tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בכירוגו זה ישנו שימוש רב ברשימות של ערים שומריות, מקדשים, ואלים השבים אליהם.
אל אנליל מצטרפים האלים הבכירים האחרים: אן (An, אל השמיים), אנכי ונינמח (Ninmah, האלה האם) אשר ביחד עם אנליל מרכיבים את מועצת האלים הגבוהה, וביחד הם מבטיחים אריכות ימים לשלטון הנוכחי של שושלת איסין (236–237).
האנטיפון בסופו של חלק זה מסכם: "אן, אנליל, אנכי ונינמח ציוו (על שיקום האזור כולו)" (245).
כירוגו קצר זה מתאר את יום גאולת הארץ היום בו התהפך גורלה של ניפור לטובה.
ביום טוב זה יתחדשו המקדשים (249–250), שומר ואכד יתרחבו (251), בתיהם יבנו ומחסניהם יתמלאו (252), הזרעים ינבטו והחי יוליד (253), תושבי ניפור יפרו וירבו (254–258) והמשפט והצדק ישובו לארץ (261).
מבחינה צורנית, שורותיו של כירוגו זה מתאפיינות במבנה נוסחתי החוזר על עצמו.
ומכאן והלאה ניפסק השימוש באנטיפון אשר סגר כל כירוגו בקינה עד כה, וזאת מכיוון שהאווירה ביצירה השתנתה לחלוטין והפכה להמנון מלכותי.
חלק זה מציג את התוצאות של התהפכות הגורל של ניפור לטובה של אותו יום המתואר בכירוגו הקודם.
גם כאן יש שימוש בטכניקה בה מוצג המצב בעבר, הפעם החורבן, אל מול הווה בו דברים שבים לקדמותם.
"האדונים אשר קובעים הגורלות בעצמם ציוו על חזרתם למקומם" (274).
שוב מודגשת חשיבותו של אישמה-דגן (276) אשר מצווה לטהר את המזון והמים (277), לטהר ולכונן מחדש את טקסי הפולחן (278) ולהשיב את הקורבן היומי לאלים (281).
ייתכן וציוויו אלו של אישמה-דגן הם מעין הכנה לטקס שיתואר בכירוגו 12.
חלק זה מתאר מציאות אוטופית בה מתקיים סדר חברתי מופתי בו כל אחד מכיר במקומו, בנים מכבדים את אבותם (284), הענווה ממלאת את הארץ (285), מעשים טובי נעשים (288), יש חופש תנועה (290a), תרבות דיבור (291a) כל זאת על פי ציוויו הבילתי חוזר של אנליל (294).
גם כאן בולט המבנה הנוסחתי של הפסוקים ויש זיקה אל יום הגאולה המוזכר כבר בכירוגו 9.
החלק השנים עשר והאחרון בקינה עוסק בעיקר בחידוש הטקסים ובחזרת עבודת הפולחן לקדמותה.
אנליל מלא הרחמים (297) מקדש מחדש את הטקסים שחוללו (300) ומטהר את הזיקורת (301).
במרכז הטקס עומד אישמה-דגן, המלך בעצמו, בתפילה (304), תפילתו מתקבלת אצל אנליל (307) אשר שואב הנאה ממילותיו של אישמה-דגן (308).
הקינה ממשיכה בתיאור אדיקותו הדתית של אישמה-דגן (309–313) ובשכר שבצידה – ההבטחה לשלטון ארוך ומשגשג של אישמה-דגן (314–318).
כפי שכבר הוזכר, הצגת אישמה-דגן כשליח האלים הפועל לריצויים והשומר על המסורת הדתית של שומר, היא מגמת הקינה כולה.
הקינה מסתיימת בהבטחת הנצחיות הטקסים הפולחניים והתשורות לאנליל.
על פי קינות הערים השומריות, האחראים לחורבן הם האלים הגדולים ובראשם האל הראשי אנליל.
לפיכך, רק אנליל רשאי להחליט על שיקום העיר ומקדשיה לאחר החורבן.
אל מול מועצת האלים הגדולים ניצבים האלים הזוטרים, פטרוני העיר, המתוארים לרוב כמי שמשתדלים למען עירם בפני מועצת האלים אך אינם מצליחים בכך ונאלצים לנטוש את עירם ולעיתים אף לברוח ממנה.
קינת ניפור יוצאת דופן בעניין זה.
כיוון שאנליל מתפקד גם כפטרונה של העיר וגם כראש הפנתאון, קינה זו איננה מתאפיינת במתח הרגיל בקינות הערים בין האל הראשי ובין האל הפטרון של העיר, ואין למצוא בה סצנות המתארות את מאמצי האלים הפטרונים לבטל את גזרת החורבן.
בקינה על ניפור אנליל מחליט על החורבן ומבצע זאת במו ידיו
העיר מופקרת לחורבנה כשהאלים אינם שוכנים בה
נטישת האלים הפטרונים את משכנם אשר בעיר משמשת בקינות השומריות כאקט סמלי המתאר את הפקרתה של העיר.
תמונת הציפורים העפות היא ביטוי סמלי לנטישה האלוהית גם בקינות אחרות.
כפי שנטישת האלים מסמלת את חורבנה של העיר, כך חזרת האלים מסמלת את שיקומה.
חזרת האלים למשכנם בולטת מאוד בקינת ניפור ומוקדשים לה שני חלקים: בחלק הראשון, כירוגו 6 ו-7, מתוארת השיבה האלוהית:
ובחלק השני, כירוגו 8, מתוארת השיבה לשאר ערי המדינה בשומר ובאכד.
החלטת האלים להחריב את העיר היא סופית
על פי התאולוגיה הנפוצה בקינות הערים השומריות, ההחלטה על החורבן מופעלת באמצעות דבר האלים הנושא כוח מאגי רב עוצמה, ומשעה שיצא מפיהם ניתן לו תוקף מוחלט ואי אפשר לשנותו עוד.
תפיסה זו באה לביטוי גם בקינת ניפור, המדגישה כי כשם שאת ההחלטה על החורבן אי אפשר להשיב, כך ההחלטה על שיקום העיר היא בלתי הפיכה:
מועד היפוך גורלה של העיר
קינת ניפור חולקת עם קינות הערים האחרות גם את התפיסה שלפיה היום שבו דיברו האלים על דבר ההרס נחשב ליום היפוך גורלה של העיר.
יום זה לובש צורה של סערה או רוח אדירה מחריבת כול.
שינוי ה-me כביטוי מיתולוגי לחורבן
במישור המיתולוגי, החורבן מוצג בקינות הערים כתוצאה של שינוי בסדר הקוסמי של העיר בשל שיבוש טקסי הפולחן המשמרים אותו (ה-me).
שינוי ה-me וביטול הפולחן הקבוע הוא ביטוי מיתולוגי של חורבן העיר, ואילו כינונם מחדש של הטקסים הוא ביטוי של השבת הסדר הקוסמי על כנו.
תפיסה זו מוצאת את ביטויה גם בקינת ניפור.
כמו בקינות השומריות האחרות, סיבת החורבן לא מפורשת בקינת ניפור.
העיר ותושביה מוצגים כחפים מפשע, ולא חטאם הוא שהביא לאסון.
רוב קינות הערים השומריות מסתיימות בנימה אופטימית ומופיע בהן מוטיב השיקום של העיר.
בקינת ניפור מוטיב זה בולט במיוחד, ונושא השיקום תופס בה יותר ממחצית היצירה.
כבר בסוף הכירוגו הרביעי ישנה נימה של תקווה:
בהמשך, הכירוגו החמישי מכיל כולו תחינה אל אנליל, המעוררת תקווה לשינוי.
גם כירוגו זה מסתיים בנימה אופטימית: אנליל ישוב ויישבה לעד (152) ויחליף עוינות בטוב (153).
החל מן הכירוגו השישי חלה תפנית בעלילה.
אנליל, ושליחו, המלך אישמה-דגן, מתחילים בשיקום.
השיקום מתואר כתהליך מתפתח, הכולל את חזרתה וביסוסה של המנהיגות המקומית (כירוגו 6–7) והאזורית (כירוגו 8), החזרת השליטה בשטח (כירוגו 8) והאחדות הלאומית (כירוגו 9), בנייתם המחודשת של המקדשים, שיבת האלים וחידוש הפולחן ופוריות הארץ (כירוגו 9), ושובם של השקט והביטחון.
מוטיב השיקום, אם כן, תופש יותר ממחצית היצירה, והוא מתואר כתהליך ששיאו בכינון חברה אוטופית המתוארת בכירוגו האחד עשר, ובהשבת הטקסים החיוניים לקיומו של הסדר הקוסמי על תילם כפי שמתואר בכירוגו השנים עשר והאחרון בקינה.
אחד המוטיבים המעניינים בקינות הערים השומריות הוא תפקידה של האלה המקוננת, המתחננת להצלת העיר.
קינת ניפור שונה בעניין זה משאר הקינות בכך שחסרה בה אלה מקוננת.
אמנם נינליל (זוגתו של אנליל שגם לה היה מקדש בניפור) מופיעה או נרמזת כבר בכירוגו הראשון: "מתי גבירתה, האלה, תבקש בעבורה?" (שורה 31).
גם באנטיפון הראשון, השבור ברובו, מופיע שמה של נינליל.
וכן בשורה 186: "האמא הנכבדה, נינליל, אשר התחננה בתפילה שם".
אלא שסצנת התפילה והתחנונים של האלה, שבקינות אחרות תופסת מקום חשוב, אינה מופיעה כלל בקינת ניפור.
גם במקרה האחרון בו מופיעה נינליל, עוברת הקינה מיד אל חומת העיר, שבפיה שם המחבר את הבקשה לייצב ולחזק את ניפור הרעועה (187).
עובדה זו מעניינת משום שבכירוגו הרביעי העיר עצמה, ניפור, היא המקוננת, ולפי אחד הפירושים ניפור עצמה היא זאת שנשלחת אל אנליל, בכירוגו החמישי, כדי להתחנן בפניו שיביט עליה בחסד ויחזיר שכינתו לתוכה .
אם נקבל פירוש זה ייתכן לומר שהעיר ניפור עצמה ממלאת בקינה זו את מקומה של האלה המקוננת.
שינוי דוברים או שינוי זווית הראייה היא טכניקה ספרותית שנועדה להשמיע קול נוסף וכן לחזור על הדברים הקשים ולהדגישם.
