tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההצלחה הגדולה ביותר שלו כבמאי הייתה הסרט שודדי הקאריביים: קללת הפנינה השחורה, שגרף למעלה מ-650 מיליון דולר וזכה למעריצים בכל רחבי העולם ו-5 מועמדויות לפרס האוסקר.
לאחר הביקורות הטובות ולאור הצלחת הסרט הראשון, חברת וולט דיסני ביקשה מוורבינסקי לביים שני סרטים נוספים בסדרת שודדי הקאריביים: שודדי הקאריביים: תיבה של איש מת ושודדי הקאריביים: סוף העולם.
בנוסף דיסני פנתה אליו לביים פעם נוספת את כוכב שודדי הקאריביים ג'וני דפ בסרט "הפרש הבודד" (The Lone Ranger) שיצא לקולנוע בשנת 2013.
ורבינסקי מתגורר בלוס אנג'לס יחד עם אשתו ושני בניו, אנטון ואיבן.
שנה שם הסרט מועמדויות לפרס האוסקר זכייה 1996 ריטואל 1997 הצילו!
גוראל (שם מדעי: Nemorhaedus קרוי גם צפיר אסייתי וצְפִיר הַהִימָלָאִים), הוא סוג של פרסתן אסייני דמוי עז קטנה משבט הצפירים שבתת-משפחת היעלים, הכולל 4 מינים החיים בדרום ומזרח אסיה.
בעבר הסוג כלל 6 מינים נוספים גדולים יותר, שהועברו לבסוף לסוג נפרד - סרו.
הסוג תואר מדעית לראשונה בשנת 1827 על ידי צ'ארלס המילטון סמית.
השם הרשמי - גוראל, מקורו בכינוי שניתן לאחד מהמינים במערב קשמיר.
שמו המדעי של הסוג נגזר משתי מילים לטיניות: "nemoris" = "יער", "haedus" = תיש צעיר.
הצירוף של שתי המילים פירושו "עז קטנה החיה ביער" ומתייחס לדמיון של הגוראלים לעיזים קטנות ולבית גידולם המיוער.
הגוראלים מתאפיינים בקרניים חדות דמויות פגיון המתעקלות לאחור, ולשני הזוויגים יש קרניים.
הפרווה דמוית הצמר שלהם עבה וכהה יותר בחורף מאשר בקיץ, והיא מורכבת משערות רכות וצפופות.
צבע הפרווה הוא לרוב גוונים שונים של חום, ולכל המינים בסוג יש את הסימנים הבאים: כתם גדול ובהיר דמוי סינר בחלק העליון של הגרון, רגליים בצבע בהיר יותר משאר הגוף עם כתמים כהים על הברכיים, לוע כהה ושפתיים בהירות, וזנב בצבע חום כהה-שחרחר.
הגוראלים נבדלים מקורביהם הסרואים בדברים הבאים: הם קומפקטיים וקטנים במידות גוף, יש להם אוזניים קצרות ורחבות, זנבם ארוך ושעיר יותר, קרניהם קצרות יחסית, אין להם רעמה שעירה על העורף או בלוטות ריח עגולות סמוך לעין.
הסרו הטאיוואני שהוא גם הסרו הקטן ביותר, דומה מאוד לגוראלים עד שהוא מכונה אף "גוראל טאיוואני", והמאפיין העיקרי שמבדיל אותו מהגוראלים הוא נוכחות בלוטת הריח העגולה סמוך לעין.
למרות שהגוראלים חולקים קווי דמיון רבים עם העיזים, הם מוצקים יותר ובעלי פרסות רחבות וכבדות לעומתם.
לנקבת הגוראל יש ארבע פטמות בניגוד לנקבות העיזים שלהם רק שתי פטמות.
הגוראלים פעילים בעיקר בשעות הבוקר והערב, ובמזג אוויר נוח הם יהיו פעילים בכל שעות היום.
בשעות הלילה הם נחים באזורי מסתור בין הצוקים.
בית גידולם הוא בעיקר מדרונות הררים תלולים ומיוערים - בדרך כלל בגבהים של 2,000 מטר מעל פני הים.
תזונתם מורכבת בעיקר מעשבים, שיחים, עלים ואגוזים.
המינים יהיו טריטוריאליים בעיקר בעונת הרבייה, ובשאר השנה יחיו בקבוצות קטנות של 12-3 פרטים (משתנה בין המינים); זכרים מבוגרים נוטים לחיות בגפם.
ההריון של הנקבה נמשך בממוצע 6 חודשים, לאחריהם נולד גדי יחיד בדרך כלל.
טורפיהם של הגוראלים הם בעיקר נמרים ודולים אך גם טורפים קטנים יותר כשונרים.
בעת סכנה הם נוטים לברוח לאזורי הצוקים, ופרסותיהם מסייעות להם לתמרן ולדלג בזריזות בין הסלעים.
גוראל ההימלאיה (שם מדעי: Naemorhedus gural), תואר ב-1825. סימני היכר: פרווה בצבע חום קפה או מהגוני בדרך כלל, סינר קטן-בינוני בצבע כתמתם-לבן בוהק בגרון, פס שחור דק או רחב לאורך הגב וזנב קצר יחסית לשני המינים הבאים.
מצוי לאורך הרי ההימלאיה במדינות: הודו, נפאל, בהוטן, פקיסטן ודרום מערב סין העממית (טיבט).
גוראל אמור (שם מדעי: Naemorhedus caudatus; "גוראל ארוך זנב"), תואר ב-1867. סימני היכר: פרווה בצבע חום אפרפר דהוי (בהירה יותר משל המין הקודם), כתם כהה על הכתפיים או פס דהוי לאורך הגב, סינר בינוני צהבהב חיוור, כתם כהה רחב לאורך המצח והחרטום, וזנב ארוך בצבע חום-שוקולד כהה.
מצוי בצפון מזרח סין העממית (מנצ'וריה), רוסיה, קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית.
גוראל סיני (שם מדעי: Naemorhedus griseus) - נכלל בעבר תחת המין הקודם.
תואר ב-1871. סימני היכר: פרווה בצבע אפרפר-כסוף לרוב, פס שחרחר ברור לאורך הגב, סינר גדול לבן בוהק וזנב ארוך בצבע שחור.
שלושת מינים אלו עלולים להיות זהים לעיתים קרובות.
מצוי במרכז סין העממית, וייטנאם, תאילנד, מיאנמר והודו.
גוראל אדום (שם מדעי: Naemorhedus baileyi) - המין הקטן בסוג.
תואר ב-1914. סימני היכר: פרווה בצבע אדמדם-כתמתם בהיר, כתם לבן על הראש, סינר זהוב קטנטן ורגליים כתמתמות.
מצוי במיאנמר, הודו ודרום מרכז סין העממית (טיבט ויונאן).
גוראל אדום (שם מדעי: Naemorhedus baileyi; מכונה בסינית צ'י באן לינג), הוא מין של אנטילופת-עז קטנה בסוג גוראל, והוא תת-אנדמי לאזורים ההררים של משולש הגבולות בורמה, סין והודו.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1914 על ידי הזואולוג הבריטי רג'ילנד לניס פוקוק.
בניגוד למיני הגוראל האחרים, את מין זה ניתן לזהות בנקל בשל צבע פרוותו האדמדם והייחודי, לעומת הצבע האפור-חום כהה של שאר המינים.
לגוראל האדום יש חפיפה בתפוצה עם גוראל ההימלאיה ועם גוראל סיני.
מבחינה חיצונית, המין הדומה ביותר לגוראל האדום הוא קרובו הסרו האדום שגדול ממנו באופן ניכר, ולשניהם יש חפיפה בתפוצה בצפון מיאנמר.
שמו המדעי של הגוראל נגזר מלטינית כדלהלן: "Naemorhedus" = "עז יער קטנה"; מתייחס לכך שהגוראל דומה לעז קטנה ובית גידולו הוא ביערות.
"baileyi" - הוא על שם מגלהו לויטננט קולונל פרידריק מרשמן ביילי שחקר בהרחבה את אזור גבול סין-בורמה לפני מלחמת העולם הראשונה.
הגוראל האדום הוא המין הקטן והנדיר שבסוג גוראל, ויש לו שני תת-מינים.
הגוראל האדום מסווג בסוג גוראל הכולל 3 מינים נוספים מלבדו - גוראל אמור, גוראל סיני וגוראל ההימלאיה, והוא משויך לשבט צפירים שבתת-משפחת היעלים בו נמצאים מרבית המינים של קבוצת "אנטילופות העז".
בין המינים בקבוצה זאת ניתן למנות את הסרו, הטאקין, הצפיר, ועוד.
השם של הקבוצה מתייחס לכך שלמרות הדמיון של המינים לעיזים, יש להם מאפיינים אקולוגים או חיצוניים הדומים לאנטילופות.
בעבר סווגו בסוג גוראל גם 6 מיני הסרו.
בעוד ש-3 מיני הגוראל האחרים נחשבים לעיתים כמין אחד בשל הדמיון שלהם אחד לשני, הגוראל האדום היה מוכר תמיד כמין נפרד.
האזכור הראשון של "עיזים אדומות" הוא מ-1863, אך בפועל הגוראל האדום התגלה למערב רק בסביבות 1911 או לפני כן על ידי הלויטננט קולונל הבריטי פרידריק מרשמן ביילי, שביצע מספר מסעות מחקר באזור טיבט.
הדגימה שניצודה על ידו הייתה בעלת פרווה חומה שגרמה לחוקרים לכנות בתחילה את המין "גוראל חום", אף על פי שביילי ציין שראה גם עורות בצבע אדמדם בהיר אצל המקומיים באזור הרי מישמי.
הדגימה "האדומה" הראשונה נאספה על ידי הרוזן קרנברוק באזור ההררי של צפון בורמה יחד עם קפטן פ.
למרבה האירוניה, דגימת העור האדומה קיבלה מעמד של מין נוסף של גוראל, וגרמה לבלבול במשך שנים רבות.
מכיוון שהיימן בעצמה הציעה שהדגימה החומה והאדומה עשויות להיות שייכות לאותו מין בשל הקרבה שלהם בתפוצה (סין ובורמה), הטקסונומים הגיעו לבסוף למסקנה כי ההבדל המשמעותי בין הדגימות נובע בעיקר משינוי צבע הפרווה בין העונות, כשהדגימה החומה של ביילי ניצודה בקיץ, ואילו הדגימה האדומה של קרנברוק ניצודה בחורף.
