tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התחביר הגנרטיבי-טרנספורמטיבי כולל בתוכו שלושה סוגי כללים.
שני הסוגים הראשונים הם המרכיבים הבסיסיים לתחביר הגנרטיבי-טרנספורמטיבי.
כללי יצירה (או כללי גזירה)
כללי יצירה מציגים מבנים אפשריים של משפטים, ומגדירים באופן פורמלי ומדויק מהי יחידה תחבירית.
לדוגמה, מערכת פשוטה ביותר עשויה להכיל את הכללים:
הכלל הראשון בדוגמה זו טוען שמשפט יכול להיות בנוי מצירוף שמני וצירוף פועלי; הכלל השני טוען שצירוף פועלי מכיל פועל, ואחריו ייתכן צירוף שמני וייתכן צירוף יחס; וכו'.
כל צירוף עשוי להכיל צירופים נוספים.
ברור שהכללים בדוגמה רחוקים עדיין מכיסוי מלא של השפה, אך המנגנון של כללי יצירה הוא מנגנון חזק ביותר, שבעזרת בחירה של כללים נכונים מאפשר תיאור של שפות רבות ושונות.
את מבנה המשפט המתקבל מכללים מסוג זה מקובל לתאר באופן גרפי בעזרת תרשים היררכי הנקרא "עץ תחבירי".
בתחביר הגנרטיבי יש מספר קטן יחסית של כללי יצירה, והם עשויים ליצור אינסוף משפטים.
דבר זה אפשרי בעיקר בזכות היותה של מערכת הכללים רקורסיבית: צירוף יכול להכיל בתוכו צירוף אחר מאותו הסוג.
למשל, משפט בשפה טבעית יכול להכיל בתוכו פסוקית משועבדת (שהיא, במקרים רבים, בעלת מבנה זהה לזה של משפט עצמאי); וצירוף שמני יכול לכלול צירוף שמני קטן יותר (כמו למשל במבני סמיכות: הצירוף השמני "תמונת הנשיא הראשון" מכיל צירוף שמני "הנשיא הראשון").
אם למשל נשנה את כלל הצירוף הפועלי בדוגמה שלעיל כך שיאפשר משפט בתוכו, נקבל מערכת רקורסיבית שמייצרת אינסוף משפטים:
שינוי זה מאפשר כבר לנתח משפטים מורכבים כמו "איש נחמד אמר שילדה קטנה שכחה שכלב שחור אוהב תפוחים" (אם נתעלם בשלב זה ממעמדה של המילה ש-).
כללי היצירה מייצרים רק חלק קטן מסוגי המשפטים בשפה.
למשל, הם מייצרים משפטי חיווי פשוטים, אך לא משפטי שאלה.
גם אם ניתן, באופן עקרוני, להוסיף כללים עבור כל סוגי המשפטים הקיימים, דבר זה יוביל למספר עצום של כללים שבהם ההכללות לגבי מבנה השפה ילכו לאיבוד.
במקום לנפח את מערכת כללי היצירה, הניחה התאוריה שמשפטים רבים נוצרים על ידי הפעלת טרנספורמציה על מבנה שמיוצר בעזרת כללי היצירה.
במקרים רבים, שני משפטים בעלי תוכן זהה או דומה אך מבנה שונה נוצרים מאותו מבנה בסיסי, על ידי הפעלת טרנספורמציות שונות.
הדוגמה השכיחה היא משפט סביל.
המשפט, "דני אכל את התפוח" מתואר כך:
לאחר הטרנספורמציה המשפט, "התפוח נאכל על ידי דני" מוצג כך:
המבנה הראשון מכונה מבנה עומק, זה המבנה שהורכב על ידי כללי היצירה.
המבנה השני הוא מבנה השטח, זה המשפט שנאמר על פני השטח ברמת הביצוע, והוא המשפט שלאחר הטרנספורמציות.
במקרים מסוימים, מבנה העומק כלל אינו מהווה משפט אפשרי; רק לאחר ביצוע הטרנספורמציות הנדרשות מקבלים משפט.
קיימים שני סוגים של כללי בחירה: בחירה סמנטית ובחירה קטגוריאלית.
כללי הבחירה הסמנטית מקושרים יותר לסמנטיקה הגנרטיבית, והם מתארים את המשתתפים באירוע מסוים ואת תכונותיהם הסמנטיות שרלוונטיות ברמה התחבירית.
למשל האירוע: "לבש", שבמשפט "א' לבש ב'" כולל שני משתתפים.
א' יכול להיות רק מה שבקבוצת ה-אנושי, והוא יכול להיות רק בן אדם.
ב' יכול להיות רק פריט לבוש.
הבחירה הקטגוריאלית מתארת איזה סוג צירוף יכול להצטרף לכל מילה ומילה.
למשל, אף שכללי היצירה מאפשרים לפועל להצטרף לצירוף שמני ולמספר צירופים פועליים, ישנם פעלים שמחייבים צירוף שמני (למשל, "נישק"), ויש כאלה שאינם מאפשרים צירוף כזה (למשל, "גר").
בתחילת שנות ה-80 התפתחה גרסה חדשה של הדקדוק הגנרטיבי, שגרסתה המגובשת הראשונה הופיעה בספרו של חומסקי Lectures on Government and Binding.
במקום להניח מגוון רחב של כללי טרנספורמציה שכל אחד מהם ספציפי לסוג אחד של מבנה תחבירי, צומצמו האפשרויות לפעולה אחת בלבד: תנועה.
אופרציית התנועה מאפשרת להזיז רכיב תחבירי לעמדה גבוהה יותר בעץ (כלומר, במבנה ההיררכי של המשפט), וגוזרת מבנים שונים לחלוטין, כמו משפטים סבילים ומשפטי שאלה.
מבנה העץ עבר גם הוא שינוי מפליג: תאוריית X-bar, המהווה מרכיב מרכזי ב-GB, מניחה שכל סוגי הצירופים הם בעלי מבנה זהה, שמציית לכללים פשוטים אך מחמירים.
במקום כללי יצירה ספציפיים לכל סוג של צירוף, ישנה רק סכמה כללית אחת המגדירה מהו מבנה אפשרי, בלי להבחין בין קטגוריות שונות (שם, פועל וכדומה).
ההכללות הללו לגבי מבנה העץ ואופרציית התנועה באו במחיר של ייצור-יתר: ללא מגבלות נוספות, יתקבלו אינסוף מבנים שאינם מייצגים משפטים אפשריים.
תאוריית GB הוסיפה מספר מודולים המתפקדים כפילטרים, ה"מסננים" מבנים ומצמצמים את מספר האפשרויות שהדקדוק מייצר.
בין הפילטרים העיקריים: פילטר היחסה, המגדיר תנאים לשימוש בצירופים שמניים, העיקרון התמטי, המתאר את המגבלות על סוג ומספר הארגומנטים שכל פועל מאפשר, ועקרונות הכבילה, המגדירים את אפשרות השימוש בסוגים שונים של צירופים שמניים, כמו כינויי גוף, כינויים חוזרים, ועוד.
בנוסף לכך, פותחו תאוריות רבות לגבי מגבלות על אופרציית התנועה, במטרה להראות שכל סוגי התנועה בשפות אנושיות מצייתים למספר קטן מאוד של מגבלות.
הפרוגרמה המינימליסטית (the Minimalist Program)
בתחילת שנות ה-90 חלה תפנית נוספת בדקדוק הגנרטיבי.
בלשנים רבים חשו שלמרות ההישגים הנכבדים של תאוריית GB, ושפע העובדות שהיא הצליחה לתאר ולהסביר, יש צורך לשקול מחדש כמה מהנחות היסוד שלה.
בפרט, נראה היה שהתאוריה הפכה למסובכת מדי ועמוסה בהגדרות ובהנחות שחלקן חופפות זו את זו.
תוכנית המחקר החדשה והשאפתנית שהוצגה על ידי חומסקי בסדרת מאמרים בתחילת שנות ה-90, הייתה לשקול מחדש אחת לאחת את כל ההנחות של התאוריה התחבירית, מתוך מטרה להגיע למערכת תאורטית שמתבססת רק על ההנחות והמושגים ההכרחיים, שבלעדיהם לא ניתן לתאר את מהותה הבסיסית של השפה האנושית.
הפרוגרמה המינימלית בשנותיה הראשונות לא הייתה תאוריה של ממש, אלא "הצהרת כוונות" ותחילתה של תוכנית מחקר.
במשך השנים שחלפו מאז מאמרו הראשון של חומסקי בנושא, עברה התאוריה התחבירית שינויים רבים.
להלן כמה מהרעיונות המרכזיים שחזרו בכל הגלגולים של הגישה המינימליסטית:
המערכת החישובית: המערכת המחוללת (מייצרת) משפטים נקראת "המערכת החישובית", והיא פועלת באופן מכני לחלוטין; כל הפעולות בבניית משפט הן חלק מאלגוריתם שבסופו נוצר משפט תקין בשפה.
ממשקים: המערכת החישובית חייבת לציית למגבלות הנובעות מדרישות המערכות האחרות שיש לתחביר ממשק איתן.
למשל, מערכת ההיסק והמשמעות, מערכת ההגייה, וכדומה.
חסכוניות: פעולות במערכת החישובית, ובפרט שימוש באופרציית התנועה, חייבות להיות החסכוניות ביותר שאפשר.
למשל, תנועה של רכיב למרחק קצר עדיפה על-פני תנועה למרחק ארוך.
בדיקת תכוניות: הכוח שמניע את המערכת החישובית הוא הצורך לבדוק תכוניות דקדוקיות.
למשל, תכוניות מין ומספר על הפועל חייבות להתאים לאלה של הנושא, והתאמה זו אפשרית רק במגבלות מבניות מסוימות, כך שתיתכן תנועה שמטרתה ליצור מבנה שמאפשר את בדיקת תכוניות ההתאמה.
תכוניות שלא נבדקו יגרמו לחישוב "להתרסק", כלומר, יתקבל משפט בלתי תקין.
לא כל הבלשנים הגנרטיביים מסכימים עם עקרונות הפרוגרמה המינימלית.
עם זאת, אין ספק שהניסיון לצמצם את כל המערכת התחבירית לכדי אלגוריתם יחיד בעל מספר קטן ביותר של כללים, מוביל לתובנות ולתגליות חדשות ומרתקות לגבי מנגנון יצירת השפה האנושית.
