tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנובמבר 1805 קודם סמית' לדרגת תת-אדמירל ושב ונשלח אל הים התיכון, תחת פיקודו של קולינגווד, שמונה למפקד הצי לאחר מותו של נלסון.
קולינגווד שלח את סמית' לסייע למלך פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות לכבוש את נאפולי מאחיו של נפוליאון ז'וזף בונפרטה, שהכריז על עצמו כמלך נאפולי.
סמית' תכנן מערכה תוך שימוש בחיילים בלתי סדירים מקלבריה בנוסף לכוח של 5,000 חיילים בריטים.
הם הביסו כוח צרפתי עדיף ב-4 ביולי 1806 בקרב מיידה, אך סמית' שב והסתכסך עם הממונים עליו והודח מן הפיקוד על אף הצלחתו.
סמית' נשלח לסייע לאדמירל דקוורת' במסעו לקונסטנטינופול בפברואר 1807, מסע שנועד למנוע מן הצרפתים לחבור לטורקים.
על אף ניסיונו הרב באזור המזרח התיכון והיכרותו עם חצר המלוכה, נותר סמית' בתפקיד משני, והושאר בצל על ידי דקוורת'.
המסע הסתיים בכישלון, והמשלחת נאלצה לסגת דרך מצר הדרדנלים תחת אש טורקית כבדה.
ב-1807 נקראו דקוורת' וסמית' בחזרה ללונדון.
באוקטובר 1807 חתמו צרפת וספרד על הסכם לחלוקת פורטוגל ביניהם.
בנובמבר 1807 מונה סמית' למפקד משלחת לליסבון במטרה לסייע לפורטוגזים בהדיפת המתקפה, או בהשמדת הצי הפורטוגזי - אם ישתלטו עליו כוחות עוינים.
סמית' הצליח לארגן את מסע הצי הפורטוגזי לריו דה ז'ניירו בברזיל שהייתה אז מושבה פורטוגזית.
שם החל בתכנון מתקפות על מושבות ספרד בדרום אמריקה, אך נקרא חזרה לאנגליה ב-1809 לפני שהספיק לממש תוכניתו.
הוא קודם לדרגת תת-אדמירל ב-1810, ובאותה השנה נישא לקרוליין רמבולד, אלמנתו של הדיפלומט סיר ג'ורג' רמבולד שעבד עם סמית'.
ביולי 1812 שב סמית' והפליג לים התיכון על סיפון ספינת הדגל שלו "טרמנדוס", כסגנו של סיר אדוארד פילאו, כשמשימתם הייתה הטלת מצור על טולון.
בהמשך עבר לפקד מספינת הדגל "היברניה" שעל סיפונה היו 110 תותחים.
המצור היה מתיש, בשל העובדה שהצרפתים לא יצאו מן הנמל והתחמקו מעימות עם הבריטים.
בתחילת 1814 נכנסו בעלות הברית כמנצחות לפריז ונפוליאון הודח והוגלה לאי אלבה.
אז החליט סמית' להתמסר למלחמה בעבדות.
שודדי הים הברברים פעלו במשך מאות בשנים מחופי צפון אפריקה, סחרו בעבדים ובמלחים שבויים, ואף העזו וניסו לחטוף אנשים מחופי אירופה לרבות אנגליה ואירלנד.
סמית' השתתף בקונגרס וינה במטרה לקבל מימון למשימה שתשים קץ סחר העבדים של שודדי הים הללו.
במרץ 1815 נמלט נפוליאון מאלבה וצעד לעבר פריז, שם הוכרז שוב כקיסר צרפת.
סמית' ניסה לשוב לאנגליה, אך עד יוני הגיע רק לבריסל.
בעת ששמע את תותחי המערכה רכב לפגוש את ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, בעת שזה ניצח בקרב ווטרלו.
סמית' פעל לטיפול בחיילים הפצועים משני הצדדים.
לאחר מכן התבקש לקבל את כניעת החיילים הצרפתים באראס ואמיין ולהבטיח כי כוחות בעלות הברית יוכלו להיכנס לפריז ללא קרב, כדי להמליך שם את המלך לואי ה-18. על מעשים אלו הוכתר בתואר אצולה בריטי, ושוב לא נקרא "האביר השוודי".
במהלך פעילותו צבר סמית' חובות, שהממשלה הבריטית לא מיהרה לפרוע.
הוא נהג באורח חיים ראוותני, ומאמציו לשכנע בצורך להילחם בעבדות עלו לו כסף רב.
מכיוון שבאנגליה היה נהוג לכלוא בעלי חוב, הוא עבר עם משפחתו לצרפת.
הוא חי בפריז עד פרעון חובותיו, וזכה לקצבה קבועה שאפשרה לו מחייה צנועה.
על אף שניסה לשוב ולקבל משרות ימיות, לא ניתן לו עוד פיקוד קרבי.
הוא מת ב-26 במאי 1840 משבץ, ונטמן לצד אשתו בבית הקברות פר לשז בפריז.
סר סידני פּוּאַטְיֶיה היה שחקן קולנוע אמריקאי שמוצאו היה מאיי בהאמה.
פואטייה היה השחקן האפרו-אמריקאי הראשון שזכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, הוא זכה בפרס בשנת 1963 על הופעתו בסרט "חמש נזירות וגבר אחד".
הוא גדל כבן למשפחה ענייה מהאי קאט, אחד מהאיים במרכז הארכיפלג הבהאמי.
ב-1959 שיחק בברודוויי במחזה "צימוק בשמש", וב-1961 בעיבוד קולנועי של המחזה.
בשנות ה-60 נחשב פואטייה לכוכב הוליוודי.
ב-1963 זכה בפרס האוסקר וב-1967 שיחק בסרטים מצליחים כמו "לאדוני באהבה", "כחום הלילה" ו"נחש מי בא לסעוד".
בשנות השבעים והשמונים ביים פואטייה מספר סרטים, בהם Let's Do It Again עם ביל קוסבי ו"שיגעון על תנאי" עם ג'ין ויילדר.
ב-1974 קיבל פואטייה תואר אבירות מהמלכה אליזבת השנייה (ראש חבר העמים הבריטי, שאליו משתייכים איי בהאמה).
ב-2002 זכה בפרס אוסקר לשם כבוד על מפעל חיים.
ועדת הפרס העניקה לו את הפרס על "תרומתו, הופעותיו ונוכחותו הייחודית על המסך הגדול ועל האופן המכובד, הסגנון והחוכמה שבהם ייצג את תעשיית הקולנוע בכל רחבי העולם".
פואטייה היה נשוי לחואניטה הארדי בין השנים 1950–1965. מ-1976 הוא היה נשוי לשחקנית לשעבר ג'ואנה שימקוס.
יש לו ארבעה ילדים מנישואיו הראשונים, ושניים מנישואיו השניים.
בשנים 1997–2007 שימש פואטייה שגריר של בהאמה ביפן.
באוגוסט 2009 קיבל פואטייה את מדליית החירות הנשיאותית מידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה על פועלו.
פואטייה נפטר בגיל 94 ב-7 בינואר 2022 בלוס אנג'לס שמדינת קליפורניה, כתוצאה של שילוב כשל לב ווריאות, מחלת אלצהיימר וסרטן הערמונית.
דבר של ערך (1957) - על מרד מאו מאו בקניה, לצידו של רוק הדסון.
הנועזים (1958) – סרט שבו כיכב לצד טוני קרטיס.
פואטייה זכה בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי, והיה מועמד לפרס האוסקר על תפקידו בסרט.
פורגי ובס (1959) – סרט שהתבסס על האופרה של ג'ורג' גרשווין, פואטייה שיחק בתפקיד פורגי לצידה של דורותי דנדרידג'.
חמש נזירות וגבר אחד (1963) – עליו זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
טלאי כחול (1965) – לצידה של אליזבת הרטמן, עליו היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה.
נחש מי בא לסעוד (1967) – סרט על יחסים רומנטיים בין גזעיים.
פואטייה גילם רופא צעיר שארוסתו הלבנה מציגה אותו בפני הוריה.
אף על פי שהם ליברלים למדי בדעותיהם הם מזדעזעים מהעובדה שביתם עומדת להינשא לגבר שחור.
את ההורים גילמו בסרט ספנסר טרייסי וקתרין הפבורן.
לאדוני באהבה (1967) – סרט המבוסס על סיפור אמיתי, על מורה צעיר המלמד בבית ספר תיכון בשכונת מצוקה לונדונית ומצליח להשתלט על קבוצה של פרחחים ולהכין אותם לחיים שאחרי סיום הלימודים.
כחום הלילה (1967) – סרט שבו שיחק פואטייה בלש החוקר רצח בעיירה גזענית במיסיסיפי.
הסרט זכה בפרס האוסקר בקטגוריית הסרט הטוב ביותר לשנת 1967.
אינטרמצו בפריז (Paris Blues, 1961)
דו-קרב בדיאבלו (Duel At Diablo, 1966)
למען אהבתה של אייבי (For Love of Ivy, 1968)
שתולים באמריקה (Little Nikita, 1988)
החיים הפשוטים של נוח דירבורן (1999, The Simple Life of Noah Dearborn) - סרט טלוויזיה
סידני שלדון היה סופר ותסריטאי אמריקאי.
שלדון נולד בשיקגו להורים יהודים.
הקריירה שלו החלה בשנת 1937 בהוליווד בתור עורך וכותב תסריטים בכמה סרטים.
בזמן מלחמת העולם השנייה שירת בצבא, לאחר המלחמה החל לכתוב מחזות זמר לתיאטרון ברודוויי וכמו כן כתב תסריטים לאולפני MGM ול-אולפני סרטי פרמאונט.
במשך השנים כתב שלדון לטלוויזיה, לקולנוע ולתיאטרון.
ב-1947 זכה בפרס אוסקר עבור
"The Bachelor and the Bobby-Soxer" ("הרווק ובת הטיפש עשרה"), ב-1959 זכה בפרס "טוני" עבור המחזמר Redhead.
ב-1948 השתתף בכתיבת התסריט של מצעד הפסחא.
יצר והיה מועמד לפרס אמי על סדרת הטלוויזיה "אני חולם על ג'יני".
בשנת 1969 כתב שלדון את הרומן הראשון שלו "פנים ללא מסיכה" שזיכה אותו בפרס אדגר אלן פו.
ספרו "מעבר לחצות" (1973) זכה לעמוד חודשים אחדים בראש טבלת רבי המכר של עיתון הניו יורק טיימס.
