tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רבים יצאו לגלות, אחרים המשיכו להתגורר בגרמניה, אך נאסר עליהם ללמד באוניברסיטאות, והגסטאפו היה עורך אצלם ביקורי פתע על מנת לוודא שהם לא עוסקים באמנות.
למרות שאף אמן לא הוצא להורג בגלל האמנות שייצר, אמנים יהודים שלא נמלטו נשלחו למחנות ההשמדה.
לאחר התערוכה, היצירות מוינו ונשלחו למכירה פומבית בשווייץ; חלק מהיצירות נרכשו על ידי מוזיאונים ואחרים על ידי אספנים פרטיים.
בכירים נאצים לקחו יצירות רבות לשימושם הפרטי.
כך למשל הרמן גרינג לקח 14 יצירות יקרות ערך של ואן גוך, סזאן ואמנים אחרים.
במרץ 1939 מחלקת כיבוי האש של ברלין שרפה כ-4000 ציורים, רישומים והדפסים שלכאורה היה להם ערך נמוך בשוק הבינלאומי.
לאחר קריסת גרמניה הנאצית ופלישת הצבא האדום לברלין, נמצאו מספר יצירות אמנות קבורות מהתערוכה.
חלק מהיצירות מוצגות במוזיאון ארמיטאז' בסנט פטרסבורג.
בשנת 2010, עם תחילת העבודות להארכת קו הרכבת התחתית בברלין, מאלכסנדרפלאץ דרך מרכז העיר ההיסטורי עד שער ברנדנבורג, נחשפו 11 פסלים במרתף של בית פרטי סמוך לבית העירייה.
הפסלים מוצגים במוזיאון החדש בברלין.
אמנות מצרים העתיקה מתייחסת לאמנות שנוצרה במצרים העתיקה בין האלף ה-6 לפני הספירה למאה ה-4 לספירה, החל ממצרים הפרהיסטורית ועד לנצרות מצרים הרומית.
היא כוללת ציורים, פסלים, רישומים על פפירוס, פיאנס, תכשיטים, שנהבים, אדריכלות ומדיה אמנותית אחרת.
זו הייתה מסורת שמרנית שסגנונה השתנה מעט מאוד לאורך זמן.
חלק ניכר מהדוגמאות ששרדו מגיעות מקברים ומאנדרטאות, ומספקות תובנות לגבי אמונות החיים שלאחר המוות במצרים העתיקה.
בשפה המצרית העתיקה לא הייתה מילה ל"אמנות".
יצירות אמנות שירתו מטרה פונקציונלית במהותה, שהייתה קשורה לדת ולאידאולוגיה.
יצירת נושא באמנות הייתה להעניק לו קביעות; לפיכך, אמנות מצרית עתיקה תיארה גרסה אידיאלית ולא מציאותית של העולם.
לא הייתה מסורת משמעותית של ביטוי אמנותי אינדיבידואלי מכיוון שאמנות שירתה מטרה רחבה יותר וקוסמית של שמירה על הסדר (מאעת).
אמנות מצרים הקדם-שושלתית (6000–3000 לפנה"ס)
מצרים הקדם-שושלתית, המקבילה ל של מצרים הפרהיסטורית, נמשכה בין 6000 לפנה"ס לערך ועד תחילת התקופה השושלתית הקדומה, בסביבות 3100 לפנה"ס.
התפשטות מתמשכת של המדבר אילצה את אבותיהם הקדומים של המצרים להתיישב סביב הנילוס ולאמץ אורח חיים יושבני יותר במהלך התקופה הנאוליתית.
התקופה שבין 9000 ל-6000 לפנה"ס הותירה מעט מאוד ראיות ארכאולוגיות, אך בסביבות 6000 לפנה"ס החלו להופיע יישובים נאוליתיים בכל רחבי מצרים.
מחקרים המבוססים על נתונים מורפולוגיים, גנטיים וארכאולוגיים ייחסו יישובים אלה למהגרים מהסהר הפורה שחזרו במהלך המהפכה הנאוליתית, והביאו את החקלאות לאזור.
בין השנים 5000 ל-4200 לפני הספירה לערך, תרבות מרימד , הידועה רק מאתר התיישבות גדול בקצה דלתת הנילוס המערבית, שגשגה במצרים התחתונה.
לתרבות קשרים חזקים לתרבות פיום א' כמו גם ללבנט.
בני אדם גרו בבקתות קטנות, ייצרו כלי חרס פשוטים ולא מעוטרים והיו להם כלי אבן.
גודלו בקר, כבשים, עיזים וחזירים, ונשתלו חיטה, סורגום ושעורה.
אנשי תרבות מרימד קברו את מתיהם בתוך תחומי ההתיישבות וייצרו פסלוני חרס.
הראש המצרי הראשון בגודל טבעי העשוי מחימר מגיע ממרימד.
התרבות הבדרית, משנת 4400 עד 4000 לפנה"ס בערך, נקראת על שם אתר בדרי (ערבית: بداري) ליד דר טאסה.
היא באה בעקבות התרבות הטאסית (בערך 4500 לפנה"ס) אך הייתה כה דומה עד שרבים רואים בהן תקופה רציפה אחת.
התרבות הבדרית המשיכה לייצר כלי חרס שחורים (אם כי איכותם השתפרה משמעותית) וקיבלה את מספרי תיארוך רצף (SD) 21–29. ההבדל העיקרי המונע מחוקרים למזג את שתי התקופות הוא שבאתרים בדריים נמצאה נחושת בנוסף לאבן ולכן הם יישובים כלקוליתיים, בעוד שהאתרים הטאסיים הנאוליתיים עדיין נחשבים לתקופת האבן.
תרבות נקאדה היא תרבות ארכאולוגית של מצרים הכלקוליתית הקדם-שושלתית (בערך 4400–3000 לפנה"ס), הקרויה על שם העיר נקאדה , במחוז קינא.
היא מחולקת לשלוש תקופות משנה: תרבות עמרה (נקאדה I), תרבות גרזה (נקאדה II) ותרבות סמאינה (נקאדה III).
תרבות נקאדה I (העמרתית) נמשכה בין השנים 4000 ל-3500 לפנה"ס לערך.
כלי חרס בעלי חלק עליון שחור ממשיכים להופיע, אך גם כלי חרס לבנים בעלי קווים צולבים - סוג של כלי חרס המעוטרים בקבוצות מצטלבות של קווים לבנים מקבילים קרובים - נמצאים בתקופה זו.
התקופה העמרתית קיבלה מספרי תיארוך רצף (SD) שבין 30 ל-39.
תרבות נקאדה II (גרזה) משנת 3500 עד 3200 לפנה"ס בערך, נקראת על שם אתר גרזה.
תרבות זו מהווה את השלב הבא בהתפתחות התרבותית המצרית, ובתקופה זו הונחו היסודות של מצרים השושלתית.
תרבות נקאדה II היא במידה רבה התפתחות רציפה של תרבות נקאדה I, שהתרחבה מאזור הנילוס העליון לכיוון דלתת הנילוס ולכיוון נוביה.
כלי חרס של תרבות נקאדה II קיבלו מספרי תיארוך רצף (SD) של 40 עד 62, והם שונים באופן מובהק מכלי חרס לבנים עם שורות צולבות או כלי חרס שחורים של נקאדה I.
הם נצבעו בעיקר באדום כהה עם תמונות של בעלי חיים, אנשים וספינות, כמו גם סמלים גאומטריים שנראים כמי שנגזרו מבעלי חיים.
ידיות גליות, שהיו נדירות לפני תקופה זו (אם כי לעיתים נמצאו כבר בשנת SD 35), הפכו נפוצות ומורכבות יותר עד שהן הפכו כמעט לחלוטין לקישוטים.
במהלך תקופה זו נכנסו למצרים חפצים זרים וצורות אמנות מובהקות, דבר המצביע על קשר עם מספר חלקים באסיה, ובמיוחד עם מסופוטמיה.
חפצים כמו ידית סכין גבל אל-עראק , שעליה גילופים מסופוטמיים בולטים, נמצאו במצרים, והכסף המופיע בתקופה זו יכול להיות שהושג רק מאסיה הקטנה.
בנוסף, נוצרו חפצים מצריים המחקים בבירור צורות מסופוטמיות.
חותמות גליל הופיעו במצרים, כמו גם אדריכלות פאנלים שקועה.
התבליטים המצריים על לוחות שחיקה עוצבו באותו סגנון כמו תרבות ארך המסופוטמית בת זמנה, וראשי אלה טקסיים מתקופת גרזה המאוחרת ומתקופת סמאינה המוקדמת עוצבו בסגנון "אגס" מסופוטמי, במקום בסגנון הילידי המצרי.
הקשר עם כנען, ככל הנראה, לא התקיים לפני התקופה השושלתית הקדומה.
מאחר שקשה לקבוע את נתיב הסחר הזה מניחים בדרך כלל שהתקיים דרך הים.
בתקופה בה תאוריית המירוץ לשושלת הייתה פופולרית הועלתה תיאוריה כי יורדי ארך הקיפו את חצי האי ערב בנתיב ים תיכוני ועברו ככל הנראה על ידי מתווכים דרך גבל, כפי שמעידה נוכחותם של חפצים גבליים במצרים.
העובדה שאתרי נקאדה II רבים כל כך נמצאים בפתחי ואדיות המובילים לים סוף עשויה להצביע על כמות מסוימת של סחר דרך ים סוף (אם כי הסחר מגבל יכול היה לחצות את סיני ואז להגיע לים סוף).
כמו כן, הגעה של רעיון מורכב כמו אדריכלות פאנלים שקועה, שיכלה להגיע למצרים באמצעות שליחים, נחשבת כלא סבירה ולעיתים קרובות עולה ההשערה שהגיעה דרך לפחות קבוצה אחת קטנה של מהגרים.
למרות עדויות אלה להשפעה זרה, אגיפטולוגים מסכימים בדרך כלל כי תרבות נקאדה II היא בעיקר ילידית ממצרים.
התקופה הקדם-שושלתית המאוחרת (תרבות סמאינה; נקאדה III)
תקופת נקאדה III, משנת 3200 עד 3000 לפני הספירה בערך, נחשבת בדרך כלל זהה לתקופה הקדם-שושלתית, שבמהלכה אוחדה מצרים.
נקאדה III בולטת בהיותה התקופה הראשונה בה נכתבו הירוגליפים (אם כי זה שנוי במחלוקת), השימוש הקבוע הראשון בסרכים, ההשקיה הראשונה וההופעה הראשונה של בתי קברות מלכותיים.
