tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2014 הוענק לרב ויצמן ולישיבת ההסדר מעלות פרס היצירה התורנית ע"ש הרצי"ה.
הרב ויצמן טבע את המשפט: "עם הנצח לא מפחד מדרך ארוכה", ככותרת לאחת מפסקאותיו של הרב קוק.
לימים שיבץ ראש הממשלה אריאל שרון משפט זה באחד מנאומיו, ובימי תוכנית ההתנתקות הושר משפט זה בלחן ידוע (של השיר "עוז והדר"), והוא הפך להמנון הלא רשמי של מתנגדי התוכנית.
במהלך מבצע צוק איתן ציטט אותו ראש הממשלה בנימין נתניהו בנאומו.
גם השר לביטחון פנים, גלעד ארדן ציטט את המשפט במסיבת עיתונאים במהלך גל פיגועים בשנת 2015. גם נפתלי בנט השתמש במשפט זה בהיוודע תוצאות הבחירות בשנת 2015. כמו כן בנימין נתניהו ב-2021 כשהוחלף על ידי נפתלי בנט.
במהלך מלחמת חרבות ברזל הולחנו לשיר לחנים חדשים והשיר נהפך לאחד מהשירים המזוהים עם המלחמה.
בתחילת 2022 מינה אותו הרב חיים דרוקמן, יושב ראש מרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא, לשמש כסגנו של הרב דרוקמן בראשות המרכז.
לאחר פטירתו של הרב חיים דרוקמן מונה הרב ויצמן כיושב ראש מרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא.
בנו, הרב מנחם ויצמן - ר"מ בישיבת ההסדר מעלות
בנו, הרב ישי ויצמן – ראש ישיבת ההסדר חולון לשעבר
בנו, הרב משה ויצמן - ראש ישיבת צביה הר ברכה
בנו, הרב צבי יהודה ויצמן - מנהל התיכון בישיבת בני עקיבא בית יהודה בכפר מימון
חתנו, הרב שי הוד - ר"מ שיעור א' בישיבת ההסדר מעלות
חתנו, הרב יוסי שטרן – ראש ישיבת ההסדר בעכו
חתנו, הרב אלעזר אהרונסון – לשעבר ראש ישיבת ההסדר בחולון, כיום ר"מ וראש הכולל בישיבת ההסדר מעלות
הרב ידידיה קנטמן - ראש כולל אברכים בישיבת ההסדר מעלות
הרב אביב זגלמן – לשעבר ראש ישיבת ההסדר חולון
הרב אליעזר שנוולד – ראש ישיבת מאיר הראל במודיעין
הרב בני נכטיילר – מזכ"ל תנועת בני עקיבא לשעבר
הרב אייל גריינר – ראש ישיבת נתיב טפחות
הרב דוד גבריאלי – ראש ישיבת נוה דקלים שבאשדוד
הרב דני סגליס – ראש ישיבת ההסדר נוף הגליל
הרב יונה גודמן – המנהל החינוכי של רשת ישיבות ואולפנות בני-עקיבא ומזכ"ל תנועת בני עקיבא לשעבר.
אברהם ליפשיץ – ראש מנהל החינוך הדתי לשעבר
הרב אורי ליפשיץ – ראש ישיבת שיח יצחק
הרב שמעיה כרמל – ראש אולפנית טבריה
תא"ל במילואים ארי סינגר – קצין מילואים ראשי לשעבר
הרב ניר יעקב מס – ראש ישיבת ההסדר לב תל אביב
הרב איתן שנרב – רב כולל צביה אלישיב בלוד ורב קהילת 'כלנית' בעיר
תא"ל רפי וולפסון – מנכ"ל מוסדות מקור חיים
חנוך דאום – עיתונאי, סופר, סאטיריקן, פובליציסט, בעל טור, סטנדאפיסט, קומיקאי
הרב דוד אסולין – ראש ישיבת ההסדר נתיבות
יצחק וסרלאוף שר בממשלת ישראל
בין ספריו וחוברותיו של הרב ויצמן:
מיטב הארץ – כללים בדרכי לימוד ע"פ תורת ארץ ישראל ושיעורים המיישמים כללים אלו.
מעלות: הוצאת זהב הארץ, תש"ע.
לחיות עם פרשת השבוע – שיחות המשלבות אקטואליה והדרכות לחיים בפרשות השבוע.
מצווה ברה – על ספר המצוות לרמב"ם, שני כרכים.
משוש הארץ – אוסף שיעורים ושיחות בנושא השבת והמועדים.
רבה אמונתך – על שיר השירים רבה, שני כרכים על פרשה א' במדרש; על קהלת רבה, כרך אחד על פרשה א' במדרש וכרך שני על פרשות ב-ד.
חוברות בנושא תורת ארץ ישראל, חודשי השנה ומצוות כיבוד אב ואם.
יהושע חנא רבניצקי (13 בספטמבר 1859, י"ד באלול ה'תרי"ט, אודסה – 4 במאי 1944, י"א באייר ה'תש"ד, תל אביב) היה סופר, מבקר ספרותי, עיתונאי, עורך, מוציא לאור ופובליציסט.
ידוע בעיקר בשיתוף הפעולה שלו עם חיים נחמן ביאליק בהוצאה לאור של מיזמים שונים, ובראשם: "ספר האגדה", שבו כינסו מבחר גדול מאגדות חז"ל שהופיעו בתלמוד ובמדרשים.
רבניצקי נולד באודסה בשנת 1859 וקיבל חינוך מסורתי בחדר ובישיבה.
הוא השתלם גם באופן עצמאי בשפות רוסית וגרמנית.
בשנת תרל"ז נישא לטויבה שיחס, ועבר להתגורר בעיירת מוצאה: מאיאקי, הסמוכה לאודסה.
שם המשיך להשתלם גם בשפות הצרפתית והאנגלית ובספרותן.
את כתיבתו העיתונאית החל בעיתון "המליץ" בשנת 1879. הוא פרסם מאמרים פובליציסטיים בנושא חיבת ציון ותחייה לאומית וביקורות ספרותיות למיניהן.
על המאמרים חתם בשמות עט שונים ומגוונים; צפנת פענח, מידד, ברק בן אבינועם - הם רק חלק משמות העט.
בשנים 1892 – 1893 כתב ביחד עם שלום עליכם את המדור הפיליטוני "קבורת סופרים" בעיתון "המליץ".
על הפיליטונים חתמו בשם העט: אלדד ומידד, כאשר אלדד הוא שלום עליכם, ומידד הוא רבניצקי.
שיתוף הפעולה בינו ובין שלום עליכם התקיים גם כאשר האחרון הקים הוצאת ספרים בשפת היידיש, שנקראה "די יודישע פאלקס-ביבליותהעק".
בעקבות הקמת ההוצאה פרץ פולמוס גדול בעיתונות העברית של התקופה לגבי מעמדה של היידיש בספרות היהודית, ורבניצקי צידד בגישתו של שלום עליכם.
רבניצקי נמנה עם חסידיו של אחד העם, היה שותף לתורתו הציונית, ואף היה ראש הלשכה באודסה של האגודה הסודית מיסודו: "בני משה".
בשנים 1891–1896 ערך את המאסף הספרותי "פרדס", בו השתתפו טובי הסופרים של התקופה, וביניהם אחד העם.
רבניצקי עצמו השתתף בכתב העת "השילוח" שבעריכת אחד העם ושימש שם מעין עורך ספרותי.
שירו הראשון של ביאליק: "אל הציפור" פורסם ב"פרדס".
שיתוף הפעולה הפורה בין שני האישים יצר מיזמים גדולים, כמו הוצאת "ספר האגדה", שמשמשים את קהל הקוראים עד היום.
ב־1900 הוציא לאור מבחר מסיפוריו הקצרים של מנדלי מוכר ספרים שנדפסו בעיתונים ובירחונים עברים.
יהושע חנא רבניצקי חיבר גם ספרי לימוד וערך ספרי ילדים.
בשנת 1901 ייסד יחד עם ביאליק וש.
בן ציון את הוצאת הספרים "מורייה" - לימים "דביר", ועמד בראשה עד סוף ימיו.
אליהו רבניצקי, בנו, מילא אף הוא תפקידים מנהליים בהוצאה.
כשגבר הלחץ על פעילות ציונית במשטר הבולשביקי, עלה רבניצקי בשנת 1921 לארץ ישראל בקבוצה גדולה של סופרים עבריים, ביניהם, ביאליק, דרויאנוב, א.
לאחר שעלה לארץ, התיישב בתל אביב, בבית ברחוב אחד העם 80, שתכנן עבורו האדריכל יוסף ברלין.
גם בארץ תרם את חלקו לחיי התרבות והספרות עד שנפטר בשנת 1944. בין השאר הוא שימש בתור יושב ראש הוועד התרבותי ב"אוהל שם", השתתף ביסוד אגודת "עונג שבת" במקום, והיה חבר בוועד ההקמה של הספרייה העירונית של תל אביב ושל בית ביאליק.
יהושע חנא רבניצקי וחיים נחמן ביאליק נפגשו לראשונה בשנת 1891, כאשר ביאליק הציג לפני רבניצקי, שהיה כבר ידוע כמבקר ועורך את כתב העת הספרותי: "פרדס", את שירו הראשון: "אל הציפור".
רבניצקי התרשם מיד מהשיר, ופרסם אותו ורבים אחרים בעקבותיו ב"פרדס", גם אם לעיתים קרובות היו לו חילוקי דעות עם המשורר לגבי שיר זה או אחר.
רבניצקי היה גם זה שתמך בביאליק שהחמיר עם עצמו ואף שקל מדי פעם פרישה מכתיבת שירים.
על מערכת היחסים הממושכת ביניהם העיד ביאליק:
"בלי רבניצקי לא הייתי פועל ועושה מה שעשיתי.
הוא הכריחני לעבוד, הוא גם לימדני להנהיג סדר בעבודה ולקבוע עתים לתורה.
כל מה שנתתי - נתתי הודות לרבניצקי, וכל כך אנו קשורים אחד בשני, עד שאיני יכול לעלות על דעתי להיות בלעדיו [...] כתוב אצלנו 'והיו עיניך רואות את מוריך' - ואני רוצה תמיד לראות במו עיני את זה שהיה לי גם מורה, גם חבר, עד שנעשינו לבסוף לבשר אחד".
שיתוף הפעולה הפורה בין שני הסופרים הניב את אחד המיזמים הפופולריים בתרבות העברית: ספר האגדה; מבחר האגדות שבתלמוד ובמדרשים.
