tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1848 חי ארקמן בפריז, פעל כמזכיר של "מועדון הסורבון" והיה עֶד לאביב העמים (מהפכת 1848).
בהשראתה יחד עם שטריאן, הקים בפאלסבור אגודה פוליטית רפובליקנית וכמו כן ניהל עלון חדשות קיקיוני דו-לשוני בשם "הרפובליקאי האלזסי" שהקים אחיו ז'ול בבירת אלזס, שטרסבורג (סטרסבור).
גישתם הפוליטית הייתה רפובליקנית ולאומית.
בינתיים אביו הפסיק לממן לו את הוצאותיו.
מאז שהתחילו לכתוב ביחד פרסמו השניים את כתביהם בשם העט המשותף "ארקמן-שטריאן".
למעשה את הטקסטים כתב במקור ארקמן בעוד ששטריאן היה קורא אותם ומוסיף שיפורים.
בהמשך שטריאן תרם במיוחד לצד המסחרי כשדאג לפרסום את כתבי היד בעיתוניה של פריז, אסף את השכר והתחלק בו.
שטריאן השקיע בהמשך גם בעיבוד חלק מהסיפורים והרומנים למחזות.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-19התחילו לפרסם קטעי ספרות בעיתון Le Démocrate du Rhin ("לה דמוקרט די רן" – הדמוקרט של הריין) מתוך ציפייה להכרה, אבל תוך כמה שנים נחלו אכזבה.
מחזה פטריוטי שכתבו L'Alsace en 1814 ("אלזס ב-1814") הועלה לבמה בשטרסבורג אבל הורד אחרי שתי הצגות בלבד על ידי השלטונות אחרי שהצופים קראו קריאות ביניים:"יחי האדומים!".
ב-1850 אחרי ששטריאן איבד את משרתו במכללה ארקמן הביא אותו לפריז.
ההפיכה של לואי בונפרט ב-2 בדצמבר 1851 גרמה ללחץ רב במשפחת ארקמן.
ז'ול ארקמן נמלט לשווייץ ואח אחר, שארל, נעצר בשטרסבורג.
ארקמן עבר לגור לרוני-סו-בואר, על יד פריז, וחידש את לימודי המשפטים בשנת 1854 אולם לא הצליח סיים את עבודת הסיום ב-1856. במקום זאת העמיק את שיתוף פעולה בתחום הכתיבה עם שטריאן.
ארקמן ושטריאן התיידדו באותה תקופה עם שני ציירים שגם מוצאם היה בחבל אלזס, תאופיל שולר וגוסטב דורה שאיירו לימים גם חלק מספריהם.
ההצלחה הגיעה בשנת 1859: יצירותיהם פורסמו זו אחר זו והתחילו לזכות בהצלחה בשם העט "אמיל ארקמן-שטריאן".
באותן שנים הם התפרסמו בעיקר הודות לנובלות ולסיפוריהם הפנטסטיים (ביניהם – צייד הפרא, טירת איש-הזאב ו.
ב-1863 התיישבו בפריז, קרוב לתחנת הרכבת פריז-מזרח וחזרו באופן סדיר לבקר בלורן ובהרי הווז'.
ב 1868 רכש ארקמן מנסרה בווסרהאמרווייר על ידי אוברהוף, אותה ייאלץ למכור כעבור תשע שנים.
בימי מלחמת צרפת–פרוסיה באוגוסט 1870 תבוסתו של הגנרל פטריס דה מק-מהון הפתיעה את ארקמן בפאסבור.
העיירה נכנסה למצור שנמשך מ-10 באוגוסט עד 12 בדצמבר.
ארקמן נמלט ושב לפריז וחבר למשלחת של תושבי אלזס-לורן שהתלוננו בפני ז'ול פאבר על הפגזת הספרייה של שטרסבורג.
בתום המצור של פאלסור התאחד עם משפחתו.
לשווא חיפש תמיכה לתוכנית להצית מרד ומלחמת גרילה בהרי הווז'.
יצירותיהם של ארקמן-שטריאן קטפו הצלחה שהייתה כרוכה, בין השאר, לרצון הנקמה הצרפתי ולגעגועים ל"קו הכחול של הרי הווז'".
בפברואר 1871 לא הצליח להיבחר במחוז ריין תחתון מטעם המפלגה של לאון גמבטה.
בעקבות סיפוח פאלסבור לרייך הגרמני עזב ארקמן את העיירה ופרסם פמפלטים פוליטיים.
בשובו ממסע לברטאן הכיר את מונטזומה גוגל (Goguel) שאירח אותו החל מספטמבר 1872 ב"ארמיטאז'", אחוזתו בסן דיה דה ווז' (Saint-Dié).
שם היה לארקמן רומן עם מנהלת האחוזה, אמה פלוטא (Emma Flotat).
החל משנת 1872 התמסר ארקמן בעיקר לכתיבת רומנים, בעוד שטריאן עסק יותר בכתיבת מחזות.
בינואר-אפריל 1873 ערך מסע במזרח הים התיכון – באלכסנדריה, בתעלת סואץ, יפו, ביירות, טריפולי של לבנון, סוריה, רודוס ויוון.
ב-1876 שני הסופרים הפכו ליעד למסע מתקפות נגדם מצד העיתונים "לה פיגארו" ו"לה גולואה" שהאשימו אותם בגישה אנטי-פטריוטית.
ב-1881 בעקבות ריב עם מארחיו, עזב ארקמן את סן דיה ועבר לגור זמנית עם בת זוגו, אמה, ביישוב טול.
באותה תקופה שרד אפיזודה של צהבת.
ב-1882 שלוטנות גרמניה הסכימו לאשר לו לשהות בפאלסבור אבל תחת פיקוח.
אחרי 1885 פרצו מריבות בין שני הסופרים בסוגיות של תגמולים וזכויות יוצרים.
בשנת 1885 פורסם הספר האחרון שנחתם בשם "ארקמן-שטריאן".
ב-1887 שאטריאן לקה במחלת מוחית והתחיל להאשים את ארקמן ברגשות "פרו-גרמנים".
ב-1889, אחרי שהרשויות בגרמניות אסרו על המשך שהותו בפאלסבור, עבר ארקמן עבר לגור ללונוויל, במחוז הצרפתי מרט ומוזל.
מעל דפי העיתון "לה פיגרו" מזכיר לשעבר של שטריאן, בשם ז'ורז'ל, האשים את ארקמן בבגידה וטען שביזבז בגרמניה את הכסף שהרוויח הודות לשטריאן.
בית המשפט הרשיע ב-1890 את מחבר המאמר.
באותה שנה שטריאן נפטר אחרי שנה של תרדמת.
אמיל ארקמן הלך לעולמו בלונוויל במרץ 1899. ב-11 שנותיו האחרונות סבל מסיבוכים של סוכרת.
ב-1858 הצטרף ארקמן לבונים החופשיים לפי הנוסח הסקוטי.
14 בדצמבר 1902 – נחנך בלונוויל פסל של אמילר ארקמן, יצירה של הפסל ביסיאר.
1922 – מציינים מאה שנה להולדתו של אמיל ארקמן.
האירועים מאורגנים על ידי ועד ביוזמת אמיל אנזלן (Hinzelin) ובראשות מוריס בארס.
רמון פואנקרה כיהן כיושב ראש לשם כבוד.
נובמבר 1922 – נחנך בפאלסבור (שחזרה ב-1918 לידי צרפת) נחנכת אנדרטה לזכרם של ארקמן-שטריאן
ז'אן מאוריס אמיל בודו (; 11 בספטמבר 1845 – 28 במרץ 1903) היה ממציא ומהנדס טלגרף צרפתי.
בודו היה מחלוצי הטלקומוניקציה וב-1870 המציא את הטלפרינטר שהתבסס על הטלגרף ופיתח את קוד בודו.
על שמו נקראת יחידת המידה באוד.
בודו נולד במגנו שבהוט-מארן בצרפת.
אביו היה פייר אמיל בודו, חוואי שהיה בהמשך לראש עיריית מגנו.
החינוך הפורמלי היחיד של אמיל בודו היה בית ספר יסודי, ואחריו החל בודו לעבוד בעבודה חקלאית בחווה של אביו.
אחר כך הצטרף בודו למנהל הדואר והטלגרף הצרפתי כמפעיל ב-1869.
שירות הטלגרף אימן אותו בשימוש בקוד מורס, ובודו נשלח לקורס של ארבעה חודשים שבה למד על מערכת טלגרף של דייוויד אדוארד יוז, שהיוותה השראה לרעיונותיו.
בודו שירת זמן קצר בצבא במסגרת מלחמת צרפת–פרוסיה, וב-1872 חזר לפעילות אזרחית בפריז.
שירות הטלגרף עודד את בודו לפתח - בזמנו החופשי - מערכת לריבוב מבוסס זמן של הודעות טלגרף שונות באמצעות טלפרינטר יוז.
בודו הבין כי במשך מרבית הזמן הקו של הטלגרפים של התקופה היה ללא פעילות למעט בזמנים קצרים שבהם נשלח תו.
בודו הגה את אחד השימושים הראשונים לריבוב מבוסס זמן במערכת טלגרף.
באמצעות שימוש במתגים מבוססי שעון בצד השולח והמקבל הצליח בודו לשדר חמש הודעות במקביל, והמערכת שלו אומצה על ידי שירות הדואר והטלגרף הצרפתי חמש שנים מאוחר יותר.
בודו פיתח את קוד הטלגרף (שנקרא על שמו קוד בודו) ב-1870 ורשם עליו פטנט ב-1874.
אמיל אורליק היה צייר יהודי-צ'כי, גרפיקאי, צלם ומדליסט, חבר הזצסיון הווינאי והברלינאי.
נולד בפראג שהייתה באותה עת חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
אורליק היה בנם של חייט מפורסם יהודי בפראג מוריץ אורליק (1832–1897) ואשתו אנה, לבית שטיין.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון בפראג בשנת 1889, למד בין השנים 1889–1893 בבית הספר הפרטי לציור היינריך קנירס במינכן ובאקדמיה לאמנויות יפות במינכן.
בשנת 1894 חזר לפראג, שם התבסס לבסוף בסטודיו משלו בשנת 1897.
הטיול למזרח אסיה ויפן בין השנים 1900–1901 היה מכריע להמשך התפתחותו האמנותית.
הוא היה חבר בזצסיון הווינאי בין השנים 1899 עד 1905 ופרסם במגזין שלהם "ור סקרום".
