tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה תקופה, התגייסו שניים מחברי הלהקה לצבא.
באוגוסט 2021 נחתם חוזה חדש ל-5 שנים.
בסוף 2021 / ינואר 2022, חברי הלהקה שהיו מגויסים סיימו את השרות הצבאי.
וינר ספורט קלוב , הוא מועדון כדורגל בעיר וינה שבאוסטריה.
המועדון הוקם ב-1883, והוא נחשב לאחד ממועדוני הכדורגל העתיקים ביותר באוסטריה.
המועדון שיחק בין היתר גם בליגת העל האוסטרית (כיום הבונדסליגה האוסטרית), וזכה ב-3 אליפויות המדינה, בגביע מדינה אוסטרי.
מועדון הספורט וינה הוקם ב-1883, ובמהלך ההיסטוריה שלו החזיק בין היתר, מעבר למחלקת הכדורגל, מחלקות לסיף, אגרוף, היאבקות, רכיבה על אופניים, כדוריד, אתלטיקה, הוקי שדה, טניס, סקווש וכדורמים.
המגרש הביתי של המועדון הוא ספורטקלוב סטאדיום (או "וינר ספורט-קלאב פלאץ" בגרמנית) הוקם בשנת 1904 ונחשב למגרש הכדורגל העתיק ביותר באוסטריה שעדיין בשימוש פעיל.
השחקן והמאמן אריך הוף ידוע בתור אגדת המועדון.
קבוצת הכדורגל וינר ספורט קלוב הוכתרה לסגנית אלופת אוסטריה עוד בעונת הכדורגל הראשונה תחת ההתאחדות האוסטרית ב-1911/1912. בעונת 1922/1923 זכתה בגביע האוסטרי.
בהמשך זכתה להצלחה באליפות אוסטריה הלאומית ב-1922, 1958 ו-1959. עונת 1958 כללה ניצחון מרשים 0–7 על יובנטוס בגביע אירופה לאלופות.
בשנים הסמוכות בשנות ה-50 ה-60 וה-70 הקבוצה זכתה להצלחה נוספת והתמודדה על אליפות הליגה, ועל גביע המדינה האוסטרי, בהם סיימה הקבוצה כסגנית הזוכה שבע פעמים.
עם הקמת הבונדסליגה האוסטרית ב-1976 ותחילת העידן המקצועני בכדורגל האוסטרי, הקבוצה החלה להתדרדר.
שתי פשיטות רגל בשנות ה-90 הובילו בסופו של דבר את הקבוצה להתדרדר לליגות הנמוכות.
בשנת 2001, מחלקת הכדורגל התפצלה עקב צרות כלכליות והשתלב מחדש ב-WSC בשנת 2017. הקבוצה הראשונה משחקת כיום בליגה האזורית האוסטרית מזרח (הליגה השלישית באוסטריה).
נכון לעונת 2025/2026 הקבוצה משחקת בליגה האזורית מזרח (השלישית בחשיבותה באוסטריה).
וינצס ויטקאוסקס (בליטאית: Vincas Vitkauskas; 4 באוקטובר 1890 – 3 במרץ 1965) היה גנרל ליטאי אשר לחם במלחמות העצמאות של ליטא, וכיהן כמפקד צבא ליטא האחרון לפני הסיפוח הסובייטי ב-1940. לאחר מכן הצטרף לצבא האדום ושרת בו בדרגת גנרל לייטננט.
ויטקאוסקס נולד ב-4 באוקטובר 1890 בוילקובישק.
בילדותו נסע אביו לארצות הברית ועבד ככורה פחם בפנסילבניה במטרה לחסוך כסף עבור המשפחה.
כעבור שבע שנים האב חזר לפולין, ובכסף שחסך קנה קרקע עבור המשפחה.
לאחר סיום לימודיו החל ויטקטאוסקס לעבוד בחווה המשפחתית.
במהלך מהפכת 1905 הוא סייע בהברחת נשק ותעמולה מחתרתית לתוך גבולות רוסיה.
ב-1908 הוא החל לעבוד כמורה.
ב-1914 הוא הוציא תעודת בגרות, והחל ללמוד מתמטיקה באוניברסיטת מוסקבה.
ב-1916 הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית.
הוא עבר הכשרה צבאית ובמרץ 1917 נשלח להילחם בחזית רומניה.
הוא סיים את המלחמה כמפקד פלוגה בדרגת לוטננט.
בפברואר 1918 הוא עזב את הצבא, ובספטמבר של אותה שנה חזר לליטא שהכריזה בינתיים על עצמאות.
מיד עם חזרתו לארץ, הוא מונה למושל האזרחי של מחוז וילקובישק.
ב-1 בפברואר 1919 הוא התגייס לצבא ליטא ומונה למפקד העיר ראסייניאי.
הוא הגן על העיר במהלך הקרבות כנגד הברמונטיאנים - שבויי מלחמה רוסים לשעבר, שהתמרדו כנגד השלטון הליטאי.
הוא הגן על העיר בהצלחה, אולם בסוף מאי של אותה שנה, נפל אחיו, ששרת בצבא האדום ולחם כנגד ליטא, בשבי הליטאי והוצא להורג.
בשל כך, הוטלה בספק נאמנותו של ויטקאוסקס והוא הורד לדרגת מפקד פלוגה.
ב-10 ביולי הוא הפך למפקד גדוד.
הוא פיקד בהצלחה על הגדוד שלו במהלך המלחמה הפולנית-ליטאית.
עם זאת, בשל דעותיו הפרו-סובייטיות, ב-2 באוגוסט 1921 הוא חזר להיות מפקד פלוגה.
הוא החל ללמוד בקורס קצינים, אולם בינואר 1923 נשלח לקלייפדה - עיר בעלת אוכלוסייה ליטאית שנמצאה תחת שלטון צבאי זמני של צרפת.
יחד עם מספר קצינים ליטאים נוספים, הוביל ויטקסאוסקס מרד של אזרחי העיר נגד הצרפתים.
המרד הוכתר בהצלחה, הצרפתים עזבו את העיר, ו-ויטקסאוסקס מונה למפקד הזמני שלה.
בנובמבר 1923 סופחה העיר לליטא באופן רשמי ותפקיד המושל הצבאי בוטל.
בינואר 1924 הוא מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-3. בספטמבר, הוא החל במקביל בלימודי משפטים באוניברסיטת ליטא.
בפברואר 1925 הוא מונה למפקד רגימנט הרלגים ה-9.
בדצמבר 1926 אירעה בליטא הפיכה צבאית שהעלתה לשלטון את אנטאנס סמטונה.
ויטקסאוסקס נותר בתפקיד מפקד רגימנט הרגלים ה-9, אולם הממשלה החדשה לא האמינה והחלה לאסוף מידע עליו.
ב-4 במאי 1927 הוא התפטר מרצונו מהתפקיד.
חוסר האמון של השלטון כלפיו התפוגג בהדרגה, וב-1 ביולי 1930 הוא מונה למפקד כוחות הרגלים.
במהלך השנים הבאות הוא עבר קורסים נוספים במדינות רבות באירופה, וב-4 באפריל 1939 מונה למפקד הדיוויזיה ה-1. באוקטובר 1939 חתמה ליטא על הסכם עם ברית המועצות על פיו הוחזרה וילנה לידי ליטא, ובתמורה הציבו הסובייטים כוח צבאי בארץ.
ב-28 באוקטובר נכנסה הדיוויזיה בפיקודו של ויטקסאוסקס לווילנה.
לימים טען ויטקסאוסקס שהיה זה היום המאושר בחייו.
ב-17 בנובמבר 1939 הוצע לו להפוך לשר ההגנה בממשלתו של אנטנאס מרקיס, אולם הוא סרב.
ב-22 באפריל 1940 הוא מונה למפקד צבא ליטא.
הסובייטים הלכו והגבירו את דרישותיהם כלפי ליטא, והיה ברור שכיבוש המדינה הוא רק עניין של זמן.
למרות שהיו לממשלה ולצבא ליטא מספר חודשים להתכונן ולהכין תוכנית חירום למקרה של פלישה, מעט מאוד נעשה.
ב-14 ביוני 1940 הגישו הסובייטים אולטימטום אחרון לליטאים: לפרק את ממשלת ליטא ולהחליפה בממשלה פרו-סובייטית, ולקבל חסות סובייטית על המדינה.
מרקיס הפך לנשיא החדש, ומינה את יוסטאס פאלצקיס לראש הממשלה החדש.
פאלצקיס מינה את ויטקסאוסקס לשר ההגנה שלו.
ממשלת ליטא וצבא ליטא המשיכו לתפקד להלכה, אולם בפועל החלה הארץ לעבור סובייטיזציה מואצת, והחל תהליך פירוקו של הצבא הליטאי.
ב-12 ביולי הוא פוטר באופן רשמי מתפקיד מפקד הצבא הליטאי, ולא מונה לו מחליף.
ב-14 ביולי, ויטקסאוסקס נבחר לחבר בסיימאס - הפרלמנט הליטאי, שגם הוא נעדר סמכות באותה תקופה.
במסגרת כל תפקידיו, הוא פעל בשיתוף פעולה עם הסובייטים לשילוב מלא של ליטא בברית המועצות.
ב-17 באוגוסט 1940 פורק הצבא הליטאי באופן רשמי, והפך להיות "הקורפוס ה-29".
ב-27 באוגוסט פורק משרד ההגנה הליטאי, ו-ויטקסאוסקס מונה ליו"ר הוועדה שעסקה בפירוק הצבא הליטאי.
למשך תקופה קצרה הוא שימש כמפקד הקורפוס ה-29. ב-23 בפברואר 1941 הוא נשבע אמונים לצבא האדום ונכנס לשירות בדרגת גנרל לייטננט.
ב-15 ביוני 1941, שבוע בלבד לפני מבצע ברברוסה, הוא נשלח למוסקבה במטרה להשלים את הכשרתו הצבאית.
במקביל, הוא הפך לחבר בסובייט העליון.
ב-1946 הוא חזר לליטא ולימד באוניברסיטת קובנה עד 1950. לאחר מכן לימד במכון הפוליטכני של קובנה עד 1954, אז פרש מהצבא.
ב-1955 הוא הפך לחבר בסובייט העליון של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית.
ב-1963 הוא פרש מהחיים הציבוריים.
הוא נפטר בקובנה ב-3 במרץ 1965.
וינצ'נצו קמפוריני (באיטלקית: Mario Arpino; נולד ב-21 ביוני 1946) הוא גנרל בדימוס בחיל האוויר האיטלקי, אשר כיהן כראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) בין השנים 2008-2011.
