tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באליפות אירופה שנערכה בסופיה שבבולגריה באפריל הפסיד בסיבוב הראשון לחריסטוס פילבאקיס מקפריסין.
איתמר רז (נולד ב-9 ביוני 1948) הוא פרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית בירושלים ובבית החולים הדסה עין כרם; רופא מומחה ברפואה פנימית, סוכרת והשמנת יתר.
שימש כמנהל יחידת הסוכרת בבית החולים הדסה עין כרם ומשמש כיו"ר המועצה הלאומית לסוכרת.
רז נולד בירושלים הנצורה בזמן ההפוגה במלחמת השחרור.
הוא נולד עם חך ושפה שסועים, ובשל הסכנה לחייו פונה ברכב משוריין ביחד עם אמו לבית חולים בחיפה שם טופל על ידי ד"ר ג'ק פן, מחלוצי הניתוחים הפלסטיים בעולם.
ד"ר פן התנדב לטפל בחיילים שסבלו מפציעות וטיפל גם במשה דיין בניסיון לתקן את ארובת עינו.
בגיל 13 התראיין רז לעיתון במחנה וכשנשאל מה ירצה לעשות כשיגדל, השיב שהוא רוצה להיות רופא בדמותו של ד"ר פן.
במסגרת שירותו הצבאי שימש כממלא מקום מפקד פלוגה בחטיבת גולני, והשתחרר בשנת 1969.
בשנת 1969, בתום שירותו הצבאי, התקבל רז ללימודי רוקחות ובשנת 1973 התקבל ללימודי רפואה.
בשנת 1974 סיים לימודי רוקחות ובשנת 1980 סיים לימודי רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1992 מונה לנשיא האגודה הישראלית לסוכרת, וכיהן בתפקיד זה עד שנת 2004. בין השנים 2000–2015 שימש כמנהל יחידת הסוכרת בבית החולים הדסה עין כרם בירושלים.
בשנת 2006 מונה על ידי מנכ"ל משרד הבריאות ליו"ר המועצה הלאומית לסוכרת, הכוללת 22 ועדות למניעה וטיפול במחלת הסוכרת וההשמנה.
בתקופת כהונתו פותחה תוכנית לאומית, עשר שנתית, במסגרתה הוקם לראשונה בישראל רשם לסוכרת וטרום סוכרת ראשון מסוגו.
בשנת 2012 מונה ליו"ר ועדת ההיגוי מטעם מנכ"ל משרד הבריאות והקים רשם לניתוח קיצור קיבה.
המועצה בראשותו בנתה תוכנית לאומית למניעה וטיפול בסוכרת, שאושרה ותוקצבה על ידי משרד הבריאות בשנת 2015. בניהולו הוקמו מספר בתי ספר: בית ספר לרופאי סוכרת, בתי ספר למחנכי סוכרת ובית ספר דיגיטלי לסוכרת לרפואת המשפחה, שקלטו אלפי רופאים ואנשי צוות.
בשנת 2017 נבחר על ידי השופטת ענת ברון להוביל תוכנית לאומית למניעת השמנה וסוכרת בהיקף של 12 מיליון שקל, במימון יצרנית התרופות גלקסו.
זאת כחלק מהסדר פשרה שאושר במסגרת תובענה ייצוגית נגד יצרנית התרופות.
התכנית קידמה את מניעת הסוכרת וההשמנה באוכלוסייה בישראל, תוך מתן דגש על האוכלוסייה הערבית.
היה מיוזמי רפורמת סימון המזון שגובשה על ידי ועדת האסדרה והיה אחד מחבריה.
בשנת 2006 ייסד יחד עם בועז משעולי את עמותת די קיור, בה הוא מכהן כנשיא.
העמותה פועלת לקידום המחקר והטיפול בהשמנה וסוכרת והעניקה עד כה כ־30 מיליון שקלים מענקים לטובת חוקרים בתחומים אלו.
משנת 2013 משמש כנשיא עמותת "מהיום", שפועלת למניעת השמנה בקרב ילדים ומשפחותיהם בישראל.
עד פרוץ מלחמת חרבות ברזל הוביל תוכנית חמש שנתית, למניעה וטיפול בהשמנה וסוכרת באגן הים התיכון.
התוכנית והאמנה הושקו באקספו בדובאי בנוכחות שר הבריאות, השר לשיתוף פעולה אזורי, מנכ"לי משרדיהם ושגרירים מישראל ודובאי.
התוכנית כללה את מרוקו, קוסובו, טורקיה, אמירויות, קפריסין, יוון, מצרים, ירדן ובחריין.
משנת 2014 מנהל את Diabetes experts forum - קבוצה שכוללת 20 מומחים עולמיים מארצות הברית, אירופה, הודו, דרום קוריאה, סין והאמירויות.
הקבוצה מתכנסת אחת לרבעון ומפרסמת החלטות והמלצות למניעה וטיפול בהשמנה וסוכרת ברחבי העולם.
בעשור האחרון מוביל מחקר בהשמנה וסוכרת בשנגחאי, סין.
בין היתר היה שותף להקמת 2,000 מרפאות שעורכות מחקר בתחום המטבוליזם, ההשמנה והסוכרת וכן לבניית 4 קמפוסים למחקר ולרפואה בשנגחאי.
רז פרסם למעלה מ־450 מאמרים בעיתונות המקצועית הבינלאומית.
עד לשנת 2024 שימש כעורך שותף של 4 עיתוני סוכרת בינלאומיים: DMRR, DRCP, DOM ו־Drug.
הוא פרסם בחסות האגודה האמריקאית לסוכרת 4 חוברות המאגדות מחקרים נבחרים בתחום הסוכרת וההשמנה Diabetes Care.
לקח חלק במחקרים בינלאומיים גדולים, ביניהם:
שני מחקרים בשיתוף המרכז לרפואת הלב בהרווארד בוסטון – TIMI, בהשתתפות כ-17,000 סוכרתיים בכל מחקר, בשיתוף קרדיולוגים בינלאומיים מובילים.
מחקרים גדולים בתחום הכליות עם מרכז CSG בשיקגו, בהשתתפות אלפי סוכרתיים.
בין השנים 1990–2005 הוביל וריכז את מרכז המחקר של ארצות מזרח אירופה ושימש כחוקר ראשי במספר ניסויים גדולים בתחום הלב הסוכרתי.
משנת 2010 מוביל כינוסים שנתיים בתחום המניעה והטיפול בהשמנה וסוכרת בישראל ובעולם, לרבות כנסי הוועידה הלאומית לסוכרת,DOT, CODI, CODY ואשכולות.
איתמר רז הוא בן לרינה ואבי רז, שניהל את בית המרקחת אלבא והיה מראשוני הרוקחים בישראל.
הוא נכדם של איתמר ולאה בן אבי (הוא קרוי על שם סבו) וגדליה ורחל רוזנברג ונינם של דבורה ואליעזר בן-יהודה.
גיל חובב הוא בן דודו.
רז מתגורר בתל אביב, נשוי ללירז, אב לחמישה ילדים ותשעה נינים.
בשנת 2020 פורסם תחקיר על הסכם שתיקה שנחתם ביוזמת המפיק דני בנעים, בין עובדת לשעבר בחברת קומטק ואיתמר רז שנחשד בתקיפה מינית של העובדת.
העובדת טענה כי רז תקף אותה במהלך פגישת עבודה בקליניקה שלו ושהיא קיבלה דמי שתיקה בתמורה להסכמה לא להתלונן במשטרה.
לדברי רז מדובר בבדיקה רפואית שבוצעה לבקשת העובדת, עם דלת פתוחה, בנוכחות מנהלת המרפאה שסתרה בעדות שהעניקה את הטענה שהועלתה, ובנוסף הוא נבדק בפוליגרף ונמצא דובר אמת.
לא נפתחה תלונה או חקירה במשטרה.
החל מאוקטובר 2023, עם פרוץ אירועי השבעה באוקטובר, הגיע רז למרכזי מפונים וסיפק סיוע רפואי דחוף, שכלל אספקת תרופות ומרשמים לאנשים שעזבו את בתיהם בפתאומיות ומתן מענה כללי למפונים הזקוקים לעזרה רפואית מיידית.
בנוסף, הוא לקח חלק בהרצאות ייעודיות עבור משפחות המפונים בים המלח לצורך מתן תמיכה מקצועית, כלים להתמודדות ומידע על שמירה על אורח חיים בריא במצבי משבר.
במסגרת תפקידו כיו"ר המועצה הלאומית לסוכרת פעלה המועצה להנגשת כלים וטיפולים ייעודיים עבור נפגעי המלחמה תוך התמקדות באוכלוסיות עם סוכרת, השמנת יתר וסיבוכיהן, כולל שירותי קווים חמים למתן ייעוץ רפואי לאורך כל שעות היממה וחלוקה של משחקים חינוכיים לילדים, שנועדו לקדם אורח חיים בריא ולהקל על ילדי המפונים במצבי משבר.
לצד המענה הרפואי, רז ואשתו יזמו מבצע תרומה פרטי במסגרתו שלחו מאות ספרים עם הקדשות אישיות מאבות המשרתים במילואים לילדיהם.
בנוסף, רז לקח חלק ביוזמות פרטיות נוספות שבהן איסוף זוגות אופניים חדשים ומשומשים עבור ילדים במשפחות מפונות ואיסוף בגדי חורף עבור משפחות אלו.
עורך מדעי - המדריך לטיפול בסוכרת, המועצה הלאומית לסוכרת, המפרסם מהדורה חדשה אחת לשנתיים.
ברוך רַפֵּא חולים, פרופ' איתמר רז ויעל שמעוני-שילה, הוצאת ידיעות ספרים.
איתן איילון (נולד ב-4 ביולי 1950) הוא אוצר, ארכאולוג, אתנוגרף ומוזיאולוג ישראלי, מומחה לתרבות החומרית של ארץ-ישראל ואתנו-ארכאולוגיה.
במשך כארבעה עשורים שימש אוצר מרכז "אדם ועמלו" במוזיאון ארץ ישראל, תל אביב.
איילון נולד בקיבוץ גלעד וגדל בכפר-סבא.
השלים תואר ראשון בארכאולוגיה מקראית ופרהיסטוריה ותואר שני בארכאולוגיה מקראית עם השלמות בארכאולוגיה קלאסית, שניהם באוניברסיטת תל אביב.