וכמו כן עובד לסרט קולנוע בכיכובה של סוזן סרנדון.
פנים ללא מסיכה (1970) - זכה בפרס הספרותי על שם אדגר אלן פו והוסרט לקולנוע.
מעבר לחצות (1973) - הספר הוסרט לקולנוע.
זר במראה (1976) - הספר הוסרט לקולנוע.
קשר דם (1977) - הספר הוסרט לקולנוע.
זעם המלאכים (1980) - הספר הוסרט למיני סדרה.
שושלת החטאים (1982) - הספר הוסרט למיני סדרה.
הימור כפול (1985) - הספר הוסרט למיני סדרה.
סערת האלים (1987) - הספר הוסרט למיני סדרה.
במערבולת הזמן (1988) - הספר הוסרט למיני סדרה.
זיכרון חצות (1990) - המשך של "מעבר לחצות"; הספר הוסרט למיני סדרה.
דבר אינו לנצח (1994) - הספר הוסרט למיני סדרה.
סידני פולאק היה במאי, מפיק ושחקן קולנוע אמריקני-יהודי.
פולאק זכה בפרס אוסקר על בימוי הסרט "זיכרונות מאפריקה" ב-1985.
נולד בקיץ 1934 בלאפאייט שבאינדיאנה לזוג מהגרים יהודים מאוקראינה, רבקה (מילר) ודויד פולאק.
בגיל 18 החל ללמוד משחק ובשנים 1952–1954 למד תיאטרון בניו יורק.
החל את הקריירה כשחקן תיאטרון בשנות ה-50. בתחילת שנות ה-60 היה לבמאי טלוויזיה מצליח ואף זכה בפרס אמי על בימוי הסדרה "בוב הופ מציג את תיאטרון קרייזלר".
פולאק, שהיה גם פסנתרן ג'אז, נכנס לתעשיית הקולנוע כשחקן בדרמת המלחמה "מאחורי קווי האויב" (1962), כשלצידו שחקן צעיר נוסף שזו הופעתו הראשונה בקולנוע – רוברט רדפורד.
השניים הפכו לחברים קרובים מאוד וכאן החל שיתוף פעולה פורה בין השניים, כשפולאק מביים ורדפורד מככב בחמישה מסרטיו.
את סרטו הראשון The Slender Thread ("החוט הדק") ביים פולאק ב-1965. ב-1966 ביים את This Property Is Condemned ("בית זה עומד להיהרס") עם נטלי ווד וחברו רוברט רדפורד.
סרטו השישי "הם יורים גם בסוסים" (1969) זיכה אותו בשבחים רבים ובמועמדות ראשונה לאוסקר.
בשנות ה-70 חזר לביים את חברו רוברט רדפורד בארבעה סרטים: "ג'רמיה ג'ונסון" (1972) "כך היינו" (1973) לצדה של ברברה סטרייסנד, "שלושת ימי הקונדור" (1975) ו"הפרש החשמלי" (1979) לצדה של ג'יין פונדה וביים את רדפורד שוב ב-1985 בסרט "זכרונות מאפריקה" לצדה של מריל סטריפ וגם ב"הוואנה" (1990).
בשנות ה-80 זכה פולאק בשני פרסי אוסקר, על סרטיו "טוטסי" (1982) ו"זכרונות מאפריקה" (1985).
"החוט הדק" (1965) – דרמה בכיכובם של סידני פואטייה ואן בנקרופט.
"בית זה עומד להיהרס" (1966) – עיבוד קולנועי למחזה מאת טנסי ויליאמס, על פי תסריט אותו כתב פרנסיס פורד קופולה, בו כיכבו נטלי ווד (מועמדות לפרס גלובוס הזהב) ורוברט רדפורד.
"ציידי הגולגולות" (1968) – מערבון בכיכובם של ברט לנקסטר ושלי וינטרס.
"שמירת טירה" (1969) – דרמת מלחמה בכיכובם של ברט לנקסטר ופטרישיה אוניל.
"הם יורים גם בסוסים" (1969) – דרמה על ימי השפל הגדול בארצות הברית בכיכובם של ג'יין פונדה ומייקל סראזין.
הסרט קיבל 9 מועמדויות לפרס אוסקר, כולל לבימוי, אך לא לקטגוריית הסרט הטוב ביותר, וכך היה לסרט שגרף הכי הרבה מועמדויות לפרס אוסקר, בלא שהיה מועמד לפרס הסרט הטוב ביותר.
"ג'רמייה ג'ונסון" (1972) – מערבון על האיש המכונה "Mountain man", בכיכובו של רוברט רדפורד.
"כך היינו" (1973) – דרמה רומנטית-מוזיקלית מצליחה בכיכובם של רוברט רדפורד וברברה סטרייסנד, העוסקת בפעילה למען זכויות האדם המתאהבת בחייל יפה תואר, אולם השניים לא מצליחים לגשר על הפערים שבהשקפותיהם הפוליטיות.
הסרט קיבל 6 מועמדויות לפרס אוסקר, כולל לשחקנית הראשית – סטרייסנד.
"יאקוזה" (1974) – דרמה על אזרח אמריקני (רוברט מיצ'ם) שמגיע ליפן כדי לחלץ את בתו החטופה של חברו הטוב, ומסתבך עם המאפיה היפנית – היאקוזה.
"שלושת ימי הקונדור" (1975) – דרמת מתח בו מגלם רוברט רדפורד סוכן CIA החושף שחיתויות בסוכנות ומסכן בכך את חייו.
בסרט כיכבו גם פיי דאנאוויי וג'ון האוסמן.
"בובי דירפילד" (1977) – דרמה רומנטית בה מגלם אל פצ'ינו נהג מכוניות מרוץ אמריקני החי באירופה ומתאהב בבית מרפא בשווייץ באצילה אירופית הסובלת ממחלה קשה.
פאצ'ינו קיבל על תפקידו מועמדות לפרס גלובוס הזהב.
"הפרש החשמלי" (1979) – דרמה קומית-רומנטית המגוללת את סיפורה של מערכת היחסים בין כוכב רודיאו לשעבר, המשתתף עם סוסו בפרסומות טלוויזיה ויוצא למסע מחאה, לבין העיתונאית המסקרת את מאבקו.
רוברט רדפורד וג'יין פונדה בתפקידים הראשיים.
"ללא כוונת זדון" (1981) – דרמה נוקבת העוסקת בעולם התקשורת בכיכובם של פול ניומן (מועמדות לאוסקר) וסאלי פילד (מועמדות ל"גלובוס הזהב").
"טוטסי" (1982) – סרטו המצליח ביותר של פולאק (הכנסות של 177.2 מיליון דולרים בארצות הברית), בו מגלם דסטין הופמן שחקן מובטל, המחליט להתחפש לאישה וכך התקבל לככב באופרת סבון, ומתאהב בכוכבת הראשית.
הסרט קיבל 10 מועמדויות לפרס אוסקר, כולל על לבימוי ולסרט.
"זיכרונות מאפריקה" (1985) – דרמה ביוגרפית-רומנטית המגוללת את סיפורה של העיתונאית איזק דינסן הנוסעת לאפריקה יחד עם בעלה ומתאהבת שם בגבר אחר.
מריל סטריפ ורוברט רדפורד הופיעו בתפקידים הראשיים בסרט שזכה ב-7 פרסי אוסקר, ומתוכם שניים לפולאק עצמו: כבמאי וכמפיק.
"הוואנה" (1990) – דרמה בכיכובו של רוברט רדפורד, העוסקת בסיפור מאבקו של פידל קסטרו בפולחנסיו בטיסטה, ועלייתו לשלטון של קסטרו בקובה, בינואר 1959.
"הפירמה" (1993) – דרמת מתח בכיכובם של טום קרוז וג'ין הקמן, העוסקת בעורך דין המתחיל לחשוד כי המשרד שבו החל לעבוד מעורב ברצח ובעסקים אפלים.
עיבוד לספרו של ג'ון גרישם שהיה לשובר קופות בארצות הברית עם הכנסות של 158.3 מיליון דולרים.
"סברינה" (1995) – קומדיה רומנטית בכיכובו של האריסון פורד, המבוססת על סרטו הקלאסי של בילי ויילדר מ-1954. הסרט עוסק בבתו של נהג לימוזינה המתאהבת בשני בניה של משפחה עשירה: האחד איש עסקים רציני והשני פלייבוי קל-דעת.
"אהבה מקרית" (1999) – דרמה רומנטית בכיכובם של האריסון פורד וקריסטין סקוט-תומאס.
"מזימות זרות" (2005) – דרמת מתח ופשע בו מגלם שון פן סוכן פדרלי המופקד על ביטחונה של מתורגמנית (ניקול קידמן) הפועלת במטה האומות המאוחדות.
היה זה הסרט הראשון שצולם בין כתליו של מטה האו"ם.
"סקיצות של פרנק גרי" (2005) – סרט תיעודי, על עבודותיו של האדריכל פרנק גרי.
פולאק הוא גם מפיק פורה, אשר משנת 1974 הפיק את כל הסרטים אותם ביים, אך הוא גם הפיק סרטים של אחרים, כדוגמת:
"כשגבר אוהב אישה" (1990), עם סוזן סרנדון
"זיכרון בדם קר" (1993), עם דניס קווייד
"דלתות מסתובבות" (1998) – פרס באפט"א לקולנוע
"משחקים מפתים" (2001), עם ניקול קידמן
"האמריקני השקט" (2002), עם מייקל קיין
"קולד מאונטן" (2003), עם ג'וד לאו, ניקול קידמן, רנה זלווגר
"מייקל קלייטון" (2007), בו גם שיחק לצד ג'ורג' קלוני
מאז שהחל לביים הופיע פולאק בקולנוע כשחקן רק בסרט אחד, "טוטסי", בו גילם את הסוכן של דסטין הופמן.
אך ב-1992 חזר לשחק בסרטים, כשהופיע בסרטו של רוברט אלטמן, "השחקן".
באותה שנה כיכב גם בסרטו של וודי אלן, "בעלים ונשים".
וכמו כן הופיע גם בסרטים "תביעה אזרחית" (1998), לצד ג'ון טרבולטה, בסרטו שלו, "אהבה מקרית" (1999) וביצירתו של סטנלי קובריק, "עיניים עצומות לרווחה", מאותה שנה.
הופעותיו בשנות האלפיים מסתכמות בתפקיד במותחן "משנים כיוון" (2002), בדרמה "מייקל קלייטון" (2007) ובתפקיד אורח בסיטקום "ויל וגרייס", למשך ארבעה פרקים.
