tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פייקאז' מסתמך גם על דבריו של הרב יששכר טייכטל בספרו "אם הבנים שמחה", שהיה מלכתחילה ממקורבי האדמו"ר מבעלז ומן המתנגדים לציונות.
בעקבות השואה שינה הרב טייכטל את דעתו, וביכה על כך שלא תמך בעלייה לארץ.
הוא האשים את הרבנים שברחו בעצמם ולא דאגו לצאן מרעיתם.
פייקאז' מאשים גם את חסידיו של הרבי, שהשמיטו במהדורות מאוחרות יותר את דברי ההרגעה שלו.
הסופר והפובליציסט מאיר שלו מאשים, כי האדמו"ר ואחיו עלו לארץ בעזרת סרטיפיקט ציוני, לאחר שבאגודת ישראל לא היו יכולים לסייע להם.
העובדה שהעזרה באה מידי הציונים, שלהם התנגדו האדמו"ר ואחיו, מחריפה לדבריו את השאלה שהעלו כלפיהם החסידים, מה גם שבדרשה ממשיך הרב מבילגוריא בדברי ההתנגדות כלפי הציונות.
שלו מבקר גם את ההשמטה הנזכרת של קטע הדרשה שבו מדובר על השלום והשלווה שיהיו נחלת יהודי הונגריה, כשבמקומם נכתב: "כאן הסביר הגאון הצדיק מבילגוריא זצ"ל את תשוקת אחיו הגאון זצ"ל לעלות לארץ ישראל על יסוד הפסוק בפרשת ויחי: 'וירא מנוחה כי טוב ואת הארץ כי נעמה'".
הרב נתן אורטנר, רבה של לוד ונכדו של בעריש אורטנר שהיה בין עסקני בעלז בזמן המלחמה וסייע לעליית הרבי לארץ, טוען שהגסטאפו דרש להסגיר לידיו את האדמו"ר.
לכן, בעצת המשטרה ההונגרית, נאלץ האדמו"ר לברוח במהירות מהונגריה.
מפקד המשטרה דרש שהאדמו"ר לא ישמיץ את ממשלת הונגריה, ויציג אותה כמי שאינה מעורבת בזוועות המתרחשות בה, אלא עושה ככל שביכולתה להציל את היהודים.
הרבי קיבל תנאי זה, והוא בא לידי ביטוי באותן שורות בדרשה, אך מאותה סיבה הושמטו שורות אלו לאחר מכן.
לדברי אורטנר, בשיחות בעל פה הביעו הרבי ואחיו תחושה שונה לגמרי, והזהירו מפני הסכנה הקרבה.
בעריש אורטנר היה בין המקורבים לאדמו"ר, ולפיכך ייתכן שידע דברים שלא פורסמו; ואולם, אין הוא מביא הוכחה כלשהי לדבריו.
שמואל פורגס, שהיה משמשו של האדמו"ר, מספר שרבי מרדכי רצה להתריע לברוח, אך האדמו"ר אמר לו שאין בכך טעם, מאחר שמי שיכול להשיג סרטיפיקט או לברוח, עושה זאת ממילא, וכל השאר ממילא אינם יכולים להימלט ואין תועלת בכך שייכנסו לפאניקה.
אמנם האדמו"ר גם לא הורה לאחיו לומר דברי הרגעה.
חסיד נוסף, חיים שלמה פרידמן, מספר שקבוצת יהודים ניסתה לשכנע את רבי אהרן להישאר בהונגריה, ורבי מרדכי רוקח גער בהם שהנאצים מתכוננים לפלוש גם להונגריה.
פורגס ופרידמן מספרים עוד, שלאחר פרידתו של האדמו"ר החלו רבים לבכות ביודעם שמצבם אינו בטוח.
על פי פרסום בעיתון "מרכז העניינים", נוסח הדרשה שכתב רבי מרדכי עצמו מספר ימים לאחר מכן נחרץ פחות מאשר שני נוסחים אחרים שהתפרסמו, ובנוסח זה דברי ההרגעה נאמרו בלשון ברכה ולא בלשון הבטחה.
ההיסטוריונית אסתר פרבשטין, המתמקדת בחקר היהדות החרדית בשואה, טוענת כי יציאתו של האדמו"ר מהונגריה הייתה חלק ממהלך כולל של ניסיון להצלת המנהיגים, שחשיבותם במערכת ההגות החסידית היא מרכזית, מה גם שהם היו היעד הראשון לרדיפות הנאצים.
הרצון להציל את הרבי נבע לא מרצונו האישי ולא רק מרצון חסידיו הקרובים, אלא מרצונם של גורמים רחוקים יותר, גם לא דתיים.
תחושת החסידים עם הפרידה ממנהיגם הייתה אמביוולנטית; היו שחשו תחושת הקלה על הצלת הרבי, והיו שהרגישו כאב על כך שהענף עליו נשענו נכרת.
פרבשטין רואה את המסר העיקרי של הדרשה בקריאה לעזרה לפליטים ועשיית צדקה וחסד עם שרידי יהדות פולין, ללא הגבלה כלשהי.
פרבשטין מציינת, שכאשר נפתחה אפשרות לעלייה לארץ, ב-1943, הסכימו רוב יהודי הונגריה שיש לתת עדיפות לפליטים; הם עצמם לא ראו דחיפות בעלייה לארץ, כולל הציונים שבהם.
באותה תקופה שבה עלו הרבי ואחיו לארץ, עלו גם מנהיגי תנועות הנוער שבין הפליטים וכמה מן הפעילים, כדי לנסות ולפעול מתוך העולם החופשי.
פרבשטין טוענת, שהרב הבין היטב את מצוקת השומעים ואת פחדם, והתאמץ להרגיע את שומעיו; לטענתה, הדברים שאמר הרב משקפים את מה שיכול היה הרבי לראות, את התחזית הפוליטית שנראתה לא רק לרב אלא לכל הגורמים.
גם עסקנים אחרים, ובהם עסקנים ציוניים, לא ראו כל סכנה ולא עשו מאמץ להציל את מקורביהם ומשפחותיהם.
הונגריה הייתה אחת ממדינות הציר, ואיש לא העלה על דעתו פלישה גרמנית להונגריה.
ואולם, הפער העצום בין המציאות האיומה לבין דברי ההרגעה של הרבי, שנאמרו בתום לב, ומתוך ראייה פוליטית שהייתה משותפת לכל הגורמים, הפכו אותם לאכזבה עמוקה מאוד.
פרבשטין תוקפת את פייקאז' ומגדירה את סגנונו כ"כוללני, מוקצן ופופוליסטי"; לטענתה, פייקאז' אינו שואל את השאלות הנכונות: איזה מנהיג בהונגריה בסוף 1943 אכן התריע והזעיק?
מי מהם חזה את העתיד?
התשובה היא שאיש לא יכול היה לחזות אותו.
לטענתה, "פייקאז' מוציא לחלוטין את האירוע מעיתויו ומהקשרו, מתעלם מעדויות, מסמכים ועובדות אחרות, ומצייר את דמות הרבי באופן שאין לו כל קשר לאישיותו, לסיפור חייו ולהנהגתו בשואה".
היא רואה כחמור מכול את ניסיונו של פייקאז' להציג את הדרשה כהטעיה מכוונת של קהל היהודים.
גם השמטת עשרים ושתיים השורות אינה ביטוי לטיוח של החסידים; פרבשטין טוענת שההשמטה לא נועדה להסתיר עובדות, אך קשה היה לחסידים להודות בטעותו של הרבי.
מעבר לכך, באווירה שהייתה בישראל בעשוריה הראשונים היה העיסוק בנושא השואה בכלל טעון מאוד, ושורות אלו היו קשות מאוד להבנה אז, ומכאן ההשמטה.
אליעזר שביד דן בדרשה מנקודת מבט תאולוגית.
בעיניו, הדרשה היא חלק מהדיון על הבנת השואה מנקודת מבטו של אדם מאמין.
שביד מסכים שישנו קושי מסוים בהשמטת הקטע שבו מבטיח הרבי טוב ליהודי הונגריה, אך קשה להסיק ממנה מסקנה ברורה, משום שהבטחת הטוב נמצאת גם בקטעים אחרים בדרשה.
יצחק הרשקוביץ הראה כי הפולמוס סביב שאלת בריחת האדמו"רים בכלל והאדמו"ר מבעלז בפרט התחולל בתוך העולם הרבני ההונגרי גופו.
מספר מאמרים תורניים שנכתבו בהונגריה ערב פלישת הנאצים, ביקרו את התופעה של בריחת הרבנים, והעלו שתי נקודות מרכזיות:
העובדה שהבריחה משקפת נורמה מוסרית מנהיגותית ירודה, שעומדת בסתירה לאתוס החסידי שהונהג מדורי דורות, לפיו הצדיק ניזון מהעם (כלכלית ורוחנית), אבל מנגד עומד להמון בעת צרה.
הפער החריף בין ההתנגדות הגורפת לעלייה לארץ ערב המלחמה, ממניעים פסאבדו-הלכתיים, מול מתן המעמד של עיר מקלט לארץ ישראל, כאשר האפשרות להימלט אליה הופכת ריאלית למתי מעט.
גם הרב נתן צבי פרידמן, לימים רב שיכון ה' בבני ברק העלה שאלות בדבר אחריותו של מנהיג רוחני ביחס לעדתו.
בחסידות בעלז נתפסת הצלת הרבי ואחיו כהמחשה להימצאותו של האל בתקופת השואה.
זוהי התמודדות עקיפה עם "הסתר הפנים", עם ההשגחה האלוהית המסתתרת, אך המתגלה למי שיודע לראותה.
לכן חוגגים החסידים את יום הגעתו של הרבי לארץ, ט' בשבט.
הצלתו המופלאה של הרבי מוצגת כהצלתה של החסידות כולה, ניצחונה על השואה ומעשה הנותן תוקף לאמונה באלוהים, בצדיק, בחסידות ובעם ישראל.
יציאה הוא אלבום כפול של הזמר-יוצר שלום חנוך שיצא בשנת 2004. האלבום מתעד את סיבוב ההופעות האקוסטי "יציאה" שהחל בשנת 2002.
את שלום חנוך (גיטרה אקוסטית ושירה) מלווה הנגן משה לוי (פסנתר, אקורדיון וקולות).
באלבום (כמו במופע) מופיעים ביצועים לשירים של שלום חנוך מכל הזמנים, בין היתר: "צרות טובות" (השלושרים), "סוף עונת התפוזים" (תמוז), "גיטרה וכינור", "אבשלום" (במקור עם אריק איינשטיין), מחכים למשיח, "לילה", "ככה וככה" ועוד.