ספר זה נועד, כפי שכתבו העורכים בהקדמה, להיות "מעין אנתולוגיא ספרותית גדולה ומלאה, הכוללת בסדר נאה את הטוב והמובחר ואת כל האופיי והטפוסי מכל המקצועות החשובים של האגדה".
הספר, שנערך בשנים 1905 עד 1911, יצא לראשונה לאור בשנת 1913, והוא ממשיך לצאת במהדורות רבות ומגוונות עד היום.
"ספר האגדה היה לספר יסוד של התרבות העברית החדשה".
בנוסף, הוציאו ביאליק ורבניצקי את "רשומות"; מאסף לדברי זכרונות, לאתנוגרפיה ולפולקלור בישראל.
(בשיתוף אלתר דרויאנוב); "דור דור וסופריו; אנתולוגיה ספרותית לתלמידים ולעם", ספר המשלים והפתגמים, שירי שלמה אבן גבירול, שירת ישראל, סיפורי המקרא לילדים ועוד.
שני הידידים השותפים קבורים במרחק לא רב איש מרעהו בבית הקברות ברחוב יוסף טרומפלדור בתל אביב.
על שמו של יהושע חנא רבניצקי קיימים רחובות בתל אביב ובפתח-תקווה.
הלל הזקן, אבא דוכנא, אדעססא, תרנ"א, 1890.
וואס מיר זענען אונ וואס וועט פון אונז ווערען ?
: אבער דער לאגע פון אונזער פאלק אונ זיין רפואה, הוצאת פערלעג, "עזרא", ברדיטשוב, תרנ"ט, 1898.
מורה שפת עבר, : בשני חלקים, (חלק ראשון), דפוס איסקאוויטש ובעלינסאן, אדעסא, 1898, (94 עמודים).
די יודישע אוצרות < איבערקינדער-ערציהונג >, אדעסא : איסאקוויטש, תרס"ד, 1903. (64 עמודים).
פלוגבלאט, ביחד עם שכנא לבנהרץ, ואיזידור אלישוב (בעל-מחשבות), מינסק קולטור, 1906, (4 כרכים).
ליב ניקולייביץ' טולסטוי, מו"ל : וילנה, מזרח ומערב, תרע"ב, 1911.
בריעף דו א שוועסטער : < צעבן בריאף איבער דערציהונג > י"ח רבניצקי : איבערגעזעצט אויף יודיש פון הרב יהודה ליב זלאטניק, מוציא לאור : ורשה, קופת רבי עקיבא ביי דער ארגאניזאציע מזרחי אין פוילען, תרע"?, (22 עמודים).
הגרסה העברית (המורחבת יותר) של אותו הספר: מכתבים לבת ישראל: עשרה מכתבים על חנוך הבנים, הוצאת מוריה, אודיסה תרע"ט.
והדפסה נוספת (באותה הוצאה), תל אביב תרפ"ג.
יודישע וויצען / געזאמעלט און בעארבייט, פון י'ח' ראבניצקי, בערלין, מוריה, תרפ"ג, 1922.
אריאל <מאגדות ארץ ישראל >, הוצאת דביר, תל אביב, תרפ"ו, 1925.
דור וסופריו : רשימות ודברי-זכרונות על סופרי דורי, הוצאת דביר, תל אביב, תרפ"ז, (1926), תרצ"ח, (1937), 2 כרכים.
רבניצקי) / ליקט והקדים מבוא שלום קרמר, הוצאת דביר, תל אביב, תשכ"א, 1961, (רי"א עמודים).
(ביחד עם איזידור אלישיב), זעמעלבוך קולטור, 1905 : ענטהאלט א פאעמא פון י"ל פרץ...ערצעהלונגען און ארטיקלען פון שלום אש, א'ריזען, ד' פרישמאן...איבערזעצטע - פון א' טשעחאוו, מארק טווען...געאגראפיס - סטאטיסטישע איבערזיכט פון אלע לענדער און פעלקער - פאפולאר - וויסענשאפטליכע אר טיקלען...
/ רעדיגירט פון י"ח ראווניצקי אן איס עלשעוו < בעל מחשבות >.
דברי נביאים : עם ציורים : פרקים מספרי הנביאים לנערים, / מסודרים ומפורשים על ידי י.ח.
רבניצקי, חיים נחמן ביאליק וש.
בן ציון, מוציא לאור : מוריה, קראקוי, תרס"ו, 1906.
דברי משל ואמרות חכמים < לתלמידים > : מלקטים מתוך התלמוד והמדרשים ושאר ספרים / סדורים לפי העניינים על ידי י.ח.
רבניצקי וחיים נחמן ביאליק, אודיסא, דפוס ח"נ ביאליק וש.
די יודישע אגדות : פאלקסטימליכע ערצעה לונגען...געקליבען פון תלמוד און מדרשים נאכן העברעאישן "ספר האגדה", בערבייט און גרופירט נאכ'ן אינהאלטצורך י.ח.
דברי כתובים : עם ציורים : תהילים, משלי ואיוב, מסודרים ומפורשים על ידי י.ח.
מכתבים לבת ישראל : < עשרת מכתבים על חנוך הבנים >, דפוס מוריה, אודסה, תרע"ט, 1918, (48 עמודים).
האביב : אוסף מאמרים, שירים וספורים למקרא בני הנעורים, נערך על ידי י.ח.
ספר המשלים והפתגמים - מלקטים מתוך המקרא, התלמוד, והמדרשים והספרות שלאחריהם , סדורים, מנקדים ומבוארים על ידי י.ח.
רבינצקי, וחיים נחמן ביאליק, הוצאת דביר, תל אביב, (ברלין מנחם-אב תרפ"ד), 1924. (232 עמודים).
לקט - לקוטים מתוך מאמריו ואגרותיו של אחד העם, הוצאת "בית אחד העם", על ידי "דביר", תל אביב, תרצ"ח, 1937.
ספורי המקרא לילדים, נסדרו על ידי יהושע חנא רבינצקי, חיים נחמן ביאליק, ו-שמחה בן-ציון, התמונות מעשה ידי נחום גוטמן, הוצאת דביר, תל אביב, 1938.
דור דור וסופריו : אנתולוגיה ספרותית לתלמידים ולעם, / המסדירים : ח"נ ביאליק, י.ח.
רבניצקי, בהשתתפותו של יעקב פיכמן, הוצאת דביר, תל אביב, תשט"ז, 1955, (2 כרכים).
חבת ציון וציונות, מו"ל לא ידוע, אודיסה, 1899, (הוצאה מיוחדת מתוך השלח, כרך ג', עמודים 149–155).
רבי שמואל מוהליבר, הוצאת אחיאסף, ברלין, תרנ"ח-תרנ"ט, 1898-1899, (4 עמודים).
דער בלוט בונד וועגען לעצטע געשעהניסע, / פון י'ח' ראווניצקע, מו"ל לא ידוע, ווילנא, תרס"ו, 1905, (15 עמודים).
תעודות הציונות, הוצאת אחיאסף, אודיסה, תרס"ז, 1906, (הוצאה נוספת 1908), (8 עמודים).
מנדלי מוכר ספרים < שלום בן משה חיים אברמוביץ > קובץ מאמרים על תולדותיו וערכו האישי והספרותי < בצירוף תמונותיו ועצם כתב ידו >, סדורים על ידי י'ח' רבניצקי ו-חיים נחמן ביאליק, מוריה, אודיסה, תרע"ט, 1918, (6 דפים).
אחד העם ו-מכס נורדאו, חוברת מאזנים, כרך א', חוברת ד', אדר שני תרפ"ט, 1929.
גשמי ברכה : < מאגדות ארץ ישראל >, (עפר : ספרי מקרא לילדים), הוצאת דביר, תל אביב, תרצ"א, 1930.
רבי קלונימוס בעל הנס, הוצאת דביר, תל אביב, תרצ"ג,1932, (8 עמודים).
רשימה לתולדותיו של מנדלי מוכר ספרים, מתוך "כל כתבי מנדלי מוכר ספרים", כרך ו', פרק ג', הוצאת דביר, תל אביב, תרצ"ה, (1935), תרצ"ו, (1936).
הקטור מלו, באין משפחה, הוצאת אמנות, תל אביב, תשכ"ג, (2 כרכים).
יהושע ילין (בכתיב יידי: יעלין; כ"ג בתמוז ה'תר"ג, 21 ביולי 1843 – ז' באייר ה'תרפ"ד, 11 במאי 1924) היה איש רב פעלים מאנשי היישוב הישן ומעסקניה הבולטים של העיר ירושלים.
יהושע ילין נולד בירושלים בכ"ג בתמוז תר"ג (21 ביולי 1843).
הוא היה בנם של ליבה ודוד ילין, להם נולד בירושלים תשע עשרה שנים לאחר הולדת אחותו היחידה חוה, ותשע שנים לאחר עלייתם לארץ־ישראל מלומז'ה, פולין.
בגיל 13 השתדך לשרח, בתו של הפרנס שלמה יחזקאל יהודה, שעלה באותה שנה (1856) מבגדאד והשתייך ליהדות ארצות האסלאם.
השידוכים נערכו, למרות שמיזוג בין עדות שונות היה באותם ימים דבר מיוחד ולא שגרתי.
בשנת 1860 קנה אביו של יהושע, דוד ילין בשותפות יחד עם גיסו שאול יהודה כרם זיתים בתחומי הכפר קאלוניה.
על אדמות אלה נבנה מאוחר יותר הכפר מוצא.
דוד תכנן להקים על אדמות אלה משק חקלאי, אכסניה לעוברי אורח ולתיירים ונופשים.
אולם עקב התנכלות הפאשה (פחה) הירושלמי והשייח' השודד של אבו גוש, וכן עקב מצבו של הקונסול הבריטי ג'יימס פין שבו הסתייעו והסתמכו בפיתוח יוזמה זו (אך פין הסתבך בחובות ועזב את הארץ), הפסידו יהושע ושאול כסף רב ולאחר ששילמו את כל החובות לא נותר להם כמעט דבר.
שאול יהודה שקע בדיכאון, חלה ומת בפתאומיות בשנת 1864, בגיל 24. יהושע ילין, שקיבל את ניהול החלקה במוצא לאחר מות אביו, פתח עסק לחלפנות בשותפות עם אחיו המאומץ ליב הורביץ.
באותה שנה נולד לשרח ויהושע הבן דוד ילין, על שם אביו דוד ילין (הראשון).
ילין היה מבין שבעת מייסדי השכונה נחלת שבעה.
לאחר מספר שנים השתתף בייסוד שכונת אבן ישראל וכן רכש לו שני מגרשים בשכונת מאה שערים עם היווסדה.
בשנת 1872 ניסה יחד עם מספר ידידים להשתתף במכרז לקניית אדמות ביריחו מידי הממשלה הטורקית.
