tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך כל קריירת המכללות שלו נבחר בראה פעמיים לחמישיית אול-אמריקן.
בראה סיים את הקריירה שלו בנורת'איסטרן כקלעי השנייה בהיסטוריה של המכללה, עם 2,209 נקודות, שני רק לרג'י לואיס.
בנוסף הוא מוסר האסיסטים השני בטיבו בהיסטוריה של המכללה עם 721 אסיסטים וקלעי השלשות הטוב ביותר במכללה עם 255 סלי שלוש.
בראה החל לשחק באופן מקצועי בגל 17 בלבד, בליגת העל הפורטוריקנית בקבוצה אינדיאוס דה מאיאגואס.
הוא שיחק בה 13 משחקים וקלע 2.1 נקודות בממוצע למשחק.
הוא חזר לקבוצה ב-2002 ושיחק 14 משחקים בהם קלע 2.8 נקודות בממוצע למשחק.
לאחר מכן עבר לשחק במכללת נורת'איסטרן בין השנים 2002-2006. ב-2006 הוא חזר לשחק בפוארטו ריקו, הפעם בקבוצה קנגרחרוס דה סנטורסה.
בקבוצה זו הוא שיחק תשעה משחקים וקלע 10.4 נקודות בממוצע למשחק.
אחרי שבראה סיים את קריירת המכללות שלו מגלי הכישרונות הגיעו למסקנה שבראה הוא ריבאונדר טוב יחסית לגובהו, מוסר טוב, וקלעי גמיש.
בראה החליט להתמודד על בחירתו בדראפט 2006 של ליגת ה-NBA.
הוא לא נבחר כלל, והחל לשחק בליגות הקיץ כשחקן חופשי וקיווה לקבל חוזה.
בראה היה חלק מקבוצת גולדן סטייט ווריורס בליגת הקיץ בלאס וגאס.
אחר כך הוא שיחק עם דאלאס מאבריקס בליגת קיץ אחרת.
ביחד איתם הוא קלע 12.0 נקודות עם 6.7 אסיסטים ב-25.0 דקות בממוצע למשחק.
ב-30 באוקטובר 2006 חתם בראה בצורה רשמית בדאלאס מאבריקס על חוזה לעונה אחת.
לבראה היו משחקי קדם-עונה מוצלחים, מה שעזר לו להשיג את החוזה בו הוא מקבל 400,000 דולר.
הופעת הבכורה שלו בקבוצה הייתה ב-4 בנובמבר, ותפקידו היה מחליף שני בעמדת הרכז.
ב-17 בינואר 2007 נשלח בראה לליגת ה-NBDL, ליגת הפיתוח של ה-NBA.
שם הוא ישחק בקבוצה פורט וורת' פליירס.
בראה הספיק לשחק בפליירס 8 משחקים לפני שהוחזר לדאלאס.
בפליירס קלע בראה יותר מ-40 נקודות בשני משחקים.
לבראה הייתה ההופעה הטובה ביותר ב-NBDL בעונה זו, כשקלע 43 נקודות (שיא עונה בליגה) ב-18 מ-24 מהשדה בהפסד לאיידהו.
הוא השיג 41 נקודות ב-16 מ-23 מהשדה בניצחון על דקוטה וויזארדס.
בשני המשחקים הבאים השיג בראה דאבל דאבל פעמיים.
הראשון היה כשקלע 17 והוסיף 10 אסיסטים בניצחון על איידהו, והשני כשקלע 25 והוסיף 11 אסיסטים בניצחון על דקוטה.
בעקבות זאת הוא נבחר לתואר שחקן השבוע ב-NBDL ב-29 בינואר 2007. ממוצעיו של בראה בשבוע הזה היו 31.5 נקודות, 7.5 אסיסטים ו-6.0 ריבאונדים בממוצע למשחק.
המספר היחידי שאין בו שימוש בקבוצה פורט וורת' פליירס הוא 11, מספרו של בראה.
אחרי שהרשים בליגת הפיתוח הוחזר בראה לשחק במאבריקס.
ב-12 במרץ קלע בראה את השלשה הראשונה בקריירת ה-NBA שלו במשחק נגד גולדן סטייט ווריורס.
יומיים לאחר מכן הוא השיג את החסימה הראשונה שלו בליגה, על ליאנדרו ברבוסה במשחק נגד פיניקס סאנס.
לקראת סיום העונה הוא קיבל יותר דקות משחק ממאמנו.
ב-11 באפריל באותה שנה השיג בראה את שיא הקריירה שלו בנקודות עד אז כשקלע 13 במשחק נגד מינסוטה טימברוולבס.
הוא הוסיף 3 ריבאונדים ו-3 אסיסטים במשחק זה.
משחק אחד לאחר מכן הוא שבר את השיא שלו כשקלע 16 נקודות נגד יוטה ג'אז.
ב-17 באפריל פתח בראה לראשונה בקריירת ה-NBA שלו בחמישייה במשחק נגד גולדן סטייט.
במשחק זה הוא קלע 13 נקודות עם 10 ריבאונדים, שיא קריירה עד אז ודאבל דאבל ראשון ב-NBA.
את עונת 2006/2007 סיים בראה עם ממוצע של 2.4 נקודות בממוצע למשחק ב-33 משחקים.
בראה שיחק בליגת הקיץ בלאס וגאס במאבריקס ביחד עם פופס מנסה-בונסו ומוריס אגר מקבוצתו.
הוא נבחר לחמישיית הליגה כשהשיג ממוצעים של 14.4 נקודות עם 6.2 אסיסטים ו-3.0 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בראה הוביל את המאבריקס בנקודות ובאסיסטים, ועזר להם לסיים את המשחקים במאזן 5 ניצחונות וללא הפסדים.
במשך כמה זמן מתוך עונת שיחק בראה כרכז הפותח של המאבריקס, בעקבות פציעתו של הגארד הפותח דווין האריס.
בהופעת הבכורה שלו בחמישייה קלע בראה 25 נקודות, כשהוא מדייק ב-9 מתוך 11 זריקותיו מהשדה.
בעונה זו הוא שיחק 44 משחקים, ופתח בחמישייה 9 פעמים.
הוא השיג ממוצע נקודות של 4.3 למשחק.
במשחק הראשון של סדרת הפלייאוף הראשונה נגד ניו אורלינס הורנטס קלע בראה 8 נקודות, הנקודות הראשונות שלו בקריירה בפלייאוף.
הוא השתתף בפלייאוף הזה במשחק אחד בלבד, כך שממוצע הנקודות שלו הוא 8.
בעונת גדל תפקידו של בראה במאבריקס באופן משמעותי.
בעונה זו נפצעו ג'ייסון טרי, ג'רי סטקהאוס וג'וש הווארד, שפינו לבראה את דקותיהם.
בעונה זו קיבל בראה הרבה יותר דקות מאשר בעונות הקודמות.
בעונה שעברה קיבל בראה 10.5 דקות בממוצע, בעונה זו הוא קיבל 20.3 בממוצע, כמעט כפול.
המאמן ריק קרלייל התחיל לפתוח בחמישייה באופן קבוע עם שלושה גארדים, שהיו ג'ייסון קיד (שהגיע בטרייד), ג'ייסון טרי ובראה.
ב-20 בפברואר 2009 קלע בראה שיא קריירה בנקודות, עם 26 בהפסד ליוסטון רוקטס.
בעונה זו שיחק בראה ב-79 משחקים, ופתח בחמישייה ב-15 מהם.
הוא קלע 7.8 נקודות עם 2.2 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בסדרת הפלייאוף הראשונה נגד סן אנטוניו ספרס פתח בראה לראשונה בחמישייה בפלייאוף, זאת בעקבות פציעתו של אנטואן רייט.
על בראה הוטלה המשימה לעצור את הרכז של הספרס, טוני פארקר.
במשחק הבכורה שלו בחמישייה בפלייאוף הוא קלע 13 נקודות והוסיף 7 אסיסטים.
בעונת השיג בראה ממוצעים של 7.6 נקודות עם 3.3 אסיסטים למשחק, כשרוב הזמן הוא עולה מהספסל.
בעונה זו הוא שיחק ב-78 משחקים ופתח בחמישייה ב-18. שיא הנקודות שלו בעונה זו הוא 23, אותו השיג פעמיים בשתי פתיחות שלו בחמישייה בחודש דצמבר.
הוא קלע 14 נקודות באחד המשחקים בסדרת הפלייאוף הראשונה של המאבריקס נגד הספרס.
ביוני 2010 ניצלו המאבריקס את האופציה שלהם על בראה והחתימו אותו לעונת .
בעונה זו הוא פתח ב-2 משחקים בלבד בחמישייה, ושיחק ב-81. הוא השיג ממוצעים של 9.5 נקודות עם 3.9 אסיסטים למשחק.
בנוסף הוא קלע בעונה זו שיא קריירה של 29 נקודות במשחק נגד מילווקי באקס.
את חודש פברואר הוא סיים עם ממוצעים של 13.6 נקודות עם 5.0 אסיסטים למשחק.
בפלייאוף עברו המאבריקס בסיבוב הראשון את פורטלנד טרייל בלייזרס, ובחצי גמר המערב פגשו את האלופה היוצאת לוס אנג'לס לייקרס.
במשחק השני בסדרה נגד הלייקרס קלע בראה 12 נקודות כשקלע מהספסל, ועזר למאבריקס להשיג ניצחון חוץ חשוב.
24 שניות לסיום המשחק כשהתוצאה הייתה כבר כמעט בטוחה, ביצע פורוורד הלייקרס רון ארטסט עבירה גסה על בראה והורחק.
אחרי המשחק שיבחו הלייקרס את בראה, ומאמנם פיל ג'קסון אף השווה אותו לכריס פול.
קובי בראיינט אמר:"בראה בעט לנו בתחת".
במשחק הרביעי בסדרה ניצחו המאבריקס גם כן, והדיחו את הלייקרס בסוויפ, 4-0. במשחק זה בראה היה הקלעי השני בטיבו במאבריקס, כשקלע 22 והוסיף 8 אסיסטים.
במהלך הרבע הרביעי שלח אנדרו ביינום מרפק לעברו של בראה במהלך שבראה ניסה לקלוע צעד וחצי.
בראה נפל בצורה קשה וביינום הורחק באופן מיידי.
בראה התאושש מהמכה ושיחק כבר בהמשך המשחק.
לאחר מכן התנצל ביינום בפני בראה, אך הליגה השעתה אותו בכל זאת מחמשת משחקי הליגה הראשונים של העונה הבאה.
בגמר של העונה הזו התמודדו המאבריקס נגד מיאמי היט, וניצחו 4-2. זוהי האליפות הראשונה שלוקח בראה בקריירה.
