tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חתולים שחורי-רגל הם בודדים, למעט נקבות עם גורים התלויים בהן, ותקופת ההזדווגות.
בטבע תקופת ההזדווגות נעה בחודשים מרץ עד אוגוסט, אך בשבי היא יכולה להיות לכל אורך השנה.
עקב הבדלים בכרומוזומים, החתול שחור-הרגל אינו יכול להזדווג עם מינים שונים.
לאחר הריון שנמשך בין 63 ל-68 יום, אחד עד ארבעה חתלתולים נולדים בתחתית מאורה במשקל 60-84 גרם.
לנקבות יש בממוצע שתי המלטות בשנה.
האם מחליפה לעיתים קרובות מאורות, כנראה כדי למנוע משיכת תשומת לב של טורפים.
העיניים שלהם נפתחות בסביבות שבעה ימים.
גורי חתולים הם עצמאיים לאחר 3–4 חודשים, אך נשארים בטווח של אמם לתקופות ממושכות.
הם מתחילים לצוד בגיל צעיר, אינדיקציה נוספת לחיים בסביבה קשה.
כשהאם משמיעה קריאת אזהרה, הצעירים מתפזרים וקופאים במקומות מסתור עד שהסכנה חולפת.
אצל גורים, הנקבות מגיעות לבגרות מלאה בגיל שבעה חודשים, והזכרים בגיל תשעה חודשים.
כמו רוב החתולים, החתול שחור-רגל הוא טריטוריאלי, וגבולותיהם מסומנים תמיד.
גם זכרים וגם נקבות מסמנים את הטריטוריה שלהם באמצעות סימון ריח, שהוא סוג של תקשורת עם חתולים ומינים אחרים.
נקבות מסמנות באופן זה כדי ליידע זכרים פוטנציאליים על מצב הרבייה שלהן וכדי לסייע לבני זוגן הפוטנציאליים באיתורן.
החתולים שחורי-הרגל גם קולניים, במיוחד בעונת הרבייה או כשהם מתקשרים עם הגורים שלהם.
צורות אחרות של תקשורת כוללות שפשוף לחיים ושפשוף ריח אחד בשני.
חתול רחוב (או חתול אשפתות) הם חתולים החיים ברחובות הערים.
הם נמנים עם אותה קבוצה תת-מין כמו חתולי הבית, אך הם ננטשו על ידי בעליהם או נולדו ברחוב.
תופעת חתולי הרחוב קיימת ברוב מדינות העולם, ובהן ישראל.
נכון ל-2021 מספרם של חתולי הרחוב בישראל מוערך בלמעלה ממיליון.
רוב חתולי הרחוב בישראל הובאו לארץ ישראל בתקופת המנדט על ידי הבריטים במטרה לצמצם את אוכלוסיית העכברים והעכברושים (חולדות) בארץ ישראל.
כתוצאה מכך, חתולי רחוב נפוצים מאוד בישראל, ונעשות פעולות למען שינוי המצב, בעיקר על ידי תהליכי עיקור וסירוס של חתולי רחוב, והשבתם לאזור מחייתם לאחר מכן.
הסיבה לכך היא שבשונה מחיות אחרות שיצאו מכלל שליטה, כגון כלבי רחוב שהשיטה במקרה שלהם היא לכידה והעברתם למכלאות עד לאימוצם או מסירתם לעמותות שונות, חתולי הרחוב בישראל יצאו מכלל שליטה ומספרם רב מדי.
בנוסף הם גורמים לנזקים שונים, בכללם הרג של חיות בר כמו צב היבשה המצוי הנתון בסכנת הכחדה בישראל, יונים, דגים ועוד.
חתולי הרחוב גם מחטטים בפחים ואף על פי שנחשבים לחיה נקייה עלולים לשאת עימם מחלות, לדוגמה כלבת.
ריבוי טבעי של חתולי רחוב
להבדיל מחתולי הבר, חתולי הבית הם בעלי מנגנון רבייה מאוד מפותח, המאפשר לנקבות להמליט עד שלוש פעמים בשנה; ובאקלים נוח כמו זה שבישראל, עד שמונה גורים בכל פעם ובממוצע ארבעה גורים בהמלטה, כלומר עד פי 9 מחתולת הבר.
הייחום הראשון של חתולה מתרחש לרוב כבר בהיותה כבת 5 חודשים.
חייה של חתולת בית שלא בוצע בה עיקור, קצרים יותר בדרך כלל במידה משמעותית מחיי חתולת בית מעוקרת - 4 שנים בממוצע לעומת 14 שנים לחתולת בית מעוקרת, אך לא נעשה מחקר מסודר על השפעת העיקור על חתולות רחוב.
במהלך ההיריון ולאחר ההמלטה, חתולה זקוקה למזון בכמות משולשת מזו של חתול אחר.
הטיפול בגורים והשמירה עליהם גובה לא פעם מחיר גבוה כיוון שחתולה תילחם בכל איום כדי להגן על גוריה גם במחיר חייה.
3 סיבות להתרבותם של חתולי הרחוב בערים גדולות וצפופות ברחבי העולם: בגלל הזמינות הגבוהה של מזון ומקומות מסתור, בגלל נטישה של חתולי בית (כאשר אלו אינם מעוקרים או מסורסים), ובגלל וקצב ריבוי טבעי גבוה של חתולי הרחוב.
כיוון שחתול הוא חיה טריטוריאלית, צפיפות האוכלוסייה מגבירה בצורה ניכרת את הקרבות בין הזכרים שאינם מסורסים.
תנועת הרכבים יוצרת איומים נוספים על חתולי הרחוב וחתולים רבים נדרסים ומתים.
אוכלוסיית חתולים שמתרבה מעבר לכושר הנשיאה של תא השטח עלולה לסבול מרעב, חוסר יציבות, תחלואה גבוהה ושיעור תמותה גבוה.
כאשר מצב אוכלוסיית החתולים מתדרדר החתולים עלולים להפוך למטרד לבני האדם ובמקרים מסוימים אף להוות מפגע תברואתי.
הטוענים לריבוי אוכלוסיית החתולים מעלים את הצורך לווסת את מספר החתולים, בעיקר במרחב העירוני.
קיים ויכוח בין פעילי זכויות בעלי החיים, התומכים בעיקור וסירוס, לבין אנשי שמירת טבע, התומכים בהמתה, לגבי השיטה העדיפה לוויסות אוכלוסיית החתולים.
מנגד יש הטוענים שמספיקה שליטה במקורות המזון לצורך שליטה על גודל האוכלוסייה.
המתה המונית - שיטה המהווה פגיעה בזכויות בעלי החיים הקבועות בחוק צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים) ולפיכך אסורה בישראל.
למשל, על פי רישומי הטיפול הווטרינרי, מאז 1931 הורדמו למוות בתל אביב כ-150 אלף חתולים, אך גדילת האוכלוסייה לא נפסקה והאוכלוסייה לא קטנה.
עיקור וסירוס והקמת נקודות האכלה מסודרות - ההנחות של שיטה זו היא שהחתולים המסורסים והמעוקרים תופסים את הטריטוריה ומונעים מחתולים אחרים להיכנס אל תחום מחייתם, וכך ישנו ויסות של גודל האוכלוסייה.
על מנת להגיע לוויסות יש צורך לסרס ולעקר כ-75% מאוכלוסיית החתולים.
למשל, במועצה האזורית אזור ערכו מבוצע עיקור חתולות עקב תלונות תושבים על מפגעי רעש.
לאחר עיקור 300 חתולות דיווח הווטרינר העירוני על ירידה משמעותית בתלונות.
אולם חוקרי טבע טוענים כי השיטה אינה יעילה לוויסות גודל אוכלוסיית החתולים, ולמניעת טריפת חיות הבר על ידיהם.
מניעת התרבות על ידי סגירת פחים והגבלת האכלה - דעה זו לא מקבלת מקום בקרב וטרינרים וארגונים למען בעלי חיים, אך מופיעה רבות בקרב מתנגדים לפגיעה בבעלי החיים בכל צורה שהיא.
לפי דעה זו אוכלוסיית חתולי הרחוב תווסת את עצמה באופן טבעי לפי כושר הנשיאה של תא שטח (טענה הנפוצה גם בקרב התומכים בהמתה המונית).
לכן מספיק שהעיריות יוודאו שאין לחתולים גישה לפחי זבל פתוחים ולפסולת ברחוב וינטרו את האכלת חתולי הרחוב על ידי הציבור במקום לפגוע בחתולים על ידי המתה או על ידי עיקור וסירוס.
קיום קהילה בריאה ויציבה של חתולי רחוב בקרב בני האדם נחשב כבעל יתרונות מסוימים לבני האדם כהגנה מפני עכברים, חולדות, נחשים וחרקים.
כמו כן, מבחינה אקולוגית, בשטחים בקרבת יישובים שבהם בני אדם גרים, הכחידו את הטורפים הטבעיים.
פעילות הציד של החתולים יכולה לעזור באיזון האוכלוסיות הטבעיות.
במרחב המזרח התיכון החתול הוא אחד מהטורפים הטבעיים הוותיקים ביותר.
התרבותו בצד התיישבות הקבע ובעיקר ההתיישבות העירונית תועדה עוד מראשיתה.
יכולתו של החתול לנצל את האשפה שייצרו בני האדם כמזון ולצוד עכברים וחולדות שהתרבו סביב אותם מקורות מזון הפך את הסביבה העירונית לתחום מחיה מועדף לחתולים .
תפוצתו העיקרית של חתול הבית מחוץ למזרח התיכון התרחשה ככל הנראה לפני כ-2000 שנה, במהלך התקופה הרומית, כאשר החתול הפך נפוץ גם בערי אירופה והים התיכון וגם, דרך נתיבי הסחר, במזרח הרחוק.
במחקר על חתולי הבית ניתן דגש רב לפגיעה במגוון הביולוגי של חיות בר אחרות אותן החתול צד.
מחקרים אלו נעשו בעיקר באזורים אליהם החתול הובא בידי האדם (אוסטרליה, ארצות הברית, ניו זילנד, בריטניה) והוא מהווה למעשה מין פולש.
מעט המחקרים שנעשו בישראל בתחום זה הראו כי חתולי הרחוב בישראל אינם מראים העדפות ציד ולכן צדים בעיקר את בעלי החיים הנפוצים בסביבתם, כמו עכבר הבית.
לאחר אלפי שנים בהם חי החתול בצד האדם במזרח התיכון לא ניתן להצביע על פגיעה במגוון הביולוגי המקומי באופן דומה לזו שניכרת באזורים בהם החתול הוא מין פולש.