על כן, בסופו של דבר הוסכם כי הגוראל האדום מחולק לשני תת-מינים:
הגוראל האדום מתאפיין בזוג קרני-פגיון קצרות בעלות מבנה של קונוס - עבה בבסיס וצר בקצוות.
הקרן צומחת לכיוון מעלה באלכסון ובקו ישר עם המצח תוך כדי זווית לצדדים, ומשום כך במבט מלפנים הקרניים יוצרות מראה של האות "V"; בחצי העליון הקרניים מתעקמות בזווית של 18 מעלות לאחור - במעין קשת עדינה.
העקמומיות של קרני הגוראל האדום גדולה במעט מזו של גוראל ההימלאיה, ולאין ערוך מקרני הסרואים.
מיקום קרני הגוראל הוא בחלק הקדמי של הקרקפת - צמוד מאוד למצח, והן סמוכות באופן יחסי הן לעיניים והן לאוזניים; יש רווח בינוני בין מקום הצמיחה של קרן אחת לחברתה.
הקרניים עלולות להיות עבות למדי לכל אורכם, אך בדרך כלל הן יהיו עבות בעיקר בבסיס ויהפכו לצרות מאור בהדרגה.
לאורך הקרניים יש רכסי-טבעת רוחביים ומחוספסים (בממוצע 8 לקרן), ואילו השפיצים של הקרן יהיו חלקים וחדים.
צבע הקרניים הוא אפור בהיר או כסוף בבסיס ושחור או אפור-כחלחל בקצוות.
ההיקף של בסיס הקרן הממוצעת הוא 6.8 ס"מ (מתוך טווח מספרים של 9.4-4.3 ס"מ), ואורך הקרן הממוצע הוא 11.2 ס"מ.
אף על פי שהן לזכרים והן לנקבות יש קרניים, יש ביניהן מספר הבדלים מורפולוגיים.
קרני הזכרים ארוכות יותר בממוצע מקרני הנקבות ובנוסף, הן גם עבות ומעוגלות ביחס לקרני הנקבות עם רווח רחב יותר בין הקרניים בבסיס.
לזכרים יש גם מספר רב יותר של רכסי-טבעת על הקרן.
לגוראל האדום פרווה שעירה, רכה וצמרירית המורכבת משערות עדינות וצפופות, ולעיתים היא נראית דמוית צמר.
הפרווה נוטה להיות כהה יותר בחורף מאשר בקיץ.
כפי שמרמז השם, צבע הפרווה של הגוראל האדום הוא חום אדמוני כהה\בהיר עד ערמוני או אדום שועלי, אף על פי שגם די נפוץ צבע חום קפה, חום דהוי, כתמתם או זהוב.
בסיס השערות של הגוראל בצבע חום ואילו הקצוות אדמדמות.
פלג הגוף האחורי ואזור הגב נוטים להיות בצבע כהה ועמוק יותר, בעוד שהצלעות, המותניים והגחון נוטים להיות חיוורים יותר עד לצהבהב קרמי.
מהעורף ועד לכתפיים יש לגוראל האדום קו דקיק של שערות סמורות בצבע שחור וברוחב של 2 ס"מ; הפס הגבי של הגוראל האדום הוא הרבה יותר קצר מאצל הגוראלים האחרים - רק לעיתים נדירות יהיה באורך של למעלה מ-10 ס"מ.
בחזה יש לפרטים מסוימים כתם שחור עגלגל או פס שחור הנמשך לאורך קו האמצע של הגחון.
המפשעה והצד הפנימי של הירכיים לבנבן-אפרפר, ועל הברכיים יש לעיתים קרובות כתמים שחרחרים.
החלק העליון של הרגליים בצבע אדמוני כשאר הגוף, והחלק התחתון של הרגליים בצבע כתמתם חיוור עד צהבהב בהיר.
זנבו של הגוראל האדום בצבע אדמדם כהה בחלק העליון ולבנבן בחלק התחתון והוא בעל ציצת שיער שחורה ומברשתנית.
הפרסות בצבע כחלחל, כסוף או אפור כהה.
צבע ראשו של הגוראל האדום בהיר לרוב מהצבע הכללי של הגוף, והוא אחיד יחסית.
יוצא דופן מכך הם המצח והקרקפת שצבעם בדרך כלל הוא אדמדם כהה ולעיתים חום קפה כהה; לפעמים עלולה להיות בלורית של שערות שחורות במרכז המצח.
בניגוד חד לכך, לעיתים יש לגוראל האדום "כתר" שיער בינוני בצבע לבן בוהק בין הקרניים - מאפיין ייחודי שנעדר אצל שאר הגוראלים.
ה"כתר" גדול ובולט בעיקר אצל פרטים צעירים, והוא נוטה להתקטן או להתפוגג עם הגיע הגוראל לבגרות.
לעומת אזור המצח האדמוני, הלחיים, עצמות הלסת והחלק העליון של הגרון בצבע חום זהוב עד צהבהב קרמי.
באזור התחתון של עצמות הבריח (החלק העליון של הגרון הסמוך לסנטר), יש לגוראל האדום כתם עגלגל בצבע לבן קרמי דהוי האופייני למיני הגוראלים, אם כי לעומת שאר המינים אצל גוראל זה הכתם קטנטן יחסית ומתמזג למדי עם צבע הגרון והצוואר.
לאורך החרטום יש כתם שחור מבריק עד שחור דהוי.
הלוע והשפתיים אף הם בצבע שחור, ושולי השפתיים בצבע צהבהב חיוור.
סביב העיניים של הגוראל יש טבעות בהירות בצבע צהבהב קרמי, ובמרכזן יש כתם שחור אלכסוני דמוי-צלקת שחוצה את העין.
האוזניים מתחלקות בין חום קפה בצד החיצוני ללבנבן עם חריצים שחורים בצד הפנימי, וסביב הקצוות יש רצועה שחורה.
מבנה גופו של הגוראל האדום קומפקטי וצר יחסית ומזכיר במקצת את הצביונים, והוא מתאפיין בצוואר קצר ועבה התומך בראש בינוני בגודלו; הוא בעל חרטום משולש קצר יחסית ולחיים מלאות.
פלג גופו האחורי גדול במעט מהקדמי, אם כי אין זה בולט כל כך וגם לא תמיד נראה לעין.
האוזניים שלו עגלגלות ובינוניות ביחס לגופו, אך הן קטנות ביחס לגוראלים האחרים.
על פי הטקסנומים שחקרו את המורפולוגיה של מין זה, הגוראל האדום הוא בעל גולגולת ייחודית שמהווה מעין גרסת ביניים בין הגוראלים לסרואים.
לגוראל האדום עיניים גדולות יחסית בצבע כתמתם ובעלות אישונים שחורים בצורת אליפסה - מאפיין נפוץ אצל מיני היעלים.
האף שלו מעוגל וגדול למדי עם נחיריים מחורצים ורחבים, והלוע קטן יחסית.
בניגוד לרושם המוטעה, בסיס זנבו של הגוראל האדום קצר ביותר ועומד על כ-4 ס"מ בלבד, אולם ציצת השיער הארוכה שבסופו גורמת לזנב להגיע עד לאורך של 12.7 ס"מ.
טלפיו של הגוראל שסועות וקצרות, והן עבות וחזקות ומותאמות במיוחד לטיפוס על סלעים בדומה לעיזי בר רבות; בצד האחורי של הרגליים האחוריות יש לגוראל זוג טלפיים נוספות קטנות ועגולות, שתפקידן לייצב את הגוף ולאחוז בזיזי הסלעים בעת ירידה במדרון אנכי מאוד.
הזכרים והנקבות של הגוראל האדום דומים יחסית בכל המאפיינים הגופניים, ומלבד ההבדלים בקרניים שהוזכרו לעיל, הרשומות בשבי מצביעות על כך שהנקבות נוטות להיות גדולות במעט מהזכרים.
למרות זאת, באופן כללי הגוראל האדום נחשב למין בעל דו-צורתיות זוויגית נמוכה.
סרו אדום (Capricornis rubibus), הוא מין של אנטילופת-עז גדולה, בעל דמיון רב לגוראל האדום בצבעי הפרווה.
הסרו האדום הוא בעל מבנה גוף ארוך ורחב יותר ובנוסף ניתן להבדיל ביניהם בנקל על פי הסימנים הבאים: לגוראל פס קטן של שערות סמורות שחורות לאורך העורף לעומת הרעמה הלבנה והארוכה של הסרו.
לגוראל קרניים קטנות וקצרות לעומת קרני הסרו עם עקמומיות גדולה יותר.
לגוראל סינר זהוב קטן בגרון, בעוד שלסרו יש סינר לבן גדול.
לגוראל אין פס דק של שערות שחורות לאורך הגב.
זנבו של הגוראל ארוך יותר מזנבו של הסרו.
לגוראל אוזניים עגלגלות וקצרות בעוד שלסרו אוזניים ארוכות במיוחד ומשולשות בקצוות.
לגוראל אין בלוטת ריח עגולה ובולטת סמוך לעין, ובמקביל לסרו אין כתם לבן במצח וכתמים שחורים בחרטום ובברכיים.
הפרווה של הסרו מורכבת משערות ארוכות, זיפיות וגסות לעומת הפרווה הצמרירית, הקצרה והעדינה של הגוראל.
הסרו האדום אנדמי לאזורים ההרריים של צפון ומערב מיאנמר עם גלישות קטנות לגבול ההודי.
כאמור השניים חופפים באזורים מסוימים.
יעל אתיופי (Capra walie), מין של יעל אפריקאי נדיר, והנקבות והגדיים שלו מזכירים מאוד את הגוראל האדום.
היעלים האתיופים מתאפיינים בפרווה אדומה-מהגונית שמחוספסת יותר משל הגוראל האדום.
ניתן להבדיל בקלות יחסית ביניהם: קרני הנקבות והגדיים של היעל האתיופי ארוכות יותר משל הגוראל עם טבעות ברורות יותר.
הלחיים, הגרון, המותניים, הגחון והגפיים של היעל בצבע כסוף-אפרפר, ויש להם כתמים שחורים גדולים על ארבעת הרגליים.
ליעל יש אף דק יותר וזקן בולט בסנטר.
היעל האתיופי כשמו אנדמי לאזורים ההררים של צפון אתיופיה.
טאר ערבי (Arabitragus jayakari) - אף הוא מין של אנטילופת-עז מזרח-תיכונית נדירה, ומזכיר במקצת את הגוראל האדום בעיקר במבנה ובמידות הגוף.
