tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כהונתו הראשונה של אוגלסבי כמושל אילינוי הייתה בשנים 1865–1869. במהלך תקופת כהונה זו הוא דחף לשיפור איכות הטיפול בחולי הנפש ובשאר קבוצות אוכלוסייה מוגבלות.
הוא גם חתם על חקיקה שהרחיבה את מערכת בתי החולים המדינתית מבית חולים אחד לשלושה.
לאחר תום כהונתו כמושל, הוא עסק בעריכת דין עד 1872, אז הוא נתן את הסכמתו לעסקה, שבמסגרתה הוא יתמודד שוב למשרת המושל, ולכשייבחר, הוא יתפטר ויעביר את התפקיד לסגנו מיד לאחר השבעתו, ובתמורה ימנה אותו המושל החדש לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית.
בסנאט כיהן אוגלסבי בשנים 1873–1879. ב-1884 הוא נבחר בפעם השלישית כמושל, והיה לאדם הראשון בהיסטוריה של אילינוי שכיהן בתפקיד שלוש פעמים בלתי רצופות.
בתום תקופת כהונתו השלישית, ניסה אוגלסבי להיבחר שוב, אך ללא הצלחה, למושבו בסנאט, ופרש מן החיים הפוליטיים.
ריצ'רד אוגלסבי נפטר באחוזת "אוגלהרסט" שבאלקהרט, אילינוי ב-24 באפריל 1899. הוא נטמן בבית הקברות המקומי.
על שמו נקראו העיר אוגלסבי שבמחוז לה סאל, אילינוי, ובית ספר יסודי בדרום שיקגו.
פסל בדמותו ניצב בפארק לינקולן בשיקגו.
אוגלסבי, כיהן פעמיים כסגן מושל אילינוי.
ריצ'רד ביול אוגילבי היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אילינוי ה-35 בשנים 1969–1973. אוגילבי לחם ונפצע במלחמת העולם השנייה, וטרם היותו מושל, הוא נודע כשריף של מחוז קוק שנאבק במאפיה בשנות ה-60.
ריצ'רד אוגילבי נולד בקנזס סיטי, מיזורי.
ב-1940 הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון בפורט צ'סטר שבמדינת ניו יורק.
בעת שלמד באוניברסיטת ייל, הוא התגייס ב-1942 לצבא ארצות הברית.
כמפקד טנק בצרפת הוא נפצע ועוטר בלב הארגמן ובשני כוכבי קרב.
ב-1945 שוחרר אוגילבי וב-1947 הוא חידש את לימודיו בייל וקיבל תואר בוגר אוניברסיטה בהיסטוריה של ארצות הברית.
ב-1949 הוא קיבל תואר במשפטים מהקולג' למשפטים שיקגו-קנט.
בשנים 1950–1954 הוא עסק בעריכת דין בשיקגו ובשנים 1954 - 1955 הוא שימש כעוזר התובע הפדרלי של ארצות הברית.
בשנים 1958–1961 היה אוגילבי עוזר מיוחד לתובע הכללי של ארצות הברית, ועמד בראש המשרד שנאבק במאפיה בשיקגו.
ב-1962 נבחר אוגילבי כשריף של מחוז קוק, המאוכלס ביותר מבין מחוזות אילינוי.
בתפקיד זה הוא שימש עד 1966. לאחר מכן ועד 1969 הוא נבחר כנשיא מועצת הנציבים של המחוז, ואז, עם היבחרו כמושל, הוא התפטר.
כשריף, רכש אוגילבי מוניטין כמי שלחם בפשע ומשרדו הוביל כ-1,800 פשיטות משטרתיות במהלך תקופת כהונתו בתפקיד.
אלו כללו את הפשיטה על גיי בר ב-1964 שהובילה ל-109 מעצרים והייתה לאירוע בולט בהיסטוריה של הלהט"ב בשיקגו.
ב-1968 נבחר אוגילבי כמושל אילינוי מטעם המפלגה הרפובליקנית לאחר שזכה ב-51.2 אחוזים מהקולות וניצח את המושל המכהן, הדמוקרט סמואל שפירו.
סגן המושל שכיהן תחתיו היה הסנאטור לעתיד, הדמוקרט פול סיימון, והייתה זו הפעם היחידה שבאילינוי נבחרו בבחירות מושל וסגן מושל משתי מפלגות שונות (היו כמה מקרים בהם סגן מושל בפועל היה ממפלגה שונה מזו של המושל המכהן).
כשלזכותו עמד רוב של הרפובליקנים בשני בתי בית המחוקקים המדינתי, ביצע אוגילבי תהליכי מודרניזציה של ממשלת המדינה.
הוא יזם בהצלחה את כינוסה של ועידה חוקתית, הרחיב את תקציבי הרווחה, ודאג להנהגתו של מס ההכנסה הראשון של אילינוי.
צעד אחרון זה היה בלתי פופולרי במיוחד בקרב ציבור הבוחרים, וב-1972 הפסיד אוגילבי בבחירות צמודות לדן ווקר וסיים בכך את הקריירה הפוליטית שלו.
מנגד, לאוגילבי היו הישגים רבים במהלך תקופת כהונתו כמושל.
הוא הציע והעביר בהצלחה חוק לגביית מס הכנסה מדינתי, צורך חיוני שהיה דרוש לחילוצה של המדינה ממשבר פיננסי.
הוא הקים את משרד התקציב כדי להבטיח את שליטת המושל בתהליך בניית התקציב המדינתי, והשיג את אישור בית המחוקקים המדינתי לגידול משמעותי בסיוע המדינה למערכת החינוך הציבורי בהיקף שנחשב לשיא.
אוגילבי ניהל במרץ מערכה לאישור ציבור הבוחרים של חוקת המדינה ב-1970. הוא שיפר את ניהול היריד המדינתי השנתי של אילינוי, ובעשותו כן הוא חיסל את אי-הסדרים בטיפול בחוזי הזיכיון.
אוגילבי הקים את מחלקת בתי הסוהר של אילינוי כדי לבצע תהליכי מודרניזציה במערכת בתי הסוהר המדינתית.
הוא הרחיב את פעילותה של רשות פיתוח השיכון המדינתית, סוכנות מפתח שנועדה להיאבק בהזנחה האורבנית.
הוא גם הקים את המחלקה לענייני השלטון המקומי כדי לסייע ולייעץ לבעלי התפקידים במחוזות ובערים בביצוע תפקידיהם.
בנוסף, יצר אוגילבי את מחלקת אכיפת החוק של אילינוי כדי לרענן את תפקידי השיטור של המדינה, כולל לשכת החקירות של אילינוי שהייתה "ה-FBI הקטן" של המדינה.
הוא הרחיב את משכן של מסיבות העיתונאים שלו על ידי כך שאפשר לצוותי העיתונות האלקטרונית להצטרף לנציגי העיתונות הכתובה בכיסוי אירועי אלו.
הוא גם הקים את הסוכנות להגנת הסביבה של אילינוי כדי להגן על האוויר ועל משאבי המים.
סוכנות זו הייתה אחת מסוכנויות ההגנה הסביבתית המקיפות בארצות הברית, והייתה לדוגמה לסוכנויות מקבילות לה.
אוגילבי הקים את מחלקת התחבורה של אילינוי, השיג את אישור בית המחוקקים לשדרוג מקיף של מערכת הכבישים המהירים במדינה, והוביל את סלילתו של כביש אגרה ממזרח למערב שקישר את המטרופולין של שיקגו עם מערב המדינה.
לבקשתו של אוגילבי, אישר בית המחוקקים את הקמתו של קולג' ניסיוני לצעירים באיסט סנט לואיס, הקולג' הקהילתי המדינתי, שהפעלתו לא הצריכה שימוש בכספי מיסים מקומיים.
הוא גם העביר בבית המחוקקים של אילינוי וקיבל את הסכמת העיר סנט לואיס להקמת רשות נמל התעופה הדו-מדינתית.
הוא שדרג באופן משמעותי את שירות המידע של אילינוי, שהיא סוכנות החדשות של המדינה, והחיה מחדש את סוכנות השירותים הכלליים של המדינה.
הנשיא ריצ'רד ניקסון ראה באוגילבי מועמד לתפקיד ראש ה-FBI.
ב-1979 מונה אוגילבי כנאמן לחברת הרכבת מילווקי רוד, שנכנסה לפשיטת רגל.
הוא דאג למכירתה ולארגונה מחדש בחברת הרכבת המרכזית של ויסקונסין.
ב-1979 היה אוגילבי אמור להיות המוציא לאור של העיתון Chicago Daily News בבעלות מחודשת לאחר שהעיתון פסק מלהופיע שנה וחצי קודם לכן.
ב-1987 הוא מונה על ידי מזכירת התחבורה אליזבת דול לשבת בראש ועדה לבדיקת ההצעה להפסקת הסובסידיה הפדרלית לחברת אמטרק.
עד למותו היה אוגילבי שותף במשרד עורכי הדין המכובד בשיקגו, "אישם, לינקולן וביל", שאחד ממייסדיו היה בנו של אברהם לינקולן, רוברט טוד לינקולן.
ריצ'רד אוגילבי נפטר בשיקגו ב-10 במאי 1988. גופתו נשרפה ואפרו נטמן בבית הקברות רוזהיל שבעיר.
ב-1997 שונה שמה של תחנת הרכבת של חברת שיקגו וצפון-המערב, שהיא התחנה הסופית במרכז העיר של קווים רבים של רכבת הפרוורים של שיקגו המגיעים מהפרברים הצפוניים והמערביים של העיר, ל"מרכז התחבורה אוגילבי".
חברת הרכבת המרכזית של ויסקונסין קראה על שמו של אוגילבי את אחד מהקטרים שלה.
אוגילבי היה תומך ותיק בתחבורה המסילתית, והקים את רשות התחבורה האזורית, סוכנות האם של רכבת הפרוורים של שיקגו.
ב-1973, עוד בחייו, הוענק לאוגילבי פרס מסדר לינקולן שהוא הכבוד הגבוה ביותר של אילינוי.
שמו של אוגילבי מוזכר בהקלטת משדר החדשות המושמע ברקע השיר של הצמד סיימון וגרפונקל, 7 O'Clock News/Silent Night שבאלבום Parsley, Sage, Rosemary and Thyme, שבו מדווח שאוגילבי, בתפקידו כשריף של מחוז קוק, ביקש ממרטין לותר קינג לבטל צעדה למען פתיחת האפשרות של מגוריהם של אפרו-אמריקאים בשכונת סיסרו שבשיקגו.