קמפוריני נולד בקומו ב-21 ביוני 1946. ב-1965 הוא התגייס לחיל האוויר האיטלקי, ועבר הכשרה כטייס קרבי.
ב-1985 הוא הועלה לדרגת קולונלו, וב-1988 מונה למפקד יחידת הטיסה הניסויית של פראטיקה די מארה.
ב-1993 הוא הועלה לדרגת גנרל של בריגדה אווירית, ובאפריל 1996 מונה למפקח התעופה הימית בחיל האוויר.
בנובמבר 1997 הוא הועלה לדרגת גנרל של דיוויזיה אווירית ומונה למפקח חיל האוויר לבטיחות טיסה.
באפריל 2001 הוא מונה לסגן ראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) וכיהן בתפקיד עד פברואר 2004. ב-20 בספטמבר 2006 הוא מונה למפקד חיל האוויר.
ב-11 בפברואר 2008 הוא מונה לראש מטה ההגנה.
הוא כיהן בתפקיד עד 17 בינואר 2011, ולאחר מכן מונה ליועץ לשר החוץ פרנקו פראטיני.
במהלך הבחירות באיטליה ב-2018, קמפוריני התמודד על מקום בסנאט מטעם מפלגת אירופה פלוס.
הוא התמודד על מחוז הבחירה של קומו, אולם לא נבחר.
הוא חבר במכון לעניינים בינלאומיים (IAI) ובקרן איטליה-ארצות הברית.
וינצ'נצו סקוטי (באיטלקית: Vincenzo Scotti, נולד ב-16 בספטמבר 1933) הוא פוליטיקאי איטלקי.
הוא היה שר הפנים ושר חוץ של איטליה.
בשנת 1955 הוא סיים לימודי כלכלה בספיינצה – אוניברסיטת רומא.
לאחר הלימודים סקוטי עבד במערכת איגודים מקצועיים של איטליה.
סקוטי התחיל בקריירה פוליטית ונבחר פרלמנט האיטלקי בשנת 1968. בשנת 1978 הוא מונה לשר העבודה.
בשנת 1981 הוא מונה לשר התרבות.
הוא כיהן במספר תפקידים במערכת של המפלגה הדמוקרטית-נוצרית.
בשנת 1984 הוא נבחר לראש העיר של נפולי.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 סקוטי הואשם בניצול לא תקין של כספי ציבור שהופנו לשיקום אחרי רעידת אדמה.
הוא נחקר פעם נוספת בהקשר לכספים שהועברו לארגון מונדיאל 1990 אך גם חקירה זו הופסקה.
בשנת 1990 סקוטי חזר לרומא ומונה לשר הפנים.
בשיתוף פעולה עם ג'ובני פלקונה ורודי ג'וליאני הוא הקים במשטרה יחידה מיוחדת שתפקידה היה לחימה עם קאמורה.
בשנת 1992 הוא הוחלף על ידי ניקולה מנצ'ינו והחל לכהן כשר חוץ לתקופה של מספר חודשים.
בשנת 2006 סקוטי מונה ליושב ראש של "מפלגת המרכז".
בבחירות 2008 המפלגה הצטרפה לסילביו ברלוסקוני.
לאחר הבחירות סקוטי קיבל תפקיד במשרד החוץ.
הוא עזב את המשרה בשנת 2011 והקים מפלגה "אנחנו הדרום".
במקביל לקריירה פוליטית סקוטי היה מלמד באוניברסיטה פרטית ברומא בשנים 1969–1995.
וינר נוישטאדט הוא מחוז בדרום מזרח מדינת אוסטריה תחתית שבאוסטריה.
וינצנט קיימר נולד ב-15 בנובמבר 2004) הוא שחמטאי גרמני בדרגת רב-אמן.
נכון לספטמבר 2025, נמצא בשיא הדירוג שלו ונכנס לראשונה לעשירייה הראשונה בדירוג העולמי לפי מד כושר.
קיימר נולד במיינץ, שבגרמניה, עיר עם היסטוריה ארוכה של אירוח תחרויות שחמט מהיר ותחרויות שחמט 960. הוא למד לשחק שחמט מהוריו בגיל חמש.
בשנים 2015 ו-2017 הוא הפך לאלוף אירופה עם נבחרת השחמט הלאומית הגרמנית עד גיל 18.
בספטמבר 2015, בגיל עשר, קיימר הופיע על שער חוברת השחמט הגרמנית "Schach Magazin", והוכרז ככישרון הגדול ביותר של גרמניה מאז עמנואל לסקר.
גארי קספרוב התייחס אליו בשנת 2016 כ"כישרון יוצא דופן", ובגיל 11 קיימר הראה את הפוטנציאל שלו עם "פרס שני מרשים" בתחרות הפתוחה של וינה.
ביולי 2017, קיימר השיג את הנורמה השלישית והאחרונה הנדרשת לתואר אמן בינלאומי.
מאמנו היה פטר לקו מהונגריה, שבעצמו נחשב פעם ל"כשרון המבטיח ביותר בעולם".
בין ה-29 במרץ ל-2 באפריל 2018, שיחק קיימר בדרג A של תחרות גרנקה כמדורג ה-99. הוא ניצח בתחרות והקדים 49 רבי-אמנים, כולל ארבעה עם מד כושר מעל 2700, עם תוצאה של 8/9, והשיג את הנורמה הראשונה שלו לתואר רב-אמן בגיל 13. קיימר השיג נקודה וחצי יותר מהנדרש לנורמת רב-אמן.
לאונרד בארדן ציין שהביצועים של קיימר (2798) היו הגבוהים ביותר בהיסטוריה של שחקן מתחת לגיל 14, ובבטאון "The Week in Chess" צוין שהביצועים של קיימר היו "אחת מהתוצאות הסנסציוניות ביותר בכל הזמנים".
תוצאה זו העניקה לו את הנורמה השלישית והאחרונה הנדרשת לתואר רב-אמן, מה שהפך אותו לגרמני הצעיר ביותר שהשיג הישג זה.
תואר זה אושר על ידי פיד"ה בתחילת 2020. קיימר אמר בראיון עם פיונה שטייל-אנטוני שהנורמה השלישית לרב-אמן "הייתה צריכה להגיע מוקדם יותר".
קיימר סיים במקום החמישי בטורניר FIDE Grand Swiss לשנת 2021.
בפברואר ובמרץ 2022, קיימר שיחק בתחרות FIDE Grand Prix לשנת 2022. בשלב הראשון, הוא סיים במקום הרביעי בקבוצה - C עם תוצאה של 1.5/6. בשלב השלישי, הוא סיים בתיקו וחלק מקום הראשון עם שחריאר ממדיארוב בקבוצה -B עם תוצאה של 3.5/6, ובסופו של דבר הפסיד 1/4 בשוברי שוויון מהירים ובליץ.
הוא סיים במקום ה-16 בדירוג עם 4 נקודות.
ביוני 2022, קיימר זכה בתחרות המועמדים של פסטיבל פראג עם תוצאה של 6.5/9 לאחר שניצח בשובר שוויון את הנס נימן, ובכך העפיל לתחרות האמנים של פסטיבל פראג בשנה הבאה.
הוא סיים כסגן אלוף העולם באליפות העולם בשחמט מהיר לשנת 2022 לאחר שניצח את פביאנו קרואנה ויאן נפומניאשצ'י, בתוצאה של 9.5/13 נקודות.
בינואר 2024, הוא דורג במקום הראשון בדירוג העולמי של פיד"ה לשחקנים צעירים.
הוא זכה בתחרות Chessable Division 2 בשנת 2024, מאוחר יותר, הוא גם זכה בתחרות לזכר עקיבא רובינשטיין.
הוא עבד עם גוקש דומרזו, וסייע לו בזכייה באליפות העולם בשחמט 2024.
בתחילת שנת 2025 ניצח קיימר בחלק הראשון של סבב גרנד סלאם שחמט בשיטת שחמט 960 (שהתקיים באתר הנופש וייסנהאוס בגרמניה), לאחר שניצח את מגנוס קרלסן בחצי הגמר ואת פביאנו קרואנה בשלב הגמר.
אביו, כריסטוף קיימר, הוא פסנתרן קונצרטים ופרופסור למוזיקה באוניברסיטת לייבניץ בהנובר; אמו, הייקה, מנגנת בצ'לו בתזמורת.
וינצ'נצו דאנטי (באיטלקית: Vincenzo Danti; 26 במאי 1530 – אפריל 1576) היה פסל איטלקי בן תקופת הרנסאנס מפרוג'ה.
דאנטי נולד בפרוג'ה, אביו היה אדריכל וצורף, וינצ'נצו גילה עניין ברישום וצורפות ובשנת 1545 עבר לרומא ללמוד פיסול וקיבל הזמנה ליצור פסל ברונזה של האפיפיור יוליוס השלישי הממוקם מחוץ לקתדרלה של פרוג'ה .
דאנטי עבר ב-1557 לפירנצה ויצר ב-1557 תבליט ברונזה בלתי גמור של משה ונחש הנחושת בהשראת תבליט ברונזה מאת דונטלו.
דאנטי השתתף בתחרות על הקמת מזרקת נפטון כאשר המתמודדים הראשיים היו ברתולומאו אמנאטי ובנוונוטו צ'ליני.
דאנטי יצר ב-1561 פסל שיש של אלגוריה של ניצחון.
שנרכש ממנו על ידי פטרונו דנטי ספורצה אלמני , הפסל שפוסל מבלוק אחד היווה הוכחה ליכולתו.
דאנטי החל ב-1567 בכתיבת ספר בנושא חוקים סדר ופרופורציה באדריכלות הוא התכוון לכתוב 15 מאלה אבל בפועל כתב רק אחד.
וִיסְבַּאדֶן (גרמנית: ) היא עיר בדרום מערב גרמניה, המשמשת בירת מדינת הסן.
העיר ממוקמת על גדתו הימנית של נהר הריין.
מצידו השני של הנהר, ממול לעיר, נמצאת העיר מיינץ.
העיר קרובה גם לעיר פרנקפורט.
בוויסבאדן התגוררו נכון לשנת 2014 כ-273,871 תושבים, ועוד כ-14,000 תושבים מארצות הברית (שרובם מתגוררים בה מטעמים צבאיים).
העיר היא חלק מהאזור המטרופוליטני של הריין, שבו נמצאות יחד איתה גם מיינץ ופרנקפורט, ובו מתגוררים כ-5.8 מיליון תושבים.