ההבדלים ביניהם די בולטים: פרוותו של הטאר הערבי בצבע זהוב-חולי או אדמדם, והיא שעירה וגסה משל הגוראל.
הקרניים שלו עבות וקמורות יותר משל הגוראל עם מבנה ייחודי דמוי C.
לזכרי הטאר יש פנים שחורות, שני זקנים בלחיים ואדרת שיער בגב בגרון וברגליים, בעוד שלנקבות פסים שחורים ולבנים על הפנים.
הטאר הערבי קטן בדרך כלל מהגוראל וזנבו ואוזניו קצרים יותר.
הטאר הערבי אנדמי לרצועת הרים בעומאן ובאיחוד האמירויות הערביות.
הגוראל האדום הוא בעל חיים תת-אנדמי; כלומר, הוא מוגבל לאזור גאוגרפי מסוים הנמצא בשטחם של מספר מדינות.
הוא מצוי במשולש הגבולות של צפון בורמה, דרום מרכז סין העממית וצפון מזרח הודו.
התפוצה שלו לפי חלוקה מינהלית היא כדלהלן: בבורמה הוא מצוי בצפון מחוז קאצ'ין וסאגאינג, בסין הוא מצוי בדרום המחוז האוטונומי הטיבטי, סצ'ואן ויונאן, ובהודו הוא מצוי בצפון-מזרח שטחם של ארונאצ'ל פרדש ואסאם.
פרסתנים תת-אנדמיים נוספים לאזור שבו מצוי הגוראל האדום הם טאקין מישמי, כבש כחול גמדי ומושק כהה.
בית הגידול של הגוראל האדום נמצא באחד מהשטחים האחרונים ברחבי אסיה של יערות פרימיטיבים, והוא כולל יערות גשם טרופיים, יערות גשם ממוזגים, יערות עננים ויערות מחטניים ובאופן כללי, כמעט כל סוגי היערות ההרריים שבאזור זה.
בית גידול זה כולל גם פסיפס של צוקים משוננים, כרי דשא תת-אלפינים, גבעות תלולות, שיחים, סלעים, ומדרונות אנכיים.
הגוראל האדום חי באזורים גבוהים יותר בהשוואה לגוראלים האחרים; בדרך כלל בגבהים של 4,500-2,000 מטר מעל פני הים.
אזור זה נחשב למורכב מבחינה טופוגרפית, והוא מתאפיין בשפע של גשמים: לפחות 2,000 מילימטר לשנה בעיקר בחודשי מאי עד אוגוסט.
בין רכסי ההרים שבהם הגוראל האדום מצוי, ניתן למנות את רכס חנגדוואן (בסין), הרי אראקאן (בבורמה) והרי פאת'קאי (בהודו).
הטמפרטורות בתחומי מחייתו 10–30 מעלות והאקלים הוא טרופי - חם ולח.
הגוראל האדום הוא בעל חיים יומי בעיקרו, ומרבית הפעילות שלו מתרחשת בשעות הבוקר והערב המוקדמות; בימים מעוננים הוא עשוי להיות פעיל רצוף מהבוקר עד הערב.
הגוראל האדום נוטה לרעות על מדרונות שטופי שמש, ועם רדת הלילה הוא נסוג לצוקים סלעיים ומעביר את שעות הלילה במנוחה באזורים מוגנים כמערות ובין הסלעים.
כמו מרבית מיני היעלים, הגוראל האדום הוא זריז מאוד בשטח הררי, ומסוגל לעבור במהירות משטח קל לגישה לשטח קשה לגישה - המנוצל על ידי בעיקר בעת סכנה.
במהלך הקיץ, הגוראל האדום נמצא באזורים גבוהים מאוד בשוליים העליונים של היערות, ולעיתים קרובות נצפה גם בכרי דשא, סבך ומרעה תת-אלפיני מעל קו העצים - סמוך מאוד לקו השלג הקבוע של ההרים הגבוהים.
במהלך החורף, הטמפרטורות הופכות לקפואות באזורים אלה וקו השלג מתרחב לאזורים נמוכים יותר; בשל כך הגוראל האדום מוכרח לבצע נדידה עונתית, והוא יורד בתקופה זאת ליערות נשירים ומחטניים נמוכים וקרחות יער וסבך שמתחת לקו השלג המקסימלי.
התושבים המקומיים מדווחים כי הגוראל האדום נצפה בתדירות גבוהה יותר בגבהים נמוכים מחודש נובמבר עד מרץ, וחוזר למקומות הגבוהים בסביבות חודש אפריל.
מהתיאורים הראשונים של מין זה עולה, כי הגוראלים האדומים היו במקור בעלי חיים עם סובלנות יוצאת דופן לבני אדם, ואף היה ניתן להתקרב אליהם עד למרחק קטן ביותר מבלי שהללו יברחו.
משערים שמקור התנהגות זאת נובע בשל בית גידולו הבלתי נגיש של הגוראל האדום שבשילוב עם הביישנות הטבעית שלו גרם לכך שהוא כמעט ולא נחשף לנוכחות בני אדם, בדומה לאייל אנדים צ'יליאני.
כיום לאחר שציד הגוראל האדום הפך לשכיח ביותר, אין זה סביר להניח שהגוראל עדיין נשאר סובלני לנוכחות בני אדם בסביבתו.
הגוראל האדום הוא בעל חיים הפעיל בבדידות בדרך כלל, אף על פי שהנקבות מלוות בדרך כלל על ידי הצאצא האחרון שהן ילדו.
לעיתים הגוראל האדום נצפה גם בקבוצות קטנות - לרוב עד 3 פרטים.
ההרכב של קבוצות אלה הוא בדרך כלל זכר, נקבה וגדי, או נקבה עם גדי צעיר וצאצא מבוגר שלה משנים קודמות.
הגוראל האדום אינו טריטוריאלי רוב הזמן, אך הן הזכרים והן הנקבות נמצאים בשטחי פעילות קבועים המכונים "הטווח הביתי".
גודל ממוצע של טווח כזה הוא כ-40 דונם.
במהלך עונת הרבייה שבסוף הסתיו, הזכרים מקימים באופן זמני טריטוריה המסומנת על ידי בלוטות ריח וערימות גללים בגודל של 22–25 דונם, והם יאפשרו רק לנקבות להיכנס אליו ויסלקו כל זכר פולש.
הגוראל האדום הוא בעל חיים צמחוני בדומה לרוב המכריע של קרוביו.
תזונתו העיקרית מבוססת באופן יוצא דופן דווקא על מינים שונים של חזזיות, ובמידה פחותה יותר גם על עשבים ועשבי תיבול בתוספת של עלים, גבעולים, וזרדים של שיחים.
עם זאת, מחקרים מפורטים על הרגלי התזונה של מין זה טרם בוצעו.
בגן החיות של שנגחאי, הגוראלים האדומים ניזונו בעיקר מעלים של "עץ פאדוגה יפני" ו"פאולווניאה פורטוני" (מהפרפרניים) ואולמוס סיבירי (מהמישיים).
הגוראל האדום נוהג לשתות מדי יום - בעיקר בשעות הבוקר לפני ליקוט המזון.
הטורפים העיקריים של הגוראל האדום בטבע הם נמר השלג, נמר הודו-סין והדול מצוי, וטורפים פוטנציאליים אחרים הם טיגריס בנגלי, נמר ערפילי, דוב ההימלאיה.
עיט זהוב ודורסים אחרים עלולים להוות איום גם לגדיים.
כאשר הגוראל חש באיום או נרדף על ידי טורף, הוא נמלט במהירות תוך כדי קפיצות לאזורי הצוקים המקשים על הטורף להשיגו.
בגן החיות ביאנגון, נקבה נצפתה כשהיא קופצת ממצב עמידה מעל גדר בגובה של 1.8 מטר.
עונת הרבייה מתרחשת בדצמבר או מספטמבר עד נובמבר.
מחזור הייחום הוא 17–23 ימים, ובמהלך תקופה זאת הזכר והנקבה עלולים לנסות להזדווג 10–20 פעמים במהלך פתיחות מינית של הנקבה שנמשכת 6–72 שעות.
אף על פי שהגוראל האדום שקט יחסית, בתקופה זאת הזכרים משמיעים קולות חיזור הנשמעים כ"זר-זר" או כ"זי-זי-זי" כדי למשוך נקבות, ואילו הנקבות נותנות שריקות חזקות שנשמעות עד למרחק של 500 מטרים כדי למשוך את הזכרים.
נקבות שאינן בשלות לרבייה תברחנה מהזכר כאשר הוא יתקרב אליהם, והן עשויות לאיים עליו בנגיחה בגופו עם יציק להם יתר על המידה.
נקבות בשלות לעומת זאת, נוטות לעמוד כאשר הזכר מתקרב אליהן, והן מסמנות שהן מוכנות לרבייה על ידי העלאת הזנב למעלה.
תגובת פלהמן (הפשלת השפתיים העליונות למעלה) נצפתה ברוב המפגשים בין זכר לנקבה פתוחה.
ההריון של הנקבה נמשך כ-6 חודשים (218-170 ימים), לאחריהם נולד גדי יחיד בדרך כלל בחודש יוני או יולי - אם כי דווחו לידות מוקדמות יותר גם באפריל.
בגן החיות של שנגחאי הגמילה של הגדי התרחשה לאחר 3.5 חודשים.
נקבות הגוראל האדום מגיעות לבגרות לאחר כ-1.5 שנים וההמלטה הראשונה שלהן מתרחשת בגיל שנתיים.
הזכרים מגיעים לבגרות בסביבות 3 שנים.
תוחלת החיים של הגוראל האדום היא עד 15 שנים.
הגוראל האדום מסווג על ידי IUCN במצב השימור "פגיע" (VU), בשל מספרי אוכלוסייה נמוכים שממשיכים לרדת בעקבות ציד, ואוכלוסייה בוגרת שעשויה להכיל כ-1,000 פרטים בלבד.
מגמת האוכלוסייה בירידה כבר זמן רב, ועם המצב הנוכחי יימשך הגוראל יגיע בסופו של דבר לקריטריונים של קטגורית "סכנת הכחדה" (EN).
האיומים העיקריים על הגוראל האדום הם ציד ואובדן בית גידול שנגרם על ידי התרחבות מהירה של בירוא יערות מאז הכנסת הרפורמות הכלכליות לטיבט על ידי הממשלה הסינית, לציד יש השפעה שלילית משמעותית ביותר על אוכלוסיות הגוראל, הנובעת בעיקר ממספר גדל והולך של מהגרים ממחוזות אחרים בסין והכנסת רובי ציד מודרניים.