את הפקת השיר ביצע פול סיימון, שבאופן מקרי שמו זהה לשמו של סגן המושל שכיהן תחת אוגילבי ובהמשך כיהן בסנאט של ארצות הברית.
בפרק השישי של העונה הראשונה של סדרת ההיסטוריה החלופית עבור כל האנושות, מוזכר אוגילבי כמושל אילינוי שמכהן ב-1974, ושתמיכתו בתיקון לשוויון זכויות הייתה בעלת חשיבות באשרורו על ידי אילינוי.
ריצ'רד אופורי הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת השוער בקבוצת אורלנדו פירטס מליגת העל הדרום-אפריקאית ובנבחרת גאנה.
אופורי החל את הקריירה המקצוענית שלו בוואה אול סטארס מליגת העל הגאנאית.
בשנת 2018 חתם על חוזה לשלוש עונות במריצבורג יונייטד מליגת העל הדרום-אפריקאית.
הוא ערך 85 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-20 באוקטובר 2020 חתם על חוזה לשלוש עונות באורלנדו פירטס מליגת העל הדרום-אפריקאית.
ב-18 באוקטובר 2015 ערך אופורי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאנה, בניצחון 2-1 על נבחרת חוף השנהב במסגרת מוקדמות אליפות האומות האפריקאיות .
הוא היה חלק מסגל הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2017 ובגביע אפריקה לאומות 2019.
ריצ'רד איואדי הוא שחקן, קומיקאי, סופר ובמאי בריטי.
השתתף בסדרת תוכניות רדיו הומוריסטיות ובתוכניות וסרטים קומיים סאטיריים.
כמו כן דיבב בסרטים שונים לילדים.
הופיע בסרטים ותוכניות רבות כגון- המזכרת (2019), הסיפור המופלא של הנרי שוגר, לוכד העכברושים (2023) ועוד, סרטי אנימציה לילדים כמדבב- הקופסונים, סרט לגו 2: החלק השני ועוד, ותוכניות טלוויזיה כגון איש הגאדג'טים (2013–2015), איש נסיעות (2015-2019) ועוד.
איואדי נולד בשנת 1977 באנגליה לאם נורווגית ואב ניגרי.
בגיל צעיר עבר עם משפחתו לאיפסוויץ'.
בגיל הנעורים החל לגלות התעניינות בסרטים וספרים בעיקר למלחמת הכוכבים ובחזרה לעתיד והחל לחקור את יצירותיהם של וודי אלן, אינגמר ברגמן ופדריקו פליני.
הוא למד במכללת סנט ג'וזף באיפסוויץ והעריץ את הספר התפסן בשדה השיפון ואף החל להתלבש כמו גיבור הספר הולדן קולפילד.
בין השנים 1995–1998 למד בקולג' סנט קתרין בקיימברידג' משפטים, והיה נשיא תיאטרון בשם "Footlights" שמהווה בית לחובבי התיאטרון בעיר.
איואדי וסגנו בתיאטרון- ג'ון אוליבר כתבו והופיעו יחד בכמה הפקות של התיאטרון ואף יצאו לסיבובי הופעות.
בשנת 2000 היה שותף בכתיבת פרודית אימה בשם "Garth Marenghi's Fright Knight" עם מתיו הולנס.
השניים הופיעו במופע זה יחד עם השחקנית alice lowe.
המופע היה מועמד לפרס פרייר והופעת הבכורה הייתה בפסטיבל הפרינג' של אדינבורו.
ב-2001 זכה בפרס זה על סרט המשך.
בשנת 2004 כתב עם הולנס סדרה טלוויזיונית שמהווה המשך לגארת' מרנגיס' לערוץ 4 הבריטי.
עוד בשנה זו כתב עבור ה-BBC פרודית אופרת רוק שעסקה בחיי ישו, וכן השתתף ככתב בסרט "The Life and Death of Peter Sellers".
ב-2005 השתתף בקומדיית מצבים בשם "Nathan Barley".
ב-2006 הנחה תוכנית צ'אט קומית בשם " Man to Man with Dean Learner" בערוץ 4. עוד בשנה זו ואילך השתתף בסדרה קומית סאטירית בשם "Time Trumpet" המתרחשת לכאורה בשנת 2031 שבה איואדי וסלבריטאים אחרים כגון קייט מידלטון, דייוויד בקהאם ודייוויד קאמרון, מעלים זכרונות משנת 2007 ואילך.
ב-2007 ביים קליפ לשיר של להקת ארקטיק מאנקיז בשם "Fluorescent Adolescent" ושיר של הלהקה הוולשית סופר פרי אנימלס בשם "Run-Away".
ב-2008 זכה בפרס השחקן המצטיין בפסטיבל הטלוויזיה של מונטה קרלו על השתתפותו בתוכנית צוות איי.טי.-"The IT Crowd".
ב-2009 שיחק בסרט של פול קינג " Bunny and the Bull".
ב-2010 כתב וביים את סרט הבכורה שלו בשם "Submarine" בכיכובו של קרייג רוברטס ויסמין פייג' על בסיס ספר בשם זה שנכתב על ידי ג'ו דאנטורן.
זהו סרט התבגרות דרמה קומי.
ב-2011 ביים את פרק 19 מתוך הסדרה "Community" עונה שנייה ששודרה ב־NBC, עוד בשנה זו ביים סיבוב הופעות של הקומיקאי האירי טומי טירנן.
בין השנים 2013–2014 דיבב בסדרת האנימציה "Strange Hill High" בערוץ הילדים CBBC.
סרטו העלילתי השני "הכפיל" בכיכובם של ג'סי אייזנברג ומיה וסיקובסקה, ומבוסס על ספרו של פיודור דוסטויבסקי בשם זהה משנת 1846. סרט זה הוא בז'אנר מותחן קומדיה שחורה שיצא לאקרנים באפריל 2014.
זהו ספר פרודי שמתאר במאים ויוצרי קולנוע דנים על עבודתם.
ב-2017 הנחה תוכנית טלוויזיה לערוץ 4 בשם "מבוך הקריסטל".
ספרו השלישי יצא ב-2019 בשם Ayoade on Top.
איואדי הנחה את טקס פרסי האקדמיה הבריטית לטלוויזיה 2020 אשר התנהל בהתאם לנהלים שהיו עקב נגיף הקורונה.
הוא המשיך להנחות טקס זה גם ב-2021 ו-2022. (טקס פרסי האקדמיה הבריטית לטלוויזיה 2021).
החל ממרץ 2025 משתתף בסדרה הקומית - LOL: Last One Laughing בריטניה.
איואדי נשוי ללידיה פוקס ולהם שתי בנות.
ריצ'מונד וילקוקס "דיק" לנדון היה אתלט אמריקני.
אלוף אולימפי (אנטוורפן 1920) בקפיצה לגובה.
באולימפיאדת אנטוורפן זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא אולימפי חדש של 1.94 מטר, לפני בן ארצו הרולד מילר (1.90 מטר) ובו אקלונד משוודיה (1.90 מטר).
לנדון היה נשוי לאליס לורד קופצת למים אולימפית מארצות הברית.
ריצ'רד אראונר ( 19 באפריל 1902 - 1 בנובמבר 1936) היה אוברפיהרר באס אס ופונקציונר בתחום החקלאות בגרמניה הנאצית.
ריצ'רד אראונר נולד במשפחה אוונגלית של בעלי מחצבות.
הוא השלים תואר בחקלאות וקיבל דיפלומה בתחום.
בשנת 1923 הצטרף לארגון הפרייקורפס אוברלנד (Freikorps Oberland) והשתתף בניסיון הפוטש במרתף הבירה במינכן, ניסיון ההפיכה הכושל של המפלגה הנאצית.
ב-1 במאי 1933 הצטרף אראונר למפלגה הנאצית, וב-1 באוקטובר של אותה שנה, הצטרף לאס אס.
מאז 1931 שימש כראש המשרד למדיניות חקלאית, והיה גם חבר במועצת החקלאות של הרייך הגרמני.
עם הצטרפותו לשוצשטאפל, החל לשמש כקצין במשרד הראשי לגזע והתיישבות (RuSHA), שהיה אחראי על מדיניות הגזע וההתיישבות של הרייך.
אראונר התקדם בדרגות האס אס, מאובר-שטורמפיהרר ועד לאוברפיהרר.
ב-1 בנובמבר 1936, נהרג אראונר בתאונת מטוס בדרכו חזרה מחנוכת מועצת החקלאים של הלנדסבאורנשאפט זאר-פפאלץ (Landesbauernschaft Saar-Pfalz).
ריצ'רד אלסופ וייז היה מחנך ופוליטיקאי מווירג'יניה.
הוא היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית לחלקים משתי קדנציות.
הוא היה בנו של הנרי אלכסנדר וייז, נכדו של ג'ון סרג'נט, אחיו של ג'ון סרג'נט וייז, ובן דודו של ג'ורג' דאגלס וייז, כולם חברי בית הנבחרים.
וייז נולד ב-2 בספטמבר 1843 בפילדלפיה, פנסילבניה, והיה בנם של מושל וירג'יניה לעתיד הנרי א.
וייז ושרה סרג'נט, בתו של חבר בית הנבחרים ג'ון סרג'נט.
הוא למד בבתי ספר פרטיים בריצ'מונד, וירג'יניה, האקדמיה של הריסון במחוז אלבמארל, וירג'יניה, ולאחר מכן בקולג' ויליאם ומרי במשך שנתיים, עד שהחלה מלחמת האזרחים האמריקנית.
במהלך המלחמה שירת בצבא הקונפדרציה, תחילה כטוראי בחיל הפרשים של סטיוארט, ולאחר מכן כעוזר לאביו, שהיה בריגדיר גנרל.
באופן רשמי הוא היה עוזר המפקח הכללי של בריגדת וייז, בארמיית צפון וירג'יניה.
הוא סיים לימודי רפואה במכללה הרפואית של וירג'יניה ב-1867 ועסק במקצוע זה כמה שנים.
ב-1869 הוא חזר למכללת ויליאם ולמרי בתור פרופסור לכימיה, ולימד שם עד 1881. מ-1882 עד 1885 הוא היה המפקח של בית המשוגעים המזרחי של וירג'יניה.
ב-1871 הוא עזר בארגון מחדש של מיליציית מתנדבים לעיר ויליאמסבורג ולמחוז ג'יימס סיטי, וירג'יניה, שעליה פיקד.