כמו כן השתתף בעונה האחרונה של סדרת הטלוויזיה "הסופרנוס", בה שיחק רופא שרצח את אשתו.
הסרט האחרון בו השתתף כשחקן היה "ארוס עליה" משנת 2008, בכיכובו של פטריק דמפסי.
פולאק נפטר טרם סיום ההכנה של הסרט ולכן, על-פי הכיתוב בסוף הכתוביות של הסרט, הוא הוקדש לזכרו.
סידני ג'ורג' ריילי היה מרגל בריטי מתחילת המאה ה-20. ריילי פעל במזרח הרחוק, בגרמניה וברוסיה.
הוא כונה "אלוף של המרגלים" (Ace of spies), ויש טוענים כי דמותו של המרגל ג'יימס בונד בספריו של איאן פלמינג מבוססת על ריילי.
סידני ריילי נולד בשנת 1874 בשם זיגמונד מרקוביץ' רוזנבלום, כבנו מחוץ לנישואים של רופא יהודי באודסה, שהייתה אז בתחומי האימפריה הצארית.
שם התיידד עם קציני הצבא הבריטי ששהו באזור האמזונאס והם המליצו עליו בשנת 1896 למודיעין הבריטי בלונדון, כמתאים להצטרף לשורותיו.
הוא התקבל לשירות ובשנת 1899 שינה את שמו לסידני ג'ורג' ריילי.
ריילי נשלח לרוסיה כסוכן ביון בריטי.
משם דיווח לשולחיו על התפתחויות בתעשיית הנפט הרוסית בבאקו, על התקדמות סלילת מסילת הברזל הטרנס-סיבירית.
בשנת 1899, עם פרוץ מלחמת הבורים, דיווח על הסיוע שהעניקה הולנד לבורים בדרום אפריקה.
בשנת 1902 יצא לפרס ודיווח על התפתחויות בתעשיית הנפט הפרסית.
ב-1905 דיווח על הביצורים הימיים בנמל פורט ארתור.
בהמשך הגיע, מחופש לכומר, לריביירה הצרפתית ושם השפיע על ויליאם נוקס ד'ארסי, תעשיין בריטי שהיה מעורב בעסקי תעשיית הנפט הפרסית, למכור זיכיונות נפט לבריטניה חרף התנגדות עזה של המתחרים הצרפתים, דבר שהייתה לו השפעה חיובית על אספקת האנרגיה לבריטניה.
הוא שב לרוסיה, והפעם כמנהל סוכנות של תעשיית הספינות הגרמנית בסנקט פטרבורג, תפקיד שהקנה לו גישה לפרטי תוכנית החומש של גרמניה לפיתוח הצי הגרמני.
הוא דיווח על כך ללונדון במשך תקופה של שלוש שנים שקדמו לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1914 הגיע לניו יורק, שם רכש תחמושת עבור הבריטים ופעל נגד חבלה גרמנית במפעלים האמריקאים שייצרו אספקה עבור מדינות ההסכמה.
בשובו לאירופה ביצע משימות מעבר לקווים הגרמנים.
הוא דיווח כי השתתף בפגישה שנערכה במטה הכללי הגרמני בנוכחותו של הקיסר וילהלם השני.
במאי 1918 נסע ריילי למוסקבה, במטרה לפעול להפלת המשטר הבולשביקי, אך תוכניותיו נחשפו, ככל הנראה כתוצאה מבגידה, והוא ברח.
הוא שב פעמים אחדות נוספות לברית המועצות, ובספטמבר 1925 חצה את הגבול לברית המועצות.
הפעם נפל בפח של ארגון, שהיה לכאורה אנטי-בולשביקי, בשם "האיגוד המלוכני של מרכז רוסיה", שהיה למעשה ארגון של השירותים החשאיים הסובייטיים, שנועד לשמש פיתיון ללכידת מרגלים וסוכנים זרים.
בניסיונו ליצור קשר עם הארגון, בהאמינו כי זה ארגון אנטי-סובייטי, והוא נתפס והוצא להורג בנובמבר 1925.
בשנת 1984 שודרה בערוץ הראשון סדרת הטלוויזיה הבריטית "רב מרגלים ריילי" (במקור: Reilly: Ace of Spies).
הסדרה, בת 12 פרקים, גוללה את עלילותיו של ריילי, אותו גילם השחקן סם ניל.
סידר וולטון היה פסנתרן ג'אז אמריקאי אשר עסק בעיקר בתחום ההארד בופ.
וולטון למד לנגן בפסנתר מאמו בילדותו.
בשנת 1955 עזב וולטון את דאלאס לטובת ניו יורק במטרה לנגן מוזיקה, אך במקום זאת התגייס לצבא ארצות הברית.
וולטון הוצב בגרמניה לשנתיים, שם ניגן עם מוזיקאים אמריקאים שגרו באזור.
לאחר שחרורו הצטרף להרכב של קני דורהאם ואחר כך להרכב של ג'יי ג'יי ג'ונסון, במקביל ניגן בג'אזטט של בני גולסון וארט פארמר.
ב-1959 השתתף בהקלטת אלבומו של ג'ון קולטריין "Giant Steps".
פריצת הדרך של וולטון כפסנתרן ומלחין הגיעה עם שליחי הג'אז של ארט בלייקי.
הוא הצטרף לשליחים ב-1961 שם ניגן עם וין שורטר ופרדי האברד.
כבר בתחילת דרכו עם השליחים הלחין את שיר הנושא של האלבום Moasic אשר הצליח מאוד.
וולטון ניגן עם שליחי הג'אז כשלוש שנים, בהן הלחין כמה קטעים שהפכו לקלאסיקות של ההרכב, ועזב ב-1964. במחצית השנייה של שנות השישים היה פסנתרן הבית של חברת התקליטים "Prestige".
ב-1967 הקליט בחברה זו את אלבומו הראשון כמוביל, אלבום הנקרא בפשטות "!Cedar", בו מנגנים בן השאר קני דורהאם (חצוצרה) ובילי היגינס (תופים.
במהלך שנות השבעים הוביל וולטון את הרכב הפאנק שלו, וכן ניגן עם מוזיקאים כגון לי מורגן, האנק מובלי וקליפורד ג'ורדן.
בהמשך חזר לנגן הארד בופ, ואף שב לסיור הופעות ביפן עם ארט בלייקי והשליחים.
במשך כל הזמן הוא גם הוביל הרכבים, נפטר בביתו בברוקלין לאחר מחלה ב-19 באוגוסט 2013 הוא המשיך להקליט ולהופיע כמעט עד יומו האחרון.
סידני קוסטנטינו סוֹנִינוֹ (באיטלקית: Sidney Costantino Sonnino; 11 במרץ 1847 – 24 בנובמבר 1922) היה מדינאי וסוציולוג איטלקי ממוצא יהודי, שכיהן כראש ממשלת איטליה, שר האוצר ושר הפנים שלה וכן שימש כשר החוץ האיטלקי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הברון סידני סונינו נולד בעיר פיזה, במחוז טוסקנה, שבצפון מערב איטליה.
אימו, ג'ורג'ינה סופיה ארנו מנהנט דדלי (1823–1907), הייתה נוצרייה אנגליקנית ממוצא ולשי, ואביו, יצחק שאול סונינו (1803–1878), בנקאי ממוצא יהודי, שגר במשך שנים רבות, לרגל עסקיו, במצרים.
אביו המיר את דתו לדתה של האם נצרות פרוטסטנטית אנגליקנית וסונינו התחנך כפרוטסטנט.
הוא היה הבן השני במשפחה, צעיר בשלוש שנים מאחיו הבכור ג'ורג' (1844–1921).
סונינו סיים בהצטיינות את לימודי המשפטים באוניברסיטת פיזה בשנת 1865, ושנה אחר כך הצטרף למשרד החוץ האיטלקי ושירת בשגרירות איטליה במדריד, ולאחר מכן בווינה ובפריז עד 1871, עת פרש משירות החוץ האיטלקי, חזר לפירנצה, גם היא בטוסקנה שם גרה משפחתו אותה עת והחל לעסוק במחקר במדעי החברה.
במסגרת זו, ב-1876 הוא ערך מחקר חברתי מקיף, ביחד עם עמית, סנטור וברון יהודי איטלקי בשם ליאופולדו פרנקטי, על מצב החברה באי סיציליה.
במחקרם החלוצי עסקו השניים בתנאי החיים הקשים של החקלאים באי, וכן לראשונה עסקו במקורות המאפיה הסיציליאנית.
המחקר שערכו סונינו ופרנקטי הוגש לפרלמנט האיטלקי והוא משמש עד היום כאבן פינה למחקר על החברה הסיציליאנית ובעיקר על מקורותיה של המאפיה שם.
בשנת 1878 ייסד סונינו שבועון, La Rassegna Settimanale, שהפך לאחר מכן ליומון העוסק בנושאים פוליטיים, חברה ומדינה, מטעם המפלגה השמרנית האיטלקית.
ב-1880 הוא נבחר לראשונה לפרלמנט האיטלקי ובהמשך מונה לתת שר האוצר בממשלת איטליה, ובשנת 1893 לתפקיד שר האוצר.
ב-1901 הקים את היומון רב ההשפעה Il Giornale d'Italia של רומא, שהיה פעיל עד 1976 (ולהבדיל בינו לבין היומון של סילביו ברלוסקוני בשם זה, היוצא כיום במילאנו).
ב-8 בפברואר 1906 מונה סונינו לראש ממשלת איטליה ושר הפנים שלה.
הוא היה ראש הממשלה ה-19 של מדינה זו (לפי ספירה אחרת, הכוללת תקופות כהונה נפרדות, הוא היה ראש הממשלה ה-28 של איטליה), והשני שמוצאו היה יהודי.
תקופת כהונתו זו הסתיימה כעבור פחות מארבעה חודשים, ב-29 במאי 1906. הוא שב לכהן כראש ממשלה ושוב למשך פחות מארבעה חודשים, כשלוש וחצי שנים אחר כך (11 בדצמבר 1909 - 31 במרץ 1910).
היהודי שקדם לסונינו בתפקיד ראש ממשלת איטליה היה אלסנדרו פורטיס, ראש הממשלה ה-18 של איטליה.
בנוסף לשניהם כיהן באיטליה במשך כשנה כראש ממשלה, גם יהודי שלישי - לואיג'י לוצאטי (מרץ 1910 - מרץ 1911).
