tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באיור המצורף - דוגמה לתמונה שמידג'ורני יצרה, על סמך ציור של עץ באובב - ללא תיאור טקסטואלי בכלל, אחרי כמה עשרות איטרציות של וריאציות חוזרות ונשנות בתוך היישום.
בתהליך זה, היישום ייצר תמונה שגם מביאה בחשבון את קובץ התמונה וגם את התיאור הטקסטואלי
בתהליך זה, הממשתמש מעלה תמונה, מוחק חלקים ממנה ומבקש מהיישום למלא את המחיקה, באמצעות תיאור טקסטואלי של איך הוא מבקש למלא את התמונה.
טכניקה זו מאפשרת, בין השאר, לתקן פוקוס בצילום - יכולת חדשנית שעוזרת במיוחד במיקרים של צילום "מאקרו".
"זום אאוט קונטקסטואלי" מתמונה קיימת
בטכניקה זו, המשתמש מעלה תמונה לתוכנת עריכה רגילה (למשל, פוטושופ), מגדיל את הקנבס ורק אז מעלה את התמונה אל היישום.
בתוך היישום, המשתמש מוחק את הקנבס שמסביב לתמונה המקורית ואז מבקש, על ידי תיאור טקסטואלי להשלים את הקנבס החסר.
טכניקה זו מאפשרת להפוך תמונת פורטרט לתמונה של אדם בגודל מלא בתוך סצנה של מסיבה למשל.
למעשה, טכניקה זו מאפשרת "זום אאוט" רצוף, כאשר יישום הבינה המלאכותית ממלא את האזור שלא היה בתמונה המקורית לפי "הדמיון" של עצמו והיצירה של עצמו.
טכניקה המאפשרת למחוק קטע מהתמונה ולבקש מהתוכנה להשלים את הקטע שנמחק - ע"פ טקסט בחלון ההנחיה וההקשר החזותי של התמונה עצמה, באנגלית.
חלק מהתוכנות מאפשרות להעלות שתי תמונות שהודבקו על אותו קנבס ב"מרחק" האחת מהשנייה ו"לבקש" מהתוכנה למלא את המרווחים, ע"פ טקסט בחלון ההנחיה ובצורה שתתחבר לתמונות הקיימות בצורה שלא מאפשרת לראות את החיבור.
המשתמש יכול ליצור תמונה בכל אחד מהתהליכים שתוארו למעלה - ואז לייצא אותה לתוכנת עריכה רגילה, להעלות את התמונה החדשה אל היישום, לעבוד עליה וחוזר חלילה.
תיאור תהליכי העבודה מופיע באיור שמשמאל
נכון לשלהי 2022, מתפתחות תוכנות שמאפשרות שימוש בשילוב של "מסגרת התייחסות" ו"מסכות".
התוכנה מאפשרת להגדיר "חלון התייחסות" - כך שהבינה המלאכותית תתייחס רק לאותו מידע שנמצא בתוך חלון ההתייחסות - כך למשל, אם התמונה שעובדים עליה כוללת שמים וקרקע ו"חלון ההתייחסות" יצומצם כך שרק האדמה מוכלת ב"חלון ההתייחסות" - כל הפעולות שיבוצעו יהיו בהקשר לתוכן הוויזואלי של חלון ההתייחסות בלבד.
לדוגמה - אם המשתמש יבצע "שיחלוף חזותי" - השיחלוף יהיה כך שהאלגוריתמיקה תנסה להתאים את התמונה "החדשה" אל תכולת חלון ההתייחסות בלבד ולא לתמונה כולה.
מנגנון נוסף הן "מסכות" המאפשרות למשתמש לצייר "מסכה" או שקף על גבי התמונה המקורית.
כל הפעולות שמתבצעות בהמשך להצבת המסכה מתבצעות רק על השטח שאותו המסכה מכסה.
הצירוף של "חלון התייחסות" ו"מסכות" מאפשר בעצם "לצייר" ביד חופשית סוג של "סקיצה", להגדיר "חלון הנחיה טקסטואלי" וכך - לצייר "כל תמונה רצויה" באמצעות בינה מלאכותית יוצרת - בלי שיש צורך לצאת מחוץ ליישום.
תוכנה מובילה בהקשר זה היא InvokeAI.
אחת השיטות המתפתחות לשילוב של יישומים מורכבים - היא ויזואליזציה של "צמתים", כאשר כל צומת מייצגת פעולה מורכבת ולכל צומת יש מספר כניסות ומספר יציאות - וגם יכולת להגדיר משתנים שונים.
לדוגמה, בתוכנת בלנדר, יש יכולת לנהל חומרים בשיטה זו - כאשר צומת אחת מגדירה את הצבע, צומת אחת מגדירה את השקיפות של החומר, צומת אחרת את החיספוס, צומת אחת את מידת ההחזרים, האם יש תופעה של החזרות רבות בתוך החומר המסוים וכיוצא באלו.
יתרונה של השיטה - זה שהיא מאפשרת "לחבר" יישומים מורכבים בצורה פשוטה יחסית - מההיבט של "מימשק משתמש".
חלק מיישומי הבינה מלאכותית מתוכננים לממש יכולת זו - באופן שיאפשר לשלב רשתות/ יישומים, כך למשל - אפשר לחבר רשת "שמע לטקסט" ל"רשת טקסט-תרגום-טקסט", ל"רשת טקסט - השבחת טקסט באמצעות מודל שפה גדול - לטקסט" לרשת "טקסט לתמונה" - לרשת "תמונה - שינוי סגנון - לתמונה" וכדומה.
באמצע מרץ 2023, התפרסם יישום המאפשר לחולל - ליצור תמונות בשיטת המימשק של "צמתים" - NODES.
היישום פתוח לשימוש חינמי ושמו ComfyUI.
פיתוחים בתחום אמנות מבוססת בינה מלאכותית עלולים לשמש למגוון פעולות זדוניות ובכללן יצירת ידיעות כוזבות, זיוף תמונות או ווידאו, שימוש לטובת השפעה אסורה על בחירה של אנשים, למשל, בהקשר לבחירות במדינות דמוקרטיות וכיוצא באלו.
מסמך ראשוני בנושא פורסם על ידי המשרד לחדשנות, מדע וטכנולוגיה כ"מצפן" להתייחסות של הציבור, ב-30.10.2022.
נושא אחר אשר מעורר שלל שאלות ודיונים אתיים הוא השאלה האם יצירה שנוצרה בידי מערכת בינה מלאכותית עשויה להיות מוגנת בזכויות יוצרים?
בשנת 2023 בית המשפט של מחוז קולומביה בארצות-הברית פסק שהתשובה לשאלה זו היא שלילית, אך הנושא עדיין נידון במסגרות משפטיות ואקדמיות.
אוטובוס סוסים או אומניבוס רתום לסוסים היה רכב גדול, סגור ובנוי על קפיצים (מתלים), ששימש להובלת נוסעים לפני כניסת כלי הרכב המנועיים.
הוא שימש בעיקר בסוף המאה ה-19 הן בארצות הברית והן באירופה, והיה אחד מאמצעי התחבורה הנפוצים ביותר בערים.
הסידור האופייני היה, שני ספסלי עץ לאורך צידי קרון הנוסעים כמקום ישיבה לנוסעים שישבו זה מול זה.
הנהג ישב על ספסל נפרד שפנה קדימה, בדרך כלל במיקום מוגבה מחוץ לתא קרון הנוסעים הסגור.
בעידן העיקרי של האוטובוסים האלה שנגררו על ידי סוסים, רבים מהם היו אוטובוסים דו- קומתיים.
בסיפון העליון הלא מקורה, היו הספסלים האורכיים מסודרים גב אל גב.
באופן דומה, אם כי בממדים קטנים יותר, כלי רכב כאלה היו מוחזקים לעיתים קרובות בבתי כפר (על ידי כמה בתי מלון וחברות רכבת), כדי להעביר משרתים ומטען אל תחנת הרכבת וממנה.
כלי רכב אלה היו פופולריים במיוחד בסביבות 1870–1900, ונודעו כ'אומניבוסים פרטיים' או "אוטובוסי תחנות"; נהוגים על יד עגלון, הם יכלו להסיע בדרך כלל ארבעה עד שישה נוסעים בפנים, עם מקום למטען (ולפעמים מקומות ישיבה נוספים) על הגג.
קרון פתוח קטן עם או בלי חלק עליון, אך עם סידור מושבים דומה לאמניבוסים רתומים לסוסים, נקראה קרונית (Wagonette).
אוטובוס (או בקיצור בוס – bus) הוא צורה מקוצרת של המילה הלטינית omnibus.
אגדה שמקודמת על ידי אתר מוזיאון התחבורה הצרפתי אומרת שהשם נגזר מחנות כובענים של משפחת אומנס מול התחנה הראשונה שנפתחה בנאנט על ידי סטניסלס בודרי ב-1823. "Omnes Omnibus" היה משחק מילים בשמו הלטיני של אותו כובען Omnès (omnes מילה ברבים) שמשמעו "הכל" ו-omnibus (מילה ברבים) שמשמעו "עבור כולם" שניהם בלטינית.
מכאן, מסכמת האגדה, נתנו אזרחי נאנט את הכינוי "אומניבוס" לרכב.
אף על פי שאין עוררין על כך שהמונח נוצר עם החברה של סטניסלס בודרי, אין תיעוד של כובען בשם אומנס שהתגורר ברחוב זה.
ב-1892, בנו של מנהל החשבונות של בודרי כתב ב־Bulletin de la Société archéologique de Nantes שלאומניבוס יש מוצא פשוט יותר.
בודרי נהג לקרוא למכוניות הסוסים שלו Dames Blanches (גברות לבנות), שם, שלפי המבקרים אמרו לו, לא הגיוני.
לאחר מכן השיב, במילה הלטינית: "אם כך, אלו מכוניות אומניבוס!" (מכוניות לכולם).
סיפורים אחרים על מקור השם התפשטו במהירות.
המונח "אומניבוס" הועבר גם לכלי רכב מנועיים.
הספר "Motor Bodybuilding in all its Branches" משנת 1914, מאת כריסטופר ויליאם טרי, תיאר אומניבוס כבעל מושבים אורכיים בשורות עם דלת אחורית או דלתות צד.
קו האוטובוס הציבורי הראשון הידוע (שהיה ידוע כ"כרכרה" באותה תקופה) היה carrosses à cinq sols שהושק על ידי בלז פסקל בשנת 1662 בפריז.
