tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זהותו המדויקת אינה ידועה, הרב חיד"א זיהה אותו עם רבי עזרא בן שלמה, ובעקבותיו כך זוהה גם אצל רבי נפתלי יעקב הכהן, אך יש הדוחים זיהוי זה.
רבי עזרא חי בעיר מונקטור שבצרפת, שם גם הקים בית דין וישיבה.
היה מתלמידי ר"י הזקן, ובין תלמידיו נמנה המהר"ם מרוטנבורג.
ניתן להסיק מכך שהוא האריך ימים.
לעומת הזיהוי הצרפתי המקובל, המופיע אף בתוספות רבינו פרץ, בשני כתבי יד מוזכר רבי עזרא כספרדי, וכנכדו של רבי אברהם אבן עזרא.
סיבת כינויו בשם "הנביא" אינה ברורה.
לדעת לאופולד צונץ היה זה תואר כבוד, ואין בו כדי ללמד על עיסוקו.
אך לדעת גרשם שלום ואברהם יהושע השל הכינוי מלמד על עיסוקו בתורת הסוד ובעליות נשמה, בדומה לרבי יעקב הלוי ממרויש ואחרים מבעלי התוספות שעסקו בכך, וכפי שהיה נהוג בקרב חסידי אשכנז.
יעקב ישראל סטל סבור כי התואר ניתן לו בשל היותו בעל מופת.
אפשרות נוספת היא ששמו הצרפתי היה פרופיאט המתורגם "נביא".
קיימים חכמים נוספים בימי הביניים שכונו "נביא" ויש לכך מספר אפשרויות שונות.
אזכוריו של רבי עזרא הנביא מעטים, הידועים שבהם הם בתוספות ובתשובות מהר"ם מרוטנבורג המובא בהגהות מרדכי.
דברים בשמו שנמסרו בעת עליית נשמה מצוטטים על ידי רבי משה בוטריל (משנת ה'רס"ז, כתב יד מוסאיוב 22) ובליקוטים ישנים (כתב יד קיימברידג' Add.643).
הרב עזרא אהרן ביק (נולד ב-1950) הוא ר"מ בישיבת הר עציון, מייסד אתר תורת הר עציון (לשעבר בית המדרש הווירטואלי), סופר ועורך.
ביק נולד בארצות הברית לשיינה (סוניה) ולישעיהו (צ'ארלס) ביק, ממנהיגי תנועת המזרחי בארצות הברית, בנו של הרב חיים יחיאל מיכל ביק ונצר לשושלת הרבנית ביק-רפפורט .
הוא גדל בשכונת פורסט הילס בקווינס.
הרב ביק למד והוסמך לרבנות בישיבת רבינו יצחק אלחנן אצל הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק וכן בישיבה יוניברסיטי שם למד בחברותא עם הרב מרדכי ויליג אצל הרב אהרן ליכטנשטיין.
במקביל ללימודיו הרבניים הוא השלים תואר M.S בפילוסופיה יהודית בישיבה יוניברסיטי ותואר M.A בפילוסופיה מאוניברסיטת קולומביה.
הרב ביק שימש כמרצה בבית הספר שטרן לנשים שבישיבה יוניברסיטי.
בשנת ה'תשל"ז עלה עם משפחתו ארצה והחל לכהן כר"מ בישיבת הר עציון.
בשנת ה'תשנ"ג הוא הקים את בית המדרש הווירטואלי של הישיבה - תורת הר עציון ע"ש ישראל קושיצקי.
באתר למעלה מ-30,000 שיעורים, בעברית ובאנגלית.
כיום, הרב ביק משמש כמנהל האתר וכר"מ של תוכנית הסטודנטים בישיבה.
בנוסף, הוא משמש כיועץ ההלכתי של מיזם "דרכיה" שמטרתו חיבור בין נשים לעולם ההלכה.
בשנת 2010 יצא ספרו הראשון "י"ג מידות של רחמים" שעוסק במשמעותן ופירושן של י"ג מידות וזכה לפרסום רב.
בשנת 2014 הוציא את הספר "תפילת שמונה עשרה ויסודות האמונה" שעוסק במקורה, פירושה ומשמעותה של תפילת שמונה עשרה.
שני הספרים יצאו בהוצאת מגיד ותורגמו לאנגלית.
כמו כן, ערך את הסדרה Torah MiEtzion -"תורת עציון" שמאגדת מאמרים שנכתבו בשיטת הפשטות המתחדשים על חמישה חומשי תורה בעברית (יחד עם יונתן פיינטוך) ובאנגלית (יחד עם הרב יעקב ביזלי).
בנוסף, פרסם הרב ביק מאמרים במגוון כתבי עת, בעברית ובאנגלית.
הרב ביק נשוי לאיטה, מרצה בכירה למדעי המדינה באוניברסיטת אריאל לשעבר והם הורים לחמישה.
י"ג מידות של רחמים - עשרה שיעורים על קיום האדם, הוצאת מגיד, 2010; וכן באנגלית בשנת 2010 בשם "In His Mercy: Understanding the Thirteen Midot"
הרב עזרא הדאיה (ה'תר"ע, 1910 – י"ד ניסן ה'תש"מ, 31 במרץ 1980) היה דרשן, פוסק הלכה, רבה של בית שמש, ואב בית הדין חיפה וראש ישיבת 'אליהו' בעיר.
נולד בירושלים לאביו הרב שלום ולאימו שרה לבית משפחת לבטון.
נשא את לאה, לזוג ששה ילדים.
למד בבית המדרש 'דורש ציון' אצל רבי חיים אלבוחר.
וכן בבית המדרש למורים "מזרחי".
לאחר מכן למד בישיבת פורת יוסף.
לאחר זמן מה שימש כמגיד שיעור בישיבת פורת יוסף, ובישיבת שערי ציון שהקים הרב עוזיאל.
נסמך על ידי הרב עוזיאל לרבנות, והחשיבו כרבו המובהק והרבה להתכתב עמו בהלכה.
מדי שבוע ערך ביקור בביתו של הרב עוזיאל, וסייע לו בעריכת כתביו.
הרב עוזיאל הזמינו לעיתים לשאת את הדרשות הגדולות כדרשה לשבת הגדול, שבת שובה, שבת זכור, ועוד.
כמו כן היה מבאי ביתם של הרב קוק והרב מלצר, עם האחרון התייעץ בענייני הלכה.
עם הקמת המדינה נבחר על ידי הרבנים הראשיים לחבר ועדה לבירור השבת במדינה יהודית.
התגורר בשכונת אוהל משה בירושלים והתפלל בישיבת המקובלים בית אל בראשות אחיו חכם עובדיה הדאיה.
בין השנים תש"ז - תשי"א שימש כדיין בבית הדין של העדה הספרדית בירושלים, ובאותה תקופה שימש כמורה בתלמוד תורה דורש ציון.
במקביל, בין השנים תש"ו - תש"י, שימש כרבה של שכונת נחלאות בעיר.
החל משנת תשי"ד החל לשמש כרבה של הר-טוב ובית שמש.
בו' אייר תשט"ז התמנה לדיין רשמי על ידי נשיא המדינה יצחק בן צבי.
תקופה קצרה לאחר מינויו הרשמי, התיישב עם משפחתו בחיפה, בה כיהן כדיין במשך כ-25 שנה לצד אב בית הדין הרב יעקב רוזנטל והרב ברוך רקובר.
בהמשך התמנה לאב בית הדין של העיר עד לפטירתו.
במקביל שימש כראש ישיבת 'אליהו' בחיפה.
נפטר בחיפה בי"ד ניסן תש"מ ונקבר בהר המנוחות.
ראה בחיוב את הקמת מדינת ישראל.
התיר למשטרה לכתוב בשבת בתנאים מסוימים.
שאלות ותשובות - שו"ת על ארבעת חלקי השו"ע, קובצו בספר 'נחלת עזרא' חלק א'.
חידושים על התלמוד, הרמב"ם והשו"ע - קובצו בספר 'נחלת עזרא' חלק ב'.
פירוש לפרקי אבות ודרשות - קובצו בספר 'נחלת עזרא' חלק ג'.
בשנת תרפ"ט העתיק את חידושי הרמב"ן לתלמוד, עבור חברת 'אור עולם'.
השתתף בעריכת ספר 'אוצר הפוסקים' המסכם את ספרות השו"ת על חלק 'אבן העזר'.
הוציא לאור את הספר 'קרבן נתנאל' לרבי נתנאל משה חבובא, ראב"ד דמשק.
עזרא (עמיאל בן דוד, הלוי) גלון (7 באפריל 1927, כ"ה בניסן ה'תרפ"ז – 27 בינואר 2014, כ"ו בשבט ה'תשע"ד), היה פרופסור ישראלי לביולוגיה ומומחה לבוטניקה ולגנטיקה של צמחים.
מוכר כחלוץ בחקר תרביות רקמה של צמחים ורגנרציה ובתרבית והתחדשות רקמות צמחיות.
נולד בשנת 1927 בעיירה קטנה באלסדורף, השוכנת בפרברי לייפציג לארנה (אסתר), שהייתה סוחרת ולדוד, מהנדס חשמל.
כשהיה בכיתה א', המשפחה היגרה לארץ ישראל מטעמי ציונות, ומחששה של אימו לגבי עליית המפלגה הנאצית לשלטון.
בשנת 1941, סיים את לימודיו בבית הספר היסודי אחד העם בתל אביב, ולאחריו עבר לעבוד בכפר גדעון במשך כשנה בכדי להתכונן ללימודי חקלאות, בבית הספר החקלאי כדורי.
במלחמת השחרור, שירת בגדוד השישי כמפקד בפורמנים שהיו אחראיים על השיירות לירושלים בזמן המצור על העיר.
לאחר המלחמה, שימש כמפקד פלוגה בצה"ל (בה שירת עם המשורר יהודה עמיחי).
המשיך בתפקיד זה במילואים במבצע קדש, במלחמת ששת הימים, מלחמת יום כיפור ועיתות שלום, כאשר תפקידו האחרון במסגרת צה"ל היה כמפקד הג"א של חבל רחובות.
גלון סיים בשנת 1954 את לימודי התואר שני במדעים עם התמחות בחקלאות ב.
בשנת 1959, סיים לימודים לתואר דוקטור.