שתי תקופות כהונתו של סונינו כראש ממשלה, הן ב-1906 והן ב-1910 היו קצרות כאמור, עקב אי-יכולתו לזכות באמון הפרלמנט, אשר רובו נטה לשמאל-מרכז, בעוד סונינו משתייך לימין-מרכז.
בין שתי התקופות, בשנת 1909 הוא זכה להיות אחד מהמדינאים הראשונים בעולם אשר טס במטוס.
סונינו ערך באותה שנה טיסה ראשונה בשמי העיר רומא ביחד עם וילבור, אחד מהאחים רייט.
שר החוץ בעת מלחמת העולם הראשונה ולאחריה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 הביע סונינו את עמדתו בעד הצטרפות מדינתו למלחמה לצד גרמניה ואוסטרו-הונגריה.
הוא שינה את עמדתו לעמדה נייטרלית בספטמבר 1914, בעקבות עצירת ההתקדמות הגרמנית בקרב הראשון על המארן, ולאחר שהתמנה ב-5 בנובמבר 1914 לתפקיד שר החוץ בממשלתו של אנטוניו סלנדרה החל לשאת ולתת בשם איטליה על תמיכה במדינות ההסכמה, בראשות צרפת ובריטניה.
ב-26 באפריל 1915 חתם בשם ממשלת איטליה על ברית לונדון החשאית, הסכם בו הובטחו לאיטליה שטחים באזור דלמטיה, ואשר בעקבותיו החליטה ממשלת איטליה להצטרף למלחמה לצד מדינות ההסכמה.
ב-1919, לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה השתתף סונינו ביחד עם ראש ממשלת איטליה, ויטוריו אמנואלה אורלנדו בוועידת השלום בפריז.
במהלך הוועידה התגלו חילוקי דעות כבדים בין אורלנדו לסונינו בקשר לזהות השטחים אותם אמורה הייתה איטליה לקבל מתוך הטריטוריות של אוסטרו-הונגריה שפורקה, אולם מהר מאוד הסתבר שהריב היה מיותר לחלוטין.
נשיא ארצות הברית וודרו וילסון התנגד בתוקף לדרישותיה של איטליה והיא קיבלה בוועידת פריז מעט מאוד תמורה טריטוריאלית בעבור הצטרפותה למלחמה, בניגוד לכל ההסכמים שקדמו לכניסתה אליה בשעתו.
כתוצאה מכך, עזבו ראש הממשלה ושר החוץ סונינו את הוועידה בכעס רב וממשלת אורלנדו נאלצה להגיש את התפטרותה לפרלמנט האיטלקי.
כהמשך לכישלון דרמטי זה החליט סונינו גם לפרוש מהחיים הפוליטיים ולא "רץ" יותר בבחירות שנערכו אותה שנה לפרלמנט האיטלקי.
באוקטובר 1920 הוא מונה לסנטור לכל חייו וכשנתיים אחר כך, ב-24 בנובמבר 1922, נפטר ברומא.
בין המשתתפים בהלווייתו, בנוסף לשאר ראשי המדינה, הפרלמנט והסנאט היה גם ראש הממשלה החדש של איטליה בניטו מוסוליני, שמונה על ידי ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה רק כשלושה שבועות קודם לכן.
סונינו נקבר בקסטלו סונינו, טירת מגוריו בליבורנו שבטוסקנה.
על שמו הוקם בדצמבר 2005, בפירנצה שליד טירת מגוריו, מכון למחקרים חברתיים וכלכליים - Centro Studi Sidney Sonnino.
בנוסף לכך, Piazza Sidney Sonnino שברומא, קרויה גם היא על שמו.
סידני פטריק קרוסבי (אנגלית Sidney Patrick Crosby; נולד ב-7 באוגוסט 1987), הוא שחקן הוקי קרח קנדי בעמדת החלוץ המרכזי, קפטן קבוצת פיטסבורג פינגווינס מה-NHL.
קרוסבי נבחר בדראפט על ידי הפינגווינס מתוך ליגת הנוער המקצוענית של קוויבק (QMJHL).
בעונה הראשונה שלו ב-NHL סיים קרוסבי במקום השישי מבחינת ניקוד אישי לאחר שהשיג 102 נקודות (39 שערים ו-63 אסיסטים).
בעונה השנייה כבר הוביל את הליגה עם 120 נקודות (36 שערים ו-84 אסיסטים) וזכה בגביע ארט רוס (גביע לשחקן עם מרב הנקודות בסוף עונת NHL), וכך הפך להיות השחקן הצעיר ביותר, והיחיד מתחת לגיל 20, שזכה בתואר נקודות בליגה מקצוענית של ענף ספורט בצפון אמריקה.
באותה עונה, זכה קרוסבי גם בגביע הארט כ-MVP של העונה הרגילה, ופרס טד לינדזי כ-MVP מטעם איגוד שחקני ה-NHL.
הוא היה השחקן השביעי בהיסטוריית ה-NHL שהצליח לזכות בכל שלושת התארים הללו.
לאחר שהפסיד עם קבוצתו בסדרת גמר גביע סטנלי בעונת 2008 לדטרויט רד וינגס, זכה קרוסבי עם הפינגווינס בגביע סטנלי בעונת 2009, והפך להיות הקפטן הצעיר ביותר בהיסטוריית ה-NHL שזוכה באליפות.
בעונה 2009–2010, סיים קרוסבי שני עם 109 נקודות (51 שערים ו-58 אסיסטים), 51 השערים שלו היו שיא אישי חדש אשר השווה אותו עם שיאן הליגה סטיבן סטמקוס, אשר הקנה לו את הזכייה בגביע מוריס "רוקט" רישאר (גביע מלך השערים ב-NHL).
בזירה הבינלאומית, קרוסבי שיחק עם נבחרת קנדה לנוער בשתי אליפויות עולם לנוער, בהן זכו במדליית כסף בשנת 2004, ובמדליית זהב בשנת 2005. הוא שיחק עם נבחרת קנדה באליפות העולם של IIHF בשנת 2006 וסיים את הטורניר במקום הראשון מבחינת נקודות.
באולימפיאדת ונקובר (2010), קרוסבי הבקיע את שער הניצחון בהארכה במשחק הגמר נגד נבחרת ארצות הברית, ובכך הביא את נבחרת קנדה לזכייה במדליית זהב לאחר ניצחון 2-3.
סידני קרוסבי החל לשחק הוקי בעצמו, במרתף ביתו כשהיה בן שנתיים.
הוא גרם נזק רב למייבש הכביסה המשפחתי בכך שבעט עליו את הדיסקית באופן קבוע.
בגיל שלוש הוא למד להחליק על הקרח.
בגיל 7 הוא התראיין בפעם הראשונה לעיתון.
בגיל 14 הוא הוביל את ליגת הטריפל A ילדים עם 217 נקודות של עונה רגילה ופלייאוף.
סידני קרוסבי נבחר ראשון בדראפט ה-NHL בשנת 2005 על ידי הפינגווינס ב-30 ביולי 2005.
את הופעת הבכורה שלו ב-NHL עשה קרוסבי ב-5 באוקטובר 2005 נגד ניו ג'רזי דווילס, ומסר אסיסט לשער הראשון של קבוצתו באותה עונה שהובקע על ידי מארק רקי בהפסד 1-5. הוא הבקיע את שער ה-NHL הראשון שלו במשחק בית נגד בוסטון ברואינס כעבור שלושה ימים.
באותה עונה הספיק לשחק 26 משחקים לצד גדול כוכבי הפינגווינס בכל הזמנים, שהוא גם הבעלים של הקבוצה, מריו למיה, לפני שלמיה פרש סופית ממשחק.
באמצע העונה, פוטר מאמן הקבוצה אד אולצ'יק, והוחלף על ידי מייקל ת'רין ב-15 בדצמבר 2005. ביום שלאחר מכן, הכריז ת'רין על קרוסבי כקפטן חליפי, מהלך שגרר ביקורת של פרשנים ביניהם דון צ'רי שטען שלקרוסבי אני מספיק ניסיון בשביל התפקיד.
למרות הציפיות הגבוהות מהקבוצה ומפתיחת הקריירה של קרוסבי, וחיזוק הקבוצה על ידי רכישת סרגיי גונצ'ר, זיגמונד פאלפי ומארק רקי, הפינגווינס סימו את העונה עם הדירוג הנמוך ביותר בחטיבה המזרחית.
עם זאת, העונה הראשונה של קרוסבי ב-NHL הייתה הצלחה אישית כשסיים את העונה כרוקי עם הכי הרבה אסיסטים (63) והכי הרבה נקודות (102), ובכך שבר שני שיאים שהוחזקו בידי מריו למיה.
בנוסף, הוא הפך לשחקן ה-NHL הצעיר ביותר שסיים עונה אחת עם יותר מ-100 נקודות.
בסופו של דבר, קרוסבי סיים במקום השישי הכללי בנקודות, ובמקום השביעי הכללי באסיסטים.
קרוסבי כבש את השלושער הראשון שלו ב-NHL ב-28 באוקטובר 2006 בניצחון קבוצתו 8-2 על פילדלפיה פליירס.
הצלחתו במשחק נגד הפליירס המשיכה שישה שבועות מאוחר יותר, כשב-13 בדצמבר קבע שיא נקודות אישי למשחק עם 6 נקודות (שער אחד וחמישה אסיסטים).
את העונה הרגילה סיים בראש טבלת הנקודות של הליגה עם 36 שערים ו-84 אסיסטים ב-79 משחקים, ובכל הפך לבן העשרה הראשון שמוביל את טבלת הנקודות של ה-NHL מאז וויין גרצקי בשנת 1980, והשחקן הצעיר אי פעם שזוכה בגביע ארט רוס.
באותה שנה, לאחר שבעונה הקודמת סימו אחרונים בחטיבה המזרחית, סיימו הפינגויינס את העונה במקום החמישי בחטיבה, ונכנסו לראשונה מאז 2001 לפלייאוף.
באותה עונה זכה קרוסבי בגביע הארט כ-MVP של העונה ובפרס טד לינדזי כ-MVP של איגוד השחקנים.
בכך הפך לזוכה הצעיר ביותר אי פעם בפרס טד לינדסי.
בנוסף, שיחק קרוסבי במשחק האול-סטאר של ה-NHL, וגם בתחום זה שבר את שיא השחקן הצעיר ביותר.
האסיסט הראשון שלו היה 55 שניות לאחר פתיחת השליש הראשון.
