tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קווים מסחריים מחברים את לומונוסוב עם תחנת אבטובו וסוסנובי בור.
מספר נתיבי פרברים מחברים בין לומונוסוב ליישובים אחרים במחוז לנינגרד.
הכביש המהיר סנקט פטרבורג - סוסנובי בור - רוצ'י עובר בשדרת הארמון בלומונוסוב.
כביש הטבעת עובר מספר קילומטרים דרומית ללומונוסוב, מאחורי בית הקברות איליקי ומחובר לרשת הכבישים בעיר באמצעות מחלפים עם שדרות אורניינבאום בדרום העיר והכביש המהיר קרסנופלוצקויה ליד תחנת הרכבת ברונקה והסכר.
ניתן להגיע ברכבת פרברית מהתחנה הבלטית בפטרבורג לתחנת אורניינבאום.
בעיר יש תחנות של רכבת אוקטובר: תחנת אורניינבאום I, אורניינבאום II ורציפים במרטישקינו וקרונשטאדט.
בצפון לומונוסוב יש נמל ימי, שדרכו התבצעה בעבר תקשורת במעבורת נוסעים מקרונשטאדט.
יש תוכניות להרחבה משמעותית של הנמל.
בתקופות שונות, הבעלים הישירים של אורניינבאום היו אלכסנדר מנשיקוב, הקיסר פיוטר השלישי, הקיסרית יקטרינה הגדולה.
מתחם הארמון והפארק של אורניינבאום נוצר בהוראתם על ידי האדריכלים א.
המונומנטים הארכיטקטוניים הבאים של המאה ה-18 ממוקמים בפארק אורניינבאום, שחוצה אותו נהר קראסטה:
הארמון נבנה בשנים 1711–1727. מתקיימות עבודות שיקום ושיפוץ בארמון, חלק ממנו פתוח לקהל הרחב.
הגן נומר במקביל לתחילת בניית ארמון מנשיקוב.
הוא שופץ ופתוח לקהל הרחב.
שימשה בעבר לניווט ונחפרה מחופי המפרץ הפיני עד ארמון מנשיקוב בשנת 1719. כיום הפכה לרדודה והתמלאה במקומות מסוימים.
נצפית היטב מגובה, במבט מהארמון לעבר המפרץ.
הוא קיבל את שמו מאוחר יותר, תחת פיוטר השלישי, שהחזיק אוסף תמונות בבניין זה.
המבצר נבנה בשנים 1755–1757 כמבצר ליורש העצר הרוסי, פיוטר פיודורוביץ'.
לאחר מותו של פיוטר השלישי, המבצר ננטש ובהדרגה התפרק והתמוטט.
שרדו ממנו רק שער הכניסה למבצר, ארמון פיוטר השלישי ותעלות המבצר.
בכניסה לעיר ומייצגים קשת מאסיבית בסגנון קלאסי.
נבנו בשנת 1829 על ידי האדריכל א' גורנוסטייב.
ליד השער נשמרו שרידי ביצורים מתקופת מלחמת העולם השנייה כמו ביצור בטון נגד טנקים.
מילר) למרות מעמדו כמונומנט אדריכלי, הבניין מוזנח למדי.
בפנים יש עמדות כרטיסים, חדר המתנה ובית קפה.
האנדרטה ממוקמת בבסיס המזח המזרחי של נמל לומונוסוב, מול המקום בו הוטבעה הסיירת האגדית אורורה על ידי חיל האוויר הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה.
פארק "300 שנה לעיר לומונוסוב" (באזור רחובות אלכסנדרובסקיה וספרונובה).
כיום מתבצעות עבודות לשיפור שטח הפארק.
עד 1917, ניהול העיר היה נתון בידי מועצת העיר ומחלקת המשטרה.
ראש העיר עמד בראש המועצה.
ראש העיר היה מנהל את ההחלטות של חברי המועצה, והוא עצמו יכול היה לפתור אישית נושאים קטנים הקשורים לניהול העיר.
גוף הממשל העצמי המקומי – מועצת העיר לומונוסוב, פועל מאז 1998.
באורניינבאום הופיע הרחוב הראשון ברוסיה, על שמו של לנין.
במהלך אירועי 1917, רחוב ילנינסקאיה, הקרוי על שם הדוכסית הגדולה ילנה פאבלובנה, שינה שם באופן ספונטני: המהפכנים פשוט הסירו את האות הראשונה של שם הרחוב מכל השלטים והרחוב הפך ללנינסקאיה.
בשנות התשעים הוחזר לו שמו ההיסטורי.
מחלקת המשטרה מספר 85 היא משטרת העיר וכפופה למחלקת משרד הפנים של נפת פטרודבורץ בסנקט פטרבורג (המהווה מחלקה במשטרת סנקט פטרבורג) ותחנת המשטרה המרכזית ממוקמת בעיר לומונוסוב ברחוב שווייצארסקאיה 17.
בעיר פועלים בית ספר לספורט לילדים ונוער "מנזה", בית ספר לספורט ילדים ונוער באתלטיקה במסלול ובשטח.
בית הספר לכדורגל אורניינבאום מהווה מרכז ספורט מרכזי בעיר (אתר רשמי), שמפעיל את מועדון "פטרהוף-אורניינבאום", המארח משחקים באצטדיון ספרטק במסגרת אליפות העיר סנקט פטרבורג.
קיימת קבוצה בשם לומונוסוב אך היא מתמודדת בטורניר חובבים.
סמל העיר אושר ב-7 במאי 1780 על ידי הקיסרית יקתרינה השנייה, כאשר יישוב הארמון הפך לעיר בשם אורניינבאום (כחלק מפלך סנקט פטרבורג) והפך למרכז מחוז אורניינבאום.
בסמל מוצג עץ תפוז (כתום) (אורניינבאום תורגם מגרמנית כ"עץ תפוז").
ב־1859 הרוזן ברנרד קיול הציע סמל חדש ובו שדה כסף ובו עץ ירוק עם פירות זהובים.
בחלק השמאלי העליון, סמל פלך סנקט פטרבורג.
המגן תחום בכתר ארגמן בעל שלוש שיניים, על גבי שני עוגני זהב חוצים, המחוברים באמצעות סרט אדום.
בתקופה הסובייטית לא נעשה שימוש בסמל.
בשנים 1998–2007, סמל עיריית העיר לומונוסוב היה סמל העיר אורניינבאום-עץ ירוק שופע עם פירות אדומים-כתומים על שדה כסף של מגן הראלדי, עם סרט כחול, עוגנים צהובים כהים וכתר אדום.
סמל זה אושר על ידי צו המועצה העירונית של העיר לומונוסוב ב-9 בינואר 1998.
בשנת 2007, בהמלצת מועצה הסמלים, בוצעו שינויים בסמלים הרשמיים ובהחלטה מ-16 באוגוסט 2007 "על תיקונים להחלטת המועצה העירונית של העיר לומונוסוב מ-9 בינואר 1998" תוקן תיאור הסמל, שמות התקנות וכמה פרטים הנוגעים לסמל, באותה עת אומץ דגל רשמי לעיר.
על פי צו נשיא הפדרציה הרוסית מ-3 בנובמבר 2011, העיר לומונוסוב זכתה בתואר הכבוד "עיר התהילה הצבאית".
בהתאם לכך, הוסכם להוסיף לסמל לומונוסוב חרבות מוצלבים מאחורי הכתר בסמל.
העיר משתרעת מצפון, מזרח ומדרום למבנים האדריכליים והאמנותיים.
התכנון מובחן בפריסה קווית עם יציאה לרצועת החוף של המפרץ הפיני.
הרחוב המרכזי של העיר הוא שדרת הארמון, הפרוסה ממערב למזרח מצפון לארמון ולמתים הפארק.
מערבה, הוא פונה לכביש קרסנופלוצקויה, במזרח – לרחוב מורסקאיה בעיירה מרטישקינו, לאחר מכן לכביש אורניינבאום ושדרת סנקט פטרבורג בפטרהוף.
שדרת אורניינבאום משתרעת מצפון לדרום אל כביש הטבעת הפטרבורגי.
לאורך רחוב פדיונינסקויה יש יציאה מהעיר לכיוון הכביש המהיר גוסטיליצקויה, כביש הטבעת ודרום מחוז לנינגרד.
המחוזות ההיסטוריים המהווים כיום חלק מקו לומונוסוב נפרדים זה מזה: מרטישקינו במזרח ומושבת קרונשטאדט במערב.
ממרטישקינו ברחוב סוויאזי יש יציאה לרחוב פדיונינסקויה ולאחר מכן דרך "הרחוב האסטרונומי" (Астрономическая улица) לכביש גוסטיליצקויה.
איגור סטרווינסקי (1882–1971), מלחין מוזיקה קלאסית מודרנית
לולנד (בדנית: Lolland; בעבר השם נכתב כ-Laaland, בעברית: "אדמה נמוכה"), הוא אי בדנמרק.
שטחו של האי הוא 1,243 קילומטרים רבועים, והוא האי הרביעי בגודלו בדנמרק.
האי ממוקם בים קטגט, והוא חלק ממחוז שלן .
האי לולנד ידוע גם בשם "אי הפנקייק" מכיוון שמדובר באי שטוח במיוחד: הנקודה הגבוהה ביותר באי היא בגובה של 25 מטרים מעל פני הים, והיא ממוקמת מחוץ לכפר הורסלונה .
סלק סוכר הוא גידול חקלאי מרכזי בלולנד, ובאי יש מספר רב של שדות סלק סוכר.
העיירה הגדולה ביותר בלולנד היא נקסקוב , שבה מתגוררים כ-12,495 תושבים נכון ל-2022. בין מקומות היישוב העיקריים האחרים באי ניתן למנות את: מריבו (6,000 תושבים), סקסקובינג (3,500 תושבים) ורודבי (2,500 תושבים).
מ-1 בינואר 2007, האי לולנד מנוהל על ידי שתי רשויות, נפת לולנד אחראית על מערב ומרכז האי ושטחה מכסה שני שלישים משטח האי, ונפת גולבורסון מכסה את השליש המזרחי של האי וכוללת בתוכה גם את האי השכן פאלסטר .
האי לולנד מקושר גם באמצעות כבישים וגם באמצעות מסילות רכבת לאי פאלסטר ממזרח, ולגרמניה (האי הגרמני פהמרן) באמצעות מעבורת.
הכביש האירופי E47 שמקשר בין קופנהגן להמבורג שבגרמניה עובר דרך לולנד.