ליוזמה יישובית זו הם קראו בשם "פתח תקווה", כאשר נודע לממשל שהמכירה אינה לנתינים עות'מאנים הם ביטלו את המכירה.
אמנם ניסיון זה לא התממש אבל מספר שנים לאחר מכן הצליחו לממש יוזמה דומה בייסוד 'אם המושבות' - שנקראה בשם פתח תקווה.
יהושע ילין לא הצטרף ליישוב זה ונשאר להתגורר בעיר ירושלים.
בשנת 1872 חכר אדמות בשותפות עם בנימין סלנט ויצחק גולדשמידט באמצעות קשרים עם בדואים בעבר הירדן, על מנת לגדל תבואה על אדמה זו.
באותה שנה נולדה לו בתו רחל מסעודה.
לאחר כשנתיים, עקב פרישת שותפיו, פרש גם הוא מיוזמה חקלאית זו, אך המשיך לשמור על קשריו עם הבדואים של האזור.
בשנת 1881 נסע יהושע ילין להודו, כדי לבקר את קרוביה העשירים של אשתו, משפחת דוד ששון.
כשחזר, נכנס לשותפות עם נפתלי ליאון והקימו עסק לחלפנות ולמכירת טבק, כמו כן סחר בעורות במשך מספר שנים.
באותן שנים שימש גם כנציגו של הקונסול הבריטי בבית הדין לענייני מסחר של השלטון הטורקי.
בשנת 1884 הצטרף לחברת מזכרת משה שבנתה שכונות מכספי קרן משה מונטיפיורי.
בשנת 1885 השיא את בנו דוד לבתו של יחיאל מיכל פינס.
לאחר מכן בנה את ביתו בשכונת מזכרת משה, וכך יצא גם הוא מהעיר העתיקה.
בשנת 1887 השיא את בתו רחל ליחזקאל דנין (סוכובולסקי) יחד היו ממייסדי אחוזת בית והוריו של עזרא דנין.
בשנת 1891 מכר 70 דונם מהאדמה שרכש בקאלוניה לאגודת חובבי ציון ובהמשך מכר להם גם את שאר אדמותיו שם ועליהן נוסדה המושבה מוצא.
בשנת 1897 נבחר לשמש כחבר בעיריית ירושלים ובכך למעשה היה האשכנזי הראשון בתפקיד זה.
יהושע יוֹרְטְנֶר (Jortner; נולד ב-14 במרץ 1933) הוא תאורטיקן בתחום פיזיקה כימית, חתן פרס ישראל בכימיה לשנת 1982 ופרס א.מ.ת לשנת 2008. לשעבר נשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
יורטנר הוא פרופסור אמריטוס באוניברסיטת תל אביב.
ידוע בעולם בזכות איכות תרומותיו למדע ובזכות כישוריו בהנגשת המדע לקהל הרחב.
יהושע יורטנר נולד בטרנוב שבפולין ב-14 במרץ 1933 בשם אוזיאס יורטנר, בן לארתור ורגינה, אח ללילי.
הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1940 כפליט, לאחר שעקר עם משפחתו מטרנוב לצ'רנוביץ ובהמשך לבוקרשט.
בעת עלייתו לארץ, בהיותו בן שבע, כבר ידע חמש שפות: פולנית, גרמנית, רומנית, צרפתית ועברית.
המשפחה השתקעה בתל אביב, שם נקלט יורטנר הצעיר בבית הספר העממי תל נורדוי.
מורים בעלי ניסיון מחקרי ואקדמי עשיר נטעו בו את אהבת המדע ואהבת הכימיה בפרט.
בשנות לימודיו בתיכון, הקים יחד עם כמה מחבריו מועדון כימיה ובנה מעבדה ביתית מאולתרת, אשר אחד הניסויים שביצעו בה כמעט העלה באש את בית הוריו.
שלושה מחברי מועדון חברתי זה הפכו לימים לפרופסורים לכימיה: אסא ליפשיץ (האוניברסיטה העברית), ראול קופלמן (אוניברסיטת מישיגן), ויורטנר עצמו.
את לימודיו האקדמיים עשה יורטנר באוניברסיטה העברית בירושלים, שם החל ללמוד כימיה בגיל 18. ב-1955 סיים את התואר השני והמשיך לדוקטורט בכימיה פיזיקלית על פוטוכימיה של תמיסות.
במסגרת זו, חקר את האופן שבו יונים המוקפים במים, ובפרט יוני מתכת, מגיבים לאור.
בשנת 1960 הוסמך לדוקטור בהנחיית פרופ' גבריאל שטיין.
עוד למד יורטנר גם פיזיקה תאורטית ובמקביל שירת במשך ארבע שנים כקצין בחיל המדע של צה"ל.
לאחר לימודיו, החל יורטנר בקריירה מחקרית.
בראשית דרכו האקדמית היה מרצה באוניברסיטה העברית (1961–1963).
פוסט-דוקטורט עשה באוניברסיטת שיקגו בארצות הברית, בהנחיית סטיוארט רייס (Rice), אשר היה אחד מהכימאים התאורטיים הבולטים במאה ה-20. יורטנר שימש כעוזר מחקר של רייס באוניברסיטת שיקגו בין השנים 1962–1964. עם שובו ארצה, הצטרף לסגל אוניברסיטת תל אביב.
באוניברסיטת תל אביב הקים את המחלקה לכימיה, בה שימש כיו"ר המחלקה הראשון (1966–1972).
במקביל כיהן בתפקידים מנהלתיים כמשנה לרקטור (1966–1969) וכסגן נשיא האוניברסיטה (1970–1972).
כפרופסור מן המניין עבד באוניברסיטת תל אביב בשנים 1973–2003, לצד היותו פרופסור אורח באוניברסיטת שיקגו (1964-1971) ופרופסור אורח באוניברסיטת קופנהגן (1974, 1978) ואוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1975).
תחומי העניין של יורטנר נרחבים בתחום עיסוקו, אך עיקר מחקריו עסקו בחקר מולקולות בודדות מעוררות, אשכולות מולקולריים ומערכות ביופיזיקליות.
בין היתר פיתח את תאוריית המעברים התוך-מולקולריים ותאוריית העברת אלקטרונים.
ב-1968 פרסם מאמר פורץ דרך עם עמיתו למחלקה, מרדכי ביקסון, תחת הכותרת "מעברים פנים-מולקולריים לא קרינתיים".
המאמר מתאר ומסביר את המפגש בין חלקיקי האור (פוטונים) לבין מולקולות, ואת המרת האנרגיה הפוטונית לאנרגיית תנועה גרעינית.
אנרגיה זו הוכחה כמניעה שורה ארוכה של תהליכים חשובים במערכות כימיות וביולוגיות בטבע.
התחזיות התאורטיות שכתבו יורטנר וביקסון במאמרם, אומתו כעבור כמעט עשרים שנה, כשהכימאי המצרי-אמריקאי אחמד זווייל (Zewail) פיתח את הלייזרים האולטרה-מהירים הראשונים.
מאמרם של יורטנר וביקסון הפך אפוא לאבן פינה בחקר הדינמיקה הכימית וצוטט מאז בכ-1,500 פרסומים מדעיים ברחבי העולם.
הפריון המדעי של יורטנר הוא חריג ביחס למניין שנותיו כחוקר.
במשך השנים היה חתום על למעלה מ-720 מאמרים והיה שותף לעריכתם של 28 ספרים.
כמו כן, הנחה 50 דוקטורנטים ועשרות פוסט-דוקטורנטים, ובכך השפיע באופן ישיר על דורות של חוקרי כימיה, ביניהם חתני פרס ישראל.
רוב הכימאים התאורטיים הפעילים כיום בישראל, ורבים מהכימאים הפיזיקליים והפיזיקאים הכימיים הישראלים בכלל, התחילו את דרכם המקצועית בהדרכתם של יורטנר, של עמיתו רפאל לוין (האוניברסיטה העברית) או של תלמידיהם.
עשייתו המדעית של יורטנר הייתה מגוונת: בשנת 1986 נבחר לנשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וכיהן בתפקיד זה במשך קרוב לעשור.
כמו כן, כיהן כיו"ר הראשון של הקרן הלאומית למדע בישראל, אשר הייתה בתקופתו לסוכנות המענקים הגדולה ביותר בארץ.
בין השנים 1987–1995 היה יועץ לענייני מדע לשלושה ראשי ממשלה (יצחק שמיר, יצחק רבין ושמעון פרס).
ממקבלי ההחלטות זכה לאוזן קשובה אשר אפשרה לו לתרום רבות לגיבוש יתרונה האיכותי של מדינת ישראל בתחומי המדע והטכנולוגיה.
בסוף שנות ה-90, שנים ספורות לפני צאתו לגמלאות, כיהן יורטנר במשך שנתיים כנשיא האיגוד הבינלאומי לכימיה טהורה ויישומית (IUPAC).
לאורך יובל שנות מחקר הרים פרופ' יורטנר תרומות רבות ומגוונות לחקר הכימיה הפיזיקלית, אשר זיכו אותו בהכרה בינלאומית.
הוא חבר כבוד ב-14 אקדמיות למדעים ברחבי העולם, ביניהן בארצות הברית (כגון החברה הפילוסופית האמריקאית והאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (נבחר ב-1991), האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית (נבחר ב-1997) וברוסיה.
משנת 1991 הוא חבר כבוד באקדמיה הרומנית.
פועלו זכה להוקרה בישראל וברחבי העולם, בהיותו דוקטור לשם כבוד בשבע אוניברסיטאות וחתן פרסים שונים: פרס ישראל לכימיה (1982), פרס ויצמן (1973), פרס רוטשילד (1976), פרס וולף (1988) ואחרים.
כשזכה בפרס א.מ.ת בשנת 2008, ציינו מעניקי הפרס בנימוקיהם כי "עבודותיו המקוריות והייחודיות של יורטנר עיצבו תחומים רבים בכימיה הפיזיקלית ואת דפוסי המחשבה בתחומי הרלקסציה המולקולרית, תהליכי מעבר האלקטרון, הכימיה הפוטו-סלקטיבית והכימיה של צברים מולקולריים".
בנובמבר 2009 הוקמה על שמו קתדרה לכימיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2014 ערכה האקדמיה הלאומית למדעים ערב עיון לכבוד יורטנר, שם נחלק לו כבוד על עשייתו המדעית המפוארת, על היותו שגריר האקדמיה במוסדות המדינה ושגריר המדינה באקדמיה.
בשנים האחרונות פרסם רק מאמרים בודדים, והופעותיו הציבוריות התמעטו מפאת גילו.