היחידה, הידועה בשם רגימנט הרגלים הקל של וייז, המשיכה לפחות עד 1885, כאשר היא הופיעה במהלך חגיגות ההשבעה של הנשיא גרובר קליבלנד בוושינגטון.
למרות הרקע שלו בקונפדרציה, ריצ'רד וייז הפך לרפובליקני.
הוא היה ציר לכל ועידת מדינה רפובליקנית בווירג'יניה מ-1879 עד 1900. הוא היה ציר בכנסים הלאומיים הרפובליקנים של 1892, 1896 ו-1900.
הוא גם מילא תפקידים פוליטיים רבים.
הוא היה חבר בבית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1885–1887.
הוא היה פקיד בית המשפט המחוזי והמחוזי של העיר ויליאמסבורג ומחוז ג'יימס סיטי בשנים 1888–1894.
בשנת 1896, וייז התמודד על כהונה כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, אך הפסיד לדמוקרט ויליאם א.
וייז ערער בהצלחה על תוצאות הבחירות וכיהן בקונגרס ה-55 מ-26 באפריל 1898 עד 3 במרץ 1899.
תוצאה זו חזרה על עצמה ב-1898; וייז כיהן בקונגרס ה-56 מ-12 במרץ 1900 ועד מותו בוויליאמסבורג ב-21 בדצמבר 1900. הוא נקבר בבית הקברות של הוליווד, ריצ'מונד, וירג'יניה.
ריצ'רד דייוויד באך הוא סופר אמריקאי, שהתפרסם, בין השאר, בזכות ספרו "ג'ונתן ליווינגסטון השחף".
באך היה טייס מילואים בחיל האוויר האמריקני.
מרבית ספריו עוסקים בטיסה ובתעופה, למשל סיפוריו הקצרים הראשונים עסקו בטיסה, וחלק מספריו עוסקים בתעופה כמטפורה פילוסופית.
ספריו נוגעים לעיתים קרובות גם בפילוסופיית עידן חדש.
ספרו הרביעי, "ג'ונתן ליווינגסטון השחף" (1970), זכה להצלחה רבה יחסית לספריו האחרים.
הספר מתאר שחף המנודה מעדתו בשל רצונו ליהנות ממעופו; לאורך הספר השחף מפתח יכולות גבוהות יותר ויותר בתעופה, ומנסה ללמד את השחפים האחרים לצאת לחופשי, לעוף גבוה ולראות למרחקים.
בתחילה נדחה הספר על ידי מספר הוצאות ספרים, אך כשפורסם הפך לרב-מכר ושבר שיאי המכירות.
בשנת 1972 לבדה נמכר הספר בכמיליון עותקים באנגלית.
ב-1973 עובד הספר לסרט, עם פסקול שחיבר ניל דיימונד.
ספרו השישי, "תעתועים: הרפתקאותיו של משיח בעל כורחו", מתאר מפגש דמיוני של באך עם טייס מטוס קל שמתפקד כמשיח, אך מואס בתפקידו ומעביר לבאך את הידע שצבר על ביצוע ניסים ועל אופנים שונים בהם ניתן להתבונן על המציאות.
ספרו השביעי, "גשר מעל ומעבר", מסופר בגוף ראשון ומתאר את מערכת היחסים של באך עם אשתו השנייה, לסלי פאריש, ואת מסעו בחיפוש אחר האהובה המושלמת.
הוא מתאר כיצד פאריש הופכת לידידת נפש ומלמדת אותו להשתחרר מכל דעותיו הקודמות על מערכת יחסים, להסיר את השריון ולהתמסר לאהבה.
באך התגרש מאשתו הראשונה, בטי, ב-1970. אחד מששת ילדיו מנישואים אלה, ג'ונתן באך, פרסם ספר (Above the Clouds: A Reunion of Father and Son), אשר תיאר את ילדותו ללא אב.
ב-1977 נישא לשחקנית לסלי פאריש, אותה הכיר במהלך הסרטת הסרט "ג'ונתן ליווינגסטון השחף" בשנת 1973. באך חיבר שני ספרים המתארים אותה כידידת נפש, אהבת נצח ותאומה רוחנית שלו.
באפריל 1999 נישא בשלישית, לסברינה נלסון-אלכסופולוס.
באך היה פעיל ברשת האינטרנט בתחילת שנות ה-90. עד אפריל 2004 הוא גם הפעיל אתר אינטרנט.
בשנת 2012 בעודו מטיס מטוס דו-כנפי, התרסק מטוסו בקרבת איי סן חואן והוא נפצע באורח קשה ועבר שיקום ארוך.
אין מקום שהוא רחוק מדי (1976)
הבריחה אל הלא בטוח (1995)
השחף - גרסה חדשה כולל הפרק הרביעי (2014)
ריצ'רד ברטון היה שחקן קולנוע ותיאטרון ולשי, שהיה מועמד שבע פעמים לפרס אוסקר, וזכה פעמיים בפרס גלובוס הזהב וכן זכה בפרס טוני.
ריצ'רד ברטון נולד בוויילס בשם ריצ'רד וולטר ג'נקינס, למשפחה ענייה ומרובת ילדים.
ריצ'רד הצטיין בבית הספר בעזרת מנהל בית-ספרו, פיליפ ה.
כבר אז בלט קולו המיוחד שהיה סימן ההיכר שלו, ופיליפ ברטון עודד אותו לשנות את המבטא הוולשי שלו.
בגיל 16 נאלץ ריצ'רד ג'נקינס להפסיק את לימודיו ולצאת לעבוד, פיליפ ברטון, המורה שלו לשעבר שהכיר בכשרונותיו, אימץ אותו לבן ואפשר לו לחזור ללימודים.
ריצ'רד החליף את שם משפחתו לברטון, וב-1943 התקבל לאקסטר קולג' באוניברסיטת אוקספורד לתקופת לימודים של חצי שנה.
הופעתו הראשונה בתיאטרון הייתה ב-1943, והופעת הבכורה שלו בקולנוע הייתה בשנת 1949 בסרט The Last Days of Dolwyn.
פריצת הדרך בקריירה הקולנועית שלו הייתה בשנת 1952 כששיחק בסרט ההוליוודי "דודנית רחל" לצידה של אוליביה דה הבילנד.
על תפקידו בסרט זה זכה ברטון למועמדות הראשונה שלו לפרס האוסקר בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר וזכה בפרס גלובוס הזהב.
בשנת 1953 שיחק בסרטו של הנרי קוסטר "הגלימה", ועל תפקידו קיבל מועמדות שנייה לפרס האוסקר.
ב-1953 שיחק בתפקיד ראשי בסרט המלחמה "חולדות המדבר".
ב-1954 גילם את תפקיד הרדיו הידוע ביותר שלו, בתסכית הרדיו "תחת חורש חלב" שכתב דילן תומאס.
כעשרים שנה אחר־כך גילם את התפקיד מחדש בהפקה הקולנועית של "תחת חורש חלב".
ב-1960 חזר ברטון לבמות ברודוויי בתפקיד המלך ארתור במחזמר המצליח "קמלוט" עליו זכה בפרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזמר, לצד כוכבת ברודוויי ג'ולי אנדרוז.
במקביל להופעותיו בתיאטרון החליט להשתתף בסרט "קלאופטרה" מ-1963, סרט שהעלה אותו לדרגת כוכב קולנוע והתחיל את מערכת היחסים הסוערת שבינו לבין כוכבת הסרט אליזבת טיילור.
ברטון שהיה נשוי לסיביל ויליאמס, התגרש ממנה ונשא לאישה את טיילור.
בשנת 1964 שיחק בדרמה ההיסטורית "בקט", אודות מערכת היחסים בין הנרי השני, מלך אנגליה לארכיבישוף מקנטרברי תומאס בקט.
בסרט הוא מגלם את בקט בעוד השחקן האירי פיטר או'טול מגלם את הנרי השני, ועל תפקידו, ברטון זכה במועמדות השלישית שלו לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
באותה שנה גילם את הדמות הראשית בהפקה מחודשת של ברודוויי למחזה של ויליאם שייקספיר "המלט" שרצה במשך 137 הופעות (שיא של מחזה בברודוויי לאותה תקופה), וברטון קיבל את המועמדות השלישית שלו לפרס טוני.
ב-1976 חזר לברודוויי לגלם את ד"ר דיסארט במחזה "אקווס", תפקידו בסרט שצולם ב-1977 זיכה אותו במועמדות נוספת (השביעית) לפרס האוסקר.
בשנת 1978 השתתף ברטון בגרסה המוזיקלית של "מלחמת העולמות", האלבום של ג'ף ויין לפי הספר של ה.
ולס, בו גילם את תפקיד העיתונאי המספר.
תפקידו האחרון בקולנוע היה בסרט 1984 לפי ספרו של ג'ורג' אורוול.
ברטון עסק בקריינות של קטעי שירה קלאסית אנגלית, ובהם מיצירות שייקספיר.
ברטון היה נשוי חמש פעמים, מתוכן פעמיים לאליזבת טיילור.
ברטון וטיילור כיכבו יחד בסרטים "קלאופטרה", "אילוף הסוררת" ובסרטו של מייק ניקולס "מי מפחד מווירג'יניה וולף?".
בסרט זה מחליפים בעל ואישה מהלומות מילוליות מול פניהם המשתאות של זוג אורחיהם.
נאמר שהיחסים בין בני הזוג בסרט דמו לחיי הנישואים של ברטון וטיילור במציאות.
ב-1984, מת ברטון באופן פתאומי מדימום תוך־גולגולתי בביתו בשווייץ בגיל 58. לאחר מותו פרסם הביוגרף שלו, מלווין בראג , את יומניו של ברטון, שחשפו כישרון ספרותי מעולה ואת לבטיו הקשים על עבודתו כשחקן, התמכרותו להצלחה ולאלכוהול, ונישואיו הרבים.
בתו היא השחקנית קייט ברטון (נולדה בז'נבה ב-10 בספטמבר 1957) מנישואיו לסיביל ויליאמס .
בת נוספת, ג'סיקה, נולדה עם מוגבלות שכלית התפתחותית.
ריצ'רד אוולין בירד הבן היה אדמירל, חלוץ תעופה אמריקני ואחד הראשונים אשר חצו בטיסה ישירה את האוקיינוס האטלנטי.
כמו כן היה חוקר של שני אזורי הקוטב והאדם הראשון שטס מעל הקוטב הדרומי.
