tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כך, לדוגמה, הוחלף הפזמון המקורי, שכלל שמות של ארבע האמהות המקראיות, לאה, רחל, שרה ורבקה, בשמות אוניברסליים יותר: ויקטוריה, אפרודיטה, קלאופטרה.
המטרה הייתה להעניק לשיר נופך חדשני, נטול הקשר דתי ישיר, שיפנה לקהלים רחבים יותר ברחבי אירופה.
לאחר שלב כתיבת המילים והלחנתו הראשונית של השיר "דיווה" בידי פיק, הופסקה העבודה עליו לפרק זמן ממושך.
על אף שהתעורר עניין ראשוני, הלחן לא זכה לתגובה נלהבת מצד אינטרנשיונל וצוותה, והטקסט נותר מונח ללא מימוש מוזיקלי שלם.
רק כאשר החלה רשות השידור לקדם את תהליך בחירת השיר שייצג את ישראל באירוויזיון 1998, שבו מנהליה של הזמרת לבחון את השיר ולנסות לממש את הפוטנציאל הגלום בו.
עופר ניסים, שהיה חלק בלתי נפרד מהצוות המוזיקלי של אינטרנשיונל באותן שנים, הציע ליצור לשיר עיבוד מחודש, תוך שמירה על לחנו המקורי של פיק אך עם התאמות סגנוניות רחבות יותר.
יחד עם המעבדים אלון לוין ואורי כבירי, נבנה לשיר עיבוד קצבי ודחוס יותר, ששילב מאפיינים של דאנס מודרני עם מבנה שיר פופ קלאסי.
גרסה זו, שנחשבת לגרסה הסופית של "דיווה", נוצרה מתוך כוונה להתאים את השיר לתחרות האירוויזיון ולשידורי הטלוויזיה.
הקלטות הגרסה הסופית התקיימו באולפניו של גרי ולודבסקי באזור הרצליה פיתוח.
האולפן, ששימש מוקד להפקות מוזיקה רבות בשנות ה-90, נבחר בשל תשתיותיו המקצועיות וניסיונו של ולודבסקי בתחום ההפקה הקולית.
ההקלטה בוצעה לאורך מספר ימים, תוך תיאום בין המעבדים, המפיקים והמבצעת, כאשר כל שלב עבר בקרה מוזיקלית מדוקדקת.
ולודבסקי עצמו תיאר לימים את תהליך ההקלטה כמאורע מקצועי רגיל אך מסודר, שאופיין בהתלהבות כללית מצד הנוכחים ותחושת מיקוד.
המיקס הסופי של ההפקה נעשה אף הוא באותו אולפן, והוכן לצורך הגשה לוועדת הבחירה ברשות השידור, בהתאם לדרישות הפורמט ולמגבלות התקנון של תחרות האירוויזיון.
במקביל להפקה המוזיקלית, נמשך תהליך עיבוד המילים הסופיות של השיר.
בנוסף לדמויות ההיסטוריות הנשיות שהוזכרו בגרסה המקורית, ויקטוריה, קלאופטרה ואפרודיטה, נכללה במקור גם דמותה של "מריה", ככל הנראה אזכור מרומז לדמותה של מריה הקדושה מן המסורת הנוצרית.
נוכחותו של רכיב דתי מסוג זה עוררה התלבטויות מסוימות בקרב אנשי הצוות, בין היתר בשל הרצון להותיר את השיר פתוח לפרשנות אוניברסלית.
בעת ההקלטות נכחה באולפן גם העיתונאית סיוון רהב-מאיר, אשר הייתה ידידה של אלון לוין וביטאה עניין אישי בהפקה.
לבקשתה, הוחלט להחליף את המילים "ויוה מריה" שבתחילת הפזמון בצירוף "ויוה נריע", ביטוי המשלב קונוטציה חיובית ואנרגטית בשפה העברית, ונמנע מהתייחסות דתית ישירה.
ב-2009 פורסם כי לוין, שלא קיבל קרדיט על היצירה, הגיש תביעה לאקו"ם בדרישה לקבלת תמלוגים על תרומתו לעיבוד המוזיקלי.
בית הדין הפנימי של אקו"ם פסק לטובתו והורה לפיק להעביר ללוין כחצי מיליון שקלים, בשל התרומה המהותית של לוין לעיצוב הסופי של השיר.
ההחלטה עוררה שיח ציבורי מסוים בנוגע לגבולות ההכרה בזכויות יוצרים בהפקות מרובות משתתפים.
מאז יציאתו עורר השיר "דיווה" פרשנויות רבות, הנוגעות הן למבנהו הטקסטואלי והמלודי, והן למשמעויות התרבותיות והפוליטיות הגלומות בו.
אינטרנשיונל עצמה התייחסה במספר הזדמנויות לממד הדו-משמעי והפרובוקטיבי של השיר.
בראיונותיה תיארה את "דיווה" כשיר המצוי על הספקטרום שבין פשטות מתוחכמת לפופ קליל, ובעל מבנה מילולי שכוונתו אינה תמיד ברורה.
לדבריה, החזרה על משפטים כגון "ויוה לדיווה" ושילוב שמות נשיים איקוניים מההיסטוריה הבין-לאומית מעניקים לשיר אופי אוניברסלי המסייע להתחבר אליו גם ללא הבנת עומק מלאה של מילותיו.
עוד ציינה כי הלחן, שהולחן על ידי צביקה פיק, משלב בין סגנונות מוזיקליים מערביים ומזרחיים, שילוב שאפשר, בין היתר, קבלה חיובית במיוחד בקרב קהלים במזרח אירופה.
בקרב חוקרי תרבות ופופ ניתנה לשיר פרשנות מרובדת יותר, הרואה בו מבע פוליטי במסווה של פופ קליט.
בכתבה שפרסם ערן רוזנצויג באתר "מאקו" במרץ 2018 נכתב כי השירה של אינטרנשיונל כאישה טרנסג'נדרית ופעילה למען זכויות להט"ב מבדילה את "דיווה" מכל שיר אחר על העצמה נשית.
לטענתו, היא יוצקת בשיר משמעות שונה, כזו המהללת נשים טרנסיות.
על פי ניתוח זה, השיר משבח את אותן נשים על אומץ לבן ללכת נגד הזרם, לפרוץ תקרות זכוכית ולהפיץ אהבה בעולם, תוך התמודדות עם רדיפה ודיכוי חברתי.
נוסף לכך, מציין רוזנצווייג כי חלק מהשורות בשיר, כדוגמת "יש נשים, דמעות של החיים, הן יישאו תפילה ללא מילים", נתפסות כביטוי לתלאות שנשים טרנסיות עברו לאורך ההיסטוריה, ואף כהוקרה לנשים שנרדפו או נרצחו בשל זהותן המגדרית.
שורות נוספות מהשיר זכו לפרשנויות פסיכולוגיות ואישיות יותר.
לדוגמה, המילים "יש קסמים ויש ימים קשים" פורשו על ידי מבקרים אחדים כרמז ישיר לתהליך שינוי המין שעברה אינטרנשיונל, תהליך הכרוך לא אחת באמביוולנטיות רגשית, כאב פיזי ומאבק חברתי.
הביקורת על השיר "דיווה" הייתה מגוונת ורבת-פנים, ונעה בין הערכה מוזיקלית לבין הסתייגות מן ההיבטים הפוליטיים של היצירה.
עם זכייתו באירוויזיון 1998 הפך השיר לנושא לדיון ציבורי ותקשורתי רחב, הן בישראל והן ברחבי אירופה, ועורר עניין בשל תוכנו המוזיקלי, מבנהו הפופי, וההקשר החברתי והפוליטי שבו הוצג.
במגוון כלי תקשורת ברחבי העולם תואר השיר בדרכים שונות, ומרבית הביקורות שיבחו את הקליטות הגבוהה של השיר ואת המבנה המלודי שלו.
אולם היו גם מבקרים שהביעו הסתייגות מאיכויות השירה ומהממד ההפקתי של הביצוע החי.
באופן מובהק, תפסו רבים את "דיווה" לא רק כיצירה מוזיקלית אלא כאמירה חברתית-תרבותית שזכתה להדהוד רחב היקף.
בקרב כלי התקשורת הישראליים, נטו הביקורות לנוע בין גאווה על הזכייה לבין הסתייגות מסוימת מרמתו של השיר עצמו.
בתוכנית הדוקומנטרית "שיר אחד" של תאגיד השידור הישראלי, הוקדש פרק שלם לסיפורו של השיר, שם תוארו תהליך הבחירה המורכב, הוויכוחים שהתלוו אליו בתוך הממסד המוזיקלי המקומי, והאופן שבו הפך השיר מסמל של מחלוקת לתופעה לאומית.
הפרק כלל ראיונות עם אנשי תקשורת ומוזיקה, שהתייחסו אל "דיווה" כאל יצירה שהקדימה את זמנה והציגה את ישראל באור חדש על במת האירוויזיון.
באתר "ynet" תואר "דיווה" כנקודת מפנה בקריירה של אינטרנשיונל ובשיח הציבורי סביב הקהילה הלהט"בית בישראל.
לצד התיאור העובדתי של ניצחונה באירוויזיון 1998, הודגש כי הביצוע לשיר סימל את פריצתה של אינטרנשיונל מהמיינסטרים המקומי אל התהילה הבין-לאומית, וכי הוא הפך אותה לדמות המזוהה עם ערכים של סובלנות, קבלת האחר ושבירת מוסכמות.
גם מחוץ לישראל זכה השיר להתייחסות נרחבת.
באתר "Wiwibloggs", המתמחה בתרבות האירוויזיונית, נכתב כי "הפזמון של השיר מצליח להישאר בזיכרון זמן רב לאחר ההאזנה", אך בה בעת צוינה חולשתם של הבתים, ונאמר כי "קולה של דנה אינו מהמשובחים ביותר".
אווה ברלואו מעיתון "הגרדיאן" הבריטי התייחסה אף היא לשיר בהרחבה, וכתבה כי מדובר ב"שיר קליט עם קצביות עשירה ופזמון שמתאים לקריוקי", תוך הדגשה שהשפעתו העיקרית אינה נעוצה רק במאפייניו המוזיקליים אלא גם בהקשרו החברתי, זכייתה של טרנסג'נדרית מוצהרת באירוויזיון, מהלך חסר תקדים בשעתו.
במגזין Culture Fix תואר "דיווה" כ"אחד מהמנונים הגדולים ביותר בתולדות האירוויזיון", תוך הדגשה כי מדובר ביצירה "אופורית, רגשית ובלתי נשכחת".
