tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אוליבר וריי התחיל ללמוד ביחד באקדמיה לקולנוע בניו יורק.
ריי עבדה בעבודות מזדמנות, ובשלב מסוים התלבטה בין המשך לימודים במשפטים או מנהל עסקים, אך בסופו של דבר נטשה את שני הרעיונות, כאשר Awkward Black Girl התחילה להצליח ב-2011.
פרק הבכורה של סדרת הרשת של ריי, Awkward Black Girl, עלה ליוטיוב ב-2011. הסדרה עוסקת בחייה של "ג'יי" , אותה מגלמת ריי כשהיא באינטראקציה עם עמיתים לעבודה ומושאי אהבה אשר מכניסים אותה לסיטואציות לא נעימות.
הסיפור מסופר בגוף ראשון, בנרטיב של ג'יי, שחושפת את רגשותיה בין כמספרת, ובין באמצעות סצנת חלום.
הסדרה הפכה לוויראלית מפה לאוזן, ובאמצעות בלוגים והמדיה החברתית, וכתוצאה מכך זכתה בסיקור בתקשורת המרכזית.
כדי לממן את שארית העונה הראשונה, ריי וטרייסי אוליבר, שהפיקה והשתתפה בסדרה עם ריי, החליטו לגייס כסף עבור הסדרה דרך Kickstarter.
ב-11 באוגוסט 2011 הן גייסו $56,269 מ-1,960 תרומות, פרסמה את שארית העונה בערוץ היוטיוב של ריי.
ריי בסופו של דבר יצרה שיתוף פעולה עם פארל ויליאמס, והעלתה את פרק הבכורה של העונה השנייה של הסדרה בערוץ היוטיוב שלו, iamOTHER.
ריי התחיל גם להעלות תכנים מקוריים אחרים בערוץ שלה, בעיקר תכנים פרי עבודתם ובכיכובם של אנשים של צבע.
ב-2013, Awkward Black Girl זכתה בפרס שורטי לתוכנית הרשת הטובה ביותר.
ריי יצרה את Awkward Black Girl כי היא הרגישה שהסטריאוטיפים ההוליוודיים של נשים אפריקאיות-אמריקאיות הם מגבילים, ולא מדברים אליה כאישה שחורה.
על ידי שימוש ב-YouTube בתור הפורום היצירתי שלה, ריי שמרה על אוטונומיה בעבודתה, מכיוון שהיא כותבת, מצלמת, מפיקה, ועורכת בעצמה את רוב עבודתה.
סדרות הרשת האחרות של ריי—Ratchet Piece Theater, The "F" Word, Roomieloverfriends, ו-The Choir, בין השאר—גם מתמקדים בחוויות האפריקאיות-אמריקאיות שאינן מיוצגות בתקשורת המיינסטרים.
ב-2013, ריי התחילה לעבוד על פיילוט לסדרה קומית עם לארי וילמור, שבה היא תככב.
הסדרה, על החוויות המביכות של אישה אפריקאית-אמריקאית, נקראה "לא בטוחה".
HBO קנו את הפיילוט בתחילת 2015, ולאחר מכן אישרו את המשך הסדרה.
מאז השקתה ב-2016, הסדרה ממשיכה לגרוף את שבחי הביקורת; אריק דגאנס מ-NPR כתב כי "ריי הפיקה סדרה אשר מרגישה מהפכנית רק על ידי כך שהיא צוחקת על חייה של אישה שחורה ממוצעת בת עשרים ומשהו."
ב-2017, מכון הסרטים האמריקאי בחר זה בסדרה בתור אחת מ"10 סדרות הטלוויזיה הטובות של השנה".
על הופעתה בסדרה, ריי הייתה מועמדת פעמיים לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר – סדרת טלוויזיה קומית או מוזיקלית, ב-2017 ו-2018, ולפרס אמי לבידור בפריים טיים.
ב-14 בנובמבר 2016, HBO חידשה את התוכנית לעונה שנייה.
בכורת העונה השנייה שודרה ב-23 ביולי 2017. ב-8 באוגוסט 2017, הוכרז כי הסדרה חודשה לעונה שלישית.
ב-6 בספטמבר 2018, חודשה הסדרה לעונה רביעית.
הספר הראשון של ריי, ספר זיכרונות שכותרתו The Misadventures of Awkward Black Girl, יצא לאור ב-2015 והפך לרב-מכר ברשימת ניו יורק טיימס.
בספר, היא מתעדת את חייה באמצעות אנקדוטות הומוריסטיות, וחושפת את המאבק האישי שלה עם הקושי להשתלב חברתית, כשהיא לעיתים לא נחשבת "מספיק שחורה".
באוגוסט 2020 נודע כי ריי עתידה להפיק פרויקט תיעודי לרשת הטלוויזיה האמריקאית HBO בשם "Seen & Heard" שיעסוק באנשי טלוויזיה חלוציים ממוצא אפרו-אמריקאי.
בספטמבר 2024, פורסם כי ריי לוהקה לעונה השביעית של הסדרה "מראה שחורה".
שם הלידה של ריי, ג'ו-עיסא, הוא שילוב של שמות הסבתות שלה: ג'ויס ואיסו.
השם האמצעי שלה, ריי, הוא על שם דודתה, שהייתה אמנית.
ב-2012, ריי נכללה ברשימה השנתית של פורבס "30 מתחת לגיל 30" בחלק של עולם הבידור.
ריי הופיעה על שער המגזין Essence במאי 2015, בגיליון "Game Changers" (משנות משחק), לצד שונדה ריימס, אווה דוברני, דבי אלן, ומארה ברוק אקיל.
ריי הביעה את משאלתה שיותר אנשים של צבע יעבדו בהפקה מאחורי הקלעים כדי להשפיע על תעשיית הטלוויזיה לטווח הארוך.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2012–2013 The Number שחקנית: Lisa סדרת רשת 2013 The Couple'
| סדרת טלוויזיה, פרק 1
| סדרת טלוויזיה (פרק אחד)
| dir="ltr" | The Choir| מפיקה בפועל, במאית, תסריטאית
| dir="ltr" | First| מפיקה בפועל שותפה, מפיקה שותפה
| dir="ltr" | Insecure| מפיקה בפועל, תסריטאית, שחקנית
|A Black Lady Sketch Show|ג'ס; תסריטאית, יוצרת ומפיקה
מועמדת פרס גילדת שחקני המסך ביצוע הטוב ביותר של צוות שחקנים בסרט קולנוע (2024)
איסוזו גאלה מיו (ביפנית: いすゞ・ガーラミオ, באנגלית: Isuzu Gala Mio) הוא אוטובוס בינוני מתוצרת יצרן הרכב היפני איסוזו, , אשר מיוצר משנת 1999.
דגמי הדור השני מבוססים על דגמי הינו Melpha, מתוצרת יצרנית האוטובוסים היפנית "J-Bus" , בשותפות (Joint venture) יצרניות הרכב איסוזו והינו מוטורס.
"M-III": סידור מושבים: 41 מושבים ב-9 שורות, 45 מושבים.
איסוזו גיגה (ביפנית: いすゞ・ギガ, באנגלית: Isuzu Giga) היא סדרת משאיות כבדות, מתוצרת יצרן הרכב היפני איסוזו, , אשר מיוצרים משנת 1994.
דור שני - מיוצר משנת 2016
איסוזו ג'ורני K (ביפנית: いすゞ・ジャーニーK, באנגלית: Isuzu Journey-K) הוא אוטובוס בינוני מתוצרת יצרן הרכב היפני איסוזו, אשר יוצר בין השנים 1984–1999.
אוטובוס ציבורי כולל שיבוץ בקווים בינעירוניים.
דלת כניסה: באמצעות מדרגה (1 מדרגה, או 2 מדרגות).
בשנת 1984 הורכב בדגם "P-LR312" מתלה - קפיץ עלים בשני הסרנים.
בשנת 1990 הורכב בדגם "U-LR332" מתלה - קפיץ עלים בשני הסרנים.
איסוזו סופר קרוזר (ביפנית: いすゞ・スーパークルーザー, באנגלית: Isuzu Super Cruiser) הוא אוטובוס סיור מתוצרת יצרן הרכב היפני איסוזו, אשר יוצר בין השנים 1986–1996.
"NSK body" - דגם בגובה סטנדרטי.
איסוזו באלאט (ביפנית: いすゞ・ベレット, באנגלית: Isuzu Bellett) היא מכונית משפחתית מתוצרת קונצרן הרכב היפני איסוזו, אשר יוצרה בין השנים 1963–1973 ביפן, ניו זילנד, ובין השנים 1965–1974 בפיליפינים.
2 דלתות - פסטבק קופה.
2 דלתות - טנדר בתצורה "Coupé utility" הקרוי "Wasp".
החל משנת 1965 הוצעה שלדת טנדר, שהיה בעל מטען של 1 טון והופעל על ידי מנוע בנזין 1.3 ליטר או מנוע דיזל בנפח 1.8 ליטר.
דגם הטנדר נבנה עד שנת 1972.
איסוזו טראגה היא מסחרית מתוצרת קונצרן הרכב היפני איסוזו, אשר מיוצרת מאפריל 2018 באינדונזיה ב"ג'קרטה הצפונית" .
דגמי "איסוזו טראגה" הוצגו לראשונה באינדונזיה ב-23 באפריל 2018 ב-2 תצורות: טנדר פתוח, ומסחרית סגורה.
דגמי "איסוזו טראגה" הושק בפיליפינים ב-13 בנובמבר 2019 בדגם: "S", ובדגם "L".
דגם "איסוזו טראגה פותח כדי להתחרות ב"מיצובישי L300" בשוק הטנדרים האינדונזיים הבינוני.
דגם "מיצובושי L300" מיוצר בשנת 2019 בפיליפינים.
איסוזו פיאצה (ביפנית: いすゞ・ピアッツァ, באנגלית: Isuzu Piazza, קרוי גם: Isuzu Impulse (אמריקה הצפונית), Holden Piazza (אוסטרליה) היא מכונית ספורט בתצורת קופה, מתוצרת קונצרן הרכב היפני איסוזו, אשר יוצרה בין השנים 1980–1993 ביפן.
סוגי הנעות: הנעה אחורית (דור ראשון), הנעה קדמית, הנעה 4x4 כפולה (דור שני).
קיבולת מכל דלק - 58 ליטר (דור ראשון).
איסוטה פרסקיני סוג 8A (באיטלקית: 'Isotta Fraschini Tipo 8A) היא מכונית סלון מסוג "טורפדו" ("Torpedo (car)" ) מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית Isotta Fraschini אשר יוצרה בין השנים 1924–1931.
