tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מתוך 378 אנשים שהפליגו מפרו, כ-100 שרדו, מתוכם עשרה נוספים מתו זמן קצר לאחר שהגיעו למנילה.
דונה איסבל בארטו זכתה לכבוד במנילה, וקיירוש זכה לשבחים על שירותו ונוקה מכל אחריות להרג בסנטה קרוז.
כעבור שלושה חודשים נישאה דונה איסבל לבן דודו של המושל.
היא המשיכה לשאוף לחזור לאיי שלמה.
ביוני 1597, החל קיירוש בהכנות למסע חזרה לאיי שלמה, והוביל את המשט הספרדי הבא בשנת 1605. גם משלחת זו לא הצליחה למצוא את אוסטרליה, אך היא הובילה לגילוי איי פיטקרן וונואטו שנחקרו במהירות.
קיירוש ביקר באיי שלמה בשנת 1606, אך לא הצליח להקים שם יישוב.
באיי שלמה לא ביקרו שוב אנשים אירופאיים עד 1767, כאשר פיליפ קרטרט ראה את איי סנטה קרוז ומלאיטה.
סיפור המסע השני מסופר ב"", רומן היסטורי מאת רוברט גרייבס.
אלבר לונדר היה עיתונאי וסופר צרפתי.
אחד ממניחי היסודות של העיתונות החוקרת.
לונדר דיווח לא רק על חדשות אלא גם יצר אותם, ודיווח עליהם מנקודת מבט אישית.
לונדר היה מבקר של הקולוניאליזם.
על שמו פרס עיתונאות, "פרס אלבר לונדר", לעיתונאים הכותבים בצרפתית.
לונדר נולד בוישי בשנת 1884. לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים נסע לליון בשנת 1901, לעבוד כמנהל חשבונות, ואז עבר לפריז בשנת 1903. הוא כתב מאמרים מזדמנים לעיתונים מאזור הולדתו, ופרסם את ספר השירים הראשון שלו בשנת 1904. באותה שנה החל לעבוד ככתב בפריז, בעיתון "ליון לה סאלו פובליק".
בשנת 1904 נולדה בתו פלוריז, אך בת זוגו, מרסל (מארי) לפורה, נפטרה כעבור שנה.
בשנת 1906 מונה לכתב פרלמנטרי של העיתון "לה מטן".
תפקידו היה להקשיב לרכילות במסדרונות הפרלמנט הצרפתי ולדווח על כך בטורים אנונימיים.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, לונדר, שלא היה כשיר לשירות צבאי בגלל בריאות לקויה, הפך לכתב צבאי של העיתון במשרד המלחמה.
לאחר מכן, הוא נשלח לריימס במהלך הפצצתה, לצד הצלם מורו.
המאמר הראשון שפרסם היה על השריפה בקתדרלה של העיר ב-19 בספטמבר 1914.
לונדר רצה לנסוע למזרח הקרוב, אך עורכי "לה מאטין" סירבו לשלוח אותו.
ולכן עזב להיות כתב לענייני חוץ בעיתון "לה פטי פריזיין".
בשנת 1915 נסע לדרום-מזרח אירופה כדי לדווח על הלחימה בסרביה, יוון, טורקיה ואלבניה.
בשובו כיסה את סוף המלחמה בצרפת.
בשנת 1919 הוא פוטר מ-"לה פטי פריזיין" בהוראת ראש ממשלת צרפת ז'ורז' קלמנסו, כי דיווח ש"האיטלקים מאוד לא מרוצים מתנאי השלום שרקמו קלמנסו, לויד ג'ורג' וילסון".
לאחר מכן עבד ביומון המצויר "אקסלסיור".
בשנת 1920 הוא הצליח להיכנס לברית המועצות, תיאר את המשטר הבולשביקי המתהווה, תיאר את ולדימיר לנין ואת ליאון טרוצקי וסיפר על סבלו של העם הרוסי.
הוא דיווח על יפן והודו, שם סיקר גם את ג'ווהרלל נהרו, מוהנדס קרמצ'נד גנדי ורבינדרנת טאגור.
משנת 1922 מאמריו החלו להתפרסם כספרים באמצעות הנרי ברו, העורך הספרותי של "לה פטי פריזיין".
לונדר החל אז לפרסם תחקירים עיתונאיים.
בשנת 1923 נסע למושבת העונשין קאיין בגיאנה הצרפתית.
לונדר את תיאור הזוועות שראה במקום, וכתבותיו הניבו תגובות בדעת הקהל ובממסד.
בין השאר גינה את "ההכפלה", כשאדם נידון לחמש עד שבע שנות עבודת כפייה, לאחר השלמת העונש, עליו להישאר בגיאנה במשך אותו מספר שנים.
אם העונש הוא יותר משבע שנים, עליו להישאר שם למשך שארית שנותיו.
בשנת 1924 הוא חקר עבודות כפייה שנכפו על אסירים בצפון אפריקה.
הוא החל גם לסקר את הטור דה פראנס, וראה בו מאמץ פיזי חסר רחמים ובלתי נסבל, וכינה אותו "טור הסבל".
הנושא הבא שלו היה חקירות מוסדות לחולי נפש.
הוא חשף את השימוש לרעה בתרופות, את הזוהמה וחוסר המזון, והזכיר לקוראים כי "חובתנו היא לא להיפטר מהמשוגעים, אלא לחלץ את המשוגעים משיגעונם".
בשנת 1928, הוא נסע לסנגל ולקונגו הצרפתית, וגילה כי הקמת רשת הרכבות וניצול משאבי היערות גורמים למוות בקרב העובדים האפריקאים.
בספרו "ארץ ההובנה" שפורסם בעקבות המסע כתב: .
הוא סיים בביקורת על מדיניות צרפת באפריקה, שאותה השווה באופן שלילי, עם הקולוניאליזם הבריטי והבלגי.
בפתיח הספר התייחס גם באופן כללי למקצוע העיתונות:
בשנת 1929, בזמן שהאנטישמיות באירופה געתה, הוא נסע לארץ ישראל.
הוא פגש את הקהילה היהודית והכריז שהוא בעד הקמת מדינה יהודית, אך חשש שלא תוכל להתקיים בשלום עם הרוב הערבי.
בעקבות הביקור פרסם את ספרו "היהודי הנודד חזר הביתה" (Le Juif errant est arrivé) וכתב: "חוסר האיזון הדמוגרפי יביא לימים קשים קדימה: יש 700,000 ערבים לעומת 150,000 יהודים".
לאחר מכן הוא נסע לבלקן כדי לחקור את פעולות הטרור של הארגון המהפכני הפנים-מקדוני.
לונדר נהרג במרפת עדן בשריפה בספינת הנוסעים שהובילה אותו מסין חזרה לצרפת ב-16 במאי 1932. נראה שהוא גילה שערורייה - "זה היה עניין של סמים, נשק, של התערבות בולשביקים בענייני סין...לא ברור אם זו הייתה הצתה או תאונה", כתב הביוגרף שלו פייר אסולין.
לאחר מותו החליטה בתו פלוריז מרטינה-לונדר ליצור פרס לזכרו.
החל משנת 1933, פרס אלבר לונדר מוענק מדי שנה ב-16 במאי, לעיתונאי צעיר מתחת לגיל ארבעים שהצטיין בכתבות בצרפתית.
פלוריז מרטינה-לונדר נפטרה בשנת 1975. פרס אלברט לונדון מנוהל על ידי איגוד פרס אלברט לונדר, המורכב מהזוכים מהשנים הקודמות.
הפרס מוענק על ידי חבר שופטים המונה 19 עיתונאים וזוכים מהשנים הקודמות.
בשנת 1985, בהשפעתו של הבמאי אנרי דה טורן, הוקם פרס לסרט תיעודי.
בשנת 2017 הוקם פרס עבור "ספר התחקיר הטוב ביותר".
בית הוריו בווישי - "בית אלבר לונדר" - ששופץ על ידי עמותה הפך לאתר תערוכות ומפגשים המוקדש לזכרו של לונדר ולחופש העיתונות.
בית ספר תיכון ביישוב קוסה (Cusset) על יד וישי, נושא את שמו.
גם מכללה בסן-לורן-די-מרוני בגויאנה הצרפתית קיבלה את שמו.
שמו הוענק גם לכיכר בפריז, לרחובות בעיר נאנט, בסלון-דה פרובאנס, העיר הולדתו וישי, וביישובים סמוכים - בלריב-סור-אלייה, ואנדה (Vendat), אשירול (Échirolles)
הסרט התיעודי " Autour d'une évasion" (בקשר לבריחה) בבימוי ז'אק ברוניוס וצ'זארה סילבאני מספר את סיפורו של הנידון לעבודת פרףך אז'ן דיידונה שזוכה מאשמה בזכותו של לונדר.
הסרט הוקדש לזכרו של אלבר לונדר.
בקומיקס "Le Daily Star" בסדרת Lucky Luke בפרק 89 פיפו הצעיר, מפיץ עיתוני "דיילי סטאר" ושנחטף כבן ערובה על ידי אויבי הקאובוי, חושף בסוף הסיפור את כוונתו להיות עיתונאי בעקבות ניסיון החיים שנקלע אליו ומגלה ששמו האמיתי הוא אלבר לונדר.
יש סבורים כי לונדר השפיע על הקומיקסאי הרז'ה שיצר את הדמות הבדיונית של העיתונאי מתחקר טינטין.
הרז'ה שעבד בעיתון נפוץ יכול היה לדעת על הרפתקאותיו של לונדר בעולם.
לפני שנודע בעיתונאי פרסם לונדר 4 קובצי שירים:
היהודי הנודד הגיע: עיתונאי צרפתי בעקבות היהודים, תרגמה: מיכל אילן, אחרית דבר מאת עמנואל הלפרין, הוצאת נהר ספרים, 2008
ארץ ההובנה: הסחר בעבדים שחורים (מסעות), תרגום: ראובן מירן, הוצאת נהר ספרים, 2013
אצל המשוגעים: תרגום: איריס ירון לקונט, הוצאת נהר ספרים 2022.
הדרך לבואנוס איירס: מו"ל: ירושלים מסדה, תש"י.
אלבר סאבר עיאד הוא סטודנט ובלוגר מצרי למדעי המחשב שנעצר ב-13 בספטמבר 2012 על טענות כי שיתף את הטריילר של יוטיוב לסרט האנטי-איסלאמי "תמימות המוסלמים" בעמוד הפייסבוק שלו.