יורטנר נשוי לד"ר רות יורטנר, רופאה קרדיולוגית (כעת בגמלאות), ולהם בן ובת: רוני ואיריס.
זטלר נולד במושבה כפר סבא, בנו של בן-ציון זטלר, איש העלייה השנייה, אחד מארבעת מתיישביה הראשונים.
בגיל צעיר הצטרף ל"הגנה", לאחר מכן עבר לאצ"ל, ועם הפילוג עבר ללח"י.
זטלר השתתף בשוד בבנק אפ"ק כדי להשיג כסף ללח"י, ב-16 בספטמבר 1940. הפעולה הצליחה אבל המשטרה גילתה שהאופנוע ששימש למילוט היה של זטלר.
ב-2 בדצמבר 1941 נתפס זטלר בדירה ברחוב נווה-שאנן בתל אביב, וב-6 בפברואר 1942 הוא נידון ל-15 שנות מאסר, שאותן החל לרצות בבית הכלא בירושלים.
חברתו (ולימים אשתו) בלה ("פוצי") שכטר נעצרה בצו מנהלי ונשלחה למאסר בבית הסוהר לנשים בבית לחם, שבו הייתה כלואה ארבע שנים.
במהלך מאסרו נלכד ונרצח מפקד הלח"י אברהם שטרן (יאיר).
לאחר קטטה אלימה בין אסירים ערבים ויהודים שבה השתתף זטלר, הוחלט להעבירו לכלא עכו כעונש.
זטלר נמנה עם אנשי הלח"י שנמלטו מהכלא במהלך הפריצה לכלא עכו ב-4 במאי 1947, ולאחר שש שנות מאסר וניתוק שב לפעילות בלח"י.
הוא כיהן כמפקדה השלישי של מחלקת הפעולות (החטיבה הלוחמת של מודיעין הלחי").
עם החלטת האו"ם מ-29 בנובמבר 1947 על תוכנית החלוקה, שבה לא נכללה ירושלים במדינה העברית, עבר זטלר לירושלים והחל לארגן את חיילי הלח"י ככוח לוחם.
לכל אורך המלחמה, הוא המפקד של כל לוחמי הלח"י בירושלים.
בפיקודו, השתתפו כוחות לח"י בכיבוש ליפתא, שייח' באדר, דיר יאסין ובקרבות נוספים.
ביום הכרזת המדינה, כוחותיו כבשו את מלון פאסט (מלון פנינת ירושלים, היום), מנזר נוטרדאם, ובניין הדואר הישן, כל המבנים היו צמודים לחומת העיר העתיקה של ירושלים, ומשם הם התכוונו לפרוץ לרובע היהודי, דרך הרובע הנוצרי, ולהסיר את המצור ממנו סבל כחצי שנה, ולהתכונן להתקפת הלגיון הירדני שעלה לעיר.
היה הסכם תיאום רופף עם ההגנה והאצ"ל, וזטלר הפציר לנצל את השעה, אבל דוד שאלתיאל, מפקד ירושלים מטעם המדינה, טען שהרובע יוכל להחזיק מעמד, שכן השריון הירדני לא יוכל לפעול בעיר העתיקה.
זטלר נאלץ להורות על נסיגה, תחת אש כבדה, מבניין נוטרדאם ומבניין הדואר, וכך הוחמצה ההזדמנות האחרונה למנוע את נפילת הרובע היהודי.
ב-17 בספטמבר 1948 נרצח בירושלים מתווך מטעם האו"ם, הרוזן פולקה ברנדוט.
מבצעי הרצח לא נתפסו, ורק שנים לאחר מכן נטען שהיוזם, המתכנן והמפקד הישיר של הרצח היה יהושע זטלר ושאת הרצח עצמו ביצע יהושע כהן.
על פי עדותו של זטלר, הוא מסר מיד למחרת יום הרצח דו"ח על ההתנקשות לידידו השר יצחק גרינבוים וזה העביר את המידע לראש הממשלה דוד בן-גוריון, שהורה לזטלר להימנע מכל פעילות עד אשר יוסדר הסכסוך הדיפלומטי עם שוודיה.
ביומנו, ציין בן-גוריון את חלקו של זטלר בהתנקשות.
לאחר מלחמת העצמאות פתח זטלר תחנת דלק ומוסך ביפו וניתק עצמו מפעילות פוליטית וציבורית.
בשנת 2006 ניאותו בלה ויהושע זטלר לפנייתם של הסופרים הדס ועופר רגב וגוללו את סיפור חייהם.
השיחות הממושכות כונסו בספר "לוחם חירות ירושלים" שראה אור בהוצאת פורת
יהושע זטלר נפטר בשנת 2009, בגיל 92. נקבר בבית העלמין ירקון.
אחיו הצעיר , פעיל לח"י כאחיו, נהרג בפעילות מבצעית בשנת 1950.
במפגש הרחובות ה"מפקד" ו"עין רוגל" בשכונת אבו תור בירושלים קרויה כיכר על שמו.
לוחם חרות ירושלים: זכרונותיו של יהושע זטלר; תחקיר וכתיבה: הדס רגב-ירקוני, עופר רגב, צור יגאל: פורת, תשס"ז 2007. (כולל יומנו של זטלר שנכתב בכלא בירושלים ומכתבים שלו ושל אשתו)
סר יהושע אברהם חסן היה ראש השרים הראשון של גיברלטר.
חסן נולד למשפחה יהודית שחייתה כ-300 שנה בגיברלטר, לשם הגיעה ממרוקו וממינורקה.
הוא הוסמך כעורך דין והמשרד שהקים קיים עד היום.
חסן עמד בראש המפלגה לקידום האזרח במושבה הבריטית גיברלטר, ושימש כראש הממשל (Chief Minister) של המושבה במשך שתי תקופות כהונה לא רצופות (1964–1969 ו-1972–1987).
בסך הכל הוא ניצח בעשר מערכות בחירות.
הוא נחשב לאבי הפוליטיקה של גיברלטר ולפוליטיקאי החשוב ביותר במחצית השנייה של המאה ה-20 בחצי האי.
ב-1969 הוביל את העימות בין גיברלטר לספרד השכנה שבראשות הרודן פרנסיסקו פרנקו.
ספרד סגרה את הגבול בינה לבין גיברלטר, על מנת ליצור לחץ כלכלי עליה.
חסן עמד גם בראש ועד בית הכנסת "נפוצות יהודה", במקביל לכהונתו כראש הממשלה.
בתו, פלר חסן-נחום, עלתה לישראל, והיא חברת מועצת העיר ירושלים, מאז 2016, בתחילה מטעם מפלגת "ירושלמים" ובהמשך מטעם סיעת ירושלים תצליח, וכיהנה כמשנה לראש העיר, משה ליאון.
בתו, מרלן חסן-נהון כיהנה כחברת פרלמנט בגיברלטר בשנים 2015–2023.
בשנת 2008, אחיינו, סולומון לוי, מונה למשך שנה לתפקיד ראש העיר גיברלטר.
יהושע וַיסמן (1931 - 18 ביולי 2019) היה משפטן ישראלי, שכיהן כפרופסור למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, באוניברסיטת בר-אילן ובמרכז האקדמי למשפט ולעסקים.
חתן פרס ישראל לחקר המשפט.
ויסמן נולד בירושלים בשנת 1931 למשפחה דתית, ולמד בבתי הספר הדתיים "גאולה" ו"מזרחי".
עם פרוץ מלחמת העצמאות גויס לצה"ל ושימש קשר במבצע עובדה.
בתום הלחימה השלים את לימודיו התיכוניים, וחזר להמשך שירות צבאי בחיל הקשר.
לאחר שחרורו מצה"ל החל ויסמן בלימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, אותם סיים בהצטיינות בשנת 1954. עבודת הגמר שלו עסקה בנושא "הקיבוץ מבחינה משפטית", ובסיום לימודיו הוא שימש עוזר הוראה לפרופסור לדיני קניין אביגדור לבונטין.
במקביל התמחה ויסמן במשרד עורכי דין, ונותר לעבוד בו כשלוש שנים.
באותה עת הציעה לו הפקולטה למשפטים מלגה ללימודי דוקטורט באוניברסיטת לונדון (1958 – 1959).
בתום שנת לימודים אחת התבקש לשוב לישראל וללמד את תחום דיני הקניין בשלוחת הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בתל אביב (1961 – 1966).
במהלך השנים הוא עסק בתחום זה, ומאוחר יותר גם בדיני זכויות יוצרים, גם באוניברסיטת בר-אילן (1971 – 2000) ובמרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן (1998 – 2006).
את התואר השלישי סיים בשנת 1963, ועד פרישתו לגמלאות בשנת 1998 שימש פרופסור בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית.
בשנים 1981 – 1984 היה דיקן הפקולטה, וכן שימש ויסמן יושב ראש ועדת המינויים באוניברסיטה לסגל הבכיר (1979 – 1981), ויושב ראש ועדת המשמעת לעובדים אקדמיים (1989 – 1991).
ויסמן היה מראשוני המרצים לדיני קניין במדינת ישראל, לאחר שדינים אלו שונו בשנת 1969 מהמשפט העות'מאני ומהמשפט האנגלי עליו הסתמכו.
חוק המקרקעין (1969) היווה ציון דרך במגמת שינוי זו, ובהליך חקיקתו היה מעורב ויסמן.
על בסיס שינויים אלו בדיני הקניין פורסמו שני ספריו: "דיני קניין: חלק כללי" (1993) ו"דיני קניין: בעלות ושיתוף" (1997).
בתחום דיני הקניין הרוחני – זכויות יוצרים – עדכן ויסמן את פרק זכויות היוצרים בישראל במשך מספר שנים, בספר המפרט דינים אלו במדינות העולם "International Copyright: Law and Practice".
כמו כן הוא נמנה בין יוזמי הקמת האגודה הישראלית לזכויות יוצרים ובשנים 1991 – 1996 היה חבר מועצת הארגון הבינלאומי לזכויות יוצרים.
לאורך השנים עמד ויסמן בראשות ועדות מקצועיות במשרד המשפטים, מהן לרפורמה בדיני המשכון ולניסוח הצעת חוק זכויות יוצרים, והיה חבר בוועדה לעריכת קודיפיקציה של המשפט הפרטי.
ויסמן היה מרצה במכון להשתלמות שופטים ובמכון להשתלמות עורכי דין ושימש חבר מערכת בכתב העת "Israel Law Review".
בשנת 2001 הוענק לוויסמן פרס ישראל לחקר המשפט.
ב-2007 הוענק לו תואר יקיר ירושלים.
ויסמן נפטר ב-18 ביולי 2019, והובא לקבורה בהר המנוחות .
