tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אין להשתמש במכשיר IPV במקרים של חזה אוויר, אי יציבות המודינמית (למשל הפרעת קצב לב חמורה, אוטם שריר הלב חריף), צלעות שבורות, כריתת ריאה, כריתת ושט, שיעול דמי, דימום ריאתי, דימום ממערכת העיכול, פציעות פנים, מטופלים שאינם משתפים פעולה, ומטופלים עם מדד גלאזגו לקומה ברמה 8 ומטה.
iOS 26 מציגה שפה עיצובית חדשה ואחידה לכל הפלטפורמות של מכשירי אפל, המכונה Liquid Glass ("זכוכית נוזלית").
העיצוב הכללי מעוגל יותר, ובחלקו מדמה תכונות אופטיות של זכוכית.
כמו כן, נעשה שינוי בממשק המשתמש באפליקציות כגון ספארי, מצלמה, מוזיקה, ועוד.
סוללה: לתפריט הסוללה נוספה תצוגה השוואתית של צריכת הסוללה על בסיס יומי.
כמו כן, מוצג מצב חדש של "צריכת חשמל אדפטיבית", המבצע באופן אוטומטי אופטימיזציות כגון התאמות בהירות המסך והאטת המכשיר בשימושים כבדים מהרגיל.
הודעות: לאפליקציית ההודעות יהיה ניתן להוסיף רקעים לשיחות, ליצור סקרים, להעביר כספים באמצעות Apple Pay בצ'אטים קבוצתיים.
כמו כן, נוספה פונקציה של הפנייה אוטומטית של הודעות משולחים לא ידועים לתיקייה ייעודית.
מוזיקה: Apple Music כוללת מספר תכונות חדשות, כולל "AutoMix" – מצב השמעה שמפיק באופן אוטומטי מעברים בין שירים באמצעות Apple Intelligence, יכולת לצפות בתרגומים מובנים ומדריכי הגייה למילות שירים.
משחקים: נוספה אפליקציה ייעודית למשחקים, המשותפת למשחקים מה-App Store ומ-Apple Arcade, ומקושרת ל-Game Center.
תמונות: באפליקציית התמונות הממשק חזר להיות מבוסס על כרטיסיות, עם אזורים נפרדים של "ספרייה" ו"אוספים".
כמו כן, נוספה האפשרות להמיר תמונות רגילות ל"תמונות מרחביות" (פנורמה), באמצעות אפקט דמוי פרלקסה.
פתקים: לאפליקציית הפתקים Notes נוספה יכולת להקליט ולתמלל שיחות.
iPhone OS 1 היא הגרסה הבסיסית הראשונה של מערכת ההפעלה הסלולרית iOS מבית אפל.
iPhone OS 1.1.5 היא הגרסה העדכנית והאחרונה של מערכת ההפעלה iPhone OS 1. גרסה זו של מערכת ההפעלה עבור מכשירים ניידים היוותה את ההתחלה של מערכת הפעלה ניידת תומכת במגע.
להפצה ראשונית זו לא ניתן שם רשמי; אפל הצהירה בפשטות כי ה-אייפון הראשון מופעל על ידי מערכת ההפעלה הזהה עבור סדרת המחשבים האישיים והניידים שלה - macOS, בעוד שהייתה ידועה באותה תקופה בשם Mac OS X.
ב-6 במרץ 2008, עם הפצת חבילת הפיתוח עבור המערכת ב-iPhone (בשמה המקוצר: iPhone SDK), אפל קראה למערכת ההפעלה עבור מכשירי ה-iPhone בשם iPhone OS (אשר שונה מאוחר יותר ב-7 ביוני 2010 ל-"iOS" הידועה כיום).
ב-11 ביולי 2008, הופצה הגרסה החדשה יותר בשם iPhone OS 2.
עדכון ה-iPhone OS 1.1.3 עבור מכשירי אייפוד טאץ' מחייב תשלום של 19.95 דולרים.
iPhone OS 1 לא כללה את חנות האפליקציות של אפל ולכן בגרסה זו לא הייתה תמיכה ביישומי צד-שלישי.
כמו כן, המערכת לא כללה אף את חנות ה-iTunes להורדת תכַני מדיה דיגיטליים היישר מתוך מכשיר ה-iPhone.
iTunes (בגרסת בטא ובמכשירי אייפוד טאץ' דור 1 בלבד)
Text - שליחת הודעות SMS.
iPod (יישום המאפשר ניגון מוזיקה)
iPhone OS 2 היא הגרסה הבסיסית השנייה של מערכת ההפעלה הניידת iOS מבית אפל, כאשר היא מהווה את ההמשך לגרסה הקודמת iPhone OS 1. גרסה זו הייתה הראשונה במערכת iOS שכללה את חנות היישומים של אפל - App Store המאפשרת התקנת יישומי צד-שלישי היישר מתוך מכשיר האייפון.
iPhone OS 2.2.1 הייתה הגרסה העדכנית האחרונה עבור מערכת iPhone OS 2. ב-17 ביוני 2009, הופצה הגרסה החדשה יותר בשם iPhone OS 3.
iPhone OS 2 הפך לזמין בקרב משתמשי האייפון החל מה-11 ביולי 2008 בעוד שאפל הכריזה על דגם ה-iPhone 3G.
מכשירים המופעלים על ידי iPhone OS 1 זכאים לעדכון מערכת ההפעלה המובנית לגרסה זו.
התכונה הבולטת ביותר בגרסה השנייה של מערכת ההפעלה הניידת היא חנות ה-App Store, המאפשרת להביא למשתמשי ה-iPhone וה-אייפוד טאץ' יישומי צד-שלישי בנוסף ליישומים המובנים ב-iPhone OS.
לפני הפרסום הציבורי של iPhone OS 2.0, אפל הכריזה על אירוע מרכזי שבה הודיעה על פתיחת ערכת הפיתוח של מערכת ההפעלה עבור מכשירי iPhone (בשמה המקוצר: "iPhone SDK") למפתחים.
התכונה שאליה הושם דגש רב ב-iPhone OS 2 היא חנות ה-App Store.
לפני הגעת התכונה הזו, הדרך היחידה שאפשרה למשתמשי אייפון להתקין יישומי צד-שלישי הייתה פריצת המערכת, דבר שהביא להפסקת האחריות של אפל במכשיר שנפרץ באופן אוטומטי.
כ-500 יישומים שונים היו זמינים להתקנה מתוך חנות ה-App Store שזה עתה נפתחה עבור משתמשי iPhone OS 2, אם כי כמות היישומים בחנות גדלה מאז פתיחתו.
נכון לשנת 2016, ה-App Store מכיל יותר מ-2 מיליון יישומים להתקנה במכשירי iOS.
היישום עבור דואר אלקטרוני עבר מהפך לאחר עדכון ה-iPhone OS 2, כמו גם חל שיפור בשירות העברת הדואר למשתמשים ביישום.
נוספה אף תמיכה בהצגת קובצי Microsoft Office, וכן גם בהצגת קובצי iWork.
תכונות נוספות כוללות אף תמיכה ב"עותק מוסתר", מחיקת מספר הודעות בו-זמנית והיכולת לבחור בהודעות בתיבת הדואר היוצא.
סמליל מסך הבית של יישום אנשי הקשר התחדש בעדכון ה-iPhone OS 2 והוא מוצג בעיצובו החדש רק למשתמשי אייפוד טאץ'.
עם זאת, נוספה האפשרות לחיפוש אנשי הקשר באמצעות תיבת חיפוש מתאימה המקלה על הדפדוף ברשימה ואף נוספה אפשרות להצגת אנשי קשר שנשמרו בכרטיס ה-SIM שהותקן ב-אייפון.
תכונות חדשות נוספו ליישום המפות בעדכון ה-iPhone OS 2.2. בין התכונות שנוספו נכללות הנוכחות Google Street View - תצוגת רחוב שנמצאת בגוגל מפות, חיפוש אחר מסלולים תוך שימוש בתחבורה ציבורית או תוך הליכה רגלית והיכולת להציג את הכתובת של סמן שהורד על גבי המפה.
בעת שהמכשיר מוטה לרוחב תצוגת המחשבון משתנה למחשבון מדעי הכולל פונקציות רבות יותר.
עם זאת, סמליל מסך הבית של היישום עודכן.
יישום ההגדרות מאפשר כעת להפעיל מחדש את חיבור ה-Wi-Fi בעת שהמכשיר נכנס לפני כן למצב טיסה.
אפשרות נוספת היא הפעלה או כיבוי של שירותי המיקום היישר מתוך היישום.
משתמשי אייפוד טאץ' דרושים לשלם 9.95 דולרים לצורך השגת עדכון ה-iPhone OS 2, בעוד שמשתמשי iPhone מקבלים אותו בחינם.
iPhone OS 3 הייתה הגרסה האחרונה שנשאה את השם iPhone OS.
iPhone OS 3 הוסיפה את לחצני ה"גזור, העתק והדבק", המאפשרים למשתמשים להעביר תוכן באופן הזהה למתבצע במחשבים אישיים.
היא אף הוסיפה את Spotlight, תכונת חיפוש המאפשרת למשתמשים לחפש תכנים המאוחסנים במכשיר, כגון אנשי קשר, דואר אלקטרוני או יישומים.
מסך הבית התרחב באופן המאפשר למשתמשים להוסיף עד 11 דפים, דבר המאפשר ריכוז של 180 יישומים בסך-הכל.
יישום הודעות הטקסט קיבל תמיכה ב-MMS - שירות המאפשר למשתמשים לשלוח תוכני מדיה כגון תמונות, סרטי וידאו וקובצי שמע, בעוד שהמצלמה ב-iPhone 3GS הוסיפה אפשרות לביצוע הקלטות וידאו ויישום חדש בשם "תזכורות קוליות" מאפשר לבצע הקלטות קול ולשומרן באחסון המכשיר להאזנה בזמן מאוחר יותר.
iPhone OS 3 הוכרזה ב-17 במרץ 2009, לצד גרסת בטא אשר הייתה זמינה למפתחים שגם היא הוכרזה באותו יום.
iPhone OS 3 הופצה באופן רשמי ב-17 ביוני 2009.
iPhone OS 3 הוסיפה את האפשרות להעביר תוכן באמצעות לחצני "גזור, העתק והדבק" המופיעים עם ביצוע הקשה כפולה על טקסט המופיע על גבי המסך.
