tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במינים אחדים בישראל המוהל רעיל ביותר, כמו בהרדוף הנחלים וארויה משיינית ובצמחי התרבות: אדניום נפוח, וינקה ורודה ותבטיה הרדופית.
19 מינים ממשפחת ההרדופיים גדלים בר בארץ ישראל, חלקם גדל במדבר והאחרים בחבלי ים-תיכוניים כולל בחרמון.
על פי המיון העדכני ביותר של מכוסי הזרע (APG IV), משפחת ההרדופיים במתכונתה המסורתית היא קבוצה פאראפילטית.
התיאור העדכני של המשפחה לפי שיטת מיון זו כולל את ההרדופיים ואת משפחת האסקלפיים.
הגבעולים עגולים, בדרך כלל השיפה המובילה מוצרי הטמעה היא חיצונית לעצה בגבעול.
למיני הרדופיים מצוי גם שיפה נוספת פנימית לעצה כלפי מרכז הגבעול המכונה שיפה פנימית (intraxylary phloem).
העלים פשוטים, תמימים, נגדיים, או לעיתים רחוקות ערוכים בדורים או מסורגים.
עלי הלוואי נעדרים או נדירים מאוד.
הטרף עם עורקים משניים מנוצים (יוצאים מצדי העורק הראשי).
התפרחות מסוג תִּפְרַחַת מְסֻיֶּמֶת, צומחות מחיק העלה או מקצה הענף עם חפיות.
הפרחים דו-מיניים, על פי רוב נכונים, העטיף כפול בעל 5 או לעיתים רחוקות 4 אונות.
הגביע בעל 5 או לעיתים רחוקות 4 אונות, חופפות, סידור 5 העלים הוא חָמֶשְׁבֶּשׁ (quincuncial), כלומר: העלים מסודרים כך ששני עלים חופפים שני עלים אחרים לגמרי והחמישי חופף בשפה אחת עלה אחר ונחפף בעצמו בצד השני.
הגביע חופשי או מאוחד בבסיסו.
בדרך כלל ישנן שְׂעָרוֹת בָּלוּטִיוֹת בבסיס שהן שערות הפרשה רב-תאיות.
הכותרת מאוחת עלים, בעלת 5 או לעיתים רחוקות 4 אונות, דמוית מגש, משפך, כד, או לעיתים רחוקות גלגלית, האונות מעוקלות ובעלי צורה לא רגילה, האונות חופפות האחת את השנייה ימינה או שמאלה, לעיתים נדירות מאוד העלים סמוכים או צמודים.
לפעמים עלי הכותרת שזורים בפקעיות ולפעמים הכותרת עם עטרה.
האבקנים 5 או לעיתים רחוקות 4; הזירים לרוב קצרים, מאוחים בצינור הכותרת, מופרדים ולעיתים רחוקות מאוחדים; המאבקים עם שתי לשכות על פי רוב דמויי ראש חץ (צורת משולש), מופרדים, לעיתים רחוקות מאוגדים לחרוט סביב הצלקת או מעליה, ולעיתים נדירות נצמדים לצלקת.
שתי הלשכות מקבילות ונבדלות לכל אורכן על ידי חריץ, החיבורית (הקונקטיב) מצויה לעיתים קרובות בקרבת הקדקוד.
בעת הבשלה הן נפתחות לאורכן ולרוב חלקן עקרות.
למאבקים יש תוספת בקדקודיהם, בסיסם מעוגל, לבוב, דמוי חץ או מאורך לידי דורבן ריק; בשקי האבקה גרגירי אבקה;
המצעית נמצאת בדרך כלל והיא דמוית טבעת, כדור או בצורת ספל, עם 2 עד 5 אונות, או ללא אונות.
השחלה עילית, לעיתים נדירות תחתית למחצה, עלי השחלה מאוחים או מופרדים, בעלת מגורה אחת או שתיים, וביציות 2 או רבות בכל מגורה, לעיתים רחוקות אחת.
עמוד השחלה אחד שלם או מפוצל בבסיסו.
הוא לרוב מפוצל כאשר עלי השחלה מופרדים פחות או יותר; לעמוד השחלה ראש תפוח בצורת חרוט או אהיל, כשבחלקו התחתון צלקת פורייה ומעליה צלקת שסועה ועקרה.
הפרי עשוי 2 מפוחיות נפרדות, לפעמים דומה לענבה או לבית גלעין.
הפרי מתפתח משני עלי שחלה או לעיתים רחוקות יותר משניים, שנפתחים או מחוברים רק במקצת (הלקט).
הזרעים עם מנגנון תרדמה או בלעדיו.
האנדוספרם דחוס ולרוב קשה, דליל ולפעמים נעדר; עובר ישר או כמעט ישר, הפסיגים לרוב גדולים, השורשון גלילי או מתחדד בקצוות מעט, וללא תלמים או רכסים משמעותיים.
הזרעים מצוידים לרוב בכנפיים או ציצית שערות.
זרעים בפירות יבשים לרוב בעלי כנפיים או עם מנגנון תרדמת, לרוב עובר עם גדול ואנדוספרם.
מינים ממשפחת ההרדופיים הגדלים בישראל
בישראל וסביבתה 19 מינים ב-17 סוגים הגדלים או גדלו בר ממשפחת ההרדופיים וכולם רעילים.
16 מינים שויכו בעבר למשפחת האסקלפיים וצורפו לשלושת המינים ממשפחת ההרדופיים.
13 מתוך 19 הם צמחי מדבר או צמחים הגדלים במקומות לחים במדבר.
חוץ מהעץ פתילת המדבר הגדולה כולם עשבים רב-שנתיים או שיחים.
אבוע מגובשש מצוי רק בדרם ירדן, וחרגל המדבר נכחד בישראל וייתכן והוא מצוי בסיני.
פְּתִילַת-הַמִּדְבָּר הַגְּדוֹלָה, תַּפּוּחַ סְדוֹם (שם מדעי: Calotropis procera) - עץ הגדל בבתי-גידול לחים-יחסית במדבר חם.
תפוצתו בארץ ישראל: מצוי בערבות הירדן, בערבה ובאדום; נדיר במדבר שומרון, בבקעת ים המלח ובדרום הנגב; נדיר מאוד בגולן, בגליל התחתון, בבקעת כנרות, בחוף הגליל, בהר הנגב ובעמון.
פתילת-המדבר הגדולה אינו בסכנת הכחדה.
מין זה שויך בעבר למשפחת האסקלפיים.
אֲחִי-חַרְגָּל אַפְרִיקָנִי (שם מדעי:.Oxystelma esculentum (L.f.) Sm) - עשב רב-שנתי מטפס מדברי, אוהב חום ולחום, גדל בנאוות מדבר, נדיר מאוד במדבר יהודה ובבקעת ים המלח.
אחי-חרגל אפריקני כנראה נכחד בבר או בסכנת הכחדה בישראל, אך לא בעולם.
הוא היה מוכר מנאת עין גדי, נצפה בשנות השמונים מספר פעמים אולם הוא נעלם משם.
יש מספר פרטים שתולים בחצר בית הכנסת העתיק בעין גדי, מספר פרטים הושבו לשמורת עין גדי, נמצא פרט בודד שהתפתח בתחומי השמורה, כנראה זריע של הפרטים שהושבו.
מאפיינים: מטפס מעוצה בבסיסו בעל גבעולים ארוכים ודקים, מפותלים ומכילים מוהל חלבי.
הגבעולים הצעירים לבידים-לבנים, מאוחר יותר הם מקריחים.
העלים נגדיים, פשוטים, תמימים, ארוכים וצרים, מחודדים, הופכים צרים בהדרגה בחלק התחתון לפטוטרת, אורכם כעשרה ס"מ ורוחבם 2 עד 6 מ"מ.
העלים מכילים מוהל חלבי ובעלי פטוטרת קצרה.
הפרחים דמוי גלגלית-פעמון, נטויים מטה ומקובצים 2 עד 5 ביחד על עוקץ משותף בסוכך דליל.
הפרח דו-מיני עם גביע שאונותיו סגלגלות.
הכותרת לבנה או ורודה עם עורקים ארגמניים, קוטרה 15 עד 25 מ"מ.
העטרה במרכז הפרח עשויה 5 אונות נפוחות בבסיסן ודקות כלפי ראשן.
הפרי עשוי משתי מפוחיות שעשויות משני עלי שחלה סגורים, קרחות, צרות ומחודדות בקצותיהן, פרושות לצדדים (כמו ידיים בשונה מהרדוף הנחלים), ואורכם 3 עד 5 ס"מ.
הזרעים רבים, בעלי ציצית המסייעת להפצתם באוויר.
העלווה כל השנה והפריחה ממאי ועד דצמבר.
אֶצְבּוֹעַ אֵירוֹפִּי (שם מדעי:.Apteranthes europaea (Guss.) Murb, שם נרדף: caralluma europaea) - עשב רב-שנתי מדברי, גדל על מחשופים של סלעים קשים.
תפוצתו בארץ ישראל: מצוי בהר הנגב; נדיר במדבר בשומרון, בהרי יהודה ואדום; נדיר מאוד בבקעת בית שאן, בשומרון, בשפלה, במערב הנגב, בצפון הנגב, בדרום הנגב ובערבה.
למרות שמו, אצבוע אירופי אנדמי לישראל ולסיני, ואינו בסכנת הכחדה.
הוא שויך בעבר למשפחת האסקלפיים.
אֶצְבּוֹעַ יַם-הַמֶּלַח (שם מדעי: Caudanthera sinaica (Decne.) Plowes, שם נרדף Caralluma sinaica) - עשב רב-שנתי בשרני ומדברי, גדל בצוקים ובמדרונות סלעים במדבר החם.
אֶצְבּוֹעַ מְגֻבְשָׁשׁ (שם מדעי: Apteranthes tuberculata (N.E.Br.) Meve & Liede, שם נרדף: caralluma tuberculata) - עשב רב-שנתי מדברי, גדל על מחשופים של סלעים קשים ונדיר מאוד באדום.
דֶּמְיָה לְבִידָה (שם מדעי: Pergularia tomentosa) - שיח ובן שיח מדברי, אוהב חום.
תפוצה בארץ ישראל: נפוץ בדרום הנגב ובערבה; מצוי במדבר יהודה ובקעת ים המלח ובאדום; נדיר בהר הנגב.
חַלְבִּיב רָתְמִי (שם מדעי: Periploca aphylla) - שיח מדברי שגדל על מחשופים של סלעים קשים.
