tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לואיסנה לופילטו בתפקיד מנואלה פלארי / פיפה, חוקרת במשטרה הפדרלית
מארה אלברטו בתפקיד קלרה ויסאלבה
חואן איגנסיו קיין בתפקיד אריאל
קרלוס דל ריו בתפקיד סקריסטן
מרתה הלר בתפקיד ויסינה פיפה
מיקלה קסטן בתפקיד ליאונורה הצעירה
מיגל אנג'ל מקיאל בתפקיד אנפרמרו ראול
מורה מגנארלי בתפקיד קורנליה הצעירה
מריאנה מסטרצ'יו בתפקיד מוקאמה לאונורה
הנער מסינסינטי הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1965 בבימויו של נורמן ג'ואיסון (שהחליף את סם פקינפה זמן קצר לאחר תחילת הצילומים), עם סטיב מקווין, אדוארד ג'י רובינסון וקרל מולדן בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על ספר בשם זה מאת ריצ'רד ג'סופ משנת 1963. העלילה מתרחשת בניו אורלינס בתקופת השפל הגדול של שנות ה-30 ועיקרה שחקני פוקר.
שחקן אחד מסינסינטי המכונה "הנער" מנסה לכבוש את המקום הראשון בין שחקני הפוקר בעיר.
את המוזיקה לסרט חיבר לאלו שיפרין ושיר הנושא "הנער מסינסינטי" מושר בסוף הסרט בפי ריי צ'ארלס.
ג'ואן בלונדל הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע וזכתה בפרס National Board of Review לשחקנית משנה.
אריק סטונר מסינסינטי המכונה "הנער", מגיע לניו אורלינס ומתפרנס ממשחקי פוקר בהם הוא מנצח ונאלץ להתקוטט עם שחקנים שניצחונותיו לא מוצאים חן בעיניהם.
בין המשחקים הוא נח בזרועות חברתו כריסטיאן (טיוזדיי ולד).
חבר קרוב של "הנער" מכונה "יורה" ("Shooter" - קרל מולדן), שחקן פוקר ותיק שעוסק בעיקר בארגון המשחקים בהם הוא משמש גם כמחלק הקלפים ("דילר").
הוא נשוי לאישה צעירה בשם מלבה (אן-מרגרט) המשדרת מיניות ובוגדת בו לעיתים קרובות עם שתיקה מצידו.
מלבה וכריסיטאן הן חברות טובות והולכות ביחד לטיפולים בבית מרחץ טורקי.
"הנער" השטוף בהימורים לוקח את מלבה לחזות בקרב תרנגולים.
לעיר מגיע גדול שחקני הפוקר, לנסי הווארד המכונה "האיש" (אדוארד ג'י רובינסון).
"יורה" מארגן לו משחק פוקר עם סלייד (ריפ טורן), מיליונר בעל אגו מנופח שחושב שיוכל לנצח אך "האיש" מנצח אותו בקלות.
"יורה" עומד לארגן את המשחק החשוב ביותר בו יתמודד גם "הנער" ועוד מתמודדים "כבדים".
סלייד רוצה להתנקם ב"איש", מזמן את "יורה" לביתו ולוחץ עליו לחלק "קלפים טובים" ל"נער" כדי שיוכל לנצח את "האיש".
"יורה" מסרב בתחילה אך סלייד לוחץ עליו ומזכיר שהוא חייב לו אלפי דולרים והוא גם יודע דברים על מלבה.
הלחץ מצליח ו"יורה" מסכים לעשות זאת מחוסר ברירה.
"יורה" בוחר ב"ליידי פינגרס" (ג'ואן בלונדל), אישה מבוגרת ומנוסה במשחקים, כדי שתחליף אותו מדי פעם כמחלקת.
המשחק נמשך שעות רבות, "הנער" מגלה את זה ש"יורה" מחלק לו "קלפים טובים" ובהפסקה הוא לוחץ עליו ו"יורה" מגלה לו שזו הוראה של סלייד.
"הנער" מתעמת עם סלייד ומסרב להצעתו.
הוא מפטר את "יורה" ורוצה לנצח רק בכוחות עצמו.
לבסוף נראה שהוא עומד לנצח אך לבסוף "האיש" שולף את הקלף המנצח ולוקח את כל הקופה.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותסטיב מקוויןאריק "הנער" סטונרשחקן פוקראדוארד ג'י רובינסוןלנסי "האיש" הווארדשחקן פוקרקרל מולדן"היורה"שחקן פוקראן-מרגרטמלבהאשתו של "היורה"טיוזדיי ולדכריסטיאןחברתו של "הנער"ריפ טורןסליידשחקן פוקרג'ואן בלונדלליידי פינגרסמחלקת קלפים
הנער מברוקלין הוא סרט קומדיה מוזיקלי אמריקאי עם דני קיי ווירג'יניה מאיו בתפקידים הראשיים.
זה רימייק של הסרט "The Milky Way" (שביל החלב) משנת 1936 בכיכובו של הרולד לויד שהוא עיבוד למחזה בשם זה משנת 1934 של לין רות והארי קלורק.
העלילה היא על חלבן שהופך להיות אלוף באגרוף.
בסרט יש קטעי שירה וריקודים.
זימרתן של וירג'יניה מאיו וורה-אלן מדובבת.
דני קיי שר בקולו ומבצע את אחד הקטעים המפורסמים שלו - "פבלובה", קטע קומי על בלט.
בארני סאליבן (דני קיי) עובד כחלבן ב"מחלבות החמניה" בניו יורק.
הוא מחלק בקבוקי חלב בעזרת עגלה עם סוסה.
יום אחד סוסתו נשכבת על הכביש כשהיא בהריון.
בארני מתחיל לצעוק וכולם זורקים עליו חפצים חוץ מבחורה שמזמינה אותו לחדרה ונותנת לו להשתמש בטלפון לבקשת עזרה מווטרינר.
הבחורה מציגה עצמה בשם פולי (וירג'יניה מאיו), זמרת מובטלת.
לבארני יש אחות בשם סוזי (ורה-אלן) שעובדת כזמרת ורקדנית במועדון ובארני מבקש דרכה למצוא עבודה לפולי.
לאחר הופעה נתקלת סוזי בשני גברים, ספיד וספיידר.
ספיד (סטיב קוקרן) הוא אלוף העולם באגרוף במשקל בינוני וספיידר (ליונל סטנדר) הוא המאמן ושומר הראש שלו.
ספיד מתחיל להטריד את סוזי ובארני נקלע למקום.
מתפתחת קטטה וספיידר מתכונן להכות באגרוף את בארני אך בארני מומחה בהתחמקות ומכת האגרוף פוגעת בספיד שנופל.
אנשים מתקהלים ומשתאים על בארני שהפיל בנוק אאוט את אלוף העולם ועד מהרה זה מתפרסם בכל העיתונים.
גבי (וולטר אבל) האמרגן של ספיד כמעט יוצא מדעתו אך מזכירתו אן (איב ארדן), מציעה לו למנף את העובדה שבארני "הביס" את האלוף ולהפוך אותו לאלוף אגרוף בשם "טייגר סאליבן".
ספיידר מתחיל לאמן את בארני אך זה לא הולך.
לבסוף מציעה אן לבארני להתאגרף בקצב ולס הדנובה הכחולה ובארני מקבל זאת.
כעת יוצא בארני למסע בכל רחבי ארצות הברית הוא רק אינו יודע שכל התחרויות האלה "מכורות" כדי שהוא יזכה.
הוא הופך לתרנגולת שמטילה ביצי זהב.
בעל המחלבות מר אוסטין (קלרנס קולב) קונה את החוזה שלו מגבי ב-50.000 דולר.
בארני הופך לידוען ואשת החברה גב' למוין (פיי ביינטר) מארגנת תחרות שהכנסותיה יהיו למען ילדים נזקקים.
בארני צריך להילחם נגד האלוף ספיד (שהפך בינתיים לחברה של סוזי) אך לא יודע שהפעם התחרות היא "אמיתית".
ביום התחרות נכנס בארני לאולם שבידיו סייח צעיר כקמע.
הסייח צולף בזנבו על ספיד וזה נופל ומתעלף.
ספיידר נותן לו בטעות כדורי שינה.
בתחרות הוא ישנוני ובארני מנצח אותו.
גבי שהימר על ספיד, נוגס בכובעו.
מר אוסטין מורה לבארני לעזוב את האגרוף וממנה אותו לשותף בכיר במחלבות.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותדני קייבארני סאליבןחלבן ומתאגרףוירג'יניה מאיופוליזמרתורה-אלןסוזיאחותו של בארניסטיב קוקרןספידאלוף אגרוףליונל סטנדרספיידרמאמן אגרוףוולטר אבלגביאמרגן אגרוףאיב ארדןאןמזכירתו של גביקלרנס קולבמר אוסטיןבעל מחלבהפיי ביינטרגב' למויןאשת חברה
הנער על הדולפין הוא סרט רומנטי אמריקאי משנת 1957 בבימויו של ז'אן נגולסקו, עם סופיה לורן, אלן לאד וקליפטון ווב בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "הנער על הדולפין" של דייוויד דיוויין משנת 1955.
הוגו פרידהופר היה מועמד לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר.
השיר "הנער על הדולפין" מושר בתחילת הסרט באנגלית על ידי ג'ולי לונדון ובמהלך הסרט ביוונית על ידי סופיה לורן.
השיר קיבל גם נוסח בעברית של שמואל פישר והושר בפי דורותיאה ליביו.
זה הסרט ההוליוודי הראשון שצולם ביוון, אתרי הצילום הם האיים הידרה, רודוס, דלוס, פורוס ואתרים ביוון - האקרופוליס, אפידאורוס ומטאורה.
הבמאי נאלץ באמצעים שונים להתגבר על הפרש הגבהים בין סופיה לורן (1.83 מטר) ואלן לאד (1.68 מטר).
פדרה (סופיה לורן) היא בחורה שזופה וחטובה שמתגוררת באי הידרה במבנה של טחנת רוח ביחד עם אחיה הקטן ניקו.
היא עוסקת בדליית ספוג מהים בצלילה חפשית מסירה נהוגה על ידי חברה ריף (ג'ורג' מיסטרל), מהגר מאלבניה.
יום אחד היא נתקלת בפסל מתכת עתיק של נער יושב על דולפין.
היא נפצעת ממסמר שהיה תקוע שם וריף מביא אותה לרופא הכפר ד"ר הוקינס (לורנס נייסמית') שמטפל בה ומזהה את המסמר כשייך לספינה שטבעה שם לפני 2,000 שנה ובה היה הפסל הזה שלדבריו יקר מאד.
