tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עניין השימוש ברוגלות נוגע גם לנתניהו, מאחר שנחשף כי שניים מעדי התביעה במשפטו וכן אנשים מסביבתו הקרובה, הודבקו ברוגלה, ולפיכך היועצת המשפטית לממשלה סברה כי ראש הממשלה נתניהו מצוי בניגוד עניינים.
בשל חשש זה, לא נכח נתניהו בדיון ובהצבעה.
ב-3 בספטמבר 2023 הוועדה זימנה את היועצת המשפטית לממשלה גלי בהרב-מיארה לפגישה הראשונה של הוועדה, לצורך התייעצות עימה, טרם תקבע את סדר הדיונים בוועדה ואופן עבודתה.
בהרב-מיארה סירבה להופיע בפני הוועדה ונימקה זאת בבג"ץ שתלוי ועומד נגד הוועדה וכן בלו"ז הצפוף שלה.
כנגד הקמת הוועדה הוגשה עתירה לבג"ץ על ידי ראש השב"כ לשעבר נדב ארגמן עם עו"ד נדב ויסמן אולם בטרם נתנה תגובת המדינה והוועדה לבקשה להוציא צו ביניים נגד פעילות הוועדה, פרצה מלחמת חרבות ברזל והוועדה השעתה את פעילותה.
ב-22 בפברואר 2024 הודיעה הוועדה כי שבה לפעילות, ומסרה על כך הודעה לבג"ץ, בה הודיעה שלעת עתה תעסוק רק ב"גיבוש נוהלי הוועדה, איסוף חומר ולימוד הנושאים
שעל הפרק על ידי הוועדה ...
לימוד הסוגיה ואיסוף פניות מן הציבור, כמו גם לאיסוף חומרים ראשוניים מהגורמים הרלוונטיים ולשיח ולראיונות מקדימים עם בעלי עניין לשם לימוד המידע הנדרש על ידי הוועדה".
ב-29 בפברואר 2024, הוציא השופט יחיאל כשר החלטה בה כתב ש"הודעה זו מתפרשת כך שאין בפעולות ועדת החקירה משום עיסוק בהליכים פליליים תלויים ועומדים או חשש לפגיעה בהליכים כאמור".
ב-11 במרץ 2024 הודיעה היועצת המשפטית לממשלה כי מזכיר הוועדה, עו"ד הראל וינברג, פנה לקבלת חומרים מהייעוץ המשפטי לממשלה ומגורמים אחרים, לטענתה בניגוד להחלטת השופט יחיאל כשר, וביקשה כי בית המשפט יורה לוועדה להימנע מלעשות כן.
כמו כן, הודיעה היועצת המשפטית לממשלה כי היא תומכת בעמדת העותרים למתן צו ביניים בעתירה.
בתגובה השופט יחיאל כשר ביקש את תגובת הוועדה לטענות היועצת המשפטית לממשלה והבהיר כי: "האמור בהחלטתי האחרונה מיום 29.2.2024 חל על כל פעולה של ועדת החקירה".
באפריל 2024 קיימה הוועדה ישיבה ראשונה, לאחר שבג"ץ אישר את כינוס הוועדה ללא עיסוק בתיקים תלויים ועומדים.
ביוני 2024 בקשה הוועדה להסיר מעליה את המגבלות שקבלה על עצמה ובג"ץ לא קיבל את בקשתה.
בספטמבר 2024 התקיים דיון בבג"ץ על העתירה נגד הוועדה.
הדיון שודר לציבור ובעקבותיה הורה בג"ץ ליועצת המשפטית לממשלה לספק נתונים על פילוח ההאזנות שבוצעו, כדי להבין איזה אחוז מההאזנות שבוצעו על פי היועצת המשפטית לממשלה הם בתיקים תלויים ועומדים.
היועצת המשפטית לממשלה קיבלה עד עתה 23 ארכות להגיש את הנתונים.
ב-26 ביוני 2025 בג"ץ הוציא צו על תנאי שמורה לוועדה לתאם את פעילותה עם עמדת היועצת המשפטית לממשלה.
ב-12 בפברואר 2026 הודיעו כל חברי הוועדה על התפטרותם, לנוכח ההגבלות שהטיל בג"ץ על פעילותה.
במכתב ההתפטרות כתבו שלפי המידע שבידיהם קיים חשש שהפרשה חמורה בהרבה ממה שהצטייר עד כה.
ועדת ברז'ייה (Bergier) בברן הוקמה על ידי ממשלת שווייץ ב-12 בדצמבר 1996. היא ידועה גם בשם ועדת מומחים עצמאית (Independent Commission of Experts - ICE).
הוועדה הוקמה לאחר ששווייץ ספגה ביקורת על התנהגותה במלחמת העולם השנייה, בייחוד ביחסיה עם הממשלה הנאצית בגרמניה.
הוועדה הוקמה על ידי האספה הפדרלית של שווייץ ובראשה עמד ז'אן פרנסואה ברז'ייה, היסטוריון כלכלי.
הוועדה הייתה מורכבת מהיסטוריונים פולנים, אמריקאים, ישראלים ושווייצרים.
ניתן לה מנדט לחקור את היקפם וגורלם של נכסים שהועברו לשווייץ לפני מלחמת העולם השנייה, במהלכה ומיד אחריה.
החקירה הייתה אמורה להתבצע מנקודת מבט היסטורית ומשפטית, עם דגש על הקשרים בין המשטר הנאצי לבנקים בשווייץ.
המנדט כיסה כמעט כל סוג של נכס, כולל זהב, מטבע ונכסי תרבות.
המחקר הורחב על ידי הממשלה לתחומי היחסים הכלכליים, ייצור הנשק, "צעדי אריזציה", המערכת המוניטרית ומדיניות הפליטים.
הוועדה לא ביקשה לכתוב היסטוריה כללית של שווייץ בתקופת הנאצים אלא ביקשה "לשפוך אור על היבטים מסוימים שנויים במחלוקת או לא מנותחים מספיק של ההיסטוריה הזו, היבטים שבהם נראה ששווייץ, כלומר הרשויות הפוליטיות שלה ומקבלי ההחלטות הכלכליות שלה, אולי זנחו מבחינת האחריות שלהם".
הוועדה קיבלה סמכויות ומשאבים מהפרלמנט השווייצרי:
היא הייתה אמורה לקבל גישה לארכיונים שבידי חברות פרטיות שווייצריות כולל בנקים, חברות ביטוח ומפעלים;
נאסר על החברות להשמיד תיקים הנוגעים לתקופה שבדקה הוועדה;
התקציב הראשוני של 5 מיליון פרנק שווייצרי הוגדל ל-22 מיליון פרנק.
בעבודתה זיהתה הוועדה שלושה תחומים שבהם הממשלה לא עמדה באחריותה:
ממשלת שווייץ ומדיניות הקנטונים שלה ביחס לפליטים.
ויתורים שהמדינה הפדרלית וחלק מהכלכלה הפרטית עשו למדינות הציר.
סוגיית השבת הנכסים לאחר המלחמה.
הוועדה הציגה את הדו"ח הסופי שלה במרץ 2002.
מאז המאה ה-19 היה לשווייץ דימוי הומניטרי המבוסס על מסורת של מתן מקלט, סיוע הומניטרי, במיוחד באמצעות עבודתו של הוועד הבין-לאומי של הצלב האדום (ICRC) שבסיסו בז'נבה.
עם זאת, לאחר מלחמת העולם הראשונה, שווייץ לא הייתה חסינה מפני רגשות שנאת זרים ואנטישמיות שהתפשטו באירופה.
כמו במדינות מערביות אחרות בשנות השלושים של המאה ה-20, שווייץ הטילה מגבלות על קליטת זרים בשם הביטחון הלאומי.
שווייץ, כנראה מיוזמתה, החלה ליישם בגלוי קריטריונים למיון גזעני על פי חוקי נירנברג.
בשנת 1938, עוד לפני פרוץ המלחמה, ביקשה ממשלת שווייץ מהשלטונות הנאציים להחתים את כל הדרכונים של יהודי גרמניה ב-"J", שכן השווייצרים לא הכירו בזכותם למקלט של הנמלטים מרדיפות גזעיות.
עם הרדיפה הגוברת של יהודים על ידי המשטר הנאצי, ההגבלות השווייצריות הפכו לנפרדות מדרכי המדיניות המגבילות של בעלות הברית, בשל מיקומה הגאוגרפי: זו הייתה המדינה הקלה ביותר ביבשת לשם הגעת פליטים.
אלפי פליטים נשלחו חזרה למרות שהרשויות ידעו שהן ככל הנראה שולחות אותם אל מותם.
הוועדה סיכמה:שווייץ, ובמיוחד מנהיגיה הפוליטיים, נכשלו בכל הנוגע להצעת הגנה נדיבה על יהודים נרדפים.
הדבר חמור עוד יותר נוכח העובדה שהרשויות, שהיו מודעות למדי להשלכות האפשריות של החלטתן, לא רק שסגרו את הגבולות באוגוסט 1942, אלא המשיכו להפעיל מדיניות מגבילה זו במשך למעלה משנה.
על ידי נקיטת אמצעים רבים המקשים על פליטים להגיע למקום מבטחים, ועל ידי מסירת הפליטים שנתפסו ישירות לרודפיהם, השלטונות השווייצריים סייעו למשטר הנאצי להשיג את מטרותיו.הוועדה הגיעה למסקנה כי במלחמת העולם השנייה שווייץ הציעה מקלט מרדיפות הנאצים לכ-60,000 פליטים לפרקי זמן שונים, קצת פחות מ-50% מהם יהודים.
הוועדה התקשתה להעריך את מספר הפליטים, שרובם כנראה יהודים, שביקשו מקלט.
בדוח ראשוני של הוועדה פורסמה הערכה של 24,000 "דחיות מתועדות".
עם זאת, בדו"ח הסופי, אולי לאחר שהביאה בחשבון את הביקורת על הנתונים המוקדמים, הוועדה הייתה זהירה יותר והצביעה על כך שיש להניח ש"שווייץ הפנתה לאחור או גירשה למעלה מ-20,000 פליטים במהלך מלחמת העולם השנייה".
באופן ספציפי, דיווחה הוועדה שמ-1 בינואר 1942, לאחר סגירת הגבולות, עד 31 בדצמבר 1942, הוחזרו 3,507 פליטים.