בלשנות מודרנית הוא כינוי להתפתחויות שחלו במדע הבלשנות (חקר שפות טבעיות) מראשית המאה ה-20 ועד ימינו, ולאסכולות השליטות היום בתחום הבלשנות.
הבלשנות המודרנית, שרואה באפיון היכולת הלשונית האנושית את נושא המחקר העיקרי שלה, היא ענף מרכזי במדעים הקוגניטיביים.
עד המאה ה-19 היה המניע העיקרי לחקר השפה - שימור ופירוש של טקסטים קאנוניים.
לדוגמה, החקירה הבלשנית היסודית שערכו חכמי טבריה במאה ה-9 לספה"נ, שהניבה את פיתוח הניקוד הטברני וטעמי המקרא, נעשתה כדי לשמר את הקריאה והפרשנות הנכונות של המקרא, כפי שהיו ידועות להם באותה תקופה.
גם המחקר הבלשני הערבי של ימי הביניים נעשה בעיקר כדי לשמר את הנוסח המקורי של הקוראן וכדי למנוע פרשנות שגויה או לא-ראויה.
באירופה נחקרה במיוחד השפה הלטינית, שנחשבה לאם הלשונות האירופיות.
התחביר הלטיני הקלאסי נחשב כמודל ליתר השפות האירופיות, וסטייה ממנו נחשבה לסגנון לא-ראוי.
עם התפתחות ההומניזם באירופה והשפעתו הגוברת והולכת על הפילוסופיה והמדע, החל המחקר הבלשני לפנות לכיוון חדש - טקסטים חדשים, לאו דווקא קאנוניים, החלו להיחקר, ותרבויות לא-אירופיות היו לתחום התעניינות לגיטימי.
גילוי הקשר בין סנסקריט ליוונית וללטינית נתן דחיפה לתחום המכונה בלשנות היסטורית (או "בלשנות השוואתית").
אוגוסט שלייכר, בלשן גרמני שפעל במאה ה-19, פיתח תאוריה ששפה היא מעין אורגניזם שנולד, מתפתח ומת.
הוא גם פיתח תיאור שיטתי של הקשר בין שפות שונות.
בראשית המאה ה-20 החלה להתפתח גישה חדשה במחקר הבלשני, גישה שהושפעה מההתפתחויות בתחום הפסיכולוגיה.
השאלה שהועמדה במרכז המחקר הבלשני הייתה: מהו הידע הלשוני?
או במילים אחרות: מה אנחנו יודעים כשאנחנו יודעים לדבר בשפה?
אחד המובילים בתחום זה הוא פרופ' אברם דה סוואן מאוניברסיטת אמסטרדם בספרו החלוצי "עולם של מילים".
פרדינן דה-סוסיר (Ferdinand de Saussure) נחשב לבלשן המודרני הראשון.
הוא עסק גם בבלשנות היסטורית ותולדות כל לשון ולשון, אבל החל לפתח גישה החוקרת את ההבדלים בין הלשונות ואת אופן השימוש הייחודי לכל לשון או קבוצת לשונות.
מחקר זה מתמקד בלשון המדוברת ואינה מתמקדת בהתפתחות שפות אלו או מצבן בזמנים אחרים.
משזוהו מרכיבי מבנה השפה ואופן השימוש בה, אפשר גם לחקור ולסווג את השפות לפי בלשנות משווה, ולהגדיר קבוצות של שפות לפי אופן השימוש בהן.
כל שפה אנושית מסווגות לפי מרכיבים אלו, ולעיתים מתגלים קשרים חוצי גבול ותרבות.
למחקר זה, המתבונן בכל השפות בו זמנית, ומתעלם מהעבר שלהן, קרא דה-סוסיר מחקר סינכרוני (מתוזמן, או בו-זמני).
לעומת זאת, כינה את הגישה הבוחנת את השתלשלותה של שפה, המתבוננת בכל פעם בשפה אחת בלבד ובוחנת אותה לאורך הזמן, כגישה דיאכרונית (מחקר תוך-זמני).
האסכולות שממשיכות באופן ישיר את דרכו של דה סוסיר מכונות סטרוקטורליזם (Structuralism) ובלשוננו בלשנות מבנית.
מחקר סינכרוני לעומת מחקר דיאכרוני
המחקר הסינכרוני הבו-זמני של השפה מניח כי דובר השפה משתמש בה באמצעות כללי דיבור, אוצר מילים, ואסופת דוגמאות ויוצאים מן הכלל שרכש עם הזמן.
אך לשם דיבור בשפתו, אותו הדובר בדרך כלל אינו משתמש במידע נוסף על אופן השתלשלות המלים בעבר או על דרכי הביטוי וההגיה בעבר.
החקר הסינכרוני (הבו-זמני) יתרכז דווקא במקרים יוצאי הדופן, וינסה לגלות את מבנה השפה ולסווג את השפה עם ייחודה וכלליה הנוכחיים, כפי שהיא עתה.
לעומתו, החקר התוך-זמני ההתפתחותי של השפה מתעניין באופן בו השפה "אמורה להיות", ובמבנה האחיד וה"נכון" של כל שפה.
למשל, דובר העברית יכול להטות כל שורש בבניין ובמשקל, ולהשתמש בו כפועל חדש, או כשם עצם.
לפי מחקר התפתחות הלשון העברית - מחקר דיאכרוני המתבונן בעברה של השפה, בתקופת המקרא היה בניין קל סביל ששרידיו נותרו במקרא, אך בסוף התקופה החשמונאית, עם תחילת השימוש בלשון חז"ל הוחלף בניין זה בבניין נפעל.
דובר העברית בבואו להביע את הפועל הסביל, או אפילו ליצור פועל חדש משורש ששמע, ישתמש בבלי דעת מודעת בתבנית הבניין נפעל, שבו יש תחילית נ' ולא יעלה על דעתו להשתמש בתבנית שנעלמה מן הלשון מזה 2800 שנה.
את אופן השימוש בה כן יבחר להביע את מחשבותיו באה לחקור הבלשנות המבנית.
המחקר הבו-זמני של הבלשנות המבנית פתחה צוהר שאפשר תחומי חקר חדשים רבים וביניהם בלשנות השוואתית וחקר רכישת שפה.
לילד בגיל הרך הלומד לדבר לראשונה אין כל מידע על השפה הזו בעבר, או על שפות אחרות מקבילות, ועליו לקלוט ולהבין מתוך הדיבור הראשוני המגיע לאזניו, המהווה עבורו יחידה מגובשת אחת ללא שלבי עבר והתפתחות.
עליו לפענח את הדיבור אליו, לגלות את הכללים הדרושים ליצירת דיבור, ולייצר בעקבות הבנותיו את דבריו שלו.
למחקר זה מתאימה רק הגישה הבו-זמנית הסינכרונית.
סקינר - גישה ביהביוריסטית לשפה
בצד המשך המחקר בבלשנות היסטורית, ובשיטות בלשניות מסורתיות, התחזקה המגמה של חקר השפה ואופן השימוש בה בגישה פסיכולוגית.
פרדריק סקינר, שנחשב לאחד החוקרים הבולטים ביותר באסכולה הביהביוריסטית של הפסיכולוגיה, עסק באופן השימוש בשפה ובאופן שבו ילדים רוכשים שפה.
סקינר היה אמון על גישה קיצונית של התאוריה הביהביוריסטית, ולפיכך האמין שהיכולת לדבר בשפה היא לא יותר מסוג של התנהגות, שנרכשת, כמו כל התנהגות אחרת, בתהליך של גירוי-תגובה-חיזוק (חיובי או שלילי).
את רעיונותיו בנוגע לשפה פרסם סקינר בספר "Verbal Behavior" (התנהגות מילולית) בשנת 1957. לפי סקינר, הילד נחשף למבעים לשוניים ומגיב עליהם כראות עיניו.
תגובה לא ראויה למבע הלשוני תגרור חיזוק שלילי (למשל עונש), ותגובה ראויה תגרור חיזוק חיובי.
גם המבעים הלשוניים שהילד מנסה להשתמש בהם יזכו לחיזוק חיובי או שלילי, למשל אם הילד יבקש תפוח באמצעות המילה "ציפור" הוא לא יקבל את מבוקשו (חיזוק שלילי).
כך גם אם לא יבטא את המילה "תפוח" בצורה מובנת.
לעומת זאת אם הילד יאמר "תפוח" בצורה מובנת ויקבל תפוח, הוא יזכה לחיזוק חיובי, וכך ירכוש עוד מבע תקין בשפת אמו.
מגישתו של סקינר נובע שמספר המבעים בשפה הוא סופי, זאת כיוון שהזמן שבו הילד רוכש שפה הוא מוגבל, וכיוון שמבעים חדשים לא-מוכרים יגררו בסבירות גבוהה חיזוקים שליליים.
הנחה זאת סותרת את העובדה שבשפה טבעית, ובפרט אצל ילדים, נוצרים כל הזמן מבעים חדשים לא-מוכרים.
סקינר טען שמבעים כאלה נוצרים על דרך האנלוגיה.
למשל, ילד שלמד את המשפטים "אבא נסע לחיפה", "אבא נסע לבאר שבע" יוכל ליצור מהם את המשפט "אבא נסע לתל אביב" - כל שעליו לעשות הוא ליצור מהמשפטים שלמד את הנוסחה "אבא נסע ל-X" או "Y נסע ל-X".
הביקורת החריפה והמשמעותית ביותר על סקינר באה במאמרו של נועם חומסקי "סקירה על התנהגות מילולית מאת סקינר" (A Review of B.
Skinner's Verbal Behavior) שפורסם ב-1959. חומסקי ביקר כמה מהטיעונים הבסיסיים של סקינר, ואת ההנחות המשתמעות מהם, והראה שסקינר סותר למעשה חלק מהנחות היסוד שלו עצמו.
בין השאר הוא טען שהשימוש שסקינר עושה במונחים טכניים לכאורה, כמו "גירוי", "תגובה" ו"חיזוק", הוא כה חופשי, עד שהם מאבדים את כל המשמעות שאמורה להיות להם.
בנוסף, סקינר כלל אינו מבסס את טענותיו על עובדות, כך שאין כל עדות לכך שטענותיו לגבי שפה הן יותר מאשר היפותזה שכלל לא נבדקה באופן אמפירי.
פרט לכך, השימוש של סקינר במונח "התנהגות מילולית" שונה במידה ניכרת מהמובן המקובל ל"שפה", ולמעשה קשה לראות באיזה אופן ניתן להחיל את ניתוחו של סקינר על מבנים תחביריים בני יותר ממילה או שתיים.
