tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משה אורון, סיפור לכידת סירת מחבלים מהירה, באתר משמר המורשת הימית, 13 באוקטובר 2014.
משה אורון, מספר על תקופת השירות בזירת ים סוף, באתר אבירי המפרץ, פורסם באפריל 2016.
משה אורון זיכרונות וחוויות ממלחמת יום כיפור, כמפקד אח"י חץ באתר משמר המורשת הימית, אוגוסט 2020.
משה אורון, סיפור חיי, נכתב 2019, טרם שוחרר לציבור
משה שמחה אוקסהורן (לעיתים: אוכסהורן; מאי 1890 - כ"א בכסלו ה'תשט"ו, 16 בדצמבר 1954) היה סוחר ופרדסן, עסקן ציבורי בתקופת היישוב ושותף לייסודן של שכונת רמת השרון בתל אביב, ושל שכונת "בית וגן" שלימים הייתה לעיר בת ים.
אוקסהורן היה חבר הנהלת לשכת המסחר בתל אביב משנת 1928, היבואן הגדול ביותר של מוצרי מכולת בתל אביב של שנות ה-30, ובעל רשת בתי המסחר למכולת "בית מסחרי מ.
א." שהחזיקה סניפים בירושלים, תל אביב וחיפה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 היה מגדולי הפרדסנים בישראל.
נולד ביאגיילניצה שבגליציה, לאברהם אוכסהורן, סוחר ועסקן שעלה מאוחר יותר לארץ ישראל וישב בתל אביב.
למד בבית ספר למסחר בברלין וב-1908 עלה לארץ ישראל.
תחילה עבד כפועל ולאחר שהתבסס החל לסחור במוצרים שונים, נישא לחסיה בת זלמן אמדורסקי והתיישב בפתח תקווה.
הוא השתלב בעסקיו של אביו שהקים עם יצחק דיסקין את השותפות "אוכסהורן-דיסקין", כשהתפרקה השותפות היה לשותפו של אביו עד פטירת האב.
במשך הזמן התפתח מסחרו והוא היה לסיטונאי המזון הגדול ביותר ביישוב ולאחר קום המדינה.
הוא החזיק סניפים בערים המרכזיות וגם בערים הערביות באר שבע ועזה.
בית המסחר שלו בירושלים היה גדול במיוחד, ברחוב יפו 28 מול בית הדואר המרכזי במבנה שבחלקו שכן מאוחר יותר פנסיון ויטא
אוקסהורן נמנה עם מייסדיי השכונה היפואית "בית וגן" שעתידה הייתה להיות העיר בת ים, והיה יושב ראש מועצת השכונה.
כן היה ממייסדי המושבה דאז "רמת השרון" וביתו המפואר, בתכנונו של יוסף ברלין, שוכן ברחוב החשמל 25. ב-1933 הקים אוקסהורן בית נוסף, בתכנונו של משה קרסיק, בבניין מס' 29.
משה אוקסהורן נפטר כ"א בכסלו ה'תשט"ו, 16 בדצמבר 1954 ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
חסיה אוקסהורן נפטרה בט"ו בשבט ה'תש"ל, 22 בינואר 1970.
לבני הזוג אוקסהורן היו שני בנים (צבי ויוסף) ושתי בנות (ציונה פומרנץ ואסתר ג'ייקובס).
הבן הצעיר, יוסי קרני, ניהל במשך שנים לאחר פטירת אביו את פרדסי המשפחה, תחת חברת "הדרי השרון" שהחזיקה מלבד אלפי דונמים של פרדסים, גם שני בתי אריזה בנתניה ובעזה.
נכדו אריאל אוקסהורן היה נשוי למרים אדלסון.
לאחר מותו תרמה משפחתו לזכרו של את בית ההבראה "נוה משה" לבני ישיבות בשכונת בית הכרם בירושלים.
משה אלון (7 ביולי 1916 – 24 בספטמבר 1996) היה דיפלומט ישראלי, כיהן כשגריר ישראל במספר ארצות (טורקיה, ארגנטינה, פארגוואי, בלגיה, לוקסמבורג, איטליה והוותיקן), היה אחראי על יצירת הקשרים הכלכליים עם השוק האירופי המשותף, משנה למנכ"ל משרד החוץ וממלא מקומו בתקופת הסכמי קמפ דייוויד, בדרך להסכם השלום בין ישראל למצרים.
אלון נולד במונקאץ' שבהונגריה לדבורה ומנחם האופט (Haupt).
הוא למד בבית הספר היסודי והתיכון של הגימנסיה העברית בעיר.
מספר שנים אחרי סיום לימודיו החל בלימודי רפואה בפראג, אך מלחמת העולם השנייה קטעה את לימודיו, והוא נלקח למחנה עבודה והועסק בעבודות כפייה.
הוא ושלושת אחיו ואחותו שרדו את השואה, ועם סיום המלחמה הצטרף לפעילות בתנועת הבריחה.
עלה לארץ ישראל בשנת 1947. במהרה השתלב בשירות החוץ של מדינת ישראל.
1953–1955 סגן קונסול לענייני כלכלה בקונסוליה הישראלית בלוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית.
1955–1960 מזכיר ראשון ואחר כך מיופה כח בשגרירות ישראל באנקרה, טורקיה.
1960–1965 מנהל המחלקה הכלכלית במשרד החוץ.
1965–1969 שגריר ישראל בארגנטינה ושגריר לא תושב בפרגוואי.
1969–1974 שגריר ישראל בבריסל שבבלגיה, שגריר לא תושב בלוקסמבורג וראש המשלחת ליד הקהילות האירופאיות (השוק המשותף).
1977–1979 משנה למנכ"ל משרד החוץ ומ"מ המנכ"ל וראש אגף אירופה.
1979–1982 שגריר ישראל באיטליה ומואמן (credentialed) לקריית הוותיקן.
לאחר פרישתו פעל כיועץ כלכלי לחברות ענק כדוגמת כי"ל.
אלון היה נשוי לאגי לבית רוט שהלכה לעולמה בשנת 1986 ונפטר בי"א בתשרי ה'תשנ"ז, 24 ספטמבר 1996.
בתקופת כהונתו של אלון כשגריר ישראל בארגנטינה ופרגוואי הייתה מלחמת ששת הימים.
הוא יצר קשרים עם ראשי הממשל ועם הקהילה היהודית הגדולה שם.
קשרים אלה אפיינו את כל תקופות כהונתו כשגריר בכל המדינות בהן פעל: טורקיה, ארגנטינה, פרגוואי, בלגיה, לוקסמבורג, איטליה וקריית הוותיקן.
כפועל יוצא מתפקידו כמנהל המחלקה הכלכלית במשרד, ומאוחר יותר כשגריר בבריסל, לוקסמבורג ובמוסדות השוק המשותף, היה אחראי לייסוד הקשרים הכלכליים עם מדינות אירופה שהיו מאוגדות בעת ההיא בהתאגדות שנקראה השוק האירופאי המשותף.
כשסיים את תפקידו כשגריר שם, מונה לסמנכ"ל כלכלה במשרד, ופועלו העיקרי היה המאבק בחרם הערבי שהכריזה הליגה הערבית כנגד חברות שסחרו עם ישראל וכנגד ישראל עצמה.
בסוף 1975, יחד עם שגריר ישראל בארצות הברית שמחה דיניץ פעל לקבלת אישור מהבית הלבן לפרסם את הצהרתו של הנרי קיסינג'ר על התנגדות ארצות הברית לחרם הערבי ועל פעילות שהובטחה לחקיקה בעניין זה אצלם.
במסגרת מאמצים אלה, ניסה במקביל להביא לידי כך שרונלד רייגן, שהתמודד בבחירות המקדימות ב מול הנשיא המכהן ג'רלד פורד, יכריז במהלך מסע הבחירות שלו על "תוכניתו להגביר את האמצעים התחיקתיים נגד פעילות החרם".
זאת כדי להביא לידי כך, אליבא דמסמך משרד החוץ, שהנשיא פורד "ירצה להתחרות ביריבו על ידי נקיטת אמצעים מעשיים וספקטקולריים נגד החרם".
מעט לאחר מכן, פנה אלון לכל השגרירים באירופה (בעקבות ההוראות שהוציא הנשיא פורד שנועדו לבלום את השפעת החרם), ועל סמך בדיקה שניתן להביא לידי צעדים אדמיניסטרטיביים במדינות היעד נגד פעולות החרם הערבי.
זאת בהסתמך על חוקים קיימים במדינות אירופה שאוסרים אפליה.
למסמך צורפו נספחים רלוונטיים כניירות עבודה, והשגרירים נקראו להתייעצות בכתב כדי להביא ל"פתיחת מערכה רחבה כדי להחדיר את התודעה כי החרם הוא בלתי חוקי, ולעודד מדינות במערב לאסור פעילות חרם על ידי חקיקה מתאימה במישור הלאומי".
חצי שנה לאחר מכן, פנה אלון אל שר החוץ במסמך על דרך פעולה אפשרית למנוע מחברות גרמניות שנכנעות לחרם הערבי לעשות כן, ולהציג פעולה זו בפני שר החוץ הגרמני הנס-דיטריך גנשר בשיחה שאמורה להתקיים ביניהם.
המשא ומתן לשלום עם מצרים
כמשנה למנכ"ל משרד החוץ בעת ביקור הנשיא אנואר סאדאת, היה אחראי לריכוז ותיאום אגפי המשרד לקראת ובמהלך הביקור.
בוועידת הפסגה בקמפ דייוויד שנערכה בספטמבר 1978 שבסופה נחתם הסכם השלום בין ישראל למצרים, מילא אלון תפקיד חשוב ומרכזי, כמשנה למנכ"ל משרד החוץ את מקומו של המנכ"ל, שהיה יחד עם השר משה דיין בוועידה.
אחיו הצעיר הוא איש החינוך זאב אלון.
משה אליהו גונדה (במקור גוטליב, בהונגרית: Gonda László; מאקו, 29 בספטמבר 1910 – תל אביב, 9 בפברואר 1985) היה היסטוריון, סופר ואיש חינוך הונגרי-ישראלי.
אביו של משה אליהו גונדה, ד"ר יוסף גונדה, היה מורה בגימנסיה הריאלית המקומית בעיר מאקו בדרום הונגריה.
אמו רגינה הייתה בתו של אדולף פרנקל, ראש האיחוד האורתודוקסי בהונגריה.
בשנת 1922 סולק אביו ממשרתו על ידי המשטר הלאומני-פשיסטי-אנטישמי שהוקם בהונגריה בעקבות תבוסתה במלחמת העולם הראשונה, והמשפחה עקרה לעיר דברצן בה מצא האב עבודה בגימנסיה היהודית שהוקמה זה מכבר.