המחקר המקיף ביותר שנעשה בישראל הראה כי רובם המכריע של חתולי הרחוב מחזיקים טריטוריה מוגבלת עד 200 מ' רדיוס לנקבות ועד כ-300 מ' רדיוס לזכרים, כאשר התרחקותם מגבולות היישוב פחותה מכך בכ-100 מ'.
במחקר נבחנה תכולת קיבה של כ-190 חתולים רחוב מהן שליש נמצאו ריקות, אצל חתולי הרחוב העירוניים לא נמצא טרף כלל ובקיבות בהן נמצא טרף רובו היה של עכברים, חולדות וחיות אחרות שאינן בסכנת הכחדה.
חיות בסכנת הכחדה היוו כ-2% מהטרף שזוהה.
אחוז זהה של חיות בסכנת הכחדה דווח גם במעקב אחרי חתול הבית החריג ביותר במחקר.
פגיעות אחרות המיוחסות לחתולי הרחוב הן רעש עקב קרבות בין חתולים זכרים, ריח הנובע מסימון הטריטוריה וסכנת הצטברות פשפשים, פרעושים וקרציות במקומות מסתור בהם חתולות נוטות להמלטות חוזרות ונשנות.
עיקור וסירוס של חתולי רחוב
פעולות העיקור והסירוס מבוצעות על ידי וטרינר בניתוח בהרדמה מלאה, שבו מסירים מהנקבה את הרחם והשחלות, ומהזכר את האשכים.
הטענה הרווחת היא שאין להליכים אלו תופעות לוואי שליליות.
לרוב, בהתערבות כוללת באוכלוסיית חתולים נוטים לבחור באחת הפעולות, עיקור או סירוס, על מנת לעצור את התרבות החתולים.
הבחירה בעיקור החתולות עשויה לעצור את הריבוי הטבעי, אך היא חודרנית ומסובכת יותר מבחינה רפואית, ולכן עלולה לסכן יותר את החתולות המשוחררות מיד לאחר הניתוח למקומן הטבעי ללא אפשרות למעקב ולטיפול חוזר.
לעומת זאת, מוצג סירוס החתולים הזכרים כפעולה פשוטה יותר שאינה חודרנית ולכן לעיתים עדיפה על פני עיקור מסיבי.
חתולי הרחוב המעוקרים והמסורסים מסומנים באזנם בעזרת חתך קטן.
לאחר הניתוח החתולים מוחזרים אל סביבת המחיה שלהם.
המתנגדים לסירוס ולעיקור של חתולי רחוב מתחלקים בין התומכים בהמתה הטוענים שסירוס ועיקור לא עוזרים בהקטנת אוכלוסיית החתולים לבין כאלו המתנגדים לפעולה מסיבות מוסריות, מסיבות של היעדר מחקר מספק על השפעת העיקור והסירוס על חתולי רחוב, או מתוך הסכנות בניתוח ובתופעות הלוואי העלולות להתפתח בעקבותיו.
בתוך כך ניתן למנות את הטענה שחתולי רחוב אינם זוכים לטיפול ברמה זהה לזה של חתולי בית ושנעשה חיסכון הן בחומרי ההרדמה והן על ידי קיצור משך זמן ההחלמה של החתול לפני החזרתו לרחוב .
סכנות מוכרות של תהליכי עיקור וסירוס כוללות רגישות לחומרי הרדמה, זיהום באזור הניתוח, דימומים, איבוד תיאבון, פגיעה בגדילה והתפתחות, סכנת התפתחות סרטן (מסוגים שאינם קשורים לאברי הרבייה), משקל עודף, דלקות בדרכי השתן ועוד
גורמים יהודים אורתודוקסים מתנגדים לתהליכים אלו מסיבות הלכתיות.
בישראל נערך מאבק של גופים לזכויות בעלי חיים כנגד רשויות ואגודות כגון צער בעלי חיים הנוקטות במדיניות של הריגת חתולי הרחוב כדי לשלוט בריבוים הטבעי באמצעות המתה.
הרשויות הפועלות להמתת בעלי החיים רואות בהם מפגע תברואתי וטוענות שהמתתם תביא לפתרון הבעיה.
המתנגדים לכך רואים במעשה פגיעה בזכויות בעלי החיים אותם ביית האדם ולכן הוא אחראי עליהם.
הנוהג ברשויות המקומיות הוא כי כאשר מדווח להן על חתולת רחוב שהמליטה, הן משגרות למקום לוכד-חתולים מטעמן.
החתולים מובאים לווטרינרים העובדים עבור אותן רשויות מקומיות.
אלה, מסרסים את החתולות וגוריהן, קוטמים חלק קטן מהאוזן שלהם ומשחררים אותם חזרה לחופשי.
כך ניתן לזהות חתולי רחוב שכבר סורסו, ובכך בעצם מגבילות הרשויות המקומיות את פעולת הרבייה של חתולי הרחוב.
השופט מישאל חשין בסיכום בפסק דין ברע"א 1684/96: .
בפסיקה נוספת של בית משפט השלום בתל אביב נקבע כי לכידה או המתה של חתולי רחוב, שאינם מהווים סכנה לשלום הציבור, היא עבירה על החוק.
החוק בישראל בנוגע להמתת חתולי רחוב
על פי פסיקת בג"ץ 4884/00 לנושא הטיפול בבעיות הנגרמות על ידי חתולי רחוב - חתול רחוב נחשב לחתול אשר חי בסביבת האדם, אין לו בעלים והוא ניזון בעיקר מפחי האשפה.
המתת חתולי רחוב מותרת כאשר:
קיים סיכון מידי להתפשטות מחלת הכלבת.
במקרה של התפשטות מחלת חתולים מדבקת באוכלוסיית חתולי-רחוב באזור מסוים.
המתת חתולי רחוב לצורכי "דילול" וויסות אוכלוסיית החתולים אסורה.
דרכים חוקיות להמתת חתולי הרחוב:
הרדמת חתול הרחוב במתקן המיועד לכך, על ידי רופא וטרינר, או על ידי עובדיו בפיקוחו ואחריותו.
ההמתה תבוצע באמצעים שימזערו את הסבל הנגרם לחתולים.
המתת חתולים על פי יכולה להיעשות – וזאת רק כאשר אין אפשרות לפעול בדרך אחרת – בחומרים, שיטות ותנאים שאושרו על ידי מנהל השירות הווטרינרי.
פעולה זו תבוצע באחריותו הישירה של הרופא הווטרינר הרשותי, בתחום גאוגרפי ולמשך פרקי זמן שייקבעו על ידי מנהל הלשכה הווטרינרית המחוזית.
בפעולה זו מחויבים השירותים הווטרינריים לנהוג במשורה ובצמצום המרבי האפשרי.
חתול צ'שייר הוא דמות בדיונית מתוך הספר "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" מאת לואיס קרול.
החתול הוא אחת הדמויות המפורסמות מהספר, למרות הופעתו בשני פרקים בלבד: בבית הדוכסית ובמשחק הקרוקט.
דמות החתול היא תוספת מאוחרת יחסית לספר: בגרסה הראשונה, שנקראה "הרפתקאות אליס מתחת לאדמה", אין החתול מופיע.
קרול הוסיף את דמותו לספר בגרסה הבאה, "הרפתקאות עליסה בארץ הפלאות".
החתול שייך לדוכסית, אך הוא עצמאי ומקושר אליה רק בהופעתו הראשונה, בבית הדוכסית, ולקראת סוף משחק הקרוקט, כאשר עליסה מציינת שהוא שייך לדוכסית ומציעה לשאול לדעתה.
לחתול יכולת להיעלם ולהופיע כרצונו, בפתאומיות או בהדרגה.
עליסה פוגשת אותו במטבח בבית הדוכסית.
לאחר שעליסה יוצאת מהבית, החתול מופיע לפניה ביער.
גופו נעלם בהדרגה וחיוכו נשאר תלוי באוויר עד שאף הוא נעלם לבסוף.
אליס אומרת על כך שפעמים רבות ראתה חתול ללא חיוך, אך מעולם לא ראתה חיוך ללא חתול.
זהו אחד המשפטים הידועים ביותר בספר.
במשחק הקרוקט מתגשם ראשו של החתול, החל בחיוכו, המשך בעיניו וכלה באוזניו.
כאשר מלכת הלבבות רוצה לכרות את ראשו מתפתח ויכוח, האם ניתן לכרות ראש שאיננו מחובר לגוף.
בשנת 1951 הופיע בסרט של אולפני וולט דיסני - "עליסה בארץ הפלאות", שם דובב במקור על ידי סטרלינג הולוויי ובעברית על ידי שלמה וישינסקי.
כמו כן, הופיע בתפקיד אורח בסדרה "בית העכבר" וכדמות חוזרת בסדרה "אליס במאפיית הפלאות".
יש מספר דעות לגבי המקור שעורר בקרול את ההשראה לדמות החתול, שאותו כינה על שם צ'שייר, מחוז הולדתו:
לפי הסבר עממי נהנו חתולי צ'שייר מתנובת המחוז (הידוע במוצרי החלב שמיוצרים בו) וחייכו בסיפוק לאור כמויות החלב והשמנת שזכו לאכול.
"לחייך כמו חתול צ'שייר" היה ביטוי מקובל בימיו של קרול (אזכור ראשון של הביטוי נמצא בספר מ-1795).
מובנו אינו ידוע כיום בוודאות.
ייתכן כי הכוונה היא לשלטים של אריות מחייכים, שצייר אז צייר מקומי עבור פונדקים, או לכך שגבינות צ'שייר עוצבו בעבר בדמות חתול מחייך.
את הגבינות נהגו להתחיל לפרוס מזנב החתול, כך שראשו היה החלק האחרון שנאכל.
תאוריה אחרת מתייחסת לחתולים שחיו בנמל של צ'סטר, העיר הגדולה בצ'שייר.
בקרבת רציפי הנמל היה מחסן גבינות, לפני שינוען בספינות ללונדון.
נאמר שהחתולים, שארבו לעכברים שירדו מהספינות העוגנות, היו החתולים המאושרים ביותר באנגליה, ומכאן חיוכם.
בכנסייה שבה כיהן אביו של קרול ככומר, חצוב חתול (או אריה) שנראה כמחייך מזווית צפייה מסוימת, אך החיוך נעלם כשמביטים בחתול מכיוון אחר.
