tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במסגרת תפקיד זה, דאג להרחבת כמות ההעתקים בספרייה, וליצירת עליונותה על פני ספריית פרגמון.
בנוסף, היה ממוריו של תלמי הרביעי.
לקראת סוף חייו איבד ארטוסתנס את הראייה, דבר שמנע ממנו להמשיך לקרוא ולראות את נפלאות הטבע.
עניין זה דיכא אותו עד כדי כך שהרעיב עצמו למוות בשנת 194 לפנה"ס, בגיל 82.
ארטוסתנס האמין כי בכל אומה יש טוב ורע.
במסגרת אמונה זו, מתח ביקורת על אמירתו של אריסטו, לפיה כל מי שאינו יווני הוא ברברי, ויש לשמור על טוהר הגזע היווני.
אחד מהישגיו החשובים של ארטוסתנס הוא מדידת היקף כדור הארץ בקירוב.
ארטוסתנס ידע שבעיר אסואן שבמצרים קיימת באר שתחתיתה מוארת כולה ללא צל בצהרי מועד ההיפוך של הקיץ.
כלומר השמש נמצאת בדיוק מעליה.
ההנחה באותה תקופה שאסואן שוכנת בדיוק על חוג הסרטן ולכן ביום זה השמש נמצא בזנית כלומר ב-90 מעלות לקרקע.
בעירו, אלכסנדריה, הצפונית יותר, מדד ארטוסתנס את אורך הצל שמטיל עמוד אנכי ומצא שאורכו שווה ל- גובה העמוד; על פי הכלל , נובע כי הזווית בין קרני השמש לעמוד האנכי היא 7.2 מעלות.
לכן, אורך זה הוא של המעגל.
אם מניחים שאלכסנדריה נמצאת במדויק מצפון לאסואן, נובע מן המדידות הללו כי המרחק מאסואן לאלכסנדריה הוא החלק האחד מחמשים מהיקפו של כדור הארץ (במעגל העובר דרך מרכז הכדור, ודרך אסואן ואלכסנדריה).
מדיווחי הנוסעים בשיירות הסחר היה ידוע לאנשי אלכסנדריה כי המרחק מעירם לאסואן הוא כ-5,000 סטדיות, שהן כ-925 קילומטרים - וכך העריך ארטוסתנס את היקף כדור הארץ ב-250,000 סטדיות.
בתקופתו של הרודוטוס, כמאתיים שנה לפני ארטוסתנס, היה אורך הסטדיה 185 מטרים - ואם כיוון ארטוסתנס לסטדיות באורך כזה, הרי שלפי האומדן שלו היקף כדור הארץ הוא כ- 46,250 קילומטרים - סטיה של 15% בלבד מן ההיקף האמיתי.
מספר גורמי שגיאה פגמו בדיוק המדידה המקורית של ארטוסתנס.
ראשית, אסואן אינה ממוקמת בדיוק על חוג הסרטן, או בדיוק מדרום לאלכסנדריה.
כמו כן המרחק בין הערים אינו 925 קילומטר.
בנוסף, השמש אינה מקור אור נקודתי - קוטרה הזוויתי של השמש בעיני המתבונן מכדור הארץ הוא כמחצית המעלה.
הגורם העיקרי לחוסר הדיוק הוא הקושי למדוד את מרחקה של השמש מן הזנית בצהרי היום: בעין בלתי מזוינת, מוגבל הדיוק של מדידה כזו לכרבע מעלה.
הדיוק של מדידת ארטוסתנס נובע בחלקו מקיזוז בין גורמי השגיאה השונים.
התוצאה שקיבל ארטוסתנס התקבלה בהערכה בין בני דורו, ונחשבה אמינה עוד מאות שנים אחר-כך, עד להופעת הקרטוגרפיה של תלמי, שבה חושב היקף כדור-הארץ באופן שגוי ביותר.
התיאור של מדידת היקף כדור הארץ על ידי ארטוסתנס, ידוע לנו כיום בזכות ספרו של קלאומדס "על התנועות הסיבוביות של הגופים השמימיים", שיצא לאור במאה ה-1 לספירה, כ-300 שנה לאחר חייו של ארטוסתנס.
הישג חשוב נוסף של ארטוסתנס הוא מתחום המתמטיקה - הצגת שיטה למציאת כל המספרים הראשוניים עד מספר נתון.
על פי השיטה, יש לרשום בטבלה את כל המספרים עד המספר הנתון.
ראשית, יש להתחיל מהראשוני הראשון, 2, ולסמן בטבלה את כל הכפולות שלו.
לאחר מכן, בכל שלב יש לקחת את המספר הבא שלא הורד (שיהיה בהכרח ראשוני), ולסמן את כל הכפולות שלו, עד שלא נותרים עוד מספרים.
ארטוסתנס עסק בתחומים רבים ומגוונים.
עקב כך כונה על ידי רבים beta – האות השנייה באלפבית היווני, שבאה להראות על כך שתמיד נחשב למקום השני בהישגיו.
סטראבון אף כינה אותו כמתמטיקאי בין גאוגרפים וגאוגרף בין מתמטיקאים.
בכל זאת, הישגיו בשלל התחומים נחשבו לבעלי משמעות, והוא זכה להכרה רבה.
הוא כונה בסודא Pentathlos, כינוי שבמקורו ניתן למנצחים בקרב הפנטאתלון ורומז על מגוון עיסוקיו.
בעקבות התעניינותו באפלטון הוא כתב את עבודתו הראשונה, Platonikos, בה מדובר על יסודות המתמטיקה על פי תפישתו של אפלטון.
הישג נוסף שלו בתחום המתמטיקה הוא המצאת הספירה הארמילרית.
בתחום השירה, משיריו הבולטים היו Hermes, שדיבר על היסטוריית חיי האלים, ו-Erigone, בו מסופר עליו התאבדותה של אריגון בת איקרוס.
הוא חיבר את Chronographies, בו פירט על תאריכים חשובים החל מתקופת מלחמת טרויה ועד לסוף שליטתו של אלכסנדר הגדול; עבודה זו נחשבת לחשובה ומדויקת לתקופתו.
ארטוסתנס כתב גם את Olympic Victors, בו פירט על מנצחי המשחקים האולימפיים.
לא ידוע מתי חיבר עבודה זו, אך גם זו נחשבה למדויקת וחשובה.
הגאוגרף היווני סטראבון ציין כי בניגוד לטענות תושבי אזור ים המלח, על כך שרעידות אדמה הרסו 13 ערים סביב האגם ועקב כך הוא התרחב מעבר למידותיו, ארטוסתנס סבר כי הארץ סביבו הייתה בעבר גם היא אגם מכוסה במים, שנחשפה עקב רעידות האדמה.
מכתש ארטוסתנס - מכתש ירחי
התקופה הארטוסתנית - תקופה בלוח הזמנים הגאולוגי הירחי
ארטוסתנס (הר מצולה) - הר מצולה ב, מדרום לקפריסין
ארטו פאסילינה (בפינית: Arto Paasilinna; 20 באפריל 1942 – 15 באוקטובר 2018) היה סופר פיני ועיתונאי.
פאסילינה נולד בקיטילה שבלפלנד, בן לעורך-דין ולעקרת-בית ואח לסופר ארנו פאסילינה, יליד 1935 ולחבר הפרלמנט האירופי ריינו פאסילינה, יליד 1939. פאסילינה למד באוניברסיטה העממית של לפלנד בשנים 1962–1963. בשנים 1963–1975 עבד כעיתונאי, כעורך וכעורך ראשי בעיתונים ובכתבי-עת שונים.
הוא הוסיף לפרסם טור קבוע בעיתון גם בין השנים 1975 ו-1988. אולם ההכרה הציבורית, ההצלחה והתהילה שזכה להן בעקבות פרסום הרומן שנת הארנב (Jäniksen vuosi), אפשרו לו להתמסר מ-1975 בראש ובראשונה לכתיבה הספרותית.
פאסילינה פרסם עד 2004 שלושים וחמישה ספרים, ועשרים ושמונה מתוכם הם רומנים.
בנוסף לרומנים כתב פאסילינה גם ספרי מסעות ותצלומים, תסריטים לקולנוע ותסכיתי רדיו.
שנת הארנב, מפינית: רמי סערי, עם עובד, 2004
הטוחן המיילל, מפינית: רמי סערי, עם עובד, 2015
אסירים בגן העדן, מפינית: רמי סערי, רימונים הוצאה לאור, 2022
אַרְטוּר דֶּה קוֹסְטָה אה סִילְבָה (בפורטוגזית: Artur da Costa e Silva; 3 באוקטובר 1899 – 17 בדצמבר 1969) היה איש צבא בדרגת מרשל ברזיל (מקביל לפילדמרשל) ופוליטיקאי ברזילאי.
ארטור דה קוסטה א סילבה היה מראשי הכת הצבאית שעלתה לשלטון בהפיכת 1964 והיה הנשיא הדיקטטורי הצבאי בין השנים 1967–1969, השני במהלך תקופת הדיקטטורה הצבאית בברזיל לאחר אומברטו קסטלו ברנקו.
קוסטה אה סילבה נולד בשנת 1899 בתקווארי שבמדינת ריו גראנדה דו סול להורים סוחרים פורטוגלים, מאיי מדירה.
הוא למד במכללה הצבאית בפורטו אלגרה וסיים שם את לימודיו ראשון בכיתתו.
בשנת 1918 החל ללמוד בבית הספר הצבאי ריאלנגו בריו דה ז'ניירו וסיים שלישי בכיתתו.
בשנת 1922 החל את דרכו בצבא כקצין צעיר והתקדם בסולם הדרגות.
במחצית הראשונה של 1944 השתלם בארצות הברית וכשחזר לימד טקטיקה כללית בבית הספר לפיקוד ומטה של צבא ברזיל.
בין השנים 1950–1952 היה הנספח הצבאי בארגנטינה, וכשחזר לברזיל הועלה לדרגת גנרל ב-2 באוגוסט 1952. בין השנים 1957–1959 היה מפקד הפיקוד השלישי של ברזיל ובין השנים 1961–1962 פיקד על הארמייה הרביעית של ברזיל.
בהמשך קיבל תפקידים שונים במטה הכללי.
בסוף שנת 1963 השתתף בקשר להדחתו של נשיא הרפובליקה הברזילאית והתמנה לתפקיד שר הביטחון של ברזיל תחת אומברטו קסטלו ברנקו בשנת 1964. כשר ביטחון הגן על האינטרסים של הימין הקיצוני בצבא ברזיל.