הדוגמה לעיל של המעבר בכירוגו הרביעי אל העיר המקוננת על עצמה, מאפשרת חזרה על המוטיבים המרכזים בקינה, ואף נותנת את זווית הראייה ה"אישית" של העיר על עצמה ובה בעת את הסתכלותה החיצונית על סבל עמה:
הנגדת תיאור העיר בשגשוגה ובחורבנה
הניגוד בין העיר בשגשוגה לבין מצבה היום נועד להעצים את תחושת האובדן.
חזרה על מילים המביעות צער ואבלות כמו "אבוי", "הוי עירי", וכן שאלות ללא מענה כמו "איך", "איכה" או "עד מתי", הם מוטיבים לשוניים המאפיינים קינות אלו וקינות בכלל.
קיסוֹ (ביפנית: 木曽川) הוא נהר ביפן הזורם באי הונשו, העיקרי מבין שלושת נהרות קיסו הזורמים במישור נובי ונשפכים למפרץ איסה.
מקורו של הנהר הוא בהר הצ'ימורי שברכס הרי הידה במחוז נאגנו.
הנהר זורם לכיוון דרום-מערב מצדו הדרומי של הר הצ'ימורי, ולאחר מכן פונה מערבה לאחר התמזגותו עם נהר אוטאקי.
בהמשך נשפך אליו נהר הידה, ואז הוא פונה דרומה לעבר שפכו במפרץ איסה לאחר 229 ק"מ.
בעתות קדומות היו ערוציהם של שלושת נהרות קיסו משתרגים זה בזה באזור שפכיהם למפרץ איסה, אולם מיזמי בקרת שיטפונות אשר הוקמו במאות ה-18 וה-19 הפרידו ביניהם.
בדרכו בין העיר מינוקאמו לעיר אינויאמה, מקטע בן 13 ק"מ, מכונה נהר קיסו "הריין היפני" בשל דמיונו לנהר אירופי זה.
על הגדה הדרומית של הנהר ממוקמת העיר קונאן.
אָטֵלְייֶה קיי- קיסלוב קיי אדריכלים הוא משרד אדריכלים, אשר הוקם בשנת 1978 על ידי האדריכל תדי קיסלוב וממוקמם ביפו העתיקה, תל אביב.
המשרד הוא תוצר של שותפות של שלושה דורות אדריכלים בני משפחה אחת.
שותפי המשרד בימים אלה הם האדריכלים עולש קיי, תאה קיסלוב, ליאורה קיסלוב, בועז קיי, עליאל קיי ואיתי בן חיים.
פרס רכטר לאדריכלות ישראלית, הפרס הגבוה בתחומו בארץ (דצמבר 2000).
זכייה במקום הראשון בתחרות מוזמנים לתכנון נמל יפו - האנגר 2+3 (מרץ 2015).
זכייה במקום הראשון בתחרות פומבית לתכנון קריית החינוך ברמת אפעל (דצמבר 2012).
זכייה במקום הראשון בתחרות פומבית לתכנון בניין העירייה וכיכר העיר אילת (אוגוסט 2009).
פרס אילון לתכנון אורבני והתחדשות עירונית (נובמבר 2000) עבור מרקם רחוב רבי חנינא ביפו.
זכייה במקום השלישי בתחרות פומבית לתכנון נמל תל אביב (מרץ 2000).
פרס הבניין היפה בתל אביב אשר ניתן על ידי איגוד הקבלנים (1994) עבור שימור מלון פלטין, תל אביב.
תכנון אחת השכונות הטובות בעולם- מגזין Time Out הבינל"א (2018).
גשר אוסישקין, תל אביב, 60 מ"א, תוכנן עבור עיריית תל אביב ונתיבי איילון, 1999.
בניין פלטין - מבנה משרדים, תל אביב, 3065 מ"ר, תוכנן עבור מ.
תוכנית מדיניות שיכוני דרום יפו, כ־800 דונם, תוכנן עבור עיריית תל אביב, תוכנית מדיניות התחדשות עירונית והחייאה לכלל אזור דרום יפו, 2017. בוצע.
השתתפות בתערוכות אדריכליות ומיצבים סביבתיים
2007: 'הנוכחות הנשית באדריכלות הישראלית', אוצרים: סיגל דוידי, סרג'יו לרמן; הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, אוניברסיטת תל אביב.
2005: נציגי ישראל בביאנלה הבינלאומית לאדריכלות ברוטרדם, הולנד.
2005: נציגי עמותת אדריכלים מאוחדים בישראל בתערוכת קונגרס ארגון uia, איסטנבול, טורקיה.
2004: השתתפות בביאנלה ה-9 לאדריכלות, ונציה: תערוכה קבוצתית - אדריכלות קו החוף של ת"א יפו, ונציה, איטליה.
2000:"חמישים שנות אדריכלות ישראלית"; תערוכה נודדת בבירות העולם בהפקת משרד החוץ, מוזיאון האורנג'רי, פריז.
1996:"אומנות ואדריכלות- בין חיבור לשילוב", אוצר- מיכה לוין; מיצב משותף עם הפסל צביקה קנטור, בית האמנים, תל אביב.
1989: "מגורים במדבר"; תערוכה קבוצתית בחסות ראש העיר, מוזיאון הנגב, באר שבע.
1987:"פיסול בנמל"; תערוכה קבוצתית בחסות עיריית ת"א, נמל יפו, תל אביב.
קיסוס מייק היה שמו של הניסוי הראשון בהיסטוריה במתקן תרמו-גרעיני, אשר נערך ב-1 בנובמבר 1952. הניסוי נערך על ידי ארצות הברית באטול אנווטאק באיי מרשל שבמרכז האוקיינוס השקט.
הניסוי הוכתר בהצלחה, ועוצמת ההתפוצצות שהושגה בו הייתה שקולה להתפוצצות של 10.4 מגאטון TNT.
המתקן התרמו-גרעיני שהופעל בניסוי היה גדול כבית, שקל כ-74 טון, ודמה יותר למפעל מאשר לכלי נשק.
הוא תוכנן על ידי הפיזיקאי ריצ'רד גארווין (Richard Garwin) על פי מודל טלר-אולם שפיתחו אדוארד טלר ועמיתו סטניסלב אולם.
המתכננים הגיעו למסקנה כי רק ניסוי בקנה מידה מלא יוכל להוכיח את יכולת פעולתו של המודל, ולכן הונחה גארווין להשתמש באומדנים שמרניים בעת בניית המתקן ולא לנסות למזער אותו לממדים שיאפשרו את הטסתו ככלי נשק במטוס.
לבו של המתקן היה גליל מתכת באורך של 6.19 מטר ובקוטר של 2.03 מטר, שכונה "הנקניקייה".
היה זה מכל מתכת בעל דפנות בעובי של 30-25 סנטימטרים.
בחלקו העליון מוקמה פצצת ביקוע גרעיני סימן V, שהיוותה את השלב הראשון של המתקן.
מתחתיה מוקם השלב השני: היה זה גוש אורניום טבעי חלול במשקל של כ-4.5 טון, עטוף ביריעות של עופרת ופוליאתילן.
הוא הכיל במרכזו גליל חלול של פלוטוניום.
זה היה מוקף במאות ליטרים של דאוטריום, שקורר לטמפרטורה נמוכה והיווה את הדלק של תהליך ההיתוך הגרעיני.
חלקיו האחרים של המתקן (מלבד הנקניקייה) כללו את ציוד הקירור של הדאוטריום וצינורות להולכת קרינה אל מכשירי מדידה לשם מדידתה בתחילת תהליך הפעלת הפצצה, קודם שיושמדו הצינורות על ידי הפיצוץ.
המתקן הוצב על גבי האי הקטן אלוגלאב (Elugelab) בחלקו הצפוני של אטול אנווטאק, בתוך סככה מאלומיניום.
סוללה באורך של 2.7 קילומטר נמשכה מזרחה מהאי דרך האיים הקטנים טייטר (Teiter), בוגאיריק (Bogairikk) ועד לאי בוגון (Bogon).
על גבי הסוללה הוצב גליל של עץ לבוד, שהיה עטוף באלומיניום והכיל שקיקים של הליום.
הצינור נועד להולכת קרני גמא ונייטרון אל מכשירי מדידה בתחנת מדידה בלתי מאוישת, שמוקמה בבונקר באי בוגון.
מתקן גדול להפקת מימן (לצורך הקירור) והדאוטריום הוקם על האי פארי (Parry) בקצהו הדרומי של האטול.
בסך הכל היו מעורבים בהכנת הניסוי 9,350 אנשי צבא ו-2,300 עובדים אזרחיים.
המתקן הופעל ב-1 בנובמבר 1952 בשעה 07:15 (לפי הזמן המקומי).
עוצמת ההתפוצצות שהושגה הייתה שקולה להתפוצצות של 10.4 מגאטון TNT.
מזה הופקו 77% על ידי ביקוע מהיר של האורניום שנמצא בשלב השני של המתקן, אשר גם יצר כמויות גדולות של נשורת גרעינית.
כדור האש שיצרה ההתפוצצות הגיע לקוטר מקסימלי של 5.2 קילומטרים סביב מוקד הפיצוץ.
ענן פטרייה התנשא אף הוא בעקבות הפיצוץ והגיע לגובה של 17 קילומטר בתוך פחות מ-90 שניות.
כעבור דקה נוספת הגיע לגובה של 33 קילומטר ולבסוף התייצב בגובה של 41 קילומטר.
פסגת הענן הגיעה לקוטר של 161 קילומטר וגזע הענן לקוטר של 32 קילומטר.
ההתפוצצות החריבה כליל את האי אלוגלאב והותירה במקום בו עמד מכתש בקוטר של 1.9 קילומטר ובעומק של 50 מטרים.
היא העלתה גלי מים בגובה של עד שישה מטרים.
תצפית ממסוק שעה אחת אחרי הפיצוץ הראתה שהפיצוץ וגלי המים גילחו את כל הצמחייה מהאיים הסמוכים למוקד ההתפוצצות.
שברי אלמוגים נושאי קרינה רדיואקטיבית נפלו על גבי אוניות שעגנו עד למרחק של 56 קילומטרים ממוקד ההתפוצצות, והאזור הקרוב אליו הזדהם ברמה גבוהה של קרינה.
שני יסודות חדשים - איינשטייניום ופרמיום - נוצרו על ידי קרינת הנייטרונים העזה שנבעה מההתפוצצות.
הניסוי כולו הוסרט, ולאחר מעשה הוסף לו פסקול, שכלל את קול ההתפוצצות וכן מוזיקה בסגנון ואגנרי, שהוספה גם לסרטי ניסויים גרעיניים אחרים באותה תקופה.