העיר ידועה במעיינות החמים שבה, באתרי הנופש ובמרכזי תרבות ופסטיבלים.
עיר זו ידועה גם כמקום קבורתו של הברון האדום, אחד מגדולי הטייסים במלחמת העולם הראשונה.
העיר הוזכרה לראשונה בשנת 830. בשנת 1232 היא הוכרזה עיר קיסרית חופשית.
בשנת 1270 היא חזרה לשליטת בית נסאו אך נהרסה בשנת 1283. בעקבות השתתפות תושבי העיר במלחמת האיכרים הגרמנית, העיר איבדה את זכויותיה לתקופה של 40 שנים.
בשנת 1815 האזור סופח לקונפדרציה הגרמנית ובירת נסיכות נסאו עברה לעיר.
במהלך מלחמת אוסטריה–פרוסיה נסיכות תמכה באוסטריה ולאחר תבוסתה סופחה לפרוסיה.
אדולף, הדוכס הגדול של לוקסמבורג שאיבד את הנסיכות התמנה בשנת 1890 לדוכס לוקסמבורג.
במהלך המאה ה-19 העיר התפתחה לאזור ספא.
הבניין הישן ביותר בעיר הוא בית העירייה הישן שנבנה בשנת 1610. בית העירייה החדש של ויסבאדן נבנה בסוף המאה ה-19.
כבר במסמכים מהמאה ה-14 מוזכר קיומם של יהודים בוויסבאדן, שהייתה אז בירת דוכסות נאסאו.
במאה ה-16 התיישבו המשפחות היהודיות המעטות בשלושה רחובות שכונו "סמטת היהודים".
יהודים שהגיעו לוויסבאדן להתרפא זכו ב"סמטת היהודים" לאכסניה, בתי מרחץ ומזון כשר.
בתחילת המאה ה-17 הגיעו יהודים נוספים לעיר; כעבור שנים מעטות הוגלו היהודים מוויסבאדן, אך עד סוף המאה שבו להתיישב בעיר.
עם מינוי הרב גייגר, ממנהיגי הרפורמים, לרב העיר בשנת 1832, נפרדה הקהילה האורתודוקסית, שנשמעה לרש"ר הירש, מהקהילה הכללית.
הקהילה האורתודוקסית קיימה טקסי תפילה נפרדים, מוסדות חינוך נבדלים וגם קבורה בבית קברות עצמאי.
אל ויסבדאן הגיעו מתרפאים מכל אירופה כדי לרחוץ במעיינות המים ולשתות ממימיהם, ומעמדה כעיר קיט אִפשר לפליטים מן המזרח להתגורר בה מבלי שנדרשו לאישורי שהייה; וכך הקהילה היהודית בוויסבאדן גדלה במהלך מלחמת העולם הראשונה ובין שתי מלחמות העולם כשהפכה למקלט ליהודים חסרי נתינות גרמנית.
בראשית המאה ה-20 נפרדו היהודים המזרח-ארופאים מהקהילה האורתודוקסית, והקימו קהילה אוטונומית בתוך הקהילה הרפורמית.
כך שבמאה ה-20 התקיימו שלוש קהילות יהודיות זו לצד זו בעיר: קהילה רפורמית, קהילה אורתודוקסית וקהילה גדולה של מהגרים ממזרח אירופה, שכונו "אוסטיודן".
ויסבי (בשוודית: Visby) היא העיר היחידה באי השוודי גוטלנד.
ויסבי נחשבת לאחת מערי ימי הביניים שהשתמרו בצורה הטובה ביותר בסקנדינביה והיא הוכרזה על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
השריד ההיסטורי המוכר ביותר בעיירה הוא חומת אבן באורך 3.4 ק"מ הנקראת רינגמורן ("חומת הטבעת"), המקיפה את העיירה ואת חורבות הכנסייה העתיקה.
מקורו של השם ויסבי הוא במילה הנורדית העתיקה Vis (צורת היחיד של Vi) שמשמעותה היא מקום פולחן, ושל המילה bær שמשמעותה חווה או התיישבות (בִּי בשוודית מודרנית פירושו כפר).
אפשרות נוספת היא גזירה מהמילה הפולנית "wyspa" (המבוטאת vis-pah) שמשמעותה אי.
אוכלוסיית העיירה מונה 22,236 תושבים (לפי סקר שנערך ב-2005), שטחה הכולל הוא 12.08 קמ"ר, והיא מקום המושב של מושל מחוז גוטלנד.
ויסבי איננה ישות פוליטית או מנהלית עצמאית, בדומה לערים אחרות בשוודיה.
אין עדויות חד-משמעיות על ההתיישבות הראשונה באזור ויסבי, אך ידוע שהייתה מרכז מסחר כבר באזור שנת 900. האזור היה מיושב החל מתקופת האבן, ככל הנראה בגלל שניתן היה לגשת ממנו אל נמל טבעי ומקורות מים מתוקים.
במאה ה-12 נבנתה קתדרלת ויסבי המוקדשת למרי הקדושה.
הקתדרלה עוצבה מחדש במאה ה-13 וקיבלה את צורתה הנוכחית, והיא נפתחה באופן רשמי על ידי הבישוף של לינקפינג ב-1225. במאות השנים שלאחר מכן נבנו בעיירה מספר כנסיות נוספות.
העיירה שגשגה הודות לברית ערי הנזה.
בנייתה של החומה ההיקפית החלה ככל הנראה במאה ה-12. בשנת 1300 הושלמה בניית החומה לגובהה הנוכחי, ונוספו לה מספר מגדלים.
אולם, חלק מהמגדלים הנוכחיים נבנו רק במאה ה-15, ורוב החומה העתיקה שרדה עד ימינו.
עם הקמתה של העיר ליבק בשנת 1159/1158, הסוחרים הגרמאנים החלו להרחיב את תחום השפעתם לעבר הים הבלטי.
ליבק וגוטלנד קשרו ביניהן יחסי ידידות.
הסוחרים הגרמאנים התיישבו בוויסבי, שהפכה למרכז המסחר היחידי באי שהיה רשאי לסחור עם ערים גרמניות, ולפיכך הייתה המרכז של ברית ערי הנזה באזור הבלטי.
בעקבות הגרמאנים הגיעו למקום סוחרים רוסים ודנים; החלה בנייתן של כנסיות ובתי מסחר, ולאורך הנמל נבנו מספר מחסנים.
בנייני העץ הקדומים ביותר הוחלפו במהלך המאה ה-13 על ידי בתי אבן גדולים, שנבנו בשורות מקבילות מזרחית לנמל.
במאה הזו ויסבי הפכה מכפר גוטלנדי פשוט לעיירה בינלאומית מרשימה, שהייתה מוקפת בחומת מגן חזקה, ובהדרגה הפנתה עורף לאופייה הכפרי.
מעמדה של ויסבי כעיירה חשובה בברית ערי הנזה התדרדר במאה ה-14, בעקבות סדרה של אסונות.
המוות השחור הכה בעיירה ב-1350, וגרם למותם של 8,000 תושבים.
צבא דנמרק כבש את האי ב-1361, וב-1396 היא נכבשה על ידי האחים ויקטואר (פריבטירים שמאוחר יותר הפכו לשודדי ים); המסדר הטבטוני גירש את האחים ב-1398, אך הם כבשו את שאר האי.
אירועי השוד הימי והמלחמות גרמו לפגיעה אנושה במסחר במהלך המאה ה-15, וכלכלתה של ויסבי התפוררה.
המלך אריק מפומרניה בנה את הטירה של העיירה ב-1411, והתגורר בה במשך שתים עשרה שנים שבמהלכן העיירה הפכה ל"קן שודדי ים", דבר שגרם לעצירה מוחלטת של המסחר.
ברית ערי הנזה ביטלה את מעמדה של ויסבי כעיירה הנזטית ב-1470. העיירה ספגה מכה אנושה ב-1525. הסוחרים המקומיים הסתכסכו עם סוחרי ליבק, וכחלק מהסכסוך הגרמאנים שרפו את כל הכנסיות בוויסבי, מלבד את הקתדרלה.
חורבותיהן של הכנסיות השתמרו מאז, והן מוסיפות נופך חמור לעיירה המודרנית.
לאחר 300 שנים של שלטון דני העיירה חזרה לשליטה שוודית ב-1645, בעקבות הסכם ברימסברו שסיים את מלחמת תורסטנסון.
העיירה התפתחה באיטיות כיוון שלא הושקעו בה משאבים רבים.
העיירה חוותה תקופה של תחייה מסחרית ותעשייתית במאה ה-18 לאחר שהוחזרה לשלטונה של שוודיה.
בניינים חדשים נבנו על חורבות הישנים, באזור הצוק ובאזור טירת ויסבורג.
חוק שוודי משנת 1757 פטר ממס את כל מי שבנה באמצעות אבן על מנת לשמר את העץ לבנייה.
החוק סייע לוויסבי במידה רבה, והעיירה המשיכה להתפתח.
במהלך המאה ה-19 נבנו בעיירה מספר בתי ספר, בית חולים ובית כלא.
באותה תקופה - 1808 - גוטלנד נכבשה על ידי האימפריה הרוסית אך חזרה לשלטון שוודי כמה חודשים לאחר מכן, ללא מאבק.
החומה המקיפה את העיירה נבנתה במהלך המאה ה-13 ושונתה במאה ה-14, ואורכה הכולל הוא 3.5 ק"מ.
ללא מגדלי השמירה, הגובה המרבי של החומה הוא 6 מטרים.
מגדלי השמירה נבנו בשלהי המאה ה-13, והחומה הוגבהה ב-3-4 מטרים, כאשר מהצד הפנימי שלה נבנה מדף שעליו השומרים יכלו ללכת.
מחוץ לחומת העיירה נבנו סוללות וחפירים, ואלו שבצפון העיירה השתמרו בצורה הטובה ביותר.
רחובות העיירה מתוארכים בעיקר למאה ה-13, צורתם לא-סדירה, ובנקודות מסוימות הם מוצרים במידה רבה.
דפוס בנייה דומה התגלה בשרידי האזור של העיירה שנבנה בתקופה הוויקינגי.
מחסני הסחורה נבנו במקביל לנמל ולאורך שלושה רחובות ראשיים, והחיבור ביניהם היה באמצעות סמטאות קצרות וצרות, שחלקן עדיין מרוצפות באבנים המקוריות מימי הביניים.
בימי הביניים היו בוויסבי שבע-עשרה כנסיות (חמש-עשרה בתוך החומות ושתיים מחוץ לחומות), והיה זה מספר הכנסיות הגבוה ביותר מבין כל הערים בשוודיה.