את עבודת הגמר "מכלול כלי החרס מתקופת הברזל ב' מחורבת תימן (כונתילת עג'רוד)", בהנחייתו של זאב משל, הגיש בשנת 1985. בשנת 2003 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת בר-אילן על עבודתו "מכלול כלי העצם והשנהב של קיסריה מהמאות א'-י"ג לספירה", בהנחייתו של שמעון דר.
בשנת 1978 יזם את הקמת מוזיאון כפר סבא, אותו ניהל בין השנים 1980–1982. באותן שנים עבד כמפקח באגף העתיקות והמוזיאונים.
בין 1983–2017 ניהל את מרכז "אדם ועמלו" במוזיאון ארץ ישראל.
איילון לקח חלק במעל לשמונים מפעלי חפירות וסקרים ארכאולוגיים בארץ ובחו"ל.
כמו כן היה שותף בחקר מערכות חקלאיות ותעשייתיות היסטוריות, בתי בד, טחנות קמח, גיתות ומתקני ייצור שונים.
בנוסף שימש מרצה בנושאי ארכאולוגיה ותרבות חומרית באוניברסיטת בר-אילן, מכללת בית ברל ומכון אבשלום, והעביר הרצאות וימי סיור רבים לקהל הרחב בנושאים אלה.
במשך שנתיים היה חבר בוועד המנהל של החברה להגנת הטבע.
איילון אצר תערוכות רבות, קבועות ומתחלפות, שחלקן לוו בקטלוגים, בהן:
1980 – המוזיאון הארכאולוגי בכפר סבא (תצוגת קבע).
1984 – תצוגת הקבע, הביתן המורחב, מרכז "אדם ועמלו", מוזיאון ארץ-ישראל.
1984 – בית הבד המשוחזר, מוזיאון ארץ-ישראל.
1987 – התמר – עץ החיים, מוזיאון ארץ-ישראל.
1990 – ניבים יוצאים מהכלים, מוזיאון ארץ-ישראל.
1992 – ציידים בחולות, מוזיאון ארץ-ישראל.
1993 – טחנת הקמח המשוחזרת, מוזיאון ארץ-ישראל.
1999 – כפר אחד ארבע דתות, המוזיאון הארכאולוגי בכפר סבא (בשיתוף ירדנה ויזנברג).
1999 – עצם העניין: ממצאים קדומים מעצמות בעלי חיים, מוזיאון ארץ-ישראל.
2002 – רעפי מרסיי וחיקוייהם, מוזיאון ארץ-ישראל.
2003 – צמחים בשביל האדם, מוזיאון ארץ-ישראל.
2006 – שדות אסורים: הפרג והאופיום מימי קדם ועד ימינו, מוזיאון ארץ-ישראל.
2007 – תכשיטי הגבר, מוזיאון ארץ-ישראל.
2008–2009 – חידוש תצוגת הקבע במרכז "אדם ועמלו", מוזיאון ארץ-ישראל.
2011 – תמונות מארץ התנ"ך, מוזיאון ארץ-ישראל.
איילון פרסם מאמרים מדעיים וספרים בנושאי ארכאולוגיה, מוזיאולוגיה ואתנוגרפיה.
בין פרסומיו הבולטים (חלקם בשיתוף אחרים):
איילון נשוי לרבקה איילון (משוררת וחוקרת ספרות), אב לשלושה ילדים וסב לשבעה נכדים.
איתן אמבפה לוטן הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ליל מליגת העל הצרפתית.
אמבפה נולד במונטריי שבצרפת לאב ממוצא קמרוני ולאם ממוצא אלג'יראי.
אחיו הגדול הוא הכדורגלן קיליאן אמבפה, ואחיו המאומץ הוא הכדורגלן ז'ירס קמבו אקוקו.
אמבפה, כמו שני אחיו, גדל במחלקת הנוער של AS בונדי, ובשנת 2017 עבר למחלקת הנוער של פריז סן-ז'רמן.
בחודש יוני 2021 חתם על חוזה לשלוש שנים בפריז סן-ז'רמן.
ב-20 בדצמבר 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 1–3 על מץ במסגרת המחזור ה-17 בליגת העל הצרפתית לעונת 2023/2024. בסך הכל ערך שלוש הופעות ליגה במדי המועדון, וזכה עם המועדון באליפות צרפת ובגביע הצרפתי.
ב-4 ביולי 2024 חתם אמבפה על חוזה לשלוש שנים בליל מליגת העל הצרפתית.
ב-17 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–2 על סטאד ריימס במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2024/2025. ב-29 בינואר 2025 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בניצחון 1–6 על פיינורד במסגרת שלב הבתים לעונת 2024/2025.
איתמר תאודור (נולד ב-26 בדצמבר 1959) הוא חוקר הודו ישראלי ופרופסור מן המניין במכללה האקדמית צפת.
כמו כן הוא מורה מן החוץ במחלקה ללימודי אסיה באוניברסיטת בר-אילן.
תואר ראשון בלימודי הודו, פילוסופיה ומדעי הדתות, האוניברסיטה העברית, תואר שני בלימודי דתות בנושא הבהגווד גיטא, אוניברסיטת תל אביב, דוקטורט בנושא הבהאגווטה פוראנה, אוניברסיטת אוקספורד ואוניברסיטת חיפה.
פוסט דוקטורט (כעמית אורח) אוניברסיטת קיימברידג'.
תאודור לימד בחוג ללימודי אסיה, אוניברסיטת חיפה, במשך 16 שנה (2002-2018) והקים שם תוכנית ללימודים השוואתיים של יהדות והינדואיזם.
במקביל לימד באוניברסיטה הסינית של הונג קונג, במשך 4 שנים (2009-2013).
בשנים 2019-2023 כיהן כראש החוג למיסטיקה ורוחניות במכללה האקדמית צפת.
מאז 2024 משמש תאודור כראש החוג ללימודים רב-תחומיים במכללה האקדמית צפת.
תאודור שהה כעמית אורח במרכז ללימודי הינדואיזם באוניברסיטאות אוקספורד, בוכום, מומבאי, טורונטו, קמפינה גרנדה ובאוניברסיטת בן-גוריון.
איתמר תאודור ייסד את הכנס היהודי-אסייתי המתקיים מאז שנת 2012
ואת כנס ישראל-הודו המתקיים מאז שנת 2022.
מחקריו עוסקים בהינדואיזם הקלאסי בדגש על הבהגווד גיטא והבהאגווטה פוראנה, בלימוד השוואתי של היהדות וההינדואיזם, בלימודי גנדהי ובלימוד השוואתי של מחשבה הודית וסינית.
בנוסף, הוא בעל עניין בתחום האתיקה ובמסגרת זו עסק באתיקה רפואית.
בחקר הבהגווד גיטא חשף תאודור את המבנה הפנימי של הטקסט אותו הוא מכנה "הבית בן שלוש הקומות", מבנה המבוסס על מציאות הירארכית וסולם התמרה אתית הדומה במבנהו לסולם היוגה של פָּטַנְגָ'לִי.
ספרו העוסק בפרשנות הבהגווד גיטא זכה בפרס איגוד הספריות האקדמיות האמריקאיות (2011) ויצא לאור בשש שפות (עברית, אנגלית, רוסית, סינית, פורטוגזית והינדי).
בחקר הבהאגווטה פוראנה חשף את שילוב מסורת הוֶדָאנְטַה עם מסורת הרָאסַה העומדת במרכז הטקסט ואת החיבור שבין דוקטרינות הפארינאמה שבמסורת הודאנטה לבין זו של מסורת הראסה.
בלימוד ההשוואתי שבין היהדות להינדואיזם טען כי יש מכנה משותף מרכזי בין הדתות: בין הדהרמה ההינדואית להלכה היהודית.
בלימודי גנדהי טען כי בפרשנותו לבהגווד גיטא ויתר גנדהי על מספר תפישות יסודיות בטקסט בכדי לבסס את פרשנותו לגיטא.
לפיה, בלב הטקסט עומדת תפישת אי האלימות, ויש מקום לפתח אותה ולהתאימה גם למדינה ריבונית מעבר למאבק בקולוניאליזם.
בלימוד ההשוואתי שבין מחשבה הודית לסינית הצביע תאודור על הזיקה שבין המטאפיזיקה ההודית ובמיוחד זו של הסאנקהיה לבין המטאפיזיקה הסינית.
הבהגווד גיטא, הוצאת כרמל (2002) (תרגום מסנסקריט)
נבואה ומיסטיקה: יהדות והינדואיזם במפגש (מחבר שותף עם שלומי מועלם), הוצאת אדרא (2024).
זהו ספר ראשון בסדרה של מחקרי דת השוואתית.
לקסיקון להינדואיזם, הוצאת כרמל (2018) - עריכת המהדורה העברית
אתיקה רפואית בישראל (אסופת מאמרים מכתבי העת של ההסתדרות הרפואית בישראל בשנים (1999-2011), עריכה יחד עם עמנואל תאודור, ההוצאה לאור של ההסתדרות הרפואית בישראל (2012)
תאודור היה חבר ההנהלה המורחבת של התנועה לאיכות השלטון במשך 12 שנה.
היום (2025) הוא פוגש אנשי ציבור ומקדם את הקוד האתי של הישראלים, כפי שניסח במסמך שכותרתו "הרוח הישראלית".
איתמר תאודור מתגורר ביישוב הצמחוני-טבעוני אמירים, נשוי למיכל ולהם שלוש בנות.
אֵיתָן כַּבֵּל (נולד ב-23 באוגוסט 1959) הוא פוליטיקאי עבר, דירקטור ואיש ציבור ישראלי.
כיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה, כיושב-ראש ועדת הכלכלה של הכנסת, כשר בלי תיק הממונה על רשות השידור, ושימש מזכ"ל מפלגת העבודה.
בספטמבר 2019 פרש מהפוליטיקה והתמנה לדירקטור ב"רותם אנרגיה".
מאמצע 2020 הוא חבר המערכת ומשתתף בתוכנית "חי בלילה".
כבל נולד בראש העין, כבן בכור להורים אשר עלו מתימן עשור קודם לכן.
בילדותו התחנך בחינוך דתי ולמד במדרשיית נועם.
לאחר מכן למד תקופה קצרה בישיבת נחלת דוד ובישיבת הנגב בנתיבות שם התחבר לרב יששכר מאיר שהיה לרבו שנים רבות.
בנובמבר 1977 התגייס לצה"ל, והתנדב לצנחנים.
מאז שחרורו מהצבא, וגם בתקופת כהונתו כחבר הכנסת, ממשיך כבל להתנדב למילואים בחטיבה 55, חטיבת צנחנים במילואים.
