבות למהלך זה, כפי שהוצגו בקבוצת הפקודות בפיקוד דרום ב-8 באוקטובר בלילה היו:
ספיגת אבדות רבות מאז פתיחת המלחמה.
חיל האוויר הישראלי אינו נהנה מחופש פעולה בגזרה.
רצון המטכ"ל למקד את המאמץ ההתקפי בחזית מול סוריה.
מניעת הישגים קרקעיים נוספים של המצרים.
צבירת כוח, התחמשות ומנוחה ללוחמים.
בישיבה זו העיר שר הביטחון דיין כי הכוח הצה"לי בפיקוד מונה כ-400 טנקים ומהווה את המחסום היחיד בין הצבא המצרי ובין תל אביב.
לפיכך, מדיניות החיסכון בכוח שעליה הוחלט היא חיונית ביותר.
למרות הפקודות, החליט אריאל שרון, מפקד אוגדה 143, לתקוף את המצרים לאורך 9 באוקטובר.
בבוקר יצאו שתי חטיבות מהאוגדה למתקפה על מתחמי "חמוטל" ו"מכשיר".
ההתקפה נהדפה על ידי דיוויזיה 16 המצרית.
במקביל הצליחו כוחות האוגדה לחבור ל-33 לוחמי מעוז "פורקן" שנחלצו מהמעוז בלילה.
בהמשך הבוקר יצאו המצרים למתקפת שריון על "חמדיה" (מדרום ל"מכשיר") אולם חטיבה 600 הצליחה לבלום את המתקפה ופגעה בטנקים מצרים רבים.
מעודד מההצלחה, שלח שרון את החטיבה לתקוף מערבה לכיוון "טלוויזיה", אך התקפה זו נבלמה באבידות כבדות.
בצהריים התקשר גונן לשרון והורה לו לא לצאת להתקפות נוספות.
שרון ביקש להשאיר את הגדוד במקומו ולהתחיל בהכנות לצליחה למחרת, אך גונן התנגד ופקד על שרון להסיג את הגדוד לאחור.
גדוד הסיור חנה באזור במהלך הלילה מבלי שזוהה על ידי המצרים ולקראת 7 בבוקר (ב-10 באוקטובר) נסוג חזרה.
בגזרה הצפונית, פתחו בבוקר כוחות אוגדה 162 של אברהם אדן בהתקדמות זהירה לעבר ציר החת"ם, מבלי להתקל במצרים.
משעות הצהריים החלה הדיוויזיה השנייה המצרית בניסיונות להתקדם מזרחה, כדי להרחיב את ראש הגשר למרחק של 10-12 ק"מ מהתעלה, במטרה להשלים את השלב הראשון של תוכנית המתקפה המצרית.
כוחות הדיוויזיה, יחד עם חלק מדיוויזיה 18 המצרית, תקפו את גבעות "זרקור" ו"הברגה".
ההתקפות, שכללו טנקים, ארטילריה וחי"ר מצויד בטילי נ"ט, נבלמו בקושי רב על ידי חטיבה 460 ובסיוע חטיבה 217. לקראת הערב קידמו המצרים, בחסות הפגזה ארטילרית כבדה, כוחות חיל רגלים לעמדות קדמיות.
הרגלים המצרים תקפו במרחב שבין "זרקור" ו"הברגה" ונהדפו בסיוע של חיל האוויר הישראלי.
באגף הדרומי תקפה מהבוקר הדיוויזיה המצרית השביעית (חי"ר), בפיקוד אחמד בדאווי, לכיוון מעברי הגידי והמיתלה מול אוגדה 252 בפיקודו של אברהם מנדלר.
בגזרת הגידי נבלמה ההתקפה המצרית על ידי טנקי חטיבה 164. בציר המיתלה (ציר "עטיפה") לחצו המצרים את חטיבה 401, ובסופו של דבר הצליחו לכבוש את תעוז "נוצה" ואת גבעת קרת-מורה, השולטת על ציר החת"ם ממערב.
במקביל, נע בצהריים המאוחרים טור שריון מצרי לכיוון ראס סודר.
הטור, שכלל כ-20 טנקים ורק"ם נוסף מהחטיבה הממוכנת 1, הצליח להגיע עד עיון מוסא, שם נבלם על ידי כוח של חטיבת הצנחנים ששולב עם כוח טנקים קטן מתוגבר במרגמות 120 מ"מ ותול"רים.
בנסיגתו נפגע הכוח המצרי ממטוסי חיל האוויר, שפעלו באזור בחופשיות משום שהיה מחוץ למטריית טילי הנ"מ המצרית.
ב-9 באוקטובר לפנות בוקר התפנו בהצלחה 38 אנשי מעוז "בוצר".
אחר הצהריים נפל מעוז "ניסן" ו-10 מלוחמיו נשבו.
לפי הערכת אברהם אדן, נפגעו ביום הלחימה ב-9 באוקטובר כ-80 טנקים הן לצה"ל והן לצבא המצרי.
לעומתו, טוען ברטוב כי באוגדת שרון נפגעו באותו יום רק 23 טנקים, ולא 50 כפי שסברו תחילה, וכי המצרים איבדו 100 טנקים.
לטענת שאזלי נפגעו לצה"ל ב-8 וב-9 באוקטובר 260 טנקים.
בעקבות הכישלון החרוץ של מתקפת הנגד ב-8 באוקטובר, ובעקבות אי ציות שרון לפקודות גונן בקרבות 9 באוקטובר, החליט הרמטכ"ל הישראלי, על פי דרישת שר הביטחון, להחליף את המפקד העליון של צה"ל בחזית המצרית.
הדחתו של גונן נתפסה בפיקוד הישראלי כבעייתית, והיה חשש כי תתפרש, הן בצד המצרי והן בציבור הישראלי, כהודאה בתבוסה, לכן הוחלט להשאיר את גונן בתפקידו, אך למנות את רב-אלוף במילואים חיים בר-לב ל"מפקד חזית הדרום".
בשעות הבוקר הגיע חיים בר-לב לפיקוד הדרום, שוחח עם גונן, וקיבל את הפיקוד על חזית הדרום.
במהלך היום תקפו המצרים באגף הצפוני את אוגדה 162 במספר גלים.
הגל הראשון, בשעות הבוקר, בכוח של שני גדודי שריון ושני גדודי חי"ר ובחיפוי ארטילריה מצרית, נבלם בקושי על ידי חטיבה 460 שהגנה על "זרקור" ו"הברגה" וקיבלה סיוע מהחטיבות השכנות (חטיבה 217 בצפון וחטיבה 500 בדרום) וסיוע מסיבי מאגד ארטילרי 215 (בפיקוד חיים גרניט).
בשעה 13:00 החל גל התקיפה השני שהתבצע באותה מתכונת שבה חיילי חי"ר חמושים בנשק נ"ט התקדמו בחיפוי טנקים וארטילריה.
גל זה שהתפרש גם למרחב שמדרום ל"הברגה" נהדף גם הוא, תוך שלכוח הישראלי נגרמו אבדות לא מעטות.
לאחר כשעתיים החלה תקיפה מצרית נוספת, גם היא באותה מתכונת שבה חיילי החי"ר מבצעים את רוב הלחימה.
הפעם היה המוקד באזור "זרקור" מול כוחות חטיבה 217. למרות קשיי שליטה של מפקדי הכוחות הצה"ליים, נהדפה בקושי גם התקפה זו, בסיוע ירי ארטילרי של האגד האוגדתי, שהשלים בסוף יום הלחימה ירי של 4,700 פגזים.
אדן דיווח כי ביום הקרבות נפגעו 22 טנקים מתוך 130 שעמדו לרשותו.
בגזרה הדרומית תקפה שוב חטיבה 1 המצרית (שסופחה לדיוויזיה 19) לכיוון עיון מוסא, אולם היא נבלמה על ידי כוח מחטיבה 401, בסיוע מטוסי חיל האוויר הישראלי.
בישיבת ועדת שרים מצומצמת (מאיר, דיין, אלון וגלילי) יחד עם פורום מצומצם של המטכ"ל שנערכה מאוחר בערב ב-10 באוקטובר, ובה נדונות חלופות הפעולה על רקע הצעה להפסקת האש שיזמה ברית המועצות, התקבלה המלצת הרמטכ"ל לפתוח במתקפה בחזית הסורית ולהמשיך בבלימה בסיני.
בימים אלה הייתה פעילות הלחימה בתעלה נמוכה באופן יחסי, וכללה התקפות מקומיות והפגזות ארטילריות לאורך כל קו החזית.
צה"ל ניצל ימים אלו להתארגנות, תיקון טנקים והשלמת כוח האוגדות.
כך למשל עלה מספר הטנקים השמישים של אוגדה 252 מ-35 ב-8 באוקטובר ל-150 ב-13 באוקטובר,, ובאוגדה 162 עלה מספר הטנקים מ-100 לכ-200 ב-13 באוקטובר.
כמו כן, הושלמה מצבת הארטילריה וחיל הרגלים.
בגזרת אוגדה 162 נמשכו ההתקפות המצריות.
ב-11 באוקטובר תקפה חטיבה 15 המצרית (מדיוויזיה 18, טנקי T-62) בצפון הגזרה האוגדתית (ציר "מאדים"), בנוסף להתקפות על "זרקור" ו"הברגה".
כוחות האוגדה הצליחו להדוף את ההתקפות תוך אבידות נמוכות.
ב-12 באוקטובר תקפו המצרים שוב את "הברגה".
בגזרת כוח נמר (הגזרה הצפונית) נתקל גדוד חרמ"ש 128 בכוח קומנדו מצרי באזור בלוזה.
בקרב שהתפתח נהרגו 8 מחיילי הגדוד, בעוד למצרים נהרגו 50 חיילים וכוח הקומנדו הושמד.
בלילה שבין 10-11 באוקטובר הונחתו על ג'בל עתקה שני תותחי M102, יחד עם כוח תותחנים וסיירת מטכ"ל במסגרת מבצע פונטיאק.
הכוח הונחת במסוקים, וביצע ירי על מפקדות הארמייה השלישית וצומת חיוני באזור הק"מ ה-101 על ציר קהיר-סואץ, והסב להם נזקים.
בסיום הירי חולץ הכוח בשלום על ידי מסוק.
ב-11 באוקטובר נתקל כוח סיור של הצנחנים במארב קומנדו מצרי בוואדי סודר (ציר "בהלה"), מצפון מזרח לראס סודר.
המארב כלל כ-140 חיילי קומנדו מצריים, ששהו באזור במשך מספר ימים.
כוחות נוספים נשלחו לעזרת הצנחנים, ובקרב שהתפתח נהרגו שמונה חיילים ישראלים.
הציר נפתח לאחר ארבעה ימים, כאשר המצרים נטשו את המארב.
