tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף, נשים נדחקו לשוליים בתנועה, וציירות כדוגמת אליזבת' מוריי ומריה לאסינג הושמטו מרבות מהתערוכות החשובות שלה, ובראשן מהתערוכה הגדולה "רוח חדשה בציור" שהוצגה בלונדון בשנת 1981; בתערוכה הוצגו עבודותיהם של 38 ציירים, ללא עבודה אחת של ציירת.
הזרם הניאו אקספרסיוניזם התפתח במקביל בכמה מקומות בעולם.
נאהה הוא יובל של נהר הריין הזורם ממערבה לו במדינות ריינלנד-פפאלץ וחבל הסאר שבגרמניה.
הנהר נתן את שמו לאזור היין נאהה הממוקם סביבו.
מקורות הנהר מתחילים באזור נופלדן שבמדינת חבל הסאר, משם הוא זורם דרך ריינלנד-פפאלץ ולבסוף נשפך אל נהר הריין בבינגן.
אורך הנהר הוא 125 קילומטר.
השם Nahe התפתח מהמילה הלטינית Nava, שבתורה מתבססת על המילה הקלטית לנהר פראי.
אגן הניקוז של הנהר משתרע על שטח של כ-4,067 קמ"ר.
בשל אגן הניקוז הגדול יחסית בהשוואה לאורכו של הנהר, שיטפונות יכולים להתרחש לאורך חלקי המסלול האמצעיים והתחתונים שלו בתוך שעות ספורות בלבד, אולם הם בדרך כלל נעלמים במהירות שבה הופיעו.
בשנים 1993 ו-1995 נמדדה בבאד קרויצנך זרימה של יותר מ-1,000 מ"ק לשנייה ויותר מ-1,300 מ"ק לשנייה בשפך הנהר אל הריין.
הסלעים באזור הנהר נוצרו בעיקר בתור הפרם המוקדם ובחלק מתור הקרבון.
בתקופת היווצרות הסלעים, הושפע אזור הנהר מפעילות געשית עזה.
מאותה פעילות געשית נותרו מרבצים עצומים של הסלע הגעשי ריוליט, המאופיין בצבעו האדמדם, והסלע הגעשי הבסיסי יותר אנדזיט.
עמקי הנהר ויובליו נוצרו לפני 2.6 מיליון שנים במהלך תור הרביעון, התקופה המאחורת ביותר מבחינה גאולוגית, כתוצאה מהתהפכות הקרקע של ההרים הנמצאים מסביב להונסרוק ורכס וצפון פלטין.
תהליך זה גרם לירידה תלולה של המים במורד ההרים, ומכאן לפעילות שחיקה אינטנסיבית.
שחיקה חזקה במיוחד התרחשה בתקופות חמות במהלך עידני הקרח, כאשר אקלים הטונדרה שלט, והאדמה הייתה חסרת ההגנה שהעניק הכיסוי הצפוף של הצמחייה.
בהתאם לתנועות תת-קרקעיות, התפתחו נקיקים צרים ומצוקים באזורים עם סלעים געשיים קשיחים או עמקים רחבים באזורים בעלי משקעים רכים.
השינוי התכוף בין שתי תצורות הנוף בולט לעין לאורך מסלול הנהר.
בעמק הנהר ניתן למצוא מספר עצום של מינים תרמופילים, אשר בדרך כלל ניתן למצוא רק באזור הים התיכון או בבתי הגידול של הערבה האירואסייתית.
מינים אופייניים של צמחים הם פרחי אליסון, אסטר, דיקטמנוס, ציפורן וגאגיה בוהמית.
צמחים אלו נדדו בתקופה הפוסט-קרחונית החמימה לאירופה, אך נכחדו ברוב האזורים משום שהאקלים השתנה בחזרה לאקלים קריר ולח יותר באופן משמעותי.
הצמחים שרדו רק באזורים קטנים שנותרו חמים ויבשים בשל מצבם הגאוגרפי המיוחד.
בעמק הנאהה וביובליו אותם צמחים הצליחו בעיקר לשרוד במדרונות שטופי שמש בעלי עשב, שיחים ויערות רחבים עם עצים בעלי עלים יבשים.
בימי הקיץ החמים טמפרטורת הקרקע במקומות אלו יכולה להגיע לכדי 60 מעלות צלזיוס ומעלה המדמה אקלים ערבתי.
מין בעל חיים תרמופילי אופייני הוא האוכלוסייה המבודדת של נחש המים המשובץ המקיימת לאורך הנהר.
נאו-טקטוניקה היא תת-דיסציפלינה של טקטוניקה, והיא מתרכזת בחקר התנועות והמעוותים העכשוויים בקרום כדור הארץ והתוצרים שלהם.
עכשוויים - במובן של הזמן הגאולוגי - ההגדרה כוללת טווח זמן שמתחיל ממש בהווה, ונמשך לאחור מאות ואלפי שנים, ובמקרים מסוימים אף מיליוני שנים.
הראשון שטבע את המונח נאוטקטוניקה הוא ולדימיר אוברוצ'וב במאמר משנת 1948. הוא הגדיר את התחום כתנועות הטקטוניות האחרונות שהתרחשו בחלק העליון של השלישון וה-רביעון, ואשר מילאו תפקיד מהותי בעיצוב הטופוגרפיה העכשווית.
מאז חלוקים גאולוגים באשר לכמה זמן אחורה מההווה יש ללכת, כשהמשמעות הנפוצה היא שהניאוטקטוניקה היא השלב הצעיר ביותר שטרם הסתיים בטקטוניקת כדור הארץ.
חלק מהחוקרים מחשיבים את הנאוטקטוניקה כשם נרדף ל"טקטוניקה פעילה", בעוד שאחרים מתארכים את תחילת התקופה הנאוטקטונית מהמיוקן האמצעי.
לאחרונה החלה להיווצר הסכמה כללית, לפיה מסגרת הזמן בפועל, עשויה להיות אינדיבידואלית עבור כל סביבה גאולוגית, ויש להחזיר אותה לאחור בזמן מספיק, כדי להבין במלואה את הפעילות הטקטונית הנוכחית.
אחד הביטויים הבולטים של טקטוניקה בכלל, הוא התרחשותן של רעידות אדמה גדולות, שבאופן מצטבר ולאורך אלפי ומיליוני שנים, משנות את הנוף על פני כדור הארץ.
המכון לחקר הנאוטקטוניקה באוניברסיטת נבדה מגדיר נאוטקטוניקה כחקר תנועות גאולוגיות עדכניות של קרום כדור הארץ, במיוחד אלו שנוצרו על ידי רעידות אדמה, במטרה להבין את הפיזיקה של הישנות רעידות אדמה, צמיחת הרים והמִפגע הסייסמי הגלום בתהליכים אלה.
ניתן להשתמש במקרה של הבקע הסורי-אפריקני באזור ארץ ישראל כדי להמחיש את כל האמור לעייל.
על פי תאוריית טקטוניקת הלוחות ומחקרים ספציפיים לאזור, הבקע הסורי אפריקני נוצר כתוצאה מהתנועה היחסית הקיימת בין הלוח הערבי שנע צפונה ביחס ללוח ישראל סיני שנע דרומה וביחס ללוח הערבי.
זאת בתוספת אלמנט של רוטציה שהביא להיווצרות הבקע.
תנועה יחסית זו קיימת גם בהווה.
התנועה היחסית ביניהם היא תנועה אופקית שמאלית.
היווצרות זו של הבקע כתוצאה מהתנועה היחסית בין שני הלוחות, מתוארכת לסוף המיוקן.
ההתעקמות שמאלה של קו ההעתק יצרה את בקע ים המלח עקב המתיחה המקומית שנוצרה לאורך ההתעקמות.
מאידך, ההתעקמות ימינה (בקצה העליון של האיור) יצרה את רכס החרמון, עקב הלחיצה המקומית שנוצרה לאורך ההתעקמות.
כאמור, התנועה היחסית קיימת גם כיום, והגבעות הנמוכות והצעירות בגילן שנוצרו בעמק החולה, הם תוצר של התעקמות ימינה של קו ההעתק שם, והמשך התנועה היחסית בין הלוחות עד היום.
היווצרות גבעות צעירות אלה: גבעות עזז, האם, שחומית, אנפה, עגל, וברום, היא ביטוי מובהק לנאו-טקטוניקה, בעוד שהיווצרות הבקע הסורי אפריקני ובתוכו, בין השאר, ים המלח והחרמון, הם ביטוי לפלאו-טקטוניקה.
ביטוי נאו-טקטוני נוסף באזורנו הוא קווי שבירה במניפות הסחף בערבה.
מניפות אלה, שנוצרות כתוצאה מניקוז נגר עילי של נחלים וואדיות בהרי אדום לערבה, חוצות את קו העתק הבקע הסורי אפריקני.
עקב התנועה היחסית המנוגדת של לוח ערב ולוח ישראל סיני, נשברות מניפות הסחף בדיוק בדגם התנועה היחסית בין שני הלוחות.
משקעי המניפה שממזרח לקו ההעתק מוסטים צפונה, ביחס לאותם משקעים שרבודים ממערב לקו ההעתק.
מחקרים פליאוסייסמיים שכללו מיפוי תעלות שנחפרו לאורך מניפות הסחף ובניצב לקו ההעתק, הציגו עדויות ללפחות 15 אירועי רעידות אדמה הגדולות ממגניטודה 6 במהלך הפליסטוקן וההולוקן - רעידות אדמה שגרמו להסטה שזוהתה.
האחרונה שבהן התרחשה לפני כ-1,000 שנה והייתה במגניטודה שעולה על 7.
נאהד ח'אזם הוא ראש עיריית שפרעם.
ח'אזם נולד לעבד ואנעאם וגדל בשפרעם.
התחנך בבית הספר היסודי "ג'בור ג'בור", ובתיכון עירוני שפרעם.
משנת 1983 עבד כפקיד בבנק לאומי ובתפקידים שונים כבנקאי, בהם רפרנט אשראי, מנהל סניפים ומנהל בכיר עד לשנת 2008.
בשנים 1998–2003 שימש כחבר מועצת העיר שפרעם, יו"ר ועדת הכספים יו"ר ועדת מכרזים, והחזיק בתיק הרווחה.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2008 התמודד לראשות העיר שפרעם מול אמין ענבתאוי ועורסאן יאסין.
בסיבוב הראשון קיבל 34.06% מקולות הבוחרים, בעוד ענבתאווי, קיבל 34.97% מקולות הבוחרים.
בסיבוב השני קיבל 56.96% מהקולות לעומת 43.06% לענבתאוי ונבחר לראשות העירייה.