הותיר אחריו אישה - גלוריה, שהייתה ראש תחום החקיקה של המשפט הפלילי במשרד המשפטים, ושלושה ילדים.
הרב ד"ר אברהם יהושע טהון (לעיתים בתעתיק עברי המקובל כיום: טוֹן; בכתיב יידי: טהאָן; בכתב לועזי: Abraham Ozjasz (Osias) Thon; 13 בפברואר 1870, לבוב, גליציה המערבית – 11 בנובמבר 1936, תרצ"ז, קרקוב) היה עסקן, סופר, רב, הוגה דעות, פובליציסט ומנהיג ציוני בפולין.
ב-1891 לאחר שעבר מבחני בגרות למד באוניברסיטה של ברלין פילוסופיה וסוציולוגיה, ובמקביל החל בלימודי רבנות בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות.
כעבור ארבע שנים סיים את לימודיו בתואר ד"ר לפילוסופיה.
עבודת הדוקטורט שלו, שהתפרסמה ב-1895, הייתה בנושא "התפתחות עקרונות היסוד בפילוסופיה המוסרית של קאנט".
במהלך לימודיו היה פעיל בתנועת הנוער "ישראל הצעיר", שם הושפע מרעיונותיו של אחד העם.
טהון היה מעוזרי הרצל בהקמת ההסתדרות הציונית וסייע לו בהכנות לקונגרס הציוני הראשון, אך לא השתתף בו מפני שהוסמך באותה שנה לרבנות של קהילה בקרקוב, משרה שהעדיף על פני רבנות בגרמניה ולימוד הוראה באוניברסיטת ברלין.
בהמשך שימש כחבר המשלחת היהודית לשיחות השלום בפריס נשיא "תרבות" בפולין וחבר הסיים הפולני.
עוד במחצית הראשונה של שנת 1919 נתגלה טהון כאחת הדמויות המרכזיות ביהדות פולין.
הוא ייצג אותה בשתי חזיתות- בוועידת השלום בפריז ומעל במת הסיים הראשון בוורשה.
זמן קצר לאחר שנבחר לסיים יצא כסגן יושב ראש המשלחת של המועצה הלאומית היהודית בפולין, שבראשה עמד נחום סוקולוב, לפריז, על מנת להצטרף לוועד המשלחות היהודיות ליד ועידת השלום, שהתכנסה שם בתחילת 1919.
בוועידה דנו בין השאר במעמדם של המיעוטים הלאומיים במדינות הרב-לאומיות החדשות או המתחדשות כמו פולין.
טהון היה פעיל מאוד בדיונים הפנימיים של חברי "ועד המשלחות", שניסחו את הדרישות להבטחת הזכויות הלאומיות של יהודי פולין ברוח העקרונות של נשיא ארצות הברית דאז, וודרו וילסון.
כמו כן ניהל משא ומתן בנדון עם חברי "הוועד הלאומי הפולני" שייצגו בוועידה את ממשלת פולין.
בתחילת מאי 1919 חזר טהון לפולין, בימים בהם התחדש גל הפרעות ביהודים במקומות שונים ברחבי המדינה, לרבות קרקוב, בה עמד בראש קהילת ה"נאורים".
נקבר בבית העלמין היהודי החדש בקרקוב .
אחיו היה יעקב יוחנן טהון, פעיל ציוני.
על שמו נקרא מושב בית יהושע, וכן רחובות במספר ערים בישראל, בהן תל אביב-יפו, ירושלים, חולון ונתניה.
סבה ותכלית, [קרקוב: אחיאסף, תרס"ד].
מן המפלגה אל העם, [אודסה : אחיאסף, תרס"ז-ס"ח].
בנין וסתירה, [אודסה: אחיאסף, תרע"א].
דור המדבר, (אודסה: [חמו"ל], תרע"ג).
אונזער שטעלונג אין דער וועלט, לבוב: יודישע טוינבעהאלע, תרע"ג.
תיאודור הרצל (מיידיש: יוסף ליאן), ברלין: (דפוס איטצקאווסקי), תרע"ד.
הכתיות בישראל, ורשה: [חמו"ל], תרפ"ז.
לא זה הדרך, ירושלים: (השלח), [תרפ"ז?].
הרב יהושע זליג דיסקין (י"ד באדר ה'תרנ"ח; 8 במרץ 1898 – כ"ו בכסלו תשל"א; 24 בדצמבר 1970) היה רב והוגה דעות חרדי, ממקורביהם של החזון איש והרב יוסף שלמה כהנמן.
נולד בעיירה חסלוויץ' שברוסיה לרב שמעון משה דיסקין, רבה של לכוביץ', בעל "מדרש שמעוני", שהיה דרשן ידוע ברוסיה, ולשרה, בת הרב אליהו בכרך מחסלוויץ, בעל שו"ת "בכורי האביב".
בצעירותו קיבל חינוך תורני והוסמך לרבנות.
בשנת תרפ"ו (1926) נישא למרים לאה, בת הרב שמעון יוסף ליפשיץ מאמצ'יסלב.
לאחר נישואיו כיהן כרב בעיר פריאסלב.
פעל במחתרת להקמת חדרים וישיבות ברוסיה הסובייטית.
השלטון הסובייטי חשף את פעילותו והוא נאסר פעמיים וישב בכלא הסובייטי.
בשנת תרצ"ד (1934) עלה לארץ ישראל עם אשתו ושלושת ילדיו.
התוודע אל החזון איש והיה ממקורביו.
בשנותיו הראשונות לא שימש בתפקיד תורני או רבני ולמחייתו עבד כמנהל חשבונות.
עם זאת, מדי שבת נהג לדרוש בקביעות בבית הכנסת הגדול בתל אביב.
בשנת תרצ"ז החל לכהן כמורה בסמינר שרנסקי בתל אביב.
בשנות ה-40 היה דורש באופן קבוע בסעודה שלישית בבית הכנסת הגדול בתל אביב.
בשנת תש"ז (1947), בעצת החזון איש, קיבל על עצמו את משרת הרבנות במושבה פרדס חנה, לאחר עזיבת הרב הקודם צבי יהודה מלצר, שהתמנה כרבה של רחובות.
הרב דיסקין כיהן בתפקידו למעלה מעשרים שנה והיה אחראי על כל ענייני הדת בפרדס חנה.
בשנות המדינה הראשונות הוא דאג לכשרות במחנה העולים בפרדס חנה.
היה חבר הנהלת מדרשית נעם שפעלה בפרדס חנה.
שמו עלה לכותרות בשנת 1957 בגלל הקפדתו שלא לקבור גויים בבית הקברות היהודי.
בשנת 1962 התפרסם שוב בגלל סירובו לחתן יהודים עם בני קהילת בני ישראל מהודו.
מאז שנות הארבעים היה מקורב מאוד לרב יוסף שלמה כהנמן וסייע לו במוסדותיו השונים.
בזקנותו פרש מן הרבנות והתיישב בבני ברק, ובה נפטר.
נקבר בבית הקברות שומרי שבת.
הרב דיסקין הרבה לפרסם מאמרי תורה והגות בבמות חרדיות שונות, בין השאר ב"המודיע", ב"דגלנו", ביטאונם של צעירי אגודת ישראל, ובירחון "בית יעקב", ביטאונה של תנועת בית יעקב בארץ ישראל.
היה נשוי למרים לאה (לבית ליפשיץ).
הרב שמעון משה - מראשי ישיבת קול תורה ומחבר ספר משאת המלך (נפטר בט"ז תמוז תשנ"ט)
הרב יוסף - מראשי ישיבת תפארת ציון (נפטר בו' שבט תשע"ו)
הניה רחל - אשת הרב גרשון אדלשטיין, ראש ישיבת פוניבז' ונשיא מועצת גדולי התורה (נפטרה בי"ד תשרי תשס"ב)
יהושֻע יהושֻע הוא סרט קומי ישראלי משנת 1988 בבימויו של אבי כהן ובכיכובו של אברי גלעד.
התסריט של יצחק גינסברג הציג עלילה הזויה ופרועה בעלת דיאלוגים ייחודיים, סצנות סקס מונפשות (אנימציה: טלי ואן דר ואודן), וקריינות של אברי גלעד, הגיבור הראשי, שמוסיף תיאורים ספרותיים זולים לעלילת חייו.
הסרט זכה לאהדת הקהל ולהצלחה קופתית יחסית – צפו בו בקולנוע כמאה אלף צופים.
כשיהושע יהושע היה פעם ילד, הוריו, ששיחקו בהצגות בתיאטרון, הזניחו אותו, וכך זה היה כל ילדותו.
כיום הוא בשנות העשרים לחייו (אברי גלעד) ואין לו כלום מלבד דירה שכורה בתל אביב, מכונת הכתיבה שלו, אותה הוא מכנה "אינגה", העובדה שהוא בתול, ועבודתו בלהוציא לאור ספרים פורנוגרפיים אצל ה"מו"ל" שלו סמי כהן מ"כהן ובניו" (דוד מונשיין).
יום אחד הכל משתנה, כשכהן מחליט לצוות ליהושע את בועז סלע (מתי סרי), טייס מילואים וג'יגולו צמרת, לכתוב את האוטוביוגרפיה שלו ולפרסם אותו.
תחילה נרתע יהושע מהרעיון, אך כהן משכנע אותו לעשות זאת, והוא מסכים.
בדירתו של בועז מתחיל יהושע לכתוב במלוא המרץ ויעל קופצת לביקור קצר בועז לוקח הפסקה והשניים מתנשקים בעוד יהושע מביט בהם מהצד ומקנא בהם.
וכך במשך ימים שלמים יהושע כותב את האוטוביוגרפיה של בועז בעוד בועז מתחיל תהליך של חזרה בתשובה וקרבה לדת.
יהושע ויעל נפרדים מבועז לשלום ויעל חוזרת אל בית הוריה ומזמינה את יהושע לבקר אצלה.
כעת הפך יהושע לידיד של יעל.
בבית הוריה של יעל פוגש יהושע את אחיה הקטן של יעל (מיכה אלמוג) גאון מחשבים, שמתחיל גם לחבב את יהושע יותר מאשר יעל.
כשיעל חוזרת לביתה היא מחליטה שבועז מת מבחינתה ומספרת ליהושע שהתחילה מערכת יחסים עם צחי (דווי כהן) בעל המסעדה הסינית שבה עובדת יעל יהושע חוזר לביתו מאוכזב.
כשיעל מבקרת אצל יהושע היא שואלת אותו על בועז ויהושע מספר לה שעדיין הוא לא שמע ממנו כלום יעל הולכת לביתה ויהושע מחליט לכתוב פנטזיה מינית הומוריסטית משלו תחת הכותרת "אהובתו של הג'יגולו".