בגיל 17, בכיתה י', הלך אביו של משה אליהו לעולמו.
קשיי כלכלה וצרכי פרנסה הובילו את משה הצעיר לשנות את כוונתו ללמוד אמנות והוא התקבל לאוניברסיטת דברצן כדי להיות למורה כאביו.
בעת לימודיו הכיר את קאטי הונוואלד מבודפשט ובשנת 1935, בתום לימודיהם הם נישאו בבודפשט.
לאחר ירח הדבש, חזר הזוג לדברצן ושניהם התקבלו כמורים בגימנסיה היהודית המקומית וכמדריכים בפנימייה שנלוותה אליה.
בין השנים 1935–1942 היה משה אליהו מורה בגימנסיה היהודית הריאלית בדברצן ולימד היסטוריה ולטינית.
בין המורים שלימדו יחד איתו היו לאסלו קרדוש (היסטוריון ספרות) לימים, קארוי קרפטי מתאבק ומאמן בעל שם עולמי וכן הצייר והגרפיקאי מיקלוש אדלר ואנדרה ואדאס.
בדצמבר 1942 גויס גונדה למחנות שרות העבודה (עבודת הכפייה ליהודים בפלוגת עבודה, שסופחו לצבא ההונגרי) הוא נשלח עם הארמייה ההונגרית השנייה, אשר לחמה במזרח לצד הצבא הגרמני, לאוקראינה.
רק בסתיו 1944 ניצל גונדה בחזית מסוכנת זו, באופן אירוני, כתוצאה מפציעה קשה שנגרמה ממוקש שריסק את שתי כפות רגליו.
ככוח עזר ליחידות הצבא ההונגרי, הוא הוחזר לבודפשט לבית חולים צבאי.
משם הוברח לבית החולים היהודי בגטו.
לאחר המלחמה וההחלמה מהפציעה הקשה הוא נשאר בבודפשט ועבד כמורה בגימנסיה היהודית המקומית.
הגימנסיה פורקה אז לחטיבה עליונה (ט' – י"ב) ולתחתונה.
הוא התמנה למנהל החטיבה התחתונה.
לאחר שהגימנסיה אוחדה עם בית הספר הממלכתי הכללי הוא ניהל את המוסד המאוחד – עד עלייתו ארצה בשנת 1951.
לאחר תלאות בישראל, מגורים בנחלת יהודה וירושלים התיישב גונדה בנתניה.
הוא עבד כמורה בבית ספר יסודי, ונזקק לשנים אחדות ולנסיעות למרחקים עד שחזר ללמד בתיכון.
אל יעדו הסופי הגיע רק לקראת שנות ה-60, כשהחל לעבוד כמורה במכינות הפדגוגיות של הסמינר בנתניה (לימים תיכון עירוני שרת), שם לימד עד ליציאתו לגמלאות.
לקראת סוף שנות הששים, לאחר שחייו נעשו נוחים יותר, החל לעסוק שוב באהבתו האמיתית – מחקר היסטורי.
התוצר הראשון של עבודה זאת היה הספר הדו-לשוני (בהונגרית ובעברית) "מאה שנות יהדות דברצן".
מונוגרפיה זאת שפורסמה ב־1970 משמשת גם כיד זיכרון לקהילה שנכחדה, אבל היא מהווה גם עבודה מדעית מובהקת שמבוססת על מחקר מקורי ולא רק ספר זיכרונות כמו שהוציאו קהילות יהודיות רבות אחרות.
באותן שנים היה לו חלק חשוב בייסודה ובהחזקתה של "החברה לחקר תולדות יהדות הונגריה", הפועלת בישראל.
כהכרת תודה על פעילותו כהיסטוריון וכמארגן מדעי, זכה לאסלו גונדה ב־1975 בפרס נורדאו.
נפטר ב-9 בפברואר 1985 בתל אביב בגיל 74, והובא למנוחות בבית העלמין בשיכון ותיקים בנתניה .
לזכר יהודי דברצן והסביבה שמתו מות קדושים.
משה אליהו גונדה : מדיניות הסובלנות הדתית של יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
הספרייה הלאומית: כתבי משה אליהו גונדה
חברי המערכת: משה אליהו גונדה, '.
משה אלון (נולד ב-1951) היה עיתונאי והעורך הראשי של הוצאת Kotarim International Publishing (KIP).
ייסד את העיתון "ידיעות הגליל" בשנות ה-80 שהופץ בערי הגליל התחתון ומראשוני העיתונים המקומיים.
בשנת 1983 הקים את צומת השרון, עיתון מקומי באזור השרון מקבוצת עיתון הארץ, והיה העורך הראשי שלו במשך מספר שנים, מקומוני "ידיעות אחרונות", ואת מגזין "אטמוספירה" המופץ במטוסי אל על.
אלון לימד תקשורת במרכז הבינתחומי (IDC) בהרצליה.
בשנת 2001 הקים את כותרים הוצאה לאור (בשמה הלועזי: (Kotarim International Publishing (KIP.
בין ספרי ההוצאה: הביוגרפיה של רבין RABIN 20 YEARS AFTER, פרשת ילדי הטרנספורט שהוברחו לפני פרוץ השואה, וסיפורו של הקצין הנאצי שהציל את הפסנתרן שפילמן ויהודים נוספים ( "צליל של אנושיות").
אלון גם חיבר ספר ילדים (הרשע מבגדד) שתיאר את ירי הטילים על ישראל במלחמת המפרץ וכן ספר הסטורי על תולדות השלטון המקומי בישראל.
הרב משה (מוריס) אייזנבט (ה'תרמ"ג/ה'תרמ"ד, 1883 – ד' בשבט ה'תשי"ח, 15 בינואר 1958) היה רב והיסטוריון צרפתי-אלג'יראי, רבה של קונסטנטין ואלג'יר ולאחר מכן רבה הראשי של אלג'יריה.
הוא למד בבית המדרש לרבנות בפריז.
ב-1911 מונה לרבנות העיר סדאן.
ב-1914, במלחמת העולם הראשונה, גויס ל והשתתף בלחימה בוורדן.
בשנת 1918 נישא ללור גולדשמידט, ממנה נולדו לו שלושה ילדים.
ב-1928 מונה לרבה של קונסטנטין, ב-1932 לרבה של אלג'יר וב-1941 החל לכהן כמשנה לרב הראשי של אלג'יריה.
בשנת 1943 החל לכהן כרבה הראשי של אלג'יריה ומינה למשנהו את הרב אברהם משה פינגרהוט.
בשנת 1941 הקים את בית הספר היהודי באלג'יר.
ב-1948 הוענק לו התואר קצין לגיון הכבוד.
הרב אייזנבט נפטר ב-15 בינואר 1958 באלג'יר.
יהדות צפון אפריקה: מחקר דמוגרפי על בני ישראל מהעיר קונסטנטין, 1931
יהודי צפון אפריקה: דמוגרפיה ואונומסטיקה, 1936
האנציקלופדיה הקולוניאלית והימית של היהודים באלג'יריה, 1937
יהודי מרוקו: מסה היסטורית, 1948
היהודים באלג'יריה ובתוניסיה בעידן הטורקי (1515–1830), 1952
משה אור-טס (אורטס) (נולד ב-27 ביולי 1935, בח'רטום, סודאן) הוא מהנדס אלקטרוניקה ומנהל ישראלי.
כיהן כמנכ"ל חברת אלתא מערכות, כסמנכ"ל התעשייה האווירית לישראל למחקר ופיתוח, וכמנהל חטיבת האלקטרוניקה, מערכות נשק וחלל; היה הממונה על פרויקטי החלל "אופק" ו"עמוס", על פרויקט ה"חץ", על מערכות ההתרעה האוויריות ועל מערכות מגוונות בחזית הידע הטכנולוגי.
חתן פרס ביטחון ישראל לשנת 1972.
משה אורטס נולד ב-1935. אביו, יואב-ליאון אורטס (כלכלן), נסחף לרעיון הציוני כבר בצעירותו.
בגיל עשרים ואחת, התנדב לשורות הגדודים העבריים שיזם זאב ז'בוטינסקי, ונלחם באימפריה העות'מאנית בקרבות גליפולי, במלחמת העולם הראשונה, במסגרת גדוד נהגי הפרדות בפיקודו של יוסף טרומפלדור.
לאחר המלחמה, כיהן כסגן נשיא הקהילה בח'רטום, שם התחתן עם גרייס חסידה חכים, נינתו של רבה הראשי של צפת, החכם באשי, הרב יוסף יאודה חכים.
המשפחה, שמנתה 7 ילדים, עלתה לארץ ישראל ב-1936, והתיישבה בכפר אביחיל ליד נתניה.
בשל מקצוע האב, עברה לתל אביב.
רבקה, אחותו של משה, שירתה במלחמת העצמאות כקשרית בחטיבת גולני והשתתפה בשחרור אילת (אום רשרש).
במלאת שנה למבצע, יצאו רבקה ומפקדה בג'יפ לחגיגות באילת.
הג'יפ עלה על מוקש שהוטמן על ידי מחבלים מירדן.
רבקה נפצעה אנושות, אך עברה ניתוחים רבים והחלימה.
, אחיו, נהרג חודשים לאחר פציעתה של רבקה, במהלך אימונים בצה"ל.
משה למד בבית הספר היסודי על שם ביאליק.
בשנת 1949, עם המעבר לתיכון, החל ללמוד בתיכון ערב ובשעות היום עבד.
בתחילה, במפעל קטן ליצור צבעי לכה לציפורני נשים ובהמשך שיווק מוצרי קוסמטיקה.
בהמשך, עבד ב"אגף האספקות" של משרד הביטחון בבית רומנו, בתחילה כמפעיל מעלית, לאחר מכן כמנהל יחידת השליחים, ולבסוף כסגן מנהלת הארכיב.
במקביל ללימודי הערב ולעבודה ביום, היה חניך ואחר כך מדריך וחבר בוועדת התרבות של השכבה, בתנועת הנוער "צופי הגימנסיה הרצליה".
באוגוסט 1953 התגייס לצה"ל ושובץ ליחידה בענף האבחנה כבוחן פסיכוטכני, ולאחר מכן כמנתח עיסוקים.
במהלך שירותו הכיר את בלה לבית שרמן, והם התחתנו ב-6 בפברואר 1956.
לאחר שחרורו מצה"ל למד הנדסת אלקטרוניקה בטכניון בחיפה.
הזוג עבר לגור בשכונת הדר ולאחר מכן בשכונת נווה שאנן.
עם סיום הלימודים החליט להיענות להצעתו של מרסל תגר, ראש צוות הפיתוח ההנדסי ב"רדיו-שופ" שבבֶּדֶק תְּעוּפָה בע"מ (לימים התעשייה האווירית לישראל) והצטרף לצוות, והזוג עבר להתגורר ברמלה.