ייתכן שטס אף מעל הקוטב הצפוני, ואם כך, היה הראשון שעשה זאת, אלא שהדבר שנוי במחלוקת.
בשנת 1934 בילה חורף שלם לבדו בתחנת מחקר באנטארקטיקה.
ריצ'רד בירד נולד למשפחה מכובדת ואמידה בעלת אילן יוחסין המגיע עד מייסדי המושבה בווירג'יניה.
אביו, משפטן במקצועו, היה זמן מה דובר בית הנבחרים המקומי.
בירד, היה מושל מדינת וירג'יניה, ואחר כך היה סנטור מטעמה.
כבר בילדותו גילה עניין רב בארצות לא נודעות, בתופעות טבע שעוד לא נחקרו ובתעלומות העולם.
בגיל 12 הצטרף לבדו לשייט סביב כדור הארץ.
לאחר לימודים בבית ספר צבאי, סיים ריצ'רד בירד את המכון הצבאי של וירג'יניה בלקסינגטון ב־1907, ונרשם ללימודים באוניברסיטת וירג'יניה.
מסיבות פיננסיות עזב את לימודיו וחלף זאת חבש את ספסלי האקדמיה הימית של ארצות הברית.
ב־8 ביוני 1912 סיים את לימודיו והוסמך בתור קצין זוטר.
בהמשך שירת על סיפונן של כמה ספינות מלחמה.
ב־20 בינואר 1915 נישא בירד למרי דונלדסון איימס (Ames), בתו של תעשיין עשיר.
בעת לימודיו נפצע בירד קשות בקרסולו, דבר שהוביל לפרישתו מן הצי, מטעמי בריאות, ב־15 במרץ 1916. ב־1917 עבר הזוג בירד להתגורר בבוסטון.
במרוצת הזמן נולדו לזוג בן ושלוש בנות.
בעת מלחמת העולם הראשונה, אליה נכנסה ארצות הברית באביב 1917, חזר בירד לשירות על אף פרישתו.
בנו של ריצ'רד בירד, ריצ'רד בירד השלישי נמצא מת בנסיבות מסתוריות, בגיל 68, לאחר היעדרות של מספר שבועות, באוקטובר 1988. הוא היה אמור להשתתף באירוע לכבוד יום ההולדת ה־100 של אביו, אליו לא הגיע מעולם.
לקראת תום מלחמת העולם הראשונה, נחשף בירד לתחום התעופה, נשבה בקסמו, למד לטוס, הוסמך כטייס, ופיתח טכניקות לניווט אווירי בשטחים ללא נקודות ציון, אוקיינוסים למשל.
הוא הוצב בפנסקולה (Pensacola) שבפלורידה, בבית ספר ללימודי תאוריה תעופתיים.
לאחר מכן, מיולי 1918 ועד לתום המלחמה, הוא פיקד על כוחות האוויר של הצי בהליפקס שבנובה סקוטיה, אשר עסקו בסיורים לגילוי צוללות.
תוך כדי כך, ב־2 בספטמבר, בירד קודם לדרגת לוטננט.
לאחר המלחמה הצי האמריקני יזם מבצע לחצייה אווירית של האוקיינוס האטלנטי.
בירד, בשל המומחיות שרכש בתחום הניווט אווירי, נתמנה למתכנן מסלול תעופתם של המטוסים המיועדים למבצע.
במאי 1919 יצאו לדרך שלושה מטוסי ים, ואחד מהם גם סיים את הטיסה הטרנס־אטלנטית הראשונה בהיסטוריה (אם כי זו כללה שש חניות), מלונג איילנד לפלימות' שבאנגליה.
בירד התלווה לאחד המטוסים בקטע הדרך הראשון, מלונג איילנד לנובה סקוטיה.
בשנים 1919 עד 1921 בירד שימש כקצין קישור של הצי בקונגרס האמריקני, וביטא בתפקידו זה, כמיטב יכולתו, את חשיבות כוח האוויר לביטחון הלאומי.
בירד הצליח לשכנע את ראשי הצי בתועלת שתביא משלחת אווירית לאזור הארקטי, הן כדרך לבחון ציוד בתנאים קיצוניים, הן בשל יכולתו של כלי טיס לסייר תוך דילוג על מכשולים וגם לתצפת מגובה רב.
ואכן, בין יוני לאוקטובר 1925 בירד עמד בראש קבוצה של אנשי זרוע האוויר של הצי, אשר נלוותה למסע המחקר של דונלד בקסטר מקמילן (McMillan) בגרינלנד.
אלה ביצעו סיורים אוויריים כחלק מאותו מסע מחקר.
אותם סיורים כללו טיסות מעל כיפת הקרח של גרינלנד, ומעל איי המלכה אליזבת, כולל אלסמיר (אי).
רעיונו של בירד לבצע גיחה לעבר הקוטב הצפוני נדחה על ידי הצי.
גיחה שנויה במחלוקת לעבר הקוטב הצפוני
בשנת 1926 יצא ריצ'רד בירד יחד עם הטייס והמכונאי פלויד בנט (Bennett), לטיסה שנועדה לחלוף מעל הקוטב הצפוני.
את המימון לאותה טיסה סיפקו משפחות פורד ורוקפלר.
השניים, עם משלחת של 52 חברים, יצאו מניו יורק ב־5 באפריל 1926 לסבלברד, אשר נקבעה כנקודת ההמראה והנחיתה, אליה הגיעו ב־29 באפריל.
מאותו מקום, עד לקוטב וחזרה המרחק הוא כ־2,180 ק"מ וזמן הטיסה כ־15.5 שעות.
במקביל אליהם, עסק רואלד אמונדסן אף הוא בהכנות לטיסה מעל הקוטב.
כדי להקדימו יצאו השניים לאחר חצות 9 במאי, הגיעו לטענתם לקוטב ב־9:02 וחזרו ונחתו בערך ב־16:30. בעקבות מסע זה רכשו בירד ובנט תהילה, הוענקה להם בעבורו מדליית הכבוד, ובירד קודם לדרגת קומנדר.
כן סייע הדבר לממן את מסעותיו הבאים.
חישובים מאוחרים יותר הראו שקרוב לוודאי בירד ובנט לא חלפו מעל הקוטב, ואם כך, ב'מרוץ' האווירי זכה רטרואקטיבית אמונדסן, אשר יצא בספינת אוויר יומיים אחר כך.
בשנת 1927 בירד הכריז כי קיבל את גיבויה של החברה האמריקנית הטרנס־אטלנטית (American Trans-Oceanic Company) לניסיון לטוס לראשונה מניו־יורק לפריז, וכך, לזכות בפרס אורטייג (Orteig), אשר הובטח לטייס הראשון שיעשה זאת באחד הכיוונים.
בירד גייס למבצע שוב את בנט, ועוד שלושה בעלי תפקידים אחרים.
בעת ניסיון המראה לצורך תרגול המטוס התרסק.
בנט נפצע באופן רציני, ובירד נפצע קל.
עד שהמטוס תוקן, צ'ארלס לינדברג הקדימם, עת חצה את האוקיינוס ונחת בפריז ב־21 במאי.
בירד החליט לצאת לדרך בכל זאת, וגייס כטייס את ברנט בלצ'ן (Balchen) במקום בנט הפצוע.
הם יצאו מלונג איילנד ב־29 ביוני ובהגיעם מעל פריז, מנעה עננות את נחיתתם.
כיוון שכך, חזרו מערבה, ונחתו נחיתת ריסוק בחוף נורמנדי ב־1 ביולי.
בכל זאת, הייתה זו טיסת דואר אוויר הטרנס־אטלנטית הראשונה, ובכך, הדגימה עוד אפשרויות מסחריות הטמונות בתחום התעופה.
על מבצעו זכה, לאחר חזרתו לאמריקה, בעיטור צלב התעופה המצוינת.
בשנת 1928 בירד ארגן משלחת־מחקר לאנטארקטיקה.
זו כללה 42 אנשי צוות, שתי ספינות ושלושה מטוסים.
המשלחת חקרה תופעות מטאורולוגיות, ובקיץ גם ביצעה סקרים גאולוגיים, סיירה וצילמה בשטח, וגילתה בצפון מערב היבשת את האזור שנקרא ארץ מרי בירד, על שם אשתו.
בירד הקים באותו מסע תחנת תצפית בשם אמריקה הקטנה במדף הקרח רוס דרומית לניו זילנד, וקבע שמונה תחנות אספקה לסיירים־חוקרים, במקרה שיתעו בדרכם או יתעכבו בגלל תנאי מזג אוויר קשים או מצב בריאותי.
בקיץ הבא, ב־28 בנובמבר 1929, ערך בירד, עם בלצ'ן כטייס משנה ועוד שני אנשי צוות, טיסה ראשונה אי־פעם מעל הקוטב הדרומי.
כהוקרה לכך קיבל את עיטור צלב הצי, ובנוסף הוענקה לו בדצמבר 1929 דרגת אדמירל משנה (Rear Admiral), וכך הפך לאדם הצעיר ביותר (41) בתולדות הצי האמריקני שנשא דרגה זו.
לאחר אותו קיץ, חזרה המשלחת לאמריקה ב־18 ביוני 1930.
כאשר בירד חזר לאמריקה הוא החל לארגן משלחת מחקר נוספת לאנטארקטיקה.
בעיות מימון דחו את מועד צאתה, אשר תוכנן מלכתחילה ל־1932. המימון הושג מתרומות, הן של אנשים פרטיים, הן של גורמים מסחריים, הן של מכוני מחקר, ובדרכים נוספות.
למקום הובא גם צוות עובדים מנוסים, בראשות ד"ר פולטר (Poulter), ומשם נלקחו שבע טונות של ציוד, בטרקטורים ובמגררות רתומות לכלבים, אל תחנת בולינג – היא תחנת החלוץ.
בירד תכנן תחילה להושיב בתחנת החלוץ שלושה אנשים, לעסוק בחקר תופעות מטאורולוגיות בחורף הארקטי הקפוא.
האנשים היו אמורים לשכון בצריף משוקע בקרח, שתוכנן ונבנה במיוחד למטרה זו, אך כאשר החלה העברת הציוד אל התחנה המבודדת, התברר שלא תהיה אפשרות, לא מבחינת הזמן ולא מבחינת כוח האדם, להעביר לשם כמות, שתספיק לצורכי שלושה אנשים.
