tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-4 ביולי 1190 נתכנסו המחנות הצרפתי שמנה כ-2,000 חיילים והאנגלי שמנה כ-5,000 לוחמים בוויזלי שבצרפת, שני המחנות נועדו להגיע לארץ ישראל בדרך הים אך מגבלות לוגיסטיות חייבו את התפצלות הכוחות שנדברו להיפגש במסינה שבסיציליה.
בעת השהות בסיציליה פרצו מחדש סכסוכים ישנים שדרשו פתרון – ריצ'רד לב הארי תקף מבצרים באזור מסינה בשם עלבון שנגרם לאחותו ג'ואן אלמנת מלך סיציליה, בעוד פיליפ השני מלבה בחשאי את המהומות מאחר שאירוסי אחותו לריצ'רד לב הארי עלו על שרטון משהביאה אלינור, דוכסית אקוויטניה ארוסה חדשה – ברנגאריה מנאוורה.
רק הבטחות לתשלום פיצוי כספי ניכר מגובה בפיצויים בזכויות טריטוריליות בצרפת הצליחו לישר את ההדורים אך המשא ומתן הכפול ארך שבעה חודשים.
ב-30 במרץ 1191 הפליג פיליפ השני ממסינה ונחת בחופי עכו ב-20 באפריל.
ב-10 באפריל 1191 יצא ריצ'רד לב הארי ממסינה לכוון ארץ הקודש, סערה פתאומית פיזרה את הצי וסחפה את אוניית הדגל ועליה אחות המלך וארוסתו לחופי האי קפריסין בעוד רוב הצי נסחף לאי רודוס.
השליט הביזנטי המורד של האי, איסאק קומנינוס, שבה את צוות האוניה וסירב לשחרר את האצילות ובעיקר סירב להחזיר את המטלטלין היקרים שנועדו לממן את המסע.
ב-6 במאי 1191 נחת ריצ'רד לב הארי בקפריסין וכבש את לימסול.
במשך שבועיים ניסה השליט הביזנטי להתנגד הן על ידי משא ומתן במהלכו תבע קומננוס את יציאתם של הצלבנים מן האי.
והן על ידי הסתגרות במבצרים שבידי אנשיו.
על אף שאיזאק ואנשיו לחמו באומץ, צבאו של ריצ'רד היה גדול וחזק יותר וניצחונו היה מובטח.
איזאק המשיך להתנגד אולם לאחר המצור על טירתו בקנטרס, הוא נכנע.
במהלך שהותו בקפריסין ריצ'רד נישא ב-12 במאי 1191 לארוסתו, הנסיכה ברנגריה, בתו של המלך סנצ'ו השישי, מלך נווארה.
פרק חדש נפתח בהיסטוריה של האי קפריסין, לאחר מסע הצלב השלישי עתיד האי להפוך לממלכה צלבנית לצידה של ממלכת ירושלים, ממלכה זו שימשה הינטרלנד כלכלי לאצילי ירושלים ומלכיה נשאו בתואר מלך ירושלים עד לכיבוש קפריסין בשנת 1489 על ידי הרפובליקה של ונציה.
ב-5 ביוני יצא ריצ'רד לב הארי מקפריסין והגיע לעכו ב-8 ביוני.
בקיץ של שנת 1188 שוחרר גי דה ליזיניאן, מי שנשא – עדיין את התואר מלך ירושלים משביו בדמשק, ובאביב אותה שנה יצא לכוון עכו עם גדוד קטן.
ב-26 באוגוסט הגיע הכוח הצלבני שכלל ככל הנראה 600 פרשים וכ-7,000 חיילים רגלים למישור עכו, ובחסות החשיכה עלה גי דה ליזיניאן על תל עכו הידוע גם בשם תל אל-פחאר והתבצר עליה.
ב-20 באפריל 1191 הופיעו לפני חומות העיר כוחות צרפתיים בפיקודו של פיליפ אוגוסט.
תחילה ניסה המלך הצרפתי להכריע את המצור בסדרת התקפות עזות על ביצורי העיר, שלוש התקפות שנערכו בחודש יוני נהדפו בקושי אך במקביל המשיכה הארטילריה הצלבנית להפגיז את חומות העיר שבקיעים, סדקים ואף הרס מאסיבי ניכר בהן.
ב-8 ביוני נחת הצבא האנגלי בעכו, ב-2 ביולי חלקים מביצורי העיר מתמוטטים, התקפה ראשונה על הפרצה נהדפת, התקפות נוספות נערכות מיום 5 ביולי עד ליום 7 ביולי אך ללא הצלחה.
התקפה נוספת ב-11 ביולי הביאה את המגינים לייאוש מוחלט ולהסכם כניעה שעליו מוסכם ביום למחרת.
על פי הסכם הכניעה הפכו כל תושבי עכו לשבויים ורכושם לשלל, על פי ההסכם אמור היה צלאח א-דין לפדות את השבויים המוסלמים, להחזיר את שבויי המלחמה הנוצרים ואת הצלב האמיתי.
כך עבר פיקוד הכוח הצלבני לידי מלכי אירופה ואלו נתפלגו ביניהם על שאלות בסיסיות – תהליך שהלך והתחזק בממלכת ירושלים השנייה: איבוד כוחם של אבירי הארץ ומתן ההכרעה על גורל המדינה הצלבנית לגורמי חוץ.
ב-31 ביולי עזב המלך הצרפתי את חופי הארץ כשהוא משאיר את צבאו המצומצם בפיקודו של דוכס בורגונדי, מבטיח שלא לתקוף את נחלותיו של ריצ'רד – שבועה שלא טרח לקיים בדרכו לפעול להגשמת חלומו – צרפת מאוחדת תחת שלטונו, ולמרות מחאות הצלבנים השאיר את ריצ'רד לב הארי כשליט ומפקד עליון.
ב-20 באוגוסט משנתעכבו תשלומי פדיון השבויים המובטח ומשהחזיר צלאח א-דין רק חלק משבויי המלחמה הנוצרים הוציא ריצ'רד לב הארי את האסירים המוסלמיים אל מחוץ לעכו והוציא אותם להורג.
ב-22 באוגוסט יצא הצבא הצלבני מעכו לכוון דרום למסע של כיבוש מחדש של ארץ ישראל כשמטרתו המוצהרת – כיבוש ירושלים.
הצבא הצלבני, בפיקודו של ריצ'רד לב הארי הורכב משלושה אלמנטים עיקריים: השרידים של צבא ממלכת ירושלים, צבאות המסדרים (טמפלרים והוספיטלרים) והצבא האנגלי שכלל, לפי הערכות מודרניות כ-8,000 חיילים.
מספר יחידות צרפתיות נשארו בארץ לאחר עזיבתו של פיליפ, ומספר מצומצם של חיילים גרמניים.
בהתייעצות עם מפקדי המסדרים הצבאיים הוחלט כי המטרה הבאה של מסע הצלב תהיה כיבוש יפו שתשמש כנמל אספקה לפעולות המצור על ירושלים.
צי צלבני ועליו מכונות מצור שט לאיטו דרומה בעוד הצבא הולך במקביל על החוף.
לאחר עשרה ימים הגיע הצבא הצלבני לקיסריה ומצאו אותה ריקה ונטושה.
לאורך ההתקדמות האיטית לא יזם הצבא המוסלמי כל פעולה לחסום את דרכם של הצלבנים תוך שהם מנסים לאתר נקודה מתאימה לקרב מכריע.
החום וההכרח לשאת את הצידה על גב החיילים הרגלים הביא את הצלבנים לכדי תשישות והאיט את קצב התקדמותו.
במהלך המסע באזור נחל אלכסנדר נפצע ריצ'רד מחץ מוסלמי ולאחר מנוחה של יומיים יצא הצבא דרומה מנחל אלכסנדר והגיע לשטח המיוער צפונית מארסוף לאחר חניית מנוחה יצא הצבא לכוון ארסוף ביום שבת, 7 בספטמבר.
הצבא הצלבני נערך בחמש חטיבות המחולקות ל-12 גדודים בסך הכול.
הצלבנים צעדו בשלושה טורים, בתנועה מתמדת לכיוון דרום.
בחלוץ רכבו אבירים ממסדר הטמפלרים ובמאסף אבירים ממסדר ההוספיטלרים.
עם תחילת התנועה החלו המוסלמים לתקוף את הצלבנים, קשתים מוסלמיים רכובים המטירו חיצים על הצלבנים כשהם מרכזים את מאמציהם במאסף.
לאחר שכוח מוסלמי תקף ישירות את המאסף פרצו האבירים ההוספיטלרים, את המערך כתגובה.
כל מערכת הקרב נשברה והפרשים הצלבנים פרצו את שורות הרגלים אל כיוון המוסלמים.
היסטוריונים נוצרים מתארים את ריצ'רד דוהר אל כיוון המוסלמים הבורחים מפניו ונתיבו זרוע בגופות חיילים מוסלמים, בעוד היסטוריונים מוסלמים מתארים את עוצמת "חומת הברזל" הצלבנית שהשמידה את הגדודים המוסלמיים.
קרב ארסוף אחת המפלות הקשות של צלאח א-דין פגעה קשה בצבא המוסלמי, שברה את רוחו והוציאה ממנו את הנכונות להתמודד שוב בקרב פנים אל פנים עם הצבא הצלבני.
עם זאת, הצבא המוסלמי לא הוכרע לחלוטין ולא איבד את צלמו כצבא, מאידך ריצ'רד לב הארי לא ניצל את גודל הניצחון ועומק התבוסה המוסלמית למסע מהיר וישיר אל ירושלים שהייתה מוכנה ליפול לידיו כפרי בשל.
לאחר הניצחון בארסוף ישב המחנה הצלבני ביפו במשך חודשיים עד לאוקטובר 1191 ועסק בשיקום ביצורי העיר על בסיס חורבות העיר הצלבנית שנהרסה לפני מסע הצלב.
הצלבנים הקימו מחדש את המצודה והקיפו בחומה את היישוב שסביב לה, חיל מצב ואוכלוסייה אזרחית יישבו את העיר.
לאחר השתהות ארוכה החלו צלבנים במחנה לעזוב לעכו והמשמעת התרופפה.
בחורף של שנת 1191 יצא המחנה לכוון רמלה ותפס את הריסותיה.
כאן נשאר הצבא חונה במשך שישה שבועות עד ליום 8 בדצמבר אז יצא המחנה לכיוון מזרח וירושלים ונעצר בלטרון מחמת מזג אוויר קשה, שם חנה לתקופת החורף בעוד המוסלמים עסוקים בשיקום ביצורי ירושלים בקדחתנות.