לאחר שחרורו, בשנים 1982–1983, התגורר ועבד בקיבוץ דפנה שבעמק החולה.
כבל החל ללמוד לתואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים, אך לא השלים את לימודיו.
במהלך הלימודים היה פעיל בהסתדרות הסטודנטים של האוניברסיטה העברית ושימש כסגן יו"ר האגודה.
ב-1985 הוביל את תאי הסטודנטים "אופק-שינוי" (מיסודן של מפלגת העבודה ותנועת שינוי) לניצחון בבחירות לאגודת הסטודנטים, ונבחר לעמוד בראשה.
בתקופה זו היו פעילים באגודה מספר חברי כנסת ושרים לעתיד, ביניהם עיסווי פריג'.
לאחר סיום פעילותו הסטודנטיאלית שימש בשנים 1988 עד 1990 כעוזרו של שר החקלאות, אברהם כ"ץ-עוז.
אחר כך, בשנים 1990–1992, שימש כעוזרו של יו"ר מפלגת העבודה, שמעון פרס.
לאחר ניצחונה של מפלגת העבודה בבחירות והקמת ממשלת רבין השנייה ב-1992, מונה ליועצו המקצועי הבכיר של שר הבינוי והשיכון בנימין בן אליעזר, תפקיד בו כיהן כשלוש שנים, בהן צבר ניסיון רב בתחומי הדיור והנדל"ן.
בשנת 1996 התמודד כבל בפריימריז של מפלגת העבודה במחוז דן, נכנס לרשימת העבודה לכנסת ה-14 במקום ה-36, אך החל לכהן בכנסת רק בעקבות התפטרותו של דוד ליבאי לאחר הבחירות.
בשנת 1999 התמודד בשנית בבחירות המקדימות במפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת ה-15, אך מוקם במקום 32 ברשימה ונכנס לכנסת רק ב-9 במרץ 2001, עם התפטרות אהוד ברק מהכנסת לאחר כישלונו בבחירות המיוחדות לראשות הממשלה.
בתקופה שבה לא כיהן כח"כ עבד כיועץ ויזם בתחום השיכון, הבנייה והנדל"ן.
בנוסף, כיהן כחבר מועצת המנהלים של חברת "השטיח המעופף".
לקראת הבחירות לכנסת ה-16 התמודד לראשונה ברשימה הארצית של מפלגת העבודה, ונבחר למקום ה-11, כשברשימה הארצית מוקם במקום ה-14. עם כינונה של הכנסת ה-16 התמודד לתפקיד יו"ר סיעת העבודה בכנסת, אך הפסיד לדליה איציק.
כבל כיהן לתקופה קצרה בתפקיד יו"ר ועדת הכלכלה וכן כיושב-ראש השדולה למען חיילי המילואים.
באותה שנה מונה ליושב ראש המטה המוניציפלי של המפלגה, לקראת הבחירות המקומיות.
ב-16 ביוני 2005 נבחר על ידי חברי מרכז מפלגת העבודה לתפקיד מזכ"ל המפלגה לאחר שגבר על ראש המועצה האזורית גלבוע, דני עטר, וזכה ב-62 אחוזים מהקולות.
תפקיד זה הקנה לו שריון מקום ברשימת המפלגה לכנסת, וזאת בתמיכת שלושת המועמדים ליו"ר המפלגה: שמעון פרס, אהוד ברק ועמיר פרץ.
כמזכ"ל התמודד כבל עם משבר תקציבי במפלגת העבודה והוביל תוכנית הבראה כלכלית למפלגה.
בעת מפקד החברים שנערך לקראת כנסת ה-17, נשמעו טענות והאשמות על גל עצום של זיופים.
כבל הביא להקמת ועדת חקירה בראשות השופטת בדימוס שרה פריש, וזו קיימה חקירה יסודית, שבסיומה נפסלו למעלה מ-40,000 טפסים.
בעקבות זאת הנהיג כבל סטנדרטים מחמירים של פיקוח על טוהר המִפקד וטוהר הבחירות הפנימיות במפלגה, כולל הצבת פקחים חיצוניים בשכר בקלפיות השונות.
לקראת הבחירות לכנסת ה-17, שימש כבל כיו"ר מטה הבחירות של מפלגת העבודה.
באותה מערכת בחירות השיגה מפלגת העבודה 19 מנדטים.
ב-4 במאי 2006, עם הקמת הממשלה ה-31, מונה כבל לשר בלי תיק הממונה על רשות השידור.
במסגרת תפקידו זה פעל נגד סגירתה של רשות השידור.
ב-1 במאי 2007, יום לאחר הגשת דוח הביניים של ועדת וינוגרד, הודיע כבל על התפטרותו מהממשלה בעקבות הממצאים החמורים שעלו מן הדו"ח ואף קרא לראש הממשלה אהוד אולמרט לנהוג כמוהו ולהתפטר באופן מיידי.
בכנסת ה-18 הוצב במקום השביעי ברשימה העבודה לכנסת, במקום ששוריין למזכ"ל המפלגה.
הוא נבחר לכנסת לאחר שהמפלגה זכתה ב-13 מנדטים.
כבל כיהן בראשות ועדת המשנה למוכנות ובט"ש של ועדת החוץ והביטחון, היה פעיל מאוד בהפעלת הוועדה ובתחילת 2012 הגישה הוועדה דו"ח על הלוגיסטיקה של צה"ל בשדה המערכה העתידי.
לאחר הבחירות לכנסת ה-18, ביקש אהוד ברק להוביל את מפלגת העבודה לממשלת נתניהו.
על רקע זה, התפטר כבל מתפקיד מזכ"ל העבודה ימים ספורים לפני כינוס מרכז העבודה שעמד לדון בהצעת אהוד ברק לביטול משרת המזכ"ל ובכניסה לממשלה.
לאחר התפטרותו של כבל, התפטר גם היועץ המשפטי של מפלגת העבודה.
באותה עת השתייך כבל לקבוצה של ארבעה חברי כנסת מסיעת העבודה (עמיר פרץ, אופיר פינס-פז ויולי תמיר, ולאחר התפטרות שני האחרונים גם את דניאל בן סימון וראלב מג'אדלה), אשר התנגדו לכניסה לממשלת נתניהו, עד להיפרדותו של האחרון מן המפלגה והקמת סיעת העצמאות.
בתקופה זו הצביעו הארבעה נגד המשמעת הקואליציונית, והופעלו עליהם סנקציות קואליציוניות.
עם פרישתו של אהוד ברק ממפלגת העבודה, שבו חברי הרביעייה לפעול במסגרת סיעת העבודה, וכבל נבחר לתפקיד יו"ר סיעת העבודה בכנסת.
בחודש דצמבר 2011 הודיע כבל על התמודדותו לתפקיד יו"ר ההסתדרות.
בשל כך, השעה עצמו לאחר חודש מתפקיד יו"ר הסיעה בכנסת.
בבחירות שנערכו במאי 2012 הפסיד כבל ליו"ר המכהן של ההסתדרות, עופר עיני.
בנובמבר 2013 תמך במועמד יצחק הרצוג בפריימריז במפלגת העבודה.
כמו כן הקים באותו חודש את השדולה "הורות בעידן של קריירה" בכנסת, שנועדה לקדם חקיקה המתחשבת בצרכי המשפחה של העובדים במסגרת תנאי העסקתם.
בכנסת ה-19 וכיו"ר סיעת העבודה
ברשימת "העבודה" בבחירות לכנסת התשע עשרה הוצב כבל בתחילה במקום הרביעי, אך לאחר פרישתו של עמיר פרץ מהרשימה בבוקר יום הגשת הרשימות, הוצב במקום השלישי.
כבל נבחר לכנסת וכיהן כחבר בוועדת הכנסת ובוועדת החוץ והביטחון.
לאחר היבחרו של ח"כ יצחק הרצוג לראשות מפלגת העבודה ב-22 בנובמבר 2013, מינה הרצוג את כבל ליו"ר סיעת העבודה בכנסת.
במסגרת עבודתו בכנסת התשע עשרה הוביל כבל את המאבק נגד מועמדותו של הרב שמואל אליהו, שלדעתו התבטא באופן גזעני נגד ערבים, לתפקיד הרב הראשי.
כמרכז האופוזיציה בכנסת, במרץ 2014 כינס כבל, יחד עם ראש האופוזיציה יצחק הרצוג, את סיעות האופוזיציה, שכללה אז את "יש עתיד", "מרצ", "קדימה", הסיעות החרדיות והסיעות הערביות, להחרמת מליאת הכנסת וכינוס כנסת אלטרנטיבית, כמחאה נגד חקיקת חוקי הגיוס, המשילות ומשאל העם.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים פעל כבל להקמת של רשימת המחנה הציוני, יחד עם יו"ר העבודה יצחק הרצוג ויו"ר התנועה ציפי לבני, ומונה לראש מטה הבחירות של הרשימה, שזכתה בבחירות ב-24 מנדטים.
בבחירות המקדימות במפלגת העבודה שנערכו בינואר 2015, נבחר במקום השישי, והוצב במקום העשירי ברשימת המחנה הציוני לקראת הבחירות לכנסת העשרים.
לאחר הבחירות לכנסת, התמודד לתפקיד ליושב ראש ועדת הכלכלה מול שלי יחימוביץ', ונבחר לתפקיד.
כיו"ר ועדת הכלכלה יזם ועמד בראש ועדת החקירה הפרלמנטרית להתנהלות המערכת הפיננסית בהסדרי אשראי ללווים עסקיים גדולים.
בשנת 2015 שקל להתמודד מול יו"ר קק"ל אפרים שטנצלר, לאור התנהלותו הבעייתית כפי שחשף העיתונאי רביב דרוקר.
לבסוף תמך במועמדותו של ח"כ דני עטר.
בינואר 2017 מסר כבל עדות במשטרה בעניין "תיק 2000".
בתחילת 2018 נחקר באזהרה במסגרת חקירה זו, בחשד להפרת אמונים עקב קשריו עם נוני מוזס בעניין חקיקת חוק ישראל היום".
בפברואר 2019 הודיע היועץ המשפטי לממשלה על סגירת התיק נגד כבל.
באותה שנה חבר לשלי יחימוביץ' בבחירות לראשות ההסתדרות הכללית, שהתמודדה לתפקיד במסגרת סיעתו בהסתדרות, בית חברתי.
בבחירות אלו זכתה יחימוביץ' לכ-40% מהקולות והפסידה לאבי ניסנקורן.
