tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2022 הוציא יעקב שוואקי יחד עם מקהל ידידים ומנדי הרשקוביץ קאבר נוסף לשיר.
במצעד העשור למוזיקה החסידית שנערך על ידי תחנות הרדיו קול חי וקול חי מיוזיק בחול המועד סוכות תש"ף, זכה השיר במקום הראשון עם למעלה מ-30,000 הצבעות, נתון חסר תקדים במוזיקה החסידית.
הנני הוא רומן דיסטופי פרי עטו של הסופר היהודי-אמריקאי ג'ונתן ספרן פויר, שראה אור בשנת 2016 לאחר הפסקה של עשר שנים מכתיבת הרומן הקודם שלו, "קרוב להפליא ורועש להחריד".
המהדורה העברית של הספר שתורגם בידי קטיה בנוביץ' ראתה אור אף היא בשנת 2016 בהוצאת כנרת זמורה-ביתן.
הספר עוסק בזוגיות וביחסים בתוך משפחה יהודית אמריקאית, תוך כדי כך עולות בספר גם שאלות על צורת הקיום היהודית הלא-מסורתית עם ובלי ציונות ועל יחסה של יהדות ארצות הברית לישראל כמו גם על יחסם של ישראלים ליהודי ארצות הברית.
עלילת הספר עוקבת אחרי חייה של משפחה יהודית, שני אחים ניצולי השואה שאחד מהם הקים את משפחתו בחיפה והשני בוושינגטון די.
סי., ומתמקדת בחיי המשפחה של הדור השלישי והרביעי בארצות הברית, על רקע השמדת מדינת ישראל בידי ארצות ערב על רקע דתי-אסלאמי שהתאפשרה בעקבות רעידת אדמה שפקדה את המזרח התיכון והציפה אותו בפליטים שרצו להגיע לישראל שתשתיות החירום שלה נפגעו פחות משאר מדינות האזור.
הצתת כיפת הסלע בידי קיצוניים מן הימין הישראלי משמשת את האייתוללה האיראני לגבש את מדינות האסלאם, שיעים וסונים, ערבים ושאינם-ערבים, לאחד כוחות ולהשמיד את מדינת ישראל.
הנמל התת-ימי בקיסריה הוא הנמל הקדום ביותר שנתגלה מימי האימפריה הרומית, אשר היה הגדול והמודרני ביותר בזמנו.
את הנמל בנה הורדוס, והעיר קיסריה נבנתה סביבו.
מלבד היותו מרשים ומפואר במיוחד באותם ימים, הוא שימש כמענה לצורך ממשי להשתלב בסחר התבואות בין רומא לאלכסנדריה, ששימשה אסם התבואות של האימפריה.
הנמל, שהיה הנמל המלאכותי הראשון בעולם שנבנה על חופים חוליים, שרד 100 שנים בלבד, ועל מנת לראות את שרידיו יש לצלול במעמקי נמל קיסריה.
נמל קיסריה של ימינו הוא נמל צלבני קטן שהיה בשימוש במאות ה-11 וה-12.
בשנת 31 לפנה"ס קיבל הורדוס את היישוב, יחד עם כל חופה של ארץ ישראל, מהקיסר הרומי אוגוסטוס לאחר שהאחרון ניצח בקרב אקטיום.
בתגובה על שי זה, העיר שנבנתה מאוחר יותר (בין השנים 10-22 לפנה"ס) נקראה קיסריה על שמו של אוגוסטוס.
את נמלה של קיסריה הימית (מריטימה), החל המלך הורדוס לבנות לפני הקמת העיר.
הנמל היה נמל המזחים הראשון במזרח התיכון, ומיקומו נבחר בשל הסמיכות לאזורים חקלאיים ודרכי גישה נוחות.
המניע לבנייתו היה אסטרטגי כלכלי, מלבד הפגנת העוצמה והשגת ההשפעה הפוליטית המלווים את קיומו של נמל מפואר בתקופה בה נמלי החוף התבססו על מעגנים טבעיים.
הנמל אפשר עגינה של לפחות 100 ספינות גדולות, המזחים הושקעו בים על גבי דוברות מעץ, ולצדם נבנו גם מגדלור ושוברי גלים.
שובר הגלים היה באורך 600–700 מטר.
רוב המסחר שהיה נהוג בנמל היה של תבלינים (שכללו גם חומרי שימור וריפוי, קוסמטיקה וצבע), טקסטילים יקרים ואבני חן בשל ביקוש הולך וגובר ברחבי האימפריה הרומית מאז שלטונו של אוגוסטוס קיסר.
תהליך בניית הנמל המלאכותי המפואר, על חופיה החוליים של קיסריה, וכן בניית העיר נערך במשך 12 שנים, ובתומן (2-10 לפנה"ס) הסתיימה בנייתם.
העיר והנמל הפכו תוך זמן קצר למרכז הכלכלי והפוליטי של הארץ.
בימים ההם השיט היה שיט חופים וספינות ששטו ממצרים ליוון לא חצו את הים התיכון אלא שטו לאורך החופים ועגנו במפרצים טבעיים או בפתחי נחלים.
לאורך חופי ארץ ישראל לא היה נמל משמעותי מכיוון שהחופים חוליים.
ממזרח לנמל הוקמו גם מחסנים רבים לסחורות היצוא והיבוא; שרידי מחסנים אלו נמצאים כיום (בשנת 2017) מול הנמל, מזרחה, בתוך העיר הצלבנית.
מעל למחסנים יצר האדריכל משטח נרחב, ועליו נבנו המקדשים לאוגוסטוס ולאלילה רומא.
כמו כן נבנו בנמל אכסניות ליורדי ים.
מיקומו של הנמל התת-ימי העתיק נשכח עד לגילויו בשנת 1960. החפירות התת-ימיות נערכו בעיקר בין השנים 1975–2004 מטעם המרכז ללימודי ים באוניברסיטת חיפה בהובלת פרופסור אבנר רבן.
זהו הנמל הקדום ביותר שנתגלה, אשר נעשה בו שימוש בהמלצות ההנדסיות של ויטרוביוס, מהנדס רומי בן-דורו של הורדוס.
בכך היה לנמל המלאכותי הראשון בהיסטוריה, הגדול והמודרני ביותר ברחבי האימפריה הרומית בזמנו.
בנובמבר 2024 הוכרז המקום כ"גן לאומי ימי" על ידי רשות הטבע והגנים.
שטח הגן שהוכרז הוא כ-1,082 דונם, וזה הגן הלאומי הימי הראשון שהוכרז בישראל.
במקביל הודיע רשות הטבע והגנים כי תפעל להנגשת המקום לציבור הרחב ולתיירות.
הנמלטת האחרונה הוא רומן היסטורי מאת טרייסי שבלייה שראה אור בשנת 2013. הרומן עוסק בחייה הבוגרים של נערה ואישה צעירה בשם אונור ברייט, הגירתה לארצות הברית עם אחותה, והתמודדותה עם טרגדיה אישית וקשיי קליטה.
הרקע ההיסטורי לספר הוא התמודדותם של לבנים, עם דגש מיוחד לקווייקרים, במדינות מרכז וצפון ארצות הברית עם עבדים נמלטים מהדרום במחצית המאה ה-19. כן בולט לאורך כל העלילה העיסוק בקווילטים ובמלאכת הכנתם (קווילטינג, ) והמקום שתפסו בתרבות במסגרת הזמן שבה עוסק הספר.
"הנני" הוא ציור מאת האמן הישראלי מיכאל סגן-כהן, שנוצר בשנת 1978.
סגן-כהן עשה שימוש בדפוס בלט כדי להדפיס את המילה "הנני", בגופן מסוג "וילנא" ובצבע שחור, על גבי גיליון נייר בגובה של 27 ס"מ וברוחב של 38 ס"מ.
בנוסף להדפסת האותיות הוסיף האמן סימנים של טעמי המקרא שצוירו במכחול.
בצדו השמאלי של הציור מופיע כתם צבע לבן המכסה סימן לכלוך.
ההדפסה עצמה נעשתה על ידי דוד טרטקובר בדפוס של בצלאל בירושלים.
טרטקובר העיד שבחירת הגופן והפורמט נעשתה על ידו.
המילה "הנני" מביעה נוכחות של דובר.
היא מופיעה בתנ"ך כ-177 פעמים.
על פי דוד הד, ידיד של סגן כהן ובעליו של הציור, השימוש בטקסט זה ואופן ציורו מרחיב את גבולות הציור מן החזותי אל הטקסטואלי ומן מהתחום הפרטי אל תחום הקדושה.
בעקבות סקיצה שיצר סגן-כהן ביומנו, קושר הד את העבודה אל יחסו של האמן אל אביו.
גם מבקר האמנות איתמר לוי מצביע על ההעדר ומוות העולים מן העבודה, והמתבטאים במסגרת השחורה, ההופכת את היצירה למעין "מודעת אבל".
בכך, טוען לוי, "למעשה הוא אינו מצהיר הנני, כי אם אינני".
הנמלט הוא סרט קולנוע רוסי משנת 2005 בבימויו של יגור קונצ'לובסקי, המושפע כמעט באופן ישיר מהסרט הנמלט משנת 1993.
יבגני וטרוב, הוא נוירוכירורג מוצלח המרוצה מחייו.
כל בוקר הוא שמח ללכת לעבוד — עובדיו אוהבים אותו והוא מציל חולים.
כל ערב אחרי העבודה הוא ממהר הביתה, שם מחכה לו אשתו היפה, אירנה, האוהבת והאהובה.
הדבר היחיד שהוא לא מרוצה ממנו בחייו הוא העדר ילדים, הם פשוט לא יכולים.
פעם הם רצו לאמץ נער מבית היתומים, אבל ברגע האחרון יבגני שינה את דעתו.
ביום שבו הוא חותם על חוזה חשוב עם משקיעים אמריקאים על הקמת מרכז רפואי חדש אשתו אירינה וטרובה הולכת הביתה, שם גבר מסתורי מכה אותה למוות.
וטרוב חוזר הביתה ומוצא אותה.
מאחר שאף אחד לא ראה את הרוצח האמיתי, יבגני הופך לחשוד העיקרי.
תחת לחץ של ראיות מוחלטות שנמצאו בזירה הוא מורשע בהליך מהיר ונידון למאסר ממושך תחת משטר קפדני במושבת עונשין.
אבל במהלך ההעברה לסיביר יבגני מצליח לברוח.
הוא מחליט לחזור למוסקבה כדי לנהל חקירה משלו ולמצוא את הרוצח האמיתי.
אלא שהוא צריך כל הזמן לברוח מפני צוות משימה מיוחד של מינהל בתי הסוהר הראשי בפיקודו של קולונל פחומוב.
