tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1774 תרגמה מאיטלקית את המחזה אטיליוס רגולוס של פייטרו מטסטאזיו.
בשנת 1782 היא כתבה את פואמה ארוכה בשם "The Bas Bleu: or, Conversation", שעוסקת באידיאל השיחה הרציונלית של הבלוסטוקינג .
דרך מעגל הבלוסטוקינג היא הכירה את סמואל ג'ונסון שפרסם כתבים נוספים שלה, והיא עצמה סייעה לקדם יצירה של נשים אחרות במעגל.
היא כתבה שמונה "מסות על נושאים שונים, במיוחד עבור נשים צעירות" ("Essays on Various Subjects, Principally Designed for Young Ladies"), שהתפרסמו ב-1777 ויעצו לנשים לעסוק בנושאים שהחשיבה לנשיים, כמו ביקרות מוסרית, ולא בנושאים שבהם מצטיינים גברים, כמו סאטירה, אפוסים, וטרגדיה, זאת בניגוד לעיסוקים שבחרה בעצמה.
גישתה שלה הייתה אוונגליסטית, והיא התייחסה לחינוך מוסרי של נשים כמפתח לאופי המוסרי של האומה.
אמונתה האוונגליסטית בעשורים האחרונים לחייה הבחינה אותה משאר נשות הבלוסטוקינג, שהיו ברובן אנגליקניות.
כפילנתרופית הקימה בתי ספר לחינוך של עניים באזורים כפריים.
היא האמינה שעניים לא צריכים ללמוד קרוא וכתוב, על מנת שלא יתייאשו ממצבם.
ברבולד הייתה משוררת, מסאית, ומבקרת ספרות מהדור השני של הבלוסטוקינג.
היא כתבה גם חיבורים פוליטיים וחיבורים דידקטיים לילדים.
אביה היה מורה פרסבטריאני, והוא לימד אותה לטינית, יוונית ושפות מודרניות.
בעלה היה כומר צרפתי, גם כן לא קונפורמיסט מבחינה דתית, ויחד הם ניהלו בית ספר לבנים בסאפוק.
עמדותיה היו ליברליות ביחס לנשים אחרות במעגל הבלוסטוקינג.
היא תמכה במהפכה הצרפתית, בביטול העבדות, בחופש הדת ובחופש הביטוי.
היא פרסמה ב-1773 ספר פואמות וספר פרוזה (האחרון יחד עם אחיה).
ב-1781 פרסמה את "המנונים בפרוזה לילדים" ("Hymns in Prose for Children").
בשנות ה-90 פרסמה טקסטים פוליטיים שמחו על הכרזת המלחמה על צרפת בתגובה למהפכה.
היא ערכה ספר שירה של ויליאם קולינס , את התכתובת של סמיואל ריצ'רדסון וספר על מחברי נובלות אנגלים, שכלל מאמרי ביקורת ומאמרים ביוגרפיים.
ב-1812 כתבה פואמה סאטירית שחזתה את מפלת האימפריה הבריטית ("Eighteen Hundred and Eleven").
עבודותיה זכו להערכה רבה מצד בני זמנה.
בלוק 31 היה בלוק הילדים בקבוצת המשפחות בשטח מחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ, אותו יזם והקים פרדי הירש יחד עם ליאו יאנוביץ, שהיה המזכיר הכללי של מועצת היהודים בגטו טרזין.
הירש הגיע לגיטו טרזיינשטט ב-4 בדצמבר 1941, ולמד להכיר את תנאי החיים הקשים של האסירים.
הוא נחשף לרעב, ייאוש, אלימות ומוות.
לכן בשנת 1943 כשהגיעו לאושוויץ שני טרנספורטים מטרזיינשטט הראשון בספטמבר בו היו 274 ילדים והשני בדצמבר 353 ילדים, פנו הירש ויאנוביץ למפקד המחנה בהצעה לרכז את הילדים במבנה נפרד באמתלה של רצון שלא להפריע לעבודת המבוגרים.
הירש ששימש כקאפו מחנה המשפחות, השתחרר מתפקידו ועבר לנהל את מעון הילדים כ"זקן הבלוק"- "בלוק אלטסטע" ב(גרמנית) - בו נקלטו מרבית הילדים למעט פעוטות וילדים חולים.
בלוק הילדים שהיה סמוך לבלוק בית החולים בבירקנאו, היה בפיקוחו הישיר של יוזף מנגלה.
מייקל הוני מספר בעדותו המצויה במוזיאון היהודי בפראג שפרדי היה מדבר עם ד"ר מנגלה "תוך מתן כבוד, אבל בביטחון עצמי ובהעזה".
כשהגיעו ילדים נוספים מטרזין, הוא הצליח לשכנע את מנגלה להקצות בלוק נוסף לילדים.
מטרתו העיקרית של הירש הייתה להקל את תנאי חייהם של הילדים מבחינה פיזית ונפשית.
על ידי הקמת בלוק 31, האמין הירש שיוכל ליצור עבור הילדים מסגרת חברתית חינוכית טיפולית כמו אלה שהתקיימו בגטו טרזיינשטט.
לדעתו נועד צריף 31 "לשמש מעין מוסד חינוכי".
ייחודיות המקום היא בכך שהוא הצליח ליצור "חממה" עבור מאות ילדים בתוך מחנה השמדה.
על פי תפיסתו של הירש "נפש בריאה בגוף בריא" הוא הקפיד על בריאות הגוף של הילדים ועל נקיונם האישי ומדי יום בכל עונות השנה ערך מסדר ניקיון.
יהודה בקון, אחד הניצולים מעיד על כך שפרדי הירש "הציל לא רק אותי אלא את כל הילדים בכך שעשה מסדרי נקיון".
פרדי שהיה מדריך ספורט והעריך מאוד את הפעילות הגופנית, דאג שהמחנכים יעסקו עם הילדים בספורט מדי יום.
אחד היעדים החשובים של הירש היה להעלים מעיני הילדים ככל שניתן את המציאות בבירקנאו ולשמור על זהותם האנושית.
פרדי הירש היה אחראי למנות את צוות ההוראה, ההדרכה והטיפול בבלוק 31. הוא בחר עובדים שהיה להם ניסיון בטיפול בילדים, אנשים שיכלו לעשות עבודה חינוכית טובה ושיטתית ללא התייחסות להשתייכות תנועתית או אידאולוגית.
הילדים מויינו לפי גילאים וכך נוצרו קבוצות שהיוו מעין כיתות לימוד.
המורים והמדריכים היו מתחלפים ביניהם בין קבוצות הילדים כדי לאפשר העשרת הילדים בתחומי ההתמחות שונים.
הירש מינה את מרים אדלשטיין -אשתו של יעקב אדלשטיין שהיה יו"ר "מועצת הזקנים" בגיטו טרזיינשטט לתפקיד אם הבית ואת אנקה אפשטיין לסגניתו.
הוא שכנע את הגרמנים שרצוי ומועיל לאפשר לנערים מעל גיל 14 להיות חלק מבלוק 31 אף על פי שבתחילה התנגדו לכך הגרמנים.
הנערים עזרו לצוות ושימשו כשליחים וככוח עזר והגרמנים החלו לעודד את הפעילות הזו ואף הגדילו מעט את מנות הילדים ושיפרו אותן.
כן ניסו המדריכים והמורים להשיג עבור הילדים בגדים שנראו סבירים יותר.
על פי עדויות ניצולים, היו קירות בלוק 31 מקושטים בציורים עליזים של אחו, דשא, פרחים, שלגיה ושבעת הגמדים, אותם ציירה דינה גוטליבבה (באביט) שהייתה אסירה במחנה.
ביומנו תיאר אוטו קראוס את תהליך ציור הקיר שציירה הנערה המוכשרת עד שהקיר קיבל צורה של "חלון לעולם אחר".
ציורים של אינדייאנים, אסקימואים, דקלים וקופים צוירו על הקירות על ידי הציירת מריאנה הרמן המכונה "מאוזי"
בניגוד לבלוקים האחרים במחנה אושוויץ, שחולקו למדורים על ידי קירות הפרדה שחצצו ביניהם, בבלוק 31 חולקו הילדים לקבוצות קטנות, בדרך כלל על פי גיל וכל קבוצה התרכזה במדור ששימש ככיתת לימוד.
הפעילות בבלוק 31 התנהלה משעות הבוקר המוקדמות ועד הערב.
בלילה שהו הילדים עם הוריהם, הבנים עם אבותיהם והבנות עם אמותיהן.
מדי בוקר, בשעה מוקדמת הגיעו הילדים עם ארוחת הבוקר שלהם לבלוק.
תחילה יצאו לרחצה ולהתעמלות בוקר יחד עם המדריכים ולאחר מכן אכלו את ארוחתם הראשונה.
לאחר מכן התחלקו לקבוצות עם מדריך או מורה לפי כיתות הלימוד, לשלוש שעות לימוד.
אחר הצהריים נערכו פעילויות ספורט ומשחקים עד מפקד הערב, שאחריו אכלו את ארוחת הערב.
אחר כך הורשו הילדים לבקר את הוריהם שם נשארו ללון.
לעיתים סירבו הילדים לחזור ללימודים אחר הצהריים ואז היה עולה אבי אופיר על ארובת לבנים שהייתה בנויה במרכז הבלוק ומארגן שירה בציבור.
הילדים שאהבו את כישרונו הקומי של פישר, הצטופפו סביבו על הרצפה ושרו עמו.
מעדויות בעל פה עולה שהלמידה בבלוק 31 הייתה משימה קשה הן עבור הילדים והן עבור המורים אף על פי שהירש לא קבע תוכניות חינוכיות מחייבות.
הילדים נאלצו ללמוד בחשאי שיעורים מאולתרים.
אבי אופיר (פישר) שהיה אחד המורים בבלוק מעיד "היינו חסרי ספרי לימוד.
אם בטרזיינשטט סבלנו ממחסור באמצעי למידה, אז כאן אין מה לדבר על ספרי לימוד, על ספרים בכלל או על דברים דומים".
יחד עמו שימשו כמורים גם אוטו ב.
קראוס, רות בונדי ויירקה פרנקל שלימדו את הילדים ללא ספרים ומחברות.
הם עצמם הפיקו סיפורים, הרצאות, חידונים ושעשועים.
הרי קרני מעיד שאוטו קראוס היה יושב ומספר תוכן של ספר במשך מספר שעות בצורה שנחקקה בזיכרונו, כך שלא זכר אם קרא את הספר או שמע אותו.