במהלך כהונתו כיהן כיו"ר ועדת תכנון ובנייה ויו"ר האספה הכללית של תאגיד המים וביוב סובב שפרעם.
והיה חבר הוועדה המייעצת ליו"ר רשות לפיתוח כלכלי של החברה הערבית איימן סייף במשרד ראש הממשלה.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2013 התמודד לראשות העיר בשנית והפסיד לאמין ענבתאוי לאחר שקיבל 27.28% מהקולות לעומת 43.52% לענבתאוי.
בשנים 2013–2024 היה בעל חברה למתן ייעוץ כלכלי ומנהלי לרשויות מקומיות ומשרדי ממשלה.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2018 התמודד לראשות העיר בשלישית והפסיד לעורסאן יאסין כאשר קיבל 36.39% לעומת 44.37% ליאסין.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2024 התמודד לראשות העיר ברביעית מול ראש העירייה המכהן עורסאן יאסין, מוופק סואעד, ריאד חוסרי ואמין ענבתאוי וניצח עם 45.84% מהקולות.
הוא חבר דירקטוריון של בנק דקסיה בנק אוצר השלטון המקומי וחבר ועד המנהל של המכללה האקדמית גליל מערבי.
הוא בעל תואר ראשון ותואר שני במנהל עסקים משלוחת אוניברסיטת דרבי בישראל.
הוא נשוי להווידא, אחות במקצועה, ואב לארבעה.
נאהד מוניר א-רייס היה פוליטיקאי, טרוריסט, הוגה דעות, סופר ומשורר פלסטיני, שכיהן כשר המשפטים לשעבר בממשלת הרשות הפלסטינית.
אבו מוניר, נאהד בן מוניר א-רייס, נולד בעיר עזה ב-14 באוקטובר 1937, למשפחה עזתית מבוססת.
הוא בנו הבכור של ראש עיריית עזה, .
נאהד למד בבית ספר יסודי ומכינה בעזה.
ב-1954 הוא השתתף עם כמה מעמיתיו בהנהגת הפגנות בדרישה לגיוס ונשק, והחל לכתוב בעיתונים המקומיים אל-ג'יהאד אל-מוקאדס ו.
ב-1956 עבר נאהד למצרים כדי ללמוד משפטים, וב-1959 קיבל תואר ראשון מהפקולטה למשפטים, אוניברסיטת קהיר.
במקביל, כתב את ספרו הראשון, "מילה על הישות הפלסטינית".
הוא השתתף בהקמת האיגוד הכללי של סטודנטים פלסטינים בקהיר ב-1958, וב-1959 השתתף בוועידה הכללית הראשונה של סטודנטים ערבים בקהיר, בה השתתפו משלחות ממדינות ערב, אסיה, אפריקה, אירופה ואמריקה.
האגודה הכללית של הסטודנטים הערבים יצאה מהוועידה, וא-רייס נבחר לסגן נשיא.
עם סיום לימודי התואר חזר לעזה ופרסם מאמרים בעיתון "אח'באר פלסטין".
לאחר מכן, ב-1964, מונה כסגן תובע ציבורי בעזה למשך שנה.
לאחר מכן, עזב את עבודתו והתנדב כקצין בצבא השחרור הפלסטיני ברצועת עזה.
הוא נסע שוב למצרים ועבר שנה של לימודים והכשרה ב בפאיד ובבית הספר לחי"ר בקהיר, וסיים בדרגת סגן ראשון.
על המחלקה שלו הוטל להגן על עלי אל-מונטאר במלחמת ששת הימים, והוא נפצע במהלך הקרב.
ב-1968, בעקבות פעילותה של ישראל למיגור הטרור ברצועת עזה, הוא וכמה מאנשיו עברו למדבר סיני, ומשם לירדן.
שם, הוא הצטרף מחדש לצבא השחרור בג'רש.
הוא מילא מספר תפקידים בירדן, בהם: סגן מפקד כוחות אש"ף מדרום לים המלח, מפקד אחד הבסיסים בהרים המשקיפים על בקעת הירדן, ותובע ציבורי בפיקוד המאבק המזוין בעמאן.
בעקבות אירועי ספטמבר השחור הוא עבר לדמשק בתחילת 1971, וקיבל את תפקיד מנהל המשפט הצבאי בפיקוד צבא השחרור הפלסטיני בדמשק.
לאחר מכן פגש את הטרוריסט כמאל עדואן והצטרף לשורות הפת"ח.
הוא הפך לאחד מראשי המגזר המערבי של תנועת הפת"ח בביירות, בפיקודו של אבו ג'יהאד.
א-רייס היה אחראי על פעולות הפת"ח ברצועת עזה מ-1973 עד 1982, בנוסף לתפקידים שהטיל עליו יאסר ערפאת.
בהמשך, בעת שסעיד מוראע'ה הוביל את פיצול הפת"ח, פרש א-רייס ולאחר מכן עזב את ביירות כדי להתגורר עם משפחתו בדמשק ובהמשך בא-רמת'א, להתמסר לכתיבת ספרות ושירה, ולהשתתף בפעילות איגוד הסופרים והעיתונאים הפלסטינים במתן הרצאות וערבי שירה.
לאחר הסכמי אוסלו והקמת הרשות הפלסטינית ב-1994 הוא חזר לרצועת עזה ומונה לשופט ויועץ לבית המשפט העליון.
הוא נבחר כחבר המועצה המחוקקת הפלסטינית לאחר הבחירות הכלליות ברשות הפלסטינית ב-1996 מטעם הפת"ח, וקיבל 40,959 קולות בנפת עזה.
הוא כיהן בתפקיד סגן ראשון ליו"ר המועצה המחוקקת במושב הראשון והשני, ועמד בראש הוועדה לניסוח חוקי יסוד.
עם הקמת ממשלתו השנייה של אחמד קריע בשלהי 2003, התמנה לתפקיד שר המשפטים עד תחילת 2005, אז התפטר במחאה מהתפקיד בגלל טענות על הגבלת יכולותיו ועל קיומה של שחיתות בצמרת הרשות הפלסטינית.
ולאחר מכן מונה לכהן כראש מועצת הרשות השופטת העליונה ברשות הפלסטינית.
ב-29 בינואר 2006 אימץ הוועד המרכזי של פת"ח את החלטת המועצה המהפכנית של פת"ח שניתנה ב-7 בנובמבר 2005, אשר הוציאה מחוץ לתנועה את כל מי שהתמודד לבחירות למועצה המחוקקת באותה שנה ולא ציית להחלטות התנועה, כולל א-רייס.
ב-7 בפברואר 2007 החליט מזכיר הוועד המרכזי, פארוק קדומי, להחזיר את המעמד של כל מי שגורשו מהתנועה ב-2006 בשל ריצה מחוץ לגוש הפרלמנטרי של פת"ח בבחירות.
בעקבות ההשתלטות של ארגון הטרור חמאס על רצועת עזה בקיץ 2007, עמד א-רייס לצד חמאס והביע את עמדותיו בטורים שכתב בעיתונות.
הוא טען כי בעקבות השתלטות חמאס נהנתה רצועת עזה ממצב של ביטחון ויציבות שלא נראו מאז שלטונה של מצרים בעזה בין 1948 ל-1976.
נאהד א-רייס נפטר ונקבר בעזה ב-13 באפריל 2010, בגיל 73, לאחר מאבק ממושך במחלה.
לזכרו נקרא רחוב על שמו בעזה.
לנאהד שבעה ילדים, חמישה מהם מתגוררים מחוץ לתחומי הרשות הפלסטינית.
לאורך השנים הוא פרסם שישה עשר ספרי עיון ודעות, רובם עוסקים בנושא הפלסטיני, אחד עשר יצירות ספרותיות - כולל קובצי שירה ורומנים, ושני תרגומים.
הוא פרסם מאות מחקרים ומאמרים בכתבי עת ועיתונים בלבנון, בסוריה ובמדינות המפרץ, וכן בעיתוני הארגון לשחרור פלסטין, כולל: , אל-איאם, אל-קודס, אח'באר פלסטין, , אל-ביאן, אל-חרס אל-וטני, אילא אל-אמאם, עבדה ואל-חיאת אל-ג'דידה, בו היה לו טור שבועי קבוע.
נאדר סרסור הוא פוליטיקאי ערבי-ישראלי, שכיהן כראש עיריית כפר קאסם.
סרסור נולד וגדל בכפר קאסם, בן למוסטפא ולעאשיה.
השמיני מתוך 14 אחים ואחיות.
אביו כיהן כחבר מועצה במשך כשנתיים, בתקופת כינונה של כפר קאסם כמועצה מקומית.
למד בבית הספר היסודי בכפר קאסם ובתיכון ריאלי בטירה, וסיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1979.
לאחר סיום התיכון עבד במשך כשנה במפעל תה ויסוצקי בפתח תקווה.
בשנת 1980 החל ללמוד כימיה בהאוניברסיטה העברית בירושלים, שם סיים תואר ראשון ב־1983 ובהמשך השלים תואר שני.
בתקופת לימודיו היה חבר ועד הסטודנטים הערבים בירושלים, ושימש ממונה על הכספים במשך כשנתיים.
בשנת 1983 החל לעבוד כמורה לכימיה בחצי משרה בבית ספר תיכון באבו גוש, ובין השנים 1986–2008 לימד כימיה בבתי ספר תיכוניים באבו גוש ובג'לג'וליה.
בשנת 1989 נבחר לראשונה כחבר המועצה המקומית כפר קאסם ושימש יו"ר האופוזיציה עד לשנת 1998.
בשנת 2002 החל בלימודי תואר ראשון במשפטים במכללת שערי משפט, אותו סיים ב־2005. בשנים 2006–2008 עבד כעורך דין שותף במשרדו של פריג' עאדל, והתמחה בתחום האזרחי.
בבחירות לרשויות המקומיות ב־2008 התמודד לראשות עיריית כפר קאסם וזכה בסיבוב הראשון ב־39% מהקולות.
הוא עלה לסיבוב השני מול עבד אל־והב עיסא, אך זה פרש מהמירוץ, וסרסור נבחר לראשות העיר כמועמד יחיד.
בבחירות 2013 התמודד פעם נוספת לראשות העיר, אך הפסיד לעאדל בדיר.
משנת 2014 שב ללמד בתיכון באבו גוש, ובמקביל, משנת 2015, פתח משרד לעריכת דין עצמאי.
סרסור נשוי לנוהא, מנהלת חנות שעונים במקצועה, ואב לשלושה.