למרות הראיות, הוא מטיל ספק בכך שווטרוב הרג את אשתו והוא רוצה להוכיח את חפותו.
סיבה נוספת היא בתו הקטנה, אשר חולה במחלה שמשתקת את גופה ועלולה לגרום למותה.
היחיד שמסוגל לעשות את הניתוח שיציל את הילדה הקטנה, הוא אותו וטרוב.
בבריחתו יבגני אפילו מקבל את עזרתו של חמיו, שבתחילה האמין שהוא אשם במותה של הבת שלו, אבל בסופו של דבר נותן לו כסף ומבקש ממנו שלא לחזור (אך אחרי שיבגני הולך, החם נהרג).
ברגעים של בדידות הוא רואה מספר פעמים את רוחה של אשתו, מה שהופך לדבר היחיד שמעודד אותו.
כשהוא סוף סוף חוזר למוסקבה, הוא מוצא ראיות בדירתו ומגלה עדשות מגע, אשר היו שייכות כנראה לרוצחה של אירינה.
עמיתה ושכנה של וטרוב, ד"ר סבטלנה פוליאקובה, שמאמינה בחפותו מאפשרת לו להשתמש במחשב שלה, הוא מוצא את המרפאה הקרובה, אשר מייצרת עדשות כאלה ושולח את סבטלנה למצוא את רשימת הלקוחות המלאה.
למחרת הוא מתעמת עם פחומוב והשותף שלו שקיל, אבל הם כבר מאמינים בחפותו ומלווים אותו למרפאה.
בדרך הוא בוחן את צילומי הרנטגן של הידיים המשותקות של בתו של פחומוב ומאבחן שהילדה תהיה משותקת לגמרי ובעוד חודש עשויה למות.
סבטלנה אינה מקבלת את הרשימה מאחר שזה דורש בקשה רשמית.
היא מציעה להתקשר לסובולב, חבר ותיק וחניכו של וטרוב, שיעזור לה לארגן את הבקשה, אבל יבגני אוסר עליה להתקשר.
יחד עם פחומוב ושקיל הם מגיעים למרפאה, פחומוב מציג את תעודת השירות שלו והם נותנים את הרשימה.
לאימתם, הם מגלים בין הלקוחות את עמיתו של וטרוב, רופא בשם טופילין, שחטף את ורטובה והרג אותה.
פחומוב יוצא לפגוש את טופילין והלה מסביר הכל: התברר כי לפני אירועי הסרט סובולב, ניתח ללא הצלחה את אשתו של טופילין שמתה.
וטרוב ידע שלא יסלחו לסובולב ולוקח עליו את האשמה.
עמיתיו במרכז הרפואי, לבקשתו של יבגני מאשימים אותו מסיבות של אתיקה ארגונית.
סובולב, שקינא בכישרונו של וטרוב משכנע את טופילין להרוג את אשתו של יבגני, אירינה.
כשהוא מבין מה הטעות הנוראית שעשה סובולב, טופילין הולך אליו כדי לתקן זאת.
במהלך השיחה וטרוב בורח מהחדר שבו הוא היה נעול ומתחמש בצינור ברזל וגז והולך לנקום בסובולב.
סובולב מאשים את טופילין בהרג אירינה וכי הוא עשה זאת ביוזמתו.
וטרוב לא מעז להרוג אותו.
עם זאת, סובולב תוקף אותו בהצהרות שנאה ונסה לחנוק אותו בצינור הברזל שווטרוב מחזיק בידו, טופילין מתערב והורג את סובולב.
מיד לאחר המעשה הוא מתאבד.
פחומוב מדווח לממונים עליו ודואג להשיב את המוניטין של וטרוב על כנו.
וטרוב מנתח את בתו של פחומוב ומצליח להציל את הילדה.
בהכרת תודה, טטיאנה, אשתו של פחומוב, מעניקה ליבגני ציור של "אדם בודד בסירה", אשר וטרוב מזהה בה את עצמו.
הוא שוב מגיע לבית היתומים ומחליט לאמץ את הילד שבעבר רצה לאמץ עם אשתו.
הרוח של אשתו צופה בו מהחלון בעודו מדבר עם הילד.
הנמכה הוא שלב בטיסה בו כלי הטיס מנמיך בגובה, לרוב שלב זה בא אחרי שיוט ולפני נחיתה, אם כי תיתכן הנמכה בטיסה לצורך הימנעות לכניסה לאזורי מזג אוויר מגבילים, כחלק מדרישות נהלים של אזורי בקרה שונים, או בחירום.
מעבר להנמכה מחושב על פי מספר תנאים, דוגמת ביצועי מטוס, דרישות מרחק או זמן.
נקודת המעבר להנמכה נקרא Top Of Descent או TOD.
המטוס עובר להנמכה לפי פרופיל מסוים, המקנה לו את הביצועים הנדרשים.
ניתן להתחיל הנמכה על ידי הורדת כוח מנוע, ושמירה על הגובה עד להגעה למהירות הגלישה של המטוס, ואז לשמור על מהירות זאת על ידי קצב הנמכה מותר.
השיטה השנייה היא הורדת כוח מנוע, ושמירה על מהירות נוכחית על ידי קצב ההנמכה.
ביצועי המטוס המגבילים את ההנמכה הם ביצועי מנוע וכן מהירויות הסיבולת של המטוס - מהירות עבודה מקסימלית (VNO) ומעליה מהירות סף הסיבולת המבנית של המטוס (VNE), מכיוון שכאשר מנמיכים ממירים את האנרגיה הפוטנציאלית למהירות ואפשר בקלות להגיע למהירויות מסוכנות אם לא שמים לב.
יש דרישה מחמירה לשליטה על מהירות המטוס בהנמכה, וחלק מכלי הטיס אף משתמשים במעצורי אוויר לצורך זה.
מנועי בוכנה מקוררים אוויר דורשים הגדרות כוח מחמירות בהנמכה מגובה רב, מכיוון שהורדה של כוח מורידה את הטמפרטורה של הצילינדר, ואם היא יורדת מהר מדי המנוע עלול להיכנס למצב של הלם תרמי שתגרום להיכבות המנוע ואי יכולת להניעו בשנית.
הנמכה בשלבים זה תהליך שבו המטוס מנמיך בהתאם להוראות הבקרה או הנהלים באזור ומנווט עד שהוא נכנס לתהליך ההקפה או הנחיתה, הליך זה מאפשר יצירת נקודות של יירוט נתיבים, מעגלי המתנה ומקל על יצירת הפרדה בין כלי טיס.
בין הנמכות המטוס טס בדומה לשיוט ולכן מבזבז יותר דלק ויוצר יותר רעש.
הנמכה מתמשכת הוא תהליך הנמכה שמתחיל ב-TOD ולא מפסיק עד לנחיתה.
גישה זאת לתהליך ההנמכה והנחיתה חוסך בדלק ורעש, שכן המטוס לא צריך להנמיך בשלבים ותמיד עובד בכוח מנוע נמוך שמייצר פחות רעש.
תהליך זה חדש יחסית וישים בעיקר לשדות גדולים.
הנמכה בחירום היא הנמכה מהירה מגובה השיוט לגובה שבו קיימים התנאים לעבודה בטוחה של כלי הטיס או לאפשר מילוט בטוח.
לדוגמה, אם אובד הדיחוס בתא הנוסעים של מטוס נוסעים המטוס ינמיך מהר ככל הניתן לגובה בטוח (כ-9,000 רגל) בשביל לא לסכן את הנוסעים במטוס.
דוגמה נוספת היא במקרה ויש כשל במנוע והמטוס דורש תנאים אטמוספיריים מסוימים שלא קיימים בגובה הטיסה בשביל לנסות ולהניע מחדש את המנוע, שלעיתים דורש זרימת אוויר מסוימת שתושג רק תוך הנמכה.
צלילה הוא מצב בו כלי הטיס מטה את גופו ועקב כך את הדחף מטה בזווית חדה, זה יוצר ירידה חדה בגובה ותאוצה משמעותית.
צלילה באה לשימוש בעיקר בתעופה צבאית או באווירובטיקה.
בתעופה צבאית צלילה משמשת כתמרון הגנתי בשביל להימלט מאיום מסוים או כתמרון התקפי בשביל להשיג וליירט מטרה מסוימת.
בהפצצה לעיתים משתמשים בצלילה לטובת הטלת פצצות מדויקת יחסית, כאשר בעבר היו מטוסים שיועדו במיוחד לסוג תקיפה זה ונקראו מפציצי צלילה.
הנָך יפה הוא פזמון עברי אשר נכתב, הולחן ובוצע על ידי עידן רייכל ועובד על ידי רייכל בשיתוף עם גלעד שמואלי ומשה קופ.
השיר יצא לאור בשנת 2002 כסינגל הרביעי מתוך אלבום הבכורה של הפרויקט של עידן רייכל, "הפרויקט של עידן רייכל".
מילות השיר מעובדות על פי פרק ג' ופרק ד' בספר שיר השירים.
זהו אחד משני שירים באלבום שרייכל שר בעצמו, לצד השיר "שושנים עצובות".
את רייכל מלווה בשיר זנה אדחנני, מנהל התיאטרון האמהרי "נטלה" בירושלים, שאותו פגש רייכל כאשר עבד על פסקול להצגה בתיאטרון.
נגינת התופים בשיר היא למעשה אותה נגינה של השיר "מדברים בשקט".
השיר זכה להצלחה רבה כאשר הגיע למקום ה-15 במצעד הפזמונים העברי של רשת ג' ולמקום ה-16 במצעד הפזמונים העברי של גלגלצ לשנת 2003. כמו כן, הגיע למקום החמישי במצעד שירי עידן רייכל שנערך ב-ynet.
השיר הפך לאחד השירים הפופולריים ביותר בחופות ולאחד משירי האהבה המושמעים ביותר ברדיו הישראלי.
ב-25 בספטמבר 2024 הזמר בן צור הוציא קאבר לשיר
נמל ולדיווסטוק הוא נמל חופשי שמשמעותו אזור נמל תחת מערכת מנהלים ומיסוי מיוחדת, עם תחום שיפוט מסוים לגבי השקעות.
מעמד זה ניתן לוולדיווסטוק בשנים 1861–1909 וזהו מעמדו מאז 12 באוקטובר 2015.
בתחילה, הוחל במשטר נמל חופשי בוולדיווסטוק תחת האימפריה הרוסית משנת 1861 עד 1909. מעמד מיוחד זה תרם ביעילות להתפתחות הכלכלית של ולדיווסטוק, שהפך לאחד הנמלים הגדולים בעולם, בהשוואה להמבורג או ללונדון.