כך הוחלט לסגת ולדחות את כיבוש ירושלים לשעת כושר.
במהלך ביצורה של יפו החלו גישושים למשא ומתן בין צלאח א-דין לריצ'רד באמצעות נציגים ומתווכים מצד אחד אל-מלכ אל-עאדל אחיו של הסולטאן ומהצד השני אונפרוא מטורון מי שהיה בעלה של איזבל הראשונה, מלכת ירושלים, יליד הארץ ודובר ערבית.
הסולטאן מצידו החל בשיחות מתוך מטרה ראשונית לעכב את הצלבנים בעוד ריצ'רד קיווה לקבל לידיו את פירות ניצחון ארסוף – כל ארץ ישראל.
השיחות נמשכו בעצלתיים כשהמוסלמים מסרבים לדון בהחזרת ארץ הקודש לידיים נוצריות.
בהיכנס המשא ומתן למבוי סתום החליט ריצ'רד להמשיך בפעולות צבאיות ולהשתלט על מישור החוף.
ב-20 בינואר הגיעו לחורבות אשקלון גדודים צלבנים והחלו להקים את חורבות ביצוריה.
במהלך עבודת הביצורים נאלץ ריצ'רד להתמודד עם נטישה של הגדודים הצרפתים שתקופת שירותם תמה וגרוע מכך – עם חדשות קשות מאנגליה לפיהן אחיו ג'ון העוצר ניצב מול מרד גלוי.
מועצה של אצילים התכנסה באשקלון ושמעה את ריצ'רד מכריז על עזיבתו גם החליטה כי מלך ירושלים בקרב קרני חיטין גי דה ליזיניאן – איש אמונו של ריצ'רד איננו ראוי לשאת את כתר ממלכת ירושלים וכי הכתר יימסר לקונרד ממונפראטו שנשא לאישה את יורשת העצר איזבל הראשונה, מלכת ירושלים.
ב-17 במאי 1192 הופיע הצבא הצלבני מול חומות המבצר הצלבני לשעבר – מבצר דרום (לטינית: Darum) ששלטה על התנועה אל תוך מישור החוף.
לאחר חמישה ימי מצור נכנעה המצודה וכל מישור החוף היה עתה בשליטה צלבנית.
משם עלה הצבא הצלבני לאחר התאחדות עם הגדודים הצרפתיים לכוון ירושלים במטרה לכבשה.
וריצ'רד הבטיח לצלבנים כי יישאר בארץ הקודש עד לפסחא של 1193. מאשקלון יצא הצבא הצלבני לכיוון בית גוברין וב-9 ביוני הגיעו הצלבנים ללטרון.
ומשם המשיכו כברת דרך אל בית נובא שם חנו במשך שלושה שבועות.
בעת ההמתנה באזור עמק איילון עסקו הצלבנים בסדרת פשיטות שוד שהביאו אותם למרחק המאפשר תצפית על ירושלים.
במועצה שנערכה במחנה הנוצרי לחצו האצילים הצרפתים לשים את ירושלים תחת מצור בעוד המלך ריצ'רד ואבירי המסדרים הצבאיים מצביעים על הקשיים העומדים בפני המחנה ומצטט ההיסטוריוגרף של המלך האנגלי את סיבת סירובו לכבוש את ירושלים:
ועדה של נציגים המייצגת את כל הגופים המרכיבים את מסע הצלב ובה עשרים חברים המליצה – במקביל – ולאחר דיונים נגד כיבוש ירושלים וב-4 ביולי 1192 נסוג המחנה לכוון עכו.
בשלב זה היו שני הצדדים בשלים למשא ומתן מתוך מטרה להביא את העימות לכדי סיום.
צלאח א-דין עמד בפני שוקת שבורה וסכנת התמרדות מקרב מפקדי צבאו שדרשו הפסקת המלחמה.
בעוד ריצ'רד נתון בלחץ בגין מלחמת אזרחים המשתוללת בארצו.
באמצע תהליך המשא ומתן תקפו המוסלמים את יפו הצלבנית ב-26 ביולי.
לאחר מצור קצר ולחימה אינטנסיבית נפרצו חומות העיר וחיל המצב מצא מקלט במצודת העיר ופתחו במשא ומתן על כניעה.
ב-1 באוגוסט נחת ריצ'רד לב הארי בראש צבא בחוף העיר, ניסיון מוסלמי לעצור את הנחיתה נכשל.
וריצ'רד לב הארי מנצל את ההזדמנות להוכיח את כוחו האישי כלוחם, הוא מגיע לחוף תוך כדי לחימה בלתי פוסקת עולה למצודה ומשחרר את הנצורים.
מתקפת נגד נוצרית הודפת את המוסלמים.
שני ניסיונות מוסלמים נוספים מתנפצים על ביצורי הצלבנים ויפו נשארת צלבנית.
ב-2 בספטמבר נחתם חוזה שלום בין המוסלמים לצלבנים, גבולות המדינה הצלבנית החדשה נקבעו לאורך רצועה צרה מצור עד יפו והנוצרים קבלו זכות לעלות לירושלים כעולי רגל ללא נשק.
ב-3 באוקטובר עזב ריצ'רד לב הארי את עכו ומסע הצלב בא אל סופו.
בעוד הצלבנים עסוקים ביפו התאוששו המוסלמים מהלם התבוסה בארסוף ופנו להרס שיטתי של כל הביצורים שטרם נהרסו עד ליסוד.
ההרס הגדול ביותר עבר על אשקלון, מחוסר יכולת או נכונות להגן עליה מפני מצור והתקפה פונתה אוכלוסיית העיר וביצוריה נהרסו בקושי רב.
גורל דומה פקד את רמלה שאוכלוסייתה גורשה והעיר על כנסיותיה נחרבה כך התכוון צלאח א-דין למנוע מהצלבנים אחיזה ונקודות אסטרטגיות העשויים להפוך לבסיסי אספקה.
עם עזיבתו של המלך האנגלי את חופי הארץ נקלעו חייו לסערה בלתי צפויה, אשתו ברנגריה החליטה לשוב לאנגליה.
קשיי מסעה הביאו לכך שמעולם לא נפגשה שוב עם ריצ'רד, שנפטר טרם חזרתה.
בחזרתו לאירופה בסתיו 1192, ריצ'רד נלכד בידי הדוכס לאופולד והוא הועבר כאסיר לידי הקיסר היינריך השישי.
לאחר תשלום כופר של 150,000 מארק (שווה ערך לשלוש שנות מס באנגליה של התקופה), שהותיר את אנגליה במחסור לשנים, הוא שוחרר וחזר לאנגליה ב-1194. במהלך היעדרותו, אחיו ג'ון כמעט ותפס את כס המלכות; ריצ'רד סלח לו, ואף הכריז עליו כיורשו.
ריצ'רד מת ב-6 באפריל 1199, מתוצאות הלוואי של פציעת חץ, שממנו הוא נפגע במהלך המצור על שלוס (Chalus) בצרפת.
ב-4 במרץ 1193, זמן קצר לאחר שריצ'רד עזב את ארץ הקודש, נפטר צלאח א-דין בדמשק.
כשפתחו את אוצרו, נתגלה כי אין שם מספיק כסף על מנת לשלם על ההלוויה; הוא נתן את כספו לעניים.
למרות התנגדותו העיקשת לכוחות הנוצריים, לצלאח א-דין יצא מוניטין רב באירופה כמנהיג המתנהג באבירות, עד כדי כך שעד המאה ה-14 עוד נכתבו שירים אפיים על הרפתקאותיו, ודנטה החשיב אותו מבין הנשמות הפאגאניות הישרות בעולם הבא.
צלאח א-דין האציל מופיע באור סימפתי גם ב"הטליסמן" של סר וולטר סקוט.
מצור עכו הארוך והעקוב מדם והתבוסה הנוראית של הצבא המוסלמי בקרב ארסוף הוציאו את התיאבון המוסלמי למלחמת ג'יהאד – מונח שהיה אבן בסיס לתעמולה והאידאולוגיה של צלאח א-דין.
מותו של צלאח א-דין הוריד בבת אחת איום שרבץ ללא הרף על עתיד המדינה, אויביו מצפון פרקו עול ובניו הנסיכים האיובים שכבר בחייו הראו סימני מרדנות קרעו את האימפריה לשני חלקים עיקריים – מצרים וסוריה שמעתה עתידים להתגושש גם על שטחי ארץ ישראל ועבר הירדן.
קרבות ועימותים אלו יערבו את המדינה הצלבנית.
הישגי מסע הצלב השלישי היו קטנים ומאכזבים, הן ביחס לציפיות והן ביחס למאמץ שהושקע.
ממלכת ירושלים נתחמה לאורך מישור החוף ברצועה צרה שאינה ניתנת להגנה וחסרת עומק טריטוריאלי לאפשר קיום כלכלי וללא בירתה – העיר ירושלים.
מהצד החיובי יש לראות את ערי הנמל שנתפסו כראשי גשר אפשריים לצבאות צלבניים שיכלו בסיכומו של דבר להטות את הכף ולהחזיר את עטרת ממלכת ירושלים ליושנה.
קיומה של ממלכת ירושלים במאה השנים הבאות נזקף בעיקר להתפוררות האימפריה האיובית לאחר מותו של מייסד האימפריה צלאח א-דין.
יורשיו שמרו על עצמאות נחלותיהם תוך מלחמות אחים בלתי פוסקות על חשבון רעיון האיחוד מול האויב הנוצרי.
התפוררות זו היא שאפשרה לממלכת הצלבנים להתקיים מבלי הצורך לבחון את כוחה מול פלישה או איום צבאי – מצב שישתנה עם עלייתה של האימפריה הממלוכית במחצית השנייה של המאה ה-13.
הישג נוסף, אם כי מקרי, של מסע הצלב היה כיבוש האי קפריסין שמעתה ישמש הן כמדינה אחות התומכת בממלכת ירושלים והן כמתחרה על משאבים אירופאיים.
כישלון מסע הצלב – שהרי אי כיבוש ירושלים נחשב לאבן הבוחן במדידת הישגיו, העצימו את הביקורת והאווירה השלילית שהחלו נשמעים באירופה לאחר כישלון מסע הצלב השני.
שאלות עקרוניות בנוגע למקומם של מסעי הצלב בעבודת האלוהים וקיומם כביטוי לרצון אלוהי נשמעו בקרב אנשי כנסייה והאצולה.
ספקות וביקורת זו התגברו לאחר מסע הצלב הרביעי שאיבד את דרכו.
אותם ספקות וביקורת הולידו מסעי צלב של אמונה טהורה כמו מסע הצלב של הילדים ומסע הצלב של הרועים.