כביש E47 מקופנהגן חוצה את מצר גולדבורגסונד בין לולנד לפאלסטר דרך מנהרה, אך הכביש המהיר מסתיים ברודבוהאון, שם מעבורת נושאת כלי רכב לפרמן.
אפשר לנסוע באמצעות רכבת מלולנד לאירופה, הרכבת מלולנד עוברת דרך גשר החגורה הגדולה, ולאחר מכן דרך האי פין ויוטלנד.
ממשלות דנמרק וגרמניה מתכננות לחבר את לולנד עם פהמרן על ידי מנהרה תת-ימית עתידית שצפויה להיפתח ב-2029.
שני גשרים ישנים יותר משתרעים על המצר בין לולנד ופאלסטר, גשר פרידריך התשיעי וגשר גולדבורגסונד בקצה הצפוני של המצר.
גשר פרידריך התשיעי הוא גשר רכבת לפאלסטר.
בשנת 2029 מתוכננת להסתיים בניית מנהרת חגורת פהמרן שתקשר את האי עם גרמניה.
לומה היא דמות דמוי כוכב מסדרת המשחקים של סופר מריו.
כפי שמתואר בספר הסיפורים של רוזלינה, לומה פגש לראשונה את רוזלינה הצעירה ליד חללית חלודה; הוא הסביר לה שהוא מחכה לאמו שבאה אחריו על כוכב שביט, רוזלינה הבטיחה לחכות איתו, והשניים בסופו של דבר תיקנו את החללית מתוך כוונה להשתמש בה כדי לחפש את אמא של לומה בעצמם.
כשהזוג טייל בקוסמוס, הם נתקלו בכוכב שביט עשוי מקרח, ולמרות שלא היה סימן לאמא של לומה, החליטו להישאר עליו כשהם ממשיכים בחיפושיהם.
לילה אחד, לאחר שחלמה על אמא שלה עוזבת אותה, רוזלינה לקחה את לומה בזרועותיה ואימצה אותו כילד שלה, כשהיא מבטיחה לטפל בו בעצמה מכאן ואילך.
לומוגרפיה היא תנועה אמנותית וטכניקת צילום המתמקדת ביצירתיות ספונטנית ואפקטים לא צפויים באמצעות מצלמות פשוטות וזולות.
התנועה מעודדת צלמים לצלם ללא חוקים נוקשים, להשתמש בעדשות וסרטים ייחודיים, ולהתחבר מחדש לפילוסופיה של צילום אנלוגי.
הלומוגרפיה מהללת את הבלתי צפוי ואת האסתטיקה הלא מושלמת, ומהווה פלטפורמה לביטוי אישי ויצירתי.
ההיסטוריה של לומוגרפיה מתחילה בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, כאשר שני סטודנטים אוסטרים, מתיאס פיגר והאנס שוהני, גילו מצלמה קטנה בשם Lomo LC-A בשוק פשפשים בצ'כוסלובקיה.
המצלמה הפיקה תמונות בעלות ניגודיות גבוהה, רוויה צבעונית וקצוות מוצלים, אשר שבו את לבם של הסטודנטים.
בעקבות ההתלהבות שלהם מהמצלמה, הם החלו לצלם בכל מקום ולהפיץ את התמונות בקרב חבריהם.
בשנת 1992, הם ייסדו את חברת לומוגרפיה הבינלאומית (Lomographic Society International) בווינה, אוסטריה, במטרה לקדם את השימוש במצלמות לומו ואת פילוסופיית הצילום הספונטני והיצירתי.
המצלמה הראשונה ששימשה את הלומוגרפה הייתה ה-Lomo LC-A, הפכה למרכיב מרכזי בתנועה.
המצלמה, שיוצרה על ידי החברה הסובייטית LOMO, הייתה ידועה בעדשת ה-Minitar 1 שלה, שהפיקה תמונות ייחודיות עם צבעים עשירים ורוויות גבוהות.
בעקבות ההצלחה של ה-LC-A, החברה החלה לייצר מצלמות נוספות כמו ה-Diana F+ וה-Holga, שכל אחת מהן הביאה סגנון ייחודי ואפקטים ייחודיים.
בשנות ה-2000, לומוגרפיה הפכה לתנועה עולמית, עם קהילות פעילות בערים רבות ברחבי העולם.
החברה החלה להפיק אירועים בינלאומיים, תערוכות ותחרויות צילום שמשך אליהם צלמים חובבים ומקצועיים כאחד.
בין האירועים הבולטים ניתן לציין את תערוכת ה-LomoWall, שבה הוצגו מאות תמונות שהופקו על ידי קהילת הלומוגרפים ברחבי העולם.
לומוגרפיה מתקשרת לתחומים שונים ומגוונים.
במדעי המדינה, לומוגרפיה משמשת כזירה לביטוי פוליטי ואקטיביזם חברתי, כאשר תמונות לומוגרפיות מציגות מציאות אלטרנטיבית ומשפיעות על דעת הקהל.
באמנות, לומוגרפיה מתקשרת לזרמים כגון הסוריאליזם והפוסט-מודרניזם, בכך שהיא מבליטה את הלא-מושלם והאקראי ביצירה.
לומבוק הוא אי במחוז מערב נוסה טנגרה, אינדונזיה.
הוא מהווה חלק משרשרת איי סונדה הקטנים, כאשר מצר לומבוק מפריד בינו לבין באלי במערב ומצר אלאס מפריד בינו לבין האי סומבאווה במזרח.
האי הוא מעגלי ברובו עם חצי אי בדרום-מערב שלו.
רוחבו כ-70 קילומטר ושטחו הכולל כ-4566 קילומטרים כולל איים קטנים יותר על חופיו.
בירת המחוז והעיר הגדולה ביותר באי היא מטאראם.
לומבוק דומה במקצת בגודלו ובצפיפותו וחולקת מורשת תרבותית מסוימת עם באלי שנמצאת ממערב.
עם זאת מנהלית הוא שייך לנוסה טנגרה, יחד עם האי הגדול יותר אך המאוכלס פחות בצפיפות סומבוואה ממזרח.
לומבוק מוקף במספר איים קטנים יותר הנקראים באופן מקומי גילי.
לומבוק בסאסאקית זה ישר, הגון.
כתב היד של מאפו פארפנסה משנת 1365 נגרקטגאמה מזכיר את "לומבוק מירה" כאחד האיים שזוהו תחת שלטון אימפריית מג'פהיט.
מסמך נוסף "בדד לומבוק" שנכתב בשפת ג'אווה עתיקה על עלי עץ דקל מתאר התפרצות הר הגעש סמאלאס באי בשנת 1257 והחרבת העיר פמטאן.
מלבד זאת מעט ידוע על לומבוק לפני המאה השבע-עשרה.
קודם לכן האי היה מורכב מקבוצות קטנות שנלחמו זו בזו, שבראש כל אחת מהן עמד "נסיך" סאסקי.
בעקבות המלחמות הללו הבאלינזים מהאי באלי השכן השתלטו על מערב לומבוק בתחילת המאה השבע-עשרה.
המקאסארזים פלשו למזרח לומבוק ממושבותיהם מהאי בסומבאווה השכן.
ההולנדים הגיעו לראשונה ללומבוק בשנת 1674 וחברת הודו המזרחית ההולנדית חתמה על ההסכם הראשון שלה עם נסיכות סאסק מלומבוק.
הבלינזים הצליחו להשתלט על האי כולו ב-1750, אך קרבות באלינזיים הביאו לפיצול האי לארבע ממלכות באלינזיות שנלחמו ביניהן.
בשנת 1838, ממלכת מטאראם הביסה את יריביה.
היחסים בין הסאסק והבלינזים במערב לומבקו היו הרמוניים ברובם ונישואי תערובת היו נפוצים.
במזרח האי, לעומת זאת, היחסים היו פחות לבביים והבאלינזיים שמרו על שליטה באמצעות מבצרים.
בעוד שממשלת הכפר סאסק נותרה במקומה, ראש הכפר הפך לגבאי מיסים עבור הבאלינזים.
תושבי הכפר הפכו למעין צמיתים ואצולת סאסק איבדה חלק ניכר מכוחה ומהאדמות שלה.
במהלך אחת ממרידות האיכרים הרבות של סאסק נגד הבאלינזים, שלחו ראשי סאסק שליחים להולנדים בבאלי והזמינו אותם לשלוט בלומבוק.
ביוני 1894 חתם המושל הכללי של הודו המזרחית ההולנדית, ואן דר ווייק, על הסכם עם מורדי סאסק במזרח לומבוק.
הוא שלח צבא גדול ללומבוק והרג'ה הבאלינזי נכנע לדרישות ההולנדיות .
האי כולו סופח לאיי הודו המזרחיים ההולנדיים ב-1895. ההולנדים שלטו על 500,000 אנשי לומבוק בכוח של לא יותר מ-250 איש על ידי טיפוח תמיכתה של האצולה הבאלינזית והסאסק.
ההולנדים זכורים בלומבוק כמשחררים מההגמוניה הבאלינזית.
במהלך מלחמת העולם השנייה פלש כוח יפני וכבש את איי סונדה הקטנים, כולל האי לומבוק.
הם הפליגו מנמל סורבאיה ב-8 במרץ 1942 והמשיכו לכיוון האי לומבוק.
ב-9 במרץ 1942 בשעה 17:00 הפליג הצי לנמל אמפנאן באי לומבוק.
עד מהרה הובסו ההולנדים והאי נכבש.
עם תום מלחמת העולם השנייה הכוחות היפנים שכבשו את אינדונזיה נסוגו ולומבוק חזרה זמנית לשליטה הולנדית.
ב-1945 לאחר עצמאות אינדונזיה, הבאלינזים והסאסק המשיכו לשלוט בלומבוק.
בשנת 1958, האי שולב במחוז מערב נוסה טנגרה כאשר מטאראם הפכה לבירת המחוז.
הרג המוני של קומוניסטים אירע ברחבי האי בעקבות ניסיון ההפיכה בג'קרטה ובג'אווה.
במהלך ממשל הסדר החדש של הנשיא סוהארטו (1967–1998), לומבוק חוותה מידה של יציבות ופיתוח, אך לא במידת הפריחה והעושר בג'אווה ובאלי.
כשלים ביבול הובילו לרעב ב-1966 ולמחסור במזון ב-1973. תוכנית של הממשלה הלאומית גרמה לעזיבה של לומבוק.
בשנות ה-80 ראו מפתחים וספקולנטים חיצוניים תנופה תיירותית מתהווה, אם כי חלקם של המקומיים ברווחים היה מוגבל.
המשברים הפוליטיים והכלכליים של אינדונזיה בסוף שנות ה-90 פגעו קשות בלומבוק.