האמנות של תקופת נקאדה III הייתה מתוחכמת למדי, כפי שהודגם על ידי לוחות שחיקה .
אלה שימשו במצרים הקדם-שושלתית לטחינה ולמריחת מרכיבי קוסמטיקה לפנים או לגוף.
עד לתקופה הקדם-שושלתית, נראה כי לוחות השחיקה איבדו את תפקיד זה ושימשו במקום לנוי ואולי גם לטקסים.
הם יוצרו כמעט אך ורק מאבן טין, שמקורה במחצבות בואדי חמאמאת .
רבות מלוחות השחיקה נמצאו בנח'ן, מרכז כוח במצרים העליונה בתקופה הקדם-שושלתית.
לאחר איחוד המדינה, לוחות הצבעים חדלו מלהיכלל במכלולי קברים.
התקופה השושלתית הקדומה (3100–2685 לפנה"ס)
התקופה השושלתית הקדומה של מצרים הגיעה מיד לאחר איחוד מצרים העליונה והתחתונה, בסביבות שנת 3100 לפנה"ס.
היא נחשבת בדרך כלל ככוללת את השושלות הראשונה והשנייה, שנמשכו מסוף התקופה הארכאולוגית של נקאדה III ועד לסביבות שנת 2686 לפנה"ס, או תחילת תקופת הממלכה הקדומה.
עיצוב לוחות השחיקה הגיע לרמה חדשה של תחכום בתקופה זו, שבה גם מערכת הכתב המצרית עברה התפתחות נוספת.
בתחילה, הכתב המצרי הורכב בעיקר ממספר סמלים שציינו כמויות של חומרים שונים.
בלוחות השחיקה נעשה שימוש בסמלים יחד עם תיאורים ציוריים.
עד סוף תקופת השושלת השלישית הורחבה וכללה יותר מ-200 סמלים, הן פונוגרמות והן אידיאוגרמות.
הממלכה הקדומה של מצרים היא התקופה המשתרעת בין השנים 2686–2181 לפנה"ס בקירוב.
היא ידועה גם כ"עידן הפירמידות" או "עידן בוני הפירמידות", שכן היא מקיפה את שלטונם של בוני הפירמידות הגדולים של השושלת הרביעית.
המלך סנפרו שכלל את אמנות בניית הפירמידות והפירמידות בגיזה נבנו תחת השליטים ח'ופו, חעפרע ומנכאורע.
מצרים הגיעה לשיאה הראשון של הציוויליזציה, הראשונה מבין שלוש תקופות המכונות "ממלכה" (אחריה הממלכה התיכונה והממלכה החדשה) המסמנות את שיאי הציוויליזציה בעמק הנילוס התחתון.
הממלכה התיכונה של מצרים (הידועה גם כ"תקופת האיחוד מחדש") מאופיינת בסיום הפילוג פוליטי המכונה תקופת הביניים הראשונה.
תקופת הממלכה התיכונה נמשכה מסביבות שנת 2050 לפנה"ס ועד לסביבות שנת 1710 לפנה"ס, מאיחוד מצרים תחת שלטונו של מנטוחותפ השני מהשושלת האחת-עשרה ועד סוף השושלת השתים-עשרה.
השושלת האחת-עשרה שלטה מתבאי והשושלת השתים עשרה שלטה מאל-לישת.
בתקופת הממלכה התיכונה הפך אוסיריס לאל החשוב ביותר בדת העממית.
לאחר תקופת הממלכה התיכונה באה תקופת הביניים השנייה של מצרים, תקופה נוספת של פילוג שכללה פלישות זרים למדינה כדוגמת החיקסוס ממערב אסיה.
לאחר איחוד מצרים לממלכה התיכונה הצליחו שליטי השושלות האחת-עשרה והשתים-עשרה להחזיר את תשומת ליבם לאמנות.
בשושלת האחת-עשרה נבנו אנדרטאות לשליטים בסגנון שהושפע מהמודלים הממפיטיים של השושלת החמישית והשישית המוקדמת ומסגנון התבליטים התבאני, שלפני איחודה כמעט ונעלם.
לשינויים אלה הייתה מטרה אידאולוגית, שכן שליטי השושלת האחת-עשרה הקימו מדינה ריכוזית וחזרו לאידיאלים הפוליטיים של הממלכה הקדומה.
בתקופת השושלת השתים-עשרה המוקדמת הייתה לאמנות אחידות בסגנון בשל השפעת הסדנאות המלכותיות.
בנקודה זו הגיעה איכות הייצור האמנותי עבור חברי האליטה בחברה לשיא שלא היה מעולם, אם כי הוא השתווה בתקופות אחרות.
שגשוגה של מצרים בסוף השושלת השתים-עשרה בא לידי ביטוי באיכות החומרים ששימשו לאנדרטאות מלכותיות ופרטיות.
לא נראה כי החיקסוס, שושלת שליטים שמקורה בלבנט, יצרו אמנות חצר כלשהי, במקום זאת הם השתלטו על מונומנטים משושלות קודמות על ידי כתיבת שמותיהם עליהם.
רבות מאלה חרוטות בשמו של השליט כיאן .
באווריס נחשף ארמון גדול, שנבנה בסגנון הלבנטיני ולא בסגנון מצרי, ככל הנראה על ידי כיאן.
ידוע כי השליט אפפי היה כפטרון לתרבות הסופרים המצרית והזמין את העתקת הפפירוס המתמטי של רינד.
הסיפורים שנשמרו בפפירוס ווסטכר עשויים להיות מתוארכים גם לתקופת שלטונו.
"ספינקסי החיקסוס" או "ספינקסי הטאניטים" הם קבוצה של ספינקסים מלכותיים המתארים את הפרעה הקדום אמנמחת השלישי (השושלת השתים-עשרה) עם מספר תכונות יוצאות דופן בהשוואה לפסלים קונבנציונליים, למשל עצמות לחיים בולטות ורעמה עבה של אריה, במקום נמס - כיסוי ראש מסורתי.
השם "ספינקסי החיקסוס" ניתן בשל העובדה שאלו נחקקו מחדש מאוחר יותר על ידי מספר שליטי החיקסוס, ותחילה נחשבו כמייצגים את שליטי החיקסוס עצמם.
חוקרים מהמאה התשע-עשרה ניסו להשתמש בתכונות הפסלים כדי לייחס מקור גזעי לחיקסוס.
ספינקסים אלה נתפסו על ידי החיקסוס מערי הממלכה התיכונה ולאחר מכן הועברו לבירתם אווריס, שם נחקקו מחדש בשמות בעליהם החדשים ועיטרו את ארמונם.
כיום ידועים שבעה מהספינקסים הללו, כולם מטאניס ורובם ממוקמים במוזיאון קהיר.
פסלים נוספים של אמנמחת השלישי נמצאו בטאניס ומקושרים לחיקסוס באותו אופן.
הממלכה החדשה, המכונה גם "האימפריה המצרית", היא התקופה שבין המאות ה-16 וה-11 לפני הספירה, והיא משתרעת על פני השושלות השמונה-עשרה, התשע-עשרה והעשרים.
הממלכה החדשה קמה לאחר תקופת הביניים השנייה ולבסוף דעכה אל תקופת הביניים השלישית.
הייתה זו התקופה המשגשגת ביותר של מצרים העתיקה שסימנה את שיא כוחה.
ניתן לייחס עושר עצום זה לריכוזיות הכוח הביורוקרטי ולמסעות צבאיים מוצלחים רבים שפתחו נתיבי סחר.
עם התרחבות האימפריה המצרית שכו הפרעונים לגישה לסחורות חשובות כמו עצי ארז מלבנון וחומרי יוקרה כמו לפיס לזולי וטורקיז.
יצירות האמנות שנוצרו במהלך תקופת הממלכה החדשה מתחלקות לשלוש תקופות רחבות: תקופת טרום-עמארנה, תקופת עמארנה ותקופת רעמסס.
למרות התרחשות שינויים סגנוניים כתוצאה מתזוזות כוח ושינויים באידיאלים דתיים המשיכו עבודות הפסלים והתבליטים ברחבי הממלכה החדשה לגלם את העקרונות העיקריים של האמנות המצרית: חזיתיות וציריות, היררכיה של קנה מידה וקומפוזיציה מורכבת.
תקופת טרום-עמארנה החלה עם כינונה של השושלת השמונה-עשרה של הממלכה החדשה והתאפיינה בכוחה הגובר של מצרים כאימפריה רחבת ידיים.
יצירות האמנות משקפות שילוב של טכניקות ונושאים מתקופת הממלכה התיכונה עם חומרים וסגנונות חדשים שהגיעו מארצות זרות.
חלק גדול מהאמנות והאדריכלות של תקופת טרום-עמארנה נוצרו על ידי המלכה חתשפסות, שהובילה בנייה נרחבת לכל האלים במהלך תקופת שלטונה בין השנים 1473 ל-1458 לפנה"ס.
המלכה ביצעה תוספות משמעותיות למקדש בכרנך, התחייבה לבנות מקדש מתים נרחב בדיר אל-בחרי, ויצרה כמות נרחבת של פסלים ותבליטים מאבן קשה.
היקף פרויקטי הבנייה הללו התאפשר הודות לריכוז הכוח בתבאי ופתיחתם מחדש של נתיבי הסחר על ידי שליט הממלכה החדשה הקודם, יעחמס הראשון.
מקדש המתים המפואר של המלכה בדיר אל-בחרי מספק דוגמאות רבות, שמורות היטב, של יצירות האמנות שנוצרו בתקופת טרום-עמארנה.
המקדש העצום בן שלוש הקומות, בעל העמודים, נבנה בתוך צוקי תבאי ועוטר בתבליטים מצוירים רבים.
נושאי התבליטים הללו נעו בין תמונות קבורה מסורתיות והכרה בדמותה של חתשפסות כשליטה האלוהית של מצרים ועד סצנות קרב ומשלחות בארצות זרות.
המקדש הכיל גם פסלים רבים של המלכה והאלים, ובמיוחד של אמון-רע, וחלקם היו עצומים בגודלם.
יצירות האמנות מתקופת שלטונה של חתשפסות מסמנות שילוב מחדש של התרבות והסגנון הצפוניים כתוצאה מאיחוד מצרים.
תחותמס השלישי, השליט הקודם למלכה, הזמין גם כן כמויות אדירות של יצירות אמנות בקנה מידה גדול ועד מותו הייתה מצרים לאימפריה החזקה ביותר בעולם.