הסרט הוצג בשנה שלאחר מכן בפני נשיא ארצות הברית החדש אייזנהאואר (שנבחר לתפקידו ימים אחדים לאחר הניסוי).
ב-1954 שוחרר הסרט לפרסום בפני הציבור לאחר שעבר צנזורה, ושודר בערוצי טלוויזיה מסחריים.
אדוארד טלר נמצא בעת הניסוי באוניברסיטת ברקלי שבקליפורניה.
הוא למד על הצלחת הניסוי מהתבוננות בסייסמוגרף, שקלט את גל ההלם של ההתפוצצות, וזאת שעות לפני שהגיע דיווח מהאוקיינוס השקט על הניסוי.
לאחר הצלחת הניסוי פנה צוות הפיתוח של פצצת המימן למזער את ממדיו של כלי הנשק, על מנת לאפשר את נשיאתו במטוסים.
קיסומו היא העיר השלישית בגודלה בקניה אחרי ניירובי ומומבסה.
והעיר השנייה בגודלה אחרי קמפלה באגן אגם ויקטוריה.
בגבול העיר יש מעט יותר מ-600,000 תושבים.
מלבד זה שהיא עיר פוליטית חשובה, זהו אחד ממרכזי התעשייה והמסחר המובילים בקניה.
זוהי גם עיר אינטלקטואלית עם הרבה תיירים ונוף יפה.
מבחינה תרבותית, קיסומו משמשת כמרכזם של אנשי הלואו של מזרח אפריקה.
קיסומו ממוקמת במרחק קצר מדרום לקו המשווה.
היא נמצאת כ-239 קילומטר מבירת קניה, ניירובי.
החודש הכי חם הוא פברואר (27 מעלות צלזיוס).
החודש הכי קר הוא מאי (21 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 1,991 מילימטרים בשנה.
חודש אפריל הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (301 מ"מ גשם), וחודש פברואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (6 מ"מ גשם).
העיר ממוקמת ליד הכבישים A1, B1, C27 ו-C34. בנוסף, בעיר פועל נמל התעופה הבין-לאומי קיסומו .
קיסיר הוא סלט מבוסס בורגול.
מקורו של הסלט באזור הטורקי והכורדי.
המרכיבים העיקריים: הם בורגול טחון דק, פטרוזיליה ורסק עגבניות.
מרכיבים נוספים נפוצים: בצל, שום (באזורים מסוימים), מולסה רימונים חמצמצה, שמן זית ומיץ לימון, מלפפון, קורניצ'ונים ותבלינים.
אפשר להגיש עם עלי חסה.
הסלט בצבע אדמדם עקב תערובת רסק עגבניות.
מוגש בטמפרטורת החדר בתור תוספת או מתאבן.
קיסוסית רפואית (שם מדעי: Smilax officinalis) היא מין של צמח מטפס שתחום תפוצתו באמריקה המרכזית וצפון-מערב אמריקה הדרומית, והשייך לסוג קיסוסית (Smilax) או סרספרילה במשפחת הקיסוסיתיים (Smilacaceae).
הטיפוס של מין זה נאסף על ידי אלכסנדר פון הומבולדט ואמה בונפלאן על הריו מגדלנה בקולומביה.
המין הוגדר לראשונה על ידי הבוטנאי הגרמני .
קיסוסית רפואית היא צמח מטפס רב שנתי שאורך גבעוליו המשתרגים מגיע לאורך רבים (עד 50 מטרים) והם קוצניים, בעלי חתך ריבועי, נטולי פלומה עם זוג קנוקנות בפטוטרת.
העלים מסורגים, תמימים, חסרי פלומה על עוקץ הגבעולים הם תחילה דקים במידה בינונית ולאחר מכן דמויי עור.
הטרף התמים סגלגל עד סגלגל-אזמלי, עם בסיס בצורת לב עד צורת חץ ובדרך כלל קצה מחודד.
עוקצי העלים עם נדן העלים פחוסים ובטרף עוברים 5 עד 7 עורקים ראשיים שווים בערך דמויי כף יד.
העורקים הצדדיים יוצרים רשת דקיקה באמצעות הסתעפויות מרובות שהחורים בה בצורת טרפז.
התפרחות הם מסוג סוכך עם כיסוי עלים קשקשים.
הפרחים החד מיניים והלבנבנים הם בעלי עוקצים ארוכים עם עטיף פשוט.
עלי העטיף ניצבים בשני מעגלים מעט שונים.
הפרחים הזכריים מעט גדולים יותר, בפרחים הנקביים יש אבקנים עקרים.
הפרי הוא ענבה בגוון אדום עד כתום, בשרנית וחלקה.
שורשי קיסוסית רפואית שימשו באופן מסורתי ברפואה עממית אזורית.
קיסוסית רפואית הובאה גם לג'מייקה מאמריקה הדרומית ויחד עם שורשי החוטמית משמשים כחומר הבסיס ההומאופתי "סרספרילה של ג'מייקה" (Jamaica sarsaparilla).
קיסטון ריט בע"מ, המוכרת בשם קרן קיסטון, היא חברה ציבורית ישראלית שהוקמה ב-2019 ועוסקת בהחזקות והשקעות בחברות מתחומי התשתית, ההתפלה, האנרגיה, התחבורה, והתקשורת.
החברה נוסדה בפברואר 2019, על-ידי רוני בירם (יו"ר הדירקטוריון), ד"ר נבות בר (מנכ"ל ודירקטור) וד"ר גיל דויטש.
מטה החברה שוכן במגדל השחר בגבעתיים.
ביוני 2021 נרשמו מניות החברה למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
רכישת כ-34% מתחנת הכוח IPM בבאר טוביה.
רכישת האחזקות בחברת "המפעיל", המפעילה את כביש 6 ומנהרות הכרמל.
רכישת 50% ממתקן התפלה אשקלון.
שותפות בתחנת הכוח רמת חובב ובתחנת הכוח חגית המהווה החזקה של 16.3% בכל אחת מהתחנות.
רכישת כ-30% בחברת סינטוריון (Cinturion), העוסקת במיזם להקמת סיבים אופטיים בין הודו לאירופה
רכישת השליטה בחברת סאנפלאואר השקעות מתחדשות והפיכתה לזרוע ההשקעות בתחום האנרגיה המתחדשת.
רכישת 30% בחברת Eranovum e-Mobility הספרדית, המקימה עמדות טעינה לרכב חשמלי בספרד.
רכישת 60% ממניות אגד בידי שותפות של קרן קיסטון (כ-80%) וקרן המורים והגננות (כ-20%), תמורת כ-2.961 מיליארד ש"ח.
באוקטובר 2022 שני בעלי העניין הגדולים הם קופות הגמל של בית ההשקעות אלטשולר שחם (18.94%) וקופות הגמל של מנורה מבטחים החזקות (9.92%).
המייסדים, רוני בירם וגיל דויטש מחזיקים 6.04% כל אחד.
קורנלוס (קיס) ברנרדוס רייוורס (, 27 במאי 1926 (ברדה) – 4 במרץ 2024) היה כדורגלן הולנדי, ששיחק בעמדת הקשר.
נודע בעיקר כשחקן סנט אטיין ולאחר מכן כמאמן פ.ס.וו איינדהובן ונבחרת הולנד.
רייוורס ערך את הופעת הבכורה שלו בנאק ברדה.
לאחר מכן שיחק גם בסנט אטיין, ובפיינורד.
הוא זומן לנבחרת הולנד ושיחק בשורותיה באולימפיאדת לונדון (1948).
ב-1950 הפך רייברס לפורץ דרך, כאשר הפך לאחד מהשחקנים ההולנדים הראשונים ששיחקו כדורגל מקצועני עם העברתו לסנט אטיין.
ההתאחדות הכדורגל ההולנדית השעתה אותו על כך מלשחק בנבחרת הלאומית, מכיוון שבאותו זמן לא אפשרו לשחקנים מקצוענים לשחק בנבחרת הלאומית.
ורק ב-1957 הוא שב לשחק בנבחרת.
כמאמן רייברס החל את הקריירה בטוונטה ואימן את הקבוצה במשך שש שנים, עם תוצאות טובות.
לאחר מכן הוא עבר לפ.ס.וו איינדהובן אותה הוביל לזכייה בגביע אופ"א בעונת 1977/1978. כמו כן, הוא זכה עם פ.ס.וו בשלוש אליפות בליגת העל ההולנדית, ב-1975, 1976 ו-1978, ובדאבל ב-1976. לאחר שעזב את פ.ס.וו, הוא עבר לאמן את הנבחרת ההולנדית וקידם שחקנים צעירים כמו רונאלד קומאן, רוד חוליט ומרקו ואן באסטן.
הולנד לא הצליחה להעפיל ליורו 1984, כאשר הייתה בעלת הפרש שערים טוב יותר משל ספרד עד למחזור המוקדמות האחרון, אולם לאחר ניצחונה של ספרד 12-1 על מלטה, סיימה הולנד במקום השני.
לאחר מכן פוטר רייברס על ידי ההתאחדות הכדורגל ההולנדית והוחלף על ידי רינוס מיכלס.
אריק טן האך ציין את רייברס בין המאמנים שהיוו השראה לקריירת האימון שלו.
זכייה באליפות בליגת העל הצרפתית: 1956/57
קיס קיס בנג בנג הוא סרט קומדיה שחורה נאו-נואר אמריקאי משנת 2005 בבימויו ובתסריט מאת שיין בלאק.
הסרט כולל את רוברט דאוני ג'וניור, ואל קילמר ומישל מונגהאן בתפקידים הראשיים.
העלילה עוקבת אחר גנב קטן בשם הארי לוקהארט שמתגלגל להוליווד ומוצא את עצמו מעורב בתעלומה בלשית מורכבת.
הסרט צולם בתקציב של 15 מיליון דולר והכניס כ-15.8 מיליון דולר בעולם.
הסרט מתחיל עם הארי לוקהארט, פושע קטן מניו יורק, שמוצא את עצמו באודישן לסרט הוליוודי בעקבות ניסיון שוד שכשל.
הוא מוצא את עצמו בקליפורניה שם הוא מתחזה לשחקן ומתבקש לעבוד עם הבלש הפרטי 'גיי' פרי ואן שרייק כחלק מהכנה לתפקיד.
העניינים מסתבכים כאשר הארי נכנס לסבך של פשעים אמיתיים הכוללים רצח ותעלומות סביב אהבתו הישנה, הרמוני פיית' ליין.