הנאו-קלאסיציזם או הנאו-קלאסיקה הוא כינוי של סגנון האומנות הרווח בצרפת במחצית הראשונה של המאה ה-19 (1790–1840).
האמנות הצרפתית בסוף המאה ה-18 ובראשית המאה ה-19 הושפעה מאוד מהמהפכה הצרפתית, שהתרחשה ב-1789, ומהרעיונות שהובילו אליה.
לאורך המאה ה-18 היה בצרפת משטר מלוכני, וסגנון האמנות שזוהה איתו כונה הרוקוקו.
אמנות הרוקוקו נחשבה כאמנות מתקתקה ומנוונת, ציוריה עסקו בתיאור נשות החצר, תענוגות החיים ובעילוי מעמד האצולה והמלוכה, זאת בעוד רובו של העם הצרפתי מתקיים בקושי ורעב ללחם.
המציאות החברתית והפוליטית בצרפת הובילה למהפכה הצרפתית.
המשטר השתנה והשלטון הפך רפובליקני.
כפי שהשתנה השלטון, כך השתנתה גם האמנות.
דור האנשים (והאמנים) שחי באותה תקופה דגל ברעיונות של חופש, שוויון ואחווה, והאמנים ביקשו לבטא ביצירותיהם רעיונות אלו ובעיקר לתת ביטוי לרעיונות של "פטריוטיזם" – אהבת המולדת ללא תנאי ונכונות להקרבה עצמית למען המדינה.
משטר הרפובליקה ושיתופו של העם בעיצוב אורח חייו קסמו לצרפתים שהפילו את המלוכה, ולכן בתחומי חיים רבים, ובעיקר באמנות, היו בצרפת של המאה ה-19 חיקויים רבים לסגנון הקלאסי של העת העתיקה, מתקופת יוון ורומא.
העדויות הארכאולוגיות והתגליות הרבות בתקופה זו חיזקו את הדעה כי בצורות ה"קלאסיות" יש היגיון אסתטי ופרקטי גם יחד.
ההשפעה ניכרה באדריכלות, בריהוט ובאמנות הפלסטית.
באמנות הפלסטית עסקו נושאי הציורים בדימויים וסיפורים מימי הרפובליקה הרומית תוך הדגשת רעיון הפטריוטיזם והשלכותיו מהעבר (הקלאסי) אל ההווה (הנאו-קלאסי).
הדרך שבה ניגשו האמנים לעשייה אמנותית הייתה על פי נורמות קבועות של האקדמיה לאמנויות.
האמנים פעלו בעקבות מאורעות היסטוריים בני זמנם תוך שימוש באירועים וסמלים מהעבר.
ז'אק-לואי דויד נחשב לצייר החשוב ביותר של המהפכה הצרפתית.
בדעותיו היה מקורב לרעיונות המהפכניים ואף תמך בגלוי באישים שהתנגדו למשטר המלוכני.
דוד לא צייר רק אירועים היסטוריים אלא עסק בציוריו גם באירועים ודמויות ממשיות מתקופתו, המבטאים מבחינתו פטריוטיזם אקטואלי.
מעבודותיו: מות מארה, הכתרת ז'וזפין על ידי נפוליאון, נפוליאון חוצה את האלפים, מאדאם רקמייה, שבועת האחים ההוראטים ומותו של סוקרטס.
אנגר היה ממשיכו של דויד בציור הנאו-קלאסי.
הוא העריץ את הפיסול היווני וסגנונו מזוהה עם הנאו-קלאסיקה.
יש אצלו חשיבות רבה יותר לקו מאשר לצבע: אין ערבובי צבע חופשיים.
הנושא החדש שהעלה אנגר בציוריו הוא האוריינטליזם: בתקופתו העריצו אנשים את המזרח.
בסדרת תמונות שיצר מככבת דמות דמיונית של אודליסק מהרמון הסולטאן.
מעבודותיו: האודליסק הגדולה, המתרחצת מואלפונסון, המרחץ הטורקי.
תחום המוזיקה, בניגוד לתחומים אחרים (בעיקר תחום האמנות הפלסטית) מגדיר את "התקופה הקלאסית" שלו כתקופה המשתרעת בערך בין השנים 1720–1800. המלחינים הבולטים בתקופה זו היו היידן, מוצרט ובטהובן.
כאשר אומרים "נאו-קלאסיקה" או "נאו-קלאסיציזם" בקונטקסט של מוזיקה, הכוונה לסגנון השואב את הבסיס האסתטי שלו מתקופת הבארוק (1600–1750) ומהתקופה הקלאסית במוזיקה (1720–1800) ויוצק לתוך אותן תבניות מתקופות אלה תכנים חדשים תוך כדי ביטוי מפוכח וענייני, אשר מנוגד באופיו לביטוי הסובייקטיבי הרגשני והמופרז שאפיין את התקופה הרומנטית.
הנאו-קלסיציזם היה זרם של כתיבה בקרב מלחינים במאה ה-20. בתקופות מסוימות בחייהם כתבו פרוקופייב, שוסטקוביץ', סטרווינסקי ואחרים בסגנון זה.
הכתיבה הנאו-קלאסית במוזיקה לרוב כללה שימוש בצורות מוזיקליות מן העבר (פוגה, קונצ'רטו גרוסו, מחולות שונים כגון פסקאליה, גבוט ועוד) ומילוין בתוכן "מודרני": הרמוניות נועזות, שבירת משקל, תזמור 'פיקנטי' וכו'.
אפשר לראות ברגר חוליה מקשרת בין ברהמס להינדמית, שיצירתו נגדה את הרוח הרומנטית, דבקה ב"אובייקטיביות החדשה", או "צליל לשם הצליל" של שנות ה-20' ומצאה את מקומה בקונטרפונקט קווי בנוסח באך, לא אטונאלי אלא בשיטה הרמונית חדשה, בעלת צביון מיוחד, מבוססת על צלילים עליים טבעיים.
על תואר הראשוניות לסגנון זה מתחרות פולצ'ינלה של סטרווינסקי מ-1919–1920 ו"הסימפוניה הקלאסית" של פרוקופייב מ-1916–1917. חיקוי מודע ואפילו פרודיה אפשר למצוא במוזיקה של ריכרד שטראוס ל"גם הוא באצילים" של מולייר.
אחרי "פולצ'ינלה" הוסיף סטרווינסקי, בנימה של חיבה אירונית משהו, לכתיבתו הנאו-קלאסית גם את "אלוני דמברטון", בנוסח הקונצ'רטי הברנדנבורגיים של באך, את "דרכו של הולל" בסגנון האופרה של מוצרט ואת "אדיפוס רקס" בסגנון האורטוריות של הנדל.
השפעתה ניכרה גם בכתיבתם של הצרפתים פולנק, מיו ואיבר ובאורטוריות של הונגר.
האופנה הנאו-קלאסית הפכה נפוצה לאחר המהפכה הצרפתית (1798) ורווחה באירופה המערבית עד תחילת המאה ה-19. לפני המהפכה הצרפתית, שימש סגנון הלבוש הנאו-קלאסי ציירים אשר הלבישו בו את הדוגמניות שלהן בפורטרטים של דמויות מן המיתולוגיה היוונית והרומית.
לאחר המהפכה, הפך הסגנון הנאו-קלאסי לנפוץ בצרפת ובהמשך בשאר אירופה.
האופנה הנאו-קלאסית הייתה פרשנות על לבושם של הפסלים הקלאסיים מיוון ורומא העתיקות וניסה לבטא רעיונות של שוויון, חופש ופטריוטיזם.
הנשים לבשו שמלות עשויות בדים רכים כגון מוסלין או מלמלה, שנקשרו תחת החזה ונפלו רפויות עד הקרסוליים בצורה שהדגישה את צורתו הטבעית של הגוף.
סגנון זה נקרא גם סגנון "אמפייר", על שמה של ג'וזפין אשתו של נפוליאון קיסר צרפת.
הצבע הרווח היה לבן או צבעים רכים אחרים.
את שיערן אספו הנשים בפקעת רפויה מאחור והדגישו את התלתלים סביב המצח ומעל האוזניים.
הנאו-קלאסיציזם באופנה השפיעה בעיקר על תסרוקות הגברים.
התסרוקות הפכו לקצרות יותר והביאו לסוף המנהג הקודם של לבישת פאות ארוכות וצביעת השיער בפודרה לבנה.
גם גברים הושפעו מהתסרוקת בפסלו של טיטוס, שגרסאות שלה ניתן לראות אצל נפוליאון ומלך אנגליה ג'ורג' הרביעי.
נאו-פיאודליזם היא תיאוריה כלכלית ותיאוריה ביקורתית המזהה כיום היבטים במדיניות הכלכלית, הציבורית והממשלתית, כאנלוגים למאפיינים שהתקיימו בפיאודליזם.
עיקר הביקורת מופנה כלפי התלות ההולכת ומתעצמת של הפוליטיקה בהון המוחזק בידי מספר הולך ופוחת של עשירים, אשר עושרם והשפעתם הפוליטית הולכים וגדלים ביחס לאוכלוסיית העולם.
המונח מתייחס לצורה חדשה של פיאודליזם, שדומה במובנים מסוימים למציאות הפוליטית והכלכלית באירופה של ימי הביניים, שבה התקיים מערך קשרי תלות וחסות אישיים א-סימטריים בקרב אליטה לבין רוב העם.
(מקור המונח במילה "פיאודום", מענק קרקע שנתנו אדונים לוסאלים).
ההשוואה בין יחסי הכוח בתקופת הפיאודליזם לבין זו של הכלכלה המודרנית, שימש לביקורת הן על הימין והן על השמאל הפוליטי.
בדומה להברמאס, הסוציאלוג הנאו-מרקסיסט עמנואל ולרשטיין טען שסוף התקופה הפיאודלית, הניע תהליך של התרחבות הדרגתית, שתוצאתו היא קיומה של רשת או מערכת עולמית כלכלית אחת בלבד.
הנאו-פיאודליזם עבורו הוא פיאודליזם גלובאלי, שבו מתקיימת היררכיה של חלוקה מתמשכת של העולם ל"מרכז", "פריפריה" ו"סמי-פריפריה".
היבטים "פאודליים" כיום באים לידי ביטוי בחידוש מבני קבלת החלטות פוליטית, בבעלות כלכלית ויחסי כוח וארגון המרחב הציבורי.
בתביעות זכויות, בהשפעה וביחסי קניין המעניקים פריבילגיות משמעותיות לקבוצה קטנה מאוד באוכלוסייה.
בדומה לאצולה, קבוצה זו ירשה את מעמדה או התרחבה באמצעות קואופטציה, אשר ביססה את הפריבילגיות שלה על מוצא ושושלת.