ניתן להבחין בכנסיות בכמה שלבי בנייה והתפתחות, כאשר תחילת הבנייה הייתה במאה ה-13. לאחר התרחשות הרפורמציה במאה ה-16 הכנסיות, מלבד אחת, ננטשו ומצבן החל להתדרדר.
בנייתה של קתדרלת מרי הקדושה החלה במאה ה-13, ומטרתה הייתה לשמש ככנסייה הקהילתית של תושבי המקום הגרמנים.
לכנסייה הוספו מספר תוספות בנייה גותיות החל משנת 1300. שאר הכנסיות, מלבד כנסיית גרטרוד הקדושה, מתוארכות למאה ה-12 או המאה ה-13, ושרידיהן מנוהלים על ידי שוודיה.
בוויסבי שרדו למעלה מ-200 בניינים אזרחיים עם אלמנטים אדריכליים מימי הביניים.
מטרתם המקורית של רוב הבניינים הייתה לשמש כמחסנים.
גודלם וצורתם של כל הבניינים דומים.
המבנה הבסיסי הוא בצורת מלבני בעל חמש קומות עד שבע, כאשר בצד הפונה אל הרחוב בנויים גמלונים.
בכל קומה ישנם עד שני חדרים עם כניסות נפרדות, המופרדים באמצעות מחיצת אבן או עץ.
ברוב הבניינים יש מרתף, ובחלק מהבניינים קומת הקרקע מכוסה בתקרה עם קמרונים התומכים בעמודי אבן עם כותרות מקושטות, כאשר המרווחים בין העמודים שימשו כאזורי מכירה.
בקומה השנייה של כל בניין היו בדרך כלל חלונות מעוצבים, וככל הנראה הם שימשו למטרות נוי.
הקומות העליונות היו מצופות באבן, וככל הנראה היה זה אמצעי בטיחות נגד שרפות.
השימוש בקישוטים בתוך הבניינים היה מצומצם, ורובם נמצאים באבני הפינה של הקירות, הגמלונים המדורגים, ומשקופי הדלתות: כניסות מסוג זה שימשו לצורך הכנס והרמה של סחורה.
חומר הבנייה העיקרי היה אבן גיר.
הבניין שהשתמר בצורה הטובה ביותר הוא בית המרקחת בסטרנדגאטאן.
החדרים בקומת הקרקע וקומת הגג של הבניין בנויים עם קמרונים, יש בהם מרתף, באר מים, ובהיקפם של הבניינים משובצים חלונות ופתחים.
בניינים ידועים אחרים הם בית פון לינגן בסאנקט האנסגאטאן ומספר בניינים ברחובות הצרים המובילים אל הנמל.
בוויסבי קיימים מספר מבני עץ עתיקים, בנוסף על מבני האבן ששרדו מימי הביניים.
הבניינים הידועים מביניהם הם המגורים הישנים (Gamla Residenset) ובית ברמייסטר.
שני הבניינים מתוארכים למאה ה-17, והחלק הפנימי שלהם צבוע באופן פזרני.
בחלק המזרחי של העיירה נמצאות ערוגות הירקות שנבנו בערך בשנת 1740 עם בתי עץ קטנים המסודרים בצורה אופקית, כמו גם בניינים מהמאה ה-18 שנבנו בסגנון שוודי מקומי על האתר של טירת ויסבורג.
הבניינים הללו נהרסו על ידי הדנים לפני עזיבתם את האי בשלהי המאה ה-17.
בשבוע הראשון של חודש יולי נערך בוויסבי אירוע הידוע בשם שבוע אלמדאלן (Almedalsveckan), שהוא כנס חשוב עבור פעילים בפוליטיקה השוודית.
במהלך השבוע נואמים בפארק אלמדלאן נציגים מכל המפלגות הפוליטיות החשובות בשוודיה.
שיאה של עונת התיירות הוא באוגוסט.
בשבוע ה-32 של כל שנה נערך שבוע ימי הביניים (Medeltidsveckan).
במהלך השבוע מתלבשים חלק מתושבי המקום בתלבושות מימי הביניים.
הפסטיבל החל ב-1984, ובין השאר נערכים בו אירועי מוזיקה, ליצנות, תיאטרון, שוק, תחרות הפלה ברומח ואירועים נוספים המאופיינים בזיקה לימי הביניים.
ויסבי מחוברת לחלק היבשתי של שוודיה באמצעות מעבורת ומטוסים.
המעבורת מגיעה פעם אחת בכל 45 דקות מאוסקרסהאמן שליד העיר קאלמאר ונינסהאמן שליד סטוקהולם.
ויסַאריוֹן גריגוֹרֶביץ' בֵּלִינְסקי (רוסית: Виссарио́н Григо́рьевич Бели́нский; 30 במאי (כך על פי הלוח היוליאני; על פי הלוח הגריגוריאני: 11 ביוני) 1811, סואומנלינה שעל יד הלסינקי – 26 במאי (7 ביוני) 1848, סנקט פטרבורג) היה מבקר הספרות החשוב ביותר בהיסטוריה הרוסית, הוא יצר את הקנון הספרותי הרוסי.
בנוסף לכך היה גם סופר, פובליציסט ומסאי, בלשן ופילוסוף רוסי מתמערב.
ידידם של אלכסנדר הֶרצֶן, מיכאיל באקונין ואינטלקטואלים ביקורתיים נוספים.
היה לו את הכישרון הייחודי למבקר ספרות מזהיר לזהות כישרונות גאוניים כבר ביצירה הראשונה שלהם, כך הוא זיהה לראשונה את טורגנייב ואת דוסטויבסקי, וכן היה לו תפקיד מרכזי בקריירה של המשורר והמו"ל ניקולאי נקראסוב.
נולד בשנת 1811, בנו של רופא צבאי.
בין השנים 1829–1832 למד באוניברסיטת מוסקבה, עד שלבסוף נאלץ לעזוב בשל "היעדר כישרון"; הסיבה האמיתית הייתה יצירת הביכורים שפרסם – הדרמה הרומנטית "דמיטרי קאלינין" (Дмитрий Калинин), שבה ביקר את תופעת הצמיתות.
הוא החל את פעילותו העיתונאית בעיתון המוסקבאי "טלסקופ" (Телескоп), עד אשר בשנת 1836 נסגר העיתון בפקודת הצאר ועורכו הוגלה.
ב-1837 הגיע לפיאטיגורסק, לשם טיפול בשחפת, ושם נתוודע ללרמונטוב.
כעבור שנתיים התיישב בסנקט פטרבורג, שם התפרנס מכתיבה לעיתון "אוֹטֵצ'סְטְבֶנְיֶה זָפִּיסְקִי" (Отечественные Записки).
ב-1842 תמך בהוצאת הרומן "הנשמות המתות" לגוגול, שנאסר על ידי הצנזורה הצארית.
בשנה שלאחר מכן נישא למריה ואסילייבנה אורלובה, ולזוג נולדו שלושה ילדים.
בראשית שנות ה-40 היה מבקר הספרות החשוב ברוסיה; הקריירה של דוסטויבסקי, לדוגמה, החלה בריאיון חיובי עם בלינסקי (הפגישה בין השניים זכתה לתיאור מלא חיים ב-1877 בספרו "יומנו של סופר").
טורגנייב הקדיש לו את ספרו 'אבות ובנים'.
על כריכת הספר כתוב: "מוקדש לזכרו של ויסאריון גריגורייביץ' בלינסקי".
ב-1847 שהה בברלין ובזלצבורג לטיפול במחלתו.
בשנה שלאחר מכן נפטר, בתום סבל רב.
עד שנת 1856 חל איסור להזכיר את שמו בתקשורת הרוסית.
בלינסקי היה 'נווד של מחשבות' הוא עבר בין השקפות עולם שונות, ובכל פעם היה משוכנע שגילה את האמת האחת והיחידה.
לפני מותו הוא חילק את מסע אמונותיו לשלושה חלקים: תחילה האמין באלוהים, אחר כך באנושות ולבסוף באדם.
בלינסקי הושפע רבות מהפילוסופיה של הגל, לכך הוא התכוון בשלב השני כשאמר שהוא האמין ב"אנושות", רוצה לומר, בהרמוניה של העולם, כיצד בתהליך דיאלקטי ארוך כל האירועים והרעיונות מתארגנים יחד.
אולם, בשלב השלישי של חייו בלינסקי כפר בהרמוניה הדיאלקטית של הגל וטען שהעולם הוא דיסהרמוני, מלא ברוע וחסר פשר.
דמות של בלינסקי השפיעה על סופרים כמו טורגנייב, צ'כוב ודוסטויבסקי.
דמויות בולטות בספריהם הביעו דעות דומות לדברים שפרסם בלינסקי במכתביו.
לדוגמה, בספר האחים קרמאזוב, איוואן משוחח עם אליושה ומתוך דבריו מהדהדת עמדתו של בלינסקי: "אני לא מבין כלום, המשיך איוואן כמדמדם מתוך קדחת.
וגם לא רוצה להבין עכשיו כלום.
כבר מזמן החלטתי שלא להבין, כי אם ארצה פתאום להבין משהו, מיד אבגוד בעובדה, ואני הלוא רוצה להיצמד לעובדה...
אני דוחה מעליי את ההרמוניה, מתוך אהבה לאנושות אני דוחה אותה", ההיצמדות לעובדה מבטאת את הדחייה של הבנת העולם לפי תיאוריה אחת שיכולה להביא לידי הרמוניה את כלל המקרים בעולם כפי שטען הגל, איוואן אינו מוצא היגיון בהענקת משמעות למקרי עוול באדם או ילד פרטי.
טיעוניו של איוואן תואמים את הגרסה השלישית במסע אמונותיו של בלינסקי.
ויסוקה מזובייצק (בפולנית: Wysokie Mazowieckie) היא עיר בפרובינציית פודלסיה שבפולין, הממוקמת 49 קילומטרים דרומית מערבית לבירת הפרובינציה ביאליסטוק.
תיעוד לכפר בשם ויסוקה קיים מ-1203 וב-1492, בתקופת שלטונו של קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין התפתח הכפר לכלל ישוב עירוני קטן, שהוכר רשמית על ידי השלטונות.
בהמשך, בראשית המאה ה-16 הוענקו ליישוב זכויות מגדבורג והוא זכה למעמד עירוני.
במהלך המאה ה-16 חל בעיירה פיתוח מואץ והיא הפכה לאחד היישובים המרכזיים באזור פודלסיה.