בתקופת הממלכה החדשה – ובמיוחד בתקופת השושלת השמונה-עשרה – היה מקובל ששליטים הזמינו את בנייתם של מקדשים גדולים ומורכבים המוקדשים לאלים העיקריים של מצרים.
מבנים אלה, שנבנו מאבן גיר או אבן חול (חומרים קבועים יותר מלבני הבוץ ששימשו למקדשים קודמים) ומלאים בחומרים נדירים ובציורי קיר ססגוניים, מדגימים את העושר והגישה למשאבים מהם נהנתה האימפריה המצרית בתקופת הממלכה החדשה.
מקדש כרנך, המוקדש לאמון-רע, הוא אחת הדוגמאות הגדולות והטובות ביותר ששרדו לסוג זה של אדריכלות בחסות המדינה.
אמנות עמארנה נקראת על שם האתר הארכאולוגי הנרחב בתל אל-עמארנה, לשם העביר פרעה אחנתון את הבירה בסוף השושלת השמונה-עשרה.
תקופה זו, והשנים שקדמו לה, מהוות את ההפרעה הדרסטית ביותר בסגנון האמנות המצרית בממלכות הקדומה, התיכונה והחדשה, כתוצאה מהעלייה בבולטות של התאולוגיה השמשית החדשה והמעבר הסופי לכיוון אתוניזם תחת שלטון אחנתון.
אמנות עמארנה מאופיינת בתחושת תנועה ו"תפיסה סובייקטיבית וחושנית" של המציאות כפי שהופיעה בעולם.
סצנות כוללות לעיתים קרובות דמויות חופפות היוצרות תחושה של קהל, דבר שהיה פחות נפוץ בתקופות קדומות יותר.
יצירות האמנות שנוצרו תחת אחנתון היו השתקפות של השינויים הדרמטיים בתרבות, בסגנון ובדת שהתרחשו תחת שלטונו של אחנתון.
הדת החדשה, המכונה לעיתים "התאולוגיה השמשית החדשה", הייתה פולחן מונותאיסטי לאל השמש, אתון.
אחנתון הדגיש את עצמו כ"שותף-עוצר", יחד עם אתון, כמו גם השופר של אתון עצמו.
מאחר שדיסקת השמש זכתה לסגידה ככוח החיים האולטימטיבי בתאולוגיה חדשה זו, כל דבר שקרני השמש נגעו בו התברך על ידי כוח זה.
כתוצאה מכך, הקורבנות והפולחן ככל הנראה נערכו בחצרות פתוחות, וטכניקת התבליט השקוע, שעבדה בצורה הטובה ביותר עבור גילופים חיצוניים, שימשה גם עבור עבודות פנים.
תיאור גוף האדם השתנה באופן דרסטי תחת שלטונו של אחנתון.
לדוגמה, תיאורים רבים של גופו של אחנתון מעניקים לו תכונות נשיות מובהקות, כגון ירכיים גדולות, שדיים בולטים ובטן וירכיים גדולים יותר.
ייצוגי פנים של אחנתון, כמו בפסל אבן החול של אחנתון , מציגים אותו עם סנטר מוארך, שפתיים מלאות ולחיים שקועות.
מאפיינים סגנוניים אלה התרחבו מעבר לייצוגים של אחנתון והיו בשימוש נוסף בתיאור כל דמויות המשפחה המלכותית, כפי שנצפה בדיוקן מריתתן ובשבר של פני מלכה.
זוהי סטייה מהאמנות המצרית המוקדמת יותר, שהדגישה עבור דמויות גבריות את הנעורים והגבריות האידיאליים של אותה עת.
חידוש בולט מתקופת שלטונו של אחנתון היה התעלות דתית של משפחת המלוכה, כולל אשתו של אחנתון, נפרתיתי, ושלוש בנותיהם.
בעוד שתקופות מוקדמות יותר של האמנות המצרית תיארו את השליט כקשר העיקרי בין האנושות לאלים, תקופת עמארנה הרחיבה את הכוח הזה לכלל חברי משפחת המלוכה.
כפי שמודגם בתבליט של משפחה מלכותית ובגושי התלאתאת השונים, קרני אתון נגעו בכל דמות של משפחת המלוכה.
נפרתיתי נחשבת כמי שמילאה תפקיד פולחני משמעותי בתקופה זו.
מבנים מעטים מתקופה זו שרדו, בין היתר משום שנבנו מבלוקים בגודל סטנדרטי, המכונים תלאתאת, שקל מאוד להסירם לשימוש חוזר.
בעקבות מגמה זו לא פעלו מקדשים בעמארנה לפי המנהגים המצריים המסורתיים והיו פתוחים לשמיים ללא תקרות וללא דלתות סגורות.
בדורות שלאחר מותו של אחנתון חזרו אמנים לסגנונות המצריים המסורתיים של תקופות קודמות.
עדיין נותרו עקבות לסגנון של תקופה זו באמנות מאוחרת יותר, אך ברוב המובנים, האמנות המצרית, כמו הדת המצרית, חזרה למאפייניה הרגילים כאילו תקופה זו מעולם לא התרחשה.
עמארנה עצמה ננטשה ונעשו מאמצים ניכרים להשחית מונומנטים מתקופת שלטון אחנתון, כולל פירוק מבנים ושימוש חוזר בבלוקים כאשר עיטוריהם פונים פנימה, כפי שהתגלה לאחרונה בבניין שנבנה מאוחר יותר.
השליט האחרון של השושלת השמונה-עשרה, חרמחב, ביקש לבטל את השפעת האמנות והתרבות של עמארנה ולהשיב את המסורת העוצמתית של פולחן אמון.
במאמץ מרוכז מצד חרמחב, השליט האחרון של השושלת השמונה-עשרה, למגר את כל האמנות וההשפעה של עמארנה עבר סגנון האמנות והאדריכלות של האימפריה לתקופת רעמסס למשך שארית תקופת הממלכה החדשה (שושלות תשע-עשרה ועשרים).
בתגובה למהפכה הדתית והאמנותית של תקופת עמארנה, עבודות שהוזמנו על ידי המדינה מדגימות חזרה ברורה לצורות המסורת ומסירות מחודשת לאמון-רע.
עם זאת, נשארו מספר מרכיבים של פרופורציות גופניות של עמארנה; הגב התחתון אינו חזר לגובהו התחתון מתקופת הממלכה התיכונה, וגפיים אנושיות נותרו מוארכות במידה מסוימת.
שליטי השושלות התשע-עשרה והעשרים המשיכו לבנות את מקדשי הקבורה שלהם, שהוקדשו לאמון-רע ומוקמו בתבאי, בסגנון קודמיהם עם מספר שינויים.
שליטי רעמסס המשיכו גם לבנות פסלים קולוסאליים כמו אלה שהוזמנו על ידי חתשפסות.
במהלך תקופת רעמסס תרמו השליטים תרומות נוספות למקדש בכרנך.
האולם ההיפוסטילי הגדול, שהוזמן על ידי סתי הראשון (השושלת התשע-עשרה), כלל 134 עמודי אבן חול בגובה 20 מטרים שתמכו בתקרה ושטחו הכולל היה דונם אדמה.
סתי הראשון עיטר את רוב המשטחים בתבליטים מורכבים, בעוד יורשו, רעמסס השני, הוסיף עבודות תבליטים שקועים לקירות ולעמודים בצד הדרומי של האולם הגדול.
הגילופים הפנימיים מראים יחסי גומלין בין שליט לאל, כגון לגיטימציה מסורתית של סצנות כוח, תהלוכות וטקסים.
תיאורים נרחבים של מסעות צבאיים מכסים את הקירות החיצוניים של האולם ההיפוסטילי.
סצנות קרב הממחישות אויבים כאוטיים ומבולבלים הפזורים על פני הארץ הכבושה והשליט המנצח כדמות הבולטת ביותר הן אלו המאפיינות את תקופת הרעמסס.
התקופה האחרונה של הממלכה החדשה מדגימה חזרה לצורה ולסגנון המצרי המסורתי, אך התרבות אינה חזרה אך ורק לעבר.
האמנות של תקופת רעמסס מדגימה את השילוב של צורות מצריות קנוניות עם חידושים וחומרים מודרניים.
התקדמויות כמו קישוט כל משטחי הקברים בציורים ותבליטים והוספת כתבים חדשים של קבורה לתאי הקבורה מדגימות את האופי הדינמי של תקופה זו.
תקופת הביניים השלישית (1650–1550 לפנה"ס)
תקופת הביניים השלישית הייתה תקופת דעיכה וחוסר יציבות פוליטית, במקביל לקריסתן של הציוויליזציות ב ובמזרח הים התיכון (כולל תקופת המעבר ביוון).
היא התאפיינה בחלוקה של המדינה במשך רוב התקופה ובכיבוש ושלטון על ידי זרים.
לאחר תקופת שבר אוחדה המדינה מחדש על ידי השושלת העשרים ושתיים שנוסדה על ידי שושנק הראשון בשנת 945 לפנה"ס (או 943 לפנה"ס) והורכבה מצאצאי מהגרים של שבט המשווש, שהגיעו במקור מלוב העתיקה.
בתקופת השושלת העשרים וארבע גברה ההשפעה של ממלכת הנובים בדרום, שניצלה במלואה את החלוקה הזו ואת חוסר היציבות הפוליטית שנוצרה בעקבותיה.
לאחר מכן, בסביבות 732 לפנה"ס צעד פ-ענח'י צפונה והביס את כוחם המשולב של מספר שליטים מצרים ילידים: פדיבאסטט , אוסורכון הרביעי מטאניס, איופוט השני מליאונטופוליס ותפנ אח'ת מסאיס.
הוא ייסד את השושלת העשרים וחמש של "הפרעונים השחורים" שמקורם בנוביה.
תקופת הביניים השלישית מתאפיינת, בדרך כלל, בחזרה לסגנונות מצריים ארכאיים, עם התייחסות מיוחדת לאמנויות הממלכה הקדומה והתיכונה.
אמנות התקופה מורכבת בעיקרה מסגנונות מצריים מסורתיים, שהוצגו מחדש מסיבות לא ידועות כבר בתקופת שלטונו של שושנק החמישי או אוסורכון השלישי , לעיתים עם הכללת מאפיינים זרים, כגון האיקונוגרפיה המיוחדת של פסלי השליטים הנובים של השושלת העשרים וחמש.
