tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האלבום כלל שירי להקה מתקופת הקלטות האלבום עתיד יחד עם שירים אינטימיים יותר.
ב-22 באוגוסט 2012 נערך במועדון האוזן-בר שבתל אביב ערב מחווה לבלחסן ביוזמתו של המוזיקאי אמיר גבריאל, ובו השתתפו מספר אמנים.
לקראת תום הערב הפתיע בלחסן כאשר עלה לבמה וביצע את שירו "בתוך הצינורות".
הייתה זו הופעתו הראשונה זה חמש שנים ובדיעבד הופעתו האחרונה.
במרץ 2013 יצא אלבומו השישי של בלחסן, "מדרגות", אותו הקליט יחד עם אחיו, ידידיה, מוזיקאי אשר הוציא גם הוא מספר אלבומים.
ב-20 באוגוסט 2013 נמצא בלחסן על ידי משפחתו בדירתו בתלמי אליהו, כשהוא ללא רוח חיים.
ניסיונות החייאה שבוצעו נכשלו, ובערב אותו יום הוא נטמן בבית העלמין האזורי, ליד מושב צוחר הסמוך.
בלוויה נכחו חברי המושב, חברי הילדות של גבריאל, אביב גדג', שלום גד, יוסי בבליקי, דויד פרץ, אביב מארק, רון בונקר, צופית גרנט, שאול מזרחי (בארבי), הבמאי אופיר טריינין, אנשי "התו השמיני" ומוזיקאים נוספים.
עקב חוסר הוודאות סביב סיבת מותו, עלו חששות ושמועות לא מבוססות כי בלחסן שם קץ לחייו, אך למחרת הודיעה משפחתו כי סיבת המוות היא דום לב, כפי שדיווח הפרמדיק.
נתיחה שלאחר המוות לא בוצעה עקב התנגדות משפחתו מטעמי דת.
ב-1 בינואר 2014 נערך במועדון הבארבי מופע מחווה לזכרו בהפקתו של רון בונקר, בו השתתפו אמנים רבים ששרו משיריו, ביניהם אביב גדג', ברי סחרוף, אהוד בנאי, אביתר בנאי, עמיר לב, ערן צור, שלום גד, יוסי בבליקי, דויד פרץ, יהוא ירון, שולי רנד ורונה קינן.
במרץ 2014 יצא אלבומו האחרון של בלחסן "חייך עכשיו", שמקבץ סקיצות ביתיות שהקליט טרם מותו יחד עם אחיו ידידיה.
ב-1 בינואר 2015 התקיים לזכרו מופע מחווה נוסף.
בפברואר 2015 יצא ספר המאגד שירים, איורים וציורים פרי עטו של בלחסן בהוצאה משותפת של משפחת בלחסן וחברת התקליטים התו השמיני.
השירים נבחרו על ידי בני משפחתו של גבריאל ומספרים את סיפור חייו ואת עולמו הפנימי.
בספטמבר 2019 הוציא שי צברי גרסת כיסוי לשירו "ברוך הבא", לציון שש שנים למותו, בהפקתו המוזיקלית של רון בונקר שגם ניגן בהקלטה יחד עם אביב גדג', מאיה בלזיצמן, עדי הר צבי, אוהד בולוטין וחגי שלזינגר.
ביוני 2023 התקיים יום עיון "מחוץ לצינורות", על תרומתו של בלחסן לתרבות ולבריאות הנפש בישראל במלאת 10 שנים למותו, בהובלת המרכז לחקר האובדנות והכאב הנפשי ע"ש ליאור צפתי במרכז האקדמי רופין.
הכנס כלל הרצאות ושירים של גבריאל מבוצעים על ידי אביב גדג' ורון בונקר, ידידיה בלחסן ויובל גולדנברג.
ב-12 בספטמבר 2023, התקיים לזכרו מופע מחווה נוסף הפעם לציון עשור למותו בהאנגר 11 בתל אביב.גם מופע זה כמו אירועים נוספים לזכרו הופק על ידי רון בונקר.
במופע השתתפו אביב גדג', אסף אמדורסקי, אפרת בן צור, ברי סחרוף, הילה רוח, יהוא ירון, יוסי בבליקי, מיכה שטרית, נועה בלחסן, עלמה גוב, ערן צור,עופר קורן, גיל פדידה, עמי רייס, אוהד בולוטין, אביב ברק, רונה קינן ושולי רנד.
ב-10 בפברואר 2025 הוציא שולי רנד שיר לזכרו.
השנים היפות של גבריאל (2002)
לאחר פרישתו מבית המשפט העליון כיהן כיושב ראש הוועדה המייעצת למינוי בכירים בשירות המדינה (1999–2010).
גבריאל בך נולד בשנת 1927 בהלברשטאדט שבגרמניה.
בשנת לידתו עברה משפחתו להתגורר בברלין, שבה חיו עד אוקטובר 1938, וכחודש לפני ליל הבדולח הורשו לעזוב את גרמניה הנאצית לאמסטרדם שבהולנד.
כעבור שנתיים, כחודשיים לפני פלישת גרמניה הנאצית להולנד, הם עלו לארץ ישראל באונייה "פאטריה", שבה חגג בר מצווה.
בך השלים את לימודיו היסודיים בגרמניה ובהולנד, ובשנת 1945 סיים את תיכון בית הכרם בירושלים.
החל משנת 1943 היה חבר בארגון "ההגנה".
לאחר שנה של לימודים באוניברסיטה העברית, זכה במלגת כבוד של ממשלת המנדט הבריטי ובזכותה למד משפטים בלונדון.
הוא סיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1950 ולאחר מכן נותר באנגליה והתמחה במשרדו של דוד ויצמן.
כשחזר לישראל שירת בצה"ל בפרקליטות הצבאית (1951–1953).
את שירותו סיים בדרגת סרן, ולאחריו התקדם בשירות המילואים לשופט בית הדין הצבאי לערעורים, בדרגת אלוף-משנה.
בשנת 1953 החל לעבוד בפרקליטות המדינה ועבד בתפקידים שונים במשרד.
בשנת 1960 היה סגן פרקליט המדינה, בשנת 1965 קודם למשנה לפרקליט המדינה וביולי 1969 מונה לפרקליט המדינה.
בתפקיד זה שימש עד מינויו לבית המשפט העליון בשנת 1982.
בזמן כהונתו בפרקליטות התמחה בתחומי המשפט הפלילי והאזרחי, והופיע בפני ערכאות משפטיות שונות.
בשנים 1960–1962 היה אמון על הכנת וביצוע התביעה במשפט אייכמן.
ב-10 ביוני 1963 נשלח לשמש משקיף במשפט של יוסף בן גל ואוטו יוקליק שנעצרו בשווייץ על פעילות ב"מוסד" נגד המדענים הגרמנים במצרים.
בשנים 1964–1965 טיפל בפרשת תל גיבורים.
בספטמבר 1965 הופיע מטעם התביעה במשפט השוחד של יצחק רפאל, שהסתיים בזיכויו של רפאל בגלל סירובו של העד המרכזי של התביעה להעיד.
בשנת 1967 היה התובע במשפטו של השופט אליעזר מלחי שזוכה מהאשמותיו שקיבל שוחד.
ניסיונו המקצועי בחו"ל ותחומי התמחותו הנרחבים הביאו לבחירתו לתפקידים משפטיים שונים בגופים בינלאומיים, בין היתר ככתב האו"ם בישראל לנושא מניעת עבריינות.
בשנת 1969 טיפל בהגנתו של מרדכי רחמים, מאבטח חברת אל על שהואשם בהריגת מחבלים בשדה התעופה בציריך.
מעבר לכך היה חבר במספר ועדות חקירה ממשלתיות.
בשנת 1965 היה חבר עם שמואל בנדור וצבי אהרוני בוועדת חקירה לבירור פרסום ידיעות על סיוע צבאי של ארצות הברית לממלכת ירדן.
בשנת 1969 טיפל אישית, כפרקליט המדינה, במשפטו של מייקל רוהאן, בפרשת הצתת מסגד אל-אקצא, בגלל רגישות הפרשה.
בשנים 1971–1972 עסק רבות בפרשת נתיבי נפט ובבקשתו של מאיר לנסקי לעלות לישראל.
בשנים 1972–1974 טיפל במעצר ובהגבלות על הרב מאיר כהנא.
בשנת 1974 טיפל במעצרו ומשפטו של הארכיבישוף הילריון קפוצ'י.
בשנת 1975 היה מעורב בטיפול בנאשמי רצח רחל הלר.
בשנת 1976 היה מעורב בטיפול בפרשת אשר ידלין.
בשנת 1978 ייצג את המדינה במענה לעתירה לבג"ץ נגד הפקעת אדמות לצורך הקמת בית אל ואלון מורה.
בשנים 1980–1981 היה מעורב בהחלטות לגבי הגשת כתב אישום נגד אהרן אבוחצירא והופיע כתובע במשפט.
בינואר 1982 החליטה הוועדה לבחירת שופטים על מינויו כשופט בבית המשפט העליון, למרות התנגדות שלושת השופטים מבית המשפט העליון בוועדה.
בך כיהן 15 שנים כשופט בבית המשפט העליון.
הוא נחשב לשופט ליברל, במיוחד בכל הנוגע לחופש הביטוי, לדיני איסוף ראיות ולזכויות הנשים.
(זכורים במיוחד פסקי הדין שלו בעניין גיל הפרישה לנשים וכן בפרשת כרמלה בוחבוט, שבה הקל בעונשה של אישה שהרגה את בעלה לאחר שהתעלל בה במשך שנים רבות).
במערכת הבחירות לכנסת האחת עשרה כיהן כיו"ר ועדת הבחירות המרכזית, ויצר אמנה תקדימית לשמירת כללי התנהלות במערכת הבחירות, שעליה חתמו נציגי כל המפלגות הגדולות.
בשנת 2003 עמד בך בראש הוועדה לבחירת היועץ המשפטי לממשלה שפסלה את מועמדיו של שר המשפטים לתפקיד והמליצה על שלושה מועמדים, בהם מני מזוז, שזכה בתפקיד ובשנת 2005 עמד בראש הוועדה שבחרה את היועץ המשפטי לכנסת.
מספר שנים עמד בך בראשות הוועדה המייעצת למינוי בכירים בשירות המדינה.
בין היתר, היה יו"ר הוועדה לתכנון שטרי כסף, מעות ומטבעות זיכרון בבנק ישראל עד מותו.
