tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ה-פט שופ בויז זוכים לפופולריות רבה בקרב הקהילה ההומוסקסואלית העולמית, במיוחד עם להיטיהם Go West ו-New York City Boy.
בסמוך ליציאת אלבומם Very מ-1993, השתתף טננט בריאיון למגזין של הקהילה הלהט"בית בבריטניה שבו "יצא מן הארון" וחשף את נטיותיו ההומוסקסואליות.
לואו לעומתו מעולם לא חשף את נטיותיו האמיתיות.
מדורי הרכילות טענו תמיד כי גם הוא הומוסקסואל, והוא מצידו מעולם לא טרח להכחיש.
לדברי טננט, מילות שיריהם לא בהכרח פונות להומוסקסואלים, לדוגמה, השיר West End Girls אשר עוסק באופן ברור ביחסים בין גברים לנשים.
חלק גדול מהשירים נכתב מנקודת מבט מעורפלת, המאפשרת לכל אדם לפרש את השיר על פי רצונו והעדפתו.
בנוסף לאלה ישנם שלושה שירים שמהווים לדברי טננט טרילוגיה מבחינה נושאית.
השיר הראשון הוא It Couldn't Happen Here שהופיע באלבום Actually משנת 1987. השיר (שהסרט של הצמד שיצא בהמשך אותה שנה נשא את שמו) תיאר את האווירה בבריטניה לפני פריצתה של מחלת האיידס לתודעת הכלל, תקופה שבה כולם היו בטוחים כי זו תופעה אמריקאית שלעולם לא תגיע אליהם.
השיר השני הוא Your Funny Uncle שהיה ה"בי-סייד" של הסינגל It's Alright משנת 1989. השיר עוסק בהלווייתו של חברו הטוב של טננט שנפטר מאיידס באותה תקופה.
השיר השלישי הוא Being Boring שיצא כסינגל מהאלבום Behaviour בשנת 1991. השיר מתאר שתי תקופות: שנות השבעים בהם טננט וחברו הטוב מבלים ומכייפים ולא חושבים על העתיד, ושנות התשעים, לאחר שאותו חבר נפטר והתקופה המהנה נגמרה.
טרילוגיית שירים זו, שעוסקת ברצף האירועים החשובים בחייו של טננט בהקשר לנטיותיו המיניות, מבטאת יותר מכל שאר שירי הצמד את התסכול והקושי בלהיות הומוסקסואל בתקופת יצירתם.
שנהפרסקטגוריהתוצאהמקור2024פרס המוזיקה של MTV אירופהחלוצי פופ
פטאסקה שחורה (ברומנית: Fetească Neagră) הוא זן ענבי יין רומני מקומי.
ענבים מזן פטאסקה משמשים לייצור יין אדום יבש או חצי יבש או מתוק בעל ניחוח של צימוקים שחורים.
היין בגוון אדום וטעמו מתעדן ומתעשר עם הזדקנותו.
כרמים של פטאסקה מצוים במולדובה ובמונטניה.
פֶטָה היא גבינה המיוצרת במי מלח.
נהוג להכינה מחלב עיזים או כבשים או משילוב של שניהם.
לגבינה טרייה מלוחה זאת יש בדרך כלל מרקם גבשושי.
היא משמשת להכנת סלטים, פסטות ומאפים, ונאכלת גם בפני עצמה.
מאכלים רבים המבוססים על הבצק היווני פילו (בצק דק מאוד וללא שמן) מכילים את הגבינה.
כך, למשל, spanakopita (פשטידת תרד) ו-tiropita (פשטידת גבינה).
הגבינה פופולרית ביוון ומקורה שם, ומספר סוגי גבינות דומים לה מצויים באזור יוון.
בנוסף, השימוש בה נפוץ יחסית גם בבולגריה ובטורקיה.
הגבינה מומלחת ומשומרת בתמיסה של נוזל ומלח למספר חודשים.
הנוזל בתמיסה יכול להיות מים מפוסטרים (למטרת מניעת חיידקים) בלבד או, לפעמים, מי גבינה.
מי הגבינה, שהם המים שנשארים בתום תהליך הכנת הגבן, שמנוניים יותר מטבעם.
עם זאת, שימוש בהם להכנת הפטה הופך את הגבינה לנימוחה ומתפוררת יותר במרקמה.
בשתי השיטות, נפח המלח בתערובת נע בין 10 ל־12 אחוז (נמדד לרוב במד בומה לצפיפות).
קשיותה של הגבינה נעה בין רכה לקשה-למחצה, (אז היא גם מתפוררת).
ריחה נע בין מתון לחריף.
כמו כן, היא חלקה ונטולת קליפה.
אחוזי השומן שבה נעים בטווח שבין 20 ל-25 אחוז.
מקובל לחתוך את הפטה לקוביות לפני ההגשה.
לעיתים הגבינה מהווה חלק מכריך, ואז היא לרוב נצלית.
לפעמים היא מוגשת כתחליף מלוח לגבינות אחרות במנות שונות.
היא אף מהווה מרכיב חשוב בסלט היווני ובסלטים נוספים.
כמו כן, הפטה נחשבת בעיקר כגבינה מעולה להכנת מאפים (ובפרט פשטידות ובורקס).
יחד עם זאת, היא מתאימה למאכל בשילוב פירות.
כך, למשל, נהוג להגישה לצדו של אבטיח בקיץ.
ניתן גם לגלגל קוביות פטה בתוך לדר, באופן שמזכיר את שיטת ההכנה של סושי.
הגבינה מוכנה למאכל בתום כחודש בלבד מתחילת הכנתה, זמן מהיר יחסית לגבינת כבשים.
היא לא עוברת הבחלה ויישון, ולא משתנה או מתקלקלת כל זמן שהיא שרויה במי מלח.
תוקף השיווק שלה בחנויות נע בין חצי שנה לשנה.
צרכנים רבים קונים במרכולים שלא בידיעתם גבינות פטה כבשים אנלוגיות.
גבינות אלה, שנקראות פטינה, הן למעשה חיקוי של גבינות הפטה הטבעיות.
הן עשויות מאבקת חלב ומשומן צמחי, וטעמן המעובד שונה בעליל.
הן זולות יותר מגבינות הפטה, ולכן יש הקונים אותן בלי שידעו שאין מדובר בגבינה בכלל.
הסולטאן באיזיט השני, אשר שלט באימפריה העות'מאנית, בין השנים 1481–1512, היה מנהלן מעולה ופעל להאחדה בתחומי חיים רבים.
במערכת החוקים של שנת 1502, פורסמו אפילו שמות אחידים למוצרי מזון וגבינות.
תהליך הגיבון של הפטה תואר כבר באודיסיאה של הומרוס ביוון העתיקה.
בבסיס התהליך דאז חיממו את החלב לטמפרטורה של כ-35 מעלות צלזיוס, הוסיפו לגבן רנט (חומר שנועד לזרז את היפרדות מוצקי החלב מהמים) והניחו לתערובת להחמיץ.
כיום, לעומת זאת, מפסטרים את הפטה ומחממים אותה לטמפרטורה של 73 מעלות לפחות, מתוך שיקולים בריאותיים.
פטריק ג'יימס "פט" ריילי , הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל אמריקאי לשעבר בליגת ה-NBA, המשמש כיום כנשיא קבוצת מיאמי היט.
נחשב לאחד המאמנים הטובים ביותר בליגת ה-NBA בכל הזמנים.
הוביל את קבוצותיו ל-5 אליפויות NBA.
פט ריילי זכה בארבע אליפויות עם מג'יק ג'ונסון וכרים עבדול-ג'באר בשנות ה-80 בסגנון שקיבל את הכינוי "שואו טיים" לייקרס, והוביל את הניו יורק ניקס בעונת 1993/1994, ללא אף כוכב-על, עד לגמר ה-NBA נגד יוסטון רוקטס וכוכבה האקים אולאג'ואן.
ב- הוביל את קבוצת מיאמי היט לאליפות ה-NBA, שנה אחת בלבד לאחר שחזר לאמן בפעם הראשונה מאז 2003.
בסך הכל במהלך קריירת האימון שלו ניהל ריילי 1,904 משחקים בעונה הרגילה של ה-NBA, ומאזנו כולל 1,210 ניצחונות מול 694 הפסדים (63.6%), נתון שמעמיד אותו במקום השני בכל הזמנים, אחרי לני וילקינס.
בפלייאוף ניהל 282 משחקים, ומאזנו כולל 171 ניצחונות מול 111 הפסדים (60.6%).
באפריל 2008 נבחר להיכל התהילה של הכדורסל.
ב-2008 הוביל מהלך לבחירתו של מי שהיה עוזרו אריק ספולסטרה למאמן מיאמי.
הוא עצמו הסתפק בתפקיד ג'נרל מנג'ר ונשיא, ולכן נשאר מעורב בבחירת השחקנים ובחירות הדראפט.
כמו כן היה מעורב בהחתמתו של לברון ג'יימס בקבוצה ב-2010 ומימוש התוכנית של השלישייה הגדולה: ג'יימס, דוויין וייד וכריס בוש, שהובילו את ההיט לשתי אליפויות רצופות ולארבע העפלות לגמר.
פטהייה (בטורקית: Fethiye; ביוונית: Φετίγιε - פטיגייה) היא עיר בנפת מולה במחוז הים האגאי שבדרום-מערב טורקיה, השוכנת לחופו של מפרץ מוגן הנושא שם זהה.
שמה הנוכחי של העיר הוענק לה בשנת 1914 על שמו של הטייס פטהי ביי (Fethi Bey) שנהרג בהתרסקות מטוס בארץ ישראל, סמוך לימת הכנרת.
חלק מהעיר ממוקם באי טרסנה.
פטהייה שוכנת במקום בו ניצבה ב טלמסוס או טלימיסוס (Τελμησσός).
טלמסוס הייתה עיר נמל ואחת הערים הגדולות והחשובות במערבה של ליקיה, סמוך לגבולה עם קאריה.
העיר השתייכה ל ב ונכבשה בידי קאריה ב ולאחר מכן בידי אלכסנדר הגדול ב-334 לפנה"ס.
העיר שימשה מרכז נוצרי ב וב.
החל ב נודעה טלמסוס בשם אנסטסיופוליס, וכמקרי (Μάκρη) ב על שמו של האי הניצב בכניסה לנמלה.
רעידת אדמה שפקדה את האזור בשנת 1958 הותירה מעט מאוד שרידים מהעיר העתיקה.
בין 1919 ל-1920 נכבשה פטהייה בידי איטליה ולאחר מלחמת העצמאות של טורקיה נעקרו ממנה תושביה היוונים בעקבות הסכם לוזאן מ-1923 וחילופי האוכלוסייה המוסכמים בין טורקיה ויוון.