את עבודת הגמר ביצע במכון ויצמן, אך מאחר שבאותה התקופה, מכון ויצמן לא היה מוסמך להעניק תואר דוקטור, הוא קיבל את הדוקטורט מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1953, החל את דרכו המדעית כבוטנאי ביולוג.
ב-1956, ייסד את המחלקה לגנטיקה של צמחים (כיום המחלקה למדעי הצמח), אך כיוון שהיה אותה עת דוקטורנט, מונה כממלא מקום לניהולה, עד למינויו לראש המחלקה בפועל (תפקיד בו החזיק עד לשנת 1988).
בשנת 1960, הוענקה לו מלגת פולברייט כדי לשמש עמית מחקר במכון הטכנולוגי Caltech שבקליפורניה.
בשנת 1963, חזר לישראל ושימש כמדען בכיר במכון ויצמן.
בין השנים 1967–1968, שימש כעמית מחקר במעבדות הביולוגיה באוניברסיטת הארווארד.
בשנת 1968, חזר למכון ויצמן ומונה לפרופסור חבר, ובשנת 1972, מונה לפרופסור מן המניין לביולוגיה.
באותה השנה, מונה כיו"ר ועדת ההוראה למדעי החיים בבית הספר ללימודים מתקדמים, במדרשת פיינברג למדעים, שבמכון ויצמן.
בשנת 1974, מונה לדיקן בית הספר על שם פיינברג ללימודים מתקדמים במכון ויצמן.
בשנת 1976, שימש כראש תוכנית הליווי לפוסט-דוקטורט במכון ויצמן עד לשנת [[[1980]].
בשנת 1982, נבחר לשמש כיו"ר המועצה הארצית למחקר ופיתוח בישראל.
בשנת 1985, היה מדען אורח במכון מחקר של חברת Hoffmann-La Roche.
שבניו ג'רזי, בשנת 2009, הוא יעץ לחברת Roche לרכוש את חברת ג'ננטק, שהתבצעה לבסוף בסכום של 47 מיליארד דולר.
בשנת 1986, רשם שני פטנטים: האחד עסק בהסרת מתכות כבדות משפכים תעשייתיים באמצעות פטריות, יחד עם אשתו פרופ' מרגלית גלון, והאחר על הפקת זרעי קישוא.
בשנת 1988, כיהן כדיקן הפקולטה לביולוגיה במכון ויצמן, ושימש לאחר מכן גם כדיקן בית הספר לתארים מתקדמים במכון.
בין השנים 1980–1990, שימש כיועץ מדעי בחו"ל למוסדות אקדמאיים בשווייץ, ארצות הברית, קוסטה ריקה, פרו ועוד.
במהלך שנות פעילותו, פיתח טכניקות לייצור היברידיות ציטופלזמטיות בין ציטופלזמה וגרעין ממינים שונים.
מחקריו הובילו לפיתוח זני מלפפון (לדוגמה, זן שמשון) ומלון (הזן מיכל) הגדלים ברחבי העולם עד היום.
היה ידוע בגישתו לכך שגם האנושיות היא חלק חשוב מחייו של מדען – "מדען צריך להיות מענטש".
עזרא גלון תרם להבנת יחסי הגומלין שבין הציטופלסמה וגרעין התא הצמחי, ופיתח שיטות ליצירת בני-כלאיים בדרך של איחוי הציטופלסמה והגרעין של מינים שונים.
שיטות אלו הניבו זנים חדשים של מכלואים כמלפפונים ומילונים.
הוא חקר את הבקרה הגנטית והפיזיולוגית של קביעת המין בצמחי מלפפון, מחקר שהוביל לפיתוח זני מלפפונים חדשים, את חלקם מגדלים עד היום.
הוא פיתח שיטה לייצר זרעים מוכלאים של מלפפון ללא האבקה ידנית.
במהלך חייו, פרסם מעל 200 מאמרים אקדמיים בעיתונים מדעיים שונים, הציג מעל 100 פעמים בכנסים ומפגשים מדעיים ברחבי העולם, כתב שישה ספרים מדעיים, ביחד עם ספר אודות ההיסטוריה המוקדמת של המחלקה למדעי הצמח במכון ויצמן.
חבר בקהילה האמריקאית לפיזיולוגיית הצמח
חבר דירקטוריון בקהילה הבינלאומית לביולוגיה המולקולרית של הצמח (1987–1991)
יו"ר הקהילה לרקמת הצמח וביולוגיה מולקולרית בישראל (1988–1990)
היה נשוי לפרופסור מרגלית גלון (אנ'), בוטנאית שהתמחתה בביולוגיה של חזזיות ואף כתבה את המגדיר הראשון לחזזיות ארץ-ישראל (ביחד עם יעקב גרטי), שנפטרה בשנת 2012. הם התגוררו ברחובות והותירו אחריהם שני בנים.
אחיו פרופסור אריה גלון עסק בכימיה אורגנית, והקים את מפעל ציון לכימיקלים עדינים.
עזרא גלון היה גיס של פרופסור רחל גלון, אנטמולוגית מהאוניברסיטה העברית, שהייתה, ביחד עם בעלה ממקימי חיל המדע עם הקמת המדינה.
עזרא גטנו (נולד ב-1979) הוא מוזיקאי ישראלי, מלמד ומשפיע בישיבת שפע מקור חיים.
נולד לרב יוסף ורות גטנו.
אביו עלה לארץ ישראל מארגנטינה, היה טוען רבני ורב אזורי בכמה מיישובי המועצה האזורית מטה בנימין, ובמשך למעלה מ-20 שנה היה רב היישוב בית אריה.
לימים מונה אביו לאב בית דין בבית דין לממונות של מועצה אזורית מטה בנימין.
יש לו ארבעה אחים ואחיות, ביניהם: איש העסקים יעקב גטנו, והרב אליהו גטנו - לשעבר ראש כולל אברכים "תורת יוסף" בישיבת מחנים.
ב-1999 הלחין וביצע את השיר "שמע ה' קולי אקרא" (), באלבום "שמרני כאישון בת עין".
שיר זה הופיע לאחר מכן באלבום הבכורה של גטנו "שבילי הגן", וזכה זכה לגרסאות כיסוי רבות, בין השאר באלבום "תהא השנה הזאת" של מוסא ברלין, באלבום אוחילה של אודהליה ברלין, באלבום "הקול החסר" של משפחת חוטר, באלבום "הנה באה שמחה גדולה" של תזמורת אילת השחר, ועוד.
השיר "וטהר לבנו" מתוך האלבום התפרסם במיוחד וזכה לגרסאות כיסוי שונות, בין השאר באלבום "מבקשי פניך: מתוועדים בישיבת רמת גן", וביצועים של ישי רביבו, רועי אביבי, הרב תמיר גרנות ועוד.
השתתף בביצוע הסינגל וכולם מקבלים בלחנו של שלמה קרליבך שהפיקה ישיבת מקור חיים, 2021
מי כמוך אב הרחמים, מילים – ברכת גבורות, לחן – עזרא גטנו, יצא בספטמבר 2022
שובה, מילים – , לחן – עזרא גטנו, יצא בספטמבר 2022
אור חדש, מילים – ברכת יוצר אור, לחן – עזרא גטנו, עיבוד והפקה מוזיקלית – אלירן מזוז, יצא בדצמבר 2022
כי אין במות זכרך, מילים – , לחן – שניאור גודינגר, יצא בדצמבר 2022
מכלכל חיים בחסד, מילים – ברכת גבורות, לחן – עזרא גטנו, יצא בינואר 2023
געגוע (ניגון), לחן – עזרא גטנו, ייעוץ מוזיקלי – דוד ליפשיץ, יצא בפברואר 2023
גם כי אלך, מילים – , לחן – עזרא גטנו, הפקה מוזיקלית – עזרא גטנו, אליהו דגמי ודוד ליפשיץ, יצא בפברואר 2023
וקבצנו יחד, מילים – ברכת קיבוץ גלויות ו, לחן – עזרא גטנו, ייעוץ מוזיקלי – דוד ליפשיץ, יצא באפריל 2023
כי מלאכיו, מילים – , לחן – עזרא גטנו, הפקה מוזיקלית – עזרא גטנו, ייעוץ מוזיקלי – דוד ליפשיץ, יצא באפריל 2023
אודך, מילים – , לחן – עזרא גטנו, ייעוץ מוזיקלי – דוד ליפשיץ, יצא במאי 2023
מקדש מלך, מילים – לכה דודי, לחן – עזרא גטנו, הפקה מוזיקלית – אלירן מזוז, יצא ביולי 2023
השיבנו, מילים – ברכת תשובה, לחן – עזרא גטנו, הפקה מוזיקלית – אלירן מזוז, יצא באוגוסט 2023
חלקי ה', מילים – , לחן – עזרא גטנו, עיבוד והפקה מוזיקלית – אילן קינן, יצא באוגוסט 2023
עד יעבור, מילים – , לחן – עזרא גטנו, עיבוד והפקה מוזיקלית – אלירן מזוז, יצא באוגוסט 2023
קדש שמך, מילים – , לחן – עזרא גטנו, עיבוד והפקה מוזיקלית – אריק שיפמן, יצא בספטמבר 2023
כי באור פניך, מילים – ברכת שים שלום, לחן – עזרא גטנו, יצא במאי 2024
עשה למען, מילים – מתוך הסידור (על פי ), לחן – עזרא גטנו, עיבוד והפקה מוזיקלית – אריק שיפמן, יצא ביולי 2024
כן תחיינו, מילים – מודים דרבנן, לחן – עזרא גטנו, עיבוד והפקה מוזיקלית – אריק שיפמן, יצא באוגוסט 2024
נשוי ליעל ואב לארבעה, והם מתגוררים בכפר אלדד.
גבאי נולד בבגדאד בשנת 1929. הוא סיים בהצטיינות את לימודיו בבית הספר "שמש" בהיותו בן 16 וב-1950 קיבל תעודת רואה חשבון מוסמך מאנגליה, תואר שלמד בהתכתבות.
גבאי החל עבודתו בעיראק, כמתמחה ואחר כך כרואה חשבון בסניף של הפירמה הבינלאומית Whinney Murray, שלימים הפכה חלק מארנסט אנד יאנג (E&Y).
במקביל היה פעיל במסגרת המחתרת הציונית בעיראק במבצע עזרא ונחמיה להעלאת יהודי עיראק לישראל.
ביוני 1951 עלה לארץ בעצמו.