לאחר 1905 הפך אמיל אורליק לחבר הנהלה באיגוד האמנים הגרמני.
בשנת 1905 אורליק קיבל מינוי בברלין כפרופסור בבית הספר הממלכתי של מוזיאון ברלין לאמנויות יישומיות, שהיה ממוקם בברלין-שרלוטנבורג.
שם הוא הפך לראש חוג הגרפיקה כממשיך דרכו של אוטו אקמן.
תלמידיו כללו את ג'ורג' גרוס, האנה הוך, אוסקר נרלינגר, יוזף פנקר, ריינהולד אוולד, קרל שרודר, גוסטב ברתולד שרוטר, ואחרים (1903–1988).
משנת 1906 אורליק היה חבר בזצסיון הברלינאי והשתתף בתערוכות שלהם.
משנת 1922 ועד מותו הוא היה חבר באקדמיה הפרוסית לאמנויות.
ברלין נותרה מקום מגוריו עד מותו של אורליק, משם יצא לנסיעות לדרום אירופה, צרפת ושווייץ כמעט בכל שנה.
בשנת 1912 יצא למסע השני והממושך לאסיה, שעבר דרך סין, קוריאה ויפן.
הוא נפטר ב-28 בספטמבר 1932 בבית החולים פרנציסקוס הקתולי בברלין.
אורליק היה פעיל בעיקר כשרטט וכגרפיקאי (תחריטים וחיתוכי עץ).
המוטיבים שלו כוללים דיוקנאות של בני תקופה חשובים, בין היתר - הנריק איבסן, ברנהרד פאנקוק, גוסטב מאהלר, יעקב וסרמן וריינר מריה רילקה, אותם הכיר מפראג מאז 1896.
"נושאי עבודותיו נלקחו מהסביבה הקרובה-הבורגנית והכפרית של מקומות מגוריו ...: פולקלור, חיי העיר הגדולה ותושביה, האקזוטיקה והמדינות הרחוקות של מזרח אסיה."
אורליק עיצב איורים לספרי האלבומים של סטולוורק מטעם יצרן השוקולד של קלן לודוויג סטולוורק.
בשנים 1917–1918 אורליק הועסק כשרטט בעיתונות בוועידת ברסט ליטובסק.
בתקופתו של אורליק בברלין, בין היתר צייר פורטרטים של לוביס קורינתוס, אוטו דיקס, קאתה קולוויץ, מקס סלפוגט, פרנץ ורפל, רודולף שטיינר, תומאס מאן, אלברט איינשטיין, ואחרים.
בשיתוף פעולה עם מקס ריינהרדט הוא יצר עיצובי במה ותלבושות להפקותיו.
בין השנים 1897–1901, כתב העת התרבות במינכן Die Jugend השתמש שוב ושוב בגרפיקה ותמונות של אורליק.
לאחר נסיעתו הראשונה ליפן בשנת 1900/1901, יצר אורליק עבודות בהשראת הדפסי עץ יפניים.
לכן הוא אחד מאמני היפניזם.
אורליק גם ערך נסיעות לסין, רוסיה ומצרים.
אמיל בוהינן (בנורווגית: Emil Bohinen; נולד ב-12 במרץ 1999, נורווגיה) הוא כדורגלן נורווגי, המשחק בעמדת הקשר בונציה, בהשאלה מגנואה.
בוהינן החל את קריירת הכדורגל באקדמיה לכדורגל של מועדון סטאבק.
בשנת 2017 עלה להרכב הקבוצה הבוגרת והחל מאותה השנה התאמן עם הקבוצה הבוגרת.
ב-17 באפריל 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו באליפות נורווגיה במשחק מול סארפסבורג 08, כשעלה למגרש כמחליף בדקה ה-90 במקום הוגו ווטלסן.
ב-15 בפברואר 2021 הוא חתם על חוזה ארוך טווח עם המועדון הרוסי צסק"א.
ב-4 בדצמבר 2021 כבש שער בכורה בקבוצה בניצחון 0–1 על קריליה סובייטוב סמרה.
ב-31 בינואר 2022 הושאל לסלרניטנה מהסרייה א'.
הוא ערך את הופעת הבכורה ב-7 בפברואר בתיקו 2-2 עם ספציה.
בסיום העונה חתם על חוזה במועדון.
ב-17 בינואר 2024 הושאל לגנואה עד לסיום העונה עם אופציה לחתימה על חוזה בתום התקופה.
בקיץ של אותה שנה, החליטה גנואה לממש את האופציה.
ב-3 בפברואר 2025 הושאל לפרוזינונה עד לסוף העונה.
הוא בנו של הכדורגלן הנורווגי לארס בוהינן, ששיחק בליגת העל האנגלית במועדון בלקבורן רוברס, בנוטינגהאם פורסט ובדרבי קאונטי.
בוהינן משחק בעיקר כקשר מרכזי, הוא שיחק מדי פעם גם ככנף קיצוני ותואר כשחקן מיומן עם טכניקה טובה וראיית משחק טובה.
אתר יורוספורט תיאר אותו כמי ש'יש לו גם גורם X כשמדובר ברגל שמאל'.
אמיל אדם היה צייר בווארי, שהתמחה בציורי סוסים.
הוא היה הנכד של הצייר אלברכט אדם ובנו של הצייר בנו אדם.
אמיל אדם נולד במינכן למשפחת ציירים.
סבו היה צייר גרמני ידוע ושושלת זו נמשכה דרך בניו.
אמיל אדם היה נציג הדור השלישי של השושלת.
תחילה הוא רצה לעסוק במדע, אך בסופו של דבר חזר לציור.
הוא התחיל לימודי ציור אצל דודו פרנץ אדם ואחר כך נסע להשתלמות בבריסל אצל יאן פורטלס.
אמיל אדם התרכז בציורי סוסים, דיוקנאות סוסים וסצנות ציד בעלות מאפיינים חדים למשך כל חייו.
ציורו של "סצנת מחנה אוסטרית" הוצג בתערוכת האמנות של קלן ב-1861 ונמכר להולנד.
שם נוצר ציורו "חברת הציד של פרדוביצה".
בשנת 1870, בהזמנת הדוכס מנאסאו, הוא צייר את 36 האנשים מהאצולה הגבוהה וכן 34 סוסים ו-36 כלבים מלהקת הצייד.
לאמיל אדם היו שני בנים.
בנו ריצ'רד בנו המשיך במסורת הציור והיה צייר מקצועי.
אמיל אפלבאום (בפולנית: Emil Apfelbaum; 1890 – 12 בינואר 1946) היה רופא קרדיולוג ורפואה פנימית, הוא תרם בכתיבה ופרסום של הספר "מחלת רעב: מחקרים של הרופאים היהודים בגטו ורשה".
אפלבאום נולד ב-1890 בפולין וסים את תארו כרופא אלופתי מאוניברסיטת ורשה ב-1922. הוא עבד בבית החולים צ'יסטה בגטו ורשה בתור ראש המחלקה הקרדיולוגית ולימד כמרצה תלמידי רפואה בסתר מחשש מהגרמנים.
ד"ר אפלבאום הביע דעה נחרצת נגד הגרמנים ואמר שהם מנסים להשמיד אותם בשיטתיות באמצעות רעב ומגפות, "האויב היה מאוכזב, הוא חשב שבסגרו את האנשים בגטו הוא יצליח להשמיד את כל האוכלוסייה היהודית.
יצר החיים של העם היהודי שמר עליו מהשמדה מוחלטת.
האויב לא השיג את מטרתו".
בתחילת 1943 אפלבאום ומשפחתו הצליחו להשיג תעודות מזויפות וברחו מגטו ורשה בעזרת מערכת הביוב לצד הארי והם חיכו שם עד שהמלחמה נגמרה.
לאחר המלחמה ד"ר אפלבאום החליט לשנות את שמו ל"קובלסקי" מכיוון שלא יכול היה לשאת יותר שם גרמני.
הוא מת בפתאומיות ב-1946 ברחובות ורשה מהתקף לב.
אפלבאום היה קרדיולוג מומחה בנוסף להיותו רופא פנימי.
מחקר הרעב הוא מחקר שנערך בגטו ורשה שבמהלכו בדקו את השפעות התנאים הקיצוניים בגטו על הגוף האנושי והתפתחות האדם.
במחקר זה, אפלבאום לקח חלק בחקירת הפתופיזיולוגיה של מחזור הדם במחלת הרעב.
אפלבאום היה בין היחידים ששרדו לאחר גטו ורשה והוא זה שפרסם את המחקר על מחלת הרעב לאחר סיום מלחמת העולם השנייה.
אמיל אפטימוב (בבולגרית: Емил Ефтимов; נולד ב-16 באוגוסט 1961) הוא אדמירל בולגרי המשמש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של צבא בולגריה.
אפטימוב נולד בווארנה ב-16 באוגוסט 1961. ב-1979 התגייס לצי הבולגרי.
הוא למד באקדמיה הימית ניקולה בעיר הולדתו עד 1984. הוא שרת על סיפונן של ספינות שונות כקצין ניווט וכקצין לוחמה נגד צוללות.
ב-1991 הפך למפקד ספינה, ובין 1992–1994 למד באקדמיה הימית קוזנצוב בסנקט פטרבורג.
ב-1995 הפך למפקד השייטת ה-1 בווארנה.
בין 2004–2005 למד במכללת המלחמה הימית ניופורט בארצות הברית.
ב-2009 הוא מונה למפקד בסיס הצי בווארנה.
ב-2011 נשלח כנציג בולגריה למפקדת נאט"ו בבריסל, ולאחר מכן למד באקדמיית המלחמה של נאט"ו ברומא.
ב-2016 הוא חזר לבולגריה ומונה לסגן ראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל).
ב-19 בינואר 2017 התפטר ראש ההגנה קונסטנטין פופוב מתפקידו, ואפטימוב מונה למחליפו הזמני עד 2 במרץ של אותה שנה אז נכנס לתפקיד אנדריי בוצוב.
ב-27 בפברואר 2020 סיים בוצוב את כהונתו, ואפטימוב חזר לתפקיד.
אֵמִיל אַבְּדֶרְהַלְדֶן היה ביוכימאי ופיזיולוג שווייצרי אשר עסק בחקר המטבוליזם והאנזימים.
תאוריית "אנזימי המגן" שהגה, ועל בסיסה פיתח גם בדיקת דם להיריון, הופרכה.
אבדרהלדן נולד באוברוצוויל שבקנטון סנט גאלן בשווייץ.