באוגוסט 2001 הוועדה פרסמה מסקנה סופית ביחס למדיניות הפליטים: "במונחים של סיוע הומניטרי ומקלט בכל הנוגע למדיניות הפליטים שלה, שווייץ הנייטרלית לא רק שלא הצליחה לעמוד בה סטנדרטים משלו, אלא הפרה עקרונות הומניטריים בסיסיים".
"השאלה שעולה אינה האם שווייץ צריכה או הייתה יכולה לשמור על קשריה העסקיים וסחר החוץ עם המעצמות הלוחמות, אלא עד כמה הרחיקו לכת הפעילויות הללו: היכן הגבול היה צריך לעבור בין ויתורים בלתי נמנעים לבין שיתוף פעולה מכוון [עם הנאצים]".
שווייץ הסתמכה במידה רבה על סחר חוץ והתקשתה להגן על עמדתה בשנות השלושים שבהן הונהגו מכסי מגן (פרוטקציוניזם).
מצב זה החמיר כשפרצה המלחמה ב-1939. "שמירה על מסחר ותנועה עסקית הייתה 'תנאי מוקדם חיוני לניהול הכלכלה בזמן המלחמה'."
הייצוא השווייצרי היה תנאי הכרחי ליבוא מזון וחומרי גלם שהיו דרושים לאוכלוסייה.
שמירה על הסחר עם המעצמות הלוחמות נדרשה כדי לעמוד ב"יעדים הפוליטיים הפנימיים, בפרט כדי לספק לאוכלוסייה מזון וכוח קנייה".
כדי להשיג מטרה זו, הממשלה הפדרלית הקימה מוסדות פיננסיים ומנהליים לשליטה בסחר החוץ.
דבר זה נעשה בחלקו באמצעות משא ומתן מתמשך עם הצדדים הלוחמים, במיוחד עם גרמניה הנאצית.
מדיניות זו הצליחה: "המאמצים של שווייץ להשיג שיתוף פעולה כלכלי הדוק עם גרמניה הביאו לה יתרונות כפולים.
עסקים שווייצרים יצאו משנות המלחמה חזקים יותר מבחינה טכנולוגית ופיננסית.
המדינה הצליחה לממש את היעדים המרכזיים של מדיניות ההגנה והכלכלה שלה."
שווייץ התכוונה להמשיך את היחסים הכלכליים עם כל המדינות, אך בגלל המלחמה, חל מעבר גדול ליחסים עם מדינות הציר וזה הביא לעלייה ביצוא למדינות הציר ולצמצומים בסחר עם אנגליה וצרפת (ובמידה פחותה עם ארצות הברית).
גרמניה בין יולי 1940 ויולי 1944 הפכה ליבואנית הגדולה ביותר של סחורות שווייצריות.
כך הייצור המקומי והתעסוקה היו קשורים ישירות להצלחת המשא ומתן בנושא הסחר, במיוחד עם ממשלת גרמניה הנאצית.
האספקה בפועל של סחורות הקשורות לחימוש שיוצאו לגרמניה הייתה קטנה למדי: רק 1% ממוצרי הקצה הגרמניים הגיעו משווייץ.
כמה פריטים מיוחדים, למשל נתיכים, היוו קצת יותר מ-10%.
חשוב הרבה יותר היה התפקיד שמילא שוק ההון הפתוח של שווייץ – מכירת זהב וניירות ערך – ומכיוון שהפרנק היה המטבע הניתן להמרה היחיד שהיה זמין למדינות הציר, הוא מילא תפקיד חיוני בתשלום עבור יבוא אסטרטגי מסוים כגון טונגסטן ונפט.
על מנת לממן את היבוא שלה משווייץ, דרשה ממשלת גרמניה "הלוואות סליקה" שבאו בצורה של ערבויות מדינה ליצואנים.
"הלוואות הסליקה השווייצריות אפשרו לצבאות גרמניה ואיטליה לממן את רכישות החימוש הגדולות שלהם בשווייץ".
תרומת היצוא השווייצרי לחימוש הגרמני במהלך המלחמה נחשבת משמעותית יותר או פחות - נתון זה אינו משפיע על הממצאים העיקריים של חקירתנו.
חשיבות רבה יותר הייתה לתפקיד שמילאה שווייץ בשנים שקדמו ל-1933, כאשר - יחד עם מדינות אירופיות אחרות - היא אימצה את מדיניות החימוש הסמוי של גרמניה.
ללא זאת, גרמניה לא הייתה יכולה לפתוח במלחמה כלל-אירופית תוך זמן קצר כל כך.
במהלך מלחמת העולם השנייה, שווייץ הייתה מרכז הסחר הזהב האירופי.
77% ממשלוחי הזהב הגרמניים לחו"ל סודרו באמצעותה.
בין 1940 ל-1945, הבנק הממלכתי הגרמני מכר זהב בשווי של 101.2 מיליון פרנק שווייצרי לבנקים מסחריים שווייצריים ו-1,231.1 מיליון פרנק דרך הבנק הלאומי השווייצרי (SNB).
תפקיד המסחר של שווייץ נבע משמירה על נייטרליות, לגישתה של שווייץ, אך חלק מהזהב נגנב מאנשים פרטיים ומהבנקים המרכזיים של שכנותיה המובסות של גרמניה (במיוחד בלגיה והולנד).
זהב שנבזז נמכר לאחר מכן לשווייצרים תמורת פרנקים שווייצרים ששימשו לביצוע רכישות אסטרטגיות עבור מאמץ המלחמה הגרמני.
כבר במהלך המלחמה גינו בעלות הברית את עסקאות הזהב, ובסיומה דרשו את "השבתו המלאה של הזהב השדוד".
ההצדקה השווייצרית הסתמכה על חוסר ידיעה של מוצא הזהב, זכות התפיסה על ידי כוח פולש והצורך לשמור על מעמדה הנייטרלי של שווייץ.
הדו"ח מציין שהטיעונים המשפטיים היו קלושים במיוחד (כפי שנאמר לפקידי SNB בזמנו): הזכות לתפיסה כפי שמתוארת באמנות האג נוגעת רק לרכוש המדינה ולא לזהב שבבעלות פרטית או בבעלות בנקים הנוגעים בדבר שהיו אז מוסדות פרטיים.
עם זאת, הרכישה השווייצרית נמשכה ממש עד סוף המלחמה.
קשה לחשב כמה מהזהב שהועבר היה זהב שדוד.
עם זאת, הוועדה מציינת כי עתודות בנק מרכזי שנבזזו, בעיקר מבלגיה, הולנד ולוקסמבורג, הסתכמו ב-1,582 מיליון פרנק וכי כמות הזהב שנגנבה מקורבנות השואה במזרח אירופה נאמדת ב-12.5 מיליון פרנק ואילו זה שהופקע ונבזז מאנשים ברייך היה בכמות של לפחות 300 מיליון פרנק.
לאחר משא ומתן, ממשלת שווייץ חתמה על הסכם וושינגטון במאי 1946, שקבע תשלום על ידי השווייצרים של 250 מיליון פרנק בתמורה לביטול הטענות על תפקיד שווייץ בעסקאות זהב בתקופת המלחמה.
עם זאת, הנושא השנוי במחלוקת של זהב שנבזז מהולנד הועלה מאוחר מכדי להיכלל במשא ומתן בוושינגטון.
הוועדה סיכמה:החל משנת 1942, קיבלה שווייץ החלטות מפתח הנוגעות לעסקאות הזהב הגרמני, שלא היה קשור להיבטים הטכניים של ניהול כסף.
ניתוח המצב המשפטי לאחר 1943 היה פגום מיסודו.
זה היה עלבון לבעלות הברית, שהזהירו שוב ושוב את שווייץ מפני רכישות הזהב, כמו גם ליועציה שלה ולמשפטנים של שווייץ שאיתם היא התייעצה.
אין זה מפתיע שהחלטות ה-SNB היו – באופן לגיטימי למדי – מושא לביקורת היסטורית ומוסרית ושהחלטותיו נתפסות כראויות לגינוי.
במהלך מלחמת העולם השנייה הלוו הבנקים השווייצרים כספים למגוון רחב של מפעלים גרמניים שעסקו בחימוש ובפעילויות הקשורות בהשמדת היהודים.
בנוסף, קרדיט סוויס ותאגיד הבנק השווייצרי שיתפו פעולה באופן הדוק עם בנקים גרמניים גדולים, מה שהביא "לכמה מהעסקאות המפוקפקות ביותר של תקופת המלחמה: עסקאות עם שלל זהב ו/או זהב שנבע משוד.
עוד ב-1943 העניק בנק האיחוד של שווייץ לדויטשה בנק הלוואה חדשה של למעלה מ-500,000 פרנק.
היחסים נשמרו עד תום המלחמה ואף מאוחר יותר."
זרים רבים שהפקידו כסף בבנקים השווייצרים נרצחו על ידי המשטר הנאצי.
חלק מנכסיהם נמסרו לממשלת גרמניה בעוד השאר נותרו בחשבונות רדומים במוסדות הפיננסיים בשווייץ.
לאחר המלחמה לא נפתרה בעיית הנכסים שנמסרו, כמו גם החשבונות הרדומים וניירות הערך השדודים.
לפי דו"ח הוועדה:הבנקים הצליחו להשתמש בסכומים שנותרו בחשבונות ולהרוויח מהם הכנסה.
הם גילו עניין מועט בחיפוש פעיל של חשבונות של קורבנות נאצים, והצדיקו את חוסר הפעולה שלהם בסודיות הרצויה על ידי לקוחותיהם.
הקורבנות של הנציונל-סוציאליזם ויורשיהם חשבו שאלה יתרונות של מערכת הבנקאות השווייצרית, אך הדבר התברר כחסרון עבורם.
השוק הגרמני היה שוק חשוב עבור חברות הביטוח השווייצריות עוד לפני עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-1933. רבים במגזר הביטוח השווייצרי חששו שללאומיות גרמנית ושנאת זרים (שלא לדבר על עלייתה של אידאולוגיה אנטישמית ארסית) יהיו השפעות שליליות.
לכן כמה חברות ביטוח שווייצריות (Vereinigte Krankenversicherungs AG, חברה בת של Schweizer Rück) חזו את חוקי נירברג לפני שנחקקו, ופיטרו את עובדיהם היהודים ב-1933 עוד לפני שהחוקים הגרמניים התקבלו.
לקראת סוף 1937 הופעלו לחץ גובר על חברות הביטוח השווייצריות להיפטר מכל העובדים היהודים לא רק במשרדיהם בגרמניה, אלא גם במשרדיהם הביתיים בשווייץ.