בצדו המערבי של מגדל כנסיית וילפריד הקדוש בכפר גרפנהול חצוב חתול שנראה זהה לאחד האיורים המקוריים של החתול בספר.
בקומיקס "פינאטס" לסנופי יש יכולת להפוך ל"כלב צ'שייר".
האסטרואיד 6042 Cheshirecat שהתגלה ב-1990, נקרא על שמו.
חתול רחוב הוא משחק מחשב שנוצר בשנת 1983 על ידי ביל ויליאמס.
המשחק נוצר במקור למחשבי אטארי 8 סיביות , ומאוחר יותר הוסב לסביבת מערכת ההפעלה DOS על ידי חברת IBM.
גיבור המשחק הוא חתול רחוב אשר צובר נקודות על ידי כניסה לדירותיהם של דיירי השכונה וביצוע "משימות" בתוכן, כדוגמת ציד ציפור שבכלוב, אכילת דגים מתוך אקווריום ענקי, שתיית חלב השייך לכלבים וכדומה.
על החתול מאיימים כלבי השכונה וסכנות נוספות.
פרדי, חתול אשפתות שמבצע פעילויות מסוימות בבתים בשכונה, מנסה לזכות באהבתה של החתולה פליסיה.
המסך הראשי של המשחק מציג סמטה וחלונות בבניין.
מהחלונות הללו נזרקים על החתול חפצים אקראיים (טלפון, נעליים, וכדומה), ועליו להתחמק מהם, אחרת יפול לרחוב.
ברחוב מסתובב לעיתים כלב, ואם חתול הרחוב נוגע בו, הוא נפסל.
החתול מטפס על פחי אשפה, על הגדר, ומשם לחבלי הכביסה, ומשם הוא יכול להיכנס לחדרים שונים בשכונה.
בכל חדר יש אתגר מסוג אחר:
בחדר אחד יש שולחן העומד במרכז החדר.
עליו עומד כלוב עם ציפור.
המשימה: להפיל את הכלוב מהשולחן ולתפוס את הציפור היוצאת מהכלוב.
בחדר אחר ישנו אקווריום עם דגים.
המשימה: לאכול את כל הדגים תוך כדי התחמקות מצלופחים חשמליים.
בחדר אחר מוצב גוש ענק של גבינה עם הרבה חורים.
המשימה: לתפוס עכברים המופיעים בחורים באופן אקראי.
המקש "ALT" גורם לעבור בין חורים.
בחדר אחר יש ארון ספרים ועליו עציצים.
המשימה: לאסוף עציצים תוך כדי התחמקות מעכביש ענק.
בחדר אחר יש להקת רוטוויילרים ישנים.
המשימה: לשתות מכל הקעריות שלהם בלי שיתעוררו.
כאשר החתול מסיים בהצלחה את האתגרים בחדרים השונים, נפתחים חלונות ובהם החתולה אהובתו קוראת לו.
אם החתול מצליח להיכנס לחלון כזה, הוא נכנס לחדר ובו מספר שורות של לבבות, עליהם החתול יכול ללכת ימינה ושמאלה.
המשימה: להגיע לחתולה הנמצאת למעלה, תוך כדי התחמקות מחתולים אחרים ומקופידונים היורים עליו חיצים, הגורמים לו ליפול למטה.
אם החתול מצליח לנשק את החתולה במעלה המסך, הוא מנצח, והמשחק מתחיל מתחילתו.
השחקן מקבל עוד חיים ורמת המשחק הופכת לקשה יותר והרוטווילר מופיע בסמטא יותר בתכיפות.
יש 30 רמות קושי הולכות ומתגברות, ולאחריהן רמת המשחק נשארת זהה והמשחק ממשיך עד אינסוף או עד שנגמרים החיים לשחקן.
בתחילת דרכו, המשחק נוצר כאבטיפוס של מסך אחד על ידי ג'ון האריס, שלא אהב את הכיוון של המשחק והעביר אותו לויליאמס שלבסוף פיתח את הקונספט הבסיסי למשחק גמור.
כשנה לאחר פרסום הגרסה הראשונית לאטארי, וויליאמס המיר את המשחק למערכת ההפעלה DOS.
בשנת 2018 יצאה גרסה מחודשת למשחק.
הביטוי חתול שחור מתייחס לאמונה טפלה לפיה חתול שצבעו שחור הוא התגלמות שטנית וכן שראיית חתול שחור (או חצייתו של חתול שחור את דרכך בבוקר, חתול שחור המפנה אליך את גבו או חתול שחור הנועץ בך את מבטו) היא סימן למזל רע.
הביטוי "בין פלוני לאלמוני עבר חתול שחור", שפירושו שהשניים חדלו לשתף פעולה והפכו לאויבים, מגלם את אחת המשמעויות של אמונה טפלה זו.
עם זאת, קיימות תרבויות (כגון בבריטניה, ביפן, בלטביה הכפרית ובמצרים העתיקה) בהן סימל חתול שחור דווקא מזל טוב.
אגודת חובבי החתולים מונה 22 הגזעים של חתול הבית היכולים להופיע עם פרווה בצבע שחור.
פרווה בעלת פיגמנט שחור בלעדי (מלנין) נפוצה יותר בחתולים זכרים מאשר בנקבות.
הכמות הגבוהה של המלנין גורמת לקשתית עין החתול השחור להופיע בצבע צהבהב.
חתולי הגזע חתול בומביי הוא תמיד שחור כפחם.
במצרים העתיקה סימל חתול שחור את האלה בסתת.
קיימות עדויות לכך שחתול הבית ככלל והחתול השחור בפרט נחשבו לחיות מקודשות והן נקברו חנוטות לצד בעליהן והריגת חתול שחור הייתה עברה.
במיתולוגיה הקלטית מוכרת דמותו של חתול הסית' המקושר לגנבת נשמות ולכישוף, בעיקר בהיילנדס של סקוטלנד.
עם זאת באזורים אחרים של בריטניה נחשבה בעלות על חתול שחור כמגנה מפני המוות וסגולה למזל טוב (עם זאת, פגישה באקראי עם חתול שחור נחשבה למזל ביש).
נשות דייגים נהגו להחזיק חתולים שחורים כסגולה לכך שבני זוגן ישובו מן הים בשלום.
האמונה הטפלה שרווחה בקרב יורדי הים הייתה שחתול שחור הניגש אליהם מבשר מזל טוב, בעוד חתול שחור הנרתע מהם או מסובב את גבו, מבשר מוות.
מן המאה ה-15 לערך נפוצה בכל ארצות הנצרות האמונה שאשה המחזיקה חתול (ובפרט שחור) היא מכשפה או שחתול שחור הוא למעשה מכשפה בשינוי-צורה או ביטוי לשליח השטן, פרי זיווג של המכשפה עם השטן או אף השטן עצמו.
בצרפת קיימת אמונה שראיית חתול שחור בעל שערה לבנה יחידה פירושה שפע מזל טוב.
בגרמניה חתול שחור החוצה את הדרך מימין לשמאל פירושו מזל רע, בעוד חתול שחור החוצה את הדרך משמאל לימין פירושו מזל טוב.
בלטביה הכפרית נהוג לזהות גורי חתולים שחורים הנמצאים באסמי תבואה כגלגוליו של רוגניס, אל הקציר, ולחגוג את מציאתם, כיוון שהיא סימן למזל טוב ולשפע.
החתול השחור הוא אחד מסמלי ליל כל הקדושים, בפרט בארצות הברית ודמותו מעטרת קישוטים שונים לחג
תנועת האנרכיזם אימצה את החתול השחור כאחד מן הסמלים האנרכיסטיים ובפרט סימל החתול השחור את אנרכו-סינדיקליזם
אחד ממועדוני הקברט הראשונים בפריז נקרא Le Chat Noir "החתול השחור", המקום גם הוציא לאור כתב עת באותו שם
בת-דמותה ביקום באטמן של DC קומיקס היא קאטוומן.
שתיהן מעוצבות כאשה/חתולה שחורה והן מקור לתחפושות פופולריות.
"החתולים שחורים" הוא שם יחידת האווירובטיקה של הצי הבריטי
"החתול השחור" הוא סיפור קצר מפורסם מאת אדגר אלן פו.
"החתול השחור" הוא סרט אימה משנת 1981 המבוסס על סיפורו של אדגר אלן פו.
חתול ערבות (שם מדעי: Oncifelis) הוא סוג לשעבר שכלל בתוכו שלושה מינים קטנים ממשפחת החתוליים שמקורם בדרום אמריקה.
כיום חתולים אלו עברו להיות מסווגים תחת הסוג נמרון (Leopardus).
חתול פאלאס או מָנוּל (שם מדעי: Otocolobus manul) הוא מין חתול יחיד בסוגו, המצוי במרכז אסיה.
שמו ניתן בשנת 1888 על ידי חוקר הטבע ויליאם תומאס בלנפורד, על שם הזואולוג הגרמני פטר סימון פאלאס שתיעד את החתול לראשונה בשנת 1776.
גודלו הוא כגודל חתול בית, כ-60 ס"מ, ומשקלו בממוצע 3.6 ק"ג.
ישנם מספר מאפיינים המבדילים אותו מיתר המינים בסוג חתול: אישוני עיניו עגולים יותר מאשר אלה של שאר החתולים, רגליו קצרות יחסית, פרוותו ארוכה ועבה, וחתולי פאלאס גדלים מהר יותר משאר מיני החתולים.
חתול פאלאס הוא קרניבור, ואוכל בעיקר מכרסמים קטנים כמו גרבילים, נברנים, אוגרים, פיקתיים ומרמיטות.
לעיתים נצפה אוכל לטאות וציפורים, ובמקרים נדירים אפילו כבשים קטנות.
חתול פאלאס צד בעיקר בשעות החשיכה, כדי להימנע מנשרים ושועלים, שמהווים טורפיו הטבעיים.
אזורי המחיה של חתול פאלאס הם במרכז אסיה, עד לגבהים של 5,050 מטר מעל פני הים ברמה הטיבטית.
בנוסף, הם מאכלסים חלקים ממונגוליה, טג'יקיסטן, קירגיזסטן, הודו, קזחסטן, פקיסטן וחלקים ממערב סין, כמו גם בחלקי רוסיה (נדיר למצוא אותם ברוסיה) שמעבר לימת באיקל.
מאורות נחשבות קריטיות להישרדותו של חתול פאלאס, שמשתמש בהן לצורכי הגנה, רבייה, גידול גורים ווויסות טמפרטורת הגוף בחורף.