במשחק האחרון בסדרה נגד ההיט הוא קלע 15 נקודות.
אחרי עונת האליפות עם דאלאס בראה והקבוצה לא הסכימו על אפשרות לחידוש חוזהו.
אחרי שביתת השחקנים בתחילת עונת חתם בראה במינסוטה טימברוולבס על חוזה לארבע עונות בשווי 19 מיליון דולרים.
עקב פציעות בקרסול ובירך שיחק בראה רק 44 משחקים, בעונה שהתקצרה בגלל השביתה.
בעונה זו השיג בראה את הטריפל דאבל הראשון שלו, ובחלקים מהעונה פתח בחמישייה של הקבוצה אחרי פציעות של שחקנים כריקי רוביו וקווין לאב.
בעונת נפצע בראה בכף רגל שמאל ופספס כמה משחקים, אך סיים את העונה עם ממוצעים של 11.3 נקודות, 4 אסיסטים ו-2.8 ריבאונדים.
בעונה הבאה בראה היה הרכז המחליף של הקבוצה, שלא העפילה לפלייאוף בכל תקופתו שם.
בסיום העונה נופה בראה מסגל מינסוטה.
בסתיו 2014 חתם בראה שוב בדאלאס לעונה אחת, שהוארכה לחוזה לארבע עונות בשווי 16 מיליון דולרים בסיום עונת .
בעונה זו בלט בראה בדאלאס, גם עקב פציעת הרכז הפותח דרן ויליאמס, אך שוב נפצע, הפעם ברצועת הירך, פציעה שהטרידה אותו במהלך העונה וגם בפלייאוף, בו הקבוצה הודחה בסיבוב הראשון.
בעונת שיחק ב-35 משחקים בלבד בשל פציעה בשריר הסובך השלש ראשי, ובעונת הוגבל ל-38 משחקים לאחר שנפצע בגיד האכילס.
על אף שהיה כשיר לשחק בעונת , שותף בראה ב-29 משחקים בלבד, וקלע 7.7 נקודות ב-15.5 דקות בממוצע למשחק.
בינואר 2021 חתם בקבוצת אסטודיאנטס הספרדית עד תום העונה.
בראה החל לשחק בנבחרת פוארטו ריקו בנבחרת לגילאי 19 ומטה.
הוא השתתף באליפות העולם לגילאי 19 ומטה, ושם הוא סיים במקום השלישי בשוויון עם עוד שחקן בהצבעה ל-MVP של הטורניר.
ההופעה הבאה שלו בנבחרת הגיעה בתחרות ה- לגילאי 21 ומטה.
התחרות התקיימה במולדתו, פוארטו ריקו, וביחד עם נבחרתו זכה במדליית הזהב.
בראה נבחר ל-MVP של הטורניר אחרי שהוביל אותו בנקודות, אסיסטים וחטיפות.
ההופעה האחרונה שלו בנבחרות הצעירות הגיעה באליפות העולם לגילאי 21 ומטה.
את התחרות הוא סיים כקלעי הרביעי בטיבו, עם 17.6 נקודות בממוצע למשחק.
הוא הוסיף 7.3 אסיסטים בממוצע למשחק ונבחרתו סיימה במקום השביעי.
ביולי 2006 ערך בראה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת של מולדתו, נבחרת פוארטו ריקו.
הוא עשה זאת בטורניר אליפות מרכז אמריקה והקאריביים, בו זכתה נבחרתו במדליית זהב.
בגמר הטורניר קלע בראה שלשה חשובה 14 שניות לסיום המשחק מול נבחרת פנמה, שנתנה את המדליה לפוארטו ריקנים.
נבחרתו סיימה את הטורניר במאזן מושלם ללא הפסדים.
בראה נבחר ל-MVP של הטורניר.
בראה פתח בחמישייה בעמדת הרכז בטורניר פאן אמריקה ב-2007. בטורניר זה נבחרתו זכתה במדליית הכסף.
ב-2007 השתתף בראה באליפות אמריקה, שהתקיימה בארצות הברית.
הוא זכה ביחד עם נבחרתו במדליית הארד.
ב-2008 השתתף בראה במספר טורנירי הכנה לקראת אולימפיאדת בייג'ינג.
במשחקים האלו הוא תורגל בעמדת הרכז הפותח.
תחרות מוקדמות האולימפיאדה החלה ב-14 ביולי, ותפקידו של בראה היה לשמש כמחליף לשחקן קרלוס ארויו.
בסופו של הטורניר הפוארטו ריקנים לא הצליחו להעפיל לאולימפיאדה.
בראה קלע בטורניר זה 12.4 נקודות עם 3.2 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בראה המשיך לשחק בתפקיד הרכז המחליף גם בטורניר Centrobaske 2008. הוא קלע 31 נקודות נגד נבחרת פנמה ו-30 נגד הרפובליקה הדומיניקנית.
בשני המשחקים האחרונים של הטורניר חזר בראה לשחק בחמישייה.
נבחרתו זכתה במדליית הזהב, ובראה נבחר ל-MVP של משחק הגמר.
ב-2009 קבוצתו, דאלאס מאבריקס, לא הרשו לו להשתתף באליפות אמריקה 2009. החלטה זו הייתה מבוססת על העובדה שבראה ערך ניתוח בכתפו השמאלית במהלך הקיץ, והם לא רצו שבטורניר מצב הפציעה יוחמר.
בראה חזר לשחק בנבחרתו בטורניר Centrobaske 2010, בו הוא שימש כרכז הפותח.
קרלוס ארויו הוצב מחדש בעמדת הקלע הפותח.
נבחרת פוארטו ריקו זכתה שוב במדליית הזהב.
בראה מסר 7.0 אסיסטים בממוצע למשחק והוביל את הטורניר בקטגוריה הזו.
בנוסף, הוא קלע 13.8 נקודות בממוצע למשחק ונבחר לחמישיית השחקנים הטובים ביותר לאורך הטורניר.ב-10 בדצמבר 2011 הוא חתם עם מינסוטה חוזה לשנתיים בהם יקבל 30 מיליון דולר.
ב-2011 הגיעו דיווחים שבראה נמצא במערכת יחסים עם מיס תבל בפוארטו ריקו ובעולם לשנת 2006, זולייקה ריברה.
חוסה אלברטו "פפה" מוחיקה קורדנו (בספרדית: José Alberto "Pepe" Mujica Cordano; 20 במאי 1935 – 13 במאי 2025) היה פוליטיקאי מאורוגוואי, שכיהן כנשיא אורוגוואי בשנים 2010–2015. בצעירותו היה פעיל במפלגה הלאומית של אורוגוואי ובתנועת הגרילה השמאלית טופאמארוס.
מוחיקה נולד ב-20 במאי 1935 לדמטריו מוחיקה שהיה ממוצא בסקי וללוסי קורדנו שהייתה ממוצא איטלקי.
בצעירותו, היה מוחיקה פעיל במפלגה הלאומית של אורוגוואי שם התקרב לאנריקה ארו .
אמו באה ממשפחה ענייה מאוד של מהגרים איטלקים מליגוריה.
אמו נולדה בכרמלו, אורוגוואי , שם הוריה החזיקו בכרם גפנים קטן.
אביו היה חקלאי זעיר אשר פשט רגל מעט לפני מותו ב-1940, כאשר היה מוחיקה בן חמש.
בראשית שנות ה-60 הצטרף לתנועת הטופאמארוס שאך הוקמה, קבוצה פוליטית חמושה שקיבלה את השראתה מן המהפכה הקובנית.
ב-1969 הוא עלה בסולם הדרגות של הארגון והגיע לעמדת מנהיגות, כשהוא מוביל את ההשתלטות האלימה על פנדו, עיר סמוכה למונטווידאו, ומאוחר יותר הורשע על ידי בית דין צבאי תחת ממשלתו של חורחה פצ'קו ארקו, אשר לשם כך צמצם את החירויות המוקנות בחוקה.
מוחיקה נתפס בידי הרשויות ארבע פעמים, והיה בין האסירים הפוליטיים אשר נמלטו מכלא פונטה קַרֶטַס ב-1971. לבסוף הוא נעצר שוב ב-1972, ונורה על ידי המשטרה שש פעמים.
הוא טופל על ידי רופא בית החולים וכך ניצלו חייו.
אחרי ההפיכה הצבאית של 1973 , וכינון הדיקטטורה הצבאית במדינה , הוא הועבר לכלא צבאי, שם ריצה 14 שנות מאסר.
במהלך מאסרו, רותק לתחתית אבוס להשקיית סוסים למשך יותר משנתיים.
במהלך שהותו בכלא הוא נשאר בקשר עם מנהיגים אחרים של הטופאמארוס, כולל סנאטור "החזית הרחבה" אלאוטריו פרננדס הוידוברו ומייסד ומנהיג הטופאמארוס, ראול סנדיק.
ב-1985, כאשר הושבה הדמוקרטיה החוקתית, נחקק חוק חנינה לפשעים פוליטיים ופשעים צבאיים דומים אשר בוצעו החל מ-1962, ומוחיקה שוחרר.
מספר שנים לאחר החזרת הדמוקרטיה, מוחיקה והטופאמארוס הצטרפו לארגוני שמאל אחרים ליצירת "התנועה להשתתפות עממית", מפלגה פוליטית אשר התקבלה לקואליציית "החזית הרחבה".
בבחירות הכלליות של 1994 נבחר מוחיקה לחבר בית הנבחרים, ובבחירות 1999 נבחר לסנאטור.
כוחה של "התנועה להשתתפות עממית" גדל, בין היתר עקב הכריזמה של מוחיקה, וב-2004 הפכה לסיעה הגדולה ביותר ב"חזית הרחבה".
בבחירות באותה השנה נבחר מוחיקה מחדש לסנאט, והתנועה בראשותו זכתה ב-300,000 קולות.
בכך ביצרה את מעמדה ככוח הפוליטי העיקרי בקואליציה והיוותה גורם חשוב בניצחונו של טאבארה ואסקס בבחירות לנשיאות.
ב-1 במאי 2005 מינה הנשיא טאבארה ואסקס את מוחיקה לשר החקלאות, משק החי והדיג.
בעקבות מינויו החדש התפטר מוחיקה מתפקידו כסנאטור.
הוא החזיק בתפקידו עד 2008, כאשר בעקבות החלפת קבינט התפטר מוחיקה וחזר לסנאט.
ארנסטו אגצי החליף אותו בתפקיד שר החקלאות.
ב-2008, הודיע מוחיקה על מועמדותו לבחירות לנשיאות שעמדו להתקיים שנה לאחר מכן.