בשנת 1956 הוסמך גבאי בישראל כרואה חשבון והוענק לו רישיון שמספרו 35. ב-1959 פתח את משרד גבאי ושות' והחל לקבל לקוחות, בעיקר חברות ביטוח.
במרוצת השנים הפך המשרד למומחה בראיית חשבון של ענפי הביטוח והשירותים הפיננסיים, תוך מתן דגש על שירות אישי, כאשר גבאי נחשב לרואה החשבון המוביל של ענף הביטוח בישראל ולשם נרדף למומחיות ומקצועיות.
ב-1998 התמזג עם משרד קוסט לב ארי פורר.
שם המשרד שונה אחר כך ל"קוסט, פורר את גבאי" והוא היה לגדול בישראל.
עד יומו האחרון הוא הגיע למשרדו מדי יום.
לצד פעילותו העסקית פעל גבאי לקידום חינוך ומצוינות.
הוא נמנה עם מייסדי הקרן לקידום החינוך בישראל מייסודה של הקרן לקידום החינוך ליוצאי עיראק בישראל ועמד בראשה משך ארבעה עשורים.
יחד עם שותפיו בקרן סייע במתן מעל 28 אלף מלגות ללימודי תואר ראשון, שני ושלישי, מימון למעלה מ-150 אלף שעות של שיעורי עזר, בעיקר במקצועות מתמטיקה, אנגלית ומדעים ועוד.
הקרן הביאה גם להקמתן של מעל למאה כיתות מחשבים, ספריות וחדרי מוזיקה בבית הספר.
בהיותו איש מסורת, גבאי תמך והקים בתי כנסת.
בין היתר סייע להקמת בית הכנסת "יחד שבטי ישראל" בתל ברוך לזכר הוריו דניאל ופרחה גבאי והוריה של אשתו נרדה, רוזה ובנימין כהן.
בשנותיו האחרונות קידם בפתח תקווה פרויקט לימודי של מגמת רחפנים בקרב צעירים וצעירות מאוכלוסיות מוחלשות.
בשל פעילותו הנרחבת למען הקהילה במסגרות השונות, הוחלט לקרוא רחוב בעיר על שמו.
בשנת 1958 התחתן עם נרדה לבית כהן.
בנו בני משמש כיו"ר הפניקס.
עזרא בטלר היה כומר, עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, לאחר מכן המפלגה הלאומית הרפובליקנית, ולבסוף המפלגה האנטי-מאסונית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של מדינתו בתקופות שונות בין השנים 1794–1808, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1813–1815, וכמושל ורמונט ה-11 בשנים 1826–1828.
עזרא בטלר נולד בלנקסטר שבפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס, כבנם של הכומר אסף בטלר ושל ג'יין מקליסטר בטלר.
ב-1770 עברה המשפחה לעיירה וסט וינדזור שבוורמונט.
אימו נפטרה כשהיה ילד, ולאחר שחי עם אחיו הגדול במשך כמה שנים, הוא החל לעסוק בחקלאות בקליירמונט, ניו המפשייר, עד שהגיע לבגרות.
בטלר שירת בצבא הקונטיננטלי במשך שישה חודשים ב-1779 במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
ב-1776 הוא שב לשם עם רעייתו, טריפנה דיגנס, שאיתה הוא הוליד בסופו של דבר 11 ילדים.
ב-1775 השתקע בטלר בעיירה ווטרברי שבוורמונט.
ב-1785 למד בטלר משפטים בווטרברי, ולאחר שב-1786 עבר את בחינות לשכת עורכי הדין, החל לעסוק במקצוע, ושימש כפקיד העירוני ב-1790. באותה שנה הוא החל לחשוב ברצינות על סוגיות דתיות, ב-1791 המיר את אמונתו לבפטיזם, וב-1800 החל להטיף בבולטון שבוורמונט.
באותה שנה התארגנה כנסייה בפטיסטית בווטרברי, ובטלר היה לכומר שלה במשך יותר משלושים שנה.
הוא לא אפשר לעיסוקו בכמורה להפריע לקריירה הציבורית שלו.
בטלר היה אחד משלושת חברי המועצה הראשונים של ווטרברי.
בשנים 1812–1825, למעט בשנים בהן כיהן בקונגרס, היה השופט הראשי של מחוז ג'פרסון.
בשנים 1813–1815 כיהן בטלר כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, וב-1822 היה נציג לוועידת החוקה של ורמונט.
בטלר נבחר מטעם המפלגה הלאומית הרפובליקנית כמושל ורמונט, וכיהן בתפקיד בשנים 1826–1828. במהלך כהונתו כמושל, נאסר קיומן של הגרלות, והועברה חקיקה שדרשה קיום בחינות למורים.
בבחירות לנשיאות של 1832 הצביעה ורמונט בעד מועמד המפלגה האנטי-מאסונית, ויליאם וירט.
בטלר נבחר כאחד האלקטורים של ורמונט, והצביע בעד וירט.
עזרא בטלר נפטר בווטרברי ב-12 ביולי 1838. הוא נטמן בבית הקברות המקומי.
רבי עזרא חייא ידידיה לחמי היה רב ומחבר ספרות תורנית שפעל בחלב ובמצרים.
נולד לר' שלום לחמי, שהיה שד"ר של העיר טבריה ומחכמי ירושלים.
פעל בסוריה ולאחר מכן עבר למצרים.
הוא כותב שבו' בניסן ה'תרכ"ח "נכנס לאסכולה ללמד".
היה מהראשונים שהשתמשו בגניזה הקהירית.
חיבר ספר שו"ת "בית דינו של עזרא" וכן חידושים על סדר השולחן ערוך.
מספריו הודפס בשנת תשמ"ב החיבור "זכור דבר לעבדך", חידושים וביאורים על פי ספרי החיד"א, מסודרים כערכים לפי סדר האלפבית.
בספר זה שנדפס מזכיר המחבר שורה של חיבורים שכתב: פירוש על חמשה חומשי תורה, פירוש על ספרי הנביאים, פירוש על ספר משלי, ביאור לאגדות התלמוד, ועוד.
דברים מספריו הובאו אצל חכמי דורו.
עֶזְרָא פַּאוּנְד היה משורר ומתרגם אמריקאי נודע, אבי האימג'יזם.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שיתף פעולה עם הפשיסטים באיטליה, ועל כך נשפט לאחר המלחמה.
עזרא וסטון לומיס פאונד Ezra) Weston Loomis Pound) נולד בשנת 1885 במדינת איידהו שבארצות הברית, למשפחה נוצרית.
הוריו היו הומר לומיס פאונד ואיזבל וסטון.
בשנת 1901, בגיל 17, החל ללמוד באוניברסיטת פנסילבניה.
בשנת 1905, בגיל 20, הוענק לו תואר ראשון במדעי הרוח ולאחר מכן המשיך את לימודיו בשפות רומאניות.
בהחליטו כי אין מקום למשוררים בארצות הברית, יצא בשנת 1906 לגלות מרצון באירופה, שנמשכה עשרות שנים.
בוונציה הוציא בשנת 1908 את ספר שיריו הראשון.
לאחר מכן עבר ללונדון, ושם התפרנס מכתיבה והוראה והיה למזכירו של המשורר האירי ויליאם בטלר ייטס.
בשנת 1910 הוציא לאור את ספר מסותיו הראשון.
ב-1913 החל לכתוב בכתב עת בשם "האגואיסט", ואף שכנע את ג'יימס ג'ויס לעשות כן, לאחר שקיבל עליו המלצה מייטס.
בימי מלחמת העולם הראשונה חי באירלנד בביתו של ייטס.
שנים אלה ועד שנות העשרים נחשבות לפסגת יצירתו.
פאונד, שהגיע ללונדון ב-1909, התחבר שם למשוררי התקופה ובין השאר למשוררת אוליביה שייקספיר.
ב-1914 נישא פאונד לבתה של אוליביה, דורותי שייקספיר (Dorothy Shakespear) .
ב-1921 עברה המשפחה לפריז, שם ניהל פאונד פרשיית אהבים ארוכת שנים עם אולגה רודגה , שהייתה צעירה ממנו ב-10 שנים.
היחסים האלו נמשכו גם כשעברה משפחת פאונד לאיטליה, ובעקבות יחסים אלו הרתה אולגה וביולי 1925 ילדה את בתם מארי.
במקביל הרתה גם דורותי, ובספטמבר אותה שנה ילדה את בנם אומאר פאונד .
בשנת 1924 השתקע באיטליה בעיר ראפאלו שבריביירה.
בתקופה זו החליט שלא די לו ביצירת שירה חדשנית, והפך ל"מתקן עולם" בכתיבת שירה פוליטית ימנית רדיקלית.
שיריו כוונו מאז בעיקר נגד הריבית העושקת ובהמשך הפך למסית אנטישמי בוטה, שיצא ביצירתו נגד היהדות כאשמה בכל תחלואי העולם, ולבסוף הגיע להערצת בניטו מוסוליני ואדולף היטלר.
קרבתו לחוגים בעלי דעות דומות הביאוהו לקצה הימני של המפה הפוליטית ולשנאת היהודים, שאותם האשים בכל צרות העולם.
דעותיו אלו הביאו אותו, בתקופת מלחמת העולם השנייה, לשתף פעולה עם הפשיסטים באיטליה, ועל כך נשפט, בסיום המלחמה, על ידי הצבא האמריקאי.
לאחריה נקבע שהוא בלתי כשיר לעמוד לדין, והוא הושם במשך 13 שנה בבית חולים פסיכיאטרי.
בעת מלחמת העולם השנייה התגורר פאונד באיטליה, ומאז שנת 1942 שידר שידורי תעמולה פשיסטית נגד ארצות הברית ובעלות בריתה שנלחמו בנאציזם ובפשיזם.
תעמולתו הייתה מלווה בהסתה אנטישמית.
בתום המלחמה, בשנת 1945, נעצר פאונד על ידי השלטונות האמריקאיים.
תחילה נכלא במחנה צבאי אמריקאי ליד העיר פיזה ובהמשך הובא לארצות הברית על מנת להעמידו לדין באשמת בגידה.
בלחץ ידידיו ומעריציו מחוגי הספרות והשירה, ובזכות מעמדו כמשורר גדול, הוא נמצא בלתי כשיר לעמוד לדין ואושפז ונכלא בבית חולים פסיכיאטרי, עד לשנת 1958. שחרורו התאפשר בעקבות עצומה של סופרים ואנשי רוח מכל העולם, דוגמת ז'אן-פול סארטר וארנסט המינגוויי, ידידו הטוב, שאף תמך בו כלכלית.