הוא מצייד אותה ברישום של הפסל ושולח אותה לאקרופוליס באתונה להציג זאת לפני מתעניינים.
פדרה פוגשת שם את הארכאולוג האמריקאי ד"ר ג'יימס קאלדר (אלן לאד) שמתייחס לזה בזלזול וכן למליונר ויקטור פרמלה (קליפטון ווב) שמשוטט בים התיכון ביאכטה שלו וסוחר בממצאים ארכאולוגים גנובים.
הוא מתייחס ברצינות, מזמין אותה ליאכטה שלו ובינתיים נוסע למנזר במטאורה כדי למצוא חומר על הפסל הזה ומוצא במנזר את ד"ר קאלדר שגם הוא מתעניין.
פרמבלי וקאלדר מגיעים להידרה ופרמבלי מבקש מפדרה שתוביל את קאלדר לחפש בכל המקומות פרט למקום שבו נמצא הפסל עד שייתיאש ויפסיק.
הוא מנסה לשחד את קאלדר שיפסיק בחיפושיו אבל נתקל בסירוב.
במשך הזמן מתפתח רומן אהבה בין פדרה לקאלדר שאינו יודע שהיא עובדת נגדו.
פרמלי מצליח לשחד את ריף בסכום כסף גדול וזה שולף את הפסל ממקומו ומסתיר אותו במערה כדי שימסור אותו אחר כך לפרמלי תמורת סכום נכבד שייאפשר לו לשאת את פדרה ולקחת אותה איתו לאלבניה.
בינתיים מבלה פדרה עם קאלדר בטברנה ומסיחה את דעתו לפי בקשת ריף.
קאלדר חושד ומערב את נציג ממשלת יוון שעוקב אחרי ריף.
פדרה מנסה לשכנע את ריף כי הפסל שייך לעם היווני אך הוא סוטר לה, מביא אותה לסירה שמתחתיה קשור הפסל וקושר אותה והם בדרכם למסור אותו לפרמלי.
קאלדר ונציג הממשלה מפתיעים אותם ורוצים לעצור את פרמלי אך הפסל לא נמצא כי ניקו חתך את החבלים שקשרו אותו לסירה.
פרמלי משוחרר ומורה לאנשיו להפליג למונטה קרלו והשאר חוזרים להידרה עם הפסל ומתקבלים בשמחה במטח כבוד מתותחי החוף.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותסופיה לורןפדרהאלן לאדד"ר קאלדרארכאולוגקליפטון וובויקטור פרמליסוחר עתיקותחורחה מיסטרלריףחבר של פדרהלורנס נייסמית'ד"ר הוקינסרופא
הנערה הדנית הוא רומן מאת הסופר האמריקאי דייוויד אברסהוף, שיצא לאור בשנת 2000 בהוצאת ויקינג פרס בארצות הברית ואלן אנד אונווין באוסטרליה.
הרומן הוא עיבוד בדיוני על חייה של לילי אלבה, אחת הנשים הראשונות שעברו ניתוח להתאמה מגדרית.
הנערה הדנית, כפי שאמר אברסהוף, לא מנסה לספר סיפור אמיתי.
הוא לא רק דמיין את רוב מה שכתב על חייה האישיים של אלבה, אלא גם בדה את כל הדמויות האחרות בספר, והכי חשובות ביניהן אישתה כחולת הדם של ווגנר, גרטה ווד, שכמו אברסהוף, מגיעה מפסדינה, קליפורניה.
גרדה ווגנר האמיתית הייתה דנית, אך ברומן שמה הוחלף לגרטה כדי לרצות את הקהל האמריקני.
איינר ווגנר נשוי באושר לאשתו גרדה ווגנר.
איינר גדל כבן, ביחד עם חברו הטוב ביותר האנס.
גרדה גדלה בקליפורניה עם אחיה התאום קרלייל.
בסופו של דבר היא עברה לדנמרק, ופגשה לראשונה את איינר באקדמיה המלכותית, אך הם הופרדו בגלל אירועי מלחמת העולם הראשונה.
במהלך פרידתם, גרדה מתחתנת עם גבר אחר בשם טדי קרוס ויש לה ילד איתו.
הילד מת בלידה וטדי מת משחפת.
גרדה חוזרת לדנמרק ומתחתנת עם איינר.
בני הזוג הם ציירים, כאשר איינר מצייר בעיקר נופים וגרדה מציירת דיוקנאות של אנשים מפורסמים במקצת.
יום אחד, אנה פונסמרק, חברתה של גרדה, חייבת לבטל את מפגש הציור המתוכנן שלה, אולם גרדה צריכה לסיים את הציור בהקדם האפשרי, ומכאן היא מבקשת מאיינר לדגמן כאנה.
הפגישה נקטעה כאשר אנה נכנסת לביתם.
לאחר מכן אנה מחליטה לקרוא לאיינר "לילי".
לאחר זמן קצר, הזוג מוזמן לנשף האמנים השנתי.
גרדה משכנעת את איינר להתלבש כמו לילי, אך במהלך הנשף פוגשת לילי אדם בשם הנריק סנדאל.
הנריק ולילי מתחילים מערכת יחסים קצרה (שגרדה מדכאת מכיוון שהיא חוששת שלילי עשויה לפגוע בהנריק בכך שהיא מרמה אותו).
בסופו של דבר לילי והנריק נפרדים בדרכם.
הקסלר מבצע צילום רנטגן באיינר ורואה שאין גידול; עם זאת, הוא אומר לגרדה להרתיע את איינר מלהגיע לשום מקום בתור לילי.
גרדה מתחילה לצייר את לילי בתדירות גבוהה יותר, וציורים אלה מעוררים פופולריות אצל גרדה.
לאחר מכן מצליחה גרדה להחזיק גלריה זמנית של ציוריה של לילי בצרפת.
בצרפת פוגשת גרדה בהאנס אקסגיל, חבר ילדותו של איינר.
גרדה, האנס ואיינר שלבוש כלילי חולקים ארוחת ערב בה האנס לא מכיר את איינר.
איינר מרגיש שהבעיה ביחס לזהותו רק הולכת ומחמירה.
קרלייל מודה שהוא יודע שאיינר הוא לילי ומחליט לעזור לו למצוא רופאים כדי לפתור את בעיותיו.
גרדה, בינתיים, פוגשת את דוקטור אלפרד בולק.
בולק מעוניין לעזור לאיינר להפוך לילי לחלוטין.
אז פוגש איינר את דוקטור בולק.
בולק מספר לאיינר על הניתוחים שהוא מתכנן לעשות, אליהם מסכים איינר.
בולק עובר לדרזדן ואיינר עובר אחריו.
בסופו של דבר האנס מודה בפני גרדה שהוא יודע גם על כך שאיינר הוא לילי.
האנס תומך למעשה ואומר לגרדה לפגוש את איינר בדרזדן.
במקביל, גרדה מתחילה להתאהב בהאנס.
הניתוח הראשון מסיר את האשכים של איינר, וכך הוא משלים את המהלך הראשון בדרך להפוך ללילי.
גרדה מגיעה לדרזדן שם בולק מגלה שאיינר היה אמור להיוולד כאישה שכן היו לו שחלות לא מפותחות בגופו כל הזמן.
השחלות של איינר משוחזרות והוא מבצע את הניתוח האחרון שלו.
הניתוח מצליח והוא הופך לחלוטין ללילי.
לאחר מכן לילי וגרדה חוזרות לדנמרק.
לילי והנריק מתאהבים שוב בעוד גרדה והאנס מתחילים להתאהב.
לאחר מכן, הנריק מציע נישואין ללילי, והאנס מבקש מגרדה לעבור איתו לאמריקה.
בולק מצליח ליצור קשר עם לילי ומספר לה על ניתוח סופי; כזה שישתיל ללילי רחם כדי שתוכל להגשים את חלומה ולהיות אמא.
לילי מספרת לגרדה על הניתוח, שבגללו גרדה מסרבת ללכת לדרזדן יחד עם לילי מפני שהוא "מסוכן מדי".
במקום זאת קרלייל מביא את לילי לדרזדן.
בסופו של דבר לילי וגרדה נפרדות.
הניתוח היה כישלון שכן נמצא כי זיהום גדל בתוך לילי.
הסרט לא מסביר אם לילי חיה או מתה בסוף הסרט.
הנערה הדנית זכה בפרס קרן רוזנטל מטעם האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולספרות ובפרס למדא בספרות.
הוא גם הגיע לגמר בפרס טיפטרי, פרס האריות הצעירים של ספריית העיר ניו יורק, ופרס איגוד הספרייה האמריקני, והיה ספר ראוי לציון בניו יורק טיימס.
ב-The New York Times Book Review, הסופר והמבקר ג'ון ברנהאם שוורץ כינה את הרומן "מעצר": "אני מקווה שאנשים יקראו את הנערה הדנית.
המבקר ריצ'רד ברנשטיין כתב בניו יורק טיימס," מר אברסהוף אומר לנו שאהבה אכן כרוכה במרחב חשוך קטן.
האינטליגנציה והטאקט של חקירתו הופכים את הרומן שלו לאירוע ראוי לציון.
הרומן תורגם ליותר מעשר שפות ומתפרסם בכריכה רכה על ידי פינגווין.
הרומן עובד לסרט עלילתי בבימויו של טום הופר, ובכיכובם של אדי רדמיין בתפקיד לילי אלבה, אליסיה ויקנדר בתפקיד גרדה וגנר, מתיאס שונארטס בתפקיד האנס אקסגיל, בן וישו כהנריק, סבסטיאן קוך בתפקיד ד"ר קורט וורנקרוס ואמבר הרד בתפקיד אולה פולסון.
הסרט קיבל ביקורת מועטה על הצגתו הבלתי לגיטימית של אירועים היסטוריים, אך ההופעות של רדמיין וויקנדר זכו לשבחים ולמועמדות לכל פרסי המשחק הגדולים.
ויקנדר זכתה בפרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ורדמיין היה מועמד לפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר.
הנעלמים היא מיני-סדרת מתח צרפתית שנוצרה על ידי דייוויד אלקיים ווינסנט פוימירו, המבוססת על ספרו של הרלן קובן באותו השם.
מיני-הסדרה עלתה לשידור ב-13 באוגוסט 2021 בשירות הזרמת המדיה "נטפליקס".
לפני עשור, גיום לוצ'סי איבד שני אנשים שהיו קרובים אליו.
