tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפגישות לא הניבו פתרון בר-ביצוע, והאינפלציה התדרדרה להיפר-אינפלציה, כשהמארק ירד ל-7,400 מארק לדולר אמריקאי עד דצמבר 1922. מדד יוקר המחיה היה 41 ביוני 1922 ו-685 בדצמבר, עלייה של כמעט פי 17.
לאחר שגרמניה כשלה בפעם השלושים וארבעה בשלושים ושישה חודשים לשלם פיצויים ממשיים של פחם, בינואר 1923 כבשו כוחות צרפתים ובלגים את עמק הרוהר, אזור התעשייה העיקרי של גרמניה.
900 מיליון גולדמארק של פיצויים הושגו בסופו של דבר בדרך זו.
תגובתה של ממשלת גרמניה הייתה להורות על מדיניות של התנגדות פסיבית ברוהר, כאשר לעובדים נאמר לא לעשות דבר אשר עזר לצרפתים ולבלגים בשום צורה.
בעוד שמדיניות זו, בפועל, הסתכמה בשביתה כללית למחאה על הכיבוש, עדיין היה צריך לתת לעובדים השובתים תמיכה כספית.
הממשלה שילמה לעובדים הללו על ידי הדפסת עוד ועוד שטרות כסף, כאשר עד מהרה הוצפה גרמניה בכסף נייר, מה שהחריף עוד יותר את ההיפר-אינפלציה.
הכלכלה המוניטרית הגרמנית הושפעה באותה תקופה מאוד מהשרטליזם ומהאסכולה ההיסטורית הגרמנית, שהתנתה את האופן שבו נותחו ההיפר-אינפלציה.
משבר ההיפר-אינפלציה הוביל כלכלנים ופוליטיקאים בולטים לחפש אמצעי לייצוב המטבע הגרמני.
באוגוסט 1923, הכלכלן, קרל הלפריך, הציע תוכנית להנפקת מטבע חדש, "רוגנמרק" ("מארק שיפון"), שיגובה באג"ח משכנתא צמודות למחיר השוק של דגן שיפון.
התוכנית נדחתה בגלל המחיר המשתנה מאוד של שיפון בסימני נייר.
שר החקלאות הנס לותר הציע תוכנית שהחליפה את הזהב בשיפון והובילה להנפקת הרנטמארק ("מארק המשכנתא"), מגובה באג"ח הצמודות למחיר השוק של הזהב.
איגרות החוב הזהב הוצמדו למדד של 2,790 מארק זהב לק"ג זהב, זהה לגולדמרק שלפני המלחמה.
רנטמארקים לא היו ניתנים לפדיון בזהב אלא רק צמודים לאג"ח הזהב.
התוכנית אומצה בצווי רפורמה מוניטרית ב-13–15 באוקטובר 1923. בנק חדש, הרטנבנק, הוקם על ידי הנס לותר כשהיה שר האוצר.
לאחר ה-12 בנובמבר 1923, כאשר היילמאר שאכט הפך לממונה על המטבע, הבנק המרכזי של גרמניה (הרייכסבנק) לא הורשה להוזיל שטרות אוצר ממשלתיים נוספים, מה שאומר שגם ההנפקה המקבילה של מארקים בנייר פסקה.
הוזלה של שטרות מסחריים הותרה וכמות הרנטמארקים התרחבה, אך הנושא היה בפיקוח קפדני כדי להתאים לעסקאות מסחריות וממשלתיות שוטפות.
הרנטנבנק סירב אשראי לממשלה ולספקולנטים שלא יכלו ללוות רנטמארקים, כי רנטמארקים לא היו הילך חוקי.
ב-16 בנובמבר 1923 הוצג רנטנמרק החדש כדי להחליף את המארקים בנייר חסרי הערך שהונפקו על ידי הרייכסבנק.
12 אפסים נחתכו מהמחירים, והמחירים הנקובים במטבע החדש נותרו יציבים.
כשנשיא הרייכסבנק, רודולף האוונשטיין, מת ב-20 בנובמבר 1923, מונה שאכט להחליף אותו.
ב-30 באוגוסט 1924, חוק מוניטרי התיר החלפת שטר של 1 טריליון פאפירמארק לרייכסמארק חדש, בשווי זהה לרנטמארק.
עד 1924 דולר אחד היה שווה ערך ל-4.2 רנטמארק.
בסופו של דבר, חלק מהחובות הוחזרו כדי לפצות את הנושים באופן חלקי על הירידה הקטסטרופלית בערכם של חובות שנרשמו בפאפירמארק לפני ההיפר-אינפלציה.
צו משנת 1925 החזיר חלק מהמשכנתאות בשיעור של 25% מהערך הנקוב במטבע החדש, למעשה פי 25,000,000,000 מערכן בפאפירמארקים הישנים, אילו הוחזקו במשך חמש שנים לפחות.
באופן דומה, חלק מהאג"ח הממשלתיות הוחזרו בשיעור של 2.5% מהערך הנקוב, שישולמו לאחר תשלום הפיצויים.
חוב משכנתא הוחזר בשיעורים גבוהים בהרבה מאשר איגרות חוב ממשלתיות.
החזרת חלק מהחובות וחידוש המיסוי האפקטיבי בכלכלה שעדיין הרוסה גרמו לגל של פשיטות רגל של חברות.
אחד הנושאים החשובים של התייצבות היפר-אינפלציה הוא "השערוך".
המונח מתייחס בדרך כלל להעלאת שער החליפין של מטבע לאומי אחד מול מטבעות אחרים.
כמו כן, זה יכול להיות revalorization, החזרת ערכו של מטבע שפוחת על ידי אינפלציה.
לממשלת גרמניה הייתה הברירה של חוק שערוך כדי לסיים את ההיפר-אינפלציה במהירות או לאפשר התפשטות והפרעות פוליטיות ואלימות ברחובות.
הממשלה טענה בפירוט כי האינטרסים של הנושים והחייבים צריכים להיות הוגנים ומאוזנים.
לא מדד המחירים של רמת החיים ולא מדד מחירי המניות נחשבו רלוונטיים.
חישוב יחס ההמרה נשפט במידה ניכרת למדד הדולר וכן למדד המחירים הסיטוניים.
באופן עקרוני, ממשלת גרמניה הלכה על קו ההנמקה מכוונת השוק לפיה מדד הדולר ומדד המחירים הסיטונאי יעידו באופן גס על רמת המחירים האמיתית בכלל בתקופת האינפלציה הגבוהה וההיפר-אינפלציה.
בנוסף, השערוך נקשר בסימן שער החליפין ובדולר כדי לקבל את ערך הגולדמארק.
לבסוף, חוק השערוך של משכנתאות ותביעות אחרות מיום 16 ביולי 1925 (Gesetz über die Aufwertung von Hypotheken und anderen Ansprüchen או Aufwertungsgesetze) כלל רק את היחס בין הפאפירמארק לגולדמארק לתקופה מ-1 בינואר 1918, עד 30 בנובמבר 1923, ובימים הבאים.
האינפלציה הדוהרת גרמה אפוא לסיומו של עיקרון "מארק שווה מארק", שהוכר, עקרון הערך הנומינלי.
התקיים ערעור על החוק בבית המשפט העליון של הרייך הגרמני (Reichsgericht), אך הישיבה החמישית שלה קבעה, ב-4 בנובמבר 1925, שהחוק הוא חוקתי, אפילו לפי מגילת הזכויות והחובות של הגרמנים (סעיפים 109, 134, 152 ו-153 לחוקה).
המקרה יצר תקדים לביקורת שיפוטית בפסיקה הגרמנית.
היסטוריונים וכלכלנים חלוקים ביניהם לגבי הגורמים להיפר-אינפלציה הגרמנית, במיוחד בשאלה האם היא נגרמה מתשלומי פיצויים.
הסכם ורסאי הטיל חוב לא מוגדר על גרמניה, שתוכנית התשלומים של לונדון שסוכמה במאי 1921 קבעה שהוא בעצם 50 מיליארד מארק באיגרות חוב A ו-B, שניתן לשלם בחלקן בעין עם סחורות כמו פחם ועץ, וחלקו בזהב ומטבע קשה במזומן.
מיוני 1921, כאשר שולם תשלום בודד של מיליארד מארק זהב (בערך 1.4% מהתל"ג הנומינלי של גרמניה בשנת 1925), ועד להסכמת תוכנית דוז בסוף 1924, רק תשלומים קטנים יחסית במזומן שולמו על ידי גרמניה, אם כי חלקים מהתשלומים נמשכו.
לדוגמה, מתוך 300 מיליון גולדמארק המגיעים במסגרת קצבה משתנה בנובמבר 1921, רק 13 מיליון שולמו, ומתוך כ-3 מיליארד גולדמארק בסך הכל לפי תשלומים ב-1922, רק 435 מיליון שולמו במזומן.
ההנהגה של גרמניה טענה כי, כשהזהב התרוקן, האינפלציה התרחשה במהלך 1921–1923 עקב ניסיונות לקנות מטבע זר במטבע גרמני במאמץ לבצע תשלומים במזומן כפיצויים.
זה יהיה שווה ערך למכירת מטבע גרמני בתמורה לתשלום במטבע חוץ, אבל הגידול שנבע מכך בהיצע המארקים הגרמניים בשוק גרמה למארק הגרמני לרדת במהירות בערכו.
מומחים בריטיים וצרפתים טענו כי ההנהגה הגרמנית מלבה בכוונה את האינפלציה כדרך להימנע מתשלום פיצויים, כמו גם דרך להימנע מרפורמות תקציביות - דעה שנתמכה מאוחר יותר על ידי ניתוח של התיעוד של קנצלרית הרייך המראה שרפורמת המס והתייצבות המטבע עוכבו בשנים 1922–1923 בתקווה להפחתת השילומים.
במיוחד, ניתוח של בעלות הברית של סטטיסטיקה גרמנית הראה שהדפסת מטבעות נייר שימשה כדי לשמור על שיעורי מס נמוכים בהרבה מאשר במדינות בעלות הברית, כדי לממן רמות גבוהות יחסית של הוצאות המדינה, ושהשפעה זו הוחמרה בשל בריחת הון בלתי מוגבלת מגרמניה.
תשלומי הפיצויים נמשכו פחות או יותר במלואם מ-1924 עד 1931 ללא חזרה של היפר-אינפלציה, ולאחר 1930, גרמניה מחתה על כך שתשלומי הפיצויים הם דפלציוניים.
האינפלציה גם אפשרה לממשלת גרמניה לשלם את החובות המקומיים המשמעותיים שלה, במיוחד חובות המלחמה, במארקים מופחתים.
