tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המבנה כולל ארבע קומות עיקריות: קומת הקרקע, הקומה הממלכתית, הקומה השנייה והקומה השלישית.
בעת הקמת הבית הלבן יועדו מרבית חדרים בקומת הקרקע לתפקודי שירות.
תכנון האדריכל ג'יימס הובן הציב את המטבח מתחת לאולם הכניסה, עם גישה חיצונית מצפון.
ממזרח למטבח שכנו מחסנים, וממערב – חדרי אמבטיה וכלים.
בשנת 1846 הועבר המטבח לשלושה חדרים בפינה הצפון-מערבית, והחלל המקורי הוסב לחדר ישיבה בלתי-פורמלי.
מאז שיפוץ טרומן (1948–1952) חולק אזור זה למשרדי אוצרת הבית הלבן והשירות החשאי, בעוד המטבח נשאר באותה פינה (בשינויי גודל קלים).
המחסן המזרחי שימש לסירוגין כמזווה, כחדר קירור לבשר וכגרם מדרגות לקומה הממלכתית; ב-1952 צומצמו המדרגות כדי לפנות למקום למעלית.
החלל שבפינה הצפון-מזרחית שימש מחסן עד 1809, אז הפך לחדר כביסה.
בשיפוץ 1902 הוסב לחדר המתנה לגברים, וב-1935 קיבלו את ייעודו כספריית הבית הלבן.
ב-1961 עוצבה הספרייה מחדש ביוזמת הגברת הראשונה ג'קלין קנדי נוסח פדרלי; מאז נעשו בה רק עדכונים דקורטיביים קלים.
חדר קבלת הפנים הדיפלומטי מצוי במרכז קומת הקרקע של הבית הלבן.
חדר זה משמש כיום לצורך קבלת פנים לדיפלומטים וראשי מדינות זרים.
לחדר ארבע דלתות המובילים לחדר המפות, המסדרון המרכזי של הבית הלבן, חדר כלי החרסינה ולמסדרון המוביל אל המדשאה הדרומית של הבית הלבן.
חדר המצוי בקומת הקרקע של הבית הלבן, משכנו של נשיא ארצות הברית המצוי בוושינגטון בירת ארצות הברית.
מקור שמו של החדר בכלי האוכל המוצגים בו העשויים ורמיי (כסף מצופה זהב).
כמו כן מוצגים בחדר דיוקנאות של הגברות הראשונות.
החדר שופץ לאחרונה בשנת 1991 ומשמש כיום באירועים רשמיים כחדר אירוח של הגברת הראשונה.
קירות החדר צבועים בצהוב, על מנת להתאימם לכלי הכסף המוצגים בחדר.
כלים אלה ניתנו במתנה לבית הלבן בשנת 1956 על ידי מרגרט תומפסון בידל (Margaret Thompson Biddle) ומקורם במספר סטים של כלי כסף מעשי ידי הצורפים האנגליים פול סטור (Paul Storr) ופיליפ רונדל (Philip Rundell), והצורף הצרפתי ז'אן בפטיסט קלוד אידיו (Jean-Baptiste-Claude Odiot) במאה ה-18.
וילונות החדר עשויים משי ירוק ומקורם בראשית המאה ה-19, והשטיח הטורקי נארג בשנת 1860. את החדר מאירה נברשת אנגלית שנבנתה בשנת 1785.
חדר המפות הוא אחד מחדרי ההסבה של הבית הלבן, משכנו של נשיא ארצות הברית המצוי בוושינגטון שבארצות הברית.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימש החדר כחדר המצב של נשיא ארצות הברית.
כיום משמש למטרה זו חדר המצב המצוי באגף המערבי של הבית הלבן.
כיום משמש החדר כחדר פגישות פרטי עבור הנשיא או הגברת הראשונה של ארצות הברית.
החדר מעוטר ברהיטים בסגנון צ'יפנדייל.
ארונות החדר יוצרו בפילדלפיה בשנת 1770. הכורסה בחדר יוצרה על ידי תומאס אפלק מפילדלפיה בין 1760 ו-1770. האח, העשוי אבן חול, נבנה לאחר השיפוץ שנעשה בתקופת הארי טרומן.
המפה מוצגת על ארון בו מוחזקות מפות של כל העולם מתנת החברה הגאוגרפית הלאומית.
מזרחית לחדר הקבלה הדיפלומטי שכנו חדרי צוות.
בשנת 1917 הסבה הגברת הראשונה אדית וילסון חדר אחד ל"חדר הכלים" לצורך תצוגת כלי החרסינה הנשיאותיים.
הסמוך, שהוגדר ב-1902 כ-Social Room, נקרא לאחר החדר שיפוץ 1952 "חדר ביליארד", וב-1957 קיבל את ייעודו הנוכחי כ"חדר ורמיי" בעקבות תרומת אוסף כלי כסף מוזהבים.
המרתף כולל את חנות פרחים של מעצב הפרחים הראשי של הבית הלבן, משרד של רופא השיניים של הבית הלבן, נגרייה ואף אולם כדורת.
במהלך שיפוץ הארי טרומן הורחבו משמעותית החללים שמתחת למדשאת הצפון, שנחפרו לראשונה בשנות ה-30. באזור זה נוספו חללי אחסון, סדנאות שירות ואולם באולינג – שהועתק זמנית לבניין המשרדים המערביים בתקופת אייזנהאואר והוחזר למקומו ב-1969 בידי הנשיא רייצ'רד ניקסון.
היום מאכלים את החלל גם מעבדת שוקולד, חדרי קירור לפרחים ומתקני תחזוקה נוספים.
עם כניסתו של הנשיא ג'ון אדמס לבית הלבן ב-1800 הייתה הקומה הממלכתית בלתי־גמורה.
על ארבעת החודשים האחרונים לכהונתו, ובהמשך בראשית כהונת תומאס ג'פרסון, נמשכו עבודות הבנייה כדי להפוך את המעון לראוי.
רצפות עוד הונחו בחדר המזרחי (East Room), בחדר הכחול (Blue Room) ובשליש המערבי של אולם הצלבים (Cross Hall), אשר באותה תקופה השתרעו עד הקצה המערבי של המבנה (חדר האוכל הממלכתי הוארך צפונה רק ב-1902).
בנוסף, ממזרח לאולם הכניסה עוד נבנתה המדרגה הגדולה; הגישה היחידה אל הקומה השנייה התבצעה באמצעות גרם מדרגות עץ זמני שהוצב מחוץ למבנה והוליך אל חלקו העליון של האכסדרה הדרומית.
השלמת האכסדרה הצפונית (North Portico) בשנת 1829, שיפרה את הגישה מהמדשאה הצפונית, עד אז שימש אולם הכניסה (Entrance Hall) גם כחלל תצוגה זמני לפריטים שהובאו ממשלחת לואיס וקלארק.
בשנת 1837 הותקנה מחיצת זכוכית בין עמודי הצד הדרומי של האולם, במטרה לצמצם חדירת רוח לא ולולם להפחית את תחושת הקור, פעולה שהקטינה את החלל באופן חזותי.
בשנת 1853 נוספה למחיצה מסגרת ברזל מעוטרת, ובשנת 1882 הוחלפה הזכוכית הרגילה במסך צבעוני בצבעי אדום, לבן וכחול, שעוצב בידי חברת טיפאני (Tiffany & Co).
מסך טיפאני הוסר בשנת 1902, כולל שיפוץ כולל של הבית הלבן.
האזור שבו שוכן כיום גרם המדרגות הגדול (Grand Staircase) הכיל במקור גרם מדרגות קטן ולא מקושט שהוביל אל הקומה השנייה.
חלק שיפוץ שנת 1902 הוזז גרם המדרגות הגדול למיקומו הנוכחי, והותאם לסגנונה הייצוגי של הקומה הממלכתית.
בממשל קנדי עבר האולם עיצוב מחודש בידי הנרי פרנסיס דו פונט והמעצב הצרפתי סטפן בודין, אשר קיבעו בו סגנון מעורב של היסטוריציזם אמריקאי ועיצוב צרפתי.
מאז שימש האולם לאירועים רשמיים, קבלות פנים ונשפים.
באולם מוצגים רהיטים מתקופת הנשיא ג'יימס מונרו, בהם שולחן עמודים ושעון אח סגנון אימפריה צרפתית, לצד ספות בצבעי זהב וארגמן, לפידים נוסח לואי ה-16 וכורסאות מתקופת רוזוולט.
חדר המזרחי הוא האולם הגדול ביותר בבית הלבן, ומשמש מאז המאה ה-19 לקיום טקסים רשמיים ואירועים חברתיים.
למרות שתוכנן כבר בשנת 1792 על ידי האדריכל ג'יימס הובן, ייעודו לא היה ברור בתחילה.
בעת כניסת הנשיא ג'ון אדמס לבית הלבן (1800) הייתה רצפתו גמורה, אך הניסיונות נשארו חשופים, וידוע כי רעייתו, אביגייל אדמס, השתמשה בו לתליית כביסה.
בתקופת הנשיא תומאס ג'ון הוצב בו ריהוט בסיסי, והוא חולק שימושי אישי עבור מזכיריו.
רק בשנת 1807 הגדיר האדריכל בנג'מין הנרי לאטרוב את ייעודו הרשמי כאולם קבלות פנים ואירועים ציבוריים.
לאחר השרפה של 1814 שוקם האולם, אך שימש תקופה מסוימת כמחסן.
בחתונת בתו של הנשיא ג'יימס מונרו רוהט זמנית, ורק בתקופת הנשיא ג'ון קווינסי אדמס הושלמה עבודת הטיח והצביעה.
בשנת 1829, תחת הנשיא אנדרו ג'קסון, הושלם חדר סופית.
מאז נערכו בו שיפוצים ושחזורים רבים, אך תפקודו הבסיסי כאולם מרכזי לאירועים ממלכתיים נשמר.
החדר הכחול הוא אחד מחדרי הייצוג המרכזיים בבית הלבן, וממוקם בקומה הממלכתית של המעון הנשיאותי.
החדר מעוצב בצורת אליפסה ומשקיף על המדשאה הדרומית של הבית הלבן.
החדר שימש לאורך השנים לקבלות פנים רשמיות, טקסים קטנים ולעיתים גם לאירועים פרטיים.
הוא שימש בין היתר כחדר קבלת הפנים של הנשיאים לאורחים רמי דרג, ומקום לחתימות על חוקים והסכמים.
עיצובו הנוכחי, המשלב אלמנטים נאו-קלאסיים, התגבש בעיקר בתקופת ממשל מונרו, אז נבחר הצבע הכחול כצבע הדומיננטי – מסורת שנשמרה עד היום.