בשנת 1966 נבחר לנשיא ברזיל על ידי הקונגרס של ברזיל והושבע לתפקיד ב-15 במרץ 1967. אל מול אופוזיציה חזקה של סטודנטים, פועלים ודמויות מפתח בפוליטיקה הברזילאית, הוא העביר שינויים בחוקה הברזילאית אשר הגבירו את כוחו של הנשיא והביא לפיזורו של הקונגרס.
השינויים בחוקה גם הוציאו את האופוזיציה אל מחוץ לחוק והגבירו את הצנזורה על אמצעי התקשורת.
באוגוסט 1969 לקה בשבץ מוחי והועבר מתפקידו על ידי שריו מהצבא אשר השליטו חונטה צבאית על המדינה.
בדצמבר 1969 נפטר קוסטה אה סילבה בריו דה ז'ניירו.
ארטור דה קוסטה אה סילבה נולד בשנת 1899 בעיר תקווארי, מדינת ריו גראנדה דו סול, בתקופת הרפובליקה הברזילאית הראשונה.
הוריו היו אלשיו רוצ'ה אה סילבה ואלמרינדה מסקוויטה דה קוסטה אה סילבה.
מוצאו היה מעורבב בין איי מדירה לליסבון, בירת ממלכת פורטוגל, ממנה היגר סבא רבא שלו אל האימפריה הברזילאית.
קוסטה אה סילבה החל את הקריירה הצבאית שלו במכללה הצבאית בפורטו אלגרה, בירת מדינת ריו גראנדה דו סול.
בשנת 1918 עבר לאקדמיית "מיליטרה דו ריאלנגו" בריו דה ז'ניירו, אשר באותה התקופה הייתה בירתה הלאומית של ברזיל.
בשאיפה בשנת 1921, בשנת 1922 סיים בהצלחה קורס קצונה.
ב-5 ביולי 1922, קוסטה אה סילבה השתתף בניסיון להפיל את הממשלה הקיימת כאשר החל במרד מזוין בידי בריגדת חיל הרגלים הראשונה של כוחות היבשה.
המרד כשל כאשר נשיא ברזיל, אפיטסיו פסואה, הורה על הפלתו בידי כוחות הצבא הנאמנים לממשלה הרפובליקנית הקיימת.
לאחר שנתפס, נשלח קוסטה אה סילבה למאסר בגין בגידה במוסד השלטון הרפובליקני.
באותה שנה, לאחר שסיים את שהותו בבית הסוהר, קוסטה אה סילבה שב לשירות פעיל, הועלה לדרגת לוטננט, והועבר לשירות במדינת מינאס ז'ראיס, שם פגש והתחתן עם יולנדה ברבוסה קוסטה אה סילבה, בתו של איש צבא.
בקריירה הצבאית המוצלחת שלו, קוסטה אה סילבה הוא הועלה לדרגת קפטן בשנת 1931, לדרגת מייג'ור בשנת 1937 ולדרגת לוטננט קולונל בשנת 1943. בשנת 1958 הוא הועלה לתפקיד מפקד דיוויזיית חי"ר והיה בדרגת לוטננט גנרל.
קוסטה אה סילבה היה נספח צבאי בארגנטינה בין השנים 1950–1952 איפה שהתרשם מסגנון המשטר הדיקטטורי של חואן דומינגו פרון.
הוא פיקד על האזור הצבאי השלישי בריו גראנדה דו סול, הדיוויזיה השנייה במדינת סאו פאולו ולבסוף הועלה לפיקוד על הארמייה הרביעית במדינת פרנמבוקו.
ב-25 בנובמבר 1961 הועלה קוסטה אה סילבה לדרגת מרשל ברזיל, הדרגה הגבוהה ביותר בצבא הברזילאי המקבילה לפילדמרשל.
החל משנות החמישים, אינפלציה חריפה ואי יציבות שלטונית עוררו תסיסה אזרחית וחברתית.
נשיא ברזיל, ז'ואאו גולאר, אשר הנהיג מדיניות של הלאמת חברות, העלה חשד בידי פלגים בשורות המטה הכללי הצבאי כמו גם באופוזיציה הפוליטית, כי ינהיג הפיכה דיקטטורית קומוניסטית, אידאולוגיה שנחשד בתמיכה בה.
קוסטה אה סילבה היה מתומכי ההפיכה הצבאית שנגד גולאר שהוצאה לפועל ב-1 באפריל 1964 בהוראתו של ראש המטה הכללי, אומברטו קסטלו ברנקו, שהיה מראשי הקנוניה המהפכנית.
לאחר הפיכת 1964, הפיקוד העליון המהפכני, שהורכב מגנרל קוסטה אה סילבה, מייג'ור גנרל קורייה דה מלו וסגן האדמירל אוגוסטו רדמאקר, הפך בפועל לחונטה צבאית שלטת והחל בתיקון לחוקה הברזילאית שהחל את תקופת הדיקטטורה הצבאית בברזיל.
ב-15 באפריל קיבל ראש המטה הכללי אומברטו קסטלו ברנקו את הנשיאות, לאחר שהודח הנשיא האזרחי הזמני, פסקואל רניירי מזילי.
סמכויות מוסד הנשיאות הוגדלו ובפועל היה ברנקו לדיקטטור צבאי.
במהלך ממשלתו של ברנקו, קוסטה אה סילבה שירת בתפקיד שר המלחמה והיה חלק מהפלג ה"קיצוני" בשורות הכת הצבאית השלטת שדחק בנשיא ברנקו להמשיך בשלטון הדיקטטורי ולא להשיב את השלטון האזרחי מחשש כי דבר שכזה יאפשר הפיכה קומוניסטית.
קוסטה אה סילבה הגיש את מועמדותו לנשיאות ברזיל במטרה להחליף את ברנקו עת הסתיימה הקדנציה שלו בנשיאות.
הבחירות לנשיאות היו עקיפות ובפועל קוסטה אה סילבה הפך לנשיא הודות לקשריו הפנימיים עם הדרג הצבאי השלט בתוך הדיקטטורה.
הוא הושבע לנשיאות ברזיל ב-15 במרץ 1967 והיה לנשיאה ה-27 של המדינה.
בתקווה להתרחק מאי הפופולריות של צעדי הצנע של קסטלו ברנקו, קוסטה אה סילבה הבטיח להפחית את דגש הממשלה על שליטה באינפלציה ולהעדיף את העושר האזרחי בסדר העדיפויות השלטוני.
לאחר מינויו של כלכלן סאו פאולו העתידי דלפים נטו לתפקיד שר האוצר, הממשל שחרר את מגבלות האשראי שהקשו כל כך על אזרחי ברזיל לנהל עסקים פשטיים תחת קסטלו ברנקו.
בהמשך לתהליכים שנועדו לחבר את ברזיל עם האליטה העסקית הלאומית והבינלאומית, קוסטה אה סילבה ודלפים נטו חידשו גם את בקרת השכר במגזר הציבורי והפרטי מתקופת קסטלו ברנקו, מה שאפשר המשך עלויות תפעול נמוכות ושולי רווח גבוהים עבור ארגונים עסקיים בברזיל.
במהלך תקופת כהונתו של קוסטה אה סילבה, האינפלציה המשיכה לרדת, אם כי במהירות פחותה, והצמיחה הכלכלית האיצה ב-11 אחוזים בשנת 1968.
הממשל החדש השקיע מעט מאוד מאמץ לפייס עובדים עירוניים וכפריים.
גם עם כלכלה יציבה ומתרחבת, שכר העובדים נותר במצב סטטי ועם הזמן אף פחת כשהוא נחשב לגורם בעייתי בכלכלה שהיה בעל השפעה על עליית קצב האינפלציה.
בתגובה לירידת רמת החיים שלהם, בשנת 1968, מספר עובדים במדינת מינאס ז'ראיס עברו אל מול מבנה העבודה הקורפורטיבי הממשלתי כדי לבצע שביתה שהפנתה את תשומת הלב לירידת השכר של מגזרם העסקי ודרשה משכורות גבוהות יותר.
אף על פי שקוסטה אה סילבה העניק ויתורים והקלות כלכליות מינוריות לעובדים השובתים, הוא נקט באמצעי זהירות כדי להתכונן לכל הפתעה נוספת מהעבודה המאורגנת מחשש שהשמאל הקיצוני יארגן ניסיון הפיכה קומוניסטית אשר הייתה הסכנה הגדולה ביותר למשטר הדיקטטורה הצבאית.
בסכסוכים עתידיים כגון שביתות נוספות חשף ממשלו של קוסטה אה סילבה נכונות לדכא את חוסר שביעות הרצון של העובדים כדי להבטיח המשך תפוקת ייצור יציבה ושקט אזרחי.
כאשר חוקת 1967 מיסדה את שליטתה של הרשות המבצעת בחקיקה ובמערכת המשפט, נראה כי לגנרלים יש את כל הכוח הדרוש להם כדי להכתיב את מדיניות הממשלה.
עם זאת, תוך שנה מהשבעתו של קוסטה אה סילבה, התנגדות מחודשת של קבוצות סטודנטים, מגזרים בתוך הכנסייה הקתולית, איגודי עובדים מאורגנים והקונגרס הלאומי של ברזיל הביאו את הקיצוניים בכת הצבאית לדרוש שיטות נוספות להעניש את המתנגדים האזרחיים ולעקוף את מתנגדי הקונגרס.
לקראת סוף שנת 1968, שנה שבה הדהדו הפגנות ברחבי העולם, הצבא מצא את ההזדמנות להידבק לכס השלטון.
הקונגרס סירב לבטל את חסינותו של חבר מטעם האופוזיציה לאחר שהעליב את אנשי הכוחות המזוינים ובתגובה, ב-13 בדצמבר 1968, הודיע קוסטה סילבה על התיקון החמישי לחוקת ברזיל.
התיקון החמישי קבע את הנקודות הבאות:
התרה לצבא לסגור את פעילותו של הקונגרס ובפועל לבטל לגמרי את סמכות חברי הפרלמנט.
התרה לנשיא לשלוט ולבצע חקיקות על פי צווים ממשלתיים בלבד.
התרה לצבא להשעות את זכויותיו הפוליטיות של כל אזרח אקראי במשך 10 שנים.
התרה לצבא את הכוח לפטר עובדי ציבור בכל רמות הממשלה, החל מביורוקרטים עירוניים שופטים ופרופסורים באוניברסיטאות.
אסרה על הביאס קורפוס, התרת משפטים צבאיים למגזר האזרחי והשבת עונש מוות.
בחודשים הקרובים מטח גזירות צבאי נוסף צמצם את העקרונות הדמוקרטיים בברזיל.