לחצן "הדבק" יופיע לאחר שתוכן נשמר בזיכרון המכשיר תוך שימוש באחד הלחצנים האחרים ומאפשר את העברת התוכן הנשמר לתוך אזור מסומן.
Spotlight היא תכונת חיפוש המתפרסת לאורך המערכת המותקנת במכשיר והמסייעת למשתמשים לחפש במכשירם אחר אנשי קשר מסוימים, הודעות דואר אלקטרוני, אירועים בלוח השנה, קובצי מולטימדיה, יישומים ועוד.
התכונה נגישה על ידי החלקת האצבע ימינה מתוך מסך הבית.
iPhone OS 3 מרחיבה את הכמות המרבית של הדפים המופיעים במסך הבית עד ל-11 דפים, ובכך לרכז בסך הכל 180 יישומים.
יישום ההודעות קיבל תמיכה בשירות MMS (Multimedia Message Service שירות הודעות מולטימדיה), דבר המאפשר למשתמשים לשלוח ולקבל הודעות הכוללות אף תוכני מולטימדיה כגון תמונות, אנשי קשר, מיקומים, הקלטות קול וסרטי וידאו.
המצלמה ב-iPhone 3GS תומכת בביצוע הקלטות וידאו.
iPhone OS 3 הוסיפה ליישום התמונות את האפשרות להעתיק תמונות המאוחסנות במכשיר ואף את היכולת למחוק מספר תמונות בבת-אחת.
iPhone OS 3 הוסיפה יישום חדש בשם "תזכורות קוליות" המאפשר למשתמשים לבצע הקלטות קול ולשומרן באחסון המכשיר להאזנה בזמן מאוחר יותר.
iPhone (מעוצב כ-iPHONE; בעברית: אייפון) הוא שיר שהוקלט על ידי הראפר האמריקאי דה-בייבי, ביחד עם הראפרית הטרינידדית ניקי מינאז', מתוך אלבום האולפן השני של דה-בייבי, Kirk.
השיר נכתב על ידי ניקי מינאז' ודה-בייבי, והופק על ידי סט-אין-דה-קיטשן.
השיר הוא בסגנון הטראפ, אשר מאפיין שירים נוספים מתוך האלבום בו הוא נכלל.
בסמוך לצאת האלבום, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-23 מיליון השמעות.
ב-27 בספטמבר, בסמוך לצאת האלבום המלא, העלה דה-בייבי לערוץ היוטיוב שלו את האודיו הרשמי של השיר, המציג בתוכו את עטיפתו של האלבום.
נכון ליוני 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-7 מיליון.
מגזין HotNewHipHop סקר את השיר בחיוב, באומרו כי "דה-בייבי וניקי מינאז' עובדים טוב יחד.
מגזין Complex פרסם דירוג לשירי דה-בייבי, תוך שדירג את השיר במקום ה-20, באומרו כי השיר הוא "התצוגה הטובה ביותר של פוטנציאל הקרוסאובר של הראפר.
לצד אחת הווקאליסטיות הטובות בז'אנר, ניקי מינאז', הוא גונב את ההצגה".
Internet Protocol version 6 או IPv6 הוא הגרסה האחרונה של פרוטוקול ה-IP, הפרוטוקול המשמש למיתוג מנות באינטרנט וברשתות תקשורת.
הפרוטוקול פותח על מנת להתמודד עם ההידלדלות של מספר כתובות ה-IPv4 הקיימות בעולם.
פרוטוקול ה-IPv6 פותח במקור על ידי סטיב דירינג (Steve Deering) וקרייג מאדג' (Craig Mudge) במרכז המחקר זירוקס פארק, ואומץ כתקן על ידי ה-IETF בשנת 1994.
כתובת IP ב-IPv4 בנויה מ-32 סיביות, וכך מאפשרת באופן תאורטי 4,294,967,296 כתובות שונות, אך באופן מעשי המספר קטן יותר.
אומנם מנגנון שיפר את ניצול הכתובות ב-IPv4, אבל יש טווחים של כתובות שניתנו לארגונים גדולים ולאוניברסיטאות לפני המעבר ל-CIDR (בעיקר מ-Class B) ואינם מנוצלים (כמו כן חלק מהטווחים שמורים לכתובות NAT).
יותר מכך, גם אילו מאגר הכתובות היה מנוצל במלואו, לא ניתן היה לתת כתובת ייחודית לכל אחד ממיליארדי האנשים החיים על כדור הארץ, ובוודאי שלא ניתן היה לספק לכל אדם כתובות ייחודיות לטלפון הסלולרי, למחשב בבית, למחשב הנייד (שלא לדבר על מכשירים נוספים כמו רמזורים).
השימוש בכתובות פרטיות בטכנולוגיות NAT אומנם הקל על המצוקה בכתובות IP פנויות אל מול הדרישה ההולכת וגוברת לחבר יותר ויותר אנשים על המכשירים שברשותם לרשת האינטרנט, אך בשנת 2011 נראה כי גם אמצעי זה לא מספיק על מנת להתגבר על המחסור בכתובות IPv4 בעולם.
הדיון לגבי הצורך ב-IPv6 החל כבר בימיו הראשונים של הפרוטוקול, ונמצא במוקד תשומת הלב הציבורית אל הפרוטוקול.
תרומה מכרעת להבנת הדחיפות במימוש הפרוטוקול נעשתה על ידי טוני היין (Tony Hain) מחברת סיסקו וג'ף יוסטון (Geoff Huston), לשעבר המדען הראשי של APNIC (רשם האינטרנט האזורי של אסיה).
במשך השנים לא הייתה הסכמה בין שני המומחים לגבי טווח הזמן בו צפוי מאגר הכתובות להתרוקן.
בתחילת 2011 עמד מאגר הכתובות הגלובלי של IPv4 אצל רשם האינטרנט הבינלאומי IANA על 2% מגודלו (7 בלוקים של 8/), וב-3 בפברואר באותה השנה הודיע IANA על חלוקת בלוקי הכתובות האחרונים בטקס רשמי במיאמי.
הקצאת הבלוקים התבצעה בהתאם להחלטת ICANN שכאשר יישארו חמישה בלוקים, הם יחולקו מיד לרשמים האזוריים (RIR) והמאגר העולמי יתרוקן.
המשמעות של התרוקנות המאגר הגלובלי היא שמאותו הרגע נאלצו רשמי האינטרנט האזוריים להתנהל בכוחות עצמם עם מלאי הכתובות שנשאר ברשותם.
כבר באמצע אפריל של אותה השנה הודיע APNIC כי נותר ברשותו בלוק אחד של כתובות בתת-רשת 8/.
בספטמבר 2012 הוציא RIPE (הרשם האזורי של אירופה) הודעה דומה, ובאפריל 2014, הודיע רשם הכתובות בארצות הברית וקנדה ARIN כי גם הוא הגיע לבלוק האחרון בתת-רשת 8/.
(את ההתמודדות המוצלחת יחסית של ARIN ניתן לייחס במידה רבה למדיניות הקצאת כתובות חסכנית ובמידה פחותה יותר למעבר של חלק מספקי האינטרנט ל-IPv6.).
קשה להעריך כמה כתובות נותרו בידי ספקי אינטרנט וחברות מסחריות, אולם ברור כי המחסור בכתובות נעשה מוחשי יותר ויותר ככל שהזמן חולף.
כל רשמי האינטרנט האזוריים ממליצים על מעבר ל-IPv6, ומסבירים באתריהם הרשמיים על התרוקנות המאגרים של IPv4. בישראל, שתלויה במאגר החירום של הרשם האירופי RIPE, קיים קושי לקבל כתובות חדשות, שכפי הנראה משפיע בעיקר על ספקי האינטרנט הקטנים.
כתובת IPv6 מורכבת מ-128 סיביות: 64 הסיביות הראשונות משמשות לזיהוי תת-הרשת, ו־64 הסיביות האחרונות משמשות כמזהה ממשק (interface ID).
ערכו של מזהה הממשק נקבע על ידי כתובת ה־MAC של כרטיס הרשת.
עם זאת, מכיוון שכיום כתובות ה־MAC של רוב ממשקי הרשת הן בפורמט של 48 סיביות, יש צורך להמיר אותן לפורמט EUI-64. הערך של תת-הרשת מורכב מקידומת גלובלית (global routing prefix) שיכולה לייצג למשל ספק שירותי אינטרנט ותת-רשת שיכולה לייצג רשת של לקוח שמחובר לספק.
הייצוג של כתובות IPv6 נעשה בדרך כלל באמצעות סדרה של 8 מספרים בני ארבע ספרות בבסיס הקסדצימלי שמופרדים בנקודתיים וכל אחד מהם מייצג 16 סיביות.
לשם קיצור ניתן להשמיט את האפסים המובילים וכן רצף אחד של אפסים.
לדוגמה, הכתובת היא קיצור של הכתובת .
בניגוד לפרוטוקול IPv4 שם השדות האופציונליים מקודדים בכותר עצמו, השדות האופציונליים ב־IPv6 מקודדים ב"הרחבות כותרים" (extension headers).
הרחבות כותרים מאפשרות באופן תאורטי להוסיף אינסוף שדות אופציונליים לחבילה נתונה.
לעומת זאת, ב־IPv4 מספר השדות האופציונליים מוגבל על ידי השדה IHL שאורכו 4 סיביות והוא מגדיר את אורך הפתיח ביחידות של 4 בתים (כלומר עד 64 בתים כולל החלק הקבוע של הפתיח או לשדות האופציונליים בלבד).
המשמעות של ההבדל הזה היא שההשוואה בין הפתיחים של שני הפרוטוקולים היא מורכבת.
כמו כן, המבנה השונה של הפתיחים דורש תרגום של הפתיחים בנוסף לכתובות הרשת במעבר של חבילות בין רשת IPv4 לרשת IPv6 ולהפך באמצעותNAT64 .
גרסת הפרוטוקול (version) בדומה לפרוטוקול IPv4 ארבע הסיביות הראשונות של הפתיח משמשות לזיהוי גרסת הפרוטוקול.
במקרה של פתיח IPv6 יופיע הרצף 0110 שהוא ייצוג בינארי של הספרי 6.
עדיפות (Traffic Class) שמונה סיביות שמשמשות לניהול של איכות השירות (QoS) ().
תווית הזרם (Flow Label) תווית זו נועדה במקור לסימון חבילות ששייכות לאותו רצף (flow) אבל נכון לעכשיו לא ברור מה הייעוד שלה.
אורך המטען (Payload Length) אורך החבילה ללא הפתיח.