אבי אופיר (פישר) מעיד ש"המורים שרצו ללמד משהו בהיסטוריה גאוגרפיה או יהדות היו צריכים לספר דברים על פי זיכרונם.
זה היה תלוי בכישרונו של המדריך ובמידת השתלטותו על המשמעת כי הקבוצות ישבו בצפיפות ושמעו הסברים ממדריכים שונים בעת ובעונה אחת".
הוא עצמו התעניין בהיסטוריה ואסטרונומיה וסיפר לילדים על תופעות מרתקות מהעולם ומההחלל החיצון.
המדריכים חיפשו דרכים מגוונות להעסיק את הילדים לעניין אותם ולהמתיק להם את החיים עד כמה שניתן.
לשם כך הם השתמשו באמצעים שונים:
המדריכים ארגנו שירה בציבור כשהילדים מצטופפים לידם, שרים עמו, מלווים עצמם בתנועות ידיים ומתופפים על פחיות.
השיר האהוב על הילדים היה השיר הצרפתי עפרוני Alouette .
שירים נוספים אותם אהבו הילדים לשיר היו שירי עם צ'כיים.
המדריכים נהגו להכין הצגות עם הילדים, בעיקר כאלה שהיו מבוססות על אגדות ילדים.
ההצגות הועלו בימם קבועים:שני ורביעי.
לעיתים נערכו תחרויות של הצגות והמנצחים זכו בפרס.
ההצגה שלגיה ושבעת הגמדים זכורה לניצולים רבים.
ההצגה הוצגה בשפה הגרמנית ואנשי האס אס היו נוכחים בהופעה.
הרוח החיה בהכנת ההצגה היה פרדי הירש והוא אף שיחק בה.
הטקסט הותאם לנסיבות וכך הפכה אגדת הילדים לסאטירה על החיים באושוויץ.
היו בה משפטים מיצירותיו של גתה ואף מילים ומנגינות ממקורות שונים.
לרגל האירוע הכינה אם הבית פרורי עוגות שנאספו מחבילות מזון.
מחזה נוסף בשם "חמש דקות בממלכת רובינזון" שהיה פרפרזה על הסיפור רובינזון קרוזו ונכתב על ידי המדריך יירקה פרנקל הועלה בבלוק 31. היו בו שני תפקידים מרכזיים: רובינזון וששת וכל שאר ילדי הקבוצה שחקו את המלחים או קופים שטיפסו על עץ תמר מאולתר.
דרך נוספת להעסיק ולעניין את הילדים הייתה עיסוק במשחקים ושעשועונים.
המדריכים והמורים המציאו משחקי מילים שונים למשל: משחק מילים שהחל במשפט כלשהו שעסק בנושא לימודי או סיפור שסופר להם והילדים השלימו את המילה החסרה.
כך הם שיננו מילים חדשות, חזרו על נושאים שנלמדו ואף נהנו מן המשחק.
לבלוק 31 הגיעו בדרך כלשהי 8 ספרים, שצריך היה להסתירם מעיני הגרמנים כיוון שהם אסרו על קריאה, עיון ולימוד בספרים והעונש על החזקתם היה עונש מוות.
בין שמונה הספרים היה ספר היסטוריה, ספר לימוד השפה הרוסית, הספר "תולדות העולם" מאת הרברט ג'ורג' ולס שיצא לאור לאחר מלחמת העולם הראשונה וספר גאומטריה אנליטית.
הספרים היו ננעלים מדי ערב בחדרון של "זקן הבלוק" יחד עם עוד פריטים יקרי ערך כמו תרופות ופירורי מזון שנשארו.
בשעות הלילה נמסרו הספרים להשגחתה של דיטה קראוס שהייתה נערה בת 14 שהובאה על ידי פרדי הירש ממחנה המשפחות כדי לסייע בבלוק.
היא הייתה מסדרת את הספרים בשורה ושומרת עליהם כל פעם במקום מסתור אחר לפי תוכנית שהוכנה מראש.
מדי בוקר הייתה מוסרת דיטה את הספרים לכל מורה שהזמין ספר מבעוד מועד.
מאחר שלא היו לדיטה כלי כתיבה, היא זכרה בעל פה את ההזמנות.
לעיתים נאלצה דיטה להסתיר את הספרים בקפלי בגדיה ולכן תפרה עבורם כיסים פנימיים.
הסופר הספרדי אנטוניו איטורבה הוציא לאור את הספר "הספרנית מאושוויץ" המתבסס על סיפורה של דיטה קראוס בבלוק הילדים באושוויץ.
סופו של בלוק 31 התרחש בהדרגה בשני שלבים.
השלב הראשון והקשה ב-7 במרץ 1944 שבו כל אסירי טרנספורט ספטמבר נלקחו לתאי גזים כשהם שרים את התקווה ואת ההמנון הצ'כי.
הילדים שנותרו בבלוק נפרדו בכאב מחבריהם וממחנכיהם.
הפרידה מפרדי הירש ומאנקה הייתה קשה להם במיוחד.
ב-1 ביולי 1944 החלה סלקציה של גברים, נשים וילדים ורובם הובלו לתאי הגזים.
היה זה סופו של בלוק הילדים.
אגשג'האזה (בהונגרית: Ballószög) הוא כפר בנפת קצ'קמט שבמחוז באץ'-קישקון במרכז הונגריה.
האזור מיושב מאות שנים והכפר הוזכר לראשונה במאה ה-14, היישוב עצמו הוקם בשנת 1954 והוכרז ככפר עצמאי.
בלוע הטירוף או בפי הטירוף הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת אימה על טבעית, בבימויו של ג'ון קרפנטר ובכיכובו של סם ניל, אשר יצא לאקרנים ב-1994.
עלילת הסרט עשירה באלמנטים לאבקרפטיים וסובבת את דמותו של החוקר הפרטי ג'ון טרנט, פרילנסר בשירותה של חברת ביטוח מפורסמת, היוצא למסע אימים הזייתי בעקבותיו של סופר אימה נודע בשם סאטר קיין, זאת על רקע התפרצות מגפת טירוף עולמית בקרב קהל הקוראים של רב המכר החדש שלו.
עלילת הסרט מוצגת כמעט לחלוטין בתור פלשבק מעיניו של ג'ון טרנט, חוקר פרטי המאושפז בכפייה בבית חולים פסיכיאטרי.
מעט לאחר הגעתו למקום, מופיע בחדרו אדם העונה לשם דוקטור ורן, המבקש לעזור לו להחלים.
ורן נדהם לגלות כי טרנט צייר מאות צלבים על הקירות המרופדים של תאו, וכן על גופו ועל פניו, וכי הוא כלל וכלל אינו רוצה לעזוב את המקום.
טרנט מסכים לגולל בפניו את סיפורו, ולחשוף את השתלשלות האירועים אשר הובילה למצבו.
מספר חודשים קודם לכן נראה טרנט יושב במשרדו של רובינסון, מנהל חברת ביטוח מצליחה, לאחר שזה עתה חשף הונאת עתק של אחד מלקוחותיו.
השניים הולכים לאכול ארוחת צהריים יחדיו, אז מציג בפניו רובינסון את עבודתו הבאה: מציאת עקבותיו של סאטר קיין, סופר נודע אשר מכר את הזכויות על ספרו החדש לבית ההוצאה לאור "ארקיין" בטרם נעלם ללא עקבות.
ארוחתם מסתיימת בפתאומיות כאשר אדם משונה האוחז בגרזן מנפץ את חלון הראווה של המסעדה ומזנק על שולחנם.
הוא שואל את טרנט ומרים את הגרזן על מנת להורגו, אולם נורה בידי שני שוטרים המגיעים למקום.
למחרת נוסע טרנט לבית ההוצאה לאור ופוגש את מנהלו, ג'קסון הרגלואו, אשר עורך היכרות בינו לבין לינדה סטיילס, אחת העורכות הראשיות, ומספר לו על היעלמותו של קיין.
לדבריו, שלח קיין מספר פרקים מספרו החדש לסוכנו לפני שנעלם.
כאשר מתעניין טרנט אודות הסוכן, מגלה לו הרגלואו כי אותו אלמוני שתקף אותו אמש במסעדה, היה, הלכה למעשה, הסוכן.
טרנט רוכש כמה מספריו של קיין וקורא אותם בביתו בניסיון להתחקות אחר רמזים אפשריים, אולם נתקף במהרה בחזיונות ובסיוטים משונים.
הוא מתעורר משינתו הטרופה ומבחין בדפוס המצוי בכריכות הספרים, מעין מפה המצביעה על מיקומה של עיירה בדיונית בשם הובס אנד, אשר הופיעה בכתביו של קיין, ולכאורה ממוקמת במרכזה של ניו אינגלנד.
למחרת הוא מציג את תגליתו בפני הרגלואו, המעניק לו את הסכמתו לחקור את קצה החוט, בתנאי שייקח עמו את לינדה סטיילס כבת לווייתו.
השניים יוצאים לדרך אך אינם מצליחים למצוא את העיירה המדוברת.
עם רדת החשכה נרדם טרנט, וסטיילס פוגעת לפתע באדם זקן הרוכב על אופניים.
בעודו שוכב על הכביש ממלמל האיש, , אולם במהרה קם, ורוכב משם כאילו לא קרה דבר.
הם ממשיכים לנסוע כאשר סטיילס מבחינה בבהלה שהכביש עליו עמד רכבם הפך לעננים, המובילים אותם מבעד לגשר מקורה.
בקצה הגשר הופך הלילה חזרה ליום, והם מוצאים את עצמם בהובס אנד.
העיירה המסתורית ריקה מאדם למעט כמה ילדים, והשניים מחליטים לנסוע אל המלון המקומי של גברת פיקמן, עליו קראו קודם לכן בספרו של קיין.
מחלון חדרם הם רואים כנסייה ביזנטית אשר הופיעה גם היא בכתבי הסופר והולכים לבקרה, אולם עם הגעתם למקום טרנט אינו מצליח לפתוח את דלתות הבניין.
טרנט וסטיילס נכנעים ובאים לעזוב, אולם אספסוף זועם וחמוש שועט לפתע לעברם בשיירת כלי רכב.
הם נמלטים מהזירה, אך מספיקים לחזות באחד האנשים יורה לעבר הכנסייה בעודו צועק, .
הדלתות נפתחות ונסגרות לסירוגין כאשר ילד קטן עומד מעברן, ולאחר מכן גם דמות גבוהה לבושת שחורים, אותה סטיילס מזהה כלא אחר מאשר סאטר קיין בכבודו ובעצמו.
עדת כלבי דוברמן יוצאת מתוך הכנסייה ומבריחה את האספסוף.