בינואר 2000 פרצו מהומות ברחבי מטאראם כאשר נוצרים וסינים אתניים היו הקורבנות העיקריים.
התיירות ירדה, אך בשנים האחרונות חלה צמיחה מחודשת.
רעידת האדמה בלומבוק ביולי 2018 גרמה למותם של 20 בני אדם ומאות נוספים נפצעו.
רעידת האדמה גרמה לנזק משמעותי לאי לומבוק ורעידת אדמה נוספת, גדולה יותר, התרחשה לאחר שמונה ימים.
רעידת האדמה בלומבוק ב-5 באוגוסט 2018 גרמה נזק קטסטרופלי לצפון לומבוק וגם גרמה נזק לבאלי הסמוכה.
יותר מ-550 בני אדם נהרגו ויותר מ-7,000 נפצעו.
רעידת אדמה נוספת בלומבוק התרחשה ב-19 באוגוסט 2018 בה נהרגו 13 בני אדם ונגרם נזק ל-1800 מבנים.
האי נמצא ממזרח למצר לומבוק המסמן את החלוקה הביוגאוגרפית בין החי של האזור האינדומלאי לבין החי השונה במובהק של אוסטרליה.
הבחנה זו, המכונה "קו וואלאס" קרויה על שם אלפרד ראסל וואלאס (1823–1913), שהיה האדם הראשון שהעיר על החלוקה בין שני האזורים.
לומבוק היא חלק מהאזור האקולוגי של היערות הנשירים הקטנים של סונדאס.
ממזרח ללומבוק שוכן מצר אלאס, גוף מים צר המפריד בין האי לומבוק לבין האי הסמוך סומבאווה.
הטופוגרפיה של האי נשלטת על ידי הר הגעש הסטרטו, הר רינג'אני, הממוקם במרכז, הר הגעש השני בגובהו באינדונזיה, המתנשא לגובה של 3,726 מטרים, מה שהופך את לומבוק לאי ה-8 בגובהו.
ההתפרצות האחרונה של רינג'אני התרחשה בספטמבר 2016.
בהתפרצות של 2010, דווח על אפר שעלה לגובה של 2 קילומטרים, לבה זרמה לאגם קלדרה, והעלתה את הטמפרטורה שלו, בעוד שנפילת אפר פגעה ביבולים במורדות ההר.
עדויות מצביעות על הר געש עתיק, הר סמאלאס, שהיה המקור להתפרצות סמאלאס בשנת 1257, אחת מההתפרצויות הגעשיות הגדולות בהיסטוריה המתועדת, שגרמה לשינויים עולמיים במזג האוויר.
הרמות הגבוהות של לומבוק עטויות יער ובעיקר לא מפותחות.
אורז, פולי סויה, קפה, טבק, כותנה, קינמון, קקאו, ציפורן, קסאווה, תירס, קוקוס, קופרה, בננות ווניל הם הגידולים העיקריים הגדלים בקרקעות הפוריות של האי.
החלק הדרומי של האי פורה אך יבש יותר, במיוחד לכיוון קו החוף הדרומי.
תושבי האי הם 85% אנשי סאסק , שאבותיהם נדדו מג'אווה באלף הראשון לפני הספירה.
תושבים אחרים כוללים על פי הערכות 10-15% באלינזים, כשהיתרה הקטנה היא אינדונזים סינים-פרנקנים, ג'אווניסים, סומבוואים ואינדונזים ערבים.
אוכלוסיית הסאסק קשורה קשר הדוק תרבותי ולשוני לבאלינזים, אך בניגוד לבאלינזים ההינדים, הרוב מוסלמי והנוף כולל מסגדים וצריחים.
מסורות וחגים איסלאמיים משפיעים על הפעילות היומיומית של האי.
תושבי האי סאסאק הילידים הם ברובם מוסלמים.
אולם לפני הגעתו של האסלאם לומבוק חוותה תקופה ארוכה של השפעה הינדית ובודהיסטית שהגיעה לאי דרך ג'אווה.
כיום נותר בלומבוק מיעוט הינדי באלינזי.
ייתכן שהאסלאם הגיע לראשונה ללומבוק על ידי סוחרים שהגיעו מסומבווה במאה ה-17. דיווחים אחרים מתארים את ההשפעות הראשונות של האסלאם כבר במחצית הראשונה של המאה השש עשרה.
כתב היד על עלי הדקל באבאד לומבוק המכיל את ההיסטוריה של לומבוק מתאר כיצד סונן פראפן נשלח על ידי אביו הסוסוהונאן ראטו מגירי למסע צבאי ללומבוק ולסומבווה על מנת להמיר את האוכלוסייה ולהפיץ את הדת האסלאמית החדשה.
הדת החדשה לבשה אופי סינקרטי ולעיתים קרובות ערבבה אמונות ומנהגים אנימיסטים והינדו-בודהיסטיים עם האסלאם.
גרסה אורתודוקסית יותר של האסלאם הפכה פופולריות בתחילת המאה העשרים.
תוכניות ההדתה של ממשלת אינדונזיה בלומבוק במהלך 1967 ו-1968 הובילו לתקופה של בלבול ניכר בנאמנות ובנוהגים דתיים.
תוכניות דתיות אלו הובילו מאוחר יותר להופעת יותר קונפורמיות בשיטות הדת בלומבוק.
דת המיעוט ההינדית עדיין נהוגה בלומבוק לצד דת הרוב המוסלמית.
קבוצה אסלאמית לא-אורתודוקסית שנמצאה רק בלומבוק היא הוואקטו טלו ("שלוש פעמים"), אשר ביצעו שלוש תפילות יומיות חובה (צלאה) במקום חמש המקובלות על ידי רוב המוסלמים.
אמונות וואקטו טלו שלובות באנימיזם, ומושפעות לא רק מהאסלאם, אלא גם מהינדואיזם ואמונות פנתאיסטיות.
הנגרקרטגאמה, שיר שנכתב על עלי דקל מהמאה ה-14 הכיל תיאורים מפורטים של ממלכת מג'פהיט וגם אישר את חשיבותו של ההינדו-בודהיזם באימפריה על ידי תיאור מקדשים, ארמונות וטקסים מקודשים.
ניתן לבקר בשני מקדשים בודהיסטים בטנג'ונג ובסביבתם, בהם חיים כ-800 בודהיסטים.
הנצרות נהוגה כיום על ידי מיעוט קטן כולל כמה סינים אתניים ומהגרים מבאלי וממזרח נוסא טנגרה.
ישנם תושבים ששומרים על אמונות סאסק ילידיות ומייצגים את תרבות סאסק מקורית, ללא השפעות אסלאמיות מאוחרות יותר.
השפעות רבות של אמונה אנימיסטית שוררות בקרב אנשי סאסק, שרובם מאמינים בקיומן של רוחות רפאים.
הם רואים גם באוכל וגם בתפילה הכרחיים בכל פעם שהם מבקשים לתקשר עם רוחות, כולל המתים והפרקטיקות המסורתיות הפולחניות.
טקסי כישוף מסורתיים נערכים על מנת להדוף רוע ומחלות ולחפש פתרונות למחלוקות וריבים.
כישוף יכול להתבצע על ידי המאמין אך לרוב מתבצע על ידי איש מקצוע המקבל תמורת הטקס כסף או מתנות וזוכה לכבוד רב.
אירוע מסורתי הנקרא פסטיבל ניילה, או באו ניאלה (שפירושו "לתפוס את תולעי הים") מתקיים בין פברואר למרץ.
לפי האגדה המקומית, מאמינים שניאלה היא גלגולה של הנסיכה היפה מנדליקה, שקפצה לים כדי להטביע את עצמה מחוף סגר, לאחר שאביה קבע תחרות למחזרים פוטנציאליים שילחמו זה בזה כדי לזכות בידה בנישואין.
לומדת לעוף הוא סרט ביוגרפי אוסטרלי משנת 2020 בבימויו של גלנדין לין, עם נעמי ווטס ואנדרו לינקולן בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על מקרה אמיתי שקרה למשפחת בלום באוסטרליה ב-2013 ותואר בספר "Penguin Bloom" על ידי קמרון בלום ובראדלי טרבור גרייב.
הסרט היה מועמד לשמונה פרסי האקדמיה האוסטרלית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה - הסרט, הבימוי, הצילום, העיצוב האמנותי, פסקול מקורי, שחקנית ראשית (נעמי ווטס), שחקנית משנה (ג'קי ויבר) ותסריט מעובד.
משפחת בלום גרה ליד חוף הים בניו סאות' ויילס.
האב קמרון "קאם" (אנדרו לינקולן), האם סם (נעמי ווטס) והילדים נואה (נח), רובן ואולי.
האב הוא צלם מקצועי והמשפחה נוסעת לנופש בתאילנד.
נואה קורא לאימו לעלות על מרפסת גבוהה שם היא נשענת על מעקה עץ שנשבר, נופלת ושוברת את חוליית הגב השישית דבר שגורם לה לשיתוק חצי הגוף התחתון.
מאישה פעילה שניהלה את המשפחה, היא הופכת לנכה שזקוקה לעזרה.
סם נכנסת לדיכאון והבית לא מתפקד למרות עזרתה של הסבתא ג'ן (ג'קי ויבר).
נוצר מתח בינה לקאם ועיקר המתח הוא בינה לנואה שמרגיש אשם על כך שגרם לסם לעלות למרפסת משם נפלה.
נואה מוצא גוזל של עקעק שנפל מעץ ומביא אותו לבית.
בגלל צבעיו (לבן ושחור) הוא קורא לו "פינגווין" ובקיצור "פינגי".
כשהבית מתרוקן בבוקר היא נשארת עם פינגי ועם הזמן נוצר ביניהם קשר של אהבה ואמן.
הדבר מכניס תקווה לסם והיא מסכימה להצעת בעלה ללמוד לחתור בקיאק.
בהדרכתה הקפדנית של גיי (רייצ'ל הייז) היא מתמידה באימונים ומצטיינת בחתירת קיאקים וזוכה בתחרויות באוסטרליה ובתחרויות בינלאומיות.
בסיום מופיעים צילומי המשפחה המקורית עם הכתוביות.
שם השחקן שם הדמות הערותנעמי ווטססם בלוםאנדרו לינקולןקמרון בלוםג'קי ויברג'ן בלוםסבתארייצ'ל הייזגיימדריכת קיאקיםאבה קליפורד-באראולי בלוםפליקס קמרוןרובן בלוםגריפין מוריי-ג'ונסטוןנואה בלוםליאנה וולסמןקייליאחותה של סם
לומן היא יחידת מידה פוטומטרית למדידת שטף האור.