המאורות שבהן הוא משתמש הן בדרך כלל מחילות מרמיטות או סדקי סלעים.
באיראן נצפה החתול משתמש בחורים בתוך עץ ערער ברושי כמאורות רבייה.
בניגוד לחתולים ביתיים, חתול פאלאס אינו מיילל.
לצורך תקשורת הוא משמיע קולות כמו צפצוף, נהמה וציוץ.
כאשר הוא נרגש או מפוחד, הוא ישמיע קול שדומה יותר ליבבה של כלב קטן מאשר לקול אופייני של חתול.
בטמפרטורות נמוכות חתול פאלאס נוהג לחמם את כפותיו בכך שהוא יושב על זנבו.
חתול שחור, חתול לבן (במקור: Црна мачка, бели мачор, תרגום מילולי: חתולה שחורה, חתול לבן) הוא סרט קומדיה רומנטית יוגוסלבי משנת 1998 בבימויו של אמיר קוסטוריצה.
עלילת הסרט אשר מתרחשת במזרח סרביה, מתמקדת במאטקו דסטאנוב, ספסר בטלן צועני המתפרנס מעסקאות מפוקפקות שונות ואשר עסוק בתכנון מעשי שוד שיהפכו אותו לעשיר.
מאטקו חי יחד עם בנו המתבגר זארה בבית רעוע באזור כפרי על גדת נהר הדנובה שמאוכלס על ידי צוענים.
מאטקו מתכנן לגנוב רכבת שמובילה דלק מאיסטנבול לבלגרד.
לשם כך הוא מחליט ללוות כסף מחבר ותיק של אביו – מאפיונר מקומי קשיש בשם גרגה פיצ'יץ.
על מנת לקבל את ההלוואה, מאטקו משקר לפיצ'יץ ואומר לו כי אביו נפטר והוא מבקש הלוואה של 70,000 מארק על מנת לכסות את ההוצאות.
על מנת להוציא לפועל את השוד, מאטקו יוצר קשר עם אדם בשם דאדאן, פושע אשר מכור לקוקאין ואוהב להאזין למוזיקת טכנו.
אף על פי כן, בעת ביצוע השוד דאדאן מרמה את מאטקו כאשר הוא שם לו סם במשקה שמאפשר לדאדאן לבצע את השוד בעת שמאטקו מחוסר הכרה.
כעת מאטקו חייב לדאדאן כסף רב.
בעקבות כך, דאדאן ומאטקו עושים עסקה לפיה אפרודיטה, אחותו הגמדה של דאדאן, אותה דאדאן מעוניין נואשות להשיא, תתחתן עם בנו של מאטקו, זארה, בתמורה לכך שהחוב של מאטקו יעלם.
עם זאת, לצערם של מאטקו ודאדאן, זארה מאוהב במלצרית בשם אידה, ואפרודיטה מצידה מחכה לגבר חלומותיה וגם כן איננה מעוניינת להתחתן עם זארה.
בהמשך הם עורכים טקס חתונה בביתו של מאטקו לאחר שדאדאן מסרב לדחות את החתונה בעקבות מותו הפתאומי של אביו של מאטקו, זאריג'ה, בעוד שהחתן והכלה נוכחים בו בחוסר רצון.
אף על פי כן הכלה בורחת באמצע הטקס ונתקלת בדרכה בנכדו של פיצ'יץ, ענק בשם גרגה וליקי, אשר מסכים להגן עליה מפני אחיה הגנגסטר, כאשר השניים מתאהבים כמעט באופן מיידי.
המאפיונר הקשיש גרגה פיצ'יץ מגיע בהמשך ומביע שמחה על כך שנכדו מצא אהבה.
בעקבות כך גרגה פיצ'יץ מכריח את דאדאן, אשר בעבר עבד עבורו, לאפשר לגרגה ולאפרודיטה להתחתן.
במהלך ההכנות לטקס החתונה של אפרודיטה וגרגה וליקי, גרגה פיצ'יץ נפטר ובעקבות כך מאטקו ודאדאן מנסים להסתיר את גופתו בעליית הגג, אשר שם כבר מוסתרת גופתו של זאריג'ה.
עם זאת, במהרה מסתבר כי שני הקשישים לא נפטרו בכלל, ולאחר שהם מתעוררים הם שמחים לפגוש זה את זה, שכן הם לא התראו במשך 25 שנה וכל אחד מהם חשב שהשני נפטר.
בהמשך זארה מצווה באיומי אקדח שהכומר יחתן אותו עם אהובתו אידה.
לאחר שהם נישאים הם מפליגים משם בסירה לעבר בולגריה עם חופן מזומנים החבוי באקורדיון של סבו של זארה.
באג'ראם סברדז'אן – בתפקיד מאטקו דסטאנוב
סרדג'אן טודורוביץ' – בתפקיד דאדאן קאראמבולו
בראנקה קאטיץ' – בתפקיד אידה
פלוריאן אדיג'יני – בתפקיד זארה דסטאנוב
לאג'וביקה אדזוביץ' – בתפקיד סוג'קה
זאביט ממדוב – בתפקיד זאיג'ה דסטאנוב
סברי סולג'מאני – בתפקיד גרגה פיצ'יץ'
ג'אסאר דסטני – בתפקיד גרגה וליקי
סאליג'ה איברמובה – בתפקיד אפרודיטה
חתול קצר-שיער כהה-חודים הוא גזע של חתול הבית, המקורב לגזע הסיאמי.
קצרי-השיער דומים בהתנהגותם, במבנה גופם, ובהלך רוחם לחתולים הסיאמים, אך בשונה מהם ניתן למצוא אותם במגוון צבעים.
פיתוח הגזע החל לראשונה בשנת 1940, במטרה לייצר גזע המשלב את הכריזמה והאישיות של הסיאמי, ווריאציות צבע מגוונות יותר.
פיתוח הגזע נעשה באמצעות זיווג בין הסיאמי, לבין האמריקני קצר-השיער.
פיתוח הגזע ארך שנים רבות ונחל כישלונות רבים, עד שנת 1960, בה התקבלה התוצאה הרצויה.
כדי למנוע מחאות ממגדלים שבבעלותם נמצאים חתולים סיאמיים ולמנוע בלבול בין הגזעים, אגודת חובבי החתולים [CFA] הסכימה לתת לחתול שם.
ישנם גנים מעטים שמקורם אינו בגזע הסיאמי, ואף על פי שעברו כמה דורות של טיפוח הגנים אשר מייחדים את קהה החודים, טכנית הוא עדיין נחשב לבן תערובת.
המאפיין הבולט של קצרי-השיער הוא מבנה פניהם הייחודי.
לקצרי-השיער מבנה פנים מחודד, דומה למשולש, ואוזניים גדולות המזכירות אוזני עטלף.
עיניו דומות לשקדים ולעיתים הן מלוכסנות מעט.
את זנבו של כהה-החודים מעטרות טבעות בצבע אחיד.
כהה-החודים מתאפיין במבנה גוף בינוני ושרירי, רגליים ארוכות וזנב מחודד מעט.
במבט ראשוני על החתול, ניתן לראות קווי דמיון ברורים בינו ובין חתול הבית הסיאמי.
בשונה מהחתול הסיאמי, ניתן למצוא את קצר-השער במגוון צבעים, המכונים 'נקודות'.
ישנן שלוש עשרה וריאציות שונות לצבעים - 'נקודות' - בהן יכול להופיע כהה-החודים.
משקלם של הבוגרים מגיע לכ-2–5 קילוגרמים.
חתול קודקוד (שם מדעי: Leopardus guigna) הוא מין של חתול בסוג נמרון, שכמו כל בני הסוג חי בעולם החדש, באמריקה הדרומית בעיקר בצ'ילה ובקצוות של ארגנטינה.
זהו מין החתוליים הקטן ביותר באמריקה.
ישנם 2 תת-מינים של קודקודים:
Leopardus guigna guigna - החי בדרומה של צ'ילה ושל ארגנטינה
הקודקוד מזכיר נמר קטן בצורתו.
יש לו ראש קוטן ורגליים וזנב גדולים.
גובהו יכול להגיע ל-25 ס"מ.
הוא מכוסה חברבורות כמו נמר אך צבעו אפור-חום עד כתום כהה ועל הזנב טבעות שחורות.
ישנם גם פרטים שצבעם שחור כמו פנתר.
כמו רוב החתוליים הוא מין יחידאי החי בטריטוריה גדולה ובה הוא מסתובב וצד.
גורים מתבגרים ועוזבים את משפחתם אחר שנה.
החתול נמצא בעיקר ביערות הררים ויערות גשם ממוזגים שישנם במורדות הרי האנדים.
בשל כריתת היערות החתול נמצא בסכנת הכחדה.
הוא תוקף בקפיצה את טרפו.
ניזון מעכברים, עופות, לטאות ולעיתים אף תרנגולים ואווזים מבויתים.
חתול קולוקולו או נמרון קולוקולו (שם מדעי: Leopardus colocolo) הוא מין מהסוג נמרון שבמשפחת החתוליים החי באזור הדרומי של אמריקה הדרומית ובעיקר בצ'ילה.
חתול הקולוקולו גדול ומגיע לאורך 56–67 ס"מ ולמשקל של 3 ק"ג.
לשני התת-מינים פרווה בצבע שונה.
חי במגוון אזורי חיות, בהם יערות טרופיים, יערות עננים, ומביצות וחופים עד להרי האנדים העצומים.
לא ידוע הרבה על התנהגותו.
הוא צייד לילי הניזון בעיקר מהקביה וממכרסמים אחרים.
הם יכולים לחיות בטבע עד 9 שנים ובשבי אף יותר.
מצבו קרוב לסיכון עקב פגיעה ביערות שלהם, אך קשה להבדיל בינם לבין חתולי קודקוד החי באותו אזור.
עם זאת הקולוקולו מסוגל להסתדר מחוץ ליערות.
הוא קרוב של המינים חתול הפמפס וחתול הפנטנל שבעבר נחשבו לתת־מינים שלו.
colocolo - חתול אדמדם או אפור כהה עם פסים שחורים דקים באזורים שונים בגופו וכמה בולטים על הרגליים, הזנב והגחון.
wolffsohni - חתול עם פרווה אפורה כהה ובעל אזורי כתמים גדולים יותר על פרוותו.
הרגליים והזנב מפוספסים כמו אצל קרובו והוא מצוי באזורים הדרומיים ההרריים של צ'ילה שנקראים Paramo.