לצד ההתלהבות מהמסר התרבותי, היו גם קולות שנקטו בגישה מסויגת יותר.
באתר "Album of the Year", המשקלל את נתוני הביקורות של כמה משתמשים, נכתב כי השיר היה "ראוי לזכייה והיווה ייצוג חשוב לקהילה הטרנסית", אך הודגש כי "אינו נמנה עם מנצחי האירוויזיון הגדולים ביותר מבחינה מוזיקלית".
גם באתר "The Eurovision Times" נמתחה ביקורת על הביצוע החי של השיר, תוך ציון ש"גרסת האולפן מרשימה הרבה יותר", ושהופעתה של אינטרנשיונל על הבמה באירוויזיון הייתה "רועשת יותר משהייתה מדויקת".
לקראת אירוויזיון 1998 שנערך בברמינגהאם שב, החליטה רשות השידור לוותר על קיום תחרות קדם-אירוויזיון.
תחת זאת מונתה ועדת שופטים בת 11 חברים, שהורכבה מאנשי תרבות, תקשורת ובידור, ואשר הוסמכה לבחור את השיר והמבצע שייצגו את ישראל בתחרות.
הוועדה כללה בין היתר את נועם סמל, מנכ"ל תיאטרון הקאמרי; יוריק בן דוד, זמר ומלחין שכיהן כיו"ר אקו"ם; גל אוחובסקי, עמוס אורן, איציק יושע, ריקי אריקה, מנחם גרנית, לאה זהבי, שמעון פרנס, מני ויצמן, ובראשה עמד יו"ר רשות השידור, גיל סמסונוב.
הוועדה התכנסה ב-23 בנובמבר 1997 במלון "דן קיסריה" ובחנה 15 שירים שהוגשו לה, ביניהם שירים בביצוע אופירה יוספי, להקת היי פייב וארקדי דוכין.
רוב חברי הוועדה, ביניהם סמסונוב, אוחובסקי, סמל וויצמן, הצביעו בעד "דיווה" וחלקם תמכו בשיר "אל תעזבי" של ארקדי דוכין, שהגיע למקום השני.
דוכין כלל את השיר שהגיש באלבומו "להרגיש", שיצא ב-2001. בדיעבד, הודו סמסונוב ואחרים כי שיקולים תקשורתיים ותדמיתיים השפיעו על בחירת השיר.
אינטרנשיונל, כאישה טרנסג'נדרית מוצהרת, נתפסה כבחירה שתעורר הד בין-לאומי ותשקף מסר של פתיחות.
סמל סיפר כי הוא תמך ב"דיווה" למרות התנגדות חלק מחברי הוועדה, בין השאר משום שחשב שהשיר מתאים יותר לפורמט של האירוויזיון מהבלדה השקטה שהציע דוכין.
החלטת הוועדה עוררה עניין ציבורי ותקשורתי רב, בשל זהותה של אינטרנשיונל ובשל המסר הסמלי הגלום בבחירתה לייצג את ישראל.
מחד, עבור רבים ראו בבחירה עדות לשינוי תרבותי רחב ולמוכנות מוסדית לכלול ייצוגים קוויריים במסגרת לאומית רשמית; מאידך, הבחירה ספגה ביקורת מצד חוגים שמרניים יותר.
בקרב חוגים דתיים וחרדיים, הבחירה זכתה לתגובות קשות במיוחד.
בין היתר, סגן שר הבריאות שלמה בניזרי הביע הסתייגות פומבית ובוטה מההחלטה, תוך שימוש בביטויים פוגעניים כלפי אינטרנשיונל.
דבריו שיקפו הלך רוח בקרב חלקים מהציבור הדתי, שראו במועמדות של הזמרת ייצוג בלתי ראוי של מדינת ישראל וביטוי לסטייה מערכי המסורת.
הבחירה באינטרנשיונל זכתה לתמיכה מצד קבוצות להט"ב, אנשי תרבות ואמצעי התקשורת המרכזיים.
בעיניהם, הבחירה נתפסה כהצהרה על פתיחות, רב-גוניות והכרה בחופש הביטוי והמגדר.
הדומיננטיות של דמותה כאמנית שחרגה מהנורמות המקובלות, הפכה אותה לסמל של העצמה ושחרור, הן ברמה האישית והן הקולקטיבית.
גם מחוץ לישראל עוררה הבחירה הדים רבים.
סיקור תקשורתי נרחב מצד כלי תקשורת בין-לאומיים, בהם BBC, CNN ו-Newsweek, התייחס לבחירה כאירוע יוצא דופן, בעיקר לאור הדימוי של ישראל כמדינה שמרנית.
אינטרנשיונל עצמה התראיינה מעט, אך ניצלה את המעמד לחדד מסרים של הכלה ושוויון.
במסיבות עיתונאים שנערכו לקראת התחרות, עיתונאים הביעו פליאה נוכח העובדה שזמרת טרנסג'נדרית נבחרה לייצג את ישראל, ואף הטילו ספק במהימנות הדיווחים, מתוך הנחה שמדובר בתחבולה תקשורתית.
לאחר הבחירה בשיר פנו אינטרנשיונל ומנהליה לרשות השידור בבקשה לתקציב לצילום קליפ מקצועי שישמש להצגתו לקהל האירופי.
רשות השידור סירבה להשקיע את הסכומים הנדרשים, ואינטרנשיונל נאלצה להפיק את הקליפ לבדה.
על בימוי הקליפ הופקד גיא שגיא, שכבר זכה לשבחים על בימוי הקליפ לשיר "Cinquemilla", אחד הקליפים עטורי הפרסים של אינטרנשיונל.
על עיצוב ההופעה והסטיילינג הופקד ראובן כהן.
הקונספט של הקליפ נבנה מתוך הבנה שהשיר צפוי להיות מוצג לקהל בין-לאומי רחב, ולכן נדרש איזון בין גישה יצירתית לבין מראה שיתקבל בברכה בקרב כלל הצופים.
בקליפ מוצגת דנה בעשר עטיפות אלבומים שונות, כאשר בכל אחת מהן היא מגלמת דמות "דיווה" אחרת.
עטיפות האלבומים משתנות בצורה תלת-ממדית לאורך הקליפ, מה שיוצר אפקט חזותי דינמי.
בנוסף, בקליפ ניתן להבחין בשמות מסחריים מוכרים, אשר עובדו לצורה פרודית, לדוגמה, "Somy" במקום "Sony" ו-"Bisc" במקום "Disc" , מהלך שנועד לעמוד בכללי התחרות, האוסרים על הצגת סימנים מסחריים בקליפים.
הקליפ צולם במהלך חודש פברואר 1998, זמן קצר לפני חשיפתו הרשמית.
עם הקרנתו, זכה לשבחים על השפה הוויזואלית החדשנית שלו ונחשב לחריג בנוף ההפקות המקומיות של אותה התקופה.
יחד עם הקליפ ל-"Cinquemilla", מדובר באחד משני הקליפים הישראליים הבודדים ששודרו בערוץ MTV הבין-לאומי.
על פי תקנון האירוויזיון, ניתן היה לחשוף את השיר החל מפברואר 1998. השיר "דיווה" לא הושמע ברדיו, אלא נחשף לראשונה כאשר הוקרן הווידאו קליפ של השיר, במוצאי שבת, 13 במרץ 1998, בתוכנית "סוגרים שבוע" בהגשת אמנון לוי בערוץ הראשון.
סביב מועד הקרנת הבכורה התעוררה מתיחות בין הנהלת רשות השידור לנציגיה של אינטרנשיונל, אשר ביקשו שליטה רבה יותר באופן ההצגה.
הופעת הבכורה של אינטרנשיונל על במה עם השיר התקיימה כשבועיים לאחר מכן, ב-25 במרץ 1998, במסגרת טקס בחירת מלכת היופי של השבועון "לאשה", באולם הסינרמה בתל אביב-יפו.
ההעמדה הייתה מינימלית, ודנה אינטרנשיונל ביצעה את השיר בעמידה כמעט סטטית.
חברי הצוות האמנותי, בהם המנהל האישי ניסים והמנהל האמנותי כרם, לא היו מרוצים מהביצוע, וכתוצאה מכך גויסה דלית כהנא לשמש מדריכה קולית לקראת התחרות.
בעקבות גיוסה של כהנא כמדריכה קולית נתגלע סכסוך בין המלחין, צביקה פיק, שהרגיש מודר מהתהליך, לבין עופר ניסים, מנהלה האישי של אינטרנשיונל.
חילוקי הדעות, שנגעו גם למחלוקת על הקרדיט האמנותי, החריפו עד כדי נתק מתמשך בין השניים.
ההופעה הבאה נערכה בתוכנית האירוח של דן שילון.
הביצוע זכה לביקורות חיוביות יותר, ושודרג מבחינה בימתית.
במהלך התוכנית הציג שילון בפני הקהל כתבה מעיתון צרפתי, אשר כינה את דנה אינטרנשיונל "הפצצה של ישראל" והדגיש את תשומת הלב הבין-לאומית הגוברת.
בסמוך למועד התחרות החלו להתפרסם הימורים לגבי סיכויי השיר בתחרות.
בתחילה הוערך כי השיר עשוי להיכנס לעשירייה הראשונה, אך ככל שהתקרב מועד האירוע, מקומו בדירוגי ההימורים עלה בהתמדה.
בלילה שלפני היציאה לממלכה המאוחדת, ביקרה אינטרנשיונל ב בירושלים.
המשלחת טסה ב-3 במאי, וכללה מלבד המבצעת גם נציגים מתחומי ההפקה, האיפור, השירה וההפקה המוזיקלית.
תחרות האירוויזיון לשנת 1998 התקיימה ביום שבת, 9 במאי, בעיר ברמינגהאם שבממלכה המאוחדת.
הייתה זו השנה הראשונה בהיסטוריית התחרות מאז 1956 שבה הועברה ההצבעה לציבור הרחב, באמצעות הצבעה טלפונית, וזאת במקום החלטת חבר שופטים מקצועי.
שינוי זה לווה בהתעניינות תקשורתית רבה והגביר את מעורבות הקהל בתהליך הבחירה.
אינטרנשיונל עלתה לבמה שמינית מתוך 25 משתתפים, וביצעה את "דיווה" לעיני קהל חי ולעשרות מיליוני צופים ברחבי אירופה.
ההופעה זכתה לתשואות מהקהל באולם, ולתגובות אוהדות רבות מצד התקשורת הבין-לאומית.
בתחום ההלבשה, חלו שינויים רבים.