חזרה במלון, מאשים טרנט את סטיילס בכך שהיא והרגלואו ביימו את היעלמותו של קיין יחד עם כל שאר האירועים שהתרחשו בעיירה.
סטיילס מודה שהם הורו לקיין לעזוב את סביבתו למשך זמן מה, במעין טריק שיווקי אשר נועד להגדיל את מכירותיו של ספרו החדש, רק שהוא מעולם לא חזר.
היא טוענת שנסיעתם הייתה מתוכננת מראש, אלא שהם לא היו אמורים למצוא דבר, כך שהעיירה וכל המתרחש בה היו מוכרחים להיות אמיתיים.
טרנט מסרב לעזור לסטיילס, המשוכנעת כי כל המתרחש סביבם כבר נכתב בספרו של קיין, וכי הדרך היחידה החוצה מהעיירה כרוכה בקריאתו.
היא גונבת את רכבם ונוסעת חזרה לכנסייה, שם היא מוצאת את קיין ממשיך במלאכת הכתיבה של ספרו, לצדה של דלת עץ רעועה ונוטפת ריר.
הוא מספר לה כי במשך שנים חשב שהמציא את ספרותו בעצמו, אלא שלמעשה , בעודו מביט לעבר הדלת המסתורית.
עם חזרתה העירה נתקפת סטיילס בטירוף בלתי נשלט ומתעלפת.
טרנט נמלט על נפשו ברכבם, אך נתקל בהמון זועם של אנשים ומפלצות.
אחד המקומיים שפגש קודם לכן בכנסייה מזהיר אותו כי עליו לעזוב את העיירה לפני שיהיה מאוחר מדי, ומתאבד.
סטיילס יוצאת מתוך ההמון ומכה את טרנט בפניו, אך הוא מצליח להכניע אותה ולהכניסה לרכב.
הוא בורח מהעיירה שוב ושוב, אך בכל פעם חוזר לעבר אותו מקום בו התאסף ההמון, עד שהוא מתנגש ברכב אחר ומאבד את הכרתו.
טרנט מתעורר בתוך תא וידוי לצדו של קיין, המספר לו כי ברגע שאנשים יתחילו לאבד את היכולת להבדיל בין פנטזיה למציאות, יוכלו לחזור לעולמם.
הוא טוען כי הובס אנד לא הייתה קיימת לפני שכתב עליה בספרו, וגם טרנט לא, .
טרנט מסרב להאמין לדבריו, אך קיין פותח בפניו את דלת העץ הרעועה, מתוכה יוצאות מפלצות ענק משונות השועטות אחריו.
בתום המרדף מוצא את עצמו טרנט שוב בעולם האמיתי, אינו בטוח אם זה עתה התעורר מסיוט בלהות או לא.
כאשר הוא מתעמת עם הרגלואו המבולבל, מספר לו הלה כי ספרו החדש של קיין כבר יצא לאור, לאחר שטרנט השיב לו במו ידיו את הטיוטה המקורית, כחמישה שבועות קודם לכן.
ברחובות העיר פורצות מהומות ענק בעקבות הטירוף המדבק שעוררו סיפוריו של קיין, וכאוס משתולל בכל עבר.
בצעד של טירוף, מגיע טרנט לחנות ספרים, ורוצח את אחד ממעריציו של קיין בעזרת גרזן.
בשלב זה שבה העלילה חזרה אל בית החולים הפסיכיאטרי בו זה עתה סיים טרנט לגולל את סיפורו בפני דוקטור ורן.
עם עזיבתו של הלה, נכבים האורות וטרנט בוהה באימה מבעד לחלון תאו, בעוד צללים איומים תוקפים זה את זה על רקע צרחות של כאב.
כעבור זמן מה עוזב טרנט את בית החולים רק בכדי לגלות כי הציוויליזציה כפי שהכיר אותה נהרסה לחלוטין, ללא כל זכר לבני אדם.
כאשר הוא נכנס לבית קולנוע על מנת לצפות בעיבוד הקולנועי לספרו של קיין, חוזה טרנט הנדהם בקטעים מתוך חייו שלו, ונוכח לדעת שקיין לא שיקר כאשר טען שעיצב את העולם בעזרת כתיבתו.
הוא ממשיך לצפות בסרט ופורץ בצחוק היסטרי ומלא ייאוש.
מועמד עבור פרס עשרת הסרטים הטובים ביותר
מועמד עבור פרס סרט הפנטזיה הבינלאומי הטוב ביותר
אקדמיית סרטי המדע הבדיוני, הפנטזיה והאימה – פרס סאטורן (1996)
מועמד עבור פרס סרט האימה הטוב ביותר
מועמד עבור פרס האיפור הטוב ביותר
תסריט הסרט נכתב בשלהי שנות ה-80 בידי .
ג'ון קרפנטר היה בין הבמאים הראשונים להם הציע הלה את עבודתו, על אף שתחילה ויתר עליה.
חברת ההפצה ניו ליין סינמה הודיעה ב-1989 על התחלת שלבי ההפקה המוקדמים תחת בימויו של , אולם מאוחר יותר הוחלף רנדל במרי למברט, ולבסוף נמלך קרפנטר בדעתו וחתם על תפקיד הבמאי בדצמבר 1992.
הסרט הושפע רבות מעבודותיו של הסופר האמריקאי ה.פ.
לאבקרפט, ומכיל עשרות רמיזות לספרותו.
ראשית, שמו של הסרט הוא משחק מילים אשר נלקח באופן ישיר מהנובלה הידועה של הסופר, .
כמו כן, הדרך בה העלילה מועברת, קרי דרך פלשבק של מטופל המאושפז בבית חולים פסיכיאטרי או בבית משוגעים, היא אמצעי ספרותי בו השתמש לאבקרפט פעמים רבות על מנת לפתוח את סיפוריו.
בנוסף, רבות מעלילותיו מתרחשות בניו אינגלנד, בדומה למקום הימצאותה של העיירה הבדיונית הובס אנד.
שם משפחתה של מנהלת המלון בעיירה, פיקמן, תואם למספר דמויות שכתב לאבקראפט, למשל בסיפור הקצר המודל של פיקמן.
המפלצות אליהן מתייחס קיין בתור מופיעות בספרותו של לאבקראפט בתור אלים מרושעים, וחלק משמות הספרים שכתב דומים לאלו של הסופר:
הלוחש של החשכה – .
הדבר במרתף – הדבר על מפתן הדלת.
הרודף מחוץ לזמן – או .
הזוועה בהובס אנד – .
מספר השוואות נעשו בין דמותו של קיין לסטיבן קינג, אשר, בדומה ללאבקראפט, שילב רבים מסיפוריו ברקעה של ניו אינגלנד.
במהלך הסרט לינדה סטיילס אף מזכירה את קינג ואומרת לטרנט, .
צילומי הסרט התקיימו בן אוגוסט לאוקטובר 1993, עם תקציב של כ-8 מיליון דולרים.
סצנות עיירת הובס אנד צולמו ב, והכנסייה בה שהה קיין היא למעשה , שניהם ב, אונטריו.
שאר הסצנות צולמו בטורונטו, לדבריו של קרפנטר הודות לתערובת .
האפקטים החזותיים בסרט נוצרו בידי חברת אינדסטריאל לייט אנד מג'יק, והאפקטים הפיזיים בידי אשר עבדה עליהם במשך שבעה שבועות, כאשר האפקט הגדול ביותר היה אשר הוצב על גלגלים קטנים ותופעל בידי צוות של עשרים וחמישה עובדי הפקה.
פסקול הסרט הולחן בידי ג'ון קרפנטר ו.
מנגינת הפתיחה הנשמעת בסצנה הראשונה, על רקע הדפסת ספריו של קיין, הושפעה מהשיר היכנס איש החול של להקת מטאליקה.
קרפנטר רצה להשתמש בשיר המקורי, אך בעקבות מספר בעיות שהתעוררו בקשר לזכויות היוצרים נאלץ להלחין מנגינה משלו, בעזרתם של ג'ים לאנג והגיטריסט של להקת הקינקס, .
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-10 באוגוסט 1994, בפסטיבל הקולנוע פנטזיה פילמסט, בגרמניה.
בארצות הברית יצא הסרט ב-3 בפברואר 1995. בשבוע הראשון להפצתו ברחבי העולם גרף הסרט כ-3.4 מיליון דולרים בקופות.
בסך הכל גרף הסרט כ-8.9 מיליון דולרים מתוך תקציב של בין 8 ל-14 מיליון דולרים, מה שהצביע על כישלונו בקופות.
לאחר הפצותיו המוקדמות במערכות וידאו ביתיות יצא הסרט בגרסת בלו-ריי בידי חברת ניו ליין סינמה ב-2013. כעבור שלוש שנים יצא מחדש בגרסת DVD בידי .
ב-2018 הוציאה חברת את הסרט תחת התווית "סקרים פקטורי", בתור גרסת אספנות בפורמט בלו-ריי.
אתר האינטרנט Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון חיובי של 58% מתוך סיכום של 45 ביקורות, עם ציון ממוצע של כ-5.8 נקודות.
הקונצנזוס הכללי שהביע צוות המבקרים של האתר מסר כי, .
אתר Metacritic העניק לסרט ציון ממוצע של 53 מתוך 100 נקודות על בסיס 17 ביקורות, כאשר ציון המשתמשים עומד על 7.1 מתוך 10.
ג'ונתן רוזנבאום מעיתון ה טען כי הסרט אינו מהטובים ביותר של ג'ון קרפנטר, אם כי הוא עשוי להיות המפחיד ביותר.
בנוסף הגדיר אותו בתור .
לדבריו, מכיל הסרט אלמנטים מעבודותיהם של הסופר ה.פ.
בדומה לדמותו של טרנט, הציע רוזנבאום, הופכים הצופים בסרט להיות חלק ממנו, על רקע הסצנה הסופית עמה הוא מסתיים.
אלמר הפלידסון מתאגיד השידור הבריטי העניק לסרט ציון של ארבעה כוכבים, ותיאר אותו בתור .
לדבריו, סצנת הסיום הייתה מאכזבת במידה מה, על אף שבשורה התחתונה הסרט עדיין מהווה דוגמה ל.
מבקר הקולנוע רוג'ר איברט טען כי הסרט הציג הרבה רעיונות מעניינים בראשיתו, על אף שהזיז את כולם הצידה על מנת לפנות מקום ל אשר נראו כאילו הגיעו מסיוט ברחוב אלם.