כן כיהן כיו"ר הוועדה המחלקת את פרס א.מ.ת.
ב-1997 הוענק לו תואר יקיר ירושלים.
בשנת 2005 זכה באות אביר איכות השלטון למפעל חיים.
ב-28 ביוני 2021 זכה בך באות הוקרה מארגון יוצאי מרכז אירופה כהערכה על פעילותו כתובע במשפט אייכמן ופעילותו הציבורית.
בך נשא לאישה בשנת 1955 את רות, בתו של יהודה ארזי, ממפקדי ארגון ההגנה, ופעיל עליה והעפלה.
נולדו להם בת ושני בנים.
בתו, ד"ר אורלי בך, היא פסיכולוגית קלינית ופעילה חברתית.
בנו, מיכאל בך, הוא עורך דין, הקים את משרד בך, לדרמן ושות'.
גבריאל בך נפטר ב-18 בפברואר 2022 בגיל 94. הוא הובא למנוחות בהר המנוחות בירושלים.
גבריאל בטנקור (בספרדית: Gabriel Betancourt; 2002–1919), פוליטיקאי קולומביאני.
בטנקור היה שר החינוך בממשלתו של הרודן הקולומביאני רוחס פינילה (1953–1957) ושגריר קולומביה ליד מוסדות אונסק"ו בצרפת.
אביה של הסנטורית אינגריד בטנקור, שנחטפה על ידי אנשי ארגון הגרילה FARC ב-23 בפברואר 2002. גבריאל בטנקור נפטר ב-23 במרץ 2002, חודש לאחר חטיפת בתו.
גבריאל ביירן (Gabriel Byrne, נולד בדבלין ב-12 במאי 1950) הוא שחקן ותסריטאי אירי זוכה פרס גלובוס הזהב.
ביירן, שהתמחה בשפה האירית, כתב ב-1996 את הדרמה הראשונה בשפה זו, הסדרה הטלוויזיונית "Draíocht".
בגיל 29 החל לעבוד לראשונה כשחקן בתיאטראות איריים ובריטיים ובאופרות סבון איריות.
בגיל 37 ביקר לראשונה בארצות הברית.
הופעתו הראשונה בקולנוע הייתה ב"אקסקליבר", אפוס מ-1981 על המלך ארתור.
בשנת 2000 גילם את הדמות הראשית בסיטקום "Madigan Men" בתור בן מדיגן.
הסדרה אשר שודרה ברשת ABC, בוטלה בטרם עת ושידרה תשעה פרקים מתוך שנים עשר פרקים מתוכננים.
ב-2005 שיחק בסרטו של ריצ'רד אי.
גרנט "בלה בלה" שמבוססת על תקופת ילדותו של גרנט באסוואטיני, ובסרט "מחלק 13" לצד אית'ן הוק.
בשנים 2008–2011 כיכב בסדרת הדרמה היומית "בטיפול" של HBO (אשר מבוססת על הסדרה הישראלית באותו שם).
על משחקו בה זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה לשנת 2009 ושתי מועמדויות לפרס אמי.
הוא זכה במספר פרסים נוספים על משחק.
ב-2012 כיכב ביירן במיני סדרה "מדינה סודית", עיבוד טלוויזיוני לרומן "A Very British Coup" מאת כריס מולין (Chris Mullin).
בסדרה מגלם ביירן את טום דוקינס המכהן כראש ממשלת בריטניה.
ב-2013 גילם ביירן את ארל הראדלסון - מנהיג המדינה הוויקינגית, בסדרה "הוויקינגים".
ב-2015 שיחק בתפקיד הראשי בסרט "השקט שבפנים".
ב-2016 שיחק בסרט הדרמה "קרי פילבי" לצד נייתן ליין.
בשנת 2019 החל לככב בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "מלחמת העולמות", אשר מגלם את דמותו של ביל וורד.
בשנת 2020 שיחק בסרט המסתורין של נטפליקס "נערות אבודות" בכיכובה של איימי ראיין.
בשנת 2021 לוהק לגלם את דמותו של נהג המרוצים האיטלקי אנצו פרארי והמייסד של חברת פרארי בסרט הדרמה הביוגרפי "למבורגיני: האיש מאחורי האגדה", אשר יצא לאקרנים במהלך 2023. בשנת 2023 גילם את הסופר סמואל בקט בסרט הביוגרפי "Dance First".
(Love Is ...)לארי1981אקסקליבר (Excalibur)אותר פנדרגון1983האנה ק.
ביירן הוא פעיל זכויות אדם ידוע וב-2004 מונה לשגריר יוניצ"ף מטעם אירלנד.
הוא היה נשוי לשחקנית אלן בארקין ולשניים שני ילדים משותפים.
גבריאל די "גבי" גיפורדס היא פוליטיקאית אמריקנית ממוצא יהודי, שכיהנה משנת 2007 ועד 25 בינואר 2012 כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית במחוז ה-8 של אריזונה.
בין השנים 2003–2005 כיהנה בסנאט של אריזונה.
היא נכנסה לבית הנבחרים עם המהפך של הדמוקרטים בבחירות אמצע הקדנציה של שנת 2006. היא האישה השלישית בהיסטוריה מאריזונה שנבחרה לקונגרס של ארצות הברית, והאישה היחידה מאריזונה במושב הקונגרס ה-110.
היא חברה במועצת ההנהגה של הדמוקרטים וב"קואליציית הכלבים הכחולים", תת-קבוצה בסיעה הדמוקרטית הנוקטת עמדות ימניות יותר יחסית ליתר חברי הסיעה.
ב-8 בינואר 2011 נורתה בראשה ונפצעה אנושות באירוע ירי בטוסון שבאריזונה, במהלך מפגש עם ציבור בוחריה.
בעלת עיטור מדליית החירות הנשיאותית (2022).
גיפורדס נולדה לספנסר, יהודי ממוצא ליטאי ולגלוריה, מאמינה ב-Christian Science.
למדה בתיכון יוניברסיטי בטוסון שבאריזונה.
קיבלה תואר ראשון בסוציולוגיה והיסטוריה של אמריקה הלטינית מסקריפסקולג' בקלארמונט, קליפורניה ב-1993 ותואר שני בתכנון עירוני מאוניברסיטת קורנל שבניו יורק ב-1996. במהלך לימודיה שהתה זמן מה במקסיקו, במהלך שנות ה-90, במסגרת התוכנית היוקרתית לחילופי סטודנטים, "תוכנית פולברייט".
היא כיהנה כנשיאה וכמנכ"ל של "אל קאמפו מחסני צמיגים", רשת חנויות למכוניות שייסד סבה.
בשנת 2000 היא הובילה את מכירת החברה לחברת "צמיגי גודייר".
בזמן המכירה היא ציינה את הקשיים שהעסקים המקומיים ניצבים בפניהם, כאשר הם מתחרים נגד חברות ארציות.
היא מנהלת-שותפה ב"גיפורדס ניהול הון", חברה לניהול נכסים בטוסון.
בסתיו 2002 נבחרה לסנאט של אריזונה, והייתה לאישה הצעירה ביותר שנבחרה אי פעם לגוף זה.
היא נכנסה לתפקידה בינואר 2003 ונבחרה מחדש ב-2004. היא התפטרה מהסנאט של אריזונה ב-1 בדצמבר 2005, כמתחייב מהחוק וכהכנה לקמפיין למשרה ברמה ארצית, בבית הנבחרים של ארצות הברית.
במהלך כהונתה היא פעלה למען הרחבת ביטוח בריאות ממשלתי לעניים, ובמיוחד לנשים בעלות הכנסה נמוכה ולילדים, במספר יוזמות חוק.
כן יזמה תוכנית בקרה לסרטן באריזונה והובילה בחקירה של נושא סרטן צוואר הרחם.
היא דחפה לתמיכה של אריזונה בביטוח רפואי לאזורים כפריים.
דחפה גם בכיוון של הצעות חוק הנוגעות לבריאות הנפש.
גיפורדס הייתה חברה בשדולה הדו-מפלגתית לילדים, שחתרה לשיפור החינוך וביטוח הבריאות לילדי אריזונה.
מבקרים של תוכנית זו טענו כי זה הגיע לידי כך שמשלם המיסים הפריש מכיסו למעונות היום.
היא עבדה ביחד עם המושלת של אריזונה, ג'נט נפוליטנו, במטרה לקדם את מעונות היום בכל גני הילדים.
גיפורדס תמכה בגיוס כספים לבתי הספר הציבוריים "דרך תוספת סיוע המדינה [של אריזונה] דרך איגרות חוב והקלות מס".
בעת שכיהנה בסנאט של אריזונה קיבלה את פרס הפעיל הערכי ביותר מידי הארגון הסביבתי הנודע, מועדון סיירה.
היא גם קיבלה את פרס המחוקק המצטיין לשנת 2003 מארגון ההשכלה למשפחה של אריזונה.
גיפורדס פתחה את המערכה שלה ב-24 בינואר 2006. הקמפיין קיבל תשומת לב לאומית עוד בשלבים מוקדמים של מערכת הבחירות, כאפשרות להצלחה של הדמוקרטים.
דמוקרטים בולטים הודיעו על תמיכה בגיפורדס, ובהם טום דאשל, רוברט רייך, ג'נט נפוליטנו וביל קלינטון.
"רשימת אמילי", ארגון נחשב של הוועד לפעולה פוליטית למען זכויות ההפלה, הודיעה על תמיכה בגיפורדס עוד בשלבים מוקדמים של סיבוב הבחירות והפכה למקור המימון הגדול ביותר של גיפורדס.
מועדון סיירה, הארגון הסביבתי ואיגוד החינוך של אריזונה הודיעו אף הם על תמיכה בגיפורדס.
בספטמבר זכתה גיפורדס בפריימריס ובמועמדות מטעם מפלגתה לבחירות הכלליות בנובמבר.
בבחירות הכלליות התמודדה מול המועמד הרפובליקני רנדי גראף, סנאטור לשעבר שמרני בסנאט של מדינת אריזונה, הידוע בעמדותיו לגבי אכיפה נוקשה על הגירה ומהגרים בלתי חוקיים.
גיפורדס ניצחה בבחירות הכלליות ב-7 בנובמבר 2006, עם 54% מהקולות.
ב-2008 התמודדה מול נשיא הסנאט של אריזונה טים בי וזכתה בניצחון לקראת כהונה שנייה ברוב של 56% מול 41%.