על אף שגדל במשפחה נוצרית קופטית, הוא אתאיסט.
ב-11 בספטמבר 2012 התקיימה מחאה גדולה בשגרירות ארצות הברית בקהיר נגד הסרט תמימות המוסלמים, שנוצר על ידי נוצרי קופטי מצרי המתגורר בארצות הברית.
ב-12 בספטמבר היה ביתו של אלבר סאבר מוקף בהמון שקרא למותו בגין כפירה ואתאיזם.
ההמון ניסה לפרוץ את הדלת, וגם איים לשרוף את הבית.
אמו של סאבר הזעיקה את המשטרה להגנה, וסאבר נעצר על ידה למחרת.
מאוחר יותר סאבר ציין כי שוטר הסית אסירים אחרים לתקוף אותו במעצר; הוא הוכה ונחתך בצוואר עם סכין גילוח.
לפי אמנסטי אינטרנשיונל, ביתו של סאבר, בו מתגוררות גם אמו ואחותו, ממשיך להיות זירת הפגנות זועמת.
המשטרה החרימה את מחשבו של סאבר, אך לא מצאה ראיות לכך שהעלה את הסרטון המדובר.
במקום זאת, הואשם בסאבר ב"הכפשת האסלאם והנצרות, העלבת הטקסים והקדושים האלוהיים ואת הנביאים לפי סעיפים 98, 160 ו-161 לחוק העונשין המצרי", עם עונש מרבי של שש שנות מאסר.
התביעה הצהירה כי סאבר "קידם את מחשבותיו הקיצוניות בדיבור ובכתבים על ידי יצירת דפי אינטרנט, כולל '(ה)דיקטטור (ה)משוגע' ו'אתאיסטים מצריים'.
בדיון במעצרו הראשוני של סאבר, אמר תובע לבית המשפט כי סאבר העליב את מוחמד, ישו, מרים, גבריאל ואת "אלוהים עצמו".
עורכי דינו של סאבר הצהירו כי סאבר לא פרסם את הסרטון וחף מהאשמות.
אחד מעורכי דינו תיאר את המקרה כ"דרך לנטרל את כעסם של האנשים".
רויטרס תיארו את המקרה כמי שמעלה "חשש לחופש הביטוי".
המקרה עורר גם מחאה מצד כמה ארגונים לא ממשלתיים.
אמנסטי אינטרנשיונל הגדירו את סאבר כאסיר של המצפון, "נעצר אך ורק בגין מימוש זכותו בשלום לחופש הביטוי", וקרא להגנתו ושחרורו המיידי.
עיתונאים ללא גבולות גינו את המעצר כ"צנזורה".
שמונה ארגוני זכויות אדם הגישו תלונה מטעם סאבר בדרישה לחקור את טענותיו לעינויים.
ב-12 בדצמבר 2012, סאבר נמצא אשם ונידון לשלוש שנות מאסר.
הוא הורשה לערער על גזר הדין, אך רק אם ישלם תחילה 167 דולר כערבות.
אף על פי שהערבות שולמה, הערעור שלו לא התקבל והוא נעצר פעם נוספת.
אמנסטי אינטרנשיונל גינתה את המשפט כ"התקפה שערורייתית על חופש הביטוי".
ב-26 בינואר 2013 שוחרר סאבר עבור ישיבת ערעור.
הוא ניצל את השחרור הזמני שלו ועזב את מצרים.
הוא מתגורר מחוץ למצרים עד היום.
אלבר למוריס היה יוצר קולנוע, מפיק סרטים וכותב סרטים קצרים עטורי פרסים שהחל ליצור בסוף שנות ה-40. הוא גם המציא את משחק הלוח האסטרטגי Risk ב-1957.
אלבר למוריס נולד בפריז בשנת 1922.
עם זאת, פריצת הדרך שלו התרחשה לאחר בימוי והפקת הסרט White Mane ב-1953. זהו סרט קצר עטור פרסים שמספר על אגדה העוסקת בנער צעיר אשר מתיידד עם סוס פרא לבן שאינו ניתן לאילוף בביצות קאמארג.
בנוסף לקריירה שלו כבמאי ומפיק סרטים, הוא המציא את משחק האסטרטגיה הפופולרי Risk בשנת 1957. באמצע שנות השישים צילם למוריס חלקים מ"הפרוספקט של איסלנד", סרט תיעודי על איסלנד שנוצר על ידי הנרי סנדוז והוזמן על ידי נאט"ו.
ללמוריס ולאשתו נולדו שלושה ילדים - בן בשם פסקל ושתי בנות שנקראו סבין ופאני.
פסקל וסבין הופיעו כשחקנים בסרט "הבלון האדום".
למוריס נהרג בהתרסקות מסוק בעת צילומי הסרט התיעודי Le Vent des amoureux (רוח האוהבים), במהלך סיור של המסוק באיראן בשנת 1970. בנו ואלמנתו השלימו את הסרט, על סמך הערות ההפקה שלו, והציגו אותו שמונה שנים מאוחר יותר.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר, וזאת לאחר מותו של למוריס.
הכותרת "רוח האוהבים" מתורגמת ל-Bad-e Saba בפרסית.
רוח סאבה היא רוח עדינה הנושבת מצפון מזרח, המסמלת את לחישות האוהבים.
בים, 1950, במקור נקרא Bim, le petit âne (צרפתית)
Crin-Blanc משנת 1953, שתרגום שמו לעברית הוא רעמה לבנה.
Le Vent des Amoureux, רוח האוהבים - הושלם לאחר מותו
פסטיבל קאן - דקל הזהב - על הסרט רעמה לבנה, הסרט הקצר הטוב ביותר, אלבר למוריס, 1953.
פרס לואי דלוק, הבלון האדום, אלבר למוריס, 1956.
פסטיבל קאן: פרס דקל הזהב על הסרט הבלון האדום, הסרט הקצר הטוב ביותר, אלבר למוריס, 1956.
פרסי אוסקר: הבלון האדום - הכתיבה הטובה ביותר, התסריט המקורי הטוב ביותר, אלבר למוריס 1957.
האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה: פרס BAFTA, הבלון האדום, פרס מיוחד, צרפת, 1957.
פסטיבל הסרטים של ונציה - פרס OCIC לסרט Le Voyage en ballon, שנת 1960.
פסטיבל קאן: הפרס הגדול הטכני; Fifi la plume, 1965.
פסטיבל קאן: הפרס הגדול הטכני - אזכור מיוחד, ורסאי, 1967.
מועצת הביקורת הלאומית: סרטים זרים מובילים, הבלון האדום, 1957.
האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה: פרס BAFTA, רעמה לבנה, הסרט התיעודי הטוב ביותר, צרפת, 1954.
פסטיבל ונציה: פרס אריה הזהב; Le Voyage en ballon 1960.
פסטיבל קאן: דקל הזהב; פיפי לה פלומה, 1965.
פסטיבל קאן: דקל הזהב; הסרט הקצר הטוב ביותר, ורסאי, 1967.
פרס אוסקר: הסרט התיעודי הטוב ביותר, Le Vent des amoureux, 1979.
אלברו חוסה סאמורה מאטה (בספרדית: Álvaro José Zamora Mata; נולד ב-3 במרץ 2002 בסן חוסה שבקוסטה ריקה) הוא כדורגלן קוסטה ריקאי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת דפורטיבו סאפריסה מליגת העל של קוסטה ריקה ובנבחרת קוסטה ריקה.
סאמורה גדל במחלקות הנוער של אלחואלנסה, אורלנדו סיטי וארדיאנו.
בשנת 2020 הושאל למוניסיפל גרסיה מליגת העל של קוסטה ריקה, במדיה ערך שתי הופעות ליגה.
בשנת 2021 חתם סאמורה בדפורטיבו סאפריסה מליגת העל של קוסטה ריקה, ממנה הושאל למוניסיפל פרס סלדון מליגת העל של קוסטה ריקה ולאורוגוואי קורונדו מליגת המשנה של קוסטה ריקה.
בעונת החל לשחק בדפורטיבו סאפריסה.
ב-9 ביולי 2023 חתם באריס סלוניקי מליגת העל היוונית.
ב-23 בספטמבר 2022 ערך סאמורה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קוסטה ריקה, בתיקו 2-2 נגד נבחרת קוריאה הדרומית במשחק ידידות.
אלברו דניאל רודריגס מוניוס (בספרדית: Álvaro Daniel Rodríguez Muñoz; נולד ב-14 ביולי 2004 בפלמוס שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי-אורוגוואי המשחק בעמדת החלוץ באלצ'ה מהלה ליגה.
רודריגס גדל במחלקות הנוער של גלובל פלמוס, ז'ירונס-סבט, ז'ירונה וריאל מדריד.
בשנת 2021 החל לשחק בריאל מדריד קסטיליה, קבוצת המילואים של ריאל מדריד.
ב-3 בינואר 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, כשהחליף את אדן אזאר בניצחון 0–1 על קסרניו במסגרת גביע המלך הספרדי.
ב-19 בפברואר 2023, ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הראשונה, בניצחון 2-0 על אוססונה שבו השיג את בישול הבכורה שלו במדי הקבוצה הראשונה, ועוד בישול אשר נפסל בנבדל.
ב-25 בפברואר 2023, הבקיע את שער הבכורה שלו במדי הקבוצה הראשונה בתיקו 1-1 מול אתלטיקו מדריד בליגה הספרדית.
נכלל בסגל נבחרת אורוגוואי עד גיל 20 לטורניר אליפות אמריקה הדרומית עד גיל 20 בשנת .
אלברו רפאל מרטין אוריול (בספרדית: Álvaro Rafael Martín Uriol; נולד ב-18 ביוני 1994) הוא אתלט ספרדי, אלוף אולימפי (פריז 2024) במרתון הליכה תחרותית ,אלוף העולם (בודפשט 2023) בהליכה ל-20 ק"מ, ובהליכה ל-35 ק"מ.
פעמיים ברציפות אלוף אירופה (ברלין 2018 ומינכן 2022) בהליכה ל-20 ק"מ.
מרטין נולד וגדל בירנה שבספרד.
מרטין השתתף בהליכה ל-20 ק"מ באולימפיאדת לונדון שנערכה באוגוסט בלונדון שבממלכה המאוחדת, אך לא סיים את התחרות.
