tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כוכב הצביר הבהיר ביותר הוא ענק צהוב מדרגת בהירות 8.0, שניתן לראות בקלות באמצעות משקפת, אך רק באמצעות טלסקופ חובבים ניתן להבחין שמדובר בצביר.
במרחק של כ-2.3 מעלות מדרום מזרח ל-M38 נמצא הצביר M36.
קוטרו של M38 הוא כ-25 שנות אור ומרחקו ממערכת השמש הוא כ-4,200 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-21 דקות קשת, כשני שלישים מקוטרו של הירח המלא.
הצביר מכיל כ-70 כוכבים בדרגות התפתחות שונות, כך שגילו של הצביר מוערך בכ-200 מיליוני שנים והוא כולל גם ענקים.
כוכביו הבהירים של הצביר יוצרים מעין צורת ח'.
M39 (מ-Messier 39, או NGC 7092) הוא צביר פתוח בקבוצת הכוכבים ברבור הנמצא במרחק של כ-825 שנות אור ממערכת השמש ומכיל לפחות 30 כוכבים.
הצביר התגלה על ידי שארל מסיה ב-24 באוקטובר 1764 והוכנס לקטלוג מסיה כשהוא מתואר כצביר של כוכבים ללא ערפילית.
עוד לפניו, בשנת 1750, ציין האסטרונום הצרפתי גיום לה ז'נטיל את קיומו של צביר כוכבים בקבוצת ברבור, אך לא ברור אם מדובר באותו הצביר.
בשל בהירות נראיתו הגבוהה יחסית, יש סבירות גבוהה שהצביר אכן אותו הצביר שנצפה על ידי לה ז'נטיל.
אריסטו ציין בשנת 325 לפני הספירה את קיומו של עצם דמוי שביט בקבוצת ברבור, וייתכן שהוא, למעשה, הראשון שהבחין בצביר.
לצביר דרגת בהירות נראית 4.6 כך שניתן לראותו ללא ציוד עזר כאשר תנאי התצפית הם טובים במיוחד.
באמצעות משקפת ניתן להבחין בכתריסר מכוכבי הצביר, שהבהיר שבהם הוא מדרגת בהירות 6.8. מיקומו של הצביר הוא כ-2.65 מעלות ממערב-דרום-מערב לכוכב π2 בברבור וכ-2.75 מעלות מצפון לכוכב ρ בברבור.
לאיתורו של הצביר ניתן להשתמש גם בדנב שנמצא כ-9 מעלות בכיוון מערב-דרום-מערב מהצביר.
במרחק של כ-3.75 מעלות ממזרח-דרום-מזרח ל-M39 נמצאת ערפילית הגולם (IC 5146) שניתנת לצפייה גם כן באמצעות משקפת או טלסקופ חובבים.
קוטרו של M39 הוא כ-7.5 שנות אור ומרחקו ממערכת השמש הוא כ-825 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-32 דקות קשת - יותר מקוטרו של הירח המלא.
הצביר מכיל לפחות 30 כוכבים, כמעט כולם בסדרה הראשית ורובם מסוג ספקטרלי A, כך שגילו של הצביר מוערך ב-300-230 מיליוני שנים.
כוכביו המפותחים ביותר נמצאים לקראת סוף שלב ההיתוך של מימן להליום בליבתם ולקראת תחילת תהליך הפיכתם לענקים.
M40 או וינקה 4 (Winnecke 4 או WNC 4) הוא כוכב כפול עמום בקבוצת הכוכבים הדובה הגדולה ואחד משני העצמים היחידים בקטלוג מסיה שאינם ערפילית, צביר כוכבים או גלקסיה (השני הוא M73).
שארל מסיה צפה ב-M40 ב-24 באוקטובר 1764, כאשר לפי רישומיו, חיפש ערפילית שדווחה על ידי האסטרונום יוהנס האבליוס מעל הזנב של הדובה הגדולה.
כשלא עלה בידו למצוא באזור ערפילית, הניח שהכוכב הכפול שמצא, דווח בטעות כערפילית וכלל אותו בקטלוג.
מסיה תיאר את זוג הכוכבים כבעלי בהירות נראית דומה וכקרובים מאוד זה לזה, עד כדי קושי להפריד ביניהם באמצעות הציוד שבו השתמש.
כיום משערים שהאבליוס התכוון בכלל לזוג הכוכבים הקרובים 74 ו-75 בדובה הגדולה, שבהירותם גדולה בהרבה.
בשנת 1863 הוסיף האסטרונום הגרמני פרידריך אוגוסט תאודור וינקה את הכוכב הכפול כ-WNC 4 לקטלוג של כוכבים כפולים שאותו ערך, זאת מבלי לדעת על הכללתו בקטלוג מסיה.
וינקה ציין שבהירויותיהם של הכוכבים הן 9.0 ו-9.3, שהמרחק הזוויתי ביניהם הוא כ-49 שניות קשת ושהקו המחבר ביניהם הוא בזווית של כ-88 מעלות.
רק בשנת 1965 גילה האסטרונום החובב ג'ון מאלאס את הזהות בין M40 ו-WNC 4, על ידי השוואת מיקומם ותאורם בשני הקטלוגים.
ככל הנראה לא מדובר במערכת כוכבים אלא בשני כוכבים בלתי קשורים שרק במקרה נמצאים על אותו קו ראייה מכדור הארץ.
כיום המרחק הזוויתי ביניהם גדל לכ-53 שניות קשת והקו המחבר ביניהם הוא בזווית של כ-77 מעלות, מה שמחזק את ההערכה שאין קשר בין הכוכבים.
על פי מדידת היסט נראה שהמרחק לכוכב הבהיר מבין השניים, M40 A הוא כ-510 שנות אור ובמקרה כזה הוא ככל הנראה כוכב הסדרה הראשית מסוג ספקטרלי G0, מעט יותר חם ומסיבי מהשמש ובעל הארה של בערך פי 3 ממנה.
המרחק לכוכב העמום יותר, M40 B, אינו ידוע בוודאות, אך אם מדובר גם כן בכוכב הסדרה הראשית, אז מסתו, טמפרטורת פני השטח שלו הארתו צריכים להיות גדולים עוד יותר בהתאם לסיווגו הספקטרלי כ-F8, כך שמרחקו גדול עוד יותר.
M41 (מ-Messier 41, או NGC 2287) הוא צביר פתוח בקבוצת הכוכבים כלב גדול הנמצא במרחק של כ-2,300 שנות אור ממערכת השמש ומכיל כ-100 כוכבים.
אריסטו ציין בשנת 325 לפני הספירה את קיומו של עצם דמוי שביט מדרום לסיריוס וייתכן שהוא למעשה הבחין בצביר, שניתן לראיה ללא ציוד עזר.
לצביר דרגת בהירות נראית 4.5 כך שניתן לראותו ללא ציוד עזר כאשר תנאי התצפית הם טובים במיוחד.
באמצעות משקפת ניתן להבחין בכוכבי הצביר הבהירים ביותר, שלהם דרגת בהירות 6.9. מיקומו של הצביר הוא מעט יותר מ-4 מעלות מדרום לסיריוס וכ-20 דקות קשת (שליש מעלה) מצפון-מערב לכוכב 12 בכלב גדול.
קוטרו של M41 הוא כ-25 שנות אור ומרחקו ממערכת השמש הוא כ-2,300 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-38 דקות קשת – יותר מקוטרו של הירח המלא.
הצביר מכיל כ-100 כוכבים מסוגים שונים, ביניהם ענקים אדומים וכתומים וכוכבי הסדרה הראשית מסוג ספקטרלי A, כך שגילו של הצביר מוערך ב-190 מיליוני שנים.
הצביר מתרחק ממערכת השמש במהירות של כ-34 קילומטר בשנייה.
במרחק זוויתי של כ-4.3 מעלות מדרום מזרח ל-M41 נמצא צביר פתוח נוסף שנקרא Collinder 121. צביר זה עמום בהרבה, אך נמצא באותו המרחק ממערכת השמש כמו M41, כך שהמרחק בין הצבירים הוא כ-180 שנות אור בלבד וייתכן שנוצרו ביחד מאותה ערפילית.
M24 צ'אפי היה טנק קל מתוצרת ארצות הברית, אשר נכנס לשירות בשנת 1944 ונועד להחליף את הטנק הקל העיקרי שהיה בשימוש, ה-M3 סטיוארט.
הצ'אפי היה בשימוש צבא ארצות הברית בשלבים האחרונים של מלחמת העולם השנייה ובמלחמת קוריאה, ולאחר מכן הוצא בהדרגה מהשירות וסופק למדינות רבות בכל רחבי העולם.
הטנק המשיך לשרת במשך שנים רבות במספר צבאות, במהלכן עבר שדרוגים והשבחות.
על בסיס הטנק נבנו במהלך השנים כלי רק"מ שונים.
כאשר נכנסה ארצות הברית למלחמת העולם השנייה בדצמבר 1941, הורכבו עוצבות שריונהּ בעיקר מטנקים קלים, כשהנפוץ מביניהם היה ה־M3 סטיוארט.
הקרבות בצפון אפריקה בשנת 1942 הדגישו את חסרונות הטנק הקל מדגם M3 בלוחמת שריון.
חולשתו העיקרית של ה־M3 הייתה חימושו, תותח קל 37 מ"מ – חלש מכדי להתמודד מול השריון הגרמני.
באפריל 1943, לאחר שכשל הניסיון לשדרג את כוח האש של ה־M3 לתותח 75 מ"מ, ובעקבות דחיית פרויקט הטנק M7 על ידי הצבא האמריקאי, הוציאה ועדת החימוש (Ordnance Committee) מפרט לפיתוח טנק קל חדש במשקל 20 טונות, חמוש בתותח 75 מ"מ ואשר יתבסס על ההינע של ה־M3.
העבודה על פיתוח הטנק החדש, שסווג בציון טנק קל T24 ניתנה לחברת הרכב ג'נרל מוטורס.
שריונו היה דק ביותר, רק 25 מ"מ בחזית השלדה ו־37 מ"מ בחזית הצריח, זאת כדי שמשקלו לא יעלה על 20 הטונות.
צריחו הכיל שלושה אנשי צוות, בניגוד לשניים ב־M3. כדי להשיג יכולת עבירות טובה יותר הוצגו בו זחלים רחבים (כדי 40 ס"מ) ומערכת מתלים חדשה.
החימוש העיקרי היה תותח חדש קל משקל בקוטר 75 מ"מ, נגזרת התותח בו נעשה שימוש במפציץ B-25 מיטשל.
למרות היותו בעל קנה קצר ומהירות לוע נמוכה, נעשה בתותח שימוש באותו תחמיש של תותח 75 המ"מ של ה־M4 שרמן.