ב-2010 התמודדה מול המועמד הרפובליקני השמרני ג'סי קלי, שנתמך על ידי תנועת מסיבת התה ושרה פיילין, וניצחה אותו ברוב של 48.7% מול 47.2%.
המחוז ה-8 של אריזונה, אותו מייצגת גיפורדס, מקיף את החלק הקיצוני של דרום-מזרח אריזונה, וגובל במקסיקו.
זה כולל את כל מחוז קושי וחלקים של פימה, פיניאל ומחוזות סנטה קרוז, וכולל בתוכו את העיר טוסון
בחודש הראשון שלה בתפקיד הצביעה בתמיכה להעלאת המימון למחקר בתא גזע, העלאת שכר המינימום, אימוץ ההמלצות של הוועדה לחקר אירועי ה-11 בספטמבר ובתמיכה באימוץ החוקים החדשים של הדמוקרטים לאתיקה בבית הנבחרים.
הצביעה גם לביטול הסובסידיה לחברות הנפט הגדולות ולהשקעת חיסכון הזה באנרגיה חלופית.
"אנחנו שמים את הביטחון הלאומי שלנו בסכנה בזה שאנחנו נשענים על נפט ממשטרים בלתי יציבים במזרח התיכון ואמריקה הלטינית", אמרה לעמיתיה בנאום במליאת בית הנבחרים במהלך דיון על החוק לאנרגיה נקייה.
החוק מבטל 14,000 מיליארד דולר בסובסידיות שניתנות לחברות נפט ומייסד מאגר רזרבות אסטרטגי לאנרגיה חלופית על מנת להגביר את המחקר באנרגיה מתחדשת ונקייה, מפתח יעילות אנרגטית גבוהה יותר ומשפר את שימור האנרגיה.
במהלך מושב 2007 - 2008 של הקונגרס הציגה את חוק בית הנבחרים 1441, שאוסר על מכירה של חלקים ממטוסי F-14 בשוק החופשי.
היא גם הצביעה בעד חוק תוספת החירום לתקציב עיראק של מאי 2007, השנוי במחלוקת באומרה, "אני לא יכולה, בדעה צלולה, לאפשר לצבא להתרוקן מכסף בזמן שאנשי ונשות השירות מותקפים מדי יום".
כחברת הקונגרס, גיפורדס רואיינה מעת לעת יחד עם הרפובליקני פיטר רוסקאם ב-NPR בתוכנית האקטואליה "הכול נחשב", על ניסיונם כחברי קונגרס טריים.
ועדת המשנה לחיילות האוויר והקרקע
ועדת המשנה לכדור הארץ המערבי
גיפורדס תומכת ברפורמת הגירה שמצד אחד תקשה על הברחת הגבול, באמצעות הגברת אבטחת הגבול, והטלת עונשים כבדים יותר כנגד מעסיקים של מהגרים בלתי חוקיים, ומצד שני תקל על מתן אישורים לעבודה חוקית של זרים.
"אנחנו צריכים לנצל את היתרון של הקרבה שלנו למקסיקו ולקדם פיתוח של יוזמות פרטיות, סחר חופשי ולתמוך במקסיקו ביצירת עבודות.
לדוגמה, באוגואה פרטה, סונורה, 17 מתוך מפעלי ה'מקילדורה' [מפעלי גבול המתפקדים כדיוטי פרי ופטורים גם ממכס] עברו לאסיה", גיפורד אמרה.
במסגרת זאת הציגה חקיקה שתעלה את מכסת ויזות H1-B, אשרת עבודה מיוחדת לעובדים "אורחים" ממדינות זרות, מ-65,000 אשרות לשנה ל-130,000 אשרות לשנה ואף ל-180,000 לשנה.
על פי נתוני המרכז לחקר ההגירה, עובדים זרים עם ויזה H1-B מרוויחים הרבה פחות מעמיתיהם האמריקאים.
לאשרות העבודה הללו יש התנגדות מצד ארגוני עובדים, כולל איגוד המתכנתים, אשר שם למטרה להילחם בתופעת מיקור החוץ של מתכנתים כגורם שמוריד את השכר למתכנתים המקומיים ומרתיע העסקת עובדים אמריקאים.
יריביה טענו, למרות הכחשותיה, שהיא גם תומכת במתן אפשרות התאזרחות חוקית למיליוני המהגרים הבלתי חוקיים הנמצאים בארצות הברית.
גיפורדס מדגישה כי האמריקאים מתחרים ברמה העולמית ושתחרות זו מתחילה בבית ספר.
היא מבקרת של התוכנית "שום ילד לא נשאר מאחור", אשר מסמיך תוכניות פדרליות ארציות שמטרתם לשפר את ביצועי התלמידים ביסודי ובתיכון, כשהיא טוענת כי זה "מנדט ללא מימון".
גיפורדס עצמה בוגרת של בתי הספר הציבוריים, אך תומכת בהם בהצעות אלטרנטיביות לייעול.
היא תמכה בזכות האזרח להחזיק נשק, והייתה חברה באיגוד הרובאים הלאומי של ארצות הברית, ארגון המקדם את זכותם של אזרחים לשאת נשק.
גיפורדס ביקרה פעמיים בישראל במהלך תפקידה בקונגרס, כאשר בביקורה הראשון דיווחה כי חשה התקרבות לשורשיה היהודים והדת היהודית.
היא מעורבת בחיי הקהילה היהודית באריזונה וארצות הברית, וצוטטה כאומרת כי "ארצות הברית חייבת להישאר מחויבת לישראל בהיותה הדמוקרטיה היחידה במזרח התיכון" וכי "לא יהיה ניתן להשיג שלום לפני שההנהגה הפלסטינית והארגונים העוינים האחרים יסכימו לקבל את זכותה של ישראל להתקיים."
גיפורדס נישאה לאסטרונאוט מארק קלי, עם ותק של ארבע משימות של מעבורות חלל.
גבריאל גיפורדס היא בת דודה מדרגה שנייה של שחקנית הקולנוע האמריקאית גווינת' פלטרו.
גיפורדס הייתה קוראת אובססיבית ורואיינה על כך במדור סוף השבוע של "נשיונל פאבליק רדיו" (NPR), שידורי הרדיו הציבוריים בענייני פוליטיקה ואקטואליה, ב-9 ביולי 2006.
לאחר מכת הוריקן קתרינה בסוף הקיץ של 2005, גיפורדס בילתה זמן כמתנדבת ביוסטון שבטקסס, כשהיא מסייעת לאלו שאיבדו את בתיהם בסופה.
על ניסיונה זה אף כתבה מאמר בעיתון היומי של טוסון, שבאריזונה, "טוסון סיטיזן".
ב-8 בינואר 2011 נורתה בראשה ונפצעה אנושות בעת מפגש שגרתי עם הציבור מחוץ לסופרמרקט בעיר טוסון, אריזונה.
המתנקש ירה בה מטווח קצר ולאחר מכן המשיך לירות בעוברים ושבים עד שנלכד.
באירוע נהרגו שישה בני אדם, בהם שופט פדרלי וילדה בת תשע, ולפחות 12 בני אדם נפצעו, מהם חמישה באורח אנוש.
החשוד העיקרי בניסיון הרצח של גיפורדס הוא ג'ארד לי לאפנר, סטודנט בן 22, בעל עבר נפשי ופלילי, שנעצר בזירת האירוע לאחר שניסה להימלט.
נגד לאפנר הוגש כתב אישום באשמת שישה מעשי רצח וניסיון לרצח של גיפורדס.
בעקבות הפציעה הקשה בראשה הוכנסה גיפורדס לתרדמת מלאכותית על מנת לתת מנוחה למוח שלה.
תוך ימים אחדים מתקרית הירי היא החלה לבצע פעולות מוטוריות בסיסיות ולנשום בכוחות עצמה.
זמן קצר לאחר מכן שוחררה מבית החולים והועברה למוסד שיקומי.
בפברואר 2011 חלה התקדמות בתהליך השיקום שלה, והיא החלה לדבר עם קרוביה.
במאי 2011 השתתפה בטקס שיגור מעבורת החלל אנדוור, משימת חלל עליה פיקד בעלה מרק קלי.
ב-25 במאי, קבע בית המשפט כי המתנקש ג'ארד לאפנר אינו כשיר לעמוד לדין וישלח להסתכלות למשך ארבעה חודשים.
באוגוסט 2012 הודה לאפנר בביצוע הירי, ולאור הודאתו, אושר הסדר טיעון, שבמסגרתו יוטל עליו מאסר עולם ולא עונש מוות.
ב-1 באוגוסט חזרה לראשונה לקונגרס, על מנת להצביע בעד העלאת תקרת החוב של ארצות הברית, והתקבלה בתשואות על ידי כל חברי בית הנבחרים.
ב-22 בינואר 2012 הודיעה כי תפרוש מכהונתה בבית הנבחרים על מנת שתוכל להתרכז בהליך השיקום שעליה לעבור.
על שמה של גיפורדס נקראת ספינת קרב לאזורי חוף שהושקה על ידי צי ארצות הברית ביוני 2017.
בינואר 2013, קלי וגיפורדס הקימו ארגון בשם האמריקאים לפתרונות אחראיים .
מטרת הארגון היא לקדם דו-שיח לפתרונות מול נבחרי ציבור והציבור הרחב בנוגע למגבלות על נשיאת ומכירת נשק חם.
הזוג תומך בתיקון השני לחוקת ארצות הברית תוך שילוב בדיקות רקע לפני מכירת נשק.
בשנת 2016 שינה את שמו לגיפורדס.
קלי וגיפורדס נואמים ומדברים הרבה בנושא כדי לקדם חקיקה ב-45 מדינות כדי להחמיר את היכולת לקנות נשק חם בארצות הברית.
ב-2011 גיפורדס ומארק קלי הוציאו ספר משותף עם ג'פרי זסלו גבי: סיפור של אומץ, אהבה וחוסן ספר אוטוביוגרפי אודות ניסיון ההתנקשות וההחלמה הראשונית.
רוב הספר כתוב בקולו של קלי, עם אחרית הדבר של גיפורדס.
ב-2014, גיפורדס וקלי כתבו במשותף את מספיק: המאבק שלנו כדי לשמור על אמריקה בטוחה מפני אלימות אקדחים.
גבריאל בֶּר (13 בינואר 1919 – 22 בספטמבר 1982) היה היסטוריון ומזרחן ישראלי, יהודי יליד גרמניה, פרופסור להיסטוריה וחוקר אסלאם ישראלי.
חתן פרס ישראל לבלשנות ערבית לשנת תשל"ו (1976).