בהווה, לאחר שבת זוגו נעלמת, גיום נשאב לתעלומה שמערערת את כל מה שידע על הסובבים אותו.
פינגן אולדפילד – גיום לוצ'סי
ב-21 ביולי 2021, חשפה נטפליקס טריילר רשמי למיני-הסדרה, בו נחשף כי המיני-סדרה תעלה לשידור ב-13 באוגוסט 2021.
הנערה הכי בת-מזל בעולם הוא מותחן מסתורי משנת 2022 בבימויו של מייק בארקר מתסריט של ג'סיקה קנול, המבוסס על הרומן שלה באותו השם.
בסרט מככבים מילה קוניס, פין ויטרוק, סקוט מקניירי, תומאס ברבוסקה, ג'ניפר בילס וקוני בריטון.
הסרט יצא לאקרנים בבתי קולנוע נבחרים ב-30 בספטמבר 2022, לפני השקה בסטרימינג ב-7 באוקטובר 2022 על ידי נטפליקס.
תושבת ניו יורק, שנראה שחייה בשליטה, מתמודדת עם טראומה שגורמת לחייה להתפרק לרסיסים.
מילה קוניס – האני פאנלי
קיארה אורליה – האני פאנלי הצעירה
פין ויטרוק – לוק הריסון
סקוט מקניירי – אנדרו לארסון
ג'ניפר בילס – לולו וינסנט
תומאס ברבוסקה – ארתור פינמן
ג'סטין לופה – ניל רתרפורד
דלמר אבוזייד – אהרון ויקרשאם
אלכסנדרה ביטון – הילרי היצ'ינסון
ניקול הוף – אוליביה קפלן
אלכס בארון – דין בארטון
קרסון מקורמאק – דין ברטון הצעיר
גייג' מונרו – פייטון פאוול
באוגוסט 2015, פורסם שליונגייט רכשה את זכויות הסרט של הנערה הכי-בת מזל בעולם מאת ג'סיקה קנול, כאשר ריס ווית'רספון אמורה להפיק תחת החברה שלה, "Pacific Standard".
בפברואר 2021, פורסם שמילה קוניס תככב בסרט, כאשר מייק בארקר אמור לביים את הסרט, מתסריט של קנול, כשנטפליקס אמורה להפיץ, וללינסגייט וויתרספון לא חלק מההפקה.
ביולי 2021, פין ויטרוק, סקוט מקניירי, קיארה אורליה, תומאס ברבוסקה, ג'סטין לופה, דלמר אבוזייד, אלכס בארון, קרסון מקורמאק, ג'ניפר בילס וקוני בריטון לוהקו לתפקידים בסרט.
הצילום הראשי החל ביוני 2021 בטורונטו, קנדה והסתיים בספטמבר 2021 בניו יורק.
הסרט יצא לאקרנים בבתי קולנוע נבחרים ב-30 בספטמבר 2022, לפני ההשקה בסטרימינג ב-7 באוקטובר 2022 על ידי נטפליקס.
הנערה הדנית הוא סרט דרמה רומנטית ביוגרפית משנת 2015 בבימויו של טום הופר, המבוסס על הרומן באותו שם משנת 2000 מאת דייוויד אברסהוף, ובהשראת חייהם של הציירות הדניות לילי אלבה וגרדה וגנר.
בתפקידים הראשיים בסרט מככבים אדי רדמיין המגלם את דמותה של אלבה, אחת הנשים הראשונות שעברה ניתוח להתאמה מגדרית, ואליסיה ויקנדר המגלמת את דמותה של וגנר.
לצידם משתתפים בסרט גם סבסטיאן קוך בתפקיד קורט וורנקרוס, בן וישו, אמבר הרד ומתיאס שונארטס.
הסרט השתתף בתחרות הראשית של פסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-72 של ונציה, ובפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו 2015. לבתי הקולנוע בארצות הברית יצא הסרט בהפצה מוגבלת ב-27 בנובמבר 2015, ב-1 בינואר 2016 בבריטניה, ובאותו חודש גם הוקרן בהקרנת בכורה בישראל במסגרת אירוע גיוס כספים לפסטיבל הקולנוע הגאה בתל אביב.
למרות הביקורת שנמתחה על אי הדיוקים בעלילה, רדמיין וויקנדר זכו לשבחים רבים על משחקם.
בטקס האוסקר ה-88 ויקנדר זכתה בפרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, רדמיין היה מועמד לפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר, והסרט גם היה מועמד לפרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר ועיצוב התלבושות הטוב ביותר.
בטקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-69 קיבל הסרט חמש מועמדויות לפרס באפט"א לקולנוע, כולל פרס באפט"א לסרט הבריטי הטוב ביותר.
עלילת הסרט מתחילה בשנות ה-20 בקופנהגן, ועוקבת אחרי אמנית הדיוקנאות גרדה וגנר ובעלה איינר וגנר, אמן נוף פופולרי ואישה טרנסית בארון.
לאחר שגרדה מבקשת מאיינר לדגמן עבור דיוקן אישה שהיא מציירת,
זהותה המגדרית של אלבה כאישה נחשפת לצופים.
במהלך הסרט לילי מתחילה בתהליך היפרדות מזהותה הגברית.
היא וגרדה עוברות לפריז, שם הדיוקנאות של גרדה המציגים את לילי כאישה מעוררים עניין בקרב סוחרי אמנות.
אחד הסוחרים, הנס אקסגיל, הוא חבר ילדות של לילי, שידידותו ארוכת השנים של עם לילי וחיבתו לה מביאות אותו לתמוך בבנות הזוג.
לילי אינה זוכה לסיוע מצד פסיכולוגים, ואחד מהם אף מנסה לאשפז אותה.
בהמלצתה של אולה, לילי וגרדה פוגשות את ד"ר קורט וורנקרוס, שמציע לה לעבור ניתוח לשינוי מין מזכר לנקבה, הליך כירורגי חדש שזו רק הפעם השנייה שהוא מציע, לאחר שהמטופלת הקודמת התחרטה והחליטה שלא לעבור אותו.
למרות הסכנות הכרוכות בניתוח, לילי מסכימה מיד ונוסעת לבדה לגרמניה לעבור אותו.
גרדה מגיעה לגרמניה לאחר הניתוח הראשון מבין שניים, שמותיר אותה עם זיהום חמור.
גרדה מסייעת ללילי בתהליך ההחלמה, ולילי מתחילה לעבוד בחנות כלבו כמוכרת בשמי נשים.
לבסוף היא מחליטה, למורת רוחה של גרדה, לעבור את הניתוח השני בסדרה, ונוסעת גם אליו לבדה.
גרדה מגיעה שוב להיות לצידה של לילי לאחר הניתוח, ומוצאת אותה חיוורת וחלשה, אך מלאה בתחושת שלמות.
לילי מתה מסיבוכים מהניתוח השני תוך כדי שיחה עם גרדה.
גרדה והנס נוסעים לדנמרק, ועומדים על ראש גבעה מול חמשת העצים שלילי ציירה לעיתים קרובות.
צעיף שלילי נתנה לגרדה והשתיים העבירו ביניהן מספר פעמים, עף ברוח.
אדי רדמיין - איינר וגנר / לילי אלבה (לילי אלבנס)
אליסיה ויקנדר - גרדה וגנר (לבית גוטליב)
מתיאס שונארטס - הנס אקסגיל (פרננדו פורטה)
בן וישו - הנריק סנדל (קלוד לז'ון)
אמבר הרד - אולה פולסן
סבסטיאן קוך - ד"ר קורט וורנקרוס
פיפ טורנס - ד"ר ינס הקסלר
ניקולס וודסון - ד"ר בוסון
פיקסי - הוואפה, הג'ק ראסל
הסרט ספג ביקורת על כך שנכתב כסרט ארוטי על פמיניזציה כפויה, ומטשטש את סיפורה האמיתי של אישה טרנסג'נדרית.
בנוסף הועלו טענות כנגד הליהוק של רדמיין, גבר סיסג'נדר, לתפקיד אישה טרנסג'נדרית.
רדמיין קיבל את הביקורת ובראיון ל-IndieWire עם יציאת הסרט ב-2015, אמר כי מדובר ב"דיון חשוב ביותר".
בראיון למגזין GQ ב-2018 הודה רדמיין שבמבט לאחור הוא לא בטוח שהיה צריך לקבל את התפקיד.
ב-2021 שב והצהיר שהוא מתחרט על החלטתו ואמר "היום לא הייתי לוקח את התפקיד הזה.
עשיתי את הסרט עם הכוונות הכי טובות שיש, אבל אני חושב שזו הייתה טעות".
אליסיה ויקנדר זכתה בפרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בסרט, הזכייה היחידה של הסרט מבין ארבע המועמדויות לאוסקר.
ביקורת נמתחה על בחירתה של האקדמיה, שכן וויקנדר מופיעה על המסך כשעה, כלומר 50% מאורך הסרט, ולכן הייתה אמורה להיות מועמדת בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר.
חברת ההפצה של הסרט Focus Features תמכה במועמודתה כשחקנית משנה בטענה שגם בעבר היו מועמדות בה, וזכו, שחקניות ראשיות רבות.
ויקנדר לא הוכנסה לרשימת המועמדות הפוטנציאליות לפרס השחקנית הראשית, מכיוון שבחברת ההפקה חששו כי סיכוייה מול ברי לארסון על תפקידה בסרט חדר יהיו קטנים משמעותית מאשר מול המועמדות האחרות בקטגוריית שחקנית המשנה.
בטקסי הפרסים האחרים באותה שנה - טקס פרסי גלובוס הזהב והאוסקר הבריטי, ויקנדר הייתה מועמדת בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר, ובמקביל הייתה מועמדת בקטגוריית שחקנית המשנה על תפקידה בסרט המדע הבדיוני אקס מכינה.
אלבה לא הייתה האישה הטרנסג'נדרית הראשונה שעברה ניתוח לשינוי מין, לאחר שקדמה לה דורה ריכטר, כך על פי הרישומים ששרדו.
הבמאי טום הופר הודה כי הסרט מבוסס על הרומן "הנערה הדנית" מאת דייוויד אברסהוף, ולא על סיפור החיים האמיתי של אלבה ווגנר.
לילי וגרדה עברו לפריז ב-1912, אולם בסרט נרמז שהמעבר התרחש בסוף שנות ה-20. השתיים החליטו לעבור לפריז הליברלית ולחיות שם כלסביות בזכות האווירה הליברלית שהייתה שם בעשורים הראשונים של המאה ה-20, והסצנה שבה שני גברים מכים את לילי, הלבושה בבגדי גברים, מכיוון שהם חושבים שהיא לסבית, לא קרתה במציאות.