לומן נגזרת מיחידות מערכת היחידות הבין-לאומית ומשמשת לצורך מדידות של עוצמת האור שנקלט על ידי עין אנושית.
ללומן אפשר להגיע דרך מדידת הכמות הכוללת של האור הנראה שנפלט בזווית מוגדרת ממקור או ממקורות אור מסוימים.
לומן מוגדר כיחידת קנדלה אחת על פני סטרדיאן אחד.
הקשר בין קנדלה ללומן מוצג באופן הבא:
בזווית מרחבית שגודלה עומד על 4π סטרדיאנים (שטח הפנים של כדור הוא 4 פאי סטרדיאנים, כשם שהיקפו של מעגל הוא 2 פאי רדיאנים) שבה למקור האור עוצמה של קנדלה אחת, שטף ההארה הכולל לכל הכיוונים יחד יהיה:
לדוגמה: אם נר פולט אור בעל עוצמת הארה של 2 cd אז פליטת האור הכוללת שלו עומדת על כ-25.2 לומנים (משום שהזווית המרחבית היא ארבע פאי).
אם מקור אור מקרין אור בעוצמה של קנדלה אחת בצורה אחידה סביב זווית מרחבית בגודל של סטרדיאן אחד, שטף ההארה הכללי שמופץ לזווית הזו הוא אחד לומן.
לחלופין, אור איזוטרופי בעוצמת קנדלה אחת, מפיץ שטף הארה כולל של לומנים.
אם מקור האור היה מכוסה בחצי כדור מושלם בולע אור אז המערכת תקרין בחצי משטף הארתה הקודמת - רק 2 פאי לומנים.
מספר הקנדלות, וממילא גם מספר הלומנים, תלוי בספקטרום של האור הנפלט ובכמות החלק הנראה בעין אנושית.
ההבדל בין יחידת הלומן לבין יחידת הלוקס (lx) הוא שלוקס לוקח בחשבון את האזור שעליו שטף ההארה מתפרס.
בשטף הארה, להבדיל מ"הארה", לוקחים בחשבון את כיוון האור הנפלט אל העין ומבדילים בין אורכי גל שונים, בעוד שבהארה מודדים את כמות האור הכוללת.
לוקס מוגדר כמספר הלומנים למ"ר, או בצורה מתמטית: .
כך, אם שטף של 1000 לומן מתרכז לשטח של מטר רבוע אחד, הוא מאיר את אותו מטר רבוע בעוצמה של 1000 לוקס.
אם אותם אלף לומן יאירו שטח של עשרה מטרים רבועים, הם יפיקו עוצמת אור 100 לוקס בלבד.
מנורה אחת שמפיקה 12 אלף לומנים מסוגלת להאיר בצורה תקינה מטבח ממוצע בעוצמה של כ- .
כדי להאיר אזור גדול יותר, יש צורך בכמה מנורות כאלו או במקור אור חזק יותר.
לונג איילנד הוא אי באורך 190 קילומטר, וברוחב 32 קילומטר, באוקיינוס האטלנטי, השייך למדינת ניו יורק.
בחלקו המערבי של האי נמצאים הרבעים ברוקלין וקווינס השייכים לעיר ניו יורק (הנחשבים ל'מחוז קינגס' ול'מחוז קווינס').
בחלקו המזרחי של האי נמצאים המחוזות נסאו וסאפוק.
בחלקו הדרומי של האי נמצא אזור המפטונס המשמש כאזור נופש לתושבי ניו יורק.
באי נמצאים שני שדות תעופה גדולים – נמל התעופה ג'ון פ.
קנדי ונמל התעופה לה גוארדיה.
לונג איילנד הוא אחד האזורים הצפופים בארצות הברית – הצפיפות בו עומדת על 2,086 תושבים לקילומטר רבוע.
לפי מפקד האוכלוסין האמריקאי בשנת 2012, באי מתגוררים 7,686,912 תושבים.
אי זה הוא האי המאוכלס ביותר בארצות הברית והשבעה-עשר בעולם כולו; הוא עוקף, בין היתר, את אירלנד, ג'מייקה, סינגפור ואת האי הצפוני בניו זילנד.
למעשה, רק בשתים-עשרה מדינות בארצות הברית יותר תושבים, ואף לא באחת מהן יש צפיפות אוכלוסין כה גבוהה.
בחלקו המזרחי של האי מצויים שטחים חקלאיים, בהם מגדלים בעיקר גפנים.
לונג איילנד ידועה כבעלת ריכוז גבוה של יהודים באוכלוסייה, ובין היתר חיים באי אנשים אמידים ועשירים.
כאי הגדול והארוך ביותר מבין 48 מדינות השטח הרציף בארצות הברית (למעט הוואי ואלסקה שאינן נמצאות ביבשת), הוא משתרע על פני 190 קילומטרים, מניו יורק-הארבור לקצה הצפוני מונטוק.
לונג איילנד הוא האי ה-11 בגודלו בארצות הברית וה-149 בגודלו בעולם.
מצפון ללונג איילנד מצוי מצר לונג איילנד, המהווה נתיב ספנות חשוב לספינות המגיעות מנהר הדסון לאוקיינוס האטלנטי, ולהפך, דרך הארלם ריבר והאיסט ריבר.
מעבר ספינות מתאפשר גם ממפרץ ניו יורק ליישובים השוכנים לחופו של המצר, וצפונה לאורך חופי האוקיינוס האטלנטי.
באזור נמצאם מצרים ומפרצים רבים.
בלונג איילנד מספר מכללות ואוניברסיטאות:
אוניברסיטת מדינת ניו יורק שבאולד ווסטבורי – SUNY.
שלוש קבוצות ספורט מקצועניות בכירות מבוססות באי:
קבוצת הבייסבול ניו יורק מטס, המשחקת בליגת ה-MLB ומבוססת ברובע קווינס של העיר ניו יורק;
קבוצת הכדורסל ברוקלין נטס המשחקת בליגת ה-NBA ומבוססת ברובע ברוקלין של העיר ניו יורק;
קבוצת ההוקי קרח ניו יורק איילנדרס, המשחקת בליגת ה-NHL ומבוססת מאז 2015 ברובע ברוקלין של העיר ניו יורק, לאחר שהתבססה מאז הקמתה ב-1972 בעיירה יוניונדייל שבמחוז נסאו.
בפארק פלאשינג מדוז שבקווינס מתקיימת מדי שנה אליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס.
לונאסה הוא חג גאלי שנחוג ב-1 באוגוסט או במועד סמוך לו.
כיום, החג מצוין גם על ידי קבוצות נאו-פגניות כמו הוויקה.
בעברית: נְהוֹרָנוּת) היא אור הנפלט מגוף כלשהו, שלא רק בגלל הטמפרטורה הגבוהה שלו.
לומינסנציה יכולה להיגרם כתוצאה מתהליכים כימיים וביוכימיים, מאנרגיה חשמלית, מתנועות תת-אטומיות, מתגובות בגבישים או מעירור של מערכת אטומית על ידי גלים אלקטרומגנטיים, אלקטרונים חופשיים וכו'.
מקובל לצפות מחוגים ומחוונים, במיוחד במערכות אוויוניות ובמכשירי ניווט, בחומרים לומינסנטיים.
לומינסנציה נבדלת מלהט (Incandescence) שהוא מקרה פרטי של קרינת גוף שחור (פליטה של קרינה אלקטרומגנטית, ובמקרה זה – אור, כתוצאה מטמפרטורה גבוהה) בכך שהיא מתרחשת על־פי־רוב בטמפרטורות נמוכות.
כמולומינסנציה (ובכללה ביולומינסנציה) – נהורנות כימית
לוֹמְזָ'ה (בפולנית: Łomża) היא עיר במזרח פולין, שוכנת על גבעה מעל נהר הנַרֶב כ-81 ק"מ מביאליסטוק ו-150 ק"מ מוורשה.
לומז'ה נוסדה בסביבות שנת 1000, מעט דרומית למיקומה הנוכחי.
במאה ה-15 היוותה העיר צומת חשוב בנתיב המסחר בין פרוסיה לפולין.
באותו זמן נחשבה העיר לשלישית בחשיבותה במאזוביה, אחרי ביאליסטוק וסובלקי.
לפני מלחמת העולם השנייה היהודים מנו כ-10,000 איש והיוו כרבע מכלל התושבים בעיר.
הם התגוררו כמעט כולם במרכז העיר והתפרנסו ממסחר, מיעוטם ממלאכה.
רוב יהודי לומז'ה היו מתנגדים ברוחם וציונים בהשקפתם.
בעיר היה בית כנסת גדול ומפואר אחד, בנוסף לכעשרה קטנים יותר שהיו מפוזרים ברחובותיה המרכזיים של העיר.
רבי יהושע לייב דיסקין שימש ברבנות העיר במשך שנים רבות.
עם פרוץ הקרבות של מלחמת העולם הראשונה באזור, העיירה קלטה יהודים מניקסוויזנה הסמוכה והם השתלבו בקהילה.
ישיבת לומז'ה נוסדה בשנת 1883. במשך כל שנות קיומה הייתה מן הישיבות הגדולות שבפולין.
מייסדה היה הרב אליעזר שולביץ, מתלמידי הרב ישראל מסלנט, שבשנת 1921 עלה לארץ ישראל וייסד את ישיבת לומז'ה בפתח תקווה בשנת תרפ"ו.
בין השנים 1887 ו-1910 כיהן הרב מלכיאל צבי טננבוים, שנודע על שם ספרו דברי מלכיאל, כרבה של לומז'.
הרב טננבוים נלחם ברוחות ההשכלה שנשבו בעירו, נלחם נגד החדר המתוקן, בתי הספר הכלליים והתנועה הציונית.
בלומז'ה היו מוסדות יהודיים נוספים: בית חולים יהודי, בתי אבות, בתי יתומים, אגודות ספורט "מכבי", עיתון מקומי "לאָמזער שטומע" ותנועות נוער מכל הזרמים: הנוער הדתי, "בית"ר" ו"השומר הצעיר".
בית הכנסת הגדול בלומז'ה היה בית כנסת וקהילה יהודית אורתודוקסית, אשר שכן בפינתה הדרום-מזרחית של הכיכר המרכזית בעיר בצומת הרחובות גיילצ'ינסקה (Giełczyńska) וסנאטורסקה (Senatorska) של ימינו.
יצחק אייזיק הלוי הרצוג, הרב הראשי האשכנזי של ארץ ישראל ואחר כך של מדינת ישראל, נולד בלומז'ה.