מקלע M1919 בראונינג 7.62 מ"מ הותקן במקביל לתותח, ואחד נוסף מימין לתובה אשר הופעל על ידי נהג המשנה.
על גג הצריח הותקן מקלע M2 בראונינג 12.7 מ"מ להגנה מפני כלי טיס, אך מיקומו התברר כלא נוח לתפעול על ידי אנשי הצוות.
שתי דגמי אב-טיפוס של ה־T24 הושלמו באוקטובר 1943 ונשלחו למבחני שדה; אלה היו כה מוצלחים, שוועדת החימוש הזמינה יצור 1,000 טנקים באופן מיידי.
מאוחר יותר תפחה ההזמנה ל־5,000 יחידות, שעל הייצור אחראיות קדילק וחברת מאסי־האריס (Massey-Harris).
ביולי 1944 קיבל ה־T24 את השם המתוקנן M24 טנק קל, ומאוחר יותר נוסף לו שמו 'צ'אפי', על שם הגנרל אדנה צ'אפי הבן, הנחשב למייסד גייסות השריון האמריקאים.
סך הכול יוצרו 4,731 טנקי M24 עד הפסקת הייצור ביולי 1945.
משלוח הטנקים הראשון הגיע לצרפת בראשית דצמבר 1944 ואלו החלו להחליף את טנקי הסטיוארט המיושנים.
טבילת האש הראשונה נערכה זמן קצר לאחר מכן, בקרב על הבליטה.
מספר טנקים קטן נשלח גם לחזית האיטלקית ואף הספיק לקחת חלק בקרבות.
עם תום המלחמה בחזית האירופית, היווה ה־M24 כ־34% מכלל הטנקים הקלים בצבא האמריקאי.
בנוסף, נמסרו כ־300 טנקי M24 לבריטניה לקראת סיום המלחמה, אולם אלה השתתפו במספר קרבות מוגבל מאוד.
על אף שריונו הדק, מהירותו ואמינותו המכנית הגבירו מאוד את שרידותו.
תפקידו העיקרי לא היה קרבות שריון בשריון אלא סיור ותמיכה בחי"ר ממוכן כשהוא מספק אש מסייעת.
תותח ה־75 מ"מ היה יכול לירות פגזים נפיצים שהוכיחו עצמם כיעילים מאוד כנגד 'מטרות רכות' כרק"ם קל, חי"ר, מבנים ואף בונקרים.
דיווחים מהיחידות הלוחמות שקיבלו לידיהם את הצ'אפי היו חיוביות ברובן.
הצוותים שיבחו את ניידותו ואמינותו המכנית, כמו גם את תותח 75 המ"מ, שאומנם לא היה אפקטיבי ביותר כנגד שריון האויב, היה שיפור ניכר לעומת תותח ה־37 מ"מ של הסטיוארט.
בתום מלחמת העולם השנייה נשלחו ה־M24 ליפן כחלק מכוח הכיבוש, מאחר שהכבישים והגשרים היפניים לא יכלו לשאת טנקים כבדים יותר.
ב־25 ביוני 1950 פלש צבא קוריאה הצפונית – המצויד בטנקי T-34-85 סובייטים – לרפובליקת דרום קוריאה.
כוח השריון הזמין ביותר של ארצות הברית באזור היו טנקי הצ'אפי ששהו ביפן ואלה הוזעקו לקוריאה.
ה־M24 היו חסרי אונים כנגד השריון החזיתי של ה־T34; בכל הקרבות כנגד צבא צפון־קוריאה בחודש יולי כשלו טנקי ה־M24 להשמיד אפילו T34 אחד.
בנוסף, היו ה־M24 פגיעים לא רק לתותחי 85 המ"מ של ה־T34, אלא גם לרובי נ"ט מסוג PTRS-41 בקוטר 14.5 מ"מ של צפון־קוריאה.
עם הגעת טנקים כבדים יותר כמו ה־M26 פרשינג והשרמן באוגוסט 1950, שב ה־M24 לתפקידים המיועדים לו כמשימות סיור וסיוע לחי"ר.
בראשית שנות ה־50 החלו טנקי M41 ווקר בולדוג להחליף את ה־M24 בשירות, ואלו הפכו לעודפים עבור הצבא האמריקאי.
כתוצאה מכך החלו האמריקאים לספק את טנקי הצ'אפי למדינות זרות כחלק מתוכנית סיוע צבאית (Military Defense Aid Program).
אף שלא היה הטנק החזק ביותר, הוא נתפש כפתרון זול, אטרקטיבי וקל לתפעול, במיוחד לצבאות קטנים שלא היו ברשותם טנקים.
כ-4,400 M24 יוצאו למספר מדינות רב באירופה ובאסיה, כ־90% מסך כל הטנקים שיוצרו.
צרפת קיבלה את המספר הגדול ביותר – למעלה מ־1,200, ואלה הוו את עמוד השדרה בחיל השריון הצרפתי בשנות ה־50 יחד עם ה־M4 שרמן.
הצבא הצרפתי השתמש בהצלחה ב־M24 במלחמת הודו-סין הראשונה וכנגד הגרילה באלג'יריה.
במהלך מלחמת וייטנאם עשה צבא דרום־וייטנאם שימוש מצומצם בצ'אפי, וכך גם לאוס וקמבודיה.
אף שטנקי צ'אפי סופקו גם לאיראן וגם לעיראק, ככל הידוע לא הפעילו אותם אלה בקרב.
הפעם האחרונה בה השתתף ה־M24 בקרב הייתה ככל הנראה במהלך מלחמת הודו־פקיסטן בשנת 1971, כאשר הצבא הפקיסטני הפעיל רגימנט של טנקי M24 בבנגלדש.
הטנקים, שגם כך היו במצב ירוד, לא הוו יריב לשריון ההודי שהורכב ברובו מטנקי T-55 ו-PT-76 סובייטים, וכל טנקי הרגימנט הושמדו או נשבו.
T24E1: דגם אבטיפוס של ה־T24 עם מנוע Continental R-975 340 כוחות סוס בו נעשה שימוש במשחית הטנקים M18 הלקט, ותותח 75 מ"מ ארוך יותר עם בלם לוע.
על אף שביצועיו היו טובים יותר מה־M24, הוא סבל מבעיות הנעה ולפיכך לא נכנס לייצור.
M24 אמפיבי: M24 עם מצופים מיוחדים שאפשרו לטנק לרדת מאסדת נחיתה ולשוט בכוחות עצמו לעבר החוף.
המצופים התנתקו ברגע שהטנק עלה ליבשה.
T6E1: M24 שהוסב לטנק חילוץ.
טנק הנדסה: M24 שבחזיתו הותקן כף דחפור.
צמד תותחי נ"מ בופורס 40 מ"מ הותקנו בחלקה האחורי של השלדה כשהמנוע מועבר למרכז.
904 כלים הוזמנו באוגוסט 1944, אולם רק 285 נבנו בפועל.
ה-M19 נשאר בשירות הצבא האמריקאי שנים רבות לאחר המלחמה.
תותח מתנייע M37: תותח הוביצר 105 מ"מ הותקן בחלקו הקדמי של מרכב ה־M24 והיה בעל קבולת 90 פגזים.
נועד להחליף את תומ"ת M7 פריסט בשירות.
316 כלים נבנו, מרביתם בתום מלחמת העולם השנייה.
ה־M37 שימש גם כפלטפורמה לנשיאת מרגמה 4.2 אינץ' במקום תותח ההוביצר.
אבטיפוס אחד הושלם לפני ביטול הפרויקט באוגוסט 1945.
תותח מתנייע M41: עיצובו הבסיסי היה זהה לזה של ה־M19, עם המנוע במרכז, ותותח הוביצר 155 מ"מ בחלקו האחורי של המרכב.
יצורו החל במאי 1945 וכ־60 כלים נבנו בסך הכול, לא הספיקו לקחת חלק בקרבות במלחמת העולם השנייה, אולם השתתפו במלחמת קוריאה.
T77E1: רק"מ נ"מ על מרכב ה־M24, בעל ארבעה מקלעי M2 בראונינג 12.7 מ"מ שהורכבו בצריח מיוחד שפותח על ידי חיל־האוויר האמריקאי.
הפרויקט החל ב-1943 ובוטל שנתיים לאחר מכן עם סיום המלחמה.
בשנות ה־50 ניסו הצרפתים לשדרג את כוח אשו של ה־M24 על ידי החלפת הצריח בזה של ה־AMX-13 (תוצרת צרפת), שהיה בעל תותח 75 מ"מ עם יכולת חדירת שריון גבוהה מזו של ה־M24. הניסוי לא עלה בהצלחה, והצרפתים זנחו את הרעיון לאחר שדגם אבטיפוס אחד הושלם.
בנוסף ניסו המפתחים הצרפתים גם להרכיב צריח M24 על מרכב ה־AMX-13, מאחר שתותח 75 המ"מ של ה־M24 היה יכול לירות פגזים נפיצים יעילים בהרבה מזה של ה־AMX-13. מספר כלים הוסבו לתצורה זו ונקראו AMX-13 צ'אפי.
בשנת 1972 החליט הצבא הנורווגי לנסות לשדרג את טנקי ה־M24 המתיישנים שברשותו תחת החלפתם בטנקים חדשים.
מנוע הבנזין המקורי הוחלף במנוע דיזל משופר בדומה לזה המותקן בנגמ"ש ה־M113 האמריקאי.
תותח 75 המ"מ הוחלף בתותח צרפתי 90 מ"מ בעל לחץ נמוך ובלם לוע.
מערכת בקרת אש חדשה עם מד טווח לייזר הותקנה.
הצבא הנורווגי התרשם מביצועי הטנק המשודרג ומכך שעלות כל יחידה הייתה כשליש מעלותו של טנק חדש.
כ־54 טנקי M24 שודרגו ואלה נכנסו לשירות תחת השם NM-116. בנוסף הסבו הנורווגים שמונה M24 לטנקי חילוץ.
ה-NM-116 פרש משירות בתחילת שנות ה־90.
אורוגוואי החלה לחדש במהלך שנות ה־80 את טנקי ה־M24 שברשותה על ידי התקנת תותח בלגי 90 מ"מ ומנוע דיזל סקונה.
ככל הידוע, אלו טנקי הצ'אפי היחידים שנותרו בשירות בראשית המאה ה־21.
M41 ווקר בולדוג (על שמו של הגנרל האמריקני וולטון ווקר) הוא טנק קל אמריקאי שפיתוחו החל מעט לאחר סיומה של מלחמת העולם השנייה במטרה להחליף בשירות את טנק ה-M24 צ'אפי.