המכונית ידועה בתפקיד משמעותי בסרט "שדרות סאנסט" משנת 1950.
דגמי "איסוטה פרסקיני סוג 8A" יוצאו לארצות הברית והיו כלי רכב פופולריים מאוד בארצות הברית.
מנוע בנזין 8 צילינדרים, 7,370 סמ"ק היה המנוע העוצמתי ביותר שיוצר בייצור המוני בעולם, באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20.
דגם "איסוטה פרסקיני סוג 8A" השתתף במרוץ מילה מילייה בשנת 1927 .
איסוזו קיובק (ביפנית: 'いすゞ・キュービック'', באנגלית: 'Isuzu Cubic) הם מספר דגמים של אוטובוסים מתוצרת יצרן הרכב היפני איסוזו, אשר יוצרו בין השנים 1984–2000.
דגמים בתצורה אוטובוס נמוך רצפה בעל רצפה הקרובה למפלס המדרכה ודלתות רחבות המצוידות ברמפות, ללא מדרגות.
דגמים בתצורה דלת כניסה: באמצעות 1 מדרגה.
דגמים בתצורה דלת כניסה: באמצעות 2 מדרגות.
איסוזו C (ביפנית: いすゞ・C系, באנגלית: Isuzu C) הם מספר דגמים של אוטובוסים מתוצרת יצרן הרכב היפני איסוזו, אשר יוצרו בין השנים 1980–1984 ביפן
איסוזו BU (ביפנית: いすゞ・BU, באנגלית: Isuzu BU) הם מספר דגמים של אוטובוסים מתוצרת יצרן הרכב היפני איסוזו, אשר יוצרו בין השנים 1962–1980 ביפן.
איסוזו טורקוויז הוא אוטובוס תיירים מתוצרת יצרנית המשאיות והאוטובוסים הטורקית Anadolu Isuzu Automotive Industry & Trading A.Ş אשר בבעלות יצרן הרכב היפני איסוזו, , והחברה הטורקית Anadolu Group, ובשיתוף פעולה (Joint venture) בין התאגיד היפני Itochu Corporation , והתאגיד ההעוסק בתעשיית ייצור, הרכבה והפצה של כלי רכב DRB-HICOM .
"איסוזו טורקוויז" מוגדר בקטגוריה של "Midibus"
דלתות: 2-1, כניסה על ידי מדרגות
קיבולת מכל דלק - 160 ליטר
איסוטה פרסקיני סוג 8 (באיטלקית: Isotta Fraschini Tipo 8) היא מכונית סלון, מסוג "טורפדו" ("Torpedo (car)" ) מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית Isotta Fraschini אשר יוצרה בין השנים 1919–1924.
יוצרו 1,380 יחידות ב-8 תצורות שונות.
"איסוטה פרסקיני סוג 8" הוצעה על ידי היצרן עם שלדה ומנוע חשופים, הקונה היה מזמין את גוף הרכב לפי התאמה אישית.
מנוע בנזין 8 צילינדרים, בטור 5,902 סמ"ק
המכונית צוידה בבלמי ארבעה גלגלים עם דוושה מכנית ובקרת מנוף
המתלים היו ציר קשיח עם קפיצי עלים חצי אליפטיים ובולמי זעזועים הידראוליים מאחור.
המתחרות העיקריות של "סוג 8" היו המכוניות המיוצרות על ידי רולס רויס.
דגמי "איסוטה פרסקיני סוג 8" יוצאו לארצות הברית.
דגמי "איסוטה פרסקיני סוג 8" צולמו למספר סרטים.
מדגמי "איסוטה פרסקיני סוג 8"
איסוף מידע רשתי הוא מונח המשמש את הסוכנות לביטחון לאומי (NSA) בארצות הברית ליירוט תעבורת טלפון ואינטרנט באמצעות כבלי אינטרנט ומתגים מרכזיים, מקומיים וזרים.
מלבד זאת, NSA אוספת גם מידע מתקשורת אינטרנט באמצעות הסדרים עם חברות וספקיות אינטרנט במסגרת תוכנית בשם PRISM.
הן תוכניות לאיסוף מידע רשתי והן PRISM הן חלק מחטיבת פעולות המקור המיוחדת (SSO), האחראית עלאיסוף בשיתוף פעולה עם ארגונים אחרים.
אחת השקופיות של מצגת אודות תוכנית PRISM מתארת איסוף מידע רשתי כ"איסוף תקשורת על כבלי סיבים ותשתיות כאשר הנתונים זורמים" ונטען כי זה מתבצע בארבע תוכניות המעקב העיקריות הבאות:
תוכניות FAIRVIEW, BLARNEY ו-STORMBREW מיועדות לאיסוף נתונים במתקנים בארצות הברית, ואילו OAKSTAR היא מטרייה לשמונה תוכניות שונות המשמשות לאיסוף מחוץ לארצות הברית.
במסגרת כל ארבע התוכניות, האיסוף מתבצע בשיתוף פעולה עם חברות תקשורת מסחריות, הן בארצות הברית והן מחוצה לה.
תוכניות איסוף מידע רשתי מאפשרות גישה לכמויות נתונים גבוהות מאוד.
לדברי פקיד אנונימי ששוחח עם כתב וול סטריט ג'ורנל, ראשית, ברירה מוקדמת נעשית על ידי ספקי התקשורת עצמם, שבוחרים תעבורה (כולל טקסט של הודעות דוא"ל ושמע שיחות טלפון) שמכילה ככל הנראה תקשורת זרה.
לאחר מכן הנתונים מועברים לסוכנות לביטחון לאומי, NSA, שם מתבצעת ברירה שנייה על ידי העתקה קצרה של התעבורה וסינון באמצעות מה שנקרא "בוררים חזקים" כמו מספרי טלפון, דואר אלקטרוני או כתובות IP של אנשים וארגונים בהם NSA מעוניין.
עם זאת, ויליאם ביני, לשעבר פקיד בכיר ב-NSA, טען בפומבי כי ה-NSA מבקש "לאסוף את הכל" תוך סינון מינימלי.
ניתן לעבד ולחפש נתוני אינטרנט שנאספים על ידי תוכניות לאיסוף מידע רשתי באמצעות מערכת XKeyscore.
על פי גורמים רשמיים בממשל הפדרלי האמריקאי לשעבר ובהווה, יש יותר מעשר תחנות מיתוג אינטרנט גדולות בארצות הברית שבהן מתבצע סינון מסוג זה, אשר ממוקמים לא רק ליד האתרים שבהם כבלי האינטרנט התת--ימיים העיקריים נכנסים לארצות הברית.
דוגמה ממשית למתקן שבו NSA שולטת היא חדר 641A בתחנת המיתוג של סן פרנסיסקו של ספקית AT&T, שנחשף בשנת 2006. אחד המכשירים המשמשים לסינון תעבורת האינטרנט הוא מנתח התנועה סמנטית או STA 6400 מתוצרת חברת הבת של בואינג, נארוס.
לאיסוף נתונים מכבלי אינטרנט ומתגים מחוץ לארצות הברית, ל-NSA יש גם הסכמים סודיים עם ספקי אינטרנט זרים, במיוחד באירופה ובמזרח התיכון.
עלויות שיתוף הפעולה שעושות חברות אלה משולמות על ידי NSA במסגרת תוכנית ה-Corporate Access Partner שלה, בדיוק כמו הוצאות חברות התקשורת האמריקאיות.
העלויות הכוללות של תוכנית זו נאמדו ב-278 מיליון דולר ארצות הברית, נכון לשנת הכספים 2013.
בצו של בית המשפט למעקב מודיעין זר (FISC) מ-3 באוקטובר 2011, נאמר כי איסוף מידע רשתי מהווה כ-9% מסך כל 250 מיליון תקשורת האינטרנט אותם NSA אוספת בסמכות סעיף 702 FAA מדי שנה.
במהלך המחצית הראשונה של 2011, NSA רכשה כ-13.25 מיליון תקשורת אינטרנט באמצעות איסוף מידע רשתי.
אף ע פי שמדובר בסכום קטן יחסית, הצו הממשלתי קובע כי איסוף מידע רשתי הוא משמעותי מכיוון שהוא מכיל סוגים מסוימים של מידע מודיעיני זר בעל ערך, אך הוא עדיין כרוך באיסוף מיליוני סוגי תקשורת אינטרנט מדי שנה, ובלתי אפשרי ל-NSA להוציא מכלל תקשורת מקומית, שנאסף עקב קשיים טכניים.
ב-10 במרץ 2015 תבע האיגוד לחירויות האזרח האמריקאי את מחלקת המשפטים והסוכנות לביטחון לאומי (NSA) וטען כי "המעקב חורג מהיקף הסמכות שהקונגרס סיפק בחוק FISA.
חוק התיקונים משנת 2008 ("FAA") ומפר את התיקון הרביעי והראשון לחוקה".
התביעה נדחתה, בדומה לתלונות דומות אחרות, והדיון הראשון נדחה לאוקטובר בשל חוסר ביסוס.
על ההחלטה ערערה קרן ויקימדיה שהובילה שמונה ארגונים נוספים.
עד ל-14 בפברואר 2020, התיק המשפטי טרם הסתיים.
איסהאיה היא עיר הממוקמת במחוז נגסאקי, יפן.
העיר נוסדה ב-1 בספטמבר 1940. נכון ל-1 בספטמבר 2021, אוכלוסיית העיר נעמדה ב־133,115 תושבים וצפיפות אוכלוסין עומדה על 390 נפשות לקמ"ר.
השטח הכולל של העיר הוא 341.79 קמ"ר.
ב -1 במרץ 2005, העיירות Tarami, Moriyama, Iimori, Takaki ו-Konagai (כולן ממחוז קיטאטאקי ) מוזגו כדי ליצור את העיר החדשה איסהאיה.
העיר הייתה בעבר חלק ממחוז קיטאטאקי, אך עקב המיזוג, למחוז לא נותרו עוד ערים והמחוז פורק רשמית.
המיקום הגאוגרפי של העיר על האי קיושו במחוז נגסאקי שבאזור קיושו.
היא גובלת בערים נגסאקי, אומורה, אונזן והכפרים נאגאיו טארה .
נהר הונמיו זורם בעיר .
שם המקום של "איסהאיה" הופיע במסמך משנת 1197 בתקופת קמקורה, (1185–1333) בה שלטו ביפן השוגונים לבית קמקורה.