שלב הפריימריז היה קשה, מכיוון שהנשיא המכהן טאבארה ואסקס העדיף את שר האוצר שלו, דנילו אסטורי, כמועמד לנשיאות.
מועמדים שמרנים שהתחרו במוחיקה ניסו להציגו כמי שישליט במדינה שלטון טרור בסגנון של הוגו צ'אווס מוונצואלה ואֶבוֹ מוראלס מבוליביה, דבר שיביא לנידוייה של אורוגוואי מן העולם המערבי.
מוחיקה הכחיש את האשמות נגדו וטען בעקשנות כי ממשלה בראשותו תוביל מדיניות של ממשלת מרכז.
בסופו של דבר גבר מוחיקה על מתחרהו השמרני לואיס אלברטו לאקאז'ה, בבחירות שהתקיימו בנובמבר 2009, עם יותר מ-52% מקולות הבוחרים.
מדיניותו הכלכלית של מוחיקה המשיכה בגישת הממשל הקודם.
חלק ההוצאות החברתיות מתוך סך ההוצאות הציבוריות עלה בשנים 2004–2013 מ-60.9% ל-75.5%.
בתקופה זו שיעור האבטלה ירד מ-13% ל-7%, שיעור העניים ירד מ-40% ל-11% ושכר המינימום עלה ב-250%.
מוחיקה תמך בחיזוק כוחם של האיגודים המקצועיים.
לפי הקונפדרציה הסינדיקלית הבין-לאומית, אורוגוואי הפכה למדינה המתקדמת ביותר מבחינת כיבוד זכויות היסוד של העובדים, במיוחד חופש האיגודים המקצועיים, הזכות למשא ומתן קולקטיבי וזכות השביתה.
במאי 2010 הוא הודיע על הכוונה להגביל את הסודיות הבנקאית וההתחמקות מתשלומי מיסים בהתאם לסטנדרטים של ה-OECD.
לפי הבנק המרכזי של אורוגוואי, כ-18% מהפיקדונות בבנקים השתייכו לאזרחי חוץ, לרוב ארגנטינאים – בסך הכל 2.5 מיליארדי דולר.
מוחיקה חידש באפריל 2010 את הסכם המסחר עם ונצואלה שחתם הנשיא הקודם טבארה ואסקס ולפיו רכשה אורוגוואי נפט בתנאים נוחים.
הוא היה מקורב לנשיא הוונצואלי הוגו צ'אווס, ותיאר אותו כ"שליט הנדיב ביותר שהכרתי".
ב-2011 גינה מוחיקה את הפעולות הצבאיות שביצעו מדינות המערב בשטח לוב.
בימי שלטונו, באוקטובר 2012 הצביע הפרלמנט של אורוגוואי על התרת הפלות מלאכותיות במדינה.
בניגוד לנשיא הקודם, שהטיל וטו על החוק, מוחיקה אישר אותו.
אורוגוואי הפכה למדינה השנייה אחרי קובה שאישרה הפלות חופשיות.
באפריל 2013 הפרלמנט אישר סופית גם נישואין של זוגות חד-מיניים.
ביוני 2012 הציעה ממשלתו להתיר ולהסדיר מכירת מריחואנה במדינה.
על אף ביקורות בעולם בירך מוחיקה על צעד זה.
ב-6 במאי 2014 חתם מוחיקה על החוק ללגליזציה של קנאביס.
ב-22 במרץ 2012, בטקס בארמון הפרלמנט, מוחיקה הכיר בנאום באחריות המדינה להפרות זכויות האדם בימי הדיקטטורה.
נכחו במעמד בין היתר, המשורר חואן גלמן ונכדתו, מקרנה גלמן, בת להורים שנעלמו אחרי מעצרם במונטווידאו.
מוחיקה הצטיין בסגנון חיים עממי, רחוק מהפאר הכרוך בתפקיד הנשיאותי.
הוא העדיף שלא לגור בארמון הנשיאותי אלא להתגוור בחווה הקטנה של אשתו, בפרברי מונטווידאו.
הוא המשיך לגדל פרחים יחד איתה לצורכי פרנסה, ותרם 92% משכרו הנשיאותי לתוכנית לדיור ציבורי חברתי, בעוד ששמר לעצמו בערך משכורת שווה לשכר הממוצע בארצו, כ-900 אירו לחודש.
אבטחת הזוג הנשיאותי הופקדה על שני שוטרים.
רכושו האישי היחיד היה רכב פולקסוואגן מסוג חיפושית.
מוחיקה הצהיר על היותו אתאיסט.
בימי גל הכפור הכבד שפקד את ארצו ביוני 2012, רשם מוחיקה את ארמון הנשיא ברשימת הבתים המוכנים לארח חסרי בית.
ב-2014 התראיין לסרטו של יאן-ארתוס ברטאן "Human" וקרא לחיים צנועים ולהגבלת הצמיחה.
בתום כהונתו כנשיא ב-1 במרץ 2015 השאיר את כלכלת המדינה במצב טוב יחסית, והיציבות החברתית במדינה עלתה על זו של המדינות מסביב.
לאחר תום נשיאותו ב-2015 חזר מוחיקה לכהן כחבר הסנאט של אורוגוואי.
הוא לא השלים את כהונתו, והחליט להתפטר מטעמי תשישות ב-2018, בגיל 83, ולשוב לחוותו.
הוא הודיע כי אין בכוונתו לקבל פנסיה מהמדינה.
מוחיקה נפטר ב-13 במאי 2025. הותיר אחריו אישה, הסנאטורית לוסיה טופולנסקי, שהייתה בת למשפחה ממוצא פולני, לוחמת טופאמארוס ופעילה פוליטית, שאיתה התחתן בשנת 2005.
בני הזוג התגוררו בחווה בפאתי מונטווידאו, שם הם גידלו פרחים למחייתם.
1997 – לסרט התיעודי הגרמני "טופאמארוס" בבימוי ריינר הופמן והיידי ספקוניה, התראיינו מוחיקה וחברי הטופאמארוס לשעבר בקשר לתולדות ארגונם
2015 – הסרט התיעודי הגרמני של היידי ספקוניה Pepe Mujica – Der Präsident – מציג קטעים מחיי היום-יום של מוחיקה כנשיא
2018 – סרט התעודה "פפה" (El Pepe, una vida suprema) בבימוי אמיר קוסטוריצה
הסרט העלילתי האורוגוואי "לילה של 12 שנים" (La noche de 12 años) בבימוי אלווארו ברכנר – על חייהם של מוחיקה ושל עוד שבעה אסירים פוליטיים אחרים בתנאי כליאה קשים ביותר נתונים להתעללויות וטמונים בבורות בודדים
חוסה לופס פורטייו אי פאצ'קו (בספרדית: José López Portillo y Pacheco; 16 ביוני 1920 – 17 בפברואר 2004) היה נשיאה ה-51 של מקסיקו.
לופס נולד במקסיקו סיטי ולמד משפטים באוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו.
לאחר מכן למד גם תאוריה פוליטית ומדע המדינה.
בשנת 1959 הצטרף למפלגה המוסדית המהפכנית (PRI).
הוא מילא מספר תפקידים פוליטיים בממשלות שני קודמיו.
בין השנים 1973 ל-1975 היה שר האוצר בממשלתו של לואיס אצ'ווריה אלברס.
בשנת 1976 נבחר לופס לנשיא מקסיקו.
במהלך נשיאותו, הביא תחילה לשיפור בכלכלת המדינה על ידי הגדלת ייצוא הנפט.
אך מאוחר יותר, בשל ירידת מחירי הנפט, הגיעה המדינה לחובות גבוהים ולאינפלציה.
האופוזיציה במדינה האשימה אותו בשחיתות.
לופס פורטייו למד באוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו ובאוניברסיטת צ'ילה.
לאחר מכן עסק בעריכת משפטים ובהמשך היה פרופסור למשפטים, מדעי המדינה ומנהל ציבורי באוניברסיטה הלאומית במקסיקו לפני שהחל את דרכו הפוליטית.
הוא הפך לחבר בהמפלגה המוסדית המהפכנית ומילא תפקידים אדמיניסטרטיביים שונים תחת הנשיאים גוסטבו דיאס אורדס ולואיס אצ'ווריה אלברס לפני שהתמנה לשר האוצר בשנת 1971. בתפקיד זה הוא קידם מודרניזציה של הליכי גביית המס, רדף אחר העלמות מס והפחית את ההוצאות הציבוריות.
כנשיא מקסיקו, לופס פורטייו נקט בגישה שמרנית יותר מזו של קודמתו, אצ'ווריה, כשהוא שם דגש על חלוקת קרקעות מחדש והעדיף יצירת מקומות עבודה שאינם מבוססים על מערכת חברתית-תרבותית, זיקוק נרחב של נפט וגז טבעי וויתורי מיסים לעידוד פיתוח תעשייתי ומשיכה של השקעות זרות.
הוא המשיך בתוכנית בקרת האוכלוסין של אצ'ווריה, שהשיגה ירידה מתונה בשיעור הילודה הגבוה במדינה.
הרפורמה הפוליטית המשמעותית ביותר של לופס פורטייו הייתה הגדלת גודל לשכת הצירים ל-400 חברים, עם מינימום 100 מושבים שמורים למפלגות האופוזיציה.
צעד זה נועד לאפשר יותר השתתפות מיעוטים בפוליטיקה המקסיקנית, שנשלטה על ידי מפלגת המהפכה המוסדית מאז 1929. דה פקטו, מפלגות האופוזיציה שוחדו בידי הממשל בשביל להימנע מביקורת נגד ה-PRI.
לופס פורטייו הקים בתקופת נשיאותו תוכנית תשתיות שאפתנית לניצול עתודות נפט ענקיות שהתגלו זמן קצר קודם לכן במדינות וראקרוס וטבסקו על ידי סוכנות הנפט המקסיקנית הממלכתית 'פטרולוס מקסיקוס' (Pemex).
התוכנית הביאה לצמיחה כלכלית מהירה ולעלייה דרמטית בייצוא הנפט של מקסיקו, אך חלק ניכר מהעושר שנוצר הועבר לידי מפעלים ממשלתיים לא יעילים או נשלל על ידי גורמים ממשלתיים ואיגודי עובדים לכיסיהם של אלו.
שחיתות שלטונית מהוללת והלוואות ממשלתיות חסרות מעצורים הביאו לחובות זרים בסך 60 מיליארד דולר אמריקאי, וכשמחירי הנפט העולמיים קרסו ב-1981, מקסיקו לא הייתה מסוגלת לשלם את החוב שלה, מה שגרם למשבר חוב עולמי.