בתחילת עבודתו פיתח יחידת התרעה קולית לאוזניות הטייס של מטוס האימונים "פוגה-מגיסטר", מערכת לכיול מד ספיקת דלק במטוס ומערכת טעינה ופריקה של סוללות ניקל-קדמיום.
לאחר מכן מונה להיות מנהל פרויקט מקלט הטיל "לוז" של מכון 3 ומנהל פרויקט ייצור מכשיר להצפנת דיבור בקשר.
ב-1963 יצא עם המשפחה לשליחות מטעם התעשייה האווירית באיטליה, לנהל את הפיתוח של צג מכ"ם מותאם לחיל האוויר הישראלי, בחברת 'סלניה' האיטלקית, שהייתה אחת החברות הידועות בתחום.
הידע שרכש בנושא באיטליה, איפשר לאחר מכן לייצר את צג המכ"ם בישראל כאב טיפוס למכ"מים שיפותחו בעקבותיו.
שינוי שם המשפחה מ"אורטס" ל"אור-טס" היה חלק מדרישת ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, שכל מי שיוצא בשליחות המדינה חייב לעברת את שמו.
בשנת 1965 יצא בשליחות אלתא לארצות הברית, ללמוד ולהשתתף בפיתוח מכשיר מדידה לגילוי קרינה גרעינית כדי לפתח תחום זה בארץ.
בשנת 1966 יצא בשליחות נוספת, הפעם לצרפת, כמהנדס בכיר, לצורך מעקב אחר אחת מתוכניות פיתוח האמל"ח שנעשו בצרפת.
שותפו לתפקיד היה סא"ל עודד ארז מחיל האוויר.
הקשרים המעולים עם צרפת החלו להיסדק במהלך 1967, והחשש מפני החמרת המצב הביא את אור-טס לשכנע את המנהיגות המדינית והתעשייתית בישראל להעביר את הפיתוח לישראל, כדי למנוע תלות במקרה של הרעה ביחסים בין שתי המדינות.
ואכן כבר במהלך 1967 הטילה צרפת אמברגו על יצוא נשק צרפתי לישראל, ולאחר מכן, בינואר 1969, הוחרפו היחסים בין המדינות, והצרפתים הפסיקו כל ייצוא נשק לישראל.
בשנת 1968, לאור שינוי היחסים בין המדינות, חזר לארץ והוטלה עליו המשימה לפתח את מערכת האמל"ח הצבאי בישראל, בתוך מפעל "אלתא".
עד למלחמת יום הכיפורים, ניהל פרויקטים ש"כיסו למעשה את שלוש הפלטפורמות הפועלות בשדה הקרב, הטנק, מטוס הקרב וספינת הקרב וכן מערכות אמל"ח מגוונות".
ב-1972 קיבל את פרס ביטחון ישראל על פיתוח מערכת תפעולית מבצעית, וערך מוסף ויתרון איכותי בשדה הקרב.
ביולי 1972 מונה לסגן ראש מנהל הנדסה וראש אגד הנדסת מערכות מכ"ם, ל"א ומערכות נשק.
בחודש נובמבר 1977 מונה למנכ"ל אלתא.
בתפקיד זה הרחיב את פעולות החברה לשווקים בינלאומיים, באירופה ובדרום אמריקה .
החברה זכתה בפרסי יצואן מצטיין רבים.
החל משנת 1980 השתתפה אלתא שבניהולו בפיתוח מטוס הלביא.
באותה שנה גם הסתיים פיתוח המזל"ט הראשון בתעשייה האווירית, אשר כונה בשם "זהבן".
ביוני 1982, לאחר 22 שנות פעילות בחברת אלתא, מתוכן כ-5 שנים בתפקיד המנכ"ל, פרש אור-טס מהחברה ועבר לפעילות בחברה האם, התעשייה האווירית לישראל.
ביולי 1982 מונה לתפקיד מטה, כסגן הסמנכ"ל למו"פ בתעשייה האווירית.
כעבור שלושה חודשים קודם לכהונת סמנכ"ל ולחבר הנהלת החברה.
בתפקידו זה קידם את פרויקט "קורנס 2000" להשבחת מטוס מקדונל דאגלס F-4 פנטום.
באפריל 1983 מונה למנהל חטיבת אלקטרוניקה בתעשייה האווירית.
החטיבה כללה 4 מפעלים: מב"ת, תמ"מ, מל"מ ואלתא.
בין פעולותיו כמנהל החטיבה, הוביל את פיתוח פרויקט הארפי לחיל האוויר (כולל ראש ביות אלקטרואופטי) ומערכת הטיל ברק לחיל הים.
כמו כן, הוביל כמנהל את פיתוח הטיל הטקטי "נמרוד" ואת פרויקט "להט", טיל זעיר מונחה לייזר, שניתן לשגרו מקנה תותח של טנק ופרויקטים רבים נוספים.
היה שותף לפרויקט הלביא של התעשייה האווירית.
הוא התנגד לביטולו ועסק בפיצויי המפוטרים ושיקום החברה לאחר שהפרויקט בוטל.
בשנת 1994 התבקש על ידי המנכ"ל, משה קרת, להכין את מהלך ההפרטה של אלתא.
לאחר שזו נדחתה במפתיע על ידי המנכ"ל, פרש אור-טס מהתעשייה האווירית בסוף יולי 1994, לאחר 34 שנות פעילות בחברה, מתוכן 11 בחטיבה.
מפגשי פרידה נערכו לכבודו על ידי ההנהלה, ראשי התחומים והעובדים, וכן מפגש מרגש עם יצחק רבין, שביקש לפגוש את אור-טס באופן אישי.
תחת ניהולו עסקה החברה בביצוע תוכנית החלל הישראלית, ובה לוויין המודיעין "אופק" ולוויין התקשורת "עמוס".
באוקטובר 1986 הוקם "מרכז טכנולוגיות החלל במבת" ובספטמבר 1988 שוגר בהצלחה הלוויין אופק 1, באמצעות המשגר שביט.
בשנת 1990 שוגר לוויין המחקר השני, אופק 2. הלוויין אופק 3 שוגר חודשים מעטים לאחר שאור-טס עזב את החטיבה.
הלוויין עמוס 1 שוגר ממרכז החלל הגיאני בגיאנה הצרפתית, ב-16 במאי 1996, באמצעות הטיל אריאן 5.
במסגרת פעילותו כמנהל החטיבה קידם את פרויקט טיל החץ.
המכ"ם שליווה את פרויקט החץ, "אורן ירוק" פותח באלתא, בהמלצתו.
בשנת 1993 בוצעו שני ניסויי יירוט מוצלחים, וניסוי נוסף ב-1994 - עם פרישתו מהחברה.
בזכות תרומתו לקידום הפרויקטים השונים, הוזמן אור-טס לשיגורים שנעשו, הן ללוויינים והן לטיל החץ, במשך שנים רבות לאחר פרישתו.
המשך פעילותו של אור-טס לאחר פרישתו מתע"א
בשנים 1994–1999 שימש כחבר בדירקטוריון "כלל תעשיות אלקטרוניות", תחתיה פעלו החברות הבנות ECI Telecom, סאיטקס ועוד.
בשנים 1996–2004 שימש כיו"ר מועצת המנהלים של שני המפעלים מקיבוץ עין חרוד איחוד: פלב"ם ו"ריקור".
בתקופתו נכנסו החברות לתחומי מיקרואלקטרוניקה בשיתוף פעולה עם אינטל וקירור קריאוגני במעגל סגור.
בשנים 1994 עד 1999 כיהן כיו"ר הדירקטוריון בחברת מ.ט.י טכנולוגיה והנדסה ודירקטור בחברה מ.ט.י מחשבים ושירותי תוכנה בע"מ.
בתקופתו הוקמו בחברות שלוש חטיבות עסקיות: חטיבת אנטנות ומיקרוגלים, חטיבת תמיכה ושירותים במערכות וחטיבת פיתוח מוצרים בתקשורת.
אור-טס כיהן גם כיו"ר הדירקטוריון של החברות הקיבוציות "צרעה מוצרי בריאות בע"מ" ו"צרעה מערכות דינמיות", בין 1997 ל-2000. כמו כן, שימש כיו"ר פעיל בסטרט-אפ "סימלט" שעסק בסימולטורים לכטמ"ם, מ-2005 ועד 2010.
כיהן במשך כשש שנים כדירקטור בחברת "דגם מערכות".
מיולי 2006 ועד לסגירתה ב-2011 שימש כיו"ר חברת "שילטקס", שבבעלות קבוצת שילר, שפעלה בתחום הטקסטיל המתוחכם.
אור-טס הגיע לתפקיד לאחר ירידה של 40% במכירות החברה, כשהוא חדור אמונה שיש להצעיד את תעשיית הטקסטיל בארץ.
במפעל נעשו שינויים בהתנהלות החברה.
אולם תהליכי הגלובליזציה היקשו מאוד על יכולת העמידות של תעשיית הטקסטיל בישראל בתחרות העולמית.
במחצית השנייה של 2011, לאחר איזון תקציבי שלילי, ולאחר שנכשלו הניסיונות למצוא משקיע לחברה, הוחלט על סגירת המפעל.
בשנות ה-80, הצטרף אור-טס כחבר לאיגוד תעשיות האלקטרוניקה.
בינואר 1990, נבחר על ידי האספה הכללית ליו"ר נשיאות האיגוד, במקום האלוף (מיל.) בני פלד.
בינואר 1994, לאחר שתי קדנציות, העביר את התפקיד לידי חנן אכסף.
במהלך כהונתו גדלו מכירות הענף פי 1.6 לכדי 4.6 מיליארד דולר, והיצוא גדל פי 1.7 להיקף של 3.2 מיליארד דולר.
מתוקף תפקידו כיו"ר איגוד תעשיות האלקטרוניקה, צורף אור-טס ב-1990 לנשיאות התאחדות התעשיינים בישראל.
הוא שימש כיו"ר הוועדה לתכנון אסטרטגי.
בשנת 1993, נבחר לכהונה של שנתיים כיו"ר אגף האלקטרוניקה והתוכנה במסגרת התאחדות התעשיינים.
הוא פעל מול משרד האוצר על הגדלת הסכום המוקצב למחקר ופיתוח.
בשנים 1988–1990 היה חבר הפורום לחשיבה אסטרטגית על עתיד הכלכלה והתעשייה ביוזמת דב לאוטמן.
במחצית 2002 מונה לחבר ועדת המחקר של המדען הראשי.
פעל רבות לשינוי חוק המו"פ בתנאי גלובליזציה.
בהמשך מונה על ידי שר המדע והטכנולוגיה, פרופ' יובל נאמן כחבר מליאת המועצה הלאומית למחקר ופיתוח אזרחי.