ב-11 באוקטובר בלילה נערך ניסיון לחלץ את לוחמי מוצב המזח מהים, על ידי לוחמי יחידה 707, אולם הכוח התגלה והוחזר לפני חצות.
ב-13 באוקטובר בצהריים נכנעו חיילי "המזח" למצרים, ו-37 לוחמים נלקחו בשבי.
הדיון המרכזי במטכ"ל בימים אלו היה על היתכנות צליחה ישראלית, מיקומה ומועדה.
ב-12 באוקטובר בשעה 14:30, בזמן דיון בקבינט המלחמה בנוכחות ראש הממשלה גולדה מאיר, שר הביטחון משה דיין והרמטכ"ל דוד אלעזר, התקבלה ידיעה מודיעינית לפיה המצרים מתכוננים להתקפה בסיני, שתכלול מעבר של הדיוויזיות המשורינות המצריות 4 ו-21 מהגדה המערבית אל סיני.
בעקבות הידיעה הסתיים הדיון והוחלט כי כוחות צה"ל יערכו לבלימת המתקפה המצרית, ואחריה יחל מבצע הצליחה.
בבוקר 13 באוקטובר תקפה חטיבת החי"ר 8 המצרית יחד עם גדוד טנקים את מערכי חטיבה 164 סמוך לתעוז "מצווה", בציר המוביל למעבר הגידי.
ההתקפה נהדפה בסיוע חיל האוויר, וכ-30 טנקים מצריים הושמדו.
בצהריים הגיע לגזרה מפקד אוגדה 252, אברהם מנדלר.
כשנכנס נגמ"שו של מנדלר לתעוז "מצווה", הוא נפגע מפגז מצרי.
מנדלר נהרג יחד עם ראש לשכתו, קשרו האישי, והעיתונאי רפי אונגער.
דדו החליט למנות את תא"ל קלמן מגן, מפקד "כוח נמר", למפקד אוגדה 252 (מגן היה מיועד טרם המלחמה להחליף את מנדלר בתפקידו ב-8 באוקטובר), ואת רמ"ט פיקוד הדרום, תא"ל ששון יצחקי, מינה למפקד "כוח נמר".
בשעה 14:20 נערך בטסה טקס קצר, בו קיבל מגן את התפקיד והועלה לדרגת אלוף.
האלוף עזר ויצמן, שגויס כעוזר הרמטכ"ל בזמן המלחמה, תרם למגן את דרגותיו.
לקראת הצליחה הצפויה, יצאה אוגדה 162 להתארגנות בעורף.
את מקומה של אוגדה 162 בחזית תפסה חטיבת הטירנים 274, בעוד חטיבה 500 מהאוגדה הושארה בעורפה, כעתודה.
בלילה הונחת כוח מסיירת מטכ"ל במסגרת מבצע זנבר על כביש סואץ-קהיר, באמצעות שלושה מסוקי יסעור.
הכוח הונחת במטרה לפגוע בדרגים בעורף המערך המצרי והחל בפשיטה, אולם אז הורה שר הביטחון לבטל את הפעולה והכוחות הוחזרו ארצה.
לקראת 14 באוקטובר הוחלט בהנהגה המצרית לסיים את שלב העצירה האופרטיבית ולצאת לשלב השלישי בתוכנית המתקפה, לעומק סיני.
להחלטה קדם לחץ מצד הסורים, שכרעו תחת לחץ ההתקפה הישראלית לתוך שטח סוריה.
הרמטכ"ל המצרי סעד א-שאזלי התנגד למהלך, כמו גם מפקדי הארמיות.
מפקד הארמייה השנייה, סעד מאמון, אף הודיע כי הוא מתפטר כיוון שהפקודות הן בלתי אפשריות, אך לבסוף חזר בו מהתפטרותו.
סאדאת ושר ההגנה איסמעיל עלי גמרו אומר לצאת למתקפה, וקבעו את תחילתה ל-14 באוקטובר.
כוחות צבא מצרים להתקפה היו דיוויזיות העתודה שהושארו ברובן ממערב לתעלה: דיוויזיית השריון 21 והדיוויזיה הממוכנת 23 בגזרת הארמייה השנייה, ודיוויזיית השריון 4 והדיוויזיה הממוכנת 6 בגזרת הארמייה השלישית.
נוסף להם עמדו לרשות המצרים חמש דיוויזיות החי"ר, שכבר נמצאו ממזרח לתעלה.
כוחות אלה היו מוקטנים לאחר שמונה ימי לחימה.
בסך הכל עמדו לרשות המצרים כ-1,000 טנקים.
בסך הכל עמדו לרשות הפיקוד כ-750 טנקים.
המתקפה המצרית, אשר כללה שימוש נרחב בטנקים מלווים בחי"ר ובחיפוי ארטילרי, החלה בשעה 6:00 בהפגזה ארטילרית רחבת היקף.
בלוזה ומתחם "הברגה" הותקפו על ידי מטוסים מצריים.
בגזרה הצפונית ביותר תקפה חטיבה 15 המצרית, מצוידת בטנקי T-62, את "כוח נמר".
חטיבה 204 בלמה את המאמץ הצפוני סמוך לתעוז "יורם", והפריצה הדרומית נתקלה בקו הגנה של חטיבה 11. שני ניסיונות הפריצה המצריים נבלמו.
המצרים איבדו כ-40 טנקים, בעוד של"כוח נמר" לא היו אבדות.
בגזרת אוגדה 162 תקפה חטיבה 24 המצרית.
על האזור הגנה חטיבת הטיראנים 274, בעוד מרבית אוגדה 162 נשלחה להתארגן בעורף.
גדוד 430 מחטיבה 500 נשלח לסייע באזור הברגה.
חטיבה 274, לה היה זה הקרב הראשון בחזית, ספגה אבידות (32 הרוגים ו-20 טנקים פגועים), אך בלמה בהצלחה מספר גלי התקפה לרוחב הגזרה, ופגעה בכ-40 טנקים מצריים.
מרבית הכוחות מאוגדה 162 נעו במהלך היום לציר הרוחב, ונערכו מדרום לטסה.
בגזרה זו תקפה דיוויזיית השריון 21, בכוח של שתי חטיבות שריון.
מולה הייתה ערוכה אוגדה 143.
התקפת הדיוויזיה החלה בהפגזה ארטילרית ממושכת.
בסביבות 6:00 תקפה חטיבה 1 המצרית בחלק הדרומי, מ"מיסורי" מזרחה.
מולה עמדה חטיבה 14 הישראלית, שהחלה לצלוף בטנקים המצרים.
כמה טנקים מצרים הצליחו להגיע עד לטווחים של 100 מטר מהשריון הישראלי אך שם נבלמו.
הגדוד השלישי של החטיבה איגף את המצרים מדרום, ובתוך כשעה נבלמה ההתקפה המצרית.
בשעה 10:00 החלה חטיבה 14 המצרית לתקוף באגף הצפוני של האוגדה, באזור "חמוטל", מול חטיבה 421. גדוד אחד ריתק את המצרים בחזית, בזמן שגדוד אחר איגף מצפון, ויחד הצליחה חטיבה 421 להדוף בתוך זמן קצר את המתקפה המצרית, תוך שהיא פוגעת בכ-40 טנקים.
במהלך היום איבדה דיוויזיה 21 כ-85-90 טנקים, בעוד לאוגדה 143 נפגעו כ-10 טנקים.
בעקבות הכישלון בקרב ב-14 באוקטובר, לא יצאה מצרים להתקפה גדולה נוספת עד סוף המלחמה והסתפקה בהתקפות נגד מקומיות.
כישלון ההתקפה המצרית סלל את הפריצה הישראלית לעבר הגדה המצרית של תעלת סואץ וכיתור הארמייה השלישית.
צליחת התעלה על ידי צה"ל
לאחר כישלון ההתקפה המצרית ב-14 באוקטובר, היה מוכן צה"ל לצאת למבצע התקפי לצליחת התעלה.
בישיבת ממשלה שנערכה ב-14 באוקטובר בערב, בתמיכת שר הביטחון משה דיין וראשי הצבא, אישרה הממשלה לבצע את תוכנית הצליחה.
פתיחת מבצע "אבירי לב" נקבעה ל-15 באוקטובר בשעה 17:00.
לפי תוכנית המבצע, הצליחה תתבצע באזור מעוז "מצמד", בצפון האגם המר.
אזור זה זוהה קודם כתפר בין שתי הארמיות המצריות בו לא היו כוחות מצריים גדולים.
על אוגדה 143 הוטלה המשימה לפרוץ לחצר "מצמד", לגשר על התעלה, ולבסס ראש גשר ממערב לתעלה.
לאחר גישור התעלה יועדה אוגדה 162 לחצות על הגשרים ולהרחיב את ראש הגשר לתוך שטח מצרים.
ערב המבצע כללה אוגדה 143, בפיקודו של האלוף אריאל שרון, 3 חטיבות שריון (חטיבה 14 הסדירה וחטיבות המילואים 421 ו-600), חטיבת הצנחנים 247, ושני אגדים ארטילריים, בנוסף לכוחות חי"ר שתגברו את האוגדה וכוחות הנדסה.
על חטיבה 14 הוטלה משימת כיבוש מסדרון הצליחה, כולל אזור החווה הסינית והצירים המובילים לתעלה (הצירים "עכביש", "טרטור" ו"נחלה").
על חטיבה 247 הוטל לצלוח את תעלת סואץ בסירות גומי ולבסס ראש גשר בגדה המערבית של התעלה.
על חטיבה 421 הוטלה משימת גרירת אמצעי הצליחה ההנדסיים (גשר הגלילים, דוברות היוניפלוט והתמסחים), השקתם למים וחצית התעלה על גביהם.
ב-15 באוקטובר בערב יצא לדרך מבצע אבירי לב.
בשעה 17:00 יצאה חטיבה 600 להתקפת הסחה על "מיסורי".
עם חשיכה החלה חטיבה 14, שכללה ארבעה גדודי טנקים ושלושה גדודי חי"ר, בתנועה לכיוון התעלה, כשהיא מבצעת איגוף דרומי לכיוון "לקקן".
משם המשיכו הכוחות צפונה, לצומת "לכסיקון"-"טרטור".
שני גדודי הטנקים הראשונים עברו בצומת מבלי שנתקלו בהתנגדות, אולם על שאר הכוחות נפתחה אש חזקה.
צומת "לכסיקון"-"טרטור" נותר כל הלילה במוקד הקרבות של חטיבה 14, שהייתה מפוצלת מדרום ומצפון לצומת.
חטיבת הצנחנים 247 בפיקוד דני מט התעכבה בדרך לתעלה עקב צירי התנועה הפקוקים.