במאי 2018 הציע תוכנית מדינית חד-צדדית לשטחי יהודה ושומרון שבמסגרתה יסופחו בקעת הירדן וגושי ההתנחלויות לישראל, ובשאר השטחים תישאר שליטה צבאית ישראלית לשמירה על הביטחון עד לפינויים בהסדר עתידי.
כבל כתב בתוכניתו כי על מנת לשמר את חזון שתי המדינות לשני עמים, יש לקבוע גבול בין גושי ההתיישבות ליהודה ושומרון, לספח את הגושים שבהם מצויים למעלה מ-300,000 תושבים שאי אפשר לפנות ולהקפיא את הבנייה בהתנחלויות שמחוץ להן.
התוכנית ספגה ביקורת רבה בשמאל, כולל מראש מפלגת העבודה אבי גבאי ויו"ר "התנועה" ציפי לבני.
בבחירות המקדימות של מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת הגיע כבל למקום ה-9, על רקע ביקורת שמתח כנגד יושב ראש המפלגה אבי גבאי, ולאחר שריונים הוצב במקום ה-15 ברשימה ולא נכנס לכנסת.
כבל הוא אחד המחוקקים הפוריים בתולדות הכנסת.
בין החוקים שיזם כבל במהלך כהונתו בכנסת:
חוק המתיר חילוט רווחים שמקורם בפרסומים שעניינם עבירות והעברתם לידי נפגעי העבירות
חוק המסדיר עריכת בדיקות גנטיות לשם גילוי קרבת משפחה
חוק המורה על קביעת תנאים שעניינם שמירה על איכות הסביבה לשם מתן מענקים למפעלי תעשייה (יחד עם אילן ליבוביץ ולאה נס).
תיקון לחוק מבקר המדינה המחייב את המבקר לפרסם בדו"חות שלו גם ממצאים חיוביים
בשנת 2002 כבל נאבק למען הקמת גדר ההפרדה.
בתחום המדיני כבל הוא מתומכי יוזמת ז'נבה ומתנגד של ההתנחלויות, עליהן אמר: "אין לך תופעה אנטי-ציונית יותר מההתנחלויות....
אין לך תופעה שמקעקעת יותר את הרוב היהודי במדינת ישראל מההתנחלויות".
על הציונות של המתנחלים אמר: "בעיני, הציונות הזו היא לא יותר מציונות-נדל"ן, של אנשים שבמידה רבה רצו למצוא להם מקום בזול כדי לגור בו".
כבל היה בין מחוקקי החוק האוסר על פיטום אווזים בישראל ואף עמד בראש השדולה לזכויות בעלי חיים בכנסת.
אחד המאבקים הראשונים של כבל כחבר כנסת צעיר היה המאבק נגד פעילותו הבלתי חוקית של ערוץ 7 ששידר שידורי רדיו מלב ים ללא רישיון.
אנשי התחנה טענו כי הם משדרים מחוץ לגבולות המים הטריטוריאליים של ישראל, ועל כן אין להם צורך ברישיון.
אולם הוכח כי הספינה שדרה מתוך גבולות המים הטריטוריאליים של ישראל.
כדי למנוע את סגירת התחנה יזם ח"כ צבי הנדל עוד ב-1999 הצעת חוק שנועדה להסדיר את פעילותה, אולם כבל (עם חברי כנסת נוספים) פנה לבג"ץ, שפסל את החוק אף שכבר עבר בכנסת.
פעילות התחנה הופסקה באופן סופי לאחר שב-2003 פסק נגדה בית משפט השלום בירושלים ואף גזר על כמה מאנשיה עונשי מאסר בפועל.
בעשור האחרון כבל בלט במאבקיו למען תקשורת חופשית ובלתי תלויה בגורמים כלכליים ופוליטיים.
היה מהבולטים נגד הניסיונות לסגור את ערוץ 10, כיו"ר ועדת הכלכלה הוביל מאבק מול נתניהו בניסיונו למנוע את פתיחתו של תאגיד השידור הציבורי (לשעבר רשות השידור).
שיאו של המאבק היה בחוק "ישראל היום", אותו יזם בשנת 2014. החוק קבע כי עיתון שמוגדר כאחד מארבעת העיתונים היומיים בעלי התפוצה הרחבה ביותר בארץ יחויב להימכר בעבור לא פחות מ־70% ממחירו של העיתון היומי הנפוץ והזול ביותר, משמעותו הגבלה על הפצת עיתון ישראל היום המופץ בחינם.
בתגובה להצעת החוק העיתון יצא נגד כבל ואף פרסם את מספר הטלפון שלו על גבי העיתון על מנת לעצור את החוק.
על החוק היו חתומים חברי כנסת מהקואליציה ומהאופוזיציה, ולאחר כחודש הממשלה נפלה והכנסת התפזרה.
לימים טען ראש הממשלה כי הפיל את הממשלה בגלל חוק ישראל היום.
כיו"ר ועדת הכלכלה הוביל בשנת 2015 התנגדות למתווה שהיה אמור להיות מאושר בוועדה.
עקב ההתנגדות השר הממונה אריה דרעי החליט להתפטר מתפקידו כשר הכלכלה והסמכות הועברה לראש הממשלה בנימין נתניהו.
כבל דרש מנתניהו להופיע בפני ועדת הכלכלה בנושא וזה אכן הופיע על מנת להסביר את הסיבות לאישור המתווה.
כבל אף היה מבין העותרים נגד ממשלת ישראל בנושא.
לבסוף הקואליציה העבירה את המתווה על אף התנגדות הוועדה על ידי שימוש בסעיף 52 לחוק ההגבלים העסקיים.
אחרי שלא נבחר לכנסת ה-21, ביולי 2019 פורסם כי הוא חבר דירקטוריון בחברה המפעילה אפליקציית מובייל בשם "ספץ", שנועדה להקל באיתור בעלי מקצוע.
איתן כבל לא התמודד ב, אשר נערכו כמספר חודשים לאחר הבחירות לכנסת ה-21, אך הוצב במקום ה-116 הסמלי ברשימת "העבודה-גשר".
בספטמבר 2019, מספר ימים לאחר הבחירות, נודע כי כבל ימונה לדירקטור בשותף הכללי בשותפות "רותם אנרגיה מחצבים".
לקראת שנקבעו למרץ 2020 הוצב כבל במקום ה-106 הסמלי ברשימת העבודה-גשר-מרצ, אך התפטר מהרשימה חודש לפני הבחירות.
ביוני 2020 הצטרף כבל כחבר מערכת לתוכנית "חי בלילה" בהגשת נדב בורנשטיין בערוץ קשת 12, התכנית שודרה עד פברואר 2023.
כבל, אשר שירת במילואים מאז השתחרר מהשירות הסדיר, התנדב למילואים ונלחם בעזה גם במהלך מלחמת חרבות ברזל.
בשלהי 2021 השתתף כבל בתוכנית "MKR המטבח המנצח", יחד עם אחותו הצעירה.
כבל נשוי לנועה ולהם ארבע בנות.
הוא מתגורר בעיר הולדתו, ראש העין.
הוא ידוע כאוהד מכבי תל אביב בכדורגל ובכדורסל.
כבל עמד בראש השדולה למען חיילי המילואים בכנסת.
בתחום החקיקה הוא מרבה לעסוק בנושאים חברתיים, צרכנות והגנה על החקלאים.
כבל היה מראשי המאבק נגד ערוץ 7 ונגד הפצת תאוריות הקשר על רצח רבין והוא מיוזמי התיקון לחוק נשיא המדינה, האומר כי רוצח ראש ממשלה מטעמים אידאולוגיים, לא יוכל לקבל חנינה על פשעו.
כמו כן היה מראשוני הפעילים בכנסת למען זכויות, ואף עמד בראש השדולה הגאה בכנסת לאחר כהונתה של יעל דיין בתפקיד זה.
איתן בן-אליהו (נולד ב-10 בספטמבר 1944) הוא איש צבא ואיש עסקים ישראלי; שירת כמפקד ה-13 של חיל האוויר הישראלי, מיולי 1996 ועד אפריל 2000.
בן-אליהו נולד וגדל בירושלים, בן לאב שעלה מאיראן ב-1920, עזרא בן-אליהו, ולאם ילידת מקדוניה, בלה מנחם.
והיה חניך בתנועת הנוער של הצופים הדתיים, כחבר בשבט משואות.
בעל תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן, למד לתואר שני באסטרטגיה ויחסים בינלאומיים וסיים את הלימודים, אך בשל פרוץ מלחמת המפרץ לא-השלים את התואר.
בוגר קורס מתקדם למינהל עסקים באוניברסיטת הרווארד.
באוקטובר 1962 התגייס לקורס טיס, אותו סיים בנובמבר 1964 במגמת קרב.
את קורס האימון המבצעי (קא"מ) עבר בטייסת 113 ("טייסת הצרעה") ובסיומו עבר לשרת כטייס אוראגן, באוגוסט 1965 החל קורס מדריכי טיסה בבית הספר לטיסה (ביס"ט) שבסיומו מונה למדריך בביס"ט.
במהלך שירותו בביס"ט, שנמשך עד אפריל 1967, השתתף בהקמת הצוות האווירובטי של חיל האוויר הישראלי והיה טייס בצוות.
במלחמת ששת הימים שירת כטייס אוראגן בטייסת 113 (הצרעה).
בדצמבר 1967 עבר לטייסת 101 ("טייסת הקרב הראשונה") שהפעילה מטוסי מיראז' 3, ובספטמבר 1969 עבר בעת הקמתה לטייסת 201 ("האחת", טייסת הפנטום הראשונה) שהפעילה מטוסי F-4 פנטום.
בהמשך התמנה גם לסמ"ט ב' ולסמ"ט א' בטייסת 201. ביוני 1972 סיים קורס מערכות נשק לטייסי קרב בבסיס חיל האוויר האמריקני "נליס" במדינת נבדה בארצות הברית.
בספטמבר 1973 מונה לראש מדור תכנון מבצעים במטה החיל.
בימים הראשונים של מלחמת יום הכיפורים פיקד על טייסת 201 סמ"ט א' רון חולדאי, ששימש כממלא מקום מפקד הטייסת, יפתח זמר, ששהה באותה עת בארצות הברית.
ימים ספורים לאחר פרוץ המלחמה חזר זמר מארצות הברית, אך נפצע בעת נטישה לאחר שמטוסו סבל מתקלה טכנית ולא יכול היה להמשיך בתפקידו.