בבורמה, הגוראל האדום הוא בין 7 בעלי החיים המבוקשים ביותר בציד, לצד סרו אדום, מושק כהה, טאקין, מקוק אסאמי, מונטיאק פי, ודוב ההימלאיה.
חלקי גופו של הגוראל משמשים למטרות שונות, ויש ביקוש גדול לבשר, העור, הקרניים, הרגליים וכיס המרה.
בשר הגוראל נמכר בעיקר בשווקים המקומיים למאכל עבור האוכלוסייה המקומית או נאכל על ידי הציידים עצמם במהלך מסעות הציד הארוכים שלהם.
העור של הגוראל מיוצע לסוחרי פרוות מחוץ לבורמה, בעוד ששאר חלקי גופו מיוצאים לשימוש בסין ברפואה הסינית.
סביר להניח שאיומים דומים מתרחשים בהודו.
+ מחירון אופייני לחלקי גופו של הגוראל האדום בשוקי בורמה:איבר מחיר בקאטים מחיר בדולריםקרניים:14,300 קאט11.80 דולרכיס המרה:2,600 קאט2 דולרזוג רגליים:1,590 קאט1.42 דולרק"ג בשר:1,300 קאט1.01 דולרעור: 1,975 קאט1.75 דולר
מלבד האיומים האנושיים הגוראל גם סובל מחורפים קשים או מאיומים טבעיים אחרים.
יובש קיצוני במיוחד שהתרחש בעבר בסין, גרם לשינויי אקלים בחלק מבתי הגידול של הגוראל וצמצם אף הוא את תחומי המחייה, או את שיעור הרבייה.
הגוראל האדום מופיע תחת נספח I של אמנת CITES, שהמשמעות לכך היא שסחר הבינלאומי במין זה או במוצריו אסור לחלוטין.
להלן נתוני IUCN על שימור הגוראל האדום במדינות שבהם הוא מצוי:
סין העממית: כבר מ-1987, הגוראל האדום רשום בסין במחלקה הראשונה של היונקים המוגנים הכוללת רשימה של 38 בעלי החיים הנדירים\המאוימים ביותר שבמדינה.
הוא מצוי בלפחות 4 אזורים מוגנים - כולם בטיבט: שמורת קסיאקה, שמורת מואוטואו, שמורת גאנגקסיאנג, ושמורת מאדוג' (חלק מהם נמצאים בתחום של האזורים המוגנים בשלושת הנהרות המקבילים ביונאן).
הממשלה הסינית הקימה בהצלחה עדר רבייה קטן בשבי בגן החיות של שנגחאי.
בין צעדי השימור המוצעים לסין: 1) לאכוף את חוקי הציד וההגנה על מין זה.
2) הקמת אזורים מוגנים נוספים שמוצעים למין זה על ידי הממשלה האוטונומית של טיבט.
האזורים המוצעים הם "זאנגבו יארלונג ג'יאנג" שמשתרע על שטח של 200 ק"מ, ואיחוד של שמונה שמורות טבע הסמוכות אחת לשנייה באזור שסביב הר נאנג'אבארוה.
אזורים אלה נמצאים בתחום השיפוט של 4 הנפות הטיבטיות שהוזכרו לעיל, והם מכילים יחד את אזור טווח הליבה העיקרי של הגוראל האדום.
האזורים מתאפיינים בין השאר ביערות בתוליים עם מערכת אקולוגית שמורכבת מבתי גידול הרריים רבים בתוספת עשרות מינים נדירים של חי וצומח.
הודו: הגוראל האדום מוגן באופן חוקי תחת החוק להגנת חיות הבר משנת 1972. ההתרחשות שלו באזורים מוגנים במדינה אינה ידועה, וצעדי השימור המומלצים להודו הם לבצע סקרים כדי לקבוע את צורכי השימור של המין במדינה.
בורמה: מרבית טווח התפוצה של הגוראל האדום במדינה או אף כולו נמצא בתוך אזורים מוגנים רשמית, בעיקר בשמורת הטבע הפונקאנראזי והגן הלאומי הקאקאבוראזי.
לא ידוע עד כמה הנוכחות של אזורים מוגנים אלה מסייעת לגוראל לשרוד במידה טובה במדינה.
כתוצאה מהירידה הרצינית במספרי הגוראל האדום, המרכז לרביית בעלי חיים בגן החיות של שנגחאי החל בתוכנית של גידול אוכלוסייה בשבי, על מנת שבעתיד יוכלו לשחרר ממנה פרטים לטבע.
התוכנית החלה עם 7 גוראלים, ובגלל קצב הרבייה הנמוך יחסית של הגוראל, האוכלוסייה השבויה עלתה ל-27 גוראלים בפרק זמן של 22 שנים.
הגוראל האדום מצוי גם בגן החיות של בייג'ינג' ובגן החיות של יאנגון.
סקרים אקראיים שהתבצעו במהלך קיץ 1987–1988 בטיבט, סיפקו קצת מידע על גודל אוכלוסיית הגוראל האדום במחוז.
סך המספרים במחוז נאמדו בסביבות 810 עד 1,370 פרטים, המחולקים לפי נפות באופן הבא: נפת לינזי - 120–180 פרטים.
בעקבות כך מעריכים כי המספר הכולל של הגוראל האדום בסין הוא פחות מ-1,500 פרטים.
בבורמה המינים נדירים בגלל טווח התפוצה המוגבל גם באופן טבעי וגם על ידי השפעות הציד וסביר להניח שגם בהודו; על כן, בשתי מדינות אלה לא ידוע מה גודל האוכלוסייה.
בהתחשב בטווח הקטן שלו, גודל האוכלוסייה הכולל הוא ככל הנראה פחות מ-10,000 פרטים.
גוראל אמור (שם מדעי: Naemorhedus caudatus; מוכר יותר כגוראל ארוך-זנב), הוא מין של אנטילופת-עז קטנה בסוג גוראל, המצוי באזור נהר אמור במנצ'וריה ובחצי האי הקוריאני שבמזרח אסיה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1867 על ידי ג'ון מילן-אדוארדס.
שמו המדעי של גוראל אמור נגזר מלטינית כדלהלן: "Naemorhedus" = "עז יער קטנה"; מתייחס לדמיון של הגוראל לעז קטנה, ולכך שהוא מצוי ביערות.
"caudatus" - פירושו "ארוך זנב" ומתייחס לזנב הארוך של המין שיוצא דופן מזנבם הקצר של שאר עיזי הבר.
הקרניים של גוראל אמור, הן בעלות מבנה חרוטי וגלילי ודמוי פגיון, והצורה שלהן אופיינית לקרני הגוראלים האחרים: הקרן צומחת באלכסון לכיוון מעלה והיא נמצאת בקו ישר עם המצח; הקרן מתעקלת בעדינות או בחדות לאחור כקשת, ולעיתים תתעקם מעט למטה בדומה לקרניו של הסרו הסומטרי.
בדומה לגוראל ההימלאיה, גם אצל מין זה הקרניים עלולות להיות ישרות למדי, ובמקרים כאלה תהיה להן יכולת קטלנית לגרום לפציעות בדומה לצפיר הקורדילרים.
מיקום הקרניים הוא בין הקרקפת למצח, במרחק שווה מהעיניים ומהאוזניים.
בין בסיס קרן לחברתה יש רווח נמוך בדרך כלל שאינו עולה על סנטימטרים בודדים.
הקרניים סמוכות יחסית אחת לשנייה עד אמצע הקרן, ומשלב זה ואיך הן יתרחקו בהדרגה לצדדים מנוגדים.
הקרניים בדרך כלל עבות באופן ניכר בבסיס בלבד, אולם לעיתים הן עלולות להיות בעובי משמעותי עד אמצע הקרן; קצוות הקרן יהיו תמיד צרים וחדים.
בסביבות חצי או שני שלישים מהקרן, יש 5–13 רכסי טבעת בולטים וקמורים, ולעיתים הן יסתכמו בחריצים בלבד.
בניגוד לקרני הצבי שטבעותיו מקיפה עיגול שלם סביב הקרן, לקרני הגוראל רכסי הטבעת עלולים להתעקם או "להישבר" בצד האחורי.
קצוות הקרן של הגוראל יהיו חלקים לגמרי בדומה למעלי גרה רבים.
צבען של הקרניים בחצי התחתון הוא אפור כהה או בהיר, בעוד שהחצי העליון ורכסי הטבעת יהיו בצבע שחור-כחלחל.
שני הזוויגים של הגוראל בעלי קרניים, אולם של הזכרים בדרך כלל עבים וארוכים יותר.
הפרווה של גוראל אמור קצרה, גסה וצפופה - מותאמת לאקלים הקר של המזרח הרחוק, ובחורף היא נהיית עבה יותר ובעלת מרקם מדובלל וצמרירי.
צבע הפרווה כהה יותר בחורף מבקיץ.
בקיץ הצבע הנפוץ הוא חום אפרפר דהוי בעוד שבחורף הצבע הנפוץ יהיה חום קפה עמוק ולעיתים גם אפור כהה מאוד עם גוון שחרחר או כחלחל.
בכל העונות הצלעות יהיו בדרך כלל כהות מפלג הגוף האחורי שיתאפיין בצבע חום כסוף, ובחורף בכתפיים ובאזור הסמוך לחזה עלול להיות כתמים שחרחרים גדולים.
הגחון, החזה ותחתית הגרון בצבע שחרחר\חום שוקולד כהה, והמפשעה והעכוז יהיו בדרך כלל לבנים.
מתחילת העורף ועד לכתפיים או לקצה הזנב, לגוראל אמור יש קו שיער סמור שבהיר בבסיסו וכהה בסופו, אם כי בניגוד לגוראל ההימלאיה, אין זה ממש פס ברור.
לפרטים מבוגרים עלולה להיות אדרת/רעמת שיער קטנה מהעורף ועד לכתפיים שגולשת לצדדים, בדומה לטאר ערבי או לסרו סיני.
צבע הרגליים מתחלק בין חום כהה כשאר הגוף בחצי העליון, לצהבהב\בז' קרמי בחצי התחתון; בחזית הרגליים הקדמיות ובצד האחורי של הרגליים האחוריות, יש לגוראל אמור כתמים כהים בצבע חום שוקולד עד שחור.
הטלפיים הקטנות שבאזור הקרסול מחופות לעיתים בשיער שחור.
