tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם לאחר המעבר נשאר דאנטלי סקורר טוב, אך הוא קלע פחות נקודות מכיוון שהוא היה צריך לחלוק את זריקותיו עם אייזיאה תומאס, ג'ו דיומרס, ביל למביר וויני ג'ונסון, שכל אלה עם ממוצעים של מעל 10 נקודות למשחק.
באמצע עונת 1989 הועבר דאנטלי לדאלאס מאבריקס בתמורה למארק אגוויר.
דאנטלי שיחק עונה שלמה בדאלאס ואת העונה הבאה הוא חילק בן המאבריקס והמילווקי באקס.
דאנטלי סיים את הקריירה שלו עם ממוצע של 24.3 נקודות למשחק ב-54% מהשדה.
הוא מקום 16 בהיסטוריה של ה-NBA באחוזים מהשדה.
בנוסף, הוביל דאנטלי את ה-NBA במספר זריקות העונשין שנקלעו במשך 6 עונות, והוא מדורג 6 בכל הזמנים בזה.
הוא חולק את השיא של הכי הרבה קליעות עונשין במשחק אחד עם וילט צ'מברלין, השיא עומד על 28.
יוטה הוציאו לגמלאות את מספרו של דאנטלי (חולצה מספר 4) ב-11 באפריל 2007. ב-7 באפריל 2008 נכנס דאנטלי להיכל התהילה של הכדורסל על שם ג'יימס נייסמית', 16 שנים לאחר שפרש.
מאוחר יותר, עבד דאנטלי כעוזר מאמן בדנוור נאגטס במשך 8 עונות, במהלך עונת 2009-10 הוא שימש כמאמן ראשי לאחר שג'ורג' קארל, מאמן הנאגטס נלחם בסרטן.
אדריאן יוסטוס (בספרדית: Adrián Justus, נולד ב-1970) הוא כנר מקסיקני-ישראלי.
יוסטוס מנגן מוזיקה קלאסית, לרבות בת זמננו, מוזיקה בהשראה פולקלורית ומוזיקה קלה.
יוסטוס, יליד מקסיקו סיטי הוא צאצא מצד אביו הוא למשפחה יהודית מהונגריה.
סבא רבא שלו, יעקב יוסטוס היה רופא עור ידוע ומנהיג קהילתי יהודי בבודשפט.
סבו, לסלו (לדיסלאו) יוסטוס שזלינגר היה רופא עור שבשנת 1939 השתתף עם אשתו ביריד מדע בניו יורק.
בעקבות פריצת מלחמת העולם השנייה נשאר באמריקה.
מפני ששהותו בארצות הברית הפכה לבלתי חוקית, התיישב במקסיקו שהסכימה להעניק לו מקלט.
האב, הפרופסור רוברטו יוסטוס, הוא רופא שיניים וכיהן כיושב ראש האיגוד העולמי לאורתודונטיסטים.
אדריאן יוסטוס גדל במשפחה מוזיקלית.
אביו, היה מורה הכינור הראשון שלו.
אחר כך למד אצל רוברט ואזקה, כנר יליד צ'כוסלובקיה החי במקסיקו.
אדריאן יוסטוס השתלם החל מגיל 11 בנגינת כינור בבית הספר למוזיקה של יוריקו קורונומה במקסיקו סיטי ואצל סטניסלב קאוואלה בחלאפה, במדינת וראקרוס.
הופעתו הראשונה בקונצרט פומבי התרחשה בשנת 1985 בעת סיור תלמידי בית הספר של יוריקו קורונומה ביפן, כשניגן "לחנים צועניים" מאת סרסטה.
מאוחר יותר למד יוסטוס אצל צבי צייטלין בבית הספר "איסטמן" של אוניברסיטת רוצ'סטר בארצות הברית.
וזכה במדליית הכנר הטוב ביותר.
הוא זכה בהמשך במלגה מטעם המועצה הלאומית לתרבות ואמנויות לשם המשך השתלמויותיו.
המשיך לימודים אצל מאיה גלזרובה ואנה רוסנובסקי בתל אביב, אחר כך השתלם בתוכנית של פנחס צוקרמן אצל צוקרמן ופטינקה קופץ, בבית הספר למוזיקה של מנהטן.
בהמשך התחיל יוסטוס קריירה בינלאומית ככנר סולן.
אדריאן יוסטוס ניגן על במות חשובות בעולם כסולן - אולם ויגמור בלונדון, קרנגי הול בניו יורק, סנטורי הול בטוקיו, מרכז ברביקן בלונדון (במסגרת פסטיבל ינצ'ק), ב"פלאסיו דה בייאס ארטס" במקסיסקו סיטי, בארמון בפראג.
הוא ניגן עם תזמורות כמו תזמורת פילהרמוניה בלונדון, התזמורת הסימפונית קיוטו, התזמורת הפילהרמונית OFUNAM - של האוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו סיטי, התזמורת הסימפונית של מקסיקו, תזמורת הפסטיבל של פראג, התזמורת הסימפונית חיפה, תזמורת הקיבוצים, הפילהרמונית של חליסקו בגואדלחרה וכו'.
הוא הופיע לראשונה בישראל בשנת 1993 במסגרת פסטיבל המוזיקה בים האדום.
יוסטוס למד גם הלחנה, כתב מספר יצירות לכינור וקדנצות לקונצ'רטי של מוצרט.
הרפרטואר של יוסטוס כולל יצירות וירטואוזיות רבות מאת גדולי הכנרים כולל פגניני, יצירות רבות נוספות של מוזיקה הקלאסית, לרבות מקסיקנית, יצירות בהשראת הפולקלור ומוזיקה קלה - לטינו-אמריקאית, אירופית, יהודית וכו'.
יוסטוס ניגן על כינור סטרדיוואריוס "מרלבורו" משנת 1718 אחר כך על כלי גוארנרי דל ג'זו משנת 1744 שהועמדו לרשותו על ידי הקרן חובי לתרבות.
1988 - פרס ראשון בתחרות הלאומית לכינור של מקסיקו
1992 - מדליית זהב בתחרות הבינלאומית "הנריק שרינג" במקסיקו סיטי
"מדליית מוצרט" של המכון דומק לתרבות במקסיקו סיטי
2002 - זוכה בתחרות האמן הבינלאומי בניו יורק
הקונצ'רטו לכינור של סיבליוס - עם תזמורת הפילהרמוניה
Tapestry מוזיקה קאמרית בת זמננו
אדריאן לוקיס הוא שחקן אנגלי שמופיע בטלוויזיה הבריטית החל משנות השמונים של המאה העשרים.
לוקיס נולד בברמינגהאם ולמד בבית הספר למשחק "דרמה סטודיו לונדון".
תפקידיו הבולטים ביותר היו בדרמה המשטרתית "The Bill" בתפקיד דאגלס 'דאג' רייט, ובתפקיד מארק תומפסון בסדרת הדרמה המשפטית של ה-BBC "השופט ג'ון דיד".
בין השנים 1997 ו-1999 שיחק בתפקיד ד"ר דייוויד שירר בסדרת הטלוויזיה "Peak Practice".
ב-1995 גילם את דמותו של ג'ורג' ויקהם במיני סדרה "גאווה ודעה קדומה" עיבוד של ה-BBC לרומן באותו שם מאת ג'יין אוסטן.
עוד השתתף לוקיס בדרמה "Back Home" של ITV1, וכן בסדרה "עם הרגליים על הקרקע" על משפחה שעוברת מן העיר אל הכפר.
סדרות טלוויזיה נוספות בהן שיחק לוקיס היו: "The Casebook of Sherlock Holmes" (בתפקיד בנט בפרק "The Creeping Man"), הסדרה "המפקח מגרה", הסדרה "גברת מרפל" על פי ספרים מאת אגאתה כריסטי והסדרה "החשוד העיקרי" בכיכובה של הלן מירן.
בעונה ה-15 של "עדות אילמת" הופיע לוקיס בפרק "Death Has No Dominion".
ב-2015 הופיע לוקיס בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC כ "Death in Paradise" בתפקיד פרנסיס דייוויסון, וכן גילם את דמותו של השחקן לורנס אוליבייה בהצגת הבכורה של המחזה "Orson's Shadow" מאת המחזאי האמריקאי אוסטין פנדלטון שהועלתה בתיאטרון סאותארק פלייהאוס שבלונדון.
לוקיס הוא צאצא של הארכאולוג פרדריק לוקיס מאיי התעלה.
אדריאן אנתוני לסטר, OBE הוא שחקן, במאי וסופר אנגלי.
לסטר נולד בברמינגהאם שבמרכז אנגליה, לזוג מהגרים מג'מייקה: מוניקה שהייתה מזכירה רפואית, ורג'ינלד שהיה מנהל בחברת ניקיון.
הוא למד בבית הספר על שם הארכיבישוף מסטרסון בברמינגהם, ואחר כך למד במשך שנה במכללה על שם ג'וזף צ'מברלין.
לסטר למד משחק במשך שלוש שנים באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בלונדון.
ב-1991 זכה לסטר ב"פרס איאן צ'ארלסון" ובפרס "טיים אאוט" על הופעתו בתפקיד רוזלינד במחזה "כטוב בעיניכם" בהפקה של להקת התיאטרון Cheek by Jowl שהשתתפו בה רק גברים.
ב-1993 שיחק בתפקיד אנתוני הופ בהפקה של התיאטרון הלאומי למחזמר " הספר השטן מרחוב פליט".
עוד הופיע לסטר על הבמה במחזמר "קומפני" עליו זכה בפרס לורנס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר במחזמר, ושיחק בתפקיד הראשי ב"המלט".
ב-2003 גילם לסטר את המלך הנרי החמישי, התפקיד הראשי במחזה "הנרי החמישי" בתיאטרון הלאומי.
ב-2010 הופיע בתפקיד בריק במחזה "חתולה על גג פח לוהט" מאת טנסי ויליאמס בתיאטרון נובלו שבלונדון.
ב-2012 שיחק לסטר בתפקיד שחקן התיאטרון איירה אולדרידג' במחזה "Red Velvet" שכתבה אשתו לוליטה צ'קרבארטי.
בשנת 2013 הופיע לסטר בתפקיד אותלו במחזה באותו שם מאת שייקספיר לצדו של רורי קיניר שגילם את יאגו בתיאטרון הלאומי.
שני השחקנים זכו בפרס התיאטרון של איבנינג סטנדרד לשחקן הטוב ביותר על תפקידיהם.
בדרך כלל ניתן הפרס לשחקן יחיד, אבל השופטים לא הצליחו לבחור בין השניים.