הקו היה די פופולרי עד שהועלו התעריפים והגישה לשירות הוגבלה לחברי החברה הגבוהה על ידי רגולציה.
השירותים פסקו לאחר 15 שנים.
בבריטניה, ג'ון גרינווד פתח את קו האוטובוס הראשון בבריטניה במנצ'סטר בשנת 1824. הרעיון החלוצי שלו היה להציע שירות שבו, בניגוד לרכבת, לא היה צורך בהזמנה מוקדמת והנהג היה אוסף או מוריד נוסעים בכל מקום לפי בקשה.
האומניבוס הראשון הוצג בלונדון בשנת 1831. בשנת 1833 התקבלה חקיקה לאפשר לכלי רכב ארוכי גוף אלו לנוע ברחובות העיר, בתנאי שהנהגים והכרטיסנים יוציאו רישיון ויענדו תג ועליו מספר.
אומניבוס פריז הוקם בשנת 1828 על ידי איש עסקים בשם סטניסלס בודרי, שהחל את קו האומניבוס הצרפתי הראשון כאמור בנאנט בשנת 1826, תוך שימוש בשני קרונות תלויי קפיצים (מתלים), כל אחד ל-16 נוסעים.
בעקבות ההצלחה בנאנט, בודרי עבר לפריז והקים את Enterprise des Omnibus ברחוב Rue de Lancre, עם סדנאות לתחזוקה על quai de Jemmapes.
בשנת 1827 הוא הזמין יצרן רכבות אנגלי, ג'ורג' שיליביר, לתכנן רכב שיוכל להיות יציב ולשאת מספר רב של נוסעים.
ב-28 באפריל 1828 החל שירות האומניבוס הראשון של פריז, שיצא כל חמש עשרה דקות בין לה מדלן לבין הבסטיליה (la Bastille).
תוך זמן קצר, היו מאה אומניבוסים בשירות, עם שמונה עשר מסלולים שונים.
הנסיעה עלתה עשרים וחמישה סנטים.
האומניבוסים הסתובבו בין שבע בבוקר לשבע בערב.
כל אומניבוס יכול היה לשאת בין שנים עשר לשמונה עשר נוסעים.
הקו העמוס ביותר היה לאורך השדרות הגדולות (Grand Boulevards).
קוים אלה פעלו משמונה בבוקר עד חצות.
שירות האומניבוס של פריז זכה להצלחה עממית מיידית, עם יותר משנים וחצי מיליון נוסעים בששת החודשים הראשונים.
לא הייתה דרך מהימנה לגבות כסף מהנוסעים, או שגובי הכרטיסים שמרו הרבה מהכסף לעצמם; בשנותיה הראשונות החברה הייתה כל הזמן על סף פשיטת רגל, ובייאוש התאבד בודרי בפברואר 1830. השותפים של בודרי ארגנו מחדש את החברה והצליחו להשאיר אותה בפעילות.
בספטמבר 1828, חברה מתחרה, les Dames-Blanches, החלה להפעיל כלי קו משלה.
ב-1829 ובשנים הבאות נכנסו לעסק חברות נוספות עם שמות פיוטיים.
לאומניבוס הייתה השפעה עמוקה על החיים הפריזאיים, ואפשר לפריזאים לעבוד ולקיים חיי חברה מחוץ לשכונות שלהם.
בשנת 1855, נפוליאון השלישי איחד אותם לחברה אחת, Compagnie générale des omnibus, עם מונופול על התחבורה הציבורית בפריז.
החל משנת 1873, הם הוחלפו בהדרגה בחשמליות, והחל משנת 1906, במכונית האומניבוס, או האוטובוס הממונע.
האומניבוס האחרון של פריז רתום לסוסים נסע ב-11 בינואר 1913, מסנט סולפיס (Saint-Sulpice) ללה וילט ( La Villette).
ברחובות לונדון נעשה שימוש באומניבסים מאז 1829. ג'ורג' שיליביר ראה את הצלחת האומניבוס של פריז בשירות והגיע למסקנה להפעיל כלי רכב דומים בלונדון.
ה"אומניבוס" הלונדוני הראשון שלו, שמשתמש באותו עיצוב ושם כמו הרכב של פריז, נכנס לשירות ב-4 ביולי 1829 בנתיב בין פדינגטון (היורקשייר סטינגו) לבין ה"בַּנְק" (בנק אנגליה) דרך "הדרך החדשה".
הופעלו ארבע יציאות בכל כיוון מדי יום.
הצלחתה של שיליביר גרמה למתחרים רבים להיכנס לשוק, ולמשך זמן מה האוטובוסים כונו Shillibeers כלומר שיליברים.
שיליביר בנה אוטובוס נוסף עבור אקדמיית Newington for Girls של הקווייקרים ליד לונדון.
הוא היה בסך הכל 25 מושבים ונכנס להיסטוריה כאוטובוס התלמידים הראשון.
באומניבוסים של לונדון לא הורשו לגברים להשתמש בסיפון העליון עד 1847.
מערכת התחבורה הציבורית של ברלין היא הוותיקה ביותר בגרמניה.
בשנת 1825 נפתח קו האוטובוס הראשון משער ברנדנבורגר לשרלוטנבורג על ידי סימון קרמזר, כשהוא פועל לפי לוח זמנים.
שירות האוטובוסים הראשון בתוך העיר פעל משנת 1840 בין אלכסנדרפלאץ לבין "תחנת הרכבת פוטסדאם" (Berlin Potsdamer Bahnhof).
הוא נוהל על ידי ישראל משה חנוך, שארגן את שירות המוניות מאז 1815. ב-1 בינואר 1847, חברת Concessionierte Berliner Omnibus Compagnie (חברת האוטובוסים של ברלין) החלה את קו אוטובוס הסוסים הראשון שלה.
השוק הגדל חווה את השקתן של חברות נוספות רבות, עם 36 חברות אוטובוסים בברלין עד 1864.
מסוף שנות ה-20 של המאה ה-19 פעלו האומניבוסים הראשונים הרתומים לסוסים ברחובות ניו יורק, והקלו על מגמת התפשטותה של מנהטן צפונה.
עם הופעתה של פלדה בייצור המוני (בסביבות 1860), הועלו אומניבוסי הסוסים על מסילות (רכבת קרונית הסוסים), מכיוון שאותו סוס יכול היה למשוך פי 3 עד פי 10 מספר אנשים על פסים.
זה לא רק היה יעיל יותר, אלא מהיר יותר ויצר, בעידן של רחובות לא סלולים, נסיעה עדיפה בהרבה.
בסביבות 1890, ההנעה החשמלית הפכה למעשית והחליפה הן את הסוס והן את הכבל.
מספר קווי המתיחה על המסילות התרחב באופן אקספוננציאלי.
המהלך נחשב כהתקדמות עצומה בתחבורה עירונית ולהשקעה נבונה באותה תקופה.
חשמליות עדיין קיימות בערים רבות גם ב, אם כי לעיתים קרובות הוחלף בהן המנוע, כך שהן מונעות על ידי מנוע בעירה פנימית ואף על-ידי מנוע חשמלי.
מתחילת המאה העשרים החלו שאר אוטובוסי הסוסים שלא הוסבו לרכבת (או חשמלית), להיות מוחלפים באומניבוסים מונעי בנזין, או אוטובוסים.
אומניבוס הסוסים האחרון שתועד בלונדון היה אוטובוס של טילינג שנסע לאחרונה בין פקהאם ל-Honor Oak Tavern ב-4 באוגוסט 1914. האומניבוס האחרון של ברלין רץ ב-25 באוגוסט 1923. חלק מאוטובוסי הסוסים נותרו בשימוש כיום לסיורי תיירות.
אומניאום (מלטינית: omnium; של כולם, שייך לכולם) הוא אירוע בענף מרוץ אופני מסלול.
היסטורית לאומניאום היו פורמטים מגוונים אך בשנים האחרונות מרוצי כביש אימצו גם הם את המונח לתיאור מרוצי רב-יומיים הכוללים את שלושת אירועי המרוץ העיקריים בכביש (מרוץ נגד השעון, מרוץ המוני וקריטריום).
האומניאום הוחזר לאליפות העולם בפורמט של חמישה מרוצי מסלול לגברים בשנת 2007 ולנשים בשנת 2009. בשנת 2010 שונה האומניאום על ידי ה-UCI כדי לכלול את מרוץ ההדחה, והמרחקים של האירועים הוארכו כדי להיטיב עם רוכבי הסיבולת.
האומניאום החליף את מרוץ המרדף האישי ואת מרוץ הנקודות במשחקים האולימפיים החל מאולימפיאדת 2012. השינוי זכה לביקורת מצד רוכבת האופניים רבקה רומרו, שנותרה ללא יכולת להגן על תוארה האולימפי.
מיוני 2014 ועד סוף 2016, האומניאום כפי שהוגדר על ידי האיגוד הבין-לאומי לאופניים (UCI) כלל את ששת האירועים הבאים שנערכו על פני יומיים:
מרוץ מרדף אישי (Individual pursuit) - 4,000 מטר לגברים מקצועיים, 3,000 מטר לנערים מקצועיים ולנשים מקצועיות, ו-2,000 מטר לנערות.
מרוץ נגד השעון (Time trial) - 1 ק"מ לגברים, 500 מטר לנשים.
מרוץ הקפה מעופפת נגד השעון (Flying lap)
מרוץ נקודות (Points race) - 40 ק"מ לגברים מקצועיים, 25 ק"מ לנשים מקצועיות, 25 ק"מ לנערים, 20 ק"מ לנערות.
במהלך חמשת האירועים הראשונים, כל מנצח זכה ב-40 נקודות, כל מקום שני ב-38 נקודות, כל מקום שלישי ב-36 נקודות, וכן הלאה.
רוכבים המדורגים במקום ה-21 ומטה זכו כל אחד בנקודה אחת.
במרוץ הנקודות, הרוכבים מוסיפים ומאבדים נקודות מהסך הכללי שלהם בהתאם להקפות שנצברו ואבדו, ולנקודות שנצברו במאוצים.
לאחר עונת 2016, שלושת האירועים המבוססים על זמן – מרוץ הספרינט נגד השעון, מרוץ ההקפה המעופפת ומרדף אישי – הוסרו מהאומניאום, מרוץ טמפו נוסף, והאירוע קוצר ליום אחד.
מרוץ הנקודות נשאר בפורמט הסופי עם שינויים קלים.