בסיס הזנב בצבע משולב של חום אפור ולבן, בעוד שציצת השיער הארוכה בצבע שחור וחום שוקולד מדובלל.
הראש של גוראל אמור בדרך כלל מתחלק לפי צבעים באופן ברור: עצמות הלסת, הלחיים וצדדי המצח בצבע אפרפר בהיר או כסוף, בעוד שסביב מרכז המצח, בסיס הקרניים ולאורך החרטום משתרע כתם בצבע חום דהוי כהה עד שחור.
הכתם החזיתי דהוי וכמעט שאינו בולט אצל פרטים צעירים, והוא הופך לכהה יותר ויותר עם עליית גילו של הגוראל.
הכתם ברור יותר מאשר אצל הגוראל הסיני.
סביב העיניים יש טבעת דהויה ובהירה בצבע לבנבן-קרמי, ובתחתית העיניים ישנו כתם שחור קטן.
האזור שסביב האף והפה נוטה להיות שחרחר, אולם החזית של השפתיים לבנבנה.
הצד הקדמי של הסנטר כהה בדרך כלל.
בחלק העליון של הגרון יש לגוראל אמור "סינר" בינוני בולט בצבע צהבהב קרמי עד לבן בוהק האופייני לסוג, ולעיתים הסינר מתרחב מעט גם לאחורי הסנטר.
האוזניים מתחלקות בין אפרפר\חום דהוי בצד החיצוני ללבנבן בצד הפנימי, וסביב קצוות האוזן יש רצועת שיער דקה בצבע שחור או חום שוקולד כהה.
לגוראל אמור יש מבנה גוף גוצי וקומפקטי כקרוביו, ומאפיין זה בולט במיוחד בחורף בגלל הפרווה המדובללת והעבה בתקופה זאת.
הגב שלו מקושת במעט, ולעיתים פלג הגוף האחורי גבוה במעט מהקדמי.
צווארו של הגוראל קצר וראשו קטן יחסית ובעל חרטום משולש וקצר; כך בשל העיניים והאף סמוכים יחסית אצל המין.
השיער שבאזור הקרקפת מדובלל במקצת ולעיתים יש לו ציץ או בלורית קטנה שמזדקרת כלפי מעלה.
האוזניים שלו קצרות ועגלגלות באופן יחסי, וקצוותיהן משולשות במקצת.
גופו ורגליו של הגוראל מוצקים מאוד והופכים אותו למותאם ביותר לסביבת מחיה הררית, יחד עם פרסותיו הקצרות והחזקות.
הרגליים שלו קצרות באופן יחסי לגוף, והאחוריות נראות לעיתים גבוהות במעט מהקדמיות.
בתחתית הפרסה יש כרית גומי המאפשרת לגוראל לאחוז בקלות בזיזי הסלעים בעת טיפוס.
כפי שמרמז השם המקורי של המין, הזנב של גוראל אמור ארוך ועבה בצורה בולטת לעומת עיזי בר אחרות, והוא בעל ציצת שיער מברשתנית.
העיניים של הגוראל זהובות ובעלות אישונים רחבים, והאף גדול ושחור עם נחיריים מחורצים.
הדו-צורתיות הזוויגית של גוראל אמור נמוכה ביותר, ומסתכמת בהבדלים קלים בקרניים ובכך שהזכרים גדולים בצורה בלתי בולטת מהנקבות.
מידות הגוף של גוראל אמור:
אורך הראש והגוף: בסביבות 100 ס"מ
אורך הזנב: עד 25 ס"מ
אורך הקרניים: עד 15 ס"מ
גוראל אמור מצוי במזרח אסיה.
תפוצתו משתרעת על פני מזרח אזור מנצ'וריה שבצפון-מזרח סין העממית (מחוזות: חיילונגג'יאנג וג'ילין, ליאונינג), דרום מזרח רוסיה (מחוז פרימוריה), החלק המזרחי והמרכזי של קוריאה הצפונית (מחוזות: צפון חאמיונג, דרום חיאמיונג, רינאגאנג, קאנגוונדו, צאגנג ומחוז תיירותי קומגנסן) וצפון-מזרח קוריאה הדרומית (מחוז קאנגוואן ומחוז צפון קיאנגסאנג).
התפוצה הגאוגרפית שלו היא לאורך רכסי ההרים הבאים: סיחוטה-אלין (רוסיה), הרי חינגד הקטן והרי צאנגבאסיאן (בסין), הרי טאיבאק והרי אוביריונג (בקוריאות).
בית הגידול של גוראל אמור הוא במדרונות הרריים מיוערים בגבהים של 1,000–2,500 מטר מעל פני הים, עם פסיפס של צוקים, סלעים, כרי דשא תת-אלפינים, שיחים ונהרות.
באזורים הצפוניים בתחומי המחייה שלו הוא מצוי גם במידה מועטת בטייגה.
בית הגידול של גוראל אמור ממוקם על גבול האקלים תת-ארקטי, ובהתאם לכך הוא וצפיר הקורדילרים הם המינים היחידים מקבוצת "אנטילופות-העז" שחיים באזורי אקלים כאלו; הטמפרטורות הממוצעות בקיץ הם כ-18 מעלות חום, ואילו הטמפרטורות בחורף עלולות להגיע עד למינוס 20. כמות המשקעים הממוצעת היא 500–2,000 מילימטר לשנה.
גוראל אמור הוא בעל חיים יומי הפעיל בעיקר בשעות הבוקר המוקדמות ושעות הערב המאוחרות, ואת שעות הצהריים ינצל למנוחה באזור מוגן מטורפים.
למרות זאת, בימים מעוננים עם מזג אוויר נאה הוא עשוי להיות פעיל במשך כל שעות היום.
גוראל אמור הוא בעל חיים חברותי החי במרבית השנה בקבוצות של 12 פרטים או פחות.
בדרך כלל קבוצות אלה מורכבות מנקבות, גדיים ומתבגרים, בעוד שזכרים בוגרים ומבוגרים נוטים לחיות בגפם.
גוראלי אמור עלולים להתרחק בחורף כ-2 קילומטר מאזור ההררי שבו הם חיים תדיר - בשל מחסור במזון, ומסיבה זאת בקיץ הם לעולם לא יתרחקו מעל קילומטר אחד מהאזור ההררי בשל השפע במזון.
במהלך שעות המנוחה בחורף, ניתן למצוא אותם מסתתרים מתחת למדפי סלע ומערות מפני הקור והשלג.
גוראל אמור נמנע מללכת באזורים עם שלג עמוק, ונוכחות של שלג בגובה 35 ס"מ שנושק לגחונו, תאלץ אותו לרדת לאזורים נמוכים יותר.
גוראל אמור מתקשר עם בני מינו בעיקר על ידי קול, ריח וסימנים גופניים.
על מנת להזהיר את הגוראלים האחרים באזור מסכנה ולאותת לטורף שהוא "שרוף", הגוראל יפלוט נחירת או שריקת אזהרה חזקה שנשמעת היטב בכל האזור.
במהלך עונת הרבייה הזכרים מושכים נקבות על ידי קולות שנשמעים כ"זר זר" או "זי-זי-זי".
הנקבות בתגובה ישמיעו שריקה חזקה מאוד.
הזכר משתמש בחוש הריח על מנת לקבוע האם הנקבה מוכנה לרבייה.
הטורפים העיקריים או הפוטנציאלים של גוראל אמור בטבע הם טיגריס אמור, נמר אמור, נמר צפון-סין, זאב מצוי, שונר צפוני, דוב חום, ועיט זהוב.
כאשר הגוראל מבחין בטורף הוא יקפא על מקומו באופן יוצא דופן, וימלט רק בשנייה האחרונה.
במהלך המילוט שלו, הגוראל מטפס במהירות לאזורים הררים וסלעיים הקשים יותר למרדף אחר טרף, ושם יפתח בדפוס סדיר של קפיצות ארוכות כדי לבלבל את טורפיו.
גוראל אמור צמחוני כמרבית קרוביו, ותזונתו משתנה בין העונות: בקיץ היא מבוססת בעיקר על עשבים ירוקים, בעוד שבחורף היא מבוססת על חזזיות, זרעים, שיחים ועלים של עצים ירוקי-עד ונשירים.
כאשר שכבת שלג מכסה את האדמה, הגוראל משתמש בפרצופו על מנת לדחוף את השלג לצדדים ולחשוף את הצמחייה.
בדומה לאנטילופות הגוראל נוהג לאכול גם פירות ובלוטים.
לגוראל אמור יש חפיפה עם מספר פרסתנים בתחומי מחייתו וייתכן כי יש ביניהם תחרות מסוימת על מקורות מחייה.
בין הפרסתנים ניתן למנות: אייל סיבירי, אייל סיקה, וואפיטי, מושק סיבירי וחזיר בר.
יש מעט מידע יחסית על התרבותו של גוראל אמור.
עונת הרבייה מתחילה מסוף ספטמבר עד נובמבר ומתרחשת בתחילת החורף.
בתקופה זאת הזכרים מקימים טריטוריות מסומנות בריח בגודל של 22 עד 25 דונם.
הזכר נמצא תדיר ליד הנקבות בתקופה זאת כדי לבדוק האם הן מוכנות לרבייה.
נקבה שא תיכנס ליחום תעזוב את האזור, בעוד שנקבות מיוחמות יישארו בטריטוריה ויאותתו לזכר שהם מוכנות להתרבות על די העלאת זנבם.
אורך היחום של הנקבה הוא בערך 20 או 30 שעות.
ההריון נמשך כ-180 ימים לאחריהם הנקבה ממליטה גדי יחיד ולעיתים נדירות תאומים בחודשי מאי עד אפריל.
הגדיים שוכבים בימים הראשונים בצמחייה, אך הם די מהר מצטרפים לאימם.
בתקופה שבו הנקבה מטופלת בגדי היא הופכת לפחות אגרסיבית מהרגיל.
גיל הגמילה לא דווח למין זה אך סביר להניח שהוא עומד על 5–6 חודשים כגוראלים אחרים.
הגדי נשאר עם אימו קרוב לשנה ולאחר מכן הופך לעצמאי.
הגדיים מגיעים לבגרות לאחר שנתיים או שלוש.
תוחלת החיים לש גוראל אמור היא עד 15 שנים בטבע ועד 17 שנים בשבי.
אף על פי שתוחלת החיים גבוהה בשבי, הגוראלים סובלים מתמותה בשבי לעיתים קרובות, על ידי טפילים, מחלות קיבה ומעיים, דלקת ריאות וצהבת.