בשנת 1587 במהלך תקופת אזוצ'י-מומויאמה, השוגון אודה נובונאגה השני שינה את שם משפחתו ל"איסהאיה-Isahaya" ושם השטח שהוא שלט עליו שונה ל-Saga Isahaya.
העיר הייתה מרכז מסחרי חשוב לאזור החקלאי שמסביב מאז המאה ה-13. היא הפכה לעיר מבצר בה שכנה הטירה של משפחת איסהאיה בתקופת אדו (טוקוגאווה) (1603–1867).
בתחומי העיר איסהאיה, ולאורך הכביש המהיר לנגסאקי, נשארו אבני דרך ותחנות דרכים מהתקופה העתיקה.
דבר המבליט את חשיבות הדרך שעברה במקום מאז ומקדם.
ביולי 1957, גשמים חזקים שירדו במחוז נגסאקי גרמו לשיטפון גדול באיסהאיה, עם למעלה מ-500 הרוגים ו-3,500 פצועים.
בשנת 1989 החל פרויקט טיוב הקרקע במפרץ איסהאיה.
ב-20 בנובמבר 2007, התקיים טקס סיום פרויקט טיוב הקרקע וכעבור חודש, נפתח כביש סוללת הטיוב של מפרץ איסהאיה.
אוכלוסיית העיר מונתה 133,162 תושבים (1 בנובמבר 2021), והצפיפות עומדה על 390 נפשות/קמ"ר.
באיסהאיה נמצאת האוניברסיטה הפרטית, אוניברסיטת נגסאקי וסליאן .
חמישה בתי ספר מקצועיים, שמונה בתי ספר תיכוניים, 16 חטיבות ביניים ו-28 בתי ספר יסודיים.
בית הספר למוזיקה של חברת ימאהה העולמית.
בעיר ישנן 4 ספריות ציבוריות ומוזיאון לאמנות והיסטוריה.
העיר ממוקמת בחלק המרכזי של מחוז נגסאקי.
מצפון לעיר איסהאיה נמצא רכס הרי טאקיאמה.
ממערב נמצא חצי האי נגסאקי ומדרום חצי האי שימאברה .
החלק הצפון מזרחי של העיר מוקף משלושת צדדיו במפרץ Ōmura בצפון מערב, ים אריאקה (מפרץ איסהאיה) בצד המזרחי ומפרץ טאצ'יבנה בצד הדרומי.
באזור מפרץ איסהאיה בוצעו פרויקטים גדולים לטיוב הקרקע שהוסיפו מישורים בתוך ים אריאקה לטובת החקלאות האזורית.
בשנת 1989 החל פרויקט הטיוב של מפרץ איסהאיה (諫早湾干拓事業) שהתבצע על ידי משרד החקלאות, היערות והדייג.
בפרויקט נבנו סוללות ושערים ובסך הכל 35 קמ"ר הוחזרו לשימוש חקלאי נכון לשנת 2018.
מיקומה של העיר איסהאיה במרכז מחוז נגסאקי הביאה חברות ליצור בה בסיס פיננסי ותעשייתי אזורי ומחוזי.
בנוסף, החלק המזרחי של העיר שבפרויקט טיוב הקרקע נוספו לעיר 35 קמ"ר של קרקע חקלאית המשמשת לגידול אורז באיכות גבוהה, הפכו את העיר גם לסל המזון והלחם הגדול ביותר במחוז.
פארק התעשייה בעיר מורכב מארבעה קומפלקסים שבהם מוקמו מטות של 11 פירמות פיננסיות ובנקים וכן, מפעלי הייצור וההרכבה של התעשיות הבינלאומיות היפניות.
החברות הידועות ביותר הן: טויוטה, ימאהה כלי נגינה וימאהה אופנועים, סוני, ניסאן, מזדה, הונדה, סוזוקי ועוד.
כמוכן חברות בינלאומיות שבסיסן מחוץ ליפן מקמו את מפעליהם בעיר כגון הרלי-דייווידסון ואחרים.
הפקידים ועובדי פארק התעשייה, ברובם גרים בעיר השכנה אומורה, הידועה כעיר שינה, שנבנו בה כ-90 בתי מלון ומתחמי שינה רבים.
קווי הנוסעים באיסהאיה מגוונים ביותר בהם ניתן לנסוע באוטובוסים מוניות ורכבות.
בעיר פועלות 4 חברות אוטובוסים.
הכביש המהיר של מחוז נגסאקי
שדה התעופה נגסאקי שליד העיר אומורה משרת גם את העיר איסהאיה.
אִיסוּף במבה סיסוקו הוא כדורגלן מאלי המשחק בעמדת הקשר במכבי תל אביב מליגת העל.
סיסוקו גדל במחלקת הנוער של דרבי אקדמי, במולדתו.
ב-30 בינואר 2020 חתם בז'ירונדן דה בורדו מליגת העל הצרפתית, והחל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
בשנת 2021 החל לשחק גם בקבוצת הבוגרים של בורדו.
באוגוסט 2024, חתם במכבי תל אביב מליגת העל לשלוש שנים עם אופציה לעונה נוספת.
שיחק 6 משחקים במדי הנבחרת הצעירה עד גיל 20 של מאלי, כשייצג את מולדתו בטורניר הכדורגל שנערך כחלק ממשחקי אפריקה (2019).
נכלל גם בסגל הנבחרת האולימפית עד גיל 23 של מאלי לטורניר הכדורגל באולימפיאדת פריז (2024).
איסון קנדוב (נולד ב-1941) הוא זמר ומוזיקאי מאוזבקיסטן עם קריירה מצליחה בשנות ה-60-80. הוא זכה בתואר אמן כבוד של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוזבקית בשנת 1974 והוא נחשב לאמן הראשון שייצג את רפובליקת אוזבקיסטן בזירה הבינלאומית בפסטיבל סופוט "סופוט-73".
אלבומיו ומיני-אלבומיו הופצו בהצלחה ברחבי ברית המועצות באמצעות חברת התקליטים הגדולה Melodiya בשנות ה-70 וה-80.
הוא נולד כבן שני למשפחה של יהודים בוכרים.
אביו היה מורה לשפה האוזבקית ואמו הייתה עקרת בית שעבדה במנהל הכספים כשהיה צעיר.
בילדותו, סבו מצד אמו, שהיה בעל קול בריטון לירי, ואמו שרו לו לעיתים קרובות בסופי שבוע או בחגים.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר, נכנס איסון קנדוב למחלקת המשחק במכון לתיאטרון ואמנות, ובשנה השנייה ללימודיו עבר לקונסרבטוריון הממלכתי של טשקנט.
בקונסרבטוריון למד בעיקר שירה קלאסית.
לאחר שהשתתף בהצלחה בתחרות בקונסרבטוריון בשנת 1964, התקבל כסולן וזמר בתזמורת המגוון של אוזבקיסטן.
שמו האמיתי בלידתו היה יצחק איליץ' קנדוב, אך בתחילת דרכו הציע הזמר בוטיר זוקירוב לאמץ את השם איסון מכיוון שהוא נשמע רומנטי ואמנותי יותר.
במהלך 25 שנות הקריירה שלו בברית המועצות, הוא התחבר לשם כל כך עד שלא יכול היה לדמיין שהוא מתחבר לשם אחר.
קנדוב היה בין הזמרים שהופיעו כסולנים בתזמורת הסימפונית אסטרדה, שנוסדה ברפובליקה הסובייטית האוזבקית עבור הטלוויזיה והרדיו הממלכתיים בשנת 1963. תזמורת אסטרדה כללה הרכב רחב של כלי מיתר, סקסופונים, חצוצרות, טרומבונים, גיטרות, פסנתר ותופים, ולעיתים גם כלים ממסורות מוזיקה אוזבקיות ישנות יותר.
יחד עם זמרים כמו בוטיר זוקירוב, לואיזה זוקירוב ואלמירה אורזבייבה, הוא נחשב למייסד שותף של מוזיקת הפופ האוזבקית המודרנית עם השפעות מסורתיות בשנות ה-60.
בשנת 1973 הוא ייצג את ברית המועצות בפסטיבל הזמר הבינלאומי של סופוט עם השיר "Ormonlarga konarokshom" (בתרגום מאוזבקית כ"ערב יורד על היערות") באופרת היערות, סופוט, פולין.
באותה שנה, על בסיס התזמורת האוזבקית, הוקם אולם המוזיקה טשקנט, שם היה הסולן והזמר המוביל.
מאז 1974 הוא משתף פעולה עם האנסמבל הממלכתי" יאללה".
עם יאללה הוא סייר בתריסר מדינות אירופאיות וכן ברחבי ברית המועצות.
בשנת 1977, כאשר הוקם האנסמבל הממלכתי "נאבו", הוא הפך לזמר הסולן שלו.
לאחר שעלה לישראל בשנת 1991, ייסד את ההרכב שלו "שירי עולם", שפעל עד 1997. עם זאת, למרות מספר רב של הופעות בישראל, הוא לא הצליח לשחזר את ההצלחות הגדולות הקודמות שהיו לו בברית המועצות.
הוא המשיך לעבוד כמורה ומאמן למוזיקאים צעירים.
יש לו בן אחד מאשתו מירה, לה נישא בטשקנט בשנת 1982. המשפחה מתגוררת בפתח תקווה.
איסור גנבת אדם היא מצווה מדאורייתא.
על פי חז"ל, הדיבר "לא תגנוב", השמיני או השביעי מעשרת הדיברות לפי חלוקות מקובלות, הוא למעשה איסור על חטיפת אדם.
לפי מצווה זו, אסור לחטוף אדם מישראל.
איסור חטיפת אנשים שאינם מישראל אינו כלול במצווה זו, אך הוא תקף מסיבות אחרות.
מקורה של המצווה הוא בספר שמות כ, יב.
היא הדיבר השמיני מעשרת הדיברות.
חז"ל באמצעות מידת "דבר הלמד מעניינו" ב-מידות שהתורה נדרשת בהן, לומדים כי מדובר בגונב נפשות ולא בגונב ממון.
העונש המפורט בתורה "וְגֹנֵב אִישׁ וּמְכָרוֹ וְנִמְצָא בְיָדוֹ, מוֹת יוּמָת" הוא על חטיפת אדם ומכירתו אחרי קבלת התראה מעדים ורק אחרי חקירתם וקבלת עדותם בסנהדרין.
הסמ"ג (מצווה קנ"ד) מרחיב את האיסור גם לגרים ועבדים משוחררים מכיוון שהם אחים לתורה ומצוות, ומעיר שלפי חז"ל מי שגנב אדם שחציו עבד וחציו בן חורין, פטור מעונש.