(ב־IPv6 אורך הפתיח קבוע ולכן אין צורך לציין את אורכו כמו ב־IPv4.)
הפתיח הבא (Next Header) מציין את סוג האופציה בפתיח ההרחבה של הפתיח הנוכחי (בהתאם לטבלת מספרי פרוטוקולי IP )
חסם הקפיצות (Hop Limit) שדה זה מקביל לשדה ה-TTL ב־IPV4 ומציין את המספר המקסימלי של נתבים שחבילה יכולה לעבור לפי שהיא מושלכת (discard).
כתובת מקור (Source address) הכתובת ממנה נשלחה החבילה (מקביל לתפקיד השדה ב־IPv4)
כתובת יעד (Destination address) הכתובת אליה מיועדת החבילה (מקביל לתפקיד השדה ב־IPv4)
החידוש העיקרי בגרסה 6 הוא הגדלה משמעותית בכמות כתובות ה-IP האפשריות.
ב-IPv6, נעשה שימוש ב-128 סיביות, המאפשרות עד 1038×3.4 כתובות שונות, כלומר, עבור כל אחד מ-7 מיליארד בני אדם החיים כיום ניתן לחלק 1028×5 כתובות ייחודיות, מספר עצום כשלעצמו.
דוגמה נוספת הממחישה את כמות הכתובות ב-IPv6: אם רובוטים זעירים יכסו את פני כדור הארץ מגובה פני הים ועד לגובה 10 קילומטר (מעל לגובה ההר הגבוה ביותר – האוורסט), נוכל להקצות כתובת ייחודית לכל רובוט, כל עוד הצפיפות שלהם לא תעלה על 278 מיליארד רובוטים למילימטר מעוקב.
למרות שהמוטיבציה המרכזית לניסוח פרוטוקול IPv6 הייתה לפתור את מצוקת הכתובות ב-IPv4, הפרוטוקול כולל מספר חידושים שנועדו להתגבר על חולשות שזוהו לאורך השנים ב-IPv4 ולהתאים אותו לטכנולוגיות הרשת האחרונות.
אחד מהחידושים הנ"ל הוא העברת האחריות לחלוקה (fragmentation) של מנות ה-IP מהנתבים למחשבי הקצה (endhosts).
בהתאם לפרוטוקול, אם נתב מקבל חבילה שגודלה עולה על ה־MTU של הממשק הפיזי דרכו הוא צריך לנתב את החבילה הוא נדרש ל"השליך" (discard) אותה ולשלוח חבילת ICMPv6 בחזרה לכתובת המקור על מנת ליידע את המחשב השולח שהחבילה גדולה מדי לניתוב המבוקש.
במקרה שמחשב מקבל הודעה כזו מנתב, האופציות שעומדות לרשותו הן: לחלק את החבילה למספר חבילות קטנות יותר, או לברר מה גודל החבילה המקסימלי שיכול להעביר בניתוב הספציפי באמצעות אלגוריתם Path MTU Discovery , או לחלק את המידע לחבילות של (ה־MTU המינימלי הנדרש לקישור פיזי ברשת IPv6).
מעבר לכך, השדות שמשמשים לניהול של פרגמנטים ב-IPv4 הפכו ממנדטורים לאופציונליים.
כך, למרות הרחבת גודלו של שדה הכתובת (32 בתים לשתי הכתובות במקום 8 בתים ב-IPv4) ותוספת שדה חדש (flow label) גדל החלק הקבוע (fixed portion) של כותרת חבילת ה־IP רק במעט (40 בתים ב-IPv6 למול 20 בתים ב-IPv4).
שינוי נוסף שנועד לפשט את פעולת הנתבים הוא ויתור על בדיקת checksum.
מכיוון שכיום כל הפרוטוקולים בשכבת הקשר כוללים בדיקת יתירות מחזורית או checksum, ניתן היה לוותר על שדה זה.
למעשה, היתרון היחידי של הבדיקה הזו כיום הוא בזיהוי חבילות שהתוכן שלהן במהלך עיבודן בנתב שובש עקב תקלות בזיכרון.
וגם יתרון זה הוכח כזניח לאור האמינות הגבוהה של רכיבים אלו בימינו.
הבדל נוסף בין IPv6 ל-IPv4 הוא השימוש בכתובות מקומיות (Link-local address או APIPA כמו שהם נקראים ביישום של מיקרוסופט לפרוטוקול TCP/IP) במקביל לכתובות גלובליות.
בעוד שכתובות מקומיות ב-IPv4 מוקצות באופן עצמאי כאשר לא הוקצו כתובות IP באופן ידני או באופן אוטומטי על ידי שרת DHCP, כתובות אלה הן מנדטוריות ב-IPv6, ויש להן תפקיד בהעברת מידע בין מחשבים באותו מתחם שידור.
המנגנון של השמה אוטומטית של כתובות מקומיות נקרא stateless address autoconfiguration והוא משתמש בשילוב של הקידומת של תת-הרשת FE80::/10 עם כתובת ה־MAC של ממשק הרשת כדי ליצור כתובת ייחודית (unique address).
למרות שכתובת ה־MAC אמורה להבטיח את הייחודיות של הכתובת, הפרוטוקול משתמש ב־Neighbor Discovery Protocol לוודא שאין מחשב נוסף עם אותה הכתובת.
האחרונות מקבילות לכתובות פרטיות ב־NAT, ולמרות שהן קיבלו את הטווח FEC0::/10 ב־IPv6 הן נאסרו לשימוש ב־.
עם זאת, יש מימושים של הפרוטוקול שעדיין כוללים את טווח הכתובות הנ"ל.
כמו כן, פרוטוקול IPv6 מגדיר טווחי כתובות לכל־נתיב () ולרב־נתיב (multicast) שאותן ניתן להקצות בנוסף לכתובת המקומית ולכתובת הגלובלית.
מנגנונים אלה קיימים גם ב-IPv4 אך הם אופציונליים (עם זאת הם קיימים בהרבה יישומים של הפרוטוקול).
בנוסף לכך, ב-IPv6 לא קיים שידור broadcast.
כשחבילה נשלחת עם כתובת היעד הנ"ל היא מועברת לשכבת הקישוריות עם FF:FF:FF:FF:FF:FF, שהיא כתובת ה-broadcast של כל המחשבים במתחם השידור של המחשב השולח.
שידור כזה מגדיל את העומס על כל המחשבים ברשת המקומית, ויוצר עומסים גם במקטעי גשרים (bridges או switches) בהם אין צורך אמיתי במידע.
עם זאת, כל מחשב ברשת IPv6 מקבל באופן אוטומטי את ff02::1 כך שחבילה שנשלחת לכתובת זו תגיע לכל המחשבים ברשת המקומית.
כחלק מפיתוח פרוטוקול IPv6 הוגדרו מספר מנגנונים שנועדו לתת מענה לאיומי אבטחה שלא היו קיימים בעת הגדרת פרוטוקול IPv4 (כלומר, לפני שרשת האינטרנט נפתחה לציבור הרחב).
פרוטוקול IPSec היה מנדטורי עד ל־, אך הוא הפך לאופציונלי בעקבות פיתוח של פרוטוקולים מתחרים כמו Secure Shell ו־TLS.
התמיכה ב-IPSec מובנית אל תוך מנגנון ה-Extension Header, ולכן היא מותאמת היטב לפרוטוקול.
IPSec הוגדר כפרוטוקול אופציונלי גם עבור IPv4, אך השימוש בו לא רב ביחס לפרוטוקולים המתחרים.
גם הפרוטוקול הזה הוא אופציונלי ונועד לענות על איומי אבטחה בפרוטוקול Neighbor Discovery Protocol , אשר דומים לאלה שקיימים בפרוטוקול ARP ב-IPv4.
IPv6 נתמך בצורה מקיפה במספר רב של מערכות.
מערכות הפעלה שונות תומכות ב־IPv6 , וביניהן:
לינוקס - IPv6 נתמך באופן מלא מזה מספר גרסאות לאחור, ומותקן ופועל כברירת מחדל כחלק מהליבה.
מומלץ להשתמש בגרסה מאוחרת או שווה ל-2.6.
Windows XP - תומכת ב-IPv6 מחבילת שירות 2 (service pack 2), אך יש צורך להתקינו באופן ידני.
Windows Vista, וכל הגרסאות המאוחרות יותר כגון Windows 11 תומכות ב-IPv6 באופן מובנה, והוא מותקן ופעיל בהן כברירת מחדל.
פורום IPv6 הישראלי פועל כסניף הישראלי של פורום IPv6 העולמי.
מטרת הסניף היא לקדם את השימוש ב-IPv6 בישראל, בכל המגזרים, וכן להפיץ מידע ולסייע לגופים המעוניינים להשתמש ב-IPv6. חברי הסניף הם מתנדבים המגיעים מהתעשייה, האקדמיה, מערכת הביטחון ועוד.
הסניף מקיים מדי שנה יום עיון, במסגרת הכנס השנתי של איגוד האינטרנט הישראלי.
הנואמים בכנס הם בדרך כלל חברי הסניף עצמם, וכן נציגים של הפורום העולמי.
בשנת 2013, ספק אינטרנט ישראלי אחד, 018, אפשר ללקוחותיו שימוש ב-IPv6.
שינוי מגמה חיובי ניכר בסיומה של שנת 2018 חל לאחר שאיגוד האינטרנט הישראלי הוביל פרסום של מסמך מדיניות אשר הציג את חשיבות המעבר ל-IPv6, ניתח את הסוגיה הן ביחס לתהליכים מקבילים בעולם והן ביחס לאתגרים הייחודיים במדינת ישראל, והציג שורה של המלצות לקידום הפריסה בישראל.
המסמך גם היווה תשתית לכנס (17 יולי 2018) שבו השתתפו נציגי ICANN ו-RIPE והשתתפו בו גם מרבית הנוגעים לדבר במדינת ישראל – כולל מנכ"ל משרד התקשורת, שבעקבות המסמך והכנס, אימץ את מרבית ההמלצות והודיע כי משרד התקשורת רואה בפריסת IPv6 בישראל מנוע צמיחה ויעד לאומי.
בשנת 2019 אחוז התפוצה של IPv6 בישראל עמד על כ-4.23%, בעוד בלגיה הייתה המובילה העולמית עם יותר מ-46%, ולאחריה ארצות הברית עם יותר מ-40%, הודו עם יותר מ-36%, ויוון עם יותר מ-32%.