לדעתו, הקונספט של הוא מרתק, אולם לאחר הגעתם של טרנט וסטיילס לעיירה הובס אנד, הופכת הצפייה לסתם עוד סרט אימה נדוש.
כמו כן טען שדמותו של סאטר קיין אינה מפותחת דיו, והשווה בין הסגנון העלילתי לבין עבודותיו של הסופר סטיבן קינג.
שיילה ג'ונסטון מעיתון האינדפנדנט תיארה את הסרט בתור .
לדבריה, קרפנטר, בדומה לבמאים רבים אחרים מסוגת האימה, .
בלוס היה שליט מצרים במיתולוגיה היוונית.
פסאודו־אפולודורוס סיפר שאינכוס הוליד את איו, והיא נדדה בעולם והולידה מזאוס את אפפוס במצרים, ולאחר שהות בגבל שניהם שבו למצרים, ואפפוס הוליד עם ממפיס (האפונים של ממפיס העיר) את ליביה , האפונים של ארץ ליביה (צפון אפריקה).
ליביה ילדה מפוסידון את בלוס ואת אגנור.
בעוד אגנור עבר לפיניקיה, שלט בה והפך ל"אבי הסחר הגדול", בלוס נשאר לשלוט במצרים, התחתן על אנכינואה בת היאור והוליד ממנה תאומים: ו, ולפי אוריפידס נולדו להם גם קפאוס ופינאוס.
דנאוס הושב על־ידי בלוס בלוב (צפון אפריקה), ואייגיפטוס בערביה (אזורי המדבריות שממזרח למצרים, מסוריה עד סיני וחצי האי ערב), אך איגיפטוס שִעבד את "ארץ המלנפודים" וקרא לה על שמו.
לפי יואנס צצס, בני בלוס הם נינוס (הוא אבי נינוה), אגנור, פויניקס, איגיפטוס, דנאוס ופינאוס; אחרים מחשיבים את אגנור לאחי בלוס; צצס מאמין שאגנור האח ואגנור הבן היו אנשים שונים, כאשר אגנור שחשק באנטיופה בת בלוס היה האח.
כמו רבים מבני משפחתו, בלוס מגלה זיקה בתולדות חייו ואף בשמו למזרח אגן הים התיכון, ומקור שמו הוא בגרסה יוונית לשם הכנעני "בעל".
צורה יוונית לשם הכנעני זאת מופיעה גם בשם הנחל בלוס, בשם המלך בעל־בלוס (בלטינית Belus) אבי דידו, ובפולחן בלוס (כלומר הבעל, כבסיפור המקראי; ביוונית (בהטיה) Βελίαν) שהנהיגה איזבל אצל יוסף בן מתתיהו.
בלוצ'יסטן הוא חבל ארץ המאוכלס על־ידי הבלוצ'ים, קבוצה אתנית־לשונית דוברת בלוצ'ית, בדרום־מערב פקיסטן (5–6.5 מיליון דוברים), דרום־מזרח הרפובליקה האסלאמית של איראן (1.5–2 מיליון דוברים), ובדרום אפגניסטן (פחות מ־200,000 דוברים).
מבחינה גאוגרפית כוללת בלוצ'יסטן את דרום־מזרח הרמה האיראנית, שפלות החוף הצחיחות של בצפון־מזרח המפרץ הפרסי וצפון הים הערבי עד קראצ'י, וחלקים מאגן האינדוס המערבי.
מבחינת מחוזות מנהליים נכללת בלוצ'יסטן בפקיסטן במחוז בלוצ'יסטן (מכוויתה ודרומה) וחלקים קטנים מסינד ופנג'אב, באיראן מחוז סיסתאן ובלוצ'סתאן וחלקים מהמחוזות כרמאן והורמוזגאן, ובאפגניסטן את דרום המחוזות נימרוז, הלמנד וקנדהאר.
השם "בלוצ'יסטן" לא היה בשימוש לפני הכיבוש הבריטי של האזור.
בלוק איילנד הוא אי של ארכיפלג הממוקם כ-14 ק"מ דרומית לחופי מדינת רוד איילנד ו-23 ק"מ מזרחית למונטוק בלונג איילנד.
האי הוא חלק ממחוז וושינגטון , רוד איילנד.
באי עיירה בשם ניו שורהאם, שנחשבת לעיירה הקטנה ביותר, במדינה הקטנה ביותר בארצות הברית.
האי נקרא על שם החוקר ההולנדי אדריאן בלוק , והעיירה נקראה על שם שורהם , קנט, באנגליה.
היווצרות האיים והמצרים שמסביבם, קשורים באותו תהליך.
מדובר בשכבת הקרח של לורנטייד שלפני כ-25,000 שנה התפשטה ל"שמיכה" של אלפי קילומטרים רבועים של קנדה וארצות הברית.
הקצה הדרומי שלה הגיע בערך למקום בו שוכנים כיום מרתה'ס ויניארד, ננטקט, בלוק איילנד ולונג איילנד.
עובי של קילומטר עד שני קילומטרים של שכבת הקרח נעה דרומה על פני הנוף הקדום, והביאה עימה סלעים גדולים, אבנים וחול שגרף.
כשהקצה הדרומי שלו נמס, שוחררו כמויות אדירות של מי נמס ופסולת סלעית, ויצרו את מרתה'ס ויניארד, ננטקט והאיים האחרים.
פני הים שהיו נמוכים בכ-122 מ' ממה שהוא היום, עלו שוב, והתפתחו סביבות שפכים של נהרות שערוציהם נחרצו על ידי זיזים של הקרחון וכן וחופים וביצות מלח.
Rodman's Hollow הוא אגן שטיפה קרחוני בשטח של 93 דונם, ליד החוף הדרומי של האי.
במבט גאוגרפי רחב, בלוק איילנד הוא חלק מהמערכת הגדולה של מֵצָרִים שפרוסים מדרום לחופי קונטיקט, רוד איילנד ומסצ'וסטס, הכוללים את: מצר לונג איילנד הגדול במערב; ומֵצרים קטנים בהרבה ממזרח לו הכוללים את: מצר בלוק איילנד, מצר רוד איילנד, מצר ויניארד ומפרץ בוזארדס, כשכולם מהווים למעשה גם שלוחות של האוקיינוס האטלנטי.
בלוק איילנד הוא יעד תיירות קיץ פופולרי.
באי שני מגדלורים היסטוריים מגדלור בלוק איילנד הצפוני , בקצה הצפוני של האי, ומגדלור בלוק איילנד הדרום-מזרחי , בחוף הדרום מזרחי.
כ-40 אחוז מהאי מיועדים לשימור, וחלק ניכר מהקצה הצפון-מערבי של האי הוא אזור טבעי לא מפותח, ותחנת מנוחה לציפורים לאורך נתיב המעוף האטלנטי.
רשות שמירת הטבע כוללת את בלוק איילנד ברשימת "המקומות הגדולים האחרונים (The Last Great Places)" שלה, המורכבת מ-12 אתרים בחצי הכדור המערבי.
המגדלור הדרום מזרחי ממוקם בפינה הדרום מזרחית של האי, וקל יותר לגישה מאחיו הצפוני.
המגדלור נבנה בשנת 1875 ועשוי לבנים וגרניט.
הוא נשאר עד היום כעזר ניווט פעיל של משמר החופים האמריקני.
המגדלור הוזז בשנת 1993, עקב סכנת קריסת המצוקים עקב ארוזיה.
בנוסף לסיורים במגדל, יש במגדלור מוזיאון הפתוח בעונת הקיץ.
גם במגדלור הצפוני, שנבנה בשנת 1867, ועשוי מברזל וגרניט קיים מוזיאון, אך זמינותו לקהל מצומצמת יותר.
במרחק הליכה קצר מהמגדלור הצפוני נמצא קצה האי, עם אוקיינוס משני צידי רצועת יבשה צרה.
האי מחובר כל השנה במעבורת לפוינט ג'ודית , ובקיץ: לניו לונדון , קונטיקט; אוריינט ומונטוק, ניו יורק; וניופורט, רוד איילנד.
המעבורת המסורתית שטה כשעה כדי להגיע לאי מפוינט ג'ודית, והיא הדרך היחידה להביא כלי רכב לאי.
מעבורת מהירה באותו מסלול אורכת 35 דקות (ללא אפשרות לכלי רכב), ומעבורת מהירה נוספת מניו לונדון אורכת קצת יותר משעה.
אופניים הם צורת תחבורה פופולרית באי.
בנוסף, טוסטוסים פופולריים למדי, במיוחד בקרב תיירים, מכיוון שקל לשכור ולנהוג בהם.
פופולריות זו הובילה ליותר משש חנויות להשכרת טוסטוסים באי, אך גם לתאונות רבות.
ניו אינגלנד איירליינס מציעה טיסות סדירות בנות 12 דקות לנמל התעופה בלוק איילנד סטייט מווסטרלי , רוד איילנד.
שדה התעופה באי נקרא רשמית Block Island State (קוד: BID) והטרמינל נמצא במרחק של כקילומטר אחד ממרכז העיירה.
בלוף היא התנהגות של משתתף במשחקי קלפים שמטרתה להטעות יריבים לטובתו האישית.
עיקר הפעולה היא יצירת רושם שיש בידו קלפים חזקים יותר מקלפי היריבים.
אם הבלוף מצליח היריבים עשויים לפרוש לפני חשיפת הקלפים וה'בלופ'ר יזכה בקופה.
ממשחקי הקלפים המושג עבר לשפת הדיבור, שם הוא מגדיר דבר שקר.
בעברית וגם בשפות אחרות, הבלוף שימש כבסיס ליצירת מילים נוספות, למשל: בלופר (סוג של שקרן), לבלף (לשקר בסגנון הבלוף).
מילים אלה נקלטו היטב בעברית ושמשו למתן שמות לסרט קולנוע, בלופר לסדרת סרטי אנימציה, מר בלופר וללהקה קוקו בלוף והיתושים.
הבלוף שימש בהרכבת מושגים חדשים, דוגמת: ישראבלוף וקוקו-בלוף (כינוי לחצי קוקו).
בלוסקיי היא רשת חברתית מקוונת המאפשרת פרסום מסרים קצרים ("מיקרו-בלוגינג").
הרשת הוקמה בשנת 2021 על ידי מייסד טוויטר (כיום X).
הממשק של בלוסקיי מזכיר את הממשק של טוויטר.
עם זאת, בשונה מטוויטר, בלוסקיי עושה שימוש בשמות תחום (@example.bsky.social).
הרשת רצה על פרוטוקול תקשורת של רשתות חברתיות מבוזרות שנקרא AT Protocol.
