tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1967 קיבל שצמן תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית, שנושא הדיסרטציה שלו היה: "מצבם הכלכלי של הסנטורים הרומאים מסוף המלחמה הפונית השנייה ועד נפילת הרפובליקה".
באותה שנה התמנה למרצה באוניברסיטה העברית.
ב-1971 היה למרצה בכיר, ב-1976 לפרופסור חבר וב-1988 לפרופסור מן המניין.
בין השנים 1990–1997 כיהן כמנהל הספרייה הלאומית.
פרופסור שצמן כיהן תקופה מסוימת גם כסגן נשיא האוניברסיטה הפתוחה לעניינים אקדמיים וכן כיו"ר האגודה לקידום הלימודים הקלאסיים בישראל.
שצמן פרסם מספר ספרים בנושאי היסטוריה רומית וכן מספר רב של מאמרים על היסטוריה יוונית ורומית.
בתחילת שנות ה-70 הזמין פרופסור אלכסנדר פוקס את שצמן להצטרף לכתיבת הסדרה תולדות העולם הקלאסי, סדרת ספרי היסטוריה בשפה העברית, המהווה סקירה מדעית מקיפה של תולדות העולם היווני-רומי בעת העתיקה.
שצמן לקח על עצמו את כתיבת הכרך השלישי בסדרה, העוסק בתקופת הרפובליקה הרומית.
החיבור המוגמר, "תולדות הרפובליקה הרומית", הוא בין הספרים היחידים שנכתבו בשפה העברית המתארים בצורה מקיפה, מפורטת וברורה את תולדות רומא מהקמתה ועד ייסודה של הקיסרות הרומית, תוך כדי בחינת מכלול התמורות המשטריות, התרבותיות והכלכליות שעברו על המדינה הרומית לאורך תקופה של כ-500 שנה.
כמו כן שימש שצמן כעורך של האנציקלופדיה של העולם הקלאסי של הוצאת מעריב.
ישראל שצמן נפטר ב-24 באוקטובר 2017, והובא למנוחות בבית העלמין בבנימינה.
תולדות העולם העתיק בעמים ובישראל, הוצאת עמיחי, 1963.
תולדות הרפובליקה הרומית, ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1989.
האימפריה הרומית ומורשתה, האוניברסיטה הפתוחה, 2002.
רומא, אימפריאליזם ואימפריה, יחד עם רחל צלניק, האוניברסיטה הפתוחה, 2003.
כל הדרכים מובילות לרומא: אימפריאליזם ואימפריה, האוניברסיטה הפתוחה, 2017
הדוקס והצבא הרומי בארץ ישראל, הוצאת יד בן צבי, 2021.
"היבטים ותופעות של אלימות ואכזריות ברומא", היסטוריה, גיליון 9, הוצאת מרכז זלמן שזר.
"היחסים בין היהודים לנוכרים בדורות הראשונים של החשמונאים לפי מקורות בני הזמן", בתוך: יהודים ונוכרים בארץ-ישראל בימי הבית השני, המשנה והתלמוד, הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשס"ג.
"בעיות הביטחון בדרום יהודה בתקופה שלאחר המרד הגדול", קתדרה, גיליון 30, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1983.
טיטוס ליוויוס, דברי ימי רומא (תרגום: שרה דבורצקי; הערות: שצמן).
האנציקלופדיה של העולם הקלאסי, ישראל שצמן (עורך), הוצאת מעריב, 1981.
יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים ברומאים (עורך מדעי: ישראל שצמן), ירושלים: הוצאת כרמל, 2009.
ישראל בארצו: קובץ מאמרים ליובלו של ישראל שצמן, עורכים: יוסף גייגר, חנה מ' כותן, גיא ד' שטיבל.
ישראל שוחט (30 בינואר 1886, ליסקווה – 7 ביולי 1961, תל אביב) היה מחלוצי העלייה השנייה, ממקימי ארגון בר גיורא והמנהיג המקובל על חברי אגודת השומר עד לפירוקה, חבר בגדוד העבודה, ממנהיגי הארגון החשאי "הקיבוץ" ופעיל בתנועת העבודה הישראלית.
ישראל שוחט נולד בעיירה לִיסְקַווַה (Лыскава), אז בפלך גרודנו באימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), למשפחה עשירה, בעלת אדמות, בה קיבל חינוך מסורתי.
אימו נפטרה כשהיה כבן 9–10 ולאחר שאביו, דב שוחט, נישא בשנית, עברה המשפחה להתגורר בגרודנו.
כשגדל נסע ללמוד בבית הספר הגבוה ללימודי מסחר בוורשה.
לאחר מכן למד אגרונומיה בגרמניה במשך מספר חודשים, אך הפסיק את לימודיו כיוון שהשתוקק לעלות לארץ ישראל.
פועלו בארץ והקמת ארגון בר גיורא והשומר
כבר בגרודנה היה שוחט חבר באגודת פועלי ציון ובארגון ההגנה העצמית בעיר.
ב-1904 עלה לארץ ישראל ביחד עם אחיו, אליעזר שוחט.
ישראל שוחט טען כי על היהודים להגן על עצמם ולא למסור את השמירה על יישוביהם בידי ערבים, כפי שהיה נהוג אז.
כשהגיע ארצה, עבד בפתח תקווה כחקלאי וביקבי ראשון לציון.
בשנים 1904–1906 עבד כמזכיר בבית הספר בשפיה שהוקם למען יתומי פרעות קישינוב, שם למד על הקשר בין עבודה עברית לבין הגנה על המתיישבים היהודים.
ב-1905 היה שוחט לאחד ממקימי מפלגת "פועלי ציון" בארץ ישראל, והשתלב בהנהגתה.
יחד עם דוד בן-גוריון חיבר את מצעה הראשון של המפלגה, מצע רמלה.
ב-1907 נבחר כציר מפלגתו לקונגרס הציוני השמיני בהאג יחד עם יצחק בן-צבי.
ב-1904–1905 הקים שוחט גרעין בשפיה, אך רק לאחר שחזר מהקונגרס בהאג, הקים ביחד עם יצחק בן-צבי את ארגון "בר גיורא" במהלך ועידה של "פועלי ציון".
שוחט פעל בתחום הביטחוני של הארגון ונבחר להיות מפקדו.
חברי הארגון התרכזו בחוות סג'רה.
רובם היו חברי הקולקטיב שייסדה מניה וילבושביץ.
ב-1908 נישאו ישראל ומניה, ובסג'רה הכניס ישראל את מניה בסוד קיומו של "בר גיורא".
לאחר הצלחתו של ארגון "בר גיורא" הורחבה הפעילות וחבריו הקימו ב-1909 את ארגון "השומר" ובחרו את שוחט להיות מנהיגו.
בנוסף, הוא יזם את הקמתו של "לגיון העבודה", אך זה פורק לאחר כשנה.
היציאה לגלות והמשך עשייה פוליטית
ב-1912 נסע ללמוד משפטים באוניברסיטת איסטנבול יחד עם יצחק בן-צבי ודוד בן-גוריון, שם המשיך במקביל ללימודיו בפעילות ציבורית בקרב צעירים על מנת לקרבם לציונות.
בעת שהותו שם יצר קשר עם שר המלחמה הטורקי והציע להקים יחידה צבאית יהודית שתגן על ארץ ישראל, אך הצעה זו לא יצאה לפועל.
ב-1914 חזר ישראל שוחט ארצה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
הוא פעל למען הטורקים מכיוון שראה בכך הזדמנות לגייס יהודים להתנדב להגן על הארץ, אך הטורקים שחשדו בכוונותיו הגלו אותו לטורקיה.
עם שובו מהגלות ב-1919 הצטרף, כמו רוב חבריו מ"פועלי ציון" ו"השומר", ל"אחדות העבודה".
הוא השתתף בפעילות המפלגתית אולם מעמדו לא היה כפי שהיה בימי הקמת "בר גיורא" ו"השומר", והוא לא השתלב בצמרת המפלגה, בה עמדו דוד בן-גוריון, ברל כצנלסון ויצחק טבנקין.
ב-1920 היה בין מייסדי גדוד העבודה, ולאחר פירוק "השומר" ב-1921 היה ממייסדי הארגון החשאי "הקיבוץ", בעקבות חוסר שביעות רצון מהתנהלות ארגון ההגנה שזה עתה נוסד.
במאורעות מאי 1921 הוא היה בין הראשונים שארגנו את אנשי "השומר" לשעבר להגן על פתח תקווה המותקפת.
שוחט היה מהבודדים באחדות העבודה שהחזיקו בעמדה אנטי-בריטית.
ב-1926 הוא נסע יחד עם כמה מפעילי הארגון, בהם מנחם אלקינד, לברית המועצות, על מנת לגייס תמיכה למפעל הציוני, מבלי שקיבל לכך אישור מהמפלגה.
הדבר הביא להוקעתם על ידי המפלגה, ולפירוק ארגון "הקיבוץ" ב-1927.
במאורעות תרפ"ט, נוכח קשייה של "ההגנה" להתמודד עם התקפות הערבים, התגייסו אנשי "הקיבוץ" ו"השומר" לשעבר לעזרתה והשתתפו בהגנת הגליל.
בעקבות זאת חודשו קשריו של שוחט עם בן-גוריון.
ב-1930 סופח שוחט למרכז הפועל, שם היה מהדמויות המרכזיות ותרם לו רבות יחד עם אשתו מניה ואחרים, אולם ב-1934, בעקבות חשש של הנהגת "ההגנה" מהקמתו של ארגון חשאי נוסף כמו "הקיבוץ", הופסקה עבודתם של שוחט וחבריו.
בשנות ה-30, על פי הצעת הסוכנות היהודית, מונה ישראל שוחט ליושב ראש אגודת "הקלוב הארצישראלי לתעופה", אשר כונתה באותו זמן "מועדון הגמל המעופף" (כינוי שהוצע על ידי שוחט).
הוא היה ממקימי "האגודה לידידות יהודית-ערבית", אירח חיילים בריטים ששהו בארץ וקירבם לנושא היהודי והציוני, וסייע לשוטרים העבריים ובני משפחתם.
בנוסף עזר לאמנים ולתיאטרון "הבימה".
עם הקמת מדינת ישראל מונה ישראל שוחט להיות היועץ המשפטי של השר בכור-שלום שטרית, שניהל את המשרד לענייני מיעוטים והיה עמו בקשרי ידידות.
ב-1949, כאשר שטרית מונה לתפקיד שר המשטרה, הוא מינה שוב את ישראל שוחט ליועץ המשפטי למשרד.
ב-1952 קודם שוחט לממונה על משרד המשטרה וכיהן בתפקיד עד מותו.
