tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במאמר שפרסם בכתב העת האמריקאי "Film Quarterly" בשנת 1991, ניתח הפעיל האינדיאני והחוקר אדוארד קסטילו את הסרט.
הוא החשיב את תהליך הגילוי הרגיש של תרבות ילידית כמעלתו החשובה ביותר של הסרט.
התסריט, הוא כותב, הוביל את הצופים להבנה ולאהדה של האינדיאנים, מבלי להטיף מוסר.
כבר בקטע קצר שמראה את האנושיות של המשפחה האינדיאנית, השיג קוסטנר את מבוקשו כבמאי: להראות שהסרט אינו סובב סביב פוליטיקה, אלא סביב רגש והומניות.
לדבריו, הדמויות בסרט הן מהנות ומגוונות.
לעומת זאת, גם ביקורת על צד זה של הסרט נשמעה.
ב"אנטרטיינמנט ויקלי" כתב אוון גלייברמן שהסרט מתקשה להציג את האינדיאנים כבני אדם מפותחים, ושאל בתמיהה מדוע אין בסרט דמויות אינדיאניות אנוכיות או זועמות.
האנתרופולוג האמריקאי מייקל דוריס כתב ב"ניו יורק טיימס" שהסרט עוסק ב"אינדיאנים", על כל המשמעות של המונח עבור האמריקאי הלבן – אדם סטואי וחד-גוני, אמיץ, נבזי לאויביו וטוב לחבריו – ולא "באנשים שהם במקרה גם אינדיאנים", ושזהו מכשול בדרכו של הסרט לגשר בין התרבויות.
בתגובה לדבריו כתבה פולין אלמה כי הסרט הציג היטב את הסו, בין היתר כיוון שבפגישה שבטית החזיקו כמה מבני השבט בעמדות שונות לגבי דרך הפעולה הנחוצה.
גם הינסון הבחין בביקורתו ב"וושינגטון פוסט" שקוסטנר העניק לכל אחת מהדמויות האינדיאניות זהות ברורה ומובחנת, והם "הכל מלבד פאגאנים חסרי-פנים".
גם מן הצד השני נשמעה ביקורת, שלפיה ייצוג האינדיאנים רומנטי מדי: "דיוקן הסו, צמא הדם מכל שבטי האינדיאניים של המישורים ולא פציפיסטים או אנשי איכות הסביבה, הוא שקרי לכל דבר", כתב ריצ'רד גרנייה הנאו-קונסרבטיבי ב"שיקגו טריביון".
כמה מבקרים לא היו מאושרים מהצורה שבה הוצגו האינדיאנים משבט הפאוני.
קסטילו, שמציין את חוסר ההתלהבות בקהילה האינדיאנית מדרך ההצגה של הפאוני, כותב שהם צומצמו לדמויות שליליות וחד-ממדיות.
למרות דמותם המורכבת המשתקפת בהיסטוריה, "קל מדי לפטור את האינדיאנים המושמצים האלה [המוצגים בסרט] כ'אינדיאנים רעים' סטראוטיפיים".
כמה מבקרים אמריקאיים מתחו ביקורת על דרך הצגתם של הלבנים בסרט.
איימי דווס מכתב העת "וראייטי" כינתה את צורת הצגתם של חיילי האיחוד "אספסוף גס וברוטלי", שהקטע שבו הם מופיעים הוא החלק החלש ביותר ביצירה.
גרנייה מציין שהסרט הוא "אנטי-לבן בצורה נחרצת, במרמה, ואפילו בצורה לא-לוגית".
עבור קוסטנר, הוא ממשיך תוך שימוש במילת הגנאי ללבנים "Whitey" (וייטי), "הסו אציליים, הלבנים קטלניים"; "לבנים הורגים זאבים, סוסים, ביזונים, אינדיאנים.
לדבריו, קוסטנר עוין את "אמריקה הלבנה".
נציגים של קבוצות אינדיאנים הגיבו בזעם למאמר של גרנייה.
ארדת' באקהולץ (Ardeth Buckholtz) משבט האוג'יבווה העריכה שתגובתו נובעת מתפיסה של עליונות לבנה, וכתבה שדבריו "מתחת לכל ביקורת".
לדבריה, בעייתו של גרנייה לא הייתה התיאור הרגיש של הסו, אלא תיאור ה"ווייטי" באור מדויק.
מרבית הביקורות על הגרסה הארוכה היו חיוביות, והן כללו גם ביקורת שלילית על הגרסה הקצרה יותר.
את האספקט האחרון הדגיש גם דייוויד גריטן ב"לוס אנג'לס טיימס", שכן הסצנות שנוספו עוזרות להבהיר מהם נושאי הסרט.
הוא מוסיף, שראשית הקשר בין דנבאר לבין "עומדת עם אגרוף" ונישואיהם מתחדדים בעקבות הצפייה בגרסה הארוכה.
בשבועון הבריטי "The Observer" כתב פיליפ פרנץ' כי הסרט נעשה עמוק יותר, ואורכו עוזר, מנקודת מבטו של הצופה, להעריך את נטישת העולם הישן בידי דנבאר, ואת קליטתו בתרבות חדשה.
לעומתם, כתב "האינדיפנדנט" וכתב "הטיימס" היו ספקנים.
לדברי כריס פיצ'מנט מ"האינדפנדנט", מלבד סצנת קרב לא מאוד גדולה באמצע הסרט, הגרסה הארוכה היא "פשוט אותן הסצנות, מוארכות הרבה מעבר לגבולות הסיבולת".
בהקדמה לספר שחיברו יוצרי הסרט על תהליך היצירה, כתב קווין קוסטנר על הרומן של בלייק, שזהו "סיפור, שמאמץ לחיקו תרבות שהוצגה באופן מסורתי בצורה שגויה, הן היסטורית והן קולנועית".
עם זאת, כפי שהמשיך קוסטנר, הסרט לא נעשה כדי "להמציא את העבר מחדש", אלא מציג "מבט רומנטי אל תקופה נוראה בהיסטוריה שלנו, כאשר ההתרחבות בשם הקדמה הביאה לנו מעט ועלתה לנו הרבה".
בסרט משמש דנבאר כמספר בגוף ראשון, וקולו נשמע מחוץ למסך.
ככזה, הוא משתף את הצופים במחשבותיו, שאותן הוא מציין ביומנו בדרך כלל.
דוגמה להערה של כזו של דנבאר, שמתארת את הידע שרכש על האינדיאנים, שהיו לו זרים קודם לכן: .
קולו מעט מונוטוני, ולדברי אור סיגולי מאתר "סריטה", העובדה הזו, המנוגדת לאופי הדרמטי של הצילומים והפסקול, הופכת את הסרט לפחות רגשני ו"מורידה אותו לקרקע".
קצב העלילה של הסרט תואר בידי כמה מבקרים איטי ומחושב.
על פי ניתוחו של חוקר הקולנוע הגרמני נורברט גרוב , הצילומים הותירו לצופים מספיק זמן להבין את סקרנותו של דנבאר ביחס לתרבות האינדיאנים.