בעת אשפוזו המשיך בכתיבת שירה שפורסמה בשנת 1957. שירתו זו, שנכתבה לאחר שדבר השואה כבר הפך לידיעת הכלל, הייתה שירה אנטישמית קיצונית וארסית.
"היהודי" בשיריו הוא המרמה את הגוי, הוא השולט בכל והדוחף את הגוי למלחמה, שכוונתו היא להביא להשמדתו.
לאחר שחרורו מהאשפוז ב-1958 חזר פאונד לאיטליה וחי בוונציה עד למותו בשנת 1972. נקבר בסן מיקלה.
גם לאחר מותו ב-1972 המשיכו דעותיו הפשיסטיות והאנטישמיות בחייו להעיב על הערכתו כמשורר.
התנועה הנאו-פשיסטית האיטלקית קאזה פאונד בחרה שם זה כאות הזדהות עם דעותיו הפוליטיות.
פרס בולינגן לספרות לאומית אמריקאית נוסד ב-1948 על ידי משפחת מלון ומומן על ידי קרן בולינגן .
שם הפרס נלקח משם בית מגוריו של הפסיכולוג קרל יונג בשווייץ.
מייסדי הקרן ואנשי ועדת הפרס היו כולם בני דמותו של פאונד דהיינו קתולים שמרנים וחלקם אף אנטישמים.
ב-1949 הם החליטו (בשיתוף עם ספריית הקונגרס) להעניק את הפרס הראשון (בסך 1000 ליש"ט) לפאונד כהוקרה על ספרו "הפיזאן קנטוס" (זמירות פיזה - על שם המחנה בו נכלא עם סיום המלחמה) אותו כתב בתקופת מאסרו (כנראה שמתן הפרס היה גם חלק מהלחץ לשחררו מבית החולים הפסיכיאטרי).
ההחלטה עוררה מחלוקת גדולה בעולם כשמצדדי מתן הפרס טענו לתרומה הספרותית הגדולה של פאונד ומתנגדי מתן הפרס העלו את דעותיו האנטישמיות ואת בוגדנותו בתקופת המלחמה.
שירים רבים של פאונד תורגמו לעברית, בדרך כלל בכתבי עת.
"שירים של עזרא פאונד", 1984, הוצאת 'כנרת', תרגום דורון קורן.
"עזרא פאונד - מבחר כתבים", מאגד יחדיו חלק ניכר מתרגומי פאונד שראו עד כה אור בעברית לצד שלל תרגומים חדשים.
זהו כינוס של קטעים נרחבים מיצירתו של פאונד; החל בשיריו הקצרים ובקטעים מן 'הקאנטוס', עבור בתרגומיו, במנשריו ובכתביו העיוניים, וכלה בראיונותיו, מכתביו ושידוריו ברדיו הפשיסטי של איטליה.
לכל אלו נוסף נספח מקיף של דברי ביקורת, התייחסויות, רשימות ומאמרים – שנכתבו במהלך תשעה עשורים בידי אנשי ספרות עבריים – העוסקים בפאונד האיש, בפאונד המשורר, ובמשנתו.
הוצאת 'דחק - לספרות טובה', 2014, עורך: יהודה ויזן.
האלף־בית של הקריאה, מאנגלית: יהודה ויזן.
דחק, סדרת דרש לכתבי מופת בפואטיקה ואסתטיקה, 2024.
עזרא מני (1915 - 8 במאי 2005) היה איש מודיעין ישראלי, אלוף-משנה בצה"ל ומומחה לשפה הערבית.
עזרא בן יחזקאל מני נולד בבגדאד, למד בתלמוד תורה ובבית ספר התיכון היהודי "שָמָש", שם יסד עם חבריו את "אחיעבר" – אגודה להפצת הספרות העברית ותנועת נוער.
ב-1934 עלו לארץ ישראל 17 חברי האגודה, ובהם מני.
הם עבדו בעמק הירדן, ולאחר זמן מה עברו לתל אביב.
שנתיים עבד מני כפועל חקלאי במושבה רעננה, עד שנשלח ללמד ערבית בקיבוצי עמק הירדן.
ב-1941 נרצחה אמו בפרעות הפרהוד.
ב-1947 הגיעה ארצה אביבה שמש, שיועדה עוד בעיראק להיות לו לאישה, והוא נישא לה.
במלחמת העצמאות גויס מני על ידי אברהם שרוני, חברו מ"אחיעבר", ליחידת האיסוף של צה"ל, ולה הקדיש יותר מחמישים שנה - בקבע, ואחר כך בהתנדבות.
בה יצר את מפעל חייו: המילון למונחים צבאיים ערביים.
ב-1976 זכה מני בפרס ישראל לבלשנות ערבית.
פרופ' ששון סומך, חתן פרס ישראל לבלשנות ערבית לשנת 2005, חבר ועדת השופטים לקבלת פרס ישראל בתשל"ו, שהמליץ על מני, אמר כי מני התייחס לעבודתו בחרדת קודש, בהאמינו כי חיי אדם תלויים בכך.
פליישר נולד בטימישוארה שברומניה, השני בין שלושת ילדיו של יהודה לייב לאופולד פליישר, (1886–1955) מייסד ומנהל של בית הספר היסודי היהודי בטימישוארה שברומניה, ומורה לעברית בתיכון היהודי שם.
האב, יליד הונגריה, עסק בהמשך בחקר פיוטים ובמדעי היהדות, ובעיקר חשובה תרומתו לחקר כתבי אברהם אבן עזרא.
סבו הוא הרב ברוך אקפלד, רבה של (טשוס).
לאחר מלחמת העולם השנייה, עזרא פליישר היה פעיל בתנועת בני עקיבא ברומניה.
עקב פעילותו הציונית נאסר ונשפט במשפטי בוקרשט.
בשבתו בכלא כתב את הפואמה "משא גוג" על אימי המשטר הקומוניסטי ובה חזה את התמוטטות המשטר.
הפואמה הוברחה לישראל ופורסמה תחת שם העט "י' גולה" (שמשעותו ביידיש יהודי גולֶה).
על פואמה זו קיבל, שלא בנוכחותו ובעילום שמו, את פרס ישראל לספרות יפה בשנת תשי"ט (1959).
בעודו ברומניה פרסם ספרי שירה נוספים, כולם בשמות עט.
לאחר שחרורו מהכלא היה עורך בכתב העת של פדרציית הקהילות היהודיות ברומניה.
בשירה זו הוא מתאר את הרעב והמצוקה, הכמיהה להציץ אל העולם שבחוץ, והציפייה המחזיקה אותו "הן לא אפסו עוד התקוות".
בשנת 1960 עלה לישראל ופנה לחקר הפיוט.
היה תלמידו של חיים שירמן.
בשנת 1964 סיים תואר שני במדעי הרוח, ובשנת 1969 קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודתו עסקה בשירתו של הפייטן יוסף אבן אביתור, בן המאה העשירית.
ב-1962 התמנה כמרצה באוניברסיטה העברית, בשנת 1969 היה למרצה בכיר, והחל מ-1975 פרופסור מן המניין בחוג לספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1967 ייסד את המפעל לחקר השירה והפיוט בגניזה מיסודה של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ובו עסק במיון ובחקר אלפי קטעי שירה מגניזת קהיר.
(לימים נקרא המפעל על שמו.
בשנת 1984 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ועמד בראש חברת מקיצי נרדמים.
חיבר ספרים ומאמרים רבים בחקר השירה העברית בימי הביניים ובחקר תפילות ישראל.
על עבודתו המדעית זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל (תשמ"ו), בפרס רוטשילד למדעי היהדות, בפרס הרצל לספרות של אגודת יוצאי הונגריה (1971) ובפרס קוגל לחכמת ישראל של עיריית חולון (תשל"ח).
קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם היברו יוניון קולג', בשנת 1990. הוא הוציא לאור במהדורות מדעיות את יצירותיהם של פייטנים נוספים, ובהם שלמה הבבלי, הפייטן עלום השם המכונה אנונימוס, סעיד בן באבשאד, רבי יהודה הלוי ועוד.
ספרו "שירת הקודש העברית בימי הביניים" (1975) הוא מבוא מקיף ובהיר, בפורמט נגיש גם לציבור הרחב, לעולם הפיוט.
מכון בן צבי הוציא לכבודו ספר מאמרים בשנת תשנ"ה (1995).
סבר כי בימי בית המקדש השני לא הייתה ביהדות חובה להתפלל באופן קבוע, ורבן גמליאל דיבנה הוא שחידש חידוש מופלג זה שהשפיע כה רבות על עיצוב חיי העם היהודי עד היום.
פליישר פרסם על כך סדרת מאמרים בכתב העת תרביץ.
עזרא פליישר התאלמן בשנה שקדמה למותו.
נפטר בירושלים ב-2006, בגיל 78. השאיר בן ובת.
בר-אבא, משלים; ציורים: יורני, תל אביב: סיני, תשי"ז.
י' גולה, משא גוג: פואמה, תל אביב : מעוז, אגודה לעזרת יהדות ברית המועצות, תשי"ט.
אלמוני, בהחלק לילה: שירי כלא, ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"א 1960.
יצירתו של יוסף אבן אביתור: סוגים ותבניות בפיוטיו, דיסרטציה, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשכ"ח.
שירת-הקודש העברית בימי הביניים, ירושלים: כתר ('ספרית כתר: עם ישראל ותרבותו: ספרות'), 1975.
מהדורה ב מורחבת: ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י.
מאגנס, תשס"ח 2007. (לאחר מותו, בעריכת שולמית אליצור וטובה בארי)
היוצרות בהתהוותם והתפתחותם, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס ('סדרת ספרים לחקר המקרא מיסודו של ס"ש פרי'), תשמ"ד.
תפילה ומנהגי תפילה ארץ-ישראליים בתקופת הגניזה, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס ('סדרת ספרים לחקר המקרא מיסודו של ס"ש פרי'), תשמ"ח 1988.
משלי סעיד בן באבשאד, ירושלים: מכון בן צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, תש"ן.
לאורך שנות פעילותו המחקרית פרסם למעלה מ-150 מאמרים אקדמיים בכתבי עת ובספרים.