"למעט חריג אחד, חברות הביטוח השווייצריות תמכו בכך, וכך תמכו באפליה נגד היהודים והרחיבו את היקף חוקי הגזע של גרמניה גם לשווייץ".
לאחר הפוגרום בלילה שבין 9 ל-10 בנובמבר 1938, הוציאה ממשלת גרמניה פקודה לפיה על היהודים לשלם עבור ההרס שנגרם על ידי הפורעים האנטי-יהודים בעצמם ושכל כספי הביטוח ששולמו, ישולמו למדינה הגרמנית ולא לאנשים הפרטיים שנפגעו.
הוועדה מצאה כי "החברות השווייצריות הגיבו בפסיביות יוצאת דופן לביטול מסורת משפטית מבוססת של הנאצים ...
בדרך זו סייעו המבטחות השווייצריות לכסות אירועים שהקלו מאד על מימוש השיטות הבלתי חוקיות והבלתי מוסריות לחלוטין של המדינה והמפלגה הגרמנית בנובמבר 1938."
חברות שווייצריות שפעלו בתקופה הנאצית בגרמניה כבר היו מבוססות היטב לפני עליית הנאצים לשלטון.
ככל הנראה, דאגות עסקיות ולא מחויבות אידאולוגית לנאצים קבעו את המשך פעולתן.
עם זאת, חברות שווייצריות מבוססות המשיכו לפעול למרות שהסתגלו בדרכים שונות למשטר הנאצי.
תרומתם של חברות שווייצריות למאמץ המלחמתי הגרמני הייתה חשובה, אם לא מכריעה.
הרוב המכריע של הייצור של חברות בבעלות שווייץ בגרמניה היה סחורות אזרחיות.
הוועדה סיכמה: "בין המדינות הנייטרליות הבודדות, שווייץ תרמה את התרומה הגדולה ביותר למאמץ המלחמתי הגרמני שכן הייתה לה הנוכחות הגדולה ביותר הן בגרמניה עצמה והן במדינות שזו כבשה".
לאחר תום המלחמה, אותן חברות שפעלו בגרמניה במהלך המלחמה "הצליחו להמשיך או להחיות את פעילותן ללא בעיות גדולות".
שווייץ הייתה מוקד חשוב למסחר בנכסי תרבות כמו ציורים וחפצי אמנות.
בין 1933 ל-1945 שגשג שוק האמנות בשווייץ.
חלק ניכר מהמסחר היה לגיטימי, לפחות במובן זה שהבעלים של יצירת אמנות מכרו אותן כדי לגייס כסף כדי לברוח משטחי הנאצים.
לפיכך, חלק ניכר מהמסחר התרחש דרך המרכז השווייצרי.
על פי הגדרת הוועדה, "נכסי הבורחים היו אלה שהוכנסו לשווייץ או דרך שווייץ, לרוב על ידי בעליהם (היהודים) עצמם".
מכירתם הייתה קשורה ישירות לרדיפת בעליהם שהיו צריכים לגייס כסף לבריחתם או כדרך להרחיק נכסים מידי הנאצים או אפילו כתוצאה של מכירות בכפייה.
נכסים שנבזזו היו אלה שהוחרמו על ידי הגרמנים מאנשים פרטיים או ממוזיאונים בגרמניה או בשטחים כבושים.
מבחינים בין אותם נכסים שנבזזו שהוחרמו "כדין" ממוזיאונים גרמניים, האמנות המנוונת כביכול, לבין האמנות שהגיעה מביזת אוספים ציבוריים ופרטיים בשטחים הכבושים.
הוועדה הגיעה למסקנה כי "המעורבות השווייצרית במדיניות הביזה והתרבות של המשטר הנאצי הייתה ניכרת ומגוונת; כתוצאה מכך, האוספים של היטלר וגרינג זכו לחיזוק על ידי רכישת יצירות מרכזיות של המאסטרים הישנים ושל אסכולת הרומנטיקה הגרמנית".
עם זאת, הוועדה לא הצליחה לומר הרבה על גודלה וחשיבותה של מעורבות זו, והגיעה למסקנה כי "התפיסה שהסחר באמנות שנבזזה - בהשוואה לשטחים הכבושים של מערב אירופה - התרחש בקנה מידה גדול במיוחד.
מדהים שהמסחר הזה קיבל ממדים כאלה בשווייץ, מדינה לא כבושה, שהמשיכה לתפקד בהתאם לשלטון החוק."
"הפרקטיקה הדיפלומטית התאימה יותר ויותר לקריטריונים האתניים של "פולק" שאומצו על ידי המדינה הנאצית, גישה שהתנגשה בחריפות עם השוויון החוקתי ממנו נהנים היהודים בשווייץ מאז 1874."
ביחס לפליטים, לפי החוק השווייצרי, רק פליטים שחייהם היו בסכנה בגלל פעילות פוליטית יכלו לקבל מקלט.
פירוש הדבר היה שניתן היה להחזיר את מי שנמלט בגלל רדיפות גזעיות לזרועות הממשלה הרודפת.
עם זאת, ביולי 1936 אישרה שווייץ הסדר זמני הנוגע למעמד הפליטים המגיעים מגרמניה: "שווייץ הפרה הסכם זה בכך שמסרה פליטים מגרמניה, שחייהם היו בסכנה ואשר חצו את הגבול (כחוק או באופן בלתי חוקי) ונתפסו מיד בסביבת הגבול, לרשויות הגרמניות בגבולות עם אוסטריה או צרפת".
הוועדה זיהתה מספר תחומים, בייחוד בתחום המשפט הבינלאומי הפרטי, שבהם בתי המשפט יישמו את דוקטרינת "סדר הציבור" שהיא מרכיב אתי מפורש במשפט: למשל, בתי המשפט בשווייץ "נקטו בעקביות את הדעה כי חקיקה נאצית אנטישמית היא אי צדק אשר הפר את כל העקרונות המשפטיים ולכן אין ליישמה בפועל".
עם זאת, דוקטרינה זו, המבוססת על מה שהיה נכון וראוי לפי החוק השווייצרי, לא הורחבה לפרקטיקות שאינן עולות בקנה אחד עם עקרונות אוניברסליים יותר, שאינם קודמים, כגון עקרון האנושות.
התגובה הראשונית למדיניות הנאצית של אפליית יהודים הייתה מעורבת.
חלק מהחברות צייתו ואף ציפו לחוקים שיבואו, בעוד שאחרות והתנגדו לאפליה כל עוד יכלו.
עם זאת, הוועדה מצאה כי הנוהג לאשר את המוצא הארי של אנשי הצוות של כל חברה היה נפוץ בקרב בעלים ומנהלים בכירים של חברות שווייצריות בשטח כבוש בידי הנאצים.
עוד לפני 1938, המחלקה הפוליטית הפדרלית של שווייץ הציעה להחיל את החוק הגרמני הנוגע לגזע על חברות שווייצריות.
הוועדה הגיעה למסקנה כי הדבר "מראה בבירור כי ה-FPD...
העריכה באופן שגוי לחלוטין את ההשלכות המשפטיות, הפוליטיות והאתיות של פעולה זו, או התעלמה מכל החששות שהיו לה למען האינטרסים המסחריים".
לאחר 1938, לא יכלו חברות שווייצריות שפעלו באזורים שבידי נאצים להימנע מהפעלת מדיניות האריזציה אם רצו להמשיך לפעול.
הוועדה סיכמה: "חברות שווייצריות מילאו תפקיד פעיל בתהליך האריזציה".
המשרדים הראשיים שלהם בשווייץ היו מודעים למתרחש, לעיתים קרובות בגלל שחברות הבנות שלהם בשטח הנשלט על ידי נאצים היו מעורבות ברכישת עסקים יהודים, ולעיתים אישרו או אפילו עודדו את התהליך."
הוועדה התייחסה גם לסוגיית השימוש בעבדים ובעבודות כפייה בחברות בבעלות שווייץ והגיעה למסקנה: "הנתון שצוטט בתקשורת - למעלה מ-11,000 עובדי כפייה ושבויי מלחמה המועסקים בחברות בת שווייצריות ברחבי הרייך - צפוי להיות הערכת חסר".
עוד לפני תום המלחמה, בעלות הברית מתחו ביקורת על התפקיד שמילאה שווייץ ביחס לנכסים שנבזזו על ידי הנאצים.
הצהרת לונדון מינואר 1943 "הזהירה מפני העברות או עסקאות ללא קשר לשאלה אם הן לבשו צורה של ביזה גלויה או עסקאות לכאורה חוקיות בצורתן, אפילו כשהתיימרו להתבצע מרצון" בוועידת ברטון וודס, יולי 1944, החלטה 4 קבעה "שקבלת זהב שנבזז והסתרת נכסי אויב לא תישאר ללא עונש".
במרץ 1945, לאחר משא ומתן אינטנסיבי עם ועדת קארי (Currie) של בעלות הברית, נחתם הסכם על ידי השווייצרים ש"קבע את השבת כל הנכסים שנבזזו תחת המשטר הנאצי והעברתם לשטח נייטרלי".
ועידת פריז לפיצויים בדצמבר 1945 קבעה כי נכסים גרמנים המוחזקים במדינות נייטרליות כמו שווייץ אמורים להיות מועברים ל"וועדה הבין-ממשלתית לפליטים (IGCR) לשיקום ויישוב קורבנות של פעולות גרמניה שלא ניתן היה להחזירם לארצות מוצאם" מהר ככל האפשר.
לבסוף, השווייצרים לפי הסכם וושינגטון משנת 1946 שילמו 250 מיליון פרנק שווייצרי בתגובה ללחץ של בעלות הברית בנוגע לזהב שנבזז שהחזיקו השווייצרים.
הסכום ייצג כחמישית מכלל עסקאות הזהב שנעשו על פי ההערכות במהלך המלחמה.
השווייצרים נרתעו מלהתקשר עם בעלות הברית בנושא הנכסים שנבזזו.
הייתה תחושה, גם בשמאל וגם בימין, ששווייץ לא עשתה דבר כדי לתקן את העוול.
חבר האספה הפדרלית ממפלגת העם הימנית־שמרנית צוטט בדו"ח שקבע: "לשווייץ אין מה לתקן, לא כלפי הקורבנות הרדיפות הנאציות ולא כלפי ארגונים יהודיים או אחרים." חבר המועצה הלאומית מהסוציאל-דמוקרטים אמר בדומה: "למעשה, לשווייץ אין מה לתקן ומדינות אינן רשאיות לטעון כל טענה", מה שמצביע על כך שהסנטימנט נהנה מ"קונצנזוס רחב".