יחד, השלושה מנסים לפענח את התעלומה ולחשוף את האמת מאחורי שורה של מקרי פשע בעולם הזוהר של תעשיית הקולנוע בלוס אנג'לס.
רוברט דאוני ג'וניור בתפקיד הארי לוקהארט – גנב קטן שמתחזה לשחקן
ואל קילמר בתפקיד גיי פרי ואן שרייק – בלש פרטי חצי מקצועי
מישל מונאהן בתפקיד הרמוני פיית' ליין – שחקנית ושעבר אהבתו של הארי
קורבין ברנסן בתפקיד הרלן דקסטר – שחקן ויזם מפורסם
דאש מיהוק בתפקיד מר מחבת – פושע חורשי רעה
לארי מילר בתפקיד דאבני שו – סוכן כוחני
רוקמונד דנבר בתפקיד מר אש – מתנקש מאיים
באתר Rotten Tomatoes הסרט זכה לציון 86% בהתבסס על 176 ביקורות.
הקונצנזוס באתר: "שיין בלאק חוזר באמצעים חכמים ומצחיקים לסוגת הנאו-נואר עם תסריט מבריק שמשולב ברוח עשירה של אירוניה קלאסית.".
נוסף לכך, באתר Metacritic הסרט קיבל ציון 72 מתוך 100, בהתבסס על 38 ביקורות.
בנוסף, הסרט התקבל באהדה עם שבחים רבים על כמות ואיכות ההומור, על הידע התרבותי והמשחק הטוב של הצוות הראשי.
חברת קיסינג'ר ושות' היא חברת ייעוץ גאופוליטי בינלאומית הממוקמת בניו יורק.
החברה נוסדה ונוהלה על ידי הנרי קיסינג'ר החל משנת 1982 ועד למותו בשנת 2023. החברה מסייעת ללקוחותיה בזיהוי שותפים אסטרטגיים והזדמנויות השקעה ומייעצת להם בנושאי השפעה פוליטית ויחסים עם ממשלות.
החברה נוסדה בשנת 1982 על ידי הנרי קיסינג'ר.
בשנת 1999 הצטרף מאק מקלארטי אשר היה ראש הסגל של הבית הלבן תחת הנשיא ביל קלינטון לקיסינג'ר כדי להרחיב את החברה והשניים הקימו חברת ייעוץ משותפת בשם Kissinger McLarty Associates.
בינואר 2008, החליטו קיסינג'ר ומקלארטי להתפצל לאחר קצת פחות מעשור, וחברת מקלארטי הפכה לחברה עצמאית שבסיסה בוושינגטון.
החברה שוכנת במשך מעל ל-40 שנה בפארק אווניו 350 ברחוב 51, בבניין ששימש בעבר גם את קבוצת בלקסטון של פיטר פיטרסון.
עד שנת 1987 ההכנסות השנתיות של החברה הגיעו לכ-5 מיליון דולר.
חברת Kissinger Associates אינה חושפת את פרטי לקוחותיה במסגרת חוקי הלובינג בארצות הברית.
החברה אף איימה לתבוע את הקונגרס על מנת להתנגד לזימון בו נדרשה להציג את רשימת לקוחותיה.
בעבר היא ייעצה לחברות אמריקן אקספרס, אנהויזר-בוש, קוקה קולה, דייהו, מידלנד בנק, HJ Heinz, ITT Corporation, LM Ericssonפיאט, פיאט ווולוו.
החברה משתייכת למועצת העסקים של ארצות הברית-רוסיה, קבוצת מסחר הכוללת את אקסון מוביל, ג'יי.פי מורגן צ'ייס ופייזר.
פול ברמר, מנכ"ל לשעבר ומנהל מחלקת השיקום של עיראק לשעבר
נלסון קנינגהם, יועץ פוליטי ושותף מנהל בקיסינג'ר מקלארטי
לורנס איגלבורגר, מזכיר המדינה של ארצות הברית לשעבר
פישר, נשיא הבנק הפדרלי של דאלאס לשעבר
גייטנר, מזכיר האוצר של ארצות הברית לשעבר
ג'אמי מיסצ'יק, נשיא וסגן יו"ר לשעבר, סגן ראש המודיעין לשעבר של ה-CIA
ג'ושוע קופר ראמו, מנכ"ל לשעבר, עורך בכיר לשעבר של מגזין טיים
ביל ריצ'רדסון, מנכ"ל בכיר לשעבר, דיפלומט אמריקאי לשעבר, מושל ניו מקסיקו לשעבר, מזכיר האנרגיה לשעבר, שגריר האו"ם לשעבר
ג'יי סטייפלטון רוי, סגן יו"ר ודיפלומט אמריקאי בכיר לשעבר
ברנט סקוקרופט, סגן יו"ר לשעבר ויועץ לביטחון לאומי לשעבר של ארצות הברית
ברנן, ראש ה-CIA לשעבר, יועץ לענייני יחסים בין-לאומיים
לורד קרינגטון, מזכ"ל נאט"ו לשעבר (משנת 1982)
ג'ילנהאמר, יו"ר חברת וולוו לשעבר (משנת 1982)
רוג'רס, לשעבר תת-שר המדינה לענייני כלכלה (משנת 1982)
אריק רול, יו"ר חברת S.
סימון שר האוצר לשעבר של ארצות הברית (משנת 1984)
Saburo Okita, לשעבר שר החוץ היפני
אטיין דאביניון, לשעבר נציב אירופה
חברת קיסינג'ר ושות' אינה חושפת את רשימת לקוחותיה העסקיים, ולפי מספר דיווחים אף מונעת מלקוחות להכיר בקשר איתה.
עם זאת, במהלך השנים דלפו פרטים מהודעות ייפוי כוח והנטייה של אנשי עסקים בכירים לדבר על מערכת היחסים שלהם עם קיסינג'ר, ומספר לקוחות תאגידיים גדולים זוהו.
במהלך השנים, סודיות רשימת הלקוחות התאגידיים של החברה גרמה לבעיות כאשר קיסינג'ר או בכירים אחרים בחברה נקראו לשירות הציבור.
בשנת 1989, ג'ורג' הרברט ווקר בוש מינה את לורנס איגלבורגר לסגן מזכיר המדינה שלו.
הקונגרס דרש מאיגלבורגר לחשוף את שמותיהם של 16 לקוחות דרך קשריו עם החברה.
מאוחר יותר, קיסינג'ר עצמו מונה ליו"ר הוועדה הלאומית למתקפות טרור על ארצות הברית על ידי ג'ורג' וו.
הדמוקרטים בקונגרס התעקשו שקיסינג'ר יחשוף את שמות לקוחותיו.
קיסינג'ר והנשיא בוש טענו כי גילויים כאלה אינם נחוצים, אך קיסינג'ר פרש בסופו של דבר מתפקידו, בנימוק של ניגודי עניינים.
רשימה חלקית של החברות אשר ידוע כי השתמשו בייעוץ/אנשי קשר של החברה והמדינות להן ניתן הייעוץ:
אמריקן אקספרס - הונגריה, יפן
קבוצת אמריקן אינטרנשיונל - ארגנטינה, סין, דרום קוריאה
בנק צ'ייס מנהטן (כיום ג'יי.פי מורגן צ'ייס)
Freeport-McMoRan - בורמה, אינדונזיה, פנמה
היינץ - חוף השנהב, טורקיה, זימבבואה
וולטר אייזקסון, קיסינג'ר: ביוגרפיה, ניו יורק: סיימון ושוסטר, 1992, עודכן 2005.
קיסי סוזוקי היא דמות בדיונית המופיעה ברומן "אתה חי רק פעמיים" מאת איאן פלמינג, טכן בעיבוד הקולנועי לרומן משנת 1967, בגילומה של מיה המה.
למרות נטייתו של ג'יימס בונד (גיבור הרומן) לנשים, סוזוקי (לפחות בגרסתה הספרותית) נותרה הדמות היחידה המוכרת לקורא שמביאה עימו ילד לעולם: בן בשם ג'יימס.
במקור הייתה המה אמורה לגלם את דמותה של אקי, ואקיקו ואקבאיאשי הייתה אמורה במקור לגלם את דמותה של קיסי, אך מכיוון שלאחרונה היה ידע מתקדם יותר באנגלית היא לוהקה לתפקיד של אקי והמה גילמה את קיסי.
המגזין "לייף" דירג את סוזוקי במקום ה-18 ברשימת נערות בונד הטובות ביותר, בעוד שבאתר אינטרנט אחר היא דורגה במקום ה-23.
קיס הנריקוס פטרוס סמית (בהולנדית: Kees Henricus Petrus Smit; נולד ב-20 בינואר 2006 בהיילו שבהולנד) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת א.ז.
סמית גדל במחלקת הנוער של א.ז.
אלקמאר, ובחודש ינואר 2021 חתם על חוזה מקצועני ראשון לשלוש שנים וחצי במועדון.
ב-10 במרץ 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 4-0 על אקסלסיור רוטרדם במסגרת המחזור ה-25 בליגת העל ההולנדית לעונת 2023/2024.
סמית זכה עם נבחרת הולנד עד גיל 19 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 19 בשנת 2022, והיה השחקן המצטיין של הטורניר ומלך השערים של הטורניר.
קֵיסָר הוא תואר למונרך במדינות או באימפריות שונות ובתקופות שונות.
מקור המילה העברית "קיסר" בשמו של יוליוס קיסר (בלטינית Caesar), שהכריז על עצמו שליט יחיד ברומא העתיקה.
יוליוס קיסר עצמו כונה דיקטטור, ורק יורשו אוגוסטוס, שאימץ כבן וצירף לשמו את השם "קיסר", נחשב הקיסר הראשון של הקיסרות הרומית.
שאר קיסרי רומא אחריו נשאו בתואר זה כאחד מהשמות הקבועים של המשרה, אולם נירון היה האחרון ש"קיסר" היה גם שם משפחתו הרשמי.
תואר תפקידם של הקיסרים במאות הראשונות של הקיסרות היה פרינקפס ("ראשון האזרחים") ולא קיסר.
בתקופת הטטררכיה שימש התואר את שני הזוטרים בשליטי האימפריה אשר היו כפופים לשני האוגוסטוסים.
מאוחר יותר שימש התואר קיסר לציון תפקידו של המונרך באימפריה הביזנטית, באימפריה הרומית הקדושה ובמקומות נוספים.
כך למשל נפוליאון בונפרטה (שהקים את הקיסרות הראשונה) ונפוליאון השלישי (שהקים את הקיסרות השנייה) נשאו בתואר זה בצרפת.