ה-M41, שנכנס לייצור ב-1951, תוכנן כטנק יביל אוויר בעל כוח אש מספק כדי להתמודד עם שריון האויב, תפקיד שקודמו ה-M24 צ'אפי לא נועד למלא.
לשם כך הוא צויד בתותח בקוטר 76 מ"מ בעל קנה ארוך, שיכל לירות תחמושת מתקדמת, ומערכת בקרת אש חדשה עם מד טווח קואינצידנטלי.
הווקר בולדוג היה נייד ביותר, בעל מהירות דרך גבוהה, ופשוט לתפעול; מנגד, הוא היה רועש ובעל צריכת דלק גבוהה.
בסך הכל כ-5,500 יחידות נבנו מכל הדגמים השונים ממשפחת ה־M41. מחליפו של טנק זה בשירות הצבא האמריקני הוא טנק קל יביל אוויר- M551 שרידן.
ה-M41 יוצא למספר רב של מדינות, הבולטות ביניהן: ברזיל (300 יחידות), טאיוואן (675 יחידות), תאילנד (200 יחידות).
טנק זה השתתף במלחמת האזרחים בלבנון בשנת 1975. כמו כן, שימש מרכב הטנק לבסיס של מספר כלי רק"ם, הנפוץ מביניהם הוא מערכת הנ"מ M42 דאסטר.
M3 סטיוארט הייתה סדרת טנקים קלים מתוצרת ארצות הברית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
הם נקראו על שמו של ג'.א.ב סטיוארט, גנרל בצבא הקונפדרציה.
מעל ל-22,000 טנקים יוצרו במשך השנים 1944-1941, והם היו בשימוש נרחב ביותר (בשל מספרם) בקרבות מול צבאות גרמניה הנאצית, איטליה ויפן.
הקרבות במדבר המערבי ובצפון אפריקה בשנים 1941–1942 הדגישו את חסרונות טנק הסטיוארט בלוחמת שריון.
חולשתו העיקרית של ה־M3 הייתה נעוצה בחימושו - תותח בקוטר 37 מ"מ שהיה חלש מכדי להתמודד מול השריון הגרמני.
מאחר שטנקי הסטיוארט היו זמינים בכמויות כה גדולות, הם לא הוצאו משירות ובמקום זאת הוגבלו בעיקר לתפקידי סיור.
במהלך המלחמה, טנקי סטיוארט רבים הועברו לבעלות בריתה של ארצות הברית כחלק מחוק השאל החכר.
לאחר המלחמה הועברו טנקי הסטיוארט המיושנים לצבאות ברחבי אירופה, אסיה, ואמריקה הדרומית.
מצרים קיבלה לידיה מספר טנקים, אך הם הוצאו משירות מבלי שהשתתפו במלחמות נגד ישראל.
מחליפו של הסטיוארט בצבא ארצות הברית היה הטנק M24 צ'אפי.
טנק זה כנראה עדיין בשרות בפרגוואי ונחשב לטנק שעשה את השרות הכי ארוך.
M3A1: לדגם זה נוסף מייצב גירוסקופי לתותח, כיפת המפקד הוסרה.
M3A3: דגם ייצור אחרון עם תצורת תובה חדשה עם שריון חזית משופע, והגדלת מספר הפגזים לתותח 37 מ"מ ל-174. 3,427 יחידות יוצרו.
M3 עם להביור: הסבה של טנקי סטיוארט לנשיאת להביור במקום התותח הראשי.
פותח במיוחד לשימוש חיל הנחתים בזירת האוקיינוס השקט.
תותח הוביצר מתנייע T18: דגם ניסיוני בו הותקן תותח הוביצר בקוטר 75 מ"מ על תובת M3 ללא צריח.
M5: השינויים העיקריים בדגם זה הם התקנתם של צמד מנועי קדילק, ותצורת תובה דומה לדגם M3A3.
M5A1: דגם ייצור משופר עם צריח ה-M3A3. 6,810 יחידות יוצרו.
תותח הוביצר מתנייע M8: בדגם זה הותקן תותח הוביצר 75 מ"מ על טנקי M5 עם צריח פתוח.
שטייר ADGZ הוא רק"ם סיור שפותח כרכב משוריין כבד עבור הצבא האוסטרי (שמו הייעודי היה M35 Mittlere Panzerwagen), הייצור שלו התחיל בשנת 1934 והועבר משנת 1935 ועד 1937.
הצבא האוסטרי השתמש בADGZ בתקופת האנשלוס, כ12 יחידות השתמשה המשטרה האוסטרית וב-15 הצבא.
הגרמנים השתמשו בכלים אלו במשטרה וחלק מהם נלקחו לשימוש בוואפן אס אס ובנוסף בחלק קטן מהם השתמש הוורמאכט בחזית המזרחית בבלקן.
הוואפן אס אס דרש 25 יחידות ADGZ נוספות אשר הועברו אליו בשנת 1942.
בחלק ממבצעיו הראשוניים הוורמאכט השתמש ביחידות ADGZ (ליתר דיוק 3 יחידות), נעשה בהם שימוש בפלישה לפולין וכן בקרב בית הדואר הפולני בדנציג שבמהלכו אחת היחידות נהרסה.
לאחר פלישת גרמניה לברית המועצות, מספר יחידות ADGZ צוידו בתותחי טנקים סובייטים מסוג T-26.
M3 גריז הוא תת מקלע מתוצרת ארצות הברית, בעל קליבר 11.43 מ"מ.
הרובה נכנס לשירות צבא ארצות הברית ב-12 בדצמבר 1942, בזמן מלחמת העולם השנייה.
בדומה לסטן הבריטי, הרובה היווה פתרון זול ופשוט יותר לייצור המוני ובכך למעשה היה אלטרנטיבה לרובה ה-M1 תומפסון שהיה יקר ומסובך מאוד לייצור.
השם "רובה גריז" ניתן לנשק על ידי החיילים האמריקאים שהשוו את המראה הכללי שלו למשאבת גריז ידנית של מכונאי.
רובה הגריז היה חביב בשל גודלו הזעיר ביחידות מוצנחות ומוטסות, טנקיסטים ונהגים.
הגריז שימש אפילו צוותי טנקים במלחמת המפרץ.
ה-M3 גריז פותח משתי סיבות:
להוות אלטרנטיבה זולה לרובה ה-M1 תומפסון שהיה תת-המקלע העיקרי באותה עת, ועלותו הגבוהה והליך יצורו המורכב יצרו צורך באלטרנטיבה זולה ופשוטה יותר.
הפחתת קצב האש על מנת לחסוך בתחמושת.
M2 High Speed Tractor הוא טרקטור המוגדר כרכב דחיפה (מטוס), שמשימתו העיקרית הייתה של גרירה ותמיכה במטוסים ושירת בחילות האוויר של צבא ארצות הברית בתקופת מלחמת העולם השנייה משנת 1942.
בנוסף, מאפייני הרכב נוצלו על ידי כוחות הארטילריה לגרירת חלקים מוגבלים.
גרירה קדמית (דחיפה): 4.5 טון
צוות - 3 (הנהג במרכז), צוות לא מוגן, חשוף לתנאי מזג האוויר
דגם ה-"M2 High Speed Tractor" היה מצויד בציוד סטנדרטי שכלל: כבל, גנרטור 110 וולט שהורכב על הפגוש הקדמי הימני, ומדחס אוויר, 2 צילינדרים 2,000 PSI
אור אחורי - לתמרונים לאחור
מדרון טופוגרפי (מידת נטייה של הכביש -
דגם ה-"M2 High Speed Tractor" התגבר על תעלות 1.5 מטר
דגם ה-"M2 High Speed Tractor" התגבר על מכשול אנכי של 50 ס"מ
דגם ה-"M2 High Speed Tractor" התגבר על מכשול מים של 80 ס"מ
דגם ה-"M2 High Speed Tractor" היה בשרות צבא ארצות הברית עד שנות הששים של המאה העשרים
נתיב M30 הוא כביש ראשי בכיוון מזרח-מערב ברשת הכבישים הערבית הבינלאומית משריק, העובר במערב עיראק ומזרחית לים התיכון.
הנתיב מתחיל בא-רוטבה שבמערב עיראק וחוצה שם את נתיב M40 (בגדד–עמאן).
משם ממשיך מערבה דרך דמשק, בירת סוריה, חוצה את גבול סוריה–לבנון ליד ענג'ר וממשיך מערבה עד ביירות, בירת לבנון.
הכביש המחבר את שתי ערי הבירה והערים המרכזיות של סוריה ולבנון מכונה כביש ביירות–דמשק.
כביש זה הוא ציר תנועה מרכזי בין שתי המדינות השכנות.
חלקו הלבנוני של כביש ביירות–דמשק הוא נתיב תנועה מרכזי בלבנון.
הוא אחד משלושת צירי התנועה החשובים ביותר בלבנון (השניים האחרים הם כביש ביירות–טריפולי וכביש ביירות–צור).
אורך הכביש בשטח לבנון הוא 53 קילומטר.
הכביש מצוי בתוואי הררי, יש בו ארבעה נתיבים (שניים לכל כיוון) והוא נסלל לאחרונה בעשור האחרון של המאה ה-20. אורך הקטע שבין נקודת מעבר הגבול אל-מסנע שבלבנון ובין נקודת מעבר הגבול ג'דיידת יאבוס שבסוריה הוא 6 קילומטרים, יש בו שני נתיבים וגם הוא מצוי בתוואי הררי.
יישובים בולטים לאורך נתיב זה בלבנון הם:
ביירות – הכביש יוצא מהחוף שבצפון-מזרח העיר, צמוד לנהר ביירות , בגבול המזרחי של הרבעים אל-מדַוַר, א-רמֵיל ואשרפייה.
חזמיה – פרבר של ביירות
שתורא – מהווה צומת מרכזית עם כביש האורך המשני מבעלבכ שעובר בבקאע
נקודות נוספות בעלות חשיבות טקטית צבאית על הכביש הן:
מעבר דהר אל-ביידר – מעבר הרים בין שתורא וסאופר המהווה גם גבול בין מחוז אל-בקאע ובין מחוז הר הלבנון.
גשר מודיירג' - הגשר הגבוה בלבנון (גובה 80 מטר), הנמצא ממזרח לסאופר ונחנך ב-1998. הגשר הופצץ על ידי חיל האוויר הישראלי ב-12 ביולי 2006, מיד לאחר חטיפת חיילי צה"ל שהחלה את מלחמת לבנון השנייה.
קטע בן 200 מטר מהגשר נהרס.
בחלקים גדולים מהנתיב הוא עובר בסמוך למסילת הברזל ביירות–דמשק , שנחנכה ב-1895 וחדלה לפעול בתחילת המאה ה-21 בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה.