הביקורת של חומסקי על הגישה הביהביוריסטית התקשרה גם לאבחנותיו של חומסקי בדבר מבנה השפה האנושית.
למשל, חומסקי טען שמספר המבעים בשפה הוא אינסופי.
כדי להוכיח זאת, הוא הראה שעבור כל משפט בשפה אפשר ליצור משפט מורכב ממנו.
לדוגמה: "אבא נסע לחיפה">>"דני אמר שאבא נסע לחיפה">>"דינה אמרה שדני אמר שאבא נסע לחיפה">>"רינה אמרה שדינה אמרה שדני אמר שאבא נסע לחיפה" וכו'.
במילים אחרות, כשם שעל כל מספר טבעי אפשר למצוא מספר טבעי גדול יותר (X+1), ולפיכך יש אינסוף מספרים טבעיים, כך על כל משפט בשפה אפשר ליצור משפט מורכב יותר, ולפיכך יש אינסוף משפטים בשפה.
חומסקי טען שבהתחשב בעובדה שיש אינסוף מבעים בשפה, ושרוב הילדים לומדים לדבר בצורה מובנת עד גיל 3, לא ייתכן שכל המבעים שהם משתמשים בהם או מבינים אותם נרכשו בדרך של גירוי-תגובה-חיזוק.
לכל הפחות, יש להניח שילד לומד מערכת כללים (או חוקיות), שממנה ניתן לייצר עוד ועוד משפטים; אלא שבגישתו של סקינר, לא ברור איך נרכשת מערכת מופשטת מסוג זה.
בלשנות היסטורית (הקרויה גם בלשנות דיאכרונית) היא המחקר של הדרכים שבהן השפות משתנות במשך הזמן, על ידי בחינה של שפות שדומות אחת לשנייה בתחומים שונים כמו מורפולוגיה, תחביר, וכן מטקסטים עתיקים שנשמרו.
בלשנות היסטורית גם מבקשת למיין את שפות העולם על פי המוצא שלהן ולהבין את ההתפתחות ההיסטורית של השפות.
הבלשנות ההיסטורית המודרנית צמחה מהפילולוגיה, מחקר טקסטים ומסמכים עתיקים.
בשנותיה המוקדמות התמקדה הבלשנות ההיסטורית בעיקר בשפות שמיות ובשפות ההודו-אירופיות, כיוון שאלה מוכרות יותר באירופה.
במהלך המאה ה-20 נעשתה עבודה רבה במחקר השפות האוסטרונזיות והשפות הילידיות הצפון-אמריקאיות.
בנוסף שפה יכולה במשך הזמן להתפצל לשפות אחדות עקב נדידות של עמים, או שינוי בתנאים התרבותיים או הגאוגרפיים.
ראשיתה של הבלשנות ההיסטורית בזיהוי קשרים בין שפות באמצעות איתור קווי דמיון ביניהן, ותיאור שיטתי של ההבדלים ביניהן.
במאה ה-19 פיתח הבלשן אוגוסט שלייכר את התאוריה של "עץ משפחה לשוני", המכונה גם שיטת "המיון הגנטי" של שפות.
הרעיון הבסיסי של התאוריה הוא שכל שפה התפתחה משפה אחרת שקדמה לה כשההתפתחות מתבטאת בשינויים שיטתיים במורפולוגיה, בפונולוגיה ובאוצר המילים הבסיסי.
שפה קדומה "מולידה" בדרך כלל כמה שפות מודרניות.
כמה שפות שהתפתחו מאותה שפה קדומה מכונות "שפות אחיות".
באמצעות בחינת הדמיון וההבדלים השיטתיים בין שפות אחיות אפשר לשחזר את השפה שממנה הן התפתחו (שפה אם).
אילן היוחסין של השפות מתאר בעצם "דורות" של שפות, וכל שפה מתפצלת ("מולידה") למספר שפות אחיות, שבתורן יכולות להתפצל גם הן.
תאוריית עצי המשפחה הפכה לזרם המרכזי בבלשנות ההיסטורית, אך כיום יש בלשנים המערערים על חלק מהעקרונות הנובעים ממנה.
יש הכופרים בעיקרון שמהשוואת "שפות אחיות" אפשר תמיד לשחזר שפה אם קדומה שממנה הן התפצלו.
הבלשן הישראלי חיים רוזן כתב:
כמו כן, המחקר שנעשה בשפות קריאוליות, בעברית ישראלית ובשפות אחרות, העלה את האפשרות כי שפה חדשה עשויה להתפתח מכמה שפות שונות לגמרי שקדמו לה, כך שהיא ממזגת תכונות של כמה מהשפות האלה בנוסף לשינויים שהתפתחו בה עם הזמן.
במצב כזה השפה החדשה אינה אחות "מושלמת" לשום שפה אחרת.
לאפשרות הזאת יש עדיין התנגדות רבה בקרב בלשנים היסטוריים.
ההוכחה המרכזית לשיטה ההשוואתית היא בחינת מקרים מתועדים של התפתחות שפות.
התיעוד המוכר והמפורט ביותר שקיים הוא לגבי התפצלות השפה הלטינית לשפות הרומאניות, שכוללת בין השאר את השפות צרפתית, ספרדית, פורטוגזית, איטלקית, רומנית וקטלאנית.
שימוש בעקרונות שיטת "עצי המשפחה" לשחזור שפת האם אכן חושף שפה הדומה מאוד ללטינית שמוכרת מהכתבים הקלאסיים שנשמרו, אולם היא אינה זהה לה לגמרי.
ההנחה היא שבצד הלטינית הקלאסית ששימשה בעיקר בכתיבה, שימשו גם ניבים עממיים שמכונים "לטינית וולגרית", ואשר בהם דיברו ההמונים ברחבי האימפריה הרומית המאוחרת.
אפשר להשתמש בשיטה ההשוואתית כדי לשחזר שפות קדומות שלא הותירו אחריהן טקסטים כתובים.
כך, למשל, אפשר להשוות בין השפות ממשפחת השפות הגרמאנית, הכוללת את הגרמנית, הדנית, האנגלית, הנורווגית, השוודית, ההולנדית, האיסלנדית, וגם את השפה הנכחדת גותית, כמו גם שפות נוספות, כדי לשחזר את השפה הפרוטו-גרמאנית, שפה שהייתה כנראה בת זמנה של הלטינית ואשר ממנה לא שרדו טקסטים.
פרוטו-גרמאנית ופרוטו-איטלית (שהיא אמה של הלטינית ושל כמה משכנותיה) בעצמן קשורות זו לזו, וייתכן כי שתיהן הגיעו מפרוטו-הודו-אירופית, שפה שדוברה לפני בערך 5,000 שנה.
חוקרים שִחזרו את פרוטו-הודו-אירופית על בסיס מידע מעשרת ענפיה, שהן: גרמאנית, איטלית, קלטית, יוונית, בלטית, סלאבית, אלבנית, ארמנית, פרוטו-הודו-איראנית ושני הענפים הנכחדים, טוכרית ואנטולית.
משתמשים בשיטה ההשוואתית על מנת להבחין בין ייחוס לשוני אמיתי – כלומר, העברה של שפה מהורים לילדים במשך דורות רבים – לבין דמיון מקרי המגיע ממגע בין-תרבותי.
לדוגמה, 30% מהשפה הפרסית לקוחה מערבית, כתוצאה מהכיבוש הערבי של איראן במאה ה-8 וממגע תרבותי רב בעקבות זאת.
אך הפרסית היא הודו-אירופית, והיא חברה בענף ההודו-איראני.
שכולל גם את סנסקריט ושפות רבות אחרות בהודו המודרנית.
רמז לכך שפרסית היא הודו-אירופית אפשר למצוא באוצר המילים הבסיסי שלה, שהוא בדרך כלל הודו-אירופי (כמו מאדאר 'Mother'), והאלמנטים הלשוניים החשובים שלה גם הם הודו-אירופיים.
על פי השיטה ההשוואתית נבנו מחדש בהצלחה כמה משפחות גדולות מאוד, כמו השפות האוסטרונזיות (הכוללות את ההוואית, טאגאלוג, אינדונזית ומלגשית), ושפות ניז'ר-קונגו שמדוברות באפריקה.
לאחר שמבינים את השינויים השונים בענפי המשפחות, ולאחר שמבינים כמות מספיקה מאוצר המילים הגרעיני ומהלשון של השפה המקורית, חוקרים בדרך כלל מסכימים ביניהם כי הוכח ייחוס משותף שלהן.
על הנאמר למעלה יש להוסיף שניתוח הנתונים הלשוניים אינו חד-משמעי, והשאלה אילו שפות יוכללו באיזו משפחה לעיתים קרובות נתונה בוויכוח.
כמו כן, למרות המחשבה ההיסטורית, נמנעת הבלשנות ההשוואתית מלגעת בשאלת האבולוציה של השפה, שלא מן הנמנע שהייתה מועילה למדי לנושאי ההשוואה.
תאוריות שאינן מבוססות על השיטה ההשוואתית, הנקראות תאוריות מקַבְּצות (Lumpers), מעוררות מחלוקת גדולה יותר, והן היפותזות המקשרות גנטית בין משפחות-שפות.
חוקרים שמנסים לחקור מעבר למה שמאפשרת השיטה ההשוואתית (לדוגמה, על ידי השוואה של מספר גדול של מילים ללא הקמת מערכת של דמיון מדויק ביניהן) לעיתים מואשמים בכך שהם בונים תאוריות חסרות בסיס.
הבעיה היא שבין כל שתי שפות ניתן למצוא איזשהם קווי דמיון, כך שללא הבסיס התאורטי המוצק הן עשויות להיות דומות אחת לשנייה במקרה, כך שהצבעה על דברים דומים בשתי השפות אינה מוכיחה דבר.
דוגמה מפורסמת היא המילה השוודית ל"סיפרה", שמבוטאת (בערך) כמו המילה העברית "סיפרה".
אפשר להראות, כי הדמיון בין שתי המילים הוא מקרי לחלוטין, ואין לו דבר עם הקשר (הרחוק למדי) בין העברית לשוודית.
מכיוון שמציאת סימוכין לקישורים רחוקים היא קשה כל כך, והמתודולוגיה עבור מציאה והוכחה של יחסים כאלה אינה מיוסדת היטב כמו השיטה ההשוואתית, המחקר של קשרים רחוקים רווי במחלוקות.
עם זאת, עבור חוקרים רבים, הפיתוי לנסות למצוא קשרים רחוקים הוא גדול.
