tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פירס מייז באטלר לקח את משפחתו לג'ורג'יה לחורף 1838–1839. קמבל הייתה המומה מתנאי החיים והעבודה של האנשים המשועבדים והתלוננה בפניו על עבודתם המוגזמת ועל יחסו של המנהל רוזוול קינג ג'וניור אליהם.
היא ציינה כי ידוע כי קינג הוליד כמה ילדים מבני תערובת עם נשים משועבדות, שלעיתים הוא לקח מבעליהן לתקופות.
חוויותיה של קמבל ממקור ראשון במעון החורף תרמו לרוגז הגובר שלה.
לבני הזוג היו מתחים שהתגברו בשל כך ובשל חוסר ההתאמה הבסיסית שלהם.
באטלר איים למנוע מקמבל גישה לבנותיהם אם תפרסם משהו מהתצפיות שלה לגבי תנאי המטע.
כשהם התגרשו ב-1849, הוא שמר על המשמורת על בנותיהם.
קמבל חיכתה עד 1863, לאחר תחילת מלחמת האזרחים האמריקנית ובנותיה הגיעו לבגרות, כדי לפרסם את "כתב העת של מגורים על מטע בג'ורג'יה בשנים 1838–1839".
כתב האישום של עדת הראייה שלה בעבדות כלל דיווח על ילדיו המעורבים של קינג עם עבדים.
הספר יצא לאור הן בארצות הברית והן באנגליה.
בשיבוש החברתי והכלכלי של השנים שלאחר המלחמה, פירס מייז באטלר לא הצליח להסתגל לשוק העבודה החופשי.
בתוך שפל חקלאי כללי, הוא לא הצליח להרוויח ממטעי אי הים.
עד אמצע המאה, פירס מייז באטלר היה בין האנשים העשירים ביותר בארצות הברית, אך הוא בזבז הון המוערך ב-700,000 דולר.
הוא ניצל מפשיטת רגל על ידי מכירת ביתו בפילדלפיה ולאחר מכן מכירה של 436 עבדי ג'ורג'יה ב-2–3 במרץ 1859, במסלול המרוצים Ten Broeck, מחוץ לסוואנה, ג'ורג'יה.
זו הייתה מכירת העבדים הגדולה ביותר בתולדות ארצות הברית והניבה לו יותר מ-300,000 דולר (שווה ערך ל- $10,173,333 בשנת 2023 ").
המכירה הפומבית הייתה אירוע בולט וסוקרה על ידי עיתונים ארציים.
הוא ישב במלחמת האזרחים בפילדלפיה, מקלט לרבים מתושבי הדרום, ונכלא על בגידה באוגוסט-ספטמבר 1861.
לאחר מותו של פירס מייז באטלר, בתו הצעירה פרנסס באטלר לי ובעלה, ג'יימס לי, כומר, ניסו להחזיר את הפריון ולהפעיל את המטעים המשולבים אך לא הצליחו לייצר רווח.
הם עזבו את ג'ורג'יה ב-1877 ועברו לצמיתות לאנגליה, שם נולד לי.
פרנסס באטלר לי הגנה על מעשיו של אביה כבעל עבדים בספרה, "עשר שנים על מטע בג'ורג'יה מאז המלחמה" (1883), שנועד כהפרכה לביקורת של אמה על העבדות מ-20 שנה קודם לכן.
בתו הבכורה של פירס מייז באטלר, שרה באטלר ויסטר, נישאה לרופא עשיר בפילדלפיה, אוון ג'ונס ויסטר, והם התגוררו באזור ג'רמן טאון של העיר.
בנם, אוון ויסטר, הפך לסופר אמריקאי פופולרי, הידוע בעיקר בזכות The Virginian, רומן מערבון משנת 1902 שנחשב כיום לקלאסיקה.
אוון ויסטר הצעיר היה אחרון צאצאיו של מייג'ור באטלר שירש את המטעים.
הוא כתב על הדרום שלאחר מלחמת האזרחים ברומן שלו משנת 1906, "ליידי בולטימור", שעשה רומנטיזציה של "האריסטוקרטים האבודים של צ'ארלסטון לפני המלחמה".
חברו של ויסטר וחברו לשעבר ללימודים בהרווארד, הנשיא תאודור רוזוולט, כתב לו ביקורת על הרומן על כך שגרם ל"כמעט כל השדים לצפוניים והמלאכים לדרומיים".
פירס באטלר ורבים מצאצאיו קבורים בבית הקברות של כריסט צ'רץ', פילדלפיה, שנבנה בשנים 1727–1744 ונקודת ציון היסטורית לאומית.
רחוב באטלר במדיסון, ויסקונסין נקרא לכבודו.
פירס ג'וזף צ'ארלס הוא כדורגלן צפון אירי-אנגלי המשחק בעמדת השוער בקבוצת שפילד ונסדיי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ ובנבחרת צפון אירלנד.
צ'ארלס גדל במחלקות הנוער של מנצ'סטר סיטי ושפילד ונסדיי.
בחודש אוקטובר 2022 חתם על חוזה מקצועני בשפילד ונסדיי.
ב-26 בינואר 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בתיקו 1-1 נגד קובנטרי סיטי במסגרת הסיבוב הרביעי של גביע ה-FA לעונת .
ב-12 באוקטובר 2024 ערך צ'ארלס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צפון אירלנד, בתיקו 0-0 נגד נבחרת בלארוס במסגרת ליגת האומות 2024/2025.
פירסון קולג' , הוא בית ספר תיכון בינלאומי בקנדה, המשתייך לארגון הקולג'ים הבין-לאומיים (UWC).
ממוקם מדרום מערב לעיר ויקטוריה, קולומביה הבריטית.
זהו בית ספר קדם-אוניברסיטאי עם תוכנית לימודים הנמשכת שנתיים.
התלמידים מגיעים מלמעלה מ-150 מדינות, וחיים ולומדים ביחד לקראת תעודת הבגרות הבינלאומית, בשילוב חינוך המתמקד בפעילויות המתקיימות בחוץ (OUTDOOR).
בית הספר נקרא על שם לסטר פירסון, מי שהיה ראש ממשלת קנדה והקנדי היחיד שזכה בפרס נובל לשלום.
פירסון יזם הקמת קולג' בינלאומי לחוף האוקיינוס השקט כדרך לקידום השלום וההבנה בעולם.
פירסון קולג' הוא אחד מ-18 בתי ספר של ארגון UWC ברחבי העולם.
פירסון היה הכוח המניע מאחורי ההקמה של פירסון קולג'.
לאחר שפרש מהחיים הציבוריים, גילה פירסון עניין בארגון UWC.
באותה עת היה רק בית ספר אחד שהשתייך ל-UWC, ה בויילס, אשר נוסד בשנת 1962.
פירסון ביקר בקולג' שבויילס בשנת 1969, שם נפגש עם תלמידים ומורים, והשתכנע שחייבים להקים עוד בתי ספר כאלה ברחבי העולם, ובמיוחד, קולג' כזה בקנדה, בחוף האוקיינוס השקט.
החזון שלו: "התלמידים יתקבלו בברכה בלי כל קשר לגזע, דת או השקפה פוליטית, ובכוונתנו להעניק מלגות כך שהתלמידים שילמדו בקולג' יגיעו מכל שכבות החברה ויהיו נציגים אמיתיים של העמים שלהם.
השיטה הזאת...יכולה להפוך לכוח מהפכני בחינוך הבינלאומי."
הוא הפך ליו"ר לשם כבוד של ועדה שהוקמה במטרה לבנות את מה שלימים נקרא "פירסון קולג'".
הוא פעל ללא ליאות לקידום הפרויקט אך הלך לעולמו בחודש דצמבר 1972. את היוזמה השלימו חבריו ועמיתיו של פירסון.
זמן לא רב לאחר מותו הוחלט שהקולג' ייקרא על שמו, להנצחתו ולהנצחת חזונו.
כיו"ר חבר הנאמנים נבחר שהחל בגיוס כספים.
למעלה מ-4 מיליון דולר – 83% גויסו מאנשים פרטיים, מתאגידים ומקרנות ברחבי קנדה והעולם, והיתרה - 17%, גויסה מממשלות.
ב-25 בספטמבר 1973 החלו עבודות הבניה של הקמפוס.
הקולג' נוסד בשנת 1974 תחת השם Lester B.
במהלך השנה הזאת, ג'ק מת'יוס, המנהל המייסד של הקולג', גייס מורים וצוות הוראה מרחבי העולם, וב-25 בספטמבר 1974, הגיעו 100 התלמידים הראשונים.
מאז לומדים בקולג' מדי שנה כ-200 תלמידים, בגילאי 16 עד 19.
בישראל פועלת ועדת מיון מטעם UWC שבוחרת מדי שנה את התלמידים שילמדו בקולג'ים השונים.
פירנה היא עיר במדינת סקסוניה שבגרמניה.
היא בירת מחוז זקזישה שווייץ-אוסטארצגבירגה.
העיר נמצאת במרחק קטן מדרזדן וכמוה, שוכנת לגדות נהר האלבה (Elbe), אשר נשפך אל הים הצפוני כמה מאות קילומטרים צפונה משם, בתחומי העיר המבורג.
קיימות עדויות להתיישבות אנושית במקום כבר מסוף התקופה הפלאוליתית וכן מהתקופה הנאוליתית.
ב התיישבו שבטי הסורבים באזור.
התיישבות בשם הנוכחי מוזכרת משנת 1269 תחת שלטון מרקיזות מייסן.
ב-1293 עבר האזור לשליטת ממלכת בוהמיה.
בזמן כלשהו בין המאות ה-16 וה-17 נבנתה טירת זוננשטיין.
במהלך מלחמת שבע השנים, פלשו והביסו הפרוסים את צבא סקסוניה שנסוגו והתבצרו בטירה.
כחלק ממלחמות נפוליאון בכוחות הקואליציה האנטי-צרפתית השישית כבשו הצרפתים את העיר, ונפוליאון השתכן בטירה עם מטהו.
באמצע המאה ה-19, כשהגיעה המהפכה התעשייתית לאזור, הוקמו בעיר מפעלים בתחומי תעשייה שונים, בהם הנדסת מכונות, זכוכית, תאית וטקסטיל והעיר הפכה לעיר תעשייה.
משנת 1811 פעל בטירת זוננשטיין בית חולים פסיכיאטרי.
מ-1940 היה בית החולים אתר מרכזי להוצאה לפועל של תוכנית T4 - אותנסיה.
בטירה נרצחו על ידי הנצאים כ-13,720 איש, שסבלו מפגמים גופניים, כמומים מולדים או מחלות כרוניות וכן מקשיים נפשיים.