נקודה אחת שהיסטוריונים נוטים להסכים עליה היא שהדפסת מזומנים על ידי ממשלת גרמניה לביצוע תשלומים לעובדים השובתים ברוהר, שסירבו לבצע משלוחי פיצויים לבעלות הברית, תרמה להיפר-אינפלציה.
כיבוש הרוהר גרם גם לירידת התפוקה הגרמנית.
ללא קשר לסיבה לירידת ערכו של המטבע הגרמני, הירידה גרמה לעלייה מהירה במחירי הסחורות, והגדילה את עלות תפעול ממשלת גרמניה, אשר לא ניתן היה לממן על ידי העלאת מיסים מכיוון שהמיסים הללו ישולמו במטבע הגרמני שערכו צנח.
הגירעון שנוצר מומן על ידי שילוב כלשהו של הנפקת איגרות חוב ופשוט יצירת עוד כסף, גם הגדלת היצע הנכסים הפיננסיים הנקובים במרק גרמני בשוק וגם הוזלה נוספת של מחיר המטבע.
כשהעם הגרמני הבין שהכסף שלהם מאבד מערכו במהירות, הם ניסו לבזבז אותו במהירות.
המהירות המוניטרית המוגברת גרמה לעליית מחירים מהירה יותר ויותר, ויצרה מעגל קסמים.
לממשלה ולבנקים היו שתי חלופות לא מקובלות.
אם הם יעצרו את האינפלציה, יהיו פשיטות רגל מיידיות, אבטלה, שביתות, רעב, אלימות, התמוטטות הסדר האזרחי, התקוממות ואולי אפילו מהפכה.
אם הם ימשיכו את האינפלציה, הם היו מפרים את החוב הזר שלהם.
עם זאת, הניסיון להימנע הן מאבטלה והן מחדלות פירעון נכשל בסופו של דבר כאשר גרמניה חוותה את שניהם.
תקופת ההיפר-אינפלציה ברפובליקת ויימאר בתחילת שנות ה-20 לא הייתה המקרה הראשון או אפילו החמור ביותר של אינפלציה בהיסטוריה.
עם זאת, היא הייתה נושא לניתוח ולוויכוח הכלכלי המלומד ביותר.
ההיפר-אינפלציה משכה עניין משמעותי, שכן רבות מההתנהגויות הכלכליות הדרמטיות והחריגות הקשורות כעת להיפר-אינפלציה תועדו לראשונה באופן שיטתי: עליות מעריכיות במחירים ובריביות, דהנומינציה של המטבע, בריחה של צרכנים ממזומן לנכסים קשים והתרחבות מהירה של תעשיות.
מאז ההיפר-אינפלציה, המדיניות המוניטרית הגרמנית שמרה על דאגה מרכזית בשמירה על מטבע בריא, חשש שהשפיע על משבר החוב האירופי.
על פי מחקר אחד, גרמנים רבים מערבבים בין ההיפר-אינפלציה ברפובליקת ויימאר לבין השפל הגדול, ורואים בשני האירועים הנפרדים משבר כלכלי אחד גדול שהקיף הן עלייה מהירה במחירים והן באבטלה המונית.
המארקים המנופחים, חסרי הערך, נאספו בהרחבה בחו"ל.
הלוס אנג'לס טיימס העריך ב-1924 שיותר מהשטרות שהוצאו מהמחזור הופצו בארצות הברית מאשר בגרמניה.
חברות הגיבו למשבר על ידי התמקדות באותם מרכיבים של מערכות המידע שלהם שהם זיהו כחיוניים להמשך הפעילות.
בתחילת הדרך ההתמקדות הייתה בהתאמת הסדרי מכירה ורכש, שינויים בדיווח הכספי ושימוש במידע לא כספי יותר בדיווח הפנימי.
עם האצה המתמשכת של האינפלציה, משאבי האנוש נפרסו מחדש לתפקידים הארגוניים הקריטיים ביותר, במיוחד אלה המעורבים בתגמול העבודה.
ישנן עדויות לכך שחלקים מסוימים של מערכות חשבונאות ארגוניות נפלו לרעה, אך הייתה גם חדשנות.
בגאומטריה היפרבולית, היפר-מעגל או עקום שווה-מרחק, הוא עקום אשר לכל נקודותיו יש אותו מרחק אורתוגונלי מישר נתון.
בהינתן קו ישר L ונקודה כלשהי P שאינה שייכת ל-L, ניתן לבנות היפר-מעגל כמקום הגאומטרי של כל הנקודות Q הנמצאות באותו צד של L כמו P, והנמצאות במרחק אורתוגונלי מ-L השווה לזה של P.
הישר L מכונה הציר, או קו הבסיס של ההיפר-מעגל.
הקווים המאונכים ל-L, אשר הם גם מאונכים להיפר-מעגל, נקראים הנורמלים של ההיפר-מעגל.
מקטעי הנורמלים שבין L להיפר-מעגל מכונים רדיוסים, ואורכם הקבוע מכונה המרחק או רדיוס ההיפר-מעגל.
במרחב אוקלידי, כל הקווים בעלי עקמומיות קבועה הם קווים ישרים (גאודזות) או מעגלים, אבל במרחב היפרבולי בעל עקמומיות חתך קבועה , עקומים בעלי עקמומיות קבועה מתחלקים לארבעה סוגים: גאודזות עם עקמומיות , היפר-מעגלים עם עקמומיות , "מעגלים גבוליים" עם עקמומיות , ומעגלים עם עקמומיות .
תכונות המשותפות להיפר-מעגלים וישרים אוקלידיים
להיפר-מעגלים בגאומטריה היפרבולית יש מספר תכונות הדומות לאלו של ישרים בגאומטריה אוקלידית:
במישור, בהינתן ישר ונקודה שאינה עליו, ישנו רק היפר-מעגל אחד העובר דרך הנקודה שצירו הוא הישר הנתון.
אף שלוש נקודות על ההיפר-מעגל אינן על מעגל.
היפר-מעגל הוא סימטרי ביחס לכל ישר המאונך לו (כלומר שיקוף ההיפר-מעגל ביחס לישר המאונך לו מניב אותו היפר-מעגל).
תכונות המשותפות להיפר-מעגלים ומעגלים אוקלידיים
להיפר-מעגלים בגאומטריה היפרבולית יש מספר תכונות הדומות לאלו של מעגלים בגאומטריה אוקלידית:
הציר והרדיוס (המרחק הקבוע) של כל היפר-מעגל נקבעים באופן יחידי.
קו ישר חותך היפר-מעגל לכל היותר בשתי נקודות.
שני היפר-מעגלים נחתכים לכל היותר בשתי נקודות.
אף שלוש נקודות של היפר-מעגל אינן נחות על ישר יחיד (אינן קולינאריות).
במישור היפרבולי בעל עקמומיות קבועה 1-, אורך הקשת l של היפר-מעגל ניתן לחישוב מן הרדיוס r והמרחק d בין הנקודות שבהן חותכים הנורמלים מקצות קשת ההיפר-מעגל את הציר שלו באמצעות הנוסחה .
בנייה במסגרת מודלים של גאומטריה היפרבולית
במודל הדיסק של פואנקרה של המישור ההיפרבולי, היפר-מעגלים מיוצגים על ידי ישרים וקשתות מעגליות שחותכים את מעגל השפה בזוויות לא ישרות.
מנגד, ההצגה של הציר שלהם חותכת את מעגל השפה באותן נקודות, אך בזוויות ישרות.
במודל חצי המישור העליון של המישור ההיפרבולי, היפר-מעגלים מיוצגים על ידי ישרים וקשתות מעגליות שחותכים את ישר השפה (הציר הממשי) בזוויות לא ישרות.
מנגד, ההצגה של הציר שלהם חותכת את ישר השפה באותן נקודות, אך בזוויות ישרות.
היפרגליקמיה (בעברית: יתר סוכר הדם) היא רמה גבוהה של גלוקוז (סוכר) בדם המופיעה לרוב אצל אנשים החולים בסוכרת.
המצב ההופכי, רמה נמוכה של גלוקוז בדם, קרוי היפוגליקמיה.
מקור המילה "היפרגליקמיה" מחיבור המילים היפר=עודף, גליק=גלוקוז, סוכר והמיה=מהמילה היוונית "המוס" שפירושה דם.
במצב תקין, אצל אדם בריא, לאחר אכילת מזון כלשהו המכיל סוכר, מופרש לדם ההורמון אינסולין.
האינסולין מאפשר לסוכר להיקלט בתאים.
כך שומר הגוף על רמות קבועות יחסית של סוכר בדם, ומונע מצב של היפרגליקמיה.
אצל חולים במחלת הסוכרת, עלולה להיות בעיה בהפרשת האינסולין או ביכולת השפעתו על התאים.
במצב כזה, לא ייקלט הסוכר בתאים לאחר אכילת מזון כלשהו, אלא יישאר בדם.
ריכוז הסוכר בדם יעלה, ויתרחש מצב המכונה היפרגליקמיה.
מכיוון שריכוז הסוכר בדם עולה, ניתן לשלול או לאבחן היפרגליקמיה באמצעות בדיקת דם פשוטה.
הבדיקה יכולה להתבצע על ידי לקיחת דם מהחולה במבחנה ובדיקתו במעבדה, או באופן עצמאי בעזרת מכשיר המד-סוכר (גלוקומטר), המאפשר למדוד את ריכוז הסוכר בדם באמצעות דקירה קטנה, לרוב באצבע.את ריכוז הסוכר בדם מודדים ב-%mg או ב-mg/dl (מיליגרם לדציליטר, עשירית הליטר).
ריכוזי סוכר תקינים נחשבים בין 60mg/dl ל-110mg/dl.
במקרים של היפרגילקמיה, ריכוז הסוכר בדם יהיה מעל 200mg/dl.
קצב התדרדרות מצבו של החולה בהיפרגליקמיה יהיה איטי בהשוואה לקצב התדרדרות חולה במצב ההופכי- היפוגליקמיה.
חולה סוכרתי יפתח בטווח של 12-48 שעות סימני לחץ ומצוקה, תוך מתן שתן (מתוק) בתדירות גבוהה.
החולה ירגיש רעב, חולשה, יזיע בכל חלקי גופו, וייראה סמוק למדי.
מפַה החולה ניתן להריח ריח אצטון.
זהו ריחם של גופי הקטון המופרשים בגוף במצב זה.
בין היתר, ייתכן ויופיעו גם בחילות והקאות מרובות.