עבודת הצילום נעשית פעמים רבות מנקודת מוגבהת, המציגה אנשים נעים בנוף, לא כאויבי הטבע אלא כחלק ממנו; צילומים "מורחבים" באמצעות התרחקות אל לונג שוטים, או באמצעות הסטת ההתרחשות למחצית אחת של התמונה, בעוד מחצית המסך השנייה מציעה נקודת מבט על הנוף.
הניגוד לתמונות הפנורמיות מתבצע באמצעות הצרה קיצונית של נקודת המבט "כאשר יחסי האדם והטבע נמצאים בסכנה".
לדוגמה, הכוריאוגרפיה של סצנת ציד הביזונים נעשתה "כמו בלט – במקצב מקוטע של שוטים שונים".
הבמאי מעצב את המתרחש באמצעות "מעבר מהיר של הגודל, המקצב והאווירה של צילומיו".
לדברי סיגולי, הצלם "עושה פלאות עם הנוף האמריקאי של "רוקד עם זאבים", כזה שנראה שנפרש עד הנצח [...] התאורה לרוב רכה ומהפנטת, שמשווה לסרט הרגשה רומנטית מאוד".
עם זאת, לדבריו, בשל האופי הציורי של הצילום הוא "לא בהכרח מעביר את הקושי של החיים במישורים האמריקאים".
נקודת המבט של הסרט היא לרוב של אחת הדמויות בסצנה, ו"ככה יוצר קוסטנר פסיפס של הסתכלויות והתבוננויות שגורמות לנו להרגיש שאנחנו נחשפים לתרבות חדשה, גם אם היא זו שלנו".
הפסקול תואר כאלגי (כלומר, בעל מקצב עגום או רציני).
בניגוד לרומן, המתמקד בשבט הקומאנצ'י בטקסס שבדרום המישורים הגדולים, עוסק הסרט בשבט לקוטה-סו בדקוטה הדרומית, השוכנת בצפונם של המישורים הגדולים.
שינוי עיקרי נוסף הוא סופה של העלילה: בעוד ברומן משכנע הצ'יף "עשרה דובים" את דנבאר להישאר עם אשתו בכפר האינדיאני, בסיום הסרט עוזבים בני הזוג את הלקוטה כדי להגן על השבט מפני החיילים האמריקאיים שמחפשים את דנבאר.
הסיפור של הרומן בנוי מנקודות מבט שונות: של דנבאר, של "ציפור בועטת", ושל "עומדת עם אגרוף".
המעבר למדיום הקולנועי חייב התמקדות בנקודת המבט של דנבאר.
בשל האילוצים ההפקתיים שבגללם הועבר מקום הצילום, כולל הסרט מספר אי-דיוקים היסטוריים.
קסטילו הצביע על כך ש"עשרה דובים" הוא שמו של מנהיג קומאנצ'י, ולא של צ'יף משבט הלקוטה.
הוא מוסיף שהסצנה שבה מציג "עשרה דובים" מוריון ספרדי עתיק – קסדת ברזל – כדי להסביר שחובשי הקסדה הגיעו לאזור מגורי הלקוטה בימי סביו, ולאחריהם הגיעו המקסיקנים, לא מציאותית, כיוון שלשבט הלקוטה הצפוני לא הייתה אפשרות להיתקל בקולוניאליסטים הדרומיים הללו.
חוסר הדיוק המשמעותי ביותר בסרט, על פי קסטילו, הוא המערכה שמבצע הצבא האמריקאי בחורף 1864, בסוף הסרט, כנגד דנבאר ואת השבט האינדיאני שבקרבו הוא חי.
למעשה, מערכה כזו של הצבא לא התרחשה, שכן מערכת החורף הראשונה של הצבא האמריקאי במישורים הגדולים נערכה רק בחורף 1868 – ובה התרחש טבח ואשיטה.
חוקר התסריטאות סיד פילד כתב ביחס לסרט, כי לעיתים כדי להגיע לדרמטיות הנדרשת מסרט בעל נפח הממוקם במרחב היסטורי, נדרש שינוי של אירועים היסטוריים.
במקרה כזה, אין לשנות את פרטיה של ההיסטוריה, אך התסריטאי רשאי למלא את החללים הריקים באמצעות אירועים שלא התרחשו, ושיספקו רקע רגשי לעלילה.
הסרט הוא חלק ממסורת ארוכת שנים של יצירות קולנועיות וספרותיות שבהן מגלה הגיבור אינדיאנים.
בין היצירות הללו "החץ השבור" מ-1950, "המחפשים" מ-1956, והסרטים "איש קטן גדול" ו"איש ושמו סוס" מ-1970. הסרט "החץ השבור" בפרט מוזכר כסרט שהקדים את "רוקד עם זאבים", שכן הוא אחד הסרטים הראשונים, אם לא הראשון, שבו האינדיאנים מתוארים באהדה.
בדומה לסרט שבו מככב קוסטנר, עוסק "החץ השבור" בגבר לבן שהופך מאויב לאוהב של האינדיאנים, ומתחתן עם אישה ילידית.
עם זאת, חדשנותו של הסרט התבטאה לדברי כמה חוקרים בניסיון להציג את העובדות בצורה המדויקת והאותנטית ביותר.
בדומה לתקדימים הללו, ניסיונו של הסרט לתקן את ההצגה הקלישאתית המקובלת של האינדיאנים ולהפֵּך את התפקידים המסורתיים של בוקר ואינדיאני במערבונים נתפס לעיתים כרוויזיוניסטי , כלומר, כקורא תיגר על הנחות בסיסיות (מבחינה היסטורית, חברתית או קולנועית).
מערבונים קלאסיים מוצגים פעמים רבות כעלילה היסטורית, שההיסטוריות שלהם מושגת באמצעות אסתטיקה אותנטית, גם כאשר הם אינם משקפים את העבר לאשורו.
הצלחתו של המערבון לשוב לחזית התרבות האמריקאית עם "רוקד עם זאבים" נתפסה כתוצאה של יכולתו להציג לראשונה את ההיסטוריה בצורה אמינה יותר, אף כי, כאמור, היו לכך תקדימים שונים.
בביקורתו ב"ניוזוויק" כתב דייוויד אנסן שזוהי "קריאה רוויזיוניסטית שאפתנית" של "הספר", ו"פיצוי על מאה שנות הטיה היסטורית בהוליווד".
ז'קלין קילפטריק (Jacqueline Kilpatrick) כתבה בספרה "Celluloid Indians" (1990), שעוסק בדימויי האינדיאנים בקולנוע, שהסרט רוויזיוניסטי בשל הצגת הלקוטה כאומה מאוחדת בעלת זהות לאומית מובחנת מהזהות שמביא איתו "הפולש הלבן", כמו גם כ"בני אדם עגולים".
עם זאת, היו גם שהתנגדו לתפיסת הסרט כרוויזיוניסטי.
ג'יימס בררדינלי, למשל, חשב שהסרט אכן מציג את הסו בצורה מאוזנת ורגישה, תכונות שחסרות בייצוג האינדיאנים בקולנוע.
עם זאת, הפאוני מוצגים בצורה שאופיינית למערבונים משנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, והחיילים האמריקאים מתוארים כבני אדם אמיתיים ולא מושלמים; לא כבריות חסרות מחשבה ואכזריות.
לפיכך, לדבריו, שבירת המוסכמות אינה מתממשת במלואה.