האלבום הגיע למעמד של "אלבום זהב" לאחר כ-8 חודשים.
שלום חנוך - שירה וגיטרה אקוסטית.
משה לוי - פסנתר, אקורדיון ושירה.
יציאת חירום היא להקת רוק ישראלית.
לקראת אמצע 1997 נפגשו חברי הלהקה יוסי ברוש, אלכס טופל ועדי חייט (יוסי ואלכס היו חברים כבר שנים לפני כן) והקליטו, כניסיון, שלושה שירים בלבד.
ההקלטות עלו יפה וכחודשיים מאוחר יותר, הם נפגשו שוב והקליטו אלבום מלא.
אלבום הבכורה שלהם נושא את שם הלהקה ומכיל בלדות רוק העוסקות בעיקר באהבה.
באלבום זה נכללו הלהיטים: "קחי לך זמן", "נהדרת" ו"אלפי ילדים מוכים" שבו מתארח נתן זהבי.
עם סיום הקלטת הדיסק, הלהקה לא זכתה לחשיפה תקשורתית רבה והפסיקה להופיע.
רק לקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21, הלהקה חזרה להופיע, בעקבות תהליך ייחודי - הדיסקים הגיעו למטיילים ישראלים ברחבי העולם כך שרבים הכירו את הלהקה דווקא בחו"ל בעת טיול, כפי שמעיד סולן הלהקה:
המוזיקה הושמעה בעיקר בדרום אמריקה, הודו, ואוסטרליה, בעוד שבארץ השירים זכו לחשיפה מועטה ברדיו (תהליך זה דומה לתהליך שעברה הלהקה "בית הבובות", אף שכרונולוגית, הקדימה "יציאת חירום" את "בית הבובות" בשמונה שנים).
לאחר כעשר שנים ממועד יציאת האלבום הראשון, התאחדה הלהקה מחדש.
יציאת חירום חזרה להופיע במועדונים רבים ברחבי הארץ, והוציאה את אלבומה השני, "צעקה אחת ארוכה", (2008), מתוכו הצליח השיר "משהו בך".
במספר שירים באלבום זה הצטרף רועי זו-ארץ, שהיה אחראי על כלי המיתר באלבום.
משנת 2008 ממשיך ליצור ולהופיע הקול מאחורי ההרכב, כותב השירים והלחנים והזמר אלכס טופל בהפקתו ובליווי המוזיקלי של עדי חייט.
יציאת חירום (1997) - בולטים בו השירים: "קחי לך זמן", "נהדרת" ו"אלפי ילדים מוכים".
הרב יצחק כהנא שפירא (נולד בכ"ז בתמוז ה'תשכ"ו, 15 ביולי 1966) הוא ראש ישיבת עוד יוסף חי ביצהר, חבר ועדת ההקמה בתנועת דרך חיים, וממחברי הספר "תורת המלך".
מזוהה עם הימין הקיצוני בישראל.
נולד לרב משה שפירא ולרבנית רבקה שפירא, שעמדו בראש מדרשת שובה בעפרה.
למד בישיבת ירושלים לצעירים, ולאחר מכן בישיבות שבי חברון ומרכז הרב.
קיבל סמיכה לרבנות מהרב אברהם אלקנה כהנא שפירא.
לאחר נישואיו למד בכולל מר"ץ ובישיבת עטרת נחמיה בתל אביב.
הרב שפירא עבר ללמוד וללמד בישיבת עוד יוסף חי כאשר הישיבה הייתה בקבר יוסף בשכם, והיה לאחד מתלמידיו המובהקים של הרב יצחק גינזבורג.
משנת תשס"ו הוא משמש כראש הישיבה בפועל, תחת הנהגת הרב גינזבורג.
כמו כן הוא מלמד ב"בית הספר לתורת הנפש" בירושלים.
הרב שפירא חיבר מספר חיבורים הלכתיים והשקפתיים.
יחד עם הרב יוסי פלאי, ר"מ בישיבה, חיבר את הספר "אל הר המור" בנושא עלייה להר הבית על פי ההלכה, ואת הספר "אל גבעת הלבונה" בענייני הר הבית והמקדש במחשבה וחסידות.
כמו כן כתב יחד עם הרב יוסף אליצור את הספר "תורת המלך" – בירורי הלכה בנושאים הנוגעים למלכות ישראל – שהכרך הראשון שלו עסק בדיני נפשות בין ישראל לעמים.
הספר עורר פולמוס והרב שפירא נלקח לחקירה משטרתית בחשד להסתה.
בסופו של דבר הודיעה פרקליטות המדינה במאי 2012 על סגירת החקירה מחוסר ראיות.
הכרך השני של הספר תורת המלך עוסק בסמכות השלטון, ומבנה שלטוני במדינה יהודית על פי מקורות ההלכה, נדפס בשנת תשע"ז.
מאמרים נוספים של הרב שפירא בהלכה ובחסידות מתפרסמים באתר ישיבת עוד יוסף חי ועוד.
באוגוסט 2011 הוצא נגדו צו הרחקה מנהלי.
בשנת תשע"ד עבר להתגורר בשכונת קריית משה בירושלים, בקרב קהילה של תלמידי הרב יצחק גינזבורג, והיה למשפיע הקהילה.
כמו כן הוא משפיע בישיבת "תום ודעת".
אל הר המור – עלייה להר הבית על פי ההלכה
אל גבעת הלבונה – הר הבית והמקדש במחשבה וחסידות
תורת המלך – בירורי הלכה בנושאים הנוגעים למלכות ישראל (שני כרכים)
חוברת "מבוא השער" על שער היחוד והאמונה
חוברת על הומוסקסואליות (נשיאת הפכים).
חוברת על תשובה על פגם הברית (תשובה בשמחה).
נהלך ברגש – ביאור מקיף ופרטני על קונטרס ההתפעלות של האדמו"ר האמצעי מחב"ד.
חוברות נוספות על חינוך ומשפחה.
הרב שפירא נשוי לרחל, בתו של הרב פרופסור נחום רקובר ונינתו של הרב שמחה מנדלבוים, להם שנים-עשר ילדים, ומתגורר בשכונת קריית משה בירושלים בסמיכות לישיבת מרכז הרב.
אחיו הרב יהושע שפירא הוא ראש ישיבת רמת גן.
יציאה מארץ ישראל הוא דיון הלכתי שעוסק בהגדרה המדויקת של מצוות יישוב ארץ ישראל: האם חלה חובה על אדם לשהות בכל רגע ורגע בארץ ישראל, או שמותר לצאת ממנה לתקופה קצרה לשם טיול בחוץ לארץ, פעילות כלכלית וכדומה.
השאלה נדונה עוד מתקופת ימי התלמוד.
חז"ל התייחסו בחומרה לאלו שרצו לצאת מארץ ישראל למטרות קבע, ולעיתים גם ליציאה מזדמנת.
הרמב"ם פסק כי מותר לצאת מהארץ באופן זמני עבור לימוד תורה, נשיאת אישה, הצלת ממון מידי עכו"ם, סחורה ורעב כבד בארץ.
יציאה מהארץ עבור טיול לחו"ל לרוב הפוסקים אינה בכלל ההיתרים (ויש מי שהעלה סברה להתיר בזמננו, בעקבות ייעול התחבורה).
אף כאשר הותר, מעלה גדולה להישאר תמיד בארץ כדי לקיים את המצווה של ישיבה בארץ וכן כי עיקר קיום המצוות בארץ.
בפועל, כיום רווח הנוהג לטייל ואף לשהות בחו"ל תקופות ארוכות בקרב רבים מהציבור הדתי, כולל רבנים ואדמו"רים.
האזכור הראשון שרואה בשלילה התיישבות בחוץ לארץ מובא כבר במקרא בסיפור כיבוש הארץ והתנחלות השבטים, כאשר שבטי גד וראובן פנו אל משה בבקשה להתיישב בעבר הירדן, שהיה מקום מרעה נוח למקנה הרב שהיה ברשותם, .
בהמשך מזכיר להם משה את סיפור שנים עשר המרגלים שחלקם הוציאו את דיבת הארץ רעה, ואת העונש שגרר הדבר.
לבסוף הוא נעתר לבקשתם, אך מתנה זאת בכך שהם יצאו חלוצים לפני המחנה לכבוש את ארץ כנען.
עם זאת, המדרש מציין ששני השבטים נענשו מאוחר יותר בשל כך שחיבבו את ממונם יותר מאשר את ארץ ישראל:
מקור מקראי נוסף, שלפי פרשנות חז"ל מזכיר את האיסור, הוא בסיפור של אלימלך ובניו אשר ירדו בעקבות הרעב ששרר בארץ לארץ מואב, ומתו:
מספר סוגיות בתלמוד מתייחסות באופן ישיר או בעקיפין לשאלת היציאה מארץ ישראל.
חלקן מתמקדות באמירות המשבחות את הישיבה בארץ ישראל, וחלקן כוללות ביקורת חריפה על העוזבים אותה.
תרגום: עולא היה רגיל לעלות לארץ מפעם לפעם, ונפטר בחוץ לארץ.
באו וסיפרו זאת לרבי אלעזר.
אמר רבי אלעזר: "אתה, עולא, על אדמה טמאה תמות?!" אמרו לו: ארונו בא.
ענה להם: אינו דומה ההיקלטות בארץ ישראל בחיים להיקלטות בה לאחר המיתה.
במדרש משלי מובא בשם רבי לוי: כל הדר בארץ ישראל אפילו שעה אחת ומת בתוכה, מובטח לו שהוא בן עולם הבא.
"וכפר אדמתו עמו" - אמר רבי נחמיה: ארץ ישראל שהיא מכפרת על עוונות מתיה.
התלמוד הירושלמי מציג לעומת זאת גישה ביקורתית יותר כלפי הבאים לארץ ישראל להיקבר בה:
בעקבות המשנה אף מתבסס לראשונה בתלמוד הנימוק לשימוש בביטוי "עלייה" כדי לתאר הגירה לארץ ישראל: "מאי איריא דתני עלו מבבל ניתני הלכו לארץ ישראל [מדוע נוקטת המשנה בלשון עלו מבבל, היה עליה לשנות הלכו לארץ ישראל], מילתא אגב אורחא [דרך אגב בא ללמדנו] ארץ ישראל גבוה מכל הארצות".
יתרה מזאת התורה מוסיפה את החשיבות שיש לטייל בארץ.
האיסור לצאת מארץ ישראל, ולו לזמן מוגדר, מפורש בתלמוד במספר מקומות.
