tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-5 בדצמבר 2009, הלהקה הוציאה את הסינגל השיווקי "Love Come Down".
השיר הגיע, בשיאו, למקום ה-62 במצעד שירי ה-R&B/היפ-הופ.
ב-13 בדצמבר 2010, הלהקה הוציאה את אלבום האולפן הראשון שלה, Last Train to Paris.
האלבום הגיע, בשיאו, למקום השביעי בבילבורד 200 ולמקום השלישי במצעד אלבומי ה-R&B/היפ-הופ.
ב-14 בדצמבר 2010, הלהקה הוציא את השיר "Someone to Love Me".
השיר הגיע, בשיאו, למקום ה-82 במצעד שירי ה-R&B/היפ-הופ.
ב-14 בדצמבר 2010, הלהקה הוציאה, בשיתוף פעולה עם אשר, את השיר "Looking for Love".
השיר הגיע, בשיאו, למקום ה-91 במצעד שירי ה-R&B/היפ-הופ.
ב-27 בדצמבר 2010, הלהקה התארחה בסינגל "I'm On You" של טימטי.
השיר הגיע, בשיאו, למקום ה-67 במצעד השווייצרי.
ב-14 בפברואר 2011, הלהקה הוציאה את המיקסטייפ השני שלה, Love Love vs.
ב-15 במרץ 2011, הלהקה הוציאה, בשיתוף פעולה עם טריי סונגז, את הסינגל "Your Love".
השיר הגיע, בשיאו, למקום ה-23 במצעד שירי ה-R&B/היפ-הופ ולמקום ה-20 במצעד שירי הראפ.
ב-18 באפריל 2011, הלהקה הוציאה, בשיתוף פעולה עם סוויז ביטז, את הסינגל "Ass on the Floor".
השיר הגיע, בשיאו, למקום ה-12 במצעד האיירפליי לנערים הגרמני, למקום ה-26 בפלנדריה, למקום ה-187 במצעד הסינגלים הבריטי, למקום ה-80 במצעד שירי ה-R&B/היפ-הופ ולמקום ה-27 במצעד שירי הדאנס קלאב.
דוד (דידי) שחר (נולד בשנת 1971) הוא מלחין, פזמונאי, זמר, משורר, שחקן, שדרן רדיו ומהנדס תוכנה ישראלי.
ידוע בכתיבתו לזמרים אחרים, ובחלקו במופע הילדים "ענן על מקל".
שחר נולד וגדל ברמת גן וברעננה.
למד הנדסת תוכנה באוניברסיטת תל אביב.
למד גיטרה עם מורה פרטית.
בשנת 2002 היה חבר בלהקת מואב, יחד עם שחם אוחנה ואדם גורליצקי.
הלהקה התפרקה לאחר שהוציאה שלושה סינגלים לרדיו.
בשנת 2005 הוציא את אלבום הסולו הראשון שלו "דידי שחר", אשר כלל בין השאר שלושה שירים שהיו אמורים להופיע באלבום של להקת "מואב".
בין השירים האלו נכלל השיר "פיקה" של הלהקה, שבשנת 2007 קרן פלס הוציאה לו גרסת כיסוי שנכללה בסדרה משמורת.
בשנת 2009 הוציא אלבום משותף עם ירדן בר-כוכבא, שאת שיריו הלחין ובחלקם הוא גם שר.
ב-2011 הקים את "ניחותא" תיאטרון מוזיקלי לילדים עם ירדן בר כוכבא, במסגרתו הלחין את הצגותיו הבאות.
בשנת 2012 הלחין את ההצגה "מנגינה כחולה עם תלתלים" במרכז "סדנאות הבמה".
באותה השנה הוא היה גם בין היוצרים של המופע "ענן על מקל" משיריה של רינת הופר (יחד עם ירדן בר-כוכבא, טל בלכרוביץ' ועידן אלתרמן) והוא הלחין את רוב שירי הפרויקט.
בשנת 2013 כתב את השירים והלחין את ההצגה אולי פיל לפסטיבל הצגות הילדים בחיפה.
על עבודתו זו זכה בציון לשבח.
בשנת 2018 ההצגה עובדה לסדרת טלוויזיה, שגם את הפסקול שלה שחר הלחין (יחד עם טל בלכרוביץ').
ב-2013 ו-2014 הוציא שני סינגלים מאלבום סולו חדש.
בשנת 2014 הלחין את המחזה "סוף התחלה וחתולה".
על עבודתו זו זכה בפרס בפסטיבל חיפה להצגות הילדים.
בין השנים 2014 - 2017 שיחק בסדרה דן ומוזלי בתור מלו, וגם יצר את פסקול הסדרה יחד עם טל בלכרוביץ'.
החל משנת 2017 שחר מגיש יחד עם ירדן בר כוכבא תוכנית רדיו שבועית בשם "שבת בבוקר עם ירדן ודידי".
בשנת 2018 הם פרסמו אלבום בסגנון התכנית.
בשנת 2017 הלחין את ההצגה "נשיקה בכיס" משיריה של שלומית כהן-אסיף במדיטק ואת ההצגה "הרפתקאות דוד אריה והמכשפה חמתותה" שעלתה בתיאטרון הבימה.
בשנת 2018 יצר יחד עם בר כוכבא את הפודקאסט "ראש מלא בסיפורים" ואת הפודקאסט "תנינה" על בסיס ספר של נורית זרחי.
יחד איתה הוא גם יצר את הפודקאסטים "משפחה באוטו" (כאן הסכתים, 2020-2021) ו"ספריית פיג'מה קוראת לכם!" (עם טל בלכרוביץ'; עבור ספריית פיג'מה; 2022-2023).
משנת 2021 שחר מלחין חלק מהשירים בתוכנית פרפר נחמד וגם מפיק מוזיקלית את התוכנית יחד עם טל בלכרוביץ'.
"שוק" לאלבום "גן חורפי" של תמר גלעדי (2003)
"באה אליכם" ו"טיפה טיפה" לאלבום הראשון של מירי מסיקה (2004)
"מציאות אחרת" לאלבום באותו השם של איל גולן (2005)
"כל תו" לאלבום "אומרים שירו בשקט" של אושיק לוי (2005)
"לא ממהר" לאלבום הבכורה של הראל סקעת (2006)
"אולי נאהב" לאלבום באותו השם של הילה הררי.
"הזמנו אורחים" לאלבום דמויות של הראל סקעת (2009)
"גשם שיבוא" למופע המשותף של שמעון בוסקילה ושירי מימון (2010)
"הכל מסתדר" לאלבום "אחד באפריל" של סמדר אקראי (2011)
"אתה שואל אותי" ששרה ריקי גל (2013)
"אנחנו לא מלאכים" ו"זכרונות מיותמים" לאלבום "למה לי" של שמעון בוסקילה (2015)
"מישהו אוהב אותך" לאלבום "אהבה למרחקים ארוכים" גלי עטרי (2015)
"מה שבאור נעלם" יחד עם ירדן בר-כוכבא (2009)
"ענן על מקל" יחד עם ירדן בר-כוכבא, טל בלכרוביץ' ועידן אלתרמן (2012)
"שירים וסיפורים מתוך התכנית "שבת בבוקר" בגלי צה"ל" יחד עם ירדן בר כוכבא, עידן אלתרמן, טל בלכרוביץ', אפרת אביב ומשתתפים נוספים (2018)
"ראש מלא בסיפורים" עם ירדן בר כוכבא (2018)
"ספריית פיג'מה קוראת לכם!" עם טל בלכרוביץ' וירדן בר כוכבא (2022–2023)
"מנגינה כחולה עם תלתלים" - הלחנה (2012)
"הרפתקאות דוד אריה והמכשפה חמתותה" - הלחנה (2017)
שחר נשוי לענבל סמדר ולהם 3 ילדים, מתגורר עם משפחתו בכפר ויתקין.
דידי קונג (ביפנית: ディディーコング) הוא דמות בדיונית בזיכיון משחקי הווידאו זיכיון של דונקי קונג ובזיכיון משחקי זיכיון של מריו של חברת נינטנדו היפנית.
מאז הופעת הבכורה של הדמות במשחק "Donkey Kong Country" בשנת 1994 כדמות שאינה שחקן, הפך דידי קונג לדמות בולטת במשחקים רבים של נינטנדו.
דידי קונג הוא קוף קטן וזריז עם תכונות ייחודיות.
יש לו כובע בייסבול אדום עם הלוגו של חברת נינטנדו, חולצת טריקו אדומה עם כוכבים וזוג כפפות לבנות.
הדמות נוצר על ידי מעצב משחקי הווידאו היפני הנודע של נינטנדו שיגרו מיאמוטו והופיע לראשונה במשחק "Donkey Kong Country" שיצא לשווקים בשנת 1994, אשר פותח על ידי חברת Rare עבור קונסולת המשחקים ויצא עבור סופר נינטנדו.
באותו המשחק דידי קונג היה הסיידקיק של דונקי קונג ויצא למסע להציל את דונקי קונג מהנבל במשחק המחל ק.
דמותו של דידי קונג התפתחה לאורך השנים במשחקים השונים בזיכיון דונקי קונג.
בעוד שבהתחלה הוא היה הסיידקיק של דונקי קונג, לאורך השנים היו לו תפקידים יותר מרכזיים במשחקים האחרים בהם הוא נכלל.
בנוסף לכך הוא כיכב גם לצד חברתו דיקסי קונג במשחק "Donkey Kong Country 2: Diddy's Kong Quest" אשר יצא לשווקים בשנת 1995 והייתה לדמות תפקיד מרכזי במשחק "Donkey Kong 64" שיצא לשווקים בשנת 1999 בו ניתן לשחק בדמות ויש לה יכולות ייחודיות.
מעבר למשחקים בסדרת דונקי קונג הדמות נכללה לאורך השנים גם במשחקים אחרים של חברת נינטנדו.
ניתן לשחק בדמות בסדרות המשחקים הפופולריות "Mario Kart" ו-"Super Smash Bros", וכמו גם בחלק מהמשחקים של "מריו טניס" ו"מריו גולף".
דיו (זכר ונקבה, בריבוי דיות או דיואות) הוא נוזל המכיל מספר פיגמנטים או צבעים אשר מאפשר צביעת משטח כך שניתן יהיה לראות עליו תמונה או מלל.
דיו משמש גם לכתיבה וגם לציור בעזרת עט או מברשת, אך גם להדפסה ברוב סוגי הדפוס הקיימים.
המלה "דְיוֹ" היא מצרית, ובמקורות היהודיים היא מוזכרת לראשונה בספר ירמיהו.
מקורות מוקדמים של דיו הם:
דיו הודי – דיו שחור שמקורו באסיה.