בטווח הקצר, הסיכונים וההשפעות של רמת גלוקוז גבוהה בדם תלויה במספר גורמים: רמת הגלוקוז בדם, הנמדדת במיליגרם לדציליטר דם (mg/dl), רמת האינסולין בדם והאם נוצרו בדם גופים קטונים.
במקרי קיצון, ערכי סוכר גבוהים (בדרך כלל מעל 250mg/dl) בשילוב חלק או כל הפרמטרים האלה יכולים להוביל למצב מסכן חיים הנקרא חמצת קטוטית סוכרתית (בעיקר אצל חולי סוכרת מסוג 1) או למצב בשם מצב היפרגליקמי היפראוסמולרי (בעיקר בחולי סוכרת מסוג 2).
ברמות סוכר גבוהות מהנורמה אבל נמוכות מכ־180mg/dl לא יופיע סוכר בשתן ("הסף הכלייתי") אך החולה עדיין יכול לסבול מסימפטומים של עייפות, טשטוש וצמא.
היפרגליקמיה אצל חולים בטיפול נמרץ עלולה להביא לפולינוירופתיה של מחלה קריטית.
כשבדם החולה יש ריכוז גבוה של סוכר לאורך זמן, עלול הסוכר לשקוע בכלי הדם.
מכאן, שהסכנה העיקרית היא היצרות כלי דם וחסימתם.
הסיבוך העיקרי בתחום זה הוא היצרות של כלי דם קורונירים|כליליים שמספקים דם ללב.
חסימה של כלי דם אלה תגרום לאוטם בשריר הלב.
ייתכנו חסימות בכלי דם קטנים נוספים, כמו אלה שבעין למשל.
חסימה של כלי דם אלה תוביל למחלות עיניים שונות כמו קאטרקט או עיוורון.
כלי דם נוספים העלולים להחסם הם כלי הדם של הכליות, מה שיכול להוביל לנזק כלייתי.
נזק אפשרי נוסף, בעקבות הפרעה באספקת הדם, יכול להוביל אצל חולים לא מאוזנים לקטיעת גפיים.
הטיפול העיקרי נגד היפרגליקמיה הוא מניעה, כלומר השאיפה לאיזון הסוכרת אצל האדם החולה, וזאת על ידי תזונה מאוזנת, פעילות גופנית, ולקיחת התרופות במועד הנכון.
אצל חולי סוכרת מסוג 1 וחלק מחולי הסוכרת מסוג 2 נדרש גם טיפול באמצעות הזרקת אינסולין והתאמת המינון לרמת הגלוקוז בדם.
היפראקוזיס (Hyperacusis) או שמיעת יתר היא תופעה של רגישות יתר לרעש, או חוסר סבילות לרעשים.
החולים הסובלים מהיפראקוזיס מגיבים באי-נוחות וכעס לרעשים שאינם חזקים במיוחד.
במקרים קיצוניים החולים נמנעים מפעילות משפחתית וחברתית, נוטים להסתגר ומשתמשים לעיתים קרובות באטמי אוזניים.
התופעה יכולה לגרום למתח רב ועצבנות, וב-85% מהמקרים החולים סובלים גם מטיניטוס (טנטון).
במקרים רבים סובלים החולים דווקא מליקוי שמיעה (חירשות), ותופעת ההיפראקוזיס מקשה מאוד על שיקום השמיעה.
על פי מחקרים בעולם, הטיפול המתאים במיוחד להיפראקוזיס הוא TRT , שהוא טיפול הדומה בעיקרון לטיפול בטיניטוס.
מאחר שמרבית החולים סובלים גם מטיניטוס, הטיפול דורש התאמה מיוחדת של מכשירי שמיעה או מחוללי רעש מיוחדים, ורק אחרי שיפור בתחושת חוסר הסבילות לרעש מתקדמים לטיפול בטיניטוס.
חשוב לעבור בירור אצל רופא אף אוזן גרון ובדיקות שמיעה מכוונות להיפראקוזיס.
לפעמים נוספת גם תופעה של מיסופוניה, אי-סבילות לקולות מיוחדים, בלי קשר לעוצמתם, לרוב, קולות המופקים על ידי בני אדם כגון רעשי אכילה, נשימה, כחכוחי גרון ועוד.
היפרבולה היקשית הוא כשל לוגי מסוג שגיאות דגימה, השייך לקבוצת כשלי היקש בו מגיעים למסקנה היקשית חזקה יותר מכפי שנתמך בממצאים.
כשל זה עשוי ללבוש צורה של הכרזה מופרזת ביחס למשמעות הממצאים או ביחס למידת הוודאות במשמעותיותם, או סתם הפרזה בטבעה של התופעה הנצפית.
הפרזות בהצגת חשיבות הממצאים נפוצה למדי במדע ובמיוחד בדיווח על ממצאים מדעיים בעיתונות הפופולרית ואצל כתבי מדע, לעיתים קרובות מתוך ניסיון להפוך את המאמר למעניין יותר עבור הציבור הרחב.
ההנחה היא כי הציבור ישתעמם כאשר יוגדרו הדברים בסיוג הנאות, ולכן נוטים להסיר חלק מסיוגי הזהירות המדעית הנדרשת כאשר מציגים את הדברים בפניו.
"בתי חולים רבים נאלצו להעלות את דרישות התשלום שלהם באחרונה.
העלויות הרפואיות ממריאות בלי שליטה!".
"הממצאים המראים שצריכת אלכוהול מתונה יכולה להועיל ללב הופכים על פניהם את ההנחות שהיו לנו בעבר לגבי הנזקים הבריאותיים של שתייה".
במתמטיקה, הִיפֶּרְבּוֹלָה היא צורה גאומטרית המהווה חתך חרוט, המורכבת משתי עקומות נפרדות הקרויות זרועות ההיפרבולה.
ההיפרבולה ניתנת להגדרה כמקום הגאומטרי של הנקודות שמקיימות שהערך המוחלט של ההפרש בין המרחקים שבין כל אחת מהן לשתי נקודות קבועות (נקודות המוקד) הוא קבוע.
ההיפרבולה ניתנת לייצוג על פני מישור קרטזי כעקום, באמצעות המשוואה האלגברית הבאה:
ניתן להגדיר היפרבולה גם כמקום הגאומטרי של הנקודות שהיחס בין מרחקן מנקודה קבועה – אחד ממוקדי ההיפרבולה – למרחקן מישר נתון – אחד משני מדריכי (directrix) ההיפרבולה – הוא קבוע גדול מ-1, הנקרא אקסצנטריות ההיפרבולה.
אמצע הקטע שבין שני המוקדים נקרא מרכז ההיפרבולה.
להיפרבולה שתי אסימפטוטות שנחתכות במרכזה.
תהליך למציאת מרכז היפרבולה מתואר באנימציה.
היפרבולה שציריה מאונכים זה לזה נקראת היפרבולה שוות שוקיים (או ישרה).
היפרבולה שמרכזה בראשית הצירים נקראת היפרבולה קנונית.
היפרבולואיד הוא גוף תלת-ממדי הנוצר מסיבוב של היפרבולה סביב אחד מציריה.
בשתי משוואות אלה, הוא הציר הראשי ו- הוא הציר המשני, אולם ייתכן ש- יהיה גדול מ-.במקרה הפרטי של היפרבולה קנונית (כלומר, שהמרכז נמצא בראשית הצירים – ), מתקבלת הנוסחה:
ניתן להבחין בדמיון הרב בין נוסחה זו לנוסחתה של אליפסה קנונית ().
האקסצנטריות נקבעת על פי המשוואה:
מוקדי ההיפרבולה הקנונית נמצאים בנקודות ו־.
ניתן לכתוב את המוקדים גם כפונקציה של האקסצנטריות, : ו־.
היפרבולה בה צירי הקואורדינטות זהים לצירי ההיפרבולה:
האינטגרל של ההיפרבולה "הפשוטה" מהצורה: הוא:
ניתן להגיע לתוצאה זאת באמצעות טכניקה אלגנטית של שינוי מערכת קואורדינטות מ- למערכת קואורדינטות המסובבת בזווית ביחס למערכת הצירים ומקיימת.
טרנספורמציית קואורדינטות זאת מתאפשרת אודות לעובדה שהפונקציה היא למעשה היפרבולה, מה שמסביר את הופעת הלוגריתם בתוצאת האינטגרציה של השטח תחת ההיפרבולה (האינטגרל של הוא ).
האיבר הנוסף בתוצאה נובע מכך שהשטח תחת ההיפרבולה מורכב גם ממשולש ישר-זווית "שאריתי" שניצביו ו-.
היפרגרף הוא הכללה של גרף, שבה כל קשת היא תת-קבוצה לא ריקה של קודקודים.
בעוד שבגרף פשוט קשת בין קודקוד וקודקוד מסומנת על ידי הזוג , בהיפרגרף כל קשת היא n-יה (או קבוצה, שכן הסדר חסר חשיבות) של הקודקודים אותם היא מחברת, למשל .
באופן פורמלי, היפרגרף בלתי מכוון מוגדר בדומה לגרף בלתי מכוון, כאשר כל קשת היא קבוצה של צומת אחת או יותר מ-, ומתקיים כי: , כלומר: הקבוצה היא איבר של קבוצת החזקה של הקבוצה .
היפרגרף מכוון מוגדר בדומה לגרף מכוון, כאשר כל קשת מורכבת משתי קבוצות כל אחת בעלת צומת אחד או יותר מ-, קבוצה של צמתים מהם הקשת יוצאת וקבוצה של צמתים אליהם הקשת נכנסת.
היפרגרף נקרא -היפרגרף אם כל קשת מכילה צמתים.
הדרגה של צומת בהיפרגרף היא מספר הקשתות בהיפרגרף המכילות את .
סדרת הדרגות של היפרגרף עם צמתים וסדר של הצמתים היא הסדרה .
סדרה נקראת -גרפית אם היא סדרת הדרגות של איזשהו -היפרגרף.
בעיית ההחלטה האם סדרה נתונה היא -גרפית פתירה בזמן פולינומי עבור ( Erdős and Gallai, 1960) אך NP-complete לכל ( 2018 ,.Deza et al).
היפראמונמיה, היא הפרעה מטבולית מסוכנת המאופיינת בכמות יתר של אמוניה בדם.
אמוניה מכילה חנקן ונוצרת על ידי פירוק של חלבון.
באופן נורמלי האמוניה הופכת לחומר פחות רעיל, שתנן (אוּרֵאָה), שכשמו מופרש דרך הכליות לשתן.
המסלולים המטבוליים היוצרים את השתנן מתחילים במיטוכונדריה ומשם עוברים לציטוזול.