גרסה 4 של פרוטוקול האינטרנט, או בקיצור IPv4, היא הגרסה הנפוצה של פרוטוקול IP, ומהווה את הפרוטוקול הבסיסי של רשת האינטרנט.
גרסה זו הוגדרה ב-RFC791 כחלק מחבילת הפרוטוקולים TCP/IP.
ברשתות שעושות שימוש ב־IP יש להקצות לכל מחשב כתובת IP ייחודית.
הגרסה העוקבת לגרסה 4 של הפרוטוקול (IPv4) נקראת IPv6.
ההתפתחות של IPv4 הייתה תהליך ארוך שכלל מחקר ופיתוח רבים במסגרת פרויקטים שונים שהובילו להקמת האינטרנט המודרני.
שנות ה-60 וה-70: התחלה ופיתוח מוקדם
1969: ARPANET, הרשת הראשונה שקדמה לאינטרנט, הוקמה על ידי סוכנות ARPA של משרד ההגנה האמריקאי.
הרשת נועדה לאפשר שיתוף משאבי מחשוב בין חוקרים באוניברסיטאות שונות ברחבי ארצות הברית.
1973: וינט סרף ובוב קאהן הציעו את פרוטוקול TCP/IP כפתרון למגבלות של פרוטוקול NCP (Network Control Protocol) ששימש ב-ARPANET.
TCP/IP נועד לשפר את היכולת לנתב ולנהל חבילות נתונים בצורה אמינה יותר על פני רשתות שונות.
1974: פרסום המאמר "A Protocol for Packet Network Intercommunication" על ידי וינט סרף ובוב קאהן, שתיאר את העקרונות של TCP/IP ואת החזון לאינטרנט גלובלי שמחבר רשתות שונות.
1980: הוגדר רשמית פרוטוקול IPv4 ב-RFC 760. הפרוטוקול הגדיר כתובות IP באורך 32 ביטים, מה שסיפק כ-4.3 מיליארד כתובות ייחודיות.
1981: הוגדר מחדש IPv4 ב-, שהתווה את הבסיס לרוב הפיתוחים והשימושים המאוחרים בפרוטוקול.
RFC זה כלל שיפורים רבים לעומת ההגדרה המקורית ב-.
1983: פרוטוקול TCP/IP, כולל IPv4, הוטמע והחליף את NCP ב-ARPANET, והפך לפרוטוקול הרשת העיקרי של האינטרנט.
שנות ה-90: גידול וצורך בפתרונות חדשים
1991: התפשטות האינטרנט למסגרות אקדמיות ומסחריות העלתה את הביקוש לכתובות IP.
בשנים אלו החל שימוש נרחב יותר באינטרנט מחוץ למסגרת האקדמית והממשלתית.
1993: הופעת טכנולוגיית NAT (Network Address Translation) כמענה חלקי למחסור בכתובות IP.
NAT אפשרה שימוש בכתובות פרטיות בתוך רשתות מקומיות, מה שהפחית את הצורך בכתובות ציבוריות רבות.
1994: החלה עבודה על פרוטוקול IPv6 כמענה למחסור בכתובות IP.
IPv6 נועד להחליף את IPv4 באמצעות הגדלת טווח הכתובות האפשריות לשימוש.
שנות ה-2000 ואילך: מעבר ל-IPv6 ותחזוקת IPv4
2000: השקת IPv6 באופן רשמי עם , והמלצה על אימוץ הדרגתי של הפרוטוקול החדש.
IPv6 כולל כתובות באורך 128 ביטים, מה שמספק טווח רחב יותר של כתובות IP.
2011: חילק ה-IANA (Internet Assigned Numbers Authority) את טווחי הכתובות האחרונים של IPv4, מה שסימן את הצורך הדחוף במעבר ל-IPv6. בעקבות זאת, החל תהליך המעבר ההדרגתי ל-IPv6.
2017: רוב ספקי השירותים הגדולים (ISP) והתשתיות החלו לתמוך ולהטמיע IPv6, אך IPv4 עדיין נותר בשימוש נרחב.
הטמעה של IPv6 נמשכת במקביל לשימוש בטכנולוגיות תאימות כמו NAT ו-IPv4-over-IPv6.
2024: עדיין נעשה שימוש רחב ב-IPv4 במקביל ל-IPv6. טכנולוגיות כמו NAT ופתרונות של IPv4-over-IPv6 ממשיכים לאפשר תאימות ושימוש בכתובות IPv4 במקביל למעבר ההדרגתי ל-IPv6. השימוש המשולב בשני הפרוטוקולים מאפשר התמודדות עם המחסור בכתובות ומקנה יציבות וגמישות לרשת האינטרנט.
כתובת IPv4 מורכבת מ-32 סיביות ומיוצגת באמצעות 4 מספרים עשרוניים המופרדים בנקודה.
כל מספר מהווה מקבץ של 8 סיביות וגודלו נע בין 0 ל-255.
והייצוג הבינארי של הכתובת הזאת יהיה:
פרוטוקול IP מחלק לחבילות את המידע שעליו להעביר, כאשר כל חבילה מורכבת מפתיח (header), נתונים, ואינה מכילה סוגר (trailer), בניגוד לפרוטוקולים אחרים.
4 הסיביות הראשונות משמשות לסימון גרסת הפרוטוקול שבו נעשה שימוש.
כאן יוצג המספר 4 (IPv4).
4 הסיביות הבאות מגדירות את אורך הפתיח, ביחידות של 32 סיביות (שהם 4 בתים).
מכיוון שפתיח של חבילת IP יכולה להכיל נתונים שונים, בהתאם לאפשרויות השונות בהן נעשה שימוש, ולכן אורך הפתיח משתנה בין חבילה לחבילה.
לדוגמה, פתיח בן 20 בתים יקבל את האורך 5 (20 בתים הם 160 סיביות).
יש לשים לב שאורך הפתיח לא יכול לעלות על 60 בתים.
8 הסיביות הבאות נועדו במקור כדי לאפיין את סוג השירות (ToS – Type of Service), כלומר, האם על החבילה להעדיף מעבר מהיר על פני אמינות גבוהה.
כיום השדה משמש ל-DiffServ או ל-ECN.
16 הסיביות הבאות מגדירות את גודלה הכולל של החבילה, ביחידות של בית אחד.
הגודל המינימלי לחבילה מוגדר להיות 20 בתים (הגודל המינימלי של פתיח IP), והגודל המקסימלי הוא 65535 בתים.
16 הסיביות הבאות מייצגות את "מספר הזיהוי" של החבילה.
שדה זה משמש בעיקר לצורך הרכבה מחדש של הודעות אשר חולקו (ראה בהמשך).
במקרה בו יש מספר רב של חלקים (Fragments), הצד המקבל צריך לדעת את מי מהחלקים להרכיב מחדש.
בזמן חלוקה של הודעה, מספר זה חייב להישמר.
מערכת ההפעלה בדרך כלל מעלה את המספר באופן סדרתי בכל הודעה שיוצאת מהמחשב.
3 הסיביות הבאות נוגעות לחלוקת המידע ליותר מחבילה אחת.
הביט הראשון שמור לשימוש עתידי וחייב להיות 0. הביט הבא מסמן האם אסור לנתבים בדרך לחלק את החבילה הנוכחית לחבילות קטנות יותר.
אם שווה 1, אזי אסור על נתבים לבצע חלוקה כזו, ואם שווה 0 אזי מותר.
הביט הבא מסמל האם לאחר חבילה זו יש חבילות נוספות, במקרה והחבילה המקורית חולקה לכמה חבילות.
13 הסיביות הבאות משמשות לזיהוי הסדר שבו צריך להרכיב את המידע, במקרה שהוא מחולק בין כמה חבילות.
שדה זה מכיל את המיקום היחסי של המידע בחבילה הנוכחית, ביחס לחבילה המקורית שעברה חלוקה.
המיקום נתון ביחידות של 8 בתים.
8 הסיביות הבאות מייצגות את "זמן החיים" של החבילה (TTL – Time To Live).
השדה מקבל מספר כלשהו בעת השליחה, ובכל תחנה שהחבילה עוברת בדרך המספר מוקטן באחד.
אם "זמן החיים" של החבילה הגיע לאפס לפני שהיא הגיעה ליעדה, היא מושמטת ולא מועברת הלאה.
מנגנון זה הומצא כדי למנוע מחבילות שלא יכולות להגיע ליעדן להסתובב באופן אינסופי ברשת.
8 הסיביות הבאות מייצגות מספר, הקובע לאיזה פרוטוקול יש להעביר את המידע לאחר שהועבר.
16 הסיביות הבאות מכילות מספר שנועד לוודא את המעבר התקין של הפתיח.
מפעילים על הפתיח פונקציה ידועה, שעל-פי נתונים שונים שהוא מכיל מחזירה מספר בן 16 סיביות.
התחנה המקבלת מפעילה את אותה הפונקציה על הפתיח ומשווה את התוצאה עם תכולת השדה על מנת לוודא שהפתיח הגיע תקין.
IPv4 לא מוודא את אמינות הנתונים, אלא רק את אמינות הפתיח.
32 הסיביות הבאות מכילות את כתובת ה-IP של השולח.
32 הסיביות הבאות מכילות את כתובת ה-IP של הנמען.
בהמשך ניתן להוסיף אופציות שונות (למשל אפשרויות אבטחה).
במקרה שהאופציות לא מגיעות למכפלה שלמה של 32 סיביות (שהרי גודל פתיח חבילת ה-IP חייב להיות כפולה שלמה של 32) מרפדים את סופו של הפתיח באפסים על-מנת להגיע לכפולה כזאת.
רכיבי ISAPI משמשים למטרות רבות, בהן ניתן לציין את המפרשים של שפות תכנות וטכנולוגיות כגון ASP, הרחבות השרת של FrontPage, מימוש טכנולוגיית SSI בשרת IIS, ועוד.
שירות נפוץ נוסף שממומש כרכיב ISAPI הוא מנגנון הפניית דפים עבור שרת IIS (מקביל ל־mod_rewrite של שרת אפאצ'י).
ניתן להריץ רכיבי ISAPI גם על שרת אפאצ'י בעזרת מודול ההרחבה mod_isapi.
הדבר אפשרי על מערכות חלונות בלבד.
קיימים שני סוגים של רכיבי ISAPI: שני הסוגים ממומשים כקובצי DLL.
הרחבות ISAPI הן יישומי צד שרת מלאים, שניתנים להרצה ישירות משורת הכתובת בדפדפן.