דיו זה היה מיוצר על-ידי המצרים והסינים הקדמונים.
דיו מבוסס פיגמנט פחמי בשילוב עם דבק שלאק.
מספר צבעים טבעיים עשויים ממתכות.
דיו העשוי מקליפות אגוזים וזרעים.
דיו שחור העשוי מתרכובת כימית בין גופרת ברזל וחומצת עפצים.
דיו מבוסס צבע ודיו מבוסס פיגמנטים
דיו מבוסס פיגמנטים מכיל חומרי דבק שמטרתם לדאוג לכך שהדיו ידבק למשטח ולמנוע הסרתו על ידי שפשוף.
חומרים אלה נקראים שרפים בדיו על בסיס ממס, או ריאגנטי קישור בדיו על בסיס מים.
בזכות ריאגנטים אלה לדיו מבוסס פיגמנטים יש יתרון ביכולת הקישור שלו לנייר, כך שפחות דיו נחוץ על-מנת ליצור את אותה עוצמת צבע, ביחס לדיו מבוסס צבע.
היתרון של דיו מבוסס צבע הוא שהוא חזק יותר ומסוגל ליצור יותר צבע בצפיפות מסוימת לכל יחידת מסה.
אולם, בשל העובדה שהצבע מומס בפאזה הנוזלית שלו הוא נוטה להיספג בנייר, ובכך לפגוע ביעילות הצביעה ולעיתים לאפשר זליגה של הדיו בקצוות.
קיימות מספר דרכים להתגבר על בעיה זו:
הוספת ממס המתייבש במהירות לדיו.
שימוש בשיטות הדפסה אשר משלבות ייבוש מהיר של המשטח, למשל על ידי הזרמת אוויר חם.
שימוש בציפויי נייר מיוחדים או בקיבוע הנייר (sizing) בעת ייצורו.
בשיטה זו משתמשים כאשר הדיו נועד לשימוש בסביבה שאינה תעשייתית – לדוגמה במדפסות הזרקת דיו.
מדפסות אלה מצפות את הנייר בציפוי בעל מטען חשמלי.
הדיו נטען במטען הפוך וכך הוא נקשר למשטח החיצוני של הנייר, בעוד שהממס שוקע אל תוך הנייר עצמו.
לצלולוז שממנו עשוי הנייר יש מטען נייטרלי ולכן פנים הנייר אינו מושך את הדיו.
יתרון נוסף של דיו מבוסס צבע הוא שמולקולות הצבע יכולות לבצע אינטראקציות כימיות עם רכיבים אחרים של הדיו, תכונה המאפשרת שימוש במבהירי צבע אופטיים וחומרים מחזקי צבע.
חיסרון נוסף של דיו מבוסס צבע הוא שהוא רגיש לקרינה אולטרה סגולה, כגון קרינת השמש, ועשוי לדהות בעקבות חשיפה לקרינה זו.
דַּיָּה מְצוּיָה (שם מדעי: Milvus migrans; מכונה גם "דיה שחורה") היא עוף דורס ממשפחת הנציים.
נחשבת לעוף הדורס הנפוץ ביותר בעולם.
תת-המינים שונים בצבע מקורם ובגון נוצותיהם, אך על פי רוב הגוון נע בין חמרה לשחור.
היא נפוצה באסיה, אירופה, אפריקה (פרט לעמק קונגו ולמדבר סהרה), ובאוסטרליה.
מרבית הפריטים נודדים בעונת החורף למקומות חמים יותר, אך חלקם נשארים כל השנה באותו אזור גאוגרפי.
עדיפות למישורי עשב פתוחים, אזורים חצי מדבריים, סואנות ויערות דלילים.
היא אינה חובבת יערות סבוכים.
היא תמצא גם בקרבת מקווי מים-חופים, נהרות ונחלים.
לא ימצא באופן תדיר, בתוך הטריטוריה הצפופה של האדם (בניגוד לבז המצוי למשל), אולם קיימת זיקה בין תפוצתו לבין תפוצת האדם.
הדיה מסוגלת לעכל כמעט כל סוג מזון מהחי שנמצא בסביבתה, והיא משתמשת בטכניקות ציד רבות: חרקים אותם היא לוכדת בתעופתה ובהליכה על הקרקע, זוחלים קטנים,דו-חיים דגים, עופות ויונקים קטנים, אותם היא מאתרת מהאוויר או בשעת מנוחה.
היא אף ניזונה מפגרים ושאריות מזון אותם היא מוצאת בתחנות האכלה לנשרים, במזבלות וכן באתרי זבח לאלים (במדינות אסיה).
בנוסף, תאכל הדיה גם פירות- בעיקר תמרים.
בניגוד גמור לדיה האדומה שסולדת מהאדם, הדיה המצויה פיתחה תלות מסוימת כלפיו במציאת מזון.
במדינות אסיה, נצפה פעמים רבות שהוא חומס מזון נטוש או גלוי לעין בתוך אזור כפרי או עירוני.
בישראל הדיה המצויה נצפית פעמים רבות בסמוך לאתרי פסולת כמו דודאים (אתר פסולת), אתר משואה ואחרים.
הדיה היא עוף חברותי ביותר.
נצפו זוגות ויחידים, אך על פי רוב נמצאות בלהקות של 20–100 למטרות קינון ומציאת מזון וכן בשעות מנוחה על עצים.
נצפו גם להקות של אלפי פריטים לצורך נדידה ובמקומות בהם נמצא מזון בשפע.
עונת הרבייה של הדיה משתנה מאזור לאזור.
באזורים הממוזגים באירופה ובאסיה: מרץ-יוני, באפריקה הטרופית: בעונה היבשה, בדרום אפריקה: אוגוסט-דצמבר, באוסטרליה: יולי-נובמבר.
הדיות מקננות ביחידות או בקולוניות, בהתאם לכמות וגודל העצים באזור ובהתאם לכמות המזון בסביבה.
נוכחות מקווה מים קרוב או חוף ים בקרבת הקן, גם היא משמעותית ביותר למציאת אזור קינון.
הקן מורכב מענפים רבים מגובבים לידי ערימה גבוהה, שזורים בו חתיכות בד, פלסטיק, ניר, צואה ועור.
גודל התטולה נע בין 2 ל-3 ביצים, עליהן דוגרת הנקבה במשך 26–38 ימים.
במהלך תקופה זו אין הנקבה זזה מהקן, אך הדבר מותנה בכשירותו של הזכר שאחראי על הספקת מזון תדיר אל הקן.
פירוש שמה המדעי של הדיה (M.m.migrans) הוא "נודד".
פירוש שמה האנגלי הוא "עפיפון שחור" (black kite).
עפיפון בזכות זנבה הקדוד (דהיינו: חתוך).
בעברית היא מכונה גם 'דיה שחורה'.
מקור השם 'דיה' הוא במקרא אשר מוזכר בין העופות הטמאים האסורים לאכילה: "ואת האיה והדיה למינה (דברים, י"ד, 13).
ואכן שמה מתאים להתנהגותה- היא מרבה לדאות.
Milvus migrans migrans: צפון-מערב אפריקה, אירופה עד מרכז אסיה.
בישראל חורפת שכיחה למדי בעיקר בעמק בית שאן, עמק החולה, בעמק זבולון ובנגב המערבי.
רוב הדיות הנראות הן החולפות בעונות החורף והנדידה אך מספר מועט של דיות נשאר גם בקיץ בכל שנה.
ניתן לראותן בכמויות גדולות בעיקר בנדידת האביב (מרץ עד ראשית מאי) ובכמויות פחותות בנדידת הסתיו.
Milvus migrans lineatus: סיביר עד יפן ועד דרום הודו, צפון בורמה וסין.
Milvus migrans govinda: פקיסטן, הודו, סרי לנקה, הודו-סין וחצי האי המלאי.
Milvus migrans affinis: איי סונדה, גינאה החדשה, צפון אוסטרליה.
Milvus migrans aegyptius (דיה צהובת-מקור): מצרים, דרום חצי האי ערב, חופי מזרח אפריקה עד קניה.
בישראל מזדמנת לעיתים רחוקות ביותר, כשהיא יוצאת מגבולות חצי האי סיני.
Milvus migrans parasitus: מדרום למדבר סהרה באפריקה, איי קומורו מדגסקר ואיי כף ורדה.
דַּיָּה, או דַּיָּה אֲמִתִּית (שם מדעי: Milvus), היא סוג עוף דורס במשפחת הנציים בעל גודל בינוני-קטן.
שם העוף דיה, מצוי בשפה אוגריתית ("diy"-דִיְ) במשמעות "עוף דורס", בדרך כלל נץ.
בערבית -סורית (הֶדָאֳי - "hedâye").
דיה מצויה (דיה שחורה) (Milvus migrans)
תת-מין דית כף ורדה (Milvus milvus fasciicauda) - אנדמית לאיי כף ורדה - נכחדה.
בישראל דיה מצויה חולפת וחורפת מצויה לעומת דיה אדומה שהיא מזדמנת נדירה ביותר.
שמן העברי של העופות בסוג ניתן להן בשל יכולתן לדאות במעגלים במשך זמן רב, בחיפושן אחר מזון.
הדיות האמיתיות הן אחד הסוגים המוצלחים והנפוצים ביותר בין דורסי "העולם הישן".
ידוע כי הסוג עתיק ביותר, ומשערים כי האב הקדמון של הנציים, היה בעל מראה והתנהגות דומה לשל הדיות.
תזונת הדיות משתנה בהתאם למזון הנמצא באזור.
הן ידועות כאוכלות פגרים וימצאו תדיר בקרבת מזבלות.
התזונה מורכבת אף מחרקים, יונקים קטנים, צפרדעים, עופות קטנים ודגים.
לעיתים קרובות יתעופפו בלהקות של מספרים רבים, בעת נדידה או בעת חיפוש אחר מזון.
דיהידרוטסטוסטרון (DHT) הוא מטבוליט פעיל ביולוגית של ההורמון טסטוסטרון, הנוצר בעיקר בבלוטת הערמונית, באשכים, בבסיסי השערות ובבלוטות יותרת הכליה על ידי פעולתו של האנזים 5-אלפא רדוקטאז.
ל-DHT זיקה חזקה יותר פי כמה אל קולטן הטסטוסטרון.
ה-DHT שייך לקבוצת התרכובות הנקראת אנדרוגנים.
הורמון ה-DHT עשוי, בין השאר, לגרום לשלב הגדילה של השערות בראש להתקצר באופן משמעותי, ובכך להוביל להתקרחות.
במקרה זה מספרם של שורשי השיער איננו קטֵן, אלא שלב הגדילה של השערות מתקצר כל כך עד שלא ניתן להבחין יותר בגדילת שיער.