בתחילה תוכננה שמלה מבית המעצב טיירי מוגלר, אולם לבסוף נבחרה שמלה תוצרת ישראל, שהשתתפה בתחרות עיצוב מיוחדת בשיתוף מכללת שנקר.
רק במרץ 1998, בעקבות פנייה אישית מחבר ותיק, נעתרה דנה להצעתו של ז'אן פול גוטייה, אשר עיצב עבורה שמלה שחורה עם מקטורן נוצות בעלות של רבע מיליון דולר, אותה קיבלה במתנה.
עם זאת, מספר שעות לפני העלייה לבמה התקבלה החלטה להחליפה.
במקום שמלת גוטייה, נבחרה שמלה חלופית בעיצובה של גלית לוי, אשר במקור יועדה למסיבת עיתונאים ולא לבמה המרכזית.
השמלה לא הייתה מותאמת במידותיה, אך שימשה את דנה בהופעה עצמה.
בעת ההכרזה על הזכייה, שבה דנה לבמה לביצוע חוזר כשהיא לובשת את שמלתו של גוטייה, שנודעה מאז בכינוי "שמלת התוכי".
שמלה זו הפכה לאחד מסמליה האופנתיים המזוהים ביותר של התחרות.
שלב ההצבעות באירוויזיון 1998 נחשב לאחד הדרמטיים בתולדות התחרות.
לאורך חלוקת הניקוד התקיים מאבק צמוד בין ישראל למלטה, כאשר שתי המדינות הובילו לסירוגין.
לקראת סיום ההצבעה, עם כניסתה של מקדוניה הצפונית כמדינה האחרונה למסור ניקוד, שרר שוויון מוחלט של 164 נקודות בין שתי המדינות.
מקדוניה העניקה לישראל 8 נקודות, ליוון 10 נקודות, ואת 12 הנקודות העניקה במפתיע לקרואטיה, מבלי להעניק אף נקודה נוספת למלטה.
בכך זכתה ישראל במקום הראשון עם סך של 172 נקודות, ובהן שלוש הצבעות מקסימליות (12 נקודות) מצרפת, מלטה ופורטוגל.
בעקבות הזכייה, התפרסמו תמונות וקטעי וידאו של חגיגות עממיות שהתקיימו ברחבי ישראל, ובפרט בכיכר רבין בתל אביב, שם התכנסו אלפים לחגוג את הניצחון באופן ספונטני.
אל החגיגות הצטרפו אוהדי בית"ר ירושלים, שניצחה את אליפות ישראל בכדורגל באותו היום.
הניצחון נחשב לסמל משמעותי עבור הקהילה הלהט"בית בישראל ומחוצה לה.
בחודשים שלאחר זכייתה באירוויזיון 1998 הפכה דנה אינטרנשיונל לאחת הדמויות המדוברות ביותר בזירה הבין-לאומית.
היא השתתפה במאות ראיונות ברחבי העולם, הוזמנה לאירועים מרכזיים, והפכה לסמל עולמי של קהילת הלהט"ב ושל קבלה מגדרית.
הקליפים לשיר הזוכה "דיווה" שודר ב-MTV, והמגזין האמריקאי "טיים" מיקם את דנה במקום החמישי ברשימת האנשים המשפיעים ביותר של השנה.
בין הופעותיה הבולטות נכללה הופעה באולם הקונצרטים של הקרמלין במוסקבה, הישג שמעט אמנים הבין-לאומיים זכו לו.
בעת ביקורה בניו יורק נחסמה השדרה החמישית לכבודה, מחווה השמורה לרוב לראשי מדינות, ובסן פרנסיסקו פתחה את מצעד הגאווה הגדול בעולם.
ההצלחה זיכתה את אינטרנשיונל גם בהכרה ממסדית בישראל.
ימים ספורים לאחר הניצחון היא הוזמנה למשכן הכנסת, שם קיבלה תעודת "שגרירת כבוד" משר התיירות דאז משה קצב.
חילוקי הדעות הפוליטיים נמשכו סביב אירוח תחרות האירוויזיון בישראל בשנת 1999, אולם למרות התנגדות המפלגות החרדיות, האירוויזיון התקיים בירושלים, בבנייני האומה, ודנה אינטרנשיונל אף הופיעה בו בחלק האמנותי, עם השירים "דרור יקרא" ו-"Free".
באוגוסט 1998 פורסם "דיווה" כסינגל בין-לאומי ונמכר בכ-400,000 עותקים ברחבי העולם, נכון ל-2007. על-אף שדנה אינטרנשיונל הוחתמה עוד קודם לכן על חוזה עם חברת סוני מיוזיק, ההתקשרות בוטלה, והחוזה לא מומש.
בעקבות הזכייה, נוצרה ציפייה רחבה לכך שדנה אינטרנשיונל תפתח בקריירה בין-לאומית מרשימה.
כרם, מנהלה האישי, תיאר בריאיון ל"דוקוסלב" כיצד החלום הפך במהרה לשגרה מתישה של עבודה בלתי פוסקת, מעבר בין שלוש מדינות ביום והקרבה של חיי הפרט לטובת הקריירה, דבר שאינטרנשיונל לא הייתה מוכנה לקבל.
על אף שהקריירה הבין-לאומית של אינטרנשיונל לא נסקה כמצופה, היא הרבתה להופיע מחוץ לישראל, לעיתים בשירות ההסברה הישראלית.
במקביל לחשיפה העולמית השיקה אינטרנשיונל את אלבום האוסף "דיווה – האוסף" בישראל, שכלל גרסאות מחודשות לשירים מאלבומיה הקודמים, חידוש לשירה של רבקה זהר "זמר שלוש התשובות" וגרסה אקוסטית לשירה "אני לא יכולה בלעדיך".
האלבום זכה להצלחה ונמכר ביותר מ-150,000 עותקים – אלבומה הנמכר ביותר ואחד האלבומים הישראלים המצליחים ביותר אי פעם.
במקביל, חברות התקליטים IMP והליקון, שפעלו בעבר עם אינטרנשיונל, ניסו למנף את ההצלחה והוציאו אלבום אוסף נוסף להפצה באירופה תחת הכותרת The Album, שכלל שירים באנגלית או כאלה שנשאו גוון מזרחי.
האלבום הופץ במהירות וללא סינון קפדני, ודנה ונציגיה התנערו ממנו ואף קראו לקהל שלא לרכוש אותו.
בשלהי שנת 1998 הופיעה אינטרנשיונל באירועי הפתיחה של המשחקים הגאים באמסטרדם והשתתפה בקמפיין מטעם אמנסטי הבין-לאומי.
ב-1999 חתמה אינטרנשיונל על חוזה הקלטות חדש עם חברת CNR מיוזיק האירופית, במסגרתו הוציאה את האלבום Free בהפקת ניסים.
בהמשך אותה שנה הוציאה גרסה ישראלית מחודשת לאלבום Free דרך חברת NMC, אשר כללה שירים באנגלית לצד שלושה שירים בעברית: "אני אוהבת", "מוכר הפרחים" (עם אלון אולארצ'יק) ו"עד סוף הזמן".
האחרון זכה להצלחה מסוימת בישראל והושמע רבות ברדיו.
ערוץ 2 הפיק סרט דוקומנטרי בשם "Lady D" שתיעד את סיבוב הופעותיה של אינטרנשיונל במזרח אירופה.
בשנת 2001 יצא האלבום "יותר ויותר", שהופק על ידי אלי אברמוב ודני דותן.
האלבום זכה לביקורות חיוביות ולשני להיטים – "ניצחתי" ו"ואחרי הכל", אך לא הצליח מסחרית כמו קודמיו.
השיר "דיווה" זכה להצלחה מסחרית ניכרת באירופה לאחר ניצחונו באירוויזיון 1998. בישראל נכנס השיר ב-26 באפריל 1998 למצעד הפזמונים העברי השבועי של רשת ג', במקום התשיעי.
הוא צעד במצעד במשך 11 שבועות, והגיע למקום הראשון ב-10 במאי, שם שהה במשך שלושה שבועות רצופים.
בסיכום השנתי של התחנה לשנת ה'תשנ"ח דורג "דיווה" במקום השני, מאחורי "דמעות" של אייל גולן, ואינטרנשיונל נבחרה לזמרת השנה.
בנוסף, "דיווה" הגיע למקום ה-11 במצעד העשור העברי של שנות ה-90.
ב דורג השיר במקום ה-11 והחזיק במצעד במשך ארבעה שבועות.
באירלנד הגיע למקום העשירי ונשאר שישה שבועות.
בהולנד הגיע למקום ה-11 ונשאר חמישה שבועות, ובנורווגיה דורג במקום ה-12. במדינות נוספות נרשמו מיקומים גבוהים יחסית: בלטביה הגיע למקום ה-16, בפינלנד למקום השביעי במשך שלושה שבועות, ובשווייץ דורג במקום ה-15 ושהה במצעד 13 שבועות.
בשוודיה הגיע למקום השלישי ושהה 17 שבועות במצעד, כשבסיכום השנתי דורג במקום ה-34.
איגוד תעשיית ההקלטות הבלגי ומקבילו השוודי התעידו את היצירה בתוארי זהב על נתוני המכירות שלו בשטחם.
מיד לאחר הזכייה עורר "דיווה" עניין מחודש בתחרות האירוויזיון, שנחשבה באותה תקופה בעיני רבים באירופה לאירוע מיושן ומסורתי.
הופעתה יוצאת הדופן של אינטרנשיונל, כזמרת טרנסג'נדרית שייצגה מדינה מהמזרח התיכון, עוררה שיח תקשורתי נרחב והובילה לחשיפה מוגברת של התחרות לציבורים חדשים.
כמה מפרשנים אירופיים אף טענו כי הזכייה סימנה את "לידתו מחדש של האירוויזיון" כתחרות שמקדמת גיוון, חדשנות וסובלנות.
בשנת 2002 נכלל "דיווה" במחזמר הלהיטים "מרי לו", שעלה לראשונה בתיאטרון ומבוסס על 25 משיריו של פיק.
בשנת 2005, לרגל חגיגות 50 שנה לקיומה של התחרות, הוזמנה אינטרנשיונל להשתתף באירוע "שיר היובל באירוויזיון" שנערך בקופנהגן שבדנמרק.
מתוך מאות שירים שנשלחו לאורך השנים, נבחרו 14 בלבד, ו"דיווה" היה אחד מהם.
אינטרנשיונל הופיעה באירוע בשילוב של הקרנת הקליפ המקורי עם הופעה חיה שכללה שש רקדניות אוחזות מניפות נוצות ענקיות, כמחווה לשמלת הזכייה בעיצוב פול גוטייה.