למרות שהשווייצרים שילמו 250 מיליון פרנק ב-1946 הקשורים לעסקאות זהב בזמן מלחמה, הממשלה סירבה לתייג זאת כתשלומי פיצויים, אלא כתרומה מרצון לשיקום אירופה שסועת המלחמה.
אף על פי שהשווייצרים חתמו על ההסכם במרץ 1945 בתום ביקור משלחת קארי, הם לא עמדו בהבטחותיהם: שלושה שבועות לאחר מכן, מזכר פנימי דחה את ההבטחות והתייחס ללחץ בעלות הברית כ"לוחמה כלכלית".
הדו"ח סיכם: "בזמן הזה שווייץ כבר נקטה באסטרטגיה כפולה שכללה מצד אחד חיפוש הסכם מהיר עם בעלות הברית, ומצד שני משחק על הזמן בעת יישום צעדים מעשיים".
ביחס לחשבונות הבנק שהוחזקו על ידי קורבנות יהודים, השלטונות בשווייץ לא רצו לשנות אף אחד מהנהלים לאור האירועים יוצאי הדופן בגרמניה ובשטחי הכיבוש הגרמני.
ניסיונות לחוקק חוקים המאפשרים העברת נכסים המוחזקים בבנקים לא צלחו עקב התנגדות איגוד הבנקאים השווייצרי.
בעקבות לחץ מתמשך של בעלות הברית, הוצא בשנת 1945 צו ששבר את הנוהג המשפטי בעבר, אך הוא היה תקף לתקופה של שנתיים בלבד והוא לא פורסם בעולם, מה שסביר שהביא לכך שיהיו תובעים מעטים בלבד.
השווייצרים גם חששו שכל השבה תעמוד בניגוד לעיקרון במשפט הפרטי השווייצרי לפיו הבעלות על נכסים שנרכשו בתום לב על ידי הבעלים הקיים שייכת לו.
עם זאת, הוועדה הגיעה למסקנה כי "נוצלו עקרונות משפטיים למטרות תאגידיות בשם דבקות עיוורת באות החוק".
הם ציינו כי "עם זאת, הפתרון שנבחר היה עיוור לגורל הקורבנות.
בני זמננו הבינו כבר ב-1945 כי היקף הפשעים שביצע המשטר הנאצי דרש חקיקה מיוחדת שהייתה פוגעת ביחסים הנשלטים על פי המשפט הפרטי, וזאת על מנת לאפשר השבה.
במצב זה, 'עסקים כרגיל' הייתה גישה שאפשרה לחברות וליחידים להרוויח מעוול העבר ומהפשעים שבוצעו בשם הנציונל-סוציאליזם."
מחקר מאוחר יותר הוסיף פרטים על הנכסים הלא נתבעים של קורבנות השואה (ועדת וולקר).
היה ברור שתביעות נדחו מסיבות משפטיות צרות.
הוועדה מצאה כי כמות הנכסים שלא נתבעו גדולה בהרבה ממה שתבעו הבנקים.
יחד עם זאת, הם הגיעו למסקנה שקצב הצמיחה של הכלכלה השווייצרית שלאחר המלחמה לא נגרם מכמות הנכסים שלא נתבעו: הסכומים היו קטנים מכדי לתרום כל תרומה.
הוועדה סיכמה: "התדמית של מערכת בנקאית שבנתה את עושרה על נכסים שהופקעו מקורבנות המשטר הנאצי אינה מבוססת על העובדות".
חברות ביטוח שווייצריות מכרו פוליסות לגרמנים במשך שנים רבות.
ממשלת גרמניה תפסה פוליסות שהחזיקו יהודים גרמנים ופדתה אותן על ידי חברות שווייצריות, על פי חוקים גרמניים שחוקקה הממשלה הנאצית.
לאחר המלחמה, החברות השווייצריות סירבו לפדות פוליסות שהחזיקו קורבנות השואה ויורשיהם, בטענה שהסכומים כבר שולמו על פי החוק הגרמני.
עם זאת, הוועדה סיכמה:יש סיבה להאמין שלא כל אלו שנרדפו רשמו את הפוליסות שלהם אצל השלטונות הנאצים בהתאם להנחיות משנת 1938. לכן סביר להניח שחלק ניכר מהפוליסות השייכות ליהודים שנותרו בגרמניה מעולם לא נפדו על ידי אותן רשויות.
חוקי הגזע הגרמניים אושרו באופן מרומז על ידי ממשלת שווייץ.
ב-1938 ביקשו השווייצרים מממשלת גרמניה להחתים את האות J לציון יהדות, בדרכוניהם של כל יהודי גרמניה על מנת שניתן יהיה להתייחס אליהם בצורה שונה מבעלי דרכונים גרמנים אחרים.
ב-1942 סגרו הפקידים השווייצרים את גבולותיהם וסירבו להכניס ילדים יהודים בין ילדים שהובאו לשווייץ לחגים.
עמדות אנטישמיות של הרשויות בשווייץ תרמו להחלטות כאלה.
שווייצרים הציעו סיוע הומניטרי לפליטים בשווייץ ולפליטים אחרים במצוקה בחו"ל, אבל ממשלת שווייץ לא השתמשה בעמדה הגאוגרפית וההיסטורית הייחודית שלה כדי להציע הגנה לנרדפים על ידי גרמניה הנאצית, אלא סגרה בהדרגה את גבולות שווייץ והחזירה פליטים לשלטונות הנאצים, שהובילו אנשים רבים למוות.
בהתאם לקשרים העסקיים ההיסטוריים ולנייטרליות השווייצרית, חברות שווייצריות המשיכו ולעיתים קרובות הגדילו את יחסיהן עם הכלכלות באירופה הכבושה על ידי הנאצים.
עם זאת, במספר מקרים יצאו אנשי עסקים שווייצרים מגדרם כדי להתאים את עצמם לאקלים הפוליטי הגרמני עד כדי פינוי עובדים יהודים ממפעליהם וממשרדיהם בגרמניה ואף לעיתים בשווייץ.
גם חברות שווייצריות הזניחו את האינטרסים, במיוחד במגזרי הבנקאות והביטוח, של לקוחות שנרדפו על ידי הנאצים.
כמה חברות שווייצריות, מתוך הסתגלות לכלכלה הגרמנית המחודשת, מצאו את עצמן מעסיקות עובדים בעבודת כפייה ובמקרים מסוימים עובדים ממחנות ריכוז.
קשה להשיג נתונים סטטיסטיים, אך ברור שזהב שנגזל על ידי הנאצים זרם לשווייץ בידיעת הרשויות הגבוהות ביותר למרות הבטחות שניתנו לבעלות הברית לאסור סחר כזה.
הוועדה הגיעה למסקנה שהאחריות הכפולה של מדינה דמוקרטית לאנשיה ולקהילה הבינלאומית לא התקיימה במהלך התקופה שנבדקה, ולעיתים קרובות שווייץ התעלמה מאחריות זו במהלך חמישים השנים שלאחר המלחמה.
לאחר המלחמה, כאשר קורבנות השואה או קרובי משפחה של קורבנות ניסו לגשת לחשבונות בנק שהיו רדומים במהלך המלחמה, הסתתרו רשויות הבנקאות בשווייץ מאחורי פרשנות של חוקי הסודיות הבנקאית כדי לחסום גישה והשבת רכוש.
התנהגות כזו נחשבה ככזו שנקבעה על פי האינטרס העצמי המוסדי ולא על פי האינטרסים של קורבנות המדינה הנאצית שהעבירו את נכסיהם לשווייץ לשמירה.
ז'אן פרנסואה ברז'ייה, צוג, (נשיא)
הרולד ג'יימס, פרינסטון (ארצות הברית)
סיביל מילטון, וושינגטון, מתה באוקטובר 2000, הוחלפה בפברואר 2001 על ידי הלן ב.
ג'וזף וויאם (Voyame), סנט ברייז (JU), התפטר באפריל 2000, והוחלף על ידי דניאל תירר (Thürer).
ועדת בית הנבחרים לביטחון המולדת היא ועדה קבועה של בית הנבחרים של ארצות הברית.
היא אחת מ-19 הוועדות הקבועות של בית הנבחרים של ארצות הברית.
הוועדה אחראית על פיקוח על מחלקת ביטחון המולדת ועל כל הסוכנויות הפדרליות האחרות הקשורות בנושא ביטחון המולדת.
הוועדה מקיימת חקירות בנושאים הקשורים לביטחון המולדת, מציעה חקיקה בנושא, ומנהלת דיונים ציבוריים בנושאים אלה.
הוועדה מורכבת מ-33 חברים, 15 מהם דמוקרטים ו-18 רפובליקנים.
יו"ר הוועדה נבחר על ידי הרוב בבית הנבחרים.
הוועדה מחולקת לשש ועדות משנה:
ועדת המשנה לאיומים וטרור: אחראית לפיקוח על פעולות הממשלה בנושא טרור.
ועדת המשנה לביטחון גבולות ומהגירה: אחראית לפיקוח על פעולות הממשלה בנושא ביטחון גבולות ומהגירה.
ועדת המשנה למניעת אסונות ותגובה: אחראית לפיקוח על פעולות הממשלה בנושא מניעת אסונות ותגובה.
ועדת המשנה למודיעין וקשרי חוץ: אחראית לפיקוח על פעולות הממשלה בנושא מודיעין וקשרי חוץ הקשורים לביטחון המולדת.
ועדת המשנה לאבטחת סייבר ותשתיות קריטיות: אחראית לפיקוח על פעולות הממשלה בנושא אבטחת סייבר ותשתיות קריטיות.
ועדת המשנה לתחבורה ולביטחון ימי: אחראית לשיפור האבטחה של מערכות התחבורה בארצות הברית; אבטחת נוסעים, מטען, שדות תעופה ונמלים.
ועדת האטצ'ינס לבחינת חופש העיתונות הייתה ועדה אמריקאית שהוקמה בשנת 1943 על ידי מו"ל העיתונות ומייסד אימפריית "טיים", הנרי לוס ונשיא אוניברסיטת שיקגו רוברט האטצ'ינס (Robert Hutchins), במטרה לבחון את תפקידיה של התקשורת האמריקאית בדמוקרטיה.