לסטר מוכר מתפקידו כנוכל הגדול מייקל "מיקי בריקס" סטון בסדרת הטלוויזיה "הנוכלים" של ה-BBC, בה השתתף מ-2004 ועד 2012. בעונה הרביעית לא השתתף בסדרה, ובמקומו שיחק אשלי וולטרס.
לסטר חזר והופיע בסדרה מהעונה החמישית (2009) והלאה.
בטלוויזיה האמריקאית הופיע לסטר בין השנים 2002 ו-2003 בסיטקום "חברות טובות" בתפקיד אליס, כוכב קולנוע שיוצא עם ג'ואן (בגילומה של טרייסי אליס רוס).
בסוף 2005 שיחק לסטר בתפקיד אורח בסדרת הדרמה המשטרתית "The Ghost Squad" של ערוץ 4 הבריטי.
ב-2008 כיכב לסטר בדרמה "Bonekickers" של ה-BBC המתמקדת בקבוצת ארכאולוגים.
עוד בטלוויזיה גילם את מיירור בסדרת הדרמה הבריטית "מרלין".
בסרט הקולנוע של מייק ניקולס משנת 1998 "צבעי השלטון", על פי ספרו של ג'ו קליין, שיחק לסטר את הנרי בורטון, מנהל קמפיין.
דמותו מבוססת על ג'ורג' סטפנופולוס.
על תפקיד זה היה לסטר מועמד לפרס איגוד מבקרי הקולנוע של שיקגו לשחקן המבטיח ביותר.
לסטר השתתף בסרט "אל תשטו באהבה" של קנת בראנה, עיבוד מודרני למחזה השייקספירי "עמל אהבה לשווא" המתרחש בשנות השלושים של המאה העשרים.
הסרט קיבל תגובות פושרות, אך לסטר עצמו היה מועמד על הופעתו בפרס הקולנוע הבריטי העצמאי.
בסרט "היום שאחרי מחר" שיחק לסטר בתפקיד קטן כסיימון, אחד משלושה החוקרים המרימים כוסית זמן קצר לפני שהם קופאים למוות.
לסטר הצטלם לסצנה בסרט "ספיידרמן 3" משנת 2007 בתפקיד חוקר שסאנדמן מחפש אותו כדי שימצא תרופה לבתו החולה.
הוא הופיע באחד מהקדימונים לסרט, אבל הסצנה שבהשתתפותו נחתכה בעריכה מהגרסה הסופית.
ב-2010 השתתף לסטר יחד עם אשתו לוליטה צ'קרבארטי בתוכנית הדוקומנטרית "כשרומיאו פגש את יוליה", בה הם חונכים תלמידים בבתי ספר בקובנטרי המעלים הצגה של "רומיאו ויוליה".
לסטר הקליט את ספר השמע "Alpha Force: Survival" מאת כריס ריאן.
לסטר נשוי לשחקנית לוליטה צ'קרבארטי.
הם חיים בדרום מזרח לונדון עם בנותיהם לילה וג'זמין.
בשנת 2013 הוענק ללסטר תואר קצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE) על תרומתו לתחום הדרמה.
ביולי 2013 הוענק לו תואר כבוד מטעם אוניברסיטת ווריק.
ברון אדריאן ויקטור ז'וזף דה ז'רלאש דה גומרי היה קצין בצי המלכותי של בלגיה, שעמד בראש המשלחת האנטארקטית הבלגית, 1897–1899.
ז'רלאש נולד בהַסֶלֶט, בלגיה, ולמד בבריסל.
מגיל צעיר גילה עניין רב בים ויצא לשלושה מסעות לארצות הברית בשנים 1883 ו-1884, כנער סיפון על אוניית אוקיינוסים.
הוא למד הנדסה באוניברסיטה הפתוחה של בריסל.
אחרי שסיים את שנתו השלישית שם ב-1885, עזב את האוניברסיטה והצטרף לצי הבלגי ב-19 בינואר 1886.
אחרי סיום לימודיו בקולג' הימי באוסטנד, עבד דה ז'רלאש זמן מה בספינות להגנת הדייג כקצין שני ושלישי.
באוקטובר 1887 חתם כימאי על ה"קרייגי ברן", אונייה אנגלית, למסע לסן פרנסיסקו, אבל האונייה לא הצליחה להקיף את כף הורן ונמכרה כגרוטאה במונטווידאו.
אחרי שעשה זמן מה באורוגוואי ובארגנטינה, חזר לאירופה.
אחרי מסע לקונסטנטינופול ולים השחור עבד בקו ההולנדי-אמריקאי כקצין רביעי, ואז השיג מינוי כלויטננט בצי הבלגי.
עד יולי 1894 היה קצין במעבורות בין אוסטנד לדובר, וכל אותה עת המשיך להתקדם בלימודיו, עד שזכה לדרגת רב חובל ב-22 באוגוסט 1894.
מתוסכל מחד-גוניות העבודה בקו המעבורות אוסטנד-דובר, הציע דה ז'רלאש את שירותיו ללאופולד השני מלך הבלגים ולהנרי מורטון סטנלי למשלחת לממלכת קונגו, אבל נדחה.
גם מכתב לאוטו נורדנשלד לא נענה.
לבסוף החל לתכנן ולקדם משלחת אנטארקטית משלו, אותה הציע בשנת 1894 לחברה הגאוגרפית המלכותית.
בשנת 1896 רכש דה ז'רלאש את ספינת ציידי הלווייתנים "פטריה", שנבנתה בנורווגיה.
לאחר עבודות שיפוץ מקיפות, שינה את שמה ל"בלגיקה".
עם צוות רב-לאומי, שכלל את רואלד אמונדסן, פרדריק קוק, אנטוני בולסלאו דוברובסקי, הנריק ארקטובסקי ואמיל רקאוביצ'ה, הפליג מאנטוורפן ב-16 באוגוסט 1897.
במהלך ינואר 1898 הגיעה אל חופי ארץ גרהאם.
אגב השיוט בין חופי ארץ גרהאם לבין שרשרת ארוכה של איים מערבית לה, כינה דה ז'רלאש את המעבר "מצר בלגיקה".
לאחר זמן שונה השם למצר ז'רלאש להנצחת שמו.
אחרי שמיפו וכינו בשם כמה איים במהלך כ-20 נחיתות נפרדות, חצו אנשי "בלגיקה" את החוג האנטארקטי ב-15 בפברואר 1898.
ב-28 בפברואר 1898 נלכדה משלחתו של דה ז'רלאש בקרח של ים בלינגסהאוזן, סמוך לאי פטר.
על אף מאמצי הצוות לחלץ את הספינה, התחוור להם עד מהרה, שאין להם ברירה אלא לעשות את החורף באנטארקטיקה.
כעבור שבועות אחרים, ב-17 במאי, ירדה עליהם חשיכה גמורה, שנמשכה עד 23 ביולי.
במשך שבעת החודשים הבאים טרחו ועמלו אנשי הצוות בניסיונות לחלץ את הספינה ואת אנשיה מצבת הקרח.
כמה אנשים יצאו מדעתם, בהם ימאי בלגי אחד, שעזב את הספינה "בהודעה, שהוא חוזר לבלגיה".
נוסף לכך סבלו אנשי המשלחת מצפדינה חמורה.
לבסוף, ב-15 בפברואר 1899, הצליחו לנווט אט אט את הספינה אל תוך תעלה, שחצבו במהלך השבועות הקודמים.
כמעט חודש נדרש להם לעבור 11 ק"מ, וב-14 במאי יצאו מתחום הקרח.
המשלחת חזרה לאנטוורפן ב-5 בנובמבר 1899. ב-1902 זכה ספרו של דה ז'רלאש, Quinze Mois dans l'Antarctique (שיצא לאור ב-1901) בפרס האקדמיה הצרפתית.
אדריאן דה ז'רלאש השתתף בעוד כמה משלחות, בהן
1901 משלחת מסחרית ומדעית אל המפרץ הפרסי.
1903 המשלחת הצרפתית הראשונה לאנטארקטיקה של ז'אן-באטיסט שארקו, (שאותה עזב לפני הגיעם לאנטארקטיקה, בגלל האווירה הרעה ששררה בספינה) ב-1903.
1905 משלחת לים גרנלנד על סיפון ה"בלגיקה"
1907 משלחת לים בארנטס ולים קארה.
1909 משלחת לגרנלנד, שפיצברגן וארכיפלג פרנץ-יוזף, עם ה"בלגיקה".
לאדריאן דה ז'רלאש היו שני ילדים מאשתו הראשונה, סוזאן פולט, שאותה נשא לאישה ב-1904: פיליפ (נולד ב-1906) ומרי-לואיז (נולדה ב-1908).
נישואים אלה באו אל קצם ב-1913, התחתן דה ז'רלאש עם אליזבת הייר משוודיה.
עמה הוליד עוד בן, גסטון דה ז'רלאש, ב-1919. בשנות ה-50' הלך גסטון בעקבות אביו ועבד בתחנת מחקר בלגית באנטארקטיקה.
אדריאן דה ז'רלאש מת בבריסל בשנת 1934, בגיל 68, מפאראטיפוס.
כמה תוואי נוף גאוגרפיים נקראו על שמו, רובם באנטארקטיקה: כף ז'רלאש, הר ז'רלאש, מפרצון ז'רלאש, האי ז'רלאש ומצר ז'רלאש, כמו גם פסגת דה ז'רלאש בגרנלנד ומכתש דה ז'רלאש סמוך לקוטב הדרומי של הירח.
אחד המזחים באנטוורפן נקרא De Gerlachekaai.
סמית' הוא אדריכל אמריקני שתכנן רבים מהמבנים הבולטים בעולם כולל המבנה הגבוה ביותר, בורג' ח'ליפה שבדובאי והמבנה שעתיד להיות גבוה ממנו - מגדל ג'דה, שבערב הסעודית.
הוא היה גם האדריכל הבכיר שתכנן את מגדל טראמפ בשיקגו, אילינוי; בניין ג'ין מאו בשנחאי, ומגדל דזה-פנג בנאנג'ינג, סין.
סמית' החל את לימודיו לתואר ראשון באדריכלות באוניברסיטת טקסס A&M, אך עבר ב-1967 לעבוד במשרד האדריכלים סקידמור, אווינגס ומריל (SOM) וסיים את התואר מאוחר יותר, באוניברסיטת אילינוי בשיקגו בשנת 1969.