החטיבה הגיעה מדרום לצומת "לכסיקון"-"טרטור" מבלי שנתקלה באויב, והצנחנים פנו מערבה לעבר מוצב "מצמד".
בשעה 1:25 בלילה הורדה הסירה הראשונה למים, וחמש דקות אחר כך הגיעו לגדה השנייה מבלי להיתקל באויב.
הגדוד הראשון צלח את התעלה וביסס את ראש הגשר ממערב לתעלה.
כוחות חטיבה 421 המשיכו בגרירת אמצעי הצליחה לתעלה.
הכוחות נתקלו בקשיים רבים בגרירת גשר הגלילים באזורי דיונות קשים.
בהמשך הלילה נקרע גשר הגלילים במהלך הגרירה, במרחק של כ-16 ק"מ מהתעלה.
דוברות היוניפלוט נתקעו גם הן בפקקי תנועה בצירים המובילים לאזור הצליחה.
למעלה מ-20 טנקים מחטיבה 421 הועברו לצד השני והרחיבו את ראש הגשר שתפסו הצנחנים.
חטיבה 14 הייתה נתונה בקרבות קשים בצומת "לכסיקון"-"טרטור".
בבוקר 16 באוקטובר תקפה החטיבה את הצומת ממספר כיוונים ולקראת השעה 10:00 הצליחה לכבוש אותו.
בקרבות על הצומת ואזור החווה הסינית נהרגו 121 חיילים.
צליחת התעלה מערבה מהווה נקודת מפנה במלחמה שבה יזם צה"ל סדרה של קרבות שמטרתן כיבוש שטח ממערב לתעלה ובמקביל הצבא המצרי ריכז מאמץ בבלימתו.
במהלך המבצע הגיע צה"ל לקילומטר ה-101 בכביש סואץ-קהיר וכותרה הארמייה השלישית המצרית, דבר שאילץ את המצרים להסכים להפסקת האש שסיימה את הקרבות בחזית הדרום.
הלחימה בצדה המערבי של תעלת סואץ
שטחה של "אפריקה" נכבש עד 24 באוקטובר.
שיחות הפרדת הכוחות בין ישראל לבין מצרים, שהתנהלו בחודשים אוקטובר 1973 עד ינואר 1974, נערכו בדרום-מערב שטח "אפריקה" - במקום בו חצה קו החזית את הכביש מן העיר סואץ לקהיר, בקילומטר ה-101 של כביש זה.
זירת מפרץ סואץ וים סוף הייתה זירה משנית מבחינת סדרי הכוחות הימיים של הצדדים.
חיל הים הישראלי החזיק בזירה זו נחתות, אוניית אספקה וספינות "דבור" שמספרן גדל מ-4 ספינות בתחילת המלחמה ל-10 החל מהיום השמיני למלחמה.
לפני המלחמה היה בכוונת חיל הים להעביר לזירה שתי ספינות טילים מדגם "סער 4", שיציאתן למעבר באמצעות הקפת יבשת אפריקה נקבעה ל-15 באוקטובר, ולכן לא מומשה.
הפעילות של חיל הים הישראלי בזירה כללה התגוננות מתקיפות אוויר וטילים ימיים, הכנות למבצע נחיתה, פגיעה בכלי שיט אויב ומניעת פשיטות קומנדו.
זירת מרחב שלמה הייתה משנית בחשיבותה וגם בסדר כוחותיה במלחמה.
המצרים יזמו פשיטות קומנדו והפצצות במרחב שלמה.
פשיטות קומנדו אלה לא הצליחו לגרום לאבדות משמעותיות לצה"ל וכוחות המרחב הצליחו להתמודד איתן ביעילות.
בתחילת המלחמה היה מרחב שלמה חלק מפיקוד הדרום.
ב-9 באוקטובר 1973 הופרד מרחב שלמה מפיקוד הדרום והפך לפיקוד עצמאי, פיקוד מרש"ל, בפיקודו של האלוף (מיל') ישעיהו גביש.
הפיקוד עסק בבלימת ניסיונו של הצבא המצרי להתקדם לכיוון ראס סודר, ובמרדף אחר שלושה גדודי קומנדו מצריים שהונחתו בתחומו.
ב-22 בנובמבר 1973 הועבר האלוף שמואל גונן מתפקיד מפקד פיקוד הדרום לתפקיד מפקד פיקוד מרש"ל.
המצרים רואים בהצלחתם בשלבים הראשונים של הלחימה את גולת הכותרת של המלחמה כולה.
בקהיר הוקם מוזיאון שמנציח את מבצע באדר ואת כיבוש מוצבי קו בר-לב.
כמו כן, רחובות ואתרים רבים נקראים על שם 10 ברמאדן (תאריך בלוח השנה המוסלמי שבו החלה המלחמה) ו-6 באוקטובר הוא יום הכוחות המזוינים במצרים.
החזית המזרחית במלחמת האזרחים ברוסיה - קרבות במזרח רוסיה, אורל וסיביר שהחלו במהלך 1918 בעקבות מרד הלגיון הצ'כי והסתיימו בשנת 1920.
לאחר מהפכת אוקטובר השלטון הסובייטי הוקם בכל מזרח רוסיה, ערי הסיביר והרי אורל.
בהתאם לכך הייתה הסכמה בין הממשלה הסובייטי לבין ראשי הלגיון הצ'כוסלובקי על העברת חיילי הלגיון דרך הרכבת הטרנס-סיבירית לולדיווסטוק.
הממשל הסובייטי לא עמד בהבטחותיו ובעקבות כך התרחש מרד הלגיון וכתאוצה מכך הופל המשטר הסובייטי ברוב ערי מזרח רוסיה.
13-15 ביוני 1918 - כוחות הצבא הלבן המתארגן בעזרת הלגיון הצ'כוסלובקי מפילים שלטון סובייטי בברנאול.
7 באוגוסט 1918 - כיבוש קאזאן על ידי כוחות הצבא הלבן בפיקוד ולדימיר קאפל וכוחות הלגיון הצ'כי.
בעקבות כיבוש העיר נלקח שלל רב שכלל מטען זהב ממשלתי ותחמושת רבה.
8 בספטמבר - הקמת ממשל של ועדת חברי האספה המכוננת בסמרה בעקבות כיבוש העיר על ידי הלגיון הצ'כי.
10 בספטמבר - כוחות הצבא האדום החזירו לעצמם שליטה בקאזאן.
1-18 בספטמבר - בעקבות מתקפה מוצלחת באזור אוליאנובסק, הצבא האדום החזיר לעצמו שליטה בעיר וכוחות הצבא הלבן ללגיון הצ'כי נסוגו בכ-35 ק"מ מזרחה.
14 בספטמבר-8 באוקטובר - בעקבות מתקפת נגד, הצבא האדום החזיר לעצמו שליטה בסמרה
8 באוגוסט-12 בנובמבר - התקוממות עממית באזור איז'בסק.
בעקבות קרבות קשות, הצבא האדום החזיר לעצמו שליטה על האזור.
9 בנובמבר-7 בדצמבר - התקוממות איכרים בעורף הממשל הסיבירי.
בדצמבר 1918 הכוחות של הצבא הלבן הצליחו לדכא את ההתקוממות.
29 בנובמבר-6 בינואר 1919 - מתקפת של הצבא הלבן שהסתיימה בכיבוש פרם.
מרץ-אפריל 1919 - מתקפה כוללת של הצבא הלבן בפיקוד אלכסנדר קולצ'ק.
המטרה הייתה להגיע לקו לאורך נהר הוולגה.
למרות ההצלחות הרבות והתקדמות במאות קילומטרים מערבה, המטרה לא הושגה.
אפריל - יוני 1919 - מתקפת נגד של הצבא האדום לקראת סוף יוני התרחשה קריסה החזית של הצבא הלבן והחלה נסיגה מסיבית מזרחה.
20 ביוני - 1 באוגוסט 1919 - הצבא האדום השתלט על העיר פרם וסביבתה.
5 ביולי - 20 ביולי 1919 - הצבא האדום השתלט על העיר יקטרינבורג וסביבתה.
17 ביולי - 14 באוגוסט 1919 - הצבא האדום השתלט על העיר צ'ליאבינסק וסביבתה.
20 באוגוסט - 3 בנובמבר 1919 - הצבא האדום השתלט על העיר טובולסק וסביבתה.
1 בספטמבר - 2 באוקטובר 1919 - הצבא הלבן מבצע מתקפת נגד מוצלחת ויחידות הצבא האדום נסוגו מערבה, אך הדבר לא שינה את המצב האסטרטגי בחזית.
2 בנובמבר - 10 בינואר 1920 - הצבא האדום השתלט על עיר אורנבורג וסביבתה.
קריסה מוחלטת של הצבא הלבן באזור.
14 בנובמבר מרץ 1920 - מסע הקרח הגדול - נסיגה של הצבא הלבן כ-2000 ק"מ מזרחה מאזור אומסק עד לאזור צ'יטה בתנאי חורף סיבירי קשים.
22 בנובמבר - 31 בדצמבר - מסע הרעב - נסיגה של יחידות הצבא הלבן בפיקוד של גנרל אלכסנדר דוטוב לדרום-מזרח קזחסטן.
לאור התנאים הקשים כ-50% ממשתפי המסע נפטרו ורק כ-10 אלף הגיעו ליעד חולים וחלשים.
היחידות שנסוגו המשיכו בלחימה באסיה המרכזית ובמזרח הרחוק הרוסי עד לשנת 1922.
בסוף 1918 הצבא כלל כ-55 אלף לוחמים מהם כ-20 אלף צ'כוסלובקים והיתר היו ברובו קוזאקים.
לקראת קיץ 1919 היקף הצבא גדל לכ-400 אלף, כאשר הרוב היו מגויסים.
במהלך הנסיגה מזרחה, לאזור באיקל הגיעו כ-26 אלף ולעיר צ'יטה 15 אלף בלבד.
הצבא האדום אורגן במספר ארמיות.
הארמייה ה-1 פעלה באזור סמרה ולאחר מכך בחלק הדרומי של החזית.
הארמייה ה-2 פעלה באזור קאזאן, איז'בסק, פרם ויקטרינבורג
הארמייה ה-3 פעלה באזור פרם ויקטרינבורג
הארמייה ה-4 פעלה באזור סמרה, אורנבורג
הארמייה ה-5 פעלה באזור צ'ליאבינסק והמשיכה בלחימה בסיבר תוך כיבוש אומסק, טומסק, קרסנויארסק ואירקוצק.
מיכאיל מורביוב (יוני-יולי 1918), הוצא להורג לאחר מרד.
לאחר סיום הלחימה עברה לאזור אסיה המרכזית.