במסכת כתובות מסופר על אדם שביקש לצאת לחו"ל כדי לקיים מצוות ייבום, ור' חנינה גער בו בחריפות:
תרגום: "לאיש אחד הזדמנה מצוות ייבום בעיר חוזאה.
בא לפני רבי חנינה, ואמר לו: האם לייבמה?
ענה לו: אחיך נשא כותית ומת, ברוך המקום שהרגו; שאתה תלך בדרכו?" הסיפור מובא גם בגרסה שונה בתלמוד ירושלמי.
בדומה לכך מובא במסכת גיטין: מבאר על כך רש"י: "כי הוו מיפטרי רבנן מהדדי - בני מדינת הים שהיו הולכין ללמוד תורה בארץ ישראל, כשחוזרים לבתיהם היו חבריהם בני ארץ ישראל מלווים אותן עד עכו, ומשם נפטרים מהם: שאסור לבני ארץ ישראל לצאת חוצה לארץ."
מאידך, התלמוד מכיר בעובדה כי קיימים אילוצים ומטרות המתירים את האיסור ומצדיקים יציאה לחוץ לארץ.
הגמרא במסכת בבא בתרא אומרת כי מצב של רעב מהווה אילוץ שמתיר יציאה לארץ:
במסכת עבודה זרה מתיר התלמוד לכהן לצאת לחוץ לארץ לשלוש מטרות מוגדרות: הצלת ממונו מידי הגויים, לימוד תורה ונשיאת אישה, זאת על אף קדושתו של הכהן שנוגדת את עקרון "טומאת ארץ העמים".
היתר זה סותר את האיסור הכללי של יציאה מהארץ שהובא קודם לכן, ולכן תירצו בעלי התוספות שההיתר שניתן הוא במקרה שבכוונתו לחזור לארץ, ואילו האיסור הכללי מתייחס לאדם שלא התכוון לחזור לארץ לעולם.
אף כשהותר לצאת מארץ ישראל, מכל מקום ממידת חסידות היא שלא לצאת כלל.
"שהרי מחלון וכליון שני גדולי הדור היו ומפני צרה גדולה יצאו ונתחייבו כליה למקום".
לפי הרשב"ם הטעם לאיסור היציאה הוא משום שהיוצא מפקיע את עצמו מקיום המצוות התלויות בארץ, ולפי רבינו חיים הכהן הטעם הוא משום מצוות יישוב ארץ ישראל, ואילו לפי הרמב"ן נובע האיסור מקדושתה העצמית של ארץ ישראל, ללא קשר לשאלה האם אפשר לקיים בה מצות התלויות בארץ או לא.
ממחלוקת זו יוצאות נפקא מינות שונות, כגון האם מדובר באיסור מדאורייתא או מדרבנן, והאם האיסור חל גם על אישה, שאינה מחויבת במצוות התלויות בארץ.
וכגון לפי השיטות הסוברות שאין מצוות יישוב ארץ ישראל בזמן הגלות.
יציאה לצורך תלמוד תורה מופיעה ברמב"ם להיתר.
וכתבו הפוסקים שזה אף אם יש לו ממי ללמוד בארץ ישראל, משום ש"לא מן הכל אדם זוכה ללמוד".
כלומר, אף שיש לו ממי ללמוד בארץ ישראל, פעמים שיכול ללמוד טוב יותר מרבו שבחוץ לארץ.
יציאה זו לא הותרה אלא כשדעתו לחזור אחר כך לארץ ישראל, ואפילו עם מתעכב כמה שנים.
ויש מי שכתב שאם אינו מוצא בארץ ישראל ממי ללמוד תורה, מותר לצאת לחוץ לארץ אף על מנת להשתקע.
הפוסקים הרחיבו את היתר זה אף למי שיוצא על מנת ללמד תורה ולחנך ליראת שמיים ולעלייה לארץ.
יציאה לצורך נשיאת אישה מופיעה אף היא ברמב"ם להיתר.
ודנו הפוסקים אם ההיתר הוא לכל אישה שהיא, או דווקא כשאין בנות הארץ מוצאות חן בעיניו.
יציאה זו, לשם נישואים, לא הותרה אלא כשדעתו לחזור אחר כך לארץ ישראל.
היתר זה הוא גם לאישה עצמה, שמותרת לצאת לחוץ לארץ כדי להתחתן עם בן חו"ל.
דנו הפוסקים אם היתר זה הוא גם להורי החתן והכלה, ורבים מהם כתבו שכך נהגו והחזיקו בידיהם.
יש מי שכתב שמצוות ייבום למי שנשוי, אינה בכלל ההיתר לצאת לחוץ לארץ.
הצלת ממון מגוי, שיוצא לדון ולערער עמהם, אף היא מופיעה ברמב"ם להיתר.
יציאה לסחורה מופיעה ברמב"ם בין היציאות המותרות, ובדברי הפוסקים מבואר שהוא אפילו אם אינו רק כדי חיותו, אלא כדי להרוויח.
הפוסקים הקישו מכך לעוד שאר תועלות אפשריות, כמו השתלמויות בלימודים.
כאשר יש רעב בארץ ישראל, מותר לצאת לחוץ לארץ.
בכלל זה גם אם יש אוכל, אלא שמחירו אאמיר לפי שניים ממחירו הרגיל.
אכן אם יש לו מספיק ממון בשביל לשלם את המחיר היקר, אסור לו לצאת.
בתלמוד מסופר על רב אסי ששאל את רבי יוחנן: "מהו לצאת מן הארץ לחו"ל?
אמר לו: איני יודע." לאחר מכן אמר לו: "אסי, נתרצית לצאת, המקום יחזירך לשלם." ישנם ראשונים, בהם היד רמ"ה והמאירי, שפירשו את תשובתו של רבי יוחנן כברכת יציאה לדרך, אך בתנאי שזה לזמן מוגבל ("יחזירך לשלום"), וכן כתבו עוד אחרונים, שכל ההיתר הוא רק כשאין בדעתו להשתקע.
אכן רש"י פירש כי הכוונה היא "יחזירך" = למקומך, כלומר לבבל, אף שבדעתו להשתקע שם.
הפוסקים הביאו להיתר את סיבת יציאה זו של כיבוד הורים.
כמו כן, בשו"ת המבי"ט פסק שאדם שהוריו ציוו עליו שלא לגור בארץ מחמת שהם אינם רוצים שהבן ישב שם, אין הבן מחויב להישמע להם.
בהמשך המעשה המוזכר בתלמוד, מסופר שבסופו של דבר התבשר שבינתיים נפטרה אמו, וארונה הובא ארצה.
כששמע מכך אמר שאם היה יודע שנפטרה לא היה יוצא, משום שלצאת לקראת ארונה אינו כיבוד אם ברמה כזו המתירה יציאה מארץ ישראל.
לדעת הרמב"ם והתוספות, ההיתרים שבתלמוד (לישא אשה וללמוד תורה וכו'), רק הם המותרים.
אך לדעת השאילתות דרב אחא אף שאר מצוות קלות מותרות.
הפוסקים נקטו כדבר פשוט היתר יציאה לצורך רפואה, אף כאשר אינו מדובר בפיקוח נפש.
יציאה עבור טיול ונופש, נלמדת לאיסור מהמוזכר בהלכות גילוח בחול המועד כי יציאה לחוץ לארץ בשביל "לשוט" (=לטייל ולהשתעשע, לשוט בעולם ולראותו) אינה נחשבת למצווה, ואסורה היא.
גם בהלכות הפלגה הנמשכת לתוך השבת הרמ"א מביא דעה לפיה מותר לצאת לעשיית רווח או כדי לראות פני חברו, משום שזה נחשב "דבר מצווה" אך לטייל נחשב "דבר הרשות".
בעקבות הרמ"א כותב המשנה ברורה שהיציאה לחו"ל מותרת אך ורק לצורך "דבר מצווה" כגון עשיית רווח או הקבלת פני חברו, אך יציאה לדבר הרשות כ"טיול בעלמא" אסורה.
וכך נקטו גם רבים מפוסקי זמננו, לאסור יציאה מהארץ לשם טיול ונופש.
אף מה שהוזכר בהלכות חול המועד לראות פני חברו, דנו בזה הפוסקים לאסור יציאה לצורך ביקור חבר, ויש שכתבו שדווקא אם חברו בא לארץ ישראל, והוא יוצא לקבל את פניו, ויש שהתירו.
עם זאת, פוסקים אחדים הקלו לצאת לשם טיול ונופש.
הרב שלמה דייכובסקי טען שכשם שמתירים לצאת מהארץ כדי לצבור רווח כלכלי, כך יש להקל גם לצאת לצורך רווחת הגוף ורווחת הנפש, כלומר לצורך נופש.
בדומה לכך כתבו הרב שמואל הלוי ואזנר והרב יצחק זילברשטיין שיש מקום להקל לצאת מארץ ישראל לזמן מועט לצורך טיול, אם הופכים זאת לדבר מצווה על ידי התבוננות בנפלאות הבריאה או לצורכי הבראה.
יציאה לקברי צדיקים וטיולי שורשים
לצאת מהארץ כדי להשתטח על קברי צדיקים, בשל התועלת הרוחנית שבדבר, בעל השדי חמד סבור שמותר, וכן פסק הרב עובדיה יוסף, אך הרב קוק חולק ואוסר.
כמו כן, ישנם המתירים טיולי שורשים ונסיעות לאתרי מחנות השמדה משום שיש בכך משום לימוד והתעוררות לתשובה.
הרב אליעזר מלמד בספרו פניני הלכה סבור כי בזמן הזה, מי שיוצא למשך זמן קצר, של פחות מחודש, וקובע את חזרתו עם יציאתו (שקונה "כרטיס הלוך ושוב"), אין בכך איסור.
כי לטענתו עיקר טעם האיסור הוא שמא יימשך הדבר, ולא בטוח שיחזור כלל.
אבל באופן הנ"ל, שחזרתו ודאית, אין את האיסור (אלא שמכל מקום ודאי מאבד בזמן הזה את מצוות יישוב ארץ ישראל ושאר המצוות התלויות בה).
היוצא שלא לאופן המותר, כגון שיוצא לנופש ולהבראה לדעת האוסרים, יש רבנים (כמו הרב אליעזר מלמד, וכן הביאו בשם הרב יוסף שלום אלישיב) שהביאו עצה, שישתדל להשפיע על יהודי לשמור איזה מצווה, כגון לקשר את יהודי הגולה ליהדות ולארץ ישראל, כדי שתיחשב נסיעתו לחו"ל כדבר מצווה.
