tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חטיבת Iveco Bus הוקמה באמצעות מיזוג חטיבות האוטובוסים של "Fiat Industrial", איווקו ורנו בינואר 1999, כאשר איקרוס אוטובוס נוספה בסוף 1999. חטיבת האוטובוסים של איקרוס נמכרה בשנת 2006 לקבוצת Műszertechnika group בהונגריה.
בין השנים 2003–2010, איריסבוס הייתה בבעלות של 100% על ידי חברת "איווקו" של קבוצת פיאט, והחברה נקראה "איריסבוס איווקו" (Irisbus Iveco).
מאז 2013, איריסבוס נמצאת בבעלות 100% של חברת CNH Industrial
אוטובוסים עם רצפה גבוהה (3 מדרגות).
אוטובוס ביעירוני אשר שירת חברות תחבורה רבות באיטליה כולל את הקרביניירי, "Guardia di Finanza" , כוחות כיבוי האש הלאומיים וצבא איטליה.
יוצא לצרפת ולמספר ארצות במזרח אירופה.
"EuroClass H" – קווים ביעירוניים, השכרת נסיעה קצרה (אורך האוטובוס: 10.5–12.0 מטר).
"EuroClass HD" – קווים למרחקים ארוכים (אורך האוטובוס: 12.0 מטר).
איווקו מאסיף (בספרדית: Iveco Massif) הוא רכב שטח מתוצרת יצרנית רכבי השטח Santana Motor , אשר יוצר במספר תצורות בין השנים 2011–2007 בספרד
בשנת 2006 יצרנית המשאיות, האוטובוסים, הצמ"ה, המנועים, וכלי הרכב הצבאיים "איווקו" ויצרנית רכבי השטח הספרדית "סנטנה מוטור" חתמו על הסכם ארוך טווח לפיתוח מוצרים משותפים.
ההפקה המשותפת הראשונה הייתה "איווקו מאסיף".
"איווקו מאסיף" שווקה על ידי איווקו והתחרתה עם "לנד רובר דיפנדר" בשוק רכבי שטח יוקרתיים 4×4.
"איווקו מאסיף" בנוי כקונסטרוקציית גוף על גבי מסגרת עם שלדת סולם, ולא קונסטרוקציית מונוקוק
מנוע קדמי, מנועי טורבו-דיזל 3.0 ליטר
בסיס גלגלים: בסיס גלגלים קצר 2,452 מ"מ, בסיס גלגלים ארוך 2,768 מ"מ (עד 7 נוסעים)
דגם ה"איווקו מאסיף" מצויד גם עם רכזות גלגל חופשי, הנעילה ידנית על הצירים הקדמיים המונעים את סיבוב רכיבי הציר הקדמי, להפחתת בלאי.
דיפרנציאל אחורי מוגבל החלקה אופציונלי היה זמין גם כדי לשפר את יכולת השטח על ידי צמצום הסיכוי לקבל צירים צולבים.
בלמים: בלמי דיסק עגולים עם דיסקים מאווררים על הציר הקדמי ודיסקים פשוטים על הציר האחורי
בלם היד הוא גם בלם דיסק
מתלים פרבוליים מסביב, מערכת המתלים הפרבולית מסודרת עם קפיצים להבים כפולים על הציר הקדמי וארבעה קפיצי להבים על הציר האחורי.
הדגם מצויד בבולמים הידראוליים על הציר הקדמי, בולמי גז על הציר האחורי וסורגים נגד גלגלים מלפנים ומאחור, כדי לתת פשרה של טיפול בכביש ויכולת שטח.
ניתן להתייחס למערכת המתלים הפרבולית כפשרה חסכונית בין הפשטות ויכולת העומס של קפיצי עלים לנוחות טובה יותר ולמפרק הציר (ובכך יכולת שטח) של קפיצי סליל
הדלת האחורית של "איווקו מאסיף" תוכננה כך שתהיה לה פתח ברוחב מטר מלא כדי לאפשר "משטח אירו" סטנדרטי שנהוג בגוש האירו להוביל בנוחות בחלק האחורי של הרכב
איווקו יורוסטאר (באיטלקית: Iveco EuroStar) היא סדרה של משאיות כבדות כולל סמי-טריילר המיועדים לשימוש ארוך טווח, להובלת סחורות כבדות למרחקים גדולים, מתוצרת יצרנית המשאיות, האוטובוסים, הצמ"ה, המנועים, וכלי רכב צבאיים איווקו חברת בת של פיאט אשר יוצרה באיטליה בין השנים 1993–2002. בנוסף יוצרו דגמי "איווקו יורוסטאר" בגרמניה, ברזיל, ארגנטינה ואוסטרליה.
סגנון גוף: "Cab over" - הוא סגנון גוף של משאית, אוטובוס או טנדר עם חזית אנכית, "פנים שטוחות" או מכסה מנוע למחצה, כאשר תא הנהג של המשאית יושב מעל (או מקדימה) הציר הקדמי.
מבנה זה מנוגד למשאית קונבנציונלית שבה המנוע מותקן מול הנהג.
קבינה קצרה עם גג נמוך (ביקוש מועט מאד)
קבינה עמוקה עם גג נמוך (ביקוש מועט)
קבינה עמוקה עם גג מוגבה, אידיאלי להובלה ארוכת טווח עם לינות
תא נוסעים גבוה (הבטיח נוחות מקסימלית)
מבנה זה מנוגד למשאית קונבנציונלית שבה המנוע מותקן מול הנהג
בדגמי "איווקו סטרליס" מורכבים מנועים מסדרה "Iveco Cursor"
סוגי מנועים: מנועי בנזין, מנועי טורבו-דיזל
דגם "איווקו סטרליס" למטרות תובלה נרכש על ידי צבא פולין
Active Space - למרחקים ארוכים
סגנון גוף: "Cab over" – הוא סגנון גוף של משאית, אוטובוס או טנדר עם חזית אנכית המכונה "חזית טלוויזיה" או מכסה מנוע למחצה, כאשר תא הנהג של המשאית יושב מעל (או מקדימה) הציר הקדמי.
מבנה זה נפוץ יותר באירופה לעומת ארצות הברית, שכן הוא מאפשר אורך כולל נמוך יותר (ולפיכך אורך מטען גדול יותר) בהתאם לתקינה האירופאית.
בדגמי "איווקו S וואי" מורכבים מנועים מסדרה "Iveco Cursor" .
סוגי מנועים: מנועי טורבו-דיזל, מנועי מתאן.
איווקו טרקר (באיטלקית: Iveco Trakker) היא קשת רחבה של דגמי משאיות כבדות, כולל משאיות סמי-טריילר המיועדים למגוון שימושים אזרחיים וצבאיים כולל לשימוש ארוך טווח, להובלת סחורות כבדות למרחקים גדולים, מתוצרת יצרנית המשאיות, האוטובוסים, הצמ"ה, המנועים, וכלי רכב צבאיים איווקו חברת בת של פיאט אשר מיוצרים באיטליה משנת 2004.
בנוסף מיוצרים דגמי "איווקו טרקר" על ידי חברות בת של "איווקו" בארצות: ספרד, ברזיל, ארגנטינה, ונצואלה, דרום אפריקה
בארצות קוריאה הדרומית, רוסיה, לוב, ו-הרפובליקה העממית של סין מיוצרים דגמי "איווקו טרקר" באמצעות חברות מקומיות שותפות עם פיאט-"איווקו".
בדגמי "איווקו טרקר" מורכבים מנועים 8.7 ליטר ו-12.9 ליטר מסדרה "Iveco Cursor"
דגמי "איווקו סטרליס" למטרות תובלה נרכשו על ידי צבא פולין, צבא שווייץ, צבא גרמניה, צבא ספרד וצבא בנגלדש
"AD Active Day" - תא נהג ארוך כולל מיטה
איווקו יורוקרגו (באיטלקית: Iveco Eurocargo) היא קשת רחבה של דגמי משאיות מתוצרת יצרנית המשאיות, האוטובוסים, הצמ"ה, המנועים, וכלי רכב צבאיים איווקו חברת בת של פיאט אשר מיוצרים באיטליה, ספרד, טורקיה, ברזיל, לוב, ארגנטינה, דרום אפריקה ובריטניה.
משאית ה-"איווקו יורוקרגו" זכתה בתואר "המשאית הבינלאומית של שנת 2016" ("International Truck of the Year" ), תואר שהוענק לה על ידי 25 עיתונאי רכב בכירים מרחבי אירופה.
דור שלישי – מיוצר משנת 2008.
איווקו דיילי היא מסחרית אשר מיוצרת במספר סגנונות גוף ובתצורות נוספות מתוצרת יצרנית המשאיות, האוטובוסים, הצמ"ה, המנועים, וכלי רכב צבאיים איווקו חברת בת של פיאט אשר מיוצרת באיטליה משנת 1978.
בנוסף דגמי "איווקו דיילי" יוצרו או מיוצרים בספרד, סרביה, ארגנטינה, ברזיל, אוקראינה, פולין, הרפובליקה העממית של סין, לוב, אלג'יריה ווייטנאם.
דור שישי – מיוצר משנת 2014–הווה.
טנדר בתצורות: קבינה קונבנציונלית, קבינה כפולה.
רכבי הצלה וביטחון: כבאית, אמבולנס (כולל אמבולנס צבאי), ניידת משטרה.
איווקו מיוואי הוא אוטובוס בינעירוני מתוצרת Iveco Bus חטיבת האוטובוסים בבעלות יצרנית המשאיות, האוטובוסים, הצמ"ה, המנועים, וכלי רכב צבאיים איווקו חברת בת של פיאט אשר יוצר באיטליה בין השנים 1998–2007.
בין השנים 2001–2007 יוצר על ידי Irisbus והיה קרוי איריסבוס מיוואי (Irisbus MyWay).
"איווקו מיוואי / איריסבוס מיוואי"
2 דלתות כניסה-יציאה באמצעות מדרגות.
איום היא התנהגות מכוונת אשר "גורמת לאדם בעל רגישות רגילה" לחשוש מפציעה גופנית או מטראומה נפשית.
התנהגות זו לא חייבות לגרום לקורבן להרגיש אימה או תבהלה.
במספר מדינות בארצות הברית, הפחדה היא עבירה פלילית.
בישראל, איום נחשב בהתאם לסעיף 192 של חוק העונשין: .