על-פי הפיוט אלה אזכרה, מומש עונש זה באופן ציני על ידי קיסר רומי, אדריאנוס, בעת שציווה להרוג את עשרת הרוגי מלכות כעונש על מכירת יוסף בידי אחיו.
האיסור על הצגת סמלים דתיים בבתי הספר בצרפת עוגן בחוק מס' 228–2004, של הרפובליקה הצרפתית ונודע בשיח הציבורי בשם הלא מדויק "חוק הרְעָלָה".
על החוק חתם נשיא צרפת, ז'אק שיראק, ב-15 במרץ 2004, והוא נכנס לתוקף ב-2 בספטמבר 2004.
שמו המלא של החוק (בצרפתית) הוא
החוק אינו מזכיר במפורש סמל דתי מסוים שהצגתו בבתי הספר תיאסר, ולכן אוסר כל לבוש בעל שיוך דתי – לרבות נוצרי, יהודי, מוסלמי וסיקי.
אך עם זאת, חקיקתו באה בעקבות משבר מתמשך, שפרץ בשנת 1989 כאשר נערות מוסלמיות ביקשו ללבוש כיסוי ראש מסורתי, צעיף בשם חימאר, בבתי הספר שבהם הן למדו בצרפת, כחלק מן החג'אב, קוד הלבוש הצנוע המחייב את המוסלמי המאמין.
"משבר הרעלה" כפי שנודע ברבים, עימת ערכים מתנגשים בסיסיים בתרבות הצרפתית.
כיסוי הראש שבו מדובר אינו "רעלה" במובן זה שאינו מסתיר את הפנים, אלא נכרך על השיער, האוזניים, הלחיים, ונרכס מתחת לסנטר.
הביטוי הצרפתי "foulard" פירושו צעיף, ואף הוא אינו מתאר נכונה את ה"חימאר" שבו מדובר.
בשיח הציבורי בעברית התקבל הביטוי "רעלה", ובו ייעשה שימוש בערך זה.
הזהות שטופחה לאחר המהפכה הצרפתית היא זהות לאומית צרפתית, הרואה בהפגנת שייכות דתית עניין שאינו רצוי.
עובדי המדינה בצרפת אמורים להיות אדישים לאמונות דתיות בשעת מילוי תפקידם, ולא להשמיע הצהרות העשויות להתפרש כפוליטיות או דתיות.
בשנת 1905 קיבלה צרפת את החוק הקובע את הפרדת הדת מהמדינה, ואוסר על המדינה להכיר או לממן כל דת.
מדיניותה הרשמית של צרפת היא החילוניות – "laïcité" .
החוק הצרפתי קובע כי בתי ספר המופעלים על ידי הממשל הלאומי או האזורי אינם יכולים לאמץ או לקדם כל דוֹגמה דתית, בין אם המדובר בדת ממסדית קיימת, או אף היעדרה של כל דת, וכל פילוסופיה אחרת.
בתי ספר הממומנים או מופעלים בידי הממשל הלאומי והאזורי אינם יכולים לכפות חינוך דתי על תלמידיהם.
הם צריכים להיות פתוחים כלפי ילדים מכל דת שהיא.
קהילה מוסלמית משמעותית קיימת בצרפת מאז הקולוניזציה של אלג'יריה בשנות ה-30 של המאה ה-19. גלי הגירה בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 הביאו לעלייתה של דת האסלאם למעמד הדת השנייה בגודלה בצרפת, לאחר הנצרות הקתולית.
הערכות באשר למספר המוסלמים בצרפת היא בין 4 ל-8 מיליון מוסלמים, מתוך אוכלוסייה כוללת של יותר מ-65 מיליון נפש.
נטייתם של המוסלמים להתרכז באזורי מגורים משלהם, ושיעור ילודה גבוה יחסית לילידי צרפת, הביאו ליצירת תת-תרבות מוסלמית צעירה ודומיננטית.
באזורים מסוימים של צרפת האורבנית מהווים המוסלמים בין חצי לשליש מן התושבים בקבוצות הגיל הצעירות.
במערכת החינוך הצרפתית מאות אלפי תלמידים בני הדת המוסלמית.
המספר המדויק אינו ידוע, שכן מספרם הכולל של המוסלמים בצרפת שנוי במחלוקת.
חלק מן ההורים המוסלמים מעדיפים לחנך את בניהם בבתי הספר הקתוליים הפרטיים, אך הדבר כרוך בתשלום.
מספר בתי ספר מוסלמים נפתחו לאחרונה, אך רוב התלמידים המוסלמים לומדים במערכת בתי הספר הציבוריים הצרפתים.
המחלוקת בדבר הלבוש הדתי שהובילה לחקיקת איסור הצגת הסמלים הדתיים החלה בשנת 1989 בחטיבת הביניים ע"ש גבריאל האווז בעיר קריי (Creil), פרוור קטן של פריז.
בספטמבר 1989 הופיעו שלוש נערות מוסלמיות ללימודיהן כשהן עוטות את החימאר המסורתי, מעין צעיף המכסה את הראש, את האוזניים והלחיים, אך אינו מסתיר את הפנים.
השלוש, ביניהן האחיות פאטימה ולילה אשבון, נתבקשו על ידי מנהל בית הספר להסיר את הצעיף אך סירבו.
לאחר שלושה חודשים הסכימו האחיות שלא ללבוש את הצעיף בכיתה בשעת הלימודים, אך המשיכו ללובשו בחצר בית הספר.
התקרית הפשוטה הביאה לתגובה חריפה ברחבי צרפת.
בנובמבר 1989 הכריזה מועצת המדינה של צרפת, כי הרעלה, בהיותה דרך ביטוי דתית, נוגדת באופן עקרוני את עקרון ה-"laïcité" (החילוניות) בבתי הספר.
על סמך הודעה זו הוציא ראש הממשלה, ליונל ז'וספן, הנחיה כי בעתיד יהיה הדבר נתון לשיקול דעתו של כל מנהל וכל רשות מקומית כאשר כל מקרה ייבחן לגופו.
בינואר 1990 הושעו על רקע דומה שלוש נערות מחטיבת הביניים ע"ש לואי פסטר בנואיון שבחבל פיקרדי.
הרטוריקה של הצדדים הלכה והחריפה במהלך השנים שלאחר מכן, כאשר מורי בית הספר בננטואה שבתו כנגד לבישת הרעלה בבית ספרם, ובשנת 1993 הורחקו ממנו ארבע תלמידות לובשות רעלה.
בספטמבר 1994 הוציא שר החינוך הצרפתי, פרנסואה בַּיירוּ (), מזכר שהופץ לכל בתי הספר.
המזכר, שפורסם בעיתון "לה מונד" ב-21 בספטמבר 1994, מיתן את החלטת מועצת המדינה, אולם אסר על לבישת הרעלה בכל בתי הספר הציבוריים בצרפת.
המסמך סימן את חזית המאבק האידאולוגי העתידית:
"בצרפת הפרויקטים הלאומיים והרפובליקנים זוהו עם רעיון מסוים של האזרחות.
הרעיון האזרחי של האומה והרפובליקה מכבד מטבעו את כל האמונות, במיוחד את האמונות הדתיות והפוליטיות ואת המסורות התרבותיות, אך הוא פוסל על הסף את שבירתה של האומה לקהילות נפרדות האדישות זו לזו, והמכבדות רק את חוקיהן הן, וחיות בדו קיום ותו לא.
האומה אינה רק קבוצה של אזרחים בעלי זכויות אדם.
אבקשכם לבקש מכל המורים ומכל הצוות החינוכי להסביר לתלמידים את המשמעות הכפולה של כבוד לאמונות הפרט, אך נחישות בהגנה על הפרויקט הרפובליקני בארץ זו".
על פי המזכר, על אנשי החינוך להבחין בין סמלים דתיים "מוצנעים" לבין סמלים דתיים "בולטים" (ובהם הרעלה המוסלמית) אשר נאסרו על התלמידים בבתי הספר בצרפת.
האיסור הביא לגל של תגובות ותגובות שכנגד.
על פי נתונים ירד מספר הילדות לובשות הרעלה במערכת החינוך הצרפתית מ-2,000 בספטמבר 1994 ל-600 בדצמבר באותה השנה, וזאת מכלל 12 מיליון התלמידים במערכת החינוך הצרפתית.
בין 1994 ל-2003 הורחקו 100 תלמידות לובשות רעלה מחטיבות הביניים ובתי הספר התיכוניים בצרפת.
בחלק מן המקרים עתרו התלמידות לבתי המשפט, ואלו לעיתים קיבלו את עתירתן בקביעה כי המדיניות הממשלתית בנושא אינה אחידה, ואל מול "מזכר ביירו" עומדת החלטת מועצת המדינה.
החלטותיהם של בתי המשפט, אל מול הפסיקות המחייבות של "מועצת המדינה" יצרו מעין משפט של תקדים, המנוגד למחשבה המדינית והמשפטית הצרפתית, בו נותר מרווח פעולה רחב לכל בית ספר מקומי להחליט לפי טעמו בשאלה רגישה זו.
נטען כי ישנו מקום ליצירת כלל בהיר ומחייב, שיביא להאחדה של הטיפול בעניין הלבוש הדתי בכל בתי הספר בצרפת.
ביולי 2003 מינה נשיא צרפת ז'אק שיראק את האומבודסמן הצרפתי, ברנאר סטאזי לעמוד בראש ועדת חקירה לבחינת יישום עקרון החילוניות בפועל.
בוועדה כיהנו 20 נכבדים ומלומדים מתחומים שונים בציבוריות הצרפתית.
ב-11 בדצמבר 2003 פרסמה הוועדה את הדין וחשבון שעליו עמלה, ובו נקבע כי הצגתם המופגנת של סמלים דתיים פוגעת בכללים החילוניים של מערכת בתי הספר הצרפתים, וכי יש לחוקק חוק כנגד תלמידים הלובשים סמלים מופגנים, דהיינו סמלים בהם יכולים תלמידים אחרים להבחין בנקל.
הסמלים יכללו את כיסוי הראש המוסלמי לנערות, את הכיפה לנערים יהודים, טורבן לתלמידים סיקים וצלבים גדולים.
הוועדה המליצה לאפשר לבישת סמלים דתיים מוצנעים כצלבים קטנים או מגני דוד, או ידיה של הקדושה פאטימה (חמסה).
על פי הוועדה, תפקידה של מערכת החינוך הממלכתית בצרפת הוא להעביר ידע, להכין את התלמידים לחיים, להבטיח את האוטונומיה והפתיחות לשוני התרבותי, ואת ההתפתחות האישית.