אכן בין האחרונים יש שכתבו שכל שהוא נוסע להנאת עצמו, ולא לצורך מצווה כלל, אף שלמעשה יש מצווה בנסיעתו, אינו בכלל ההיתר.
אף כאשר הותר לו לצאת לחוץ לארץ, מחמת אחת הסיבות המותרות, משהסתיימה הסיבה עליו לשוב מיד כשיוכל בלא להשתהות.
נחלקו הדעות מהן גבולות הארץ הקובעים לעניין איסור היציאה לחוץ לארץ.
ישנם הסוברים שכל הארץ שהובטחה לאברהם אבינו בברית בין הבתרים, מנהר מצרים עד נהר פרת כולל כל עבר הירדן עד ים סוף, הרי זו ארץ ישראל, ולכן מותר לצאת לטיול לאילת ולחרמון וכדומה.
הרב שלמה גורן ב"משנת המדינה", התיר יציאה לאילת גם מפני שהיא נכבשה על ידי שלמה המלך.
לעומת זאת יש סוברים שרק מה שכבשו עולי מצרים נחשב ארץ ישראל, ולכן אסור לנסוע לאילת כדין נסיעה לחוץ לארץ.
לרוב הדעות, איסור היציאה מארץ ישראל הוא אף במקום שתחת שלטון מדיני שכולל את ארץ ישראל.
אולם לדעת הציץ אליעזר (ח"י סי' א) מקומות שנכבשו על ידי צה"ל ומדינת ישראל הרי הם כארץ ישראל (אף לעניין תרומות ומעשרות), ולפי עדויות שונות גם הרבנים הראשיים עם קום המדינה קבעו להתייחס לאילת כארץ ישראל.
מדברי המשנה, וכפי שהתבארו בדברי רש"י, עולה כי קיים גם כן איסור להוציא אדם מארץ ישראל לחוץ לארץ, ואפילו הוא עבד כנעני שחייב רק במקצת מן המצוות.
העובר על כך וקונה עבד כנעני ומוציאו לחוץ לארץ, קנסו אותו שהעבד משתחרר ויוצא לחירות, ואם ברח העבד ממנו אסור להסגירו בחזרה אל אדונו.
יציאת חירום היא פתח במבנה, שטח פתוח מגודר או כלי תחבורה, אשר מיועד לאפשר לאנשים השוהים בו לפנות את המקום במהירות במקרה של סכנת חיים.
זהו אמצעי בטיחות אשר נועד למנוע פגיעות בנפש באסונות או מצבי חירום שונים, במיוחד בעת שרפה.
יציאת החירום סגורה בעיתות שגרה, ועליה להיפתח או להיפרץ בזמן סכנה.
על פי רוב יציאת החירום היא דלת או שער אשר יועדה במיוחד למטרה זו, אך גם חלון יכול לשמש למטרה זו.
דלת אש - היא דלת שנועדה לסייע במניעת התפשטות שרפה במבנה ולאפשר לאנשים להיחלץ ממנו בקלות.
במקרים בהם ישנו חשש שיתגלה קושי בפתיחת החלון המשמש כיציאת חירום, מותקן לידו פטיש ביטחון המיועד לשבירת השמשה.
במבנה רב-קומות שבו החלונות משמשים כיציאות חירום מותקנות לרוב מדרגות חירום בסמוך עליהם, אשר מאפשרות להגיע לקומת הרחוב בצורה בטוחה.
שירותי כבאות והצלה יכולים להשתמש במדרגות אלו כדי להגיע לאנשים הלכודים בבניין, אשר אינם יכולים לצאת ממנו בכוחות עצמם.
יציאת חירום לרוב מסומנת באופן בולט, כדי שיהיה קל למצוא אותה במקרה הצורך.
הסימון יכול להיעשות על ידי תמרור מתאים וחצים המסמנים את הדרך מאזורים רחוקים יותר.
זאת משום שבמקרה חירום עלולה להתעורר בהלה ואף היסטריה המונית, אשר יכולות לפגוע בשיקול הדעת.
כמו כן במקרים של שרפה העשן יכול לפגוע ביכולת הראייה.
שימוש בחומרים הזוהרים בחושך נעשה למקרה של פגיעה במערכת החשמל בשעות הלילה, ובשלטים המשמשים להכוונה מותקנת סוללה עצמאית על מנת שהשלט יואר גם בזמן הפסקת חשמל.
בבית מלון נהוג לתלות מפה המתארת את הגישה ליציאת החירום בצד הפנימי של הדלת אשר פונה לחדר.
במטוסים אחראי צוות האוויר לתדרך את הנוסעים בנוגע לנוהלי הבטיחות, אשר כוללים את מיקומם של פתחי החירום במטוס למקרה של נחיתת חירום.
איציק (יצחק) תורג'מן (נולד בשנת 1969) הוא אלוף במילואים בצה"ל.
שימש ראש אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה, ראש חטיבת המבצעים באמ"ץ, ראש מטה זרוע היבשה, מפקד עוצבת "געש", מזכיר צבאי לשר הביטחון ומפקד חטיבה 401.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1987 שובץ תורג'מן בחיל השריון, שם עבר הכשרה כלוחם, קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון.
הוא שימש כמפקד מחלקה, מפקד פלוגה ותפקידים נוספים, כולל תפקיד סגן מפקד גדוד 195 של חטיבה 500. בהמשך שימש כמפקד גדוד 46 בחטיבה 401, בעת נסיגת צה"ל מרצועת הביטחון בלבנון.
לאחר מכן שימש כקצין אג"ם אוגדה ומפקד המרכז לאימונים באש במל"י.
בשנת 2003 מונה למפקד חטיבה במילואים 278 (עוצבת קרני ראם) שבאוגדה 380 (היום אוגדה 252).
לאחר מלחמת לבנון השנייה מונה למפקד חטיבה 401 ובמקביל כמפקד חטיבת מכבים.
לאחר מכן שימש כראש מחלקת המבצעים בחטיבת המבצעים במטכ"ל.
בתפקידו הבא מונה לראש חטיבת כוח האדם בזרוע היבשה בדרגת תא"ל אולם כעבור מספר חודשים מונה למזכיר צבאי לשר הביטחון.
ביולי 2013 מונה למפקד עוצבת געש, והוביל אותה בין היתר במבצע צוק איתן.
באוקטובר 2015 מונה לראש מטה זרוע היבשה.
במרץ 2016, אחרי ביטול מינויו של אופק בוכריס, הוחלט על מינויו של תורג'מן לראש חטיבת המבצעים באמ"ץ, וב-19 ביוני נכנס לתפקידו.
ב-16 באפריל 2018 הועלה לדרגת אלוף וב-2 במאי מונה לראש אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה.
סיים את שירותו הצבאי בנובמבר 2021.
היה דמות מובילה בתקשורת בעיר באר שבע וזכה באות יקיר באר שבע.
שתיל נולד בתל אביב לחוה ומרדכי שתיל.
הוא למד בבית ספר יסודי ביל"ו, ובתיכון עירוני ה' (לימודי ערב).
היה חבר בתנועת הנוער בית"ר ותנועת החרות.
היה חבר ועד בתנועת הנוער העובד הלאומי.
בשנים 1957–1958 היה כתב חרות בלוד וכתב לענייני שחמט וספורט.
את שרותו בצה"ל עשה בגדוד חיל התותחנים ובחיל האספקה.
לבאר שבע הגיע שתיל בשנת 1962 כעיתונאי בעיתון חרות ובהמשך שימש ככתב הספורט של ידיעות אחרונות.
במקביל שימש ככתב קול ישראל בבאר שבע.
כאשר אוחדו העיתונים "חרות" ו"הבוקר" שימש כסופרו של עיתון היום, ביטאונה של גח"ל.
בשנת 1968 כתב בעיתון דבר.
שתיל היה העיתונאי הבאר שבעי הראשון ששידר כתבות לתוכניות הרדיו והיה מחלוצי תוכנית הספורט שירים ושערים (1965).
בשנת 1969 היה הכתב הראשון של הטלוויזיה הישראלית (1969) בבאר שבע ובנגב וסיקר אירועי ספורט רבים, מבאר שבע ומרחבי הארץ לתוכנית "מבט ספורט".
בעבודתו רבת השנים כעיתונאי בלט בכתבותיו מבתי המשפט בעיר.
הוא היה המראיין הראשון בבאר שבע (1968) שהנחה את תוכנית האירוח והראיונות "על הסכין" בהן הופיעו שרים, חברי כנסת, אישי ציבור וספורט וכן אומנים.
בשנת 1970 ייסד את המקומון הראשון בבאר שבע "ידיעות באר שבע".
שתיל יזם בשנת 1967, לאחר מלחמת ששת הימים, את הקמתו של מועדון לפצועי צה"ל שהיו מאושפזים בבית החולים סורוקה בבאר שבע.
בשנת 1971 הוא הקים את מועדון האגרוף של בית"ר באר שבע ברחוב בר גיורא בשכונה ד'.
במסגרת זו ארגן את אליפות ישראל לשנת 1972, בהשתתפות מאות מתאבקים מכל רחבי הארץ וכן את אליפות ישראל הפתוחה באגרוף, בשנת 1973.
במשך שנים סיקר שתיל אירועי ספורט בינלאומיים בישראל ובשאר העולם, החל באליפות העולם בכדורגל, גביע אירופה בכדורגל, גביע אירופה בכדורסל, "גביע דייוויס" בטניס, אליפות העולם בכדוריד ועוד.
בשנים 1991–2014 ערך וכתב 19 ספרים, שרובם עוסקים באופיה הייחודי וההיסטורי של באר שבע ואנשיה, דמויותיהם של נשים וגברים בחלק מתחומי החיים.
כחבר בוועדת השמות של עיריית באר שבע בשיתוף ראש עיריית באר שבע יעקב טרנר ושגריר טורקיה בישראל נמיק תאן, הוביל לקריאת הרחבה שליד תחנת הרכבת הטורקית על שמו של מוסטפא כמאל אטאטורק.
בשנת 2003 הוענק לשתיל אות יקיר התקשורת מטעם עיריית באר שבע ותא עיתונאי הנגב ובשנת 2009 עוטר באות יקיר באר שבע.
היה חבר הנהלת מוזיאון "סטרומה" וחבר בהנהלה הציבורית של תיאטרון באר שבע.
נפטר ב-26 במרץ 2019 ונטמן בבית העלמין החדש בבאר שבע.
הותיר אחריו את רעייתו, יהודית.