באליפות העולם שנערכה במוסקבה, רוסיה באוגוסט סיים במקום 23 בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:25:12 שעות.
באליפות אירופה שנערכה בציריך, שווייץ באוגוסט סיים במקום חמישי בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:21:41 שעות.
באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג, רפובליקה העממית של סין באוגוסט סיים במקום 16 בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:22:04 שעות.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו שנערכה באוגוסט סיים במקום 22 בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:22:11 שעות.
באליפות העולם שנערכה בלונדון, הממלכה המאוחדת באוגוסט סיים במקום שמיני בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:19:41 שעות.
באליפות אירופה שנערכה בברלין, גרמניה באוגוסט זכה במדליית זהב בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:20:42 שעות, לפני בן ארצו דייגו גרסיה קררה (1:20:48 שעות) ווסילי מיזינוב שהשתתף כאתלט נייטרלי מורשה (1:20:50 שעות).
באליפות העולם שנערכה בדוחה שבקטר באוקטובר סיים במקום 22 בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:33:20 שעות.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט סיים במקום רביעי בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:21:46 שעות.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית ביולי סיים במקום שביעי בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:20:19 שעות.
פעם שנייה ברציפות אלוף אירופה
באליפות אירופה שנערכה במינכן, גרמניה זכה במדליית זהב באוגוסט בהליכה ל-20 ק"מ בשיא אישי חדש של 1:19:11 שעות, לפני פרסס קרלסטרם משוודיה (1:19:23 שעות) ודייגו גרסיה קררה מספרד (1:19:45 שעות).
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט זכה בשתי מדליות זהב, בהליכה ל-20 ק"מ בשיא אישי חדש של 1:17:32 שעות, לפני פרסס קרלסטרם משוודיה (1:17:39 שעות) וקאיו בונפים מברזיל (1:17:47 שעות) ובהליכה ל-35 ק"מ בשיא לאומי חדש של 2:24:30 שעות, לפני בריאן פינטאדו מאקוודור (2:24:34 שעות) ומסטורה קאוואנו מיפן (2:25:12 שעות).
באולימפיאדת פריז זכה מרטין במדליית זהב במרתון הליכה תחרותית ביחד עם מריה פרס בתוצאה של 2:50:31 שעות, לפני בריאן פינטאדו וגלנדה מורחון מאקוודור (2:51:22 שעות) ורידיאן קאולי וג'מימה מונטאג מאוסטרליה (2:51:38 שעות).
בהליכה ל-20 ק"מ זכה מרטין במדליית ארד בתוצאה של 1:19:11 שעות, אחרי בריאן פינטאדו (1:18:55 שעות) וקאיו בונפים מברזיל (1:19:09 שעות).
אלברו ואייס רוסה (בספרדית: Álvaro Valles Rosa; נולד ב-25 ביולי 1997) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת השוער בריאל בטיס.
ואייס נולד בלה רינקונדה, סביליה, אנדלוסיה, וסיים את מסלול הנוער שלו בריאל בטיס.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים ב-16 באוקטובר 2016.
ב-6 בספטמבר 2017, לאחר שכמעט ולא שותף במשחקים, ואייס הושאל לז'רנה מהליגה הרביעית לעונה אחת.
ב-10 ביולי של השנה העוקבת עבר לקבוצת המילואים של לאס פאלמס מליגה ב' בספרד.
ואייס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ב-13 באוקטובר 2019, בניצחון הביתי 3-0 על דפורטיבו לה קורוניה בליגה השנייה.
ב-17 ביוני 2025 חתם בריאל בטיס לחמש שנים.
אלברו פרננדס קאררס (בספרדית: Álvaro Fernández Carreras; נולד ב-23 במרץ 2003 בפרול שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת המגן השמאלי בריאל מדריד מהלה ליגה.
פרננדס גדל במחלקות הנוער של ראסינג דה פרול, דפורטיבו לה קורוניה, ריאל מדריד ומנצ'סטר יונייטד.
כאשר היה פרננדס בן 17, ויתרה עליו ריאל מדריד ואיפשרה לו לעבור למנצ'סטר יונייטד ללא תמורה.
ב-26 ביולי 2022 הושאל פרננדס למשך עונת 2022/2023 לפרסטון נורת' אנד מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-30 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 0-0 נגד ויגאן את'לטיק במסגרת המחזור הראשון בליגה.
הוא ערך 39 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה.
ב-1 בספטמבר 2023 הושאל פרננדס למשך עונת 2023/2024 לגרנדה מלה ליגה.
ב-18 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2–4 לז'ירונה במסגרת המחזור החמישי בליגה.
ב-17 בינואר 2024 הושאל לבנפיקה ליסבון מליגת העל הפורטוגלית עד לסיום העונה עם אופציה לרכישה.
במאי 2024 מימשה בנפיקה את האופציה לרכישתו תמורת 6 מיליון אירו.
ב-14 ביולי 2025 חתם בריאל מדריד ל-6 שנים, תמורת 50 מיליון אירו.
פרננדס נכלל בסגל נבחרת ספרד עד גיל 21.
אלברו גרסיה ריברה (בספרדית: Álvaro García Rivera; נולד ב-27 באוקטובר 1992) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדות הקשר ההתקפי והקיצוני השמאלי בראיו ואייקאנו מהלה ליגה.
הוא בוגר אקדמיית הנוער של גויו-ריו.
באוגוסט 2011 חתם גרסיה באוטררה.
ב-23 בינואר 2013, חתם גרסיה בסן פרננדו, מהליגה הספרדית השלישית.
ב-6 ביולי, חתם גרסיה על חוזה לארבע שנים בגרנדה מהלה ליגה.
ב-28 באוגוסט 2014, הושאל גרסיה לראסינג סנטנדר מהליגה הספרדית השנייה.
כשנה לאחר מכן הוא עבר לקדיס, גם כן בהשאלה.
ב-19 ביולי 2016, חתם גרסיה על חוזה קבוע לארבע שנים בקדיס.
ב-14 בינואר 2018, הוא כבש צמד בניצחון ביתי 2–0 על קורדובה.
ב-13 באוגוסט 2018, קדיס הודיעה כי 50% מזכויותיו של גרסיה נמכרו לווסקה תמורת 3 מיליון אירו, אך השחקן הודיע שעות לאחר מכן כי לא ישחק במועדון.
עשרה ימים לאחר מכן, הוא חתם על חוזה לחמש שנים בראיו ואייקאנו.
אלברו לֵמוֹס קולאסו (בספרדית: Álvaro Lemos Collazo; נולד ב-30 במרץ 1993) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדות המגן הימני והקיצוני הימני בגרנדה.
למוס נולד בסנטיאגו דה קומפוסטלה, גליסיה, והצטרף למחלקת הנוער של דפורטיבו לה קורוניה בשנת 2005, בגיל 12. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים במדי קבוצת המילואים בשנת 2011, בליגה הספרדית הרביעית.
ביולי 2013, לאחר שערך את קדם העונה עם הקבוצה הראשונה, סבל למוס מפציעה חמורה בברך, וחזר למגרשים רק במרץ.
ב-21 ביולי 2014 הוא הושאל לקומפוסטלה מהליגה הספרדית השלישית, לשנה.
למוס התמודד עם פציעות במהלך תקופתו בקומפוסטלה, ושיחק 16 משחקים בלבד במדיה.
ב-17 ביולי 2015, הוא חתם בלוגו מהליגה הספרדית השנייה לשלוש שנים.
ב-9 בספטמבר 2015, שיחק למוס את משחקו הראשון במדי לוגו כשנכנס כמחליף במחצית השנייה בניצחון חוץ 1–0 על קורדובה בגביע המלך הספרדי.
ב-5 ביולי 2016, חתם למוס על חוזה לחמש שנים בסלטה ויגו מהלה ליגה.
הוא שיחק לראשונה בליגה ב-28 בינואר שלאחר מכן, כשפתח בהרכב וכבש את השער הראשון בניצחון 2–0 על לגנס.
ב-10 בינואר 2018, לאחר תקופת השאלה של שישה חודשים בלאנס, חזר למוס ללוגו, גם כן בהשאלה.
ב-19 ביוני, הוא חתם על חוזה לשלוש שנים בלאס פאלמאס.
ב-16 באוגוסט 2022, לאחר שביסס את מעמדו כשחקן הרכב, למוס האריך את חוזהו בלאס פאלמאס עד 2025. בעונת 2022/2023 זכה לדקות משחק מעטות.
ב-17 ביולי 2024, לאחר שנה נוספת שבה קיבל דקות משחק מעטות, למוס שוחרר מהמועדון וחתם על חוזה לשנה בריאל אוביידו מהליגה הספרדית השנייה יומיים לאחר מכן.
אלברו נונייס קובו (בספרדית: Álvaro Núñez Cobo; נולד ב-7 ביולי 2000) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת המגן הימני באלצ'ה מהלה ליגה.
נונייס נולד בבילבאו שחבל הבסקים, והצטרף בשנת 2010 למחלקת הנוער של אתלטיק בילבאו.
ב-19 ביוני 2018, הוא קודם לקבוצת הבת בסקוניה ששיחקה בליגה הספרדית הרביעית.
נונייס ערך את הופעת הבכורה שלו בבסקוניה ב-26 באוגוסט 2018, ולאחר שהפך לשחקן הרכב קבוע בקבוצה, הוא קודם לקבוצת המילואים, בילבאו אתלטיק, במאי 2019.
ב-8 ביוני 2022 עזב נונייס את בילבאו אתלטיק וחתם ב-6 ביולי על חוזה לשנה בברצלונה אתלטיק מהליגה הספרדית השלישית.
למרות שהיה שחקן הרכב ראשון בעונת 2022/2023, הוא דחה הצעה לחדש את חוזהו וב-14 ביולי חתם על חוזה באמורבייטה מהליגה הספרדית השנייה.
נונייס ערך את הופעת הבכורה שלו באמורבייטה ב-21 באוגוסט 2023, כשנכנס כמחליף בתיקו 2–2 נגד אלבסטה.
ב-27 ביוני 2024, לאחר ירידת הליגה של אמורבייטה, חתם נונייס על חוזה לשנתיים באלצ'ה מהליגה השנייה.