לבסוף, דורג השיר במקום ה-13.
השתתפותו של "דיווה" באירועים נוספים במהלך השנים חיזקה עוד יותר את מעמדו.
בשנת 2015, באירוע "הלהיטים הגדולים של האירוויזיון", שנערך בלונדון, שוב הוזמנה אינטרנשיונל לבצע את השיר לצד כוכבי עבר מהולנד, שוודיה, גרמניה, אירלנד ומדינות נוספות.
בשנת 2019, במסגרת האירוויזיון בתל אביב-יפו, ביצעה אינטרנשיונל גרסה מחודשת ל"דיווה" במופע הפתיחה של גמר התחרות.
ההופעה כללה עיבוד עכשווי לשיר ונערכה כחלק ממחווה לגדולי הזוכים בתולדות האירוויזיון.
באותה שנה, אתר "Time Out תל אביב" דירג את כל שירי ישראל באירוויזיון הטובים ביותר לאורך השנים, והציב את "דיווה" במקום הראשון.
בנימוקי הדירוג נכתב כי .
בשנת 2022 נכלל ברשימת "20 שירי הגאווה הטובים ביותר – בכל הזמנים" של "מאקו".
מקוםתאריםמכירות בלגיה (BEA) זהב 25,000 שוודיה (GLF) זהב 15,000
+ תאריכי יציאות לאור ופורמטים עבור "דיווה"אזורתאריך יציאהפורמט (ים)חברת תקליטיםמקורהולנד18 במאי 1998תקליטורדנה • CNRכלל העולם25 במאי 1998יוון1998FMאוסטרליהדאנס פולאיטליהתקליט 12 אינץ'צרפתCNR צרפתהממלכה המאוחדתדאנס פול15 ביוני 1998תקליטורספרדתקליט 12 אינץ'אירופה19 ביוני 1998תקליטורCNR
דיווה – האוסף הוא אלבום האוסף הראשון של הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל.
הוא יצא לאור באפריל 1998, בהוצאת חברות התקליטים ביג פוט רקורדס ו-IMP דאנס בע"מ.
בארצות הברית יצא בסמוך לכך אלבום האוסף, האלבום, שהיה שנוי במחלוקת וירד מהמדפים.
האלבום הופץ בישראל בלבד, אם כי מהדורה נוספת שלו הופצה גם כן.
המהדורה כללה רשימת רצועות בשפה העברית והאנגלית.
האלבום כולל את רוב להיטיה הגדולים של אינטרנשיונל.
באלבום ישנו רמיקס חדש ל"מגנונה", גרסה אקוסטית לשיר "אני לא יכולה בלעדיך", וכן שיר חדש שלא נכלל באלבומים הקודמים – "זמר שלוש התשובות" מאת נתן אלתרמן.
כמו כן, נכלל בו השיר "שיר קדמשנתי (סקס אחר)" שהוקלט ביחד עם הזמר ערן צור ונכלל באלבומו, אתה חברה שלי (1997).
האלבום נושא את שם השיר "דיווה", ופורסם עוד לפני זכייתה באירוויזיון 1998. בארצות הברית יצא אלבום אוסף נוסף האלבום, שכלל בעיקר שירים באנגלית.
אלבום האוסף זכה להצלחה חסרת תקדים כאשר נמכר בכלמעלה מ-150,000 עותקים בסך הכול.
זהו האלבום הנמכר ביותר של דנה אינטרנשיונל, ואחד מהאלבומים הישראליים הנמכרים ביותר בכל הזמנים.
זהו אלבום האוסף הנמכר ביותר בשנת 1998 והשני הנמכר ביותר בשנות ה-90 של המאה ה-20.
בריאיון שנערך באפריל 2017, לידיעות אחרונות סיפרה אינטרנשיונל שזהו אחד מהאלבומים האהובים עליה ביותר.
"דנה אינטרנשיונל" מעוצב כ"דנה אינטרנשיונל (שושו)".
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולםאפריל 1998הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטלית • קלטת שמע • תקליטורביג פוט • IMP דאנס
הדיוואן הוא סגנון שירה שפותח באיראן ומשם התפשט לצפון אפריקה, לסיציליה ולדרום אסיה.
לשירים אלה הייתה היכולת לעורר השראה, ולרוב הם היו מולחנים ומושמעים בחצרותיהם של סולטנים.
מילה זו שאולה מהשפה הפרסית ומשמעותה רשימה או ארכיון.
היא נשאלה כדי לתאר אסופת שירים.
תופעת הדיוואן התייחסה לקבוצת משוררים שפעלה בצרפת בשנת 1697, אולם עדיין הייתה בראשית התפתחותה ולא נחשבה לפופולרית ביותר משום שנכתבה בעיקר לצרכים לימודיים, עד שבשנת 1819 זכה הדיוואן לעדנה מחודשת בזכות המשורר הגרמני יוהאן וולפגנג פון גתה.
יצירתו "פואמות של מזרח ומערב" משקפת את עניינו בכל הקשור לספרות המזרח באופן כללי, ובפרט לספרות הפרסית.
גישה זו הוחלה גם בשירת ימי הביניים של יהדות ספרד.
בשירה הנקראת עותמאן דיוואן מתאפיינת בשפע של אמצעים ספרותיים כגון סימבוליזם, וריטואליזם (פולחן בשירות הדיוואן).
אלמנטים ספרותיים אלה לקוחים מתוך עולם המושגים של הסופיות.
בימי הביניים עבר הדיוואן מהפך מהתחום המנהלי לתחום הספרותי.
בעידן שלפני הדפוס נחשבו עורכי הדיוואן למומחים ששלטו באומנות השיר.
שירים אלה היו נערכים בהתאם לתבנית החריזה בדומה לשירו של רבי יהודה הלוי "יפה נוף".
שירים כגון אלה הועתקו לדיוואן ולעיתים כללו איגרות בחרוזים.
את סדר השירים קבע המעתיק באקראי או לפי זמן כתיבתם הכרונולוגי, אגב ציון התאריך שבו נכתב כל שיר.
בשירי שבח וידידות צייו המעתיקים את שם האדם שלכבודו נכתב השיר, בתוספת מידע על נסיבות כתיבת השיר.
עם המפורסמים שבמשוררי הדיוואן ניתן למנות את רבי שמואל הנגיד, רבי שלמה אבן גבירול, רבי יהודה הלוי ורבי משה אבן עזרא.
לעיתים מעריציהם של אותם משוררים הם שדאגו להעתיקם ולקבצם בדיוואנים, וקצתם גם זכו לעיטוריהם של מאיירים מקצועיים.
לאחר גירוש ספרד העדיפה הקהילה היהודית להעדיף שירת קודש משירת חולין, שנותרה ללא קהל קוראים.
מאוחר יותר, בזמנה של תנועת ההשכלה היהודית, החלו להתפרסם קבצים של שירת החול.
תחילתה של המאה העשרים בישרה התעניינות הולכת וגוברת בזיהוי מחברי השירים, כמו שלמה אבן גבירול, יהודה הלוי ומשה אבן עזרא.
כשקרס הגוש הקומוניסטי נתגלו בספריות ברוסיה קטעי שירה חשובים השופכים אור על תקופה זו.
דיווח ומערכת נתונים על דימות כבד היא כלי לבקרת איכות, אשר המכללה האמריקאית לרדיולוגיה (ACR) פיתחה וסימנה מסחרית בשנת 2011, על מנת לקבוע תקן עבור הדיווח ואיסוף הנתונים של מטופלים בהדמיות CT ו-MRI, אשר נמצאים בסיכון לסרטן כבד ראשוני .
ה-LI-RADS מספק לרדיולוג מסגרת סטנדרטית עבור סיווג נגעי כבד, המיושם רק על מטופלי מחלות כבד כרוניות, הגורם העיקרי לסרטן הכבד.
הסיווג המדרגי, מ-LR1 ל-LR5, מבוסס על תכונות הדמיה מסוימות עבור הנגע הנדון, ותואם למידת החשד לממאירות הגידול.
סיווג הLI-RADS : אם הגידול הוא "בהחלט" שפיר הוא יסווג כ-LR1, גידול שהוא "כנראה" שפיר יסווג כ-LR2, גידול עם סבירות ביניים לממאירות יסווג כ-LR3, גידול שהוא "כנראה" HCC יסווג כ-LR4, וגידול שהוא "בהחלט" HCC יסווג כ-LR5.
הקבלה ההולכת וגוברת של מערכת הדיווח של ה-LI-RADS על ידי קלינאים (בעיקר אונקולוגים, ומנתחי כבד, כיס מרה, והשתלות כבד) הפחיתה את הצורך בבדיקת ביופסיית רקמות עבור סרטן במטופלי מחלות כבד כרוניות.
מערכת ה-LI-RADS עברה שני תיקונים, הראשון בשנת 2014, ו-2 ביולי 2018.
בשנת 2016, ה-ACR פרסמה גרסת LI-RADS, אשר חלה על הדמיית אולטרסאונד בעלת ניגודיות-משופרת, המכונה CEUS LI-RADS.
LI-RADS גרסת 2018 עושה שינויים מעטים בסיווג, המשפרת את הרגישות באבחנת HCC קטנים (1~2ס"מ).
שינויים בסיווג מובילים באופן בלתי נמנע לשינויים ב-T-stage רדיולוגי, אשר נקבע על פי גודל ומספר התצפיות שהן HCC מוגדר (LR5 עבור LI-RADS) או על ידי HCC המוכח פתולוגי.
בהשוואה ל-LI-RADS גרסת 2017, T-stage הרדיולוגי שהוקצה בעזרת LI-RADS 2018 עלה בקרב 12.5% מהמטופלים וירד אצל 0.5%.
שינויים אלו הביאו לדיוק גבוה יותר בגרסת 2018, עקב כך הושפע מתן סדר העדיפויות להשתלות כבד בקרב המטופלים.
הטיפול הרפואי הפוטנציאלי היחיד עבור HCC, בהנחה שהמחלה לא התפשטה מעבר לגבולות הכבד, הוא ניתוח להסרת הגידול מן הגוף.
בחלק מהמקרים, כאשר הגידול מוגבל והמטופל בריא דיו לסבול ניתוח, ניתן לטפל בהצלחה בגידול על ידי כריתת החלק הנגוע בכבד (כריתת כבד חלקית).
אם החולה אינו מועמד טוב לכריתה כירורגית עקב מחלת כבד מתקדמת (הנקבע בדרך כלל על ידי Child–Pugh score), השתלת כבד עדיין עשויה להיות אפשרות לטיפול רפואי.