ב-7 ביולי 1961 נפטר ישראל שוחט בתל אביב, מספר חודשים לאחר מותה של אשתו מניה.
הוא נקבר לידה בחלקת "השומר" בבית הקברות בכפר גלעדי.
היה נשוי למניה (לבית וילבושביץ) ולהם בן ובת:
גדעון (גדע) - ממייסדי חיל האוויר הישראלי ואביה של אלונה איינשטיין.
הרב ד"ר ישראל שלמה בן-מאיר (רוזנברג; ח' באב ה'תר"ע, 13 באוגוסט 1910 – ט' בניסן ה'תשל"א, 4 באפריל 1971) היה חבר הכנסת וסגן שר בממשלות ישראל.
בן-מאיר נולד בוורשה שבפולין בשנת 1910 כישראל שלמה רוזנברג, לרב מאיר יהושע רוזנברג, בנו של הרב יהודה יודל רוזנברג.
בצעירותו עבר לארצות הברית, שם למד בישיבת רבינו יצחק אלחנן, בישיבה יוניברסיטי ובאוניברסיטת ניו יורק.
הוא מוסמך לרבנות, ובעל תואר דוקטור למשפטים.
בין השנים 1937–1941 היה חבר הדירקטוריון של קק"ל ושל קרן היסוד בארצות הברית.
עד שנת 1940 עבד כעורך דין בניו יורק, ומאותה השנה ועד 1950 כיהן כרב קהילת הרטפורד שבקונטיקט.
היה פעיל בתנועת המזרחי בארצות הברית, וכיהן כחבר הוועד הפועל של אגודת הרבנים בארצות הברית ובקנדה.
עלה לישראל בשנת 1950, ובאותה השנה כיהן כיושב ראש העולמי של תנועת המזרחי.
בן-מאיר נכנס לכנסת השנייה מטעם סיעת המזרחי, עם פטירתו של השר דוד צבי פנקס (14 באוגוסט 1952), וכיהן ברציפות עד למותו בעת כהונתו בכנסת השביעית.
בן-מאיר היה מראשי הפעילים למיזוג המזרחי והפועל המזרחי לסיעה אחת – המפד"ל, בסוף שנת 1955. בכנסת השביעית כיהן כיושב ראש ועדת החוקה, חוק ומשפט.
כיהן מספר פעמים כסגן שר במשרדי הממשלה השונים, כאשר מעליו כיהן בכל הפעמים כשר, חיים משה שפירא מהפועל המזרחי, שמהקמת המפד"ל ב-1955 היה חברו לסיעה.
הוא כיהן כסגן שר במשרדים הבאים:
משרד הסעד (1953–1954, ובמחצית הראשונה של שנת 1958 עד לפרישת המפד"ל מהממשלה בעקבות סוגיית מיהו יהודי, ב-1 ביולי 1958).
נוסף על תפקידיו הפרלמנטריים כיהן כיו"ר המועצה הארצית של המזרחי, וכיו"ר הלשכה הפוליטית של המפד"ל.
במאי 1960 הוסמך כעורך דין.
ישראל שלמה בן-מאיר נפטר ב-4 באפריל 1971, כתוצאה מהתקף לב, בשעה שהשתתף כאורח בטקס הפתיחה של ועידת מפלגת העבודה.
מאז נבחר לחבר כנסת נשמעו רינונים נגדו על עבירות כלכליות שביצע לכאורה, בהם האשמתו שהיה מעורב בהברחת שעונים במסווה של קופסאות בשר כשר.
בשנת 1953 בדקו אנשי היחידה הכלכלית של המשטרה ויחידת חקירה של משרד המסחר והתעשייה את הטענות ולא מצאו חומר מספיק להאשמה.
אולם הרינונים נמשכו ובין השאר פורסמו האשמות נגד בן-מאיר על ידי מלכיאל גרינוולד.
במהלך משפטו של גרינוולד על האשמותיו נגד ישראל קסטנר אף העלה עורך דינו, שמואל תמיר, את הטענה שקסטנר הציע לטשטש האשמות נגד רוזנברג על הברחת בשר תמורת השתקת ההאשמות של גרינוולד נגדו.
באביב של 1954 ביקשו אנשי שורת המתנדבים לפרסם כרוז עם האשמות נגד בן-מאיר.
אולם כאשר ראו את פעולתו הנחרצת של היועץ המשפטי לממשלה חיים כהן נגד שלמה לורנץ פנו למזכירו של ראש הממשלה אשר הפנה אותם אל היועץ המשפטי לממשלה.
לאור החומר שמסרו לו אנשי שורת המתנדבים, הורה כהן במאי 1954, על פתיחת החקירה מחדש ואנשי המשטרה פשטו על משרדי המזרחי בבית מאיר בירושלים.
לבן-מאיר, שכיהן אז כסגן שר הסעד, נודע הדבר מפרסום ב"ידיעות אחרונות".
הוא הגיב למחרת מעל בימת הכנסת, טען שמדובר בעלילה, דרש שהמשטרה תמצה את החקירה כדי לטהר את שמו והודיע שהוא משעה את עצמו מתפקידו עד סיום החקירה.
החקירה נמשכה מספר חודשים ורוזנברג התלונן על הסחבת בניהול החקירה ואף דרש לחזור לתפקידו כסגן שר לאור הסחבת.
בסופו של דבר החקירה העלתה מעט מאוד, אולם לגבי מקרה אחד של העברת תרומה משווייץ לישראל לאחד מהמוסדות הקשורים למזרחי טען היועץ המשפטי שיש להעמיד את בן-מאיר לדין ועל כן ביקש להסיר את חסינותו.
בן-מאיר הסכים להסרת חסינותו והיא הוסרה ללא מתנגדים.
מקרהו של בן-מאיר הובא בפני שופט חוקר שבדק את הראיות וזיכה את בן-מאיר באומרו שהיועץ המשפטי לא הביא ראיות לעבירה, לאור סתירות שנמצאו בעדותו של העד הראשי מרדכי נורוק, אף הוא ח"כ מהמזרחי.
כאשר החוק שונה, בוטל התפקיד של שופט חוקר לבדיקה האם יש להגיש כתב אישום, נטען שהחוק שונה בגלל המבוכה שנגרמה ליועץ המשפטי במקרהו של בן-מאיר.
ילדיו הם ד"ר יהודה בן-מאיר, שהחליפו בכהונה כחבר הכנסת עם פטירתו, הרב יהושע בן-מאיר, מייסד וראש ישיבת ההסדר שבות ישראל באפרת שבגוש עציון ואשת החינוך שושנה פט.
לאחר מותו של בן-מאיר, יסדה מפד"ל פרס על שמו: פרס בן מאיר - לעידוד המחקר של המשפט העברי.
הפרס חולק מדי שנה לאורך שנות השבעים והשמונים על מחקרים מצטיינים בנושא.
בין הזוכים בפרס: פרופ' מנחם אלון ופרופ' שמואל שילה.
ישראל הכהן שור היה חזן ומלחין חזנות, יליד גליציה שפעל באימפריה האוסטרו-הונגרית, בפולין ובארצות הברית
שור נולד בעיר חירוב שבאוסטריה (כיום באוקראינה) לאביו יעקב שמואל ממשפחה חסידית.
בילדותו שר כילד פלא בחצר הרבי יוסף מרימנוב ברימנוב, ובגיל 16 נתמנה לחזן שם.
כעבור שנתיים (1904) נקרא ללמברג, להחליף את החזן ברוך שור שנפטר.
כיהן בלמברג 10 שנים עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
במלחמה הוצב על ידי הצבא האוסטרי בתפקיד לא קרבי בגלל עקרונותיו הדתיים.
בתום המלחמה כיהן כחזן בעיר ברון בצ'כוסלובקיה בין השנים 1917–1919, לאחר מכן בעיר קרקוב בפולין בין השנים 1919–1921, ולאחר מכן מונה לחזן הראשי בעיר פיסטיאן (Piestyan) בהונגריה (כיום סלובקיה) (1921–1924).
בעקבות הזמנות מידידים, ביקש להגר לאמריקה.
אך חוקי ההגירה המגבילים של ארצות הברית וחוסר הרצון לעזור של השלטונות האוסטריים, עכבו אותו.
לאחר כמה תפילות מבחן מוצלחות בעיר ציריך שבשווייץ, התפרסם בעיר, עד כדי שהקונסול האוסטרי בציריך העניק לו אשרת אמן, בעזרתה יכל להגר לאמריקה.
בבואו לאמריקה ב-1924, מונה לחזן ב"ישיבת הארלם" בניו יורק.
בין המתפללים בקהילה זו היה חבר הקונגרס סול בלום, שעזר לשור להביא את אשתו וילדיו לאמריקה.
בשנת 1928, התפלל את תפילות הימים הנוראים בשיקגו.
בעקבות כך, קיבל הצעה מבית האופרה של שיקגו, להופיע באופרה, אך הוא סירב משום שלא מתאים לחזן לשיר ולהציג באופרה.
הוא שב לניו יורק וכיהן כחזן בקהילת "עדת ישורון" בברוקלין (1928–1931).
אחר כך עבר לרובע הברונקס וכיהן שם בקהילת "קהילת ישראל" (1931–1934).
בשנים אלה הרבה להופיע בקונצרטים בין היתר עם החזן יוסל'ה רוזנבלט.
הופעתו האחרונה כחזן הייתה בימים נוראים של שנת 1934 בקהילת "חובבי תורה" בברוקלין.
למרות הצלחתו כחזן, מצבו הכלכלי היה תמיד בכי רע.
בשנים אלו שרר בארצות הברית השפל הגדול, ושור נאלץ לשיר בקרנות הרחוב ולקבץ נדבות.
הוא נפטר ב-9 באפריל 1935 מהתקף לב.
שור חיבר מספר יצירות חזנות מפורסמות ואף הקליט את חלקן כמו כן חיבר כמה ניגונים חסידיים.
בין יצירותיו בולטת היצירה "שיבנה בית המקדש" יצירה הנחשבת ליצירה המוכרת ביותר בחזנות.
יצירה זו (שהייתה אהובה מאוד על רבי מנחם מנדל שניאורסון האדמור השביעי מליובאוויטש וחסידיו).
ויצירה אחרת – "הטה אלוקי אזנך" פורסמו במיוחד על ידי החזן משה קוסביצקי.
ישראל שחק (28 באפריל 1933 ורשה, פולין – 2 ביולי 2001 ירושלים, ישראל) היה כימאי, ניצול שואה ופעיל זכויות אדם ישראלי.
כיהן כפרופסור לכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 1990-1970 היה נשיא "הליגה הישראלית לזכויות אדם" עד לסגירתה.