עד לסיום כהונתו ב-1982, ממשלתו פגשה התנגדות עממית נרחבת, ולופס פורטייו התגורר בחו"ל מספר שנים כדי להימלט מהאיבה שחשו האזרחים המקסיקנים כלפיו.
בסופו של דבר חזר למקסיקו ופרסם את ספר זיכרונותיו בשנת 1988, "הזמנים שלי: ביוגרפיה וברית פוליטית" (בספרדית: Mis tiempos: Biografía y testimonio político).
קודם לסיום כהונתו קבע לופס פורטייו את מיגל דה לה מדריד ליורשו כמועמד לנשיאות מטעם ה-PRI.
לופס פורטייו אימץ גישה מפויסת ביחס לקודמיו כלפי אספקת נפט וגז עבור ארצות הברית תוך שהוא מפעיל לחץ להקלת מגבלות הסחר וההגירה בין שתי המדינות.
בשנת 1978 מקסיקו פתחה מחדש את היחסים הדיפלומטיים עם ממלכת ספרד לאחר הפסקה של 38 שנים שבהם הייתה קיימת הדיקטטורה של המדינה הספרדית.
בשנת 1983 הנשיא החדש מיגל דה לה מדריד יצא בקו תוקפני נגד ממשל קודמו פורטייו, והאשים אותו בהחמרת משבר חלוקת הקרקעות ובהונאות.
חוסה מיגל קוברו לוריה (בספרדית: José Miguel Cubero Loría; נולד ב-14 בפברואר 1987) הוא כדורגלן עבר קוסטה ריקאי ששיחק בעמדות הקשר.
קוברו החל את הקריירה שלו בקבוצת ארדיאנו מליגת העל של קוסטה ריקה ב-2006. מלבד שנה אחת בה הושאל לפונטרנס הוא לא עזב את הקבוצה וזכה איתה במספר אליפויות.
קוברו שיחק בנבחרת קוסטה ריקה עד גיל 20 והשתתף בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 2007. הוא זומן לראשונה לנבחרת באוגוסט 2010. הוא שיחק בקופה אמריקה 2011 ובגביע הזהב 2011 וזומן לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2014.
ב-31 ביולי 2014 חתם בבלקפול מהאנגלית לעונה אחת, בתום אותה עונה הוא חתם לעונה נוספת עד סוף עונה 2015/16.
ב-19 בינואר 2016 חזר לארדיאנו.
חוסה חואקין טרחוס פרננדס (בספרדית: José Joaquín Trejos Fernández; 18 באפריל 1916 – 10 בפברואר 2010) היה נשיא קוסטה ריקה בשנים 1966–1970.
נולד לחואן טרחוס קוירוס ואמיליה פרננדס אגילאר.
למד כלכלה ומתמטיקה באוניברסיטת קוסטה ריקה.
למד כלכלה באוניברסיטת שיקגו ולימודים מתקדמים בבורדו שבצרפת.
היה הדיקן בפקולטה למדעי הטבע, וכיהן כפרופסור למתמטיקה וכימיה.
במשך שנים רבות היה פרופסור לכלכלה באוניברסיטה של קוסטה ריקה.
בשנת 1950 מונה לחבר הוועדה לרפורמה באוניברסיטאות, ובהמשך נוסדה הפקולטה למדעים ומכתבים, שהפכה לימים לפקולטה למדעי הרוח.
פרננדס נבחר לדיקן הפקולטה למדעי הכלכלה בשנת 1952 ונבחר מחדש בשנת 1955 ומונה לסגן רקטור באוניברסיטת קוסטה ריקה בשנת 1956.
ללא כל ניסיון פוליטי קודם התמודד בשנת 1966 לנשיאות קוסטה ריקה, ונבחר כמועמד מטעם מפלגת "האיחוד הלאומי", ברית של מספר מפלגות בקוסטה ריקה.
נפטר בגיל 94 בסן חוסה, בירת קוסטה ריקה.
חוסה לואיס גאיה פניה (בספרדית: José Luis Gayà Peña; נולד ב-25 במאי 1995 בפדרגר שבאליקנטה, ספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת ולנסיה, בה הוא גם משמש כקפטן, ובנבחרת ספרד.
גאיה נולד בפדרגר שבאליקנטה, ספרד.
הוא גדל במחלקת הנוער של ולנסיה, בה החל לשחק כחלוץ.
בהמשך הוסב לשחק כמגן שמאלי.
ב-30 באוקטובר 2012 ערך גאיה את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, כששיחק 90 דקות בניצחון 0–2 על ליאגוסטרה במסגרת גביע המלך הספרדי.
ב-12 בדצמבר 2013 ערך גאיה את הופעת הבכורה שלו בליגה האירופית, במשחק נגד קובאן קרסנודאר שנגמר בתיקו 1-1. ב-27 באפריל 2014 ערך גאיה את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הספרדית, כששיחק 90 דקות בהפסד 0–1 לאתלטיקו מדריד במסגרת המחזור ה-35. זו הייתה הופעתו היחידה באותה עונה.
בעונת נהפך גאיה לשחקן הרכב קבוע על ידי המאמן נונו אספיריטו סנטו.
ב-25 בספטמבר 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת העל הספרדית, השער השני בניצחון 0–3 על קורדובה במסגרת המחזור החמישי.
ב-8 במאי 2015 חידש גאיה את חוזהו בולנסיה עד לשנת 2020 עם סעיף שחרור של 50 מיליון אירו.
ב-2019 זכה עם הקבוצה בגביע המלך, במדיה יש לו מעל 300 הופעות בלה ליגה.
חוסה מנואל מורנו פרננדס (בספרדית: José Manuel Moreno Fernández; 3 באוגוסט 1916 – 26 באוגוסט 1978) היה כדורגלן ומאמן ארגנטינאי ששיחק בעמדת החלוץ.
מורנו, שהיה ידוע בכינויו אל צ'ארו, נחשב לאחד מגדולי הכדורגלנים בדרום אמריקה בכל הזמנים.
מורנו החל את דרכו בריבר פלייט, והיה שותף לחמישייה ההתקפית שזכתה לכינוי "המכונה" ("La Máquina"), בזכות שליטתה בכדורגל הארגנטינאי בשנות ה-40. הוא המשיך את הקריירה בקבוצות פאר שונות ביבשת, והיה לכדורגלן הראשון בהיסטוריה שזכה באליפות בארבע מדינות שונות, לאחר שקטף את התואר בארגנטינה, מקסיקו, צ'ילה וקולומביה.
ככדורגלן נבחרת ארגנטינה רשם מורנו 34 הופעות בהן כבש 19 שערים, והיה שותף לשתי זכיות בקופה אמריקה.
מורנו נולד בשכונת העוני לה בוקה שבבואנוס איירס.
הוא גדל בקרבת אצטדיונה הביתי של בוקה ג'וניורס, הבונבוניירה, ואהד את הקבוצה בילדותו.
כשהיה בן 15, ניסה להתקבל למחלקת הנוער של בוקה, אך ניסיונו לא צלח.
ב-1933, בעקבות המלצתו של חלוץ הקבוצה ברנאבה פריירה, הצטרף מורנו למחלקת הנוער של ריבר פלייט, יריבתה הגדולה של בוקה ג'וניורס.
בשנת 1934, כשהיה בן 18, צורף יחד עם מספר שחקנים צעירים מהמועדון למסע משחקים בברזיל, ולראשונה היה חלק מהקבוצה הבוגרת.
את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הארגנטינאית ערך מורנו ב-17 במרץ 1935, בניצחון 1–2 על פלטנסה, ובו אף כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה.
שנה אחר כך כבר היה מורנו לשחקן משמעותי בהרכב הקבוצה.
הוא הפגין טכניקה וראיית משחק ברמה גבוהה, יכולת כיבוש גבוהה בתוך הרחבה ומשחק ראש משובח, שהפכו אותו לשותף בכיר לזכייה באליפויות ב-1936 (קופה קמפאונטו וקופה דה אורו) וב-1937.
בשנות ה-40 היה מורנו לחלק מחמישיית התקפה חזקה של ריבר פלייט, שזכתה לכינוי "המכונה" ("La Máquina") וכללה מלבדו את אדולפו פדרנרה, אנחל לברונה, חואן קרלוס מוניוס ופליקס לוסטו.
שחקני "המכונה" היו הגורם העיקרי לשליטתה של ריבר פלייט בכדורגל הארגנטינאי של אותן שנים.
בשנים אלו זכה מורנו עם ריבר בשתי אליפויות נוספות (1941, 1942), והעלה את מאזנו לחמש זכיות בתואר במדי ריבר.
לקראת עונת עזב מורנו לראשונה את ריבר פלייט, והצטרף לקלוב אספניה, סגנית האלופה בליגת העל המקסיקנית.
כבר בעונתו הראשונה בקבוצה היה מורנו חלק משמעותי מזכייתה של הקבוצה באליפות מקסיקו הראשונה בתולדותיה.
הוא החמיץ שלושה משחקי ליגה בלבד לאורך כל העונה, ותרם שבעה שערים.
בעקבות הופעותיו המוצלחות במדי הקבוצה, זכה מורנו לכינוי אל צ'ארו, על שם הכינוי המסורתי לבוקר המקסיקני.
לאחר עונה נוספת, בה כשלה הקבוצה להתברג בצמרת, חזר מורנו ב-1946 לריבר פלייט.
שנה אחר כך, הוסיף זכייה נוספת באליפות עם המועדון, שישית במספר.
הקדנציה השנייה של מורנו בקבוצה נמשכה שלוש עונות, עד שב-1949 עבר לאוניברסידד קאתוליקה הצ'יליאנית.
כפי שעשה במקסיקו, גם בצ'ילה הצליח מורנו להתאקלם במהרה, ותרם שמונה שערים ב-22 הופעות ליגה לזכייתה של הקבוצה באליפות צ'ילה.
ב-1950, בתום עונה אחת בלבד, עבר מורנו לקבוצה אותה אהד מילדות, וליריבתה הגדולה של קבוצת נעוריו, בוקה ג'וניורס.
במדיה של בוקה לא הצליח מורנו לזכות באליפות ארגנטינה נוספת, והוא עזב בסיום עונה אחת בה סיימה בוקה כסגנית האלופה, לאחר שכבש שבעה שערים ב-23 הופעות במדי המועדון.
לאחר עונה אחת בבוקה, המשיך מורנו את מעבריו התכופים ובמשך שלוש העונות הבאות רשם קדנציות קצרות, בנות לא יותר מ-15 הופעות וללא זכייה בתארים, באוניברסידד קאתוליקה (1951), דפנסור ספורטינג (1952) ופרו קאריל אואסטה (1953).