בהינתן והמחלה לא התפשטה מעבר לכבד, אז השתלת הכבד ביעילות מסירה את כל תאי הסרטן מן הגוף, תוך שהיא גם מחליפה את הכבד המקורי החולה באיבר המושתל המתפקד באופן טוב יותר.
לתהליך השתלת כבד ישנם סיכונים משמעותיים, כולל הסיכון לחלות בסרטן בשנית.
התוצאות ויתרונות ההישרדותיים של השתלת כבד כטיפול ל-HCC הם הגבוהים ביותר כאשר ההשתלה מיועדת למועמדים "הטובים ביותר" אשר עומדים בקריטריונים מחמירים.
בנוסף לביצוע הערכה רפואית ופסיכולוגית מלאה, הערכת הדמיה לגבי מידת התפשטות הסרטן היא מרכיב חשוב בזכאות להשתלה.
ממחקר שהיווה ציון דרך, שנערך ב-1996, נראה כי הן ההישרדות הכוללת והן ההישרדות ללא הישנות, הנוגעות להשתלת כבד עבור שחמת ועבור HCC שלא ניתן לטפלו בעזרת ניתוח, שופרו על ידי הגבלת טיפול זה למחלות שעומדות בקריטריונים קפדניים מסוימים, המכונים כיום קריטריוני מילאנו.
הקריטריונים כוללים הערכה של גודל ומספר גידולי הכבד הפעילים, וכן גם את היעדר הפלישה לכלי דם גדולים.
כעת, בארצות הברית ועדת ה-Organ Procurement and Transplantation Network) OPTN) משתמשים בקריטריון מילאנו, על מנת להעריך מועמדות עבור השתלת כבד.
רק אנשים עם מחלה מוגבלת, על פי הגדרת הקריטריונים, נלקחים בחשבון להשתלה.
מועמדים פוטנציאליים להשתלת כבד כטיפול ל-HCC מוערכים ונבדקים מחדש תקופתית על ידי בדיקות הדמיה חוזרות ונשנות בזמן שהם ממתינים לזמינות איברי התורם.
כל עוד שהסרטן אינו עולה על רף קריטריוני מילאנו האדם עשוי להישאר מועמד להשתלה.
הערכה מדויקת ועקבית של חומרת המחלה היא קריטית.
למשל, אם אדם בעל 3 נגעי HCC קטנים מפתח נגע כבד רביעי חדש, אבחנה חד משמעית של נגע זה כסרטנית תפסול אדם זה ממועמדותו להשתלה.
חמש השכבות של מערכת הדיווח של LI-RADS נועדו להתאים לסיווג חמש השכבות המומלץ על ידי United Network for Organ Sharing) UNOS) אשר מנהלים את OPTN.
לכל דבר ועניין, OPTN/UNOS רמות 1–5 תואמות את סיווג 1–5 של LI-RADS אף על פי שישנם כמה הבדלים קטנים:
לרמה 0 של OPTN(מחקר הדמיה לקוי טכנית או לא שלם) לא קיימת קטגוריית LI-RADS מקבילה.
מערכת OPTN מחלקת את רמה 5 שלה לתתי רמות המותאמות לגודל הגידול ולמצב הטיפול (OPTN 5A, 5B, 5X, 5T).
מערכת ה-LI-RADS כוללת מספר דקויות וכללים נלווים ל"שבירת שוויון" אשר עשוי להכריע את סיווג הנגע.
אף על פי שישנן 5 רמות סיווג, הסיווג המשמעותי ביותר והיחיד אשר בר ביצוע הוא LI-RADS או OPTN/UNOS 5, אשר מצביע כי נגע הוא "בהחלט" סרטני.
ההמלצות של UNOS-OPTN הן לא לספק הכוונה לגבי נגעי כבד שאינם עומדים בקריטריונים מחמירים אלו לממאירות.
מיצוי אוטומטי בעזרת למידת מכונה
כלי לעיבוד שפה טבעית הזמין לחישוב קטגוריית ההערכה של ה-LI-RADS מתוך הממצאים שנרשמו בדוחות הרדיולוגיה הטקסטואלית (המתועדים ללא תבנית LI-RADS), אשר עשויים לאפשר תקן להמלצות להקרנה ותכנון טיפולי עבור חולים בסיכון לחלות בסרטן HCC באמצעות אותם קריטריוני ניקוד.
בנוסף, מערכת כזו יכולה להקל על מחקר רפואי המבוסס על בינה מלאכותית באמצעות תמונות, בעזרת הצעת מיצוי טקסט בקנה מידה רחב ובעזרת איסוף נתונים ממאגרי נתונים קליניים סטנדרטיים מבתי חולים.
אבחון HCC אצל חולי שחמת בעזרת למידת-מכונה Radiomics
ניתן להכשיר למידת-מכונה בשיטת Radiomics לאבחון HCC אצל חולי שחמת בעלי נגעי כבד המסווגים כבלתי מוגדרים על ידי הכוונה של האיגוד האירופאי לחקר הכבד (EASL).
מטרת השיטה היא לשפר את קבלת ההחלטות של הצוות הרפואי על ידי אבחון HCC בקרב חולי שחמת בעלי נגעי כבד שאינם מוגדרים בעזרת מאפייני הדמיה כמותיים המופקים מסריקות CT תלת-פאזיות.
נמצא כי חתימה המשתמשת במאפיין יחיד קיבלה תוקף בקבוצת מבחן לאבחון HCC בקרב חולי שחמת בעלי נגעים לא מוגדרים בכבד.
מכאן שבינה מלאכותית יכולה לשפר את החלטת הקלינאים על ידי זיהוי תת-קבוצה של החולים עם סיכון גבוה ל-HCC.
דיווה די היא דמות דראג קווין המגולמת על ידי האמן דניאל יאיר (נולד ב-10 בנובמבר 1971), והיא מלכת הדראג הפעילה הוותיקה ביותר בישראל המופיעה מזה כ-30 שנים.
יאיר גדל במשפחה חילונית בירושלים.
בצעירותו למד בלט קלאסי ואופרה, ואף דגמן תקופה מסוימת.
בתחילת שנות ה-90 עבד כרקדן מועדונים בירושלים.
כבר בראשית דרכו הופיע במראה עמום מגדרית.
תחילה כונה על ידי העיתונות 'דני הכתום' או 'דני השקוף' על שם תלבושות שנהג ללבוש ובהמשך קיבל את שם הבמה דני רקדני, מאיש חיי הלילה הירושלמי ינקי בכר.
בנערותו היה חובב של סרט הקאלט מופע הקולנוע של רוקי וביום הולדתו ה-16 הופיע בהקרנה פעילה של הסרט שהייתה גם הפעם ה-300 בה צפה בו.
מרבית הופעותיו בתקופה זו היו דווקא מחוץ לסצנת המועדונים הגאים של ירושלים.
הופעת הדראג המקצועית הראשונה שלו הייתה ב-1 באוגוסט 1990 והופעותיו הראשונות היו בחצר החאן.
בהיעדר מלכות דראג מבוגרות יותר ללמוד מהן את התחום, נעזר יאיר בספרים וסרטים מחו"ל.
סיפור אהבה בשלושה פרקים השפיע עליו לדבריו במיוחד.
יאיר הוא בעל תואר שני בספרות השוואתית מהאוניברסיטה העברית.
במחקרו האקדמי בחן את הייצוג המגדרי של דמויות הנשים בתיאטרון השייקספירי (אשר גולמו במקור על ידי גברים).
לטענתו, דראג איננו עוסק בנשים ובנשיות בלבד, אלא מהווה מעין מגדר בפני עצמו המאמץ גם אספקטים קיצוניים של התנהגויות שמיוחסות לנשיות אך מותיר על כנם גם דפוסי ההתנהגות המזוהים כגבריים בו בזמן.
על אף שהופעותיו אינן מכילות בהכרח תוכן פוליטי מפורש, יאיר מתייחס לעצם אמנות הדראג בכלל, ולבחירה לפתח את הדראג הירושלמי בפרט כאל אמנות פוליטית.
לתקופה מסוימת בצעירותו אף חי בירושלים כשהוא לובש דראג גם שלא במסגרת הופעות
את השם דיווה די אימץ יאיר בשנת 1994. עד שנת 1998 הופיעה דיווה די במופעי סולו, ואז הקימה יחד עם האמנית סילבי ורסקו (ארז מור מושיוב) את הצמד 'תאומות הנשייה' שהופיע במשך שנה במופע בשם דראגסטור בתיאטרון צוותא.
בשנת 2001 השתתפו הצמד במופע בשם 'עקב בצד אגודה'.
ב-1995 השתתפה בפתיחת התערוכה 'זז בין המינים'.
דיווה די הנחתה את מצעדי הגאווה הראשונים בירושלים בשנים 2002 ו-2003.
ב-2004 הקימה דיווה די יחד עם אמניות הדראג הירושלמיות גלינה פור דה-ברה, טלולה בונט, קיארה דופלה, ג'ינג'ר וליידי דיי את הרכב 'פאות קדושות' בתיאטרון החאן.
בשנת 2007 הופיעה עם ההרכב בסן פרנסיסקו כחלק מחגיגות 25 שנה לקהילה היהודית הרפורמית, קהילת "שער הזהב".
ב-2009 השתתפה כחלק מההרכב בסדרה תמיד אותו חלום וב-2015 השתתפה עם ההרכב גם בתוכנית הבידור 'הכל הולך'.
בשנת 2014 עלה מופע מחודש של פיאות קדושות בבימויו של אמיר פרישר גוטמן שעיצוב התלבושות והפאות אליו נעשה על ידי דיווה די בשיתוף עם אלה קולסניק.
ב-2016 הופיעה בתפקיד עצמה בהפקה הישראלית של בנות הזהב.
בשנת 2012 עלתה דיווה די גם במופע יחיד בשם 'מסקנות ותאונות'.
כמלכת הדראג הוותיקה בישראל, דמותה של דיווה די מתייחסת רבות לגילה, כמו גם ל'תלמידות' הרבות שחנכה לאורך השנים ('בנותיה').
דמותה מתאפיינת בהומור שחור ובוטה והיא מרבה ללגלג על עמיתותיה הצעירות ממנה, על הקהל ועל עצמה.
לאחר שנים ארוכות של מגורים בירושלים, עבר יאיר להתגורר בתל אביב בעקבות הרצח במצעד הגאווה בירושלים ב-2015. מלבד תחום הדראג עובד יאיר גם כמאפר, סטייליסט, מורה לפיתוח קול ומנחה שחקנים ומלכות דראג.