את הרעיון להסתפק בשניים דחה על הסף, בגלל הקושי שבקיום צפוף כל כך של שני אנשים, ללא הסחת הדעת או המוצא שיכול לספק אדם שלישי, לאורך תקופה של חודשים אחדים, כאשר אין כל סיכוי להיחלץ מן המצב אם יהפוך לבלתי אפשרי לאחד מהם או לשניהם.
הברירה היחידה שעמדה אפוא לפניו הייתה לשלוח אדם אחד בלבד – ואדם זה היה חייב להיות הוא עצמו, כי רק הוא שלט בחומר, הכיר את כל הסידורים וידע את כל הסכנות ודרכי ההצלה מהן.
לפיכך, אדמירל ריצ'רד בירד יצא בחורף 1934, לשבת לבדו בסביבה המבודדת והעוינת ביותר לאדם עלי אדמות, בתקופה הקשה והמסוכנת ביותר – הלילה החורפי בקוטב הדרומי.
בתקופת שהותו על חומת הקרח, במשך ארבעה חודשים וחצי, עסק בהתמדה במחקריו המטאורולוגיים, טיפל במכשירים העדינים שבתוך הצריף ומחוצה לו, רשם רשימות ותיעד את כל התופעות שהיה עד להן ואף את מצבו הבריאותי.
זה התערער והלך מחמת תקלה בתנור החימום, שהחל לפלוט גזים רעילים.
בירד נאלץ לאוורר מדי פעם את מקום שהותו, בתנאי קרה בלתי אפשריים כמעט, ולנשום את האוויר המזוהם ביתר הזמן.
על אף סכנת החיים שהיה נתון בה, והמחלה שהביאה כמעט למותו, סירב לגלות לחבריו, שנשארו באמריקה הקטנה, את מצבו האמיתי, כדי שלא יסכנו את עצמם בניסיון לחלץ אותו בתנאי המסע הבלתי אפשריים של הלילה הקוטבי הרצוף.
בכל זאת, הם עמדו על האמת בעקיפין, מתוך שידורי הרדיו שלו, והגיעו אליו ברגע שהתאפשר להם הדבר, כמעט ברגע האחרון מבחינתו.
את תולדות שליחותו זו הנציח בירד בספר בדד (Alone), שיצא לאור בשנת 1938.
מסעות נוספים וחייו לאחר חזרתו
לאחר תום המסע האנטארקטי, אדמירל בירד שימש בתפקידים שונים בצי ובחיל האוויר של ארצות הברית.
בשנת 1938 הוא ביקר בהמבורג, שם הוצע לו להשתתף במשלחת מחקר גרמנית לאנטארקטיקה, אך הוא סירב.
בשנים 1939–1940 בירד יצא בראש משלחת מחקר למסע שלישי לאנטארקטיקה.
זו הפעם הוא נהנה רשמית מתמיכה ממשלתית אמריקנית.
מסע זה כלל מחקרים בגאולוגיה, ביולוגיה, מטאורולוגיה ומחקר גאוגרפי.
במרץ 1940 בירד נקרא לשירות פעיל במשרד המבצעים של הצי, והמשלחת המשיכה במחקריה בלעדיו.
בעת מלחמת העולם השנייה שירת, בדרך כלל כיועץ, בצי האמריקני.
כמו כן עמד בראש מספר משלחות לאיתור מנחתים אפשריים למטוסים בזירת האוקיינוס השקט.
ב־10 בפברואר 1945 בירד קיבל את עיטור מסדר כריסטופר קולומבוס (Orden Heráldica de Cristóbal Colón) מממשלת הרפובליקה הדומיניקנית.
כן היה נוכח בטקס הכניעה של יפן ב־2 בספטמבר אותה שנה.
כהוקרה על שירותו במלחמה בירד זכה פעמיים (ב־1943 וב־1945) בעיטור לגיון ההצטיינות.
באוגוסט שנת 1946 בירד יצא בפעם הרביעית לאנטארקטיקה, זו הפעם בראש משלחת של הצי האמריקני, במסגרת מבצע קפיצה לגובה (Highjump).
אדמירל בירד מת בשנת 1957.
בירד זכה לעיטורים ולציוני כבוד צבאיים ומדעיים, הן מארצו, ארצות הברית, והן ממדינות רבות בעולם.
בין העיטורים בהם זכה נמנות מדליית הכבוד, העיטור הצבאי הגבוה ביותר בארצות הברית, מדליית הזהב של הקונגרס (העיטור האזרחי הגבוה ביותר), צלב הצי, מדליית השירות המצוין של הצי ואות לגיון ההצטיינות.
ריצ'רד יואן בורכרדס הוא מתמטיקאי בריטי המתמחה בתורת המספרים, בתורת החבורות ובאלגברות מממד אינסופי.
בורכרדס נולד בקייפטאון והתחנך בבית הספר "המלך אדוארד" בברמינגהאם ובאוניברסיטת קיימברידג', שבה למד אצל ג'ון הורטון קונוויי.
בגיל 18, בשנת 1977, הוא זכה במדליית כסף באולימפיאדת המתמטיקה הבינלאומית.
בשנת 1978 זכה בה במדליית זהב.
לאחר שקיבל תואר דוקטור, עבד בקיימברידג' בתפקידים שונים ובאוניברסיטת קליפורניה בברקלי כפרופסור למתמטיקה.
בשנת 1998, בקונגרס הבינלאומי של המתמטיקאים ה-23 בברלין, הוענקה לו מדליית פילדס.
הפרס הוענק לו "עבור תרומותיו לאלגברה, לתורת התבניות האוטומורפיות ולפיזיקה המתמטית, לרבות גילויים באלגברות הקודקודים ואלגברות לי, הוכחת משפט ה'מונשיין' של קונוויי-נורטון, וגילוי סוג חדש של מכפלות אוטומורפיות אינסופיות".
לאחר זכייתו בפרס, התראיין על ידי סיימון סינג לעיתון הגארדיאן.
בראיון סיפר בורכרדס שהוא משער שיש לו תסמונת אספרגר.
בורכרדס ומשפחתו הסכימו לעבור סדרת ראיונות ומבחנים אצל חוקר האוטיזם סיימון בארון-כהן, שאישר שלבורכרדס מאפיינים רבים מתחום קשת האוטיסטית אך לא ניתן להגדיר אותו כלוקה בתסמונת.
ריצ'רד בונינג (Richard Bonynge, יש לבטא bonning) (נולד ב-29 בספטמבר 1930) הוא מנצח ופסנתרן אוסטרלי.
לאחר סיום לימודיו בתיכון לבנים בסידני נסע ללמוד מוזיקה בלונדון.
הוא ויתר על המלגה שלו ללימודי מוזיקה, המשיך בלימודי פסנתר באופן פרטי ונעשה מדריך לזמרים.
אחת הזמרות שהדריך הייתה ג'ואן סאת'רלנד, אותה ליווה באוסטרליה.
השניים נישאו והיו לדואו שהופיע יחד ברסיטלים, עד שבונינג התקדם לקריירה של מנצח וניצח על רבות מהופעותיה של אשתו.
ריצ'רד גארי בראוטיגן היה משורר וסופר אמריקאי.
בראוטיגן נולד בטקומה, מדינת וושינגטון שבחוף המערבי של ארצות הברית.
הוא גדל ולמד בעיר יוג'ין, שבמדינת אורגון.
במשפחתו סבל מאלימות נגד ילדים.
מגיל צעיר נטה לחיי נוודות והוללות על גבול הפשע.
הוא נאסר ואושפז כמה פעמים.
הוגדר כחולה נפש, סכיזופרן, וקיבל טיפולי חשמל.
בראוטיגן נישא פעמיים והתגרש פעמיים.
מנישואיו הראשונים לווירג'יניה נולדה בתו היחידה אליזבט בראוטיגן.
מאשתו השנייה, אקיקו יושימורה היפנית, לא נולדו לו ילדים.
בסוף שנות ה-60 השתקע בעיר סן פרנסיסקו שבמדינת קליפורניה, עבד בין היתר כספרן בספריה ציבורית וחי בקליפורניה עד מותו.
הוא היה מהסופרים הבולטים והמובהקים של דור הביט.
החל את דרכו הספרותית בפרסום שירים ורומנים קצרים.
הוא התיידד עם סופרי דור הביט המפורסמים: צ'ארלס בוקובסקי, לורנס פרלינגטי, ויליאם ס.
בגיל 36 הוציא את ספרו "ההפלה - רומנסה היסטורית 1966" שפרסם את שמו בכל העולם.
ספריו "דיג טרוטות באמריקה" (1967), "ההפלה" (1971) ו"כדי שהרוח לא תישא זאת לכל עבר" (1982), התפרסמו מאוד בין קוראי דור הביט ותורגמו לכ-40 שפות שונות.
בראוטיגן כתב גם שירה שזכתה להערכה.
שניים מספריו תורגמו לעברית, וכן כמה משיריו שנדפסו בכתבי עת ספרותיים בישראל.
הוא שם קץ לחייו בספטמבר 1984, בגיל 49, כשירה בעצמו באקדח מגנום בביתו שבעיירה בולינס, לשם עבר בגפו זמן קצר קודם לכן.
גופתו נמצאה חודש מאוחר יותר על ידי חברו, החוקר הפרטי דייוויד פצ'היימר.
ההפלה: רומנסה היסטורית 1966, מאנגלית: דן עומר, זמורה ביתן תל אביב, תשמ"א 1981.
כדי שהרוח לא תישא זאת לכל עבר, מאנגלית: לאה ששקו, גוונים תל אביב, תשס"ב 2002.
ריצ'רד ארמיטאג' הוא שחקן אנגלי.
ריצ'רד ארמיטאג' נולד בעיר לסטר שבאנגליה.
למד בברוקינגטון קולג' ובפאטיסון קולג' שבקובנטרי.
הוא המשיך בלימודי משחק באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA).
תפקידו החשוב הראשון היה בשנת 2002 בדרמה של ה-BBC "ספארקהאוס".
אחר כך עשה מגוון תפקידים קטנים בהפקות טלוויזיוניות שונות כגון "בין הסדינים" (2003), "רגליים קרות" ו-Ultimate Force.
ב-2004 קיבל תפקיד ראשי סדרת הטלוויזיה "צפון ודרום" על פי ספרה של אליזבת גסקל בגילום דמותו של ג'ון תורנטון, בעל מפעל קשוח שנופל בקסמיה של עלמה טובת לב שסולדת מהתנהגותו.
ב-2005 הופיע ב"מקבת'" עיבוד מודרני למחזה השייקספירי במסגרת סדרת סרטים המגישה מחזות של שייקספיר בנוסח עכשווי.