ניתן להשתמש בהרחבות ISAPI במקום בתוכנות CGI או בטכנולוגיות צד שרת כמו ASP ו־PHP.
דוגמה להרחבת ISAPI היא הרחבות השרת של FrontPage.היתרון של הרחבות ISAPI על פני טכנולוגיות מקבילות הוא המהירות: הרחבות ISAPI פועלות מהר יותר מיישומי CGI, מאחר שהן ממומשות כקובצי DLL, ופועלות באותו מרחב תהליך כמו השרת עצמו.
הן יותר מהירות מיישומי ASP, PHP וטכנולוגיות דומות, מאחר שהקוד מהודר ולא מפורש.
החיסרון, מנגד, הוא שבאג בהרחבת ISAPI עלול להשפיע על כל השרת, בעוד שבאג ביישום CGI או ASP יוגבל ליישום ה־CGI, או לתסריט המורץ.
בנוסף, פיתוח הרחבות ISAPI קשה ומסובך יותר מפיתוח יישומים מקבילים בפלטפורמות מבוססות תסריט, כמו ASP ו־PHP.
מסנני ISAPI הם רכיבים שקופים למשתמש, שמגיבים לאירועים מסוימים בשרת (לדוגמה, בקשת קובץ מסוג מסוים), ויכולים לשנות את המידע המוחזר ללקוח.
כך, לדוגמה, ממומשים מפרשי ASP ו־SSI: כאשר לקוח מבקש דף בסיומת asp מורץ מפרש ASP, מנתח את הדף, ומחזיר לשרת את תוצאות הרצת הקוד, שבתורו מחזיר אותו ללקוח.
באופן זה הוא משנה את התנהגות ברירת המחדל של השרת, כל זאת באופן שקוף לחלוטין למשתמש.
IS-2 (יוסיף סטלין, ИС-2) היה טנק סובייטי כבד ששירת במלחמת העולם השנייה.
טנק כבד זה תוכנן עם שריון עבה שיעמוד בפני תותחי הנ"ט 88 מ"מ הגרמניים, ותותח גדול דיו לחדור את שריונם הקדמי של טנקי הטיגר והפנתר החדישים.
טנק זה יכול היה גם לירות פגזים נפיצים כבדים שהתגלו כיעילים לפיצוח מעוזי הגנה וביצורים גרמניים.
הוא נכנס לשירות מבצעי באפריל 1944 ושימש כחוד החנית של כוחות השריון הסובייטיים בשלבי המלחמה האחרונים ובמהלך כיבוש ברלין.
כתוצאה מכך, סטלין כמעט ביטל את כל פיתוח הטנקים הכבדים בברית המועצות ב-1943.
בשל דעיכת כוכבו הפוליטי של המרשל קלימנט וורושילוב, שעל שמו נקראה סדרת טנקי ה-KV, נקרא הטנק החדש שפותח בשם "יוסיף סטלין".
אב הטיפוס IS-85 נתקבל לייצור כטנק הכבד IS-1, אך נמשכו הדיונים באשר לדגם התותח המתאים לו.
שני תותחים מתאימים היו ה-A-19 בקוטר 122 מ"מ, שהיה תותח שדה במקורו, וה-BS-3 בקוטר 100 מ"מ.
תותח 100 המ"מ, שהותקן מאוחר יותר במשחית הטנקים SU-100 ובטנק T-55, היה בעל כושר חדירת שריון טוב (185 מ"מ פלדה לעומת 160) אך היה חדיש ומצוי בצמצום.
תותח ה-122 מ"מ ותחמושתו יכלו להיות מיוצרים בכמויות גדולות ובמבחני שדה הוכח כי ביכולתו לחדור את שריון הפנתר בחזית ומאחור.
אב הטיפוס IS-122 החליף את ה-IS-85 ונכנס לייצור מאסיבי בציון IS-2. תותח 85 המ"מ נשמר עבור ה-T-34/85 החדש ומעט ה-IS-1 שנבנו עמו הוסבו עוד בבית החרושת לתצורת IS-2.
דגם הייצור העיקרי, ה-IS-2, היה מעט קל ומהיר יותר מה-KV הכבד ביותר של 1942. הוא הצטיין בשריון חזית עבה ותכנון צריח משופר עד למאוד.
הודות לתכנון מעטה שריון מתקדם, נשא הסטלין שריון עבה יותר מאשר טנקי ה-KV אך עם זאת היה קל יותר, בעיקר בשל ריכוז השריון בחזית.
תותח 122 המ"מ הצטיין בחדירת שריון.
האנרגיה הקינטית של פגזיו הייתה גבוהה פי 3.5 מזו של תותח ה-76.2 מ"מ שקדם לו, וגם כשלא הצליח לחדור את שריון הטנקים של האויב, עוצמת הפגיעה העיפה לעיתים את הצריח של הטנקים הגרמנים שניצבו מולו.
הפגזים הנפיצים הגדולים התגלו גם כיעילים נגד בונקרים, חי"ר ותותחי נ"ט.
החסרון העיקרי של התותח היה שפגזיו היו גדולים מאוד ומורכבים משני חלקים (פגז והודף), שכן היה זה תותח שדה במקורו.
לכן היה קשה לטעון את התותח במרחב המצומצם של הצריח, הטנק היה יכול לשאת רק 28 פגזים וקצב הירי היה איטי מאוד, כשני פגזים לדקה.
טנקי ה-IS-2 המוקדמים קלים לזיהוי בשל תובה קדמית עם "מדרגה" ומדף הנהג הקטן.
לא היו להם נועלי תותח או מקלעים נגד מטוסים.
הדגם המשופר שיוצר ב-1944 הצטיין ביכולת טעינה מהירה יותר של התותח, D-25T עם מפצה סטייה כפול והיה בעל תובה קדמית ישרה ושטוחה.
נוסף גם נועל תותח באחורי התובה ובגרסאות מאוחרות גם מקלעי נ"מ.
בסוף שנת 1944 הטנק שופר לדגם IS-3 עם שריון משופר וצריח יצוק בצורת חצי כדור, שאפיין את הטנקים הסובייטיים שלאחר מלחמת העולם השנייה.
התובה הקדמית המחודדת הקנתה לו את הכינוי "שוּקה" (זאב ים) בפי צוותיו.
השריון הקדמי עובה ל-200 מ"מ, לעומת 120 בדגם הקודם, אך למרות זאת הוא היה קל יותר ונמוך יותר ב-30 מ"מ.
הדגם הוכנס לשירות מאוחר מדי מכדי להשתתף במלחמת העולם השנייה, אם כי יש מקורות הטוענים כי גדוד אחד שלהם לחם במנצ'וריה כנגד היפנים (במסגרת מבצע סערת אוגוסט).
ב-1952 בוצע שדרוג נוסף לטנק שעמד להיות מכונה IS-8, אך באקלים הפוליטי שלאחר מות סטלין ב-1953, שונה שמו ל-T-10. באמצע שנות החמישים עברו טנקי ה-IS-2 שנותרו שדרוג ל-IS-2M שכלל הוספת מכלי דלק חיצוניים באחורי התובה ופלטות בזוקה.
Infra-Red Search and Track (בראשי תיבות: IRST; בתרגום חופשי מאנגלית: מערכת תת-אדום לחיפוש ומעקב) היא מערכת לגילוי ומעקב אחר עצמים הפולטים קרינת תת-אדום כגון מטוסי סילון ומסוקים.
מערכות לגילוי קרינה הן סבילות, כלומר - אינן פולטות קרינה.
בניגוד למערכות פעילות, כמו מכ"ם, המשדרות קרינה לצורך גילוי עצמים, מערכת ה-IRST משתמשת בחיישנים לגילוי קרינה תת-אדומה שנפלטת מגופים חמים.
עקב כך ניתן לגלות מערכות פעילות כמו מכ"ם בקולט אזהרות מכ"ם, אך מערכות סבילות אינן ניתנות לגילוי.
מאחר שהאטמוספירה בולעת חלק מהקרינה התת-אדומה, וכיוון שתנאי מזג אוויר גרועים יכולים להפחית מהאור התת-אדום גם כן, הטווח היעיל של מערכות גילוי קרינת תת-אדומה, בהשוואה למכ"ם, הוא מוגבל.
מאידך, בטווחים קצרים מערכות אלו יעילות יותר ממכ"ם עקב אורך גל קצר יותר, והן בעלות רזולוציה גבוהה יותר.
בדומה לראשי ביות תת-אדום, IRST יזהה ביעילות יותר מטרה שצינור הפליטה של מנועיה מופנה כלפיה מאשר כאשר הם מופנים לצד הנגדי.
משמעות הדבר היא שמטוסי סילון רבים יתגלו בטווחים ארוכים יותר אם הם מתרחקים מהמטוס עם ה-IRST מאשר כאשר הם טסים לעברו.
כיום מרבית מערכות ה-IRST רגישות דיין כדי לגלות חום של מטוס סילון גם מהחזית, בעזרת גילוי הקרינה שנוצרת כתוצאה מחיכוך גוף המטוס באוויר, שמחמם את שלדת המטוס.
ה-IRST יכול לספק רק את כיוון המטרה ביחס למטוס ולכן כוללות מערכות IRST בדרך-כלל מגלה טווח מבוסס לייזר, על-מנת לסייע לטייס בביצוע ירי תותח או שיגור טילים באופן יעיל (טכנית, ניתן להעריך את הטווח על-פי חתימת התת-אדום של המטרה או גורמים אחרים).
השימוש הראשון ב-IRST היה כנראה במטוסי הקרב האמריקניים F-101 וודו ו-F-102 דלתא דאגר.
היו אלו מערכות פשוטות שכללו חיישן תת-אדום עם צמצם אופקי מסתובב מלפניו.
כאשר זוהתה קרינה תת-אדומה הוצג חיווי ("בליפ") על תצוגה בתא הטייס, בדומה לתצוגת מכ"ם.
ה-IRST נועד בעיקר לסייע למפעיל המכ"ם לסובב אותו לכיוון המשוער בו נמצאת המטרה, בתקופה שבה היה צריך "לנעול" את המכ"ם ידנית על המטרות.
תועלת המערכת הייתה מוגבלת, ועם כניסתם לשימוש של מערכות מכ"ם מתקדמות יותר הופסק השימוש באמצעי זה.