בהמשך, נכללה ויסוקה בשטחי האיחוד הפולני-ליטאי ובאמצע המאה ה-17 במהלך המלחמה הצפונית הקטנה, פלשו השוודים לאזור והעיירה חרבה בקרבות.
ב-1795 לאחר החלוקה השלישית של פולין עברה ויסוקה לחזקת פרוסיה.
במהלך המאה ה-19 שוקמה העיירה, חל בה פיתוח כלכלי וב-1869 מנתה אוכלוסייתה 2,865 נפשות.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה אוכלוסיית העיירה 4,000 נפשות, מחציתם יהודים.
ב-10 בספטמבר 1939 נכבשה ויסוקה מזובייצק על ידי הוורמאכט, תוך שנגרמו נזקים כבדים למבנים ותשתיות בשל הלחימה העזה.
יהודי ויסוקה גורשו למחנות ההשמדה.
ב-1946 נמנו בעיירה 2,121 תושבים ורק החל מאמצע שנות ה-50 הוחל בשיקום משמעותי בשטחה.
בין 1996 ל-2001 חלה עלייה מתונה בשיעור של 1.92 אחוזים ומשנה זו התהפכה המגמה ועד ל-2010 חלה ירידה מתונה של 2.82 אחוזים.
52 אחוזים מתושבי העיר הן נשים ו-48 אחוזים הם גברים.
כפי הנראה התיישבו יהודים בוויסוקה מזובייצק בשלהי המאה ה-16, אך תיעוד ראשון להתיישבות יהודים במקום מצוי בפנקסי ועד ארבע ארצות מ-1723. בוויסוקה התגוררו עשר משפחות ולהן בית כנסת אחד, שהוקם כפי הנראה ב-1722. בית הכנסת נבנה מעץ, צורתו מרובעת והוא היה בעל גג רעפים משולש.
ב-1765 כבר מתועדת במקום קהילה עצמאית.
אזור המגורים של הקהילה היה בחלק הצפון מערבי של ויסוקה והוא הובדל משאר העיירה על ידי נחל ברוק שהוא יובלו של הבוג המערבי.
במחצית השנייה של המאה ה-18, הוקם בוויסוקה בית עלמין ראשון שמוקם בסמוך לבית הכנסת וב-1838 הוקם בית עלמין נוסף.
ב-1879 הוקם מבנה בית הכנסת החדש במקומו של בית הכנסת הישן שניזוק בשריפה ומצבו לא אפשר את המשך השימוש בו.
ב-1857 מנתה הקהילה 1,053 נפשות, שהיוו 57.73 אחוזים מכלל תושבי העיירה, ב-1897 היו בוויסוקה 1,910 יהודים וב-1921 מנתה הקהילה 1,898 נפשות שהיוו 59 אחוזים מתושבי העיירה., בני הקהילה היו סוחרי ירקות ופירות, חנוונים, סוחרי דגן, עצים ובעלי חיים.
נמנו מקרבם גם בעלי מלאכה זעירה כגון חייטים, שענים, וזגגים.
יהודי ויסוקה נחלקו בין חסידים למתנגדים.
המתנגדים היו הרוב בקהילה והם נהגו להתפלל בבית הכנסת ובבית המדרש הסמוך.
החסידים התפללו בשטיבלים, שהגדול מכולם היה של חסידי גור.
במהלך מלחמת העולם הראשונה כבש הצבא הגרמני את העיר וצבא האימפריה הרוסית נסוג בשיטת האדמה החרוכה, כאשר כוחות קוזקים הציתו אש בחלק מבתי העיירה.
בעת הכיבוש הגרמני, חלה פריחה תרבותית בקהילה היהודית הוקם תא של אגודת מכבי, נוסדה להקת תיאטרון מקומית והוקמה ספרייה ובה גם ספרים בעברית.
החלה פעילות ציונית בעיירה והוקם סניפים של תנועות צעירי ציון ופועלי ציון.
ב-1920, לאחר הקמת הרפובליקה הפולנית השנייה חלה הרעה ביחס השלטונות והאוכלוסייה המקומית כלפי המיעוט היהודי הגדול בפולין.
בשלהי 1920, במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית התחוללו שוב פרעות ביהודי העיר.
בעקבות האירועים עלו מקצת מבני הקהילה לארץ ישראל.
בשנים אלו הידרדר מאוד המצב הכלכלי של בני הקהילה והוקמו מוסדות סעד ורווחה להקלת מצבן של המשפחות העניות מקרבה.
במקביל, התגברה הפעילות הציונית ונוסד תא של תנועת החלוץ ובהמשך גם תא של תנועת בית"ר.
חלק מחברי תאים אלו עלו לארץ ישראל.
ב-14 בספטמבר 1936 התחולל פוגרום בוויסוקה במסגרתו נפגעו בתי עסק של בני הקהילה ונפצעו 23 מבניה.
האירועים האנטישמיים נמשכו גם בשנים הבאות והעניין הגביר את זרם הגירת יהודי העיירה, אשר חלקם עלו לארץ ישראל.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה כ-2,000 נפשות.
ב-10 בספטמבר 1939 נכבשה ויסוקה על ידי הוורמאכט.
בית העלמין העתיק בן המאה ה-18 חולל ונהרס לחלוטין בידי הגרמנים.
במהלך הקרבות לכיבוש העיר נחרב מבנה בית הכנסת.
חלק מבני העיירה נמלטו ממנה.
ב-12 בספטמבר רוכזו הגברים היהודים בכנסייה המקומית ולאחר שלושה ימים גורשו לגטו בזמברוב.
במהלך הגירוש נורו למוות חלק מהגברים.
חלק מגברי הקהילה הצליחו להימלט מהמעצר בלומז'ה וחלקם גורשו למחנות ההשמדה.
ב-26 בספטמבר 1939 הועברה ויסוקה מזובייצק לידי הצבא האדום מתוקף הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
הסובייטים סייעו בשיקום העיירה וחלק מבני הקהילה שנמלטו ממנה שבו להתגורר בה.
כשהחל מבצע ברברוסה התגוררו בוויסוקה 1,100 יהודים.
ב-24 ביוני 1941 נכבשה ויסוקה מזובייצק בידי הגרמנים ומייד לאחר הכיבוש הוחל ברדיפת יהודי העיירה, אשר חויבו לענוד טלאי צהוב, הוטלו עליהם מגבלות מסחר ותנועה ובאוגוסט הם רוכזו בגטו שהוקם בעיירה.
ב-1 בנובמבר 1942 נמלטו כ-500 יהודים מגטו ויסוקה ובעקבות האירוע, נסגר הגטו למחרת היום, ובני הקהילה הנותרים גורשו לגטו בזמברוב.
בין ה-11 ל-17 בינואר 1943 נשלחו יהודי ויסוקה מזמברוב למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נרצחו רובם.
ב-15 בינואר 1945 הובלו מעט מבני הקהילה שנותרו בחיים, במסע רגלי מאושוויץ למחנה מאוטהאוזן.
בספר הזיכרון לבני הקהילה שיצא לאור ב-1975 קיים תיעוד לגבי 1,018 נפשות שנרצחו במהלך השואה.
בין 2006 ל-2007 בוצעו פעולות שיקום נרחבות בבית העלמין היהודי "החדש" בוויסוקה.
ויסאם עדנאן אל-חסן היה בריגדיר גנרל, איש מודיעין וביטחון וראש אגף המודיעין של כוחות ביטחון הפנים של לבנון.
היה דמות מפתח במחנה ה-14 במרץ אף שלא החזיק בעמדה פוליטית.
אל-חסן נולד למשפחה סונית בעיירה בטוראטיג' שבמחוז קורה בצפון לבנון.
בתחילת הקריירה הביטחונית שלו עבד במעגל האבטחה של רפיק אל-חרירי, שהיה לראש ממשלת לבנון ב-2001. ב-14 בפברואר 2005 נהרג אל-חרירי בהתפוצצות רכבו, באירוע שנתפס כמחדל אבטחה חמור מצדו של אל-חסן.
ב-2006 מונה אל-חסן לראש אגף המודיעין של כוחות ביטחון הפנים בלבנון.
ב-2012 נהרג אל-חסן בהתפוצצות רכב, בחיסול שככל הנראה הוזמן על ידי המודיעין הסורי.
וִיסוֹקוֹ (בבוסנית: Visoko) היא עיר במזרח בוסניה והרצגובינה השוכנת בשטח קנטון זניצה-דובוי.
במהלך ימי הביניים הייתה ויסוקו בירת ממלכת בוסניה.
ב-1463 נכבשה העיר על ידי צבאותיו של מוראט השני, סולטאן האימפריה העות'מאנית.
ב-1878, לאחר קונגרס ברלין סיפחה האימפריה האוסטרו-הונגרית את אזור בוסניה ובכלל זה העיר ויסוקו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה ויסוקו בשטחי ממלכת יוגוסלביה.
העיר ויסוקו נכללה בשטחי מדינת קרואטיה העצמאית שנשלטה על ידי האוסטאשה.
לאחר המלחמה וכינון יוגוסלביה התפתחה במקום תעשיית עיבוד עורות, עיבוד עץ וטקסטיל.
בנוסף, בסמוך לעיר פעלו מכרות פחם וברזל.
לאחר התפרקות יוגוסלביה והכרזת העצמאות של בוסניה והרצגובינה, פרצה מלחמת בוסניה ובמהלכה התחוללו בוויסוקו קרבות בין הכוחות היריבים שגרמו לנפגעים בנפש ולנזקים לרכוש.
במהלך המאה ה-18 התיישבו יהודים בעיר.
לאחר סיפוח האזור על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית היגרו לעיר משפחות יהודיות, רובן ממוצא אשכנזי.
ב-1884 הוקם בית הכנסת לקהילה, בהמשך חרב ולאחר מלחמת העולם הראשונה הוקם חדש תחתיו.
עוד הוקמו בית עלמין ותלמוד תורה.
בראשית המאה ה-20 כיהן בקהילה כדיין ופוסק הרב משה פירירה.
בני הקהילה נעצרו והובלו למחנה הריכוז גוספיץ' וממנו גורשו למחנה ההשמדה יאסנובאץ.
מרבית בני הקהילה נרצחו בשואה והקהילה לא חודשה.
לקהילה זו השתייכו יהודי הכפר קִיסֶלְיָאק.
המקום שימש אתר נופש ליהודי סרייבו ומעט היהודים שהתגוררו במקום נסמכו הלכתית על קהילת ויסוקו.