חתול נמרי בנגלי (שם מדעי: Prionailurus bengalensis) הוא מין של חתול נמרי ממשפחת החתוליים החי בטבע באסיה.
הוא מזכיר במראו נמר קטן ומכאן השם.
זה חתול קטן שמזכיר בגודלו חתול בית ומעט קטן יותר.
אורכו 38–66 סנטימטרים ומשקלו 0.5–3.8 קילוגרם.
הוא בעל פרווה כתומה עד אפורה-בהירה ומנומרת מעט בשחור כמו נמר, אבל הכתמים הרבה יותר גדולים ופזורים על גופו.
הם בעלי פסים רבים על הראש, האוזניים גדולות העיניים גדולות, בוהקות וירוקות והפה קטן.
החתול הנמרי נפוץ באזור מזרח אסיה מרוסיה וסין עד לאינדונזיה ולפיליפינים ומערבה עד אפגניסטן במגוון בתי גידול של יערות שונים לחים וחמימים בעיקר, אך גם בהרים גבוהים בנפאל ובאזורים עשבוניים ובביצות.
הם מעדיפים קרבה לנהרות שם ישנה צמחייה רבה בה הם מסתתרים.
החתולים יודעים לשחות וגם לטפס על עצים ואף לצוד עליהם.
הם ציידים שניזונים מעופות, יונקים קטנים שונים (בעיקר מכרסמים, טופיים וארנבות) ועל הקרקע ממכרסמי קרקע, זוחלים שונים וגם חרקים.
הם ציידי מארב קשוחים ההורגים את טרפם במכה מטפריהם או בנשיכה בצוואר.
בניגוד לרוב החתולים הם לא משחקים בטרף וגם לא משחררים את טרפם עד שמוודאים שהוא כבר מת, ככל הנראה עקב תזונתם המושפעת מאוד מעופות היכולים לברוח.
החתול לא נמצא בסכנת הכחדה, אף שהוא מאוים בכמה אזורים והיערות בהם הוא חי בוראו.
נדיר ביותר הוא תת-המין Prionailurus bengalensis iriomotensis, החי אך ורק באי היפני הקטן איריומוטה, וקרוב מאוד להכחדה.
באזורים מסוימים בדרום-מזרח אסיה הילידים הצליחו לאלף מספר פרטים ולהופכם לחיות בית.
מין זה שימש להרבעת הגזע חתול בנגלי.
חתול נמרי כהה (שם מדעי: Prionailurus rubiginosus) הוא ממיני החתול הנמרי שבמשפחת החתוליים והוא חי בעיקר באזור הודו וכן בסרי לנקה ביערות גשם טרופיים.
חתול זה נמצא במצב פגיע בטבע ובטבע נותרו בערך 10,000 פרטים בוגרים.
מין זה הוא מהקטנים שבחתוליים.
אורכו של חתול זה 35–48 ס"מ ומשקלו 0.9-1.6 ק"ג והוא קטן יחסית למשפחתו.
הגוף שלו כהה, בצבע חלודה, ועם חברבורות מטושטשות וכן בעל פסים מעטים על צידי גופו.
הזנב כהה יותר משאר הגוף וארוך כפליים.
הוא יכול לטפס במהירות על עצים וכן לשחות, והוא בעל עיניים בצבע ירוק בוהק, אוזניים גדולות ופה קטן.
החתול נפוץ בעיקר באזור יערות דרום הודו וסרי לנקה.
אזורים מרכזיים בהם אפשר להיתקל בהם הם שמורת הטבע יער גיר, שמורת טדובה אנדהרי, שמורת ג'ים קוברט ובשמורת נגזירה.
החתול הוא צייד לילי היכול לצוד על עצים או על הקרקע והוא צד יונקים קטנים שונים, עופות וזוחלים וכן דגים, דו-חיים ופרוקי-רגליים גדולים.
הטרף ננשך בצווארו או נתפס בטפרים החדים והחתול לוקח את הטרף במהירות אל בין העצים, שם יוכל לאכול את טרפו בלי לחשוש מטורפים גדולים יותר, כמו הטיגריס או הנמר.
החתול מאוים על ידי כריתת היערות וכן עקב ציד לשם הפרווה שלו.
בטבע נותרו בערך 10,000 פרטים בטבע ומספרם מדלדל והולך.
חתול נמרי שטוח-ראש (שם מדעי: Prionailurus planiceps) הוא מין של חתול מהסוג חתול נמרי החי בטבע באזור דרום-מזרח אסיה בחצי האי המלאי ובאיי סומטרה ובורנאו שבאינדונזיה, והוא מצוי בטבע בסכנת הכחדה.
החתול קטן מאוד, אורכו 41–50 סנטימטרים ומשקלו 2.5-1.5 קילוגרם.
הוא בעל פרווה זהובה והראש השטוח, שנתן לו את שמו, כתום עוד יותר משאר הגוף ובעל 2 פסים בהירים לאורך הראש.
עיניו הירוקות בוהקות והאוזניים משוטחות מעט.
זנבו הארוך כהה מעט משאר הגוף, ואורכו 13–15 סנטימטרים.
תפוצה: הוא חי בטבע רק בקצה של דרום-מזרח אסיה בתאילנד, במלזיה במדינות: סבה, סראוואק וברוניי, בסומטרה ובבורנאו שבאינדונזיה, ביערות גשם ואזורי ביצות שונים.
הוא טוב בשחייה ויודע לטפס טוב על העצים.
מזון: החתול הוא טורף הצד ממארב, וניזון כמעט לגמרי מדגים קטנים בביצות ובאגמים.
באזורים יבשים הוא ניזון גם מיונקים קטנים, עופות, דו-חיים וזוחלים קטנים.
החתול מצוי בסכנת הכחדה בטבע עקב ציד, פגיעה באזור חיותו ואוכלוסיות מקוטעות, ובטבע נותרו לא יותר מ-2,500 פרטים.
הוא מוכר כחיה מוגנת במדינות בהם הוא חי.
המין קשה לגידול בתנאי שבי, מה שמוסיף על מצבו הקשה.
חתול נמרי (שם מדעי: Prionailurus) הוא סוג ממשפחת החתוליים של טורפים קטנים החיים בדרום-מזרח אסיה.
אלו חתולים קטנים ביותר ומנומרים החיים בעיקר ביערות טרופיים ומוסווים בהם והם יודעים לטפס על העצים ולצוד חיות קטנות, בעיקר עופות ויונקים קטנים עליהם וכן לצוד יצורי מים כמו דגים וגם לשחות.
חתול נמרי כהה (Prionailurus rubiginosus) - מצוי בדרומה של הודו ובסרי לנקה
חתול נמרי בנגלי (Prionailurus bengalensis) - מצוי בטבע ברחבי רוב אזור מזרח אסיה מרוסיה וסין בצפון עד לאינדונזיה ולפיליפינים בדרום
חתול דגים נמרי (Prionailurus viverrinus) - מצוי בטבע מהודו ועד מלזיה ובאי ג'אווה
חתול נמרי שטוח-ראש (Prionailurus planiceps) - מצוי בטבע במלזיה וכן באיים סומטרה ובורנאו שבאינדונזיה
חתול נמרי סונדי (Prionailurus javanensis) - הופרד לאחרונה מהמין חתול נמרי בנגלי
המינים חתול דגים נמרי, חתול נמרי כהה וחתול נמרי שטוח-ראש, נמצאים בסכנת הכחדה עקב פגיעה ביערות בהם הם חיים ועקב ציד.
החתול הסומלי (Somali) הוא חתול אביסיני אלא שפרוותו ארוכה יותר.
למרות שמו מקור החתול הסומלי הוא באוסטרליה.
מקור השם הוא על שם סומליה שבאפריקה.
החתול הסומלי משתייך למשפחת החתולים בעלי שיער באורך בינוני.
מקור החתול הסומלי הוא באוסטרליה, אך הוא בעצם וריאציה של החתול האמביסני השייך לקבוצת החתולים קצרי השיער, אלא שיש לגזע פרווה ארוכה יותר.
הגן האחראי על הפרווה הארוכה הוא גן רצסיבי.
החתול הסומלי בעל הפרווה הארוכה יותר נחשב נחות במהלך השנים 1920 עד 1930 אך מעמדו השתנה כאשר ב-1960 מרביע אמריקאי הצליח להרביע מספר פעמים חתולה מגזע אמביסני באופן עקבי, וכך נוצר גזע החתול הסומלי.
החתולים האמבסינים בעלי הפרווה הארוכה התגלו בבתי הרבעה של אמבסינים.
משערים כי גן הפרווה הארוכה הרציסיבי הגיע לחתולים האמבסינים במהלך מלחמת העולם השנייה, אז היה מחסור באמביסינים והרביעו אותם עם גזע זר ולא ידוע, אך זה אינו וודאי.
מבנה הגוף של החתול הסומלי בינוני, ומשקלו נע בין 2.5 ל-4 קילוגרמים.
לחתול הסומלי יש מראה "שועלי" בזכות הפרווה הארוכה, האוזניים הארוכות והזקורות והעיניים המלוכסנות מעט.
זנב החתול הסומלי בצורת מניפה.
גורי הגזע מתבגרים ומגיעים לגודלם המלא בגיל 18 חודשים.
לחתולים הסומלים יש בעיות גנטיות, בעיקר בעיות שיניים, אך אלו נעלמו בין השנים 1990–2006 בזכות הרבעה בטוחה.
הנקבה מגזע זה ממליטה 4-3 גורים בכל המלטה.
פרוותו של הסומלי "טיקית" כלומר יש בה כמה גוונים.
חום זהוב הוא הצבע הנפוץ ביותר בפרווה של הסומלי בשילוב טיקים שחורים.
קשת הצבעים שיכולים להימצא בחתול הסומלי מונה כ-28 גוונים וביניהם: כחול, כסף, לילך, שוקולד, אדום שמנת ועוד.
החתול הסומלי הוא נוח, סקרן ומלא חיים, בדומה לאופיו של החתול האמבסיני.
החתול הסומלי מלא אנרגיה, אוהב לשחק וזקוק לתשומת לב רבה, הוא אוהב, חכם, ואינו אוהב להיות סגור בבית.
אורך הפרווה הארוכה של החתול הסומלי משפיע על דרכי הטיפול והטיפוח שלו, ולכן בניגוד לחתול האמבסיני טיפוח השיער של החתול הסומלי מצריך הברשות תכופות.
למרות אורך הפרווה הם אינם משירים שיער.
חתול שוולנוס מנומר (שם מדעי: Pseudoplatystoma fasciatum) הוא מין של דג גדול ממשפחת הפימלודיים.