מערכות IRST מתקדמות הופיעו במטוסים מודרניים החל משנות השמונים, עם כניסתם לשימוש של חיישני תת-אדום דו-ממדיים, שיכלו לזהות את מקור הקרינה בזוויות אופקיות ואנכיות.
רגישות החיישנים שופרה משמעותית אף היא, וכך הושגה רזולוציה גבוהה בהרבה וטווח גדול יותר.
עם טילים מונחי תת-אדום או טילי שגר ושכח, המטוס יכול לירות על המטרות מבלי להדליק את המכ"ם בכלל.
לחלופין, הוא יכול להפעיל את המכ"ם ולנעול בסמיכות לשיגור; או לסגור לטווח שימוש בתותח ולתקוף באמצעותו.
בין אם הוא משתמש במכ"ם ובין אם לאו, מערכת ה-IRST עדיין מאפשרת להם לבצע התקפת פתע.
ניתן לשעבד למערכת IRST גם כוונת אופטית מגדילה רגילה, על-מנת לסייע למטוס המצויד ב-IRST לגלות את המטרה בטווח רחוק.
מטוסי ה-F-14 טומקט של צי ארצות הברית השתמשו במערכת מעין זאת, על מנת לעמוד בדרישות הצי לזיהוי חזותי לפני פתיחה באש.
בניגוד למערכות ראיית לילה (FLIR) רגילות, מערכת IRST מחפשת למעשה סביב המטוס בדומה לדרך בה מכ"ם הזז מכנית (או אפילו אלקטרונית) עובד.
כאשר מתגלה מטרה פוטנציאלית אחת או יותר תדווח המערכת לטייס ותציג את מיקומה של כל מטרה ביחס למטוס על-גבי צג, בדומה למכ"ם.
שוב בדומה לאופן פעולתו של מכ"ם, הטייס יכול להנחות את ה-IRST לעקוב אחר מטרה אחת כרצונו, ברגע שהיא זוהתה, או לסרוק בכיוון מסוים אם יש סיבה לחשוב שישנה שם מטרה.
IS-3 (יוסיף סטלין, ИС-3) היה טנק סובייטי כבד, אשר תוכנן ויוצר בשלהי מלחמת העולם השנייה.
טנק כבד זה היה למעשה דגם משופר של קודמו - טנק IS-2.
פיתוח הטנק החל בסוף שנת 1944 והתבסס על לקחים שהופקו מהפעלתו הקרבית של הטנק IS-2. לטנק החדש היה שריון משופר וצריח יצוק בצורת חצי כדור.
הצריח היה נמוך בכ-40 ס"מ לעומת הצריח של IS-2. השריון הקדמי עובה ל-200 מ"מ לעומת 120 ב-IS-2. עיבוי השריון לא הביא להעלאת משקל הטנק (לעומת IS-2) - הקטנת גובה הצריח פיצתה על עיבוי השריון.
הייצור של טנקי IS-3 נמשך תקופה קצרה יחסית ונפסק כבר בסוף 1946. בסך הכול יוצרו כ-2,300 טנקים.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 הוחזרו מרבית הטנקים למפעלים, שם עברו הסבה לדגם משופר יותר, אשר נקרא IS-3M.
מטרת ההסבה הייתה התאמת טנקים אלו לרמתם של הטנקים החדישים (דאז) כמו T-54. בדגם החדש המקלעים הוחלפו בדגמים משופרים, הותקן מכשיר לראיית לילה לנהג, הוחלף סוג מנוע (אך הספק המנוע לא השתנה), הוכנסו שינויים במערכת סינון אוויר, משאבת שמן ידנית הוחלפה במשאבה חשמלית ועוד.
על בסיס טנק זה פותח טנק IS-7 שממנו נבנו מספר טנקים אך הוא לא הגיע לייצור סדרתי.
טנקי IS-3 לא הספיקו להשתתף בקרבות של מלחמת העולם השנייה, כיוון שסדרת הייצור הראשונה הסתיימה במאי 1945, כאשר פסקה הלחימה באירופה.
לפי מספר מקורות גדוד אחד של טנקי IS-3 השתתף במלחמה עם יפן.
הטנק התגלה לראשונה לעיניים מערביות ב-7 בספטמבר 1945 במצעד המשותף של בעלות הברית שנערך בברלין, לרגל סיום מלחמת העולם השנייה.
הטנקים הללו הותירו רושם רב על הקצינים האמריקאים והבריטים שנכחו במצעד.
בצבא האדום שירתו טנקים אלו עד סוף שנות ה-60. ביחידות שריון קדמיות הם הוחלפו בטנקי T-54. טנקי IS-3 הועברו ליחדות דרג שני ולאחר מכן הועברו לשימושן של יחידות מילואים במקרה של מלחמה כוללת.
לעומת הטנקים האחרים שיוצרו בברית המועצות לאחר מלחמת העולם השנייה הם לא סופקו למדינות ברית ורשה.
שני הצבאות היחידים (חוץ מברית המועצות) בהם שירת טנק זה היו צבא קוריאה הצפונית וצבא מצרים (בשנים 1962–1967 קיבלה מצרים מברית המועצות כ-100 טנקים מסוג IS-3).
לקוריאה הצפונית הטנקים סופקו רק לאחר מלחמת קוריאה, כך שהם לא הספיקו להשתתף בלחימה.
השימוש הקרבי היחיד בטנקי IS-3 היה במהלך מלחמת ששת הימים.
כ-40 טנקים מסוג זה היו ברשותה של הדיוויזיה המצרית השביעית שנלחמה באזור רפיח.
למרות השריון העבה שלהם והתותח האימתני לא הצליחו טנקים אלו להוות יריב של ממש לכוחות השריון הישראלים.
טנקי פטון של חטיבה 7 הצליחו לפגוע ולהוציא משימוש כ-15 טנקי IS-3, שאר הטנקים נפלו לידי צה"ל בשלמותם לאחר שננטשו על ידי אנשי צוותיהם.
לאחר המלחמה השתמש צה"ל בכמה טנקי IS-3 כגררים לפינוי כלי הרכב המצריים שהושארו בסיני.
עם פרוץ מלחמת ההתשה נמצא שימוש מקורי ל-4 טנקי IS-3. מטנקים אלו פורק המנוע ותיבת ההילוכים והם הוצבו במעוזי קו בר-לב כעמדות ירי נייחות.
הטנקים הוצבו על משטחי בטון משופעים על מנת לאפשר הרמת תותח הטנק בזווית של 45 מעלות (במצב מאונך ניתן היה להרים את התותח של IS-3 בזווית של 22 מעלות בלבד).
2 מהטנקים הוצבו במעוז "אורקל" ושניים נוספים - במעוז בודפשט.
הטנקים השתתפו בירי על הצד המצרי של התעלה במהלך המלחמה.
במלחמת יום הכיפורים לא השתתפו הטנקים בעמדות אלו בשל היעדר תחמושת.
התחמושת של הטנקים מקורה בשלל שנלקח במהלך מלחמת ששת הימים ולא היה מקור נוסף להספקת התחמושת.
IS-7 (יוסיף סטלין, ИС-7) היה טנק סובייטי כבד, אשר פותח מעט לאחר מלחמת העולם השנייה.
משקלו של הטנק הגיע ל-68 טונות, והוא היה לטנק הכבד ביותר שבנתה ברית המועצות.
ה-IS-7, אשר היה חמוש בתותח עוצמתי בקליבר 130 מילימטר, בעל שריון עבה ביותר לתקופה ונהנה מניידות טובה, נחשב כנראה לטנק החזק בשעתו בעולם.
למרות זאת, הוא מעולם לא נכנס לייצור סדרתי בגלל גודלו ומשקלו.
דגם אב טיפוס ראשון הושלם ב-8 בספטמבר 1946 והשני ב-25 בדצמבר 1946, ואלה עברו את מבחני השדה בהצלחה.
רמת המיגון של ה-IS-7 הייתה גבוהה מאוד לטנקים אחרים בשעתו.
זה הושג לא רק בזכות עיבוי לוחות השריון, אלא גם הודות לזוויות החדות בהן הונחו אשר שיפרו את המיגון הבליסטי של הטנק.
עיצוב השריון הקדמי היה זהה במידת מה לזה של ה-IS-3, ועוביו הגיע ל-150 מילימטר.
צריח הטנק היה גדול מאוד, אך בעל צללית נמוכה עם מיגון של 210 מילימטר בחזית ו-350 מ"מ בבסיס התותח.
במבחני שדה שנערכו בקיץ 1948, שריון הטנק הוכיח עצמו כחסין כנגד פגזים חודרי שריון של תותחי הנ"ט החזקים ביותר בתקופה (ביניהם התותח הגרמני בקוטר 128 מ"מ אשר שימש את משחית הטנקים יאגדטיגר, וגם התותח הסובייטי בקוטר 130 מ"מ של ה-IS-7 עצמו).
החימוש העיקרי של ה-IS-7 היה תותח טנק מחורק קנה S-70, במקור תותח ימי, בקוטר 130 מילימטר עם אורך קנה של 57 קליבר.
פגז חודר שריון שמשקלו עמד על 33.4 קילוגרם היה בעל מהירות לוע של 900 מטר לשנייה, כאשר קצב האש נע בין 6 ל-8 פגזים לדקה.
כ-30 פגזים אוחסנו בבטן הטנק.
החימוש המשני כלל לא פחות מ-8 מקלעים, כולם נשלטים בשלט רחוק על ידי הצוות מפנים הטנק ללא צורך לחשוף את עצמם.
שני מקלעים מדגם KPVT בקוטר 14.5 מ"מ הותקנו, אחד בבסיס התותח והשני על הצריח בתור מקלע נ"מ.
בנוסף, שישה מקלעי גוריונוב SG-43 בקוטר 7.62 מ"מ הותקנו, שניים מתוכם כמקבילים לתותח, שניים בצידי הצריח כשהם פונים לאחור, ושניים נוספים על צידי התובה.
בקיץ 1948 הושלמו ארבעה טנקי IS-7 במפעל קירוב שבלנינגרד, ואלו נשלחו למבחני שדה ממשלתיים.
הטנק הותיר רושם חזק על חברי הוועדה הבוחנת; על אף שמשקלו הגיע ל-68 טונות, הוא הצליח לפתח מהירות סבירה ביותר, היה כמעט חסין לתותחי הנ"ט של התקופה, והיה חמוש בתותח עוצמתי.