במקום הוקם בית עלמין קטן שנכון ל-2006 עדיין ניתן היה לאתר את שרידיו.
ויסגינס (בליטאית: Visagino savivaldybė) הוא אחד מ-60 מחוזות משנה של ליטא.
מחוז-משנה ויסגינס הוא אחד ממחוזות המשנה הקטנים ביותר בליטא, שטחו הכולל הוא 58 קמ"ר בלבד, ואוכלוסייתו מנתה בשנת 2012, למעלה מ-20,000 תושבים, רובם המוחלט בשטח העירוני.
העיר היחידה במחוז המשנה היא העיר ויסגינס, המשמשת כמרכז המנהלי שלו.
עם הקמת מחוז-המשנה (רשמית ב-1994 ומעשית ב-1995) כלל מחוז המשנה רק את שטחי העיר ויסגינס, ומאוחר יותר צורפו לתחומו חלק משטחי מחוז-משנה איגנלינה.
ויסוצק (באוקראינית: Висоцьк; בפולנית: Wysock) הוא כפר במחוז רובנו שבמערב אוקראינה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
הכפר, השוכן על הגדה המערבית של נהר הורין, נמצא כ-9 ק"מ ממסילת הברזל בקו רובנו-לוניניץ.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל היישוב במחוז ווהלין שבשטח הרפובליקה הפולנית השנייה.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בכפר הוא משנת 1623. במהלך פרעות ת"ח ות"ט הצליחו רוב יהודי היישוב להימלט ממנו, ובכך להינצל.
לקראת סוף המאה ה-19 היוו היהודים 96.5% מאוכלוסיית הכפר.
בראשית המאה ה-20 הוקמה בכפר ספרייה עברית.
בזמן הפרעות שנערכו באזור ב-1919, התארגנה בכפר קבוצת הגנה עצמית יהודית.
כתוצאה משרפות גדולות שפרצו ביישוב בשנים 1925 ו-1932 נותרו רבים מיהודיו חסרי קורת גג.
בסיוע הג'וינט השתקמה הקהילה, והתגברה ביישוב הפעילות הציונית, תוך הקמת בית ספר עברי, קיום פעילות של תנועות נוער ציוניות ועליית כ-150 מבני היישוב ארצה.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-900 יהודים, כשליש מתושביו.
ב-17 ביולי 1941 נכבש היישוב בידי הגרמנים, לאחר שהסובייטים פינו אותו.
על יהודי הכפר הוטלו גזירות שונות, ובהן חובת תשלום סכום כופר גבוה, חובת ביצוע עבודות כפייה וחובת ענידת סרט זרוע, אשר הוחלף בהמשך בטלאי צהוב.
ב-20 ביולי 1942 רוכזו כ-1,500 יהודי היישוב וכפרי הסביבה בגטו סגור ומוקף גדר תיל שהוקם במקום, בו שררו תנאי תברואה קשים.
ב-9 בספטמבר 1942 פשטו על הגטו שוטרים גרמנים ואוקראינים, ורצחו את יושביו בבורות ירי מחוץ לכפר.
כ-50 יהודים מהגטו הצליחו להימלט ממנו טרם האקציה, וכמה יהודים שנמלטו בשעת האקציה, וניסו לחצות את נהר הורין, טבעו בו או נורו בעודם במים, אך כמאה מביניהם, היודעים לשחות, הצליחו לברוח והסתתרו ביערות.
בראשית 1943 הצטרפו כמה מהם ליחידות פרטיזנים סובייטיות, כגון האוגדה של סאבורוב והגדוד של סטנובסקי.
ויסוצק שוחררה בידי הצבא האדום ב-12 בינואר 1944. כמה ניצולים יהודים, ששבו לעיירה, נרצחו בידי אוקראינים לאומנים (בנדרוביצים), משום כך עברו האחרים לרובנה.
בשנת 1951 ננטעה חורשה על שם קודשי קהילת ויסוצק (ע"י סטולין) ביער הקדושים של הקרן הקיימת לישראל במבואות ירושלים
ויסוקי (בבלארוסית: Высокае, ויסוקאיה; בפולנית: Wysokie) היא עיירה במחוז ברסט שבמערב בלארוס, בסמוך לנהר הבוג המערבי ולגבול פולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
מהמאה ה-17 נזכרת ויסוקי כעיר בבעלות אצולה.
בעיירה כנסיות מהמאות ה-17 וה-18 וארמון שנבנה בראשית המאה ה-19. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,000 יהודים, כ-80% מכלל תושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית ופעילות של ארגון הבונד.
עם פרוץ מבצע ברברוסה, ב-22 ביוני 1941, נכנסו לעיירה הגרמנים, וריכזו את יהודיה בגטו סגור שהוקם בה.
ב-2 בנובמבר 1942 נרצחו כל יהודי הגטו, למעט מספר צעירים שהצליחו להימלט ליערות הסביבה.
ויסאיאס, או איי ויסאיאס (בוויסאיאן: Kabisay-an, בטאגאלוג: Kabisayaan), הוא אחד משלושת מחוזות המנהל הגאוגרפיים של הפיליפינים, יחד עם מינְדַנַאוֹ ולוּזוֹן.
ויסאיאס מורכב ממספר איים, בעיקר סביב ים ויסאיאן, למרות שוויסאיאס נחשב לצד הצפון מזרחי של כל ים סולו.
מרבית תושבי ויסאיאס הם ויסאיאנים, קבוצה אתנית ילידית לאזור הוויסאיאס, הדוברים אחת או יותר מהשפות הויסאיאניות שהנפוצה בהן היא סֶבּוּאַנוֹ.
האיים המרכזיים של ויסאיאס הם: פַּנַאי, נגרוס, סֶבּוּ, בוֹהוֹל, לֵייטֶה וסַאמַאר.
לפעמים התייחסות לאזור כוללת גם את האיים רומבלון ומאסבאטה, אשר אוכלוסייתם רואה עצמה כוויסאיאנית והם דוברי שפות הקרובות יותר לשפות הויסאיאניות מאשר לשפות העיקריות של לוזון.
האי בורקאי הוא בין האטרקציות התיירותיות העיקריות של הפיליפינים.
ישנם ארבעה אזורים מנהליים בויסאיאס: ויסאיאס המערבי (4.7 מיליון), אזור האי נגרוס (3.6 מיליון), מרכז ויסאיאס (6.8 מיליון) ומזרח ויסאיאס (4.1 מיליון).
ויסאם בִּן ידר הוא כדורגלן צרפתי ממוצא תוניסאי המשחק בעמדת החלוץ בסקריאספור מליגת המשנה הטורקית.
וויסאם בִּן ידר נולד וגדל בסרסל שבצרפת, והוא מוסלמי ממוצא תוניסאי.
אחד מחברי הילדות שלו הוא הכדורגלן ריאד מחרז.
החל את דרכו בכדורגל במחלקות הנוער של גארז'ה-לה-גונס ושל סן-דני.
בעונת שיחק בן ידר באלפורטוויל מהליגה הצרפתית הרביעית, בה ערך 29 הופעות ליגה והבקיע תשעה שערים.
לקראת עונת עבר בן ידר לטולוז מליגת העל הצרפתית, אך החל לשחק קודם בקבוצת המילואים שלה.
ב-16 באוקטובר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-61 בהפסד 0–2 לפריז סן-ז'רמן במסגרת המחזור התשיעי בליגה.
בעונתו הראשונה במועדון ערך ארבע הופעות ליגה בלבד.
גם בעונת הוא לא קיבל דקות משחק רבות, וערך תשע הופעות ליגה בלבד.
ב-21 באפריל 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-72 בהפסד 1–2 לאוויאן במסגרת המחזור ה-33 בליגה.
עונת הייתה עונת הפריצה של בן ידר, הוא ערך 34 הופעות ליגה והבקיע 15 שערים, כולל צמדים נגד אולימפיק ליון, ניס ומונפלייה.
גם בעונה הבאה המשיך ביכולת השיא שלו, כשהוא משחק בכל 38 משחקי הליגה ומבקיע 16 שערים.
ב-30 בנובמבר 2013 הבקיע את השלושער הראשון שלו בקריירה, בניצחון 1–5 על סושו במסגרת המחזור ה-15 בליגה.
ב-17 במאי 2014 הבקיע שלושער נוסף, בניצחון 1–3 על ולנסיין במסגרת המחזור הראשון בליגה.
בשתי העונות הבאות המשיך ביכולת המצוינת שלו, והבקיע 31 שערים ב-71 הופעות ליגה.
ב-30 ביולי 2016 חתם על חוזה לחמש שנים בסביליה מליגת העל הספרדית.
ב-14 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשהחליף את לוסיאנו וייטו בדקה ה-61 בהפסד 0–2 לברצלונה במשחק הראשון של הסופר קאפ הספרדי.
במשחק הגומלין שהתקיים שלושה ימים לאחר מכן, בו הפסידה סביליה 0–3, פתח בהרכב והוחלף בדקה ה-63 על ידי ויטולו.
ב-20 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, כששיחק 75 דקות והבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 4–6 על אספניול במסגרת המחזור הראשון בליגה.
ב-27 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כששיחק 82 דקות והבקיע את שער הניצחון 0–1 על אולימפיק ליון במסגרת המחזור השני בשלב הבתים לעונת 2016/2017. ב-1 באוקטובר הבקיע צמד שערים בניצחון 1–2 על דפורטיבו אלאבס במסגרת המחזור השביעי בליגה.
ב-14 באוגוסט 2019 חתם לחמש שנים במונקו, לאחר שזו הפעילה את סעיף היציאה שלו מסביליה, שעמד על 40 מיליון אירו.
לאחר שכבש 18 שערים בעונת 2019/2020 וסיים כמלך השערים יחד עם קיליאן אמבפה, ו-20 שערים בעונת 2020/2021, עונת 2021/2022 הייתה העונה הפורה ביותר בקריירה שלו כשכבש 25 שערי ליגה וסיים במקום השני אחרי אמבפה, בנוסף לשני שערים שכבש במסגרת אירופית.
לזכותו שתי הופעות בנבחרת צרפת בכדורגל אולמות.
לו גם שלוש הופעות בנבחרת צרפת בכדורגל עד גיל 21, שתיים מהן באליפות אירופה ("היורו לנבחרות צעירות") עד גיל 21 - 2013 שהתקיימה בישראל.
ב-23 במרץ 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הכדורגל הבוגרת של צרפת, בהפסד 2–3 ל במשחק ידידות.
סה"כ ערך 19 הופעות במדי נבחרת צרפת.