כך איבדו מסעי הצלב הבאים את אופיים הדתי המכוון לכנסיית הקבר – עד לעלייתו לבמה של לואי התשיעי, מלך צרפת.
מסע הצלב השלישי דרדר לתהומות חדשים את האיבה של אירופה הקתולית כלפי האימפריה הביזנטית, איבה שהתפרצה במסע הצלב הרביעי שסיים את דרכו בכיבוש קונסטנטינופול וריסוק ביזנטיון.
בשנת 2008 פרסמה חברת יוביסופט משחק מחשב בשם Assassin's Creed (בעברית: תורת המתנקש) המתרחש בממלכת ירושלים בתקופת מסע הצלב השלישי.
הדמות המרכזית במשחק הוא "אלטאיר" ("המעופף" בערבית), מכת חשישיון.
על פי סיפור העלילה של המשחק הכת ממלאת תפקיד של לוחמי צללים במלחמת הצלבנים בארץ הקודש, ומטרתה העיקרית היא להפסיק את הלחימה.
מפתחי המשחק הקדישו מאמץ להתאים את הגרפיקה לתקופה וליצור סביבה מדויקת המתארת את ממלכת הצלבנים של התקופה.
כאשר השחקן מטפס על מבנים גבוהים על מנת לצפות בסביבה נפרשים לפניו נופים מרהיבים ומדויקים של ערים צלבניות בארץ ובהן ירושלים ועכו.
מסע הצלב השני היה מסע צלב שיצא מצרפת ומגרמניה אל ארץ ישראל ונערך בין השנים 1147 – 1149. הסיבה העיקרית למסע הייתה כיבוש רוזנות אדסה בידי האמיר הטורקי זנגי בשנת 1144.
ההכנות והתעמולה למסע החלו בשנת 1145 ונוהלו בעיקר על ידי הכומר ברנאר מקלרבו.
תעמולה זו לוותה בפרעות ובגזירות נגד האוכלוסייה היהודית.
כישלונו המוחלט של מסע הצלב השני עורר גל ביקורת בקרב אנשי דת ואצילים באירופה, הכאה על חטא, הטפת מוסר ולראשונה – ספקות לגבי צדקת הקיום של ממלכת ירושלים.
מסע הצלב השני, אירוע מכונן בהיסטוריה האירופאית כלל - כתקדים היסטורי - מערכות צבאיות כנגד שבטים פגניים בצפון מזרח גרמניה ומערכה כנגד השליטים המוסלמיים של פורטוגל במהלכה נכבשה ליסבון, מערכות נפרדות אלו הוכרו על ידי האפיפיור כחלק ממסע הצלב ולמשתתפים הוענקו הזכויות של הצלבנים שלחמו בארץ הקודש.
פיצול זה היה ציון דרך בהיסטוריה של מסעי הצלב ואירופה כולה - ירושלים וארץ הקודש עומדים על אותו מישור עם מטרות אחרות שהכס הקדוש מכיר כ"צלבניות".
זעזועים דומים יתרחשו רק לאחר קרב קרני חיטין וכיבוש ירושלים על ידי צלאח א-דין ובשלב מאוחר יותר בהיסטוריה, לאחר מכן כיבוש קונסטנטינופול על ידי הטורקים בשנת 1453.
אך היא הייתה מבודדת ומוקפת באמירויות מוסלמיות.
בהיותה "עמדה קדמית" מבודדת סבלה הנסיכות מזעם ההתקפות המוסלמיות, עובדות אלו הביאו להרס חיי הכלכלה ולהגירת אוכלוסייה.
צבא ממלכת ירושלים יצא אל כוון אדסה על מנת לסייע בהסרת המצור.
צבא נסיכות אנטיוכיה שיכול היה לערער או אף להסיר את המצור לא הופיע מאחר שנסיך אנטיוכיה בחר בשעה קריטית זו ליישב את חשבונותיו עם ז'וסלין.
בשנת 1145 הוציא האפיפיור קול קורא למסע צלב.
קול קורא זה עורר – בסיכומו של דבר – את תושבי אירופה לצאת במסע מחודש לכוון מזרח אך השפעותיו התאולוגיות והחוקיות מרחיקות לכת הרבה מעבר לכך.
בנוסף על זכויות אלו הכריז האפיפיור כי ההשתתפות במסע הצלב היא – הלכה למעשה – סקרמנט האינדולגנציה – כתב מחילה.
בוועידה שנערכה בפסחא של שנת 1146 בעיר וזלה שבדוכסות בורגונדי הופיע מי שנחשב כאיש המרכזי בעולם הקתולי, מורה ויועץ למלכי צרפת ובר סמכא רוחני – ברנר מקלרבו.
נאומו בפני הוועידה לא נשמר בכתובים אך אין ספק כי הותיר רושם בל ימחה – המלך לואי השביעי ומלכתו אלינור מאקוויטניה הרימו את הצלב (מעשה שביטא הסכמה לצאת למסע).
נאום זה היה צעד ראשון במסע של הטפות בצרפת וגרמניה לגייס לוחמים למסע הצלב, בנוסף לכך איגרות חתומות נשלחו לקהילות וערים.
מסע התעמולה החל במשלוח איגרות מאת ברנאר מקלרבו למנזרים ולמרכזים דתיים במערב אירופה ולאחר מכן יצאו שליחים לשדל, להטיף ולאפשר התגייסות של נושאי הצלב.
ברנאר מקלרבו עצמו יצא ממנזרו ועשה לבבות למסע הצלב בערי צרפת ומשם חצה את נהר הריין והמשיך את הטפותיו בגרמניה, תוך שהוא משכך את עוצמת הפרעות שנערכו ביהודי גרמניה – טקס שהפך מאז מסע הצלב הראשון למסורת.
בסוף חודש נובמבר 1146 פגש ברנאר מקלרבו את המלך קונרד השלישי בעיר פרנקפורט, באותו רגע היה המלך רחוק מרעיון מסע הצלב, מתחים ועימותים פנימיים בקיסרות מחד והתנגדות מפורשת של האפיפיור להשתתפות המלך במסע הם שקבעו את עמדתו הראשונית.
על פי המסופר, ביום 27 בדצמבר 1146 במהלך כנס המונים בעיר שפייר בגרמניה פונה ברנאר מקלרבו ישירות אל המלך תוך שהוא מצטט מתוך ספר ישעיהו: .
לשמע דברים אלו כורע המלך על ברכיו ואומר .
על פי הגרסה הרווחת במחקר ההיסטורי בן זמננו סצנה זו ספק אם אכן אירעה כמתואר והלכה למעשה פעל ברנאר מקלרבו לאחר פגישתו הראשונה עם המלך להשכין שלום עם משפחות אצולה גרמניות ואף שכנע את יריבי המלך לקחת על עצמם את שבועת הצלבן.
בכך הסיר את המכשול מבית להשתתפות במסע הצלב והלה אכן נתן את תשובתו ונשא שבועת צלבן בקתדרלה של העיר שפייר.
באיגרת אל האפיפיור מחודש מרץ 1147 כתב קונרד השלישי לאפיפיור:
מחוזות גרמניים שהעדיפו שלא לצאת אל המזרח התחייבו בפני האפיפיור והמלך לארגן מסע צלב נפרד נגד שיופנה נגד השבטים עובדי האלילים בצפון מזרח גרמניה.
האפשרות למסע צלב שיופנה כנגד מטרות שאינן מוסלמיות ומטרתן איננה ארץ הקודש אף היא מסמנת את השינוי ברעיון ובביצוע של קונספציית מסעי הצלב, מעתה ארץ ישראל וממלכת ירושלים יעמדו בפני תחרות על משאבים וכוח אדם מול מטרות אחרות שיוכרו כ"צלבניות".
האפיפיור נתן את הסכמתו, וב-31 במרץ 1146 בכנסיית וזלה (שבחבל בורגון), ברנאר נשא דרשה כשהמלך לצידו והכריז על מסע הצלב השני לארץ ישראל.
גזירות ופרעות בקהילות יהודי אירופה היו תופעת לוואי מוכרת של מסעי הצלב.
בשנת 1146 הופיע בגרמניה מטיף בשם רודולף הציסטרציני שבמסגרת התעמולה לגיוס צלבנים התמקד בהסתה ארסית כנגד הקהילות היהודיות.
ומספר רבי אפרים ב"ר יעקב מבונא בספרו "ספר הזכירה":
הפרעות החלו בצרפת בערים האם שבמחוז הסום, סולי ורמרו, היהודים הועמדו בפני הברירה – להמיר את דתם או למות.
עיקר הפרעות התרכז בגרמניה, קהילות וורמס, מיינץ, שטרסבורג ואחרות נפגעו קשות מעלילות דם, מהמרה לנצרות בכוח ומעשי רצח.
בערים אחדות, בעיקר בגרמניה נמלטו היהודים אל תוך מצודות העיר לקבל את הגנת שליטי הערים שהיהודים היו בני חסות שלהם.
כך נצלה רוב קהילת קלן.
ראשי הערים פעלו הן מנימוקים כלכליים אך גם מחשש כי מהומות יצאו מכלל שליטה ויופנו נגד השלטונות עצמם.
כך נשלחו איגרות לראשי הכנסייה ולברנאר מקלרבו.
שהמטיף רודולף היה חבר במסדרו.
ומספר רבי אפרים ב"ר יעקב מבונא ב"ספר הזכירה":
ואכן באיגרתו לתושבי גרמניה כתב ברנאר מקלרבו:
מכתביו של וברנאר מקלרבו פעלו את פעולתם ורודולף המסית חדל מליבוי הפרעות.
גל הפרעות שכך במהלך חודש יולי 1147.
קהילות היהודים באנגליה כמעט שלא נפגעו מגל הפרעות ונהנו מחסות המלך.
בצרפת שילמו הקהילות היהודיות מס לכס המלוכה – שנוצל למימון חלק ממסע הצלב וכן שילמו שוחד לאצילים מקומיים על מנת לקנות את חסותם.
בעוד הצבא הגרמני, מורכב ברובו מחיילים מדרום גרמניה, מתכונן לצאת אל ארץ הקודש, פנו מנהיגי הסקסונים לאפיפיור בבקשה להפנות את מאמציהם כמשתתפי מסע הצלב לכוון הים הבלטי - כנגד השבטים הסלאבים עובדי האלילים שהיו ידועים בשם ונדים.
תהליך ההתנצרות של השבטים הוונדים החל עוד בתחילת המאה ה-12 בעיקר על ידי הטפות של אנשי דת נוצרים ובדרכי שלום אך שינתה את אופייה בעקבות ההטפות לארגון מסע הצלב מחד וסדרת תקיפות ופשיטות שערכו השבטים הפגניים בראשות מנהיגם ניקלוט במהלך חודש יוני 1147.