דוגמאות נוספות הן הקיסרים הגרמניים בשנים 1871–1918, שליטי האימפריה האוסטרו-הונגרית, ושליטי האימפריה הרוסית.
מקור השם קיסר הוא במילה הלטינית "קאיסיוּס" – חַתוּך/כַּרוּת.
אצל מפרשי התלמוד מובא כי הקיסר הראשון ברומא העתיקה נולד לאחר מות אימו כשביקעו את כרסה ויצא חי (ומכאן מקור השם ניתוח קיסרי), ונקרא קיסר מלשון כרות, ומאז כל קיסרי רומא נקראו בשם זה.
באנגלית המילה "אמפרור" (Emperor) מקבילה למילה "קיסר" ומציינת את תוארו של שליט אימפריה.
על כן זה התואר המיוחס כיום למונרכים שונים ברחבי העולם שעמדו בראש אימפריה.
מקור המילה הוא בתואר הצבאי הרומאי "אימפרטור", שהפך לאחד מתואריהם של קיסרי רומא מאז אוגוסטוס.
כך למשל המילה "קיסר" היא התרגום לעברית של התואר שנשאו שליטי סין, יפן, אתיופיה, מונגוליה ופרס בתקופות שונות.
נכון ל היחיד הנושא את התואר הוא קיסר יפן.
קיסרויות בעבר ובהווה והתואר הייחודי לשליטיהן
קיסרותתקופת שלטוןשם התואר הקיסריקיסר מכהןיפן
(בעבר: האימפריה היפנית)660 לפני הספירה – היוםטנו
(天皇, "הריבון השמימי")נארוהיטו, קיסר יפן
+תארים קיסריים באסיהקיסרותתקופת שלטוןשם התואר הקיסריהשליט האחרון שנשא תואר זההאימפריה הפרסית (האחמנית)550–330 לפנה"סשאהנשאה
(𐏋 𐏐 𐏋𐎠𐎴𐎠𐎶, "מלך המלכים")דריווש השלישיאימפריית מאוריה322–184 לפנה"סצ'אנדה-סיריבריהאדרתה מאוריהסין הקיסרית221 לפנה"ס – 1912חְוָאנְגדִי
(皇帝, "השליט השמימי")פויי, קיסר סיןהאימפריה הפרסית (הסאסאנית)224–651שאהנשאה
(𐭬𐭫𐭪𐭠𐭭 𐭬𐭫𐭪𐭠, "מלך המלכים")יזדגרד השלישיאימפריית צ'ולה848–1279פארהקסרי
("מלך המלכים")רג'נדרה צ'ולה השלישיאימפריית ח'מר802–1431דווהרג'ה
(Hoàng Đế, "השליט השמימי")באו דאי, קיסר וייטנאםהאימפריה העות'מאנית1299–1918פאדישאה
(پادشاه, "מלך בכיר")מהמט השישיהאימפריה המונגולית1206–1634חאג'אן / כאגאן
(ᠬᠠᠭᠠᠨ, "החאן הגדול")מנדוחאי חאטון (אחרונת קיסרי שושלת יואן)
ליגדאן חאן (אחרון קיסרי שושלת יואן הצפונית)האימפריה המוגולית1526–1857פאדישאה
(बादशाह, "מלך בכיר")בהאדור שאה השניהאימפריה האיראנית1501–1979שאהנשאה
(شاهنشاه, "מלך המלכים")מוחמד רזא שאה פהלוויהאימפריה המראטהית1674–1818צ'אטראפאטי
(छत्रपती, "אדון המטרייה")פראטאפ סינגהאימפריה הדוראנית1747–1823שאה
(شاه, "מלך")איוב שאה דוראניהאימפריה הסיקית1801–1849מהרג'ה
(황제, "השליט השמימי")קוג'ונג, קיסר קוריאה
+תארים קיסריים באירופהקיסרותתקופת שלטוןשם התואר הקיסריהשליט האחרון שנשא תואר זההאימפריה המוקדונית331–301 לפנה"סבזילאוס
(השליט היחיד שנשא תואר זה)האימפריה הרומית (והביזנטית)27 לפנה"ס – 1453בזילאוס
קונסטנטינוס האחד עשר (במזרח)אימפריית ניקיאה1204–1261בזילאוס
(βασιλεύς)מיכאל השלישי פלאילוגוסהאימפריה של טרפזונטס (טרביזונד)1204–1461בזילאוס
(βασιλεύς)דמטריוס אנגלוס דוקס (היה וסאל של קיסר ניקיאה)האימפריה הלטינית1204–1261אימפרטור
(Imperator)פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושההאימפריה הבולגרית893–1018
(Цар)איוואן שישמן, קיסר בולגריההאימפריה הסרבית1346–1371צאר
(Rey)אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרדרוסיה הצארית והאימפריה הרוסית1547–1917צאר (עד 1721), אימפרטור (החל מ-1721)
(Цар), (Император)פיוטר הראשון "הגדול" (האחרון שנשא בתואר "צאר", והראשון שנשא את התואר "אימפרטור")
ניקולאי השני, קיסר רוסיה (קיסר רוסיה האחרון)האימפריה האוסטרית1804–1918קייזר
(Kaiser)קרל הראשון, קיסר אוסטריההקיסרות הגרמנית1871–1918קייזר
(Kaiser)וילהלם השני, קיסר גרמניההראג' הבריטי1877–1947קיסר הודו
(Emperor of India)ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת (האחרון שנשא תואר קיסר)האימפריה הצרפתית1804–1815
(Empereur des Français)נפוליאון בונפרטה (הקיסרות הראשונה)
+תארים קיסריים באמריקהקיסרותתקופת שלטוןשם התואר הקיסריהשליט האחרון שנשא תואר זההאימפריה האצטקית1375–1521הואי טלאטואני
(Hueyi Tlatoani, "שליט גדול")קואוטמוקקיסרות האינקה1438–1533סאפה אינקה
(Sapa Inca, "שליט יחיד")אטאהואלפההאימפריה הברזילאית1822–1889אימפראדור
+תארים קיסריים באפריקהקיסרותתקופת שלטוןשם התואר הקיסריהשליט האחרון שנשא תואר זההאימפריה האתיופית1270–1975נגוסה נגסט
(ንጉሠ ነገሥት', "מלך המלכים")היילה סלאסי, קיסר אתיופיה
קיסר יפן (בקאנג'י: 天皇, טֶנוֹ, מילולית: קיסר שמימי) לעיתים כונה על ידי אירופאים "המיקאדו" (בקאנג'י: 帝 או 御門, מילולית "השער המכובד"), הוא סמל מדינת יפן על פי החוקה הנוכחית, רשמית הוא ראש המדינה והעומד בראש המשפחה הקיסרית.
בנוסף, הוא ראש דת השינטו, שמחשיבה אותו כנצר לאמטראסו, אלת השמש.
מאז תחילתה של ההיסטוריה היפנית ועד לאמצע המאה ה-19 נע תפקידו של הקיסר ביפן הלוך וחזור מתפקוד כפקיד רשמי בעל תפקידים טקסיים בלבד ועד לשלטון במדינה כשליט קיסרי בפועל.
תחת החוקה הנוכחית של יפן, הקיסר הוא דמות טקסית בעיקרה המהווה סמל שלטוני הכפוף לחוקת המדינה, בדומה לשרידי מלכות אחרים בעולם.
שושלת הקיסרים היפנית נחשבת לשושלת הקיסרים העתיקה בעולם והיחידה ששרדה עד ימינו.
הקיסר הנוכחי ביפן הוא הקיסר נארוהיטו, שעלה לכס הקיסר לאחר שאביו הקיסר אקיהיטו פרש בשנת 2019.
משכנו של קיסר יפן מאז אמצע המאה ה-19 הוא הארמון הקיסרי של טוקיו (נודע בשם ארמון קוֹקִיוֹ), אשר נמצא בליבה של טוקיו, לפני המעבר לארמון זה התגוררה המשפחה הקיסרית בעיר קיוטו.
חלק מהתאריכים והפרטים המובאים בערך זה נמצאים תחת מחלוקת מתמדת המתנהלת בקרב ההיסטוריונים של יפן.
עם זאת, ישנה חשיבות רבה למניית כל אחד מהקיסרים הרשמיים של יפן ברשימה כיוון שתקופת שלטונו של קיסר מסוים היא דרך החלוקה המקובלת לתקופות היסטוריות בהיסטוריה של יפן אפילו בימינו.
תפקידו של הקיסר מוגדר בפרק הראשון של החוקה של יפן.
הפסקה הראשונה במסמך מגדירה את הקיסר כסמל המדינה.
הפסקה השביעית מסמיכה אותו לתפקיד ראש המדינה הכפוף לייעוץ ולאישור הממשלה.
בניגוד למונרכיות חוקתיות אחרות, לקיסר יפן אין סמכויות נוספות כגון הסמכת ראש ממשלה, פיטורי ראש ממשלה, פיזור הפרלמנט וכיוצא בזה.
על אף שהוא ממלא חלק גדול מתפקידיו של ראש המדינה, ישנה מחלוקת רבת שנים ביפן לגבי האם הקיסר צריך להיות ראש המדינה בפועל או האם הוא אמור להיות דמות שרק מתנהגת כראש מדינה.
מאמציהם של פלגים שמרניים ביפן של שנות החמישים של המאה ה-20 להגדרת הקיסר מפורשות כראש המדינה בפועל עלו בתוהו, אולם הקיסר ממלא גם כיום את מרבית התפקידים הדיפלומטיים אותם ממלא כל ראש מדינה בעולם.
למרות רציפותה לכאורה של השושלת הקיסרית ביפן, הכוח הממשי שהיה מונח בידיו של הקיסר השתנה רבות במהלך ההיסטוריה.
הקיסרים הקדומים של יפן, שתוארו בכרוניקות עתיקות, דוגמת הקיסר ג'ימו, נחשבים כיום לדמויות מיתיות שלא התקיימו במציאות ואין אף ראיה היסטורית מוצקה לקיומן.
ההיסטוריונים מאמינים שהקיסר הממשי הראשון של יפן היה הקיסר אוג'ין, אולם תאריכי שלטונו המדויקים אינם ברורים.
הכרוניקות העתיקות מתארות את הקיסר היפני כצאצא ישיר של אלת השמש וכבן לשושלת ארוכה ורציפה שלא נקטעה לאורך ההיסטוריה, אולם החוקרים מפקפקים בקשר שבין הקיסר אוג'ין לבין אבותיו הקדומים המתוארים בכרוניקות אלו.