בנובמבר 2024 הרשיע בית משפט בצרפת את בן ידר בתקיפה מינית תחת השפעת אלכוהול.
הוא נדון לשנתיים מאסר על תנאי, רישיונו נשלל וכן חויב לשלם פיצויים למתלוננת.
מלך השערים של הליגה הצרפתית: 2019/2020 (יחד עם קיליאן אמבפה)
ויסגינס () היא עיר בחבל אוקשטאיטייה, המשויכת מבחינה מנהלית למחוז המשנה ויסגינס במחוז אוטנה שבמזרח ליטא.
רוסית היא השפה הראשונה של רובם המכריע של אוכלוסיית העיירה.
ויסגינס מקיימת קשרי ערים תאומות עם:
מחוז ויסוצ'ינה (בצ'כית: Kraj Vysočina) הוא אחד מ-13 מחוזות של הרפובליקה הצ'כית, המשתרע על חלקה הדרום-מזרחי של בוהמיה ההיסטורית ועל חלקה הדרום-מערבי של מוראביה.
שם המחוז מבטא את היותו בשטח הררי.
מחוז ויסוצ'ינה הוא אחד משלושה מחוזות בצ'כיה (לצד בוהמיה המרכזית והבירה פראג) שאינו חולק גבול עם מדינה זרה.
ממאי 2001 ועד יולי 2011 נקרא המחוז מחוז ייהלבה (או: ייהלבסקי, Jihlavský kraj) על שם בירת המחוז, העיר ייהלבה.
מחוז ויסוצ'ינה, מחולק לחמישה מחוזות משנה (אוקרס, Okres):
מחוז משנה ז'דיאר נאד סאזבואו
ויסוניק היא חברה ישראלית למוצרי אבטחה שנמכרה בשנת 2011 לחברת טייקו (Tyco) בכ-100 מיליון דולר.
לחברה מרכז פיתוח ברמת החייל ומפעל ייצור בפארק התעשייה קריית גת.
באמצע שנת 2017 הודיעה חברת טייקו על כוונתה להעביר את מפעל הייצור לסין.
חברת ויסוניק הוקמה ב-1973, כחנות קטנה ברחוב אבן גבירול בתל אביב, על ידי יעקב קוטליצקי, אחיו משה וטדי קשת, צעירים בראשית שנות ה-20 שלהם.
בחנות עסקו בפיתוח מוצרים לאנטנות בתחום הטלוויזיה, שמכרו לחברת בת של אמקור, ולהשלמת הכנסה גם ייצרו ותיקנו כלי נגינה, ומכאן השם ויסוניק (וידאו וסוניק).
החברה החלה לעבור לייצור מערכות אזעקה לאחר שהאזעקה שלהם התקלקלה והם ניסו לתקנו לבד.
בשנות ה-70 נרשמה החברה כמארגנת שירותי שמירה.
בעשר השנים הראשונות המכירות היו בעיקר בישראל ובשלב הזה טדי קשת פרש ומכר את אחזקותיו לשותפיו.
האחים קוטליצקי החליטו לעבור לפיתוח טכנולוגי וב-1984 השיקו חיישן תת-אדום פסיבי לגילוי תנועת בני אדם שזכה להצלחה, בהתבסס על מערך דו־ממדי.
בתחילת שנות ה-90, בעקבות ההצלחה, השקיעה החברה יותר במחקר ופיתוח והחלה בהגשת בקשות לפטנטים.
בשנת 1994 עזב משה קוטליצקי את החברה ומכר את חלקו לאחיו יעקב, שבעקבות זאת החל בבניית שדרה ניהולית לחברה.
בשנת 1999 פרש קוטליצקי מתפקיד מנכ"ל החברה כדי להתמקד בצד השיווקי של המחקר והפיתוח.
בשנת 2003 מוזגה חברת בת של "ויסוניק" עם חברת אלפס של ישראל רדומסקי.
החברה החדשה נקראה "ויסוניק טכנולוגיות".
עסקה זאת התבררה כשגיאה והסבה לחברה הפסדים כבדים.
בשנת 2004 הונפקה ויסוניק ב וגייסה כ-9.6 מיליון ליש"ט לפי שווי חברה של 35 מיליון ליש"ט.
במרץ 2006 נרשמה החברה למסחר גם .
במרץ 2010 נמחקה מהמסחר בבורסת לונדון.
בשנת 2011 נמכרה החברה לטייקו העולמית על פי שווי של כ-100 מיליון דולר.
בשנת 2017 הדעה חברת טייקו על כוונה לסגור את מפעל הייצור של ויסוניק בפארק התעשיות של קריית גת ולהעביר את הייצור לסין.
מהלך זה נשקל עשור קודם לכן, אך נשלל בטענה שהוא אינו כדאי.
ויסות הוא פעולה של התאמת קצב הזרימה של חומר או מידע למערכת.
הוויסות נועד להתאים את כמות החומר הנכנס ליכולת המערכת להתמודד עמו, ובכך למנוע שיבוש בפעולת המערכת.
ויסות יכול להיות תופעה טבעית או מלאכותית.
יצורים חיים מכילים בתוכם מנגנוני ויסות.
שיבוש של מנגנון ויסות ביצור חי יכול להוביל לתפקוד לקוי, מחלה ואף מוות.
דוגמאות למנגנוני ויסות ביצורים חיים:
אפנון עצבי – מאפשר לווסת את הפעילות של מערכת העצבים.
הומיאותרמיות – ויסות של חום הגוף
ויסות עצמת האור הנכנסת לעין באמצעות צמצום והרחבת האישון.
ויסות רגשי - היכולת של אדם לכוון ולאזן את רגשותיו בהתאם למצב נתון.
גם במערכות טבעיות מורכבות, כגון מערכת אקולוגית, קיימים מנגנוני ויסות טבעיים המאפשרים את המשך קיום המערכת בתצורתה הנוכחית.
דוגמה למנגנון כזה הוא שמירת היחס המספרי בין אוכלי בשר לאוכלי-צמחים.
האדם משתמש במנגנוני ויסות בתחומי חיים רבים ומקדמת דנא.
כמו במנגנונים הטבעיים, ישנם מנגנוני ויסות פרטניים (למשל ויסות במכונות) ומנגנוני ויסות כלליים (למשל בתחום הכלכלה).
מכשיר המשמש לוויסות נקרא וַסָּת.
דוגמאות למנגנוני ויסות בשימוש האדם:
ויסות זרימת מים (על ידי סכרים וברזים, למשל)
וסת צנטריפוגלי מנגנון מכני השומר על זרימה קבועה של חומר, למשל קיטור.
ויסאקפאטנאם (בטלוגו: విశాఖపట్నం, בהינדית: विशाखपट्नम, באנגלית: Visakhapatnam) היא העיר הגדולה ביותר במדינה ההודית אנדרה פרדש.
ויסאקפאטנאם היא בירת מחוז ויסאקפאטנאם.
זוהי העיר המאוכלסת ביותר באנדרה פרדש אשר הכילה 2,035,922 תושבים נכון לשנת 2011, מה שהופך אותה לעיר ה-14 בגודלה במדינה.
העיר נמצאת גם במרכז המטרופולין ה-9 בגודלו בהודו אשר כולל 5,018,000 תושבים.
העיר שוכנת לאורך החוף של מפרץ בנגל והעיר מכילה את הנמל הרביעי בגודלו בהודו ואת המספנה הוותיקה ביותר בהודו.
האטרקציות התיירותיות המרכזיות בעיר כוללות את החופים של העיר, מקדש מהמאה ה-11, אתרים בודהיסטים עתיקים, ומוזיאון הצוללות.
ויסאם רבאח הוא כדורגלן ערבי-ישראלי המשחק בעמדת הבלם בהפועל עראבה.
רבאח נולד בעראבה, ישראל, למשפחה ערבית-מוסלמית.
ב-24 בספטמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 1-1 נגד הפועל כרמיאל, כאשר עלה כמחליף בדקה ה-84, עוד בטרם מלאו לו 18. אף על פי שבעונה זו הצטרף לקבוצת הנוער, רשם 21 הופעות במדי הקבוצה הבוגרת עד לסיום העונה.
ב-28 בספטמבר 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה, בהפסד 2–3 לעירוני קריית אתא.
בקיץ חתם בהפועל רעננה, אך לא רשם ולו דקת משחק אחת במדיה.
ב-10 באוגוסט 2015 חתם במכבי אחי נצרת מהליגה הלאומית.
בקיץ חתם בהפועל ראשון לציון.
ב-24 ביוני 2018 חתם בהפועל חדרה מליגת העל.
ב-3 בספטמבר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל בניצחון 0–1 נגד בית"ר ירושלים.
ב-25 בינואר 2022 חתם בהפועל נוף הגליל.
ב-2 ביוני חתם בהפועל אום אל-פחם.
בינואר 2023 חזר להפועל נוף הגליל.
תודה שאני חי הוא סרט דרמה רוסי משנת 2011 על ולדימיר וויסוצקי, שמבוסס על תסריט מאת בנו ניקיטה ובבימויו של פיוטר בוסלוב.
הסרט הופק בתמיכת קרן הקולנוע הרוסי בכיכובם של סרגיי בזרוקוב (שזמן רב נותר ללא קרדיט ורק מאוחר יותר נחשף כי בוצעה עליו עבודת CGI ואיפור כבד), איוואן אורגנט, אנדריי פאנין, אנדריי סמוליאקוב ואוקסנה אקינשינה.
סמוליאקוב זכה בפרס נשר הזהב בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר.
הסרט הוקרן בבכורה ב-1 בדצמבר 2011 והפך לסרט המכניס ביותר בקולנוע הרוסי, כשהכניס 868 מיליון רובלים (כ-27.4 מיליון דולרים).
הסרט זכה לשבחים ופרסים והתסריט נכתב על ידי בנו של הזמר, ניקיטה ויסוצקי.
בשנת 2013 שודרה גרסה מורחבת בערוץ 1 הרוסי.
הסרט מבוסס על סיפור אמיתי על סיבוב הופעות של ויסוצקי לאוזבקיסטן ומוות קליני שחווה בשנת 1979.
סרגיי בזרוקוב – ולדימיר וויסוצקי (הופיע גם כיורה, עמיתו של ויסוצקי).