בין שאר ההגבלות, ההכרזות החד-צדדיות ביטלו את כל הבחירות המתוכננות לעתיד והטמיעו צנזורה קפדנית על רשתות תקשורת תרבותיות רבות בהשפעה, החל מעיתונות ועד תיאטרון ושמיעת מוזיקה פופולרית.
השינויים הסמכותניים הצליחו למנוע הפגנות פומביות והשתיקו את פעילותה של האופוזיציה בקונגרס, אך הם גם הקטינו מאוד את אמינותו של המשטר הצבאי בקנה מידה של תמיכה עממית.
קוסטה אה סילבה וידא עם זאת, כי לא יהיה צורך שמשטרו יישען על תמיכה עממית כלשהי.
לאחר מערכת היחסים החמה שפיתח קסטלו ברנקו עם ארצות הברית ותמיכתו הקולנית ביעדי המדיניות של ארצות הברית באמריקה הלטינית, קוסטה אה סילבה ניהל קשר דומה ברובו עם ארצות הברית.
בהתאם לנושא הדיון ובהרכב הקהל שלו, קוסטה אה סילבה שיבח או ביקר את ארצות הברית ולעיתים הצליח למזג בעדינות את הנרטיבים המפוצלים שלו אודות השותף המסחרי העיקרי של ברזיל ותורם הסיוע הגדול ביותר.
מצד אחד, כדי לשמור על יחסי ידידות בין שתי המדינות, המשיך הנשיא הגנרל הצבאי השני להביע הערצה להצלחותיה של ארצות הברית, הודיע על הזדהותה המתמשכת של ברזיל עם הגוש המערבי במסגרת המלחמה הקרה, ופגש בביקור ממלכתי בנשיא ארצות הברית, לינדון ג'ונסון.
עם זאת, בעקבות צעדי הצנע הלא פופולריים של קסטלו ברנקו, מכיוון שברזילאים רבים זלזלו במפלגת ההתחדשות הלאומית (המפלגה השלטת מטעם הכת הצבאית) ובתאגידים רב-לאומיים, במיוחד בארצות הברית, קוסטה אה סילבה לא רצה להיראות כראש מפלגה הפועל ראשית בשביל וושינגטון ושנית בשביל ברזיליה.
כדי להרגיע את קולות הלאומנים הצבאיים והאזרחים בברזיל, קוסטה אה סילבה חש חובה לגנות את חדירת העסקים האמריקאיים לשורות הכלכלה הברזילאית בשלוש השנים שחלפו מאז ההפיכה, ולבקר את תרומת ארצות הברית לשמירה על דינמיקת כוח אזורית לא שוויונית.
גם השגריר האמריקני החדש בברזיל, ג'ון וו.
תותיל, נהנה מפחות גישה לממשלת ברזיל מקודמו והפחית את ההשפעה של ארצות הברית על המדיניות הברזילאית.
בתגובה, צמצם תותיל באופן דרסטי את גודל צוות השגרירות שלו כדי לעזור לקוסטה אה סילבה במטרה שלא תוכל להתקבל התפיסה לפיה המשטר הצבאי פעל לפי פקודות וושינגטון והוא מהווה למעין משטר בובות של ארצות הברית.
למרות הרטוריקה האנטי-אימפריאליסטית מדי פעם והיחסים הקרים בין קוסטה אה סילבה ותותיל, לא ברזיל ולא ארצות הברית התחייבו ברפורמות רציניות כדי לשנות את "היחסים המיוחדים".
ארצות הברית עדיין העניקה לממשלה הצבאית בברזיל סיוע זר משמעותי, ועסקים אמריקאים המשיכו לנווט בתעשייה הברזילאית ללא הפרעה.
עוד מימיו של קסטלו ברנקו ראה המשטר הדיקטטורי הצבאי בברזיל את מדינת ישראל בעין טובה.
קשרים צבאיים סובסדו עם מדינת ישראל לשיתוף פעולה צבאי אשר כלל בין לבין גם פיתוח של נשק גרעיני.
לאחר מלחמת ששת הימים תמכה ברזיל, לצד ארגנטינה, בהחלטת מועצת הביטחון של האומות המאוחדות שקראה לנסיגת ישראל מהשטחים הכבושים.
למרות זאת, לאחר התערבותו של נשיא מדינת ישראל, זלמן שזר, המשטר הברזילאי של קוסטה אה סילבה חזר בו מתמיכתו הקודמת בקריאה.
אף שקדנציית הנשיא של קוסטה אה סילבה אמורה הייתה להימשך ממרץ 1967 ועד מרץ 1971, היא נקטעה בגלל שבץ מוחי קטלני שספג בספטמבר 1969 ואשר הביא למותו.
פטירתו המפתיעה תפסה את המשטר הצבאי בזמן לא צפוי.
על כן הוקמה חונטה צבאית זמנית ששלטה בתור הסמכות הדיקטטורית והורכבה משלושה חברים בכת הצבאית: אוגוסטו רדמאקר, אורליו דה לירה טבארס ומרציו מלו.
באוקטובר 1969 נבחר חבר המעגל הפנימי בכת הצבאית, אמיליו גרסטזו מדיסי, לרשת את קוסטה אה סילבה בתור נשיא ברזיל, תפקיד אותו מילא עד לשנת 1974.
למרות סכסוכים עם קסטלו ברנקו, בין ההפיכה בשנת 1964 להשבעתו לנשיאות במרץ 1967 קוסטה אה סילבה היה אחד הגנרלים הציבוריים הקולניים ביותר של המשטר הצבאי הדיקטטורי.
על רקע דעותיו הבולטות והמוניטין המכובד שלו, פיתח המרשל סמכות בתוך ההיררכיה הצבאית השלטת והסדיר מעמדו בתור הנשיא השני של המשטר המיועד לרשת את ברנקו.
אף על פי שהצבעה עקיפה בקונגרס עקפה את השתתפותם של אזרחים ברזילאים בתהליך הבחירות, לקראת הבחירות בנובמבר יצא קוסטה אה סילבה למסע ארצי לקידום האידאולוגיה הפוליטית שלו והציג את עצמו כנשיא לעתיד שיהיה בעל אוזן קשבת לאנשיו, וטען כי יביא לפיתוחה של הדמוקרטיה הייצוגית בברזיל.
בנוסף, לאחר "הבחירות" הוא יצא לסיור בינלאומי ממושך, שכלל אך ורק במדינות הקשורות לגוש המערבי.
כתוצאה מכך הוא היה דמות ידועה בברזיל ומחוצה לה, עוד לפני שקיבל על עצמו את הנשיאות במהלך ההשבעה הרשמית.
בניגוד לקסטלו ברנקו, שהיה ידוע בדרך שלטונו ואופיו הצנוע, הנשיא הצבאי השני בתקופת הדיקרטטורה, ארטור דה קוסטה אה סילבה, היה בעל תדמית עממית של אדם מוחצן ובוטה.
נאום הפתיחה שלו הבטיח "להאניש את המהפכה" ולתת יחס רב יותר אל זכויות האדם בברזיל מאשר בתקופת שלטון קודמו.
עם זאת, התחדשותה של התנגדות אזרחית מגוונת ואופוזיציה מחודשת בתוך שורות הקונגרס הלאומי, ערערו את יציבות נשיאותו של הגנרל בשנתיים שבהן משל ובסוף 1968 שכנעו אותו לנטוש את תוכנית השבת הדמוקרטיה.
במקום לצאת במדיניות המובטחת של ליברליזציה, קוסטה אה סילבה ביטל את מוסד הקונגרס והורה על פינוי חבריו מכל תפקידיהם על פי צו נשיאותי סמכותני, והרתיע את אי הציות האזרחי באמצעות מעצר ועינויים של מתנגדים.
קוסטה אה סילבה שלט במשטר טוטליטריזם ובפועל ביטל את הפרדת הרשויות והסדיר את מעמדו בתור הסמכות העליונה והבלתי מעורערת של ברזיל.
מדיניותו הקשה אומצה גם בידי יורשו, אמיליו גרסטזו מדיסי.
הכביש המהיר מינהוקאו בעיר סאו פאולו נקרא בעבר "הנשיא קוסטה אה סילבה" אך שמו השתנה בשנת 2016 ל"הנשיא ז'ואאו גולאר".
נפת ארטווין (טורקית Artvin ili) היא נפה בצפון מזרח טורקיה.
הנפה גובלת בגאורגיה מצפון, בנפת ארדהאן ממזרח, בנפת ארזורום מדרום ובנפת ריזה ובים השחור ממערב.
בנפת ארטווין מתגוררים 172,241 תושבים, רובם טורקים, אך באזור מתגוררות גם קבוצות של לאזים, המשנים, ארמנים וגאורגים.
מבחינה אדמיניסטרטיבית מחולקת הנפה לשמונה יחידות משנה.
ארט ספיגלמן הוא אמן קומיקס יהודי-אמריקאי, שנודע בעיקר בשל ספר הקומיקס שלו זוכה פרס פוליצר, "מאוס: סיפורו של ניצול".
ספיגלמן נולד בסטוקהולם, שוודיה לוולאדק ספיגלמן ואניה ספיגלמן (נולדה זילברברג), שהיו פליטים פולנים-יהודים.
הוא גדל בשכונת רגו-פארק שבקווינס, ניו יורק וסיים את לימודיו בתיכון לאומנות ועיצוב שבמנהטן.
לאחר מכן למד באוניברסיטת בינגהמטון (שבאותו הזמן נקראה "הארפור קולג") אותה לא סיים אך קיבל דוקטור לשם כבוד מטעמה 30 שנה מאוחר יותר.
אחיו רישיו נספה לפני שארט נולד.
רישיו נשלח לחיות עם דודתו, טושה, בזמן מלחמת העולם השנייה, משום שהגטו שבו היא גרה נראה להוריו בטוח יותר מהגטו שבו התגוררו.
כשהחלו הטרנספורטים מהגטו שלה, טושה הרעילה את עצמה, את רישיו, את בתה (ביבי) ואת אחייניתה (לוניה).
בספרו "מאוס - סיפורו של ניצול", ארט מציין שהוא הרגיש בילדותו כאילו הוא ב"תחרות עם תמונה", משום שהוריו היו עדיין בדיכאון על מותו של בנם הבכור.
החלק השני של מאוס מוקדש לרישיו ולאמו של ארט, אניה.
בשלהי חורף 1968 סבל ספיגלמן מהתמוטטות עצבים קצרה אך קשה, אירוע עליו מדובר רבות ביצירותיו.
לאחר שחרורו מבית חולים לחולי נפש, אמו, אניה, התאבדה, ארט הוא זה שגילה את גופתה.
