tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותו המזן, בתו הבכורה של ז'ירו, הלן, עבדה על האנימציה גם כן, וזאת אף על פי שלא זכתה לקרדיט על כך.
אף על פי כן, ז'ירו הצהיר בגאווה כי "היא שיתפה פעולה בצורה מסורה מאוד.
היא התחילה עם שחר, וחזרה הביתה רק בערב, לאחר שכל הצוות כבר הפסיק לעבוד".
בשנת 2005 יצא לאקרנים הסרט הסרט הסיני "Thru the Moebius Strip", המבוסס על סיפור חייו של ז'ירו, אשר שימש גם כמעצב ומפיק שותף יחד עם ידידו הוותיק ארני וונג.
בשנת 2012, שנת מותו, השתתף ז'ירו כאמן קונספט בסרט אנימציה משנת 2012 "Strange Frame", מה שהפך לעבודתו האחרונה בתחום הקולנוע.
רבות מיצירותיו של ז'ירו עובדו למדיום הקולנועי, בשנת 2002 ערוץ הטלוויזיה המקובל France 2 יצר סדרה קצרה שכללה ארבעה-עשר פרקים מונפשים באורך של כארבע דקות, המבוססות על דמותו המכוננת של ז'ירו, אשר ביצע בסדרה גם את האנימציה, הכתיבה וההפקה.
בתו הצעירה נאוסיקה אף דיבבה כמה דמויות בשלושה מהפרקים יחד עם אביה.
בשנת 2004 עובדה סדרת הקומיקס המפורסמת של ז'ירו "אוכמניות" לטלוויזיה על ידי הבמאי יאן קונן, והסדרה המצולמת זכתה לשם "L'expérience secrète" כשמו של אחד מן הספרים.
שני ניסיונות קודמים להביא את אוכמניות למסך הגדול בשנות השמונים נפלו; באחד מהניסיונות הוחתם השחקן מרטין קוב לגלם את סגן אוכמניות ואפילו, כפי שהתברר כעבור עשרות שנים, נסע לאירופה כדי לצלם כמה סצנות בתפקיד זה במטרה לגייס משקיעים פוטנציאליים.
משוכנע שהפרויקט היה בר-קיימא, קוב התאכזב לגלות שהפרויקט קרס מפאת חוסר מימון.
בשנת 2010 ז'ירו עיבד בעצמו לאנימציה את הרומן הגרפי "La planète encore" ("הכוכב הדומם") - מה שזיכה אותו בפרס אייזנר בשנת 1991 לסרט האנימציה הקצר הטוב ביותר.
"מוביוס הפקות" שימשה כחברת ההפקה, ואשתו השנייה של ז'ירו, איזבל, הייתה שותפה מרכזית ביצירה.
ז'ירו אף היה אחד משני הבמאים של הסרט הקצר, והוא הוקרן בבכורה בתערוכת "Mœbius transe forme" בפריז.
בסוף קיץ 1989 חזר ז'ירו לצרפת, באופן סופי כפי שיתברר בעתיד, אם כי בתחילה לא זו הייתה כוונתו.
לפני כן משפחתו חזרה למדינה עוד לפניו, מכיוון שילדיו רצו להתחיל את לימודיהם במכללה קרוב לבית ילדותם, בפרוורי פריז.
אשתו קלודין ליוותה אותם ויחד הם שיקמו את ביתם הישן והפריזאי.
ז'ירו באותו הזמן שהה במדינות שונות, בעיקר ארצות הברית, צרפת ויפן, במסגרת עבודתו, ולא השקיע זמן מספיק באשתו וילדיו.
אורך חייו הנדודי הוביל למשבר בנישואיו עם קלודין, ובסופו של דבר השניים עברו לחיות בנפרד עם שובו של ז'ירו לצרפת באופן תמידי.
הפרידה בין השניים אמנם פגעה בילדיהם, אך היא הובילה את שניהם ל"חופש עצום" ו"כנות ללא דרישות או תסכול" על פי דבריו של ז'ירו.
בפברואר 1984 פגש לראשונה באיזבל צ'מפבל בכנס אמנות באיטליה, והחל לפתח איתה קשר ידידותי בשנת 1987. בשנת 1989, לאחר שנפרדו ז'ירו וקלודין, בנו צ'מפבל וז'ירו מערכת יחסים רומנטית זה עם זה, ולשניים נולד הבן רפאל.
הזוג לא התחתן משום שחוקית ז'ירו היה עדיין נשוי לאשתו הראשונה, ורק בשנת 1994 התגרשו השניים באופן חוקי.
נישואיהם הסתיימו ללא איבה או מרירות, בהסכמה של שני בני הזוג.
על פי ז'ירו, "פשוט הבנו שאנחנו רוצים דברים שונים".
קלודין זכתה לקרדיט על תרומותיה בספרי "אוכמניות" הרלוונטיים ואף רואיינה לסרט דוקומנטרי אודות הקומיקס משנת 1994. ז'ירו ואיזבל נישאו ב-13 במאי 1995, והביאו יחד את בתם השנייה, נאוסיקה.
איזבל היוותה השראה עצומה על ז'ירו, ולאחר נישואיהם הגדיר את חייו לשני חלקים - החלק שלפני איזבל והחלק שאחרי איזבל.
הוא אף תיאר אותה כ"מפתח לכל עיצוב גדול שלי".
אחותה של איזבל (גיסתו של זירו), קלייר, הפכה לצבעית העיקרית של עבודותיו מנישואיהם ועד מותו בשנת 2012.
השינויים בחייו האישיים השפיעו גם על חייו העסקיים, כאשר חברת הקומיקס שלו ושל קלודין, "Giraud Starwatcher Graphics", פשטה את הרגל בעקבות המשבר ביחסיהם, במקביל למגמת ירידה תלולה ברכישת עבודותיו בארצות הברית.
בשנת 1989 מכר ז'ירו את מניותיו בחברת 'Les Humanoïdes Associés' אשר הייתה המוציאה לאור העיקרית של "מטאל אירלאן", ובכך ניתק רשמית את קשרי בעלות שלו למגזין.
בשנת 1990, יחד עם בת זוגו לשעבר קלודין, הוא הקים את העסק המשפחתי האמיתי הראשון שלו ללא השתתפות חיצונית, בשם Stardom, ודרכו החל לפרסם קומיקס בספטמבר אותה שנה.
מלבד היותו של העסק הוצאה לאור, הוא שימש גם כגלריית אמנות עבור "מוביוס",אך גם עבור אמנים אורחים.
בשנת 1997 שונה שמו של העסק ל-"Moebius Production", כלומר "הפקת מוביוס" ולא הפקות, אף על פי שביצע מספר כאלה במסגרת העסק.
בהמשך נטשה קלודין את החברה, בעיקר בשל נישואי ז'ירו-איזבל, ואשתו השנייה של ז'ירו לקחה פיקוד על הניהול וההפקה.
עם זאת, הבעלות הייתה עדיין משותפת בין איזבל, ז'ירו וקלודין.
גם לאחר מותו של ז'ירו המשיכה איזבל לנהל את העסק ולערוך תערוכות בגלריה, ובשנת 2017 הצטרפו לניהול גם אחותה קלייר וילדיה עם ז'ירו, רפאל ונאוסיקה.
במקביל לעבודתו של ז'ירו על אחד מספרי 'אוכמניות' האחרונים, "OK Corral", שיצא בשנת 2005, הוא התחיל לעבוד על סדרת המשך לקומיקס המיתולוגי שלו, 'Incal', שנקראה "Après l'Incal" ואותה כתב חודורובסקי.
עם זאת, כאשר שרטט את קווי העיפרון לספר הראשון בסדרה המתוכננת,"Le nouveau rêve", הוא נתקל ב"יותר מדי דברים שמושכים אותי, יותר מדי רצונות אמנותיים".
ההתחבטות בנושא הקו האמנותי שעליו לבחור מנע ממנו "להתמסר לציור כיאה לאיש מקצוע במובן המסורתי".
אחרי עבודה קשה ורבה הצליח ז'ירו לצייר ספר אחד באורך של 58 עמודים, אך סירב להמשיך גם לספרים הבאים.
למרות הניסיונות לשכנע אותו אחרת, לבסוף נאלץ חודורובסקי להמשיך את הסדרה עם אמן אחר.
להחלטה הזאת של ז'ירו הייתה השפעה רבת משמעות על המשך הקריירה שלו, שכן לאחר שסיים את "OK Corral" החליט להפסיק לצייר באופן מסחרי לזמן רב.
בקומיקס הוא מופיע בצורה קריקטורית לצד דמותו הצעירה מן העבר, ומוצג גם כיוצר וגם כדמות הכלואה בתוך סיפורי העבר שלו, יחד עם דמויות ותיקות כדוגמת סגן אוכמניות, ארזך, מייג'ור גרוברט ואחרים.
בשנים האחרונות לחייו החליט ז'ירו להחיות את דמותו של אזרך דרך סדרת הרפתקאות חדשה ומסעירה; הכרך הראשון (והאחרון בדיעבד) של הטרילוגיה המתוכננת הופיע לראשונה בצרפת בשנת 2010, ונקרא "Arzak l'arpenteur".
במקביל לעבודתו על הספר הוא החליט ליצור שני סיפורים נוספים לקומיקס המצליח השני שפרסם לראשונה ב'מטאל אירלאן' (לצד ארזך), "Airtight Garag", אשר נשאו את השמות "Le chasseur déprime" ו-"Major".
בשנת 2011 הוציא את ספר האמנות "La faune de Mars", אשר פורסם במהדורה מוגבלת של 1,000 עותקים בלבד על ידי ההוצאה לאור של אשתו, Mœbius Production.
בשלב זה היה ז'ירו במצב בריאותי כושל מאוד, ונאלץ להשתמש במשטח רישום דיגיטלי עבור איוריו בשל ראייתו הנחלשת.
ז'אן ז'ירו נפטר בפריז ב-10 במרץ 2012, בן 73 היה, לאחר מאבק ממושך במחלת הסרטן.
סיבת המוות הרשמית הייתה תסחיף ריאתי הנגרם על ידי לימפומה.
הקולגה שלו, פרנסואה בוק, הצהיר עם הודעת המוות הראשונית, טרם הספיקו כלי תקשורת לפרסם את הידיעה, כי ז'ירו היה "אמן ריאליסטי עם כישרון אמיתי להומור, אותו הוא עדיין החזיק כאשר התלוצץ עם האחיות במיטתו בבית החולים לפני כשבועיים".
ז'ירו נקבר ב-15 במרץ בבית העלמין במונפרנאס, זאת לאחר טקס ההלוויה, שנערך בבזיליקת קלוטילדה הקדושה שבפריז.