ב-2006, סמית' יהודי במקור הקים יחד עם גורדון היל חברת אדריכלות בשם אדריאן סמית' + גורדון גיל אדריכלות (AS+GG), המתמחה באדריכלות בעלת ביצועים גבוהים, צריכת אנרגיה יעילה ובת-קיימא.
אדריאן ווג'נרובסקי , שזכה לכינוי ווג' (Woj; נולד ב-1969) הוא כתב ועיתונאי ספורט וסופר אמריקאי ממוצא פולני.
בעבר עבד עבור ESPN; וכיסה את ליגת ה-NBA עבור Yahoo!
ווג'נרובסקי נולד בבריסטול שבקונטיקט ב-1969. בשנת 1987 סיים את לימודיו בתיכון מרכז בריסטול (Bristol Central High School).
לאחר מכן הוא למד באוניברסיטת סנט בונוונטורה (St.
ווג'נרובסקי התחיל את הקריירה שלו בעיתון Hartford Courant; הוא התחיל כתיכוניסט, והמשיך במהלך החופשות מהמכללה שבה למד.
לאחר שסיים את לימודיו בקולג', הוא כתב עבור כמה עיתונים קטנים יותר לפני שהפך לבעל טור בעיתון Fresno Bee ב-1995.
ב-1997, הוא החל לעבוד עבור The Record בניו ג'רזי.
כתוצאה מהעבודה שלו עם The Record, שהוא נבחר ל"בעל הטור של השנה" בשנים 1997 ו-2002 על ידי עורכי הספורט של Associated Press.
במהלך הזמן הזה, הוא תרם באופן קבוע גם לאתר האינטרנט של ESPN, ששמו ESPN.com.
ב-2006 הוא פרסם את רב-המכר של "ניו יורק טיימס" The Miracle of St.
ב-2007 עזב ווג'נרובסקי את The Record והצטרף ל-Yahoo!
ווג'נרובסקי עזר להפיץ סיפורים בלעדיים רבים בעת שעבד עבור Yahoo!
במרץ 2009, כתב עם דן וצל (Dan Wetzel) סיפור שקישר בין תוכנית הכדורסל של אוניברסיטת קונטיקט למספר עבירות בגיוס שחקניהם לעתיד.
ב-2010, דיווח "ניו יורק פוסט" כי ווג'נרובסקי נתבע על ידי Penguin Group על שלא עמד במועד הסיום לספר המכסה את חייו של המאמן ג'ים ולוונו (Jim Valvano).
ווג'נרובסקי השיב כי הבעיה הייתה "תקלה בתקשורת ביני לבין הסוכן שלי" ואמר כי יחזיר את הכסף לפינגווין.
ווג'נרובסקי נחשב לאחד ממפיצי הסקופים הטובים ביותר בעסקי ה-NBA, במיוחד במהלך דראפט ה-NBA, אז דיווח ווג'נרובסקי על סדר בחירת הרוקיז, ועל עסקאות הכוללות את הרוקיז, לפני שנבחרו בפועל, בחשבון הטוויטר שלו.
ווג'נרובסקי כבר בוקר בעבר בשל דיווחיו; התקשורת האשימה אותו, למשל, לאחר דיווח על הכדורסלן לברון ג'יימס, שהמידע שהציג הוא מוטה וכי הסתמך על מקורות אנונימיים.
הוא הופיע במקום הראשון ברשימת "הגרוע ביותר בתקשורת הספורט" (Worst of Sports Media) של Sports Media Watch לשנת 2010 כתוצאה מהביקורת הזו.
ספורט ועבר ל-ESPN ב-1 ביולי 2017, מעט לפני תחילת תקופת השחקנים החופשיים ב-NBA.
הוא הופיע לראשונה ככתב ESPN במהדורת חצות של SportsCenter מוקדם יותר באותו יום.
ווג'נרובסקי פרסם באופן קבוע את הסקופים שלו בטוויטר.
עסקות חשובות שעליהן הוא מדווח מכונות על ידי עוקביו "פצצות ווג'".
בספטמבר 2024 הודיע כי הוא מסיים את תפקידיו ב-ESPN ובעיתונות.
אדריאן הווארד סמית' הוא כדורסלן עבר אמריקאי אשר שיחק בליגות ה-NBA וה-ABA בין השנים 1961–1972. לאורך קריירת המשחק ב-NBA העמיד ממוצעים של 11.8 נקודות, 2.2 ריבאונדים ו-2.4 אסיסטים למשחק.
סמית' נולד בעיר פרמינגטון שבקנטקי, למשפחה מעוטת יכולת.
בין השנים 1954–1956 למד ב"מכללה הקהילתית של צפון-מזרח מיסיסיפי", ולאחר שהרשים בקבוצת הכדורסל שלה, קיבל מלגת לימודים באוניברסיטת קנטקי, בה למד בשנתיים הבאות.
בעונת 1957/1958, האחרונה שלו בקנטקי, קלע 12.4 נקודות בממוצע למשחק תחת המאמן אדולף ראפ, וזכה עם הקבוצה באליפות ליגת המכללות הרביעית בתולדותיה.
בדראפט ה-NBA 1958 נלקח סמית' בבחירה ה-85 (סיבוב מספר 15), על ידי קבוצת סינסינטי רויאלס, אך לא חתם על חוזה בקבוצה.
בשנת 1959 התגייס לצבא ארצות הברית, ושיחק בקבוצת הכדורסל של חטיבתו במשך שנה.
בשנת 1960 נכלל בסגל נבחרת ארצות הברית בכדורסל באולימפיאדת רומא (1960), לצד חברי היכל התהילה לעתיד אוסקר רוברטסון, ג'רי וסט, וולט בלאמי וג'רי לוקאס.
סמית' זכה עם הנבחרת במדליית הזהב, לאחר שניצחה בכל שמונת משחקיה בהפרש ממוצע של כ-42 נקודות.
לאורך הטורניר קלע סמית' 10.9 נקודות בממוצע למשחק.
בשנת 2010 הוצגה כל נבחרת ארצות הברית בכדורסל 1960, כולל סמית', בהיכל התהילה של הכדורסל.
לאחר מספר חודשים כשחקן "אקרון וינגפוטס" מ"ליגת הכדורסל התעשייתית הלאומית" (NIBL), הצטרך סמית' לסינסינטי רויאלס מליגת ה-NBA לקראת עונת .
לאחר 3 עונות כשחקן ספסל במהלכן קלע כ-8.5 נקודות בממוצע למשחק, בעונת צורף לחמישייה הפותחת לצד אוסקר רוברטסון, ג'ק טוויימן, ויין אמברי וג'רי לוקאס, וקלע 15.1 נקודות למשחק.
בעונה העוקבת קלע שיא קריירה של 18.4 נקודות למשחק, והשתתף בפעם היחידה בקריירה במשחק האולסטאר.
במשחק האולסטאר עצמו, בו השתתפו 16 חברי היכל התהילה לעתיד, הפתיע סמית' כשהוביל את כל הקלעים במשחק עם 24 נקודות (ב-26 דקות משחק), וזכה בתואר ה-MVP של משחק האולסטאר.
בעונת קלע 16.6 נקודות למשחק, והוביל את כל שחקני הליגה עם ממוצע של 90.3% קליעה מקו העונשין.
באמצע עונת , לאחר 8 וחצי עונות בסינסינטי, נשלח סמית' בטרייד לסן פרנסיסקו ווריורס בתמורה לבחירת דראפט עתידית (בדראפט 1970 צירפו הרויאלס בבחירה זו את נייט ארצ'יבלד).
עד סיום עונת , שהייתה האחרונה שלו ב-NBA, קלע סמית' כ-6 נקודות למשחק במדי הווריורס.
בעונת 1971/1972, האחרונה שלו בקריירה, שיחק סמית' בקבוצת וירג'יניה סקוויירס מליגת ה-ABA, וקלע עבורה 5.1 נקודות בממוצע למשחק.
אדריאן דלמאו ואקר (בספרדית: Adrián Dalmau Vaquer; נולד ב-23 במרץ 1994) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת החלוץ באלקורקון.
דלמאו נולד בפלמה דה מיורקה שבאיים הבלאריים, ובשנת 2011, בגיל 17, הצטרף למחלקת הנוער של ריאל מדריד.
בשנה שלאחריה עבר למחלקת הנוער של היריבה העירונית, ראיו ואיקאנו, וב-25 בנובמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי קבוצת המילואים הבוגרת של המועדון המשחקת בליגה הספרדית השלישית.
ב-2 בספטמבר 2013 הושאל לסמורה, גם היא מהליגה הספרדית השלישית.
לאחר תום החוזה שלו בראיו ואיקאנו, ב-8 ביולי 2014, חתם על חוזה לעונה אחת בראסינג פרול, גם היא מהליגה הספרדית השלישית.
הוא כבש 8 שערים ב-38 משחקים והיה שותף בהפסד הקבוצה במשחקי הפלייאוף על העלייה לליגה השנייה.
ב-19 ביוני 2015 עבר לקבוצת המילואים אספניול ב' מהליגה השלישית.
ב-26 בפברואר 2016, לאחר שכבש 12 שערים ב-25 משחקים, הושאל לחצי עונה לנומנסיה מהליגה השנייה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-6 במרץ 2016. הוא שיחק תשעה משחקים במדי הקבוצה, בהם לא כבש.
ב-12 באוגוסט 2016 הושאל לעונה אחת למיורקה מהליגה השנייה, בה שיחק שבעה משחקים בלבד ולא כבש, ובסוף העונה ירד עם הקבוצה לליגה השלישית.
ב-15 ביולי 2017 ביטל את חוזהו באספניול, וחתם בקבוצת המילואים של ויאריאל.
ב-2018 עבר ללא תשלום להראקלס אלמלו מליגת העל ההולנדית, וחתם על חוזה לשנתיים עם אופציה לשנה נוספת.
ב-16 בפברואר כבש רביעייה בניצחון קבוצתו 6–0 על פורטונה סיטארד, והפך לשחקן הספרדי הראשון שכובש רביעייה בליגת העל ההולנדית.
הוא סיים את עונת 2018/2019 במקום השלישי בטבלת מלכי השערים של הליגה, עם 19 שערים ב-31 משחקים, בישל חמישה שערים נוספים וסייע לקבוצתו לסיים את העונה במקום השביעי בליגה, המוביל למשחקי מוקדמות הליגה האירופית.
ב-28 ביוני 2019 הודיע המועדון כי השחקן סירב להצטרף לתמונה הקבוצתית של שחקני הקבוצה, והודיע על רצונו לעזוב את המועדון בשל משכורתו הנמוכה, ולעבור למכבי תל אביב, אך סוכנו של דלמאו הכחיש את הטענות והסביר כי דלמאו נעדר מהתמונה משום שחש לחץ בחזה.