אחרי הכול, גם השפה המשוחזרת פרוטו-הודו-אירופית נראתה בוודאי מופרכת למדי כאשר הופיעה לראשונה.
חוסר ביטחון זה גם מתייחס להערכות של משך הזמן שייקח לשפה להשתנות לגמרי.
דעה המצוּטטת רבות טוענת, כי אם קבוצת אנשים תישלח לגלקסיה מרוחקת, לאחר 10,000 שנה חבריה ידברו שפה שלא תהיה דומה לשפת האם שלהם יותר מכל שפה מקרית אחרת.
נתון זה מבוסס על תארוך שפה (גלוטוכרונולוגיה), כשהיא מורכבת מהערכה מפושטת של איבוד 14% כל אלף שנה, ורמת דמיון מקרי של 5%.
אולם מחקרים אחרים מראים כי מילים שונות נמצאות בשימוש במשך תקופות שונות מאוד.
לדוגמה, מילה מיוחדת כמו "אנציקלופדיה" תשרוד בממוצע רק לכאלף או אלפיים שנה, ואילו מילים בסיסיות ונפוצות כמו כינויי הגוף "אני" ו"אתה" יכולות להימצא בשימוש זמן כה ארוך שלא ניתן כלל להעריך את אורך התקופה ללא שחזורים עתיקים יותר מאלה מהמקובל בדרך כלל בבלשנות.
השחזור הרחוק ביותר יהיה השחזור של שפה פרוטו-אנושית, אך לא כל החוקרים סבורים כי שפה כזו הייתה קיימת בהכרח.
כך, למשל, קשה ליישב בין שפה פרוטו-אנושית לבין מה שאנו יודעים על הפרהיסטוריה.
הבלשן ג'וזף גרינברג הציע כי אנשים שיצאו מצפון מזרח אפריקה לפני כ-50,000 שנה דיברו פרוטו-אנושית.
אך טענה זו סותרת את הטענה כי לאחר 10,000 שנה, ייעלם כל קשר ניתן לזיהוי לשפה האם.
אם כל השפות אכן קשורות זו לזו, אזי היחס ביניהן היה צריך להיווצר בתקופה מאוחרת יותר.
הבלשן הרוסי סרגיי סטארוסטין קיבץ במחקריו את משפחת-העל סינו-דנא-קווקז, הכוללת את שפות נה-דנא בצפון אמריקה, את השפות הסינו-טיבטיות, את השפות היֶנִיסֶיָנִיות בסיביר, את בורושסקי בפקיסטן, את השפות הקווקזיות (כמו צ'צ'נית ושפות דאגסטן) ואת בסקית.
חילוקי הדעות על משפחת-על זו רבים.
התאוריה הנוסטרטית הוצעה על ידי הבלשן הדני הולגר פדרסן בשנת 1903. התאוריה טוענת כי קבוצת השפות הנוסטרטיות כוללת מספר משפחות-שפות: הודו-אירופיות, אפרו-אסיאתיות (שמיות-חמיות), אוראליות, אלטאיות, שומרית, דרווידיות וקרטווליות.
אחרים מוסיפים לרשימה או מורידים ממנה משפחות-שפות או שפות מבודדות אחרות.
יש שהציעו, כי הנוסטרטים היו פליטים משיטפון בים השחור בערך ב־5600 לפנה"ס, וחושבים כי זהו המקור למיתוסים של מבול (כמו המבול של נח המקראי), שקיימים בכמה תרבויות.
אולם בלשנים לא הגיעו למסקנה חותכת לגבי התקפות של התאוריה הנוסטרטית.
תומכיה, בניגוד לגרינברג, משתמשים בשיטה ההשוואתית המסורתית; אולם ההשוואות שלהם לעיתים לא מסתברות או כוללות יותר מדי שינויים סמנטיים, ואחרים מאשימים אותם כי הם פשוט מקבצים יחד את השפות שהם מכירים, ואינם מנסים להשוות אותן לשפות מרוחקות יותר.
בלתי נסלח הוא מערבון וסרט דרמה אמריקאי משנת 1992 בבימויו וכיכובו של קלינט איסטווד.
הסרט זכה בארבעה פרסי אוסקר: בפרס הסרט הטוב ביותר, פרס שחקן המשנה הטוב ביותר, פרס הבימוי ופרס העריכה.
הסרט זכה לשבחים רבים מצד מבקרים כמו
רוג'ר איברט ונחשב ליצירת המופת של קלינט איסטווד וכאחד מהמערבונים הטובים ביותר עד היום.
הסרט נכנס עשור לאחר מכן לארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
את הסרט הקדיש איסטווד לשני הבמאים הנערצים עליו, דון סיגל וסרג'ו לאונה, עימם עבד כשחקן.
הסיפור נפתח כשדמות כורה קבר למרגלות עץ, בחצר בית בודד, וכותרות פתיחה מספרות על מותה של אישה צעירה ויפה שנישאה לפושע מועד בשם ויליאם מאני (קלינט איסטווד), בניגוד לאזהרות אמה כי סופה להירצח על ידיו.
מתברר שדווקא אבעבועות שחורות הן אלו שגרמו למותה בטרם עת.
שנתיים מאוחר יותר, במדינת ויומינג, עיירה בשם "ביג ויסקי" (Big Whiskey).
במועדון ביליארד ובית בושת מקומי משחיתים שני בליינים שיכורים את פניה של זונה לאחר שזו לגלגה על איבר מינו הקטן של אחד מהם.
שריף העיירה (ג'ין הקמן), המכונה "ביל הקטן" (Little Bill), פוטר אותם מהצלפת שוט וממיר זאת בפיצוי בעל המקום, במספר סוסים שיקבל מהם, על השחתת רכושו – הזונה שאינה מועילה לו עוד.
העונש מקומם את אליס, מנהיגת הזונות במועדון, והן מגייסות את כל החסכונות שברשותן לפרס של 1,000 דולר למי שיהרוג את שני הבוקרים.
אל ביתו של ויל מאני שבקנזס, מגיע בחור צעיר וזחוח בשם "סקופילד קיד" (על שם אקדח הסקופילד שלו).
הוא מספר לו על הפרס שהוכרז, ומציע לשתפו בחיסול הבוקרים ולחלוק בפרס המובטח.
מאני, שנטש את אורח חייו הקודם בהשפעת אשתו המנוחה, שהחזירה אותו למוטב וגמלה אותו מהטיפה המרה, מהסס תחילה, אך מצבו הכלכלי לאחר מות אשתו דוחק בו.
הוא מפקיד את שני ילדיו להשגחת עובדת החווה, ומצטרף לבחור.
בינתיים, השמועה על הפרס עשתה כנפיים, ואל העיירה מגיע יריב ותיק של השריף על מנת להתחקות אחר צמד המבוקשים.
האקדוחן מכונה "בוב האנגלי" (English Bob) על שם מוצאו, ואליו מתלווה ביוגרף בשם בּוֹשֶׁה, הכותב את סיפורו.
ביל הקטן, שאסר על נשיאת נשק בעיירה, מכה את בוב האנגלי באכזריות ומקווה להרתיע בכך מתנקשים נוספים הנוהים אחר הפרס.
בוב האנגלי מגורש, ואילו הביוגרף שהתרשם ממעללי השריף, מחליט להישאר ולכתוב את זיכרונותיו.
אל מאני וקיד, מצטרף גם מכרו הוותיק של מאני מימי הפשע ההוללים – לוגן (מורגן פרימן).
יחד הם מגיעים לעיירה, ומתמקמים במועדון הביליארד.
בעוד חבריו מתרועעים עם הזונות בקומה העליונה, מאני, עייף וחולה מהמסע יושב בפאב.
השריף, ששמועת האורחים החמושים הגיעה אליו, מגיע יחד עם סגניו ותובע ממאני את אקדחו.
מאני מכחיש בהתחלה, אך השריף מוצא את נשקו, ומכה אותו נמרצות.
לוגן וקיד נמלטים דרך החלון, ואוספים את מאני החבול אל אסם מחוץ לעיר, שם ממתינים שישוב לאיתנו.
מאני שב להכרתו, ורואה שמטפלת בו הזונה שפניה הושחתו.
הוא לומד ממנה שחבריו כבר "מקבלים מקדמה" על הפרס באמצעות מין חינם.
מאני מסרב לרמז המפורש בשל נאמנותו לרעייתו המתה.
כשהוא מתאושש הם יוצאים בעקבות המבוקש הראשון – באנטי הצעיר (שהיה אנושי בהרבה מחברו האכזרי), ומאתרים אותו מתרועע עם חבריו.
לוגן צולף בו ממרחק ופוצע אותו.
זעקותיו גורמות ללוגן נקיפות מצפון, ומאני משלים את המלאכה.
לוגן אומר שאינו יכול לשוב ולהרוג כבימים עברו.
הוא שם פעמיו לביתו, ומאני וקיד ממשיכים לבדם.
הוא מעונה עד מוות על ידי השריף.
מאני וקיד מוצאים גם את הבחור השני – מייק קוויק, וקיד מחסלו בבית שימוש.
הם נפגשים עם אחת הזונות שמביאה למקום מוסכם את כסף הפרס, וממנה הם שומעים לראשונה על מותו האכזרי של לוגן.
קיד הצעיר מתוודה שזו לו הפעם הראשונה להרוג אדם (וזאת בניגוד להתרברבויותיו כל העת).
אכול חרטה ומזועזע ממעשיו הוא נשבע שלא להרוג שוב לעולם.
מאני לעומתו, מחליט לשוב לעיירה ולנקום
מאני מגיע אל המועדון, ומוצא שבחזיתו מוצגת גופת לוגן כשעליה כרזה המזהירה כי "זה מה שיקרה כאן לרוצחים".
מאני נכנס אל המועדון שם חוגג השריף עם בני העיירה.
מאני משבית את השמחה, ומוציא להורג את בעל המקום על כך שהציג את גופת חברו לראווה.
הוא מתעמת עם ביל הקטן, תוך שנחשפים למעלליו המזוויעים מימים עברו, ובסוף הדיאלוג המתוח הוא מכריע את השריף וסגניו בקרב יריות בו הוא "חוזר לעצמו" כאקדוחן העשוי ללא חת.
מאני יוצא לרחובה הראשי של העיירה, מזהיר את התושבים המפוחדים שאם לא יקברו כראוי את חברו, הוא ישוב וינקום באכזריות.