חברים קרובים יותר או פחות, כמו גם נציגים רבים מעולם הקומיקס הצרפתי-בלגי ומחוצה לו, השתתפו במסע ההלוויה והספידה, ויחד סיכמו את הקריירה הענפה של ז'ירו.
גם שר התרבות הצרפתי, פרדריק מיטראן, הגיע להלוויה כנציג הממשלה הצרפתית.
מיטראן, אחיינו של נשיא צרפת לשעבר פרנסואה מיטראן, העניק באופן אישי לז'ירו את תואר האבירות של מסדר ההצטיינות הלאומי, 27 שנים קודם לכן.
ז'ירו השאיר אחריו את "מוביוס הפקות" שבעלותה עברה לאשתו איזבל, ואת אחוזתו אותה הוריש לאשתו וארבעת ילדיו.
הזכויות על יצירותיו עברו להוצאות הספרים השונות.
לאורך כל הקריירה שלו, ז'אן ז'ירו העניק ראיונות רבים לעיתונאים מפורסמים הן באירופה והן בארצות הברית, אך דווקא הסיקור הנרחב שהעניק לו העיתונאי ומבקר הקומיקס נומה סאדול ראוי לציון יותר מהשאר.
כל אחד מהכרכים מכיל גם איורים בלעדיים של ז'ירו.
למעט חלקים קטנים מן הספר הראשון, אף אחד מהראיונות לא ראה פרסום קודם, בין אם באופן חלקי או מלא.
הספר האחרון יצא בשנת 2015, שלוש שנים לאחר מותו של ז'ירו.
ראויים לציון גם העדויות שאסף סאדול מאנשי מפתח בחייו ובקריירה של ז'ירו, שכללו בין היתר את אמו, אשתו הראשונה קלודין, המנטור שלו ז'וזף ז'ילן ורבים אחרים.
כמו כן, הראיונות שהעניק ז'ירו לסאדול אופיינו בשחרור ופתיחות יוצאת דופן, אולי משום הפורמט הלא-גנרי שבו נערכו הפגישות של השניים.
הספר משנת 2015 פורסם לאחר מותו של ז'ירו ואושר על ידי אלמנתו איזבל (שאף כתבה את ההקדמה לספר בה שיבחה את סאדול על עבודתו, והוסיפה תמונות משפחתיות ואישיות של ז'ירו, כמו גם יצירות אמנות שלא פורסמו בשום מקום עד אז).
הספרים, ובפרט זה האחרון, מהווים את הדבר הכי קרוב ל"ביוגרפיה רשמית" של האמן.
הדבר השני הקרוב ביותר היו טרילוגיית הרומנים הגרפיים של ז'ירו "Inside Moebius".
על פי הספר האחרון בטרילוגיה של סאדול וז'ירו מ-2015, הראיונות למהדורה הראשונה ארכו כשלושה ימים בלבד, בשנת 1975, אז רק החל ז'ירו את קריירת הקומיקס שלו כ"מוביוס".
הראיונות אז נערכו בביתו שפריז.
אמנם סאדול הבהיר כי התאריכים אינם מדויקים, משום שהוא לא ערך תיעוד חיצוני לראיונות.
עם זאת, המהדורה השנייה כבר תועדה בצורה מפורטת יותר, כאשר הראיונות ארכו בסך הכל 19 שעות ו-45 דקות בין התאריכים 18–21 באוקטובר 1988, הפעם בביתו של סאדול בעיר הדרומית קאנייה סור מר, מה שאילץ את ז'ירו ובת זוגו לעתיד איזבל לקחת חופשה ארוכה מעיסוקיהם.
הספר השני גם כלל שעתיים נוספות של ראיון, שנערכו בביתו של ז'ירו בפריז ב-17 באוגוסט 1989, שנה מאוחר יותר.
המהדורה השלישית והגדולה ביותר כללה 10 ראיונות שהושגו במשך 10 שעות ו-48 דקות, בין התאריכים 15 בספטמבר 2000 ל-28 בדצמבר 2011, חלקם בביתו של ז'ירו בפריז וחלקם בטלפון.
סאדול הודה לימים כי שלושת הספרים היוו תיעוד של ז'ירו בחלקים שונים מאוד בחייו, מה שגרם לו לסתור את עצמו מדי פעם.
לכך התייחס ז'ירו באופן הומוריסטי בקומיקס שלו "Inside Moebius" כאשר צייר את ההתמודדות של ז'ירו הצעיר עם ז'ירו המבוגר.
ז'ירו נודע בעבור שיטות וטכניקות האיור הייחודיות לו אותן פיתח במהלך השנים.
הוא השתמש בכלים שונים ורבים המותאמים לרוח היצירה, החל מתחריטים ואיור שחור-לבן, כלה בשרטוט, שימוש במכחולית או עט נובע ועד לשימוש בצבעי מים ושמן.
כדי ליצור הבחנה ברורה בין יצירותיו של ז'ירו כ"גיר" לבין יצירותיו כ"מוביוס", הוא השתמש רבות במברשות ייחודיות בשם העט האחרון, בעוד שהשתמש בעיקר בעט עם דיו ליצירותיו הריאליסטיות.
ז'ירו גם נודע כמשרטט מהיר להפליא, מה שעזר לו להגיע במהירות אל שלב הצביעה.
פעמים רבות צלל ז'ירו עמוק כל כך אל הסגנונות הלא-אופייניים לקומיקס עד כי סגנונו הובחן לעיתים כריאליזם חדש.
סגנון הציור המשתכלל של ז'ירו השווה לא פעם לסגנון המהודק והייחודי של ארז'ה, אם כי ז'ירו שילב גם סצנות של יחסי מין, אלימות ואלמנטים אפלים, מה שלא אפיין את הז'אנר.
סגנונו האמנותי של ז'ירו מתחלק לשניים: גיר ומוביוס.
בתקופה המוקדמת של קריירת הקומיקס שלו השתמש ז'ירו בשם העט "גיר", ושם עט זה זוהה עם קומיקס המערבונים של "פורט נאוואחו" ו"אוכמניות".
בהתאם לכך, גם סגנון האמנות זוהה עם השם גיר.
בשם עט זה ציוריו היו מאוד ריאליסטים, בעלי הצללה רבה וירידה דייקנית לפרטים - לדוגמה, "אוכמניות", ובפרט דמותו של סגן אוכמניות, מאופיינת בסגנון ציור מציאותי מאוד ומושפע מאוד ממערבונים אמריקאים.
כך גם עיצוב הדמויות ותנועותיהם, כולם לקוחים מן תרבות המערב הפרוע האמריקאית.
לעומת זאת, סגנונו המוכר יותר של ז'ירו, ובפרט בצרפת, הוא דווקא סגנון המדע הבדיוני והפנטזיה המאפיין את איוריו כ"מוביוס", איתו התפרסם בעיקר בזכות מטאל אירלאן.
הסגנון הייחודי שפיתח הוא תוצאה של השפעות רבות, מצד אמנים כמו ארז'ה ואלבר אודרזו מצד אחד, ופבלו פיקאסו מן הצד השני.
שילוב של איורים ריאליסטים עם סוריאליסטים, צבעים עזים והצללות חדות ופירוט קווי רב לצד משטחים גדולים ואחידים, כל אלה הם המאפיינים של סגנון "מוביוס".
ז'ירו הסתייע מספר פעמים בחומרים מרחיבי דעת בקריירה המוקדמת שלו, וחומרים אלו הובילו את האמנות שלו לשדר מחשבות פילוסופיות שונות בדומה לניו אייג'.
עם זאת, הוא ויתר על השימוש בסמים לאחר המהפך באורך חייו אותו לקח על עצמו בטהיטי, כאשר ז'אן פול אפל-גווי, הגורו שלו, שכנע אותו לוותר על כך.
לימים סיפר ז'ירו כי העדיף למצוא את המחשבות בתוך עצמו, מאשר בסמים.
השימוש של ז'ירו בחומרים הללו גם השפיעו לרעה על יחסיו עם פיליפ שרלייה, בנו של ז'אן מישל שרלייה, אשר היה היורש של זיכיון "אוכמניות".
לשרלייה הבן לא הייתה סבלנות כלשהי לנטיותיו של ז'ירו להכניס אלמנטים של העידן החדש לקומיקס, ובמיוחד לא ראה בעין יפה את השימוש בסמים.
בתור הבעלים של 50% מהקומיקס, שרלייה הבן הטיל וטו על כמה הצעות של ז'ירו שכללו אלמנטים אמנותיים מודרניים ופסיכדליים.
היחסים המדורדרים של השניים בעקבות המחלוקת הובילו לכדי כך ששרלייה הבן איים בתביעה משפטית נגד ז'ירו, על כך שהוא מפר את הסכם הבעלות על הסדרה.
ז'ירו נחשב לאחד מהקומיקסאים פורצי הדרך והחשובים ביותר בתעשיית הקומיקס האירופאית, ועל כן אמנים רבים מרחבי העולם הזכירו את ז'ירו כהשפעה ישירה על יצירתם.
העדות רבת ההשפעה האחרונה לכך הייתה פרסום שני גליונות הוקרה מיוחדים עבור ז'ירו בכתבי העת הצרפתיים 'Casemate' ו-'dBD', חודש לאחר מותו.
לאחר המוות ובמשך מספר חודשים, למעלה ממאה אמני קומיקס מכל רחבי תבל הקדישו יצירות אמנות מקוריות לזכרו ורבים מהם ציינו אותו כהשראה הגדולה על עבודתם.
קשה לתאר את ההשפעה הרבה שהייתה לז'ירו על אמנים רבים ומפורסמים, אך ניתן לסמן קווי מתאר על כך באמצעות התייחסויות מצד האמנים הללו עצמם.
אחד החברים הוותיקים שהכיר ז'ירו בזמן שהותו ביפן היה יוצר המאנגה והאנימה היפני הנודע, הייאו מיאזאקי.
השניים השפיעו זה על זה רבות באופן הדדי, שהתבטא באופן הקיצוני ביותר כאשר קרא ז'ירו לבתו הקטנה נאוסיקה (Nausicaa) על שם הדמות המרכזית בסדרת המנגה של מיאזאקי, "נאוסיקה של הרוח".
כשנשאל מיאזאקי על ידי ז'ירו בראיון כיצד גילה לראשונה את עבודתו, השיב מיאזאקי: "נחשפתי דרך 'ארזך', שיצא בערך ב-1975, אני מאמין.
קראתי את זה רק בשנת 1980 וזה היה הלם גדול.
כל חברי יוצרי המאנגה נדהמו מהיצירה.