עד 6 בפברואר 2024, היה ניתן להצטרף לרשת רק דרך קישור הזמנה.
הרשת זמינה ב-19 שפות, ונכון ל-30 באוקטובר 2024, 13.5 מיליון משתמשים נרשמו אליה (כ-6.8 מיליון פעילים).
בנובמבר 2024 הגיעה הרשת ל-275 מיליון משתמשים חודשיים פעילים.
בְּלוֹק קֶבֶּקוּאַה היא מפלגה פוליטית פדרלית בקנדה המוקדשת ל, סוציאל-דמוקרטיה ולקידום ריבונות קוויבק.
הבלוק הוקם בתחילת שנות ה-90 על ידי חברי פרלמנט שערקו מהמפלגות הפדרליות והמפלגה הליברלית במהלך קריסת .
המייסד היה שר בממשלת המפלגה הפרוגרסיבית-שמרנית הפדרלית של בריאן מלרוני.
הבלוק שואף ליצור את התנאים הנדרשים לפרישה הפוליטית של קוויבק מקנדה.
המפלגה תוארה כסוציאל-דמוקרטית ובדלנית (או "ריבונית").
הבלוק תומך בפרוטוקול קיוטו, בזכות להפלות, בזכויות להט"ב, בלגליזציה של סיוע בהתאבדות, ביטול הסנאט הקנדי, ביטול המלוכה הקנדית, בחוק החילוניות של קוויבק, ובפטור של קוויבק מדרישות .
מהבחירות הפדרליות של 1993 ועד 2011, הבלוק היה המפלגה הגדולה ביותר בקוויבק והמפלגה השנייה או השלישית בגודלה בבית הנבחרים במשך שבע מערכות בחירות פדרליות רצופות.
בבחירות 2011 המפלגה זכתה רק בארבעה מושבים ואיבדה את מעמדה כמפלגה רשמית לאחר גל של תמיכה במפלגה הדמוקרטית החדשה.
עד 2014, המפלגה הצטמצמה לשני מושבים בעקבות התפטרויות ועזיבות.
בבחירות 2015, הבלוק זכה ב-10 מושבים, אף על פי שמנהיג המפלגה לא הצליח לזכות במושב.
בבחירות 2019, המפלגה זכתה ב-32 מושבים, והשיבה לעצמה מעמד רשמי של מפלגה.
בבחירות 2021, מספר המושבים שלה נשאר זהה.
בבחירות 2025, המפלגה חוותה ירידה במושבים ובאחוז הקולות לאחר עלייה בתמיכה במפלגה הליברלית תחת מארק קרני.
לבלוק יש קשרים בלתי פורמליים חזקים עם מפלגת (PQ), מפלגה התומכת בפרישת קוויבק מקנדה ובעצמאותה ופועלת ברמה הפרובינציאלית.
עם זאת, שתי המפלגות אינן מקושרות ארגונית.
חברים ותומכים של הבלוק מכונים "בלוקיסטים" .
בין היתר, בלוק קבקואה תמך ב:
ריבונות קוויבק, עד לעצמאות, בפרט ביטול וההתנגדות ל.
תמיכה בחוק החילוניות של קוויבק, שבו הממשלה אוסרת על פקידים פרטיים ללבוש בגדים דתיים, מה שמשפיע בעיקר על נשים מוסלמיות וגברים סיקים.
פטור של קוויבק מדרישות חוק הרב-תרבותיות.
ב-2015, הבלוק תמך באיסור על כיסוי פנים במהלך טקס האזרחות וההצבעה, המיועד לנשים מוסלמיות הלובשות ניקאב.
הבלוק הוקם בשנת 1990 כקואליציה בלתי פורמלית של חברי פרלמנט פרוגרסיביים-שמרנים וליברלים מקוויבק, שעזבו את מפלגותיהם המקוריות אחרי התפרקות הסכם מיץ' לייק.
המפלגה נועדה להיות זמנית והוטלה עליה המטרה לקדם ריבונות ברמה הפדרלית.
המפלגה שאפה להתפרק לאחר משאל עם מוצלח על פרישה מקנדה.
כמו רוב המפלגות, היא צברה ואיבדה תומכים בולטים לאורך השנים.
הקואליציה הראשונית שהובילה לבלוק הונהגה על ידי לוסיאן בושאר, שהיה שר הסביבה הפדרלי בממשלת השמרנים הפרוגרסיביים בראשות בריאן מלרוני.
בושאר עזב את הממשלה במאי 1990 בתגובה לדו"ח של ועדה בראשות שהציעה שינויים בהסכם מיץ' לייק.
בושאר הצטרף לחמישה מחבריו השמרנים, יחד עם שני ליברלים, כדי להקים את הגוש.
בבחירות הפדרליות של 1993, הבלוק זכה ב-54 מושבים (מתוך 75) בקוויבק, וכמעט בכל מחוזות הבחירה דוברי הצרפתית.
מכיוון שקולות האופוזיציה בשאר קנדה היו מחולקים בין , המפלגה השמרנית הפרוגרסיבית והמפלגה הדמוקרטית החדשה, הגוש זכה במספר המושבים השני בגודלו בבית הנבחרים, והפך לאופוזיציה הרשמית.
זמן קצר לאחר כינוס הפרלמנט ה-35, הודיע בושאר כי חברי הפרלמנט של הבלוק ידברו רק צרפתית במליאת בית הנבחרים, מדיניות שנמשכת בתוקף עד היום.
מכיוון שהגוש היה האופוזיציה הרשמית, היו לו זכויות יתר על פני שאר המפלגות, אף שכל חברי הפרלמנט שלו נבחרו במחוז אחד.
עם זאת, הליברלים השולטים ראו במפלגת הרפורמה את האופוזיציה העיקרית שלהם בעניינים שאינם קוויבקיים.
כמו כן, ב-1995, כאשר בושאר קיבל הזמנה להיפגש עם נשיא ארצות הברית ביל קלינטון בזכות כהונתו כמנהיג האופוזיציה, מנהיג הרפורמה קיבל גם הוא פגישה במטרה לנטרל את הלחץ הבדלני של בושאר.
בשנת 1995, ממשלת PQ קראה למשאל העם השני בהיסטוריה של קוויבק על עצמאות.
"הסכם משולש" שמיפה את תוכנית ההצטרפות לעצמאות נכתב ונחתם על ידי מנהיגי פרטי קבקואה, בלוק קבוקאה ו ב-12 ביוני 1995. הוא החיה מחדש את הרעיון של רנה לווק שהמשאל צריך להמשיך במשא ומתן על הסכם שותפות בין קוויבק עצמאית לשאר קנדה.
הדיון הפך לחסר משמעות כאשר 50.6% מהבוחרים שהשתתפו במשאל העם דחו את תוכנית הריבונות.
הצבעה מוחצת של "לא" במונטריאול הטתה את הכף.
יום לאחר משאל העם, הודיע על התפטרותו מתפקידיו כמנהיג PQ וראש ממשלת קוויבק.
בושאר עזב את הפוליטיקה הפדרלית והחליף את פאריזו בשני התפקידים ב-26 בינואר 1996. בעקבות כך, הפך למנהיג הבלוק, הוא התפטר מהתפקיד אחרי שנה וז'יל דוספ, ששימש קודם לכן כמנהיג זמני, הפך למנהיג הבלוק ב-1997.
בבחירות הפדרליות של 1997, הבלוק ירד ל-44 מושבים, ואיבד את מעמד האופוזיציה הרשמית לטובת מפלגת הרפורמה.
תקופת כהונתה של 1997–2000 התאפיינה במאבק הבלוק נגד אישור חוק הבהירות, בניסיון של ראש ממשלת קנדה ז'אן קרטיין לקבע בחוק את החלטת בית המשפט העליון של קנדה מ-1998 כי קוויבק אינה יכולה לפרוש באופן חד-צדדי.
בבחירות 2000, הגוש ירד ל-38 מושבים, על אף שקיבל באחוזים יותר קולות מהבחירות הקודמות.
בבחירות 2004, הבלוק זכה ב-54 מושבים בבית הנבחרים, והשווה את השיא הקודם שלו מבחירות 1993. בבחירות 2006, למרות הציפיות לגידול בכוחו, הבלוק איבד שמונה מושבים לשמרנים.
בשילוב עם הפסד נוסף לאנדרה ארתור, מועמד עצמאי, הבלוק רשם הפסד נטו של שלושה מושבים.
ז'יל דוספ הודיע ב-11 במאי 2007 כי יתמודד על הנהגת פרטי קבקואה במקומו של , שהתפטר ב-8 במאי 2007. אך בהמשך הודיע דוספ כי הוא פורש מהמרוץ.
הבלוק רשם הישג בבחירות ב-2008 כאשר זכה ב-49 מושבים.
בסוף נובמבר 2008, הבלוק הצהיר כי יתמוך בהצעת אי-אמון אפשרית נגד השמרנים, ויתמוך בממשלת הקואליציה הליברלית-NDP לפחות עד יוני 2010, מבלי להיות חלק מהממשלה בפועל.
בבחירות הפדרליות של 2011, בעקבות גל תמיכה במפלגה הדמוקרטית החדשה, הבלוק קיבל פחות מרבע מהקולות בקוויבק (ופחות מ-6% מהקולות הארציים).
הוא איבד 44 מתוך 47 המושבים, והוסיף רק מושב אחד.
המושבים שאבדו כללו את זה של דוספ, שהתפטר מתפקידו כנשיא ומנהיג המפלגה.
שימשה כמנהיגה זמנית ונשיאת המפלגה לאחר התפטרותו של דוספ עד לבחירות להנהגת המפלגה ב-2011.
על ידי זכייה בארבעה מושבים בלבד, הבלוק לא הצליח להגיע למינימום של 12 מושבים הנדרשים למעמד מפלגתי רשמי בבית הנבחרים.
חברי פרלמנט ללא מעמד מפלגתי רשמי מטופלים כעצמאיים וחייבים לשבת בשורה האחורית של ספסלי האופוזיציה.
חלות עליהם מגבלות שונות והם אינם יכולים לשבת כחברים עם זכות הצבעה בוועדות פרלמנטריות.
קמפיין הבחירות לבחירת יורש קבוע לדוספ החל ב-17 בספטמבר 2011 והסתיים ב-11 בדצמבר עם בחירתו של חבר הפרלמנט לשעבר כמנהיג המפלגה.
הוא פרש מהתפקיד ב-16 בדצמבר 2013 מסיבות בריאותיות.
בחירות חדשות להנהגה נערכו ביוני 2014, ובהן ניצח .