ב-1941 נרצחו בטירה אסירים פוליטיים ויהודים שנשלחו ממחנות ריכוז.
לאחר מכן הפסיקה הטירה לשמש כאתר השמדה ושימשה בהמשך המלחמה כבית חולים צבאי.
ב-1945 הפציצו מטוסי בעלות הברית את מסילת הרכבת שעברה בעיר, וכתוצאה מכך נהרגו כ-200 איש, רובם אזרחים.
לאחר המלחמה, נמצא האזור תחת שלטון גרמניה המזרחית.
פִירְן הוא "שלג ישן" (סוג של שלג שנותר מעונות קודמות) שעבר דחיסה והתגבשות מחדש, ונמצא בשלב ביניים בין שלג טרי לקרח קרחוני.
הוא נוצר כאשר שכבות שלג מעונות קודמות נדחסות, מתמוססות חלקית ומתחברות מחדש, וכתוצאה מכך הופכות לחומר צפוף וקשה יותר משלג רגיל.
פירן מצוי בדרך כלל בראשי קרחונים, מתחת לשכבות השלג החדשות.
פִירְן ; במקור מהגרמנית השווייצרית "firn" – פירושה: "של השנה שעברה", מילה קרובה למילה האנגלית "before"').
הפירן מהווה שלב ביניים בין שלג למקפא קרחוני.
מראהו דומה לסוכר רטוב, אך הוא קשה מאוד וחסין כמעט לחלוטין לחפירה.
צפיפותו נעה בדרך כלל בין 0.35 ל־0.9 גרם לסנטימטר מעוקב, והוא מצוי לעיתים קרובות מתחת לשכבות השלג המצטברות בראשו של קרחון.
פתיתי שלג נדחסים תחת משקל שכבת השלג שמעליהם.
גבישים בודדים המצויים סמוך לנקודת ההיתוך הם במצב חצי־נוזלי וחלקלק, דבר המאפשר להם להחליק זה לאורך זה ולמלא את הרווחים שביניהם, ובכך להגדיל את צפיפות הקרח.
במקומות שבהם הגבישים נוגעים זה בזה הם נקשרים יחד, ודוחסים את האוויר שביניהם אל פני השטח או אל תוך בועות.
בחודשי הקיץ עשויה המטמורפוזה של הגבישים להתרחש בקצב מהיר יותר בשל חלחול מים בין הגבישים.
בסוף הקיץ מתקבל כתוצאה מכך הפירן.
הגובה המינימלי שבו מצטבר פירן על פני קרחון נקרא גבול הפירן, קו הפירן או קו השלג.
בשפה היומיומית והמקצועית משמש המונח "פירן" לתיאור סוגים שונים של שלג ישן (שהצטבר כבר תקופה ארוכה), ובהם:
שדות שלג ישנים – המכונים "פירנפלדר" , גם אם לשלג טרם מלאו שנה.
השכבות העליונות החדשות יותר של קרחון ממוזג, או "קרחון מפורן".
בעולם הסקי – השכבה הרכה העליונה של שלג שקפא במשך הלילה, ולאחר מכן, בהשפעת שמש האביב והטמפרטורות הגבוהות, נמס ומתגבש מחדש על גבי שכבת שלג ישנה או על פני "הרש" .
בהקשר האחרון נאמר על מדרון סקי העובר תהליך של המסה והקפאה מחדש כי הוא "מפורן" (firns up).
בשווייץ מכונים מדרונות כאלה בשם "זולץ" (Sulz), ואילו בגרמניה משמש המונח "זולץ" בעיקר לתיאור מצב שבו עומק השלג כבר אינו מאפשר גלישה מהנה.
פיררוקו או ארפאימה ענק (שם מדעי: Arapaima gigas) הוא מין הדג הגדול ביותר באמאזונאס ואחד הגדולים ביותר בין כל דגי המים המתוקים בעולם.
משמש כדג המאכל העיקרי בחבל הטרופי של ברזיל.
אורך גופו של הפיררוקו 2–3 מטרים ומשקלו 150–200 ק"ג.
ראשו הירקרק משוטח וחסר קשקשים.
מפתח הפה רחב וקשתי כלפי מעלה, כשהלסת התחתונה בולטת מהעליונה.
גופו הארוך צר ומכוסה קשקשים גדולים, וצבעו ירוק ובעל גוון אדמדם.
סנפירי הגב והשת ממוקמים בחלק האחורי של הגוף וסנפירי החזה בצדו התחתון של הגוף.
הפיררוקו שוכן במים רדודים או על קרקעית הנהר כמעט מבלי לנוע.
עולה אל פני המים, כדי לשאוף אוויר חופשי.
שלפוחית השחייה, פועלת כריאת עזר ומאפשרת לו קיבולת נשימה גדולה.
זהו טורף רעבתני הניזון מתולעים, סרטנים, צפרדעים, רכיכות, צמחים ואף מדגים מתים.
את טרפו הוא מחזיק בין שיניו ומועך אותו.
בהיות לו שיניים בעצם הלשון ובעצם החך מאפשרות לו לסתותיו לנשוך נשיכה כפולה.
עונת הרבייה חלה בחודשי אפריל-מאי.
הקן ממוקם במים צלולים, עומקו כ-15 ס"מ ורוחבו כ-50 ס"מ.
הנקבה מטילה כ-180 אלף ביצים והזכר מפרה אותן מיד ואחר משגיח עליהן.
הדגיגים בוקעים כעבור חמישה ימים וגדלים במהירות, אך מגיעים לבגרות מינית רק בהיותם בני חמש שנים.
את הפיררוקו צדים באמצעות חיצים או צלצלים.
הילידים האינדיאנים נוהגים לבתר אותו ולייבש את הנתחים בשמש או לעשנם כדי לשמר את בשרו.
התושבים המקומיים נוהגים לטגנו זמן קצר לאחר שלייתו מן המים.
הנתחים מוגשים חסרי עצמות ונחשבים למעדן מלכים.
משום הציד הרב ישנם אזורים בסביבת מקומות מיושבים בהם נעלמה אוכלוסיית הפיררוקו לחלוטין, ועתה נעשים מאמצים לשמרו באמצעים שונים.
הארפאימה היא המקור לסירנה הפרואנית.
פיש אנד צ'יפס הוא מאכל טייק אוויי פופולרי, המזוהה עם המטבח הבריטי וכן פופולרי בניו אינגלנד, קנדה, אירלנד, ניו זילנד, אוסטרליה ודרום אפריקה.
המאכל מורכב מדג שנטבל בבלילה ומטוגן בשמן עמוק, אשר לידו מוגשים טוגנים (או בצל כבוש).
במקור הוגש עטוף בנייר עיתון.
מהמחקר האקדמי עולה שמקור המאכל במנה מהמטבח היהודי ספרדי, שהובאה לאנגליה על-ידי מגורשי ספרד שהתיישבו בממלכה במאה ה-16. בשנת 1858 פתח ג'ון לי את מסעדת הפיש אנד צ'יפס הראשונה הידועה, בחבל לנקשייר בצפון אנגליה.
בשנת 1863 נפתחה חנות בלונדון על ידי ג'וזף מאלין, יהודי ממזרח אירופה, שמכרה מזון זה כטייק אוויי.
מאכל זה הפך לימים לאחד מסמלי המטבח הבריטי.
מקובל להגיש את המנה בליווי רוטב טרטר בו טובלים את המאכל, רוטב על בסיס מיונז מתובל בצלפים, לימון ועוד.
יום הפיש אנד צ'יפס הבין-לאומי חל ב-3 ביוני בכל שנה.
המסורת הבריטית של אכילת דג שנטבל בבלילה ומטוגן בשמן עמוק מקורה ביהודים מגורשי ספרד ופורטוגל שעברו בהולנד לפני שהתיישבו בבריטניה החל במאה ה-16. הם הכינו דג בסגנון דומה למנת הפסקדו פריטו – דגים המצופים בקמח ולאחר מכן מטוגנים בשמן.
דגים בנוסח זה נאכלו בסעודת ליל שבת ושוב למחרת, כשהם קרים, כחלק משלוש סעודות.
הסופר האנגלי צ'ארלס דיקנס מזכיר "מחסנים של דגים מטוגנים" בספרו אוליבר טוויסט (1838), ובשנת 1845 השף הצרפתי אלקסי סואייה כלל בספר מתכונים שכתב מנה של "דגים מטוגנים בנוסח יהודי", הנטבלים בבלילה של קמח ומים לפני טיגונם.לא ידוע מקומה של חנות הפיש אנד צ'יפס הראשונה.
העדויות המוקדמות ביותר הן על חנויות שנפתחו בשנות ה-60 של המאה ה-19, ובהן אחת שנפתחה בידי ג'ון ליס במוזלי, לנקשייר, ואחת נוספת שנפתחה ב-1860 באיסט אנד בלונדון על ידי ג'וזף מאלין, יהודי שהיגר ממזרח אירופה.
המאכל נעשה לפופולרי במיוחד בקרב מעמד הפועלים באנגליה כתולדה של ההתפשטות הזריזה של דיג בעזרת מכמורת בים הצפוני, וכן התפתחותן המואצת של מסילות רכבת בבריטניה במחצית השנייה של המאה ה-19. מסילות אלו חיברו את ערי הנמל למרכזים תעשייתיים חשובים, ואפשרו את שינועם המהיר של דגים טריים לריכוזי אוכלוסין גדולים.
המסורת הקתולית ארוכת השנים של הימנעות מאכילת בשר בימי שישי, בייחוד בתקופת התענית, והחלפת הבשר בדגים באותו יום ממשיכה להשפיע על ההרגלים האלו, בעיקר בקהילות שנחשבות פרוטסטנטיות, אנגליקניות, חילוניות וחילוניות בחלקן.
ארוחות ימי שישי בערב נשארו מועד מסורתי לאכילת מנות פיש אנד צ'יפס; והרבה מזנונים ואתרי הסעדה ברחבי העולם, המציעים תפריטים משתנים במהלך ימות השבוע, מקפידים על הגשת מנה קבועה של פיש אנד צ'יפס בימי שישי.
באוסטרליה וניו זילנד, המושג "פיש אנד צ'יפס" לרוב משמש כאמצעי זיהוי הגייתי כדי להדגיש את הבדלי ההיגוי בין מדינות שונות של צלילי האות I באנגלית.
באנגלית אוסטרלית לאות I יש צליל קדמי גבוה יותר, ובאנגלית ניו זילנדית הצליל הוא אחורי נמוך יותר.