למרבה הצער, כשגיליתי את זה כבר היה לי סגנון אחיד ולכן לא יכולתי להשתמש בהשפעתו כדי להעשיר את הציור שלי.
גם היום, אני חושב שיש לו [לקומיקס] תחושה מדהימה של מרחב.
לכן עיצבתי את נאוסיקה בהשראת ז'ירו."
אמן נוסף שהושפע מז'ירו היה מייק מיגנולה האמריקאי, יוצר הלבוי.
אני מניח שזה אמור להיות נכון גם לגבי הבריחה מניו יורק של ג'ון קרפנטר, בלייד ראנר של רידלי סקוט, וכל שאר פיסות הסגנון שמכונה 'סייבר פאנק'."
"המחר הארוך" שכתב ז'ירו אכן שימש כהשראה גם עבור רידלי סקוט, כאשר השפעות של הקומיקס ניכרו מאוד בסרט בלייד ראנר.
בהתייחס לשיתוף הפעולה בסרט הנוסע השמיני מ-1979, הצהיר סקוט בשנת 2010 על ההשפעה של חלקו של ז'ירו בסרט על הקולנוע העכשווי "אתה רואה את זה בכל מקום, זה מגיע לכל כך הרבה [סרטים] שאתה לא יכול להתרחק מזה."
אמן הקומיקס, המו"ל והעורך סטיבן ר.
ביסט, אשר היה האחראי על הפרסום הראשון של "עיני החתול" באנגלית, סיפר כי "כשראיתי לראשונה את עבודתו של מוביוס/גיר, שניהם בעצם ז'אן ז'ירו - אמנות הקומיקס המדע-בדיונית והפנטזיה הטרייה שלו שינתה לנצח את איך שאני תופס את מדיום הקומיקס".
גם ג'ורג' לוקאס, שהזמין את ז'ירו לעבוד איתו על סרט הפנטזיה שלו 'Willow' מ-1988, כתב בהקדמה לספר האמנות "The Art of Mœbius" משנת 1989 "בכל יצירותיו, מוביוס מציג שליטה בתחומים רבים של האמנות.
הוא מאסטר בשרטוט, אמן מופלא ועוד: חזונו מקורי וחזק.
מאז שראיתי לראשונה את האיורים של מוביוס ב"מטאל אירלאן" לפני שנים, התרשמתי והושפעתי מתחושת העיצוב החריפה והבלתי רגילה שלו ומהאופן הייחודי שבו הוא מצייר את הפנטזיה.
אולי מה שמדהים אותי יותר מכל הוא היופי העצום שלה - יופי שתמיד הסב לי הנאה רבה."
הסופר ואמן הקומיקס הבריטי ניל גיימן, שאיתו שאיתו אייר ז'ירו מספר ספרים בסדרת "סנדמן", אמר בעבר "קראתי את 'מטאל אירלאן' שוב ושוב וקינאתי בצרפתים כי היה להם כל מה שחלמתי עליו בקומיקס - קומיקס אמנותי, בעל חזון וכתוב למבוגרים.
רציתי לעשות קומיקס כזה כשאהיה גדול." בנוייט מובארט, המנהל האמנותי בפסטיבל הקומיקס הבינלאומי באנגולם, העריך את חשיבותו של ז'ירו לתחום הקומיקס: "צרפת איבדה היום את אחד האמנים הידועים ביותר בעולם.
ביפן, איטליה וארצות הברית הוא היה כוכב מדהים שהשפיע על הקומיקס העולמי.
מוביוס יישאר חלק בלתי נפרד מההיסטוריה של הציור".
הקולנוען האיטלקי פדריקו פליני אמר בראיון טלוויזיוני משנת 2002 כי: "[ז'ירו] הוא כישרון ייחודי שניחן בדמיון יוצא דופן שמתחדש כל הזמן ולעולם לא וולגרי [...] יש לו את היכולת להעביר אותנו לעולמות לא ידועים שם אנו נתקלים בדמויות מטרידות.
ההערצה שלי אליו היא מוחלטת.
אני רואה בו אמן דגול, גדול כמו פיקאסו ומטיס."
ביום מותו של ז'ירו הצהיר ז'יל רטייר, ראש אגודת מבקרי הקומיקס בצרפת, כי "כל עולם הקומיקס בהלם, הרוס לגמרי, אפילו שידענו שהוא חולה קשה".
לאחר פטירתו אנשי תרבות רבים ספדו לו ברשתות החברתיות ובכלי תקשורת שונים.
הסופר הברזילאי פאולו קואלו ספד לו ברשת החברתית טוויטר ואמר: "אני משתחווה בכבוד עבורך, מוביוס.
גופך מת היום, אך עבודתך תחיה תמיד.
אזכור לנצח את ביתך, את חיוכך." חברת ביקורות הקומיקס האינטרנטית הפופולרית "אליאנס קומיקס" פרסמה מאמר אודות ז'ירו עם לכתו, שם נכתב "מוביוס משאיר אחריו עבודה שנמשכה 50 שנה, ובצורות שונות של ספרי קומיקס, קולנוע, אנימציה, איור, רישומים וציורים, על פני כל הפורמטים והשפות.
אפילו עבור קוראיו המסורים ביותר, תמיד יהיו עולמות חדשים לגלות ביצירותיו".
ג'ים לי, אשר שיתף פעולה עם ז'ירו מספר פעמים, אמר לאחר פטירתו כי "הוא היה השפעה אדירה וחזון אמיתי, איבדנו את הטוב ביותר".
רבים נוספים בתעשיית הקומיקס והקולנוע ספדו לו ברשת החברתית טוויטר, בהם ג'ו קווסדה, בריאן מייקל בנדיס וטוני מור.
ז'ירו נודע כאמן משפיע ופורץ דרך בקומיקס הצרפתי-בלגי בפרט ובקומיקס העולמי בכלל, ועל כן במהלך שנות הקריירה שלו זכה בפרסים רבים.
בין פרסים אלה זכה ז'ירו בשני פרסי אייזנר, שלושה פרסי הארווי, שני פרסי הילד הצהוב ומספר תוארי כבוד, בהם אף תואר האבירות האזרחית במסדר האמנויות והספרות.
1969 ו-1970: פרס הפרי פניקס (תחת שם העט "גיר"), עבור 'אוכמניות' בקטגוריה "סדרת ההרפתקאות הטובה ביותר".
1972: פרס "האמן הריאליסטי הטוב ביותר" מטעם אגודת הקריקטוריסטים הלאומית על חלקו ב'אוכמניות'.
1973: פרס שהאזאם עבור 'אוכמניות' בקטגוריה "סדרת הקומיקס הזרה הטובה ביותר" (הפרס חולק בהתאמה גם לז'אן מישל שרלייה).
1978: פרס בלון דיבור הזהב, על הקומיקס 'אוכמניות'.
1979: פרס אדמסון עבור 'אוכמניות' בקטגוריית "ספר הקומיקס הבינלאומי הטוב ביותר - קריקטוריסט".
1991: פרס הארווי עבור 'אוכמניות' בהוצאת מארוול, בקטגוריית "המהדורה האמריקאית הטובה ביותר של חומר זר".
2000: פרס Sproing עבור 'אוכמניות', בקטגוריה "רצועות המתורגמות הטובות ביותר".
1975: פרס הילד הצהוב בקטגוריה "האמן הזר הטוב ביותר".
1977: פסטיבל הקומיקס הבינלאומי של אנגולם, בקטגוריית האמן הצרפתי הטוב ביותר.
1980: פרס הילד הצהוב "הסופר הזר הטוב ביותר".
1980: פרס 'גרנד פרי למדע בדיוני צרפתי', בקטגוריית הפרס המיוחד עבור הקומיקס 'מייג'ור פאטאל'.
1981: פרס 'גרנד פרי דה וולה ד'אנג'ולם', בפסטיבל הקומיקס הבינלאומי אנגולם.
1982: פרס 'Fantafestival עבור Les Maîtres du temps' בקטגוריית "סרט הילדים הטוב ביותר", יחד עם הבמאי רנה ללוקס.
1985: פרס 'גרנד פרי לאמנויות הגרפיות', פסטיבל הקומיקס הבינלאומי אנגולם.
1986: פרס הדיו של פסטיבל קומיק-קון.
1988: פרס הארווי עבור סדרת ספרי האמנות "Moebius" בהוצאת מארוול, בקטגוריה "המהדורה האמריקאית הטובה ביותר של חומר זר".
1989: פרס אייזנר עבור הגולש הכסוף בקטגוריה "הסדרה האפית הטובה ביותר" (יחד עם סטן לי).
1989: פרס הארווי, עבור הקומיקס 'Incal' בהוצאת מארוול, בקטגוריה "המהדורה האמריקאית הטובה ביותר של חומר זר" (יחד עם אלחנדרו חודורובסקי).
1989: פרס 'Haxtur' הספרדי, עבור הקומיקס 'Incal' בקטגוריה "הציורים הטובים ביותר".
1991: פרס אייזנר עבור הקומיקס 'Concrete.
1991: פרס 'Haxtur', עבור הקומיקס 'La Diosa' בקטגוריה "הציורים הטובים ביותר".
2004: פרס אלבר-אודרזו על יצירותיו כ-"Mœbius" בקטגוריה "הישג החיים".
1985: תואר אבירות אזרחית במסדר האמנויות והספרות.
בשנת 2014 הועלה לאחר מותו לדרגת "Commandeur", הדרגה הגבוהה ביותר של המסדר.
1997: הצטרפות להיכל התהילה של הקומיקס על שם ג'ק קירבי.
1997: פרס הפנטזיה העולמי בקטגוריה "האמן הטוב ביותר".
1998: הצטרפות להיכל התהילה על שם ויל אייזנר.
2000: פרס מקס ומוריץ עבור מפעל חיים.
2001: פרס 'Haxtur' עבור הקומיקס 'הלב המוכתר', בקטגוריה "הרצועה הארוכה הטובה ביותר".
2003: פרס 'Haxtur', בקטגוריה "מחבר שאנחנו אוהבים".
2011: הצטרפות להיכל התהילה של המדע הבדיוני.
2011: תואר האבירות האזרחית הצרפתי עבור תרומותיו לתרבות הצרפתית.
2012: חניכת מבנה חדש במוזיאון הקומיקס הלאומי Cité, שייקרא "Le Vaisseau Mœbius" (בתרגום חופשי: "האונייה מוביוס") כאות הנצחה לפועלו של ז'ירו (מעט לאחר מותו).
2018: האסטרואיד 109435 נקרא על שמו של ז'ירו כאות הוכרה לזכרו.
2020: הצטרפות להיכל התהילה של אגודת המאיירים.