בדקה ה8:26 באותו שליש, כבש קרוסבי שער והוליך את קבוצתו להובלה של 2:0, ואז חמש דקות ותשע שניות בשליש השני, ניהל קרוסבי קרב עם מגן הברואינס אנדרו פרס והשלים את ה"שלושער" המדובר.
לעומת זאת, לאחר קרוב לחודש, ב-18 בינואר 2008, קרוסבי פצע את קרסולו כשנפל עם הרגל על קיר המגרש במשחק נגד טמפה ביי לייטנינג.
כתוצאה מכך, הוא פספס את משחק האולסטאר של 2008 שבו היה אמור לפתוח.
לאחר שפספס 21 משחקים, חזר קרוסבי ב-4 במרץ, במשחק נגד הלייטנינג ונתן אסיסט.
לעומת זאת, לאחר שני משחקים, הוא הרגיש שקרסולו עדיין לא במצב טוב מספיק, ושהוא צריך עוד זמן להחלים.
קרוסבי לא שיחק ב־7 המשחקים הבאים של הפינגווינס וחזר לשחק רק ב-27 במרץ, בניצחון הפינגווינס 3:1 על הניו יורק איילנדרס.
למרות הפציעה, קרוסבי סיים את העונה עם 72 נקודות כששיחק רק 53 משחקים.
היעדרותו מסגל הפינגווינס הייתה עליית המדרגה לחברו לקבוצה יבגני מלקין, שזוהי שנתו השנייה בקבוצה, להפוך לכוכב בזכות עצמו.
מלקין סיים עונה זו במקום השני בטבלת הנקודות (אחרי אלכסנדר אובצ'קין.
מלקין גם היה מועמד לגביע הארט, שגם בו זכה אובצ'קין לבסוף.
בנוסף לחזרתו של קרוסבי לקבוצת הפינגויינס מאוחר בעונה, הקבוצה התחזקה עם החלוץ המפורסם מריאן הוסה מהאטלנטה ת'ראשרס במועד סיום תקופת העברות השחקנים, בכך היו הפינגווינס מוכנים לפלייאוף במטרה להגיע רחוק.
פיטסבורג סיימו את העונה במקום הראשון באטלנטיק דוויז'ן, ובמקום השני בחטיבה המזרחית אחרי מונטריאול קנדיאנס.
בשלב הראשון של הפלייאוף, ניצחון הפינגווינס את סדרת השלב הראשון 4-0 (מתוך 7) את אוטווה סנטורס.
לאחר מכן ניצחו גם את ניו יורק ריינג'רס ואת פילדלפיה פליירס (את שניהם 5-1).
פיטסבורג הגיעו לסדרת הגמר, לראשונה מאז 1992, כדי לפגוש שם את דטרויט רד וינגס.
בסופו של דבר, הפינגווינס הפסידו בסדרה.
קרוסבי סיים את הפלייאוף במקום השני בטבלת הנקודות עם 27 נקודות (6 שערים, 20 אסיסטים ב-21 משחקים).
מוקדם בעונה הבאה, ב-18 באוקטובר 2008, קרוסבי הבקיע שער אחד וחילק 3 אסיסטים ובכך הצליח להגיע לנקודת ציון בקריירה, 100 שערים, 200 אסיסטים ו-300 נקודות.
באותו מהלך שבו קרוסבי הבקיע, יבגני מלקין נתן לו אסיסט וכך הגיע בעצמו ל-200 נקודות.
ובסוף המשחק, מאמן הפינגווינס חתך את דסקית המשחק לחצי על מנת ששניהם יוכלו לשמור חלק ממנה למזכרת.
קרוסבי נפצע קלות מוקדם בעונה, דבר שגרם לו לפספס חמישה משחקים.
קרוסבי סיים עם 103 נקודות (33 שערים ו-70 אסיסטים) ובכך סיים במקום השלישי בטבלת הנקודות בזמן שיבגני מלקין תפס את המקום הראשון ואת גביע ארט רוס.
לפלייאוף של 2009, נכנסו הפינגווינס בתור אלופי החטיבה המזרחית של שנה שעברה.
בסיבוב הראשון ניצחו את פילדלפיה פליירס כדי לפגוש בסיבוב השני את הוושינגטון קפיטלס.
אותו סיבוב גרר אחוזי רייטינג גבוהים, ופרסום נרחב לאור העובדה שבסיבוב זה ישחק אלכסנדר אובצ'קין מהקפיטלס כנגד קרוסבי ומלקין, כששלושתם מובילים את טבלת הנקודות של ה-NHL בעונה זו.
במשחק השני בסדרה, קרוסבי ואובצ'קין כבשו שניהם שלושער, ובכך שניהם כבשו את השלושער הראשון שלהם במהלך סדרת פלייאוף.
באותו משחק, הפסידו הפינגווינס 4-3 לקפיטלס.
אף על פי שהיו בפיגור 2-0 בסדרה, קרוסבי והפינגווינס ניצחו ב-3 המשחקים הבאים ולבסוף את המשחק השביעי והאחרון (שבו קרוסבי הבקיע עוד שני שערים), ובכך לעלות לסיבוב השלישי, בו פגשו את הקרוליינה הורקנס, לגמר אליפות החטיבה המזרחית.
פיטסבורג ניצחו את קרוליינה 4-0 בסדרה ועלתה לגמר גביע הסטנלי כדי לפגוש את דטרויט רד וינגס בשנה השנייה ברציפות.
לאחר 7 משחקים, זכה קרוסבי לראשונה בחייו בגביע הסטנלי ביחד עם הפינגווינס.
בגיל 21, 10 חודשים ו-5 ימים קרוסבי היה הקפטן הצעיר ביותר בהיסטורית ה-NHL שהרים את גביע הסטנלי.
במשחק המכריע, קרוסבי נאלץ לראות הכל, חוץ מ-32 שניות בשליש האחרון, מהספסל, בעקבות שספג פציעה בברכו בערך באמצע השליש השני, כשג'ונתן פארנזן פגע בו.
לאחר המשחק, על קרוסבי הועברה ביקורת על ידי חלוץ דטרויט, קריס דראפר, על כך שלא לחץ ידיים לחלק משחקני דטרויט לאחר המשחק (כנהוג במשחק הוקי), בעיקר לקפטן דטרויט, ניקולאס לידסטרום.
דראפר טען שניקולאס חיכה וחיכה לקרוסבי שלא בא ללחוץ את ידו.
קרוסבי הגיב ואמר ששום דבר לא נעשה במכוון, ואחרי הזכייה בגביע הוא מיהר לחגוג עם קבוצתו ולא שם לב אם דילג בטעות על לחיצות ידיים עם חלק משחקני דטרויט.
בעונה זו קרוסבי זכה במקום הראשון בשערים יחד עם שחקן קבוצה טמפה ביי לייטנינג, סטיבן סטאמקוס, עם 51 שערים.
שניהם זכו בגביע מוריס "רוקט" רישאר.
לטובת קרוסבי גם נרשמו 58 אסיסטים, ובכך סיים את הליגה עם 109 נקודות, מספיק כדי להשוות למקום השני עם אלכסנדר אובצ'קין בטבלת הנקודות, כשבמקום הראשון היה הנריק סדין מהונקובר קנאקס.
בנוסף, זכה קרוסבי בפרס מארק מסייה על המנהיגות.
זו הייתה הפעם השנייה שבה קרוסבי זוכה בפרס זה, הוא זכה בו גם ב-2007, כשאז הפרס ניתן באופן חודשי ולא שנתי.
הפינגווינס של קרוסבי הפסידו באותה השנה בסיבוב השני של הפלייאוף של גביע הסטנלי לאחר שהפסידו למונטריאול קנדיאנס.
לקרוסבי היו 19 נקודות ב-13 משחקים בפלייאוף, כשבשבעת המשחקים האחרונים נגד הקנדיאנס הוא הבקיע רק שער אחד ו-4 אסיסטים ולכן קיבל רק 5 נקודות, בעקבות שמירה אישית ולוחצת על קרוסבי, והצטינותו של שוער הקנדיאנס ירוסלב הלאק.
לאחר פתיחה טובה מאוד של העונה, עם 66 נקודות ב-41 משחקים ומקום בצמרת מבקיעי הליגה, ספג קרוסבי זעזוע מוח במשחק מול טמפה ביי לייטנינג ב-5 בינואר 2011. הפינגווינס, שהובילו עד אז את החטיבה המזרחית, נאלצו להסתדר בשארית העונה ללא קרוסבי וללא כוכבם השני יבגני מלקין שנפצע אף הוא.
הם הידרדרו בדירוגם והודחו בסיבוב הראשון של הפלייאוף.
קרוסבי, אף על פי שהחמיץ מחצית מהעונה, סיים אותה כמבקיע המצטיין של הקבוצה עם 66 הנקודות שצבר.
הפציעה הקשה של קרוסבי נמשכה אל תוך עונת 2011/12, והוא החמיץ את המשחקים הראשונים של העונה.
לאחר שחזר ושיחק 7 משחקים, בהם צבר 12 נקודות, חזר קרוסבי לסבול מהתסמינים ונאלץ לצאת לתקופה נוספת של היעדרות ממשחק והחלמה.
אף על פי שחזר לתקופת הפלייאוף ונראה שהחלים, הודחו הפינגווינס בסיבוב הראשון.
בסיום העונה הוחתם על חוזה ל-12 שנה בפינגווינס.
קרוסבי הופיעה לראשונה בזירה הבינלאומית בנבחרת קנדה בגביע העולם לנוער עד גיל 18 בשנת 2003 בצ'כיה וסלובקיה.
הוא היה השחקן הצעיר ביותר בקבוצת הנוער עד גיל 18 של קנדה, כשהפך להיות בן 16 זמן קצר לפני פתיחת הטורניר.
לאחר 7 זכיות רצופות במקום הראשון, הפסידה קנדה במשחק על המקום השלישי לצ'כיה בתוצאה 8-2. קרוסבי סיים את הטורניר עם 6 נקודות (4 שערים ו-2 אסיסטים).
בשנה שאחרי, הוא השתתף שוב באליפות העולם לנוער עם נבחרת קנדה ושיפר את הישגיו מהשנה שעברה עם 6 שערים ו-3 אסיסטים.
באותו טורניר קנדה זכתה במקום הראשון.
לאחר שהשלים את עונת הרוקי שלו עם הפינגווינס, הוא השתתף באליפות העולם לבוגרים בשנת 2006 כסגן הקפטן של נבחרת קנדה הבוגרת.