מאוריציה נטלי (Maurizia Natali) השוותה את הסרט ל"מרדף השמש" של מייקל צ'ימינו מ-1996. לדעתה, שני הסרטים מעצבים מחדש את היחסים הכואבים של האמריקאים עם ה"אחר" הילידי באמצעות הנוף הוויזואלי; "הקישוט המרהיב של העלילה" טומן בחובו רמיזות קלות לבחינה המחודשת.
לדוגמה, היומן של דנבאר מהדהד את תקשורת ההמונים בת-הזמן, שעשתה שימוש הנרחב בדפוס, ובכך "מזכיר לנו שהנוף [של המערב הפרוע], שדמויות שני הסרטים מגלות, כבר "עוצב" ברובו במשך מאתיים שנים של רישום, ציור, הדפסה, איור, צילום וקולנוע אמריקאי".
הסרט מבקש להציג גרסה חדשה של הדימוי שעוצב לאורך השנים, השונה מהעיצוב המוכר, ומסייע לקהל האמריקאי "לרפא" את יחסיו עם המערב ועם תושביו.
לדברי פולין קייל, הסרט "לא ממש רוויזיוניסטי", וזהו למעשה "המשך של אותו דבר, רק מעודן ומרוכך".
הסופר והחוקר לואי אוונס סבר שהסרט "מחופש למערבון רוויזיוניסטי ותקין פוליטית", מבלי להיות סרט כזה באמת.
זהו, לדבריו, "האמצעי החתרני ביותר" להעברת המסר האמיתי שלו: להחזיר את הקולוניאליזם לאמריקה.
כדי להצדיק זאת אמר ש"סיפור האהבה של קוסטנר לטבע הוא בדיוק זה: מכתב אהבה עוצמתי מבחינה קולנועית, הפורט על מיתרי הלב, לעבר אמריקאי מזויף לחלוטין שהמציאו אירופאים-אמריקאים כגרסה מחוטאת ורומנטית של המציאות המכוערת של קולוניזציה ורצח עם.
סרטו של קוסטנר לוקח את כל זה, אורז את זה באריזה חדשה, והופך את הקלישאות החבוטות ואת המטא-נרטיב האיתן לערבים יותר לחך".
לדברי קמרון מקארתי (Cameron McCarthy) מתבטאת הבחינה המחודשת של העבר האמריקאי בהצגתם "בדרך שמאפשרת ליאפי ניו-אייג'י לעטות על עצמו את אדרת ה'קורבן'".
האינדיאנים משמשים רק רקע בסיפור הניצחון והמוסריות של האדם הלבן, המגלה דרך חיים אידיאלית וטרנסצנדנטית, ובכך סיפור המאבק והשליטה של האינדיאנים נותר שולי.
סטיבן נורטון כתב שהסרט אינו רוויזיוניסטי, אלא מנסה להחיות את המערבון הקלאסי: למרות הניסיון המודע להתמודד עם הקולוניאליזם בארצות הברית, הצגת האלימות והניכוס כאירוע שהיה ונגמר מאפשרת ללבנים להתנער מאחריות לסבלם המתמשך של האינידיאנים בהווה.
הצגת דנבאר כאדם שסובל גם הוא מהקולוניאליזם האירופי-אמריקאי היא חלק מ"מעברי המתיישב לחפות מפשע" (settler moves to innocence), מושג בחקר קולוניאליזם התיישבותי שמתאר את מגוון הדרכים שבהן מקילים לבנים על אשמתם מבלי לפעול בצורה משמעותית לשינוי מעמדם של המדוכאים.
חוקר הולנדי שלל את התפיסה שזהו סרט רוויזיוניסטי, וראה בו דוגמה ל"מיתוס רב-תרבותי", שמחליף את ההתמקדות בלבנים במערבון הקלאסי בהתמקדות לא-מאוזנת לא פחות בילידים אמריקאים.
התמקדות כזו "יוצרת סטריאוטיפים חדשים, ומציגה תמונה פגומה של מיתוס המערב".
סיד פילד זיהה את מאבקו של דנבאר לאורך הסרט עם מאבק רוחני, שבמהלכו עובר הגיבור מהפך תודעתי וחוזר עם מסר עמוק.
המאבק מתבטא במסעו של דנבאר במרחב: הוא נפתח בניסיון התאבדות כושל, שמעניק לו הזמנות שנייה לעיצוב חייו בדרכו; בהמשך הוא עובר לספר כדי לראותו לפני שהוא נעלם, מה שמניע את העלילה לאורך כל הסרט, ולמעשה מסמל את חיפושו אחר זהותו ואחר שייכות והרמוניה.
אחת הדרכים שבה מעוצב המעבר ההכרתי הוא הפיכתו של דנבאר לאינדיאני.
אדוארד קסטילו אפיין את הפיכתו של דנבאר למקומי כהדרגתית.
אט אט ויתר דנבאר על זקנו, על כסותו ועל כובעו, ומחליף אותם בשריון חזה, סכין אינדיאני, ושער ארוך מעוטר נוצות.
נקודת המפנה העיקרית בתהליך המעבר התרבותי של דנבאר, לפי ניתוחו של קסטילו, היא מראה התאואים הנרקבים בערבה ששחטו ציידים לבנים עבור עורם, שבעקבותיו מבין דנבאר שהלבנים הם חסרי נשמה או ערכים.
פעימות התופים הקצביות שנשמעו עם חזרתו למוצב ובמהלך ריקודו סביב האש במוצב (בניסיון לחקות את המנהגים האינדיאניים) מסמלות את השינוי העמוק שעבר, את הקשר שלו לקצבה של האדמה ואת התחברותו המחודשת עם אבות-אבותיו הנאוליתיים.
התיאור מלווה גם בשינוי שמו של דנבאר.
השם החדש שניתן לו, "רוקד עם זאבים" (Dances with Wolves), הוא ביטוי לדמות החדשה שמאמץ דנבאר.
לדברי מאוריציה נטלי, העובדה שלא נאמר "הוא רוקד עם זאבים" והשם חסר גוף, מרמזת על נטישת הזהות הישנה של דנבאר, ועל אימוץ דמות חדשה, המחוברת לטבע ולנוף, לזאבים ולאמא אדמה.
המילה "רוקד" בשמו מעוררת תיאור פואטי של טקסיות שבטית.
מספר מבקרים פירשו את סיפורו של דנבאר כסיפור של "הפיכה לילידי" , מונח שמציין אימוץ של אורח החיים האינדיאני תוך זניחת התרבות הקודמת.
כך למשל כתב דייוויד אנסן כי דנבאר מצא את זהותו רק כשהשליך מאחוריו את תרבותו, ושהסרט בנוי בתבנית הרומנטית הקלאסית מן המאה ה-19 של המשיכה לסיפורם של אנשים טבעיים, "פרימיטיביים", המושפעת במקרה זה מן התודעה הפוליטית של המאה ה-20. חוקר מדע המדינה האמריקאי רנדל לייק (Randall A.
Lake) טען שהטמיעה הזהותית של דנבאר לא הייתה שלמה ורדיקלית כפי שמתארים מבקרים אלו.