תפוצה בארץ ישראל: מצוי בבקעת כנרות ובערבות הירדן; נדיר בבקעת ים המלח ובאדום; נדיר מאוד בשומרון, בדרום הנגב ובערבה.
חלביב רותמי הוא צמח מוגן וצופני.
חרגל מדברי נדיר בבקעה הדרומית ובסיני, כנראה נכחד.
הפרי שלו מפוחית דמוית ביצה.
לַשְׁנַן בּוֹבֶה, גלוסונימה בובה (שם מדעי: Glossonema boveanum) - עשב רב-שנתי מדברי, אוהב חום.
לשנן בובה נדיר בערבה, נדיר מאוד בדרום הנגב, ובסכנת הכחדה.
הפרי שלו גדול מכוסה גבשושיות.
מְחֻמָּשׁ לוּלְיָנִי (שם מדעי: Pentatropis nivalis) - מטפס מדברי, אוהב חום, גדל בנחלים ובמעיינות של המדבר, מחומש לולייני מצוי בבקעת ים המלח, נדיר בערבה, נדיר מאוד בהר הנגב, ובסכנת הכחדה, מין זה שויך בעבר למשפחת האסקלפיים.
מִסְמוֹר סִינַי (שם מדעי: Gomphocarpus sinaicus) שיח מדברי, אוהב חום.
מסמור סיני מצוי באדום, נדיר בדרום הנגב ובערבה.
הוא אנדמי לסיני, מצרים וארץ ישראל.
הפירות הן מפוחיות נפוחות שמתחדדות כלפי ראשן.
מַעֲלֵה-עָשָׁן מִדְבָּרִי (שם מדעי: Leptadenia pyrotechnica) - שיח מדברי, אוהב חום, נדיר מאוד בבקעת ים המלח, וגדל גם בסיני, באדום ובחצי האי ערב.
הוא מכיל חומרים זרחניים דליקים ולכן הבערת אחד הענפים גורמת לבעירה מהירה של כל הצמח בלהבה ענקית המיתמרת לגובה.
אִיסַם קְטַן-פְּרָחִים (שם מדעי: Vincetoxicum dionysiense) – עשב רב-שנתי גבוה ונדיר מאוד גדל בין טרשים בחרמון ברום 1,600 עד 1,900 מ', וגם נדיר מאוד ברמת הגולן.
בית הגדול בתות טרגקנטיות (מדרונות חשופים נשלטים על-ידי צמחים רב-שנתיים קוצניים הדומים לכרים נוף צמחי זה כונה בעברית "צומח כרקוצי").
איסם קטן-פרחים שויך בעבר למשפחת האסקלפיים.
הוא נחשב ברפואה העממית כמנטרל ארס של עקיצות והכשות, מכאן שמו (אי-סם, נוגד סם).
הפרי זוג מפוחיות שנראה כזוג קרניים הניצבות בזווית קהה מאוד זו לזו.
אָרוּיָה מִשְׁיָנִית (שם מדעי: Araujia sericifera) – צמח מטפס, בן שיח ים תיכוני, הגדל בבתי-גידול מופרעים-מופרים, שטחים מעובדים נדיר בשרון; נדיר מאוד במישור החוף הדרומי, בשומרון והרי יהודה.
מוצאו בדרום אמריקה ובארץ ישראל הוא פליט תרבות.
ארויה משיינית שויכה בעבר למשפחת האסקלפיים.
הַרְדּוּף הַנְּחָלִים (שם מדעי: Nerium oleander) – שיח הגדל בבתי גידול לחים.
הרדוף הנחלים, הגדל בר, נפוץ בכל החבל הים תיכוני של ישראל, במיוחד בתחום הסמוך למדבר.
הרדוף הנחלים נפוץ כצמח תרבות בישראל ובעולם.
וִינְקָה עֶשְׂבּוֹנִית (שם מדעי: Vinca herbacea) - עשב רב-שנתי שרוע הגדל בבתי גידול שחונים בחבל ים-תיכוני.
הוא מצוי בעמק יזרעאל; נדיר בגליל התחתון, במישור החוף הדרומי ובשפלה; נדיר מאוד בגולן, בגליל העליון, בשומרון, במדבר שומרון ובהרי יהודה.
חַלְבִּיב יְוָנִי (שם מדעי: Periploca graeca) – שיח מטפס בבתי גידול לחים בחורש וביער ים-תיכוני בצפון ישראל.
נדיר מאוד בעמק החולה שהוא גבול תפוצתו הדרומי.
חלביב יווני שויך בעבר למשפחת האסקלפיים.
חַנָּק מְחֻדָּד (שם מדעי: Cynanchum acutum) – מטפס שגדל בנחלים ובביצות, וגם בבתי גידול לחים במדבר.
התפוצה בארץ ישראל: נפוץ בבקעת בית שאן; בעמק עכו וחוף הכרמל; מצוי בבקעת חולה, בבקעת כנרות, הכרמל ובשרון; נדיר בגליל העליון, בערבות הירדן ובקעת ים המלח; נדיר מאוד בחרמון, בגליל התחתון, בעמק יזרעאל, בגלבוע, בחוף הגליל, במישור החוף הדרומי, בהרי יהודה ובצפון הנגב.
חנק מחודד אינו בסכנת הכחדה.
סַם-כֶּלֶב מִזְרָחִי (שם מדעי: Trachomitum venetum) - עשב רב-שנתי הגדל בבתי גידול לחים בחבל ים תיכוני ובערבות.
נדיר מאוד בעמק עכו, בחוף הכרמל ובהר הנגב.
הפרי זוג מפוחיות נפרדות קשתיות.
מספר צמחי נוי נפוצים בארץ ישראל משתייכים למשפחת ההרדופיים: עץ הפיטנה (פלומריה ריחנית), וינקה גדולה (Vinca major), טרכלוספרמון יסמיני (Trachelospermum jasminoides), קאריסה גדולת פרי או בשמה השני קאריסה גדולת פרחים (Carissa macrocarpa), קתרנתוס ורוד (Catharanthus roseus), תבטיה הרדופית (Cascabela thevetia).
תבטיה גדולה (Cascabela thevetioides (Kunth) Lippold), אדניון נפוח (Adenium obesum), אלמנדת בלנצ'ט (Allamanda blanchetii) שמוצאה מצפון מזרח ברזיל, מנדווילת סנדר (Mandevilla sanderi) היא צמח מטפס מדרום מזרח ברזיל.
הֶרדי גֶרדי הוא כלי מיתר המפיק את צליליו על ידי גלגל מצופה שרף המסתובב ומתחכך במיתרים.
הגלגל משמש בדומה ל"קשת" המנגנת בכינור, ותווים בודדים המנוגנים בכלי נשמעים דומים לנגינת כינור.
המלודיות מנוגנות בכלי על ידי מערכת קלידים עשויים עץ, הנלחצים כנגד המיתרים וגורמים לשינוי הצליל.
כמו יתר כלי המיתר ההרדי גרדי מצויד בתיבת תהודה המגבירה את צלילי רעידת המיתר.
משערים כי ההרדי גרדי התפתח מכלי קשת באירופה המערבית או במזרח התיכון זמן מה לפני המאה ה-11 לספירה.
גרסה מוקדמת של ההרדי גרדי היא האורגניסטרום, שהתפתח בצפון ספרד, וניגנו בו שני נגנים - האחד סובב את גלגל הכלי, והאחר ניגן על קלידיו, שהופעלו במשיכה כלפי מעלה ולכן אפשרו רק נגינה איטית יחסית.
לאורגניסטרום היה מיתר מלודיה אחד ושני מיתרי ליווי.
גרסה מאוחרת יותר של האורגניסטרום אפשרה נגינה של נגן אחד, והייתה נפוצה בספרד ובצרפת, אולם בשל גודלה היא הוחלפה עד מהרה ב"סימפוניה" - למעשה גרסת הרדי גרדי נישאת בעלת 3 מיתרים.
בערך בעת המצאת הסימפוניה, פותחה גם מערכת קלידים חדשה, הנלחצת מלמטה למעלה שהחליפה את מקלדת המשיכה ואפשרה נגינה מהירה יותר על הכלי.
למלודיה בימי הביניים היו גרסאות בעלות קלידי משיכה וגרסאות עם מערכת הקלידים החדשה.
במהלך הרנסאנס המאוחר התפתחו שתי צורות של הרדי גרדי - האחת בעלת מבנה של גיטרה, ואילו השנייה בעלת מבנה של לאוטה שהייתה נפוצה יותר בצרפת.
ההרדי גרדי היה פופולרי בתקופת הרנסאנס לצד חמת החלילים.
ברנסאנס הופיע בכלי גם "גשר הבאזז" (מכונה לעיתים "כלב") - פיסת עץ א-סימטרית, הממוקמת מתחת למיתר ליווי, שמאפשרת באופן סיבוב מסוים הפקת צליל זמזום.
בתקופת הרוקוקו חל שינוי בטעם המוזיקלי הפופולרי, שינוי שדרש פוליפוניות גבוהה יותר מזו שיכול היה ההרדי גרדי להציע.
בשל כך נדחק הכלי ממעמדו.
ואולם הרוקוקו הצרפתי במאה ה-18 השיב את הכלי לתודעת המעמד העליון.
בתקופה זו הלחינו כותבים מפורסמים יצירות לכלי כגון: ניקולא שדוויל.
ההרדי גרדי נדד גם מזרחה, וגרסאות שלו, הקרויות בשמות שונים, נוצרו בארצות הסלאביות, בהונגריה ובארצות הדוברות גרמנית.
"הרדיו של סבתא" הוא אלבומו השלישי של הזמר רגב דהן.
באלבום אירח רגב את חיים צינוביץ' בשיר "המראה".
את האלבום כתב והלחין רגב ואף הפיק מוזיקלית ביחד עם אסף אמדורסקי.
מהאלבום יצאו הסינגלים 'לחזור', 'מול כל העולם' ו'לתמיד'.
הרדיו הבין-לאומי של סין , היא תחנת רדיו, גוף תעמולה וחברת תקשורת ממשלתית של הרפובליקה העממית של סין, הממוקמת במערב העיר בייג'ינג.
כאשר נוסדה החברה בדצמבר 1941 היא נקראה "רדיו פקינג", ובהמשך "רדיו בייג'ינג".
זוהי אחת מתחנות הרדיו הפוריות בעולם, מאחר שהיא משדרת 1,520 שעות שידור בכל יום, ב-61 שפות שונות.
CRI מפעילה כ-30 לשכות מחוץ לסין, בין היתר גם בעברית בישראל.