לאחר משא ומתן ארוך עם מכבי תל אביב, החליטה הראקלס כי הסכום שמציעה מכבי נמוך מדי, וב-9 ביולי 2019 עבר דלמאו לאוטרכט עד 2022 תמורת שלושה מיליון אירו.
ב-24 בדצמבר 2021 עבר לספרטה רוטרדם עד לתום העונה.
ב-11 באוגוסט 2022 הצטרף לאלקורקון מהליגה הספרדית השלישית.
אדריאן ואן אוסטדה (בהולנדית: Adriaen van Ostade; הוטבל ב-10 בדצמבר 1610 – נקבר ב-2 במאי 1685) היה צייר הולנדי בתקופת תור הזהב של הציור ההולנדי, ויצר יצירות המתארות את חיי היומיום.
לדברי הוברקן, הוא ואחיו היו תלמידים של פרנס הלס וכמוהו, בילו את רוב חייהם בהארלם.
הוא היה בנו הבכור של יאן הנדריקס אוסטדה, אורג מהעיירה אוסטדה שליד איינדהובן.
אף על פי שאדריאן ואחיו איזק נולדו בהארלם, הם אימצו את השם "ואן אוסטדה" כציירים.
על פי ה-RKD, הוא הפך לתלמיד בשנת 1627 של צייר הדיוקנאות פרנס הלס.
בשנת 1632 הוא היה רשום באוטרכט (שם, הוא הושפע ככל הנראה מסצנות הכפר שהיו פופולריים בימיו), אך בשנת 1634 הוא חזר להארלם, שם הצטרף לגילדת הארלם לוק סנט.
בגיל עשרים ושש הצטרף לחברת משמר האזרחים בהארלם, ובגיל עשרים ושמונה התחתן.
אשתו נפטרה שנתיים לאחר מכן בשנת 1640. בשנת 1657, התחתן שנית עם אנה אינגלס.
הוא הפך שוב לאלמן בשנת 1666. הוא פתח סדנה וקיבל תלמידים, ביניהם היה גם אחיו.
בזמן המגפה והמלחמות בין הולנד-צרפת ואנגליה (1672) הוא ארז את יצירותיו מתוך כוונה לברוח לליבק בגרמניה, וזו הסיבה שחושבים שהייתה לו שם משפחה.
עם זאת, הוא הגיע לאמסטרדם, כשהוא שוכנע להישאר אצל אספן האמנות "קונסטנטין סנפרט", שבביתו שהה, ויצר סדרה של רישומים צבעוניים, שנרכשו אחר כך עבור 1300 פלורינים, יחד עם כמה רישומים של חריטה מאת יונאס וויצן [NL].
שם ראה את עבודותיו הוברקן, והתאהב בציורי חיי הכפר.
יונאס וויצן (1676–1715) היה האיש ששכנע את הוברקן לעבור לאמסטרדם מדורדרכט.
הוא היה מזכיר העיר, ונראה שהיה פטרונו.
ממשיך דרכו, יוהאן ואן שוילנבורג, שהפך למזכיר העיר בשנת 1712, היה האיש לו הוברוקן הקדיש את הכרך הראשון שלו.
אוסטדה היה בן זמנם של הציירים הפלמיים דייוויד טנייר הצעיר ואדריאיין ברואר.
כמוהם, הוא העביר את חייו בתיעוד נושאים ביתיים - סצנות בית מרזח, ירידי כפר ונופים כפריים.
בין טנייר לאוסטדה הניגודיות נעוצה במצב השונה של המאפיינים החקלאיים של אזורי ברבנט והולנד ובאווירה המיוחדת לכל אזור.
בברבנט יש יותר שמש, כתוצאה מכך, הפרטים בציורים כסופים ונוצצים, והאנשים שהוא מצייר תואמים לתרבותם.
נראה כי הולנד, בסביבות הארלם, סבלה רבות ממלחמות - האוויר לח וערפלי, והאנשים המתוארים על ידי אוסטדה מביעים מצוקה בתווי פנים ולבוש.
ברואר, שצייר את האיכר בזכרונותיו ובתשוקותיו, הכניס לתמונותיו יותר את רוחו של פרנס הלס מאשר עמיתו.
אבל הסגנון זהה לזה של אוסטדה.
במהלך השנים הראשונות לקריירה שלו, אוסטדה נטה לאותה הגזמה כמו חברו, אם כי הוא נבדל ממתחריו על ידי שימוש כללי יותר באור ובצל, במיוחד בריכוז אור גדול יותר על משטח קטן בניגוד למרחב קודר נרחב.
הוא מראה את הקוטג'ים, מבפנים ומבחוץ: עלי הגפן מכסים את הדלות של הקירות החיצוניים.
מבפנים, שום דבר לא מקשט את טלאי הקורות ואת הארובות או המדרגות.
זו דמות הבית ההולנדי הכפרי של אותם ימים.
גדולתו של אוסטדה טמונה בתדירות שהוא תפס את הצד הפיוטי של מעמד האיכרים למרות הגסות שלו.
הוא הטיל זוהר של שמש לפעילות הספורט שלהם, למריבותיהם, אפילו למצב הרוח השקט יותר שלהם.
הוא הלביש את הריסות של הקוטג'ים בצמחייה.
בערך בשנת 1638 או 1640, השפעתו של רמברנדט שינתה לפתע את סגנונו.
הוא צייר את הסצנה הנוצרית הדתית "ההכרזה", שבמוזיאון ברונסוויק.
מלאכים, מופיעים בשמיים, הולנדים שנמצאים חצי ישנים בין הבקר, הכבשים והכלבים שלהם לפני קוטג'.
סצנה המזכירה נושא דומה של רמברנדט, שהאיר למעשה את הקבוצות העיקריות על ידי קרניים המגיעות לאדמה משמים עכורים.
אוסטדה, עם זאת, לא הצליח לתת כוח וביטוי דרמטי.
הרועים שלו היו מצוירים בלי הרבה רגש, תשוקה או הפתעה.
תמונתו הייתה אפקט של אור, אך ללא התכונות שהפכו את הנושאים הרגילים שלו למושכים.
בשנת 1642 הוא צייר ציור מדהים שנמצא בלובר - אם מטפלת בבנה, בעלה יושב בסמוך, לצד ארובה גדולה.
אפלת הצריף הכפרי האפלולי מוארת על ידי קרן שמש.
אפשר לחשוב שהצייר התכוון לתאר את הארת ישו הנולד - סצנה שתוארה רבות באומנות.
אך אין שום דבר קדוש בסצנת הכפר או שום דבר מושך, למעט השקיפות הרמברנדטית, הטון השחום והשמירה הראויה להערכה של הפרטים הקטנים ביותר.
אוסטדה השתמש באותו אפקט של אור וצבעים והגיע להשגים גבוהים בנושאי הציור הבייתים והיומיומיים שלו.
בהם הראה את כוחו בהתבוננות, שהפכה אותו למאסטר.
נראה שהוא לא חזר לאיורים הדתיים של הבשורה בשנת 1667, אז ייצר את ציור הלידה המעורר הערצה, שלא נופל בגדולתו מציור משפחת הנגרים של רמברנדט שבלובר, או על ידי חוטב העצים והילדים בקאסל.
באותה תקופה הוא המשיך לצייר את הנושאים המוכרים יותר להם הקדיש את מכחולו: דמויות בודדות, המייצגות מעשנים או שתיינים, סוחרי דגים ואופים, קטטות בקוטג', סצנות של הימורים, שחקנים נודדים ועוד.
ההומור בחלק מהיצירות הללו בולט, כמו בסצנת הטברנות של אוסף לה קזה (לובר, 1653).
ניתן ללמוד על האמנות שלו בסדרה הגדולה של יצירותיו המתוארכות המעטרות כל בירה אירופאית מסנט פטרסבורג ללונדון.
בארמון בקינגהאם יש מספר רב של יצירותיו, וכן באוספים פרטיים באנגליה.
אם נבחר כמה כאלה שראויים לתשומת לב נצביע על הכפריות בבית מרזח של שנת 1662 בהאג, בית הספר לכפר באותה שנה בלובר, חצר בית הטברנה של שנת 1670 בקאסל, מנוחת הספורטאים משנת 1671 באמסטרדם, והכנר והקהל שלו משנת 1673 בהאג.
באמסטרדם מצויה תמונה עם דמות צייר, שיושב עם גבו לצופה, ליד כן הציור.
מטחנת הצבעים בפינה וכלב שחור ישן על הרצפה.
העתק של תמונה זו, עם התאריך 1666, נמצא בגלריה דרזדן.
שתי אלה אמורות לייצג את אוסטדה עצמו, אך אנו רואים את גבו של האמן ולא את פניו.
בתחריט (Bartsch, 32), הצייר מציג את עצמו בפרופיל בעבודה על בד.
הוא נפטר בשנת 1685 בהארלם.
מספר התמונות של אוסטדה מוערך על ידי סמית' ב־385, אך הופסטדה דה גרוט, 1910, מעריך שישנן מעל תשע מאות יצירות שלו.
עם מותו, מלאי יצירותיו שלא נמכרו היה מעל 200. לוחיותיו החקוקות הועמדו למכירה פומבית עם התמונות.
חמישים צלחות חרוטות, רובן בין השנים 1647–1648, הושלכו בשנת 1686. יש 220 תמונות שלו באוספים ציבוריים ופרטיים, מתוכם 104 חתומים ומתוארכים, ואילו שבע עשרה חתומים עם השם אך לא עם התאריך.
המחירים שקיבלה אוסטדה אינם ידועים.
אבל תמונות שהיו שוות 40 ליש"ט בשנת 1750 היו שוות 1,000 ליש"ט מאה לאחר מכן, וארל דודלי העניק 4,120 ליש"ט עבור פנים קוטג' בשנת 1876.
חתימות אוסטדה משתנות בתקופות שונות, אך בדרך כלל שתי האותיות הראשונות משולבות זו בזו.
עד שנת 1635, אוסטדה כותב לעצמו Ostaden.
מדי פעם הוא חותם באותיות גדולות.
תלמידיו הם אחיו שלו איזק אוסטדה, קורנליוס דוסארט וריצ'רד ברקנבורג.
אדריאן ואן אוטרכט (בהולנדית: Adriaen van Utrecht; אנטוורפן, 12 בינואר 1599 – 1652) היה צייר פלמי, שנודע בעיקר בזכות ציורי טבע-דומם מפוארים, צייד, ציורי פירות, זרי פירות, סצנות שוק ומטבח ותמונות של עופות ובעלי חיים.