עם זאת, הוא גורם ומאיץ גדילה של שערות בזקן, ובשאר חלקי הגוף שאינם הראש.
בנוסף, הורמון ה-DHT עשוי להוביל לבעיות בבלוטת הערמונית, במיוחד להגדלתה השפירה בגברים מבוגרים.
"דיו חיוור" הוא רב-מכר וספרו ה-13 של הרלן קובן.
הספר יצא בארץ במאי 2005, בהוצאת ידיעות ספרים.
למרות הצלחתו, הספר נמכר בפחות עותקים מספרי קובן הקודמים, והביקורות עליו היו פחות טובות.
זהו הספר הראשון של קובן הכתוב כולו בגוף שלישי ולא בגוף ראשון, והפעם הראשונה שבה מובילה את העלילה גיבורה נשית.
ג'ימי X הייתה להקה מצליחה לפני שהתפרקה בנסיבות מסתוריות לאחר הופעה שהסתיימה באסון מחריד, אשר הפכה להופעה האחרונה שלהם ביחד.
15 שנה מאוחר יותר נסחפים חייהם של כמה דמויות למערבולת מסוכנת שאין לה מוצא.
בעלה של גרייס לוסון נעלם.
היא מקבלת איומים על חיי ילדיה.
וכל חבריה מסתירים ממנה משהו.
היא חייבת לגלות את האמת ולנסות להבין את הסוד שמסתתר מאחורי השיר "דיו חיוור".
דיהידרופולאט רדוקטאז (Dihydrofolate reductase ובקיצור: DHFR) הוא אנזים בתהליך המטבוליזם של פולאטים.
הוא הופך פולאט לדיהידרופולאט (dihydrofolate) באמצעות חיזור, ובאמצעות חיזור נוסף הופך אותו לטטראהידרופולאט (tetrahydrofolate).
בתהליך זה משמש NADPH כתורם אלקטרונים.
למינים שונים של חיידקים יש אנזימים שונים מהמשפחה, אולם ליונקים יש שמירות גבוהה של האנזים.
הנגזרות של טטראהידרופולאט דרושים לצורך יצירה מחדש (de novo) של פורינים, של תימין עם זרחן אחד ושל חלק מחומצות האמינו.
יש לו אם כן חשיבות בחלוקת התא ובגדילתו.
לדיהידרופולאט רדוקטאז תפקיד בבקרה על הכמות של דיהידרופולאט.
בנוסף, האנזים משחק תפקיד חשוב ביצירה של פרקורסורים של חומצות גרעין.
מוטנטים של האנזים דורשים גליצין ותימין לצורך גדילתם.
דיו סת"ם (ספרי-תורה, תפילין, מזוזות) הוא דיו המשמש סופרי סת"ם לכתיבת ספרי תורה, תפילין ומזוזות.
מאז תקופת השופטים (המאה ה-12 לפנה"ס), היו הסופרים משתמשים לפחות בשני מיני דיו - דיו שצבעה חום, שנראה שהייתה עשויה מתרכובת ברזלנית, ודיו שחורה עשויה מחומר פחמני.
דיו אדומה הייתה נעשית מסקרה אוכרה אדומה.
גם הדיו הידועה בארץ ישראל בתקופת המקרא לא הייתה נוזלית, משום שהנביא יחזקאל מוסר על נשיאת קסת הסופר במותניו, ודבר זה לא היה אפשרי אלא אם כן הייתה הדיו גוש מלוכד.
דיו כזו ידועה בארצות המזרח גם בימינו.
בדיקות הדיו שעל גבי חרסי לכיש העלו שהיא תערובת של תרכובת פחמנית וחומר ברזלני.
בסוף ימי תקופת בית שני כתבו סופרי סת"ם בדיו עשן, דיו העשוי מפיח מעורב בשרף עצים.
הדיו הזה נשאר שחור על הקלף במשך יותר מ-2,000 שנה, כפי שמעידות תפילין ששרדו מימי בית שני.
רבי מאיר, כ-100 שנה אחרי חורבן בית שני, ראה צורך לשפר את שחוֹרוּת הדיו ועמידותו והוסיף לו קנקנתום (גופרת הברזל FeSO4), חומר שנחצב מן האדמה ומורכב מתרכובות של ברזל, גופרית, חמצן, וחומרים נוספים בכמויות קטנות.
רבי מאיר היה הראשון שהוסיף את הקנקנתום לדיו סת"ם, כמו שאמר .
רבי מאיר לא עשה דיו מקנקנתום אלא עשה קודם דיו שחור בלי קנקנתום, ואחר כך הוסיף קנקנתום לדיו הקיים כדי לשפרו.
ביוון כתבו היוונים בתחילה בדיו עשן.
מכיוון שהדיו שלהם לא נדבק היטב לקלף, המציאו היוונים בתקופה שאחרי חורבן בית שני דיו שחור בלי עשן שהיה מורכב רק מקנקנתום ומי עפצים.
הצבע השחור של הדיו הזה התקבל באופן מלאכותי מתרכובת כימית בין הקנקנתום לבין החומצה הטאנית והחומצה הגאלית במי העפצים.
רבי מאיר שנסע תכופות לאירופה, למד שם את השימוש בקנקנתום והביא עמו את הקנקנתום לארץ ישראל.
הרמב"ם מתאר כיצד להכין דיו עשן מסורתי בלי קנקנתום.
לפי הרמב"ם, דיו עשן עשוי מפיח עשן מעורב בשרף עצים ודבש.
לשמירת התערובת מייבשים אותה כדי שלא תעלה עובש.
לפני הכתיבה שורים את הדיו המיובש במי עפצים שמכילים דבק (או בנוזל אחר עם תכונות דומות) ועוזרים לשפר את הדבקת הדיו לקלף כדי שהכתב לא יתקלקל עם הזמן.
כדי לשפר את הדבקת הדיו לקלף הוסיפו לדיו היווני גם גומא.
כשהדיו מתייבש, הדיו נעשה שביר ונסדק בקלות.
רוב הפגמים והפסולים שנמצאים כיום בסת"ם נגרמים על ידי סדקים ושברים בדיו היווני עם גומא.
הדיו היווני מאבד את צבעו השחור עם הזמן ונעשה אדום.
הסיבה היא שהקנקנתום מכיל תרכובת ברזל.
הברזל מתחבר עם החמצן באוויר והופך לחלודה בצבע אדום/חום.
לעומת זאת, בסת"ם כתובים בדיו עשן, הדיו נשאר שחור לפרק זמן ארוך יותר.
מאז ימי קדם היה צורך בדיו עשן באיכות טובה, שאינו מתקלקל.
גם דיו עשן שהוכן לפי המרשם של הרמב"ם היה מתקלקל לעיתים קרובות.
החיד"א וערוך השלחן מסבירים שאין נוהגים לכתוב בדיו עשן מפני שהוא מתקלקל ונמחק בקלות.
נוסחאות טובות לא היו מצויות לכלל צבור הסופרים, ואלה שהיו מצויות נשכחו או אבדו.
מחוסר דיו טוב יותר, כתבו רוב הסופרים בדיו היווני המבוסס על מי-עפצים וקנקנתום.
התחלת השימוש בדיו היווני עוררה הרבה מחלוקות הלכתיות.
רוב הראשונים אוסרים כתיבה בדיו שאינו מכיל עשן.
יש שאוסרים ופוסלים דיו עם קנקנתום ויש שאוסרים ופוסלים דיו עם מי עפצים.
גדולי הפוסקים מסכימים שלכתחילה אסור להוסיף קנקנתום לדיו.
אך, בדיעבד, הדיו היווני עם הקנקנתום כשר, ומשתמשים בו גם לכתחילה כשאין דיו טוב יותר.
הפוסקים שהתירו את הדיו היווני התירו אותו מפני שדיו עשן טוב לא היה מצוי בזמנם, וגם הם פסקו שדיו עשן עדיף לכתחילה - למצווה מן המובחר.
כתיבת הסת"ם בדיו היא הלכה למשה מסיני.
בגמרא ופוסקים, ראשונים ואחרונים, קיימות דעות שונות על הרכב הדיו ודרך עשייתה.
מכל מקום, שתי הדרישות העיקריות לדיו, הן:
שיתקיים לאורך זמן (הן בשלימות האותיות והן בצבע)
לפי הגמרא, המלה "דיו" בלשון-קודש מתייחסת רק לצבע שחור, לכן הדיו חייב להיות שחור.
דרישה נוספת לדיו נלמדת מפרשת סוטה, והיא "שאם תמחקנו יהיה נמחק", כלומר שלא יישאר רושם שחרחר על משטח הכתיבה לאחר פעולת מחיקה.
דרישה זאת אינה עקרונית לכשרות הדיו, אלא מוסיפה מעלה נוספת (מצווה מן המובחר).
עשן - פיח עשן נאסף מלהבת נר שמן.
"כל העשנים יפים לדיו ושל שמן זית מן המובחר".
אבקת פחם-עץ - פחם עץ, הקרוי גם פחם (אין להתבלבל בינו ובין פחם אבן), מתקבל משריפת עצים.
הפחם נוצר משריפה חלקית של גזרי עץ.
פחם-עץ ידוע גם כ- ארמינט, אידרמונט, Atramentum.
קומוס, קומא, גומא, גומי - הגמרא (שבת ק"ד ע' ב) מבארת: "קומוס – קומא", ופירש רש"י: "קומא – גומ"א, שרף אילן", וכן (סוטה יז ע' ב): "קומוס – שרף האילן ומתיכו במים וכותב הימנו", וכן פירשו רוב הראשונים.
זהו החומר הקרוי כיום גומי ערבי, וכך כתב פרופ' יהודה פליקס:
הרמב"ם (פירוש המשניות, שבת פרק יב משנה ד): "קומוס - מין עפר, וצבעו שחור, ובערבי אלזא"ג"; וכן המאירי (שבת קד ע' א): "קומוס - מין עפר וצבעו שחור".
שרף - הוא שם אחר של הקומוס שכתבנו לעיל.
הגמרא (שבת כג ע' א) "כל השרפים יפים לדיו, ושרף קטף יפה מכולם".
ופירש רש"י: "שרף – גומא, קטף – פרונייל של יער כמו שאנו עושים משל שרף".
(המלה "פרונייל" באה מן הצרפתית העתיקה prunelier - שזיף בר).
לדעת רבנו תם (תוספות שבת כג ע' א): "כל השרפים יפים לדיו - פירש בקונטרס: 'שרף - גומא [קומוס]', ואין נראה לר"ת דהא דיו אין זה גומא...