זהו דג גדול מאוד, שאורכו יכול להגיע ל-90 סנטימטרים ומשקלו ל-70 קילוגרם.
הוא בעל בינים ארוכים וגוף מוארך וראייתו חלשה.
צבעו כתום או חום עם פסים כהים לאורך הגוף.
בדג זה הנקבות יותר ארוכות מהזכרים.
דג זה חי בטבע בנהרות אמזונאס, ריו נגרו, אורינוקו, סורינאם, קורנטין ואסקיבו, וייתכן שגם בריו דה לה פלטה ובפרנה.
הוא מצוי במים העמוקים והוא טורף הניזון מדגים אחרים וסרטנים החיים בנהר.
חתול סוואנה הוא אחד מבין כלאי החתוליים.
חתול הסוואנה התפתח בשלהי המאה העשרים בעקבות הזדווגות בין סרוואל לבין חתול הבית.
חתול הסוואנה הוא הכלאה בין חתול הבית לבין סרוואל, גזע של חתול בר אפריקאי קטן בעל אוזניים ארוכות וגבוהות.
הכלאה נדירה זו שכמעט ולעולם אינה מתרחשת בטבע, נהייתה פופולרית בקרב משביחי ומגדלי חתולים בסוף שנות התשעים.
חתול הסוואנה התווסף כגזע נוסף במשפחת החתוליים על ידי האיגוד הבינלאומי לחתולים בשנת 2001.
גור חתול הסוואנה הראשון בעולם כונה "סוואנה", הוא נולד ב-7 באפריל 1986, והיה בבעלותה של ג'ודי פרנק, משביחת גזעי חתולים שזיווגה בין הוריו, זכר סרוואל וחתולה סיאמית.
רק בשנת 1996, זוג חובבי ומגדלי חתולים מארצות הברית הציגו גור חתול סוואנה משלהם בפני האיגוד הבינלאומי לחתולים וכך הוא נרשם כגזע חדש.
לחתול הסוואנה ישנם "גרסאות" רבות, בחלקם ניכר היטב על פרוותו שהוא צאצא לחתול בר, ואילו זיווגים אחרים גורמים לחברבורות ולפסים על פרוותו להיות כמעט בלתי נראים.
על כן, בשנת 2001 איגוד החתולים קבע את הסטנדרטים לחתול סוואנה "גזעי" כדי להבדיל מהכלאות שתוצרן הוא חתול בית "פשוט".
מבנה גופו הגבוה והחטוב של חתול הסוואנה עשוי ליצור את הרושם שהוא כבד וגדול יותר מממדיו במציאות.
בפועל, גודלו של חתול הסוואנה תלוי במינו וכן אם הוא הכלאה מדור ראשון או צאצא מדורות גבוהים יותר.
לרוב, חתולי הסוואנה מדור ראשון ושני יהיו הגדולים ביותר, זאת בשל קרבתם הגנטית לחתול הבר סרוואל.
גם חזותם החיצונית של חתולים אלו מהדור הראשון תהיה דומה מאוד לחזותו של הסרוואל, בדומה להכלאות אחרות שמביאות לעולם את הצ'אוסי או את החתול הבנגלי.
בדורות הבאים חתול מעורב זה מאבד בהדרגה את המראה של חתול הבר ממנו הוא נגזר.
חתולי סוואנה בני הדור הראשון והשני ישקלו בין 3.6 ל-9.1 קילוגרמים.
משקלם הממוצע של בני הדור השלישי והלאה נע בין 3.2 ל-6.8 קילוגרמים.
כבר בשגר אחד של חתולי סוואנה יכול להיות גיוון גדול בין פרוותם של הגורים וכן במשקלם וגודלם הסופי בבגרותם.
פרוות חתול סוואנה "גזעי" חייבת להיות בעלת כתמים מנוקדים, רק פרווה בעלת מרקם זה אושרה על ידי איגוד החתולים הבינלאומי כפרווה רשמית של הגזע החדש.
פרווה מסוג זה היא היחידה שאושרה על ידי האיגוד, מאחד ולחתולי סוואנה יכול להיות גיוון עצום הנובע מגזע חתול הבית עימו זווג הסרוואל.
כאשר גוונים מדוללים, כלומר גוני פרווה ומרקמי פרווה שמקורם בחתול הבית, גוברים על מאפייניו של הסרוואל מדובר על חתול סוואנה שאינו מסווג כגזעי, אלא כחתול מעורב.
למשל, חתול סוואנה שצבע פרוותו לילך (לבנדר), קינמון, שוקולד, כחול-אפור ועוד.
חתול סוואנה מיוחס, הוא חתול שפרוותו היא מסוג טאבי וצבעה זהוב, שחרחר או חום, או שפוורתו היא מסוג עשן שחור או פרווה שחורה בעלת כתמים כהים בלבד.
כמו כן, על ידי האיגוד נקבע אילו גזעים של חתול הבית יכולים להזדווג עם סרוואל כך שייולד חתול סוואנה טהור.
גזעים אלה למשל הוצאו הרשימה: מאו מצרי, אוציקט, מזרחי קצר-פרווה, וחתול בית קצר-פרווה.
חתולי סוואנה, בני הדור הראשון והשני בעיקר, הם בעלי מאפיינים בולטים של הסרוואל: אוזניים חדות, ארוכות שנראות זקורות על ראש החתול, רגליים ארוכות, אף גדול ונפוח ועיינים מוכנסות מעט בארובת העין.
צוואר חתול הסוואנה ארוך יותר משל חתול הבית, מאחורי אוזניו קיים מתאר עיגולים המזכיר עיניים, זנבו קצר בעל פסים שחורים וקצהו שחור ועבה.
מרבית החתולים מגזע זה יהיו בעלי עיינים כחולות והשאר בעלי עיניים ירוקות, חומות או זהובות.
מן העיניים יוצאים פסים המקנים להם מראה של "בומרנג" והם מוגנים בשקע קטן המגן עליהם מפני השמש.
כמו כן, מהעיניים יוצאים פסים הנמשכים עד לסנטר ומזכירים את מתאר פניו של הברדלס.
חתול הסוואנה מוכר כחתול נאמן שיעקוב אחר בעליו ברחבי הבית.
ניתן לאלף חתול זה כך שילך קשור ברצועה ואף יחזיר חפצים שבעליו זורק.
יש חתולי סוואנה שמציגים התנהגות חברותית ונוחה בקרב בני אדם זרים וחיות מחמד אחרות, אף כלבים, ומנגד ישנם חתולי סוואנה שהם טריטוריאליים מאוד ויתחילו לגרגר ולחשוף שיניים בקרבה לאדם או בעל חיים זר.
ככל שגור חתול הסוואנה חשוף למפגשים חברתיים רבים יותר, כך הוא יגדל להיות חברותי יותר בבגרות ופחות סגור ומתגונן.
תכונה בולטת של חתול הסוואנה היא קפיצתו לגובה, החתול יקפוץ על ידיות דלתות, מעל מקררים וארונות.
ישנם חתולי סוואנה שיכולים לנתר ממקומם לגובה של 2.5 מטרים.
חתול זה סקרן מטבעו, לרוב הוא ילמד לבד כיצד לפתוח דלתות וארונות ולכן בעליו יצטרף לנקוט במשנה זהירות כדי למנוע מן החתול להיכנס למקום אסור או ללכת לאיבוד.
שלא כמו אצל חתולי הבית, חתול הסוואנה אינו מפחד מלהירטב ממים, להפך, הוא אוהב מים.
בעלים לחתולי סוואנה דיווחו על רחצה משותפת באמבטיה.
הגשת קערת מים לשתייה לחתול סוואנה תוביל לפעמים לכך שהחתול יכה במי הקערה במקום לשתות אותם.
כמו כן, חתול הסוואנה יזקוף את זנבו כאמירת שלום ולא מתוך מנגנון הגנה נגד פחד או כתוצאה ממחלה.
החתול ינופף בזנבו בעת התרגשות או שמחה בדומה לכלב.
מבחינה ווקלית, חתול הסוואנה עשוי להשמיע מין ציוצים כמו שמשמיע הסרוואל, יללות כמו של חתול הבית, או שילוב של השניים.
חתולי סוואנה מהדורות הראשונים נוטים יותר להשמיע ציוצים-שריקות לעומת יללות חתול רגילות.
החתול עשוי להשמיע צליל הדומה לצליל נחש לעיתים תכופות.
חתול קלאס הוא גזע של חתול המצוי בסקוטלנד.
חתול זה הוא הכלאה בין חתול בר סקוטי לבין חתול הבית.
בעבר סברו שמדובר בבעל חיים אגדי, וכאשר אנשים נתקלו בו הם חשבו שמדובר במתיחה, אך דעה זו בוטלה לאחר שצייד מקצועי הרג את החתול והציג את גופתו בשנת 1984.
החתול אינו מהווה מין של חתול, אלא זן כלאיים מאותו המין.
החתול קרוי על שם היישוב קלאס בסקוטלנד, בו התגלה לראשונה.
היסטוריון סקוטי בשם צ'ארלס תומאס העלה את ההשערה כי עמוד אבן מגולף הנמצא בעיירה גולספי מציג חתול קלאס.
הסיבה לכך היא שבגילוף האבן מופיעה דמות חתול הניצבת מעל דג והיא כנראה מייצגת חתול קלאס ששוחה בנהר ולוכד דגי סלמון.
חוקר מהמוזיאון הלאומי של סקוטלנד חקר שמונה גופות ופרוות של חתולי קלאס.
גופה אחת של החתול כבר נמצאה באוסף של המוזיאון, ואילו גופות ופרוות נוספות סופקו לו ידי צייד ספורט.
אחת מגופות החתולים נמצאה כחתול בר הלוקה במלניזם.
הייתה זו הפעם הראשונה שחיית בר תועדה כלוקה במלניזם ברחבי סקוטלנד.
הסיקו ששאר הגופות הן אכן תוצר הכלאה של חתול בית וחתול בר סקוטי, כאשר ברובן התכונות הדומיננטיות הן של חתול הבר ואילו רק בגופה אחת עלה כי תכונות חתול הבית הן שגברו בהכלאה.
אורכו של חתול הקלאס נע בין 61 ל-91 סנטימטרים, רגליו האחוריות חזקות, וזנבו מגיע לאורך של כ-30 סנטימטרים.
משקלו נע בין 2.3 ל-6.8 קילוגרמים.