מיכאיל פרונזה - יולי -אוגוסט 1919
ולדימיר אולדרוגה (אוגוסט 1919-ינואר 1920)
החזית המערבית הייתה קבוצת ארמיות, שהשתייכה לצבא הסובייטי במלחמת העולם השנייה, ומילאה תפקיד מרכזי בקרבות בלימה בשנת 1941 ובהשמדת הכוחות הגרמניים במהלך קרב מוסקבה.
למעט המפקד הראשון של החזית שהוצא להורג, כל יתר מפקדיה קודמו לדרגת מרשל ברית המועצות.
החזית הוקמה על פי החלטת הפיקוד העליון הסובייטי ב-22 ביוני 1941, על בסיס המפקדה והגייסות שהשתייכו לפיקוד הצבאי המערבי.
בראש החזית הועמד דמיטרי פבלוב.
החזית כללה 4 ארמיות ויחידות רבות נוספות.
בסך הכול תחת פיקוד של מפקד החזית היו 45 דיוויזיות.
נגד היחידות הסובייטיות לחמה קבוצת ארמיות מרכז, קבוצת ארמיות החזקה של ורמאכט.
כבר בימים הראשונים של הלחימה החזית הובסה בקרב ביאליסטוק-מינסק ורוב הכוח כותר.
בקרב זה החזית איבדה 420 אלף חיילים מסך של 625 אלף ורוב הציוד הקרבי.
לאחר יום ראשון של הלחימה, איוואן קופץ שהיה מפקד חיל האוויר של החזית התאבד.
יוסיף סטלין האשים את הפיקוד בתבוסה וב-30 ביוני דמיטרי פאבלוב הודח מתפקידו וב-4 ביולי נעצר.
במהלך חודש יולי פאבלוב ומספר קציני מטה בכירים הוצאו להורג.
ב-2 ביולי 1941 סמיון טימושנקו הועמד בפיקוד החזית.
החזית כללה 7 ארמיות חדשות.
ב-19 ביולי למפקד החזית מונה אנדריי יריומנקו.
במהלך אוגוסט-ספטמבר 1941 נערך קרב סמולנסק במהלכו החזית נסוגה מזרחה תוך אבדות קשות.
במהלך הקרבות מיחידות באגף השמאלי של החזית הוקמו החזית המרכזית וחזית בריאנסק במטרה לשפר את שליטת המפקדים הסובייטים בכוחות הלוחמות.
לאחר התייצבות החזית, ב-12 בספטמבר למפקד החזית מונה איבן קונייב.
בתחילת אוקטובר 1941 החזית כללה 6 ארמיות שנפרסו לאורך 340 ק"מ.
ב-2 באוקטובר ורמאכט החל במתקפה כוללת ותוך זמן קצר 5 ארמיות של החזית המערבית היו מכותרות.
ב-10 באוקטובר גאורגי ז'וקוב מונה למפקד החזית תוך קבלת תגבורות משמעותיות.
הוא הצליח לייצב את החזית, אך גרמנים כבר היו בקרבת מוסקבה.
ב-15 בנובמבר הגרמנים חידשו את המתקפה על מוסקבה אך נעצרו בפרבריה וב-6 בדצמבר 1941 החזית המערבית בתמיכת חזית קלינין והחזית הדרום-מערבית החל במתקפה כוללת שבמהלכה הצבא האדום הצליח להביא לנסיגה משמעותית של ורמאכט.
ניצחון בקרב מוסקבה היה ניצחון משמעותי ראשון של הצבא האדום במלחמה.
בינואר 1942 החזית המערבית בתאום עם חזית קלינין וחזית בריאנסק המשיך בפעולות התקפיות אך ללא הצלחה של ממש.
במהלך כול שנת 1942 נערכו קרבות עזים במרחב רז'ב-ויאזמה ללא הצלחות לאף צד.
ב-26 באוגוסט 1942 למפקד החזית מונה איבן קונייב שהמשיך בניסיונות להתקדם מערבה אך ללא הצלחה.
ב-22 בפברואר 1943 יחידות החזית המערבית החלו במתקפה חדשה אך שוב ללא הצלחה.
ב-28 בפברואר למפקד החזית מונה ואסילי סוקולובסקי שהיה במשך תקופה ארוכה ראש המטה של החזית.
בתקופה זו החזית כללה 11 ארמיות סובייטיות.
במרץ 1943 פיקוד ורמאכט החליט להסיג את כוחות במרחב הלחימה לאחר שנה של קרבות.
לאחר הצלחת הצבא האדום בקרב קורסק כוחות החזית המערבית גם החלו במתקפה והצליחו להביא לנסיגה גרמנית.
במהלך סתיו 1943 עיר סמולנסק חזרה לשליטה סובייטית.
לאחר שחרור סמולנסק כוחות החזית ניסו להמשיך במתקפה לכיוון ויטבסק.
באביב 1944 ועדה ממלכתית בראשות גאורגי מלנקוב פסקה שהחזית נכשלה ב-11 מערכות התקפיות באזור, וב-15 באפריל 1944 מונה למפקד החזית איוואן צ'רניאחובסקי.
ב-24 באפריל 1944 הוקמה על בסיס החזית המערבית החזית הבלארוסית השלישית והחלו הכנות למבצע בגרטיון.
ואסילי סוקולובסקי (28 בפברואר – 15 באפריל 1944)
החזית הדרומית היה שמה של קבוצת ארמיות של הצבא האדום בתקופת מלחמת העולם השנייה, שהשתתפה בשורת מערכות צבאיות בחזית המזרחית בשנים 1941-1943.
החזית הוקמה לראשונה ב-22 ביוני 1941, מיד לאחר פלישת הצבא הנאצי לשטח ברית המועצות (מבצע ברברוסה) מכוחות שהשתייכו למחוז הצבאי אודסה.
עם פתיחת המלחמה נגד גרמניה הנאצית לחמו יחידות החזית נגד הצבא הרומני בחזית שאורכו כ-700 ק"מ.
לאחר תבוסות של החזית הדרום-מערבית בקרב אומן וקרב קייב החזית נסוגה לקו ההגנה החדש והתארגנה לאורך נהר הדנייפר.
חלק מיחידות שהיו שייכות לחזית נותרו בעורף והגנו על אודסה הנצורה וחצי האי קרים סביב סבסטופול.
אומנם ב-5 באוקטובר ארמיית הפאנצר הראשונה הגיע לחופי ים אזוב וכיתרה את הארמייה ה-18 הסובייטית.
יחידות החזית המשיכו לסגת וב-20 בנובמבר 1941 עזבו את רוסטוב על דון.
אומנם כבר ב-28 בנובמבר 1941 העיר שוחררה מהגרמנים וזה היה אחד הניצחונות הראשונות של הצבא האדום במהלך שנת 1941. במהלך אביב-קיץ 1942 החזית ספגה תבוסות במהלך קרב חרקוב השני ומבצע וורונז'-וורושילובגרד.
כתוצאה מכך, מפקד החזית רודיון מלינובסקי שוחרר מתפקידו והחזית פורקה.
החזית הוקמה בפעם השנייה על בסיס יחידות של חזית סטלינגרד.
החזית השתתפה בקרב על קווקז ובקרבות לשחרור אוקראינה המזרחית ורוסטוב על דון בסוף 1943 שמה של החזית שונה לחזית האוקראינית הרביעית.
רודיון מלינובסקי (דצמבר 1941-יולי 1942)
החזית ההומוסקסואלית לפעולה מהפכנית הייתה תנועה צרפתית שנוסדה בשנת 1971 ופעלה בעיקר בפריז.
התנועה נוצרה מתוך הדברות בין פעילים הומוסקסואלים רדיקליים לבין פמיניסטיות לסביות.
בין הפעילים הבולטים בתנועה אפשר למנות את פרנסואז דובון, גיא הוקנגם, כריסטין דלפי ודניאל גורין.
ה-FHAR פעלה במקביל לתנועות הפוליטיות שפעלו בצרפת אחרי התקוממויות הסטודנטים במאי 1968, וחתרה תחת מה שהגדירו כמדינה הבורגנית וההטרו-פטריארכלית, כמו גם לדחיית הערכים השובניסטיים וההומופוביים שהיו נפוצים בתנועות השמאל והשמאל הרדיקלי.
הארגון יוסד בידי קבוצה של פמיניסטיות שהיו חברות בארגון "התנועה לשחרור האישה" (MLF) ולסביות מהארגון ההומופילי ארקידאה.
בפברואר 1971 הצטרפו לארגון מספר פעילים הומוסקסואלים., הקבוצה נפגשה בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז.
מכיוון שלא יכלו לרשום את שם הארגון באופן רשמי כחזית ההומוסקסואלית לפעולה מהפכנית, הם נרשמו כ"חזית ההומניסטית האנטי-גזענית", שם ששמר על ראשי התיבות הצרפתיים FHAR.
ב-5 במאי 1971 הקבוצה הפריעה לכנס שהתנגד לזכותן של נשים לעבור הפלות, וב-10 במרץ פרצה הקבוצה לתועדת הציבור כשעצרה שידור שעסק בהומוסקסואליות ברדיו לוקסמבורג.
בהמשך אותה שנה התפרצה הקבוצה לכנס הסקסולוגיה בסן רמו בגינוי למה שכינו "ההטרוסקסיזם והמדיקליזציה של ההומוסקסואליות".
הקבוצה ניסתה להשפיע גם על כנסים קומוניסטיים וכנסים של השמאל הרדיקלי.
ביוני 1971, לאחר הצטרפותם של גברים הומוסקסואלים רבים לארגון, קבוצה של נשים עזבה את החזית ההומוסקסואלית לפעולה מהפכנית לאחר שהרגישו שנושאים הנוגעים לנשים נדחקים לשוליים בידי הגברים.
הנשים הקימו את ארגון "הלסביות האדומות" דרכו ניסו להתמקד במאבק לסבי נגד סקסיזם, ובשנים שלאחר מכן הארגון הלך וקטן, עד שבשנת 1974 אסרה המשטרה על פגישות הארגון בבית הספר הלאומי הגבוה לאומניות יפות והקבוצה נעלמה כמעט לחלוטין.
החזית המערבית של צבא האימפריה הרוסית, הייתה חזית רוסית שפעלה במלחמת העולם הראשונה.
החזית הוקמה במהלך מלחמת העולם הראשונה בשנת 1915, ולמפקדה מונה מיכאיל אלכסייב.
החזית הוקמה כאשר החליט הסטאבקה לפרק את החזית הצפון-מערבית לשתי חזיתות נפרדות, החזית המערבית והחזית הצפונית.
החזית השתתפה בקרבות רבים עד שפורקה יחד עם כל צבא האימפריה ב-1918.