7.5 ק"מ לנשים מקצועיות ולנערים
2 הקפות לכל מאוץ על מסלולים של 250 מטר
20 ק"מ לנשים מקצועיות ולנערים
המנצח באומניאום הוא הרוכב שצבר את סך הנקודות הגבוה ביותר.
במקרה של שוויון בדירוג הסופי, המקומות במאוץ הסופי של האירוע האחרון, מרוץ הנקודות, יקבעו את השובר שוויון.
רוכב חייב להשלים כל אירוע באומניאום, אחרת הוא מדורג אחרון.
פרה-אומניאום (Para Omnium) ברכיבת מסלול לפרה-ספורטאים הוצג בשנת 2020, והוא כולל ארבעה אירועים:
הקפה מעופפת של 200 מטר
האירועים האישיים, למעט ההקפה המעופפת של 200 מטר, עשויים להיערך כחלק מאירועים עצמאיים, כאשר רק משתתפי האומניאום זכאים לנקודות אומניאום.
הנקודות מוענקות בצורה דומה לחמשת האירועים הראשונים באומניאום הרגיל.
אומניום במרוץ כביש מורכב ממרוץ נגד השעון, קריטריום ומרוץ כביש בהזנקה המונית – בדרך כלל נערך במהלך סוף שבוע או תקופה של 2–3 ימים.
נקודות מוענקות לגומרים במקומות הראשונים בכל אירוע ומצטברות בסוף האירוע.
המנצח הכולל נקבע על בסיס מספר הנקודות שנצברו.
לעיתים קרובות, המארגנים קובעים שעל הרוכבים להשלים כל אירוע כדי להיות זכאים לפרס הכולל.
אומץ לסרב היא תנועת סרבנות המעודדת סירוב לשרת בשטחי יהודה, שומרון וחבל עזה מטעמי מצפון על רקע השליטה הישראלית באותם שטחים.
תנועת "אומץ לסרב" הוקמה בינואר 2002, כאשר 51 חיילים וקצינים במילואים חתמו על מכתב שכונה מכתב הלוחמים בו הודיעו על סירובם לשרת בשטחי יהודה שומרון וחבל עזה מטעמי מצפון.
מאז חתמו על המכתב יותר מ-600 לוחמים במילואים.
את "מכתב הלוחמים" חיברו דוד זונשיין ויניב איצקוביץ', שני סגנים במילואים.
בהמשך שנת 2002 עתרו זונשיין ואיצקוביץ', עם עוד שישה לוחמים, לבג"ץ, על מנת שיורה לבטל את הרשעתם בדין משמעתי על סירובם לשרת במילואים בשטחים וישלול את חוקיות החלטתו של שר הביטחון שלא לתת להם פטור מחובת שירות מילואים בשל טעמים שבסרבנות מצפון סלקטיבית.
העתירה נדחתה, וזונשיין ישב 35 יום בכלא צבאי על סירובו לשרת בשטחים.
ביוני 2006 הפגינו חברי התנועה נגד מבצע גשמי קיץ, שנערך בעקבות חטיפת גלעד שליט.
בשנת 2010, לקראת פתיחתו של היכל התרבות באריאל, קראה התנועה למנהלי התיאטרונים וארגוני השחקנים שלא להופיע באריאל.
תנועת "אומץ לסרב" מכירה בצורך בשירות בצה"ל, ומתפארת בכך שרבים מחבריה הם קצינים ולוחמים שנאמנותם למדינה ולצה"ל אינה מוטלת בספק ואשר מוכנים ברצון לשרת בצבא, אך לא ביהודה, שומרון וחבל עזה.
הטענה המרכזית של חברי התנועה היא שדווקא כלוחמים אשר שרתו בשטחים הם יודעים כי רבות מפעולות הצבא בשטחים - אין דבר בינן לביטחון המדינה, וכל תכליתן היא דיכוי העם הפלסטיני, ולכן הם מסרבים לקחת חלק בפעולות אלה.
סיסמאות התנועה מקפלות בתוכן את הרעיון שסירוב אינו סותר את הציונות, לדוגמה: "מסרבים למען ישראל", "סירוב לכיבוש זו ציונות" או "ישראלי.
אנריקה אומר סיבורי (בספרדית: Enrique Omar Sívori; 2 באוקטובר 1935 – 17 בפברואר 2005) היה כדורגלן ארגנטינאי.
סיבורי זכה בפרס כדור הזהב לשנת 1961.
סיבורי נולד בסן ניקולאס דה לוס ארוז'וס, עיירה שנמצאת במחוז בואנוס איירס, למשפחה ארגנטינאית-איטלקית.
מ-1954 ועד 1957 שיחק סיבורי בקבוצת ריבר פלייט וזכה איתה בשלוש אליפויות ליגה רצופות.
הוא הועבר ליובנטוס תמורת 30 מיליון פסו, סכום שבעזרתו התאפשר למועדון הארגנטיני לבנות את היציע הצפוני החסר באצטדיון המונומנטל.
יציע זה נקרא מאוחר יותר על שמו של סיבורי.
ביובנטוס שיחק מ-1957 עד 1965. לאחר מכן עבר לקבוצת נאפולי ושיחק בקבוצה עד 1969. בתחילה שיחק בנבחרת ארגנטינה אך לאחר שעבר לשחק באיטליה, רצה סיבורי לשחק בנבחרת איטליה וב-1961 קיבל את האישור לשחק בנבחרת.
בשנה זו זכה סיבורי בתואר כדור הזהב.
במדי נבחרת ארגנטינה ערך סיבורי 18 הופעות וכבש 9 שערים.
הוא זכה עימה בטורניר אליפות דרום אמריקה של שנת 1957 כשארגנטינה מראה עליונות ברורה על שאר הנבחרות כשבדרך לזכייה הם הביסו 2–8 את קולומביה, 0–4 את אורוגוואי ו-0–3 את ברזיל.
באותו טורניר נבחר סיבורי לשחקן המצטיין.
ב-4 במרץ 2004 נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
שנה לאחר מכן נפטר, בגיל 69.
השחקן המצטיין של אליפות דרום אמריקה: 1957
מלך השערים בליגה האיטלקית: 1959/60
אֹמֶץ, הוא מושב ישראלי בעמק חפר השייך למועצה האזורית עמק חפר, ונמצא סמוך למועצה המקומית זמר.
רבים מתושבי עמק חפר ומתושבי היישוב השתמשו ומשתמשים בשם "אמָץ" כשם היישוב כראשי תיבות של מקימי המושב (אמ"ץ – ארגון משוחררי צה"ל).
היישוב הוקם ב-1 באוגוסט 1949 על אדמות שהיו שייכות עד מלחמת העצמאות לתושבי חלקו הצפוני של הכפר הערבי קאקון.
אנשי הכפר תקפו במלחמת העצמאות את קיבוץ המעפיל וב-5 ביוני 1948 כבשו לוחמי הגדודים 32 ו-33 מחטיבת אלכסנדרוני את הכפר לאחר קרבות קשים מול גדוד חיטין העיראקי, שהיה חלק מצבא ההצלה.
התושבים הראשונים של אומץ היו חיילים משוחררים מגדוד 32 של חטיבת אלכסנדרוני, שחלקם השתתף בקרבות באזור.
רוב חברי המושב הם יוצאי רומניה, הונגריה, תוניסיה ופולין, שהתארגנו עוד בהיותם בצבא לשם התיישבות חקלאית.
תחילת ההתיישבות הייתה בבתי הכפר הנטוש קאקון, כשהיו הרבה תקריות עם מסתננים.
באחת מהן נהרג הילד יוסי סולומון.
ישנם שני פירושים לשם היישוב; הראשון ראשי התיבות ארגון משוחררי צה"ל, השני – אומץ וגבורה.
חלק מרחובות המושב קרויים על שם שירים עבריים ידועים, ובהם זרעי קיץ, חורשת האקליפטוס, הרעות, ילדותי השניה, עץ השדה, נוף ילדות, בראשית ואסיף.
ממזרח למושב נמצאים שרידי המסילה המזרחית ההיסטורית ששימשה את הצבא העות'מאני במלחמת העולם הראשונה להובלת עצים.
המטיילים על הסוללה יכולים לראות שרידי גשרים ועמדת פילבוקס שנבנתה על ידי הבריטים.
נחום איצקוביץ', בן הכפר, היה ראש מועצת עמק חפר בין השנים 1994-2006.
אומצה אומצה הוא מונח סלנג ישראלי אונומטופאי המתאר את המקצב של מוזיקת הטראנס, ובהשאלה גם את התרבות שצמחה ממנה.
הביטוי מופיע גם בגרסאות אומצה בומצה, אומצים בומצים וכדומה.
המונח קיים גם בשפות אחרות, כגון רוסית.
מקורו של המונח "אומצה אומצה" הוא כנראה אותו החלק מן האוכלוסייה שזלזל בז'אנר זה, וההתנשאות שלו כלפי שוחרי הטכנו, אמה הרוחנית של מוזיקת הטראנס.
שני חלקי המונח נהגים במלעיל.
המונח מופיע כצמד מילים זהות על מנת להדגיש את המונוטוניות של מקצבי הטראנס.
"אומ-", חלקה הראשון של המילה החוזרת, מכוון אל צלילי הבס, בעוד ש"-צה" מכוון אל הצלילים הגבוהים ולמעשה נהגה עם תנועה חלשה (בין קמץ לשווא).
הטעמת המונח: יש להגות אוּמְצָה אוּמְצָה (במלעיל), ולא אֻמְצָה אֻמְצָה (במלרע) במשמע סטייק.
להקת הפאנק פופ "Bloodhound Gang" קראה לסינגל השני מתוך אלבומה "Hefty Fine" מ-2005 בשם "Uhn Tiss Uhn Tiss Uhn Tiss" (תרגום חופשי: "אומצה אומצה אומצה").
השיר הוא בסגנון של מוזיקה אלקטרונית, וחלק ממילותיו הן: "All you need is Uhn Tiss Uhn Tiss Uhn Tiss".
פזמון השיר מורכב מהמילים "אומצה אומצה, מותק" בלבד הנהגות כגניחות נשיות, כשהן חוזרות על עצמן בחדגוניות ובהקשר מיני.
באנגלית נוהגים לעיתים לומר Boots & Cats על אותו משקל של "אומצה אומצה".
אומרטה (באיטלקית: Omertà) הוא ביטוי לקוד השתיקה בעולם הפשע המאורגן.
ביטוי זה היה נפוץ באזורים מסוימים באיטליה (דרום איטליה וסיציליה), ומשמעותו היא "לעולם לא לערב את המשטרה או את השלטונות".