שימש כצייר בכל הכרכים וכותב בכרכים 24–29 (כרכים 1–23 נכתבו בידיי ז'אן מישל שרלייה)
שימש כצייר בכרכים אלו, (נכתב בידיי ז'אן מישל שרלייה)
נכתב בידיי ז'ירו, אוייר בידיי קלוד אקלייר ופייר כריסטין.
כרך 1 - כתיבה: ז'אן מישל שרלייה, איור: ז'אן ז'ירו.
כרכים 2–7 - כתיבה: ז'אן ז'ירו, איור: כריסטיאן רוסי.
נכתב בידיי ז'ירו ואוייר בידיי מארק באטי.
נכתב בידיי ז'ירו ואוייר בידיי ויליאם ואנס (כרכים 1–2) ומישל רוג' (כרך 3).
אוייר בידיי ז'ירו, נכתב בידיי ז'אן ואן האמה.
אוייר ביידי ז'ירו ונכתב בידיי פרנסיסקו דספרז.
פאוור, אמנות שער מאת ז'ירו.
טראווליר, אמנות שער ואיורים מאת ז'ירו.
נכתב בידיי הוצאת האצ'ט, אוייר בידיי ז'ירו וז'אן קלוד מז'יר (לקריאה נוספת, ראו פרק הוצאת האצ'ט).
נכתב בידיי ג'ורג' פרונבאל, אמנות שער ואיורים מאת ז'ירו.
נכתב בידיי פייר כריסטין, אמנות מאת ז'ירו וצילומים מאת ז'אן קלוד מז'יר.
נכתב בידיי הרברט הארקר, אמנות שער מאת ז'ירו.
נכתב בידיי קיל האלבינג, אמנות שער מאת ז'ירו.
נכתב על ידיי מספר כותבים, צויר בין היתר על ידי ז'ירו.
'Le Bandard fou' (פורסם במגזין מטאל אירלאן בשנת 1974) כתיבה ואיורים מאת ז'ירו.
'Cauchemar blanc' (פורסם במגזין מטאל אירלאן בשנת 1974) כתיבה ואיורים מאת ז'ירו.
'Arzach' (פורסם במגזין מטאל אירלאן בשנת 1975) כתיבה ואיורים מאת ז'ירו.
'!!John Watercolor et sa redingote qui tue' (פורסם במגזין מטאל אירלאן בשנת 1976) כתיבה ואיורים מאת ז'ירו.
'?L'Homme est-il bon' (פורסם במגזין מטאל אירלאן בשנת 1977) כתיבה ואיורים מאת ז'ירו.
כולל בתוכו את הסיפור "המחר הארוך" שהצליח מאוד ואף פורסם כספר בפני עצמו.
'Le Garage Hermétique' (פורסם במגזין מטאל אירלאן בשנים 1976–1980) כתיבה ואיורים מאת ז'ירו.
'עיני החתול' (כרך אחד, 1978), נכתב בידיי אלחנדרו חודורובסקי, אמנות מאת ז'ירו.
'Tueur de monde' (כרך אחד, 1979), כתיבה ואיורים מאת ז'ירו.
'La déviation' (כרך אחד, 1980), איורים מאת ז'ירו וכתיבה חלקית לצד אשתו קלודין קונין.
'l'Incal' (שישה כרכים, 1981–1988), נכתב בידיי אלחנדרו חודורובסקי, אמנות מאת ז'ירו.
אמנות וכתיבה חלקית מאת ז'ירו, לצד רנה לאלו.
אמנות וכתיבה חלקית מאת ז'ירו, לצד ז'אן פול אפל-גווי.
נכתב בידיי סטן לי, אמנות מאת ז'ירו.
Silence, on rêve (כרך אחד, 1991 - אנתולוגית קומיקס).
כתיבה ואיור חלקי מאת ז'ירו, לצד קבוצת various.
כולל בתוכו את הסיפור "מריה דקר" שהצליח מאוד ואף תורגם לאנגלית.
נכתב בידיי ז'ירו, איורים מאת ג'רי בינגהאם.
נכתב בידיי אלחנדרו חודורובסקי, אמנות מאת ז'ירו.
נכתב בידיי ז'ירו, אמנות מאת ברונו מארצ'נד.
נכתב בידיי ז'ירו, אמנות מאת ג'ירו טניגוצ'י (הספר נכתב במקור ביפנית).
נכתב בידיי ברט לוויס, אמנות מאת ז'ירו.
כתיבה ואיורים מאת ז'ירו (נכתב במקור באנגלית).
'Visions of Arzach' (כרך אחד, 1993), איורים מאת קבוצת "several", אמנות מאת ז'ירו
אמנות מאת ז'ירו, נכתב בידיי אלחנדרו חודורובסקי.
אמנות מאת ז'ירו (ללא מלל).
נכתב בידיי פאולה סלומון, אמנות מאת ז'ירו.
נכתב בידיי רוברט סילברברג, אמנות מאת ז'ירו.
נכתב בידיי ז'אן אנסטיי ואלחנדרו חודורובסקי, אמנות מאת ז'ירו.
נכתב בידיי ז'אן מארק לופיסייר, אמנות מאת ז'ירו.
נכתב בידיי ז'אן לוק קודריי, אמנות מאת ז'ירו.
נכתב בידיי פאולו קואלו, אמנות שער מאת ז'ירו (מהדורה צרפתית בלבד).
נכתב בידיי פרנסואה ויון במאה ה-15, אמנות מאת ז'ירו (מהדורה מחודשת).
ז'ירו, רבות בזכות מיזם ענק של חברת דארק הורס קומיקס משנת 2016, הוא אחד מכותבי הקומיקס האירופאים היחידים שכמעט כל הביבליוגרפיה המלאה שלהם תורגמה ופורסמה בשפה האנגלית.
על כן, ז'ירו הוא בין היוצרים האירופאים המוכרים והמוערכים ביותר בתעשיית הקומיקס האמריקאית, בה גם עבד במשך מספר שנים.
רבות מהגרסאות האמריקאיות לקומיקס של ז'ירו נאספו המשך השנים למהודורות שונות, מגמה שאותה החלה בסדרה קטנה של אוספים גרפיים חברת הקומיקס האמריקאית 'HM Communications'.
החברה הייתה הראשונה שפרסמה אוגדנים שלמים של עבודותיו של ז'ירו, אשר היוו חלקים נכבדים מסיפורים שפרסם במגזין "Heavy Metal" (המקביל האנגלי למגזין הצרפתי 'מטאל אירלאן').
בשנות השבעים, הייתה זו החשיפה הראשונה של ז'ירו לקהל האמריקאי, שהיה רגיל לתעשיית קומיקס גיבורי על ומערבונים.
עם זאת, איכות התרגומים הייתה ירודה, וטקסט רב שפרסמה החברה היה שגוי ושונה מהמקור, כמו גם לא מנוסח כראוי תחבירית וכדומה.
לחברת HM Communications מגיע קרדיט על היותה הראשונה לתרגם את עבודותיו של ז'ירו, אולם את מרבית התרגומים פרסמה דווקא חברת מארוול קומיקס, זאת בזכות היוזמה שלקחו על עצמם עורכי הקומיקס ז'אן מארק ורנדי לופיסייר.
הכוונה שלהם הייתה לאסוף את כל ספרי ורצועות הקומיקס שפרסם ז'ירו עד כה באירופה בפורמט זהה (כלומר בגודל הדפסה זהה - לשם אחידות).
במשך בנות השמונים והתשעים פורסמו בארצות הברית עשרות רבות של ספרי וחוברות קומיקס פרי עטו של ז'ירו בתרגום אנגלי,
למעט מספר סדרות קומיקס, כל התרגומים לאנגלית של יצירותיו של ז'ירו יצאו מחדש בשלב זה או אחר על ידי חברת 'Graphitti Designs'.
החברה פרסמה במהלך שנות התשעים כמעט כל ספר קומיקס של ז'ירו אשר תורגם לאנגלית קודם לכן, לרוב באיכות גבוהה יותר או בתרגום חדש.
החברה פרסמה אנתולוגיות קומיקס שונות, סדרת אוכמניות והסדרות הנלוות לה (אוכמניות הצעיר, מרשל אוכמניות וכו'), ספרי אמנות רבים ועוד.
ז'ירו החליט שהחוברות הראשונות שייצאו יהיו שתיים מיצירותיו המשותפות עם אלחנדרו חודורובסקי: "The Incal" ו-"Madwoman of the Sacred Heart".
החברה ממשיכה לתרגם מחדש ולהפיץ ספרים שכתב ז'ירו במשך השנים גם כיום, תשע שנים לאחר מותו.
הספרים שמוציאה החברה לא חולקים פורמט זהה אך כולם נכללים בקטגוריית "רומנים גרפיים".
מלבד הפרסומים בשפה האנגלית, 'Humanoids' מייבאת מדי פעם בפעם גם מהדורות מיוחדות אשר יצאו בצרפת, כמו גם מהדורות מוגבלות, אשר מתורגמות באופן בלעדי לאנגלית ומופצות בקנה מידה קטן בארצות הברית.
במהלך הקריירה שלו, החדשנות שהוביל ז'ירו בתחום הקומיקס הובילה אותו לא פעם להיות שותף לסרטי מדע בדיוני ופנטזיה, רובם הגדול נעשו בתקופה שבה התגורר בארצות הברית.
ז'ירו אמנם כתב מספר תסריטים לסדרות או סרטי קולנוע, אך אף אחד מהם לא הופץ בקנה מידה גדול או בינוני.
עם זאת, הוא שימש תפקידי מפתח בכמה סרטי קאלט אמריקאיים, לרוב כמעצב גרפי או סטוריבורדר.
נמו הקטן: הרפתקאות בסלמברלנד (נעשה בתקופת שהותו של ז'ירו ביפן, 1989)
האלמנט החמישי (1999) - ז'ירו עבד בשיתוף עם חברו ז'אן קלוד מז'יר
Strange Frame (יצא לאקרנים מספר חודשים לאחר מותו של ז'ירו, 2012)
1987: "המאסטרים של אמנות הקומיקס" - סרט תיעודי מאת קן ויולה.
1994: "La Constellation Jodorowsky" - סרט תיעודי מאת לואיס מאוצ'ט העוקב אחר ז'ירו וחודורובסקי בסרטם "האגודה" ועיבודם הנכשל לספר "חולית" של פרנק הרברט.
1994: "אוכמניות" - סרט תיעודי קצר מאת כריסטוף היילי.
1997: "Jean [Gir] aud's" - סרט תיעודי קצר מאת הרווה אפרבייה.