בעונת 2024/2025 היה שותף להעפלתה של אלצ'ה ללה ליגה.
אביו, קרלוס, היה גם הוא כדורגלן בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20, ושיחק בעיקר בליגה השלישית בבילבאו אתלטיק ובלמונה.
אלברו פרננדס יורנטה (בספרדית: Álvaro Fernández Llorente, נולד ב-13 באפריל 1998) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת השוער בסביליה מהלה ליגה.
פרננדס החל את דרכו באוססונה בגיל 15 וערך את הופעת הבכורה שלו ב-25 בספטמבר 2016 בלה ליגה.
ב-11 ביולי 2017 חתם על חוזה לשלוש שנים במונקו מהליגה הצרפתית הראשונה, וממנה הושאל ב-7 באוגוסט 2018 לאקסטרמדורה UD מהליגה השנייה.
ב-29 ביוני 2019 חתם על חוזה לשלוש שנים בווסקה ששיחקה אז בליגה השנייה.
הוא היה שוערה הקבוע בעונה זו, שבסיומה עלה עם הקבוצה בחזרה ללה ליגה.
ב-17 באוגוסט 2021 הושאל למשך שנה לברנטפורד מהפרמייר ליג, וב-31 באוגוסט 2022 הושאל שוב, הפעם לאספניול.
ב-13 באוגוסט 2024 חתם על חוזה לעונה אחת בסביליה.
פרננדס שיחק בנבחרות הצעירות של ספרד והיה שוערה של הנבחרת עד גיל 21 באליפות אירופה בשנת 2021. הוא היה חלק מסגל נבחרת ספרד שזכתה במדליית הכסף באולימפיאדת טוקיו.
ב-8 ביוני 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרים, והפך לשחקן וסקה הראשון אי פעם ששיחק בנבחרת.
אלברו קורטס מויאנו (בספרדית: Álvaro Cortés Moyano; נולד ב-17 במרץ 2005 בסרגוסה שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת ברצלונה אתלטיק, קבוצת המילואים של ברצלונה.
קורטס גדל במחלקות הנוער של ריאל סרגוסה, דאם וברצלונה.
בשנת 2023 החל לשחק בברצלונה אתלטיק, קבוצת המילואים של ברצלונה.
קורטס נכלל בסגל נבחרת ספרד עד גיל 20 לטורניר גביע העולם עד גיל 20 בשנת 2025, וערך שלוש הופעות בטורניר, בו הודחה נבחרתו בשלב רבע הגמר.
אלבר קאן היה בנקאי, פילנטרופ ואספן אמנות צרפתי יהודי.
החזיק באוספי סרטים שחור לבן ובעל האוסף הגדול בעולם של צילומי צבע על זכוכית בשיטת אוטוכרום שפותחה על ידי האחים לומייר.
אוספיו נשמרים במוזיאון אלבר קאן בבולון-ביאנקור, בסמוך לפריז, הצמוד לגני אלבר קאן.
אלבר קאן נולד ב-1860 כאברהם קאן בעיירה מרמוטייה שבמחוז ריין תחתון בחבל אלזס.
האב לואי היה סוחר בהמות באלזס.
ב-1870 נפטרה אימו של קאן.
ב-1871 הובסה צרפת במלחמת צרפת–פרוסיה וכתוצאה מכך סיפחה פרוסיה המנצחת את רוב חבל אלזס והמשפחה הפכה לחלק מגרמניה.
כדי לא לאבד את רכושו החליט לואי לקבל עליו ועל ילדיו את הנתינות הגרמנית וכך הפך אלבר לגרמני.
קאן למד בבית ספר יסודי בעיירת הולדתו וב-1873 החל ללמוד בתיכון בעיר סאברן.
ב-1876, בטרם סיום לימודיו, הגיש בקשה לעבור מגרמניה לצרפת ולשם כך שינה את שמו מאברהם לאלבר.
לאחר קבלת האישור התיישב בפריז שם עבד במתפרה.
ב-1878 התקבל קאן לעבודה בסניף הפריזאי של הבנק של משפחת גודשו (Goudchaux) שמרכזו היה במץ.
קאן ניצל את עבודתו המסודרת וחזר לספסל הלימודים כשתחילה השלים את לימודיו התיכוניים ולאחר מכם למד באקול נורמל סופרייר שם השלים ב-1884 תואר במשפטים.
בתקופת לימודיו הפך חבר קרוב של אנרי ברגסון, שלמד גם הוא באותו מוסד, והקשר איתו נשמר להמשך חייו.
בשנים שלאחר לימודיו המשיך קאן לעבוד בבנק והרוויח ממון רב על ידי ספקולציות על מניות של חברות זהב ויהלומים מטרנסוואל, דרום אפריקה.
ב-1891, לאור הצלחותיו הפיננסיות, הפך לשותף בכיר בבנק בו עבד וב-1892 הקים בנק השקעות משלו בחסות אותו בנק.
הבנק שהקים השקיע במזרח הרחוק ובעיקר ביפן שם לקח הלוואות רבות.
בתקופה זו יצר קשרים הדוקים עם שגריר יפן בצרפת, מוטונו איצ'ירו , ועם אישים רמי דרג במשפחה הקיסרית של יפן.
קשרים אלו סייעו לקאן להגדיל משמעותית את נכסיו (ובהמשך גם את אוספיו).
ב-1892 שכר קאן אחוזה בעיר בולון-סור-סן שליד פריז.
ב-1895 רכש קאן את האחוזה ועוד ארבע חלקות אדמה צמודות והחל לפתח גן במקום.
בשנים הבאות רכש חלקות אדמה סמוכות נוספות כשעד 1910 היו בבעלותו כעשרים חלקות (כולל הבתים עליהם) דבר שהפך אותו לבעלים של שטח בן כארבעה דונם.
ב-1895 הזמין קאן את אדריכל הנוף אשיל דושאן כדי לעצב עבורו גן בעל נגיעות רב תרבותיות.
דושאן תכנן גן צרפתי שכלל עצי פרי, ורדים עתיקים וערוגות פרחים גיאומטריות כשבקרבתו תכנן גן אנגלי (עם מבנה דמוי מחלבה וכלוב ציפורים) וגן יפני (שכלל את "אזור הכפר" עם שני בתים, ביתן תה ופגודה ואת "אזור המקדש" שכלל מקדש שינטו, שני שערי טוריאי ופגודה קטנה.
ב-1990 נשכרו שרותיו של אדריכל נוף יפני (Fumiaki Takano) שערך שינויים משמעותיים בגן היפני והותיר רק שני גשרי עץ ושער המספק גישה לבוסתן של הגן הצרפתי.
מצפון לגני העולם נטע קאן שתל שלוש חורשות:
"החורשה הכחולה" הכוללת מגוון של עצים בעלי עלווה כחלחלה כמו עצי ארז ואשוח בשילוב שיחי רודודנדרון.
"חורשת הזהב" הכוללת עצי שדר וביניהם שדות אחו.
"חורשת הרי הווז'", בה שיקף קאן את נופי מחוז ילדותו, אלזס-לוראן, והוא כולל אזור גבעי בו פזורים גושי גרניט ועצי אשוח לצד עמק ובו גושי אבן חול ועצי אורן.
הגן הפך לאתר מפורסם שמשך אליו אנשים ידועי שם מצרפת ומחוצה לה.
לקאן הייתה תפיסה קוסמופוליטית וברוח זו ייסד ב-1898 את "קרן אלבר קאן" שהעניקה מענקי נסיעה "מסביב לעולם" לצעירים בוגרי אוניברסיטאות בצרפת.
מענקים אלו אפשרו לצעירים סיור בן שנה במדינות אחרות על מנת להעשיר את כישוריהם ואת יכולות ההוראה שלהם.
ב-1907 הרחיב קאן את התוכנית וכלל בה בוגרים צעירים גם מיפן, גרמניה, בריטניה, ארצות הברית ורוסיה.
בתקופה זו ייסד בביתו בבולון-ביאנקור את מועדון "סביב העולם" בו התכנסו, מדי תקופה, משתתפי התוכנית.
ב-1908 יצא קאן לשורה של נסיעות ברחבי העולם כשבין השאר ביקר בסין, יפן, ארצות הברית, ארגנטינה, אורוגווי וברזיל.
בנסיעות אלו צילמו הוא ומלוויו כ-4,000 תמונות על זכוכית בטכניקת אוטוכרום שפותחה על ידי האחים לומייר.
בעקבות נסיעות אלו גייס קאן שורה של גיאוגרפים שנשלחו לרחבי העולם כדי לצלם תמונות וסרטים לטובת האוסף שלו.
עד 1931 נאספו לארכיון כדור הארץ כ-72,000 צילומי זכוכית וכמאה שעות של סרטים שצולמו בכ-60 מדינות.
בנוסף צילם קאן את האורחים הרבים שביקרו בגניו וגם צילומים אלו הם חלק מהאוסף.
ב-1912 הפקיד קאן את ניהול ארכיון כדור הארץ בידי איש האקדמיה, הגיאוגרף ז'אן ברונה שלימד גם בקתדרה לגיאוגרפיה אנושית בקולז' דה פראנס.
ב-1916 הקים את הוועדה הלאומית ללימודים חברתיים ופוליטיים (CNESP) באקול נורמל סופרייר.
ועדה זו ארגנה פגישות בין פוליטיקאים ומומחים בנושאים אקטואליים שונים.
ב-1920 הקים את מרכז התיעוד החברתי של ENS שמטרתו הייתה להכשיר חוקרים צעירים במדעי הכלכלה והחברה.
בנוסף הקים קאן מעבדה לביולוגיה ולצילום מדעי באחוזתו בבולון-ביאנקור.
קאן היה פציפיסט ושאף כל ימיו לשיפור הדיאלוג בין לאומים.
כך היה לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה, ב-1870, וכך היה גם לאחר מלחמת העולם הראשונה אז ייסד ארגון צדקה לאומי לסיוע לאוכלוסיות אזרחיות.
בנוסף שלח לאחר המלחמה את צלמיו לתעד את ההרס שנגרם במלחמה, תמך בפעולות שנועדו לקדם שלום עולמי והיה מעורב בועידת השלום בשנת 1920.
המשבר הכלכלי של שנות ה-30
המשבר הכלכלי של שנות ה-30 גרם לקאן להפסדים כספיים משמעותיים ואילץ אותו לפרוש מפעילותו הבנקאית ולצמצם את תמיכתו הפילנתרופית.