ב-13 באפריל 1147 הוציא האפיפיור בולה המאשרת כי מסעי צלב ופריבילגיות התלויות בהן אינן קשורות לארץ הקודש.
המטיף הגדול ברנאר מקלרבו אף הוא תמך בפיצול מסע הצלב מאחר שעל פי השקפתו לא המטרה הסופית היא השכר אלא הדרך והאספקט הרוחני - דתי של המסע.
הצבא הצלבני ככל הנראה כעשרת אלפים חיילים רגלים ופרשים שנאספו מדנים, סקסונים ולוחמים פולנים מלווים בכוחות נוספים מקרב מתנדבים גרמנים בפיקודו של שליח האפיפיור אנסלם מהאוולברג ולצידו אצילים סקסוניים - מבית וטין ובית שאואנבורג תחת פיקודו של היינריך הארי, דוכס סקסוניה ובוואריה.
בשלב הראשון של המערכה הצליחו הצלבנים להדוף את הוונדים מטריטוריות שנתפסו על ידם במהלך הקיץ ולאחר מכן שמו את המבצרים דובין ודמין תחת מצור אך לא הצליחו להכריע את חילות המצב.
בהסכם שערך המנהיג הסקסוני היינריך האריה הוסר המצור על מבצר דובין לאחר שמגיניו הסכימו להיטבל לנצרות.
אירוע זה פילג את הצבא הצלבני הסקסונים נסוגו בעוד הדנים והפולנים ממשיכים במצור על דמין תוך שהם נתקלים בהתנגדות עיקשת.
המגינים יצאו למתקפות נגד מהמבצר והצי הדני נאלץ להתגונן מהתקפות הצבא הפגאני.
לאחר החרבת מקדש פגאני במלקו ואובדן התקווה לכיבוש דמין נטשו הצלבנים את המצור וצעדו לכוון מחוז פומרניה שתושביו קיבלו עליהם את הדת הנוצרית בתחילת המאה ה-12. בעיר שצ'צ'ין פגשו הצלבנים בבישוף המקומי שהטיף להם כי המרת דתם של השבטים הפגניים צריכה להיעשות בדרכי נועם.
הצלבנים המותשים איבדו את שארית הרצון להילחם והתפזרו.
בתום מסע הצלב חרבו המחוזות הצפון מזרחיים של גרמניה, והאוכלוסייה המקומית הדלדלה.
הישגיה המעשיים של המערכה היו מועטים - התנצרות חלקית של תושבי דובין והרס מקדשים פגניים.
עם זאת הכין מסע הצלב הונדי את הקרקע לסדרת מסעי צלב הידועים כמסעי הצלב הצפוניים שהונהגו על ידי המסדר הטבטוני ובסיכומם התנצרו השבטים הסלאבים באזור הים הבלטי.
מסעי צלב בחצי האי האיברי
החלטת האפיפיור לאפשר מסעי צלב כחלק מהמאבק בכופרים הכניסה את המלחמה במורים - הרקונקיסטה למעגל הלחימה.
בראש המערכה בחצי האי האיברי עמד המלך אלפונסו השביעי, מלך קסטיליה שעוד בשנת 1139 כבש את העיר המבוצרת טולדו ובשנת 1144 הגיע לקורדובה.
בעזרת כוחות פיזאנים וגנואזים שחברו לצבא של קסטיליה כצלבנים הצליחו הספרדים לכבוש את עיר הנמל אלמריה השוכנת על חוף הים התיכון בחודש אוקטובר 1147 ובדצמבר 1148 לאחר מסע מלחמה נגד איחוד האמירויות המוסלמיות נכבשה טורטוסה בתום מצור בן חמישה חודשים.
בשנת 1149 כבשו הספרדים תחת פיקודו של רמון ברנגר הרביעי, בסיוע הצלבנים האיטלקים, את העיר ליידה ותפסו את השליטה בנפת טרגונה ומחוז קטלוניה שבצפון ספרד.
במהלך אביב 1147 נאסף בנמל דרטמות שבדבון צי שגודלו לא פחות מ-150 אוניות ועליו כעשרת אלפים חיילים מכל רחבי אנגליה וסקוטלנד אך גם מארצות השפלה, פלנדריה, נורמנדי ואף מאזור הריינלנד.
בניגוד לסיפור הנפוץ על היסחפות הצי הצלבני לחוף הפורטוגזי מצביע המחקר ההיסטורי העדכני על קשרים בין מנהיגים של הצי לבית המלוכה הפורטוגזי שהחלו במצור כושל על ליסבון בשנת 1142, ומאמץ מרוכז של אפונסו הראשון, מלך פורטוגל ושליחים מטעמו שהביאו להסטת הצי ממטרתו הראשונה - ארץ הקודש.
חמש ספינות הגיעו לפורטוגל במסע מזורז בן חמישה ימים.
שאר הצלבנים יצאו ביום ה-19 במאי 1147 ונחתו על החוף הפורטוגזי ב-16 ביוני.
בליל 19 באוקטובר נערך טקס דתי בו בורכו מכונות המצור על ידי כמרים והצלבנים ניסו לפרוץ אל תוך העיר.
במהלך היומיים הבאים השתוללו קרבות עקובים מדם סביב הפרצה ומגדל המצור במהלכם הוברר למגינים כי אבדה כל תקווה והם פתחו בשיחות על תנאי כניעה.
הצלבנים, שחששו כי הזכות לטבוח את חיל המצב ולבזוז את אוצרות העיר שהייתה שמורה לחיילים בעת כיבוש העיר בכוח הזרוע תאבד להם, התפרעו בניסיון למנוע כניעה מסודרת של העיר.
ב-24 באוקטובר נחתם הסכם הכניעה והצלבנים נכנסו לתוך העיר, מיד לאחר שנמסרה מצודת העיר לידי הצלבנים החלו חמישה ימים רצופים של ביזה במהלכם נאנסו נשות העיר וגברים נרצחו, החרב לא פסחה על האוכלוסייה הנוצרית המקומית שחיה בשיתוף פעולה עם השליטים המוסלמים של ליסבון.
בעוד חלק מהצלבנים מתיישבים בליסבון חברו גדודים נוספים לצבא הצלבני במצור המוצלח על טורטוסה.
מיעוטם יצאו בחודש פברואר אל ארץ הקודש להשלים את חלקם במסע הצלב - כפי שתכננו מלכתחילה, והגיעו בדיוק בזמן להשתתף במצור הכושל על דמשק.
על פי התוכנית אמורים היו צבאות מסע הצלב השני ללכת בעקבות צבאות מסע הצלב הראשון ולהתכנס בקונסטנטינופול, משם להמשיך באסיה הקטנה אל הנסיכויות הצפוניות של ממלכת הצלבנים – אנטיוכיה וטריפולי.
משנתקבלו בארמון הקיסר הביזנטי מנואל הראשון הידיעות ולאחר מכן איגרות מאת האפיפיור אאוגניוס השלישי ומלך צרפת לואי השביעי נתעוררו בביזנטיון זיכרונות של אירועי מסע הצלב הראשון שכללו עימותים עם צבא הצלבנים שהיה בעיקרו אספסוף, אירועים של פגיעה באוכלוסייה האזרחית ואי נכונות של הצלבנים לקבל עליהם את מרות ביזנטיון.
באופן כללי היה מצבה של האימפריה הביזנטית איתן יותר בתקופת מסע הצלב השני מאשר בתקופת מסע הצלב הראשון.
האמירות של זנגי – שליט חלב לא איימה כלל על ביזנטיון וגם לנפילת אדסה לא הייתה כל השפעה ישירה על ביזנטיון.
בשנת 1141 השתנה מאזן הכוחות באסיה הקטנה, מדינת השבט הטורקמני דנשמנד – אויבה הראשי של ביזנטיון – התפרקה וצבא האימפריה ניהל עתה עימותים צבאיים מוגבלים עם השׂוּלטנות הסלג'וקית של קוניה.
במהלך 1146 צר צבא ביזנטיון על בירת השׂוּלטנות אך בסמוך לכניסת צבא הצלבנים לאסיה הקטנה כרת הקיסר מנואל ברית עם השׂולטן מסעוד מקוניה, להסכם שלום זה הייתה השפעה מכרעת על כישלון המשא ומתן בכך שנתן יד חופשית לצבא שׂוּלטנות קוניה להיכנס לעימות עם הצבאות האירופאיים.
המחנה התרכז בבמברג ומשם המשיך דרומה דרך נירנברג ונכנס לתחום הונגריה בחודש יוני.
על גבול הונגריה עם האימפריה הביזנטית פגש קונרד את שליחיו של עמנואל קומנינוס, בדרך לכוון קונסטנטינופול החלה משמעת המחנה להתרופף ומעשי שוד וביזה כנגד האוכלוסייה האזרחית נעשו שכיחים ובספטמבר 1147 הגיע המחנה לחוף מול הבירה הביזנטית ובאמצע החודש עברו הגרמנים את המצרים אל החוף האסיאתי.
כה גדול היה המחנה שמלווי המחנה הביזנטיים נכשלו בספירת אנשיו.
באוקטובר 1147 הגיע הצבא הצרפתי בקונסטנטינופול, כאן ניהל המלך הצרפתי משא ומתן עם הקיסר הביזנטי שדרש מלואי השביעי שבועת אמונים ווסלית, שאכן ניתנה למרות התנגדות חלק מהאצילים הצרפתיים שהביאו רגשות אנטי ביזנטיים עזים.
ביום ה-15 באוקטובר הגיע המחנה לניקאה ושם התפצל לשני מחנות נפרדים, מחנה אחד בפיקוד המלך קונרד יצא בעקבות מסע הצלב הראשון לכוון דורילאום בעוד המחנה השני בראשות אחיו למחצה של המלך – אוטו מפריציג יצא לאורך דרך החוף אל העיר אדליה – אנטליה של ימינו.
המסע ללא כמות מספקת של צידה ובשטח ללא מים ומקורות מזון הביא את הצבא הגרמני לאפיסת כוחות.
ביום 25 באוקטובר הגיעו הגרמנים לעיר דורילאום, בעודם מתכוננים לחניה התנפל עליהם בהפתעה צבא סלג'וקי, חיל הפרשים הגרמני התקשה לעלות לסוסים ולאחר מכן נמשך למלכודת טורקית קלאסית של נסיגה מדומה וחשף את חיל הרגלים להתקפה של פרשים טורקים שגבו ממנו קורבנות כבדים.