לכן, הניו זילנדים שומעים את האוסטרלים מבטאים "feesh and cheeps", בעוד שהאוסטרלים שומעים את הניו זילנדים מבטאים "fush and chups".
באנגליה, שמן הפסולת מחנויות פיש אנד צ'יפס הפך למקור שימושי לביו דיזל.
לחברת הביו דיזל הגרמנית "פטרו-טק" יש מתווה תוכניות לייצור של ביו דיזל באנגליה משמן פסולת של תעשיית הפיש אנד צ'יפס הבריטית.
פיש (Phish) היא להקת רוק אמריקאית, הנחשבת מאז תחילת שנות התשעים לממשיכת דרכה של להקת "גרייטפול דד".
פיש נוסדה כלהקה בת ארבעה חברים באוניברסיטה של ורמונט בשנת 1983, והייתה פעילה במשך 21 שנה, עד 2004. הצלחתה מיוחסת לכישרונם האישי של חברי הלהקה, בצד כימיה מצוינת ביניהם, וסגנון ייחודי.
חברי פיש התאחדו כחמש שנים לאחר פירוק הלהקה, בתחילת 2009, ובחודש מרץ אותה שנה יצאו למסע הופעות עד הקיץ, שהחל בשלושה לילות בהמפטון, וירג'יניה.
בינואר 2025, הלהקה הודיעה על סיבוב הופעות בחוף המערבי באפריל 2025 הכולל ארבע ערים עיקריות: סיאטל, פורטלנד, סן פרנסיסקו ולוס אנג'לס.
הלהקה תחזור במאי-אפריל 2026 לרצף הופעות באולם הספירה בלאס-וגאס, במסגרת תשעה מופעים שייערכו בשלושה מקבצי תאריכים: 16–18 באפריל, 23–25 באפריל ו-30 באפריל–2 במאי.
פיש יוצרת מוזיקת רוק עם השפעות ג'אז ופולק, ואלבומיה כוללים שירים וקטעים אינסטרומנטליים, בהם שירים "קלילים" והומוריסטיים בני כשלוש דקות, ויצירות בנות למעלה מעשר דקות של רוק מתקדם.
למרות המגוון והשוני בין היצירות, ניתן להבחין בכולם בצליל הייחודי המאפיין את הלהקה, המזכיר את סגנונה של הגרייטפול דד.
סיבה נוספת שבשלה נחשבת פיש לממשיכת דרכם של הגרייטפול דד, היא שבדומה ל"דד", הופעות הלהקה מורכבות מקטעים ארוכים של ג'אם סשן (הופעות רבות הוקלטו ונמכרו כאלבומים).
כן גם לפיש עדת מעריצים הנוסעת בעקבותיה באופן קבוע ונוכחת בכל ההופעות, בדומה ל-"Dead Heads", עדת מעריצי הגרייטפול דד.
הלהקה תרמה 300,000 דולר לסיוע ושיקום קהילות שנפגעו מהשרפות בלוס אנג'לס באמצעות קרן WaterWheel Foundation.
אדם יוסף בן לביא (לשעבר אדם לוינזון; נולד ב-1976), המוכר בשם הבמה פישי הגדול, הוא מוזיקאי, זמר, כותב ומלחין.
בן לביא הוא מדריך לשיטת הכוונה קולית ופיתוח קול.
והוא נודע במיוחד בעבור כך שהוא משלב מוזיקה ים תיכונית / מזרחית עם ז'אנר ההיפ הופ והדאנסהול.
בן לביא נולד וגדל בתל אביב בשם אדם לוינזון.
הוא כונה "פישי" על ידי חבריו בשכונה בשל היותו רזה וממושקף ודמיונו לדמותו של פישינזון מהסרט "אלכס חולה אהבה".
בשנת 1997 השתתף בלהיט של להקת שבק ס "תתקעו בחצוצרה", שנכלל באלבומה של הלהקה "בעטיפה של ממתק".
בשנת 1999 הקליט תחת הלייבל לבונטיני של קובי אוז איפי בשם "פישי הגדול במחיר קטן".
זהו הדיסק הראשון בישראל בו יצא טראק אינסרומנטלי/ביט עבור ראפרים.
בשנת 2000 הוציא אלבום סולו שני, "הסנדק", גם הוא בלבונטיני עננה / הד ארצי.
באלבום זה נכלל השיר "עוד אח אחד" שזכה להכרה נרחבת יותר בשנת 2010 עם ביצוע מחדש של להקת "הדג נחש".
בגרסה המחודשת נוסף אזכור ליוצר המקורי: "פישי הגדול היה זה שאמר, שכולנו שווים בסופו של דבר".
השיר "עוד אח אחד" נבחר לאחד מהשירים המשפיעים ביותר חברתית בישראל על ידי האוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 2021, ונלמד לבגרויות במקצוע הספרות בבתי ספר תיכוניים.
בגרסה המחודשת נוסף הדואט עם קובי אוז "דינה".
להיטים נוספים מהאלבום היו "סמל מיני" ו"אש אהבתי (מים רבים)" אותו הוא ביצע יחד עם כפיר בן ליש.
בשנת 2004 הקליט את הלהיט הבין-לאומי "Hit & Run" עם די ג'יי סקאזי.
השיר הגיע למקום הראשון במצעדי הטראנס של מספר מדינות באותה השנה.
באותה השנה פישי הוציא את ה-EP "חכמת רחוב" אשר הופק על ידי אורי שוחט.
זה היה ה-EP הראשון בישראל שניתן להורדה חוקית בחינם באינטרנט אשר זיכה את בן לביא באלבום זהב עם 20,000 הורדות חוקיות.
בשנת 2005 פתח בן לביא בתי ספר לראפ במתנ"סים עבור נוער בסיכון ונוער שכונות.
במסגרת הסדנאות עזר לעשרות נערים.
הידוע שבהם הוא רביד פלוטניק, שלמד במסגרת "פרויקט עוצמה" בפתח תקווה.
בשנת 2005 הנחה יחד עם רועי אדרי את תוכנית הדגל של ההיפ הופ הישראלי "דיבור צפוף", בה שימש כשופט בקרבות הראפ של התוכנית.
בין השנים 2004 עד 2008 הפיק יחד עם המורה שלו "דאדי G" בלייבל / סאונד סיסטם בשם "יוניטי סאונד".
יוניטי סאונד היו לסאונד סיסטם הראשון שהקליט גרסאות רגאיי בעברית והיו הראשונים לנגן ברחבות בישראל סטים שלמים על טהרת העברית.
בין האמנים הידועים שהופקו ביוניטי: שימי תבורי, אבנר גדסי, מוקי, רביד פלוטניק, גאיה, מיקי גבריאלוב, גבי שושן ועוד רבים מסצנת הדאנסהול.
בשנת 2008 הוציא אלבום בשם "נ נח נחמ נחמן מאומן" למגזר הדתי והחוזרים בתשובה.
בשנת 2013 השתתף בתוכנית הריאליטי "מה שקורה באילת vip" בערוץ 24. בשנת 2014 פרש מהבמות לזמן מה והחל לעסוק במסחר יומי בשוק ההון האמריקני ובפורקס.
בשנת 2015 החל להפיק אמנים בג'מייקה תחת השם "Adam ben lawi" והחליט לוותר על שמו המסחרי "פישי הגדול".
אחד מאמני הדאנסהול הבולטים ביותר אותם הוא הפיק היה הזמר דון יוטה .
בשנת 2018 חזר לבמות עם קאמבק קצר והוציא מספר סינגלים.
כמו כן חזר ללמד ראפרים מתחילים ופתח מכללה לראפ בתל אביב.
בשנת 2022 החל להפיק רמיקסים לאמנים שונים תחת שם הבמה "DJ Adam Ben Lawi".
בשנת 2023 פתח שוב מכללה לראפ בחיפה.
באותה השנה חזר להשתמש בשם הבמה "פישי הגדול".
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 עבר תהליך של חזרה בתשובה ובשנת 2004 עיברת את שמו לאדם יוסף בן לביא.
פישי הגדול במחיר קטן (הוצאת הד ארצי בשנת 1999)
הסנדק (הוצאת הד ארצי בשנת 2000)
חוכמת רחוב (הוצאה עצמית, 2004)
נ נח נחמ נחמן מאומן (הוצאה עצמית, 2008)
החיים בבלוק (הוצאה עצמית, 2010)
פישוט ניהולי היא שיטה, המתרכזת בהעברת מידע ללקוח בדרך קצרה ויעילה ובשפה המובנת לו.
במדינות רבות בעולם, מונהגת שיטה זו על ידי הממשלה או המחוקק ובמקומות אחרים היא נתמכת על ידי ארגוני צרכנים.
המגמה מוכרת בעולם בשמות שונים כגון Administrative Simplification, או Plain English ובישראל – "דבּר פשוט" .
פישוט ניהולי עוסק בשני רכיבי שירות עיקריים: תהליכים ושפה.
על פי עקרונות התפיסה, יש לצמצם את תהליכי השירות למינימום הכרחי, תוך שאיפה למיידיות במתן השירות.
קיצור משך זמן מתן השירות (Lead Time), והקטנת מספר המגעים בין נותן השירות למקבלו מתבצעים תוך שימוש בטכניקות שיפור מעולם ניהול האיכות.
השפה בה ניתן השירות היא שפת הלקוח, שמשתמשת מעט ככל האפשר במונחים מקצועיים או בעגה הנהוגה אצל נותן השירות.
שפה ההולמת את תפיסת הפישוט הניהולי, היא פשוטה, שעל מנת להבינה אין צורך בסיוע של גורם מתווך (סוכן, עורך דין וכדומה) או בידע מוקדם אודות השירות הניתן.
ההתפתחות המואצת של תפיסת הפישוט הניהולי קשורה לגישה הגוברת בבתי המשפט לפיה האחריות על אי הבנת חוזה שירות מסובך אינה חלה על הלקוח, אלא על הארגון המנסח.
גם ארגונים מסחריים, שנטו בעבר לנסח את הסכמי השירות, חוזי ההתקשרות והספרות הטכנית שלהם באופן מסובך ומורכב (בין השאר מתוך מחשבה, שכך יהיו מוגנים משפטית), החלו להכיר בתועלת הכלכלית של אימוץ גישת הפישוט הניהולי.
הגישה מייעלת את התפעול על ידי חיסכון בהוצאות ישירות (בזבוז כח אדם, הקמת מערכת בקרה מורכבת ומיותרת, ניפוח המחלקות המשפטיות) ועקיפות (תשלום פיצוי ללקוחות, אובדן מוניטין).