עם הקמת המכללה האקדמית נתניה, הוזמן אור-טס להיות חבר במועצה המנהלת של המכללה, והוא פועל כחבר המועצה המנהלת עד היום (2022).
אור-טס הוציא לאור ספר אוטוביוגרפי בשם "האתגר שמעבר לאופק", בו פירט את השתלשלות חייו, את הקריירה שלו בתעשייה ואת משנתו הניהולית ופעילותו הציבורית לקידום התעשייה של איגוד תעשיות האלקטרוניקה.
אור-טס פרשֹ בספר את משנתו על מגמות בשדה הקרב העתידי ועל הצורך להשקיע במו"פ, בתשתיות, במערכות ובציוד, החיוניים לביטחון המדינה.
משה אייזנברג (נולד ב-19 באוגוסט 1967) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ.
אייזנברג התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מכבי תל אביב ובגיל 15 הצטרף לבני יהודה.
בעונת 1984/1985 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת.
בקיץ חתם בהפועל רמת גן בה שיחק עונה אחת שבסיומה ירדה רמת גן לליגה הארצית.
בקיץ חתם במכבי חיפה במדיה שיחק עונה אחת בה כבש 7 שערים ב-25 הופעות.
באותה עונה היה שותף לזכייה של המועדון בדאבל.
כעבור שנה חתם בהפועל תל אביב ובסיומה חזר לבני יהודה.
בהמשך הקריירה שיחק גם בבית"ר תל אביב, הפועל חיפה, מכבי הרצליה וסקציה נס ציונה.
ב-18 בפברואר 1987 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל בתיקו 1-1 נגד .
לזכותו עוד 4 הופעות בנבחרת.
נולד בוורמס לשמעון זאב אופנהיים.
סביב שנת 1660 הגיע להיידלברג, שם עסק יחד עם אחיו, שמואל אופנהיימר, בגביית מס החסות.
בהיידלברג היה לפרנס הקהילה ומונה על ידי הנסיך הבוחר לממונה על כל היהודים בפפאלץ.
עם כיבוש היידלברג במלחמת תשע השנים ברח לפירט, והיה גם שם לפרנס הקהילה היהודית, עד לחזרתו להיידלברג ב-1693. נפטר בהיידלברג.
רבי משה אלשיך (מכונה האלשיך הקדוש) (ה'רס"ז, 1506/1507 – י"ג בניסן ש"ס, 1600), היה פרשן ומחבר דרשות מפורסמות על התורה (המכונות 'אלשיך'), שד"ר, ופוסק בצפת.
תלמידם של רבי יוסף טאיטאצאק ורבי יוסף קארו ורבו של רבי חיים ויטאל בתלמוד ובהלכה.
נולד לחיים באדריאנופול, שם למד בישיבתו של רבי יוסף קארו ביחד עם חברו אברהם בן אשר.
מאוחר יותר עבר לישיבתו של רבי יוסף טאיטאצאק בסלוניקי.
בשנת ה'רצ"ה (1535) עלה לארץ ישראל והתיישב בצפת.
כבר בגיל צעיר יחסית בלט כפוסק הלכה.
שנה לאחר מכן, בשנת ה'רצ"ו (1536), כאשר עלה ר' יוסף קארו לצפת, כבר שימש בה ר' משה אלשיך כאחד מדייני צפת.
לימים נדפס קובץ של מאה וארבעים מתשובותיו בספר שו"ת בשם 'הרב משה'.
ר' משה עמד בראשן של שתי ישיבות בצפת, בהן לימד עיון.
בהקדמה לספרו תורת משה המכיל דרשות על התורה, כותב המהר"מ אלשיך שעיקר עיסוקו היה בלימוד העיון ואת דרשותיו על התורה כתב בימי שישי לעת מצוא.
לאחר חידוש הסמיכה על ידי ר' יעקב בירב הוסמך ר' משה אלשיך על ידי רבו, ר' יוסף קארו.
ר' משה עצמו סמך את רבי יום טוב צהלון.
ישנה מסורת לפיה סירב האר"י ללמד את ר' משה אלשיך קבלה בעצמו, אלא רק מפי תלמידו רבי חיים ויטאל.
בימי זקנתו בשנת ה'ש"ן (1590) בקירוב יצא כשד"ר בשליחות אל סוריה, טורקיה ופרס.
רבי משה אלשיך זכה להערצה רבה בימי חייו ולאחר מכן ויש המוסיפים, עד היום, לשמו את הכינוי 'הקדוש'.
ר' משה נפטר ונקבר בצפת.
בית כנסת עתיק הקרוי 'בית הכנסת האלשיך הקדוש' נמצא בעיר העתיקה של צפת.
בין תלמידיו היה רבי יצחק בן רבי מרדכי גרשון טריויס.
הרב אלשיך חיבר פירוש על התורה בשם 'תורת משה', וכן פירושים על ספרי הנביאים ועל חמש מגילות וחלק מספרי הכתובים.
בהקדמתו לפירושו על ספר דניאל הוא מסביר את דרך כתיבת פירושיו ומציין שפירושיו הם עיבוד של דרשות שנשא.
כמו כן חיבר פירוש למסכת אבות בשם 'ירים משה', פירוש להגדה של פסח וכן קינות על חורבן בית המקדש ועל 'גלות השכינה'.
בסוף ימיו כתב הרב אלשיך מאמר בשם 'חזות קשה' ובה תיאר את ראשית ירידתה של העיר צפת מגדולתה.
על חיבוריו והשקפותיו של האלשיך נכתב ספרו של שמעון שלם, ר' משה אלשיך - לחקר שיטתו הפרשנית והשקפותיו בענייני מחשבה ומוסר, ירושלים תשכ"ו.
תורת משה - פירוש ודרש על התורה מבוסס על דרשות שנתן הרב אלשיך (הספר מוכר בשם "אלשיך" להבדיל מהתורה הניתנה בסיני, הקרויה באותו השם).
מראות הצובאות - דרשות על ספרי נביאים.
דברים טובים - על קהלת.
דברים ניחומים - על איכה.
משאת משה - על מגילת אסתר.
שושנת העמקים - על שיר השירים.
חבצלת השרון - על ספר דניאל.
חלקת מחוקק - על ספר איוב.
רוממות אל - על תהילים.
עיני משה פירוש למגילת רות, ונציה ה'שסא.
רב פנינים - על ספר משלי, ווארשא ה'תרל"ו.
שאלות ותשובות מהר"ם אלשיך - ירושלים תש"ך.
(מהדורה חדשה יצאה לאור על ידי מכון הכתב בעריכת הרב עזרא בצרי - אב"ד ירושלים - תשע"א).
ירים משה - פירוש לפרקי אבות.
פירוש להגדה של פסח, נדפס בוונציה בשנת שס"א 1601.
משה אנסהיים ממץ היה מתמטיקאי ומשורר יהודי-צרפתי.
הוריו ציפו שיהפוך לרב, אולם הוא עזב את ביתו במץ ונסע לגרמניה.
בשנים 1782–1785 היה מורה פרטי בביתו של משה מנדלסון ולימד בעיקר את בנו אברהם.
לאחר מכן חזר לעיר מץ ושם התפרנס בדוחק מהוראת מתמטיקה.
בשל היותו יהודי לא התקבל אנסהיים למשרת הוראה ב-École Centrale של מץ.
עם תלמידיו במץ נמנה המתמטיקאי לעתיד אולרי טרקם.
אנסהיים היה שותף להשקפותיהם של אנשי תנועת ההשכלה בברלין, "המאספים".
הוא שלח לכתב העת "המאסף" דיווחים נרגשים על המהפכה הצרפתית ועל הדיונים באספה הלאומית לקראת שיפור מעמדם האזרחי של היהודים.
ב-1793 חיבר בעברית שיר ניצחון לכבוד המהפכה בשם "למנצח שיר למשה", לפי מנגינת המארסייז.
השיר תורגם לצרפתית, הושר בבית הכנסת של מץ ואנסהיים שלח אותו לפרסום ב"המאסף".
הוא היה חבר קרוב של אנרי גרגואר, ממנהיגי המהפכה, וביחד דנו על שוויון זכויות ליהודים.
בשנותיו האחרונות היה בבאיון, בבית משפחתו של אברהם פורטדו, שם שימש כמורה.
הוא כתב חיבור על חשבון דיפרנציאלי ואינטגרלי שזכה לשבחים מהמתמטיקאים המפורסמים לגראנז' ולפלס, שעמם עמד בקשר.
משה אפרתי (1934 – 26 בספטמבר 2020) היה רקדן וכוריאוגרף ישראלי, חתן פרס ישראל למחול.
נולד בשם בשם משה גיאט בירושלים לאפרים ורבקה, דור שישי בארץ ישראל, וזמן קצר לאחר לידתו ננטשה המשפחה על ידי אביו.
אמו עבדה בבית הקונסול המצרי בארץ ישראל, מחמוד פאוזי.
חמשת אחיו הבוגרים היו חברי המחתרות בארץ, שלושה מהם נפצעו בפעילותם.
אפרתי למד בבית הספר "תחכמוני" ובגיל צעיר החל לעבוד כמכונאי וכפועל במחצבה.
בנעוריו החל לעסוק במחול ככלי ספורטיבי לפיתוח הגוף ולמד בסטודיו בהנהלת חסיה לוי-אגרון.
אל הסטודיו חזר בתום שירותו הצבאי, במהלכו נפטרה אמו.
הוא הופיע בסטודיו בשנת 1958 בפני מרתה גרהם, בעת ביקורה בישראל, ולאחר מכן נענה להצעתה למלגת לימודים בבית ספרה לריקוד בניו יורק.
בשנת 1962 התאפשרה נסיעתו מבחינה כלכלית ואפרתי הוכשר בבית הספר של גרהם במשך שנתיים.
בתקופה זו למד גם אצל לואיס הורסט, אנתוני טיודור ודן פורוורת'.
אפרתי התגורר בהארלם ונחשף לתרבות האפרו-אמריקאית.
בשנת 1964 הוזמן לשוב לישראל ולהצטרף ללהקת המחול "בת שבע", בה שימש רקדן ראשי לצד רנה שיינפלד ואהוד בן דוד, וכעבור זמן היה לכוריאוגרף הראשי שלה.
על הופעתו בלהקה כתבה אירנה גטרי: "ההפתעה הגדולה של הערב היווה עבורי סוליסט גברי בשם משה אפרתי.
לרקדן זה יש כל הנתונים הדרושים: כשרון, משמעת, ריכוז, קצב וכח דרמטי, ובעל גוף אידיאלי לרקדן־גבר.
אישיותו חזקה ואינה יכולה להישבר, לדעתי, או להשתנות".