למרות שהשושלת העשרים וחמש שלטה במצרים העתיקה במשך 73 שנים בלבד, היא משובצת במקום חשוב בהיסטוריה המצרית בזכות שיקום הערכים, התרבות, האמנות והאדריכלות המצריים המסורתיים, בשילוב עם מספר יצירות מקוריות כמו העמוד המונומנטלי של תהרקה בכרנך.
במהלך השושלת העשרים וחמש נשלטה מצרים מנפאטה בנוביה, כיום בסודאן המודרנית, והשושלת בתורה אפשרה את התרחבות סגנונות האדריכלות המצריים למצרים התחתונה ונוביה.
התקופה המאוחרת (בערך 664–332 לפנה"ס)
בשנת 525 לפנה"ס נכבשה המדינה הפוליטית של מצרים על ידי הפרסים, כמעט מאה וחצי לאחר תחילת התקופה המאוחרת של מצרים.
עד שנת 404 לפנה"ס גורשו הפרסים ממצרים והחלה תקופה קצרה של עצמאות.
60 שנות שלטון מצרי אלו התאפיינו בשפע של תפיסות שלטון קצרות ושלא כחוק.
לאחר מכן נכבשה מצרים מחדש על ידי האחמנים עד שנת 332 לפנה"ס עם בואו של אלכסנדר הגדול.
מקורות מציינים כי המצרים הריעו עת אלכסנדר נכנס לבירה וגירש את הפרסים, שלא היו אהובים במיוחד.
התקופה המאוחרת מתוחמת במותו של אלכסנדר הגדול ובתחילת שושלת בית תלמי.
למרות שתקופה זו מאופיינת בסערה פוליטית ובשינוי עצום עבור מצרים, האמנות והתרבות שלה המשיכו לשגשג.
ניתן לראות זאת במקדשים המצריים החל מהשושלת השלושים , השושלת החמישית בתקופה המאוחרת, ועד לתקופה בית תלמי.
מקדשים אלה השתרעו מהדלתא ועד לאי פילה .
בעוד שמצרים עברה השפעות חיצוניות באמצעות סחר וכיבוש על ידי מדינות זרות, מקדשים אלה נותרו בסגנון המצרי המסורתי עם השפעה הלניסטית מועטה מאוד.
תבליט נוסף שמקורו בשושלת השלושים היה העיצוב המעוגל של הגוף והגפיים, אשר נתן לדמויות אפקט בשרני או כבד יותר.
לדוגמה, עבור דמויות נשיות, שדיהן היו מנופחים וחופפים את הזרוע העליונה בציור.
בתיאורים ריאליסטיים יותר, גברים היו שמנים או מקומטים.
סוג נוסף של אמנות שהפך נפוץ יותר ויותר בתקופה זו היה אסטלות הורוס.
מקורן בסוף תקופת הממלכה החדשה ובתקופה הביניים השלישית, אך נפוצו יותר ויותר במהלך המאה הרביעית ועד התקופה התלמית.
פסלים אלה תיארו לעיתים קרובות את הורוס הצעיר אוחז בנחשים ועומד על חיה מסוכנת כלשהי.
תיאור הורוס מגיע מהמיתוס המצרי שבו הורוס הצעיר ניצל מעקיצת עקרב, וכתוצאה מכך צבר כוח על כל החיות המסוכנות.
פסלים אלה שימשו "להדוף התקפות מצד יצורים מזיקים, ולרפא עקיצות נחש ועקיצות עקרב".
תגליות מסוף המאה ה-19 סביב העיר המצרית העתיקה הרקליון באלכסנדריה (השקועה כיום) כוללות תיאור מפורט, חושני ופמיניסטי של האלה איסיס מהמאה ה-4 לפנה"ס (בניגוד לתיאור אל), המסמן שילוב של צורות מצריות והלניסטיות שהחל בסביבות זמן כיבוש מצרים על ידי אלכסנדר הגדול בשנים 332-331 לפנה"ס.
ערבוב זה לא אופייני לפיסול תלמי, שבדרך כלל נמנע מערבוב סגנונות מצריים עם הסגנון ההלניסטי ששימש באמנות החצר של שושלת בית תלמי, בעוד שמקדשים בשאר המדינה להיות מעוטרים בגרסאות מאוחרות של נוסחאות מצריות מסורתיות.
חוקרים הציעו "סגנון אלכסנדרי" בפיסול ההלניסטי, אך למעשה יש מעט דוגמאות הקושרות אותו לאלכסנדריה.
שימוש בשיש באמנות החצר היה נפוץ מאוד על אף שיובא והיה יקר.
עקב כך נעשה שימוש בטכניקות שונות המפחיתות את כמותו הכוללת בפיסול.
לדוגמה שימוש במספר חלקים המחוברים בסטוקו; ראש יכול לכלול את הזקן, החלק האחורי של הראש והשיער בחלקים נפרדים.
בניגוד לאמנות של ממלכות הלניסטיות אחרות, דיוקנאות מלכותיים של תלמי הם כלליים ואידיאליים, עם הקפדה מועטה להשגת דיוקן אינדיבידואלי, אם כי מטבעות מאפשרים לזהות חלק מפסלי הדיוקן כאחד מחמישה-עשר שליטי תלמי.
דיוקנאות מאוחרים רבים עברו בבירור עיבוד מחדש של הפנים כדי להראות שליט מאוחר יותר.
מאפיין מצרי אחד היה מתן בולטות רבה יותר למלכות מאשר שושלות יורשות אחרות של אלכסנדר, כאשר הזוג המלכותי הוצג לעיתים קרובות כזוג.
זה קדם למאה ה-2 לספירה, כאשר סדרה של מלכות הפעילו כוח אמיתי.
במאה ה-2 לספירה החל שימוש חוזר בפניהם של פסלי מקדש מצריים, ופסלי כוהנים נעשו לעיתים קרובות בסגנון הלניסטי כדי להשיג ראשי דיוקן ייחודיים באופן אינדיבידואלי.
יוצרו פסלונים קטנים רבים, כאשר הסוגים הנפוצים ביותר הם אלכסנדר, "המלך תלמי" הכללי, ואפרודיטה עירומה.
פסלוני חרס כללו גרוטסקאות ונשים אופנתיות בסגנון פסלוני טנגרה .
קבוצות ארוטיות הציגו פאלי גדול באופן אבסורדי.
חלק מהאביזרים לעיצוב פנים מעץ כוללים בזים צבעוניים בדוגמאות עדינות מאוד עשויות פאיאנס.
התקופה הרומית (30 לפנה"ס–619 לספירה)
דיוקנאות המומיות מפיום הן כנראה הדוגמה המפורסמת ביותר לאמנות מצרית בתקופה הרומית במצרים.
הן היו סוג של דיוקן נטורליסטי מצויר על לוחות עץ שהוצמדו למומיות מהמעמד העליון ממצרים הרומית.
הן שייכות למסורת ציור על לוח , אחת מצורות האמנות הנחשבות ביותר בתקופה הקלאסית.
דיוקנאות פיום הן גוף האמנות הגדול היחיד ממסורת זו ששרד.
דיוקנאות מומיות נמצאו ברחבי מצרים, אך הן נפוצות ביותר באגן פיום , במיוחד מחווארה (ומכאן השם הנפוץ) ומהעיר הרומית האדריאנית אנטינופוליס .
"דיוקנאות פיום" משמשים בדרך כלל כתיאור סגנוני ולא גאוגרפי.
בעוד שקופסאות קרטון למומיות מצוירות מתוארכות לתקופה הפרעונית, דיוקנאות מומיות מפיום היו חידוש המתוארך לתקופת הכיבוש הרומי של מצרים.[91]
הדיוקנאות מתוארכים לתקופה הרומית הקיסרית מסוף המאה ה-1 לפני הספירה או תחילת המאה ה-1 לספירה ואילך.
לא ברור מתי הסתיים ייצורם, אך מחקרים עדכניים מצביעים על אמצע המאה ה-3 לספירה.
הם נמנים עם הקבוצות הגדולות ביותר מבין השורדים המעטים של מסורת ציור על לוח של העולם הקלאסי, אשר נמשכה למסורות הביזנטיות והמערביות בעולם הפוסט-קלאסי, כולל המסורת המקומית של איקונוגרפיה קופטית במצרים.
האמנות המצרית ידועה בקונבנציית הדמויות הייחודית שלה המשמשת לדמויות הראשיות הן בתבליטים והן בציורים, עם רגליים פשוקות (כאשר אינן יושבות) וצדודית ראש אך פלג הגוף העליון כפי חזיתי.
לדמויות יש גם סט סטנדרטי של פרופורציות, המודד 18 "אגרופים" מהקרקע ועד לקו השיער במצח.
הופעה זו החלה כבר בלוח השחיקה של נערמר מתקופת השושלת הראשונה, אך קונבנציית דמויות אידיאלית זו אינה בשימוש בתצוגת דמויות משניות המוצגות כעוסקות בפעילות כלשהי, כגון שבויים וגופות.
קונבנציות אחרות מציגות פסלי גברים כהים יותר מאלה של נשים.
פסלי דיוקן קונבנציונליים מאוד מופיעים כבר מהשושלת השנייה (לפני 2,780 לפנה"ס), ולמעט האמנות של תקופת עמארנה של אחנתון ותקופות אחרות כמו השושלת השתים-עשרה, התכונות האידיאליות של שליטים, כמו קונבנציות אמנותיות מצריות אחרות, השתנו מעט עד לכיבוש היווני.
האמנות המצרית משתמשת בפרופורציות היררכיות , שבהן גודל הדמויות מצביע על חשיבותן היחסית.
האלים או הפרעה האלוהי בדרך כלל גדולים יותר מדמויות אחרות, בעוד שדמויות של פקידים בכירים או בעל הקבר בדרך כלל קטנות יותר, ובקנה המידה הקטן ביותר נמצאים משרתים, בדרנים, בעלי חיים, עצים ופרטים אדריכליים.
אמנים מצריים קדמונים כמעט ולא הותירו את שמם על יצירות.
יצירות האמנות המצריות אנונימיות גם משום שרוב הזמן הן היו קולקטיביות.
דיודורוס מסיציליה, שנסע וחי במצרים, כתב: "לכן, לאחר שהאומנים החליטו על גובה הפסל, כולם הלכו הביתה כדי לייצר את החלקים שבחרו" (I, 98).
סמליות התפשטה לאמנות המצרית ומילאה תפקיד חשוב ביצירת תחושת סדר.
למשל, בגדיו של פרעה ייצגו את כוחו לשמור על הסדר.