ואין דרך להניח גומא לתוך דיו שלנו אלא שרף [דהכא] היינו לחלוחית של אילן [היוצאת על ידי בישול] כמו שאנו עושין דיו שלנו".
לדעת ר"ת השרף שבגמרא הוא תמצית נוזלית המתקבלת מבישול של עצים.
קנקנתום – הגמרא מבארת (שבת קד ע' ב): "קנקנתום – אמר רבה בר בר חנה אמר שמואל: חרתא דאושכפי".
ופרש"י "חרתא דאושכפי – סם שצובעין בו מנעלים שחורין (מגילה יט ע' א)".
בפירוש המשנה ברורה על שולחן ערוך אורח חיים הלכות תפילין לב (ג) נכתב: "קנקנתום [שקוראים בל"א קופער וואסער]." קופער וואסער פירושו גפרת הנחושת (CuSO4) נראה שהשתמשו בשני סוגים שונים של קנקנתום - האחד גפרת הברזל והשני גפרת הנחושת.
תוספות (מגילה יח ע' ב,): "...שמע מינה דקנקנתום לאו היינו ארמינ"ט שהרי בכל יום אנו מטילין ארמינ"ט לתוך הדיו שלנו ואפ"ה מחקינן ליה שפיר, ונראה כדפירש רשב"ם בעירובין (דף יג.
ושם) דקנקנתום היינו ויטריול"ו ונהי דאמרינן התם שהיא ירוקה מכל מקום יש לומר שמשחרת כששוחקים אותה הדק הדק".
בעל התרומה, רבינו ברוך מגרמיזא, בהלכות ספר תורה [קצה] גם כן מתאר את הקנקנתום במדויק: "אבל קנקנתום זהו קרקע ירוקה בלעז וירואלה...
ואמנם קרקע זו לא נמצאת ביד אושכפי [רצענים] שבמלכות זו...
והלא קרקע וירואלה אינה שחורה אלא מאירה כזכוכית".
כיום אנו יודעים שהקנקנתום הוא הויטריול - גופרת הברזל FeSO4. חומר זה היה מוכר ליוונים הקדמונים ושמו ביוונית: קלקנתון או קלקנתוס.
הרמב"ן גם כן מגדיר את הקנקנתום בחידושי הרמב"ן (גיטין דף י"ט:): "אבל בפי' ר' חננאל ז"ל פי' קנקנתום – אלזאג, והוא וטריאול הספרדי הנחצב מן ההרים, וכן שמו בלשון יון ובלשון רומי בספר הרפואות שלהן קנקנתום; ושלשה מינין הם, וכולן מעניין אחד לשחרות הדיו".
הוויטריול הוא ירוק, לא שחור, ורק כשהוא מתערב עם מי עפצים הוא יוצר תרכובת כימית שצבעה שחור.
וכן כתב הרמב"ם בתשובה קלו: "שהקלקנתוס לא יועיל לקיים אלא בהצטרפותו לעפץ".
עפצים, עפצא – רש"י (גיטין יט ע' א) ביאר: "עפצים – גל"ש בלע"ז" ועדין שטיינזלץ כתב: "גל"ש מן הצרפתית העתיקה gales – עפצים, בעיקר עפצי אלון".
רוב השימוש לדיו נעשה בבישול עפצי האלון.
העפצים גדלים על ענפי העץ בגלל חרקים שחודרים לעץ וחיים בתוכו.
עפצים אינם גדלים מעצמם בלי חרקים.
מי-עפצים - נעשים על ידי בשול עפצים במים.
מי עפצים מכילים תערובת של חומרי דבק וטאנין (Tannic acid).
הדבק עוזר להדביק את הדיו לקלף.
בבישול עובר הטאנין שבעצים הידרוליזה ומשתחררת חומצה גאלית (gallic acid) היוצרת קומפלקס עם הברזל והופכת אותו לשחור.
בלי החומצה יישאר הקנקנתום לבן-ירוק ולא ישחיר, כמו שכתב הרמב"ם: "שהקלקנתוס לא יועיל לקיים אלא בהצטרפותו לעפץ".
החומצה, עם הזמן, מזיקה לקלף ושורפת את ההדבקה בין הדיו לקלף.
זו אחת הסיבות לכך שבספרי תורה ישנים הרבה אותיות מתקלפות ונופלות.
זו כנראה גם הסיבה לכך שרבנו תם אוסר שימוש במי עפצים - "דיו של עפצים אסור לכתוב ממנו ספר תורה" (ספר התרומה הלכות ספר תורה קצ"ה).
חומץ - יש סופרים המוסיפים חומץ לדיו.
חומץ הוא גם כן חומצה (Acetic acid) בדומה לחומצה במי העפצים.
החומץ מקל על הכתיבה ועושה את הדיו שחור יותר.
מאידך, החומץ מגדיל את הנזק שנגרם עי החומצה של מי העפצים, וגורם לכך שההדבקה בין הדיו לקלף נשרפת מהר יותר.
השימוש בחומץ לא נדון בהלכה.
השאלה היא האם מותר להוסיף לדיו חומר שמקל על הסופר אך מזיק לקלף וגורם לסת"ם להפסל יותר מהר.
גם במי עפצים יש חומצה שמזיקה לקלף ופוסלת את הכתב לאורך ימים.
אותה שאלה קיימת גם לגבי מי עפצים כדי שיתקיים "ואינן מזיקין זה את זה".
יש אומרים שיש לאסור את השימוש בכל דיו עם חומצה, כמו שפסק רבנו תם.
דיו סת"ם חיב להכיל לפחות שני חומרים - האחד משחיר והשני מדביק.
המחלוקת היא בשתי שאלות: האחת - כיצד משחירין את הדיו, והשנייה - כיצד מדביקין את הדיו לקלף.
בגמרא נאמר "כל העשנים יפין לדיו" ו"כל השרפין יפין לדיו".
השחרת הדיו הייתה מאז ומעולם רק בעשן והדבקת הדיו הייתה בסוגים שונים של שרף.
ר' עקיבא ור' ישמעאל נחלקו האם מותר להוסיף קנקנתום לדיו כדי להשחירו.
לפי ר' עקיבא מותר ולפי ר' ישמעאל אסור.
הראשונים נחלקו בשאלות של כיצד משחירין וכיצד מדביקין.
המאירי מסביר את שני ענייני המחלוקת כדלהלן:
לפי המאירי "אלו ואלו דברי אלקים חיים" - ואין זה חשוב ממה כל חומר עשוי.
לפי הרמב"ם, הדיו צריך להיות עשוי מעשן מעורב בחומר דבק - "מי עפצים וכיוצא בו" - למצוה מן המובחר.
אך בדיעבד, דיו עשוי ממי עפצים וקנקנתום כשר, ובלבד שיהיה הצבע שחור.
(בתוספות מבואר ש"כשר משמע דיעבד".) אין זה די שהכתיבה תהיה בדיו שחור.
הרמב"ם מקפיד גם על כך שהכתב יישאר על הקלף לאורך ימים ולא ימחק בקלות - "שיתקיים אלפי שנים".
לשם כך מצריך הרמב"ם להוסיף לדיו העשן גם מי עפצים שמשמשים כדבק טוב יותר.
דעת המאירי כדעת הרמב"ם – הדיו צריך להיות עשוי מעשן מעורב בחומר דבק (שרף אילנות ודבש).
לדעת המאירי אין מניעה להוסיף גם קנקנתום ומי עפצים לדיו.
רבנו תם, לעומתם, אוסר להוסיף מי עפצים לדיו.
לדעת רבנו תם, רק שרף יכול לשמש כחומר דבק.
ספר התרומה מסכים עם דעתו של רבנו תם וגם כן אוסר להוסיף מי עפצים לדיו "דיו של עפצים אסור לכתוב ממנו ספר תורה".
דעה זו מסכימה עם דברי רעיא מהימנא (זהר, פרשת תרומה) לפיה רק מצד הסטרא אחרא מערבים עפצים בדיו.
השחרת הדיו, לדעת רבנו תם, מותרת רק על ידי עשן או פחם (ארמינ"ט).
מכאן אנו למדים שלדעת רבנו תם אסור להוסיף קנקנתום לדיו.
ר' אליעזר ב"ר שמואל ממיץ [הרא"ם] מחייב שימוש בשרף קוצים כדבק להדבקת העשן.
הרמב"ן מבהיר את ההבדל בין דיו שיש בו מי עפצים לדיו שאין בו מי עפצים.
נראה שהוא מתיר את שניהם.
בכל מקרה, חייב הדיו להכיל שרף (כדבק) ועשן או פחם (כחומר משחיר).
הרמב"ן לא פסק האם מותר להטיל קנקנתום לתוך הדיו.
לדעת הרא"ש רק קומוס (גומא) והחומר היוצא מבשול קליפת עצים ראויים לשמש כדבק בדיו.
מי עפצים לבד אסורים, אך בתערובת עם קומוס מותרים.
כפי שאנו רואים, כל הראשונים מחייבים שימוש בעשן או בפחם להשחרת הדיו.
בלי עשן או פחם לעיקר ההשחרה הדיו פסול.
לעניין תוספת קנקנתום לצורך השחרה חזקה יותר, יש מי שמתיר ויש מי שאוסר.
אך, השחרה בקנקנתום ומי עפצים לבד אסור לכולי עלמא.
לעניין הדבקת הדיו לקלף יש דעות רבות.
שרף, גומא, קומוס, וליחה היוצאת מעצים וקוצים על ידי בשול - כולם משמשים כדבק.
לעניין תוספת מי עפצים כדבק, יש מי שמתיר ויש מי שאוסר.
אך, הדבקה במי עפצים לבד אסור לכולי עלמא.
וזהו הכול למצוה מן המובחר בלבד.
אבל לדינא גם הרמ"א מודה דמותר לעשות ממי עפצים וקומא וקנקנתום וכן נוהגים לעשות כהיום על ידי תערובת שלשתן ...
ובספר ברכי יוסף: לעשות כמנהגינו עכשיו דהדיו העשוי מעשן עצים ושמנים מתקלקל ונמחק בנקל ע"כ אין נוהגין בו עכשיו."
מי עפצים מכילים דבק שעוזר להדביק את העשן לקלף.
הרמ"א החמיר לכתוב בדיו עשן מעורב בדבק ("מי עפצים"), כדעת רוב הראשונים, כיוון שדיו קנקנתום אי אפשר למחוק מחיקה נקייה.
הרמ"א החמיר (לדעת המשנה ברורה לא החמיר אלא רק התיר בדיעבד) להוסיף מי עפצים כיוון שדיו עשן בלי מי עפצים מתקלקל ונמחק בנקל.