השלים את חוק לימודיו ברפואה באוניברסיטת בזל, שם במהלך הלימודים הצטרף למועדון החתירה והיה ממייסדי מועדון הכדורגל פ.צ.
הוא קיבל את הדוקטורט שלו ב-1902, ולאחר מכן למד במעבדתו של הרמן אמיל פישר ועבד באוניברסיטת ברלין.
ב-1911 עבר לאוניברסיטת האלה-ויטנברג ולימד פיזיולוגיה בבית הספר לרפואה.
מ-1931 עד 1950 כיהן כנשיא אקדמיה לאופולדינה.
בשנת 1936 מונה לחבר האקדמיה האפיפיורית למדעים.
במלחמת העולם הראשונה הקים בית חולים לילדים וארגן את הוצאתם של ילדים בתת-תזונה לשווייץ.
לאחר מכן, חידש את מחקרו בכימיה פיזיולוגית והחל לחקור מטבוליזם וכימיה של מזון.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזר אבדרהלדן לשווייץ וקיבל משרה באוניברסיטת ציריך.
הוא נפטר שם בגיל 73. כוכב הלכת הקטן 15262 אבדרהלדן נקרא על שמו.
אבדרהלדן נודע בעבור בדיקת הדם להיריון שפיתח, תגובת אבדרהלדן, המבוססת על איתור של פרוטאזות, שרמתם, לפי התיאוריה של אבדרהלדן, עולה בזמן חשיפה לחלבון זר, ועל כן גם נקראו "אנזימי מגן".
תבחין ההיריון התברר כלא אמין כבר מספר שנים לאחר פיתוחו, והתיאוריה שעליה התבסס, אף שקיבלה לכאורה תימוכין מחוקרים נוספים, הופרכה בניסיונות חוזרים לאוששה עד שנדחתה לחלוטין בשנות ה-90 של המאה ה-20.
הפסיכיאטר אוגוסט פאוזר משטוטגרט עשה שימוש בתבחין לאיתור אנזימי מגן שפיתח אבדרהלדן לאבחנה של סכיזופרניה (נקראה אז דמנציה פרקוקס) ולהבדילה מהפרעות נפשיות אחרות.
יתרה מזאת, תוצאותיו עד מהרה שוחזרו על ידי חוקרים בגרמניה ובארצות הברית.
ברם, למרות הפרסום העולמי של "בדיקת הדם לשיגעון", תוך שנים ספורות הופרכה "תגובת אבדרהלדן-פאוזר", ורק קומץ חוקרים פסיכיאטרים אמריקאים המשיכו להאמין בה.
עם זאת, המוניטין של אבדרהלדן המשיך לצמוח בגרמניה, שם הצליחו עמיתיו לשחזר לכאורה את תוצאותיו, בדרך כלל על ידי חזרה שוב ושוב על ניסויים עד שהצליחו והתעלמות מהתוצאות השליליות.
מכיוון שאבדרהלדן נתפס כמייסד הביוכימיה המדעית בגרמניה, הטלת ספק בעבודתו הייתה עלולה לפגוע בקריירה של מטיל הספק, כפי שנוכח לדעת לאונור מיכאליס, כאשר דיווח על חוסר יכולתו לשחזר את טענותיו של אבדרהלדן לבדיקת ההיריון שלו.
המוניטין של מיכאליס בגרמניה הוכתם עד כדי כך שנאלץ לעזוב את המדינה כדי להתחיל בקריירה יוצאת דופן של הצלחה מדעית בחו"ל.
בעבודתו של אבדרהלדן נעשה גם שימוש אידאולוגי לרעה.
אוטמר פרייהר פון פרשוהר ויוזף מנגלה ניסו באמצעות ניסויים בבני אדם לפתח בדיקת דם להפרדה בין "ארים" ל"לא-ארים".
בעוד אבדרהלדן עצמו לא השתתף בעבודה זו, ואף התבטא אתית נגד הרעיונות האיגניים הנאציים, עדויות מצביעות על כך שהוציא לפועל אידאולוגיה נאצית באקדמיה הגרמנית למדעני טבע לאופולדינה על ידי סילוק החברים היהודים והחלפתם בנאצים.
אבדרהלדן מחק שמותיהם בעפרון, ונטען להגנתו ולהגנת האקדמיה שבמקרים רבים לא היו קיימות החלטות מפורשות והודעות רשמיות לגבי סילוק החברים היהודים.
אף על פי שהתיאוריות שלו נדחו כבר באמצע העשור השני של המאה ה-20, התבלט אבדרהלדן כסוג של "דמות אב" בחלקים מהקהילה המדעית הגרמנית, ורק לאחר סקירתם החריפה של דייכמן (Deichmann) ומילר-היל (Müller-Hill) משנת 1998, נדחו הממצאים והתיאוריה סופית.
עם זאת, בימיו של אבדרהלדן, מדע האימונולוגיה טרם התפתח, והעובדה שהניסויים שלו אכן הביאו לתוצאות חיוביות מדי פעם נבעה כנראה מקיומם של משקעים חיסוניים.
ההבדל המכריע בין זה לבין התיאוריה של אבדרהלדן הוא שהראשון הוא אפקט של נוגדנים, בעוד ההשערה לגבי אנזימי המגן הייתה שהם פרוטאזות, הבדל בעל השלכות גדולות על ביוכימיה ואימונולוגיה.
אבדרהלדן גם פיתח בדיקה לאיתור ציסטין בשתן והסביר את המנגנון של תסמונת אבדרהלדן-קאופמן-ליניאק, מחלה אוטוזומלית נסגנית של הכליה המתבטאת בהפרשת ציסטין בשתן.
אמיל בארה (במקור באראך - Barach, בהונגרית: Baré Emil; וינה, 8 בספטמבר 1870 – בודפשט, 29 במרץ 1943) היה כנר וירטואוז ומורה, פרופסור למוזיקה.
הוא ניגן את כינור הסולו בביצוע המלא הראשון של יצירת המלחין בלה ברטוק "שני דיוקנאות".
אמיל באראך נולד במשפחה יהודית-הונגרית כבנם של זיגמונד ברך (1842–?), רופא יליד באצ'קה טופולה (אז ממלכת הונגריה כיום בסרביה), ושל רוזה גוטלוב (1841–1913) ילידת מורביה, שהייתה מחנכת וסופרת תחת השם הבדוי ד"ר מריה לאַבֵרָה.
אמיל בארה שינה את שמו לבארה כשהיה בן שש עשרה.
אמיל בארה היה תלמידו של יוזף הלמסברגר הבן בקונסרבטוריון של Gesellschaft der Musikfreunde בווינה, ולאחר מכן המשיך את הכשרתו אצל לאמבר מסאר בקונסרבטואר של פריז.
בפריז הוא ניגן בתזמורת למורו , בתזמורות של האופרה הגדולה ובתיאטראות הזמר הגרמניים, ובין 1897 לבין 1902 הוא היה "סגן הקונצרטמאסטר" של התזמורת הסימפונית של שיקגו.
הוא הגיע לבודפשט לאחר שהותו בארצות הברית.
ב-1903 הפך לקונצרטמאסטר (כנר ראשי) של תזמורת בית האופרה של בודפשט ולמורה ב"מוזיקה לאומית".
ב-24 ביוני 1906, בבודפשט, נשא את אמה ראדו, בתם של וילמוש ראדו ושל רגינה גולדשטיין, שהייתה צעירה ממנו ב-15 שנים.
ב-20 באפריל 1916, שני הפרקים של "שני דיוקנאות" של ברטוק בוצעו לראשונה בסולו הכינור שלו, בניצוחו של אישטוואן שטרסר ובהשתתפות תזמורת האופרה.
(החלק הראשון הוצג כבר ב-1911 על ידי אימרה ואלדבאואר) ב-1919, הוא המיר את דתו היהודית לדת הקתולית.
חברותו באופרה הסתיימה ב-1933 לאחר שלושה עשורים, הוא לימד ב"מוזיקה לאומית" כפרופסור לכינור עד 1935. תלמידו המפורסם ביותר היה ליקו אמאר.
אמיל באלוג (במקור עד 1888 בלייר, בהונגרית: Balog Emil; קצ'קמט, 1 באוגוסט 1872 – לונדון, 1963) היה מהנדס מכונות, מומחה לתחבורה, מחבר פרסומים רבים בתחום התחבורה, מחבר מערכת פרסומים מקצועיים ענפה, קצין מעוטר במלחמת העולם הראשונה, אביו של הכלכלן והפוליטיקאי הכלכלי תומאס באלוג, ברון באלוג (1905–1985).
אמיל באלוג נולד במשפחה יהודית כבנם של לאסלו באלוג (בלייר) (1841–1928), סוחר טקסטיל, נשיא החברה קדישא בקצ'קמט, ושל לינה שוורץ (1851–1906) הוא סיים את בית הספר הריאלי המלכותי ההונגרי בעיר הולדתו (1889).
הוא השלים את השכלתו הגבוהה באוניברסיטת ההונגרית המלכותית יוז'ף (היום שמה אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה), שם קיבל תואר ב-1894.
בשנים 1894–1896 השתתף באופן פעיל בהסבה של רכבת קרונית הסוסים של בודפשט לחשמליות.
ב-1 בפברואר 1895, לפי הצעתו של אנטל שטלר נבחר לחבר קבוע באגודת המהנדסים והאדריכלים ההונגרית.
באותה שנה נכנס לשירות הרכבות הממלכתית המלכותית של הונגריה (היום: רכבות הונגריה (מ.א.ב))
כמה חודשים לאחר מכן עבר לחברת הנדסת החשמל סימנס והאלסקה.
לאחר מכן עבר לחברת מסילות הברזל של בודפשט.
בשנת 1907 היה עוזר העורך של השבועון "המהנדס הכלכלי" (Gazdasági Mérnök), שנוסד על ידי בלה גונדה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כסג"ם (סגן מאוגוסט 1917) במנהלת הבנייה של בודפשט.
במהלך המלחמה מינתה אותו מועצת המנהלים של חברת מסילות הברזל של בודפשט למפקח (1915).
לאחר הקמת "חברת התחבורה של בודפשט הבירה" (.Budapest Székesfővárosi Közlekedési Rt), הפך לסגן המנהל הכללי של החברה.
ב-30 בספטמבר 1931 פרש לגמלאות לפי בקשתו.