הפנטזיה נגמרת ויהושע מתעורר ומתקשר ליעל אך אחיה עונה במקומה והוא מחכה שיהושע יכתוב גם עליו ביוגרפיה משלו ויהושע מתחיל לכתוב.
הביוגרפיה נגמרת ובעלת דירתו האכזרית של יהושע גברת פפרשטוק (אלישבע מיכאלי) לוחצת עליו לפנות את הדירה וכשחוזה השכירות שלו אוטוטו נגמר.
כשיהושע מבקר אצל יעל יהושע מכיר את הוריה ויעל מתרשמת מכתיבתו של יהושע ומספרת לו כשהיא הולכת להתחתן עם צחי והוא חייב להציל אותה מידיו ובכך לבטל את החתונה.
צחי שומע זאת ומחליט לסלק את יהושע מהבית ובכך מפסיק את יחסיו הידידותיים עם יעל.
יהושע ממציא סוף אחר לפנטזיה שלו בה הוא מצליח לפתוח את חגורת הצניעות, ולשכב עם יעל לאחר מכן הם יושבים במיטה מעשנים סיגריה צוחקים ונהנים, יהושע קורע את הדף לגזרים והסוף האחר בוטל.
יהושע מגיע להליקופטר של בועז ומספר לו כשיעל מתחתנת עם צחי ושהוא חייב את עזרתו בחטיפתה של יעל ובועז מסכים, יהושע חוזר לביתו אך החוזה שלו נגמר ופפרשטוק החליפה את המנעול של הדירה שלו וסוטרת על פניו ויהושע הופך לחסר בית.
האח הקטן של יעל מספר לו על תוכניתו להפיל את החתונה, ולחטוף את יעל, ויהושע מקבל מכהן את מכונית הספורט שלו אך נכשל בניסיון החטיפה של יעל.
אך כל זה הוא סיפור דמיוני של יהושע על מנת להעביר את הזמן בדירתו כשהוא כבר חסר כל ומזמין את המספר המצונן והמשופם (אברי גלעד בתפקיד כפול) לשתות איתו קפה במהלך הקפה יהושע מבקש ממנו להחזיר את מכונת הכתיבה שלו לידיו אם הוא נתקל בה במקרה.
הסרט נפתח בשיר "יהושע יהושע" על רקע הנפשה של בננות והצגת הקרדיטים.
השיר נכתב על ידי יצחק גינסברג, הולחן על ידי עדי רנרט ובוצע על ידי אלון אולארצ'יק וגני תמיר.
אברי גלעד - יהושע יהושע/המספר
מתי סרי - בועז סלע
מיכה אלמוג - אחיה הקטן של יעל
דוד מונשיין - סמי כהן מ"כהן ובניו"
אלישבע מיכאלי - גברת פפרשטוק, בעלת הבית של יהושע
ענת דולב - מנחה בטלוויזיה
יעל דן - מנחה בטלוויזיה
יהושע השל שור (בכתיב שנהג בזמנו: העשיל, בראשי תיבות: יה"ש, גרמנית: Osias Heschel Schorr; 18 בספטמבר 1818 – 2 בספטמבר 1895) היה סופר ומלומד איש חכמת ישראל, מייסדו ועורכו של כתב-העת 'החלוץ'.
שור נולד בברודי לשלום שכנא ולשרה לאה לבית ביק.
הוריו השתייכו לאליטה המסחרית של העיר, שהייתה כר פורה לפעילות ההשכלה.
בגיל ארבע-עשרה נסע עם גיסו אביגדור גרינברג לז'ולקיב ופגש בר' נחמן קרוכמל.
רנ"ק אף נתן לו לקרוא בכתב-היד של 'מורה נבוכי הזמן'.
לאחר מכן למד ביחד עם בנו, אברהם קרוכמל, תחת הרב שלמה קלוגר.
בתקופה זו התחבר גם עם הסאטיריקן יצחק ארטר, שמסגנונו הספרותי שאב רבות, וכבר בגילו הצעיר החל לעסוק בכתיבה ובחכמת ישראל.
בעקבות ארטר, נמשך לאגף הרדיקלי של ההשכלה הגליציאנית.
בשנה בה נפגש עם רנ"ק החל בהתכתבות ענפה עם שד"ל באיטליה, שהעריך את הצעיר אך נזף בו לעיתים.
עזרא שפייזהנדלר איתר סימן ראשון לקיצוניותו של שור במכתב מתרה ששלח לו שד"ל ב-1837, לגבי מאמר שתכנן הצעיר להגיש ל'כרם חמד'.
הוא הזהירו מפקפוק בהישארות הנפש ובהיות התורה מן השמים.
הטור לא התפרסם, כנראה עקב סירובו של העורך שלמה יהודה רפפורט להוציאו לאור.
באותה תקופה התמנה רפפורט לרבה של טרנופול, והחל לאמץ עמדה שמרנית במופגן.
מהלכו הביא לקפאון בהוצאת 'כרם חמד' וקומם עליו את שור וארטר.
השניים החלו לתכנן הוצאת כתב-עת משלהם.
בינתיים, כתב יה"ש טורים ל'אלגמיינה צייטונג דס יודנטומס' בפרוסיה.
הוא חיברם בעברית, השפה הספרותית שהעדיף כל חייו, והם תורגמו לגרמנית.
בין היתר, תקף את 'בוחן צדיק' מאת יוסף פרל, ממנהיגי הסיעה הימנית בהשכלת גליציה ששי"ר נמנה עם מקורביו.
שור כתב גם ל-Israelitischen Annalen של יצחק מרדכי יוסט.
באחד ממאמריו החשובים הראשונים שם, "העימות הנוכחי בין סמכות לביקורת" מ-1839, ניסה להבהיר את עמדתו לגבי היחס לדת בימיו.
הוא כתב כי יש להבין שהתורה שבעל פה פותחה בידי בני-אדם, ואף כי חוברה בכנות ומתוך צורכי זמנה, הדבקות בה הפכה עתה לעול כבד ויש לתקנה.
כמו כן שיבח את הרבנים הרפורמים בגרמניה והציג את טיעוני שד"ל לגבי המשנה והתלמוד, לפיהם חוברו לא כדי להוות קבצים מחייבים לכל הזמנים אלא כאוסף דיונים שמתוכו יכלו בני הדורות הבאים להסיק ולבחור עמדות.
הוא ביקר גם ניסיונות להציע שינויים על בסיס הלכתי, בכתבו שהשמרנים יהנו תמיד מיתרון מובנה בחזית זו: "ומה הטעם להביא אמרה אחת בתלמוד, כשהם יכולים להביא רבות נגדה?" תחת זאת, דרש לחשוף את השגיאות והסתירות בגמרא כדי להוכיח "מעבר לכל ספק שזוהי יצירתם של בני-תמותה!"
באותו גיליון כתב ש"החשש מכך שבחינת התלמוד תערער את יסודות הדת מוטעה.
היא אינה צריכה להרוס את כל המבנה, ובאותה מידה אין להשליך את הישן רק בשל היותו ישן.
התשוקה הבלתי-מרוסנת לחדש לא תביא שום דבר טוב בפני עצמה.
אך עליה לעורר בדיקה מקפת.
היכן שקיים נזק, יש לתקנו...
מדוע שלא ניפטר מהרקב ונדבק אך בעקרון הטהור?" לשיטתו, התנאים חוקקו בצדק תקנות לתקופתם, אך הסילוף והעיוות בתושב"ע החל בקביעה כי אין בית דין יכול לבטל מעשה חברו עד שיהיה גדול ממנו בחכמה ובמניין.
לגבי השולחן ערוך הוסיף כי הוא בעייתי עוד הרבה יותר מן המשנה, ומכיל הלכות מומצאות וחסרות בסיס.
בהמשך פרסם אצל יוסט גם מתקפה נשכנית על "בית יהודה" ליצחק בר לווינזון, שסקר את תולדות היהדות באופן שהיה אוהד מדי למה שהגדיר כאמונות תפלות.
לווינזון נעשה ליריבו המר לשארית חייהם.
ככלל, הפגין שור עוינות קשה כלפי כל מי שתפש כפשרן ולא רדיקלי דיו.
מנגד כיבד את יושרתם של שומרי המסורת הדוגמטיים, כרבו הקנאי קלוגר.
באותה שנה נשא יה"ש לאישה את נעמי ציסלה לנדוי, בתו של אחד מעשירי ברודי.
היה להם בן אחד, יעקב.
ב-1840 הפסיק לפרסם ב-Annalen כשיוסט ייסד ירחון עברי, 'ציון'.
בין היתר, הוציא שם שור סקירה קצרה על החכם הסיציליאני אהרן אבו אלרבי, שהוא אהד את העזתו במחלוקת על הרבנים שקדמו לו.
ציון נסגר ב-1842, ובתשע השנים שלאחר מכן שור כתב רק ארבעה מאמרים.
הירידה בתפוקתו הספרותית נבעה גם מההשקעה הכושלת של כספי הנדוניה שקיבל בחתונתו, שגררה אותו למצב כלכלי קשה.
כמו כן הסתכסך עם עורך 'כרם חמד' החדש, שניאור זק"ש, שתקפו על זלזולו ברבנים ובמסורת.
מ-1841 עמד בקשר קרוב עם מנהיג תנועת הרפורמה בגרמניה, אברהם גייגר, ונעשה למעריצו הנלהב.
עם זאת השניים חלקו לגבי מעמדה של העברית החדשה: גייגר דחה את השימוש בה והעדיף גרמנית, כשהוא מביא את גדולי ספרד שכתבו ערבית כתנא דמסייעא, בעוד שור דבק והתעניין בשפה המתחייה כיתר משכילי גליציה – סביבה מסורתית בה עדיין ידע רק מיעוט לקרוא אותיות לטיניות.
כתביו בעברית נפוצו מזרחה לרוסיה, ואפשרו לצעירים יהודים להיחשף לביקורת הדת הקיצונית בשפה נגישה.
ב-1848 שב והתייצב מבחינה כספית, כשהצטרף לעסקי ממכר החלב והצמר של גיסו.
באותה שנה היה חבר ועדת הבחירות של ברודי, העיר היחידה ששיגרה נציג יהודי לרייכסראט.
היה זה יצחק נח מנהיימר.
כמו כן פעל בשיתוף עם הרב אברהם כהן מלמברג, שנרצח לאחר מכן, כדי לבטל את המס על הנרות והבשר הכשר שנגבה על ידי חוכרים יהודים עשירים.
הרושם שעשה אביב העמים הניע את שור, ארטר וידידיהם לשוב לתוכנית לייסד כתב-עת.
ב-1852 יצא הגיליון הראשון של 'החלוץ'.