נולד בשנת 1933 בשם ישראל הימלשטאוב, בוורשה, פולין, הבן הצעיר למשפחה יהודית משכילה, דתית וציונית.
לאחר הכיבוש הגרמני של פולין, הועברה משפחתו לגטו ורשה.
אחיו הגדול נמלט והצליח להצטרף לחיל האוויר הבריטי.
אמו שילמה למשפחה פולנית ענייה שתחביא אותו, אך כשכספה אזל הוא הוחזר אליה.
בשנת 1943 ברח יחד עם חבר מהאומשלגפלאץ בגטו ורשה, אבל מאוחר יותר נעצר על ידי הנאצים ונשלח יחד עם הוריו למחנה הריכוז פוניאטובה באזור לובלין, שם נספה אביו.
בהמשך הצליח לברוח מהמחנה יחד עם אמו ולחזור לוורשה.
אחרי שנעצרו שוב הם נשלחו למחנה הריכוז ברגן-בלזן.
לאחר שחרור המחנה ב-1945 עלה שחק לארץ ישראל שם ביקש להיקלט בקיבוץ אך סורב כי היה "רזה מדי".
מגיל 12 נדרש לפרנס את אמו שמצב בריאותה לא אפשר לה לעבוד.
אחרי שלמד בפנימיה דתית בכפר חסידים עבר עם אמו לתל אביב.
לאחר התיכון שירת בצה"ל ביחידה מובחרת ואחר כך למד לתואר דוקטור לכימיה אורגנית באוניברסיטה העברית בירושלים, אותו קיבל ב-1962. שם היה, בין השאר, תלמידו של ארנסט דוד ברגמן.
לאחר מכן שימש עוזר ראש הוועדה לאנרגיה אטומית ויועץ למפעלים ביטחוניים.
ב-1961 עזב את ישראל ללימודי פוסט-דוקטורט באוניברסיטת סטנפורד.
שב שנתיים אחר כך והפך למרצה וחוקר כימיה באוניברסיטה העברית עד יציאתו לגמלאות ב-1990. היה מרצה פופולרי, והשקיע זמן ומאמץ רב בחיפוש אחרי מרפא למחלת הסרטן.
לאחר מלחמת ששת הימים הפך ביקורתי כלפי הציונות ומדינת ישראל.
הוא יצא נגד מדיניות ישראל כלפי הפלסטינים ותמך בהקמת מדינה פלסטינית.
הוא כתב מאמרים רבים ומספר ספרים שהציגו את עמדותיו על החברה הישראלית והיהדות.
כתביו על היהדות עוררו מחלוקות וויכוחים רבים.
לזמן מסוים היה חבר ב"חד"ש".
בשנותיו האחרונות התגורר בשכונת רחביה בירושלים.
בשנת 2001 נפטר בירושלים בעקבות סיבוכי סוכרת, ונקבר בהר המנוחות בעיר.
בהספד עליו כתב כריסטופר היטצ'נס:
הוצאת הספרים "הוצאת ידידי פרופסור ישראל שחק" מיוחדת לפרסומים של משנתו בנושא דת ומדינה.
שחק סיפר כי עמדותיו הוקצנו לראשונה בעקבות מלחמת סיני והתחושה כי נבגד על ידי דוד בן-גוריון שדחף לכבוש את חצי האי סיני והכריז על "מלכות ישראל השלישית", ולאחר מכן בעקבות חוויותיו בארצות הברית.
בשנות ה-60 החל להיות מעורב בליגה ישראלית נגד כפייה דתית.
בשנת 1961 כתב נגד הקמת אוניברסיטת בר-אילן כאוניברסיטה דתית, המחייבת את המרצים והסטודנטים להצהיר שהם חיים אורח חיים דתי (כפי שהייתה מדיניות האוניברסיטה אז), שחק כתב:
בפברואר 1966 עורר דיון ציבורי סביב פסק הלכה שניתן לו לטענתו, שאסר על רופא יהודי לחלל שבת כדי להציל גוי.
הרבנות בירושלים הגיבה שמעולם לא נתנה פסק הלכה כזה ואף הועלו ספקות לגבי טענותיו של שחק שהיה ידוע כפעיל הליגה נגד כפייה דתית.
בעקבות הפרסום דווח על מקרה בחיפה בו רוקח סירב לתת תרופות ליהודי דתי בשבת בנימוק ש"גם הדתיים לא נותנים לרפא כושי בשבת".
היו שדרשו לצנזר פרסום טענותיו של שחק מפני שהן גורמות נזק למדינה.
בהמשך שנת 1966 פרסם ספר בשם "למען יהדות של אמת וצדק" בו אסף ציטוטים רבים מארון הספרים היהודי המעידים על יחס עוין של היהדות לגויים.
לאחר מלחמת ששת הימים התנער מקשריו עם הליגה בטענה שהם חבורה של "ליברלים מזויפים" שלחמו נגד כפייה דתית בחברה הישראלית אך לא פעלו על פי אותם עקרונות להילחם ביחס של המדינה לפלסטינים.
שחק הצטרף לליגה הישראלית לזכויות אדם ונבחר לעמוד בראשה ב-1970. בשנת 1968 ניהל ועד נגד הריסת בתים של ערבים פלסטינים, וב-1970 הקים את הוועד נגד מעצר מנהלי.
החל לפרסם תרגומים של העיתונות הישראלית לאנגלית, בתוספות הערות שלו, בטענה שפעילים מערביים זקוקים למידע טוב יותר על המצב בישראל וכי המהדורות האנגליות של העיתונים מעוותות במתכוון לצורכי דעת הקהל המערבית.
מנהג זה, לצד מכתבים למערכת שהרבה לכתוב, היו סימן ההיכר שלו במשך שנים רבות.
במשך שנות השבעים-שמונים של המאה ה-20 דבריו היו מצוטטים תכופות בתעמולה הערבית והפלסטינית נגד ישראל והציונות,.
שחק הפך לפעיל נודע בחוגים בינלאומיים, השתתף בכתיבת מאמרים והרצאות יחד עם האינטלקטואל האמריקני פרופ' נועם חומסקי וזכה לשבחים מפי אנשי הגות ואקדמיה אחרים ובהם ז'אן-פול סארטר, כריסטופר היטצ'נס ואדוארד סעיד.
לדעת שחק הציונות הייתה כניעה בפני האנטישמיות, כי בדיוק כמוה היא סברה שהיהודים לעולם יהיו זרים בכל מקום וטוב יותר אם יחיו מבודדים משאר העולם.
ב-1982 שחק גינה את הסכמי השלום בין ישראל למצרים.
בהם ראה, בהתאם למה שפורסם כ"תוכנית ינון" מזימה ציונית אנטי-ערבית.
את ההקדמות לספר כתבו גור וידאל ואדוארד סעיד.
ב-1997 פרסם את "סודות גלויים: מדיניות הגרעין של ישראל" וב-1999 את "פונדמנטליזם בישראל" יחד עם נורטון מֶזְוִינְסְקִי.
בהקדמה לספרו האחרון הכותבים הסבירו כי "אנו מודעים לכך כי בביקורתנו כלפי הפונדמנטליזם היהודי אנו מבקרים חלק של העבר אותו אנו אוהבים.
אנו מקווים כי כל חברה אנושית תחל בביקורת העבר שלה לפני ביקורת אחרים".
בשנותיו האחרונות הביע שחק דאגה רבה לגבי סכנת הפונדמנטליזם המוסלמי בשביל החברה הערבית.
בכתביו ובראיונות שחק גינה היבטים קסנופוביים או גזעניים הקשורים לתאולוגיה היהודית והמוסלמית.
(הלא יהודי במדינה היהודית:אוסף מסמכים) ירושלים 1975
(בגין ושותפיו כפי שהם באמת)
(התפקיד הגלובלי של ישראל:כלי נשק לדיכוי) האיגוד הערבי-אמריקאי של בוגרי אוניברסיטה
(היסטוריה יהודית, דת יהודית:משקלן של שלושת אלפים שנה)
(סודות גלויים:מדיניות החוץ והגרעינית של ישראל)
Melzer, Neu-Isenburg 2009, (archive.org [PDF] עם דברי מבוא מאת אילן פפה, אדוארד סעיד וגור וידאל.
(היסטוריה יהודית, דת יהודית, ישראל - אוטופיה לנבחרים?)
ישראל שוּמַאכֶר (בכתיב יידי: שומאַכער; י"ט בשבט תרס"ח, 22 בינואר 1908 – 21 במאי 1961) היה שחקן תיאטרון יידיש, זמר וקומיקאי יידישאי.
שומאכר נולד כבן יחיד לפייקה ויעקב בלודז'.
בנעוריו השתתף בחוג הדרמה שבגימנסיה, שם גילם תפקידים דרמטיים מרפרטואר התיאטרון הפולני ורכש ניסיון במשחק.
עם תום לימודיו הצטרף ב-1928 לקליין קונסט טעאטער שהוקם על ידי משה ברודרזון שנה לפני כן.
שם הכיר את צלינה סטאל שכתבה פזמונים לתיאטרון הפולני וכן תרגמה מיידיש לפולנית את המחזה "בר־כוכבא" מאת אברהם גולדפדן.
שומאכר ביים את המחזה בתיאטרון העממי בלודז' ב-1933.
בתיאטרון של ברודרזון הכיר שומאכר גם את שמעון דז'יגאן.
בעקבות סיבוב הופעות של תיאטרון "הבימה" בפולין שהציג את "הדיבוק" החליטו דז'יגאן ושומאכר להקים יחד צמד קומי – דז'יגאן ושומאכר – שהפך לפופולרי ביותר.
בשנת 1931 עברו דז'יגאן ושומאכר לוורשה.
השניים הופיעו על בימות אירופה ואף צילמו מספר סרטים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה (למשל, הסרט על חטא משנת 1936).
עם כיבוש פולין על ידי הנאצים ב-1939 ברחו השניים עם להקת התיאטרון לברית המועצות והמשיכו בהופעותיהם.
כאשר ניסו להצטרף לצבא הפולני הגולה, צבא אנדרס, העלילו עליהם שהם עריקים של הצבא האדום ועל כן נעצרו והושמו במחנה עבודה.
ב-1946 זכו לחנינה ושבו להופיע במוסקבה, וב-1948 הורשו השניים לצאת את ברית המועצות ושבו לפולין.
בשנת 1950 עלו השניים לישראל.
בארץ המשיכו להופיע ביחד וקצרו הצלחה רבה, אולם עקב הגבלות שהטילה המדינה על הופעות בשפת היידיש נאלצו לעזוב לארגנטינה.