חדר עבר שיפוצים ושחזורים עם תפות, ובפרט בשיפקווץ טרומן ובמהלך רהיטתו מחדש ביוזמת הגברת הראשונה ג'קלין קנדי בשנות ה־60.
הירוק (חדר ירוק) ממוקם אף הוא בקומה הממלכתית של הבית הלבן, ומשמש בדרך כלל כחדר קבלה לא פורמלי לפני אירועים רשמיים.
החדר קיבל את שמו מצבי העיצוב הדומיננטי שבו, מסורת שהחלה התחילה המאה ה־19.חדר שימש במקור כחדר אוכל קטן, אך כהונת הנשיא תומאס ג'פרסון החל לשמש כחדר ישיבות ואירוח.
עבר השנים עבר עיצוב שינויים רבים, אך שמר על קווים סגנונים נאו-קלאסיים אמריקאים.
חלק שיפוץ קנדי עוצב חדר מחדש בהשפעת מוקדם סגנון רפובליקני (סגנון פדרלי), עם ריהוט עתיק שנאסף ממוזיאונים ואספנים.
כיום משמש החדר הירוק לקבל את הפנים אינטימיות, ולעיתים אף לאירועים תרבותיים קטנים.
החדר האדום הוא אחד משלושה אולמות קבלה ממלכתיים הממוקמים בקומה הממלכתית של הבית הלבן, ביתו שבוושינגטון די.
החדר שימש בעבר כחדר קבלה וחדר מוזיקה, ובשנים האחרונות נשיאים מקיימים בו ארוחות ערב קטנות.
באופן מסורתי, הוא מעוצב בגוונים של אדום.
יש בו שש דלתות שנפתחות אל המסדרון המרכזי, החדר הכחול, מרפסת הכניסה הדרומית וחדר האוכל הממלכתי.
משפחות הנשיאים מדיסון, לינקולן, גרנט וקנדי השתמשו בחדר האדום כחדר מוזיקה.
גיטרה, פסנתר ותווי נגינה אוחסנו בחדר.
כיום, מעמד לתווים לצד האח מזכיר את השימוש הקודם בחדר.
לאחר הלוויה הממלכתית של הנשיא ג'ון פ.
קנדי, קיבלה הגברת קנדי ראשי מדינות זרים בחדר האדום.
בשנת 2012, הנשיא ברק אובמה והגברת הראשונה מישל אובמה סעדו ארוחת צהריים עם משפחת בוש בחדר האדום לקראת הסרת הלוט מעל הדיוקן הנשיאותי של ג'ורג' ו.
חדר האוכל הממלכתי הוא הגדול מבין שני חדרי האוכל הממוקמים בקומה הממלכתית של מעון המגורים המרכזי בבית הלבן.
חדר האוכל הממלכתי משמש לקבלות פנים, ארוחות צהריים, ארוחות ערב רשמיות גדולות יותר וארוחות ערב ממלכתיות לכבוד ראשי מדינות מבקרים במהלך ביקורים רשמיים.
החדר יכול להושיב 140 אורחים ומידותיו הן כ-15 על 11 מטרים.
במקור שימש החדר כשטח משרדים, חדר האוכל הממלכתי קיבל את שמו בתקופת נשיאותו של ג'יימס מונרו, עת רוהט לראשונה באופן נרחב.
החדר שופץ מספר פעמים במהלך כהונות שונות במחצית הראשונה של המאה ה-19, ובשנת 1853 הותקנה בו תאורת גז.
בשנת 1877 נפרצו דלתות בקיר המערבי.
חדר האוכל הממלכתי עבר הרחבה ושיפוץ משמעותיים בשנת 1902, שהפכו אותו מחדר אוכל ויקטוריאני לאולם אוכל "בסגנון ברוניאלי" מתחילת המאה ה-19 – כולל ראשי חיות מפוחלצים על הקירות וחיפויי עץ אלון כהה.
החדר נשאר במתכונת זו עד לבנייה מחדש של הבית הלבן בשנת 1952.
במהלך הבנייה מחדש של הבית הלבן בשנת 1952, נשמר ברובו השיפוץ משנת 1902, אם כי רוב הרהיטים הוסרו והקירות נצבעו בירוק סלדון.
שיפוץ משמעותי נוסף בין השנים 1961 ל-1963 שינה את החדר עוד יותר, וקרב אותו לסגנון אימפריאלי עם אלמנטים מתקופות שונות.
שינויים הדרגתיים בחדר נעשו במהלך שנות ה-70 וה-80, עם שיפוצים משמעותיים של הרהיטים בשנת 1998 ובשנת 2015.
חדר האוכל המשפחתי הוא חדר אוכל הממוקם בקומה הממלכתית של הבית הלבן, מעונו הרשמי של נשיא ארצות הברית.
החדר משמש לארוחות קטנות ואינטימיות יותר מאלה המוגשות בחדר האוכל הממלכתי.
במאה ה-19 הוא שימש כמרחב בו הסעדה המשפחה הראשונה את ארוחותיה, אך במאות ה-20 וה-21 פחת השימוש בו לארוחות משפחתיות ובמקום זאת הוא שימש יותר לארוחות צהריים עבודה וארוחות ערב קטנות.
(ארוחות משפחתיות מוגשות כיום לרוב בקומה השנייה, בחדר האוכל של הנשיא).
בפברואר 2015 נחשף חדר האוכל המשפחתי הישן לאחר שיפוץ.
השיפוץ סימן את הפעם הראשונה מאז תקופת ממשל קנדי שהחדר עבר שיפוץ מקיף.
הנשיא אברהם לינקולן ומשפחתו השתמשו בחדר האוכל המשפחתי לעיתים קרובות.
נשיאים לאורך המאות ה-19 וה-20 המשיכו להשתמש בו לסעודות משפחתיות פרטיות, אך כמעט כולם לא חיבבו אותו ומצאו אותו מרווח מדי.
בשנת 1961, הגברת הראשונה ג'קלין קנדי הורתה על הקמת מטבח חדש וחדר אוכל לנשיא בקומה השנייה של הבית הלבן, מה שגרם במידה רבה להפסקת הנוהג של המשפחה הראשונה לאכול בחדר האוכל המשפחתי.
תקופת נשיאותו של ברק אובמה, הסדר השנתי של הבית הלבן נערך בחדר האוכל המשפחתי.
הנשיא אובמה אירח את הארוחה המסורתית לכבוד חג הפסח.
כאשר אירועים נערכים בחדר האוכל הממלכתי, חדר האוכל המשפחתי משמש לעיתים קרובות כמזווה.
מכיוון שמטבח הבית הלבן ממוקם בקומת הקרקע של האחוזה, זה עוזר להקל על אי הנוחות הרבות הנוצרות בעת העברת מזון, כלי חרסינה וכלי הגשה לקומה הממלכתית.
ב-10 בפברואר 2015, נפתח חדר האוכל המשפחתי לציבור בפעם הראשונה כחלק מהסיור בבית הלבן.
הקומה השנייה של הבית הלבן משמשת כיחידת המגורים הפרטית של הנשיא ובני משפחתו.
בנוסף לחדרי מגורים, כוללת הקומה גם מטבח פרטי וחדר אוכל נשיאותי.
חלק מהחדרים משמשים לאירוח רשמי מצומצם, אך רובם שמורים לשימוש פרטי של המשפחה הראשונה.
בקומה שבעה חדרים היסטוריים: חדר השינה של לינקולן, חדר הישיבה של לינקולן, חדר השינה של המלכה, חדר הישיבה של המלכה, חדר האמנה, חדר הישיבה המזרחי והחדר הסגלגל הצהוב.
בקצה הקומה נמצאת גם מרפסת טרומן, הפתוחה כלפי הדרום.
האגף המערבי של הקומה מכיל את חללי המגורים הפרטיים של המשפחה, לרבות המטבח וחדר האוכל הנשיאותי.
אזורים אלה עשויים להשתנות בעיצובם בהתאם להעדפות הנשיא המכהן.
חדר הישיבה המזרחי שימש במאה ה־19 כאזור קבלת פנים למבקרים שפנו לנשיא.
בתקופה זו נתפס הבית הלבן בעיקר כמוסד ציבורי, והייתה גישה כמעט חופשית לחלקיו העליונים.
כל אדם יכול היה לעלות במדרגות הפנימיות ולחכות לנשיא בחדר הישיבה המזרחי.
האדריכל ג'יימס הובאן כלל בתכנונו המקורי חלון קשת כפול בסגנון ונציאני, על מנת לאפשר תאורה טבעית לאזור זה.
לאחר שנת 1902 נסגרה הקומה השנייה לגישה ציבורית, וחדר זה הפך לחלל קבלה פרטי.
בשיפוץ שנעשה ב־1952, הוסרו המדרגות שהובילו ישירות למסדרון המרכזי, ונוספו אזורי אחסון בצדיו.
בכך צומצם רוחבו של המעבר ונוצרה תחושת פרטיות מוגברת בחדר.
באותו שיפוץ נוסף גם גרם מדרגות צר למשרתים, שסיפק גישה לקומה השלישית.
חדר השינה וחדר הישיבה של לינקולן
חדרי השינה והעבודה של לינקולן, בפינה הדרום-מזרחית של הקומה השנייה, היו במקור שני חדרי שינה צרים עם שירותים ביניהם (1809).
ב-1825 השירותים בוטלו והשטח הפך למשרד הנשיא, בו לינקולן חתם על הצהרת האמנציפציה (1863).
חדר העבודה שימש גם את עוזרי הנשיא.
ב-1952 נוספו חדר אמבטיה ושירותים.
הנשיא טרומן הקדיש את החלל ללינקולן, ומוצגים בו רהיטים וחפצים מתקופתו, כולל שולחנו ועותק חתום של נאום גטיסבורג.
הגברת הראשונה לורה בוש עיצבה את החדרים בסגנון מלחמת האזרחים.
חדר השינה משמש לאירוח מקורבים לנשיא.
חדר השינה של הנשיא ממוקם בקומה השנייה בבית הלבן, ומהווה חלק מסוויטת האב יחד עם חדר עבודה וחדר הלבשה קטן יותר בפינה הדרום-מערבית.
בעבר, עד ממשל פורד, הנשיא והגברת הראשונה נהגו לישון בחדרים נפרדים.
עד אז, חדר זה שימש בעיקר כחדר השינה של הגברת הראשונה, אך הנשיא לינקולן ישן בו.
חדר ההלבשה בפינה הדרום-מערבית שימש בעבר כחדר הלבשה, חדר עבודה או חדר שינה של הגברת הראשונה, וכולל חדר ארונות וחדר אמבטיה.