בר נולד בברלין בירת גרמניה.
דודו מצד אמו היה חוקר תולדות האמנות גרשם קורט פרייער.
עלה לארץ ישראל ב-1933, ולמד בבית הספר הריאלי בחיפה.
את לימודיו האקדמיים עשה באוניברסיטה האמריקנית בביירות ובאוניברסיטה העברית בירושלים, בה קיבל תואר מוסמך ב-1952 ותואר דוקטור ב-1957. עבודת הדוקטורט שלו, בהדרכתו של ד"ר אלפרד בונה, עסקה בנושא "הרכוש הקרקעי במצרים המודרנית, 1800–1950" ובה ניתח את תהליך ההפרטה של קרקעות המדינה והשפעתן על המעמדות במדינה והכלכלה במצרים.
מחקריו שילבו ידע במזרחנות לצד תובנות סוציולוגיות וכלכליות, ובשנים מאוחרות יותר הוא עסק בחקר הווקף והשפעתו על פיתוח כלכלי.
בר לקח חלק בכתיבת האנציקלופדיה לנושאי אסלאם.
עבודותיו זכו להתעניינות רבה בעיתונות בלבנון ובמצרים, וספריו תורגמו לשפה הערבית ונלמדו באוניברסיטאות דוברות השפה הערבית.
הוא עמד בראש החברה המזרחית הישראלית, וייסד את הכנס הבינלאומי שלה.
באוניברסיטה העברית שימש ראש המכון ללימודי אסיה ואפריקה.
כמו כן הוא ערך את ביטאון האגודה "המזרח החדש", ובשנת 1965 התפרסם ביוזמתו לראשונה הביטאון Asian and African Studies.
לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, יזם בר את הקמת המרכז האקדמי הישראלי בקהיר.
בשנת 1976 הוענק לבר פרס ישראל לבלשנות ערבית.
בשנת 1990 נוסד באוניברסיטת תל אביב "הפורום על שם גבריאל בר" לדיון אקדמי בנושאים הקשורים בחברות מזרח תיכוניות ואסלאמיות.
הרכוש הקרקעי ושאלת הריפורמה האגררית במצרים, 1957.
מקורות לתולדות המזרח התיכון החדיש, 1960.
"כניעות" הפלאח הערבי: לתולדות המרידות האגראריות במצרים, 1962.
מבנה הגילדות הטורקיות: ומשמעותו להיסטוריה החברתית העות'מאנית, 1970.
מבוא לתולדות היחסים האגראריים במזרח התיכון: 1800-1970, 1972.
המוח'תאר הכפרי בארץ ישראל: תולדות מעמדו ותפקידיו, 1979.
גבריאל בן-שמחון (3 במאי 1938 – 11 ביולי 2024) היה סופר, משורר, עיתונאי, מחזאי, תסריטאי ופובליציסט ישראלי, פרופסור בחוג לקולנוע ולטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
גבריאל בן-שמחון נולד בעיר צפרו שבמרוקו, הסמוכה לפאס.
אבי סבו, הרב רפאל יעקב בן סמחון, שימש דיין בעיר פאס.
ספרו "בת רבים" שיצא לאור בג'רבא, תשט"ו.
כולל תשובות בהלכה, תקנות, ענייני קבלה, ושירי אהבה לארץ ישראל.
אביו, דוד ציון בן-שמחון, היה נגר במקצועו שעסק בקבלה וראה בעלייה לישראל אקט משיחי, כתב פרושים רבים לספר הזוהר מבלי שזכה להוציאם לאור.
אימו, רינה בן שמחון-עולייל, בוגרת "אליאנס", כתבה ספר בישול בשם "אוכל מרוקאי".
המשפחה עלתה לארץ ישראל ב-1947 באונייה "יהודה הלוי", אוניית המעפילים הראשונה מצפון אפריקה.
האוניה הותקפה ונתפסה על ידי רשויות המנדט הבריטי בלב הים, נגררה לחיפה ומשם הובלה לקפריסין.
משם בגיל 10 נשלח בן שמחון לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער, עם אחיו הצעיר עמוס.
שהה במוסד הילדים "מוצא" בהרי ירושלים, עד שהוריו עלו לארץ.
אביו נלחם במלחמת העצמאות ולאחריה המשפחה התיישבה בחיפה.
בצה"ל שירת בן-שמחון בצנחנים בגדוד 890 תחת פיקודו של רפול כמג"ד ואריק שרון כמח"ט והשתתף במלחמת סיני.
בשנים 1956–1962 למד ספרות ומקרא באוניברסיטה העברית.
בשנים אלה, פרסם את שיריו הראשונים במוספים לספרות של "דבר", "על המשמר", "מעריב" ובכתבי העת לספרות ואמנות "גזית" בעריכת גבריאל טלפיר ו"קשת" בעריכת אהרן אמיר.
בשנת 1965 זכה בפרס קרן "אנה פרנק" על ספר שיריו "ימות שקט וחול" בהוצאת מחברות לספרות.
עד 1964 לימד ספרות ומקרא בסמינר הקיבוצים בתל אביב ובין 1964 ל-1967 עסק בכתיבה עיתונאית כחבר מערכת "מעריב".
רשמיו ממלחמת ששת הימים הופיעו ב"מעריב" ובספר "לא על החרב לבדו" בעריכת רפאל בשן.
ב-1967 לאחר מלחמת ששת הימים, נסע ללימודים לפריז, שם בשנים 1967–1971 השלים באוניברסיטת הסורבון דוקטורט בתיאטרון וקולנוע ובמסגרתו סטאז' בבימוי בטלוויזיה הצרפתית (O.R.T.F).
נושא הדוקטורט היה: "הטרגדיה היוונית והקולנוע" בהדרכתו של פרופסור שרל דידאיאן (Charles Dedeyan).
בשנת 1972 הוזמן על ידי דיקן הפקולטה לאמנויות, פרופסור משה לזר, ללמד תיאטרון וקולנוע והיה ממייסדי החוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
התחיל ללמד כמרצה וב-1976 מונה למרצה בכיר, ב-1993 מונה לפרופסור חבר, ב-2000 לפרופסור מן המניין.
בשנת 2006 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
גבריאל בן-שמחון שימש כראש החוג לקולנוע ותקשורת במכללה למורים דתיים ע"ש רא"מ ליפשיץ בירושלים.
הוא לימד קולנוע גם ב"בית צבי" ובמכללה לאפנה "שנקר" ברמת גן, וכן בטכניון ובאוניברסיטת חיפה, היה מרצה אורח בחוג לקולנוע באוניברסיטאות קליפורניה בלוס אנג'לס (1984), USC (2002), ניו יורק (1984, 2002, 2005) וקורנל (2004–2005).
בשנות ה-70 יחד עם התסריטאי הבריטי לואיס גריפר הקימו וניהלו במחלקה לדרמה בטלוויזיה הישראלית פרויקט ייחודי לכתיבת דרמות טלוויזיה בנוסח תיאטרון הכורסה של הבי.בי.סי, הזמינו סופרים ישראלים לכתוב לטלוויזיה, סייעו, ערכו וליוו את הכתיבה עד שלבי ההפקה והבימוי.
בן-שמחון עסק בכתיבה פובליציסטית, ובעקבות רצח רבין כתב טור שבועי בעיתון "דבר ראשון" בעריכת רוביק רוזנטל (1994–1995).
ב-1995 הוענק לו התואר "יקיר העיר חולון" מטעם עיריית חולון.
מוחמד אלמדלאווי, פרופסור מאוניברסיטת רבט במרוקו, תרגם כמה מסיפוריו של בן-שמחון לערבית וגם פרסם אותם בכתבי עת במרוקו.
ב-2012 תרגם את הסיפור "עלייתה של סעדה השמימה" מתוך ספרו "הולכת עם כמון חוזרת עם זעתר- סיפורי אהבה מרוקאים".
הספר "נערה בחולצה כחולה" תורגם לערבית מרוקאית ונועד להמכר במרוקו.
גבריאל בן-שמחון נפטר ב-11 ביולי 2024 בגיל 86 בזיכרון יעקב , והובא למנוחות בבית העלמין המקומי .
היה נשוי לאילנה, לבית פרייטג, מורה לספרות במקצועה (נפטרה ב-2024) ואב לבת ושני בנים.
בתו, רחלי פליישון, היא סופרת ילדים.
בן-שמחון עסק בחקר הקולנוע האיטלקי ובפרט הקולנוע של מיכלאנג'לו אנטוניוני, פדריקו פליני ופייר פאולו פאזוליני.
פליני היה מרכז העיסוק והעיון של בן-שמחון, ועליו כתב את מרבית מאמריו וכן את ספרו.
עניינו של בן שמחון בפליני נבע מכך שמצא בו עירוב של יוצר מערבי ומזרחי.
בן-שמחון טען כי מעבר למשקעי התרבות והאמנות האיטלקית בסרטיו ניחן פליני בתכונות של משורר ומספר מזרחי.
סרטיו בתוכן ובתמונה היו מלאי פנטזיה ודמיון פרוע וחסר גבולות.
מבנה סרטיו היה רופף ואפיזודיאלי ולא הרמטי וקומפקטי כדרישות הדרמה המערבית, הזכיר מאוד את אלף לילה ולילה בסטרוקטורה שלו, בפתיחות, בצבעוניות, בדמיון המזרחי ומעבר לכל בנוכחותה המסיבית של האירוטיקה ושל האישה המזרחית.
אישה עם שלושה שדיים: הנשים בקולנוע של Fellini
זהו ספרו של בן-שמחון שראה אור בשנת 2004 בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
הספר מתבונן במכלול יצירתו הקולנועית של פדריקו פליני, דרך עיון בדמויות הנשים בסרטיו, החל מג'ולייטה מסינה דרך אניטה אקברג, קלאודיה קרדינלה, סנדרה מילו, מגאלי נואל, ארליט סוואג', אדרה גאל ("הסרחינה") מריה אנטונייטה בילוצי ("הטבקיה"), סנדי אלן ("הענקית"), ברנס סטאז'ירס ("הפמיניסטית) מאריסה טומארי ואחרות.
דמויות שמעצבות עולם קסמים של נשים יצירות דמיון פרא, מלא פנטזיה מזרחית פרועה.
אלה הן הנשים שפליני המציא לאורך חמישים שנות יצירה ואותן העמיד במרכז סרטיו כמו "לה סטראדה", "לה דולצ'ה ויטה", "½8", "זיכרונות", "עיר הנשים", "קזנובה", "קולו של הירח".