כביש ביירות–דמשק במלחמת לבנון הראשונה
בזמן המעורבות הסורית במלחמת האזרחים בלבנון, שהחלה ב-1976, שלט הצבא הסורי דה פקטו בכביש ביירות–דמשק.
כיבוש כביש ביירות–דמשק היה אחת מהמטרות המבצעיות בתוכנית הפלישה של צה"ל במבצע שלום הגליל.
באזור כביש זה בבקאע התמקם קו ההגנה השני של צבא סוריה שישב באותה עת בלבנון.
ניתוק אש"ף שישב ברצועת החוף מתמיכת הכוח הסורי בבקאע.
חבירה לריכוזים נוצריים המצויים לאורך הכביש ול.
צה"ל לא הצליח להגיע לאחיזה בכביש לפני הפסקת האש ב-11 ביוני 1982. רק שבועיים מאוחר יותר, בעקבות שורה של פעולות התקפיות, כבש צה"ל את בחמדון ועאליי.
הצלחה זו הביאה לנסיגת הכוח הסורי מזרחה לאזור הבקאע וצה"ל השתלט על הכביש ממזרח ביירות ועד סאופר.
קטע הכביש המחבר את דמשק עם מעבר הגבול עם לבנון בג'דיידת יאבוס מסומן ברשת הכבישים הסורית ככביש מספר 1. אורכו של קטע כביש זה, עד המחלף המחבר אותו לכבישים מספר M5 ומספר 5 ברשת הכבישים הסורית הוא כ-42 קילומטר.
יישובים בולטים לאורך הכביש בסוריה הם:
דמשק – עובר (ממערב למזרח) בשכונות: מאזה, כפר סוסה , מידאן וא-שאע'ור
הכביש עובר במעבר הגבול א-תנף שבסוריה ובמעבר הגבול אל-וליד שבמחוז אל-אנבאר בעיראק.
מעבר הגבול נמצא כ-15 ק"מ מצפון מזרח למשולש הגבולות ירדן-סוריה-עיראק.
בשנים 2015–2017 היה אזור המעבר מוקד לחימה בין המדינה האסלאמית ובין כוחות שונים, כולל: צבא ארצות הברית, הצבא הסורי החופשי, צבא סוריה וצבא ירדן.
אורכו של הכביש ממעבר הגבול א-תנף, ועד דמשק, הוא כ-270 קילומטר.
הכביש בין דמשק ועד העיר עדרא , הנמצאת כ-25 קילומטר צפונית-מזרחית לדמשק, מסומן ברשת הסורית ככביש מספר 5. הכביש מעדרא ועד א-תנף מסומן ככביש מספר 2. ציוני דרך נוספים לאורך הכביש בשטח הסורי הם:
שדה התעופה הצבאי דומייר - כ-40 קילומטר צפונית-מזרחית לדמשק.
זהו שדה התעופה הצבאי השני בגודלו בסוריה.
אורכו של הכביש בשטח עיראק, בין מעבר הגבול אל-וליד ובין רוטבה, הוא 153 קילומטר.
הכביש מסומן ברשת העיראקית ככביש מספר 1. ציוני דרך נוספים לאורך הכביש בשטח העיראקי הם:
שדה התעופה H-3 (דרום מערב) נמצא דרומית לכביש, כ-50 קילומטרים ממערב לרוטבה.
שדה התעופה H-3 (צפון מערב), נמצא צפונית לכביש באותו אזור.
בין שני שדות התעופה H-3 נמצא מחלף שבו מתפצל הכביש לכיוון צפון-מזרח – לכיוון סוריה, ולכיוון מערב – לכיוון ירדן (כביש M40).
M48 (מ-Messier 48, או NGC 2548) הוא צביר פתוח בקבוצת הכוכבים נחש מים הנמצא במרחק של כ-1,500 שנות אור ממערכת השמש ומכיל כ-80 כוכבים.
הצביר התגלה על ידי שארל מסיה ב-9 בפברואר 1771 ותואר על ידיו בקטלוג מסיה כ"צביר של כוכבים קטנים ללא ערפילית סמוך לשלושת הכוכבים שבקצה זנבו של החד-קרן" (הכוכבים ζ, 27 ו-28 בחד קרן).
בדומה לשגיאה שביצע מסיה באותו לילה ברישום של מיקומו של M47, גם מיקומו של M48 נרשם בצורה שגויה, הנטייה שלו היא כ-2.5 מעלות מדרום למיקום שרשם מסיה בקטלוג.
בשל המיקום השגוי, הצביר התגלה מחדש ב-1782 על ידי האסטרונום הגרמני יוהאן אלרט בודה וב-1783 על ידי האסטרונומית הגרמניה קרוליין הרשל.
בשנת 1786 צפה ויליאם הרשל בצביר וציין שזהו "צביר יפה של כוכבים דחוסים", כאשר הוא מייחס את גילויו לאחותו קרוליין.
לצביר דרגת בהירות נראית 5.5 כך שניתן לראותו ללא ציוד עזר בתנאי תצפית מיטביים.
מרחקו של M48 ממערכת השמש מוערך בכ-1,500 שנות אור וגודלו הזוויתי הנראה הוא כ-54 דקות קשת - כמעט פעמיים קוטרו של הירח המלא, כך שקוטרו הוא כ-23 שנות אור, אך מרבית הכוכבים מרוכזים במחצית הקוטר.
הצביר כולל כ-80 כוכבים שהצעירים והחמים שבהם הם מסוג ספקטרלי A וכן יש בו גם כוכבים מסוגים ספקטרליים F ו-G, בהם מספר ענקים צהובים, אך אין בו כלל כוכבים מהסוגים הספקטרלים B ו-O, כך שגילו מוערך בכ-300 מיליון שנים.
M4 שרמן (Sherman; על שמו של הגנרל האמריקני ויליאם שרמן) הוא טנק אמריקאי בינוני שהיווה את עמוד השדרה של גייסות השריון של הצבא האמריקאי במלחמת העולם השנייה.
טנקי שרמן רבים נוספים הועברו ליחידות השריון של צבאות בעלות הברית במסגרת תוכנית השאל־החכר, הבולט מביניהם הוא הצבא הבריטי.
השרמן יוצר בקנה מידה נרחב, והוא הטנק השלישי בתפוצתו בעולם, והטנק המיוצר ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית – כ־50,000 טנקי שרמן מכל הדגמים יוצרו במהלך מלחמת העולם השנייה, והוא הפך לאחד הטנקים הידועים ביותר בהיסטוריה הצבאית.
השרמן, שפותח במהירות בארצות הברית אחרי הבליצקריג של 1940, לא היה מהפכני בתכנונו, אך היה טנק מעולה מבחינה מכנית, ופשוט לייצור המוני.
בעת הפעלתו הראשונה בקרב אל עלמיין ב־1942 נחשב השרמן לטנק הטוב ביותר של בעלות הברית, אף על פי ששריונו היה דק, חיסרון שפגע בו עד סוף המלחמה.
השרמן הפך עד מהרה לטנק העיקרי של עוצבות השריון של הצבא האמריקני.
עם זאת, ככל שנמשכה המלחמה, משמעות ההחלטה האמריקנית להתרכז בייצור השרמן, כולל הדגמים המשופרים של הטנק, הייתה הקרבת איכות למען כמות.
היא גרמה לכך, שהטנק העיקרי ששירת בצבאות בעלות הברית המערביות, היה נחות באופן משמעותי במיגון ובכוח האש בהשוואה לדגמים המאוחרים של הטנקים הגרמניים.
לאחר מלחמת העולם השנייה הועברו עודפים של השרמן ממחסני הצבא האמריקני למספר מדינות ברחבי העולם, וטנקים רבים נשארו בשירות צבאותיהן תקופה ארוכה.
טנקי שרמן הגיעו לצה"ל בשלהי מלחמת העצמאות מעודפי אירופה והיוו את גרעין חיל השריון בשנות החמישים, לאחר שעברו הסבות שונות.
הם נטלו חלק חשוב במערכות ישראל השונות, ובעיקר במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים.
כלים משוריינים רבים ומשונים, כולל טנקים ייעודיים כמו טנקי הנדסה, תותחים מתנייעים, נושאי גייסות וטנקי להביור נבנו על בסיס התובה שלו.
פיתוח טנקים בארצות הברית לאחר מלחמת העולם הראשונה היה כמעט אפסי, כתוצאה משליטתם המוחלטת של קצינים מאסכולות חיל הרגלים בצבא האמריקאי.
בין השנים 1929 ל־1935 יוצרו בארצות הברית רק 35 טנקים, לעומת 3,000 טנקים שיוצרו בברית המועצות בשנה אחת בלבד.
למרות תחילת מיכון הצבא והקמתה של זרוע הפרשים (Cavalry) – כלומר חי"ר ממוכן, היו מרבית כלי הלחימה המשוריינים מצוידים במקלעים בלבד כחימושם הראשי.
רק"ם זה ובו טנקים קלים לא התאים לחלוטין לדרישות של שדה הקרב המודרני בתחילת מלחמת העולם השנייה, כפי שניתן היה להבחין במהלך מלחמת הבזק (Blitzkrieg) של הוורמאכט בכיבוש פולין.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 לא הייתה בארצות הברית תשתית תעשייתית לייצור רק"ם כבד או טנקים ואף לא דוקטרינה להפעלתם של כוחות ניידים ומשוריינים.
בעוד שבגרמניה קרמה עור וגידים תורת לחימה חדשה שהעמידה במרכז את דיוויזיות השריון העצמאיות, המרכזות בתוכן כוח אש גדול ומסוגלות להבקיע את מערכי הגנת האויב ולאחר מכן לנצל את ההצלחה בכוחות עצמן, התפישה בארצות הברית הובילה להצבתם של הטנקים ככלי לסיוע חיילי הרגלים.
יתרה מזאת, בזמן פלישת הצבא הגרמני לצרפת ולאחר כיבוש בלגיה היו בידי הצבא האמריקאי רק 18 טנקים שהוערכו ככשירים לקרב.
היו אלה טנקי M2 בינוניים במשקל 19 טון וחמושים בתותח בקוטר 37 מ"מ.
דגם משופר, M2A1, תוכנן לייצור סדרתי בשנת 1940, אולם אלה הפכו למיושנים לאחר שנודע על הפעלת טנקי הפאנצר סימן 3 ו־4, האחרון נושא תותח בקוטר 75 מ"מ, בידי הוורמאכט.
מגבלות ייצור של מסבי צריח בקוטר גדול הגבילו את המפתחים האמריקאים אשר חפצו בהתקנתו של תותח ראוי בקוטר 75 מ"מ, ואילצו את התקנתו בתובת הטנק בעוד שבצריח, הקטן יחסית, הותקן תותח בקוטר 37 מ"מ בלבד.