לסוויטה יש גם חדר ארונות מעבר המוביל לחדר השינה, שבו גם חדר אמבטיה גדול.
החדר המשמש כיום כסלון, ממערב לחדר הסגלגל הצהוב, שימש בעבר כחדר השינה הפרטי של הנשיא עד שנות ה-70.
חדר האוכל של הנשיא ממוקם בפינה הצפון-מערבית של הקומה השנייה בבית הלבן, ישירות מעל חדר האוכל המשפחתי בקומה הממלכתית, ומשקיף על הדשא הצפוני.
הוא צמוד למטבח המשפחתי הקטן, המיועד לשימוש המשפחה הראשונה, ומקושר למטבח הראשי בקומת הקרקע באמצעות מעלית שירות קטנה.
חדר האמנה ממוקם בקומה השנייה של הבית הלבן, מעונו הרשמי של נשיא ארצות הברית.
החדר הוא חלק מדירת המגורים הפרטית של המשפחה הראשונה, ומשמש את הנשיא כחדר עבודה.
חדר האמנה בבית הלבן שימש בעבר משרד, חדר ישיבות וחדר המתנה.
שולחן הרנסאנס בו נחתם הסכם סיום מלחמת ספרד–אמריקה (1898) נשמר בו.
החדר עבר שינויים רבים בעיצובו: מסגנון ויקטוריאני מפואר (עד תקופת רוזוולט), לסגנון פשוט יותר בתקופת רוזוולט, וחזרה למראה תקופת מונרו בתקופת הובר.
ג'ון קנדי החזיר לו סממנים ויקטוריאניים.
ביל קלינטון ריהט אותו בסגנון אמריקאי מאוחר וויקטוריאני.
ג'ורג ווקר בוש שינה שוב את העיצוב.
הנשיא בוש נאם מהחדר על תחילת המלחמה באפגניסטן (2001).
ברק אובמה השתמש בו כמשרד עבודה מרכזי.
ג'ו ביידן השתמש בו לבידוד בזמן קורונה.
חדר הישיבה המערבי ממוקם בקומה השנייה של הבית הלבן, ביתו של נשיא ארצות הברית.
הכניסה לחדר היא מהמסדרון המרכזי בקומה השנייה, בצד המזרחי של החדר.
החדר כולל חלון סהר גדול בקיר המערבי המשקיף על אכסדרת המערב, האגף המערבי ובניין משרדי ההנהלה הישן.
המשפחות הראשונות משתמשות בחדר כסלון פחות רשמי מהחדר הסגלגל הצהוב.
השיפוצים בשנת 1869 פישטו את גרם המדרגות והזיזו אותו לאורך הצד הצפוני של החלל, ואפשרו אזור ישיבה בדרום.
נשיאים וגברות ראשונות היו יורדים למסדרון המרכזי למטה במהלך ארוחות ערב ממלכתיות ואירוח רשמי.
השיפוץ בתקופת הארי טרומן, אדריכלים סגרו את המסדרון עם מחיצות מוצקות ויצרו סלון.
באותה תקופה, מעלית המטבח הוארכה לקומה זו, והדלת נפתחה לחדר זה; שיקום קנדי ניתב אותו מחדש למסדרון הקטן כאשר החדר מצפון הוסב למטבח המשפחתי.
במהלך שיקום טרומן, הקיר המזרחי נבנה מחדש כך שיכלול דלתות כפולות ממוסגרות, מה שאפשר לחדר יותר פרטיות.
החדר הסגלגל הצהוב הוא חדר סגלגל הממוקם בצד הדרומי של הקומה השנייה בבית הלבן.
החדר שימש לראשונה כחדר קבלה בתקופת ממשל ג'ון אדמס, ולאחר מכן שימש כספרייה, משרד וסלון משפחתי.
אף על פי שהגברת הראשונה דולי מדיסון עיצבה אותו בתחילת שנות ה-1800 בדמסק צהוב, הוא לא הוגדר רשמית כחדר הסגלגל הצהוב עד לשיקום בפיקוחה של הגברת הראשונה ג'קלין קנדי בשנות ה-60. כיום, החדר הסגלגל הצהוב משמש לקבלות פנים קטנות ולפגישה עם ראשי מדינות מיד לפני ארוחת ערב ממלכתית.
הכניסה לחדר היא מהמסדרון המרכזי בצד הצפוני של החדר.
שלושה חלונות גדולים בצד הדרומי של החדר פונים אל הדשא הדרומי ואל האליפסה.
בחלון הדרום-מערבי יש דלת נפתחת המובילה החוצה למרפסת טרומן.
דלתות כפולות בצד המערבי של החדר, עם דגלי ארצות הברית והנשיאות משני צדדיהן, מובילות לחדרי השינה של הנשיא והגברת הראשונה, לחדר ישיבה פרטי ולחדר הלבשה.
במהלך שיפוץ בשנת 1927, עליית הגג של הבית הלבן נבנתה מחדש לקומה שלישית.
היא הורחבה עוד יותר עם שיפוץ טרומן וכיום היא מכילה 20 חדרים, תשעה חדרי רחצה ואולם מרכזי.
קומה זו שימשה בעבר כחדרי שינה לצוות, אך כיום אין צוות שמתגורר בבית הלבן.
ג'קלין קנדי קישטה בהרחבה את החדרים הללו עם עתיקות הבית הלבן האהובות עליה, כאשר החדר המפורסם ביותר שלה הוא "חדר האורחים האימפריאלי" (מעוצב בסגנון האימפריה הצרפתית הראשונה).
הנשיא ג'ימי קרטר חיפה חדר אחד בלוחות עץ שנלקחו ממחסן משפחתי ישן בג'ורג'יה.
הגברת הראשונה הילרי קלינטון הפכה אחד החדרים לחדר מוזיקה אטום לרעש בו הנשיא ביל קלינטון יכול היה לנגן בסקסופון שלו מבלי להפריע לאחרים, הפכה חדר אורחים לחדר כושר, ויצרה "חדר אלינור רוזוולט" לשימושה האישי.
כשמריאן רובינסון עברה לבית הלבן יחד עם משפחת בתה מישל אובמה בשנת 2009, היא לקחה חדר שינה ופינת ישיבה בקומה השלישית כחדריה הפרטיים.
כשדונלד טראמפ הפך לנשיא, בנו בארון ורעייתו מלאניה טראמפ לקחו חדר שינה בקומה השלישית.
מאפיינים בולטים נוספים בקומה השלישית כוללים חדר שמש עם בר משקאות (על גבי האכסדרה הדרומית), חדר ביליארד וטיילת גג חיצונית.
מכובדים מבקרים בדרך כלל שוכנים בחדרי המדינה בקומה השנייה, וראשי מדינות וממשלות זרים מתארחים בדרך כלל בבלייר האוס.
הַמַּעְפִּיל הוא קיבוץ מזרם הקיבוץ הארצי-השומר הצעיר.
היישוב הוא חלק מהמועצה האזורית עמק חפר.
קבוצת "המעפיל" נוסדה בשנת 1938 בחדרה.
גרעין מייסדיו היו יוצאי השומר הצעיר בגליציה, פולין, גרמניה ואוסטריה, שקיבלו את הכשרתם במרחביה, בבית זרע ובמעברות.
רוב חברי הקבוצה היו מעפילים ומכאן בחרו את שם הקבוצה.
בחדרה עסקה הקבוצה בעבודות מזדמנות בפרדס ובבנייה, אך עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הצטמצם ייצוא פרי ההדר, וכך איבדו את עבודתם.
חברי הקבוצה החליטו לנדוד בקבוצות כדי למצוא פרנסה, אך ב-1941 פקדה אותם מגפת טיפוס וקדחת.
המגפה הביאה את הקבוצה לנטוש את חדרה, ולעבור למפרץ חיפה, לצד בית חרושת נעמן, שם התפרנסו מעבודות סבלות
לאחר המעבר, התאחדה הקבוצה יחד עם קבוצת "נחשונים" שישבה בקריית חיים, תחת השם "המעפיל".
קבוצת נחשונים נוסדה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה על ידי חברי תנועת השומר הצעיר יוצאי פולין, גרמניה, גליציה ואוסטריה.
הם קיבלו את הכשרתם במזרע, שער הגולן ובן שמן.
עד מלחמת השחרור היה הקיבוץ הנקודה ההתיישבותית האחרונה במזרח עמק חפר.
האדמות אשר עליהן הוקם הקיבוץ נרכשו בשנת 1932 על ידי יהושע חנקין מידי הכפר הערבי קאקון, שהיה מגדולי היישובים הערביים בשרון בזמנו.
האדמות נמכרו כחלקות בודדות לבעלי מלאכה, לסוחרים ולאנשים שונים שרצו להשקיע את כספם בפרדסים.
קוני האדמות התאגדו לשם הקמת משק הדרים מרוכז במקום, ובמסגרת ההכנות חפרו באר והקימו את שכונת "מרץ ב'" שהתעתדה ליישוב עם תחילת תנובתם של מטעי ההדרים שבמקום.
אולם פרוץ מאורעות תרצ"ו הפך את התוכניות, מעט התושבים שהיו בשכונה נטשוה ופורעים מהכפר הסמוך קאקון השמידו את הצריפים המעטים והבאר שבמקום.
בשנת 1942 רכשה הקק"ל את האדמות מידי הבעלים שלא חפצו בהן עוד, והוחלט למסור אותן לקבוצת "המעפיל".
ב-2 בנובמבר 1945, יום השנה להצהרת בלפור, עלתה הפלוגה הראשונה לאדמות אלו במסגרת מבצע העלייה של שתים עשרה נקודות ההתיישבות.
עם היתד הראשונה הצטרפה קבוצת גרעין מאנגליה וקבוצות השלמה מחברות נוער שהתחנכו במקום.
בשנים הראשונות להקמתו המשק סבל קשות מקרבתו לכפר הערבי קאקון, וספג יריות, צליפות והטרדות בלתי פוסקות.
במלחמת העצמאות החמיר המצב והקיבוץ סבל ללא הרף מהתנכלויות, יריות וצליפות שמנעו מהחקלאים לקצור את אדמתם עד כדי כך שנצרכו לקצור לאור הירח.
מתוקף היותו היישוב המזרחי ביותר בעמק חפר, הקיבוץ שימש כבסיס לכוחות צה"ל בתקיפתם את הכפרים הערביים שנותרו בשרון.
חומרת האירועים הביאה לפינוי ילדי הקיבוץ לחדרה עד שוך הקרבות, ומרבית העיסוק היה סביב הלחימה.