בנו, חיים הרצוג, נשיאה השישי של מדינת ישראל, ביקר בעיר בשנת 1992.
ב-10 בספטמבר 1939 נכבשה לומז'ה בידי הגרמנים לאחר הפצצות כבדות, ואלו ירו למוות במאות מיהודיה.
כעבור 18 יום הועברה העיר לשלטון סובייטי בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
ב-24 ביוני 1941, בתחילת מבצע ברברוסה, שבו הגרמנים לעיר, והטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב וחובת ביצוע עבודות כפייה, וזאת תוך מעשי התעללות ורצח.
במהלך חודש יולי רצחו הגרמנים כ-2,000 מיהודי העיר בבורות ירי ביער גלצ'ין הסמוך, כשחלקם נקברו בחיים.
ליישוב הובאו יהודים מכפרי הסביבה לרבות משניאדובה.
ב-12 באוגוסט 1941 רוכזו כל יהודי העיר הנותרים בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה, אליו הובאו גם יהודים מיישובי הסביבה, ואשר מספר יושביו הגיע לכ-10,000 עד 18,000 איש.
מעת לעת רצחו הגרמנים מאות יהודים מהגטו וחלק מהם הועברו לוסילקוב הסמוכה.
ב-17 בספטמבר 1941 נרצחו כ-2,000 יהודים נוספים מהגטו ביער גלצ'ין.
ב-1 בנובמבר 1942 נערכה בגטו שבעיר אקציית חיסול, בה הועברו כ-8,000 עד 10,000 יהודים למחנה מעבר בזמברוב, ממנו הועברו באמצע ינואר 1943 לאושוויץ.
לומטיום פארי (שם מדעי: Lomatium parryi) הוא עשב רב שנתי ממשפחת הסוככיים.
הצמח נפוץ באזורים גבוהים במערב אמריקה, בפארקים לאומיים בארצות הברית ובעבר נאכל על ידי האוכלוסייה האינדיאנית המקומית.
השם פארי ניתן לו לכבודו של צ'ארלס כריסטופר פארי (1823–1890), הבוטנאי הראשי של מחלקת החקלאות של ארצות הברית.
לומניס בע"מ היא חברה פרטית ישראלית העוסקת בפיתוח וייצור של מכשור רפואי בטכנולוגיית לייזר, הבזק אור (IPL) וגלי רדיו.
מטה החברה, הכולל את משרדי החברה, מעבדות, אולמות ייצור ומחסנים, שוכן ביקנעם.
יו"ר החברה מאז 2006 הוא הראל בית-און ומנכ"לית החברה מאז מאי 2012 היא ציפי עוזר-ערמון.
לומניס נוסדה בשנת 1992 בידי שמעון אקהויז והלל בכרך בשם "אי.אס.סי מדיקל" (ESC Medical Systems).
אקהויז עבד ברפא"ל בתחום הלייזרים במשך 17 שנה עד שנת 1986, אז החליט לנסוע לארצות הברית והחל לעבוד בחברת מקסוול טכנולוגיות בסן דייגו, חברת תעשיות ביטחוניות כמנהל פיתוח מוצרים, ועסק בהמרת טכנולוגיות צבאיות לשימושים אזרחיים.
עם שובו לישראל, בשנת 1991, הגה אקהויז רעיון של שימוש בתחום ההתמחותו העיקרי, טכנולוגיית הבזק אור בהספק גבוה, לצרכים רפואיים-קוסמטיים כגון: הסרת שיער והסרת כתובות קעקע באמצעות אלומת אור ממוקדת.
את הרעיון שבבסיס החברה אקהויז מייחס לסרנדיפיות ומספר כי הרעיון להקים את החברה התחיל בכך שקרא מאמר על שימוש בלייזרים לצורכי פתיחה של כלי דם, התחיל לראות מה אפשר לעשות בתחום.
אחרי בדיקה של הנושא בחר בכיוון אחר לחלוטין - שימושים בלייזר ברפואת עור.
ב-1992 גייסו אקהויז ובכרך משקיעים לחברה, ביניהם קרן הון סיכון בשם "מדמקס" (Medmax), אשר הזרימו לחברה כחצי מיליון דולר ובתמורה קיבלו חצי מהון המניות של החברה.
ברבעון השלישי של 1994, לאחר שגייסה עוד כ-1.75 מיליון דולר ממשקיעים נוספים, החלה החברה למכור את מוצריה הראשונים.
באוגוסט 1995 קיבלה החברה את אישור ה-FDA (רשות המזון והתרופות האמריקאית) לשיווק מוצריה בארצות הברית.
בסוף אותה שנה הייתה החברה רווחית.
בסוף ינואר 1996, ניירות הערך של החברה נרשמו למסחר בנאסד"ק, היא גייסה כ-54 מיליון דולר לפי שווי של כ-150 מיליון דולר והפכה לחברה ציבורית.
חצי שנה אחרי ההנפקה, כאשר החברה נסחרה לפי שווי הקרוב ל-400 מיליון דולר, ביצעה בשנית הנפקת מניות בנאסד"ק וגייסה כ-94 מיליון דולר.
שלושה חודשים אחרי ההנפקה המשנית, גייסה החברה 100 מיליון דולר באמצעות הנפקה של אג"ח להמרה לפי שווי של כמיליארד דולר.
המיזוג עם "תעשיות לייזר" ומאבק השליטה
בסוף שנת 1997 רכשה אי.אס.סי את החברה הישראלית "תעשיות לייזר" תמורת 280 מיליון דולר, עסקה שבוצע באמצעות החלפת מניות.
רכישת תעשיות לייזר הרחיבה את סל המוצרים של החברה גם למוצרים מבוססי לייזר, בנוסף למוצרים מבוססי פולסי אור בהם התמחתה עד אז.
בעל השליטה בתעשיות לייזר טרם מיזוגה עם אי.אס.סי היה אריה גנגר, אשר הפך להיות בעל עניין בחברה הממוזגת.
חברת "תעשיות לייזר" נוסדה בשנת 1972 על ידי המהנדס עוזי שרון והפרופסור לכירורגיה וכירורגיה פלסטית אייזיק קפלן והייתה ממוקמת בקריית עתידים בתל אביב.
שרון וקפלן פיתחו את מכשיר הלייזר "שרפלאן" לכירורגית לייזר (שמו של המכשיר נקרא על שם השניים: שרון-קפלן).
ה"שרפלאן" היה מכשיר הלייזר הראשון בעולם שהחליף את אזמל המנתחים.
חברת ההחזקות "עץ לבוד", שבשליטת חבר הכנסת לשעבר יוסף קרמרמן הייתה בעלת השליטה בחברה.
יעקב מרידור היה נשיא החברה ואחר כך, בין השנים 1977–1992, בנו דוד מרידור שימש כנשיא ומנכ"ל.
ב-1981 הונפקה החברה בנאסד"ק ב-1989, לאחר שהחברה צברה הפסדים של 23 מיליון דולר, רכשו אנשי העסקים משולם ריקליס ואריה גנגר את השליטה ב"תעשיות לייזר" תמורת כ-2.5 מיליון דולר, באמצעות חברת ההחזקות שלהם Trans-Resources, Inc.
לאחר הרכישה מונה בנימין גיבלי (לשעבר ראש אמ"ן) כיו"ר.
המיזוג בין "אי.אס.סי" ו"תעשיות לייזר" נקלע לקשיים והחל מאמצע שנת 1998 חלה ההתדרדרות בביקושים למוצרי החברה ולשוק בו פעלה נכנסו חברות חדשות, שהגבירו את התחרות והקטינו את רמת המחירים.
שווי החברה נפל מרמה של כמיליארד דולר בשיא, לרמה של כ-200 מיליון דולר ב-1999. אריה גנגר, אשר החזיק באותה תקופה כ-10% ממניות החברה חבר לברנרד גוטשטיין, בעל השליטה בקרן "מדמקס" שהחזיק 13%, והשניים הצליחו להשיג תמיכה של 42% מבעלי המניות ולהדיח את הנהלת החברה, ובראשה אקהויז.
לאחר פרישתו של אקהויז מונה לתפקיד מנכ"ל החברה ישה סיטון (שכיהן קודם כמנכ"ל "תעשיות לייזר"), אשר פרש גם הוא בדצמבר 2002 מהחברה, אריה גנגר ששימש מנכ"ל זמני בחברה למספר חודשים עד שהוחלף על ידי אבנר רז.
כמו כן מינה אריה גנגר את בנו שגיא גנגר כסמנכ"ל כספים.
בשנת 2001 שונה שם החברה ל"לומניס" ובנק הפועלים העניק לה הלוואה בסך כ-100 מיליון דולר למימון עסקת רכישתה של החטיבה הרפואית של חברת קוהירנט האמריקאית תמורת 236 מיליון דולר במניות, מזומן ואיגרות חוב.
אך "לומניס" לא ייצרה תזרים מזומנים חיובי מפעילות לאורך מספר שנים ולא יכלה להחזיר את ההלוואה.
עם זאת, באוגוסט 2002, נתן לה בנק הפועלים הלוואה נוספת בסך 70 מיליון דולר עבור החזרת חוב לבעלי האג"ח שלה.
כך שסך כל ההלוואות שנתן לה הבנק הסתכמו ב-176 מיליון דולר.
בסוף שנת 2003 יושמה תוכנית ההבראה לחברה שכללה פיטורי 300 עובדים והסדר חוב שבמסגרתו הפך בנק הפועלים לבעל השליטה בפועל.
ב-2006, נרכשה השליטה בחברה בידי קבוצת ההשקעות ויולה וקרן "עופר היי-טק" של עידן עופר, שהצליחו להבריאה.
בפברואר 2014 הונפקה החברה מחדש בנאסד"ק תחת סימבול LMNS.
ביוני 2015 נחתם הסכם למכירת החברה לקרן הפרייבט אקוויטי XIO תמורת 510 מיליון דולר במסגרתו מניות החברה נמחקו ממסחר.
לפני העסקה החזיקה ויולה גרופ 36% ממניות לומניס, ו-XT היי-טק (שמה החדש של עופר היי-טק) החזיקה 24% ממניות לומניס.
בפברואר 2020 נמכרה החברה לבארינג פריווט אקויטי תמורת 1.2 מיליארד דולר
בספטמבר 2021 נרכשה החטיבה הכירורגית של החברה על ידי בוסטון סיינטיפיק תמורת 1.1 מיליארד דולר.
החברה מייצרת מכשור לשלושה תחומים:
ניתוח, בתחומי אורולוגיה, גינקולוגיה, גסטרואנטרולוגיה.