הוא היה השחקן הצעיר ביותר בהיסטוריה שזוכה בתואר נקודות באליפות עולם כשבסוף הטורניר היו לו 16 נקודות (8 שערים ו-8 אסיסטים) ב-9 משחקים.
למרות הצלחתו, קנדה לא הצליחה לזכות במדליה, לאחר שהפסידו 5-0 (בפנדלים) לפינלנד במשחק על המקום השלישי.
קרוסבי נבחר להיות החלוץ המצטיין של הטורניר ונבחר לקבוצת האולסטאר של הטורניר.
לאחר שלא התקבל לנבחרת האולימפית של 2006, קרוסבי נבחר לנבחרת האולימפית של קנדה ב-30 בדצמבר 2009, כסגן הקפטן אולימפיאדת החורף של 2010 בוונקובר.
הוא הבקיע את שער הניצחון (בפנדלים) נגד שווייץ בשלב הבתים.
לאחר שלא זכה בנקודות ברבע הגמר ובחצי הגמר נגד רוסיה וסלובקיה, קרוסבי הבקיע את שער הניצחון לאחר 7 דקות ו-40 שניות בהארכת הזמן במשחק הגמר נגד ארצות הברית.
לאחר המשחק, הוכרז על כך שהמקל והכפפה של קרוסבי לא נמצאו, וכנראה נלקחו על ידי מישהו אחר.
ריבוק קנדה הציעו 10,000 דולר קנדי על החזרתם.
ב-10 במרץ 2010, הפריטים נמצאו, ומקלו של קרוסבי מאותו המשחק הוצב בהיכל התהילה של IIHF שבסנקט פטרבורג, רוסיה.
הכפפה נמצאה אצל פטריק ברגרון, שישב ליד קרוסבי בחדר ההלבשה בטורניר האולימפי.
לאחר שהפסיד עם הפינגווינס בסיבוב השני של הפלייאוף של גביע הסטנלי של עונת 2010, סירב קרוסבי להצטרף לנבחרת קנדה לאליפות העולם של ה-IIHF באותה שנה בגרמניה.
חולצתו של קרוסבי (מספר 87) במדי הפינגווינס הייתה החולצה הנמכרת באתר של ה-NHL מספטמבר 2005 ועד פברואר 2008.
סידני קרוסבי נולד בהליפקס (נובה סקוטיה) בשנת 1987 לטרוי קרוסבי וטרינה פוברס-קרוסבי, ויש לו אחות קטנה.
סידני קרק היה רופא יהודי-דרום אפריקאי, פרופסור וחלוץ של שיטות רפואה חברתית בעולם, בדרום אפריקה ובישראל.
גישה זו (Community Oriented Primary Care: COPC) הפכה לגישה חשובה ומרכזית ברפואת משפחה בעולם.
קרק נולד ב-1911 ביוהנסבורג למשפחה יהודית שהגיעה מליטא.
לאחר סיום לימודי התיכון, בשנת 1929, החל ללמוד רפואה באוניברסיטת ויטווטרסראנד (Witwatersrand University) ביוהנסבורג, אולם נאלץ להפסיק עקב קשיים כלכליים.
הוא חזר ללימודים לאחר מכן וסיים אותם בשנת 1936. קרק היה פעיל מאוד בקרב הסטודנטים ששאפו לשוויון זכויות לשחורים בתקופת האפרטהייד בדרום אפריקה.
בתקופת לימודיו פגש קרק את זוגתו לחיים, ד"ר אמילי ישפן (Dr Emily Jaspan), רופאה וחלוצה בבריאות הציבור.
הם התחתנו ב-1939, עבדו יחד בשיתוף שנים רבות והפכו למייסדי גישת הרפואה החברתית COPC בדרום אפריקה.
בשנת 1938 שירת קרק כקצין הרפואה של משרד הבריאות הדרום אפריקאי לבחינת בריאותם ותזונתם של ילדי דרום אפריקה.
לאחר מכן ייסד ועמד בראש פרויקט חלוצי להקמת מרכז בריאות קהילתי בפוללה שבאזור נטאל בדרום אפריקה.
אזור זה היה עני ביותר והתגוררו בו שחורים משבט הזולו.
קרק עבד שם במשך שש שנים ופיתח באותן שנים רבות מהגישות של הבריאות הציבורית.
מכיוון שהבין שהעוני אחראי לבעיות הבריאות של האוכלוסייה, פעלו במרפאה שלו לשפר את מצב הדיור, סניטציה ונגישות המזון של הציבור.
סידני, אמילי וצוות הרופאים והאחיות שעבדו עימם, פעלו יחד עם אנשי השבטים המקומיים ליצור מודעות לחשיבות תזונה נכונה, הנקת תינוקות, היגיינה, אכילת ירקות טריים ויצירת גינות ירק ועוד בקרב המקומיים.
פעילותם הפכה למודל מרכזי ובעקבותיו ייסדו מרכזי בריאות קהילתיים רבים ברחבי דרום אפריקה, שגרמו לעלייה משמעותית בהישרדות תינוקות, בריאות הקהילה ומודעות לרפואה מונעת.
בשנת 1946 הקים סידני את המרכז לבריאות המשפחה והקהילה בדרבן, שם לימד רופאים ואחיות מקומיים (שחורים, צבעוניים הודים) ואנשי בריאות נוספים את שיטות הבריאות הציבורית שפיתח ויישם בפוללה.
גישה זו הייתה שונה מהמקובל באותם ימים בדרום אפריקה של האפרטהייד, בה מעמד הרופאים והאחיות השחורים היה נמוך ביותר.
סידני ואמילי, יחד עם הצוות שלהם שכלל רופאים ואחיות יהודים ואחרים, פעלו ליצירת הנהגה מקומית של רופאים ואחיות דרום אפריקאיים, מה שהיה מהפכני באותם הימים.
בשנת 1958 עזבו סידני ואמילי יחד עם משפחתם וחלק מאנשי הצוות שלהם את דרום אפריקה עקב ממשל אפרטהייד שניסה להגביל את צעדיהם המועילים והחשובים בתחום הרפואה החברתית בשבטי הזולו ובקרב השחורים בדרום אפריקה.
הם עברו לארצות הברית לאוניברסיטה University of North Carolina, Chapel Hill, בה ייסדו את המחלקה לרפואה חברתית.
במרכז רפואי חלוצי זה, שהפך למודל עולמי, הקימו מרכז לרפואה חברתית וקהילתית שפעל ברפואה מונעת ורפואת משפחה עבור עולים ממדינות צפון אפריקה והמזרח התיכון שגרו בשכונה.
המרכז פעל במשך עשרות שנים והכשיר רופאים ואחיות רבים בתחום רפואת המשפחה, רפואה חברתית וקהילתית.
סידני ואמילי הקימו את המסלול לתואר שני הבין לאומי של בריאות הציבור (Maters of Public Health), שהפך לתוכנית דגל שהכשירה מאות רופאים, אחיות, אנשי בריאות הציבור ומומחים אחרים מכל רחבי העולם בתחום הרפואה החברתית.
התוכנית פעילה עדיין ומושכת סטודנטים מרחבי העולם, כולל מארצות מתפתחות רבות.
אשתו אמילי למדה עם סידני רפואה והייתה שותפה לכל פעילויותיו לאורך השנים.
בנו, ג'רמי קרק הוא פרופסור לרפואה ואפידימיולוג באוניברסיטה העברית והדסה בירושלים, וזוגתו של ג'רמי, רות קרק היא פרופסורית לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
סידני קרק ואמילי (ישפן) קרק היו נשואים במשך כ-60 שנה ויש להם שלושה ילדים, קרול קרק, ג'רמי קרק וויליאם (בילי) קרק.
סידני ואמילי כתבו אוטוביוגרפיה על פועלם בתחום הרפואה החברתית מדרום אפריקה ועד ישראל:
סידני פרנקלין היה ללוחם שוורים יהודי אמריקאי הראשון בעולם.
פרנקלין נולד בברוקלין, ניו יורק, בן חמישי מתוך תשעה ילדים למשפחה יהודית אורתודוקסית שהיגרה מרוסיה.
הוא למד באוניברסיטת קולומביה אמנות מסחרית.
ביוני 1922 עזב את הבית בגלל ויכוח אלים עם אביו.
הוא חצה את הגבול למקסיקו סיטי על מנת ללמוד על ההיסטוריה של המאיה.
בוווראקרוס הוא ראה לראשונה מלחמת שוורים ונישבה בקסמה.
הוא החל בקריירה של לוחם שוורים.
הקרב הראשון שלו היה ב-23 בספטמבר 1923. הוא לחם בספרד, בפורטוגל, במקסיקו, בקולומביה ובפנמה.
ארנסט המינגוויי חברו הקרוב, כתב עליו בספרו "מוות אחר הצהריים": "אין ספרדי אחד, שראה אותו בקרב, אשר יתכחש לאמנותיות ולמצוינות שלו", "הוא היה מוצלח יותר, מדעי יותר, אינטליגנטי יותר ומלוטש יותר מאשר כל המטאדורים בספרד למעט שישה, ולוחמי השוורים יודעים את זה ורוחשים לו כבוד עצום".
פרנקלין הופיע במספר סרטים בארצות הברית ובמקסיקו.
בשנת 1952 לאחר סיום הקריירה שלו כמטאדור, שב לארצות הברית וכתב אוטוביוגרפיה בשם "לוחם שוורים מברוקלין".
חברו הקרוב היה השחקן ג'יימס דין, שהיה חובב גדול של מלחמות שוורים.
פרנקלין, שהיה הומו, מעולם לא יצא מהארון.
בשנת 1976 נפטר פרנקלין בגיל 72 שנים בבית אבות בגריניץ' וילג' שבעיר הולדתו.
סידני פארבר היה פיזיולוג, מומחה לפתולוגיה של ילדים, אבי השימוש בכימותרפיה לריפוי לוקמיה בילדים והכימותרפיה המודרנית בכלל ומראשי התועמלנים למען חקר הסרטן.
פארבר נולד למשפחה יהודית בבאפלו.
אביו היגר לארצות הברית מפולין.
סידני היה השלישי בין 14 ילדי המשפחה.
ב-1923 סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת באפלו, אך כיוון שלא התקבל ללימודי רפואה בארצות הברית, נסע ללמוד באוניברסיטת היידלברג ואוניברסיטת פרייבורג בגרמניה.