בית הספר מחנך את התלמידים לקריירה מקצועית, אך גם לערכים של אזרחות ברפובליקה הצרפתית.
חינוך זה דורש כללים משותפים כשוויון בין המינים וכבוד לחילוניות.
ועדת סטאזי בחנה מכלול של בעיות הנוגעות ליחסי הדת והמדינה בצרפת, כגון הכחשת השואה ואנטישמיות מוסלמית, בדיקת מוסלמיות אדוקות בידי רופאים גברים ועוד.
המלצותיה נגעו לטווח של עניינים, ובין היתר המליצה גם על ציון החגים היהודים והמוסלמים בבית הספר, אך המלצתה העיקרית הייתה איסור לבישת סממנים דתיים מופגנים בבתי הספר הממלכתיים בצרפת.
בדצמבר 2003 החליט הנשיא שיראק ליישם את מסקנות ועדת סטאזי, שקראו לאיסור סמלים דתיים מופגנים בבתי הספר.
שיראק יזם חקיקה בהליך מהיר לקראת יישומו של החוק כבר בשנת הלימודים המתחילה בספטמבר 2004.
ב-10 בפברואר 2004 הצביעה האספה הלאומית הצרפתית (הבית התחתון של הפרלמנט הצרפתי) ברוב גדול של 494 תומכים, אל מול 36 מתנגדים ו-31 נמנעים, על קבלת החוק, אך קבעה כי לאחר שנה שבה יפעל החוק, תיערך בחינה מחדש.
על אף שברור כי המחוקקים שיוו אל מול עיניהם את הרעלה המוסלמית על כל צורותיה, אין החוק נוקט בלשון מפורשת, אלא מתייחס לפריטים "מופגנים", במונחים רחבים, המתירים כר נרחב לפרשנות.
ב-2 בספטמבר 2004 נכנס החוק לתוקף, עם תחילת שנת הלימודים.
על אף המחלוקת שסבבה את קבלת החוק עברה הפעלתו באופן נטול אירועים יחסית.
על פי סטטיסטיקה רשמית של הממשלה הצרפתית, משנים עשר מיליון התלמידים רק 240 בנות הגיעו לבית הספר כשהן עטויות בלבוש מסורתי אסלאמי.
170 מתוכן הסכימו להסירו, וכנגד 70 נפתחו הליכים.
בסוף הסמסטר הראשון של שנת הלימודים 48 תלמידות הושעו מן הלימודים על פי החוק החדש, לרבות שלושה תלמידים סיקים שניסו ללבוש טורבן בבתי ספר קתוליים.
בתי משפט בצרפת ומועצת המדינה, שנדרשו ליישומם של החוק ולתקפם של מזכרי שר החינוך המבוססים על החוק, קבעו מספר פעמים כי החוק תקף, וכי הפעילות המתבצעת במסגרתו היא חוקית.
עם פתיחת שנת הלימודים 2005 דיווח העיתון "לה מונד" כי למערכת החינוך הצרפתית הגיעו רק 12 תלמידים כשהם לובשים סמלים דתיים מופגנים.
על פי החוקרת חניפה שריפי, מפקחת מטעם משרד החינוך בצרפת, רבות מן התלמידות וההורים ראו את החוק כ"משחרר".
בעוד שלשון החוק קראה לבדיקה מחדש לאחר שנה, במועד שהיה קבוע לכך, ספטמבר 2005 עדיין לא נתבצעה בדיקה זו, וגם לא לאחר מכן.
קבלת החוק גררה גל של הפגנות ברחבי העולם – בלונדון, בביירות, במצרים, בטורקיה, בכווית, בירדן, בבחריין וברשות הפלסטינית.
אלפי צועדים צעדו ברחובות פריז בינואר ובפברואר 2004, אך בקנה מידה צרפתי היו הפגנות אלו בלתי משמעותיות.
על פי הסקרים שנערכו תמך רוב העם הצרפתי בחקיקה החדשה, סקר שנערך על ידי העיתון "לה פריזיאן" מצא כי 69% מן הציבור תומכים בחוק, לעומת 29% המתנגדים לו.
בין המוסלמים בצרפת תמכו 42% בחוק, ואילו 53% התנגדו לו.
בין הנשים המוסלמיות תמכו בחוק 49% בעוד ש-43% התנגדו לו.
בעוד שכל המפלגות העיקריות בצרפת נותרו מפולגות ביחסן לחוק, הצביעו נציגיהן בעד קבלת החוק בפרלמנט, הן משורות האופוזיציה והן משורות הקואליציה.
מפלגת החזית הלאומית הימנית-קיצונית של ז'אן מרי לה פן הייתה היחידה שהתנגדה לחוק.
ארגוני זכויות אדם ברחבי העולם הביעו התנגדות לחוק כמנוגד לחופש הפולחן, שכן עבור המוסלמים הלבוש הדתי אינו רק ביטוי דתי אלא גם מצווה דתית.
באוגוסט 2004 חטפו מוסלמים בעיראק שני עיתונאים צרפתים, כריסטיאן שנו וז'ורז' מלברונו, ואיימו להוציאם להורג אם לא יבוטל "חוק הרעלה".
השניים קראו בקלטת שפרסמו החוטפים לעם הצרפתי להפגין כנגד חוק הרעלה.
החטיפה באה על רקע מסובך, אשר פרט לחוק הרעלה כלל גם את התנגדותו של הנשיא שיראק למלחמתה של ארצות הברית בעיראק, ואת מדיניותה הכוללת של צרפת בנוגע למזרח התיכון.
שר החוץ הצרפתי הודיע כי צרפת לא תבטל את החוק על אף האיום.
העיתונאים שוחררו בדצמבר 2004, מבלי שהחוק בוטל.
איסור הכאת הורים הוא ציווי מקראי האוסר על אדם להכות את אביו או אמו.
עונשו של המכה הוא מוות בחנק.
המקרא אינו אוסר על הכאת הורים, אך הוא מציין את עונשו של המכה: .
האיסור לעשות כן נלמד מהאיסור הכללי להכות כל אדם מישראל.
מלבד האיסור, מבטל המכה גם שתי מצוות עשה: מצוות כיבוד הורים ומצוות מורא הורים.
אסור להוציא מההורה דם בעודו בחיים, העובר על האיסור אינו חייב מיתה, עד שיכה את הוריו מכה שכתוצאה ממנה יצא דם מגוף ההורה.
אם, למשל, המכה הייתה באוזן וכתוצאה ממנה ההורה נתחרש, אומרים שחזקה שיצא דם וחייב בעונש.
עבור גוי שהתגייר, האיסור להכות את הוריו הוא מדברי חז"ל בלבד, שכן הוריו הביולוגיים אינם נחשבים כהורים לעניינים ההלכתיים; .
הורה שהוא רשע אסור להכותו, אך על הכאתו אין עונש מוות.
על פי ההלכה אם הכה אדם את הוריו ולא יצא דם, אם חייב לשלם על ההכאה להורה, משלם, ואם לא - עונשו מלקות; זאת על פי הכלל "אין אדם לוקה ומשלם".
מותר לבן להוציא דם מאביו אם הדבר הוא לצורך רפואי, אך ההלכה היא שהדבר מותר רק כאשר אין אפשרות שאדם אחר יעשה זאת, וכאשר הבן יותר מומחה או שיש להם צער רב ואביו מבקש ממנו מותר.
בספר החינוך נאמר שנוסף לחיוב מיתה יש בעונש זה גם חיוב כרת, אולם כרת זה אינו נזכר ברשימת הכריתות ב או במקורות אחרים, ודעת החינוך היא דעת יחיד
איסור אכילת קטניות בפסח הוא מנהג שהתקבל בחלק מקהילות ישראל כתוספת הרחקה מאכילת חמץ בחג הפסח, על אף שקטניות עצמן אינן נחשבות לחמץ.
לפי מנהג זה נמנעים מאכילת אורז וכן מיני קטניות שונים, כגון שעועית, סויה, פול, עדשים וחומוס.
במנהג זה נכללים למשל גם התירס השייך על פי הסיווג הבוטני לקבוצת הדגנים, והחרדל השייך למשפחת המצליבים.
האיסור נהוג בעיקר בחלק מקהילות אשכנז, ובאופן חלקי גם בחלק מקהילות צפון אפריקה (בעיקר במרוקו), וגבולותיו המדויקים נתונים במחלוקת ובשוני כתלות במנהגים שונים.
מקובל כי הגדרת הקטניות לצורך האיסור אינה זהה להגדרה הבוטנית של משפחת הקטניות.
המנהג מתייחס אך ורק לאיסור אכילה בשל חומרתו המיוחדת של איסור אכילת חמץ, אך אינו מתייחס לשאר האיסורים הנוהגים בחמץ, כדוגמת: איסור הנאה, ואיסור "בל ייראה ובל יימצא".
לכן לא נאסרה החזקת קטניות בבית, אף בקרב הנוהגים להימנע מאכילתן.
על פי דין התורה ודברי חז"ל, רק בחמשת מיני דגן ישנו חשש חימוץ ורק מהם ניתן להכין מצות שבהן יוצאים ידי מצוות אכילת מצה, בעוד מינים אחרים אינם יכולים להיות חמץ.
הרמב"ם כתב זאת במפורש: אומנם בתלמוד מובאת דעת מיעוט של רבי יוחנן בן נורי הסובר שאורז הוא דגן, אך דבריו לא התקבלו להלכה "ולית דחייש להא דרבי יוחנן".
מקור מנהג איסור הקטניות בתקופת הראשונים באשכנז.
המקור הראשון לאיסור נמצא בספר המנהגות לרבי אשר בן שאול מלוניל שאומר: "ונהגו כל העולם שלא לאכול זרעונים בפסח מפני שהן מחמיצין ועל כן נקראין חימצי".
המקור השני הוא דרשה לפסח של רבי אלעזר מוורמס (סוף המאה ה-12), שבה כתב: "ומה שאין אוכלין פולין ועדשים, מפני שיש בהן חיטין".
שם המנהג כבר מצוין כמנהג הרווח.
המקור הבא המזכיר את המנהג הוא הגהות רבנו פרץ לספר מצוות קטן לרבי יצחק מקורביל, בן המאה ה-13:
מדברי רבינו פרץ ניתן להסיק כי כבר בזמנו איסור קטניות נהג בהיקף מסוים.
הוא מסביר כי סיבת האיסור היא מפאת הדמיון בין קטניות למיני דגן והחשש שאנשים עלולים להתבלבל ביניהם.