הוועדה פעלה בין דצמבר 1943 לספטמבר 1946. במרץ 1947 פרסמה הוועדה דו"ח מסכם על ממצאיה והמלצותיה בשם "תקשורת חופשית ואחראית" .
המלצתה המרכזית בדו"ח הייתה הקמת מועצה אזרחית עצמאית לניטור קבוע של פעילות התקשורת.
הדו"ח זכה עם פרסומו לביקורות קשות מצד גופי התקשורת.
אך במשך הזמן, הפכה עבודת הוועדה והדו"ח שהוציאה, אבן דרך משמעותית, ולפי חוקרי התקשורת גם בסיס לפיתוח תאוריית האחריות החברתית של התקשורת.
בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20, ניצבה העיתונות האמריקאית בפני ביקורת ציבורית נרחבת שנמתחה על המבנה הריכוזי ועל אופייה המסחרי של העיתונות.
ביקורת זו הובילה לדרישות לרפורמה ולהתערבות מצד הממשל.
בתגובה, יזם הממשל צעדי חקיקה כדי להסדיר את הצד העסקי ולהגביל את הריכוזיות שבה.
צעדי חקיקה אלה הובילו למתיחות בין נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט והממשל האמריקאי לבין בעלי העיתונים.
לאור החשש מהתערבות גוברת מצד שלוש זרועות השלטון, הבין הנרי לוס, כי על התקשורת עצמה לבצע מהלך של הסדרה עצמית שימתן את מאמצי הממשל לפקח עליה ובמקביל יענה לביקורת הציבורית החריפה המופנית כלפי בעלי העיתונים.
על רקע המתיחות והביקורת הציבורית, פנה הנרי לוס לרוברט האטצ'ינס, בבקשה להקים ועדה שתבחן את סוגיית חופש העיתונות.
האטצ'ינס ריכז שלושה עשר חברי צוות, שהיו חלק ממעגל סגור וקטן וכללו אנשי אקדמיה ואינטלקטואליים ממוסדות ואוניברסיטאות יוקרתיים, בעלי ניסיון עשיר במתן ייעוץ לקובעי מדיניות, אשר הגיעו מתחום המשפטים, הכלכלה, מדעי החברה, מדעי הרוח: היסטוריה, פילוסופיה ותאולוגיה.
ב-28 בפברואר 1943 הכריז האטצ'ינס באופן רשמי על הקמת הוועדה, שמטרתה לבחון את התחומים בהם פועלת התקשורת האמריקאית ולזהות את ההצלחות והכשלים שלה.
מימון פעילות הוועדה הגיע מהנרי לוס, ועמד על סך 200,000 דולר.
עם זאת, קיימות עדויות לכך, שהנרי לוס נשאר מעורב במידה מסוימת בעבודת הוועדה ואף השפיע על בחירת חלק מחבריה.
אנציקלופדיה בריטניקה תרמה אף היא סכום של 15,000 דולר שסייע למימון פעילות הוועדה, בנוסף לתרומה העיקרית של הנרי לוס.
בראש הוועדה עמד רוברט מיינרד האטצ'ינס, נשיא אוניברסיטת שיקגו ואיש חינוך אשר היה מוכר בפרופיל הציבורי הגבוה שלו.
חברי הוועדה האחרים היו אנשי אקדמיה ואינטלקטואלים אשר תרמו מניסיונם לעבודת הוועדה:
זכריה צ'אפי ג'וניור - פרופסור למשפטים מאוניברסיטת הרווארד, שהתמחה בחקר התיקון הראשון.
צ'ארלס מריאם - איש מדע המדינה בעל שם.
קלארק - כלכלן מאוניברסיטת קולומביה.
ג'ון דיקינסון - פרופסור למשפטים מאוניברסיטת פנסילבניה.
ריינהולד ניבור - פרופסור לתאולוגיה ופילוסופיה.
רוברט רדפילד - אנתרופולוג מאוניברסיטת שיקגו.
ביארדסלי רומל - נשיא האגודה האמריקאית לפילוסופיה.
שלזינגר - היסטוריון מאוניברסיטת הרווארד.
שוסטר - נשיא האנטר קולג', מומחה לגרמניה.
לאסוול - איש מדע המדינה, מומחה לתעמולה, מאוניברסיטת ייל.
ארצ'יבולד מקליש - משורר זוכה פרס פוליצר וספרן הקונגרס.
במקור מלכתחילה, נשקלה האפשרות לכלול בין חברי הוועדה אישים מעולם התקשורת, אך רוברט האטצ'ינס גרס כי צעד זה יגביל את עצמאות הוועדה ואת מסקנותיה.
בנוסף, שררו יחסי חוסר אמון הדדיים בין חברי הוועדה לבין עיתונאים וזה היה אחד הגורמים לאי הכללתם בוועדה.
בדיעבד, החלטה זו, התבררה כטעות קשה.
מטרתה הראשונית של הוועדה הייתה לשרטט תוכנית בסיסית לקידום תקשורת חופשית בעולם מודרני ובינלאומי.
התוכנית אמורה להסדיר את מערכת היחסים המשולשת שהורכבה מקובעי המדיניות, התקשורת, והציבור הרחב ואליהם הופנתה.
חברי הוועדה נפגשו כל 6 שבועות, למפגשים שארכו יומיים- שלושה בכל פעם, בהם עברו על החומרים שנאספו בידי צוות המחקר ועל העדויות שנגבו.
חברי הוועדה נפגשו 17 פעמים, שבהן שמעו 58 עדויות וערכו 225 ראיונות עם אנשי תקשורת, ממשל, אקדמאים ומומחים שעסקו בתחום.
חברי הוועדה, ביקשו לבחון את תפקוד התקשורת בשני היבטים: פילוסופי ומעשי.
בפן הפילוסופי, התמקדו הדיונים במהותה ועתידה של חברה חופשית אידיאלית.
בפן המעשי, ביקשה הוועדה לבחון את התופעה הגוברת של בעלות צולבת על עיתונים ורדיו, ירידת התחרות, היבטי בקרה ממשלתית ולחצים המופעלים ממפרסמים וקבוצות אינטרס.
ברקע עבודת הוועדה הדהדו אירועי מלחמת העולם השנייה וסכנותיה של מכונת תעמולה עוצמתית כדוגמת התעמולה הנאצית וחברי הוועדה ביקשו לרתום את התקשורת לקידום הערכים הדמוקרטיים.
פרסום הדו"ח, מסקנות, ממצאים והמלצות
בתום עבודתם הגיעו חברי הוועדה למסקנה שחופש העיתונות אכן נמצא בסכנה בארצות הברית בשל תפקודה הלקוי של התקשורת.
לדבריהם, בעידן מורכב זה, יש לתקשורת אחריות ציבורית חדשה: לספק לציבור הרחב דיווח אמיתי ואינטליגנטי של אירועי היום, לשמש פורום להחלפת דעות, לשקף את הקבוצות השונות בחברה, להבהיר ולהנגיש את ערכי החברה וכן לספק גישה מלאה למידע החשוב של היום.
הדו"ח המסכם שפורסם במרץ 1947, כלל ניתוח מעמיק של מצב התקשורת בארצות הברית, את הממצאים העיקריים ו-13 המלצות: 5 המלצות הופנו לממשל, 5 המלצות הופנו לתקשורת ו--3 המלצות הופנו לציבור הרחב.
מימוש ההמלצות הללו יבטיח תקשורת אחראית וחופשית.
בהמשך פורסמו עוד 6 כרכים המכסים לעומק מגוון רחב של בעיות תאורטיות ומעשיות, הקשורות לחופש העיתונות האמריקאית והמשמעויות הבינלאומיות.
בפתח הפרק המפרט את המסקנות וההמלצות, ציינו חברי הוועדה כי "אין פתרון פשוט לשחרור התקשורת מההשפעות המונעות ממנה לספק חדשות ורעיונות שחברה כמו שלנו וחברה כפי שאנו רוצים שתהיה לנו, צריכים".
עם זאת, האשימה הוועדה בעיקר את הגורמים הכלכליים, בעלי ומנהלי התקשורת, במצבה הקשה של העיתונות.
כמו כן ציינו חברי הוועדה, שככל שהתקשורת והציבור ייטלו על עצמם לפעול לתיקון המצב, כך יידרש הממשל לפעול פחות.
חברי הוועדה המליצו לכלול בזכות החוקתית המעגנת את חופש העיתונות, גם את הרדיו ותעשיית הסרטים.
מטרת ההמלצה לדבריהם, למנוע צנזורה על הרדיו, אך בד בבד עם זכות זו, מגיעה החובה לשרת את האינטרס הציבורי.
ההמלצה השנייה הייתה לאפשר פיתוח תחומים חדשים, תוך שמירה על תחרות בין חלקיה של התעשייה.
במקרים בהם חיוני ריכוז בעלות על מנת לספק שירות באיכות ובכמות לו זכאי הציבור, על הממשל לדאוג שהציבור יפיק תועלת מהריכוזיות ולא ייפגע ממנו.
ההמלצה השלישית התייחסה לצורך ולמענה מהיר ויעיל למקרי דיבה.
על מנת להגן על נפגעים מפני פגיעה בלתי מוצדקת שנגרמה מפרסומים שגויים בתקשורת.
חברי הוועדה המליצו על חקיקה שתהווה סעד מיידי לנפגעי הדיבה, על מנת שיקבלו מענה מהיר לתלונתם ללא צורך בהתמודדת עם הליכים משפטיים איטיים ומסורבלים.
חקיקה זו ראוי שתעודד את הנוהג של תיקון טעויות מצד התקשורת, על מנת להפחית מקרים של פרסום דבר שקר.
ביטול חקיקה האוסרת על התבטאויות המעודדות שינויים מהפכניים במוסדות המדינה, במקרים בהם אין סכנה ברורה ומיידית לאלימות.
הוועדה המליצה לממשל לעדכן את הציבור בענייני מדיניות דרך אמצעי התקשורת ההמוניים.
במקרים בהם כלי תקשורת פרטיים אלו לא יוכלו או לא ירצו לספק שירות זה לציבור, לממשל עומדת הזכות להפעיל כלי תקשורת משל עצמה.
הוועדה המליצה לכלי התקשורת לקבל על עצמם את האחריות הנדרשת להנגשת מידע, ולהציג רעיונות ודעות מגוונות לציבור, כדרך להימנע מהסיכון לדמוקרטיה הנובע מהריכוזיות המסוימת הנדרשת.