גנרל חיל הרגלים מיכאיל אלכסייב (4 באוגוסט 1914 - 18 באוגוסט 1915)
לוטננט גנרל פיוטר לומנובסקי (30 ביולי 1917 - 5 באוגוסט 1917)
גנרל חיל הרגלים פיוטר בלוייב (5 באוגוסט 1917 - עד הפירוק)
החזית המהפכנית המאוחדת הייתה מורכבת ממורדים שנלחמו במשך עשר שנים במלחמת האזרחים בסיירה לאון, בין השנים 1991–2002. בהמשך הפכה למפלגה פוליטית, והתקיימה עד שנת 2007. שלושת המנהיגים הבכירים ביותר ששרדו, עיסא סיסי, מוריס קאלון ואוגוסטין גבו, הורשעו בפברואר 2009 בפשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות.
החזית המהפכנית המאוחדת נוצרה על ידי פודאי סנקו ובני בריתו, אבו קאנו, ראשיד מנסאריי וכל שבט מנדיי במחוזות הדרומיים והמזרחיים של המדינה, עם סיוע משמעותי מצ'ארלס טיילור מליבריה.
בתחילה הייתה החזית המהפכנית המאוחדת פופולרית בקרב אנשי סיירה לאון, שרבים מהם התרעמו וראו בפריטאון עלית מושחתת וציפו לקבל חינוך חינם ובריאות, ושיתוף שוויוני מהכנסות היהלומים.
עם זאת, צברה החזית המהפכנית המאוחדת מוניטין גרוע בזירה הבינלאומית בשל אכזריותה כלפי האוכלוסייה האזרחית במהלך המאבק שנמשך כעשור, ובמיוחד בשל הנוהג של כריתת גפיים במטרה להפחיד, להטיל אימה בקרב האוכלוסייה והשימוש הנרחב שלה בילדים כחיילים.
עם הקמתה הפיצה את הסלוגן, "לא עוד עבדים, לא עוד אדונים.
המטרה הייתה בבירור החלפת הממשלה בסיירה לאון, אך החזית המהפכנית המאוחדת לא סיפקה כמעט מידע באשר לסוג הממשלה אשר תחליף אותה.
הקבוצה לא תמכה במרקסיזם או אידאולוגית שמאל דומה, ומצד שני גם לא תמכה לאומיות או פשיזם.
הקבוצה גם לא התיימרה להוות כוח לוחם בשביל קבוצה אתנית או אזור מסוים.
בשלב מסוים, במהלך משא ומתן מתמשך ב-1995, פרסמה החזית המהפכנית המאוחדת חוברת בשם "דרכים לדמוקרטיה: לקראת סיירה לאון חדשה", אשר כללה כמה התייחסויות לצדק חברתי ופאן-אפריקאים.
פודאי סנקו לא עמד בהבטחותיו המוקדמות של שיתוף שוויוני מהכנסות מיהלומים ועשה שימוש בכספים אלה כדי לחמש את עצמו.
עם מכרות היהלומים תחת שליטת המורדים, החזית המהפכנית המאוחדת התמקדה בהגנה על בסיסי המשאבים שלה.
כלכלת סיירה לאון קרסה, כאשר אזרחים רגילים נלכדו בין האכזריות של חיילי החזית המהפכנית המאוחדת ורעב.
לאחר הפיכה על ידי הכוחות המזוינים המועצה המהפכנית (AFRC) ב-1997, החזית המהפכנית המאוחדת ו-AFRC יצרו חונטה משותפת כדי לשלוט על הארץ, לאחר מכן פונו מהבירה על ידי פלישה של כוחות ממערב אפריקה בהובלת ניגריה, במטרה להחזיר את השלטון לידי הנשיא אחמד טג'אן קבאח.
ההערכה היא שהמלחמה גבתה את חייהם של כ-200,000 אנשים.
ילדים רבים גויסו למלחמת האזרחים בסיירה לאון; ההערכות הן שכ-11,000 ילדים-חיילים השתתפו בסכסוך.
רובם שימשו בהתקפות על כפרים ובשמירה במכרות יהלומים, וכן שמירה על מאגרי נשק.
כיום, כ-2000 עדיין בשירות בצבא של סיירה לאון.
אלפי נערים ונערות נחטפו ונאלצו לשרת כחיילים או כשפחות מין, אלה שנבחרו להיות לוחמים היו נאלצים לפעמים לרצוח את ההורים שלהם.
כוחות הגרילה היו לעיתים קרובות חורטים את ראשי התיבות RUF על החזה שלהם, והקצינים היו מורחים קוקאין לתוך החתכים כדי למנוע מהם פחד ולהפוך אותם למסוכנים.
חלק מהחיילים היו מהמרים על מינו של תינוק שטרם נולד ואז היו חותכים את בטנה של האישה כדי לקבוע את הזוכה.
החזית המהפכנית המאוחדת חטפו בדרך כלל ילדים בגילאי 7 עד 12, אבל ידועים מקרים בהם לקחו ילדים צעירים יותר כמו גילאי 5.
בתגובה מיידית להרג של מורדים על ידי הממשלה, כוחות החזית המהפכנית המאוחדת הנהיגו מדיניות של כריתת הידיים של חיילים מטעם הממשלה במטרה להעביר מסר, "אתה לא מחזיק נשק נגד אח שלך." מורדי החזית המהפכנית המאוחדת קטעו את הידיים, הזרועות, הרגליים של עשרות אלפי סיירה לאונים..
החזית המהפכנית המאוחדת ציינו כי הסיבה לפעולות אלה הייתה מכיוון שקטועי איברים כבר לא יוכלו לעבוד במכרה יהלומים, אשר יכול לשמש כדי לתמוך כוחות הממשלה.
סיסמת הבחירות באותו זמן זה הייתה שלאנשים היה "כוח בידיים שלהם", אז החזית המהפכנית המאוחדת כרתה את הידיים כדי למנוע את ההצבעה.
חברי החזית המהפכנית המאוחדת אמרו כי השתתפו באכילת בשר אדם.
הממשלה הקימה מחנה פליטים בו התכנסו בקטועי גפיים; המחנה היה ממוקם ליד מלונות בינלאומיים.
הם גם עזרו לממן את מחנות ולספק להם אוכל ומים.
במרץ 1997 ברח סנקו לניגריה, שם היה כלוא במעצר בית, ובהמשך נכלא.
מאותו יום ועד שחרורו של סנקו ב-1999 ניהל סאם בוקרי את הפעילות הצבאית של החזית המהפכנית המאוחדת.
בשנת 1999, התערבות של ארצות הברית, בריטניה, מדינות אחרות והאו"ם, הביאו לחתימת הסדר השלום בלומה ב-7 ביולי 1999.
סנקו הורשה לחזור בכפוף לתנאי ההסכם.
עם חזרתו התלקחה שוב הלחימה, והאו"ם שלח כוחות לשמירת השלום בתקווה לשילוב החזית המהפכנית המאוחדת בצבא הלאומי.
התערבות זו נכשלה גם כן, ועד שנת 2000 החזיקו אנשי החזית כבני ערובה כ-500 כוחות שמירת השלום של האו"ם עד לשחרורם בעקבות משא ומתן על ידי טיילור.
הבריטים והגינאים שלחו לבסוף כוח מקצועי קטן ב-2001. החזית המהפכנית המאוחדת הוכנעה על ידי כוחות הודים ובריטים מיוחדים והמהפכה מסתיימת.
סנקו נתפס על ידי ההמון ונמסר לבריטים, הוא הואשם במספר פשעי מלחמה על ידי בית משפט בחסות האו"ם.
בשנת 2003 סנקו מת בכלא לפני שהמשפט התקיים.
בית הדיין המיוחד לסיירה לאון
חמישה מנהיגים, פודאי סנקו סם בוקארי, עיסא חסן ססאי, מוריס קאלון ואוגוסטין גבאו, של החזית המהפכנית המאוחדת הועמדו לדין בבית הדין המיוחד לסיירה לאון הועמדו לדין.
כולם הואשמו בפשעים נגד האנושות ופשעי מלחמה.
במהלך הדיונים שנערכו בית הדין המיוחד לסיירה לאון טענו התובעים, כי צ'ארלס טיילור השתתף באופן פעיל בהכוונת האסטרטגיה של החזית המהפכנית המאוחדת מליבריה; בין השאר נטען שהוא היה זה שארגן תחבורה עבור מפקדי החזית המהפכנית המאוחדת למונרוביה במטרה לפגוש אותם באופן אישי.
אחרי שהשלום הוחזר, החזית המהפכנית המאוחדת הפכה להיות מפלגה פוליטית.
משנת 2006 המזכיר הכללי של המפלגה היה ג' ונתן.
ב-10 במאי 2001, זכתה המפלגה ב-2.2% של הקולות ולא זכתה במושבים.
המועמד שלה בבחירות לנשיאות קיבל 1.7% מהקולות.
ביולי 2007, מפלגת החזית המהפכנית המאוחדת התמזגה עם מפלגת כל האנשים של הקונגרס.
החזית המרכזית , הייתה קבוצת ארמיות, שהשתייכה לצבא הסובייטי במלחמת העולם השנייה, ומילאה תפקיד חשוב בקרב סמולנסק ובקרב קורסק.
החזית הוקמה ב-24 ביולי 1941, וכללה את חלק מהכוחות של החזית המערבית, ולמפקדה מונה פיודור קוזנצוב.
החזית לחמה בקרב סמולנסק, שם ספגה אבדות כבדות, וב-25 באוגוסט 1941 פורקה ויחידותיה הועברו לחזית בריאנסק.
ב-15 בפברואר 1943 הוקמה החזית מחדש על בסיס חזית הדון, ולמפקדה מונה קונסטנטין רוקוסובסקי.
החזית לחמה בקרב קורסק כנגד כוחות הארמייה התשיעית הגרמנית, ולאחר מכן לחמה במבצע קוטוזוב כנגד קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית.
לאחר מכן לחמה החזית במבצע בריאנסק, וב-20 באוקטובר 1943 שונה שמה של החזית לחזית הבלארוסית הראשונה.
החזית הסורית במלחמת ששת הימים הייתה חזית לחימה בצפון ישראל ובדרום-מערב סוריה במלחמת ששת הימים.
הכוחות הלוחמים בחזית זו היו צה"ל מצד אחד וצבא סוריה מהצד השני.
בצהרי 5 ביוני, היום הראשון למלחמה, הפציצו מטוסים סוריים מטרות צבאיות ואזרחיות בצפון ישראל.
בתגובה הפציצו מטוסי חיל האוויר הישראלי שדות תעופה בסוריה.
בבוקר 6 ביוני פתחו הסורים בשתי התקפות קרקעיות.
הראשונה הייתה התקפה על מוצב אשמורה (ממזרח לחולתה) והשנייה כוונה לקיבוץ דן ותל דן.