שם המשפחה שאימצה לילי היה אלוונס.
את השם "לילי אלבה" שבו נעשה שימוש בסרט, המציאה העיתונאית הדנית לואיז "לולו" לאסן.
הנס אקסגיל אינו דמות אמיתית.
הוא מבוסס באופן חופשי למדי על דמותו של פרננדו פורטה, שלו נישאה גרדה לאחר מותה של לילי.
גרדה התגרשה מפורטה ב-1936, לא ילדה ילדים, ומעולם לא נישאה שוב.
היא חזרה לדנמרק, התמכרה לאלכוהול ומתה חסרת כל ב-1940. פורטה האמיתי לא היה חבר ילדות של איינר/לילי.
שם המשפחה אקסגיל הוא ככל הנראה מחווה לבני הזוג הדנים אקסל ואיגיל אקסגיל, זוג ההומואים הראשון אי פעם שנישאו באמצעות איחוד אזרחי.
אלבה מתה מדחיית איברים עקב לאחר הניתוח החמישי שלה שהיה ניסיון כושל להשתלת רחם ב-1931 ובגיל 48. בסרט היא מתה לאחר הניתוח השני לשינוי מין.
הסרט נאסר להקרנה בקטר, איחוד האמירויות הערביות, עומאן, בחריין, ירדן, כווית ומלזיה.
הנערה הקסומה מאדוקה מאג'יקה (ביפנית: 魔法少女まどかマギカ, מסוגנן: 魔法少女まどか☆マギカ; ברומאג'י: Mahō Shōjo Madoka Magika) ובקיצור מאדוקה מאג'יקה (בהיראגאנה: まどか マギカ מסוגנן: まどか☆マギカ, ברומאג'י: Madoka Magica) היא סדרת אנימה מסוג מאהו שוג'ו ופנטזיה אפלה.
הסדרה נוצרה על ידי רביעיית Magica, הופקה על ידי אולפני ושודרה במקור ביפן במהלך שנת 2011. כמקובל בז'אנר מאהו שוג'ו, העוסק בנערות קסומות, העלילה מתמקדת בקבוצת בנות בחטיבת הביניים שהופכות לנערות קסומות, כאשר בראשן הגיבורה מאדוקה קנאמה.
במהלך העלילה, הן נאבקות באויבים המכונים "מכשפות", ולומדות על הייסורים והסכנות הקשורים להיותן נערות קסומות.
אולם בניגוד למקובל בז'אנר, יש בה תכנים מסאב-הז'אנר פנטזיה אפלה, והיא נחשבת לסדרה פורצת דרך בעומק הדמויות, במורכבות הסיפור ובתכנים האפלים שבו.
על בסיס סדרת האנימה נוצרה גם סדרת מאנגה וסדרות ספין-אוף, אשר פורסמו על ידי המוציא לאור Houbunsha.
בנוסף, על בסיס סדרת האנימה נוצר גם רומן, משחק וידאו לקונסולה הניידת PlayStation Portable, ומשחק מובייל.
באוקטובר 2012 הופקו שלושה סרטי אנימה בזיכיון כאשר שני הסרטים הראשונים מבוססים על עלילת סדרת האנימה והסרט השלישי, אשר יצא לאקרנים באוקטובר 2013, כלל סיפור מקורי.
סרט רביעי בזיכיון אמור לצאת לאקרנים ב-2025.
עלילת הסדרה מתרחשת בעיר הבדיונית מיטאקיהארה (Mitakihara) שביפן.
תלמידת חטיבת הביניים מאדוקה קנאמה (Madoka Kaname) חולמת חלום בו היא וחברתה הטובה סאייאקה מיקי (Sayaka Miki) נתקלות ביצור קסום דמוי ארנבון בשם קיוביי (Kyubey) המציע להן לחתום על חוזה, שלפיו הן תקבלנה כוחות קסם, הוא יגשים עבורן משאלה, ובתמורה יסכימו להציל את העולם ממכשפות.
בבית הספר מגלה מאדוקה קנאמה שהנערה שהופיעה בחלומה היא תלמידה חדשה בכיתתה, ושמה הומורה אקמי (Homura Akemi).
תחילה, מאדוקה והומורה לא מסתדרות.
נראה שהומורה יודעת יותר ממאדוקה על חלומה ועל המשמעות של להיות מאהו שוג'ו (נערה קסומה).
היא מנסה לעצור את מאדוקה מלבצע את החוזה.
מאדוקה וסאייאקה פוגשות את מאמי טומו (Mami Tomoe) תלמידה ממעמד גבוה בבית הספר, שהיא נערה קסומה בעצמה.
כשהיא מבחינה בחוסר ההחלטיות שלהן אם להפוך לנערות קסומות, מאמי מציעה לקחת אותן לציד המכשפות שלה כדי שילמדו על האחריות שבכך.
לאחר שמכשפה הורגת את מאמי, מאדוקה מבינה שבחייה של נערה קסומה יש גם סבל וכאב.
זה מודגש יותר בהופעתה של קיוקו סאקורה (Kyoko Sakura).
נערה קסומה ותיקה שמשאלתה גרמה ללא כוונה למות משפחתה.
אלו גילויים ראשונים שמאדוקה מגלה ועליהם נוספים אחרים.
היא מגלה שנערות קסומות מוותרות על נשמתן כדי ליצור אבני נשמה, מקור הקסם שלהן.
כשאבן נשמה נגועה מדי בייאוש, היא הופכת לזרע צער שבוקע למכשפה.
לסאייאקה יש חבר מוזיקאי - קיוסוקה (Kyosuke) בו היא מאוהבת.
היא מחליטה להפוך לנערה קסומה לאחר שנודע לה שכך תוכל לרפא אותו.
רצף של חוויות מתסכלות ומייאשות והתנגדות לרפא את אבן הנשמה שלה גורמות לסאיאקה ליפול לייאוש בלתי נמנע שהופך את נשמתה לזרע צער של מכשפה.
קיוביי מגלה למאדוקה שהוא מגזע חייזרים שקוצר את רגשותיהן של נערות קסומות במשך מאות שנים כדי להשתמש בהן כאנרגיה כדי לנטרל את התפשטות האנטרופיה, ובכך להדוף את מוות החום של היקום.
מאדוקה לומדת שהומורה היא נערה קסומה מציר זמן אחר שחזרה על אותו חודש אינספור פעמים כדי לנסות להציל את מאדוקה מגורל נורא.
תוכניתן של מאדוקה וקיוקו להפוך את השינוי של סאייאקה נכשלת.
כדי לאפשר מאדוקה לברוח, קיוקו נאלצת להקריב את עצמה.
כך שהומורה נשארת הנערה הקסומה היחידה.
ליל ולפורגה, מכשפה חזקה במיוחד, מתקרבת לעיר ומביסה את הומורה שמנסה לעצור בעדה.
היא מתחילה כשהיא על הסף להפוך למכשפה, מאדוקה מגיעה.
למרות מאמציה של הומורה לעצור בעדה מאדוקה מחליטה להפוך לנערה קסומה.
היא מבקשת לעצור את יצירת המכשפות - בעבר, בהווה ובעתיד.
האופי הפרדוקסלי של משאלתה גורם לה להתעלות לצורת פסיכופומפ, הנקראת "חוק המחזוריות".
זהו כלל חדש של היקום בו נערות קסומות מטוהרות ונעלמות למישור גבוה יותר במקום להפוך למכשפות.
במציאות שנוצרה, הומורה היא היחידה שזוכרת את מאדוקה.
הומורה נשבעת להמשיך להילחם לכבוד מאדוקה והעולם שהיא אהבה.
מארת פרויקט הייתה לפתח אנימה שתפנה לקהל רחב יותר מהקהל הרגיל לז'אנר הנערות הקסומות.
איוואקאמי (Iwakami) ואקיוקי שינבו היוצרים כיוונו את הסדרה כך שתהיה נגישה ל"מעריץ האנימה הכללי".
שינבו מינה את ג'ן אורובוצ'י להיות התסריטאי ואת אום אאוקי להיות מעצב הדמויות.
טאקאהריו קישידה (Takahiro Kishida) היה מחויב לעיבוד העיצובים של אום אאוקי (Takahiro Kishida) לסדרת הטלוויזיה.
שינבו אפשר להם חופש אומנותי לגבי תוכן הסיפור.
לאחר שהסדרה הסתיימה ביפן, אמר איוואקאמי בראיון, "אני לא משנה הרבה; אם יהיה מעצור אולי אתערב, אבל העובדים עשו עבודה מצוינת ושמחתי מאוד לראות את התוצאות בפרק הראשון".
במהלך שלב התכנון שקדם לכתיבה, איוואקאמי ביקש מאורובוצ'י להפוך את קו העלילה ל"כבד".
שינבו ציין שהוא צריך להכיל כמויות גדולות של דם ואלימות, אלמנטים שהיו יוצאי דופן בז'אנר הנערות הקסומות.
איוואקאמי גם ביקש להרוג נערות קסומות רבות לאורך הסדרה.
אורובוצ'י, שכבר צבר מוניטין ככותב סיפורים אפלים, הסכים.
שינבו העניק לאורובוצ'י מידה גדולה של אוטונומיה בכתיבת הסדרה.
כדי ליצור דקונסטרוקציה מוצלחת של ז'אנר הנערות הקסומות, אורובוצ'י חקר היבטים של מדיה מסורתית של ז'אנר הנערות הקסומות.
הוא גם הצהיר שהתפתחות העלילה הושפעה מציורי הדמויות של אאוקי, ושמקורות ההשראה לסדרה היו הפרויקטים הקודמים של מחבר ספרות האימה סטיבן קינג ושינבו, והידאמארי סקטץ' (Hidamari Sketch) והנערה הקסומה ליריקאל נאנוהה (Magical Girl Lyrical Nanoha).
אורובוצ'י ייחס לניסיונו בעבודה על פרויקטים עם התסריטאים צ'ירו איטאנו (Ichiro Itano) ויוסוקה קרודה (Yōsuke Kuroda) כהשפעה מרכזית בכתיבתו עבור הסדרה, והתייחס לשניהם כמנטורים שלו.
הפרק הראשון זרק את הצופה לחלק בסיפור עם הקשר לא ידוע.
הפרק השני הגדיר את הכללים של מסגרת הסיפור.