'החלוץ' עסק בריש גלי בחליי החברה היהודית, כמו עוני ונחשלות, תקף את הרבנים כבורים שונאי קדמה ועסק בבחינה ביקורתית מאוד של הספרות ההלכתית.
שור נזף ברבנים על כך שהם מסרבים לאשר עוד היתרים שונים לעקוף את איסורי השבת, דבר שפגע ביכולת הפרנסה של הציבור, והצהיר על הצורך ל.
'החלוץ' יצא בהפסקות ארוכות וסבל במהרה מאופיו הסמכותני של שור, שהתקשה להסתדר עם יתר הכותבים.
אברהם קרוכמל נטש בטרם פרסום הגיליון החמישי ב-1860. אפילו ידידו גייגר, שפרסם שישה מאמרים מעל הבמה, הפסיק לתרום שנה לאחר מכן.
למן הכרך השביעי שיצא ב-1865 (ארבע שנים אחרי קודמו) נעשה העיתון לביטאונו של יה"ש ותו לאו.
הוא התייאש גם מיכולתו להניע שינוי כלשהו בסביבה הגליצאית הנחשלת, והתמקד בהצגת דעותיו הקיצוניות לשמן.
עוד יותר מהרבנים המסורתיים שגינה כנבערים, תקף במספר טורים סאטיריים את שי"ר, פרנקל, צבי הירש חיות ו"הרבנים הממוצעים" הדומים להם, שהיו מודרניים אך עמדו על הצורך בהתנהלות שמרנית.
טיעונים דומים הפנה כלפי המשכילים המתונים ברוסיה, כמו אליעזר צווייפל.
הבוז שהפגין כלפי שי"ר הוביל לחילופי האשמות חריפים ביניהם בעיתונות בשנות ה-60. כמו כן הוסיף שור לפרסם רבות אודות ההשפעות הזורואסטריות שאיתר בהליכות היהדות והאופן בו התפתחו מצוות שונות לאורך ההיסטוריה.
הבוטות שאפיינה את כתיבתו הובילה את רפאל קירכהיים לכנות את יה"ש בשם "וולטר איש גליציה." אפילו הרדיקליים באזורו נטשו אותו, והוא נותר מבודד לחלוטין.
בשנות ה-70 כתב רבות לעיתון 'עברי אנוכי'.
שור, העיר שפייזהנדלר, תמך בבחירת מועמדים יהודים לרייכסראט והתקומם כנגד בני עדתו שלא עשו כמוהו.
מסירותו לעברית ועיסוקו בפוליטיקה של עמו בחבל הארץ שיקפו תפישה בוסרית של לאומיות יהודית, שהחלה להתפתח באיטיות באזור.
בכך היה שונה מאוד מהרפורמים בגרמניה, שחלק רבות מדעותיהם: מבחינה זו סימל את קו פרשת המים בין מזרח למערב, כשבכל אחד מובילה התפרקות המסורת הדתית הישנה לתוצאות אחרות, כמעט קוטביות.
עם זאת, התנגד לפרץ סמולנסקין אותו ראה כרומנטי מדי, וגם לחיבת ציון.
ב-1879 עוד הספיק לתקוף בחריפות את הארגון האורתודוקסי החדש 'מחזיקי הדת'.
שנות ה-80 סימנו את נטישת החזית הדתית על ידי המשכילים וקצה של תנועתם בכלל.
גם אנשים שראו עצמם כתלמידי שור וקראו את 'החלוץ', דוגמת משה ליב ליליינבלום ויהודה לייב גורדון, נסחפו לפתרונות חילוניים לסוגיות היהודיות של זמנם.
בארצות הברית, הייתה לו השפעה על הרב הרפורמי ברוך אריה פלזנטהל וחוג קטן שהתקבץ סביבו.
יה"ש מת ב-1895. בהלווייתו ספד לו הדוקטור בנימין זאב הרצל.
הרב יהושע זליג תרשיש סג"ל מקלם (ר' זעליג'ל קֶלְמֶר; ~ה'תרכ"ב, 1862 - ט"ז בתשרי ה'ת"ש, 29 בספטמבר 1939) היה רב וראש ישיבה, למדן ודרשן ליטאי שהתפרסם בקרב יהודי ליטא כצדיק ופרוש.
יהושע זליג, לעיתים זליק, נולד בקובנה לרב ישעיה בינוש הלוי תרשיש.
הוא נישא למרים בת של רבי שלמה זלמן זיו-הורביץ רבה של קורטביאן, גיסו הסבא מנובהרדוק בחר בו כחתן לאחותו היתומה והוא שימש בתקופת נישואיו הראשונה כרבה של קורטביאן על מקומו של חמיו כתשע שנים.
הוא כיהן כרב בעיירות קטנות נוספות, אך בשלב מסוים בחר לעזוב את הרבנות.
ב-1890 נשלח ביוזמת גיסו על ידי רבי יצחק אלחנן ספקטור לייסד ישיבה בעיר ברדיצ'ב ולעמוד בראשה.
פתיחת הישיבה, לימים אחד הסניפים הגדולים של ישיבת נובהרדוק, זכתה לתמיכתם ולסיועם של הדיינים המקומיים ר' יוזפא אפרתי ור' דוד אורטנברג.
התפרסם ביושרו המוסרי, וביחסו הלבבי לכל אדם, אלו הקנו לו בקרב האוכלוסייה היהודית והגויית בסביבת מגוריו שם של קדוש.
בראשית דרכו התלהב מרעיונות חיבת ציון ונהג לעבור בין בתי הכנסת ולנאום למען הרעיון הציוני, בשלב מסוים למד כי הציונות מכילה גם תפיסת עולם תרבותית רחבה יותר מרעיון השיבה לארץ ישראל עצמו, והשתכנע מדעתם של רבנים חרדים נגד הציונות, הוא החל לנאום נגד התנועה הציונית.
נראה כי בשבתו מאוחר יותר בקלם (אחרי 1894) שב ונעשה מתומכי הציונות ואף תרם מכספו לקק"ל.
בשנת ה'תרצ"ג, 1933, עלה לארץ ישראל עם משפחתו, והתגורר בשכונת אחווה בירושלים עד פטירתו ביומו השני של חג הסוכות ה'ת"ש, 29 בספטמבר 1939. נקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
בנו ר' אליעזר יהודה לייב היה רב בגרמניה בבחרותו ונמלט לאנגליה לפני מלחמת העולם השנייה, אחר כך היגר לארצות הברית וכיהן כדיין בקהילת הרב ברויאר בוושינגטון הייטס
בנו ר' פרץ היה נכה כל ימיו ומרותק לכסאו, למרות נכותו עסק בתורה וחידש חידושים ורעיונות.
הוא נפטר בירושלים בשנת ה'תשי"ד.
בנו משה צבי תרשיש נפטר בט' בסיוון ה'תשמ"ד ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
חתנו, הרב יעקב אבלסון רבה של לאצקאווע, נספה בשואה.
בתו בתיה נישאה לרב אפרים מיכאל גרבר, רבה של ארזווילקי.
הוא עלה לארץ ישראל, התגורר בכרם אברהם בירושלים והיה חבר מכון הרי פישל בעיר.
הוא חיבר את הספר "הגיון התלמוד".
בסוף ימיו התגורר בקריית ישיבת פוניבז' בבני ברק, טבע למוות בזיכרון מאיר בשנת ה'תש"ד.
בתו חנה פעשא (נפטרה ה'תשנ"ח) עלתה בבחרותה לארץ ישראל, נישאה לרב אברהם דוב אברמסון (נפטר ה'תשל"ז, 1977), תלמיד ישיבת נובהרדוק שהמשיך את לימודיו בישיבת 'בית יוסף' בתל אביב.
בשנת ה'תרצ"ט ירדו לארצות הברית.
הם חזרו לישראל כעבור שנים, בעקבות ילדיהם.
יהושע השל פרבשטיין (20 בפברואר 1870 – 28 באוגוסט 1948) היה מנהיג ציוני בפולין בין שתי מלחמות העולם, נשיא ההסתדרות הציונית, מנהיג תנועת המזרחי ונשיא קרן היסוד בפולין, נציג הסיים הפולני וחבר מועצת עיריית ורשה והנהלת הסוכנות היהודית.
נולד בכ"ה בשבט ה'תר"ל בוורשה לר' שמואל זאב, סוחר מצליח ובן תורה מיוחס, בנו של הרב משולם זלמן אשכנזי רבה של העיר לובלין ומחבר הספר בית משולם, ונכד של החכם צבי.
אמו, גיננדל אלקה הייתה בתו של רבי ישראל יונה הלוי לנדא רבה של קמפנו ומחבר ספרים פורה.
בצעירותו קיבל חינוך תורני וכללי, סיים את האקדמיה למסחר בוורשה, בה רכש הבנה בבנקאות וכלכלה לצד ידע עשיר במחשבת ישראל.
בצעירותו נתפס לרעיון חיבת ציון וכסטודנט ארגן חוג דורשי ציון באקדמיה.
לאחר סיום לימודיו חבר לאנשי הציונות הדתית ותמך ברעיונם.
השתתף בקונגרס הציוני העולמי הראשון בבזל ושם נדלקה בו לדבריו .
בקונגרס עצמו יזם פרבשטיין דיון בדבר יחסה של התנועה הציונית לדת.
דיון שגרר את תשובתו של בנימין זאב הרצל שהבהיר כי הציונות לא תפגע בהכרה השתית של שום חוד ביהדות.
לאחר הקונגרס, ביקש חברים לעמדתו וכך מצא את מקומו בין ראשוני המתארגנים לייסוד תנועת המזרחי.
הוא השתתף בוועידה העולמית הראשונה של המזרחי בפרשבורג ב-1904 והיה חבר הנשיאות בשתיים מוועידות ההמשך.
בעקבות הקונגרס הציוני העשירי שהתקיים בבזל ב-1911 ונסוב סביב ההחלטה לעסוק בנושאי תרבות, עמדה שהייתה מנוגדת למזרחי והביאה למתיחות רבה עם הצירים הדתיים, והובילה חלקים מהמזרחי לפרוש מהתנועה הציונית, פרבשטיין פעל בכל המאמצים למנוע את הפרישה כשהוא טוען:.
עיסוקיו של פרבשטיין היו בענייני כלכלה וכספים, אך חלק נכבד מעבודתו הקדיש לעבודה ציבורית.
בשנים 1908–1918 היה נשיא ההסתדרות הציונית בפולין.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה התבלט בחיים הציבורים, ועם כיבוש ורשה בידי הגרמנים ב-1916 נבחר לעיריית ורשה ושימש בתפקיד זה עשר שנים.