בעלי חיים היו גם דמויות סמליות מאוד באמנות המצרית.
בשפה המצרית העתיקה היו ארבעה מונחי צבע בסיסיים: קם (שחור), הדג' (לבן/כסף), וודג' (ירוק/כחול) ודשר (אדום/כתום/צהוב).
כחול, למשל, סימל פוריות, לידה ומימי החיים של הנילוס.
כחול וירוק היו צבעי הצמחייה ולכן סימלו של התחדשות.
אוסיריס יכול היה להיראות עם עור ירוק; בשושלת העשרים ושש , פני ארונות קבורה נצבעו לעיתים קרובות בירוק כדי לסייע בלידה מחדש.
סמליות צבע זו מסבירה את הפופולריות של טורקיז ופאיאנס בציוד קבורה.
השימוש בשחור עבור דמויות מלכותיות ביטא באופן דומה את אדמת הסחף הפורייה של הנילוס, שממנה נולדה מצרים, ונשא קונוטציות של פוריות והתחדשות.
לפיכך, פסלים של השליט הנראה בהם כאוסיריס לעיתים קרובות עם עור שחור.
שחור נקשר גם לחיים שלאחר המוות, והיה צבעם של אלוהויות קבורה כמו אנוביס.
זהב ציין אלוהות בשל מראהו הלא טבעי ונקשר עם חומרים יקרים.
יתר על כן, זהב נחשב על ידי המצרים הקדמונים כ"בשר האל".
כסף, שכונה "זהב לבן" על ידי המצרים, נקרא גם "עצמות האל".
אדום, כתום וצהוב היו צבעים אמביוולנטיים.
הם נקשרו, באופן טבעי, לשמש; אבנים אדומות כמו קוורציט היו מועדפות להכנת פסלים מלכותיים שהדגישו את ההיבטים השמשיים של המלוכה.
לקרנליאן יש קשרים סמליים דומים בתכשיטים.
דיו אדום שימש לכתיבת שמות חשובים על מסמכי פפירוס.
אדום היה גם צבע המדבריות, ולכן נקשר לסת.
פיאנס מצרי הוא חומר קרמי, העשוי מחול קוורץ (או קוורץ כתוש), כמויות קטנות של סיד ואפר צמחי או נתרון.
המרכיבים עורבבו יחד, זוגגו ונשרפו לגימור קשה ומבריק.
פיאנס היה בשימוש נרחב מהתקופה הקדם-שושלתית ועד לתקופה האסלאמית לשיבוצים וחפצים קטנים, במיוחד אושבתי.
אגיפטולוגים מוקדמים הכינו את הפיאנס המצרי, שכונה בצורה מדויקת יותר "קומפוזיציה מזוגגת", בשל דמיונו השטחי לכלי חרס מזוגגים בפח מאיטליה מימי הביניים (שיוצרו במקור בפאנצה ).
המילה המצרית לכך הייתה ת'הנת (tjehenet), שמשמעותה "מסנוור", וכנראה ששימש, מעל לכל, כתחליף זול לחומרים יקרים יותר כמו טורקיז ולפיס לזולי.
ואכן, פיאנס יוצר לרוב בגווני כחול-ירוק, אם כי ניתן היה לייצר אותו במגוון רחב של צבעים.
למרות שהחומרים הזכוכיתיים פאינס וכחול מצרי יוצרו במצרים מתקופה מוקדמת, שוכללה הטכנולוגיה לייצור הזכוכית עצמה רק בתחילת השושלת השמונה-עשרה.
היא כנראה יובאה מהלבנט, מכיוון שהמילים המצריות לזכוכית הן ממקור זר.
חפצי הקבורה של אמנחותפ השני כללו חפצי זכוכית רבים, המדגימים מגוון טכניקות שונות.
בתקופה זו, החומר היה יקר ונדיר, וייתכן שהיה מונופול מלכותי.
עם זאת, עד סוף השושלת השמונה-עשרה ייצרה מצרים, ככל הנראה, כמויות מספיקות כדי לייצא זכוכית לחלקים אחרים של מזרח הים התיכון.
סדנאות זכוכית נמצאו בחפירות בעמארנה ובפר-רעמסס.
חומרי הגלם - סיליקה, אלקלי וסיד - היו זמינים מאוד במצרים, אם כי מטילי זכוכית כחולה מוכנים יובאו גם הם מהלבנט ונמצאו במטען של הספינה הטרופה מאולובורון מול החוף הדרומי של טורקיה.
כחול מצרי הוא חומר הקשור, אך שונה, לפאינס וזכוכית.
כחול מצרי, המכונה גם "פְרִיט" (Frit; גֶּלֶם זְכוּכִית או זְכוּכָן), נוצר מקוורץ, אלקלי, סיד וחומר צבע אחד או יותר (בדרך כלל תרכובות נחושת).
אלה חוממו יחד עד שהתמזגו והפכו למסה גבישית בעלת צבע אחיד (בניגוד לפאינס, שבה הליבה והשכבה העליונה הן בצבעים שונים).
ניתן היה לעבד כחול מצרי ביד או לדחוס אותו לתבניות, כדי ליצור פסלונים וחפצים קטנים אחרים.
ניתן היה גם לטחון אותו כדי לייצר פיגמנט.
הוא מתועד לראשונה בתקופת השושלת הרביעית, אך הפך פופולרי במיוחד בתקופה התלמית ובתקופה הרומית, אז הוא נודע כ"כחול שמיים" .
הצבע הכחול שימש במשורה בלבד, אפילו עד לשושלת הרביעית, שם נמצא הצבע מעטר דוגמאות מחצלות בקבר סקארה, שנבנה במהלך השושלת הראשונה.
עד לגילוי זה, הצבע הכחול לא היה ידוע באמנות המצרית.
אף על פי שלא הייתה מרכז מוביל של מטלורגיה פיתחה מצרים העתיקה טכנולוגיות להפקת ועיבוד מתכות שנמצאו בגבולותיה ובארצות שכנות.
נחושת הייתה המתכת הראשונה שנוצלה במצרים.
חרוזים קטנים נמצאו בקברי התרבות הבדרית; פריטים גדולים יותר יוצרו בתקופה הקדם-שושלתית המאוחרת, על ידי שילוב של יציקת תבנית, חישול והֲלִימָה בְּקָר.
ייצור חפצי הנחושת הגיע לשיאו בתקופת הממלכה הקדומה כאשר יוצרו מספר עצום של אזמלים מנחושת לחיתוך גושי האבן של הפירמידות.
פסלי הנחושת של פפי הראשון ומר נ רע מנח'ן הם שרידים נדירים של עיבוד מתכת בקנה מידה גדול.
אוצר הזהב של תות ענח' אמון מסמל את עושרה של מצרים העתיקה וממחיש את חשיבות הזהב בתרבות הפרעונית.
חדר הקבורה בקבר מלכותי של הפרעה נקרא "בית הזהב" ועל פי הדת המצרית, בשרם של האלים היה עשוי מזהב.
זהב, מתכת נוצצת שמעולם לא הוכתמה, היא הייתה החומר האידיאלי לדימויי פולחן של אלים, לציוד קבורה מלכותי, ולהוספת ברק לראשי אובליסקים.
היא שימשה רבות לתכשיטים, וחולקה לפקידים כפרס על שירות נאמן ("זהב הכבוד").
כסף יובא מהלבנט ונדירותו בתחילה העניקה לו ערך רב יותר מזהב (אשר, כמו אלקטרום, היה זמין מאוד בגבולות מצרים ונוביה).
דוגמאות מוקדמות לעבודות כסף כוללות את צמידי הטפרס הראשונה.
עד לתקופת הממלכה התיכונה, נראה כי כסף הפך לפחות יקר מזהב, אולי בגלל הסחר המוגבר עם המזרח התיכון.
האוצר מאל-טוד כלל מטמון של חפצי כסף, שכנראה יוצרו בים האגאי, בעוד שתכשיטי כסף שנעשו עבור חברות משפחת המלוכה של השושלת השתים-עשרה נמצאו בדהשור ולחון .
בדת המצרית, נאמר שעצמות האלים עשויות כסף.
ברזל היה המתכת האחרונה שנוצלה בקנה מידה גדול על ידי המצרים.
ברזל מטאוריטי שימש לייצור חרוזים החל מתקופת התרבות הבדרית.
עם זאת, הטכנולוגיה המתקדמת הנדרשת להתכת ברזל לא הוכנסה למצרים עד התקופה המאוחרת.
לפני כן, יובאו חפצי ברזל ולכן זכו להערכה רבה בשל נדירותם.
מכתבי אל-עמארנה מתייחסים למתנות דיפלומטיות של ברזל שנשלחו על ידי שליטים מהמזרח הקרוב, ובמיוחד החתים, לאמנחותפ השלישי ולאחנתון.
כלי ברזל וכלי נשק הפכו נפוצים במצרים רק בתקופה הרומית.
בשל הישרדותו הדלה יחסית בהקשרים ארכאולוגיים, עץ אינו מצוי בצורה מיטבית בין הממצאים ממצרים העתיקה.
אף על פי כן, עיבוד עץ בוצע ככל הנראה בסטנדרט גבוה מתקופה מוקדמת.
עצים מקומיים כללו תמר מצוי ודום מצרי, שגזעייהם יכלו לשמש כקורות בבניינים, או לעבד אותם לייצור קרשים.
אשל, שיטה ושקמה שימשו לייצור רהיטים, בעוד שעץ מילה שימש כאשר נדרשה גמישות רבה יותר (למשל בייצור קערות).
עם זאת, כל העצים המקומיים הללו היו באיכות ירודה יחסית והיה צורך לייבא, במיוחד מהלבט, זנים משובחים יותר, כדוגמת ארז הלבנון.
לפיס לזולי היא אבן יקרה למחצה בצבע כחול כהה, אשר הוערכה מאוד על ידי המצרים הקדמונים בשל הקשר הסמלי שלה לשמיים.
היא יובאה דרך נתיבי סחר למרחקים ארוכים מהרי צפון-מזרח אפגניסטן, ונחשבה לנעלה על כל החומרים האחרים מלבד זהב וכסף.
זכוכית צבעונית או פיאנס סיפקו חיקוי זול.
לפיס לזולי מתועדת לראשונה בתקופה הקדם-שושלתית.
הפסקה זמנית באספקה במהלך השושלות השנייה והשלישית משקפת כנראה שינויים פוליטיים במזרח הקרוב הקדום.