לבסוף הושגה בין הצמד למדינה פשרה לפיה הותר להם להמשיך ולהופיע, ובלבד שישלבו קטעים בעברית, שאורכם יהיה שליש ממשך כל הופעה.
שומאכר הקים תיאטרון משלו, ובו העלה את המחזה "קידוש השם" מאת שלום אש.
שומאכר היה נשוי לצלינה (1912–1994) ולשניים הייתה בת יחידה משותפת, לידיה אופיר (1936–2018), שהייתה אשתו השנייה של שייקה אופיר.
נכדתו היא השחקנית קארין אופיר.
שומאכר נפטר לאחר מחלת כליות בז' בסיוון ה'תשכ"א.
ישראל שפיגל (ו' באלול ה'תרצ"ד, 17 באוגוסט 1934 – ו' באב ה'תשע"א, 6 באוגוסט 2011) היה עיתונאי פובליציסט, מתרגם והגיוגרף חרדי, עורך "המודיע", עורך "דגלנו" ובעל מדור שבועי ב"יתד נאמן".
נולד בירושלים למשפחה מחסידות צ'ורטקוב.
לדוד משה, נקרא על שם בנו האדמו"ר רבי ישראל מצ'ורטקוב שנפטר מספר חודשים לפני לידתו.
אמו, חיה מאטיל, היא בת למשפחת וינשטוק, צאצאי אדמו"רי ללוב (אחיה הם הרבנים המקובלים משה יאיר וינשטוק ויוסף וינשטוק).
אביו, דוד משה שפיגל, שימש הגבאי הראשי של בית המדרש צ'ורטקוב בשכונת מאה שערים.
שפיגל התחנך בישיבות היישוב הישן - עץ חיים וחיי עולם.
בשנות החמישים נישא לחיה טובה גפן, ממשפחת אדמו"רי וולברוז'.
בתו נשאה לרב צבי יפה ר"מ בישיבת 'קרן אורה' בכרמיאל בנו של הרב דב יפה משגיח ישיבת 'כנסת חזקיהו' וחבר מועצג"ת.
בניו נישאו לבנותיהם של הרב דוד קולדצקי מרבני ומייסדי הקהילה היהודית באודסה באוקראינה, הדיין הרב אריה הורוביץ מבני ברק והדיין הרב משה יוסף מילצקי מירושלים.
דודו הוא הסופר החרדי יאיר וינשטוק.
אחותו של שפיגל, מרים וינשטוק הוציאה כמה ספרים.
התגורר בשכונת בית וגן בירושלים, ושימש כשליח ציבור בבית הכנסת של חסידי סוכטשוב מעל ל–40 שנה.
שפיגל היה מחלוצי העיתונות החרדית בישראל.
באמצע שנות ה-50, בשנות העשרים לחייו הצטרף ככתב צעיר לסגל עיתונאי המודיע וכיסה תחומים רבים.
בתחילת שנות ה-60 מונה לממלא-מקום העורך, ובשנות ה-70 מונה לעורך העיתון, יחד עם משה עקיבה דרוק.
עיקר פרסומו היה כפובליציסט המבטא את דעת התורה וההשקפה של הקו האידאולוגי החרדי-אגודאי.
בשנת 1982 הוציא את הספר "בדרך המלך" שהכיל פרקי עיון והיסטוריה של אגודת ישראל.
בשנת 2009, שנתיים לפני פטירתו, הוציא את הספר "והארץ אזכור", הפורס את עיקרי ההשקפה האגודאית על הציונות.
מלבד מאמרי פובליציסטיקה פרסם שפיגל כתבות ורפורטז'ות בתחומים שונים, חלקן תחת שמות העט י.
שפיגל היה חבר ופעיל מרכזי בתנועת צעירי אגודת ישראל, המזוהה עם הזרם הליטאי.
לאחר הפילוג באגודת ישראל, עם הקמת העיתון יתד נאמן בסוף שנות ה-80, עזב שפיגל את המודיע שמזוהה עם אגודת ישראל והצטרף ליתד נאמן המזוהה עם דגל התורה.
מאז הוא פרסם מדור שבועי במוסף התורני של העיתון.
בשנות ה-90 ערך את ביטאון צעירי אגודת ישראל "דגלנו".
בשנות ה-50 עסק רבות בתרגום לעברית של ספרות יפה של סופרים אידיים חרדים בפולין, במסגרת הוצאת הספרים "נחליאל" שיסד יהודה ליב לוין.
בשנות ה-90 פרסם את סדרת הספרים "שאל אביך ויגדך", מאוצרו של המגיד הירושלמי הרב שלום שבדרון.
היה מקורב לחסידות רוז'ין ולאדמו"ריה, והיה חבר הנהלת ישיבת תפארת ישראל - רוז'ין בירושלים.
עסק בההדרתם, עריכתם והוצאתם לאור של כתביהם של אדמו"רי בית רוז'ין.
שנה לפני פטירתו פרסם שני כרכים של הספר "על הצדיקים ועל החסידים", בהם ריכז את מאמריו ורשימותיו על אדמו"רי רוז'ין.
ערך את ספרי הרב חיים זייצ'יק וכן את ספרו של הרב אברהם יפה'ן "המוסר והדעת".
בדרך המלך - פרקי עיון והיסטוריה במסכת אגודת ישראל (1982)
והארץ אזכור...: על שתים שאינן אחת, הפרדה בין ציון לציונות - אסופת מאמרים בנושא ארץ ישראל (2009)
נזר ישראל: על התורה והמועדים - מאת רבי ישראל מטשורטקוב.
המלקט והעורך: אביו דוד משה שפיגל; סידור והבאה לבית הדפוס: ישראל שפיגל (1981)
פני משה: תולדות, פרקי חיים, וקווים אחדים לתיאור דמותו של האדמו"ר רבי משה פרידמן מבויאן-קראקא (1984)
גנזי ישראל: על התורה ומועדים - תורת רבי ישראל מטשורטקוב בעריכה חדשה בתוספת מקורות ומראי מקומות (1986)
תולדות יעקב: רבי אברהם יעקב מסאדיגורה (1998)
על הצדיקים ועל החסידים (2 כרכים) - אסופת מאמרים ורשימות לדרך המלכות של חסידות רוז'ין (2010)
דורש טוב - תורת רבי נחום מרדכי מצ'ורטקוב
מחזה בשלש מערכות - לפי ספרו של דוד זריצקי (עיבוד של שפיגל יחד עם חיים הויזמן) (1950)
בן הנפח - מאת בר סוקולוב (מהדורה הראשונה - 1958, מהדורה מחודשת - 1984)
העיירה היהודית בפולין - מאת בר סוקולוב (1958)
על גדות הרהיין - מאת זאב ליפסקר (מהדורה הראשונה - 1958, מהדורה מחודשת - 1984)
דמויות - מאת בר סוקולוב (1961)
הכתב האבוד - מאת זאב ליפסקר (מהדורה ראשונה - 1960, מהדורה מחודשת - 1984)
ישראל שמיר, הידוע גם כיורן ירמאש (Jöran Jermas) וכאדם ארמש (Adam Ermash) (נולד ב-11 ביוני 1949 ברוסיה) הוא עיתונאי, סופר ומתרגם ישראלי החי גם בשוודיה.
עוסק רבות בסכסוך הישראלי-ערבי ומביע דעות אנטי-ציוניות ואנטישמיות.
שמיר טוען שהוא נולד בנובוסיבירסק שברוסיה וגדל בסיביר.
אביו, יוסף שמרלר, היה יהודי פולני שנידון לעשר שנות מאסר עקב פעילות ציונית.
אמו, אסתר, התחתנה שנית עם וולט לומובסקי.
היא ובעלה הפכו לפעילי עלייה ברוסיה.
בישראל הייתה האם פעילה במפלגת מולדת והתגוררה בעלי.
בסיביר למד שמיר פיזיקה ומתמטיקה.
אחר כך למד משפטים והפך לפעיל ציוני.
בשנת 1969 עלה לישראל ועיברת את שם משפחתו לשמיר.
הוא התגייס ושירת בצנחנים ובנח"ל המוצנח, בין השאר במלחמת יום הכיפורים.
לאחר שחרורו מצה"ל היה מקורב לחוגי השמאל בירושלים.
הוא החל לעסוק בעיתונות, שימש כתב ב-BBC ועבר ללונדון, שם פגש את מי שתהיה אשתו הראשונה ואם שני בניו, בתו של אחד מראשי המפלגה הקומוניסטית בשוודיה.
בשנת 1980 חזר לישראל ושימש תקופה קצרה דובר סיעת מפ"ם בכנסת.
ב-1984 עבר לשוודיה וקיבל אזרחות שוודית ב-1992. הוא עזב את שוודיה ב-1993 וחי לסירוגין בין רוסיה וישראל.
חזר לישראל ב-1998. ב-2001 שינה את שמו ליורן ירמאש וב-2005 לאדם ארמש למרות שהמשיך להשתמש בשמו המקורי בפרסומיו.
לטענתו שינוי השם היה לצורך הגנה על חייו הפרטיים ואפשרות לנוע ללא התנכלות אויביו הפוליטיים.
בשנת 2004 התנצר והוטבל לכנסייה היוונית אורתודוקסית בירושלים.
כיום חי עם אשתו השנייה, אליס, שעלתה אף היא מרוסיה.
הוא מחזיק דירה בתל אביב, אולם מתגורר רוב השנה בשוודיה.
על-פי נורמן פינקלשטיין, "כל הביוגרפיה שלו [שמיר] מומצאת, שום דבר ממה שהוא אומר על עצמו אינו נכון".
מנפרד רופשידס כתב במאמרו ב- Independent Media Center- "ישראל שמיר הוא עיתונאי ישראלי-יהודי שחי כבר 20 שנה במסווה של שוודי בשם יורן ירמאש."
על פי הביוגרפיה של שמיר, לאחר מלחמת יום הכיפורים ב-1973 ולאחר שהוא הפסיק את לימודי המשפטים באוניברסיטה העברית הוא החל לעבוד כעיתונאי.
בין השאר עבד עבור "קול ישראל", עבור ה"בי-בי-סי" ויותר מאוחר עבר ליפן.
לאחר חזרתו לישראל כתב לטענתו ב"הארץ" וב"מעריב" ובתחילת שנות ה-90 שימש ככתב העיתון הרוסי "פרבדה" בישראל.
במקביל לעבודתו כעיתונאי החל שמיר לעסוק בתרגום של ספרות יפה מעברית לרוסית.
בין השאר תרגם ספרים של ש"י עגנון ושל גבריאל מוקד.