בין השאר הופסקה התמיכה בנסיעות בעולם של סטודנטים צעירים, צומצמה פעילות העשרת הצילומים עבור ארכיון כדור הארץ ועוד.
חלקים גדולים מאוספיו של קאן הועברו לאוניברסיטאות שונות בצרפת.
הגנים, אותם טיפח קאן, נרכשו על ידי מועצת בולון-ביאנקור בתמיכת חברים ואוהדים.
צעד זה מנע מסילוקו של קאן מביתו ואפשר לו להמשיך במקום.
אחת המשמעויות של העברת הבעלות לגורם ציבורי הייתה פתיחת הגנים לציבור ב-1937.
ביוני 1940, לאחר כניעת צרפת לגרמניה במלחמת העולם השנייה, נאלץ קאן להירשם כיהודי אצל שלטונות הכיבוש הנאצים.
קאן נפטר בנובמבר 1940 בביתו בבולון-ביאנקור ובגלל היותו יהודי נקבר ללא טקס בקבר אחים.
בהמשך הועברה גופתו לקבר אישי.
הנאצים, שכבשו את צרפת, בזזו יצירות אומנות ברחבי המדינה אך למזלם של קאן ויורשיו הם פסחו על רוב אוספי התמונות שלו ושדדו רק חלק קטן מהאוסף
ב-1968 הועברו הגן והאוספים לבעלות מועצת מחוז או-דה-סן ובעזרת כספי המועצה בוצעה עבודת תיעוד נרחבת ושימור פיזי של האוספים.
עבודה זו הביאה לחשיפת אוספיו של קאן בפני הציבור על ידי יצירת תערוכות קבועות וזמניות בצרפת ובחו"ל ופרסום ספרים רבים.
בשיתוף פעולה עם מחלקת הפארקים של המחוז שוחזרו חלקים שונים של הגן והוחזרו למצבם המקורי כשבשחזור הגן היפני סייע אדריכל נוף יפני.
ב-1986, קיבלו הגנים והאוספים מעמד של מוזיאון צרפת .
ב-1990 נפתחה במקום גלריית תצוגה בשטח של כ-650 מ"ר והמתחם כולו שופץ בין השנים 2022-2016.
ב-2025 היו אוספי ארכיון כדור הארץ מועמדים להיכלל ברשימת "זיכרון העולם של אונסק"ו" .
אלברט איינשטיין היה פיזיקאי יהודי-גרמני-אמריקאי, מגדולי המדענים בכל הזמנים.
איינשטיין נחשב לגדול התאורטיקנים, לצד אייזק ניוטון, אבי המכניקה הקלאסית.
שם משפחתו הפך מילה נרדפת לגאונות.
הוא זכה לפרסום עולמי ברבע הראשון של המאה ה-20 בזכות תורת היחסות אותה פיתח (תורת היחסות הפרטית ותורת היחסות הכללית), אשר שינתה את מה שהיה ידוע עד אז על מהותם של הזמן, המרחב, המסה, התנועה וכוח הכבידה.
כן נודע בזכות תרומותיו לתחומי מכניקת הקוונטים והמכניקה הסטטיסטית ולהסברת האפקט הפוטואלקטרי.
בגין תרומתו הייחודית בנושא האחרון זכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1921.
מלבד חלקו המכריע בפיתוח תחומי המדע, התבטא ופעל גם בנושאים אקטואליים והיה סוציאליסט נלהב.
ב-1932, טרם עליית הנאצים לשלטון ובשל התגברות האנטישמיות בגרמניה ובפרט תנועת הפיזיקה הגרמנית שיצאה נגד איינשטיין, עבר להתגורר וללמד בארצות הברית.
אף שהגדיר את עצמו פציפיסט, חתם איינשטיין על מכתב איינשטיין-סילארד שנכתב לנשיא רוזוולט ועודדו לקדם פיתוח של נשק גרעיני בארצות הברית לפני שגרמניה הנאצית תגיע ליכולת זו.
עם זאת, לאחר הטלת פצצת האטום בהירושימה ונגסאקי, היה איינשטיין מן הדוברים הראשיים שקראו להחרמת הנשק הגרעיני, ואף הקים את "ועדת החירום של מדעני האטום" למטרה זו.
מלבד פעילותו המדעית, איינשטיין היה ידוע בתמיכתו בציונות ובמדינת ישראל.
יחד עם ידידו חיים ויצמן הוא פעל נמרצות להקמת האוניברסיטה העברית בירושלים, וכיהן כיו"ר המועצה האקדמית שלה.
בצוואתו ציווה להוריש לאוניברסיטה את כל כתביו.
עם זאת דחה את הצעתו של דוד בן-גוריון לכהן כנשיא המדינה לאחר פטירת חיים ויצמן.
אלברט אינשטיין נולד ב-14 במרץ 1879 בעיר אולם, שהייתה בממלכת וירטמברג שב (כיום במדינת באדן-וירטמברג), למשפחה יהודית – פאולינה לבית קוך והרמן, בעל מפעל אלקטרוכימי קטן שכשל בעסקיו.
שישה שבועות לאחר לידתו, עברה משפחתו להתגורר במינכן שבבוואריה בשל עסקי האב.
בגיל חמש חלה, וכדי לשמח את לבו התקין עבורו אביו מצפן פשוט.
כבר אז, כך סיפר כעבור שנים, החל לחקור את צפונות חוקי הטבע.
בסתיו של 1885 החל ללמוד בבית ספר עממי קתולי, כילד יהודי יחיד בכיתתו, והחל גם ללמוד לנגן בכינור.
במקביל הוא קיבל חינוך יהודי בביתו, ותקופת מה נמשך לדת והיה מתפלל בסתר, מחבר מנגינות לכבוד אלוהים, ואף שמר כמה מצוות.
מגיל 12, לאחר קריאת ספרי מדע פופולרי, איבד אמונתו בסיפורי התנ"ך, והחליפה בחשיבה חופשית וביקורתית, ובתחושת חשדנות ובוז כלפי כל סוג של כפיית סמכות.
כבר בגיל 16 החל בפיתוח ניסויים מחשבתיים בהם דמיין סיטואציות שונות ואת השלכותיהן הפיזיקליות.
בגימנסיה הצטיין בלימודי מתמטיקה ופיזיקה, אך לא התעלה במקצועות האחרים, משום שכפו עליו לדקדק בהם בשיטות שלא היו לרוחו, בפרט בלטינית.
מורהו ללטינית התנבא כי "צמח זה לעולם לא יעשה קמח".
לימים סיפר איינשטיין, שהיה זה נס של ממש שמשטר החינוך הקפדני לא הצליח לעקור כליל את סקרנותו.
ב-1895 עקרה משפחתו למילאנו, ולאחר שהות קצרה באיטליה, עבר איינשטיין ללמוד בבית הספר הקנטונלי באראו שבשווייץ.
ב-1896 ויתר על אזרחותו הגרמנית בשל תיעובו את המנטליות המיליטריסטית הגרמנית, ונותר חסר אזרחות במשך חמש שנים.
את לימודי ההמשך שלו סיים כבוגר המכון הטכנולוגי של ציריך (בין 1896–1900).
אחד ממרציו, הרמן מינקובסקי, שסלד מאדישותו המופגנת של איינשטיין, כינהו "כלב עצלן" (לימים חזר בו מאמירה זו, ואף תמך ברעיון תורת היחסות).
לאיינשטיין לא הייתה עבודה קבועה, והוא התפרנס אז למחייתו ממתן שיעורים פרטיים במתמטיקה ובפיזיקה.
באותה תקופה חש איינשטיין שנכשל, וביטא זאת כשאמר בדכדוך "אני מהווה רק נטל על בני משפחתי...
בוודאי מוטב היה אלולא נולדתי".
עם קבלת אזרחותו השווייצרית ב-1901, החל איינשטיין לעבוד במשרד הפטנטים הממשלתי בברן הבירה, מ-1902 עד 1908, בתחילה כמומחה טכני מדרג שלישי.
ב-1906 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת ציריך, והועלה במשרד הפטנטים לדרגת מומחה טכני מדרג שני.
ב-1909 התמודד על משרת פרופסור לפיזיקה באוניברסיטה מול ידידו פרידריך אדלר אשר התקבל למשרה, אך ויתר עליה לטובת איינשטיין (לימים התנקש אדלר בחיי קרל פון שטירגק, ראש ממשלת אוסטריה).
בהיות איינשטיין סטודנט שנה ב' בלימודי מתמטיקה ופיזיקה, שמע כנראה על תוצאות ניסוי מייקלסון-מורלי, בו הוכח כי מהירות האור אינה משתנה, למרות השינוי בתנועה היחסית של כדור הארץ כלפי ה"אתר" – התווך הדמיוני שבו, כפי שהניחו אז, רוטטים ומתקדמים הגלים האלקטרומגנטיים.
על פי הדעה הרווחת באותם ימים בקרב הקהילה המדעית (קיומו של ה"אתר" הופרך מספר שנים לאחר מכן), הגורם העיקרי שהביא את איינשטיין לפתח את תורת היחסות הפרטית היה אי-יכולתם של מייקלסון ומורלי למדוד שינויים במהירות האור ביחס לתנועת כדור הארץ בתוך ה"אתר".
אלא שאיינשטיין כלל לא הזכיר את הניסוי במאמרו מ-1905, שבו פיתח והסביר את תורת היחסות הפרטית כשהוא מתבסס על שיקולים תאורטיים אחרים.
היסטוריונים של המדע חלוקים בשאלה עד כמה השפיע ניסוי מייקלסון-מורלי על איינשטיין.
בשנים 1902–1905 התכנסה סביב איינשטיין חבורת למידה אותה כינה "אקדמיה אולימפיה", שמנתה מספר מכרים קרובים, ונכחה בה גם אשתו הראשונה מילבה מאריץ'.
חבורה זו עסקה בבירור סוגיות מגוונות מעולם הפילוסופיה, המתמטיקה והפיזיקה, בהן בגאומטריה הלא אוקלידית של פואנקרה, ובהגותם הפילוסופית של שפינוזה ושל ארנסט מאך.
בשנת 1905 (המכונה שנת הפלאות – Annus Mirabilis) פרסם איינשטיין ארבעה מאמרים בשנתון הפיזיקה (Annalen der Physik), כתב העת המדעי החשוב ביותר לפיזיקה באותה עת.