כתבנו בבאר שבע, אדר תשנ"א, מרץ 1991
מעל דוכן הכנסת, אייר תשנ"ב, יוני 1992
הסרטן ברחוב הראשי, תשרי תש"ס, ספטמבר 1999
באר שבע תמונות מספרות, סיון תשס"ז, יוני 2007
נתיבות, ניסן תשס"ח, אפריל 2008
66 נשים בבאר שבע, תשרי תשס"ט, אוקטובר 2008
55 אנשי תקשורת בבאר שבע, תמוז תשס"ט, יוני 2009
יקירי העיר באר שבע, אדר א' תשע"א, פברואר 2011
איש ועיר מול הראי, חשון תשע"ב, נובמבר 2011
רבני באר שבע ומוליכי דרכה, אייר תשע"ב, מאי 2012
תולדות הספורט בבאר שבע, טבת תשע"ג, דצמבר 2012
70 נשים במטבח בבאר שבע, כסלו תשע"ד, נובמבר 2013
באר-שבע - זה אנחנו, כסלו תשע"ה, דצמבר 2014
מי ומי בבאר-שבע, ראה אור אלול תשע"ה, ספטמבר 2015
באר-שבע - אתרים ומקומות ראה אור: ניסן תשע"ו, מאי 2016
יצחק (יצחקי) חן (נולד ב-1947) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כמפקד אוגדה 162 וכמפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
חן עשה את שירותו הצבאי הסדיר בסיירת צנחנים ולאחר מלחמת יום כיפור עבר לחיל השריון.
במלחמת לבנון הראשונה פיקד על עוצבת יפתח, חטיבת שריון במילואים.
לאחר המלחמה פיקד על עוצבת יש"י, חטיבת שריון חצי סדירה.
בשנת 1987 מונה למפקד בסיס אימון ליחידות שדה.
בתקופת האינתיפאדה הראשונה הוא פיקד על אוגדה 162 וחייליו נעו בין אימונים לבין פעילויות ביטחון שוטף בשטחי יהודה ושומרון.
בהמשך הוא שימש כראש חטיבת תורה ופיתוח במפקדת חילות השדה.
בשנים 1993 עד 1996 פיקד על המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
לאחר שחרורו כיהן כמנכ"ל המרכז הישראלי לניהול בשנים 2000 עד 2007. חן פעיל במפלגת העבודה וקודם לכן במפלגת קדימה.
הוא כיהן כחבר מועצת העיר מודיעין-מכבים-רעות ויו"ר דירקטוריון תאגיד "מי מודיעין".
לקראת הבחירות המקדימות לראשות מפלגת העבודה ב-2011 חזר לשורות מפלגת העבודה ושימש מרכז מטה הבחירות של שלי יחימוביץ' במודיעין, בבחירות המקדימות לרשימת המפלגה ב-2012 כיהן כיושב ראש ועדת הבחירות המרכזית של המפלגה.
יצחק שפירא (2 באוגוסט 1905 – 2 באוגוסט 1976) היה חלוץ איש העלייה הרביעית, פעיל ציוני ומנהיג פועלים, חבר מזכירות מפא"י, מזכיר המרכז החקלאי במשך כעשרים שנים, וממייסדי מושב צופית שבשרון.
נולד בעיירה הורודנקה שבמזרח גליציה (אז חלק מהאימפריה האוסטרית, כיום באוקראינה) למנחם-מנדל שפירא ואסתר לבית רוזן.
אביו עקר להורודנקה בשנת 1903 לשמש כדיין העיירה.
המעבר סגר פרק של כ-120 שנים בהן הנהיגו אבותיו - שרשרת רבנים מבית שפירא, את יהודי העיירה יאגלניצה (אז חלק מהאימפריה האוסטרית, כיום באוקראינה).
מצד אימו, היה דור חמישי לרבי נחמן מברסלב ודור תשיעי לבעל-שם טוב.
בן דודו מצד אימו היה הרב דוד משה רוזן, שכיהן במשך כמה עשורים כרב הראשי של יהודי רומניה.
בצעירותו למד בחדר ובבית המדרש, אולם החל להמשך לרעיון הציוני, ובגיל 15 הקים בעיירה את תנועת "החלוץ" שהפכה בהמשך ל"גורדוניה".
המשיך בלימודי ישיבה במקביל לפעילות הציונית, אולם בגיל 19, בשנת 1924, פנה להכשרה חקלאית בפולין, ועלה לארץ באוגוסט 1926. לימים סיפר כי רק עם עלייתו ארצה העז לגזור את פאות לחייו מפאת כבודו של אביו.
התיישב בפתח-תקוה בקיבוץ "הכשרה", ששכן על השטח עליו בנוי בית החולים בילינסון כיום, והחל לעבוד בפרדסים ולהילחם על העבודה העברית.
תוך זמן לא ארוך הפך לאחד ממנהיגי הפועל הצעיר בעיר ולחבר מועצת פועלי פתח-תקוה.
בדחיפתם של אליהו גולומב ויעקב אורי, קיבל על עצמו בהמשך את תפקיד מזכיר מועצת פועלי פתח-תקוה במקומו של מאיר ארגוב (גרבובסקי) עם יציאתו של ארגוב לשליחות בחו"ל.
שותפיו לדרך היו פנחס ספיר וישראל גלילי.
דוד בן-גוריון היה פוקד את ישיבות המועצה מדי פעם.
בשנת 1933 נמנה עם אשתו לוטי לבית פרידלר, על הגרעין המייסד של מושב צופית שבשרון, במסגרת התיישבות האלף.
בתחילת שנות השלושים, עלה בסולם מנהיגות הפועלים האזורית – החל משנת 1936 התמנה למנהל יכין-חק"ל באזור כפר סבא והשרון, מזכיר מועצת פועלי רעננה (1940), ובהמשך החל מ-1944 מזכיר מועצת פועלי כפר סבא.
בתקופה זו סייע בכפר סבא להקמת מפעל לליטוש יהלומים, בית הספר "כצנלסון", קולנוע "רון" ובית הנוער העובד והלומד בעיר.
כן היה פעיל בהקמת "שיכון עליה" לעולי תימן.
את תקופה זאת החשיב כמזהירה בחייו.
בשנת 1948 מונה למזכיר מחלקת ההתיישבות במרכז החקלאי תחת אברהם הרצפלד.
היה מראשי הפעילים הנאמנים לבן-גוריון במפא"י תחת "הגוש", ביחד עם שרגא נצר, יהושע רבינוביץ, ישראל ישעיהו ומרדכי סורקיס.
קבוצה דומיננטית זאת שלטה בפוליטיקה הפנימית של מפא"י ומפלגת העבודה במשך שנים ארוכות והובילה את המינויים השונים במוסדות המפלגה והרשימות לכנסת.
בשנת 1956 החליף את אברהם הרצפלד בראשות המרכז החקלאי, וכיהן בראשו עד 1975. יזם והוביל את בניית בית המרכז החקלאי הקרוי על שמו בשדרות שאול המלך.
בניין זה שימש למשרדים המפורסמים של קונצרן כור בשיא הצלחתו, וכיום קרוי בית אמות משפט.
בכנסת הרביעית, בשנת 1959 היה מועמד במקום ה-51 ברשימת מפלגת מפא"י שזכתה ב-47 מנדטים.
כיהן בין היתר כחבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות/הוועד הפועל, חבר לשכת מפלגת העבודה, מרכז ועדת המינויים של מפא"י למוסדות המפלגה ולכנסת, וחבר דירקטוריון הקרן הקיימת לישראל.
הלך לעולמו בגיל 71 לאחר מאבק במחלת הסרטן, והובא למנוחות בבית העלמין של מושב צופית שבו התגורר.
יציאת מצרים הוא מחזה פרי עטו של המחזאי היהודי-הלניסטי יחזקאל הטרגיקן שחי באלכסנדריה במאה השנייה לפני הספירה.
המחזה נכתב על בסיס הסיפור המקראי על יציאת מצרים.
זהו המחזה היחיד של יחזקאל שידוע עליו, והוא השתמר רק בחלקו בידי סופרים שונים ובפרט אצל הסופר הנוצרי אוסביוס מקיסריה בתחילת המאה ה-4.
המחזה לא שרד בשלמותו עד ימינו, אולם חלק ניכר ממנו צוטט בכתביהם של הסופר ההלניסטי אלכסנדר פוליהיסטור בספרו "על היהודים" (המאה ה-1 לפנה"ס), ובספר החשוב "הכנה לבשורה" של אב הכנסייה אוסביוס מקיסריה (המאה ה-4 לספירה), ששאב מדבריו של אלכסנדר פוליהיסטור.
דרכם הגיעו לידינו 269 שורות של המחזה, המאוגדות במספר .
כמות גדולה זו של שורות מאפשרת לנו לבנות את השלד העיקרי של המחזה ולשער גם חלק גדול מהקטעים החסרים.
המחזה הוא בעל חמש מערכות, כמקובל בטרגדיה היוונית בתקופה ההלניסטית, וכל מערכה מורכבת ממספר סצנות.
השחקנים היו כולם גברים, גם בתפקידי נשים.
על הבמה נמצאו בעת ובעונה אחת לא יותר משלושה שחקנים, ובכך נחסכו הוצאות על שחקנים, כאשר אותו שחקן מילא מספר תפקידים בזה אחר זה.
לא ידוע לנו אם השחקנים היו יהודים או לא.
חלק מהחוקרים סבורים שהייתה גם מקהלה קטנה, כמקובל באותן טרגדיות.
התפאורה הייתה כפי הנראה מינימלית, וייתכן שהועלו על הבמה רק חפצים או תמונות רקע.
במחזה משתתפות דמויות רבות, רובן מקראיות וחלקן פרי דמיונו של יחזקאל, כגון פליט מצרי המספר לקהל על טביעת המצרים בים סוף, ושליחים של משה שיצאו לפניו למדבר ומספרים לו עם שובם על דברים שראו בדרכם.
במקום להציג על הבמה דמות של אלהים, יצר יחזקאל תפקיד של "קול אלהים" שהושמע מאחורי הבמה.
קיים ויכוח בין החוקרים באשר למהות הקהל לו נועדה טרגדיה זו ומטרת הכתיבה.
אחרים טוענים שהמחזה נועד לקהל מעורב, ועל כן יחזקאל נמנע מחלקים מסוימים מתולדות משה העלולים להעליב קהל יווני ומצרי וגם קהל יהודי.
לדעת כמה חוקרים, המחזה הוא אלגוריה התומכת במקדש חוניו.
לא ידוע אם מחזותיו של יחזקאל אכן הוצגו בפועל.
המחזה נפתח כאשר משה מספר בגוף שלישי את הרפתקאותיו מעת לידתו ועד גירושו ממצרים.