התושבים הקימו את העיר נאה מקרי (Νέα Μάκρη - "מקרי החדשה") סמוך לאתונה.
פטהייה היא אתר קייט ותיירות ב לחופו של הים התיכון.
לפי אומדן רשמי משנת 2023 אוכלוסיית העיר מנתה 177,569 תושבים.
על הגבעה שמדרום לעיר ניצבים שרידיו של מבצר צלבני שבנו ההוספיטלרים מרודוס הסמוכה, ומזרחית לו חצובים בסלע קברים שנחצבו כמצבות לנכבדי טלמסוס.
בפטהייה נמצא מוזיאון המציג ממצאים מהתקופה הליקית מהעיר וכן לוח תלת לשוני ביוונית, ארמית וליקית שהתגלה במקדשי לטואון ואשר סייע בפיענוח השפה הליקית.
העיר היא נקודות ההתחלה של נתיב ההליכה הארוך של הדרך הליקית.
פִּטְדָה היא האבן השנייה בטור הראשון בחושן הכהן הגדול, והיא מיוחסת לשבט שמעון.
אבן ה'פטדה' נזכרת בתנך במספר מקומות, ובכולם היא נזכרת כאבן יקרה:
פרופ' חיים רבין העיר במאמרו כי המילה "פטדה" לקוחה מסנסקריט ולא מלשון שמית משום שבשפות השמיות אין מלה קרובה קרבה אטימולוגית לפטדה, צימוד ט'+ד' נדיר בשפות השמיות ומכאן שאין "פטדה" מילה עברית במקורה.
בסנסקריט "פִּטַה" משמעותה - "צהוב", אך יש הסבורים שגם בסנסקריט המלה "pita" היא שאולה.
ייתכן אפוא שהן העברית והן הסנסקריט קיבלו אותה ממקור משותף.
תרגום אונקלוס מתרגם פטדה למונח הארמי ירקן מלשון ירוק.
גם התרגום המיוחס ליונתן רואה בה אבן ירוקה ומכנה אותה ירקתא.
אולם תרגום השבעים מתרגם פטדה - טופזיון.
בשמות רבה נקראת פטדה בשם טומפוזין.
תרגומים רבים לפטדה בוחרים בטופז.
מכון המקדש זיהו את האבן עם טופז ירוק צהוב.
אבני חן ומינרלים המיוחסים לפטדה
פָּטֶה (מצרפתית: Pâté, תערובת בשר קצוץ ושומן) הוא ממרח בשר (אם כי קיימות גם גרסאות צמחוניות), המוגש לרוב עם קלי או קרקר כמתאבן.
פטה עשוי לרוב תערובת טחונה או קצוצה של סוגי בשר (למשל כבד) עם שומן.
מתכונים שונים כוללים בנוסף ירקות, עשבי תיבול, תבלינים, יין ועוד.
במטבח הצרפתי והבלגי פטה הנאפה בקלתית, פאי או ככיכר מכונה "pâté en croûte"; לעומתו, pâté en terrine או בקיצור טרין (terrine, מילולית - כלי חרס או תבשיל הנאפה בו) הוא כינוי לפטה הנאפה בכלי חרס, או בסוג אחר של תבנית אפייה.
הפטה המפורסם ביותר הוא פואה גרא, העשוי כבד אווז (או ברווז) מפוטם, קצוץ או שלם.
במטבח היהודי האשכנזי כבד קצוץ עשוי לרוב מכבד עוף.
במטבח ההולנדי, הגרמני והאוסטרי מכינים פטה בצורת נקניק הנקרא בהולנדית leverworst ובגרמנית Leberwurst.
בארצות הברית מכונה מוצר זה liverwurst או Braunschweiger.
לחלק ממאכלים אלו מרקם בשרי כך שלא ניתן למורחם והם נאכלים חתוכים או פרוסים.
בארצות הברית משתמשים בהם כמילוי לכריך.
מוצרים כאלו נעשו פופולריים במזרח אירופה והם מיוצאים אליה וכיום אף מיוצרים בה.
באנגליה ישנה העדפה לסוגים אחרים, בעלי מרקם הניתן למריחה.
בסקנדינביה leverpostej הוא גרסה של הטרין הצרפתי, שמכינים מכבד חזיר ואוכלים לרוב קר, על לחם.
במטבח הרוסי והאוקראיני המאכל מכונה печеночный паштет משום שלרוב הוא עשוי מכבד, אם כי יש המשתמשים בסוגי בשר אחרים.
בניגוד לאופן ההכנה במערב אירופה, הכבד מבושל בהרתחה, נמעך למשחה עם חמאה או שומן בעלי חיים ומתובל למשל בעשבי תיבול, בצל טרי או מטוגן ועוד.
יש האופים אותו לאחר מכן אך לרוב נמנעים מכך.
הפטה מוגש על לחם, עם עלה שמיר או עשב תיבול אחר מעל.
פטה בתוספת ג'לטין או שבמהלך הכנתו מוקצפים חלק ממרכיביו מכונה לעיתים "מוס".
מאכלים כאלה הם למשל מוס סלמון ומוס טונה.
פטה צמחוני עשוי להיות מבוסס למשל על פטריות, אגוזים או שעועית.
פטה כזה לרוב אינו מצריך בישול אלא רק קיצוץ במעבד מזון.
פַטֶהְפּוּר סיקרי הייתה בירת האימפריה המוגולית בתקופת שלטונו של אכבר, בין השנים 1571 ל-1585. שרידי העיר מצויים 37 ק"מ מערבית לעיר אגרה, במדינת אוטר פרדש שבהודו.
בסמוך אליהם שוכנת עיר באותו שם, ובה התגוררו בשנת 2001 כ-29 אלף תושבים.
בשנת 1986 הכריז אונסק"ו על פטהפור סיקרי כאתר מורשת עולמית.
אכבר החליט להעביר את עיר הבירה של ממלכתו מאגרה למיקום חדש, כ-37 ק"מ מערבית-דרום-מערבית מאגרה, על רכס סיקרי, על מנת לכבד את קברו של השייח' הסופי סלים צ'שטי שקברו ניצב במרכז העיר.
בניית העיר החלה ב-1569 ונמשכה עד 1574, אך אכבר עבר להתגורר בה כבר ב-1571. העיר ננטשה כבר ב-1585 בשל קשיים באספקת מים לעיר ומשום שאכבר העדיף לעבור ללאהור, משם פיקד על צבאו שנע לכיוון צפון-מערב.
לאחר הנטישה יושבה העיר רק לתקופה קצרה, ב-1619, בעת שמגפה פקדה את אגרה.
רוב העיר חרבה, ורק המסגד הגדול והארמון שופצו ומתוחזקים.
שאר העיר במצב פחות טוב וסימני עזובה ניכרים ברוב המבנים.
צורתה של העיר מלבנית - אורכה 3.5 ק"מ ורוחבה 1.5 ק"מ.
רובה מוקפת חומה, שאורכה 6 ק"מ, ובה תשעה שערים.
הסגנון המאפיין את מרבית המבנים הוא אסלאמי, והדבר בא לידי ביטוי הן במבנים עצמם והן בעיטורים שבהם.
כן ניכרת במבנים השפעה הינדית וכן אלמנטים האופייניים לגוג'ראט ולראג'סטאן.
דיוואן-י עאם - (תעתיק מדויק: דיוַאן-י עאם) אולם המוקף באכסדרה התומכת בתקרתו, שבו, כמקובל בערים אחרות של האימפריה המוגולית, ישב אכבר והקשיב לתלונותיהם ולדברי החנופה של נתיניו.
דיוואן-י ח'אס - (תעתיק מדויק: דיוַאן-י ח'אצ) אולם זה שימש את אכבר לאירועים פרטיים ולעסקים.
האלמנט הבולט ביותר בו הוא העמוד המרכזי המעוטר.
פַּנְג' מהאל - (תעתיק מדויק: פַּנג' מחאל) ארמון בן חמש קומות, הנחשב לאחד המפוארים בפטהפור סיקרי, ששימש כהרמון בו התגוררו מרבית נשותיו של אכבר.
שתי קומותיו הראשונות זהות בגודלן, והקומות העליונות קטֵנות בהדרגה, עד כי הקומה החמישית אינה אלא חדר אחד.
הארמון נתמך ב-176 עמודים, 84 מהם בקומה הראשונה.
חדר האוצר שחוקרים משערים ששימש ככספת לאוצרות הממלכה, אם כי יש החולקים על כך.
ביתן הסולטאן הטורקי - מבנה ששימש ככל הנראה את האישה החשובה ביותר על אכבר, רוקאיה בגום.
במבנה מרפסות עיטורים דמויי הציפורים ושלכת, גילופי עץ בסגנון קשמירי, וניכרות בו השפעות טורקיות, פרסיות וסיניות.
ביתן האישה הנוצרייה הבנוי כצלב נוצרי, ובו שרידי ציורי קיר צבעוניים.
ארמון האישה האהובה שנבנה לאשתו הרג'פוטית, הינדואית, המכונה ג'ודה-באי, שכאימו של יורש העצר הנסיך סאלים (ג'האנגיר) זכתה לארמון עצום ומפואר, ואף הותר לה לבנות מקדש הינדואי בארמונה שבלב העיר המוסלמית.
דאולת ח'אנה (מילולית: מקום המזל) - ארמונו הפרטי של אכבר, המורכב מכמה בניינים עשירים בעיטורים.
הארמון כלל גם ספרייה, אף שאכבר עצמו היה אנאלפבית.
ג'אמע מסג'יד (תעתיק מדויק: ג'אמִע מַסגִ'ד; המסגד הגדול) נקרא גם מסגד דארגה.
במסגד נקבר אחד מהקדושים הסופיים, סלים צ'ישטי.
המקום קדוש לסופים, ומהווה גם אתר עלייה לרגל לנשים חשוכות ילדים, שבאות להתפלל בו.
המאוזוליאום בו נקבר צ'ישטי נבנה תחילה מאבן חול אדומה, ולאחר מכן צופה בשיש.
בּוּלַנְד דרוואזה (תעתיק מדויק: בֹּלַנְד דַרְוַאזה; מפרסית: "השער הגדול", ידוע גם כ"שער הפאר") נבנה על ידי אכבר ב-1602 (לאחר נטישת העיר), לציון כיבוש גוג'ראט.
השער בנוי בצורת חצי מתומן, גובהו 53.63 מ' ורוחבו 35 מ', והוא נחשב לשער הגבוה ביותר בעולם.