הפרק השלישי חשף את הגילוי בעלילה כדי לרגש את הצופה.
הטוויסט בפרק השלישי נקבע בשלב הצעת הפרויקט וכרוך במותה של מאמי, ה'מנטור' של הדמות הראשית.
החלטה זו הייתה שנויה במחלוקת; אורובוצ'י אמר שאנשי הצוות פנו אליו ללא הרף וביקשו ממנו לשקול זאת מחדש בגלל חיבתם לדמות.
הוא סירב והעלילה נותרה ללא שינוי במהלך ההפקה.
אורובוצ'י הבין שקוו עלילה כזה עשוי להיות קשה לצופים ולפגוע בהצלחת הסדרה בקרב קהלים מסוימים.
בראיון עמו אמר אורובוצ'י שהוא מאמין שהעלילה בסיפור חשובה יותר מהדמויות המופיעות בו, וכי הפעולות של דמות וגורלה הסופי נקבעים עוד בטרם ניתן לה שם.
הוא העמיד זאת מול שיטות כתיבה אחרות המתמקדות תחילה בפיתוח הדמויות וסביבן קוו עלילה העוקב אחריהן.
הוא הגן על החלטתו על מות מאמי, ואמר שכך הדמות יכולה להפוך ליותר משמעותית.
הוא אמר: "אני חושב שיש די הרבה גיבורים שהפכו לבני אלמוות דווקא בגלל שהם מתו, כמו קיסר צפלי בהרפתקה המוזרה של ג'וג'ו או ראה ב"אגרוף כוכב הצפון" דווקא בגלל הדרך בה מתו, הם יכלו לחיות לנצח".
שינבו רצה שהנושאים האפלים של הסדרה יהיו הפתעה לצופים, והשקיע מאמץ ומחשבה על מנת שהשיווק והפרסום שלה יעמדו בניגוד לאופי התסריט.
כך, לוגו הכותרת הוצג באמצעות גופנים מעוגלים שייראו בלתי מזיקים לקהל, ובתמימות שתסתיר בכוונה את הגוונים האפלים שבה.
אורובוצ'י הטעה את העוקבים שלו כשכתב בחשבון הטוויטר שלו שמדובר בסדרה תמימה.
סאייאקה הייתה הדמות האהובה על אורובוצ'י.
שינבו הצטער על גורלה העגום אך אורובוצ'י סירב לשנות את התסריט ואמר שמוות הנו חלק בלתי נפרד מהסיפור.
שינבו הציע להחזיר אותה לחיים, ואורובוצ'י סירב בשנית.
שינבו אמר שייתכן שהוטל עומס גדול מדי על הדמויות שהיו נערות צעירות בחטיבת הביניים.
החייזר קיוביי עוצב על ידי אורובוצ'י, בדומה לחיות מדברות שנלוות לגיבורים בסדרות דומות, למשל החתולה המדברת לונה בסדרה סיילור מון.
לדעתו של איוואקאמי קיוביי הוא אחד האנטגוניסטים העיקריים בסדרה, "השילוב של חמוד וחושך הוא הנושא המרכזי של הסדרה וקיוביי הוא התגלמות של הנושא".
מטרה מרכזית בכתיבתו של אורובוצ'י הייתה הדגשת הדיסוננס המוסרי והאתי בין קיוביי ובין בנות חטיבת הביניים הצעירות.
אובורוצ'י השווה את קיוביי למפלצות ביצירותיו של מחבר ספרות האימה ה.פ.
לאבקראפט (HP Lovecraft), והעיר על קיוביי: "הוא לא רשע, חוסר הרגשות שלו הוא שמפחיד אותנו".
אורובוצ'י גם העיר על העמימות המוסרית שהסדרה מציגה בראיון לאסאהי שימבון, וקבע "אל-קאעידה הפיל את מגדלי התאומים בנימוקים של צדק.
צדק עבור אנשים מסוימים הוא רוע עבור אחרים.
כוונות טובות, טוב לב, ותקווה לא בהכרח תשמחנה אנשים".
אחרי שאורובוצ'י המליץ על יוקי קאג'יורה, איוואקאמי ושינבו אכן בחרו בה להלחין את הפסקול לסדרה.
שינבו עבד אתה בעבר על הדיוקן של קוסט הקטנה (Le Portrait de Petit Cossette).
אורובוצ'י סיפר שהמוזיקה מאותה סדרה השפיעה עליו עמוקות והיוותה לו השראה בעת כתיבת התסריט.
אורובוצ'י אמר שהוא מעריץ של קאג'יורה משום שהיא תמיד מזהה את קו העלילה של הסיפור בזמן ההלחנה.
צמד מוזיקת הפופ היפנית ClariS הוזמן לבצע את שיר הפתיחה של הסדרה.
איוואקאמי היה מעורב בפיתוח השיר כדי להבטיח שהוא יתאים לסדרה, וזו הייתה אחת הפעמים הבודדות שהוא התערב בהיבט של ההפקה.
מספר שבועות לפני פרסום הסדרה ביפן נחשפו בפרסומות הלחנים "התחבר" ונושא הסיום "מגיה".
ב-7 בינואר 2011 הסדרה הופיעה לראשונה בטוקיו.
עשרת הפרקים הראשונים שודרו מדי שבוע והפכו זמינים לסטרימינג בניקו ניקו דוגה (Nico Nico Douga) ובשירות Anime One של ביגלוב (BIGLOBE).
במרץ אותה שנה הופסקו השידורים המתוכננים של שני הפרקים האחרונים בגלל רעידת האדמה והצונאמי של טוהוקו ב-2011.
אורובוצ'י התנצל בפני הצופים על העיכוב בשידור הסדרה.
במקביל אמר, שהדחיות דווקא יפחיתו את העומס מאולפן האנימציה שאפט (Shaft), שכן היות שבפרקים 11 ו-12היו ציורים מאתגרים במיוחד, אורובוצ'י ואיוואקאמי תכננו ששאפט ימשיכו לשפר את הפרקים עד לשידורם מחדש.
לפי אורובוצ'י אם פרק 11 היה משודר כמתוכנן התוצאה הייתה כנראה מאכזבת.
ב-23 במרץ 2011, השידור של שאר הסדרה נדחה ללא הגבלת זמן, שכן רבים מהעובדים היו נסערים בשל אסונות הטבע, אולם לבסוף חזר הצוות לתפקוד והמשיך בעבודתו.
מאוחר יותר איוואקאמי התייחס לחוויית ההפקה הייחודית הזו בראיון לרשת אנימה חדשות.
לדבריו תמיד היה לחץ של זמן מצד שאפט בזמן בתהליך ההפקה, ואילו כעת נשלם כל פרק לפני זמן השידור שלו.
את ההפצה של הסדרה צפון אמריקה עשתה אניפלקס אוף אמריקה (Aniplex USA), ובכלל זה דיבוב לאנגלית.
ההפצה נעשתה בשלושה כרכים של BD ו-DVD שיצאו בין ה-14 בפברואר ל-12 ביוני 2012. אניפלקס הוציאה גם מהדורות מוגבלות המכילות את תקליטורי הפסקול המקוריים ופריטים מיוחדים.
מאנגה בידור (Manga Entertainment) השיגה רישיון לסדרה בבריטניה.
באוסטרליה שודרה הסדרה בערוץ הילדים של ABC אני (ABC Me), ב-29 ביוני 2013, לאחר תצוגה מקדימה מוקדמת ב-6 בינואר.
הסדרה המדובבת עלתה לשירות הסטרימינג Neon Alley של Viz Media בסוף 2013. ב-1 בספטמבר 2018 הוכרז על סדרת אנימה בטלוויזיה המבוססת על משחק בסמארטפון מאג'יה רקורד (Magia Record).
בגיליון דצמבר 2011 של מגזין Newtype של Kadokawa Shoten פורסם פרויקט של אולפני שאפט להפצה של שלושה סרטים להקרנה בבתי קולנוע.
שני הסרטים הראשונים, בשם "התחלות" (Beginnings) ו"נצחי" (Eternal), היו אוסף מסדרת הטלוויזיה וכללו קולות אנימציה שהוקלטו מחדש וכמה קולות חדשים.
הסרט הראשון, המכסה את שמונת הפרקים הראשונים של סדרת הטלוויזיה, יצא לאקרנים ב-6 באוקטובר 2012. הסרט השני, המכסה את ארבעת הפרקים האחרונים, יצא לאקרנים ב-13 באוקטובר 2012. בין אוקטובר 2012 לפברואר 2013 שני הסרטים הראשונים הוקרנו במקומות נבחרים בארצות הברית ובשבע מדינות נוספות.
בנוסף הם הוקרנו בפסטיבל אנימה באסיה בנובמבר 2012 בסינגפור.
שני הסרטים שוחררו על גבי בלו ריי דיסק ו-DVD ב-30 ביולי 2013. הם היו זמינים ליבוא על ידי אניפלקס מאמריקה, והיו מהדורות סטנדרטיות ומהדורות אספנים.
הסרט השלישי משמש המשך לסדרת הטלוויזיה.
הוא נכתב על ידי אורובוצ'י ונקרא "מרד" (Rebellion), ומספר על הומורה שחייה חיים רגילים עם מאדוקה, מאמי, סייאקה וקיוקו.
בהדרגה היא מבינה שהיא חיה בעולם מזויף.
העולם נוצר על ידי מכשפה, והומורה היא היחידה היכולה לפתור את התעלומה היות שאיש לא מאמין לה.
הסרט מכיל דמות חדשה, נאגיסה מומואה, שהיא דמות הנערה הקסומה שהייתה לפני שהפכה למכשפה שרלוט.
הסרט הוקרן בבתי הקולנוע היפניים באוקטובר 2013, ושוחרר ליבוא לצפון אמריקה ב-3 בדצמבר 2013.
הסרט הראשון והשני יצאו עם דיבוב אנגלי ב-15 ביולי 2014.
ב-25 באפריל 2021 פורסם לראשונה שבמהלך 2024 מתוכנן לצאת לאקרנים הסרט הרביעי בסדרת הסרטים שיהיה סרט המשך למרד, ששמו יהיה "Walpurgisnacht: Rising" (ביפנית: ワルプルギスの廻天).
הוא אמור היה לצאת לאקרנים ברבעון הראשון של 2024, אך נדחה לרבעון הראשון של 2025, ונכון לאפריל 2025 הוא עוד לא יצא לאקרנים.
הוצאת הובונשה (Houbunsha) פרסמה מספר סדרות מאנגה המבוססות על Puella Magi Madoka Magica.