בשנת 1989 למשל, 18 גוראלים מתו בגן חיות הודי כתוצאה ממחלות.
גוראל אמור מסווג על ידי IUCN במצב השימור "פגיע" (VU), בגלל ירידה משמעותית של האוכלוסייה בשיעור של למעלה מ-30% במהלך 21 שנים, שנובעת בעיקר בהצטמקות התפוצה בעקבות אובדן בית גידול.
האיומים על הגוראל ברוסיה הם ציד לא חוקי שנמצא במגמת עלייה.
בקוריאה הצפונית והדרומית האיומים העיקריים להישרדות המין הם אובדן בית גידול בשל כריתת יערות למטרות חקלאות ובמידה פחותה יותר גם ציד לא חוקי.
בסין האיומים העיקריים הם ציד לבשר ולרפואה המסורתית, תפיסה במלכודות של פרטים חיים, הרס בית גידול ותחרות עם בעלי חיים מקומיים.
בדומה לשאר הגוראלים, גם גוראל אמור רשום בנספח א' של אמנת וושינגטון האוסרת סחר בו או חלקי גופו.
להלן נתוני IUCN על פעולות שימור במדינות שבהם הוא מצוי:
רוסיה: הגוראל האדום רשום בקטגוריה הראשונה של ספר הנתונים האדום של רוסיה (רשימה של מינים מאוימים).
הוא מוגן רשמית ב-5 שמורות טבע: שמורת לאזו (פרטים בודדים), שמורת סיחוטה-אלין (200 פרטים), שמורת ז'אלאזניאקובסקי (50 פרטים), שמורת וואסילקובסקי (50 פרטים), ומספר קטן לא ידוע בשמורת אוסורי.
צעדי השימור שמוצעים לרוסיה: 1) לבצע החזרה מחדש של הגוראל לאזורים מתאימים שבהם היה מצוי בעבר כדי להרחיב את הטווח הנוכחי לטווח ההיסטורי.
2) להגדיל את שטחה של שמורת סיחוטה-אלין כדי שתכלול את האזור ההררי הדרומי שסמוך לקו החוף.
3) לאסור על סירות להתקרב לחופי האזורים המוגנים, עם שמירת מרחק של לפחות 0.5 ק"מ, כדי למנוע כניסה של ציידים לא חוקיים.
סין העממית: גוראל אמור רשום במחלקה השנייה של החיות המוגנות בסין.
הוא מצוי ברוב שמורות הטבע שבטווח התפוצה שלו בצפון-מזרח סין.
ביניהם ניתן למנות את שמורת טאושאן, שמורת צ'אנבאישאן, (מחוז חיילונגג'יאנג), שמורת ג'ינפואוהו ושמורת זואוג'יאה (מחוז ג'ילין) ושמורת סוזיה (מחוז ליאונינג).
קוריאה הצפונית: המין נמצא ככל הנראה בשני שמורות הטבע הבאות: שמורת הטבע הר מיוהיונג (37,500 דונם), ושמורת הר פאקטו (132,000 דונם).
השמורה האחרונה חופפת בגבול הסיני לשמורת צ'אנגבאישאן.
צעדי השימור שמוצעים לצפון קוריאה: 1) לבצע סקרים על מצב האוכלוסייה וטווח התפוצה העדכני ולאחריו 2) פיתוח של תוכניות לשימור הגוראל.
קוריאה הדרומית: גוראל אמור הוכרז כאוצר טבע בחוק השימור של נכסי התרבות הקוריאנים משנת 1968, בזמן שבו נאסר ציד של כל מיני בעלי חיים בקוריאה (1972–1981).
גוראל אמור נמצא כיום בשני שמורות טבע ביוספריות: הפארק הלאומי הר סוראק שמכיל אוכלוסייה גדולה של גוראלים ואשר הוכרז כאזור מוגן בשנת 1982, והוא מצוי גם מדי פעם בתחומי הפארק הלאומי אודה.
בשל ההכרזה עליו כ"מונומנטום טבעי" הוא מקבל תאורטית הגנה מלאה.
צעדי השימור שמוצעים לקוריאה הדרומית: 1) להעריך באופן מלא את המעמד המקומי של הגוראל במדינה.
2) לקבוע האם כדאי לנקוט באכיפת חוקי ההגנה הנוכחים, ביצירת אזורים מוגנים חדשים או בשניהם.
3) לקבוע האם כדאי להקים אוכלוסיית רבייה בשבי.
אין אומדן אוכלוסייה עולמי למין.
בשנת 1977, המספר הכולל ברוסיה נאמד ב-600–750 בעלי חיים.
לא נראה שהתרחשה ירידה משמעותית ממספרים אלו, וסביר להניח שהאוכלוסיות הרוסיות גדלות באיטיות.
צפיפות האוכלוסייה למשל בשמורת סיחוטה אלין היא גבוהה ביותר ומגיע ל-35 פרטים לקמ"ר.
לא ידוע בבירור מה המספר המשוער של הגוראלים בסין ובקוריאות.
גוראל ההימלאיה (שם מדעי: Naemorhedus goral; קרוי גם צפיר ההימלאיה או בפשטות גוראל), הוא מין של אנטילופת-עז קטנה בסוג גוראל, והוא תת-אנדמי לשרשרת ההימלאיה שלאורך הגבול הצפוני של תת-היבשת ההודית בדרום אסיה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1825 על ידי תומאס הארדוויק ויש לו שני תת-מינים.
גוראל ההימלאיה הוא בעל דמיון רב לסרו טאיוואני לגוראל אמור ולגוראל סיני, והוא חופף בתפוצתו עם האחרון.
שמו המדעי של גוראל ההימלאיה נגזר מלטינית כדלהלן: "Naemorhedus" = "עז יער קטנה"; מתייחס לכך שהגוראליים דומה לעיזים קטנות ובית גידולם הוא באזורים מיוערים.
"goral" - הוא שם מקומי עבור מין זה מערב קאשמיר, והוא הפך לשם הרשמי של הסוג.
גוראל ההימלאיה נחשב במצב טוב יחסית למיני הגוראלים האחרים, והוא גם המוכר והגדול שבהם.
לגוראל ההימלאיה זוג קרני-חרוט קצרות וחדות כתער, ויחסית לקרני הסרו הן נוטות להיות עקומות יותר.
הקרן צומחת במעט לכיוון מעלה באלכסון עם זווית קלה לצדדים, ומיד היא מתעקמת כבר בהדרגה לאחור - יוצרת לבסוף מבנה קשת עדין; מבנה הקרן משתנה מעט בין תת-המינים.
לעיתים קרובות הקרניים צומחות באופן ניכר לכיוון מעלה בטרם הן יתעקלו לאחור, בדומה לקרני הסרו; בנוסף, אצל גוראל זה די נפוץ שהקרניים יהיו ארוכות מאוד עם עקומה קלה בלבד בקצוות - באופן המזכיר את קרני הצפיר.
מיקום הקרניים הוא באזור הקרקפת הסמוך למצח, במרחק ניכר מהעיניים ומהאוזניים.
הרווח בין מקום צמיחת הקרניים עלול להיות נמוך ביותר כ-2 ס"מ בלבד.
הקרניים לעיתים צרות יחסית לכל אורכן, אך לרוב החצי התחתון יהיה עבה באופן ניכר - במיוחד בבסיס, ויהפוך לצר בהדרגה עד הקצוות השפיציות.
הקרניים של הגוראל מחורצות בכבדות בסביבות 14-5 רכסי טבעת רוחביים, ולעיתים בחצאי טבעות או בחריצים בלבד.
המספר של רכסי הטבעת משתנה בין תת-המינים, ואזור הקצוות יהיה תמיד חלק לגמרי.
צבע הקרניים הוא כחלחל, בז', אפור כהה או בהיר, כשקצוות יהיו לעיתים שחרחרות.
הן לזכרים והן לנקבות יש קרניים באורך דומה, אך אלו של הנקבות יהיו דקות יותר.
גוראל ההימלאיה בעל פרווה עבה וצמרירית המאפשרת לו לשרוד באקלים הקפוא וההררי של ההימלאיה, ומעליה יש שכבת שערות גסה, קצרה וצפופה.
צבע הפרווה הכללי הוא חום מהגוני כהה עם גוון אדמוני, חום קפה עמוק או חום אפרפר כהה/בהיר.
הצבע משתנה בין תת-המינים כדלקמן.
באזור הכתפיים הצבע עלול להיות כהה יותר.
הגחון בדרך כלל בצבע בהיר יותר משאר הגוף - צהבהב קרמי עד לבנבן.
מהעורף ועד לזנב עלול להיות פס דק או עבה של שערות סמורות בצבע שחור - תלוי בתת-המין.
החלק העליון של הרגליים זהה בצבעו לשאר הגוף בעוד שהחלק התחתון יהיה בצבע כתמתם או חום בהיר.
בחזית של הרגליים הקדמיות יש כתם שחור עבה ובולט שמשתרע עד לברך, ובמקביל בצד האחורי של הרגליים האחוריות יש כתם שחרחר כהה שמשתרע עד לקרסול.
באזור החזה יש לעיתים קרובות כתם שחור עבה נוסף.
המפשעה ותחתית הזנב לבנים-אפרפרים, בעוד שהצד העליון של הזנב יהיה בצבע חום כהה/שחרחר בבסיסו, ויסתיים בציצת שיער שחורה.
צבע ראשו של גוראל ההימלאיה עלול להיות זהה לגמרי לצבע הגוף, אך בדרך כלל הוא יתחלק בצורה ברורה לשניים: אזור הלחיים והעצמות הלסת (לעיתים גם החלק התחתון של החרטום) בצבע אפרפר, צהבהב קרמי או קפה בהיר, ואזור המצח, החרטום ובסיס האוזניים בצבע חום כהה, קפה עמוק, אדמוני או שחרחר.
סביב על עין עלולה להיות טבעת שחורה דקה וצמודה.
השפתיים אמנם שחורות אך החזית שלהן לבנה.
בחלק העליון של הגרון יש "סינר" לבן קרמי גדול ובולט האופייני לגוראלים, ולעיתים תחת זאת יש כתם לבן-צהבהב גדול יותר שמשתרע על הגרון, הסנטר והשפתיים.
האוזניים מתחלקות בין חום אפרפר כהה\חום קפה בצד החיצוני, ללבנבן עם כתמים שחורים\חומים בצד הפנימי, והקצוות שחרחרות ולבנות.
אף שהוא יחסית גדול למדי, לגוראל ההימלאיה מבנה גוף קומפקטי וגוץ ויש לו גב קמור במקצת עם צוואר קצר התומך בראש בינוני ומשולש.