התנהגויות מאיימות עשויות להיגרם מדחף תחרותי נורמלי לדומיננטיות.
לחלופין, איום עשוי לנבוע מסוג החברה בה אנשים מגיעים, מכיוון שבני אדם בדרך כלל אינם ששים לעסוק בעימות או לאיים באלימות.
כמו כל התכונות ההתנהגותיות, היא קיימת בביטוי גדול יותר או פחות אצל כל בני האדם, אך עשויה גם להיות "התנהגות מתגמלת" משמעותית.
תאורטיקנים התנהגותיים רואים, לעיתים קרובות, התנהגויות מאיימות כתוצאה מאיום של אחרים, כולל הורים, מורים, חברי משחק ואחים.
"שימוש בכוח מוצדק כאשר אדם סבור באופן סביר כי יש צורך בהגנה עצמית או על אחר מפני שימוש מיידי בכוח בלתי חוקי."
איום עשוי להיות במודע או שלא במודע.
אנשים שמאיימים במודע עשויים לעשות זאת כתוצאה מתפיסה רציונליסטית אנוכית, תועלת או העצמה עצמית.
איום הקשור לדעות קדומות ולאפליה עשוי לכלול התנהלות "שמעצבנת, מאיימת, מבהילה או מעיבה על אדם שחושש לשלומו ...
בגלל אמונה או תפיסה באשר לגזע, צבעו, מוצאו הלאומי, מוצאו, מגדרו, דתו, פרקטיקה דתית, גיל, מוגבלות או נטייה מינית, ללא קשר אם האמונה או התפיסה נכונים."
ניתן לפרש איום מתוך מגעים פיזיים, הבעת פנים כעוסה, מניפולציה רגשית, אלימות מילולית, הגרמת הרגשה נמוכה, מבוכה מכוונת או תקיפה פיזית ממשית.
"ההתנהגות עשויה לכלול, אך אינה מוגבלת, לצירופים, הערות גנאי או השמצות והצעות זימה, תקיפה, עיכוב או חסימת תנועה, נגיעה פוגענית או כל הפרעה פיזית בעבודה או בתנועה רגילה, ועלבונות חזותיים, כגון פוסטרים או קריקטורות גנאי."
איוונקיב (באוקראינית: Іва́нків) הוא יישוב עירוני במחוז קייב שבאוקראינה, הממוקם על הגדה השמאלית של הנהר טטריב ומונה 10,191 תושבים, נכון ל-2021.
במאה ה-15, השטחים שהיו מסביב לאיוונקיב, "זמליה טרודיניבסקה", היו שייכים לבויאר אוליניה יוהנוביץ'.
ב-1524, מלך פולין זיגמונט הראשון, מסר את השטחים הללו לטישקו פרוסורה.
ב-1589, איוון פרוסקורה הפך לבעלים של השטחים, ובאותה השנה, היישוב הוקם ונקרא על שמו של איוון פרוסקורה.
תחילה היישוב נקרא "איווניב" ו-"איווניבקה", אך בהמשך ההיסטוריה צבר את השם "איוונקיב".
במאה ה-17, הייתה מלחמה בין עם אתני טורקי לבין מתיישבי איוונקיב, שבסופה רבים מן האנשים בעיר מתו או נאלצו לעבוד בעבודות כפייה.
יהודים החלו להתיישב בעיר במחצית השנייה של המאה ה-18 והדבר נבע ככל הנראה מהקצאת שטחים ליהודים במסגרת תחום המושב.
ב-1865 נבנה בית כנסת בעיר ובשנת ה-1897 52% מהתושבים היו יהודים.
בתחילת המאה ה-19 היו בבעלות יהודי העיר שני דוכני מסחר וטחנה.
העיר סבלה משריפות תכופות במאה ה-19. שריפה חזקה במיוחד פרצה ב-31 במרץ 1891, והרסה את הישיבות ובתי כנסת.
בשנת 1893 קיבלה הקהילה אישור לשחזורם.
עד שנת 1900 היו שני בתי כנסת בעיר, שאינם קיימים עוד היום.
בשנת 1913 יהודי העיר ניהלו את רוב המסחר והיו בבעלותם מרבית החנויות: 19 חנויות ירקות, 4 חנויות בגדים, 2 חנויות למצרכים, 4 יצרני ברזל ו-3 חנויות למוצרי עור, זאת בנוסף לטחנה שהעסיקה 29 עובדים.
כמו כן הייתה ספרייה יהודית, ביקור חולים ותלמוד תורה.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה הגיעו הסובייטים ב-1918 לעיר.
בשנים 1918–1921 פעלו בסביבה כנופיות אשר התעמתו עם הצבא האדום.
במהלך הפשיטות של הכנופיות על העיר והישובים בסביבה, נפגעו גם יהודים והורו להם לשלם סכומי כסף, התנגדות גררה עונשים ו-150 יהודים נורו למוות בבית הכנסת באיוונקיב.
במהלך אותן שנים התרחשו בסך הכל 3 פוגרומים במהלכם נהרגו חלק מיהודים ומרביתם ברחו.
לאחר הפוגרום השלישי נשארו רק 4 משפחות יהודיות.
לאחר מלחמת האזרחים החלו היהודים לחזור לעיר וב-1939 התגוררו בה 430 יהודים.
בערך מחיצתם הספיקו לעזוב עד כיבוש העיר ב-23 באוגוסט 1941 על ידי גרמניה הנאצית.
מרבית היהודים שנשארו נרצחו על ידי האיינזצגרופן במהלך ספטמבר 1941. מסוף 1941 נלקחו לאיוונקיב יהודים מהמחוזות הסמוכים ונרצחו בסביבת העיירה.
העיר שוחררה על ידי הצבא האדום ב-11 בנובמבר 1943.
בעיר קיים בית קברות יהודי ובו כ-150 קברים.
ב-27 בפברואר 2022, נטען כי מוזיאון איוונקיב להיסטוריה והיסטוריה מקומית נהרס במהלך קרב איוונקיב, קרב שהתפתח במהלך מלחמת אוקראינה–רוסיה, וכתוצאה מאותו הקרב, 20 ציורים של האמנית מריה פרימצ'נקו נהרסו.
איוונקיב ממוקמת בין קייב לפריפיאט, כ-68 קילומטרים דרומית לתחנת הכוח הגרעינית צ'רנוביל.
בשונה מיישובים אחרים, איוונקיב לא נפגעה מאסון צ'רנוביל.
אִיוַר קְרִיגֶר (בשוודית: Ivar Kreuger; 2 במרץ 1880, קאלמאר – 12 במרץ 1932, פריז) היה מהנדס אזרחי, משקיע, יזם ותעשיין שוודי.
ב-1908 הוא ייסד את חברת הבנייה Kreuger & Toll Byggnads AB ("קריגר וטול"), שהתמחתה בטכניקות בנייה חדשות.
על ידי השקעות אגרסיביות ומכשירים פיננסיים חדשניים, הוא בנה אימפריית גפרורים עולמית ואימפריה פיננסית.
בין שתי מלחמות העולם, הוא ניהל משא ומתן על מונופולים של גפרורים עם ממשלות אירופה, אמריקה המרכזית ואמריקה הדרומית, ולבסוף שלט בין שני שלישים לשלושה רבעים מייצור הגפרורים העולמי, וכונה "מלך הגפרורים".
האימפריה הפיננסית של קריגר תוארה על ידי ביוגרף אחד כהונאת פונזי, המבוססת על הרווחיות הפנטסטית כביכול של מונופול הגפרורים שלו.
עם זאת, בהונאת פונזי המשקיעים הראשונים מקבלים דיבידנדים מכספם שלהם או מכספם של המשקיעים הבאים.
אף על פי שקריגר עשה זאת במידה מסוימת, הוא גם שלט בעסקים לגיטימיים רבים ולעיתים רווחיים מאוד, והיה בעלים של בנקים, נדל"ן, מכרה זהב, תעשיות נייר וחברות תעשייה אחרות, מלבד חברות הגפרורים הרבות שלו.
רבים מעסקים אלו שרדו עד היום.
חברת "קריגר וטול", למשל, הורכבה מעסקים אמיתיים, והיו אחרים כמוה.
ביוגרף אחר כינה את קריגר "גאון ונוכל", וג'ון קנת גלבריית כתב שהוא היה "לאונרדו של הגנבים".
האימפריה הפיננסית של קריגר קרסה במהלך השפל הגדול.
חברת פרייס ווטרהאוס, שניתחה את האימפריה הפיננסית שלו, קבעה: "המניפולציות היו כל כך ילדותיות שכל מי שהיה לו רק ידע בסיסי בהנהלת חשבונות יכול היה לראות שהספרים זויפו".
במרץ 1932, הוא נמצא מת בחדר השינה של דירתו בפריז.
המשטרה הגיעה למסקנה כי הוא התאבד, אך עשרות שנים לאחר מכן, אחיו טורסטן טען כי הוא נרצח, מה שהוליד ספרות שנויה במחלוקת בנושא.
קריגר נולד בקאלמאר, בנם הבכור של ארנסט אוגוסט קריגר (Ernst August Kreuger; 1852–1946), תעשיין בתעשיית הגפרורים בעיר זו, ואשתו ג'ני אמלי קריגר (Jenny Emelie Kreuger) (לבית פורסמן (Forssman); 1856–1949).
בבית הספר, איוור דילג על שתי כיתות בעזרת שיעורים פרטיים.
בגיל 16 החל ללמוד במכון המלכותי לטכנולוגיה בסטוקהולם, שבו סיים את לימודיו עם תארים משולבים המכסים את שתי הפקולטות להנדסת מכונות והנדסה אזרחית, בגיל 20.
איוור קריגר מעולם לא התחתן, אבל חי במשך שנים רבות בתקופות שונות עם אינייבורי אברת (Ingeborg Eberth; 1889–1977), שם משפחתה הסלר (Hässler), ילידת סטוקהולם, שעבדה כפיזיותרפיסטית בסטוקהולם.
הם נפגשו לראשונה בסטוקהולם בשנת 1913. לפי הספר שכתבה ב-1932, לאחר מותו של קריגר, הוא לא התעניין בנישואים או בילדים, והיה מאוד מרוכז בעסקיו.
היא ניתקה את הקשר ב-1917 ועברה לדנמרק, שם נישאה למהנדס דני בשם אברת.