ב-1954 עבר מורנו לדפורטיבו אינדפנדיינטה מדיין הקולומביאנית.
בעונתו השנייה בקבוצה רשם הישג חסר תקדים בזמנו, כשזכה באליפות קולומביה עם הקבוצה, ובכך השלים זכייה בתואר אליפות בארבע מדינות שונות.
לאחר זכייה נוספת עם הקבוצה בתואר ב-1957, פרש ממשחק בגיל 41.
מורנו החל את דרכו בנבחרת ארגנטינה ב-1936, כשהיה בן 20 בלבד.
את הופעתו האחרונה רשם בשנת 1950, ובסך הכול ב-14 שנות הקריירה הבינלאומית ערך 34 הופעות בהן כבש 19 שערים.
מורנו היה שותף לשלושה טורנירי אליפות דרום אמריקה.
בראשון שבהם, ב-1941, סייע לארגנטינה לזכות בתואר, תוך שהוא כובש שלושה שערים בארבעה משחקים ומסיים כסגן מלך השערים בטורניר.
שנה אחר כך, בקופה אמריקה 1942, סיימה ארגנטינה כסגנית האלופה אחרי .
מורנו עצמו היה למלך שערי הטורניר (במשותף) עם שבעה שערים, מתוכם חמישה בניצחון 0–12 על .
ניצחון זה נותר הניצחון הגבוה ביותר בתולדות המפעל, והחמישייה אותה כבש מורנו הציבה אותו כשיאן השערים במשחק אחד בקופה אמריקה (במשותף עם שלושה שחקנים נוספים).
כמו כן, אחד משעריו של מורנו במשחק היה השער ה-500 בתולדות המפעל.
בתקופה בה שיחק בקלוב אספניה המקסיקנית, זכתה ארגנטינה פעמיים נוספות בתואר - אך מורנו לא נכלל אז בסגל של גיז'רמו סטאבילה, שהורכב משחקנים מליגת העל הארגנטינאית בלבד.
כשחזר לריבר פלייט, שב גם לסגל הנבחרת לקופה אמריקה 1947, וסייע לנבחרתו לזכות בתואר בפעם השלישית ברציפות והתשיעית בהיסטוריה, כשכבש שלושה שערים במהלך הטורניר.
נכון ל-2015, הוא חולק את המקום השלישי בכל הזמנים בטבלת גדולי הכובשים של הקופה אמריקה.
מורנו החל את דרכו כמאמן ב-1958, מיד לאחר פרישתו, כשהתמנה לתפקיד מאמן בוקה ג'וניורס.
כבר בעונתו הראשונה על הקווים הוביל את בוקה לסגנות, כשתחת הדרכתו כבשה בוקה באותה עונה יותר מכל קבוצה אחרת בליגה, עם שבעים שערים בשלושים משחקים.
במהלך 1959 עבר לאמן את אול בויס מליגת המשנה, ובאותה שונה אף רשם קדנציה קצרה כמאמן נבחרת ארגנטינה, אותה הוביל למקום השני בקופה אמריקה 1959 (בטורניר השני מבין השניים באותה השנה).
שנה אחר כך חזר לליגה הבכירה כשהתמנה לתפקיד מאמן הוראקן.
ב-1960 חזר לקולומביה, לקבוצת אינדפנדיינטה מדיין שבמדיה פרש.
הוא אימן את הקבוצה במשך שנתיים, שבמהלכן אף שב, בגיל 44, לשמש כשחקן פעיל, עם שלוש הופעות ליגה.
את הופעתו האחרונה רשם במשחק ידידות שאורגן עבורו ב-1961, בין מדיין לבוקה ג'וניורס.
מורנו כבש את שני שעריה של מדיין בהפסד 2–5 לבוקה, וחמש דקות לסיום הניף את ידיו, הודה לקהל ועזב את המגרש בפעם האחרונה.
ב-1962 אימן לתקופה קצרה את קולו-קולו מליגת העל הצ'יליאנית, ולאחריה המשיך לקדנציות קצרות נוספות באול בויס (פעמיים) ובהוראקן.
ב-1976 החל לאמן את דפורטיבו מרלו מהליגות הנמוכות בארגנטינה.
ב-1978, בעודו משמש כמאמן פעיל, נפטר מורנו בגיל 62. המועדון חלק לו כבוד וקרא על שמו את אצטדיון הקבוצה, שמאז מחזיקה בכינוי "לוס צ'ארוס", על שמו של "אל צ'ארו" מורנו.
מלך השערים של הקופה אמריקה: 1942
השחקן המצטיין של הקופה אמריקה: 1947
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםריבר פלייטליגת העל הארגנטינאית135332431323124242033162814291023684קלוב אספניהליגת העל המקסיקנית217204ריבר פלייטליגת העל הארגנטינאית1382810233אוניברסידד קאתוליקהליגת העל הצ'יליאנית228בוקה ג'וניורסליגת העל הארגנטינאית237אוניברסידד קאתוליקהליגת העל הצ'יליאנית122דפנסור ספורטינגליגת העל האורוגוואית143פרו קאריל אואסטהליגת העל הארגנטינאית151אינדפנדיינטה מדייןליגת העל הקולומביאנית123153156--2011סך הכול בקריירה489221
חוסה מנואל פסודו סולר (בספרדית: José Manuel Pesudo Soler, נולד ב-11 ביוני 1936 באלמסורה שבספרד, נפטר ב-5 בדצמבר 2003 בוולנסיה שבספרד) היה שוער ומאמן כדורגל ספרדי.
פסודו שיחק החל מסוף שנות ה-50 ועד אמצע שנות ה-70 של המאה ה-20, תקופה בה ערך 216 הופעות בליגה הספרדית הראשונה, והוא נודע בשל תקופותיו בקבוצות ברצלונה וולנסיה.
פסודו זכה בפרס ריקרדו זאמורה בעונת 1965/1966 על כך שהיה השוער שספג את הכמות הנמוכה ביותר של שערים בליגה.
לאחר פרישתו ממשחק עבד כמאמן, בעיקר בקבוצות בליגות הנמוכות בספרד או חובבניות.
תחילת הקריירה, קדנציה ראשונה בוולנסיה
פסודו נולד וגדל באלמסורה שבמחוז קאסטיון ובילדותו שיחק במחלקות הנוער של קבוצות מקומיות.
ב-1955, כשהיה בן 19, הצטרף לוולנסיה, והוא החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון, ולנסיה ב', ששיחקה באותן שנים בליגה השנייה.
בעונתו הראשונה שם שימש שוער שני והוא ערך 5 הופעות בלבד לקראת סוף העונה.
בתחילת העונה הבאה המשיך לשחק בשער, אך חזר למקומו בספסל בדצמבר.
בסוף עונה זו, עונת 1956/1957, במהלכה ערך פסודו 14 הופעות, ירדה ולנסיה לליגה השלישית.
בעונת 1957/1958 הושאל מוולנסיה לאליקנטה, קבוצה נוספת מהליגה השנייה.
במהלך ההשאלה ערך 17 הופעות, כולן בחציה השני של העונה, וגם עם קבוצה זו חווה ירידה לליגה השלישית.
בסוף ההשאלה בקיץ 1958 קודם פסודו לקבוצה הבוגרת של ולנסיה.
בתחילה היה שוער שני לגויו.
את הופעת הבכורה בליגה הספרדית ערך ב-4 בינואר 1959, במשחק בו הפסידה ולנסיה לברצלונה 2-1. עד סוף העונה ערך 9 הופעות נוספות בליגה ו-5 בגביע הספרדי, שם הודחה קבוצתו בחצי הגמר על ידי גרנדה.
בעונה הבאה תפס מעמד קבוע יותר בשער הקבוצה והוא הופיע ב-24 משחקים מתוך 30 מחזורים, בהם ספג 24 שערים בלבד, אולם קבוצתו סיימה את העונה במקום ה-9 בלבד.
כמו כן פתח בכל ששת משחקיה של ולנסיה בגביע, אז הגיעה לרבע הגמר.
במשך כל עונת 1960/1961 נעדר ממשחק אחד בלבד, והוא עזר לוולנסיה להגיע למקום ה-5 בליגה, תוך שהוא סופג 41 שערים.
בגביע הגיעה הקבוצה לשמינית הגמר בלבד, כשהיא מודחת על ידי אתלטיקו מדריד במשחק שובר שוויון.
בקיץ 1961 עזב את ולנסיה והצטרף לברצלונה, מהבכירות שבכדורגל בספרד, בעקבות פרישתו של שוערה אנטוני רמלייטס.
בברצלונה נתקל בתחרות מצדו של השוער הצעיר סלבדור סדורני, שגדל במחלקת הנוער של ברצלונה.
בתחילת דרכו שם העדיף המאמן ליואיס מירו את פסודו על חשבונו של סדורני, אך בשל חוסר הצלחתה של הקבוצה הוא פוטר באמצע העונה והוחלף בלאזלו קובאלה, מהשחקנים הבולטים בקבוצה בשנות ה-50. לרוב נתן קובאלה לסדורני לשחק.
בסך הכול בעונה זו, עונת 1961/1962, השתתף פסודו ב-20 משחקי ליגה, והוא היה שותף להגעת קבוצתו למקום השני בליגה וכן לגמר גביע ערי הירידים, בו הובסה על ידי קבוצתו לשעבר, ולנסיה.
תחילת עונת 1962/1963 התנהלה באופן דומה לסוף העונה שלפניה, כשקובאלה מציב את סדורני ברוב המשחקים בשער, אולם הוא פוטר גם הוא במהלך העונה והחליפו ז'וזפ גונסלבו, שהציב את פסודו ברוב משחקי הליגה שנותרו וכן בכל משחקי הגביע.
עם פסודו בשערה זכתה ברצלונה בגביע, כשהיא גוברת 3-1 על ריאל סרגוסה במשחק הגמר שנערך בקאמפ נואו.
בליגה, שיחקו פסודו וסדורני כל אחד ב-15 משחקים, וברצלונה הגיעה למקום ה-6 בלבד.
גונסלבו סיים את תפקידו כמאמן בקיץ 1963, ואת מקומו תפס ססאר, שכמו קובאלה היה משחקניה הבולטים של הקבוצה בעשור שלפני כן.
עם ססאר כמאמן היה סדורני השוער הראשון בקבוצה, ופסודו שיחק בשער לתקופה של חודשיים בין אוקטובר לדצמבר, בהם היה סדורני פצוע.
בתקופה זו היה שותף פסודו להדחתה של ברצלונה מגביע מחזיקות הגביע בשמינית הגמר.
בשלב מוקדם בעונה הבאה הוחלף ססאר בוויסנס ססוט, וגם הוא העמיד את סדורני כשוער הראשון בקבוצה.