העונש על הפרת קוד האומרטה יכול, במקרים מסוימים, להיות מוות.
לשון הקוד המקורי (מתורגם לאנגלית) מובא בשיר Omerta של להקת Lamb of God:
"כל הפונה לשלטונות (החוק) נגד אחיו העמיתים הוא טיפש או פחדן.
מי שאינם יכולים לדאוג לעצמם מבלעדי אותם חוקים - שניהם.
על אדם פצוע לומר לתוקפו - 'אם אחיה, אהרוג אותך.
מקור הביטוי הוא במאפיה הסיציליאנית.
כאשר מצטרפים חברים חדשים למאפיה הם נשבעים לשמור על קוד השתיקה, לא לגלות (לשלטונות ולאחרים) את סודות הארגון ולא להלשין על חבריו.
אולם קוד השתיקה אינו מכוון רק לחברים פעילים במאפיה, אלא גם לאחרים בסביבתם.
כך, למשל, במקרים של רצח המתבצע על ידי אחד מארגוני המאפיה.
במקרים כאלה מצופה מתושבי המקום שלא לזכור כל פרט אודות האירוע ולא למסור דבר למשטרה.
ג'ו ואלאצ'י היה חבר המאפיה הראשון בארצות הברית שהפר את קוד האומרטה ואישר את קיומה של המאפיה.
ואלאצ'י היה רוצח מורשע בשירות המאפיה.
הוא הסכים להעיד בפני הקונגרס של ארצות הברית בשנת 1963, בתמורה להפחתה בעונשו.
בזכות עדותו נחשפה לראשונה המאפיה האיטלקית האמריקאית.
בשנת 1966 ניסה ואלאצ'י להתאבד בתאו בכלא, אך הסוהרים הצילו את חייו.
האומרטה, קוד השתיקה, הוא מרכיב משמעותי גם בספרות ובקולנוע, העוסקים בפשע המאורגן.
אומסק היא עיר ברוסיה בדרום מערב סיביר.
זוהי העיר השנייה בגודלה בסיביר, והשביעית ברוסיה, והיא נמצאת במרחק 2,700 ק"מ ממוסקבה.
באימפריה הרוסית שימשה העיר כמקום מושבו של מושל מערב סיביר, ומאוחר יותר של מושל ערבת סיביר.
לזמן קצר במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה בשנים 1918–1919, הייתה הבירה המוצהרת של רוסיה והחזיקה במאגר הזהב.
אומסק ממוקמת על יד הגבול עם קזחסטן, בדרום-מערב סיביר, על נהר אירטיש אשר מתחבר עם הנהר אום, והם יובליו של נהר האוב.
גובה העיר הוא 87 מטר, ושטחה השיפוטי הוא 573 קמ"ר.
מרחקה ממוסקבה 2,700 ק"מ, ודרכה חולפת הרכבת הטרנס סיבירית.
זו אחת הדרכים החשובות ברוסיה, אשר מהווה מרכז תחבורה מסיביר למזרח הרחוק.
מיקום העיר משמש להעברת מחצבים מקזחסטן ומצפון סיביר לכל העולם.
האקלים באומסק יבש ואירופאי, המאופיין בשינויים דרמטיים במזג האוויר.
ממוצע הטמפרטורות של אומסק הוא:
ביולי 19°C+ ובינואר 19°C-, אף על פי שבדרך כלל הטמפרטורות הקיצוניות נעות בין 35°C+ בקיץ ובחורף −35°C.
מספר הימים הבהירים בממוצע הוא 300 ימים לשנה.
ממוצע המשקעים הוא 315 מ"מ לשנה.
את העיר משרת נמל התעופה צנטראלני.
בשנת 1716 נוסדה העיר כמבצר כדי לעצור בעד שבטים קירגיזים מלחדור לרוסיה.
במאה ה-19 שימשה העיר כמרכזה של יחידה מנהלית שכללה את מערב סיביר וצפון קזחסטן של ימינו.
בשנים 1918–1919 שימשה אומסק כמקום מושבה של הממשלה הרפובליקנית (הלבנה) של רוסיה, בעקבות מלחמת האזרחים במדינה.
בשנות ה-20 הועברו מוסדות השלטון האזורי לנובוסיבירסק ואומסק החלה לאבד את מעמדה.
בזמן מלחמת העולם השנייה הועברו לאומסק מפעלי תעשייה גדולים מחלקה המערבי של ברית המועצות.
בעיר יש מספר מפעלים גדולים במיוחד:
מפעל "פוליוט" לייצור משגרים ולוויינים
ההתיישבות היהודית באומסק החלה בראשית המאה ה-19. בשנת 1855 הוקם בית הכנסת הראשון מעץ, שנודע בשם "בית הכנסת של החיילים".
במהלך מלחמת העולם השנייה גדל מספר היהודים בעיר באופן ניכר עקב הגעת מפונים מאזורים מערביים של ברית המועצות; רבים מהם נותרו באומסק לאחר המלחמה ונטלו חלק בשיקום העיר.
בית הכנסת החדש נשרף בסוף שנות ה־70 ונהרס לאחר מכן.
בשנת 1959 פוזר מניין, ובשנת 1960 נסגר בית העלמין היהודי.
בית הכנסת של החיילים שימש בשנות ה־50–80 של המאה ה־20 כבית לחינוך סניטרי, וב-1991 הוחזר לרשות הקהילה.
עם תחילת הפרסטרויקה בשנות ה־90 של המאה ה־20 החלה תחייה של החיים היהודיים באומסק.
בשנת 1990 נוסד המרכז התרבותי „שלום".
הארגון הדתי „אור חדש" (Or Hadash) נרשם בנובמבר 1991. בשנות ה־2000 וה־2010 הרחיבה הקהילה את תשתיותיה תחת הנהגת חב"ד.
בשנת 2007 נפתח בעיר בית ספר יהודי על שטח של 5,000 מ"ר ובעלות של שמונה מיליון דולר.
בית ספר זה ניתן כמתנה לקהילה היהודית מאת המושל המקומי.
אוֹמְנִיפּוֹטֶנְטִיּוּת , בעברית יכולת-כול, היא תכונה של מי שיש לו כוח אבסולוטי, בלתי נדלה וללא גבולות.
דתות מונותאיסטיות מייחסות בדרך כלל את תכונת הכל יכולות רק לאל.
בפילוסופיה של רוב הדתות המונותאיסטיות בעולם המערבי, תכונת האומניפוטנטיות מיוחסת לאל לצד תכונות רבות אחרות, ביניהן היותו "אל כל-יודע", "אל נוכח בכל".
בין אנשים בעלי אמונות שונות ואפילו בין אלה המחזיקים באותה דת, המונח כול-יכול התפרש במספר משמעויות.
בין המשמעויות הללו ניתן למצוא:
זאת אומרת, התשובה לשאלה: "האם אלוהים יכול לעשות X?" היא תמיד "כן" ואין זה משנה כלל מהו X.
אלוהים יכול לעשות כל מה שהוא בהתאם לטבעו (לכן, לדוגמה, הוא לא יכול לשקר, כיוון שאלוהים, על פי הגדרתו, דברו תמיד אמת).
אלוהים יכול להתערב בסדרי בראשית על ידי הכפפת חוקי הטבע וההסתברות לשלטונו, היות שאלה אינם חלק מטבעו של האל, אלא חלק מן העולם הגשמי.
אלוהים יכול לא רק להתגבר על חוקי הפיזיקה וההסתברות, אלא שהוא יכול אף להתגבר על אמיתות לוגיות (לדוגמה, אלוהים יכול לתרבע עיגול, לרבע עיגול, או לגרום לאחד להיות שווה לשתיים), כיוון שאלוהים אינו כבול לכל הגבלה.
אלוהים יכול להתגבר על כל חוקי הפיזיקה, ולבצע כל מעשה שנוכל לדמיין.
אולם, הוא אינו יכול לבצע מעשה שאנו עצמנו לא יודעים מה אנו דורשים בו אלא רק איך לומר אותו.
למשל: אלוהים אינו יכול להעלים אבן ובמקביל להשאיר אותה קיימת, מפני שדרישה זו חסרת-משמעות.
הגדרה זו פותרת את פרדוקס האבן כשאנו מבינים שאין ביכולתנו להגדיר הרמה של אבן שלא ניתן להרים אותה, אם כי ניתן להניח שמציאות כזאת אכן יכולה להתקיים והיא באה ליידי ביטוי בדתות המונותאיסטיות כבחירה חופשית, מושג שנוצר על ידי האל אך אינו בשליטתו.
הפילוסוף הנוצרי בן ימי הביניים, תומאס אקווינס, הכיר בקושי שבהבנת כוחו של האל.
אקוינס כתב כי בעוד "שהכול מודים כי האל כול-יכול...
נראה שקשה להסביר מה בדיוק מכילה אותה כול-יכולות של האל".
בהגות הפילוסופית-דתית, תכונת כול-יכולות האל מובנת בדרך כלל באופן המתיישב עם הגבלות מסוימות בכוחו של האל, זאת בניגוד לציפייה באשר לכוחות אינסופיים.
קיימים דברים שאפילו אל כול-יכול אינו יכול לעשות.
תאולוגים נוצרים מימי הביניים הסבו את תשומת הלב לדוגמאות בסיסיות של הגבלות על כוחו של האל.
המשפט "האל יכול לעשות כל דבר" הוא בעל משמעות רק בתוספת ההנחה באשר לתנאי חבוי לפיו "מכאן ניתן להסיק את מושלמותו של הכוח האמיתי." תשובה שגורה זו של הוגים שונים מסבירה מדוע קיימות פעולות גשמיות אשר רק בני אדם יכולים לבצען ולא האל, למשל להלך על הרגליים.
פעולות אלה אינן בגדר יתרון שיש לבני אדם בכוחם.
פעולות אנושיות כמו הליכה, ישיבה או לידה, אפשריות אך ורק כיוון שקיים פגם בטבע האנוש.
היכולת לחטוא, לדוגמה, איננה בגדר ביטוי של כוח אלא ביטוי של פגם, או חולשה.
בתגובה לשאלות באשר לאל המבצע דברים בלתי אפשריים למוח האנושי (למשל ריבוע העיגול) עונה אקוינס כי "אין דבר שניתן להסיק ממנו סתירה ואשר שייך לתחום הכול-יכולות של האל."
בעת המודרנית, אימץ הפילוסוף ק.ס.
לואיס עמדה דומה, במהלך עבודתו על בעיית הרוע.