חברי המעפיל שעבדו בשדות שימשו כסיירים לחטיבת אלכסנדרוני שהובאה כתגבורת על מנת להסיג את הכוחות הערביים שישבו על גדרות היישוב.
גם לאחר כיבוש קאקון, המשיך הקיבוץ לסבול מהתקפות הנגד שביצעו העיראקיים.
רק עם סיום המלחמה התפנה הקיבוץ לבניין המשק החקלאי בו.
ענפי הכלכלה העיקריים בקיבוץ הם:
ענפי החקלאות השונים - רפת, פרדס, אבוקדו, גידולי שדה, מדגה.
מפעל "תגה" - שותפות מוגבלת בבעלות הקיבוץ, העוסקת בייצור ובשיווק גרביים והלבשה תחתונה בישראל תחת המותג "תגה", וכן עבור חברות ומותגים אחרים.
בשנת 2001 במסגרת מיזוג עם חברת דלתא, נמכרה פעילות ייצור ושיווק הגרביים.
מפעל MCP - מפעל לפיתוח מוצרי פלסטיק מתקדמים, בשותפות עם קיבוץ גזית.
בתחום הספורט מחזיק הקיבוץ קבוצת כדורעף - הפועל המעפיל, שזכתה באליפות ישראל 14 פעמים, ובגביע המדינה 12 פעמים.
חברת הקיבוץ אורה גולדשטיין-אנלין הייתה אלופה פאראלימפית ושיאנית עולם בספורט הנכים, שזכתה ב-13 מדליות, מהן 4 זהב, ב: 1968, 1972 ו-1976.
בחגיגות 60 השנה להיווסדו, הפיק הקיבוץ את "אלבום חג השישים", הכולל תיעוד צילומי של תולדות היישוב.
ארכיב- הארכיון המחודש שוכן במבנה בית הילדים הראשון (1946), ששופץ בתבניתו המקורית.
הארכיון כולל גם מוצגים מהעבר הקיבוצי, ולידם פסל העשוי מחלקי כלים חקלאים מהעבר.
המעפיל מורכב מיוצאי 31 ארצות ממוצא אשכנזי ומזרחי.
אף תקופת מה התגאינו בקבוצה ערבית (בשנות ה-60) שקיבלה את הכשרתה בקיבוצנו.
בהמשך קלטנו אולפנים, "בית ראשון במולדת", קבוצת ילדים מחבר העמים "נעלה", חברות נוער מתחלפות ועוד במשך כל הזמנים.
בתחום שירותי בריאות קיימים בקיבוצנו – מרפאה, מרפאת שיניים, מרכז סיעודי לטיפול סיעודי ולידו בית מלאכה מוגן ליצירה בהדרכת כוחות מקצועיים
מתחילת המאה ה-21 הופרט הקיבוץ.
קיבוץ המעפיל כקיבוץ מתחדש מבטיח לחבריו רשת ביטחון וקרן עזרה הדדית, שחלה על מגזרי הבריאות, הסיעוד והחינוך – תמורת מסי קהילה להם מחויב כל חבר וכמו כן גמלאי המקום זוכים לפנסיה חודשית.
פעילות חדר האוכל הופסקה ב-2007.
כל השירותים כמו – מרכול, מכבסה, מים, חשמל מופעלים על ידי גורם פרטי.
חקלאות – מדגה, רפת, מטעי אבוקדו וגידולי שדה בשותפויות שונות.
תעשייה – מפעל פלסטיק MCP מהווה מקום עבודה לקרוב ל-100 איש.
השכרת דירות– הקיבוץ משכיר דירות מתפנות למעלה מ-100 שוכרים.
תרבות – החגים רובם נחגגים בצוותא.
עלון הקיבוץ מופיע בקביעות עם מידע מקומי וכללי.
חינוך – חינוך הגיל הרך והגנים מתקיים במקום.
בתי הספר הם במסגרת אזורית עם תוספת פעילויות לאחר הלימודים.
המערב הפרוע או המערב הישן של אמריקה הוא מונח תרבותי־היסטורי המתייחס לאזור הממוקם במערב אמריקה הצפונית, על פי רוב במערב ארצות הברית.
האזור יושב בתקופת הזמן מאמצע המאה ה־19, בייחוד מהתקופה שקדמה למלחמת האזרחים ועד לסופה.
הביטויים המערב הישן והמערב הפרוע מתייחסים לחיים מעבר לרצועת הספר, שלא הייתה מיושבת על ידי מתיישבים אירופאים.
טרמינולוגיה זו עשויה למקם את הרקע הרבה לאחור, עד לתקופה הקולוניאלית האמריקאית, אך בדרך כלל כוונתה לציין את השנים המאוחרות של המאה ה־19 ואת האזורים שמערבית לרצועה שבין דקוטה הצפונית לטקסס, ועד לאוקיינוס השקט.
היבטים רבים של חיי המערב הישן תוארו ברומנטיות יתרה.
במערבון אופייני, המערב הישן הוא נוף צחיח מיושב בידי ארכיטיפים רבים, ובהם:
אנשי חוק (השריף וסגניו) ומגוון טיפוסים של פורעי חוק.
כורי זהב (לרוב במכרות הזהב שלהם).
עימותים נוצרו בדרך כלל ועדיין מתרחשים, על מקורות מים, כיוון שאדמה ללא מים ערכה מועט במדינות המערב הצחיחות.
תקופת הבהלה לזהב במערב הישן הובילה לנדידה קדחתנית של עובדים לאזורי הספר בעקבות גילויים של זהב בכמויות מסחריות.
בהיסטוריה של ארצות הברית וקנדה, התרחשו מספר גלים של בהלה לזהב בשלהי המאה ה־19, כמו בסיירה נבדה ובפרייזר קניון.
היסטוריה – המערב הישן במציאות
דמויות, אירועים ואתרים מסוימים שהתקיימו, הם חלק ממארג ההיסטוריה האמריקאית והפולקלור שלה.
אזור הספר לפני תחילת המאה ה־19 ורכישת לואיזיאנה
לפני תחילת המאה ה־19, היו האזורים שממערב למיסיסיפי מיושבים בעיקר על ידי אינדיאנים.
מגוון השבטים הילידים בצפון אמריקה התפרשו החל מהמערב התיכון ועד לחוף המערבי.
התקיימו רשתות סחר שהתמשכו מערבה עד להרי הרוקי, צפונה עד לימות הגדולות ודרומה עד למפרץ מקסיקו.
הקיאווה (Kiowa) ושאר שבטי המישורים, יורשי התרבות האמריקאית העתיקה, אכלסו את המישורים הגדולים.
הם חיו, נדדו וצדו בין נהר המיסיסיפי להרי הרוקי ומגבולה הצפוני של מקסיקו עד לתוך מחציתה של אלברטה שבקנדה.
שבטי המישורים העיקריים היו הדקוטה (Dakota), הבלקפוט, השאיין, הלקוטה והקומאנצ'י.
חיות בר היו מצויות בשפע וכללו עדרי באפלו עצומים.
בדרום־מערב ארצות הברית אכלסו האפאצ'י והנאוואחו את האדמות הפוריות היבשות.
בשנת 1541 חצה פרנסיסקו וסקס דה קורונדו את הנהר ארקנסו וסייר במרכז שטחה של ארצות הברית לעתיד.
בשנים 1769–1770 יצאה משלחת פורטולה מבאחה קליפורניה, חקרה את שטח צפון קליפורניה עד מפרץ סן פרנסיסקו וייסדה את היישובים הספרדיים הראשונים באזור (סן דייגו ומונטריי), אשר הובילו להקמת פרובינציית אלטה קליפורניה ("קליפורניה עילית)" כחלק ממלכות המשנה של ספרד החדשה.
ב־1776 שימש שביל חואן באוטיסטה דה אנסה (Juan Bautista de Anza Trail) את אנסה המפקד וקבוצה של כמעט 300 מתיישבים, חיילים ובני משפחותיהם כדי לחצות את מדבריות סונורה וקולורדו בחיפוש אחר חיים טובים יותר לאורך גבולה של האימפריה הספרדית.
רכישת לואיזיאנה ב־1803 הרחיבה את הגבול המערבי של ארצות הברית.
בין חלוצי המגיעים למערב היו לואיס וקלארק.
משלחת לואיס וקלארק (1804–1806) הייתה המסע המסודר הראשון של מתיישבים אירופאים מעבר לגבול המערבי, אל חוף האוקיינוס השקט ובחזרה.
פיתוח האזור נעשה במקביל להתפתחות צירים אשר הובילו את המהגרים אליו.
במקביל, ארצות הברית הגבילה את שטחי ההתיישבות של שבטי האינדיאנים.
לפתיחת ציר סנטה פה ב־1821, הייתה חשיבות מכרעת בפיתוח הסחר וההגירה לאזור.
הציר שימש למסחר בין קנזס סיטי, מיזורי וסנטה־פה שבניו מקסיקו עד 1880. מסנטה פה ועד לפואבלו דה לוס אנחלס (כיום: לוס אנג'לס) עבר "הציר הספרדי העתיק", שבו השתמשו אלה שהמשיכו מערבה.
ציר נוסף הוביל את החלוצים המורמונים מאילינוי לאזור ביוטה שבו הקימו ב־1846 את סולט לייק סיטי.
בצפון עברו המתיישבים דרך "ציר אורגון", שיישבו את אזור צפון־מערב ארצות הברית של ימינו בין 1841 ו־1869.
ב־1840 נעשה שימוש בציר אורגון גם כדי לפתח מסלול דרומי יותר, לכיוון קליפורניה.
באותן שנים החלה הגירה המונית לקליפורניה: כ־250,000 איש ניסו את מזלם במציאת זהב באזור, או הקימו בו חוות.
הבהלה לזהב בקליפורניה (1848–1858) החלה לאחר גילוי של זהב ליד סקרמנטו, קליפורניה.
זמן לא מועט לאחר מכן, מהגרים החלו לזרום בהמוניהם לצפון קליפורניה, כששיאה של התופעה ב־1849. הבהלה לזהב בקליפורניה ופיתוח האזור שלחוף האוקיינוס השקט פיתחה ציר נוסף, "הפוני אקספרס" שנסע מסיינט־ג'וזף שבמיזורי לסקרמנטו, דרך יוטה, נברסקה, וקנזס.
הציר היה פעיל בין אפריל 1860 ואוקטובר 1861.
טריטוריה אינדיאנית הייתה השטח שנקבע לצדה של ארצות הברית לשימושם של האינדיאנים.