בארבעת ימי הלחימה הראשונים המשיכו שני הצדדים בהרעשות ארטילריות וחיל האוויר הישראלי הפציץ מטרות ברמת הגולן.
רק עם סיום הקרבות בחזית הירדנית ובסיני יכול היה צה"ל להפנות כוחות מספיקים לחזית הצפונית למלחמה נגד סוריה, אולם הדרג המדיני ובראשו שר הביטחון משה דיין לא אישר את פתיחת המתקפה.
בבוקר 9 ביוני שינה דיין את דעתו והורה לאלוף פיקוד הצפון דוד אלעזר להתחיל בתקיפה.
באותו הבוקר החלה מתקפה משולבת של צה"ל על המוצבים הסורים בצפון הרמה ובסיום אותו יום ביסס צה"ל את אחיזתו במוצבי הקו הראשון של הסורים.
ביום למחרת, 10 ביוני, המשיכו הכוחות הישראליים להתקדם מזרחה אל מול הכוחות הסוריים הנסוגים, וכבשו כמעט ללא קרבות שטחים נרחבים.
עד שעות הערב באותו היום החזיקו כוחות צה"ל במסעדה אשר במורדות החרמון, בקוניטרה ובאזור בוטמיה.
ב-12 ביוני הונחת כוח מחטיבת גולני על החרמון, וכבש אותו ללא קרב.
בתום הקרבות כבשה ישראל שטח של כ-1,250 קמ"ר.
מתוך כ-128,000 אזרחים סורים שהתגוררו בשטח שנכבש רק כ-6,000 תושבים, מרביתם דרוזים, נשארו בישוביהם.
השאר נטשו את בתיהם ונמלטו לתוך שטח סוריה.
יחסי ישראל–סוריה מתאפיינים מראשיתם בעוינות.
העמדה הסורית הבסיסית שללה את הרעיון הציוני וראתה במדינת ישראל נטע זר במזרח התיכון שיש לעוקרו מן השורש.
מאז הקמתה, הייתה סוריה אחת החלוצות והמובילות של המאבק המדיני והצבאי ביישוב היהודי ולאחר מכן במדינת ישראל.
במלחמת העצמאות פלש צבא סוריה לשטחה של מדינת ישראל וכבש שטחים שעל פי החלטה 181 נועדו להיות בתחום המדינה היהודית.
שטחים אלה, שהיו ממערב לקו הגבול הבינלאומי, הוכרזו בהסכמי שביתת הנשק כשטחים מפורזים.
בתחילת שנות ה-50 השתלטו הסורים על שטח ישראלי ממערב לקו הגבול הבינלאומי באזור המפורז מעל החוף המזרחי של הכנרת – תקרית אל-חמה.
השתלטות זו יצרה קו חדש בשטח, אשר לימים נודע בשם קווי 4 ביוני, להבדיל מקו שביתת הנשק (1949) ומקו הגבול הבינלאומי (1924).
ניסיון השתלטות נוסף על שטח ישראל בשפך הירדן לכנרת – קרב תל מוטילה, נהדף בתום ארבעה ימי קרב תוך שנגרמו אבדות כבידות לצה"ל.
בין השנים 1949 עד 1967 נהג צבא סוריה להפגיז את היישובים הישראלים לאורך הגבול.
בנוסף, יזמו הסורים תקריות ירי רבות לעבר סירות דייגים בכנרת.
כתוצאה מכך, לאורך השנים, נהרגו 140 אזרחים ישראלים ועוד רבים נפצעו.
ההפגזות גרמו נזק רב למבנים, ציוד ולחקלאות.
בשנת 1964, בעקבות הקמת המוביל הארצי שהוביל מים מהכנרת למרכז ישראל ודרומה, פתחה סוריה (בתמיכת הליגה הערבית) בניסיון לסכל את מפעל המים הישראלי על ידי הטיית מקורות הירדן – נחל דן, בניאס וחצבאני, ולהעבירם בתעלה מזרחית לכנרת (על גבי השלוחות המערביות של הגולן) אל הירמוך והירדן.
בעקבות זאת החלה המלחמה על המים.
כדי להכשיל את מפעל ההטיה הסורי ניצלה ישראל תקריות-ירי שיזמו הסורים על-מנת לתקוף את תוואי וציוד ההטיה.
רמת הגולן היא רמה בזלתית השוכנת ממזרח לכנרת ולעמק החולה.
רמת הגולן מתאפיינת בגבולה המערבי בהבדלי גובה ניכרים של כ-400 מטר ויותר.
קו הגבול בין ישראל וסוריה עבר בשיפולי רמת הגולן והותיר את היישובים הישראלים וכוחות צה"ל בנחיתוּת טופוגרפית ברורה מול הסורים.
עקב הבדלי הגובה קיימים בקטעים רבים מתלולים אנכיים, המקשים על העלייה לרמה.
כתוצאה מכך ישנו מספר מועט של דרכים המתאימות לעליית כוחות צבא, ובפרט כוחות שריון.
דרכים אלו נשלטו היטב באש ובתצפית על ידי מערך המוצבים הסורי.
ציר התנועה המרכזי העולה לרמה הוא ציר גשר בנות יעקב-בית המכס העליון (כביש 91 של ימינו) אולם ציר זה היה מוגן יותר מאשר צירים אחרים.
חלקה הצפוני של רמת הגולן, באזור כפר סאלד, נוח יחסית לעלייה ופני השטח התאימו יותר ללוחמת שריון, ולפיכך נבחר אזור זה כאזור הפריצה של צה"ל.
ברמת הגולן התגוררו בשנת 1967 כ-150 אלף תושבים סורים.
האזור היה מיושב בדלילות יחסית בדרומו ובמרכזו בצ'רקסים, בדואים וטורקמנים, ובצפיפות רבה יותר בצפונו ביישובים הדרוזיים.
כרבע מהאוכלוסייה התרכזה בעיר המחוז קוניטרה, והשאר ב-140 כפרים ועיירות, ובעוד כ-60 יישובים קטנים יותר, שנקראו "מזרעות" (חוות).
מרבית התושבים (כ-70%) היו מוסלמים ממוצא ערבי, מרביתם בדואים, אך גם עלווים (בישובים עין פית, זעורה וע'ג'ר) וכ-10,000 פליטים פלסטינים (ככל הנראה מאזור צפת).
ממשלת סוריה פיתחה את הגולן בעיקר לצורכי הצבא, סללה כבישים, ומתחה קווי חשמל וטלפון.
מפיתוח זה נהנתה בעקיפין גם האוכלוסייה האזרחית, אך בעיקר זו היושבת לאורך הצירים הראשיים.
ל-50 מיישובי הגולן הייתה אספקת מים סדירה, פרי פיתוחם של מפעלי המים הסוריים.
שאר היישובים השתמשו עדיין במי מעיינות, מי נחלים ומי גשמים.
הצבא הסורי כלל 12 חטיבות חי"ר (חצי מהן בסדיר וחצי במילואים) שלכל אחת מהן גדוד טנקים, שתי חטיבות שריון, חטיבה ממוכנת אחת, ו-17 גדודי תותחנים.
כמו כן כלל הצבא הסורי חמישה גדודים של המשמר הלאומי (מה"ל).
בסך הכל מנה הצבא הסורי כ-50,000 חיילים.
צבא סוריה אומן וצויד בעשור שקדם למלחמה על ידי ברית המועצות ותוכנית המלחמה שלו הוכנה על פי תורת הלחימה הסובייטית.
כוחות השריון הסוריים כללו בעיקר טנקים ישנים ממלחמת העולם השנייה: טנקי פאנצר 4 גרמניים, טנקי T-34 ותותחי סער SU-100 מתוצרת ברית המועצות, וטנקי AMX-13 צרפתיים.
אמנם גם לרשות צה"ל עמדו טנקי שרמן ממלחמת העולם השנייה, אך אלו שופרו והיו מתקדמים יותר.
כמו כן היו ברשות הסוריים טנקי T-54 מתקדמים יחסית אך בכמות מצומצמת.
חיל האוויר הסורי כלל בעיקר מטוסי מיג-21 שנחשבו לטובים מאוד והשתוו למטוסי המיראז' 3 שהיו ברשות צה"ל.
בנוסף היו ברשותו גם מטוסי מיג-17 ומיג-19 שנחשבו מיושנים.
פטריק סיל, שהיה הביוגרף של אסד, כתב כי הצבא הסורי לא היה מוכן למלחמה.
לדבריו, הצבא היה לא מאומן, חסר קצינים ומצויד בכלי נשק מיושנים.
למרות זאת, נהנה הצבא הסורי מעדיפות טופוגרפית ומספרית לעומת כוחות פיקוד הצפון.
הצבא הסורי היה ערוך בכ-30 מוצבים מבוטנים שהשקיפו על עמק החולה והכנרת.
המוצבים היו מצוידים ברשת מחילות ותעלות קשר מחופות, ומוקפים גדרות תיל ושדות מוקשים.
כוח האש של המוצבים כלל מקלעים כבדים, מרגמות, ארטילריה וטנקים.
כוחות פיקוד הצפון כללו ארבע חטיבות חי"ר, חטיבת שריון וחטיבה ממוכנת:
חטיבה 1 (חטיבת גולני) – חטיבת חי"ר סדירה בפיקוד אל"ם יונה אפרת.
חטיבה 2 (חטיבת כרמלי) – חטיבת חי"ר מרחבית במילואים בפיקוד אל"ם יהודה גביש.
חטיבה 3 (חטיבת אלכסנדרוני) – חטיבת חי"ר מרחבית במילואים בפיקוד אל"ם עמנואל שקד.
חטיבה 9 (חטיבת עודד) – חטיבת חי"ר מרחבית בפיקוד אל"ם אהרן אבנון.
חטיבה 37 (עוצבת ראם) – חטיבת שריון בפיקוד אל"ם אורי רום.
כללה גדוד טנקי שרמן, גדוד טנקי AMX-13, וגדוד חרמ"ש.
חטיבה 45 – חטיבה ממוכנת בפיקוד סא"ל משה בר כוכבא.
כללה גדוד שריון שכלל כ-65 טנקי M50 ו-M51 שרמן ושני גדודי חרמ"ש, בנוסף לפלוגת סיור, פלוגת הנדסה וגדוד מרגמות כבדות.
גדוד שריון פיקודי (גש"פ) 181 של פיקוד הצפון – 42 טנקי שרמן בפיקודו של סא"ל אברהם אלתרמן.
ב-30 במאי הוקצו לזירה הירדנית חטיבות 45 ו-9 במלואן וחלק מחטיבה 2. עם פרוץ המלחמה ב-5 ביוני הועבר גם עיקר הכוח של חטיבות 1 ו-37 לחזית ירדן.