אפילו המונח "מעבר", או "טרנספורמציה", שהרבו להשתמש בו לתיאור התהליך שעבר דנבאר, שגוי לדבריו בהקשר זה, מכיוון שדנבאר אינו מוותר על זהותו הישנה, אלא רק מביא לידי ביטוי את זהותו בהקשר חדש.
במקום המינוח "הפיכה לילידי", מדויק יותר להתייחס ל"הליכה אל הילידים"; ביניהם התנהל דנבאר והתפתח בדרך שלא הייתה מתאפשרת בסביבה הקודמת.
בניגוד לפרשנות הטמיעה התרבותית, דנבאר מעולם לא מוותר לחלוטין על זהותו האירופאית לטובת זהות שבטית; ריחוק מסוים בינו לבין האינדיאנים ממשיך ללוות את הסרט.
על פי לייק, פרשנות ה"הפיכה לילידי" מובילה למסקנה המוטעית שהחיפוש אחר זהות "אותנטית" או מסורת טהורה חייב להיות מלווה במסע של רצון להכניע את האחר.
מסע הגילוי העצמי של דנבאר אינו המרה ואינו כיבוש, אלא "אחרוּת שלא ניתן לצמצמה, המתמודדות בפנים גלויות מול עצמה", כפי שנכתב בכתב העת המשפיע "מחברות הקולנוע".
בכתב העת "Journal of Film and Video" טען ארמנדו חוסה פרטס (Armando José Prats) שהגרסה הארוכה לא פגעה בשלמות המהפך התרבותי שעובר דנבאר, המוצג בגרסה הקצרה.
עם זאת, הגרסה הארוכה, בניגוד לגרסה הקצרה, מציגה בפתיחות את התהליך שבו נמחקת הזהות הקודמת, ואת הספקות והחששות שמלווים את התהליך, ובכך חותרת הגרסה הארוכה תחת טענותיה האידאולוגיות של הגרסה הראשונית.
ניסיון ההתאבדות וחשיבותו לפיתוח דמותו של דנבאר הודגשו כבר בדבריו של פילד, שראה בסרט "סיפור של מוות ותחיית מתים".
קסטילו מציג פרשות אחרת שמבוססת על מותו המטאפורי של הגיבור: לדבריו, הסיפור הוא "אלגוריה שמאנית של מוות ולידה מחדש סימבוליים".
קודם לקבלתם של כוחות רוחניים, מחכים שמאנים למעין מוות – תרדמת.
על פי פרשנות זו, ניסיון ההתאבדות של דנבאר בראשית הסרט הוא נקודת מותו, וכל ההתרחשויות העוקבות הן חלק ממסעו בשאול, המלוות, כמקובל בחברות שבטיות רבות, במספר התנסויות מסוכנות.
בחלקו הפותח של הסרט מתייחס "ציפור בועטת" לדנבאר בדברו על אדם שאינו מביא עמו סכנה, ואולי יביא עמו רפואה.
קסטילו הבין את המונח "רפואה" בהקשר הזה כידע או כוח רוחני, שמאני.
לפיכך, בקשריו המיוחדים עם השאמאן הלא-מנוסה, משמש "ציפור בועטת" מעין חונך של דנבאר.
אפשר לתפוס את הזאב "שני גרביים" כמלווה הרוחני של דנבאר, שמסייע לו להפוך מגבר רגיל לאדם בעל יכולות על-אנושיות; הצלחתו של דנבאר באיתור ובציד ביזונים יכולה להתפרש כעדות ליכולות פלאיות אלו.
מספר מבקרים זיהו בסרט את התבנית העלילתית של "מושיע לבן", ומיקמו את הסרט כחלק מהמסורת הארוכה של גיבורים לבנים שמצילים אנשים של צבע ממצבי מצוקה, ובכך יוצרים אצל הצופים את התחושה שהזרים או המיעוטים המוצגים הם חלשים וחסרי אונים, ואינם מסוגלים לדאוג לעצמם.
מקומה של התבנית החוזרת הזו מודגש בדבריו של פעיל זכויות האינדיאנים ראסל מינס משבט הלקוטה, שהשווה את "רוקד עם זאבים" לסרט הבריטי "לורנס איש ערב" (1962), בגלל מוטיב "המושיע הלבן", וכינה את סרטו של קוסטנר "לורנס איש המישורים".
לדברי מינס השתמש קוסטנר בכל סטריאוטיפ קלאסי על אמריקאים-ילידים, למעט "האינדיאני השיכור"; הדמויות שטוחות לגמרי, ולא מפותחות מספיק כדמויות.
במאמרו "לורנס איש דקוטה הדרומית" (Lawrence of South Dakota), השווה גם וורד צ'רצ'יל , חוקר לימודים אתניים ופעיל אינדיאני, את הסרט ל"לורנס איש ערב".
בדומה לדרך שבה גרמו מאמציו הטרגיים של לורנס ליומרות הקולוניאליות של האימפריה הבריטית להיראות אנושיות ומתקבלות יותר על הדעת, מציגה סצנת הסיום של "רוקד עם זאבים" מעין "תחושה מאולצת של מעשה בלתי-נמנע וטרגי" כאשר רוכבים דנבאר ואשתו לאור השקיעה ומותירים את חבריהם האינדיאנים ל"שחיטה ושעבוד".
מבקרים רבים התמקדו בחיבורם הקוסמי והאקולוגי של האינדיאנים בסרט לטבע.
אנג'לה וייס השוותה את הסו המוצגים בסרט לדימוי האידיאלי של הפראים האצילים שהגה ז'אן-ז'אק רוסו, האדם הטבעי שטרם התקלקל בגלל הפגמים והשחיתות של הציוויליזציה.
לדבריה, הסו נדמו עדינים, חכמים ודמויי-ילדים, בניגוד למקביליהם הלבנים המנוונים.
עניין זה הדגישו גם חוקרים אחרים.
מייקל דוריס סבר כי בסרט זה, כבסרטים אחרים עם תמות דומות, מגלם האינדיאני את "האחר": האקזוטי, הזר, המוגזם; לעומתו מייצג האדם הלבן את המודרנה, והוא נבחן בידי האינדיאני עד שהוא מוכיח את תעוזתו בשדה הקרב ורוכש את כבודם של מארחיו.
דייוויד סירוטה כתב כי דימוי הפרא האציל מנסה ליטול את עוקצה של הביקורת על סיפור "המושיע הלבן" שבבסיס הסיפור.
לדבריו, הצגתם של דמויות אינדיאניות בסרט כמיוחדות ויוצאות דופן מיועדת למנוע תפיסה של הסרט כ"חשוך", המתרכז סביב אנשים לבנים.
הכנסות הסרט בארצות הברית היו 184.2 מיליון דולר, ובשאר העולם 240 מיליון דולר, כך שהסרט הרוויח פי כמה וכמה מתקציב היצירה שלו.
הוא היה הסרט הרביעי בהכנסותיו בשנת יציאתו לאחר סרטים מצליחים כמו "אישה יפה", "שכחו אותי בבית" ו"רוח רפאים", והשלישי בארצות הברית.
עד ש"ג'אנגו ללא מעצורים" (2012) עקף אותו, היה זה המערבון המכניס ביותר בכל הזמנים.