קיימות דוגמאות רבות להתפתחות הפישוט הניהולי בעולם.
בארצות הברית הוציאה רשות ניירות הערך (SEC) ספר הנחיות בנושא.
בבריטניה הקים הממונה על שוק ההון (FSA) גוף שתפקידו פיקוח על פשטות השפה והשירות של החברות הפיננסיות המפוקחות – MoneyMadeClear.
כבר ב-1979 הוקמה בבריטניה חברה פרטית (The Plain English Campaign) הפועלת לפישוט תהליכי שירות ושפה, ולהצבת תקן פישוט מוכר (The Crystal Mark).
לקוחות החברה מונים כיום 70,000 ארגוני שירות ו-16,500 מהם נושאי תו התקן.
הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD) הוציא מסמכי הנחיה בנושא אסטרטגיה לאומית לפישוט ניהולי, שמטרתה קיצוץ הבירוקרטיה, הפחתת הדרישות המופנות לאזרח, הפחתת מספר הטפסים והקטנת מורכבותם.
מדינות אירופה (לדוגמה: איטליה, הולנד) וגופי המינהל של השוק האירופי גם הם ניסחו חוקים והנחיות שונים לפישוט ניהולי במערכות השלטון כחלק מן השמירה על זכויותיו הבסיסיות של האזרח מקבל השרות.
בישראל הוקם ב-2008 מיזם "דבּר פשוט" (בשיתוף ידע עם The Plain English Campaign הבריטית), הפועל לפישוט תהליכים ושפה בקרב ארגונים מסחריים, גופים פיננסיים ומשרדי ממשלה.
ירוחם פישל לָחוֹבֶר (כמעט תמיד: פ' לחובר; בכתיב יידי: לאַחאָווער; י"ח בחשוון תרמ"ד, נובמבר 1883, חוז'לה, פלך ורשה, האימפריה הרוסית – ה' באדר תש"ז, 25 בפברואר 1947, תל אביב) היה חוקר תולדות הספרות העברית, מבקר ספרות, מסאי ועורך.
לחובר נולד בחוז'לה שבפלך ורשה לשלמה יהודה, סוחר, ולבלה.
למד בצעירותו בישיבה בחוז'לה אצל הרב המקומי יהודה ליב קובלסקי.
בוורשה לחובר ערך, עם דוד פרישמן, את קובצי "ספרות".
לאחר מכן ערך את "נתיבות", המדור הספרותי של "הצפירה".
לאחר מלחמת העולם הראשונה היה מנהלה של הוצאת שטיבל בוורשה, ועורך החלק המדעי והפובליציסטי של "התקופה".
כן ערך את "ערכים" (קבצים לשאלות החיים ולספרות; ורשה תרע"ט).
תחת השגחתו, ניתן בהוצאת שטיבל מקום לחכמת ישראל העברית שקודם לכן הייתה ללא קורת גג.
עקבות עבודתו ניכרים כמעט בכל ספרי ההוצאה.
לאחר שעלה לארץ ישראל מפולין בשנת 1927 היה מעורכי "מאזנים" ו"כנסת" (דברי-ספרות של סופרי ארץ-ישראל; תל אביב תרפ"ח).
מחקריו על הספרות העברית למן המאה ה-18 הקיפו קשת מגוונת של נושאים.
מתוך עיסוקו בחקר הספרות, חיבר את ספרו העיוני "תולדות הספרות העברית החדשה", העוסק באופן מקיף ומפורט בספרות העברית החדשה (הספרות היפה וספרות החכמה והעיון) מהרמח"ל ועד ביאליק, וכתוב במתכונת מדעית וספרותית.
לחובר היה מחשובי החוקרים של שירת ביאליק, וייצג את אגודת הסופרים ב-"מוסד ביאליק" מאז היווסדו.
בשנותיו המכריעות חקר את תורת הסוד.
ותרגם לעברית, עם ישעיהו תשבי, מבחר של ספר הזוהר.
אחותו דבורה לחובר (1895–1962) הייתה מורה ומחנכת, מתרגמת ועורכת ירחון "האשה" (ירושלים 1929-1926).
אחיו שמואל לחובר (1897–1972) היה ספרן וביבליוגרף.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון על ביתו של פישל לחובר ברחוב אנגל 7 בתל אביב.
אחד העם, ורשה: ספרות, תרע"א ('בני הדור').
מחקרים וניסיונות, ורשה: א"י שטיבל, תרפ"ה.
תולדות הספרות העברית החדשה: עם דוגמאות של מבחר הספרות לתלמידים ולמתלמדים, תל אביב: דביר, תרפ"ח 1927–תש"ח 1948. 5 כרכים, ספרים א–ד:
ספר א: מימי צמיחת הספרות החדשה באיטליה עד שקיעת ההשכלה במערב, תרפ"ח 1927;
ספר ב: מימי ההשכלה הראשונים במזרח עד סוף תקופת ההשכלה.
ספר ג: מימי התעוררות הרעיון הלאומי בישראל עד ימינו, חלק א-ב, תרצ"א 1930–תרצ"ב 1931;
ספר ד: מן העזבון: השירה החדשה עד ביאליק ועד בכלל, בצירוף מפתח לכל ארבעת הספרים, תש"ח 1948. (יצא לאחר מותו)
ראשונים ואחרונים: מסות ומאמרים, תל אביב: דביר, תרצ"ד–תרצ"ה.
(2 כרכים) (מהדורה ב מורחבת: תשכ"ו.)
ביאליק - חייו ויצירותיו, תל אביב: מוסד ביאליק על ידי דביר, תרצ"ז–תש"ח 1947. (3 כרכים) (מהדורה שנייה, כולל פרקים מעזבונו של המחבר: תש"ח.)
על גבול הישן והחדש: מסות ספרותיות, ירושלים: מוסד ביאליק, 1951.
שירה ומחשבה: מסות ומאמרים, תל אביב: דביר, תשי"ג 1953.
בתחום ומחוץ לתחום: מסות ומאמרים על סופרי אירופה, ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ג.
מקס נורדוי, כתבים נבחרים; עורך: פ.
לחובר, ירושלים–תל אביב: מצפה, תרפ"ט–תר"ץ.
ספר השנה של ארץ ישראל: לשנת תרצ"ד–תרצ"ה, תל אביב: שם, תרצ"ד-תרצ"ה.
לחובר וד"ר צ' ויסלבסקי, תל אביב: א' שטיבל, תרצ"ה.
אגרות חיים נחמן ביאליק; מכונסות ומסודרות, בצירוף הערות על ידי פ.
לחובר, תל אביב: דביר, תרצ"ח–תרצ"ט.
משנת הזוהר: גופי מאמרי הזוהר; מסודרים לפי העניינים ומתורגמים עברית בידי פ.
לחובר וישעיה תשבי; בצירוף ביאורים, מבואות וחילופי נוסחאות מאת ישעיה תשבי, ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ט–תשכ"א.
תומאס קרליל, על גבורים, עבודת גבורים ומדת הגבורה בדברי הימים: שישה שעורים; תרגם מאנגלית א"י אינהורן; עם הערות, תמונת המחבר ודברי ימי חייו ועם מבוא מאת פ.
לחובר, ורשה: א"י שטיבל, תרע"ט.
גרעץ, יידישע געשיכטע; מיט א פאררעדע וועגען גרעץ און זיין ביאגראפיע פון פ.
לאחאווער; דער היסטאריקער אלס קינסטלער און שרייבער פון יעקב פיכמאן; גרעץ און זיין מאנומענטאל ווערק פון יצחק שיפער, ורשה: ב.
צבי גרץ, דברי ימי ישראל: מהעת היותר קדומה עד ההוה: בשישה כרכים, עם תמונות וציורים רבים; תרגום ש' ל' ציטרון ...
[ואחרים]; בצירוף מבוא ותולדות המחבר מאת פ.
לחובר; ההיסטוריון כאמן וכסופר מאת יעקב פיכמן; ועם הערות מדעיות מאת ש' א' קמנצקי, ורשה: אחיספר על-יד חברת צנטרל, תר"ץ–תרצ"א.
ספר חיי שלמה מימון (כתוב בידי עצמו); עם מבוא מאת פ.
לחובר; תרגם מגרמנית י"ל ברוך, תל אביב: הוצאת לגבולם בהשתתפות מוסד ביאליק, מסדה, תש"ב.
ש"י עגנון, מסוד חכמים: מכתבים 1909–1970: עגנון, ברנר, ביאליק, לחובר, כצנלסון, סדן, ירושלים ותל אביב : שוקן, תשס"ב 2002.
פירתאוולד או פירת'אוולד היה מלך ממלכת ברניקיה שבצפון אנגליה משנת 579 ועד פטירתו.
פרטים מועטים ידועים אודות קורות חייו ומלכותו של פירתאוולד.
פירתאוולד היה בנו של המלך אידה (אשר היסטוריונים רבים סבורים כי היה מייסד הממלכה).
פירתאוולד, עלה לשלטון לאחר מות אחיו,
גלאפה, אדה, מלך ברניקיה ואתלריק אשר מלכו לפניו.
במותו, עלה לשלטון אחיו הצעיר הוסה.
פירקוי בן באבוי (סוף המאה ה-8 – תחילת המאה ה-9) היה חכם בבלי בתקופת הגאונים, ידוע בשל האיגרת הפולמוסית שחיבר נגד מנהגי ארץ ישראל של תקופתו, וכלפי תורתם של בני ארץ ישראל בכלל.
על חכם זה נודע לראשונה משרידי האיגרת שנתגלו בגניזת קהיר.
פירקוי היה תלמידו של מר רבא, שהיה תלמידו של רב יהודאי גאון (ראש ישיבת סורא בשנת 760), מראשוני הגאונים שפעלם ידוע לנו, ואחד מן המוערכים שבהם.
משה גיל העלה השערה שאולי יש לזהות את פירקוי עם אחונאי כהנא בן פפא גאון שהיה ראש ישיבת סורא לאחר רב יהודאי גאון.
פירקוי נודע בעיקר בזכות איגרת פולמוסית שחיבר בה כתב נגד מנהגי ארץ ישראל של תקופתו, וכלפי תורתם של בני ארץ ישראל בכלל.
שרידי האגרת נתגלו בגניזת קהיר.
על פי עדותו של פירקוי באיגרתו, קדם לו רב יהודאי גאון שניסה לתקוף את מנהג ארץ ישראל, על ידי שליחת איגרות לארץ ישראל.