ניקיטה וויסוצקי דובב את ולדימיר וויסוצקי
אוקסנה אקינשינה – טטיאנה איוולאבה, חברתו של ויסוצקי
אנדריי סמוליאקוב – ויקטור בחטייב, אלוף-משנה בסניף האוזבקי של הק.ג.ב
איוון אורגנט – סבה קולאגין, חברו של ויסוצקי
מקסים ליאונידוב – פאבל ליאונידוב, מנהל וחברו של ויסוצקי
ולדימיר אילין – קולונל ק.ג.ב ממוסקבה
אנדריי פאנין – אנטולי נפדוב, רופאו האישי של ויסוצקי
דמיטרי אסטרחן – ליאוניד פרידמן, מנהל קונצרט באוזבקיסטן, שהזמין את וויסוצקי
אנה ארדובה – איזבלה יורייבנה, מנהלת בית התרבות באוזבקיסטן
ולדימיר מנשוב – במאי תיאטרון טאגאנקה (גילם את יורי ליובימוב)
אלה פוקרובסקאיה – נינה מקסימובנה, אמה של ולדימיר ויסוצקי
סרגיי שאקורוב – סמיון ולדימירוביץ''', אביו של ולדימיר וויסוצקי
מרינה אלכסנדרובה – לודמילה אברמובה'', רעייתו השנייה של ויסוצקי
השחקן שגילם את ויסוצקי בילה 4 - 6 שעות בכל יום באיפור וכשעה וחצי לערך כדי לבטל את האיפור.
בכמה סצנות "שוחזר" ויסוצקי לסרט בעזרת טכנולוגיית CGI.
באביב 2012 הודה סרגיי בזרוקוב בתוכנית אירוח בטלוויזיה שהוא למעשה היה השחקן שגילם את ולדימיר וויסוצקי.
כמו כן, עבור גרסת הטלוויזיה המורחבת ששודרה בינואר 2013, בזרוקוב תואר בקרדיטים לראשונה כמי שגילם את ויסוצקי.
הסרט זכה לביקורות מעורבות, כאשר רבים מתחו ביקורת על ההחלטה שהשחקן שגילם את ויסוצקי לבש מסיכה.
גם אשתו האחרונה של ויסוצקי, מרינה ולדי, התייחסה בשלילה לסרט, ואמרה כי הסרט הוא "עלבון לוויסוצקי, לאמנותו, לזכרו ולחיים שלנו יחד".
ויסוצקי הוא גורד שחקים בן 54 קומות שנמצא במרכז יקטרינבורג, שברוסיה.
"ויסוצקי" עד לפני בניית מגדל "איסט" היה לא רק גורד השחקים הגבוה ביותר ביקטרינבורג, אלא הכי גבוה ברוסיה מלבד העיר מוסקבה.
"ויסוצקי", לפני בנייתו של מרכז לאחטה בסנט פטרבורג, היה גורד השחקים הצפוני ביותר בעולם.
הטורסו המתפתל המפורסם, הממוקם במאלמו, שוודיה, שוכן בערך מעלה דרומה.
בנייתו החלה בשנת 2006 והסתיימה ב-2011. גובהו מגיע ל-188 מטרים, והוא קרוי על שם ולדימיר ויסוצקי.
בשנת 1978 ויסאג' הקליטו קאבר לשיר In the year 2525 (במקור של זאגר ואוונס משנת 1969).
מלכתחילה נועדה ויסאג' להיות פרויקט צדדי מבוסס אולפן של חבריה, והם חתמו על חוזה בחברת Radar Records והוציאו את הסינגל הראשון שלהם "Tar" בשנת 1979. הסינגל לא זכה להצלחה.
מאוחר יותר באותה שנה, ויסאג' חתמו על חוזה תקליטים חדש עם חברת התקליטים פולידור רקורדס והוציאו את הסינגל השני שלהם, "Fade to Grey".
הסינגל היה מהמובילים בבריטניה ובכמה מדינות אחרות באירופה, והגיע למקום הראשון בגרמניה המערבית ובשווייץ.
בתור הפנים הציבוריות של הלהקה, סטריינג' זכה לככב בבריטניה ובארצות אחרות באירופה.
בלהקה היו שינויים שונים בהרכב לאורך השנים, כולם בראשות הסולן סטיב סטריינג', שהקים את הלהקה מחדש בשנות ה-2000. בשנת 2013, ההרכב האחרון של הלהקה הוציא Hearts and Knives, האלבום החדש הראשון של ויסאג' מזה 29 שנים.
האלבום החמישי והאחרון של הלהקה, Demons to Diamonds, יצא ב-2015, תשעה חודשים לאחר מותו של סטריינג' בעקבות התקף לב.
ויסבאדן הייתה סיירת קלה מסדרת ויסבאדן שנבנתה עבור הצי הקיסרי הגרמני.
הייתה לה אוניית אחות אחת, "פרנקפורט"; האוניות היו דומות מאוד ל.
שדרית האונייה הונחה בשנת 1913, היא הושקה בינואר 1915 והושלמה באוגוסט 1915. חמושה בשמונה תותחי 15 ס"מ SK L/45, לוויסבאדן הייתה מהירות מרבית של 27.5 קשרים (50.9 קמ"ש) וההדחק שלה היה 6,601 טון (6,497 טון ארוך) במעמס מלא.
ויסבאדן השתתפה רק בפעולה מרכזית אחת, קרב יוטלנד ב-31 במאי – 1 ביוני 1916. האונייה נפגעה קשות מירי מסיירת המערכה אה"מ אינווינסיבל.
כשהיא מושבתת בין שני ציי הקרב, הפכה ויסבאדן למרכז של לחימה קשה שראתה את השמדתן של שתי סיירות משוריינות בריטיות.
אש חזקה מהצי הבריטי מנעה פינוי של צוות האונייה.
ויסבאדן נשארה על פני המים עד השעות המוקדמות של 1 ביוני ושקעה מתישהו בין 01:45 ל-02:45. רק איש צוות אחד שרד את הטביעה; שרידי האונייה אותרו על ידי צוללני הצי הגרמני ב-1983.
מערכת ההנעה שלה כללה שני סטים של טורבינות קיטור של מארין המניעות שני מדחפים בקוטר 3.5 מטר (11 רגל).
אלה הונעו על ידי עשרה דוודים פחמיים מסוג מארין ושני דוודים על בסיס נפט.
לוויסבאדן היה צוות של 17 קצינים ו-457 מלחים.
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של שמונה תותחי 15 ס"מ (5.9 אינץ') SK L/45 בתושבות בודדות.
שניים הוצבו זה לצד זה קדימה על המצודה, ארבעה מוקמו באמצע האונייה, שניים משני הצדדים, ושניים הוצבו בזוג ירי-על מאחור.
סופקו להם 1,024 פגזים של תחמושת, תמורת 128 פגזים לכל תותח.
חימוש הנ"מ של האונייה כלל בתחילה ארבעה תותחי 5.2 ס"מ (2 אינץ') L/55, אם כי אלו הוחלפו בזוג תותחי נ"מ 8.8 ס"מ (3.5 אינץ') SK L/45. היא הצטיידה גם בארבעה צינורות טורפדו בקוטר עם שמונה טורפדות.
שניים היו שקועים בגוף האונייה בצד הרוחב ושניים הורכבו על הסיפון באמצע האונייה.
האונייה הייתה מוגנת על ידי חגורת שריון בקו המים בעובי באמצע האונייה.
במגדל הניווט היו דפנות בעובי , והסיפון היה מחופה בלוח שריון בעובי 60 מ"מ.
ויסבאדן הוזמנה תחת שם החוזה ארזאץ גפיון והונחה במספנת AG Vulcan בשטטין בשנת 1913. היא הושקה ב-20 בינואר 1915, ולאחר מכן החלו עבודות ההתאמה.
היא נכנסה לשירות בצי הים הפתוח ב-23 באוגוסט 1915, לאחר שהובהלה לעבור ניסויים ימיים.
בפיקודו של קפטן פריץ רייס, ויסבאדן הוקצתה לקבוצת הסיור השנייה של סיירות קלות תחת קונטר-אדמירל פרידריך בודיקר, שהשתתף בקרב יוטלנד ב-30 במאי וב-1 ביוני 1916. ספינת האחות של ויסבאדן, פרנקפורט שימשה כספינת הדגל של בודיקר.
על היחידה הוטל למסך על סיירות המערכה של קבוצת הסיור הראשונה בפיקודו של ויצה-אדמירל פרנץ פון היפר.
בתחילת הקרב, ויסבאדן שייטה לימין, מה שהציב אותה בצד המנותק כאשר אלבינג, פילאו ופרנקפורט ירו לראשונה במסך הסיירות הבריטי.
בסביבות השעה 18:30, ויסבאדן ושאר חברי קבוצת הסיור השנייה נתקלו בסיירת אה"מ צ'סטר; הם פתחו באש והשיגו מספר פגיעות על הספינה.
כשהסיירות של שני הצדדים התנתקו, התערבו שלוש סיירות המערכה של אדמירל משנה הוראס הוד.
ספינת הדגל שלו אה"מ אינווינסיבל קלעה פגז בוויסבאדן שהתפוצץ בחדר המכונות שלה והשבית את הספינה.
קונטר-אדמירל פאול בהנקה, מפקד הגורם המוביל במערך הקרב הגרמני, הורה על הדרדנוטים שלו לחפות על ויסבאדן המוכה.
במקביל, הסיירות הקלות של שייטות הסיירות הקלות הבריטיות השלישית והרביעית ניסו לבצע התקפת טורפדו על המערך הגרמני; תוך כדי הפלגה לטווח, הם הכו את ויסבאדן עם התותחים העיקריים שלהם.
המשחתת אה"מ אונסלואו הגיעה למרחק של מוויסבאדן וירתה טורפדו בודד לעבר הסיירת הנכה.
היא פגעה ישירות מתחת למגדל הניווט, אך הספינה נותרה על פני המים.
בתגרה שלאחר מכן, הסיירת המשוריינת אה"מ דיפנס התפוצצה ואה"מ ווריור ניזוקה אנושות.
ויסבאדן שיגרה את הטורפדות שלה בזמן שהיא נותרה משותקת, וקלעה פגיעה אחת נגד אוניית המערכה אה"מ מרלבורו.
מעט אחרי השעה 20:00, שייטת סירות הטורפדו III ניסתה לחלץ את הצוות של ויסבאדן, אבל אש כבדה מטור הקרב הבריטי הבריחה אותם.
נעשה ניסיון נוסף להגיע לספינה, אך צוותי סירות הטורפדו איבדו את קו הראייה עם הסיירת ולא הצליחו לאתר אותה.
הספינה טבעה לבסוף מתישהו בין 01:45 ל-02:45. רק איש צוות אחד שרד את הטביעה; הוא נאסף על ידי אוניית קיטור נורווגית למחרת.