לאחר פרוץ האינתיפדה ב-1987 חזר שמיר לברית המועצות שם כתב על השינויים הפוליטיים שהתרחשו במדינה עד ל-1993 ובין השאר כתב גם בעיתון הלאומני-קיצוני זבטרה (Zavtra - מחר) המקושר בין השאר לדייוויד דיוק, מכחיש השואה נאו-נאצי ומנהיג הקו קלוקס קלאן.
ספריו ומאמריו של שמיר נוגעים לסכסוך הישראלי-פלסטיני ולדת היהודית.
רבים ממאמריו פורסמו בכתב העת האמריקאי קאונטרפאנץ'.
ספרו של שמיר, הפרחים של הגליל (Flowers of Galilee) במהדורה הצרפתית יצא לאור באוקטובר 2003 ונמכר בחנויות רבות.
הספר הורד מן המדף בסוף אוקטובר 2003 לאחר שמנהל ההוצאה לאור שם לב לתוכן הספר, אשר לדבריו היה אנטישמי.
הספר פורסם בשנית ב-2004 תחת הוצאה לאור אחרת מה שהוביל לתביעה משפטית על ידי ארגון ה-LICRA (Ligue internationale contre le racisme et l'antisémitisme).
בית המשפט הצרפתי אסר אז על הוצאת הספר ודן את מנהל ההוצאה לאור ל-3 חודשי מאסר על תנאי ולקנס של 10,000 יורו.
בעקבות עתירה על ההחלטה הקנס הופחת.
שמיר ידוע כתומך בפתרון מדינה דו-לאומית אחת בהקשר של הסכסוך הישראלי-פלסטיני וכמתנגד הן לציונות והן ליהדות.
לטענתו של שמיר ישנה שליטה יהודית מאורגנת על אמצעי התקשורת והסדר העולמי: "היהודים העשירים קונים את התקשורת כדי לכסות על המעשים שלהם ...
היהודים והתקשורת מספקים הגנה ליהודים העשירים בארצות הברית ואפילו במערב אירופה ואף דעה לא יכולה להיות מוצגת לציבור מבלי לאושרה (אחרי שעברה תיקונים) על ידי קבוצה יהודית כלשהי." בנוסף, טוען שמיר כי קיימת תוכנית שליטה יהודית על העולם "פלשתינה היא לא המטרה של היהודים, אלא העולם.
פלשתינה היא רק המקום ההכרחי למרכז השליטה, אחרת, העמים של אירופה לא היו מסונוורים כמו ארנב על ידי הפנסים של המכונית." כמו כן, במאמרו "הפרדיגמה היהודית" טוען שמיר כי ישנה מזימה פיננסית יהודית בינלאומית וכי היהודים אחראים להידרדרות כלכלית של ארצות שונות בעולם ויותר מזה - לשורה של התנקשויות פוליטיות.
שמיר תמך במכחיש השואה הבריטי דייוויד אירווינג ולאחר הרשעתו של אירווינג הצהיר כי "היהודים עכשיו שולטים במוחות ובנשמות האירופאים." לגבי השואה הצהיר שמיר בשנת 2011 כי אינו מכחיש את עובדת הטרגדיה אלא מטיל ספק בייחודיות שלה ובשימוש שכביכול נעשה בנרטיב השואה כדי לקדם את העליונות והייחודיות של היהודים.
במאמרו "הפרדיגמה היהודית" טען שמיר כי "הזונדרקומנדו היהודי הוא נושא ההערצה שלנו היום...
החל מגן הילדים עוברים היהודים שטיפת מוח שהם ה"אובר אלס" עושים להם אינדוקטרינציה שהגויים הם לא לגמרי בני אדם ולכן מותר להרוג אותם."
במאי 2011 מגזין הטבלט (Tablet) פרסם כתבה על שמיר ובה תמליל של ראיון בו שמיר מסרב להכיר בהשמדה ההמונית באושוויץ.
כמו כן באתרו האישי של שמיר יש הפניות רבות לאתרים המכחישים את עובדת קיום תאי הגזים באושוויץ.
בשל דעות אלה כונה שמיר "אנטישמי" על ידי גורמים רבים ובהם העיתונאי הישראלי בן-דרור ימיני.
קשריו עם ארגונים רדיקלים וארגוני זכויות אדם
העיתון הלונדוני "טיימס" דיווח כי בתחילת ספטמבר 1998 היה ניסיון של קבוצה רוסית למכור מסמכים נאציים אותנטיים, שנותרו במחסנים שונים עוד מימי סטלין.
האיש שעמד במרכז הסיפור, כנציג הקבוצה הרוסית, היה ישראל שמיר.
שמיר פנה לדייוויד אירווינג במכתב בו ציין שבשבועיים הקרובים הוא יהיה בישראל, תוך שהוא משאיר את מספרי הטלפון והסלולרי אך אירווינג לא יצר עמו קשר למעט התכתבות במיילים.
בשלב מסוים טען אירווינג, שכל מי שירכוש את החומר עלול להסתבך עם הרשויות, בגרמניה או ברוסיה, שכן מדובר במסמכים גנובים.
אירווינג גם דיווח, במקביל, למשטרת גרמניה, על ההצעה של שמיר.
שמיר המשיך בפניותיו לאירווינג, אך החל משלב מסוים הפסיק אירווינג לענות לו.
ישראל שחורי (1 בפברואר 1913 – 22 ביולי 1948) היה מפקד העיר תל אביב והמרחב, שנהרג במלחמת העצמאות.
לאחר מותו הועלה לדרגת סגן-אלוף.
שחורי נולד בחיפה לפסיה ויוסף טשרני, שעלו ארצה ב-1909. בשנת 1922 עיברת האב את שם המשפחה לשחורי.
שחורי, בן רביעי מתוך חמישה בנים, גדל בחיפה ולאחר סיום לימודיו בבית הספר היסודי, החל לעבוד כפקיד בגלל קשיים כלכליים, והשלים את לימודיו בערבים.
שחורי הצטרף בגיל צעיר לארגון "ההגנה".
שם הכינוי שניתן לו היה "יאיר" ומדריכו הראשון בנשק היה אחיו הבכור אלכסנדר.
בפעילותו בחיפה הגיע לדרגת סגן מפקד פלוגה.
היה פעיל בהסתדרות וב"בחרות הסוציאליסטית".
ב-1938 הועבר על ידי ההגנה לתל אביב, מילא תפקידים שונים במסגרתה ובמלחמת העצמאות פיקד על חזית הדרום – החזית בין תל אביב ליפו.
במסגרת תפקידו תכנן את הגנת העיר.
אחרי כניעת יפו נתמנה כמפקד העיר והמרחב של צה"ל וסגן מפקד חטיבת קרייתי (החטיבה התל אביבית).
ב"קרבות עשרת הימים" השתתפו לוחמים מגדוד 2 של חטיבת קרייתי.
לאחר ש"ההפוגה השנייה" נכנסה לתוקפה, קיבלה חטיבת קרייתי את האחריות להחזקתם של כמה משלטים באזור הכפר הערבי הנטוש ג'ימזו.
בסיור ממונע שערך שחורי עם הקצינים יחזקאל בן דוד ואלכסנדר (שורה) אושרוביץ (על שמו מחנה שורה) ב-20 ביולי לצורך הקמת משלטים חדשים עלה רכבם על מוקש נגד טנקים.
הקצינים בן דוד ואושרוביץ נהרגו במקום.
שחורי נפצע אנושות ונפטר מפצעיו ביום למחרת.
על שמם קרוי רחוב השלושה בתל אביב.
במקום נפילתם, בפאתי הכפר ג'ימזו, הוקמה אנדרטה לזכרם.
שביל ישראל עובר למרגלות האנדרטה.
ישראל שחורי נטמן בחלקה הצבאית בבית העלמין נחלת יצחק.
על שמו נקרא מחנה ישראל, ששימש כמחנה עולים ומעברה בשנות ה-50 צפונית ללוד, באזור בו נהרג.
רחוב השלושה בתל אביב נקרא על שמו ועל שם שני הקצינים הנוספים שנפלו.
כמו כן נקראה על שמו קרן ההגנה.
ישראל (רליק) שפיר (נולד ב-17 בפברואר 1953) הוא טייס קרב ישראלי, אלוף הפלות ואחד משמונת הטייסים שהשתתפו בתקיפת הכור הגרעיני בעיראק ב-1981 ("מבצע אופרה").
בתפקידו האחרון בשירות הקבע כיהן כמפקד בסיס תל נוף בדרגת תת-אלוף.
לאחר שחרורו מצה"ל פעל כמנכ"ל במגזר העסקי.
התגייס לצה"ל ב-1971 וסיים קורס טיס מס' 70 במגמת קרב במרץ 1973. במלחמת יום הכיפורים שירת כטייס סקייהוק בטייסת 115, אך לא נטל חלק בלחימה.
את טבילת האש שלו עשה באפריל 1974 כשערך גיחת הפצצה במהלך מלחמת ההתשה במובלעת הסורית, בה תקף מוצב לוחמה אלקטרונית בתל כודנה, בהמשך הקריירה שלו השתתף במאות גיחות מבצעיות נוספות.
עשה הסבה להטסת F-4 פנטום, והשתתף בקורס ההסבה הראשון בישראל להטסת F-15 איגל.
ב-24 בספטמבר 1979 השתתף בקרב אוויר נגד מטוסי מיג 21 סוריים שניסו ליירט פטרול צילום ישראלי בלבנון.
במהלך הקרב נגד מטוסי ה-F-15 הישראלים, הופלו 4 מיגים באזור ביירות, כששפיר מפיל אחד מהם בטיל.
שפיר היה במשלחת הראשונה לקליטת מטוסי F-16 פייטינג פלקון והיה אחראי לקורס ההסבה.
בדצמבר 1980 מונה לסמ"ט ב' בטייסת 110, "טייסת אבירי הצפון", אך כבר בינואר 1981 נקרא לכהן כסמ"ט א' לאחר מותו של קודמו בתפקיד בתאונת אימונים.
במקביל השתתף בהכנות לקראת מבצע אופרה, הפצצת הכור הגרעיני העיראקי, כשבן זוגו למבנה נקבע להיות אילן רמון.
במבצע שיצא לפועל ב-7 ביוני 1981 היו שפיר ורמון הזוג האחרון במבנה המפציצים.
במבצע שלום הגליל הוביל רביעייה של מטוסים מטייסת 110 ו-117 לתקיפת חטף של סוללות הטילים הסוריות במסגרת מבצע ערצב 19 ב-9 ביוני.