התהליך כולו קרוי בשם מעגל האוראה וכולל מספר אנזימים המשתתפים בו.
היפראמונמיה ראשונית נגרמת כתוצאה מפגם מולד באחד ממספר אנזימים המשתתפים במעגל האוראה.
היפראמונמיה שניונית נגרמת כתוצאה מפגם מולד באחד ממספר אנזימים שאינם משתתפים במעגל האוראה אך קשורים אליו באופן עקיף.
הטיפול בהיפראמונמיה מתמקד בהפחתת כניסת האמוניה לגוף והגברת הפרשתו.
יש להגביל את כמות החלבון (מקור לאמוניה) המוכנסת לגוף ולהחליפו בקלוריות של גלוקוז ושומנים.
נעשה שימוש בנתרן-בנזואט ונתרן-פנילאצטט בעירוי, כתחליף לאוראה בתפקיד סילוק הנתרן העודף מהגוף.
היפראלדוסטרוניזם , הוא מצב שמאופיין בהפרשת יתר של ההורמון אלדוסטרון.
אלדוסטרון הוא מינרלוקורטיקואיד שמיוצר ומופרש מבלוטת יותרת הכליה (בלוטת האדרנל).
הוא חשוב לוויסות מאזני הנתרן, האשלגן, הנוזלים ולחץ הדם.
הוא פועל בעיקר בכליות, בהן הוא מקדם ספיגה מחדש של נתרן והפרשה של אשלגן שמובילות לאגירת מים ועלייה בנפח ולחץ הדם.
בהתאמה, מצבי היפראלדוסטרוניזם מאופיינים ביתר לחץ דם, היפרנתרמיה והיפוקלמיה.
יצור האלדוסטרון מווסת על ידי מערכת הרנין-אנגיוטנסין-אלדוסטרון (RAAS).
במצב התקין, ירידה בלחץ הדם מובילה לירידה בזילוח הדם לכליות, שבתגובה מפרישות רנין.
הרנין בתורו מעודד את הפרשת האלדוסטרון מבלוטת האדרנל והוא מעלה את לחץ הדם.
ישנם שני סוגים מרכזיים של היפראלדוסטרוניזם.
היפראלדוסטרוניזם ראשוני מאופיין בייצור יתר של אלדוסטרון באדרנל כתוצאה מבעיה באדרנל עצמו, ללא גירוי של מערכת ה-RAAS.
הוא מהווה אחת הסיבות המשמעותיות ליתר לחץ דם שניוני.
סיבות לכך כוללות היפרפלזיה דו-צדדית של בלוטות האדרנל (היפראלדוסטרוניזם אידיופתי, IHA), אדנומות מפרישות אלדוסטרון באדרנל (APAs) או היפראלדוסטרוניזם משפחתי (FH).
לעומתו, היפראלדוסטרוניזם שניוני קורה עקב הפרשה מוגברת של רנין, לרוב במצבים בהן יש פגיעה בזילוח הדם לכליות כמו היצרות עורקי הכליה (RAS), אי-ספיקת לב, שחמת הכבד או תסמונת נפרוטית.
היפראלדוסטרוניזם ראשוני הנוצר כתוצאה מהפרשת יתר של אלדוסטרון מבלוטת יותרת הכליה.
הפרשה זו יכולה לנבוע כתוצאה מאדנומה (conn's disease), כתוצאה מהיפרפלזיה של הבלוטה, כתוצאה מקרצינומה, או כתוצאה מסיבות אחרות (מחלה משפחתית - GRA).
היפראלדוסטרוניזם ראשוני הוא הסיבה השכיחה ביותר ליתר לחץ דם שניוני.
אצל החולים ניתן למצוא רמות גבוהות של אלדוסטרון, רמות נמוכות של רנין (בגלל עליה בנפח הנוזלים בגוף- היפרוולמיה- אשר מדכאים את הפרשת הרנין), וכן עליה ביחס אלדוסטרון:רנין.
בכמחצית מהחולים ניתן יהיה למצוא גם רמות נמוכות של אשלגן (היפוקלמיה).
הטיפול בחולים עם היפראלדוסטרוניזם ראשוני, במקרים של אדנומה, הוא ניתוח לכריתת בלוטת יותרת הכליה, ובמקרים בהם יש היפרפלזיה דו צידית (גדילה של בלוטת האדרנל משני הצדדים) ניתן אנטגוניסט לאלדוסטרון (ספירינולקטון).
היפראלדוסטרוניזם שניוני יכול להיווצר כתוצאה מגידול המפריש רנין ביתר (מאחר שרמות האלדוסטרון בגוף מיוצרות בהתאם לרמות הרנין), או למשל כתוצאה מהיצרות עורק הכליה- Renal artery stenosis- אשר מביא לכך שכתוצאה מירידה באספקת הדם לכליה יש שפעול לייצור רנין באופן מוגבר.
הקליניקה המסתמנת אצל החולה מאופיינת בעייפות, כאב ראש, יתר לחץ דם, תת-אשלגן בדם, שיתוק חלקי או מלא, עוויתות שרירים ועייפות שרירים, השתנה מרובה וצימאון מרובה, היפרנתרמיה וכן בססת מטבולית.
הטיפול הוא מתן ספירינולקטון- משתן המביא לאגירת אשלגן בגוף, ומתפקד כאנטגוניסט לאלדוסטרון.
"היפר-ריאליזם" הוא כינויו של זרם אמנות שהתפתח בעיקר בארצות הברית ואירופה בשנות ה-70 של המאה ה-20. הסגנון, הבא לביטוי בציור ובפיסול פיגורטיבי, מאופיין בניסיון להשגת מראה מציאותי.
סוחר האמנות הבלגי, איסי ברכאו (Isy Brachot) טבע בשנת 1973 את המונח Hyperréalisme כשם תערוכה שהתקיימה בגלריה בעיר בריסל.
התערוכה הציגה ציירים כראלף גוינג , צ'אק קלוז , דון אדי , רוברט בצ'טל וריצ'רד מק'לין .
כמו כן, היו גם אמנים משפיעים חשובים מאירופה כגון Gnoli, Richter, Klapheck, Delcol.
מאז, אמנים מאירופה אימצו לעצמם את הזרם ההיפר-ריאליסטי המושפע מהפוטו-ריאליזם.
המניע להתפתחות סגנון זה היה כפול.
מצד אחד ביקשו האמנים לחזור אל תיאור החיים הממשיים, על רקע הדומיננטיות של ז'אנר האמנות המופשטת עד לשנות ה-60 של המאה ה-20 ופריחתו של ה"פופ ארט" בשנות ה-60 של המאה ה-20. מצד שני ביקשו האמנים להגיב אל הפופולריות ההולכת וגוברת של מדיום הצילום, שהפך למדיום אמנותי מרכזי החל משנות ה-70.
פעמים רבות התבססו האמנים, כקלוז או גרהרד ריכטר, על הצילום כבסיס לציור, כשהם מחקים את הקומפוזיציה או אפקטים אופטיים הנובעים מן השימוש בו.
אחרים התבססו על ציור מתוך הסתכלות, שאימץ מאפיינים דומים.
זרם זה נפוץ גם בקרב מאיירים, וניתן לראות ציורים רבים מסוג זה באיורי טבע, אמנות פלאונטולוגית והיסטוריה צבאית.
ההיפר-ריאליזם נפוץ במיוחד באמנות פלאונטולוגית בה יש דגש על ריאליזם ודיוק מדעי שכן אי-אפשר לצלם יצורים פרה-היסטוריים שנכחדו (כגון דינוזאורים) ולכן ציור או פיסול ריאליסטיים או היפר-ריאליסטיים הם הדרך היחידה לשחזר כיצד נראו כשהיו בחיים.
דוגמה לאמנים פלאונטולוגיים היפר-ריאליסטיים: ג'וליוס צ'וטוני וראול מרטין.
היפרדות בטנית (DRA-Diastasis Recti Abdominis) היא ליקוי בשריר הבטן הישר המאופיין בהתרחקות של שני צידי השריר והרחבת הקו העובר במרכזו הנקרא "הקו הלבן" (Linea Alba).
התרחבות פתולוגית המהווה סכנה לבריאות, מוגדרת כרוחב של יותר מ־2–2.7 ס"מ רוחב במדידה המוגדרת מאזור הטבור (הטווח במדידה תלוי מחקרים שונים).
התופעה מתוארת בעצם כהתרחקות מרכז השריר הישר בטני ממרכז הבטן והימתחות שלו לרוחבו.
במרבית המקרים, מדובר במתיחה בלבד, החיונית על מנת שחלל הבטן יוכל להתמודד עם התרחבות הרחם, בזמן ההריון, מבלי לפגוע באישה מבחינה כירורגית.
לרוב, אין צורך בניתוח לתיקון הקו, והוא שב למקומו הטבעי לאחר תקופת משכב לידה, 0–10 שבועות לאחר הלידה.
במקרים קיצוניים, ישנה פגיעה בבריאות האישה ואורח חייה, הדורשת התערבות כירורגית והחזרת הקו למקומו הטבעי באמצעות ניתוח.
לשריר הישר הבטני והתקינות שלו, ישנה חשיבות מכרעת ביציבה, יציבות ותנועתיות האגן והגנה על איברי הבטן הפנימיים.
לתופעה זו גורמים אפשריים רבים, חלקם נעוצים בהתפתחותו התקינה של גוף האישה עוד מיום לידתה, והאחרים הם נסיבתיים ותלויי ההריון המדובר.
תורשה – מבנה אגן, מבנה רחם ואנטומיה של גוף האישה באופן כללי עלולים להשפיע על הסיכון לתופעה.
הריון גדול – (הריון מרובה עוברים, השמנה מסיבית בהריון או תינוק במשקל גדול מהממוצע)
אגן קטן הגורם להיווצרות בטן קדמית.
ניתוח קיסרי – בעיקר ניתוחים חוזרים
מהלך לידה ו"לחיצות" שאינו תקין
התופעה של היפרדות ביטנית בהריון קיימת לפי מחקרים בכ־30%–55% מהנשים וישנם מחקרים בודדים הגורסים כי אף לכ־70% מהנשים התופעה מתרחשת.
סטטיסטיקה חיובית מצביעה על כ־40% מהמקרים, בהם השריר חוזר למקומו בטווח החודשיים הראשונים לאחר הלידה.
53% מהנשים בממוצע יסבלו מהתופעה לאחר הלידה, כאשר 37% ימשיכו לסבול גם לאחר מכן.
כבר בשנת 1988 מצאו שכ 27% מהנשים, בטרימסטר השני, סובלות מהיפרדות, ו־66% בטרימסטר השלישי.