פסודו לא ערך אף הופעה במהלך כל העונה, הן בליגה, הן בגביע הספרדי והן בגביע ערי הירידים.
בעונת 1965/1966 אימן את ברצלונה רוקה אולסן הארגנטינאי, ותחתיו שב פסודו לשער הקבוצה.
הוא עמד בשער ב-22 משחקים, בהם ספג 15 שערים בלבד, ובזכות כך שהיה השוער שספג את הכמות הנמוכה ביותר של שערים למשחק, זכה בפרס זאמורה.
הוא עזר לברצלונה להגיע למקום ה-3 בליגה וכן לזכות בגביע ערי הירידים, אם כי הוא לא שותף בשלבים המכריעים של העונה.
ולנסיה בפעם השנייה ושלהי הקריירה
בסוף העונה שב פסודו לוולנסיה.
הוא היה השוער הבכיר בקבוצה, אך חווה פציעה חמורה במרץ 1967, פציעה שהשביתה אותו ממשחק במשך שנה, ולכן לא לקח חלק בזכייתה בגביע הספרדי.
עד הפציעה שותף ב-23 משחקי ליגה וב-6 נוספים בגביע ערי הירידים.
מי שתפס את מקומו בזמן זה היה אנחל אבלרדו.
פסודו שב לשחק באפריל 1968, והוא השתתף במחזורים האחרונים לעונה זו וכן במשחקי הגביע, בו הגיעה ולנסיה לרבע הגמר.
בעונת 1968/1969 חלק את עמדת השוער עם אבלרדו, כשהוא משחק ב-20 מ-30 מחזורי הליגה בעונה זו, עוזר לוולנסיה להגיע למקום ה-5. בעונה הבאה פתח ב-18 מחזורי הליגה הראשונים, בהם ספג 16 שערים בלבד, אך מנקודה זו איבד את מקומו לאבלרדו באופן מוחלט.
פסודו לא לקח חלק כלל בזכייתה של ולנסיה באליפות בעונת 1970/1971, אז אימן את הקבוצה אלפרדו די סטפנו.
הוא שותף רק במשחק אחד במהלך כל העונה, בגביע ערי הירידים, והוא צפה מהספסל בקבוצתו בכל משחקיה בליגה.
בסוף העונה, כשהיה בן 34, עבר פסודו מוולנסיה לריאל בטיס, קבוצה נוספת מהליגה הראשונה בספרד.
בעונתו הראשונה שם סבלה בטיס סבלה מחוסר יציבות והייתה מועמדת לירידה לליגה השנייה, אך החלפת המאמן והתאוששות מסוימת במחצית השנייה של העונה עזרו לקבוצה לסיים במקום ה-13 ולהישאר בליגה הראשונה.
פסודו מיעט לשחק והוא שותף ב-5 משחקים לקראת סוף העונה.
בקיץ 1973 עבר לז'ימנסטיק טרגונה, ששיחקה בליגה השנייה.
הוא שיחק שם במשך עונה אחת, בה ערך 12 הופעות, ובסוף העונה פרש ממשחק, בהיותו בן 37.
ב-1960 וב-1961 ערך פסודו 3 הופעות בנבחרת המשנה של ספרד, נבחרת שנועדה לתרגל ולבחון שחקנים ספרדיים במשחקי ידידות.
בנבחרת ספרד הבוגרת לא ערך אף הופעה, אף על פי שזומן לשני משחקיה של הנבחרת נגד בשלב הבתים של מוקדמות יורו 1968.
לאחר פרישתו ממשחק עבד פסודו כמאמן, בעיקר בקבוצות בליגות הנמוכות בספרד או חובבניות.
בעונת 1976/1977 אימן את אתלטיקו סגונטינו שמהעיר סגונטו וששיחקה אז בליגה הרביעית.
בין 1977 ל-1979 אימן את ואל דה אושו, קבוצה שהוקמה שנתיים לפני כן בלבד.
הוא הדריך אותה לעלייה מהליגה החמישית עד הליגה השלישית.
בעונת 1979/1980 אימן את גנדיה שמגנדיה, ועמו הגיעה הקבוצה למקום ה-7 בליגה השלישית.
בעונת 1981/1982 שב לקדנציה שנייה בוואל דה אושו, כשהקבוצה עדיין בליגה השלישית, אך הוא לא הצליח לעזור לה להישאר בליגה והיא שבה לליגה הרביעית בסוף העונה.
בעונת 1984/1985 אימן פסודו את אונדה, שהייתה אז בליגה האזורית של ולנסיה - הרמה החמישית בכדורגל הספרדי.
בעונת 1985/1986 אימן את ויאריאל, קבוצה מהליגה הרביעית שהישג השיא שלה עד אז היה שתי עונות בליגה השנייה.
הוא הדריך אותה למקום ה-6, והוא עזב את התפקיד בסוף העונה.
במאה ה-21 הפכה הקבוצה לאחת הקבוצות המובילות בספרד.
בעונה באה עבד כמאמנה של קרטוחה, שירדה עמו מהליגה הרביעית לליגה האזורית.
בין 1988 ל-1990 שימש מאמן בקדנציה שלישית בוואל דה אושו.
עמו סיימה הקבוצה במרכז הטבלה של הליגה הרביעית.
ב-1991, לתקופה קצרה, אימן פעם נוספת את אונדה, שבתקופה זו הייתה בליגה הרביעית.
ב-5 בדצמבר 2003 נפטר פסודו בשל התקף לב.
חוסה לואיס פרס קמינרו (בספרדית: José Luis Pérez Caminero; נולד ב-8 בנובמבר 1967 במדריד) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מנהלה המקצועי של קבוצת אתלטיקו מדריד.
קמינרו היה מהכדורגלנים הספרדים הבולטים בשנות ה-90. קריירת המשחק שלו נפרשה בעיקר של שני מועדונים, ריאל ואיאדוליד ואתלטיקו מדריד.
בשורות האחרונה זכה קמינרו בדאבל בעונת .
הוא ייצג את נבחרת ספרד 21 פעמים, בהם בטורנירי מונדיאל 1994 ויורו 1996. הוא כבש שמונה שערים במדי ספרד, כולל בשני הטורנירים בהם שיחק.
לאחר פרישתו התמנה למנהל מקצועי בריאל ואיאדוליד, והחל משנת 2011 הוא נושא בתפקיד דומה באתלטיקו מדריד.
קמינרו החל את דרכו בקבוצת הנוער של ריאל מדריד מעיר הולדתו.
בעונת , לאחר שסיים את גילי הנוער, קודם קמינרו לשורות ריאל מדריד קסטיליה, קבוצת המילואים מליגת המשנה.
הוא שיחק במועדון במשך שלוש עונות, בהן שתיים תחת המאמן ויסנטה דל בוסקה, אך לא זכה לקידום לקבוצה הראשונה של המועדון.
משלא הצליח להתקדם במדי ריאל, עבר קמינרו לריאל ואיאדוליד מהליגה הבכירה בעונת .
הוא השתלב היטב במועדון וערך 31 הופעות ליגה בעונת הבכורה שלו, בה ניצלה הקבוצה מירידה לליגת המשנה.
בשתי העונות הבאות תפס מקום מרכזי אף יותר, והחמיץ שלושה משחקי ליגה בלבד במצטבר בשתי העונות.
הראשונה מביניהן הסתיימה במקום התשיעי, הרחק ממאבקי הירידה, אך בסיום עונת לא הצליחה הקבוצה ונשרה לליגת המשנה.
קמינרו נותר לעונה רביעית בקבוצה וסייע לה לחזור לליגה הבכירה תוך עונה אחת בלבד, לאחר שסיימה את העונה במקום השני.
בסך הכול בארבע עונות במדי ואיאדוליד רשם קמינרו 134 הופעות ליגה, בהן כבש שלושה שערים.
לקראת עונת חתם קמינרו בשורות אתלטיקו מדריד.
בעונה קשה, שבה הובילו את הקבוצה שישה מאמנים שונים והסתיימה במקום ה-12 בלבד, היה קמינרו משחקניה הבולטים של הקבוצה, כשכבש שישה שערי ליגה ב-26 הופעות.
שער הבכורה שלו בקבוצה נכבש ב-30 באוקטובר 1993, והיה לשער ניצחון דרמטי בעשרה שחקנים מול ברצלונה, שקבע 3:4 דקה אחת לסיום.
גם העונה שאחריה התנהלה תחת חילופי מאמנים תכופים, כשבסך הכול ארבעה מאמנים שונים הובילו את הקבוצה באותה עונה, שהסתיימה במקום ה-14 בליגה.
בעונה זו תפס קמינרו מקום מרכזי אף יותר במרכז הקישור, עם תשעה שערי ליגה ב-31 הופעות.
בעונת , תחת המאמן רדומיר אנטיץ', הפגינה אתלטיקו יכולת משובחת וזכתה בדאבל מרשים.
קמינרו היה משחקניה הבולטים של הקבוצה באותה העונה, אותה סיימה אתלטיקו בפער ארבע נקודות מסגניתה ולנסיה.
הוא כבש תשעה שערי ליגה ב-37 הופעות, ובגמר גביע המלך הספרדי עלה בהרכב קבוצתו בניצחון 0:1 על ברצלונה בהארכה.
בסיום העונה, בעקבות יכולת השיא אותה הפגין, זכה קמינרו בפרס דון בלון לכדורגלן הספרדי המצטיין של העונה, ובתואר כדורגלן העונה מטעם העיתון אל פאיס.
הוא היה לשחקנה היחיד של אתלטיקו שזוכה בשני התארים האלו באותה עונה.
עונה אחר כך לא הצליחה אתלטיקו לשחזר את ההישג וסיימה חמישית בלבד, אך קמינרו שדרג עוד יותר את יכולת כיבוש השערים שלו וסיים את העונה עם 14 שערי ליגה, הפעם היחידה בקריירה בה כבש כמות דו ספרתית של שערי ליגה.
קמינרו נותר בקבוצה עונה אחת נוספת, חמישית במספר, בטרם סיים את דרכו במועדון.
בסך הכול בחמש העונות במדריד כבש קמינרו ארבעים שערי ליגה ב-149 הופעות.
לקראת עונת חזר לקדנציה שנייה בריאל ואיאדוליד.
הקדנציה השנייה שלו במועדון נמשכה שש עונות, כאשר בשלהי הקריירה הוסט לאחור ושימש גם כבלם.
הוא כבש 15 שערי ליגה ב-155 הופעות בקדנציה השנייה במועדון, שהביאו אותו לסך הכול של 289 הופעות ו-18 שערי ליגה במדי הקבוצה במצטבר.