תותח התובה הכבד הותקן בצידה של התובה והיה בעל יכולת צידוד מוגבלת מאוד.
תכנון הטנק החדש בעל המבנה הגמלוני, שסימונו M3, הידוע גם כלי וגרנט, שאב השראה מהטנק הצרפתי הכבד, שאר B1. בין אוגוסט 1941 לדצמבר 1942 יוצרו בארצות הברית 6,258 טנקי M3 לי.
לאור מגרעותיו הבולטות של ה־M3 לי הוחל בתכנון של דגם מודרני יותר עוד לפני שהסתיים פיתוחו של ה־M3. 5 אבות טיפוס הוצגו ומתוכם נבחר הדגם הפשוט שסומן תחילה כ־T6. דגם זה התבסס למעשה על תובה משופרת ומערכת המזקו"ם של טנק ה־M3 לי.
בחודש ספטמבר 1941, החלו במתחם הניסויים של צבא ארצות הברית באברדין שבמדינת מרילנד בחינות וניסויים של אבטיפוס הדגם החדש, שהמתבסס על תובה וצריח יצוקים ותותח בקוטר 75 מ"מ שהותקן הפעם על צריח.
כבר בשלב זה העריך צבא ארצות הברית כי לא יהיה אפשר לעבור לייצור המוני (Mass Production) של הטנק בגלל היכולת המוגבלת של בתי היציקה בארצות הברית לייצר ביציקת פלדה גופים גדולים ומורכבים.
עקב כך תוכננה תובה שהתבססה על לוחות שריון מעורגלים המרותכים יחד, וכך התאפשר לצרף מפעלים נוספים למעגל הייצור של הטנקים.
בשונה מהדגם המבצעי, ל־T6 היה פתח צדדי בתובה למילוט, מקלע מקובע בכיפת הצריח וצמד מקלעים נוספים בחזית הטנק, ואלו כוונו על ידי הנהג.
לאחר שמאפיינים אלו אשר נתפסו כמגרעות בתכנון הוסרו, אושר הטנק לשירות מבצעי בדצמבר 1941 תחת הסימון הרשמי טנק בינוני M4 (Medium Tank M4) אליו נוספו בהמשך ציונים המצביעים על שינויים בייצור ובתכונות הטנק.
שנה וחצי לפני כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, הוחלט על תוכנית התחמשות המתירה למחלקת המלחמה האמריקנית להתחיל בייצורם של כמויות גדולות של כל ציוד הלחימה, כולל טנקים.
התוכנית התעצמה בעקבות דברי הנשיא האמריקאי, פרנקלין רוזוולט, שהנחה להכפיל את הייצור שעמד אז על 1,000 טנקים בינוניים ו־400 טנקים קלים בחודש, ל־60 דיוויזיות השריון המתוכננות.
דרישת ייצור כה תובענית מסתכמת בכ־33,000 טנקים בשנה, ובתקציב של כמיליארד דולר.
הנשיא רוזוולט אף הגדיל את דרישתו, לאחר הצטרפות האמריקאים למלחמה, לייצור טנקים בכמות של 45,000 בשנת 1942 ו־75,000 בשנת 1943, כמויות אשר לא יוצרו בסופו של דבר, אולם היוו אתגר לתעשייה האמריקאית.
עד למועד זה (1940) יוצרו כלי רק"ם ובעיקר טנקים באופן אינדיבידואלי על ידי יצרני הקטרים בשיטה שלא תאמה לייצור סדרתי בכמויות גדולות.
ועדה בראשותו של נשיא ג'נרל מוטורס ובהשתתפותם של חברי המועצה לביטחון לאומי, קבעה שלצורך ייצור טנקים המוני, יש לאמץ את השיטה בה מייצרים מכוניות.
בחודש יוני 1940 מונתה חברת המכוניות קרייזלר להקים מתחם ליד העיר דטרויט שבמדינת מישיגן, להקימו בתוך שנה ולהכין אותו לייצור של טנקים בקצב של כ־100 בחודש.
המשימה הוטלה על מהנדסי חברת קרייזלר שאף אחד מהם לא ראה טנק מימיו.
ללא מידע ותכנון ראשוני המתבסס על ידע לגבי גודל המפעל הנדרש, כוח האדם, התקציב הנדרש ומצאי של חומרי גלם, עמד המפעל ("דטרויט טנק ארסנל") במטלות במה שנחשב אחד מההישגים התעשייתיים הגדולים ביותר אי פעם.
ההצלחה והוכחת יכולת הייצור, התפשטה בהנחיית הממשל האמריקאי גם למפעלים נוספים כמו באלדויין, פורד, פולמן, פישר־בודי, חברת הקטרים האמריקאית ועוד.
יצרני הטנקים החדשים התבססו בשיטות הייצור על יצרני המכוניות ובמקרים מסוימים על יצרני הקטרים.
מכלולי הטנק יוצרו במפעלים שונים ברחבי ארצות הברית והובלו למפעלי ההרכבה באמצעות רשת הרכבות המתקדמת.
היציקות של הצריחים ובתי התמסורות הגיעו מבתי יציקה שליד שיקגו ופיטסבורג, ומוצרי גומי הגיעו מיצרני הצמיגים באוהיו.
למרות הייצור הסדרתי בשיטת קו הייצור והניסיון להחדרת אוטומציה בייצור הרכיבים והמכלולים, נדרשה עדיין עבודה קשה ביותר מעובדי הייצור וההרכבה.
צביעת הטנקים פנים וחוץ נעשתה בו־זמנית (בתוך התובה בצבע לבן, ומחוץ לתובה, בצבע זית).
משך ייבוש הצבע שהיה בתחילה 24 שעות קוצר באופן דרמטי ל־4 דקות על ידי העברת הטנק בנסיעה דרך מנהרה המצוידת באלפי מנורות באור תת אדום.
מאות טנקים גדשו את מגרשי המפעלים בהמתינם להסעה ברכבות אל נמלי הים או בסיסי האימונים.
בתקופה שבה יוצרו טנקי השרמן, נעשה שימוש בשתי שיטות לייצור גוף הפלדה, הנבדלות ביניהן בתהליך ובתוצאה.
שיטה אחת היא שימוש בלוחות מעורגלים של פלדת שריון (שאפשר היה לקבל בעוביים שונים) ולרתך מהם את הצורה הרצויה; שיטה שנייה היא יציקה צורתית של פלדת שריון.
בלוחות פלדה מעורגלים אפשר להגדיל את הקשיות בתהליך של חיסום השכבה החיצונית של הפלדה (ובכך להקנות לה עמידה טובה יותר נגד חדירה של פגזים חודרי שריון).
הייצור האמריקאי התבסס לרוב על הקשיות הטבעית של לוחות הפלדה (ללא תוספת קשיות), בעוד שהגרמנים התבססו תחילה על לוחות שריון מחוסמים ועברו בהדרגה ללוחות שריון בעלי קשיות טבעית ועובי גדול יותר.
דרך אחרת לבחון את לוחות השריון אשר יוצרו עבור תעשיית הטנקים היא האבחנה בין שריון רך לשריון קשה, המותנה בתהליך הייצור במפעלי הפלדה.
לוחות השריון האמריקאי במלחמת העולם השנייה היו מהסוג "הרך" שקשיותו 250 בשיטת ברינל (סולם למדידת קשיות), בעוד רוב המדינות האחרות העדיפו ייצור טנקים מלוחות פלדה קשה.
מקדחים לקידוח פלדה באותה תקופה היו בעלי יכולת קידוח שריון עד לדרגת 375 ברינל.
לשם השוואה, הרוסים השתמשו בפלדת שריון שקשיותה 400 עד 450 ברינל (מלבד הטנקים הכבדים מסוג KV שהיו בדרגת קשיות של 250, כמו הטנקים האמריקאים).
אין ספק שהגדלת הקשיות של פלדות השריון הקשתה על הייצור והשפיעה גם על עלותו.
פלדות בדרגת קשיות עד 350 ברינל אפשר לעצב בעיבוד שבבי (Machineable).
השיטה האמריקאית המתבססת על לוחות שריון "רך" יחסית, הקֵלה באופן משמעותי על הייצור, תוך מתן פיצוי ליכולת הספיגה של לוח השריון על ידי הגדלת העובי, על אף תוספת המשקל, בהנחה שהמנועים החזקים יספגו את התוספת, ובלבד שהייצור יהיה קל ומהיר.
המעבר לתובות יצוקות נועד גם הוא לחסוך בכוח אדם הדרוש לבניית התובה מלוחות.
הייצור העצום, שהתנהל במספר מפעלים, הזרים טנקים גמורים בקצב הולך וגובר שבשיאו עמד על מעל 1,000 טנקים בחודש, או טנק חדש בכל 11 דקות במשמרת העיקרית.
שני הדגמים הראשונים, הטנקים מסוג M4 בעלי התובה המרותכת ואלה מסוג M4A1 בעלי התובה היצוקה, היו מצוידים במנוע בנזין מקורר אוויר מסוג רייט/קונטיננטל R-975, שהיה במקור מנוע של מטוס־הפצצה.
הייצור הגובר של מטוסים באותה עת מנע את המשך ההספקה של מנועים כוכביים מדגם R-975 לייצור טנקים.
פתרון זה הועדף על ידי המהנדסים מול חלופה של ייצור מנוע חדש ייעודי לטנק השרמן, שהיה עשוי להתמשך כשנתיים.
לשם התקנת חמשת המנועים בתא המנוע הדחוס הוארכה תובת הטנק, והוא נשא את הסימון M4A4. מרבית טנקי השרמן מסוג M4A4 הוחכרו לצבא הבריטי.
בניסוי השוואתי שנערך בין טנקי שרמן מסוג M4A3, M4A2, M4 ו־M4A4 (ארבעה טנקים מכל סוג), לאורך מסלול ניסוי בן 4,000 מייל (מעל 6,000 ק"מ), סיימו כל ארבעת הטנקים מסוג M4A4 את המסלול, ועימם רק טנק אחד מתוך תריסר האחרים.
דגמים רבים ושונים, כולל טנקים ייעודיים כמו טנקי הנדסה, תותחים מתנייעים, נושאי גייסות וטנקי להביור, נבנו על בסיס תובת השרמן עד לסוף המלחמה.
ייצור טנקי שרמן הסתיים במפעל קרייזלר שבדטרויט בחודש יוני 1945 כאשר 375 שרמנים אחרונים יצאו מקווי הייצור.