אך נראה שניסיון זה לא צלח, ובדורו של פירקוי המאבק כבר אינו מופנה כלפי ארץ ישראל ישירות, אלא לקהילה מחוצה לה, המתלבטת בין שני מרכזי התורה המתחרים, שאליה שלח פירקוי את איגרתו - וככל הנראה היה זה קירואן שבצפון אפריקה.
באיגרתו מאריך פירקוי בשבח התורה שבעל-פה ומדגיש שתורה זו מצריכה רציפות של לימוד התורה, שהייתה לדבריו רק בבבל, עוד מימי גלות יהויכין ואילך.
לפי פירקוי, מכיוון שבארץ ישראל היה "שמד" וגזרות נגד היהודים, רצף לימוד התורה שבעל פה נפסק, ומנהגי ארץ ישראל הם "מנהגי שמד", דהיינו מנהגים שהונהגו בלחץ המאורעות, ואסור לנהוג בהם לאחר שחלפו הגזרות.
איגרת זו פתחה בפני החוקרים פתח ייחודי לפולמוס הסוער שהיה במאה ה-8 ובמאה ה-9 בין המרכז התורני שבבבל לבין זה שבארץ ישראל, פולמוס שנמשך גם בתקופה מאוחרת יותר, כגון במחלוקת על קידוש החודש בין הגאון הבבלי רב סעדיה גאון לבין גאון ארץ ישראל אהרן בן מאיר.
פִּישׁוֹן הוא נהר מקראי המוזכר בספר בראשית.
הפישון מוזכר גם בספר בן סירא (פרק כ"ד פסוק 25), לצד נהר החידקל.
יוסף בן מתתיהו זיהה אותו עם הגנגס שבהודו, אך לא ברור לאיזה "הודו" הכוונה משום שבתקופתו היה בלבול בין הודו לאתיופיה.
רש"י זיהה את הפישון עם הנילוס.
אחת ההשערות היא כי הפישון הוא אחד מיובלי נילוס העטברה-תכזה שבעת העתיקה נקרא בשם "נילוס" או הנילוס הכחול.
חוקרים אחרים מזהים אותו עם נהרות באזור מסופוטמיה הצפונית (עיראק, איראן וטורקיה של ימינו), ובהם הנהר אראס - הגדול בנהרות הקווקז; או עם הספיד רוד, נהר הנשפך אל הים הכספי (על פי זיהויו של החוקר דייוויד רול).
יש המציעים לזהותו עם ואדי אל-באטן, הידוע גם בכינוי "נהר כווית".
פישוט לשוני הוא התהליך המובנה של עריכת מידע ועיבודו כך שיהיה פשוט, ברור וקל להבנה.
לדוגמה, ויקיפדיה קיימת בשפות רבות – ובהן גם 'English' (אנגלית).
אך קיימת גם ה"שפה" המיוחדת 'Simple English' ('אנגלית פשוטה' או 'אנגלית מפושטת'), שבה הערכים כתובים במשלב לשוני נמוך יותר כדי שיהיו קלים יותר לקריאה ולהבנה.
הפישוט הלשוני מקובל במדינות רבות בעולם כאחד האמצעים להנגשה לשונית וקוגניטיבית.
הוא משמש להנגשת מידע לאנשים שיש להם קשיים בהבנת הלשון, כגון אנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית ואנשים שזו לא שפת האם שלהם, כמו מהגרים או עולים חדשים.
פישוט לשוני בישראל מוגדר בתקנות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות (התאמות נגישות לשירות), התשע"ג – 2013 כ"התאמת מידע כך שתוכנו יהיה ברור ומבנהו הלשוני פשוט", ומתקיימים בו העקרונות האלה:
המידע מכיל את עיקרי הדברים
המידע מועבר לפי רצף ברור ומסודר
שימוש מרבי באוצר מילים יום־יומי ושכיח
שימוש מועט בראשי תיבות ובקיצורים
שימוש מרבי בפעלים בצורת הפעיל ולא הסביל
תהליך של פישוט לשוני בישראל בוצע בין היתר בטפסים רפואיים של בתי חולים בישראל ובהסברים המופיעים באתר רכבת ישראל.
אלפרדו דה רושה ויאנה הבן (בפורטוגזית: Alfredo da Rocha Viana Filho; 24 באפריל 1897 – 7 בפברואר 1973), הידוע בכינוי פישינגיניה (Pixinguinha), הוא מגדולי המלחינים של מוזיקה עממית ברזילאית, במיוחד בסוגת השוׂרוּ.
פישינגינה היה חלילן, סקסופוניסט, מלחין ומעבד.
מעבר ללחניו הרבים שהפכו לנכסי צאן ברזל בברזיל, פישיניגיניה שכלל וקידם את מוזיקת השורו, מוזיקה אורבנית מריו דה-ז'ניירו, באמצעות הקלטותיו הרבות, תוכניות רדיו קבועות בהשתתפותו, וחידושים סגנוניים כמו אלתור וקונטרפונקט.
פישינגיניה נולד למשפחה של מוזיקאים, אביו שהיה עובד דואר היה גם חלילן ובעל אוסף גדול של מנגינות שורו עתיקות, וכמה מאחיו היו מוזיקאים בעלי שם.
בגיל 14 הוא חיבר את היצירה הראשונה שלו, ובגיל 15 התחיל לעבוד כנגן במועדון בריו דה ז'ניירו.
לאחר מכן היה חלילן בתזמורת מלווה באולם ראינוע, וב-1914 יצר עם חבריו את הרכב "קשנגה" (Caxangá) שזכה לפרסום ניכר.
מתוך הרכב זה נוצרה ב-1919 הלהקה "שמונת הנגנים המדהימים" (Os Oito Batutas), שהייתה לאחד ההרכבים המשפיעים ביותר במוזיקה הברזילאית.
הם ניגנו בלובי של בית ראינוע, ומשכו קהל יותר מהסרטים עצמם.
בתחילה ההרכב היה מסורתי למדי ופישינגניה ניגן בחליל, אך עם הזמן הוא שילב במוזיקה השפעות של ג'אז ורגטיים, וניגן בסקסופון.
"שמונת המדהימים" היו מוכרים ואהובים ברחבי ברזיל, אך הייתה עליהם גם ביקורת משני כיוונים, מצד אחד האליטה הלבנה שלא ראתה בעין יפה הרכב משולב של שחורים ולבנים מנגן באולמות פאר, ומצד שני אנשים שחרדו מן ההשפעה האמריקאית והאירופית על המוזיקה הברזילאית השורשית.
המוזיקה של פישיניגיה הפכה לחלק בלתי נפרד מהקנון של השורו, הוא כתב ועיבד עשרות יצירות, ויום הולדתו, ה-23 באפריל, נחוג בברזיל כ"יום השורו הלאומי".
פישינגיניה נשען על מסורת השורו של סוף המאה ה-19, אך שילב במוזיקה שלו קווים מלודיים מורכבים ומשתנים, קווי בס קונטרפונקטים, ומקצבים ג'זיים סינקופים.
עם הזמן הוא הוסיף לעיבודים כלים לא מסורתיים כמו כלי נשיפה ותופים, וניצל במלואם את ההרכבים הגדולים שאיתם עבד.
עיבודיו הושפעו מהג'אז והרגטיים האמריקאים שהיו פופולריים באותה תקופה.
פישינגיניה השאיר אחריו עשרות יצירות, ביניהן: Sofres porque Queres - הקלטה של "שמונת הנגנים המופלאים" משנת 1919
ו"רוזה" (Rosa) - מנגינת שורו לירית באחד הביצועים היפים ביותר שלה.
מנגנת קמילה סימונט (Camila Simont), גיטריסיטית ברזילאית מחוננת בראשית דרכה, שנרצחה בגיל 24 על ידי שיכור.
פיש הוא נהר בדרום נמיביה.
אורכו 650 ק"מ, והוא זורם מהרי נאוקלופט דרומה, ונשפך לנהר אורנג', המשמש כגבול בין נמיביה לבין דרום אפריקה, כ-100 ק"מ לפני שזה נשפך לאוקיינוס האטלנטי.
כ-150 ק"מ לאחר מוצאו, נעצר הנהר בסכר הרדאפ, שאוגר את מימיו.
ב-500 הק"מ הנותרים הוא ניזון מנחלים משניים, אך הוא דל במים, ובעונת החורף היבשה, הוא לעיתים יבש לחלוטין.
בחלקו הדרומי של הנהר נמצא קניון נהר פיש, הקניון הגדול באפריקה, שאורכו 150 ק"מ ועומקו מגיע בשיאו ל-550 מטרים.
פירקת אלנור (בעברית: תזמורת האור ובערבית: فرقة النور) היא תזמורת ישראלית המנגנת מוזיקה ערבית ומזרחית קלאסית.
התזמורת הוקמה על ידי חנה פתיה (מנכ"לית, מפיקה ומנהלת אמנותית של התזמורת), אריאל כהן (מנצח ומנהל מוזיקלי, אמן כלי הקשה וזמר), ד"ר יהודה קמרי (חוקר כלי דם ונגן עוד) ורוני שלום (מזרחן).
מטרת מקימי התזמורת הייתה "להחיות מחדש את המסורת המוזיקלית המזרחית, המשותפת ליהודים ולערבים בארץ ובעולם" ולהביאה לקדמת הבמה, בהשראת תזמורת קול ישראל בערבית, שפעלה מקום המדינה ועד תחילת שנות התשעים.
התזמורת מנגנת מוזיקה קלאסית ממצרים, עיראק, לבנון, ארצות המגרב ושאר מדינות המזרח התיכון.
לצד ביצועים לשירים של גדולי המוזיקה הערבית כפריד אל-אטרש, אום כולתום, עבד אל-חלים חאפז ועוד, מבצעת התזמורת את השירים הערביים בעיקר בצורה האותנטית והמקורית שלהם, אך גם בצורת פיוטים עבריים שהותאמו ללחנים ערביים.
כמו כן מבצעת התזמורת מוזיקה עברית על בסיס המסורת המוזיקלית המזרחית קלאסית.
ב-30 ביולי 2023 הוציאו את הסינגל "מילים של אהבה" עם עמיר בניון.
בתזמורת חברים כ-30 נגנים, מקהלה, וזמרים אורחים, יהודים, ערבים, דרוזים ומוסלמים.
התזמורת קיימה מאות קונצרטים המוקדשים למוזיקה הערבית הקלאסית והשתתפה בעשרות פסטיבלים.
כמו כן העלתה קונצרטים של מוזיקה האנדלוסית.
בשנת 2022 הופיעה התזמורת בדובאי, בקהיר ובמרוקו.