באותם ימים ספגה הטייסת אבדות כבדות, כאשר שבעה אנשי צוות נהרגו.
בן-אליהו הוזעק לטייסת כדי לפקד עליה כממלא מקום.
הוא נטל את הפיקוד על הטייסת והוביל אותה במלחמה.
בתום המלחמה המשיך לפקד עליה, ומינויו הפך לקבוע ונמשך שלוש שנים.
בינואר 1976 מונה לראש צוות הקליטה של מטוסי ה-F-15 איגל ("בז" בחיל האוויר הישראלי), וביוני אותה שנה מונה למפקד טייסת ה-F-15 הראשונה של החיל: טייסת 133 ("טייסת אבירי הזנב הכפול").
ביוני 1979 הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה לראש מחלקת אמצעי לחימה במטה החיל.
ב-1981 טס במטוסי F15 שליוו את מטוסי ה-F16 בתקיפת הכור הגרעיני בעיראק.
ב-1982 החל לימודי תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן.
עם סיום לימודיו ביולי 1984 מונה למפקד בסיס רמת דוד.
ב-1986 סיים קורס מתקדם למנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד שבבוסטון, ובפברואר 1987 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לראש להק אוויר (רל"א).
ב-1989 החל בלימודי תואר שני באסטרטגיה ויחסים בינלאומיים וב-1990 סיים אותם, אך לא השלים את ההסמכה לתואר בשל פרוץ מלחמת המפרץ.
ב-1991 מונה לראש מטה החיל.
בן-אליהו צבר במהלך שירותו ארבע הפלות של מטוסי אויב (ועוד שתיים שלא נרשמו פורמלית לזכותו, האחת של מטוס מצרי שתוך כדי קרב אוויר התרסק, ושני שתוך כדי קרב אוויר טייסו נטש את מטוסו).
באפריל 1995 קודם לדרגת אלוף ומונה לעוזר ראש אג"ם במטכ"ל.
ביולי 1996 מונה למפקד חיל האוויר, והחליף את הרצל בודינגר בתפקיד.
בתקופת כהונתו התרחש אסון המסוקים בו נהרגו 73 חיילים בהתנגשות מסוקי צה"ל.
כמו כן נקלטו מטוסי ה-F-15I ("רעם"), נקלטה מערכת טילי "חץ 2", התקבלה ההחלטה על רכישת מטוסי ה-F-16I ("סופה").
יזם והטמיע בחיל האוויר את אסטרטגית הלחימה של החיל כנגד טילי קרקע-אוויר.
ביוזמתו ובהמלצתו נבחר האסטרונאוט הישראלי הראשון, אילן רמון.
באפריל 2000 העביר את הפיקוד על החיל לדן חלוץ.
בשנים 2000–2001 ניהל את קרן ההון סיכון איסט ווסט ונצ'רס בישראל.
בשנת 2002 היה בן-אליהו שותף, מייסד ונשיא קבוצת "סנטרי טכנולוגיות" בארצות הברית ובישראל, המתמחה בתעשייה ביטחונית.
בשנת 2006 מכר את חלקו בחברה.
בשנת 2012 מונה ליו"ר חברת אירונאוטיקס לפיתוח וייצור מטוסים ללא טייס, ובהובלתו הונפקה החברה בשנת 2017 בבורסת תל אביב לניירות ערך בשווי מיליארד ש"ח.
ביוני 2019 מונה ליו"ר חברת תיקון עולם קנביט פארמסוטיקלס, העוסקת בגידול, ייצור ושיווק קנאביס רפואי.
בשנת 2020 ייסד בית ספר לרישיון טיס בינלאומי מסחרי בישראל עם שלוחה בפולין.
משנת 2008 בן-אליהו עורך, מרצה ומנחה סדרת לימוד בתוכנית "אסכולות" של האוניברסיטה הפתוחה בנושא מדיניות וביטחון לאומי.
הוא יו"ר "המרכז האקדמי למשפט ועסקים" ברמת גן וחבר במספר דירקטוריונים, ובהם דירקטוריון חברת שלמה נדל"ן.
בן-אליהו התנדב, בין השאר, כיו"ר משותף של מוזיאון העם היהודי - בית התפוצות; חבר בוועד המנהל של עמותת "חינוך לפסגות" במוזיאון בית ראובן ובמועצה הציבורית של יד יצחק בן-צבי.
במרץ 2003, במהלך מלחמת עיראק השנייה, וביולי 2014, במהלך מבצע צוק איתן, שימש בן-אליהו פרשן לענייני המבצע והמלחמה במהלך כל יום מימי הלחימה בחדשות ערוץ 2. ב-2010 הנחה את תוכנית הטלוויזיה "עבודה עברית".
ב-2018 השתתף בתוכנית הדוקו-ריאליטי "אף פעם לא מאוחר" בערוץ רשת 13, לצד שלמה בראבא, פיני גרשון ורפי קרסו.
בשנת 2024 מונה לדירקטור חברת ננו דיימנשן.
מתגורר עם בת זוגו ושתי בנותיה בתל אביב.
אחיו ואחיותיו הם: ד"ר שלמה בן אליהו, רחל ארנון, אבנר בן-אליהו, תקוה יהושע ורות שאול.
איתן הַבֶּר (12 במרץ 1940 — 7 באוקטובר 2020) היה עיתונאי, סופר ופובליציסט ישראלי, מנהל לשכתו של ראש הממשלה יצחק רבין בתקופת ממשלתו השנייה (1992–1995).
שימש ככתב הצבאי של העיתון "ידיעות אחרונות" במשך 26 שנים.
איתן הבר נולד בתל אביב בשנת 1940 ליהודה וטובה הבר.
למד בבית הספר הדתי ביל"ו בתל אביב.
את דרכו בעיתונות החל בגיל 9 בכתיבת שירים בעיתון "הצופה לילדים" וככתב נוער ב"חרות לנוער".
בגיל 14 נמנה עם צוות עובדי עיתון "חרות".
ביולי 1957 יצא לסיור באירופה והביא את רשמיו בעיתון חרות.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1958 הוצב ככתב צבאי בעיתון "במחנה", שבועון חיילי צה"ל.
בעקבות ריבוי האירועים הביטחוניים בגבול עם סוריה נשלח לפיקוד הצפון.
בפיקוד הצפון הכיר את מפקד הפיקוד, יצחק רבין, והתיידד עמו, ומאז ליווה אותו ברבות מתחנות חייו.
סיים שירותו הצבאי במילואים בדרגת סרן.
ביום שחרורו מצה"ל, בשנת 1960, הצטרף ל"ידיעות אחרונות" ומאז ועד 1985, היה הכתב הצבאי, וסיקר עבור העיתון את כל האירועים החשובים בתולדות המדינה באותה תקופה, כולל אירועים מדיניים, פוליטיים וחברתיים.
לאחר מלחמת יום הכיפורים חבר לישעיהו בן-פורת, יהונתן גפן, אורי דן, אלי לנדאו, חזי כרמל ואלי תבור לכתיבת הספר "המחדל", במטרה שההנהגה המדינית והצבאית במלחמת יום הכיפורים תפנה את מקומה.
נמנה עם ראשוני העיתונאים הישראלים במצרים בשנת 1978.
שימש כתחקירן ראשי בתוכניות הטלוויזיה הפופולריות ביותר בשנות ה-70: "חיים שכאלה" ו"זה הסוד שלי".
ערך והגיש עשרות תוכניות בגלי צה"ל.
בסוף 1985 מונה כיועצו המיוחד וכיועץ לענייני תקשורת של יצחק רבין כשר הביטחון בממשלת ישראל העשרים ואחת.
ליווה אותו מקרוב בפעילותו במשך כחמש שנים, לרבות בימי האינתיפאדה הראשונה, אחת התקופות הסוערות במדינת ישראל.
שירת לצד שר הביטחון בהחלטותיו ועשייתו הביטחונית והמדינית.
פרש מתפקידו עם רבין בעקבות כישלון "התרגיל המסריח" והקמת ממשלת שמיר בשנת 1990, וחזר ל"ידיעות אחרונות".
כאשר נבחר רבין כראש הממשלה ושר ביטחון ב-1992, מונה כיועץ ראש הממשלה ומנהל לשכת ראש הממשלה.
בתפקיד זה ניהל משך כשלוש שנים את לשכתו של רבין, עד להירצחו ב-1995. הופקד על החלק הציבורי, התקשורתי, ובחלקו גם המדיני בלשכת ראש הממשלה וכתב את רוב נאומיו של ראש הממשלה.
נמנה עם הצוות המדיני המצומצם שהכין בחשאי את הסכם השלום בין ישראל לירדן.
היה אחראי על כל המסעות המדיניים והביטחוניים של רבין מחוץ לישראל, לרבות מדינות שלראשונה פתחו שעריהן בפני ראש ממשלה ישראלי (אינדונזיה, מרוקו, עומאן, סין, יפן, קוריאה הדרומית ורבות אחרות).
עם זאת, הבר לא היה שותף לשיחות על הסכמי אוסלו.
איתן הבר כתב חלק מנאומיו בתקופת כהונתו של יצחק רבין, לרבות בימי המהלכים שהביאו לחתימת הסכם השלום עם ירדן, ובהם הנאום שנשא רבין בוושינגטון שנאמר בו, בין השאר: "אני יצחק רבין, מספר אישי 30743, רמטכ"ל בדימוס, חייל בצבא השלום".
איתן הבר נמנה עם האחראים לארגון כל האירועים החגיגיים לחתימת ההסכמים עם ירדן ועם הפלסטינים, בארצות הברית ובערבה, הסכמי אוסלו, הענקת פרס נובל לשלום ופרס אונסק"ו.
בליל הרצח ב-4 בנובמבר 1995 שהה ליד מיטת רבין, ועם מותו של רבין, הקריא בשם ממשלת ישראל את ההודעה על מותו: "ממשלת ישראל מודיעה בתדהמה, בצער רב וביגון עמוק, על מותו של ראש הממשלה ושר הביטחון, יצחק רבין, אשר נרצח בידי מתנקש הערב בתל אביב.
בתפקידו האחרון בלשכת ראש הממשלה, היה ממארגני מסע הלוויה של רבין אל הר הרצל בירושלים.
עם פרישתו מלשכת ראש הממשלה (1995), המשיך בכתיבת מאמרים בעיתון "ידיעות אחרונות", הכנת תוכניות טלוויזיה ותוכניות-רדיו בגלי צה"ל.