חתול הקלאס הראשון שנמצא בשנת 1984 הגיע לגובה של 38 סנטימטרים עד הכתף, ואורכו היה 110 סנטימטרים.
מוזיאון הזואולוגיה באוניברסיטת אברדין מציג פוחלץ של חתול הקלאס שנמצא בקרבתו בשנת 2002.
חתול סרנגטי הוא חתול בן כלאיים בין חתול בנגלי (שהוא עצמו מוכלא בין חתול בר לחתול נמרי בנגלי) לבין חתול אסייאתי קצר שיער.
על פי האיגוד האמריקאי לחתולים, בני הדור הראשון להכלאה אינם נחשבים כחתול סרנגטי, אלא רק מהדור השני ומעלה.
קארן סאוסמן מקליפורניה הייתה מגדלת החתולים הראשונה בשנת 1994 שגידלה חתול סרנגטי.
הגזע עדיין נחשב לגזע חדש במיני החתולים ומגדלי ומרביעי חתולים נוספים משביחים תכונות שונות שלו.
הרעיון שעמד בבסיס יצירת גזע חתולים זה היה יצירת חתול שמזכיר את הסרוואל, ללא שימוש בחתולי בר.
החתול המתקבל מן ההכלאה הוא חתול בעל פרווה עם תבנית של פסים (טאבי), רגליים ארוכות ואוזניים גדולות מאוד ומחודדות.
צוואר החתול ארוך ועבה כשל נמר, הזכרים יהיו לרוב גדולים יותר מהנקבות ומשקלם נע בין 4.5 ל-7 קילוגרמים.
הנקבות שוקלות בין 3.5 ל-5.5 קילוגרמים.
חתול רע (בטורקית: Kötü Kedi Şerafettin) הוא סרט קולנוע טורקי שיצא לאקרנים בשנת 2016. זהו סרט באנימציית תלת־ממד המיועד לקהל מבוגר, מסוגת הרפתקאה-קומדיה.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל סרטי האנימציה הבינלאומי באנסי ב-17 ביוני 2016.
חתול נמרי סונדי (שם מדעי: Prionailurus javanensis) הוא מין של חתול מהסוג חתול נמרי אשר נחשב בעבר לתת-מין של חתול נמרי בנגלי, אך הופרד.
חתול זה מצוי בטבע בדרום-מזרח אסיה רק באיים של אינדונזיה ומלזיה: בורנאו, סומטרה, ג'אווה ובאלי וגם בחלק מהפיליפינים.
חתול נמרי סונדי דומה בגודלו לחתול הבית אך בעל דמיון לנמר, עם חברבורות עגולות חומות-אפורות מעל פרווה בהירה ומעט כתומה, הבטן לבנה ועליה כתמים דמויי-מלבן כהים.
הראש שטוח מעט ובעל עיניים גדולות וירוקות הרואות באפלה.
הוא בעל רגליים דקות וזנב שאורכו כמחצית מאורך הגוף ועליו פסים שחורים-לבנים.
חתול זה נמצא בסיכון בטבע עקב ציד בלי חוקי.
עם זאת, עדיין לא ידוע כמה חתולים כאלה חיים.
חתול לוננסיס המכונה גם חתול מרטל (שם מדעי: Felis lunensis) הוא מין נכחד מהסוג חתול, שחי במשך תקופת הפליוקן והפליסטוקן לפני 2.5 עד 0.0781 מיליון שנה מזמננו.
חתול זה לצידו של המין Felis attica, היה מראשוני הסוג חתול - סוג צעיר יחסית במשפחת החתוליים, והוא כנראה אביו הקדום של חתול הבר האירופי.
חלק מהחוקרים אף רואים בו תת-מין נכחד של חתול הבר, אך אין לדבר ראיות.
המאובנים של חתול זה התגלו באירופה באזורים של איטליה והונגריה וייתכן שגם ביוון.
הממצאים הראשונים התגלו סביב טוסקנה משרידים של לסת תחתונה חלקית.
ממצא זה סווג בידי החוקר האיטלקי אוגולינו מרטלי ב-1906, על שמו קיבל את כינויו.
הממצא הועבר לאוניברסיטת פירנצה שבאיטליה, שם הוא מצוי כיום.
מבנה שיניו של חתול זה היה שונה מחתול בית מודרני, עם התאמה גדולה יותר לציד וקריעת בשר, והוא גם היה גדול יותר מרוב בני הסוג המודרניים, מעט קטן יותר ממינים כמו הסרוואל והקרקל.
נמצאו שרידים של חיות שצד ביניהם בעיקר עופות.
חתול זה כנראה חי בתחרות עם האדם, ואולי נכחד במשך עידן הקרח האחרון והוחלף במינים מתמחים יותר.
"חתול מפלצת" הוא שיר אשר נכתב על ידי רמי פורטיס, והופיע באלבומו השני "סיפורים מהקופסא".
בתקופת שהותם של "מינימל קומפקט" באירופה, כשפורטיס וסחרוף ושאר החברים גרו באותו בית דירות בבריסל, בנו הבכור של ברי סחרוף היה נוהג להתעורר מוקדם.
מכיוון ששני הוריו לא היו מתעוררים עד הצהריים, הוא היה הולך לפורטיס.
פורטיס המציא אז סיפור אודות החתול של השכנים ממול, שהיה יוצא בלילות ורוצח אנשים.
באלבום, כל התיפוף נעשה על ידי מכונת תופים.
ז'אן ז'אק גולדברג, אשר היה המתופף של פורטיסחרוף בהופעות, מחה על כך, ולבסוף זכה לתופף על כיסא בשיר.
מקום 33 במצעד הפזמונים העברי השנתי ה'תשמ"ט-1989.
בין האמנים אשר ביצעו גרסת כיסוי לשיר ניתן למנות את רביעיית מסנר, מיי פיינגולד ואתניקס.
בשנת 2021, חברי "זהו זה" ביצעו גרסת כיסוי לשיר.
חתול ספרייה הוא חתול מבוית החי בספרייה ציבורית.
ניתן למצוא חתולי ספריות בספריות שונות ברחבי העולם.
הקשר של חתולים עם ספריות נמשך מימי הביניים ועד ימינו.
חתולי ספרייה עכשוויים הוצגו גם בקולנוע ובספרות.
הקשר בין חתולים לספריות הוא בן מאות שנים.
רישומים נזיריים מימי הביניים מצביעים על כך שחתולים הוחזקו במנזרים עוד מימי הביניים על מנת לשלוט באוכלוסיית חולדות שעלולות לאכול כתבי יד יקרי ערך.
בשנת 1745 פרסמה יליזבטה, קיסרית רוסיה צו להעביר חתולים לחצרה.
צאצאיהם של חתולים אלה חיים כיום במוזיאון הארמיטאז' הממלכתי.
חתולי ספרייה הופיעו כדמויות בספרים ובסרטים, מונצחים באבן מול מוסדותיהם, וחלקם מקבלים תפקידים בדירקטוריון המוסד.
חתולים רבים נהנים מתפקידים מקצועיים בעלי פרופיל גבוה של שיווק ויחסי ציבור.
מערכת היחסים בין ספריות לחתולים היא לעיתים שנויה במחלוקת.
באחד המקרים, היו ניסיונות להוציא חתול מספרייה, בהתבסס על חששות של לקוחות עם אלרגיות בטענה להפרות של חוק האמריקנים עם מוגבלויות.
סיבה נוספת להוצאתן של חתולים הייתה בגלל תגובתו של חתול הספרייה לחיות שירות.
כאשר חתול ספרייה הוצא ממוסדו בעמק פוטנם, ניו יורק, המוסד סבל כלכלית.
שניים מחברי הקהילה היו כל כך מוטרדים מההוצאה שהם מחקו עזבונות לספרייה מצוואותיהם, מה שגרם להפסד של 80,000 דולר בהכנסות פוטנציאליות.
אגודת חתולי הספרייה הוא ארגון שהוקם בשנת 1987 כדי לעודד הפצה, כבוד והכרה של חתולי ספרייה.
האגודה כללה עשרות ספריות חברות שהחליפו מידע על החתולים שלהן, ופרסמו עלון אודותיהם.
האנתולוגיה "חתולים, ספרנים וספריות: מסות עבור ועל אודות אגודת חתולי הספרייה" חקרה את הקשר הזה.
חייהם של חתולי הספרייה נחקרו גם כן על ידי גארי רומא, דוקומנטרי שהפיק סרט בשם "Puss in Books: Adventures of the Library Cat".
לפי האתר של רומא, ישנם יותר מ-800 חתולי ספרייה המקוטלגים ברחבי העולם.
בנוסף, חתולים נמצאים לעיתים קרובות בחנויות ספרים עצמאיות ברחבי ארצות הברית.
חתולי ספרייה שימשו כפטרונים, להגביר את המורל של הספרנים ולהעניק השראה לתוכניות קריאה ואוריינות.
חתולים יכולים להיות שימושיים גם לקמפיינים שיווקיים, והם משמשים לעיתים קרובות כדי ליצור פרסום לספריות שלהם, במיוחד במדיה החברתית.
נוכחותו של חתול יכולה ליצור סביבה רגועה ולהקל על הלחץ היומיומי עבור קוראים וספרנים כאחד.
טבעם העצמאי בדרך כלל של חתולים עשוי להתאים גם לסביבה האינטלקטואלית של ספרייה, שכן הם דלי תחזוקה ועשויים להתאים ביתר קלות לאישים אינטלקטואלים עסוקים הפוקדים ספריות.
דיואי קורא הספרים הוא ככל הנראה חתול הספרייה המפורסם ביותר.
דיואי התגורר בספרייה הציבורית של ספנסר באיווה במשך 19 שנים.
לאחר מותו יצא ספר אודותיו ובהמשך מספר ספרי המשך.
חתול קָליקוֹ הוא חתול בית מכל גזע עם פרווה בשלושה צבעים.
הקליקו הוא לרוב בעל פרווה בצבע לבן (25% עד 75% מהפרווה) עם כתמים כתומים ושחורים גדולים (או לפעמים בצבעי שמנת ואפור).
חתולי הקליקו הם כמעט תמיד נקבות, למעט מקרים מיוחדים בתנאים גנטיים נדירים.
אין לבלבל את הקליקו עם חתול שריון-צב, בעל פרווה מנומרת בעיקר של שחור/כתום או אפור/שמנת עם מעט יחסית סימנים לבנים.
עם זאת, מחוץ לצפון אמריקה, דפוס הפרווה של הקליקו נקרא בדרך כלל "חתול שריון-צב לבן".