לואיס הולך בדרכו של אקוינס על בעיית הסתירה:
יש המחזיקים באמונה המונותאיסטית אך עם זאת דוחים את ההשקפה כי האל כול-יכול.
כך בזרמים הקונסרבטיביים והרפורמיים ביהדות וכן תנועות מסוימות בנצרות הפרוטסטנטית.
על פי השקפות אלה האל פועל בעולמו בדרך של שכנוע ולא בדרך של כפייה וכוח.
האל בא לידי ביטוי בעולם בדרך של השראה וביצירת האפשרות, אבל לא בהכרח בדרך של נסים או בהפרת חוקי הטבע.
דחיית ההשקפה בדבר האומניפוטנטיות של האל נובעת לעיתים משיקולים פילוסופיים או הלכתיים, כפי שיתואר להלן.
תאולוגיה תהליכית (המכונה לעיתים תאולוגיה נאוקלאסית) דוחה את רעיון האומניפוטנטיות על בסיס פילוסופי מן הטענה כי אומניפוטנטיות כפי שהיא מובנת באופן קלאסי היא בלתי מושלמת ולכן איננה מתיישבת עם הרעיון של אל מושלם.
הרעיון נטוע כבר בהצהרתו של אפלטון ולפיה "קיום הוא כוח" וכך כתב:
למסקנה זו אף טוען הפילוסוף צ'ארלס הרטשורן:
ניתן לנסח את הטיעון כדלהלן:
אם יצור קיים, אזי הוא חייב להיות בעל כוח
אם כל היצורים הם בעלי כוח כלשהו, אזי יש להם כוח כלשהו להתנגד לאלוהים
אם ליצורים יש כוח להתנגד לאלוהים, אזי אלוהים איננו בעל כוח מוחלט
לכן, אם לאלוהים אין כוח מוחלט, אזי אלוהים צריך לגלם בתוכו חלק מן התכונות של הכוח וחלק מן התכונות של השכנוע.
השקפה זו ידועה בשם תאיזם דיפולרי.
העבודות הידועות ביותר הפורשׂות ומבהירות עמדה זו נכתבו על ידי הרב היהודי הקונסרבטיבי, הרולד קושנר.
הצורך בהשקפה המשנה את תכונת הכול-יכולות של האל נוסחה אף על ידי הפילוסוף אלפרד נורת' וייטהד בתחילת המאה העשרים, ופותחה על ידי הפילוסוף המצוטט מעלה, צ'ארלס הרטשורן.
הרטשורן המשיך ופיתח את השיטה התאולוגית הידועה בשם תאולוגיה תהליכית.
חלק מאלה הדוחים את רעיון האומניפטנטיות עושים זאת מנימוקים תורניים.
הם מצביעים בדרך כלל על העובדה כי המונח "כול-יכול" נעדר מהתנ"ך.
הם אף מצביעים על כך שברוב תיאורי התנ"ך מופיע האל כמי שעוסק במעשה הבריאה בדרך של שכנוע ורק לעיתים רחוקות בדרך של שימוש בכוח.
אולם, קיימים פסוקים רבים בתנ"ך המבטאים את כל יכולות האל (האומניפוטנטיות האלוהית), אף מבלי לעשות שימוש במונח "כול-יכול" עצמו.
מספר פעמים מכונה האל בשם "אל שדי", כינוי המצביע על יכולתו של האל.
הנה מספר דוגמאות המצביעות על עצמתו הבלתי נדלית של האלוהים בתנ"ך:
ציטוט תכוף מן הברית החדשה עליו מצביעים אלה המבקשים להדגיש את גבולות כוחו של האל הוא מדברי פאולוס, אחד מן השליחים של הנצרות, הקובע כי אלוהים אינו יכול לומר דבר שקר.
על כן נטען כי אין כל בסיס בכתבי הקודש לדבוק באמונה כי האל הוא כול-יכול וכי אמונה זו איננה אלא תוצאה של שילוב בין הגות הלניסטית והגות נוצרית קדומה.
ניתן לטעון כי האמונה בכוחו המוחלט של האל מניבה פרדוקסים לוגיים מסוימים.
הנה דוגמה פשוטה לכך: האם יכול האל לברוא סלע כה כבד עד שאפילו הוא אינו יכול להרימו?
אם אכן ביכולתו לעשות זאת, אזי הסלע הוא בלתי ניתן להרמה, ובכך גילינו מגבלה בכוחו של האל.
אולם, אם אינו יכול לברוא סלע כזה, עדיין אנו נותרים עם תוצאה זהה, דהיינו, מגבלה בכוחו של האל.
בעיה זו הובילה את הוגי ימי הביניים לפיתוח המושג של אינסוף מתמטי ולהניח את היסודות לחשבון אינפיניטסימלי.
שילוב של תכונת האומניפוטנטיות יחד עם תכונת ה"כול-יודע" יכולה להניב פרדוקס דומה בשאלה: האם האל יכול לחבר קושיה שלה הוא איננו יכול לתת תשובה?
אוגוסטינוס, בספרו עיר האלוהים, טוען כי האל לא יכול לעשות דבר שיעשה אותו לא-אומניפוטנטי:
על כן טוען אוגוסטינוס כי האלוהים אינו יכול לעשות כל דבר, או ליצור כל מצב, אשר תוצאתו תהיה כי האלוהים איננו האלוהים.
כוח אבסולוטי אל מול פוטנציאל אבסולוטי
כל הטענות המופיעות מעלה באשר לכול-יכולתו של האל, מבוססות על התפיסה האנושית.
במציאות איננו יכולים לראות או לדעת את מעשי האל, ועל כן איננו יכולים גם לדעת את מגבלותיו.
כל אלה הן הנחות המבוססות על הידע המועט שיש לנו על האלוהים ועל ההנחה כי חוקי הפיזיקה זהים בכל מקום (כולל ביקומים מקבילים, בהנחה שקיימים כאלה).
אם חוקי הפיזיקה יכולים להיות שונים באופן בלתי מוגבל במספר בלתי מוגבל של יקומים אחרים, אזי פירוש הדבר שכוחו של האל הוא בלתי מוגבל ביחס לכל היקומים.
עוד ייתכן כי קיים משהו "מחוץ" לעולם מרובה יקומים זה (נירוואנה, כאוס, כלום).
ניתן לטעון כי אם האל הוא שגורם לגרעין לצמוח לעץ, אזי אלוהים הוא בעל הכוח לצמיחה.
אבל אולי האל נתן את כוח הצמיחה לגרעין, בכך שנתן לו פוטנציאל.
כך שאלוהים הוא בעל פוטנציאל מוחלט ובעל היכולת להעניק פוטנציאל אבסולוטי.
השקפת הפנתאיזם ו/או פנאנתאיזם רואה ביקום/יקומים כגופו של האל ובכך הופך האל לנוכח בכל מקום ובכל דבר.
כך שאם אדם עושה משהו, למעשה זהו האל שעושה זאת ואנו איננו אלא כלים בידיו.
על פי תאוריות בתחום הפסיכולוגיה ההתפתחותית, התינוק תופס עצמו כאומניפוטנטי בחודשי חייו הראשונים, כאשר כל צורך שמתעורר אצלו מסופק מיידית ואין הוא מודע עדיין לנפרדות בינו לבין המטפלים בו המספקים את צרכיו.
תחושת אומניפוטנטיות בהמשך החיים עשויה להיות סימפטום של הפרעה נפשית או מחלת נפש כגון הפרעה דו-קוטבית וסכיזופרניה.
אומצה (או סטייק; מנורדית עתיקה דרך האנגלית: steak לצלות) היא נתח בשר, בדרך כלל בשר בקר, הנצלה בחום גבוה.
הנפוצה ביותר היא צלייה במַצלה (גריל).
ניתן, אך פחות מקובל, לצלות אומצות גם בתנור.
אומצה ניתנת גם לטיגון במחבת כבדה העשויה ברזל, נחושת או פלדה פחמנית - שלושתן מתכות המצטיינות בקצב הולכת החום שלהן.
שתי השיטות האלו נחשבות מדויקות יותר, אך גם דורשות יותר זמן וצלייה קצרה בחום גבוה בסיומם על מנת להשחים את הבשר (תופעה המכונה תגובת מייאר).
אומצות הנצלות בגריל או בתנור עוברות תהליך מהיר של צלייה.
לפיכך, מרבית חלקי הבשר אינם מתאימים לסוג זה של בישול, שכן התוצאה תהיה בשר סיבי ובלתי לעיס.
מכאן, שנתחים המיועדים לאומצות יילקחו מאיברים שאומצו פחות על ידי הבהמה, כמו מותניים וצלעות (פילה, סינטה ואנטרקוט).
חלקי הבשר שמתאימים לצלייה עוברים בדרך כלל תהליך נוסף של יישון שמשפר את איכותם על ידי ריכוך הבשר.
הנתחים המתאימים להכנת אומצות הם:
סינטה (מותן, באנגלית: Striploin) - נתח עסיסי שמקורו בצלעות האחוריות, עטוי בשכבה דקה של שומן.
בין הנתחים המובחרים זהו אחד הנתחים הפחות יקרים להכנת אומצות.
יש הטוענים כי שמו של סטייק הסינטה באנגלית הוא Sirloin - זוהי טעות.
הסירלוויין הוא בעצם הנתח הבא במורד הפרה, ובשמו המוכר, שייטל.
פילה (מותנית, מצרפתית: Fillet; אנגלית: Tenderloin) - הנתח היקר ביותר בפרה, נחשב לרך, דל שומן ומעודן.
מקורו בגב הפרה, בסמוך לצלעות האחוריות, צמוד לסינטה, ומופרד ממנה על ידי עצם.
הטעם עדין ואינו דומיננטי, ולכן נתח זה אהוד מאוד על שפים להפגנת יכולתם בהכנת רטבים.
ורד הצלע (אנטרקוט, מצרפתית: Entrecôte; אנגלית: Ribeye) הוא נתח עסיסי, צמוד לצלעות הקדמיות של הפרה.
זהו נתח עתיר שומן ("משויש"), והוא נחשב למתאים ביותר לגריל על אש, שכן השומן הנמס מתמזג בטעמו עם הבשר, והתוצאה היא טעם עשיר ודומיננטי.
צלע הוא נתח שמקורו בצלעות האמצעיות של הפרה.
נתח זה צמוד לאנטרקוט, ויש הרואים בהם נתח אחד.
אין לערב נתח זה עם נתחים אחרים הקשורים בצלעות, כמו אונטר-ריב.