השער בנוי מאבן חול אדומה שבה משולב שיש לבן.
פטריק ג'יימס רייס הוא כדורגלן עבר צפון אירי.
היה עוזרו של מאמן ארסנל, ארסן ונגר, מאז 1996 ועד 2012.
בצעירותו עבד כירקן בגילספי רואד, וב-1964 הצטרף לארסנל כשחקן מתלמד.
הוא חתם על חוזה המקצוען שלו ב-1966, ופילס את דרכו דרך קבוצות הנוער והמילואים של המועדון.
משחקו הראשון במדי הסגל הבוגר היה בגביע הליגה נגד ברנלי ב-5 בדצמבר 1967, שהסתיים בניצחון ארסנל בתוצאה 2 - 1.
בעונתו הראשונה בעמדת הבלם הימני של ארסנל הוא השתתף ב-16 משחקים, והחמיץ את ניצחון ארסנל על אנדרלכט בגמר גביע ערי הירידים של עונת 1969/1970. אולם, בתקופה זו הוא זכה לזימון ראשון לנבחרת צפון אירלנד, ומשחקו הראשון היה נגד נבחרת ישראל ב-10 בספטמבר 1968, במקביל לכך שהיה שחקן מחליף בארסנל.
פיטר סטורי היה הבלם הימני הבכיר של ארסנל, אך לאחר שעבר לשחק במרכז המגרש בתחילת עונת 1970/1971, רייס תפס את מקומו והיה לשחקן הרכב קבוע למשך יתרת העונה שבה זכה המועדון בדאבל.
רייס הוביל את ארסנל לגמר גביע המחזיקות של 1980, שהסתיים בהפסד של ארסנל לוולנסיה.
רייס המשיך לשחק עבור נבחרת צפון אירלנד, ובקריירה שנמשכה 11 שנים הוא השתתף ב-49 משחקים.
משחקו האחרון היה בהפסד 1 - 5 לנבחרת אנגליה ב-17 באוקטובר 1979. רייס עזב את ארסנל ב-1980 כשהיה בן 31 ולאחר 528 משחקים בכל המסגרות במדי המועדון.
הוא עבר לשחק בווטפורד של המאמן גרהאם טיילור; רייס שיחק בווטפורד 137 פעמים, סייע למועדון להעפיל לליגה הראשונה בעונת 1981/1982 וקיבל את סרט הקפטן.
הוא פרש ממשחק פעיל ב-1984.
רייס הצטרף לארסנל כמאמן קבוצת הנוער לאחר פרישתו, והחזיק בתפקידו זה במשך 12 שנים שבהן הקבוצה זכתה פעמיים בגביע ה-FA לנוער (1987/1988 ו-1993/1994).
רייס היה המאמן המחליף של ארסנל למשך תקופה קצרה בספטמבר 1996, לאחר שהמאמן סטיוארט יוסטון התפטר.
יוסטון עצמו החליף את המאמן המפוטר ברוס ריוק.
רייס אימן את ארסנל בשלושה משחקי פרמייר ליג שבהם המועדון ניצח, ובהפסד הביתי 2 - 3 בגביע אופ"א לבורוסיה מנשנגלדבך.
רייס התמנה לעוזרו של ארסן ונגר שהגיע בסוף ספטמבר, והוא היה חלק משמעותי מההצלחות של ארסנל בשלהי שנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000 (שני דאבלים ועונת האליפות ללא הפסד).
רייס הוא האדם היחיד מלבד בוב וילסון שנטל חלק (כשחקן או מאמן) בכל שלושת תוארי הדאבל ארסנל.
בסוף נובמבר 2013 גילו בגופו של רייס סרטן
מריון גורדון "פט" רוברטסון היה פעיל דתי, איל תקשורת ופוליטיקאי אמריקאי, וכומר בפטיסטי דרומי.
רוברטסון היה מראשי הימין הנוצרי האמריקאי, והתמודד ללא הצלחה על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות בשנת 1988.
רוברטסון הוסמך ככומר בזרם הבפטיסטי הדרומי (הוא ויתר על תוארו כשנכנס לזירה הפוליטית), אם כי באופן חריג למקובל שם, אחז כבר בשנות ה-60 בגישה כריזמטית, ובתוכניות הטלוויזיה שלו נערכו דיבור בלשונות וריפויים נסיים לכאורה.
רוברטסון הוא המייסד והיו"ר של רשת השידור הנוצרית (CBN), שהייתה רשת הכבלים השלישית בגודלה בארצות הברית במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20. מנחה תוכנית הדת "מועדון 700" ומאחוריו קריירה עשירה במגוון יוזמות, בעסקים ובמעורבות חברתית ופוליטית.
היה חבר בצוות שמינה הנשיא רונלד רייגן בעניין קורבנות פשע ובמועצת היועצים הכלכליים של מושל מדינת וירג'יניה.
בשנת 1987 הוא הקים את הארגון Christian Coalition of America שמטרתו הייתה לתמוך בפוליטיקאים נוצרים שמרנים.
בשנת 1997 עברה הובלת הארגון ל דונלד הודל ורנדי טייט, אך כבר בשנת 1999 חזר רוברטסון להיות נשיא הארגון.
רוברטסון היה אורח הקרן לידידות ישראל (IFCJ, USA).
ייסד את אוניברסיטת ריג'נט ומספר ארגונים פילנתרופיים הפועלים ברחבי העולם.
פרסם עשרה ספרים, שזכו להצלחה רבה בארצות הברית.
מוסמך הסמינר התאולוגי של ניו יורק בתאולוגיה, ובעל תואר דוקטור לשם כבוד מבית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל.
רוברטסון היה ידוע בהשקפותיו האנטי-פמיניסטיות וההומופוביות ובתאוריות הקונספירציה הרבות בהן האמין.
את עמדותיו ביטא לעיתים בצורה קיצונית.
פטאליט הוא מינרל טקטוסיליקטי (סיליקט במבנה מרחבי) המכיל ליתיום ואלומיניום.
נוסחת המבנה הכימי של הפטאליט היא LiAlSi4O10.
הפטאליט מתגבש במערכת המונוקלינית, חבורת סימטריות נקודתית "מונוקלינית רגילה" , וחבורת סימטריות מרחבית P 2/a.
המינרל מופיע במקבצים עמודיים או חסרי צורה.
הגבישים אינם נפוצים – וצורתם לווחיים עד פריזמתיים באורך עד 2 מטרים.
לפטאליט יש פצילות מושלמת בכיוון אחד ({001}).
הקשיות של המינרל בינונית גבוהה יחסית, 6.5-6 בסולם מוס, ומשקלו הסגולי הממוצע 2.4 גרם לסמ"ק.
קיימת בו תופעת גבישים תאומים.
מקדמי השבירה של הפטאליט הם: nα=1.504, nβ=1.51 ו-nγ=1.516. גבישי הפטאליט הם שקופים עד שקופים למחצה.
הם חסרי צבע או שצבעם ורוד, אפור, צהוב, צהוב אפור עד לבן.
בשקף מנוסר הפטאליט הוא חסר צבע.
הברק של הפטאליט הוא זגוגי או פנינתי על משטחי הפצילות, והנפיצה שלו חלשה.
המינרל תרמולוסנט (פולט אור בחימום).
המינרל נתגלה לראשונה ב-1800 באי אוטו (Utö) שבמועצה המקומית הנינגה (Haninge) שבמחוז סטוקהולם שבשוודיה.
שמו נגזר מיוונית "פטלון" – עלה, מתייחס לפצילות המושלמת שלו במקביל לבסיס.
הסוג השקוף המצוי באי אלבה מכונה קסוטריט.
הכימאי השוודי יוהאן אוגוסט ארפוודסון (Johan August Arfwedson 1841-1792) גילה ב-1817 את היסוד ליתיום באנליזה של פטאליט.
בדומה לספודומן ולפידוליט משמש הפטאליט מקור לליתיום.
כמו כן נוהגים להוסיף פטאליט לתערובת ממנה יוצרים כלים קרמיים ובכך מקטינים את תופעת ההתרחבות בחום ומגדילים את חוזק הכלי.
מלבד זאת, המינרל ידוע בעיקר לאספני מינרלים, אם כי הקשיות הגבוהה יחסית שלו מאפשרת גם שימוש בסוג חסר הצבע של הפטאליט כאבן חן.
הפטאליט מצוי בפגמטיטים של גרניט עשירים בליתיום.
בין המקומות בהם ניתן למצוא את הפטאליט:
פֶטְהוּללה גוּלֵן (בעברית גם גילן; בטורקית: Fethullah Gülen; 27 באפריל 1941 – 20 באוקטובר 2024) היה איש דת מוסלמי, אימאם וסופר טורקי.
היה מנהיגה הרוחני של "תנועת גולן", השולטת במוסדות חינוך ודת, אמצעי תקשורת ומוסדות כלכליים בטורקיה.
בשנת 2007 תקציב התנועה הוערך בכ-25 מיליארד דולר.
גולן היה מנהיגה הרוחני של "מפלגת הצדק והפיתוח", המפלגה השלטת בטורקיה, ובפרט של מנהיגה רג'פ טאיפ ארדואן.
בשנת 2013 נחשף כי נפער קרע ביניהם, ככל הנראה כבר בשנת 2010.
גולן היגר לארצות הברית עם כמאה מאנשיו.
במערב גולן נחשב למתון, אולם היו שראו בו רדיקלי אף יותר מארדואן.
פטהוללה גולן נולד בארזורום שבמזרח טורקיה ב-1941. אביו היה אימאם והוא קיבל חינוך מוסלמי.
פורמלית, למד בבית ספר יסודי חמש שנים בלבד.
כבר בגיל 14 העביר את הדרשה הראשונה לשומעיו, ובשנת 1959 קיבל רישיון כמטיף מטעם המדינה בעיר אדירנה.
בשנת 1966 עבר לאיזמיר, שם החל להתמקד בנושאים של חינוך, מדע, כלכלה וצדק חברתי, אשר התמקד בהם גם בהמשך דרכו.
ב-1971 נעצר על ידי שירות הביטחון הטורקי, עקב ניהול מחנות קיץ דתיים והטפות דתיות לבני נוער, פעילות שאז נאסרה בטורקיה החילונית.
גולן פרש מתפקידו כמטיף רשמי בשנת 1981. מ-1988 עד 1991 הוא ערך סדרת דרשות פופולרית בערים המרכזיות של טורקיה.
פעילויות אלה פרסמו אותו כאיש ציבור.
בשנת 1994, השתתף בהקמת "קרן עיתונאים וסופרים" וקיבל את התואר "נשיא כבוד" על ידי הקרן.