בשנת 2021, אימץ יאיר את השם דיווה די באופן רשמי, ושמו בתעודת הזהות דניאל דיווה די יאיר.
השימוש הראשון במונח "דיווה האוס" היה כבר ביולי 1992, כאשר המגזין בילבורד תיאר את "What Are We Doin'" של די די סימון כ-"דיווה האוס עם ברזל".
הז'אנר ידוע בכך שהוא משתמש בקולות יוניסקס, עם סמפולים מהקלטות נשמה, דיסקו, גוספל ומוזיקת מחזמר, בין היתר משירים שבוצעו על ידי בט מידלר, ג'ודי גרלנד ולייזה מינלי.
הז'אנר הזה יכול לכלול גם שירים המבוצעים על ידי מוזיקאי דאנס, וכן רמיקסים במועדוני פופ, כגון פטי לבל, אריתה פרנקלין, מריה קארי וויטני יוסטון.
נראה שהמונח "האנדבג האוס" פופולרי במיוחד ברחבות הריקודים בבריטניה.
המונח מתייחס לרעיון של קבוצת נשים שרוקדות סביב ערימת תיקיהן (על אף שבתחילה, שימש כמילת גנאי).
בשנות ה-90 של המאה ה-20, ככל שגיי ברים והתרבות הגאה נהיו יותר במיינסטרים, מוזיקת הדיווה האוס פרחה, בשל הטעמתה למוזיקת מועדונים להט"בים.
בבריטניה במיוחד, האנדבג האוס נהיה לסמל של תרבות המועדונים.
לפי ההיסטוריונים המוזיקליים ביל ברוסטר ופרנק ברוטון, עד אמצע שנות ה-90, האנדבג האוס עזר להפוך את המועדונים ל-"פעילות פנאי רגילה".
עם הזרימה המרכזית של התרבות הגאה בשנות ה-90, דיווה האוס קישר בין מוזיקת ההאוס לסצנת הריקודים הגאה, שהוגדרה בעבר רק על ידי יצירות איטלו-דיסקו.
הסוציולוגית דנג'ה בריל טוענת שלביקורת על האנדבג האוס יש "נטייה של מיזוגיניה בייצוגים תרבותיים של המועדונים של הזרם המרכזי המושמץ של 'האנדבג האוס', שנגדו מגדירים את רייב כתת-תרבות שלהם".
בריל טוענת כי ההטיה נגד האנדבג האוס "מתבטאת בצורה הברורה ביותר בפמיניזציה של ה-'מיינסטרים' המושמץ של תרבות הפופ שנגדו תרבויות משנה שמגדירות את עצמן".
במדעי החברה, דיווח עצמי או כלי מדידה מסוג מילוי עצמי, הוא כל מבחן, מדד או סקר בו משיבים מדווחים על התנהגותם ללא התערבות חיצונית.
דיווח עצמי כולל שאלות בהן המשתתפים נשאלים על התחושות הסובייקטיביות שלהם – רגשות, עמדות, אמונות, תכונות אישיות וכן הלאה.
הוא כולל גם שאלות בהן המשתתפים מתבקשים לדווח על מידע אובייקטיבי כמו גיל, השכלה ומספר ילדים.
לרוב נעשה שימוש בשיטה זו באמצעות שאלונים, ולפעמים באמצעות ראיונות עומק אישיים.
זוהי אחת השיטות השכיחות ביותר במחקר בפסיכולוגיה.
לאיסוף נתונים באמצעות דיווח עצמי יתרונות וחסרונות.
מצד אחד, שאלוני דיווח עצמי הם קלים לשימוש, ועלותם נמוכה.
מנגד, המגבלה המשמעותית של שאלונים לדיווח עצמי היא הטיית הרצייה החברתית, לפיה אנשים נוטים להשיב כך שהם מוצגים באור חיובי ולהימנע ממתן תשובות אשר מציגות אותם באור שלילי.
קיימות ראיות מחקריות רבות על הצלחתם של נבחנים להעמיד פנים בשאלוני דיווח עצמי.
הנטייה לבחור בתשובות רצויות מהבחינה החברתית אינה מעידה בהכרח על הונאה מכוונת מצד הנבחן.
נטייה זו יכולה להצביע על העדר הבנה מצד הפרט לגבי תכונותיו, על הונאה עצמית או על התחמקות מלהכיר במגבלות.
בניסיון לפתור את הבעיה של העמדת פנים, זיוף או תגובה על-פי רצייה חברתית, ננקטו שיטות שונות.
בראש ובראשונה נעשה ניסיון לנסח פריטים נייטרליים מבחינת רצייתם החברתית.
יש קושי רב בניסוח של פריטים כאלה, משום שהמטרה היא להעריך תכונות שיש להם בדרך כלל משמעויות לוואי חיוביות או שליליות.
לדוגמה, נמצא כי אנשים עונים יותר על שאלה שאינה 'מתויגת': "האם קרה לך אי פעם שמישהו נגע בך מבלי שרצית?" מאשר על שאלה בעלת תוכן דומה ומתויג: "האם הותקפת מינית?".
דרך נוספת היא לתת לנבחן הוראות וליצור בו אמון, שיצמצמו את התופעה וישכנעו את הנבחן להגיב בכנות.
אולם, אין זה פותר את בעיית התגובות הלא-מודעות.
סולמות מיוחדים שנבנו בשאלוני דיווח עצמי לזיהוי רצייה חברתית מהווים אף הם פתרון אפשרי.
לדוגמה, סולם השכיחות (F) וסולם התיקון (K) במבחן MMPI הם דוגמה לפתרון כזה.
בתחום הקליני ובתחום התעסוקתי, הפרט הוא העומד במרכז ההתעניינות, ומנסים להגיע להערכה כוללת של אישיותו כדי לבנות תוכנית טיפול מתאימה או כדי להתאים לו עבודה מתאימה.
בתחום המחקרי, לעומת זאת, ההשערה התאורטית היא העומדת במרכז ההתעניינות, והמבחן משמש רק כלי עזר לבדיקתה.
השערות תאורטיות עוסקות בדרך כלל בקשר שבין תכונה מסוימת והתנהגות מסוימת או בקשר שבין תכונה מסוימת ותכונה אחרת.
חקר הטיות התגובה עבר שינוי בשנות ה-60, כאשר חדלו לראות בהם רק גורמים שעלולים לעוות תוצאות של שאלוני דיווח עצמי, והבחינו באפשרות להסיק מסגנון התגובה עצמו מידע חשוב על תכונות האדם.
נראה שסגנון התגובה של הנבדק קשור לנטיות ההתנהגויות או התרבותיות שלו.
אדם המנסה לענות באופן שימצא חן בעיני הבודק יחפש אישור חברתי גם בתחומים אחרים של חייו (Acquiescence bias).
אדם המסכים עם כל מה שנאמר שונה מאדם המתנגד לכל מה שנאמר, ואדם הבוחר בתשובות חריגות שונה מזה הבוחר בתשובות מקובלות (Disagreeable response style).
סגנון תגובה שהוזכר לעיל אינו מתייחס לתוכן הפריט אלא לאופן ניסוחו, לכן סגנון תגובה כזה קרוי סגנון תגובה צורני.
אחת מהטיות התגובה האלה מכונה הסכמה – הנטייה של נבחן לענות "נכון" או "כן" מבלי לשים לב לתוכן הפריט.
סגנון תגובה נוסף שנחקר רבות מכונה סטייה: הנטייה של נבחן להתריס, לחרוג ולהשיב תשובות לא-שגרתיות.
למרות שזה הוא כביכול סגנון תגובה תוכני, טוען ברג – החוקר שניסח את ההשערה בדבר סגנון הסטייה – שסגנון זה אינו תלוי בתוכן; הוא הדגים את פעולתו גם בתוכן לא-מילולי, במבחן המבוסס על העדפה של גופים גאומטריים.
דיווחים על סדרה של הרעלות המוניות של תלמידות בעשרות בתי ספר לבנות באיראן החלו החל מנובמבר 2022 ונמשכו עד חודש מרץ 2023. חלק מרשויות הבריאות באיראן הודיעו כי הרוב המכריע של האירועים נבע מאירועי לחץ וחרדה וגורמים פסיכולוגיים אחרים.
עם זאת, בתחילת מרץ הודיעה ממשלת איראן כי בוצעו למעלה מ-100 מעצרים הקשורים לתקריות.
ב-29 באפריל 2023, משרד המודיעין האיראני פרסם את ממצאי חקירה אשר הגיעה למסקנה כי המחלות המדווחות לא נגרמו על ידי חומר רעיל כלשהו, כי אם ממגוון סיבות, בהן חשיפה למגוון חומרים לא רעילים, 'היסטריה המונית', והתעללות.
כמה ארגונים עצמאיים הביעו ספקנות כלפי טענות אלה.
חלק מארגוני זכויות האדם הביעו חשד כי המתקפות בוצעו על ידי גורמים איסלמיסטים המתנגדים ליציאת נערות ללימודים.
באופוזיציה האיראנית מנגד, ייחסו את ההרעלות למשטר בניסיון לנקום במשתתפות מחאת הנשים, לאחר מות הצעירה מהאסא אמיני.
מנגד פקידים איראניים האשימו דווקא את המוחים נגד הממשלה כי הבריחו רעל לבתי הספר במטרה להלהיט את הרוחות ולפגוע במשטר.
מנגד, דובר מחלקת המדינה האמריקנית נד פרייס טען שבמידה והיו הרעלות הן בוצעו דווקא על מנת לדכא את מחאת הנשים האירניות - וקרא לאפשר לוועדת חקירה של האו"ם לבחון את העניין.
בין הגורמים שזומנו לחקירה היו אנשי תקשורת, פוליטיקאים רפורמיסטים ופסיכיאטרים שדחו את הטענה כי התסמינים היו תוצר של אירוע פסיכולוגי
מספר גורמים העלו את האפשרות, שמדובר באירוע של 'מחלה פסיכוגנית המונית'.
דן קסזטה, מומחה לנשק כימי במכון Royal United Services, אמר שלאירועים יש קווי דמיון עם סדרה של הרעלות לא-מוכחות שאירעו בבתי ספר באפגניסטן בתחילת העשור השני של המאה ה-21. אלסטייר היי, פרופסור לרעילות סביבתית באוניברסיטת לידס, סקר את תוצאות בדיקות הדם של נערות איראניות החשודות בהרעלת, ולא מצא עדות לרעלים.