בקרבות אוויר עם מטוסים סוריים בתחילת המלחמה הפיל שפיר שני מטוסי מיג 21 סורים וב-11 ביוני הפיל שני מטוסי סוחוי 22. שפיר הוא הטייס היחיד בחיל האוויר, וככל הנראה גם בעולם, שהפיל מטוסי אויב גם במטוס F-15 וגם במטוס F-16.
בהמשך שירת במחלקת המבצעים של חיל האוויר כראש מדור תקיפת טילים.
לאחר לימודי תואר ראשון מונה למפקד טייסת 201, בתקופתו עברה הטייסת מבסיס חצור לתל נוף, וקלטה בחיל האוויר את מטוסי ה"קורנס 2000", מטוסי F-4 פנטום משופרים על ידי התעשייה האווירית.
בשנים 1993 עד 1995 שירת כמפקד בית הספר לטיסה, ואחר כך מונה למפקד בסיס חצור.
ביולי 1998 מונה למפקד בסיס תל נוף בדרגת תת-אלוף.
בשנת 2002 השתחרר שפיר משירות הקבע.
שירת במילואים כדובר חיל האוויר בשעת חירום.
לאחר שחרורו מצה"ל היה מנכ"ל בחברת 4DM מקבוצת LR, חברה שפיתחה תוכנה לניהול משברים ואסונות עבור מפעלים אסטרטגיים ונמכרה לתעשייה האווירית.
ב-2008 מונה על ידי שר התחבורה שאול מופז ליו"ר ועדת בטיחות בתעופה במקומו של עמוס לפידות שהתפטר מהתפקיד.
בין השנים 2010–2014 שימש כמנכ"ל חברת IEI העוסקת בחיפוש והפקת אנרגיה מפצלי שמן באזור צפון הנגב (אזור שידוע כאחד מהמקומות הבודדים בהם ניתן להפיק דלק מפצלי שמן בישראל.
בשנת 2015 הקים עם עוד שני טייסים סטרטאפ העוסק בזיהוי ומיפוי טורבולנציות - עבור חברות תעופה אזרחיות.
שפיר היה פעיל בעבר ביוזמת המפקד הלאומי והביע תמיכה בסרבנות אישית "אם היא נובעת מצו המצפון וכופרת בפעולה בלתי חוקית".
כמו כן, פעיל במסגרת "פטריוטים 555" קבוצת אנשי צוות אוויר בדימוס.
שפיר הוא בעל תואר ראשון במתמטיקה ופילוסופיה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת מונטריי בקליפורניה.
ישראל שמעון רבינוביץ'-תאומים (יש"ר; ה'תרמ"ג, 1883 – כ"ב באלול ה'תשכ"ח, ספטמבר 1968) היה ממייסדי בת ים וראש המועצה שלה בשנותיה הראשונות.
נולד בלטביה לרב אליהו דוד רבינוביץ' תאומים, האדר"ת.
נקרא על שם רבי ישראל סלנטר והרב שמעון סופר שנפטרו זמן קצר לפני הולדתו.
בשנת תרס"א (1901) עלה לארץ ישראל.
בט"ו תמוז תרס"ז (1907) נשא לאשה את אחייניתו פרידה חנה – בת אחותו אלטה בת שבע וגיסו הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
הוא שימש בתקופה מסוימת בתפקיד בהנהלת ישיבת מרכז הרב בתקופת חותנו - הרב קוק.
היה ממייסדי בת ים וראש המועצה הנבחר הראשון שלה.
הוא עמד בראשות המועצה במשך שלוש וחצי שנים (1939–1943).
לרגל 50 שנה לבת ים הוכרז כאזרח כבוד של העיר.
ברשותו היו כתבי אביו האדר"ת, והוא טיפל בהדפסתם.
בספר "גנזי ראי"ה" מופיעה חליפת מכתבים בינו לבין חותנו וגיסו, הרב קוק.
סייע להקמת הישיבה התיכונית ישיבת בני עקיבא אדר"ת בבת ים (על שם אביו).
ישראל שֶלִי היא עמותה ימנית ישראלית, המגדירה עצמה כתנועה לעשייה ציונית המשתייכת למחנה הלאומי.
התנועה מקיימת הפגנות, פעולות מחאה, פועלת להפצת תכנים פרו-ישראליים ומגיבה על התבטאויות נגד מדינת ישראל ונגד חלקים בחברה הישראלית.
התנועה הוקמה בתחילת שנת 2010 על ידי איילת שקד ונפתלי בנט (לימים שרה בכירה וראש ממשלת ישראל בהתאמה).
מאז 2012 עומדת בראשה שרה העצני-כהן.
בספטמבר 2014 נרשמה כעמותה תחת השם "קרן ידידי ישראל שלי (ע"ר)", ופעלה ממשרדי מועצת יש"ע בירושלים.
התנועה עוסקת בפעילות יחסי ציבור והסברה ברשת האינטרנט בכלל וברשתות חברתיות מקוונות בפרט.
לתנועה פעילות רחבה בדפי הפייסבוק שלה שקיימים בשפות עברית, אנגלית, רוסית וערבית.
לדף התנועה בעברית בפייסבוק רשומים מעל 150,000 משתמשים, מתוכם כ-60% מתחת לגיל 24, ולדף באנגלית מעל 25 אלף.
לתנועה מדור קבוע בעלון השבת "ישע שלנו".
התנועה מארגנת גם פעולות מחאה ציבוריות והפגנות כנגד פעילות שלדעתה מהווה 'דה-לגיטימציה' למדינת ישראל מצד חוגי שמאל וגורמים בינלאומיים, ואף "טרור שקט", וכן נגד פעילות שנתפשת על ידה כאנטי ציונית, באקדמיה ובמקומות אחרים.
בשנת 2011 החלה התנועה לפתוח סניפים מקומיים ברחבי ישראל, ולה סניפים בחיפה, רעננה, טבריה, באר שבע, מודיעין, ראשון לציון וגבעת שמואל.
החל מיום הזיכרון התשע"א-2011 משתתפת התנועה במיזם "נצר אחרון", באמצעות עלייה של אזרחים לקברי חללי צה"ל ניצולי השואה עריריים, להוקרת זכרם ואמירת קדיש.
לפי אתר התנועה, העקרונות והיעדים של התנועה הם:
שמירה על צביון מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, והתנגדות לתפיסה שעליה להפוך ל'מדינת כל אזרחיה'.
חיזוק של אזרחים ערבים הרוצים בטובת ישראל, תוך כדי נחישות אל מול "גיס חמישי" והחלת חובת גיוס על הציבור הערבי.
תגבור לימוד ערכי ציונות ויהדות במערכת החינוך.
התנגדות ל"התערבות-יתר" מצד מערכת המשפט (ובמיוחד בית המשפט העליון ובג"ץ) בקביעת צביונה של המדינה.
הגנה על חיילי צה"ל מפני תביעות משפטיות בינלאומיות, אשר יוזמות לדבריה תנועות שמאל
שאיפה לכלכלה חופשית לצד רגישות חברתית.
הסברה בינלאומית - שיפור מעמדה הבינלאומי של ישראל על ידי הדגשת עמדות כמו היות ישראל "אי של דמוקרטיה" ושייכות של ארץ ישראל לעם היהודי.
התנועה מקדמת את תוכניתו של נפתלי בנט להחלת הריבונות הישראלית על שטחי C ביהודה ושומרון, והפיכת כחמישים אלף פלסטינים הגרים בהם לאזרחי ישראל.
ב-2011 נבחרה איילת שקד, בתפקידה כיו"ר "ישראל שלי", לפרויקט אנשי השנה של "בשבע".
ב-2012 קיבלה איילת שקד, בתפקידה כיו"ר "ישראל שלי", את הפרס הישראלי לביקורת התקשורת ע"ש אברמוביץ'.
ב-2016 זכתה שרה העצני-כהן בפרס "רוח ציון ליזמות צעירה" של פרס מוסקוביץ' לציונות על פעילותה ב"ישראל שלי".
התנועה הוקמה בתחילת שנת 2010 על ידי מנכ"ל מועצת יש"ע, נפתלי בנט, ואיילת שקד, שעבדו יחד קודם לכן בלשכתו של בנימין נתניהו בעת שכיהן כיושב ראש האופוזיציה.
בשנת 2012 פרשה שקד מתפקיד יו"ר התנועה על מנת להצטרף להתארגנות פוליטית בראשות בנט, "ישראלים".
ההתארגנות החדשה חברה כעבור זמן קצר למפלגת הבית היהודי.
במקום שקד נכנסו לתפקיד שני יושבי ראש חדשים: שרה העצני-כהן ושחר קוטינסקי.
בנובמבר 2010 פתח הארגון בקמפיין כנגד דברי דביר בנדק, שתקף את שרת התרבות והספורט לימור לבנת לאחר שזו מתחה ביקורת על אמנים שהביעו התנגדות להופיע בהיכל התרבות באריאל.
בעקבות הקמפיין של תנועת ישראל שלי הבהיר בנדק שאת הביקורת מתח כיו"ר ארגון השחקנים אך כשחקן הוא יופיע במקום.
ביוני 2011 פתחה התנועה בקמפיין לשינוי אופי תחנת הרדיו הצבאית גלי צה"ל בטענה שהתחנה נשלטת על ידי אנשי שמאל, אינה מתייצבת לימין חיילי צה"ל בעת מלחמה ומשמשת כבמה לחמאס, לאנשי שמאל הפועלים נגד חיילי צה"ל, לאנרכיסטים ולגורמים רדיקליים אחרים.
סיסמת הקמפיין הייתה: "גל"צ - סכין בגב החיילים".
ב-29 ביולי 2011 הודיעה התנועה על תמיכתה במחאת האוהלים אך הסתייגה מכך שבין ראשי המחאה נמצאים סרבני גיוס וכאלה שהוגדרו על ידה כאנשי שמאל פוסט-ציונים היוצאים בגלוי נגד חיילי צה"ל.
ב-3 באוגוסט השתתפו פעילי התנועה בהפגנה של כמה מאות פעילים, שהתקיימה ליד המאהל בשדרות רוטשילד יחד עם תנועות אם תרצו, בני עקיבא ופעילי ימין שקראו להורדת יוקר המחיה תוך שהם מביעים תמיכה בבנימין נתניהו ובחוק הוד"לים.
ב-1 בספטמבר חשפה התנועה בכלי התקשורת שדפני ליף חתמה בשנת 2002 על "מכתב השמיניסטים" שהודיעו על סירובם "להיות חיילים של הכיבוש".
החל משנת 2011, עם עליית מספר המסתננים ומהגרי העבודה לארץ, עוסקת התנועה בהגברת המודעות הציבורית לתופעה וקיימה הפגנה עם ועד תושבי דרום תל אביב מול מצודת זאב, בדרישה מהממשלה לשים סוף לזרם המסתננים.