ב-2007 נמדדו באולטרסאונד היפרדויות מהיום הראשון לאחר הלידה ועד שנה לאחר מכן, ונימצא שהייתה סגירה משמעותית מהיום הראשון ועד שמונה שבועות לאחר הלידה (+/- תקופת משכב הלידה), וללא התערבות, כגון אימון גופני ספציפי לא הייתה יותר סגירה במהלך השנה הראשונה.
מחקרים בארצות הברית הראו כי ההיפרדות הפתולוגית נוטה לקרות משמעותית יותר אצל הנשים שלא התאמנו במהלך ההיריון.
מצב תקין – אין היפרדות כלל או לחלופין, מורגשת היפרדות של 1 ס"מ לכל היותר.
היפרדות בדרגה קלה – מאופיינת בהיפרדות של בין 1.5–2.0 ס"מ.
מורגשת בעיקר אי נוחות אסתטית ותחושת אי נעימות באזור.
דרגה בינונית – מאופיינת בהיפרדות של בין 2.5–3.0 ס"מ.
מורגשת אי נעימות קוסמטית ולעיתים כאבי גב.
דרגה קשה – היפרדות של מעל 3 ס"מ.
ייתכנו כאבי גב חזקים ואף שברים, דחיקה של קיר הבטן הקדמי והשלכות יציבה ותפקוד בכל האזור המרכזי של פנים הבטן והאגן.
מאפיינים גופניים המצביעים על היתכנות קיום התופעה
בטן שנראית כמו בחודש חמישי-שישי להריון
כאבי גב תחתון (לעיתים גם כאבי צוואר, בשל שינויי יציבה)
קיים קשר מובהק בין חולשת שרירי בטן והיפרדות לאחר הריון לבין חולשת שרירי רצפת האגן.
66% מתוך הנשים שהייתה להן היפרדות – סבלו לפחות מתלונה אחת, הקשורה לשרירי רצפת האגן, כגון איבוד שתן בשעת מאמץ/שיעול וצניחה של שלפוחית השתן או הרחם.
בנוסף, נמצא קשר בין היפרדות ביטנית וניתוח לכריתת הרחם.
קיימת חשיבות לא רק למרחק הרוחבי בין קירות שריר הישר הבטני, אלא, הוכח כי לעומק הפער בין שני הצדדים ישנה משמעות רבה.
מראה חזותי – בהתרוממות שכבות בזמן שכיבה על הגב בולטת החוצה "פירמידה" בין שרירי הבטן
בדיקה ביתית על ידי מומחה
אולטרסאונד – אינה מסוכנת או פולשנית, אך נצפה אי דיוק בתוצאותיה
טומוגרפיה ממוחשבת – הבדיקה היעילה אך היקרה ביותר ומסוכנת בשל החשיפה לקרינה.
כאשר מדובר במניעה, הדגש בעיקרו על מודעות לקיום התופעה.
כיום, מרבית הנשים שנכנסות להריון ויולדות – אינן מודעות לתופעה כלל ולכן אינן "מגינות" על עצמן מפניה.
באם הייתה מודעות רווחת, המצב האידיאלי היה אמור להיות:
בדיקות יזומות אצל הגינקולוג החל מסוף הטרימסטר הראשון ובתום משכב הלידה (שישה עד שמונה שבועות) וכחצי שנה עד שמונה חודשים מיום הלידה.
כמו כן – מודעות של כל מי שמטפל בנשים בהריון ואחרי הלידה: אחיות טיפת חלב, מיילדות, דולות, מדריכות הכנה ללידה, מדריכות הנקה, דולות לאחר לידה, מורים ומאמנים לחינוך גופני – לבדוק כל אישה בהריון ואחרי לידה, גם הרבה שנים אחרי הלידה הראשונה.
תרגול שרירי ריצפת האגן: היכרות עם שרירי ריצפת האגן, ובעיקר – הפרדה בינם לבין מקרבי ירך (Adductors).
לימוד תרגילי חיזוק ושליטה לרצפת האגן
תרגול שיקומי לשרירי הבטן: תרגילים לחיזוק השריר הרחב של הבטן, תוך מתן הדגשים לפי הצורך.
הוכח במחקרים, כי לביצוע מתמיד ועקבי של תרגילי חיזוק נכונים לבטן, השפעה חיובית על שיפור המצב המתבטאית ב: הצרת רוחב ההיפרדות, סגירת עומק ההיפרדות והן החלמה מהירה יותר של האזור כולו.
שילוב של תרגילים סטטיים וחד כיוונים והימנעות מפיתולים וסיבוכים.
שילוב התרגילים בחיי היום יום של המטופלת
מתחילים בתרגילים פשוטים, המפעילים קבוצת שרירים אחת.
לאט ובהדרגה עוברים לתרגילים מורכבים יותר.
כפיפות בטן "רגילות" (או כל תרגיל בו מרימים את החלק העליון של הגוף כנגד כוח המשיכה) ללא תמיכה בשרירי הבטן.
פיתולים ורוטציות המפעילים את השרירים האלכסוניים נגד כוח המשיכה ("כפיפות מרפק לברך נגדית").
תרגילים המביאים לפיתול יתר של החלק העליון.
תרגילים המביאים למתיחת יתר בחלק הקדמי של הגוף (כגון: שכיבה על הגב על כדור פיזיו, כפיפות חזקות לאחור כמו ביוגה, פילאטיס וכו').
במקרים קיצוניים יותר, ובדרגות החומרה הגבוהות, מדובר בשלוש שיטות התערבות המצריכות התערבות כירורגית:
"קיפול" החלק הקדמי של השריר הישר בטני ויצירת "קשר" בין שני הצדדים.
"הנדסת" האזור, על ידי שימוש בחלקי השריר האחרים והשלמת החסר בחלק הפתוח.
ניתוח פלסטי למתחם הבטן הנקרא –" Abdominaplasty /" Tummy tuck – ניתוח בו מורידים עודפי שומן ועור מהאזור ו"תופרים" מחדש את הlinea alba בין חלקיה.
זהו ניתוח מורכב ויש לשקול אותו רק במקרים חריגים.
היפרבולוס , הידוע גם כהיפרבולוס בן אנטיפנס, היה מדינאי אתונאי בן המאה החמישית לפנה"ס, שהיה פעיל במהלך המלחמה הפלופונסית בין אתונה לספרטה.
היפרבולוס נולד בפריתודיאה, אחד מהדימוסים של אתונה.
הוא השתייך לשכבה חברתית של אתונאים עמידים בעלי עסקים, שלא היו חלק מהאריסטוקרטיה האתונאית, וכנראה שלא זכה בנערותו לחינוך המתלווה להשתייכות למעמד האצולה.
היפרבולוס היה בעל עסק של יצור או מכירת מנורות, או לפי פירוש אחר, בית מלאכה לנרות.
נראה שהיפרבולוס היה פעיל ציבורית כבר מ-425 לפנה"ס, כיוון שהוא מאוזכר בקומדיה האכארנים של אריסטופאנס, שהוצגה לראשונה במסגרת פסטיבל הלנאיה שנערך בשנה זאת.
פרופסור דבורה גילולה סבורה, על בסיס אזכור זה, שבשנה זאת היה היפרבולוס בתחילת דרכו הפוליטית, וניסה לעשות שֵם לעצמו על ידי הצטיינות בהופעות בבתי הדין.
לאחר מות קליאון, מנהיג הסיעה הדמוקרטית באתונה, הסתמן היפרבולוס כמחליפו, והתבלט כמי שמייצג את החוגים הדמוקרטיים של בעלי מלאכה, סוחרים ותושבי פיראוס באספת העם האתונאית.
בתקופת פעילותו הפוליטית של היפרבולוס אתונה הייתה נתונה בעיצומה של המלחמה הפלופונסית, מאבק ארוך שנים שניהלה נגד ספרטה.
מותו של קליאון בשנת 422 לפנה"ס לא רק שהביא להגדלת השפעתו של היפרבולוס, אלא גם היה בין הגורמים שסללו את הדרך לחתימת הסכם השלום בין שתי הערים שנה לאחר מכן, שלום ניקיאס.
היפרבולוס התנגד להסכם זה, ונקט במדיניות קיצונית שדגלה במלחמה בספרטה בכל מחיר, ושיקומה של האימפריה האתונאית.
שני המנהיגים הבולטים והמשפיעים ביותר באתונה בשנים שלאחר שלום ניקיאס היו ניקיאס ואלקיביאדס, יריבים פוליטיים בני מעמד האצולה, שייצגו גישות שונות לניהול המלחמה: ניקיאס החזיק בעמדה שמרנית פייסנית, בעוד אלקיביאדס נקט בגישה לוחמנית ורדף תהילה גם במחיר הסתכנות בקרבות.
היפרבולוס ניצל את העימות הפוליטי והמדיני בין השניים, וניסה לגרום לציבור האתונאי להגלות אחד מהם מהעיר, באמצעות שימוש בנוהל הפוליטי של האוסטרקיזם.
ההיסטוריון היווני פלוטרכוס מתאר את ניסיונו של היפרבולוס להשתמש באוסטרקיזם בשלוש ביוגרפיות שונות, שאחת הגרסאות טוענת שהיריב שעמד מול אלקיביאדס היה אדם בשם פאקס, ובשתי האחרות עמד אלקיביאדס מול ניקיאס.
עדותו של פלוטרכוס נתמכת על ידי מחקרים מודרניים, שבמסגרתם נמצאו כ-30 אוסטרקונים (שברי חרס עליהם כתב כל אחד מהמצביעים את שם האדם אותו רצה להגלות) אשר היו קשורים להצבעה ההיא.
שמותיהם של היפרבולוס, אלקיביאדס, ניקיאס, ופאקס מופיעים בשברים אלו.
היפרבולוס רצה כנראה להרחיק את אחד משני האישים מאתונה, על מנת לצבור יתרון פוליטי בזירה הציבורית על חשבונם: אם ניקיאס היה מורחק היפרבולוס היה נפטר מיריב אידאולוגי שהתנגד למדיניות התוקפנית והאימפריליסטית שתמך בה, ואילו הרחקתו של אלקיביאדס הייתה פוטרת אותו ממתחרה על אהדת והנהגת העם.
אך ניקיאס ואלקיביאדס החליטו לשלב כוחות, והשתמשו בהשפעתם המשותפת כדי להתסיס את הציבור ולשכנעו להרחיק את היפרבולוס עצמו, והוא הוגלה מאתונה בשנת 417 לפנה"ס.
את תקופת גלותו בחר היפרבולוס לעשות באי סאמוס.