בסיום עונת , בה ירדה הקבוצה לליגת המשנה, פרש קמינרו ממשחק פעיל בגיל 37.
קמינרו החל את דרכו בנבחרת ספרד תחת המאמן חבייר קלמנטה ב-8 בספטמבר 1993, במשחק ידידות ביתי מול .
קמינרו עלה מהספסל במחצית המשחק, שהסתיים בניצחונה של ספרד בתוצאה 0:2. שבועיים אחר כך עלה קמינרו לראשונה בהרכב הנבחרת, למשחק החוץ שלה מול במסגרת מוקדמות מונדיאל 1994. בדקה ה-67 של המשחק כבש קמינרו את שער הבכורה שלו בנבחרת, שער שקבע את תוצאת המשחק, 5:1 לספרד.
קמינרו זומן על ידי קלמנטה לסגל ספרד לקראת מונדיאל 1994 בארצות הברית.
במשחקה הראשון של הנבחרת, שהסתיים בשוויון 2:2 מול , עלה קמינרו מהספסל בדקה ה-47. הוא עלה בהרכב ושיחק תשעים דקות במשחק מול שהסתיים בשוויון 1:1. קמינרו עלה בהרכב והצטיין במשחק השלישי, בו גברה ספרד 1:3 על .
בדקה ה-19 הובילה הגבהה טובה של קמינרו לפנדל לזכות הספרדים, שנוצל היטב על ידי ז'וזפ גוארדיולה.
בדקה ה-66 הכפיל קמינרו את התוצאה לאחר שקיבל כדור עומק באגף השמאלי מסרג'י ברז'ואן, ובנגיעה אחת מזווית קשה גלגל לרשת של בוליביה.
דקה אחר כך צימקה בוליביה ל-1:2, אך בדקה השבעים השלים קמינרו צמד שקבע את תוצאת המשחק, לאחר שהשתלט עם החזה על כדור שהוגבה לרחבה, וגלגל אותו פנימה מול השוער.
המשחק הסתיים באכזבה מסוימת עבור קמינרו, שבדקה התשעים ספג כרטיס צהוב בפעם השנייה בטורניר, מה שגרם לו להחמיץ את הניצחון 0:3 על בשמינית הגמר.
קמינרו חזר להרכב ברבע הגמר מול , בו כבש שער מרהיב.
בדקה ה-58, במצב של יתרון 0:1 לאיטלקים, קיבל קמינרו כדור שטוח על סף הרחבה ובעט בנגיעה ברגל שמאל אל החיבורים.
שתי דקות לסיום המשחק קבע רוברטו באג'ו 2:1 לאיטליה, וספרד סיימה את דרכה בטורניר.
שנתיים לאחר המונדיאל, זומן קמינרו על ידי קלמנטה לסגל לקראת יורו 1996 באנגליה.
קמינרו פתח במשחק הראשון שהסתיים בשוויון 1:1 מול , ובמשחק השני מול שמר על מקומו בהרכב ואף כבש שער שוויון דרמטי בדקה ה-85 שקבע את תוצאת המשחק, שוויון 1:1. קמינרו לא שותף בניצחון 1:2 על שהבטיח לספרד את הכרטיס לשלב הבא, וברבע הגמר מול המארחת עלה מהספסל במחצית המשחק.
ההתמודדות עברה להכרעה בדו-קרב בעיטות עונשין לאחר שוויון 0:0 בהארכה, ושם גברה אנגליה 2:4 וסיימה את דרכה של ספרד בטורניר.
ההפסד לאנגליה היה להופעתו האחרונה של קמינרו במדי ספרד.
בסך הכול הוא ערך 21 הופעות במדי ספרד, שבהן כבש שמונה שערים.
בשנת 2006 התמנה לתפקיד המנהל המקצועי בקבוצה בה פרש, ריאל ואיאדוליד.
בזמן כהונתו בתפקיד זכתה הקבוצה באליפות ליגת המשנה לעונת , ושמרה על מקומה בליגה הבכירה עונה לאחר מכן.
בסיום עונת עזב את התפקיד מסיבות אישיות.
בשנת 2009 נעצר קמינרו בחשד למעורבות בהברחת סמים, לאחר שלפי החשד הלבין כספים עבור הארגון.
יחד עמו נעצרו עוד שלושים חשודים בפרשה, והוא שוחרר עם הקראת זכויותיו.
לקראת עונת חזר לשמש כמנהל מקצועי, כשהתמנה לתפקיד באתלטיקו מדריד.
שיתוף הפעולה עם המאמן דייגו סימאונה, שזכה עמו כשחקן בדאבל ב-1996, הביא לתוצאות חיוביות עבור הקבוצה, ובתקופת כהונתו זכה המועדון בליגה האירופית, באליפות ובגביע בספרד וכן העפיל פעמיים לגמר ליגת האלופות.
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםריאל מדריד קסטיליההליגה הספרדית השנייה14020234ריאל ואיאדולידליגת העל הספרדית310361371הליגה הספרדית השנייה301אתלטיקו מדרידליגת העל הספרדית2663193793014252ריאל ואיאדולידליגת העל הספרדית274234335231220271סך הכול בקריירה47762
חוסה מנואל מרטינס טורל (בספרדית: José Manuel Martínez Toral, נולד ב-29 באוקטובר 1960 בקרווקה דה לה קרוס שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי שנודע בכינוי מנולו (בספרדית: Manolo).
מנולו, ששיחק כמגן שמאלי וכבלם, גדל במחלקת הנוער של ברצלונה, והוא שיחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20. לאחר מכן שיחק גם בריאל מורסיה ובגרנדה.
מנולו גדל בקרווקה דה לה קרוס שבחבל מורסיה, ובצעירותו הצטרף למחלקת הנוער של ברצלונה, מקבוצות הבכירות שבכדורגל בספרד.
ב-1978, בהיותו בן 18, קודם לקבוצת המילואים של המועדון, ברצלונה אתלטיק, ששיחקה אז בליגה השלישית.
ב-20 במאי 1979, לקראת סוף העונה, ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת של המועדון, במשחק הליגה בו הפסידה קבוצתו 3 - 1 לריאל סוסיאדד.
מנולו המשיך לשחק עם ברצלונה אתלטיק בליגה השלישית, ובמקביל, במהלך שתי העונות הבאות השתתף בעוד שני משחקי ליגה, וכן במשחק אחד בגביע אופ"א, בגומלין שלב 32 האחרונות נגד קלן ב-5 בנובמבר 1980. למרות ניצחון 1 - 0 במשחק הראשון בגרמניה, ברצלונה הפסידה בגומלין בקאמפ נואו 4 - 0 והודחה מהמפעל.
בקיץ 1981 קודם באופן מלא לקבוצה הבוגרת של המועדון.
בגיל 21, תפס מקום די קבוע בהרכב הקבוצה שאימן אודו לאטק הגרמני, והוא ערך 30 הופעות בליגה בסיומה הגיעה ברצלונה למקום השני, בנוסף ל-8 הופעות בגביע המחזיקות, כולל במשחק הגמר ב-12 במאי 1982, בו גברה ברצלונה על סטנדרד לייז' 2 - 1 וזכתה בתואר בפעם השנייה בתולדותיה.
בעונה הבאה, שבמהלכה הוחלף לאטק בססאר לואיס מנוטי הארגנטינאי, דעך מעמדו של מנולו והוא הופיע ב-12 משחקי ליגה בלבד.
בסוף העונה זכתה קבוצתו בגביע הספרדי ובגביע הליגה, אך מנולו לא שותף במשחק הגמר נגד ריאל מדריד או באף אחד ממשחקי גביע הליגה.
בעונת 1983/1984, עדיין עם מנוטי כמאמן, מילא מנולו תפקיד שולי בקבוצה.
בליגה פתח בהרכב בשני משחקים בלבד.
בסוף העונה השתתף בכל משחקי הקבוצה בגביע הליגה, שם הודחה ברצלונה על ידי אתלטיקו מדריד בחצי הגמר.
בעונת 1984/1985, עם טרי ונבלס האנגלי כמאמן, המשיך מנולו לקחת חלק קטן במשחקי הקבוצה.
מנולו פתח בשני משחקי ליגה ונכנס כמחליף בשלושה נוספים, ובתום העונה זכתה ברצלונה באליפות ראשונה מזה 11 שנים.
בעונה שלאחר מכן חל שיפור מסוים במעמדו של מנולו, והוא השתתף ב-18 משחקי ליגה, מסייע לברצלונה להגיע למקום השני.
בגביע אירופה פתח במשחק אחד, בשמינית הגמר נגד פורטו, ונכנס כמחליף באחד נוסף, ברבע הגמר נגד יובנטוס.
ברצלונה הגיעה עד לגמר, שם הפסידה לסטיאווה בוקרשט הרומנית.
יתר על כן, זכה מנולו עם הקבוצה בגביע הליגה, לאחר שפתח ב-7 מ-8 המשחקים של הטורניר, כולל צמד משחקי הגמר נגד ריאל בטיס.
עונת 1986/1987 הייתה דומה לקודמתה, ומנולו פתח ב-15 משחקי ליגה במהלך העונה, עוזר לקבוצתו לסיים פעם נוספת במקום השני.
בגביע אופ"א פתח ב-3 משחקים ונכנס כמחליף באחד נוסף, וברצלונה הגיעה לרבע הגמר, שם הודחה על ידי דאנדי יונייטד האנגלית.
בתחילת עונת 1987/1988 עזב ונבלס את תפקידו והוא הוחלף על ידי לואיס אראגונס.
הייתה זו עונה קשה עבור ברצלונה, שהגיעה למקום השישי בלבד, תוך שמנולו מופיע ב-12 משחקים.
ב-9 במרץ 1988, בהפסד לריאל מיורקה בליגה, הורחק מנולו בפעם הראשונה בקריירה שלו בכרטיס אדום.
בגביע אופ"א הודחה פעם נוספת ברבע הגמר, הפעם על ידי באייר לברקוזן הגרמנית.
למרות הקשיים בליגה, זכתה ברצלונה בגביע הספרדי, אך מנולו לא שותף במשחק הגמר, בו גברה קבוצתו על ריאל סוסיאדד.
מנולו עזב את ברצלונה בקיץ 1988 והצטרף לריאל מורסיה, ששיחקה אז בליגה הראשונה.
כבר בהופעת הבכורה שלו בקבוצה החדשה, במחזור הראשון נגד מאלגה, הורחק בכרטיס אדום.
מנולו הרבה לפתוח בהרכבה של מורסיה במהלך העונה, וב-26 במרץ 1989 כבש שער ראשון בקריירה שלו בליגה הספרדית, בניצחון 2 - 0 על ריאל סוסיאדד.