רוב האוכלוסייה מודרת מזכויות אלו או שהיא משתתפת בהן רק במידה מוגבלת.
הכלכלן ופוליטיקאי יאניס וארופאקיס כתב והרצה רבות על התיאוריה שלו בנוגע לנאו-פיאודליזם.
הוא טוען שהקפיטליזם המסורתי התפתח למבנה דמוי פיאודלי חדש של כלכלות וחברות, שאליו הוא מכנה "טכנו-פיאודליזם" (מלשון טכנולוגיה).
וארופקיס מסביר שבניגוד לקפיטליזם, לכלכלות פיאודליות ישנה התכונה להישלט על ידי קבוצות קטנות מאוד של אנשים, הקובעות מראש את התנהגות השווקים כראות עיניהם.
כשהוא לוקח לדוגמה של תאגידי ענק טכנולוגיים כמו פייסבוק, ואמזון, וארופקיס ציין שמקומות כאלה נשלטים בעיקר על ידי גחמותיהם של יחידים בודדים וצוותים קטנים, ולפיכך אינם שווקים קפיטליסטיים של סחר חופשי באמת, אלא שווקים פיאודליים עם שליטה חמורה.
שנים קודם לכן, נוויל הולמס (Neville Holmes), מרצה בכיר למחשבים באוניברסיטת טזמניה, פרסם מאמר ברוח דומה תחת הכותרת "המיתוס של מהפכת המחשוב".
הולמס העלה חששות דומים מתוך ניתוח טכנולוגי מקצועי:
יקום חולית, שבו מתרחשת סאגת המדע הבדיוני של פרנק הרברט, מתרחש בעתיד רחוק, שבו מתקיימת אימפריה גלקטית נאו-פיאודלית.
נאו-נאציזם (Neo-Nazism) הוא מונח המתייחס בהגדרתו המצומצמת לכל אדם או תנועה חברתית או פוליטית, המעוניינים להחיות את הנאציזם, ולהגשים את חזון הרייך הרביעי.
בהגדרה מורחבת, מתייחס המונח לכל אדם או קבוצה בעלת עמדות פשיסטיות, אשר תומכות ומעודדות גזענות, לאומנות לבנה, אנטישמיות, הכחשת השואה, שנאה ואלימות.
נאו-נאצים רבים משתמשים בסמל צלב השמש כדי לייצג את הגזע הארי.
כמו צלב הקרס, גם סמל זה היה בשימוש העמים ההודו-אירופיים בעת העתיקה, באלף השני לפני הספירה, בהקשרים שונים של תרבות וארכיטקטורה.
סמל דומה משמש את ארגון הקו קלוקס קלאן.
הרעיונות המדויקים שאומצו על ידי קבוצות נאו-נאציות מאופיינים בהערצת תורותיו של אדולף היטלר, ובשנאה לאנשים מקבוצות אתניות שאינם אירופאים לבנים, כדוגמת שחורים, אסייתים ועוד, בדומה למאפייני "טוהר הגזע" שהוגדרו על ידי גרמניה הנאצית בשנים 1933–1945, וכן בחוסר סובלנות לדתות שונות, כדוגמת יהדות, אסלאם והינדואיזם.
רעיונותיהן של הקבוצות הנאו-נאציות כוללים בדרך כלל אנטישמיות, גזענות, שנאת זרים, ועשויים לכלול גם אלמנטים של לאומנות צבאית, הומופוביה והכחשת השואה.
הקבוצות הנאו-נאציות מאשימות את הזרים והמהגרים, שאינם "לבנים", בבעיות החברתיות של החברה (אלימות, ניצול המדינה על ידי הזרים שאינם ראויים לכך, הנוטלים עבודות, משכורות וביטחון מהשכבות ה"לבנות" הראויות לכך, וכדומה), תוך התייחסות לקונספירציה יהודית כלל-עולמית, כגון תאוריית ממשלת הכיבוש הציונית.
ג'ף סקופ עמד בראש התנועה הנאציונל-סוציאליסטית, הארגון הנאו-נאצי הגדול ביותר בארצות הברית.
בתקופתו שלטונו צמח הארגון מקבוצה של כמה עשרות פעילים שרובם הגדול מרוכז במדינת מינסוטה לתנועה נאו נאצית מרכזית בארצות הברית שיש לה אלפי פעילים ועם 60 סניפים הפרוסים על פני מדינות רבות בארצות הברית.
לאחר עשרות שנות פעילות הוא פרש במפתיע מהארגון בשנת 2019. לדבריו הדבר התרחש בגלל עדויות של שני יוצרי סרטים תעודיים בעלי עור כהה שנפגשו איתו לצורך הפקת סרטים.
בשני מקרים נפרדים הם חלקו איתו כיצד קיבלו יחס אלים כילדים בגלל צבע עורם, ולדבריו דבר זה גרם לו למהפך מחשבתי.
יש המפקפקים במניעים של סקופ לגבי סיבות פרשיתו (במקביל מתנהל נגדו משפט), אך העדות שלו מאפשרת הצצה לאווירייה ולתרבות הפנים-ארגונית בתוך בארגונים של ימין קיצוני.
סקוף העיד כי התנועה שלו פעלה כדיקטטורה לא כדמוקרטיה.
אנשים אחרים שהתנגדו לו זממו לרצוח אותו.סקופ טוען כי חברים בתנועות ימין קיצוני, בין אם זה תנועה נאו-נאצית או קו קלוקס קלאן חיביים להיות "פרנואדים כל הזמן", שכן כולם חושדים בכך שאנשים אחרים הם סוכנים חשאיים של הממשל.
בתגובה, שלח סקוף לפי עדותו מספר פעילים שאיימו על הקושרים והבהירו להם שעליהם לעזוב את מדינת מינסוטה.
לדוגמה בעל שהכה את אשתו קיבל טיפול אלים מטעם פעילים שנלשחו על ידי סקופ.
באירופה פועלות קבוצות נאו-נאציות רבות אשר מונות עשרות אלפי פעילים ופעילותם מכוונת נגד מהגרים לא אירופאים וכן נגד היהודים.
בארצות הברית, קבוצות נאו-נאציות הן רק חלק מקבוצות שנאה בהיקף גדול, המעודדות אנטישמיות ועליונות הגזע הלבן.
קבוצות אלו פועלות באזורים רבים ברחבי ארצות הברית, ואף בבתי כלא ברחבי המדינה, כאשר קבוצות נאו-נאצית מסוג זה הן המעגל הארי, וצוות 211. כמו כן, בין השנים 1983–1984 פעל בארצות הברית ארגון נאו-נאצי בשם "המסדר", אשר פעולותיו הקנו לו פרסום רחב בארצות הברית ומחוצה לה.
ארגונים אלו בדרך כלל קשורים גם לתעמולת הכחשת השואה.
באיראן פעלה בשנות ה-50 "סומכא" - מפלגה נאו-נאצית.
בשנות הששים המוקדמות, הארגון הימני-קיצוני 'טאקוארה' בארגנטינה היה נאו-נאצי מובהק.
ב-1962, כתגובה (לכאורה) לחטיפת אדולף אייכמן בידי המוסד, הארגון חטף ועינה נערה יהודיה בשם גרסיאלה סירוטה.
בישראל התגלו מקרים בודדים של אנטישמיות נאו-נאצית או התארגנויות ספוראדיות על בסיס נאו-נאצי, שהענפה שבהן הייתה חבורה בת 8 צעירים מהעיר פתח תקווה, "פטרול 36".
קבוצות ותנועות קיצוניות אחדות דוגלות בעמדות פשיסטיות, אך אינן דוגלות בנאציזם הגזעני, האנטישמי, של אדולף היטלר.
תנועות אלו משתייכות לזרם הנאו-פשיזם, ומעדיפות להגדיר את עצמן כ"נאו-פשיסטיות" על פני "נאו-נאציות".
קבוצות נאו-נאציות פעילות בעבר ובהווה
יחידת אטומוואפן - בעיקר בארצות הברית אך גם באירופה
מחלקת המבצעים המיוחדים של אזוב - המשתייכת למשמר הלאומי של אוקראינה.
סרט הדרמה האמריקאי "אמריקה X" עוסק בגזענות ונאו-נאציזם בארצות הברית.
כמו כן הופקו מספר סרטים נאו-נאציים, בהם "אירופה: הקרב האחרון".
בקולנוע, נאו-ריאליזם הוא סגנון המכתיב שימוש באלמנטים אמיתיים ככל הניתן מחיי היום-יום ועיסוק בנושאים ארציים ולא בכאלו דמיוניים שברומו של עולם.
צמח באיטליה עם שחרורה מהכיבוש הנאצי לקראת תום מלחמת העולם השנייה.
במילה אחת, הנאו-ריאליזם מתואר כאותנטי.
אנדרה באזאן, איש קולנוע ומבקר קולנוע צרפתי, טוען שהנאו-ריאליזם מגלם: אמת, טבעיות ואותנטיות.
סרט נאו-ריאליסטי חייב להכיל את המאפיינים הבאים:
מחויבות פוליטית לשינוי חברתי מתקדם, ואפילו אלים.
דחיית סגנון המשחק ההוליוודי ושימוש נרחב ככל הניתן בשחקנים לא-מקצועיים.
אובססיה (Ossessione, 1943) ללוקינו ויסקונטי
רומא עיר פרזות (Roma città aperta, 1945) לרוברטו רוסליני
פאיזה (Paisà, 1946) לרוברטו רוסליני
מצחצחי הנעליים (Sciuscià, 1946) לויטוריו דה סיקה (זוכה פרס האוסקר כסרט הזר הטוב ביותר)
גרמניה שנת אפס (Germania anno zero, 1947) לרוברטו רוסליני
גנבי האופניים (Ladri di biciclette, 1948) לויטוריו דה סיקה
האדמה רועדת (La terra trema, 1948) ללוקינו ויסקונטי
סטרומבולי (Stromboli, 1949) לרוברטו רוסליני
אורות הוואריטה (1950) לפדריקו פליני
נס במילאנו (Miracolo a Milano, 1951) לויטוריו דה סיקה
אומברטו דה (Umberto D., 1952) לויטוריו דה סיקה
לה סטרדה (1954) לפדריקו פליני
לילות כביריה (1956) לפדריקו פליני
אנשי הפו (1947) למיכלאנג'לו אנטוניוני
שודדים מאורגוסולו (Banditi a Orgosolo, 1960) לויטוריו דה סטה
רוקו ואחיו (1960) ללוקינו ויסקונטי
אקטונה (1961) לפייר פאולו פאזוליני
מַאמא רומא (1962) פייר פאולו פאזוליני
מלח הארץ (ארצות הברית 1954) למייקל וילסון
תחנת רכבת (באב אל חדיד, מצרים 1958) ליוסף שאהין
רוזמרי (גרמניה 1959) לרולף תילה
mundo Grua (ארגנטינה 1999) לפאבלו טראפרו
הילד מעבר לרחוב (1965) ליוסף שלחין
אור מן ההפקר (1973) לנסים דיין
עג'מי (2009) לסכנדר קובטי ולירון שני
פיגומים (ישראל 2017) למתן יאיר.