בשנת 1860, על מנת לפתח את המזרח הרחוק, החליטה ממשלת רוסיה להקצות מעמד נמל חופשי לכל נמלי פרימוריה.
בשנת 1900 ביטל סרגיי ויטה, באותו זמן שר האוצר, את משטר הנמל החופשי בוולדיווסטוק, מכיוון שהוא חשב שזה משפיע על התפתחות הרכבת הטרנס-סיבירית, שנועדה לאחד את האימפריה.
יתרה מזאת, גם אם הייתה מאפשרת לספק מוצרי צורך ראשונים למתיישבים באזור מרוחק כמו המזרח הרחוק הרוסי, למשטר נמל חופשי היה חיסרון ניכר: עליונותם של ייבוא מוצרים זרים על פני אספקת מוצרים לאומיים במדינה כולה.
עם זאת, מול תחרות מסחרית קשה עם דאליין, שהיה בה נמל חופשי מאז 1899, ולדיווסטוק קיבל את מעמדו כנמל חופשי בשנת 1904; זאת בהתאם לכך שפורט ארתור איבדה את מעמדה כנמל חופשי, במהלך מלחמת רוסיה-יפן.
תנאי השלום שהציעה רוסיה ליפן בשנת 1905 כללו שמירה על מעמד הנמל החופשי בוולדיווסטוק.
הצורך בהפחתת ההשפעה היפנית במזרח הרחוק הייתה הסיבה שהעיתונים נדרשו לדחוף לביטול מעמד הנמל החופשי בוולדיווסטוק בשנת 1909. למעשה, ביטול המעמד נדון כבר בשנת 1906.
הרשויות בוולדיווסטוק קראו פעמים רבות להשבת מעמד הנמל החופשי, ללא הצלחה וחזרו לכך רק 110 שנים לאחר מכן.
הסטטוס החדש הוחל על 15 עיריות בפרימוריה.
הוא כולל נמלים מרכזיים בדרום המזרח הרחוק הרוסי, מהעיר זרובינו ועד נחודקה וכן נמל התעופה הבינלאומי ולדיווסטוק.
באזור הנמל החופשי עוברים מסדרונות התחבורה הבינלאומיים "פרימוריה-1" ו- "פרימוריה-2".
מימוש הפרויקטים נועד להביא להשפעה כלכלית משמעותית על האזור, תוך הבטחת מעבר סחורות מצפון מזרח סין לנמלים החופשיים של המזרח הרחוק הרוסי.
החוק הפדרלי מספר 473 מיום 29 בדצמבר 2014, שהוכן על ידי המשרד לפיתוח המזרח הרחוק, אפשר לנקוט בצעדים מיוחדים על מנת ליצור אזור חופשי ממכס.
בדצמבר 2014 הציע ולדימיר פוטין לאספה הפדרלית להעניק מעמד של נמל חופשי לעיר ולדיווסטוק.
לבסוף, החוק הפדרלי מספר 212 "אודות הנמל החופשי ולדיווסטוק" נחתם על ידי נשיא הפדרציה הרוסית ב-13 ביולי 2015 ונכנס לתוקף ב-12 באוקטובר 2015. החוק קובע כי משטר הנמל החופשי בוולדיווסטוק יימשך 70 שנה וכי ניתן יהיה לחדש את התקופה בחוק נוסף.
לדברי אלכסנדר גלושקו, אז שר פיתוח המזרח הרחוק הרוסי, החוק הוכן בעזרת נציגי החברה האזרחית, מומחים ויזמים תוך ביצוע עשרות התייעצויות פומביות במקומות שונים (מוסקבה, המזרח הרחוק), כולל הרצאה בחדר בלשכה הציבורית של הפדרציה הרוסית.
בסך הכל, הכנת החוק גייסה יותר מ-700 מומחים והצעות רבות נלקחו בחשבון במהלך כתיבת החוק.
הנמל החופשי של ולדיווסטוק נשלט על ידי מערכת משפטית המועילה לפעילות העסקית וההשקעה.
לתושבי הנמל החופשי ניתנות הרשאות מסוימות: מיסוי קל, נוהלי מכס ויזה מופשטים, הליכי ניהול קלים יותר.
באזור הנמל החופשי, ההסדרים הבאים מיושבים:
משטר ויזות קל (אפשרות לקבל ויזה של 8 ימים בגבול);
מערכת מעבר גבולות מודרנית ומהירה לעסקים בינלאומיים;
תמיכה מצד המדינה ליזמים במטרה למשוך השקעות לפיתוח תשתיות תחבורה, הקמה ופיתוח של ענף המכוון לייצוא בשוק אסיה-פסיפיק;
הפחתה משמעותית בעיכובי בדיקת מס;
בדיקות פתע נעשות רק בהסכמת החברה;
הורדת המיסים על הכנסות למשקיעים (במקום 20% הרגילים, 5% במהלך 5 השנים הראשונות, ואז 12% במהלך 5 השנים שלאחר מכן);
אין מס על רכוש או מבנים במהלך חמש השנים הראשונות;
הורדת תרומות לרווחה חברתית בפרויקטים של השקעות במהלך 10 השנים הראשונות (7.6% במקום 30% הרגילים), הורדת המס על מיצוי משאבי מכרות והאתת ההליך להחזרת מע"מ;
יצירת אזור חופשי, עם אפשרות לאחסון מוצרי יוקרה, יצירות אמנות ועתיקות, להכנתם למכירה ושיווק לקונים פוטנציאליים.
לטובת הקמת הנמל החופשי, נפתח אזור המוקדש לבתי קזינו, כשהשאיפה להפוך את ולדיווסטוק למקום הימורים, כמתחרה למקאו ופוסאן.
בסך הכל יש לבנות עד שנת 2022, 16 מלונות ובתי קזינו, עם תשתיות פנאי צדדיות (בסיס ימי, מסלולי סקי וכן הלאה); חלק מהם היו צריכים להסתיים בשנת 2016. הסכום שהושקע הוא יותר ממיליארד וחצי יורו.
על פי הערכת הצמיחה הכלכלית שנעשו על ידי המומחים, הקמת הנמל החופשי של ולדיווסטוק צריכה להוביל לעלייה בתמ"ג החבל ולהגיע פי 2.2 משיעורו ההתחלתי בשנת 2025 (עד מיליארד וארבע מאות מיליונים רובל) ופי 3.4 בשנת 2034 (עד 2 מיליארד ומאה מיליון רובל).
כאשר פורסם פרויקט הנמל החופשי, סין חשבה ליצור פלטפורמה לסחר אלקטרוני בוולדיווסטוק.
במהלך ההיערכות בוולדיווסטוק שהוקדשה לנמל החופשי, הציעה יפן לעשות סחר עם רוסיה בין יפני ותפיל את ערך הדולר.
לדברי הכלכלן והסוציולוג הרוסי ולדיסלב אינוזמצב (רוסית), המזרח הרחוק הרוסי אינו עשיר מספיק כדי להוות נקודת כניסה מעניינת ברוסיה עבור משקיעים; נוכחות בסיס צי צבאי בוולדיווסטוק יכולה להיות בעיה; יתר על כן, ולדיווסטוק ממוקם קרוב מדי לגבול סין, ובעיקר דאליין, גם הוא נמל חופשי.
מצד אחר, הוא נוזף בכך שהחוק מאפשר אפשרות לבדוק ולבטל את מעמד הנמל החופשי בכל עת, מה שאומר שלא ניתנת יציבות למשקיעים.
נמל המסחר הימי הוא נמל המסחר המרכזי של העיר ולדיווסטוק ונמל הים הגדול ביותר ב.
ולדיווסטוק היא השער הימי המזרחי של רוסיה וככזו הנמצאת על חוף האוקיינוס השקט מהווה גם את הנמל הגדול ביותר של רוסיה באזור הכולל נמל מטען ונמל נוסעים ובו פועלות עשרות חברות שונות.
הנמל מהווה את שער המסחר של רוסיה עם הרפובליקה העממית של סין, קוריאה הדרומית, יפן, ארצות הברית וטאיוואן.
מוצר הייצוא העיקרי הוא דג ומאכלי ים, אך גם מתכות שונות וציוד לבניית ספינות, כשמוצרי הייבוא העיקריים הם ביגוד, תרופות, נעליים, טכנולוגיות שונות ומוצרי מזון.
הנמכת מדרכה (ידועה גם בכינויים "רמפת שפה", "שפת מדרכה" ו"רמפה לעגלה") היא רמפה מוצקה עשויה מבטון בדרך כלל, המדורגת מטה מעל המדרכה אל פני הרחוב הסמוך.
הנמכת מדרכה מיועדת בייחוד לשימושם של הולכי הרגל, לאנשים עם עגלות, משתמשי כיסאות גלגלים, רוכבי אופניים וכדומה.
בהשוואה למדרכה רגילה, המסתיימת בזווית ישרה של 10–15 ס"מ מעל פני הרחוב, המדרכה המונמכת מסתיימת בשיפוע ביניים המחבר את שני המשטחים, לעיתים בריצוף מישוש.
הנמכות מדרכה הופיעו לראשונה בשנות השלושים של המאה ה-20 בבריטניה, כדרך להקל על הולכי רגל עם עגלת תינוק.
בשנות ה-40 הותקנו הנמכות מדרכה בעיר קַלַמַזוּּ מישיגן בארצות הברית כפרויקט פיילוט לסיוע בהעסקת אזרחים יוצאי צבא עם מוגבלות.
בשנות ה-60, לפני שנחקקו חוקי נגישות, אוניברסיטת ברקלי בקליפורניה שימשה כבית לאוכלוסיית סטודנטים עם מוגבלויות שונות אשר גרו בבניין נגיש לאנשים המתניידים בכיסאות גלגלים, אך העיר עצמה לא הייתה נגישה עבורם.
הסטודנטים פעלו על מנת לקבל יותר זכויות כדי לבנות עיר מונגשת.
הפרויקט, שהובל על ידי אד רוברטס ואחרים במרכז לחיים עצמאיים, הוביל לבניית הנמכות מדרכה בשדרות המרכזיות וליצירת דרך נסיעה מונגשת בעיר.
בהמשך התקנת הנמכות מדרכה נעשתה לרוב בהתנדבות על ידי הרשויות העירוניות ומפתחים.
הנמכת מדרכה במדינות המערב חויבה בחקיקה בשנות ה-90. תומכי החקיקה מצביעים על חובת קיום הנמכת מדרכה כדוגמה לחקיקה בנושא זכויות נכים שיכולה להועיל לכל משתמש במרחב הציבורי, ולא רק לאנשים עם מוגבלות.