דבריו הובאו גם בספר המרדכי של רבי מרדכי בן הלל.
אזכור מוקדם נוסף לאיסור נמצא בדברי רבינו ירוחם (1290–1350 לערך), שדחה איסור זה:
גם בספר ארבעה טורים נדחה מנהג זה: "יש אוסרים לאכול אורז וכל מיני קטניות בתבשיל לפי שמיני חיטין מתערבין בהן, וחומרא יתירה היא זו ולא נהגו כן".
בפירוש הבית יוסף על ספר הטורים כתב על כך: "ולית דחש לדברים הללו זולת האשכנזים".
בדברים אלו מוזכר טעם חדש לאיסור זה, חשש תערובת של מיני דגן וקטניות.
המקור העיקרי למנהגי אשכנז הוא המהרי"ל, ובספרו מנהגי מהרי"ל הוא מצדיק בתוקף את מנהג איסור הקטניות: "קטניות כל מיניהן אמר מהר"ש דגזרינן שלא לבשלן בפסח אף על פי שלא מחמיצין כי אם ה' מינים...
ואל יאמר אדם כיון שאין איסור מדאורייתא אין לחוש, דכל דגזרו רבנן, העובר עליו חייב מיתה ועובר על לא תסור מן הדבר אשר יורוך".
בימינו מקובל מנהג איסור זה אצל חלק מיוצאי יהדות אשכנז.
אצל חלקים נרחבים מיוצאי ספרד אוסרים את הקטניות למעט קטניות ירוקות ולחות, משום שלדעתם האיסור לא חל על קטניות אלו משום שהם דומים לירק ולא לדגן.
כך נוהגים יוצאי מרוקו, סלוניקי איזמיר וקהילות הספרדים בארץ ישראל.
עדות מזרחיות כמו יוצאי תימן, איראן, עיראק וכורדיסטן נוהגים להקל בכל הקטניות.
מטעמי המנהג לאיסור אכילת הקטניות בפסח הן:
הדמיון בין תבשילי קטניות לתבשילי דגן, עלול לגרום להחלפה ביניהם.
כיוון שגם ממיני הקטניות היו רגילים לעשות קמח, יש חשש שעמי הארץ יראו שמבשלים ואופים מאכלי קמח קטניות בפסח, ויורו היתר לעצמם לבשל ולאפות בקמח דגן.
חשש שמיני דגן התערבבו עם הקטניות כבר בעת קצירתן ואיסופן, במיוחד בשדות שבהם רגילים לגדל גם דגן וגם קטניות במחזוריות של כמה שנים.
או שהשקים בהם אפסנו מיני דגן שימשו לאפסונן של הקטניות ובשל כך התערבו בהן דגנים.
מחמת שהם מחמיצים ונקראים בשם חמץ (חמצה - חומוס).
מחמת שאין דרך לאכול קטניות במועד שהרי כתוב "ושמחת בחגֶך" (דברים טז), ואין שמחה באכילת תבשיל קטנית.
מחמת ש-חיטה פגומה נראית לעיתים כמו זרעוני קטניות.
נחלקו הדעות האם איסור אכילת קטניות בפסח הוא מנהג איסור שנהגו העם בעצמם ומחייב מצד קבלת הרבים על עצמם, או שיש לו תוקף של גזרת חכמים, כלומר האם העם נהגו איסור מעצמם או שהחכמים גזרו על כך.
יש שתלו בשאלה זו את חלות האיסור על מיני קטניות שלא היו מצויים בשעת האיסור המקורי.
נפקא מינה אפשרית למחלוקת זו היא קטנית שאינה דומה לדגן בצורתה או בשימושיה, או מאידך קמח תפוחי אדמה, הדומה לקמח חמץ, אך אינו תוצר קטניות.
בסמ"ק כתב שדברים שאינם דומים לדגן ואין בהם חשש טעות, אינם בכלל איסור קטניות, אולם ראוי להיזהר בכל הקטניות.
באחרונים ישנן דעות שונות בנושא.
כיוון שתוקפו של האיסור נשען בעיקר על מנהג ומסורת אבות, לאורך הדורות התעוררו שאלות לגבי מעמדם של מינים חדשים של קטניות שלא היו בשימוש בימי הראשונים.
היו שהגדירו את מושג הקטניות באופנים שונים, ועל פי הגדרה זו בחנו את המינים החדשים.
לעומתם, היו שסברו שרק במינים שבפועל נהגו בהם איסור יש להימנע מלאוכלם.
התירס יובא מיבשת אמריקה לארצות אשכנז רק לאחר הנהגת איסור הקטניות, ונאסר אף הוא.
גם את תפוחי האדמה, שאף הם יובאו מאמריקה, היו שרצו לאסור מפני שעושים מהם קמח, אך איסור זה לא התפשט.
בעניין זה כתב הרב יעקב עמדן:
גם הבוטנים יובאו מאמריקה, והרב דוד צבי הופמן כתב שמנהג ירושלים לאוסרם.
אף הרב צבי פסח פרנק, שהיה רבה של ירושלים באמצע המאה העשרים כתב שכך המנהג.
מאידך הרב משה פיינשטיין מארצות הברית כתב: "אין לנו בדבר אלא מה שמפורש שנהגו לאסור, וכן מה שידוע ומפורסם".
בעקבות כך הוא התיר את הבוטנים למי שלא ידוע לו על מנהג במשפחתו לאוסרם.
הרב דוב ליאור כתב שמעיקר הדין היה ראוי להתיר גם תירס, מאחר שלא היה מצוי בתחילה, אך מכיוון שנכתב במשנה ברורה לאוסרו, אין להקל.
אחרונים אחרים כללו גם הם מינים חדשים באיסור, כגון הרב אברהם בורנשטיין שאסר לפתית מפני שהיא גדלה בשרביטין.
כיום ישנם מנהגים שונים לגבי מעמדם של הלפתית והקינואה כמינים חדשים.
מנהג ועדי הכשרות בארץ ישראל להעניק כשרות לפסח למוצרים המכילים מינים שיש בהם מחלוקת "לאוכלי קטניות" בלבד, אולם כשהמחלוקת נובעת רק משימוש בשמן קנולה הנעשה מלפתית, מדיניות הרבנות הראשית לישראל היא לכתוב "כשר לפסח לאוכלי לפתית".
גם ביחס לשעועית ירוקה נחלקו האחרונים.
יש סבורים שהם אינם כלולים בגזרה, הן משום שלא היו באשכנז בשעת הגזרה, והן משום שאינם נראים כדגן ואינם דומים לחמשת מיני דגן אלא כירק.
ויש מחמירים, משום שמעמדם דומה למעמד החרדל, שנאסר על ידי הרמ"א.
מחלוקת דומה קיימת בנוגע לאפונה ירוקה שמגיעה עם השרביטים שלה, ויש שכתבו שהיא מוגדרת קטניות.
כיוון שאיסור קטניות אינו חמור כמו חמץ גמור, היו שהתירו שמן, משום שהוא תוצר קטניות ואינו הקטנית עצמה, ומסיבות נוספות.
כנגדם קמו רבנים רבים ובראשם ה"אבני נזר" ששללו את ההיתר מכל וכל.
בשנת תרס"ט (1909), הרב קוק ובית דינו ביפו נזקקו לשאלה האם מותר להשתמש בשמן שומשומין, שיוצר על ידי יהודי בשם בן ציון ברסלב בבית חרושת ביפו.
הם התירו זאת כל עוד מתייחסים לשומשום באופן דומה למיני דגן, ודואגים שלא יבוא במגע עם מים באף שלב של הייצור, וזאת בין השאר על בסיס ההנחה שלא ייתכן שנחמיר בקטניות יותר מאשר בדגן גמור, שמוגדר כחמץ רק אם באו עליו מים.
ההיתר גרם לפולמוס בין הרב קוק ובית דינו ובין בד"ץ חסידים בירושלים שאסרו שמן זה.
שמן סויה בפסח, יש שאסרו ויש שהתירו.
שמן הכותנה נמכר בעבר כשמן "ללא חשש קטניות".
אך יש שחלקו על כך ובתקופה האחרונה מקובל במערכות הכשרות להתייחס אליו כשמן קטניות, והמחמירים משתמשים רק בשמן דקלים, שמן אגוזים או שמן זית.
הסיבה להקלה בהתחלה נעוצה בעובדה שזרעי הכותנה נחשבים כלא-ראויים למאכל, והשמן שלהם היה בשימוש זניח מאוד, במיוחד בהשוואה לשימוש בצמר הכותנה אשר היווה את עיקר ייעוד המגדל של הצמח.
שני תהליכים שהתרחשו במקביל גרמו למהפך ביחס הכשרותי: נטישת גידול הכותנה לשם צמר עקב העלייה בשימוש בצמר סינתטי, ובמקביל, עלייה גבוהה בביקוש לשמן כותנה עקב כשרותו לפסח.
על כן, יש שקבעו שברגע שהחל גידול של כותנה אך ורק למטרות הפרי והשמן - חל עליו איסור הקטניות.
גם שמן קנולה יש מתירים, מאחר שהוא מיוצר מלפתית שמקורה בקנדה ולא הייתה מצויה בזמן הגזרה ואף לא שימשה למאכל עד להפקת שמן מזנים מוכלאים.
עם זאת, בשמן קנולה המועשר בוויטמין E יש תערובת נוזל המופק מסויה, אם כי הוא בטל בשישים.
בעוד תערובת חמץ גמור לפני פסח בטלה בשישים ככל איסורי תורה, הרי תערובת חמץ שנוצרה בפסח חמורה יותר, ואפילו כמות קטנה של חמץ אוסרת תערובת גדולה.
לפיכך ישנה שאלה לגבי תערובת קטניות שנוצרה בפסח: האם תערובת עם קטניות נחשבת לצורך העניין כמו חמץ גמור, או שגם תערובת קטניות בטלה ברוב (או בשישים) כמו איסורים קלים יותר.
בעל תרומת הדשן התיר לאכול תבשיל שנפל לתוכו גרגיר קטנית.
אך מתוך דברי המהרי"ל משתמע כי לקטניות יש דין של חמץ ואף תערובתם אסורה.
הרמ"א כתב על דברי המהרי"ל שאין המנהג כן משום שמיני קטניות אינם חמץ כלל ואינם אסורים אלא משום מנהג, וכן פסק להלכה.
אומנם לא ברור מדבריו האם כדי להתיר תערובת קטניות צריך ביטול בשישים או שכל תערובת מותרת.
בעל החק יעקב כתב שהלכה כרוב הפוסקים שלא צריך ביטול בשישים, אך עדיין צריך ביטול ברוב, כי אחרת אין לזה דין תערובת אלא קטניות ממש.