בגזרת סוריה נותרה החטיבה המרחבית 3, שני גדודי חי"ר של חטיבה 2, גדוד אחד של חטיבה 1, גדוד טנקי שרמן 377 של חטיבה 37, וגדוד השריון הפיקודי.
כבר עם ראשית המתיחות בתקופת ההמתנה היה ברור כי החזית הסורית נדחקה הצידה מפני החזית המצרית.
כאשר חתמו ירדן ומצרים על הסכם הגנה דו-צדדי ביניהן ב-30 במאי היה ברור כי גם החזית הירדנית קודמת כעת לחזית הסורית.
הדרג המדיני שלא רצה להסתבך בשלוש חזיתות בו זמנית הורה לפיקוד הצפון להיערך להגנה.
אומנם פיקוד הצפון שקד על בניית תוכניות התקפה, אולם לא ניתן אישור להפעלתן.
ב-4 ביוני, בעת ביקור בפיקוד הצפון, אמר שר הביטחון משה דיין לאלוף הפיקוד דוד אלעזר ("דדו") כי המלחמה תהיה בחזית המצרית ולא בחזית הסורית.
הכוחות המדוללים בחזית הסורית נערכו להגנה על הגבול.
נראה היה כי פיקוד הצפון ייאלץ להסתפק בקרבות בחזית משנית מבחינתו בשומרון מול צבא ירדן.
בפיקוד הצפון הוכנו כאמור תוכניות התקפיות.
תוכנית "מלקחיים" הוכנה עוד בנובמבר 1966 ויועדה לכיבוש רמת הגולן עד קוניטרה בתוך 36 עד 48 שעות.
שתי אוגדות יועדו לפרוץ בשני אזורים שונים בצפון ומרכז הרמה ולהתקדם בהמשך לעבר קוניטרה.
בימי המתיחות של מאי 1967 הוכנה בפיקוד תוכנית צנועה יותר שכונתה "מקבת", במסגרתה הייתה אמורה אוגדה אחת לכבוש את רמת הבניאס בצפון הרמה ולעלות לאזור פיק בדרום הרמה.
מהעבר השני, כבר ב-13 במאי, עם עליית המתיחות באזור, החל הצבא הסורי בגיוס כוחות המילואים כדי להיערך לפי תוכנית ההגנה "ג'יהאד-1".
ב-24 במאי הוציא המטכ"ל הסורי את תוכנית המתקפה "נצר" (ניצחון), שכללה שני מאמצים דיוויזיוניים לפרוץ לעומק של בין 10 ל-20 ק"מ לשטח ישראל, מלווים בפעולת הסחה באזור דן-דפנה.
הצבא הסורי זנח את תוכנית המגננה והחל נערך להתקפה שתוכננה ל-6 ביוני.
בתגובה יצאו מטוסי חיל האוויר הישראלי, החל מהשעה 12:45, לתקיפת שדות תעופה בסוריה, כחלק מהגל השלישי של מבצע מוקד.
שדה תעופה סורי אחד שותק וארבעה אחרים נפגעו קשה אך המשיכו לפעול.
חיל האוויר הסורי איבד 53 מתוך 112 מטוסיו.
משלב זה של המלחמה נהנה חיל האוויר הישראלי מעליונות אווירית מוחלטת בשמי סוריה.
הצבא הסורי נערך כאמור להתקפה ב-6 ביוני על פי תוכנית "נצר".
תנועת הכוחות הסוריים ב-5 ביוני זוהתה בצד הישראלי והתקבלו ידיעות רבות על תכונה מוגברת של הכוחות הסוריים ועל ריכוז כוחות וארטילריה לאורך הגבול.
סמוך לחצות הלילה שבין 5 ו-6 ביוני הוחלט בפיקוד העליון הסורי לבטל את ההתקפה, ככל הנראה עקב הידיעות שהתקבלו על הצלחת צה"ל בסיני וחשש מתבוסה דומה.
בבוקר 6 ביוני החלה הפגזה סורית כבדה על אצבע הגליל, במהלכה נהרגו שמונה חיילים מחטמ"ר 3 בעקבות פגיעה ישירה של פגז ארטילריה במפקדת החטיבה בראש פינה.
בהמשך להרעשה הארטילרית פתחו הסורים בשתי התקפות מקומיות מתוך תוכנית המתקפה הגדולה שבוטלה.
הראשונה הייתה התקפה על מוצב אשמורה (ממזרח לחולתה) שהחלה בשעה 6:00 ונהדפה רק לעת ערב, לאחר שהכוח הישראלי קיבל סיוע טנקים וארטילריה.
המתקפה השנייה הוטלה על גדוד חי"ר של חטיבה 11 הסורית, שאליו צורפו כשישה טנקי T-34. הכוח ירד מרמת הבניאס לכיוון קיבוץ דן ותל דן.
מולם עמד כוח חי"ר ומחלקת טנקים על תל דן, פלוגת טנקים מגדוד 377 בשטח סמוך לקיבוץ, וכוח המגן של חברי הקיבוץ שמנה כ-110 חברים.
הכוחות הסוריים נהדפו תוך שהם סופגים אבדות כבדות.
טנק סורי מהתקפה זו שהתהפך לתוך הבניאס נותר במקום עד היום וטנק נוסף שנפגע מוצג בקיבוץ דן.
לצה"ל היה הרוג אחד ושמונה פצועים.
ב-7 ביוני תקף חיל האוויר את הצבא הסורי החל מאור ראשון ובמקביל הנחית צה"ל אש ארטילרית כבדה על הצבא הסורי.
הסורים הגיבו בהפגזה ארטילרית, שכוונה בעיקר על היישובים האזרחיים בעמק החולה ועמק הירדן.
בתל קציר נהרס חדר האוכל אך מלבד זאת לא נגרמו נזקים כבדים.
התקבלו ידיעות רבות על כוחות סוריים הבורחים לכיוון דמשק וכן על נטישת כפרים.
באותו היום הוחלט על העברת חטיבה ממוכנת 8 מהר הנגב לחזית הסורית כהכנה למתקפה.
בנוסף, הוקצתה חטיבת הצנחנים 80 לפיקוד הצפון.
בפיקוד הצפון התנהלה באותו היום פעילות קדחתנית בהכנות לתקיפה אפשרית ביום המחרת.
התוכנית כללה את הפעלת תוכנית "מקבת" לכיבוש מוצבי הקו הראשון והשני של הסורים, תוך אפשרות לניצול הצלחה לעבר קוניטרה.
באותו הערב הוצגה התוכנית למפקדי היחידות בקבוצת פקודות והוחל בתנועת כוחות אל עבר עמדותיהם, אולם בשעה 22:00 הודיע שר הביטחון דיין לרמטכ"ל יצחק רבין כי פעולה בגזרה הסורית מותרת רק עד קו הגבול הבינלאומי, והמתקפה בוטלה.
ביום זה שככו הקרבות בסיני ובגדה המערבית ובמועצת הביטחון של האו"ם צברו תאוצה הדיונים על הפסקת האש.
גם ביום זה המשיכו ההפגזות של יישובי הצפון שנענו בהפגזות נגד ובתקיפות רבות של חיל האוויר הישראלי.
שתי חטיבות נוספות הועברו לגזרה הצפונית: חטיבת השריון 37 החלה את תנועתה בבוקר 8 ביוני מאזור שכם צפונה, והחטיבה הממוכנת 45 החלה בתנועה צפונה בשעות הצהריים.
שתי החטיבות קיבלו הוראה לנוע לצומת גולני, דבר שגרם להסתבכות השיירות זו בזו ולעיכובים.
תוכניות פיקוד הצפון שונו כדי לכלול את החטיבות החדשות.
ההחלטה על כיבוש רמת הגולן
אף על פי שלפני המלחמה נראה היה כי צה"ל לא יזום פעולה התקפית מול הסורים, עם סיום הקרבות בגדה המערבית ובסיני נשמעו קולות הקוראים לניצול ההזדמנות כדי להסיר את האיום הסורי מעל יישובי אצבע הגליל.
למעשה, המתנגד העיקרי למהלך כזה היה שר הביטחון משה דיין.
כאמור, ב-7 ביוני בשעות הערב הורה שר הביטחון דיין כי התקפה מול הסורים מותרת רק עד קו הגבול הבינלאומי.
ב-8 ביוני בשעה 10:00 הוצגה לדיין תוכנית ההתקפה של פיקוד צפון אך הוא לא אישר אותה.
הרמטכ"ל רבין עדכן את דדו בשיחת טלפון על הוראת שר הביטחון.
עם סיום השיחה עזב דדו את הפיקוד ויצא לתל אביב כדי להשיג אישור לביצוע המתקפה.
בשעה 12:15 נפגש דדו עם רבין בבניין המטכ"ל ורבין הסביר כי אינו יכול לאשר את התוכנית כיוון ששר הביטחון מתנגד לה.
רבין הסדיר פגישה בין ראש הממשלה לוי אשכול לאלעזר, והשניים נפגשו בשעה 13:20. בפגישה הקצרה הסביר אלעזר כי יש בידו כוחות מספקים להתקפה.
נראה היה כי אשכול תומך בעמדתו אולם הוא לא התחייב לפעולה כלשהי מלבד ההבטחה: "נשתדל".
אלעזר המתין לדיין אולם זה היה בסיור באזור חברון ואלעזר חזר לבסוף למפקדתו מבלי שהשניים נפגשו.
באותו הבוקר קיבלו יישובי אצבע הגליל את ההודעה כי ההתקפה שתוכננה בוטלה.
משלחת שכללה שלושה נציגים מהיישובים הגיעה לתל אביב כדי לפגוש את שרי הממשלה ולשכנעם בנחיצות המתקפה.
בשעה 19:10 התכנסה בתל אביב ועדת השרים לענייני ביטחון לדון בהתקפה בחזית הסורית.
באופן חסר תקדים אישר ראש הממשלה לוי אשכול למשלחת להופיע בפני ועדת השרים, אולם עמדתו של דיין לא השתנתה.
דיין חשש מפתיחת חזית נוספת, ומכך שברית המועצות תצטרף למלחמה אם סוריה תותקף על ידי ישראל.
בינתיים, בלילה שבין 8 ו-9 ביוני החליטה ממשלת סוריה לקבל את הפסקת האש והודעה על כך שודרה על ידי רדיו דמשק ב-9 ביוני לפנות בוקר.
באותו בוקר התקבלו ידיעות מאמ"ן ומטיסות סיור על נסיגת הצבא הסורי.
לעומת זאת, בפיקוד הצפון תמונת המצב הייתה שאומנם הכוחות הסוריים נמצאים במצב קשה אולם המוצבים הסוריים לא פונו.