במשך כשני עשורים, הוא היה עמית מערכת קבוע של:
חבר המערכת של הלקסיקון הגדול גוטנברג
חבר המערכת של הלקסיקון "זמנים חדשים" (Uj Idők)
אשתו הייתה אווה לוי (1879–1954), בתם של הפילולוג ברנאט לוי ושל מינה קליינמן, לה נישא ב-9 באפריל 1904 בבודפשט.
רכבת החשמלית העירונית של פרנקפורט.
על הפעלתן של רכבות חשמליות אמריקאיות.
(כתב העת של החברה ההונגרית של מהנדסים ואדריכלים, 1903, 6)
עשרים וחמש שנות ההיסטוריה של הרכבות החשמליות .
יתרונות של הפעלת רכבת חשמלית.
לגבי בלאי מעטפת של מסילות.
תעריפים עבור החשמליות של בודפשט.
(כתב העת של החברה ההונגרית של מהנדסים ואדריכלים, 1937, כרך 71, מספרים 23–26)
עיטור צלב הצטיינות מוכתר זהב על סרט מדליית האבירות (1918)
אֵמִיל אַבֶּל היה כימאי אוסטרי–יהודי, פרופסור ומנהל המכון לכימיה פיזיקלית באוניברסיטה הטכנית של וינה.
תחום מחקרו העיקרי היה קינטיקה כימית, אם כי ערך מחקרים גם בתרמודינמיקה ובאלקטרוכימיה תאורטית.
אבל נולד בווינה למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני.
הוא למד כימיה באוניברסיטה הטכנית של וינה, וסיים בהצטיינות ב-1898. את עבודת הדוקטורט שלו עשה באוניברסיטת גטינגן בהנחייתו ולטר נרנסט.
בשנת 1919 מונה לפרופסור חבר לכימיה פיזיקלית באוניברסיטה הטכנית של וינה, ובשנת 1923 לפרופסור מן המניין.
הוא חיבר מאמרים על זרזים הומוגניים ועל התגובות הכימיות בתהליך הכנת חומצה גופרתית.
לאחר האנשלוס פוטר מידית ממשרתו בצו שהוצא ב-22 באפריל 1938. הוא גם התבקש על ידי פטר דביי להפסיק את חברותו בחברה הגרמנית לפיזיקה והפסיק את חברותו גם באקדמיה למדעים של וינה, שבה היה חבר בהתכתבות.
בשנת 1939 היגר ללונדון ועבד ביוניברסיטי קולג' לונדון עד 1940. כמו כן, עבד במעבדת מחקר של חברת "אבר רדי" ואף ניהל את המעבדה.
היה נשוי לקמילה אדלר, ובהמשך נישא לאדית מאוטנר.
אמיל ארמין (באנגלית : Emil Armin ; 1 באפריל 1883 – 2 ביולי 1971) היה אמן יהודי אמריקאי הידוע בשימוש שלו בצבעים עזים ובעבודות מכחול.
משנות ה-20 ועד מותו ב-1971, שמר ארמין על מעורבות גבוהה בקהילה האמנותית של שיקגו.
מבקר האמנות סמואל פוטנם, מה"שיקגו איבנינג פוסט", תיאר את ארמין כ"אמן הרגיש ביותר בשיקגו...
עם נשמה של איכר ומשורר ומוח של פילוסוף."
ארמין נולד באוסטרו-הונגריה ב-1883. סבו היה סופר סת"ם יהודי, שהעתיק מגילות קודש לבית הכנסת המקומי.
ארמין החל לצייר בגיל חמש וככל הנראה למד גילוף עץ מאביו, הירש ליב, שהיה אמן חובב.
כאשר ארמין היה בן 10, הוריו מתו.
הוא גדל בעזרת אחיו המבוגרים עד שקיבל עבודה במשרה מלאה במסעדה בגיל 14 ועבר לגור בבית הבעלים.
ב-1901, כשהיה בן 18, הוא עבר לצ'רנוביץ כדי ללמוד אמנות לאחר שמנהל המסעדה עודד אותו ללמוד בבית ספר לאמנות
בשנת 1905 היגר ארמין לארצות הברית, כדי להצטרף לאחיו זיגמונד ופרידה בשיקגו, שם המשיך לצייר סקיצות בכל פעם שהיה יכול בזמן שעבד בחנות של בן דוד עשיר.
ארמין החל את לימודיו בבית הספר לאמנות של שיקגו בשנת 1908, והוא המשיך לעבוד וללמוד בכל הזדמנות אפשרית, אפילו בתקופות של מאבק כלכלי גדול.
בשנת 1916, לאחר שחסך ארבע מאות דולרים מעבודותיו הרבות, הוא עבר משיעורי לילה ללימודי יום כסטודנט במשרה מלאה, תוך הפסקה רק במהלך מלחמת העולם הראשונה כדי לקבל עבודה בייצור רתמות ארטילריה בשמונה עשר דולר לשבוע.
הוא למד אצל ג'ורג' בלוז, רנדל דייווי והרמן זאקס, ושאב השראה מהם.
מדריכים אחרים כללו את אנלה בנדיקט, אלברט הנרי קרביאל, אנטונין סטרבה, ג'ון וו.
לאחר שנרשם לראשונה לשיעורי הלילה, ארמין סיים את לימודיו.
יצירות האמנות של ארמין כללו ציורים, חיתוכי עץ, גילופי עץ, פסלים, קריקטורות ותחריטים, אך הוא ידוע בעיקר בזכות ציוריו.
הוא היה צייר מודרניסטי, בעל חיבה לציור נופים, עמים פרימיטיביים, פרחים ובעלי חיים.
בעבודתו סינתז ארמין מגמות אמנותיות עם השראה שאובה משורשיו היהודיים וממסורות האיכרים של דרום מערב אמריקה ומולדתו מזרח אירופה.
לאחר סיום לימודיו, ארמין הצטרף לקבוצת אמנים, ביניהם גרטרוד אברקרומבי, פרנסיס סטריין וצ'ארלס בייזל, במושבת אמנים שם חי ועבד עד 1925. (קבוצת אמנים זו נקראה קבוצת הרחוב החמישים שבע ונודעה גם בשם מושבת פארק ג'קסון.
ארמין חלק סטודיו לאמנות עם עמיתו המודרניסט טודרוס גלר מ-1926 עד 1930. לאחר מכן עבר לזמן קצר לצד הצפוני של שיקגו, שם עבד והתגורר בשדרות סאניסייד לפני שחזר לצמיתות לסאות' סייד בשדרות הארפר בהייד פארק.
בשנות ה-30 הוא נכנס ליריד האמנות של גרנט פארק, ועבד כצייר בעבודות ממשלתיות בזמן המשבר הגדול.
בשנת 1940, ארמין השיג עבודה עבור פרויקט האמנות של אילינוי.
כמו כן, בשנת 1940 הקים ארמין, יחד עם אמנים יהודים מקומיים נוספים, את מועדון האמנות היהודית האמריקאית והמשיך להציג איתם עד מותו.
הוא הרחיב את אופקיו מעבר לשיקגו, עבר לזמן קצר לדייטון ועשה טיולים לדיונות באינדיאנה, וויסקונסין, ניו מקסיקו, מיין  ומאוחר יותר לאגם צ'אפלה במקסיקו.
במשך הזמן, ארמין הצליח להתפרנס בצניעות כאמן, למכור את אמנותו ולהתפרנס בעבודות מזדמנות בהוראת אמנות, כולל עבודה עם המועצה היהודית לחינוך והוראה בהאל האוס.
ארמין הציג בתערוכות אזוריות וארציות עד שמת בגיל 88.
לאחר סיום לימודיו ב-1920, ארמין הפך לחבר פעיל בקהילת האמנות המודרניסטית המתהווה של שיקגו, אשר הדגישה את חופש הביטוי האישי כתורה הבלעדית.
(היסטוריונית האמנות סו אן פרייס תיארה את תנועת המודרניזם של שיקגו כ"המאבק המטורף של העיר בין הדור הוותיק שקידם את האידיאלים של האמנות המסורתית של המאה התשע-עשרה לבין אוונגרד של ציירים, מאיירים, צלמים ופסלים שדגלו באמנות המודרניסטית החדשה מאירופה."
בשנת 1913, ארמין ביקר בתערוכת הארמורי כשהוצגה במכון לאמנות בניו יורק, והוא הושפע מהמודרניזם האירופי והאמריקאי.
בהשראת התנועה המודרניסטית, ארמין ואמני שיקגו אחרים הקימו קבוצות פתוחות וחופשיות משלהם כדי לספק אלטרנטיבה למכון האמנות השמרני של שיקגו.
בשנת 1945, בגיל 65, ארמין התחתן עם הילדה רוז דיימונד, עובדת סוציאלית בשירות המשפחה והקהילה היהודית בשיקגו.
אמיל אגושטון (במקור אדלר עד 1907, בהונגרית: Ágoston Emil; אראנושמארוט, 19 בדצמבר 1876 – ברלין, 12 ביוני או 15 ביוני 1921) היה אדריכל יהודי-הונגרי.
הוא היה מתכנן רב פעלים שתכנן הן בנייני מגורים רבים מספור, הן מתקני ספורט ומרחצאות, הן מלונות מפורסמים, הן וילות וגם בנייני דת (בתי כנסת וכדומה).
הוא נפטר בגיל צעיר מאוד במהלך אחד ממסעות העבודה שלו בדרך להולנד.
אמיל אדלר נולד למשפחה יהודית בהונגריה כבנם של הנריק אדלר (1847–1912), סוחר עצים, ושל יאנקה (חני) ויינרב.
הוא קיבל את התואר שלו באדריכלות באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה בשנת 1899, המורים המפורסמים ביותר שלו היו האדריכלים אימרה שטיינדל, אלאיוש האוסמן ולאיוש ראושר.
הוא נסע לסיור לימודי באיטליה ולאחר מכן התגורר בברלין ובפריז.
את התקופה העיקרית שלו אפשר לקבוע בין 1906 לבין 1911. ב-17 בדצמבר 1911, בבודפשט, ברובע 5, נשא לאישה את אילונה לאצקו, בתם של שאנדור לאצקו ושל אמה פולאצ'ק.
הוא היה מתכנן בנייני דירות מבוקש מאוד.
משרד התכנון שלו שכן בכתובת Dorottya utca 9. סגנונו הושפע מהאדריכלות הצפון גרמנית והשתמש גם בפרטי אדריכלות בסגנון התנועה הרומנטית.
הוא השתתף במספר תחרויות עיצוב וזכה בהם בפרסים לרבות כמה פרס ראשון.