השניים אמרו למגזין Nature כי הם אינם שוללים את האפשרות שמדובר באירוע פסיכוגני המוני, אך הוסיפו כי קשה להבחין בין אירוע שכזה לחשיפה לגורמים מסכנים אמיתיים ללא בחינה מדוקדקת בשטח.
נובמבר 2022 - 270 תלמידות באוניברסיטת איספאן לטכנולוגיה דיווחו תחילה על צרבת, שלשולים והקאות, ובסופו של דבר נטען כי 600 תלמידות הושפעו.
ב-30 לחודש דווח כי 18 תלמידות בקונסרבטוריום נור לבנות ביזדנשהאר שבמחוז קום על סימפטומים של קוצר נשימה ואבדן תחושה בידיים וברגליים.
דצמבר 2022 - ב-1 בדצמבר מועצת התלמידים הלאומית טענה כי תלמידות באוניברסיטת חרזמי בכרג' סובלות מתסמינים בעקבות הרעלת מזון בלילה הקודם.
השופט העליון של מחוז אלבורז קבע כי 160 תלמידות נפגעו, ועל פי סוכנות הידיעות ISNA בתוך פחות מעשרה ימים למעלה מ-1,200 תלמידות ממספר בתי ספר פנו לטיפול רפואי עם תופעות כגון בחילות, הקאות, כאבי לב וסחרחורת.
ב־13 בדצמבר דווח פעם נוספת כי בקונסרבטוריום נור לבנות 51 תלמידות דיווחו על תסמינים ופנו לבתי חולים.
מערכת החינוך של קום הודיעה כי היא בוחנת את האירועים.
פברואר 2023 - ב-27 בפברואר איראן אינטרנשיונל פרסמו תמונה שנטען כי היא מציגה תלמידת בית ספר שהורעלה, וכן וידאו בטוויטר שנטען כי הוא מציג את תוצאות מתקפת גז על בית הספר עומר חאיים בפרדיס..
מרץ 2023 - ב-7 במרץ דיווח הגארדיאן כי ארגוני זכויות אדם מדווחים על מספר התלמידות שהושפעו מהרעלה עומד על 7,068 מלפחות 103 בתי ספר, ב-99 ערים.
בדיווח זה צוין כי נעצרו חשודים ב-12 במרץ דיווח אתר Time.com אף הוא על מעצרם של למעלה ממאה חשודים, וטען כי כ-5,000 תלמידות חלו בעקבות ההרעלות.
עם זאת, בתקשורת האירנית דיברו על מספר קרוב יותר לכאלף צעירות שדיווחו על הרעלה.
דיודת מנהרה או דיודת מִנהוּר (; נקראת גם דיודת אסאקי) היא סוג של דיודה בעלת התנגדות דיפרנציאלית שלילית בשל תופעה קוונטית הנקראת מנהור קוונטי.
דיודת המנהרה הומצאה באוגוסט 1957 על ידי לאו אסאקי ויריקו קורוזה כשעבדו בחברת "טוקיו צושין קוגיו", המוכרת כיום בשם סוני.
בשנת 1973 זכה אסאקי בפרס נובל לפיזיקה על הדגמה ניסיונית של תופעת המנהור באלקטרונים במוליכים למחצה.
רוברט נויס הגה באופן עצמאי את רעיון דיודת המנהרה בזמן שעבד עבור ויליאם שוקלי, אך לא היה מעודד מפיתוחה והפיתוח נזנח.
דיודות מנהרה יוצרו לראשונה על ידי סוני ב-1957, ואחריה היו ג'נרל אלקטריק וחברות נוספות משנת 1960 בערך.
דיודות מנהרה עדיין מיוצרות כיום אך לא בכמויות גדולות.
דיודות המנהרה בנויה מצומת PN מאולח בכבדות שרוחבו הוא בערך 10 ננומטר (100 Å) – דק ביותר.
האילוח הכבד מביא לפער אסור מעוקם, כאשר האלקטרונים בפס ההולכה בצד ה-N נמצאים פחות או יותר באותן רמות אנרגיה של החורים בפס הערכיות בצד ה-P.
דיודות מנהרה עשויות בדרך כלל מגרמניום, אך הן יכולות להיות עשויות גם מחומרים כמו גליום ארסניד (GaAs), גליום אנטימוניד (GaSb) וסיליקון.
ההתנגדות הדיפרנציאלית השלילית בחלק מטווח הפעולה של דיודות המנהרה מאפשרת להן לפעול כמתנדים וכמגברים, ובמעגלי מיתוג באמצעות היסטרזיס.
הן משמשות גם כממירי תדרים וכגלאים.
הקיבול הנמוך שלהן מאפשר להן לתפקד בתדרי גלי מיקרו, שתדירותם נמצאת הרבה מעל לטווח הפעולה של דיודות וטרנזיסטורים רגילים.
בשל הספק המוצא הנמוך שלהן, דיודות המנהרה אינן נמצאות בשימוש נרחב: תפוקת תדרי הרדיו שלהן מוגבלת לכמה מאות מילי־ואטים בגלל תנודת המתח הקטנה שלהן.
עם זאת, בשנים האחרונות פותחו רכיבים חדשים המשתמשים במנגנון המנהור:
דיודת מנהור־תהודה הגיעה לכמה מהתדרים הגבוהים ביותר של מתנדי מצב מוצק.
דיודת מתכת-מבודד-מבודד-מתכת – דיודת מנהרה בעלת שכבת בידוד נוספת המאפשרת "מנהור צעד" לשליטה מדויקת יותר על הדיודה.
דיודת מתכת-מבודד-מתכת – לדיודה זאת יש רגישויות מובנות ולכן היישום הנוכחי שלה מוגבל לסביבות מחקר.
כאשר המתח מתחיל לעלות המל"ם יוצא משיווי משקל, והאלקטרונים האנרגטיים ביותר שבפס ההולכה בצד ה־N עוברים – עקב תופעת המנהור – דרך מחסום צומת ה-PN (אזור הדלדול) הדקיק אל החלק העליון הריק של פס הערכיות בצד ה־P של צומת ה־PN.
כשהמתח החיצוני ממשיך לגדול, פס ההולכה בצד ה־N ופס הערכיות בצד ה־P חופפים יותר ויותר, מה שמביא להגדלת זרם המנהור עד מתח מסוים ( באיור משמאל).
כאשר המתח יעלה מעבר למתח זה, פס ההולכה בצד ה־N ופס הערכיות בצד ה־P יחפפו פחות ולכן וזרם המנהור יקטן.
בין לבין , לדיודת המנהרה יש התנגדות דיפרנציאלית שלילית מכיוון שהזרם בדיודה יורד עם עליית המתח עליה.
אזור הפעולה החשוב ביותר בדיודת מנהרה הוא אזור ההתנגדות השלילית.
כאשר המתח עולה מעבר למתח סף קבוע, זרם המנהור מתאפס והדיודה מתחילה לפעול כדיודה רגילה, שבה אלקטרונים נעים באמצעות הולכה על פני צומת ה־PN, ולא על ידי מנהור דרך מחסום צומת ה־PN.
אופיין הזרם־מתח של דיודת מנהרה שונה מאופיין הזרם־מתח של דיודה רגילה.
בשימוש בכיוון הפוך, דיודת מנהרה נקראת דיודה אחורית (back diode או backward diode) והיא יכולה לפעול כמיישר זרם מהיר עם מתח היסט אפס וליניאריות קיצונית לאותות הספקיים (לדיודת מנהרה יש מאפיין חוק ריבועי מדויק בכיוון ההפוך).
תחת ממתח אחורי, מצבים מלאים בצד ה־P הופכים חופפים יותר ויותר עם מצבים ריקים בצד ה־N, ואלקטרונים יכולים לעבור דרך מחסום צומת PN בכיוון הפוך.
בדיודה רגילה, הולכה מתרחשת בזמן שצומת ה-PN נמצא בממתח קדמי, ונתק מתרחש כאשר הצומת נמצא בממתח אחורי.
הנתק מתרחש עד למתח אחורי המכונה מתח פריצה אחורה שבו מתחילה הולכה (לרוב הרכיב נהרס במקרה כזה).
בדיודת מנהרה, לעומת זאת, ריכוזי האילוח באזורי ה־P וה־N גדולים עד כדי כך שמתח הפריצה אחורה הוא אפס והדיודה מוליכה בכיוון ההפוך.
עם זאת, כאשר דיודת מנהרה נמצאת בממתח קדמי, תופעת המנהור הקוונטי גורמת לכך שבטווח מתחים מסוים, עלייה במתח גורמת לזרם לקטון, כלומר שבטווח זה התנגדות הדיוה היא שלילית.
ניתן לנצל את טווח ההתנגדות השלילית בגרסת מצב מוצק של מתנד דינטרון , שבדרך כלל עושה שימוש בשסתום תרמיוני טטרודי (שפופרת ריק).
דיודת המנהרה זכתה להכרה משמעותית ביכולתה לתפקד הן כמתנד והן כמכשיר סף (טריגר) בתדר גבוה, בעיקר משום שהיא יכלה לפעול בתדרים הנמצאים הרבה מעבר לטווח שניתן להשיג על ידי טכנולוגיות קודמות כמו הטטרודה.
בעוד שהטטרודה הוגבלה ליישומים בתדר נמוך יותר, דיודת המנהרה הצטיינה באלקטרוניקה במהירות גבוהה בכך שהיא הגיעה אל ספקטרום תדרי המיקרוגל, הכולל תדרים הנעים בין 1 ל־100 גיגה־הרץ.
טווח תדרים יוצא דופן זה הפך את דיודת המנהרה למתאימה במיוחד למערכות תקשורת מתקדמות, מכ"מים ויישומים אחרים הדורשים מיתוג וחילול אותות מהירים.
יכולתה לעבוד ביעילות בתדרים גבוהים כל כך פתחה אפשרויות חדשות בתחומים שבהם המהירות והדיוק היו קריטיים, וחיזקה את מקומה כמרכיב מפתח באלקטרוניקה בתדר גבוה בתקופתה.
יישומים של דיודות מנהרה כללו מתנדים מקומיים עבור מקלטי טלוויזיה בתדרי UHF, מעגלי טריגר באוסצילוסקופים, מעגלי מונים מהירים, ומעגלי מחולל דפקים בעלי עלייה מהירה מאוד.
בשנת 1977, המקלט של הלוויין אינטלסט V עשה שימוש בקדמן מגבר דיודות מנהרה (TDA) מיקרו-סטריפ (microstrip) בתדרים של 14–15.5 גיגה-הרץ.