שנה לאחר מכן התקבל ללימודים בשנה השנייה באוניברסיטת הרווארד.
כבר מגיל צעיר, ולאורך כל חייו, לבש חליפות רשמיות ונטה להתבודדות וקפדנות שהרחיקו אותו מחברת בני גילו וחברה בכלל.
לאחר סיום לימודיו בשלהי שנות העשרים, התקבל לעבודה כפתולוג במשרה מלאה בבית החולים לילדים של בוסטון.
הוא עבד במעבדה מרוחקת ועסק בבדיקת דגימות עם צוות זעיר של מתמחים.
באותה עת מתו בבית החולים כל הילדים חולי הלוקמיה שהגיעו אליו, באין כל תרופה או טיפול למחלה.
בשנת 1947 נטל על עצמו פארבר לנסות ולטפל ב"מחלה היתומה", הלוקמיה של הילדים, שהציבה בפני מדע הרפואה חידה בלתי פתירה, כיוון שאין גידול שניתן להבחין בו ולהסירו (הטיפול היחיד שניתן אז לסרטן).
באמצעות מלגה קטנה מ"החברה האמריקנית לשליטה בסרטן" ניסה פארבר לטפל בגידול הפרוע של תאי דם לבנים ברקמות מח עצם באופן ממוקד.
החומר הראשון שהצליח להשיג שליטה ממוקדת בגידול היה אמינופטרין (Aminopterin), מולקולה המונעת קליטת חומצה פולית ולפיכך מעכבת את התפתחות תאי הדם הלבנים, שהתגלתה על ידי ילפרגדה סובארו (שגילה גם את מולקולת ה-ATP).
רעיון הכימותרפיה היה ידוע לשם טיפול במחלות שונות, אך נחשב מסוכן, ניסיוני ולא נערכו בו מחקרים שיטתיים.
פארבר החל לטפל בלוקמיה לימפוציטית חריפה בילדים בבית החולים, ללא קבלת הסכמה מהורי הילדים או מהנהלת בית החולים.
ביוני 1948 פרסם לראשונה פארבר את ניסוייו בכתב העת ניו אינגלנד ג'ורנל אוף מדיסין.
במהלך שנות החמישים התקדם פארבר וחקר גידולים נוספים וחומרים כימיים נוספים, אך עקב יחסי האנוש המעורערים שלו, לא מצא מקום בבית החולים לילדים של בוסטון.
במקביל יצא פארבר במאמץ לגיוס אמצעים כספיים להקמת מכון מחקר ייעודי למציאת תרופה לסרטן.
במאי 1948 יצר יחד עם ארגון וראייטי קרן מחקר.
סמלה של הקרן היה ילד חולה בן 12 בשם איינר גוסטפסון, שכונה "ג'ימי".
הנער הופגש בשידור חי עם גיבוריו, שחקני קבוצת הבייסבול בוסטון ברייבס.
השידור, שלאחריו הוצבו קופות באצטדיוני ספורט ואולמות קולנוע, הוביל לגיוס התרומות הנרחב הראשון לשם מחקר הסרטן.
בסיוע "קרן ג'ימי" הקים פארבר בית חולים ומכון מחקר מודרני בבוסטון.
אולם, עד מהרה הבין פארבר שלא די בגיוס כספים ושהמחקר מצריך הן משאבי-עתק והן תוכנית פדרלית ותמיכה פוליטית ממוקדת.
לשם כך חבר לאשת החברה והשתדלנית מרי לסקר.
מאמצע שנות החמישים ועד מותו פעל פארבר כחוקר הראשי וכרופא היחיד במועצת החברה האמריקנית לסרטן.
בשנת 1974 נקרא על שמו מרכז פארבר לחקר הסרטן בבוסטון.
ב-1983 נקרא על שמו גם מכון דנה-פרבר לסרטן בבוסטון.
הגנרל סידקי סובחי הוא גנרל ופוליטיקאי מצרי שכיהן בתפקיד שר ההגנה של מצרים ויושב ראש המועצה העליונה של הכוחות המזוינים מאז מרץ 2014 עד 14 ביוני 2018. לפני כן כיהן כראש המטה הכללי של צבא מצרים תחת שר ההגנה לשעבר ונשיא מצרים כיום עבד אל-פתאח א-סיסי.
גנרל סידקי סובחי נולד במצרים ב-12 בדצמבר 1955.
סובחי החל לשרת בצבא מצרים בשנת 1977. במהלך שנותיו בצבא שירת כמג"ד, מח"ט ומפקד אוגדה בחיל רגלים ממוכן.
בהמשך כראש אגף מבצעים בארמייה השלישית המצרית ולאחר מכן כמפקד הארמייה השלישית.
ב-2012 מונה לראש המטה הכללי של הצבא ולסגן יו"ר המועצה העליונה של הכוחות המזוינים, וב-2014 מונה ליו"ר המועצה העליונה של הכוחות המזוינים.
ב-12 באוגוסט 2012 הדיח נשיא מצרים מוחמד מורסי את מוחמד חוסיין טנטאווי מתפקיד ראש המועצה ושר ההגנה, ומינה את עבד אל-פתאח א-סיסי במקומו, ובמקביל מינה את סידקי סובחי לרמטכ"ל צבא מצרים.
ב-3 ביולי 2013 היה סובחי שותף להדחתו של הנשיא הנבחר, מוחמד מורסי.
ההדחה באה בעקבות הפגנות אזרחיות המוניות שקראו לצבא להדיח את מורסי.
לטענתם של א-סיסי, סובחי ויתר ראשי הצבא, מורסי לא שעה להפצרותיו של הצבא להימנע מפגיעה במוסדות המדינה, ולפיכך נאלץ הצבא להתערב.
בעקבות הדחת מורסי היו התנגשויות בין הצבא והמשטרה לבין תומכי מורסי, שגבו מאות הרוגים, ואלה הגיעו לשיא ב-14 באוגוסט 2013, שבו נמנו 638 הרוגים וכ-4,000 פצועים.
ב-26 במרץ 2014 התפטר א-סיסי וסובחי החליפו בתפקידיו כשר ההגנה וכיו"ר המועצה העליונה של הכוחות המזוינים.
ב-14 ביוני 2018 פוטר מתפקידו והוחלף על ידי מוחמד אחמד זאקי.
סובחי נשוי ואב לשלוש בנות ובן.
M.A במדעי הצבא במכללה המצרית לפיקוד ומטה
קורס מלחמה, המכללה למלחמה של צבא ארצות הברית
סידני מישל מקלוֹכְּלין-לברוני היא אתלטית אמריקאית, פעמיים ברציפות האלופה האולימפית (טוקיו 2020 ופריז 2024), אלופת העולם (יוג'ין 2022), סגנית אלופת העולם (דוחה 2019) ושיאנית העולם בריצת 400 מטר משוכות.
אלופת העולם (טוקיו 2025) ובעלת התוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים בריצת 400 מטר.
פעמיים ברציפות האלופה האולימפית (טוקיו 2020 ופריז 2024) ושלוש פעמים אלופת עולם (דוחה 2019, יוג'ין 2022, טוקיו 2025) בריצת שליחות 4x400 מטר.
מקלוכלין-לברוני זכתה פעמיים בתואר אתלטית השנה בעולם (2022, 2025).
מקלוכלין נולדה בניו ג'רזי, אחת מארבעה ילדים של וילי ומרי.
הוריה היו אצנים וכך גם אחיה הגדול טיילור המתחרה במסגרת אוניברסיטת מישיגן.
בדצמבר 2013 שברה את שיא מדינת ניו ג'רזי בריצת 300 מטר בזמן של 38.55 שניות.
ב-2014 סיימה שנייה לאחר שמיר ליטל באליפות ארצות הברית עד גיל 20 בריצת 400 מטר משוכות בזמן של 55.63 שניות, שיא ארצות הברית לנערות עד גיל 14. באליפות העולם באתלטיקה עד גיל 17 שהתקיימה בקאלי ב-2015 זכתה במדליית זהב בשיא אליפות של 55.94 שניות.
ב-2016 סיימה שלישית במבחנים האמריקאים לקראת אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו, היא שיפרה את שיאה האישי ל-54.15 שניות, תוצאה שהיא שיא עולם עד גיל 20. היא נבחרה לאתלטית העונה בתיכונים בארצות הברית.
במשחקים האולימפיים השיגה תוצאה של 56.22 שניות במקצה חצי הגמר ולא העפילה לגמר.
ביוני 2017 שיפרה את שיא העולם עד גיל 20 כשקבעה תוצאה של 54.03 שניות באליפות התיכונים של ניו ג'רזי.
בשנת 2017 החלה ללמוד ולהתחרות במסגרת אוניברסיטת קנטקי.
באפריל 2018 שיפרה את שיא העולם לגילאי עד 20 בריצת 400 מטר משוכות עם תוצאה של 53.60 שניות.
במאי 2018 שיפרה שיא זה לתוצאה של 52.75 שניות, שדירגה אותה תשיעית בכל הזמנים.
לאחר שנה באוניברסיטת קנטקי הודיעה ביוני 2018 כי היא תתחיל להתחרות כמקצוענית.
באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר באוקטובר 2019 היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית כסף בשיא אישי חדש של 52.23 שניות, אחרי דלילה מוחמד מארצות הברית שקבעה שיא עולם של 52.16 שניות ולפני ראשל קלייטון מג'מייקה (53.74 שניות).
תוצאתה של מקלוכלין דירגה אותה שנייה בכל הזמנים באותה העת.
באליפות ארצות הברית והמבחנים האמריקאיים לקראת אולימפיאדת טוקיו (2020) שנערכו ביוג'ין, אורגון ביוני 2021 היא זכתה במדליית זהב בשיא עולם חדש של 51.90 שניות, לפני שיאנית העולם הקודמת דלילה מוחמד (52.42 שניות) ואנה קוקרל (53.70 שניות).
באליפות ארצות הברית שנערכה ביוג'ין ב-25 ביוני 2022 היא זכתה במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בשיא עולם חדש של 51.41 שניות.
באליפות ארצות הברית שנערכה ביוג'ין ב-8 ביולי 2023 זכתה במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאת השנה בעולם ובשיא אישי חדש של 48.74 שניות, לפני בריטון וילסון (49.79 שניות) וטליתה דיגס (49.93 שניות).
התוצאה שקבעה מדרגת אותה במקום עשירי בכל הזמנים ורחוקה 4 מאיות משיא ארצות הברית.