מורסיה סיימה את העונה במקום ה-19 ולפני האחרון וירדה לליגה השנייה.
בעונת 1989/1990 הבקיע מנולו שני שערי ליגה במהלך 20 הופעות, ומורסיה סיימה במקום ה-9. בעונתו השלישית בקבוצה שותף ב-20 משחקי ליגה.
אף על פי שהובילה את הטבלה במשך רוב שלבי העונה והייתה מועמדת בכירה לעלייה חזרה לליגה הראשונה, במחזור האחרון הפסידה לדפורטיבו לה קורוניה וירדה למקום השלישי, ממנו ממשיכים לפלייאוף העפלה.
בפלייאוף הודחה מורסיה על ידי ריאל סרגוסה לאחר תיקו במשחק הבית והפסד 5 - 2 בגומלין בחוץ, שני משחקים בהם מנולו פתח.
בקיץ 1991, בהיותו בן 31, עבר ממורסיה לגרנדה האנדלוסית, ששיחקה אז בליגה השלישית.
במהלך עונה אחת בקבוצה הופיע ב-31 משחקים, וקבוצתו סיימה במקום ה-9 בביתה.
לקראת העונה הבאה הצטרף מנולו לפרמיה הקטלאנית שמהליגה הרביעית.
הוא סייע לה לזכות באליפות הליגה הרביעית לעונת 1992/1993 ופרש ממשחק בסיום העונה.
בצעירותו שיחק מנולו בחלק מהנבחרות הצעירות של ספרד.
ב-1979 השתתף עם נבחרת ספרד עד גיל 20 באליפות העולם לנוער שנערכה ביפן.
במהלך הטורניר פתח בכל 4 משחקי הנבחרת, שסיימה את שלב הבתים במקום הראשון, אך הודחה ברבע הגמר בדו-קרב בעיטות עונשין על ידי .
בהמשך ערך הופעה אחת ובודדת בנבחרת עד גיל 20, במשחק ידידות נגד .
במדי נבחרת ספרד עד גיל 21 הופיע 10 פעמים.
תחילה, במוקדמות אליפות אירופה לנוער 1980 ערך הופעה אחת, במשחק נגד ב-1979. בהמשך עזר לנבחרת להעפיל לאליפות אירופה לנוער 1982, כשהוא משתתף בכל 4 משחקי המוקדמות ואף מבקיע שער בניצחון על .
בטורניר עצמו הודחה ספרד על ידי בשלב רבע הגמר, כשמנולו משתתף במשחק הראשון בו ניצחה ספרד 1 - 0, אך בגומלין, בו הפסידה ספרד 2 - 0, לא שיחק.
מנולו גם ערך הופעה אחת במדי נבחרת ספרד האולימפית, במוקדמות אולימפיאדת מוסקבה ב-1980, אך הוא לא נכלל בסגל הנבחרת ששיחקה במוסקבה.
ד"ר חוסה רואיס סנטאייה (בספרדית: ; 1904 – 1997), דיפלומט ואגרונום ספרדי מקורדובה, ואשתו כרמן שרדר סנטאייה (בספרדית: ; 1913 – 27 בפברואר 2012) היו חסידי אומות העולם שהצילו יהודים במהלך השואה ומלחמת העולם השנייה.
הוכרו על ידי יד ושם בשנת 1988.
חוסה רואיס סנטאייה וכרמן שרדר סנטאייה נישאו, ולשניים נולדו שבעה ילדים.
כרמן שרדר סנטאייה, או בשם נעוריה ולטראוד שרדר אנגרשטיין, נולדה בגרטם שבקורדובה, ספרד, למשפחה גרמנית-היספנית פרוטסטנטית.
ד"ר חוסה רואיס סנטאייה נולד בבאנה שבספרד למשפחה קתולית.
הוא למד את מקצוע החקלאות באוניברסיטה הפוליטכנית של מדריד, שם הקים וניהל את בית הספר למהנדסי החקלאות של קורדובה.
לצורך סיום לימודי הדוקטורט שלו בחקלאות, נסע לאוניברסיטת האלה-ויטנברג, שם פגש בשנת 1934 את כרמן.
השניים התאהבו, ואנגרשטיין אף זנחה את הפרוטסטנטיות לטובת האמונה הקתולית.
לאחר נישואי הזוג שינתה את שמה לכרמן שרדר סנטאייה.
בשנות ה-40, ד"ר סנטאייה שימש כנספח החקלאות בשגרירות הספרדית בברלין.
לאחר שעברו להתגורר בחווה בדיאדסדורף, בני הזוג סנטאייה נתנו מקלט לתופרת השמלות היהודיה שלהם, גרטרוד ניומן (Gertrud Neumann).
הזוג העסיק את ניומן חרף ההגבלות שהיו על העסקת יהודים בתור אומנת לילדיהם, במטרה להסתיר אותה מפני הנאצים.
אביה של ניומן טופל בעברו בידי האחות המוסמכת היהודיה רות ארנדט (ולימים רות גמפל).
לכן, ביקשה ניומן מהזוג סנטאייה להסתיר גם את רות ארנדט בביתם.
באפריל 1944, לאחר שהסתתרה במספר מקומות קודמים, פגש סנטאייה את רות במלון אדלון שבברלין והוא לקח אותה במכונית הדיפולמטית שלו לחווה שבדיאדסדורף.
רות הועסקה כמטפלת לילדיהם, והם אף שלחו אוכל למשפחתה שהסתתרה בברלין.
חודש לאחר מכן, החלו להסתיר גם את אימה של רות, לינה ארנדט.
כדי לשמור על ביטחונן של לינה ורות, העמידו השתיים פנים כי אינן מכירות זו את זו.
לינה ארנדט הועסקה כתופרת למשפחה.
גם כאשר רות הייתה חולה, התעקשו בני הזוג לטפל בה עד שהבריאה.
לאחר המלחמה, ד"ר חוסה רואיס סנטאייה הצטרף כחבר לאקדמיה המלכותית של קורדובה למדעים ואומנויות.
ב-13 באוקטובר 1988, הוכרו חוסה רואיס וכרמן שרדר סנטאייה כחסידי אומות עולם, ולכבוד השניים ניטעו עצי זית בגן חסידי אומות העולם ביד ושם.
ב-30 במרץ 2004, נערך על ידי השגרירות הספרדית בארגנטינה והקרן הבינלאומית על שם ראול ולנברג (IRWF) טקס כבוד לדיפלומטים הספרדים אשר הצילו יהודים בשואה.
בטקס הוכרה פעילותו של ד"ר סנטאייה למען היהודים.
ב-26 ביולי 2018, נחנכה אנדרטה ביד ושם, בנוכחות ראש הממשלה בנימין נתניהו.
על האנדרטה נחקקו שמותיהם של דיפלומטים אשר הוכרו כחסידי אומות העולם, וביניהם ד"ר חוסה רואיס סנטאייה.
חוסה לאנדרו אנדראדה (בספרדית: Jose Leandro Andrade; 22 בנובמבר 1901 – 5 באוקטובר 1957) היה כדורגלן אורוגוואי, ששיחק בעמדת הקשר אחורי.
נחשב לאחד השחקנים הטובים בעולם בתקופתו.
אנדראדה נולד ב-22 בנובמבר 1901 בסלטו שבאורוגוואי לאמא ארגנטינאית.
מגיל צעיר הוא התגורר אצל דודתו במונטווידאו.
לפני שהתחיל לשחק כדורגל עבד בכמה עבודות, כמו מוזיקאי, סוחר נעליים ומוכר עיתונים.
כנער שיחק כדורגל בקבוצה מונטווידאו קלוב מיסיונס.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 שיחק בקבוצה בז'ה ויסטה, שם ערך 71 הופעות וכבש 7 שערים.
אחרי זה עבר לנסיונל עימה זכה בארבעה תוארי אליפות.
לאחר ששיחק בנסיונל במשך כ-6 שנים עבר לפניארול בשנת 1930, וערך שם 88 הופעות.
גם כשהיה צעיר שיחק בפניארול, אך לא התקבל לקבוצה הבוגרת.
לקראת סוף הקריירה עבר לשחק בארגנטינה בקבוצות אטאלנטה ולאנוס טאלרס, ואז שב בחזרה לאורוגוואי, שם סיים את הקריירה בקבוצה וונדררס.
בנבחרת אורוגוואי הוא ערך 33 הופעות וכבש שער אחד, במשך שבע שנים.
אנדראדה זכה שלוש פעמים באליפות דרום אמריקה בשנים 1923, 1924 ו-1926.
אנדראדה זכה במדליית זהב האולימפית הראשונה שלו באולימפיאדת 1924 שנערכה בפריז.
הוא היה לשחקן שחום העור הראשון ששיחק במשחקים האולימפיים.
הוא כונה בשם "הפלא השחור".
לאחר הניצחון באולימפיאדה שיחקה אורוגוואי צמד משחקים נגד ארגנטינה.
במשחק השני שנערך באצטדיון ספורטיבו באראקס, הושלכו אבנים לכיוונו של אנדראדה מצד הקהל הארגנטינאי, ולאחר מכן הצוות האורוגוואי השליך אבנים בחזרה, ובכך המשחק פוצץ לאחר שהאורוגוואים סירבו להמשיך.
אנדראדה זכה במדליית זהב אולימפית שנייה באולימפיאדת 1928 שנערכה באמסטרדם.
במהלך משחק חצי הגמר נגד איטליה הוא התנגש בעמוד השער ונפגע בעינו.
כתוצאה מכך, התעוור בעין זו.
הוא היה שותף לזכיית נבחרתו במונדיאל 1930 ונבחר להיכלל בנבחרת המצטיינת של הטורניר.
בשנת 1994 דורג על ידי מגזין פראנס פוטבול במקום העשירי מתוך 100 ברשימת השחקנים הטובים ביותר בהיסטוריית המונדיאל.
לכבוד הישגיו הוצב לוח על שמו באצטדיון סנטנאריו.
לאחר פרישה מהקריירה המצב הבריאותי של אנדראדה התדרדר והוא אף התמכר לאלכוהול.
הוא נפטר ב-5 באוקטובר 1957, בבית מקלט שבמונטווידאו, בגיל 55. אחיינו, ויקטור רודריגס אנדרדה, היה גם כן כדורגלן שזכה עם אורוגוואי במונדיאל 1950.
מקום 29 בתואר שחקן המאה
כדור הארד של המונדיאל: 1930
השחקן המצטיין בקופה אמריקה: 1926
מקום עשירי מתוך 100 ברשימת השחקנים הטובים ביותר בהיסטוריית המונדיאל (1930–1990) על ידי המגזין פראנס פוטבול