ציוריו מראים את השפעתו של פרנס סניידרס.
שני האמנים נחשבים לממציאים העיקריים של ז'אנר השפע, כלומר ציור טבע דומם שהדגיש את השפע, בכך שהם מתארים מגוון של חפצים, פירות ופרחים, לרוב עם אנשים ובעלי חיים.
ואן אוטרכט צייר גם מספר תמונות של פרחים.
הוא שיתף פעולה קבוע עם ציירים מובילים באנטוורפן שהיו תלמידיו או עוזריו של פטר פאול רובנס, כמו יאקוב יורדאנס, דוד טנירס הבן, ארסמוס קוולינוס השני, ג'רארד סאגרס, ואחרים.
אדריאן ואן אוטרכט נולד באנטוורפן כבנו של הבל ואן אוטרכט.
בשנת 1614 הוא הפך לתלמידו של הרמן דה נייט, צייר וסוחר אמנות שהיה בעל אוסף אמנות נרחב.
לאחר שסיים את חניכתו אצל דה נייט, נסע לצרפת, גרמניה ואיטליה.
הוא שב לאנטוורפן בשנת 1625 בעקבות מות אביו והפך לחבר בגילדה המקומית סנט לוק.
בחתונה של אחותו קתרינה והצייר סיימון דה-ווס בשנת 1628, הוא פגש את קונסטנציה ואן ניולנדט בתו בת ה -17 של הצייר והמשורר וילם ואן ניולנדט השני.
בשנה שלאחר מכן הם התחתנו.
קונסטנציה הפכה לציירת ומשוררת בפני עצמה.
על פי ההערכה, היא הייתה שותפה בסטודיו של בעלה וייתכן כי ציירה עותקים חלקיים או שלמים והעתקים של עבודת בעלה.
חיי טבע דוממים עם פרי שנחתמו במלואה על ידי קונסטנציה ואן אוטרכט ומתוארכים בשנת 1647 הם דומים לעבודתו של בעלה.
ואן אוטרכט הפך לאמן מצליח וקיבל עמלות בינלאומיות מקיסר גרמניה, המלך פיליפ הרביעי מספרד ומנסיך אורנג'.
הוא יכול היה להרשות לעצמו לגור בדירות מרווחות באנטוורפן, במיקום היוקרתי ביותר בעיר.
נראה כי הונו ירד בסוף שנות הארבעים של המאה ה-17, אולי בגלל בריאות לקויה, עד שהוא נפטר באנטוורפן בשנת 1652 הוא איבד את מרבית הונו.
בין 1626 ל־1646 אימן לפחות שבעה תלמידים ידועים, ביניהם פיליפ גיסלר (1634/35) וקורנליס ואן אנגלן.
ואן אוטרכט היה בעיקר צייר דומם.
מגוון נושאים שהוא התמודד היה רחב וכלל סצנות של דוכני דגים, בשר וירקות, סצנות מטבח לרוב כולל דמויות או חיות שהוסיפו אלמנט עלילתי, טבע דומם, פירות וירקות.
לבסוף, גם צייר אגרטל פרחים חתום ומתוארך משנת 1642, יוחסו לואן אוטרכט גם כמה ציורי טבע דומם עם זרי פרחים.
ואן אוטרכט צייר גם סצנות גינה עם בעלי חיים, לרבות עופות כמו תרנגולות, תרנגולי הודו, ברווזים וטווסים.
עבודתו המוקדמת הושפעה מפרנס סניידרס.
ואן אוטרכט לא העדיף צבעים בהירים כמו שסניידרס צייר, אלא העדיף גוונים חמים, במיוחד אפור-ירוק, ואפקטים של ניגודיות צבעים חזקה.
העדפה זו רכש ככל הנראה מהידע שלו בציור האיטלקי ובמיוחד מיצירותיהם של חסידיו של קאראווג'ו.
אדריאן ואן אוטרכט יצר סצנות שוק ומטבח ששילבו טבע דומם גדולים של צייד, דגים, ירקות ופירות.
לפיכך הוא תאם למסורת של ז'אנר זה כפי שיצרו חלוציה במאה ה -16 - אמנים באנטוורפן כמו פיטר ארסן ויואכים בוקלר וכפי שהתפתח עוד יותר על ידי פרנס סניידרס בראשית המאה ה -17.
בכמה מסצנות השוק והמטבח שלו לקח אדריאן ואן אוטרכט השראה ישירה מקומפוזיציות כמו בדוכן של Fishmonger, בו הסתמך על מוטיבים ואלמנטים שנמצאו בשוק הדגים של סניידרס.
כמו בקומפוזיציה של סניידרס, דוכן המוכרים של ואן אוטרכט מסתמך על דמויות אנושיות והדגים התלויים כדי ליצור את המרכיב האנכי בניגוד ליסוד האופקי של השולחן.
האלכסונים נוצרים דרך כיוון הדגים אך ואן אוטרכט פחות התעניין בתנועה דינמית מאשר סניידרס ולכן הקווים האלכסוניים שלו חלשים יותר.
הדמויות בקומפוזיציה של ואן אוטרכט צוירו על ידי צייר אחר, ייתכן ג'רארד סגרס.
בעוד שסצנות השוק ייצגו במאה ה -16 השתקפות של מציאות חברתית של עושר מוגבר ושפע חומרי, סצנות השוק של ואן אוטרכט עוסקות יותר באפקט האסתטי של היצירה.
עם זאת, נראה כי דוכן מכירת הדגים שלו מעביר סיפור מוסרי.
הלבוש של האישה בתמונה מרמז כנראה על היותה זונה.
הדגים התלויים וצורותיהם של דגים מסוימים רומזים על גוון ארוטי.
בזמן שהאישה מנהלת משא ומתן עם סוחר הדגים, היא קורבן שוד של נער צעיר שגוזל את ארנקה תוך שהיא מביטה ישירות לעבר הצופה.
סצנות המטבח של ואן אוטרכט כוללות לרוב דמות גברית או נשית העוסקים בדרך כלל בחילופי דברים אינטימיים.
נראה כי הציורים עם שפע המוצרים מרמזים לעודפי זללנות ותאווה הקשורים לחושי הטעם והמגע.
דוגמה לכך היא "טבע דומם עם אוהבים" משנת 1631 בו אישה מתחמקת מגבר צעיר שמנסה להניח את ידו על חיקה.
הזוג עומד מול שולחן המכוסה בשפע של סלי פירות, אספרגוס, ארטישוק, כרוב הגינה, כרישה ועופות.
בצד שמאל של הציור נראה קוף שמצביע לעבר הצמד מהחלון.
קופים היו בדרך כלל סמלים של תאווה בלתי מרוסנת ונוכחותו של הקוף מדגישה את המסר המוסרי של סצנת המטבח הזו.
בחירת הירקות והציפורים מחזקת פרשנות זו.
הציורים המורכבים שהופקו על ידי פרנס סניידרס ואדריאן ואן אוטרכט בשנות 1640, הדגישו את השפע המוחצן על ידי תיאור מגוון של חפצים, פירות, פרחים וחיות שנצודו, לעיתים קרובות בשילוב עם דמויות אנושיות ובעלי חיים.
אדריאן ואן אוטרכט הניח לחפצים לגלוש מהשולחן שעליו הם הוצגו לכיוון הרצפה, כמו בקומפוזיציה "מזווה" (1650).
הוא הסתמך גם על אלמנטים של הבארוק, כמו וילון ותצוגת חלון ברקע, כדי להוסיף תנועה ועומק.
התצוגות המפוארות האלה יצרו את ז'אנר הפרונקילנדים, (תצוגת שפע) שצוירו גם על ידי ציירים מצפון הולנד.
דוגמה טיפוסית היא של ואן אוטרכט הוא הציור "חי ודומם בבנקט" ( 1644).
בציור זה מודגש רעיון השפע באמצעות תיאור פירות מיובאים ויקרים, תוכי דרום אמריקני אקזוטי ופריטים אחרים של יוקרה כמו כלי נגינה וכלי שולחן יקרים.
נקודת התצפית של הצייר היא נמוכה, הציור הוא גדול (185 ס"מ; רוחב 242.5 ס"מ) כנראה נועד להיות תלוי מעל אח.
בציור "טבע דומם עם תוכי" (הידוע גם בשם "אלגורית האש"), משנת 1636, מציג ואן אוטרכט תצוגה מורחבת של כל פריטי היוקרה הזרים והמקומיים, כולל פורצלן סיני ותוכי, שהיו זמינים בשוק אנטוורפן.
הציור מאפשר לו להציג את כישוריו האומנותיים בהעברת מיני חומרים ומרקמים ושיקוף האור על משטחים שונים.
ברקע מופיעה סצנה של אדם העובד ליד הכיריים תוך כדי ערבוב קדירה והנעת המפוח.
ברור כי ואן אוטרכט התכוון שהקומפוזיציה תהיה הספד לכוח היצירה של האש, שהייתה מעורבת בייצור רבים מהפריטים המתוארים בציור.
לא היה ידוע כי ואן אוטרכט צייר גם זרי פרחים עד לגילוי יצירה המתארת "אגרטל פרחים" שנחתם על ידי ואן אוטרכט ומתוארכת לשנת 1642. על סמך יצירה זו יוחסו כמה וכמה ציורי פרחים נוספים לוואן אוטרכט.
ציורי הפרחים שלו מראים בבירור את השפעתו של צייר הפרחים הבולט באנטוורפן, דניאל סגשר.
"טבע דומם עם זר וגולגולת" משנת 1643, זוהה כיצירה של ואן אוטרכט על בסיס הדמיון של זר הפרחים לציור החתום של "אגרטל הפרחים".
הנושא כפי שתואר כאן היה יוצא דופן עבור ואן אוטרכט ומראה שתפקידו בפיתוח סוגים חדשים של דומם לא הוכר מספיק בספרות האמנות-היסטורית.
כפי שהיה מקובל בתחום האמנות של אנטוורפן באותה תקופה, ואן אוטרכט שיתף פעולה עם אמנים מומחים אחרים, בדרך כלל ציירי דמויות.
ידוע שהוא סיפק את האלמנטים הדוממים בציוריהם של ג'ייקוב ג'ורדנס, ארסמוס קוולינוס השני, יאן קוסייר, ואחרים.
על פי ההערכה, הוא שיתף פעולה גם עם דייוויד טניאר הצעיר, תאודור ואן תולדן ויאן ואן דן הופה.