ב-1999 היגר גולן למדינת פנסילבניה שבארצות הברית, מחשש מפני העמדתו לדין.
זאת עקב עמדות שפורשו כדוגלות בהפיכתה של טורקיה לרפובליקה אסלאמית, בניגוד לחוקה החילונית.
בשנת 2000 הוא אכן הועמד לדין בהיעדרו, אולם בנובמבר 2002 עלתה לשלטון "מפלגת הצדק והפיתוח", אשר הוא נחשב למנהיגה הרוחני.
ההליכים המשפטיים נמשכו עד שנת 2008, אז הוא זוכה מחוסר אשמה.
ב-16 ביולי 2016, נשיא טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן האשים את גולן בהובלת ניסיון ההפיכה הכושל.
הוא קרא לנשיא ארצות הברית ברק אובמה להסגיר את גולן.
למחרת מזכיר המדינה של ארצות הברית, ג'ון קרי, השיב כי "על טורקיה להציג ראיות".
נפטר בפנסילבניה ב-20 באוקטובר 2024.
השקפותיו של גולן נחשבות במערב לליברליות, יחסית לדמויות מוסלמיות פונדמנטליסטיות.
הוא גינה בתוקף את הטרור וראה אותו כסותר את עקרונות האסלאם.
באחת מהתבטאויותיו השווה טרוריסטים לאתאיסטים, באומרו ששניהם נידונים לענישה נצחית בידי אללה.
הוא קרא לאימוץ המדע בטורקיה ולאסלאם המבוסס על חיפוש אחר טובת הכלל.
הוא תמך בדיאלוג בין-דתי עם היהדות והנצרות.
עם זאת, בטורקיה עצמה השקפותיו נחשבות לשמרניות ולמאיימות על המדינה החילונית.
הוא תמך בחבישת רעלה ככיסוי ראש לנשים, וביקר בחריפות את הפמיניזם המערבי.
התבטאויותיו בעד הפיכת טורקיה למדינה מוסלמית הביאו לפתיחת משפט כנגדו וגרמו לו לצאת לגלות בארצות הברית.
בגלותו הוא מיעט מאוד להתבטא בנושאים פוליטיים.
אחת מהתבטאויותיו יוצאות הדופן הייתה ביקורת על משט הספינות לעזה שהסתיים בהרג תשעה פעילים טורקים ביוני 2010. הוא טען שמשט זה היה צריך להיות מתואם עם ישראל, והתייחס אליו כ"קריאת תיגר על סמכות, שאינה יכולה להניב פירות".
ביקורת זו הוסיפה לפולמוס הפנימי בטורקיה בנושא.
השקפותיו של פטהוללה גולן הושפעו מרעיונות של סעיד נורסי.
גולן האמין בכלכלת שוק, וכך הסכים ודחף לבניית כוח כלכלי, במקביל לכוח הפוליטי.
בבעלות תנועת גולן מספר מוסדות ובנקים בטורקיה, לרבות "בנק אסיה" והעיתון "זמאן" שהיה בבעלותה של התנועה, אך בינתיים השתלטה עליו ממשלת טורקיה.
בשל כך זכה להשפעה נרחבת בקרב דעת הקהל הטורקית.
גולן לא השמיע את קולו בציבור באשר לסגירתה של מפלגת הרווחה בשנת 1998 ושל מפלגת מעלות בשנת 2001. הוא אומנם פגש כמה פוליטיקאים כמו טנסו צ'ילר ובולנט אג'וויט, אך הוא התחמק מפגישה עם מנהיגי המפלגות האסלאמיות.
פטגוטיטאן (שם מדעי: Patagotitan) הוא סוג של דינוזאור זאורופוד מענף טיטאנוזאוריה שנודע בגודלו הרב.
הפטגוטיטאן היה אחד הדינוזאורים הגדולים ביותר שחי אי־פעם, הן מבחינת אורך והן מבחינת משקל: אורכו מוערך כ־37–40 מטר, גובהו כ־15–20 מטר ומשקלו כ־69–77 טונות.
הפטגוטיטאן חי בדרום אמריקה בתקופת הקרטיקון כ־95–100 מיליון שנים לפני זמננו.
הוא נתגלה ב־2014 בפרובינציית צ'ובוט שבפטגוניה, ארגנטינה וב־2017 תואר וסווג רשמית.
פירוש שמו המדעי הוא "הטיטאן מפטגוניה", ואילו שם המין נקרא על שם משפחת Mayo שאירחה את הפלאונטולוגים שחפרו את המאובנים.
פטגוטיטאן הוא הדינוזאור הגדול ביותר הידוע מחומר מאובנים טוב, ואחד הגדולים ביותר שחיו אי־פעם.
בעת גילויו הוערך גודלו של פטגוטיטאן ב־40 מטר אורך ומשקל של 77 טון מטרי, וגובה של 20 מטר.
לפי הערכות אלה היה הפטגוטיטן הדינוזאור הגדול ביותר שחי אי־פעם, באותו סדר גודל של הארגנטינוזאורוס והפוארטזאורוס, ואפילו קצת גדול יותר.
עם התקדמות המחקר על המאובנים שנמצאו השתנו הערכות אלה, והם קטנו במקצת: משקל של 69 טון ואורך של 37 מטר.
כעת הן קטנות מההערכות המרביות על גודלו של הארגנטינוזאורוס אך עדיין באותו סדר גודל.
ממדים וגדלים מאפיין גודל ביחידות מטריות גודל ביחידות בריטיות/אמריקאיות אורך 40 מטר 130 רגל משקל 77 טון = 77,000 ק"ג 85 טון קצר גובה 20 מטר 65 רגל
ממדים וגדלים מאפיין גודל ביחידות מטריות גודל ביחידות בריטיות/אמריקאיות אורך 37 מטר 122 רגל משקל 69 טון = 69,000 ק"ג 76 טון קצר גובה 15 מטר 50 רגל גובה בכתפיים כ-6 מטר כ-20 רגל
השוואת גדלים מול זאורופודים נוספים
בעת גילויו, תואר הפטגוטיטאן (שכונה עד אוגוסט 2017 בשם "הטיטאנוזאור" מאחר שטרם ניתן לו שם מדעי) כדינוזאור ובעל החיים היבשתי הגדול ביותר שנתגלה אי-פעם.
במאמר המדעי שפורסם ב-9 באוגוסט 2017 הוערכו ממדיו של פטגוטיטאן במשקל של כ-69 טון ואורך של כ-37 מטר.
לשם השוואה, עבור ארגנטינוזאורוס - הדינוזאור הגדול ביותר בעולם שידוע מחומר מאובנים סביר - הערכת המשקל היא בין 70 ל־100 טון והערכת האורך היא 36–40 מטר.
עם זאת, בעיתונות ובאתרי מדע פופולרי מיהרו להכתיר את הפטגוטיטאן כ"בעל החיים הגדול ביותר שהלך על פני האדמה", וחלק ציינו שעד אז החזיק בשיא הארגנטינוזאורוס.
עם זאת, מספר פלאונטולוגים חלקו על קביעה זו.
ראשית, ההערכות על משקלו ואורכו של הארגנטינוזאורוס גדולות במקצת מאלה של הפטגוטיטאן, אך ההבדל ביניהן קטן מאוד ויכול להיות תוצאה של מרווחי שגיאה בהערכות.
שנית, הפלאונטולוגים הסתמכו על השוואת מאובנים בין הארגנטינוזאורוס והפטגוטיטאן, בעיקר עצם הירך (femur) ומספר חוליות מעמוד השדרה.
עצם הירך של פטגוטיטאן הייתה קטנה (גובהה 238 ס"מ) ודקה (היקפה קטן מ-110 ס"מ) יותר מזו של הארגנטינוזאורוס (גובה 250 ס"מ והיקף 118 ס"מ), דבר שמצביע על כך שפטגוטיטאן כנראה לא היה גדול יותר מהארגנטינוזאורוס.
לדברי הפלאונטולוג ד"ר מאט ודל, עד שיימצאו מאובנים שלמים יותר כל מה שניתן לומר הוא ששלושת הדינוזאורים הגדולים ביותר (נכון ל-2017) הם הארגנטינוזאורוס, הפוארטזאורוס והפטגוטיטאן, כולם בערך באותו גודל (עד כדי מרווחי שגיאה), ושארגנטינוזאורוס הוא עדיין הדינוזאור הגדול ביותר לפי השוואת גודלי המאובנים שנמצאו (עצם הירך ואחת החוליות).
השוואת גודלו של פטגוטיטאן (ב) עם זאורופודים ענקיים נוספים.
הארגנטינוזאורוס בצבע , וכן השוואה לדינוזאורים גדולים אחרים (למעלה).
פטגוטיטאן היה זאורופוד ענק בעל צוואר וזנב ארוכים וגוף מסיבי.
הוא הלך על 4 רגליים מוצקות דמויות עמודים, שתמכו בגופו הכבד.
הוא היה צמחוני וזלל כמות אדירה של צמחייה מדי יום.
הגנתו העיקרית מפני טורפים הייתה גודלו הרב.
פטגוטיטאן חי בקרטיקון עליון, כ־100–95 מיליון שנה לפני זמננו, במה שהיום פטגוניה.
לצד מאובני הדינוזאורים נמצאו מאובנים של עצים, בהם גזעים מאובנים.
מכך הסיקו המדענים שפטגוטיטאן חי ביערות שופעים שבהם היו עצים בגובה של כ־15 מטרים.
פטגוטיטאן היה גבוה מספיק בשביל להרים את צווארו ולאכול מצמרות העצים.
המאובנים שנמצאו הורכבו מקבוצה של 7 פרטים, שחלקם עדיין היו בתהליכי גדילה.
דבר זה מרמז שהם חיו במשפחות או בעדרים קטנים.
כל השבעה מתו כנראה באסון טבע ובכך הפך אתר מותם ל"בית קברות פלאונטולוגי".
לצד מאובני הפטגוטיטאנים נמצאו 57 שיניים חדות של התרופוד הטורף, טירנוטיטאן, שהיה טורף על בבית גידול זה בתקופתו.
הטירנוטיטאנים כנראה ניזונו מפגרי הזאורופודים העצומים, שכן כנראה לא העזו לתקוף עדר ובו פרטים בגודל מלא.
המאובנים נתגלו לראשונה ב־2011 על ידי בעל חווה חקלאית בפרובינציית צ'ובוט שבפטגוניה, באזור מדבר לה־פלצ'ה, 250 ק"מ מערבית לטרלאו.
הוא הודיע למוזיאון הפלאונטולוגי המקומי.