הופק במקור לרגל תערוכת 'אוכמניות' בספטמבר 1996 בגלריית Stardom.
שם הסרט הוא פרפרזה לשמו של ספר אוכמניות שיצא באותה שנה.
Blueberry" - סרט תיעודי מאת דמיאן פטיגרו.
2002: "פליני: אני שקרן נולד" - סרט תיעודי נוסף מאת דמיאן פטיגרו.
הסרט עוקב אחר חייו של ז'ירו, כאשר את הכרזה לסרט בצפון אמריקה הוא עצמו צייר.
2005: "האלמנט החזותי" - סרט תיעודי אשר עוקב אחר עבודתם המשותפת של ז'ירו וז'אן קלוד מז'ייר במסגרת הסרט "האלמנט החמישי".
2007: "Moebius Redux: A Life in Pictures" - סרט תיעודי ביוגרפי מאת חאסקו באומן.
2007: "ז'אן ואן האמה, וויליאם ואנס וז'אן ז'ירו באבייב דה אפאו" - סרט תיעודי שנוצר על ידי חברת FGBL Audiovisuel.
2010: "Métamoebius" - פורטרט אוטוביוגרפי שנכתב על ידי ז'ירו עצמו ובוים על ידי דמיאן פטיגרו.
ז'אן אלי פול זה היה פוליטיקאי צרפתי, יהודי במוצאו.
ב-1936–1939 כיהן כשר החינוך והאמנויות של צרפת.
באוגוסט 1940 נעצר על ידי ממשל וישי ונרצח ב-1944. היה עורך דין בהכשרתו.
ז'אן זה נולד ב-1904 בעיר אורליאן במחוז לוארה.
אביו, לאון זה, שכיהן כמנהל העיתון הרדיקל-סוציאליסטי "Le Progrès du Loiret" היה צאצא למשפחה יהודית ממץ אך נולד ונפטר באורליאן.
האם, אליס שרטרן, הייתה צרפתייה פרוטסטנטית, מורה בבית ספר יסודי.
ז'אן זה גדל עם אחותו כנוצרי הקלוויניסטי אבל ברוח חילונית.
זה למד בתיכון פוטייה באורליאן ובהמשך למד משפטים.
מגיל צעיר התגייס לפעילות פוליטית ובגיל 21 הצטרף למפלגה הרדיקלית.
במאי 1932 נבחר זה לפרלמנט הצרפתי כנציג של המחוז לוארה מטעם המפלגה הרדיקלית-סוציאליסטית.
הוא ניצח בבחירות את נציג המפלגה העממית דמוקרטית, מוריס ברז'ה.
זה היה אחד מה"טורקים הצעירים" שביקשו לקדם שינוי במפלגה, ונמנה עם המנהיגים שהובילו ב-1935 את הצטרפותה לחזית העממית.
אחרי הבחירות ב-1935 החל מיוני היה לחבר בממשלה כשר החינוך והאמנויות.
בעת כהונתו הרחיב את החינוך חובה והנהיג תוכנית הוראה אחידה בכל בתי הספר.
ב-1938 יזם זה, לפי המלצתו של פיליפ ארלנז'ה ואחרים, יזם פסטיבל בינלאומי לקולנוע בצרפת שנועד להתקיים לראשונה בקאן ב-1939. בגלל פרוץ מלחמת העולם השנייה, פסטיבל קאן הראשון התקיים רק אחרי מותו, ב-1946.
התקבל ב-24 בינואר 1926 ללשכת "אטיין דולה" של מסדר המזרח הגדול של צרפת.
עם פריצת מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 התפטר זה מהממשלה כדי להתגייס לצבא.
שירת בלוטננט משנה במטה ארמייה הרביעית.
ביוני 1940 הורש להשתתף במליאה האחרונה של הפרלמנט הצרפתי בבורדו.
אחרי כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית, עלה בבורדו על האונייה "לה מסיליה " לכיוון קזבלנקה בכוונה להשתתף בהקמת ממשלת גולה בצפון אפריקה.
אולם באוגוסט 1940 נעצר על ידי שלטונות וישי הפרו-נאציים באשמת עריקות והוחזר עצור לצרפת.
הוא הוחזק בכלא צבאי בקלרמון-פראן
מסע הסתה בעיתונים שתוזמר על ידי פיליפ אנריו, שר ההסברה של ממשל וישי, קרא להוצאתו להורג בגלל היותו "יהודי, בונה חופשי וחבר במפלגה הרדיקלית".
שירו האנטי-מלחמתי ממרץ 1924, " Le Drapeau הוצג כעדות לחוסר פטריוטיזם.
באוקטובר 1940 בית דין צבאי שפט אותו על עריקות ודן אותו להורדת דרגותיו הצבאיות ולגירוש מצרפת המטרופוליטנית לכל החיים.
בעת שהוחזק במרסיי, פסק הדין הוסב למאסר בצרפת והוא נשלח לכלא ריום, שם שיתף תא עם אסיר יהודי אחר, הרב אדוארד גורביץ'.
הורשה ליצור קשר עם ידידים ועם משפחתו ולא ניסה לברוח.
ב-20 ביוני 1944 שלוש חברי מיליציה של המשטר, אנרי מילו, שארל דוול ופייר קורדייה, הוציאו אותו מהכלא, כביכול כדי להעביר אותו לעיר מלאן.
הם רצחו אותו ביער על יד מחצבה נטושה, במקום הנקרא 'Les Malavaux בשטח "בור השטן" faille du Puits du diable שביישוב מול במחוז אלייה.
אחרי שחרור צרפת באוגוסט 1944, ביולי 1945 בית דין לערעורים בריום ביטל את הרשעתו ועונשו לאחר המוות.
ב-1946 נמצאו שרידי גופתו יחד עם אלו של עוד שני בני אדם, מתחת לערימת אבנים.
השלושה נקברו ביחד ביישוב קוסה (Cusset).
אולם ב-1947 גופתו הוצאה וזוהתה לפי שיניו.
המיליציונר ששרד, שארל דוול, נשפט בגין רציחתו של זה ובפברואר 1953 נידון לעבודות פרך לכל החיים, אבל ב-1955 שוחרר לחופשי.
ז'אן זה הובא לקבורה סופית באורליאן ב-1948.
ז'אן זה היה נשוי למדלן דרה ולזוג נולדו שתי בנות, קתרין מרטן-זה והלן מושאר-זה (ילידת 1940).
במקום הירצחו במול הוקם אתר זיכרון
הוצבה לוחית זיכרון על התיכון שבו למד באורליאן.
ביישוב טרלאזה נקרא רחוב על שמו.
2005 - הוקם פרס ספרותי לזכרו.
מרץ 2014 - נשיא צרפת, פרנסואה הולנד הודיע על כוונתו על העברתם שרידי גופתם של ז'אן זה, ז'רמן טיליון וז'נבייב דה גול-אנטוניוז לפנתאון בפריז כדמויות מובילות בהתנגדות לכיבוש הנאצי.
הטקס הרשמי התקיים ביום הלאומי של ההתנגדות, ב-27 במאי 2015
2019 - מחשב על שנרכש על ידי CNRS נקרא על שמו של ז'אן זה.
ז'אן ז'נבייב לאברוס גרנרן הייתה טייסת כדורים פורחים וצנחנית צרפתייה.
היא הייתה הראשונה שביצעה צניחה מכדור פורח (בתוך סל), מגובה של 900 מטרים ב-12 באוקטובר 1799.
לאברוס טסה לראשונה ב-10 בנובמבר 1798 והייתה אחת הנשים הראשונות שטסו בכדור פורח.
היא הייתה אשתו של אנדרה-ז'אק גרנרן, מפיץ בלוני מימן וממציא המצנח חסר המסגרת.
ז'אן לאברוס הייתה בקהל שצפה בטיסת בלון המימן הראשונה של אנדרה-ז'אק גרנרן ובצניחה בפארק מונסו, פריז ב-22 באוקטובר 1797. היא הכירה אותו, הפכה לתלמידה שלו וטסה איתו ב-10 בנובמבר 1798 בפארק מונסו.
נהוג לתארה כאישה הראשונה בעולם שטסה בבלון, אם כי אליזבת טיבל ביצעה טיסה חופשית ב-1784 וסלסטין אנרי טסה עם גרנרן ב-8 ביולי 1798, ארבעה חודשים קודם לכן.
ב-12 באוקטובר 1799 עלתה לאברוס בסל עם בלון לפני שניתק את הבלון וירד בגונדולה בצניחה מגובה של 900 מטר.
בכך היא הפכה לאישה הראשונה שצנחה.
היא המשיכה והשלימה עליות רבות וירידות צניחה בעיירות ברחבי צרפת ואירופה.
ב-11 באוקטובר 1802, היא הגישה בקשה לפטנט בשם בעלה על: " מכשיר הנקרא מצנח, שנועד להאט את נפילת הסל לאחר התפוצצות הבלון.
הציוד החיוני הוא כובע בד התומך בסלסלה ומעגל עץ מתחת ומחוצה למצנח המשמש להחזיק אותו פתוח בזמן הטיפוס: עליו לבצע את משימתו ברגע ההפרדה מהבלון, על ידי שמירה על עמוד אוויר".
אנדרה-ז'אק גרנרן החזיק בתפקיד האווירונאוט הרשמי של צרפת והיה ידוע באופן לא רשמי בשם aérostatier des fêtes publiques, בעקבות תפקידו בני הזוג ביקרו באנגליה ב-1802 במהלך הסכם אמיין.
הם השלימו מספר טיסות הדגמה, כולל הטיסה הראשונה שלו שעלתה ממגרש המתנדבים ברחוב אודלי הצפוני, כיכר גרוונור, וצניחה לשדה ליד סנט פנקראס.
טיסה זו הולידה את השיר האנגלי הפופולרי (תרגום חופשי):
ז'אן גרנרן ליוותה אותו בטיסתו השלישית מעל לונדון.
אחת מהצניחות שלה הוערכה בגובה של 2,438 מ'.
כאשר התחדשה המלחמה בין צרפת לבריטניה ב-1803, נאלצו בני הזוג לעזוב את אנגליה ולחזור לצרפת, שם המשיכה לבצע טיסות וצניחות.
בעלה של גרנרן נפטר ב-1823. מאוחר יותר פגשה גרנרן את הגיבורה הצרפתייה מארי תרז פיגור , מאדאם סן-ז'ן, שנלחמה במלחמות המהפכה הצרפתית ובמלחמות נפוליאון, איתה פתחה על פי הדיווחים מסעדה בצרפת.