אסתטיקה רפואית: הסרת שיער, טיפולי עור.
אופתלמולוגיה: טיפול בגלאוקומה ומחלות רשתית.
לורנס יוג'ין "לון" מאיירס היה אתלט אמריקאי יהודי.
זכה ב-15 תוארי אליפות ארצות הברית, 10 תוארי אליפות קנדה ו-3 תוארי אליפות בריטניה וקבע 11 שיאי עולם בריצות שונות מ-250 יארד ועד ריצת 1000 יארד.
מאיירס החזיק בכל שיאי ארצות הברית בריצות מ-50 יארד ועד ריצת מייל.
מאייר נחשב באותה העת לגדול האתלטים בעולם.
מאיירס נולד בריצ'מונד, וירג'יניה בן למשפחה יהודית.
אביו סלומון מאיירס עבד כלבלר.
עם סיום לימודיו בתיכון בשנת 1875 עבר עם משפחתו לניו ג'רזי ואחר כך לניו יורק, שם עבד כמנהל חשבונות.
בשנת 1878 החל מאייר להשתתף בתחרויות ריצה כחבר במועדון היאכטות ניקרבוקר.
במרבית השנים במהלך הקריירה שלו (21 שנים) היה חבר במועדון האתלטיקה של מנהטן.
בשנת 1879 קבע מאיירס בריצת רבע מייל (402.34 מטר, ריצת 400 מטר) שיא עולם חדש של 49.2 שניות ובכך היה לאתלט הראשון בעולם שרץ ריצה זו מתחת ל-50 שניות.
ב-20 בספטמבר אותה שנה הוא קבע בריצה זו תוצאה של 49.5 שניות למרות שאת ה-120 יארד האחרונים הוא רץ ללא נעל ימו שנפלה לו בעת הריצה.
באליפות ארצות הברית באותה שנה הוא זכה ב-3 מדליות זהב וקבע בכל ריצה שיא עולם חדש, בריצה ל-220 יארד תוצאה של 22.75 שניות, בריצה ל-440 יארד תוצאה של 49.2 שניות ובריצה ל-880 יארד.
באליפות ארצות הברית שנערכה באותה שנה הוא זכה ב-3 מדליות זהב, בריצת 100 יארד (10 שניות), 220 יארד (23 שניות) ובריצת 440 יארד (49.4 שניות).
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1882 זכה מאייר במדליית זהב בריצת 440 יארד בתוצאה של 51.6 שניות.
שנה לאחר מכן האו זכה שוב במדליית זהב בריצת 440 יארד בתוצאה של 52 שניות.
מאיירס נפטר מדלקת ריאות ביום הולדתו ה-41 בניו יורק.
בשנת 1974 נכלל מאיירס בהיכל התהילה של האתלטיקה בארצות הברית
בשנת 1980 נכלל מאיירס בהיכל התהילה של הספורטאים היהודים
לומניצקי שטיט (בסלובקית: Lomnický štít) הוא הר השייך לרכס הרי הטטרה, כחלק מרכס הרי הקרפטים.
גובהה של פסגת ההר 2,634 מ' מעל פני-הים.
זהו ההר השני בגובהו ברכס הטטרה וכן השני בגובהו בסלובקיה (אחרי גרלחובסקי שטיט – 2,654 מ' מעל פני-הים).
להר ניתן להגיע באמצעות רכבל ובטיפוס רגלי.
ההר מכוסה שלג בכל ימות השנה, ובמדרונותיו מספר שלוליות גדולות.
נישאותו הטופוגרפית של ההר היא 434 מטרים מעל פני-השטח.
העיר הקרובה ביותר אליו היא פופרד.
לונא אבו נסאר היא זמרת-יוצרת וגיטריסטית ערביה-ישראלית, השרה בעברית ובערבית שירי פולק וסול, לשעבר חברת ההרכב סיסטם עאלי.
אבו נסאר נולדה בנצרת וחיה ביפו.
בוגרת בית הספר Muzik ליצירה והפקה, במסגרתו השתתפה באלבום מחווה לאהוד בנאי והפליטים בביצוע לשיר "ממשיך לנסוע" שיצא כסינגל ראשון מתוך האלבום ונכנס לרשימת ההשמעה של גלגלצ.
במהלך לימודיה השלימה את אלבומה הראשון, "אספר לך أحكيلك", אשר יצא ב-2013 וזכה בפרס אקו"ם לאלבום בכורה.
בביקורת על אלבום זה כתב יואב קוטנר: ""אספר לך", אלבום הבכורה של לונא אבו נסאר, הוא יצירה נפלאה, מפתיעה, מרעננת ששווה את תשומת הלב שלך בגלל הסיבות הנכונות.
היא רק בתחילת הדרך, והדרך נראית מרתקת".
אבו נסאר חברה בהרכב ההיפ הופ היפואי "סיסטם עאלי" וחלק מהמיזם החינוכי של ההרכב, והשתתפה באלבום הבכורה של ההרכב שיצא גם הוא ב-2013.
ב-2017 הוציאה את אלבומה השני, "מערבולת دوامة".
כמו אלבום הבכורה גם אלבומה השני הופק על ידי דרור רותם, וגם בו יש שירים בערבית לצד שירים בעברית.
ב-2019 הוציאה את אלבום ההופעה "לילה ביער", שהוקלט וצולם ביער הפיות בבית אורן, ובאותה שנה השתתפה בהקלטת האלבום השני של סיסטם עאלי, "מהרג'אן".
באותה שנה הופיעה במסגרת פסטיבל "יערות מנשה" לצד אלה רונן, פלורה, מירב הלינגר, אסף אמדורסקי, אביגיל קובארי, גיל בר הדס, יעל קראוס ואחרים.
לילה ביער ليلة بالغابة (אלבום הופעה) - 2019
לומינול הוא חומר אורגני, העשוי מ-8 אטומי פחמן, 7 אטומי מימן, 3 אטומי חנקן ו-2 אטומי חמצן.
הוא משמש, בין השאר, בזיהוי פלילי לגילוי דם, מכיוון שהוא מגיב לברזל הנמצא בתאי הדם האדומים.
בבדיקת לומינול, החומר מעורבב עם מי חמצן ומפוזר באזור החשוד.
אם נוצר אור נראה שיש דם בזירה.
לעיתים בזירות רצח, הרוצח (או אדם אחר בעל אינטרס) יכול לנסות להעלים ראיות כאשר הוא משתמש בחומרי ניקוי חריפים המעלימים את שאריות הדם.
אם הוא לא משתמש בחומרים כאלו, ניתן להשתמש בלומינול כדי לזהות האם יש דם באזור נתון גם לאחר שנים רבות.
המגע עם הדם גורם לריאקציה כימית המייצרת פלואורסצנציה.
הלומינול מזורז על ידי ברזל, על ידי נחושת או ציאניד.
בתוך תאי הדם יש המוגלובין המכיל ברזל, ומי החמצן משמשים כמחמצן בתגובה עם הלומינול מסוג של חמצון חיזור.
כאשר מי החמצן, הלומינול והברזל מתערבבים, נוצרת ריאקציה כימית שבה מולקולות שאינן יציבות משחררות אנרגיה בצורת אור.
לפי ניתוח זמן התאורה החוקרים יכולים לדעת האם יש דם בזירת הרצח.
הלומינול מזורז גם על ידי נחושת, על ידי אקונומיקה וע"י ציאניד.
לכן, רק לאחר בדיקה של משך זמן התאורה שנוצרה בעקבות הריאקציה ניתן לדעת האם באמת היה דם בזירה, או שמדובר בחומר אחר.
הלומינול איננו מפענח את החקירה, אלא רק חושף עקבות בעזרת אור בוהק.
הלומינול עוזר רק בתחילת החקירה ואפשר להסיק ממנו רק את מיקום הדם אבל הוא יכול להרוס את הדנ"א.
עקב כל החסרונות, המשטרה משתמשת בלומינול אך ורק כמוצא אחרון.
בשנת 1928, כימאי גרמני בשם אלברט זיגפריד הצליח להגביר את ההארה של הלומינול באמצעות ערבובו בתמיסה אל-קלית של מי חמצן.
לאחר מכן, בשנת 1936, קארל גלאו וקארל פפנאסטיל מאוניברסיטת טקסס A&M אישרו כי הגברת ההארה מתקיימת בנוכחות הדם.
בשנת 1937, המדען הגרמני בעל ההכשרה המשפטית וואלטר ספשט עשה מחקרים מקיפים על הלומינול.
בשנת 1939, הפתולוגים פרדריק פרוסצ'ר ו-א.מ.
מודיבסן מפרנסיסקו ערכו שלוש תצפיות חשובות לגבי לומינול שקבעו את תכונותיו.
התצפית הראשונה בדקה על איזה שטח הלומינול מצליח למצוא דם.
התצפית השנייה בדקה האם הלומינול מצליח למצוא דם טרי בצורה טובה יותר דם יבש או להפך.
לבסוף, התצפית השלישית בדקה האם הלומינול יכול לזהות דם (טרי או יבש) אשר רוסס כבר בלומינול, כלומר האם הדם יזרח שוב ושוב על אף שרוסס כבר.
חקירת זירות פשע מבוססת על העיקרון שלפיו אי אפשר להיעלם בלי להשאיר עקבות.
הדבר נכון במיוחד לגבי קורבנות פשעים אלימים.
רוצח יכול להשליך את הגופה של הקורבן ולנגב את הדם, אבל על פי רוב תישארנה ראיות (מלבד מקרים של שימוש בכימיקלים לניקוי "כבד").
חלקיקי דם זעירים ייאחזו במרבית המשטחים במשך שנים על גבי שנים, מבלי שמישהו ידע שהם שם.
כאשר מפזרים את הלומינול על המשטח, הוא מגלה את הדם אשר נשאר עליו, ולאחר שהדם התגלה, לעיתים קרובות החוקרים יכולים לזהות למי הוא היה שייך באמצעות חקירה קצרה.
לומנאו סמברה היא מכונית מיקרו, 2 דלתות, 2 מושבים בטור (1 קדמי, 1 אחורי), המוגדרת כמכונית חשמלית אשר יוצרה על ידי יצרנית הרכב Lumeneo הצרפתית בשנת 2013.
במאי 2013, נמכרה היחידה הראשונה, אבל היצרן Lumeneo הכריזה על פשיטת רגל, בנובמבר 2013 לאחר מכירת 10 יחידות מהדגם.
מכונית הקונספט של הדגם, הוצגה לראשונה בתערוכת הרכב של פריז בשנת 2008, ובשנת 2010 הוצגה בתערוכת הרכב הבינלאומית בז'נבה.