צוות בראשות חוזה לואיס קרבז'ידו (Jose Luis Carballido) ודייגו פול (Diego Pol) ניהל את החפירה בסיומה נתגלו 150 עצמות שהרכיבו 7 דינוזאורים.
הפלאונטולוגים נדהמו מגודלם של המאובנים והכריזו על תגליתם ב־16 במאי 2014. לדבריהם, המאובנים נשתמרו במצב טוב מאוד.
כדי להמחיש את גודל המאובנים, הם פרסמו שאורך עצם הירך (femur) היה 2.4 מטר.
המאובנים שנתגלו כוללים חוליות מעמוד השדרה הגבי, קצת מחוליות הצוואר והזנב, צלעות, חלק מאגן הירכיים, חלק מעצמות הגפיים בהן עצם הירך ועצם השכם.
כמות המאובנים שנתגלו ושלמותם גדולים ביחס לטיטאנוזאורים ענקיים אחרים שנתגלו, ולכן פטגוטיטאן נחשב לדינוזאור הגדול ביותר שידוע מחומר מאובנים טוב (חומר המאובנים של ארגנטינוזאורוס חלקי יותר ולא מוגדר כ"טוב" אלא רק כ"סביר").
ב־2016 הוצב שחזור של השלד בתצוגה במוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע בניו יורק.
אורך השלד כ־37 מטר (122 רגל) והוא היה כה ארוך עד שהוא אפילו לא נכנס בשלמותו לאולם הגדול ביותר במוזיאון וחלק מהצוואר שלו "גלש" לחדר נוסף.
השלד הוא יציקה מפיברגלאס של העצמות המקוריות.
מאחר שלדינוזאור לא היה עדיין שם מדעי בעת הצבתו הוא כונה שם בפשטות "הטיטאנוזאור".
בקיץ 2018 הוצב שחזור של השלד במוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע בשיקגו.
פטאטס בראבאס (בספרדית: Patatas bravas) הוא מאכל שמקורו בספרד, המוגש לעיתים קרובות כטאפס בברים.
המרכיב העיקרי הוא בדרך כלל תפוחי אדמה שנחתכו לחתיכות בגודל של כ-2 ס"מ, ולאחר מכן מטוגן בשמן ומוגש חם עם רוטב כגון רוטב עגבניות פיקנטי או איולי.
מנה זו מוגשת בדרך כלל במסעדות ובברים ברחבי ספרד.
תחילה, תפוחי האדמה מבושלים במים מומלחים במשך כמה דקות כדי לרכך אותם.
לאחר מכן הם מיובשים ועוברים טיגון בשמן עמוק.
הכנת הרוטב הנלווה משתנה מעיר לעיר.
בבורגוס, הרוטב מבוסס על עגבניות, והוא כולל חומץ, פלפל אדום, וכן מגוון של תבלינים.
רוטב זה גם מלווה מנה נוספת מהמטבח הספרדי - פטאטס איולי, סוג של תפוח אדמה מטוגן המוכן באופן מסורתי עם שמן זית ושום.
בולנסיה וקטלוניה, תפוחי האדמה מוגשים ברוטב משמן זית, פלפל אדום, פפריקה, צ'ילי וחומץ.
באזורים אלה, המנה מוגשת באופן מסורתי לצד איולי.
פטאטס בראבאס מוגשים בברים במנות של כרבע ק"ג תפוחי אדמה כל אחד.
לעיתים קרובות, המנה מוגשת כטאפס.
לעיתים קרובות, ניתן להזמין מנה זו עם תוספות.
בין התוספות הפופולריות: צ'וריסו, צ'יסטורה, עוף אפוי ודגים מטוגנים.
וריאציה פופולרית נוספת היא Tortilla brava: חביתה ספרדית עם רוטב חריף.
אותו רוטב משמש לפעמים גם למנת מולים.
צ'ארלס פטריק רוברטס הוא פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן בסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קנזס מ-1997 ועד 2021. במשך ארבע עשרה שנים היה הסנאטור הזוטר של קנזס, ומאז ינואר 2011 הוא הסנאטור הבכיר שלה.
בשנים 2003–2007 כיהן רוברטס כיושב ראש ועדת המודיעין של הסנאט.
רוברטס הוא יליד טופיקה ובוגר אוניברסיטת המדינה של קנזס.
הוא שירת כקפטן בחיל הנחתים של ארצות הברית ועבד ככתב לפני שנכנס לפוליטיקה בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20. הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1980 בהחליפו את נציג מחוז הקונגרס הראשון של קנזס, קית' סבליוס, שעבורו עבד.
הוא כיהן שמונה תקופות כהונה בבית הנבחרים, ובאחת מהן אף כיהן כיושב ראש ועדת החקלאות של הבית.
רוברטס נבחר לסנאט ב-1996, והוא עודנו מכהן כסנאטור גם בהווה (2020) בתקופת כהונתו הרביעית.
בוועדת המודיעין של הסנאט היה רוברטס אחראי לחקירת המחדלים המודיעיניים לפני הפלישה האמריקאית לעיראק ב-2003. כיום הוא הוותיק מבין כל נציגי מדינת קנזס בקונגרס של ארצות הברית.
רוברטס נולד בטופיקה, בירת קנזס, לרות ב.
(לבית פטריק) וצ'ארלס וזלי רוברטס.
אביו כיהן כיושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית במשך ארבעה חודשים בודדים ב-1953 תחת הנשיא דוויט אייזנהאואר.
הסבא רבא של רוברטס, ג'.
רוברטס ייסד את העיתון "אוסקלוסה אינדפנדנט" (Oskaloosa Independent), העיתון השני בוותקו בקנזס.
לימודיו התיכוניים של רוברטס הגיעו לידי גמר ב-1954 לאחר שש שנות לימוד בבית הספר התיכון הולטון שבהולטון, קנזס.
לאחר מכן היה בוגר בעיתונאות מאוניברסיטת המדינה של קנזס ב-1958, ובמהלך לימודיו הגבוהים היה חבר באחוות פי קאפא אלפא.
בשנים 1958–1962 שירת רוברטס כקצין בחיל הנחתים של ארצות הברית, והשתחרר בדרגת קפטן.
רוברטס היה עיתונאי ועורך של עיתונים אחדים שבסיסם באריזונה בשנים 1962–1967. ב-1967 הצטרף לסגל של הסנאטור פרנק קרלסון הרפובליקני.
ב-1969 הוא נתמנה למזכירו של חבר בית הנקונגרס קית' סבליוס, נציג מחוז הקונגרס הראשון של קנזס בבית הנבחרים.
כאשר סבליוס הודיע על פרישתו, זכה רוברטס ברוב קולות במועמדות הרפובליקנית לבית הנבחרים מעם מחוז הקונגרס הראשון של קנזס, אשר היה משויך למפלגה הרפובליקנית באופן מוחלט.
הוא נבחר מחדש שבע פעמים ללא קושי רציני, ומעולם לא קיבל פחות מ-60% מהקולות; ב-1988 אף התמודד לבית הנבחרים כששאר המפלגות לא הציבו מועמד משלהן.
בשנים 1995–1997 היה יושב ראש ועדת החקלאות של בית הנבחרים.
לאחר שהסנאטורית הרפובליקנית ננסי קאסבאום סירבה להתמוד בפעם הרביעית לסנאט, התמודד רוברטס על מקומה.
הוא ניצח בקלות את בפריימריז הרפובליקני, בהביסו שלושה מועמדים אחרים עם 78% מהקולות.
בבחירות הכלליות, התמודד נגד גזברית המדינה הדמוקרטית סאלי תומפסון.
גם אותה כאמור ניצח בבחירות הכלליות כשהוא זוכה ב-62% מהקולות.
מאז היבחרו בפעם הראשונה לסנאט ב-1996, נבחר מחדש ב-2002, 2008 וב-2014. במהלך מערכת הבחירות האחרונה שלו עד כה לסנאט נמתחה על רוברטס ביקורת רבה על כך שלכאורה הזניח את הבוחרים בקנזס; בכירים רבים במפלגה הרפובליקנית, בהם שרה פיילין, ג'ב בוש, פול רייאן ומיט רומני נחלצו לעזרתו וקידמו את מסע בחירתו.
על אף היותו היותו החבר הוותיק ביותר במשלחת קנזס לקונגרס האמריקני, רוברטס בילה את 14 שנות הקריירה הראשונות שלו כסנאטור זוטר, כיוון שסם בראונבק נכנס לתפקידו ביום הבחירות עצמו ב-1996 על מנת לאייש את שארית כהונתו של הסנאטור בוב דול.
עם זאת, לאחר שבראונבק ויתר על כיסאו בסנאט כדי להתמודד לתפקיד מושל קנזס, נהפך רוברטס לסנאטור הבכיר מטעם קנזס.
בינואר 2019 הודיע כי אין בכוונות להתמודד מחדש לסנאט לקראת בחירות 2020.
פט שופ היא סדרת אנימציה קנדית-אמריקאית לילדים מסוגת קומדיה, פנטזיה, מוזיקה והרפתקאות.
הסדרה מבוססת על זיכיון חברת הצעצועים "ליטל פט שופ" ובובות "בליית'" שבבעלות הסברו.
הסדרה היא סדרת האתחול השנייה של זיכיון "ליטל פט שופ".
הסדרה עוסקת בנערה מתבגרת בשם בליית' בקסטר שאחרי שעברה דירה היא משיגה יכולת לתקשר עם בעלי חיים.
מתחת לדירתה החדשה נמצאת חנות חיות המחמד המפורסמת, שם בליית' עובדת ומשוחחת עם קבוצת חיות מחמד.
בכל פרק בליית' והחיות עוברים הרפתקאות חדשות ועושים הכל בשביל שהחנות לא תיסגר.
ברוב פרקי הסדרה יש שירים, את שיר הפתיחה של הסדרה בעברית מבצעת מיכל רשף, שגם דיבבה את בליית' בעונות הראשונות של הסדרה.
הסדרה שודרה במדינות רבות ברחבי העולם, ביניהן ארצות הברית, איטליה, צרפת וישראל.
בארצות הברית הסדרה שודרה בערוץ Discovery Family החל מה-10 בנובמבר 2012 עד ה-4 ביוני 2016. בישראל הסדרה שודרה בערוץ הילדים בדיבוב לעברית החל משנת 2013 עד שנת 2017.
לסדרה נוצרו 4 עונות ו-104 פרקים באורך 22 דקות.
על בסיס הסדרה נוצרו בובות הדומות לדמויות הסדרה, משחקים ועיבודים לקומיקס.