נולדה להם בת ב-1919, גרטה אברת (מאוחר יותר הייתה שחקנית בסטוקהולם, בשם מק לורי 1919–2002).
אולם לאחר כמה שנים היא התגרשה מאברת ועברה חזרה לסטוקהולם עם בתה, והתאחדה עם קריגר.
מר אברת חטף פעם את הבת מסטוקהולם והחזיר אותה לדנמרק.
זמן קצר לאחר מכן, אינייבורי, מבלי להודיע לרשויות או למשטרה, ירדה לדנמרק והחזירה את הבת לשוודיה על ידי שכירת סירת דיג פרטית בדנמרק שהעבירה אותם את הארסונד לשוודיה.
התקופה החדשה עם קריגר נמשכה עד 1928 בערך; אחרי זה הם פשוט נפגשו מדי פעם.
הפעם האחרונה שהם נפגשו הייתה בנובמבר 1931, רגע לפני שקריגר התחיל בנסיעתו האחרונה לאמריקה.
אברת קיבלה את החדשות על מותו בפריז ב-12 במרץ 1932 מכותרות העיתונים למחרת.
לקריגר היו דירות פרטיות בסטוקהולם, ניו יורק, פריז וורשה, ואחוזה כפרית שבה השתמש בעונת הקיץ באי הפרטי אנגסהולמן (Ängsholmen; ) בארכיפלג סטוקהולם.
בסיורי עסקים באירופה, הוא העדיף לפגוש את שותפיו לעסקים בפריז ולאחר מכן נשאר בדירתו בשדרות ויקטור עמנואל השלישי (הקרויות כיום שדרות פרנקלין ד.
רוזוולט) מספר 5. היו בבעלותו כמה יאכטות מנועיות שעוצבו במיוחד, ביניהן אלסה (Elsa) שנבנתה ב-1906, לוריס (Loris; 1913), טרנן (Tärnan; 1925), והמפורסמת ביותר, סוואלן (Svalan – "סנונית"), שנבנתה ב ב-1928, 37 רגל (11.2 מטרים), 4.9 טון.
יאכטה מנועית, מצוידת במנוע V12 בנפח 31.9 ליטר מתוצרת מחברת Wright האמריקאית, בהספק של 650 כ"ס, המסוגלת לשוט במהירות מעל 50 קשר.
הייתה לו ספרייה פרטית גדולה בשתי דירותיו בסטוקהולם ובניו יורק ואוסף אמנות גדול למדי.
הציורים נמכרו במכירות פומביות שונות שנערכו בספטמבר 1932, שכן כל נכסיו הפרטיים של קריגר שולבו בהליך פשיטת הרגל.
האוסף בסטוקהולם כלל 88 ציורים מקוריים, ביניהם 19 של אנדרש סורן ומספר ציורים רב של הציירים הגדולים של הולנד.
האוסף בניו יורק כלל ציורים מקוריים של רמברנדט ואנתוני ואן דייק.
קריגר הפך לבעל המניות הגדול של חברת הסרטים השוודית (בראשי תיבות SF) כאשר החברה נוסדה בשנת 1919, ובשל כך הוא פגש לפעמים ידוענים מתעשיית הקולנוע.
ביוני 1924, הוזמנו מרי פיקפורד ודאגלס פיירבנקס על ידי SF לסטוקהולם וקיבלו סיור מודרך ברחבי הארכיפלג של סטוקהולם בלוריס, היאכטה המנועית של קריגר.
סרט בן חמש דקות של אירוע זה מאוחסן בארכיון הסרטים של SF.
פיקפורד, פיירבנקס, קריגר, צ'ארלס מגנוסון (Charles Magnusson, המנהל של SF), גרטה גרבו ועובדי SF שונים מופיעים בסרט.
לאחר תחילת המאה ה-20, קריגר בילה במשך שבע שנים בנסיעות ועבודה מחוץ לשוודיה כמהנדס בארצות הברית, מקסיקו, דרום אפריקה ומדינות אחרות, אך בילה את רוב הזמן בארצות הברית.
בדרום אפריקה הוא ניהל מסעדה במשך תקופה קצרה יחד עם חברו , אך עד מהרה הם מכרו את המסעדה.
ו-Purdy & Henderson בניו יורק, הוא נפגש עם "מערכת קאהן" (Kahn System) לבטון מזוין המוגנת בפטנט, שנוצלה על ידי חברת Trussed Concrete Steel Company של המהנדס היהודי-אמריקאי .
טכניקה חדשה זו לא הייתה מוכרת בשוודיה באותה תקופה.
בשנת 1907 הצליח קריגר להשיג את זכויות השימוש במערכת הן בשוק השוודי והן בשוק הגרמני, ובסוף 1907 חזר לשוודיה במטרה להכניס את השיטות החדשות בשתי המדינות במקביל.
באותה תקופה, אחד המומחים בשוודיה לבטון מזוין היה בן דודו שעבד במכון המלכותי לטכנולוגיה בסטוקהולם.
במאי 1908 הקים קריגר את חברת הבנייה "" (Kreuger & Toll) בשוודיה יחד עם המהנדס , שעבד באותה תקופה בחברת הבנייה Kasper Höglund AB, ובן דודו , שעבד בפקולטה להנדסה אזרחית במכון המלכותי לטכנולוגיה, בתור מהנדס יועץ לחברה.
בגרמניה הקים את החברה Deutsche Kahneisengesellschaft יחד עם עמית מתקופתו בארצות הברית, אנדרש יורדאל.
שיטת בניית הבטון-פלדה לבניית מבנים לא הייתה מקובלת במלואה בשוודיה באותה תקופה וכדי לשווק את הטכניקה החדשה, ערך קריגר מספר הרצאות וכתב מאמר מאויר בנושא בכתב עת הנדסי מוביל, .
הטכנולוגיה החדשה זכתה להצלחה והחברה זכתה במספר חוזים יוקרתיים, כגון בניית האצטדיון האולימפי של סטוקהולם (1911–12); עבודת היסוד של (1912–13) וחנות הכלבו (1913–14) בסטוקהולם.
המהנדס הראשי מאחורי הפרויקטים המתקדמים הללו היה הנריק קריגר.
החדשנות בעסקי הבנייה כללה גם התחייבות מובטחת לסיים את הבנייה בזמן.
עד אז נטלו על עצמם הלקוחות את הסיכון הפיננסי של עיכובים.
"קריגר וטול" הייתה החברה הראשונה באירופה שהתחייבה לסיים פרויקטים במועד קבוע, ובכך העבירה את הסיכון לבונה, שאחרי הכל היה בעמדה הטובה ביותר לצמצם עיכובים.
כאשר קריגר זכה בחוזה לבניית "גורד שחקים" בן שש קומות, הוא הבטיח שאם הבנייה לא תסתיים עד תאריך מסוים, תעניק חברת "קריגר וטול" ללקוח החזר חלקי של 1,200 דולר (כ-18,000 דולר במטבע של ימינו) עבור כל יום איחור.
סיכון משמעותי בהתחשב בכך שכל ההון העצמי של "קריגר וטול" היה יכול לכסות רק יומיים של איחור.
הלקוח, בתורו, הסכים לשלם בונוס עבור כל יום שבו הבניין הושלם לפני תאריך היעד.
קריגר וטול סיימו מוקדם ולאחר מכן זכו בבונוסי סיום עבור כל פרויקט.
בתוך כמה שנים, קריגר וטול נתפסה כחברת הבנייה הטובה ביותר בשוודיה ואחת החברות המובילות באירופה כולה.
בתוך שש שנים לאחר הקמתה, הרוויחה חברת "קריגר וטול" כ-200,000 דולר מדי שנה וחילקה דיבידנד משמעותי של 15%.
בשנת 1917 פוצלה החברה לשתי חברות נפרדות: Kreuger & Toll Construction AB, כאשר רוב המניות בבעלות פאול טול.
איוור קריגר לא היה בין חברי הדירקטוריון בחברת הבנייה.
בכמה אחוזים מהחברה של פאול טול החזיק איוור קריגר לא נחשף - רק שפאול טול החזיק ב-60% ב-1917, ובסביבות 1930, ב-66% מחברת הבנייה.
מעולם לא הופיעה באף תרשימי הארגון של חברת האחזקות Kreuger & Toll Holding.
"Kreuger & Toll Holding" הפכה לחברת האחזקות הפיננסיות שלו, עם איוור קריגר כמנהל הכללי וכבעל המניות הגדול.
הוא שלט בה בצורה הדוקה.
הדירקטוריון כלל את איוור, אביו, פאול טול ושני עמיתים קרובים מאוד.
לאחר שקריגר התערב בתפעול של מפעלי הגפרורים של אביו בקאלמאר, הוא התמקד יותר ב"בניית" חברות חדשות או השתלטות על תאגידים אחרים – כשהוא בדרך כלל משלם בניירות ערך שלו במקום במזומן - ולא בבניינים וגשרים.
כך, עד 1927, איוור רכש בנקים, חברות כרייה, רכבות, חברות עצים ונייר, מפיצי סרטים, נדל"ן במספר ערים באירופה וכן נתח שליטה בחברת אריקסון, חברת הטלפונים המובילה בשוודיה.
הוא שלט בכ-50% מהשוק העולמי בעפרות ברזל ובתאית.
הוא החזיק במכרות בכל רחבי העולם, כולל מכרה בשוודיה, שהכיל את אחד ממרבצי הזהב העשירים ביותר מחוץ לדרום אפריקה בנוסף למינרלים אחרים.
קריגר הקים את חברת על ידי מיזוג עסקיו של אביו עם מפעלי גפרורים אחרים שרכש בשקט במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ההון הראשוני שלה עמד על כ-10 מיליון דולר (160 מיליון דולר במונחי 2022) וקריגר החזיק בכמחצית ממנו, החזיק בכל התפקידים הבכירים ושלט בדירקטוריון.
הבנקאי השוודי אוסקר רידבק (Oscar Rydbeck; 1878–1951) הפך למקורב ולמורה חשוב עבור קריגר בעסקי המימון.
הוא עבד עבור חברת "קריגר וטול" כיועץ מסביבות 1912 ועד להתרסקות קריגר ב-1932 והיה חבר בדירקטוריון שלה.
משום שלא ביצע את תפקידו כדירקטור הוא נכנס לכלא למשך 10 חודשים לאחר מותו של איוור.