לאחר תבוסה זו החליט קונרד לסגת לניקאה לצורך התארגנות.
הנסיגה תוך לחימה עם גדודים של קשתים רכובים טורקים וללא מזון או מים הפכה לבריחה משהושמד חיל המאסף.
גורלו של המחנה הגרמני השני לא היה טוב יותר, המחנה שכלל מספר גדול של עולי רגל לא חמושים נע במסלול המוביל אל דרך החוף, ליד העיר לאודקיה נפל למארב סלג'וקי שם נהרגו רוב הגרמנים, מעטים שרדו את המסע אל העיר הביזנטית אדליה שם חברו אל המחנה הצרפתי.
ביום 17 באוקטובר חצו הצבאות הצרפתיים בפיקודו של המלך לואי השביעי את המצרים אל אסיה הקטנה ולאחר עיכוב קצר בו נערכו סידורים ותיאומים לוגיסטיים עם הקיסר עמנואל ופקידיו יצא הצבא הצרפתי בעקבות הצבא הגרמני.
ביום ה-26 באוקטובר נפגשו הצרפתים עם שרידי המחנה הגרמני.
פגישת המלכים האירופאים הייתה תיאטרלית והם התחבקו לעיני הלוחמים.
מכאן המשיך המסע לאורך דרך החוף לכוון אדליה.
בהגיעם לעיר אפסוס ניאות קונרד השלישי להזמנתו של עמנואל קומנינוס לחזור לקונסטנטינופול לקבל טיפול בפצעיו.
מאפסוס פנה הצבא הצרפתי אל לאודקיה – מקום תבוסתו הקודמת של המחנה הצרפתי.
בדרך נערכו שני קרבות עם כוחות סלג'וקים, ראשונה מחוץ לאפסוס בערב חג המולד וקרב שני גדול יותר על גדות הנהר מיאנדר - בהם ניצחו הצרפתים.
הצבא הצרפתי – עתה תחת התקפות בלתי פוסקות של פרשים סלג'וקים המשיך אל כוון אדליה.
מסע זה נוהל על ידי הטמפלרים שהחזיקו את המחנה מלהתפורר תחת הלחץ.
בקרב במעבר בהרי קדמוס הצליח הצבא הצרפתי לשמור על חיל הרגלים ועל הלא חמושים במחיר חייהם של האבירים שומרי ראשו, לואי העביר את הפיקוד על הצבא לידי הטמפלרים וב-20 בינואר 1148 הגיע הצבא אל המישור למרגלות חומות העיר אדליה כשהוא סובל מרעב, מחסור בסוסים ובמזון.
בחודש מרץ 1148 נטש לואי, יחד אצילי ממלכתו אבירים צרפתיים ולוחמי המסדרים הצבאיים, את שאר המחנה הצרפתי – חיילי חיל הרגלים ועולי הרגל הלא חמושים, עלה על ספינות ביזנטיות והפליג אל חופי סוריה הצלבניים.
מסע הצלב השני בארץ ישראל
תמונה גאו-פוליטית של ממלכת ירושלים
מאז נפילת אדסה וההכנות למסע הצלב השתנתה התמונה הגאו-פוליטית על גבולות ובתוך ממלכת ירושלים.
המלך–ילד בולדווין השלישי, מלך ירושלים תפס את מושכות השלטון וחילק עם אימו מֶלִיסֶנְדֶה את כיסא מלכות ירושלים.
מלכות זנגי התחלקה לשניים עם מותו.
בנו, סיף א-דין גאזי, תפס את השלטון במוצול ובנו השני, נור א-דין, תפס את השלטון בחלב.
במהלך השנים שבהן נלחמו צבאות מסעי הצלב באסיה הקטנה לחמו צבאות חלב כנגד נסיכות אנטיוכיה ואף הצליחו לכבוש מבצרים חשובים בגדה המזרחית של נהר העאסי (אורונטס).
במקביל נתערערו יחסי ממלכת ירושלים עם בת בריתה הטבעית מול האיום - דמשק.
כך יזמה ממלכת ירושלים מסע מלחמה בעבר הירדן שכוון כנגד מבצרים דמשקאיים בחורן.
המסע הסתיים באבדות קשות וערעור היחסים עם דמשק.
באמצע חודש יולי 1148 יצאו הכוחות המשולבים של ממלכת ירושלים וצלבני אירופה ונאספו בטבריה, וביום ה-24 ביולי עמדו הצלבנים מול העיר.
בהיעדר מכונות מצור, ומאחר ומספרם, כ-50,000 לוחמים, לא היה מספיק למצור יעיל על העיר, נאלצה הטקטיקה הצלבנית להסתמך על התקפת פתע שתביא את המגינים על ברכיהם מפחד.
הצלבנים התקיפו את העיר מכוון הבוסתנים של העיר שמושקים על ידי הנהר ברדה.
ההתקפה הראשונה נערכה על ידי אבירי ממלכת ירושלים ונהפכה ללוחמה זעירה שנלחמו מבין העצים ותעלות ההשקיה.
התקפה אגרסיבית במיוחד של האבירים הגרמניים הפיצה את הדמשקאים והבריחה אותם אל תוך העיר, הצלבנים לא המשיכו לנצל את ההצלחה והקרבות סביב העיר השתוללו במשך שלושה ימים נוספים.
לאחר ארבעה ימי לחימה עברו הצלבנים לעמדות חדשות באזור שהיה ללא מים או מקורות מזון, בשלב זה הוברר כי כוחות אמירי מוצול וחלב – בניו של זנגי התקרבו לעיר והצלבנים נסוגו מהמצור על מנת לא להלכד בין הפטיש לסדן.
בכך בא הסוף על מסע הצלב השני, מאמץ אדיר ממדים זה נכשל באופן מוחלט.
אדסה לא נכבשה מחדש, הלחץ על אנטיוכיה לא הוקל והמסע על דמשק נסתיים במפלה ואובדן בן הברית המוסלמי היחיד של הצלבנים.
ב-8 בספטמבר 1148 עזב קונרד השלישי את ארץ ישראל דרך נמל עכו ובדרכו התעכב בקונסטנטינופול להידוק הקשר האסטרטגי בינו לבין עמנואל קומנינוס.
בפסחא של 1149 יצא לואי השביעי את ארץ ישראל אל צרפת וכך בא אל סופו מסע הצלב השני.
מסע הצלב השני לארץ הקודש, מטרתו העיקרית, נסתיים בכישלון מוחלט, בזבוז של משאבים אנושיים, כסף ורכוש לא הצליחו להחזיר את אדסה ולא שיפרו במעט את מצבה של ממלכת ירושלים.
בזירות לחימה אחרות, נרשמו הישגים צבאיים.
בפורטוגל הצליחו הצלבנים לכבוש את העיר ליסבון כחלק מכיבוש מחדש של חצי האי האיברי מידי המורים, מסע צלב השני הביא להכרה של הכס הקדוש בפורטוגל כממלכה קתולית עצמאית ולתחילתה של המדינה המודרנית פורטוגל.
בידים ריקות ובמצב אישי קשה כשאשתו אלינור, דוכסית אקוויטניה, נגררת אחריו מחוסר רצון חזר לואי השביעי לצרפת.
ב-21 במרץ 1152 ביטלה מועצת הכנסייה את נישואיהם של אלינור ולואי השביעי.
ב-18 במאי של אותה שנה נישאה אלינור לאנרי רוזן אנז'ו.
נישואים אלו קרעו נתחים ניכרים מצרפת.
בינואר 1153 פלש רוזן אנז'ו לאנגליה, וב־1154 הפך להנרי השני, מלך אנגליה, ודוכס נורמנדיה, אנז'ו ואקוויטניה.
כישלון מסע הצלב השני מול ההבטחות והבסיס הדתי שנפרס כשטיח לפניו הביא את אירופה הנוצרית לכלל משבר אידאולוגי.
הכנסייה הקתולית ספגה מפלה ליוקרה שלה כמובילה רוחנית הביטחון והאמונה ספגו מכה של ממש.
ביקורת על מסעי הצלב הפכה להיות לגיטימית וקולנית ותמשיך להתחזק עם כל כישלון נוסף של מסעי הצלב.
ברנרד מקלרבו נאלץ למצוא תשובות לכישלון שנתפס ככישלון אישי באמצו את הגישה של "נסתרות דרכי האל".
אנשי דת אחרים מצאו את התשובה לכישלון בחטאים ארציים של הצלבנים בכלל ואבירי המסדרים הצבאיים ואבירי ממלכת ירושלים בפרט שמתוארים כנגועים בתאוות בצע, פריצות וחטאים אחרים שהביאו את זעם האלוהים - וכישלון המסע.
מסע הצלב השני הביא את היחסים בין אירופה לבין ביזנטיון צעד נוסף לקראת עימות כולל, עימות שהסלים בעת מסע הצלב השלישי והגיע לכלל פיצוץ בעת כיבוש קונסטנטינופול וריסוק האימפריה הביזנטית בעת מסע הצלב הרביעי.
קיסר ביזנטיון מנואל הראשון, על אף האשמות על חלקו בכישלון המסע ובעיקר כישלון המסע הגרמני, הזמין את הקיסר הגרמני, שאליו היה קשור בקשרי משפחה בהיותו נשוי לגיסתו של קונרד, להתארח בקונסטנטינופול לאחר תום מסע הצלב.
במהלך הפעולות הצבאיות המשותפות נכבש האי קורפו בחזרה מידי הנורמנים ובשנת 1151 פלשו הביזנטים אל איטליה - טריטוריה אותה תמיד ראו כשלהם - בהיותם יורשי האימפריה הרומית.
מסע הצלב הרביעי (1201–1204), היה מסע צלב שתוכנן תחילה כדי לכבוש את ירושלים שהייתה אז בשליטה מוסלמית תוך כדי מעבר וכיבוש מצרים.
אולם, הצלבנים הגיעו רק עד לעיר קונסטנטינופול ובאפריל 1204, בזזו ושרפו אותה.
האפיפיור אינוקנטיוס השלישי החל לקרוא למסע הצלב ב-1198. צבא צלבני שהונהג על ידי הרוזן האיטלקי בוניפציו ממונפראט ניהל משא-ומתן ב-1200 עם הדוג'ה של ונציה, אנריקו דאנדולו והסדיר הובלת 33,500 צלבנים למצרים.
כאשר חלק גדול מהצלבנים בחרו לצאת לכיוון ארץ הקודש דרך נמלים אחרים, הצבא הצלבני המצומצם אשר התאסף בוונציה לא יכול היה לשלם את המחיר תמורת ההובלה.