בספטמבר 2019 חשף כי הוא חולה בסרטן המעי הגס ובפרקינסון ושבעקבות מצבו הבריאותי הוא פרש מעבודתו בידיעות אחרונות.
ב-7 באוקטובר 2020 הלך לעולמו.
נטמן בבית הקברות נחלת יצחק
היה נשוי לגילה (ג'ויס) לבית נול שנפטרה בשנת 1985. השניים הותירו אחריהם שני ילדים.
יו"ר ומנהל החברות הפרטיות "גיאופול", ט.ה קווים בע"מ.
חב' "גיאופול" ייצגה משך ארבע שנים בישראל את חברת "סמסונג איירוספייס" ו"סמסונג תעשיות כבדות" מקוריאה שימש כנציג הבכיר של סמסונג בישראל.
קווים", בשותפות עם חיים טופול.
הפיקה 250 סרטונים במסגרת הסדרה "קו לדמות" (על דמויות ביהדות ובציונות) שהוקרנו בטלוויזיה הישראלית, ו-100 סרטוני "רק רגע", שתיעדו אירועים בתולדות מדינת ישראל (ערוץ 2).
דקו", חברה צרפתית לפרסום חוצות וריהוט רחוב.
דירקטוריונים בהם היה חבר ותפקידים בולטים לאורך השנים
קונסול כבוד בישראל של הרפובליקה של קוריאה
חבר בחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית (עד 2012)
דירקטור בחברת אפריקה ישראל להשקעות (עד 2014)
דירקטור בחברת אמפל בע"מ (עד ראשית נובמבר 2009)
דירקטור בחברת החוויה הישראלית בע"מ (הסוכנות היהודית) (עד יוני 2012)
חבר בעמותה הציבורית לבניית בית מרכז יצחק רבין לחקר ישראל
חבר הוועד המנהל של כפר נהר הירדן (עד מאי 2013)
חבר ההנהלה הציבורית של הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה (עד ספטמבר 2008)
חבר המועצה הציבורית של מרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל
חבר המועצה ציבורית, המרכז ללימודי ביטחון, המרכז האוניברסיטאי אריאל
חבר ועדת השמות וההנצחה, מועצת עיריית תל אביב-יפו
יועץ למרכז שמעון ויזנטל ירושלים (עד אוקטובר 2008)
חבר הוועד הציבורי לציון 75 שנה לפטירתו של הרב קוק
חבר עמותת ידידי סמינר הקיבוצים, תל אביב
ממייסדי עמותת ידידי מכבי האש
יועץ לוועדת היגוי עיטור האור - הקרן לרווחה לנפגעי השואה בישראל
חבר בוועדת ההיגוי ליד השר לביטחון-פנים לענייני כיבוי-אש
חבר (מטעם "ידיעות אחרונות") בוועדה לבחירת "המורה של המדינה" והוועדה לבחירת "גיבורי הסביבה"
חבר בוועדת ההיגוי של משרד הביטחון להקמת "היכל הזיכרון", הר הרצל, ירושלים
הפקת חלק מחגיגות 25 שנים למדינת ישראל
אחריות לצד הצבאי במיפגן צה"ל ותערוכת הנשק, שנת 40 למדינה (במסגרת משרד הביטחון)
יזמות התערוכה "כחול על גבי לבן", מאוצרות גינזך המדינה במוזיאון ישראל, 50 שנה למדינה
איש השנה בתקשורת מטעם האיגוד ליחסי ציבור, 1995
איתן גרין (נולד ב-21 באוגוסט 1951) הוא במאי קולנוע, תסריטאי, שחקן, ופרופסור אמריטוס בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
איתן גרין נולד בקיבוץ אפיקים וגדל באשקלון.
הוא היה שחקן כדורסל ושימש בשנים מאוחרות יותר כפרשן כדורסל.
הוא למד תיאטרון והיה בוגר המחזור הראשון של מחלקת הקולנוע והטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, בה הוא מכהן כיום כפרופסור וכראש לימודי כתיבת תסריטים.
הוא מלמד בנוסף בבית הספר קמרה אובסקורה ובבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
בתום לימודיו ביים את הדרמה "נחום גליקסון: יומיים בארץ" (1976), עליה זכה בפרס ראשון בתחרות הסרט הקצר.
בשנים 1978–1979 כיהן כמנהל האומנותי של המכון הישראלי לקולנוע.
גרין עסק בבימוי, כתיבת תסריטים, עריכת סרטים ותוכניות טלוויזיה, ועריכת ספרים.
הוא שיחק בסרטו של אסי דיין "בחינת בגרות" (1983) ובסרטו של ערן ריקליס "ביום בהיר אפשר לראות את דמשק" (1984).
התסריטים של גרין ידועים בדמויות אוטונומיות ודמוקרטיות (כגון האב בחדרי הבית), הצמדות לכתיבת דמויות עם תכונות ייחודיות (כמו בן שמשתין על אביו בחדרי הבית, ילד שבוכה במבחני נהיגה בזולגות הדמעות מעצמן וילד שעושה קולות בחלומו של הנרי).
סרטיו מתארים סיפורים אישיים ומתמקדים בגיבורים טובי לב אך אבודים.
גרין ייחודי בקולנוע הישראלי בכך שאינו מנסה למצוא חן יתר על המידה בעיני הקהל.
בסרטיו הוא משדר רגישות, אמיתיות ואמינות.
דמויותיו אינן זוהרות וקולנועיות והתכנים מלנכוליים.
לרוב, ההומור בסרטיו של גרין מעודן ומאופק.
הוא הושפע במיוחד מהבמאים רובר ברסון, יסוג'ירו אוזו, וארמנו אולמי.
בסרטו "לנה", משנת 1982, מסופר על לנה, עולה חדשה מברית המועצות, הנאבקת לשחרר את בעלה, אסיר ציון, ובינתיים מתפתח קשר בינה לבין גבר אחר.
בסרטו "אזרח אמריקאי" בכיכובם של איצ'ו אביטל וגיא גארנר, משנת 1992, התווה גרין את סיפורו של כדורסלן אמריקאי כושל הפוגש בעיתונאי מקומי, שהחמיץ את הקריירה שלו כפסנתרן, זה מוביל לידידות אמיצה, אך רצופת מהמורות.
הסרט "זולגות הדמעות מעצמן", משנת 1996, מספר על אב, אותו מגלם אריה מוסקונה, ובנו, אותו מגלם אבי גרייניק, שהם בעלי חברה קטנה המארגנת מסיבות ואירועים.
הם חולמים להרחיב את העסק, ולשם כך הם זקוקים לרכב שני.
לצורך כך, הבן צריך להוציא רישיון נהיגה על מנת שיוכל לנהוג ברכב השני.
הבן נכשל בכל שמונת מבחני הנהיגה אליהם הוא ניגש, מפאת ההתרגשות, ואביו, יחד עם אנשים נוספים, מנסה לחשלו בשיטות שונות ותוך כדי כך לוקה בהתקף לב.
הסרט "חלומו של הנרי", משנת 2003, מספר את סיפורו של הנרי, אותו מגלם מנשה נוי, מחסנאי בחוג לקולנוע שבאוניברסיטת תל אביב, אשר מחליט בגיל מבוגר לממש את חלומו המודחק ולביים סרט קולנוע.
במאים ומפיקים משיבים את פניו ריקם, אך דווקא הסטודנטים נחלצים לעזרתו.
בדצמבר 2008 יצא לאקרנים סרטו של גרין "הכל מתחיל בים".
הסרט הוצג בפסטיבל מונטריאול וזכה לפרס "החדשנות בקולנוע".
ביים את הסרט בתי אהובתי שגם כתב את התסריט.
הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל ירושלים לקולנוע ב-2023.
עד שנת 2013 ערך יותר מ-300 תסריטים, בהם של במאים מתחילים.
שניים מהתסריטים נמכרו להפקה במסגרת בינלאומית וזכו בפרס פטל הזהב.
גרין ביים את הסרטים הבאים:
"ביום בהיר אפשר לראות את דמשק" (1984)
"מימון" (2005, טלוויזיה), עורך תסריט
איתן גרין (עורך), במאים ואנשי קולנוע על הקולנוע, עם עובד, ספרית אופקים, 1985
איתן גרין (עריכת תרגום), הסרטים בחיי מאת פרנסואה טריפו, מסדה, 1987
איתן גרין (עורך תרגום), אדם עם מצלמה מאת נסטור אלמנדרוס, מסדה, 1988
פבלו אוטין (עורך), רואים שקוף – במאים ואנשי קולנוע על סרטי איתן גרין.
חוברת מאמרים לכבוד המחווה לאיתן גרין במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2008.
איתן גלבוע (נולד ב-14 בדצמבר 1943) הוא פרופסור מן המניין בבית ספר סמי עופר לתקשורת באוניברסיטת רייכמן, פרופסור אמריטוס לתקשורת וליחסים בין-לאומיים באוניברסיטת בר-אילן שם הקים וכיהן כראש בית הספר לתקשורת והמרכז לתקשורת בינלאומית.
חוקר בכיר במרכז בגין-סאדאת (בס"א) למחקרים אסטרטגיים ופרופסור אורח לדיפלומטיה ציבורית באוניברסיטה של דרום קליפורניה בלוס אנג'לס.
כיהן כיו"ר האגודה הישראלית לתקשורת ויו"ר הפורום לדיפלומטיה ציבורית ישראלית.
איתן גלבוע נולד ב-1943 בבנימינה למשפחה שנמנתה על מייסדיה.
הוא שירת בחיל השריון והשתתף כמפקד מחלקת טנקים במלחמת ששת הימים.
את השכלתו רכש בישראל ובארצות הברית.
גלבוע הוא בוגר תואר ראשון בהצטיינות במדעי המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ובעל תואר שני ודוקטורט במדעי המדינה מאוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
בתום לימודיו, בשנת 1974, חזר לאוניברסיטה העברית, היה מיוזמי הקמת המחלקה ליחסים בינלאומיים, יזם, הקים וניהל את "המעבדה להדמיות התנהגותיות", ייעץ לצוות הקמה של פרויקט תלפיות המשותף לאוניברסיטה ולחיל האוויר ולימד במסגרת זו יחסים בינלאומיים, ועמד בראש התוכנית ללימודי תואר ראשון בבית הספר הבינלאומי ע"ש רוטברג.
בשנת 1993, הוזמן על ידי המכון הטכנולוגי בחולון להקים מחלקה לתקשורת ומחלקה ללימודים כלליים ועמד בראשן.