על כלי התקשורת ההמוניים לממן ולתמוך בפרויקטים חדשניים וניסיוניים בעלי ערך תרבותי גבוה.
הוועדה המליצה לקדם את הפרויקטים הללו שלא בהכרח היו ריוחיים, אך יש להם חשיבות רבה בהנגשה לאזורים שאינם זוכים לחשיפה מספקת לפרויקטים כגון אלו.
הוועדה המליצה לאנשי התקשורת לבקר את עצמם ואת עמיתיהם, לתקן פגמים, טעויות והטעיות מצד התקשורת על מנת לעמוד בסטנדרטים מקצועיים.
צעדים אלו נועדו למנוע התערבות ממשלתית בתיקון הליקויים.
על התקשורת לפעול בכל הכלים העומדים לרשותה, על מנת להגביר את המקצועיות ועצמאות עובדיה.
איכות מוצריה תלויה ביכולותיהם ועצמאותם של עובדים זוטרים המקבלים שכר נמוך וסובלים מחוסר יוקרה.
על המעסיקים לדאוג לתנאים ראויים לעובדיהם, שיהוו בסיס לפיתוח אנשי צוות מקצועיים.
תעשיית הרדיו היא אחד מצורות התקשורת החזקות.
כדי שיהווה כלי תקשורת אחראי, אסור שתכני שידוריו ישלטו בידי מפרסמים, כפי שבמערכות העיתונים, נדרשת הפרדה ברורה בין תוכן חדשותי לתוכן הפרסומי.
הוועדה המליצה לארגונים שאינם למטרות רווח, לספק תוצרי תקשורת איכותיים ומגוונים.
תקשורת המונים היא כלי עיצוב תודעה חזק ביותר, וכך גם למוסדות חינוך שונים ישנה אחריות להשתמש בכלי זה, כדי שהציבור האמריקאי לא ייחשף בלעדית לתכנים שהופקו בידי תעשייה המונעת על ידי אינטרסים כלכליים.
המלצה להקמת מרכזי חינוך אקדמאים-מקצועיים לקידום לימודי התקשורת, שינצלו את כל משאבי האוניברסיטאות למתן חינוך רחב וליברלי ככל האפשר.
ההמלצה השלישית לציבור, המהותית ביותר מבחינת חברי הוועדה, הייתה הקמת גוף עצמאי המעריך ומדווח כל שנה על תפקוד התקשורת.
גוף זה ייצג את הציבור האמריקאי וימומן מתרומות.
הביקורת החריפה שהעבירו חברי הוועדה על התקשורת הובילה לתגובות קשות מצד התקשורת.
אחת הטענות העיקריות נגעה לכך שלא שותפו בוועדה אנשי מקצוע מעולם העיתונות.
לטענת המבקרים, חברי הוועדה עצמם היו חסרי ידע וניסיון הנחוצים להבנת המורכבויות של עסקי התקשורת.
טענה נוספת ראתה בשימוש במילה "אחריות" מילה חלופית ל"צנזורה".
בנוסף, עיתונאים הרבו לעסוק בכך שהוועדה עצמה ציינה שהם לא ביצעו מחקר מורכב במובן המדעי, אלא ביססו את ממצאיהם על דעות סובייקטיביות.
עוד נאמר שהכתיבה עמומה, אקדמית ופילוסופית מדי.
חיצי הביקורת מצד העיתונאים כוונו לדו"ח המסכם הראשון שפורסם, כרכי ההמשך המפורטים שפורסמו מאוחר יותר, זכו בעיקר להתעלמות מצד התקשורת.
לאחר פרסום הדו"ח והתגובות הצוננות מצד העיתונות, נראה היה שהדו"ח יישכח לחלוטין, אך בחלוף השנים, הפכה עבודת הוועדה לאחד המסמכים החשובים בהיסטוריה של התקשורת האמריקאית.
למרות פגמיו, ניתח הדו"ח באופן חדשני ומעמיק את עולם התקשורת ותחומי אחריותו והיווה נקודת הארה מוקדמת לצורך בניסוח מסגרת תאורטית חדשה בעידן חדש.
תשע שנים לאחר פרסום הדו"ח, ציין הספר "ארבע תיאוריות של התקשורת" את עבודת ועדת האטצ'ינס כנקודת מפנה מהמודל הליברטריאני, המאפשר לבעלי עיתונים להדפיס עיתונים כראות עיניהם, למודל האחריות החברתית של התקשורת המדגיש אובייקטיביות, נייטרליות ואיזון.
דו"ח הוועדה למעשה היווה השראה לפיתוח מודל זה, שהפך לערך מרכזי בלימודי התקשורת ומעצב בסיסי באתיקה העיתונאית.
ממצאי והמלצות הוועדה במבט עכשווי
לדברי חוקרי מדיה, הביקורת שהופנתה לתקשורת על ידי הוועדה בשנת 1947, מתאימה למצב התקשורת היום.
האזהרות מפני בעלות ריכוזית שסיכנו את הדמוקרטיה ב-1947, מתאימות לחשש מריכוזיות ענקי האינטרנט, המדיה החברתית והתלות של הציבור בהם.
האזהרות מפני גורמי תעמולה עלומים הפועלים בתקשורת, מרקם חברתי מתפורר, נסיגה לתוך תיבות תהודה והחשש מעליית שליט אוטוריטרי המנצל את הקיטוב והזעם, נשמעות כולן כפעמוני אזהרה רלוונטיים.
מהצד השני, מציינים החוקרים, כי עידן האינטרנט מציע את השפע שעליו דיברה הוועדה: כמויות אדירות של אינפורמציה זמינות כמעט לכל, תוצרים איכותיים, שיח מתמשך ופורום להחלפת דעות בין המדיה לבין הציבור המתאפשר בזכות האינטרנט.
עם זאת, אנשים נחשפים פחות לחדשות ופונים יותר להיצע אינסופי של בידור, כך ששפע המידע לא תמיד מגיע לאזרח.
ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל הייתה ועדה שהוטל עליה להציע פתרון לשאלת ארץ ישראל ובעיית היהודים העקורים באירופה.
את ההצעה להקמתה העלה שר החוץ הבריטי ארנסט בווין בהודעה שמסר בבית הנבחרים ב-13 בנובמבר 1945. הוועדה פעלה בשנת 1946.
ההודעה שמסר בווין קבעה, בין היתר, שממשלת בריטניה "אינה יכולה לקבל את ההשקפה, שיש לגרש את היהודים מאירופה או שלא יורשו לשוב ולחיות באותן הארצות ללא אפליה ולהקדיש את חריצותם וכישרונם לקימום שגשוגה של אירופה".
בהודעה הוזכר גם שבעיית ארץ ישראל מעסיקה את כל העולם הערבי וגם את 90 מיליון המוסלמים בהודו.
במסיבת העיתונאים לאחר מסירת הצהרתו, אמר בווין כי תוכניות הציונים להגדיל את כושר הקליטה של ארץ ישראל הם "שמונים אחוז תעמולה ועשרים אחוז מציאות".
הוא הסביר כי "לא כל היהודים ציונים" וטען כי הוא חרד מאוד "שמא ידגישו היהודים הנמצאים באירופה הדגשת־יתר את מוצאם הגזעי...
אם היהודים, שסבלו רבות כל־כך, יבקשו להידחק יותר מדי אל ראש התור, נשקפת סכנה לתגובה אנטישמית חדשה בכל אירופה".
בעקבות הודעתו של בווין ודבריו אחריה, פרצו בארץ ישראל הפגנות סוערות.
חיים ויצמן הגדיר את התבטאותו "ברוטלית" ו"גסה".
ב-28 בנובמבר נשא בן-גוריון בפני אספת הנבחרים נאום "תשובה לבווין", בו אמר: "עוד ששת המיליונים של מתינו באירופה מוטלים לפנינו, וכבר ניגר דמנו מחדש כאן על אדמת־המולדת...הנשפך בידי עושי דברו של בווין וחבריו".
על פי ההצעה הורכבה הוועדה משישה חברים בריטים ומשישה נציגי ארצות הברית.
עם נציגי ארצות הברית נמנו ג'יימס מקדונלד (לימים שגריר ארצות הברית בישראל הראשון) ובארטלי קראם, עורך דין שעתיד היה להתגלות בדיוני הוועדה ולאחריהם כידיד הציונות.
עם הנציגים הבריטיים נמנה ריצ'רד קרוסמן, איש האגף השמאלי של מפלגת הלייבור, שנחשב כ"איש של בווין" בוועדה, ועתיד היה להנחיל לבווין אכזבה רבה בהתגלותו בדיוני הוועדה כאוהד העניין הציוני.
על הוועדה היה לבחון את הנושאים הבאים:
שאלת א"י והשלכותיה של העלייה היהודית מבחינה כלכלית, חברתית ומדינית על הארץ.
מצב היהודים באירופה, האם ישנה אפשרות להמשך קיום בארצות אלה.
שאיפת היהודים והעקורים, להגר מארצות אירופה ולעלות לא"י.
הוועדה החלה לפעול בוושינגטון הבירה ב-5 בינואר 1946, ולאחר מכן יצאה ללונדון על מנת להתרשם ממקור ראשון מן העמדה האמריקאית והעמדה הבריטית.
כשנודע שהוועדה תסייר במחנות העקורים בגרמניה, נסע לשם בן-גוריון, כדי לוודא שהעקורים יתודרכו כראוי על ידי הנהגתם.
הוועדה המשיכה במסעה לווינה על מנת לבקר במחנות העקורים ולהתרשם ממצבם.
בביקורי הוועדה במחנות התברר לה שרובם המוחלט של העקורים אכן מבקשים לעלות לארץ ישראל.
משם המשיכה הוועדה לקהיר כדי לעמוד על עמדת הערבים.
חברי הוועדה ביקרו גם בריאד, שם אמר להם המלך אבן סעוד: "היהודים הם אויבינו בכל מקום...
אנחנו גירשנו את הרומאים מארץ ישראל...
כיצד, אחרי הקורבן הזה, יבוא סוחר [כלומר יהודי] וייקח את ארץ ישראל מידינו בעבור כסף?".
לאחר מכן הגיש לכל אחד מהם פגיון מזהב וגלימה וכיסוי ראש ערביים, הראה להם את הרמונו ואף הציע אשה לשופט סינגלטון.
ב-6 במרץ 1946 הגיעה הוועדה לירושלים, והשתכנה בבניין ימק"א.