שייטל (Sirloin / Rump) - נתח אחורי משובח, צמוד לסינטה.
"סקירט" (Skirt, "נתח קצבים", "רוטפלייש" או "אונגלה") - נתח הלקוח משריר ארוך ודק הנקרא סרעפת.
הסרעפת ממוקמת בין הפלדה לחזה הבקר.
הנתח רך במיוחד ומתאים לצלייה על אש.
שמו נובע מכך שזהו, לכאורה, הנתח אותו הקצבים שומרים לעצמם ולא מוכרים ללקוחותיהם.
"T-bone" - זהו נתח גדול יחסית, שמורכב מנתחי סינטה ופילה, המחוברים ביניהם על ידי עצם בצורת האות T .
בארצות הברית נקרא גם פורטרהאוס (Porterhouse) (ההבחנה המדויקת בין שני השמות היא לפי כמות הפילה שבו.
כדי שהנתח ייחשב לפורטרהאוס, עליו לכלול מנת פילה גדולה יותר).
הנתח הוא גדול (הפורטרהאוס עשוי להגיע לשני קילוגרם ויותר), עבה ויקר.
בישראל הנתח פחות מצוי כיוון שבצורתו המקורית, אינו יכול להיות מוגדר כשר (ורוב הבשר בארץ כשר, וייבוא בשר לא כשר לארץ באופן עקרוני אסור חוקית), שכן כדי שיהיה כשר הנתח מוכרח לעבור ניקור שלמעשה מפריד את שני החלקים ומסיר את הגיד המחבר ביניהם.
סטייק טומהוק - נתח הנלקח מאזור הצלע הקדמית.
להכנת אומצות משתמשים בנתחי בשר שהם שרירים במקורם.
שריר יכול להתכווץ ולהתרפות לפי הצורך.
לאחר השחיטה, כשאין עוד אספקת חמצן ומזון לתאים, מתכווצים השרירים.
כדי להרפותם יש צורך בפירוק החלבונים אקטין ומיוזין, שהם הגורמים לכיווץ השריר.
יישון הבשר הוא למעשה תהליך מבוקר של ריקבון בטמפרטורה נמוכה, שנמשך מספר ימים עד שלושה שבועות, לפי סוג הבשר.
לנתח פילה נדרשים מספר ימים כדי להתיישן, לנתח סינטה - כשבועיים, ולאנטרקוט - עד שלושה שבועות.
תוצר הפירוק הוא נתח רך ומוכן לצלייה.
תוצרי הפעילות של האנזימים המפרקים הם שנותנים לבשר בקר את הארומה והטעם האופייניים.
סטייקים בסגנון הקלאסי (כמוהם ניתן לפגוש כיום רק במסעדות יוקרה או באיטליזים מובחרים) מיושנים בחדרי קירור, בטמפרטורה קרובה לקיפאון ובלחות יחסית גבוהה.
במשך זמן היישון מאבד הבשר נוזלים.
שיטה זו קרויה "יישון יבש" (dry aging).
בשל איבוד המשקל, הזמן הארוך הנדרש ושטח האחסנה הגדול בטמפרטורה נמוכה (נדרש שטח גדול משום שכדי להבטיח תנועת אוויר מסביב לבשר אין לצופף את הנתחים), הבשר הזה יקר יותר.
רוב הבשר כיום מיושן באריזות ואקום אטומות, השומרות על הלחות - בשיטה זו, המכונה "יישון רטוב" (wet aging), הטעם עדין יותר.
בשיטת יישון זו האנזימים מפרקים ביתר יעילות את רקמות החיבור, ולכן הבשר רך יותר.
אמצעים נוספים לריכוך האומצה טרם הכנתה הם אנזים שמקורו בפרי האננס, וחבטות חוזרות באומצה, בדומה לחבטת שניצל.
להבדיל מיישון, שיטות ריכוך אלו אינן מעשירות את טעם הנתח, אלא מרככות אותו בלבד.
עם זאת הן מאפשרות לנהוג בנתחים זולים יותר, למשל כתף, כבאומצות.
איכותה וטעמה של האומצה הנצלית נגזרים הן מאיכות הבשר, הן מצורת הצלייה (גריל פחמים, גריל גז, תנור) והן ממשך הצלייה.
מאכלי בשר מועטים נאכלים ללא צלייה (raw).
המפורסם בהם הוא סטייק טרטר, אך אין זו אומצה כי אם בשר שנקצץ עד דק, ומוגש קר.
קיימות שש דרגות צלייה באומצות (ייתכנו שינויים קלים בדרגות הצלייה בין אזורים גאוגרפיים שונים):
נא מאוד - החלק החיצוני צרוב קלות אך פנים הנתח אדום וקר.
דרגה זו של צלייה נדירה באומצות.
נא (רייר, rare) - המעטפת חומה-אפורה ופנים הנתח אדום (ומדמם).
נא למחצה (מדיום רייר, medium rare) - המעטפת חומה ופנים הנתח ורדרד.
מסעדות בשר (steakhouses) בעלות שם אינן נוהגות לצלות מעבר למידה זו, אלא אם התבקשו במפורש לעשות כן.
עשוי למחצה (מדיום, medium) - מרכז הנתח ורוד, אך רוב האומצה חומה, המעטפת צלויה היטב.
עשוי (מדיום ול, medium well) - רמת הצלייה שבין מדיום לוול דאן, רוב האומצה צלויה היטב, אך עדיין ייתכן גוון ורדרד קל במרכז.
עשוי היטב (ול דאן, well done) - רמת הצלייה הגבוהה ביותר.
הבשר חום לכל עובי הנתח, המרקם הופך להיות צמיגי וקשה ללעיסה והרבה פחות עסיסי.
אומץ היא תכונה אנושית המגלמת את היכולת להתמודד עם פחד, כאב, סכנה, אי-ודאות או איום, לעיתים תוך מילוי משימה חיונית.
ניתן לחלק את ביטויי האומץ לשלושה סוגים עיקריים:
אומץ פיזי – היכולת להתמודד עם כאב פיזי, סבל גופני וסכנת מוות.
אומץ מוסרי – היכולת להביע דעה לא פופולרית או להתמודד עם ביקורת, בושה, שערורייה ורפיון ידיים.
אומץ אזרחי/ אומץ חברתי – לובש הגדרות רבות ומגוונות אולם בדרך כלל מתייחס למצב שבו אזרחים מתייצבים למחות ולנסות לשנות מצב הנחשב בלתי צודק ורע, זאת בידיעה כי תוצאות מעשיהם עלולות להוביל למותם, לפציעתם, או לכל תוצאה שלילית אחרת, למשל פעילותו של גאו ג'י-שנג בסין.
בארצות רבות, בהן צרפת וגרמניה, אומץ אזרחי נדרש על פי חוק: בנסיבות שבהן מבוצע פשע באופן פומבי, הציבור נדרש להגיב, בין אם על ידי פניה לעזרת השלטונות, או על ידי התערבות בנעשה.
אם הפשע מבוצע בתחום הפרט, העדים למעשה הפשע חייבים לדווח עליו, או לנסות ולמנוע את המשך ביצועו.
האומץ החברתי מבוטא גם בבתי הספר כאשר ילד אחד מגן על חברו.
אומץ כמידה טובה נידון בהרחבה בספרו של אריסטו, האתיקה הניקומאכית.
היעדר אומץ מניב פחדנות, ואילו עודף אומץ יוצר פזיזות.
לאומץ פיזי ומוסרי ערך רב במילוי תפקידו של חייל ושל שוטר.
תכונת האומץ קיבלה ביטוי גם בחיי הדת, לעיתים עד לדרגה של קידוש השם ביהדות וקדוש מעונה בנצרות.
אומץ הוא בין ארבע הסגולות המרכזיות בדת הקתולית.
בזרם הקתולי והאנגליקני של הנצרות אומץ הוא בין שבע המתנות שניתנו לבני האדם על ידי רוח הקודש.
הגדרתו של המונח אומץ משתנה בין תרבויות שונות ובין אנשים שונים.
יש המגדירים אומץ כהיעדר פחד במצב שבו בדרך כלל מתעוררת תחושת פחד.
אחרים טוענים כי אומץ בא לידי ביטוי דווקא אצל אלה החשים פחד ומצליחים להתגבר עליו.
פרופסור שהראם השמט (Shahram Heshmat) פרסם בשנת 2016 במגזין פסיכולוגיה פופולרית, Psycology Today את 10 המאפיינים שלדעתו כלולים בכל החלטה אמיצה.
הוא הדגיש כי אף על פי שהמאפיינים הם פרי דעתו האישית, הם מבוססים מחקרים שערך לאורך השנים תוך שהתמחה בתחום קבלת החלטות וההתנהגות האנושית.
אותנטיות – רצון אמיתי בקיום ההחלטה האמיצה
החלטה חופשית (ולא מתוך רצון של אדם אחר, אחרת זה לא אומץ)
הפעולה שווה את הסיכון (אומץ צריך להיות משתלם, אחרת הוא טיפשי)
"התייצבות לדגל" – אמונה שלמה במעשה
מחוז אומסק הוא סובייקט בפדרציה הרוסית.
המחוז נמצא בדרום סיביר המערבית בשטח של המחוז הפדרלי הסיבירי.
בשטח המחוז עובר הנהר אירטיש.
על פי נתונים ארכאולוגיים, התיישבות באזור החלה כבר לפני 14,000 שנה.
בתקופה הניאולתית חיו באזור ציידים ודגים.
לפני 3,000 שנה החל להתפתח באזור גידול חיות.
השטח היה בשליטת הורדת הזהב ואחרי פירוקה בסוף המאה ה-15 נכלל בחאנות סיביר.
בסוף המאה ה-16 החל כיבוש השטח על ידי כוחות של רוסיה.
בתקופת פיודור הראשון ובוריס גודונוב החלה בניית מבצרים להגנה על הגבולות.
מבצר אומסק הוקם בשנת 1716 והיה המבצר הגדול באזור מזרח האימפריה הרוסית.
בעקבות רפורמה מנהלית בשנת 1822 הוקם מחוז עם מרכזו באומסק.
בהמשך שטח המחוז וגבולותיו התשתנו מספר פעמים.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה אומסק היה מרכז שלטוני חשוב של ממשל שהתנגד לסובייטים.
בשנת 1925 גוברניית אומסק בוטלה ושטח נכלל ב"חבל סיביר".
ב-7 בפברואר 1934 המחוז הוקם מחדש.
בהמשך ממנו התפצלו מחוז קורגן ומחוז טיומן.