בשנים 1911 ו-1912, מפעלי הגפרורים של משפחת קריגר בקאלמאר, ו, שנוהלו על ידי אביו, ארנסט קריגר, הדוד פרדריק קריגר ואחיו טורסטן קריגר, נתקלו בבעיות כלכליות.
אוסקר רידבק, הבנקאי של קריגר, יעץ לו להפוך את המפעלים לתאגיד מניות כדי לגייס הון נוסף.
זו הייתה נקודת ההתחלה לרפורמה של תעשיית הגפרורים השוודית כמו גם של חברות הגפרורים הגדולות בנורווגיה ובפינלנד.
המטרה הייתה להשתלט על כל ענף הגפרורים בסקנדינביה.
עם מפעלי הגפרורים המשפחתיים כבסיס, קריגר הקים לראשונה את התאגיד השוודי AB Kalmar-Mönsterås Tändsticksfabrik בשנת 1912. אביו, ארנסט, ודודו פרדריק, הפכו לבעלי המניות הגדולים ואחיו מונה למנהל הכללי.
חברת AB Svenska Förenade Tändsticksfabriker ("מפעלי גפרורים מאוחדים שוודיים בע"מ") נוסדה בשנת 1913 כמיזוג בין חברה זו עם מספר חברות גפרורים קטנות אחרות בשוודיה, עם איוור קריגר כמנהל הכללי.
מאוחר יותר, בשנת 1917, נוסדה Svenska Tändsticks AB ("גפרורים שוודיים בע"מ"), כיום , על ידי מיזוג עם חברת הגפרורים הגדולה בשוודיה, Jönköping-Vulcan (ינשפינג-וולקן).
איוור ניסה במקור לשכנע את AB Jönköping-Vulcan להתמזג בדצמבר 1912, אך הם לא היו מעוניינים שכן וולקן הייתה חברת הגפרורים השולטת בשוודיה.
לאחר מכן, איוור החל לרכוש את כל חברות הגפרורים, כמו גם את רוב חברות חומרי הגלם שהוא יכול למצוא בשוודיה ובסביבתה, ואז לבסוף הכריח את AB Jönköping-Vulcan לקבל את המיזוג.
הוא היה כל כך משכנע בטענה למיזוג שהוא הצליח להעריך יתר על המידה את הצד שלו בעסקה, כך שזה בעצם הארגון הקטן יותר שמשתלט על הגדול יותר.
זה היה המיזם הגדול הראשון שלו בניפוח ערכים, שהפך לטקטיקה העיקרית שלו לאחר מכן.
אחד המתכננים הראשיים מאחורי מבצע זה, מלבד איוור, היה הבנקאי שלו רידבק.
סך המניות בחברה החדשה עמד על 450,000. איוור קריגר החזיק באופן אישי ב-223,000 מניות וב-60,000 בחברת האחזקות החדשה שלו, Kreuger & Toll Holding AB.
קבוצת חברות זו כיסתה כעת את כל תעשיית הגפרורים בשוודיה, כולל כל החברות הגדולות שייצרו את מכונות הייצור ששימשו במפעלים.
המספר הכולל של העובדים שעבדו בייצור גפרורים בשוודיה בשנת 1917 היה בסביבות 9,000. כמו כן הייתה לה שליטה על חברות גדולות שסיפקו את חומר הגלם לתעשיית הגפרורים.
במהלך תקופה זו קריגר רכש גם את חברות ייצור הגפרורים הגדולות ביותר בנורווגיה (ברין והלדן) ובפינלנד (ויבורגס וקקולה).
עם זאת, קריגר לא רק "רכש" חברות אלא גם הציג דרך חשיבה חדשה בתעשיית הגפרורים השוודית עם מתקני ייצור בקנה מידה גדול כמו גם רעיונות להגברת היעילות בייצור, בניהול, בהפצה ובשיווק.
הוא הצליח לאחד את תעשיית הגפרורים השוודית וכן את חברות הגפרורים הגדולות בנורווגיה ובפינלנד.
עם מבנה החברה החדש הזה, תעשיית הגפרורים בסקנדינביה הפכה למתחרה מרכזית ליצרנים גדולים במקומות אחרים.
שיטותיו של איוור דומות לאלו שג'ון ד.
רוקפלר השתמש בהקמת קרן ה- שהפכה עשרות מפעלים נאבקים למונופול חזק ורווחי.
השיטות הפכו לבלתי חוקיות בארצות הברית בגלל , אך לא היו בניגוד לחוק בשוודיה באותה תקופה.
כימאי גרמני המציא גפרורים על בסיס זרחן בשנת 1832, אך הם היו מסוכנים מכיוון שהזרחן הצהוב בו נעשה שימוש היה רעיל ומכיוון שהוא נמצא בראש הגפרור ולכן יכול בקלות להדליק בטעות.
השוודים שיפרו את העיצוב על ידי שימוש בזרחן אדום בטוח יותר, אותו הצמידו על משטח ההצתה החיצוני של קופסת הגפרורים.
הם קראו להם "גפרורי בטיחות".
הם הפכו את שוודיה ליצואנית המובילה של גפרורים והפכו את הגפרורים לייצוא השוודי החשוב ביותר.
יש לזכור שבתחילת המאה ה-20 היה הכרח להשתמש בגפרורים לעישון ולהדלקת תנורים ומכשירי גז בין שימושים אחרים, ולכן הביקוש אליהם היה מאוד לא גמיש, כלומר בעל מונופול יכול להעלות מחירים (ומכאן רווחים) באופן משמעותי מבלי להשפיע הרבה על הכמות הנמכרת.
על ידי הרחבת חברת Swedish Match באמצעות רכישת מונופולים שנוצרו על ידי הממשלה, החברה השוודית הפכה ליצרנית הגפרורים הגדולה בעולם.
קריגר הקים שלוחה ל"קריגר וטול" בארצות הברית, ויחד עם בנק ההשקעות בניו יורק, הקים את International Match Corporation ("חברת הגפרורים הבינלאומית").
קבוצה זו הגיעה בסופו של דבר לשלוט בכמעט 75% מהייצור העולמי בגפרורים.
מ-1925 עד 1930, שנים שבהן מדינות רבות באירופה סבלו לאחר מלחמת העולם הראשונה, נתנו החברות של קריגר הלוואות לממשלות כדי לזרז את השיקום.
כביטחונות, הממשלות העניקו לו את המונופול על הגפרורים בארצם.
המשמעות הייתה שקריגר השיג מונופול בייצור, מכירות או הפצה של גפרורים, כלומר מונופול מושלם.
הסכמי המונופול היו שונים ממדינה למדינה.
ההון גויס במידה רבה באמצעות הלוואות מבנקים שוודיים ואמריקאים, בשילוב עם הנפקת כמות גדולה של איגרות חוב משתתפות.
קריגר גם העביר לעיתים קרובות כסף מתאגיד אחד שבשליטתו לאחר.
קריגר לא הגביל את עצמו לגפרורים, אלא השיג שליטה ברוב תעשיית היערנות בצפון שוודיה ותכנן להיות ראש קרטל התאית.
הוא גם ניסה ליצור מונופול על הטלפונים בשוודיה.
לאחר שהקים את יצרנית הנייר , ב-1929 הצליח קריגר לרכוש את מניות הרוב בחברת הטלפונים אריקסון; חברת הכרייה (זהב); רוב ביצרנית המסבים הכדוריים ; הבנק ואחרים.
מחוץ לשוודיה הוא רכש את הבנקים Deutsche Unionsbank בגרמניה ואת Union de Banques à Paris בצרפת, לעיתים קרובות מכספי החברה הנרכשת.
התמרונים הללו היו הכרחיים והתאפשרו כאחד בזכות המצאתו, הוא הקדים בעשרות שנים, את ההנדסה פיננסית בסגנון אנרון, שדיווחה על רווחים שלא היו, ושילמה דיבידנדים הולכים וגדלים על ידי משיכת השקעות חדשות או ביזת ההון של חברה שנרכשה לאחרונה.
עם זאת, התרסקות שוק המניות של 1929 התבררה כגורם מרכזי בחשיפת החשבונאות שלו, שבסופו של דבר התבררה קטלנית גם לו וגם לאימפריה שלו.
באביב 1930 הוא ביקר בארצות הברית והעביר הרצאה על המצב בכלכלה העולמית ב בכותרת "בעיית ההעברה וחשיבותה לארצות הברית".
הוא הוזמן על ידי הנשיא הרברט הובר לבית הלבן כדי לדון בנושא וביוני הוענק לו התואר דוקטור למנהל עסקים מאוניברסיטת סירקיוז, שם עבד כמהנדס ראשי צעיר כאשר נבנה שם ב-1907.
בשנת 1929, בשיא הקריירה שלו, היה רכושו של קריגר מוערך ב-30 מיליארד קרונות שוודיות, שווה ערך לכ-100 מיליארד דולר בשנת 2000, וכלל יותר מ-200 חברות.
באותה שנה, סך ההלוואות שניתנו על ידי בנקים שוודיים היה בקושי 4 מיליארד קרונות.
השגת מונופול לייצור או מכירה של גפרורים בתמורה להלוואות לממשלות לא הייתה, במהותה, דרך חדשה לעשות עסקים.
תוכניות כאלה היו קיימות במשך זמן רב (למשל בועת מיסיסיפי של ג'ון לו ובועת הים הדרומי) אבל קריגר היה יצירתי מאוד והמציא דרכים חדשות למימון עסקים, תוך הקפדה על שליטה בחברות שלו.
קריגר מימן את פעילותו במכירת מניות ואג"ח של החברות שלו וכן באמצעות הלוואות בנקאיות גדולות, בעיקר שתי האחרונות.
השימוש בחוב בנוסף להון עצמי מכונה מינוף והוא מגדיל הן רווחים והן הפסדים.
בכל הנוגע למכירת מניות, הוא המציא מניות עם שני סוגי זכויות הצבעה מאחר שהוא לא רצה לאבד את השליטה בחברות שלו.
הוא כינה את סוג המניות עם מופחת מניות B.
אחד מהביוגרפים של קריגר, פרנק פרטנוי (Frank Partnoy), כינה אותו "יצירה גאונית של הנדסה פיננסית".
איוור התחיל עם Swedish Match שם חילק את המניות המשותפות לשתי מחלקות.