בטקס פרסי אוסקר ה-63 (לסרטי 1990), היה הסרט מועמד ב-12 קטגוריות שונות, וזכה בשבעה פרסים: פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר; פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר עבור קווין קוסטנר בסרט הבכורה ששלו כבמאי; כמו גם הפרסים לתסריט המעובד, לצילום, לעריכה, לפסקול המקורי ולסאונד הטובים ביותר.
זכייתו של "רוקד עם זאבים" על פני "החבר'ה הטובים" של מרטין סקורסזה נזכרת כטעות של בוחרי האוסקר.
בקטגוריות המשחק (פרס השחקן הראשי, פרס שחקנית המשנה ופרס שחקן המשנה) היו קוסטנר, גרהאם גרין ומרי מקדונל מועמדים, אם כי לא זכו; כמו כן קיבל הסרט מועמדויות לפרס עיצוב התלבושות ולפרס עיצוב ההפקה.
בפרס גלובוס הזהב זכה "רוקד עם זאבים" בתור סרט הדרמה הטוב ביותר.
הוא קיבל בטקס זה גם את פרס התסריט הטוב ביותר ואת פרס הבמאי הטוב ביותר.
גילדות הכותבים, המפיקים והבמאים, כמו גם החברה האמריקאית של צלמי הקולנוע , העניקו גם הן לסרט את פרסיהם.
מלבד פרס האוסקר, זכה ג'ון בארי גם בפרס BMI ובפרס גראמי לפסקול הטוב ביותר למדיה חזותית.
הסרט זכה גם בפרסים שמחלקות איגוד מבקרי הקולנוע של שיקגו ושל לוס אנג'לס.
גם מחוץ לארצות הברית זכה הסרט להצלחה רבה.
בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין קיבל קוסטנר את פרס דוב הכסף לשחקן הטוב ביותר ומועמדות לפרס דוב הזהב.
בנוסף קיבל את פרס האקדמיה היפנית לקולנוע לסרט הזר הטוב ביותר, ותשע מועמדויות לפרס באפט"א לקולנוע.
בשנת 2007 בחרה ספריית הקונגרס להכליל את הסרט באוסף הסרטים לשימור שבארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
גם מכון הסרטים האמריקאי ראה בסרט איכות מיוחדת, והוא הופיע במקום ה-75 ברשימת "מאה שנים...
מאה סרטים" בשנת 1998, ובמקום ה-59 ברשימת הסרטים מעוררי ההשראה של המכון, "מאה שנים...
בעקבות כישלונו של "שערי החופש" השאפתני של מייקל צ'ימינו, נחשבו מערבונים לז'אנר "מת" לאורך שנות ה-80, מלבד יוצאי דופן בודדים, כמו "סילברדו" מ-1985, שהפך את קוסטנר לכוכב.
זכייתו בפרס האוסקר של "רוקד עם זאבים", כמו גם הצלחתו הקופתית, סימנו את תחילתה של תחיית הז'אנר ההוליוודי הקלאסי.
אחריו הגיעו סרטים כמו "בלתי נסלח" של קלינט איסטווד, שזכה גם הוא בפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר, ו"טומבסטון עיר ללא חוק" מ-1993, בכיכובם של קורט ראסל וואל קילמר.
אלכסנדרה קלר ייחסה את תחיית המערבונים עם תחילת שנות ה-90 לסיום שנות שלטונו של רונלד רייגן, שהיה, לדברי כתבי תרבות אמריקאיים בני התקופה, "קאובוי" בעצמו; בנוסף, טענה שהמערבונים החדשים, שראשיתם ב"רוקד עם זאבים", משקפים את הרצון לייצוג הולם של ההיסטוריה במערבונים.
פולין אלמה כתבה כי הוא משקף את הכמיהה האמריקאית לאחות את קרעי המאבק עם העמים הילידיים.
זו גם הסיבה להצלחתו של הסרט לדברי מחברו, בלייק: בלבבות האמריקאים חבויה אשמה, "על הדרך שבה התייחסנו למדינה שלנו.
האנשים שפעם גרו כאן, הארץ עצמה ובעלי החיים שעדיין חיים כאן".
כשניסה קסטילו להסביר את הפופולריות של הסרט, כתב שדנבאר ייצג את שנות התשעים עבור הקהל, והחייל המתפכח מדור הבייבי בום שביקש להיגאל בטבע הזדהה עם דמותו.
משאלתו הילדותית של דנבאר לראות את הסְפָר לפני שיעלם נגעה בערגה לא-מדוברת של אמריקאים רבים.
בנוסף, הסצנה שבה תוקפים האינדיאנים כוח צבאי ומשחררים את דנבאר גרמה סיפוק רב לצופה בן שנות התשעים: "האינדיאנים, בעלי העמדה המוסרית מבחינה אקולוגית, הופכים למעין יחידת SWAT עבור האמריקאים העתידיים".
הרומן שעליו התבסס הסרט, שהופיע כבר בשנת 1988, הפך לרב-מכר רק לאחר שהסרט יצא.
ספר המשך בשם "The Holy Road" יצא בשנת 2001; לאורך השנים נשמעו הצהרות על עיבוד קולנועי מתוכנן של ספר ההמשך, אך הוא לא מומש (נכון למאי 2020).
סרט הקומדיה "לרקוד עם טייסים", ששמו העברי מקורו בסרט "רוקד עם זאבים", הוא בחלקו פרודיה לסרט.
בשנים שלאחר יציאתו לאור של הסרט נעשו בארצות הברית סרטים אחרים שניסו לצייר תמונה סימפתית של ילידים אמריקאים, בהם הסרטים העלילתיים "המוהיקני האחרון" (1992), "לב הרעם" (, 1992), "ג'רונימו" (, 1993) ו"פוקהונטס".
בנוסף, יצאו מספר סרטים דוקומנטריים בעלי מגמה דומה, בהם הסדרה "" , שביצירתו היה מעורב קוסטנר.
"רוקד עם זאבים" שימש השראה לסרטים מצליחים נוספים, בהם "הסמוראי האחרון" (2001), והסרט השני המצליח ביותר מבחינה מסחרית בכל הזמנים, "אווטאר" (2009).
הבמאי והתסריטאי ג'יימס קמרון הודה כי "רוקד עם זאבים" מכיל מספר רעיונות יפים שהוא פשוט ליקט לסרטו.
מבקרים כינו את "אווטאר" בכינויים "רוקד עם זאבים בחלל" (Dances with Wolves in Space) ו"רוקד עם דרדסים" (Dances With Smurfs).
הכינוי האחרון שהוזכר הוא גם שמו של פרק של סדרת הטלוויזיה האמריקאית "סאות' פארק" מ-2009.
רוק פסנתר הוא סגנון של מוזיקת רוק המבוסס על פסנתר או על כלים דומים, כגון הסינתיסייזר, וזאת במקום הגיטרה, עליה מבוסס הרוק המסורתי.
רוק פסנתר נעשה פופולרי החל משנות ה-70. הפופולריות גדלה בין השאר בזכות אומנים כמו אלטון ג'ון ו-בילי ג'ואל.
להקות רבות כגון קווין, קולדפליי ו-קין משתמשות בסגנון זה והוא נחשב סגנון נפוץ במיוחד.