לאחר 1919, פתח משרד אדריכלים משותף עם אחיו גזה אגושטון (1875–1936) ותכנן את מתקני המרחצאות הרומיים בבודפשט.
הוא גם קיבל עמלה להקים מתחם ספא בהולנד, אך מת בברלין במהלך נסיעתו לאתר.
אמיל אגושטון הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה, ב-17 ביוני 1921.
היצירה המפורסמת ביותר שלו היא מלון אסטוריה בחלק הפינתי בשדרה הקטנה בקטע של שדרת המוזיאון, עם הארכיטקטורה המאופקת, האלגנטית והמיוחדת שלה.
1907: הטירה של אלברט יקאי, פרוואט
1908: בית הכנסת, טריאסטה (בשיתוף עם פרנץ מטושק, פרס ראשון בתחרות עיצוב, אך בסופו של דבר משרדם של רוג'רו וארדואינו ברלם מטריאסטה תכננו את הבניין
1909: בית כנסת, בית ספר ובניין דירות של הקהילה היהודית האורתודוקסית (תחרות עיצוב, פרס ראשון משותף)
1913: בית הכנסת בודה, בודפשט
1913: בית הכנסת ברחוב קזינצי, בודפשט, רחוב קזינצי 29–31. – בסופו של דבר, הבניין לא הושלם על סמך תוכניותיו, אלא אלה של שאנדור ובלה לפלר
1916: קרמטוריום של העיר בודפשט
: בית כנסת, פרנקפורט אם מיין (פרס שני בתחרות עיצוב)
: בניין בנק, בודפשט, Nádor u.
6. (מכרז עיצוב, קיבל תשלום עבור התוכניות שהבנק רכש אותן)
אמיל אראטו, (במקור גרינברגר עד 1946, בהונגרית: Arató Emil; לוגוז', 17 בנובמבר 1885 – בודפשט, 30 באפריל 1978) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא ספורט.
הרופא הראשי ומנהל מכון בודפשט לחינוך גופני ובריאות ספורט.
אמיל גרינברגר נולד במשפחה יהודית.
אביו נפטר ממחלת ריאות בגיל שלושים ושש, כאשר אראטו היה בן שמונה.
בסיום ארבע שנות חטיבת ביניים, הוא נאלץ לעזוב את בית הספר ועזר לאמו לנהל את העסק שלהם.
בסופו של דבר המשיך את לימודיו בעצמו וסיים בהצלחה.
הוא הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של הונגריה (MSZDP) בגיל שבע עשרה.
בשנת 1906 הצטרף כחבר לארגון החופשי של הסטודנטים הסוציאליסטים.
באוקטובר 1907 נסע לבודפשט כדי להשלים את שירותו הצבאי, ולאחר שסיים את לימודיו חזר ללוגוז', שם עבד בעסק של אמו.
הוא התחתן ב-1909, ובשנה שלאחר מכן עבר לצמיתות לבודפשט עם אשתו ובנו בן הארבעה חודשים (אוטו).
ב-1910 הוא נבחר לסגן נשיא סניף בודפשט-פרנצווארוש של ה-MSZDP והחל את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט באותה שנה (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
הוא היה חבר בחוג גלילאו.
התגייס כחייל במלחמת העולם הראשונה.
ב-1916 שהה בלמברג והצליח להמשיך את לימודיו שנקטעו בבודפשט באוניברסיטה לרפואה שם.
בשנה שלאחר מכן קיבל את התואר.
בזכות השכלתו הצליח לפעול כרופא מילואים בדרגת סגן בסמוך לחזית.
בקיץ 1918 ביקש חופשה לבלות כמה ימים עם משפחתו ואז החליט שלא לחזור לחזית.
באמצעות קשריו סידרו אותו למחלקה הפנימית של בית החולים הצבאי בשדרת רוברט קארוי.
ב-22 בנובמבר 1918 קיבל את התואר דוקטור לרפואה גם מאוניברסיטת בודפשט ובכך השלים "דה יורה" את לימודי הרפואה שלו.
בנובמבר 1918 השתתף ביצירת האיגוד הרפואי הראשון.
נשיא האיגוד המקצועי, דז'ה האן השלח אותו לוועדת ההכנה לרפורמות של הוועדה העממית לעבודה ולרווחה.
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, הובא בפני ועדת משמעת, שם החליטו כי אינו יכול לכהן בשום תפקיד רפואי ציבורי במדינה.
לאחר מכן התיישב באובודה ופתח פרקטיקה פרטית.
הוא נהנה ממוניטין טוב, שכן גבה שכר טירחה רק ממטופליו העשירים יותר.
ב-1922 פנה אליו המדפיס הקומוניסטי שמו וייס וכסוציאל-דמוקרט גייס אותו לאגודת פיתוח הגוף של העובדים (MTE).
מכאן ואילך היה לו קשר הדוק עם מפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP), אך הצטרף למפלגה רק לאחר המלחמה.
מ-1922 הפך לחבר באיגוד העובדים האנטי-אלכוהוליסטים המאורגן מחדש (AMSZ), שנשיאו באותה תקופה היה ג'רג' קרשי.
קרושי מת כמה חודשים לאחר מכן, ואראטו נבחר לנשיא בדצמבר 1922. הוא ראה בעבודת החינוך לבריאות בקרב העובדים את מטרותיו העיקריות ורצה להגדיל את הארגון נגד האלכוהוליזם להיקף ארצי.
בינואר 1924 ייסד את העיתון "ספורט פועלים ובריאות" Munkássport és) Egészségyügy), שהפך לעיתון של האגודה.
בשנה שלאחר מכן שונה שם העיתון ל"תרבות פועלים" (Munkáskultura), מכיוון שמאז ואילך הצטרפו לעריכה כמה ארגונים.
הוא עזב את העיתון באוקטובר 1926 עקב סכסוך מוקדם יותר בתוך המפלגה.
הרחקתו של אראטו עורר זעם רב בקרב ההתאחדות.
לבסוף, מסוף 1927, הוא שוב עמד בראש ה-AMSZ והעיתון.
באותה תקופה, שימש גם כמזכיר הארגון המחוזי שלו.
לאחר המשבר הכלכלי של 1929, עזר לרופאים מובטלים למצוא תעסוקה בוועד הלאומי של בעלי תוא מובטלים (ÁDOB).
ה-AMSZ סיים את פעילותו ב-1930. ב-23 בינואר 1930 נוסדה קבוצת הרפואה הסוציאליסטית הראשונה, שבה הפך לחבר הנהלה, אך היא פורקה שנתיים לאחר מכן.
הפרקטיקה הפרטית שלו אפשרה מפגשים בלתי חוקיים במקומו.
בכמה הזדמנויות אורגנו במרפאתו פגישות התנועה של פלורה מרטוש (במקור מאנדל) ושל קומוניסטים בלתי חוקיים אחרים.
בסתיו 1936 נוסד ה-Szabadság Munkásképző Egylet, שבו ביצע עבודה ארגונית ותעמולה.
הקבוצה הפסיקה לבסוף את פעילותה באביב 1938 - תחת הלחץ מכיוונים שונים.
הוא עבר את שואת יהודי הונגריה בצורה לא חוקית, עם ניירות מזויפים.
הוא בילה את המצור על בודפשט במרתפים וחיכה שם לשחרור.
משנת 1945 הפך לחבר פעיל ב-KMP.
ראשית ברובע 8, שם הנחה סמינרים ונתן הרצאות, ואז בפברואר 1945 הוחזר לרובע 3 ששוחר בדיוק.
באותה תקופה הפך לחבר המפלגה הקומוניסטית, אך הוא לא ניתק את קשריו גם עם ה-MSZDP, והמשיך להרצות לפי בקשה.
הוועד המקומי של המפלגה השאיל אותו לוועד הארצי, והוא גם הפך לחבר בוועד המנהל של המפלגה.
הוא היה חבר במועצה הלאומית לחינוך גופני וניהל את המכון הלאומי לרפואת ספורט משנת 1947 ולאחר מכן עד פרישתו ב-1961 היה הרופא הראשי של מכון בודפשט לחינוך גופני ובריאות ספורט.
הוא היה ממייסדי הוועדה נגד אלכוהוליזם שהוקמה ב-1960. לאחר המרד ההונגרי השתתף בארגון מחדש של הוועדה המחוזית של המפלגה הקומוניסטית.
הוא מילא תפקיד משמעותי בפיתוח תיירות העובדים.
אראטו נפטר ב-30 באפריל 1978 בבית החולים סנט מרגיט.
בשנת 1935 סיים את לימודיו בסגד ולאחר מכן הפך למנהל והרופא הראשי של המכון לחינוך גופני ובריאות ספורט בבודפשט.
במהלך מלחמת העולם השנייה, כרופא במחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי), ב-1943 טיפל במחנות במשורר מיקלוש רדנוטי החולה פעמיים.
הוא גם נבחר למזכיר הכללי של איגוד רפואת הספורט ההונגרי.
מדליית ההצטיינות של הרפובליקה ההונגרית דרג זהב (1947)
מדליית הצטיינות לעבודה סוציאליסטית (1955)
עיטור מסדר ההצטיינות של הדגל האדום של העמל (1956)
מדליית זיכרון של זולטאן דלמאדי של האגודה הרפואית לספורט (1967)
עיטור מסדר הכשרון של העמל דרג כסף (1968)
עיטור מסדר הכשרון של העמל דרג זהב (1973)
עיטור מסדר ההצטיינות להונגריה הסוציאליסטית (1977)
ברובע 3 של בודפשט כיכר נושאת את שמו מאז 1984.
עמוד זיכרון הוצב לזכרו ליד כביש 71 עם הכתובת: "במלאת מאה שנה להולדתו של ד"ר אמיל אראטו, הנשיא לשעבר של איגוד הפועלים נגד אלכוהוליזם, הוקם עמוד זה על ידי ועדת המועדון הלאומי AE והמועצה המשותפת העירונית אלשוארש בשנת 1986 ותנועת מועדון נגד אלכוהוליזם".
אדוריאן אמיל (במקור אוספיץ עד 1890, בהונגרית: Adorján Emil; תחת שם ספרותי בדוי: Leander נאג'ווארד, 15 באוגוסט 1873 – מאוטהאוזן, סתיו 1944) היה עורך דין מפורסם, סופר, ומשורר יהודי-הונגרי.
בונה את אחד הבניינים היפים והמפורסמים בעיר הולדתו (שם מוקמו גם משרדיו) בין היתר היה גם מומחה ומחדש בתחום הקצרנות.