בניית הנמכות מדרכה התחילה בעקבות עקרונות התכנון של עיצוב אוניברסלי.
לא כל שיפוע בין המדרכה לכביש מהווה הנמכה מדרכה נגישה.
קיימים כללים בתקנות המכתיבים את זווית השיפוע, קיומו של מרחב נקי מהפרעות, וכן חריצות בבטון לצורך מניעת החלקה וככלי לאזהרת אנשים עם לקות ראייה.
הנמכות מדרכה המוצבות בצמתים ברחוב מאפשרות למשתמשי כיסאות גלגלים, הולכי רגל המשתמשים בהליכון או במקל, דוחפים עגלת תינוק, מושכים עגלת סופר; כמו גם כל מי שרוכב על אופניים, גלגיליות או סקייטבורד, לנוע על מדרכה או לצאת ממנה בפחות קושי.
הנמכות מדרכה רבות כוללות גם ריצוף מישוש, דפוס של בליטות עגולות המאותתות להולכי רגל לקויי ראייה שהם עומדים להיכנס לכביש.
הנמכת מדרכה רחבה יותר שימושית גם לכלי רכב מנועים להיכנס לחניון או לחניה בצד השני של המדרכה.
בשנת 2001 הותקנו תקנות בישראל שמפרטות על הנושא נגישות הסביבה הבנויה – הסביבה שמחוץ לבניין, כולל הנחיות לבניית מעברי חציה מונגשים והנמכות מדרכה.
הנלורה "לוקי" גלזר-שמידט הייתה פעילה סביבתית גרמנית, רעיית קנצלר גרמניה המערבית הלמוט שמידט.
הנלורה גלזר נולדה בהמבורג, רפובליקת ויימאר.
ב-1942 נישאה להלמוט שמידט, שאותו הכירה לראשונה בעת היו חברים לכיתה בלימודים, ולזוג היו שני ילדים: בנם הבכור, הלמוט-ולטר, נולד עם נכות קשה ונפטר בהיותו תינוק בן פחות משנה.
בתם, סוזנה, אשר נולדה ב-1947, עובדת בשידורי רשת החדשות בלומברג בלונדון, הממלכה המאוחדת.
ב-1974 התמנה בעלה לקנצלר גרמניה המערבית מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית וכיהן בתפקיד עד ל-1982. הנלורה נהנתה מאהדה ציבורית נרחבת שנבעה מעיקרה מהמוניטין שלה כאדם היורד אל העם ונאמנותה הרציפה במשך כמעט שבעה עשורים של נישואים לבעלה.
במקצועה הייתה בוטנאית וקידמה מודעות סביבתית.
הנלורה נפטרה ב-2010, בגיל 91, ונקברה בבית הקברות אולסדורף.
ב-2015 נפטר בעלה ונקבר לצידה.
הנלי ביץ' הוא פרוור של העיר אדלייד, בירת מדינת אוסטרליה הדרומית, המהווה חלק מהיחידה השלטונית העיר של צ'ארלס סטרט.
גודלו של הפרוור הוא 2.5 ק"מ.
הנלי ביץ' נקרא על שם העיירה האנגלית הנלי על התמזה, עיר הולדתו של השופט צ'ארלס קופר שהחזיק בבית באזור.
נטען שצ'ארלס סטר אשר מיפה את האזור והעניק שמות לפרוורי החוף של אדלייד, הציע לקרוא לפרוור "קופר ביץ'" על שמו, אולם קופר העדיף לקרוא לו על שם עיר הולדתו.
משנת 1860 ועד 1915 הנלי ביץ' הייתה עיירה עצמאית.
ב-1915 סופחה לאדלייד והפכה לחלק מהמועצה המקומית הנלי וגראנג'.
ב-1997 היא הפכה יחד עם פרוורים נוספים באזור החוף של אדלייד ליחידה השלטונית העיר של צ'ארלס סטרט.
הנני, אבי הוא ספר של הסופר האוסטרי יהודי פרידריך טורברג.
הספר שיצא לאור ב-1948, שנים ספורות לאחר תום מלחמת העולם השנייה והשואה, מספר על פסנתרן יהודי מווינה שנסחט על ידי פקיד גסטאפו בניסיון לחלץ את אביו מדכאו.
במהלך הספר מתעמת הגיבור עם דילמות בנוגע ליחסיו עם אביו וזהותו, בפרט זהותו היהודית.
ב-1970 עובד הספר לסרט טלוויזיה.
ב-1982 תורגם הספר לעברית על ידי נילי מירסקי, ויצא לאור בהוצאת עם עובד בשם "הנני, אבי".
לאחר מלחמת העולם השנייה, מגיע לפריז המספר הלא ידוע, ככל הנראה אינטלקטואל אוסטרי יהודי (כמו טורברג עצמו).
במהלך ביקורו נתקל במשפטן מקומי שסייע לו בגלותו בצרפת לאחר האנשלוס, וזה מציע לו לקרוא מחברות של אסיר – יומן של אוסטרי יהודי שנכלא בצרפת טרם המלחמה.
יומן זה, של פסנתרן וינאי ששמו אוטו מאייר, גולל את תולדות חייו עד להגיעו למעצר בצרפת.
הוא מתחיל מילדותו כבן יחיד בצל מלחמת העולם הראשונה שבה אביו השתתף כרופא גדודי, מות אימו ממחלה, לימודיו בבית ספר לצד התנכלויות אנטישמיות, איבוד בתוליו לנערה גויה ולימודיו בפריז לאחר סיום הגימנסיה.
בהמשך חייו, חוזר אוטו לוינה לסייע לאביו המבוגר, שם הם חווים עימותים ויחסים מעורבים: אביו רוצה שבנו יאמץ אורח חיים בורגני ומסודר, בעוד שהבן חי בשגרה בוהמית של עבודות מזדמנות וישיבה בבתי קפה בלילות.
אוטו נותר אדיש למאורעות הפוליטיות שחלו סביבו באוסטריה של שנות ה-30, זאת עד לליל הבדולח: ביום זה ניצל משילוח למחנה ריכוז בזכות סוכן גסטאפו שהכירו מבית הספר, זאת למרות שהתעמתו בנעוריהם על רקע אנטישמי.
למרות שאוטו ניצל, באותו היום נשלח אביו לדכאו.
בניסיון לחלצו, אוטו מנסה לנצל את היכרותו עם סוכן הגסטאפו, אולם זה האחרון סוחט אותו לצורך ביצוע משימות ריגול שונות בקרב יהודי וינה, מתנגדים פוליטיים ופושעים.
לאחר שאוטו מגלה ממאהבת בעלת קשרים שאביו כנראה מת במחנה הריכוז ולפיכך אין טעם לסייע לנאצים, הוא אינו מגלה זאת לסוכן אלא נענה למשימה נוספת – איתור גולים פוליטיים בפריז.
בפריז, אוטו ממשיך לסייע לגסטאפו אולם במקביל פונה למודיעין הצרפתי.
אלה האחרונים לא מגלים בו עניין רב כמרגל כפול עבורם, ולבסוף הגסטאפו מלשינים עליו למשטרה הצרפתית על שהייה ללא אשרה והוא נעצר.
בכלא הצרפתי, אוטו מתאבד לאחר כתיבת המחברות אודות חייו והדילמות שחווה על רקע זהותו היהודית, ימים ספורים טרם פריצת מלחמת העולם השנייה.
הנמלט מת מצחוק (בתרגום חופשי מאנגלית: Wrongfully Accused) הוא סרט קומדיה סאטירי משנת 1998 שנכתב ובוים על ידי פאט פרופט ובו מככב השחקן לזלי נילסן המגלם דמות המואשמת ברצח שלא ביצעה וכעת נמלטת מהחוק במטרה לתפוס את האשמים האמיתיים.
הסרט מהווה פרודיה על הסרט "הנמלט" בכיכובו של האריסון פורד משנת 1993 ועל סרטים נוספים.
בתחילת הסרט, הכנר המפורסם ריאן האריסון מופיע בקונצרט.
לאחר הקונצרט, ריאן מגיע למסיבה ובה הוא פוגש את היבינג גודיהו, אדם עשיר והספונסר של מופעיו, את אשתו הפתיינית לורן וכן אישה בשם קאס לייק שהצופים משערים שהיא המאהבת של היבינג.
למחרת לאחר קונצרט נוסף, ריאן מגלה במכוניתו פתק מלורן המפצירה בו לפגוש אותה בביתה.
בבית משפחת גודיהו, ריאן נתקל באדם בשם שון לאופרי, שהרג את גודיהו קודם לכן (יחד עם מתנקש נוסף שזהותו לא ידועה).
קרב מתפתח בין השניים ובמהלכו ריאן מגלה שלשון ישנם עין, רגל ויד תותבים.
בנוסף, ריאן שומע את שון ואת שותפו המסתורי מדברים על מבצע בשם "היילנדר" וריאן מאבד את הכרתו.
כשהוא מתעורר, המשטרה עוצרת אותו בחשד לרצח היבינג גודיהו.
במאמציו להוכיח את חפותו, ריאן מצליח לברוח מההסעה לכלא בחסות תאונת דרכים שמתרחשת.
לוטננט פרגוס פולס מגיע לזירת התאונה, מגלה שריאן ברח ושולח את אנשיו למצוא את ריאן ולאסור אותו.
ריאן חוזר אל בית משפחת גודיהו ופוגש את קאס, שמנסה לגנוב משהו שמוסתר מאחורי אחד הדיוקנות בבית.
קאס מספרת לריאן שהיא יודעת שהוא לא רצח את היבינג ומאמינה שלורן היא הרוצחת, אך מסרבת להעיד על כך במשטרה מכיוון שלורן היא אחותה.
קאס נותנת לריאן להסתתר בביתה במטרה לברוח מרודפיו, אך פרגוס מוצא אותו וקאס עצמה מתנהגת בחשדנות.
ריאן בורח מקאס ופרגוס וממשיך בחקירתו.
במהלך הסרט ריאן מתחיל לגבש את פתרון התעלומה: הוא זוכר ששון היה הברמן במסיבה שנערכה לכבודו ושהוא קיבל סכום כסף גדול מקאס.
בנוסף, ריאן מגלה שקאס מראה התעניינות בגנרל מצבא האומות המאוחדות בשם רוברט מקינטייר.
ריאן חוקר את מרפאת הגפיים בה שון רוכש תותבים ומגלה ששון, לורן וקאס מתכננים להתנקש ברוברט מקינטייר.
ריאן מצליח לעקוב אחר השלישייה, אך נתפס ובעזרת קאס (שפיתחה כלפיו רגשות רומנטיים ורוצה בעצמה לעצור את ההתנקשות) מזייף את מותו מול לורן ושון ומצליח לברוח.