העבודה השיתופית עם יאן קוסייר (1639) מתאר את ואן אוטרכט עם אשתו קונסטנציה במטבח בתוך חיים דוממים נרחבים עם חיות צייד, לובסטר, דגים וירקות.
לא תמיד ברור מי צייר את הדמויות בסצנות השוק והמטבח הגדולות, הוצע כי ג'רארד סשרס צבע את הדמויות בדוכן של הדגים.
שיתופי הפעולה בין אמנים יצרו לרוב הזדמנויות לפטרונות.
ואן אוטרכט תרם גם לעיצובים שטיחי קיר.
בפרט ידוע שהוא התבקש על ידי צייר והמעצב חצרות אצולה, יאן ואן דן הוקה לסייע בסדרת שטיחי קיר תחת הכותרת 'אלגורית הזמן' (בערך 1650) שנעשתה עבור הארכידוכס ליאופולד וילהלם מאוסטריה.
כמה אמנים אחרים כמו פיטר תייס, יאן ברויגל הצעיר ותומאס וילבוארטס בוסאשרט עבדו אף הם על הסדרה.
שרדו עשרה רישומי שמן שאותם הכין כמודלים לסדרה.
כמו כן שרדו גם שמונה שטיחי קיר המבוססים על העיצובים לסדרה אחרת "יום, לילה וחודשים".
בהתבסס על ההבדלים בין המודלים לשטיחי קיר ההערכה היא כי אדריאן ואן אוטרכט ביצע שיפורים בבעלי החיים במודולים של ואן דן הופה שנכללו אז ביצירות הגמורות.
אדריאן וראה (ברומנית: Adrian Verea; הוא שם העט של אדולף וקסלר Adolf Wechsler; 27 בנובמבר 1876 – 7 במאי 1944) שהיה רופא, מחזאי, משורר ופובליציסט יהודי רומני.
וראה נולד בבוטושאן, רומניה ולמד בגימנזיה ביאשי, אך בגלל התבטאויות סוציאליסטיות סולק מהלימודים.
השלים את לימודי התיכון בבוקרשט והמשיך בלימודי רפואה באוניברסיטת בוקרשט.
קיבל את הדוקטורט ב-1905 והמשיך התמחות בפריז, צרפת.
שימש כרופא של התיאטרון הממלכתי של בוקרשט ושל האופרה של בוקרשט.
פרסם מאמרים ושירים בשורה ארוכה של כתבי עת.
ארכיונו האישי מופקד במחלקת הארכיונים של הספרייה הלאומית בירושלים.
1914 Să nu-ţi faci idoli (שלא תעשה לך פסילים), פואמה דרמטית בחרוזים.
הועלתה על הבמה ב-1920 ומאוחר יותר הוסרטה.
1915 După moartea lui Manasse (אחרי מות מנשה), הצגת המשך למנשה של רונטי רומאן, שנכתבה תחת שם העט I.
1932 Apollonius din Tyane (אפולוניוס מטיאנה), פואמה טרגיקומית בחרוזים.
1933 Delfinii din Vaikiki (הדולפינים של ואיקיקי), קומדיה דרמטית.
אדריאן הסלר הוא פוליטיקאי וכלכלן מליכטנשטיין, שכיהן בין השנים 2013–2021 כראש ממשלת ליכטנשטיין ועמד בעבר בראש כוחות המשטרה הלאומית של ליכטנשטיין.
למד בבית הספר התיכון בואדוץ, אותו סיים ב-1984. למד מנהל עסקים עם התמחות בפיננסים והנהלת חשבונות באוניברסיטת סנט גאלן שבשווייץ, שם סיים את לימודיו האקדמיים ב-1991. מאוחר יותר כיהן כראש השליטה באורגן "Thin Films of Balzers AG".
מ-1996 עד 2004 כיהן כראש קבוצת הפיננסים וכסגן מנהל של "Verwaltungs- und Privat-Bank" בואדוץ, עיר הולדתו.
הוא נבחר לפרלמנט של ליכטנשטיין ב-2001 כנציג של מפלגת האזרחים הפרוגרסיבית (FBP).
במרץ 2004 הוא פרש מתפקידו כחבר פרלמנט והפך לראש כוחות המשטרה הלאומית של ליכטנשטיין.
ב-1 באפריל 2004 הוא החליף כאמור את הראש הקודם של כוחות המשטרה הלאומית, מרטין מייר.
ב-2012 הוא נבחר כנציג מפלגת האזרחים הפרוגרסיבית לראשות הממשלה בבחירות 2013 במדינה.
בבחירות אלו ניצחה המפלגה והסלר מונה לראש ממשלת ליכטנשטיין.
הוא נכנס לתפקידו ב-27 במרץ 2013. כראש ממשלה הוא כיהן בנוסף כשר לענייני ממשלה כלליים וכשר האוצר.
לקראת הבחירות שנערכו בפברואר 2021 הודיע כי לא יתמודד לכהונה נוספת כראש ממשלה.
לאחר השבעת הממשלה החדשה ב-25 במרץ פרש מתפקידו והוחלף על ידי מי שהיה בעבר סגן ראש הממשלה וחבר הממשלה, דניאל ריש.
נשוי לגודרון אלקוח מ-28 במאי 2003 ולהם שני בנים.
אדריאן ואן דה פֶנֶה (בהולנדית: Adriaen Pietersz van de Venne; 1589 – 12 בנובמבר 1662) היה צייר הולנדי בתקופת תור הזהב של הולנד.
אדריאן ואן דה פנה נולד בדלפט.
בשנת 1614 עבר למידלבורך שם הושפע מיאן ברויגל האב ופיטר ברויגל האב.
באותה שנה צייר את הציור הסאטירי Fishing for Souls על הבעיות של המרד ההולנדי.
החל משנת 1620 עסק באיורים לספרים רבים לרבות ספרי יאקוב קאטס.
הדבר פרסם אותו והוא היה פופולרי עד למאה ה-18.
בשנת 1625 הוא עבר להאג והצטרף לגילדת לוקאס הקדוש.
בשנת 1637 הוא העומד בראש הארגון.
אדריאן רנה מוארמן הוא כדורסלן צרפתי, המשחק בנבחרת צרפת.
מוארמן החל לשחק כדורסל באופן מקצועי בשנת 2005, בקבוצת קוראל רואן הצרפתית.
בעונת 2006/2007 זכתה הקבוצה באליפות ליגת העל הצרפתית בפעם השנייה בתולדותיה, לאחר שגברה במשחק הגמר על קבוצת נאנסי.
מוארמן עצמו מיעט לשחק עבור רואן באותה עונה, וקלע 2.2 נקודות בממוצע למשחק.
בשנת 2007 עבר לשחק בנאנטר, אשר השתתפה בליגת המשנה הצרפתית (LNB Pro B).
בין השנים 2008–2011 שיחק בקבוצת אורליאן, עמה זכה בעונת 2009/2010 בגביע הצרפתי.
לאורך 3 עונותיו בקבוצה רשם ממוצעים של 7.5 נקודות ו-4.2 ריבאונדים למשחק.
בעונת הצטרף למועדון הכדורסל נאנסי.
באותה עונה היה אחד השחקנים המובילים של הקבוצה, וקלע 11.6 נקודות למשחק בליגה הצרפתית וביורוליג.
בקיץ 2012 עבר לשחק בבילבאו באסקט מליגת העל הספרדית.
שנה לאחר מכן חזר לשחק בצרפת, כאשר חתם על חוזה בקבוצת לימוז'.
בשתי עונותיו בקבוצה זכה עמה באליפות הליגה הצרפתית, ובעונת 2014/2015 אף זכה בתואר השחקן המצטיין של הליגה, לאחר שרשם ממוצעים של 14.5 נקודות ו-8.8 ריבאונדים למשחק.
ביולי 2015 הצטרף לקבוצת באנוויט מליגת העל הטורקית.
את עונתו היחידה בקבוצה סיים כ"מלך הסלים" של הליגה הטורקית, עם ממוצע של 18.0 נקודות למשחק.
לקראת עונת עבר לדרושפאקה הטורקית, אותה אימן דייוויד בלאט.
באותה עונה הוביל את דרושפאקה, לצדם של סקוטי וילבקין, ויל קלייבורן ובראד וונאמייקר, לשלב רבע גמר היורוליג, בו הפסידה מול ריאל מדריד.
לאורך העונה קלע מוארמן 8.1 נקודות למשחק ביורוליג, ו-10.8 נקודות למשחק בליגה הטורקית.
בעונת שיחק עבור קבוצת ברצלונה.
הקבוצה הודחה מהיורוליג כבר בשלב הבתים, והפסידה מול סאסקי בסקוניה בסדרת חצי גמר הליגה הספרדית, אך זכתה בגביע הספרדי.
ביולי 2018 הצטרף לאנאדולו אפס הטורקית.
בעונתו הראשונה עם הקבוצה הוביל אותה לזכייה באליפות הליגה הטורקית, עם ממוצעים של 14.5 נקודות ו-8.2 ריבאונדים למשחק בליגה הטורקית.
כמו כן העפילה אנאדולו לגמר היורוליג, לראשונה בתולדותיה, אולם הפסידה מול צסק"א מוסקבה במשחק הגמר, בתוצאה 91–83.
בקיץ 2016 שיחק עבור נבחרת צרפת בכדורסל בטורניר מוקדמות אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו.
צרפת ניצחה בכל ארבעת משחקיה בטורניר, והעפילה למשחקי האולימפיאדה, בעוד מוארמן עצמו מיעט לשחק ותרם 2 נקודות בסך הכול.
אדריאן ואן דה פלדה (בהולנדית: Adriaen van de Velde; 30 בנובמבר 1636 – 21 בינואר 1672) היה צייר בעלי חיים ונוף הולנדי, בנו של וילם ואן דה פלדה (האב) ואחיו של וילם ואן דה פלדה (הצעיר), הצייר הימי.
אדריאן לא רצה להיות צייר ימי ולכן הוכשר בסטודיו של יאן וינאנץ, צייר הנוף.
שם הוא הכיר את פיליפס ואוורמן, שכנראה סייע לו בלימוד ציור בעלי החיים, והיה בעל השפעה חזקה על אמנותו.
לאחר התקדמות מהירה במיוחד, הועסק על ידי אדונו לצייר דמויות בתוך קומפוזיציות הנוף שלו, והוא נתן שירות דומה למיינדרט הובמה, יאקוב ואן רויסדאל, ואמנים אחרים באותה העת.
לדברי Houbraken, הוא נפטר תוך כדי שיתוף פעולה עם יאן ואן דר היידן צייר בעלי חיים.