מאמרים אלה נחשבים לאבני יסוד בפיזיקה המודרנית, ששינו את התפיסות המקובלות עד אז לגבי הקשרים שבין מרחב, זמן וחומר:
"על התנועה הנדרשת מהתורה הקינטית המולקולרית של החום ושל חלקיקים קטנים השוהים על פניו של נוזל במנוחה" (Über die von der molekularkinetischen Theorie der Wärme geforderte Bewegung von in ruhenden Flüssigkeiten suspendierten Teilchen) – מאמר זה הסביר את תנועת הגזים וחלקיקי האבק הצפים בנוזל, תופעה הידועה בשם תנועה בראונית.
המאמר היווה תרומה חשובה לתחום הפיזיקלי של מכניקה סטטיסטית, וחיזק את האמונה על אודות קיומם של אטומים, שבאותה תקופה רבים ראו בהם המצאה תאורטית גרידא.
איינשטיין הציג את עבודתו כתוצאה הגיונית הנובעת מההנחה שישנן סטיות מדידה משיווי המשקל התרמודינמי של לודוויג בולצמן, ותיאר את התנועה הבראונית רק כחיזוי אפשרי שלה, מחוסר מידע מספיק באותה עת.
"על נקודת מבט היוריסטית בייצור והעברה של אור" (Über einen die Erzeugung und Verwandlung des Lichtes betreffenden heuristischen Gesichtspunkt) – במאמר זה הציג איינשטיין את הקוונטיזציה של האור (כלומר, של קרינה אלקטרומגנטית) וחלוקתו למנות אנרגיה בדידות, המתנהגות כמו חלקיקים – בניגוד לתאוריה הגלית של האור ששלטה באותם ימים.
איינשטיין הסיק זאת על סמך שיקולים תרמודינמיים כמותיים (חישובי אנטרופיה), וכן על בסיס מאמרו של מקס פלאנק בנושא קרינת גוף שחור.
על אף שהיה זה חלק משני במאמר, עיקר פרסומו בא לו מכך שהסביר את האפקט הפוטואלקטרי שהתגלה בניסוי פרנק-הרץ, שבו מתכת פולטת אלקטרונים רק כאשר מוקרן עליה אור מעל לתדירות סף מסוימת.
איינשטיין הסביר זאת באמצעות הטענה כי אנרגיית האור באה במנות בדידות, "קוונטות", שנישאות על ידי פוטונים – חלקיקי אנרגיה אלקטרומגנטית חסרי מסה – ושהאנרגיה שכל פוטון נושא פרופורציונית לתדירותו.
יחד עם מאמרו של מקס פלאנק המתייחס לקרינת גוף שחור, היווה מאמר זה את היסוד למכניקת הקוונטים ולתפיסת הדואליות גל-חלקיק של האור.
על מאמר זה הוענק לאיינשטיין פרס נובל לפיזיקה בשנת 1921.
"על האלקטרודינמיקה של גופים נעים" (Zur Elektrodynamik bewegter Körper) – במאמר זה הציג איינשטיין את תורת היחסות הפרטית.
עד אז הייתה מקובלת בפיזיקה התאורטית רק תורת המכניקה של ניוטון, על פיה הזמן מתקדם באופן שווה בכל נקודה ביקום.
ברם, ניסויים שנערכו במאה ה-19 גילו כי התנהגות האור שונה מהתחזיות המקובלות, והתאוריה ששלטה עד אז בפיזיקה החלה להתערער.
כפי שנרמז בכותרת המאמר, מטרתה הראשונה של תורת היחסות הייתה לפתור את הסתירה שבתורה האלקטרומגנטית, ליתר דיוק זו שנובעת מכוח לורנץ שם יש התייחסות למהירות של החלקיק, כאשר לא ברור בדיוק באיזו מהירות מדובר (כלומר, ביחס לאיזו מערכת היא נמדדת).
יוצא מכך שבמערכות ייחוס שונות פועל על החלקיק כוח מגנטי שונה, והוא יפתח תאוצה שונה.
עוד לפני איינשטיין, פיתח הפיזיקאי ההולנדי הנדריק לורנץ טרנספורמציות בין מערכות ייחוס שפותרות את הבעיה, אך הן "נתפרו" אמפירית במיוחד לבעיה זו.
גישתו של איינשטיין הייתה הרבה יותר רדיקלית: הוא הגדיר מחדש מהו זמן ומהו מרחב, באמצעות שני פוסטולטים: האחד, האינווריאנטיות של מהירות האור, כלומר: כל צופה, בכל מערכת ייחוס, ימדוד מהירות אור קבועה: c; השני, שמירת כל חוקי הפיזיקה תחת כל מערכות הייחוס האינרציאליות.
איינשטיין הראה כיצד אפשר לגזור את טרנספורמציית לורנץ הקושרת ביחד את המרחב והזמן (את הצגתו של מרחב-הזמן כמרחב וקטורי בעל 4-ממדים ביצע חברו של איינשטיין, המתמטיקאי היהודי הרמן מינקובסקי).
תורת היחסות הפרטית הייתה מהפכנית משום ששינתה את כל התפיסות שהיו קיימות לגבי זמן ומרחב.
דוגמאות: שני אירועים שקורים בו-זמנית (סימולטנית) במערכת אחת, אינם קורים בו-זמנית במערכת ייחוס אחרת; התארכות הזמן והתקצרות האורך של גוף נע, ועוד.
הניגוד שבין תורת היחסות לבין האינטואיציה הביאה להצגה של מספר פרדוקסים, שרובם נפתרים כשמביאים בחשבון את אובדן הסימולטניות.
"האם האינרציה של גוף תלויה בתכולת האנרגיה שלו?" (Ist die Trägheit eines Körpers von seinem Energiegehalt abhängig?) – במאמר זה ביסס איינשטיין את השקילות שבין מסה לאנרגיה כמסקנה של תורת היחסות הפרטית, וקבע בכך, למעשה, שחוק שימור המסה וחוק שימור האנרגיה הם שני צדדים של אותו מטבע.
הסיכום הפופולרי והקצר ביותר של מאמר זה הוא המשוואה הנודעת E=mc² (אנרגיה שווה למכפלת המסה בריבוע-מהירות-האור).
הניסוח המפורט והמדויק של משוואה זו שונה במקצת: כאשר m0 היא מסת המנוחה של החלקיק, ו"גמא" הוא פקטור לורנץ, התלוי במהירות החלקיק ושואף לאינסוף כשמהירות החלקיק שואפת למהירות האור, ושווה ל-1 כאשר החלקיק במנוחה.
לנוסחה זו היו יישומים רבים, המרכזיים שבהם הם פצצת האטום, והפקת אנרגיה באמצעות תהליכים תרמו-גרעיניים.
הביטוי "E=mc²" הפך לאחת הנוסחאות הפיזיקליות המפורסמות ביותר בהיסטוריה והמזוהות ביותר עם עבודתו של איינשטיין ועם הפיזיקה בכלל.
ב-30 באפריל 1905 הציג איינשטיין באוניברסיטת ציריך את עבודת הדוקטורט שלו, "קביעה מחודשת של הממדים המולקולריים" (Eine neue Bestimmung der Moleküldimensionen), שנכתבה בהנחייתו של אלפרד קליינר.
ב-15 בינואר 1906 הוענק לו תואר דוקטור לפיזיקה מטעם סנאט האוניברסיטה.
ב-1909 התמנה איינשטיין לפרופסור חבר לפיזיקה עיונית באוניברסיטת ציריך.
ב-1911 התמנה לפרופסור גם באוניברסיטת קארל בפראג.
ב-1912 שב לבית הספר הפוליטכני הגבוה של ציריך, הפעם כפרופסור מן המניין.
ב-1914 מונה למנהל המכון לפיזיקה על שם הקיסר וילהלם באוניברסיטת הומבולדט בברלין.
עם הצטרפותו לאוניברסיטה שב לגרמניה והתגורר בברלין.
אז גם נבחר לחבר באקדמיה הפרוסית הממלכתית למדעים, וניתנה לו קצבה מספקת לפרנסתו, כדי שיוכל להקדיש את כל זמנו ומרצו למחקר, מבלי שתוטל עליו חובת ההוראה.
בשנים אלה נעשה איינשטיין אזרח גרמני שוב.
איינשטיין סבר שתורת היחסות הפרטית אינה שלמה, משום שהייתה מוגבלת רק למערכות ייחוס אינרציאליות (כלומר: נעות במהירות קבועה אחת ביחס לשנייה) ולא דיברה על מערכות מואצות.
בשנת 1915 פרסם את תורת היחסות הכללית, שמיסדה את השקילות בין תאוצה לכבידה ובין שדה כבידה לגאומטריה של המרחב (שנקבעת על פי העקמומיות שלו).
איינשטיין גם הסיק וגזר שעקמומיות המרחב בנקודה מסוימת עומדת ביחס ישר לצפיפות המסה והאנרגיה בנקודה זו.
הוא כלל לא ניסה לאששה באמצעות ניסוי, בטענה כי "היא כה יפה עד שהיא חייבת להיות גם נכונה".
הוא עשה זאת בסיועם של חבריו הרמן מינקובסקי ומרסל גרוסמן, תוך שימוש בטנזור המטרי של רימן.
הניסוח המתמטי של קביעה זו הוא מסובך ומצריך שימוש בגדלים שנשמרים תחת טרנספורמציות ליניאריות מסוימות הנקראים טנזורים:
לתורת היחסות הכללית של איינשטיין היו מספר ניבויים שונים מאלה של המכניקה הקלאסית ושל תורת הכבידה של ניוטון.
התפשטותו של שדה כבידה במרחב איננה מיידית, אלא מוגבלת למהירות האור.
מסה מעוותת ומעקמת את המרחב, כך שהגאודזה (המסלול הקצר ביותר בין שתי נקודות) בין כל שתי נקודות עקומה גם היא, והכבידה אינה אלא כוח מדומה הנגרם מהשאיפה של כל גוף לנוע כאילו הוא נע במרחב אוקלידי, בעוד המרחב עצמו מעוקם.
לפי תחזית זו גודל השדה הכבידתי בנקודה ניתן לחיזוי בהינתן עקמומיות המרחב–זמן בנקודה שבו.