בשנת 1971 ייסד אפרתי את להקת המחול "דממה" שהורכבה מרקדנים חירשים, במהלך השנים הצטרפו לשורותיה רקדנים בעלי יכולת שמיעה, חברי "להקת מחול אפרתי", שייסד בשנת 1974, ושם הלהקה הוסב ל"קול ודממה".
בין הרקדנים היה אמנון דמתי שהיה רקדן ראשי בלהקה, במשך 15 שנים.
הלהקה פורקה על ידו בשנת 2001, עקב הפסקת התמיכה התקציבית שניתנה לה ממשרד החינוך והתרבות וקשייו הכלכליים האישיים.
אפרתי היה נשוי לתמר גוטשלק.
באמצע שנות ה-60 הכיר את אביבה פז.
בסוף שנות ה-60 נישאו ונולד להם בן.
לאחר שפז הכירה את שוקי לוי ועזבה את הבית נפרדו בני הזוג והתגרשו לאחר מכן.
משנות השבעים ועד שנת 2000 היה נשוי לרקדנית להקת "בת שבע", אסתי נדלר.
בשנת 2001 לקה אפרתי בשבץ, והשתקם משיתוק שנותר בפלג גופו הימני.
אפרתי נפטר ב-26 בספטמבר 2020. נטמן בבית העלמין ירקון.
במסגרת המיזם של עיריית תל אביב להנצחת אמני ואנשי רוח תושבי העיר, נקבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב שלמה המלך 52.
פרס רשות השידור על יצירתו "וזרח השמש ובא השמש"
1975 - פרס כינור דוד על יצירתו "אדם מתחיל יומו"
1975 - פרס השיקום עבור הישגיו בשילוב חרשים במסגרת אמנותית
1984 - אות הוקרה בפסטיבל סרוואנטינו עבור הישגיו האמנותיים
1986 - פרס אייזיק שטרן עבור תרומתו הייחודית לעיצוב פני אמנות המחול בישראל
1991 - פרס הצילינדר מטעם "אומנות לעם"
1999 - יקיר האקדמיה למוסיקה ולמחול ע"ש רובין
2018 - פרס מפעל חיים מטעם אמ"י
משה אַלַשְקַר (כונה: מהר"ם אלשקר; 1466, סמורה – 1542, ירושלים) היה רב, פוסק ודיין ספרדי בולט בדורו – דור גירוש ספרד.
התנגד לפלפול, הושפע מהגותו של הרמב"ם, ובעקבותיו מחשובי התומכים בעיסוק בפילוסופיה.
משה אלשקר נולד לרבי יצחק בספרד, ולמד תורה מרבי שמואל וואלינסי בטולדו, יחד עם רבי יעקב בן חביב.
הוא גם למד ערבית וספרי מדע.
תחומי עניינו שם היו דברים הנוגעים לתלמוד וקבלה, וכן התעניין גם במטבעות עתיקים.
עם גירוש ספרד בשנת 1492, נדד בצפון אפריקה ולאחר שנפל בידי פיראטים בים וניצל, הגיע לתוניס שבתוניסיה, שם ישב שמונה עשרה שנה ועמד בראש הקהילה היהודית יחד עם רבי אברהם זכותא.
את אירוע הצלתו הוא הנציח באחד משיריו: .
הכיבוש הספרדי בצפון אפריקה הביא אותו להמשיך לטריפולי, ומשם לפטרס שביוון.
בשנת 1522 עבר לקהיר שבמצרים – בה גר שנים רבות ושימש כדיין בבית דינו של הרדב"ז.
ממקומות רבים ברחבי העולם שאלוהו שאלות בהלכה, ביניהם: קורפו, סלוניקי, קושטא, צפת, תוניס, הרקליון, פטרס ומקומות נוספים.
שלוש שנים לפני מותו עלה רבי משה אלשקר לארץ ישראל והתגורר תקופה מסוימת בצפת, שם היה בין המתנגדים לסמיכת רבי יעקב בירב, ולאחר מכן עבר להתגורר בירושלים ובה נפטר.
רבי משה אלשקר כותב כי אותם חגים שקבעו קהילות מסוימות לעצמן על הצלה מצרה, בהם עושים משתה, משלוח מנות ומתנות לאביונים, יש להם תוקף מחייב.
וגם אדם שכבר עקר מקהילתו בה היה נהוג חג דומה, מחויב לחוג אותו.
פסיקה ידועה שלו עוסקת בהיתר לנשים לגלות מקצת משיער ראשן היוצא מחוץ לכיסוי הראש ("שיער שחוץ לצמתה"), בהתאם לדעת הרשב"א.
הוא מסביר שמאחר שדרך הנשים שלא להקפיד על כיסוי שיער זה, ובני אדם רגילים בזה, אין חשש בזה של "שיער באישה ערווה".
ומוסיף ש"בוודאי כך היו נוהגות בנות ישראל בימי חכמי המשנה והתלמוד".
פסיקה ידועה נוספת של מהר"ם אלשקר היא בדבר שאלת סיום היום.
מהר"ם אלשקר הוא למעשה הפוסק הראשון שהזכיר את תשובתם של רב האי ורב שרירא גאון כמקור לכך שספקו של 'בין השמשות' מתחיל בשקיעת החמה הנראית ומסתיים כשיעור הליכת שלושת רבעי מיל לאחריה.
ולא כפי שמקובל היה בראשונים, שזמן הספק מתחיל רק בעת 'השקיעה השנייה', שלושה ורבע מילין לאחר השקיעה הנראית (שיטה המכונה כיום "שיטת רבנו תם").
כשיטת מהר"ם אלשקר בעניין זה פוסקים כיום כמעט כל הפוסקים.
גאון יעקב – ספר שנכתב כפירוש לספר ארבעה טורים ונותר בכתיבת יד.
חלק אורח חיים נדפס מכת"י בשנת תשפ"ד.
שו"ת מהר"ם אלשקר – ספר שאלות ותשובות בו הוא עונה לשואליו מרחבי העולם.
ספר ההשגות הוא יחידה עצמאית בתוך ספרו "שו"ת מהר"ם אלשקר", ובה הוא עונה על השגות רבי שם טוב אבן שם טוב שיצא כנגד הרמב"ם.
טענה יוצאת דופן של אלשקר בהקשר זה היא כי הרמב"ם הצטער באחרית ימיו על תפוצתו הרחבה מדי של ספר מורה הנבוכים, שכן הספר נועד ליחידי סגולה בלבד.
בהשגותיו לשם טוב אבן שם טוב, מתגלה רבי משה אלשקר כאחד ממעריציו הגדולים של הרמב"ם, וכך הוא פותח את "ספר ההשגות":
משה אלפרט (נולד ב-1943) הוא צלם ובמאי סרטי טבע ישראלי.
הוא ביים את הסרטים "ארץ בראשית", סרט הטבע הישראלי הראשון באורך מלא שהוצג בבתי הקולנוע, את הסרט "יללת הזאבים" ואת "כנרת – ים של חיים".
אלפרט נולד בקיבוץ אפיקים, ומנעוריו שימש בקיבוץ כמתעד בווידאו של אירועי חברה ותרבות.
את דרכו המקצועית בצילום החל לאחר הצבא כצלם חדשות ברשות השידור והיה גם צלם בעבור יומני כרמל.
משנת 1968 עד 1983 תיעד במצלמתו אירועים ביטחוניים ואזרחיים רבים, בעיקר בצפון הארץ, בהם מלחמת שלום הגליל, שבה שימש ככתב צלם.
לאחר מלחמת יום הכיפורים בשנת 1973 החל לעבוד כצלם בעבור רשת החדשות האמריקנית CBS News, והחזיק בתפקיד עד לשנת 2000. במסגרת תפקידו תיעד אירועים ברחבי העולם, בהם המהפכה בצ'כיה, מלחמת המפרץ הראשונה (בעיראק) ומלחמת האזרחים ופלישת בנות הברית לסומליה.
בשנת 1983 פרש מרשות השידור והקים את "אפיקים הפקות", חברה להפקת סרטי טבע.
הוא ביים וצילם קרוב ל-30 סרטי טבע אשר הוקרנו ברחבי העולם.
הוא נשוי לנילי ואב לארבעה, מתגורר בקיבוץ אפיקים.
משה אליעזר בֶּילינסון (בכתיב ארכאי: בעלינסאָן; ברוסית: Бейленсон; מכונה גם בראשי התיבות: מאב"ן; 1835 – ו' באדר תרס"ח, 8 בפברואר 1908) היה עיתונאי, בעל בית דפוס, סופר וגנאלוג.
בילינסון נולד ב-1853 בדוברובנה שעל גדות הדנייפר בפלך מוהילב של האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה), נכדו של רבי משה בן נחמן ראסקס (ר' משהלע ראסקעס) משקלוב.
אביו מנחם בילינסון נשא לאשה בת ממשפחת מרגוליס.
אין מידע רב על ילדותו, אבל כנראה קבל חינוך תורני נרחב.
זמן מה חי בטירספול, ואחר כך עבר לעיר אודסה.
במחצית השנייה של שנת 1859 פרסם בדפוס ראָם בווילנה את תרגומו לרומן "האנוסים" לפיבוס פיליפסון, לעברית בשם "גלות ספרד, או: האנוסים בארץ שְפַּניה [=ספרד]".
כעבור מספר חודשים, ב-1860, פרסם חוברת אפולוגטית בשם "צבי לצדיק, או: אחד מני אלף המגן", שבה הגן על עמדות היהדות כנגד עמדות הנצרות והקראות ("מאמר הצטדקות להגן כבוד עם ישורון ותורתו", כדבריו).
בשנת 1862 ייסד בית דפוס עברי באודסה.
מדיניות הליברליזציה היחסית שהונהגה באימפריה הרוסית הביאה בכנפיה גם הקלות על בתי הדפוס והעיתונות, ואפשרה צמיחתה של עיתונות יהודית רב–לשונית.
בילינסון ניצל חופש זה, והיה בין השוקדים על הפצתה של ההשכלה ברחוב היהודי בעיתונים ובספרים.
ב-1855, בימי מלחמת קרים, עמד בחליפת מכתבים עם ראשי המשכילים בעניין הוצאתה של עיתונות עברית.
בשנת 1865 ערך והדפיס מאסף מדעי וספרותי בשם " עלי הדס" שהשתתפו בו רבים מהמשכילים של אותה תקופה.
בין היתר התפרסמה בו לראשונה יצירה משל פרץ סמולנסקין (בילינסון ניסה "לתקן ולשפר" את סגנונו של סמולנסקין, אולם רוב תיקוניו נדחו על ידי המחבר).
במאסף הופיעו גם חלופי מכתבים בינו לבין לודוויג פיליפסון, אודות מצב היהודים באימפריה הרוסית, ובינו לבין יצחק אייזיק בן יעקב (מכתבים אלה פורסמו בחוברת א, עמ' 27–24).