בנוסף לשידורי הרדיו, מפעילה החברה אתרי אינטרנט במספר שפות, בהן עברית, וכן עמודים בפייסבוק וביוטיוב.
משימתו של הרדיו הבין-לאומי של סין היא קידום הידידות בין העם הסיני לבין הציבור הרחב בכל העולם.
תוכניות הרדיו של CRI ואתרי האינטרנט שלה כוללים חדשות, פוליטיקה, כלכלה, מדע וטכנולוגיה, בידור, חברה ותרבות, טיולים ואוכל, וכן מידע אנציקלופדי על סין ומידע שימושי למבקרים בה.
כתחנת רדיו בבעלות ממשלתית, CRI מחויבת לעמדת הממשלה בנושאים שונים, כגון מעמדה הפוליטי של טאיוואן כחלק בלתי-נפרד מהרפובליקה העממית של סין.
ל-CRI יש את מערך שידורי החוץ המקיף ביותר ביבשת אסיה ומהגדולים בעולם, עם למעלה מ-50 משדרים לגלים קצרים בעלי יכולת לכסות את רוב כדור הארץ.
בנוסף, ניתן לשמוע את שידורי CRI גם בשידורי AM.
שידורי הרדיו הראשונים בסין התקיימו כבר בשנות ה-20 של המאה ה-20. עם זאת, ברוב משקי הבית בסין, ובעולם, לא היו עדיין מכשירי רדיו.
בשנות ה-30, בהן כבר היו בסין כמה תחנות מסחריות, עדיין היה השימוש העיקרי בשידורי הרדיו לצרכים פוליטיים, ולעיתים קרובות ברמה מקומית ולא ארצית.
שידורי הניסיון הראשונים של הרדיו מטעם המפלגה הקומוניסטית הסינית עלו לאוויר בחודש מרץ 1940, ובכך הקדימו בשנתיים את תחנת השידור האמריקאית המקבילה, קול אמריקה.
המשדר הובא ממוסקבה, בה כבר הייתה יכולת טכנולוגית מתאימה.
עם זאת, רק מסוף 1945, לאחר שהסתיימה מלחמת העולם השנייה ניתן היה לבנות בשטח בסיס טכנולוגי שיאפשר פרישת השידורים לאזור גאוגרפי גדול יותר, והתוכניות מטעם המפלגה הקומוניסטית של סין הפכו לקבועות ורשמיות, עם שידורים של חדשות, הודעות רשמיות, אמנות ותוכניות ספרותיות.
ב-21 במרץ 2018, נוצרה צ'יינה מדיה גרופ, הקבוצה משמשת ארגון-על של מוסדות תקשורת ממשלתיים, על ידי מיזוג של שלושת הענקים בתחום: CCTV, רדיו סין הלאומי, ורדיו סין הבינלאומי.
אחת מהמחלקות בחברה היא המחלקה לעברית.
המחלקה מפעילה אתר אינטרנט בעברית, המספק תכנים שונים על סין.
נכון ליוני 2021, עמוד הפייסבוק של הגרסה העברית עומד על כ-76,000 עוקבים.
למחלקה שיתוף פעולה עם תוכניות טלוויזיה ישראליות כגון "הצינור", שבמסגרתו משודרים קטעים בנושא תרבות סין וחיי היומיום, בדרך כלל בהקשר היתולי או בידורי.
המחלקה העברית מנוהלת על ידי סיני שאינו דובר עברית.
סגנו הוא סיני דובר עברית בשם שִי שְיָאוׂצִ'י (Xī Xiàoqí בפין-יין), הידוע בכינוי "איציק הסיני", שלמד עברית באוניברסיטת סין לתקשורת בבייג'ינג ולאחר מכן באוניברסיטת תל אביב.
במסגרת עבודתו הוא עונה לשאלות של גולשים ישראלים בסרטונים קצרים בעברית.
במאמר שפורסם מטעם מרכז בגין-סאדאת עולה הצורך בגישה ביקורתית של המסרים מטעם "איציק הסיני", בהיותם חלק משידורי התעמולה של סין.
הרדוק (בבלארוסית: Гарадок; ברוסית: Городок, גורודוק) היא עיר קטנה במחוז ויטבסק שבצפון מזרח בלארוס, כ-29 ק"מ מצפון לוויטבסק.
העיר ממוקמת על גדות נהר הגורוז'אנקה, ונמצאת על קו רכבת בין נוול לויטבסק.
עד השואה התקיימה בעיר קהילה יהודית גדולה.
לאחר חלוקת פולין הראשונה בסוף המאה ה-18, עברה הרדוק לשליטת האימפריה הרוסית, ולאחר מספר שנים זכתה לסטטוס של מרכז אוּייזד (נפה) - תחילה במחוז פולוצק, לאחר מכן, במחוז בלארוס, וב-1802 - במחוז ויטבסק.
בחצי השני של המאה ה-19, התפתחה העיר סביב הכביש המהיר בין ויטבסק לסנקט-פטרסבורג, התפתחות שהואצה עם חיבורה לקו מסילת הברזל ב-1904.
לאחר המהפכה הקומוניסטית, הפכה העיר ב-1919 חלק מהרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, וב-1924 קיבלה סטטוס של מרכז ראָיון (נפה) על שמה, כחלק ממחוז וויטבסק.
בעיר פעל אחד מגדולי תנועת החסידות, רבי מנחם מנדל מוויטבסק.
ניתן להעריך כי קהילה יהודית התקיימה בהרדוק לפחות מתחילת המאה ה-19 - כך למשל מרשימת בעלי הבתים של יהודי הרדוק מ-1869 אפשר ללמוד כי חלק מהבתים היו נכון לכתיבת הרשימה בבעלות יהודית מעל 70 שנה.
ממקורות סטטיסטיים רשמיים ניתן ללמוד כי מניינם של היהודים בהרדוק במאה ה-19 (לא כולל את תושבי האוּייזד) היה:
בתחילת המאה ה-20 נמנו בהרדוק כ-3,400 יהודים, רוב תושביה.
בעיר פועלים מספר בתי כנסת, ושני בתי ספר עבריים.
עם עליית הבולשביקים לשלטון, התחילה שקיעתם של חיי התרבות היהודית בהרדוק - בהדרגה נסגרו בתי הכנסת ומוסדות הלימוד, כאשר בסוף שנות ה-30 נסגר בית הספר היהודי האחרון, וכן בסוף שנת 1938 העבירה הקהילה היהודית את בתי הכנסת האחרונים לרשות השלטונות.
ערב מלחמת העולם ה-2, ב-1939, עמד מספרם של יהודי הרדוק על כ-1584, כאשר אליהם נוספו עם פרוץ המלחמה גם פליטים מפולין.
ב-9 ביולי 1941 נכבשה העיר בידי הגרמנים, כאשר רק חלק קטן מיהודי העיר הספיקו לעזוב טרם כיבושה.
עד מהרה הוטלו על יהודים שנותרו תחת כיבוש נאצי גזירות שונות, כשהראשונה בהן הייתה נשיאת טלאי צהוב (לא בצורת מגן דוד, אלא עגול).
לאחר מכן נשדד ונבזז רכושם של היהודים, כאשר אלה החלו מבתי יהודים עמידים יותר (ברחוב קרל מרקס למשל), וסופם בפוגרום שפגע בכל יהודי העיירה.
הונהגו עבודות כפייה משפילות וחסרות תכלית - למשל היהודים חויבו לנכש בידיהם עשבים ברחובות העיר.
בד בבד, החלו הגרמנים בהוצאות להורג המוניות.
תחילה, כדי למנוע אפשרות של התנגדות יהודית נרצחו בכפר ברזובקה הסמוך גברים צעירים וחלק מהנשים הצעירות.
בסוף קיץ 1941, מספר שבועות בלבד לאחר נפילתה של העיר בידי הגרמנים, רוכזו כ-500 היהודים שנותרו בעיר בגטו, אשר הוקף בהמשך בגדר תיל, ואמנם הגטו גבל בנהר הגורוז'אנקה, מה שאפשר בריחה מהגטו.
בגטו התקיימו תנאי צפיפות ורעב, שהפילו חללים רבים, ומעת לעת נרצחו קבוצות של עשרות יהודים ממנו.
ב-14 באוקטובר 1941 נלקחו כל היהודים שנותרו בגטו (זקנים, נשים וטף) לוורובייבי גורי (Vorobyevy Gory) הסמוכה לעיר, ונרצחו שם.
בזמן זה הועלו באש בתי הגטו.
הרדוק שוחררה ב-24 בדצמבר 1943, ולמושל הצבאי מונה אברהם בודמן, מפקד גדוד הצבא האדום אשר פרץ ראשון אל העיר.
בודמן, יליד המולדובה שהשתקע בהמשך בעיירה, זכה לפגוש את המשפחות היהודיות שחזרו אל העיר לאחר שחרורה, סה"כ כ-400 איש.
הקהילה הקטנה ששרדה את המלחמה ניהלה גם לאחריה חיי קהילה יהודית, בהנהגת גרעין של זקני העיר (אוסואצוב, בוגטיר, חזנוב, קוז'בניקוב ואחרים) שדאגו לשמר את המסורת - נחגגו חגי ישראל, נערכה בעיר שחיטה כשרה, קיימו את מצוות ברית המילה.
לאחר המלחמה דאגו "הזקנים" לגדר את בית העלמין היהודי, ולא נערכה הקבורה בו ללא ברכתם.
במהלך שנות ה-60 הוקמה על ידי יהודי העיירה אנדרטת זיכרון לזכר הנספים בשואה ליד ברזובקה, ובאמצע שנות ה-70, החליטה הקהילה בהנהגתו של אהרון אוסואצוב (שהיה לראש הקהילה הבלתי רשמי לאחר המלחמה) לשקם את אתרי הזיכרון לנספים ולאחר איסוף כסף בוצעו עבודות וביניהן בניית קשת בדרך אל אנדרטת הזיכרון בוורובייבי גורי.
הרדזץ (בבלארוסית: Гарадзе́ц; בפולנית: Gorodets, גורודץ) הוא כפר במחוז הומל שבבלארוס, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
הרדזץ נזכר לראשונה במאה ה-18 ככפר במחוז מינסק, ובשנת 1760 נבנתה בו כנסייה מעץ.
בחלוקת פולין הראשונה בשנת 1772 נכלל הכפר במחוז מוהילב שבאימפריה הרוסית.
בשנת 1812 אירעו בסמוך לכפר קרבות במהלך מלחמת רוסיה-צרפת.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הקימו הסובייטים תחנת כוח בכפר.