כותרות הסיום מספרות כי בחלוף השנים ביקרה אמה השכולה של רעיתו המנוחה של ויל מאני בחוותם הנטושה, עדיין מבלי להבין מדוע התעקשה להינשא לעבריין הרוצח שהיה.
ויל חזר בשלום לביתו ולילדיו בחווה, ולימים עקר איתם לסן פרנסיסקו, שם הפך לסוחר טקסטיל משגשג.
הסרט "בלתי נסלח" הוא מערבון ששובר את התבנית הקלאסית של "הטוב, הרע והמכוער" במערבון האמריקאי, ועם זאת הוא שייך עדיין לז'אנר המערבונים.
הסרט עושה שימוש במיתוסים רבים של המערב הפרוע: המסבאה המקומית עם הזונות, השריף של העיירה, והאקדוחנים שכירי החרב.
אין טוב מוחלט או רוע מוחלט בסרט.
השריף "ביל הקטן" (ג'ין הקמן) אינו התגלמות הטוב, אך גם אינו הנבל.
גם הגיבור הראשי "ויל מאני" מוצג כאדם ערכי, אך עם קופת שרצים רצינית על גבו.
הוא המונחה על פי ערכים של רעות ונאמנות, מכיר בערכם של החיים, ומצד שני עשוי ליטול אותם בנסיבות מסוימות.
הפרולוג והאפילוג מדגישים שזהו גיבור ערכי שיש להזדהות עמו, אף שתוכן הסרט בעייתי מבחינה זו.
מיתוס האקדוחן במערב הפרוע מנופץ לרסיסים באמצעות דמותו של "בוב האנגלי".
זהו אקדוחן המספר לסופר המלווה אותו את האוטוביוגרפיה שלו המורכבת מסיפורי גבורה מיתיים.
הסיפורים מתבררים לאחר מכן כשקריים או לפחות כמוגזמים, כאשר "בוב האנגלי" כושל בהתמודדות מול השריף "ביל הקטן".
הסופר בּוֹשֶׁה מייצג את הסופרים שהיו בעצם האחראים לפריחת המיתוסים סביב דמויות שונות במערב הפרוע, כמו בילי הנער.
אפילו הדעה הרווחת בקשר ליעילות השליפה המהירה של האקדח נבחנת מחדש.
הסרט חושף את האמת מאחורי המיתוס ומגלה את הקושי הנפשי האמיתי בנטילת חייו של אדם.
גם "סקופילד הילד" המלווה את "מאני" הגיבור הראשי וניזון מסיפורי העבר מנסה להציג את עצמו כאקדוחן מיומן שרצח כבר כמה וכמה אנשים.
אבל התנהגותו משתנה במבחן המציאות.
ערכים שונים עומדים כאן למבחן: נקמה, נטילת החוק לידיים, חברות, נאמנות, מגבלות הסמכות ועוד.
איסטווד מצייר דמות שונה מדמויות האקדוחנים אותם גילם בסרטי המערב הפרוע הקלאסיים שפרסמו אותו ובססו אותו כשחקן מוביל בתעשייה ההוליוודית, או כאקדוחן מודרני בסדרת סרטי הארי המזוהם.
בסרט מגלם איסטווד אקדוחן מזדקן שעייף מהרג, שינה את ערכיו ומבקש סליחה מאלוהיו.
נראה שבסרט זה נפרד קלינט איסטווד מדימוי האקדוחן שדבק בו לאורך השנים וקובר אותו סופית.
הסרט היה מועמד לשמונה פרסים, ומתוכם זכה בארבעה.
הסרט הטוב ביותר – זכה
הבמאי הטוב ביותר – קלינט איסטווד – זכה
שחקן המשנה הטוב ביותר – ג'ין הקמן – זכה
העריכה הטובה ביותר – ג'ואל קוקס – זכה
הבימוי האומנותי הטוב ביותר – הנרי במסטיד וג'ניס בלאקי-גודני
השחקן הטוב ביותר – קלינט איסטווד
התסריט המקורי הטוב ביותר – דייוויד פיפלס
הצילום הטוב ביותר – ג'ק נ.
בלשנות חישובית היא ענף מחקר רב-תחומי, המשלב רעיונות וכלי מחקר מתחום הבלשנות, מדעי המחשב ותחומים קרובים.
לבלשנות החישובית שתי מטרות מחקריות: תאורטית ומעשית.
בלשנות חישובית תאורטית מנסה להתמודד עם שאלות היסוד של מדע הבלשנות, כגון מהי שפה וכיצד בני אדם משתמשים בה ולומדים אותה, באמצעות עקרונות וכלים מתחום מדעי המחשב והבינה המלאכותית.
החוקרים בתחום זה מפתחים מודלים של פנים שונות של תופעת השפה, שאפשר ליישם בתוכנה.
מודלים אלה נחקרים בכלים תאורטיים של מדעי המחשב ובאמצעות סימולציות.
מטרתה של הבלשנות החישובית המעשית, לעומת זאת, היא לפתח יישומי מחשב התומכים בשימוש בשפה אנושית, כמו תוכנות לתרגום אוטומטי ותוכנות המסוגלות לענות על שאלות המנוסחות בעברית, אנגלית או סינית, לדוגמה.
לתת-תחום זה של בלשנות חישובית קוראים גם עיבוד שפה טבעית .
זאת בניגוד לעיבוד שפות מלאכותיות, כמו שפות תכנות, שהיא משימה שמחשבים מבצעים בקלות יחסית.
לעיתים העיסוק בשתי המטרות משולב, וקיימת הפריה הדדית ביניהן.
עם זאת, לצורך הבהירות ערך זה מתמקד בעיקר בבלשנות החישובית התאורטית; לקריאה נוספת על בלשנות חישובית מעשית, ראו את הערך עיבוד שפה טבעית.
שורשיה של הבלשנות החישובית התאורטית נטועים, מטבע הדברים, הן במחקר הבלשנות והן במדעי המחשב.
תחילת העיסוק בשפה טבעית במחשב נטוע בניסיון ללמד מחשבים לתרגם משפטים וטקסטים שונים בין שפות אנושיות שונות.
ניסיונות אלה החלו מיד לאחר פיתוח המחשבים הראשונים, בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20. האופטימיות של העוסקים בתחום נשענה, בין השאר, על ההצלחה בשימוש במחשבים לפענוח צפנים בעת מלחמת העולם השנייה.
מעבר בין שפה לשפה נתפס אז כסוג של פענוח צופן.
אך ההצלחות בתחום היו מוגבלות מאוד, ובשנות ה-60 בעקבות דוח בדיקה שפורסם על ידי ועדה של ממשלת ארצות הברית, הוא ננטש למעשה למשך כ-20 שנה.
כישלון זה הוביל להכרה באתגרים שמציב ניתוח חישובי של שפה טבעית, והמחיש את הצורך המעשי בנקודת מבט חישובית על הבלשנות.
בשנת 1956 הציע הבלשן היהודי-אמריקאי נועם חומסקי את האפשרות לייצר קבוצת חוקים, שעל ידי הפעלתם אפשר לייצר את כל המשפטים החוקיים בשפה, ורק אותם.
זוהי תחילתה של תורת השפות הפורמליות, שהפכה לכלי מרכזי במתמטיקה ומדעי המחשב.
הניסיון ליצור מודלים פורמליים לתחביר (ואף לסמנטיקה) של שפות אנושיות הפך מאז לגביע הקדוש של הבלשנות החישובית התאורטית, ובמידה מסוימת של הבלשנות התאורטית בכלל.
חומסקי חילק את השפות הפורמליות לארבע רמות, הנבדלות ביניהן בכח ההבעה שלהן, כלומר במידת המורכבות של המשפטים שניתן להביע באמצעותן.
הוא טען שהשפות הטבעיות הן שפות חסרות הקשר, כלומר הן שייכות לרמה השלישית בהיררכיה שלו.
המחקר האינטנסיבי בתחום הבינה המלאכותית בשנות ה-50 וה-60 השפיע גם הוא על הבלשנות החישובית.
המחקר התמקד בלוגיקה ובהסקת מסקנות, ובאמצעותו נבנו מודלים לסמנטיקה של שפה ומערכות מחשב ראשונות להבנת שפה טבעית.
בשנת 1932 פרסם הבלשן האמריקאי ג'ורג' קינגסלי זיף את מה שנודע כחוק זיף.
לפי חוק זה, באוסף גדול של משפטים או מבעים בשפה טבעית, יש מספר קטן מאוד של מילים שמופיעות מספר רב של פעמים; הרוב הגדול של המילים מופיעות מעט מאוד פעמים.
חוק זיף מדגים את העובדה שיש בשפה תופעות שניתן לגלות ולחקור בכלים סטטיסטיים.
כלומר, אם ניקח מדגם גדול מספיק של השפה הטבעית, שאותו מכנים הבלשנים קורפוס, נוכל למצוא בו מאפיינים בעלי מובהקות סטטיסטית.
השימוש בשיטות סטטיסטיות כאלה לפתרון בעיות יישומיות בתחום עיבוד השפה הטבעית ליווה את התחום מלידתו.
בשנות ה-50 וה-60 נעשה בהן שימוש לפתרון בעיות של זיהוי תווים אופטי, ייחוס מחבר וזיהוי דיבור.
בשנת 1967 פורסם הקורפוס רחב ההיקף הראשון של השפה האנגלית, קורפוס בראון לאנגלית אמריקאית סטנדרטית (Brown Corpus), ביחד עם מידע סטטיסטי בסיסי עליו.
בעשורים שחלפו מאז השיגו באמצעות שיטות אלה הישגים לא מבוטלים בעיבוד שפה טבעית.
למרות ההצלחה היחסית בתחום המעשי, הזרם המרכזי של הבלשנות החישובית התאורטית נמנע מהתייחסות לשיטות הסטטיסטיות עד לשנות ה-90 של המאה ה-20. הגישה החומסקיאנית, הדומיננטית בחוגי הבלשנות התאורטית, ראתה את השפה בעיקרה כמנגנון דטרמיניסטי.
הסטטיסטיקה נתפסה לכל היותר ככלי יעיל לטיפול בשפה, כאשר ניסיון לניתוח שיטתי של עקרונות הפעולה שלה הוא קשה מדי לביצוע, אבל לא כעקרון פעולה בפני עצמו של המנגנונים הלשוניים.
הדבר דומה למעמדה של המכניקה הסטטיסטית בפיזיקה: ענף מדעי זה מניח שהכוחות הפיזיקאליים הם דטרמיניסטיים, אבל משתמש בכלים סטטיסטיים לניתוחם במצבים מורכבים שבהם פועלים כוחות רבים.