וכן בשולחן ערוך יורה דעה רעא (ו): "ספר תורה צריך שיכתבנו בדיו העשוי מעשן השמנים שרוי במי עפצים.
[הרמ"א: ולכתחלה טוב ליזהר שלא לעשות הדיו כי אם מדברים הבאים מן העץ.] ואם כתבו במי עפצא וקנקנתום כשר." ("כשר משמע דיעבד") גם כאן כוונת השו"ע ברורה - דיו מי-עפצים וקנקנתום כשר בדיעבד, אך לכתחילה אין לכתוב בו.
השחרת הדיו צריך שתעשה על ידי עשן, כדעת כל הראשונים.
בדיעבד "מי-עפצא וקנקנתום כשר" אך לכתחילה צריך עשן.
קנקנתום הוא חומר כימי שבא מן האדמה, לא מן העץ, והוא כלול ב"טוב ליזהר" של הרמ"א שלא להשתמש בו, ואעפ"כ משתמשים בו בלית ברירה.
ה"ברכי יוסף" לרב חיים יוסף דוד אזולאי (החיד"א) (יו"ד רעא (ו) אות ז) מסביר מדוע אין נוהגים לכתוב בדיו עשן: "עתה אין הסופרים כותבים בזה הדיו מפני שהוא מתקלקל ונמחק בנקל".
וכן בערוך השלחן: "במשך הדורות נשכח הדבר עד שאין היום בקיאים בזה וכשעושים דיו מעשן הכתב נמחק בנקל."
רבי שניאור זלמן מלאדי פסק בשולחן ערוך הרב שלכתחילה יש לכתוב בדיו עשן מעורב בדבק "מי עפצים וכיוצא בהם" ולא בדיו מי עפצים וקנקנתום.
אך בדיעבד "אם כתב סת"ם במי עפצים וקנקנתום ...
כשרים" ("כשר משמע דיעבד") "וכן נוהגים עכשיו אפי' לכתחילה" בלית ברירה, מחוסר דיו טוב יותר.
בעל התניא פוסק גם כן שלכתחילה יש לכתוב בדיו עשן מעורב בדבק ("מי עפצים וכיוצא בהם") ולא בדיו מי עפצים וקנקנתום.
דיו מי עפצים וקנקנתום כשר רק בדיעבד, אף על פי שעכשיו נוהגים לכתוב בו גם לכתחילה, בלית ברירה, מחוסר דיו טוב יותר.
בפסיקות אחרונות אלו אנו רואים את הגישה המעשית של "בלית ברירה", מחוסר דיו טוב יותר.
עשן עדיף לכולי עלמא כדי להשחיר את הדיו, ואין מי שחולק על עדיפות העשן.
כל המחלוקות באות מכך שבזמנם לא היה דיו עשן מעורב בדבק שאינו מתקלקל.
מכיוון שדיו עשן מתקלקל ונמחק בנקל מחוסר דבק טוב, נוהגים בלית ברירה לעשות את הדיו "ממי עפצים וקומא וקנקנתום", אף על פי שלכתחילה "אין מטילין קנקנתום לתוך הדיו", ואף על פי שאחרי איזה זמן החומצה במי העפצים שורפת את ההדבקה בין הדיו לקלף והאותיות מתקלפות ונופלות.
רוב הסופרים כותבים בימינו בדיו עשוי ממי עפצים וקנקנתום, וכך היו כותבים בכמה מאות השנים האחרונות, (בניגוד לדעת חלק מהראשונים, ובניגוד לעדיפות "לכתחילה" של האחרונים).
הציטוט הבא מתאר את אופן הכנת הדיו:
בכימיה, דיו לאוקו הוא דיו המורכב ממולקולות היכולות לעבור שינוי מבני, כאשר אחת הצורות המבניות בעלת צבע, והשנייה שקופה.
לדוגמה, צורת הספירו של אוקסזין היא דיו לאוקו חסר צבע.
בצורת הלקטון שלו הוא חסר צבע, או בעל צבע צהוב חלש, אך בתנאים חומציים המולקולה עוברת פרוטונציה, ומקבלת צבע סגול חזק.
דוגמאות נוספות הן פנולפתלאין ותימולפתלאין, חומרים חסרי צבע בתנאים חומציים או נייטרליים, אך בעלי צבע ורוד וכחול (בהתאמה) בסביבה בסיסית.
חומרים שונים משמשים כאינדיקטורים לקביעת חומציות תמיסות.
כמו כן, קיימים חומרים המקבלים (או מאבדים) את צבעם בפוטנציאל חשמלי מסוים, ולכן יכולים לשמש כאינדיקטורים בתגובות חמצון חיזור.
דיו לאוקו הוא מרכיב חשוב בצבעים תרמוכימיים ונייר תרמי, חומרים פוטוכרומיים, ועוד.
דיו הייתה להקת הבי מטאל שנוסדה באוקטובר 1982, על ידי חברי להקת בלאק סבאת' לשעבר, ויני אפיס ורוני ג'יימס דיו.
והתפרקה לאחר מות דיו ב-2010, דיו טען שהוא מעולם לא התכוון להתחיל קריירת סולו אלא להקים להקה חדשה.
את מתן השם Dio ללהקה ניתן להסביר מנקודת ראות פרסומית, שכן השם היה כבר מוכר מאוד באותה תקופה, ותרם לפרסום הלהקה החדשה.
יש הטוענים שעל ידי סיבוב ב-180 מעלות של הלוגו של הלהקה ניתן לראות כי נוצרת המילה Devil, למרות שהנושא נדון בהרחבה, סולן הלהקה רוני ג'יימס דיו עמד על כך שאינו מצליח לראות זאת, והוא גם מעולם לא התכוון לכך שלוגו הלהקה יצור את המילה הזו.
בנוסף לרוני ג'יימס האחראי על הקלידים והשירה וויני אפיס על התופים, בלהקה היו גם ויויאן קאמפבל (Vivian Campbell) המנגן על גיטרה וג'ימי ביין (Jimmy Bain) שמנגן על בס.
דיהידרוקסיאצטון פוספט (Dihydroxyacetone phosphate-DHA) תרכובת ביוכימית המעורבת במספר ראקציות כדוגמת מעגל קלוין, גליקוליזה וגלוקונאוגנזה
פירוק של פרוקטוז 1,6 ביספוספט על ידי האנזים אלדולאז מייצר גליצראלדהיד 3 פוספט (GAP), אשר נמצא על המסלול הישיר בגליקוליזה ודיהידרוקסיאצטון פוספט אשר יכול לעבור איזומריזציה לגליצראלדהיד 3 פוספט (GAP) במהירות ובאופן הפיך על ידי האנזים טריוזפוספט איזומראז.
במצב של שיווי משקל 96% מהמולקולות נמצאות במצב של GAP ורק 4% נמצאים במצב של דיהידרוקסיאצטון פוספט DHAP אך בתהליך הגליקוליזה מכיוון ש-GAP ממשיך בשרשרת ומנוצל, כיוון הראקציה היא ליצירת GAP מ־DHAP.
במעגל קלווין DHAP הוא אחד התוצרים בפירוק של 1,3 ביספוספוגליצראט בנוכחות NADPH.
DHAP הוא גם תוצר של דהידרוגנציה של גליצרול 3 פוספט המאפשר כניסה של מולקולת גליצרול למעגל הגליקוליזה והגלוקונאוגנזה.
בנוסף החלשת קצב הגליקוליזה גוררת הפיכת DHAP לגליצרול 3 פוספט המספקים תאי שומן אשר יסונתזו לטריגליצרידים שתי הראקציות דורשות את האנזים 3 פוספט דהידרוגנאז ו NAD+/NADH כקופקטור.
דֵּיָה (קטלאנית: Deià, ספרדית: Deyá) היא עיירה באי מיורקה, בחבל סרה דה טרמונטנה (Serra de Tramuntana).
בעיירה מתגוררים נכון לשנת 2024 717 תושבים.
מקור שם העיר כנראה במילה הערבית צַ'יְעַה (ضَيْعَة) - יישוב קטן.
אפשרות אחרת היא השם הרומי דידיוס (Didius) או דידיאנוס (Didiānus).
במערות ליד העיר נמצאו עדויות לחיים פרה-היסטוריים.
המתיישבים הרומאים הקימו במקום מטעי זיתים.
בשנת 903 כל מיורקה נכבשה על ידי המוסלמים, אשר הקימו באזור מערכת של טרסות כדי לחזק את הגבעות הלא-יציבות ורשתות של הובלת מים והשקיה שנמצאות בשימוש עד היום.
בשנת 1229 ממלכת אראגון כבשה את מיורקה ולאחר מכן הוקם בקרבת מקום מנזר.
בעזרת הנזירים מהמנזר הזה איש הרוח הבלארי רמון ליול הקים באזור גם בית ספר לערבית ושפות מזרחיות אחרות, אך מיזם זה לא האריך ימים.
במשך מאות השנים שלאחר מכן ענף הזית היה הענף הכלכלי של העיר.
בסוף המאה ה-19 החקלאות סבלה ממשבר, ורבים מהתושבים עזבו לצרפת.
העיר נפגעה גם מפרשת סטרפרלו.
עם זאת באותה העת התרחשה התחייה התרבותית והכלכלית של העיר - בזכות נופיה הפסטורליים היא משכה אליה תיירים מחו"ל ובפרט אמנים ואנשי רוח רבים.
במאה ה-19 התגורר בה ז'ואן אלקובר, משורר ידוע שכתב בקטלאנית ובספרדית וחיבר את ההמנון של מיורקה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה דיה שימשה מקום מפלט לאנגלים וצרפתים רבים.
אחד הפליטים הבולטים היה רוברט גרייבס, אשר התגורר בדיה עם אשתו, המשוררת לאורה רידינג.
משנות ה-60 של המאה העשרים התגוררו בעיירה לתקופות קצובות מוזיקאים ושחקנים מערביים רבים, ביניהם דייוויד אלן מלהקת גונג, רוברט וייאט, מייק אולדפילד, מיק ג'אגר ואיש העסקים הבריטי ריצ'רד ברנסון.
תושבי העיר מתפרנסים בעיקר מתיירות.
במקום נמצא מוזיאון ארכאולוגי ומוזיאון בבית רוברט גרייבס, "קא נ'אליוני".
דיו לבא מן הדין להיות כנידון (בקיצור: "דיו") הוא כלל הגבלה על שימוש בכלל קל וחומר ללימוד.
הכלל קובע כי אי אפשר ללמוד מהקל אל החמור כך שחלק מהתכונות הנלמדות יהפכו בחמור ליותר חמורות ממה שהן בקל, אלא הן יישארו באותה דרגת חומרה.