ב-1998 עבר למחלקה למדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן, כיהן כפרופסור לתקשורת בינלאומית, תכנן והקים את בית הספר לתקשורת והמרכז לתקשורת בינלאומית.
גלבוע כיהן כפרופסור אורח וחוקר בכיר באוניברסיטאות ומכוני מחקר חשובים בארצות הברית ובאירופה ובכללם אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת ג'ורג'טאון, אוניברסיטת טאפטס, אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA), האוניברסיטה האמריקאית בוושינגטון, אוניברסיטת פנסילבניה ואוניברסיטת דרום קליפורניה.
באירופה היה פרופסור אורח באוניברסיטת המבורג, ב וב.
היה שותף להקמת המרכז לדיפלומטיה ציבורית, באוניברסיטת דרום קליפורניה, לגיבוש תוכנית לימודים לתואר שני ומכון להשתלמויות מתקדמות, שאותו יזם והקים ובו הוא חוקר ומרצה מאז 2005.
בין מרכזי המחקר שבהם כיהן כחוקר בכיר נכללים בארץ המכון על שם לאונרד דייוויס ליחסים בינלאומיים ומכון טרומן לקידום השלום באוניברסיטה העברית, מרכז בגין-סאדאת (בס"א) למחקרים אסטרטגיים בבר-אילן, באוניברסיטת תל אביב ומכון ירושלים לאסטרטגיה ולביטחון.
בארצות הברית ובאירופה היה חוקר בכיר במרכז ליחסים בינלאומיים וב באוניברסיטת הרווארד, מכון ראנד בלוס אנג'לס, המרכז ללימודים בינלאומיים ואסטרטגיים בוושינגטון, ו באוניברסיטת מרילנד.
גלבוע פעיל באגודות מדעיות בארץ ובעולם, יוזם ומארגן מושבים וימי עיון, מציג עבודות ומשמש מתדיין.
היה בין מקימי הסקציה לתקשורת בינלאומית ב והיה חבר הוועדה המנהלת ויו"ר ועדת החברות של הסקציה.
היה חבר ויושב ראש של כמה ועדות ב וחבר בוועד המנהל של האגודה הישראלית לתקשורת וכיהן כיושב ראש האגודה בשנים 2018-2014. ב-2014 הוא יזם והקים את "הפורום הישראלי לדיפלומטיה ציבורית" אשר פעל בארצות הברית ובאירופה לשם קידום מעמדה הבינלאומי של ישראל, ועמד בראשו עד שנת 2019.
ב-2001 זכה בפרס מטעם האגודה הבינלאומית לתקשורת (ICA) עבור המאמר הטוב ביותר שפורסם בכתבי עת מדעיים בתקשורת (Best Article Award).
בשנת 2002 זכה גלבוע במלגת ג'ואן שורנשטיין וכיהן כחוקר בכיר בבית הספר קנדי לממשל באוניברסיטת הרווארד.
ב-2007 היה שותף לפרס ע"ש בנימין פרנקלין שהוענק על ידי מחלקת המדינה לצוות ההקמה של המרכז לדיפלומטיה ציבורית באוניברסיטה של דרום קליפורניה שבו היה חבר.
בשנת 2023 זכה בפרס על הצטיינות מדעית בחקר התקשורת הבינלאומית מטעם האגודה ללימודים בינלאומיים (ICOMM Distinguished Scholar Award, International Studies Association) וכן פורסם מאמר על תרומותיו החשובות לפיתוח תאוריה על תקשורת ופתרון סכסוכים בינלאומיים.
ב-2024 זכה בפרס מפעל חיים מטעם העמותה הישראלית ללימודים בינלאומיים על תרומותיו להוראה ולחקר של לימודים בינלאומיים בארץ ובעולם.
יחסים בין-לאומיים, מקראה בעריכת איתן גלבוע, עם עובד 1979
מושגי יסוד ביחסים בינלאומיים: הגות קלאסית ומחקר מודרני, האוניברסיטה הפתוחה, 1980
הסכסוך הערבי-ישראלי: גורמים, עימותים, סיכויים, בעריכת איתן גלבוע ומרדכי נאור, משרד הביטחון - ההוצאה לאור
ארצות הברית - ישראל: תשתית היחסים המיוחדים, משרד הביטחון - ההוצאה לאור, 1993
במהלך לימודיו באוניברסיטה העברית היה ממונה על קשרים בינלאומיים של הסתדרות הסטודנטים, יו"ר של המרכז הישראלי של ההתאחדות העולמית של סטודנטים יהודיים (WUJS) ואחד ממייסדי .
היה גם יו"ר תנועת הסטודנטים הישראלים למען האומות המאוחדות (ISMUN).
בחלק מתקופת לימודיו באוניברסיטת הרווארד, היה ממונה על קשרים אקדמיים בקונסוליה הישראלית בבוסטון ופעיל בהתאחדות הסטודנטים הישראלים בארצות הברית.
בשנות השבעים יעץ לצוות שהקים מחדש את המכללה לביטחון לאומי (מב"ל) ובשנותיה הראשונות תכנן וכיהן כמדריך אקדמי של תחום היחסים הבינלאומיים ושל משחקים מדיניים אסטרטגיים.
היה גם מדריך אקדמי במכללה הבין-זרועית לפיקוד ומטה (פו"ם).
גלבוע כיהן כיו"ר הוועדה העליונה של משרד החוץ ונציבות שירות המדינה לבחירת מועמדים לשירות החוץ, יועץ למחלקת ההדרכה של משרד החוץ וסייע בגיבוש תוכניות הדרכה והכשרה לצוערים.
יעץ לגופים ממשלתיים וציבוריים כולל המרכז למחקר ולתכנון במשרד החוץ, הוועדה לענייני חוץ וביטחון של הכנסת, לשכת העיתונות הממשלתית והסוכנות היהודית.
היה חבר בוועדה להשכלה גבוהה של העיר ירושלים, יו"ר וחבר של ועדות במועצה להשכלה גבוהה ובקרן הלאומית למדע ויו"ר הוועדה להענקת פרס ישראל בתקשורת.
בתקופת לימודיו באוניברסיטה העברית היה מנהל העיתון פי האתון של הסתדרות הסטודנטים.
במהלך לימודיו בהרווארד היה עוזר הפקה בתחנת הטלוויזיה הציבורית WGBH בבוסטון ועורך ומפיק תוכניות בתחנת הרדיו WBUR של אוניברסיטת בוסטון.
היה עורך ומגיש של תוכניות אקטואליה בגלי צה"ל וביניהן: "משהו עולמי" (מגזין גלי צה"ל לענייני חוץ), "עומק אסטרטגי", "משברים בינלאומיים" ו"ספרא וסייפא".
השתתף באופן קבוע ב"קול ישראל" בתוכניות "יומן חוץ" ו"צומת המזרח התיכון".
במשך עשרות שנים גלבוע משמש פרשן לענייני ארצות הברית, יחסים בינלאומיים ותקשורת, בערוצי הטלוויזיה והרדיו בישראל ומחוצה לה, ומפרסם בקביעות מאמרי דעה ופרשנות בעיתונים הארץ, ידיעות אחרונות, מעריב וישראל היום, ובאתרי החדשות וואלה, ynet, Jerusalem Post, Times of Israel, Ha'aretz.
איתן דנגוט (נולד ב-16 באוגוסט 1960) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף.
בתפקידו האחרון בצה"ל כיהן כמתאם פעולות הממשלה בשטחים.
בעבר שימש כיו"ר הדירקטוריון של תומר חברה ממשלתית ונשיא איגוד תעשיות הגז והנפט בישראל.
דנגוט נולד בתל אביב-יפו, בנם של יוסף ניצול השואה שברח במלחמת העולם השנייה מפולין לברית המועצות ויפה ילידת הארץ.
הוא התגייס ב-1978 ועשה את רוב שירותו הצבאי בחיל התותחנים.
תחילה שירת בגדוד 55 ולאחר קורס קצינים עבר לגדוד 402 ("רשף").
בעת ההכנות למלחמת לבנון הראשונה שימש כמפקד סוללת ארטילריה בגדוד 402, אשר צורפה לכוח חטיבת הצנחנים בפיקוד יורם יאיר.
בשל כך אימן דנגוט את אנשיו בפרקי לוחמת חיל רגלים כדי להכינם למשימה שלפניהם.
דנגוט והסוללה בפיקודו לחמו בקרבות חטיבת הצנחנים מהנחיתה מן הים בשפך נהר האל-אוואלי שבקרבת צידון ועד ביירות.
בהמשך שימש קצין אג"ם באגד ארטילרי 282 ומד"ר בביסל"ת.
בשנת 1989 מונה למפקד גדוד 402 באגד 215. בשנים 1990 עד 1992 פיקד על קורס מפקדים בבית הספר לתותחנות שדה ואחר כך שימש כנספח צבאי בהולנד.
לאחר שובו ב-1995 מונה לקצין תותחנים פיקודי של פיקוד הדרום ולמפקד מרכז האימונים של התותחנים בבאלי"ש.
ב-1997 מונה למפקד בית הספר לתותחנות בשבטה.
בשנת 1999 עבר למטה הכללי ומונה לראש מחלקת ארגון באגף התכנון ב-2002 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לראש מטה פיקוד העורף, תפקיד בו עמד בראש משלחת החילוץ וההצלה הישראלית למומבסה שבקניה, לאחר פיגוע מכונית התופת של ארגון אל-קאעידה במלון מקומי, בו נהרגו 15 אנשים מהם 3 ישראלים ונפצעו עוד עשרות.
ב-2004 התמנה למזכירו הצבאי של שר הביטחון שאול מופז ובהמשך שירת בתפקיד זה גם תחת שר הביטחון עמיר פרץ כולל בתקופת מלחמת לבנון השנייה ותחת אהוד ברק כולל בתקופת מבצע עופרת יצוקה.
בנובמבר 2009 הועלה דנגוט לדרגת אלוף ומונה למתאם פעולות הממשלה בשטחים במקומו של עמוס גלעד, שמילא תפקיד זה כממלא מקום.
שירת בתפקיד עד ינואר 2014.
ב-2016 מונה לראש המנהלת לפיתוח הצפון, האחראית על קידום התוכנית האסטרטגית לפיתוח הגליל והגולן.