בשיחה בין השניים לאחר מכן, קאס מתוודה בפני ריאן שהיא חושבת שמקינטייר הוא אביה הביולוגי ושגודיהו נרצח על ידי לורן ושון מכיוון שהוא חשד שלורן היא טרוריסטית ויכל להפריע לתוכניתם.
במהלך פסטיבל סקוטי שבו מקינטייר מתארח, ריאן וקאס מצליחים להציל את חיו של מקינטייר ולברוח משון, לורן וצוות התקיפה שלהם.
בקרב שמתחולל, פרגוס וצוותו מגיעים, עוצרים את הטרוריסטים ופרגוס משחרר את ריאן לחופשי ומטהר את שמו.
בסצנת הסיום בסרט, ריאן וקאס מפליגים על ספינה (פרודיה על הסרט "טיטניק") ומקבלים מכה בראשם מגשר נמוך.
לזלי נילסן – ריאן האריסון, גיבור הסרט שמופלל ברצח שלא ביצע וכעת מנסה להוכיח את חפותו.
שם הדמות הוא שילוב שמותיהם של ג'ק ריאן (גיבור הסרט "משחקים פטריוטים") ושל השחקן האריסון פורד.
ריצ'רד קרנה – לוטננט פרגוס פולס, קצין משטרה שלאורך הסרט מנסה למצוא ולכלוא את ריאן.
שם הדמות מבוסס על עיר באותה השם במדינת מינסוטה.
קלי לה ברוק – לורן גודיהו, אשתו של היבינג גודיהו ודמות האנטגוניסט הראשית בסרט.
מתגלה שהיא טרוריסטית המנסה להתנקש בחיו של גנרל מצבא האומות המאוחדות.
מלינדה מקגרו – קאס לייק, המנסה לסייע לריאן במשימתו ולעצור את ההתנקשות.
שם הדמות מבוסס על עיר ואגם החולקים את אותו השם במינסוטה.
מייקל יורק – היבינג גודיהו, חברו של ריאן והספונסר של מופעיו.
נרצח בתחילת הסרט והמשטרה מאשימה בכך את ריאן.
שם הדמות הוא שילוב בין שמות העיר "היבינג" ומחוז "גודיהו" במינסוטה.
סנדרה ברנרד – ד"ר פינלי, רופאת הגפיים ממנה שון מקבל רגל תותבת חמושה לקראת סוף הסרט.
ארון פארל – שון לאופרי, אחד האנשים שהתנקש בהיבינג גודיהו וכעת מנסה להתנקש ברוברט מקינטייר.
בעל עין, יד ורגל תותבים.
לזלי ג'ונס – הסמלת טינה בייגלי, אחת מעוזריו של פרגוס פולס המסייעת לו לרדוף אחר ריאן.
שם הדמות מבוסס על העיר "בייגלי" במינסוטה.
בן רטנר – הסמל אורנו, אחד מעוזריו של פרגוס פולס המסייע לו לרדוף אחר ריאן.
שם הדמות מבוסס על העיר "אורנו" במינסוטה.
ג'רארד פלאנקט – סר רוברט מקינטייר, גנרל בצבא האומות המאוחדות בו שון ולורן מנסים להתנקש בסרט.
כתבת חדשות בשם רות קימבל מופיעה בחלקים מהסרט.
שם משפחתה הוא גם שם משפחתו של גיבור הסרט "הנמלט" – ריצ'רד קימבל.
סוהר שמשגיח על האסירים בהסעה לכלא מציג בפניהם תרגול בטיחות לביצוע בשעת חירום הדומה לזה שמציגים במטוסים.
הכרזה לקונצרט של ריאן ששמו הוא "לורד הכינורות" היא פרודיה על הפוסטר של המופע "לורד אוף דה דאנס" משנת 1996.
במהלך הקונצרט ריאן מאבד את קשת הכינור שלו ושולף אחת חדשה מאחורי גבו כאזכור למתופף ניק מייסון, מתופף להקת "פינק פלויד".
במהלך הסרט "האקדח מת מצחוק ½2: מהפח אל הפחד", דמותו של פרנק דרבין (המגולמת גם היא על ידי נילסן) מסבירה שזה כואב ליפול על אופניים ללא מושב.
בסרט הנוכחי דמותו של נילסן מועפת לאוויר ונוחתת על אופניים ללא מושב בסצנת תאונת הדרכים.
בסצנה שבה ריאן מגיע לשדה תירס, ריאן בורח ממטוס שמתברר להיות מטוס צעצוע.
הסדרן בקונצרט שבו ריאן מנגן מראה לצופים את מקום מושבם בעזרת חרב אור מסדרת סרטי "מלחמת הכוכבים".
באחת הסצנות, ריאן מנהל שיחה עם מנהל חנות דיג החושד בו ומנסה להתחמק ממנו בעזרת סקירת החפצים בחדר ושימוש בשמם במהלך השיחה.
בפסטיבל הסקוטי, ריאן לבוש בקילט ופניו נצבעים בכחול.
אזכור לדמותו של ויליאם וואלס בסרט "לב אמיץ".
הסרט עלה לאקרנים בגרמניה ב-23 ביולי 1998.
האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 19% טריות על סמך 32 ביקורות.
הנני הוא ארגון שנוסד במאי 1973 על ידי הרבנית אסתר יונגרייז לעידוד חזרה בתשובה, ליהדות אורתודוקסית.
יונגרייז נשאה נאומים בפני קהל גדול, לכל אורך שנות השבעים והשמונים של המאה ה-20, כולל תוכנית מוקדמת שכותרתה "You Are a Jew" ("אתה יהודי!") במדיסון סקוור גארדן ב-18 בנובמבר 1973. היא דיברה בתקיפות נגד תופעות של חילון והתבוללות שהיא הגדירה כ"שואה רוחנית".
המילה "הנני" מתייחסת לתשובת אברהם אבינו לה' לאחר קריאת שמו, בפרשת העקידה.
בשנת 1989, נפתח "מרכז מורשת הנני" (the Hineni Heritage Center) בעיר ניו יורק.
המרכז הוא מקום משכנו של מוזיאון מולטימדיה ומציע שיעורי תורה, שבתונים, ותפילות ימים נוראים.
המרכז גם מציע תוכנית לרווקים ורווקות.
רבים מן הזוגות שפגשו זה את זה בתוכנית זו משתתפים בסמינרים לזוגות צעירים של "הנני", וילדיהם משתתפים בשיעורים לילדים קטנים (Hineni Torah Tots), מה שיוצרים מעגל של שלושה או ארבעה דורות.
במרכז הסיוע של "הנני" על-שם ביל וג'יל רוברטס, בירושלים, בנוסף לתוכניות החינוכיות והחברתיות, מוצעים גם שירותי הנחיה וייעוץ לנוער בסיכון.
"הנני" הפכה לתנועה כלל-עולמית, עם מרכזים בכל רחבי העולם.
בשנת 1998, "הנני" פתחה בית תבשיל במרכז הנוער בירושלים, והציעה שירותים חברתיים ותמיכה לנוער בסיכון, מלבד עריכת סדר ליל פסח שנתי לתושבים חסרי בית בירושלים.
הנכס הוא סרט ישראלי משנת 2024 בבימויה של דנה מודן על פי רומן גרפי באותו השם שכתבה רותו מודן, עם רבקה מיכאלי ושרון סטרימבן בתפקידים הראשיים.
רגינה (רבקה מיכאלי) נוסעת עם נכדתה מיקה (שרון סטרימבן) לוורשה במטרה להשיב נכס משפחתי שהולאם בזמן מלחמת העולם השנייה.
בזמן שמיקה מנסה לאתר את הנכס ומתיידדת עם מדריך תיירים מקומי, רגינה מחפשת אחר גבר מעברה.
שם השחקן/יתשם הדמותאודות הדמותרבקה מיכאלירגינה סגלילידת ורשה השבה לעיר לאחר 70 שנהשרון סטרימבןמיקה סגל נכדתה של רגינה אורי הוכמן אברם יגודניק קרוב משפחה של רגינה ומיקה המגיע גם הוא לוורשה אנדריי סוורין רומן גורסקי סופר פולני ובעליו של הנכס פיוטר פאצ'ק מדריך תיירים פולני שמיקה פוגשת
הנכס היה מועמד לארבעה פרסי אופיר: שחקנית ראשית, שחקן משנה, תסריט וצילום.
גנרל מיור (תת-אלוף) הנס אוסטר היה איש צבא גרמני, מהחשובים בפעילי ההתנגדות הגרמנית לנאציזם, ומראשי קשר העשרים ביולי שנועד להתנקש באדולף היטלר ולהפיל את המשטר הנאצי.
אוסטר נולד בדרזדן, אביו היה כומר אוונגלי ממוצא הוגנוטי.
בשנת 1907, לאחר סיום לימודיו התיכוניים הצטרף כאיש קבע לחיל התותחנים בצבא הקיסרי הגרמני.
במלחמת העולם הראשונה לחם בחזית המערבית עד 1916 אז עבר לתפקיד במטה הכללי בדרגת קפיטן.
לאחר המלחמה זכה להישאר בצבא המצומצם והמשיך בקריירה הצבאית עד 1932 עת נאלץ לפרוש מן הצבא בדרגת מיור.
בשנת 1935 גייס אותו וילהלם קנריס לאבווהר- שירות המודיעין הצבאי של גרמניה.
בליל הסכינים הארוכות, ב-30 ביוני 1934, כאשר רצח היטלר רבים מיריביו הפוליטיים במסווה של דיכוי מרידה בשורות האס אה, נרצחו שנים ממפקדיו לשעבר של אוסטר, קורט פון שלייכר, שהיה קנצלר גרמניה תקופה מסוימת, וקולונל פון ברדוב.
לאחר מכן, בשנת 1938 כאשר הודח מפקד הצבא ורנר פון פריטש, באירוע שכונה פרשת בלומברג-פריטש בטענה ששילם כסף לזונה ממין זכר עבור יחסים הומוסקסואלים, נטל על עצמו אוסטר לגלות את האמת מאחורי הפרשה.
הוא הכין תיק ובו ממצאים כי מדובר בעלילה.
אירועים אלו הניעו את אוסטר לכיוון של התנגדות למשטר הנאצי.
אוסטר היה ידיד אישי של קרל פרידריך גרדלר, וכן של לודוויג בק, שניים מראשי הקושרים, והוא שחיבר ביניהם.
הצלחתו המדהימה של היטלר לקבל את חבל הסודטים ללא קרב בוועידת מינכן, גרמה לכישלון תוכנית זו, אך אוסטר נותר מתנגד פעיל למשטר.