התזמורת מופיעה לרוב סביב זמר אורח המתחלף בכל פרויקט; בין היתר הופיעה התזמורת עם ריימונד אבקסיס, נטע אלקיים, נסרין קדרי, זהבה בן, משה חבושה, עמיר בניון, מאמון זיוד, אמל שאהין, עופר לוי, בניה ברבי ואמנים רבים אחרים מישראל ומרחבי העולם.
בנוסף קיימה התזמורת שיתופי פעולה מוזיקליים עם אמנים ישראלים מז'אנרים שונים, ביניהם לירון עמרם והדג נחש, מרגול, ואומני ספוקן וורד כיונתן בלומנפלד, ג'ימבו ג'יי ופדרו גראס.
התזמורת מעלה קונצרטים, מופעי רחוב ברחבי הארץ, סדרת מופעי קבלות שבת בירושלים, מופעי מימונה והשתתפה בסדרה הירושלמית לחזנות ולפיוט "בנבל עשור".
2018 - מופע ביום העצמאות בבית הנשיא.
ספטמבר 2020 - ביצוע אינסטרומנטלי בקליפ שצולם במגדל עזריאלי בתל אביב של השיר האמירותי "אחיבכּ", המוכר ואהוב בכל רחבי העולם הערבי, לכבוד חתימת הסכם השלום בין ישראל לאיחוד האמירויות ובחריין.
נובמבר 2020 ושלוש שנים נוספות - באירועים ממלכתיים לכבוד יום היציאה והגירוש של היהודים מארצות ערב ואיראן.
דצמבר 2020 - קונצרט היסטורי, ששודר לקהל במצרים, בעזרת משרד החוץ, שגרירות ישראל בקהיר והשגרירה אמירה אורון.
ינואר 2021 - קליפ מחווה מוזיקלית להסכמי השלום עם מדינות ערב, קאבר לשיר "ח'איינה" מבחריין של הזמר הבחרייני ראשיד אלמאג'ד והזמרת המרוקאית אסמאא אלמנוואר
מרץ 2022 - הופיעה התזמורת בתערוכת האקספו בדובאי.
פישוט סימולטני הוא התהליך של תרגום לשפה פשוטה, בזמן אמת.
הפישוט הסימולטני מהווה אמצעי להנגשה לשונית של מידע דבור (בדומה לתהליך הפישוט הלשוני של מידע כתוב), כקבוע בין השאר בתקנות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות (התאמות נגישות לשירות).
תהליך הפישוט הסימולטני מאפשר לאנשים עם מוגבלות קוגניטיבית (לרבות מוגבלות שכלית) לקחת חלק באירועים ותחומי חיים שאינם נגישים עבורם כגון הרצאות, כנסים, אירועים ומופעים.
בתהליך הפישוט הסימולטני של מידע דבור מתבצעים בו זמנית תרגום ועריכה כך שהתוצר המתקבל הוא מידע פשוט, ברור, חד משמעי וקל להבנה.
בתהליך זה מומר מידע מורכב או מקצועי למידע במשלב לשוני נמוך יותר, תוך שימוש בשפה פשוטה.
כך אנשים יכולים לקבל מידע בשפה המובנת להם גם כאשר הדובר מדבר בשפה אחרת או בשפה מקצועית ומורכבת.
פישוט סימולטני בוצע ביולי 2015 על ידי המכון הישראלי להנגשה קוגניטיבית במסגרת הכינוס הבינלאומי השישי של בית איזי שפירא בתחום המוגבלויות: "אחדות ושונות – הלכה למעשה".
בכנס זה לקחו חלק אנשים עם מוגבלות, כולל אנשים עם מוגבלות קוגניטיבית, לצד אנשי מקצוע.
במחקר מלווה שבדק את יעילות השימוש בפישוט הסימולטני, נמצא כי הן משתתפים עם מוגבלות קוגניטיבית והן אנשי צוות שנלוו אליהם העריכו כי הפישוט הסימולטני אפשר לאנשים עם מוגבלות קוגניטיבית לקחת חלק פעיל בכנס כשווים בין שווים.
בכנס שנערך בירושלים על ידי נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות וארגון "בזכות" ב-21 בדצמבר 2015 בנושא סעיף 12 באמנת האו"ם בדבר זכויותיהם של אנשים עם מוגבלות, ביצעה אקים הנגשה קוגניטיבית לעברית בשפה פשוטה באמצעות פישוט סימולטני של הרצאות בעברית ובאנגלית.
החל משנת 2016 מתבצע פישוט סימולטני בכל הוועידות של נגישות ישראל על ידי המכון הישראלי להנגשה קוגניטיבית בשיתוף עם ישראיק מתורגמני ישראל.
באירוויזיון 2019 שנערך בישראל, שודר פישוט סימולטני של חצי הגמר הראשון בערוץ ייעודי של "כאן 11" ביוטיוב.
פירקו מאנולה (שמ המלא בפינית:Pirkko Martta Irmeli Mannola; נולדה ב-27 בדצמבר 1938) היא שחקנית פינית.
מאנולה נולדה בכפר על יד טמפרה.
בנעוריה החלה את הקריירה שלה כדוגמנית בגדי ים.
ב-1958 אחיה שלח את התמונה שלה לתחרות מיס פינלנד, והיא הוזמנה לקחת בה חלק.
בתחרות שנערכה בהלסינקי היא נבחרה למקום הראשון מבין עשרים ושלוש מתמודדות.
בעקבות זאת השתתפה בתחרות מיס אירופה באותה שנה.
ב-1960 שיחקה בסרט הדרמה "Kaks' tavallista Lahtista", שהוצג בפסטיבל ברלין.
ב-1962 השתתפה בשתי תחרויות שונות כזמרת על מנת לקחת חלק באירוויזיון, בגמר הלאומי של פינלנד ובגמר הלאומי של גרמניה.
ב-1964 ניסתה פעם נוספת לייצג את פינלנד בתחרות הזמר.
ב-1971 גילמה אחות בסרט הטלוויזיה השוודי "Gunghästen".
ב-1991 שיחקה בסרט "Iskelmäprinssi" עם מארט סנדר.
היא גם הופיעה במספר סדרות טלוויזיה ובמספר הפקות בתיאטרון.
פישוטה: חוק החלש ביותר (בפורטוגזית: Pixote: a Lei do Mais Fraco) הוא סרט דרמה ברזילאי משנת 1980, בבימויו של הקטור בבנקו.
התסריט נכתב על ידי בבנקו וחורחה דוראן, על פי הספר: ילדות המתים (A Infância dos Mortos) פרי עטו של הסופר הברזילאי ז'וז'ה לוזיירו.
זהו תיאור מצמרר, ריאליסטי, של בני נוער עבריינים בברזיל, והאופן בו הם מנוצלים על ידי שוטרים מושחתים וארגוני פשע אחרים ונגררים לביצוע פשעים.
בתפקיד הראשי של ילד הרחוב פישוטה, משחק פרננדו ראמוס דה סילבה (ילד צעיר בן עשר, תושב פאבלה שנהרג תשע שנים מאוחר יותר בגיל 19 על ידי משטרת סאו פאולו) ולצידו השחקנית הידועה מארילייה פארה בתפקיד סואלי.
העלילה סובבת סביב פישוטה, נער צעיר, אך עבריין פעיל שעוסק במעשי שוד ובסחר בסמים.
לאחר מבצע משטרתי לאיתור ילדי רחוב בפאבלות, פישוטה נשלח למוסד שיקומי לנוער עבריין.
בית הסוהר מתברר כמקום מחריד בו פישוטה מסניף דבק כאמצעי לבריחה רגשית מהאיומים המתמידים של התעללות ואונס שמזומנים לו שם.
עד מהרה מתברר כי הפושעים הצעירים הם רק פיקדון בידי צוות המוסד ומנהלם, המשתמשים בנערים לעצמם לצורך משחקים פליליים וסדיסטים.
באחד המקרים, המוסד משאיל למשטרה קבוצת נערים על מנת שישתתפו במסדר זיהוי.
אחד מהם, נער בשם פומאסה, חוזר למוסד פצוע קשה מהמכות שספג.
מנהל המוסד רוצה להיפטר מהבעיה ודואג לחסל את פומאסה ולהשליך את גופתו למזבלה.
המוסד מאשים נער בשם גאראטאו ברצח פומאסה.
גאראטאו הוא האהוב של האישה הטרנסית המכונה ליליקה (חורחה ג'וליאו).
גרטאו זועק לחפותו אך צוות המוסד תופס אותו ומענה אותו למוות.
הנערים מכריזים על מרד ומציתים את אזור המגורים.
שופט-חוקר מגיע לבדוק את שרשרת האירועים.
ליליקה מנסה להתאבד באמצעות חיתוך הוורידים בפרקי ידיה.
לאחר מכן מתרחשת בריחה המונית מהמוסד.
פישוטה, צ'יקו, ליליקה ומאהבה החדש דיטו (גילברטו מורה) מוצאים עצמם ברחובות סאו פאולו.
קריסטל (טוני טורנדו), אהובה לשעבר של ליליקה וסוחר סמים, מארח אותם בביתו ומוכר להם קוקאין.
הארבעה נוסעים ברכבת לריו למכור שם את הסם, אך הלקוחה, חשפנית בשם דברה, מרמה אותם.
לאחר שוטטות ברחבי העיר, פישוטה וחבריו הולכים למועדון לעשות עסקת סמים נוספת.
בהגיעם לשם, פישוטה מאתר את דברה.
הם דורשים את כספם ופורצת קטטה.
צ'יקו נהרג ופישוטה דוקר ושודד אותה.
השלושה קונים זונה מזדקנת בשם סואלי, והופכים לסרסורים שלה.
בשיתוף פעולה של סואלי הם שודדים כמה מלקוחותיה.
ליליקה עוזבת אחרי שדיטו וסואלי מתאהבים.
כאשר הם מנסים לשדוד לקוח אמריקאי של סואלי, הוא מתנגד, ופישוטה יורה בו למוות אך הורג בשוגג גם את דיטו.
פישוטה מנסה למצוא נחמה אצל סואלי, בה הוא רואה דמות אם, אך היא מגרשת אותו.
הוא עוזב ונראה צועד לאורך מסילת הרכבת, כשאקדח בידו, ולאט לאט דמותו מתרחקת עד שנעלמת מעין המצלמה.