הנושאים החביבים עליו היו סצנות של שטחי מרעה פתוחים, עם כבשים, בקר ועזים, אותם צייר בזריזות, בדיוק רב של רישום ובצביעה כסופה וברורה.
הוא צייר כמה סצנות חורף קטנות עם דמויות של מחליקים, וכמה נושאים דתיים, כמו הירידה מהצלב, עבור כנסייה קתולית באמסטרדם ונדידת יעקב (1663, אוסף וואלאס).
בנוסף לציוריו, שכמאתיים מהם בקטלוגים, הוא ביצע כעשרים תחריטים, כנראה נעשו בגיל ארבע עשרה.
ואן דה פלדה התגורר בקלברסטראט, ליד רגוליירספורט.
אדריאן מנגלארד היה צייר צרפתי.
מנגלארד נולד ב-10 במרץ 1695 בעיר ליון.
הוא הוכשר על ידי מאסטר הולנדי.
בשנת 1715 עבר לרומא, שם בילה את שארית חייו וקריירה.
הוא נפטר ברומא בשנת 1760. אדריאן מנגלארד היה אדונו של קלוד ז'וזף ורנה.
אדריאן זמד הוא שחקן אמריקאי.
זמד נולד בשיקגו לזוג הורים שהיגרו מחבל באנאט שברומניה, ג'ורג' זמד ופרסידה לבית גולוב.
האב היה כומר אורתודוקסי והיגר בזמנו לארצות הברית בימי האימפריה האוסטרו-הונגרית.
האב ג'ורג' נולד בשיקגו וחזר לרומניה בה התחתן ואחר כך שב לאמריקה.
בתיכון בו למד הוא שיחק תקופה פוטבול ולאחר פציעה עזב את תחום הספורט והחל להופיע בהפקה של בית ספרו למחזמר "ברנשים וחתיכות", אחרי כן הוא סיים תואר בבית ספר לדרמה.
הוא שיחק את דני זוקו בהפקה של המחזמר "גריז", ב-1978 הופיע לראשונה בטלוויזיה בשני פרקים של "סטארסקי והאץ'", אחרי כן ב-1979 החל לשחק ב-"Flatbush", קומדיית מצבים אודות קבוצת חברים שסיימו תיכון וגרים בפלטבוש, לאחר סיום התוכנית שיחק בקומדיית המצבים "Goodtime Girls".
הוא קיבל פרסום כששיחק בסדרת המשטרה "טי.
הוקר", ב-1982 שיחק בסרט "גריז 2" המהווה סרט המשך לגריז, ב-1984 הופיע בסרט "מסיבת רווקים".
בשנות ה-90 שב להופיע על הבמות ושיחק בין היתר במחזמר "אחים בדם".
ב-2007 שיחק במספר פרקים של "תשוקות".
הוא נישא שלוש פעמים ולו שני בנים מאשתו הראשונה.
אדריאן מייקל סמית' הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת נברסקה, מאז 2006.
סמית נולד בעיר סקוטבלאף (Scottsbluff) שבמערב נברסקה, ובגיל צעיר עברה משפחתו לשכונה כפרית בדרום העיר גֶרינג.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון גרינג בשנת 1989, למד סמית' באוניברסיטת ליברטי השוכנת בלינצ'בורג שבווירג'יניה.
הוא עבר לאוניברסיטת נברסקה – לינקולן באמצע שנת הלימודים השנייה בלינצ'בורג והשלים את לימודיו הגבוהים ב-1993. בהיותו סטודנט בנברסקה, התמחה סמית' בלשכת מושל נברסקה, ומאוחר יותר שימש כעוזר פרלמנטרי בבית המחוקקים החד-ביתי של המדינה.
הוא שב לגרינג לאחר לימודיו האקדמיים, ובשנת 1994 החל לכהן כחבר העירייה.
סמית' עבד גם במגזר הפרטי, היה מתווך וכן מומחה לשיווק בענף הדיור.
בבחירות 1998 נבחר סמית' אל בית המחוקקים של נברסקה, לאחר שגבר על נציגת מחוז הבחירה המכהנת, ג'ויס הילמן, עם 55% מקולות הבוחרים.
ב-2002 נבחר מחדש לאחר שהתמודד ללא התנגדות.
בבחירות אמצע הכהונה של שנת 2006, התמודד סמית' לייצוג מחוז הקונגרס השלישי של נברסקה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
נציג המחוז המכהן, טום אוסבורן, פרש מהקונגרס לשם התמודדותו למושל המדינה.
במשך זמן מה, נחשב סמית' למי שעתיד בבירור לנצח בבחירות לבית הנבחרים במחוז הקונגרס השלישי.
מחוז זה הוא מעוז רפובליקני מובהק, בו מועמדים לנשיאות ארצות הברית גורפים באופן שגרתי כ-70 אחוזים או יותר מהקולות.
עם זאת, ניהול מסע הבחירות במחוז הוא מאתגר: המחוז משתרע על כמעט 170,000 קילומטר רבוע, שני אזורי זמן ועל פני 68.5 מתוך 93 מחוזות נברסקה (אחד מהם, מחוז צ'רי, גדול יותר ממדינת קונטיקט כולה).
עם זאת, המועמד הדמוקרטי סקוט קליב קגייס כספים יותר מכל דמוקרט אחר שהתמודד במחוז זה עשרות שנים.
בסך הכל, המירוץ בין סמית' לקליב היה היקר ביותר בהיסטוריה של המחוז מאז קיבל את תצורתו הנוכחית ב-1963. ככל שהמרוץ נעשה תחרותי מהצפוי, זכה סמית' לתשומת לב לאומית מוועדת הקמפיין של הסיעה הרפובליקנית בבית הנבחרים.
אפילו הנשיא ג'ורג' ווקר בוש הגיע לנברסקה במהלך הבחירות כדי לקדם את מסע הבחירות של סמית', שבסופו של דבר גבר על קליב בפער של 10%.
ב-3 בינואר 200 הושבע סמית' לתפקידו.
בקונגרס ה-117 של ארצות הברית הוא חבר בוועדת הדרכים והאמצעים.
בית המשפט העליון מיאן לדון בתיק על סמך שלטקסס אין זכות עמידה לערער על תוצאות בחירות במדינה אחרת, על סמך פרק 3 לחוקת ארצות הברית.
אדריאן טרופר הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת בורנמות'.
טרופר הגיע למחלקת הנוער של סטאד רן בשנת 2015. בשנת 2018 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
ב-19 בספטמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 1–2 על מונקו במסגרת המחזור הרביעי בליגת העל הצרפתית לעונת 2020/2021.
ב-16 ביוני 2025 חתם בבורנמות' מהפרמייר ליג.
ב-25 בספטמבר 2022 ערך טרופר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צרפת, בהפסד 0–2 לנבחרת דנמרק במסגרת ליגת האומות 2022/2023.
נכלל בסגל הנבחרת האולימפית של צרפת לטורניר הכדורגל באולימפיאדת פריז (2024).
אדריאן מרטין ניואי הוא מהנדס בריטי הנחשב לאחד המובילים בעולם בתחום מכוניות המרוץ.
משמש כמנהל קבוצת המרוצים של אסטון מרטין באליפות הפורמולה 1.
מכוניות בעיצובו זכו במספר רב של תוארי אליפות נהגים ואליפות יצרנים עבור שלוש קבוצות שונות באליפות הפורמולה 1: ויליאמס, מקלארן ורד בול.
בנוסף, מכוניות בעיצובו זכו גם בשתי אליפויות בסדרת CART.
בשנים 2006–2024 כיהן ניואי כמנהל הטכנולוגי של קבוצת רד בול רייסינג.
ניואי נולד בסטרטפורד על האייבון, אנגליה ב-26 בדצמבר 1958 לריצ'רד ואדווינה ניואי.
אביו היה וטרינר ואמו הייתה נהגת אמבולנס במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא למד בבית הספר הציבורי רפטון לצד ג'רמי קלארקסון.
בגיל 16 התבקש לעזוב את בית הספר לאחר תקרית שאירעה בהופעה של להקת גרינסלייד בבית הספר.
הוא העלה את רמת הסאונד במיקסר של הלהקה וגרם לסדק בויטראז' של הבניין.
בשנת 1980 סיים תואר ראשון בהצטיינות באווירונאוטיקה ואסטרונאוטיקה באוניברסיטת סאות'המפטון.
מיד לאחר סיום הלימודים החל לעבוד בספורט מוטורי עבור קבוצת המרוצים פיטיפלדי בהדרכת הארווי פוסטלת'ווייט.
לאחר תקופה כמהנדס מרוץ אצל ג'וני צ'קוטו בפורמולה 2 האירופית החל ניואי לעצב מכוניות מרוץ.
הפרויקט הראשון שלו, מכונית הספורט March GTP, היה עיצוב מוצלח ביותר וזכה באליפות ה-GT של IMSA שנתיים ברציפות.
בשנת 1984 עבר לעבוד עבור מרץ' במרוצי אינדיקאר.
כמתכנן ומהנדס המרוץ של בובי ראהל נוצרו יחסים קרובים בין השניים, יחסים שישפיעו על הקריירה שלהם חמש עשרה שנים מאוחר יותר.
המרץ' C85 בעיצובו, נהוגה בידי אל אונסר, זכתה באליפות ה-CART באותה שנה.
דני סאליבן ניצח את מרוץ האינדי 500. בשנת 1986 עבר להיות מהנדס בקבוצת Kraco של מייקל אנדרטי.
באותה שנה זכה ראהל באליפות עם המרץ' C86 בעיצובו.
אנדרטי סיים את האליפות במקם השני.
בסיוף שנת 1986 הצטרף לקבוצת הפורמולה 1 האס לולה, אך הקבוצה החליטה בסופו של דבר לפרוש ולא להתחרות בעונת 1987. אחרי שעבד בשנת 1987 כמהנדס המרוצים של מריו אנדרטי בקבוצת ניומן האס, חזר לעבוד עבור קבוצת מרץ' הפעם בתפקיד המהנדס הראשי.
המכונית הראשונה שתכנן ניואי, מרץ' 881, זכתה להצלחה מפתיעה.
איוואן קפלי סיים על הפודיום כשסיים שני בגרנד פרי פורטוגל.
בגרנד פרי יפן הצליח לעקוף את מכונית המקלארן של אלן פרוסט בהקפה ה-16 והוביל את המרוץ לזמן קצר.
מרץ' שינתה את שמה ללייטון האוס לקראת עונת 1990 וניואי קודם לתפקיד המנהל הטכנולוגי של הקבוצה.