אחייניתה של גרנרן, אליסה גרנרן שנולדה ב-1791, למדה להטיס כדורים פורחים בגיל 15 וביצעה 39 צניחות מקצועיות מ-1815 עד 1836 באיטליה, ספרד, רוסיה, גרמניה וצרפת.
ב-17 באוקטובר 2006 נקראה על שמה רחוב ז'אן גרנרן בוויסוס, צרפת.
ז'אן לאפיט ( סביבות 1780 – סביבות 1823) היה פיראט צרפתי שפעל במפרץ מקסיקו בתחילת המאה ה-19. האמונה הגורפת היא כי לאפיט נולד או בביאריץ, בחבל הבסקים הצרפתי בצרפת, או במושבה הצרפתית סן-דומנג בקריביים.
עד שנת 1805, לאפיט ניהל מחסן בניו אורלינס כדי לסייע בהפצת הסחורות שהוברחו על ידי אחיו פייר לאפיט.
ממשלת ארצות הברית העבירה את חוק האמברגו של 1807 כאשר המתח עם הממלכה המאוחדת התגבר ואסר על סחר.
האחים לאפיט העבירו את פעילותם לאי במפרץ בראטריה, לואיזיאנה.
עד שנת 1810, הנמל החדש שלהם הפך למאוד מוצלח; לאפיט ניהלו מבצע הברחה רווחי והחלו לעסוק גם בפיראטיות.
בשנת 1812, ארצות הברית והממלכה המאוחדת יצאו למלחמה.
למרות אזהרתו של לאפיט לבראטרים אחרים מפני מתקפה צבאית אפשרית על בסיסם, כוח ימי אמריקני פלש בהצלחה בספטמבר 1814 ותפס את רוב הצי שלו.
מאוחר יותר, בתמורה לחנינה חוקית, עזר לאפיט והצי שלו לגנרל אנדרו ג'קסון במהלך להגן על העיר במלחמת 1812 בה הביסה ארצות הברית את הפולשים הבריטים.
האחים לאפיט הפכו לאחר מכן למרגלים עבור הספרדים במהלך מלחמת העצמאות של מקסיקו.
בשנת 1817, ז'אן הקים מושבה חדשה באי גלווסטון שנקראה קמפצ'ה.
בשיאה, הרוויחו המתיישבים והפריבטירים מיליוני דולרים מדי שנה ממטבעות וסחורות גנובות או מוברחות.
מעט מאוד ידוע על לאפיט, והשערות על חייו ומותו ממשיכות לעניין היסטוריונים.
שמועה מפורסמת וממושכת טוענת כי לאפיט הציל את הקיסר הצרפתי נפוליאון בונפרטה מהגלות ושניהם סיימו את חייהם בלואיזיאנה אך אין ראיות שתומכות בכך.
פרטים על חייו המוקדמים של ז'אן לאפיט נותרו מעורפלים ולעיתים מקורות סותרים זה את זה.
ביומן של ז'אן לאפיט, שהאותנטיות שלו שנויה במחלוקת, הוא טוען שנולד בבורדו בשנת 1780, להורים יהודים ספרדים.
סבתו ואמו מצד האם, שתיהן אנוסים, ברחו מספרד לצרפת בשנת 1765 לאחר שסבו מצד האם הוצא להורג על ידי האינקוויזיציה בשל היותו יהודי.
כמה מקורות טוענים שאביו של לאפיט היה צרפתי ומשפחת אמו הגיעה מספרד.
לאפיט ואחיו פייר טענו גם הם שנולדו בבאיון, אך מסמכים אחרים מהתקופה מצביעים על מקום לידתו כסט.
רמזי, שפרסם ביוגרפיה של לאפיט בשנת 1996, מציין שזה היה זמן נוח להיות יליד צרפת, טענה שסיפקה הגנה מפני אכיפת החוק האמריקאי.
הוא מוסיף שמקורות עכשוויים אחרים טוענים שלאפיט נולד באורדונה, ספרד, או במחוז וסטצ'סטר, ניו יורק, צפונית למנהטן.
כמה מקורות משערים שלאפיט נולד במושבה הצרפתית סן-דומנג (הידועה כהאיטי מאז קיבלה עצמאות ב-1804).
בסוף המאה ה-18, ילדים בוגרים של המתיישבים הצרפתים בסן-דומנג לעיתים קרובות התיישבו מחדש לאורך נהר המיסיסיפי בלואיזיאנה הצרפתית במיוחד בעיר הגדולה שלה, ניו אורלינס.
משפחות בשם לאפיט נמצאו במסמכי לואיזיאנה משנת 1765. לדברי רמזי, אמו האלמנה של לאפיט היגרה עם שני בניה, הבכור פייר וז'אן, מסן-דומנג לניו אורלינס בשנות ה-80 של המאה ה-18. בסביבות 1784, אמו התחתנה עם פדרו אוברי, סוחר בניו אורלינס, והשאירה את ז'אן עמה.
היא מסרה את פייר כדי שיגדל על ידי משפחה מורחבת במקום אחר בלואיזיאנה.
לדברי רמזי סביר להניח שז'אן לאפיט בצעירותו בילה זמן רב בחקר הביצות ואזורי המים שמדרום לניו אורלינס.
בשנים מאוחרות יותר, תיארו אותו כבעל "ידע מדויק יותר של כל כניסה מהמפרץ מאשר כל אדם אחר".
אחיו הגדול פייר הפך לפריבטיר, וייתכן שפעל מסן-דומנג שהנפיקה לעיתים קרובות מכתבי מרק.
לאפיט כנראה עזר לאחיו למכור או להחליף את הסחורה שנתפסה.
עד 1805 מאמינים שהוא ניהל מחסן בניו אורלינס ואולי חנות ברחוב רויאל.
דייוויס מציע ילדות שונה ללאפיט.
לפי ספרו משנת 2005, לאפיט נולד בפאוילאק, צרפת, או בסמוך, כבנם של פייר לאפיט ואשתו השנייה, מרגריט דסטייל.
לזוג היו שישה ילדים, כולל לפחות שלוש בנות.
ז'אן לאפיט נולד כנראה בשנת 1782, אם כי הוא לא הוטבל עד 1786. לפייר לאפיט היה בן נוסף, שנקרא גם הוא פייר, מנישואיו הראשונים למארי לגרנז', שמתה בלידה.
הבנים קיבלו חינוך קתולי בסיסי.
מתוך הכרה בכך שהפרטים של עשרים השנים הראשונות של לאפיט דלים, דייוויס משער שלפיט בילה זמן רב בים בילדותו, כנראה על סיפון ספינות בבעלות אביו, סוחר ידוע.
דייוויס ממקם את אחיו של לאפיט, פייר, בסן-דומינג עד סוף שנות ה-90 ותחילת המאה ה-19. עקב הסלמה באלימות מהמהפכה בהאיטי, בתחילת 1803 עלה פייר על ספינת פליטים לניו אורלינס.
זו הייתה השנה האחרונה שבה נפוליאון בונפרטה לא הצליח להחזיר את השליטה בסן-דומינג.
הוא הוציא את חייליו המוכים וסיים את המעורבות הצרפתית בצפון אמריקה, ומכר לארצות הברית את מה שנודע בשם רכישת לואיזיאנה ב-1803: אדמות שנתבעו על ידי צרפת ממערב לנהר המיסיסיפי.
עד 1806 פעלו בניו אורלינס כמה "קפטן לאפיט"; ז'אן לאפיט היה כנראה אחד מהם.
דייוויס משער שז'אן לאפיט בילה זמן רב בים כילד, כנראה על סיפון ספינות בבעלות אביו, שהיה סוחר ידוע.
דייוויס מציב את אחיו של לאפיט, פייר, בסן-דומנג בסוף שנות ה-90 של המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19.בתחילת 1803 בשל האלימות המתגברת ממרד העבדים בהאיטי עלה פייר על ספינת פליטים לניו אורלינס.
זו הייתה השנה האחרונה שנפוליאון בונפרטה נכשל בהשבת השליטה על סן-דומנג.
הוא נסוג עם חייליו הפגועים וסיים את המעורבות הצרפתית בצפון אמריקה, ומכר לארצות הברית את מה שהפך לרכישת לואיזיאנה ב-1803: אדמות שתבעו הצרפתים ממערב לנהר המיסיסיפי.
עד 1806, פעלו מספר "קפטן לאפיט" בניו אורלינס, וסביר להניח שז'אן לאפיט היה אחד מהם.
מקורות מצביעים על כך שלפיט היה חד ובעל תושייה, אך גם נאה וידידותי, ונהנה משתייה, הימורים וזנות.
הוא נודע כמי שאימץ גינונים ולבוש אריסטוקרטיים יותר מרוב חבריו.
שפת האם של לאפיט הייתה בבירור צרפתית, אם כי הניב הספציפי הוא עניין של ויכוח.
ברור שהוא היה מסוגל לדבר אנגלית בצורה סבירה וככל הנראה גם ידע לדבר מעט ספרדית.
הוא התחנך עם אחיו באקדמיה צבאית בסנט קיטס.
שום דוגמאות מכתיבתו לא שרדו, מלבד חתימתו, ומכתביו ששרדו תמיד נכתבו על ידי מזכירה, כך שיכולות הקריאה והכתיבה שלו נותרו לא ברורות.
במהלך חייו פעל כחייל, מלח, דיפלומט, סוחר ועוד, והפגין כישורים טבעיים למנהיגות.
לאחר רכישת לואיזיאנה על ידי ארצות הברית בשנת 1803, החלה הממשלה לאכוף את חוק האמברגו משנת 1807, שאסר על ספינות אמריקאיות לעגון בנמלים זרים והטיל אמברגו על סחורות מיובאות.
החוק נועד בעיקר לאסור על סחר עם הממלכה המאוחדת, כשהמתח בין שתי המדינות התגבר, וגרם לבעיות לסוחרי ניו אורלינס שהסתמכו רבות על סחר עם מושבות קריביות.
האחים לאפיט חיפשו נמל חלופי להברחת סחורות לסוחרים המקומיים ומצאו את האי בראטריה במפרץ בראטריה.
האי היה רחוק מבסיס הצי האמריקני, וספינות יכלו להבריח סחורות בקלות מבלי שהפקידים במכס ישימו לב.
עובדים טענו סחורות במנות קטנות על פירוגות או דוברות, והעבירו אותן דרך הביצות הרבות לניו אורלינס.
פייר לאפיט, שפעל בניו אורלינס כשותף שקט, השגיח על האינטרסים שלהם בעיר, בעוד ז'אן לאפיט ניהל את העסק היומיומי בבראטריה.
עד 1810, הפך האי לנמל משגשג ומלחים נהרו לאי כדי לעבוד בנמלים ובמחסנים או להצטרף כצוות לאחת הפריבטירים.