שמות נוספים לקליקו כוללים "חתול מנומר", "טריקולור", וחתולי קליקו בעלי צבע פרווה מדולל נקראים לעיתים "קלימנקו" או "טיגריס מעונן".
מדי פעם, צבע הקליקו משולב עם תבנית הפרווה של הטאבי; השילוב הזה נקרא "קליבי" או "טורבי" (כלומר חתול שריון-צב-טאבי באנגלית, הלחם של המילים tortoiseshell וטאבי).
"קליקו" מתייחס אך ורק לדפוס צבע הפרווה של החתול, ולא לגזעו, צבע עיניו, או מאפיינים גופניים אחרים.
כמה מהגזעים שיכולים להיות קליקו, הם חתול מנקס, חתול אמריקאי קצר-שיער, מיין קון, חתול בריטי קצר-שיער, חתול פרסי, מאו ערבי, בובטייל יפני, אקזוטי קצר-שיער, חתול סיבירי, ואן טורקי, אנגורה טורקית וחתול יער נורווגי.
מכיוון שהקביעה הגנטית של צבעי הפרווה בחתולי קליקו מקושרת לכרומוזום X, חתולי קליקו הם כמעט תמיד נקבה, כאשר צבע אחד מקושר לכרומוזום X האימהי וצבע שני מקושר לכרומוזום X האבהי.
ברוב המקרים, הזכרים הם רק בצבע אחד (למשל, שחור) מכיוון שיש להם רק כרומוזום X אחד.
חתולי קליקו זכרים יכולים להתרחש כאשר לחתול זכר יש שני כרומוזומי X (תסמונת קלינפלטר); או אם הוא כימרה, עם שני סוגי תאים שונים; או כאשר חלק מתאי העור של החתלתול המתפתח בעובר עוברים מוטציה ספונטנית.
דפוס הפרווה של חתולי הקליקו אינו מגדיר גזע כלשהו, אלא מתרחש במקרה בחתולים המבטאים מגוון של דפוסי צבע; בהתאם לכך אין לתופעה רקע היסטורי מובהק.
עם זאת, קיומם של כתמים בחתולי קליקו אותרה במידה מסוימת על ידי ניל טוד במחקר שקבע את נדידת החתולים המבויתים לאורך נתיבי מסחר באירופה ובצפון אפריקה.
חלקם של החתולים בעלי הגן המוטנטי הכתום שנמצא בקליקו יוחס לערי הנמל שלאורך הים התיכון ביוון, צרפת, ספרד ואיטליה, אך מקורו במצרים.
הקליקו הוא חתול המדינה הרשמי של מרילנד מאז ה-1 באוקטובר 2001. הקליקו נבחר כחתול המדינה מכיוון שצבעו הלבן, השחור והכתום דומה לצבעה של ה"בולטימור אוריאולה", הציפור הרשמית של מרילנד, שמופיעה בסמל קבוצת הבייסבול של בולטימור, ה"בולטימור אוריולס", ו"פרפר בולטימור", החרק הרשמי של מרילנד.
בתרבויות רבות מאמינים שחתולי קליקו מביאים מזל טוב.
בגרמניה, המילה לחתול עם צבע קליקו היא "Glückskatze" או "חתול מזל".
בארצות הברית, אלה מכונים לפעמים "חתולי כסף".
כאמור למעלה, חתול הקליקו הוא גם חתול המדינה הרשמי של מרילנד בארצות הברית.
ביפן, פסלי מנקי נקו מתארים חתולי קליקו האמורים להביא מזל טוב.
למלחים יפנים היה לעיתים קרובות חתול שיט קליקו כדי להגן מפני חוסר מזל בים.
החתולה המפורסמת גראמפי קאט הייתה חצי מגזע קליקו וחצי טאבי.
חתול יערות נורווגי הוא גזע של חתול הבית שמוצאו בצפון אירופה.
חתול היערות הנורווגי מותאם לשרוד את מזג האוויר הקר של נורווגיה.
האנגורה הסיבירית והטורקית, חתולים ארוכי שיער מרוסיה ומטורקיה, בהתאמה, הם גם אבות קדמונים אפשריים לגזע.
ככל הנראה אבותיו של חתול היערות הנורווגי שימשו כחתולי ספינות על ספינות ויקינגיות.
הגזע המקורי חי ביערות הנורווגיים במשך מאות שנים, אך מאוחר יותר זכו להערכה בשל כישורי הציד שלהם והיו בשימוש בחוות נורווגית, עד שהתגלו בתחילת המאה העשרים על ידי חובבי חתולים.
בשנת 1938 הוקם באוסלו שבנורווגיה, הארגון הראשון שהוקדש לגזע, מועדון חתולי היערות הנורווגיים.
פעולתו לשימור הגזע נקטעה במלחמת העולם השנייה.
עקב הכלאה עם חתולי בית חופשיים במהלך המלחמה, חתול היערות הנורווגי היה בסכנת הכחדה וכמעט נכחד עד שמועדון חתולי היערות הנורווגיים עזר לגזע לגדול על ידי פיתוח תוכנית רבייה רשמית.
בשנות ה-50 הכריז עליהם אולף החמישי, מלך נורווגיה, כחתול הרשמי של המדינה.
מאחר שהחתול לא עזב את נורווגיה עד שנות ה-70, הוא לא נרשם כגזע ב-Fédération Internationale Féline, הפדרציה הפאן-אירופית של רישום חתולים, עד שקרל-פרדריק נורדאן, חובב חתולים נורווגי, שם לב לגזע ועשה מאמצים לרשום אותו.
הגזע נרשם באירופה עד שנות ה-70, ובאיגוד חובבי החתולים האמריקאי בשנת 1994. בשנת 1978, הוא הוכר בשוודיה כגזע רשמי, ובשנת 1989, הם התקבלו כגזע בבריטניה על ידי מועדון החתולים הנורווגי של בריטניה.
חתול היערות הנורווגי פופולרי מאוד בנורווגיה ובשוודיה.
מאז 2003, זה היה גזע החתולים החמישי הפופולרי ביותר בצרפת, עם 400 עד 500 לידות בשנה.
הוא נחשב לחתול גדול ואלגנטי פרוותו ארוכה, ראש משולש, עיניו גדולות ועשויות להיות בכל צבע ללא קשר לצבע הפרווה אוזניו רחבות בבסיס וצרות בקצה גופו ארוך ושרירי הרגליים האחוריות יותר ארוכות מרגליו הקדמיות והזנב מסולסל.
הפרווה שלו דורשת טיפול יומיומי והברשה בכדי למנוע הצטברות של כדורי פרווה בחלל הבטן.
אורך החיים שלו עשוי להגיע ל-16 שנה, משקלו עשוי להגיע ל-6 ק"ג – 9 ק"ג.
מכיוון שלחתולים יש טפרים חזקים מאוד, הם מטפסים טובים מאוד, ויכולים לטפס אפילו על סלעים.
החתולים שחיים בעיקר בחוץ הופכים לציידים מהירים ויעילים, אך הגזע יכול להסתגל גם לחיים בתוך הבית.
החתולים חיים בדרך כלל בין 14 ל-16 שנים.
מכיוון שהם כבדי עצמות וגבוהים, הם אוכלים יותר מזון מרוב גזעי הבית האחרים.
הם ידידותיים, אינטליגנטים ובדרך כלל טובים עם אנשים, ובדרך כלל מלאי אנרגיה.
הם חתולים מאוד אינטראקטיביים שנהנים להיות חלק מהסביבה המשפחתית שלהם ואוהבים לשחק משחקים.
חתול כנעני הוא גזע של חתול שבוית בגרמניה, אך מקורו בירושלים, ישראל.
גזע החתולים נקרא על שם כנען, ארץ קדומה בלבנט שאבותיו של חתול זה שהו בה.
במקור, אבותיו אכן הסתובבו באזור הלבנט, וייתכן כי מקורתיו של החתול בתת-המין חתול בר אפריקני.
לחתולים הכנענים עדיין יש אינסטינקטים המשותפים לחתולי בר, והם גזעי חתולים מבויתים חדשים באופן יחסי.
גזע חתולים זה נקרא גם "ניסיוני" (Experimental), כי הביות שלהם הוא מתמשך.
האמנית הגרמנייה-ישראלית דוריס פולצ'ק נחשבת למייסדת גזע החתולים הכנעניים.
בשנות ה-70, פלוצ'ק שילבה בין חתולי בר ילידיים לאזור ירושלים, חתולי חבש וחתולי בנגל בשביל לקבל את החתול הכנעני.
כתוצאה מהביות שביצעה דוריס, ניתן היה לשמר את הגודל והאישיות של החתול הכנעני בכך שיהיה דומה לגודל של חתולי בר, אך תוך השרשרת תכונות חברתיות וחיוביות יותר כלפי בני אדם.
מבייתים רבים התלהבו מהגזע הכנעני והוא נשלח לגרמניה ולארצות הברית להמשך ביותו.
לחתול הכנעני תוכניות רבייה במקומות אלו.
הגזע נרשם על ידי איגוד החתולים העולמי רק בשנת 2000. דוריס פולצ'ק נפטרה בשנת 2002.
הגזע הכנעני הוא שרירי ואתלטי בגופו, וגם גדול באופן יחסי מחתולי בית אחרים.
הוא בעל פרווה קצרה וגסה עם צבעים מנומרים, זנב שרירי וארוך וכפות רגליים קטנות.
משתמשים רבים הנתקלים בחתול הכנעני, גם מדווחים כי האוזניים שלו גדולות ושרירות ביחס לגזעים אחרים, ובנוסף מרוחקות אחת מן השנייה.
צבע העיניים של החתול הכנעני הוא ירוק עד צהוב, אך כשנהיה מבוגר, כמעט תמיד צבע העיניים שלו יהפכו לירוקות (או צהוב-ירוק).
החתול הכנעני, בדומה לחתולי חבש ובנגל, ספורטיבי ופעיל מאוד.
החתול הכנעני אוהב לקפץ בין מקומות וגופו שרירי ואתלטי, ולכן גידולו דורש שטח רב לעשיית פעילות ספורטיבית.
מסיבה זאת, הגזע הכנעני לא מומלץ לגידול אצל בעלי דירה או שטח קטן.
מומלץ לגדל את החתול הכנעני בסביבה בו יש לו עצים לטפס עליהם, או בסביבה עם חיות טרף, כמו חצר.
החתול הכנעני לא מיילל הרבה, אך רק במידת הצורך.