בני המשפחה הקיסרית ביפן נטו מאז ומעולם להימנע מקשרי נישואים עם בני משפחות מלכותיות אחרות באסיה.
אולם אין להסיק מכך שכל אבותיו של הקיסר יפנים.
שבטים יפנים קדומים שמזוהים עם אבות המשפחה הקיסרית נמצאו כקשורים מאוד לחצי אי קוריאה העתיק, ולפי המיתוסים היפניים, אמו של הקיסר קאמו הייתה גם היא צאצאית למשפחת מלוכה מקוריאה.
החל משנת 1100 ועד לשנת 1868 היה הכוח השלטוני ביפן מצוי בידי השוגונים, ולא בידיו של הקיסר.
השוגונים הקפידו לקשור את משפחותיהם למשפחה הקיסרית כדי לשמר את כוחם, וכך נוצרו משפחות רבות שהיו "חצי קיסריות".
כאשר הגיעו ראשוני האירופאים ליפן במאה ה-15, הם תיארו את היחסים בין הקיסר לשוגון כמו היחסים בין האפיפיור ברומא לקיסרים האירופאים, בהתאמה.
עם פרסומה של החוקה הראשונה של יפן ב-1889, העביר הקיסר רבות מזכויותיו כשליט יחיד לנציגי העם, אולם הוא נשאר לעמוד בראש האימפריה.
על אף שהושפעה מהחוקות האירופאיות, החוקה החדשה לא הייתה דמוקרטית כמו שציפו ביפן שהיא תהיה.
הקיסר נשאר בעל סמכויות רחבות ועמומות שעד מהרה החלו להיות מנוצלות על ידי חוג הסובבים את הקיסר לטובת חיזוק מעמדו של חוג זה בצמרת השלטונית של יפן.
בשנות השלושים של המאה ה-20 היה הפרלמנט היפני מורכב ברובו מאנשי צבא פשיסטים בהשקפתם אשר ניצלו את הקיסר ואת אלוהותו כסיבה להפיכתה של יפן לאימפריה לאומנית קיצונית שדוגלת בהתפשטות אל תוך המדינות שסובבות אותה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הפך הקיסר לסמל שלמענו חונכו החיילים היפנים להילחם וגם למות.
הקיסר עצמו למרות זאת, הוסתר ברוב תקופת המלחמה מעיני העולם, ותפקידו כמכריע במהלכי המלחמה שנוי במחלוקת, אם כי רוב החוקרים מניחים כיום כי הוא הוטה ותומרן על ידי מפקדי הצבא.
לאחר כניעתה של יפן בפני כוחות בעלות הברית בסופה של מלחמת העולם השנייה, הפך הקיסר לסמל לאומי בלבד, ללא כל סמכות שלטונית, ותפקידו מקביל למשל לזה של מלכי בריטניה.
כדי למנוע אנרכיה בחברה היפנית של סוף המלחמה, החליט הנציב האמריקאי ליפן דאגלס מקארתור להשאיר את הקיסר הירוהיטו על כיסאו, וזאת כדי לא לקטוע את רצף המשכיותה של המשפחה הקיסרית, קטיעה שהייתה מזעזעת בצורה קשה את יסודות החברה ביפן.
הירוהיטו שמר אם כן על כיסאו, על אף ההתנגדות החריפה לכך מצד נשיא ארצות הברית הארי טרומן – שרצה להעמידו לדין בעוון פשעי מלחמה, אך עם זאת נשללה ממנו אלוהותו, והוא הפסיק למעשה לטעון להיותו "אל חי".
על פי החוק החל כיום (החל מ־1867), רק צאצאים זכרים של הקיסר יכולים להתמנות לתפקיד.
עד 1867 החוק לא אסר על מינוי נשים לתפקיד, ובתקופות קודמות (בעיקר במאות הששית עד השמינית לספירה) שימשו נשים כקיסריות.
ב-2005 נשקלה בפרלמנט היפני האפשרות לשנות חוק זה כיוון שליורש העצר באותו הזמן, הנסיך נארוהיטו, בנו של הקיסר שכיהן אז, אקיהיטו, יש רק בת אחת.
התיקון לחוק החיה מנהג שהיה נפוץ בעבר, קיסרים רבים התפטרו ופינו את כסאם בעודם בחיים.
כיום אקיהיטו הוא האדם החי היחיד שמחזיק בתואר של קיסר לשעבר.
קיסר הודו או קיסרית הודו הוא התואר שנשא הקיסר המוגולי האחרון באהאדור שאה השני ומלכי הראג' הבריטי.
שליטי האימפריה המוגולית לא נשאו בתואר "קיסר הודו" אלא בתואר "פאדישאה" שמשמעו "קיסר" מבלי ציון שם הקיסרות או האזור הגאוגרפי.
בתקופת המרד ההודי הגדול של שנת 1857 הכריז באהאדור שאה השני על עצמו כ"פאדשא -אי -הינד" - "קיסר הודו".
לאחר תום המרד גורש באהאדור שאה לרנגון שבבורמה בשנת 1858 ושושלתו הגיעה לקיצה.
לאחר נפילת האימפריה המוגולית השתלטה בפועל חברת הודו המזרחית הבריטית על הודו.
לאחר פירוק החברה עברה הודו לשליטה מלאה של ממשלת הממלכה המאוחדת וב-1 במאי 1876 קיבלה המלכה ויקטוריה את התואר "קיסרית הודו".
הקיסרות כללה את הודו הבריטית שבשטחה נמצאות המדינות בנות ימינו: הודו (למעט המושבה הפורטוגזית גואה, מדינת סיקים והמושבה הצרפתית פודוצ'רי), פקיסטן, בנגלדש ובורמה.
התואר ניתן למלכה ויקטוריה ביוזמת ראש ממשלת בריטניה בנג'מין דיזראלי לאחר שהתברר שבתה של המלכה הנסיכה ויקטוריה תישא בתואר קיסרית עם הכתרת בעלה וילהלם הראשון לקיסר גרמניה.
לאחר מותה של ויקטוריה, בנה, אדוארד השביעי ירש את התואר "קיסר הודו" והוריש אותו אחריו עד קבלת עצמאותה של הודו בחצות הלילה שבין ה-14 וה-15 באוגוסט 1947. התואר עצמו נזנח רק בשנת 1948 על ידי המלך ג'ורג' השישי.
קיסרי הודו נהגו להוסיף לחתימתם את האותיות R (קיצור של המונח הלטיני: Rex/Regina - "מלך") ו-I (קיצור של: Imperator/Imperatrix).
נשות המלכים נשאו בתואר "מלכה-קיסרית" אולם תואר זה לא סימן שליט מכהן אלא אשת שליט מכהן (בניגוד לוויקטוריה שהייתה בפועל הקיסרית המכהנת).
שליט תחילת שלטון סיום שלטון בן/בת זוג הקיסר באהאדור שאה השני (באהאדור שאה זאפאר) מאי 1857 הוכר כקיסר הודו בדלהי;קיסר האימפריה המוגולית מאז 1837|| ספטמבר 1857|| align="center"|אין
| המלכה הקיסרית ויקטוריה || 28 באפריל 1876 הוכרז בממלכה המאוחדת1 בינואר 1877הוכרז בהודו || 22 בינואר 1901 || align="center"|אין - ויקטוריה התאלמנה בשנת 1861, קודם להכתרתה
| המלך הקיסר אדוארד השביעי || 22 בינואר 1901 || 6 במאי 1910 || המלכה הקיסרית אלכסנדרה
| המלך הקיסר ג'ורג' השישי|| 11 בדצמבר 1936 || 15 באוגוסט 1947 עצמאות הודו 22 ביוני 1948 התואר נזנח המלכה הקיסרית אליזבת
ג'ורג' השישי המשיך לשאת בתואר "מלך הודו" גם לאחר עצמאות הודו, בתקופת כהונתו של לואי מאונטבאטן כמושל הכללי של הודו, ורק עם הפיכת הודו לרפובליקה ב-26 בינואר 1950, נזנח תואר זה.
ג'ורג' השישי נשא בתואר "מלך פקיסטן" עד מותו בשנת 1952. המלכה אליזבת השנייה נשאה בתואר זה ארבע שנים עד שפקיסטן הפכה לרפובליקה, ב-23 במרץ 1956.
קיסרות אקסוּם (בגעז: መንግሥተ አክሱም) הייתה ישות מדינית וכלכלית חשובה באזור חבש בצפון-מזרחה של אפריקה, בשטחי אתיופיה ואריתריאה של ימינו.
הממלכה, שמרכזה בעיר אקסום (המצויה בצפון שטח אתיופיה המודרנית), הוקמה במאה ה-1 לפני הספירה, והפכה לקיסרות (אימפריה) באופן רשמי כאשר המלך סאמבראוטאס הכריז על עצמו כ"קיסר" (ንጉሠ ነገሥት; מילולית: מלך המלכים).
אקסום: בספר אקסום, אוסף כתבים שנכתב במאה ה-15 על ההיסטוריה האקסומית, נטען שהשם אקסום נגזר משמו של אקסומווי שייסד את העיר אקסום והיה בנו של אתיופיס.
אתיופיה: בשם זה כינו היוונים והביזנטים את כל האזור שמדרום למצרים.
במאה ה־4 לאחר שהקיסר אזנה אימץ את הנצרות כדת המדינה ולאחר כיבוש ממלכת כוש, הוא החליף את שמה הרשמי של אקסום לאתיופיה.
חבש: (בגעז: ሐበሻ) הוא חבל ארץ גאוגרפי-היסטורי בצפון-מזרח קרן אפריקה.
מקור השם משפת הגעז, מהמילה ሐበሣ (חבּשׂה), ונכתב לראשונה כחבּס בשפה השבאית.
אדוארד גלייזר , מומחה אוסטרי לדרום-ערבית, טען כי במילה חבש השתמשה לראשונה המלכה חתשפסות בשנת 1460 לפני הספירה ביחס לארץ פונטו.
נוסע אחר מהמפרץ הערבי הוא אל חרני.
ב-1295 הוא מתאר את אימפריית חבש שבה אחת הערים הגדולות והידועות ביותר נקראת כברה, שהיא העיירה המלכותית על חוף הים האדום.
הוא כותב ש"כברה היא מרכז מסחרי המהווה את נמל הים שממנו חבשה חצה את הים...".