עוד כיכב בסדרה "האימפרסיוניסטים" בה גילם את דמותו של קלוד מונה, ובתפקיד ד"ר אלק טרק בסדרת הדרמה " The Golden Hour" של רשת ITV.
ארמיטאג' הופיע גם על הבמה בהפקות של ה"רויאל שייקספיר קומפני" ובמספר מחזות זמר כולל המחזמר "Cats".
ב-2006 השתתף ארמיטאג' בסדרת טלוויזיה של ה-BBC "רובין הוד" בתפקיד ראשי כסר גאי גיזבורן, אציל קשוח אשר סר למרותו של השריף המתעמר בתושבי הממלכה ומשמש כיד ימינו, בהיעדרו של המלך.
גאי ורובין שניהם מעוניינים בקרבתה של העלמה מריאן ועניינו בה מוביל לריכוך הדרגתי בהתנהגותו.
כמו כן השתתף בספשייל חג המולד של "הכומר מדיבלי" בתפקיד אהובה של הכומר ולבסוף בתפקיד בעלה.
ב-2007 הופיע לצד מרטין שו בסדרה הבלשית "ג'ורג' ג'נטלי".
עוד השתתף בהפקה "Miss Marie Lloyd - Queen of The Music Hall" על חייה של הזמרת מרי לויד, בתפקיד פרסי קורטני בעלה הראשון של מרי לויד.
הוא הופיע בסרט על פי ספר של אגאתה כריסטי "Ordeal by Innocence" בהפקה של גרנדה טי.וי .
ב-2008 הצטרף ארמיטאג' לצוות השחקנים של הסדרה "ספוקס" בעונה השביעית בתפקיד לוקס נורת'.
ב-2009 שיחק ארמיטאג' בסרט מתוך סדרת סרטי טלוויזיה של ה-BBC בשם "Moving On".
ב-2010 כיכב בסדרת הטלוויזיה "מכת נגד" של Sky-1 המבוססת על רומן באותו שם מאת כריס ראיין.
בין 2012 ל-2014, גילם את נסיך הגמדים ת'ורין צינת אלון בטרילוגית סרטי "ההוביט".
בשנת 2021 לוהק לתפקיד בסרט הקולנוע העתידי "The Man from Rome", לצד קרלוס קואבס ואחרים.
ריצ'רד בנטלי היה תאולוג, מלומד קלאסי ומבקר ספרות אנגלי.
בנטלי נולד באולטון ליד לידס שבמערב יורקשיר.
סבו סבל בשל היותו נאמן למלך במלחמת האזרחים האנגלית, והביא את משפחתו למחסור.
אימו של בנטלי, בתו של סתת, זכתה למעט חינוך, ועלה בידה להעניק לבנה את שיעוריו הראשונים בשפה הלטינית.
בנטלי למד בבית ספר תיכון בוייקפילד, והמשיך את לימודיו בקולג' סנט ג'ון שבקיימברידג', בו זכה במלגת לימודים ב-1676. קיבל תואר ראשון ב-1680 ותואר שני ב-1683.
בנטלי מעולם לא נבחר ל'עמית' (fellow) בקולג'.
בטרם מלאו לו 21 שנים הוא מונה למנהלו של בית הספר התיכון Spalding Grammar School.
הוא נשאר זמן מועט בתפקיד זה, כי אדוארד סטילינגפליט (Edward Stillingfleet), ראש הכנסייה של סנט פול (Dean of St.Paul), בחר בו כמורה לבנו.
המינוי הביא את בנטלי לשהות במחיצתם של האנשים הידועים ביותר באותה עת, איפשר לו גישה לספרייה הפרטית הטובה ביותר באנגליה, והוא נעשה מקורבו של סטילינגפליט.
שש השנים שבהן שהה בנטלי במחיצת משפחת סטילינגפליט, אצלה הועסק, הוקדשו לפעילות קדחתנית ונמרצת שאפיינה אותו תמיד, בלימוד מקיף של הסופרים היווניים והלטיניים, ובאגירת מידע בו ישתמש מאוחר יותר.
סטילינגפליט התחיל לכהן כבישוף של ווסטרשיר (Worcestershire) ב-1689, ותלמידו של בנטלי יצא אז ללמוד בוודהאם קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד, בלוויית מורהו.
במהרה בנטלי התערה בקרב המלומדים הבולטים ביותר באוניברסיטה, ביניהם ד"ר ג'ון מיל, המפרי הודי ואדוארד ברנרד.
כאן הוא חקר את כתבי היד המצויים בספרייה הבודליינית, בקורפוס כריסטי קולג' ובספריות קולג'ים נוספות.
הוא עסק באיסוף חומר עבור תוכניות כתיבה רחבות היקף.
ביניהן היו אוסף השרידים (פרגמנטים) של השירה היוונית ומהדורה של המילונים היוניים העתיקים.
התוצאה הייתה חיבורו של בנטלי (Epistola ad Millium), איגרת אל מיל, המחזיקה פחות ממאה עמודים ומופיעה בסיום הספר Oxford Malalas (1691).
מסכת קצרה זו העמידה את בנטלי בראש המלומדים האנגלים.
הקלילות שבה הוא שיחזר קטעי טקסט שהושחתו, הוודאות של תיקוניו, ושליטתו בחומר הרלוונטי, הם בסגנון שונה לחלוטין מהחריצות הקפדנית והמלומדות המיגעת של האמפרי הודי (Humphrey Hody), מיל או אדמונד צ'ילמיד (Edmund Chilmead).
עבור החוג הקטן של מלומדים קלאסיים (שלא היו בידם המילונים של ימינו) היה ברור שהוא מבקר טקסטים בעל שיעור קומה מעל לאמות המידה האקדמיות המקובלות.
בנטלי הוסמך לדרגת הכמורה הראשונה (deacon) ב-1690. הוא היה הראשון שנבחר לשאת את סדרת ההרצאות על שם רוברט בויל ב-1692, מינוי שהוענק לו שוב ב-1694. המינוי הוצע לו בשלישית ב-1695, אולם הוא סירב לכך, כי היה טרוד באותה העת במטלות רבות שלקח על עצמו.
בסדרת ההרצאות הראשונה ("הפרכת האתאיזם") הוא ניסה להציג את הפיזיקה הניוטונית בצורה פופולרית ולהציב אותה (במיוחד בניגוד לתומאס הובס) לכדי הוכחה לקיומו של בורא עולם תבוני.
הוא התכתב עם ניוטון, שהתגורר אז בטריניטי קולג' שבקיימברידג', על הנושא.
סדרת ההרצאות השנייה, אותה נשא ב-1694, טרם פורסמה ומניחים כי כתב היד שלה אבד.
בנטלי בקושי התקדם בכנסייה עד שקודם למשרה תקנית ששכרה בצדה (Prebend) בקתדרלת ווסטר.
משרת מנהל הספרייה המלכותית התפנתה ב-1693, וחבריו של בנטלי השקיעו מאמצים רבים בניסיון למנות את בנטלי, אולם מאמציהם לא נשאו פרי.
לבסוף נקבע הסדר, שלפיו מנהל הספרייה החדש, מר תין (Mr Thynne), התפטר ופינה את מקומו לבנטלי והתנה את זה בכך שהוא יקבל 130 פאונד מהמשכורת השנתית שהייתה 200 פאונד.
בנטלי קיבל מעמד של 'כומר המלך' (royal chaplain), וכן מונה גם למשרת כמורה ששכרה בצידה בהרטלברי (Hartlebury), ב-1695. הוא גם זכה בתואר דוקטור לתאולוגיה (D.D.
: Doctor of Divinity) ב-1696. באותה שנה הוא נבחר לחבר בחברה המלכותית למדעים (Royal Society).
ההכרה מצד מלומדי היבשת הגיעה בצורת הקדשה שכתב הפילולוג ההולנדי גראיביוס (Graevius), בהקדמה לדיסרטציה של אלברט רובנס (Albert Rubens), De Vita Flavii Matii Theodori, שפורסמה באוטרכט ב-1694.
הדיסרטציה על האיגרות של פלאריס
לבנטלי ניתנה דירת שרד בארמון סנט ג'יימס, ואת מרב תשומת הלב הקדיש לספרייה המלכותית.
הוא השקיע מאמצים רבים בשיקום אוסף הספרים מהמצב המוזנח בו היה שרוי.
הוא שכנע את דוכס מולבורו לדרוש שיקצו לו חדרים נוספים בארמון עבור הספרים.
הוא (מולבורו) קיבל את מבוקשו, אולם שמר חדרים אלה לעצמו.
בנטלי גם דאג לכך שהמוציאים לאור יבצעו את "חוק הקופירייט", לפיו חובה לשלוח עותק של כל ספר שנדפס בבריטניה לספרייה המלכותית, והדבר הוסיף לספרייה אלף כרכים שהמוציאים לאור לא שלחו קודם לכן.
לבקשת אוניברסיטת קיימברידג' להכין גופנים ביוונית ולטינית הוא יצק בהולנד אותיות יפות שהופיעו בספרים שיצאו בהוצאת קיימברידג' בעת ההיא.
הוא סייע לג'ון איבלין (John Evelyn) בחבור ספרו Numismata.
בנטלי לא הצליח, בתנאי עבודתו אז, להשלים עד תומו אף אחד מהפרויקטים הגדולים שנטל על עצמו.
הוא תכנן מהדורה של כתבי פילוסטרטוס ב-1694, אולם נטש את המשימה ואותו החליף אולאריוס (G Olearius), "לשמחתו"- כדברי פרידריך אוגוסט וולף - "של אולריוס ולא של אף אחד אחר".
הוא שלח לגראיביוס (J Graevius), לצורך מהדורה ביקורתית שערך של כתבי קיקרו, שנויי גרסאות שמצא בכתבי יד באנגליה; והתריע בפני ג'ושוע בארנס (Joshua Barnes) על היות האיגרות של אוריפידס מזויפות.
בארנס הדפיס את האיגרות והצהיר שאיש לא יכול להטיל ספק במקוריות אלא אדם perfrictae frontis aut judicii imminuti (שמצח נחושה מצחו, או שהשתבשה עליו דעתו).
בנטלי גם סייע לגראיביוס בהוצאת אסופת כתבי קאלימאכוס המוערת, שראתה אור באוטרכט ב-1697, שבה הוא ערך את אוסף הפרגמנטים והוסיף להם הערות.