ספיגלמן היה דמות מפתח בתנועת הקומיקס המחתרתי בשנות ה-60 וה-70 כשהוא תורם לפרסומים כמו Real Pulp, Young Lust ו-Bizarre Sex.
הוא הקים במשותף שתי הוצאות קומיקס - Arcade (עם ביל גריפית') בתחילת שנות ה-70 ו-RAW עם אשתו, האמנית (ומאוחר יותר, העורכת האומנותית של הניו יורקר), פרנסואז מולי, ב-1980.
ביחד עם הרבה עבודות פורצות דרך של יוצרים כגון כריס וייר או צ'ארלס ברנס, RAW פרסם בהמשכים את "מאוס" (עכבר), שעוקב אחרי סיפורם של הוריו בעודם שורדים את השואה.
ב-1986 הוא פרסם את Maus I: A Survivor's Tale (תורגם לעברית: "מאוס: סיפורו של ניצול"), שנודע גם בשם Maus I: My Father Bleeds History ("מאוס I: אבא מדמם היסטוריה").
החלק השני, Maus II: And Here My Troubles Began (תורגם לעברית: "מאוס II: וכאן החלו צרותי") בא בעקבותיו ב-1991. "מאוס" משך כמות חסרת תקדים של תשומת לב ביחס לעבודה בצורת קומיקס, כולל תצוגה במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק ופרס פוליצר מיוחד בשנת 1992.
במשך למעלה מ-20 שנה שימש כקומיקסאי הראשי של חברת טופס, יצרנית מסטיק וקלפי אספנות.
הוא המציא עבור החברה "ממתק אשפה" (ממתק בצורה של אשפה הנמכר בפחי אשפה פלסטיים מיניאטוריים) ועוד כהנה וכהנה.
בשנת 1992 החל לעבוד כמאייר עבור כתב העת ניו יורקר.
בין השאר אייר, בצוותא עם רעייתו פרנסואז מולי, את עטיפת הגיליון של 24 בספטמבר 2001, מיד לאחר פיגועי 11 בספטמבר, עטיפה הזכורה היטב של שחור על גבי שחור ובה צללית שחורה של מגדלי התאומים, הנראית רק כשמחזיקים את העיתון מול מקור אור או בזווית מסוימת.
מאוחר יותר התפטר במחאה על מה שראה כצנזורה-עצמית של המגזין בסיקור הפוליטי שלו.
ארטואה הייתה אחת מ-39 הפרובינציות של צרפת שלפני המהפכה.
כיום שטחה מהווה את רובו של מחוז פה דה קאלה שבצפון צרפת, כולל העיר אראס בירת המחוז, ולפנים בירת הפרובינציה ארטואה.
גבולותיה של ארטואה השתנו במרוצת הדורות בצורת סיפוחים והתנתקויות משכנותיה – רוזנות בולון, רוזנות פלנדריה ואחרות.
שטחה של ארטואה מקביל בערך למרחב המחיה של שבט הארטבאטים (שבט גאלי ממוצא גרמני), שבירתו נמטוסנה הפכה לעיר אראס.
ארטואה הייתה חלק של הפרובינקיה הרומאית גאליה בלגיקה שנכבשה במאה החמישית לספירה בידי הפרנקים.
ב-863 היא נמסרה על ידי שארל הקירח מלך פרנקיה המערבית לבתו יהודית שנישאה לבלדווין הראשון, רוזן פלנדריה "זרוע הברזל".
אחרי שהשתייכה במשך זמן רב לרוזני פלנדריה שהיו וסאלים של מלכי צרפת, ארטואה סופחה לממלכת צרפת על ידי המלך פיליפ אוגוסט ב-1180. ב-1237 הפכה לרוזנות שהועברה על ידי המלך לואי התשיעי לבנו רובר.
ב-1384 עברה ארטואה לידיו של פיליפ השני, דוכס בורגונדיה באמצעות קשרי נישואים.
ב-1477 נהרג שארל הראשון, דוכס בורגונדיה, וארטואה כחלק של נחלותיו עברה לשלטון חתנו מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מבית הבסבורג.
בהתאם לשלום הפירנאים ב-7 בנובמבר 1659 ארטואה סופחה סופית לממלכת צרפת.
ארטואה התפתחה במהירות מבחינה כלכלית החל במחצית השנייה של המאה ה-19 בזכות מרבצי הפחם שבשטחה.
אך מאז המחצית השנייה של המאה ה-20 כלכלתה, כמו זו של שכנותיה, נמצאה בנסיגה בגלל ירידת חשיבותה של תעשיית הפחם.
במשך מלחמת העולם הראשונה קו החזית של מדינות ההסכמה בצרפת נגד הגרמנים עבר בארטואה, ונזקים כבדים נגרמו לכלכלתה.
ב-1992 נוסדה האוניברסיטה של ארטואה שמרכזה בעיר אראס ושלוחותיה בערים בתון, דואה ולאנס.
ארטה אלה (מעפרית: Erta Ale) הוא הר געש פעיל הממוקם בצפון-מזרח אתיופיה על משולש עפר סמוך לגבול עם אריתריאה.
זהו הר הגעש הפעיל ביותר באתיופיה.
גובהו של ההר הוא 613 מטרים מעל פני הים ובפסגתו אגם לבה, אחד מחמישה אגמי הלבה הקבועים המוכרים בעולם כולו.
זהו אגם הלבה הקבוע הוותיק בעולם, הקיים מאז שנת 1906.
ההר מתפרץ בממוצע כל שנתיים.
בשנת 2008 התפרץ ההר בפעם האחרונה וגרם לפינוי אלפי תושבי הכפרים באזור ולשני נעדרים.
הגעשיות הערה בארטה אלה נובעת ממיקומו לאורך בקע מזרח-אפריקה, שצפונו מצוי בתחום השילד הערבו-נובי.
בקע זה מפצל את הלוח האפריקאי לשני לוחות: הלוח הנובי במערב והלוח הסומלי במזרח.
"ארטה פוברה" (באיטלקית: Arte Povera; "אמנות ענייה") הוא כינוייה של קבוצת אמנים איטלקים, שרובם הגיעו מערי צפון-איטליה כגון טורינו, מילאנו וג'נובה, ופעלו בשנות השישים והשבעים של המאה ה-20. הם יצרו אמנות העושה שימוש בחומרים דלים וזולים, חסרי "הילה" אמנותית כגון מתכות, אבנים, עצים וכדומה, בהשפעת אמנות הפופ ארט.
המונח עצמו נטבע בשנת 1967 על ידי מבקר האמנות האיטלקי ג'רמנו צ'לנט (Germano Celant), שאף אצר כמה תערוכות של חברי הקבוצה.
בין האמנים המזוהים עם תנועה זו בולטים האמנים מריו מרץ (Mario Merz), פיירו מנצוני (Piero Manzoni) ומיכלאנג'לו פיסטולטו (Michelangelo Pistoletto).
ארטור בודנצקי היה מנצח יהודי-אוסטרי-אמריקאי, ששמו נקשר בעיקר עם אופרות של וגנר.
בודנצקי, בן למשפחת סוחרים יהודית, למד נגינה בכינור והלחנה אצל אלכסנדר זמלינסקי.
אחרי גמר לימודיו התמנה בודנצקי לעוזר ניצוח לגוסטב מאהלר בווינה, משם המשיך למשרות בברלין, בתיאטרון הגרמני החדש בפראג (אוגוסט 1907), שם היה לתקופה קצרה עמית לאוטו קלמפרר, ובמנהיים.
ב-1915 היגר לארצות הברית, שם התקבל לעבודה במטרופוליטן אופרה בניו יורק.
מחליפו במנהיים היה וילהלם פורטוונגלר.
בודנצקי היה אחראי לרפרטואר הגרמני במטרופוליטן, תפקיד שאליו קיבל אותו טוסקניני בהמלצת בוזוני.
ב-1921 הזמינה אותו הפילהרמונית של ניו יורק כמנצח אורח.
ב-1928 הודיע בודנצקי על התפטרותו מן המטרופוליטן.
את מקומו תפס תומאס רוזנשטוק, שקיבל ביקורת גרועה כל כך בעיתונות, שהגיש את התפטרותו כמעט מיד, על רקע בריאותי, ובודנצקי נשכר מחדש ונשאר במטרופוליטן עד מותו.
תומאס ביצ'ם פנה אליו בהצעה לנצח בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון בשנת 1936, אבל השכר שביקש בסך 250 לירות שטרלינג לכל הופעה נחשב לגבוה מדי.
כאשר התמנה בודנצקי למשרתו במנהיים, זכה לשבחים כ"מנצח בוגר ושקדן" עם "מגרעת אחת בלבד: כבדות-ידיים מסוימת, נטייה מוקדמת לריטרדנדו".
לעומת זאת, במטרופוליטן נודע בודנצקי לשמצה "בשל הטמפי המהירים שלו, בייחוד אצל וגנר".
נאמר על בודנצקי, שהיה מקצץ באופרות שהכין להצגה יותר מהרבה מנצחים אחרים בני זמנו, והיו מי שהעלו סברה, כי הוא להוט לסיים את האופרה בעוד מועד להספיק למשחק קלפים.
מנקן ביקר את יכולותיו כמנצח סימפוני באמרו, כי "בודנצקי עשה רושם שאיננו מתמצא בחומר שהיה אמור לנצח עליו."
אַרְטָה (בקטלאנית: Artà, בספרדית: Artá) היא עיירה באי מיורקה, בחבל ליוואנט (Llevant).
בעיירה ובכפרים הסמוכים אליה מתגוררים נכון לשנת 2006 קרוב ל-7,000 תושבים.
לפי הממצאים הארכאולוגיים, התיישבות במקום הייתה קיימת כבר בתקופת הברונזה.
האזור כולו נקרא "ארטה" בתקופת השלטון המוסלמי באי.
תושבי העיר מתפרנסים בעיקר מתיירות ותעשיית מזון - מספוא וגידול שקדים, דגנים וזיתים.
באזור ארטה נמצאים מספר אתרי טלאיוטים - מגליתים אופייניים לאיים הבלאריים.
אתרים חשובים אחרים באזור הם מבצר סנט סלוודור, מנזר פרנציסקני, ומוזאון היסטורי אזורי.
ארט רוק הוא סגנון מוזיקלי אשר התפתח מהרוק, עם השפעות אוונגארדיות וניסיוניות.
המונח כוון בשנות ה-70 של המאה ה-20 לתיאור מוזיקת הרוק של להקות כמו יס וג'נסיס, תחום שהיום מכונה רוק מתקדם.