תאוצת דגם "לומנאו סמברה" בין 0-100 קמ"ש היא 8.0 שניות.
"לומנאו סמברה" מוגדרת כמכונית הטיה .
מכונית הטיה הוא סוג מיוחד של רכב שיש לו את היכולת לשנות את הזווית בין הכביש לתחתית תא הנוסעים בצורה כזו שיש כוחות מופחתים אופקיים בעת נהיגה.
זווית ההטיה המקסימלי של הרכב עומד על 25°.
לונא מנסור היא שחקנית ודוגמנית ערבייה-ישראלית נודעת בעקבות תפקידה בסדרה "פאודה".
מנסור נולדה בעכו, ישראל, למשפחה ערבית-מוסלמית,, והיא מגדירה עצמה גם כ"פלסטינית".
אביה הוא אברהים מנסור, כדורגלן עבר ומאמן בליגת העל הפלסטינית, ואמה היא פקידה רפואית ודוגמנית עבר.
לה שתי אחיות גדולות ואח צעיר.
היא בוגרת תואר ראשון בספרות ערבית וספרות אנגלית, מאוניברסיטת תל אביב.
החלה לדגמן, לאחר התיכון, וזכתה בתואר הסגנית־הראשונה של מלכת היופי של המגזר הערבי ב-2011. אם כי, לאחר פרישתה של מלכת היופי של המגזר לאותה שנה, מנסור הוכתרה במקומה.
ב-2013 השתתפה מנסור בשבוע האופנה הפלסטיני שברמאללה, כדוגמנית מסלול.
ב-2017 שיחקה בתפקיד זוטר בסרט האמריקאי "אהבה בדרכים".
בנוסף, בשנים 2017-2018 שיחקה בעונה השנייה של הסדרה "פאודה", בתפקיד מרווה עוודאללה.
משנת 2018 החלה לשחק בסדרה הדוברת־ערבית "ד"ר קראז'" בערוץ מַכַּאן 33.
בנוסף, ב-2018 "פנאי פלוס" מבית ynet סימן את מנסור כאחת מ"הבטחות השנה של עולם הבידור".
ב-2019 שיחקה בסרטו של הבמאי עמוס גיתאי "רכבת קלה", בכיכובה של למיס עמאר.
בנוסף ב-2019, השתתפה כמתמודדת בתוכנית המציאות "הישרדות VIP עונה 2" ברשת 13, והייתה למודחת ה-11 ולמושבעת הרביעית.
ב-2020 גילמה את סוהא עבד ראמזי בסדרה הקומית "קופה ראשית" בכאן 11.
מאז 2021 מגלמת את עיישה בסדרה "מלכת היופי של ירושלים" מבית yes.
בנוסף שיחקה בסרט לנשים חרדיות "רסיסים" של דינה פרלשטיין.
ב-2023 גילמה את מנהלת בית הספר סג'א, חברתה של המורה אימאן, אחת מהדמויות בסדרת הנעורים הרומנטית שעוסקת בתלמידים ותלמידות בבית ספר דו־לשוני ערבי-יהודי "מדרסה" בירושלים, מבית תאגיד השידור וכאן חינוכית.
בנוסף ב-2023 שיחקה בסדרת המתח "הראש" בקשת 12, בתפקיד שורוק עטא, בתו של שייח' עטא.
ב-2024 שיחקה בסדרת דרמת המתח "רוח צפונית" בערוץ HOT3.
ב-2025 שיחקה את אילהאם, בסדרת המתח יאפא של כאן 11.
מנסור נשואה לכדורגלן עבר קולומביאני דניאל סירה
כשנשאלה מנסור לגבי זהותה הלאומית טענה ש"".
כשנשאלה לגבי חוק הלאום, סיפרה מנסור: "שמעתי משהו על זה שמבטלים את הערבית כשפה רשמית, וזה מגוחך.
ישראל מכריזה על עצמה כדמוקרטיה אבל זורקת את הערבית?
תרצו או לא תרצו, הערבית קיימת כאן".
לאחר אירועי השבעה באוקטובר 2023, נעלמה מנסור מהרשתות החברתיות, ולא הביעה את דעתה בנושא.
אתרי חדשות רבים עקבו על מנת להבין את פשר שתיקתה.
לאחר מכן, פורסם כי נצפתה מביעה תמיכה בפרסום התומך בשחרור פלסטין, אך חזרה בה והורידה את התמיכה בו, לאחר תגובות קשות שספגה.
לאחר כחודשיים, פרסמה מנסור כי לקחה הפסקה מהרשתות החברתיות למשך התקופה, בגלל בעיות נפשיות שהתעוררו בין היתר עקב המלחמה, החדשות והמראות הקשיים שחוותה ושכעת היא מרגישה מוכנה לחזור בהדרגה.
עוד פרסמה כי לאור המצב דחתה את חתונתה.
חברת לונג'ין היא יצרנית שעוני יוקרה שווייצרית שבסיסה בסאן-אימייה, שווייץ.
החברה נוסדה בשנת 1832 על ידי השען ועורך הדין הנרי ראגל, עורך הדין פלוריאן מורל והבנקאי והשען אוגוסט אגאזי תחת השם "Raiguel Jeune & Cie".
שמה של החברה התקבע כ"לונג'ין" במהלך שנות השישים של המאה ה-19, ומאז פועלת החברה תחת שם זה.
כיום, לונג'ין היא חלק מתאגיד סווטש, הכולל בין השאר גם את יצרני השעוניםSwatch, Hamilton, Omega, Tissot, Certina, Rado ואחרים.
סמל החברה מאז שנת 1866, המאפיין אותה עד היום, הוא שעון חול עם כנפיים.
בשנות השמונים של המאה ה-19 נרשם סמל החברה כסימן מסחרי, ובכך הפך הלוגו לסימן המסחרי הרשום הראשון של יצרן שעונים שווייצרי.
כיום סמל החברה הוא הסימן המסחרי הרשום הישן ביותר שעדיין נמצא בשימוש על ידי חברה פעילה.
השנים הראשונות: הקמת השותפות בין אגאזי לראגל ומורל
חברת השעונים "לונג'ין" הוקמה בעיירה השווייצרית סאן-אמייה, כשותפות עסקית שנחתמה בין עורכי הדין הנרי ראגל (שהיה גם השען המוביל של החברה בשנותיה הראשונות) ופלוריאן מורל, לבין הבנקאי והשען אוגוסט אגאסי.
אוגוסט אגאזי היה אחד מארבעת ילדיהם של הכומר לואי-רודולף אגאזי ואשתו רוז (לבית מאיור).
שלושת אחיו היו ז'אן לואי רודולף אגאזי (המוכר יותר בשמו המקוצר לואי אגאזי), ביולוג נודע שעשה חיל בלימודיו ומחקריו בארצות הברית, וכן ססיל ואולימפה (אימו של ארנסט פראנסיון, שהצטרף מאוחר יותר לבית החרושת לשעונים של דודו אוגוסט, והפך בהמשך לראש החברה ולמייסד המותג "לונג'ין").
מצד אימו, בני משפחת מאיור (Mayor), היה אוגוסט אגאזי קשור למשפחת הבנקאים פורנאשון (Fornachon) מהעיר נשאטל.
אגאזי גם נישא לבת-דודו, בת למשפחת פורנאשון (לה היה נשוי עד לפטירתה בגיל 25), ובצעירותו - עת הגיעו לגיל 23 - אף עבד בבנק של דודו, פראנסואה מאיור-פורנאשון (François Mayor-Fornachon).
באותה עת, בראשית המאה ה-19, היו מעורבים עסקי הבנקאות של משפחת פורנאשון בהשקעות בתעשיית השעונים השווייצרית, באמצעות מימון מספר חברות ובתי מלאכה שעסקו בתחום השענות.
אגאזי הצעיר נחשף בעת עבודתו כבנקאי לעולם השעונים, ובשנת 1832 קיבל הצעה מעורך-הדין והשען הנרי ראגל הבן (Henri Raiguel Jeune) מהעיירה סאן-אמייה להצטרף אליו כשותף לעסקי השעונים שלו.
עורך הדין ראגל היה באותה עת בעל ניסיון בעולם השענות, בהיותו צאצא למשפחת השענים של ז'ונא ראגל (Jonas Raiguel) מהעיירה הקטנה קורז'מון (Corgémont), שכמה מאבותיה היו בעבר נוטריונים, שופטים ואנשי כנסייה.
בניו של ז'ונא ראגל - אברם ראגל (Abram Raiguel), ז'אן-פייר ראגל (Jean-Pierre Raiguel) וז'אן-הנרי ראגל (Jean-Henri Raiguel) - הם שביססו את העיסוק המשפחתי בהורולוגיה, בו המשיך לעסוק גם בנו של ז'אן-פייר ראגל, הוא הנרי ראגל הבן.
בראשית דרכו, בתחילת המאה ה-19, הפעיל הנרי ראגל את הסדנה העצמאית שלו תחת השם המסחרי "ראגל הבן מסאן-אמייה וקורז'מון" (Raiguel le Jeune de St-Imier et Corgémont), ובסביבות שנת 1832 החליט להרחיב את פעילותו באמצעות צירוף שותפים נוספים לחברה.
זו הייתה הנקודה בה החליט ראגל לפנות לאגאזי בהצעה להצטרף אליו כשותף לסדנת השעונים שלו.
חרף גילו הצעיר, בהיותו בעל הון מכובד בזכות עצמו, החליט אגאזי להצטרף לשותפות עם הנרי ראגל, כמו גם עם קרוב משפחתו של ראגל, עורך-הדין פלוריאן מורל.
הסכם השותפות הרשמי נחתם בפני נוטריון ב־25 בפברואר של שנת 1833, והשותפות החדשה, שלימים תהפוך לחברת לונג'ין המודרנית, יצאה לדרך תחת השם "ראגל הבן ושות'" (Raiguel Jeune & Cie).
בשנים הראשונות לשותפות יצרו בסדנה ובבית המלאכה של ראגל, מורל ואגאזי שעוני כיס מעולים במארזי זהב וכסף שהתבססו על מנגנוני Verge פופולריים פרי המצאתו של הממציא-האמן אדואר לואי פרדריק ז'אפי (Édouard Louis Frédéric Japy), ושזוכים כיום לכינוי AA1.
רבים משעוני השותפות נמכרו מחוץ לגבולות שווייץ.
חלק מהשעונים יוצאו לגרמניה, בשל היכרות אישית טובה של ראגל עם תכשיטנים ובתי ממכר לשעונים בגרמניה (ובמיוחד בלייפציג ובסביבתה).