דיין שהה באותו בוקר בחמ"ל ב"בור" וקיבל את הידיעות על נסיגת הסורים.
זמן קצר לפני השעה 7 בבוקר התקשר דיין ישירות לאלעזר והורה לו להתחיל במתקפה.
ראש הממשלה והרמטכ"ל עודכנו בהתפתחות זמן קצר מאוחר יותר.
באוטוביוגרפיה שלו הסביר דיין כי הסיבה לתפנית בעמדותיו הייתה הודעת נשיא מצרים על קבלת הפסקת האש ו"הנמכת הטונים" מצד הסובייטים לגבי התערבות בלחימה.
כאמור, בלילה שבין 5 ו-6 ביוני ביטל הפיקוד הסורי את המתקפה המתוכננת וחזר שוב לתוכנית ההגנה "ג'יהאד-1".
מהלך זה חייב שינוי במבנה הדיוויזיות וארגונן כדי להתאימן לתוכנית ההגנה.
נראה כי המטכ"ל הסורי הניח כי צה"ל ינסה לפרוץ לרמה באזור המרכזי ושם רוכזו עיקר הכוחות הסוריים.
היערכות הצבא הסורי ב-9 ביוני הייתה כדלקמן:
במרכז הרמה: דיוויזיה 12 שכללה שלוש חטיבות חי"ר – חטיבה 8 וחלק מחטיבה 123 בחזית וחטיבה 32 באזור שבין חושניה לקוניטרה.
באזור זה ריכזו הסורים כ-94 טנקים, בהם 22 טנקי T-54. כמו כן, בגזרה זו רוכזה כמות גדולה של ארטילריה – כ-144 קנים.
בדרום הרמה: דיוויזיה 35 שכללה את חטיבת החי"ר 19 שנערכה באזור פיק וחטיבת החי"ר 80 שנערכה להגנה באזור שבין בוטמיה לח'ושנייה.
בגזרה זו נמצאו 65 טנקים, מרביתם ישנים.
בצפון הרמה: על פי תוכנית ההגנה חטיבה 123 הייתה אמורה להיערך בגזרה זו אך בסופו של דבר נשארה חטיבת החי"ר 11 לבדה בגזרה זו.
באזור היו 42 טנקים מיושנים וכ-60 קני ארטילריה.
בנוסף היו פרוסים חמשת גדודי המשמר הלאומי לאורך קו הגבול.
שאר היחידות הסוריות, כולל שתי חטיבות השריון, נערכו באזור דמשק כעתודה ולצורך הגנה על המשטר.
לרשות פיקוד הצפון עמדו ב-9 ביוני היחידות הבאות:
חטיבה 1 (חטיבת גולני) – חטיבת חי"ר בפיקוד אל"ם יונה אפרת.
החטיבה לחמה בקרבות בצפון השומרון וב-9 ביוני הועברה לחזית הסורית.
חטיבה 2 (חטיבת כרמלי) – חטיבת חי"ר בפיקוד אל"ם יהודה גביש.
חטיבה 3 (חטיבת אלכסנדרוני) – חטיבת חי"ר בפיקוד אל"ם עמנואל שקד.
חטיבה 8 – חטיבה ממוכנת בפיקוד אל"ם אברהם מנדלר.
החטיבה לחמה בסיני בתחילת המלחמה ומחציתה הועברה ב-7 ביוני לפיקוד הצפון.
בגזרת סוריה כללה החטיבה גדוד שריון מוקטן (גדוד 129 שהכיל טנקי M50 ו-M51 שרמן) וגדוד חרמ"ש 121.
חטיבה 37 – חטיבת שריון בפיקוד אל"ם אורי רום.
כללה גדוד טנקי שרמן, גדוד טנקי AMX-13 וגדוד חרמ"ש.
כללה גדוד שריון ובו כ-65 טנקי M50 ו-M51 שרמן ושני גדודי חרמ"ש, בנוסף לפלוגת סיור, פלוגת הנדסה וגדוד מרגמות כבדות.
חטיבה 80 – חטיבת צנחנים בפיקוד אל"ם דני מט.
החטיבה נלחמה בסיני ובירושלים עם פתיחת המלחמה לפני שהועברה לחזית הצפון.
הפיקוד על הלחימה נחלק בין חפ"ק פיקודי בפיקוד רמ"ט פיקוד צפון אל"ם דן לנר בצפון רמת הגולן ואוגדה 36 בפיקוד אלעד פלד שפיקדה על מאמץ משני בדרום רמת הגולן.
עם קבלת האישור מדיין הוחל בפיקוד הצפון בהכנת הכוחות למתקפה לפי תוכנית "מקבת".
המאמץ העיקרי תוכנן לחלק הצפוני של הרמה, אולם כדי למנוע מהסורים לזהותו החליט אלעזר לתקוף במאמצים משניים לכל אורך הגזרה.
שתי חטיבות נוספות הועברו לגזרת הצפון לטובת המתקפה: ראשית חטיבת השריון 10 ובהמשך היום גדוד צנחנים מתוך חטיבה 55. מרבית הכוח האווירי של צה"ל הופנה לזירת רמת הגולן ובמהלך היום בוצעו כ-300 תקיפות על ידי חיל האוויר – כשני שלישים מהן החל משעות אחר הצהריים והערב ומרביתן בצפון הרמה.
המאמץ העיקרי של פיקוד הצפון תוכנן, כאמור, לפריצה בצפון רמת הגולן, בהתאם לתוכנית "מקבת".
חטיבות 1 ו-8 יועדו לפרוץ בשני צירים נפרדים ולהתקדם במעלה רמת הגולן.
חטיבה 8 – מגבעת האם אל קלע וזעורה
בשעה 7:25 הורה אלעזר לחטיבה 8 להבקיע בציר העולה מגבעת האם (גבעה מצפון לכפר סאלד) אל הכפרים הסוריים זעורה ועין פית.
לפי התוכנית הייתה אמורה החטיבה להתקדם מזרחה מגבעת האם ולכבוש את מוצבי גור אל-עסכר ונעמוש (ממזרח לכפר סאלד) ואז לפנות לכיוון צפון-מזרח ולעלות לכיוון זעורה (ממזרח לתל פאחר, בסמוך לכביש 99).
הטור החטיבתי כלל את גדוד הטנקים המוקטן 129, אחריו חפ"ק המח"ט, ואחריהם גדוד טנקים מוקטן 377 מחטיבה 37 וגדוד החרמ"ש 121.
כבר עם תחילת התנועה החלה הפגזה על הטור.
בסביבות השעה 11:30 חצה גדוד 129 את הגבול בכוח של 25 טנקים, ועד 12:20 כבש את מוצבי גור אל-עסכר ונעמוש.
בשלב זה היה אמור הכוח לפנות בציר העולה לכיוון צפון-מזרח אולם עקב טעות בניווט המשיך דרומה וכבש את מוצב עוקדה.
גדוד 129, ושאר החטיבה בעקבותיו, פנה מזרחה והגיע לכפר סיר א-דיב הנמצא על ציר הנפט.
מג"ד 129, סא"ל אריה (בירו) דיין, חשב בשלב זה שהוא בדרך הנכונה וכי הכפר שמעליו הוא זעורה.
רק לאחר שלא הבחין באש ארטילרית שניתנה לבקשתו על זעורה הבין את הטעות בניווט.
למרות זאת החליט המג"ד להמשיך בציר העולה אל קלע.
היה זה מתחם מבוצר היטב אשר בדיעבד נראה כי הוכן מראש על ידי הסורים כדי לבלום פריצה בציר זה.
לאחר שעברו את סיר א-דיב נפצע מג"ד 129 והתפנה לקבלת טיפול.
מחליפו, רס"ן רפי מוקדי מפלוגת הסיור, עלה על טנק המג"ד והחל לנוע צפונה כדי לתקן את טעות הניווט תוך שהוא מנסה לקרוא בקשר לשאר כוחות הגדוד, אולם עקב בעיות קשר המשיכו שאר הטנקים בתנועה מזרחה.
הטנק של מוקדי נפגע זמן קצר לאחר מכן ומוקדי נהרג.
משלב זה עבר הפיקוד למ"פ ז' של הגדוד, סגן נתנאל הורוביץ.
המח"ט אברהם מנדלר הגיע בשלב זה לסיר א-דיב יחד עם שאר כוחות החטיבה והבין את הטעות בניווט.
מנדלר החליט כי גדוד 129 ימשיך לכיוון קלע ואילו שאר כוחות החטיבה ימשיכו לזעורה.
14 הטנקים שנותרו לגדוד 129 המשיכו בהתקדמות איטית לעבר קלע תחת אש ארטילרית כבדה והגיעו למחסום קוביות נ"ט.
במהלך המעבר נפגעו שלושה טנקים נוספים ומייד אחריו נפגעו עוד ארבעה.
בשעה 16:45 הגיע כוח של שבעה טנקים אל הכפר עצמו והמשיך בלחימה.
טנקים נוספים נפגעו עד שמכל כוח הגדוד נותרו בקלע שני טנקים כשירים וכמה אנשי צוות מהטנקים שנפגעו.
בכל יום הקרבות ספג הגדוד 13 הרוגים ו-33 פצועים.
במקביל, המשיך המח"ט עם שני הגדודים האחרים בתנועה צפונה על ציר הנפט ונתקל בהתנגדות מעטה.
בשעות אחר הצהריים כבר כבש כוח זה את זעורה, והמח"ט, יחד עם גדוד 377, החל בתנועה דרומה כדי לחבור לשרידי גדוד 129 בקלע.
בשעה 18:20 הגיע כוח המח"ט לקלע ויום הקרבות של חטיבה 8 הסתיים.
אף על פי שהחטיבה כבשה את זעורה, עין פית ואף את קלע, הקרב סטה מהתוכנית המקורית.
הסתבכות גדוד 129 הביא לכך שהחטיבה איבדה חלק ניכר מכוח הטנקים שלה ולא הייתה יכולה להמשיך את ההתקפה אל תוך רמת הגולן.
חטיבה 1 – תל פאחר ותל עזזיאת
במקביל לחטיבה 8, קיבלה גם חטיבה 1 באותו בוקר את משימתה – כיבוש מערך המוצבים הסוריים בין קו הגבול לכפר זעורה: תל עזזיאת, בחריאת, ח'רבת א-סודה, בורג' בביל ותל פאחר, ובהמשך כיבוש מחנות הבניאס, תל חמרה ועין פית.
למתקפה יועדו שני גדודים של החטיבה: גדוד 12, אשר קיבל תחת פיקודו פלוגת טנקי שרמן M50 מגדוד 377, תוכנן לעלות על ציר הנפט ולתקוף את תל פאחר מדרום ולאחר מכן לכבוש את בורג' בביל.