יתר על כן, שימוש בקורפוס ככלי מחקרי על המבנה הפנימי של השפה נוגד את ההבחנה בין יכולת לשונית (competence) לביצוע (performance), שהיא בסיסית בגישה החומסקיאנית.
החל משנות ה-90 של המאה ה-20 החלו בלשנים חישוביים תאורטיים לחקור את האפשרויות הגלומות במודלים הסתברותיים של השפה.
מגמה זו התבססה על ראיות מתחום הפסיכובלשנות ומתחומים קוגניטיביים אחרים, שהצביעו על כך שהמח משתמש בהסתברויות לעיבודים קוגניטיביים.
בלשנות חברתית (נקראת גם סוציו-לינגוויסטיקה או סוציו-בלשנות, ובאנגלית: sociolinguistics) היא ענף מדעי העוסק בהשפעת גורמים חברתיים, כמו נורמות תרבותיות, ציפיות והקשר, על הדרך שבה משתמשים בשפה.
היא חוקרת את ההבדלים הלשוניים בין קבוצות חברתיות שונות, כמו בין אנשים ממוצא, דת, מגדר, סטטוס חברתי או רמת השכלה שונה.
בדומה לדיאלקט, ניב שמיוחד לאזור גאוגרפי מסוים, לשפה המיוחדת לקבוצה חברתית מסוימת קוראים סוציולקט (sociolect).
הבלשנות החברתית חוקרת את הסוציולקטים.
הבלשנות החברתית גם חוקרת את האופן שבו אילוצים חברתיים משפיעים על השימוש בשפה, כך שאותו אדם ישתמש בה באופן שונה במצבים חברתיים שונים.
הבלשנות הכללית מניחה בדרך כלל שהשימוש בשפה מסוימת, כמו עברית או אנגלית, הוא אחיד או כמעט אחיד בקרב כל דובריה.
הבלשנות החברתית נבדלת מהבלשנות הכללית, בכך שהיא מדגישה את הבדלי השפה בין דובריה השונים.
שתי גישות אלה, למרות שהן סותרות לכאורה, משלימות זו את זו בפועל ומאפשרות תיאור טוב יותר של התופעה הלשונית.
תחום עניין נוסף של הבלשנות החברתית הוא השפעת השפה על החברה, ובפרט האופן שבו ההבדלים בשימוש בשפה משתתפים ביצירתם ובהנצחת קיומם של מעמדות ופערים בחברה.
יש המבדילים בין התחומים: בעוד שלעיסוק בהשפעת החברה על השפה קוראים בלשנות חברתית, לעיסוק בהשפעת השפה על החברה קוראים לפעמים סוציולוגיה של הלשון.
עם זאת השפעות אלה נוטות להיות הדדיות, ולכן לעיתים קשה להפריד בין התחומים.
הבלשנות החברתית בוחנת את כל הפנים השונות של התופעה הלשונית.
היא עוסקת במיוחד בפונטיקה, באוצר המילים ובתחביר של השפה.
היא עוסקת גם בפרגמטיקה של השפה, כלומר בהבדלים ברמת השיח.
ב-1906 אנטואן מייה, תלמיד של מישל בריאל ושל סוסיר העיר שלשפה יש "טבע חברתי" ו"כל שינוי במבנה החברתי יתורגם בשינוי בתנאי התפתחותה (של השפה)".
לדבריו השינויים בשפה הם "השלכות לפעמים בלתי אמצעיות וישירות ולרוב אמצעיות ועקיפות של השינוי החברתי".
מייה צפה שבעתיד יהיה צורך "לקבוע לאיזה מבנה חברתי מתאים מבנה לשוני מסוים וכיצד, בדרך כלל שינויי המבנה החברתי ייתרגמו בשינויים במבנה הלשוני"
המחקרים הקלאסיים בתחום הבלשנות החברתית נערכו כחצי מאה שנה מאוחר יותר בעיקר בארצות הברית ובבריטניה, והם עוסקים בשפה האנגלית.
הבלשן האמריקאי נחשב למייסד התחום, לאחר שחקר בסוף שנות השישים ובתחילת שנות השבעים את שפתם של השחורים בארצות הברית, וטען שאין מדובר בשפה שגויה אלא בניב נפרד, השונה מהאנגלית האמריקאית הסטנדרטית.
במחקרים אחרים הראו, שהמעמד המקפיד ביותר על שפה אנגלית סטנדרטית הוא המעמד הבינוני, אף יותר מהמעמד הגבוה.
ההסבר המקובל נטוע בשאיפות בני המעמד הבינוני להתקדמות בסולם החברתי, המביאות אותם לתיקון יתר של השפה.
לעומת זאת, בני המעמד הגבוה מרגישים נינוחים יותר להשתמש בשפה באופן שגוי.
ממצא מעניין נוסף הוא, שבקבוצות מסוימות, כמו בשכונות מסוימות של מעמד העובדים, שימוש בשפה תקנית יכול להיות לא רצוי בהקשרים רבים.
בקבוצות כאלה, השימוש בניב לא-סטנדרטי מעיד לא רק על השתייכות לקבוצה, אלא גם על גאווה בהשתייכות זו וסולידריות עם הקבוצה.
ישנם גם ממצאים שונים על ההבדל בשימוש בשפה בין נשים וגברים.
בניגוד להבדלים בין קבוצות מעמדיות, הבדלים אלה נוטים להיות קטנים יותר, ואינם מוחלטים.
לומר שגברים ונשים משתמשים בשפות שונות שקול לאמירה שגברים גבוהים מנשים: בעוד שאמירה זו נכונה בממוצע, בהרבה מקרים היא לא תהיה נכונה לגבי פרטים ספציפיים.
כמו כן, ההבדלים האלה נוגעים פחות לתחביר או לאוצר המילים של השפה, ויותר לסגנון הדיבור.
הבלשנות החברתית עסוקה בעיקרה בתיעוד ומחקר של הגרסאות הלא-סטנדרטיות של השפה.
אתגר שעומד בפני תיעוד זה הוא הנטייה של אנשים להשתמש בגרסה סטנדרטית יותר של השפה כאשר הם מדברים עם איש אקדמיה החוקר את שפתם, וכאשר הם מוקלטים.
בעיה זו נקראת לפעמים .
אחד מהישגיהם של ויליאם לבוב וממשיכיו היה פיתוח כלי מחקר שנועדו להחליש את השפעתה של תופעה זו.
אחד מהכלים העיקריים היה פיתוח שיטת ריאיון מיוחדת, שנקראת הריאיון הסוציו-בלשני (Sociolinguistic Interview).
המראיין מנסה להפיק מהמרואיין דיבור בשפתו הרגילה כשהוא מבקש ממנו לדבר על אירוע מפחיד בעברו.
ההנחה היא שהיזכרות באירוע מפחיד גורמת למרואיין להתרכז פחות בצורה שבה הוא מדבר.
המראיין גם משגיח כיצד המרואיין פונה לנוכחים אחרים, כמו בני משפחה הנמצאים במקום.
החוקר משווה בין הדיבור באפיזודות אלה לדיבור הקפדני בשאר הריאיון.
בנוסף כולל הריאיון הסוציו-בלשני קריאה של קטע, וקריאה של מילים שמכילות את התופעה שבה מעוניין החוקר.
אפשרות אחרת היא לבחון התנהגות לשונית של אנשים שאינם יודעים שהם נבדקים.
במחקר מ-1966 בדק לבוב את הדרך שבה מבטאים בני מעמדות שונים בעיר ניו-יורק את העיצור ר' בסופי הברות.
לבוב ותלמידיו פקדו שלושה בתי כל-בו בעלי אופי שונה: חנות עממית, חנות יוקרה, וחנות ביניים.
בכל אחת מהחנויות הם שאלו את העובדים והקונים היכן נמצא מוצר מסוים, שידעו שהוא נמצא בקומה רביעית .
הם זיהו הבדלים משמעותיים בדרך הדיבור בין האנשים שפקדו את החנויות השונות.
בלתי הפיך הוא סרט קולנוע צרפתי משנת 2002 שנכתב, בוים, נערך וצולם על ידי גספר נואה.
הסרט הוגדר על ידי מספר מבקרי קולנוע כאחד הסרטים השנויים במחלוקת שיצאו בשנת 2002, בעיקר בשל סצנות רוויות ביחסי מין ואלימות המצויות בו.
ייחודו של הסרט הוא בכך שהוא מורכב בסך הכל מ-13 סצנות, כל אחת מהן מוצגת כשוט בודד, המסודרות בסדר כרונולוגי הפוך (כלומר מן הסוף להתחלה).
תחילת הסרט (שהיא כאמור, סיומו הכרונולוגי של רצף הזמן של העלילה) מורכבת מסדרה של צילומים חשוכים, מעוותים ותזזיתיים, היוצרים תחושת כאוס.
שני גברים צרפתיים, מרקוס ופייר, מובלים בפריז על ידי שוטרים אל מחוץ למועדון לילה הומוסקסואלי בעל מאפייני סאדו-מאזו.
מוקדם יותר באותו הערב, הם מגיעים למועדון, תוך שהם מחפשים בכעס משולהב אחר אדם בשם לה טניה (פירוש השם בצרפתית: תולעת טפילה).
מרקוס פותח במריבה אלימה עם אדם, אותו חשב בטעות לאדם אותו הם מחפשים.
אותו אדם גובר על מרקוס וכמעט ואונס אותו, אך פייר מגיע לעזרתו, וחובט באלימות קיצונית בפניו של אותו אדם באמצעות מטף עד לריצוץ גולגולתו והריגתו.
בסצנה הבאה, מתוארים מרקוס ופייר כאשר הם עדיין מחפשים אחר לה טניה (טרם הגעתם למועדון), ומתשאלים מספר זונות מזדמנות אודות אדם שביצע אונס.
זונה בשם קונצ'ה (פירוש השם בספרדית הוא צדפה, ובסלנג הכוונה היא לאיבר המין הנשי), המתגלה כטרנסקסואל ששמו המקורי הוא גיירמו נונייז, מזהה את האנס במדויק כלה טניה עצמו, לאחר שמרקוס מאיים לחתוך אותה באמצעות שבר זכוכית.
קונצ'ה אף מכוונת את השניים אל מועדון הלילה בו הם עשויים למצוא את לה טניה.
מאוחר יותר, מתגלה כי לה טניה אנס באלימות את אלכס, בת הזוג של מרקוס, והותיר אותה בתרדמת, לאחר שהכה בראשה פעם אחר פעם.