לפעמים עדיין נעשה שימוש במונח לתיאור רוק מתקדם, אם כי המונח קיבל תפנית והיום הוא מתאר משפחה גדולה יותר של סגנונות, שהמשותף להם הוא רוק שמולחן לשם ההישג האומנותי שבהלחנה, בניגוד לרוב מוזיקת הרוק שבה הדגשים הם על פרמטרים אחרים.
יש המשתמשים במונח לתיאור מוזיקה אשר מתמקדת במרקם הקול ונוטה לתחום האוונגארד.
אף על פי שהגדרות אלו אינן בעלות גבולות ברורים, ניתן לומר כי מוזיקת רוק אומנותי בדרך כלל מחושבת ונחשבת לאינטלקטואלית יותר מסגנונות הרוק האחרים.
להקות בולטות בסגנון זה כוללות את להקת רוקסי מיוזיק מאנגליה, להקת הנויז רוק הבאני בריינז מניו יורק, המשלבת בתוכה אלמנטים רבים של ארט רוק, וצמד Mecca Normal המנגן בסגנון רוק מלודי עם דגש על פרמטר האמנות.
ארטור גולדרייך היה ארכיטקט, צייר, מעצב תפאורות ותלבושות ומעצב גרפי ותעשייתי ישראלי-דרום אפריקאי.
גולדרייך היה פרופסור בבצלאל, שם נמנה עם מייסדי המחלקה לעיצוב תעשייתי וסביבתי בשנת 1968. בנוסף היה דמות מפתח במאבק נגד משטר האפרטהייד בדרום אפריקה.
גולדרייך גדל בדרום-אפריקה, בטרנסוואל (פרובינציה) שעל גבול רודזיה (כיום זימבבואה).
גולדרייך נולד לסמואל וסיידי, משפחה יהודית-אנגלית מסורתית.
בשנות ה-30 המשפחה עברה לפיטרסבורג שם למד בתיכון דובר אפריקאנס.
בנעוריו היה פעיל במסגרות ציוניות ועל פי עדותו, תודעה פוליטית מרקסיסטית הנצה אצלו כבר בנעוריו בימי מלחמת העולם השנייה, עת למד בתיכון בורי שבו התחנכו רבים מחברי ההנהגה הלאומנית הקיצונית של משטר האפרטהייד בדרום אפריקה.
ביטויי אנטישמיות היו לשִגרה, והתמיכה בנאציזם האירופי הייתה גלויה.
ב-1948, כשהיה בן כמעט 19, יצא עם חבר ילדותו דוד פיין לאיטליה ומשם הפליגו באוניית מעפילים לנמל חיפה כדי לקחת חלק במלחמת העצמאות.
בארץ נשלחו השניים לתגבר את כוח השמירה בקיבוץ מעיין ברוך, יישוב מבודד שעלה על הקרקע שנה קודם לא הרחק מחורבותיה של חוות תל חי.
במעיין-ברוך התוודע גולדרייך לסוציאליזם בגוון הקיבוצי.
הוא ביקש להשתתף בבניינה הרעיוני והפיזי של החברה הישראלית המתהווה ועסק בחפירת תעלות וסיקול אבנים בשדות.
בתום המלחמה עזב את הקיבוץ והחל ללמוד אדריכלות בטכניון בחיפה, לצד מי שהיו לאדריכלי דור המדינה.
אלא שנוכח ההרס והנישול להם היה עֵד בימים שלאחר המלחמה, על רקע "הגירוש והריסת בתי הערבים", שככה התלהבותו של גולדרייך.
ב-1950 חזר ליוהנסבורג, המשיך את לימודי האדריכלות באוניברסיטת ויטווטרסראנד, ובמקביל עשה לעצמו שם בשדה האמנות הדרום-אפריקאי ואף הוכתר כ"בולט בצייריה הצעירים של דרום אפריקה".
בהמשך יצא ללמוד בבית הספר המרכזי לאמנות ועיצוב בלונדון , שם השתלם בעיצוב בסיסי ותעשייתי ושם גם פגש לראשונה בתמר דה שליט, שהייתה לימים לרעייתו ולשותפתו המקצועית.
ב-1954 חזר לדרום אפריקה, השתלב כמתכנן בכיר ברשת גדולה של בתי כלבו, והתמחה בתכנון חנויות ענק ובעיצוב תצוגות.
במקביל החל להציג תערוכות יחיד ולהשתתף בתערוכות קבוצתיות במולדתו ומחוצה לה – בביאנלה לאמנות בוונציה (1956), בגלריה פרטית בניו יורק (1958), בהולנד ובלונדון – וכל אותן שנים עסק בפעילות פוליטית נגד משטר ההפרדה הגזעית בארצו.
כשרונותיו היצירתיים והשקפת עולמו התמזגו היטב בעיצוב הכולל של אופרת הג'אז קינג-קונג (1959), שהייתה לאחד מרגעי השיא בקריירה הדרום אפריקאית שלו.
באותה תקופה הכיר את נלסון מנדלה, שהיה סטודנט למשפטים.
יותר מאוחר השתכנע גולדרייך להירתם למאבק השחורים, והחל להיות מעורב עם מחתרת שפעלה נגד משטר האפרטהייד.
במסעותיו לטוויית קשרים עם מדינות העולם השלישי התוודע לג'וליוס נייררה, מילטון אובוטה, קנת קאונדה ודנג סיאו פינג.
עד 1960 נוהל מאבק ללא אלימות וללא הישגים.
ב-16 בדצמבר 1961 ביצעה המחתרת שנקראה "חנית האומה" (הזרוע הצבאית של הקונגרס הלאומי האפריקני) שורת פעולות חבלה במטרות תשתית ושלטון.
מנדלה הפך למבוקש והסתתר בחוותו של גולדרייך עד שנלכד מחוץ לחווה ב-5 באוגוסט 1962. ב-11 ביולי 1963 נעצרו כל מנהיגי המחתרת ובהם גולדרייך, בחוות ליליסליף באשמת פעילותו המחתרתית נגד משטר האפרטהייד, אך כעבור כחודש נמלט מבית המעצר.
ידו הארוכה של שלטון האפרטהייד רדפה אחריו לסוואזילנד, בוצואנה וקונגו, עד שמצא מקלט אצל נשיא טנזניה, ג'וליוס נייררה.
בינתיים התקיים משפט ריבוניה בו נידון למוות שלא בפניו.
בראשית 1964 הגיע גולדרייך לישראל, בה, במקביל להמשך פעילות המחאה נגד משטר האפרטהייד, ביסס לעצמו קריירה משגשגת כאמן, אדריכל ומעצב ישראלי.
ב-1964 הגיע לישראל, בה נטל חלק בקבוצת "הוועד נגד האפרטהייד", אשר פעלה נגד משטר האפרטהייד ונגד קשריה של ישראל עם משטר זה.
ב-1998 העניקה אגודת האדריכלים והמתכננים בישראל, לו ולעמיתו האדריכל שמעון שפירא, פרס הוקרה על תרומה ייחודית בתחום החינוך לאדריכלות.
כיום פועלת לכבודו קרן ארטור גולדרייך לקידום האמנות, העיצוב והארכיטקטורה בבצלאל.
בשנת 2006 הוענק לו אות "יקיר בצלאל" לכבוד שנת המאה למוסד.
ב-2001 חתם על עצומה המשווה את הכיבוש הישראלי בשטחים לאפרטהייד.
היה נשוי לתמר דה שליט (אחותו של עמוס דה-שליט, אשר נפטרה ב-2009), נפטר ב-24 במאי 2011 ונקבר בבית הקברות גבעת השלושה.
לזוג בן אחד, האדריכל עמוס גולדרייך דה שליט.
ארכיונם של גולדרייך ודה שליט הופקד בארכיון אדריכלות ישראל שתל אביב.
ביוני 2018 נפתחה במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית התערוכה "גולדרייך דה שליט: מקום" העוסקת בעבודתם הרב-תחומית של גולדרייך ורעייתו תמר דה שליט, את התערוכה אצרו צבי אלחייני וטליה דוידי.
ארתור ויליאם מת'יו "ארט" קרני היה שחקן קולנוע אמריקאי.
זכה בשבעה פרסי אמי, פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב לשנת 1974 על תפקידו בסרט "הארי וטונטו".
קרני נולד במאונט ורנון, ניו יורק.
בנם של הלן ואדוארד מייקל קרני, הילד הצעיר מבין שישה אחים.
קרני התגייס לחיל הרגלים של צבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, במהלך הפלישה לנורמנדי בה היה שותף פעיל נפצע קרני ברגלו מרסיס רימון ונותר צולע לשארית ימי חייו.
קרני נישא שלוש פעמים לשתי נשים במהלך חייו: ג'ין מאיירס מ-1940 עד ל-1965 ולהם שלושה ילדים מנישואין אלו.
אשתו השנייה הייתה ברברה אייסק לה נישא מ-1966 עד 1977. ב-1980 נישא בשנית לאשתו הראשונה עד מותו.
קרני נפטר בשנת 2003 מסיבות טבעיות, נקבר בבית הקברות שבעיירה אלד סייברוק, קונטיקט.
ב-31 באוקטובר 2012 נפטרה מאיירס.
החל את דרכו בתור זמר קומי בתוכניות רדיו, שם גם הראה את יכולות ההתבטאות שלו בסדרות רדיו.
התפרסם לראשונה ברחבי ארצות הברית בסדרה הקומית "המופע של ג'קי גליסון", בה גילם את אד נורטון, השכן של גליסון.
התפקיד זיכה את קרני בחמישה פרסי אמי, פרס נוסף קיבל עבור גילום דמותו בסדרת הסיטקום "The Honeymooners", שהתבססה על אותו פורמט בההשתתפו גליסון וג'ויס רנדולף.
את פרס אמי השביעי שלו קיבל ב-1984 עבור תפקידו בסרט "ג'ון מורן האיום".
את הופעת הבכורה שלו על בימת ברודוויי עשה ב-1957 במחזה "רוקדי החבלים" בו הופיע בתפקיד הראשי.
לאחר מכן הופיע בתפקידו הראשי של פליקס אונגר במחזה של ניל סיימון "הזוג המוזר".
ב-1969 הועמד קרני לפרס הטוני על הופעתו בהצגה "נאהבים".
בשנת 1974 זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב עבור תפקידו בסרט "הארי וטונטו".
בסרט גילם את הארי קומבס, מורה שפרש מהוראה החי בניו-יורק ביחד עם אשתו.
כשמתברר לו שהבניין בו הוא גר עומד להפוך למגרש חנייה, הארי וטונטו החתול שלו מחליטים לפתוח במסע לאורכה של אמריקה, הארי מבקר את ילדיו ורואה עולם שהוא לא ראה בעבר.