מסקנה מהרעיון הקודם היא שמידת הסטייה של קרן אור ממסלול ישר בהשפעת מסה נתונה תהיה כפולה מהצפוי על פי חוקי ניוטון, תוך גרימת "עידוש כבידתי" (Gravitational Lensing באנגלית) חזק יותר.
תיקונים ביחס למסלולו הצפוי של כוכב חמה (מרקורי).
אפשרות תאורטית לקיומם של חורים שחורים ונקודות סינגולריות במרחב-זמן.
קוסמולוגיה: מודל להתפשטות היקום והוספת הקבוע הקוסמולוגי.
האימות של תורת היחסות הכללית
בשנת 1919 יצאה משלחת של החברה המלכותית של לונדון, בראשות הפיזיקאי הבריטי ארתור אדינגטון, כדי לאמת את ניבויו של איינשטיין בתורת היחסות הכללית, לפיו קרן אור החולפת ליד מאסה, תתעקם ותהא מוטה לעברה.
המשלחת שהתה באי פרינסיפה שבמפרץ גינאה מול חופי אפריקה וצילמה ליקוי חמה שהתרחש ב-29 במאי 1919. המשלחת מדדה את הסטייה במיקום הנצפה של כוכבים כתוצאה מתחזיותיה של תורת היחסות הכללית ביחס לעידוש כבידתי והטיית קרני אור על ידי השמש.
בניסוי זה אוששה לכאורה לראשונה תורת היחסות הכללית, ואלברט איינשטיין הפך בן לילה למפורסם בעל שם עולמי.
למעשה, עקב שגיאות המדידה הגדולות, הניסוי לא נתן גושפנקא חד-משמעית לתורת היחסות הכללית: מתוך שלוש מדידות שעשה אדינגטון רק אחת מדדה סטייה של קרני האור שנחזתה על ידי תורת היחסות הכללית, מדידה שנייה הראתה סטייה קטנה יותר, והשלישית, שאותה פסל אדינגטון בתואנה שלא נעשתה כשורה, לא הראתה סטייה כלל.
בנוסף, ציוד המדידה (טלסקופים) שבו השתמש אדינגטון היה רגיש מאוד לתנאי הסביבה, וניתן להסביר את התוצאות שנמדדו גם על ידי השפעת האקלים.
אך זה לא שינה עבור ההמון, העיתונות הרחבה והקהילה המדעית, שברובה כבר קיבלה את תורת היחסות הכללית.
ניסויים מאוחרים יותר הניבו ברובם תוצאות מדויקות ועקביות יותר, ואיששו על ידי כך את תחזיות התורה.
אף על פי כן, היו שהמשיכו להתנגד לה, כמו הפיזיקאי האמריקאי דייטון מילר (1866–1944) שהמשיך לבצע שחזורים של ניסוי מייקלסון-מורלי באמצעים מדויקים יותר עד אמצע שנות השלושים, ואף פרסם ממצאים שמדדו, לטענתו, שינוי במהירות האור ביחס לאתר, ובכך הפריכו לכאורה את תורת היחסות.
אולם בשלב זה תורת היחסות הייתה מקובלת היטב, והקהילה המדעית איבדה ברובה עניין בניסוייו.
תורת היחסות הכללית נחשבת לאחת מהתורות המוצלחות בתולדות הפיזיקה.
מאות ניסיונות נעשו והתוצאות שהתקבלו התאימו ברובן לתחזיות התאורטיות.
לתורת היחסות הכללית יש גם השלכות מעשיות.
למשל, מתכנני לוויני GPS חייבים להתחשב בה כדי שהלוויינים ומערכת הניווט יעבדו כשורה.
על אף שהתנגד בחריפות לתוצאות ההסתברותיות שנבעו ממכניקת הקוונטים (פרשנות קופנהגן שלה), נמנה איינשטיין עם מייסדיה ומעצביה החשובים.
את היסודות לה הניח עוד בשנת 1905 במאמרו על האפקט הפוטואלקטרי והקוונטיזציה של האור.
איינשטיין עודד את לואי דה ברויי וארווין שרדינגר, וסייע להם לפתח את מכניקת הגלים שממנה נבעה משוואת שרדינגר המרכזית במכניקת הקוונטים.
ב-1906, בעקבות ניסויים שמדדו את הספקטרום של אטום מימן ומצאו ספקטרום בדיד של קווי בליעה ופליטה, הציע איינשטיין לקוונטט את המצבים שבהם יכול אטום מימן להימצא.
איינשטיין התקשה להשלים עם רעיונותיה המהפכניים של מכניקת הקוונטים, חרף תרומתו לפיתוחה בתחילת דרכה.
התקפותיו החריפות על מכניקת הקוונטים והפירוש ההסתברותי של נילס בוהר (מאבות מכניקת הקוונטים וחתן פרס נובל גם הוא) ואינספור ניסויי המחשבה שהציע, תרמו רבות לעיצובה ולניסוחה של מכניקת הקוונטים ולהבהרת הנקודות הבעייתיות בה.
איינשטיין לא אהב את הניסוח ההסתברותי של מכניקת הקוונטים, וטען שהוא מעיד על חוסר שלמות של התאוריה ולא על תכונה מהותית של הטבע (בניגוד לגישה של בוהר).
על האקראיות, שבבסיסה של תורה זו, כתב כי "מכניקת הקוונטים בהחלט מרשימה.
אך קול פנימי אומר לי שהיא עדיין איננה הדבר האמיתי.
התאוריה אומרת הרבה, אך לא באמת מקרבת אותנו לסודו של 'הזקן' [אלוהים].
אני, איך שלא יהיה, משוכנע שאלוהים אינו מטיל קוביות", ודחה בהתנגדות עזה כל מחשבה על כך.
בניסיון החריף ביותר להתקיף את מכניקת הקוונטים, פיתח איינשטיין ביחד עם עוד שני פיזיקאים את הפרדוקס של איינשטיין-פודולסקי-רוזן (EPR), ובו רצה להראות שמכניקת הקוונטים סותרת את עקרון המקומיות, ומחייבת קיומה של השפעה כלשהי הנעה מהר יותר ממהירות האור.
זאת הוא עשה באמצעות ניצול תופעת השזירה.
הפרדוקס אינו קיים תחת גישה פילוסופית הנקראת אקטואליזם, שטוענת ש"גודל פיזיקלי לא קיים עד אשר מודדים אותו" (איינשטיין דחה גישה זו כמגוחכת).
ברם, ניסויים שבהם בוצע בפועל הניסוי המחשבתי שהציעו איינשטיין וחבריו, הראו שהטבע נוטה לצד התחזיות של מכניקת הקוונטים.
לפיכך, למעשה, מה שנקרא "הפרדוקס של איינשטיין-פודולסקי-רוזן" אינו פרדוקס כלל.
למרות כישלון זה, מצב EPR, שבו השתמש איינשטיין בפרדוקס, התגלה כחיוני ליישומים מודרניים מתקדמים של מכניקת הקוונטים, כגון חישוב קוונטי, הצפנה קוונטית, טלפורטציה קוונטית ותורת אינפורמציה קוונטית.
להגנתו של איינשטיין יש לומר כי כל העת טען שכאשר כמה מחוקי הטבע אינם ברורים למדענים, מנסים אלה בשגגה לטעון כי גם חוקים הסתברותיים שולטים בטבע.
לדעתו של איינשטיין לא כך הוא, אלא שיש צורך להמתין עד שיתבררו גילויים חדשים שאינם ידועים עדיין.
לטענתו, קיים בטבע סדר פנימי שאינו נובע כלל וכלל מאקראיות .
ניסוחה של תורת הקוונטים לא היה כשורה בעיניו.
בשנת 1920, לאחר ליקוי החמה שהתרחש ב-29 במאי 1919, שבו אוששה לראשונה תורת היחסות הכללית, זכה איינשטיין לתמיכה חיצונית רחבה לזכייה בפרס נובל מצד מדענים מובילים רבים בעולם, אך חברי ועדת פרס נובל החליטו לא להעניק לו את הפרס.
החלטה זו נבעה בעיקרה מדו"ח של אחד מחברי הוועדה, סוונטה ארהניוס, שדחה את הראיות שנאספו להוכחת תורת היחסות הכללית.
גם בשנת 1921 החליטו חברי הוועדה לא להעניק לו את הפרס, אף על פי שזכה לתמיכה רבה יותר מבשנה שעברה.
הוודאות של תורת היחסות עדיין לא התקבלה על-ידם והם החליטו שבשנה זאת לא יחולק פרס נובל לפיזיקה והוא יידחה לשנה הבאה.
בשנת 1922 התמנה חבר חדש לוועדת פרס נובל בפיזיקה, קרל וילהלם אוסן, שכדי לזכות את איינשטיין בפרס נובל החליט שבאופן רשמי הפרס יוענק לו על גילוי האפקט הפוטואלקטרי ולא על תורת היחסות שנחשבה שנויה במחלוקת.
כך, בשנת 1922 קיבל את פרס נובל (רטרואקטיבית לשנת 1921).
בהחלטה הרשמית נאמר שאיינשטיין קיבל את הפרס בזכות "תרומתו לפיזיקה התאורטית, ובפרט גילוי החוק של האפקט הפוטואלקטרי".
אף על פי שעברו למעלה מ-15 שנים מאז גילויו זה.
המברק בדבר הזכייה הגיע לביתו של איינשטיין בברלין באוקטובר 1922, בזמן שהיה בדרך ליפן, שם התכוון לשאת סדרה של הרצאות.
איינשטיין לא התכוון לשנות את תוכניותיו ולהגיע לטקס בסטוקהולם בדצמבר.
ניתן היה להעניק את הפרס לנציג.
איינשטיין ויתר על אזרחותו הגרמנית כבר ב-1896 והיה באותם ימים אזרח שווייץ, ולכן השגריר השווייצרי בשוודיה התבקש להגיע במקומו, אך הגרמנים התנגדו לכך בטענה שאיינשטיין קיבל חזרה את האזרחות הגרמנית באופן אוטומטי ב-1914 בשעה שהוענקה לו משרה במכון מחקר גרמני.
בסופו של דבר המדליה והתעודה ניתנו לאיינשטיין בברלין ב-1923 על ידי השגריר השוודי בגרמניה.
באותה הזדמנות הוא קיבל את הפרס הכספי ששוויו היה 32 אלף דולר.