הנשים מסרט לסרט הופכות לגדולות, פרועות יותר ויותר, ענקיות יותר ויותר והיוליות יותר ויותר.
אהבתו של פליני לאידיאה של האישה גורמת לו באחדים מסרטיו לדמות את האישה לקולנוע ואת הקולנוע לאישה, כך, למשל, ב"והאניה שטה", אך לקראת סוף דרכו ועם התחזקותו של הרעיון הפמיניסטי הוא חש מאוים מחיסולה של האישה בידי האישה.
ב"עיר הנשים" הנשים חדילות להיות נשים והופכות לפמיניסטיות וטרוריסטיות.
מאיימות לעקר ולסרס את הגבר.
זאת היא אישה שמבשרת את חורבן הנשיות ואת סופה של האישה הגדולה.
הרעיון נאמר באופן חד בסרט "עיר הנשים" בו האישה הופכת להיות כדור פורח ענק, כשהגבר – מרצ'לו מסטרויאני – מנסה להגיע אליו בסולם חבלים, אבל ברגע האחרון אישה טרוריסטית – (ופמיניסטית) יורה בה מלמטה בתת-מקלע, מנקבת אותה, והיא מתפוצצת וצונחת יחד עם הגבר מרוסקת למטה.
האישה הגדולה והענקית שמרחפת בין העננים כמו כדור פורח, זאת הבלתי מושגת, שמושכת לעד כמו חלום את אהבתו ודמיונו של הגבר – האישה "המזרחית", הגדולה מהחיים, שהיא משהו בין המדונה למגדלנה, בין האלוהים לזונה – האישה הזאת הולכת ונקטלת בידי האישה הרזה, העסקנית, הגברית, הפמיניסטית.
על פי פליני האישה האמיתית נכחדה מהעולם עם בואה של האישה הפמיניסטית וזהו סוף עידן הנשים.
"עיר הנשים" הוא מאחרוני סרטיו וגם בסרטו האחרון "קולו של הירח" (1990), הוא מטפל בעניין הזה באותה צורה.
פליני המאהב הגדול של רומא.
במאמר זה מציג בן שמחון את התיזה על פיה אהבתו של פליני לרומא, בה הוא יצר כל חייו, גרמה לו לתאר את העיר הזאת בסרטיו בדמות אישה.
פליני עצמו מוצג בסרטים אלה כמאהב של רומא.
במאמר זה בן שמחון מנסה לבדוק את סוד הקסם והעונג של הקולנוע של פליני ומוצא אותו בהומור המעודן שלו ובאישיותו של פליני כמוקיון, ליצן ומנהל קרקס.
בן שמחון עובר על סרטי הבמאי האיטלקי אחד לאחד ומנתח את סוגי הקומי וההומור בסרטיו (קרקס, פנים, מסיכה, קריקטורה, משחק, מריוניטות, קרנוול וקומדיה דל'ארטה) ומוצא שבין כל תכונות הבמאי האיטלקי ההומור המיוחד שלו הוא התכונה הבולטת ביותר שמעצבת את הקסם המיוחד של סרטיו.
האישה המזרחית וההרמון בקולנוע של פליני.
הרעיון המרכזי במאמר זה הוא הגילוי המפתיע בעובדה שנחשפת לאט לאט, סרט אחר סרט, על פיה ביצירתו של פליני, שהוא במאי נוצרי, מופיעה תמיד החל מ"לה דולצ'ה ויטה" כחתימת יד תופעה זרה ומוזרה ששייכת דווקא לעולם המוסלמי ולתרבותו וזהו ההרמון.
ההרמון והאישה המזרחית הגדולה, הפוליגמיה, ריבוי הנשים ולא הנישואין הקתוליים- הם אלה שמסתתרים בשקט בשקט בתוך סרטיו של הבמאי הנוצרי.
התופעה נבדקת בכל אחד מסרטיו, מנותחת וזורקת אור על עולמו הפנימי והמקצועי של פליני כצייר אורינטאליסט.
במאמר זה סוקר בן שמחון אחד לאחד את הסרטים שנעשו על ירושלים בקולנוע הישראלי והזר ומוצא שבין כ-600 סרטים שהופקו בישראל בחמישים שנות המדינה רק כתריסר נעשו בירושלים וגם בהם משמשת ירושלים יותר כרקע לסיפור מאשר גיבורת הסיפור.
בן שמחון מנסה למצוא הסבר לתופעה ומגיע למסקנות שלא הקולנוע (כאמנות) מפחד מירושלים אלא יוצרי הקולנוע.
רובם ככולם תל אביבים וירושלים על ממדיה ההיסטוריים, התרבותיים והמיתולוגיים מפחידה את הקולנוען התל אביבי, שההיסטוריה שלו כמו זאת של תל אביב מתחילה עם הציונות ונעה בין הרצל לשינקין.
מלך מרוקאי: דרמה קבלית בשלוש מערכות
זהו מחזהו הראשון של גבריאל בן-שמחון, שהוצג בתיאטרון הבימה בשנת 1980 בבימויו של יוסי יזרעאלי.
בן שמחון זכה עליו ב"פרס ליבר למחזאות יהודית קלאסית" מטעם אוניברסיטת תל אביב.
שלמה בר והברירה הטבעית היו יוצרי ומבצעי המוזיקה ב"מלך מרוקאי".
המחזה עוסק בעלייה של יהודי מרוקו וצפון אפריקה לארץ-ישראל כחוויה משיחית.
העלילה מתרחשת בעיירה ספרו, בה נולד בן-שמחון, בה מתפשטת שמועה שיש משיח בעיר והשאלה היא איך הוא נראה, כי אם ימצאו אותו תבוא הגאולה.
יש מסורת שאומרת, שמשיח יכול לעוף ומתחילים לחפש את האיש שיכול לעוף.
באותה עת נופלים פייטנים מהגגות, ומתחילים לחפש את רוצח הפיטנים, אלא שמתברר שלא יד רוצח בדבר אלא שהפייטנים נופלים, כי הם מאמינים שיש משיח בעיר ואם כן אפשר לקפוץ על ענן ולעוף לירושלים.
רבים גם מאמינים שהם המשיח, מתאמנים לעוף וקופצים למוות.
המחזה מסתיים כשנותר פייטן אחד בכל העיר, יונתן, והוא חושד בעצמו שהוא המשיח ומוכן להוכיח על ידי זה שיעוף.
רבים גם מאמינים בו, ביניהם אביו, אמו ואהובתו.
יונתן קובע את שעת ההמראה שלו וכל העיר מתאספת על הגגות לקפוץ יחד איתו.
אחד נותן יד לשני וכולם מחזיקים בידי יונתן כשהוא עומד להמריא יחד איתם.
המסך יורד ואנחנו לא יודעים אם הם מצליחים לעוף או נופלים ומתרסקים.
בשנת 1976 זכה בן-שמחון בפרס "המועצה לתרבות ואמנות והקרן לסרטי איכות לעידוד הפקתו של סרט ישראלי באורך מלא" על התסריט "משיח" על פי המחזה "מלך מרוקאי", אך זה טרם הוסרט.
המחזה "מלך מרוקאי" ראה אור בעברית בהוצאת עדי בשנת 1980, הוא תורגם לצרפתית.
ב-1985 הקהילה היהודית במונטריאול הפיקה יום עיון מיוחד לכבוד התיאטרון של בן-שמחון (Hommage au theatre de Gabriel Bensimhon)
ובמסגרתו הציגו גם את "מלך מרוקאי" בצרפתית בבימויו של פייר לאסרי שהוצג בתיאטרון סיידי ברונפמן במונטריאול.
לאחר מותו של גבריאל בן שמחון ביולי 2024, הועלתה בתיאטרון דימונה ב-2025 הפקה בעיבוד מחודש למחזה בבימויו של אורי וידיסלבסקי.
בוזמימה – קומדיה קבלית בשלוש מערכות
בוזמימה היה מורהו של בן-שמחון בספרו עיר מולדתו והוא מתאר אותו כמי שהולך שבי אחרי מנגינה מסתורית שכובשת אותו ומשפיע על תלמידיו ללכת אחריו בעקבות המנגינה, המובילה אותם לארץ-ישראל.
המחזה הוצג ב-1984 בהיכל התרבות בתל אביב, בהפקת תיאטרון "לילך" ובבימויו של חנן שניר הופיע ב"זהות" כתב עת ליצירה יהודית בעריכת נפתלי טוקר בקיץ 1983 ויצא לאור בהוצאת "מריון" ב-1988 כחלק מהספר "הדרך לירושלים – המסע של אנית המעפילים יהודה הלוי".
המחזה זכה בפרס גולדנברג למחזאות מקורית מטעם הפקולטה לאמנויות ב-1982.
המחזה הופק ב-1998 בתיאטרון אוניברסיטת תל אביב בבימויו של תום לוי, הוצג בקלן בפסטיבל של תיאטרוני אוניברסיטה באותה שנה.
המחזה מספר את סיפורה של שנת 1948, שנת קום המדינה דרך מטפורה של בית ערבי נטוש בחיפה.
זה הבית בו התגוררו בן-שמחון ומשפחתו לאחר שעלו לארץ-ישראל.
לבית הזה נקלעים גם מישה, פליט יהודי מהשואה בפולין, צשה, אשתו המתה, רפיק חדד, בעל הבית הערבי, שנחשב כמת וחיים, בן המשפחה שהשתתף במלחמת העצמאות ונעדר מאז.
כולם – החיים והמתים – נאבקים על הבעלות על הבית.
המחזה ראה אור ב-1994 בהוצאת "מריון".
יצא לאור ב-1997 בהוצאת הקיבוץ המאוחד וידיעות אחרונות ספרי חמד.
הרומן מתאר את העיר ספרו ותושביה לפני ואחרי עליתם לארץ, את חוויית הציפייה שלהם לספינת המעפילים "יהודה הלוי" שאמורה להוביל אותם לארץ המובטחת, ומלווה את תלאותיהם באוניה ואת קשיי הקליטה אחרי שהם נוחתים בארץ ישראל.
הולכת עם כמון חוזרת עם זעתר: סיפורי אהבה מרוקאיים
הספר ראה אור בשנת 2002 בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
הספר מושפע ממחקריו של בן-שמחון על פליני, זוהי אסופת סיפורי אהבה מרוקאיים שבמרכזה עומדת האישה המזרחית כיצור חושני וחידתי, התגלמות של יופי, פשטות, תמימות ותשוקות עצורות.