הופיע בסרט "מופע הלילה" בהפקתו של רוברט אלטמן בדמותו של הבלש הפרטי איירה וולס, במותחן הבדיוני "יורקת האש" ובסרט הפעולה הקומי "אחרון גיבורי הפעולה" בתפקיד בעל בית הקולנוע פרנק, זהו סרטו האחרון של קרני.
קח את העבודה ודחוף אותה (1981)
מוטב מאוחר מאשר אף פעם (1982)
חבובות כובשות את מנהטן (1984)
"ארט פוקוס" הוא פרויקט אמנות ישראלי שמופק על ידי הקרן לירושלים ומטרתו היא חשיפת האמנות הפלסטית הישראלית בפני שוק האמנות הבינלאומי.
הפרויקט החל את פעילותו בשנת 1994 והוא מתנהל כמעין ביאנלה או טריאנלה בינלאומית לאמנות.
פרויקט ארט פוקוס נערך לראשונה בשנת 1994, ובמסגרתו נערכו שורה של תערוכות של אמנים ישראלים בגלריות ובמוזיאונים ברחבי ישראל.
הפיזור הגדול של התערוכות הוביל לשינוי בתפיסת הפרויקט, והחל משנת 1996 מקיים הפרויקט תצוגה מרכזית.
בנובמבר 1996 נערכה בחלל מתחת לאצטדיון טדי תצוגה שכללה ארבע תערוכות, ששילבו בין אמנים ישראלים לזרים.
אחת התערוכות - "מחבואים" - כללה תצוגה של עבודות וידאו ארט רבות והיוותה ביטוי להתפתחות מדיום הוידאו ארט בישראל.
בנוסף לתערוכות באצטדיון הוצגו גם תערוכות בגלריות ומוזיאונים ברחבי הארץ.
תערוכת "ארט פוקוס 3" נפתחה ב-24 בנובמבר 1999 וכללה שני מוקדים עיקריים.
בחלל של אצטדיון טדי נערכו 12 תערוכות שונות של אמנים ישראלים ובהם אורי צייג, גיל שחר, גל וינשטיין, שאריף ואכד, משה גרשוני וזהר קניאל ואחרים.
ואילו בחלל הפתוח של בריכת הסולטאן הוצגה תערוכה בינלאומית אותה אצר קספר קניג.
התערוכה של קניג הוצגה בעיתונות המקומית ככישלון רהבתני בכל הקשור להשקעה העצומה בהכשרת המקום לתצוגה ולאיכות העבודות ולהקשרן.
בנוסף, הוצגו במסגרת הפרויקט התערוכה הקבוצתית "מראית עין" במוזיאון ישראל (אוצרת: שרית שפירא), תערוכה של בוגרי התוכנית ללימודי המשך של בצלאל בבית האמנים בירושלים ותערוכה של מיכה אולמן ואברהם אופק בבית טיכו.
כמה שערוריות נקשרו לתצוגות הפרויקט.
עבודתו של יואב שמואל, הוצגה במוזיאון ישראל ללא ציון שם האמן בעקבות סכסוך כספי ומשפטי עם המוזיאון.
בנוסף, הנהלת ארט פוקוס ביקשה לבטל את תערוכתם של משה גרשוני וזוהר קניאל, משום העובדה שיצירות דומות הוצגו גם במוזיאון ישראל, וזאת על אף שבהנהלת הפרויקט ישבו שני אוצרים קבועים של המוזיאון.
"ארט פוקוס 4" נפתח ב-4 בדצמבר 2003 והתקיים במוזיאון אסירי המחתרות - ירושלים.
את התערוכה אצרו סוזן לנדאו ויגאל צלמונה
ב-23 בספטמבר 2008 נפתח "ארט פוקוס 5" במבנה באזור התעשייתי של שכונת תלפיות בירושלים.
בתערוכה, אותה אצרו ברנאר בליסטן ועמי ברק הוצגו 66 אמנים מ-25 מדינות תחת הכותרת "האם אמנות יכולה יותר?".
ארטה פלורסקו (ברומנית: Arta Florescu 10 במרץ 1921 - 6 במאי 1998) הייתה זמרת סופרן ומורה רומניה.
פלורסקו נולדה בבוקרשט ולמדה בקונסרבטוריון שם בשנים 1939-42. הופעתה הראשונה הייתה בשנת 1939 ברדיו בוקרשט, בתוכנית לידר משל דיפארק, שומאן ואלסנדרסקו.
ב-1941 שרה באתניאום בבוקרשט לידר של וולף, שוסון, ריכרד שטראוס, סטרווינסקי, אנסקו ועוד.
בשנים 1937 עד 1945 הייתה סולנית באגודה הכוראלית של רומניה.
הופעתה הראשונה באופרה הייתה ב-5 בדצמבר 1942 ב"לוצ'יה די למרמור" של דוניצטי באופרה הרומנית.
מאז גילמה יותר מ-70 תפקידים באופרות רבות, בהן החטיפה מן ההרמון, נישואי פיגארו ודון ג'ובאני של מוצרט, הטרובאדור, לה טרוויאטה, אאידה, ריגולטו, כוחו של גורל, דון קרלו ואותלו של ורדי, "וילהלם טל" של רוסיני, "איפיגניה באאוליס" של גלוק ועוד.
במהלך הקריירה שלה שרה פלורסקו בין השאר על בימות תיאטרון בולשוי במוסקבה, האופרה של ברלין, האופרה של לייפציג, "שאנז אליזה" בפריז ויצאה לסיורי קונצרטים בארצות הגוש המזרחי, באירופה, בסין ובברזיל.
בין השאר ביקרה גם בישראל.
ארטה פלורסקו כיהנה כראש הקתדרה ללימודי קול ושירה באקדמיה ע"ש אנסקו בבוקרשט מ-1950 עד 1980. בין תלמידותיה שקנו פרסום עולמי היו הזמרות יוליה ואראדי, ויוריקה קורטז ואנג'לה גאורגיו.
ארתור "ארט" קלוקי היה חלוץ אנימציית הפלסטלינה באמצעות טכניקת סטופ מושן.
נולד בשם ארתור צ'ארלס פרינגטון בדטרויט, מישיגן.
כשהיה בן 9 הוריו התגרשו, והוא נשאר עם אביו.
לאחר מות אביו בתאונת דרכים, עבר לגור עם אמו, אך מכיוון שאביו החורג לא היה מעוניין בגידולו, עבר לבית יתומים.
בגיל 12 אימץ אותו ג'וזף קלוקי, מלחין ומורה למוזיקה מקליפורניה, וארתור אימץ את שם משפחתו.
קלוקי למד בפומונה קולג' בקליפורניה, שבו לימד אביו המאמץ, וב-1943 התגייס לצבא ארצות הברית ונלחם במלחמת העולם השנייה.
בתקופת הקולג' החל ליצור סרטי אנימציה בטכניקת סטופ מושן בעזרת יצורים מפלסטלינה, וב-1955 יצר את סרטו "גמבזיה".
הסרטון היה הבסיס לסדרת הטלוויזיה שפרסמה את קלוקי, "המופע של גמבי".
הסדרה הייתה בת 233 פרקים, ובה כיכבו גמבי, יצור ירוק, חברו פוקי, פוני כתום, שאותו דיבב קלוקי עצמו, ויצורים נוספים.
קלוקי נפטר בגיל 88 בביתו.
בנו, ג'ו קלוקי, יוצר גם הוא סרטי אנימציה.
גלברון נולד בוורשה, שם למד נגינה בכינור וניצוח בקונסרבטוריון.
הוא ניגן בתזמורת הפילהרמונית של ורשה ואף הופיע כסולן עם תזמורת זו ועם תזמורת הרדיו של ורשה.
מ-1937 עד 1939 למד ניצוח באקדמיה למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא, אצל ברנרדינו מולינרי ובאקדמיה למוזיקה בסיינה אצל אלפרדו קאזלה.
בקיץ 1939 נסע לשווייץ לקורס ניצוח של הרמן שרכן ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה נכלא במחנה עבודה, ממנו שוחרר בשנת 1940. בשנים 1941–1942 ניגן בתזמורת הקאמרית של לוזאן ובין 1944 ל-1948 ניגן ככנר ברדיו ציריך וכוויולן בתזמורת אמני הצליל.
ארטור גלברון עלה לישראל בשנת 1949 ומאז הקדיש את זמנו להלחנה ולניצוח.
הוא כיהן כמנצח אורח קבוע בתזמורת קול ישראל בשנים 1949 עד 1953 וכמנצח ראשי של תזמורת הגדנ"ע (1950-56) ושל תזמורת הקיבוצים (1950-55).
בשנת 1955 ניצח על בכורת הסימפוניה הראשונה של יוסף טל בבריסל, לפני המלכה אליזבט.
בהמשך התמנה לפרופסור להלחנה ולניצוח באקדמיה למוזיקה בתל אביב.
יצירותיו הראשונות של גלברון נכתבו בסגנון פוסט-רומנטי בעיקרו.
בסונאטינה שלו לכינור משנת 1944 ניכרת השפעתו של הונגר ושלישיית המיתרים משנת 1945 הושפעה מן המוזיקה של ראוול.
בתחום המוזיקה הווקאלית, הרבה גלברון לכתוב מוזיקה לשירים, החל בשירתו של רילקה, שאליה התוודע בתקופת שהותו בשווייץ, ומשך בשירים מאת פדריקו גארסיה לורקה, פול אלואר ואחרים.
בישראל כתב מוזיקה לשירים מאת לאה גולדברג, בלט בשם "חדווה" בהשראת שיר של פניה ברגשטיין, וכן "שיר קינה על יהודי הגטו" לבריטון, על יסוד הפואמה "השיר על העם היהודי שנהרג" מאת יצחק קצנלסון, זכר למרד גטו ורשה.
בשנת 1957 כתב גלברון את יצירתו הראשונה בשיטת שנים-עשר הטונים, חמישה קפריצ'י לפסנתר, שעובדה עוד באותה שנה לנוסח תזמורתי.
על אותה שורה ששימשה אותו לקפריצ'י בנה גלברון את הסימפוניה הראשונה שלו (1958).
הסימפוניה נכתבה תחילה בשלושה פרקים, אך גלברון בחר להשאיר שניים מהם, פוגה ורונדו, ואילו את הפרק הראשון המקורי הפך ליצירה עצמאית בשם "פרולוג סימפוני" (1956).
הסימפוניה הושמעה לראשונה בביצוע תזמורת שווייץ המערבית ואילו את הפרולוג הסימפוני ניגנה בשנת 1973 בביצוע בכורה התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוח גאורג זינגר.