חברי הוועדה התרשמו כי האנטישמיות באירופה עדיין קיימת גם לאחר מלחמת העולם השנייה, וכי היא מונעת את קליטת העקורים הן במקומות מושבם והן במקומות מוצאם.
לרגל בואה לארץ ישראל, מותנו פעולותיה של תנועת המרי, אולם ניסיונות ההגנה להביא לארץ ספינות מעפילים נמשכו גם בזמן שהותה בארץ.
כמה מחברי הוועדה ביקרו במפעלים וביישובים יהודים והביעו את התפעלותם מהם.
חברי הוועדה התארחו לסעודה חגיגית בביתה של קטי אנטוניוס וסיירו ברחבי הארץ.
ההבדל הקיצוני בין ההוויה הציונית לזו הערבית, הותיר בהם רושם עמוק.
קרוסמן כתב על קיבוץ משמר העמק: "מימי ובשום מקום לא ראיתי קהילה יפה יותר".
לעומת זאת, במרחק מאתיים מטר משם עמד אבו שושה, "הכפר הערבי המצחין ביותר שביקרתי אי־פעם".
מאוחר יותר כתב איידלוט: "יצאתי מוושינגטון אנטי־ציוני מובהק...
אבל כאשר אתה רואה במו עיניך מה היהודים האלה עשו בארץ ישראל...
הערבים אינם מגיעים לקרסוליהם והיו רוצים להרוס את כל מה שהיהודים עשו".
בראש המשלחת של ערביי ארץ ישראל, שהופיעה בפני הוועדה בירושלים, עמד ממלא מקום ראש הוועד הערבי העליון ג'מאל אל-חוסייני.
הערבים שאלו מדוע הם נדרשים לשלם עבור פשעי הנאצים, ותבעו להקים מדינה ערבית בכל שטח ארץ ישראל.
בנוסף העיד בפני הוועדה הארכיבישוף היווני קתולי ג'ורג' חכים, שעל אף שהיה ראש עדה קטנה, הציג את עצמו כנציגם של כל הערבים הנוצרים בגליל, כיוון שהיה הנציג הכנסייתי הערבי הבכיר ביותר.
דובר נוסף מטעם הצד הערבי פיליפ חתי, היסטוריון של האסלאם, טען שאין ישות בשם "פלשתינה" ומעולם לא הייתה כזאת.
לטענתו השטח שנקרא פלשתינה היה באופן היסטורי חלק מסוריה ושהצגת מפות של ארץ ישראל בפני התלמידים בבתי ספר של יום א' - בתי הספר ללימודי דת ליד הכנסיות, נטעה בהם את הרושם המוטעה שיש קשר בין היהודים וארץ ישראל.
בנוסף טען שהציונות כופה על הערבים דרך חיים זרה להם, לה הם מתנגדים ואשר הם לעולם לא יקבלו.
העד המרכזי מטעם התנועה הציונית היה ד"ר חיים ויצמן, שהופיע בפני הוועדה ב-8 במרץ ודיבר במשך שעתיים.
ויצמן ביקש מחברי הוועדה שלא להכריע בין צדק לעוול, אלא "בין עוול גדול ובין עוול קטן".
לדבריו, אי אפשר למנוע עוול בכלל, ויש להחליט מה עדיף; לעשות עוול ליהודים או לערבים.
לדעתו, הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל תגרום לעוול קטן יותר לערבים, מאשר העוול שייגרם לעם היהודי מאי הקמתה.
ויצמן קרא לחבריה: "מצאו את האפשרות שהיא בבחינת העוול המועט".
ויצמן גם הזמין אותם לביתו ברחובות.
לאחר זמן ציין ריצ'רד קרוסמן כי הצגת הדברים בצורה זאת על ידי ד"ר ויצמן עזרה לו להתגבר על בעיית תביעותיהם הסותרות של שני הצדדים.
לדבריו: "הייתה כאן ברירה בין שתי עוולות ועלינו היה להחליט היכן תופסים את הרע במיעוטו".
ב-11 במרץ הופיע דוד בן-גוריון בפני הוועדה מטעם הנהלת הסוכנות היהודית.
הופעתו הייתה מרשימה במיוחד, וקיימת הערכה שהיא הכריעה את הכף במסקנות הוועדה.
בין היתר אמר: "מדוע מניחים אתם, שאין אנו כמוכם?
גם לנו יש דברים, היקרים לנו מחיינו.
בארץ זו ובארצות אחרות יש מאות אלפי יהודים אשר ימסרו נפשם – אם יהיה צורך בכך – למען ציון ולמען המדינה היהודית".
מתוך חשש שהשלטונות הבריטיים מתכוונים לפרק את הסוכנות היהודית, ומשום שהודאה בקשר בינה לבין "ההגנה" עלולה הייתה לשמש עילה לחיסולה, טען בן-גוריון בפני הוועדה כי אינו מכיר ארגון בשם זה.
בפני הוועדה הופיעו גם נציגי הוועד הלאומי, הספרדים ואגודת ישראל.
הוועדה קיימה את ישיבותיה בארץ עד 26 במרץ 1946.
חברי הוועדה נעזרו לצורך החלטותיהם בנתוני סקר הכפרים 1945 שהוכנו על ידי ממשלת המנדט, וכן בנתוני סקר פלשתינה (1946) (A survey of Palestine), שהוכן בדצמבר 1945 - ינואר 1946.
שר החוץ הבריטי בווין הדריך את הוועדה שהיהודים אינם אומה אלא עדה דתית וכי רובם מתנגדים לציונות.
אולם בוועדה נתברר כי הנחה זו מבוססת על הערכה מוטעית.
נציגי קבוצות יהודיות לא-ציוניות (בעיקר באמריקה), שלהערכת ממשלת בריטניה היו אמורות למסור חוות דעת אנטי-ציונית, הצטרפו לתביעה הציונית לפתיחת שערי ארץ ישראל לפני העקורים.
הערבים ניסו להפריך את הטענה הציונית כי מסירת הארץ לשלטון ערבי תגרום לחורבן היישוב היהודי, ואף נעזרו בעדויותיהם המאולצות של באי-כוחן של הקהילות היהודיות בסוריה ובעיראק, שהוזמנו על ידי שלטונות מדינותיהם כדי להשמיע עמדה אנטי-ציונית.
העדים הציונים, לעומתם, הרבו לדבר על מצבם העגום של היהודים בארצות ערב, והצביעו על תופעות ההשפלה והרדיפות, ובעיקר על טבח יהודי טריפולי בנובמבר 1945, כמה שעלול להתרחש גם בארץ ישראל "אם תוסגר לידיים ערביות".
הסוכנות הדגישה את תמיכת הערבים בגרמניה הנאצית בזמן המלחמה ומסמכיה בנושא השאירו רושם עז, וכן תיארה באמצעות תזכירים את הצלחת היהודים להפריח את המדבר בארץ ולצורך כך נעזרה בנתונים סטטיסטיים ובהם טבלאות שהעידו על עליית רמת החיים של הערבים.
הנציגים הערבים הביעו את נאמנותם לאמין אל-חוסייני וניסו לטשטש את קשריו עם גרמניה הנאצית.
העדה המרונית בלבנון ושרידי האשורים שנרצחו בעיראק, כתבו תזכירים בהם טענו כי אין עתיד לנוצרים במזרח, אלא אם תוקם מדינה יהודית חזקה, שהיא "עניין חיוני לכל המיעוטים הנתונים למרות המוסלמים".
למרות חילוקי הדעות הצליחו חברי הוועדה להגיע להמלצות משותפות, שפורסמו ב-30 באפריל 1946:
בשל השנאה בין שני העמים, ארץ ישראל לא תהיה מדינה יהודית ולא מדינה ערבית, ויש לעשות הכול שלא יהודים ולא ערבים ישתלטו על הארץ, דבר העלול להביא למלחמת אזרחים.
ממשלת המנדט תמשיך לשלוט בא"י עד אשר יהיה הסכם נאמנות בפיקוח האו"ם, כך תקל על עלייה יהודית בהבטיחה שזכויותיהם ומעמדם של חלקי האוכלוסייה האחרים לא ייפגעו.
המלצה לאשר רישיונות עלייה ל-100,000 נפש מתוך ה"עקורים" עוד בשנת 1946. קביעה כי יש לפתור את בעיית "העקורים", וכי א"י לא תוכל לפתור את הבעיה, ולכן יש למצוא להם מקלט במדינות נוספות.
המלצה לבטל את תקנות הספר הלבן ואת תקנות העברת קרקעות ולאשר חופש מכירת קרקעות ללא הבדל גזע, עדה או אמונה, אך תוך הגנה על הפלאח והאריס הערבי.
על פי דרישת שלטונות המנדט כללו ההמלצות גם המלצה לפרוק את כל ארגוני המחתרת מנשקם.
כמה מהמלצות הוועדה ביקרו את היישוב היהודי ואף האשימו אותו בהקניית "חינוך לאומני" לילדיו.
הוועדה קבעה כי פתרון בעיית העקורים הוא בארץ ישראל.
הסוכנות היהודית קיבלה את דוח הוועדה בהסכמה מסויגת, תוך הדגשת ההמלצה בנושא העלייה.
הערבים שללו את הדוח לחלוטין.
מהומות פרצו בארץ ישראל ובבגדאד.
בביירות הועלה באש מרכז המידע של האו"ם.
הליגה הערבית גינתה את הדוח, אך שללה קריאות לנקיטת אמצעים חריפים נגד בריטניה וארצות הברית במידה והמלצות הוועדה ייושמו.
בריטניה דחתה את המלצות הוועדה, וארצות הברית לחצה על בריטניה לקיים את המלצות הוועדה.
כדי למשוך זמן, בריטניה הציעה לארצות הברית את תוכנית מוריסון גריידי.
בווין ואטלי נסוגו מהבטחתם לבצע את מסקנות הוועדה אם תתקבלנה פה אחד.
אטלי טען כי העברת הפליטים היהודים יחייב שליחת דיוויזיה בריטית נוספת לארץ ישראל, וכתנאי מוקדם לכך, תבע את פירוק המחתרות העבריות ומסירת נשקם.
בווין הוסיף כי עליית 100 אלף יהודים תגביר את האנטישמיות בצבא הבריטי.
בעקבות זאת, הורה בן-גוריון מפריז על חידוש פעולותיה של תנועת המרי העברי.
הוועדה הוקמה לאחר שליחת "עצומת סילארד" (1945) אל נשיא ארצות הברית, הארי טרומן, שבאה לגנות שימוש בפצצת האטום על בסיס מוסר ונחתמה על ידי 68 מדענים אשר עבדו על פרויקט מנהטן.