לאחר מכן, היא שימשה רבות לתכשיטים, פסלונים קטנים וקמעות.
ישפה היא צורה לא-טהורה של כלקדון עם פסים או כתמים של אדום, ירוק או צהוב.
ישפה אדומה, סמל לחיים ולהיבטים חיוביים של היקום, שימשה בעיקר לייצור קמעות.
היא הייתה אידיאלית עבור קמעות מסוימים, כמו טייאט (הידוע גם כ"קשר איסיס" או חגורת איסיס), שהוכנה מישפה אדומה, כפי שצוין בלחש 156 בספר המתים.
הישפה הירוקה, שנעשה בה שימוש באופן נדיר יותר, במיוחד לייצור חרפושיות, ובמיוחד חרפושיות לב.
סרפנטין הוא מונח כללי לסיליקטים הידרטיביים של מגנזיום.
הוא הגיע בעיקר מהמדבר המזרחי ומופיע בצבעים וגוונים רבים - מירוק חיוור ועד ירוק כהה הגובל בשחור.
הוא שימש מימי קדם, ושימש במיוחד לייצור חרפושיות לב.
סטיאטיט (הידוע גם כאבן סבון) הוא מינרל ממשפחת הכלוריטים.
יתרונו הגדול בכך שהוא קל מאוד לעיבוד.
קמעות סטיאטיט נמצאו בהקשרים החל מהתקופה הקדם-שושלתית ואילך, אם כי בתקופות מאוחרות יותר הוא היה מכוסה בדרך כלל בשכבה דקה של פיאנס ששימשה לייצור חרפושיות רבות.
טורקיז הוא אבן אטומה, בצבע תכלת עד ירוק-כחול.
זהו פוספט אלומיניום טבעי בצבע כחול עם עקבות נחושת.
הוא קשור קשר הדוק לאלה חתחור, והופק בעיקר ממכרות בחצי האי סיני (בסרביט אל-ח'אדם).
המצרים אהבו במיוחד את הגוונים הירקרקים שסמלו עבורם דינמיות והתחדשות חיונית.
בתקופה המאוחרת, טורקיז (כמו לפיס לזולי) היה שם נרדף לשמחה ועונג.
הפיסול המונומנטלי במקדשי ובקברי מצרים העתיקה מוכר, אך יצירות קטנות, עדינות ומעודנות קיימות במספרים גדולים בהרבה.
המצרים השתמשו בטכניקת התבליט השקוע, אשר נצפית בצורה הטובה ביותר באור שמש כדי להדגיש את קווי המתאר והצורות על ידי צללים.
התנוחה הייחודית של פסלים עומדים הפונים קדימה כשרגל אחת לפני השנייה סייעה לאיזון ולעוצמה של היצירה.
תנוחה ייחודית זו שימשה בתחילת ההיסטוריה של האמנות המצרית וגם בתקופה התלמית, אם כי גם פסלים יושבים היו נפוצים.
פרעונים מצריים נחשבו תמיד כאלים, אך אלוהויות אחרות נפוצות הרבה פחות בפסלים גדולים, למעט כאשר הם מייצגים את הפרעה כאלוהות אחרת; עם זאת, האלוהויות האחרות מוצגות לעיתים קרובות בציורים ובתבליטים.
השורה המפורסמת של ארבעת הפסלים הקולוסאליים מחוץ למקדש הראשי באבו סימבל מציגה כל אחת את רעמסס השני, בצורה אופיינית, אם כי גדולה במיוחד.
רוב הפסלים היותר גדולים שרדו ממקדשים או קברים מצריים; פסלים עצומים נבנו כדי לייצג אלים ופרעונים ומלכותיהם, בדרך כלל בשטחים פתוחים בתוך מקדשים או מחוצה להם.
מאז בנייתו של הספינקס הגדול של גיזה לא נבנה אף פעם פסל בסדר גודל כזה, אך שדרות משובצות בפסלים גדולים מאוד, כולל ספינקסים ובעלי חיים אחרים, היוו חלק ממתחמי מקדשים רבים.
דמות הפולחן המקודשת ביותר של אל במקדש, שבדרך כלל הוחזקה בנאוס , הייתה בצורת סירה או ברקה קטנה יחסית שהחזיקה תמונת אל, וככל הנראה הייתה עשויה בדרך כלל ממתכת יקרה - לא ידוע על אף אחת מהן ששרדה.
עד השושלת הרביעית (2680–2565 לפנה"ס) התבסס רעיון פסל הקא היטב.
אלה הונחו בקברים כמקום מנוחה לחלק הקא של הנשמה, ולכן יש מספר רב של פסלים פחות קונבנציונליים של מנהלים אמידים ונשותיהם, רבים מהם מעץ, שכן מצרים היא אחד המקומות הבודדים בעולם שבהם האקלים מאפשר לעץ לשרוד במשך אלפי שנים, ופסלי בלוק רבים.
ראשי עתודה , ראשים פשוטים וחסרי שיער, הם נטורליסטיים במיוחד, אם כי המידה שבה הייתה יצירה אמיתית של דיוקנאות במצרים העתיקה עדיין שנויה במחלוקת.
קברים מוקדמים הכילו גם דגמים קטנים של עבדים, בעלי חיים, מבנים וחפצים כמו סירות (ומאוחר יותר דמויות אושבתי) שהיו נחוצים למנוח כדי להמשיך את אורח חייו בחיים שלאחר המוות.
עם זאת, הרוב המכריע של פסלי העץ נרקבו או כנראה שימשו כדלק.
דמויות קטנות של אלוהויות, או האנשות החייתיות שלהן, נפוצות מאוד, ונמצאות בחומרים פופולריים כמו כלי חרס.
היו גם מספר רב של חפצים קטנים מגולפים, מדמויות אלים ועד צעצועים וכלי אוכל מגולפים.
בהט שימש לגרסאות יקרות של אלה, אם כי עץ צבוע היה החומר הנפוץ ביותר, והיה בשימוש הנפוץ ביותר עבור הדגמים הקטנים של בעלי חיים, עבדים וחפצים שהונחו בקברים כדי לספק את החיים שלאחר המוות.
במראהו של כל אל מצרי שלטו מוסכמות מאוד מחמירות וננקטו כללים ספציפיים בעת יצירת פסלים.
לדוגמה, אל השמיים (הורוס) היה אמור להיות מיוצג עם ראש בז, אל טקסי הלוויה (אנוביס) היה אמור להיות מוצג עם ראש תן.
יצירות אמנות דורגו לפי עמידתן במוסכמות אלו, והמוסכמות נשמרו בקפדנות כה רבה עד שבמשך שלושת אלפים שנה, מראה הפסלים השתנה מעט מאוד.
מוסכמות אלו נועדו להעביר את האיכות הנצחית והבלתי מזדקנת של הקא של הדמות.
תבליט נפוץ בפיסול מצרי עתיק היה ההבדל בין ייצוג גברים לנשים.
נשים היו מיוצגות לעיתים קרובות בצורה אידיאליסטית, צעירות ויפות, ולעיתים רחוקות הוצגו בבגרותן.
גברים היו מיוצגים באופן אידיאליסטי או בתיאור ריאליסטי יותר.
פסלים של גברים הראו לעיתים קרובות גברים מזדקנים, שכן ההזדקנות הייתה דבר חיובי עבור המצרים, בעוד שנשים הוצגו כצעירות תמיד.
אסטלה היא לוח זקוף עשוי אבן או עץ, לרוב חלקו העליון מעוגל, צבוע ומגולף בטקסט ותמונות.
דוגמאות רבות יוצרו לאורך ההיסטוריה המצרית למגוון מטרות, כולל קבורה, קודש וזיכרון.
אסטלות קבורה, מתחילת השושלת הראשונה, נשאו בדרך כלל את שם ותאריו של הנפטר.
צורה בסיסית זו, ששימשה לזיהוי הנקבר, התפתחה למרכיב מפתח בציוד הקבורה ומילאה תפקיד מאגי.
לפיכך, מהשושלת השנייה ואילך, הוצג הבעלים בדרך כלל כיושב לפני שולחן מנחות עמוס באוכל ושתייה; בתקופת הממלכה התיכונה, נוסחת המנחה הייתה חרוטה בדרך כלל בראש האסטלה.
שתיהן נועדו להבטיח אספקה מתמדת של מנחות בעולם הבא.
אסטלות קודש, חרוטות בתפילות לאלים, הוקדשו על ידי מתפללים המחפשים תוצאה חיובית למצב מסוים.
בתקופת הממלכה התיכונה, הוקמו מאות רבות של אסטלות על ידי עולי רגל על "מרפסת האל הגדול" באבידוס, כדי שיוכלו להשתתף בתהלוכה השנתית של אוסיריס.
סוג מסוים של אסטלת קודש נפוצה בתקופת הממלכה החדשה הייתה אסטלת האוזן, שעליה חרוטות תמונות של אוזניים אנושיות כדי לעודד את האל להקשיב לתפילה או לבקשה.
אסטלות זיכרון נוצרו כדי להכריז על הישגים בולטים (לדוגמה, אסטלת הורוורה, המתעדת משלחת כרייה לסרביט אל-ח'אדם, ואסטלת השיקום של תות ענח' אמון, שחגגה את שיקום הפולחנים המסורתיים בסוף תקופת עמארנה ); כדי לחגוג ניצחונות צבאיים (לדוגמה, אסטלת מרנפתח); ולקבוע גבולות (לדוגמה, אסטלת סמנה של סנוסרת השלישי ואסטלות הגבול סביב אמרנה).
פירמידיון הוא אבן קצה בראש פירמידה.
הוא נקרא בנבן בשפה המצרית העתיקה, והוא קישר את הפירמידה כולה לאבן הבנבן הקדושה.
ייתכן שהפירמידות כוסו בעלי זהב כדי להחזיר את קרני השמש; בתקופת הממלכה התיכונה, הן היו לעיתים קרובות חרוטות בתארים מלכותיים וסמלים דתיים.
ציור על תבליטים מצריים נחשבו לעבודות יוקרתיות מאוד.
עבודות פחות יוקרתיות בקברים, מקדשים וארמונות צוירו רק על משטח ישר.
משטחי אבן הוחלקו על ידי טיח לבן, או אם היו מחוספסים מדי, שכבה של טיח בוץ גס, עם שכבת ג'סו חלקה יותר מעל; חלק מאבני הגיר העדינות והמלוטשות יותר יכלו לקלוט ישירות את הצבעים.