בעקבות כך הוצע שהצלבנים ישלמו את חובם בכך שיתקיפו את נמל זארה (זאדר) בדלמטיה, עיר ונציאנית לשעבר שהייתה תחת הגנתו של המלך ההונגרי הקתולי אימרה הראשון, מלך הונגריה.
בינתיים, בוניפציו נפגש עם אלכסיוס הרביעי, בנו של הקיסר הביזנטי אלכסיוס השלישי, שבדיוק הודח מתפקידו.
אלכסיוס הציע לאחד מחדש את הכנסייה הביזנטית עם הרומית, לשלם לצלבנים סכום כסף גדול, ולהצטרף למסע למצרים עם צבא גדול; כל זאת בתנאי שהצלבנים יפליגו לקונסטנטינופול, ויחזירו לו את כס המלוכה.
בוניפציו הסכים, ואלכסיוס חזר איתו כדי להצטרף לצי בקורפו אחרי שיחזור מזארה.
הצי הגיע לקונסטנטינופוליס בסוף יוני 1203, והצלבנים השתלטו על העיר ב-12 באפריל 1204.
האימפריה חולקה בין ונציה ומנהיגי הצלבנים, והאימפריה הלטינית של קונסטנטינופול הוקמה.
כמעט אף אחד מהצלבנים לא הגיע לארץ הקדושה, והאימפריה הלטינית הלא-יציבה הרסה את רוב מרץ-הצלבנות באירופה.
מורשת מסע הצלב הרביעי הייתה התחושה העמוקה של בגידה שהלטינים החדירו בהדרגה ביווניים.
עם אירועי 1204, השסע בין הכנסייה הקתולית והאורתודוקסית הושלם.
בנוסף, גורמים כנסייתיים האשימו את הוונציאנים ובמיוחד את דנדולו בכישלון מסע הצלב מתוך טענה שוונציה ניצלה את המסע למטרותיה.
הביזנטים האשימו את ונציה בהטיית מסע לקונסטנטינופול מתוך היריבות בין המדינות ובשל הרווח הכלכלי שוונציה יכלה להשיג.
טענות אלו נגד ונציה אינן מקובלות בקרב חוקרי מסע הצלב ומדובר כנראה בהשמצה נגד ונציה משום שהייתה צד שווה בקרב מקבלי ההחלטות במסע הצלב.
מסע הצלב הרביעי היה מבין אחרוני מסעי הצלב הגדולים שהונחו על ידי האפיפיורות; מסעי צלב אחרים הונהגו על ידי שליטים אינדיבידואלים, בעיקר כנגד מצרים.
רק מסע-צלב אחד, השישי, הצליח להשיב את ירושלים לשליטה נוצרית.
אחרי כישלונו של מסע הצלב השלישי, היה באירופה עניין מועט במסע צלב נוסף כנגד המוסלמים.
ירושלים נשלטה על ידי השושלת האיובית, ששלטה בכל סוריה ומצרים, חוץ מבמספר ערים על קו החוף שנשארו בשליטת ממלכת ירושלים הצלבנית, שמרכזה היה כעת בעכו.
האפיפיור אינוקנטיוס השלישי ירש את האפיפיורות ב-1198, ודרישת מסע-צלב נוסף הייתה מטרת כהונתו.
קריאתו נתקלה בהתעלמות גדולה בין שליטי אירופה: הגרמנים נאבקו נגד האפיפיור, ואנגליה וצרפת היו שקועות במלחמות אחת כנגד השנייה.
עם זאת, בעקבות קריאתו של פולק מנאולי, אורגן לבסוף צבא צלבני בצרפת ב-1199. המנהיג המקורי שייועד למסע נהרג ב-1200 והוחלף על ידי רוזן איטלקי, בוניפציו ממונפראט.
בוניפציו והמנהיגים האחרים שלחו שליחים לוונציה, ג'נובה וערי-מדינה אחרות כדי להסדיר חוזה משלוח למצרים, מטרת המסע.
ג'נובה לא התעניינה, אבל ונציה הסכימה להעביר 33,500 צלבנים ו-4500 סוסים, מספר שאפתני ביותר.
ההכנות לחתימת ההסכם נערכו שנה שלמה, שבה הוונציאנים בנו הרבה ספינות ואימנו את החובלים שלהן, ובו זמנית ניהלו את עסקי המסחר של עירם.
מכיוון שלא נחתם הסכם מחייב לכך שכל הצלבנים יפליגו מוונציה, הרבה בחרו להפליג מנמלים אחרים, בייחוד ממרסיי ואפוליה.
ב-1201 התברר שרוב הצלבנים לא התאספו בוונציה, ומספרם היה קטן הרבה יותר מן המצופה.
הוונציאנים, תחת הנהגתו של הדוג'ה הזקן (והעיוור, כנראה), לא נתנו לצלבנים לעזוב מבלי לשלם את הסכום המלא שהוסכם, 85,000 מארקים.
הצלבנים יכלו לשלם רק 51,000 מארקים, וזה רק על ידי הפיכתם לעניים מאוד.
הוונציאנים חסמו אותם על האי לִידוֹ עד שיחליטו מה לעשות איתם.
ישנה טענה שמאז הוונציאנים ואנריקו דאנדולו, הדוג'ה של ונציה, הפכו את התנועה הצלבנית למטרותיהם שלהם.
הוצע שהצלבנים ישלמו את חובותיהם על ידי התקפת הנמל זארה בדלמטיה, שהייתה ביסודה קהילה עצמאית שהכירו במלך אמריק ההונגרי כמגינם, ושנשלטה בעבר על ידי ונציה.
המלך ההונגרי היה קתולי, והסכים להצטרף למסע הצלב (אף על פי שעשה זאת מטעמים פוליטיים בלבד, ולא התכונן לצאת למסע).
רבים מהצלבנים התנגדו לכך, וחלק סירבו להשתתף ביחד איתו וחזרו לביתם או הגיעו עצמאית ללבנט.
נציג האפיפיור במסע הצלב ראה את המהלך כנחוץ למניעת כישלון מוחלט של המסע, האפיפיור עצמו דאג שמא המסע ייכשל, וכתב מכתב להנהגת הצלבנים ואיים בהחרמה.
מכתב זה הוחבא מהצבא וההתקפה נמשכה.
אזרחי זארה הדגישו את העובדה שהם קתולים, בכך שתלו שלטים עם צלבים מחלונותיהם ומחומותיהם.
אבל זה לא סייע להם, והעיר נפלה לידי הצלבנים אחרי מצור קצר.
גם הוונציאנים וגם הצלבנים הוחרמו מיד אחרי המצור על ידי האפיפיור אינוקנטיוס השלישי, אך לאחר מכן ההחרמה על הצלבנים בוטלה.
בינתיים, עזב בוניפציו את הצי לפני שהפליג מוונציה, כדי לפגוש את בן-דודו פיליפ.
הסיבות לביקורו ניתנות לוויכוח: ייתכן שהבין את תוכניותיהם של הוונציאנים ועזב כדי להימנע מהחרמה; ייתכן גם שעזב כי רצה להיפגש עם הנסיך הביזנטי אלכסיוס הרביעי, גיסו של פיליפ ובנו של השליט הביזנטי, איסאקיוס השני, שהודח מתפקידו על ידי אחיו.
אלכסיוס ברח אל פיליפ כשאביו הופל מהשלטון ב-1195, אבל יש הטוענים כי בוניפציו לא ידע על הימצאותו אצל פיליפ.
אלכסיוס הציע לאחד את הכנסייה הביזנטית עם רומא, לשלם סכום עצום לצלבנים, ולהצטרף למסע עם צבא גדול וזאת בתנאי שהצלבנים יפליגו לקונסטנטינופול ויפילו את השליט הנוכחי.
הייתה זו הצעה מפתה לצלבנים העניים, שמספרם לא היה רב כמו שציפו כך שצבא נוסף לא יכול להזיק להם.
היחסים היווניים-לטיניים היו מורכבים מאז פילוג הכנסייה הנוצרית ב-1054. מסעי הצלב הראשון והשני גרמו לנזק רב בקונסטנטינופול בדרכם לארץ הקדושה, והיוונים הואשמו שהסגירו את הצלבנים לטורקים.
מספר קטן של סוחרים ונציאנים הותקפו וגורשו מקונסטנטינופול במהלך מהומות כנגד הלטינים ב־1182 ושודדי ים אשר תקפו אניות ונציאניות חנו על חופי האימפריה הביזנטית.
עם זאת, הצעת הנסיך הביזנטי כללה את החזרתו לכס המלוכה, ולא את בזיזת עיר הבירה שלו.
בוניפציו הסכים, ואלכסיוס חזר איתו כדי להצטרף לשאר הצי בקורפו אחרי שהפליג מזארה.
שאר המנהיגים הצלבנים האחרים קיבלו לבסוף את תוכניתו, אבל הרבה חיילים פשוטים לא הסכימו עם ההסכם שגובש, ונטשו את המסע.
הצי הגיע לקונסטנטינופול בסוף יוני 1203.
המניע הראשוני להחזרת איסאאקיוס השני, אביו של הנסיך אלכסיוס, לשלטון, היה שאחרי החזרתו יקבלו הצלבנים את התמיכה שהובטחה להם.
לאלכסיוס השלישי, שהדיח את איסאאקיוס ושלט במקומו בקונסטנטינופול נודע על המצאות הצלבנים באזור.
אזרחי קונסטנטינופול לא התעניינו בהדחת השליט והגליית בנו; תפיסות השלטון שלא כדין היו די שכיחות בביזנטיון, והפעם כס המלוכה אף נשאר באותה המשפחה.
מחומות העיר האזרחים התגרו והביכו את הצלבנים שהובטח להם שהנסיך אלכסיוס יקודם בברכה.
הצלבנים נחתו, לאחר שהצליחו לחתוך את השרשרת הכבדה שחסמה את קרן הזהב, התקיפו את החלק הצפון-מזרחי של העיר, והעלו באש בניינים רבים.
בכך, גרמו הצלבנים לאזרחי העיר להפנות את גבם אל אלכסיוס השלישי שנמלט מיד, או לפי גרסה אחרת, יצא מן העיר המובסת על מנת לחזור אליה בכוחות מחודשים.
הנסיך אלכסיוס (אלכסיוס הרביעי) תפס את המלוכה, ושלט באימפריה יחד עם אביו איסאאקיוס.
אלכסיוס הרביעי הבין שיהיה לו קשה לקיים את הבטחותיו לצלבנים, שכן אלכסיוס השלישי לקח איתו סכום כסף גדול כשנמלט מהעיר, והשאיר את האימפריה חסרת-כסף.