בשליחות העירייה נסע לשווייץ ולדנמרק כדי להסדיר אספקת מזון לבתי חולים.
תודות לקשריו עם אישים מחוץ לפולין הצליח במשימתו.
היה פעיל לטובת רבבות הפליטים היהודים שגורשו ממחוזות הספר בפקודת הממשל הרוסי וביקשו מקלט בורשה.
פרבשטיין הצליח לפעול להאריך להם אשרת שהיה.
הועמד בראש ועד העזרה לנפגעי המלחמה וניהל את חלוקת הסיוע מטעם הג'וינט ואף יזם הקמת ועדים שכאלו בערים אחרות.
לאחר המלחמה כשההסתדרות הציונית בפולין קיבלה אישור לפעול בגלוי התייצב בראשה, אך בהמשך פרש מתפקידו והתרכז בהנהגת המזרחי.
ב-1918 נבחר לנשיא המרכז העולמי של המזרחי בפולין וב-1921 אף נבחר למרכז העולמי של המזרחי, תפקיד שבו שימש שנים רבות.
עסקנותו הלכה ודחקה את עיסוקיו הפרטים.
שנים מספר שימש יו"ר 'אגודת הסוחרים היהודיים בפולין'.
בשנת 1919 נבחר כציר ביאליסטוק לסיים הפולני הראשון ולחם בו נמרצות לזכויות היהודים ונגד קיפוחם בחיים הכלכלים.
שנה לאחר מכן נבחר לוועד הפועל הציוני הגדול שבו שימש כסגן נשיא.
בשנים 1922–1923 היה חבר הדירקטוריון של קק"ל.
משנת 1927 כיהן כנשיא קרן היסוד בפולין עד לעלייתו לארץ ישראל.
היה ממייסדי מוסדות המזרחי בפולין ואף נמנה עם מייסדי בית המדרש לרבנים "תחכמוני" בורשה ואף שימש נשיא הנהלתו.
ב-1931 נבחר כנציג המזרחי בהנהלת הסוכנות ועלה לארץ ישראל עם משפחתו.
שנתיים עמד בראש המחלקה למסחר ותעשייה של הסוכנות, יזם תנועת תיירים בעלי הון מפולין לארץ, במגמה לעלותם בהמשך ואף השיג הקלות מהממשלה הפולנית.
פעולה זו נתקלה במכשולים מצד הוגים ציונים רשמיים שהתנגדו לעלייה 'בורגנית'.
ב-1933 פנה אליו עבדאללה הראשון, מלך ירדן באמצעות שליח מיוחד והציע להחכיר לו שטח אדמה גדול בעבר הירדן המזרחי עבור התיישבות יהודית.
פרבשטיין ועמיתו מהנהלת הסוכנות עמנואל ניומאן נפגשו עם האמיר למשא ומתן ואף חתמו עם על הסכם שבו נאמר כי הקרקע להתיישבות נועדה "לפועלים יהודים".
אך בסופו של דבר העניין לא יצא לפועל, בשל התנגדות מבית ומחוץ.
ב-1933 עזב את הנהלת המזרחי וסייע לפיתוחו של בנק המזרחי ואף הוצב בראש הנהלתו.
גם עשה לביסוס הכספי וקידומו של בית החולים ביקור חולים בירושלים שבו היה חבר הנהלה ויו"ר עד 1945 עם הפסקות קלות.
בהגיעו לגיל שבעים וחמש נבחר לנשיא הכבוד של קהילת ירושלים לשארית חייו.
לרגל יובלו הופיע לכבודו קובץ בשם עסקן למופת ובו מאמרים ומכתבים לתולדותיו ועוד דברי הערכה.
כשהגיעו השמועות על השואה והשמדת יהודי אירופה חרב עליו עולמו.
במצב גופני רעוע טס לפולין לראות את החורבן ולעודד את השרידים.
אחיו הבכור, דוד צבי פרבשטיין, למד בשווייץ, השתקע שם, היה הנציג היהודי הראשון בפרלמנט שם ונמנה עם מנהיגי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של שווייץ.
יהושע השל פרבשטיין נפטר בכ"ב באב ה'תש"ח ונטמן בירושלים.
על שמו רחוב בשכונת קריית משה בירושלים.
יהושע נישא לביילה גיטל גוטה פרבשטיין, ולהם שלוש בנות.
הרב יהושע שלמה ון דייק (נולד בשנת תש"ל, 1970) הוא ראש ישיבת איתמר.
רב היישוב רמת מגשימים לשעבר.
אביו, ד"ר יהודה ון-דייק, שימש כמנהל מחלקת הגריאטריה במרכז הרפואי שערי צדק.
למד בישיבת ירושלים לצעירים, ולאחר מכן כ-10 שנים בישיבת מרכז הרב ו-3 שנים בכולל דולב-טלמונים, והיה תלמידם של הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, הרב שאול ישראלי, הרב יעקב אריאל, הרב צבי טאו והרב אביגדר נבנצל.
הוסמך לרבנות בשנת תשנ"ז על ידי הרבנות הראשית ובשנת תש"ס קיבל כושר רב עיר על ידי הרב אליהו בקשי דורון והרב ישראל מאיר לאו.
שימש מספר שנים כר"מ במכינה קדם-צבאית בני דוד ובבית מדרש לבוגרי צבא ביישוב עלי.
החל משנת תשס"ג ועד לשנת תשפ"ב כיהן כרב היישוב רמת מגשימים ולימד במכינה קדם-צבאית קשת יהודה, בישיבת הגולן ובמדרשת נוב לבנות.
משנת תשע"ז מונה, בנוסף, לראשות הישיבה הגבוהה באיתמר – כממשיכו של הרב אביחי רונצקי (הרבצ"ר לשעבר) שייסד את הישיבה ועמד בראשותה עד סמוך לפטירתו.
תחומי ההוראה שלו הם גמרא בבקיאות ובעיון, הלכה, כתבי הרב קוק, תנ"ך, פרשת שבוע, מוסר והדרכת חתנים.
ממייסדי תלמוד תורה גולני שבחספין שברמת הגולן וממייסדי אולפנת קצרין.
חבר מרכז בארגון ליב"ה וברבני דרך אמונה ומרבני ארגון חותם, וחבר בארגון נאמני הרבנות הראשית.
על ספר השו"ת שלו 'מבשן אשיב' זכה בפרס הרב ישראלי לשנת תשע"ה.
מעביר שיעורים בכנסים מרכזים כמו ימי הלימוד בתנ"ך בגבעת שמואל ובניין שלם.
פרסם מאמרים בכתבי העת "תחומין", "צהר" ו"האוצר" ו"אסיא".
בשנים האחרונות מעביר שיעורים מדי שבוע ברדיו כאן מורשת.
מבשן אשיב: שאלות ותשובות ובירורי דינים.
בספרים הסכמות מהרב אברהם דב אוירבך אב בית דין טבריה, הרב אביגדר נבנצל, הרב יעקב אריאל, הרב שלמה משה עמאר, הרב יצחק יוסף והרב דב ליאור.
באר ראי: עיון בפרשת השבוע לאור תורת הראי"ה קוק.
חמישה כרכים על התורה בהוצאת ישיבת איתמר, תשפ"ב.
בספרים הסכמות מהרב יעקב אריאל, הרב צבי טאו, הרב דב ליאור והרב אביגדור נבנצאל.
נשוי לדניאלה (בתם של נעמי ופרופסור משה גמרי – ראש מחלקת MRI בבית החולים הדסה עין-כרם), להם 7 ילדים והם מתגוררים באיתמר.
יהושע יהלום (28 ביולי 1943 – 11 באוקטובר 1973) היה קצין צה"ל, אשר לחם בחזית רמת הגולן במלחמת יום הכיפורים, שבה נהרג.
הוא עוטר על לחימתו בעיטור המופת.
יהושע (שוקה) פינקלשטיין נולד בקריית מוצקין.
בגיל העשרה, עבר לבדו לקיבוץ מעוז חיים.
הוריו הצטרפו לקיבוץ אחרי כמה שנים.
ב-1961 גויס לצה"ל, עבר קורס קציני חיל רגלים, קורס קציני חרמ"ש וקורס מפקדי פלוגות שריון.
השתתף כאיש מילואים במלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה.
יהלום עבד בענף הכותנה במעוז חיים ועמד להתחיל ללמוד בפקולטה להנדסה בטכניון.
בפרוץ מלחמת יום הכיפורים היה מפקד פלוגת ג'יפים בגדוד הסיור 134 שבחטיבה 179. יחידתו עסקה בהכוונת הטנקים לעבר האויב ובפינוי נפגעים.
לאחר שנפגעו מפקדי פלוגות רבים בחטיבה יהושע הבין שעליו להילחם כשריונר, מצא פלוגת טנקים במנוחה, דרש ממפקד הפלוגה ללמד אותו את טנק הצנטוריון (שוט) ואיך נלחמים.
אחרי כארבע שעות הדרכה, דרש יהלום לקבל פיקוד על פלוגת טנקים.
בקשתו לא נענתה ואף על פי שלא הייתה לו הכשרה מקצועית מתאימה הוא אסף שאריות של טנקים וצוותים, הקים בעזרתם פלוגת שריון ועלה לרמת הגולן ונלחם כשהוא ממלא את תפקידו היטב.
את האישור הפורמלי הוא קיבל בקשר במהלך הקרבות.
ב-11 באוקטובר השתתפה פלוגתו של יהלום בקרב ההבקעה של אוגדה 210. הוא הוביל את הפלוגה לעבר הכפר חאן ארנבה תחת אש ארטילרית כבדה.
בקרבת קו ההגנה הסורי הקדמי נפגע הטנק של יהלום והוא נהרג.
לאחר המלחמה הובא יהלום לקבורה בקיבוצו, מעוז חיים.
על יוזמתו, נחישותו, ואומץ ליבו, עוטר לאחר מותו, בספטמבר 1975, בעיטור המופת.
שמו של יהלום הונצח על גבי מספר אנדרטאות, בהן אנדרטת יד לשריון, אנדרטת גדוד 134 בעין זיוון, אנדרטת נופלי הטכניון והאנדרטה בקיבוצו.
רבי יהושע השל שפירא (?
- תרס"ח, 1908) היה רבן של שאקי ושצ'וצ'ין ונשיא כולל סובאלק-לומז'ה.
נולד באוגוסטוב שבפרוסיה, לרב דוב בר שפירא.
אחיו הגדול היה רב העיר אוגוסטוב (ולימים רבה של מזריטש) רבי ישראל איסר שפירא (מזריטש).
למד אצל רבי משה יהודה ליב זילברברג מקוטנה, מחבר "זית רענן".