בין מלחמות העולם חיו בכפר כ-600 יהודים, כשני שלישים מתושביו.
רובם היו בעלי מלאכה, ומיעוטם עבדו בקולחוזים סמוכים.
באוגוסט 1941 נכבש הכפר בידי הגרמנים, ואלו ריכזו את כל יהודיו בבניין אחד, בצפיפות רבה.
אל הבניין, בו שררו תנאי רעב, נכנסו מעת לעת גרמנים ושוטרים בלארוסים, וביצעו מעשי שוד והתעללות, ובהמשך, הובאו אליו יהודים נוספים מהסביבה.
כעבור כחודש הועברו יהודי הכפר לגטו שהוקם ברהצ'וב הסמוכה, שם נרצחו.
הרדוק (בבלארוסית: Гарадок; בפולנית: Gródek) הוא כפר במחוז מינסק שבבלארוס, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
האזכור הראשון של הכפר הוא משנת 1646. לאחר חלוקת פולין הראשונה בשנת 1793 נכלל היישוב בשטח האימפריה הרוסית במחוז וילנה, והתקיימו בו שתי כנסיות אורתודוקסיות ושני בתי כנסת.
בשנת 1921 נכלל היישוב בשטח הרפובליקה הפולנית השנייה.
בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-1,000 יהודים, כשני שלישים מתושביו.
בכפר התקיימה פעילות של החוגים הציוניים, של אגודת ישראל ושל הבונד, וכן פעל בו בית ספר מרשת תרבות.
בספטמבר 1939 נכבש היישוב בידי הצבא האדום, והולאמו בו עסקים פרטיים.
ב-25 ביוני 1941 נכבש היישוב בידי הגרמנים, ועד מהרה הוטלו על יהודיו גזירות שונות, ובהן הגבלות תנועה, חובת ענידת טלאי צהוב וחובת ביצוע עבודות כפייה.
בראש היודנרט שהוקם בכפר מונה אפרים רצקין.
ב-13 במרץ 1942 הוקם בכפר גטו קטן, בן רוכזו כ-1,500 יהודים בצפיפות רבה.
במאי 1942 נלקחו כ-200 מיהודי הגטו למחנה העבודה בקראסנה.
בתקופה זו פעל בגטו ארגון מחתרת, בראשות אליהו לידסקי, אשר עשרות מחבריו נמלטו ליערות, וחברו ליחידות פרטיזנים.
ב-22 ביוני 1942 בוצעה בגטו אקציה, בה נורו כ-900 יהודים, וכ-400 הועברו למחנה העבודה בקראסנה.
במקביל הצליחו כ-200 יהודים להימלט ליערות הסביבה.
היהודים שהושארו בגטו נרצחו כעבור כחודשיים.
הרדזיה (בבלארוסית: Гарадзея, בפולנית: Horodziej – הורודז'יי) היא עיירה במחוז מינסק שבבלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
האזכור הראשון לעיירה הוא משנת 1530, ובשנת 1575 הועברה לבעלות משפחת רדזיוויל.
בחלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בשטח הרפובליקה הפולנית השנייה.
עם כניסת הסובייטים אליה, הגיעו למקום פליטים יהודים ממערב פולין, ומספר יהודי היישוב עלה לכ-1,100.
עם כיבוש האזור במבצע ברברוסה בסוף יוני 1941 הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, הגבלות תנועה ועבודות כפייה.
בהמשך, רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, ונאלצו לשלם לגרמנים סכומי כופר, תוך ביצוע מעשי שוד והתעללות כלפיהם.
ב-18 ביולי 1942 רוכזו כל יהודי הגטו שבעיירה.
חלקם נרצחו במקום, והיתר נורו מחוץ לעיירה.
הרדזישצ'ה (בבלארוסית: Гарадзішча, בפולנית: Horodyszcze, ביידיש: האָראָדישטש) היא עיירה במחוז ברסט שבמערב בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
הרדזישצ'ה נזכרת לראשונה בשנת 1414. לאחר חלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכללה בשטחי האימפריה הרוסית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
בעיירה כנסיית עץ מהמאה ה-18.
בין השנים 1901-1911 פעל במקום סניף של רשת ישיבות תומכי תמימים החב"דית שמרכזה היה ישיבת תומכי תמימים בעיירה לובביץ', בנשיאות האדמו"ר רבי שלום דובער שניאורסון.
את הסניף ניהל הרב שלמה זלמן הבלין.
בין מלחמות העולם חיו בעיירה כ-700 יהודים, כשלושה רבעים מתושביה.
בתקופה הסובייטית הולאמו בה עסקים פרטיים.
ב-24 ביוני 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ועל יהודיה הוטל לשלם סכום כופר גבוה, תוך רצח 17 יהודים.
לאחר מכן, הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, הגבלות תנועה ועבודות כפייה.
ב-20 באוקטובר 1941 נערכה ביהודי העיירה סלקציה, ורוב היהודים נלקחו ליער סמוך, ונרצחו בו.
לאחר האקציה, רוכזו כ-200 יהודים שהושארו בעיירה או שהסתתרו בה בגטו קטן שהוקם בה, אשר הוקף בגדר תיל.
בראשית קיץ 1942 נרצחו יושבי הגטו.
מספרם הכולל של הנרצחים היהודים בעיירה מוערך בכ-1,400.
הרדן אשכנזי (1908 – 5 באוגוסט 1975) היה פרופסור לנוירוכירורגיה, מייסד ומנהל המחלקה הנוירוכירורגית בבית החולים בילינסון, מחלוצי הנוירוכירוגיה במדינת ישראל, בעל שם עולמי בנוירוכירורגיה.
אשכנזי נולד ב-1908 בבוקרשט שברומניה, למשה-מיכאל ולבוקה ליבוביץ.
התקבל ללימודי רפואה בפריז, אותם סיים ב-1933. התמחה בנוירוכירורגיה בבית החולים "לה פיטיאה", ובהמשך השתלם במרכזים המובילים בארצות הברית, בקנדה, באוקספורד ובסטוקהולם.
ב-1939 התמנה לנוירוכירוג בבית החולים המרכזי בבוקרשט.
בשנות הארבעים התחתן עם נינה.
ב-1942, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, נשלח לטפל ביהודים שהוגלו לאוקראינה.
ב-1943 התמנה למנהל המחלקה לנוירולוגיה בקליניקה של הצלב האדום בבוקרשט.
בשנים 1943–1946 כיהן כמנהל המחלקה לנוירוכירורגיה בבית החולים היהודי "קאריטאס".
בני הזוג אשכנזי תכננו לעלות לארץ ישראל, אך ראשי המשטר ברומניה אסרו עליהם בגלל תרומתו הרבה של אשכנזי לרפואה הרומנית.
ב-1947, לאחר התערבותה של שרת החוץ היהודיה אנה פאוקר, עזבו את רומניה והפליגו לארץ ישראל באוניה פאן יורק.
האוניה נתפסה על ידי הבריטים והובלה לקפריסין.
לאחר מספר שבועות הבריחה "ההגנה" את הזוג אשכנזי לארץ ישראל והם הגיעו בפברואר 1948.
אשכנזי ייסד בבילינסון את היחידה לנוירוכירוגיה אשר בשנת 1948 הפכה למחלקה.
במהלך מלחמת העצמאות ניתח את רוב פצועי הראש, שהובאו אליו מרוב החזיתות.
ב-20 במרץ 1948, במסגרת מינויים של יועצים רפואיים לקצין רפואה ראשי, ד"ר חיים שיבא, מונה אשכנזי ליועץ לכירורגיה של נפגעי מוח.
הניתוחים שבוצעו במחלקתו היו מסוג שנעשו רק בשלושה מקומות נוספים בעולם: סטוקהולם, לונדון וארצות הברית.
באוקטובר 1952 ציינה המחלקה את הניתוח האלף שבוצע בה.
בתחילת 1953 החל לנתח במקביל גם בבית החולים אסותא רמת החייל.
בנובמבר 1959 הוזעק אשכנזי לגאנה לטפל בילד ישראלי שנפגע בתאונת דרכים.
במהלך שהותו בגאנה קשר קשרים עם בית החולים בגאנה והזמין לטיפול בישראל מספר חולים שנמצאו מתאימים לכך.
בשנת 1964 הוזמן לכנס נוירוכירורגים במזרח התיכון.
אשכנזי פיתח מאוד את ענף ניתוחי האונקולוגיה הנוירוכירורגית.
ביולי 1959 הועלה לדרגת פרופסור חבר קליני באוניברסיטה העברית בירושלים.
עם הקמת בית ספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב נמנה אשכנזי על צוות הפקולטה, והמחלקה בבילינסון סונפה לפקולטה לרפואה.
ב-1965 מונה לפרופסור מן המנין באוניברסיטת תל אביב.
מתלמידיו - פרופ' אלברט ברטל שייסד וניהל את המחלקה הנוירוכירורגית בבית החולים איכילוב.
אשכנזי נפטר ב-1975, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
מחוז משנה הרדוק (בבלארוסית: Гарадоцкі раён; ברוסית: Городо́кский район) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה מנהליים של מחוז ויטבסק שבצפון בלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר הרדוק.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה הרדוק 26,760 בני אדם.
האוכלוסייה הצטמצמה ובשנת 2018 נמנו במחוז המשנה 22,932 בני אדם.
הרדזיה (בבלארוסית: ФК Гарадзея) הוא מועדון כדורגל בלארוסי מהעיר הרדזיה, שבמחוז מינסק.
הקבוצה הוקמה בשנת 2004 כמועדון קטרגל.
המועדון שיחק באליפות מחוז מינסק ומאוחר יותר באליפות בלארוס בקטרגל ובגביע.
בשנת 2007 הקבוצה השתתפה לראשונה באליפות הכדורגל במחוז מינסק וכן בגביע הבלארוסי.
בשנת 2008 העפילה לליגה השנייה בבלארוס, ואחרי שזכתה בה בעונת 2010, הקבוצה ערכה את הופעת הבכורה שלה בליגה הראשונה בשנת 2011.
בשנת 2015 העפילה לראשונה בתולדותיה לליגת העל הבלארוסית.
בסוף עונת 2020 ירדה מליגת העל.
הרדמה ספינלית היא סוג הרדמה אזורית, במהלכה מזריקים חומרי אלחוש בתוך נוזל המוח והשדרה.
החלל הספינלי גם נקרא החלל התת-עכבישי שבו נמצא הנוזל המוח והשדרה שמקיף את חוט השדרה.
המטופל יכול לשבת על המיטה, או לשכב על צדו עם ברכיים כפופות.