החרטום שלו קצר למדי ופרופיל הפנים שלו קעור.
גוראל זה דומה במובנים רבים לסרו, אך הוא קטן יותר, אין לו בלוטות ריח חזיתיות כתפיו פחות שריריות והגולגולת שלו שונה בפרטים מסוימים.
רגלי הגוראל מוצקות וחזקות ומותאמות במיוחד לתנועה באזור הררי, ולמרות שהן ארוכות יחסית לגופו, הן עלולות להיראות די קצרות בשל הפרווה העבה שלהם.
הפרסות שלו קצרות ובעלות כרית גומי המסייעת לאחיזה בזיזי הסלעים.
האוזניים קצרות ומעוגלות והזנב קצר ועבה.
עיניו גדולות וזהובות עם אישונים רחבים ואפו גדול ושחור; הנחיריים רחבים ועגלגלים.
לזכרים יש רעמה קצרצרה באזור העורף בעוד שלנקבות הרעמה תסתכם בפס שיער סמור כדלעיל.
מידות הגוף של גוראל ההימלאיה:
לגוראל ההימלאיה שני תת-מינים כדלהלן:
גוראל הימלאיה מזרחי (N.g.goral - "גוראל חום"), מצוי לאורך הטווח המזרחי של הרי ההימלאיה - מזרח הודו, נפאל, בהוטן ודרום סין.
הוא מתאפיין בפרווה מהגונית-אדמדמה ויש לו פס שחור על הגב.
הקרניים שלו ישרות יותר והן חלקות יחסית לתת-המין השני.
גוראל הימלאיה מערבי (N.g.bedfordi - "גוראל אפור"), מצוי לאורך הטווח המערבי של הרי ההימלאיה - מערב הודו ופקיסטן.
הוא מתאפיין בפרווה חומה-אפרפרה ואין לו פס שחור על הגב.
הקרניים שלו מעוגלות יותר ומחורצות בכבדות ברכסי טבעת.
הגוראל ההימלאיה כשמו, הוא בעל חיים תת-אנדמי לשרשרת הרי ההימלאיה.
תפוצתו משתרעת על פני צפון מזרח פקיסטן (מחוזות: אזאד קשמיר, ח'ייבר פח'טונח'ווה וגילגיט-בלטיסטן), מרבית הטווח הצפוני של הודו (במדינות וטריטוריות איחוד: ארונאצ'ל פרדש, סיקים, אוטראקהאנד, הימאצ'ל פרדש, ג'אמו וקשמיר ולדאק) מרכז נפאל ובהוטן (מרבית המחוזות) ודרום סין העממית (המחוז האוטונומי הטיבטי ויונאן).
בית הגידול של גוראל ההימלאיה הוא בעיקר קרקע טרשית במדרונות הרריים תלולים בגבהים של 4,000-1,000, עם פסיפס של שיחים, סלעים וצוקים במרעה וטונדרה אלפינית, ולעיתים הוא גם מצוי ביערות הררים הסמוכים לצוקים.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו 30-10 מעלות וכמות המשקעים הממוצעת היא 3,000-500 מילימטר לשנה.
גוראל ההימלאיה הוא אמנם בעל חיים יומי, אך שיא פעילותו היא בשעות הבוקר המוקדמות ושעות הערב והדמדומים.
לאחר שהגוראל סיים לרעות בשעות הבוקר, הוא הולך לבלות את מרבית הצהריים באזורים מוגנים מטורפים על צוקים או במערות.
בימים מעוננים עם מזג אוויר נוח הוא עשוי להיות פעיל במשך כל שעות היום.
גוראל ההימלאיה זריז ביותר, וביכולתו לעבור בקלות מרחקים גדולים בנוף הגאוגרפי המפרך של ההרים.
גוראלים אלו עושים הגירת-גובה עונתית קטנה; בחודשים הקרים הם יורדים לרעות בגבהים נמוכים בשל האקלים הקפוא והשלג באזורים הגבוהים, ובמהלך החודשים החמים הם חוזרים לאזורים הגבוהים שמתאפיינים בשפע של צמחייה ואזורים ללא הפרעה.
כאשר השלג מכסה את כל מקורות המזון הזמינים, גוראל ההימלאיה דוחף את השלג בחוטמו כדי לחשוף את הצמחייה - שלא כמו פרסתנים אחרים שנוטים לחפור או לגרד עם פרסותיהם.
גוראל ההימלאיה הוא בעל חיים חברותי, אולם הזכרים הבוגרים חיים בבדידות עד עונת הרבייה.
הנקבות והגדיים רועים בעדרים וקבוצות קטנות של 12-4 פרטים.
בדרך כלל כל נקבה קשורה לקבוצה שבה היא חיה, והיא עוזבת אותה לפרק זמן ממושך רק בתקופת ההמלטה.
עדרי הנקבות והגדיים פעילים בשטח מחיה קבוע בגודל של 40 דונם, והזכרים הבודדים פעילים בשטח קבוע בגודל של 25-22 דונם.
זכר הגוראל אינו טריטוריאלי ומסתפק בהפגנת דומיננטיות כלפי זכרים אחרים.
גוראל ההימלאיה הוא יונק צמחוני, ותזונתו מגוונת למדי וכוללת: עשבי תיבול, עשב ירוק וטרי, שורשים, פקעות, דגניים, קליפות, זרעים, עלים, ענפים, חזזיות אגוזים ופטריות.
גוראל ההימלאיה מסתמך בעיקר על חוש הראייה והשמיעה שלו כדי לבדוק את סביבתו.
חוש ראייתו של הגוראל חריף מאוד, והוא מזהה בקלות רבה תנועות לא טבעיות בסביבתו.
משום כך הוא מסוגל לנוח או ללקט מזון תוך כדי שהוא סורק את סביבתו, וברגע שהעין תקלוט תנועה חשודה הגוראל יסרוק מיד את האזור בצורה טובה יותר כדי לקבוע האם הוא צריך להימלט.
הגוראל משתמש בתקשורת קולית עם בני מינו; הוא עשוי להשתמש בנחירות, שריקות והתעטשות למשל, כדי להזהיר את שאר הגוראלים האחרים באזור מסכנה.
בדומה לפרסתנים רבים, סביר להניח שגם חוש הריח שלו טוב למדי, והוא משתמש בו כדי להריח טורפים.
הטורפים העיקריים של גוראל ההימלאיה הבוגר, הם נמר השלג, נמר הודי, זאב ההימלאיה, דול מצוי, שונר מצוי, דלק צהוב-גרון, וכלב הבית.
כאשר הגוראל נרדף הוא נוטה להימלט לאזורים גבוהים וקשים לגישה, כדי להקשות על הטורף לתופסו.
מכיוון שהגוראל מבלה את מרבית שעות היום במנוחה ללא תזוזה, הפרווה החומה-אפורה שלו מספקת לו הסוואה מצוינת בבית גידולו ההררי והיא גורמת לו להתמזג לגמרי עם סביבתו ולהיות בלתי נראה; גם באזורים חשופים יהיה בדרך כלל קשה לזהות את הגוראל.
זכרי גוראל ההימלאיה הם בעלי חיים פוליגמיים, וזכר דומיננטי יתרבה עם כל הנקבות שנמצאות בטווח שלו בעונת הרבייה.
הדומיננטיות ומעמדו של הגוראל נקבעת על ידי גודלו של הזכר ועל ידי לחימה ואיום.
כאשר זכרי הגוראלים נלחמים, הם מנסים לפצוע את היריב בחלקים רגישים כמו בית השחי והמותניים על ידי קרני הפגיון החדות שלהם, בניגוד לרוב עיזי הבר שנוטים להילחם בעיקר ראש-בראש.
עונת הרבייה היא בדרך כלל בחודשי נובמבר ודצמבר.
במהלך עונת הרבייה הזכרים ימתחו את צווארם וירססו שתן על עצמם תוך כדי תגובת פלהמן (הפשלת השפתיים העליונות לאחור) - החושפת את איבר יעקובסון (איבר הרחה נוסף המצוי אצל יונקים), והם מסתייעים בו גם כדי לקבוע האם הנקבה מוכנה לרבייה.
הנקבות מאותתות לזכרים שהם מוכנות לרבייה על ידי העלאת הזנב, ואילו נקבות שאינן בוגרות מספיק יברחו מהזכרים כאשר הם יתקרבו אליהן.
מכיוון שעונת הרבייה מתרחשת כאמור בחודשי נובמבר ודצמבר, הגדיים נולדים באביב או בתחילת הקיץ כאשר יש צמחייה שופעת.
ההריון של הנקבה נמשך 8-6 חודשים, לאחריהם היא ממליטה גדי יחיד או תאומים, ולעיתים נדירות היא עשויה להמליט אף שלישייה.
ההמלטה נעשית באזור חבוי מטורפים בצמחייה העבותה.
הגדי שוכב מספר ימים במחבוא, ולאחר מכן מתחיל לעקוב אחר אימו עד שהם חוזרים לקבוצה של האם.
הנקבה מטפלת לבדה בגדי ללא עזרה מהזכר, מכיוון שהזכרים נמצאים בחברת הנקבות רק בעונת הרבייה.
הגוראל הצעיר נשאר בקבוצה של אימו עד שהוא עצמאי.
הגמילה של הגדיים מתרחשת 5-4 חודשים לאחר הלידה.
הגדיים מגיעים לבגרות ומסוגלים להתרבות לאחר 3-2 שנים.
תוחלת החיים המרבית לגוראל ההימלאיה בטבע היא 15-14 שנים; בשבי היא גבוהה יותר ומגיעה לעיתים קרובות מעל ל-17 שנים.
גוראל ההימלאיה מסווג על ידי IUCN במצב השימור "קרוב לסיכון" (NT), מכיוון שככל הנראה המין נמצא בירידה משמעותית עקב ציד למזון ואובדן בית גידול אך בשיעור של פחות מ-30% מהאוכלוסייה על פני 21 שנים; מגמת האוכלוסייה בירידה, ומצבו של המין מתקרב בהדרגה לקריטריונים של קטגורית ה"פגיע" (VU).
האיום הכללי על המין מגיע מהרס בתי גידול, ציד לבשרו, צמרו המחמם, ודמו המשמש בתעשיית הרפואה המסורתית, ואולי גם מתחרות על מקורות המחייה עם בעלי חיים מקומיים.