החשובים שבמאמרים אלה קובצו לאחר מותו בספרים לפי נושאים:
השירה העברית בספרד ובשלוחותיה; בעריכת שולמית אליצור וטובה בארי, 3 כרכים, ירושלים: מכון בן צבי לחקר קהילות במזרח, יד יצחק בן-צבי והאוניברסיטה העברית בירושלים, תש"ע 2010. (לאחר מותו)
תפילות הקבע בישראל בהתהוותן ובהתגבשותן; בעריכת שולמית אליצור וטובה בארי, 2 כרכים, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש מאגנס - האוניברסיטה העברית, תשע"ב 2012.
פיוטי שלמה הבבלי: יוצאים לאור בצירוף מבוא, חילופי-נוסח וביאורים בידי עזרא פליישר, ירושלים: האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשל"ג.
פזמוני האנונימוס: יוצאים לאור בצירוף מבוא, חילופי-נוסח וביאורים בידי עזרא פליישר, ירושלים: האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים – המפעל לחקר השירה והפיוט בגניזה, תשל"ד.
משה גיל, עזרא פליישר, יהודה הלוי ובני חוגו: 55 תעודות מן הגניזה, ירושלים: האיגוד העולמי למדעי היהדות ('מקורות לחקר תרבות ישראל'); קרן הרב דוד משה ועמליה רוזן, תשס"א 2001.
עזרא פליישר (עורך), מחקרי ספרות מוגשים לשמעון הלקין, ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס - האוניברסיטה העברית, תשל"ג.
(ספר יובל, במלאת שבעים שנה להולדתו)
מנחם ברינקר, חיים גורי, עזרא פליישר (בחרו ואספו), מאה שירים לחיל, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור ('ספריית תרמיל'), תשל"ט 1978.
עזרא פליישר, יעקב י' פטוחובסקי (עורכים), מחקרים באגדה, תרגומים ותפילות ישראל: לזכר יוסף היינימן, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס - האוניברסיטה העברית, תשמ"א.
דן פגיס, עזרא פליישר (ערכו), יונה דוד (עידכן), כתבי פרופסור חיים שירמן, 1904–1981: רשימה ביבליוגרפית, ירושלים: מוסד ביאליק, תשמ"ג 1983.
דן פגיס, השיר דבור על אופניו: מחקרים ומסות בשירה העברית של ימי הביניים; ערך והתקין לדפוס: עזרא פליישר, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשנ"ג 1993.
חיים שירמן, תולדות השירה העברית בספרד המוסלמית; ערך, השלים וליווה בהערות: עזרא פליישר, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשנ"ו 1995.
חיים שירמן, תולדות השירה העברית בספרד הנוצרית ובדרום צרפת; ערך, השלים וליווה בהערות: עזרא פליישר, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשנ"ז 1997.
עזרא פליישר, מרדכי עקיבא פרידמן, יואל קרמר (עורכים), משׂאת משה: מחקרים בתרבות ישראל וערב מוגשים למשה גיל, ירושלים: מוסד ביאליק, תשנ"ח 1998. (ספר יובל)
עזרא פליישר [ואחרים] (עורכים), מאה שערים: עיונים בעולמם הרוחני של ישראל בימי הביניים לזכר יצחק טברסקי, ירושלים: הוצאת ספרים על שם י"ל מאגנס, תשס"א 2001. (ספר זיכרון)
מלכה לוקר, פני הרומאנטיקה: גרמניה, צרפת, אנגליה; תרגם מכתב יד: עזרא פליישר, ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ב.
אברהם סוצקבר, עיר הסתרים: פואימה; תורגמה מיידיש בידי י' גולה, תל אביב: עם עובד, תשכ"ד 1963.
מלכה לוקר, שארל בודליר; תרגם מיידיש: עזרא פליישר, תל אביב: הוצאת י"ל פרץ, תש"ל 1970.
שולמית אליצור [ואחרים] (עורכים), כנסת עזרא: ספרות וחיים בבית הכנסת: אסופת מאמרים מוגשת לעזרא פליישר, ירושלים: יד יצחק בן-צבי ומכון בן-צבי לחקר קהלות ישראל במזרח, תשנ"ה 1994.
הרב פרופ' עזרא ציון מלמד-כהן (ב' בכסלו ה'תרס"ד, 20 בנובמבר 1903 – כ"ו באדר ה'תשנ"ד, 9 במרץ 1994) היה פילולוג וחוקר מקרא והתלמוד, ספרדי ירושלמי ממוצא פרסי.
חתן פרס ישראל ל"פרשנות המקורות וספרות תורנית" (לשנת תשמ"ז 1987), ופרס הרב קוק (לשנת תשל"ג 1973).
נחשב לאחד ממעצבי האסכולה האקדמית ירושלמית למחקר היהדות, וכן לתלמידו המובהק של פרופ' ר' יעקב נחום הלוי אפשטיין.
נולד בשיראז שבאיראן ועלה לארץ ישראל עם אמו בשנת ה'תרס"ז (1907).
זאת, כשנה לאחר עליית אביו, הרב רחמים מלמד כהן, רב עדת יהודי פרס בירושלים.
אחיו הוא הרב יעקב מלמד-כהן, איש ציבור ירושלמי ואילו אחיינו הוא רחמים שר שלום, חוקר הלוח העברי.
בוגר כמה מסגרות ירושלמיות ללימוד תורה, ביניהן בית המדרש "דורש ציון", ישיבת "אפיריון" וישיבת "ציון".
עמד בראש בית הכנסת אגודת צעירי פרס ביחד עם אברהם (עזרא) ניסן.
בשנת ה'תרפ"ו (1926), נישא לשושנה רוטמן, בתו של מנחם-מנדל רוטמן, חסיד חב"ד הידוע כמתיישב הראשון של קבוצת "בית וגן" (לימים העיר בת-ים).
השניים הכירו כשנפגשו בשיעורי אספרנטו בהם השתתפו.
הנישואין הבין-עדתיים, אשר נחשבו לתקדימיים בתקופה זו, נערכו בידי הראי"ה קוק, אשר כיהן כרב הראשי לארץ ישראל.
נמנה עם ראשוני התלמידים במכון למדעי היהדות - שקדם לפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית, בה קיבל בשנת 1933 תואר מוסמך למדעי הרוח (מקרא, תלמוד, ידיעת ארץ ישראל, שפה וספרות יוונית והיסטוריה של יוון ורומא).
בעל תואר ד"ר לפילוסופיה על מחקרו "מדרשי הלכה של התנאים בתלמוד הבבלי" (ה'תש"א 1941).
לימד בבית הספר העממי "דורש ציון", ב"סמינר למורות של המזרחי" (כיום "מכללת אפרתה") וב"בית המדרש למורים העברי" (כיום המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין).
היה המזרחי הראשון שמונה לדרגת פרופסור במדינת ישראל, עם מינויו לפרופ' חבר בחוג למקרא של האוניברסיטה העברית בשנת 1964. בשנת 1971 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
לאחר יציאתו לגמלאות בשנת 1972, לימד בנוסף גם בחוגים לתלמוד באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת בר-אילן, ממנה קיבל בשנת 1987 תואר דוקטור לשם כבוד.
מחקריו מקיפים תחומים רבים במדעי היהדות: חקר המקרא, התלמוד, ארץ ישראל והספרות היוונית-יהודית.
בין קרוב למאה ספריו ומאמריו, בולטים ספריו רחבי ההיקף אודות "מפרשי המקרא, דרכיהם ושיטותיהם"; "פרקי מבוא לספרות התלמוד"; תרגומיו לעברית ספרים מיוונית עתיקה ומפרסית; מילונים שכתב: ארמי - עברי, לתרגומי המקרא ולתלמוד הבבלי, אספרנטו - עברי (תרפ"ח, 1927, "בצירוף מבנה השפה ודקדוקיה").
רבים ממחקריו מרוכזים בשני הספרים: "מחקרים במקרא" ו"עיונים בספרות התלמוד".
על תרגומו לעברית של מסכת בבא קמא זכה בפרס טשרניחובסקי (1954).
בעד ספרו "מדרשי הלכה של התנאים בתלמוד הבבלי" זכה בפרס ע"ש דוד ילין (1944).
במהלך חייו הוציא לאור שלושה עשר ספרים של חוקרים אחרים.
בתוך כך, ערך והוציא לאור רבים מכתבי רבו - פרופ' ר' יעקב נחום הלוי אפשטיין, וכן, ספרי מחקר של חבריו: החוקר גדליה אלון והפרופ' בנימין דה-פריס.
בנוסף, הוציא לאור כתבי-יד עתיקים משפות שונות.
מאז פטירתו, ממשיכים בניו להוציא לאור ספרים נוספים מכתבי ידו.
בפברואר 1932 נבחר לוועד הקהילה של ירושלים מטעם רשימה של יהודי המזרח, ולאחר מכן אף נבחר מטעמה לחבר המועצה הדתית של ירושלים.
לאחר פטירת הראשון לציון הרב עוזיאל, פנו בכירים מחוגי המזרחי בבקשה להעמידו כרב הראשי הספרדי למדינת ישראל.
עם זאת, לאחר שהתברר כי מועמדותו עלולה לעורר מחלוקת, ביקש שלא יגישו את מועמדותו.
כיהן כחבר ועדת השופטים של פרס ירושלים לספרות תורנית.
לאחר מות אביו, מילא את מקומו ושימש כרבה של קהילת יהודי פרס בשכונת נחלת ציון, בירושלים.
וכן, כראש הישיבה הקהילתית שהקים אביו "שערי רחמים".
החל משנת 1956, כיהן כחבר האקדמיה ללשון העברית עד לפטירתו כזקן חברי האקדמיה.
התעקש לעשות את כל מחקריו בארץ ישראל.
כך, סירב להזמנות מאוניברסיטאות בחו"ל, אף בשנות השבתון.
סבר כי להקמת מדינת ישראל חייב להיות ביטוי בתפילה.
בהתאם לכך, היה הראשון שתיקן תפילות למען המדינה וחיילי צה"ל, וכן חיבר תפילת "על הניסים" מיוחדת ליום העצמאות.
את התפילות הדפיס בספריו השונים, וכן שילבם בתפילות שבבית הכנסת שייסד אביו.
מלון אספרנטי-עברי, הוצאת התקוה, ירושלים, ה'תרפ"ח.
תֻרגם [מיוונית] (בצירוף הערות) בידי ע"צ מלמד.