האונס מתרחש במעבר תחתי להולכי רגל מתחת לאחד מרחובות פריז, לאחר שאלכס עוברת בו ומגלה את לה טניה מכה את קונצ'ה.
לה טניה פונה לאלכס, מצמיד סכין לצווארה ואונס אותה.
סצנת האונס היא בת 9 דקות, במהלכה המצלמה לא נעה כלל ומציגה ב"שוט" בודד וסטטי (נייח) את פרטי האונס.
בסצנה זו מתברר לצופה שמרקוס ופייר תקפו במועדון את האדם הלא נכון, ואילו לה טניה עמד לצדו של אותו אדם, אותו הרג פייר.
בסצנה הבאה, מוצגים אלכס, מרקוס ופייר במסיבה, כאשר אלכס מביעה את מורת רוחה על השימוש המוגזם של בן זוגה, מרקוס, בסמים ואלכוהול, ועוזבת את המסיבה בכעס.
בסצנה שלפני האחרונה, שוכבים מרקוס ואלכס עירומים במיטתם לאחר קיום יחסי מין.
במהלך הסצנה, שמוארת כולה באור שמש טבעי, מביעים השניים את אהבתם זה בפני זו ומוצגים כזוג צעיר, תמים ומאוהב.
השניים מתארגנים לצאת למסיבה, וכאשר מרקוס יוצא לקנות יין, מבצעת אלכס בדיקת היריון ביתית ומגלה כי היא בהיריון (אך לא מספיקה לספר למרקוס).
בסצנה האחרונה של הסרט, שהיא כאמור תחילתה הכרונולוגית של העלילה, אלכס שוכבת על כר דשא בפארק וקוראת את הספר An Experiment with Time בעודה מוקפת בילדים משחקים.
ברקע נשמעת הסימפוניה השביעית של בטהובן, ואלכס מוצגת ממבט על.
המצלמה מסתובבת סביב צירה במהירות הולכת וגוברת, עד שכל שניתן לראות הוא ספירלה מטושטשת, ומוזיקת הרקע משתנה לקולות רועשים.
כותרת הסיום של הסרט היא "LE TEMPS DETRUIT TOUT" ("הזמן הורס הכול").
הסרט צולם באמצעות מצלמת 16 מילימטר בעלת מסך רחב.
סצנות רבות, אשר הוצגו בסרט כבעלות "שוט" בודד, צולמו למעשה במספר רב של טייקים ונערכו יחד, כך שיוצגו כאילו צולמו ברצף וללא חיתוכים.
הסצנה בה חובט פייר בפניו של אדם במועדון עד להשחתתם המוחלטת נוצרה באמצעות טכנולוגיית CGI, לאחר שהצילום המקורי, בו הכה השחקן פנים העשויות מגומי, לא היה אמין דיו.
את 20 הדקות הראשונות של הסרט מלווה פסקול בצליל מונוטוני בתדר נמוך, על מנת ליצור אצל הצופה תחושת דיסאוריינטציה ואי-נוחות.
התגובות שעורר הסרט עם יציאתו לאקרנים לא היו אחידות.
מבקר הקולנוע האמריקאי, רוג'ר איברט, טען כי מבנהו הייחודי של הסרט מדגיש את מוסר ההשכל שנובע ממנו.
הוא הסביר כי הצגת הנקמה לפני המעשה שעורר אותה, גורמת לצופה להתייחס אליה בנפרד ולדון בהשלכותיה.
תגובות הקהל לשתי הסצנות הקשות בסרט (הרצח האלים והאונס הממושך) נעו בין הערכה לערך האמנותי שלהן לבין עזיבת בית הקולנוע בשאט נפש.
המגזין "ניוזוויק" טען כי זהו הסרט שמספר הצופים שהסתלקו מבית הקולנוע במהלך הקרנתו היה הגבוה ביותר בשנת 2002.
הסרט זכה בפרס "סוס הזהב" בפסטיבל הקולנוע בסטוקהולם, והיה מועמד לפרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן ולפרס הסרט זר הטוב ביותר המוענק על ידי חוג מבקרי הקולנוע באוסטרליה.
הסרט נבחר גם כסרט הזר הטוב ביותר על ידי אגודת מבקרי הקולנוע של סן דייגו.
הסרט נבחר לאחד מעשרת הסרטים בעלי עלילה לא ליניארית הטובים ביותר של אתר הקולנוע "The Script Lab".
ונסן קאסל, שגם לקח חלק בהפקת הסרט, נשוי מאז שנת 1999 (וגם בעת צילומי הסרט) למוניקה בלוצ'י.
בלתי הפיך הוא מותחן בדיוני של הסופר החרדי יאיר וינשטוק, שפרסם את הספר תחת שם העט מ.
העלילה סובבת סביב מזימה חשאית של שירות הביטחון הכללי נגד הציבור החרדי בישראל, על פי תוכנית ושמה "הרבי המרקיד", ובה יהרסו את הציבור מבפנים על ידי מלחמת אחים.
הספר יצא לאור בשנת 1997 (ה'תשנ"ז), בהוצאת אור זהב.
הספר נמכר בכ-30,000 עותקים ותורגם למספר שפות, בהן אנגלית, צרפתית ויידיש.
מני שוורץ ומשה (מוישקה) דינבורג
מני שוורץ, הוא בחור ישיבה חכם ומוכשר, הלומד בישיבת עין ישראל, וניחן ביכולות שליטה מדהימות על אנשים.
בילדותו היה מבקר רבות בבית המדרש של האדמו"ר המפורסם, רבי איציקל גבירצמן ששכן סמוך לבית הוריו באנטוורפן שבבלגיה.
מני מוקסם מהערצתם של החסידים לרבי, אותה הוא מפרש במעוות כיכולת שליטה אבסולוטית באנשים, והוא מחליט בלבו להפוך לאדמו"ר כדי שיוכל לשלוט באנשים.
כשהוא מתבגר, הוא מכיר בטעותו, אך מסרב למאמץ רוחני מיוחד כדי להפוך בבא הזמן לאדמו"ר.
בישיבה הוא פוגש מספר בחורים חלשי אופי וצייתנים עליהם הוא מממש בהצלחה את יכולות השליטה שלו, ביניהם חברו לחדר משה "מוישקה" דינבורג.
השניים הופכים לחברים טובים, עד כדי תלות עיוורת שמפתח מוישקה במני.
יום אחד מסתבכים שניהם במעשה קונדס ומסולקים מהישיבה למשך שבוע, אותו הם מבלים בבית הוריו של משה דינבורג בבתי אונגרין בירושלים.
בביתו של מוישקה נחשף מני לספר קבלה עתיק יומין הכתוב על גבי קלף בשם "כלי מחזיק ברכה".
ספר רב עוצמה היכול לחולל נסים, וכולל מגוון עצות ופתרונות לבעיות שונות, ועובר בירושה מדור לדור במשפחת דינבורג.
מני חושק בספר לשם מימוש החלום שלו להפוך לאדמו"ר, ולאט לאט הוא מדרדר את מוישקה להתרחק מהדת, מתוך הנחה שכחילוני לא יתעניין בספר שכולו קמיעות ומיסטיקה.
ביום בהיר אחד שניהם יוצאים בשאלה ומתגייסים לצה"ל.
שמואל דינבורג אביו של משה, אינו עומד בצער על בנו שיצא לתרבות רעה, והוא נפטר מהתקף לב.
הספר עובר בירושה לבנו מוישקה, שמשנה את שמו לאודי דינור, נושא לאישה את מוניקה עובדת בכירה במשרד החוץ, ומקים רשת אולפנים מצליחה לצילום בשם "צלמון".
לזוג ילד חכם ויפה בשם גילי.
אודי מודע לשוויו הרב של הספר כעותק יחיד בעולם והוא גונז אותו בכספת כבדה.
מני מאבד עניין לכאורה בספר, ומתחיל לעסוק ביודאיקה, שם הוא מכיר את פיני יעקובי, סוחר עתיקות המכונה "יעקובי הגדול".
באותו זמן מתכנסים ראשי השב"כ בישראל לטכס עצה כנגד האיום הדמוגרפי של הציבור החרדי בישראל.
ראש האגף ללוחמה פסיכולוגית משולם יעקובי, בנו של פיני יעקובי, מציע תוכנית בשם הרבי המרקיד, שמטרתה להרוס את החברה החרדית בישראל.
במסגרת התוכנית יושתל בתוך הציבור החרדי מרגל, שיהא אדמו"ר עושה נפלאות המושך אליו קהל נרחב ומגוון מכל החוגים והזרמים הדתיים והחרדים, ויוציא מהם את סודותיהם הכמוסים והאפלים ביותר.
החומר כולו יתועד וישמר ליום פקודה, אז יופץ בכל הריכוזים החרדיים והדתיים ויעורר את מלחמת האחים הגדולה ביותר, שתביא להתמוטטות מוחלטת של קהילות החרדים והדתיים.
משולם מציע את ידידו מני כמועמד לתפקיד הרבי, מני יודע שעליו להשיג לשם כך את הספר "כלי מחזיק ברכה".
והוא פונה לפיני יעקובי אביו של משולם בבקשה שירכוש את הספר מאודי.
אודי שמעוניין למכור את הספר בשל קשיי נזילות באולפני הצילום שלו, מסרב למחיר אותו מציע מני המתחזה לד"ר ראלף סטארן, ומבקש מחיר גבוה פי שישה.
מני מעביר את הפרטים למשולם שהוגה תוכנית להשתלטות על הספר.
מני מתחזה שוב לד"ר ראלף סטארן, ומשכנע את אודי להביא עמו ברכב את הספר לחתונה המתקיימת אותו לילה בקריית מוצקין.
הם משחדים את נהגו הקבוע של אודי ומרוקנים את מכל הדלק, כך שהרכב יעצור מעצמו במרחק מאות מטרים מהאולם.
אז ירדו רעולי פנים ממסוק אזרחי היכן שיעצור הרכב וישדדו את הספר.
מני מסמם בחתונה את אודי, אשתו מוניקה ובנם גילי בסם מסוג אקסטזי, ומחליף את נהגו של אודי בחזור.
לאחר שהוא נוהג בצורה מסוכנת דורשת מוניקה שגילי ינהג במקומו, גילי מחליף אותו אך נוהג בגילופין בשל הסימום והרכב מתדרדר לתהום.