לפני התקפתו של היטלר בחזית המערב במלחמת העולם השנייה בשנת 1940 עשה אוסטר כל שביכולתו על מנת להזהיר את הולנד וצרפת מן ההתקפה המתקרבת.
הוא עמד בקשרים עם הנספח הצבאי ההולנדי רב-סרן סאס, ומסר לו מספר פעמים על המועד המדויק של הפלישה (אשר נדחתה בשל שינויים בתוכניות פעמים מספר).
מגעים אלו לא הוכתרו בהצלחה.
אוסטר המשיך בתוכניותיו להפלת המשטר תוך שהוא יוצר קשר עם גורמים נוספים כגנרל הנינג פון טרסקו, אשר עשה ניסיון לרציחתו של היטלר באמצעות פצצה שהוטמנה במטוסו (ולא התפוצצה).
בשנת 1943 היה אוסטר, ביחד עם מפקדו באבווהר האדמירל וילהלם קנריס, וכן המשפטן הנס פון דוהנאני והכומר דיטריך פון בונהופר מעורבים במבצע בשם U7 שנועד להבריח שלושה עשר יהודים לשווייץ, על מנת להצילם מן השואה.
היהודים הגיעו לשווייץ, אולם במהלך הפעולה נעשתה על ידי דוהנאני עבירה על חוקי המטבע, אשר גרמה לגילוי העניין על ידי הגסטאפו.
דוהנאני ובונהופר נעצרו, ואוסטר פוטר מתפקידיו הצבאיים, והיה תחת פיקוח מתמיד של הגסטאפו, אשר מנע כל קשר עם הקושרים כנגד היטלר.
עם זאת, היה מיועד לו התפקיד של "נשיא בית הדין הצבאי" אם יצליחו הקושרים בקשר.
לאחר כישלון קשר העשרים ביולי נעצר שוב ביום למחרת.
הפעם נשלח למחנה הריכוז פלוסנבירג.
אוסטר, ועמו מפקדו לשעבר קנריס, לא נשפטו כיתר הקושרים בפני "בית הדין העממי", וזאת כפי הנראה בשל התערבותו של הגנרל הנאצי וילהלם קייטל, אשר היה ידידו של קנריס.
היטלר גילה ב-4 באפריל 1945 את יומניו של קנריס ובהתקף זעם הורה לדון אותם בבית דין מיוחד של האס אס.
ב-8 באפריל נערך במחנה פלוסנבירג משפט ראווה לאוסטר, קנריס ובונהופר.
השלושה נידונו למוות, למרות שהאס אס לא היה מוסמך לשפוט אותם וההליך המשפטי היה בלתי-חוקי אפילו לפי החוקים הנאצים.
השלושה הוצאו להורג בתלייה ב-9 באפריל.
כדי להשפיל את הנידונים ולשעשע את אנשי האס אס, נאלצו השלושה להתפשט ולצעוד בעירום אל הגרדום.
עד ראייה, קולונל דני בשם לונדינג, סיפר כי חזה בתלייתם.
הנס אוסטר נקבר בבית העלמין הצפוני של דרזדן (Nordfriedhof) והותיר אחריו את רעייתו, גרטרוד קנופ, ושלושה ילדים.
אוברסט (אל"ם) הנס אולריך רודל היה טייס מפציץ יונקרס Ju 87 "שטוקה" גרמני שלחם במלחמת העולם השנייה.
רודל נולד ב-2 ביולי 1916 בקונרדסולדאו, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1936 התגייס רודל ללופטוואפה, עבר קורס טיס, והוסמך כטייס מפציצי צלילה.
במהלך המלחמה ביצע רודל 2,530 גיחות הפצצה, במהלכן טען שהשמיד 519 טנקים ומאות מטרות סובייטיות אחרות, בהן ספינות מלחמה, רכבות ותותחים, והפיל תשעה מטוסים.
מטוסו של רודל הופל 32 פעמים, והוא חזר לבסיסו פעמים רבות במטוסים שניזוקו קשה והושבתו לאחר מכן.
הוא נפצע ורגלו הימנית נקטעה חלקית, אך פציעתו לא מנעה ממנו להמשיך לטוס.
במהלך המלחמה, התפתחה יריבות עזה בין רודל לבין אלוף הטייס הסובייטי לב שסטקוב.
שסטקוב חיפש אחר מטוסו של רודל, אשר היה ידוע בציור נחש הצפע על צד המטוס.
במרץ 1944, מטוסו של רודל הופל בעומק של כ-50 קילומטרים בשטח הסובייטי.
הוא הצליח לברוח ולשוב לבסיסו.
רודל היה האדם היחיד שעוטר באות צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון מוזהבים, חרבות ויהלומים של הוורמאכט.
האות הוענק לרודל ב-29 בדצמבר 1944.
לאחר המלחמה היגר לדרום אמריקה וחי זמן מה בארגנטינה ובפרגוואי.
באותן שנים נעשה ידיד קרוב של שליט פרגוואי אלפרדו סטרסנר ושל נשיא ארגנטינה חואן פרון.
הוא שב לגרמניה ב-1953 והיה ממנהיגי "מפלגת הרייך הגרמנית" הנאו-נאצית.
לאחר מכן הפך לאיש עסקים.
ב-1976 היה מעורב בשערורייה שגרמה להתפטרותו של שר ההגנה המערב גרמני.
סר הנס אדולף קְרֵבְּס (גרמנית: Hans Adolf Krebs; ) היה רופא וביוכימאי בריטי, בן לאב יהודי יליד גרמניה, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1953.
קרבס נולד בהילדסהיים שבגרמניה לאלמה וגיאורג קרבס.
אביו היה מנתח אף אוזן גרון.
הוא למד בבית ספר בהילדסהיים ולאחר מכן למד רפואה באוניברסיטת גטינגן בין השנים 1918–1923. את הדוקטורט ברפואה הוא קיבל מאוניברסיטת המבורג בשנת 1925. עם קבלת הדוקטורט החל קרבס ללמוד כימיה באוניברסיטת ברלין הוא מונה להיות עוזרו של אוטו ורבורג במכון הביולוגי על שם הקיסר וילהלם עד לשנת 1930.
עם תום עבודתו באוניברסיטת ברלין, חזר קרבס לעסוק ברפואה באוניברסיטת פרייבורג, שם פענח בשנת 1932 את מעגל האוריאה.
בשל מוצאו היהודי, נאסר עליו לעסוק ברפואה בגרמניה הנאצית וכתוצאה מכך בשנת 1933 נאלץ להגר לאנגליה.
הוא הוזמן לאוניברסיטת קיימברידג' לעבוד במחלקת הביוכימיה.
מאוחר יותר, בשנת 1945 מונה קרבס לשמש כפרופסור לביוכימיה באוניברסיטת שפילד.
עבודתו החשובה ביותר הייתה בתחום חילוף החומרים.
מחקרו הוביל אותו לגילוי מעגל חומצת הלימון בשנת 1937, שנקרא לעיתים קרובות מעגל קרבס על שמו.בשנת 1954 עבר לאוניברסיטת אוקספורד ושם נשאר עד פרישתו בשנת 1967
בעקבות פענוח מעגל חומצת הלימון, קיבל קרבס בשנת 1953 את פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, דבר שתרם לכך שבשנת 1958 הכתירה אותו מלכת אנגליה אליזבת השנייה לתואר סר.
קרבס נפטר באוקספורד, שבאנגליה בשנת 1981. מנישואיו של הנס קרבס למרגרט סיסלי פילדהאוס בשנת 1938 נולדו לו שלושה ילדים.
בנו סר ג'ון קרבס הוא זואולוג בעל שם עולמי, בעיקר בתחום האורניתולוגיה אשר בשנת 2007 נבחר לשמש כלורד לימי חייו בבית הלורדים בתואר הברון קרבס.
הנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין הוא נסיך ליכטנשטיין משנת 1989.
הנס אדם נולד ב-14 בפברואר 1945 בציריך לפרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין ולגאורגינה פון וילצ'ק, בתם של פרדיננד מריה פון וילצ'ק ונורברטינה קינסקי, רוזנת וצ'יניץ וטטאו.
בנעוריו הוא היה חניך בתנועת הצופים של ליכטנשטיין בואדוץ והיה גם פעיל בשבט הצופים של וינה.
בשנת 1969 למד הנס אדם באוניברסיטת סנט גאלן, וקיבל תואר במנהל עסקים וכלכלה.
בשנת 1984 מסר לו אביו הזקן פרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין, את רוב הכוח המדיני ואת קבלת ההחלטות.
בשנת 1989 מת אביו פרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין, והנס אדם הוכתר לנסיך ליכטנשטיין.
בשנת 2003 נערך בליכטנשטיין משאל עם בשאלה האם להגדיל את שליטתו על הנסיכות.
לפני המשאל הודיע אדם כי אם המשאל יסתיים בתוצאה שלילית יפרוש ויהפוך את הנסיכות לרפובליקה.
לאחר הבהרה זו תוצאות הבחירות היו חיוביות באופן מוחץ.
ב-30 ביולי 1967 התחתן הנס אדם עם דודניתו מדרגה שנייה, מריה קינסקי, רוזנת וצ'יניץ וטטאו, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
אלויס, נסיך הכתר של ליכטנשטיין (נולד ב-1968)
מקסימיליאן, נסיך ליכטנשטיין (נולד ב-1969)
טטיאנה, נסיכת ליכטנשטיין (נולדה ב-1973)
הנס-מרטין לינדה הוא חלילן ונגן חלילית וירטואוז גרמני, המנגן בעיקר מוזיקה מתקופת הבארוק ומוזיקה עתיקה.
הוא גם מלחין, מעבד, עורך ומנצח.
לינדה כתב מספר ספרי הדרכה לחלילית ולחליל צד:
כן ייסד ייסד את "לינדה קונסורט" (תזמורת בארוק) והוציא הקלטות רבות.
הנס-אדולף פריצמן היה קצין בכיר באס אס ופושע מלחמה נאצי שהתאבד עם סיום המלחמה.
לאחר שסיים את בית הספר, פנה פריצמן ללמוד אגרונומיה בגטינגן.
ב-1918 הצטרף לאחד הפרייקורפס, אך השתתף בלחימה לראשונה רק ב-1921, כשנטל חלק בדיכוי התקוממות הפולנים בשלזיה עילית.
לאחר מכן עבד כמפקח חקלאי במשך שבע שנים בצפון מזרח גרמניה.
באותה שנה, התקבל למפלגה הנאצית (מס' חבר: 142,290).