לכל מחלקה תהיה אותה תביעה לדיבידנדים ורווחים, אך למניה ממחלקה B תהיה זכות רק של 1/1000 קול, לעומת קול אחד לכל מניה A.
בדרך זו איוור יכול להכפיל את גודל ההון שלו, תוך דילול שליטתו בשבריר אחוז בלבד.
כיום מניות כאלה נקראות לפעמים כאשר ל יש יותר זכות הצבעה, כפי שקורה למשל בגוגל, שם יש להן פי עשרה יותר זכות הצבעה ממניות A.
כפי שכבר נאמר, מניות מסוג זה משמשות עד היום, אף על פי שבניגוד לתקופתו של קריגר, ישנן מגבלות בשווקים או תחומי שיפוט מסוימים בימינו.
הבורסה לניירות ערך בניו יורק, למשל, מאפשרת לחברות לרשום מניות בעלות הצבעה דו-מעמדית.
עם זאת, לאחר שהמניות נרשמות, חברות אינן רשאיות להפחית את זכויות ההצבעה של המניות הקיימות או להנפיק סוג חדש של מניות בעלות הצבעה עדיפה.
קיים מגוון רחב של מבני מניות דו-מעמדיות והשימוש בהם בין מדינות.
בקנדה, למשל, על פי ההערכות 20% עד 25% מהחברות הרשומות כיום ב עושות שימוש כלשהו במבנה מניות דו-מעמדיות או זכויות הצבעה מיוחדות.
בארצות הברית לעומת זאת, שבה הכללים לגבי מניות דו-מעמדיות מגבילים הרבה יותר והתנגדות המשקיעים קולנית יותר, קצת יותר מ-2% מהחברות מנפיקות מניות מוגבלות.
קריגר ולי היגינסון, בנקאי ההשקעות שלו בארצות הברית, החליטו לאפשר לחברת International Match להנפיק ניירות ערך חדשים המכונים איגרות חוב זהב להמרה.
"אגרת חוב" היא מכשיר חוב שאינו מבוטח בביטחונות פיזיים או בנכסים.
הם הונפקו לפירעון תוך 20 שנה וניתן היה לשלם בדולרים או בזהב, לפי בחירת הקונה.
איגרות חוב אלו העניקו למשקיעים את הזכות לקבל תשלומי ריבית שנתיים של 6.5 אחוזים מ-International Match, שהיה שיעור אטרקטיבי באותה תקופה.
לבסוף, איגרות החוב הללו היו ניתנות להמרה, מה שאומר שניתן היה להמיר אותן למניות.
אם International Match תצליח וערך המניות יעלה, המשקיעים יכולים לעבור מאיגרות החוב למניות בעלות הערך הגבוה היותר.
התכונה של "ניתן להמרה" הפכה את איגרות החוב הללו לאטרקטיביות במיוחד: יש להן גם הגנה כלפי מטה (מכיוון שבמקרה של פשיטת רגל מחזיקי האג"ח פוצו לפני בעלי המניות) וגם פוטנציאל לרווח גדול יותר.
במילים אחרות, הטוב משני העולמות.
"איוור ולי היגינסון עיצבו את מלכודת העכברים הפיננסית הראשונה שלהם".
הפופולריות של קריגר סייעה ללי היגינסון למכור 15 מיליון דולר של איגרות חוב זהב של International Match, במחיר של 94.50 דולר לכל 100 דולר מסכום הקרן.
המשקיעים שילמו 94.50 דולר בתמורה לזכות לקבל ריבית של 6.50 דולר לשנה למשך 20 שנה (6.5 אחוזים מסכום הקרן של מאה דולר).
קריגר המציא מכשיר פיננסי נוסף, שממשיך לשמש וידוע כיום כ.
הפקה זו נקראה "תעודות אמריקאיות" של "קריגר וטול".
משקיעים אמריקאים מעולם לא ראו השקעה כזו.
זה היה חלק אג"ח, חלק מניות מועדפות, וחלק אופציה לחלוקת רווחים.
התעודות אפשרו למשקיעים לקבל חשיפה לחברה זרה ששילמה דיבידנדים של 25%.
זה יהיה מגובה בהלוואה הפרטית הגדולה ביותר לממשלה זרה (כלומר גרמניה) אי פעם.
גם בעיצומה של הפאניקה הגוברת המשקיעים השתגעו על ההנפקה והבטיחו לקנות 28 מיליון דולר של ניירות הערך החדשים.
וזה קרה יומיים אחרי יום שני השחור ב-1929.
אופציית בינארית של מטבע חוץ
כדי לשמור על השליטה ב-Garanta, חברה שהוקמה כדי להקל על עסקאותיו, יצר קריגר תנאי פיננסי חדשני נוסף, שגרם לכך שבמהלך ארבע השנים הראשונות עד 1 באוקטובר 1929, הייתה ל-International Match Corporation הזכות למנות את המנהל הכללי של Garanta שהוא לבדו היה רשאי לחתום בשם החברה.
ב-1 באוקטובר 1929 או לאחר מכן, ל-International Match Corporation הייתה הזכות לרכוש 60% מהמניות לפי שווי.
תקופת אופציה זו הבטיחה הן את השליטה הראשונית ב-Garanta והן את הזכות להחזיק ברוב מניותיה של Garanta בעתיד.
משמעות מונח זה היא שפרטי מיזם אינם מופיעים בדוחות הכספיים של חברת האם.
חלק מהישויות הללו היו פחות או יותר סודיות.
החוב הנלווה, המכונה "התחייבויות חוץ מאזניות", לא הופיע בדוחות כספיים כלשהם של החברות שבשליטת קריגר מלבד בצורת סיכום, אם בכלל.
Berning) מחברת ארנסט אנד ארנסט (Ernst & Ernst), רואה החשבון המבקר של International Match, הצדיק זאת באספת בעלי המניות ב-1926. לדבריו, "זה נהוג רק לאחד את הנכסים וההתחייבויות של חברות במאזן כזה כאשר רוב ניכר של מניות הון עומד הן בבעלות חברת האם.
כאשר פחות מרוב כזה נמצא בבעלות, המניות נכללות כהשקעות".
המצאה זו זכתה להסכמה מהירה על ידי אחרים, למשל.
הראשון הנפיק ניירות ערך מורכבים בשווי של 250 מיליון דולר (שווה ערך לכ-4.3 מיליארד דולר ב-2022 דולר) בשנת 1929. ליהמן הנפיק חובות דומים, שעלו מיד ב-30 אחוזים.
אנרון השתמשה בהם רבות ובמשבר הפיננסי של 2008 הם מילאו תפקיד מרכזי בהפלת בר סטרנס וליהמן ברדרס.
למרות המספר הגדול של חברות אמיתיות שקריגר שלט בהם, הוא היה מהמר נלהב.
הוא הימר בכספים האישיים שלו ובעיקר בכספי התאגידים שבשליטתו.
קריגר התייחס לרוב החברות שלו כאילו הן רכושו האישי בלבד.
לעיתים קרובות הוא העביר כספים מתאגיד אחד למשנהו עם מעט רשמיות.
מספר תאגידי דמה וחברות אחזקות (למשל Garanta ו-Continental Investment Corporation) עזרו לו להסתיר את מה שהוא עושה.
הוא גם השתמש באנשים אחרים כאנשי קש כדי להסתיר את מעשיו, למשל כאשר רכש כמעט מחצית ממניותיה של חברת כדי לא להעלות חששות לגבי הגבלים עסקיים בארצות הברית.
לקראת הסוף, ב-1932, כשהימר בטירוף בניירות ערך של תאגידים שבשליטתו בניסיון השווא למנוע את ירידת המחירים שלהם, הוא פעל בעצמו בשווקים והיו לו חברים שעזרו לו במאמץ לתמוך במחירי המניות.
בין סוף פברואר לתחילת מרץ 1932 הוא היה צריך להרוויח יותר מ-10 מיליון דולר (210 מיליון דולר ב-2022) לתשלומים, כולל דיבידנדים של חברת "קריגר וטול".
הספקולציות שלו היו במטבעות זרים, במניות ובנגזרים והוא גם חתם על הסכמי הלוואות עם ממשלות כשלא ידע מאין יפרע את החוב.
לדוגמה, חלק הארי שרכש בחברת כימיקלים ב בגרמניה החזיר פי 15 מההשקעה שלו לאחר שנתיים כשהחברה הפכה לחלק מאי גה פארבן.
חלק מהמשיכה שלו למשקיעים היו הדיבידנדים הגבוהים ש"קריגר וטול" שילמו.
לכן, הוא גם היה צריך לוודא שיש לו כסף לשלם את הדיבידנדים האלה.
מעולם לא הוכח כמה קריגר הפסיד במאמצים התזזיתיים הללו בתחילת 1932, אך ההערכות הן בין 50 ל-100 מיליון דולר (כ-1.6 מיליארד דולר ו-2.1 מיליארד דולר ב-2022).
ההלוואה הריבונית הראשונה שלו הייתה פולין, וכשקריגר חתם על ההסכם לא היה לו מושג מאין יגיעו הכספים.
הוא עשה עסקה עם גרמניה על הלוואה של 125 מיליון דולר (2.2 מיליארד דולר ב-2022 דולר) בתנאים שגרמניה תחתום על תוכנית יאנג ותעניק לו מונופול על הגפרורים (הוא כבר שלט ב-70% מהפקת הגפרורים הגרמנית לפני הסכם ההלוואה).
כשהוא חתם על החוזה, שוב לא היה לו מושג היכן ישיג את הסכום העצום; עם זאת, היה לו מזל.
ראש ממשלת צרפת, אריסטיד בריאן, החליט להחזיר הלוואה קודמת של 75 מיליון דולר מקריגר לפני מועדה.
למרבה הפלא, הצרפתים הסכימו לשלם את הסכום הזה עד אפריל 1930, רגע לפני שהגיע מועד התשלום הראשון של קריגר לגרמניה.
התשלום הזה נתן לקריגר מספיק מזומן כדי לבצע את התשלום הראשון שלו.
או שהוא ניהל משא ומתן על עסקת חילוץ עם ראש הממשלה בריאן, או שהיה לו מזל מדהים.