מחזה זה של בן-שמחון ראה אור ב-2007 בהוצאת הקיבוץ המאוחד ונכתב בעקבות ההתנתקות מגוש קטיף.
המחזה מנסה לצייר דיוקן של ירושלים לא רק האקטואלית, אלא גם ההיסטורית והמיתית, על רקע מאבק דרמטי ודמיוני ערב הנטישה וההתנתקות ממנה בעקבות משא ומתן לשלום.
הספר ראה אור ב-2009 בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
הספר מציג כחמישים מתכונים מהמטבח המרוקאי של בן-שמחון ומשלב בו סיפורים, שירים, וידויים, הזיות וחלומות.
הספר הוא מין מסע של סופר ישראלי למרוקו דרך נופיה, תרבותה, תולדותיה, תבשיליה ונשותיה.
"המרוקאי האחרון" הוא ספר המשך ל"נערה בחולצה כחולה" שסיפר על אהבתו הנכזבת של יונתן מרציאנו לנורית סתיו, הנערה שנטשה אותו במצוות אביה שלא רצה שהיא תתחתן עם עולה חדש ממרוקו.
בספר שני הצעירים נפגשים כעבור שנים כלוחמים על זחל קשר בסיני של מלחמת ששת הימים בו נמצאים חיילים מכל שכבות החברה הישראלית ויחסי השניים נבחנים מחדש כשהם בוגרים, חופשיים מלחצי המשפחה, אבל נתונים בלחצים מסוג אחר.
הספר הוא יומן מלחמה שנכתב על ידי חייל ישראלי ממוצא מרוקאי שמוצא את עצמו בזחל החפ"ק במלחמת ששת הימים עם חיילים בעלי רקע חברתי ותרבותי שונה וכך הסיפור הופך מסיפור אישי לסיפורה של החברה הישראלית על כל עדותיה ושבטיה.
"זרים", (רומן, ספר המשך ל"המרוקאי האחרון"), בהוצאת ידיעות ספרים, בעריכת נוית בראל 2018.
"המרוקאי האחרון" (רומן, ספר המשך ל"נערה בחולצה כחולה"), בהוצאת "ידיעות ספרים", בעריכת נוית בראל מרץ 2016.
"נערה בחולצה כחולה" (רומן), ידיעות ספרים, בעריכת נוית בראל אוקטובר 2013.
"הדרך לירושלים – המסע של אנית המעפילים יהודה הלוי", מחזה בשלוש מערכות, הוצאת "מריון", תל אביב 1988
"היינו כחולמים", תסריט, הוצאת "מריון", תל אביב 1994
"אבשלום" ו"ציון חמדתי" (שני מחזות בכרך אחד), הוצאת "הקבוץ המאוחד", 2011. שני המחזות הם על הקמת מדינת היהודים.
הראשונה בימי דוד ("אבשלום") והשנייה בימינו ("ציון חמדתי").
גבריאל בירנבאום (נולד ב-1951) הוא בלשן, שמחקריו עוסקים בלשון חכמים ובייחוד בלשון המשנה.
בשנים 2004–2018 היה בירנבאום חוקר בכיר ב, ושימש כחבר מערכת וכותב הערכים הראשי ב.
בירנבאום נולד בבודפשט שבהונגריה הקומוניסטית, ועלה לישראל בגיל שש.
הוא למד לתואר ראשון בלשון עברית ובלשנות אנגלית באוניברסיטת בר-אילן, והמשיך לתואר שני באוניברסיטת ויטווטרסראנד ביוהנסבורג שבדרום אפריקה, שם גם שימש שלוש שנים כרב קהילה.
הדוקטורט שלו נכתב בהנחיית פרופסור שמעון שרביט ועסק בתורת ההגה והצורות של לשון חז"ל.
בירנבאום שימש כמרצה ללשון עברית באוניברסיטת בר-אילן, ועסק בהוראה שנים רבות במסגרות שונות.
בשנים 1992–1999 שימש כמזכיר המדעי של האקדמיה ללשון העברית.
בירנבאום הוא יהודי שומר מצוות, צמחוני, ורואה את עצמו כתלמיד של ישעיהו ליבוביץ.
לשון המשנה בגניזת קהיר, ירושלים: הוצאת האקדמיה ללשון העברית, תשס"ח.
מדריך לכתיבת חיבור תורני, ירושלים: הוצאת יד אבי היישוב, תשנ"ב.
ברקאי נולד בגטו בודפשט שבהונגריה לאליעזר ורחל ברסלאוור ועוד בילדותו עברתה המשפחה את שמה ועלתה לישראל ב־1950. ברקאי הצעיר סיים את חוק לימודיו בגימנסיה העברית רחביה ב־1962 ולאחר שירותו הצבאי פרנס את משפחתו כמורה דרך.
בשנים 1964–1967 השלים תואר ראשון בארכאולוגיה ובגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
במהלך תקופה זו שימש כעוזר הוראה של דוד פלוסר.
ברקאי החל את לימודיו לתואר השני באוניברסיטה העברית והצטרף למרים רוזן-איילון בחפירות בשושן.
ב־1970, מעט אחרי יסודו של המכון לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב, עבר לשם והחל במסלול ישיר לדוקטורט.
לימודיו נקטעו עם מלחמת יום כיפור, שבה התגייס לחיל החינוך ועסק בסקר בצפון הבשן שבמובלעת הסורית.
בשנת 1986 קיבל תואר דוקטור.
את עבודת הדוקטורט "צפונה ומערבה של ירושלים בסוף תקופת הברזל" כתב בהנחייתו של דוד אוסישקין.
תוך כדי לימודיו השתתף בחפירות בתל ערד, כביש האפיפיור, ממשית ומגידו.
בסקר כפר השילוח, תל באר שבע, תל משוש ותל יזרעאל השתתף כמנהל שטח או עוזר ראשי, ובחפירות תל לכיש בראשות דוד אוסישקין, השתתף במשך 15 שנה והיה אחראי על חפירת החתך.
בין השנים 1974–1983 השתתף בסקר מערכות קבורה מתקופת הברזל בירושלים.
בין הבולטות במערות הקבורה שעלו בסקר היו מערות קבורה מתקופת בית ראשון בשטחי בית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה בירושלים.
בהתאם למיקומי מערות הקבורה מימי בית ראשון, עשה ברקאי שימוש בשיטה מקסימליסטית לגבי היקף העיר ירושלים בימי בית ראשון וטען שבשטחי הרובע המוסלמי והנוצרי של היום היו שכונות מיושבות, גם אם לא מוקפות חומה, בסוף ימי בית ראשון.
החל משנת 1975 עסק ברקאי בחפירות בכתף הינום, בתחילה בקנה מידה מצומצם, ולאחר מכן בחפירות מסודרות בשנים 1979, 1980 ו-1988, 1989 ו־1994. בחפירות אלו גילה קבוצה של כשבע מערות קבורה, ובהן ממצאים רבים מסוף תקופת בית ראשון.
ואולם הממצאים שזכו לפרסום הנרחב ביותר היו לוחיות ברכת כהנים, שתי לוחיות כסף קטנות ומגולגלות ששימשו קמע, ועליהן חרוטות ברכות, שהן זהות כמעט לחלוטין בנוסחן לברכת הכהנים שבמקרא, למעט קטע קצר אחד החסר בהן ומופיע במקרא.
בשנת 1983 חפר ברקאי ברוגם גנים והציע כי הרגמים היו אתרי מספד למלכי יהודה.
בשנת 1983 חפר ברמת רחל וב־1995 בתל קריית יערים.
בעקבות חפירות אלו, הגיש דוקטורט ב-1985, באוניברסיטת תל אביב, בהנחיית דוד אוסישקין.
ערך וכתב בשיתוף עם אלי שילר עשרות מאמרים וספרים במסגרת הוצאת הספרים אריאל.
את ספרו האחרון, "באחת מעינייך": שיר השירים בעין ארכיאולוגית-היסטורית, פרסם בהוצאת אריאל בדצמבר 2024.
בשנת 2005 יזם עם הארכאולוג יצחק דבירה את פרויקט סינון העפר מהר הבית שמטרתו סינון ומחקר של שפכי עפר שהוצאו מהר הבית ללא חפירת הצלה מקדימה, או פיקוח ובדיקה ארכאולוגית.
הפרויקט מומן עד לאפריל 2017 על ידי עמותת אלעד ויצר הד תקשורתי נרחב.
כמו כן השתתף ברקאי לא אחת כאורח בתוכנית הטלוויזיה הקנדית "הארכאולוג העירום" עם שמחה יעקובוביץ'.
בשנת 1996 זכה בפרס ירושלים לארכאולוגיה, ב־2014 זכה בפרס מוסקוביץ' לציונות.
ב-2018 הוענק לו תואר יקיר ירושלים.
הלך לעולמו ב־11 בינואר 2026 ונטמן למחרת בחלקת יקירי ירושלים בהר המנוחות
גבריאל באנון היה כלכלן ואיש עסקים צרפתי-מרוקאי, ונודע כיועץ כלכלי של מדינאים וארגונים בארצות שונות.
היה מהנדס אזרחי ומשפטן בהכשרתו.
התגורר לסירוגין בצרפת, במרוקו, בשווייץ ובארצות הברית.
היה מעורב במגעים במסגרת תהליך השלום הישראלי-פלסטיני.
באנון נולד בקזבלנקה ב-1928, לעורך הדין יעקב באנון (1983-1904), שהיה בשנות ה-60 חבר במועצת עיריית קזבלנקה ויושב ראש הקהילה היהודית בעיר.
מילדות קנה שליטה בערבית ובקוראן, מה שעזר לו מאוחר יותר בקשריו כיועץ ואיש עסקים עם גורמים פוליטיים וכלכליים במזרח התיכון.
למד בבית הספר הצרפתי ע"ש ליוטיי בעיר הולדתו.
בשנות ה-50 נסע לצרפת ולמד בליון משפטים והנדסה אזרחית.
בשנת 1953 חזר למרוקו והתחתן נישואים ראשונים עם השחקנית גיסלן אקוקה, ילידת מצרים.
בשנת 1956, לפי מקורות אחדים שימש כקצין קשר עם הצבא הישראלי בימי מלחמת סואץ.
לפי מקורות מסוימים היה לאחר מכן מעורב במגעים העסקיים בין ישראל עם תעשיית הנשק הצרפתית – למשל לגבי אספקת מטוסי פוגה מגיסטר.