ב-1949 הורה הצבא למפעל קירוב לייצר כ-50 יחידות של ה-IS-7. אולם מאוחר יותר באותה שנה, הוחלט לעצור את כל ייצור הטנקים שמשקלם מעל 50 טונות, ביניהם ה-IS-7.
המוטיבציה לפיתוח המערכת נובעת מכך שלא ניתן לסמוך על שימוש במערכות זרות בזמנים של עוינות פוליטית.
נכון לאפריל 2016 שוגרו כל שמונת הלוויינים המתוכננים לכדי מערך לוויינים.
למערכת (בדומה למערכת GPS) שני שימושים, האחד אזרחי ומוגבל במידה מסוימת והשני צבאי למכשירים מורשים, על ידי קידוד אותות.
IRBCA היא אחת המתודולוגיות של המשרד להגנת הסביבה ורשות המים להערכת סיכונים והתווית דרך טיפול במקרים של זיהום קרקעות ומי תהום כחלק מביצוע הליך סקר זיהום קרקע או בנוסף לו.
נוהל IRBCA מבוסס על הנוהל RBCA, שפורסם על ידי החברה האמריקאית לניסוי וחומרים ב-1994. על פי נוהל זה, האחראי על האתר בוחן את סוגי המזהמים ורמת ריכוזם, את דרכי ההתפשטות בקרקע במים ובאוויר ומזהה את הגורמים העלולים להיחשף למזהמים ודרכי החשיפה אליהם.
בהתאם לנתונים שנאספו, האחראי יקבע את שיטת הטיפול באתר המזוהם.
ה-IRBCA מציע אלטרנטיבה לערכי הסף הכלליים בהם משתמשים כיום לקביעת מידת זיהום של קרקע בישראל.
הנוהל אומץ במדינות שונות בעולם ככלי לטיפול באתרים מזוהמים, לרוב עם התאמות לרגולציה ולחוקים המקומיים, או בהתאם לפרמטרים המקומיים.
נוהל IRBCA הוא הנוהל שעבר התאמה לישראל ואומץ על ידי הרשויות.
מטרת הנוהל, היא לתת מסגרת כללית לקבלת החלטות טכניות, ברות הגנה, עקביות ואובייקטיביות לניהול שיקום של אתרים מזוהמים בארץ.
יישום נכון של מסמך זה יכול להבטיח את ההגנה על בריאות אדם והסביבה בהווה ובעתיד.
מסגרת זו יכולה לייעל ולקצר את התהליך של ניקוי אתר.
מסגרת זו מאפשרת הערכת וניהול הסיכונים במסגרת שיקום האתר.
מסגרת זו מאפשרת הורדת רמת הסיכון לציבור ו/או נזק סביבתי אחר מהאתר המזוהם, אך גם מאפשרת חיסכון כספי ליזם, לפרויקטור או לבעלי האתר.
באתר שבו לא ידועים מקורות הזיהום, יש להחמיר בדרישות לשיקומו, מאחר שלא ידוע בוודאות מהם המזהמים שעלולים לסכן את הציבור.
Tier 1 זה השלב שבו משווים את ריכוזי המזהמים באתר לטבלאות הריכוזים שחושבו בעזרת נוסחאות מוגדרות מראש שמובנות ב-IRBCA שאליהן הוכנסו הפרמטרים המאפיינים את תנאי הארץ.
שלב זה הוא אומדן למעשה, הערכה של ריכוזי המזהמים הצפויים.
Tier 2 זה השלב שבו משווים את ריכוזי המזהמים באתר לטבלאות שחושבו בעזרת נוסחאות מוגדרות מראש שמובנות ב-IRBCA שאליהן הוכנסו הפרמטרים שנמדדו באתר עצמו.
שלב זה למעשה קובע האם יש צורך בשיקום האתר, או שלא.
האחראי על האתר יכול להחליט האם להתחיל את הטיפול לפי שלב זה או לעבור ישירות לשלב הבא.
Tier 3 זה השלב שמאפשר שימוש בנוסחאות חישוב סיכונים שאינן חלק מנוהל זה, בתנאי שהן בעלות התאמה טובה יותר מהמודל המוצע או מאפשרות דיוק רב יותר במודל חישוב הסיכון.
דרכי חשיפה אפשריות של הציבור למזהמים שבקרקע
נשימת אוויר שמכיל מזהמים נדיפים או חצי נדיפים שיש בקרקע.
מזהמים שנפלטים מהאתר לאקוויפר ומגיעים דרכו למי השתייה.
חשיפה חיצונית דרך העור ממגע עם הקרקע או ממגע עם מים שלתוכם חדרו המזהמים מהקרקע.
אכילת מזון שמכיל ריכוזים של המזהמים שהיו בקרקע (לדוגמה, הדגים במפרץ עכו שהכילו כספית בריכוזים גבוהים פי 3 מהמותר).
בהתאם לכל דרך חשיפה ותכונות המזהם, נקבעו רמות חשיפה מקסימליות שונות ובהתאם להן יקבע הריכוז המקסימלי של המזהם בקרקע או במי התהום.
מים או קרקע שיעברו רף זה יוגדרו כמזוהמים.
בהתאם לשימוש העתידי בקרקע ולמאפייני האתר, נקבעים אותם ריכוזי סף למזהמים.
לדוגמה, באתר שבו מתוכנן להיבנות מרתף תת-קרקעי ישנה חשיבות רבה יותר להפחתת ריכוזי גזים נדיפים וחצי נדיפים משום שהם עלולים להצטבר במרתף.
ברגע שהקרקע ומי התהום באתר מכילים ריכוזי מזהמים שקטנים מערכי הסף הללו, ניתן לאמר שהאתר אינו מסכן את הציבור וכי הטיפול בו הסתיים.
IRAS 17423-1755 (ידועה גם בשם Henize 3-1475) היא ערפילית פלנטרית הממוקמת בקבוצת הכוכבים קשת במרחק של 18,000 שנות אור מכדור הארץ.
עוצמת ההארה של הערפילית גדולה יותר מפי 12,000 מזו של השמש.
IPython (קיצור של: "Interactive Python") הוא מעטפת פקודה עבור מחשוב אינטראקטיבי במספר שפות תכנות.
במקור, פותחה מעטפת הפקודה עבור שפת פייתון, המציעה אינטרוספקציה של טיפוסים, מדיה עשירה , בדיקת נכונות תחביר המעטפת, השלמה אוטומטית של שורת פקודה והיסטוריה של הקבצים שנכתבו ו/או נערכו.
IPython מספק את התכונות ("פיצ'רים" ) הבאות:
מעטפת אינטראקטיבית (מסוף וערכת כלים מבוססת Qt).
ממשק מחברת מבוסס דפדפן, הכולל תמיכה בקוד הנכתב בשפה זו, בקטעי טקסט (הערות, למשל), בביטויים מתמטיים, ביצירת ובשילוב (או שיבוץ) שרטוטים (גרפים, במרבית המקרים) במחברת, ובאמצעי מדיה נוספים.
תמיכה בהדמיית נתונים איטראקטיבית ובערכות כלים המשמשות לפיתוח ממשקי משתמש גרפיים.
מפרשים גמישים, אשר מאפשרים את טעינתם ושילובם (או שיבוצם) בפרויקט כלשהו - לשם פירוש הקוד הנכתב.
IQ-קוורטאל הוא קומפלקס רב-תכליתי הנמצא במוסקבה סיטי, מרכז העסקים הבינלאומי של מוסקבה.
במפלס התת-קרקעי של IQ-קוורטאל יש יציאה לתחנת המטרו "מז'דונרודנאיה".
במרחק הליכה נמצאות תחנות המטרו "דלובוי צנטר", "ויסטבוצ'נאיה", וכן התחנה "דלובוי צנטר" של הטבעת המרכזית של מוסקבה.
בסביבתו הקרובה של המתחם נמצאת טבעת התחבורה השלישית.
באביב 2019, במגדל בן 42 קומות התמקמו שלושה משרדי ממשלה רוסיים – המשרד לפיתוח כלכלי, משרד המסחר והתעשייה, המשרד לפיתוח דיגיטלי, תקשורת ותקשורת ההמונים וכן סוכנויות ופקידויות הכפופים להם.
מגדל בן 33 קומות שייך לבנק החקלאות הרוסי, ומשמש כמטה הבנק.
מגדל 1: מתנשא לגובה 87 מטר וכולל 22 קומות.
מגדל 2: מתנשא לגובה 135 מטר וכולל 33 קומות.
מגדל 3: מתנשא לגובה 173 מטר וכולל 42 קומות.
שטח המתקן הכולל – 22,800 מ"ר שטח השטח הכולל של המשרד – 107,000 מ"ר שטח הדירות הכולל – 8,500 מ"ר מערכות הנדסיות – מערכות אוורור ופליטה מרכזיות, מערכות מיזוג מרכזיות, מערכות הסקה מרכזית, מערכות אספקת חשמל רציפה ומערכות אזעקה חניה – חניה תת-קרקעית ל-716 מקומות חנייה וחניון שמור בחצר.
IR-40 הוא כור גרעיני המופעל בעזרת מים כבדים ונמצא בסמוך לעיר אראכ שבאיראן.
איראן טוענת כי הכור משמש אותה רק לצורכי מחקר ופיתוח ולייצור איזוטופים רפואיים.
הממשל האיראני החליט להקים בשנות ה-80 של המאה ה-20 כור שיעשה שימוש במים כבדים.
באותה עת המרכז למחקר גרעיני של טהראן, שהיה הכור הוותיק ביותר באיראן הגיע למגבלות הבטיחות שלו.
בתוכנית המקורית, הכוונה הייתה להקים את הכור באספהאן אך ב-2002 הוחלט לבנות אותו בסמוך לעיר אראק.
באוגוסט 2006 הכריזה איראן על חנוכת המתקן באראק לייצור מים כבדים.
ביוני 2013 ביקר בכור הגרעיני נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד.
במסגרת הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית הסכימה איראן לתכנן מחדש את הכור בסיוע P5+1 וזאת כדי למזער את היכולת של הכור לייצר פלוטוניום ברמה שמשמשת לנשק גרעיני, בנוסף לכך הסכימה איראן להסיר את ליבת הכור ולמלא אותה בבטון כדי שתהפוך לבלתי שמישה.
בינואר 2016 הצהירה איראן כי ליבת הכור הוסרה.
הליבה מורכבת מצינורות שבהם מוחזק החומר הגרעיני – במקרה של הכור הזה מדובר באורניום לא-מועשר – ודרך הצינורות עוברים המים הכבדים.