ביטלה את השתתפותה ימים ספורים לפני פתיחת אליפות העולם בבודפשט, עקב פציעה בגיד האכילס.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת פריז שנערכו ביוני 2024 קבעה שיא עולם בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 50.65 שניות.
הישגיה הובילה לזכייתה בתואר אתלטית השנה בריצות מסלול.
אלופת עולם בריצת 400 מטר
באליפות ארצות הברית שנערכה ביוג'ין בתחילת אוגוסט ושימשה את המבחנים האמריקאיים לאליפות עולם היא זכתה במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 48.90 שניות, לפני איזבלה ויטאקר (49.59 שניות) ואליה באטלר (49.91 שניות).
באליפות העולם עצמה שנערכה בטוקיו היא זכתה במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא אליפות והתוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים של 47.78 שניות, לפני אלופת העולם היוצאת מריליידי פאולינו מהרפובליקה הדומיניקנית שקבעה את התוצאה השלישית בטיבה בכל הזמנים 47.98 שניות וסאלווה עיד נאסר מבחריין (48.19 שניות).
היא שיפרה את התוצאה השנייה בטיבה בעולם הוותיקה בת ה-42 שנים של ירמילה קרטוכווילובה מצ'כוסלובקיה (47.99 שניות).
כבר בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא לאומי חדש של 48.29 שניות, שיפור לשיא הוותיק בן 19 השנים של סניה ריצ'רדס (48.70 שניות) ודורגה במקום שביעי בכל הזמנים.
כמו כן זכתה במדליית זהב עם נבחרת השליחות 4X400 מטר בשיא אליפות של 3:16.61 דקות.
על הישגיה זכתה בפעם השנייה בתואר אתלטית השנה בעולם.
ריצת 400 מטר: 47.78 שניות (2025), שיא ארצות הברית (התוצאה השנייה בהיסטוריה)
סידני סופרדום (באנגלית Sydney Super Dome) או קיודוס בנק ארינה (באנגלית Qudos Bank Arena) הוא אולם ספורט בסידני שבאוסטרליה.
ההיכל שוכן בפארק האולימפי צמוד לאצטדיון אוסטרליה, מרכז ספורט מים סידני, מגרש ההוקי שדה ומרכז הטניס סידני.
האולם אירח את משחקי הכדורסל וההתעמלות באולימפיאדת סידני (2000), עד אז הכיל 21,000 מקומות ישיבה.
כיום משחקת שם קבוצת הכדורסל סידני קינגס.
בשנת 2022 נערכו באולם משחקי גביע העולם בכדורסל נשים.
סידני סאם הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
לסאם חמש הופעות במדי נבחרת גרמניה.
סאם החל את הקריירה במועדונים בעירו קיל, ובשנת 2004 החל לשחק כנער בהמבורג.
בשנת 2006 החל לשחק בקבוצת המילואים של המבורג, ובדצמבר 2007 ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבכירה של המבורג, כאשר החליף במשחק ליגה מול שטוטגרט את דוד יארולים.
סאם ערך סך הכל ארבע הופעות בקבוצה הבכירה של המבורג, וביתר הזמן שיחק עדיין בקבוצת המילואים, ועל כן, בקיץ 2008 הושאל סאם לקייזרסלאוטרן ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה, לתקופה של שנתיים.
סאם היטיב לשחק בקייזרסלאוטרן, כאשר בעונתו הראשונה בקבוצה הבקיע ארבעה שערים ובישל שבעה, ובעונתו השנייה בקבוצה, 2009/10, הבקיע עשרה שערים ובישל שבעה, וסייע לקייזרסלאוטרן להעפיל אל הבונדסליגה מהמקום הראשון.
בעקבות הצלחתו של סאם בקייזרסלאוטרן, וסיום תקופת ההשאלה מהמבורג, חתם סאם בבאייר לברקוזן בקיץ 2010, על חוזה לחמש שנים.
סאם החל היטב את התקופה בבאייר לברקוזן, כאשר בעונתו הראשונה בקבוצה, 2010/11, הבקיע שבעה שערים.
אחד מהם היה מול קבוצתו לשעבר קייזרסלאוטרן, כאשר הבקיע בבעיטת יעף והשווה את התוצאה ל-1-1, ופטריק הלמס השלים את המהפך לטובת לברקוזן.
שער זה נבחר כשער החודש של נובמבר 2010 בבונדסליגה.
סאם המשיך להוות חלק חשוב בקישור של לברקוזן גם בעונות הבאות, כשהוא משתף פעולה בעיקר עם פטריק הלמס, סימון רולפס, לארס בנדר וגונסלו קסטרו.
בפברואר 2011 הבקיע סאם צמד שערים בדקה ה-90 בניצחון 4-0 על מטאליסט חרקוב במסגרת הליגה האירופית.
עונת השיא של סאם בבאייר לברקוזן הייתה עונת 2013/14. בעונה זו, הבקיע סאם שמונה שערי ליגה ובישל שבעה, ב-22 הופעות בלבד.
הצלחה זו הביאה לזימונו של סאם לנבחרת גרמניה.
במהלך עונה זו, חתם סאם על חוזה בשאלקה 04 החל מעונת 2014/15, עד יוני 2018, ונמכר תמורת 2.5 מיליון אירו בלבד, משום שנשארה לו שנה אחת בלבד בחוזה.
בעונה הראשונה של סאם בשאלקה 04, 2014/15, סבל סאם מעונה חלשה מאוד, בה ערך 11 הופעות ליגה ולא הבקיע כלל.
סאם סבל בנוסף מפציעות רבות בעונה זו.
במשחק הליגה בשלהי העונה מול פ.צ.
קלן, הפסידה שאלקה, שהייתה ברצף שלילי של ניצחון אחד בשמונה משחקים.
סאם אמנם לא שיחק במשחק זה, אך הוחלט על ידי מנכ"ל הקבוצה הורסט הלדט לשחרר אותו מהקבוצה, ביחד עם קווין פרינס בואטנג ומרקו הוגר, משום שהיו לטענת הלדט פערי אמון בלתי ניתנים לגישור בין הצדדים.
במהלך הקיץ ניסתה שאלקה להשאיל את סאם לאיינטרכט פרנקפורט ללא הצלחה, ובסופו של דבר, נשאר סאם בקבוצה.
בעונת 2015/16 ערך סאם שלוש הופעות בלבד בכל המסגרות, ואף שיחק מספר משחקים בקבוצת המילואים.
בינואר 2017 הושאל סאם לדרמשטאדט 98 מהבונדסליגה עד לתום עונת 2016/17. ב-28 בינואר 2017 הבקיע סאם את שערו הראשון בדרמשטאט, בתבוסה 6-1 מול פ.צ.
עד לתום העונה ערך סאם 13 הופעות והבקיע שני שערים, אך לא הצליח למנוע את נשירתה של דארמשטאט לבונדסליגה השנייה.
בתום העונה חזר סאם לשאלקה.
ב-31 באוגוסט 2017, לאחר שחזר מההשאלה, חתם סאם בבוכום מהבונדסליגה השנייה על חוזה לשנתיים.
סאם שיחק שתי עונות בבוכום, ושוחרר בתום עונת 2018/19 עם תום חוזהו, לאחר שלא הצליח להעפיל עם הקבוצה לבונדסליגה.
בתחילת אוקטובר 2019 חתם סאם בריינדורף אלטאך מהבונדסליגה האוסטרית.
סאם שיחק במועדון עונה אחת, הבקיע בה שישה שערים, וסיים עם קבוצתו במקום השמיני.
בקיץ 2020 עבר סאם לאנטליהספור מליגת העל הטורקית.
בעונתו היחידה במועדון, 2020/21, סאם הבקיע שלושה שערי ליגה, וקבוצתו סיימה במקום ה-16. סאם ואנטליהספור אף הגיעו לגמר הגביע הטורקי, והפסידו בו 2-0 לבשיקטש.
בספטמבר 2021 הודיע סאם על פרישה ממשחק פעיל.
סאם הוא בן לאב ניגרי ולאם גרמניה, והיה יכול לבחור אם לשחק בנבחרת גרמניה או בנבחרת ניגריה, ובחר לייצג לבסוף את גרמניה.
סאם שיחק בכל הנבחרות הצעירות של גרמניה, ובמאי 2013 ערך את הופעת הבכורה בנבחרת גרמניה הבוגרת, במשחק ידידות מול נבחרת אקוודור.
סאם ערך עוד ארבע הופעות נוספות במדי נבחרת גרמניה, כולן בשנת 2013. בשנת 2014 נכלל סאם בסגל מורחב של 30 שחקנים לקראת מונדיאל 2014, אך נופה על ידי המאמן יואכים לב בבחירת הסגל הסופי למונדיאל.
סאם נשוי לג'ויס, והם הורים לאדריאן-רומיאו, שנולד בשנת 2012.
סר סידני שבלייה קירקמן (; 29 ביולי 1895 - 29 באוקטובר 1982) היה גנרל בריטי אשר פיקד על כוחות שונים של הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
קירקמן נולד ב-29 ביולי 1895 בבדפורד שבאנגליה.
הוא למד באקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ', וב-1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, התגייס לרגימנט הארטילריה המלכותי של צבא בריטניה בדרגת לוטננט משנה.
במהלך המלחמה הוא לחם בחזית המערבית ובחזית האיטלקית כמפקד גדוד, ועוטר בצלב הצבאי.
בין שתי מלחמות העולם הוא שרת בארץ ישראל, מלטה והודו.
בינואר 1925 הוא הועלה לדרגת קפטן, בין 1931–1932 למד במכללת קימברלי לפיקוד ומטה (Staff College in Camberley), ובמרץ 1935 הועלה לדרגת מייג'ור.
ב-1940 הוא מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-65. ב-1941 הוא מונה לקצין התותחנים הראשי של הקורפוס ה-1, ולאחר מכן של הקורפוס ה-7, הקורפוס ה-12 והדיוויזיה ה-56. במאי 1942 הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל ומונה לקצין התותחנים של הארמייה השמינית בפיקודו של ברנרד מונטגומרי.
הוא השתתף עמה במערכה בצפון אפריקה, ובכלל זה בקרב אל-עלמיין השלישי.
ב-14 באפריל 1943 הוא קיבל קידום זמני לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד הדיוויזיה ה-50. הוא פיקד על הדיוויזיה במהלך פלישת בעלות הברית לסיציליה בין יולי-אוגוסט של אותה שנה, כחלק מהקורפוס ה-13 של מיילס דמפסי.