עיבוד ישיר לסדרת האנימה אויר על ידי Hanokage והתפרסם בשלושה כרכים בני ארבעה פרקים שיצאו לאור בין פברואר למאי 2011. המאנגה קיבלה רישיון בצפון אמריקה על ידי ין פרס (Yen Press).
מאנגה של עלילת משנה בשם "הזדון התמים" (Puella Magi Kazumi Magica: The Innocent Malice), נכתבה על ידי מסקי היראמאטסו (Masaki Hiramatsu) ואוירה על ידי טאקאשי טנסו (Takashi Tensu).
הכרך הראשון של Kazumi Magica יצא לאור במאי 2013. וכסדרה במסגרת Manga Time Kirara Forward בין מרץ 2011 לינואר 2013.
מאנגה נוספת בשם Puella Magi Oriko Magica, שנכתבה על ידי קורו מורה (Kuroe Mura), שוחררה בשני כרכים במאי ויוני 2011.
גם Kazumi Magica וגם Oriko Magica קיבלו רישיון על ידי Yen Press בצפון אמריקה.
באנגלית תפרסם אותו Yen Press.
כרך הקומיקס הראשון הרשמי שכלל איורים של אמנים אורחים יצא לאור ב-12 בספטמבר 2011.
הוצאת הובונשה פרסמה מגזין חודשי בשם מאנגה זמן קיררה מג'יקה (Manga Time Kirara Magica) שהושק ב-8 ביוני 2012. הוא כלל סיפורי מאנגה שונים, ובכללם סיפורי ספין-אוף של אוריקו מג'יקה (Oriko Magica).
עיבוד קומיקס קולנועי לסדרה בשם "הנערה הקסומה מאדוקה מג'קה: זכרונות מהסרט" (Puella Magi Madoka Magica: Film Memories) יצא ב-26 במאי 2012.
מאנגה נוספת מאת Hanokage, בשם "הנערה הקסומה מאדוקה מג'יקה: הסיפור האחר" (Puella Magi Madoka Magica: The Different Story) פורסמה בשלושה כרכים של בין ה-12 באוקטובר ל-12 בנובמבר 2012, וקיבלה רישיון על ידי Yen Press בשנת 2014.
הסדרה "הנערה הקסומה מאגי סוזון" (Puella Magi Suzune Magica) נכתב ואויר על ידי גאן, יצא לאור ב-12 בנובמבר 2013, ויצא בסדרה ב-Manga Time Kirara Magica ב-22 בנובמבר 2013.
הנערה הקסומה הומורה תמורה (Puella Magi Homura Tamura) נכתב ואויר על ידי אפרו, הופיע ב-Manga Time Kirara Magica, כרך ראשון יצא באוקטובר 2013. הרישיון היה על ידי Yen Press.
"הנערה הקסומה: הנקמה של הומורה" (Puella Magi: Homura's Revenge) (魔法少女まどか☆マギカ ほむらリベンジ!) נכתב על ידי קאוואזוקו (Kawazuku) ואויר על ידי מאסוגיטסון (Masugitsune), הועלה כסדרה בקירארה מג'יקה מאנגה טיים (Kirara Magica) ויצא בשני כרכים בדצמבר 2013.
ב-14 באוגוסט 2011 פורסם על ידי ניטרופלוס (Nitroplus) עיבוד לרומן לסדרה שכתב האג'ימה נינומה ואייר יופון.
עותקי טרום-הפצה היו זמינים באוגוסט 2011.
ספר בשם "הנערה הקסומה מאדוקה מג'יקה: סיפור ההתחלה" (Puella Magi Madoka Magica: The Beginning Story) שוחרר בנובמבר 2011. הספר מבוסס על הטיוטה המקורית של ג'ן אורובוצ'י לאנימה.
הנערה הקסומה מאדוקה מאג'יקה זכתה לביקורות חיוביות ומשבחות רבות, חלק גדול מהן בזכות החלק האפל של הדמויות והעלילה.
המבקרים שיבחו את הגישה האפלה יותר של הסדרה לעומת סדרות אחרות בתת-ז'אנר הנערות הקסומות הפופולרי באנימה ובמאנגה יפנית.
מאסאקי צוג'י שיבח את בניית העולם והנרטיב של הסדרה ואת פיתוח הדמויות.
הוא כינה את הסדרה "פורצת דרך" וטען שהיא הגיעה ל"רמת שלמות".
אנדי הנלי מרשת אנימה הבריטית דירג את האנימה ב-10 מתוך 10. הוא שיבח את התוכן הרגשי העמוק שלה, ותיאר אותה כסוחפת ומלאה בוויז'ואל גרנדיוזי מלווה בפסקול מעורר.
הוא המליץ לצפות בו מספר פעמים כדי לרדת לסוף העלילה ברמותיה השונות.
הנלי כינה אותה סדרת האנימה הגדולה ביותר של המאה ה-21 עד כה.
סקוט גרין מ-Ain't It Cool News כינה את הסדרה "מעוררת הערצה עצומה".
הוא שיבח את תשומת הלב של צוות האנימציה לפרטים, וקבע שהסדרה "לא הייתה עובדת אם הדמויות באופן כללי וכבנות קסומות ספציפית לא היו מוצגות בצורה כה מנצחת על ידי ההפקה".
הוא המליץ על הסדרה לכל מי שמתעניין באנימה.
מייקל פמנטל מ-Bloody Disgusting כינה את המאנגה "יצירה מרתקת".
הוא שיבח את האווירה האפלה ואת מרכיבי האימה שלה.
הוא התפעל מהאסתטיקה שלה, מהקצב של העלילה שנעה "בפיתולים" דבר המהווה אחת מ"התכונות החריגות ביותר של התוכנית".
הוא נתן שבחים לדמויות הקשת הטרגית - במיוחד סאיאקה והומורה.
הוא שיבח את הסדרה על שהיא "מציעה טוויסט ייחודי וקודר שלא רק מחלחל לסדרה בייאוש, אלא גם חותר תחת תת-הז'אנר".
לסיכום אמר שהנערה הקסומה מאדוקה מאג'יקה "ניצבת כאחת היצירות הטובות ביותר של אימה באנימה, ומציגה דמויות שחייבות לשאוף למצוא תקווה דרך חושך עמוק".
טים ג'ונס, המבקר של THEM Anime Reviews, תיאר את היצירה כ-"יפה, כתובה היטב ואפלה באופן מפתיע", והעניק לה ארבעה מתוך חמישה כוכבים.
הוא גם שיבח את האנימציה והעיצוב הייחודיים של התפאורות המוצגות במהלך קרבות מכשפות, אותם תיאר כ"סוריאליסטיים, יפים, [ומטריפים]".
זאק ברטשי מרשת Anime News אפיין את הסיפור כאפל מאוד מבחינה רגשית ואחת מסדרות האנימה השאפתניות והיפות ביותר.
הוא העניק לכל אחד משלושת כרכי הבלו-ריי של הסדרה דירוגים של A או A+.
לדעתו "הזמן יגיד לנו אם התוכנית הזו תיזכר לחיוב או לשלילה, אך כפי שהיא נתפסת על ידי קהילת המעריצים עכשיו, היא נראית יצירת חובה לכל מי שמתעניין מרחוק במה שאנימה יכולה להשיג כצורת אמנות".
ב-Common Sense Media נכתב: "סגנון האנימציה מלא בתנועה זורמת ותשומת לב לפרטים שהופכים אותה לחוויה מהנה במיוחד לצפייה".
ובהתייחס לדמויות נכתב: "הדמויות הראשיות מפותחות היטב וקשה שלא להיקשר אליהן ככל שהסיפור מתקדם".
הם העניקו לסדרה חמישה מתוך חמישה כוכבים.
בסקירת הסדרה שלו, צוות Japanator אמר שהסדרה "הוסיפה רמה של עומק ומורכבות שמעולם לא ראינו בז'אנר, ואני לא חושב שנראה שוב...
בנוסף הלבוש העניק לה תחושה פרוורטית ואכזרית יותר, והפך אותה למשכנעת יותר לצפייה."
ליז אוהנסיאן משבועון לוס אנג'לס תהתה על הפופולריות של הסדרה בקרב קהל גברים מבוגר יותר, דמוגרפיה יוצאת דופן לז'אנר.
היא ייחסה את זה לשינוי הכיוון לעומת הז'אנר הכללי של נערות קסומות.
בנוסף התייחסה להשפעה התרבותית של הסדרה, וכתבה שביפן ובארצות הברית יש עניין מדהים של מעריצים בסדרה.
היא זיכתה את צוות הכוכבים הכולל את הסופר אורובוצ'י, הבמאי שינבו ואולפן האנימציה Shaft כ"יוצרי להיטים" ותיארה את האנימה כ"סדרה שנועדה לשבחים".
ג'ני לאדה מ-TechnologyTell התייחסה לסתירה בין ההופעה החיצונית של התוכנית הסותרת את המהות האמיתית "האפלה והמעוותת יותר" שלה.
היא המליצה לצופים לצפות לפחות בשלושה פרקים כדי לגלות את המהות האמיתית של הסדרה.
שרה קליטו וארין בה התרשמו מהחתרנות בז'אנר הבנות הקסומה "מושכת את תשומת הלב לשאלת הכוח הנרטיבי".
במיוחד השימוש בלוחות זמנים חלופיים כשהדמויות נלחמות על הישרדותן.
העיתונאי מאט קאמן כתב בגיליון 13 של Neo "הנערה הקסומה מאדוקה מאג'יקה באמצעות הגישה הנועזת לז'אנר מיושן עושה לילדות קסומות את מה שנאון ג'נסיס אוונגליון עשה עבור רובוטים ענקיים".
המבקר ריצ'רד אייזנבייס שיבח את הסדרה במסגרת הכתיבה שלו עבור קוטאקו (Kotaku).
הוא ראה בסדרה כ"אחת האנימות הטובות ביותר" וכתב ש"היא מפרקת את ז'אנר הבנות הקסומה ובונה נרטיב רגשי מלא בדמויות בלתי נשכחות".
ג'ושוע גרינברג מהדיילי ברוין'' תיאר את זה כ"טייק מפחיד, דקונסטרוקציה של ז'אנר הילדה הקסומה".
הנעה אחורית היא צורת סידור מנוע ותמסורת בכלי רכב מנועיים.
בהנעה אחורית המנוע מניע רק את הגלגלים האחוריים.
עד סוף המאה ה-20, הנעה אחורית הייתה הקונפיגורציה הנפוצה ביותר במכוניות.