הוא גם הרוויח 5 מיליון דולר (כ-88 מיליון דולר ב-2022 דולר) בשל האופן שבו נבנתה ההלוואה לצרפת (אף על פי שצרפת קיבלה רק 70 מיליון דולר, היא הייתה מחויבת להחזיר 75 מיליון דולר).
חברות בשליטת קריגר, סביב 1930
יש לזכור שקריגר שלט בכ-400 חברות, ולכן הרשימה הבאה היא מאוד סלקטיבית.
(Kreuger & Toll AB), חברת אחזקות של מרבית התאגידים שבשליטת קריגר.
(חריגים בולטים כוללים את חברת Diamond Match, שממנה החזיק כמעט מחצית מהמניות הקיימות, Ohio Match Company ואי גה פארבן)
חברת אחזקות למדינות מחוץ לאירופה.
Ohio Match – ארצות הברית
תחומי עניין עיקריים בעיר סטוקהולם.
נוסדה על ידי איוור קריגר ב-1915.)
הלוואות קבוצת קריגר למדינות זרות, 1925–1930
סך ההלוואות של קריגר למדינות זרות נאמד ב-387 מיליון דולר ב-1930, המקביל לכ-7.1 עד 10.4 מיליארד דולר במטבע של 2013.
פולין הלוואה ראשונה, 1925: 6 מיליון דולר והלוואה שנייה, 1930: 32.4 מיליון דולר
מדינת דנציג החופשית, 1930: מיליון דולר
יוון הלוואה ראשונה 1926: מיליון ליש"ט, הלוואה שנייה, 1931: מיליון ליש"ט
אקוודור הלוואה ראשונה, 1927: 2 מיליון דולר והלוואה שנייה, 1929: מיליון דולר
יוגוסלביה, 1928: 22 מיליון דולר
ממלכת הונגריה, 1928: 36 מיליון דולר
בוליביה, 1930: 2 מיליון דולר
חלק מ"הלוואת יאנג" לגרמניה, 1930: 15 מיליון דולר
קריגר תכנן להנפיק הלוואה של 75 מיליון דולר לאיטליה, הידועה בשם "הבונד האיטלקי" ב-1930, אך העסקה מעולם לא הושלמה.
במרץ 1931, במהלך פגישה במשרד האוצר הגרמני בברלין, כבר הזהיר הבנקאי השווייצרי מפני פשיטת רגל של חברת הגפרורים של קריגר.
עד אמצע 1931 נפוצו שמועות ש"קריגר וטול" וחברות אחרות באימפריה של קריגר היו לא יציבות מבחינה כספית.
בפברואר 1932 פנה קריגר בפעם השנייה בחייו ל כדי לתמוך בו בגיוס גדול של הלוואותיו.
בשלב זה סך ההלוואות שלו מבנקים שוודיים נאמד במחצית מרזרבות המטבע של שוודיה, מה שהחל להשפיע לרעה על ערך המטבע השוודי בשוק הפיננסי הבינלאומי.
על מנת להעניק לו הלוואות נוספות, דרשה הממשלה להציג דוח חשבונאות מלא של כל קבוצת החברות של קריגר, שכן חישובי הבנק המרכזי עצמו הראו שההון של "קריגר וטול" היה יותר מדי קטן מכדי לתת לו הלוואות נוספות.
באותה תקופה היה איוור קריגר בארצות הברית והתבקש לחזור לאירופה לפגישה עם נגיד הבנק המרכזי, .
הוא עזב את שוודיה בפעם האחרונה ב-23 בנובמבר 1931 וחזר לאירופה באונייה , והגיע לפריז ב-11 במרץ 1932. הפגישה עם איוור רות הייתה אמורה להתקיים ב-13 או 14 במרץ בברלין.
הוא נפגש עם קריסטר ליטורין (Krister Littorin, סגן נשיא Kreuger & Toll Holding) והבנקאי שלו אוסקר רידבק בפריז ב-11 במרץ כדי להתכונן לפגישה בברלין.
אבל יום לאחר מכן, הוא נמצא מת במיטתו בדירתו בשדרת ויקטור עמנואל השלישי.
לאחר שחקרו את משרתיו של קריגר (המשרתת הצרפתייה שלו, מדמואזל בארו, והשרת שהיה בקשר עם קריגר בבוקר) הגיעו המשטרה הצרפתית ורופא למסקנה שהוא ירה בעצמו זמן מה בין 10:45 בבוקר לחצות.
אקדח חצי אוטומטי בקוטר 9 מ"מ נמצא על המיטה לצד הגופה.
הוא השאיר בחדר מעטפה סגורה, ממוענת לקריסטר ליטורין, שהכילה עוד שלוש מעטפות סגורות - אחת ממוענת לאחותו בריטה; אחת לסונה כיאלה (Sune Schéle) ואחת ממוענת לליטורין.
במכתב לליטורין (מסיבה כלשהי נכתב באנגלית אף על פי שליטורין היה עמיתו השוודי הקרוב ביותר), הוא כתב:
שני המכתבים האחרים, לסונה כיאלה ולאחותו, לא פורסמו מעולם.
איוור קריגר נקבר ב בסטוקהולם.
אף שמשפחתו האמינה שאיוור קריגר נרצח, רק יותר מ-30 שנה לאחר מותו של איוור קריגר פורסמו מסמכים רבים שסווגו בעבר של "קריגר וטול" ומסמכים של איוור קריגר.
על סמך אלה ותובנתו בעסקיו ובחייו של אחיו, כתב אחיו של איוור, טורסטן קריגר, ספר בשנת 1963 (מהדורה שנייה) בשם Kreuger & Toll, המתאר כיצד השתלטו על "קריגר וטול", וכיצד השתלטו אז גם על חברות קריגר האחרות.
ב-1965 פרסם טורסטן קריגר את Sanningen om Ivar Kreuger (פורסם באנגלית בשם: "איוור קריגר: סוף סוף האמת") בטענה שאחיו איוור נרצח.
לאחרונה נכתבו ספרים נוספים הטוענים שמסמכים נוספים הופיעו שוב או שוחררו לבסוף לעיון הציבור, ותומכים בטענותיו של טורסטן קריגר שאחיו נרצח: Därför mördades Ivar Kreuger ("הסיבה לרצח איוור קריגר") (1990), ו-Kreuger-Mordet: En utredning med nya fakta ("רצח קריגר: חקירה עם עובדות חדשות") (2000).
מותו של קריגר זירז את "התרסקות קריגר" (Kreuger Crash) שפגעה במשקיעים ובחברות ברחבי העולם, אך קשה במיוחד בארצות הברית ובשוודיה.
בשנים 1933 ו-1934, הקונגרס האמריקני העביר מספר חקיקות רפורמות ביטחוניות שנועדו למנוע חזרה של התרסקות קריגר.
הצעות החוק הללו הצליחו במידה רבה במשימתן והתעשייה הפיננסית האמריקאית לא הייתה עדה להונאות בסדר גודל זהה עד לשערוריית אנרון ולהונאת פונזי של ברנרד מיידוף.
דו"ח של ה-Foreign Affairs משנת 1930 קבע שמתוך הנכסים בשווי 630 מיליון דולר שהחברה טענה שיש לה, 200 מיליון דולר הגיעו מעסקי הגפרורים, 30 מיליון דולר היו בבנק, ושאר 400 מיליון הדולרים רק סווגו כ"השקעות אחרות".
כשהחברה פשטה לבסוף את הרגל בסוף מרץ 1932, התברר כי נכסים שנטען ששווים 250 מיליון דולר פשוט אינם קיימים.
לפני ההתרסקות, קריגר הנפיק אלפי איגרות חוב משתתפות.
אלה היו פופולריות מאוד, ואמונה מוצקה של הציבור באימפריית קריגר ההולכת ומשגשגת שכנעה את השוודים בני זמנו להשקיע ב"ניירות קריגר" הללו.
בעקבות מפולת קריגר, הן איגרות החוב והן המניות הפכו לחסרות ערך, וכתוצאה מכך כמה אלפי שוודים ובנקים קטנים איבדו את חסכונותיהם והשקעותיהם.
משקיעים וספקים גדולים מלבד בעלי מניות, קיבלו סך של 43% חזרה.
הבנקים הקשורים לקבוצת חברות משפחת ולנברג, קבוצת חברות סטנבק והנדלסבנקן השתלטו על רוב החברות באימפריית קריגר.
Swedish Match התאוששה זמן קצר לאחר ההתרסקות, כמו רוב החברות התעשייתיות באימפריית קריגר.
Swedish Match קיבלה הלוואה גדולה בערבות ממשלתית שהוחזרה במלואה לאחר מספר שנים.
אולם IMCO בארצות הברית לא שרדה.
החיסול נמשך תשע שנים ובסופו של דבר הסתיים ב-1941.
ביוגרף אחד כינה אותו גאון ונוכל.
ג'ון קנת גלבריית כתב "מפעילי חדרי דוודים, רוכלי מניות במכרות הקנדיים הדמיוניים, מנהלי קרנות נאמנות שגאונותם ודמיונם אינם מוגבלים על ידי יושרה, כמו גם גנבים פחות אקזוטיים, צריכים לקרוא על קריגר.
הוא היה הלאונרדו של מקצועם".
איוור עצמו הודה במידה מסוימת שלא הכל היה כשר כשאמר, "בניתי את המפעל שלי על הקרקע הכי איתנה שאפשר למצוא - הטיפשות של אנשים".
ייתכן שאנדרו ביטי (Andrew Beattie) סיכם את זה בצורה הטובה ביותר: "איוור קריגר הוא עדיין קצת חידה בהיסטוריה.
...לפעמים נראה היה שהוא איש עסקים מוצק, אם כי חסר רחמים, ובפעמים אחרות הוא הופיע שכל כולו אמן הונאה.
בין פעמים אלו, הוא בנה מונופול גפרורים שהערים או תזמר את אחת מתרמיות הפירמידה הגדולות בהיסטוריה".
לרבות מהתוכניות הפיננסיות שלו אכן היו הקבלות מסוימות לתרמית פונזי, בכך שהיה צריך לגייס עוד ועוד כספים על מנת לממן את ההלוואות שהעניק לממשלות בתמורה למונופולים של גפרורים.
ברור שאי אפשר לקבל רווחים חד ספרתיים (כפי שבדרך כלל גובים מהלוואות אלה) ולהמשיך לשלם דיבידנדים דו-ספרתיים.
הדיבידנדים היו גבוהים עד 20%.