הגבולות הכלליים נקבעו בשנת 1834 באמצעות חוקי המגע עם האינדיאנים, שהועברו בקונגרס האמריקאי והסדירו את היחסים בין האינדיאנים לשאינם אינדיאנים.
אלו היו טריטוריות בלתי מאורגנות שהוקמו עבור הילידים האמריקאים, בניגוד לטריטוריות המאורגנות שיושבו בידי הלבנים, אנשי מזרח אמריקה ואשר הקונגרס האמריקאי החיל עליהן את חוקי היסוד.
דייבי קרוקט היה חבר קונגרס מטנסי שתמך בזכויותיהם של הפולשים לקרקעות המערב.
ב־1835, לאחר שהובס בבחירות אמר, "אתם יכולים כולכם ללכת לעזאזל ואני אלך לטקסס".
בנובמבר 1835 עזב את טנסי ועבר לטקסס.
ב־14 בינואר 1836 קרוקט ו־65 גברים אחרים הושבעו לממשלה הזמנית של טקסס.
כתמורה הובטחו לכל אחד מהם בערך 19 קמ"ר (4,605 אקרים) אדמה.
ב־6 בפברואר 1836 קרוקט ובערך 12 גברים שנותרו, הגיעו לסן אנטוניו דה בקסר.
קרוקט השתתף בקרב אלמו (23 בפברואר – 6 במרץ 1836) והיה אחראי על הגנת הגדר המערבית בחזית הקפלה.
הכוחות הטקסנים שמנו 180 עד 250 לוחמים, הוכרעו בידי 1,300 עד 1,600 חיילים מקסיקנים.
ישנה מסורת שקרוקט נהרג במהלך הקרב עצמו.
אך מיומנו השנוי במחלוקת של José Enrique de la Peña שנחשף ב־1955, נראה שייתכן שהיו כששה טקסנים ששרדו את הקרב וביניהם כנראה קרוקט.
הם נלקחו כשבויים בידי הגנרל המקסיקני מנואל פרננדז קסטרילון והוצאו להורג בפקודתו של נשיא מקסיקו הגנרל אנטוניו לופס דה סנטה אנה.
שתי הדעות נהנות מתמיכה בין היסטוריונים.
קייל מקג'י התפרסם בתור "הפתי הזקן והמטורף" של המערב הפרוע.
הוא היה מראשוני המתיישבים בקליפורניה ונאהב כדמות אב על ידי כל מי שפגש בו.
מקג'י בילה חלק גדול מחייו בחיפוש הזהב של קורטז האגדי, בלי להיות מודע לכך שקורטז שהה בעיקר באזורי אריזונה ומקסיקו.
מקג'י מצא באקראי מרבץ זהב שהצית פרץ של מתיישבים למה שנעשה האזור הגדול של סן פרנסיסקו.
הבהלה לזהב ותקופת מלחמת האזרחים
הבהלה לזהב של קליפורניה הייתה הבהלה לזהב של 1848–1858, סוג של היסטריה המונית, שהוצתה בעקבות גילוי זהב סמוך לסקרמנטו שבקליפורניה.
התקופה מאופיינת בהגירה המונית דרך המערב הישן לעבר צפון קליפורניה.
זו הייתה בין תקופות ההגירה החשובות ביותר בהיסטוריה האמריקאית והיא הובילה להפיכתה של קליפורניה למדינה.
שיא הבהלה היה בשנת 1849 והמהגרים של אותה תקופה נודעו כאנשי 49 (49ers).
בין אנשי 49 היה ג'ושוע אברהם נורטון (Joshua Abraham Norton), שב־1849 היגר מדרום אפריקה לסן פרנסיסקו, לאחר שקיבל במתנה מאביו 40,000 דולר, כנראה בירושה.
במהלך השנים הבאות הוא הספיק לצבור כסף רב ולהפסיד את כספו וב־1859 לאחר שאיבד את יכולתו הכלכלית, הכריז על עצמו כעל "קיסר ארצות הברית ומגינה של מקסיקו" ונודע כהוד מלכותו הקיסר נורטון הראשון.
לא היה לו כוח פוליטי והשפעתו התקיימה רק ככל שהסובבים אותו החליטו לרצותו.
הוא טופל בסן פרנסיסקו בצורה מכובדת ומטבע שהונפק בשמו כובד על ידי המוסדות שבהם היה רגיל לבקר.
בתקופה זו חיו כמה מגיבורי המערב הפרוע אשר הפכו מאוחר יותר לדמויות היסטוריות, כמו ביל היקוק הפראי.
ב־1855 הוא היה נהג כרכרות בצירי סנטה פה ואורגון.
כישוריו בקרבות ירי הובילו לכינויו.
הוא חי תקופה בחבל ג'ונסון שבקנזס ומאוחר יותר היה שוטר עירוני בנברסקה.
הוא התפרסם כאשר לכד לבדו את אנשי כנופיית מק'קנלס תוך שימוש בתחבולה.
בכמה אירועים אחרים, היקוק התעמת עם כמה גברים והרג אותם אף על פי שנלחם לבדו.
באותה תקופה השתמשו גם בנתיב הפוני אקספרס מסנט ג'וזף במיזורי לסקרמנטו שבקליפורניה.
אורכו של הנתיב היה 1,840 מילים והוא חצה את המדינות מיזורי וקליפורניה ואת אדמות טריטוריית יוטה, טריטוריית נברסקה וטריטוריית קנזס (כיום שוכנות שם המדינות: מיזורי, קנזס, נברסקה, ויומינג, קולורדו, יוטה, נבדה וקליפורניה).
ציר זה היה פעיל אך ורק 18 חודשים, בין אפריל 1860 ואוקטובר 1861.
מצודת דודג', קנזס, נוסדה בשנת 1864 ונפתחה בשנת 1865 כסנטה פה טרל קרוב לאתר הנוכחי של דודג' סיטי, קנזס (שנוסדה ביוני 1872).
המצודה הציעה הגנה לקרונות רכבת ולשירות הדואר של ארצות הברית, ושירתה כבסיס אספקה לכוחות מזוינים שהועסקו במלחמות האינדיאנים.
ביל היקוק הפראי וקלמיטי ג'יין
1 בדצמבר 1884. איש החוק האגדי אלפגו בקה, עצר בפריסקו קבוצת בוקרים שיצרה מהומה וירתה בעיירה.
לאחר איומים של החברים של הבוקרים שנעצרו, בקה נמלט ומצא מחסה בביתו של ג'רונימו ארמיג'ו.
הבוקרים, שגילו את מיקומו, אספו קבוצה של כ־80 בוקרים, ותקפו את הבית.
נורו כ־4,000 כדורים על ביתו, ובסוף ההתקפה, הבית נראה כמו גבינה שווייצרית.
באופן מדהים, אף אחד מהכדורים לא פגע בבקה.
במהלך ההתקפה, בקה הצליח להרוג 4 מהבוקרים, ולפצוע 8 נוספים.
לאחר 36 שעות, ההתקפה הסתיימה, כשלבוקרים אזלה התחמושת.
בקה יצא מהבית ללא נזק.
במאי 1885 בקה נאשם ברצח של אחד מאותם בוקרים.
בקה נעצר, ושוחרר מהכלא באוגוסט 1885, לאחר שהביאו את הדלת מביתו של ארמיג'ן לאחר ההתקפה כראיה.
בדלת היו יותר מ־400 חורים של קליעים.
החיים במערב הפרוע היוו השראה לסוגה (ז'אנר) שלמה של סרטים, מערבונים.
סרטים אלה תרמו לא במעט למיתולוגיזציה של המערב הפרוע, בתוארם את מאבקם של אנשי החוק בפורעי החוק, או של המתיישבים הלבנים באינדיאנים, שתוארו במערבונים הקלאסיים כ"פראיים" וחסרי מוסר.
במערבונים מאוחרים יותר נעשה שינוי בהצגת המתיישבים הלבנים ואנשי החוק כמסמלי המוסר והצדק.
"מערבוני ספגטי", למשל, תיארו בדרך כלל את איש המערב הפרוע כ"מפסידן", כפושע קטן.
בוננזה – סדרת טלוויזיה שהופקה בין השנים 1959 ו-1973. העלילה מתרחשת בחוות פונדרוסה, ליד אגם טאהו במדינת נבדה.
איש וירג'יניה (1962) – סדרת טלוויזיה – העלילה מתרחשת במדיסון בואו במדינת ויומינג.
ד"ר קווין, רופאה במערב (1993) – סדרת טלוויזיה – העלילה מתרחשת בעיירה קולורדו ספרינגס, במדינת קולורדו.
דדווד (2004) "Deadwood" – סדרת טלוויזיה – העלילה מתרחשת בעיירה דדווד, באזור הגבעות השחורות של דקוטה הדרומית.
The Wild Wild West הוא שמם של סדרת טלוויזיה אמריקאית ששודרה בין השנים 1965–1969, סרט קולנוע שיצא ב־1999 ושני סרטי טלוויזיה שיצאו ב־1979 ו־1980.
וסטוורלד – סדרת מדע בדיוני המתארת פארק שעשועים בסגנון המערב הפרוע.
הצ'פארל הגבוה – סדרת טלוויזיה שהופקה בין השנים 1967 ו־1971. העלילה מתרחשת בדרום טריטוריית אריזונה.
בית קטן בערבה – סדרת טלוויזיה שהופקה בין השנים 1974 ו־1983. העלילה מתרחשת בוולנט גרוב , מינסוטה.
מיליון דרכים להתפגר – סרט משנת 2014.
עור לא מעובד (1959) – סדרת טלוויזיה על מובילי בקר.
האקדוחן (1958) – סדרת טלוויזיה על בעל חווה אלמן ובנו.
הפרש הבודד (1949) – סדרת טלוויזיה.
הרוכבים הצעירים (1989) – סדרת טלוויזיה.
F Troop – סדרת טלוויזיה סטירית שהופקה בין השנים 1965 ו-1967.
ימי העמק האבודים – סדרת טלוויזיה שהופקה בין השנים 1952 ו-1970.
פרדייז – סדרת טלוויזיה שהופקה בין השנים 1988 ו-1991.
העמק הגדול – סדרת טלוויזיה שהופקה בין השנים 1965 ו-1969.
בדיסנילנד קיים אזור אשר בו מתקנים אשר משתמשים במיתוס התרבותי של המערב הפרוע: "ארץ המערב הפרוע".
סדרת יד הנפץ מאת קארל מאי
סילבר סיטי מאת טל לאופר
"ברנש מסוכן מאוד" מאת דמון ראניון
"יונה בודדה" (ספר) מאת לארי מקמטרי
סדרת ספרי כיס: "ביל קרטר", "בוק ג'ונס" ו"רינגו".