אחת מהמידות בהן התורה נדרשת, היא מידת 'קל וחומר', כאשר במקרה 'קל' נאמר דין מסוים, אזי במקרה שחמור ממנו הדין נותן שיהיה את אותו הדין.
ועל כך נאמר הכלל 'דיו לבא מן הדין להיות כנידון', לומר: "דיו" (=די לי לנלמד) "מן הדין" (=מקל וחומר) - "להיות כנידון" (שיהיה כדין מי שלמד ממנו), ולפיכך אין לנו להחמיר בדין החמור יותר ממה שהחמרנו בדין הקל, ודי לנו במה שהחמרנו עליו מכח הקל וחומר.
מקור לדין 'דיו' נלמד בתלמוד מדברי הקב"ה למשה: .
לאחר שמרים מצטרעת, ה' אומר למשה שעליה ל'היסגר' מקל וחומר, שהרי אילו אביה היה יורק בפניה כדי לבזותה, הייתה מסתגרת שבעה ימים, אזי קל וחומר הוא שבמקרה שהשכינה הכלימה אותה, שתצטרך להיסגר שבועיים?
והרי היא נסגרה שבעה ימים בלבד, מכאן שדיו לבא מן הדין להיות כנידון, ואין לנו להחמיר להסגירה יותר מאילו הכלימה אביה.
רבי טרפון סובר, שבמקרה שעל ידי שנדרוש את הכלל "דיו" - הקל וחומר יופרך, כלומר המשמעות היחידה שתהיה לקל וחומר תהיה רק אם לא נשתמש בכלל "דיו", לא נדרוש "דיו".
הגמרא במסכת בבא קמא מסבירה שבמקרה של מרים, לא כתוב שתצטרך אפילו שבעה ימים, והקל וחומר יכול היה להוסיף לה שבועיים, ועל כך נאמר "דיו" ומוריד שבעה.
אבל במקרה שבו הדין הנלמד בקל וחומר יעלם לגמרי, לא דורשים "דיו".
חכמים סוברים כי הפסוקים סותרים את שיטת רבי טרפון, כי כתוב שבעה כבר בלי הקל וחומר, , ולכן אם תדרוש "דיו" הקל וחומר יופרך ולמרות זאת דורשים בפסוק "דיו", וזו קושיה לרבי טרפון.
רבי טרפון עונה על כך שהפסוק נועד ללמד שבאמת תיסגר רק שבעה ימים ולא שבועיים.
חכמים טוענים שיש עוד פסוק, , ולכן תשובתו של רבי טרפון אינה כלום.
רבי טרפון עונה על כך כי הפסוק השני בא ללמד שבכל מקום דורשים "דיו", ולא רק כאן משום כבודו של משה, שהרי מרים הייתה אחותו ואין זה כבודו שתיסגר שבועיים.
הגמרא מביאה את המחלוקת הזו כדי להסביר את המשנה בבבא קמא שבה מדובר על שור המזיק, ומחלוקת התנאים היא האם ישלם נזק שלם ברשות הניזק או רק חצי נזק.
דיה צהובת-מקור (שם מדעי: Milvus aegyptius) היא מין עוף מהסוג דיה שבמשפחת הנציים בעל מקור צהוב שנתן לו את שמו.
לפעמים היא נחשבת לתת-מין של דיה שחורה - קרובתה הגדולה והנפוצה יותר.
על פי מחקרים נקבע שהיא מין עצמאי, אך לא כל שיטות המיון מקבלים את זה.
הדיה דומה לדיה השחורה למעט במקורה הצהוב הגדול עם נוצות חומות ועיניים גדולות ושחורות.
הדיה השחורה נפוצה באפריקה בעיקר בחורף ואז נודדת חזרה לאירופה.
לעומתה, הדיה הצהובה נותרת במקום ולא נודדת, אך הן דומות מאוד.
הן חיות בסוואנה ובאזורים חמימים.
הן צדות יצורים קטנים כמו יונקים קטנים, עופות וזוחלים וחלק אפילו למדו לדוג.
הן גם מחטטות באשפות בהרבה מקומות ומחפשות נבלות, למעט באזורי המדבר של הקארו הדרום אפריקני או במדבר נמיב.
בהנחה שדיה זו היא מין עצמאי יש לה שני תת-מינים:
aegyptius - חיה במרבית אפריקה כולל במדגסקר, אך לא באגן קונגו (שסביב נהר קונגו).
parasitus - חיה במצריים, מערב חצי האי ערב וכן בקרן אפריקה.
דיה (נקרא גם Jupiter LIII) הוא ירחו של כוכב הלכת צדק.
דיה התגלה ב-5 בדצמבר 2000 על ידי סקוט שפרד, דייוויד ג'וויט, ויאנגה פרננדז מאוניברסיטת הוואי וקוטלג בשם S/2000 J 11.<div>את שמו הנוכחי, קיבל דיה ב-7 במרץ 2015 על שם דיה, בתו של דיוניסוס מהמיתולוגיה היוונית.
דיה בעל אלבדו של 0.04 ואקסצנטריות של 0.248.
דיה משתייך לקבוצת הירחים הימליה (בקבוצת הירחים הימליה נכללים הירחים: לדה, הימליה, ליסיתאה, אלרה, ודיה.
קבוצת ירחים זו נקראת על שם הירח הימליה).
קוטרו של דיה 4 קילומטרים, והוא מקיף את צדק במרחק של 12 מיליון ק"מ ובזמן הקפה של 274 ימים.
דיה שחורת-חזה (שם מדעי: Hamirostra melanosternon) היא דיה גדולה ממשפחת הנציים והמין היחיד בסוג Hamirostra.
הדיה חיה ברחבי אוסטרליה אך נפגעת מפעולות האדם.
היא קרובת משפחתה של הדיה מרובעת-הזנב (Lophoictinia isura) החיה באותו אזור, למרות שבמראה היא מזכירה עיט.
דיה שחורת-חזה זו מגיעה לאורך 51-61 ס"מ ומוטת הכנפיים באורך 147-156 ס"מ.
היא שחורה ומזכירה בצורתה עיט והיא אחד מהגדולים שבדורסי אוסטרליה, אך קטנה מהמינים עיט קטן (Hieraaetus morphnoides) ועיט מחודד זנב.
העורף והחלק העליון של הכנפיים והרגליים כתומים והמקור והאזור שסביב העין לבנים.
דיה זו נפוצה בעיר סביב היערות והחורים שבצפון ומרכז אוסטרליה, אך מגיעה גם לדרום ואף לאי טסמניה.
היא תעדיף אזורי חורש פתוח, עדיף של אקליפטוס וליד נהר זורם.
הדיה ניזונה מזוחלים קטנים, עופות ויונקים קטנים, וכן מנבלות המוטלות לצדי הכבישים.
הדיה גם יודעת לזרוק אבנים גדולות על ביצים של ציפורים שונות, כולל ביצי אמו, חובה או עגור ברולגה.
לפעמים היא מצליחה לפצח אותם רק במקורה.
דיה אדומה (שם מדעי: Milvus milvus) היא מין עוף דורס ממשפחת הנציים.
הדיה בעלת נוצות אדומות וראש כחלחל עם מקור צהוב קצר.
הזנב ארוך ומזכיר מעט זנב סנונית.
הדיה דואה על זרמי אוויר חם במשך היום, ואיתו עולה ויכולה לעופף במאמץ מזערי במשך שעות רבות.
היא מצויה במערב אירופה ובקצה מרכז אירופה וגם בצפון אפריקה אליה היא נודדת בחורף.
הדיה היא ציידת אווירית הניזונה מיצורים קטנים כמו מכרסמים, חדפים, עופות וזוחלים קטנים.
היא ניזונה גם מתולעים, דגים ואף מנבלות.
אוכלוסיית הדיה נמצאת בירידה בטבע.
דיה שורקת (שם מדעי: Haliastur) הוא סוג של עופות דורסים ממשפחת הנציים הקרובים לדיה.
בני הסוג חיים בטבע בדרום-מזרח אסיה ובאוסטרליה באזורים חמימים.
הם בולטים בגווני נוצותיהם האדמוניות ובקולם השרקני הגבוה.
דיה כפולת שן (שם מדעי: Harpagus) הוא סוג של עופות דורסים ממשפחת הנציים הקרובים לדיה.
סוג זה קרוי ע"ש המצביא הקדום הרפגוס.
עופות אלה קטנים יחסית למשפחתם ואורכם 30–35 ס"מ בממוצע.
הם בעלי נוצות כתומות עם כנפיים וזנב אפורים-כהים והראש והצוואר כהים.
המקור שחור והעיניים צהובות וגדולות.
שני המינים בעלי מקור כהה עם קצה עליון מעוקל כפול המזכיר שן ומסייע לקריעת טרפם.
הם חיים ברחבי יערות אמריקה הדרומית וצפונה עד למקסיקו ומעופפים מעל היער בחיפוש טרף קטן כמו לטאות או חרקים.
דיה דקת-מקור (שם מדעי: Helicolestes hamatus) הוא מין יחיד של עוף דורס ממשפחת הנציים הקרוב לדיה.
דיה זו היא קרובתה של דיית החלזונות מאמריקה הדרומית ודרום אמריקה הצפונית והיא חיה באמריקה הדרומית עד למזרח פנמה, בעיקר ביערות גשם ובביצות מיוערות.
היא דומה לזכרי דיית החלזונות וכמוהם בעלת נוצות שחורות עם מקור מעוקל בעל קרס בדומה לדיית החלזונות.
הדיה חיה בקרבתה לאזורי מים מתוקים והיא עפה בקרבתם ושולה מהם סרטנים, וחלזונות שונים, בעיקר מהסוג תפוחון.
מקורה מותאם לשליפת חלזונות אלה מקונכיותיהם.
דיה מרובעת זנב (שם מדעי: Lophoictinia isura) הוא מין עוף דורס ממשפחת הנציים החי באוסטרליה וקרוב לדיה.
היא בעלת נוצות כתומות וכנפיים וזנב שחורים.
העיניים שחורות, הפנים בהירות ויש לה "רעמת שיער" על הראש.
המקור צר ובהיר ומסתיים בקצה שחור.
דיה זו חיה באוסטרליה במגוון בתי גידול ביניהם ערבות עשב, שיחיות, סוואנות, יערות פתוחים, חופים וגם בפארקים עירוניים.
היא מעופפת רוב הזמן וכמעט לא נוחתת על הקרקע.
היא ניזונה ממגוון יצורים קטנים לרבות עכברים, מכרסמים שונים, ציפורים קטנות, גוזלים, חרקים, רכיכות וזוחלים.
היא מרחפת מעל הטרף ויורדת בהדרגה עד שהוא בטווח תפיסתה.