אמיל אוספיץ נולד במשפחה יהודית ושינה את שם משפחתו מאוספיץ לאדוריין ב-1890. אביו היה אדולף אוספיץ (1836–1909) מנהל בית הספר.
אחיו ארמין אדוריאן (1867–1938) היה עיתונאי, עורך, עורך דין.
הוא השלים את לימודיו במשפטים באוניברסיטה בבודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) ובאוניברסיטת ברלין.
כבר במהלך שנותיו באוניברסיטה (1890-1893) ערך את העיתון המקצועי "עיתון הקצרנות", שיצא לאור בבודפשט.
ב-1896 חזר לנאג'ווארד, שם היה גם עורך דין וגם עורך בעיתון "נאג'וואראד" עד 1911. בין השנים 1915–1916 הוא היה סגן הנשיא לשכת עורכי הדין, ובין השנים 1916–1919 היה נשיא לשכת עורכי הדין.
הוא השתייך לחוג הידידים של המשורר הגדול אנדרה אדי (1877–1919), ויחד עם אחיו, הוא היה אחד האישים המובהקים של החיים הציבוריים של נאג'ווארד בתחילת המאה ה-20. הוא פרסם כמה מכתביו חובבי האמנות תחת השם הבדוי ליאנדר.
הוא היה אספן ספרים ואמנות נלהב.
והיה היזם והמפיץ של מערכת הקצרנות Stolze-Fenyvessy בהונגריה.
בעזבונו שימר כמה מכתבי אדי, אותם תרם למוזיאון אדי בנאג'ווארד יחד עם כתבי יד נוספים.
הוא היה איש עשיר שבנה את הבניינים המפורסמים ביותר בעיר.
הוא פרש מהחיים הציבוריים לאחר 1919.
ב-1944 הוא גורש למחנה הריכוז מאוטהאוזן, משם לא חזר.
חמישה עשר שיעורי קצרנות (Nagyvárad, 1891)
ספר קריאה בקצרנות בשיטת Stolze-Fenyvessy (נאג'ווארד, 1893)
נקמתה של אוליביה (רומן, נאג'ווארד, 1898)
רגעים רציניים (מערכוני הומור, בודפשט, 1899)
אמיכו היה רוזן באזור חבל הריין בסוף המאה ה-11. הוא ידוע גם בשמות אמיכו מליינינגן או אמיך מפלונהיים (אך אין להחליפו עם הבישוף אמיכו מליינינגן).
בשנת 1096 הוא הוביל את "טבח חבל הריין" (הנקרא לעיתים "מסע הצלב הגרמני של 1096" ובזיכרון היהודי כגזרות תתנ"ו), שהיה סדרה של רציחות המוניות של יהודים שהתרחשו במהלך מסע הצלב העממי.
הרעיון המקורי של מסע הצלב הראשון שהוכרז על ידי האפיפיור אורבנוס השני בוועידת קלרמון ב־1095 הפך לתנועה עממית שונה לחלוטין – מסע הצלב העממי, בהנהגת פטרוס הנזיר.
דרשות הצלב הרגשיות של פטרוס התפשטו בקרב ההמון הרבה יותר מהר מהגרסאות הרשמיות של קריאתו של אורבנוס.
גרסתו של פטרוס השפיעה על אמיכו, שהפיץ סיפור משלו שבו ישו נגלה אליו.
חדור בתודעת הבשורה על-פי לוקאס, הרגיש אמיכו כי נבחר למלא את נבואת "אחרית הימים".
אמיכו חזה שיצעד בראש כוח צבאי על קונסטנטינופול, יתגבר על מגיני העיר וייטול את תואר "קיסר העולם האחרון" בהתאם למסורת הנבואית הקנונית.
כל הצבאות הנוצריים, הלטיניים והיווניים, יתאחדו אז ויצעדו לכבוש את ירושלים מהסרקנים (הכינוי שנתנו הרומאים העתיקים לכל השבטים "הפראיים" שממזרח לאימפריה שלהם), ובכך יביאו את הביאה השנייה ואת העימות הסופי עם האנטיכריסט.
בהשראת הבטחותיו המרוממות, כמה אלפי פרנקים וגרמנים התאחדו וצעדו מזרחה באפריל 1096.
צבאו המתארגן של אמיכו משך חסידים יוצאי דופן רבים, כולל קבוצה שסגדה לאווז שלדעתם התגלתה בו רוח הקודש.
הצבא כלל אצילים ואבירים כגון דרוגו, רוזן נל , הרטמן הראשון, רוזן דילינגן , תומא, לורד קוסי וויליאם הנגר , ויקונט מלאן.
בניגוד לנרטיב הרווח שצבאו של אמיכו הורכב בעיקר מאיכרים ובורגנים בורים שהיו בעלי דעות קדומות נגד יהודים, בעיקר מסיבות כלכליות; היו בצבאו של אמיכו מספר אנשים משכילים ועשירים יחסית, שכנראה לוו בכמרים, שידעו שהמרת דת בכפייה אסורה על פי עקרונות הכנסייה.
האלימות של טבח חבל הריין (גזרות תתנ"ו) אינה יכולה להיות מוסברת על בסיס הנחה שהצבא הורכב בעיקר מאיכרים בורים ופרובינציאליים.
תפקידו המדויק של הרוזן אמיכו בטבח חבל הריין, סדרת התקפות אלימות והמרות בכפייה של יהודי חבל הריין ממש לפני מסע הצלב הראשון שהתקבעה בתודעה היהודית בכינוי גזרות תתנ"ו, היה נושא לוויכוח משמעותי.
היו כוחות צלבניים רבים שעברו דרך חבל הריין, אך רובם היו מעוניינים בעיקר להגיע לארץ הקודש.
לדוגמה, כאשר פטרוס הנזיר והאספסוף שלו עברו דרך הערים הללו ואיימו על האוכלוסייה היהודית, הם היו מוכנים לקבל שוחד ובדרך כלל השאירו את היהודים ללא פגע.
אף על פי שאמיכו מוזכר לעיתים קרובות במקורות משניים ושלישוניים כמי שנכח בפועל בטבח היהודים בקלן ובוורמס, ישנן עדויות דלות בדיווחים ראשוניים התומכות במעורבותו.
הטבח היחיד שבו אמיכו השתתף בוודאות היה זה שבמיינץ היא מגנצא.
הכותב היהודי של הדיווח הידוע בשם "האנונימי ממיינץ" מזכיר את אמיכו כנמצא בסביבה הכללית של שפייר במהלך הטבח שם, אך מציין בבירור שלא השתתף באלימות:
עם זאת, אמיכו בהחלט הוביל את הכוחות שטבחו ביהודי מיינץ, אחת מהקהילות היהודיות הגדולות באירופה באותה תקופה, במאי 1096. היהודים בעיר היו מודעים היטב לטבח ולהמרות הכפויות הקודמות בערים אחרות בחבל הריין וחששו לגרוע מכל.
הם פנו לארכיבישוף רותרד ולאדונים החילוניים באזור להגן עליהם מהאספסוף המתקרב, והציעו כסף ורכוש יקר כדי לעודד עוד יותר את האדונים.
בניסיון להרתיע את הצלבנים המתקרבים, רותרד סגר את שערי העיר וניסה להסתיר יהודים בארמונו.
בסופו של דבר, שערי העיר נפתחו על ידי בורגנים אוהדים במיינץ והיהודים הותקפו למרות ניסיונותיו הכנים והנואשים של הארכיבישוף להגן עליהם.
חלק ממה שהבדיל את אמיכו וצבאו מצבאות צלבניים אחרים שחצו את חבל הריין, היה חוסר הנכונות שלהם להימנע מביצוע מעשי האלימות בתמורה לשוחד.
בניגוד לדיווחים שטחיים רבים על אמיכו, בצע כסף לא היה מניע עיקרי מבחינתו אף על פי שהכסף היה כנראה נחוץ למימון המסע לארץ הקודש.
הצלבנים יכלו בקלות לקחת את הרכוש והכסף שהוצעו להם על ידי היהודים ולהמשיך בדרכם ללא כמות משמעותית של אלימות.
למרות זאת, הם בחרו להרוג את רוב היהודים שפגשו, אפילו נשים וילדים שיכלו לכפות עליהם להתנצר.
אמיכו ואנשיו עשו מאמצים רבים לרדוף ולהרוג כל פליט שיכלו למצוא במיינץ, הם התכוונו להסב נזק מקסימלי.
זה מודגם בתיאורו של האנונימי ממיינץ את אמיכו:
השנאה מבוססת האידאולוגיה כלפי יהודים, יחד עם מספר ההרוגים הגבוה מאוד, הפכה את הטבח במגנצא למובחן מהתקפות קודמות בחבל הריין.
המניעים מאחורי שנאה זו הם מקור נוסף למחלוקת בין היסטוריונים.
היסטוריונים מסוימים אפיינו רגשות אלה כחלק מההקשר הרחב יותר של מיתולוגיה אפוקליפטית, כאשר הצלבנים צופים סוף עולם קרוב, "משחק סכום אפס בין טוב לרע".
אחרית הימים הזו תתרחש על ידי שליטה נוצרית בארץ הקודש והמרה המונית של יהודים לנצרות.
כדי שאחרית הימים תתרחש, היהודים צריכים למות או לנטוש את היהדות ולאמץ את הנצרות.
אחרים רואים במקום זאת את העוינות הזו כנובעת ממסע הצלב לארץ הקודש עצמו.
עם הדיון במקומות הקדושים של הנצרות, ויעד המסע שהוא ירושלים והקבר הקדוש, מקום קבורתו של ישו, התפקיד שמילאו יהודים בצליבתו של ישו כנראה היה במרכז מחשבותיהם של צלבנים רבים.
הצבא המשיך במורד הריין עד שהגיע לנהר הדנובה, שאליו נצמדו עד שהגיעו להונגריה.
כאן, לאחר שנגמרו להם הכסף והמזון, הם החלו לבזוז.
רוב הצבא נהרג על ידי ההונגרים והשאר התפצל כדי להצטרף לצבאות הצלבניים האחרים.
אמיכו חזר הביתה למשפחתו, שם זכה לבוז על כך שלא קיים את נדרו לכבוש את ירושלים.
דויד אמיל דורקהיים היה סוציולוג צרפתי-יהודי, מאבות הסוציולוגיה ומדעי החברה.