לאחר מכן חסר קטע והמחזה ממשיך כאשר משה משוחח עם צפורה בת יתרו.
היא מתארת לו את ארצה (מדין), המכונה במחזה "לוב".
הקטע הבא הוא דיאלוג קצר בין צפורה לדמות לא מזוהה בשם "כוש".
לאחר מכן מתואר חלום של משה אותו הוא מספר לחותנו (יתרו), המכונה "רעואל", שפותר למשה את החלום.
לאחר מכן מתואר כיצד פוגש משה את אלהים, המדריך אותו כיצד להילחם בפרעה.
הטקסט בקטע זה זהה כמעט לחלוטין לסיפור המקראי.
לאחר מכן אלהים מתאר למשה את עשר המכות שעליו להטיח במצרים, אם כי הסדר שלהן שונה מהסדר במקרא.
כמו כן מתוארת מצוות פסח וכן קורבן פסח ומריחת דם הקורבן על המשקופים כפי שמתואר במקרא.
הקטע הבא הוא תיאור קריעת ים סוף, המתואר בידי חייל פליט מצרי.
לאחר מכן מתואר כיצד שליח ממחנה העברים מבשר למשה כי מצא מקום ראוי למנוחה עבור המחנה.
בתיאור זה שוזר המחבר קטע שאינו נזכר בתנ"ך, הופעתה של ציפור עוף החול מעל מקום חנייתם של העברים.
המחבר מתאר את הסיבה לכך שמשה הרג את המצרי ולכן יצא לגלות.
אולם בניגוד לתיאור המקראי שבו מתואר , מתאר יחזקאל: , היינו קרב שקול.
על פי המחזה, משה מגיע ל"לוב", ארץ הנמצאת מערבית למצרים, ולא מזרחית לה כמדיין או חצי האי סיני.
ייתכן שהסיבה לכך קשורה במצב הפוליטי ששרר בימיו של המחזאי, שכן מצרים ולוב עיינו זו את זו, וייתכן שבעיני המחבר סביר היה שמשה יברח מפני פרעה אל שטחה של מדינה עוינת למצרים ולא אל ארץ הנמצאת בתחום שלטונה.
המחבר יצר דמות חדשה המכונה "כוש".
זהותו של כוש אינה ברורה.
אחדים סברו כי הוא אחיה של צפורה, שחלק ממקורות חז"ל מזהים עמה את "האישה הכושית" שלקח משה.
צפורה עצמה אומרת למשה: .
בתלמוד בבלי מבואר שצפורה נקראה אישה כושית משום שכשם שהכושי משונה בצבע עורו כך צפורה הייתה משונה במעשיה.
לעומת זאת ר' אברהם אבן עזרא מפרש את הדברים כפשוטם ואומר כך: "צפורה הייתה שחורה ודומה לכושית".
גם חלק מהפרשנים המודרניים מקבלים סברה זו, ומעריכים שצפורה השתייכה לשבטי כושן.
אולם לדעת זקוביץ ושנאן, ברור שאותה דמות היא של איש מבני עמה של ציפורה, אך הוא אינו אחיה, שהרי בדברה אליו היא אומרת "אבי" ולא "אבינו".
לדעתם זוהי דמותו של גבר אחר, אשר בינו לבין ציפורה שררו יחסי אהבה טרם בואו של משה, אולי גבר שנועדה להינשא לו, ובואו של משה קטע את הקשר ביניהם, ועל כך הוא מתלונן והיא מתנצלת ומאשימה בכך את אביה.
ייתכן שהשימוש במילה "הזר" כלפי משה לאורך המחזה, מעיד על חוסר שביעות רצון של ציפורה מהנישואים.
ייתכן שיחזקאל חש צורך להוסיף את הדמות הזאת כדי להתאים לנושאים המקובלים בטרגדיות היווניות של תקופתו, שכללו בדרך כלל גם סיפור הקשור ביחסים שבין גבר ואישה.
"משולש רומנטי" כזה מופיע גם ברומן היהודי הלניסטי "יוסף ואסנת" (פרק יב), שבו מנתקים נישואי יוסף עם אסנת את קשריה הקודמים עם בנו של פרעה.
המחבר הוסיף מדמיונו שני אירועים חדשים.
הראשון הוא חלום משה הנפתר בידי יתרו, והשני הוא הופעת עוף החול (הפניקס) בסוף המחזה.
הוספת החלום תואמת את המקובלות במחזה ההלניסטי של התקופה, בו שימש בתפקיד של חיזוי העתיד וגילוי רצון האלים.
את הסיבה לבלבול בסדר המכות (מכת חושך היא השמינית במקום התשיעית), תולים חלק מהפרשנים בעלילת החמור.
מסורות יווניות ומצריות שרווחו בעת העתיקה וגרסו כי היהודים עובדים לאל טיפון-סת, שסמלו היה חמור הבית.
טיפון-סת מתואר כמייצג כוח הרשע, וכמביא אסונות חושך ומחלות.
המצרים העוינים לא יכלו להתעלם מהדמיון הברור בין כמה ממכות מצרים במסורת היהודית לבין האסונות שבאו עליהם על ידי סת.
סת-טיפון הוא אל החושך, וגם בדרך זו ניתן היה לזהות אותו עם אל היהודים, מכיוון שלפני מכת בכורות (המכה העשירית) בא החושך.
ייתכן שהצבת מכת חושך במקום השמיני, הייתה למעשה השתדלות להרחיק את החושך ממכת בכורות, כדי שלא תהיה אפשרות לייחס מכה זו לטיפון, וכך להימלט מעלילה זו.
גם פילון האלכסנדרוני משנה את מקומה וקובע אותה כמכה השישית.
ובמקורות אחרים בתנ"ך היא לא נזכרת כלל.
אם כי חוקרים מסוימים מעריכים שהסיבה לסדר השונה היא מסורות שונות.
ניתן לראות שיחזקאל השתמש בתרגום השבעים, שכן הוא מתאר את מכת כינים כ"יתושים לרוב", ובתרגום השבעים מתורגמת המכה "σκνιφεs" (יתושים עוקצים).
כמו כן, את מכת ערוב מתאר המחבר כ"זבובים" והשבעים מתרגמים χυνόμια ("זבוב הכלב"), או хοινόμια ("עירוב זבובים").
במקרא מתואר כיצד מצווים העברים לשאול .
מובן שהחפצים ש"הושאלו" לא הוחזרו מעולם.
המחבר מנסה להצדיק את הביזה כאשר הוא מסביר: .
היינו העברים עבדו את המצרים במשך מאות בשנים ועל כן זכאים לתשלום.
מוטיב זה מופיע גם בספר היובלים.
בספרות חז"ל מתואר כיצד בני מצרים התלוננו בפני אלכסנדר הגדול על העושק.
אלכסנדר דרש מהיהודים להשיב תשובה וגביהה בן פסיסא התנדב לענות.
הוא השיב למצרים שלא רק שהיהודים אינם חייבים להחזיר למצרים את כספם, אלא שהמצרים אף חייבים ליהודים שכן היהודים עבדו אותם במשך שנים.
המצרים ביקשו ארכה כדי לענות, ומשלא מצאו תשובה נמלטו מהארץ.
עם זאת, מוטיב זה אינו מופיע בספרו של יוסף בן מתתיהו "קדמוניות היהודים".
יעד המסע ביציאת מצרים איננו ארץ כנען אלא העיר אילם, המייצגת את הליופוליס.
את קרבת מושבות היהודים ברעמסס אל היעד באילם ניתן לראות, בין היתר, בכך שהמסע ארך שבעה ימים בלבד.
בהגיעם לאילם בני ישראל נחשפים לעמוד אש המהווה עדות לנוכחות אלוהי ישראל בעיר, וזו אלגוריה למקדש חוניו בהליופוליס.
כמו כן, מתואר כי מופיע בפני בני ישראל באילם עוף מופלא, והוא הפניקס – עוף החול המזוהה עם הליופוליס.
בדומה לסיפור המקראי, עוד בטרם בני ישראל נכנסים לאילם הם שולחים לשם מרגלים.
בשובם, המרגלים מתארים את אילם כגן עדן עלי אדמות ומבלי להוציא את דיבתה.
מארץ ישראל, כמובן, יש התעלמות מודעת ומכוונת לכל אורך המחזה.
דמותו של משה משמשת אלגוריה לחוניו הרביעי, כשהיא מעניקה לגיטימציה לפועלו.
ראשית, המחזה מבקש – באמצעות הדימוי למשה – להגן על חוניו שריכז לעצמו את הסמכויות של כוהן גדול, שופט, שר צבא ומנהיג מדיני.
שנית, בתיאור נישואי משה לאישה לובית-כושית-מצרית המחזאי ביקש לקרב לבית חוניו את בני ישראל במצרים שנישאו לנשים המקומיות.
הקישור בין המחזה לבין בית חוניו נשען על כמה טענות, ובהן ביטוי מסורות כוהניות שלא היו נהוגות במקדש בירושלים אך יכול להיות והיו במקדש חוניו, וכן ביטוי בקיאות צבאית המתאימה לצבא היהודי שישב בארץ חוניו.
יציאת מצרים: שרידי המחזה של הדרמטיקון יחזקאל מחבר הטרגדיות היהודיות; תרגם מיונית ש' שפאן, תל אביב: יבנה, תש"ח.
יציאה טורית היא ממשק חומרה לתקשורת טורית, המזרימה החוצה או קולטת פנימה, סיבית אחת לכל פרק זמן נתון.
לאורך רוב ההיסטוריה של המחשבים האישיים מידע הועבר דרך יציאות טוריות של התקנים, כמו מודם, מסוף מחשב, וציוד היקפי.
גם ממשקים כמו Ethernet, FireWire, ו-USB משתמשים בפועל בזרם טורי, אך המושג "יציאה טורית" מתייחס בדרך-כלל לחומרה התואמת או קרוב לכך, לתקן RS-232, המיועד להתממשק עם מודם או עם מכשיר תקשורת דומה.
יצחק תוויאור (18 בספטמבר 1943, י"ח באלול ה'תש"ג – 7 בפברואר 2025, י' בשבט ה'תשפ"ה) היה פסנתרן, מלחין ומנצח ישראלי.
זכה ב-2012 בפרס היצירה בתחום הציונות, על יצירתו "חזון העצמות היבשות".
יצחק תוויאור נולד בחיפה בי"ח אלול תש"ג, 18 בספטמבר 1943 לרוזה ולאברהם ויכודץ.
בגיל שבע התחיל את דרכו המוזיקלית וכבר בנעוריו בלט בכישרונו בתחום.