ירושלים, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, תש"י.
(פורסם לראשונה ב"תרביץ" שנה י"ט ושנה כ"א; הדפסה מחודשת על ידי החברה העברית לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, ירושלים, תשל"ח.)
מדרשי הלכה של התנאים בתלמוד בבלי, הוצאת מוסד הרב קוק, ה'תש"ג, מהדורה שנייה הוצאת מאגנס, ה'תשמ"ח.
;(מהדורה ראשונה באתר Hebrewbooks )
פרקי מנהג והלכה, הוצאת קריית ספר, ירושלים, ה'תשי"ד.
אשנב התלמוד, הוצאת קריית ספר, ירושלים, ה'תשי"ח.
היחס שבין מדרשי הלכה למשנה ולתוספתא, ירושלים, ה'תשכ"ז.
מלון ארמי-עברי לתלמוד בבלי למתחילים, הוצאת ישיבת "שערי רחמים", ה'תשכ"ח.
מלון ארמי-עברי לתרגום אונקלוס, הוצאת ישיבת "שערי רחמים", ה'תשל"א.
פרקי מבוא לספרות התלמוד, ירושלים, ה'תשל"ג.
מלון ארמי-עברי לתרגומים ולארמית שבמקרא, הוצאת ישיבת "שערי רחמים", ה'תשל"ה.
מפרשי המקרא, דרכיהם ושיטותיהם, הוצאת מאגנס, ה'תשל"ה, מהדורה שנייה ה'תשל"ח.
מחקרים במקרא בתרגומיו ובמפרשיו, הוצאת מאגנס, ה'תשמ"ד.
עיונים בספרות התלמוד, הוצאת מאגנס, ה'תשמ"ו.
מלון ארמי-עברי לתלמוד בבלי, הוצאת המוסד ע"ש שמואל ואודט לוי, ה'תשנ"ב.
תורגם גם (תלת-לשוני) לצרפתית, ה'תשנ"ו, ואנגלית, ה'תשס"ה, באותה הוצאה.
מדרשי הלכה של התנאים בתלמוד ירושלמי, הוצאת מאגנס ואוניברסיטת בר-אילן, ה'תשס"א.
מדרשי הלכה של האמוראים בתלמוד ירושלמי, הוצאת מאגנס ואוניברסיטת בר-אילן, ה'תשס"ד.
מדרשי הלכה של האמוראים בתלמוד בבלי, הוצאת מאגנס ואוניברסיטת בר-אילן, ה'תשע"א.
עזרא קדם (נולד ב-14 בפברואר 1965) הוא שף ומסעדן ישראלי.
עזרא קדם נולד בירושלים בשנת 1965, ובה גדל.
את האהבה לבישול ספג מן המטבח העיראקי של אמו וסבתו, בנות משפחת ימין.
את שירותו בצה"ל עשה בחטיבת הצנחנים.
לאחר הצבא למד בישול בארצות הברית תחילה בסן פרנסיסקו ב"קליפורניה קולינארי אקדמי
ולאחר מכן בניו יורק ב"מכון הקולינרי הצרפתי" במקביל ללימודיו עבד במנהטן במסעדת "אליסון אנד דומיניק" של השף טום ולנטי, בעלת הגוון הפרובאנסלי.
לאחר שובו לישראל עבד במשך שנתיים במסעדת "קרן" של השף חיים כהן.
במהלך עבודתו שם פגש את תמר בליי, ובסוף יוני 1995 פתחו השניים את מסעדת "ארקדיה" בירושלים, בעלת גוון ים-תיכוני.
כעבור שנים אחדות עזבה בליי את המסעדה וקדם המשיך לנהלה עד היום.
המסעדה מציגה מטבח ארצישראלי מתוחכם בשילוב טכניקות מן המטבח הצרפתי והמטבח האיטלקי, המשתמש בחומרי גלם ישראליים בלבד, עם דגש על מוצרים מאזור ירושלים.
המסעדה נבחרה כאחת מעשר המסעדות הטובות בישראל בדירוג של גו מיו ישראל, בדירוג של מבקר המסעדות של "הארץ", דניאל רוגוב, וכן בדירוג של מבקר המסעדות של "מעריב", שגיא כהן ובמדריך "מפה" למסעדות הטובות בישראל.
בבעלותו של קדם שטח חקלאי בן 8–9 דונם ובו הוא מגדל כחצי מתצרוכת המוצרים של מסעדת "ארקדיה" ואת יתר הסחורה הוא רוכש מחקלאים ברחבי ישראל.
קדם קנה לעצמו שם של שף ומנהל קפדן, קשוח, בלתי מתפשר ולעיתים אף קפריזי ואגרסיבי.
עם זאת, צמחו תחת שרביטו במסעדה מספר שפים מובילים כמו רפי כהן ממסעדת "רפאל", מאיר אדוני ממסעדת "כתית", מנחם כץ ממסעדת "ארטישוק" ואחר-כך "1868" וירון שליו ממסעדת "טוטו".
בשנת 2008 הנחה תוכנית ריאליטי בערוץ 2 בשם "המטבח" (הגרסה הישראלית של התוכנית "מטבחי הגיהנום") בה הוא בורר בצורה תחרותית שף מצטיין אשר זוכה בקבלת משרת שף במלון הרודס שבאילת.
בתוכנית עתירת התקציב הוקמה במיוחד מסעדה ומטבח מודרני ומצויד בהם מתנסים המתמודדים בבישול עילי.
בתוכנית נחשפה דמותו של קדם כטבח קשוח ובלתי מתפשר, שאינו מהסס לצעוק על המתמחים ולעיתים אף להעליבם.
על כך נמתחה על קדם והתוכנית לא מעט ביקורת מצד מבקרים, עם זאת הצליחה התוכנית להוביל עם רייטינג של כ-21%.
בשנת 2023 הפך קדם את מטבחו לכשר בכשרות צהר ובכך הפך לבין המסעדות הכשרות המובילות בארץ.
קדם היה נשוי לקרן, מוזיקאית, ממנה התגרש ב-29 באוקטובר 2025, ולהם שתי בנות ובן.
חכם עזרא עטייה (לעיתים: עטיא; פברואר 1887, ט"ז בשבט ה'תרמ"ז – 25 במאי 1970, י"ט באייר ה'תש"ל) היה ראש ישיבת פורת יוסף.
ממעצבי דרכה של היהדות החרדית הספרדית בארץ ישראל.
נולד בחלב (ארם צובא) שבסוריה, אז חלק מהאימפריה העות'מאנית, ללאה ולרב יצחק עטייה, שניהם ממשפחות רבנים בקהילה החלבית.
הוא נולד אחרי שנים רבות שבהן התקשתה אמו ללדת.
מסופר כי אמו הלכה לעיר תדף, להתפלל בבית הכנסת של עזרא הסופר ושם נדרה שאם תיפקד ותלד בן, תקרא את שמו עזרא ותקדיש את חייו לתורה.
בילדותו התחנך בעיר חלב אצל הרב יהודה (אצלאן) עטייה והרב שאול מטלוב עבאדי.
כבר בגיל צעיר ייעדו הרב אצלאן לגדולות והחל ללמדו מסכתות קשות בש"ס.
המשפחה עלתה לארץ כאשר היה בגיל 16. על אף המצב הכלכלי הקשה ביותר של המשפחה, לא נשלח לעבוד לפרנסת הבית, בשל הבטחת אמו להקדיש אותו לתורה.
בהמשך, הרבנים עזרא הררי רפול, שלום הדאיה ואברהם חיים עדס התחייבו לתמוך בו כלכלית בעזרת עשירי הקהילה החלאבית, על מנת שימשיך לעסוק בתורה.
בשנת 1907 החל ללמוד בישיבת אוהל מועד, לימים ישיבת פורת יוסף, כאשר ראשי הישיבה היו הרב רפאל שלמה לניאדו והרב יוסף ידיד הלוי.
בישיבה היה נחשב לעילוי ולמד בחברותא עם הרב יוסף ידיד הלוי.
הרב עטייה נודע בהתמדתו בתורה.
הרב יצחק נסים, הרב הראשי לישראל לשעבר, סיפר, כי הרב עזרא עטייה שימש לו כמקור השראה ללימוד בהתמדה.
בשנת 1908 הוא התחתן עם בוליסה סאלם, בתו של הרב אברהם סאלם.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה התבקש על ידי הרב אברהם חיים עדס לעבור למצרים על-מנת לחמוק מגיוס לצבא העות'מאני, כך שיוכל להמשיך ללמוד תורה.
במצרים לימד תורה במשך שמונה שנים בישיבת "כתר תורה" ובישיבת "אהבה ואחווה".
כשחזר לארץ החל ללמד בישיבת פורת יוסף, שנוסדה ב-1923, כמשגיח (בין תפקידי המשגיח בתקופה הזו היה גם מסירת שיעורים).
בשנת 1925, לאחר מותו של ראש הישיבה הרב רפאל שלמה לניאדו, נתמנה לראש הישיבה.
הוא כיהן במשרה זו במשך 45 שנה, עד לשנת 1970.
בישיבה זו העמיד תלמידים הרבה, ורבים מהם הפכו לאחר מכן להיות ראשי קהילות בישראל, בארצות הברית ובדרום אמריקה.
המפורסם מבין תלמידיו הוא הרב עובדיה יוסף, אשר הרב עטייה שימש עבורו כאב רוחני.
תלמידים מפורסמים נוספים הם: הרב יהודה צדקה, הרב בן ציון אבא שאול, הרב מרדכי אליהו, הרב חיים דוד הלוי, הרב דוד שלוש רבה של העיר נתניה, הרב ציון לוי (הרב הראשי של פנמה), והרב ברוך בן-חיים רב בקהילת החלבים בניו יורק.
הרב מונה להיות חבר בבית הדין הספרדי, תפקיד אותו מילא 20 שנה.
נודע כמתמיד גדול, ותלמידיו העידו כי לא היו רואים אותו מעולם יושב בטל, אלא עסק בלימודו בכל עת.
נפטר במוצאי ל"ג בעומר, י"ט באייר תש"ל (1970).
השאיר אחריו שישה בנים ובת אחת.
אחד מבניו, הרב דוד עטייה, היה חבר בבית הדין בירושלים והקים בית מדרש לזכרו בשם "היכל עזרא".
הרב עטיה דגל בשיטת דרך קצרה, ולימודו היה בהיר ביותר ומסודר מאוד.