מגברים כאלה נחשבו לחדשים ובעלי ביצועים טובים יותר בתדרים גבוהים מכל קדמן מבוסס טרנזיסטור.
דיודת המנהרה יכולה לשמש גם כמגבר בעל רעש נמוך לגלי מיקרו.
מאז המצאתה, התקני מוליכים למחצה רגילים עלו על ביצועיה באמצעות טכניקות מתנד רגילות.
למטרות רבות, התקן בעל שלושה הדקים, כגון טרנזיסטור FET, הוא גמיש יותר מהתקן בעל שני הדקים בלבד.
דיודות מנהרה מעשיות פועלות בכמה מילי־אמפר ובכמה עשיריות וולט, מה שהופך אותן לרכיבים בעלי הספק נמוך.
לדיודת גאן יש יכולת דומה בתדר גבוה והיא יכולה להתמודד עם הספק גבוה יותר.
דיודות מנהרה רגישות להתחממות יתר, ולכן יש צורך בזהירות מיוחדת בעת הלחמתן.
דיודות מנהרה בולטות באורך חייהן – דיודות מנהרה שיוצרו בשנות ה-60 עדיין מתפקדות.
במאמר ב־Nature, אסאקי ונוספים כתבו כי התקני מוליכים למחצה באופן כללי הם יציבים ביותר, והציעו שחיי המדף שלהם צריכים להיות "אינסופיים", אם הם נשמרים בטמפרטורת החדר.
הם ממשיכים בדיווח על ניסוי בקנה מידה קטן של רכיבים בני 50 שנה, שהראה "אישור משמח לאריכות החיים של הדיודה".
כפי שצוין בדגימות מסוימות של דיודות אסאקי, פיני הברזל המצופים זהב עלולים להחליד וליצור קצר במארז.
בדרך כלל ניתן לאבחן ולטפל בבעיה זו בטכניקת חמצן פשוטה המשמשת בדרך כלל לתיקון מעגלים מודפסים של טלפונים, בלי לפגוע בפעולת הדיודה.
דיוויד לוינסקי (נולד ב-27 בספטמבר 1975) הוא שחקן ישראלי.
לוינסקי הוא בוגר בוגר מחזור ל"ו של בית הספר למשחק בית צבי (1998).
במסגרת הלימודים זכה במספר מלגות הצטיינות.
מאז סיום לימודיו הופיע במספר רב של הצגות תיאטרון, סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה.
החולה ההודי - אליהו חיסדאי
הפלייבוי של עולם המערב – קריסטי מאהון
הגנרל של השטן – אודרברוך
עיין ערך: אהבה – הר נייגל
האריה המכשפה וארון הבגדים – מר טומנוס והפרופסור
מרי סטיוארט – לורד לסטר
לחץ פיזי מתון – אורלנדו
מסע ארוך אל תוך הלילה – גיימי
הצגת יחיד- התאונה – כתיבה ומשחק
חלום ליל קיץ – תסבי
אב"י – אליעזר בן יהודה
גולם שולם לעולם – צ'יקו
זרעים של מסטיק – עוזי
בלש בירושלים – ברל פריינד
כל מה שיש לי – ניר פרלמן
החברים של נאור – המבין
דיוויזיית גרוסדויטשלנד הייתה יחידת עילית בצבא גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
הגרוסדויטשלנד הוקמה ביוני 1939 בתור רגימנט רגלים מתוך יחידת משמר ברלינאית, וב-1942 היא הורחבה לדיוויזיה ממונעת ולאחר מכן לדיוויזיה ממוכנת.
הגרוסדויטשלנד השתתפה במערכה על צרפת ב-1940, ולאחר מכן שירתה בחזית המזרחית עד סיומה של המלחמה, שם שימשה בעיקר ככוח נייד המועבר לאזורים בהם הלחימה הייתה הקשה והנואשת ביותר.
כיחידת עילית, קיבלה הגרוסדויטשלנד עדיפות בהקצאת הציוד החדיש ביותר על פני שאר יחידות הוורמאכט.
שורשי יחידת הגרוסדויטשלנד מגיעים עד לשנת 1921, עם הקמתו של ה-Wachregiment Berlin (רגימנט המשמר של ברלין).
ב-1919, בגרמניה שלאחר מלחמת העולם הראשונה וחוזה ורסאי שהגביל את גודלו של הרייכסווהר, קבוצות של יוצאי צבא התאחדו יחד והקימו את הפרייקור, מיליציות שמטרתן הגנה על רפובליקת ויימאר מפני מרידות השמאל וסכנת הקומוניזם.
לאחר שאלו פורקו ב-1920, הוקם ה-Wachregiment Berlin ב-1921. תפקידו היה שמירת הסדר בבירה, וכן תפקידים טקסיים וייצוגים.
היחידה לא האריכה ימים ופורקה בחודש יוני של אותה שנה, אולם הוקמה במהרה מחדש בשם Kommando der Wachtruppe (פיקוד יחידת משמר).
עם עליית הנאצים לשלטון הורחבה היחידה ושמה שונה ל-Wachtruppe Berlin, וב-1937 שמה שונה בחזרה ל-Wachregiment Berlin.
בחודש יוני 1939 הורה אדולף היטלר לשנות את שמה ל-Infanterie-Regiment Großdeutschland (רגימנט חיל הרגלים גרוסדויטשלנד) והיא הורחבה לרגימנט מלא עם ארבעה גדודים.
שלא כמו יחידות אחרות בצבא הגרמני שגויסו ממחוזות ספציפיים, חיילי הגרוסדויטשלנד גויסו מכל רחבי המדינה.
המערכה על צרפת וארצות השפלה
הרגימנט לא השתתף במערכה על פולין והעביר את זמנו באימונים, כשלאחר מכן צורף לקורפוס ה-19 בפיקודו של היינץ גודריאן לקראת המתקפה על צרפת.
מרבית הרגימנט פעל תחת דיוויזיית הפאנצר ה-10 כשהוא מתקדם דרך לוקסמבורג בניסיון לאגף את ביצורי ההגנה הבלגיים בדרום.
באותו זמן השתתף אחד הגדודים מהגרוסדויטשלנד בצניחה צפונה משם בתוך בלגיה.
לאחר מכן הרגימנט השתתף בצליחת נהר המז והיה מעורב בקרבות קשים עם כוחות שריון צרפתיים ליד העיירה סטון שבצרפת.
משם המשיך הרגימנט להתקדם צפונה לעבר דנקרק.
הוא ספג אבדות כבדות במהלך מתקפת נגד של חיל המשלוח הבריטי באזור אראס, והשתתף בצליחת נהר הסיין.
ב-19 ביוני כבשו חיילי הרגימנט את ליון, ומשם צעדו לעבר פריז כדי להשתתף בחגיגות הניצחון על הצרפתים.
בחודש יולי נשלח הרגימנט לאלזס להכנות לקראת מבצע ארי-הים (הפלישה המתוכננת לבריטניה) ומבצע פליקס (הפלישה המתוכננת לגיברלטר).
לאחר ביטולם של מבצע ארי הים ומבצע פליקס, רגימנט הגרוסדויטשלנד נשלח מזרחה כדי לקחת חלק בקרבות ביוגוסלביה, כשהוא בעיקר מנהל מרדף אחר הכוחות היוגוסלבים המובסים.
היה זה שם שהגרוסדויטשלנד נחשפה לראשונה לעיני הציבור כשאובר לויטננט פאביך, מפקד הגדוד השלישי הוביל קבוצה של לוחמים שהשתלטו ופתחו מחדש את תחנת המשדר בבלגרד, כשמאוחר יותר התפרסם פאביך כ'חייל הרדיו' הגרמני.
לקראת הפלישה לברית המועצות צורף הרגימנט לקבוצת ארמיות מרכז בפיקודו של גנרל-פלדמרשל פדור פון בוק.
לאחר חציית הגבול ב-27 ביוני 1941, הרגימנט היה מעורב בקרבות סביב מינסק, ומשם המשיך וחצה את נהר הדנייפר לעבר העיירה ילנייה (Yelnya), בה ניהל קרבות קשים וספג אבדות קשות.
בספטמבר 1941 התקדם הרגימנט לעבר בירת אוקראינה, קייב שם סייע בהבטחת ראשי הגשרים על נהר דסנה, לפני שנשלח צפונה כדי להשתתף בקרבות הקשים באוריול ובטולה במהלך ההתקדמות הנאצית למוסקבה.
במהלך המחצית השנייה של שנת 1941 ספג הרגימנט אבדות כבדות בלחימה חזית המזרחית.
עד אותה עת, אורגנה היחידה ואוישה כמו כל יחידה אחרת בוורמאכט, אולם ב-1942 שונו נוהלי הגיוס לרגימנט והוא הפך יחידת עילית של מתנדבים.
המגויסים החדשים היו חייבים להיות לפחות בגובה של 1.70 מטר, צעירים, במצב בריאותי טוב ובעלי דעה פוליטית 'צלולה'.
למרות שגרוס דויטשלנד השתייכה לוורמכאט, הדרישות הנ"ל היו זהות למה שנדרש מהמתגייסים ליחידות הוואפן אס אס.
ארגון מחדש ברגימנט הגרוסדויטשלנד היה בלתי נמנע לנוכח האבדות הקשות בשנה החולפת בחזית המזרחית, במיוחד בקרבות באזור אוריול, שהביאו לכדי פירוקו של הגדוד השני.
לפיכך, בחודש אפריל 1942 הרגימנט הורחב והפך לדיוויזיה ממונעת גרוסדויטשלנד (Infanterie-Division Großdeutschland motorisierte), כשהפיקוד הגרמני הגבוה נותן לדיוויזיה עדיפות בהקצאת הציוד החדיש ביותר.
אל הרגימנט הנוכחי צורף רגימנט רגלים נוסף, גדוד תותחי סער המורכב משלוש סוללות של שישה שטוג 3 כל אחת, פלוגה אחת של טנקי פנצר 4 ושתי פלוגות של פנצר 3, גדוד נ"מ, רגימנט ארטילריה, גדוד של ציידי טנקים (PanzerJager) ומרכיבים אחרים של דיוויזיה סטנדרטית.
לאחר הארגון מחדש, דיוויזיית הגרוסדויטשלנד הוכפפה לקורפוס הפאנצר ה-48 לקראת השלבים הראשונים של מבצע "מקרה כחול", ההתקפה המתוכננת על סטלינגרד.
הדיוויזיה השתתפה בצליחה המוצלחת של נהר הדון וכיבוש העיר וורונז' שנפלה ב-6 ביולי.