באותו אופן פסקו החיי אדם והמשנה ברורה.
היו שרצו לדייק מדברי הפרי חדש שמותר לכתחילה לבטל קטניות ברוב ואפילו בפסח עצמו.
אומנם, מדברי הרמ"א עצמו משמע שההיתר הוא רק בדיעבד אם נפל משהו לתוך תבשיל, ואין לבטל איסור זה לכתחילה על ידי יצירת תערובת בכוונה.
כיום מקובל לציין לגבי כשרות לפסח את המונח "ללא חשש קטניות" רק כשאין בנמצא קטניות בתערובת, ואפילו בשיעור מועט.
הפוסקים דנו לגבי מעמדם של כלים שבושלו בהם קטניות.
בספר כף החיים כתב שלאחר 24 שעות ניתן להקל ומביא בשם הזרע אמת, להתיר גם בכלי בן יומו.
הסיבה להיתר היא משום שגם אם הקטניות נבלעו ב-24 שעות האחרונות הם יתבטלו ברוב כאשר תבשיל אחר מוכנס לכלי.
על פי זה פסק המהר"ם שיק, שכשמבשלים קטניות (כגון לצורך תינוק) יש לייחד עבורם כלים מיוחדים, משום שאין לבטל איסור לכתחילה.
על פי אותו הגיון, הרב עובדיה יוסף מתיר לאשכנזי לאכול אצל ספרדי, גם אם ידוע לו שבאותו יום בישלו קטניות בכלים.
אחרונים רבים כתבו להתיר אכילת קטניות בפסח בשעת הדחק, כגון בשעה שמזון כשר לפסח נמכר ביוקר, ומקובל היה בתקופות רעב להתיר אכילת קטניות בהיעדר מזון אחר.
כך למשל התירו רבני וילנא, בראשות רבי יחזקאל סג"ל לנדא, אכילת קטניות לעניים בפסח ה'תרכ"ח, בשל התייקרות תפוחי האדמה.
אומנם, בעל שו"ת תשובה מאהבה כתב כי אין כוח ביד שום בית דין בעולם לבטל האיסור שנתפשט בכל ערי אשכנז, וכי "אף אם יתכנסון בית דין של שמואל הרמתי ואליהו ובית דינו...אין בידם להתיר אורז ומיני קטניות בפסח".
גם בעל הצמח צדק, והמאמר מרדכי החמירו שלא לאכול קטניות אפילו בשעת הדחק.
בימי מלחמת קרים גויסו חיילים יהודים לצבא הרוסי, והקהילות היהודיות ברוסיה דאגו לספק לאותם חיילים מזון כשר בכל מהלך המלחמה.
לפני פסח נשאלו הרבנים האם אפשר להתיר את הקטניות בגלל המצב.
הנצי"ב מוולוז'ין, פסק שיש להקל בקטניות.
ומשנשאל האם ההיתר הוא לחיילים היהודים, ענה: "אנחנו (=הבעלבתי"ם") נאכל קטניות - ואילו את החיילים היהודים נאכיל רק אוכל שאינו מכיל קטניות".
לעומת זאת, החכם האיטלקי רבי ישמעאל הכהן בשו"ת זרע אמת, אסר אכילת קטניות גם בזמן מחסור, כשהוא מנמק זאת בחשש מפני התוצאות העלולות להגרם מהיתרים מיוחדים בתקופה של ירידה כללית בהקפדה בשמירת המצוות.
שאלה זו התעוררה שוב בתקופת השואה.
בשנת 1942 נשאל רבה של חוסט הרב יהושע גרינוולד האם בשל המצב הדחוק ניתן להתיר אכילת קטניות.
הרב גרינוולד אסר לאכול קטניות, כדי שלא יבואו להתיר גם חמץ, אולם לחיילים שניצבו בפני שתי ברירות: אכילת חמץ או אכילת קטניות, התיר בלית ברירה אחרת לאכול קטניות.
בפסח 1943 התיר הרב יוסף הירש לעובדים במחנה העבודה פלאשוב לאכל קטניות, וכך התירו גם האדמו"ר ר' קלונימוס קלמיש שפירא מפיאסצ'נה בגטו ורשה והרב אפרים אשרי בגטו קובנה.
בתקופת המצור על ירושלים במלחמת העצמאות, התיר הרב צבי פסח פרנק לאכול אורז וקטניות בפסח, בשל המחסור במזון.
כעבור שנה בתקופת הצנע בפסח תש"ט (1949) התירה הרבנות הראשית באופן כללי אכילת קטניות בפסח בשל המחסור במזון בארץ.
בדורות האחרונים היו רבנים שניסו להתיר את הקטניות בפסח למשל הרב יעקב עמדין העיד על אביו הרב צבי הירש אשכנזי שאף שלא התיר אכילת קטניות הוא סבר כי מדובר בחומרא שאין לה טעם וריח וגורמת למכשולות אחרים, כך כתב:
אולם דעות אלו גררו ביקורת חריפה,
כבר בדבריו של בעל ערוך השולחן ניתן לחוש בעוצמת ההתנגדות לשינויים כאלה:
בה'תק"ע (1810) הורתה הקונסיסטוריה היהודית של וסטפאליה בראשות ישראל יעקבסון, ממבשרי היהדות הרפורמית, על הפקעת האיסור.
ששת חברי הוועד נימקו זאת בעיקר במחסור במזון בקרב חיילים יהודים, והסתמכו על כך שהספרדים לא נהגו כן.
הוראתם עוררה מחלוקת קשה ביבשת, ואפילו מורי ההלכה המתונים בצרפת מחו בה.
אחד מרבני הקונסיסטוריה של וסטפאליה, מנחם מנדל שטיינהארט, פרסם ב-1812 הגנה על המהלך בשו"ת הקצר "דברי אגרת".
כנסת הרבנים של התנועה הקונסרבטיבית בישראל פסקה ב-1989 כי יש לבטל איסור אכילת קטניות בפסח ואף כינתה את המנהג "מנהג שטות".
בתשובה לשאלה בדבר האיסור לאכול קטניות ענתה:
לקראת פסח 2016 הרחיב ועד ההלכה באמריקה היתר זה לכל העולם.
איסור הנאה איסור הלכתי להשתמש או להפיק תועלת כלשהי מדבר שהוגדר בתורה או בדברי חז"ל כאסור בהנאה, ובהתאם, תוקפו של האיסור הוא דאורייתא או דרבנן.
חפץ יכול להיאסר בהנאה על אדם גם בעקבות נדר שלו או של בעל החפץ, ובמקרה כזה תוקף האיסור הוא דאורייתא.
בתורה נאסרו מאכלים רבים באיסור אכילה, וחלקם נאסרו גם באיסור הנאה, שמוסיף על איסור האכילה איסור להשתמש בחפץ בכל אופן, גם על ידי נתינתו לבעלי חיים למאכלם, או מכירתו לגוי.
לדעת רבי אבהו, כל איסור אכילה שמנוסח בתורה בלשונות "לא תאֹכַל", "לא תאֹכְלוּ" או "לא יֵאַכֵל", כולל גם איסור הנאה מהדבר, אלא אם נכתב במפורש שהדבר מותר בהנאה, כגון באיסור אכילת נבלה שבו נכתב במפורש היתר למכור לגוי, ואיסור אכילת טרפה שבו נאמר במפורש היתר להשליכה לכלב.
לדעת הרמב"ם מי שנהנה מאיסורי הנאה, לדוגמה מי שמכרם לגוי, אינו לוקה.
לדעת המגיד משנה טעם הדבר הוא שכל הנאה אינה דרך השימוש האופטימלית במאכלים, שהיא אכילה.
לעומת הרמב"ם הריא"ז כתב שהנהנה מאיסורי הנאה, כמו למשל המוכר לגוי איסורי הנאה לוקה.
עבודה זרה - כולל הנאה מאפרה לאחר שריפתה.
יין נסך - יין שגוי ניסך לעבודה זרה.
גופת אדם מת (למעט שיער).
שור הנסקל- (שור שהרג אדם, ונידון למוות בבית דין).
כלאי הכרם - תבואה וגפן שגדלו ביחד.
איסור ערלה - פירות אילן בשלוש שנותיו הראשונות.
חמץ במהלך ימי חג המצות.
חמץ שעבר עליו הפסח - חמץ שהיה ברשות יהודי באחד מימי הפסח, קנסו חז"ל שהחמץ אסור באכילה והנאה.
סתם יינם: יין של גוי, או שנגע בו גוי, או ששהה ליד גוי ללא השגחה.
גזירה זאת היא הרחבה של דין יין נסך, והיא הופכת כל יין שנגע בו גוי ליין החשוד בכך שהוקדש לעבודה זרה, דבר ההופכו ליין נסך האסור בהנאה מן התורה.
עם זאת מקור נוסף הובא לגזירת חכמים זו: "יינם משום בנותיהם".
ישראל שהיה לו תנור ואפה בו נכרי חמץ בפסח, אסור לו לקבל מהנכרי מעות בשכרו, אבל אם קיבל המעות, מותר לו ליהנות מהם.
עבר ומכר איסורי הנאה, דמיו מותרים, מלבד בעבודה זרה ובשביעית, ויש הסוברים שהדמים אסורים מדרבנן
דמי 'סתם יינם' אסורים לדברי הכל משום שהחמירו חכמים בסתם יינם כדמי יין שנתנסך לעבודה זרה.
המשנה במסכת תמורה מבדילה בין איסורי הנאה שחייבים שרפה, לבין אלה החייבים קבורה: איסורים שחייבים שרפה מותר להשתמש באפרו אך איסורים החייבים קבורה שנשרפו אפרם אסור.
מהתורה אין חובה לשרוף או לקבור את 'איסורי הנאה' מלבד חמץ בפסח וממון עיר הנידחת שחובה לשורפם.
אמנם אף שאין חובה, מכל מקום ראוי לכלות מן העולם כל דבר שאסור בהנאה מחשש שיבואו לתקלה על ידם.
ישנם דינים מיוחדים שנובעים כתוצאה מכך שהחפץ נאסר בהנאה:
קידושין באיסורי הנאה - ככלל, קידושין באיסורי הנאה אינם חלים.
יש שביארו דבר זה בטעם שאיסורי הנאה נחשבים כחסרי ערך ממוני.
לדוגמה: מי שקידש אישה בחמץ בפסח, אין הקידושין חלים.
לגבי קידושין בחמץ בערב פסח שאיסור חמץ בזמן זה הוא רק מדרבנן, ישנן כמה שיטות בראשונים.