בנוסף, בשל קשרי משפחה של אגאזי עם בעליהם של מספר בתי ממכר לשעונים בארצות הברית, יוצאו רבים משעוני השותפות גם אל מעבר לאוקיינוס לצורך מכירתם בארצות הברית.
בשנת 1838 החליט הנרי ראגל לפרוש מעיסוקו כשען, ואפשר לשותפיו, אגאזי ומורל, לרכוש את חלקו בשותפות, וכן את המבנה שממנו פעלה החברה.
בשנה זו שונה שמה של השותפות ל"אגאזי ושות'" (Agassiz & Cie), ובהמשך - כתשע שנים לאחר מכן - עזב גם פלוריאן מורל את השותפות, תוך שהוא מותיר את אגאזי כבעלים הבלעדי של החברה.
בשל כך, בשנת 1847 שונה שמה של החברה ל"אוגוסט אגאזי" (August Agassiz).
הצטרפותו של ארנסט פראנסיון והקמת בית המלאכה החדשני בלה-לונג'ין
אחיינו של אגאזי, הבנקאי ארנסט פראנסיון נולד בעיר לוזאן (Lausanne) בתאריך 10.07.1834 למארק פראנסיון (Marc Francillon), סוחר ברזל, ולגב' אולימפה פראנסיון לבית אגאזי (Olympe Agassiz) - אחותו של אוגוסט אגאזי.
את לימודי הכלכלה וראיית החשבון למד בעיר שטוטגרט שבגרמניה.
לבקשת דודו, אוגוסט אגאזי, חזר פראנסיון לשווייץ, ופנה לעזור בבית המלאכה של דודו בסאן-אימייה.
בתחילה, סייע פראנסיון בעבודת המשרד, ובשנת 1853 פנה להתמחות בהורולוגיה בסדנת שענות במוטייה (Môtiers) שבואל-דה-טראבר (Val-de-Travers) - שם הקדיש מעל לשנה ללימודי התחום ולהתמחות בו.
בשנות השישים של המאה ה-19, בעקבות מחלה בה לקה אגאזי טרם יום הולדתו ה-40, הועברה השליטה בחברה לאחיינו, פראנסיון.
סימני מחלתו של אגאזי ניכרו בו לאחר שחזר מביקור בעיר לייפציג בגרמניה.
בעקבות מחלתו, פרש אגאזי עם שלושת ילדיו להבראה בעיר לוזאן (Lausanne), תוך שתושבי סאן-אמייה מעניקים לו אזרחות לשם-כבוד על תרומתו לעיר ועל שירותו הציבורי כראש העיר.
טרם להעברת השליטה בחברה לפראנסיון, מינה אגאזי ביפוי כוח מתאריך 01.06.1850 שני עובדים בכירים בבית המלאכה שלו - מסר פרדריק ביאטרי (Messrs Frédéric Bétrix) ולוסיאן מורל (Lucien Morel) - לפקח על המפעל בהיעדרו, עם סמכויות לפעול ביחד ובנפרד.
בשנת 1854 מינה אגאזי באמצעות יפוי כוח חדש את כוחו של המנהל פרנסואה סקרטאן (François Secretan) לנהל את בית המלאכה.
בתאריך 04.09.1856 נפגע בית המלאכה של אגאזי במהלך שריפה שפרצה ברחובה הראשי של סאן-אימייה בשעות אחר הצהריים.
השריפה התפשטה במהירות מערבה, בשל שילוב של רוחות חזקות שליבו את האש ובשל מחסור במים שמנע מכוחות הכיבוי המקומיים לכבות את השריפה מוקדם יותר.
צוות עובדי בית המלאכה, לרבות ארנסט פראנסיון והבכיר אדואר סאבוי (Edouard Savoye), פינו ככל יכולתם את כלי העבודה, הרכיבים והספרים שהיו במקום.
לימים יהפכו בני משפחתו של סאבוי לחברי ההנהלה הבכירה של לונג'ין לאחר פטירתו של ארנסט פראנסיון בתחילת המאה ה-20.
זמן קצר לאחר השריפה, נקרא פראנסיון לשירות מילואים על מנת לעצור התקוממות מצד מלוכני נוישאטל.
לאחר שנפגע בשריפה, אורגן מחדש בית המלאכה של אגאזי עם שובו של פראנסיון בבית שרכש אגאזי ברחוב שנושא את שמו, בכתובת רחוב אגאזי (Rue Agassiz) מספר 11 סאן-אמייה, ושהוקף בעצים ירוקים, צמחי ריח, נוי ותבלין.
בשנת 1861 עבר ניהול בית המלאכה לידיו של פראנסיון (בניהול משותף עם פרנסואה סקרטאן), ובתאריך 01.07.1862 העביר אגאזי גם את השליטה בבית המלאכה - במלואה - לידיו של פראנסיון, במקביל להחלטתו של סקרטאן לפרוש מעסקי השעונים.
פראנסיון היה נחוש לייעל את תהליכי היצור, בין השאר בשל התחרות הגוברת באותן שנים מצד תעשיית השעונים הצרפתית, אך במיוחד לאור המומחיות יוצאת הדופן שגילתה באותם ימים תעשיית השעונים האמריקאית.
תחת מותגים כדוגמת וולתאם (Waltham), יצרה תעשיית השעונים האמריקאית שעוני כיס בעיצובים מרהיבים ודיוק יוצא דופן לאותם ימים, ובמחירים תחרותיים, בעזרת שימוש באמצעים תעשייתיים ובמודל יצור יעיל בהרבה לעומת שיטת האטבליזאז' (Établissage) שהייתה נהוגה בסאן-אמייה.
בשל כך, כדי להתחרות בתעשיית השעונים האמריקאית - המליץ פראנסיון בפני אגאזי להעביר את מודל יצור השעונים בחברתם מהמודל המסורתי למודל תעשייתי, תחת קורת גג אחת ובית מלאכה מרכזי שמשתמש במכונות בתהליך הייצור.
ואכן, לאחר ששמע את נימוקיו, הסכים אגאזי להצעתו המהפכנית של פראנסיון ונתן את ברכתו למהלך.
על מנת לאפשר את המהלך, המליץ אגאזי לפראנסיון להסתייע בקרוב משפחתו, המהנדס המחונן ז'אק דויד.
תחת הנהגתו של פראנסיון, רכשה החברה חלקת אדמה באחו ירוק שכונה בפי התושבים המקומיים בכינוי "לה-לונג'ין", והקימה בשטח זה סדנה ובית חרושת לשעונים, כחלק ממהלך זה, שינתה החברה את שמה ל"לונג'ין" על שם חלקת האחו בה ממוקם בית החרושת.
העבודה בבית החרושת החדש החלה בין השנים 1866 ל-1867, אז עבר בסיס היצור של החברה אל לה-לונג'ין.
במהלך העשורים הבאים, זכתה החברה בפרסים מרובים בתערוכות בינלאומיות בשל חידושיה בתחום ההורולוגיה, וכן בזכות האיכות הגבוהה של מוצריה.
בין השאר פיתחה החברה מספר מנגנוני כרונומטר מדויקים לשימושן של משלחות מחקר.
המאה העשרים: התפתחותה של לונג'ין ותרומתה לעולם התעופה, הניווט וגילוי העולם
עם תחילת המאה ה-20 החלה החברה בשיתוף פעולה עם מארגני תחרויות מענפי ספורט שונים כמו ענף התעמלות הקרקע ומרוצי הגרנד פרי, לצורך אספקת שעונים לטובת מדידת הזמנים של המשתתפים.
לונג'ין תזמנה את טיסת הסולו הראשונה של צ'ארלס לינדברג, אשר חצה את האוקיינוס האטלנטי.
לינדברג עצמו גם שרטט תכנון משלו לחוגת שעוני טייסים, אותו הפיקה לונג'ין לטובת טיסותיו.
התכנון כלל אלמנט של חוגת זווית אותה הכניס לינדברג לשעון היד בעיצובו, בהתבסס על שעוני Weems מאותה התקופה.
שעון לונג'ין ליווה גם את רואלד אמונסן שטס לראשונה מעל לקוטב הצפוני וכן את אמיליה ארהרט, שהייתה האישה הטייסת הראשונה לחצות את האוקיינוס באמצעות מטוס.
בנוסף לצ'ארלס לינדברג ולאמיליה ארהארט, נמנים עם האישים הבולטים שהחזיקו בבעלותם שעוני לונג'ין גם המדען פרופ' אלברט איינשטיין (שהיה בעליהם של שני שעוני לונג'ין, שעון כיס ושעון יד), הנשיא החמישי של ההסתדרות הציונית העולמית ד"ר נחום סוקולוב, הטייס מגלה-הארצות וחלוץ התעופה וחקר הקוטב הצפוני אדמירל ריצ'רד א.
בירד, לורנס איש ערב (החזיק בבעלותו שעון לונג'ין תחת שם המותג West End), חוסיין, מלך ירדן והמיליארדר הווארד יוז.
בשנת 2005 הפיצה חברת לונג'ין שעונים באיכות גבוהה גם בישראל, עם דגם מיוחד לרגל יום העצמאות ה-57 של מדינת ישראל.
מדובר בשעון GMT שעל פניו מוצגות ערים ברחבי העולם לרבות ירושלים בצבע כחול.
השעון התבסס על מנגנון מכני אוטומטי, כאשר על המטוטלת האוטומטית הוטבע סמל מגן דויד.
תמונות שעונים היסטוריים ומוזיאוניים מתוצרת לונג'ין
לומייה היא עיירה בקמרון שנמצאת באזור המזרח.
לומייה ממוקמת כ-160 ק"מ מבירת האזור ברטואה וכ-250 ק"מ מבירת המדינה יאונדה.
בנוסף העיירה נמצאת כ-190 ק"מ מהגבול של קמרון עם הרפובליקה המרכז-אפריקאית, כ-111 ק"מ מהגבול של קמרון עם הרפובליקה של קונגו וכ-115 ק"מ מהגבול של קמרון עם גבון.
לומייה ממוקמת ליד הכביש האזורי P6.
בעבר רוב העבודות בעיירה היו קשורות לתעשיית הייעור.
כיום, בלומייה יש פרויקט גדול לכריית קובלט ואבץ.
הפרויקט מתוכנן ומבוצע על ידי חברת הכרייה GEOVIC.
יש מספר מבנים היסטוריים בלומייה, הקשורים לשלטון הגרמני והשלטון הצרפתי על קמרון.
מבנים אלו כוללים את ביתו של המנהל האזרחי הראשי, בית כלא, בית משפט וסניף דואר.