דורקהיים הקים בשנת 1895 את המחלקה האקדמית הראשונה לסוציולוגיה, הוא היה הסוציולוג הראשון שקיבל את התואר פרופסור וב-1896 ייסד את אחד מכתבי העת הראשונים המוקדשים למדעי החברה, "ל'אנה סוסיולוז'יק" (L'Année Sociologique).
על מנת לחקור את החברה בתרבות המודרנית, הוא יצר את אחת מהגישות המדעיות הראשונות להבנת תופעות חברתיות והיה ממייסדי הפונקציונליזם.
דורקהיים נולד באפינאל (Épinal) במחוז ווז' שבצרפת.
אביו וסבו היו רבנים אורתודוקסיים, בגיל 18 יצא בשאלה והפך לחילוני לחלוטין.
בהתאם לכך ולעמדת חוקרים שונים בהתבסס על חוויית ילדות, רבים ממחקריו ניסו להוכיח שגורמים חברתיים הם המקור לתופעות דתיות.
אף על פי כן, עברו היהודי השפיע על חייו, ורבים מחבריו, מתלמידיו ומעמיתיו היו יהודים.
על אלה נמנה גם אחיינו, מרסל מוס.
כתלמיד מחונן, התקבל דורקהיים לאקול נורמל סופרייר בשנת 1879. רבים מבוגרי המחזור שלו (כמו ז'אן ז'ורס ואנרי ברגסון) נעשו לימים אינטלקטואלים בעלי שם בצרפת.
ב"אקול" למד דורקהיים בהנחייתו של פוסטל דה קולנז', קלסיקאי בעל זווית ראייה סוציולוגית-מדעית.
באותו זמן הוא קרא את כתביהם של אוגוסט קונט והרברט ספנסר.
כבר בראשית הקריירה שלו, התעניין דורקהיים בגישה מדעית לחקר החברה.
התעניינות זו גררה אחריה מאבק עם הממסד האקדמי של צרפת – ראשון מני רבים שעתידים לו – על שבמוסדות האקדמיים בצרפת לא נלמדו כלל מדעי החברה.
דורקהיים הבין כי מדעי הרוח אינם מעניינים אותו, ואכן, ממוצע ציוניו בסוף לימודיו ב"אקול" היה כמעט הנמוך ביותר מבין בני מחזורו.
הפוליטיקה תרמה אף היא לעניין שמצא דורקהיים במדעי החברה: הפסדה של צרפת במלחמת צרפת–פרוסיה יצר התנגדות בקרב הצרפתים לשלטון הרפובליקני החילוני, ורבים חשבו כי הדרך היחידה לחדש את פניה של צרפת היא חיזוק הגורמים הקתוליים והלאומנים במדינה.
לפיכך, דורקהיים, היהודי והסוציאליסט, היה במיעוט מבחינה פוליטית.
גישתו התחזקה אף יותר בעקבות פרשת דרייפוס (בשנת 1894).
דעותיו של דורקהיים פגעו מאוד ביכולתו להתמנות לתפקיד משמעותי בממסד האקדמי של אותם ימים.
לכן, בשנת 1887, שבה למד סוציולוגיה בגרמניה, נסע דורקהיים לבורדו, שבה הוקם אז המרכז הראשון להכשרת מורים.
הוא לימד שם פדגוגיה ומדעי החברה (נושא חדש בצרפת).
מתוך עמדת השפעה זו, הוביל דורקהיים לרפורמה במערכת בתי הספר הצרפתיים, והכניס את לימודי מדעי החברה לתוכנית הלימודים.
גם כאן נמתחה עליו ביקורת רבה בשל השקפתו שהמוסר והדת אינם אלא תופעות חברתיות בלבד.
העשור האחרון של המאה התשע-עשרה היה עבור דורקהיים תקופה פורייה בכתיבתו: בשנת 1893 פרסם את ספרו "חלוקת העבודה בחברה", ובו ניסח את טענתו היסודית לגבי טבעה של החברה האנושית והתפתחותה.
בשנת 1895 פרסם את "חוקים לשיטה הסוציולוגית" המבוסס על רעיונות וממצאים של הסטטיסטיקאי הבלגי אדולף קטלה והמושג שטבע 'אדם ממוצע'.
במניפסט זה הגדיר דורקהיים את הסוציולוגיה כענף אקדמי ואת שיטות המחקר בתחום.
בשנה זו הוא גם הקים את המחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטה של בורדו.
ב-1896 ייסד את כתב העת "ל'אנה סוסיולוז'יק", (l'Année Sociologique, "השנה הסוציולוגית"), ובו פרסם את עבודותיו ואת עבודותיהם של תלמידים וחוקרים רבים אחרים (שם זה שימש גם ככינוי לקבוצת התלמידים שפיתחה את תורתו הסוציולוגית).
לבסוף, בשנת 1897, פרסם את הספר "התאבדות" כמחקר סוציולוגי לדוגמה.
ב-1902 השיג דורקהיים לבסוף את מטרתו לקבל מעמד משמעותי בפריז, כשהתמנה לראש הקתדרה לחינוך בסורבון.
מכיוון שאוניברסיטאות צרפתיות הן מבחינה טכנית מוסדות להכשרת מורי תיכון, מעמד זה נתן לדורקהיים השפעה משמעותית – הרצאותיו היו היחידות שכל הסטודנטים היו מחויבים בהם.
למרות הטענות שהועלו על רקע תוצאות משפט דרייפוס, על כך שמינויו היה פוליטי, גדל כוחו של דורקהיים כאשר הוא קיבל קביעות בקתדרה זו, וקרא לה בשם "הקתדרה לחינוך ולסוציולוגיה".
ב-1912 הוא גם פרסם את מחקרו המשמעותי האחרון, "צורות יסוד של החיים הדתיים".
למלחמת העולם הראשונה הייתה השפעה טרגית על חייו של דורקהיים בכמה מובנים: הסוציאליזם של דורקהיים היה תמיד פטריוטי ולא בינלאומי.
הוא ביקש שצרפת תהיה חילונית ורציונלית, אך המלחמה ועימה התעמולה הלאומנית הקשו עליו להחזיק בדעות מורכבות אלו.
אמנם דורקהיים תמך בצורה פעילה בארצו, אך חוסר רצונו להסכים ללאומנות פשוטה, יחד עם מוצאו היהודי, הפכו אותו למטרה טבעית של הימין הצרפתי העולה.
יתר על כן, רבים מהתלמידים שהוכשרו על ידי דורקהיים גויסו כחיילים למלחמה, ורבים מתוכם נהרגו בקרבות הקשים.
גם בנו של דורקהיים נהרג במלחמה – מכה שממנה דורקהיים לא הצליח להתאושש.
תשוש וממוטט רגשית נפטר דורקהיים משבץ ב-1917.
ב-18 באפריל 1999, הנפיק דאר ישראל סדרה שנייה של 6 בולי דאר על הנושא "תרומת היהודים לתרבות העולם בעת החדשה"; בסדרה זו הוקדש בול לזכרו של אמיל דורקהיים שעליו מופיע דיוקנו.
דורקהיים התעניין בעיקר במה שהוא ראה כהתמוטטותן של נורמות חברתיות וחוסר האנושיות הגוברת של החיים החברתיים.
כדי לחקור את החברה בתרבות המודרנית, הוא יצר את אחת הגישות המדעיות הראשונות לתופעות חברתיות.
שלא כמקס ובר, לא האמין דורקהיים שסוציולוגים צריכים לחקור את מניעיהם של פרטים בחברה.
הוא נחשב למייסד ה"מתודולוגיה הקולקטיבית" או ה"הוליזם" (המנוגדת למתודולוגיה אינדיבידואליסטית), והוא ביקש שיחקרו את ה"עובדות החברתיות", מונח שהוא טבע כדי לתאר תופעות שיש להן קיום בחברה בלבד, ואינן קיימות אצל כל אדם בנפרד.
דורקהיים היה פוזיטיביסט וטען כי לימוד של האדם ושל התנהגותו חייב להימנע מגישה שמביאה בחשבון אלמנטים הנעוצים במבנה האישיות או בתורשה ובגנטיקה שלו.
לטענתו, לימוד האדם וניסיון להסביר את חייו והתנהגותו חייב קודם כול, ובעיקר, לקחת בחשבון את השפעת החברה עליו.
עם זאת האמין שהפרט צריך לשמור על עצמו מפני השפעה מוגזמת של ערכי החברה כדי לשמור על עצמאותו.
במחקרו "החלוקה של העבודה בחברה" בחן דורקהיים כיצד הסדר החברתי נשמר בסוגים שונים של חברות.
הוא התמקד בחלוקת העבודה, ובחן כיצד חלוקה זו השתנתה בין חברות מסורתיות לחברות מודרניות.
הוגים אחרים לפניו, כגון הרברט ספנסר ופרדיננד טניס, טענו כי חברות מתפתחות בדומה לאורגניזמים, מתקדמים ממצב פשוט למצב מסובך יותר, בדומה להרכבה של מכונה מסובכת.
דורקהיים הפך את הטענה הזו.
הוא טען כי חברות מסורתיות היו "מכניות" יותר, ושהן הצליחו להתקיים מכיוון שהכול היה פחות או יותר דומה, כך שלכולם היו דברים רבים משותפים.
לעומת זאת, בחברה המודרנית יש חלוקה מסובכת של העבודה, ולכן יש בהן סולידריות "אורגנית".
לפי תפיסה זו ניתן לדמות את החברה לגוף אנושי המורכב מאיברים שונים, שכל אחד מהם אחראי לפעולות מסוימות, אך כדי לתפקד כהלכה כל האיברים צריכים לפעול בהרמוניה.
כך גם בחברות מודרניות, האינדיבידואלים שמרכיבים את החברה פועלים בתחומים מוגדרים, והם תלויים בעבודתם של אחרים בתחומים אחרים.
הקישור בין האינדיבידואלים הוא התלות ההדדית שלהם אחד בשני, וזה מה שמאפשר לחברה לתפקד בהרמוניה.
זאת, כאמור, בניגוד לחברות שבהן יש סולידריות מכנית, בהן האינדיבידואלים מספקים את צורכיהם בעצמם והתלות ביניהם מתבטאת ביכולתו של כל אינדיבידואל למלא את מקומו בקהילה.
אחד המושגים המרכזיים אצל דורקהיים ואצל קרל מרקס הוא חלוקת העבודה בחברה.
שלא כמרקס, שהתייחס לחלוקת העבודה בהקשר של ניכוס וכוח, דורקהיים טען שהיא אינה אלא תהליך של שונות פונקציונלית.