במסגרת הפרטת תעש מערכות הוקמה החברה הממשלתית "תומר חברה ממשלתית", לשם ריכוז פעילויות של תעש מערכות שהממשלה רצתה להשאיר בשליטתה, ודנגוט מונה ליו"ר הדירקטוריון של החברה.
בינואר 2019 מונה לנשיא איגוד תעשיות הגז והנפט בישראל.
מ-2023 הוא משתתף בפאנל התוכנית חדשות הבוקר בקשת 12.
דנגוט בעל תואר ראשון במדעי המחשב וכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן.
הוא נשוי לאורנה ואב לארבעה.
איתן חי-עם (נולד ב-21 בינואר 1953) הוא רופא מומחה ברפואת משפחה ויו"ר חברת "סאיקי מדיקל".
כיהן למספר חודשים כמנכ"ל משרד הבריאות בשנים 2009–2010.
חי-עם נולד בירושלים ולמד ב (במחזור שסיים ב-1971).
בנעוריו היה מיוזמי ומראשי הדוברים של קבוצת "מכתב השמיניסטים (1970)".
בשנת 1986 עבר לגור בקיבוץ מגן שב, שבו התגורר עד שנת 2023.
את שירותו הצבאי עשה כחובש מוטס ביחידת ירפ"א 386 ובהמשך ביחידה 669, יחידה בה שירת כרופא במילואים עד שנת 2001. למד רפואה בית הספר לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 1986 סיים התמחות ברפואת משפחה.
עם סיום התמחותו, עבד כרופא בקופת החולים בנתיבות עד שנת 1991, משם עבר למרכז הרפואי צוחר, כרופא הקיבוצים והמושבים של עוטף עזה.
תפקיד אותו מילא עד 1994.
חי-עם כיהן כמנהל מחוז מרכז בשירותי בריאות כללית, ובשנת 2001 מונה למנהל המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה בבאר שבע.
תפקיד בו כיהן עד 2007. במהלך כהונתו, הסתיימה בנייתו של "המכלול הדרומי", מגדל הכירורגיה על שם קמליה בוטנר, שכולל שש מחלקות כירורגיות ושמונה חדרי ניתוח, חדר מיון ומעליו היחידה לטיפול נמרץ ובנק הדם.
בזמן כהונתו יצר את החיבור בין סורוקה וחיים סבן שתרם עשרות מיליוני דולרים להקמת הבניינים למחלקות מיילדות ומחלקות הילדים בבית החולים.
הבנייה החלה במהלך כהונתו והושלמה בשנת 2009.
בנובמבר 2004, הקים את המרכז לחינוך לאפילפסיה ע"ש אניטה קאופמן, מרכז הפועל ברחבי ישראל ומטרותיו העיקריות הן להעלות את מודעות הציבור למחלה, ולשפר את איכות החיים של אנשים המתמודדים עם אפילפסיה על ידי העברת הרצאות בקהילה, ולימוד כללי מתן עזרה ראשונה בזמן התקף.
בשנת 2007 סיים את תפקידו כמנהל המרכז הרפואי סורוקה, הצטרף למדנס סוכנות לביטוח כמנהל החטיבה לרשלנות רפואית.
בשנת 2008 חזר לשירותי בריאות כללית כמנהל מחוז תל אביב, שם פעל לשיפור השירות למבוטחים; בין היתר הקים את מרכז בריאות הילד בבת ים, יזם את הרחבת השירותים במגדל המאה בתל אביב, החל את בניית המרכז הרפואי שוסטר ברמת אביב ועוד.
חי-עם ביקר את ההחלטה שלדבריו, בנייתו של חדר המיון במרחק של 400 מטרים מבית החולים עצמו, תסכן את חייהם של הצוות והחולים: "משמעות ההחלטה היא הרחקת חדר המיון מבית החולים, וזה מסכן חיי אדם.
כשמנכ"ל לא יכול לבצע החלטה, תפקידו, לקום ולהגיד את זה.
אני תושב עוטף עזה, ובימים כאלה, כל דקה שאנחנו מבזבזים - אנחנו לא ממלאים את תפקידנו כראוי.
בהיעדר אמון ביני ובין ליצמן אני חייב לקום ולהתפטר".
באפריל 2010 מונה למנכ"ל רשת "אסותא", תפקיד בו היה שנתיים.
בשנת 2013 העתיק את מגוריו להו צ'י מין סיטי, למשך שנה, שם עבד כרופא במרפאה לרפואת המשפחה [FMP] וייעץ להקמת בית החולים.
בין השנים 2014–2017 כיהן כמנהל רפואי של חברת ET-AIR, שעסקה בהקמת בית חולים בקונגו.
בין השנים 2017–2019 שימש כחבר דירקטוריון קופת חולים מאוחדת ויו"ר ועדת השירות של הדירקטוריון.
לקראת הבחירות לכנסת ה-19 הצטרף למפלגתו של יאיר לפיד, "יש עתיד", במטרה להימנות על מועמדיה לכנסת ולשמש מועמד לתפקיד שר הבריאות.
משהתברר לו כי יוצב במקום ה-12 ברשימה, הודיע על פרישתו.
משנת 2014 מכהן כיו"ר רפואי פעיל בחברת סאיקי ומ-2019 כחבר דירקטור ברשת המרכזים הרפואיים מדיקה וכיו"ר חברת ההזנק MDI HEALT.
איתן חי-עם נשוי לפסיכולוגית קלינית, ולהם ארבעה ילדים ו-7 נכדים.
בשנת 2007 זכה באות יקיר באר שבע על פעילותו ותרומתו למען תושבי הנגב.
ביוני 2010 קיבל את אות אביר איכות השלטון של התנועה לאיכות השלטון, על חלקו בפרשת בניית חדר המיון בבית החולים ברזילי באשקלון.
איתן חי-עם, הכאב שבשחיקת החמלה, אופיר ביכורים, 2025 (אוסף סיפורים)
אֵיתָן הָאֶזְרָחִי, הוא משורר וחכם המוזכר בתנ"ך.
על שמו נקרא מזמור פ"ט בתהלים, הפותח במילים: .
אֵיתָן נזכר בין הַלְּוִיִּים הַמְּשׁוֹרְרִים שהתמנו על השִׁירָה במשכן על ידי דָוִד ולאחר מכן המשיכו בתפקידם גם במקדש, ומוצג כצאצא של מְרָרִי בן לֵוִי.
לעומת זאת, ב אֵיתָן והֵימָן (גם הוא מכונה "הָאֶזְרָחִי", וגם הוא ממשוררי תְּהִלִּים) מוצגים כבני זֶרַח בן יְהוּדָה.
יש המשערים שֶׁהַשֵּׁם של אביהם זֶרַח הוא מקור הכינוי "הָאֶזְרָחִי", ושהם יוחסו מאוחר יותר כצאצאי לֵוִי כדי להצדיק את פעולתם בין הַלְּוִיִּים הַמְּשׁוֹרְרִים.
בכל מקרה, המשוררים אָסָף, הֵימָן, ואֵיתָן עמדו זה לצד זה כשהופיעו במסגרת תפקידם, כשהֵימָן באמצע, אָסָף מימינו, ואֵיתָן משמאלו .
אֵיתָן הוזכר גם בספר מלכים (יחד עם הֵימָן, כַלְכֹּל, וְדַרְדַּע, גם הם בני זֶרַח) כמדד לכישרון וחכמה, כאשר תוארה חכמת שלמה:
מתקופת בית שני נחלקו חכמים על זיהויו.
בתלמוד הבבלי ובמדרשים מובאת דעה שאיתן האזרחי הוא אברהם אבינו.
למשל בדרשה בתלמוד שנסמכת על פרשנות על פי מידת גזירה שווה: .
דעה זו הועתקה על ידי כמה פרשנים, כגון רש"י.
רש"י גם כתב בפירושו לתהילים:
אמנם לעומתו בעלי התוספות חולקים ובתוספות שם הביא גרסה שאיתן האזרחי הנזכר כאן הוא יעקב אבינו וזו לשונם;
כאמור לעיל לדעת התלמוד איתן זה אברהם.
לעומת זאת, הרד"ק ועוד פרשנים נודעים משערים שמדובר באיתן בן זרמי אביו של לוי, וכך כותב הרד"ק:
במסכת בבבא בתרא בתלמוד הבבלי מייחסים את כתבי דוד בין היתר לאיתן (הגמרא מסבירה שם שלא נזכר איתן במפורש כיוון שאיתן הוא אברהם):
איתן האזרחי הוא גיבור הספר דוח המלך דוד מאת שטפן היים.
איתן גינת (14 בפברואר 1920 - 14 באוקטובר 2011) היה ממנהיגי הציונות בצרפת ובבלגיה וממנהיגי הצבא היהודי בתקופת השואה בצרפת.
הבריח אלפי יהודים מצרפת לספרד ולשווייץ ובכך הצילם.
מפורצי הדרך לירושלים במלחמת העצמאות ומראשוני חיל המדע (חמ"ד) בצה"ל.
גינת נולד בווינה בירת אוסטריה בשם אוטו ז'ינייבסקי (גרמנית: Otto Giniewski), בן בכור לשרה (לבית קסלר) ויוסף ז'ינייבסקי, במשפחה יהודית.
אחיו הצעיר, פול ז'ינייבסקי, היה לימים סופר, פובליציסט והיסטוריון ידוע בזכות עצמו.
גינת היה פעיל בתנועת "מכבי הצעיר" ואף שיחק בקבוצת "הכח וינה".
ביולי 1935 ברחה המשפחה לבלגיה מאימת הנאצים באוסטריה, וגינת המשיך את לימודיו בבריסל.
ב-1938 החל ללמוד פיזיקה וכימיה באוניברסיטה החופשית של בריסל ובמקביל המשיך בפעילות פוליטית ציונית ונבחר לנשיא ארגון הסטודנטים הציוני JEW (Jeunesse Estudiantine Sionist).
חברי התנועה הקדישו את עצמם להצלת יהודים, מבוגרים וילדים כאחד.
שלוחות של התנועה פעלו בכל רחבי צרפת כדי להגן על היהודים מפני פעולותיה האנטישמיות של ממשלת וישי, להסתיר יהודים, לספק להם ניירות מזויפים ולהבריחם לשווייץ ולספרד.
חברי התנועה גם השתתפו בלחימה נגד הגרמנים.
בנובמבר 1942 עבר גינת ממונפלייה לגְרֶנוֹבְּל והקים את "גדוד גרנובל" של ה-MJS, תוך שהוא ממשיך במקביל את לימודי הכימיה באוניברסיטת מונפלייה.