פיגמנטים הוכנו בעיקר ממינרליים, שנבחרו בזכות עמידותם לאור שמש חזק מבלי לדהות.
החומר המקשר ששימש בציור נותר לא ברור: על כן הוצעו טמפרת ביצים וסוגי גומי ושרפים שונים.
ברור שלא נעשה שימוש בציור פרסקו אמיתי, שצויר בשכבה דקה של טיח רטוב.
במקום זאת, הצבע יושם על טיח יבש, במה שנקרא פרסקו א סקו (Fresco a secco) באיטלקית.
לאחר הצביעה יושמה בדרך כלל לכה או שרף כציפוי מגן, ובזכות כך, ציורים רבים עם חשיפה מסוימת לפגעי מזג האוויר שרדו בצורה יוצאת דופן, אם כי אלו על קירות חשופים לחלוטין שרדו רק לעיתים רחוקות.
חפצים קטנים, כולל פסלוני עץ, צוירו לעיתים קרובות בטכניקות דומות.
ציורים מצריים עתיקים רבים שרדו בקברים, ולפעמים במקדשים, בשל האקלים הצחיח של מצרים.
הציורים נוצרו לעיתים קרובות מתוך כוונה ליצור חיים שלאחר המוות נעימים עבור הנפטר.
הנושאים כללו מסעות בעולם הבא או אלים מגוננים המציגים את הנפטר לאלי העולם התחתון (כגון אוסיריס).
חלק מציורי הקברים מראים פעילויות בהן היה מעורב הנפטר כשהיה עוד בין החיים ומטרת יצירתם היה להמשיך בפעילויות אלו לנצח.
מתקופת הממלכה החדשה ואילך נקבר ספר המתים עם האדם הקבור.
הוא היה נחשב לחשוב מאוד עבור היכרות עם החיים שלאחר המוות.
ציורים מצריים מצוירים באופן המציג מבט צד ומבט קדמי של בעל החיים או האדם בו זמנית.
לדוגמה, הציור מימין מציג את הראש מנקודת מבט פרופילית ואת הגוף מנקודת מבט חזיתית.
צבעיהם העיקריים היו אדום, כחול, ירוק, זהב, שחור וצהוב.
ציורים המציגים סצנות של ציד ודיג יכולים להיות בעלי רקע תקריב נופי תוסס של קנים ומים, אך באופן כללי הציור המצרי לא פיתח תחושת עומק, ולא נמצאו נופים ולא תחושת פרספקטיבה חזותית, הדמויות משתנות בגודלן בהתאם לחשיבותן ולא למיקומן.
אדריכלים מצריים קדמונים השתמשו בלבנים מיובשות בשמש ואפויות בתנור, אבן חול עדינה, אבן גיר וגרניט.
אדריכלים תכננו בקפידה את כל עבודתם.
האבנים היו צריכות להתאים בדיוק זו לזו, מכיוון שלא נעשה שימוש בבוץ או טיט.
בעת בניית הפירמידות לא ידוע כיצד הגיעו הפועלים או האבנים לראשן מכיוון שלא נשמרו תיעודים של בנייתן.
כאשר הושלם ראש המבנה קישטו האמנים מלמעלה למטה, תוך שהם מסירים חול רמפה תוך כדי ירידה.
קירות חיצוניים של מבנים כמו הפירמידות הכילו רק מספר פתחים קטנים.
גילופי הירוגליפים וציורים בצבעים בהירים שימשו בשפע לקישוט מבנים מצריים, כולל מוטיבים רבים, כמו החרפושית, החיפושית הקדושה, דיסקת השמש והנשר.
הם תיארו את השינויים שהפרעה יעבור כדי להפוך לאל.
כבר בשנת 2600 לפני הספירה השתמש האדריכל אמחותפ בעמודי אבן שפני השטח שלהם גולפו כדי לשקף את הצורה האורגנית של קנים ארוזים, כמו פפירוס, לוטוס ודקל; באדריכלות מצרית מאוחרת יותר, גלילים פאותיים היו נפוצים גם כן.
צורתם נובעת ככל הנראה ממקדשים ארכאיים שנבנו מקנים.
העמודים, שגולפו באבן, היו מעוטרים רבות בהירוגליפים מגולפים וצבועים, כתבים, דימויים פולחניים ומוטיבים טבעיים.
אחד הסוגים החשובים ביותר הם עמודי פפירוס.
מקורם של עמודים אלה בימי השושלת החמישית.
הם מורכבים מגבעולי לוטוס (פפירוס) המחוברים יחד לצרור מעוטר ברצועות: הכותרת, במקום להיפתח לצורת פעמונית, מתנפחת ואז מצטמצמת שוב כמו פרח בניצן.
הבסיס, אשר מתחדד לקבל צורה של חצי כדור כמו גבעול הלוטוס, מעוטר שוב ושוב של עמודי תמיכה.
במקדש לוקסור מזכירים העמודים צרורות פפירוס ומסמלים אולי את הביצה שממנה המצרים הקדמונים האמינו שהתרחשה בריאת העולם.
המצרים הקדמונים הפגינו אהבה לקישוט ולעיצוב אישי עוד מהתקופות הקדם-שושלתיות המוקדמות ביותר.
קברי התרבות הבדרית הכילו לעיתים קרובות מחרוזות של חרוזים העשויים מסטיאטיט מזוגג, צדפים ושנהב.
ישנן עדויות גם של תכשיטי זהב, כסף, נחושת ופיאנס מהתקופה הקדם-שושלתית המוקדמת; חומרים מגוונים יותר הוצגו במאות שקדמו לשושלת הראשונה.
עד לתקופת הממלכה הקדומה, השילוב של קרנליאן, טורקיז ולפיס לזולי כבר נקבע לתכשיטים מלכותיים, והפך לסטנדרט בתקופת הממלכה התיכונה.
פריטים פחות מתוחכמים עשויים להשתמש בעצמות, אם הפנינה או פורצלנית .
בחירת החומרים הספציפית הייתה תלויה בשיקולים פרקטיים, אסתטיים וסמליים.
סוגים מסוימים של תכשיטים נותרו פופולריים לעד, בעוד שאחרים נכנסו ויצאו מהאופנה.
בקטגוריה הראשונה היו שרשראות חרוזים, צמידים, צמידי אצבע וחגורות.
סינרי חרוזים נמצאו לראשונה בשושלת הראשונה, בעוד שצווארונים רחבים הפכו לסטנדרטיים מתקופת הממלכה הקדומה המוקדמת.
בתקופת הממלכה התיכונה ירדו בפופולריותם והוחלפו בטבעות אצבע וקישוטי אוזניים (טבעות ותקעים).
תכשיטי הממלכה החדשה בדרך כלל מורכבים וראוותניים יותר מאלה של תקופות קודמות, והושפעו מסגנונות מיוון העתיקה והלבנט.
דוגמאות שמורות רבות נמצאו בקבר תות ענח' אמון.
תכשיטים, מלכותיים ופרטיים כאחד, היו גדושים בסמליות דתית.
הם שימשו גם להצגת עושרו ומעמדו של העונד.
תכשיטים מלכותיים תמיד היו המורכבים ביותר, כפי שמודגם בפריטים שנמצאו בדהשור ולהון , שנעשו עבור נסיכות מהשושלת השמונה-עשרה, אנשי חצר מועדפים זכו ב"זהב הכבוד" כאות לחסד מלכותי.
טכניקות ייצור התכשיטים ניתנות לשחזור מממצאים ומקישוטי קברים ששרדו.
סדנת תכשיטן מוצגת בקבר מררוקה ; מספר קברים מתקופת הממלכה החדשה בתבאי מכילים זירות דומות.
קמע הוא פריט קטן הנענד כדי להעניק לבעליו הגנה מאגית או כדי להעביר תכונות מסוימות (לדוגמה: קמע אריה עשוי להעביר כוח, קמע מרובע עשוי להעביר יושר).
ממצאים מתקופת התרבות הבדרית ואילך מעידים על ייצור קמעות הן עבור החיים והן עבור המתים.
קמעות מיוחדים הונחו במקומות ספציפיים בעטיפות המומיות.
חרפושית הלב הייתה סוג מיוחד של קמע שנועד להגן על ליבו של הנפטר בעולם הבא.
קמעות יוצרו ממגוון רחב של חומרים, כולל פיאנס, זכוכית ואבני חן - כאשר צבע שיחק לעיתים קרובות תפקיד סמלי חשוב - ובמגוון רחב של צורות.
הם יכלו לתאר חפצים קדושים (כגון עמוד דְגֵ'ד, חגורת טאיט או עין וודג'אט); בעלי חיים (קמעות ראש שור היו נפוצים במיוחד בתקופה הקדם-שושלתית המאוחרת); או הירוגליפים (לדוגמה, ענח' או סה).
מתקופת הממלכה החדשה ואילך, אלים - במיוחד אלים ביתיים כמו בס ותא-ורת - היו נושאים פופולריים לקמעות.
קמע המגן ללב היה בצורת חיפושית זבלית פרעה, התגלמותו של הבורא ואל השמש ח'פרי.
היה הוא סמל לחיים חדשים ולתחיית המתים.
החרפושית נצפתה דוחפת כדור גללים על הקרקע, ומכאן הגיע הרעיון של החיפושית שמגלגלת את השמש על פני השמיים.
לאחר מכן, נצפו החיפושיות הצעירות בוקעות מביציהן בתוך הכדור, ומכאן רעיון הבריאה: חיים נובעים מבוץ קדמון.
חרפושית הלב הייתה קמע גדול שהיה עטוף בתחבושת מומיה מעל ליבו של הנפטר.
היא הייתה עשויה ממגוון חומרים ירוקים וכהים, כולל פיאנס, זכוכית, סטיאטיט מזוגג, צפחה, פצלת השדה, המטיט ואובסידיאן.
שחור נקשר לחיים שלאחר המוות, בעוד שכחול וירוק נקשרו ללידה ולמימי החיים של הנילוס.
סוגים שונים של פריטי חרס הוטמנו בקברי מתים.
חלקם ייצגו חלקים פנימיים של הגוף, כגון הריאות, הכבד ומערכת העיכול, אשר הוצאו לפני החניטה.
מספר רב של חפצים קטנים יותר, עשויים חרס אמייל, הוטמנו גם הם עם המתים.
נהוג היה שקירות הקבר יהיו עשויים מקונוסים של חרס, בגובה של כ-15 עד 25 סנטימטרים, עליהם נחרטו או הוטבעו כתובות המתייחסות ליושבי הקברים המתים.