פריצת פעילותו כאיש עסקים וכיועץ כלכלי
עסק באספקה לבסיס האמריקאי במקנס במרוקו.
גבריאל באנון היה המנכ"ל הראשון של "המכון לפיתוח לתעשייתי" IDI, סגן-יושב ראש של "המרכז למנהיגות צעירה" בצרפת, שייצג קבוצה רפורמיסטית בתוך ארגון המעבידים של צרפת.
היה חבר במועצה של הוועד הלאומי לארגון בצרפת, ושל הקרן הלאומית להוראת מנהל עסקים.
אחרי עליית הסוציאליסטים לשלטון ב-1981 העדיף להעביר את מרכז פעילותו לניו יורק למשך 9 שנים.
בארצות הברית היה חבר במועצה מייעצת של אוניברסיטת דרום קרוליינה בקולומביה, דרום קרוליינה.
(1992-1986) ב-1989 אחרי מפולת הבורסה בארצות הברית חזר לצרפת ושהה פרק זמן בניס.
מילא תפקידי ייעוץ ליד ארגונים וראשי מדינות וארגונים.
היה יועץ למדיניות תעשייתית של נשיא צרפת ז'ורז' פומפידו, יועץ כלכלי של נשיא הרפובליקה של קונגו, פסקל ליסובה.
בשנות ה-1990 היה מעורב בזינוק קבוצת ההשקעות "אינבסט" בשוק הרוסי בשיתוף פעולה עם ממכר ותיק, יורי רובינסקי, ב-2005 היה באנון יועץ על יד מועצת הביטחון הכלכלי של רוסיה.
בתוקף תפקיד זה עזר בין השאר לקידום היחסים הכלכליים בין רוסיה ובין מרוקו.
פעילותו ברשות הפלסטינית ובתהליך השלום במזרח התיכון
אחרי הסכמי אוסלו ב-1993, התמנה על ידי יאסר ערפאת ליועצו הכלכלי והיה אמון על פתרון סוגיית כספי קרנות הפנסיה הפלסטיניות שבידי ישראל והעברתם לידי הפלסטינים (1994–2004).
ככל הנראה את ערפאת הכיר הודות לקשריו עם הממשל בתוניסיה, שבה שהתה בשנות ה-90–80 הנהגת אש"ף.
בשנת 1996 ייסד את כתב העת הפלסטיני לכלכלה Lettre économique palestinienne בשיתוף עם מנהל סוכנות החדשות ואפה, זיאד עבד-אל-פאתה.
העיתון הופיע עד שנת 1997.
בעת פעילותו בקשות הפלסטינית הותקף בתקשורת כולל בעיתון האמריקאי "וול סטריט ג'ורנל" על כך שהכשיל קידום עסקי הקבוצה האמריקנית אי.
טי טי (ATT) בשוק הפלסטיני לטובת חברת ITT.
באנון תמך ביוזמת ז'נבה ובנובמבר 2003 כתב מכתב גלוי פתוח מעל דפי העיתון "מארוק אבדו" אל ראש ממשלת ישראל, אריאל שרון, שהצטרך להפעיל אמצעים תקיפים נגד האינתיפאדה השנייה.
החל משנת 2009 היה מזכ"ל "קבוצת העבודה הישראלית-פלסטינית לשלום ולפיוס" בעיר קו בשווייץ.
ב-2012 הציג כרוניקות כלכליות וגאופוליטיות בתחנת הרדיו Luxe Radio במרוקו.
היה נשוי שנית לאן מנסורה, ילידת איראן, פעילה במפלגה הסוציאליסטית הצרפתית.
לגבריאל באנון ארבעה ילדים: פטריק באנון, סופר וחוקר בקתדרה למנהל עסקים באוניברסיטה לטכנולוגיה ולמנהל עסקים "פאריס-דופינ", אן-לור, פסלת ואשתו של הפוליטיקאי פייר ללוש, ברונו באנון, שחקן ומורה למשחק, ושל העיתונאית והסופרת טריסטאן באנון.
(לשתף בזיכרון – היועץ של ערפאת מספר)
'היוזמה הכלכלית במזרח כמו במערב?
גבריאל (גבי) גידור (1931 – 6 בנובמבר 2022) היה מנכ"ל התעשייה האווירית לישראל.
גידור נולד בהונגריה ב-1931, בן ליצחק גייגר.
במלחמת העולם השנייה היה אסיר במחנה ריכוז.
ב-1947 העפיל לארץ ישראל באונייה "גאולה", האונייה נתפסה על ידי שלטונות המנדט הבריטי, גידור גורש למחנות המעצר בקפריסין ושהה בהם עד הקמת המדינה.
עם הגיעו לישראל התגייס לצה"ל ושירת בחיל האוויר.
הושאל למכון הממשלתי לבדק מטוסים (לימים התעשייה האווירית) והקים את בתי המלאכה הראשונים למכשירים ואביזרים תעופתיים.
בהמשך נשלח מטעם חיל האוויר להשתלמויות במפעלים לייצור מטוסים באירופה.
ב-1960 מונה לראש ענף תחזוקה בחיל בדרגת סגן-אלוף.
בשנים 1964 עד 1966 שהה בצרפת כראש משלחת משרד הביטחון ונציג חיל האוויר.
ב-1966 מונה לראש אגף מטוסים בתעשייה האווירית ולאחר מכן שימש סגן מנהל חטיבת בדק מטוסים.
ב-1970 מונה לסמנכ"ל החברה והיה אחראי על ייצור מטוס הכפיר.
ב-1974 מונה לסמנכ"ל החטיבה לייצור כלי טיס.
ב-1977 מונה למנכ"ל התעשייה האווירית.
הוא כיהן בתפקיד עד 1982, פרש עקב חילוקי דעות עם שר הביטחון אריאל שרון.
תקופתו כמנכ"ל אופיינה בהפיכתה של התעשייה האווירית לחברה התעשייתית וליצואנית הגדולה בישראל, כולל עסקאות נשק חשאיות עם הרפובליקה העממית של סין, בהחלטת הממשלה על הוצאה לפועל של פרויקט הלביא ופיתוחו בתעשייה האווירית, פיתוח והשקת מטוס המנהלים אסטרה.
לאחר פרישתו מהתעשייה האווירית היה מנהל עסקי שאול אייזנברג בצפון אמריקה.
אחר כך שימש נציג של איש העסקים מרכוס כץ בישראל.
היה נשוי ואב לארבעה, התגורר בתל אביב.
הלך לעולמו ב-6 בנובמבר 2022 והובא למנוחות בבית העלמין ירקון.
גבריאל ניקו ג'ורג'ו (ברומנית: Gabriel Nicu Giurgiu; נולד ב-3 בספטמבר 1982) הוא כדורגלן עבר רומני, ששיחק בעמדת הקשר אחורי.
ג'ורג'ו התחיל את הקריירה שלו באוניברסיטאטה קלוז' ששיחקה אז בליגה השנייה.
לאחר 7 שנים בהם נכשלו מאמציו של המועדון להעפיל לליגת העל הרומנית.
בינואר המועדון היה במקום הראשון בליגה כאשר ג'ורג'ו היה מבין השחקנים המובילים במועדון והוא חתם באוצלול גאלאץ עימה הגיע למקום החמישי שהוביל למוקדמות גביע אופ"א.
לאחר שלא זכה לדקות משחק, באוגוסט הושאל לאוצלול גאלאץ ובינואר חתם במועדון.
בעונת זכה עם המועדון באליפות לראשונה בתולדותיו.
ביולי זכה עם המועדון בסופר קאפ לאחר ניצחון על סטיאווה בוקרשט (במשחק זה הוא שיחק 4 דקות בלבד ובעקבות פציעה הוחלף על ידי גבריאל ויליאנטי).
ב-21 במרץ 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 1-3 נגד הפועל פתח תקווה.
בסיום העונה עזב את המועדון וחזר לרומניה וחתם בקונקורדיה קיאז'נה.
לאחר ההצלחה עם אוצלול, במאי זומן לסגל נבחרת רומניה.
ב-8 ביוני 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד .
גבריאל ברבוסה אלמיידה (בפורטוגזית: Gabriel Barbosa Almeida; נולד ב-30 באוגוסט 1996 בסאן ברנרדו דו קאמפו שבברזיל), הידוע בקיצור כגביגול או כגבריאל, הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת החלוץ בסנטוס ובנבחרת ברזיל.
ברבוסה נולד בסאן ברנרדו דו קאמפו שבברזיל.
הוא הצטרף למחלקת הנוער של סנטוס בשנת 2004, כשהוא בן 8. ב-25 בספטמבר 2012 חתם על חוזה מקצועני ראשון במועדון, עם סעיף שחרור של 50 מיליון אירו.
ב-26 במאי 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 80 דקות בתיקו 0-0 נגד פלמנגו במסגרת המחזור הראשון בליגת העל הברזילאית.
ב-22 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-82 בניצחון 2-0 על גרמיו במסגרת הגביע הברזילאי.
ב-24 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה, שער בדקה התשיעית בניצחון 2-0 על ויטוריה במסגרת המחזור ה-16. ב-23 בספטמבר 2014 חתם ברבוסה על חוזה חדש לחמש שנים.
לאחר שהתחיל את עונת , הפך לחלוץ הראשון של המועדון לאחר עזיבתו של רוביניו.
בקיץ 2016 חתם לחמש שנים באינטר מילאנו האיטלקית.
ב-25 בספטמבר 2016 ערך ברבוסה את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשהחליף את אנטוניו קאנדרבה בדקה ה-74 בתיקו 1-1 נגד בולוניה 1909 במסגרת המחזור החמישי בליגה.
ב-31 באוגוסט 2017 הושאל ברבוסה לבנפיקה ליסבון.
ב-25 בינואר 2018 ברבוסה חזר לסנטוס בהשאלה לשנה, בעונה זו כבש 18 שערי ליגה והיה למלך השערים בליגה.
ב-8 בינואר 2019 הושאל לפלמנגו לעונה אחת.
בגמר גביע הליברטדורס כבש צמד שהביא לפלמנגו את התואר.
ב-27 בינואר 2020 נרכש על ידי פלמנגו וחתם לחמש שנים בקבוצה.
בינואר 2026 חזר לסנטוס והושאל לעונה אחת.
ברבוסה שיחק בנבחרות הצעירות של ברזיל.
בדקה ה-73 של המשחק הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
ב-9 ביוני 2016 הבקיע את שערו השני בנבחרת, שער בדקה ה-59 בניצחון 7-1 על נבחרת האיטי במסגרת המחזור השני בשלב הבתים של קופה אמריקה 2016.