בן זקן (2014) בבימוי אפרת כורם
המונח נאו-רומנטיקה מתייחס לתופעות בתר-רומנטיות או לאמנות וספרות הרומנטיקה המאוחרת (שלהי המאה התשע עשרה, והיא מגמה ארוכת ימים שיש לה ביטוי באמנות ובספרות כאחד.
הנאו-רומנטיקה מנוגדת לנטורליזם, אשר באמנות הוא מדגיש התבוננות בעולם החיצון.
לעומתו, נאו-רומנטיקה מוסיפה התבוננות פנימית ורגשות נפשיים.
אמנים שזוהו כנאו-רומנטיים נטו לקבל את השראתם מן האמנות של עידן הרומנטיקה, וכן מתחושת המרחב המתקבלת מן הנופים הטבעיים שמחוץ לעיר.
על ידי כך הם הגיבו נגד 'כיעורו' של העולם המודרני והתעשייתי, על המכונות, הערים החדשות והרדיפה אחר ההתעשרות.
תמות טיפוסיות בנאו-רומנטיקה הן געגועים לאהבה המושלמת, נופים אוטופיים, טבע המשתלט על חורבות, מוות הירואי ורומנטי והיסטוריה שמבעד לנופים.
דברי המבקרים על הזרם הנאו רומנטי
נאו-רומנטיקה מואשמת בדרך כלל על ידי המבקרים בכך שהיא מבודדת בעצמה, מרוכזת יותר מדי בציור פיגורטיבי ויופי, מאוהבת מדי באינטואיציה, חסרת אמון בדרכים אידאולוגיות ותאורטיות להבנת האמנות ומאוהבת יותר מדי בעבר ההיסטורי ובנופים אידיליים, רוחניים או 'מכושפים'.
ביקורת משכנעת יותר היא שנאו-רומנטיקה היא אידילית מדי, וככזו היא משוללת תפיסה הולמת של הרוע בעולם המודרני.
הבדלים בין זרם הרומנטיקה לבין הזרם הנאו-רומנטי
כך היה בעיקר בתקופה שמאז לאחר מלחמת העולם הראשונה.
נאו-ריאליזם, או ריאליזם מבני, היא אסכולה ביחסים בין-לאומיים שפורסמה לראשונה על ידי קנת' וולץ בשנת 1979. אסכולה זו פותחה מתוך האסכולה הריאליסטית אשר דוגלת באינטרסים, משחק כוחני, ומציאות אנרכית.
כמו הריאליזם, גם הנאו-ריאליזם מעמיד במרכז את הערכים של עוצמה וכוח, אך באסכולה הנאו-ריאליסטית רדיפת העוצמה נובעת מחוסר ברירה ומרצון לשרוד.
בבסיס אסכולה זו עומד עקרון יחסיות העוצמה: אין משמעות לעוצמה אבסולוטית כמו בריאליזם, אלא רק לעוצמה ביחס למדינות אחרות.
הנאו-ריאליזם מגיע מכתביו של הנס מורגנטאו על הריאליזם הקלאסי.
הריאליזם הקלאסי הסביר את המזימות של הפוליטיקה הבין-לאומית כמבוססות על הטבע האנושי, ועל כן הן כפופות לאגו ולרגש של מנהיגי העולם.
במקום זאת, הוגים נאו-ריאליסטים טוענים כי אילוצים מבניים (ולא אסטרטגיה, אגו או מוטיבציה) מכריעים בקביעת יחסים בין-לאומיים.
הנאו-ריאליזם טוען כי האופי של מבנה בין-לאומי מוגדר על ידי העיקרון המסדר שלו (אנרכיה), ועל ידי כמות המעצמות הגדולות במערכת.
העיקרון המסדר האנרכי של המבנה הבין-לאומי הוא מבוזר, כלומר אין סמכות מרכזית פורמלית.
כל מדינה ריבונית היא שווה במערכת זו.
הפעולות של מדינות אלו מונחות על ידי היגיון של עזרה עצמית, כלומר המדינות מבקשות ליישם את האינטרסים שלהן ולא להכפיף את האינטרס שלהן לאינטרסים של מדינות אחרות.
ההנחה היא כי המדינות רוצות לכל הפחות להבטיח את הישרדותן, שכן זהו תנאי הכרחי להשגת מטרות אחרות.
כוח מניע זה הוא הגורם העיקרי המשפיע על התנהגותן, ובתורו גורם למדינות לפתח יכולות צבאיות התקפיות כאמצעי להגדלת עוצמתן היחסית.
מכיוון שמדינות לא יודעות מהן הכוונות העתידיות של מדינות אחרות, נוצר חוסר אמון בין המדינות, מה שמחייב אותן להישמר מהפסדים יחסיים של עוצמה, שעלולים לאפשר למדינות אחרות לאיים על הישרדותן.
חוסר האמון הזה מבוסס על אי ודאות, ונקרא דילמת הביטחון.
המדינות נחשבות דומות מבחינת צרכים, אך לא מבחינת היכולת להשיגם.
מיקומן של מדינות מבחינת יכולות קובע את התפלגות היכולות.
ההתפלגות המבנית של היכולות מגבילה שיתופי פעולה בין מדינות עקב חשש מרווח יחסי גדול יותר של המדינות האחרות, ומהאפשרות של פיתוח תלות באותן מדינות.
הרצון והיכולות היחסיות של כל מדינה ומדינה למקסם את הכוח היחסי שלה מביאים לכך שהמדינות מגבילות זו את זו, ונוצר מאזן כוחות המעצב את המערכת הבין-לאומית.
מאזן הכוחות מעורר את דילמת הביטחון שכל המדינות מתמודדות איתה.
יש שתי דרכים שבהן מדינות יוצרות מאזן כוחות: איזון פנימי ואיזון חיצוני.
איזון פנימי מתרחש כשמדינות מטפחות את היכולות שלהן על ידי צמיחה כלכלית ו/או צמיחה צבאית.
איזון חיצוני מתרחש כשמדינות כורתות בריתות כדי לבלום את עוצמתן של מדינות ובריתות חזקות יותר.
נאו-ריאליסטים טוענים שיש שלוש מערכות אפשריות:
מערכת חד־קוטבית – מכילה רק מעצמה אחת.
דוגמה לכך ניתן לראות מייד לאחר המלחמה הקרה, שבסיומה המערכת הבין-לאומית הפכה למערכת חד־קוטבית, כאשר המעצמה הגדולה היא ארצות הברית.
מערכת דו־קוטבית – מכילה שתי מעצמות גדולות.
דוגמה לכך היא בזמן המלחמה הקרה, שבה המעצמות היו ארצות הברית וברית המועצות.
מערכת רב־קוטבית – מכילה יותר משתי מעצמות גדולות.
נאו-ריאליסטים טוענים כי מערכת דו־קוטבית יציבה יותר ממערכת רב־קוטבית, שכן ניתן ליצור בה מאזן כוחות רק באמצעות איזון פנימי, היות שאין מעצמות גדולות נוספות שניתן לכרות איתן בריתות.
מכיוון שיש רק איזון פנימי במערכת דו־קוטבית, יש פחות הזדמנויות לטעויות תפיסה, ולכן פחות סיכוי לפתוח במלחמה בין מעצמות.
החוקרים הנאו-ריאליסטים אומנם מסכימים שהמבנה של היחסים הבין-לאומיים הוא המניע העיקרי בחיפוש אחר ביטחון, אך יש ביניהם חילוקי דעות בשאלה האם מדינות שואפות לשרוד ותו לא, או שמדינות רוצות למקסם את העוצמה היחסית שלהן.
קנת' ווולץ מייצגים את הדעה שמדינות שואפות אך ורק לשרוד, בעוד מירשהיימר ותומכי הריאליזם ההתקפי תומכים ברעיון שמדינות רוצות למקסם את העוצמה היחסית שלהן.
נאו-ריאליסטים טוענים שכיוון שמלחמות הן תוצאה של המבנה האנרכי של המערכת הבין-לאומית, סביר שהן תימשכנה גם בעתיד.
אכן, נאו-ריאליסטים טוענים לעיתים קרובות שהעיקרון המנחה של המערכת הבין-לאומית לא השתנה במהותו מתקופת תוקידידס ועד הופעת הלוחמה הגרעינית.
ההשקפה ששלום ארוך טווח לא צפוי להיות מושג מתוארת על ידי תאורטיקנים אחרים כהשקפה פסימית מאוד על היחסים הבין-לאומיים.
אחד האתגרים העיקריים של הנאו-ריאליזם הוא תאוריית השלום הדמוקרטי והמחקרים שתומכים בה, כמו הספר "Never at War" .
הנאו-ריאליסטים טוענים בתגובה שתאורטיקנים שתומכים בשלום הדמוקרטי נוטים לבחור את ההגדרה של דמוקרטיה כדי להגיע לתוצאה האמפירית המבוקשת.
לדוגמה, גרמניה בתקופתו של וילהלם השני, הרפובליקה הדומיניקנית בתקופתו של חואן בוש , או צ'ילה בתקופתו של סלבדור איינדה, לא נחשבות "דמוקרטיות מהסוג הנכון", והעימותים שלהן לא נחשבים כמלחמות לפי התאורטיקנים הללו.
כמו כן, הם טוענים שמלחמות מסוימות בין מדינות דמוקרטיות נמנעו רק על ידי גורמים שאינם מכוסים על ידי תאוריית השלום הדמוקרטי.
הסנגורים של תאוריית השלום הדמוקרטי רואים את התפשטות הדמוקרטיה כעוזרת למתן את השפעות האנרכיה.
Bruce Russett טוען כי עם מספיק דמוקרטיות בעולם, "עשוי להיות אפשרי להחליף חלקית את העקרונות הריאליסטיים (אנרכיה ודילמת הביטחון של המדינות) ששלטו בפועל ...
לפחות מאז המאה השבע עשרה".
ג'ון מולר מאמין שהדמוקרטיה והשלום יבואו לא באמצעות התפשטות הדמוקרטיה, אלא תנאים אחרים (כגון כוח).