קונוסים אלה הכילו בדרך כלל את שמות הנפטרים, תאריהם, תפקידים שמילאו, וכמה ביטויים המתאימים למטרות הלוויה.
הכתב המצרי נותר מערכת שמרנית להפליא ונחלתם של מיעוט קטן שידע קרוא וכתוב, בעוד שהשפה המדוברת עברה שינוי ניכר.
אסטלות מצריות מעוטרות בהירוגליפים מגולפים להפליא.
השימוש בכתב הירוגליפי נבע ממערכות סמלי פרוטו-כתב בתקופת הברונזה הקדומה, בסביבות המאה ה-32 לפני הספירה (נקאדה III), כאשר המשפט הראשון שניתן לפענח ונכתב בשפה המצרית מתוארך לתקופת השושלת השנייה (המאה ה-28 לפני הספירה).
ההירוגליפים המצריים התפתחו למערכת כתיבה בוגרת ששימשה לכתיבה מונומנטלית בשפה הקלאסית של תקופת הממלכה התיכונה; במהלך תקופה זו היו במערכת הכתיבה כ-900 סימנים שונים.
השימוש במערכת כתיבה זו נמשך לאורך תקופת הממלכה החדשה והתקופה המאוחרת, וגם בתקופות הפרסית וממלכת בית תלמי.
שימוש מאוחר בהירוגליפים נמצא בתקופה הרומית, עד למאה ה-4 לספירה.
למרות שבסטנדרטים מודרניים בתים מצריים עתיקים היו מרוהטים מאוד בדלילות, עבודות עץ וארונות היו מלאכות מפותחות ביותר.
כל סוגי הרהיטים העיקריים מאומתים, בין אם כדוגמאות ששרדו ובין אם בקישוט קברים.
כיסאות היו מיועדים רק לעשירים; רוב האנשים השתמשו בכיסאות נמוכים.
מיטות היו מורכבות ממסגרת עץ, עם מחצלות או רשת עור כדי לספק תמיכה; למיטות המורכבות ביותר הייתה גם חופה עם רשת תלויה כדי לספק פרטיות והגנה נוספת מפני חרקים.
רגלי הכיסאות, השרפרפים והמיטות עוצבו לעיתים קרובות כדי להידמות לפרסות שור או, בתקופות מאוחרות יותר, לרגלי אריה או לראשי ברווזים.
רהיטי עץ צופו לעיתים קרובות בשכבת טיח ונצבעו.
רהיטי המלוכה היו מורכבים יותר ועשו שימוש בשיבוץ, ציפויים ותבליטים.
חפצי קבורה מקבר תות ענח' אמון כוללים שולחנות, קופסאות ותיבות, כס מלכות מוזהב ומיטות פולחן בצורת היפופוטמים ובקר מוארכים.
ציוד הקבורה של הטפרס הראשונה כלל סט של רהיטי נסיעה, קלים ופשוטים לפירוק.
רהיטים כאלה בוודאי שימשו במסעות צבאיים ובמסעות מלכותיים אחרים.
ריהוט מצרי השפיע רבות על התפתחות הריהוט היווני-רומי .
הוא גם היה אחד ממקורות ההשראה העיקריים לסגנון האימפריה .
המוטיבים העיקריים בהם נעשה שימוש הם: עלי דקל ולוטוס, פרחים, ראשי וטפרים של אריות, פרסות שור, ראשי ציפורים ושילובים גאומטריים.
הכל מפוכח ובעל אופי מונומנטלי.
ייצוגים אמנותיים, בתוספת בגדים ששרדו, הם מקור הראיות העיקריים לאופנה מצרית עתיקה.
עם זאת, שני המקורות אינם תמיד מתמזגים, ונראה כי הייצוגים התמקדו יותר בהדגשת תכונות מסוימות של האדם המתואר מאשר בתיעוד מדויק של המראה האמיתי של בגדיו.
לדוגמה, נשים הוצגו לעיתים קרובות עם שמלות צמודות והדוקות, אולי כדי להדגיש את גזרתן.
כמו ברוב החברות השתנתה האופנה במצרים עם הזמן.
בגדים שונים נלבשו בעונות השנה השונות ומעמדות שונים בחברה.
לבעלי תפקידים מסוימים, במיוחד כוהנים והשליט, היו בגדים מיוחדים משלהם.
עבור האוכלוסייה הכללית היו בגדים פשוטים, עשויים בעיקר מפשתן, וכנראה בצבע לבן או לבן-שבור (off-white).
הלכלוך נראה עליהם בקלות, וידוע שכובסים מקצועיים פעלו בכפר הפועלים בדיר אל-מדינה בתקופת הממלכה החדשה.
גברים היו לובשים בד חלציים פשוט או כסות קצר (המכונה שנדיט ), ובחורף נוספה עליו טוניקה כבדה יותר.
אנשים בעלי מעמד גבוה יכלו לבטא את מעמדם דרך בגדיהם, והיו רגישים יותר לשינויים באופנה.
בגדים ארוכים ונפחיים יותר הופיעו בתקופת הממלכה התיכונה; גלימות זורמות, מקופלות להפליא ושקופות לגברים ולנשים היו פופולריות במיוחד בסוף השושלת השמונה-עשרה ובתקופת רעמסס.
טקסטיל מעוטר גם הוא הפך נפוץ יותר בתקופת הממלכה החדשה.
בכל התקופות, שמלות הנשים אולי שופרו על ידי רשת חרוזים צבעונית שנלבשה מעליהן.
בתקופה הרומית נודעה מצרים בייצור בגדים יוקרתיים.
סנדלים תפורים מפותלים או סנדלים מעור הם סוגי הנעליים המאומתים ביותר.
דוגמאות לכך, יחד עם חולצות פשתן ובגדים אחרים, התגלו בקבר תות ענח' אמון.
שימוש באיפור, במיוחד סביב העיניים, היה מאפיין אופייני של התרבות המצרית העתיקה מהתקופה הקדם-שושלתית.
כָּחָל שחור (צבע עיניים) שימש להגנה על העיניים, כמו גם מסיבות אסתטיות.
הוא היה עשוי בדרך כלל מגלנה ונתן מראה בצבע שחור-כסוף.
בתקופת הממלכה הקדומה היה בשימוש גם צבע עיניים ירוק, העשוי ממלכיט.
נשים מצריות צבעו את שפתיהן ולחייהן, באמצעות סומק עשוי אוכרה אדומה.
חינה שימשה כצבע לשיער, ציפורניים ורגליים, ואולי גם לפטמות.
קרמים ומשחות לטיפוח העור היו פופולריים ויוצרו מתמציות צמחים שונות.
למוזיקה היה תפקיד חשוב בחגיגות ובאירועים חילוניים ודתיים.
מוזיקאים, שניגנו בכלים כמו קסטנייטות וחליל, מתוארים על חפצים עוד מהתקופה הקדם-שושלתית.
מגוון רחב של כלי הקשה, כלי נשיפה וכלי מיתר היו מוכרים למצרים הקדמונים.
אלה כללו רעשנים, מקישים, תופים, טמבורין וסיסטרום; חלילים, חלילי צד וחצוצרות; ונבלים (שהיו פופולריים במיוחד בסעודות).
אין עדויות לתווים מוזיקליים עד לתקופה התלמית המוקדמת.
קבוצות של מוזיקאים, מעורבים או נשים בלבד, ידועות עוד מתקופת הממלכה הקדומה.
זמרות ונגניות סיסטרום מילאו תפקיד חשוב בפולחנים במקדשים, במיוחד אלה של חתחור ואיסיס.
עיטורי קברים מכל התקופות מעידים שכמו היום, קבוצות של פועלים שרו כדי ליצור תחושת סולידריות ולשמר את התלהבותן.
סיסטרום הוא רעשן ששימש בטקסים דתיים, במיוחד בטקסי מקדש, ובדרך כלל ניגנו בו נשים.
במצרית עתיקה נקרא הכלי "סֶחֶם" (sḫm) או "סֶשֶשֶת" (sššt)., ומחקה את צליל הרחש שהשמיעו דיסקיות המתכת הקטנות כאשר כלי הנגינה נוער.
הוא היה קשור קשר הדוק לחתחור בתפקידה כ"גברת המוזיקה", והידית עוטרה לעיתים קרובות בדמות ראשה.
ישנן עדויות לשני סוגים של סיסטרום, האחד בצורת נאוס והשני בצורת חישוק.
ארונות הקבורה הראשונים שנבנו במיוחד לגופות היו קופסאות עץ מלבניות פשוטות, כפי שמציגות הראיות מתקופת השושלת הראשונה.
ארון קבורה הפך במהרה לחלק חיוני מציוד הקבורה.
הוא נודע בלשון נקייה כ"אדון החיים", ותפקידו העיקרי היה לספק משכן לקה ולהגן על הגוף הפיזי מפני נזק.
בתקופת השושלת הרביעית פותחו ארונות קבורה ארוכים יותר במטרה לקבור את הגופה כשהיא מתוחה במלואה (ולא מכורבלת על צידה בתנוחת עובר).
בסוף תקופת הממלכה הקדומה, הפך שוב למקובל להניח את הגופה על צידה.
צד הארון שפנה מזרחה בקבר עוטר בזוג עיניים כדי שהנפטר יוכל להביט אל השמש העולה עם הבטחתה ללידה מחדש בכל יום.
ארונות קבורה החלו להיות מעוטרים גם מבחוץ בפסים של כתבי קבורה, בעוד שצלמיות של מנחות אוכל ושתייה צוירו מבפנים כדי לספק תחליף מאגי לאספקה האמיתית שהונחה בקבר.
בתקופת הביניים הראשונה הפכו ארונות קבורה מעוטרים לתחליף לעיטורי הקבר.
בתקופת הממלכה התיכונה הופיעו לראשונה כתבים על ארונות קבורה, לעיתים מלווים במפות מפורטות של העולם התחתון.
ארונות קבורה מתופת הממלכה התיכונה מציגים מספר סגנונות אזוריים שונים, המשקפים את הפיצול התרבותי של התקופה הקודמת.
בשושלת השבע-עשרה ובתחילת השושלת השמונה-עשרה ייצר אזור תבאי ארונות קבורה אופייניים בעלי אופי רישי (נוצות).
אלה הוחלפו (למעט עבור פרעונים) בסגנונות אחרים של ארונות קבורה דמויי אדם שהפכו לצורה הסטנדרטית ברחבי המדינה למשך שארית ההיסטוריה המצרית.