בשנים הבאות חיבר גלברון עוד יצירות בשיטת שנים-עשר הטונים.
כאשר הזמינה תזמורת קול ישראל אצל גלברון יצירה לפי בחירתו לפרס איטליה, הגשים שאיפה נושנה והלחין אורטוריה רדיופונית לפי "מגילת האש" של ביאליק, מיצירות השירה הראשונות שקרא לאחר עלייתו ארצה.
היצירה, לקולות סופרן, טנור ובס, שני קריינים, מקהלות ותזמורת הוקלטה בניצוחו בשנת 1966. היא מבוססת על שורה של שנים-עשר טונים, אך איננה מחמירה בחוקי הדודקפוניה.
1941 - פרס לכינור, התחרות הבינלאומית בז'נבה
1942 - פרס לנגינת מוזיקה קאמרית בתחרות הבינלאומית בז'נבה
1963 - פרס אקו"ם ל"פנטסיה קונצרטית" בשני פרקים לחליל, נבל ותזמורת כלי קשת
1971 - פרס אקו"ם לחמישיית כלי נשיפה
1973 - פרס תחרות הנבל הבינלאומית למבוא ורפסודיה לנבל"
ארטאס הוא כפר פלסטיני בנפת בית לחם, של הרשות הפלסטינית, כ-2.5 ק"מ מדרום מערב לעיר בית לחם, בגובה כ-730 מ' מעל פני הים, דרומית-מזרחית לבריכות שלמה.
בחלקו הדרומי של הכפר בנוי מנזר גדול בשם .
לדברי יצחק בן-צבי, המקום מזוהה עם עיטם שביהודה השם עיטם השתמר בשם אחד המעיינות הסמוכים לכפר, עין עטן, שמימיו נמשכו לירושלים בימי התקופה החשמונאית על ידי "האמה החשמונאית (התחתונה)" ולאחר מכן באמת הביאר.
מסורת נוצרית מקשרת את שם הכפר עם "גן נעול" () שכן ש"הורטוס" (Hortus) בלטינית משמעו גן, וארטאס עשוי להיות שיבוש של הורטוס.
נוסעים תיארו אותו כפתחו של גן עדן בשל שפע המים והצמחייה שבאזור.
מכאן שמו של המנזר הקתולי במקום – הורטוס קונקלוזוס (Hortus Conclusus), כלומר "גן נעול" ולפי האגדה כאן היו הגנים של שלמה המלך
אדוארד פאלמר כתב ששם הכפר הוא אוּרְטָס (Urtas) ומקורו בשם פרטי של אדם.
בכל מקרה מצויים באזור שרידי אמה רומית, אך ייתכן שמוצאה היה בבריכות שלמה או במעיינות אחרים.
כתובת בקיר מסגד הכפר קובעת את מועד הקמתו ל-1306 ומשייכת אותו לפיכך לתקופה הממלוכית.
באותה עת לערך, נמשכו מימי מעיין ארטאס לאורך גדתו הדרומית של נחל תקוע (נחל טחונה, בערבית: طاحونة), על מנת לשרת טחנת קמח עתיקה בארץ ישראל.
הכפר היה יציב במאה ה-16, אולם בהמשך התקופה העות'מאנית הוא חרב פעמיים: פעם ראשונה בין 1600 ל-1744, ופעם נוספת כנראה בסוף המאה ה-18.
על-פי בלרמינו בגאטי, תושבי ארטאס סירבו להעלות מס לאבראהים פאשא בטענה שהם פטורים עוד מימי שלמה המלך.
בעקבות זאת הוא החריב את בתיהם והם נאלצו לבנותם מחדש.
בשנת 1850 בערך רכש קונסול בריטניה בארץ ישראל, ג'יימס פין, חווה חקלאית בארטאס על מנת שתשמש גרעין להתיישבות של "יהודים-נוצרים" (כלומר מומרים).
אל פין חבר יהודי מומר בשם שהוביל עמו מספר פועלים מומרים וגברת אמריקאית בשם
, חברת הכת המשיחית שייסד ויליאם מילר.
מיינור, שהגיעה יחד עם עוד עשרה גברים אדוונטיסטים (בהם סבו של הסופר ג'ון סטיינבק), ועם ציוד חקלאי מודרני לשעתו ומלאי של זרעי פירות וירקות, רכשה אדמות נוספות.
החווה המשותפת שיווקה פירות וירקות לירושלים ברווחים נאים.
בין יבולי החווה הייתה תוצרת חקלאית שלא נראתה לפני כן בארץ ישראל, אפרסקים, תפוחי אדמה ועגבניות.
ב-1852 התגלע סכסוך בין קבוצתה של מיינור לקבוצת משולם.
סכסוך בין משולם לבין בני הזוג פין התגלע ב-1860 והביא את הקץ על ההתיישבות.
בחווה ביקרו ועבדו גם הנרי ונטוורת' מונק, חקלאי קנדי שהטיף לשיבת היהודים לארצם תוך כינון עצמאות מדינית, והצייר ויליאם הולמן האנט.
ב-1863 כתב החוקר ויקטור גרן שבכפר 300 תושבים ושניכר שבבתיו נעשה שימוש משני בחלקי מבנים עתיקים.
בארטאס התיישב גם נוצרי שווייצרי בשם הנרי בלדנספרגר שהיה הראשון לגדל דבורים, בשיטות מודרניות, בארץ ישראל.
בנו פיליפ כתב ספר על תושבי המקום, בתו לואיזה הייתה שותפה לכתיבת ספר על הצומח בא"י - "מהארז עד האזוב".
לואיזה נפטרה במקום בשנת 1938.
במאה ה-19 נהרסו שאריות כנסייה מהתקופה הצלבנית שהייתה בכפר.
ב-1902 הוקם בשולי הכפר מנזר הורטוס קונקלוזוס שיועד לנזירות.
בשנת 1925 הוציא הנציב העליון פקודה (ordinance) המפקיעה את בעלות מי המעיינות מתושבי הכפר ומעבירה אותם לרשות ממשלתית, על-מנת שעודפיו ישמשו לטובת אספקת המים לירושלים.
תושבי הכפר פנו לבית הדין העליון בנימוק שפקודת המעיינות נוגדת את כתב המנדט, וזה קיבל את עמדתם וביטל את הפקודה.
לטענת תושבי הכפר, הואיל וסעיף 2 לכתב המנדט קובע שעל ממשלת המנדט לשמור על הזכויות האזרחיות והדתיות של תושבי הארץ בלי הבדל גזע או דת, הרי שהפקעת מי המעיינות פוגעת בזכויות האזרח שלהם ודינה להתבטל.
בתחילת 1926 ביטל בית המשפט לערעורים בלונדון את פסק הדין והתיר לממשלה להפקיע ממימי הכפר.
על תושבי הכפר הושתו הוצאות משפט כבדות, ומושל ירושלים פטר אותם מתשלומם.
בשנת 1931 הייתה כוונה להשתמש במים ממעיינות הכפר לטובת ירושלים, אך בהתערבות הממשלה הוחלט להביא מים במקום זאת מעין פואר.
ההליך היה לאבן דרך בפיתוח המשפט המנדטורי, שכן אמנם בסופו של דבר הוכרז שהפקודה לא נפסלה, אבל בית המשפט הכיר בהליך הזה בסמכותו להעביר ביקורת על תוקפן של פקודות.
ב-1925 השתקעה בכפר האנתרופולוגית הפינו-שוודית הילמה גרנקוויסט ועסקה במשך כשש שנים בתצפיות מקרוב בחיי תושביו.
היא כתבה ספר על "תנאי החתונה בקרב הפלאחים".
בשנת 1938, במהלך המרד הערבי הגדול, הוטל על הכפר קנס כספי בגלל מאורעות בכפר.
במפקד האוכלוסין שערכה ממשלת המנדט הבריטי בשנת 1922 נמנו בכפר 433 תושבים מוסלמים ו-43 נזירות.
ב-1931 נמנו 545 מוסלמים, 69 נזירות ועוד 5 גברים נוצרים.
ב-1945 הוערכה אוכלוסיית הכפר בכ-800 איש.
בסקר שערכה ממשלת המנדט הבריטי בשנת 1945 נמצא ששטח הכפר היה 4,304 דונם, מהם: הכפר היה בנוי על 52 דונם, 1,538 דונם עוּבּדוּ והיתר - 2,714 דונם היו אדמות בור.
לאחר הסכמי אוסלו בשנת 1995 סווגו אדמות הכפר באופן הבא:
בשנת 1979 החלה בניית היישוב אפרת וישראל הפקיעה לצורכי הבניה - 421 דונם, מאדמות הכפר., כלומר הכפר נשאר עם 3,883 דונם.
לכשתושלם בניית גדר ההפרדה, על פי התכנית המעודכנת של משרד הביטחון, 3.9 ק"מ מהגדר יוקמו על שטח ארטאס.
ההקמה תצריך הפקעת אדמות ובנוסף היא תפריד שטח של 872 דונם מאדמות הכפר (כ-22% מהשטח שנותר לאחר ההפקעה לטובת אפרת).
ארטאווסדס השני (בארמנית: Արտավազդ Երկրորդ) היה מלך ארמניה בשנים 34 לפנה"ס - 54 לפנה"ס.
ארטאווסדס ירש את כיסאו של אביו, טיגראנס הגדול בשנת 54 לפנה"ס.
בראשית תקופת שלטונו (53-54 לפנה"ס) הוא המשיך את מדיניותו של אביו, שכרת ברית עם המצביא הרומי פומפיוס בשנת 66 לפנה"ס, ושמר על נאמנותה של ארמניה לרומא.
הוא אף הציע למצביא מרקוס ליקיניוס קראסוס סיוע צבאי משמעותי במסע המלחמה, שתכנן האחרון נגד האימפריה הפרתית, בתנאי שהצבא הרומאי יתקוף את האימפריה הפרתית דרך ממלכתו, אך הצעתו נדחתה על ידי קראסוס.
לאחר שהמלך הפרתי אורודס השני פלש לארמניה באביב 53 לפנה"ס, ובעקבות תבוסת הצבא הרומאי בקרב חרן, נאלץ ארטאווסדס לנטוש את בריתו עם הרומאים, להכיר בכפיפות ממלכתו לאימפריה הפרתית ולהסכים לנישואי בתו עם בנו של אורודס השני, פאקורוס.
בשנת 36 לפנה"ס שוב מצא עצמו ארטאווסדס מעורב, שלא מרצונו, במאבק בין הרומאים לפרתים.