ב-2019, אחרי פרישת ארצות הברית מההסכם, חשף עלי אכבר סאלחי, שכיהן אז כראש הסוכנות האיראנית לאנרגיה אטומית, כי איראן רימתה – ולא חשפה בפני פקחי הגרעין הבינלאומיים שברשותה ליבה נוספת של צינורות כאלו, אותה היא תוכל לדבריו להרכיב בכור במקום הליבה שמולאה בבטון, וכך להשמישו "במהירות".
איראן חזרה לבנות אותו, והפעלתו תוכננה ב-2026.
ב-19 ביוני 2025 הותקף המבנה המרכזי בכור על ידי חיל האוויר הישראלי במסגרת מבצע עם כלביא.
iQFOiL הוא דגם גלשן רוח.
הוא נבחר על ידי איגוד השיט הבינלאומי לשמש באולימפיאדת פריז (2024) במקום גלשן הרוח מדגם RS:X.
רעיון גלשן על כנף החל להירקם בשנת 2002 בחיפושים להחלפת הגלשן האולימפי מיסטרל, פיתוח התורן התת-מימי עם הכנפיים התקדם רק בשנים האחרונות.
כמו ה-Race Plus, הוא גולש על כנפיים בגאומטריה יעילה, הווה אומר שהכנף הקדמית ממוקמת קדימה יותר כדי לאפשר לכנף הזנב זוויות זרימה יעילות.
כששתי הכנפיים מתואמות זו לזו מתאפשרת מהירות גבוהה יותר ושליטה ברוחות חזקות.
עבור רוחות קלות, קיימת מערכת לכוונון זווית כנף הזנב המאפשרת להגדיל את זווית ולהעניק כוח נוסף.
הדגם פותח בעזרת צוות משולב בראשותו של Svein Rasmussen שכלל את Remi Vila ו-Tiesda You.
בשל הקורונה, אליפות העולם הראשונה לבוגרים נקראה "משחקי העולם" ונערכה בשנת 2020 באגם גארדה באיטליה.
אליפות העולם הראשונה בדגם לבוגרים נערכה בשנת 2021, באגם Silvaplana בשווייץ.
קיימים שני סוגי גלשנים האחד הוא iQFOiL 95 המיועד לגברים, והשני הוא iQFOiL 85 המיועד לנשים ונוער (גוף גלשן נשים הוא iQFOiL 95 ושאר הרכיבים הם של iQFOiL 85).
ילדים גולשים על iQFOiL 85 אבל עם שטחי מפרש קטנים יותר (7/6/5 מטר רבוע).
הספרות בשם הדגם מייצגות את רוחב גוף הגלשן בסנטימטרים.
בדגם ה-7מ² של iQFOiL 85 יש קטגוריה פנימית U15.
+שנהאירועאתרגולשהישגמגדר2020אליפות עולם ("משחקי העולם")Garda - איטליהנוי דריהן זהבנשים2024אליפות עולםשרון קנטור זהבנשים2024אולימפיאדת פריזמארסיישרון קנטור כסףנשים2024אולימפיאדת פריזמארסייתום ראובני זהבגברים
iRobot Corporation היא חברת טכנולוגיה אמריקאית שמתכננת ובונה רובוטים לשימוש ביתי.
היא נוסדה ב-1990 על ידי שלושה חברים במעבדת הבינה המלאכותית של MIT, שעיצבו רובוטים לחקר החלל והגנה צבאית.
מוצרי החברה כוללים מגוון שואבי אבק ביתיים אוטונומיים (Roomba), מגבי רצפה (Braava), ומכשירי ניקוי אוטונומיים נוספים.
iRobot מכרה יותר מ-30 מיליון רובוטים ביתיים, ופרסה יותר מ-5,000 רובוטי הגנה ואבטחה, נכון לשנת 2020.
הודיעה על כוונתה לרכוש את iRobot תמורת 1.7 מיליארד דולר.
העסקה כפופה לאישור רגולטורי, והיא עומדת בפני חקירה של נציבות הסחר הפדרלית של ארצות הברית (FTC) והנציבות האירופית.
ביולי 2023, אמזון הפחיתה את מחיר ההצעה ל-1.42 מיליארד דולר לאחר ש-iRobot גייסה 200 מיליון דולר חוב חדש למימון הפעילות שלה.
בדצמבר 2025 הודיעה החברה על פשיטת רגל ופתחה בהליך של הגנה מפני נושים בבית משפט בדלאוור.
במסגרת המהלך צפויה החברה לעבור לשליטת PICEA Robotics משנז'ן שבסין.
iRobot נוסדה בשנת 1990 על ידי רודני ברוקס, קולין אנגל והלן גריינר לאחר שעבדו במעבדת הבינה המלאכותית של MIT .
בשנת 1998, החברה קיבלה חוזה מחקר DARPA שהוביל לפיתוח ה־PackBot .
בספטמבר 2002, חשפה iRobot את ספינת הדגל של הרובוטים הביתיים שלה, ה-Roomba, שנמכרה במיליון יחידות עד 2004.
iRobot החלה להיסחר בנאסד"ק בנובמבר 2005, תחת סמל הטיקר IRBT.
ב-17 בספטמבר 2012, iRobot הודיעה כי רכשה את Evolution Robotics, יצרנית לניקוי רצפות אוטומטית.
בפברואר 2016, iRobot הודיעה כי תמכור את עסקי הרובוטיקה הצבאיים שלה ל־Arlington Capital Partners, על מנת להתמקד יותר בשוק הביתי.
בנובמבר 2021, iRobot הודיעה כי רכשה את Aeris Cleantec AG, יצרנית מטהרי אוויר שווייצרית.
iRobot החלה למכור מטהרי אוויר בעיצוב Aeris דרך המותג שלה בשנת 2022.
ב-2025 פשטה החברה רגל לאחר מספר שנים בהם הצטרפו לשוק חיקויים (בעיקר סיניים) למוצר המרכזי שלה, Roomba.
Roomba הוא רובוט ניקוי אבק אוטומטי שיצא לראשונה בשנת 2002. Roomba מופעל באמצעות סוללה נטענת, ודגמים רבים זמינים עם תחנת עגינה שאליה ה-Roomba אמור לחזור להיטען בתום מחזור הניקוי שלה.
הרובוט עובד בשילוב עם אביזרים המשתמשים גם ב-IR וגם ב-RF .
Braava הוא רובוט שטיפת הרצפה של iRobot, שנועד לעבוד על רצפות קשות.
Braava משתמשת במטליות ניקוי חד פעמיות או מיקרופייבר לניקוי לח ו/או יבש.
דגם ה-380t מגיע עם קוביית ניווט של ערוץ 4 NorthStar, המוצבת על משטח גבוה ומכוונת את הרובוט סביב האזור אותו הוא מנקה.
העיצוב היה ידוע בשם המנטה עד 2013. הוא פותח על ידי Evolution Robotics, אשר נרכשה על ידי iRobot בשנת 2012.
Create הוא רובוט לחובבי רובוטיקה שיצא ב-2007. Create מציעה למשתמשים את האפשרות לשנות או להתאים את פונקציות הרובוט באמצעות ניסויים עם האלמנטים הבסיסיים של הרובוטיקה וכן על ידי הוספת חיישנים, תפסנים, חיבורים אלחוטיים, מחשבים או חומרה אחרת.
IRIS (ראשי תיבות באנגלית של Interface Region Imaging Spectrograph - ספקטרוגרף לאזור המעבר ידוע גם כ-Explorer 94 ו-SMEX-12) הוא לוויין ששוגר על ידי נאס"א בשנת 2013 ונכון לנובמבר 2023 ממשיך בפעילות.
הפרויקט נבחר על ידי נאס"א בשנת 2009 כהצעה לפרויקט במסגרת Small Explorer שהיא חלק של תוכנית אקספלורר.
הצילומים משוגרים כל שנייה עם רגישות של 0.05 מעלות.
השיגור בוצע ב-16 באפריל 2013 מבסיס חיל האוויר ונדנברג בעזרת משגר פגאסוס.
לאחר כיול ובדיקות העברת מידע מדעי החלה ב-17 ביולי.
החל מ-31 באוקטובר החל שחרור מידע באתר הפרויקט.
מאז התקבל מידע רב שהרחיב את הידע בנושא חקר השמש.
פעילות מדעית ותפעולית מנוהלת על ידי לוקהיד מרטין ומרכז המחקר איימס.
תחילה היה מתוכנן שפעילות תימשך כשנתיים.
מאז היא הוארכה מספר פעמים.
תקן ISO 10646 של ארגון התקינה הבין-לאומי (ISO) הוא תקן למפת תווים אוניברסלית (UCS, ראשי תיבות של Universal Character Set) שנועד לאחד את כל מפות התווים שבשימוש כיום ולקודד את כל הכתבים הנוכחיים וההיסטוריים של האנושות.
כיום תקן זה מאוחד עם תקן אחר למפת תווים אוניברסלית בשם יוניקוד.
הוא עדיין נבדל ממנו בכמה תכונות, אך אין הוא שונה ממנו בפרטים כפי שהיה בעבר.
ארגון ISO יזם את מפת התווים האוניברסלית ב־1989, והטיוטה של תקן ISO 10646 יצאה לאור ב־1990. תקן זה היה שונה מאוד מהתקן של היום.
הוגדרו בו 128 קבוצות (groups) בעלות 256 משטחים (planes) בעלי 256 שורות (rows) בעלות 256 תאים (cells) - לכאורה מקום ל־2,147,483,648 תווים, אך למעשה אפשר היה לקודד רק 679,477,248 תווים, שכן המדיניות הייתה שלא יופיעו תווי בקרה (הבתים 0x00 עד 0x1F ו־0x80 עד 0x9F, בכתיב הקסדצימלי) בשום מקום.
כך למשל האות הלטינית A הופיעה בקבוצה 32, משטח 32, שורה 32, תא 65.
הנה כי כן ב־1990 היו שתי יוזמות למפת תווים אוניברסלית: יוניקוד, בת 16 הסיביות לכל תו (65,536 תווים אפשריים) ו־ISO 10646. חברות התוכנה לא היו מוכנות לסבול את הסיבוכיות ואת המגבלות של תקן ISO והצביעו נגד התקן בהצבעה הכללית של מוסדות התקינה.
אנשי ISO הבינו כי לא יוכלו להמשיך לתמוך בתקן בצורתו הנוכחית ונדברו עם אנשי יוניקוד על איחוד התקנים.