מדליית זהב באולימפיאדת ריו זה ז'ניירו (1): 2016
כדורגלן השנה באמריקה הדרומית (1): 2019
גבריאל אנריקה גומס חירון (בספרדית: Gabriel Enrique Gómez Girón; נולד ב-29 במאי 1984) הוא כדורגלן עבר פנמי ששיחק בעמדת הקשר.
גומס התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ספורטינג 89 המקומית, ובהמשך עבר לאנביגאדו מקולומביה.
אחרי עונה אחת בקבוצה הבוגרת של המועדון, חזר לפנמה והצטרף לסן פרנסיסקו ובהמשך שיחק גם בטאורו ודפורטיבו פריירה.
בשנת חזר לקולומביה וחתם בסנטה פה.
אחרי עונה אחת, הושאל לבלננסש מליגת העל הפורטוגזית.
ב-20 באוגוסט 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בתיקו 1-1 נגד נאבאל.
אחרי עונה אחת חתם במועדון בו שיחק שלוש שנים בסך הכל.
בקיץ חתם בארמיס ארדיפו מליגת העל הקפריסאית.
בינואר חזר לקולומבחיה אחרי 3 וחצי שנים באירופה וחתם בלה אקידד.
אחרי חצי שנה חתם באינדיוס.
ב-21 בדצמבר 2011 חתם בפילדלפיה יוניון מה-MLS.
במחזור הפתיחה של עונת , גומס הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 3-1 לפורטלנד טימברס.
בדצמבר חתם באתלטיקו ג'וניור ברנקייה ואחרי חצי שנה בקבוצה חזר לפנמה לקדנציה שנייה בסן פרנסיסקו.
בקיץ חתם בארדיאנו מליגת העל של קוסטה ריקה.
בינואר , גומס חתם בסן פרנסיסקו.
ב-2 בספטמבר 2020, גומס חתם בספורטינג סן מיגליטו.
בצעירותו, גומס שיחק בנבחרות הצעירות של פנמה.
ב-9 בפברואר 2003 גומס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פנמה בהפסד 2-1 ל במסגרת הקופה סנטרואמריקנה.
ב-16 באוגוסט 2006 הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 0-2 נגד .
גומס הוא שיאן ההופעות של הנבחרת בה רשם 140 הופעות וכבש 12 שערים.
גבריאל גורמן (נולד ב-3 בנובמבר 1939 ביאשי, רומניה) הוא רופא ישראלי מומחה להרדמה וטיפול נמרץ, ופרופסור אמריטוס של הפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בעבר היה יושב ראש חטיבת ההרדמה ומנהל היחידה לטיפול נמרץ כללי במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה בבאר שבע, סגן דיקן הפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון, ויושב ראש הוועד הארצי של איגוד הרופאים המרדימים בישראל.
בנוסף פרסם ספרים רבים ברומנית ובעברית.
גורמן נולד ביאשי, רומניה, למאיר גורמן – רופא פנימי, וויטי גורמן – רוקחת.
אחותו מילה היא רופאת ילדים.
בשנת 1950 עברה המשפחה לבוקרשט, וב-1961 סיים לימודי רפואה באוניברסיטה לרפואה ע"ש קרול דווילה בעיר.
ב-1977 עמד במבחן ECFMG האמריקאי לקבלת זכויות עבודה בארצות הברית ובקנדה.
עם תום לימודיו השתלב כרופא מתמחה, וכעבור מספר שנים כרופא מומחה בהרדמה וטיפול נמרץ במכון הלאומי לאונקולוגיה בבוקרשט.
ב-1972 עלה לישראל וגר בחיפה.
באותה שנה הצטרף כרופא מומחה להרדמה ולטיפול נמרץ כללי בבית החולים רמב"ם בחיפה.
ב-1973 הכיר משרד הבריאות במומחיותו במקצועות ההרדמה ובכך נפתחה הדרך לקריירה ארוכת שנים בתחום זה בארץ.
ב-1976 הקים את היחידה לטיפול נמרץ כללי בבית החולים רוטשילד בחיפה וכיהן כמנהלה עד 1986.
ב-1991 עבד אצל פרופ' תומאס גסטש שהקים את חטיבת ההרדמה וטיפול נמרץ בבית החולים סורוקה בבאר שבע.
בשנת 1991 מונה גורמן למנהלה, תפקיד אותו מילא עד שנת 2001. לאחר סיום הכהונה השלישית כיושב ראש החטיבה, חזר לנהל את היחידה לטיפול נמרץ כללי בבית החולים וניהל אותה עד צאתו לגמלאות בשנת 2005.
בין השנים 2006–2016 ניהל את מערך ההרדמה וטיפול נמרץ כללי וחדרי ניתוח בבית החולים "מעייני הישועה" בבני ברק.
גורמן נשוי לארטה ואב לשניים.
בשנת 1986 הצטרף ד"ר גורמן לצוות בית הספר לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע כמרצה בכיר.
בשנת 2000 מונה כפרופסור מן המניין.
במהלך חמש השנים הבאות (2000–2005) שימש סגן דיקן בפקולטה למדעי הבריאות.
הוא התמקד בחקר ניתור ובקרה בטיפול נמרץ, במדידת עומק ההרדמה הכללית ובטכנולוגיה של מכשור חדש בהרדמה.
בנוסף עסק בנושא הסטרס המקצועי של הרופא המרדים ובהשתלת איברים.
כמו כן חקר את תולדות ההרדמה בישראל.
לצד פעילותו המחקרית, עסק גורמן בהוראה בתחום ההרדמה, לרופאים מתמחים ולסטודנטים.
ה"אני מאמין" שלו, שבא לידי ביטוי בגישתו ההוראתית כמו גם במאמריו, מתייחס לרב-תחומיות של מקצוע ההרדמה הדורש מהרופא המרדים כישורים רבים ומגוונים, כגון חוש קליני, אמפתיה לחולה, רגישות פסיכולוגית כמו גם גמישות מחשבתית והסתגלות לפיתוחים טכנולוגיים.
ד"ר גורמן הוא מחברם של ספרי לימוד בנושא הרדמה וטיפול נמרץ כללי בעברית עבור סטודנטים ומתמחים, ספר על חינוך והוראה בתחום הרדמה בישראל שיצא לאור בעברית ובאנגלית ומדריך לסטודנטים ורופאים מתמחים בנושא ההרדמה.
הספר "נשמה יתרה" מציג את סיפורם של מייסדי מקצוע ההרדמה בישראל.
בנוסף פרסם 11 פרקים בספרים מדעיים שיצאו לאור מחוץ לישראל ו-126 מאמרים בעיתונות מדעית.
גורמן משמש עורך ראשי בעיתונים מדעיים בישראל ומחוצה לה (בארצות הברית, הולנד, רומניה ואיטליה).
משנת 2014 הוא עורך מדור קבוע בשבועון "חיי הרפואה" (Viata Medicala), היוצא לאור ברומניה.
כמו כן, הוא מבקר מאמרים מדעיים (reviewer) בכתבי עת בארצות הברית, איטליה, רומניה וישראל.
פעילות קלינית ואקדמית מחוץ לישראל
בשנות פעילותו היה ד"ר גורמן חלק מצוותי בתי חולים וסגלי הוראה אוניברסיטאיים במדינות שונות בעולם.
ב-1974 עבד כרופא מומחה בבית החולים האוניברסיטאי בגרוניננגן, הולנד.
פעמיים הצטרף כחוקר קליני לשנת השתלמות בבית החולים הכללי בטורונטו, קנדה (1980–1981 ו-1984–1985).
היה פרופסור אורח בפקולטה לרפואה ע"ש סט.
מרי בלונדון, אנגליה (1993); במרכז הרפואי בית ישראל, ניו יורק, ארצות הברית (1997) ובאוניברסיטה טורונטו, קנדה (1998).
פעילותו המשמעותית למען קהילות רופאי ההרדמה, במיוחד במדינות מזרח אירופה זיכתה את פרופסור גורמן בתואר דוקטור לשם כבוד במספר מדינות:
1995 – אוניברסיטה לרפואה בוקרשט, רומניה
2012 – אוניברסיטה לרפואה טרגו-מורש, רומניה
2012 – אוניברסיטה לרפואה טבליסי, גאורגיה
2013 – אוניברסיטת קישינאו, רפובליקה מולדובה
2014 – אוניברסיטה לרפואה ופרמקולוגיה יאשי, רומניה
2014 – עיטור "קומנדור רומניה" על ידי נשיא רומניה על תרומתו לקידום הרפואה ברומניה "על ידי הקמת מסגרת השתלמות לרופאים רומנים במוסדות רפואיים בישראל והשתתפות פעילה מאוד בכנסים ובסימפוזיונים בתחום ההרדמה וטיפול נמרץ, שאורגנו ברומניה, בהם פרופ' גורמן לקח חלק כמארגן וכמרצה".
ד"ר גורמן משמש יועץ למנהל בית החולים סורוקה, נשיא החברה האירופית לטכנולוגיה ומחשוב בהרדמה וטיפול נמרץ (ESCTAIC), עורך ראשי של עלון האיגוד האירופאי להרדמה ולטיפול נמרץ (ESA), יועץ רפואי ראשי של החברה INSHINE HEALTH CARE בסין, ויושב ראש של כנסים וסימפוזיונים בישראל ומחוצה לה.
הוא סייע רבות לקידום תחום ההרדמה בקרב רופאים צעירים ממדינות מתפתחות ממזרח אירופה.
בשנת 1993 הקים מיזם חינוכי, ראשון מסוגו, בנושא הרדמה וטיפול נמרץ מתוקצב על ידי הפדרציה העולמית להרדמה (WFSA).
מיזם זה, שנמשך עד 2005, הביא למרכז הרפואי סורוקה 160 רופאים מומחים צעירים מעשר מדינות, להשתלמות בתקופות של בין חודש לשנה.
למעשה היה זה המגע הראשון שלהם עם הרפואה המערבית.
תרומתו הייחודית בהנגשת מסגרות השתלמות בתחום ההרדמה לרופאים צעירים ממדינות מתפתחות, באה לידי ביטוי במסמכי ההערכה ובקבלת תוארי "דוקטור לשם כבוד".
ב-2006 מונה ד"ר גורמן ליושב ראש המרכז הלאומי להשתלות.
בתפקיד זה כיהן עד לשנת 2009.