זריקה קטנה של הרדמה מקומית מונחת באתר ההזרקה הספינלית תחת העור.
במהלך ההחדרה, המחט עוברת דרך:
יש מספר סוגים של מחטים בשימוש.
יש למטח Quincke קצה חד, והנוזל יוצא מקודקוד המטח.
קצה המטח Whitacre זה יותר מעוגל, והנוזל יוצא מהצד של המחט.
המחט Sprotte, כמו המחט Whitacre נקרא מטח עיפרון.
יש בו פתח צדי ארוך.
באופן כלל ההרדמה ספינלית משתמש בחומרים ההרדמה מקומים כמו בופיווקאין.
גם משתמשים באופיואידים (כמו פנטניל) כתרופות נוספות.
בשנת 1898 ביצע המנתח הגרמני אוגוסט בייר ניסויים הראשונים בהזרקה ספינלית לצורכי ההרדמה.
הוא הזריק קוקאין בחלל הספינלית של עובד בן 34 שנים.
להרדמה ספינלית יש השפעה מהירה מאוד.
אובדן התחושה הזה אינטנסיבי בהשוואה להרדמה אפידורלית.
עם זאת, הניקוב בקרום הקשה יכול להוביל לכאב ראש חמור.
סיכון זה מופחת על ידי שימוש במחטים עדינות מאוד.
הרדמת מקלעת הזרוע היא טכניקת הרדמה אזורית המשמשת לעיתים כחלופה או כתוספת להרדמה כללית לניתוח של הגפה העליונה.
טכניקה זו כוללת הזרקת חומרי הרדמה מקומיים בסמיכות למקלעת הזרוע, החוסמת זמנית את התחושה והיכולת להזיז את הגפה העליונה.
הנבדק יכול להישאר ער במהלך הניתוח, או שניתן להרדים אותו או אפילו להרדים אותו במידת הצורך.
ישנן מספר גישות לחסימת העצבים של מקלעת הזרוע.
גישות אלו מסווגות לפי הרמה שבה מחדירים את המחט או הצנתר להזרקת חומר ההרדמה המקומית:
חסם עצבי אינטרסקלני (interscalene block) בצד הצוואר
חסם סופרא-קלוויקולרי שנבצע מעל עצם הבריח
חסם אינפרקלוויקולרי (חסם תחת עצם הבריח)
פגיעה עצבית זמנית או, לעיתים רחוקות, קבועה
הזרקה תוך-ורידי: כמות קטנה של מאלחשים מקומיים עלולה לגרום לצלצולים באוזן, כמות גדולה עלולה לגרום אך התקפים ואפילו דום לב אפשריים לעיתים רחוקות.
רעילות זו יכולה להתהפך על ידי התרופה "אינטרליפיד".
הרדיפה של משפחת אמונס המכונה גם "בית השד" הוא תיאור מקרה לפיו ישות זדונית לכאורה השתלטה על בית בעיר גארי, אינדיאנה בשנת 2011. לאטויה אמונס, אמה רוזה קמפבל ושלושת ילדיה טענו שפעילות על טבעית מתרחשת בבית.
סיפורם פורסם ב-2014 וזכה לתשומת לב בין-לאומית.
בנובמבר 2011, לאטויה אמונס, אמה רוזה קמפבל ושלושת ילדיה בני ה-7, 9 ו-12 עברו להתגורר בבית הממוקם בכתובת "רחוב קרוליינה 3860" בעיר גארי, אינדיאנה.
מספר ימים לאחר שהמשפחה עברה, הם טענו שנחיל ישחוריים התנחל במרפסת הבית לכל אורך חודש דצמבר וחזרו שוב ושוב.
רוזה (אמה של לאטויה וסבתם של הילדים) דיווחה שהיא שמעה רעשי צעדים במרתף הבית וכן רעש של דלתות נטרקות.
לאחר מכן, רוזה טענה שהיא הבחינה ב"דמות מצוללת וסקסית של גבר" בסלון הבית וכן מצאה טביעות מגפיים על הרצפה.
בנוסף, רוזה טענה שהיא נחנקה על ידי כוח בלתי נראה.
נטען שבת ה-12 ריחפה מעל מיטתה במהלך מסיבת פיג'מות עם חברה.
החברה טענה שהיא התפללה עד שבת ה-12 נחתה בחזרה על מיטתה, אך לאחר מכן אותה הבת לא זכרה דבר מהאירוע.
הבן המבוגר יותר סיפר שהוא נזרק לצידו השני של החדר על ידי כוח בלתי נראה.
דווח שעיניו של הבן הצעיר התגלגלו למאחורי ראשו והוא נשמע צורח "זה הזמן למות" ו"אני אהרוג אותך".
המשפחה יצרה קשר עם הרופא ג'ופרי אוניווקו ב-19 באפריל 2012. במהלך ביקור בבית, הרופא תיאר את התנהגות בני המשפחה כדלוזית.
איש צוות ממשרדו של הרופא דיווח לרשויות וילדי המשפחה נלקחו לבית החולים לאחר שהמשטרה ביקרה בבית.
הילד הבוגר תואר כנורמטיבי בעוד הצעיר תואר כחסר שקט וחבול.
בשנת 2012, שירותי הרווחה הוערבו ואנשי שירותי הרווחה האמינו שהילדים מתנהגים כך לבקשת אמם.
מספר מאמרים סנסציונים נכתבו על הפרשה וביניהם גם בניו יורק דיילי ניוז שם נכתב שאנשי הרווחה ביקרו בבית וחזו בילד הצעיר "הולך על קירות הבית".
צ'ארלס אוסטין, קפטן תחנת המשטרה המקומית בן ה-37 האמין שאכן מתקיימת פעילות על טבעית בבית.
תמונה שפורסמה בירחון "Indianapolis Star" מציגה "דמות מוצללת" המופיעה כשאף אחד לא נמצא בבית.
המשפחה שכרה את שירותיו של הכומר מייקל מגינות' כדי שיבצע גירוש שדים בבית.
הכומר ראיין את המשפחה ב-22 באפריל 2012 והסיק שהם "נרדפים על ידי שדים".
בסופו של דבר, הכומר ביצע שלושה גירושי שדים: שניים בשפה האנגלית ואחד בשפה הלטינית.
אחד מהגירושים התבצע על גופה של לאטויה אמונס.
המשפחה עברה להתגורר באינדיאנפוליס בשנת 2012 ולאחר מכן דווח שהתקריות בבית נפסקו.
הרופא ג'ופרי אוניווקו הביע ספקנות בכל הקשור לפעילות העל טבעית בבית וטען שלא הבחין בדבר חריג.
בפנקסו הוא כתב "הזיות לפיהן הבית רדוף רוחות".
לילדי משפחת אמונס הייתה היסטוריה של היעדרות מבית הספר ותלונה הוגשה נגד אמונס כבר ב-2009. בשנת 2012, אמונס טענה שילדיה לא מגיעים בקביעות לבית הספר בעקבות הפעילות העל טבעית בבית.
על פי החוקר והספקן , קפטן צ'ארלס אוסטין היה "חסיד נלהב של העל טבעי והאמין ברוחות רפאים".
ניקל טען שהתמונה שפורסמה על ידי "Indianapolis Star" שתועדה במסגרת עבודת צוות הצילום של המשטרה, לא הייתה "תמונת משטרה רשמית".
ניקל ראיין מספר עדי ראייה והסיק שהתופעות העל טבעיות המדווחות הן בסך הכול דיווחים שגויים, השערות או לא סיפקו הסבר על טבעי משכנע: הרחיפה שבת ה-12 חוותה הייתה רק התרוממות קלה מעלה ולא רחיפה אמיתית.
בנוסף, בהקשר להליכתו של הילד הצעיר על הקיר, נאמר שרוזה (סבתו של הילד) החזיקה את ידו ותמכה בו בזמן שהלך.
צ'ארלס ריד, בעל הבית טען שהוא מעולם לא חווה אירועים על טבעיים בבית.
הדיירים הקודמים בבית גם הם טענו את אותו הדבר.
באותו הזמן, משפחת אמונס איחרה בתשלום השכירות וטענו שישות על טבעית רודפת את הבית כדי להימנע מלשלם את דמי השכירות.
הדיירים שעברו להתגורר בבית לאחר שמשפחת אמונס עזבה לא הבחינו בפעילות על טבעית בבית וריד עצמו מאמין שהטענות הן תרמית ותו לא.
ילדי המשפחה רואיינו על ידי פסיכולוגים ואנשי מקצוע שקבעו שהילדים מתנהגים כך כדי לשרת את רצונותיה של אמם.
הפסיכולוגית טרייסי רייט טענה שהבן הצעיר העמיד פנים שהוא אחוז דיבוק.
בשנת 2014, חוקר העל טבעי רכש את הבית בעלות של 35 אלף דולר ומוטט אותו בינואר 2016. באגנס צילם סרט תיעודי בשם "" שהופץ ב-16 במרץ 2018. הכתב סטיב ברטון מהאתר "" קבע שזהו אחד הסרטים הכי משכנעים בתחום העל טבעי שהוא צפה בהם עד כה".
הכתב נואל מורי מהעיתון "לוס אנג'לס טיימס" ביקר את הסרט לרעה.
לפי החוקר והספקן , הסרט הוא סרט "פסאודו-מדעי", כלומר, מצולם בסגנון תיעודי, אך לא מציג אירועים אמיתיים.
הסרט "" משנת 2024 מבוסס על סיפורם של משפחת אמונס.
"הַרְדּוּפִים" הוא שיר שכתב נתן יונתן והלחין וביצע שלמה ארצי.
יונתן כתב את השיר בשם "הרדופים ליד החוף", אך ארצי הקליט ופרסם אותו בשם "הרדופים".
השיר יצא לאור באוגוסט 1982 כסינגל מתוך אלבומו של ארצי "מקום" (1982).
נתן יונתן כתב את השיר "הרדופים ליד החוף" בשנות ה־50 בוואדי קורן (נחל כזיב) על יד קיבוץ אילון, וכלל אותו בספר "שירים לאורך החוף", שיצא לאור ב־1962.
שלמה ארצי הכיר את שירת יונתן כשהיה בגיל 16. הוא היה קורא מהספר "שירים לאורך החוף" לפני אשתו לעתיד.
בגיל 21 הגיע לביתו של יונתן בקיבוץ שריד כדי לחפש טקסטים להלחנה.