רוקדים (במקור: Take the lead) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2006 בבימויה של ליז פרידלנדר.
בסרט מככבים אנטוניו בנדרס, אלפרי וודארד ורוב בראון בתפקידים ראשיים.
פייר דוליין (אנטוניו בנדרס) הוא רקדן ידוע ומורה לריקודים סלוניים.
הוא מחליט ללמד בהתנדבות שיעורי ריקודים סלוניים בבית ספר תיכון הנמצא באחד האזורים העניים והמפוקפקים בניו יורק.
הוא מתחיל להעביר את השיעורים לקבוצת ילדים אשר נמצאים באופן קבוע בריתוק ואמורים לשהות שעות נוספות בבית הספר לאחר שעות הלימודים.
התלמידים באים מרקע של פשע ואלימות, ומעדיפים את סגנון ההיפ-הופ הנפוץ בסביבתם, או סגנון עכשווי ומודרני יותר, ולכן אינם משתפים פעולה ולא מתעניינים בשיעורים.
באחד השיעורים הראה להם המורה ביצוע מקצועי שלו לריקוד טנגו, והם מבינים שעומד בפניהם אדם שהוא מומחה גדול בתחומו.
כתוצאה מכך הם מתעניינים ונרשמים לתוכנית הלימודים שלו.
במקביל פייר מתחבר ומתקשר עם התלמידים יותר משיעור לשיעור, ומתחיל להבין את עולמם.
לאחר שהם נהנים מהסגנון ומרגישים יותר בטוחים, הם מעיזים לשלב בין ההיפ-הופ לבין הריקודים הסלוניים ויוצרים סגנון חדש משל עצמם.
בנוסף, פייר לוקח אותם לתחרות שנתית לריקודים סלוניים, שבה זוג אחד מבצע ריקוד של שלושה אנשים לטנגו ומנצח בקטגוריית הטנגו, כאשר מולם עמדה הרקדנית מורגן, נערה שחצנית ולא חביבה במיוחד שרוקדת באופן קבוע בשיעורים המקצועיים של פייר.
הסרט מבוסס על סיפור חייו של המורה לריקוד פייר דוליין, אשר האמין ביכולת ובכישרון של הנערים מאזורי המצוקה אותם לימד.
בעקבות ההצלחה של אותם שיעורים, העביר דוליין מאות סדנאות למחול בניו יורק וברחבי העולם, בהם רקדו לאורך השנים אלפי רקדנים צעירים.
אנטוניו בנדרס - פייר דוליין
אלפרי וודארד - המנהלת אוגוסטין ג'יימס
ג'ון אורטיז - מר טמפל
יאיה ד'קוסטה - לה רטי
רוקדים בלונאסה הוא מחזה מאת בריאן פריל משנת 1990 על זיכרון ילדות של קיץ בשנת 1936 בעיירה בדיונית בשם בליבג במחוז דניגול באירלנד סביב חג הלונאסה.
המחזה מסופר מנקודת מבטו של מייקל אוונס, המספר, אשר מגולל את זיכרונותיו מהקיץ בו היה בן שבע בבית אמו ודודותיו.
רוקדים בלונאסה מבוסס קלות על סיפור חייהן של אמו של פריל ואחיותיה, שחיו בגלנטיז לחופו המערבי של מחוז דניגול.
המחזה מתרחש בקיץ 1936 ומתאר את ימי שלהי הקיץ, עת נדמה כי מציאת אהבה אפשרית עבור שלוש מהאחיות לבית מונדי: כריס, רוז וקייט, בעוד המשפחה מקבלת את פניו של האח שחזר ממיסיון באפריקה.
אולם, בתום הקיץ המשפחה חוזה בעצב ובמחסור הכלכלי שממנו תסבול, וכל התקווה נגוזה.
הימים הם הימים הראשונים של אוגוסט, סביב חג הלונאסה, חג הפירות הראשונים בפולקלור האירי, אולם המחזה מתאר קציר דל עבור האחיות מונדי.
חמש האחיות מונדי – קייט, מגי, אגנס, רוזי וכריסטינה – כולן אינן נשואות, מתגוררות בקוטג' בעיבורי בליבג.
האחות הבכירה, קייט, היא מורה בבית ספר, והיחידה בעלת עבודה בשכר גבוה.
אגנס ורוז סורגות כפפות ומוכרות אותן בעיירה ומרוויחות מעט כסף התורם לכלכלת הבית.
כמו כן, הן עוזרות למגי באחזקת הבית.
למגי ולכריסטינה, אמו של מייקל, אין הכנסה כלל.
מייקל בן שבע ומשחק סביב הבית.
כל המחזה מתרחש בתוך הבית, כשהאירועים שבחוץ מדווחים על ידי הדמויות שבפנים או על ידי המספר.
האח הגדול במשפחה, ג'ק, חזר לאחרונה לבית לאחר 25 שנים שבהן שימש כומר במיסיון במושבת מצורעים בכפר נידח בשם ריאנגה באוגנדה.
הוא סובל ממלריה וחווה קשיים בזיכרון, לרבות שמות האחיות ומלים באנגלית.
מתברר במחזה כי במהלך שהותו באוגנדה הוא נדמה לבני המקום וזנח חלק ניכר מן הקתוליות שבו.
ייתכן כי זו הסיבה האמיתית שבגינה נשלח חזרה הביתה.
ג'רי, אביו של מייקל, הוא ולשי.
הוא אדם שרמנטי, אם כי לא ניתן לסמוך עליו, והוא תמיד מתנהג כליצן.
הוא סוחר נודד במקצועו שמוכר גרמופונים.
הוא מבקר לעיתים רחוקות ותמיד ללא התרעה.
ממקלט רדיו בשם "מרקוני", אשר פועל לסירוגין, בוקעים ברגעים די אקראיים צלילי ריקוד משנות ה-30 של המאה ה-20, וכן מוזיקה עממית אירית.
הדבר מביא את בנות המשפחה לפרצי ריקוד פתאומיים.
העוני וחוסר הביטחון הכלכלי של האחיות הוא רעיון חוזר במחזה, וכן החיים הלא ממומשים שלהן.
האחיות מעולם לא התחתנו, אם כי ברור שהיו להן מחזרים שהן זוכרות בחיבה.
קיים מתח בין ההתנהגות הנוקשה והנאותה הנדרשת מצד הכנסייה הקתולית, כפי שבאה לידי ביטוי באופן צורמני בקולה של קייט הישרה, לבין הפגניות הרגשית שלוחת הרסן של האנשים המקומיים בגבעות מחוז דניגול ושל אנשי השבטים באוגנדה.
ישנה אפשרות כי ג'רי רציני הפעם בהצעת הנישואין שלו לכריסטינה.
בביקורו זה הוא אומר כי הוא הולך להצטרף לבריגדות הבינלאומיות ולהילחם במלחמת האזרחים בספרד, לא ממחויבות אידאולוגית אלא מרצונו בהרפתקה.
מתח דומה קיים כאן בין הכוחות חסרי האלוהים שאליהם הוא רוצה להצטרף לבין כוחותיו של פרנסיסקו פרנקו שנגדו הוא עתיד להילחם, כוחות שנתמכים על ידי הכנסייה הקתולית.