לאורך שנות לימודיו המוזיקליים תוויאור זכה לתמיכת קרן התרבות אמריקה-ישראל.
תוויאור הוא בוגר קונסרבטוריון דוניה ויצמן בחיפה כתלמיד של רחל כץ.
בגיל 14 ניגן ב"תוכנית בכורה" בקול ישראל והשתלב בתוכניות המוזיקליות של הרדיו.
בגיל 16 התקבל לאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים לשנת לימודים שנייה במלגה מלאה ולמד אצל הפסנתרנים ג'רום לבנטל ועליזה הרץ.
בגיל 20 סיים את לימודיו בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב אצל פרופסור אילונה וינצה-קראוס בתואר אמן.
תוויאור השתלם בז'נבה אצל פרופסור הילדברנד בקונסרבטוריון של ז'נבה ואצל הפסנתרן פיטר ברנרד פויטוונגר בלונדון.
תוויאור הופיע ברסיטלים בתחנות רדיו באירופה ובכלל אלה באמסטרדם, בבריסל, בז'נבה, בציריך, במינכן, בדבלין ובפרנקפורט.
הוא גם הופיע כסולן עם התזמורת הסימפונית ירושלים, עם התזמורת הסימפונית חיפה ועם תזמורת רופאי הילדים של גרמניה.
תוויאור הקליט במשכנות שאננים בירושלים ובגרמניה מבחר יצירות של בטהובן, שופן, ברהמס, באך, מוסורגסקי, ליסט ועוד.
בשנת 1983 תוויאור הופיע ברסיטל באוניברסיטת ניו יורק לציון 150 שנה להולדת ברהמס וניגן מבחר מיצירותיו של המלחין.
בשנת 1985 נתן תוויאור סדרת הרצאות, שכללו ביצועים בפסנתר, באוניברסיטת נירנברג על הנושא "תולדות המוזיקה".
כמו כן הופיע תוויאור בסדרת רסיטלים בערים רבות בגרמניה, בהן דרמשטאדט, נירנברג, נויוויד, מינכן וקולבושובה וכמו כן בארצות הברית: בניו יורק, בטמפה, בפלורידה, בשיקגו, בדנוור, בקולורדו ועוד.
בישראל, תוויאור לימד מוזיקה בבתי ספר תיכוניים וניצח על מקהלות רבות.
הוא ניהל וניצח על תזמורת האוניברסיטה העברית בירושלים בשנים 1971–1974. תוויאור היה ממקימי הקונסרבטוריון הראשון בכרמיאל ב-1975. ב-1980 היה תוויאור המנהל של פסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון.
בין השנים 1989–1997 תוויאור הרצה על תולדות המוזיקה באוניברסיטת חיפה.
בשנת 1967 הכיר תוויאור את בת זוגו לחיים ליאורה והם החליטו להקים את ביתם על שלוחה של הר מירון ונתנו למקום את השם "חמדת ימים".
לזוג נולדו שלושה ילדים והם סבים לשמונה נכדים.
הזוג תוויאור הקים בחמדת ימים מרכז למוזיקה והחל משנת 1981 הוא מבצע רסיטלים בביתו שבישוב.
עשרות אלפי מאזינים מכל שדרות החברה, תיירים, נוער וחיילים, פוקדים את הסטודיו של הפסנתרן לרסיטלים ולקונצרטים קאמריים.
כמו כן נערכו שם גם פסטיבלים של מוזיקה וינאית ומרתון יצירות שוברט עם מיטב הזמרים והנגנים.
תוויאור למד ניצוח וקומפוזיציה אצל נעם שריף בישראל, אצל הנס סווארובסקי באוסטריה, אצל פרנקו פררה באיטליה ואצל מילן הורווט בזלצבורג.
הוא ניצח בישראל על התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הסימפונית חיפה והתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון ובגרמניה על התזמורת הפילהרמונית של נירנברג, התזמורת הסימפונית של הוף ועל תזמורת הרדיו הגרמנית.
בין היתר ניצח תוויאור על תזמורות סימפוניות ומקהלות בישראל ומחוצה לה, שביצעו את יצירותיו לציון אירועים ממלכתיים-היסטוריים.
לרגל ט"ו באב הופיע תוויאור בחמדת ימים, עם המקהלה הקאמרית תל אביב.
ב-2008, לרגל יום העצמאות ה-60 למדינת ישראל, הופיע תוויאור בביירוית ובנירנברג שבגרמניה עם התזמורת הפילהרמונית של נירנברג ועם מקהלות אורטוריו מירושלים וזמיר מביירויט.
ב-2010 הופיע תוויאור במטה האומות המאוחדות בניו יורק לציון יום הזיכרון הבינלאומי לשואה עם התזמורת הפילהרמונית של נירנברג ועם מקהלות אורטוריו מירושלים וזמיר מביירויט.
ב-2011 לרגל יום הידידות צרפת-גרמניה באנסי, צרפת הופיע תוויאור עם תזמורת הרדיו הגרמנית ומקהלות טבעון וזמיר.
בשנים 2011 ו-2014 ניצח תוויאור בקונצרטים לציון יום הזיכרון לשואה במוסדות האומות המאוחדות בז'נבה עם תזמורת הרדיו הגרמנית ומקהלות טבעון וזמיר.
ב-2014 הופיע תוויאור בשידור ישיר בטלוויזיה של בוואריה, גרמניה, לציון יום הזיכרון הבינלאומי לשואה עם תזמורת רדיו בוואריה ועם מקהלות זמיר וטבעון.
ב-2015, לציון 50 שנה לכינון היחסים הדיפלומטיים בין ישראל וגרמניה, הופיע תוויאור עם התזמורת הסימפונית חיפה ועם מקהלות משגב הגליל וזמיר; כמו כן הופיע תוויאור לכבוד אותו אירוע בביירויית ובהוף עם התזמורת הסימפונית של הוף.
בשנת 2017 ניצח על התזמורת הפילהרמונית של קליש בפולין במסגרת פסטיבל "שלוש התרבויות".
ב-2018 ניצח על התזמורת הפילהרמונית של לבוב באוקראינה במסגרת פסטיבל "וירטואוזיטה".
תוויאור הלחין 8 אורטוריות לתזמורת סימפונית, מקהלה וסולנים :
יציאה מלכותית הוא סרט דרמה קומית בריטי משנת 2015. את הסרט ביים ג'וליאן גרולד לפי תסריט מאת טרוור דה סילווה וקווין הוד.
שרה גאדון מככבת בדמות הנסיכה אליזבת' הצעירה, ובל פאולי מגלמת את דמותה של אחותה הנסיכה מרגרט.
השתיים יוצאות מארמון בקינגהאם לבלות עם החוגגים את יום הניצחון באירופה.
ביום הניצחון באירופה בשנת 1945, כשהוכרז על שלום ברחבי אירופה ולונדון חוגגת, הנסיכות אליזבת' ומרגרט מבקשות להצטרף לחגיגות, אך המלכה מתנגדת לכך.
המלך מתרשם מתחינתה של אליזבת' ומתיר להן לצאת לבלות, ומבקש מהן לדווח לו על רגשות האנשים כלפיו כשהוא נושא את נאום החצות ברדיו.
את כל אחת משתי הנסיכות, שיוצאות בעילום שם, מלווה קצין הנדרש להחזיר אותן לארמון בקינגהאם עד אחת בלילה.
עד מהרה הן מגלות שתוכנית הבילוי שהכינה אמן אינה ממלאת את ציפיותיהן לבילוי ולפגוש אנשים פשוטים.
מרגרט היא הראשונה שחומקת מהמלווה שלה, ואליזבת' יוצאת בעקבותיה.
הנסיכות נפרדות כשהן עולות לשני אוטובוסים שונים.
מרגרט מתיידדת עם קצין ימי שמבקש לנצל מי שלדעתו היא בחורה רגילה.
אליזבת פוגשת טייס שעזב את הבסיס שלו בלי רשות.
הקצין מוביל את מרגרט לעולם של מועדוני לילה, הימורים, משקאות מעורבים בסם ובתי בושת.
אליזבת והטייס שלה מנסים למצוא את מרגרט, ומעורבים בהרפתקאות משלהם, שנמשכות הרבה מעבר לשעה אחת בלילה ואל תוך הבוקר למחרת.
שני הקצינים שליוו את הנסיכות והטייס שהן פוגשות הם דמויות פרי הדמיון.
למעשה, הנסיכות יצאו עם קבוצה של 16 איש ב-10 בלילה כדי להתערבב בין החוגגים וחזרו לארמון בקינגהאם באחת אחר חצות.
הסרט "יציאה מלכותית" יצא לאקרנים בממלכה המאוחדת ב-8 במאי 2015, ועל גבי DVD ב-7 בספטמבר 2015. בארצות הברית יצא הסרט לבתי הקולנוע ב-4 בדצמבר 2015, ועל גבי DVD ב-3 במאי 2016.
אתר ביקורת הסרטים Rotten Tomatoes מדרג את הסרט ב-71% בהסתמך על 51 סקירות.
הציון הממוצע הוא 5.8/10. הדירוג באתר Metacritic הוא 59 מתוך 100, המבוסס על 16 מבקרים, ומציין שהביקורות הן מעורבות.
יצחקי גל (נולד ב-4 ביולי 1944) הוא חבר קיבוץ אפיקים שתרם לגילוים של מספר אתרים ארכאולוגיים חשובים בגולן.
המפורסם שבהם הוא זיהויה של גמלא העתיקה.
בין השנים 1978–2011 עבד גל במנהלת הכנרת בתחומים של הדרכה, הסברה, תכנון ובנייה בחופי הכנרת ובאגן ההיקוות שלה.
גל היה בין מקימי ומנהלי בית ספר שדה "כנרות" מטעם החברה להגנת הטבע.
גל הוא חתן פרס המועצה האזורית עמק הירדן לשנת 2018 על תרומתו בחקר וידיעת הגולן והכנרת.
באוקטובר 1967, בהיותו בן 23 ובטרם למד ארכאולוגיה באוניברסיטה, השתתף גל בסקר החירום שנערך בגולן לאחר מלחמת ששת הימים כחבר בחוליה שבראשה עמד שמריהו גוטמן.
בפברואר 1968, נערך סקר אתרים ונופים בגולן וגל נבחר על ידי משה סלע, לרכז את חוליית סקר נופים ואתרים בגולן.
החפירות נמשכו עד לשנת 2000 ואושש בהן זיהויו של האתר כגמלא העתיקה.
ב-1992 היה שותף, יחד עם פרופסור משה גפן, לכתיבת "ספר הכנרת" שיצא לאור בהוצאת משרד הביטחון.