בשנת 2017 נוצר לזיכיון "ליטל פט שופ" סדרת אתחול שלישית בשם "פט שופ: עולם משלנו".
הסדרה מתמקדת בנערה בשם בליית' בקסטר שמעצבת פריטי ובגדי אופנה.
עקב קידום של אביה הטייס בעבודה, היא עברה איתו לעיר חדשה.
מתחת לבניין שבו הם נמצאים בעיר החדשה יש חנות חיות קטנה.
יום אחד, ממש במקרה, בלייט נכנסה לחנות החיות וגילתה שיש לה יכולת להבין ולדבר עם חיות.
החיות סיפרו לבליית' שיש חנות חיות גדולה בעיר ושעומדים לסגור את חנות החיות שבה הם נמצאים.
בשביל שהחנות לא תיסגר, בליית' החליטה לעבוד בחנות ולעצב בגדים לחיות המחמד.
במהלך הסדרה רואים איך בליית' מסתדרת בעיר החדשה והרפתקאות שונות של חיות המחמד.
בליית' בקסטר - נערה שאוהבת לעצב פריטי ובגדי אופנה.
יש לה יכולת להבין ולדבר עם חיות.
בשביל שחנות החיות לא תיסגר, היא החליטה לעבוד בחנות בשביל לעצב בגדים לחיות המחמד.
אנה טוומבלי - מנהלת חנות חיות המחמד.
אוהבת חיות מחמד ועושה הכל בשביל שיהיה להם נוח.
רוג'ר בקסטר - אבא של בליית'.
התאומות ביסקיט - תאומות בריוניות ועשירות ששונאות את בליית' ויעשו הכל בשביל לסגור את חנות החיות הקטנה.
ראסל פרגוסון - קיפוד המתגורר בחנות חיות המחמד.
אחראי מאוד ושומר על הסדר והבטיחות בחנות.
סוניל נוולה - נמייה המתגורר בחנות חיות המחמד.
לסוניל יש מבטא הודי והוא מאוד ביישן.
למרות ביישנותו, הוא אוהב לעשות קסמים לחבריו.
ויני טריו - שממית המתגורר בחנות חיות המחמד.
פפר קלארק - בואש המתגוררת בחנות חיות המחמד.
מינקה מארק - קופה המתגוררת בחנות חיות המחמד.
זואי טרנט - כלבה המתגוררת בחנות חיות המחמד.
חלומה להיות זמרת ושחקנית מפורסמת.
פני לינג - פנדה המתגוררת בחנות חיות המחמד.
קרם חמאה - ארנבת ננסית צהובה שהצטרפה מאוחר יותר לחנות חיות המחמד.
פטגוזאורוס (שם מדעי: Patagosaurus; מילולית: "לטאת פטגוניה") הוא סוג של דינוזאור זאורופוד אשר חי באמצע היורה לפני 165-161 מיליון שנה.
הפטגוזאורוס היה קרובו של הצטיוזאורוס והשתייך לאותה משפחת - משפחת הצטיוזאוריים.
המאובנים שלו התגלו בצ'ובוט שבארגנטינה בשנת 1979 בידי הפלאונטולוג הארגנטינאי חוסה בונפרטה.
נמצאו מספר ממצאים של הדינוזאור, בהם נמצאו עצמות ירכיים, שוק, כמה חוליות וגולגולת קטנה.
זאורופוד זה היה קטן יחסית, באורך ומשקל של 7.5–8 טון מטרי.
כמה חוקרים סוברים שהגיע למשקל של מעל 9.5 טון.
היה לו צוואר קצר וגולגולת קטנה בעלת חוטם נמוך.
הלסתות היו בעלות שיניים קטנות בעלות כתרים, דומים לאלה של הקמרזאורוס.
הזנב של הדינוזאור היה ארוך מאוד ביחס לאורכו ואולי שימש להתגוננות או לאיזון.
הוא חי ביערות של מחטניים או של שרכים גדולים, אולי בסמוך להרי געש פעילים.
לצידו חיו יצורים שונים מתור היורה, ביניהם דו-חיים, צבים, הזאורופוד וולקימריה (Volkheimeria) והטורפים הגדולים פיאטניצקיזאורוס (Piatnitzkysaurus) וקונדורפטור (Condorraptor) שאולי צדו את הפטגוזאורוס האיטי.
פטגופטריקס (שם מדעי: Patagopteryx) הוא סוג של עוף קמאי אשר חי בפטגוניה, ארגנטינה בשלהי הקרטיקון לפני 85 מיליון שנה.
המשמעות של שמו הוא: "עוף פטגוני".
מאובני עוף זה התגלו בתצורות באחה דה לה קפרה שבצפון ארגנטינה.
הממצאים כללו עצמות בודדות שהתגלו בידי אוסקר דה פרריז אשר העביר את הממצאים לחוקר הארגנטינאי המפורסם ג'וס בונפרטה שהעניק לו את שמו ב-1992. בסוג נמצא מין אחד – Patagopteryx deferrariisi.
עוף זה היה דומה לתרנגולת והגיע לאורך 50 ס"מ.
הוא היה בעל עצמות ירך גדולות, אשר הותאמו לתנועה על הקרקע לזמן רב.
העוף הקדום היה בעל טפרים גדולים אך נראה שהם לא נועדו ללחימה אלא ליציבה על הקרקע.
הוא היה אוכל-כול אשר עופף בלהקות גדולות במישורי הקרטיקון בחיפוש מזון.
עם זאת שרירי התעופה שלו היו חלשים והוא מיעט לעוף, בדומה לתרנגולת מודרנית.
פט שופ: עולם משלנו היא סדרת הנפשה אמריקאית-אירית לילדים מסוגת קומדיה, פנטזיה והרפתקאות המבוססת על זיכיון הצעצועים "ליטל פט שופ" של חברת "הסברו".
הסדרה שודרה לראשונה בארצות הברית ב-14 באפריל 2018 בערוץ Discovery Family.
בישראל הסדרה שודרה לראשונה בדיבוב לעברית ב-1 ביולי 2019 בערוץ הילדים.
זוהי הסדרה השלישית המבוססת על הזיכיון "ליטל פט שופ", הסדרה שהייתה לפנייה הייתה "פט שופ" ששודרה לראשונה בשנת 2012.
הסדרה מתמקדת בקבוצה של שש חיות מחמד, רוקסי, ג'ייד, אידי, קווינסי, בוו וטריפ, אשר באמצעות ממד קסום הם יוצאים מהעולם האנושי לעולם המיועד לחיות מחמד בלבד, שם הם עוברים הרפתקאות, עושים מסיבות ויוצרים חברותיות חדשות.
רוקסי - בוסטון טרייר שדואגת הרבה לחבריה, למרות שהיא תמימה פעמים רבות.
ג'ייד - בומביי שהיא החברה הטובה ביותר של רוקסי, אבל לא אוהבת להודות על כך.
הדבר האהוב עליה הוא לישון.
חמדנית לאור הזרקורים כמו הבעלים שלה.
החבר הכי טוב של טריפ.
בפרק "התאמה מושלמת" התברר שהוא זמר נורא, אבל רקדן מעולה.
בוו - צב סגיר שמשתדלת מאוד לארח את חיות המחמד האחרות.
אוהבת לנסות סוגים שונים של פעילות.
טריפ - אוגר הרפתקן שבטוח בעצמו, למרות שלפעמים הוא טועה.
מר יט - דג קרב סיאמי שאחראי על ניהול המסחר.
משמשת כאנטגוניסט הראשית של הסדרה.
סוויטי פום - פומרניאן צהוב.
גווין - זיקית שבחבורה של פטולה.
לסדרה נוצרה עונה 1 ו-52 פרקים באורך 12 דקות.
לפני שידור הסדרה בארצות הברית, הופצו בערוץ היוטיוב של חברת הסברו פרקים קצרים המבוססים על הסדרה, בישראל הפרקים הקצרים דובבו לעברית ושודרו בערוץ הילדים.
עונהמספר פרקיםתקופת שידור מקורית תקופת שידור בישראל שידור ראשוןשידור אחרוןשידור ראשוןשידור אחרון15214 באפריל 201826 בינואר 20191 ביולי 20195 באוגוסט 2019
אמילי אשבי מאתר "Common Sense Media" דירגה את הסדרה בשני כוכבים מתוך חמישה, ואמרה שהסדרה עושה מעט כדי לסמל את הרעיון שמדובר בפרסומת עבור מותג.
פטהאזה (בהונגרית: Petőháza) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
בפטהאזה חיו יהודים בתקופות שונות:
פטאדקל (בקאנדה: ಪಟ್ಟದಕಲ್ಲು), המכונה גם פטאדקלו (Paṭṭadakallu) או רקטפורה (Raktapura), הוא מתחם של מקדשים הינדיים וג'ייניים מהמאות השביעית והשמינית, השוכן בצפון מדינת קרנאטקה שבדרום הודו.
המתחם, שהוכרז אתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו ב-1987, שוכן על הגדה המערבית של הנהר מלאפרבה (Malaprabha, יובל של הנהר קרישנה) במחוז , ונמצא במרחק של 23 קילומטרים מ, ובמרחק של כ-9.7 קילומטרים מ, שניהם מרכזים משמעותיים מבחינה היסטורית של שושלת צ'לוקייה.
המתחם הוא אתר מוגן על פי החוק ההודי ומנוהל על ידי הסקר הארכאולוגי של הודו (בראשי תיבות ASI).
אונסק"ו מתאר את פטאדקל כ"תערובת הרמונית של צורות אדריכליות מצפון הודו ומדרומה" והמחשה של "אמנות אקלקטית" בשיאה.
המקדשים ההינדים מוקדשים בדרך כלל לשיווה, אך מופיעים גם אלמנטים של תאולוגיות ואגדות מהווישנויזם ומהשאקטיזם.
האפריזים במקדשים ההינדים מציגים מושגים הוודיים ו שונים, המתארים סיפורים מהראמאיאנה, מהמהאבהארטה, מהבהאגווטה פוראנה, כמו גם אלמנטים של טקסטים הינדים אחרים, כמו הפנצ'טנטרה וה.
מקדש הג'יין מוקדש רק לג'ינה יחידה.
המקדשים המתוחכמים ביותר, עם אפריזים מורכבים ושילוב של סגנונות צפוניים ודרומיים, נמצאים במקדשי וירופאקשה ופפאנאתה.
מקדש וירופאקשה הוא מקדש פעיל לפולחן הינדי.
המונומנטים של פטאדקל נמצאים במדינת קרנאטקה שבדרום הודו, כ-165 קילומטרים דרומית-מזרחית לעיר , 265 קילומטרים צפונית-מזרחית לגואה, כ-23 קילומטרים מ, דרך הכביש המהיר SH14 של קרנאטקה, וכ-9.7 קילומטרים מ.