באותה עת החלו מפעלי הטנקים להסב חלק מהייצור ל־M26 פרשינג, מחליפו של השרמן כטנק העיקרי של עוצבות השריון האמריקניות.
49,234 טנקים מסוג שרמן מכל הסוגים יוצרו בארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, כמות שהייתה גדולה מכל התוצרת של גרמניה הנאצית ובריטניה בכל תקופת המלחמה.
מתוך כמות כוללת זו, ארצות הברית החכירה 22,098 טנקים – כ־45 אחוזים מכלל הייצור של השרמן.
במהלך מלחמת העולם השנייה יוצרו בנוסף לדגם המקורי עוד שישה תתי דגמים של טנק השרמן שסומנו כ־A1 עד A6 (M4A1 שרמן עד M4A6 שרמן) והצביעו על הבדלים שונים במנועים ותצורות של התובה.
עם זאת, במהלך היסטוריית הייצור נערכו שיפורים ושינויים במפרט הטכני של הטנק מבלי שהדבר ישנה את סימוני הדגם.
הצבא הבריטי השתמש במערכת סימון מקבילה.
טבלת ייצור השרמן לפי דגמים
מבנהו הפנימי של השרמן תוכנן בצורה הדומה למרבית הטנקים ממלחמת העולם השנייה: תא נהיגה בחזית הטנק, תא הלחימה במרכז ותא המנוע בירכתיים.
לשרמן חמישה אנשי צוות (בדומה לפאנצר סימן 4 הגרמני), שלושה מהם בצריח, המפקד, התותחן והטען, כמו ברוב טנקי המערכה המודרניים.
בקדמת התובה ישבו שני אנשי צוות נוספים: נהג שישב בשמאל חזית התובה, ולימינו מקלען־חרטום/נהג משנה.
הנהג ניווט את הטנק באמצעות שתי ידיות בדומה לניווט טרקטור.
היה לו שדה ראייה מוגבל, בעיקר כשהשתמש בפריסקופ.
למפקד הטנק היה מיקרופון איתו הוא תקשר עם טנקים אחרים בפלוגה ועם יתרת אנשי הצוות.
מאחורי עמדת המפקד שכן הרדיו.
אמצעי התצפית של המפקד בדגמי הייצור המוקדמים של השרמן כלל פריסקופ בודד מסתובב הממוקם על כיפת המפקד.
אמצעי זה היה פשוט למדי, ולא העניק לו שדה ראייה מספק, ופעמים רבות מפקדי הטנקים נלחמו כאשר ראשם "חשוף" בצריח.
בשלהי 1944 הוצגה לשרמן כיפת צריח חדשה למפקד הטנק, עליה מספר מרובה של פריסקופים לשדה ראייה היקפי.
צידוד הצריח בוצע על ידי המפקד או התותחן באמצעות מנגנון חשמלי, וצידוד מלא של הצריח היה מהיר מאוד לתקופה.
במקרה של תקלה במנגנון היה הצידוד מבוצע על ידי גלגל יד.
התותחן ישב מתחת למפקד, ראשו בגובה ברכיו של המפקד.
היה לו שדה ראייה קטן מאוד ומרוכז דרך הפריסקופ שלו.
חימושו הראשי של טנק השרמן היה תותח רב־תכליתי בקוטר 75 מ"מ מדגם M3, עם אורך קנה של 3 מטר, המותקן בצריח עגול.
בדגמים המוקדמים היה הצריח בעל תצורת מגן תותח קדמית צרה, מדף מפקד מפוצל, וסל אחורי נמוך, ובדגמים המאוחרים בעל תצורת מגן תותח רחבה, שני מדפי צוות וסל אחורי מוגבה.
אחד החידושים שהוצגו בטנק היה מערכת לייצוב התותח במישור האנכי, באמצעות גירוסקופ.
תפקידה של מערכת הייצוב היה להפעיל באופן אוטומטי את מערכת ההגבהה לעבר מטרה נתונה, כך שמערכת הנשק תנותק מתנודות בעת שהטנק היה בתנועה.
השרמן היה אחד מהטנקים הראשונים בעולם שעשה שימוש במערכת כזו.
עם זאת, מאחר שתותחני הטנקים האמריקניים היו בדרך כלל יורים כאשר הטנק נייח, לא נעשה שימוש רב במייצב הגירוסקופי, מלבד לשמירת התותח מיושר בקירוב לעבר המטרה בעת נסיעה.
התחמושת חודרת השריון הסטנדרטית לתותח 75 מ"מ הייתה פגז חודר שריון בעל כיפה בליסטית (לשיפור הצורה האווירודינמית של הקליע הותקנה בחודו כיפה מחודדת מפח פלדה שהתפוררה בעת הפגיעה).
פגז זה שקל 9 קילוגרם, עזב את התותח במהירות לוע התחלתית של 700 מטרים לשנייה, ויכול היה לחדור שריון בעובי 68 מ"מ מטווח 500 מטרים ובעובי 60 מ"מ מטווח 1,000 מטרים.
לתותח 75 מ"מ היו ביצועים אנטי טנקיים טובים כנגד השריון הגרמני בשנים 1942–1943, אך לפגזיו היה יתרון גדול בכושר חומר נפץ מעולה.
השרמן העניק לצוותים הבריטיים והאמריקניים באפריקה עליונות על הפאנצר סימן 3 – הטנק הגרמני הנפוץ בתקופה – ושוויון מול הפאנצר סימן 4 בדגמיו המוקדמים, עם תותח ה־75 מ"מ קצר הקנה.
לרגלים הוא סיפק סיוע יעיל הודות לפגזיו הנפיצים.
באביב 1943 החל להיכנס לשירות בצבא הגרמני דגם H של הפאנצר 4, בו הוגדל עובי השריון החזיתי ל־80 מ"מ, אותו השרמן יכול היה לחדור רק מטווחי קרב סבירים.
כנגד הטנקים הכבדים והמשוריינים יותר של גרמניה, הסימן 6 'טיגר' והסימן 5 'פנתר', שהחלו בכניסה איטית לשירות ב־1943, היה תותח ה־75 מ"מ בנחיתות גדולה.
הם היו חסינים חזיתית לשרמן, שנאלץ להתקרב ולהסתכן כדי לירות בשריון הצדדי או האחורי שלהם מטווח קצר.
השרמן היה חמוש גם בשני מקלעי M1919 בראונינג בקוטר 7.62 מ"מ.
מקלע אחד נמצא בחרטום הגוף, בימין חזית הטנק, ותופעל על ידי מקלען החרטום, ומקלע נוסף כמקלע מקביל המופעל על ידי התותחן.
על כיפת המפקד היה מקלע כבד M2 בראונינג 12.7 מ"מ (0.5 אינץ') כנשק נגד מטוסים.
התחמושת לכלל המקלעים בקוטר 7.62 מ"מ כללה 4,750 קליעים, ו־500 כדורים למקלע הנ"מ הכבד.
בעת שנכנס השרמן לשירות מבצעי, ב־1942, היה תותח 75 מ"מ שלו בעל ביצועים אנטי טנקיים טובים למדי כנגד השריון הגרמני באותה עת.
אף שלא היה צורך ממשי בחימוש מתקדם יותר לשרמן, בשנת 1942 החל חיל החימוש האמריקני בתכנון תותח 76.2 מ"מ, בעל ביצועים טובים יותר כנגד טנקים.
פיתוחו של התותח החדש הושלם בקיץ 1942. הוא היה בעל אורך קנה של 57 קליברים (מעל 4.3 מטרים), אורך אשר הקשה על תנועת הצידוד בגלל עודף המשקל בחרטום הטנק.
המהנדסים התגברו על הבעיה על ידי חיתוך 37 ס"מ מקדמת הקנה, וכתוצאה הופחת הקליבר ל־52, אך עם זאת ירדו ביצועיו של התותח.
בהשוואה לתותחי טנקים אחרים שפותחו במקביל, דוגמת ה־17 ליטראות הבריטי או תותח 75 מ"מ KwK 42 הגרמני (חימושו של טנק הפנתר), היה תותח ה־76 מ"מ האמריקני בעל ביצועי חדירת שריון בינוניים.
הצבא האמריקני לא לקח בחשבון את האפשרות של עיבוי השריון בטנקים הגרמניים בעתיד הקרוב.
בדצמבר 1942 המליץ מפקד גייסות השריון האמריקני, הגנרל ג'ייקוב דיוורס, על התחלת ייצור של טנקי שרמן עם תותח 76 מ"מ.
מבחני ניסוי שנערכו בפורט נוקס קבעו כי המרווח הפנימי בצריח איננו מספק, ויש צורך בצריח גדול יותר, וכתוצאה הורכב צריח T23 שתוכנן במקור עבור הטנק הבינוני T23/T20 (סדרת טנקים ניסיונית שלא הוכנסה לייצור, אך שימשה לפיתוחו של ה־M26 פרשינג).
במאי 1943 עזב דיוורס את תפקידו כראש גייסות השריון והוחלף על ידי גנרל אלוואן גילם, קצין חיל־רגלים, שאחד מצעדיו הראשונים בתפקיד היה לבקר את יחידות הטנקים הלוחמות בצפון אפריקה ובסיציליה.
גילם השתכנע כי יש להדק את שיתוף הפעולה בין השריון לרגלים, והוטרד מההצעה להסב את כל ייצור השרמנים לתותח 76 מ"מ, מאחר שפגזיו הנפיצים היו פחות אפקטיביים לסיוע לרגלים מתותח ה־75 מ"מ.
תותח ה־76 מ"מ ירה פגז נפיץ במשקל 5.6 קילוגרם שמתוכם 0.4 קילוגרם חומר נפץ מרסק, בעוד תותח ה־75 מ"מ ירה פגז במשקל 6.6 קילוגרם שמתוכם רק 0.6 קילוגרם חומר נפץ מרסק.
במהלך המלחמה ירו צוותי הטנקים האמריקנים בממוצע כ־70% פגזים נפיצים, 20% חודרי שריון, ו־10% פגזי עשן.
לפיכך, המליץ גילם כי היחס הרצוי ביחידות הטנקים יהיה 1 ל־3 לטובת השרמן 75 מ"מ, כלומר מחלקה אחת של שרמנים 76 מ"מ בכל פלוגה, או פלוגה אחת בכל גדוד.
אחרי חודשים של עיכובים וסיבוכים בפיתוח, הוחל בשלהי 1943 בייצור טנקי שרמן 76 מ"מ בשלושה דגמים: M4A1, M4A2, ו־M4A3. הטנקים הראשונים הושלמו בינואר 1944, ובהם הופחת מספר הפגזים הנפיצים ועלה מספר הפגזים חודרי שריון.