כתב העת לא הצליח מבחינה כלכלית, ולאחר ארבע חוברות פסק מלהופיע.
בבית הדפוס של בילינסון הודפס העיתון היידי הראשון ברוסיה, "קול מבשר", שנוסד על ידי עורך "המליץ" אלכסנדר צדרבוים (ארז).
כאשר בשנת 1871 עבר צדרבוים עם עיתונו "המליץ" לבירה סנקט פטרבורג, לאחר שקיבל אישור להעביר לשם את הדפסת עיתונו העברי "המליץ" ועיתונו הרוסי "וֶסטניק", אולם "קול מבשר" נותר באודסה, שכן השלטונות לא התירו להדפיס בעיר הבירה עיתון ב"ז'ארגון".
צדרבוים מינה את משה לייב לִילְיֶנבְּלוּם לעוזרו הראשי (והעורך בפועל) ב"קול מבשר", אולם חילוקי דעות עם בילינסון גרמו לו לעזוב את המערכת בקיץ 1871. צדרבוים הציע את המשרה לאחד העם, אולם זה לא הסכים לתנאיו, ובילינסון היה לעורך בפועל של העיתון.
הוא חתם על מאמריו בכינוי הספרותי 'מאב"ן' (=משה אליעזר בן נחמן).
במקביל, הוציא לאור את ספריו של יוסף שלמה דלמדיגו "ספר עילם" ו"מעין גנים" בצירוף הערות וקורות חיים של המחבר.
ניסיונותיו להוציא כתבי עת נוספים הביאו אותו בשנים 1879–1885 לערוך ולהדפיס שני פרסומים שעסקו בסוגיות הלכתיות: הקובץ "יגדיל תורה" (1879–1885), שבו השתתפו גדולי הרבנים בדורו, וקבץ "מכילתא דרבנן" (תרמ"ו 1885).
הוא עיבד את יצירתו של הנרי וודסוורת' לונגפלו "יהודה המכבי" למחזה ביידיש (תרמ"ג), וכן הדפיס מילון ביידיש למונחים לועזיים (תרמ"ז).
בתקופה שבין 1891 ל-1892 נקלע בית הדפוס לקשיים כלכליים והתקשה לתפקד.
חתנו, שלמה (סלומון) איסַקַויץ ואשתו רחל סייעו בידו.
הם צרפו את בית הדפוס שלו אל בית הדפוס שלהם כחברה בת, ובאישור השלטונות החלו לעבוד במשותף.
וכך נתאפשר המשך קיומו של בית הדפוס, ומכאן ואילך הופיעו שמות שתי המשפחות במשותף כמדפיסים.
בנו של בילינסון, הלל, שהתמחה בטכניקות ההדפסה, התגייס לנהל את בית הדפוס הישן של אביו ו"לעשות בו משטרים חדשים וסדרים מתוקנים".
בילינסון התרכז בחקר אילנות יוחסין של המשפחות היהודיות הוותיקות ברוסיה, שהוא עצמו נמנה עם אחת מהן.
הוא פרסם שלוש עבודות בנושא זה: "מגילות יוחסין" (תרנ"א), "ילקוט משפחות" (תרנ"ג) ומילואים לקובץ האחרון (1893), שנדפסו כולן בבית הדפוס שלו באודסה.
על אף שאין ליצירות אלה ערך ספרותי רב, הן שימשו מקור רב ערך לחקר ההיסטוריה של המשפחות היהודיות ברוסיה, ועד היום יש ביקוש למידע הכלול בהן.
בשנים תרנ"ח–תרס"ב 1901 הוציא ארבע חוברות של "שלֹמי אמוני ישראל: קובץ מאמרים לספרות לשוננו הקדושה" (שלוש חוברות, וחוברת נוספת שכותרתה "קונטרס אחרון: מלואים לספר שלמי אמוני ישראל").
בראש החוברת האחרונה הוא מודיע: "אני מניח את עט-הסופרים מידי ולא אכתוב עוד חיבורים.
ספריו (יצירות מקוריות, תרגום, עיבוד ועריכה)
גלות ספרד, או, האנוסים בארץ שפניה: ספור...
מקורות הימים במאה השלישית לאלף הששי; חבר מהרב...
פיליפסאן...; נעתק לעברית על ידי [משה אליעזר בילינסון], וילנה: דפוס ראם, תר"כ 1859. (תרגום הרומן "האנוסים" לפיבוס פיליפסון)
צבי לצדיק: או, אחד מני אלף המגן (מאמר ההצטדקות), ליק: דפוס צ"ה פעטצאלל, תר"ך.
(חיבור אפולוגטי: "להגן על כבוד עם ישרון ותורתו בארץ רוסיא, מחצי מקנאי שוא")
ועוד נתווספו כתבי שאלות ותשובות...
סוד היסוד, חקות שמים, גבורות יי, מעין חתום], נדפס פעם שנית, בתוספת הגהות ותקונים, עם תולדת ימי המחבר..., אודסה: דפוס מ.א.
יוסף שלמה רופא דילמידיגו מקנדיא; מלוקטת מתוך איזה ספרים, וגם מספרי זה הרב...
על ידי המדפיס, אודסה: דפוס מ"א בעלינסאן, תרכ"ד.
עלי הדס: כתובים בכל היקר בספרות ישראל כוללים מאמרים יקרים מחכמי זמננו וסופרים משכילים בארבעה עלים; לוקטו והובאו לדפוס על ידי מאב"ן, אודסה: א' בעלינסון, תרכ"ה.
ספר זיכרון למשה: חדושים על כמה מסכתות בתלמוד וגם על משניות ועל הרא"ש; מאת הרב ...
מוהר"ר משה בן הרב מו"ה נחמן ...
נקרא בשם ר' משהלע ראסקעס, אודסה: דפוס מ"א בעלינסאן, תרל"ג.
(חידושים מאת סבו; בראשית הספר הביא בילינסון את תולדותיו.
"זיכרון למשה" נדפס קודם לכן בדפוס מ"א בילינסון בתרכ"ד במסגרת "ספר שני המאורות", שבו נכרך יחד עם "ספר גאון אברהם" למורו אברהם בן שאול משקלוב
בחינת התלמידים בלמוד תורתנו הקדושה בבתי הספר לבני ישראל: מסודר ע"ד שאלות ותשובות; מאת משה אליעזר במו"ה נחמן בעלינסאן, אודסה: מ"א בעלינסאן, תרל"ד.
(בסוף לוח של סדר יוחסין מכל סדר בראשית.
רק עד סוף פרשת וירא.) (ספר לימוד)
קובץ יגדיל תורה: לקוטים בדברי תורה, שאלות ותשובות וחדושי הלכות...; [נערך] על ידי המדפיס [משה אליעזר בילינסון], אודסה: דפוס מ' בלינסון, 1879–1885. (קובץ תורני)
גירוש שפניא: מיט דאָס לעבענבעשרייבונג פון דעם בעריהמטען חכם און פילוסוף השר הגדול והצדיק הרב דון יצחק אברבנאל זצ"ל...
ליעד פון יהודא הלוי; איבער געזעצט פון לשון קודש.
א ליעד דאס פערבלאנזיעטע קינד; הערוסיגעגעבען פון מ' בעלינסאן..., אודסה 1882. ("גירוש ספרד: בצירוף קורות חייו של החכם והפילוסוף המפורסם השר הגדול והצדיק הרב דון יצחק אברבנאל")
גבורות יהודא מכבי, אָאדער, נס חנכה: (חנכה-שפיעל): א דראמא אין פינף אקטען; פערפאסט אין ענגליש פון...
יעצט אין יודיש דייטש פון מ"א בעלינסאן, אודסה: מ"א בעלינסאן, תרמ"ג.
(תרגום "גבורות יהודה המכבי, או: נס חנוכה" להנרי וודסוורת' לונגפלו)
קובץ מכילתא דרבנן ודבי רבנן, אודסה: דפוס מ"א בעלינסאן, תרמ"ו 1885. (קובץ תשובות מרבנים שונים)
א נוטצליכער פרעמד-וואָרטער-בוך: צו ערקלערען און צו פערדייטשען דיא פרעמדע ווערטער...: אין דער דייטשער אונ...
רוססישער שפראכע אונ אויך אין...
יודישען לשון..., אודסה: דפוס בעלינסאן, תרמ"ז.
(מילון שימושי למילים לועזיות בגרמנית, רוסית ויידיש)
מגלות יוחסין: להתייחסות משפחות שונות...
מגלה א' בשם זקן אהרן (בשני סדרים) למשפחת תומארקין ובעלינסאן ובני משפחות ווילדא, בהרב וכו'..., אודסה: דפוס מ"א בעלינסאן, תרנ"א.
(בסוף קונטרס (משפחת סופרים) אהלי שם: ז-ח דף.) (גנאלוגיה)
א' אגרת יוחסין למשפחת אלכסנדראוו עם איזה בתי אבות ממשפחות...
תומארקין, פרומקין, קאזארנווער, פריידעש..., אודסה: דפוס מ"א בעלינסאן, תרנ"ג.
גלות שפאניא: א היסטאָרישער ראָמאן אויס דער יודישער געשיכטע, אין דער צייט פון דעם שרעקליכען גירוש פון שפאניען; פערפאסט אין דער דייטשען שפראכע פון דאקטאר פ' פיליפפזאהן אונטער נאמען "Die Marannen" (אנוסים); איבערזעצט אים יודישען פון מ.
לכבוד אחב"י [=אחינו בני ישראל] הציונים אשר בכל הגולה"; בסופו קצת דברי פלפול)
הרב ד"ר משה אלעזר אייזנשטדט (כ"ח באדר תרכ"ט - כ"ד בכסלו תש"ד; 11 במרץ 1869 - 21 בדצמבר 1943) היה רבה הרשמי של סנקט פטרבורג בשנים 1909 - 1918, פעיל חברתי וכותב בכתבי עת.
נולד בנישוויז (פלך מינסק) לאביו, ר' צבי, שהיה מורה לעברית.
קיבל חינוך דתי, ובמקביל למד גם לימודי חול.
בגיל 13 החל לכתוב בכתבי העת "המליץ" ו"הצפירה".
בגיל 16 נסע לישיבת וולוז'ין, אך עקב מחלה נאלץ לחזור לביתו.
עבר למינסק ולמד שם תקופה קצרה לימודים כללים כהכנה לאוניברסיטה.
משם שלח מאמרים ל"מליץ" בשמו או בכינויים שם העט "בן צבי" ו"עיר הברזל".
ממינסק יצא לברלין ולמד באוניברסיטת המקום פילוסופיה ולשונות המזרח, וכן בבית הספר הגבוה ללימודי יהדות.
בתרנ"ה קיבל תואר ד"ר לפילוסופיה.