המתחם שוכן בין הרי אבן חול ועמק הנהר מלאפרבה.
בסך הכול ישנם באתר למעלה מ-150 מונומנטים הינדיים, ג'ייניים ובודהיסטיים ותגליות ארכאולוגיות, מהמאה ה-4 עד המאה ה-10 לספירה, בנוסף לדולמנים פרה-היסטוריים וציורי מערות שהשתמרו באתר פטאדקל-בדמי-איהולה.
שדה התעופה הקרוב ביותר לפטאדקל הוא נמל התעופה סמברה בבלגאום, נסיעה של 3 שעות מערבה, שממנו יש טיסות יומיות למומבאי, בנגלורו וצ'נאי.
גישה לאתר ברכבת אפשרית באמצעות שירות הרכבות ההודי שעוצר בבדמי.
פטאדקל (משמעות השם "מקום ההכתרה") נחשב למקום קדוש, כיוון שבו הנהר מלאפרבה סוטה צפונה לכיוון ההימלאיה והר קאילאש, הנחשב לאחד המקומות הקדושים ביותר להינדים ולבודהיסטים.
שימש במהלך שושלת צ'לוקייה לטקסי הכתרה, כמו זה של במאה השביעית (שלט 681–696).
שמות אחרים ידועים של מקום זה היו קיסובולל (Kisuvolal) שפירושו "עמק האדמה אדומה", רקטפורה (Raktapura) שפירושו "עיר אדומה", ופטאדה-קיסובולל שפירושו "עמק האדמה האדומה להכתרה".
האתר, קובע הסקר הארכאולוגי של הודו, מוזכר בטקסטים על ידי סריוויג'יה ומכונה על ידי תלמי בשם "פיטרגאל" ב"גאוגרפיקה" שלו.
פטאדקל הפך, יחד עם היישובים איהולה ובדמי הסמוכים, למרכז תרבות עיקרי ואתר דתי לחידושים בארכיטקטורה והתנסות ברעיונות.
שלטון אימפריית גופטה במהלך המאה החמישית הביא לתקופה של יציבות פוליטית, במהלכה הפך איהולה למוקד של למדנות.
הניסויים בארכיטקטורה התרחבו לבדמי במהלך שתי המאות הבאות.
תרבות למידה זו כללה את פטאדקל במאה השביעית שהפך למתחם שבו התמזגו רעיונות מצפון הודו ומדרומה.
בתקופה אחרונה זו הקימה אימפריית צ'לוקייה רבים מהמקדשים באזור איהולה-בדמי-פטאדקל.
לאחר נפילת אימפריית צ'לוקייה סופח האזור על ידי ממלכת רשטראקוטה, ששלטה באזור עד המאה העשירית.
במאה ה-11, ועד למאה ה-12, האזור היה תחת שלטון השושלות הצ'לוקיות המאוחרות (, הצ'לוקייה של קאלייני), שלוחה של אימפריית צ'לוקייה הקדומה.
אף על פי שהאזור לא היה אזור בירה, וגם לא בסמיכות לבירה, מקורות רבים כמו כתובות, טקסטים עכשוויים והסגנון האדריכלי מעידים כי מהמאות ה-9 ועד ה-12 המשיכו לבנות באזור פטאדקל מקדשים ומנזרים הינדים, ג'יינים ובודהיסטים חדשים.
ההיסטוריון ג'ורג' מיצ'ל מייחס זאת לנוכחות אוכלוסייה משמעותית ועושרה הגדל.
לאורך המאה ה-13 היו פטאדקל, עמק מלאפרבה, כמו גם חלק גדול מאזור רמת דקאן הסמוך, נתונים לפשיטות ולביזה של צבאות סולטנות דלהי שהחריבו את האזור.
תקופה זו הסתיימה עם עליית אימפריית ויג'איאנגר.
היא הייתה אחראית על הקמת מבצרים להגנת המונומנטים, כפי שמעידים הכתובות במצודה בבדמי.
פטאדקל היה חלק מאזור הגבול שהיה עד למלחמות בין אימפריית ויג'איאנגר לסולטנות מצפון לה.
לאחר קריסת אימפריית ויג'איאנגר בשנת 1565, סופחה פטאדקל לסולטנות ביג'פור, שנשלטה על ידי שושלת אדיל שאהי.
בסוף המאה ה-17 קיבלה האימפריה המוגולית תחת אורנגזב את השליטה על פטאדקל מהסולטנות.
לאחר קריסתה של האימפריה המוגולית עברה פטאדקל לשליטת האימפריה המראטהית.
מאוחר יותר היא החליפה ידיים, שוב, כאשר חיידר עלי ובנו טיפו סולטאן שלטו בה בסוף המאה ה-18, אך איבדו אותה כאשר הבריטים הביסו את טיפו סולטאן וסיפחו את האזור.
המונומנטים בפטאדקל הם עדות לקיום ולהיסטוריה של האינטראקציה בין הסגנונות הצפוניים והדרומיים המוקדמים של האמנות ההינדית.
ריצ'רד בלורטון, ההיסטוריה של אומנויות המקדש בצפון הודו אינה ברורה מאחר שהאזור נבזז שוב ושוב על ידי פולשים ממרכז אסיה, במיוחד במהלך הפלישות המוסלמיות מהמאה ה-11 ואילך.
"הלחימה שלאחר מכן צמצמה מאוד את כמות הדוגמאות ששרדו".
המונומנטים של פטאדקל שהושלמו במאה ה-7 וה-8 הם בין הדוגמאות הקדומות ביותר ששרדו לאומנויות ורעיונות דתיים מוקדמים אלה.
בפטאדקל יש עשרה מקדשים עיקריים, תשעה הינדים וג'יין אחד, יחד עם מספר מקדשים קטנים ופלטפורמות למקדשים.
שמונה מהמקדשים הגדולים מקובצים יחד, תשיעי כחצי קילומטר מדרום למקבץ זה, והעשירי, מקדש ג'יין, ממוקם כקילומטר מערבית למקבץ הראשי.
המקדשים ההינדים מחוברים כולם באמצעות שביל, ואילו למקדש ג'יין יש גישה מהכביש.
המונומנטים של פטאדקל משקפים שילוב של שני סגנונות אדריכליים הודיים עיקריים, האחד מצפון הודו (רקה-נגארה-פרסאדה) והשני מדרום הודו (דרווידה-וימאנה).
ארבעה מקדשים נבנו בסגנון של צ'לוקייה, ארבעה בסגנון נגארה מצפון הודו, ואילו מקדש פפאנאתה הוא שילוב של השניים.
תשעת המקדשים ההינדים מוקדשים כולם לשיווה, והם על גדות הנהר מלאפרבה.
העתיק ביותר מבין המקדשים הללו הוא סנגאמשווארה, שנבנה בתקופת שלטונו של ויג'אדיטיה סטיאשאריה, בשנים 697–733. הגדול ביותר מבין המקדשים הללו בפטאדקל הוא מקדש וירופאקשה, שנבנה בשנים 740–745.
המקדש האחרון שנבנה בקבוצת המונומנטים הוא מקדש ג'יין, הידוע במקום כמקדש ג'יין נאראיאנה, שנבנה כנראה במאה ה-9 בתקופת שלטונו של קרישנה השני משושלת רשטראקוטה.
סגנונו מעוצב בקווים של בקנצ'יפורם.
מקדש קטן יחסית, הסקר הארכאולוגי של הודו (ASI) תיארך אותו בערך באמצע המאה השביעית לספירה, אך ג'ורג' מיצ'ל מתארך לראשית המאה ה-8. המקדש פונה מזרחה והוא בנוי סביב "קודש הקודשים" (, garbha-griya, מילולית "בית הרחם") ריבועי.
יש בו לינגה על פלטפורמה, והשור המיתולוגי פונה אליו מבחוץ; יש מנדאפה סביב מרכז קודש הקודשים.
מנדאפה נוספת כוללת שביל הקפה סביב הלינגה.
חלק ניכר מהמקדש נשחק או ניזוק במאות הבאות.
ה (צריח) היא בסגנון נגארה צפוני (רקה-נאגרה) עם מבנה סוקנאסה במזרח.
לסוקנאסה יש תבליט נטארג'ה שניזוק בליווי פרוואטי.
בקירות החיצוניים של מקדש קדאסידהשווארה יש תבליטים של (חצי שיווה, חצי פרוואטי) מצפון לה, האריהארה (חצי וישנו, חצי שיווה), ממערב שלה ולקולישה מדרום.
על המשקוף בכניסה לקודש הקודשים תבליטים של שיווה ופרוואטי שלצידם וישנו וברהמה.
משני צדי המדרגות בכניסה לקודש הקודשים תבליטים של אלות הנהרות גנגה ויאמונה, עם מלווים.
מקדש קטן נוסף, מקדש ג'מבולינגשווארה, הנקרא גם מקדש ג'מבולינגה, מתוארך על ידי הסקר הארכאולוגי של הודו לאמצע המאה השביעית ועל ידי ג'ורג' מיצ'ל לתחילת המאה ה-8. המקדש בנוי סביב גרבה-גרייה (קודש הקודשים) ריבועית שקירותיה החיצוניים כוללים דבקושתה מורכבת (גומחות עם משקופים עם מסגרות מעוטרות עם חמסה ומקארות מיתולוגיות).
בתוך המסגרות תבליטים של וישנו בצפון, סוריה (אל השמש) במערב ולקולישה בדרום.
הסוקנאסה בולטת מחזית השיקהארה, מעל המנדאפה.
המקדש עדיין פונה מזרחה, מברך את הזריחה.
גם לננדי יש פלטפורמה מוגבהת כיום הרוסה ופסל הננדי מראה סימני שחיקה.
נטארג'ה (שיווה כאדון הריקוד) עם פרוואטי וננדי לצידו על הקשת הקדמית של הסוקנאסה נשמרו טוב יותר.
סגנון המקדש הוא רקה-נגארה צפוני עם פרופיל מעוגל של ריבועים המצטמצם ככל שהם עולים לכיוון השמים.
האמאלאקה והקלאסה (קישוט בצורת כד) בסגנון הצפוני, לעומת זאת, ניזוקו ואינם במקומם.
הכניסה למנדאפה של ג'מבולינגשווארה מעוטרת.
אפריז ובו תבליטי ברבורים מעל המעבר עם שרידים קלושים של גילופי הברבורים, הקוטות והסלסים (קישוטים אופייניים למקדש ההינדי).