בשנת 411 לפנה"ס, במהלך ניסיון הפיכה כושל בסאמוס, הוא נרצח על ידי הסיעה האוליגרכית הסאמית, ועל ידי בני בריתם מקרב אנשי הצי האתונאי שעגן באי.
היפרבולוס היה המדינאי האתונאי האחרון שהוגלה באמצעות תהליך האוסטרקיזם, ופלוטרכוס מציין בפירוש את הרחקתו כסיבה להפסקת השימוש בנוהל.
לפיו, העם האתונאי הזניח וביטל את האוסטרקיזם, כיוון שיוקרת הנוהל נפגעה בשל כך ששימש לסילוקו של אדם לא הגון כהיפרבולוס מהחיים הציבוריים, אדם שלא היה ראוי לכבוד שהתלווה להגלייה.
פרופ' אפרים דוד מפחית בתרומה שהייתה להרחקתו של היפרבולוס לדעיכתו של התהליך.
לטענתו, הפוליטיקה האתונאית הפכה מורכבת מכדי שניתן יהיה לפתור מחלוקות פוליטיות באמצעות האוסטרקיזם, ובמילותיו:
דוד סבור שלהגלייתו של היפרבולוס ישנה חשיבות היסטורית כיוון שהיא שופכת אור על שימוש בשתי שיטות פוליטיות מנוגדות במשטר האתונאי: שיטת הפנייה הישירה לעם האתונאי, שבה נקט היפרבולוס, והשיטה שבה נקטו יריביו, שיטה שהסתמכה על קשרים פוליטיים חשאיים וקנוניות.
לפי דוד, העובדה שהשיטה השנייה ניצחה, היוותה תמרור אזהרה לדמוקרטיה האתונאית.
המרוויח הפוליטי העיקרי מהגלייתו של היפרבולוס היה אלקיביאדס, לא רק שהוא ניצל מניסיון ההרחקה, הוא גם נפטר ממתחרה קולני על הובלת הקו המדיני שתמך בחידוש המלחמה נגד ספרטה.
יותר מכך, לפי ניתוחו של ההיסטוריון הבריטי פיטר ג'ון רודס, המהלך שבו היפרבולוס הורחק, אפשר לאלקיביאדס ליצור ברית זמנית עם ניקיאס, יריבו הגדול.
אבל הניצחון הפוליטי של אלקיביאדס היה קצר מועד: הרחקתו של היפרבולוס, הנציג הבולט של החוגים הדמוקרטיים באתונה, יצרה טינה ניכרת בקרבם.
ששורה של מעשי חילול קודש וונדליזם התרחשו בעיר, ערב היציאה של אתונה למסע מלחמה בסיציליה, אויביו של אלקיביאדס מקרב החוגים הנ"ל ניצלו את ההזדמנות כדי לנקום בו על מעורבותו במפלתו של היפרבולוס, והצביעו עליו כמוקד הפעילות העבריינית.
להאשמות אלו היו השפעות מרחיקות לכת לאתונה בכלל, ולאלקיביאדס בפרט, והן התחילו שרשרת אירועים שהובילו לעריקתו של האחרון לספרטה, ותרמו באופן ניכר לכישלון המסע האתונאי לסיציליה.
היפרבולוס, כמו קודמו קליאון, נחשב לדמגוג, וכמו קליאון, הוא היה מטרה בולטת ללעגם של כותבי הקומדיות האתונאיים של זמנו.
בין השאר הוא תואר כמי שמוצאו היה זר, או מזרע עבדים, האשמה שאין לה כנראה בסיס.
בין תוקפיו ניתן למנות את המחזאים אאופוליס והרמיפוס.
ביקורת נוקבת במיוחד על היפרבולוס נמצאת בכתביו של אריסטופאנס, גדול מחברי הקומדיה באתונה העתיקה.
היפרבולוס מאוזכר בשבע קומדיות מ-11 הקומדיות של אריסטופאנס שנשתמרו ובכולן הוא מוצג באור שלילי ומהווה מטרה ללעג:
בקומדיה האכארנים, בזמן שגיבור המחזה דיקאיופוליס, שחתם על הסכם שלום פרטי עם ספרטה, ניצב בשוק הפרטי שהקים, המקהלה מציינת שורה של אישים מפוקפקים, או לא נעימים שהגיבור יוכל להימנע מלפגוש מעתה והלאה בשוק של אתונה.
היפרבולוס מופיע ברשימה הזאת, בשל מעורבותו היתרה במערכת המשפט האתונאית.
בקומדיה הפרשים, היפרבולוס מכונה על ידי המקהלה כ"אזרח נתעב", ומותקף בשל מדיניותו התוקפנית והאימפריליסטית.
אריסטופאנס מאניש את ספינות המלחמה של אתונה, מכנס אותן לאספה, ושם בפיהן סלידה מוחלטת מהיפרבולוס, לעג לעיסוקו המסחרי, וסירוב גורף לאפשרות שהוא יפקד עליהם בקרב.
בקומדיה העננים, היפרבולוס מאוזכר כמי ששילם הון כדי ללמוד לנאום ולתמרן את מערכת המשפט, ומובא כדוגמה לאדם לא צנוע ולא מוסרי, שלמרות חסרונות אלו זכה להצלחה ולעושר .
בקומדיה הצרעות שעיקרה ביקורת חריפה על מערכת המשפט באתונה, והשימוש בבתי הדין למטרות פוליטיות ואישיות, היפרבולוס מאוזכר כדוגמה לאדם שמתמרן את המושבעים.
בקומדיה השלום היפרבולוס מוצג כאבן נגף בפני השלום, כאדם שלא ראוי להיות מנהיג, וכאיש נכלולי: כאשר אלת השלום והאל הרמס לומדים שהיפרבולוס הוא מנהיג העם הנוכחי באתונה, הראשונה מעווה את פניה בגועל, בעוד האחרון מביע פליאה וזלזול.
לקראת סיומו של המחזה, לאחר שבמסגרת העלילה הוחזר השלום ליוון, המקהלה דורשת שכחלק מהחגיגות, היפרבולוס, "איש המזימות", יוגלה מאתונה.
בקומדיה חג הנשים, אריסטופאנס, דרך קולה של ראש המקהלה, מתקיף את אימו של היפרבולוס, מכנה אותה מלווה בריבית, שולל את זכותה לחלוק מקום עם נשים מכובדות, ואף קורא לקחת את רכושה בכוח.
כול אלו נחשבים כעונש ראוי לאישה זאת, לפי אריסטופאנס, על כך שהיא אמו של היפרבולוס.
בקומדיה הצפרדעים, שתי דמויות, פונדקיות השוכנות בהאדס (ממלכת המתים במיתולוגיה היוונית) מאזכרות את היפרבולוס וקליאון כפטרוניהן.
לפי אהרן שבתאי, בתקופת כתיבת הקומדיה בעלות אכסניה נתפסו כנבזיות וקמצניות, ועיסוקן נחשב שפל כמו עיסוקם של בעלי בתי זונות וגובי מס.
דמותו של היפרבולוס מוצגת כשלילית גם בכתבי ההיסטוריונים של העת העתיקה; תוקידידס, היסטוריון אתונאי בן התקופה ומחברה של תולדות המלחמה הפלופונסית, מתאר את היפרבולוס כ"איש נקלה", ותולה את סיבת הגלייתו מאתונה לא בנסיבות הפוליטיות, כי אם בשל היותו איש שפל, שהטיל קלון על אתונה.
פלוטרכוס, שהביוגרפיות, שחיבר מהוות את המקור העיקרי לפרשת ההרחקה של היפרבולוס, מתאר אותו כ"אדם רשע ונקלה", ומאשים אותו בעזות פנים, פזיזות והתנהגות שנובעת מ"טירוף הדעת".
כאמור, היפרבולוס נחשב לדמגוג, ואף על פי שלמונח זה הייתה במקור משמעות נייטרלית של "מנהיג העם", כבר בסוף המאה ה-5 לפנה"ס המונח החל לקבל הקשר שלילי, הקשר שהתלווה אליו עד לתקופה המודרנית.
המחקר המודרני מציג גישה מאוזנת יותר לאלו שכונו דמגוגים, כגון היפרבולוס, ושאבו את כוחם מאספת העם.
אפרים דוד למשל, מציין שכול המקורות הקיימים מהתקופה הם עוינים לדמגוגים, ויש חשש שהם מציגים תמונה שטחית ומגמתית, כאשר העוינות נובעת, בין השאר, בשל מוצאם ועיסוקם של הדמגוגים, וסגנונם הרטורי והפוליטי.
ביחס לדמותו של היפרבולוס בקומדיות של אריסטופאנס, דוד מזהיר באופן כללי מלהשתמש באחרונות כמקור היסטורי ללא הפעלת שיקול דעת, הן בשל המגמתיות השלילית של מחברן ביחס לדמגוגים, והן כיוון שחלקן, כגון הפרשים, מהוות סטירות הבנויות על קריקטורות מוגזמות.
לפי ההיסטוריון הישראלי אלכסנדר פוקס, אריסטופאנס תקף באופן שיטתי את כול הדמגוגים ביצירותיו, אותם הוא ראה כרודפי בצע המוליכים שולל את המדינה האתונאית.
פוקס גם קבע שקו בולט בכול הקומדיות של אריסטופאנס הייתה הדרישה או השאיפה לשלום בין מדינות יוון.
כיוון שהיפרבולוס היה מתנגד חריף למדיניות הנ"ל, וכיוון שהוא שאב את השפעתו מאספת העם ומבתי הדין, ונחשב לדמגוג, לאריסטופאנס היה תמריץ ניכר להשמיץ ולתקוף אותו בכתביו.
היפרבוראה הייתה ארץ אגדית המוזכרת במסורות של יוון העתיקה ואחר כך גם של רומא העתיקה.
משמעות שמה לפי המסורת היא "מעבר לרוח הצפונית" - מעבר לבוריאס - ὑπέρ Βορέᾱ
מצד שני קיימת מילה צפון-יוונית - "בוריס" (βόρις) שמשמעותה "הר" ולפי מובן זה "היפרבוראה" יכולה להתפרש כ"מעבר להר".
יש מלומדים הרואים בשם היפרבוראה - נגזרת מ - ὑπερφέρω - להעביר.
תושבי ארץ זו נקראו "היפרבוראים" .
(בתרגום מילולי: "אנשים החיים מעבר לרוח הצפון").
מוצגים באגדות יוון כמתענגים על קיום אוטופי.
היפרבוראה מוזכרת לראשונה במאה ה-8 לפנה"ס במחזור "האפיגונים" ובשירת הסיודוס.