באוקטובר 1812, מאוכזבים מתפקידם כמתווכים, רכשו האחים לאפיט סקונר ושכרו את הקפטן טריי קוק להפליג בו.
מכיוון שלסקונר לא הייתה מינוי רשמי מממשל לאומי, נחשב הקפטן לפיראט שפועל באופן לא חוקי.
בינואר 1813, תפסו את הפרס הראשון שלהם, בריגנית בריטית עמוסה ב-77 עבדים, שמכירתם הניבה רווחים של 18,000 דולר.
מבוסס בניו אורלינס, פייר לאפיט שימש כשותף שקט, שדאג לאינטרסים שלהם בעיר.
ז'אן לאפיט בילה את רוב זמנו בבארטריה בניהול העסקים היומיומיים של ציוד פרטיים וסידור הברחת סחורות גנובות.
ימאים נהרו לאי, עבדו על הרציפים או במחסנים עד שנבחרו לצוות של אחד הפרייבטרים.
קלייבורן יצא לחופשה בספטמבר 1810, והשאיר את כמושל בפועל.
רוברטסון זעם על פעילותו של לאפיט, כינה את אנשיו "שודדים שמטרידים את חופינו ושולטים בארצנו".
תושבי ניו אורלינס היו אסירי תודה לאחים לאפיט על שסיפקו להם מותרות שלא יכלו לייבא בגלל האמברגו.
ב-18 ביוני 1812 הכריזו ארצות הברית מלחמה על בריטניה.
לבריטניה היה חיל ים חזק ואילו חיל הים האמריקאי נחשב נחות בהשוואה אליו.
ארצות הברית בנתה ספינות מלחמה לפעול על הימות הגדולות, אך באזורים אחרים השלימה את הצי שלה על ידי הצעת לספינות חמושות בבעלות פרטית.
מכתבי מארק היו רישיונות ממשלתיים שאישרו לפריבטירים לתקוף כלי שיט אויבים ולקבל את השלל שלהם.
ניו אורלינס הנפיקה שישה מכתבים כאלה, בעיקר למבריחים שעבדו עם לאפיט בבראטריה.
המבריחים החזיקו לעיתים קרובות מכתבי מארק ממספר מדינות, מה שאיפשר להם לתפוס שלל ממדינות שונות.
הם הגישו שלל מספינות בריטיות שנתפסו לרשויות האמריקאיות בניו אורלינס, ושלל מכל הספינות האחרות הועבר לעיתים קרובות למכירה בשווקים דרך פעולתו של לאפיט.
כשהמבצעים להברחות הפחיתו את כמות ההכנסות שנגבו על ידי משרדי המכס, הרשויות האמריקאיות היו נחושות להפסיק את העסקים בבראטריה.
מכיוון שלצי ארצות הברית לא היו מספיק ספינות לפעול נגד מבריחי בראטריה, פנתה הממשלה לבתי המשפט.
ב-10 בנובמבר 1812 האשים פרקליט המחוז של ארצות הברית ג'ון ר.
גריימס את לאפיט ב"הפרת חוק ההכנסות".
שלושה ימים לאחר מכן נשלחו 40 חיילים כדי לארוב לבראטרים ותפסו את לאפיט, אחיו פייר ו-25 מבריחים לא חמושים ב-16 בנובמבר, והחרימו כמה אלפי דולרים של סחורה מוברחת.
פקידים שחררו את המבריחים לאחר ששילמו ערבות, והם נעלמו וסירבו לחזור למשפט.
לאחר האישומים שהוגשו ב-10 בנובמבר 1812, ומעצרו וכליאתו של אחיו פייר, המשיך ז'אן לאפיט לנהל את עסקי הפיראטיות וההברחה.
במהלך החודשים הבאים, הגביר הצי הבריטי את הסיורים במפרץ מקסיקו, ובאוגוסט הקים בסיס בפנסקולה.
ב-3 בספטמבר 1814, ירתה הספינה הבריטית אה"מ סופי לעבר ספינת פיראטים שחזרה לברטריה.
ספינתו של לאפיט עלתה על שרטון במים רדודים, שם לא יכלה הספינה הבריטית הגדולה לעקוב.
הבריטים הניפו דגל לבן ושיגרו סירת משוטים קטנה ועליה מספר קצינים.
לאפיט וכמה מאנשיו חתרו לפגוש אותם באמצע הדרך.
קפטן ניקולס לוקייר, מפקד הסופי, קיבל הוראה ליצור קשר עם "המפקד בברטריה".
הוא ליווה על ידי קפטן חיל הנחתים המלכותי, ג'ון מקוויליאם, שנשא חבילה עבור לאפיט.
אנשי ברטריה הזמינו את הקצינים הבריטים לחתור אל האי שלהם.
כאשר ירדו לחוף והוקפו על ידי אנשיו של לאפיט, זה זיהה את עצמו בפניהם.
רבים מהמבריחים רצו לערוך לינץ' בבריטים, אך לאפיט התערב והציב שומרים מחוץ לביתו כדי להבטיח את הגנתם.
מקוויליאם הביא שני מכתבים בחבילתו עבור לאפיט: הראשון, תחת חותמו של ג'ורג' השלישי, הציע ללאפיט ולכוחותיו אזרחות בריטית ומענקי קרקע במושבות הבריטיות באמריקה (באותה עת, אלה כללו איים בקריביים ושטחים בקנדה העליונה והתחתונה).
בתמורה, ביקש המלך שלאפיט וכוחותיו יתחייבו לסייע במאבק הימי נגד ארצות הברית ולהשיב כל רכוש שנלקח לאחרונה מספינות ספרדיות.
(ספרד הפכה לבת ברית של הבריטים נגד הצרפתים.) אם יסרבו להצעה, הודיעו המכתבים שללאפיט כי הבריטים קיבלו הוראה לכבוש את ברטריה כדי לשים קץ להברחתם.
הפריט השני היה מכתב אישי ללאפיט ממפקדו של מקוויליאם, סגן-אלוף אדוארד ניקולס, שהפציר בו לקבל את ההצעה.
לאפיט, שהאמין כי האמריקאים ינצחו בסופו של דבר במלחמה נגד בריטניה, סבר כי יהיה לו קל יותר להתגבר על קציני המכס האמריקאים מאשר על הצי הבריטי.
באוגוסט נאמר לו גם כי גורמים אמריקאים מתכננים תקיפה על ברטריה בכוחות בפיקודו של קומודור דניאל פטרסון.
הם חששו שלאפיט ואנשיו עלולים לצדד בבריטים.
לאפיט ניסה לשכנע את האמריקאים שאין להם ממה לחשוש ממנו.
הוא שלח מסר לאמריקאים שמעטים מאנשיו תמכו בסיוע לבריטים, אך אמר כי הוא זקוק ל-15 יום לבחון את הצעתם.
לאפיט שלח עותקים של המכתבים לז'אן בלנק, חבר במועצת המחוקקים של לואיזיאנה שהשקיע בפעילות בברטריה.
במכתב אישי, הזכיר לאפיט לבלנק כי אחיו פייר עדיין כלוא ומגיע לו שחרור מוקדם.
לאפיט הוסיף מכתב למושל קלייבורן, שבו כתב:
אני הכבשה התועה, החפצה לשוב אל המכלאה...
לו הכרתם לעומק את טיב עבירותיי, הייתי נראה בעיניכם הרבה פחות אשם, ועדיין ראוי למלא את חובותיו של אזרח טוב.
לאפיט התחייב, יחד עם אנשיו, לכל פעולה הגנתית שתידרש עבור ניו אורלינס.
תוך יומיים ממכתביו של לאפיט, "נמלט" פייר מהכלא.
האמריקאים הורו על תקיפת המושבה של לאפיט.
ב-13 בספטמבר 1814, יצא קומודור דניאל פטרסון לדרך על סיפון ה לעבר ברטריה, מלווה בשש ספינות תותחים וספינת שירות.
הצי עגן מול גרנד טר, וספינות התותחים פתחו בהתקפה.
עד אמצע הבוקר, עשר ספינות פיראטים חמושות יצרו קו קרב במפרץ.
תוך זמן קצר, נטשו אנשיו של לאפיט את ספינותיהם, הציתו כמה מהן וברחו מהאזור.
כאשר אנשיו של פטרסון ירדו לחוף, לא נתקלו בהתנגדות.
הם לקחו בשבי 80 אנשים, אך לאפיט הצליח להימלט בשלום.
האמריקאים השתלטו על שש סקונרות, ספינת פלוקה אחת ובריגנטינה, וכן על 20 תותחים וסחורות בשווי 500,000 דולר.
ב-23 בספטמבר, פטרסון וציו, כולל שמונה הספינות שנתפסו, החלו במסע החזרה לניו אורלינס.
הפשיטה זכתה לפרסום רב, ועיתון הNiles' Weekly Register תיאר אותה כ"כיבוש משמעותי עבור ארצות הברית".
אדם אשר, במשך כשנתיים, היה ידוע לשמצה בשל פשעים שהעולם המתורבת נלחם נגדם...
הוא ככל הנראה השתלט על מאה כלי שיט מכל האומות, וודאי רצח את צוותי כל הספינות שתפס, שכן איש לא נמלט ממנו מעולם.
בהתאם למנהגי התקופה, הגיש פטרסון תביעה משפטית לזכויות על הרווחים מהספינות והסחורות שנתפסו.
עורך דין שייצג את לאפיט טען כי הספינות שנתפסו נשאו את דגל קרטחנה, אזור שהיה בשלום עם ארצות הברית.
אחד מאנשיו של לאפיט העיד כי אנשי ברטריה מעולם לא התכוונו להילחם בארצות הברית, אלא הכינו את כלי השיט שלהם לבריחה.
השופט פסק כי פטרסון זכאי לחלק המקובל מהרווחים מהסחורות שכבר נמכרו, אך לא הכריע בדבר בעלות על הספינות.
אלה הוחזקו בנמל תחת משמורת של המרשל של ארצות הברית.
ככל הנראה בהשראת הצעתו של לאפיט לסייע בהגנת לואיזיאנה, כתב המושל קלייבורן ליועץ המשפטי של ארצות הברית, ריצ'רד ראש, וביקש חנינה עבור אנשי ברטריה.
הוא ציין כי במשך דורות, המבריחים נחשבו ל"אנשים ישרים...
[ו]סימפתיה מסוימת לעבריינים אלה מורגשת על ידי רבים מתושבי לואיזיאנה".
על פי ראמסי, קלייבורן כתב לאחר מכן לגנרל אנדרו ג'קסון, "ברמיזה כי פטרסון הרס קו הגנה פוטנציאלי ראשון עבור לואיזיאנה" על ידי תפיסתו של לאפיט וספינותיו.