ב-2015 יצא לאור הספר "רמת הגולן 1969-1968: סקר נופים ואתרים - מחברות יצחקי / יומן הסקר", המביא את יומניו מתקופת הסקר הארכאולוגי ברמת הגולן לאחר מלחמת ששת הימים.
יצחקי היה חבר בהרכב הקולי הבחורים מאפיקים.
יציאת מצרים הוא סרט טלוויזיה ישראלי לילדים מסוגת קומדיה מוזיקלית, אשר מבוסס על המחזמר "נסיך מצרים" שעלה לראשונה בשנת 2015 בהשראת הסיפור המקראי "יציאת מצרים".
הסרט בוים ונכתב על ידי רני מגר והופק ונערך על ידי דורון מור.
הסרט עלה לראשונה ב-HOT VOD Young ב-8 באפריל 2019 במסגרת "חגיגת פסח מטורפת".
הסרט עוסק במספר סיפורים מן הסיפור המקראי "יציאת מצרים": שעבוד מצרים, משה בתיבה, חינוך משה בארמון, בריחת משה למדין, מכות מצרים וקריעת ים סוף.
בסרט מככבים רינת גבאי, רוסלנה רודינה, אודי ואביעד ומוריס כהן.
בת פרעה מוצאת את משה ומאמצת אותו כבנה, לאחר שאחותו מרים מניחה אותו בתיבה ביאור כדי להציל אותו מפני המצרים.
משה גדל בארמון לצדו של רעמסס בתור מצרי מבלי לדעת שהוא עברי, שם הוא מתחנך על ידי החרטום הראשי של פרעה, חרטומון.
כשמשה מתבגר, מרים מגלה לו שהיא אחותו ושהוא בעצם עברי.
כשמשה מגלה את זה הוא בורח למדין והופך לרועה צאן, שם אלוהים נגלה אליו ומטיל עליו לשחרר את עם ישראל מעבדות במצרים ולהוציאם לחופשי.
אל משה מצטרף אחיו אהרן, ויחד שניהם מנסים לדבר אל ליבו של פרעה שישחרר את בני ישראל.
פרעה מסרב שוב ושוב, ומביא על המצרים את עשר המכות, עד שהוא נכנע ושולח את עם ישראל לחופשי.
משה (מגולם על ידי אריאל צרפתי כתינוק, גיא אורן כילד ומוריס כהן כבוגר) – אח של מרים ואהרן.
הונח בתיבה ביאור על מנת שיוצל מפני המצרים, שם בת פרעה מוצאת אותו ומאמצת אותו כבנה.
כשהתבגר התגלה לו שהוא עברי, לכן הוא ברח למדין והפך שם לרועה צאן.
במהלך השהות שלו שם, אלוהים נגלה אליו והטיל עליו לשחרר את עם ישראל מהעבודות במצרים.
מרים (מגולמת על ידי רינת גבאי) – אחות של משה ואהרן.
היא גילתה למשה שהוא עברי.
פרעה (מגולם על ידי אביעד בנטוב) – מלך מצרים.
מטיל על העם היהודי גזורות קשות וארוכות בעזרת עוזרו, חרטומון.
חרטומון (מגולם על ידי אודי גוטשלק) – עוזרו של מלך מצרים, פרעה.
בת פרעה (מגולמת על ידי רוסלנה רודינה) – ביתו של מלך מצרים, פרעה.
משתה את משה מהיאור ומגדלת אותו כבנה בארמון.
רעמסס (מגולם על ידי רפאל בכר) – מבצע עם משה תחרויות בארמון, כאשר חרטומון תמיד גורם לו לנצח.
אהרן (מגולם על ידי אושרי קריאף) – אח של משה ומרים.
עוזר למשה לשכנע את פרעה לשחרר את העם היהודי לחופשי.
בנוסף שיחקו בסרט עמית דמרי, דור אלדר, נועם זיו, עמית בן יצחק וטל פרי.
בינואר 2019 נודע על הפקת הסרט, כאשר הצילומים החלו בפברואר והסתיימו במרץ.
בין אתרי הצילום בהם צולם הסרט נכללים רעננה, הדיונה הגדולה ופארק לכיש.
במהלך הסרט מבוצעים על ידי צוות השחקנים חמישה שירים.
"אחי הקטן" – מבוצע על ידי רוסלנה רודינה ורינת גבאי
"אני פרעה" – מבוצע על ידי אודי ואביעד
"הללויה" – מבוצע על ידי רינת גבאי ומוריס כהן
"שיר המכות" – מבוצע על ידי אודי ואביעד
"מחרוזת חגיגית" ("עבדים היינו", "דיינו", "והיא שעמדה") – מבוצע על ידי רינת גבאי, מוריס כהן, אודי ואביעד
בחומרת מחשב, יציאת מחשב מאפשרת לחבר בין מחשב למחשבים אחרים או לחיבור לציוד היקפי כגון התקני קלט ופלט.
ליציאות מחשב יש שימושים רבים - לחיבור צג, מצלמת אינטרנט, רמקולים או ציוד היקפי אחר.
מבחינה פיזית יציאת מחשב היא שקע מיוחד במחשב, אליו ניתן לחבר כבל או התקן מיוחד.
ליציאות המחשב הנפוצות יש מגוון רחב של צורות כגון עיגול (PS/2), מלבני (FireWire), מרובע (תקע טלפון), טרפז (D-Sub), וכו'.
ישנם מספר יציאות מחשב שהפכו סטנדרטיות ברוב המחשבים, כגון יציאת ה-USB.
יצחק שריון (זלקינד) (י"א בניסן ה'תרל"א, 2 באפריל 1871 – ז' באב ה'תש"א, 31 ביולי 1941) היה איש ציבור וסוחר בירושלים במחצית הראשונה של המאה ה-20. נציג הקהילה היהודית-אשכנזית בירושלים במועצת עיריית ירושלים הראשונה בתקופת המנדט.
ממייסדי אגודת אחווה וממייסדי המזרחי בירושלים.
נולד בדיסנה, פלך וילנה (כיום בלארוס), לשיינה ויחזקאל זלקינד.
בגיל אחת עשרה התייתם מאביו, ולאחר מכן החל בלימודים כלליים.
בשנת 1888 עלה לארץ ישראל.
עם בואו נעצר בידי הפקידים העות'מאניים, בשל האיסור על עליית יהודים מרוסיה, ושוחרר בערבות.
הוא קיבל עליו את הנתינות הטורקית, ובעקבות זאת החליף את שם משפחתו מזלקינד לשריון.
במשך תקופה עבד כמזכיר אצל דודו, הנדיב משה ויטנברג.
בשנת 1890 נישא לצפורה, בת חיים רפאל ויטנברג מוויטבסק, אחי דודו משה ויטנברג.
בשנת 1891 פתח בית מסחר לעסקי נייר ומכשירי כתיבה ליד שער יפו.
הוא פיתח את עסקיו, ובית מסחרו נחשב לאחד הגדולים בירושלים.
בשנת 1926 פתח סניף בתל אביב ועמד בקשרי מסחר עם חלק ניכר מהוצאות הספרים ומוסדות ההדפסה בערי המרכז ובמושבות.
בשנת 1895 טיפל בעיזבון דודו משה ויטנברג בסך כחצי מיליון רובל וסידר אותו לטובת מוסדות ירושלים.
באותה שנה השתתף ביסוד אגודת "אחווה", והיה ממייסדי שכונת אחווה בירושלים.
היה פעיל באגודת "בני ישראל" שפעלה כנגד המיסיון, וכן באגודת "המכבים הקדמונים" שנוסדה בירושלים בשנת 1896. היה גזברה של "האגודה הציונית" שנוסדה ב-1904 בירושלים.
שימש איש הקשר של אנשי היישוב הישן בקונסוליה הרוסית.
בשנות מלחמת העולם הראשונה עסק בפעילות ציבורית להקלת המחסור של תושבי ירושלים.
לאחר המלחמה התמנה כחבר עיריית ירושלים כנציג העדה האשכנזית, לצד עמיתו יצחק שמעיה אלישר שכיהן כנציג העדה הספרדית.
בשנת 1918 השתתף ביסוד הסתדרות המזרחי בירושלים ושימש גזבר וסגן יו"ר.
היה בין החותמים על כתב הרבנות של הרב אברהם יצחק הכהן קוק לרב הראשי.
לאחר מותו נקראה על שמו סמטה בשכונה זו.
דודו שמואל זלקינד, היה סוחר ידוע במוסקבה ועסקן ציבורי.
דודתו חסיה (חאשה), נישאה לנדיב משה ויטנברג, מייסד בתי ויטנברג בירושלים.
ספר זכרונות שכתב באחרית ימיו יצא לאור על ידי בנו יחזקאל אהרן בשנת 1943, כשנתיים לאחר מותו.
הספר תורגם לאנגלית על ידי נינו עמיחי ארגמן.
יציאה 2 הוא אלבום הופעה של הזמר והיוצר שלום חנוך שיצא בשנת 2012. האלבום מתעד את סיבוב ההופעות האקוסטי "יציאה 2" שהחל בשנת 2012.
באלבום (כמו במופע) מופיעים ביצועים לשירים של שלום חנוך מכל הזמנים, בין היתר: "שיר ללא שם", "הבלדה על יואל משה סלומון", "Deja Vu", "אגדת דשא" ועוד.
שלום חנוך - שירה וגיטרה.
משה לוי - פסנתר, אקורדיאון ושירה.
יצחק שרם (נולד ב-1947) הוא איש עסקים ישראלי ופעיל בשוק ההון.
היה שותף בקבוצת ההשקעות "שרם-פודים-קלנר" (במקור דוברת-שרם ושות') ששלטה בעשרות חברות במשק הישראלי.
יצחק שרם נולד בתל אביב.
הוא בעל תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב.
שרם החל את דרכו ככלכלן במחלקת ניירות ערך של בנק דיסקונט.
בשנת 1976 גייס אותו אהרן דוברת, אז המנכ"ל קונצרן "כלל", לנהל את חברת שירותי השקעות ומסחר בניירות ערך של הקונצרן - "בטוחה".
בהמשך הפך שרם ליד ימינו של דוברת בכלל ועמד בראש חטיבת הפיננסים של הקונצרן, שכללה גם את עסקי הביטוח שלה.
באוקטובר 1986 מונה למשנה למנכ"ל.
בדצמבר 1990 הודיעה אהרן דוברת על פרישתו מתפקיד המנכ"ל והמליץ על שרם כמחליפו, אך הוא לא נבחר וגם פרש מהחברה.