אלקאיוס הזכיר את הברבורים הקדושים שהסיעו את האל אפולון, אחרי שנולד, מן האי דלוס אל ארץ ההיפרבוראים, ומשם כעבור שנה לדלפי.
פרט לאפולון ביקרו בהיפרבוראה גם תסאוס ופרסאוס.
הועלו השערות רבות על מיקומה האפשרי של ארץ זו, אם כי נראה שניסיונות כאלו נועדו לכישלון מפני שהיפרבוראה ייצגה בעיני היוונים הקדומים מעין גן עדן רחוק בלתי מוגדר בבירור, מושבם של המאושרים.
הרודוטוס ופליניוס הזקן סיפרו שההיפרבוראים חיו עד גיל 1,000 באושר מוחלט.
בסביבות 470 לפנה"ס, כפי שהצביעה עדותו של הרודוטוס וכן מטבע קדום שנמצא, במטאפונטו שבאיטליה קם פולחן של האל "אפולון ההיפרבוראי".
סיפור ארץ היפרבוראה משך עניין מאוחר יותר אצל מלומדים רבים, לרבות בתקופה המודרנית.
יוהאן מתיאס גסנר היה הראשון חקר את הנושא בשנת 1759.
בסביבות 1890 התעניין היסטוריון הדתות ארווין רודה בקשר בין ההיפרבוראים למרפאים האגדיים אבאריס ואריסטאס.
קרל מוילי שחקר את הקשרים בין היוונים לסקיתים ראה במרפאים אלה, כולל באבאריס המכונה גם "הסקיתי", נציגים של זרם שמניסטי קדום.
הלנה בלבצקי דיברה בספרה "תורת הסוד", או "הדוקטרינה הסודית", על יבשת היפרבוראה ועל תושביה.
לבסוף מציין הרודוטוס שהייתה טענה שגם הנביא אבאריס היה כביכול בן היפרבוראה.
אולם לטענה זו מתייחס הרודוטוס בספקנות ואף לעג מסוים.
עם זאת דיווח הרודוטוס על דבר משלוח הבתולות ההירפבוראיות לדלוס ועל היעלמותן ועל המעוף באוויר של אבאריס בעזרת חץ הזהב שקיבל מאפולון.
ספקולציות מבוססות על הסיפור מיקמו את ארץ האיסידונים אי-שם בערבות קזחסטן של ימינו ואת היפרבוראה עצמה איפשהו בצפון-מזרח אסיה.
מקור אחר מצוטט על ידי הרודוטוס היה אחד מכתבי הסיודוס שאבד גם כן, וכן ספר אבוד של הומרוס - "אפיגונים" ("אם אכן זה היה ספרו", מעיר הרודוטוס).
גם פינדארוס, סימונידס איש כאוס והלאניקוס איש לסבוס, בני תקופתו של הרודוטוס במאה ה-5 לפנה"ס תיארו או התייחסו כל אחד, בקיצור, להירפבוראים.
סטראבון (63 לפנה"ס - 23 לספירה) שלל מכל וכל את קיומם של היפרבוראה, של ההרים הריפאנים ושל אזורים אגדיים אחרים.
הוא סבר שהסיפורים עליהם, כדוגמת אלו שהפיץ פיתאס ממסליה (פיתיאס) (310-380 לפנה"ס), יסודם בחוסר ידע גאוגרפי לגבי הארצות שמעבר לארץ הסקיתים.
לפי פומפוניוס מלה בספרו "דה חורוגרפיה" (במאה ה-1 לספירה) חיו ההיפרבוראים רחוק מעבר לחופי הים הכספי, שבהם ישבו הקומארים, המסגטים, הקדוסים, ההורקנים וההיברים, מעבר לארצן של האמזונות ולהרים הריפאים.
הם חיו חיים ארוכים כל כך שברגע מסוים כשהרגישו שבעים מכך נהגו בחגיגיות לשים קץ לחייהם מרצונם החופשי על ידי קפיצה מסלע גבוה לים.
היום והלילה אצלם היו כל אחד נמשכים חצי שנה.
המידע שנמסר על ידי דיודורוס מסיציליה (המאה הראשונה לפנה"ס) הוא שונה לעומת קודמיו והוא מתבסס על ספרו של הקטאיוס איש אבדרה "על ההיפרבוראים".
לפי מידע זה ההיפרבוראים היו מתגוררים באי בצפון, שבו נולדה לטו, אמו של האל אפולו.
לכן בהיפרבוראה, מכל האלים, היו עובדים במיוחד את האל אפולו.
באי היה קיים אזור מקודש עם מקדש ענק עגול של אפולו.
בקרבת המקדש השתרעה עיר מוקדשת לאפולו.
רוב תושביה ניגנו בקיתרה באופן קבוע ושרו המנונים לכבוד אפולו.
בהמשך סיפר דיודורוס על מה שציין כבר הרודוטוס בנוגע לקשרים מיתיים בין היוונים להיפרבוראים.
הוא ציין כי אבאריס מהיפרבוראה הגיע אל היוונים ושגם היוונים ערכו ביקורי גומלין בהיפרבוראה והביאו למארחיהם מנחות מלוות בכתובות ביוונית.
מבין תריסר האלים האולימפיים ההיפרבוראים עבדו במיוחד את אפולו.
היוונים סברו שהוא בילה בקרבם את ימי החורף.
לפי הרודוטוס, התקרובות שנשלחו מהיפרבוראה למקדש של אפולו בדלוס הגיעו לסקיתיה עטופים בתבן.
הם הועברו מיד ליד משבט לשבט עד שהגיעו לדודונה ומשם באמצעות שליחים יוונים למקדש בדלוס.
הם עשו כך, מספר הרודוטוס, מכיוון שהמשלוח הראשון הובא על ידי שתי בתולות - היפראוכי ולאודיקה, בליווי חמישה גברים, ואיש מהם לא חזר.
קרה עם שתי בתולות נוספות - ארגה ואופיס, שהיו בעצמן מתנה לאלה אילאיתיה נועדו לעזור בהפריית הנשים היווניות.
כנערות כיבדו מאוד בדלוס את פולחנן של ארגה ואופיס ושרו להן המנונים.
כדי לחסוך במקרים דומים החליטו ההיפרבוראים לשלוח את תקרובותיהן רק עד לגבול ומשם להובילן דרך שליחים מן העמים השכנים מארץ לארץ עד שיגיעו לדלוס.
אצל הרודוטוס מופיע משפט מוזר לפיו ארגה ואופיס הגיעו יחד עם האלים.
יש שפירשו משפט זה על ידי כך שבאותה תקופה הונהגו פולחנים של האלים - אפולו וארטמיס או לאטו (אמן של אופולו וארטמיס) ואילאיתיה.
לפי פירוש אחר האלים ליוו את שתי הבתולות במסען לדלוס או אולי היו שליטים קדומים של ארצם.
מרפא אגדי מהיפרבוראה, בשם אבאריס או "אבאריס המרפא" תואר לראשונה בכתבי הרודוטוס.
אפלטון בספרו "כרמידס", 58c, ראה באבאריס רופא מן הצפון הרחוק, בעוד שסטראבון סיפר שאבאריס היה סקיתי בדומה לפילוסוף אנארסיס.
לפי אגדה יוונית עתיקה שנשמרה אצל קלאודיוס איליאנוס, הבוראים, צאצאים של בוריאס, רוח הצפון, ושל נימפת השלג כיוני, הקימו בהיפרבוריאה ממלכה תאוקרטית ראשונה.
דיודורוס מסיציליה מסר בנוסף את הציטוט הבא:
הבוראים ששלטו בהיפרבוראה, תוארו כמלכים ענקים, שקומתם כעשרה רגל.
במקורות הקלאסיים אין תיאורים פיזיים אחרים להיפרבוראים.
אולם איליוס הרודיאנוס , מדקדק מן המאה השלישית, כתב שהארימספים האגדיים דמו במראם להיפרבוראים.
סטפנוס מביזנטיון כתב אותו דבר גם הוא במאה השישית.
המשורר קלימכוס תיאר את הארימספים כבעלי שיער בלונדיני, אך היותם הארימספים היפרבוראים הוטל בספק.
שישה מחברים יוונים קלאסיים זיהו את העם האגדי הזה שמאחורי הרוח הצפונית, עם הקלטים השכנים מצפון:אנטימכוס מקולופון, פרוטארכוס, הרקלידס פונטיקוס, הקטאיוס איש אבדרה, אפולוניוס מרודוס ופוסידוניוס מאפאמיאה.
בעת התפתחות ההתיישבות והמסחר היווניים מיתוסים של עידן הזהב הועברו לזירה העכשווית.
כך זיהו היוונים את הרי האלפים מצפון איטליה עם ההרים הריפאים מן העבר המיתי.
ובנסיבות אלה ראו היוונים היפרבוראים בקלטים שחיו בהרי אלפים ומעבר להם.
קשר חוזק על ידי פרסומם של הקלטים על ידי אהבתם לחגיגות ולזהב.
הקלטים עצמם האמינו בתרבויות המתקדמות הקיימות בצפון הרחוק.
לפי "ספר הפלישות" האירי (Lebor Gabála Érenn), הוקמה תרבות כזאת שם על ידי מהגרים מאירלנד, שחזרו כעבור כמה מאות שנים מאוחר יותר כדי להתיישב מחדש באירלנד.
מכיוון שהרודוטוס מיקם את ההיפרבוראים מעבר למסגטים והאיסדונים, שהם עמים במרכז אסיה, נראה שההיפרבוראים חיו בסיביר.
הראקלס חיפש את הצביה מקרינאה של ארטמיס בארץ היפרבוראה.
מכיוון שהראם הוא מין הצבאים היחיד שבו הנקבה היא בעלת קרניים, שוער כי מדובר באזור ארקטי או תת-ארקטי.
לפי המיקום שקבע בולטון האיסדונים חיו על המדרונים הדרום מערביים של הרי אלטאי.
לפי קרל רוק היפרבוראה נמצאה מעבר לשער הדזונגארי בכיוון צפון שינציאנג.
הוא סבר שהם היו סינים.
אברם דוידסון סבר שהענבר הגיע לידי היוונים מאיפשהו בצפון הרחוק.
היוונים חשבו שהקור נגרם על ידי רוח הצפונית, הבוראית.
אם היית נוסע "מעבר לבוראה" היית מגיע לארץ חמה שטופת שמש.
סוגיית היפרבוראה משתקפת רבות בספרות הפארא-מדעית או המיסטית.
לפי האמונה העממית היפרבוראה היא יבשת או אי שטבע באוקיינוס האטלנטי.