לאחר סיום לימודיו חזר לרוסיה ועבד כמורה בבית יתומים, ומורה ליהדות במספר גימנסיות.
נתן גם שיעורים בבית הברון הוראצי גינצבורג.
בשנת תר"ע נתמנה לרבה של קהילת פטרבורג.
בכהונתו פעל רבות בשדה הציבורי והחברתי.
השתתף באופן פעיל וקבוע בחיים התרבותיים והחברתיים של הקהילה היהודית, והיה לנציג הקהילה היהודית בפני השלטונות.
היה פעיל ביותר ב"חברה להפצת התרבות בין יהודי רוסיה", וארגן קורסים למדעי היהדות.
בשנות המהפכה ולאחריה נשאר על תפקידו, אך בשנת תרפ"ג השתקע בפריז.
לאחר כיבוש צרפת על ידי גרמניה עבר לניו יורק, ושם נפטר בשנת 1943.
רבי משה אליקים בריעה אונגר (ה'תרי"ג – כ"א בטבת ה'תרע"ז) היה רב ואדמו"ר חסידי בדומברובה ובקאשוי, הרביעי בשושלת דומברובה.
נולד בדז'בנה שבפולין לרבי ישראל אלימלך אונגר מדומברובה ולמאטיל בתו של רבי יחיאל קאריצער.
נישא בזיווג ראשון לרבקה בתו של רבי אברהם אבא הורוביץ ובזיווג שני לאחותה חיה (אלמנת רבי שלמה יעקב אייכנשטיין).
לאחר פטירת אביו בז' באלול ה'תרכ"ז העדיפו רוב חסידיו את רבי משה אליקים כממלא מקומו, ולכן עבר רבי משה אליקים לדומברובה מפני כבוד אחיו הבכור רבי יעקב יצחק אונגר שייסד חצר חסידית בדז'בנה.
בעת מלחמת העולם הראשונה העביר רבי משה אליקים את חצרו לעיר קאשוי שם נתמנה לרב.
נפטר בכ"א בטבת ה'תרע"ז בקאשוי ונקבר בדומברובה.
בנו השלישי רבי יצחק אלעזר אונגר מילא את מקום אביו בקרקוב.
רבי נפתלי צבי אונגר (ה'תר"ם – ט"ז באב תש"ב), חתנו של רבי משה מברדיוב
רבי מאיר אונגר, כיהן כאדמו"ר מדומברובה בקרקוב.
רבי יצחק אלעזר אונגר (חתן דודו רבי שלמה יעקב אייכנשטיין מזידיטשוב), האדמו"ר החמישי מדומברובה.
אשת רבי אברהם הורוביץ מפאקשנוויץ.
משה אנגל (נולד בשנת 1942) הוא ספורטאי ישראלי בעבר.
5 פעמים ברציפות אלוף ישראל (1963-1959) ושיאן ישראל בקפיצה לגובה במשך כ-7 שנים.
כדורסלן מצטיין בקבוצות הפועל תל אביב, הפועל חיפה והפועל קריית חיים ושחקן נבחרת ישראל בכדורסל.
הוא התאמן הן באתלטיקה בקבוצת הפועל כפר סבא והן בכדורסל.
בתחרות בינלאומית בין נבחרת ישראל באתלטיקה לנבחרת יוון באתלטיקה שנערכה באצטדיון פאנאתינאיקו (אצטדיון השיש) שבאתונה, יוון במאי 1959 זכה אנגל במדליית כסף בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 1.80 מטר.
חודש לאחר מכן, באליפות ישראל באתלטיקה לנוער שנערכה באצטדיון הפועל בראשון לציון ביוני 1959 זכה אנגל במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.82 מטר.
בתחרות מבחן לסגל האולימפי שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב בפברואר 1960 קבע אנגל בקפיצה לגובה שיא הפועל חדש של 1.86 מטר.
חודשיים לאחר מכן, בתחרות בינלאומית, בין נבחרת ישראל באתלטיקה לנבחרת קפריסין באתלטיקה שנערכה בניקוסיה שבקפריסין באפריל הוא זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא ישראלי חדש של 1.90 מטר, שיפור לשיא בן ה-7 שנים של אריה נווה ממכבי צפון תל אביב (1.88 מטר).
שיא זה החזיק מעמד 7 שנים ונשבר על ידי יאיר לובין מהפועל חדרה (1.91 מטר).
בשנת 1961 שיחק אנגל בקבוצת הכדורסל של הפועל תל אביב אותה העת אלופת המדינה.
יחד איתה נסע לשחק נגד א.ס.ק.
ריגה אלופת ברית המועצות בשלב רבע הגמר של אליפות אירופה לקבוצות.
בשנת 1962 נסע אנגל עם נבחרת צה"ל בכדורסל לאיזמיר שבטורקיה למשחק נגד צבא טורקיה.
הוא שיחק לצידם של רלף קליין, תנחום כהן מינץ, עופר אשד, חיים בוכבינדר, ישראל אמיר ברלינסקי ועוד.
באוקטובר 1963 הצטרף אנגל לקבוצת הפועל חיפה.
במרץ 1965 צורף לסגל נבחרת ישראל בכדורסל.
בשנת 1965 ייצג את נבחרת אס"א בכדורסל באוניברסיאדה שנערכה בבודפשט שבהונגריה וסיים במקום 13 וכן בשנת 1970 ייצג את נבחרת אס"א בכדורסל באוניברסיאדה שנערכה בטורינו שבאיטליה וסיים במקום 20.
משה (מויה) אפשטיין (5 ביוני 1925 - 23 ביולי 2014) היה מהנדס מכונות, מתכנן הטילים הראשי במפעל רפא"ל.
חתן פרס ביטחון ישראל שלוש פעמים.
משה אפשטיין נולד ב-1925 כבן בכור במשפחה בת שני בנים בתל אביב.
אביו, פסח, היה יליד סובאלקי למד באוניברסיטת ורשה ובפוליטכניקום של יקטרינוסלאב ועבד כמהנדס מים בעיריית תל אביב.
אמו, דורה בית זאוברמן, ילידת פינסק, עבדה כרופאת ילדים בבית החולים הדסה בעיר.
הוריו הכירו במפלגת הציונים־סוציאליסטים בקייב, נישאו באוקטובר 1923 והוגלו יחד לסיקטיבקר.
בני הזוג עלו לארץ ישראל באוקטובר 1924. בילדותו הכיר את הצייר מרדכי ארדון, ששכר חדר בביתם.
מגיל תשע החל ללמוד נגינה בכינור והצטרף לתזמורת בית הספר.
למד בבית הספר הפרטי שלווה, שבו סיים את לימודיו התיכוניים.
ב-1944 החל ללמוד הנדסת מכונות בטכניון.
ב-1948 הצטרף לחיל המדע וניהל פיתוח של תותח ללא רתע (תול"ר).
פיתח טיל קרקע-קרקע "לוז", שממנו פותח טיל הים-ים "גבריאל".
עוד השתתף בראשית שנות ה-80 בפיתוח טילי הנ"ט המתקדמים "גיל" ו"תמוז".
בשנת 2011 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהטכניון, "על תרומתו כממציא וכאיש אשכולות למדינת ישראל ולביטחונה".
הובא למנוחות בבית העלמין גן עדן שבקיבוץ עין כרמל.
הרב (חיים) משה אמריליו (או: אמארילייו) (נולד בסלוניקי בשנת ה'תנ"ו, ונפטר בכ"ג בסיוון ה'תק"ח, 1748), היה פוסק הלכה, פרשן הרמב"ם ומחבר הספרים דבר משה, הלכה למשה, ויד משה.
נולד בסלוניקי בשנת תנ"ו לרב שלמה אמריליו, רבה של סלוניקי ומחבר ספרים כרם שלמה ופני שלמה.
למד אצל אביו ואצל הרב יוסף דוד, בעל שו"ת בית דוד.
בגיל 18 החל לכתוב תשובות בהלכה, ובערך בשנת תק"א מילא את מקום אביו ברבנות סלוניקי.
הותיר בן, רבי שמואל אמריליו.
הלכה למשה - פירוש למשנה תורה לרמב"ם.
ביאור מקיף ועמוק לדברי הרמב"ם.
דבר משה - שו"ת בשלשה חלקים.
יד משה - דרשות על סדר התורה.
חלק ניכר מהדרשות נאמרו גם כהספדים.
הרב משה אמסלם (נולד בי' בטבת תשכ"ז, 23 בדצמבר 1966) הוא רב ישראלי דתי לאומי המכהן כדיין בבית הדין הגדול.
מייסד וראש ישיבת "תפארת ישראל" יחד עם הרב ציון לוז, ורב קהילת "שירת קטיף" ביד בנימין.
נולד בשכונת משמר הירדן באשדוד לרב יצחק ורחמה אמסלם.
אביו היה אחד מידידיו הקרובים של הבבא סאלי ו בבא מאיר - לידם התגורר בעיר ארפוד.
בשנת ה'תשמ"ד החל ללמוד בישיבת ההסדר "כרם ביבנה" אצל הרב חיים יעקב גולדוויכט והרב משה דימנטמן, שם למד ולימד כ־25 שנה.
שירת בצה"ל כלוחם בחיל השריון - נהג טנק בחטיבה 7. לאחר שחרורו סיים קורס רבנים צבאיים כחניך מצטיין ושירת שנים רבות במילואים בדרגת סרן כרב חטיבה.
לאחר נישואיו למד בכולל לרבנות ודיינות בישיבת כרם ביבנה, אצל רבותיו הרב בנימין בארי והרב זלמן נחמיה גולדברג.
הוסמך לרבנות ולדיינות מהרבנות הראשית לישראל.
לאחר סיום לימודיו בכולל הדיינות מונה לשמש כנושא ונותן ור"מ בישיבה.
לצד תפקידו בישיבה, שימש כרב קהילת "שירה חדשה" באשדוד, וכדיין בביה"ד לדיני ממונות שע"י הישיבה.
בשנת תשס"ח התמנה לכהן כדיין בבית הדין הרבני באשדוד.
בשנת תשע"ו מונה לאב"ד אשדוד.
הוא כיהן בתפקיד זה עד למינויו כדיין בבית הדין הרבני הגדול בשנת ה'תשפ"ה.
נחשב לדיין מומחה בניהול תיקי גירושין סבוכים, במקרים של סרבנות גט ועגונות, בסידורי גיטין מורכבים בארץ ובחו"ל, ובעריכת מצוות חליצה.
שימש כיו"ר נציגות הדיינים הארצית במשך 2 קדנציות.
במסגרת זו פעל רבות וקידם נושאים רבים במערכת בתי הדין בישראל.
משמש כאב בית הדין המשמעתי של המשרד לשירותי דת וכיו"ר ועדת המשמעת שע"י מועצת הרבנות הראשית.