בסין, הציד מהווה כנראה את האיום העיקרי להישרדותו של המין, אם כי רמת הציד אינה ידועה והיא עשויה להיות נמוכה באזורים רבים בשל האמונה הדתית של הטיבטים במיני בעלי חיים "קדושים" שאסור לצודם.
בבהוטן הגוראל נמצא בחלקים מסוימים בטווח במצב סביר, אולם בתחומים אחרים בית הגידול שלו נהרס על ידי רעיית יתר של בעלי חיים מקומיים.
בעבר בפארק הלאומי דוגה שבבהוטן, שריפת שיחים גדולה שהתרחשה בגלל העונה היבשה גרמה להפחתה גדולה באזורי הסבך הדרושים לו.
בתוך האזורים המוגנים בהודו, המעמד של אוכלוסיות הגוראל הם במצב משביע רצון.
עם זאת, לעיתים קרובות הגוראלים נרדפים לבשר אפילו בתחומי האזורים המוגנים.
האיום המשמעותי עבורם בהודו הוא הפרעות ושינויים נרחבים בבית הגידול כמו סלילת כבישים - בעיקר בחלקים הנמוכים של צפון מזרח ההימלאיה, אך עדיין הפרעה ושינוי הנוף ברמה מוגבלת לא עשויים להיות מזיקים מאוד להישרדותו של הגוראל.
בנפאל, האיומים העיקריים הם ציד לא חוקי והרס בית הגידול על ידי כריתת יערות, חקלאות ומרעה צאן.
גוראל ההימלאיה רשום בנספח א' של אמנת וושינגטון האוסרת סחר במין זה ובמוצריו.
להלן נתוני IUCN על פעולות השימור במדינות שנמצאות בטווח התפוצה של גוראל ההימלאיה:
: תת-המין המערבי בפקיסטן מוגן מבחינה משפטית יחד עם מרבית היונקים של המדינה, אולם האכיפה של החוקים אינה משביעה רצון.
בעבר הוצע על ידי פעילי השימור להקים בפארק הלאומי מארגאלס בו מצויים 60-40 גוראלים מתחם רבייה מגודר בגודל של 3,100 דונם, ולאחר שההחלטה בוצעה האוכלוסייה של המין החלה לגדול באיטיות.
להלן רשימת האזורים המוגנים (לפי חלוקה מנהלית) שבהם גוראל ההימלאיה נמצא בוודאות: טריטוריית הבירה הפדרלית - הפארק הלאומי מארגאלס.
אזאד קשמיר - הגן הלאומי קיוזי, הגן הלאומי מאצ'יארה, הגן הלאומי ג'אמוט, הגן הלאומי סאלקאלה-נאג.
חייבר (לשעבר האזורים השבטיים המנוהלים פדרלית - NWFP) - הגן הלאומי סוראנה, הגן הלאומי מאקונאל, שמורת החי מאנשי, הגן הלאומי סודהם, הגן הלאומי דאג'אר, שמורת החי ג'ידאר-באיק, הגן הלאומי טוטאלאי, שמורת החי מאנגלוט והגן הלאומי ניזאמפור.
צעדי השימור שמוצעים לפקיסטן: 1) להבטיח את ההגנה על האוכלוסייה בפארק הלאומי מארגאלס.
2) הקמת מרכזי רבייה מרכזיים אחרים בדומה לפארק שלעיל.
3) לשם כך, יש צורך דחוף להשיג מידע נוסף על טווח התפוצה בפועל ומצבו הספציפי של המין בכל אזור.
4) לזהות שטחים בעלי בית גידול פוטנציאלי לגוראל שיוכרזו כאזורים מוגנים בעתיד.
5) לפתח וליישם אסטרטגיות של ניהול ושימור האוכלוסייה, כולל ניהול של אוכלוסיות הנמצאות בשטחים פרטיים של המקומיים.
: שני תת-המינים רשומים כבסיכון נמוך, מה שמאפשר לצודם רק ברישיון מיוחד.
מעמד חלקי זה התקבל על ידי כל מדינות הודו למעט נאגאלנד והימאצ'ל פרדש שבהם הגוראל מוגן בחוק באופן מלא ונאסר לציד לחלוטין.
כ-50 אזורים מוגנים בהודו מכילים בשטחם גוראלים.
להלן חלק מהם: ג'אמו וקשמיר - הפארק הלאומי נאנדי הפארק הלאומי קישטוואר, מקדש החי סורינסאר-מאנסר, ואולי גם בשמורות ציד ובשמורת החי לימבאר-לארו.
אוטראקהאנד - שמורת הטיגריס קורבט, הפארק הלאומי נאנדה דווי, הפארק הלאומי עמק הפרחים, הפארק הלאומי עמק ראג'ייגי, הפארק הלאומי מוסורי, הפארק הלאומי בינסאר, הפארק הלאומי סונאנאדי, הפארק הלאומי אסקוט, הפארק הלאומי פאשו ויהר גובינד, ומקדש חיות הבר קדארנאט.
סיקים - הפארק הלאומי הפארק הלאומי קאנגצ'אנדזונגה.
מגהליה - הפארק הלאומי באלפאקראם.
אסאם - שמורת הטיגריס בוקסה (מוטל בספק).
פעולות שימור שהוצעו להודו: 1) להקים את הפארק הלאומי סריקאנד (הימצ'אל פראדש) הכולל אוכלוסייה של תת-המין המערבי, 2) לפתח תוכנית לניהול אוכלוסיות הגוראל מחוץ לאזורים מוגנים.
3) לפתח תוכניות ניהול למנוע רמות ציד גבוהות באזורים שאינם מוגנים, וכן תוכניות ניהול להגביר את ההגנה היעילה בפארקים ובמקלטים שבהם יש אוכלוסיות משמעותיות.
: תת-המין המזרחי מצוי בכ-8 פארקים לאומיים במדינה: הפארק הלאומי קאפטאד, הפארק הלאומי אגם לאנגטאנג, הפארק הלאומי רארה, הפארק הלאומי מקלו-בארון, הפארק הלאומי המלכותי רדייה, הפארק הלאומי צ'יטוואן, הפארק הלאומי סגרמאטהה, והפארק הלאומי ויינה.
הוא מצוי גם באזור השימור אנאפורנה, שמורת הציד דורפאטאן ושמורת החי פרסא.
צעדי השימור המוצעים לנפאל כוללים: 1) לשקול תוכניות ניהול באזורים מסוימים של האוכלוסייה, ולאפשר שם רמה נמוכה של ציד על ידי תושבי הכפרים לאחר שיבוצעו מפקדי אוכלוסייה ומחקרים על רמת הרבייה.
2) לבצע מחקרים על הקשר בין סוג בית הגידול למספרי הגוראל שישפיעו מאוד על תוכניות הניהול המוצעות.
: תת-המין המזרחי נמצא בוודאות בפארק הלאומי דוגה ובגן הלאומי המלכותי מאנאס, וכנראה מצוי גם בפארק הלאומי ג'יגמה דורג'י, הפארק הלאומי ההרים השחורים והפארק הלאומי טרומסינגאל.
למרות שהפארק הלאומי דוגה הוקם בעיקר כדי לשמור על גוראל זה, בית הגידול בתחומי הפארק מנוצל על ידי המקומיים עד כדי כך שאין לו שום משמעות לשימור המין, והפארק אף הוסר מרשימת האזורים המוגנים של בהוטן.
צעדי השימור המוצעים לבהוטן: לבצע סקרים כדי לקבוע את מספרי הגוראל וטווח התפוצה שלו במדינה.
: תת-המין המזרחי מופיע במחלקה השנייה של רשימת המינים המוגנים במדינה, ומקבל הגנה מסוימת בשמורת הטבע קיומולאנגמה שנמצאת בקרבת הגבול הנפאלי.
צעדי השימור שמוצעים לסין: 1) לקבוע את המצב הספציפי של המין וטווח התפוצה העדכני, 2) לפתח אסרטגיית שימור מפורטת.
בשל בית הגידול הבלתי נגיש של הגוראל, אין אומדן אוכלוסייה עולמי.
עם זאת, סקרים שנעשו בפקיסטן ובהודו מצאו כ-223 פרטים במחוז ח'ייבר פח'טונח'ווה וסך של 893 פרטים באזאד קשמיר ובג'אמו וקשמיר.
גוראל סיני (שם מדעי: Naemorhedus griseus קרוי גם גוראל אפור) הוא מין של אנטילופת-עז קטנה בסוג גוראל, המצוי באזור המרכזי של דרום-מזרח אסיה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1871 על ידי הנרי מילן-אדוארדס.
שמו המדעי של גוראל סיני נגזר מלטינית כדלהלן: "Naemorhedus" = "עז יער קטנה"; מתייחס לדמיון של הגוראל לעז קטנה, ולכך שהוא מצוי ביערות הררים.
"griseus" פירושו "אפור" - מתייחס לצבע הפרווה האפור-כסוף של הגוראל הסיני שבהיר יותר משל מיני הגוראל האחרים.
ב-1867, הזואולוג הצרפתי הנרי מילן-אדוארדס הכליל את הגוראל הסיני יחד עם גוראל אמור באותו המין תחת השם "גוראל ארוך זנב" - כיוון ששניהם בעלי מאפיינים גופנים דומים; מספר שנים לאחר מכן מילן אדוארדס קבע כי השניים שונים מספיק גנטית כדי להשתייך למינים נפרדים.
עם זאת, עד היום יש כאלו המתייחסים לשניים כמין יחיד.
בנוסף לקושי בזיהוי בין שני המינים, הגוראל הסיני מכונה לעיתים גם כיום "גוראל ארוך-זנב", אף ששם זה משמש יותר ככינוי של גוראל אמור.
הגוראל הסיני הוא בעל טווח התפוצה הרחב ביותר מקרב הגוראלים, ובעבר הוא חפף ככל הנראה עם כל המינים האחרים.
הגוראל הסיני מתאפיין בזוג קרניים-חרוטיות וגליליות, הנראות כסכין קצרה.
צורת הקרן היא אופיינית לגוראלים: הקרן צומחת לכיוון מעלה בזווית מועטה לצדדים ובקו-אלכסוני ישר עם המצח המשולש.
הקרן מתעקמת בעדינות או בחדות לאחור - מה שיצור מראה של קשת עדינה.
הקרניים בדרך כלל עקומות יותר מאשר אצל מיני הסוג סרו.
הקרניים עלולות לעיתים להיות ישרות כמעט לגמרי.
הקרניים ממוקמות בקדמת הקרקפת והן במרחק שווה מהעיניים ומהאוזניים.