המצביא הרומי מרקוס אנטוניוס פלש עם צבאו לארמניה, וארטאווסדס נאלץ להחליף צד ולהישבע נאמנות לרומא.
אולם זמן קצר לאחר מכן, כשהצבא הרומאי עזב את ממלכתו כדי לפלוש לממלכת ארטופטינה, הוא חזר לתמוך בצד הפרתי.
בשנת 34 לפנה"ס זימן אנטוניוס את ארטאווסדס לפגישה עמו בניקופוליס, כדי לדון במסע המלחמה החדש שתכנן כנגד האימפריה הפרתית, ואף הציע לו להסכים לנישואי בתו עם בנו הקטין של אנטוניוס, כדי לחזק את בריתו עם רומא.
כאשר ארטאווסדס היסס ונמנע מלהגיע לפגישה עמו, שוב פלש צבאו של אנטוניוס לממלכתו, וצעד לבירת ארמניה, ארטאקסטה.
הרומאים תפסו את ארטאווסדס והחזיקו בו כבן ערובה.
לבסוף הוא נשלח לאלכסנדריה, שם נאלץ להשתתף במצעד הניצחון שארגנה המלכה קלאופטרה לאנטוניוס.
ארטאווסדס עורר את חמתה של קלאופטרה, כאשר סירב להשתחוות לפניה ולהישבע לה אמונים.
לאחר תבוסתו של אנטוניוס בקרב אקטיום בשנת 31 לפנה"ס, ניצלה קלאופטרה את ההזדמנות, הוציאה להורג את ארטאווסדס, ושלחה את ראשו לאויבו, ארטאווסדס הראשון מלך מדי ארטופטינה.
בנו של ארטאווסדס השני, ארטקסיאס השני ירש את כיסאו כמלך ארמניה.
אָרֶטֶה הוא מונח המתייחס למידות הטובות וכן למצוינות מכל סוג שהוא.
בעברית מקובל לקרוא למונח גם המידה הטובה, הסגולה הטובה או המצוינות.
ביוון העתיקה, המושג הזה מופיע ביחס למצוינות בהקשר מובהק לתחושת מימוש מטרה או מימוש עצמי.
החל מתקופת הומרוס, המונח אינו מגדרי.
הומרוס מייחס את המושג לגיבורים הטרויינים והיוונים, כמו גם לדמויות נשיות כמו פנלופה, אשת הגיבור היווני אודיסאוס.
בשירה ההומרית, המושג ארטה קשור לעיתים קרובות עם גבורה ובעיקר עם השפעה.
איש או אישה בעלי ארטה, הם אנשים משפיעים ביותר.
בדרך כלל הם מנצלים את מלוא יכולותיהם – כח, אומץ וחכמה, על מנת להשיג תוצאות משמעותיות.
בעולם ההומרי, ארטה משלבת את מגוון היכולות והפוטנציאל של האדם, על מנת להשפיע כפרט על העולם בו הוא חי, עולם המאופיין בשונות ועימותים.
בהקשרים מסוימים, המונח ארטה קשור עם הידע האנושי.
הפוטנציאל האנושי הגבוה ביותר הוא הידיעה וכל יתר היכולות האנושיות נובעות מיכולת מרכזית זו.
אם ארטה היא ידע ולימוד, הידע האנושי הגבוה ביותר הוא הידע על הידע עצמו, שהוא לדברי אריסטו היכולת האנושית הגבוהה ביותר והסיבה העיקרית לאושר האנושי.
ביוון העתיקה, המושג יוחס לכל תחום ועצם.
כך למשל ניתן להתייחס לארטה של ארובה, של פר הרבעה ולמצוינות אנושית.
משמעות המילה משתנה בהתאם למתואר באמצעותה, שכן לכל תחום יש מאפייני מצוינות משלו.
בעקבות אפלטון ומשל המערה, הארטה של אדם היא ייחודית ושונה מזו של סוס למשל.
המעמד האריסטוקרטי האתונאי, בעצם הגדרתו, מאופיין בארטה ועל כך גם מצביע שורש המילה המשותף לשתי המילים – aristis, המתייחס ליכולת יוצאת דופן כמו גם לאצולה בכלל.
במאות ה-4 וה-5 לפנה"ס, ארטה אנושית כללה מעלות נוספות כמו צדק וריסון עצמי, בעקבות הפילוסופיה המוסרית שפיתח אפלטון ובעיקר בזכות אריסטו בספרו.
אפלטון התייחס גם לחינוך לארטה, למשל כשהתייחס לאימון אתלטי וחינוך הנערים.
חינוך לארטה פירושו חינוך לרכישת דברים שיהיו שימושיים לחייו של החניך.
עם זאת, כיוון שאפלטון עצמו לא הגדיר את הארטה פרט לכך שהיא מתייחסת למצוינות ולמימוש ולכך שהיא נוגעת לפיתוח וטיפוח המחשבה, הגוף והנפש, הוא גם לא יכול היה להתוות את הדרך לחינוך לארטה.
עם זאת, החינוך לארטה מהווה חלק משמעותי בפאידיאה (Paideia) של היוונים הקדמונים, קרי בתהליך הכשרתו של הילד לגבריות.
אימון לארטה כלל אימון גופני בגימנסיון, אימון מנטלי, שכלל נאום, רטוריקה, ומדעים והדרכה רוחנית, שכללה מוזיקה.
באיליאדה והאודיסיאה, ארטה מתארת בעיקר לאומץ והכח של גיבורים ואצילים.
עם זאת, ישנן לארטה גם משמעויות נוספות.
כך למשל הארטה של פנלופה, הזוכה לשבחיו של אגממנון, מתייחסת ליכולתה לשתף פעולה.
המצוינות של אלים בדרך כלל באה לידי ביטוי בכוחותיהם, אך באודיסיאה היא באה לידי ביטוי ביכולתם של האלים להעניק פריחה ומצוינות לחיים.
ארטה היה גם שמה של אשת המלך אלקינוס ומקושרת גם למילה היוונית araomai – תפילה.
באיליאדה, האופן בו מתואר אכילס משמש דוגמה לארטה.
ארטה מקושרת לטוב הלב, לאומץ, לתעוזה ולנכונות להקרבה של הלוחם.
ארטה מגולמת כאלה, אחותה של Homonoia והבת של אלת צדק, Praxidike.
בדומה לאלים קטנים אחרים במיתולוגיה היוונית, כמעט ואין סיפורים אודותיה.
הסיפור היחיד המתייחס לארטה נכתב במאה ה-5 לפנה"ס על ידי פרודיקוס (Prodikos) ונוגע לראשית חייו של הגיבור הרקולס.
ארטה הופיעה בפני הרקולס כנערה צעירה, והציעה לו תהילה תמורת מאבק מתמיד ברוע.
לצידה הופיעה אלת הרוע והחטא המוסרי Kakia, שהציעה להרקולס עושר והנאה.
הרקולס בחר ללכת בדרך שהוצעה לו על ידי ארטה.
סיפור זה היווה השראה לסופרים נוצריים מאוחרים יותר.
ארטבזוס השני מפריגיה (בפרסית עתיקה: אשבווזדה – Ašavazdah; ביוונית: Αρτάβαζος; 389 לפנה"ס – 325 לפנה"ס) היה אריסטוקרט פרסי חשוב מבית פרנקידים.
בלט בעת מלחמותיו של אלכסנדר הגדול שבמהלכן צידד תחילה בשלטון הפרסי, אך לאחר רציחתו של דריווש השלישי בידי בסוס עבר לצדו של אלכסנדר הגדול ושירת אותו נאמנה.
בית הפרנקידים היה קשור בקשרי דם לשושלת המלוכה הפרסית.
מייסד השושלת, פרנקס הראשון היה דודו של דריווש הראשון, שליט האימפריה הפרסית.
השושלת שלטה בסטרפיה בשם פריגיה ההלספונטינית.
הקריירה הפוליטית של התחילה כהמשך למרד הסטרפים שפרץ בשנת 372 לפנה"ס על רקע הרצון של הסטראפים המערביים לשמור על אוטונומיה רבה מהשלטון הפרסי המרכזי.
הסטרפים המורדים הובסו על ידי ארתחששתא השני בשנת 362 לפנה"ס.
אחיו הבכור של ארטבזוס, אריוברזנס, סטראפ פריגיה הלספונטינית, שהיה בין יוזמי המרד נהרג וארטבזוס היה לסטראפ במקומו.
ארטבזוס מרד מסיבה לא ברורה בשנת 358 לפנה"ס.
במהלך המרד הסתייע ארטבזוס בצבא אתונאי תחת פיקודו של כארס.
בעזרת בעלות הברית היווניות שלו הצליח ארטבזוס להביס את הצבא המלכותי בשני קרבות גדולים.
ארתחשסתא השלישי שעלה לשלטון בשנת 358 איים על אתונה שאם לא תמשוך את ידיה מענייני פנים פרסיים, ישלח את ציו לעזרת המורדים באתונה שמרדו בשלטונה (357 לפנה"ס – 355 לפנה"ס).
האיום היה ממשי ואנשי אתונה החזירו את צבאם.
ארטבזוס ניסה לגייס תמיכה תבאית ושכר צבא שכירי חרב גדול שמנה 5,000 לוחמים תחת פיקודו של פמנס, אך אלה לא הצליחו להגיע בזמן.
ללא תמיכה יוונית נחרץ גורל המרד של ארטבזוס.
והוא נמלט לחצרו של פיליפוס השני, מלך מוקדון.
ארטבזוס נותר בגולה במשך עשר שנים, אך בעזרת השתדלנות של החתן שלו, מנטור, הצליח להשיג חנינה מלכותית בזמן מלחמתו של ארתחשסתא במורד המצרי נכתנבו ושב לפרס בשנת 342 לפנה"ס.
מעמדו הקודם הושב על כנו.
בינתיים נפטר מנטור בשנת 340 לפהנ"ס וארטבזוס חיתן את בתו עם אחיו של מנטור, ממנון מרודוס.
מעט ידוע על מעשיו של ארטבזוס בזמן זה.
רציחתו של ארתחשסתא השלישי יחד עם רבים מבני המשפחה המלכותית בידי השר הבכיר בגואס הותיר את כס השלטון ללא מלך חזק.
השלטון עבר בירושה לנסיך הצעיר ארתחשסתא הרביעי, שתומרן על ידי בגואס .
כתוצאה מכך התפתח מאבק בין שני טוענים בולטים: ארתשתא (הידוע יותר בשמו המלכותי דריווש השלישי) וארתחשסתא הרביעי, שבסופו ניצח דריווש.
ייתכן שארטבזוס תמך בדריווש השלישי במאבק זה..