"הדיסרטציה על האיגרות של פלאריס" (The Dissertation on the Epistles of Phalaris), העבודה שהקנתה לבנטלי תהילה רבה, נוצרה באופן אקראי.
ויליאם ווטון (William Wotton) עמד לפרסם ב-1697 מהדורה שנייה של ספרו "למדנות עתיקה וחדשה" (Ancient and Modern Learning) וביקש מבנטלי למלא הבטחה ישנה לכתוב מאמר שיחשוף את הזיוף באיגרות של פלאריס.
המאמר עורר את זעמו של צ'ארלס בויל (Charles Boyle), איש הקולג' Christ Church באוקספורד, שהיה העורך של כתבי פלאריס ובשנים שאחרי כן התמנה לדוכס של אוֹרֶרי, שבהשיגו את כתב היד בספרייה המלכותית כהכנה למהדורה הראשונה (1695) נקלע לריב עם בנטלי.
בויל נעזר בחבריו לקולג', במיוחד פרנסיס אטרבורי (Francis Atterbury) וכתב תשובה, "גבב" - כדברי ד"ר אלכסנדר דייס (Alexander Dyce) (במהדורתו לכל כתביו של בנטלי 1838-1836) "של למדנות שטחית, תחכום מפולפל, רשעות מיומנת ולעג לאיד." הציבור קיבל את התשובה כמכרעת והיא זכתה למהדורה שנייה.
בנטלי נאלץ להגיב, במה שכינה פורסון (Porson) "הדיסרטציה בת האלמוות", שלא הותירה מקום לשום מענה, למרות שחשיבות מסקנותיה לא הוכרה מיד.
בנטלי קודם בשנת 1700 למשרה שהייתה, כדברי דה קוינסי (De Quincey), "בעת ובעונה אחת תגמולו ומקור ייסוריו למשך שארית ימיו." ששת חברי הוועדה הכנסייתית הממונה המליצו פה אחד על בנטלי לכהן כנשיא טריניטי קולג' בקיימברידג'.
מצבו של הקולג' היה חמור בהרבה, בשנת 1700, ממצבו בימי הזהר שלו.
חרף העובדה שלא היה טוב פחות מאשר קולג'ים אחרים, המוניטין הקודם שלו הפך את הניהול הכספי הבזבזני של הקולג' לבולט יותר.
ליקוי המאורות התרחש במהלך הראקציה שהתרחשה אחרי שנת 1660, והיא הושפעה ממאורעות בדברי ימי האומה באופן כללי.
שמותיהם של הבישוף ג'ון פירסון (John Pearson), של אייזק ברואו (Isaac Barrow), ושל אייזק ניוטון נשזרו בדפי התהילה של הקולג' של העת ההיא.
חברי הסגל של טריניטי קולג' לא היו חדורי תאוות למידה ואהבת המדע.
לא הייתה שום סיבה מוצדקת למשתה התמידי שנערך על חשבון "הבית" ולכל אותם אירועים חגיגיים שהרבו בהם בקולג' שהיה רובו ככולו על טהרת הרווקים (המרצים בקולג'ים היו חייבים להישאר רווקים עד שלהי המאה ה-19, למעט הפרופסורים שהיו מיעוט או נשיאי הקולג'ים).
בנטלי הגיע לכאן שחצן ובלתי קרוא, בוגר קולג' אחר, לא רצוי כאיש מלומד שעניינו נתון לחיי הרוח שהם מחוץ לכתליו של הקולג'.
בנטלי הגיב לתעוב הדיסקרטי של עמיתי הקולג' בבוז גלוי והמשיך לערוך רפורמות במנהל של הקולג'.
הוא ערך שיפוצים נרחבים בבניין, והשתמש במעמדו על מנת לקדם את הידע הן בקולג' והן באוניברסיטה.
אולם האנרגיה הזו לוותה באופי מתנשא, בוז יהיר לרגשותיהם ואפילו לזכויותיהם של אחרים, ושימוש חסר מצפון באמצעים כדי להשיג מטרות טובות.
הכסף שהמשיך לזרום מכיסיהם – במקרה אחד הוא השתמש בכל הרווחים של אותה שנה לבניה מחדש של כנסית הקולג' (college chapel) – כל זה גרם לכך שהתמרמרותם של העמיתים הגיעה לבסוף לכלל התקוממות מולו.
לאחר עשר שנים של התנגדות עיקשת אך נטולת תוצאות בתוך הקולג' הם פנו אל 'מבקר הקולג' (College Visitor), הבישוף של אילי ( Ely) ג'ון מור (John Moore).
עצומתם הייתה מלאה בתלונות כלליות ולא התלוננה על שום עבירה ספציפית.
תשובתו של בנטלי (The Present State of Trinity College, etc., 1710) נכתבה בסגנון התקיף ביותר.
העמיתים שיפרו את עצומתם והוסיפו לה האשמה, חדשה, שבה הם פרטו ארבעים וארבע הפרות תקנון מצידו של בנטלי.
בנטלי שהתבקש להגיב, פנה ישירות אל הכתר, בגבותו את פנייתו בהקדשה של מהדורת הורטיוס שלו להארלי (Harley), שר האוצר (lord treasurer).
עורכי הדין של הכתר הכריעו נגדו, נערך שימוע בנושא (1714), והם החלו בניסוח גזר דין להדחתו מראשות הקולג'; אולם לפני שגזר הדין בוצע, הבישוף של אילי נפטר והתהליך נעצר.
האוניברסיטה שללה את תאריו של בנטלי ב-1718, כעונש על שלא הופיע בפני רקטור האוניברסיטה בתביעה אזרחית, ורק בשנת 1724 כפה החוק על האוניברסיטה להשיבם לו.
בשל פעולותיהם של עמיתי טריניטי הוא הובא שוב למשפט ב-1733 לפני הבישוף של אילי - אז כיהן בתפקיד תומאס גרין (Thomas Green) - ונידון להדחה; אולם התקנון דרש שאת גזר הדין יבצע סגנו ריצ'רד ווקר (Richerd Walker), שהיה חברו של בנטלי, והוא סירב לעשות זאת.
למרות שהעימות נמשך עד 1738 או 1740 (בסך הכול במשך פרק זמן של כשלושים שנה) נותר בנטלי בתפקידו.
בתקופת היותו נשיא טריניטי קולג', מלבד השנתיים הראשונות, המשיך בנטלי במחקריו בלי הרף, אם כי הוא פרסם מעט עבודות.
הוא תרם נספח למהדורת הספר 'וכוחים בטוסקולום' (Tusculanae Disputationes) של קיקרו ב-1709, אותה ההדיר ג'ון דייוויס.
בשנה שלאחר מכן הוא פרסם תיקונים למחזות 'פלוטוס' ו'העננים' לאריסטופאנס ולפרגמנטים מכתביהם של מנאנדרוס והמשורר פילמון (Philemon).
האחרון ראה אור בשם הבדוי "Phileutherus Lipsiensis," בו הוא השתמש שוב שנתיים מאוחר יותר בספרו 'הערות לדיון על חופש הדעה' שפרסם נגד הדאיסט אנתוני קולינס.
על כך הוא קיבל את תודתה של האוניברסיטה, כאות הוקרה על השירות שעשה לכנסייה ולכהונה.
הורטיוס שלו - טקסט ביקורתי, מבוא והערות - בו השקיע רבות ולבסוף הוא נכתב במהירות רבה ופורסם על מנת לרצות את דעת הציבור בתקופה גורלית של הריב בטריניטי, ראה אור ב-1711. בהקדמה הוא מצהיר על כוונתו לתחום את דיונו לביקורת ותיקון הטקסט ולהתעלם מפרשנות.
כמה מ-700 או 800 תיקוניו התקבלו, אולם רובם נדחו במשך השנים כמיותרים ופרוזאים, למרות שניתן להבחין בלמדנות והמקוריות ויוצאת הדופן שלו גם בהם.
במכתב לוויליאם וייק (William Wake), הארכיבישוף של קנטרברי, ב-1716, הכריז בנטלי על תוכניתו להכין מהדורה ביקורתית של הברית החדשה.
במהלך ארבע השנים הבאות, בסיועו של יוהאן יאקוב וטשטיין (Johann Jakob Wettstein), מבקר בולט של כתבי הקודש, שטען שהיה הראשון שהציג את הרעיון בפני בנטלי, הוא אסף חומרים לעבודה וב-1720 פרסם את Proposals for a New Edition of the Greek Testament, עם דוגמאות על האופן שבו הוא התכוון לבצע זאת.
הוא הציע, על ידי כך שישווה את הטקסט של הוולגטה עם זה של כתבי היד היווניים העתיקים, לשחזר את הטקסט היווני שהתקבל על ידי הכנסייה בזמן ועידת ניקיאה (325).
מספר רב של מנויים חתמו מראש, אולם העבודה לא הושלמה מעולם.
ההוצאה שערך של כתבי טרנטיוס משנת 1726 היא חשובה יותר מאשר ההוצאה של הורטיוס, והמוניטין של בנטלי נשען בעיקר עליה, לצד הדיסרטציה על אגרות פאלאריס.
באותה שנה יצאו לאור בעריכתו משלי פיידרוס (Phaedrus) וה-Sententiae של פובליליוס סירוס.
ב-1732, לפי הצעתה של המלכה קרולין, הוא קבל על עצמו גם את העריכה מחדש של 'גן העדן האבוד', יצירתו האפית של ג'ון מילטון.
עבודה זאת נחשבת פחות טובה מכל מה שכתב.
היא פגומה בשל אותו חיפזון בתיקונים וחסרה את הרגשות הפואטיים כמו ההוצאה של שירי הורטיוס; אולם היה לו תירוץ פחות משכנע לכך, מאחר שהטקסט האנגלי לא היה נתון לכר נרחב כל כך של פרשנויות כמו הטקסט הקלאסי.
הוא הציע את הרעיון שג'ון מילטון, שהיה אז עיוור, העסיק גם לבלרית (בתו) וגם עורך, והם מקורם של טעויות הסופרים.
קשה לדעת אם זה תירוצו של בנטלי לתיקוניו הרבים, הכוללים שינויים ותוספות משלו לטקסט, או אם הוא אכן האמין בכך.
המהדורה הביקורתית של הומרוס שהתחיל להכין מעולם לא פורסמה, וממנה נותרו מספר כתבי יד והערות שוליים, כיום בספרייה של טריניטי קולג'.