מצוות לאו להנות נתנו - מותר לקיים מצוות באיסורי הנאה כשאין הנאה הנלווית לקיום המצווה, על פי הכלל שמצוות לאו להנות נתנו, דהיינו שאין קיום מצווה נחשב להנאה.
כתותי מיכתת שיעוריה - יש מאיסורי הנאה שחייבים שרפה או קבורה ולכן חפץ שנכנס תחת חיוב זה, אינו ראוי לקיום מצווה אם מתנאי המצווה שיהיה בו גודל מסוים ('שיעור') ונחשב ש'כתותי מכתת שיעוריה' כאילו הוא חתוך לחתיכות ואין בו שיעור.
לכן לולב של איסורי הנאה פסול ואין יוצאים בו ידי חובת מצוות נטילת לולב.
איסור הלנת המת הוא מצוות לא תעשה מהתורה על עיכוב קבורת המת.
פשט המקרא אמנם מתייחס להרוגי בית דין, אולם המשנה בסנהדרין מבארת שהאיסור נוגע לכל אדם.
בנוסף על איסור הלנת המת, קיימת מצוות עשה מקבילה לקבור את המת ביום מותו.
לגבי מצווה זו נחלקו הפוסקים אם היא חלה להלכה על כל מת או דווקא על הרוגי בית דין.
מותר לפי ההלכה להלין את המת אם הדבר נעשה לכבודו של מת.
הציווי מופנה אל קרובי המשפחה של המת, ואם אין לו קרובי משפחה, מופנה הציווי אל בני עירו.
חכמי המשנה נחלקו אם האיסור מתייחס רק למגדף ועובד עבודה זרה כדעת חכמים או לכל מי שהתחייב סקילה (כל הנסקלין נתלין) כדעת רבי אליעזר.
ההלכה נפסקה כדעת חכמים שרק לגבי מגדף ועובד עבודה זרה קיים האיסור.
מקור האיסור בספר דברים (), שם נאמר:
אף שלפי רש"י המצווה היא רק במת מישראל, בספר יהושע מסופר כי יהושע במלחמותיו בארץ כנען, קיים את ההלכה הזו במלך העי (), ובחמשת המלכים: מלך ירושלים, מלך חברון, מלך ירמות, מלך לכיש ומלך עגלון (), לאחר שתלה את גופותיהם במשך היום, לעת ערב הורידם מעל העצים וקברם.
נחלקו הראשונים אם איסור הלנת המת חל גם בחו"ל.
דעת הרמב"ן ואחרים היא שאכן יש איסור, אלא שחומרתו פחותה מהאיסור בארץ.
רש"י מבאר כי טעם המצווה "קללת אלהים תלוי" שהוא "זלזולו של מלך הוא, שאדם עשוי בדמות דיוקנו, וישראל הם בניו.
משל לשני אחים תאומים שהיו דומין זה לזה, אחד נעשה מלך ואחד נתפס ללסטיות ונתלה.
כל הרואה אותו אומר 'המלך תלוי'".
כלומר ישנו ביזוי של האל, בכך שהאדם שנברא בצלמו, מתבזה ונרקב על העץ.
הערוך השולחן כותב בעקבות הספרי כי במצווה זו יש גם מצוות עשה וגם לא תעשה.
היחס בין המצווה לחוקים זרים
בשנת 1772, בעקבות פנייה שקיבל מאולוף גרהרד טיכסן, הוציא פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שוורין הוראה, שלפיה אסור לקבור אף אדם עד שיעברו שלושה ימים מיום מותו (מחשש שהמת רק נראה כמת, אולם הוא עדיין חי).
הקהילה היהודית פנתה למשה מנדלסון ובקשה את עצתו בנושא.
מנדלסון כתב לדוכס והסביר לו שאמנם דין התורה לא מחייב קבורה מיידית, אבל ההלכה מחייבת אותה מדרבנן.
הוא הציע פשרה, שהקהילה היהודית תמשיך במנהג של קבורה מיידית אבל רק אחרי שרופא מוסמך יוודא שהנפטר באמת מת.
הפשרה נתקבלה על ידי הממשלה.
כיום, לעיתים דוחים את הקבורה ביום או יותר, על מנת לאפשר השתתפות ציבור בהלוויה, או לאפשר את השתתפותם של קרובים שנמצאים במקומות רחוקים.
אולם בירושלים נהוג לקבור כל מת ביום מותו, אף בשעות מאוחרות בלילה, ולא לדחות את קבורת הנפטרים מעבר ליום מותם.
אולם לעיתים כן דוחים את הלוויתם של אישים חשובים גם בירושלים, כדוגמת הלוויתם של רבנים מפורסמים, על מנת לאפשר הלוויה מכובדת ורבת משתתפים.
מנהג זה הוא אחד מהמנהגים המיוחדים לירושלים, ומקורו בהלכה מיוחדת שתוקפה ככל הנראה הוא לירושלים שבין החומות.
איסור אכילת חֵלֶב הוא מצווה ביהדות אשר אוסרת אכילה של חלקים שומניים מוגדרים של בהמה.
איסור זה הוא חמור מרוב איסורי המאכלות האסורים והתורה מציינת שהעונש על אכילת חלב הוא כרת.
עונש זה, כמו שאר איסורי אכילה שבתורה, הוא על אכילת כזית או יותר של חלב.
האיסור הוא רק לגבי אכילה והתורה במפורש מתירה שימושים אחרים בחלב.
בתורה שבעל פה מכונים החלקים השומניים האסורים חֵלֶב ואילו החלקים המותרים נקראים שומן.
איסור אכילת חלב נזכר בתורה מספר פעמים.
האזכור הראשון לאיסור מופיע בפרשת ויקרא: .
החלב האסור באכילה הוא כל אחד מחלקיה השומניים של בהמה שהיו מוקרבים על המזבח אילו הייתה זו בהמת קורבן (למעט האליה), ולפיכך נאסרים באכילה בבהמת חולין.
החלב האסור באכילה הוא רק זה הבא משלוש הבהמות: פרה, כבש ועז ואילו החלב משבע החיות הטהורות ומעופות מותר באכילה, חלב של כוי גם כן נאסר משום שיש ספק אם הוא חיה או בהמה.
חלב של עובר הנמצא באמו לאחר שחיטתה ולא השלים את התפתחותו מותר באכילה.
שלושה חלבים הם שחייבים עליהם כרת: חלב שעל הקרב, ושעל הכליות, ושעל הכסלים; אבל האליה (שומן הזנב) מותרת באכילה.
לא נקראה האליה בתורה "חֵלֶב" אלא לעניין קורבן בלבד, כמו שנקראו "חלבים" הכליות ויותרת הכבד לעניין קורבן.
הפרשנות הקראית לתורה חולקת על כך ולשיטתה, הן האליה, הן יותרת הכבד והן הכליות אסורות כדין כל חלב אחר.
רבי עקיבא מתאר את החלב האסור כ"תותב, קרום ונקלף".
רש"י מפרש את המונחים הללו: תכונת התותב אומר שהחלב פרוס על הבשר כמו בגד ומשמעות התכונות האחרות הן שעל החלב יש קרום דק הניתן לקילוף.
החלב דבוק לבשר, וניתן להפרידו בקלות.
ואילו השומן מחובר אל הבשר ומהווה חלק בלתי נפרד ממנו.
החלב נמצא באזור מערכת העיכול, על הכסלים, המעיים ועל הכליות.
בתקופת בית שני הייתה אי-בהירות לגבי השומן שעל הקיבה וכוהנים חקרו את הנושא והגיעו למסקנה שהיא מותרת.
בעבר התירו קהילות הריין חלק מהשומן הדבוק לכרס באכילה אך שאר הקהילות אסרו.
יש מספר קרומים ורקמות חוטיות הנכללות באיסור חלב אך אין עליהם חיוב כרת, ולא ברור אם איסורם הוא מדאורייתא או מדרבנן, אולם על חלק מהקרומים יש דין כרת.
פעולת הסרת החלבים וגיד הנשה מן הבהמה כדי להתירה באכילה נקראת ניקור, והעוסק בה נקרא "מנקר".
כיום מקובל, בעיקר בקרב קהילות האשכנזים, שלא לנקר כלל את חלקה האחורי של הבהמה אלא למכרו לנכרי, מפאת הקושי הרב והדקדוק הנדרשים בניקור חלק זה.
על חומרת הטעות במכירת בשר עם חלב ניתן ללמוד בשולחן ערוך: .
בתורה נכתב בהקשר לקרבנות "כל חלב לה'".
ביטוי זה, בצירוף העובדה שכל חלקי החלב המוקטרים למזבח (למעט חלק מהאליה הנמצא בכבש בלבד) אסורים באכילה ורק חלב הבהמות שניתן להקריב למזבח אסור, מראים שהחלב לא נועד לאכילת אדם, אלא להקרבה על גבי המזבח.
טעמים רבים נאמרו בטעם איסור אכילת חֵלֶב:
יש המסבירים שאיסור אכילת החלב והדם נובע מכך שהם מועלים על גבי המזבח.
מהאבן עזרא משמע שלא ראוי שיאכל האדם דבר המוקדש לגבוה, והרלב"ג הסביר שמטרת האיסור היא להגדיל את כבוד הקורבנות.
יש שהסבירו שאכילת החלב גורמת נזק לבריאות האדם.
כן כתבו הרמב"ם, הרמב"ן, הרלב"ג ואחרים.
ספר החינוך הוסיף שכמו במאכלות האסורות האחרים, גם החלב פוגע בגוף, ובכך מונע מהנפש לפעול בחכמה.
רבי יצחק אַבְּרַבַּנְאֵל כתב באותו כיוון: "שהחלב נברא מהלבנה, ומפני קורו ולחותו, הוא בלתי נאות למזג האנושי, והדם שיתילד ממנו ידמה לדם החזיר, ומפני זה אסר אכילתו לישראל שראוי שיהיה עם חכם ונבון".
רבי יצחק אברבנאל כתב גם שהדם והחלב הם ביטויים לדברים המביאים את האדם לידי חטא, ובאיסור אכילתם ושריפתם על גבי המזבח נרמז לאדם לבטל את תאוותיו ואת הדברים המביאים אותו לחטא, ולא להשתקע בהם.
הרדב"ז מביא הסבר שאכילת החלב מטמטמת את ליבו של האדם.
הרש"ר הירש הסביר כי צבירת החלב היא יעד אנוכי של הבהמה ושונה בתכלית מהיעד שצריך להיות לאדם.