קנת' וולץ תומך בטענתו של מולר ומציין כי "חלק מהדמוקרטיות – בריטניה של המאה התשע עשרה וארצות הברית של המאה העשרים – היו בין המדינות החזקות ביותר בתקופתן".
נאו־ריאליזם איטלקי היה זרם בקולנוע האיטלקי, שהחל בשנות ה־40 של המאה ה־20, בשלהי מלחמת העולם השנייה, ודעך בראשית שנות ה־50. הנאו־ריאליזם האיטלקי דגל בריאליזם קיצוני ובחשיפה בוטה של המציאות החברתית הקשה של אותה תקופה.
הוא עסק בעיקר בקשיי היומיום של בני מעמד הפועלים ושאר המעמדות הנמוכים בחברה האיטלקית – כראי למצב הקשה ששרר באיטליה שאחרי המלחמה – והציג מציאות של ייאוש, עוני ותבוסות אישיות.
השימוש במבע ני נעשה מתוך הדגשת ההתנגשות שבין האדם לסביבתו; בין הסבל הרגשי של הפרט לבין המציאות הפיזית הקשה.
מבחינה סגנונית ניכר הזרם הקולנועי בהשקעה מינימלית בסגנון ובתפאורה, שהתבטאה בעיקר בצילום מחוץ לאולפן, ובשימוש בשחקנים שאין זה מקצועם.
הקולנוע האיטלקי בזמן מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, איבד הקולנוע האיטלקי את מקומו בחזית היצירה, והתמקד בהפקת סרטי תעמולה למשטר הפשיסטי ובסרטים אסקפיסטים שנקראו "סרטי טלפון לבן"; ז'אנר זה נתמך על ידי בניטו מוסוליני שהאמין בקולנוע ככלי חשוב לעיצוב דעת הקהל.
אותם סרטים הושפעו רבות מקומדיות אמריקאיות של אותה תקופה והתעלמו לחלוטין מהבעיות עימן התמודד רוב העם האיטלקי בחיי היומיום.
כל ניסיון לחרוג מאותו קו הקולנועי נתקל בצנזורה איטלקית מחמירה, ובפרט לא התאפשר להתמודד עם מצבם האמיתי והבלתי־אפשרי של בני מעמד הפועלים.
רק בזמן קריסת המשטר הפשיסטי, התאפשר ליוצרים האיטלקים לבטא את עצמם באופן חופשי, על רקע המצב הקשה שהותירה מלחמת העולם השנייה.
ניתן לראות את מקורותיו של הנאו-ריאליזם האיטלקי בשני זרמים עיקריים של הקולנוע האירופאי של שנות ה־30:
זרם הריאליזם הפואטי בקולנוע הצרפתי שצמח על רקע קריסת משטריה החברתיים והפוליטיים של אירופה והניוון של האריסטוקרטיה.
אלה היו קרקע פורייה לתסריטאים ובמאים דוגמת ז'אן רנואר לייצר התנגשויות טראגיות בין האדם לסביבתו.
הסרט "טוני", משנת 1935, שנכתב ובוים על ידי רנואר, נחשב לאחד ממבשרי הנאו־ריאליזם מזרם זה.
עוזר הבמאי היה לוקינו ויסקונטי, מי שלימים הפך לאחד ממייסדי הקולנוע הנאו־ריאליסטי באיטליה.
מזרם זה ירש הנאו-ריאליזם את נושאי העיסוק ואת הגישה אליהם בסרט.
סרטיהם של אלסנדרו בלאזטי ושל יוצרים איטלקיים נוספים בשנות ה־30 הורישו לנאו־ריאליזם את הסגנון והעיצוב הפשוטים והריאליסטיים.
סרטים אלו צולמו מחוץ לאולפן, באור טבעי, תוך שימוש בשחקנים לא מקצועיים בכוונה תחילה.
סרטו של בלאזטי, "1860", בשנת 1934, המתאר את קרב קלטפימי שנערך בסיציליה נחשב לאחד מיסודות הנאו־ריאליזם.
לדעת רבים הסרט הנאו־ריאליסטי הראשון שנוצר, מבלי שהוגדר ככזה ביציאתו לאקרנים, היה סרטו הראשון של לוקינו ויסקונטי – "אובססיה", משנת 1943 – המבוסס על ספרו של ג'יימס קיין "הדוור מצלצל פעמיים".
בסרט זה, הריאליזם משמש כתפאורה מחויבת המציאות, ולא כנושא הסרט, אך המציאות הקשה המתוארת בסרט, הצילום מחוץ לאולפנים והשימוש בשחקנים לא מקצועיים הופך אותו לדעת רבים למבשרו האמיתי והקרוב ביותר של הזרם.
התייצבותה של אירופה בשלהי שנות ה־40 גרמה לנושאי העיסוק של הנאו־ריאליזם להיראות מיושנים ולא רלוונטיים.
ההצלחה הקופתית של הסרטים האמריקאים גם היא פגעה במקומם של סרטי הנאו־ריאליזם, שגם כך לא הייתה להם משיכה רבה בקרב הקהל האיטלקי, שביכר דווקא את האסקפיזם הקולנועי כאמצעי להדחקת בעיות היומיום.
בתחילת שנות ה־50 החלה הממשלה האיטלקית לתמוך בקולנוע המקומי ומינתה את ג'וליו אנדראוטי לראשות המחלקה שהייתה אחראית על הקצאת כספי התמיכה.
דווקא הסרטים הנאו־ריאליסטים, בשל זיהויים עם רעיונות פרו־קומוניסטים, לא זכו לתמיכה הממשלתית שכן הם נחשבו לכאלו הפוגעים באינטרס הלאומי האיטלקי.
שגשוגה של תעשיית הסרטים האיטלקית והתמיכה הממשלתית הזרימו משאבים רבים יותר לבמאים האיטלקיים ואלו השקיעו בתפאורות מהוקצעות, בשחקנים מקצועיים ובתסריטים מלאים יותר מאשר בתקופת הנאו־ריאליזם.
כל אלו הביאו את מרבית היוצרים האיטלקיים הנאו-ריאליסטיים של אותה התקופה להתרחק לאיטם מהזרם הנאו־ריאליסטי ולהתפתח לכיוונים חדשים.
הבמאי הבולט היחיד שהמשיך ליצור סרטים ברוח הנאו־ריאליזם היה ויטוריו דה־סיקה, שלמרות סטיות קלות במהלך יצירתו, נותר נאמן לעקרונות הריאליזם האיטלקי עד סרטו האחרון, "חופשה קצרה" (The Voyage, 1974) המבליט את הניגוד בין העשירים לבת מעמד פועלים חולת שחפת.
מבין היוצרים הידועים של הנאו־ריאליזם האיטלקי, ניתן לראות דוגמאות לפנייה לכיוונים חדשים ביצירתו של פדריקו פליני, שהחל את דרכו כנאו־ריאליסט, אך סרטו "הבטלנים" (1953), נחשב לסרט הנאו־ריאליסטי המובהק האחרון שלו.
לאחר מכן, הוא התגלה כרומנטיקן נלהב ונמשך אחרי הגל החדש הצרפתי, תוך השקעה הולכת וגוברת בסגנון ובעיצוב המרחב הקולנועי.
סרטו, "לה דולצ'ה ויטה" בשנת 1960, נחשב לאחרון שעוד בלטו בו סממני הנאו־ריאליזם.
לוקינו ויסקונטי גם פנה לשילוב הרומנטיות בסרטיו, כדרך לעידון הריאליזם הקיצוני שאפיין אותו, החל מסרטו "סנסו" (1954).
רוברטו רוסליני בכלל החל להתמקד בצילומי נוף ואדריכלות וכוחם הפיוטי; סרטו "מסע באיטליה" (1953) נחשב לראשון שאינו ברוח הנאו־ריאליזם, ובשנות ה־60 פנה בכלל לסרטי טלוויזיה.
במאי ידוע נוסף, שתחילתו בנאו־ריאליזם – מיכלאנג'לו אנטוניוני – החל לעסוק במעמד הביניים ולא במעמד הפועלים, עוד בסרטו העלילתי הראשון – "סיפורה של אהבה" (1950), והמשיך בהתעמקות לנעשה בתוך נפשן של הדמויות מאשר בחיי היום יום שלהן, כפי שמודגש בסרטו "ההרפתקה" (1960), ובכך התרחק לחלוטין מהזרם.
הסגנון הנאו־ריאליסטי אינו נושא מסר פוליטי מסוים ואחיד, והמאפיינים הבולטים ביותר המשותפים לכלל היוצרים של הזרם נגזרו מנושאי העיסוק, מהאווירה באותה התקופה, ומהרצון להיצמד למציאות ככל הניתן.
על רקע הסביבה הפיזית והחברתית הקשה, הסרט הנאו־ריאליסטי שאף לייצר זווית ראייה קרובה ויסודית על עולמו של היחיד – על עולמו של הפועל הפשוט.
הבמאים מדגישים את דלות חייהם של הדמויות ומתמקדים בתכנים ולא בסגנון.
המציאות באיטליה השפיעה גם על יוצרי הסרטים עצמם ולא רק על נושאי העיסוק בסרטיהם, מרבית הסרטים הנאו־ריאליסטים צולמו בתקציב דל ביותר, לא רק בשל הדרישות המועטות של הצילום הריאליסטי אלא גם בשל המצב הכלכלי הקשה ששרר באיטליה באותה תקופה.
מכורח המציאות, רבים מהסרטים צולמו על עודפי פילם של הצבא האמריקאי, באמצעי תאורה דלים כי לא היו אחרים בנמצא, וצולמו באתרים חיצוניים, ולא באולפנים, מחוסר אמצעים להקמת תפאורות.
צ'זארה זאוואטיני, אחד היוצרים הבולטים בקולנוע הנאו־ריאליזם האיטלקי, הגדיר את עקרונות התנועה הנאו־ריאליסטית כלהלן:
על אף הצהרת הכוונות הנחרצת של הנאו־ריאליזם האיטלקי, נתקלו הבמאים בצורך האינהנרטי בהכנות מקדימות, גם על מנת להציג ריאליזם מוחלט.
אפילו בסרט הנאו־ריאליסטי הקלאסי ביותר, "רומא עיר פרזות", חלק מהסצנות צולמו בעל כרחם באולפנים, וצוות השחקנים, שבמקור לא היו שחקנים בהכשרתם, עברו מספיק חזרות כך שבמובן מסוים הם דווקא כן קיבלו הכשרה, אמנם מזורזת, במשחק.