ב-28 ביולי 2013, בעקבות כוונתו של ראש הממשלה נתניהו לאשר בממשלה שחרור מחבלים שרצחו ישראלים לפני הסכמי אוסלו, לרגל התחלת חידוש המשא ומתן עם הפלסטינים, ארגנה התנועה בשיתוף אם תרצו ומשפחות שכולות הפגנה נגד ההחלטה מול משרד ראש הממשלה, והפיצה מספרי טלפון של השרים.
ב-28 באוקטובר 2013 ארגנה "ישראל שלי" ביחד עם אלמגור - ארגון נפגעי טרור הפגנת אלפים ושרשרת אנושית סביב כלא עופר במחאה על שחרור 26 מחבלים נוספים שרצחו ישראלים.
ב-2013 השיקה התנועה את האתר הסאטירי "ג'ון קרי פתרונות בע"מ" שלעג למאמציו של מזכיר המדינה האמריקאי, ג'ון קרי, והציג את הפתרונות שלו בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני כמסוכנים לישראל.
המוטו שלו היה: "אין לנו פתרונות טובים, אבל חייבים לעשות משהו...".
ב-2014 ארגנה ישראל שלי ביחד עם ארגונים ציוניים נוספים הפגנות תמיכה בחיילי צה"ל בזמן מבצע צוק איתן.
באפריל 2015 מחאה שארגנה "ישראל שלי" הוביל להסרת מודעות תעמולה אנטי-ישראליות מטעם ה-BDS שפורסמו על גבי אוטובוסים בדנמרק.
בספטמבר 2015, היה ארגון "בצלם" מועמד לפרס טוליפ לזכויות אדם בסך 100 אלף אירו, המוענק על ידי משרד החוץ ההולנדי.
לפי תקנון הפרס, מתוך 30 מועמדים נבחרת רשימה של 6 מועמדים, 3 שנבחרים על ידי המצביעים ו-3 שנבחרים על ידי ועדה.
הזוכה בפרס נבחר מבין השישה על ידי ועדה בינלאומית.
"ישראל שלי", יחד עם פעילים אחרים, קרא להצביע לארגוני זכויות אדם אחרים שמתחרים על הפרס, על מנת ש"בצלם" לא יזכה בו.
"בצלם" נדחק מהמקום הראשון למקום הרביעי, אך היה אחד משלושת המועמדים שנבחרו על ידי הוועדה.
בסופו של דבר "בצלם" לא זכה בפרס, ולדברי המארגנים הקמפיין נגדו היה אחד הגורמים לכך.
ב-17 בנובמבר 2015 ארגן "ישראל שלי" קמפיין מחאה נגד הסהר האדום הפלסטיני על כך שהפקיר פצועים יהודים שנפגעו בפיגוע ירי שביצע מחבל פלסטיני.
הקמפיין כלל פניות לראשי הצלב האדום ובו מחאה על האירוע.
בעקבות המחאה הוזמנה יו"ר "ישראל שלי" שרה העצני-כהן לפגישה עם נציג הצלב האדום באזור.
ב-1 ביוני 2016 יזם "ישראל שלי" קמפיין מימון המונים בהדסטארט למימון הנגשת ביתו של יהודה יצחק הישראלי, לוחם סיירת גבעתי שנפצע קשה במבצע צוק איתן, על מנת לאפשר את המשך שיקומו בביתו, הנמצא בהתנחלות עפרה, לאחר שמשרד הביטחון נמנע מלממן את ההנגשה בהיעדר היתר בנייה.
תוך יממה הצליח הקמפיין לגייס למעלה מ-600,000 ש"ח, סכום היעד שנקבע בגיוס ובסך הכל גויסו למעלה מ-1,500,000 ש"ח תוך כמה ימים, סכום חסר תקדים בהיסטוריה של הדסטארט.
ב-29 בנובמבר 2018 ארגנה "ישראל שלי" את ועדת האינטרס הלאומי - "חשיבה חדשה על סכסוך ישן", ובו הוצגו פתרונות של המחנה הלאומי לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בין הנואמים בוועדה: חתן פרס נובל לכלכלה פרופ' ישראל אומן, שר החינוך נפתלי בנט, חבר הכנסת בצלאל סמוטריץ', השר לשעבר גדעון סער ותא"ל מיל' אמיר אביבי.
בספטמבר 2023 שינתה הספרייה הלאומית את הסמליל שלה, והשמיטה את הספר בצבעי תכלת שהיה מזוהה עימו.
ישראל שלי הובילה קמפיין נגד הסמליל החדש, שכלל מכתבים רבים להנהלת הספרייה כולל מצד שר החינוך, ובעקבותיו הספרייה הלאומית חזרה לסמליל הישן.
ישראל שפלר היה פילוסוף של המדע והחינוך, יהודי-אמריקאי.
שפלר השלים תואר ראשון ושני בפסיכולוגיה ממכללת ברוקלין, השתתף בתוכנית ללימודי רבנות בסמינר היהודי התאולוגי בניו-יורק וכתב דוקטורט באוניברסיטת פנסילבניה בהנחיית נלסון גודמן.
נושא הדוקטורט שלו היה על הציטוט.
לאחר מכן החל ללמד באוניברסיטת הרווארד וניהל את המרכז לחקר הפילוסופיה של החינוך עד לפרישתו ב-1992.
נושאי העניין שלו הם בפילוסופיה של השפה, פילוסופיה של המדע ופילוסופיה של החינוך.
היה חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים וחבר מייסד של האקדמיה הלאומית (האמריקאית) לחינוך וכיהן כנשיא האגודה לפילוסופיה של המדעים.
חיבר ספרים רבים בנושאי פילוסופיה וחינוך ותורגם לשפות רבות.
נפטר ב-16 בפברואר 2014. בנו הוא הפילוסוף סמואל שפלר.
תנאי הידיעה: מבוא לתורת ההכרה והפילוסופיה של החינוך, (תרגום: דוד הד; ערך: שמואל שקולניקוב), ירושלים: הוצאת מאגנס, 1980.
"המושג "אדם מחונך" – וכמה השלכות על החינוך היהודי", בתוך: מדברים חזון: הזמנה לדיון בתכלית החינוך היהודי, (עורכים: ישראל שפלר, שלמה פוקס, דניאל מרום; תרגום: אמיר צוקרמן), ירושלים: הוצאת כתר, 2006, עמ' 244–252.
שאלה של חינוך, ירושלים: הוצאת כתר, 2011.
ישראל שטיין (נולד ב-1934) הוא אדריכל ישראלי.
שטיין נולד בוורשה בירת פולין כבן יחיד לאב שהיה תעשיין טקסטיל ולאמא שסיימה לימודי אדריכלות בפוליטכניקום של ורשה ערב המלחמה (לאחר המלחמה עסקה באופנה).
המשפחה התכוננה לעלות לארץ ישראל, ואף רכשה מראש נכס למגורים בתל אביב, אך פרוץ מלחמת העולם השנייה סיכל את תוכנותיה.
למרות התלאות, ניצלה המשפחה ועם תום המלחמה היגרה מפולין לבלגיה, שם התאוששו קודם שעלו לישראל בשנת 1949.
באמצע שנות ה-50 החל ללמוד אדריכלות בטכניון ובתום לימודיו הצטרף למשרדם המשותף של האדריכלים אריה שרון ובנימין אידלסון.
בהמשך הצטרף למשרדו של האדריכל ורנר יוסף ויטקובר.
עבודתו החשובה הראשונה במשרד הייתה בניין גילמן בקמפוס אוניברסיטת תל אביב.
לאחר מכן תכנן פרויקטים מוכרים כמו בנייני הפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב, הפלנטריום במוזיאון ארץ ישראל ומתחם מגורים ומסחר בשכונת קריית קריניצי ברמת גן.
בשנת 1974 הפך שטיין לשותפו של ויטקובר יחד עם אריה אדיב והמשרד שינה את שמו ל"ויטקובר, אדיב, שטיין אדריכלים".
שטיין המשיך לפעול כאדריכל פעיל עד לשנת 2003. מאז ועד עתה מקפיד שטיין להגיש הצעות לתחרויות תכנון אדריכליות ישראליות ובינלאומיות.
שטיין היה נשוי לשופטת בית המשפט המחוזי בתל אביב הֶניה שטיין לבית ויתקין (1938–2001).
בית הספר אורט רמת גן (רחוב הירדן), 1965
מגדלי מגורים בשכונת קיראון בקריית אונו, 1966
מתחם מגורים, חינוך ומסחר, קריית קריניצי, רמת גן, 1971
בנייני הפקולטה למדעי החיים, אוניברסיטת תל אביב, 1973
'בית הפרקליט' רחוב דניאל פריש, תל אביב
שכונת מגורים של שיכון עובדים ברחוב ביאליק, חולון
שגרירות הודו, תל אביב (רחוב הירקון)
'מרכז לוינסקי', רחוב השוק, תל אביב, סוף שנות ה-80
תוכנית 'חסן ערפא', תל אביב (בין דרך בגין ורחוב המסגר) עם אריה בר און
הרחבת מוזיאון הכט באוניברסיטת חיפה עם אריה סונינו
משטרת שדרות עם אריה סונינו
בתים פרטיים ברחובות גרניט 15 ובזלת 20, ראש העין
הצעה במסגרת תחרות לעיצוב מחודש לגראונד זירו, ניו יורק
ישראל שוּכמן (שוּחָמי) (דצמבר 1899, הרובישוב, פלך לובלין, פולין הרוסית – 2 באפריל 1972, ירושלים) היה עיתונאי ואיש ציבור ירושלמי, איש העלייה השלישית, פעיל אחדות העבודה וההסתדרות הכללית, ממניחי היסוד של עיתון "דבר", חבר אספת הנבחרים השנייה.
ישראל שוכמן נולד בדצמבר 1899 בעיירה הרובישוב שבפלך לובלין של האימפריה הרוסית (פולין), בנו של צבי שוכמן, סוחר, ממשפחת האדמו"ר רבי אהרן מקרלין.
נתפס לציונות, בשנים 1919–1920 היה חבר מרכז צעירי ציון והחלוץ בפולין.
בשנת 1920 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
ב-1921 היה מזכיר הסתדרות פועלי הרכבת בארץ ישראל וערך את ביטאונה "הקטר".
הוא היה ממייסדי מועצת פועלי ירושלים הראשונה ומזכירהּ.
משנת 1923 ועד 1933 היה חבר ועד "קהילת ירושלים" (הוועד שייצג בתקופת המנדט את יהודי העיר בפני השלטון הבריטי) מטעם הסתדרות העובדים הכללית ואחדות העבודה.