פריצמן התקדם במהירות: ביולי 1932 נבחר להיות ציר ברייכסטאג; בפברואר 1934 ניתנה לו דרגת גרופנפיהרר ועמה הפיקוד על הגזרה הדרום-מערבית של האס אס, שכללה את שטוטגרט וסביבותיה.
בליל הסכינים הארוכות עצרו הוא וארבעה מאנשיו את הרמן מאתייס, איש אס אה וראש המשטרה הפוליטית בוירטמברג, שהיה מסוכסך עם היינריך הימלר; מאתייס הוצא להורג בבוקר ה-1 ביולי 1934.
ממרץ 1937 עד אפריל 1941 היה פריצמן מפקד המשטרה והאס אס של אזור המבורג; הגאולייטר ונציב הרייך במקום, ולתר קאופמן, מינה אותו לחבר סנאט העיר ולאחראי מטעמו על אכיפת החוק.
עם סיום כהונתו הוענקה לו דרגת גנרל-לייטנט של המשטרה, והוא עבר לקניגסברג, שם מילא תפקיד זהה לזה שהיה לו בהמבורג, הפעם תחת אריך קוך.
ב-29 ביוני 1941 - שבוע לאחר תחילת מבצע ברברוסה - מונה פריצמן למפקד האס אס והמשטרה של גזרת 'רוסיה-צפון', והופקד על המדינות הבלטיות, והמטה שלו פעל מריגה.
הוא היה מעורב בהוצאה לפועל של הפתרון הסופי במדינות אלה: במהלך יולי, רצחה איינזצגרופה א' רבבות יהודים בשטח השיפוט שלו.
פריצמן היה זה שהורה על הקמת הגטו הראשון בריגה, בו רוכזו 30,000 יהודים בסוף החודש.
בתחילת אוגוסט, כשנשאל על ידי אחד מהכפופים לו לאן מתכננים לפנות את יהודי המדינות הבלטיות, ענה לו: "לא באופן בו אתה מתכוון - הם יועברו לעולם הבא."
עם זאת, היה פריצמן נתון ללחצים מנוגדים: מחד, דרש הימלר להשמיד את האוכלוסייה היהודית, אך נציב הרייך היינריך לוהזה - נציגו של השר אלפרד רוזנברג ומושל המדינות הבלטיות וצפון בלארוס - התעקש כי עליהם להיות מרוכזים בגטאות על מנת שיהיה אפשר לנצלם ככח עבודה.
היריבות בין האס אס למנהל האזרחי של לוהזה נמשכה עד סוף אוקטובר, כשהשיג הימלר פקודה ישירה מאדולף היטלר שאפשרה לו לאכוף את המדיניות שדגל בה.
עם זאת, הוא לא היה שבע רצון מהתנהלותו של פריצמן, ובתחילת נובמבר החליף בינו לבין פרידריך יקלן, מפקד האס אס והמשטרה של גזרת רוסיה-דרום - שכללה בעיקר את אוקראינה - שהיה כבר אחראי לרציחתם של מאות אלפי יהודים בשטחו.
ב-9 בנובמבר קודם פריצמן לאובר-גרופנפיהרר ולגנרל מלא במשטרה.
זמן קצר לאחר הגעתו לאוקראינה, סמכויותיו של פריצמן צומצמו: ב-5 בינואר 1942 מונה גרט קורסמן לראש האס אס באזורי הכיבוש הצבאי: אלה הופקעו מידי הראשון, שתוארו שונה ל'מפקד העליון של האס אס והמשטרה באוקראינה'.
ככזה, היה אחראי לרציחתם של מאות אלפי בני אדם בשלוש השנים הבאות, רבים מהם יהודים.
באביב 1943, הסתכסך עם אריך פון דם באך-צלבסקי, שניצל את פעולות הפרטיזנים המקומיים על מנת לנסות ולהפקיע ממנו את השליטה במיזם הקמת הכביש הראשי בין דונצק ללמברג - בו הועסקו 150,000 עובדי כפייה - בתירוץ של בעיות ביטחון.
ב-1 ביולי 1944 קיבל פריצמן דרגת גנרל בוואפן אס אס.
בספטמבר, כשהצבא האדום שחרר למעשה את כל שטח אוקראינה והגרמנים נסוגו, מונה פריצמן ל'מפקח הכללי לענייני הגנה מיוחדת' והוטל עליו לנצל את ניסיונו בלוחמה נגד פרטיזנים על מנת להקים יחידות גרילה שיפעלו נגד בעלות הברית בשטחים הגרמניים שיכבשו.
ארגון זה כונה 'וורוולף', וזכה להצלחות מעטות.
בדצמבר 1944 אף מונה פריצמן למיופה-הכח של ממשלת גרמניה בקרואטיה, לאחר שקודמו אדמונד גלאיזה-הורסטנאו קשר קשר להדיח את אנטה פאבליץ', אך הוא כמעט ולא ביקר במדינה.
בסוף המלחמה, לאחר כניעת גרמניה, נפל בשבי הצבא הבריטי והתאבד על ידי בליעת כמוסת ציאניד.
הנס-גאורג פון פרידבורג היה המפקד האחרון של הקריגסמרינה והגנרל הגרמני היחיד שחתם על כל שלושת ההסכמים של כניעת גרמניה הנאצית באירופה בסיום מלחמת העולם השנייה.
התאבד זמן קצר לאחר מכן.
פרידבורג הצטרף לצי הקיסרי הגרמני באפריל 1914. לאחר סיום קורס קציני ים הוא שירת במספר אניות מלחמה.
מדצמבר 1917 - יוני 1918 עבר קורס קציני צוללות והוצב כקצין בצוללת U-114.
לאחר המלחמה המשיך לשרת ב"רייכסמרינה" שהיה הזרוע הימית של הרייכסווהר כקצין על מספר אניות מלחמה.
בקיץ 1939 חזר לתקופה קצרה לפקד על הצוללת U-27 וביולי 1939 עבר למפקדת הצוללות תחת פיקודו של קרל דניץ.
הוא היה אחראי על אימון הצוותים ופריסת הצוללות בנמלי צרפת.
ב-30 בינואר 1943 סולק מפקד הקריגסמרינה גרוס-אדמירל אריך רדר מתפקידו ודניץ החליף אותו.
פון פרידבורג מונה למפקד כוח הצוללות.
ב-1 במאי 1945 מונה דניץ לנשיא על פי צוואתו של אדולף היטלר שהתאבד יום לפני כן.
פון פרידבורג מונה למפקד הקריגסמרינה והועלה לדרגת גנרל-אדמירל.
ב־3 במאי הגיעה למפקדתו של הפילדמרשל הבריטי ברנרד לו מונטגומרי בצפון-מערב גרמניה ליד לינבורג, משלחת מטעם ראש מפקדת הכוחות המזוינים וילהלם קייטל, בראשות פון פרידבורג.
הגרמנים ביקשו ממונטגומרי שייקבל את כניעת הכוחות הגרמניים הנסוגים מפני הסובייטים, אולם מונטגומרי סירב לדון בגורל הכוחות הנמצאים בחזית הסובייטית, ודרש את כניעת הכוחות שנמצאים בחזית שלו.
לבסוף, אחרי שפון פרידבורג חזר למפקדה הגרמנית וקיבל אישור הוא שב למפקדתו של מונטגומרי, שם חתם ב-4 במאי בשעה 18:30 על כניעה ללא תנאי של הכוחות הגרמניים בהולנד, בצפון-מערב גרמניה ובדנמרק, החל מ־5 במאי בשעה 08:00 (לפי שעון הקיץ הבריטי).
פון פרידבורג הוטס ממפקדתו של מונטגומרי למפקדתו של אייזנהאואר, המפקד העליון של כוחות בעלות הברית באירופה, בריימס שבצפון מזרח צרפת.
ב-6 במאי שלח דניץ לריימס את הגנרל אלפרד יודל, ונתן לו את הסמכות הבלעדית לחתום על כניעה.
כתב הכניעה הצבאית נחתם ב־7 במאי בשעה 02:41 לפנות בוקר.
הכוחות הגרמנים הסכימו לכניעה ללא תנאי הן למפקדה העליונה של כוחות בעלות הברית, והן לפיקוד הסובייטי העליון, החל מ-8 במאי בשעה 23:01 (לפי זמן מרכז אירופה).
מטעם הגרמנים חתמו יודל ופון פרידבורג מטעם המפקדה העליונה של כוחות בעלות הברית באירופה חתם סמית, ובנוסף חתמו: גנרל איוון סוסלופרוב (נציג ברית המועצות) וגנרל פרנסואה סבז (נציג צרפת).
אולם לאחר החתימה התברר שהסובייטים, שחששו שהגרמנים יצליחו להפסיק את הלחימה רק בחזית המערבית, לא היו מרוצים מנוסח ההסכם, ומכך שהוא נחתם במפקדה של אייזנהאואר.
לכן הם דרשו חתימה נוספת על נוסח מתוקן, בברלין.
הסתייגותם הגיעה רק אחרי שנחתם כתב הכניעה, אולם הם לא ויתרו, וב-8 במאי, מעט לפני חצות, נחתם כתב כניעה שני, בברלין, הכבושה על ידי הצבא האדום.
מהצד הגרמני כתב הכניעה נחתם על ידי וילהלם קייטל, גנרל אדמירל פון פרידבורג (כנציג קריגסמרינה) וגנרל הנס-יורגן שטומפף כנציג לופטוואפה.
בשם מפקדת בעלות הברית באירופה חתמו: מרשל האוויר הבריטי ארתור טדר, גנרל אמריקאי קארל ספאץ, גנרל צרפתי ז'אן דה לאטר דה טסיני.
בשם הפיקוד הסובייטי חתמו מרשל גיאורגי ז'וקוב וגנרל וסילי סוקולובסקי.
לאחר חתימת הסכם הכניעה בברלין הורשה פון פרידבורג לטוס לפלנסבורג שם שהה בחברת שרי ממשלת פלנסבורג ללא תפקיד מוגדר.
ב-23 במאי 1945 נאסרו כל חברי ממשלת פלנסבורג ונאמר להם שהם מועברים לחקירה ולמאסר על פשעי מלחמה.
פון פרידבורג לא יכול היה לשאת זאת.
הוא ביקש ללכת לשירותים ושם נגס בכמוסת ציאניד ומת מיד.
הנס-יירגן שטומפף היה גנרל בלופטוואפה במלחמת העולם השנייה ובסיומה היה אחד מהחותמים על כניעת גרמניה הנאצית.
שטומפף נולד ב-15 ביוני 1889 בקולברג שבפומרניה, ובשנת 1907 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית.