בנקודה זו הורה אלכסיוס להרוס ולהתיך סמלים ביזנטיים ורומיים בעלי-ערך כדי להפריד את הזהב והכסף שבהם.
בעיני כל היוונים שידעו על ההחלטה הזו, היה זה סימן מזעזע לייאוש והנהגה חלשה, שהגיע לה להיענש על ידי אלוהים.
ההיסטוריון הביזנטי ניקטאס כוניאטס אף אפיין אותו כנקודת מפנה של שקיעת האימפריה הרומית.
כתוצאה מכך, אלכסיוס הרביעי היה צריך לטפל בשנאה הגוברת של אזרחי קונסטנטינופול ל"לטיניים" ולהפך.
מתוך פחד על חייו, אלכסיוס ביקש מהצלבנים לחדש את ההסכם שלהם לעוד שישה חודשים (עד לאפריל 1204).
הסכם זה התקבל בקרב ההנהגה הצלבנית לאחר תחנונים כלפי הצלבנים אשר התמרמרו על כך שהם נשארים בקונסטנטינופול ולא יוצאים לארץ ישראל.
אף על פי כן, תקיפות בתוך העיר עדיין נמשכו, והצלבנים התקיפו באוגוסט 1203 מסגד, שהוּגן על ידי כוח משולב של מוסלמים ויוונים.
בניסיון נוסף לברוח, הוונציאנים הקימו חומת אש, וגרמו ל"השריפה הגדולה", שבה חלק גדול מהעיר נשרף כליל.
ההתנגדות לאלכסיוס הרביעי גברה, ואחד מהחצרנים שלו, אלכסיוס דוקאס, הפיל אותו מהשלטון וחנק אותו למוות.
דוקאס תפס את כס המלוכה והיה לאלכסיוס החמישי; איסאאקיוס מת קצת אחר-כך, כנראה מוות טבעי.
הצלבנים והוונציאנים, שכעסו בגלל רצח הפטרון המיועד שלהם, התקיפו את העיר פעם נוספת ב־8 באפריל, צבאו של אלכסיוס החמישי הציג התנגדות חזקה שהרתיעה את הצלבנים.
היוונים ירו קליעים ענקיים לתוך מכונות המצור של הצלבנים, וריסקו רבות מהן.
מזג האוויר הקשה היווה מכשול רציני לצלבנים - רוח חזקה נשבה מהחופים ומנעה מרוב הספינות להתקרב לחומות כדי לשגר מתקפה.
רק חמישה מתוך הצריחים היוונים הותקפו, ואף אחד מהם לא נכבש או נפגע.
בצהרי-היום היה ברור שהמתקפה נכשלה.
ההנהגה הדתית במסע דנה במצב והחלה בהעלאת המורל בצבא המיואש.
הם ניסו לשכנע את האנשים שאירועי השמיני והתשיעי באפריל לא היו עונש האלוהים על מסע רצוף-חטאים, אלא מסע צודק שעם אמונה נכונה, יצליח.
הרעיון שאלוהים בודק את נחישותם של הצלבנים דרך מפלות זמניות היה אמצעי מוכר של הכמורה להסברת כישלון במהלך המסע.
הודעת הכמורה הוכנה כך שתחזיר את הביטחון ותעודד את הצלבנים.
הטענה שההתקפה על קונסטנטינפול הייתה דתית סבבה סביב שני רעיונות.
ראשית, היוונים היו בוגדים ורוצחים מכיוון שהם הרגו את אדונם ההוגן, אלכסיוס הרביעי.
אנשי הכנסייה השתמשו בשפה משלהבת וטענו ש"היוונים גרועים יותר מהיהודים", ופנו למרות האלוהים והאפיפיור לנקוט בפעולה.
אף על פי שהאפיפיור אינוקנטיוס השלישי הזהיר שוב את הצלבנים לא לתקוף, ההוראה האפיפיורית הודחקה על ידי הכהונה והצלבנים התכוננו להתקיף, בזמן שהוונציאנים התקיפו מהים; צבאו של אלכסיוס החמישי נשאר בתוך העיר כדי להילחם, יחד עם המשמר הוורנגי, אבל אלכסיוס עצמו נמלט במהלך הלילה.
ב־12 באפריל תנאי מזג האוויר השתנו לטובת הצלבנים, רוח צפונית חזקה סייעה לספינות הוונציאניות להתקרב לחומות, ולאחר קרב קצר, כשבעים צלבנים הצליחו להיכנס לעיר.
חלק מהצלבנים הצליחו ליצור חורים בחומות, שדרכם זחלו מספר צלבנים בכל פעם.
הוונציאנים הצליחו גם הם להעפיל על החומות מהים, למרות לחימה עקובה-מדם עם הורנגים.
הצלבנים כבשו את החלק הצפון-מערבי של העיר והשתמשו בו כבסיס כדי לתקוף את שאר העיר.
בניסיון להגן על עצמם עם חומת אש, הם שרפו חלקים מהעיר.
לבסוף, כבשו הצלבנים את העיר ב־12 באפריל.
הצלבנים בזזו את העיר במשך שלושה ימים, שבמהלכם נהרסו או נגנבו הרבה עבודות יווניות ורומיות עתיקות לרבות אלו שנשמרו בתוך הארמון הגדול של קונסטנטינופול.
למרות שבועתם והאיום להחרמה, הצלבנים חיללו את המקומות הקדושים באופן שיטתי ובברוטליות, בעיקר על מנת להעביר שרידי קדושים למדינות אירופה.
כאשר שמע אינוקנטיוס על מעשיהם של הצלבנים, הוא התמלא בבושה וגער בהם בחומרה.
לפי הסדר מסודר מראש, האימפריה חולקה בין מנהיגי ונציה והצלבנים והוקמה האימפריה הלטינית של קונסטנטינופול.
בוניפציו לא נבחר למושל החדש, אף על פי שהאזרחים התייחסו אליו כמושל; הוונציאנים חשבו שהיו לו יותר מדי קשרים עם האימפריה לשעבר בגלל אחיו, שהיה נשוי לקיסרית ביזנטיון.
במקומו העלו הצלבנים והוונציאנים לשלטון את בלדווין הראשון.
בוניפציו המשיך והקים את ממלכת סלוניקי, מדינת חסות של האימפריה החדשה.
הוונציאנים גם הקימו את דוכסות ארכיפלגו בים האגאי.
בינתיים הקימו פליטים ביזנטיים מדינות חדשות משלהם, ביניהן אימפריית ניקאה, אימפריית טרביזונד ועריצות אפירוס.
לא הרבה צלבנים הגיעו לארץ הקדושה, ובשל מספרם הקטן לא הסכים המלך הצלבני בעכו אמרליך השני להפר את הפסקת האש עם המוסלמים ולצאת ללחימה מולם.
צלבנים אחרים לחמו עבור ממלכות נוצריות אחרות בלבנט מול מוסלמים ואפילו בעימותים בין המדינות הנוצריות.
האימפריה הלטינית המעורערת שאבה את מרץ הצלבנות של אירופה.
המורשת של מסע הצלב הרביעי הייתה תחושת הבגידה העמוקה שהלטינים החדירו ביוונים.
עם אירועי 1204, הקרע בין הכנסייה הקתולית והאורתודוקסית התעצם.
האימפריה הלטינית עמדה במהרה כנגד מספר רב של אויבים.
מלבד המדינות הביזנטיות-יווניות החדשות באפירוס ובניקאה, האימפריה עמדה בפני לחץ רב מסולטנות רום ומהאימפריה הבולגרית השנייה.
המדינות היווניות נלחמו על עליונות כנגד הלטינים וגם אחת בשנייה.
אלכסיוס השלישי נתפס על ידי בוניפציו ונשלח לגלות בדרום איטליה.
בוניפציו עצמו הובס על ידי דוקאס, שליט אפירוס, וממלכת סלוניקי הוחזרה לשלטון ביזנטי ב-1224.
מספר אצילויות לטינית-צרפתיות ברחבי יוון - בעיקר דוכסות אתונה ונסיכות אכיאה - סיפקו קשרים תרבותיים עם מערב אירופה ולימוד השפה היוונית.
השפעה צרפתית על יוון ניכרה באוסף חוקים, דיני רומניה (Assises de Romanie).
אף על פי כן, האימפריה הלטינית נשענה תמיד על יסודות רופפים.
העיר נכבשה לבסוף ב-1261 על ידי היוונים, והמסחר עם ונציה חודש.
במהלך רצף אירוני של אירועים באמצע המאה ה-15, הכנסייה הלטינית ניסתה לארגן מסע צלב שכיוון להחזרת האימפריה הביזנטית, שנכבשה בהדרגה על ידי העות'מאנים.
הניסיון נכשל, כאשר הרוב הביזנטי סירב לאחד את הכנסיות.
במידת מה, היוונים הביזנטים חשבו שהתרבות הביזנטית, שמרכזה הייתה באמונה האורתודוקסית, תהיה יותר מוגנת תחת שלטון עות'מאני, והעדיפו להקריב את חופשם הפוליטי כדי לשמר את דתם.
בסוף המאה ה-14 ובתחילת המאה ה-15, שני מסעות צלב אורגנו לבסוף על ידי ממלכות הונגריה, פולין, ולאכיה וסרביה.
שני המסעות חוסלו על ידי האימפריה העות'מאנית.
במהלך כיבוש קונסטנטינופול ב-1453 על ידי העות'מאנים, מספר גדול של אבירים ונציאנים וגנואים מתו בהגנה על העיר.
ב-2001, הוא כתב לקריסטודולוס, הארכיבישוף של אתונה, ש"זה טראגי שהתוקפים, שיצאו להבטיח גישה בטוחה של הנוצרים לארץ הקדושה, הפנו גב לאחיהם.
העובדה שהם היו נוצרים לטינים ממלאת את הקתולים בחרטה רבה." .
ב-2004, כאשר הפטריארך של קונסטנטינופול ביקר בותיקן, יוחנן פאולוס השני שאל "איך ניתן לא לחלוק את הכאב ואת שאט-הנפש גם אחרי שמונה מאות שנים" .
אל דבר זה התייחסו כהתנצלות לעבר הכנסייה האורתודוקסית היוונית על הטבח שבוצע על ידי לוחמי מסע הצלב הרביעי.
מסע הצלב הרביעי היה אחד ממסעות הצלב הגדולים האחרונים שהונחו על ידי האפיפיורות, שבעצמו יצא משליטת האפיפיור באמצע.
אחרי שסכסוך בין חילונים לנציג האפיפיורות הוביל להתפוררות מסע הצלב החמישי, המסעות הבאים הונחו על ידי שליטים אינדיבידואלים, בעיקר כנגד מצרים.