ב-10 ביוני 2015 הוכרז כי ז'יל דוספ יחזור להוביל את המפלגה לקראת הבחירות.
בולייה ויתר על ההנהגה אך נשאר נשיא המפלגה.
בבחירות, הבלוק הצליח לקבל 10 מושבים, יותר מכפול מהבחירות הקודמות, אבל לא מספיק כדי לזכות מחדש במעמד מפלגתי רשמי.
דוספ לא הצליח לזכות במושב משלו, והתפטר שוב מתפקידו כמנהיג המפלגה.
המפלגה הונהגה באופן זמני על ידי עד לבחירות להנהגה במרץ 2017, בהן נבחרה , חברת .
ב-28 בפברואר 2018, שבעה מתוך עשרת חברי הפרלמנט של הבלוק עזבו את הסיעה והקימו את הקבוצה הפרלמנטרית הקוויבקית.
משאל עם לבחינת ההנהגה נערך ב-1 ו-2 ביוני 2018 ובו 67% מחברי המפלגה דחו את מנהיגותה של ולה, שהודיעה לאחר מכן על התפטרותה החל מ-11 ביוני 2018. נשיא המפלגה וחבר הפרלמנט מריו בולייה מונה ליורש של ולה באופן זמני.
ב-22 באוגוסט 2018, כחלק מהסכם לאיחוד המפלגה, בולייה העביר את הנשיאות לאיב פרון.
ב-17 בספטמבר 2018, חברי הפרלמנט שערקו מהבלוק הצטרפו מחדש למפלגה.
המפלגה בראשות איב-פרנסואה בלאנשה (2019–הווה)
ב-17 בינואר 2019, , שהיה היחיד שהתמודד על התפקיד, נבחר להנהיג את הבלוק.
בעקבות כך, BQ הגדילה את מספר המושבים שלה ל-32 מושבים בבחירות ב-2019, והשיבה לעצמה את המעמד הרשמי של מפלגה.
בבחירות ב-2021, המפלגה קיבלה שוב 32 מושבים, ללא שינוי מהבחירות הקודמות.
בהצבעת אמון בהנהגה שנערכה במאי 2023, בלאנשה זכה ב-97% מהקולות.
עם זאת, בבחירות הפדרליות בקנדה ב-2025, הבלוק בראשות בלאנשה קיבל רק 22 מושבים, ירידה משמעותית לעומת הבחירות הקודמות.
בלוצ'ית (בבלוצ'ית: بلۏچی) היא שפה איראנית מערבית אותה דוברים הבלוצ'ים, בני קבוצה אתנית ממוצא איראני החיים בעיקר באזור בלוצ'יסטן בקצה הדרום-מזרחי של המישור האיראני (אזורי פקיסטן, איראן ואפגניסטן).
את השפה דוברים 8.8 מיליון אנשים נכון לשנים 2017–2020. מתוכם, 6.28 מיליון מהם מתגוררים בפקיסטן.
השפה מחלוקת ל-4 זרמים: בלוצ'ית קורושית, בלוצ'ית מזרחית, בלוצ'ית מערבית ובלוצ'ית דרומית.
השפה הבלוצ'ית שייכת למשפחת השפות האיראניות מערביות, שהחלו להתפתח עוד במאה ה-6 לפנה"ס.
הבלוצ'ית היא שפה הודו-גרמאנית והודו-איראניות, שהתפתחה ספציפית תחת עץ השפות הצפון-מערביות איראניות.
תקן ISO 639-3 של השפה הבלוצ'ית הוא bal, שהתקן לבלוצ'ית מזרחית הוא bgp, התקן לבלוצ'ית מערבית הוא bgn והתקן לבלוצ'ית דרומית הוא bcc.
הבלוצ'ית נכתבת באותיות בלוצ'ית המבוססות על האותיות באלפבית הפרסי-ערבי.
האקדמיה הבלוצ'ית, משרד ממשלתי הכפוף לממשלת בלוצ'יסטן במחוז בלוצ'יסטן, אחראי על ענייני השפה הבלוצ'ית, ויושב ראשה הוא סנגט ראפיק.
לשפה הבלוצ'ית לא היה כתב משלה לפני המאה ה-19. רוב הבלוצ'ים היו כותבים עם אותיות פרסיות כשהיה צריך לכתוב בבלוצ'ית.
חיילים בריטים היו כותבים בבלוצ'ית באותיות באנגלית.
ב-2002, הבלוצ'ים ארגנו כנס להפקת אלפבית בלוצ'י.
אלפבית בלוצ'ית הישן נכתב במאה ה-20 על ידי סייד זהור שאה השמי.
האלפבית שכתב סייד עזר להפיק את האפלבית הבלוצ'י המודרני, שעד היום נמצא בשימוש רחב.
אלפבית בלוצ'ית בלטינית נכתב בשוודיה במאי 2000.
אלפבית בלוצ'ית בקירילית נכתב ב-1989 ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הטורקמנית על ידי חוקר השפות הבלוצ'י סרגיי אקסנוב.
האלפבית הבלוצ'י בקירילי יצא לאור ב-1990 והיה בשימוש במספר עיתונים וכתבות אך אף פעם לא נכנס לשימוש רחב או רשמי
בְּלֶז פסקל היה מתמטיקאי, פיזיקאי ופילוסוף צרפתי.
איש מדע רב-תחומי, שמפעליו חבקו תחומים רבים ומגוונים.
כילד היה ילד פלא שחונך על ידי אביו, שהיה גובה מיסים בעיר רואן.
עבודתו המוקדמת של פסקל הייתה במדעי הטבע.
פסקל תרם גם להבנת התנהגותם של זורמים, והבהיר את מושגי היסוד של לחץ וריק באמצעות הכללת עבודתו של אוונג'ליסטה טוריצ'לי.
פסקל גם כתב בהגנתה של השיטה המדעית.
ב-1642, בעודו נער, הוא החל בעבודה חלוצית על מכונות חישוב, ולאחר שלוש שנות מאמץ ו-50 דגמי אב, המציא את המחשב המכני.
הוא בנה עשרים מכונות כאלו (שנקראו המחשב של פסקל ומאוחר יותר הפסקלין) במהלך עשר השנים הבאות.
פסקל היה מתמטיקאי חשוב, ועזר ליצור שני ענפים רבי עוצמה ומרכזיים חדשים בתחום: בגיל 16 כתב חיבור משמעותי על גאומטריה פרויקטיבית, ומאוחר יותר התכתב עם פייר דה פרמה בנוגע לתורת ההסתברות, ובכך השפיע מאוד על התפתחות הכלכלה המודרנית ומדעי החברה.
כמו גלילאו וטוריצ'לי לפניו, הוא התנגד לטענתם של ממשיכי אריסטו שהתעקשו כי הטבע מפחד מהריק.
תוצאות מחקריו של פסקל גרמו למחלוקות רבות עד שהתקבלו בסופו של דבר.
ב-1646, פסקל ואחותו ז'קלין הזדהו עם התנועה הדתית הקתולית הידועה בקרב מתנגדיה כיאנסניזם.
אביו מת ב-1651. לאחר חוויה מיסטית שעבר בתחילת 1654, הוא חווה את "המרתו השנייה", נטש את עבודתו המדעית והקדיש עצמו לפילוסופיה ולתאולוגיה.
שתי עבודותיו המפורסמות ביותר מתקופה זו הן "המכתבים הפרובינציאליים" שהביא לקונפליקט בין היאנסניסטים והישועים, ו"הגיגים" (Pensees).
באותה שנה כתב גם חיבור חשוב על המשולש האריתמטי.
בין 1658 ל-1659 הוא כתב על הציקלואיד ואפשרות השימוש בו לצורך חישוב נפחם של גופים.
פסקל סבל כל חייו מבריאות רעועה ובמיוחד לאחר גיל 18, ולבסוף נפטר חודשיים לאחר יום הולדתו ה-39.
בלז פסקל נולד בקלרמון-פראן שבצרפת, והיה השלישי מבין ארבעה ילדים.
התייתם מאמו, אנטואנט בגון, בגיל שלוש, וגודל בידי אביו, המתמטיקאי אטיין פסקל.
בגיל תשע עבר עם משפחתו לפריז.
בגיל 16 הציג פסקל את עבודתו המתמטית הראשונה, שעסקה בגאומטריה פרויקטיבית.
בהמשך אותה שנה עברה המשפחה לרואן שבצפון נורמנדי, שם התמנה האב לגובה מס, וכעבור זמן קצר פרסם פסקל את עבודתו על חתכי חרוט.
אביו, אטיין פסקל (1588–1651), היה שופט מקומי וחבר באיגוד "Noblesse de Robe", שהתעניין מאוד גם במדע ובמתמטיקה.
לפסקל היו שתי אחיות, הצעירה יותר ז'קלין והמבוגרת יותר גילברט.
ב-1631, חמש שנים לאחר מות אשתו, עבר אטיין פסקל עם ילדיו לפריז.
המשפחה שכרה את שירותיה של לואיז דלפו, עוזרת בית שבסופו של דבר הפכה לחלק מהמשפחה.
אטיין, שמעולם לא נישא מחדש, החליט שהוא לבדו יחנך את ילדיו, שכן כולם הראו יכולת אינטלקטואלית יוצאת מגדר הרגיל, ובמיוחד בנו בלז.
פסקל הצעיר הראה נטייה מדהימה למדע ולמתמטיקה.
נושא שעורר בפסקל עניין רב הייתה עבודה של דזארג על חתכי חרוט.
המשפט קובע כי אם משושה חסום בחתך חרוט כלשהו אזי שלוש נקודות החיתוך של זוגות צלעות נגדיות של המשושה נחות על ישר אחד (הנקרא ישר פסקל).
בהוכחת המשפט פסקל יישם בהצלחה רעיונות גאומטריים מבריקים מגאומטריה פרויקטיבית (שהוא היה ממייסדיה) כמו "נקודה באינסוף" ורעיונות מפרספקטיבה.
בעבודתו פסקל הראה כי המשפט שלו הוא המפתח לבנייה של תאוריה כללית של חתכי חרוט, בה טענותיו של אפולוניוס מופיעות כמסקנות מטענות מוכללות יותר.
באותה עבודה מופיעה גם המסקנה הפשוטה אך החשובה ביותר ממשפטו - "כל חתך חרוט נקבע באופן ייחודי על ידי חמש נקודות שעליו", כלומר אם נסמן חמש נקודות במישור, ישנו רק חתך חרוט אחד שעובר דרך כולן.
עבודתו של פסקל הייתה כל כך מבריקה ומתקדמת שדקארט היה משוכנע שאביו של פסקל כתב אותה.