עם זאת, מרבית הפיקוד הבכיר לא התלהב מהתותח החדש בגלל נחיתות פגזיו הנפיצים, ועלתה מחלוקת בנוגע לתפקודם של השרמנים 76 מ"מ ביחידות הטנקים.
כפתרון ביניים אוחסנו השרמנים 76 מ"מ בבריטניה, עד אשר יעברו גדודי טנקים נפרדים הסבה לטנק החדש.
כתוצאה מכך, בעת הפלישה לנורמנדי ב־6 ביוני 1944, לא נחת בצרפת אף שרמן בעל תותח 76 מ"מ.
התחמושת לתותח ה־76 מ"מ הייתה זהה לזו שהייתה בשימוש במשחיתי הטנקים M10 וולברין ו־M18 הלקט.
פגז חודר שריון יכול היה לחדור שריון בעובי 116 מ"מ מטווח 500 מטרים ו־106 מ"מ מטווח 1,000 מטרים.
חימוש זה היה מספיק בהחלט לחדור חזיתית את הפאנצר סימן 4 'H', הטנק הנפוץ בצבא הגרמני, שמיגונו לא עלה על 80 מ"מ בממוצע, אך הוא התקשה להבקיע את שריונם החזיתי של טנק הפנתר והטיגר הכבדים מטווחי קרב רחוקים וקרובים, וכתוצאה מכך השרמן 76 מ"מ היה נחות משמעותית כנגדם.
הטיגר והפנתר לא נתפסו כאיום ממשי אצל האמריקנים, שהאמינו כי הם יופיעו בשדה הקרב במספרים קטנים, וכאשר המודיעין האמריקני גילה באפריל 1944 כי הגרמנים מסבים חלק ניכר מהייצור לטנקי פנתר, לקח זמן רב עד אשר הובנה חומרת הבעיה אצל הקצונה הבכירה.
באוגוסט 1944 נכנס לשימוש סוג נוסף של פגז חודר שריון שכונה HVAP (High Velocity Armour Piercing – חודר שריון בעל מהירות גבוהה), בעל ליבה קשיחה מטונגסטן קרביד, שהיה קל יותר אך בעל מהירות לוע גבוהה יותר ולפיכך יכול היה לחדור יותר שריון.
אולם פגז זה היה בשימוש מצומצם בגלל מחסור בטונגסטן.
בפברואר 1944 נכנס לשירות שרמן חמוש בתותח הוביצר בקוטר 105 מ"מ בצריח הרגיל לסיוע אש, אשר ירה פגזים נפיצים.
טנקים אלו הופעלו במסגרת גדודי טנקים, במפקדות פלוגתיות.
עובי השריון של תובת השרמן עמד על 51 מ"מ בחזית ו־38 מ"מ בצד.
בצריח היה שריון בעובי 76 מ"מ בחזית ו־89 מ"מ במגן התותח.
בדגמים המאוחרים של השרמן (עם תובה מרותכת) הוגדל עובי שריון התובה ל־63 מ"מ.
מיגון השרמן תוכנן לעמוד כנגד תותח הנגד־טנקים הגרמני המיושן בקוטר 37 מ"מ, מדגם Pak 36, אותו החלו הגרמנים להחליף כבר ב־1940, לאחר כיבוש צרפת.
מאחר שהשלדה של השרמן לא יכלה לשאת תוספת שריון ניכרת מבלי להקריב אמינות מכנית, לא נעשה ניסיון להגדיל את עובי השריון בטנק.
לפיכך, המיגון של השרמן, שהיה מספק כנגד האיומים מצד הטנקים הגרמניים בתחילת המלחמה, נעשה נחות ככל שהמלחמה התקדמה וגבר כוח האש של הטנקים הגרמנים.
ב־1944, כל הטנקים והתותחים המתנייעים הגרמניים היו יכולים לחדור ללא קושי את שריון השרמן מטווחי קרב רגילים ולמעלה מכך.
טנק הפאנצר סימן 4 מדגם H, הטנק הגרמני הנפוץ בתקופה, היה יכול לחדור את שריון החזית של השרמן בטווח של 2,000 מטרים ו־4,500 מטרים בצד הטנק.
כנגד האיום הגובר של מטולי הרקטות הגרמניים פאנצרפאוסט ו־פאנצרשרק הנישאים בידי הרגלים החלו צוותי השרמן האמריקנים להוסיף מיגון מאולתר לטנקיהם.
ביחידות מסוימות ריתכו הטנקיסטים חוליות זחל רזרביות לפני מושביהם ומדפיהם – מנהג שרווח בכל חילות השריון של בעלות הברית, אף שבדרך כלל היה חסר תועלת במקרה של פגיעת פגז הגדול מזה של הפאנצרפאוסט.
הצורה הנפוצה ביותר הייתה הוספת שקי חול בחזית הטנק.
שריון מאולתר היה נפוץ במיוחד בשנה האחרונה של המלחמה באוקיינוס השקט.
ביוני 1944 נכנסו לשירות מספר מוגבל של 254 טנקי M4A3E2 שזכו לכינוי "ג'מבו", בו הוגדל עובי השריון ל־100 מ"מ בחזית התובה ו־152 מ"מ בצריח החדש מסוג T23, אך תותח ה־75 מ"מ נשאר.
מספר טנקי M4A3E2 צוידו מחדש בשדה הקרב בתותח 76 מ"מ שנלקח מטנקי שרמן שנפגעו.
טנקים אלו, שתוספת השריון הפחיתה ממהירותם, היו פופולריים ואהודים מאוד בקרב החיילים.
הם תפקדו כטנקי הבקעה, ושימשו להובלת טורי טנקים.
מגרעת חמורה נוספת במיגון של טנק השרמן, בנוסף לשריון הדק, הייתה דליקותו הרבה וסכנת התפוצצות לאחר פגיעה.
השרמן זכה בפי חיילי בעלות הברית לכינוי "רונסון", על שם חברת המציתים הידועה, ואילו הגרמנים קראו לו "תנור טומי" ("טומי" היה הכינוי הגרמני לחייל הבריטי).
הדעה הרווחת בצבא האמריקאי הייתה שהאשם נעוץ בשימוש במנוע בנזין במקום דיזל, ומכך שמכלי הדלק היו קלי שריון.
למעשה, מרבית הטנקים בתקופה הונעו במנועי בנזין, והניסיון בקרב ובדיקות שבוצעו הוכיחו שהגורם העיקרי לשריפה בשרמן היה פגיעת פגז במדפי התחמושת שלא היו ממוגנים כראוי.
חיל החימוש האמריקני פיתח שני פתרונות לבעיה שהוכנסו מ־1943: הראשון והפחות יעיל היה ריתוך פלטות שריון נוספות בעובי 25–30 מ"מ בנקודות שבהן אוחסנה התחמושת.
הפתרון היעיל יותר היה לאחסן את תיבות התחמושת בנקודות 'מוגנות' יותר, כשהן מוקפות במים; כאשר פגז היה פוגע בתיבת התחמושת, הוא היה שופך בדרכו מים שהיו מסייעים לבלימת השרפה, ומאפשרים לצוות להיחלץ מהטנק.
מחקר של הצבא האמריקני מ־1945 קבע כי רק 10–15 אחוז מטנקי השרמן עם מדפי תחמושת "רטובים" שספגו פגיעה ישירה מפגז נ"ט שחדר את השריון נשרפו, לעומת 60–80 אחוז עם המדפים "היבשים".
דגמי השרמן הראשונים השתמשו במערכת מזקו"ם קרדן־לויד עם קפיצים מסוג לוליין אנכי (VVSS) שנחשב למתקדם בתחילת המלחמה, אך עם עליית משקל השריון, החימוש, והתחמושת הוחלף במזקו"ם עם קפיצי לוליין אופקי (HVSS) וזחלים רחבים לחלוקת משקל יעילה.
דגם זה קיבל את הסימון M4A3E8 וזכה לכינוי "השמונה הנוח" (Easy Eight).
לטנק מערכת גלגל מניע קדמית (גלגל משונן המניע את השרשרת).
בכל הדגמים הורכבה מערכת חשמלית של 24 וולט.
השרמן נהנה מניידות טובה לשעתו, בזכות היחס שבין עוצמת כוחות הסוס שלו למשקלו, והיה מסוגל להגיע למהירות של 40 קילומטרים לשעה בדרכים סלולות.
אולם הדגמים המוקדמים, עם הזחלים הצרים יותר, התקשו לפעול בדרכים בוציות או מושלגות.
קיבולת הדלק של בין 560 ל־660 ליטר בדגמיו השונים של הטנק העניקה לו טווח תאורטי של 150 עד 240 קילומטרים בהתאמה.
אחד היתרונות בשרמן היה אמינותו המכנית, שהתבטאה ביכולתו לגמוא קילומטרים רבים בטרם יזדקק לתיקון או להחלפת מרכיבים חיוניים.
בחינה שבוצעה על טנקי שרמן באוקטובר 1944 מצאה כי גם אחרי שעברו מרחק של 1,600 קילומטרים היו הטנקים במצב מכני מצוין.
בהתאם לכך, טנקי השרמן היו עוברים מסעות ארוכים כדבר שבשגרה.
הדוגמה הבולטת ביותר הייתה בקרב על הבליטה, בחורף מושלג בתנאים קשים, שם טנקים של הארמייה השלישית עברו מרחקים גדולים ללא עצירה, ועם אבדות מינוריות כתוצאה מתקלות מכניות.
בנוסף, בטנק השרמן היה קל לבצע תחזוקה בתנאי שדה, וכתוצאה היה מספר הטנקים הכשירים לקרב גבוה מאוד.
במהלך מלחמת העולם השנייה היו כ־19,247 טנקי שרמן מדגמים שונים בשימוש יחידות שריון של צבא ארצות הברית, 1,114 היו בשימוש חיל הנחתים האמריקני, 17,184 טנקי שרמן הועברו לשימוש חיל השריון של הצבא הבריטי וחלקם הועברו לשימוש הצבא הקנדי וצבא פולין החופשית.
4,102 הועברו לשימוש הצבא האדום וכ־800 שרמנים הועברו לידי הצבא הסיני.
טנקים נוספים הועברו לצבאות אחרים שנלחמו לצד בעלות הברית.
הצבא האמריקני הפעיל את הטנקים שלו הן בדיוויזיות שריון, והן בגדודי טנקים נפרדים שסופחו לדיוויזיות חיל־רגלים לסיוע (לרשות דיוויזיות חי"ר גם עמד גדוד משחיתי טנקים בדרך כלל).
דיוויזיית שריון אמריקנית ב־1942 לא הייתה בת איזון מספק בין טנקים לרגלים; היא כללה שני רגימנטי טנקים, כל רגימנט בן שלושה גדודי טנקים, למספר כולל של 232 שרמנים ו־158 טנקים קלים מדגם M5A1 סטיוארט, אך רק רגימנט חי"ר ממוכן בודד.