ברוב כלי הרכב עם הנעה אחורית, המנוע ממוקם לאורכו בקדמת הרכב.
הפריסה הנפוצה ביותר עבור רכב עם הנעה אחורית היא עם מנוע ותמסורת בקדמת הרכב, הממוקמים לאורך.
פריסות נוספות של כלי רכב עם הנעה אחורית כוללות מנוע קדמי-אמצעי, מנוע אחורי-אמצעי ומנוע אחורי.
יצרנים מסוימים, כמו אלפא רומיאו, לנצ'יה, פורשה (944, 924, 928) ושברולט (קורבט C5, C6, ו-C7), ממקמים את המנוע בקדמת הרכב ואת התמסורת באחורי הרכב, על מנת לספק חלוקת משקל מאוזנת יותר.
פריסה זו נקראת לעיתים קרובות "תמסורת" מכיוון שהתמסורת והסרן הם יחידה אחת.
רבים מכלי הרכב שנבנו במאה ה-19 היו עם הנעה אחורית, לעיתים עם מנוע שמוקם באחורי הרכב.
הרכב הראשון עם הנעה אחורית והמנוע בקדמתו היה דגם Panhard משנת 1895, ולכן פריסה זו הייתה ידועה בשם "Système Panhard" בשנים הראשונות.
לפריסה זו יש יתרון של מינימום מורכבות מכנית, מכיוון שהיא מאפשרת למקם את התמסורת בקו ישר עם פלט המנוע, מה שמפזר את המשקל תחת הרכב.
בהשוואה לרכב עם המנוע מעל הגלגלים המניעים, אין צורך בגל הינע (מחליפים אותו בתמסורת עם משקל משולב קל יותר), אבל יש חיסרון של ריכוז כל המשקל במקום אחד.
כדי להפחית את המשקל היחסי של גל ההינע, התמסורת הייתה בדרך כלל מחולקת לשני חלקים: תיבת ההילוכים והנעה סופית.
תיבת ההילוכים הייתה מיוצרת בדרך כלל עם ההילוך הגבוה ביותר שלה במצב של 1:1, מה שמציע יתרונות מכניים מסוימים.
ההנעה הסופית, בציר האחורי, הייתה מפחיתה זאת למהירות המתאימה ביותר לגלגלים.
מכיוון שהכוח הוא המוצר של מומנט ומהירות זוויתית, סיבוב מהיר יותר של הגל עבור כל כוח נתון מפחית את המומנט ומאפשר בנייה קלה יותר של הגל.
בעידן שבו הבנזין היה זול ומשקל כלי הרכב היה כבד, היתרונות המכניים של פריסת הנעה קדמית-הנעה אחורית (FR) התגברו על כל חיסרון במשקל.
הפריסה נשארה כמעט אוניברסלית בין עיצובי כלי הרכב עד שנות ה-1970.
לאחר האמברגו הערבי על הנפט של 1973 ומשברי הדלק של 1979, רוב כלי הרכב האמריקאים הוצאו מהשוק לטובת פריסת הנעה קדמית (FF) – מגמה זו הולידה את שוק ההמרה לרכבי שטח.
במהלך שנות ה-1980 וה-1990, רוב החברות האמריקאיות הציבו כעדיפות את הסרת הנעה אחורית מכלי הרכב היוקרתיים והמרכזיים שלהן.
קרייזלר הפכה ל-FF ב-100% עד 1990 ו-GM האמריקאית עברה ל-FF באופן מלא עד 1997 למעט הקורבט, פיירבירד וקמארו.
באוסטרליה, רכבי FR נשארו פופולריים במהלך תקופה זו, עם מכירות חזקות ויציבות של הולדן קומודור ופורד פלקון עד שהופסקו בסוף שנות ה-2010. באירופה, הנעה קדמית פופולרית במיוחד במכוניות קטנות כמו מיני, רנו 5 ופולקסווגן גולף ואומצה לכל המכוניות המרכזיות.
מותגים יוקרתיים כמו מרצדס-בנץ, BMW, ויגואר נשארו עצמאים למדי ממגמה זו ושמרו על מערך כלי רכב FR לחלוטין או כמעט לחלוטין.
מותגים יפניים מרכזיים כמו טויוטה היו כמעט בלעדיים ב-FR עד סוף שנות ה-1970 ותחילת שנות ה-1980. הרכב הראשון של טויוטה עם הנעה קדמית היה טויוטה טארסל, עם הקורולה והסליקה שהפכו ל-FF מאוחר יותר בעוד שהקמארי תוכננה מראש כ-FF.
הסופרה, קרסידה, קרואן והסנצ'ורי נשארו ב-FR.
מותג היוקרה לקסוס כולל מערך כלי רכב FR בעיקר.
סובארו BRZ הוא רכב FR.
העובדה שנדרש גל הינע להעברת הכוח לגלגלים האחוריים פירושה שיש מנהרת מרכזית גדולה בין המושבים האחוריים; לכן, מכוניות כמו מאזדה RX8 ופורשה פאנאמרה מוותרים על מושב אחורי מרכזי ומחלקים את המושבים על ידי מנהרת מרכזית.
במאה ה-21, רוב המכוניות הן FF, כולל כל המכוניות עם מנוע קדמי, אך רכבי FR עושים קאמבק כחלופה לרכבי שטח גדולים.
בצפון אמריקה, GM חזרה לייצור רכבי יוקרה מבוססי FR עם קדילאק CTS ב-2003. נכון ל-2012, כל כלי הרכב חוץ מה-SRX וה-XTS הם כלי רכב מבוססי FR.
שברולט החזירה את הקמארו מבוססת FR ב-2009, ואת קפריס PPV ב-2011. פונטיאק גם כן קיבלה קו קצר של רכבי FR עם G8 ופונטיאק סולסטיס.
מחליפת G8 בשם שברולט SS שוחררה ב-2013 ומשתמשת בפריסת FR.
קרייזלר ודודג' החזירו את ה-300 והצ'ארג'ר על פלטפורמת FR.
הם גם שומרים על פריסת FR על ג'יפ גרנד צ'ירוקי ודודג' דוראנגו שהפכו לשלדת מרכב אחיד.
יונדאי וקיה גם כן עובדים עם רכבי FR חדשים בארצות הברית, ג'נסיס קופה וסדאן, אקוס והקיה קווריס החדשה.
פורד, מצד שני, נראית כמזניחה רכבי FR עם הפסקת פלטפורמת פנתר ב-2011 והפלקון באוסטרליה בלבד ב-2016. מלבד משאיות, ואנים ורכבי שטח, המוסטנג הוא הרכב היחיד מבוסס FR שנשאר במערך שלהם.
שימוש בהנעה אחורית ברכבי ספורט
הנערה העיוורת (The Blind Girl) הוא ציור שמן מאת האמן הבריטי סר ג'ון אוורט מיליי, שהושלם בשנת 1856 ונחשב לאחת מיצירות השיא של התנועה הפרה-רפאליטית באנגליה.
הציור מתאר שתי נערות היושבות על שפת דרך כפרית לאחר סופת גשם – האחת עיוורת, והשנייה מביטה בקשת כפולה שנפרשת ברקע.
באמצעות תיאור עשיר בצבעים, ניגודים רגשיים וסמליות רוחנית, יוצר מיליי סצנה פיוטית המשלבת התבוננות פנימית עם מסר חברתי.
כיום מוצגת היצירה באוסף הקבע של המוזיאון והגלריה לאמנות של ברמינגהאם באנגליה, והיא נחשבת לאחת מהיצירות הבולטות באוסף הפרה-רפאליטי של המוסד.
הציור מתאר שתי נערות היושבות על סף דרך כפרית, מיד לאחר גשם.
הנערה הצעירה, בהירה וערנית, מביטה בהשתאות אל קשת כפולה הנפרשת בשמיים מעל נוף של שדות ירוקים ויישוב כפרי.
היא נשענת על אחותה הבוגרת, אשר עיניה עצומות ופניה מופנות למעלה.
על צווארה תלוי שלט קטן, ביד כתובה "Pity the Blind", המעיד כי מדובר בנערה עיוורת.
שתיהן יושבות בצמוד, עטופות בגלימה כהה, ומרמזות על קרבה רגשית וגם גופנית – אולי אחיות, אולי מוזיקאיות נודדות או קבצניות.
מצב הבגדים, פשוטים ומרופטים, יחד עם האקורדיון המונח על ברכיה של הבוגרת, מצביעים על חיי עוני ופרנסה מחסדי זרים.
האור בציור חזק ודרמטי – ענני הסערה נסוגים, והשמש שוטפת את הנוף באור רך אך בהיר.
צבעי הטבע נראים מחוזקים לאחר הגשם: השדה ירוק יותר, השמיים כחולים יותר, והאור על פני הנערות יוצר קונטרסט רגשי בין סערה לשלווה.
הדמות העיוורת מציגה רוגע, כמעט אקסטזה שקטה, אשר נתפסת כתגובה לתחושת השמש ולאווירה הכללית – לא לחזות החיצונית של העולם.
התמונה כולה מתארת רגע של חוויה חושית מוגברת: לא מה שהעין רואה אלא מה שהגוף והנפש חשים.
על כתפה של הנערה העיוורת נחת פרפר צבעוני – פרפר מסוג טורטוייזשל, שצבעיו תואמים בדיוק את צבעי בגדיה: כתום, חום, לבן ושחור.
זהו מוטיב סמלי נפוץ ביצירות מהמאה ה-19, המזוהה עם נשמה, חירות וטרנספורמציה.
אף על פי שהיא אינה רואה את היופי שסביבה, ייתכן שהיא "מרגישה" אותו בדרך אחרת.
הקשת, הפרפר, השמש והאור כוללים סמליות רוחנית ברורה של תקווה אחרי חושך.
בכך מרמז מיליי כי דווקא הדמות שנמנעת ממנה ראייה – זוכה לנוכחות רוחנית עמוקה יותר מהנערה הרואה.
השקט, השלווה וההבעה על פניה מגלמים רגע של הארה פנימית, לא פחות עוצמתי מהחוויה החזותית.
הציור "הנערה העיוורת" מאופיין בקומפוזיציה אופקית יציבה המחלקת את המשטח לשתי שכבות: קדמת הציור, שבה יושבות שתי הדמויות בפירוט רב, ורקע של נוף פתוח המשתרע עד האופק.
מיליי, אחד ממייסדי האחווה הפרה-רפאליטית, פעל לפי עקרונותיה: דיוק מרבי בפרטים, צבעוניות בהירה וטהורה, ושימוש באור טבעי שמאיר את כלל הסצנה באופן אחיד.