פרננדו ראמוס דה סילבה בתפקיד פישוטה
זנילדו אוליווירה סנטוס בתור פומאסה
ישראל פרס דוויד בתפקיד רוברטו פאי דה פלטה
ז'וז'ה נילסון מרטין דוס סנטוס בתפקיד דייגו
ז'רדאל פיליו בתפקיד ספאטוס ברנקוס
רובנס דה פאלקו בתפקיד השופט
ז'ואאו ז'וז'ה פומפאו בתפקיד אלמיר
הסרט צולם בצורה של סרט תיעודי תחת השפעה רבה של הנאו-ריאליזם האיטלקי בכך שנבחרו שחקנים חובבים שסיפור חייהם דומה לזה של הגיבורים בסרט.
הסרט צולם בסאו פאולו ובריו דה ז'ניירו.
הסרט כולל כמה סצנות של חופי ריו.
לאורך הסרט ניתן לראות אתרים היסטוריים בסאו פאולו כמו גשר הקשתות ('Viaduto do Chá') ומונומנט הדגלים ('Monumento às Bandeiras') בפארק איבירפוארה (Ibirapuera).
הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הבמאים החדשים/ הסרטים החדשים של ניו יורק, ב־5 במאי 1981. מאוחר יותר הוא נפתח להקרנה באופן מוגבל בארצות הברית ב־11 בספטמבר 1981.
הסרט הוצג במספר פסטיבלי קולנוע, כולל פסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן, ספרד ; פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, קנדה ; פסטיבל הסרטים הבינלאומי של לוקארנו, שווייץ; ואחרים.
המבקרת פאולין קאל התרשמה מאיכותו הגולמית, כמו- תיעודית, ומידת הריאליזם הפואטי שבסרט.
היא כתבה, "הדימויים של הקטור בבנקו הם מציאותיים, אך נקודת המבט שלו מזעזעת באופן לירי.
נראה כי סופרים דרום אמריקאים, כמו גבריאל גארסיה מארקס, שולטים באופן פואטי מושלם בשיגעון, וגם לבבנקו יש חלק מהכישרון הזה.
אמנים דרום אמריקאים זקוקים לכך, כדי שיוכלו לבטא את המרקם של אי השפיות היומיומית.
מבקר הקולנוע של הניו יורק טיימס, וינסנט קנבי, אהב את המשחק והבימוי הנאו-ריאליסטים של הדרמה, וכתב, " [פישוטה], הסרט העלילתי השלישי של הבמאי הברזילאי יליד ארגנטינה הקטור בבנקו, עשוי היטב, ללא פשרות.
סרט עגום על נערי הרחוב של סאו פאולו, ובפרט על פישוטה.
המשחק כמעט טוב מכדי להיות אמיתי, אבל דה סילבה (פישוטה) וגברת פארה (סואלי) נהדרים.
הסרט פישוטה אינו מיועד לבעלי קיבה רגישה.
רבים מהפרטים קשים לעיכול, אך הם אינם נצלניים ואינם יומרניים.
מר בבנקו מראה לנו את התחתית, ומכיוון שהוא אמן, הוא גורם לנו להאמין בכך כמו גם לכל האפשרויות שהלכו לאיבוד.
אתר ביקורת הסרטים Rotten Tomatoes מדווח על ציון חיובי לסרט של 91% על סמך 11 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 8.75 / 10. אף שהוגש על ידי ברזיל כמועמד לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, הוא נפסל מאוחר יותר מאחר שהוקרן באופן מסחרי בברזיל לפני התאריך המותר.
יוצרי הקולנוע ספייק לי, מירה נאיר, הרמוני קורין והאחים ספדייה ציינו שזהו אחד הסרטים האהובים עליהם.
פסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן : פרס OCIC - ציון לשבח; הקטור בבנקו; 1981.
פסטיבל הסרטים הבינלאומי של לוקארנו, שווייץ: נמר הכסף; הקטור בבנקו; 1981.
פרסי איגוד מבקרי הקולנוע בלוס אנג'לס : פרס LAFCA; הסרט הזר הטוב ביותר; 1981.
פרס מעגל מבקרי הקולנוע של ניו יורק: פרס NYFCC; הסרט הטוב ביותר בשפה זרה; 1981.
פרסי אגודת מבקרי הסרטים של בוסטון : פרס BSFC; השחקנית הטובה ביותר, מרילייה פארה; הסרט הטוב ביותר; 1982.
פרסי האגודה הלאומית למבקרי קולנוע, ארצות הברית: פרס NSFC לשחקנית הטובה ביותר, מרילייה פארה; 1982.
המועצה הארצית לביקורת של סרטי קולנוע (ארצות הברית), מועמדות לסרט הטוב ביותר בשפה זרה; 1981.
גלובוס הזהב : מועמדות לסרט הזר הטוב ביותר, ברזיל; 1982.
פירקאנמה (בפינית: Pirkanmaa, בשוודית: Birkaland) הוא אזור בפינלנד הגובל בסאטקונטה, אוסטרובוטניה הדרומית, פינלנד המרכזית, פּאייט-המה, קאנטה-המה ודרום-מערב פינלנד.
זהו האזור השני בגודלו מבחינת אוכלוסייה בפינלנד ונכון ליולי 2020, מונה 518,703 תושבים .
האזור כולל 22 רשויות מקומיות, 12 מהן ערים (מסומנות):
המנקירו (טווסטקירו) - אוכלוסייה: 10,384
קוהוינן (קוהמויס) - אוכלוסייה: 2,161
למפאלה (למבויס) - אוכלוסייה: 23,877
פירקאלה (בירקלה) - אוכלוסייה: 19,904
וסילהטי (וסילקס) - אוכלוסייה: 4,390
יקאלינן (יקליס) - אוכלוסייה: 6,880
מנטה-ויפולה (מנטה-פילפולה) - אוכלוסייה: 9,645
וירט (וירדויס) - אוכלוסייה: 6,490
אורילה (אורדיאלה) - אוכלוסייה: 4,651
פונקליקון (פונגליטיו) - אוכלוסייה: 2,778
סמל האזור נוצר בשנת 1957 על ידי האמן והמעצב הפיני גוסטף הרמן פון נומרס.
צבעי הסמל מתארים את היסטוריית האזור - הזהב מתאר את סטקונטה והאדום מתאר את האמה, שני אזורים היסטוריים שהיו קיימים במקום.
הטנפה ארבורטום - הארבורטום הוקם בשנת 1971, והוא כולל שלושה אזורים: אחוזת הטנפה, וילה אידמן ופארק הטנפה.
הפארק הלאומי סייטסמינן - כולל חווה שהוקמה בשנת 1930 ושוחזרה וניתן לצפות במוצגים מאותה תקופה
אגם וולוניארבי - אגם באורך 1.1 קילומטר.
היערות בגדתו המזרחית שייכים לשמורת הטבע הייקילנמטסה.
על גדות האגם מצוי מרכז צפרות.
מוסטמקארה (בתרגום - נקניקיה שחורה) הוא מאכל אופייני לאזור, שנהוג לאכול בתוספת ריבת חמוציות הרים.
הנקניקיה יוצרה לראשונה במאה ה-19 באזור ונמכרת בעיקר בדוכני שווקים.
המנון האזור הוא "יום קיץ בקנגסלה" (En sommardag i Kangasala) שחיבר ההיסטוריון, הסופר והמשורר הפיני זכריס טופליוס והלחין המלחין והכנר הפיני גבריאל לינסן.
קנגסלה היא עיר הממוקמת כ-16 קילומטרים מטמפרה.
בשנת 1853 הלסינקי חוותה התפרצות כולרה.
טופליוס נמלט מהמקום ועבר אל אזור פירקאנמה והתאהב בנופים המקומיים, ובמיוחד מהנוף הנשקף מרכס הריולה.
במקום זה חיבר את השיר שהפך להמנון מקומי ולאחד מהשירים הידועים ביותר בפינלנד.
אישטוואן דנקו, בשמו האמנותי פישטה דנקו (בהונגרית: Dankó Pista ;סטימז, 14 ביוני 1858 – בודפשט, 29 במרץ 1903) היה מוזיקאי (כנר ומלחין) מוביל הרכב צועני הונגרי מפורסם ביותר ברמה לאומית, כותב שירי עם.
חלק מהמקורות מצביעים על הבית ברחוב הנגאס (Hangász) בסגד (רחוב ביהרי 13 של היום) כמקום הולדתו של דנקו, בעוד אחרים מצביעים על שכונה מרוחקת שהיום הוא בכפר סטימז (Szatymaz).
הוריו היו אישטוואן דנקו ורוזליה מיו והוא נולד כילדם הראשון.
היה רק בן תשע כשאיבד את אביו.
יחד איתו נותרו שלוש אחיותיו, אירן, אתל ורוזה, יתומות למחצה.
הוא לא יכול היה להמשיך ללמוד לאחר מות אביו.
השלים על כן רק שלוש כיתות יסודיות: מתוכם כיתה קלוויניסטית וכיתה לותרנית.
הוא אהב לקרוא, לעיתים קרובות שאל ספרים מחבריו התלמידים ולימים הקים ספרייה משלו.
בעיקר אהב את יצירותיהם של אלכסנדר דיומא, ויקטור הוגו ומור יוקאי.
נאצי ארדאי (איגנץ ארדאי, הידוע בשמו האמנותי כנאצי ארדאי - סגד, 22 בנובמבר 1845 – בודפשט, 6 ביולי 1893) היה מוזיקאי צועני, מוביל הרכב וכותב שירים – נאצי זה שם חיבה לאיגנץ בהונגרית).
ארדאי לימד אותו לנגן בכינור במשך חודשיים, אבל עד מהרה נאלץ דנקו לצאת לעבודה: הוא התפרנס כפועל בייצור לבני אדוב (חומר בניין העשוי מאדמה ומחומרים אורגניים, בשם אחר לבני בוץ).
הוא לא הפך לוירטואוז, אבל בני זמנו העידו שהמוזיקה שלו הגיעה מליבו ומנשמתו כשניגן.
הוא היה רק בן 15 כשארגן את להקת הצוענים שלו בכפר הולדתו והפך למנהיגה.
הם ניגנו מוזיקה בעולם החוות שמסביב מכיוון שהיה שם ביקוש למוזיקאים זולים.
לעיתים קרובות הופיעו בתמורה לכסף מועט, אוכל או יין.
הלהקה ביקרה גם בחווה של צייר הדיוקנאות פרנץ יו, פישטה בן ה-17 כחול העיניים (מעולם לא קראו לו אישטוואן) התאהב בבתו של בעל הבית, אילונקה בת ה-13, אך אביה לא ייעד אותה עבורו.
שלוש שנים לאחר מכן, בשמו של פישטה, ביקש הקפטן פאל דרוצי, נציב השלום עם פורעי החוק הליסטים, את ידה של הנערה, אך אביה של הנערה בת ה-16 אז, גירש אותו מביתו.