פתיחתו של מפעל לסריגים בכפר מחסלת את תעשיית הכפפות הסרוגות הביתית של אגנס ורוז.
בנוסף, הכומר של הכפר אומר לקייט כי אין מספיק תלמידים בבית הספר כדי להמשיך את משרתה בשנה הקרבה בספטמבר.
היא חושדת שהסיבה האמיתית היא אחיה, ג'ק, שהשקפות הכפירה שלו נודעו לכנסייה והכתימו אותה.
יש תחושה שהחיים הביתיים הקרובים של האחיות, חיים שאותם הכירו מילדות, עומדים להיקרע.
המספר, מייקל המבוגר, מספר כי אכן זה מה שקורה בסופו של דבר.
קייט מונדי – קייט היא הבכורה מבין האחיות מונדי ומתנהגת כאמן בשל כך.
כמורה בבית ספר, היא המפרנסת הראשית של המשפחה, אולם המוניטין שלה כ"אווזה" בכיתה מחלחל גם הביתה.
היא קתולית אדוקה, דבר אשר נרמז בבוז שהיא רוחשת למנהגים הפגניים של הלונאסה ולאובדן אמונתו של ג'ק.
עם זאת, רגישותה ניכרת לאורך המחזה ודרך הסיפור של מייקל, שטוען שלא ניתן לנחמה כאשר ג'ק נפטר.
מגי מונדי – במקום קריירה, מגי ניצבת כעקרת הבית הראשית.
לאורך המחזה היא מתגלה כמשרתת מטרה עמוקה יותר של הבדחנית של המשפחה, אשר מפיגה מתחים כאשר הם עולים.
בחוצפתה היא קוראת תגר על סמכותה של קייט בקוראה לה "קיטי", בעודה אשת סודה של קייט.
מגי חולמת על עצמה בהקיץ כשנודע לה על הצלחתה של חברתה הטובה.
ההרהור השקט והפתאומי של באמצע המונולוג שלה עומד בניגוד עמוק לדרך הדיבור המשתובבת שלה.
כריסטינה מונדי – בגיל 26, כריס היא הקטנה מבין האחיות מונדי, וגם לה, כמו למגי, אין עבודה.
ג'רי אוונס הרה איתה יחד את מייקל שבע שנים קודם לכן, והוא נכנס לחייה ויוצא מהם כרצונו.
כתוצאה מכך, כריס מתנודדת בין שקיעה בדיכאון עמוק כשהוא עוזב לבין התמלאות באופטימיות כי ביקורו הבא יהיה לתמיד.
חוסר ההכנסה שלה יכול להוביל אותה לגישה מגוננת על גידול בנה, והדבר ניכר כאשר קייט קונה למייקל סביבון בתחילת המחזה.
רוז מונדי – רוז בת 32 אך מתנהגת פחות מכפי גילה כתוצאה מלקות התפתחותית.
מצב זה מציב אותה כפגיעה במיוחד אל מול דמות שאינה נראית במחזה, דני בראדלי, אשר רוז חושבת שהוא מאוהב בה.
אולם, אחיותיה מאמינות כי דני בראדלי מנצל את אופייה הפשוט לתועלתו האישית.
רוז קרובה במיוחד לאחותה הגדולה, אגנס, עמה היא סורגת כפפות למכירה בעיירה.
דרך הסיפור של מייקל ניתן ללמוד כי לאחר שרוז עוזבת את הבית עם אגנס, היא מתה בסופו של דבר בהוספיס למחוסרי כול בסאות'וורק, לונדון, בשנות ה-50 של המאה ה-20.
אגנס מונדי – אגנס היא שקטה ומהורהרת, סורגת כפפות עם רוז ומסייעת באחזקת הבית.
נדמה שהיא מתאהבת בשקט בג'רי וקופצת במהירות להגנתו.
עם זאת, סיפורו של מייקל מגלה כי עתידה של אגנס עגום.
סריגתה אינה מפרנסת אותה עם פתיחת המפעל לסריגים.
בשל תחושת האחריות ההורית שהיא חשה לרוז, היא עוזבת יחד איתה ללונדון, בנתקה כל קשר עם המשפחה, ומתה בנסיבות עגומות.
מייקל אוונס – מייקל אינו מופיע על הבמה כילד, אולם נוכחותו נרמזת על ידי הדמויות האחרות.
בתור ילד מייקל נראה מוקף באהבה מכל האחיות.
מייקל הבוגר, שמשמש מספר, אומר את שורותיו מצד הבמה, אם כי נוסף על תיאור המהלך על הבמה, הוא מגלה את עתידן של הדמויות במחזה.
ג'רי אוונס – ג'רי אוונס מתואר בתחילה כדמות שלילית ביותר, במיוחד מצד קייט, מכיוון שעזב את כריס לאחר שהביא איתה לעולם ילד מחוץ לנישואין.
אולם, עם הופעתו הראשונה במחזה, ג'רי נראה כגבר כובש, שבאמת ובתמים רוחש חיבה לכריס.
עבודתו הנוכחית כמוכר גרמופונים, ועבודתו הקודמת כמדריך ריקודים סלוניים, מייצגים את החופש שלו, בניגוד גמור לחיים של האחיות מונדי הקופאות על שמריהן.
הדבר נעשה בולט עוד יותר כאשר הוא עוזב את אירלנד להצטרף לבריגדות הבינלאומיות במלחמת האזרחים בספרד, עניין שקייט אינה מרוצה ממנו.
לאורך הסיפור של מייקל הקהל לומד כי ג'רי נותר עם צליעה לאחר שנפל מאופנוע בברצלונה.
בעוד יש לו רגשות רומנטיים כלפי כריס, ג'רי נראה נואה במיוחד לעבר אגנס, אם כי טיבם האמיתי של היחסים ביניהם מוטל בספק.
הקהל גם לומד שלג'רי משפחה נוספת בוויילס הנסתרת מן המשפחה, וכי כל הצעות הנישואין שלו לכריס לא היו אמיתיות.
מייקל המספר הבוגר מספר כי לאחר מותו של ג'רי בשנות ה-50, יצר עמו קשר אחיו החורג מדרום ויילס, אשר גילה כי לג'רי הייתה אישה ומספר בנים בעת התרחשות המחזה.
האב ג'ק – ג'ק הוא בשנות החמישים לחייו.
הוא עזב את הבית כאיש צעיר לעבוד במיסיון במושבת מצורעים באוגנדה.
מעבר לכך, הוא היה כומר קתולי בצבא הבריטי במזרח אפריקה במלחמת העולם הראשונה.
רוחשים לו כבוד רב בדניגול על עבודתו המיסיונרית המצורעים.
עם זאת, שובו הפתאומי לבליבג מסיבות שאינן ידועות סלל את הדרך לשינויים גדולים.
הוא מתקשה בזיכרון ושוכח לעיתים קרובות את שמות אחיותיו, או שהוא מבלבל אותן עם המשרת אוקאווה שעמו היה בקשרים קרובים.
ג'ק מפגין הערצה לאמונות הפגניות של הילידים באפריקה, ונראה שאיבד את אמונתו הקתולית, דבר אשר ייתכן שהיה הסיבה האמיתית לשליחתו הביתה.