איינשטיין עצמו הגיע לסטוקהולם בחודש יולי של אותה שנה ונשא את הרצאת נובל בפני המלך.
בצעד של התרסה כנגד החלטת ועדת הפרס, נושא ההרצאה היה תורת היחסות ולא האפקט הפוטואלקטרי.
בהמשך חייו, איינשטיין לא נהג לציין את פרס נובל כהישג מרכזי.
במאמר משנת 1924 תיאר איינשטיין את עקרונות הפעולה של הלייזר, דבר שהיווה את הבסיס לייצור קרן לייזר במעבדה.
הלייזר הוא אחת הטכנולוגיות השימושיות ביותר במדע ובתעשייה המודרניות.
ביחד עם הפיזיקאי סאטינדרה נאת בוז פיתח איינשטיין את ההתפלגות הסטטיסטית של חלקיקים הידועים כבוזונים.
ההתפלגות, הידועה כסטטיסטיקת בוז-איינשטיין, מאפשרת הצטברות בלתי מוגבלת של בוזונים ברמת היסוד וידועה כעיבוי בוז איינשטיין.
תופעה זו נצפתה בניסויים רק בעשור האחרון.
ב-1928 השתתף בקורסים האוניברסיטאיים בדאבוס.
ב-1930 רשם בארצות הברית פטנט על המצאת "המקרר של איינשטיין", פרויקט שעליו עבד עם לאו סילארד.
בשנת 1932 יצא לארצות הברית בשל עבודתו.
בעת עלייתו של היטלר לשלטון בשנת 1933, היה איינשטיין במסע הרצאות בממלכה המאוחדת.
שנה אחרי כן שדדו הנאצים את רכושו, נטלו ממנו את משרתו ושללו גם את אזרחותו.
מדינות רבות הציעו לו מקלט, ואליהן הצטרף גם היישוב היהודי בארץ ישראל.
איינשטיין החליט להגר לארצות הברית ולשם כך השתמש באזרחותו השווייצרית.
הוא הצטרף לסגל המכון למחקר מתקדם בפרינסטון, ניו ג'רזי, שם עסק במחקריו עד ימיו האחרונים.
בשנת 1940 קיבל איינשטיין אזרחות אמריקנית, תוך שהוא שומר על האזרחות השווייצרית שלו.
הוא לעולם לא שב עוד לגרמניה.
בשנת 1939 שוכנע על ידי עמיתו, לאו סילארד, לכתוב איגרת ("מכתב איינשטיין-סילארד") לנשיא רוזוולט בדבר אפשרויות המחקר האטומי ופיתוח הנשק הגרעיני, וזאת אף על פי שהגדיר את עצמו כ"פציפיסט לוחם", אך "לא מובהק".
איינשטיין חשש כי חוקרים אחרים שנותרו בגרמניה, כגון ורנר הייזנברג יתקדמו בחקר האנרגיה האטומית ובניסיון לבקע את האטום, ולכן הזהיר את הנשיא על כך.
הנשיא רוזוולט השתכנע ממכתב זה והחליט להחיש את ייצורה של פצצת האטום, ופרויקט מנהטן קודם ותפס תאוצה.
כשנראה היה שגרמניה כבר לא תנצח במלחמה, כתבו סילארד ואיינשטיין מכתב נוסף לרוזוולט, בו מבקשים השניים למנוע את השימוש בנשק גרעיני.
המכתב כבר לא מצא את רוזוולט, שנפטר בטרם נגמרה המלחמה והוחלף על ידי הארי טרומן.
לאחר הפצצת הירושימה ונגסאקי היה איינשטיין מן הדוברים הראשיים שקראו להחרמת הנשק הגרעיני.
הוא הקים והיה ליושב ראש "ועדת החירום של מדעני האטום", והאיץ באו"ם לכונן ממשלה עולמית כדי לשמור על השלום.
בעת שנשאל באיזה כלי נשק ישתמשו לדעתו במלחמת העולם השלישית, השיב: "זאת אינני יודע, אולם ברור לי כי במלחמת העולם הרביעית ישוב האדם להילחם בכלי נשק העשויים מקלות ואבנים".
בשנת 1945 יצא איינשטיין לגמלאות מהפקולטה של המכון למדעים מתקדמים אך המשיך להחזיק במשרדו עד יום מותו.
ב-18 במרץ 1950 הוא חתם על צוואתו האחרונה ומינה את אוטו נתן והלן דוקאס לנאמני העיזבון.
בשנת 1948 התגלתה אצל איינשטיין, תוך כדי ניתוח מסיבה אחרת, מפרצת בטנית באבי העורקים (abdominal aortic aneurysm).
בטיפול שהיה מקובל אז הוקפה המפרצת בעטיפת-מגן מצלולוז, שהייתה אמורה למנוע את המשך התרחבותה; ב-1954 הוא פיתח אנמיה המוליטית.
אלברט איינשטיין נפטר בבית חולים בפרינסטון ב-18 באפריל 1955, כתוצאה מדימום פנימי בעקבות פקיעת המפרצת באבי העורקים.
כשהובהל לבית החולים, לקח עמו טיוטת נאום שהיה אמור לשאת בטלוויזיה לכבוד יום העצמאות השביעי של מדינת ישראל, אך הוא מת בטרם הספיק לסיים את הטיוטה.
לצידו נכחה האחות שטיפלה בו באחרית ימיו.
היא העידה כי הוא מלמל מספר מילים בגרמנית, שלא הצליחה להבין, ואז נפטר.
מאחר שלא רצה שאנשים יסגדו לעצמותיו, ביקש בצוואתו שגופו יישרף ואפרו יפוזר אל נהר לא ידוע בניו ג'רזי.
בניגוד לצוואתו, שימרו ד"ר הארווי וד"ר אברהמס את מוחו ועיניו של איינשטיין.
הארווי הוקע על ידי הקולגות שלו על המעשה הלא מוסרי אך המשיך בשלו ושמר את מוחו של איינשטיין עד יום מותו.
במהלך השנים, נעתר ד"ר הארווי לתחינות מדענים שונים ושלח להם בדואר פרוסות מהמוח לשם מחקר.
חלק מהמחקרים הצביעו על מאפיינים ייחודיים במוחו של איינשטיין, אולם לאחר מכן נקבע שמחקרים אלו אינם מבוססים דיים.
איינשטיין מינה בצוואתו, שאותה ערך ב-1950, את חברו הקרוב אוטו נתן ואת מזכירתו האישית הלן דוקאס למנהלי עזבונו הספרותי, שכלל את ארכיון כתביו ומכתבים שכתב, כתבי יד ורשימות.
השניים עמלו במשך שנים לאסוף את כתביו מרחבי העולם.
כתביו המקוריים, כולל זה של תורת היחסות, הועברו לרשות ארכיון אלברט איינשטיין בספרייה הלאומית של האוניברסיטה העברית בירושלים ומאז 1982 משמש המוסד כבעל זכויות היוצרים על עבודת המדען.
איינשטיין היה נשוי פעמיים ונולדו לו שלושה ילדים.
את אשתו הראשונה מילבה מאריץ' שהייתה ממוצא סרבי, פגש בשנת 1900 בעת שלמדו יחד במכון הפוליטכני של שווייץ.
בני הזוג שמרו על יחסיהם בחשאי היות שמשפחתו של איינשטיין התנגדה להם.
לאחר סיום לימודיהם ב-1901 חזרה מאריץ' לסרביה ושם נודע לה כי היא בהיריון מאיינשטיין.
בפברואר 1902 נולדה בסרביה בתם הבכורה ליזרל, אותה לא פגש איינשטיין מעולם.
שמה נזכר בפעם האחרונה במכתב מספטמבר 1903 שם נאמר כי היא סובלת ממחלת השנית.
נראה כי נפטרה מהמחלה או נמסרה לאימוץ.
קיומה של ליזרל לא היה ידוע לביוגרפים עד 1986 עת התגלתה חליפת המכתבים בין איינשטיין למשפחתה של מאריץ' בסרביה.
ב-6 בינואר 1903 התחתנו איינשטיין ומאריץ'.
ב-1904 נולד בנם הנס אלברט, לימים פרופסור ב-UCLA, ונפטר ב-1973. מבנו זה יש לאיינשטיין נכדים ונינים, חלקם מתגוררים בשווייץ, חלקם בארצות הברית וחלקם בישראל; ב-1910 נולד לאיינשטיין ומאריץ' בן נוסף, אדוארד (בפיהם כונה "טטה") שסבל מסכיזופרניה ונפטר ב-1965. מילבה והילדים נשארו בציריך בזמן שאיינשטיין שהה בברלין לצורך עבודתו.
יחסיהם עלו על שרטון, ולאחר חמש שנות מגורים בנפרד התגרשו בני הזוג ב-14 בפברואר 1919. בהסכם הגירושים שלו עם מאריץ' כתב איינשטיין, לבקשתה, שאם אי פעם יזכה בפרס נובל לפיזיקה, יעבור סכום הפרס לקרן על שמה, לטובת בניהם.
ב-2 ביוני 1919 לאחר מערכת יחסים שארכה מספר שנים בעת היה נשוי למאריץ', התחתן איינשטיין בשנית עם בת דודתו (משני הצדדים) אלזה לוונטל.
שני ילדיו נותרו בחזקתה של מאריץ', אך הוא אימץ את שתי בנותיה של אלזה מנישואין קודמים, מרגוט ואילזה.
ב-1933 לאחר עליית הנאצים לשלטון, עברו מברלין להתגורר בפרינסטון, ניו ג'רזי.
הם היו נשואים עד שאלזה נפטרה ממחלה קשה ב-20 בדצמבר 1936.
איינשטיין היה אדם צנוע בהליכותיו והסתפק במועט.
את פרסומו הרב ניצל כדי לקדם מטרות ציבוריות כמו שלום בין עמים ואחווה בין הבריות.
הוא ניחן בחוש הומור דק והיה חביב על שומעיו.
למרות מורכבותה של תורתו, ידע להבהירה בדוגמאות שוות לכל נפש.
התאוריות שהעלה ערערו לחלוטין את הפיזיקה המסורתית בכל הקשור למסות זעירות מאוד או לתנועה במהירות גבוהה מאוד.
הוא הביא למהפכה של ממש במחקר המדעי, ושינה מן היסוד את תפיסת העולם של האנושות כולה.