ארצי הלחין את השיר בסביבות 1974. בריאיון שהעניק ליוסי חרסונסקי ב־1982 סיפר ששמר את הלחן בקלטת במשך כשמונה שנים, כפי ששמר את מרבית לחני האלבום "מקום" (במשך 5–6 שנים) – ארצי נהג לשמור לחנים על קלטות למשך שנים כדי "להעמידם במבחן הזמן".
באותו ריאיון הודה שמזה זמן רצה לעשות תקליט "המדיף ניחוחות של הארץ", אך נרתע מכך משיקולי תדמית: "אודה, תמיד התביישתי בכך", סיפר.
עם זאת, לבסוף החליט להקליט את "מקום".
נתן יונתן התייחס לימים לאותה רתיעה של ארצי מביצוע שירים הנתפסים כ"שירי ארץ ישראל".
במופע הוקרה שנערך לכבודו ב־2002 במסגרת פסטיבל הפסנתר סיפר יונתן שארצי שלח לו את "הרדופים" המולחן, אך נמנע במשך שנים מלפרסם אותו משיקולי תדמית.
לטענת יונתן להחלטתו של ארצי לפרסם לבסוף את השיר סייע לחץ של חברי קיבוץ אילון, שארצי הופיע בו ערב אחד.
החברים, שידעו על השיר "הרדופים", הפצירו בארצי לבצע אותו ואף הקליטו את הביצוע.
"באותו רגע שהם הקליטו אותו והוא שר כבר לא הייתה לו נסיגה יותר.
עם הזמן הוא בעצמו התאהב מאוד בשיר הזה ולא רק זה, אלא הוא השתחרר מכל העכבות שהיו לו, שהן לא היו שייכות לעניין – הן נבעו יותר ממה יאמרו ואיך יגידו על המלחין הזה, שלמה ארצי, שהוא פתאום מתמכר למין נוסטלגיה כזאת כמו 'הרדופים'", אמר יונתן.
יונתן המשיך וסיפר על משמעותו של השיר בשבילו:
הצמח הנזכר בשיר הוא הרדוף הנחלים.
במלחמת יום הכיפורים שכל יונתן את בנו ליאור.
שלמה ארצי פרסם את הסינגל לשיר באוגוסט 1982 (בשם "הרדופים"), זמן קצר אחרי פרוץ מלחמת לבנון הראשונה, והשיר נתפס כשיר זיכרון, תוך שהמילים של נתן יונתן קושרו להרוגי המלחמה.
"הרדופים" היה מהשירים המצליחים מהאלבום "מקום".
השיר הוצג ל"פינה לשיפוטכם" של "מקום בצמרת", מצעד הפזמונים השבועי של רשת ג', ב־25 באוגוסט 1982 וצעד 16 שבועות, עד 29 בדצמבר 1982, אז יצא מהמצעד.
בשיאו הגיע למקום הראשון למשך שבוע אחד, ב־17 בנובמבר 1982. במצעד השבועי של גלי צה"ל הגיע השיר למקום השני.
במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשמ"ג של רשת ג' דורג השיר במקום ה־16, ובמצעד השנתי הישראלי של גלי צה"ל הוא דורג במקום ה־17.
שלמה ארצי – זמרה, קולות רקע
שם טוב לוי – חליל
משה לוי – פסנתר, קלידים
עיבוד מוזיקלי – שלמה ארצי ויאיר שרגאי
עיבוד אבוב וכלי קשת – יאיר שרגאי
כמה זמרים ביצעו גרסאות כיסוי לשיר.
בין השאר הקליטו או ביצעו אותו יזהר כהן, נחמה הנדל, שולי נתן, שירי מימון (בליל יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ב־2011), ישראל גוריון ורוני גינוסר.
Hera (הרה) היא משימת חלל של סוכנות החלל האירופית.
המטרה היא לבדוק מצב מערכת 65803 Didymos אחרי ביצוע ניסוי הסטת אסטרואיד כפול על ידי חללית נאס"א.
תכנון המשימה החל בשנת 2013. בשנת 2016 הסוכנות האירופית ביטלה את התוכנית.
בשנת 2016 הוחלט להתחיל אותה מחדש תוך שינוי מאפיינים.
בשנת 2020 הסוכנות העבירה חוזה לחברת OHB מקולון לבניית החללית.
ניסוי הסטת אסטרואיד כפול כלל חללית שוגרה בשנת 2021 ובספטמבר 2022 פגעה באסטרואיד יעד.
חללית "הרה" שוגרה ב-7 באוקטובר 2024 מנמל החלל קייפ קנוורל בעזרת משגר מדגם פאלקון 9. ב-12 במרץ 2025 בוצעה מקלעת כבידתית בסביבת מאדים.
במהלך התהליך חללית עברה כ-300 ק"מ מדימוס והעבירה צילומים.
החללית מתוכננת להגיע ליעד ב-28 בדצמבר 2026 ולהתחיל תוכנית מחקרית שתימשך כ-6 חודשים.
על החללית הותקנו מכשירים הבאים:
Asteroid framing cameras (AFC) - מצלמות עם רזולוציה של 1 מ' למרחק של 10 ק"מ.
Thermal Infrared Imager (TIRI) - מצלמה בתחום תת אדום שנבנתה ביפן.
X-Band Radio Science (X-DST) - מכשור למדידת תכונות שונות של אסטרואידים.
Milani - לוויין קיובסאט שישוחרר מחללית אם.
Juventas - לוויין קיובסאט שישוחרר מחללית אם.
הרדין ריצ'רד ראנלס היה פוליטיקאי אמריקאי מטקסס, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של טקסס בשנים 1847–1850 ובשנים 1851–1855 (מתוכן בשנתיים האחרונות כיושב ראש הבית), לאחר מכן ועד 1857 כסגן מושל טקסס החמישי, ולאחר מכן ועד 1859 כמושל טקסס השישי.
הרדין ריצ'רד ראנלס נולד במיסיסיפי כבנם של הרדין ד.
ראנלס ושל מרתה "פטסי" בורץ' (לבית דרדן) ראנלס.
ב-1842 נפטר אביו, ואימו עברה באותה שנה עם המשפחה לרפובליקת טקסס, שם הם הקימו חווה לגידול כותנה במחוז בואי, על גדת הנהר האדום.
ב-1847 נבחר ראנלס כנציג מחוז בואי בבית הנבחרים של טקסס.
הוא כיהן בבית הנבחרים עד 1850, ומ-1851 ועד 1855. בשנתיים האחרונות לכהונתו בבית הנבחרים הוא כיהן כיושב ראש הבית.
ב-1855 נבחר ראנלס כסגן מושל טקסס, וכיהן בתפקיד שנתיים תחת המושל אלישע פיז בתקופת כהונתו השנייה.
במהלך כהונתו בבית הנבחרים וכסגן המושל, צבר ראנלס מוניטין של חבר נאמן במפלגה הדמוקרטית ותומך בזכויות המדינות.
כשקיימה המפלגה הדמוקרטית את ועידתה הראשונה בטקסס במאי 1857, השתתף בה ראנלס כנציג.
סם יוסטון הרגיז רבים מהמצביעים בשל עמדותיו בעד האיחוד, בשל השיוך שלו עם המפלגה האמריקאית ב-1855, ובשל הצבעתו בעד חוק קנזס נברסקה.
כתוצאה מכך, מנעו מנהיגי המפלגה את מועמדותו של יוסטון לתפקיד המושל, תחתיו נבחר ראנלס, ויוסטון התמודד כמועמד עצמאי.
בעוד שסוגיית זכויות המדינות הייתה נושא מרכזי בבחירות, הפכה ההתמודדות עד מהרה להיות בהקשר אישי.
זעמו של ציבור הבוחרים על עמדותיו הפוליטיות של יוסטון נמשך עד יום הבחירות, וראנלס היה האדם היחידי שהביס את יוסטון במערכת בחירות כלשהי ביחס קולות של 38,552 מול 23,628.
במהלך תקופת כהונתו של ראנלס כמושל, הסוגיות העיקריות היו שאלת העבדות וביטחונם של המתיישבים במערב המדינה.
בסוגיות העבדות הוא חתם על חוק שאפשר לשחורים חופשיים לשוב לעבדות על ידי בחירת בעלים חדשים.
בנוסף הוא תמך בפתיחה מחדש של סחר העבדים האטלנטי (שהיה אסור אז), וניסה לכפות על בית המחוקקים המדינתי לתמוך בחידושו.
בהקשר הרחב יותר של תמיכה במדינות הדרום, הצהיר ראנלס כמה פעמים שטקסס תפרוש מן האיחוד אם יהיה צורך בכך.
בסוגיית ביטחון תושבי ספר המערב, מינה ראנלס בינואר 1858 את קולונל ג'ון "ריפ" פורד כמפקד הבכיר של הטקסס ריינג'רס.
פורד הוביל את משלחת אנטילופ הילס אל קומאנצ'ריה וניצח במאי בקרב אנטילופ הילס .
מאוחר יותר באותה שנה לחמו הריינג'רס בקרב שלא הוכרע בעמק הנהר ריו גראנדה התחתון נגד השודד המקסיקני חואן קורטינה.
על אף מאמצים אלו, לא עלה בידם של הריינג'רס להבטיח את השלום על הגבול.
ראנלס קידם את צמצום רמת התמיכה הכספית שהמדינה סיפקה לחברות הרכבות, בטענה שהחברות התמהמהו בקיום מחויבויותיהן החוזיות.
ב-1859 נבחר ראנלס שוב כמועמד הדמוקרטים לתפקיד המושל, כששוב התמודד יוסטון מולו כמועמד עצמאי.
עם זאת, ראנלס קיבל על עצמו את האחריות על מעשי הביזה בספר המדינה, בעוד שיוסטון השיב לעצמו את האהדה הציבורית כלפיו.
כתוצאה מכך הוא הביס את ראנלס בבחירות ביחס קולות של 33,375 מול 27,500.
לאחר תום כהונתו כמושל שב ראלנס לביתו, ולאחר מכן לא התמודד שוב על משרה ציבורית.
עם זאת, הוא נותר פעיל בפוליטיקה, והיה נציג לוועידות החוקה של טקסס שהתקיימו ב-1861 וב-1866.
הרדין ריצ'רד ראנלס נפטר במחוז בואי ב-25 בדצמבר 1873. הוא נטמן בחלקת הקבר של משפחתו שבמחוז.
ב-1929 הועברה קבורתו אל בית הקברות של מדינת טקסס.
הרה או "המסתתרת בעת מאבק בין האלים והענקים היא ציור של קרל פבריציוס, המתוארך לכ־1643, שנוצר במהלך לימודיו בסדנת רמברנט באמסטרדם או זמן קצר אחריה.