בגרנד פרי צרפת הצליח קפלי לסיים במקום השני, אך זאת הייתה ההצלחה היחידה של הקבוצה באותה עונה.
ויליאמס הייתה קבוצת צמרת בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים.
לרשותו של פטריק הד עמד תקציב נרחב ומגוון משאבים.
הד החתים את נויאי על חוזה והשניים הפכו להיות צמד דומיננטי בתילת העשור.
מכונית ה-FW14 סבלה מבעיות אמינות בתחילת עונת 1991, במהלך העונה עברה השלדה, בעיצובו של ניואי התאמות ושיפורים והייתה דומה בביצועה לשלדת המכנית של איירטון סנה ומקלארן, שזכו באליפות.
בעונת 1992 הפכה הקבוצה לדומיננטית נייג'ל מנסל זכה באליפות הנהגים וניואי רשם זכייה ראשונה באליפות היצרנים.
שנה לאחר מכן השיג ניואי את האליפות השנייה עם דגם ה-FW15C שעיצב, כשהפעם היה זה אלן פרוסט שזכה באליפות הנהגים.
בעונת 1994 חלה ירידה ביכולת של המכוניות בעיצובו של ניואי והן התקשו להתחרות במכוניות של קבוצת בנטון.
הישגים טובים בחצי שני של העונה, בתוספת הרחקה של מיכאל שומאכר משני מרוצים, איפשרו לקבוצה לרשום אלפיות יצרנים שלישית ברציפות, בעוד שומאכר זכה באליפות הנהגים.
במהלך העונה חוותה הקבוצה משבר לאחר שאיירטון סנה, שהצטרף לקבוצה בתחילת העונה, מצא את מותו בתאונה במהלך גרנד פרי סן מרינו.
ניואי, יחד עם חברים נוספים בצוות המקצועי של הקבוצה, הואשמו בהריגה.
בפסק דין שניתן בדצמבר 1997 זוכה ניואי.
בהחלטה שניתנה בנובמבר 1999 בערעור על פסק הדין, השאירה את הזיכוי על כנו.
בינואר 2003 בית המשפט העליון של איטליה פתח מחדש את התיק תוך טענות ל"טעויות מהותיות".
במאי 2005 נתן בית המשפט לניואי זיכוי מלא.
מותו של סנה הוביל לסדקים ראשונים בין ניואי להנהלת הקבוצה.
איבוד שני תוארי האליפות בעונת 1995 לקבוצת בנטון הגביר את המתח.
דיימון היל זכה באליפות הנהגים בעונה הבאה ויחד עם ז'אק וילנב הבטיחו את הזכייה באליפות היצרנים.
למרות הזכייה ניואי כבר היה חתום על חוזה בקבוצת מקלארן.
בשבע העונות בקבוצה זכה ניואי בארבע אליפויות יצרנים, שלוש אליפויות נהגים והמכוניות שעיצב ניצחו 59 מרוצים, השיגו 78 זינוקים מהפול פוזישן, ו-60 הקפות מהירות.
ניל אוטלי עיצב את המכונית של מקלארן לעונת 1997 ולניואי נותר לנסות ולשפר את המכנית, תוך שהוא משקיע את עיקר זמנו בתכנון המכונית לעונה הבאה.
ניצחון של מיקה הקינן בגרנד פרי אירופה, המרוץ המסיים של העונה, נתן דחיפה למאמצי הקבוצה.
הקינן זכה בתארים האישיים בשתי העונות הבאות והיה קרוב לזכייה שלישית בשנת 2000. מקלארן זכתה באליפות היצרנים ב-1998.
באביב 2001 חתם ניואי על חוזה עם קבוצת יגואר בניהולו של חברו של ניואי בובי ראהל.
למרות חוזה חתום עם ניואי, ראהל לא הצליח להשלים את העסקה כאשר הבוס של מקלארן, רון דניס, שכנע אותו להישאר.
ניואי וראהל הצהירו מאוחר יותר כי העסקה נכשלה בשל מעמדו של רהאל בתוך יגואר שהתערער על ידי ניקי לאודה והפוליטיקה הפנימית בפורד.
מספר חודשים לאחר מכן פוטר ראהל מהקבוצה.
למרות שנשאר עם מקלארן, נמשכו השמועות כי ניואי רוצה לעזוב את הקבוצה, ובסוף עונת 2004 עתידו היה לא ברור כשהחלו השערות שהמהנדס בדרך חזרה לויליאמס או אפילו לעזוב את הספורט לחלוטין.
למרות ההכחשות הנוקשות של רון דניס, השמועות המשיכו לרוץ.
באפריל 2005, אושר כי חוזהו בקבוצה הוארך בשישה חודשים עד סוף השנה, אז הוא צפוי לצאת לשבתון או לפרוש לחלוטין מעיצוב פורמולה 1, אך ב-19 ביולי במקום זאת הצהיר.
ש"הצעד הזה יכול לחכות" והוא יישאר עם מקלארן לשנת 2006.
למרות ההכרזה על הכוונה להישאר במקלארן לעונה נוספת, בנובמבר 2005 חתם על חוזה בקבוצת רד בול.
עיתון "הגארדיאן" דיווח כי שכרו ברד בול יעמוד על 10 מיליון דולר בעונה וזאת לאחר שמקלארן סירבה להעלות את שכרו במסגרת המשא ומתן על חידוש החוזה.
ניואי בקושי הצליח להשפיע על עיצוב המכונית של עונת 2006 והעונה של רד בול התחילה עם תוצאות חלשות, לאחר שהשיגה רק שתי נקודות בששת המרוצים הראשונים.
עם זאת, הנהג המוביל של הקבוצה, דייוויד קולטהרד, שנהג בעבר במכוניות בעיצוב ניואי עבור וויליאמס ומקלארן, הצליח להשיג את המקום השלישי בגרנד פרי מונקו.
למרות שנעזרה בפרישה של מתחרים אחרים, הסימנים הצביעו על כך שהקבוצה החלה בסופו של דבר להמשיך מהמקום שבו הפסיקה ב-2005, כאשר סיימה במקום השביעי הכללי.
בעונת 2007 הונעה המכונית בעזרת מנוע רנו RS26, בעוד קבוצת הבת, טורו רוסו, עשתה שימוש במנועי פרארי.
המכונית הייתה מהירה למדי אך סבלת מבעיות אמינות, כאשר כל אחד משני הנהגים פרש שבע פעמים במהלך 17 המרוצים של העונה.
פסילתה של מקלארן-מרצדס, הביאה את רד בול למקום החמישי בטבלת היצרנים בסיום העונה.
ניואי וג'וף וויליס, האחראים על תכנון המכונית, טענו שהמרכב של המכונית בעונת 2008 היה העיצוב המורכב ביותר שיצא מהמפעל שלהם.
העונה התחילה טוב עבור הקבוצה, כאשר מארק ובר השיג נקודות בחמישה מרוצים רצופים וקולטהרד זכה לפודיום במונטריאול.
באמצע העונה, רד בול הייתה בקרב עז על המקום הרביעי באליפות היצרנים, יחד עם רנו וטויוטה.
במחצית השנייה של העונה צברה הקבוצה רק חמש נקודות וסיימה את העונה במקום השביעי, כשאפילו טורו רוסו חולפת על פניה.
המכונית שעיצב ניואי לשנת פורמולה 1 עונת 2009 היוותה קפיצת מדרגה בביצועים עבור הקבוצה.
שש ניצחנות במהלך העונה, מתוכם שלושה ניצחונות רצופים בסיום העונה, הביאו את הקבוצה אל המקום השני באליפות היצרנים.
ההצלחה נמשכה גם בעונה הבאה.
סבסטיאן פטל וובר זינקו 15 פעמים מהפול פוזישן, ניצחו תשעה מרוצים והשיגו זכייה באליפות היצרנים והנהגים (פטל).
עם הזכייה היה ניואי למעצב היחיד בתולדות האליפות שזכה בתארים עם שלוש קבוצות שונות.
ההישג חזר על עצמו גם בשלוש העונות הבאות שהסתיימו עם זכיות כפולות של פטל והקבוצה.
ביוני 2014 האריך את חוזהו ברד בול, לאחר שקיבל הצעת עבודה מקבוצת פרארי בסכום של 20 מיליון ליש"ט לעונה.
בחוזה, שנחתם למספר עונות, קיבל ניואי אחריות גם ל"פרויקטים חדשים של רד בול טכנולוגיות".
בעידן מנועי ה-V6 הנוכחי, התקשו המכוניות בעיצובו להתחרות במכוניות של קבוצת מרצדס, בעיקר בשל נחיתות של המנועים של רנו והונדה.
מקס ורסטאפן הביא לניואי שותפות בזכייה באליפות הנהגים 4 פעמים ברציפות החל מעונת 2021. סרחיו פרס סייע לקבוצה לזכות ב-2022 וב-2023 גם באליפות היצרנים.
סה"כ זכה ניואי ב-26 תארים.
במאי 2024 הודיעה רד בול על כך שניואי יעזוב את החברה בסיום השנה.
בזמן שנותר הוא הפסיק את עבודתו על מכונית הפורמולה 1 של הקבוצה, אך המשיך בפיתוח ה-RB17, דגם ההייפרקאר של החברה.
בספטמבר 2024 חתם על חוזה עם קבוצת אסטון מרטין אליה הצטרף רשמית ב-1 במאי 2025, לאחר תקופת צינון, לצורך עבודה על המכונית החדשה שתבנה לאחר שינוי התקנות בעונת 2026. בנובמבר 2025 מונה למנהל הקבוצה החל מעונת 2026 במקומו של אנדי קאוול, שמונה לתפקיד מנהל האסטרטגיה
מלבד היותו מהנדס, ניואי הוא גם אספן ומתחרה במרוצי מכוניות היסטוריים.
בשנת 2006 ריסק מכונית פורד GT40 במהלך מרוץ הלה מאן קלאסיק, אך יצא עם פציעה קלה באצבע בלבד.
בהמשך השנה ריסק יגואר E-טייפ במהלך פסטיבל גודווד.
בשנת 2007 התחרה במרוץ 24 השעות של לה מאן עם קבוצת AF Corse וסיים במקום הרביעי בקטגוירה (GT2) ובמקום ה-22 בדירוג הכולל.
בשנת 2010 העניקה קבוצת רד בול לניואי במתנה מכונית מרוץ מדגם RB5, ששימשה את הקבוצה בעונת 2009, כהוקרה על פעילותו.
את נסיעת הבכורה ערך במסלול הגבעה במסגרת פסטיבל המהירות של גודווד באותה שנה.