המאפיינים האידאולוגיים של הנאו־ריאליזם הם תוצר של הגישה הריאליסטית והאווירה באיטליה שאחרי המלחמה.
העוני וההרס הרב הותירו את האיטלקים, ובמיוחד את מעמד הפועלים, בפני מצבים מורכבים שלעיתים הביאו לסטיות מהנורמות המוסריות, אולם קשה היה להאשים אותם על כך.
אי לכך, ניתן למנות מספר מאפיינים בגישה האידאולוגית של הסרטים האלו:
רוח דמוקרטית המדגישה את ערכו של הפועל הפשוט.
גישה מלאת חמלה כלפי התנהגות האדם וסירוב לדון אותה לפי אמות מוסר שטחי וחד.
עיסוק בהרס שהותירה המלחמה, לעיתים תוך התעלמות מעברה הפאשיסטי של איטליה.
שילוב של הומניזם מרקסיסטי ונוצרי.
הדגשת הרגשות ולא עיסוק ברעיונות מופשטים.
המאפיינים הסגנוניים של הנאו־ריאליזם נגזרו מהרצון להיצמד למציאות ככל הניתן וכדרך להעביר את האותנטיות לצופה.
המשכיות העלילה, דהיינו דבקות בעלילה פשוטה ומובנית המתפתחת בטבעיות ובקצב ובזמן האמיתיים, תוך הימנעות ממורכבות עלילתית מלכתחילה.
שמירה על אתיקה ויזואלית תיעודית, כראות האדם את העולם.
צילום מחוץ לאולפנים באור טבעי ושימוש באתרים אמיתיים כתפאורה.
העסקת שחקנים לא־מקצועיים כניצבים ואף כשחקנים ראשיים.
דיבור בשפה פשוטה ויום יומית ולא בשפה מליצית.
ניתן למנות שלושה יוצרים משמעותיים בנאו־ריאליזם האיטלקי:
רוברטו רוסליני – שביים את הסרט שנחשב לסרט הנאו־ריאליסטי הראשון, "רומא עיר פרזות" (Roma città aperta, 1945), עוד לפני שהנאצים פינו את רומא.
הסרט הפך לסנסציה בעולם כולו והיה לאבן הפינה של הקולנוע האיטלקי החדש.
סרטו זה היה הראשון ב"טרילוגיית המלחמה" שביים וכללה גם את סרטיו "פאיזה" (1946) ו"גרמניה שנת אפס" (1947) – כולם עוסקים בחורבן, ברעב ובאבטלה שהותירה המלחמה (סרטי הריסות).
בהמשך עבר לנושאים אחרים, כדוגמת "סטרומבולי" (1950), הבוחן את נבכי ליבה של אישה בודדה.
סרטיו התאפיינו ביומרה להבין את המציאות בה חיים האנשים, ולא ליצור אותה, כחוקר המבקש למדוד את הנתונים מבלי להשפיע עליהם, ובכך מעביר לצופה את הזכות לשפוט.
לוקינו ויסקונטי – מכותבי התסריט למבשר הנאו־ריאליזם "אובססיה" (1943), היה קומוניסט במודע, ובניגוד לגישתו הצופה של רוסליני, ביקש להטיף בסרטיו למהפכה חברתית.
המציאות החברתית הקשה מתבטאת בסרטיו "האדמה רועדת" (1948), "בליסימה" (1954) ו"רוקו ואחיו" (1960) שנחשב לאחת מההבלחות הבולטות של הנאו־ריאליזם האיטלקי, כעשור לאחר דעיכתו של הזרם.
ויטוריו דה סיקה – הבמאי, וצ'זארה זאוואטיני התסריטאי, יצרו יחד את הסרטים הנאו־ריאליסטיים שהפכו למרכז הזרם הנאו־ריאליסטי, והתחבבו ביותר על הקהל האמריקאי.
סרטם הראשון, "מצחצחי הנעליים" (1946) זכה בפרס אוסקר כסרט הזר הטוב ביותר.
סרטם השני, "גונבי האופניים" (1948) צולם כל כולו ברחובות מילאנו והביא את הצמד למה שהיום נחשב אחד משיאי הנאו־ריאליזם.
הצמד המשיך והפיק את סרטם "נס במילאנו" (1951), המתאר שכונה ענייה במילאנו המגורשת מאדמתה על ידי בעלי ההון.
הסרט, שתסריטו מבוסס על ספר שכתב זאוואטיני בעבר, זכה בפרס דקל הזהב באותה שנה.
גם סרטם "אומברטו דה" (1952) מתאר בפשטות את חייו של איש אנונימי באופן ריאליסטי ועצוב.
בניגוד לרוסליני, דה סיקה ראה את עצמו חלק בלתי נפרד מהמציאות, אך הוא מגיב אליה מתוך הזדהות עם הדמויות ולא במטרה להטיף למהפכה כמו ויסקונטי.
ניתן להוסיף עוד מספר יוצרים בולטים שצמחו על ברכי הנאו־ריאליזם והשתתפו ביצירתו:
ג'וספה דה סאנטיס – יוצר "האורז המר".
פדריקו פליני – התחיל את הקריירה שלו בקולנוע כעוזר תסריטאי לסרטי הנאו-ריאליזם הגדולים של רוסליני, ובפרט ל"רומא עיר פרזות".
בתחילת שנות ה־50 ביים את סרטיו הראשונים תוך היצמדות למסורת הנאו-ריאלסטית, ביניהם: "אורות הוואריטה" (1950) ו"הבטלנים" (1953) כמובהקים; ואת "לה סטרדה" (1954) ו"לילות כביריה" (1956) שכבר התרחקו מעט ממסורת זו.
מיכלאנג'לו אנטוניוני – אחד מיוצרי הסרטים החשובים ביותר של שנות ה־60, צמח גם הוא מתוך התנועה הנאו-ריאליסטית.
תחילה עבד עם רוסליני, ובמהלך שנות ה־50 יצר שבעה סרטי תעודה קצרים על מנקי רחובות ואיכרים.
סרטו הראשון באורך מלא, "אנשי הפו" (1947) היה סרט תיעודי על חייהם הקשים של אנשי נהר הפו.
פייר פאולו פאזוליני – שהחל לביים בשנות ה־60 יצר בתחילת דרכו סרטים על פי מיטב המסורת הנאו־ריאליסטית, בתקופה שבה כבר כמעט לא נותרו סרטים מובהקים מהזרם; "אקטונה" (1961) ו"מאמא רומא" (1962) הן דוגמאות ליצירותיו מסגנון זה.
הנאו־ריאליזם האיטלקי חולל מהפכה בערכי הקולנוע: הוא פרץ את גבולות היצירה הקולנועית והרחיב את עקרונותיה.
המוטיבים שהוא הביא עמו חלחלו לסגנונות אחרים והשתרשו כסגנון יצירה לגיטימי בקולנוע העולמי בכלל עד ימינו.
אולם, בניגוד לשאירע בקרב תנועות מגובשות כגון הפורמליזם הרוסי או הגל החדש הצרפתי, שהיו מאוגדות סביב הוגים דומיננטיים, גם בשנות פריחתו של הנאו־ריאליזם לא נוצרה קבוצה מגובשת של יוצרים המונעת מבסיס תאורטי ותפישתי מוצק.
לפיכך הנאו־ריאליזם יכול להיחשב כמושג כפוי הכופף תחתיו סרטים ובמאים שעסקו בנושאים קרובים והשתמשו במוטיבים דומים ביצירתם, אך שונים מאוד זה מזה בגישתם ובמטרתם.
הגל החדש הצרפתי והסרט האפל הושפעו רבות מהנאו־ריאליזם האיטלקי – בגישה האותנטית שהתבטאה בצילום מחוץ לאולפן ובשימוש בניצבים שאינם שחקנים.
הנאו־ריאליזם שעסק בייאוש של הפרט וניכורו מן החברה השפיע על הסרט האפל גם בתחום זה: הסרט האפל נוטה גם הוא לעסוק בפרט בודד ומנוכר מן החברה, אלא שהוא מוסיף על כך גם את העיסוק בהלכי הנפש האפלים של פרט זה.
הגל החדש של הקולנוע הבריטי שהחל בשנות ה־60 הושפע מן הנאו־ריאליזם בעיקר במושא התיאור של הסרטים: גיבורים בני מעמד הפועלים וקשיי חייהם.
גם הקולנוע הצ'כי של שנות ה־60, שאב הן את נושא העיסוק והן את הצילום מחוץ לאולפן.
מילוש פורמן מהווה דוגמה בולטת לכך.
בין הבמאים העכשוויים שנחשבים כמושפעים ישירות מן הנאו־ריאליזם האיטלקי: עבאס קיארוסטמי, חברי קבוצת דוגמה 95 ומרג'אן סטראפי.
נאו-קונסרבטיזם הוא שמה של השקפה אידאולוגית בפוליטיקה האמריקאית.
עיקרה הוא התערבות פעילה ואגרסיבית בענייני חוץ, לצורך התנעת תהליכים ליברליים וקידום הדמוקרטיה בעולם.
רובם המוחלט של הפוליטיקאים המזוהים כנאו-קונסרבטיבים הם רפובליקנים, אף כי בשעתו היה זרם חשיבה נאו קונסרבטיבי חזק גם במפלגה הדמוקרטית, ובו בלטו אישים כמו הנרי ג'קסון, דניאל פטריק מויניהאן ואחרים.
קווי מדיניות החוץ בהם תומכים נאו-קונסרבטיבים, כוללים מלחמה חסרת פשרות בטרור ומאבק נגד משטרים עריצים; שימוש בכוח הצבאי והכלכלי של ארצות הברית על מנת להשפיע על משטרים בעולם להפוך ליותר ליברליים, דמוקרטים ושומרי זכויות אדם.
באופן טיפוסי, על פי דברי חברים שהזדהו עם קבוצה זו, רבים ממקימי התנועה השמרנית החדשה בעבר היו מזוהים עם הגישה הליברלית בפוליטיקה האמריקאית, אך עברו מהפך אידאולוגי למרכז - ימין.
בעיקר הכוונה לקבוצת "האינטלקטואלים של ניו יורק", שכללה אישים, בדרך כלל יהודים אמריקאים ממוצא מזרח אירופי, שלמדו בשנות הארבעים של המאה העשרים בסיטי קולג' של ניו יורק, כמו נורמן פודהורץ, אירווינג קריסטול, סימור ליפסט, דניאל בל, נייתן גלייזר ואחרים.
אירווינג קריסטול, עורך כתב העת הספרותי אנקאונטר מאז שנות ה-50 היה הראשון שהשתמש במונח שמרן חדש במאמר משנת 1979 "התוודויותיו של שמרן חדש אמיתי".