בשל בהירותו הבלתי רגילה יכול היה לקצר בלשונו אף בדיונים תלמודיים מורכבים.
ספרי החידושים והשו"ת שלו היו בספרייה בישיבת פורת יוסף, והם אבדו עם הכיבוש הירדני של העיר העתיקה והרס הישיבה במלחמת העצמאות.
בשנת תשכ"ח קיבל פרס כבוד מטעם פרס הרב קוק.
בשנת 2011 הוציא לאור נכדו-הרב יהודה עטיה את הספר "האיש על העדה" בהוצאת פלדהיים ובו קורות חייו של הרב עזרא עטיה ומשפחתו ותמונות נדירות.
בשנת 2021 יצא לאור ספר "משנת רבינו" בהוצאת טקסט רץ, ובו פסיקות הלכתיות וכן הגות ממשנתו.
עזרא מנדלסון (1940 – 12 במאי 2015) היה חוקר תולדות ישראל בעת החדשה, פרופסור מן המניין במכון ליהדות זמננו ובחוג ללימודים רוסיים וסלביים באוניברסיטה העברית בירושלים וחתן פרס ביאליק לשנת 2008.
עזרא מנדלסון נולד בניו יורק.
הוריו חיו בארץ ישראל בשנות העשרים, התחתנו בארץ ישראל, היגרו לניו יורק ושם נשארו.
מנדלסון גדל בניו יורק ועלה לישראל ב-1959. סיים תואר ראשון באוניברסיטת פנסילבניה ודוקטורט באוניברסיטת קולומביה (1966).
באוניברסיטת קולומביה למד אצל סאלו בארון, ובעיקר למד היסטוריה רוסית אצל ההיסטוריון הרוסי מרק רייף, מדריכו לעבודת הדוקטור.
הדוקטורט עסק בתנועת הפועלים היהודים (הבונד) ברוסיה.
מונה למרצה באוניברסיטה העברית ב-1969.
ב-2002 פרש מן האוניברסיטה העברית כפרופסור אמריטוס.
עמד בראש המכון ליהדות זמננו ובראש החוג ללימודים רוסיים באוניברסיטה העברית.
בשנים 1994–1996 היה מופקד הקתדרה על שם לרנר באוניברסיטת דיוק, בשנים 2002–2006 היה פרופסור באוניברסיטת בוסטון.
שהה כפרופסור אורח בשבתונים באוניברסיטת מישיגן, אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, הסמינר התאולוגי היהודי, אוניברסיטת וושינגטון בסיאטל, אוניברסיטת ניו יורק, אוניברסיטת קולומביה, האוניברסיטה האירופאית המרכזית, במכון ללימודי היהדות באוניברסיטת פנסילבניה ובמכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית.
מחקריו הראשונים של עזרא מנדלסון עסקו בתולדות יהודי מזרח אירופה, בעיקר רוסיה, עד 1917. אחרי כן עסק בתולדות יהודי פולין בין שתי מלחמות העולם.
בהמשך חקר את היסטוריה תרבותית יהודית, בעיקר תולדות האמנות היהודית המודרנית.
מנדלסון היה מעורכי השנתון Studies in Contemporary Jewry מטעם המכון ליהדות זמננו ובהוצאת אוניברסיטת אוקספורד בניו יורק וחבר מערכת כתב העת ציון.
השנים המעצבות של תנועת הפועלים היהודית ברוסיה הצארית
זהו ספרו הראשון של מנדלסון, שהוא עיבוד של עבודת הדוקטורט שלו וראה אור בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1970 (Class Struggle in the Pale.
הספר עוסק בתנועת הפועלים הסוציאליסטית היהודית, היא הבונד האנטי-ציונית, ועשה ניסיון לשחזר את העבר הסוציאליסטי היהודי בתחום המושב.
הוא בדק כיצד פועלים יהודים ברוסיה התחילו להתארגן למען שיפור התנאים שלהם.
נושא הבונד הוזנח במחקר בישראל עד אותה עת כי זו הייתה תנועה אנטי-ציונית ומנדלסון היה מהראשונים שעסקו בכך בשנות השישים.
הבונד הייתה תנועה גדולה וחשובה שניסתה לשנות את תדמית היהודי (בדומה לתנועה הציונית) על מנת להפוך את היהודי לפעיל לוחם.
היה לה גם פן אוניברסלי, שלפיו מעמד הפועלים היהודי הוא כמו מעמד הפועלים העולמי ותפקיד הפועלים היהודים הוא גם להילחם עבור כל הפועלים בעולם במדינות אחרות, לפי רעיונו של קרל מרקס.
התנועה גם שימשה השראה לכתיבה ספרותית ביידיש.
תנועת הבונד אימצה את היידיש כשפה גבוהה ומכובדת ודרשה זכויות ליידיש כשפה שווה ולגיטימית, לא כאל ניב או שפה נחותה כפי שהתייחסו אליה גם הלא יהודים וגם היהודים ובמיוחד התנועה הציונית.
התנועות הציוניות בפולין: שנות התהוות
ספרו זה של מנדלסון ראה אור בהוצאת אוניברסיטת ייל בניו הייבן בשנת 1981 (Zionism in Poland.
The Formative Years, l9l5-l926) וזכה בפרס יפרוקין מטעם האוניברסיטה העברית בשנת 1979, הניתן לכתב היד הטוב ביותר בהיסטוריה של היהודים במזרח אירופה.
הספר תורגם לעברית והתפרסם בשנת 1986.
בשנות העשרים פולין הייתה מרכז התנועה הציונית, הספר סוקר את כל התנועות הציוניות בפולין, מהשמאל עד הימין, תנועות פועלים, תנועות נוער, כגון השומר הצעיר, בשנים 1926-1915. בספר נעשה ניסיון לבדוק את כוחה של התנועה היהודית ההמונית העממית, את חולשתה והפילוגים הרבים שהיא עברה.
מנדלסון ניסה להראות שבפוליטיקה הישראלית ובמצב הפוליטי היום יש אלמנטים מרוסיה ומפולין, כיוון שהגיעו משם יהודים רבים והביאו את הפוליטיקה שלהם לארץ.
היהודים במרכז-מזרח אירופה בין שתי מלחמות העולם
ספר זה ראה אור בהוצאת אוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון ב-1983 (The Jews of East Central Europe Between the World Wars) והוא תורגם לפולנית.
זהו ספר כללי על יהודי מזרח אירופה בין שתי מלחמות העולם.
נסקרות בו שבע מדינות: פולין, הונגריה, צ'כוסלובקיה ורומניה וגם שלוש המדינות הבלטיות: לטביה, ליטא ואסטוניה.
זהו ספר היסטוריה השוואתית המוצא את ההבדלים בין היהודים בשבע המדינות הללו בתקופת ערב מלחמת העולם השנייה, התקופה האחרונה כמעט לקיומן של שבע הקהילות האלה.
מנדלסון ניסה להסביר מדוע בכל מדינה מצב היהודים היה שונה מזולתה, ולתאר את הקונטקסט ההיסטורי והחברתי של חיי היהודים בכל מדינה.
מנדלסון הבחין בין שני טיפוסים של קהילות יהודיות: קהילות מזרח אירופאיות וקהילות מערב אירופאיות.
הוא בדק באיזו שפה היהודים דיברו בכל מדינה: יידיש או שפת המדינה, מה המבנה החברתי והדמוגרפי שלהם, מהי רמת ההשכלה שלהם: באילו בתי ספר הם למדו.
למשל בקהילת פולין דיברו יידיש, רובם היו אורתודוקסים והייתה זו קהילה גדולה ומעט מתוכם השתלבו באוכלוסייה הכללית.
לעומת זאת בקרב יהדות הונגריה היהודים השתלבו יותר, היו מערביים יותר באורח חייהם ודומים יותר ליהדות גרמניה מאשר ליהדות פולין.
מנדלסון ניסה להסביר מדוע מצב זה נוצר.
ספרו זה של מנדלסון יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד בשנת 1993 (On Modern Jewish Politics) וזכה בפרס ארנולד וישניצר מטעם האוניברסיטה העברית לשנת 1996, עבור הספר הטוב ביותר בהיסטוריה יהודית מודרנית.
הספר מנסה להסביר את הסוגים העיקריים של פוליטיקה יהודית מודרנית בקרב יהדות התפוצות עד מלחמת העולם השנייה.
מנדלסון הציע כאן טיפולוגיה של פוליטיקה יהודית וחילק את כל התנועות הפוליטיות היהודיות לשלושה מחנות: 1. המחנה הלאומי, שטען שהיהודים הם לאום ודרש להם זכויות לאומיות, כמו הציונות.
2. המחנה האורתודוקסי, שטען שעם ישראל הוא מחנה דתי אורתודוקסי.
3. המחנה המשתלב, שרצה שהיהודים יישארו יהודים וגם ינסו להשתלב בחברה הכללית.
מנדלסון ערך השוואה עם קבוצות מיעוטים שונים במדינות שונות והשווה אותם ליהודים: למשל השחורים (בארצות הברית).
הוא עשה שימוש בחומר ויזואלי כדי לשפוך אור חדש על הפעילות הפוליטית היהודית.
מאוריציו גוטליב: אמנות, היסטוריה, זיכרון
ספרו זה של מנדלסון שיצא לאור במרכז זלמן שזר ב-2006 ועליו הוא זכה בפרס ביאליק לשנת 2008. זהו תרגום של ספרו בשפה האנגלית בהוצאת אוניברסיטת ניו אינגלנד בשנת 2002 (Painting a People.
המהדורה האמריקאית זכתה בפרס אורביס מהאיגוד האמריקאי ללימודים סלביים עבור העבודה הטובה ביותר בשטח מחקרי פולין לשנת 2004. אמנם נכתבו מספר ספרים על מאוריצי גוטליב בשפה הפולנית, אך זהו הספר המחקרי הראשון שנכתב עליו.
וניסה להשתמש בתמונות על מנת לשפוך אור על העולם היהודי.
הספר כולל ציורים צבעוניים רבים פרי מכחולו של גוטליב.
מנדלסון חקר את בחירת נושאי הציור של גוטליב, הוא ניסה לבדוק מדוע בחר לצייר נושאים מסוימים ולא אחרים.
פרט לניתוח התמונות מנדלסון גם בדק את הבעייתיות של כניסת יהודים לעולם התרבותי הכללי, ובמיוחד לתחום האמנות.