הקווים נקיים, והמעבר בין האובייקטים (הדמויות, העשב, הרקע) מדויק מאוד – כמעט כמו בצילום, בהתאם לרעיונותיו של ג'ון ראסקין בדבר "האמת לטבע".
בקדמת הציור ניכרת עבודה מדוקדקת: עלי העשב, הקפלים בבגד, מרקם העור והשיער – כולם זכו להתבוננות ריאליסטית קפדנית.
לעומת זאת, ככל שהעין נעה לאחור – לעבר השדות והכפר – רמת הפירוט פוחתת, והנוף הופך יותר אווירתי ופחות מוחשי.
מיליי בוחר לטשטש את הרקע מבלי לאבד את תחושת המרחב, וכך משתמש בנוף לא רק כתפאורה אלא גם כאמצעי להעברת אווירה רגשית.
זהו נוף שמעביר תחושה של שחרור, תקווה ואור, לעומת הכובד החברתי של הדמויות בחזית.
מיליי יוצר בכך מתח מעניין בין ריאליזם מדויק לבין ציור אידיאי – כזה שלא רק מתאר את מה שרואים, אלא מעביר מצב רוח עמוק.
האור שוטף את הסצנה באופן מאוזן, ללא מקור אור דרמטי יחיד, מה שמחדד את הרכות וההרמוניה בציור, אך גם מעצים את התחושה שהאור עצמו – כמו הקשת או הפרפר – נושא משמעות רוחנית.
"הנערה העיוורת" עשיר במוטיבים סמליים המרמזים על תמות רוחניות, מוסריות ואנושיות עמוקות.
בראש ובראשונה בולט נושא העיוורון הפיזי כאלגוריה לעיוורון רוחני או חברתי.
השלט "Pity the Blind" תולה את זהותה החברתית של הדמות על לקות הראייה שלה – אך מיליי מערער על הקריאה לרחמים בכך שהוא מעניק לה הבעה של שלווה עמוקה, כמעט מיסטית, ואילו הנערה הרואה דווקא מביטה החוצה בהתפעלות אך גם תלות רגשית.
הדמות העיוורת אינה קורבן – היא מתמסרת לשמש, חווה את רגע ההווה בחושניות ובנשמה, אולי אף יותר ממי שיכולה לראות.
הקשת הכפולה ברקע – סמל קלאסי של תקווה, ברית אלוהית והתחדשות – מייצגת גאולה, חזון עתידי, או הבטחה לעולם טוב יותר.
העובדה שהנערה אינה רואה את הקשת מבליטה את המסר: לא כל מה שחשוב נראה לעין.
ניתן להבין זאת גם כרמז לאמירה הנוצרית "אשרי מאמינים מבלי לראות" (הבשורה על-פי יוחנן כ':29), כפי שמוזכר בפרשנויות הרוחניות של היצירה.
ברקע מופיעה כנסיית סנט תומאס בווינצ'לסי, מקום המזוהה עם תומאס הקדוש – "תומאס הספקן", שביקש הוכחות מוחשיות לאמונה.
מיליי שותל בכך שכבה נוספת של עיון בשאלה מהי ראייה אמיתית – ראיית העין או ראיית הרוח?
הפרפר שעל גלימת הנערה, בצבעי בגדיה, מסמל טרנספורמציה, נשמה, ותחייה.
גם אם היא איננה רואה אותו, נוכחותו מסמלת עדינות, תקווה, ונגיעה חולפת של חסד.
הוא מייצג את היכולת להשתנות, להתעלות מעל המגבלות הגופניות והחברתיות.
יחד עם שירת הציפורים, ריח הדשא הלח, והמוזיקה המרומזת באקורדיון שבחיקה – נוצרת סימפוניה חושית, שבה העיוורת אינה פחותה מהעולם, אלא חלק אינטגרלי ועמוק ממנו.
השוואה ליצירות אחרות של מיליי
רבים מהחוקרים והמבקרים מחשיבים את הציור ואת היצירה "עלי סתיו" – שתיהן מ-1856 – לשתי הפסגות הרגשיות והאסתטיות ביצירתו של ג'ון אוורט מיליי.
שתיהן נושאות אופי מדיטטיבי, ואינן מבוססות על סיפור ספרותי ברור אלא על הבעת הלך רוח, מצב נפשי או חוויה חושית עמוקה.
הן מציגות דמויות נשיות צעירות, שקועות בעצמן ובמרחב – אך ללא נרטיב דרמטי מפורש.
במקום זאת, נבנית אווירה של שקט טעון, כזו המזמינה פרשנות פתוחה מצד הצופה.
בציור "הנערה העיוורת", המתח נוצר בין החושך לאור, בין ראייה פיזית לחוויית עומק פנימית.
ב-"עלי סתיו", המתח נבנה דרך השילוב של ילדות אוספות עלים לנפחם – פעולה פשוטה אך טעונה בתחושת מעבר, חלוף הזמן, אבל גם טוהר נעורים.
בשתי היצירות, מיליי עושה שימוש באור טבעי עז ובפלטת צבעים עשירה אך טבעית, תוך נאמנות לערכי האחווה הפרה-רפאליטית: דיוק בפרטים, קומפוזיציה מאוזנת, והעדר אידיאליזציה יתרה של הדמויות.
בעוד ש"עלי סתיו" עוסקת בזמניות ובמלנכוליה שקטה, "הנערה העיוורת" מציגה תקווה ואור לאחר סערה.
כך, שתי היצירות בוחנות את הקיום האנושי דרך רגעים שקטים, כמעט חמקמקים – ללא התרחשות דרמטית, אך עם עומק רגשי וסמלי ניכר.
שתיהן גם נוגעות בעולמן של ילדות או נערות – לא ככלי לנוסטלגיה בלבד, אלא כמייצגות נקודת מבט ייחודית על עולם משתנה.
בהשוואה ליצירה "אופליה" (1851–1852), הנחשבת לאחת מהעבודות הידועות ביותר של מיליי, "הנערה העיוורת" מציגה תפיסה שונה של נשיות, טבע וחוויה רגשית.
בעוד "אופליה" שואבת את השראתה ממקורות ספרותיים ומתארת רגע של מוות טראגי בתוך נוף פסטורלי, "הנערה העיוורת" מתמקדת ברגע של חיות חושית ושקט נפשי, תוך שימוש בנוף כמרחב של תחייה רוחנית.
שתי היצירות מתאפיינות בדיוק ריאליסטי ובקומפוזיציה מוקפדת, אך נבדלות באופיין הרגשי: הטרגדיה ב"אופליה" פסיבית ובלתי נמנעת, ואילו ב"הנערה העיוורת" יש תקווה, נוכחות רוחנית ופתיחות אל חוויה שאינה תלויה בראייה בלבד.
בתורת המספרים, הנָפָה של אֵרָטוֹסְתֶנֶס היא אלגוריתם פשוט ויעיל למציאת כל המספרים הראשוניים עד למספר שלם מסוים.
המצאת הנפה מיוחסת למתמטיקאי היווני ארטוסתנס.
מתחילים עם רשימת כל המספרים השלמים מ-2 ועד המספר הנבחר n.
בכל שלב, מכריזים על המספר הקטן ביותר הלא מסומן ברשימה שעוד לא טופל כעל מספר ראשוני, ומסמנים בתוך הרשימה את כל הכפולות שלו (שהם יהיו מספרים פריקים).
ממשיכים לבצע שלב אחרי שלב, כל עוד זה אפשרי.
בסופו של התהליך, כל המספרים ברשימה שלא סומנו הרי הם כל המספרים הראשוניים מ-2 עד n.
את הכפולות מוצאים על ידי ספירה מהמספר כלפי מעלה בצעדים של אותו מספר.
יהיו גם מספרים שיסומנו יותר מפעם אחת, למשל 15 = 3 * 5 = 5 * 3. לכן את הספירה ניתן להתחיל מהמספר בריבוע (למשל 9 עבור 3, מכיוון ש 6 כבר יהיה מחוק בספירה מ 2).
כמו כן ניתן לעבוד עם המספרים האי־זוגיים בלבד ולספור בצעדים כפולים, למשל עבור 5: 25, 35, 45, 55, ...
את המספר 1 אין כוללים ברשימה, משום שהוא לא נחשב לראשוני.
ראו מספר ראשוני להסבר בעניין זה.
להלן פעולות האלגוריתם עבור המספרים מ-2 עד 20.
רושמים את המספרים מ-2 ואילך, עד לגבול שקבענו מראש:
2 הוא המספר הראשוני הראשון.
סופרים מ-4 בצעדים של 2 ומסמנים את המספרים האלה:
המספר הבלתי מסומן הראשון מעל 2 ברשימה הוא 3, המספר הראשוני הבא.
סופרים מ-9 בצעדים של 3 ומסמנים:
המספר הבלתי מסומן הראשון מעל 3 ברשימה הוא 5. הספירה אמורה להתחיל מ-25 אך מספר זה גדול מ-20. לכן אנו מסיימים.
המספרים הבלתי מסומנים ברשימה כעת הם הם כל המספרים הראשוניים מ-2 עד 20:
הסימנים שסימנו במהלך הפעולה מהווים את החורים בנפה שדרכם עוברים המספרים הפריקים כך שבסוף נשארים בה רק המספרים הראשוניים.
פסאודו קוד של נפת ארטוסתנס
כאשר " \ " מסמל הפרש קבוצות.
קוד לנפת ארטוסתנס בשפת פייתון
הנפקה, בבורסה לניירות ערך, היא פעולה המשמשת לגיוס הון על ידי הצעה של ניירות ערך לציבור.
בישראל, הנפקה מכונה בחוק הצעה לציבור.
תאגיד המעוניין לגייס כסף מהציבור יכול להנפיק בבורסה מניות, איגרות חוב, אופציות, ניירות ערך אחרים או שילוב של אלו באותה הנפקה.
הנפקה יכולה להתבצע גם על ידי מציע שאינו המנפיק.
לדוגמה, בעל מניות קיים בתאגיד יכול להציע את מניותיו לציבור דרך הבורסה.
פעולה זו, של הנפקה בשוק המשני, היא נדירה יחסית.
הנפקה יכולה להיות ההנפקה הראשונה של התאגיד, או הנפקה של תאגיד שניירות הערך שלו כבר רשומים למסחר.
הנפקה ראשונה של מניות מכונה הנפקה ראשונה לציבור.
היא שהופכת חברה פרטית לחברה ציבורית.