לפעמים היא מזוהה עם אטלנטיס, אז מיקומה הוא בחבל דוגרלנד שכוסה במים בסוף עידון הקרח האחרון.
המגאליתים כמו סטונהנג' נחשבים למקדשים היפרבוראים.
הלנה בלבצקי, רנה גנון וג'וליוס אבולה טענו שכל האנושות מקורה בהיפרבוראה אולם היא התנוונה ככל הנעה דרומה.
בלבצקי ראה בהיפרבוראים מעין קיקלופים שעינם היחידה היא ביטוי לחזייה מיסטית.
לפי ארתור פאוול ההיפרבוראים הם הגזע השנים עלי האדמות, בעלי צבע צהוב והמתרבים באמצעות נביטה
ההזדהות עם היפרבוראים או צאצאיהם
אותם האירופים הצפוניים (הסקנדינבים) שהתוועדו לתרבות היוונית-רומית הקלאסית הים תיכונית זיהו את עצמם עם ההיפרבוראים, תוך התעלמות מהתיאור המסורתי של תיאור של הארץ שמ"עבר לצפון" כארץ שטופת שמש לנצח.
הזדהות זאת התחזקה במיוחד בשוודיה של המאה ה-17, כש נציגיה המאוחרים של האידאולוגיה הגותיציסטית הכריזו כי חצי האי הסקנדינבי הוא גם אטלנטיס האבודה וארץ היפרבוראה גם יחד.
הרי צפון חצי האי הסקנדינבי נחצה על ידי החוג הארקטי שמצפונה לו ישנם ימים "ללא שמש" במשך החורף ולילות לבנים במשך הקיץ.
לפעמים כל המערב אירופים גילו זיקה ל"היפרבוראים" וארצם.
וושינגטון אירווינג שכתב על הארץ הדמיונית "אסטוריה" שבצפון-מערב האוקיינוס השקט כתב:
באותו הקשר, התארגנה בשנת 1824 קבוצת מלומדים צפון-אירופיים, שחקרו את העתיקות של רומא תחת השם "החבורה ההיפרבוראית-רומית" (בגרמנית - Hyperboreisch-römische Gesellschaft).
מייסדיה היו תאודור פנופקה, אוטו מגנוס פון שטאקלברג, אוגוסט קסטנר ואדוארד גרהרד.
ניטשה בספרו "האנטיכריסט" (שנכתב ב-1888 ופורסם ב-1895) פנה אל קוראיו במילים: הוא ציטט את פינדרוס והוסיף:
לפעמים השימוש בכינוי "היפרבוראים" מצא מקום בימינו ברוח חצי מבודחת בהתייחסות לקבוצות בני אדם החיים באקלים הקר.
למשל בשיטת הסיווג של ספריית הקונגרס של ארצות הברית תת-המחלקה PM כוללת "שפות היפרבוראיות", קטגוריית-על המתייחסת לכל השפות של העמים הארקטיים השייכות למשפחות שפות אחרות - למשל שפת האינואיטים.
ג'ון בנט, מלומד חסיד של גורדייף, טען במאמר שפרסם בשנת 1963 כי ארץ מכורתם של דוברי השפות ההודו-אירופיות הוא בצפון הרחוק, הלא היא היפרבוראה של המחברים הקלאסיים.
בנט הזכיר כי רעיון זה הוצע על ידי באל גנגדהאר טילאק בספרו "הבית הארקטי בוודות" (1903).
כמו כן מוצאים השערה זו אצל האתנולוג האוסטרו-הונגרי קרל פנקה ("מוצא הארים", 1883).
רוברו שארו ראה בהיפרבוראים גזע של אסטרונאוטים עתיקים שבניו היו "ידועים כגדולים מאוד ולבנים מאוד בצבעם".
הם בחרו "באזור הפחות חם על כדור הארץ מכיוון שתאם לאקלים שהכירו בכדור הלכת שממנו באו"
מיגל סראנו הושפע על ידי כתבי שארו על ההיפרבוראים.
ההוגה דעות המיסטי והתאורטיקן הגאופוליטי אלכסנדר דוגין גייס את האגדות העתיקות על העיר הטבועה אטלנטיס ועל התרבות המיתית של היפרבוראה להגנת חזונו על האימפריה הרוסית המשטרעת מולדיווסטוק ועד דבלין בקצה המערבי של אירופה.
הוא מאמין שרוסיה הוא הגלגול המודרני של ההיפרבוראים העתיקים, שחייב להיות מנוגד ל"אטלנטים" של ימינו, ארצות הברית.
דוגין הראה ב-1992 את אמונתו בייעוד "ההירפבוראים" בספרו "התאוריה ההיפרבוראית"
"היפרבוראה" היא אחת מארבע סדרות ספרים של סיפורים לא טבעיים של קלארק אשטון סמית'.
הוא תיאר את היפרבוראה כיבשת אבודה - גרינלנד פרהיסטורית - מעידן הפליסטוקן המיושבת על ידי הדינוזאורים האחרונים, קופים מקומיים דמויי יטי בעלי תבונה, הנקראים "וורמי" ובני אדם טרומיים שבאו מהדרום.
מתיישבים אלה בונים את בירתה הראשונה של היפרבוראה - קומוריום ומאוחר יותר עוברים לאוזולדרום.
הסדרה שאלה רעיונות מהווארד לאבקרפט בתיאורי היצורים והאלילים בהיפרבוראה.
בסדרה אחרת "פוסיידוניס" תיאר סמית' שארית מאטלנטיס הדומה במידה רבה להיפרבוראה.
לשני המקומות תרבות מאגית המתאפיינת בביזאריות, אכזריות, מוות וזוועות שלאחר המוות.
1938 - אחרי מות המחבר רוברט אי.
הווארד פורסמה מסתו על "העידן ההיבוריאי" המאוכלס במיתולוגיה מיוחדת.
וצוינה בה גם היפרבוראה, הממלכה ההיבוראית הראשונה במיקום התואם את פינלנד, רוסיה והארצות הבלטיות של ימינו.
היא התחילה כמבצר סלעים שנועדו להדוף מתקפות שבטיות.
1979, 1998 - סדרת הרומנים "היפרבוראה" מאת הסופר הרוסי יורי ניקיטין.
2002-1995 - סדרת הרומנים Сокровища Валькирии (אוצרות ולקיריה) מאת הסופר הרוסי סרגיי אלכסייב.
1999 - בעיר פטרוזבודסק מתקיים הכל שנה בחודש פברואר פסטיבל חורפי בינלאומי שך היפרבוראה
גיבורי הסרט Sinbad and the Eye of the Tiger (סינבאד ועין הטיגריס) נוסעים אל היפרבוראה
2006 - האיגוד הגאוגרפי הרוסי הפיק סרט תעודי "Миражи Гипербореи" (תעתועי היפרבוראה)
2017, 2016 - שידורים "תיעודיים" בערוץ הרוסי РЕН ТВ בעריכת איגור פרוקופנקו ואולג שישקין, מפיצים את תאוריות על מוצאם ה"ארי" או "חוצני-ארי" של ההיפרבוראים או "האלים הלבנים" כאבות העמים הסלאביים
2017 - רעיון הסלאבים כעם הוותיק ביותר על כדור הארץ שמוצאו ב"הירפבוראים" מופץ בערוץ הרוסי НТВ- באמצעות הסרט Север.
2023 - משחק המחשב "Русы против Ящеров" (רוסים נגד יאשצ'רים)
היפראלדוסטרוניזם ראשוני, הידוע גם בשם תסמונת קון, היא תופעה של ייצור עודף של הורמון אלדוסטרון על ידי בלוטת יותרת הכליה, וכתוצאה מכך ירידה משמעותית ברמות החלבון רנין.
היפראלדוסטרוניזם ראשוני מייצר סימפטומים מעטים,ביניהם לחץ דם גבוה אשר עלול לגרום לראייה ירודה או כאבי ראש, לעיתים עשויה להיות חולשת שרירים, התכווצויות שרירים, תחושות עקצוץ, או הטלת שתן מוגברת.
סיבוכים העלולים להתרחש עקב המחלה הם מחלות לב וכלי דם, כגון שבץ מוחי, אוטם שריר הלב, אי ספיקת כליות, וקצב לב לא תקין.
להיפראלדוסטרוניזם ראשוני יש מספר סיבות.
כ-66% מהמקרים הן בשל ההרחבה של שתי בלוטות יותרת הכליה ו-33% מהמקרים הם כתוצאה בבלוטת יותרת הכליה שמייצרת אלדוסטרון.
גורמים אחרים יכולים להיות סרטן הכליה כשלעצמו לא שכיח או העברה של גן פגום בירושה הנקרא הפרעת היפראלדוסטרוניזם משפחתית.
אלדוסטרוניזם ראשוני נמצא בכ-10% מהאנשים עם לחץ דם גבוה.
זה מתרחשת לעיתים קרובות יותר אצל נשים מאשר גברים.
לעיתים קרובות זה מתחיל בגילאים בין 30 ו-50 שנים.
לאנשים עם היפראלדוסטרוניזם ראשוני לעיתים קרובות יש מספר סימפטומים מועט מאוד או אפילו ייתכנו מצבים שלא יופיעו כלל סימפטומים.
התכווצויות שרירים-עקב רמות סידן נמוכות, הגורמות לגירוי יתר של עצבי השריר.
כאבי ראש, כתוצאה מרמות אשלגן נמוכות או לחץ דם גבוה.
לאלדוסטרון יש השפעות על כל התאים של הגוף, אבל מבחינה קלינית, הפעולות החשובות ביותר נמצאות בכליות, על תאים של האבובית המרוחקת ועל הצינורות האחראים על הספיגה החוזרת של המים.
בתאי דופן הנפרון האלדוסטרון מגביר את הפעילות של הממברנה התאית ובתוכה את תעלות הנתרן-אשלגן, את התעלות הספציפיות לנתרן או את התעלות הספציפיות לאשלגן, המיוחדות לתאי הכליה.
פעולות אלה מגדילות את הספיגה המחודשת של נתרן אל מחזור הדם ואת הפרשת האשלגן ממנו אל המרווח הבין התאי והתוך תאי.
מאחר שיותר נתרן מופרש מהתא מאשר האשלגן נספג, זה הופך את הנוזל התוך תאי ליותר טעון במטען שלילי, מה שגורם ליוני כלור לעקוב אחר הנתרן.
בעקבות מעבר כל היונים הגוף פועל להשוואת ריכוזי מלחים ומתחיל להעביר מים על ידי אוסמוזה אל כלי הדם, דבר המגדיל משמעותית את נפח הדם.