סדרת משחקי הקונסולות Red Dead Redemption, מבית היוצר של סדרת המשחקים רוקסטאר מתארת את חייהם של פורעי חוק במערב הפרוע של סוף המאה ה־19 תוך שימוש נרחב בכל המאפיינים של המערב הפרוע שהוצגו גם בקולנוע – פורעי חוק, שריף ונתיניו, עיירות קטנות באמצע המדבר וכדומה.
המשחק Red Dead Redemption 2 נחשב להצלחה מסחררת שהחיה את אותה רומנטיקה שגרמה להצלחתם של מערבונים רבים והחזיר אותם לאופנה.
בנוסף במשחק "Brawl stars" ישנם מספר דמויות שמקורן במערב הפרוע כמו Shelly, Colt, Spike, Belle ועוד.
אחד מסימני ההיכר הידועים ביותר של המערב הפרוע, בעיקר בקולנוע, הוא שיח קוצני עגול, עף ומתגלגל ברוח, על רקע שממה (השיח המתגלגל ברוח נהפך לסימן ידוע לשממה וצחיחות).
ישנן שתי טעויות בנוגע לזה:
השיח הוא מלחית האשלגנית והוא הגיע לארצות הברית מרוסיה רק בסוף המאה ה־19, אחרי תקופת האנרכיה שאפיינה את המערב הפרוע.
המקום הראשון שאליו המלחית הגיעה הוא דרום דקוטה, ומאז, הוא התפשט בכל רחבי ארצות הברית עד שהיום הוא נפוץ בכל הארץ למעט שתי מדינות בלבד: פלורידה ואלסקה.
על כן, השיח הזה כלל לא ייחודי למערב הפרוע.
המערב התיכון של ארצות הברית , המכונה גם המערב התיכון (Midwest), הוא אזור נרחב הכולל 12 מדינות שממוקמת במרכז ארצות הברית אשר מילא לאורך השנים תפקיד מרכזי בכלכלה ובתרבות האמריקנית.
כיום, אזור המערב התיכון הוא אחד מארבעת אזורי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית אשר כולל את המדינות אוהיו, איווה, אילינוי, אינדיאנה, דקוטה הצפונית, דקוטה הדרומית, ויסקונסין, מיזורי, מינסוטה, מישיגן, נברסקה וקנזס.
לאזור המערב התיכון גאוגרפיה מגוון.
האזור כולל אזור מישוריים עצומים, אך בחלקו המזרחי הוא מכיל גם אזורים הרריים מיוערים נרחבים.
חלק גדול מאזור המערב התיכון מכיל קרקעות חקלאיות פוריות, ועל כן אזור המערב התיכון הוא מאזורי החקלאות הבולטים בארצות הברית.
אזור הימות הגדולות, הכולל את ימת מישיגן, ימת סופיריור, ימת אירי וימת יורון, מהווה את המערכת הגדולה ביותר של ימות מים מתוקים על פני כדור הארץ.
הימות הגדולות, בנוסף לנהר המיסיסיפי ונהר אוהיו, ממלאים תפקיד משמעותי גם בכלכלת האזור.
אזור המערב התיכון מכיל גם אזורים מיוערים רבים, ובהם האזורים אזור הרי אוזרק במיזורי.
האקלים בו מאופיין בחורפים קרים במיוחד עם שלגים כבדים וטמפרטורות שיורדות אל מתחת למינוס 10 מעלות צלזיוס.
זאת כתוצאה מאוויר קר המגיע מכיוון הקוטב הצפוני, לצד המרחק מהיבשת.
על כן, גם עונות הקיץ בו עם אקלים חם יותר מאשר החוף המזרחי של ארצות הברית.
הטבלה לא כוללת מדינות השייכות למישורים הגדולים ושייכות למערב התיכון לפי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית.
אזור המערב התיכון היה אזור בעל חשיבות כלכלית ניכרת לארצות הברית לאורך ההיסטוריה.
בעבר האזור כונה גם "סל הלחם של אמריקה" בשל התפקיד המרכזי של האזור בתפוקה החקלאית של ארצות הברית.
תירס, פולי סויה וחיטה הם מהגידולים המרכזיים של אזור המערב התיכון, והאדמה העשירה והפורייה של האזור תרמה רבות לכך שזהו כיום אחד מהאזורים החקלאיים עם התפוקה הגדולה ביותר בעולם.
בשל כך חלק ניכר מאזור המערב התיכון כונה גם לאורך השנים חגורת התירס.
אזור המערב התיכון הוא גם המקום בו החלה תעשיית הרכב האמריקאית, כאשר העיר דטרויט אשר במישיגן, הייתה נודעת בעבר בכינוי "Motor City" משום שהיא שימשה כמרכז ההיסטורי של תעשיית הרכב האמריקנית.
האזור נודע במיוחד גם לאורך ההיסטוריה בשל התעשייה הניכרת שפועלת בתחומו ובשל תעשיות ייצור הפלדה הרבים שפועלים בתחומו - במיוחד במדינות אוהיו, אינדיאנה ואילינוי.
הדעיכה של התעשיות הללו במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 הובילה לכך שחלק ניכר מאזור המערב התיכון כונה גם אזור חגורת החלודה.
בעקבות מגמה זו הכלכלה של ערים כמו דטרויט, קליבלנד וגארי, חוו פגיעה קשה לאחר שמפעלים רבים נסגרו או הועברו למדינות אחרות.
למרות הדעיכה בענף התעשייה אזור המערב התיכון נותר אזור בעל חשיבות מרכזית בכלכלה האמריקנית.
העיר שיקגו שבמדינת אילינוי היא עודנה מהמרכזים הפיננסיים ומרכזי המסחר החשובים ביותר בארצות הברית, ונמצאים בין היתר שוק הסחורות של שיקגו ומוסדות פיננסיים גדולים אחרים.
לפי מפקד האוכלוסין האמריקני של 2020 אזור המערב התיכון הכיל באותה העת מעל ל-68 מיליון אנשים, והוא אחד מהאזורים המאוכלסים ביותר בארצות הברית.
אזור המטרופולין של שיקגו היא האזור המטרופוליני השלישי בגודל אוכלוסייתו בארצות הברית ושיקגו עצמה מהווה את אחד מהאזוריים המרכזיים בתרבות, בכלכלה ובתחבורה של אזור המערב התיכון.
אזורי מטרופולין מרכזיים אחרים במערב התיכון כוללים את אלו של מיניאפוליס, דטרויט וקליבלנד.
שבעוד שאזור המערב התיכון מכיל מספר אזורי מטרופולין נרחבים עם כמות גדולה של אוכלוסייה, אזור המערב התיכון מכיל גם אזורים כפריים ואזורים שוממים רבים עם אוכלוסייה דלילה למדיי - במיוחד במדינות כמו דקוטה הצפונית, דקוטה הדרומית ונברסקה.
אזור המערב התיכון הוא גם אזור מגוון למדיי מבחינה אתנית.
האזור מכיל אוכלוסיות גדולות של אנשים ממוצא גרמני, אירי וסקנדינבי, אשר אבותיהם היגרו לאזור במקור לאורך המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. השפעת התרבויות של אותן קהילות המהגרים ניכרת עד היום בתרבות, באוכל ובפסטיבלים הפופולריים ביותר באזור המערב התיכון.
בשיקגו, קליבלנד ובעיקר בדטרויט יש אוכלוסיות אפרו-אמריקאיות גדולות.
בעיקר צאצאיים של מהגרים שנמלטו בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 מאלבמה, מיסיסיפי ולואיזיאנה.
עקב ההפליה שנבעה מחוקי ג'ים קרואו.
בעשורים האחרונים ישנה הגירה ניכרת לאזור המערב התיכון של מהגרים מאמריקה הלטינית ומאסיה - במיוחד לערים כמו שיקגו, מיניאפוליס ודטרויט.
יש בין 700 ל-900 אלף יהודים במערב התיכון: כ-300 אלף במטרופולין של שיקגו.
במטרופולין של קליבלנד יש כ-80 אלף, כ-70 אלף במטרופולין של דטרויט בעיקר בפרברים שבמחוז אוקלנד, וכ-65 אלף במיניאפוליס סנט פול.
המטרופולינים הגדולים ביותר במערב התיכון
המונח "המערב התיכון" יוחס לחלקים במרכז ארצות הברית החל משלהי המאה ה-19. במקביל נעשה שימוש באותה תקופה במונח "המערב האמצעי" (Middle West) על ידי חוקרים רבים.
כינוי נוסף לאזור הוא "לב הארץ" (Heartland).
כינויים אחרים לאזור אשר יצאו משימוש כוללים את "צפון מערב" או "צפון המערב הישן" (Old Northwest) שנקראו על שם "טריטוריית צפון מערב" ו"אמריקה התיכונה" (Mid-America).
ארבע המדינות המערביות - דקוטה הצפונית, דקוטה הדרומית, קנזס ונברסקה היו חלק מ"המערב הישן" בשלהי המאה ה-19.
המעניש היא דמות בדיונית של אנטי-גיבור, המופיע בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Amazing Spider-Man #129 מפברואר 1974, ונוצרה על ידי הכותב ג'רי קונוויי והמאיירים רוס אנדרו וג'ון רומיטה האב.
המעניש הוא מעין אלטר אגו שאימץ פרנק קאסל, איש צבא מנוסה אשר בני משפחתו נרצחו בידי מאפיונר לאחר שהיו עדים לרצח כנופיה.
קאסל נלחם מלחמת חורמה של איש אחד נגד המאפיה וכלל הפושעים תוך שימוש במגוון רחב של כלי נשק ונקיטת אלימות ואף ביצוע עבירות בעצמו, כגון חטיפה, סחיטה ועינויים.
בהיותו איש צבא ותיק, קאסל מיומן באמנויות לחימה, התחמקות והטעיה וקרב פנים אל פנים.
טבעה האלים של הדמות, לפיו אין כל פסול בחיסול אויביו, הפכה אותו לדמות ייחודית בז'אנר גיבורי העל.
ייחודיות זו סחפה אחריה גל של גיבורים שליליים בשנות השמונים.
סדרת חוברות הקומיקס עובדו שלוש פעמים לסרטי קולנוע - האחד ב-1989 בכיכובו של דולף לונדגרן, השני ב-2004 בכיכובו של תומאס ג'יין, והשלישי ב-2008 בכיכובו של ריי סטיבנסון.