ג'קסון השיב: "אני שואל אתכם, תושבי לואיזיאנה, האם נוכל לשים מבטחנו בכבודם של אנשים שחיפשו ברית עם פיראטים ושודדים?"
כאשר הגיע הגנרל אנדרו ג'קסון לניו אורלינס ב-1 בדצמבר 1814, גילה כי העיר לא הקימה כל הגנות.
היו ברשותה כ-1,000 חיילים חסרי ניסיון ושתי ספינות בלבד.
אף שהעיר שמרה על השליטה בשמונה הספינות שנלקחו מלאפיט, לא היו לה מספיק מלחים כדי לאייש אותן להגנה.
אנשיו של לאפיט, שטמנו טינה לפשיטה על ברטריה, סירבו לשרת על ספינותיהם לשעבר.
באמצע דצמבר, נפגש ג'קסון עם לאפיט, שהציע לשרת בתנאי שארצות הברית תעניק חנינה לאנשיו שיסכימו להגן על העיר.
ב-19 בדצמבר, העבירה מועצת המחוקקים של המדינה החלטה שהמליצה על חנינה מלאה לכל תושבי ברטריה לשעבר.
בעידודו של לאפיט, רבים מאנשיו הצטרפו למיליציה של ניו אורלינס או שירתו כמלחים לאיוש הספינות.
אחרים הקימו שלוש פלוגות תותחנים.
ב-23 בדצמבר, הגיעו יחידות החלוץ של הצי הבריטי לנהר המיסיסיפי.
לאפיט הבחין כי קו ההגנה האמריקאי היה קצר עד כדי כך שהבריטים עלולים להקיף את הכוחות האמריקאים.
הוא הציע להאריך את הקו עד לביצה סמוכה, וג'קסון הורה לבצע זאת.
הבריטים החלו להתקדם לעבר הקווים האמריקאים ב-28 בדצמבר, אך נהדפו על ידי צוות תותחנים בפיקודם של שניים ממפקדיו לשעבר של לאפיט, רנאטו בלוש ודומיניק יו.
פטרסון שיבח את אנשי ברטריה ששירתו על אחת מספינות הצי האמריקאי, ומיומנותם בתפעול התותחים עלתה על זו של עמיתיהם הבריטים.
ביבשה ובים, תותחני הפיראטים לשעבר זכו לשבחים ככל שהקרב נמשך.
ב-21 בינואר, פרסם ג'קסון הצהרה שבה שיבח את חייליו, ובמיוחד את התותחנים ו"הקפטנים דומיניק ובלוש, שפיקדו לאחרונה על פריבטירים מברטריה, יחד עם חלק מצוותיהם לשעבר ואזרחים אמיצים רבים מניו אורלינס, שהוצבו בעמדות מספר 3 ו-4." ג'קסון שיבח את ז'אן ופייר לאפיט על שהפגינו "אומץ ונאמנות זהים".
הוא ביקש רשמית חנינה עבור הלאפיטים והאנשים ששירתו תחתם.
הממשלה העניקה לכולם חנינה מלאה ב-6 בפברואר.
ז'אן לוק אטורי הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת השוער.
אטורי הוא שיאן ההופעות של מונקו ובעבר החזיק בתואר גם בליגה הצרפתית, עד ה-4 בדצמבר 2013 בו מיקאל לנדרו שבר את השיא.
אטורי התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של וישי ובשנת הצטרף למונקו.ב-21 בדצמבר 1975 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 3-1 לבורדו.
בהמשך, אטורי שיחק הצטרף לקבוצת המילואים.
בעונת הפך לשוער הראשון של המועדון.
בעונתו הראשונה במועדון זכה עמה באליפות צרפת.
אטורי שיחק כל הקריירה שלו במונקו בה שיחק 19 עונות וזכה עמה בשלוש אליפויות, 3 גביעים צרפתיים ואף הגיע עמה לגמר גביע המחזיקות 1992 בו הפסידה 2-0 לוורדר ברמן.
בנוסף, הוא שיאן ההופעות של המועדון עם 602 הופעות.
ב-27 בפברואר 1980 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צרפת במשחק ידידות נגד בו ניצחה צרפת 1-5. אטורי שיחק בנבחרת שנתיים בלבד ורשם 9 הופעות, אך גם השתתף עמה במונדיאל 1982.
ב-30 באוגוסט 1992 רשם הופעה בנבחרת קורסיקה בתיקו 0-0 נגד יובנטוס.
ליגת העל הצרפתית: , ,
ז'אן ז'וזף מונייה היה עורך דין ופוליטיקאי צרפתי שמילא תפקיד משמעותי בשלביה הראשונים של המהפכה הצרפתית.
מונייה, שתמך במהפכה בתחילת דרכה, ראה לנגד עיניו מודל של שלטון מאוזן המשלב דמוקרטיה ומונרכיה.
עמדותיו המתונות של מונייה ותמיכתו בהמשך השלטון המלוכני (גם אם מוחלש) לא זכו לפופולריות בקרב הנהגת המהפכה שהכתיבה גישה רדיקלית קיצונית.
ההתנגדות לעמדותיו הביאה את מונייה לפרוש מהנהגת המהפכה ולעזוב את צרפת לתקופה ארוכה.
בהסתכלות היסטורית שימשו עבודותיו של מונייה (כמו מגילת זכויות האזרח) כבסיס לעיצוב השלטון הרפובליקני הצרפתי.
ז'אן ז'וזף מונייה נולד ב-1758 בעיר גרנובל, צרפת לפרנסואה אנטואן מונייה, שהיה סוחר, ולמארי קתרין לבית פריז (Priez).
היה האח הבוגר מבין 10 ילדים שנולדו לזוג.
בצעירותו למד אצל דודו הכומר ובהמשך החל ללמוד בתיכון סטנדהל בגרנובל.
עם סיום לימודיו שירת תקופה קצרה בצבא אך בגלל חולשה גופנית לא המשך בשירות.
ב-1779 החל לעבוד כעורך דין בפרלמנט של גרנובל.
ב-1783 קנה את משרת "שופט המלוכה" בפרלמנט של גרנובל.
מונייה תמך בעקרונות הספר רוח החוקים של מונטסקייה (ששימש כבסיס לכינון דמוקרטיות) ונחשב לרודף צדק ומעריץ של מוסדות דמוקרטיים (ובמיוחד בריטיים).
בפעילותו הציבורית הפך לאחת מהדמויות הפוליטיות המרכזיות של גרנובל.
נציג המעמד השלישי באספת המעמדות
מונייה היה בין הדוחפים לחידוש הפגישות של אספת המעמדות.
ביולי 1788 התכנסה האספה בעיר ויסיל בדרום מזרח צרפת כדי לבחור את הצירים/נציגים של המחוז והגיעו אליה נציגי שלושת המעמדות (אנשי הדת, האצילים ונציגי המעמד השלישי - פשוטי העם).
חלוקת האוכלוסין בין שלושת המעמדות הייתה כ-1% אנשי הדת, כ-2% אצילים וכ-97% בני המעמד השלישי.
מלכתחילה, כשמלך צרפת הקים את אספת המעמדות הוא קבע ייצוג שווה לכל מעמד אך נציגי המעמד השלישי דרשו כל הזמן ייצוג עודף התואם למשקלם באוכלוסייה.
בהתכנסות של 1788 דרשו ייצוג של 50% (במקום 33%) כשלפי דרישה זו הייצוג של שאר המעמדות היה 25% לכל מעמד.
בשלהי 1788 נתן מלך צרפת, לואי השישה עשר את הסכמתו להסדר זה.
על פי הסכמה זו נערכו בינואר 1789 בחירת הצירים של אזור דופינה לאספת המעמדות ומונייה נבחר ראשון כנציג המעמד השלישי.
במעמדו זה שלח תזכירים רבים לממשלה וקרא לביטול זכויות היתר של במעמדות האחרים ואימוץ חוקה לפי המודל האנגלי תוך שמירת חלק מזכויות בית המלוכה.
במרץ 1789 הגיע מונייה לפריז ובמאי השתתף באספת המעמדות בורסאי בתקווה להשיג השגים עבור המעמד השלישי לאור משקל היתר של נציגי אותו מעמד.
במהרה הסתבר שלמרות ההבטחות לגבי הייצוג המועדף, זכות ההצבעה נשארה 33% לכל מעמד.
דבר זה גרם למרד של נציגי המעמד השלישי ובהובלתם של מונייה, ז'אן סילבן באיי ואונורה מיראבו ארגנו את שבועת מגרש הטניס וכוננו את האספה הלאומית.
מונייה ושאר נציגי המעמד השלישי ניהלו משא ומתן עם שאר שני המעמדות כדי לשכנעם להצטרף לאספה הלאומית.
נציגים אלו סירבו, בדרך כלל, להצטרף כדי לא לוותר על הפריווילגיות שלהם ובסופו של דבר המלך היה זה שהכריח אותם להצטרף.
בתחילת יולי 1789, לאחר שהצטרף לאספה הלאומית ונבחר ליושב ראש האספה, החל מונייה לפעול במסגרת ועדת החוקה של האספה.
במסגרת זו קידם חוקה לצרפת והצהרת זכויות אזרח.
במקביל הגיעו תהליכי המרד של המעמד השלישי ב-14 ביולי לשיא עם נפילת הבסטיליה והקמת הקומונה הפריזאית והמשמר הלאומי, בפיקודו של המרקיז דה לה פאייט.
תהליכים רדיקליים אלו היו למורת רוחו של מונייה שתמך במודל מאוזן יותר, בסגנון הבריטי, של "בתים" המייצגים את העם לצד בית מלוכה המוגבל בכוחו.
מונייה ועקרונותיו הביאו לייסוד תנועת המלוכתיים.
תנועה זו זכתה, תחילה, לתמיכה רבה בקרב העם.
בליל 4 באוגוסט 1789 התכנסה האספה המכוננת הלאומית ומונייה הציג בה את תפיסתו בנוגע לדמוקרטיה בצרפת וביטול המעמדות.
ב-20 באוגוסט 1789, הציג מונייה בפני האספה המכוננת את שלושת הסעיפים הראשונים של הצהרת זכויות האדם והאזרח עליה עבד מוקדם יותר.
בשלהי אוגוסט 1789 החל מונייה לנהל שיחות על יישום גישתו לדמוקרטיה מלוכנית וקבלת הצהרת זכויות האזרח.
ההתנגדות לרעיונותיו הביא לכך שבתחילת ספטמבר עזב מונייה את ועדת החוקה של האספה.