מאז פרסום קטלוג מוזיאון פושקין בשנת 2004 מכונה הציור "הרה המתחבאת במאבק בין האלים והענקים", אם כי לא ודאי שפרשנות זו נכונה.
בשנת 1883 כונה הציור "נרקיסוס", בשל הדמות השוכבת המשקפת את דמותה במי הבריכה, אולם בפרשנות זו מתעוררות בעיות בהסברת פרטים מסוימים – כמו הטווסים שעל הסלע, החיה הרב-רגלית הרצה לעבר הדמות ומבטה המופתע המופנה כלפי מעלה.
מאחר שבמיתולוגיה היוונית הטווסים מזוהים עם הרה (ובמיתולוגיה הרומית עם יונו), הועלתה השערה שמדובר באלה הרה, וכי הציור מתייחס לפרק מנעוריה המוזכר בקצרה באיליאדה: בזמן מרד הטיטאנים שלחה אותה אימה, ראה, לבית אוקיינוס ותטיס כדי להמתין שם לסיום הקרבות.
גם בשלב זה קיימות קושיות - אין סימן לנוכחות האוקיינוס בסצנה, ואינו ברור מדוע הרה מסרקת את שיערה רגע לפני ההפתעה.
במהלך מחקר טכני בקרינת תת־אדום שנערך ב-2005 התגלתה מתחת לשכבת הצבע בחלק השמאלי־עליוני דמות מאיימת, לבושה בכובע ובעלת ידיים ענקיות.
ייתכן שזה מסביר את מבטה המופתע של הרה, אך תפקידה המדויק ביצירה נותר בלתי ברור.
הקומפוזיציה והנוף האקספרסיבי עם העצים המתפתלים הושפעו מעבודותיו המוקדמות של רבו של פבריציוס, רמברנט, ובפרט מציורים מיתולוגיים כגון "חטיפת פרספונה" (כ־1631) ו"דיאנה מתרחצת עם נימפותיה" (1634).
מריחת המברשת הרפויה ושימוש בצבעים בעיקר חום, אוכרה, אדום ולבן תואמים את שאר היצירות ההיסטוריות החתומות של פבריציוס.
בנוסף, הציור משקף כבר אז את עניינו של האמן בעומק, בקרני אור ובאפקטים אופטיים, ובמיוחד בביצוע הקפדני של ההשתקפות.
היצירה הייתה בעבר חלק מאוסף רומיאנצב בסנקט פטרבורג, עם חותם מזויף של רמברנדט.
מאז 1924 היא שייכת לאוסף מוזיאון פושקין במוסקבה.
ציור זה, כמו גם העתקו המוצג ברייקסמוזיאום באמסטרדם, נחשב בעבר לציור של חוברט פלינק.
גם סולומון דה בריי הוצע בעבר כיוצרה של היצירה.
רק לאחר גילוי הציור החתום "מרקוריוס וארגוס" בשנת 1985 זוהתה היצירה כיצירה של פבריציוס.
בישראל מוכרת בשם "רדיו רואנדה".
שם התחנה הוא בצרפתית ומשמעותו "הרדיו וטלוויזיה החופשיים של אלף הגבעות", נגזר מהתיאור של רואנדה כ"ארץ אלף הגבעות".
היא קיבלה תמיכה מרדיו רואנדה, הנשלט על ידי הממשלה, שאפשר לה בתחילה לשדר באמצעות הציוד שלהם.
התחנה, שזכתה להאזנה נרחבת בקרב האוכלוסייה הכללית, שידרה תעמולת שנאה נגד טוטסי, הוטו מתונים, בלגים וארגון משימת העזרה לרואנדה של האו"ם (UNAMIR).
אזרחים רואנדים רבים, ובית הדין הפלילי הבין-לאומי לרואנדה (ICTR) רואים בה כבעלת תפקיד מכריע ביצירת אווירת עוינות גזעית טעונה שאפשרה את רצח העם נגד בני הטוטסי ברואנדה.
מאמר שפורסם באוניברסיטת הרווארד מצא ששידורי RTLM היו חלק חשוב בתהליך גיוס האוכלוסייה, שהשלים את פגישות "האומוגנדה" המחייבות.
RTLM תואר כ"רדיו רצח עם", "מוות ברדיו" ו"פסקול לרצח עם".
התכנון ל-RTLM החל בשנת 1992 על ידי תומכי הוטו קיצוניים, בתגובה לעמדה הלא-מפלגתית הגוברת של רדיו רואנדה ולפופולריות הגוברת של רדיו מוהאבורה של החזית הפטריוטית הרואנדית (RPF).
RTLM הוקם בשנה שלאחר מכן, והחל לשדר ביולי 1993. התחנה התנגדה לשיחות השלום המתמשכות בין ה-RPF, המורכב ברובו מטוטסי, לבין הנשיא ג'ובנל הביארימאנה, שמשפחתו תמכה בתחנת הרדיו.
היא הפכה לתחנה פופולרית מכיוון שהציעה קטעים מוזיקליים עכשוויים תכופים, בניגוד לרדיו הממלכתי, ופיתחה במהירות קהל נאמן בקרב צעירים רואנדים, שהיוו מאוחר יותר את עיקר מיליציית אינטראהמווה.
פליסיאן קבוגה היה מעורב באופן משמעותי בהקמה ובמימון של RTLM, כמו גם במגזין Kangura.
בשנת 1993, בפגישת גיוס כספים של RTLM שאורגנה על ידי MRND, פליסיאן קבוגה הגדיר בפומבי את מטרת RTLM כהגנה על כוח ההוטו .
התחנה נחשבת כמי שניצלה את העוינות והדעות הקדומות העמוקות של בני הוטו רבים.
הרטוריקה הארסית הוצבה לצד שימוש מתוחכם בהומור ובמוזיקה זאירית פופולרית.
לעיתים קרובות התייחסו לבני טוטסי כ"ג'וקים" (לדוגמה: "אתם [טוטסי] ג'וקים!
מבקרים טוענים כי ממשלת רואנדה עודדה את הקמת RTLM כ"רדיו שנאה", כדי לעקוף את העובדה שהתחייבו לאסור "תעמולה רדיו מזיקה" בהודעה משותפת של האו"ם בדאר א-סלאם ממרץ 1993. עם זאת, מנהל RTLM, פרדיננד נהימאנה, טען כי התחנה נוסדה בעיקר כדי להתמודד עם התעמולה של רדיו מוהאבורה של RPF .
בינואר 1994, שידרה התחנה הודעות הגוערות במפקד UNAMIR, רומאו דאלאר, על כישלונו למנוע את הריגתם של כ-50 בני אדם באזור לא מפורז .
לאחר שמטוסו הפרטי של הביארימאנה הופל ב-6 באפריל 1994, RTLM הצטרפה למקהלת הקולות שהאשימו את המורדים הטוטסיים, והחלה לקרוא ל"מלחמה סופית" כדי "להשמיד" את הטוטסי.
במהלך רצח העם נגד הטוטסי ברואנדה
במהלך רצח העם, ה-RTLM שימש כמקור לתעמולה על ידי הסתה לשנאה ואלימות נגד טוטסי, נגד הוטו שתמכו בהסכם השלום, נגד הוטו שנישאו לטוטסי, ועל ידי קידום השמדת כל הטוטסי ברואנדה.
ה-RTLM דיווח על מעשי טבח, ניצחונות והאירועים הפוליטיים האחרונים באופן שקידם את האג'נדה האנטי-טוטסי שלהם.
בניסיון לעשות דה-הומניזציה, ה-RTLM התייחס בעקביות לטוטסי ול-RPF כ"ג'וקים" במהלך שידוריו.
המוזיקה של ההוטו סימון ביקינדי נוגנה לעיתים קרובות.
היו לו שני שירים, "בנה סבהינזי" ("בני אבי החקלאים") ו"נאנגה אבאהוטו" ("אני שונא הוטו"), אשר פורשו מאוחר יותר כהסתה לשנאה נגד הטוטסי ורצח עם.
אחת הסיבות העיקריות להצלחתה של RTLM בתקשורת הייתה מכיוון שצורות אחרות של מקורות חדשותיים כגון טלוויזיה ועיתונים היו פחות נפוצים עקב מחסור במשאבים.
בנוסף למחסום תקשורת זה, אזורים בהם היו שיעורי אנאלפביתיות גבוהים וחוסר השכלה בקרב האזרחים נותרו בין האזורים האלימים ביותר במהלך רצח העם נגד הטוטסי.
הכפרים מחוץ לאזור השידור של RTLM חוו אלימות גולשת מכפרים שקיבלו בפועל את שידורי הרדיו.
מאמר מאוניברסיטת ציריך שפורסם ב-2014 העריך כי כ-10% מכלל האלימות במסגרת רצח העם נגד הטוטסי נבעה משידורי הרדיו המסיתים ששודרו ב-RTLM.
לא רק ש-RTLM הגביר את האלימות הכללית, אלא שאזורים בהם הייתה קליטת רדיו מלאה הגדילו את מספר האנשים שהועמדו לדין בגין אלימות כלשהי בכ-62-69%.
עם זאת, מאמר משנת 2018 מטיל ספק בממצאי המחקר.
בזמן שהתרחש רצח העם, גיבש צבא ארצות הברית תוכנית לשיבוש שידורי RTLM, אך פעולה זו מעולם לא ננקטה.
גורמים רשמיים טענו כי עלות המבצע, הסכמי שידור בינלאומיים ו"המחויבות האמריקאית לחופש הביטוי" הפכו את המבצע לבלתי אפשרי.
כאשר כוחות צרפתיים נכנסו לרואנדה במהלך מבצע טורקיז, שנועד לכאורה לספק אזור בטוח לאלו הנמלטים מרצח העם, אך נטען שגם תמכו בממשלה הזמנית הנשלטת על ידי ההוטו, שידרה RTLM מגיזני קריאה לבנות ההוטו "להתרחץ וללבוש בגדים נאים כדי לקבל את פני בעלות בריתנו הצרפתיות.
בנות הטוטסי מתו כולן, אז יש לכן הזדמנות".
כאשר צבא ה-RPF בראשות הטוטסי השתלט על המדינה ביולי, RTLM לקחו ציוד נייד ונמלט לזאיר עם פליטי הוטו.
קנטאנו הבימנה, הידוע בכינויו "קאנטאנו".
השדרן הפופולרי ביותר מבחינת זמן שידור, קנטאנו קרא ל"אלה שיש להם אקדחים [ללכת] מיד אל הג'וקים האלה לכתר אותם ולהרוג אותם..."