בנוסף, בגדוד היו 6 טנקי שרמן 105 מ"מ (חמושים בתותח הוביצר 105 מ"מ לסיוע אש) נוספים.
השרמנים זכו להערכת הצוותים הבריטיים, שכן להם היו כל היתרונות של ה־M3 לי/גרנט, ללא החסרונות.
טנקי שרמן (M4A1) הופעלו לראשונה בקרב תחת פיקוד וצוותים אמריקאים בנובמבר 1942, במבצע לפיד, שם הקוד שניתן למבצע נחיתה אמפיבית של בעלות הברית בחופי צפון אפריקה המערבית – מרוקו ואלג'יריה.
שם הם נלחמו מול טנקי פאנצר סימן 3 חמושים בתותחים בקוטר 50 מ"מ, וטנקי פאנצר סימן 4 חמושים לרוב בתותחים 75 מ"מ בעלי קנה קצר.
המערכה חסרה את מאפייני הקרבות שהתנהלו במדבר המערבי, אך במספר מפגשים עם כוחות שריון גרמניים סבלו היחידות האמריקאיות מאבדות כבדות.
הסיבה המיידית לאירועים אלו נבעה בעיקר מנאיביות וחוסר אימון של הצוותים האמריקאיים מול המיומנות הגבוהה של החיילים הגרמניים המנוסים מקורפוס אפריקה, ותורת הלחימה הגרמנית שהכתיבה שיתוף פעולה הדוק עם יחידות נ"ט.
מפגש מתועד ראשון אירע ב־6 בדצמבר 1942 במהלכו הושמדה מחלקת שרמנים; חודשיים לאחר מכן נקלע כוח טנקים אמריקאי לקרב עם כוח גרמני ובמהלכו הושמדו טנקים אמריקאים על ידי כוח שריון משולב עם תותחי נ"ט 88 מ"מ המצוינים.
למרות כישלונות אלו ואחרים במהלך המערכה על צפון אפריקה, זכה השרמן להערכת אנשי הצוות ושדרת הפיקוד האמריקאית, והפך לטנק העיקרי בכוחות השריון.
המבחן הבא של טנקי השרמן היה בקרב על תוניסיה, במהלכו נפגשו השרמנים לראשונה עם טנקי טיגר גרמנים חמושים בתותח 88 מ"מ שאומנם עלו על השרמנים כמעט בכל פרמטר, אולם מעט מאוד טיגרים נשלחו לשדה הקרב באפריקה.
המפגשים הסתיימו באבדות כבדות לטנקים ולצוותים האמריקאים, ורק התפוררות החזית הגרמנית והעליונות המספרית של בנות הברית במספר טנקים בשדה הקרב ובשליטה אווירית הכריעו את הכף.
הזירה האירופית הייתה הזירה בה שימש טנק השרמן במספרים הגדולים ביותר.
הופעותיו הראשונות של השרמן על אדמה אירופית היו במהלך "מבצע האסקי", שם הקוד שניתן לפלישת בעלות הברית לסיציליה, ומיד לאחר מכן בפלישת בעלות הברית לאיטליה.
בזירות אלו לא נערכו קרבות שריון בקנה מידה דומה לקרבות בחזית המזרחית, והכוחות הגרמניים בחזית האיטלקית סבלו מכוח אדם ואספקה מצומצמים בגלל חשיבותה המשנית של הזירה.
עם זאת, ככל שנמשכה המלחמה, החלו להופיע בזירה הדגמים הגרמניים החדשים – הפנתר ובמידה מועטה גם הטיגר, שהחלו להופיע בשדה הקרב במספרים הולכים וגדלים.
ההחלטה האמריקנית לרכז כמעט את כל הייצור בשרמן ובגרסותיו המאוחרות המוסבות לתותח המשופר בן 76 מ"מ הייתה בבחינת הקרבת איכות למען כמות, והדבר גרם לכך, שהטנק הבסיסי של בעלות הברית המערביות לא השתווה ליריביו הגרמניים.
פלישת בעלות הברית לנורמנדיה ב־6 ביוני 1944 והקרבות שבאו בעקבותיה גרמה לזעזועים למפקדי השריון של בעלות הברית.
הן אופי שדה הקרב והן איכות הטנקים הגרמניים וצוותיהם שניצבו נגד בנות הברית היו אימתניים יותר מהמצופה.
במערכה בנורמנדי נמצאו אומנם הגרמנים בנחיתות מספרית גדולה מול כוחות השריון של בעלות הברית המערביות, אולם לגרמנים עמד היתרון בחימוש העדיף, לצד הקשיים שגרמה הלחימה באזור ה"בוקאז'" – לוח שחמט של שדות, סוללות עפר ומשוכות גבוהות וצפופות – לטנקים של בעלות הברית.
כאמור, בעת הפלישה לנורמנדיה, כל השרמנים בשירות היו מצוידים בתותח 75 מ"מ, והמצב נמשך עד אוגוסט, אז החלו להישלח לצרפת שרמנים עם תותח 76 מ"מ במספרים קטנים.
בלחימה בצפון מערב אירופה, ה־M4 נאלץ להתמודד עם טנקים גרמניים שיכולותיהם המשופרות הן בעמידות לתותחו והן יכולתם לחדור את שריונו ממרחקים ניכרים העמידו את ה־M4 בעמדת נחיתות.
מלבד הטיגר והפנתר, הופיע באותה עת בשדה הקרב דגם גרמני מתקדם יותר – הטיגר II בן 68 הטונות, שנשא תותח 88 מ"מ L/71 ובעל שריון צריח שעוביו 185 מ"מ.
אף על פי שירש את ליקויי קודמו – בעיות מנוע וקשיי ניידות – היה הטיגר II יריב מעורר אימה לטנקי בעלות הברית, שידעו שכדי לחסל טיגר II אחד יהיה עליהם למחוק מהמצבה מספר שרמנים, בטרם תוכל שאריתו של הכוח התוקף לאגפו ולפגוע בשריון הצד שלו.
גרסה מיוחדת של השרמן בשירות הצבא הבריטי הידועה בשם פיירפליי (FireFly – גחלילית), הייתה היחידה שיכלה להשמיד את הטנקים הגרמניים – הטיגר וה'פנתר' – מטווחי קרב סבירים.
בפיירפליי התקינו הבריטים תותח נגד־טנקי משופר בן 17 ליטראות בקוטר 76.2 מילימטר בצריח הרגיל, שגרם לצפיפות בצריח.
תותח זה היה בעל כושר חדירה גבוה משל תותח 76 מ"מ האמריקאי המקביל, אך דיוקו היה פחות, ולפגזיו כושר חומר נפץ ירוד.
מספר טנקי שרמן פיירפליי הופעלו לראשונה בפלישה לנורמנדי.
הפיירפליי הוכיח עצמו כתכנון מוצלח, אך מחסור בתותחי 17 ליטראות הגביל את השימוש בו.
בראשית ינואר 1945 היו רק כרבע מכלל השרמנים ששירתו בצבא האמריקני במערב אירופה חמושים בתותח 76 מ"מ.
הדגם הבסיסי של השרמן נותר נחות יחסית אל מול יריביו הגרמניים עד סיומה של המלחמה, אך נהנה מהיתרון המספרי ומהעובדה שפעילותו לא שובשה כמעט מהאוויר.
זירת האוקיינוס השקט התאפיינה בעיקר בלוחמה ימית אינטנסיבית, ולוחמת הטנקים הייתה בעלת חשיבות נמוכה.
מספרים נמוכים של טנקים הופעלו בלחימה, בעיקר בתפקידי סיוע, וזאת בגלל אופי זירת הלחימה, שהייתה בעיקרה ביערות גשם ובתנאים טרופיים.
לחימת שריון בשריון הייתה מועטה, והשימוש העיקרי של השרמנים היה לספק אש מסייעת לרגלים ולנחתים, לוחמה נגד ביצורים, קיני מכונות ירייה ובונקרים.
לשם כך הותקנו על טנקים רבים להביורים.
במפגשים בין טנקים יפנים לשרמנים הייתה ידם של הטנקים האמריקאים על העליונה בזכות השריון והחימוש העדיף.
מגבלות התעשייה היפנית ואופי הלחימה באוקיינוס השקט הובילו את יפן לשים את מרב מאמציה בייצור מטוסים וספינות קרב, ופיתוחם של טנקים ותותחים אנטי־טנקיים צומצם מאוד מ־1942 ואילך.
הטנק העיקרי של הצבא הקיסרי של יפן היה טיפוס 95, טנק קל עם מיגון דק ותותח 37 מ"מ, שנחשב למיושן עם תחילת המלחמה, ולא יכול היה להתמודד כנגד השרמן בתנאים שווים.
בנוסף, חסרו הרגלים היפנים נשק נ"ט מספק כנגד השרמן; תותח הנגד טנקים העיקרי שלהם היה בקוטר 37 מ"מ בלבד, ולא היה ברשותם מטולי רקטות כמו הבזוקה האמריקנית.
4,102 טנקי שרמן M4A2 הועברו לברית המועצות במהלך המלחמה כחלק מתוכנית השאל-החכר, חלקם עם תותח ה־75 מ"מ וחלקם עם תותחי 76 מ"מ.
השרמן היה בשימוש נפוץ בצבא האדום בשנתה האחרונה של המלחמה, וכמה גייסות טנקים וגייסות ממוכנים צוידו כמעט בלעדית בשרמנים.
כל השרמנים M4A2 היו בעלי מנוע דיזל, בדומה לטנק הסובייטי העיקרי T-34. חלק קטן מהשרמנים עם תותח 75 מ"מ הוסבו על ידי הסובייטים לנשיאת תותחו של טנק ה־T-34 בקוטר 76.2 מ"מ מדגם F-34, וטנקים אלו נודעו בסימון M4M.
מספר שרמנים בשירות הצבא האדום נפלו שלל לידי הוורמאכט.
בעיניהם של הסובייטים, השרמן M4A2 היה עדיף על פני כל טנקי השאל-החכר הקודמים שסופקו על ידי ארצות הברית ובריטניה, והוא נתפס כמעט שווה ערך ל־T-34. הוא אומנם סבל מנחיתות במיגון ובעבירות, אך הוא היה אמין מכנית ופשוט לתפעול.
שירות לאחר מלחמת העולם השנייה
בתום מלחמת העולם השנייה, הצבא האמריקני, כולל גייסות השריון, הצטמצם, ומספר רב של טנקי שרמן הועברו לידי בנות בריתה של ארצות הברית.