עם זאת, בעוד שתשלום דיבידנדים גבוה היה בהחלט אחת האטרקציות של החברות של קריגר, תשלום הדיבידנדים למשקיעים שלו לא הגיע אך ורק ממשקיעים חדשים, מה שקורה בתרמית פונזי.
מאזנים ודוחות רווח והפסד שימשו מטרה מרכזית אחת, אם לא היחידה, עבור איוור והיא שהיו צריכים להיות מועילים במאמצי גיוס הכספים שלו.
לעיתים קרובות הם היו רק פנטזיה טהורה שיש לתקן כרצונו כדי לרצות את המשקיעים.
הוא גם התייחס תדיר לנכסים של תאגידים שבשליטתם כאילו היו שלו.
עם זאת, יש לראות את הדברים בהקשר של הזמן.
IBM, למשל, איחדה את כל חשבונותיה תחת שם אחד של מפעל, רכוש, ציוד, מכונות, פטנטים ומוניטין.
הכפילה את הרווח הנקי המדווח שלה ב-1913 בכך שרשמה רק מיליון דולר של פחת לאחר שרשמה 2.5 מיליון דולר בשנה הקודמת.
חברות רבות מקימות עתודות שרירותיות בזמנים טובים שישמשו בשנים רעות ומעט חברות אחזקות פרסמו דוחות כספיים מאוחדים.
תקני חשבונאות ואחריות רואי החשבון על דיוק הדוחות הכספיים התפתחו עם הזמן.
תאגידים התנגדו לפרסום דוחות כספיים מבוקרים.
חברת התריסה כנגד המוסכמות כשפרסמה את הדוחות הכספיים המבוקרים הראשונים שלה ב-1903. אכן, רואי חשבון בתחילת שנות ה-1900 "התנגדו בתקיפות למאמצים לכפות תקנים חשבונאיים מחמירים".
רק כשחוקי ניירות הערך של ארצות הברית מ-1933 ו-1934 - שניהם הושפעו מאוד ממעלליו של קריגר - החלו להתבסס עקרונות חשבונאיים מקובלים (GAAP).
רק בשנות ה-70 וה-80 נאלצו רואי החשבון לקבל יותר אחריות על אמיתות הדוחות הכספיים, אך פרצות המשיכו להתקיים (וכנראה עדיין קיימות).
חוסר יושר היה חלק מהתנהגותו של איוור כמעט מתחילת הקריירה שלו.
בהלוואה הראשונה בתמורה למונופול על הגפרורים, ניהל טורסטן, אחיו של איוור, משא ומתן עם ד"ר מריאם גלובצקי, בכיר במשרד האוצר הפולני.
לאחר החתימה על המסמכים החליט איוור שאולי יועיל בעתיד לשכפל את חתימתו של ד"ר גלובצקי.
הוא הזמין חותמת גומי שתפיק פקסימיליה אם יזדקק לה בעתיד.
הוא לא השתמש בה; עם זאת, מאז ואילך היו לו חותמות גומי מהחתימות הרשמיות של כמעט כל עסקאות הגפרורים שלו.
"לרוב, איוור עקף את קצוות הכללים המשפטיים, כדי לשמור על הגמישות שלו".
אבל הזיוף של איגרות חוב איטלקיות היה הונאה מוחלטת.
ליתוגרף שהדפיס תעודות מניות עבור איוור הכין 42 שטרות איטלקיים, עליהם חתם איוור בשמותיהם של ג' בוסלי (פקיד במשרד האוצר) וא' מוסקוני (שר האוצר).
מעולם לא הוסבר מדוע הזיופים הללו היו כה גסים.
הוא אפילו טעה באיות שמו של בוסלי כמה פעמים.
איוור שמר אותם בכספת שלו כמעט שנתיים.
הם היו שווים בין 100 ל-140 מיליון דולר, אם הם לא היו מזויפים (בערך 1.5 עד 2.1 מיליארד בכסף של היום).
כשהוא נעשה נואש לכספים, איוור ניסה להשתמש בהם בטענה שהם אמיתיים.
ועם זאת תהיה זו טעות להסיק שאיוור היה נוכל ותו לא.
דבר אחד כללי הגילוי בימיו היו הרבה פחות מחמירים.
תאגידים רבים סירבו לחשוף פרטים מחשש שהמתחרים ישיגו בכך יתרון על פניהם (לפחות זו הייתה הטענה שהושמעה לעיתים קרובות).
חלק מהחברות אפילו לא פרסמו תוצאות רבעוניות.
גם איוור היה חשאי מאוד ולא רק עם משקיעים.
כשהיה על סף העסקת מישהו הוא שאל בדרך כלל: "האם הוא יכול לשמור סוד?" הוא גם אהב מאוד לצטט את המוטו שלו להצלחה: "שתיקה, עוד שתיקה, ועוד שתיקה".
כמו כן, אי אפשר להאשים אותו בקדחת הספקולטיבית בשנות ה-20 של המאה ה-20. ללא התשוקה לרווחים גדולים מתמיד, לא היו אפשריות רבות מהמזימות של איוור.
אגב, זה הקל על העברת הון מארצות הברית לאירופה שם היה צורך בו, לעיתים קרובות בצורה נואשת.
הוא מכר מניות בארצות הברית בשווי של 250 מיליון דולר (שווה ערך לכ-3.75 מיליארד כיום) והעביר כמעט את כול ההון לחברת האחזקות שלו בליכטנשטיין, תאגיד ההשקעות קונטיננטל (Continental Investment Corporation).
בעלי המניות של International Match נתנו לו סמכות לעשות זאת כך שלא היה בזה שום דבר רע.
היה גם יתרון מס בגלל העסקה המועילה שהוא ניהל משא ומתן עם ליכטנשטיין.
אבל איוור עשה זאת מעל הכל כדי שתהיה לו הגמישות לתמרן מאזנים ודוחות כספיים כך שהם ייראו אטרקטיביים יותר למשקיעים, כמו גם לעזור לו - במידה מסוימת - לשלם את הדיבידנדים הגבוהים של Swedish Match ו-Kreuger & Toll.
הוא קיבל את הכינוי "מושיע אירופה" על ידי הלוואות של כ-400 מיליון דולר (שווה ערך לכ-6 מיליארד דולר כיום) כדי לבנות מחדש את הכלכלות המרוסקות של מדינות אירופה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
הוא המציא מכשירים פיננסיים חדשים כדי לעזור לו לגייס כספים ולהרוויח יותר כסף.
ואכן, רבים מחשיבים את איוור כאבי התוכניות הפיננסיות המודרניות.
אוסקר רידבק, הבנקאי השוודי שלו, אמר שאיוור היה האיש השלישי בעושרו בעולם.
עם זאת, קריגר טען ש"כסף ככזה אינו אומר לי דבר".
איוור היה גם ספקולנט מצליח במשך רוב חייו, והרוויח כסף עד זמן קצר לפני הסוף.
מנסה לתמוך בקריסת מחירי המניות של רבות מהחברות שלו (כולל דרכים שהיו מוטלות בספק - אם לא בלתי חוקיות בעליל - למשל, שימוש באנשי קש לעסקאות מניות.
במקרה של רכישת מניות היה ברור שזו עסקה בלתי חוקית בגלל חוקי ההגבלים העסקיים.
הוא שלט בהרבה עסקים לגיטימיים ורווחיים, שחלקם קיימים עד היום.
דוגמאות כוללות את , אריקסון, - מכרה הזהב הגדול באירופה, הבנק , יצרנית המיסבים הכדוריים הגדולה בעולם ; מכרה עפרות ברזל הגדול בעולם - ועוד .
"חברת קריגר וטול שמרה מעט רישומים חשבונאיים למרות העובדה שמדובר בקונגלומרט בינלאומי של מיליארדי דולרים עם למעלה מ-400 חברות בנות".
סך ההלוואות הבנקאיות והתמורה ממכירת ניירות ערך עמד על כ-650 מיליון דולר (14 מיליארד דולר ב-2022).
בזמן מותו ב-1932, שווי הנכסים היה כ-200 מיליון דולר, שהם מחצית ממה שטען קריגר בדוחות הכספיים.
חלק מההתכווצות נבעה מירידה במחירים, אבל הרבה הושקעו בתשלום דיבידנדים מהון במהלך השנים.
פשיטת הרגל של Swedish Match עלתה למשקיעים אמריקאים יותר מ-250 מיליון דולר (3.75 מיליארד דולר כיום).
גם הרומן "" של גרהם גרין (והסרט שנעשה מאוחר יותר על בסיס הספר) וגם המחזה של איין ראנד "" מציגים איל הון סקנדינבי רב עוצמה, שעוצב בבירור לפי המודל של איוור קריגר.
הסרט "" הוא תיאור בדיוני על חייו של קריגר.
עלייתו ונפילתו מוזכרות גם על ידי דמויות בסרט "" מ-1933.
במיתולוגיה היוונית, איולוס או איאולוס (יוונית עתיקה: Αἴολος "תנועה מהירה, התנוצצות"), היה שליט הרוחות שבו נתקל אודיסאוס באודיסיאה של הומרוס.
איולוס היה המלך של האי איוליה, שם התגורר עם אשתו, ששת בניו, ושש בנותיו.
כדי להבטיח מעבר בטוח הביתה לאודיסאוס ואנשיו, איולוס נתן לאודיסאוס שק עשוי עור שור בן 9 שנים שהכיל את כל הרוחות העשויות להפריע לו במסעו, מלבד הרוח המערבית העדינה.
אבל כשאודיסאוס וצוותו כמעט כמעט הגיעו חזרה למולדתם, אנשיו של אודיסאוס, שחשבו שהשק מכיל אוצר, פתחו אותו וכולם נסעו על ידי הרוחות בחזרה לאיוליה.
בהאמינו שאודיסאוס חייב להיות שנוא על ידי האלים, איולוס שלח אותו משם ללא עזרה נוספת.
איולוס זה גם בולבל לפעמים עם איולוס שהיה בנו של הלן וכינויו של אחד מארבעת השבטים היוונים הקדומים הגדולים, האיולים.
כל מה שהאודיסיאה של הומרוס מספרת לנו על משפחתו של איולוס הוא שאביו היה היפוטס, שהיו לו שישה בנים ושש בנות, שאיולוס נתן את שש בנותיו לששת בניו כנשים, ושאיולוס, אשתו וכל ילדיהם.