לטענת דורקהיים, בחלוקת עבודה חברתית מפותחת (הכוונה, בחברות מודרניות) המבנה החברתי עובר שינוי קיצוני, הצפיפות החברתית יורדת והמצפון הקולקטיבי נחלש – כך, נולדת השונות.
השונות הזו יוצרת אנומליה חברתית עקב חולשת המצפון הקולקטיבי.
לפיכך, דורקהיים מחפש את המנגנונים (מוסר, כללים, נורמות וגבולות חברתיים, אתיקה) היכולים לשמש כדבק המחבר בין אינדיבידואלים ומלכדם לכדי יחידות קהילתיות או מקצועיות.
דורקהיים דיבר על קונצנזוס ועל סדר חברתי והגדיר שני מקרים:
עבור חברה מסורתית: החברה מבוססת על הומוגניות, עניינים דומים, לכידות המבוססת על מסורת קהילתית, מין דבק חברתי.
הומוגניות זו היא מעין סולידריות מכנית, הרגשת שייכות כמעט אוטומטית לקולקטיב כלשהו, מכאן נגזר על החברה המסורתית סדר חברתי שביסודו הסכמה מוסרית.
עבור חברה תעשייתית: החברה מבוססת על הטרוגניות, האנשים אינם דומים בשאיפותיהם, ישנה חלוקת עבודה ונוצרת תלות הדדית – סחר חליפין בשירותים ובמוצרים, היא היא הסולידריות האורגנית.
מכאן נגזר על החברה התעשייתית סדר חברתי שביסודו תלות הדדית פונקציונלית.
בחברות מסורתיות, טוען דורקהיים, ההכרה הקולקטיבית שולטת לחלוטין בהכרה האינדיבידואלית – נורמות חברתיות הן חזקות מאוד, וההתנהגות נשלטת היטב.
התוצאה של החלוקה הגוברת של העבודה, לפי דורקהיים, היא שההכרה האינדיבידואלית מתבדלת מההכרה הקולקטיבית – ולפעמים מוצאת עצמה במאבק עם ההכרה הקולקטיבית.
השינויים המהירים בחברה בשל חלוקת העבודה גורמת למצב של בלבול ביחס לנורמות, מה שמוליך בסופו של דבר לשבירתן של נורמות חברתיות.
דורקהיים קורא למצב זה "אנומי".
ממצב זה של אנומיה, מגיעים כל ההתנהגויות האנטי-חברתיות, למשל – התאבדות.
דורקהיים גם החזיק בדעה שמפני שאנשים בחברה מסורתית אינם תלויים זה בזה, הם קרובים יותר מכיוון שהם אינם צריכים ליצור את הקשרים האלה בגלל מה שהם צריכים, אלא בשל הרצון שלהם.
בחברה המודרנית הקשרים הם חזקים פחות מכיוון שהם מבוססים על צרכים.
דורקהיים, יחד עם הרברט ספנסר, היה ממייסדי הפונקציונליזם.
הוא היה מהראשונים לתאר את החלקים החברתיים שהפונקציונליסטים התעניינו בהם כ"פונקציות".
דורקהיים תרם גם לחקר הסטייה החברתית.
לעמדתו סטייה היא פונקציונלית לחברה וחברה בלי סוטים תצטרך להמציא סוטים.
לטענת דורקהיים על ידי הוקעת סטייה והענשת סוטים מוסדרים ומעוצבים גבולות חברתיים וכך נשמרות פונקציונליות החברה.
בדברי דורקהיים: "כל הגורם לסולדריות חברתית הוא מוסרי".
בשונה מהמקובל להניח, עד לתקופתו חשבו שתהליך ההתאבדות הוא תהליך פסיכולוגי.
דורקהיים היה הראשון שהעלה את ההשערה שגורמים חברתיים עלולים להשפיע על בחירתו של הפרט לבצע מעשה אובדני וכך בספרו "התאבדות", שפרסם ב-1897, סיפק דורקהיים המחשה לקשר שבין הפעולות העצמאיות של היחיד, לבין הסדר החברתי החולש עליהן.
השימוש בהתאבדות כמודל להנחה בדבר הסדר החברתי הוא מפתיע, לכאורה, מאחר שמעשה ההתאבדות נעשה לרוב בבידוד מן החברה, על ידי אדם יחיד, והוא מעשה שלא ניתן לחזור עליו.
ועם זאת, אפשר לצפות ברמה גבוהה של ודאות את מספר מקרי ההתאבדות שיתרחשו בחברה מסוימת בכל שנה, בכפוף לתנאיה של החברה ולמאפייניה.
דורקהיים חקר את שיעורי ההתאבדות השונים אצל פרוטסטנטים והשווה אותם לשיעורי ההתאבדות אצל קתולים, ומצא הבדלים קבועים הניתנים לניבוי.
בין ההסברים לשוני בין הקהילות, השליטה החברתית החזקה אצל הקתולים, הבאה לידי ביטוי הן בטקסים והן בקשר עם חברי קהילתם, עשויים להיות הגורם לשיעור ההתאבדות הנמוך יותר אצלם.
לפי דורקהיים, לאנשים יש רמה מסוימת של קשר עם הקבוצה שלהם, שהוא קורא לה "אינטגרציה חברתית".
שיעור גבוה או נמוך בצורה לא רגילה של אינטגרציה חברתית יכול להוביל לשיעור התאבדות גבוה; שיעורים נמוכים גורמים להתאבדות מכיוון שבמצב זה יש חברה לא מאורגנת, הגורמת לאנשים לפנות להתאבדות כמפלט האחרון.
שיעורים גבוהים גורמים להתאבדות מכיוון שאנשים לא רוצים להיות למעמסה על החברה.
לפי דורקהיים, לחברה הקתולית יש שיעור נורמלי של אינטגרציה חברתית, ואילו לחברה הפרוטסטנטית יש שיעור נמוך.
מחקר זה השפיע על חלקים מתאוריית השליטה, והוא פעמים רבות מוזכר כמחקר סוציולוגי קלאסי.
חשוב להדגיש, דורקהיים לא התעניין במניעים האישיים שמובילים אנשים להתאבד, אלא באופן שבו המבנה החברתי מאפשר התאבדות.
במילים אחרות, הניתוח של החברה הוא ברמת המאקרו ולא ברמת המיקרו (כלומר לא ברמת האינדיבידואל).
המוטיבציה למחקר הייתה להבין את הקשר בין רמת הלכידות החברתית והאופן שבו החברה שומרת על החברים בה.
זאת במטרה להבין איך החברה מתפקדת כמכלול, מעבר למניעים האישיים של האינדיבידואלים או מבנה האישיות שלהם.
לפי התאוריה של דורקהיים, האדם האובדני הוא אדם הנמצא בקשר חזק או חלש מדי עם החברה, או אדם שהשליטה של החברה בו היא חזקה או חלשה מדי.
בעזרת תאוריה זו הבחין דורקהיים בארבעה סוגי התאבדות:
התאבדות אגואיסטית: האדם האובדני כמעט שאינו נמצא בקשר עם הסביבה, ושליטתה בו היא חלשה מאוד.
התאבדות כזאת נובעת מרצונות נרקיסיסטים שלא מומשו.
האדם מרגיש שהוא חייב להצליח בכוחות עצמו, שכן אין לו את החברה כמשענת תומכת.
כשהוא מרגיש שהוא לא מצליח לעמוד לבדו, הוא פונה להתאבדות.
התאבדות אנומית: גם כאן האדם נמצא בקשר חלש עם הסביבה והשליטה של הסביבה היא חלשה, אך סיבת ההתאבדות כאן שונה.
האדם האובדני מרגיש חוסר זהות חברתית.
הרגשה זו היא שמביאה אותו להתאבדות.
סוג זה של התאבדות נפוץ בעיקר אצל מהגרים שחשים לרוב כנפרדים מהחברה בה הם חיים, או בתקופה של אנומיה חברתית, דהיינו בלבול ערכים ונורמות.
זה קורה, למשל, ברגעי שפל וגאות כלכליים.
התאבדות פטליסטית: האדם נמצא בקשר חזק ביותר עם החברה, והיא שולטת בו לחלוטין.
הקשר עם החברה חזק כל כך עד כי האדם מרגיש שהוא נעלם בתוכה – הוא מרגיש חוסר זהות אינדיבידואלית, ומבקש להימלט מהחנק החברתי.
סוג ההתאבדות הזה אופייני בעיקר בחברות טוטליטריות.
התאבדות אלטרואיסטית: גם כאן האדם נמצא בקשר חזק עם סביבתו, והשליטה בו חזקה.
האדם מרגיש כנוע לחלוטין לחברה.
אך בסוג זה החברה היא זו שקוראת ליחיד להקריב את חייו למענה.
האדם מוגדר כאובדני, על אף שלהתאבדותו ישנה מטרה – להגן או להילחם למען חברתו.
יש בהסבר זה כדי לבאר מדוע ההתאבדות אינה נפוצה בחברות מסורתיות, הידועות ברמת לכידות חברתית בריאה וקבועה; הבעיה המרכזית של חברות דתיות היא קיומה של אמונה לגבי חיים לאחר המוות.
אמונה זו עלולה הייתה להעלות את סף האלימות, שכן היא מפחיתה את הפחד מן המוות.
על כן מרבית האמונות השולטות בחברות כאלו אוסרות באיסור חמור על התאבדות, וטוענות שהעובר על האיסור יינזק בחיים שלאחר המוות.
"הצורות האלמנטריות של חיי הדת"
דורקהיים, שנולד יהודי, והפך לאתאיסט במהלך התבגרותו, ניתח את הדת כתוצר חברתי, אשר עומדת בבסיס התפיסה והפרשנות האנושית.
הוא חקר לעומק את הדת בספרו מ-1912.
דורקהיים סבר כי כל הקטגוריות האפיסטמולוגיות (מאריסטו ועד קאנט), הן בסופו של דבר קטגוריות חברתיות.
צורות ההסתכלות הקנטיאניות של זמן ומרחב, הן ביטוי של הזמן של החברה (השבט, העם, וכו') ושל המרחב של החברה.
כך גם לגבי קטגוריות למיניהן כמו סיבתיות או האני.
כללי הלוגיקה, כמו כללי האתיקה נחוצים לתיאום הפעולות בין יחידים בקבוצה נתונה.
אלה החורגים מהלוגיקה המקובלת, נקראים משוגעים.