כשמרסן אימת בפניו שהחיבור היה פרי עבודתו של הבן ולא של האב, אמר דקארט: "אינני מחשיב זאת למוזר שהוא הציע טענות על חתכי חרוט הולמות יותר מאלו של הקדמונים", והוסיף, "אבל קשה להאמין שדברים אחרים הנוגעים לנושא זה יגיעו למוחו של ילד בן שש עשרה".
בצרפת באותו זמן יכלו משרדים ועמדות - והיו - נקנות ונמכרות.
ב-1631 מכר אטיין את משרתו כנשיא השני של בית המשפט המקומי Cour des Aides בעבור 65,665 ליברים.
הכסף הזה הושקע באיגרת חוב ממשלתית אשר סיפקה למשפחת פסקל הכנסה לא-גבוהה אך נוחה, שאפשרה להם לעבור לפריז.
אבל ב-1638, הקרדינל רישלייה, נואש לכספים להמשיך את מלחמת שלושים השנים, לא עמד בהחזר כספי האיגרת הממשלתית.
הכנסתו של אטיין פסקל צנחה לפתע מקרוב ל-66,000 ליברים לפחות מ-7,300.
כמו רבים באותה עת, נאלץ אטיין בסופו של דבר לברוח מפריז בשל התנגדותו למדיניות הכספית של הקרדינל רישלייה, כשהוא משאיר את שלושת ילדיו בחסות שכנתו, מאדאם סנקטו.
רישלייה סלח לאטיין רק כאשר נכח במחזה ילדים שבו השתתפה ז'קלין, ששיחקה היטב.
לאחר שיפור יחסיו של אטיין עם הקרדינל, הוא מונה ב-1639 לגובה וממונה על המסים מטעם המלך בעיר רואן - עיר שרישומי המס בה, עקב התקוממויות, היו בכאוס מוחלט.
משנת 1642 טרח במשך שלוש שנים על המצאת מכונת חישוב מכנית - פסקלין, מעין מחשבון שביצע רק פעולות חיבור וחיסור.
הוא המציא זאת כדי לעזור לאביו בעבודתו כגובה מס.
מכונת חישוב זו פעלה על עקרון גלגלי שיניים והיוותה בסיס למכונות חישוב מכניות מסוג זה שפעלו עד שבאו לעולם מכונות החישוב האלקטרוניות.
שתיים ממכונות החישוב המקוריות מוצגות במוזיאון לאמנויות ולמקצועות בפריז ובמוזיאון הצווינגר בדרזדן בגרמניה.
אף על פי שהמכונות הללו הן מבשרים מוקדמים של הנדסת מחשבים, המחשב לא זכה להצלחה מסחרית גדולה.
כיוון שהיה יקר במיוחד, הפסקלין הפך לצעצוע וסמל סטטוס לעשירי צרפת ואירופה.
אף על פי כן, פסקל המשיך לשפר את תכנונו במהלך העשור הבא ובנה בסך הכל עשרים מכונות כאלה.
המשולש היה ידוע עוד לפני פסקל, ואף הוצג בספר של מתמטיקאי סיני מהמאה ה-13. המשולש בנוי למעשה מהמקדמים הבינומיים.
אף על פי כן, בחיבורו Traité du triangle arithmétique ("חיבור על המשולש האריתמטי") פסקל תיאר צורת הצגה טבלאית נוחה למקדמים בינומיים, ובנוסף תיאר את השימושים הקשורים בה בתורת ההסתברות.
לצורך החישובים הקומבינטוריים הרבים שעשה בעבודתו בתורת ההסתברות, פסקל עשה שימוש אינטנסיבי במשולש, וחשף תכונות קומבינטוריות רבות שלו.
בשל תרומה ייחודית זאת ליסודות הקומבינטוריקה ותורת ההסתברות, צורת הצגה טבלאית זאת נקראת מאז תחילת המאה ה-18 בשם משולש פסקל.
המשולש משמש עד היום להדגמת רעיונות קומבינטוריים רבים.
פסקל מגדיר את המספרים במשולש באמצעות רקורסיה: נקרא למספר שנמצא בשורה ה-(m+1) ובטור ה-(n+1) כ- .
פסקל לאחר מכן מסיק עם הוכחה:
ב-1654, בעקבות התעניינותו של חבר בבעיות הימורים, הוא החל להתכתב עם פייר דה פרמה על הנושא, ומשיתוף פעולה זה נולדה התאוריה המתמטית של הסתברות.
החבר היה שבליה דה מרה, והבעיה הספציפית הייתה זו של שני שחקנים שרוצים לסיים משחק מהר, ובהינתן הנסיבות הנוכחיות של המשחק, ורוצים לחלק את הנקודות באופן שווה, בהתבסס על הסיכויים של כל אחד לנצח במשחק החל מנקודה זו.
בדיון הזה נוצר והוצג לראשונה מושג התוחלת (ערך צפוי).
מאוחר יותר השתמש פסקל בטיעון הסתברותי (ב"הגיגים"), כדי להצדיק אמונה באל ובחיים צנועים.
צלילתו של פסקל אל תוך תחשיב ההסתברויות הניחה יסוד חשוב לניסוחו של לייבניץ את החשבון האינפיניטסימלי.
כשהוא חוזר לגאומטריה מאוחר יותר בחייו, פסקל קידם את התאוריה של הציקלואיד.
לאחר חוויה דתית שעבר ב-1654, זנח פסקל את רוב עבודתו המתמטית.
תרומתו הגדולה של פסקל לפילוסופיה של המתמטיקה באה עם חיבורו De l'Esprit géométrique ("על הרוח הגאומטרית").
חיבור זה נכתב במקורו כהקדמה לספר לימוד לגאומטריה בעבור אחד מקבוצת בתי הספר המפורסמים של התקופה: "Petites-Ecoles de Port-Royal" ("בתי הספר הקטנים של פור רויאל").
עבודתו זו נותרה לא מפורסמת במשך למעלה ממאה שנה אחרי מותו.
פסקל תיאר שם כיצד מתגלות אמיתות חדשות, וטען שהשיטה האידיאלית לכך תהיה למצוא את כל הטענות הנובעות מאמיתות מבוססות מסוימות.
מצד שני, הוא טען שהדבר בלתי אפשרי משום שאמיתות מבוססות כאלה יצריכו אמיתות אחרות כדי להישען עליהם כיסוד.
עקרונות ראשוניים, לפיכך, אינם ניתנים להשגה.
בהתבסס על כך, פסקל טען שההליך שנעשה בו שימוש בגאומטריה הוא מושלם ככל האפשר, עם עקרונות מסוימים שמניחים את נכונותם וטענות אחרות הנגזרות מהם.
בכל מקרה, אין שום דרך לדעת אם העקרונות המונחים נכונים או לא.
פסקל נעזר גם ב-De l'Esprit géométrique כדי לפתח תאוריה של הגדרה.
הוא הבחין בין הגדרות המהוות תוויות מוסכמות שהוגדרו על ידי מחברן לבין הגדרות שנטמעו בשפה ומובנות על ידי ההדיוטות משום שהן מתייחסות באופן טבעי למושאן.
סוג ההגדרות השני אופייני לפילוסופיה של מהותנות.
פסקל טען שרק ההגדרות מהסוג הראשון חשובות למדע ומתמטיקה, וצודד בכך שתחומים אלו יאמצו את הפילוסופיה של פורמליזם כפי שנוסחה על ידי דקארט.
ב-De l'Art de persuader ("על אמנות השכנוע"), פסקל בחן את השיטה האקסיומטית בגאומטריה, במיוחד השאלה כיצד אנשים הגיעו לידי שכנוע בנכונות האקסיומות שעליהן הם מפתחים טענות.
פסקל הסכים עם מונטן שהשגת ודאות באקסיומות ובמסקנות הללו באמצעות שיטות אנושיות אינה אפשרית.
הוא טען שהעקרונות הללו ניתנים לתפיסה רק באמצעות אינטואיציה, ושעובדה זו ממחישה את הנחיצות שבשירות האל בחיפוש אחר אמיתות חדשות.
עבודתו של פסקל בתחומים של הידרודינמיקה והידרוסטטיקה התמקדה בעקרונות של נוזלים הידראוליים.
המצאותיו כוללות את המכבש ההידראולי (שימוש בלחץ הידראולי כדי להכפיל כוח) ואת המזרק.
הוא הוכיח שהלחץ ההידרוסטטי תלוי לא במשקל הנוזל אלא בהפרש הגבהים בין קצותיו.
לפי השמועה, הוא הדגים את העיקרון הזה על ידי הצמדת צינור דק לחבית מלאה במים ולאחר מכן מילא את הצינור במים עד לגובה של קומה שלישית בבניין.
זה גרם לחבית להישבר, במה שמכונה "ניסוי החבית של פסקל".
ניסוי זה אינו נזכר בכתביו של פסקל אך מיוחס לו על ידי כותבים מהמאה ה-19.
ב-1646, פסקל למד על ניסוייו של אוונג'ליסטה טוריצ'לי עם ברומטרים.
כשהוא משחזר ניסוי הכרוך בהכנסת צינור מלא בכספית לתוך קערה של כספית, פסקל שאל איזה כוח החזיק כמות מסוימת של כספית בצינור ומה מילא את החלל שמעל הכספית בצינור.
בהשפעת ניסוייו אלו כתב פסקל את המסה "הקדמות למחקר על החלל הריק", בה מודגשת חשיבות הניסוי במדע.
באותו הזמן, הריק היה בלתי ידוע ורוב המדענים טענו שבחלל היה נוכח תמיד מעט חומר בלתי נראה.
זה התבסס על הרעיון האריסטוטלי שבריאה הייתה סוג של חומר, נראה או בלתי-נראה; ושהחומר היה תמיד בתנועה.
יותר מכך, אריסטו קבע ש-"כל דבר שנמצא בתנועה חייב היה להיות מוזז על ידי משהו".
לפיכך, למדענים חדורי המסורת האריסטוטלית בני תקופתו של פסקל, ואקום לא היה בגדר האפשר.
כהוכחה, הם הצביעו על העובדות הבאות:
האור חלף דרך מה שנקרא "ואקום" בשפופרת הזכוכית.
אריסטו כתב איך הכל נע, וחייב היה להיות מוזז על ידי משהו
לפיכך, מכיוון שהיה חייב להיות "משהו" בלתי נראה כדי להניע את האור דרך שפופרת הזכוכית (שכן האור נע לאט יותר בתוך מעטה הזכוכית, ומהר יותר כשהוא בתוך השפופרת, לפיכך משהו חייב להתניע את התנועה שלו), לא היה ואקום בשפופרת הזכוכית.