כמו כן היה חבר בוועידות ההסתדרות ופעיל במוסדותיה.
בבחירות שנערכו לאספת הנבחרים השנייה בכסלו תרפ"ו דצמבר 1925 נבחר כציר מטעם אחדות העבודה.
ב-1925 היה מזכיר ועידת היסוד של עיתון "דבר", ומאותה שנה היה מנהל סניפו (העורך האחראי) של העיתון בירושלים במשך עשרות שנים.
הוא היה סופרו הראשון של "דבר" בירושלים, ופרסם מאמרים רבים ב"קונטרס" וב"דבר", רובם בענייני ירושלים.
שוכמן התגורר בשכונת רחביה, והיה חבר ועד השכונה.
בימי המצור על ירושלים במלחמת העצמאות הוציא את העיתון העברי היחיד בעיר – "דבר ירושלים".
ישראל שוכמן מת באפריל 1972 בירושלים, בגיל 72, ונקבר בהר המנוחות.
הניח את אשתו, בתו וחתנו ונכדיו.
בראשית שנת 1926 נישא לפנינה לרנר, מראשוני הרוקחים בירושלים.
ביולי 1927 נולדה בתם היחידה, ורדה, לימים מורה ומחנכת בבית הספר ארלוזורוב בירושלים ומורה במכללת דוד ילין בירושלים.
ב-1951 נישאה לעו"ד רפאל שמיר (מצאצאי ברוך מזרחי), והייתה אם לשלושה: רון, דפנה וגדית.
נכדו רון שמיר הוא פרופסור לביואינפורמטיקה בבית הספר למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב.
בעירית ירושלים, תל אביב: דבר ('חוברות דבר', א), תרפ"ט.
ירושלים מאשימה!, תל אביב: הוצאת ירושלים, תש"ט.
נטורי קרתא: השיבנו לעבדאללה ונשובה, ירושלים: הוצאת ירושלים, תשי"א 1950. (ספרון)
רבי ישראל שלום יוסף פרידמן (י"ג בתשרי תרט"ז, 1855 – כ"ג בניסן תרפ"ג, 1923, הפאר ישראל) היה האדמו"ר השני מבוהוש.
נולד בפוטיק, אחוזת רבי ישראל מרוז'ין, לרבי יצחק פרידמן האדמו"ר מבוהוש ולשיינא רחל, בתו של רבי דוד הגר מזבלטוב.
נקרא על שם אבי סבו, רבי ישראל מרוז'ין ובנו רבי שלום יוסף מסדיגורה, שנולד ביום לידתו.
נישא למלכה, בתו של רבי משה אברהם צוקרמן מרשקוב.
לאחר נישואיו התגורר אצל חמיו, וקיבל ממנו את הטלית והתפילין של הבעל שם טוב, שקיבלם בירושה מרבי ברוך ממז'יבוז'.
לאחר פטירת אביו מונה לממלא מקומו.
כל זמן שאחיו שהו בבוהוש, סירב להתנהג בגינוני אדמו"רות, מלבד נטילת קוויטלאך.
בי"ז בשבט תרס"ו התאלמן ונישא בשנית למלכה בת רבי יוסף מרימנוב.
בזמן מלחמת העולם הראשונה שהה תקופה ברימנוב אצל חמיו, שם לא התנהג באדמו"רות, אך לאחר תקופה החלו להגיע אליו חסידים רבים והוא עזב את העיר.
יחד עם אחיו עמד בנשיאות כולל רומניה ובימיו נבנו בארץ ישראל שישה בתי כנסת של חסידי בוהוש, ארבעה בצפת, וכן בטבריה ובירושלים.
הקים ישיבה ראשונה באזור בוהוש, בשם "בית ישראל".
הישיבה הייתה תחת פיקוחו האישי, וחתניו (לימים ממלאי מקומו) כיהנו כמשגיחים.
דברי תורתו יצאו בשנת תשל"ט, מכתבי החסידים, בספר פאר ישראל ובהוצאה מחודשת בשנת תשס"ט.
בין חסידיו היה רבי אליעזר זוסיא פורטוגל מסקולען.
לא השאיר בנים ושני חתניו-אחייניו, רבי מנחם מנדל פרידמן (בעלה של בלומה רייזל) ורבי דוד טברסקי (בעלה של גיטל), מילאו את מקומו.
שתי בנות נוספות היו חוה לאה אשת רבי יעקב יוסף טברסקי מסטניסלב, בנו של רבי מנחם נחום מרחמסטריווקה שהתאלמן בחיי חמיו והשנייה אשת רבי גדליה אהרן רבינוביץ ממונוסטריץ'.
ישראל שינדלר (1940 – 16 באוקטובר 1973) היה לוחם בצה"ל שעל לחימתו במלחמת ששת הימים עוטר בעיטור העוז.
שינדלר נולד בהונגריה בעיצומה של מלחמת העולם השנייה.
משפחתו גורשה למחנה טרזיינשטט בצ'כיה ושרדה את השואה.
בשנת 1948 הגיעו שינדלר ואחיו לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער.
משפחתו התגוררה במושב ניר גלים שאוכלס בעיקר על ידי ניצולי שואה מהונגריה.
הוא למד בישיבה הקטנה של פוניבז' ומשם המשיך את לימודיו בישיבה הגבוהה של ישיבת חכמי לובלין בבני ברק.
עם הגיע זמן גיוסו התגייס במסגרת גרעין נח"ל של קיבוץ שעלבים.
בשנת 1958 התגייס ושירת בחטיבת הצנחנים.
כשנה וחצי לאחר גיוסו נפצע קשה מרסיס פגז, ושכב כשנה בבית החולים.
עם שחרורו מבית החולים נאבק כדי להעלות את הפרופיל הרפואי שלו.
מאבקו הצליח והוא שירת במילואים במסגרת פלוגת הסיור של אחת מחטיבות המילואים של הצנחנים.
לאחר שחרורו חזר לעבודת המשק.
בשנת 1965 נישא לכוכבה, עמה התגורר במושב בית גמליאל ושם נולדו לו ארבעת ילדיו.
במלחמת ששת הימים גויס שינדלר במסגרת סיירת 75 של חטיבת הצנחנים 80 והשתתף בקרב על ירושלים.
בקרב על גשר גת שמנים בשישי ביוני, עסק שינדלר בפינוי פצועים תחת אש.
הוא פינה פצוע אחד ושב לפנות פצוע נוסף, בגדיו של פצוע זה בערו ושינדלר ניסה לכבות את האש בידיו החשופות.
תוך כדי פינוי נורתה עליהם אש, הפצוע נהרג, ושינדלר קפץ מהגשר מגובה של שבעה מטרים למקום מחסה.
כשהוא נקוע ברגלו וידיו חרוכות הגיע בכוחות עצמו לתחנת הפינוי.
על מעשהו זה הוענק לו ציון לשבח מטעם הרמטכ"ל, רב-אלוף יצחק רבין.
העיטור הומר לימים לעיטור העוז.
במוצאי יום הכיפורים גויס שינדלר ליחידתו.
בליל כ' בתשרי תשל"ד (15 - 16 באוקטובר), במסגרת מבצע אבירי לב - הצליחה לעברה המערבי של תעלת סואץ, הוטל על כוח של גדוד הסיור לפרוץ את צומת "טרטור-לכסיקון".
במעבר הצומת נתקל הכוח באש כבדה.
הזחל"ם שבו היה שינדלר מש"ק סיור נפגע והוא נהרג.
שינדלר נקבר בבית הקברות הצבאי בהר הזיתים.
רבי ישראל שלום יוסף השיל (חשוון ה'תרי"ג - כ"ט באב ה'תרע"א) היה אדמו"ר חסידי, החמישי בשושלת אפטא-זינקוב.
רבי ישראל שלום יוסף נולד בשנת ה'תרי"ג לרבי אברהם יהושע העשיל, האדמו"ר הרביעי בשושלת אפטא-זינקוב וללאה רחל בתו של רבי שלום יוסף פרידמן האדמו"ר מרוזין.
נישא בזיווג ראשון לשרה רבקה בתו של רבי הרב אברהם יעקב פרידמן (האדמו"ר מסדיגורה) ובזיווג שני לבת שבע טריינא בתו של רבי יעקב שמשון חודורוב מבאהופולי.
עם פטירת אביו בי"ט בתשרי ה'תרמ"א נקרא רבי ישראל שלום יוסף כדי למלא את מקומו במז'יבוז' שם כיהן במשך כשלושים שנה כאדמו"ר החמישי מאפטא-זינקוב.
היו לו כתבי מגידות של חסידים מהרבה ערים שמסב והיה נוהג לערוך מסעות של חיזוק אצל חסידיו.
רבי ישראל שלום יוסף נפטר בכ"ט באב ה'תרע"א ונטמן באוהל אדמו"רי ויז'ניץ בסמוך לרבי מנחם מנדל הגר, אבי חסידות ויז'ניץ.
בנו רבי אברהם יהושע השיל מילא את מקומו כאדמו"ר ממז'יבוז'-טרנופול והשישי בשושלת אפטא-זינקוב.
בנו רבי יצחק מאיר מילא את מקומו בעיר מזבוז כאדמו"ר ממזבוז.
דברי תורתו כונסו בספר "שורש ישי".
רבי אברהם יהושע העשיל, אדמו"ר ממז'יבוז'-טרנופול (נרצח בשואה, בד' ניסן ה'תש"ג).
רבי יצחק מאיר השיל, אדמו"ר ממז'יבוז'-חיפה.
רבי משה השיל (נרצח בשואה ה'תש"ג).
חוה שרה השיל, אשת רבי מרדכי שלמה פרידמן (אדמו"ר מבויאן-ניו יורק).
מירל השיל, אשת רבי מרדכי שלום יוסף פרידמן (אדמו"ר מסדיגורה-תל אביב).
לאה רחל השיל (נרצחה בשואה), אשת רבי שמואל פיינר מקראקא.
רבי ישראל שפירא (מרחשוון ה'תר"ן, 1889 – א' במרחשוון ה'תש"ן, 30 באוקטובר 1989) היה האדמו"ר מבלאז'וב בארצות הברית.
עמד בראשות כולל חבת ירושלים.
בנם של רבי יהושע שפירא מריבטיטש והרבנית ציפורה.
נישא לפער'ל בתו של רבי שלום דוד אונגר מדז'בנה.
לאחר פטירת אביו ויתר לאחיו הרב אלעזר על רבנות ריבטיטש, והוא כיהן ברבנות ואדמו"רות באיסטריק.