החשיבות העיקרית נעוצה בניסיונו לשחזר את המשקל של השירים ההומיריים על ידי תוספת אותיות הדיגמא החסרות.
בנטלי היה מלא בחשיבות עצמית והיה יהיר וכתוצאה מכך רכש לעצמו אויבים.
ג'יימס הנרי מונק, הביוגרף של בנטלי, האשים אותו (במהדורה הראשונה, 1830), שלא בצדק, גם בהתנהגות חסרת טעם.
אך מאז פרסם בנטלי את אותה 'איגרת אל מיל' החלו להתפשט בין קוראיו אותם רגשות מעורבים של הערצה ודחיה כלפיו שרדפו את בנטלי כל ימיו.
בנטלי נשא לאשה ב-1701 את ג'ואנה, בתו של סר ג'ון ברנארד מבראמפטון, הנטינגדונשיר.
היא נפטרה ב-1740, בהותירה בן, ריצ'רד, ושתי בנות, שאחת מהן, ג'ואנה, נישאה ב-1728 לדניסון קמברלנד, נכדו של ריצ'רד קמברלנד, בישוף פיטרבורו (Peterborough).
בנם היה המחזאי ריצ'רד קמברלנד (Richard Cumberland).
בנטלי המשיך לקרוא בזקנתו; אם כי בשנותיו האחרונות לא יצא את מפתן ביתו, הוא נהנה מחברתם של חבריו ומעט מלומדים מבטיחים כמו ג'.
מרקלנד, ג'ון טיילור, ואחייניו ריצ'רד ותומס בנטלי, שעמם הוא דן בסוגיות קלאסיות.
הוא נהג לאמר שהוא יזכה לחיות עד לגיל שמונים, בהוסיפו שחיים ארוכים כאלה הם ארוכים דיים על מנת לקרוא כל מה ששווה לקוראו.
הוא הגשים את תחזיתו בטרם הלך לעולמו מדלקת ריאות.
למרות שאויביו האשימו אותו בכך שהיה רודף בצע, הוא הותיר אחריו פחות מ-5,000 פאונד.
מספר כתבי יד ביוונית שהובאו עבורו מהר אתוס הוא הוריש לספריית הקולג', ואת ספריו וכתבי היד שלו הוריש לאחיינו, ריצ'רד בנטלי.
ריצ'רד, שהיה חבר בטריניטי בזמן מותו ב-1786, הוריש את כתבי היד לספריית הקולג'.
המוזיאון הבריטי רכש את ספריו של בנטלי, שמכילים במקרים רבים הערות חשובות בכתב ידו.
נכדו, ריצ'רד קמברלנד, מספר עליו כמה אנקדוטות בכרך הראשון של זכרונותיו (1807):
כשקרא הוא חבש תמיד כובע כדי להצל על עיניו; הוא העדיף פורט על פני קלארט (יין בורדו, שאמר עליו כי "לו יכול, היה הופך לפורט").
הוא לא החל לעשן עד שהיה בן שבעים.
הוא היה 'ראש הכמורה' (archdeacon) של הקתדרלה של Ely, אבל מעולם לא טיפס גבוה יותר בדרגות הכנסייה.
הוצעה לו הבישופות (דלת האמצעים) של בריסטול והוא סירב לכך, וכשנשאל בדבר איזו משרה הוא יהיה מוכן לקחת, ענה: "שלא תהיה לי סיבה לרצות לעזוב אותה."
ריצ'רד בנטלי היה האנגלי הראשון שנחשב למלומד קלאסי גדול.
לפניו היו רק ג'ון סלדן, ובשטח מצומצם הרבה יותר, תומאס גטקר (Thomas Gataker) ופירסון.
"בנטלי השיק עידן חדש באמנות ביקורת הטקסטים, והביא אותה לבגרות.
בעוד שעד עתה נהגו מלומדים להציע הצעות והשערות, בנטלי, ששלט בכל רזיו של הנושא אותו חקר, חרץ דין." האסכולה הגרמנית של הפילולוגיה הקלאסית הכירה בגאונותו.
יתרה מכך, אפילו האסכולה ההולנדית בת אותם הימים, אם כי הייתה תולדה של מסורת מקומית, הומרצה וכוונה במידה לא מבוטלת לפי הדוגמה שהציב בנטלי, אשר מכתביו לפרנסואה המסטריוס (Francois Hemsterhuis) בדבר מהדורתו ל-Julius Pollux הייתה בעלת השפעה רבה עליו, עד שהוא נעשה אחד ממעריציו המסורים ביותר של בנטלי.
בנטלי היה מקור השראה לדורות המלומדים שבאו אחריו.
אוטודידקט, הוא יצר את המדע בו הוא עסק, ובתחומו לא היה שווה לו באנגליה של אותם הימים - או אפילו מי שיוכל להציב גבול להגזמותיו.
במחלוקת על פאלאריס, יריביו האקדמיים הובסו לחלוטין.
התקפותיהם של אלכסנדר פופ, ג'ון ארבתנט ואחרים אינם אלא ראיה לחוסר יכולתם להעריך את עבודתו.
עבורם, ביקורת טקסט נראתה פדנטיות מוגזמת וטרחה לבטלה.
באוניברסיטה בה הוראת הנוער או מחלוקות הדת העכשווית היו העיסוקים היחידים היה בנטלי פנומן חריג.
את כל השכלתו הרחבה ודעותיו המקוריות הוא רכש לפני 1700. לאחר תקופה זו למד וחקר יחסית מעט ובמאמצים לא סדירים – ודווקא זאת התקופה שהניבה את עבודותיו על הורטיוס, טרנטיוס וג'ון מילטון, אם כי לפי דעתו של אלפרד אדוארד האוסמן, המהדורה של מניליוס (Manilius) הייתה החשובה בעבודותיו.
ריצ'רד ארקרייט היה ממציא בריטי ואחד מן היזמים המובילים של המהפכה התעשייתית.
ארקרייט ידוע בעיקר כממציא מסגרת המים, המכונה לטוויית כותנה.
שיטות הארגון שלו, אשר משלבות כוח אדם מקצועי למחצה עם מיכון, מהוות את הבסיס למפעלים המודרניים.
ארקרייט נולד בפרסטון שבאנגליה למשפחה ענייה, והיה הצעיר מ-13 אחים.
עד גיל 28 עבד כספר, ואחר כך כסוחר בפאות נוכריות.
הכנסותיו מהמצאת צבע עמיד במים לפאות אפשרו לו לייצר אבטיפוס למכונת טווייה.
בשנת 1768, בגיל 36, בנה ארקרייט מכונה לטוויית כותנה, שאמצעותה ניתן היה לטוות חוט עדין וחזק במידה מספקת כדי שישמש שתי.
קודם לכן נעשה השתי מפשתן ורק הערב נעשה מכותנה.
בשנה שלאחר מכן בנה מטווייה, שהופעלה תחילה בכוחו של סוס, ובהמשך בכח המים.
פועלים ויצרנים ניסו להכשיל את מפעלו מחשש שהמכונות ינשלו אותם מעבודתם - באמצעות המכונות של ארקרייט, פועל אחד הפיק עבודה שוות ערך לזו של 130 אנשים בעבודה ידנית.
ארקרייט גבר על המכשולים, וצבר הון רב.
רק לאחר שמלאו לו 50 שנה, התחיל לרכוש את יסודות ההשכלה.
בשנת 1786 העניק לו המלך תואר אבירות.
ריצ'רד ביינאהם הוא במאי אנימציה ואנימטור אירי.
ביינהאם החל את דרכו כאנימטור בתחילת שנות ה-90, לאחר שסיים את לימודיו ב-Ballyfermot Art College.
באותן השנים העתיק את מגוריו מדבלין ללוס אנג'לס שבארצות הברית, וקיבל תפקידים בסרטים מצוירים אשר הופקו בידי חברות בסדר גודל של: Walt Disney ו-Warner Bros.
בתחילת שנות האלפיים לקח חלק כאנימטור מוביל בסרטים - שר הטבעות: שני הצריחים ושר הטבעות: שיבת המלך, בהם היה אחראי ליצירת דמויות מרכזיות כדוגמתו של גולום.
בשנת 2006, פנה אליו הבמאי ג'יימס קמרון והציע לו לקחת חלק בסרט אווטאר.
ביינהאם פיקד על מערך בימוי האנימציה, נושא עליו נשען מרבית הסרט.
הצלחתו, יחד עם צוות עובדים רחב, זיכתה אותו בשלל פרסים נכבדים, כבר באמצע שנות ה-30 לחייו.
במולדתו כינו אותו 'האירי המעוטר יותר מקולין פארל' בשל הפרסים הרבים בהם זכה.
סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדים (אנימטור ראשי)
שר הטבעות: שני הצריחים (אנימטור ראשי)
שר הטבעות: שיבת המלך (אנימטור ראשי)
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי2026האפקטים הוויזואליים הטובים ביותראווטאר: אש ואפר
ריצ'רד בדפורד בנט היה ראש הממשלה האחד-עשר של קנדה ומנהיג המפלגה השמרנית.
כיהן כראש הממשלה בין אוגוסט 1930 לבין אוקטובר 1935. האתגר העיקרי איתו התמודד היה המשבר הכלכלי העולמי של 1929.
בנט נולד בהופוול היל בניו ברנזוויק בשנת 1870. משפחתו היגרה מאנגליה לקונטיקט במאה ה-17. הוא למד משפטים באוניברסיטת דלהוסי בנובה סקוטיה וסיים את לימודיו בשנת 1893. לאחר מקן הקים משרד עורכי דין.
בשנת 1898 נבחר לאספה המחוקקת של הטריטוריות הצפון-מערביות ובשנת 1902 נבחר לקדנציה שנייה.
כאשר אלברטה התפלגה מטריטוריות אלו בשנת 1905, בנט החל להנהיג את המפלגה השמרנית באזור.
בשנת 1909 נבחר לחבר המועצה המחוקקת של אלברטה.
בשנת 1911 התמנה לחבר הפרלמנט הקנדי מטעם המפלגה השמרנית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ניסה להתנדב לשירות צבאי, אך נדחה בשל אי-כשירות רפואית.
כאיש המפלגה השמרנית, התנגד בנט לרעיון ממשלת אחדות עם המפלגה הליברלית בראשותו של רוברט בורדן.
כיהן תקופות קצרות כשר משפטים וכשר אוצר בממשלתו של ארתור מיין, ולאחר שזה פרש מתפקידו כמנהיג המפלגה השמרנית בשנת 1927, נבחר במקומו.