דיה זנב סנונית (שם מדעי: Elanoides forficatus) הוא מין יחיד בסוגו של עוף ממשפחת הנציים הקרוב לדאה ושייך לתת-משפחת הדאות.
דאה זו חיה באמריקה הטרופית.
היא בעלת נוצות לבנות עם קצוות כהים לכנפיה וזנב-סנונית שחור לגמרי, ארוך ודק.
הדיה בעלת עיניים ומקור שחורים וראש לבן ועגלגל.
היא חיה בביצות ויערות מדרום ארצות הברית עד לפרו וצפון ארגנטינה.
היא חיה ביחידות או בזוגות ומקננת על העצים הגבוהים.
הטרף העיקרי של דיה זו מורכב מזוחלים כמו לטאות ונחשים קטנים אותם ומגוונת בדו-חיים, חרקים גדולים, ביצים ועופות קטנים.
יונקים נדירים יותר בתפריט וכוללים בעיקר עטלפים.
דיה גדולת-מקור (שם מדעי: Chondrohierax), היא סוג של עופות ממשפחת הנציים החיים באמריקה הטרופית.
בסוג שני מינים, אך כמה מהחוקרים משייכים אותם למין אחד בלבד.
המין דיה קרסתנית נפוצה מטקסס ודרום ארצות הברית עד לאמריקה הדרומית הטרופית.
המין דיה קובנית אנדמית לאי קובה, והיא כמעט נכחדה בטבע.
שני המינים דומים מאוד ואורכם 40–50 ס"מ בממוצע.
נוצותיהם אפורות והם בעלי מקור מגודל המזכיר מקור תוכי וצבעו צהוב.
המקור משמש אותם לפיצוח קונכיות של חלזונות עצים, המזון החביב עליהם, אם כי הם ניזונים גם מיונקים קטנים, זוחלים, דו-חיים וחרקים.
דיה אפורת-ראש (שם מדעי: cayanensis) היא סוג של עופות ממשפחת הנציים החיים באמריקה המרכזית ובאמריקה הדרומית מדרום מקסיקו לצפון ארגנטינה.
עופות אלה דומים לאיה ובעלי נוצות לבנות עם כנפיים וזנב כהים ועם ראשים אפורים ומקורים קטנים שחורים.
הם עפים מעל יערות הגשם בדאייה ומחפשים טרף הכולל בעיקר זוחלים וצפרדעים שוכני עצים.
הם יגוונו גם בעופות וביונקים קטנים.
דידריק סולי טאנגן (בנורווגית: Didrik Solli-Tangen; נולד ב-11 ביוני 1987) הוא זמר נורווגי.
סולי טאנגן נולד בטלמרק ובגיל צעיר החל להתעניין במוזיקה.
בגיל חמש עשרה הצטרף ללהקה כמנגן בתופים ולאחר מכן כסולן.
הוא למד בבית ספר לאמנויות הבמה באוסלו.
ב-2009 נכתב עבורו השיר "My Heart Is Yours" איתו התמודד ב"מלודי גרנד פרי", בתחרות הוא זכה במקום הראשון ונבחר לייצג את נורווגיה באירוויזיון 2010 בו נורווגיה היא המדינה המארחת.
באירוויזיון סיים במקום ה-20 עם 35 נקודות.
בספטמבר 2010 יצא הסינגל השני שלו "Best Kept Secret" ובנובמבר אותה שנה יצא אלבומו "Guilty Pleasures".
ב-2012 השתתף בפרק של תוכנית המציאות "71° nord".
דיו היא זמרת-יוצרת R&B עכשווי בריטית.
דיו נולדה בשם Oladayo Olatunji באיסט האם לאם ילידת בריטניה ולאב שנולד בלאגוס שבניגריה.
היא התחילה לשיר בגיל צעיר והחל מגיל 10 השתתפה והופעות ותחרויות שירה.
בשנת 2009 היא החלה להופיע תחת שם במה Ms D.
היא שיתפה פעולה עם מספר זמרי ראפ.
בשנת 2013 היה הייתה שותפה לכתיבת שיר "Bounce" והייתה זמרת רקע בביצוע של השיר.
בשנת 2016 הזמרת לקחה שם במה חדש - Dyo.
בשם זה היא הייתה שותפה וכתיבה וביצוע של שיר "Sexual" שזכה להצלחה רבה והיא הייתה מועמדת לקבלת פרסי אייבור נובלו.
בשנת 2017 יצאה אלבום "Fifth Harmony שכלל שיר בכתיבתה של דיו.
בשנת 2018 היא הייתה שותפה לכתיבת סינגל חדש של לואיס פונסי.
באותה שנה היא קיבלה פרס BMI על השתתפותה בשיר של מארון 5.
בשנת 2020 הזמרת הוציא לראשונה מיני אלבום משלה.
בשנת 2021 היא כתבה שיר עבור ג'סי נלסון.
IFPI: Platinum "—" לא נכלל בדירוג.
דִיהֶרנפוּרט ובשמה הנוכחי בז'ג דולני (בפולנית: Brzeg Dolny; נהגה: ) היא עיירה בשלזיה תחתית, שבדרום-מערב פולין, על גדות נהר האודר, כ-30 ק"מ צפונית מערבית לוורוצלב.
נודעה בדברי ימי ישראל בשל בית הדפוס העברי הגדול שפעל בה במשך למעלה מ-150 שנה.
שרידי התיישבות סלאבית במקום שבו שוכנת העיירה בת זמננו, מתוארכים לימי הביניים המוקדמים.
ב נכלל האזור במדינה הפולנית המתהווה והיא מוזכרת בשמה הפולני (בצורתו המיושנת: בז'גה) במאה ה-14 כחלק מדוכסות ורוצלב, שהייתה אז אחת מארצות הכתר הבוהמי.
היישוב הנוכחי נוסד בשנת 1663 על ידי הברון האוסטרי גאורג אברהם פון דיהרן , שקנה את האחוזה במקום והעניק לה מעמד של עיר תחת השם החדש דיהרנפורט, המזכיר את שם משפחתו.
זכויות העיר אושרו בידי לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1742, לאחר המלחמה השלזית הראשונה, עברה העיר לשליטת פרוסיה ונשאר ברשות פרוסיה-גרמניה עד 1945. בתקופת מלחמת העולם השנייה הוקם בדיהרנפורט מפעל לייצור גז עצבים, בו נעשה שימוש בעבודת כפייה של אסירים יהודים.
בתום המלחמה גורשו תושביה הגרמנים של העיר, והיא אוכלסה מחדש בפולנים.
בעקבות המלחמה חזרה העיר לשלטון פולני והושב לה השם הפולני בז'ג, בתוספת התואר 'דולני' כדי לבדל בינה ובין העיירה הפולנית המאוכלסת יותר בעלת השם הזהה בז'ג.
נותרו בה שרידים בודדים של הקהילה היהודית ההיסטורית, והיא מהווה חלק מהמטרופולין של ורוצלב הסמוכה.
קהילת יהודי דיהרנפורט והדפוס העברי
במחצית השנייה של המאה ה-17 התיישבה במקום קהילה יהודית לאחר שישיבת יהודים בווינה נאסרה עם גירוש ווינה ב-1670, והמדפיס והמוציא לאור שבתי בס הביא עמו פועלי דפוס יהודים מפראג, קרקוב וערים אחרות.
בשנת ה'תמ"ט (1689) ייסד בס בית דפוס עברי בדיהרנפורט, שהפך לאחד מבתי הדפוס החשובים ביותר באירופה בתקופה זו.
בין הספרים הראשונים שיצאו מבית הדפוס היו פירוש רבי דוד הלוי סגל (הט"ז) על פירוש רש"י לתורה, ופירושו של רבי שמואל מפיורדא "בית שמואל" על חלק אבן העזר שבשולחן ערוך.
בהמשך הודפסו במקום גם התלמוד הבבלי, ספר המצוות לרמב"ם וספרים רבים נוספים.
בשנת 1708 ניזוק בית הדפוס בשריפה, אך שוקם במהרה.
בשנת ה'תע"א (1712) הועבר בית הדפוס לבנו של שבתי, יוסף בס.
בשנת 1790 נוסד בית דפוס נוסף בדיהרנפורט על ידי רבי יחיאל מיכל מייא מברסלאו.
שני בתי הדפוס המשיכו לפעול במקביל במשך כמה עשורים.
בשנת ה'תקל"ב (1771) הופיע העיתון היהודי הראשון בדיהרנפורט באזור הרייך הגרמני המאוחרים ("Dyhernfurther Privilegierte Zeitung").
המוצר המודפס השבועי - עם טקסטים מתוצרת גרמנית בכתב עברי - הכיל חדשות על החיים היהודיים באזור וכן דיווחים מכל רחבי העולם.
הקהילה היהודית בדיהרנפורט גדלה בהדרגה, ומנתה כ-50 נפש בשנת 1694. הקהילה הקימה בית כנסת, בית עלמין יהודי ומוסדות קהילתיים נוספים.
הספר העברי האחרון שהודפס בעיירה, נדפס בשנת ה'תקצ"ד, 1834 וסגירתו הרשמית של בית הדפוס האחרון כעבור שנים אחדות, ב-1840, סימנה את תחילת גוויעתה של הקהילה היהודית במקום.
המדפיסים עברו לערי דפוס אחרות בחיפוש אחר עבודה והאוכלוסייה היהודית החלה להצטמצם.
עד 1885 נותרו בעיירה רק 35 יהודים.
ב-1927 הפך בית הכנסת המקומי לתחנת כיבוי אש.
גם מתי הקהילה לא זכו למנוחת עולמים, ב-1936 נערכה ההלוויה היהודית האחרונה בבית העלמין המקומי.
ובנובמבר 1938, תחת השלטון הנאצי נהרס בית הקברות.
דידריק אלכסנדר סטאפל (בהולנדית: Diederik Alexander Stapel; נולד ב-19 באוקטובר 1966) היה פרופסור לפסיכולוגיה חברתית באוניברסיטת טילבורך בהולנד.
בשנת 2011 השעתה אוניברסיטת טילבורך את סטאפל לאחר שהתגלה שפיברק וזייף נתונים בפרסומי המחקר שלו.
הונאה מחקרית זו התרחשה במשך מספר שנים והשפיעה על עשרות פרסומים שלו.
עד 2015, הוסרו 58 מהפרסומים של סטאפל.
הוא תואר בסיקור של הניו יורק טיימס כ"רמאי הגדול ביותר במדע האקדמי".
סטאפל נולד כבן הזקונים מבין ארבעה ילדים.
ב-1984 שיחק בסדרת הטלוויזיה הקומית "Schoppentroef".