לא בשפופרת הזכוכית ולא בשום מקום אחר.
ואקום – היעדרו של כל דבר – היה פשוט בגדר אי אפשרות.
לאחר ניסוי החבית של פסקל, פסקל ביצע עוד ניסויים בנימה דומה (ב-"ניסויים חדשים עם הריק").
פסקל פירט כללים בסיסיים המתארים לאיזו דרגה נוזלים שונים יכלו להיתמך על ידי לחץ אוויר.
הוא גם סיפק נימוקים מדוע היה זה למעשה ואקום מעל לעמוד הנוזל בשפופרת הברומטר.
בתגובה לביקורת המתוארת לעיל ולביקורות נוספות לפיהם מעט חומר בלתי נראה חייב להתקיים במרחב הריק, הגיב פסקל לאסטיין נואל כי תאוריות מדעיות מאופיינות על ידי ניתנותן להפרכה (רעיון שפיתח לימים קרל פופר).
הייתה זו אחת הטענות המוחצות בהגנתה של השיטה המדעית במאה ה-17.
פסקל גם המציא ובנה רולטה, במסגרת מאמציו בחיפוש אחר מכונת תנועה נצחית.
חייו הבוגרים; כתביו - דת, פילוסופיה וספרות
בחורף של 1646, אביו בן ה-58 של פסקל שבר את מפרק הירך כאשר החליק ונפל ברחוב קרחי ברואן; בהתחשב בגילו של האיש ומצב הרפואה במאה ה-17, שבר בצוואר הירך הייתה פגיעה אנושה מאוד, אפילו פטאלית.
רואן הייתה ביתם של שניים מהרופאים הטובים בצרפת: דוקטור דזלנדס ודוקטור דה לה בוטיילרי.
פסקל הזקן "לא נתן לאף אחד פרט לאנשים האלה לבקר אותו...
זו הייתה החלטה טובה, שכן האיש הזקן שרד והיה מסוגל ללכת שוב...".
אבל הטיפול וההחלמה ארכו שלושה חודשים, תקופה שבמהלכה הפכו לה בוטיילרי ודזלנדס לבני בית.
שני האנשים היו חסידיו של ז'ין גוליברט, תומך של קבוצה קטנה מהזרם הקתולי אשר השקפתה ידועה כיאנסניזם.
הקבוצה הקטנה הזאת חלחלה באופן מפתיע לקהילה הצרפתית הקתולית.
בלז דיבר עם הרופאים באופן תדיר, ובזכות הטיפול המצליח שלהם באטיין, מצא זמן לשאול מהם יצירות של מחברים יאנסניסטים.
בתקופה זו, חווה פסקל סוג של "המרה דתית ראשונה" והחל לכתוב על נושאים תאולוגיים במהלך השנה הקרובה.
פסקל הפסיק את מעורבותו הדתית הראשונית וחווה מספר שנים של מה שהביוגרפים שלו מכנים "התקופה הגשמית" שלו (1648–1654).
אביו מת ב-1651 והשאיר את ירושתו לפסקל וז'קלין, ופסקל הפך לאפוטרופוס שלה.
ז'קלין הצהירה שהיא תהפוך בקרוב למועמדת במנזר היאנסניסטי של פור רויאל.
פסקל נפגע עמוקות ונעצב מאוד, לא בגלל הבחירה שלה, אלא בגלל בריאותו הקשה הכרונית; הוא היה זקוק לה.
בסוף אוקטובר ב-1651, נתיב פיוס החל להופיע בין האח והאחות.
בתמורה לסטיפנדיה בריאותית שנתית, מסרה ז'קלין את חלקה בירושה לאחיה.
גילברט כבר קיבלה את חלקה בירושה בצורה של נדוניה.
בתחילת ינואר אותה שנה, עזבה ז'קלין לפור רויאל.
ביום הזה, לפי גילברט שדאגה לאחיה, "הוא פרש לחדרו עצוב מאוד מבלי לראות את ז'קלין, שחיכתה עבורו בטרקלין קטן...".
בתחילת יוני 1653, אחרי מה שנראה כהצקה ללא די מז'קלין, פסקל מסר את מלוא חלק הירושה של אחותו לפור רויאל, אשר לטעמו "החל להריח כמו כת".
לאחר שנעלמו שני שלישים מהונו של אביו, נידון פסקל בן ה-29 כעת לעוני ודלות מתמדת.
למשך זמן מה, דבק פסקל בחיים של אדם בודד.
במהלך ביקורים אצל אחותו בפור רויאל ב-1654, הוא הביע לעג לענייני היומיום, אבל עדיין לא דבק באמונה באלוהים.
ב-23 בנובמבר 1654, בין 10:30 ל-12:30 בלילה, פסקל חווה חיזיון דתי אינטנסיבי ותיעד באופן מיידי את החוויה בפתק קצר שכתב לעצמו במילים הבאות: "אש.
אלוהי אברהם, אלוהי יצחק, אלוהי יעקב, לא של הפילוסופים והמלומדים...", באחד מהעתקי נוסח שאבד, סיכם את שאירע עליו באמצעות ציטוט מתרגום הוולגטה ל: "לֹא אֶשְׁכַּח דְּבָרֶךָ.
נראה כי הוא תמיד הכניס את המסמך הזה למעילו ותמיד העביר אותו כאשר הוא החליף בגדים; משרת גילה אותו ביד המקרה אחרי מותו.
המסמך הזה ידוע כעת כתזכורת (Mémorial).
כשהאמונה והמחויבות הדתית שלו עוברות תחייה מחדש, פסקל ביקר את העתיק יותר בשני המנזרים שבפור רויאל במהלך שני שבועות בינואר 1655. במהלך ארבע השנים הבאות, הוא נסע באופן תדיר בין מנזר פור רויאל לפריז.
זה היה בנקודה הזו מיד אחרי החוויה הדתית שלו שהוא החל לכתוב את עבודתו הספרותית הראשונה על דת, המכתבים הפרובינציאליים.
החל מ-1656, פסקל פרסם את מתקפתו הזכורה על קזואיסטיקה, שיטה אתית פופולרית שרווחה בקרב אנשי מחשבה קתולים בתחילת התקופה המודרנית (במיוחד הישועים, ובהם אנטוניו אסקובר).
פסקל הוקיע את הקזואיסטיקה כשיטה שמהותה שימוש בדרך הסקה מורכבת כדי להצדיק מותרות מוסרית וסוגים שונים של חטאים.
הסדרה בת ה-18 מכתבים נתפרסמה בין השנים 1656 ו-1657 תחת שם העט לואיס דה מונטלט והרתיחה את לואי הארבעה עשר.
המלך הורה שהספר יקרע ויישרף ב-1660. ב-1661, בעיצומה של מחלוקת ההתנסחות (Formulary controversary), בית ספר היאנסניסטי בפור רויאל גונה ונסגר.
אלו שהיו מעורבים בסגירת בית הספר היו חייבים לחתום ב-1656 על בולה אפיפיורית שגינתה את הלימוד של יאנסן כאפיקורסי.
המכתב האחרון של פסקל, ב-1657, הביס אף את אלכסנדר השביעי עצמו.
אפילו האפיפיור אלכסנדר, בזמן שבאופן ציבורי התנגד לפסקל, השתכנע מטיעוניו.
מלבד השפעתם הדתית, המכתבים הפרובינציאליים היו נפוצים כיצירה ספרותית.
השימוש של פסקל בהומור, לעג, וסאטירה אכזרית בטיעונים שלו הפך את המכתבים לבשלים לצריכה ציבורית, והשפיע על הפרוזה של סופרים צרפתים מאוחרים יותר כמו וולטר וז'אן-ז'אק רוסו.
למשל, צ'ארלס פראולט כתב על המכתבים: "הכל נמצא שם - טהרתה של השפה, אצילות המחשבה, מוצקות בצורת ההסקה, עדינות במידת הלצון, ואחדות רעיונית שלא ניתן למצוא כמוה בשום מקום אחר".
פסקל לא השלים את חיבורו התאולוגי המשפיע ביותר, "הגיגים" (או מחשבות, במקור: Pensees).
הטיוטות שנמצאו בעיזבונו התפרסמו לאחר מותו.
הספר יועד במקור לשמש כבחינה מקיפה וכהגנה על האמונה הנוצרית, וכותרתו המקורית הייתה Apologie de la religion Chrétienne ("הגנה על הדת הנוצרית").
אחת האסטרטגיות המרכזיות של ה-Apologee הייתה להשתמש בפילוסופיות המנוגדות של ספקנות וסטואיזם, שנתגלמו בהגותם של מונטן מצד אחד ואפיקטטוס מצד שני, כדי להביא את האדם הלא מאמין ליאוש ובלבול כה רב עד שהוא בסופו של דבר יכיר בקיומו של אלוהים.
פסקל כותב כי "ללב יש את הסיבות משלו שהשכל לא יכול להבין" ואף מסיק בספר כי "אנו מגיעים אל האמת, לא בידי השכל, אלא בזכות הלב".
"הגיגים" של פסקל נחשב ליצירת מופת ולנקודת ציון בפרוזה הצרפתית.
כשהוא מעיר על חלק מסוים בספר (מחשבה #72), שיבח אותו סנט-בב כדפים המשובחים ביותר בשפה הצרפתית.
ויל דוראנט קרא לו "הספר הרהוט ביותר בפרוזה הצרפתית".
במהלך הספר סוקר פסקל מספר פרדוקסים פילוסופיים: חיים ומוות, רוח וחומר, אמונה ושכל, אינסוף ולא-כלום, משמעות וכלות, ולמראית עין אינו מגיע לשום מסקנה נחרצת מלבד צניעות, חסד וענווה.
כשהוא קושר בין הטיעונים לאחד, פסקל מפתח את הימור הפתאים של פסקל: הטענה בדבר כדאיות האמונה באלוהים משיקולים תועלתניים - הסתברותיים.
טי אס אליוט תיאר אותו בשלב זה של חייו כ"איש העולם הגדול בין הנזירים, ונזיר בין אנשי העולם הגדול".
אורח החיים הנזירי של פסקל נגזר מאמונה שזה טבעי והכרחי בשביל אדם לסבול.
ב-1659, פסקל נפל לחולי רציני.
במהלך שנותיו האחרונות, הוא דחה עזרה רפואית למרות הפצרות חוזרות ונשנות של הרופאים שלו, באומרו "חולי הוא המצב הטבעי בשביל נוצרים".