אקסום מוזכרת בספר "השיוט בים האריתריאי", מהמאה הראשונה לספירה, כמקום חשוב לסחר של שנהב:
על פי שיוט בים האריתריאי (פריפלוס – קובץ הוראות שיוט), שליטה של אקסום היה זוסקלאס, ששלט מאקסום על שתי ערי נמל חשובות: אדוליס (ליד מאסאווה של היום) וארסינוי (אסאב של היום).
בסוף המאה ה-3 אקסום החלה להטביע מטבעות משלה ונזכרה, על ידי הנביא הפרסי מאני, כאחת מארבע המעצמות של התקופה, לצד פרס, רומא וסין.
בשיאה שלטה אתיופיה על אזור נרחב הכולל את צפון אתיופיה, אריתריאה, צפון סודאן, דרום מצרים, ג'יבוטי, תימן ודרום ערב הסעודית.
שטחה הסתכם בכ-1.25 מיליון קמ"ר
אתיופיה הייתה בעלת בריתה של האימפריה הביזנטית כנגד האימפריה הפרסית ושקעה מסיבות בלתי ברורות, שאת חלקן ניתן לייחס להתפשטות האסלאם, התמעטות הסחר באזורה ומיתון בשוקי אלכסנדריה, ביזנטיון ודרום אירופה.
בתחילה סברו החוקרים שאקסום הוקמה על יד דוברי שמית מסבא שהיגרו מדרום חצי האי ערב (תימן המודרנית), אך רוב החוקרים מסכימים שהייתה זו ציוויליזציה מקומית.
חוקרים כריצ'רד פנקהרסט מצביעים על ממלכת דעמת, שהייתה קיימת לפני אקסום והתפתחה ללא כל השפעה דרום ערבית ולפני ההגירה לאזור, שהתרחשה במאה ה-4 לפני הספירה, ונמשכה תקופה קצרה מאוד.
מעבר לכך, שפת הגעז, השפה השמית העתיקה של אריתריאה ואתיופיה, לא הגיעה מסבא, וישנן עדויות של נוכחות דוברי שמית באזור אפילו לפני האלף השני לפני הספירה.
השפעת סבא בתקופה זו הייתה קטנה, הוגבלה לכמה אזורים ונעלמה לאחר כמה עשורים, או שלמעשה היו אלו מושבות סחר או מוצבים צבאיים בסוג של שיתוף פעולה עם ממלכת ד'מאט או מדינות פרוטו-אקסומיות אחרות.
על מנת ליצור בלבול נוסף, באותה התקופה הייתה עיר באתיופיה הנקראת סבא שסביר שלא הייתה התנחלות סבאית.
הפרוטו-אמהרים והפרוטו-תגרים היו הקבוצות העיקריות בממלכת אקסום לפני אימוץ הנצרות.
השפה הרשמית הייתה הגעז והיא משמשת בעיקר כשפת קודש בפי הכנסייה האורתודוקסית האתיופית, הכנסייה האורתודוקסית האריתראית וכן גם היהודים של ביתא ישראל.
תושבי אקסום היו עירוב של קבוצות אתניות שכללו בתוכם את התושבים דוברי השפות השמיות שהיו הדומיננטיים לצד דוברי השפות הכושיות כגון האגאווים ודוברי השפות הנילו-סהריות כמו הקאנאמים והנאראים תושבי הממלכה בכללותם נקראו חבשים.
אקסום נשארה אימפריה חזקה עד עליית האסלאם במאה ה-7. המוסלמים מעולם לא ניסו לחדור ולפלוש לאקסום כפי שהם עשו בשאר אפריקה.
הכוח הימי של אקסום נחלש גם באותה התקופה אף על פי שבשנת 702 חיילי אקסום פלשו וכבשו את חג'אז ואת העיר העיקרית ג'דה.
בנקמה, כתגובה הערבים כבשו את קבוצת איי דחלק מאקסום.
לבסוף, האימפריה המוסלמית השיגה שליטה על אזור ים סוף ורוב מדינות הנילוס, והכניסה את אקסום לבידוד כלכלי.
אף על פי כן, שתי הממלכות היו ביחסים טובים באופן יחסי.
שתי מדינות נוצריות הנמצאות צפונית מערבית לאקסום נכבשו על ידי המוסלמים ותושביה אולצו להתאסלם ובכך בתקופה זו נשארה אקסום המדינה הנוצרית היחידה באזור.
ממלכת אקסום הגיעה למספר השגים תרבותיים, כגון האלפבית האתיופי (שהתפתח מהכתב הדרום ערבי), והחלה לטבוע מטבעות משלה בשנת 270 לערך.
יותר מכך, בתחילת בנייתה של הממלכה, אובליסקים גבוהים הוקמו על מנת לציין את המלך וחדרים תת-קרקעיים נבנו, המפורסם שביניהם הוא האובליסק של אקסום.
ממלכה זו הייתה פלורליסטית ומדינה חשובה באופן תרבותי.
בממלכה היו מגוון תרבויות שכללו בין היתר מצריים, סודאנים, ערבים והודים.
ערי אקסום העיקריות כללו סבאים, יהודים, נובים, נוצרים ואפילו מיעוט של בודהיסטים.
בשנת 333 בקירוב תחת הקיסר עזנה, הממלכה אימצה את הנצרות במקום העירוב של הפוליתאיזם והמסורות היהודיות ושמה שונה לאתיופיה.
על קבלת הנצרות מעידה הכרוניקה החבשית:
למרות קבלת הנצרות הפולחן הפוליתאיסטי המשיך להתקיים באקסום והיווה אופוזיציה משמעותית לשלטון הקיסרים הנוצריים, מצב זה נמשך עד להתחזקות הקשרים עם האימפריה הביזנטית שהובילו להתחזקות הנצרות ולניצחונה על יריבותיה הפולתאיסטיות.
הוא מציין כי הכינוי "ביתא ישראל" הוצמד ליהודים שסירבו להתנצר מהמאה הרביעית ואילך, כאשר המלך אזנה הפך את ממלכת אקסום לממלכה נוצרית.
לפני כן היהודים, על פי ההיסטוריון האתיופי לאפסו דלבו, נקראו בשם סאמיאן, שמשמעותו בשפת הגעז צפון - כנראה לומר שהם הגיעו מהצפון.
לכינוי ביתא ישראל זה לא יוחסו משמעויות שליליות והקהילה השתמשה בו לפני שהוסדרה התקשורת עם קהילות יהודיות אחרות.
שקיעת הממלכה החלה במאה השביעית והאוכלוסייה נאלצה להתיישב במקומות גבוהים יותר ברמה האתיופית.
בשנת 960 התקוממו בני ביתא ישראל יחד עם בני האגאו נגד ממלכת אקסום הנוצרית, שהונהגה על ידי השושלת הסולומונית, בראשם עמדה יהודית המלכה המכונה גם אסתר במקורות ביתא ישראל ו-"יהודית גוּדית" במקורות נוצריים עוינים.
לפי קס כהן ברהן ברוך יהודית היא בתו של המלך גדעון הרביעי משושלת הגדעונים ששלטה בממלכת ביתא ישראל בצפון אתיופיה, בעוד שלפי אותם מקורות נוצריים יהודית התגיירה לרגל נישואיה.
המורדים בראשות יהודית הבעירו כנסיות ומנזרים, הרגו נזירים וכמרים וחתרו להכרית את הנצרות באתיופיה.
המרד הביא לנפילת ממלכת אקסום ועליית שושלת זאגווה לשלטון באתיופיה.
קיסרי שושלת זאגווה בני האגאו שיתפו פעולה עם היישוב העצמאי של ביתא ישראל בצפון אתיופיה, עד שנת 1270, בה הרג יקונו אמלאק את אחרון מלכיה, יטברק וייסד את השושלת הסולומונית העוינת לביתא ישראל.
תקופת העצמאות הגמורה הייתה תור הזהב של בני ישראל באתיופיה.
בכרוניקה החבשית מדגישים כי מוצאה של שושלת זאגווה אינו מזרע ישראל, בניגוד לשליטי אקסום לפני כן:
לא נמסר בתעודה זו מי נטל את כיסא המלכות דיל נהואד, מלך אקסום.
קיימות עדויות על כנסיות שרופות, אך היו חוקרים מודרניים שהטילו ספק בעצם קיומה של יהודית המלכה.
אפשרות אחרת היא שממלכת אקסום הובסה בידי המלכה הפגאנית באני אל-האמווייאה, שהייתה מלכת אחד השבטים של הסידאמה.
בדרך כלל היה הקיסר השליט העליון על מדינתו, אם כי היו מקרים שלא זה היה המצב.
קיסרים מאותה משפחה סווגו בדרך כלל לתקופות היסטוריות הידועות כשושלות.
מקובל להניח כי רוב השליטים הקיסריים של סין היו חברי הקבוצה האתנית של בני ההאן, אם כי מחקרים מודרניים נוטים להיות זהירים יותר לגבי הסיכונים שביישום קטגוריות אתניות עכשוויות לתקופות קודמות בהיסטוריה.
במהלך שושלת יואן ושושלת צ'ינג נשלטה סין על ידי מונגולים ומנצ'ורים אתניים בהתאם.
ההשקפה ההיסטורית המקובלת שהתעצבה במשך השנים היא ששושלות אלו הן שושלות זרות שעברו סיניזציה במהלך השנים, בעוד שחוקרים מודרניים טוענים כי פעולת הגומלין שבין פוליטיקה ואתניות היו מורכבות הרבה יותר.
השליטים מהתקופה שקדמה לשושלת צ'ין היו מכונים וָאנְג (王), מונח שמקובל כיום לתרגם כ"מלך".
בשנת 221 לפנה"ס, כאשר מלך צ'ין השלים את כיבושן של הממלכות השונות של תקופת המדינות הלוחמות, הוא אימץ תואר חדש על מנת לשקף את יוקרתו כשליט הגדול מכל המלכים שהיו לפניו.
הוא יצר את התואר החדש "חְוָאנְגדִי" או קיסר וכינה עצמו "שְׁה חְוָאנְגדִי", כלומר "הקיסר הראשון".
חְוָאנְג (皇 – "מרומם") ודִי (帝 – אלוהים, אב קדמון מלכותי) היו תוארם של כמה מנהיגים מהתקופה הפרהיסטורית של סין.
התאוריה המדינית הסינית לא התנגדה לחלוטין להענקת תואר "קיסר סין" לשליטים זרים או שאינם שייכים לזרע המלוכה.
במהלך ההיסטוריה התחלקה סין, כמה פעמים, לממלכות קטנות יותר תחת שלטונם של שליטים נפרדים או מצביאים.