במלחמת העולם הראשונה הוא שירת במטה הכללי, עוטר בצלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, ובסיום המלחמה הועלה לדרגת האופטמן.
ברפובליקת ויימאר הוא שירת כקצין מטה במיניסטריון הרייכסווהר.
עם עליית הנאצים לשלטון החל הרמן גרינג לבנות את חיל האוויר (לופטוואפה) למרות שזה היה אסור לפי הסכם ורסאי.
הוא מינה את שטומף בספטמבר 1933 לראש מחלקת כוח האדם בלופטוואפה בדרגת אוברסט-לויטננט.
כשהלופטוואפה הפך חוקי ב-1935 הוא מונה לראש המטה של החיל עד ינואר 1939. ב-1938 הועלה לדרגת גנרל חיל האוויר.
במלחמת העולם השנייה הוא שימש כמפקד צי האוויר הראשון, ולאחר מכן שימש כמפקד צי האוויר החמישי שפעל מבסיסים בנורווגיה בהפצצות על סקוטלנד וצפון אנגליה.
הוא הועלה לדרגת גנרל-אוברסט והוענק לו צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1944 מונה למפקד כוחות הלופטוואפה להגנה על גרמניה מהפצצות בעלות הברית.
הלופטוואפה חדל להתקיים למעשה ככוח משמעותי בינואר 1945 לאחר הקרב על הבליטה.
באפריל 1945 פוטר גרינג ומחליפו רוברט ריטר פון גריים, נאצי מושבע, היה פצוע ועצור בידי האמריקאים.
דניץ בחר בשטומפף לייצג את הלופטוואפה בטקס חתימת הסכם הכניעה בברלין ב-8 במאי 1945 ביחד עם וילהלם קייטל והנס-גאורג פון פרידבורג.
לאחר מכן שימש כמפקד בפועל של הלופטוואפה (שלא היה קיים) בממשלת פלנסבורג.
הוא נעצר עם כל חברי הממשלה הזאת ב-23 במאי 1945. עד 1947 היה שבוי מלחמה בבריטניה, ולאחר מכן התגורר בפרנקפורט עד מותו ב-9 במרץ 1968.
הנס אוטו בודה הוא לויטננט-גנרל בצבא גרמניה.
בודה כיהן עד חודש מרץ 2010 בתפקיד מפקד זרוע היבשה של צבא גרמניה.
בודה נולד ב-6 במרץ 1948, וסיים את לימודי התיכון ב-3 באוקטובר 1966. לאחר מכן הצטרף לבונדסוור (צבא גרמניה), ושירת כצוער ברגימנט הצנחנים ה-313. עד שנת 1972 סיים את לימודי הכשרת קצינים בבית הספר לקצינים בהמבורג, הנובר ומינכן, וקודם באפריל 1969 לדרגת לוטננט.
ב-1972 שירת ברגימנט הצנחנים ה-272 כמפקד מחלקה וכקצין מודיעין עד 1974. באפריל 1975 הוא קיבל קידום לתפקיד מפקד פלוגה ולדרגת האופטמן ברגימנט השלישי.
בין השנים 1978-1980 שימש בודה בתפקיד בבית הספר לקצינים בהמבורג.
באוקטובר 1981 לדרגת מיור ושירת כקצין מודיעין בדיוויזיה המוטסת הראשונה בשנת 1982 נסע לארצות הברית ולמד במכללה במחנה פורט לוונוורת' שבקנזס.
בשנת 1983 חזר לגרמניה, ושירת בבריגדת הפאנצרגרנדיר ה-31. לאחר מכן הועלה לדרגת אוברסט-לוטננט וקיבל את הפיקוד על רגימנט חיל הרגלים ה-82 עד 1988. שימש למשך שנה אחת כראש המטה של דיוויזיית הפאנצר החמישית.
בשנת 1990 הועלה לדרגת אוברסט.
מ-1991 עד 1995 כיהן שוב בבון כראש מחלקת היחידה למשאבי אנוש.
בשנת 1995 הועלה לדרגת בריגדגנרל, ומונה למקד הבריגדה הצרפתית-גרמנית.
פיקד על הבריגדה עד שנת 1997. באותה שנה הוצב בבוסניה והרצגובינה כמפקד הכוחות הגרמניים החברים בכוח הייצוב.
לאחר מכן הוחזר לגרמניה ושימש כסגן מפקד הקורפוס הרביעי עד שנת 2001. באותה שנה הועלה לדרגת גנרל-מיור.
בשנת 2004, התפטר מפקד זרוע היבשה של הבונדסוור גארט גודארה בעקבות סכסוך עם שר ההגנה פטר שטרוק ושטרוק מינה את בודה למחליפו.
בודה שימש כמפקד זרוע היבשה עד מרץ 2010 אז פרש משירות צבאי.
זכה בעיטורי כבוד, בהם צלב הכבוד של הבונדסוור בדרגה 4 (זהב), מדליית הבונדסוור SFOR לציון השתתפות בכוח נאט"ו לייצוב בוסניה והרצגובינה אחרי המלחמה שם ב-1996, אות לגיון ההצטיינות, אות לגיון הכבוד ובשנת 2009 בעיטור מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
הוא פרוטסטנטי, נשוי, בתו אניקה היא קצינת רפואה בבונדסוור.
הָנְס אַוּמָיֵיר היה פושע מלחמה נאצי, קצין אס אס בדרגת שטורמבאנפיהרר וסגן מפקד מחנה ההשמדה אושוויץ.
אף על פי שהיה בין אנשי סגל מחנה אושוויץ הבכירים, שימש כסגן מפקד המחנה, הוא היה שונה משאר קציני האס אס - הוא לא היה מלומד וכמעט אַנְאַלְפָבֵּיתִי.
נולד בעיירה אמברג בגרמניה, שם למד ארבע שנים בבית ספר יסודי ושלוש שנים בלבד בחטיבת ביניים.
בשנת 1918 פרש מבית הספר ללא הכשרות והחל לעבוד כחרט וכמרכיב במפעל רובים מקומי, בעקבות קריירת אביו.
בשנת 1923 עזב את מפעל הנשק הקטן באמברג והלך לעבוד בחברת נשק גדולה יותר שישבה במינכן.
בשנת 1925 ניסה להתקבל לרייכסווהר אך נכשל וחזר לעבוד במפעל הנשק במינכן.
הוא לא הצליח להשתקע ולאחר שעבד במשרות דומות בברלין, ברמן, וקלן נהפך למובטל.
במהלך השנים 1929-1926, אומייר נע מתפקיד לתפקיד, נכנס ויצא לסירוגין ממעגל העבודה ואף עבד במשרות זמניות ובעבודה בקיץ על מנת לשרוד.
היה מהחברים הראשונים במפלגה הנאצית, אליה הצטרף בדצמבר 1929, ובשנת 1931 הצטרף לשורות האס אה והועסק כנהג על ידי משרדם הראשי בברלין.
בסוף דצמבר 1931 הועבר לשורות האס אס שם עבד במוסך והיה בצוותו של היינריך הימלר.
ב-1 בפברואר 1942 הוא שובץ באושוויץ ומונה להיות ראש מחלקה 3 במחנה, הוענקה לו דרגה של "שוצהפטלגרפיהרר" והוא שירת במחנה עד ליום 16 באוגוסט 1943. במהלך תקופה זו אומייר בנה לעצמו שם, הוא היה אחראי לפעולות הכוחניות שהיו במחנה, ביניהם עינויים, הלקאות והוצאות להורג.
ב-19 במרץ 1942, 144 נשים הוצאו להורג לצד "קיר המוות" שניצב בין בלוק 10 לבלוק 11 בהוראתו.
ב-27 במאי 1942 הוא נכח בהוצאה המונית להורג של 168 אסירים שנורו באותו האופן.
ב-18 באוגוסט 1943, אומייר נמצא אשם במעשי שחיתות במחנה וכתוצאה נזרק מאושוויץ תחת הוראתו האישית של מפקד המחנה רודולף הס.
בהתאם לדו"ח חקירה, אומייר הצהיר שבחודשים מאי-יוני 1943 בהם שירת באושוויץ הוא היה כפוף למפקד האס אס והמשטרה תחת "אוברגרופנפהירר" פרידריך יקלן.
הוא צורף לבריגדת הבנייה של האס אס, שהייתה אחראית על הקמת ביצורים באזור אורניינבאום-לנינגרד תחת ארגון טודט.
אומייר החל לפקד על קבוצה של 7,000 עובדי כפייה יהודים והקים את מחנה הריכוז ואיווארה באסטוניה.
לאחר שהותו באושוויץ, הוא חזר לואיווארה כמפקד המחנה ונותר בתפקיד זה עד אוגוסט 1944, אז פונה המחנה וכל אסיריו עברו לידיהם של אנשי סגל מחנה שטוטהוף.
ב-20 באוגוסט אומייר התייצב לפני יקלן ושובץ בגדוד תקיפה של יחידת המשטרה ליד ריגה, לטביה.
שם, לקח חלק בלחימה הבודדת שלו בחזית כאשר היחידה שלו ניסתה לתקוף את האי האסטוני סארמאה ללא הצלחה.
לא ברור איזה חלק לקח בתקיפה.
הגיע לדרגת אס-אס "שטורמבאנפיהרר", שימש כ"לאגרפיהרר" באושוויץ I מ-16 בפברואר 1942 עד 18 באוגוסט 1943.
מספר חבר במפלגה הנאצית: 164,755
אוברשארפיהרר - 11 בנובמבר 1932
האופטשארפיהרר - 20 באפריל 1933
אונטרשארפיהרר - 20 באפריל 1934
אוברשטורמפיהרר - 15 בספטמבר 1935
האופטשטורמפיהרר - 11 בספטמבר 1938
שטורמבאנפיהרר בוואפן אס אס - 9 בנובמבר 1944
באוקטובר 1944, זמן קצר לפני כיבוש ריגה על ידי הצבא הרוסי, הוא קיבל הוראה להתייצב באורניינבורג בפני אס-אס "גרופנפהירר" ריכרד גליקס.
הוא ניצל את ההזדמנות כדי לשאול את גליקס אם הוא יוכל לחזור ליחידתו הקודמת במחנה דכאו כדי שיוכל לפגוש את משפחתו.
בקשתו נענתה בחיוב, אך מצבו הרפואי הידרדר בשל פציעה ישנה בעינו, הוא נשלח לבית חולים ושהה שם עד ינואר 1945. כאשר שוחרר מבית החולים הוא התייצב שנית באורניינבורג ונשאל אם ברצונו לעבור לנורווגיה כדי לעמוד בראש מחנה ריכוז חדש במיסן.