חיו יחד באושר באי גן העדן האידילי של איוליה.
בטרגדיה האבודה של אוריפידס איולוס, אחד מששת בניו של איולוס נקרא מרקאראוס, ואחת משש בנותיו נקראת קנאקה.
על פי הומרוס, איולוס בנו של היפוטס היה מלך האי הצף איוליה, שזאוס הפך אותו ל"שומר הרוחות, גם כדי להרגיע וגם לעורר כל מה שירצה".
ב"ארגונאוטיקה" של אפולוניוס מרודוס, לבקשת הרה, הוא הרגיע את כל הרוחות מלבד הרוח המערבית ה"יציבה", כדי לסייע ליאסון ולארגונאוטים במסעם הביתה.
באיניאדה של ורגיליוס, איולוס שומר על הרוחות במערה על איוליה.
איוי איבון ארנה מייזל מרום פוליג (נולדה בשנת 1951) היא פסלת וציירת ישראלית.
פסלה המפורסם "נוח" (1998), מוצב ברחוב דיזנגוף 105, תל אביב.
איוי איבון ארנה בתם הבכורה של מרטה מרום לבית מרקוביץ (1932–2013) והוגו מרום (1928–2018), ממייסדי חיל האוויר הישראלי, מפקדה הראשון של טייסת 110 וטייס הניסוי הראשון של משרד הביטחון.
בשנת 1970 למדה באקדמיה למחול מודרני, של מרתה גרהם, "המקום", בלונדון ובשנת 1974 למדה בבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים.
משנת 1980 יוצרת בסטודיו שלה בארסוף קדם.
בשנת 1998 הוצב פסל הברונזה שיצרה "נח", במסגרת פרוייקט שדרוג רחוב דיזנגוף התל אביב.
הפסל מתאר את נח המקראי במצב של שכרות.
"איש ואישה" – פארק דינה
"אמא אדמה" – פארק דינה
פסל ברונזה של אישה לזכר אחותה אורית מרום בבריכת צהלה
1987 – איוי פוליג - אנטיאה - חלל לנשים באמנות, תל אביב
1993 – איוי פוליג - רישומים, ארסופ גלריה לאמנות, רשפון
1996 – איוי פוליג - פורטרטים, ארסופ גלריה לאמנות, רשפון
2002 – איוי פולג - אומנה, גלריה טובה אוסמן, תל אביב
2002 – איוי פוליג - נשים באדום - ציור שמן, מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח, קיבוץ הזורע
2002 – איוי פוליג - כלואים בקו, המשכן לאמנות בית מאירוב, חולון
2003 – איוי פוליג - "געגוע לאלכסנדר ארכיפנקו", גלריה טובה אוסמן, תל אביב
2006 – איוי פוליג - קטע אישי, הגלריה לפיסול ע"ש יוסף קונסטנט, רמת גן
1986 – קבוצה גדולה של עבודות קטנות, אנטיאה - חלל לנשים באמנות, תל אביב
1991 – אוסף הגלריה ציורים ופסלים, ארסופ גלריה לאמנות, רשפון
1991 – אוסף הגלריה, ארסופ גלריה לאמנות, רשפון
1992 – מוסיקה ויין, ארסופ גלריה לאמנות, רשפון
1995 – תערוכה קבוצתית של אמני הגלריה ארסופ, ארסופ גלריה לאמנות, רשפון
1997 – מכירת אוסף הגלריה ארסופ, יצירות אמנות שנאספו בגלריה 1990-1997, ארסופ גלריה לאמנות, רשפון
2008 – החזון והמציאות, מוזיאון חניתה לחומה ומגדל, קיבוץ חניתה
2008 – מלח הארץ - דיוקן ישראלי, מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח, קיבוץ הזורע
איור ממוחשב או איור דיגיטלי הוא איור הנעשה באמצעות מחשב או עובד בעזרתו ומחליף במקרים רבים את שימושי האיור המסורתי, בעיקר באינטרנט, בעיתונים ובמגזינים, בטלוויזיה, על אריזות מוצרי צריכה ועוד.
האיור, הצביעה וכל תהליכי העיבוד נעשים באמצעות תוכנות המדמות כלי עבודה מסורתיים אך גם מציעות כלים ייחודיים וכאלה המקלים מאוד על העבודה ומשפרים את התהליך.
ישנם גם התקני חומרה המתחברים למחשב ומיועדים למאיירים, כמו משטחי רישום דיגיטליים.
מהפכת הבינה המלאכותית בשנות ה-20 של המאה ה-21 שינתה בין היתר גם את עולמות האיור הממוחשב, זאת על-ידי עלייתם של מחוללי תמונות מבוססי למידת מכונה.
באמצעות נתינת הנחיות טקסטואליות, לתוכנת בינה מלאכותית יש יכולת לפרש ולהפיק איורים ממוחשבים במהירות גבוהה יותר, באיכות טובה יותר ובעלות נמוכה יותר.
יחד עם זאת, הבינה המלאכותית יכולה לשפר איורים ממוחשבים קיימים ולתת השראות ורעיונות בהתבסס על איורים קיימים.
שתיים מהפלטפורמות המוכרות והמתקדמות שבהן ניתן להשתמש הן DALL-E ו-Stable Diffusion.
איוניה הייתה ברית ערים בקצה המערבי של אסיה הקטנה, סביב העיר איזמיר בטורקיה של ימינו, אשר כללה גם את האיים כיוס וסמוס.
איוניה גבלה באיוליס (Aeolis) מצפון, בלידיה ממזרח ובקאריה מדרום, ולפי המסורת היוונית נוסדה על ידי מהגרים איונים שהגיעו מתחום מושבם באטיקה שביוון, ואשר העניקו לה את שמה.
לפי מסורת זו התיישבו האיונים באיוניה 140 שנה לאחר מלחמת טרויה, היינו בסביבות שנת 1040 לפנה"ס.
סביר שלא רק איונים אלא גם שבטים הלנים אחרים התיישבו באיוניה, והעיר סמירנה (איזמיר) עצמה הייתה במקור יישוב איולי.
ברי בכל אופן שהשבטים ההלנים התערבבו אלה באלה ובאוכלוסייה ההודו-אירופית המקומית.
בשנת 800 לפנה"ס לערך הקימו 12 ערי איוניה את "הליגה האיונית", ברית תרבותית-דתית, ללא מאפיינים מדיניים-צבאיים, ומאוחר יותר הצטרפה אליה גם סמירנה, היא איזמיר.
איוניה עצמה הייתה חבל ארץ גאוגרפי קטן למדי, וחלק מערי הברית שכנו בחבלים הגאוגרפיים של קאריה ולידיה ושתיים מהן היו היישובים ההלנים באיים כיוס וסאמוס.
בשל האדמה הפורייה והשטחים החקלאיים בשפכי נהרות מערב אסיה הקטנה, נחשבה איוניה לעשירה מבין הממלכות ההלניות בחוף המזרחי של הים האגאי.
העיר מילטוס התבלטה הן כמרכז מסחרי והן כמוקד תרבותי אשר שגשג בין 700 ל-500 לפנה"ס, וממנו יצאה האסכולה המילטית.
ערים חשובות נוספות היו אפסוס ופוקיאה (Phocaea).
כשכנותיה סבלה גם איוניה מפלישת הקימרים לאסיה הקטנה בתחילת המאה ה-7 לפנה"ס.
המלך גיגס מלידיה (מלך עד 657 או 652 לפנה"ס), המזוהה לעיתים עם גוג המקראי, פלש לערי איוניה וכבש את שטחן של סמירנה ומילטוס.
עם זאת רק בתקופת קרויסוס, מלך לידיה בין השנים 560 עד 545 לפנה"ס, השלימה האחרונה את השתלטותה על ערי איוניה.
קרויסוס בנה את מקדש ארטמיס באפסוס שהיה לאחד משבעת פלאי תבל בעולם העתיק.
עם תבוסת קרויסוס לכורש, נכבשה גם איוניה על ידי הפרסים והייתה לחלק מהממלכה האחמנית.
ערי איוניה נהנו ממידה רבה של אוטונומיה תחת השלטון הפרסי, אך סבלו מזרועם הקשה של שליטים מקומיים שמונו לתפקידם על ידי הפרסים, מעול המיסים ומחובת השירות הצבאי שנכפה עליהן.
בשנת 500 לפנה"ס לערך, מרדו ערי איוניה בפרסים בסיוען של אתונה ושל ארטריה, והמרד התפשט לאורך כל חופי הים האגאי.
עם זאת המרד דוכא תוך מספר שנים והוכרע באופן סופי בקרב לאדה בשנת 494 לפנה"ס.
הפרסים לא הענישו את הערים המורדות, אלא הרגיעו את התסיסה שגרמה למרד על ידי הדחת שליטיהן הטיראנים וכינון משטר דמוקרטי בחלק מהן.
איור (בלועזית: אילוּסטרציה) הוא ציור או שרטוט ומיועד להדגים מסר מסוים, המחשה לא מילולית למושג, רעיון או טקסט.
לפי אחת השיטות איור יכול להתבצע במדיות שונות ובאמצעים שונים: מוזיקה, שירה, סיפורת, צילום, קולאז', רישום, מגזרת נייר ובכל דרך שבה בוחר המאייר.
בניגוד לציור המשויך לשדה האמנות, איור תמיד מחויב לשרת את הטקסט עליו הוא 'נשען'.
על כן, האיור חייב להיות תקשורתי ובעל מסר הניתן לפירוש.
האיור מכיל בתוכו אלמנטים יצירתיים ואמנותיים על מנת להעביר את התוכן ואת הביקורת של המאייר בצורה מקורית, אותנטית ומעניינת.
במשמעות המקובלת יותר, מתייחס המונח "איור" לתוספת חזותית (ציור, רישום וכדומה) ליצירה טקסטואלית.
ספרות יפה היא ספרות אמנותית.
הספרות האמנותית מתחלקת לשלושה ענפים עיקריים, לפי דרך כתיבתה, שירה, פרוזה ומחזאות.
האיורים משמשים להצגה ויזואלית של הדמויות וסצנות מהסיפור.
לא פעם איור בספרות מותאם לאופי הסיפור.
איור הוא מרכיב מקובל בספרי ילדים, ולעיתים אף מרכיב דומיננטי.