למד פסיכולוגיה ומדעי התקשורת באוניברסיטת אמסטרדם ובשנת 1991 סיים את לימודיו בהצטיינות.
בשנים 1991–1992, השתתף בתוכנית לקבלת החלטות התנהגותיות בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת שיקגו.
בשנת 1993 החל את לימודיו לתואר שלישי בפסיכולוגיה חברתית באוניברסיטת אמסטרדם.
בשנת 1997 סיים את הדוקטורט בהצטיינות.
במסגרת לימודיו היה גם עמית קרן פולברייט ושהה באוניברסיטת מישיגן ב-1995–1996. לאחר קבלת הדוקטורט מונה כעמית של האקדמיה המלכותית ההולנדית למדעים באוניברסיטת אמסטרדם.
במאי 2000, מונה לפרופסור לפסיכולוגיה חברתית קוגניטיבית באוניברסיטת חרונינגן.
ב-2006 עבר לאוניברסיטת טילבורך שם עבד עד ספטמבר 2011, תחילה כפרופסור לפסיכולוגיה קוגניטיבית וחברתית, ומיולי 2010 גם כדקאן בית הספר למדעי החברה וההתנהגות.
סטאפל פרסם 130 מאמרים בכתבי עת מדעיים לאומיים ובינלאומיים כגון Science ו-24 פרקים בספרים שונים.
בשנת 1998 זכה במדליית יוס יספרס (Jos Jaspars Medal) מטעם האגודה האירופאית לפסיכולוגיה חברתית.
בשנת 2007 קיבל פרס מהחברה לאישיות ופסיכולוגיה חברתית.
בשנת 2009 הוא זכה בפרס מהחברה לפסיכולוגיה חברתית ניסויית.
לאחר תלונות קודמות ב-2010 וב-2011 שלא הובילו לתוצאות כלשהן, בסוף אוגוסט 2011 פנו שלושה דוקטורנטים מקבוצת המחקר של סטאפל לראש המחלקה לפסיכולוגיה חברתית באוניברסיטת טילבורך והעלו חשדות למעשי הונאה במחקר.
חשדם התעורר לראשונה בקיץ 2009, כאשר קראו טיוטת מאמר שנכתב על ידי סטאפל המתאר מחקר המבוסס כביכול על ילדי בית ספר שגילם הממוצע – 19 – היה גבוה מדי.
הם ביקשו הבהרה מסטאפל והוא הסביר שמדובר בשגיאה.
הם קיבלו את ההסבר, אבל חשדם התעורר מחדש מאוחר יותר בפגישת מחקר שבה הציג סטאפל נתונים של מחקר חדש.
נתונים אלה התאימו להשערות בצורה כה מושלמת עד שאחד מהקהל אמר בצחוק: "זה כאילו הוא המציא את הנתונים האלה בעצמו".
שלושת הדוקטורנטים המשיכו לחקור את העניין בעצמם במשך מספר חודשים ומצאו בקובצי נתונים שסטאפל סיפק שורה שלמה של ציונים זהים שהופיעו בשני מחקרים שונים, דבר שהעיד באופן די ברור על זיוף נתונים.
הראיות שהם הציגו לראש המחלקה היו משכנעות מספיק כדי שזה הביא אותן ישירות לרקטור האוניברסיטה.
סטאפל יכול היה לייחס את הטעויות הללו לרשלנות אבל טען שהנתונים נאספו על ידי אנשי קשר שלו בבתי הספר.
כשהרקטור ביקש ליצור קשר עם בתי הספר הודה סטאפל שהם לא קיימים.
זה היה "האקדח המעשן" שהרשיע אותו.
כמעט מיידית לאחר מכן סטאפל הושעה מתפקיד פעיל על ידי האוניברסיטה.
שלוש ועדות הוקמו לחקור את ההונאה במחקר: ועדת לייפלט באוניברסיטת טילבורך, ועדת נורט באוניברסיטת אמסטרדם וועדת דרנטה באוניברסיטת חרונינגן.
בדו"ח הביניים של ועדת לייפלט שהתפרסם באוקטובר 2011 נכתב כי מדובר ב"הונאה רחבת היקף וארוכת טווח של זיוף נתונים" שפגעה קשות במדע ובפרט בתחום הפסיכולוגיה החברתית.
סטאפל השתמש בארבע אסטרטגיות כדי לפברק או לזייף נתונים.
האחת הייתה איסוף הנתונים (לכאורה) בבתי ספר, דרך אחותו (שהייתה מורה) ודרך בתי ספר אחרים ששמחו לשתף פעולה, לפעמים בתמורה לציוד מחשבים.
האסטרטגיה השנייה שלו הייתה לדאוג לכך שהנתונים שנאספו על ידי סטודנטים ועוזרים במעבדת המחשבים יישלחו אליו תחילה, לפני העברת הנתונים לאחרים, מה שנתן לו הזדמנות לשנות את הנתונים.
האסטרטגיה השלישית שלו הייתה לספק לדוקטורטים או למשתפי פעולה נתונים או תוצאות שלכאורה אסף באוניברסיטאות אחרות (בהן עבד או באמצעות אנשי קשר).
במקרים אחרים, למשל עבור המאמר שפרסם בכתב העת Science, הוא טען שאסף נתונים במחקר שטח.
סטאפל החל לחלוק נתונים מפוברקים עם סטודנטים לדוקטורט כבר בשנת 2002 ולהציע נתונים גם לעמיתים בכירים יותר תוך שהוא טוען שאין לו זמן לכתוב את המאמרים עבורם.
אספקת הנתונים שנאספו מראש לסטודנטים לתארים מתקדמים צוינה כלא שגרתית, אך הוצגה על ידי סטאפל כיתרון עבורם, והם אכן ראו בכך דבר מועיל ואף כמותרות.
תהליך זה, אפילו ללא זיוף הנתונים, היה בלתי הולם, משום שרוב הסטודנטים סיימו את לימודיהם מבלי שהשלימו ניסוי בעצמם.
הונאת המחקר של סטאפל לא התגלתה במשך חמש עשרה שנים לפחות.
דו"ח ועדת לייפלט הגיע למסקנה כי אחת הסיבות לכך הייתה המוניטין האקדמי שלו.
בטילבורך הוא נחשב לחוקר מוביל בעל פרופיל גבוה הן בפסיכולוגיה אקדמית והן בתקשורת הפופולרית בהולנד.
עמיתיו ותלמידיו ראו אותו בדרך כלל בחיוב.
הדו"ח מציין שהיה לו מוניטין של חוקר כריזמטי, ידידותי ומוכשר להפליא.
סטודנטים רבים הפכו לחבריו האישיים.
ב-28 בנובמבר 2012 פורסם הדו"ח המשותף הסופי, משלוש ועדות החקירה.
הדו"ח מצא שסטאפל זייף או המציא נתונים של לפחות 55 פרסומים ועשר עבודות דוקטורט של סטודנטים שהנחה.
הדו"ח הסופי הגיע למסקנה שלא ניתן להוכיח אם התזה של סטאפל משנת 1997 מבוססת (חלקית) על נתונים פיקטיביים, מכיוון שהנתונים אינם זמינים עוד, יחד עם נתונים של חלק גדול מעבודותיו המוקדמות יותר.
האוניברסיטה הודיעה כי תחקור האם ניתן יהיה לבטל את תואר הדוקטור של סטאפל על רקע התנהגות מדעית בלתי ראויה באופן מיוחד.
אף על פי שהדו"ח מתח ביקורת על מחסור מערכתי של אחריות אקדמית, ועדות החקירה הדגישו כי סטאפל פעל לבדו בכל המקרים.
הדו"ח לא מצא ראיות לכך שחוקרים שותפים, תלמידי מחקר או אחרים היו מודעים להונאה, והמליץ לא לבטל את התארים של התלמידים המעורבים.
הפרשה הביאה לפיטוריו של סטאפל ולהעמדתו לדין בגין זיוף ומרמה.
ב-9 בנובמבר 2011, מסר סטאפל מרצונו את תואר הדוקטור שלו לאוניברסיטת אמסטרדם.
אוניברסיטת ראדבאוט יזמה חקירה של פרופ' רוס פונק, שעל בסיס נתונים שסולפו על ידי סטאפל, פרסמה הודעה לעיתונות ב-2011 לפיה אוכלי בשר מתנהגים יותר בגסות מצמחונים.
בסוף יוני 2013 נגזרו על סטאפל 120 שעות עבודות שירות בגין זיוף רחב היקף של תוצאות מדעיות.
עם זאת, הוא זוכה מהונאת כספית של מענקים.
ב-30 בנובמבר 2012 פרסם סטאפל ספר אוטוביוגרפי בשם "Derailment", בו הוא בוחן את פרשת ההונאה מנקודת מבטו שלו ודן בהרחבה במניעיו.
הוא האשים את ועדת לייפלט ברצח אופי.
בספטמבר 2016, התפרסם כי סטאפל יעבוד במשך שנה במכללה ההולנדית לתיירות ותחבורה בברדה, בתפקיד אדמיניסטרטיבי במשרה חלקית, לא בהוראה.
לאחר התנגדויות של הצוות ומועצת המוסד, הוחלט לבטל את המינוי.
סטאפל נשוי למרסלה הנדריקס, חברת מועצה מטעם D66 של עיריית טילבורך, ולהם שני ילדים.
דיוגו קאו (בפורטוגזית: Diogo Cão) היה מגלה ארצות פורטוגזי בן המאה ה-15 אשר ערך שני מסעות לאורך החוף המערבי של אפריקה בין השנים 1482 ו-1486.
במסעו הראשון (1482–1483) גילה קאו את נהר הקונגו ובמסעו השני (1485–1486) הרחיק דרומה יותר, עד קייפ-קרוס בנמיביה.
בשנת 1480 היה קפטן של ספינות שתפקידן היה לתפוס ספינות דרומיות לאיים הקנריים.
במסגרת תפקידו הפעיל קאו מדיניות של ים סגור ליד אזור גינאה, בשל מכרות זהב שהיו לאורך החוף.
לאחר שקיבל זיכיון מידי המלך הפורטוגלי ז'ואאו השני על האזורים שימצא בחופי אפריקה, פתח במסע תגליות לאורך החוף הדרומי בין קרבה לגינאה ומשם עד לכף לובו.
קאו הגיע לנהר זאיר מול חופי אנגולה.
בשלב זה האמין קאו שהגיע לאוקיינוס ההודי, וסבר בשגגה כי הגיע לקצה יבשת אפריקה.
הוא הצהיר על כך למלך הפורטוגלי, והביא לו מנחות אקזוטיות מקונגו.
במסעו השני, בשנת 1486, הגיע קאו לנמיביה.