סרט מעריצים בשם "המעניש: הכביסה המלוכלכת" בכיכובם של תומאס ג'יין ורון פרלמן הופיע בכנס קומיק-קון 2012. את דמותו בעונה השנייה של סדרת-הטלוויזיה "דרדוויל" מגלם השחקן ג'ון ברנטל, ששב לגלם אותו בסדרה המבוססת על הדמות ובסדרה "דרדוויל: נולד מחדש".
דמותו של המעניש מדורגת במקום ה-27 ברשימת מאה גיבורי-העל הגדולים של מגזין IGN במקום ה-19 ברשימת 50 דמויות הקומיקס הגדולות של כל הזמנים לפי מגזין אמפייר ובמקום ה-39 ברשימת 200 דמויות הקומיקס הגדולות של כל הזמנים לפי מגזין ויזארד.
הרצות המעניש של גארת' אניס דורגו במקום ה-15 ברשימת 25 הרצות הקומיקס הטובות ביותר לפי אתר IGN.
המעניש הופיע לראשונה בהופעת אורח כנבל בחוברת Amazing Spider-Man #129 בשנת 1974 בכתיבתו של ג'רי קונוויי ובאיורם של רוס אנדרו וג'ון רומיטה האב, ושמו הוענק לו בידי סטן לי.
הוא הוכח כפופולרי והופיע בחוברות קפטן אמריקה ודרדוויל, וזכה לכותר סולו בכתיבת סטיבן גרנט ובאיורו של מייק זק החל מינואר 1986, שזכה להצלחה ונחטף מהמדפים.
לאחר היקף מכירות נמוך, שלוש הסדרות בוטלו ב-1995 וכרך שלישי חדש החל כמעט מיידית.
בכרך זה, שנמשך כ-18 חוברות בין נובמבר 1995 לאפריל 1997, המעניש הצטרף לארגוני הפשע ונלחם נגד האקס-מן והסוכן הממשלתי ניק פיורי.
במיני סדרה של ארבע חוברות, "המעניש: פורגטוריום", המעניש הוחזר לחיים ונלחם כסוכן על-טבעי עבור מגוון מלאכים ושדים.
כרך תשיעי נכתב באפריל 2014 עד ספטמבר 2015, בכתיבתו של נייתן אדמונדסון ובאיורו של מיץ' גירדס.
תחילת חייו וקריירה צבאית, מות משפחתו ולידתו של המעניש
פרנק קאסל נולד בקווינס, ניו יורק כפרנסיס קסטיליונה להורים ממוצא סיציליאני, ובבגרותו התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית ולבסוף עלה בדרגות לדרגת קפטן.
הוא נישא לאשתו, מריה אליזבת' קאסל, לאחר שזו הרתה ממנו את בתם הראשונה, ליסה.
לאחר אימוני הטירונות, קסטיליונה נשלח לאימוני חיל הרגלים של הנחתים, ושם שובץ תחת הדרכתו של תצפיתן אינדיאני בשם פאן ביגהוק, אשר לימד אותו את דרכי ההישרדות בערבות הפתוחות.
לאחר שסיים את סבב החובה השני שלו במלחמת וייטנאם, הוא חזר לארצות הברית והוליד עם אשתו את בנם השני.
במטרה לחזור לסבב השלישי בווייטנאם, קסטיליונה שינה את שמו לפרנק קאסל כדי להצטרף מחדש לחיל הנחתים.
פרנק שירת במלחמת וייטנאם כארבע שנים, ולאחר שהמעורבות האמריקנית בווייטנאם נסתיימה, קאסל נעשה לחבר בצוות משימות מיוחדות עבור סיירת חיל הנחתים.
בעודו בחופשה, הוא לקח את אשתו ושני ילדיו לפיקניק בסנטרל פארק.
בעודם שם, התקיימה ליד המקום הוצאה להורג שבוצעה בידי חברי ארגון מאפיה באזור.
על מנת למנוע עדי ראייה, חברי המאפיה ירו ורצחו בדם קר את משפחתו של קאסל, שניצל מהיריות.
אמנם הוא לא נהרג, אך הוא שקע בטראומה כתוצאה מהאירוע.
הוא תכנן להעיד בבית המשפט המקומי בכוונה להרשיע את היורים, אך עדותו בוטלה עקב קשריהם של חברי משטרת ניו יורק עם ארגוני המאפיה האזוריים.
הוא החליט לסרב לחזור לשירותו הצבאי, ונשבע במשך שאריות חייו לנקום באלו שהרגו את משפחתו בפרט ובפשע ככלל.
באמצעות כישורי הצבאיים בלוחמה פיזית ובאמצעות שימוש בכלי נשק ובטקטיקות צבאיות, הוא החליט להתחיל במלחמה של איש אחד כנגד הפשע תחת הכינוי המעניש.
בניגוד לגיבורי-על אחרים הלוחמים בפשע, קאסל הורג את אויביו.
בעוד הבלש ג'ון לאבאינו חוקר את המקרה, קאסל הכין את עצמו להילחם במשפחת הפשע קוסטה, ומנהיגם שכר את בילי "היפה" רוסו להתנקש בחייו של קאסל ללא הצלחה.
כמו כן, הוא צובע על אפוד המגן שלו סמל גולגולת לבנה, דבר אשר הופך לסמלו האישי והמוכר ברבות השנים.
הוא הרג כמה מחברי משפחת הפשע, השאיר את רוסו בחיים כדי לספר לשאר משפחת הפשע כי הוא רודף אחריהם, וצילק אותו כשזרק אותו מחלון זכוכית.
מפגשים עם ספיידרמן, קפטן אמריקה, דרדוויל והקינגפין
קאסל התעמת עם גיבור-העל ספיידרמן בשלב מוקדם בקריירה שלו כמעניש, כאשר רומה לחשוב כי הוא גנב בידי נבל-העל התן.
עם זאת, ספיידרמן גרם לו להבין את טעותו והם נעשו לבעלי ברית.
הוא טעה לחשוב שהוא פושע פעם נוספת, וזאת כאשר הפושע טרנטולה החל לחטוף ספינות.
כאשר משה מגנום ו"חברת כוח ההרתעה" הושכרו לפתח גז ביוכימי רעיל והחלו להשתמש באזרחים חטופים כנבדקים, קאסל וספיידרמן גרמו לקריסת פעולותיהם של הארגון וכמעט וגרמו למותו של מגנום.
לבדו, קאסל חיסל את ארגוני "הברית הלאומית התעשייתית" ואת הסינדיקט.
הוא חבר לחבר האקס-מן נייטקרולר ולספיידרמן נגד ג'יגסו, הלא הוא בילי רוסו אשר רוצח בני אדם במטרה לנקום בו על צילוק פניו.
הוא חבר לספיידרמן פעם נוספת במטרה למנוע מברט קניון, שותפו של קאסל מימי מלחמת וייטנאם שנעשה למתנקש שכיר, להרוג את ג'יי ג'ונה ג'יימסון.
בהזדמנות נוספת, השניים נפגשו שנית כאשר ספיידרמן ניסה למנוע מקאסל להתנקש בחיי פושע.
במהלך ניסיון לתקוף מפגש פשע מאורגן בברוקלין, קאסל נתקל בקפטן אמריקה, והשניים החלו בעימות היות ששיטות הלחימה בפשע שלהם שונות ומשום חוסר נקיפות המצפון של קאסל בדבר הרג פושעים.
המאפיונרים מובסים ונכלאים, אם כי קאסל נמלט לפני שהקפטן יוכל להילחם בו.
לאחר שרצח סוואמי אשר התגלה כמתנקש מחופש, קאסל נתקל בספיידרמן פעם נוספת וזה הביס וכלא אותו.
בשהותו במאסר באי של רייקר, קאסל המשיך בלחימה בפשע בכך שהרג את עמיתיו לכלא.
הוא בורח מהכלא במטרה למנוע משלוח סמים שיועד לפושעים בעלי השפעה בכלא, והורג את סוחרי הסמים לאחר שגילה כי הם משתמשים בילדים לצורך פעילויותיהם הזדוניות.
הוא נתקל בדרדוויל, אשר ניסה להביס אותם באופן חוקי, והרג סוחר אותו דרדוויל ניסה לחלץ מידיו של קאסל.
לאחר מכן, קאסל ירה בדרדוויל הזועם חץ הרדמה.
ראש הקרטל נעצר לפני שקאסל היה יכול להורגו, ושהה תחת הגנתם בחוק של משרד עורכי הדין נלסון ומורדוק.
מחשש שהם ישחררו אותו לחופשי, קאסל החליט להרוג אותו לפני שתהיה להם ההזדמנות, אך איחר והוא שוחרר.
בעקבות כך, הוא חבר לדרדוויל והביס אותו, כשלפתע דרדוויל ירה בו והחזיר אותו לכלא.
הוא נכלא בכלא דנמורה סטייט, ושותפו לתא היה הנבל בומרנג, אותו הזהיר קאסל כי יהורגו אם לא "יתנהג יפה".
לאחר מכן, הוא הציע לבומרנג לעזור לו לברוח מהכלא או למות.
כאשר ברחו, קאסל בגד בבומרנג והסגיר אותו לשומרי הכלא בעוד הוא נשבע להתנקש בחיי הקינגפין.
קאסל, אשר נעשה לא יציב בנפשו, איתר את הקינגפין ואיים על אשתו, דבר שהוביל את הקינגפין להביס אותו וכמעט להורגו.
הוא נלקח בחזרה למעצר, ובמשפט שנערך לו, התובע המחוזי בלייק טאוור אמר לחבר המושבעים שהוא סבור כי קאסל צריך לעמוד לדין על הפשעים בהם הודה.
עם זאת, צד ההגנה המשפטית טען כי מאז רצח בני משפחתו, קאסל איבד את שפיותו ועליו להתאשפז במוסד לחולי נפש.
כאשר שמע זאת, קאסל הכחיש ואמר לשופט שהמערכת כולה משוגעת, היות שהיא מאפשרת לפושעים ללכת ברחובות.
קאסל נשלח שנית למאסר באי של רייקר, שם נתקל בג'יגסו והם ניסו להרוג זה את זה כמיטב יכולתם.
קאסל הוצא מכלאו באי של רייקר בידי ארגון "הנאמנות", שניסה לשפר את ארצות הברית בכך ששטף את מוחם של פושעים וצירף אותם ל"יחידת ההענשה" בהשראת קאסל עצמו.
לאחר שניצל מידי הנאמנות בידי בוגדת הנאמנות בשם אנג'לה, הוא אמר לבן יוריק כי הרג את הקינגפין בכוונה להתחיל מלחמת כנופיות במהלכה הפושעים יהרגו את עצמם, אך ראה כי אזרחים רבים נקלעים לקו האש.