מהתאונה שורדים גילי ומוניקה, אך גילי חווה בעקבותיה התקפים חשמליים במוח בשם בלק אאוט, בה תמונה מסוימת מהעבר מנסה לפרוץ לתודעתו, אך שבה ונעלמת.
גילי דינור ורב אייב רוזנטל
גילי מחלים מן התאונה ומסיים את לימודיו בבית הספר התיכון ולאחר מכן את שירותו הצבאי.
הוא לומד עיתונאות ומתחיל לעבוד ככתב ביומון "היום הזה".
הוא מתגלה ככתב מוכשר ומתקדם במהירות לאחד מבכירי הכתבים בהיום הזה, יחד עם הפרטנר שלו לדסק הכתבים בני גביזון.
בעצתו של בני הם נוסעים לסמינר לחוזרים בתשובה בטבריה, וגילי מתחיל לחזור בתשובה.
הוא נוטש את העיתון ונכנס לישיבה לחוזרים בתשובה.
שם ראש הישיבה הוא חיים עויזר שמידט, שהיה בעבר חברו לחדר של אביו אודי בישיבת עין ישראל.
מהר מאוד הוא נשבר וחוזר לעבודתו בעיתון ככתב לענייני חרדים.
בני מחליט להכיר לגילי את הרב שלו ושמו הרב אייב רוזנטל, וגילי נפגש עם רב אייב ומתוודע לכוחותיו העצומים בקריאת מחשבות, ובשליטה על אנשים, והופך למעריצו.
בבית הרב הוא מתוודע לשני בניו המאומצים חוני ורדי ופייסי ברנט.
פייסי הוא חרש אילם החולה בסיסטיק פיברוזיס.
גילי מתחיל סדרת כתבות מוצלחת על חצרות החסידים ועולם הישיבות בה הוא נעזר ברב אייב שמצווה עליו לגנוז את הסקופים המרעישים אותם הוא חושף, ולפרסם רק החלקים שאינם כוללים רכילויות.
סדרת הכתבות מובילה אותו לפרס העיתונות עט הזהב.
הוא מתחיל לקבל איומים על חייו, המצווים עליו להתרחק מגורמים שליליים אליהם חבר לאחרונה.
בחצר חסידות קילץ ובישיבת תורה לשמה שאותן הוא מסקר ראשונות, פורצות מחלוקות איומות המאיימות להרוס אותם כליל.
סגן עורך היום הזה אריק מייזליש, מנסה להעביר לגילי מידע סמוי, ומשאיר לגילי הודעה במשיבון שיפגשו למחרת, אך מחוסל בתאונת דרכים אותו לילה.
גילי ממשיך לבקר בבית רב אייב ומתיידד עם פייסי.
מצבו של פייסי מחמיר, והוא מבקש מגילי להציל את חייו.
לפני שגילי עוזב את הבית, הוא שומע תמליל שיחות מוקלט של רב אייב עם מטופליו.
הוא ניגש לחדר ומגלה את חוני ורדי בנו המאומץ של הרב, מאזין לקלטות מתוך רשמקול.
גילי נוסע לישיבה בה למד, ומגולל לפני ראש הישיבה הרב שמידט את הסיפור כולו מיום התאונה.
הוא מתוודע לכך שאביו אודי, והרב שמידט למדו יחד בישיבת עין ישראל.
הרב שמידט יועץ לגילי ללמוד שפת חרשים אלמים, ולדובב את פייסי.
גילי לומד מעט שפת חרשים אלמים ושומע מפייסי על מצבו הבריאותי שהולך ומדרדר וסודות מביתו של רב אייב, בהם: שהשיחות של הרב עם מטופליו מוקלטות ומועברות לגורם בלתי ידוע.
גילי מתחיל לחשוד ויוצא לחקור ביומניו של אביו על עברו כבחור ישיבה.
מטען חבלה מוצמד למכוניתו של גילי, והורג את ידידו בני גביזון.
בהלווייתו של בני גביזון תוקף רב אייב את אנשי השב"כ ואומר שה' יקום דמו מרוצחיו.
ראשי השב"כ שנוכחים במקום מסתלקים בתדהמה.
גילי מצטרף לרב אייב ברכבו בסיום ההלוויה, ורכב מסוג שברולט נוגח אותם בעוצמה פעם אחר פעם ומנסה לחסל אותם.
גילי מזעיק משטרה, והרכב נעלם.
גילי שם לב לטעות לשונית של רב אייב, בה הוא מכנה אנטיביוטיקה בשם אקונומיקה.
טעות הכתובה ביומניו של אביו על מני שוורץ.
הוא מחליט לחדור לחדרו הפרטי של רב אייב.
פיני יעקובי מחתן את בתו, ורב אייב נקרא לערוך את החופה.
גילי ופייסי מנצלים את הערב בו יצאו כולם לחתונה וחודרים לחדרו הפרטי של רב אייב.
שם הם מגלים מאחורי שולחנו כספת גדולה, ובתוכה נמצא כלי מחזיק ברכה המקורי, שנשדד מאודי דינור.
גילי נכנס לפעולה ומטיס את פייסי לניתוח לב ריאות בלונדון.
בדרך לשדה התעופה עוצרים אנשי שב"כ את האמבולנס בו נמצא פייסי, ומנסים לחלץ ממנו האם העביר מידע על תוכנית הרבי המרקיד לגילי.
הם מגלים כי אינו יודע דבר, וכי הם אלו שחשפו לפניו את צופני התוכנית.
פייסי מוטס ועובר בהצלחה ניתוח השתלת לב ריאות.
גילי חוזר לקילץ, ונפגש עם הרבי, הרבי שולח אותו יחד עם קופל בוים איש חברה קדישא לקברו של אביו, שם הוא מגלה, כי העצמות הקבורות, אינם עצמותיו של אביו, אלא עצמות עתיקות מתקופת זמן קדומה.
הרבי מקילץ מייעץ לגילי לטוס לחו"ל מהסיבה שפייסי מחזיק במידע קריטי עבורו.
גילי יורד למחתרת, ועוזב את הארץ בזהות בדויה בדרכון על שם יהושע צוקר.
הוא נפגש עם פייסי ושומע ממנו את שמות צופני תוכנית הרבי המרקיד, מיקי גדיש, גולדמן, הרבי המרקיד.
גילי חוזר לארץ, ויחד עם שניים מחבריו לשעבר של אביו, יוסקה פרידמן וחיים עויזר שמידט חודר לבית חולים פסיכיאטרי ע"ש גולדמן בקרית ביאליק, במסווה של בחור עם הפרעה נפשית בשם יהושע צוקר.
שם הם מגלים את אודי דינור כשהוא חי ותחת השפעה קשה של תרופות פסיכיאטריות.
רב אייב מפתיע אותם באקדח שלוף, ומאיים על גילי, שחושף את פרצופו מול חבריו לשעבר, שאינו רב אייב רוזנטל כי אם מני שוורץ.
רב אייב נשבר, וחושף, כי תאונת הדרכים בוימה, ושהוא אכן מני שוורץ.
הוא מספר שחדל כבר זמן רב לשתף פעולה עם השב"כ ושהוא רוצה לחבל בתוכנית הרבי המרקיד.
הם יוצאים יחד עם אודי דינור, ונתקלים במשולם שמזעיק למקום סוכני שב"כ ויחד הם מנסים לחסל את החבורה.
הם מתחמקים בזכות הימור מזהיר של מני, ונעלמים במבואות העיר חיפה.
תוכנית הרבי המרקיד יורדת לטמיון, עקב הדלפה מדויקת של פרטי התוכנית, שמות הסוכנים השתולים וכתובות מגוריהם, לעיתון היום הזה, בבוקר בו אמורה התוכנית להתחיל את פעולותיה ההרסניות.
מני נמלט מהארץ לבורו פארק שבניו יורק ונרדף גם שם על ידי סוכני שב"כ הרוצים לחסלו.
גילי דינור - כתב בכיר ב"היום הזה" החוזר בתשובה ומצליח לסכל את מזימת השב"כ.
בני גביזון - חברו הטוב של גילי שחזר בעקבותיו בתשובה.
זוהה בטעות על ידי השב"כ כגילי ונהרג במקומו.
אודי דינור/מיקי גדיש - אביו של גילי, חרדי חוזר בשאלה, נהרג לכאורה בתאונת דרכים אך בסוף הספר מוצא אותו בנו בבית חולים לחולי נפש תחת השם "מיקי גדיש".
הרב אייב רוזנטל/מני שוורץ - מקובל גדול המחולל נסים, נערץ על אלפי אנשים, אך התנהגותו מעלה תמיהות קשות.
פיני יעקבי/יעקבי הגדול - סוחר עתיקות אדיר ממדים.
משולם יעקובי - ראש האגף ללוחמה פסיכולוגית בשירות הביטחון הכללי, אבי תוכנית "הרבי המרקיד".
פול בלת'זר גטי הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ומוזיקאי אמריקאי.
התפרסם בסדרות "אחים ואחיות" ו"זהות בדויה" ובסרטים "כביש אבוד" ו"תחנה 49".
גטי נולד בטרזאנה שבלוס אנג'לס לג'יזל מרטין גטי ולג'ון פול גטי השלישי .
גטי הוא נינו של טייקון הנפט ז'אן פול גטי שהוערך תקופה מסוימת כאדם העשיר בעולם.
גדל בסן פרנסיסקו ונשלח ללמוד בבית הספר הפרטי "גורדונסטאון" שבצפון סקוטלנד.
לגטי הייתה אחות למחצה מנישואיה הראשונים של אימו והוריו התגרשו כאשר היה בן 18.
גטי החל את הקריירה שלו בתור שחקן בגיל 12 בעיבוד הקולנועי השני לרומן "בעל זבוב" בתפקיד קולונל ראלף ובמערבון "אקדוחנים צעירים 2" בתור הנער טום הופ וליארד חברו של הפושע הידוע לשמצה בילי הנער (אמיליו אסטבז).
גטי המשיך את הקו האלים של תפקידיו גם בדרמת הפשע " להיכן שהיום יוביל אותך" בתור הנער המכור לסמים והאלים ג'יי הקטן.
סרט בו דווקא שיחק בתור קורבן היה בסרט הפשע המציאותי של אוליבר סטון "רוצחים מלידה" בו הופיע גטי בתור המכונאי אותו רוצחת מלודי נוקס (ג'ולייט לואיס) בחלק הראשון של העלילה.
ב-1993 שיחק גטי בתפקיד הראשי בסרטו הראשון של פול האגיס "אדום חם".