היה נדיר שיהודים עסקו בציור במאה ה-19 מכיוון שבמסורת היהודית היה איסור על עשית תמונות.
גוטליב עשה ניסיון לפרוץ את הגטו היהודי באמצעות הציור ומנדלסון בדק איך היהודים מנסים להשתלב בעולם הכללי, אך גם להישאר יהודים, התופעה הייתה חדשה במיוחד במזרח אירופה, ששם המחיצות בין יהודים ללא יהודים היו ברורות מאוד וקשה היה לעבור מצד לצד.
הוא בדק את היחסים בין היהודים לפולנים ובחן מי תמך בגוטליב, מי התנגד לו ומשמעות מפעלו האמנותי.
גוטליב היה תלמידו של יאן מטייקו, שהיה הצייר הפולני המפורסם ביותר במאה ה-19 והדבר הקנה לו מעמד, תמונותיו של גוטליב מצויות במוזיאון הלאומי של פולין בוורשה וגם במוזאונים בארץ.
ציורו המפורסם ביותר של גוטליב הוא יהודים מתפללים בבית הכנסת ביום הכיפורים, המתאר יהודים מתפללים בבית הכנסת ביום הכיפורים, והוא מצוי במוזיאון תל אביב וקנה לו שם גדול בעולם היהודי.
גוטליב צייר גם תמונות של חברים, דיוקנאות, סיפורים היסטוריים, למשל אוריאל אקוסטה, הכופר היהודי מאמסטרדם.
גוטליב גם צייר את ישו, הייתה זו תקופה שהיהודים התחילו להתעניין בישו כיהודי והנושא היה מאוד טעון.
מנדלסון הסביר את הקונטקסט ההיסטורי של התמונות ובחירתן.
גוטליב הפך בפולין של ימינו לסמל של הניסיון ליצור אחווה בין יהודים לפולנים ונתפש כדמות יהודית חיובית שפעלה לקירוב לבבות בין יהודים לפולנים.
גוטליב סבר שהיהודים והפולנים הם שני עמים מדוכאים, פולין איבדה את עצמאותה ואילו היהודים סבלו מפוגרומים והוא דגל בכך שהם יכולים לחיות בשלום יחדיו וחשב שיוכל לקרב לבבות בין שני העמים הללו באמצעות האמנות.
בשנותיו האחרונות כתב מנדלסון ספר על האוניברסליזם היהודי.
בספר זה ביקש לבדוק גם את יחס היהודים ואת יחס היהדות לרעיון האוניברסליזם, שהוא לדעתו אחד המוטיבים החשובים ביותר של ההיסטוריה היהודית בעת החדשה.
השמאל היהודי, כמו למשל התנועה הרפורמית, הדגישה שהיהדות היא דת או רעיון אוניברסלי התומכת באחוות עמים ושיש לשאוף לעולם שבו כולם שווים ועל היהדות מוטלת שליחות לקדם זאת.
מרכיב אוניברסלי ביהדות בא לידי ביטוי גם בפוליטיקה, במוזיקה יהודית ובאמנות יהודית.
בניגוד לכך בעולם החרדי ועולם הלאומנות היהודית יש מוטיב פרטיקולרי שהוא ההפך מזה.
שנות התהוות, הספרייה הציונית (ירושלים: 1986)
5a: מאוריציו גוטליב: אמנות, היסטוריה, זיכרון, מרכז זלמן שזר, ירושלים, 2006, 117 איורים, 284 עמודים.
עורך-שותף ציון, החברה ההיסטורית הישראלית, ירושלים, 2007.
חתן פרס ישראל לשנת תשל"ו (1976) על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
קורין נולד בבגדאד שבעיראק, בה למד בבית הספר של כל ישראל חברים.
הוכשר באוניברסיטה האמריקנית בביירות כרופא אף אוזן גרון והתמחה בצרפת במחלות אף-אוזן-גרון ובמחלות עיניים.
בשנת 1934 חזר לעיראק, הקים מרפאה פרטית בבגדאד ונבחר לוועד הקהילה היהודית בעיר.
במסגרת פעילותו הציבורית נרתם למיגור תופעת הגרענת בקרב תלמידים בבתי הספר המצויים בפיקוח ועד הקהילה.
הצלחתו הביאה לניסיון דומה מטעם ממשלת עיראק במוסדות החינוך בפיקוח המדינה.
בעקבות התגברות התחרות במקצוע הרפואה היה נתון תחת איומים ופעל להעלאת משפחתו לישראל.
לאחר תקופת התמחות נוספת באנגליה, עלה לישראל בעצמו בשנת 1951.
בישראל עבד כרופא בבית חולים תל השומר והרצה בנושא הפרעות בתקשורת באוניברסיטת תל אביב.
קורין היה פעיל בחקר הגורמים לחירשות בקרב ילדים,.
בשנת 1953 היה בין מייסדי "מיח"א - מחנכי ילדים חירשים-אילמים" לאזור תל אביב והמרכז והקדיש מזמנו ומתפקידו לשיקום ילדים בעלי ליקויי שמיעה.
בתחילה הוא היה היועץ הרפואי של האגודה ובסוף שנות ה-50 היה יושב ראש האגודה.
בין השנים 1971–1976 עמד בראש הקרן לקידום החינוך של יוצאי עיראק בישראל, וכן היה פעיל במסגרת ארגון "מפעל יהודי עיראק בישראל".
בשנת 1955 מונה על ידי ראש הממשלה משה שרת לוועדה הציבורית לבירור בעיית הנכסים של עולי בבל.
בשנת 1965 זכה בפרס על שם ד"ר פליסקין בתחום בריאות הציבור.
זכה גם בפרס יקיר העיר רמת גן.
בשנת 1976 התבשר על זכייתו בפרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
נפטר בתל אביב מספר שבועות לפני הענקת הפרס.
את הפרס קיבלה בשמו בתו היחידה.
קורין התגורר בתל אביב, היה נשוי לאולגה ולהם בת אחת, ורה קורין שפיר.
על שמו רחוב בתל אביב וגן ציבורי ברמת גן.
עזרא יצחק נאווי (1951 – 9 בינואר 2021) היה פעיל שמאל רדיקלי ישראלי, שהיה פעיל מרכזי בארגון "תעאיוש" ואחד ממקימיו.
בשנת 1992 הורשע בביצוע מעשה סדום בקטין, פלסטיני בן 15. בשנת 2009 הורשע בהתפרעות ותקיפת שוטר.
ביולי 2018 הוגש נגדו כתב אישום בגין שיתוף פעולה עם כוחות הביטחון של הרשות הפלסטינית, בחשד שמסר להם מידע על אודות פלסטינים שמכרו קרקעות ליהודים.
נאווי נולד בירושלים להורים שעלו מעיראק באותה שנה.
ב-1997 הורשע בביצוע מעשה סדום, לדבריו בהסכמה, בקטין פלסטיני בן 15 בשנת 1992. עם האנשים שפעלו למענו וביקשו הקלה בעונשו נמנה בן זוגו לשעבר, הסנאטור האירי דייוויד נוריס, שלימים נאלץ עקב כך להסיר מועמדותו לנשיאות אירלנד.
בנוסף הורשע נאווי בשימוש בלתי חוקי בנשק, גידול סמים, החזקת סמים לצריכה עצמית, החזקת כלים לסמים, כניסה לשטח סגור, איומים, הסעת תושב זר, והפרעה לעובד ציבור.
בגין עבירות אלו ריצה נאווי פעמיים עונשי מאסר בפועל, בשנת 1997 ובשנת 2006.
נאווי מת ממחלת הסרטן ב-9 בינואר 2021.
נאווי החל בפעילותו הפוליטית בשלהי שנות ה-80, עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה.
ב-2001, לאחר פריצת האינתיפאדה השנייה, היה לפעיל מרכזי של ארגון "תעאיוש" באזור דרום הר חברון, שם פועל הארגון על מנת לסייע לפלסטינים, אשר לטענתו ולטענת ארגוני שמאל אחרים, סובלים מאז סוף שנות ה-90 מהתנכלויות של שלטונות הצבא ומתנחלים מהאזור במטרה לגרש אותם מהאזור.
נאווי ריכז פרויקטים הומניטריים, כגון הקמת מרפאות, שיפוץ בתי ספר, הקמת תשתיות מים, ארגון קייטנות לילדים, וכן סייע באופן חומרי לנזקקים.
לצד פעולות אלו, הוא השתתף בפעולות בעלות גוון פוליטי מובהק יותר, כגון ארגון קבוצות מתנדבים, ישראלים ושאינם ישראלים, לעבודה ולשמירה על רכוש פלסטיני, וכן תיווך בין הפלסטינים לרשויות החוק הישראליות, פריצת מערות מגורים שנאטמו בידי צה"ל, השתתפות בפעולות מחאה, ותיעוד של הנעשה בשטח.
שליטתו בערבית ובעברית אפשרה לו לתווך בין תושבי המקום לפעילים, וסייעה בהפיכתו לפעיל מרכזי באזור ובארגון.
מנגד, מתנחלים באזור ראו בנאווי גורם מתסיס שהסית את הפלסטינים באזור.
בעקבות תביעה שהגיש נאווי נגד אחד מתושבי סוסיא בגין איומים, הגדירה השופטת את התנהגותו של נאווי כלפי התושבים כ"מסכת התנהגויות מכוערת ומטרידה של המתלונן כלפי אנשי היישוב".
בשנת 2006 טענו נאווי וחבריו כי הותקפו על ידי מתנחלים וגלגלי מכוניתו נוקבו.
הסרט התיעודי "האזרח נאווי", משנת 2007, בבימויו של פעיל תעאיוש ניסים מוסק, מתעד את פעולותיו של נאווי בדרום הר חברון.
נאווי נעצר פעמים רבות על ידי כוחות הביטחון.
בשנת 2007 נעצר על ידי כוח מג"ב באום אל-ח'יר, כשהתפרע ותקף שוטרים, במהלך הריסת פחונים בלתי חוקיים שנבנו בידי פלסטינים.
בעקבות הרשעתו במעשים אלו, ולקראת מתן גזר הדין, נשמעו קולות בקרב השמאל הישראלי נגד ההרשעה ונגד עונש מאסר בפועל.
חלק מהאירוע שצולם בווידאו, שודר בטלוויזיה וגרר קמפיין בינלאומי לשחרורו.