בנוסף שימש מספר פעמים כיו"ר ועדה למינוי רבני ערים מטעם הרבנות הראשית לישראל.
מכהן גם כחבר ועדת הבחינות לדיינות ולטוענים רבניים בישראל.
בנוסף, משמש כרב קהילת "שירת קטיף" ביד בנימין וכראש כולל יום השישי ביישוב.
בשנת תשפ"ג הקים את הישיבה הגבוהה "תפארת ישראל" ביד בנימין יחד עם הרב ציון לוז.
ביוני 2025 נבחר לבית הדין הרבני הגדול.
היה חבר ועדת הבחירות למועצת הרבנות הראשית בשנת ה'תשפ"ה.
נשוי לרחל (לבית אסבן), מורה למדעים באולפנת הרב בהר"ן, יועצת זוגית, מטפלת ועו"ס קלינית.
לזוג עשרה ילדים, מתגורר ביד בנימין.
רבי משה אלמושנינו (סביב ה'רע"ו, 1516– ה'ש"ם, 1580) היה רב, פרשן, פילוסוף והוגה דעות שחי בסלוניקי שביוון.
נולד בסלוניקי למשפחה של אנוסים שמוצאה מאראגון.
למד תורה בישיבת רבי יוסף טאיטאצאק, וכן למד מדע, פילוסופיה ורפואה.
שלט במספר שפות, בספרות ההלכתית, הפרשנית והדרשנית אך גם בספרות הספרדית, במדעי הטבע ואסטרונומיה.
הוא היה רב של שתי קהילות בסלוניקי.
ניסה לאחד בין קהילות בסלוניקי שהפירוד היה רב בהן.
בשנת שכ"ו (1566) נסע לקושטא להשתדל אצל הסולטן הטורקי בעד יהודי סלוניקי.
רוב ספריו עוסקים בפרשנות ספרי התנ"ך.
כתב גם ספרים בפילוסופיה, על תורת אריסטו ואחרים; ספרים אלו נותרו בכתב יד.
בשנת שכ"ט, הוא מעיד שלקה בשבץ מוחי, וככל הנראה סבל משיתוק חלקי.
הרב אלמושנינו חיבר כ-28 ספרים בעברית ובספרדית.
חלקם הגדול נותר בכתבי יד בספריות שונות בעולם וחלקם אבד.
המהדורות הראשונות של ספריו שיצאו לאור בדפוס:
תורת משה, ירושלים, תשפ"א, על פי כ"י ספריית עץ חיים באמשטרדם ומקבילתם בכ"י ספריית המדינה במוסקבה מס' 1053 (דרשות וביאור פסוקים ומאמרי רז"ל).
פרקי משה, סלוניקי, שכ"ג (על פרקי אבות)
תפילה למשה, סלוניקי, שכ"ג (על קריאת שמע על המיטה ומעלת לימוד התורה)
ידי משה, סלוניקי, של"ב (על חמש מגילות)
מאמץ כח, קושטא, שמ"ב (דרשות)
הנהגת החיים - ליברו אינטיטולאדו ריגימיינטו די לה וידה סלוניקי, שכ"ד (בלאדינו ועברית).
הספר המקורי הראשון שנכתב במאה ה-16 בלאדינו.
תיקון סופרים, ליוורנו, תקמ"ט (נוסח שטרות, נדפס ללא שם המחבר)
תולדות קונסטנטינופול, נכתב בספרדית ונדפס במדריד, 1638
תשובות הלכתיות רבות של אלמושנינו נמצאות בספרים של חכמי דורו.
חלק מספריו נדפסו במהדורות ערוכות מחדש במאה ה-20 על ידי המכון לחקר יהדות שאלוניקי, ועל ידי מכון באר התורה בלייקווד (ניו ג'רזי).
רבי מֹשֶׁה אֶלְיָקִים בְּרִיעָה הוֹפְּשְׁטֵיין (כונה גם "הבאר משה" על שם ספרו; 1757 – 1828, י"ב באלול תקפ"ח) היה בנו של המגיד מקוז'ניץ ואדמו"ר חסידי, השני בשושלת קוז'ניץ.
נולד בשנת 1757 לאביו רבי ישראל הופשטיין - המגיד מקוז'ניץ.
היה תלמידם של רבי אלימלך מליז'נסק ורבי זושא מאניפולי.
נישא לביילא בתו של רבי יהודה לייב מאניפולי, בעל "אור הגנוז", ובזיווג שני לחיה שרה בתו של רבי אלעזר וייסבלום מליז'נסק, בנו של רבי אלימלך מליז'נסק.
אחר פטירת אביו בי"ד בתשרי תקע"ה סירב למלא את מקומו, ורק לאחר ציוויו של החוזה מלובלין התמנה לתפקיד.
לאחר פטירתו נסעו רוב חסידיו לאחיינו רבי חיים מאיר יחיאל ממוגלניצא (השרף ממוגלינצא) ורק לאחר פטירתו, בשנת תר"ט (1849), חזרה ההנהגה לבנו רבי אלעזר הופשטיין.
חיבר ספרים רבים, בהם על התורה ומועדים "באר משה", "דעת משה", "קהלת משה" ו"בינת משה", "מטה משה" על הגדה של פסח, "פרקי משה" על פרקי אבות, "תפילה למשה" בענייני חג הסוכות, "ויחל משה" על תהלים.
בספריו הרבה להביא מתורת רבותיו.
לאה אשת רבי יעקב יואל אורנשטיין (נכד הרב מאפטא).
אשת רבי מאיר יוסף ב"ר נתן מקוז'ניץ (חתן רבי לוי יצחק מברדיטשוב).
רבי אלעזר הופשטיין, חתן רבי יעקב ממעליץ, כיהן כאדמו"ר בקוז'ניץ אחרי פטירת בן דודו השרף ממוגלינצא עד לפטירתו בכ"ו בכסלו תרכ"ב.
אסתר עטל אשת רבי יצחק שלמה גולדמן-גולדברג מזליחוב.
גיטל אשת רבי יוסף מדומברובה.
רייזל אשת רבי מרדכי זאב הורביץ-שטרנפלד (ב"ר צבי בן החוזה מלובלין).
שפרינצא מירל אשת רבי שמואל זנוויל בינדיגר מברדיוב-ירושלים.
חתנו רבי משה זינגר הדפיס את הספר "בית ישראל" מזקנו המגיד מקוז'ניץ.
משה אפרים נבון אפנדי (1848 – 22 בינואר 1918) היה איש ציבור ירושלמי, שופט והתובע הכללי בבית המשפט בעיר וחבר ועד העדה הספרדית.
נולד בירושלים בשנת 1848 (ה'תר"ח) למשפחת הרבנים והעסקנים נבון.
בצעירותו למד ערבית וטורקית, ובהמשך הקנתה לו השליטה בשפות אלו מעמד נכבד אצל המשפחות הערביות בירושלים.
כשבגר נישא לשרה, אחותו של הרב יעקב מאיר.
בשנת 1896 (ה'תרנ"ו) החל לשמש כשופט בבית המשפט בירושלים מטעם העירייה, ובשנת 1906 (ה'תרס"ו) נבחר לשמש כתובע הכללי בירושלים, וכיהן במשרות אלו עד לשנת 1916 (ה'תרע"ו).
נודע כנדבן, ובשל היותו חשוך ילדים, אימץ מספר ילדות יתומות.
שימש במשך כ-30 שנה כחבר ועד העדה הספרדית בירושלים ויו"ר החברא קדישא ובית העלמין של העדה עד לשנת 1910 (ה'תר"ע).
סבו היה הרב יהודה נבון, ובן דודו היה יוסף נבון.
משה אַרְבֵּל (נולד ב-26 בדצמבר 1983, כ' בטבת ה'תשמ"ד) הוא חבר הכנסת מטעם מפלגת ש"ס, עורך דין במקצועו.
בעבר שימש כשר הבריאות, שר הפנים, סגן שר הפנים וסגן שר הבריאות.
קודם כניסתו לחיים הפוליטיים היה היועץ המשפטי של מפלגת ש"ס, ראש מטה שר הפנים אריה דרעי ומנכ"ל מכון כתר שלום להוצאת כתבי הרב שלום משאש.
נולד בפתח תקווה, הרביעי משבעת ילדיהם של אילנה ורחמים ארבל.
אביו היה יהלומן במשך שנים רבות, אבל עקב המשבר הגדול בענף בשנת 1991 שינה כיוון ופנה לעשייה ציבורית: היה ממלא מקום יו"ר המועצה הדתית בעיר מטעם מפלגת ש"ס, וכן היה פעיל במרכז התורני יגדיל תורה, המפעיל בתי ספר, ספרייה וכולל לבעלי תשובה.
ארבל למד בבית הספר הממלכתי-דתי נצח ישראל לבנים, בתלמוד תורה שארית ישראל, ובהמשך בישיבת נחלת דוד בפתח תקווה.
בשנת ה'תש"ס, בהיותו כבן 16, כתב חיבור הלכתי בשם "וישמע משה", וכעבור כשנה, חוברת הלכתית "וחי בהם" על דיני פיקוח נפש.
לאחר נישואיו, למד בכולל אברכים 'מדרש הרמב"ם' במשך חמש שנים והוסמך לרבנות.
בשירות סדיר שירת בפיקוד העורף ביחידה לזיהוי חללים והשתחרר בדרגת סמל, ובמילואים שירת כתובע צבאי בפרקליטות הצבאית במחוז יהודה ושומרון.
השלים לימודי בגרות וכן תואר ראשון ותואר שני במשפטים בקריה האקדמית אונו, את השני סיים בהצטיינות.
התמחה בבית המשפט השלום ברמלה.
בוגר קורס דירקטורים בקמפוס החרדי בקריה האקדמית אונו, למד לימודי תעודה בבית הספר למנהל עסקים מטעם אוניברסיטת הרווארד.
כיום הוא תלמיד לתואר שלישי במשפטים באוניברסיטת רייכמן.
ביוני 2022 התנדב לתרום כליה ממניעים אלטרואיסטיים אך לפני התרומה התגלה אצלו גידול סרטני בכליה הימנית.
הוא נותח והגידול הוסר ובמקביל נפסל ממתן תרומה.
בין השנים 2006–2013, לאחר פטירת הרב שלום משאש, היה מנכ"ל מכון כתר שלום, המנהל כולל אברכים שבו לומדים על פי שיטת הרב משאש, מקיים עבורו טקס אזכרה שנתי ומוציא לאור את כתביו.
במסגרת העמותה, יזם את פרס הרב משאש למאמרים תורניים.
בשנת 2012 היה ממייסדי עמותת 'דעת שלום' בפתח תקווה, ומאז עמד בראשה.