מקדש גלאגנאתה שוכן ממזרח למקדש ג'מבולינגשווארה.
בניגוד לשני המקדשים הקודמים, מעריך הסקר הארכאולוגי שמקדש זה הוא מאמצע המאה השמינית, ואילו ג'ורג' מיצ'ל קובע כי כנראה הוא מסוף המאה השביעית.
המקדש הוא בסגנון רקה-נגארה צפוני עם לינגה, ופרוזדור (אנטארלה) בתוך קודש הקודשים (גרבה גרייה).
מחוץ למקדש רובץ ננדי הפונה לקודש הקודשים.
לקודש הקודשים שביל הקפה מקורה (פראדקשינה פאתה), מה שמעיד כי מסורת הינדית זו התבססה היטב במאה ה-7 עד ה-8. במקדש זה קיימות מנדאפות שונות, כמו אולם חברתי או קהילתי (סבהא מנדאפה, sabha mantapa), המשמש לתפקודים טקסיים, ו"מוקה מנדאפה" שרק היסודות נותר ממנה.
הכניסה למנדאפה מוקפת באלות הנהרות גנגה ויאמונה.
מרבית מקדש גלאגנאתה הרוסה, למעט החלק הדרומי המכיל לוח מגולף המציג תבליט של שיווה בעל שמונה זרועות ההורג את השד אנדהקה, כשהוא לובש זר של גולגולות כ (חוט קדוש על פני החזה).
לדברי מיצ'ל, מקדש גלגנאתה הוא העתק מדויק של מקדש סוורגה ברהמה של אלמפור באנדרה פרדש, מקדש המתוארך לשנת 689 לספירה.
בהתחשב בכך שאלמפור ופטאדקל היו חלק מממלכת בדאמי צ'לוקייה, סביר להניח שהיו חילופי רעיונות.
מרתף התבנית המזרחית ראוי לציון בשל אפריזים של אגדות פנצ'טנטרה, כמו זו של הקוף השובב והאגדה על ציפור הדו-ראשית.
מקדש צ'נדרשקרה הוא מקדש קטן הפונה מזרחה ללא מגדל.
הוא ממוקם בצד הדרומי של מקדש גלאגנאתה.
מקדש זה תוארך על ידי מיצ'ל לסוף המאה ה-9 או תחילת המאה העשירית, ואילו הסקר הארכאולוגי מתוארך לאמצע המאה ה-8.
במקדש יש גרבה גרייה עם לינגה שיווה ואולם סגור; ננדי רובץ על פלטפורמה ממזרח מול הלינגה.
המקדש נבנה בתוך שטח באורך של 10.15 מטר ורוחב 5.28, על (פלטפורמה המבוססת על כללי עיצוב מסוימים בטקסטים הינדים).
פילסטרים מעוצבים, אך חסרי קישוטים, מקשטים את קירותיו החיצוניים של המקדש.
יש דבקושתה (גומחה) בקירות משני צידי קודש הקודשים של מקדש צ'נדרשקרה.
למקדש חסר משקוף, אך יש בו דווראפאלה (רוחות שומרי הסף) משני צידי הכניסה; מסגרות הדלת מגולפות.
מקדש סנגאמשווארה, המכונה גם מקדש ויג'יישווארה, הוא מקדש גדול בסגנון דראווידי הפונה מזרחה בצד הדרומי של מקדש צ'נדרשקרה.
כתובות במקדש וראיות אחרות מתארכות אותו בין 720 לספירה ל-733 לספירה.
מותו של המלך הפטרון של המקדש, ויג'אדיטיה, בשנת 734 לספירה גרם לכך שהמקדש לא הושלם, אם כי העבודה נמשכה לסירוגין במאות מאוחרות יותר.
בתקופת שלטון בדאמי צ'לוקייה, בשנים 543–757 לספירה, נבנו מקדשים חשובים אחרים של סנגאמשווארה, כמו זה בקודאוולי; בתקופה המודרנית הועבר מקדש זה לאלמפור, לאחר עבודות שיקום נרחבות.
הכתובות שנמצאו במקדשים אלה ובמקדשים אחרים מזכירות שמות של נתוני חסות ממאות שונות, כולל אלה של מלכות הינדיות, מה שמרמז כי הם תמכו באופן פעיל בארכיטקטורת המקדש ובאומנויות.
אף על פי שהמקדש אינו הגדול מבין אלו בפטאדקל, הוא בכל זאת בעל פרופורציות מרשימות.
למקדש יש מתווה ריבועי, עם קודש הקודשים שפונה מזרחה.
המקדש, מוקף בשביל הקפה (פראדקשינה פאתה) מקורה, המואר בשלושה חלונות מגולפים.
בתוך קודש הקודשים נמצא לינגה שיווה.
בחזית קודש הקודשים יש פרוזדור שבאגפיו מקדשים קטנים יותר.
מקדשים אלה הכילו פעם גילופים של גנש והאלה דורגה, אך הגילופים נעלמו מאז.
רחוק יותר ממזרח לאולם רובץ ננדי.
מעבר לפרוזדור נמצאת מנדאפה שבתוכה שישה עשר עמודים מסיביים שהוצבו בקבוצות של ארבעה, שאולי נוספו לאחר סיום בניית המקדש.
מבנה העל של ה מעל המקדש והקירות החיצוניים של המקדש שמורים היטב.
הווימאנה הוא מבנה דו-שכבתי, עטור שיקהארה ריבועית וקלאסה (קישוט בצורת כד).
קירות המקדש מכילים הרבה גומחות המגולפות עם תבליטים של וישנו ושיווה, חלקם בשלבי השלמה שונים.
המקדש בנוי על בסיס מעוצב מוגבה, עם אפריזים דקורטיביים של פילים, ויצורים מיתולוגיים כמו ומקארות.
מעל הקפוטה (הגג הבולט, מזחילה) אפריזים מפורטים של (גמדים שובבים), שמצטיירים כאילו הם נאבקים להחזיק את משקל מבנה המקדש.
המעקה מעוצב בסגנונות שונים, כולל קרנקוטות (ריבועים), וסלסים (מלבניים), שזורמים עם העיצוב שמתחתיהם ומעוטרים בקשתות .
נושאי השיוויזם, הווישנויזם והשאקטיזם מוצגים בגילופים במקדש.
האיקונוגרפיה של שיווה כוללת נטארג'ה רוקד, ארדהאנרישוורה (חצי שיווה, חצי פרוואטי כחצאים חיוניים זה של זה), שיווה עם ברינגי, שיווה הקוטל את השד אנדהקה, והיוגי, לקולישה.
האיקונוגרפיה של וישנו כוללת אוואטרים של וישנו כמו וראהא המרימים את אלת האדמה (בהודווי).
חפירות ביסודות האולם ההרוס של המקדש, בשנים 1969 ו-1971, חשפו את הגילוי המשמעותי הארכאולוגי של מבנה מקדש לבנים מתחת לאולם.
תגלית זו הובילה להשערה שסנגאמשווארה נבנה מעל מקדש ישן יותר, אולי מהמאה ה 3 לספירה.
המקדש ידוע גם בשם קאשיווישוואהרה, מקדש קאשי וישוונאתה הוא עוד אחד מהמקדשים הקטנים בפטאדקל.
המקדש תוארך על ידי גורמים שונים לסוף המאה השביעית, תחילת המאה ה-8 או אמצע המאה ה-8.
בדומה לשאר המקדשים, הליבה של מקדש קאשי וישוונאתה היא הגרבה גרייה (קודש הקודשים), בו נמצא לינגה.
ממזרח לגרבה גרייה נמצאת הפלטפורמה המעוצבת של ננדי-מנדאפה, שעליה דמותו של ננדי רובץ.
המקדש כולל גם פרנלה (pranala), מרזב אבן המשמש לניקוז מים אותם מוסכים על פסלי האלים, ומבואה, המחברת למנדאפה עם מרפסת כניסה הרוסה.
ניתן עדיין להבחין באלות הנהרות גנגה ויאמונה בכניסה למנדאפה.
המקדש יושב על פלטפורמה מוגבהת, עם חמש שכבות של כרכובים, מעוטרות בגילופי סוסים, פילים, אריות, טווסים ועיצובי גפנים פורחים מהמאה ה-8. על משטחי הקיר זוגות פילסטרים התומכים בקשתות בסגנון צ'איטיה.
דלת הכניסה כוללת דווראפאלה (רוחות שומרי הסף) מכל צד.
פסלים של ארדהאנרישוורה (חצי שיווה, חצי פרוואטי) ולקולישה גולפו בקיר הצפוני של המנדאפה של המקדש, אך אלה נפגעו והושחתו.
הקפוטה (כרכוב) מעוטרת במוטיבים ומגולפים עם גאנות (גמדים שובבים) הנושאים זרי פרחים; במשענות מופיעים זוגות מעופפים ו.
מבנה העל, המציג סגנון רקה-נגארה צפון-הודי מפותח, הוא פירמידה בת חמישה מפלסים עם תבליטים של ריבועים ודפוס מורכב של קשתות גוואקשה המשתלבות יחד, אך כעת חסרים האמאלאקה והקלאשה (קישוט בצורת כד) בסגנון הצפוני.
הסוקנאסה שנבנתה על צריח מול המקדש, היא של אומה-מהשארה (פרוואטי-שיווה) הרוקדת בתוך קשת צ'איטיה.
בתוך המקדש עמודים ופילסטרים מגולפים בצורה מורכבת עם אפריזים המתארים את הבהאגווטה פוראנה (וישנויזם), את ה (שיוויזם) ואת הראמאיאנה.
אפריז אחד מראה את מלך השדים רוואנה מנסה להרים את הר קאילאש (אגדה בשם רווננוגרה), אחרים מראים את מעשי הקונדס השובבים של קרישנה, ואחרים מספרים על הקליאנסונדארמורטי (נישואי שיווה ופרוואטי).
תבליט אחד במיוחד מראה את שיווה יוצא מהלינגה הגלילית.
בתקרת המנדאפה יש גילופים של שיווה, ננדי ופרוואטי המחזיקה את סקאנדה.
תבליט זה מוקף בהאשטה-דיקפלאס (שמונה מגינים לכל אחד מהכיוונים).
מקדש מליקרג'ונה, הקרוי גם "טריאלוקיימהדווי מאהא סאילה פרסדה" בכתובת מקומית, הוא מקדש לשיווה מאמצע המאה ה-8 בחסות המלכה טריאלוקיימהדווי.
הוא ממוקם דרומית למקדש קאשי וישוונאתה, מדרום-מערב למקדש סנגאמשווארה ובקרבה למקדש וירופאקשה.