הקיסר היה ברוב המקרים השליט של סין המאוחדת, או שלפחות היו לו סיבות חוקיות לטעון לשלטון על כל סין, גם אם בפועל הוא לא שלט על כל המדינה.
היו גם מקרים בהיסטוריה הסינית בהם היו כמה שליטים שטענו לתואר "קיסר סין" בעת ובעונה אחת.
לדוגמה, כמה נסיכים שמוצאם היה ממשפחת הקיסרים של שושלת מינג המשיכו לטעון לכתר קיסר סין אחרי שנוסדה שושלת צ'ינג (1644–1911), והמצביא האחרון של צבא שושלת מינג, ווּ סָאנְגְווֵי, טען לכתר הקיסר במהלך שלטונו של הקיסר קָאנְג שִׂי משושלת צ'ינג.
בשושלות שנוסדו על ידי כובשים זרים, שבסופו של דבר נטמעו בתרבות, בפוליטיקה ובחברה הסינית, נטלו השליטים את התואר "קיסר סין" בנוסף לתארים שנשאו בארצם המקורית.
הדוגמה הבולטת ביותר הוא קובלאי חאן, שהיה גם החאן הגדול של המונגולים וגם קיסר סין.
מתחילת שושלת צ'ין ועד סופה של שושלת צ'ינג היו קרוב ל-400 קיסרים בסין.
חלקם הכריזו על עצמם קיסרים ויסדו אימפריות בעצמם כממשלה מתחרה לקיסר השליט כשהם כופרים בחוקיותו של הקיסר הנוכחי, כדוגמת לי דזה צ'נג (שמרד בקיסר מינג האחרון) ויואן שׁוּ (שניסה להקים שושלת בסוף תקופת האן).
לא כולם מקובלים כקיסרים חוקיים.
מקובל להעריך כי כ-10% מבין הקיסרים היו מנהלים מוכשרים וכ-10% מהם היו חדלי אישים.
הקיסרים המוכשרים הם אלו שסביבם נוצרו אגדות בסין, והם המוכרים יותר.
בין הקיסרים המוכרים ביותר": צ'ין שה-חואנג (שושלת צ'ין), הקיסר וו (שושלת האן), קובלאי חאן (שושלת יואן) וקָאנְג שִׂי (שושלת צ'ינג).
החל משושלת צ'ין נודע קיסר סין כ"בן השמים" (天子).
כצאצא וכנציג השמים עלי אדמות, היה לקיסר שלטון מוחלט על כל דבר, קטן כגדול "תחת השמים" (天下, כלומר העולם).
המנדט לשלטונו נחשב אלוהי וקבוע מראש.
בניגוד ליחסים בינלאומיים מודרניים, לא נחשב קיסר סין במזרח אסיה כראש מדינה אחת מבין כמה, אלא כשליט העליון היחיד על כל העולם המתורבת.
דבריו של הקיסר נחשבו להוראות מקודשות (聖旨), והצהרותיו הכתובות "צווים מלמעלה" (上諭).
בתאוריה היה הציות להוראות של הקיסר מיידי.
הוא היה מורם מעם, מהאצולה ומבני המשפחה הקיסרית.
פניות לקיסר נעשו תמיד בשפה רשמית ומתוך שפלות, אפילו על ידי בני המשפחה הקרובים.
עם זאת, מידת כוחו האמיתי של הקיסר השתנתה בין קיסרים שונים באותה שושלת ובין שושלות שונות.
בתחילת מחזור החיים של השושלת הקיסרית הסינית, היה הקיסר מייסד השושלת מגבש את האימפריה בדרך כלל כשליט אבסולוטי, כפי שניתן להיווכח מהקיסרים צ'ין שה-חואנג משושלת צ'ין, טָאידְזונְג משושלת טאנג, קובלאי חאן משושלת יואן וקָאנְג שִׂי משושלת צ'ינג.
קיסרים אלו שלטו כמלכים אבסולוטיים במשך כל תקופת שלטונם, כשהם מקפידים לשמור על מנהל ריכוזי חזק המפקח על המדינה.
בהמשך מחזור החיים של השושלת הקיסרית הסינית עלו לשלטון קיסרים שקיבלו את התפקיד בירושה והיו לעיתים קרובות קיסרים חלשים.
הקיסרים של סוף תקופת שושלת מינג נהגו להעביר את הניהול השוטף של ענייני המדינה לפקידים הבכירים ולעיתים קרובות סירבו אפילו לשמוע בקשות מפקידים אלו.
מודל שלטוני אחר התקיים במהלך שושלת סונג, שבה האפיל כוחו של ראש הממשלה (או המזכיר הכללי) על כוחו של הקיסר.
גודל השטח עליו שלט קיסר סין בפועל השתנה משושלת לשושלת.
במקרים אחדים, כבמהלך תקופת שושלת סונג הדרומית, התפצל הכוח הפוליטי במזרח אסיה בין כמה ממשלות, עם זאת, הבדיה הפוליטית שיש אך ורק שליט אחד נשמרה.
הקיסר עלה לשלטון בדרך כלל כיורשו של הקיסר הקודם, או שתפש את השלטון כמורד.
הבחירה ביורש הייתה בדרך כלל על פי העדפת הבן הבכור.
עקב כך, היו מקרים רבים שילד הוכתר כקיסר עם מות אביו.
במצב זה קיבלה אימו, הקיסרית האלמנה, עמדת כוח משמעותית.
למעשה, רוב הנשים ששלטו במהלך ההיסטוריה הקיסרית הסינית עלו לשלטון כעוצרות מפאת גילם הצעיר של בניהן.
דוגמאות בולטות כוללות את הקיסרית לו משושלת האן, כמו גם הקיסרית האלמנה צְאשִׂי והקיסרית האלמנה צְא'אָן משושלת צ'ינג שבמשך זמן מה שלטו יחדיו כעוצרות משותפות.
אם הקיסרית האלמנה הייתה חלשה מכדי לתפוס את השלטון, נהגו פקידים מהחצר בדרך כלל להשתלט.
נוכחותם של סריסים בחצר גם היא הייתה חשובה במבנה הארגוני, שכן הקיסר בדרך כלל נהג לסמוך על אחדים מהם כאנשי סודו, דבר שנתן להם גישה למסמכים חשובים רבים.
היו מקרים בהם היה הכוח האבסולוטי בידי סריסים, המקרה הבולט ביותר הוא של הסריס וֵיי ג'ונְגשְׂייֵן בתקופת שושלת מינג.
היו גם מצבים בהם אצילים אחרים תפסו את השלטון כעוצרים.
התואר "קיסר" עבר בירושה, בדרך כלל מהאב לבן בכל שושלת.
היו גם מקרים בהם עלה אחיו הצעיר של הקיסר לכס המלוכה, כאשר לקיסר שמת לא היו בנים זכרים.
הנוהג היה ברוב השושלות להעביר את השלטון לבן הבכור שנולד לקיסרית (嫡長子).
בכמה מקרים, כאשר לא נולדו בנים לקיסרית, היא אימצה ילד אחר של הקיסר כבנה (כל ילדיו של הקיסר נחשבו כילדיה של הקיסרית, בלא קשר לאם הביולוגית).
בחלק מהשושלות היו מקרים בהם כפרו בנים אחרים של הקיסר (לרובם היה מספר רב של ילדים) בזכותו של הבן הבכור של הקיסרית לכתר, ופרצו מלחמות ירושה.
בניסיון למנוע מחלוקות לאחר מותו היו מקרים בהם מינה הקיסר בעודו בחיים את נסיך הכתר (太子).
אבל היו מקרים שאפילו מינוי ברור כזה סוכל בשל קנאה או חוסר אמון, בין אם היה זה נסיך הכתר עצמו שקשר כנגד הקיסר או אחים שזממו האחד כנגד השני.
כך למשל, הכתיר הונג וו, קיסר מינג הראשון את נכדו, ג'וּ יון־ון, בן בנו הבכור של הונג וו, כיורשו בשלטון, אבל הנכד שלט כקיסר בשם ג'יאן־ון 4 שנים (1398–1402) בלבד, משום שכבר בעת שעלה לשלטון כפר דודו, ג'וּ די, בזכותו לכתר והריב הפך למרד גלוי שהסתיים בניצחונו של ג'וּ די.
ג'יאן־ון מת ככל הנראה בשרפה שהוצתה בארמונו וג'וּ די הוכתר כקיסר השלישי של שושלת מינג בשם הקיסר" יוֹנג־לֶה" (永乐 – אושר נצחי).
כמה קיסרים, כדוגמת יוּ'נְגגֶ'נְג, שלאחר שביטלו את מעמד נסיך הכתר, הפקידו את המסמכים המכילים את שמו של יורש העצר בקופסה חתומה שאמורה הייתה להיפתח לאחר מותו ורק אז יוכרז תוכנם.
שלא כמו במונרכיות אחרות, כדוגמת המונרכיה היפנית, אפשרה התאוריה הפוליטית הסינית את החלפת המשפחה השולטת.
אפשרות זו התבססה על המושג הקונפוציאני "מנדט השמים".
התאוריה מאחורי מושג זה הייתה שקיסר סין פעל כ"בן השמים" וקיבל מנדט לשלוט על כל אדם אחר בעולם, אבל רק אם הוא שירת את נתיניו היטב.
אם איכות השלטון הייתה מפוקפקת בשל אסונות טבע חוזרים ונשנים כדוגמת שיטפונות או בצורת, או בשל סיבות אחרת, אזי מרד כנגד הקיסר היה מוצדק.
מושג חשוב זה נתן תוקף חוקי ל"מחזור השושלתי" או להחלפת השושלות.
עיקרון זה אפשר אפילו לאיכרים לייסד שושלת חדשה, כדוגמת שושלת האן ושושלת מינג; ואפילו הקמת שושלות על ידי כובשים זרים כדוגמת שושלת יואן המונגולית ושושלת צ'ינג המנצ'ורית.
היושרה המוסרית וההנהגה הנדיבה שהם שקבעו מי יאחז ב"מנדט השמים".
היסטוריונים מציינים כי רעיון סינוצנטרי זה היה אחת הסיבות החשובות לכך שלסין הקיסרית הייתה אחת ממערכות השלטון היעילות ביותר בזמנים הקדומים.
הייתה רק קיסרית אחת ששלטה באופן חוקי בסין והיא הקיסרית וו משושלת טאנג או שושלת ווּ-ג'וֹאוּ שנוסדה על ידה.
עם זאת, נשים רבות הפכו לשליטים "דה פקטו", בדרך כלל כהקיסרית האלמנה.