רוב המדענים אשר עבדו על הפרויקט לא ידעו, בזמנו, מה הם יוצרים.
הוועדה התבססה על שמונה חברי מנהלה אמונים, אשר היו:
אלברט איינשטיין - יושב ראש
הרולד יורי - סגן יושב ראש
מחצית מהחברים עבדו באופן ישיר בפרויקט מנהטן וכולם היו מעורבים בדרך זו או אחרת בפיתוח פצצת האטום הראשונה.
מספר חברים בוועדה קיימו סיבוב הרצאות להעברת מסר השלום של הוועדה.
הם יצרו חומרי פרסום, כולל את אחד מהסרטים הראשונים שדימו את עולמנו לאחר מלחמה גרעינית.
הוועדה הייתה מאוד פעילה בהשמעת קולה בהתנגדות לפיתוח פצצת המימן הראשונה.
הוועדה הייתה פעילה ארבע שנים, עד 1950. לאחר מכן ננטשה באופן מדורג, אף על פי שרוב החברים המשיכו במאבקם כדי למנוע מלחמה גרעינית והשתתפו בוועידות פגוואש בנושא מדע ועניינים בין-לאומיים.
בחוק הבחירות לכנסת [נוסח משולב], תשכ"ט-1969, נקבע כי על ניהול הבחירות לכנסת ובחירות הרשויות המקומיות מופקדים ארבעה גורמים: ועדת הקלפי, ועדת הבחירות האזורית, ועדת הבחירות המרכזית ויושב ראש ועדת הבחירות המרכזית.
על הבחירות לרשויות המקומיות מופקד המפקח הארצי על הבחירות במשרד הפנים ומנהל הבחירות שממונה בכל רשות מקומית ומועצה אזורית.
ועדת הבחירות המרכזית ממנה את חברי הוועדות האזוריות, לפי מפתח הסיעות בכנסת היוצאת.
את יושבי-ראש ועדות הבחירות האזוריות ממנה נשיא בית המשפט העליון.
הוועדות האזוריות ממנות את ועדות הקלפי, לפי המפתח הסיעתי האמור.
מזכירי ועדות הקלפי ממונים מקרב מי הפונים לוועדה המרכזית, בתנאי שאלו עומדים בתנאי הסף למינוי ושאינם משויכים פוליטית ומפלגתית.
ועדת הבחירות המרכזית היא הגוף הממונה על ניהול חוקי ותקין של הבחירות.
הוועדה קובעת הסדרים והוראות בדבר הכנת הבחירות, ניהולן וקביעת תוצאותיהן, סדרי הדיון, רשימות המועמדים, פנקס הבוחרים, הצבעות חריגים (חיילים, אסירים וכו'), ועוד.
ועדת הבחירות גם מוסמכת כשיש הצורך לשנות את המיקום של הקלפיות ולשנות את לוח הזמנים שנקבע לבחירות.
כמו כן היא זו שמאשרת את רשימות המועמדים לכנסת.
על הכרעה לפסול מועמד – יש להגיש בקשת אישור לבית המשפט העליון, ואילו על הכרעה שלא לפסול מועמד ועל הכרעה בדבר פסילת או אי פסילת רשימה, ניתן לערער לבית המשפט העליון.
כמו כן, ועדת הבחירות המרכזית היא הממונה לדון בכל קובלנה בעניין הבחירות (למעט תוצאותיהן, ), והיא זו שמפרסמת את תוצאות הבחירות ב"רשומות" ומודיעה על מספר חברי הכנסת בו זכתה כל מפלגה.
לאחר חלוקת המנדטים, יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית אף חותם על כתבי המינוי של חברי הכנסת הנבחרים.
מועד הקמת ועדת הבחירות המרכזית
קובע "לביצוע הבחירות תוקם ועדת בחירות מרכזית תוך 60 יום מיום כינוסה של כל כנסת חדשה".
כמו כן החוק קובע את רציפות כהונתה של הוועדה: "ועדה יוצאת תכהן עד להקמת ועדה חדשה".
יושב ראש הוועדה הוא, על פי "אחד משופטי בית המשפט העליון שייבחר לכך על ידי שופטים אלה".
נוסף לכך קובע כי "בעת בחירת יושב ראש הוועדה המרכזית ייבחר אחד משופטי בית המשפט העליון על ידי שופטים אלה כממלא מקומו של היושב ראש, והוא יכהן זמנית אם נפטר היושב ראש, התפטר או נשיא בית המשפט העליון קבע שנבצר מהיושב ראש למלא תפקידו".
לפי הנוהג משמש כיו"ר ועדת הבחירות המרכזית שופט בית המשפט העליון הוותיק ביותר מלבד המכהן כנשיא בית המשפט העליון, או שופטים המכהנים כחברים בוועדה לבחירת שופטים.
הבא אחריו בוותק משמש כממלא מקום יו"ר הוועדה.
במקרה שבו יו"ר ועדת הבחירות מתמנה כחבר הוועדה לבחירת שופטים הוא מתפטר מתפקידו וממלא מקומו מתמנה כיו"ר הוועדה.
לוועדת הבחירות מטה מקצועי של עובדי מדינה, שכפופים ליושב ראש הוועדה ולמנכ"ל הוועדה לפי סעיף 17א לחוק הבחירות.
מנכ"לית הוועדה, החל משנת 2010, היא אורלי עדס.
קובע "ליושב ראש הוועדה המרכזית יהיו סגנים שייבחרו על ידי הוועדה המרכזית מבין חבריה; מספר הסגנים יהיה ארבעה, אולם ועדת הכנסת רשאית להגדיל מספר זה עד לשמונה; ארבעה מהסגנים יהיו מארבע הסיעות הגדולות שבכנסת, ואם הוגדל מספר הסגנים כאמור, תקבע ועדת הכנסת מאיזו סיעה יהיו הסגנים הנוספים".
ליושב ראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-25 היו ארבעה סגנים: עוה"ד אילן בומבך מטעם סיעת הליכוד, חה"כ איתן גינזבורג מסיעת כחול לבן, גב' אטל הובן מטעם סיעת יש עתיד וחה"כ משה ארבל מסיעת ש"ס.
ועדת הבחירות המרכזית היא, ברובה, גוף פוליטי (למעט יושב הראש, שהוא שופט).
נוסף על הסגנים, המייצגים את הסיעות הגדולות בכנסת היוצאת, מכהנים בה נציגי כל סיעות הכנסת היוצאת.
המפתח לחלוקת מס' חברי הוועדה נקבע , והוא כדלקמן:
(ב) שלושים מקומות בוועדה המרכזית יתחלקו כך:
(1) לכל סיעה שיש לה בכנסת ארבעה חברים או יותר יהיה מקום אחד לכל ארבעה חברי הסיעה;
(2) המקומות שנשארו אחרי החלוקה לפי פסקה (1) יתחלקו בין הסיעות שהשתתפו בחלוקה זו לפי גודל העודפים של מספר חבריהן;
(3) היו לשתי סיעות או יותר עודפים שווים, ולא נשארו מקומות לכולן, יכריע ביניהן יושב ראש הכנסת על פי גורל;
(4) נשארו מקומות פנויים אחרי החלוקה לפי פסקאות (1) ו-(2) יוקטן מספר חברי הוועדה לפי סעיף קטן זה במספר המקומות שנשארו פנויים כאמור.
(ג) כל סיעה שלא הגיעה לייצוג לפי סעיף קטן (ב) יהיה לה בוועדה המרכזית חבר אחד.
כמו כן קובע כי "לכל חבר הוועדה המרכזית יהיה ממלא מקום קבוע".
על פי מפתח זה, בוועדת הבחירות המרכזית לכנסת השבע עשרה כיהנו, נוסף ליושב ראש ולחמשת סגניו, עוד 30 חברים (ו-35 ממלאי מקום, שכן חמשת סגני היושב ראש הם גם חברים מן המניין בוועדה, ועל כן גם להם יש ממלא מקום).
סיעות שלא יוצגו בכנסת היוצאת
ועדת הבחירות המרכזית מורכבת רק מסיעות שהיו מיוצגות בכנסת היוצאת.
לעניין הסיעות המתמודדות לכנסת, ולא היו חברות בכנסת היוצאת, קובע כי "בישיבות של הוועדה המרכזית, של הוועדות האזוריות ושל ועדות הקלפי רשאים להיות נוכחים, כמשקיפים בלבד, נציג אחד של כל רשימת מועמדים שפורסמה בהתאם לסעיף 65 ואינה מיוצגת באותה ועדה".
הפולמוס סביב האופי הפוליטי של הוועדה
לכאורה, ישנה הצדקה מסוימת לאופי הפוליטי של הוועדה, ככל שמדובר בפיקוח על הקיום התקין של הבחירות, היות שהייצוג הפוליטי מאפשר לסיעות לפקח מקרוב על טוהר הבחירות.
עמד על כך השופט יואל זוסמן בפסק דין ירדור, באומרו כי מתן שיקול דעת לוועדת הבחירות למנוע השתתפותה של רשימת מועמדים "אינו עולה בקנה אחד עם הרכב הוועדה שהוא גוף המורכב על טהרת עקרונות פוליטיים, לפי מתכונת הכנסת היוצאת, פרט ליושב ראש הוועדה שהוא שופט בית המשפט העליון".
[דבריו צוטטו בשני פסקי דין מרכזיים נוספים, אשר עסקו בעניין פסילת רשימות, והם: בן-שלום – בעניין הרשימה המתקדמת לשלום, וטיבי – בעניין פסילתו האישית של ח"כ אחמד טיבי].
בדומה לו כתב השופט מנחם אלון בפס"ד ניימן, בעניין פסילת רשימת כך, כי אין זה רצוי "למסור הסמכות לפסילת רשימה על פי נימוקים של תוכן ומהות לגוף, המורכב ברובו המכריע – פרט ליושב-ראש – מנציגים, המייצגים גופים פוליטיים, וששיקוליהם עשויים להיות אידאולוגיים – פוליטיים".
במערכת הבחירות לכנסת השש עשרה בא לידי ביטוי חמור החשש מפני הכרעות פוליטיות בפסילת רשימות ומועמדים, בכך שכל ההכרעות נתקבלו בוועדה על פי השיוך הפוליטי של חבריה.
בית המשפט העליון דחה את החלטות הפסילה על רקע פוליטי שנתקבלו בוועדה.