בראש הרשות המחוקקת עומדת "האספה המחוקקת של מחוז אומסק" שכוללת 44 חברים.
בראש המחוז עומד מושל שנבחר לכהונה של 5 שנים.
בשנת 2023 לתפקיד מושל נבחר ויטלי חוצנקו.
מבחינה מנהלית המחוז מחולק ל-31 ראיונים ו"אזור גרמני לאומי אזוב" שהוקם בשנת 1992. בהקמתו גרמני היו כ-60% מאוכלוסיית האזור.
כיום חלקם באוכלוסייה קטן בהרבה.
זאת לעומת כ-2.2 מיליון בשנת 1992. כמחצית מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בעיר הבירה אומסק (מעל מיליון תושבים).
בערים מתגוררים כ-75% מאוכלוסיית המחוז.
רוב האוכלוסייה מרוכזת סביב התוואי של הרכבת הטרנס-סיבירית ולאורך הנהר אירטיש.
בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין משנת 2021 הרוסים מהווים כ-80% מאוכלוסיית המחוז.
אוכלוסייה גרמנים הגיע למחוז בעקבות גירושם במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1959 התגוררו במחוז מעל ל-100 אלף גרמנים.
בשטח המחוז קיימים שדות נפט וגז טבעי.
הכלכלה מתבססת על ענפי תעשייה כבדה ובמיוחד פטרוכימיה ובניית מכונות.
בעיר אומסק פועל מפעל "פוליוט" לייצור לוויינים ומשגרים.
דרך המחוז עוברים מספר כבישים בעלי חשביות ארצית לרבות R-254 "אירטיש" צ'ליאבינסק-נובוסיבירסק ו-R-402 טיומן-אומסק.
פיתוח מסילות ברזל החל עם בניית הרכבת הטראנס-סיבירית] שעובדת דרך אומסק.
נהר אירטיש הוא נתיב תחבורתי חשוב להעברת סחורות ונוסעים.
בשטח המחוז פועלים מספק שדות תעופה.
נמל התעופה אומסק-צנטראלני פועל בעיר אומסק שזכה למעמד בין-לאומי.
דרכו עוברים מעל למיליון נוסעים בשנה.
אומץ (שם מלא - אומץ להבראת המשק) הייתה מפלגה שהוקמה על ידי יגאל הורביץ לקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה ב-1984.
לאחר שפרש מהליכוד בשנת 1981 הקים הורביץ את "רפ"י-הרשימה הממלכתית", שבהמשך הצטרפה לתל"ם, מטעמה נבחר לכנסת העשירית.
בשנת 1983 פרש הורביץ מתל"ם והקים מחדש את רפ"י ששינתה את שמה ל"אומץ" לקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה.
מצע המפלגה קרא למינויו של יגאל הורוביץ לשר האוצר הדוגל במדיניות של קיצוץ נכבד בהוצאה הציבורית.
מבחינה מדינית-ביטחונית הייתה זו מפלגה בעלת קו ניצי אך דוגלת בהקמת ממשלת אחדות לאומית מערך-ליכוד.
בבחירות לכנסת ה-11 התמודדה אומץ כאשר יגאל הורוביץ מוצב במקום הראשון, זלמן שובל במקום השני ויצחק סלוקי במקום השלישי.
אומץ, זכתה בסופו של דבר, במנדט אחד בלבד, והורביץ אשר נבחר לנציגה היחיד בכנסת, הצטרף לממשלת האחדות הלאומית שהוקמה לאחר הבחירות כשר בלי תיק.
למרות היותו סיעת יחיד כוחו היה רב יותר עקב תמיכתה במערך שהיה תלוי בכל קול של תומכיו בנושאי ממשלת האחדות.
ב-1986, בזמן פרשת קו 300 נחתם הסכם חשאי בין אומץ והליכוד שבו נאמר שהורוביץ לא יתמוך בניסיון המערך להפר את הסכם הרוטציה ובתמורה ישוריין לו ולזלמן שובל מקום ברשימת הליכוד לכנסת הבאה (ה-12).
אכן, אחר הבחירות, היו שני אישים אלו ברשימת הליכוד.
לאחר הכנסת ה-12 המפלגה לא התמודדה שוב בבחירות, ונמחקה מהמפה הפוליטית.
אומפאלוס (יוונית: ὀμφαλός; מילולית: "טבור") הוא אבן מצבה בעל משמעות דתית.
על פי המיתולוגיה היוונית, האל זאוס שלח שני נשרים לעוף ברחבי תבל ולהפגש במרכזו, טבור העולם.
אבני אומפאלוס המציינות נקודה זו הוקמו במספר אתרים ברחבי המזרח התיכון, המפורסם שבהם היה אצל האורקל מדלפי.
רוב הגרסאות ממקמות את האומפאלוס באדיטון של המקדש (האזור הפנימי ביותר, מקביל לקודש הקודשים במקדש היהודי) ליד הפיתיה, מתוכה דיבר האל.
על האבן עצמה ישנה חריטה של רשת וחור במרכזה המתרחב בכיוון הבסיס.
האומפאלוס בדלפי זוהה בתור האבן שהאלה ריאה עטפה בבגדים וחיפשה לזאוס.
מטרתה הייתה להציל את זאוס מפני בעלה, קרונוס, שבלע את ילדיו כדי למנוע מהם להדיח אותו.
במדרש תנחומא דורשים חז"ל את הפסוק מספר יחזקאל לומר שירושלים נמצאת בטבורו של עולם.
מוקד בית המקדש בירושלים היה בקודש הקודשים, שם עמדה אבן השתייה עליה ישב ארון הברית.
גם בכנסיית הקבר בירושלים קיימת אבן אומפאלוס.
הנוסע ארקולף מתאר בספרו "De Locis Sanctis" כי יש עמוד באמצע ירושלים מצפון למקומות הקדושים המציין את טבור הארץ.
אומפציט הוא מינרל אינוסיליקטי (סיליקט במבנה בצורת שרשרת) בגוון ירוק של סידן, נתרן, אלומיניום וברזל, השייך לקבוצת הפירוקסן.
נוסחת המבנה הכימי של האומפציט היא Ca,Na)(Mg,Fe2+,Fe3+,Al)Si2O6).
הרכב זה מייצג שלב ביניים בין האוגיט העשיר בסידן לג'יידיט העשיר בנתרן, ולכן הגדרה נוספת של האומפציט היא תמיסה מוצקה של ג'יידיט (75%-25%), אוגיט (75%-25%) ואגירין (25$-0%).
יסודות נוספים יכולים להצטרף להרכב.
אומפציט-כרום ואומפציט-טיטניאן הם שני סוגים של אומפציט העשירים בכרום או בטיטניום.
האומפציט מתגבש במערכת המונוקלינית, חבורת סימטריות נקודתית "מונוקלינית רגילה" , וחבורת סימטריות מרחבית P2/n או C2/c.
האומפציט מופיע בטבע בדרך כלל כגרגירים משובצים במסת אם או כמסה חסרת צורה.
הגבישים פריזמתיים בעל חתך ריבועי באורך של עד חמישה סנטימטרים.
תופעת גבישים תאומים קיימת במינרל.
לאומפציט יש פצילות טובה בשני כיוונים בזוויות של 87º ו-93º (פצילות אופיינית לקבוצת הפירוקסן), והוא נשבר בצורה דמוית קונכייה.
הקשיות של המינרל בינונית, 6-5 בסולם מוס, ומשקלו הסגולי הממוצע 3.36 גרם לסמ"ק.
אופטית המינרל הוא דו-צירי חיובי.
האומפציט ניחן בפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו) חלש.
הוא נראה חסר צבע מזווית אחת, ירוק חיוור מאוד מזווית שנייה וירוק חיוור מאוד עד כחול ירקרק חיוור מאוד מזווית שלישית.
המינרל נתגלה לראשונה ב-1815 במחשופי אקלוגיט של מכלול ההתמרה מינשברג (Münchberger Masse) על הרי וייסנשטיין (Weißenstein) כקילומטר וחצי מסטמבאך (Stammbach) בחבל פרנקוניה שבמדינת בוואריה שבגרמניה.
מקור השם ביוונית, "אומפקס", שפירושו "ענבים בלתי בשלים", ניתן למינרל בשל הגוון הירוק האופייני לו.
לאומפציט אין כמעט שימוש מסחרי למעט השימוש המטעה כאבן החן ירקן.
אבן חן זו אמורה להינתן לסלעים המורכבים מג'יידיט בלבד, אבל בשוק אבני החן מוכרים אבני "ירקן" הכוללות אומפציט בלבד.
האומפציט הוא מרכיב עיקרי יחד עם פירופ בסלעי אקלוגיט והוא גם קיים בסלעים בעלי פאצייס צפחות כחולות (כלומר המכילים גלאוקופן) וסלעים מותמרים מהסוג UHP (כלומר שעברו התמרה בלחץ גבוה במיוחד UltraHigh-Pressure).
הוא קיים גם בקסנוליתים של אקלוגיט בצינורות קימברליט.
האומפציט הוא מינרל נפוץ למדי.
מקומות בהם ניתן למצוא את המינרל כוללים את עמק אאוסטה (Val d'Osta) ואיבראה באיטליה; הוף (Hof) בסמוך לביירוית בבוואריה שבגרמניה; בצינורות היהלומים של יקוטיה שברוסיה; בקימברלי שבפרובינציית הכף הצפונית שבדרום אפריקה; באוהמי במחוז ניאיגטה ביפן; ובחצי האי טיבורון (Tiburon) במחוז מארין (Marin) בקליפורניה שבארצות הברית.
אומץ אמיתי הוא מערבון אמריקאי משנת 2010 שנכתב ובוים על ידי האחים כהן.
הסרט הוא עיבוד קולנועי מחודש לרומן שכתב צ'ארלס פורטיס בשנת 1968, שעובד בעבר לסרט אומץ אמיתי בכיכובו של ג'ון ויין בשנת 1969.
בסרט מככבים השחקנים היילי סטיינפלד, ג'ף ברידג'ס ומאט דיימון.
צילום הסרט החל במרץ 2010, והוא יצא לאקרנים בארצות הברית ב-22 בדצמבר 2010.
מאטי רוס (היילי סטיינפלד) בת ה-14 פועלת ללכידתו של טום צ'ייני (ג'וש ברולין) שרצח את אביה, ומסתתר בשטח מסוכן המאוכלס באינדיאנים.