רק מסע אחד, השישי, הצליח להחזיר את ירושלים לידי הנוצרים, ורק לזמן קצר.
מסע הצלב של 1101 היה מסע צלב של שלוש תנועות נפרדות, שאורגן בשנת 1100 וב-1101 אחרי הצלחתו של מסע הצלב הראשון.
מסע זה נקרא גם מסע הצלב של מוגי-הלב על-שם מספר רב של משתתפים שהצטרפו למסע זה אחרי שנטשו את המסע הראשון.
הצלחת מסע הצלב הראשון עודדה קריאה לתגבור מצד ממלכת ירושלים החדשה.
לכן קרא האפיפיור פסקליס השני, יורשו של אורבנוס השני (שמת חמישה ימים בלבד אחרי נפילת ירושלים בשלהי מסע הצלב הראשון וכך לא ידע על הצלחת המפעל שיזם), למסע צלב נוסף.
הוא המריץ במיוחד את אלו שנשבעו לצאת למסע הראשון ולא עשו זאת, וגם את אלה שעזבו בדרך.
חלק מהאנשים האלו כבר סבלו מיחס מבזה בביתם והיו נתונים ללחץ רב לצאת למסע הבא.
בספטמבר 1100 יצאה קבוצה גדולה של לומברדים את מילאנו בדרכה למזרח.
אלה היו בעיקר איכרים לא מאומנים, שהונהגו על ידי הארכיבישוף של מילאנו, אָנְסֶלְמוֹ דַה בּוֹוִיסִיוֹ.
כאשר הגיעו לשטחי האימפריה הביזנטית בזזו את המקומות שאליהם הגיעו, והשליט הביזנטי אלכסיוס הראשון מיקם אותם במחנה מחוץ לקונסטנטינופוליס.
דבר זה לא ריצה את הצלבנים, הם פלשו לעיר ובזזו את ארמון בלכרנה ואף הרגו את האריה של הקיסר אלכסיוס.
הלומברדים עברו במהרה לצד השני של הבוספורוס, חנו בניקומדיה, ושם חיכו לתגבורות.
במאי הגיעה תגבורת של קבוצה קטנה אך חזקה של צרפתים, בורגונדים וגרמנים בהנהגת אטיין הראשון רוזן בורגונדי , אוד הראשון, דוכס בורגונדי וקונראד, הקונסטבל של היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
אליהם הצטרף גם רמון הרביעי, רוזן טולוז, ממנהיגי הצלב הראשון, שכעת שירת תחת הקיסר היינריך ומונה למפקד הכללי.
כמו כן צורף אליהם כוח של שכירי חרב פצ'נגים ביזנטים בפיקודו של ציטאס.
הכוחות החלו לצעוד בסוף מאי לעבר דורילאום , כשהם עוקבים אחרי הדרך שעשו רמון ואטיין במהלך מסע הצלב הראשון.
הכוח הזה תכנן להמשיך לעבר קוניה, אבל הלומברדים, שמספרם היה גדול בהרבה משל האחרים, היו נחושים לצעוד צפונה לניאוקיסריה , שם הוחזק בשבי אחד ממנהיגי מסע הצלב הראשון, בוהמון הראשון בידי הדנישמנדים.
אחרי שכבשו את אנקרה ב-23 ביוני והחזירו אותה לאלכסיוס, הצלבנים פנו צפונה, שם הותקפו על ידי הסלג'וקים הטורקים ונלחמו במשך שבועות.
הלומברדים הבינו את הטעות שעשו, וכל הצבא פנה בחזרה מזרחה והצבא נכנס לשטחי הדנישמנדים הטורקים.
עם זאת, הסלג'וקים, תחת שלטונו של קיליץ' ארסלאן הראשון , שהבין שהפילוג בין הטורקים היה הסיבה לכישלונו לעצור את מסע הצלב הראשון, בא בברית עם הדנישמנדים ועם שליט חלב.
בתחילת אוגוסט פגשו הצלבנים את הצבא המוסלמי המאוחד במרסיוואן שבצפון אנטוליה.
הצלבנים התארגנו בחמש מחלקות: הבורגונדיים, רמון והביזנטים, הגרמנים, הצרפתים והלומברדים.
הלומברדים שהיו בחזית הובסו, שכירי חרב הפצ'נגים נטשו את הקרב, והצרפתים והגרמנים נסוגו.
רמון נשאר לכוד על סלע וחולץ על ידי אטיין וקונראד.
הקרב המשיך למחרת, מחנה הצלבנים נכבש והצלבנים ניגפו.
רוב הלומברדים, שלא היו פרשים, נמצאו במהרה ונהרגו על ידי הטורקים.
רמון רוזן טולוז, אטיין השני, רוזן בלואה ואטיין מבורגונדי ברחו צפונה לסינופ, וחזרו לקונסטנטינופול באונייה.
מעט אחרי שהחיילים הלומברדים עזבו את ניקומדיה, צבא נוסף מהעיר נוור בצרפת הגיע לקונסטנטינופול.
הוא הגיע לשם דרך הים האדריאטי מהעיר בארי, והכניסה לעיר התאפשרה ללא קרב.
צבא זה ניסה לצמצם את הפער עם הצבאות האחרים והתקדם במהרה לעברם, אבל למעשה אף פעם לא פגש אותם.
הצבא הנוורי, בהנהגת גיום השני מנוור , הטיל מצור על קוניה, אבל לא הצליח לכבוש אותה.
במהרה נתפס הצבא בהראקליאה קיביסטרה על ידי הסלג'וקים, שהביסו את הלומברדים במרסיוואן, והיו נחושים להביס את הצבאות החדשים במהירות האפשרית.
בהראקליאה כמעט כל הצבא מהעיר נוור נהרג, מלבד גיום ומספר מאנשיו.
מיד אחרי שגיום מנוור עזב את קונסטנטינופול, הגיע צבא שלישי, שהונהג על ידי גיום התשיעי, דוכס אקיטן , איג דה ורמנדואה וולף הראשון, דוכס בוואריה; להם התלוותה אידה מאוסטריה , אמו של לאופולד השלישי, מרקיז אוסטריה .
צבא זה בזז את שטחי ביזנטיון בדרך לקונסטנטינופול.
בדרך מקונסטנטינופול הצבא נחלק לשניים.
חלק אחד הפליג ישירות לארץ ישראל, והשאר צעד אל עבר הראקליאה.
בדומה לקודמו גם יחידותיו נתפסו במארב שהכין להם קיליץ' ארסלן הסלג'וקי והובסו.
גיום מאקיטן וולף מבוואריה נמלטו, אבל איג דה ורמנדואה נפצע אנושות; הניצולים הגיעו לבסוף לטרסוס, שם נפטר איג.
אידה נעלמה במהלך המארב, וכנראה נהרגה, אך לפי אגדות היא נלקחה בשבי ונהייתה אמו של זנגי, אויבם הגדול של הצלבנים במסעותיהם הבאים.
גיום מנוור ברח גם הוא לטרסוס והצטרף לשאר הניצולים, ואחריו הגיע רמון מטולוז.
תחת פיקודו של רמון, הניצולים כבשו את טרטוס עם עזרה של הצי מג'נובה.
בתקופה זו, מסע הצלב כבר נהפך למסע צליינות.
הניצולים הגיעו לאנטיוכיה בסוף 1101, ובחג הפסחא של 1102 הגיעו לירושלים.
אחר כך, כאשר הם מילאו את שבועתם, צלבנים רבים חזרו הביתה.
עם זאת, חלק נשארו כדי לעזור למלך בלדווין הראשון להגן על העיר רמלה כנגד פלישה מצרית.
אטיין מבלואה נהרג במהלך קרב זה.
ז'וסלין הראשון נשאר במזרח וב-1118 נעשה לרוזן אדסה.
תבוסת הצלבנים אפשרה לקיליץ' ארסלן להקים את בירתו באיקוניום, וגם להוכיח לעולם המוסלמי שהצלבנים לא היו בלתי-מנוצחים, כפי שנדמו במהלך מסע הצלב הראשון.
הצלבנים והביזנטים האשימו האחד את השני בתבוסה, ואף אחד מהם לא הצליח להבטיח מעבר בטוח דרך אנטוליה, בייחוד לא אחרי שקיליץ' ארסלן חיזק את מעמדו באזור.
הדרך היחידה לארץ הקודש הייתה דרך הים, מה שנתן יתרון לערים האיטלקיות.
החוסר במעבר בטוח מקונסטנטינופול חיזק גם את נסיכות אנטיוכיה, שם טנקרד הצליח לחזק את מעמדו בלי התערבות ביזנטית.
גם מסעות הצלב השני והשלישי סבלו מקשיים דומים כשניסו לחצות את אנטוליה.
המסע יצא לדרכו בחודש אפריל 1096 בהנהגתו של פטרוס הנזיר, הידוע גם כ"פטר הנזיר".
הצלבנים זרעו חורבן ומוות בדרך הן באוכלוסייה הנוצרית ובמיוחד בקהילות היהודיות.
רבים נשרו במהלך המסע, ואילו אלה שהגיעו לאסיה הקטנה נטבחו על ידי הטורקים הסלג'וקים בחודש אוקטובר 1096, סמוך לניקומדיה, כיום איזמיט.
ביום האחרון של ועידת קלרמון (27 בנובמבר 1095) הציג האפיפיור אורבנוס השני את רעיון מסע הצלב.
הוא קרא אל מעמד האבירים במערב לארגן מסע צבאי להצלת נצרות המזרח מפני הסכנה המוסלמית הממשמשת ובאה.
יעד מרכזי שהוגדר היה שחרורה של ארץ הקודש ושל ירושלים מעול שלטון הכופרים, היינו המוסלמים.
התגובה לנאומו הייתה עצומה בממדיה, וכך מטיפים שונים שוטטו וקראו לעלות מזרחה לגאול את ארץ הקודש, בין אם מטעם הכנסייה ובין אם מטעמם שלהם עצמם.
אחד מאותם מטיפים עצמאיים היה פטרוס הנזיר, שהתנגד לקביעתו של האפיפיור אורבנוס השני, שקבע המתנה של כשמונה חודשים עד ליציאת המסע, כלומר לאוגוסט 1096. ואכן, דעה פופולרית ראתה בכך התרפסות יתר בפני אנשי האצולה וגחמותיהם.
כש'המסע העממי' יצא מקלן אל קונסטנטינופול, אחרי חג הפסחא, מספרם היה כ-20,000 גברים, נשים וילדים.
משפחות שלמות, לפעמים כפרים שלמים נטשו את בתיהם כדי לבצע עלייה לרגל ל'ירושלים החדשה'.