עוד אחד מהמשפיעים הראשונים היה נורמן פודהורץ, עורך הירחון קומנטרי מ-1960 ועד 1995. בשנת 1982, במאמר במוסף סוף השבוע של הניו יורק טיימס, "דאגתו של שמרן חדש ממדיניות החוץ של רייגן", הוא זיהה את עצמו עם הגישה הנאוקונסרבטיבית והפך את כתב העת "קומנטרי" לנושא הדגל שלה.
בנו של קריסטול, ויליאם קריסטול הקים את ה"משימה לעשור האמריקני החדש" - קבוצת חשיבה שישבה בוושינגטון במטרה להשפיע על הממשל האמריקני בכיוון של שמרנות חדשה.
בשנות ה-80 ארצות הברית תמכה במספר משטרים עריצים אך אנטי-קומוניסטים, בניגוד לדיעותיהם של השמרנים החדשים, ובתמיכת השמרנים הוותיקים, האנטי-סובייטיים.
בעקבות כניסתם לממשל רייגן של נאו-שמרנים דוגמת אליוט אברמס, ובסיוע "הארגון הלאומי לתרומה דמוקרטית" של קרל גרשמן שונתה המדיניות, לתמיכה במשטרים דמוקרטיים ושומרי זכויות אדם, תוך התנגדות למשטרים עריצים, גם אם אלו אנטי-קומוניסטים.
שינוי המדיניות בכיוונם של השמרנים החדשים התבטא, לפחות באופן מוצהר, בכך שב-1986 ארצות הברית דחפה להדחתו של פרדיננד מרקוס מהנשיאות בפיליפינים, בעקבות הפעלת אלימות והטייה של הבחירות בארצו, וב-1988 הממשל האמריקני תמך בקבוצות המתנגדות לאוגוסטו פינושה בצ'ילה, עד להפלת משטרו.
בסוף שנות ה-80 ובמשך שנות ה-90 כוחם של השמרנים החדשים ירד במידה מסוימת בעקבות התפרקות ברית המועצות, במה שנראה כניצחונו של הימין.
יש האומרים שגם שערוריית איראן-קונטראס תרמה לכך.
הטענה באשר לפרשת איראן - קונטראס הייתה שישראל מכרה נשק לאיראן במימון פרסי ובהחזר נשק אמריקני לישראל, במסגרת עסקה שהגו השמרנים החדשים ובראשם בהקשר זה אליוט אברמס.
העסקה כללה לפי הטענה גם החזרת שבויים אמריקנים שבידי החזבאללה בלבנון, כאשר חלק מהרווחים מעסקה זו מימנו את מורדי הקונטראס בניקרגואה.
לאחר מלחמת המפרץ הראשונה ב-1991, החלה התנועה לצבור תאוצה מחדש, כשרבים מהמזוהים מאוחר יותר כשמרנים חדשים חתמו על עצומה בעד הפלת משטרו של סדאם חוסיין, שנותר בשלטון לאחר אותה מלחמה.
עצומה זו קראה לתמוך בכורדים ובשיעים, קבוצות המיעוט הנרדפות בעיראק.
עצומה זו הועברה לנשיא ביל קלינטון, אך השפעתה ניכרה בעיקר בימי כהונת יורשו ג'ורג' בוש (הבן).
עד שנת 2001 הממשל האמריקאי סבל משבט הביקורת של השמרנים החדשים, ומדיניות הממשל נגדה את התפיסות של תנועה זו.
עם התקפות המחבלים בפיגועי 11 בספטמבר, הנשיא ג'ורג' בוש הבן שינה כיוון.
בנאום הנשיא בעקבות הפיגועים, שנערך בינואר 2002 ונכתב בידי דייוויד פרום, הנחשב לאחד מנציגי אידאולוגיה זו, הנשיא הכריז על איראן, עיראק, וצפון קוריאה כעל "ציר הרשע" המהווה את מקור הסכנה לעולם.
ב-20 בספטמבר 2002 פרסמה המועצה האמריקאית לביטחון לאומי מסמך, המבוסס על מסמך קודם שפרסם פול וולפוביץ, בנוגע למדיניות הרצויה במלחמה בטרור.
המסמך קובע כי על ארצות הברית להכות מכת מנע מקדימה, לפני התקפה של האויב, אשר בואה מובטח.
ממשל בוש ובתוכו מזכיר ההגנה דונלד רמספלד, סגן שר ההגנה פול וולפוביץ, מזכיר העיתונות ארי פליישר ואחרים נתנו משקל רב למידע מגוף מחקר מודיעיני חדש שהוקם בעקבות מתקפת ספטמבר בשם המשרד לתוכניות מיוחדות בהנהגתו של דאגלס פיית'.
בעקבות מלחמת עיראק, ממשל בוש מינה ועדת חקירה שבראשה עמד השופט לורנס הירש סילברמן.
ממצאי הוועדה היו שהמודיעין טעה לחלוטין.
מספר ארגונים המתנגדים למלחמה - והמרכזי שבהם "המרכז ליושר ציבורי" - טענו שממשל בוש שיקר במודע והיטה את דעת הקהל לקראת היציאה למלחמה בעיראק.
טענות נוספות הן כי הנאו-קונסרבטיבים הושפעו באופן ניכר מתורתו של הפילוסוף פרופסור ליאו שטראוס, הגורסת את הצורך בממשל חזק לטובת הציבור, על חשבון החופש שלו.
כמו כן גישתו מחייבת הזדהות דתית של האזרחים עם ערכי החיים והאנושיות, שאם לא כן המדינה תתמוטט.
בין היתר שטראוס קרא להטיית דעת הציבור גם בעזרת שקרים אם יש צורך בכך, נגד אויבי המדינה ובעד משטר אנושי ומתחשב.
לא ברור כלל הכיצד מתיישבת טענה זו עם האידאולוגיה הליברלית של הנאו-קונסרבטיבים, הגורסת דווקא הקטנת גודלה של הממשלה והגברת כוחם של הפרטים בחברה.
לא ברור גם הכיצד מתיישבת טענה זו עם חילוניותם של מרבית השמרנים החדשים, בין היהודים שבתוכם ובין אלה שאינם יהודים.
אישים המזוהים עם השמרנים החדשים
נאו-עות'מאניות (בטורקית: Yeni Osmanlıcılık - יֶנִי אוֹסְמָנְלִיגִ'ילִיק) היא אידאולוגיה פוליטית וגאופוליטית בטורקיה המודרנית, הדוגלת בהרחבת המעורבות וההשפעה הטורקית באזורים שהיו בעבר תחת שליטת האימפריה העות'מאנית, בדגש על המזרח התיכון, הבלקן, צפון אפריקה והקווקז.
אף על פי שהמונח מזוהה כיום בעיקר עם שלטון מפלגת הצדק והפיתוח (AKP) ועם הנשיא רג'פ טאיפ ארדואן, שורשיו הרעיוניים נטועים כבר בסוף שנות ה-80, בתקופת נשיאותו של טורקוט אוזאל, אשר שאף לפתוח את טורקיה להשפעה תרבותית במרחב הפוסט-סובייטי.
האדריכל התאורטי המרכזי של הדוקטרינה הוא פרופ' אהמט דבוטואולו (לימים שר החוץ וראש הממשלה), אשר טבע בספרו "עומק אסטרטגי" את התפיסה כי על טורקיה לחדול מלהיות "מדינת קצה" של נאט"ו ולהפוך ל"מדינת ציר" (Merkez Ülke) המחברת בין יבשות וציוויליזציות.
יישום האידאולוגיה עבר תמורות משמעותיות לאורך השנים.
בראשית שנות ה-2000 התמקדה טורקיה ב"עוצמה רכה" – הפצת תרבות, סדרות טלוויזיה, מסחר ופעילות דתית, תחת הסיסמה "אפס בעיות עם השכנים".
אולם בעשור השני של המאה ה-21, וביתר שאת לאחר האביב הערבי, לבשה הנאו-עות'מאניות אופי אגרסיבי, אירידנטי וצבאי יותר ("עוצמה קשה").
שלב זה מתאפיין בהתערבות צבאית ישירה בסוריה, בלוב ובעיראק, ובתביעות טריטוריאליות וימיות בים התיכון (דוקטרינת "המולדת הכחולה").
המונח עצמו שנוי במחלוקת עזה.
חוקרים מערביים ומבקרים מתוך טורקיה רואים בו ביטוי לאימפריאליזם מחודש, ריאקציונריות וניסיון לערער את הסדר החילוני הרפובליקני.
בעולם הערבי, מדיניות זו נתפסת לעיתים קרובות כאיום הגמוני.
מנגד, גורמים בממשל הטורקי דחו בעבר את השימוש במונח זה כתווית חיצונית שגויה, אף על פי שהרטוריקה שלהם מרבה להשתמש בסמלים אימפריאליים ובנוסטלגיה לימי הזוהר של הח'ליפות.
הביטוי המעשי של הנאו-עות'מאניות עבר תמורות קיצוניות לאורך שני העשורים הראשונים של המאה ה-21.
עוצמה רכה: דיפלומטיה תרבותית ודתית
בשנים הראשונות לשלטון ה-AKP, טורקיה השקיעה מאמצים אדירים בבניית תדמית של "האח הגדול והמיטיב" באמצעות כלים לא-צבאיים:
"דיפלומטיית אופרות הסבון": ייצוא מסיבי של סדרות טלוויזיה טורקיות ("דיזי") למדינות ערב ולבלקן.
סדרות אלו, ובראשן "המאה המפוארת" ו"התחייה: ארטואול", הפכו ללהיטים בינלאומיים וקידמו נרטיב נוסטלגי המפאר את הסובלנות והעוצמה העות'מאנית.
חוקרים כגון אדוארד ווסטנידג' מציינים כי זוהי דרך להבניית זהות אזורית חדשה שבמרכזה עומדת טורקיה.
מוסדות דת וסיוע: ארגון ה"דיאנט" (Diyanet - נשיאות ענייני הדת) הרחיב את פעילותו בבלקן ובאירופה, בנה מסגדים והכשיר אימאמים, במטרה לקדם את האסלאם הסוני בגרסתו הטורקית המתונה כביכול.
במקביל, סוכנות TİKA שיפצה מאות אתרי מורשת עות'מאניים (מסגדים, גשרים וחמאמים) מסרביה ועד תימן, כדי להנכיח פיזית את המורשת הטורקית.
פרוץ האביב הערבי ב-2011 סימן את קריסתה של מדיניות "אפס בעיות עם השכנים".