לאחר שני ניסיונות לא מוצלחים כאלה, הוא הצליח לבסוף לשאת את הנערה בניסיון השלישי והתחתן איתה בכנסייה בקישטלק) שני ילדיהם מתו עוד בגיל צעיר ואילונקה יו (1944-1868), שקראו לה בזמן מותה אילונקה ראטוני מנישואיה השניים, נקברה לצד בעלה הראשון.
הוורד היה מוטיב נפוץ בשירה והזמר של דנקו ונמצא בכותרת או בטקסט של לפחות חמישים משיריו.
הוא כתב כמה תוספות זמר למחזות עם ומספר שיריו שכתב הוא קרוב לחמש מאות.
לאיוש פושה, גזה גארדוני, אנטל בקפי ואישטוואן טמרקן כתבו מילים לשיריו.
מאוחר יותר עבר דנקו לסגד.
השירים הראשונים שלו זכו לפופולריות גדולה באמצעות הביצוע של השחקנית המפורסמת הלאומית לואיזה בלהה (שכונתה "הזמיר הלאומי").
דנקו נסע לבודפשט ב-1890, וב-1895 זכה בפרס של "זמנים החדשים" (Új Idők) שהיה שבועון ספרותי חשוב באותה התקופה.
הפרס הוענק על הלחנת שירי הבלטון של המשורר לאיוש פושה.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 הוא סייר ברחבי הונגריה עם כל הרכב להקתו, הופיע ביישובי המישור ההונגרי הגדול ובערים הגדולות של צפון הונגריה (Felvidék-היילנדס) וכתוצאה מכך, הפופולריות של הרכבי להקות הנגינה והשירה הגרמניים נדחקה לשוליים.
הם סיירו גם בערי האימפריה הרוסית, ניגנו במוסקבה ובסנקט פטרבורג.
אנקדוטה משמרת את ההצלחות שלו שם: בסיום הקונצרט שניתן בחצר הצאר, הוא ולהקתו קצרו הצלחה כה גדולה שהנסיך ניקולאי (לימים הצאר ניקולאי השני) ניגש אל דנקו וכהוקרה הלביש על אצבעו את הטבעת המבריקה והיפה ביותר שלו.
האורחים האחרים ראו את המחווה והלכו גם הם לברך אותו וכל אחד משך טבעת אצבעותיו.
הוא לא הבין בכתיבת תווים, אז השירים שלו נרשמו על ידי אחרים.
העוני רדף אחריו לכל אורך חייו.
מחלת הריאות שלו החמירה, אגודת "שולחן פושה" החלה לאסוף עבורו כסף ומכל רחבי הארץ הגיעו תרומות לרפאו.
הוא נשלח לסן רמו, שם טופל במשך חורף שלם, אך לא ניתן היה לשקם את בריאותו.
הוא מת ב-29 במרץ 1903 בדירת גיסו בבודה.
פרנץ הרצג נפרד ממנו בפשט, חמש מאות צוענים ניגנו את שירו "נשבר כינורי".
ארונו הוצב מול המוזיאון בסגד, ולאיוש פושה ואישטוואן טמרקן נשאו נאומי פרידה ליד ארונו.
הוא הובא למנוחות בבית הקברות במרכז העיר.
כמו כן הוקם פסל לזכרו.
הפסל היהודי-הונגרי אדה מרגו עיצב אותו ולא ביקש תשלום, אלא רק את מחיר השיש.
עבודתו הוקמה לבסוף ב-20 באוקטובר 1912, לא הרחק מהפסל של אליזבט, נסיכת בוואריה (סיסי), שהייתה גם "מלכת הונגריה" כרעייתו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
הוא כתב כמעט 500 שירי עם עצמאיים:
הם אומרים שאין מכשפה בסגד
נערה בלונדינית, הס, הס, הס
הצועני בלה מנגן בטיילת של הודמזוושרהיי
אף כוכב לא זורח בשמיים
אני לא מקלל את העיניים הסגולות שלך
אל תתוודו בפניי, למה להתוודות
לא טוב, לא טוב לעמוד בשער כל ערב
עצוב קולו של הפעמון הגדול בכנסייה הישנה בקצ'קמט
היפה היא זו שעיניה כחולות
על טיילת סטפניה בסגד, מול מלון קאש, ניצב פסלו של דנקו של אדה מרגו, שהוקם ב-1912. אדה מרגו עיצב את הפסל מתוך כבוד, הוא ביקש רק את המחיר גוש השיש.
לרגל מאה שנה למותו של פישטה דנקו (2003), הוצב ליד הפסל לוח זיכרון, בו כתוב קטע מהשיר של המשורר דיולה יוהאס בשם פישטה דנקו.
פירקט (בדנית: Fyrkat) הוא מבצר טבעת ויקינגי לשעבר בדנמרק, המתוארך לשנת 980 לספירה לערך.
הוא ממוקם ליד העיירה , במרחק מה מהקצה הנוכחי של בצפון יוטלנד.
מבצר פירקט צורף יחד עם מבצרי טבעת ויקינגיים אחרים (אגרסבור, נונאבגן, טרלבור ובוררין), לאתר המורשת העולמית "מבצרי הטבעת מתקופת הוויקינגים" של אונסק"ו, שהוכרז במושב ה-45 של ועדת המורשת העולמית, שהתכנסה בריאד בערב הסעודית בין 10 ל-25 בספטמבר 2023.
כמו שאר המבצרים הטבעתיים באגרסבור או טרלבור סמוך לסליילסה, הוא מעוצב כמעגל מדויק עם ארבעה שערים מנוגדים זה לזה ומחוברים בשתי דרכי עץ שחוצות בזווית ישרה באמצע המבצר בדיוק.
הם נבנו משלוש שורות של מוטות עץ אנכיים.
כל מוט מחובר לטבעת הבאה באמצעות קורות.
השורה הפנימית ביותר הייתה הנמוכה ביותר והרווחים התמלאו אופקיים בקרשים היוצרים חומה לפנים המבצר.
השורה האמצעית הייתה גבוהה כמו סוללת העפר ונשאה את הצד הפנימי של השביל.
מילוי האדמה היה משופע פנימה כך שניתן היה לגשת בקלות אל החומות מכל נקודה בדרך המעגלית.
שורת המוטות החיצונית חוזקה מבפנים ומבחוץ בקורות מלוכסנות בבסיסה.
הם כנראה היו גבוהים מהשורה האמצעית ותמכו בחומת מגן.
הרווחים בין העמודים שוב מולאו אופקית בקרשים אך מבחוץ היה גם קיר של גזעים אנכיים נוטה מעט לקיר.
את החלל שבין שורות העמודים מילאו בכ-10,000 מ"ק של אדמת עשב.
על החומה היה שביל עשוי מרישים.
יש להניח שהחומה החיצונית התנשאה לגובה של כארבעה מטרים.
הרובע הצפון-מזרחי היה מוגן בחפיר שתחתיתו מחודדת ברוחב של כ-7 עד 8 מטרים ועומקה מתחת ל-2 מטרים.
החפיר בצד המערבי והדרום-מערבי מעולם לא הושלם.
הצדדים האחרים היו מוגנים על ידי נהר ואזור ביצתי למדי.
ייתכן שהמבנה מול השער המערבי היה בית שער כלשהו.
הדרכים בתוך המבצר הושתתו על שלוש עד חמש שורות של מוטות קצרים שהוחדרו לאדמה ותומכים בקורות חזקות לאורך השורות.
על אלה היו אז קרשים חזקים המשתרעים על רוחב הדרך.
הדרך המעגלית לאורך החלק הפנימי של הסוללות נשענה על שתי שורות של קורות.
אורכם היה 28.5 מטר (96 של 29.6 ס"מ), רוחב 5 מטר בקצוות ו-7.5 מטר באמצע, הקירות הארוכים מעט מעוקלים כלפי חוץ.
הקירות היו מורכבים משורות כפולות של עמודים עם קרשים תחובים אופקית ביניהם כדי ליצור קיר.
לאורך החלק החיצוני נמשכה שורה של עמודים מלוכסנים אל הקיר או כדי לתמוך בו בחלק העליון כמו תמיכות או אולי באיזה מבנה כמו קורות התומכות בגג.
הדעות חלוקות בשאלה איך נבנה הגג בדיוק.
יכול להיות שהוא היה מצופה בקנים או אולי ברעפי עץ או אפילו בבנייה של מרישים בדומה לספינות.
בתוך הבתים, כל קצה היה מוקף בחומה כדי ליצור חדר קטן, אולי מזווה או מחסן.
לשני החדרים הקטנים היו דלתות כלפי חוץ בקצה הקצר וניתן היה לגשת אליהם מהחדר האמצעי הגדול בפנים.
ליד הקצוות של החדר האמצעי הגדול באורך 18 מטר לכל קיר ארוך הייתה דלת שניצבה באלכסון לדלת בצד השני שהובילה למרפסת קטנה עם דלת כלפי חוץ.
בחלק הפנימי של החדר הגדול היה אח גדול באמצע ודרגשים רחבים מוגבהים לצד הקירות החיצוניים לשינה.
מבין הבתים הארוכים בפירקט לפחות שניים הכילו נפחיות ועבדו בזהב בשניים האחרים.
נראה כי כרבע מהבתים שנחפרו היו מחסנים מסוג כלשהו.
יש שתי שורות של חורי עמודים העוברים דרך בית הקברות; מאמינים שהם מציינים דרך.
הדרך הזו אינה אחידה; נראה שיש יותר תמיכות בחלק של המבנה הקרוב לחלק הארי של הקברים.
היא מתנהלת במקביל לאחד מצירי המבצר, ולכן מאמינים שהיא נבנתה במקביל למבצר.
בסך הכל יש שלושים קברים במצבי שימור שונים.
זה לא אומר שלא היו יותר משלושים קברים שכן קברים רדודים יותר היו נפוצים ואולי לא נמצאו.
הקברים הם כולם בכיוון מזרח-מערב.
ייתכן שהיו תלים על גבי הקברים; עם זאת, הם לא שרדו עד התקופה המודרנית.
לשמונה עשר קברים היו שרידים של ארון מתים.
אורכם היה כ-75 עד 220 סנטימטרים ולא ניתן לדעת את גובהם.
חלק מהחפצים שנמצאו כוללים: ארונות קבורה, פריטים יומיומיים, בדים ותכשיטים.
כמו כן נמצאו עוד כמה כלים חריגים ששימשו להחזקת הגופה; אלה כוללים עגלה ושידה.