במריקי נודעה בקריאותיה לאלימות עם מצ'טות ; בניגוד לקנטאנו, שקרא לשימוש בכיתות יורים, במריקי אמרה למאזינים "לא להרוג את הג'וקים האלה עם כדור - לחתוך אותם לחתיכות עם מצ'טה".
נואל היטימאנה, שהיה בעבר ברדיו רואנדה לפני שפוטר לאחר שהעליב את הנשיא ג'ובנאל הביארימאנה בשידור בזמן שהיה שיכור.
ז'ורז' רוג'יו, גבר לבן מבלגיה ממוצא איטלקי, אשר לאחר שעבר מביתו בגיל 35 כדי לעבוד בליאז', בא במגע עם גבר הוטו מרואנדה.
לאחר שפגש את הנשיא ג'ובנל הביארימאנה, הוא ביקר ובסופו של דבר עבר לרואנדה שנה לפני רצח העם.
ב-RTLM, רוג'יו הטיף לעליונות ההוטו ("כוח ההוטו") למרות מוצאו הלא רואנדי, קרא למאזינים להרוג טוטסי ואמר למאזינים ש"קברים מחכים להתמלא".
פרודואלד קרמירה, סגן נשיא ה-MDR .
טבע רשמית את המונח "כוח ההוטו".
שידר מדי יום ועודד טבח המוני של טוטסי, ופיקח על מחסומי דרכים במקומות בהם התרחשו מעשי טבח.
פליסיאן קבוגה, "יו"ר מנכ"ל" או "נשיא האספה הכללית של כל בעלי המניות".
קבוגה, מולטי-מיליונר שהיה ידיד קרוב של הנשיא חובנאל הביארימאנה, מימן כלי תקשורת לאומנים קיצוניים רבים של בני ההוטו.
נהימאנה, היסטוריון מוערך שקיבל את תואר הדוקטור שלו מאוניברסיטת פריז דידרו, הצטרף ל-RTLM לאחר שפוטר מרדיו רואנדה בשנת 1993.
ז'אן בוסקו בראיאגוויזה, יו"ר הוועד הפועל.
בראיאגוויזה היה דמות פוליטית חשובה ששימש כמנהל מדיניות במשרד החוץ בזמן רצח העם ברואנדה.
המשפט בבית הדין הפלילי הבינלאומי לרואנדה (ICTR) נגד RTLM החל ב-23 באוקטובר 2000 – במקביל למשפטו של חסן נגזה, מנהל ועורך מגזין "קנגורה".
ב-19 באוגוסט 2003, בבית הדין בארושה, ביקשה התביעה מאסרי עולם למנהיגי RTLM, פרדיננד נהימנה וז'אן בוסקו בראיאגוויזה.
הם הואשמו ברצח עם, הסתה לרצח עם ופשעים נגד האנושות, לפני ובמהלך רצח העם ב-1994 נגד בני הטוטסי.
ב-3 בדצמבר 2003, בית המשפט מצא את שלושת הנאשמים אשמים וגזר על נהימאנה ונגזה מאסר עולם ועל ברייאגוויזה מאסר של 35 שנים - על כך הוגש ערעור.
פסק הדין בערעור, שניתן ב-27 בנובמבר 2007, הקל בעונשם של שלושתם - נהימאנה קיבל 30 שנים, ברייאגוויזה 32 שנים ונגזה 35 שנים, כאשר בית המשפט ביטל מספר הרשעות בסעיפים מסוימים.
ב-14 בדצמבר 2009, שדרנית RTLM, ולרי במריקי, הורשעה על ידי בית משפט בגקקה ברואנדה ונידונה למאסר עולם על תפקידה בהסתה למעשי רצח עם.
שידורי RTLM שעברו דרמטיזציה נשמעים בסרט "מלון רואנדה".
בסרט "לפעמים באפריל", אחיו של הדמות הראשית עובד ב-RTLM ועומד למשפט ב-ICTR.
הסרט "כלבים שוטטים" עושה שימוש בהקלטות מ-RTLM.
שם הרומן של עיתונאי "הניו יורק טיימס" ביל ברקלי, "הקברים עדיין לא מלאים" (2001), לקוח משידור RTLM ידוע לשמצה בקיגאלי בשנת 1994: "פספסתם כמה מהאויבים.
עליכם לחזור לשם ולחסל אותם.
יוצר התיאטרון השווייצרי מילו ראו שיחזר שידורי רדיו של RTLM במחזה "רדיו שנאה", שעלה לראשונה ב-2011 והופיע בפסטיבל Berliner Festspiele בברלין ב-2012. הוא גם עיבד את ההצגה למחזה-רדיו ולסרט, וכתב ספר על כך.
הרואין (Heroin, diacetylmorphine, diamorphine) הוא סם ממכר ביותר, אופיואידי חצי-סינתטי.
בגוף, הוא פועל כמשכך כאבים.
הרואין מסונתז ממורפין, שהוא עצמו אחד האלקלואידים הנמצאים בשרף של פרג האופיום (Papaver somniferum).
הרואין הוא האסטר ה-3,6 דיאצטטי של מורפין.
בחילוף החומרים בגוף, הרואין הופך למורפין.
מרבית השימוש בו נעשה למטרות בילוי והנאה, עקב תחושת האופוריה החזקה שהוא מסוגל לגרום.
כמו כן, ברפואה הוא משמש משכך כאבים חזק.
כאשר הוא מופיע כמלח (בדרך כלל הידרוכלורי), נראה הרואין כאבקה לבנה.
במקרים אחרים, הרואין עשוי להיראות כאבקה חומה-בהירה או כחומר שחור דמוי זפת.
ההרואין החום מכונה בישראל "קוק פרסי" (אף על פי שאין לו כל קשר לקוקאין).
הרואין הנמכר ברחוב רחוק מלהיות טהור, והוא מדולל בחומרים שונים כמו אקמול ופרוקטוז.
הרואין ניתן לצריכה בדרכי מתן שונות, כמו הזרקה תוך-ורידית, מתן תוך-נחירי ועישון "הרצה" על נייר אלומיניום.
צריכתו ומכירתו של סם זה אסורים במדינות רבות, לרבות ישראל.
ההרואין סונתז לראשונה ב-1874 על ידי הכימאי הבריטי סי.אר.
איי רייט, שעבד בבית חולים בלונדון.
באותו הזמן עסק רייט בשילוב מורפין עם חומצות שונות.
לאחר שהרתיח מורפין ומספר מרכיבים שונים במשך כמה שעות, נוצרה תרכובת שקרא לה טטרא-אצטיל מורפין, אשר היום נקראת דיאצטילמורפין.
את התרכובת שלח רייט לחברו בקולג' במנצ'סטר לאנליזה.
בתשובה הוא קיבל את הדו"ח הבא:
הוחדרו לגופם של כלבים צעירים וארנבים באופן תת-עורי (הזרקה) ...
אפיסות כוחות, פחד וישנוניות מיד לאחר ההזרקה, רגישות בעיניים, אישונים מצומצמים, ריור מוגבר אצל הכלבים, ונטייה קלה להקאות במקרים מסוימים, אך ללא ההקאה עצמה.
הנשימה הייתה מואצת בתחילה, אך הואטה מאוחר יותר, כמו גם פעילות הלב שהואטה והפכה לא-סדירה.
נרשמה ירידה ביכולת התאום והשליטה בתנועת השרירים, ואובדן כוח בגפיים האחוריות, יחד עם ירידה בחום בפי הטבעת של כ-4°."
היינריך דרסר, אשר עבד בחברת התרופות הגרמנית "באייר" ועמד בראש הצוות שפיתח את האספירין, הבחין שדיאצטילמורפין פעיל יותר ממורפין.
חברת באייר רשמה את הסימן הרשום "הרואין" (במשמעות של "טיפול הרואי", מהמילה הגרמנית Heroisch).
בין השנים 1898 ו-1910 שווק הרואין כתחליף לא-ממכר למורפין וכתרופת שיעול לילדים.
אולם באותה תקופה, התברר שהרואין ממכר אף יותר ממורפין.
כתוצאה מכך, הופסק בהדרגה השימוש הרפואי הנרחב בהרואין.
בשנת 1924 חוקק בארצות הברית "חוק ההרואין", שאסר על יצור הרואין והחזקתו.
בעשורים שלאחר מכן, גם בעקבות שורה של אמנות בין-לאומיות, הפך ההרואין לסם בלתי חוקי ברוב ככל ארצות העולם.
מאחר שסמים אופיואידיים הם בראש ובראשונה משככי כאבים, מפחית ההרואין ולפעמים מעלים לחלוטין כאבים שחש הצורך אותו.
הרואין גורם לתחושת חמימות, להתעלות חושים, לשחרור מלחצים, לסיפוק, להרגשה כללית טובה ולאופוריה.
מינון גבוה של הרואין עלול לגרום לעיוותים בראייה, להזיות ולחלימה בהקיץ.
תופעות כמו בחילות והקאות עלולות להופיע בעיקר בשימושים הראשונים.
כמו כן, המשתמש עלול לחוש עצירות וגירוד.
קצב הנשימה יורד, לעיתים עד כדי סיכון חיים.
בטווח הארוך ההרואין מדכא את היצר המיני ומשבש ומאט את יכולת התגובה.
כמו עם כל הסמים האופיואידיים, בשימוש מתמשך הגוף מפתח עמידות להרואין.
כך, אדם שבפעם הראשונה היה לו די במנה של כ-20–30 מ"ג כדי לחוש את השפעת הסם, יכול לאחר שימושים אחדים בלבד להתרגל לסם עד שכמות כזו לא תשפיע עליו כלל, והוא יאלץ להשתמש בכמויות גבוהות בהרבה (למשל כ-100–150 מ"ג) כדי להשיג את אותה התחושה.
לאחר הפסקת השימוש לכמה שבועות העמידות לסם פוחתת, והגוף מאבד בהדרגה את הסבילות שפיתח.
בבריטניה, דיאמורפין הוא תרופת מרשם חוקית.
בין השאר, הוא מיוצר בצורה תעשייתית על ידי חברה בריטית אחת.
זו מספקת את המלח דיאמורפין הידרוכלוריד באמפולות, מהן מכינים את החומר להזרקה.
הפרג המשמש ליצור התרופה גדל בעיקר באוסטרליה, אך גם בחוות מאובטחות על אדמת בריטניה.
קיים פיקוח הדוק ביותר על הפצת התרופה; לא ניתן להשיג הרואין בצורה חוקית אלא למגוון מצומצם של התוויות, וכמעט רק בשטחו של בית חולים.