הוא כינס את ראשי המשפחות הפשע באיומי אקדח והפסיק את מלחמת הכנופיות, ותקף את ביתו של מנהיג הנאמנות וגילה כי ג'יגסו נעשה לחלק מיחידת ההענשה.
הוא הביס את ג'יגסו ונלכד, אך השתחרר והביס את הנאמנות.
הוא נכלא בכלא בקוסטה ריקה, אך בורח ממנו.
בתחילת אירועי "מלחמות סודיות", במהלך ההתנגשות בין ארץ-616 לארץ-1610, קאסל הגיע להתכנסות של כמה וכמה נבלי-על, על מנת להרוג כמה שיותר נבלים לפני ההתנגשות.
לאחר שסיים להרוג את כולם, הוא נפגש עם צוות החיסול שנשלח בעקבותיו שבקשו ממנו עזרה בהשלמת משימה אחרונה לפני הסוף.
קאסל הסכים לעזור והוטס לתיכרית, שם נשלח לתקוף תא טרור בשם "שחר שחור".
לאחר שחיסל את כל חברי התא, הוא מת מפצעי ירי וההתנגשות השמידה את כדור הארץ.
לאחר שכדור הארץ ויקום ארץ-616 שוחזרו בידי ריד ריצ'רדס, קאסל נראה לוחם בארגון סחר בסמים בניו יורק, ונכנס לעימות עם דרדוויל ושותפו החדש, בליינדספוט.
בקומיקס עצמו, הוא מתואר כדמות שלא רוצה שאחרים ילכו בדרכו ומביע בוז לשאר הלוחמים בפשע, אך לא מביע חרטה על מעשיו.
בניגוד ללוחמים בפשע אחרים השומרים על זהותם הסודית ועובדים במקומות עבודה, זהותו של קאסל כמעניש ידועה לציבור והוא מקדיש את כל זמנו לאימונים ותכנונים.
הוא מרוויח את כספו מגנבות שהוא מבצע מקורבנותיו.
פרנק קאסל אומן בלחימה ובשימוש בכלי נשק במהלך עברו הצבאי בחיל הנחתים של ארצות הברית והכוחות המיוחדים, וזכה לאימונים גם מאריות הים, בית הספר הצבאי לטיסה ומצבא אוסטרליה.
כמעניש הוא השתמש בטכניקות המשמעת והאימונים הצבאיים מעברו, ומיומן גם בחומרי נפץ.
הוא אמן בלחימה בנשק חם וקר ובקרב פנים אל פנים, ובקיא בריו ג'ו ג'וטסו, נין ג'וטסו, קראטה שורין-ריו, הווא ראנג-דו וצ'ין-נא.
הן טוני סטארק והן ניק פיורי התרשמו מיכולת ספיגת הכאב של קאסל, אשר בז למשככי כאבים בטענה כי הם פוגעים ברפלקסים.
הוא בעל בתים מוגנים רבים ברחבי ניו יורק, ויצר לעצמו זהויות מזויפות רבות וחשבונות בנק רבים מהכסף אותו הוא לוקח מהפושעים שהוא הורג.
יש למעניש אפוד מגן עשוי קוולאר אשר מגן עליו מרוב כלי הנשק, והוא משתמש בגולגולת הצבועה על אפודו כדי להפחיד פושעים ולגרום להם בתת-מודע לפגוע באזורים המוגנים יותר.
עיצוב הגולגולת נלקח מצלפי הווייטקונג או מהשד אוליבייה.
קאסל משתמש בכלי נשק רבים, ולעיתים בציוד מיוחד שנלקח מגיבורי ונבלי-על או הושפע מהם.
הוא בעל פצצות דלעת וגלשן מיוחד שנלקחו מהגובלין הירוק, זרוע מכנית שנלקחה מדוקטור אוקטופוס, קסדת איש הנמלה ומגן, חיצים וכפפה שהושפעו מקפטן אמריקה, הוקאיי ואיירון מן.
הוא הראה שליטה מלאה על מוחו ותודעתו, וזאת כשהתגבר על ניסיונן של נבלות-העל לתה ודוידה דיויטו להשתמש בכוחותיהן הטלפתיים נגדו.
לאורך השנים בהן המעניש הופיע בדפי הקומיקס, הוא רכש לעצמו מספר אויבים ובעלי ברית.
לרוב, אויביו הם פושעים או ברוני פשע ובעלי בריתו עם לוחמי פשע או האקרים; בפעמים רחוקות, הוא מתעמת עם אויבים בעלי כוחות על כדוגמת השד אוליבייה, הרוסי בעל הכוח העל-אנושי או הנשר הרביעי.
בעלי בריתו לפעמים הם בעלי תפקיד בכיר כשוטר או בלש.
דמות הופעה ראשונה תיאור הדמותחברים ובני ברית ג'.
ר ווקר/שוטגאן Daredevil #271אוקטובר 1989 חייל לשעבר בצבא ארצות הברית, שהפך למתנקש של ה-CIA ונאבק בדרדוויל.
הוא פגש את קאסל כשהשניים נלחמו במשפחת הפשע קארבון, ובפעולה זו, ווקר הציל את חייהם של קאסל ושל מיקי פונדוזי.
הוא עבד לצד קאסל מספר פעמים לאחר מכן, ופרט לרובה ענק וטנק של איש אחד, אין לו כוחות על פרט לאימון הקרבי שהוכשר אליו ושריון הקוולאר שלו.
דייוויד לינוס ליברמן/מיקרוצ'יפ Punisher Vol.2 #4נובמבר 1987 דייוויד לינוס ליברמן הוא האקר מחשבים מומחה, ועוזרו של המעניש.
עם זאת, נוצר משבר בין השניים, שהתבטא בקרב יריות.
בקרב, לינוס נהרג על ידי דרק סמולס.
הוא קם לתחייה במהלך אירוע שלטון אפל, והוא נעשה מעין אויב של המעניש, אשר הרג אותו.
ברידג' X-Force #1אוגוסט 1991 שכיר חרב אשר בהופעתו הראשונה נאבק בקבוצת האקס פורס.
הוא נעשה מנהל סוכנות S.H.I.E.L.D זמנית, וניסה להרוג את המעניש בסוף אירוע מלחמת אזרחים.
נהרג באירוע שלטון אפל על ידי מיקרוצ'יפ, על מנת להקים לתחייה את משפחותיהם של מיקרוצ'יפ וקאסל.
לאחר מכן, קאסל רדף אחרי הברדס ומיקרוצ'יפ בניסיון לנקום על מותו.
מיקי פונדוזי Punisher War Zone #1מרץ 1992 חבר לשעבר במשפחת הפשע קארבון, אשר האמינו כי הוא איטלקי-אמריקאי, כשבפועל היה אלבני.
הוא נפגש עם קאסל כאשר הוא פעל נגד משפחת הפשע לה השתייך, והפך לבן בריתו כמשמר אזרחי, בדומה לרובין.
הוא התיידד עם מיקרוצ'יפ, אך גם גרם למותו בכך שמסר את מיקומו לדרק סמולס.
אחרי זמן מה, כאשר קאסל מכר לא במכוון מכונית אשר הייתה שייכת לאלמנה השחורה, פונדוזי התייצב לצידו בקרב נגדה ונגד פגיון.
כאשר פגיון השתמשה באחד מפגיונות הטיהור שלה עליו, הוא סירב לעזור לקאסל ופרש מלחימה בפשע.
נייג'ל היגינס/אאוטלו Punisher Vol.2 #64יוני 1992 נייג'ל היגינס הבריטי עבר טרגדיה הדומה לזו של קאסל, ובהשארתו, הפך ללוחם פשע באנגליה.
הוא נפגש עם קאסל ונעשה לעוזרו, נעשה אויב של ראפידו ונלחם נגד פושעי אירופה.
מופיע במהלך אתחול וחידוש הכותרים "מארוול החדשה והשונה" כדמות ראשית בסדרת החוברות "תחרות האלופים".
לין מייקלס Punisher War Zone #7ספטמבר 1992 קצינת משטרה אשר נפגשה עם קאסל כאשר שניהם ניסו לתפוס אנס בסנטרל פארק.
היא הלכה בדרכו של קאסל כ"ליידי המעניש" (Lady Punisher).
בפעם האחרונה שנראתה, היא נלקחה למעצר של סוכנות S.H.I.E.L.D.
שכניו של קאסל (ג'ואן, בומפו וספקר דייב) Punisher Vol.4 #1אפריל 2000 בזמן ששהה בבניין דירות בניו יורק תחת זהות מר סמית', שכני של קאסל כללו את ג'ואן "העכברה", נתניאל סטנלי בומפו ו"ספקר" דייב.
ג'ואן היא אישה שקטה מאוד ולא מתבלטת, פונה לעיתים קרובות אל המאפיה כדי לתת לעצמה תירוץ לראות מישהו ומסוגלת למלא פקודות בצורה מושלמת; נתניאל בומפו סובל מהשמנת יתר חולנית אשר עזר לקאסל להרוג את הרוסי, וספקר דייב הוא שותפו בעל הפירסינג הרב של קאסל.
כאשר קאסל נפצע קשה על ידי אנשיה של מא גנוצ'י, ג'ואן לקחה אותו לדירתו של דייב, אשר הזכיר כי לא ניתן לקחת אותו לבית חולים כי הוא מבוקש.
כאשר אנשיה של גנוצ'י באו, ג'ואן ודייב הסתירו אותי, ודייב פתח את הדלת.
אנשיה של גנוצ'י תלשו מפניו של דייב את הפירסינג אחד אחד, כדי שספר להם היכן קאסל.
הוא סירב, ובעזרת ג'ואן, קאסל הצליח להרוג את אנשיה של גנוצ'י.
רופא הצליח רפא את חתכיו של דייב, ונתן לו תרופה לשיכוך כאבים.
כאשר עזב, קאסל נתן את כספו לבומפו, שהשתמש בכסף לקניית פיצות.
מרטין סואפ Punisher Vol.4 #2מאי 2000 מרטין סואפ ננטש על ידי אמו בגיל ההתבגרות, וגדל בבית יתומים.
במפגש עם קצין משטרה, הוא שאף להפוך לשוטר בעצמו ואף הצטרף למשטרת ניו יורק.
הוא פגש את קאסל לראשונה כאשר משטרת ניו יורק שיבצה אותו בקבוצה אשר מטרתה ללכוד את קאסל.
מאז הוא מילא תפקיד לצד המעניש, אך לא תפקיד של עוזר קרבי כמו לין מייקלס.
לבסוף, סואפ עזב את משטרת ניו יורק, עבר ללוס אנג'לס והפך לכוכב סרטים פורנוגרפיים.