לשם כך היא שוכרת את המרשל שתום העין רובן "רוסטר" קוגבורן (ג'ף ברידג'ס), שלדברי השריף ניחן באומץ אמיתי.
מאטי אינה סומכת על המרשל האלכוהוליסט המזדקן ומתעקשת להצטרף אליו למרדף.
לשניים מצטרף גם לביף (מאט דיימון), מהטקסס ריינג'רס, המעוניין ללכוד את צ'ייני בשל רצח מחוקק שביצע בטקסס.
בשלב מוקדם של המסע פורץ ויכוח בין קוגבורן ללביף, ולביף נפרד מהם.
קוגבורן ומאטי מגיעים לבקתה שבה נמצאים שני עבריינים.
קוגבורן מנסה לקבל מהם מידע על מקום הימצאו של צ'ייני, והעבריין המבוגר, המתנגד למסירת המידע, דוקר בחזהו את העבריין הצעיר, שניאות לשתף פעולה.
קוגבורן יורה למוות בעבריין המבוגר, והעבריין הצעיר, במילותיו האחרונות, מגלה ש"לאקי" נד פפר (ברי פפר) וכנופייתו מתכוונים להגיע לבקתה באותו לילה.
קוגבורן מעריך שצ'ייני נלווה לכנופיה זו, ומחליט לארוב להם מחוץ לבקתה.
למרבה ההפתעה מגיע רוכב בודד המתגלה כלביף, ולאחר מכן מגיעים ארבעה רוכבים הלוכדים את לביף בעזרת לאסו וגוררים אותו על האדמה.
קוגבורן יורה באנשי הכנופיה והורג שלושה מהם, אך נד פפר בורח.
לביף ניצל אך נפצע בתקרית.
קוגבורן מחרים את הוויסקי של העבריינים מהבקתה, ומשתכר כליל.
למחרת פורץ ויכוח נוסף בין קוגבורן ללביף, שמתגלגל להתנצחויות בדבר מי הצלף הטוב שבהם.
בערב, לאחר שקוגבורן מתייאש,הוא מכריז על כישלון המרדף.
מאטי מבקשת להמשיך עם לביף אך הוא אומר לה שהוא מסכים עם המרשל, המרדף חסר סיכוי, והוא חוזר לטקסס.
בבוקר מאטי יורדת לנהר כדי למלא מים בדלי, ורואה את צ'ייני, שהגיע אף הוא לנהר להשקות את סוסיו.
היא שולפת את האקדח של אביה ויורה בו.
צ'ייני נפצע, אך בזכות מעצור באקדח של מאטי מתגבר עליה ולוקח אותה איתו אל נד פפר וכנופייתו.
פפר משתמש במאטי כבת ערובה, כדי להרחיק את קוגבורן מהכנופיה.
עקב מחסור בסוסים, פפר משאיר את צ'ייני עם מאטי, מתרה בו שלא יפגע בה, ומבטיח לשלוח סוסים בשבילם מאוחר יותר.
לביף מגיע במפתיע, וחובט בצ'ייני בקת הרובה וגורם לעלפונו.
הוא מסביר למאטי שחזר לאחר ששמע את היריות, ופגש את קוגבורן.
יחד טמנו מלכודת, קוגבורן ירכב על הרכס, יגרום לכנופיה להאמין שהוא מתרחק, אחר כך ירד חזרה לעמק, ויתקוף אותם אחד כנגד ארבעה.
ממרחק הם צופים בהתקלות בין קוגבורן לארבעת בני כנופיית פפר.
קוגבורן הורג שניים מהם, שלישי נמלט, אך נד פפר נמצא בעמדה שבה הוא עומד להרוג את קוגבורן.
חרף המרחק הגדול, לביף יורה ברובה הקרבין שלו, פוגע בפפר, וכך מציל את חייו של קוגבורן.
צ'ייני, שהתעורר מעלפונו, תוקף את לביף.
מאטי לוקחת את רובהו של לביף ויורה בצ'ייני למוות, ומהדף הרובה מועדת לאחור ונופלת לבור עמוק.
בבור מכיש אותה נחש בכף ידה השמאלית.
קוגבורן, שהגיע אליהם, מצטרף אל לביף, והשניים מחלצים את מאטי מהבור ומעניקים לה טיפול ראשוני בהכשה.
לאחר מכן קוגבורן דוהר עם מאטי במשך כל הלילה, כדי להביא אותה לרופא שיטפל בה.
25 שנים לאחר מכן מאטי, כעת בת 40 וגידמת, משום שזרוע שמאל שלה נכרתה, מוזמנת על ידי קוגבורן לפגוש אותו במופע המערב הפרוע שהוא משתתף בו.
מאטי נענית להזמנה, אך מגלה שקוגבורן נפטר שלושה ימים קודם להגעתה.
מאטי, שבחרה להיות רווקה, (נרמז כי התאהבה בסתר במרשל המבוגר) מעבירה את גופתו של קוגבורן לקבורה באחוזת הקבר של משפחתה.
הליהוק לדמותה של מאטי רוס, גיבורת הסרט, התקיים בטקסס בנובמבר 2009. לאחר חודש העלתה ההפקה אתר אינטרנט לשליחת קלטות אודישן.
באתר נכתב כי דרושה נערה בגילאי 12–17 ועל דמותה בסרט להיות "פשוטה, ומאוד קשוחה", "עצבי הפלדה הבלתי רגילים שלה ודרכה הישירה-פשוטה באים בדרך כלל כהפתעה".
סטיינפלד, שהייתה אז בת 13, נבחרה לתפקידה מתוך מאגר של 15,000 מועמדות.
אומץ אמיתי הוא הסרט הראשון של האחים כהן מאז "אכזריות בלתי נסבלת" שקיבל דירוג צפייה PG-13, בגלל "רצף אינטנסיבי של סצנות אלימות מערבונית המופיעות בו והכוללות תמונות קשות לצפייה."
הסרט צולם באזור סנטה פה בניו מקסיקו בחודשים מרץ ואפריל 2010, וגם בערים גריינג'ר ואוסטין שבטקסס.
הקדימון הראשון יצא בחודש ספטמבר, והשני בהקרנת הבכורה של הסרט "הרשת החברתית".
לדברי איתן כהן, הסרט הוא עיבוד נאמן יותר למקור מהעיבוד הקודם:
"הספר מסופר כולו בקולה של הנערה בת ה-14 ...אני חושב שהספר הרבה יותר מצחיק מהסרט (בעיבוד הקודם), ולמרבה הצער, הם איבדו לדעתי הרבה הומור גם בסיטואציות וגם בקול הנערה.
הספר גם נגמר אחרת מהסרט, ורואים בו את הדמות הראשית - הנערה הצעירה - כשהיא מבוגרת, 25 שנים מאוחר יותר.
דרך נוספת שבה הספר מעט נבדל מן הסרט, וייתכן שזה נובע מהתקופה בה נעשה הסרט, זה שהוא קשה ואלים בהרבה מהמשתקף בסרט".
עם יציאת הסרט הדפיסה הוצאת הספרים "אוברלוק" 100 אלף עותקים מהספר עליו מבוסס הסרט, ואף הדפיסה מחדש רומנים נוספים שכתב פורטיס בן ה-76.
היילי סטיינפלד: מאטי רוס, נערה בת 14, הנחושה ללכוד את טום צ'ייני, רוצחו של אביה.
ג'וש ברולין: טום צ'ייני, מבוקש בשל רצח אביה של מאטי ורצח נוסף בטקסס.
ג'ף ברידג'ס: מרשל רובן "רוסטר" קוגבורן, נשכר על ידי מאטי כדי ללכוד את טום צ'ייני.
מאט דיימון: לביף, איש הטקסס ריינג'רס המנסה אף הוא ללכוד את צ'ייני.
ברי פפר: "לאקי" נד פפר, ראש כנופיה.
הסרט זכה בעיקר לשבחים מהמבקרים עם יציאתו.
אתר Rotten Tomatoes, המרכז ביקורות קולנוע, העניק לסרט ציון ממוצע של 8.5/10, ודיווח כי 96% מהמבקרים בארצות הברית נתנו לסרט ציון חיובי.
הסרט נבחר להיות הסרט הפותח של פסטיבל ברלין.
"אומץ אמיתי" הוא מערבון, וכבכל מערבון יש בו מאבק בין הטובים לרעים, אך הטובים במערבון זה אינם שגרתיים - הם כוללים נערה וגבר שתיין ומזדקן.
סרטם של האחים כהן הוא גרסה שנייה למערבון זה, שהוא עיבוד קולנועי לרומן שכתב צ'ארלס פורטיס בשנת 1968, ועובד בשנת 1969 לסרט בכיכובו של ג'ון ויין.
מבקר הקולנוע אורי קליין התייחס לבחירתם של האחים כהן במערבון זה:
עולה השאלה מדוע האחים כהן בחרו ליצור גרסה חדשה דווקא למערבון שאינו מהנחשבים בז'אנר (מערבוניו של האת'וויי מעולם לא השתוו לאלה של פורד או הווארד הוקס).
דווקא משום ש"אומץ אמיתי" משתייך להמון הגדול של מערבונים ולא נחשב ליצירת מופת - האחים יכולים להשתמש בו כבסיס לסרט שהוא זיכרון של המערבון, כגעגוע למערבון.
כך גם לא נאלצו להתחרות בזיכרון של סרט שנחשב לאבן דרך בתולדות הז'אנר.
גיבורת הסרט, מאטי רוס, בגילומה של היילי סטיינפלד, היא נערה בת 14 הנחושה לנקום את רצח אביה.
אחדים מהמבקרים מתייחסים לדמותה באופן שטחי כ"ילדה מעצבנת" ו"טינאייג'רית נודניקית" או כ"ממש מעצבנת כבר מהשנייה הראשונה ולא יוצרת הזדהות.
היא רק בת 14 אבל מדברת כמו מינימום מנכ"ל משרד עורכי דין.
בתור רעיון לעיצוב דמות זה מעניין אבל בתור דמות קולנועית שאמורה להיות שלמה מבחינה פסיכולוגית ודרמטית זה מעצבן.
אין לה פגמים, אין לה חרטות או חששות, היא לא סותמת את הפה ותמיד מדברת את הסאבטקסט שלה בלי שום תיחכום." נטע אלכסנדר רואה במאטי רוס דמות מורכבת יותר:
הדמות של רוס היא לא סתם דמות נשית, אלא דמות נשית שהנסיבות הקיצוניות אליהן היא נקלעת, מכריחות אותה לעסוק באינטנסיביות בשאלות של מגדר.