זוהי דאגה גדולה עבור קייט, הדואגת למוניטין המשפחה.
ג'ק מתייחס למייקל כילד שבא מאהבה ולא כאל אחד מחוץ לנישואין, ואומר כי זהו דבר מקובל באוגנדה.
בסצנה לקראת סוף המחזה הוא מחליף את הכובע המשולש הקולוניאלי הבריטי, מתנה מן המושל הבריטי, בכובע פשוט יותר של ג'רי.
ג'ק הופך את ההחלפה לטקס פגני, תוך שהוא מתייחס לאוגנדה כאל ביתו.
זהו ג'רי שעכשיו נוסע לחוץ לארץ בחפשו הרפתקה, בעוד ג'ק קונה שביתה חזרה במולדתו.
האב ג'ק נרפא מהמלריה ומהבלבול, אולם מייקל מספר כי הוא מת מהתקף לב זמן קצר לאחר אירועי המחזה.
המחזה עלה לראשונה בתיאטרון אבי בדבלין בשנת 1990. הוא עבר לתיאטרון הלאומי של לונדון ב-1991, שם זכה בפרס לורנס אוליבייה למחזה החדש הטוב ביותר, ומיד לאחר מכן לברודוויי, שם זכה בפרס טוני למחזה הטוב ביותר, כמו גם במועמדות לפרס דרמה דסק למחזה יוצא מן הכלל.
צוות השחקנים המקורי של ברודוויי כלל את רוזלין לינהאן בתפקיד קייט, דרלה מלוי בתפקיד מגי, בריד ני נכטיין בתפקיד רוז, בריד ברנן בתפקיד אגנס, שגם זכתה בפרס טוני על משחקה, קתרין ביירן בתפקיד כריס, ג'רארד מקסורלי בתפקיד מייקל, רוברט גווילים בתפקיד ג'רי אוונס ודונל דונלי בתפקיד האב ג'ק.
המחזה הוצג לאחר מכן בהפקות נוספות באירלנד, בלונדון ובניו יורק.
תיאטרון הבימה העלה עיבוד עברי למחזה בשנת 1994 פרי תרגומו של דן אלמגור ובבימויו של עידו ריקלין.
רוקדים בלונאסה עובד לקולנוע בשנת 1998 בכיכובה של מריל סטריפ כקייט מונדי ובבימויו של פאט אוקונור.
הסרט זכה בפרס האירי לקולנוע ולטלוויזיה בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר, פרס שקטפה בריד ברנן.
רוקאס סטנולביצ'יוס (בליטאית: Rokas Stanulevičius; נולד ב-2 באוקטובר 1994) הוא כדורגלן ליטאי המשחק בקורק סיטי.
הקשר שיחק בישראל בעירוני קריית שמונה ובהפועל נצרת עילית.
סטנולביצ'יוס התחיל את הקריירה שלו באקרנאס.
ב-5 באפריל 2011 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1–1 נגד סקונטו ריגה במסגרת הגביע הבלטי.
כעבור שנה ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בתיקו 1–1 נגד באנגה.
בעונת הפך סטנולביצ'יוס לשחקן הרכב ראשון.
הוא סיים את העונה עם 30 הופעות ו-2 שערים, אך בתום העונה הקבוצה התפרקה וסטנולביצ'יוס קיבל בחזרה את כרטיס השחקן שלו.
ב-3 בינואר 2016 חתם בעירוני קריית שמונה מליגת העל.
התכנון המקורי של ראשי המועדון היה להחתים את השחקן ולהשאילו, אך בסופו של דבר הוחלט כי סטנולביצ'יוס יישאר במועדון.
בקיץ הושאל להפועל נצרת עילית מהליגה הלאומית.
ב-29 ביוני 2017 חתם במכבי הרצליה.
אחרי כשנה וחצי כשחקן חופשי, ב-29 באפריל 2019 חתם בפוניבז'.
ב-15 בפברואר חתם בדז'יוגאס טלז.
ביולי חתם בקורק סיטי מליגת העל האירית.
ב-9 באוקטובר 2015 ערך סטנולביצ'יוס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ליטא הצעירה בהפסד 0–3 לאירלנד.
ז'וזה ויטור רוקה ג'וניור (בפורטוגזית: José Vítor Roque Jr., נולד ב-31 באוקטובר 1976 בסנטה ריטה דו ספוקאי שבברזיל) הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת הבלם, וכיום מאמן קבוצת איטואנו.
רוקה ג'וניור זכה עם נבחרת ברזיל במונדיאל 2002 ובגביע הקונפדרציות 2005, ולזכותו זכיות עם מילאן בליגת האלופות ועם פלמיירס בקופה ליברטדורס.
רוקה ג'וניור החל את קריירת הבוגרים בקבוצת סנטאריטנסה הברזילאית, ממנה עבר לקבוצת סאו ז'וזה.
בשנת 1995 החל רוקה ג'וניור פרק ארוך בפלמיירס, שם שיחק חמש עונות ברציפות, הפך לדמות נערצת, וזכה בתארים רבים.
התואר הראשון בו זכה רוקה ג'וניור בפלמיירס היה באליפות סאו פאולו בכדורגל בשנת 1996. בשנת 1998 זכה רוקה ג'וניור בגביע מרקוסור לאחר ניצחון בשלושה מפגשים על קרוזיירו, בהם הבקיע רוקה ג'וניור שער אחד, ובגביע הברזילאי, גם שם גברה פלמיירס על קרוזיירו.
ובשנת 1999 זכה רוקה ג'וניור עם פלמיירס בקופה ליברטדורס, לאחר ניצחון בבעיטות הכרעה על דפורטיבו קאלי, בו הבקיע רוקה ג'וניור את הפנדל שלו.
בשנת 2000 זכה רוקה ג'וניור עם פלמיירס בטורניר ריו-סאו פאולו.
לאור הצלחתו של רוקה ג'וניור בפלמיירס, הוא הוחתם בשנת 2000 על חוזה במילאן.
רוקה ג'וניור לא השתלב היטב במילאן ומיעט יחסית להופיע עקב ריבוי פציעות, אך בעונת 2002/03 זכה עם מילאן בליגת האלופות לאחר ניצחון במשחק הגמר על יובנטוס בבעיטות הכרעה.
רוקה ג'וניור החליף בגמר זה בדקה ה-66 את אלסנדרו קוסטקורטה, אך נפצע בעצמו במהלך ההארכה, לאחר שמילאן סיימה את מכסת החילופים שלה, ולכן מילאן שיחקה מספר דקות בעשרה שחקנים.
באותה עונה, זכה רוקה ג'וניור גם בגביע האיטלקי, לאחר ניצחון במפגש כפול על רומא.
בעונת 2003/04 הושאל רוקה ג'וניור ממילאן ללידס יונייטד, ובהופעת הבכורה שלו מול בירמינגהאם הורחק בכרטיס אדום.
הגנת הקבוצה עם רוקה ג'וניור הרבתה לספוג, ועל אף שהבקיע צמד בהפסד 3-2 למנצ'סטר יונייטד בגביע וורת'ינגטון, הקריירה שלו בלידס הייתה קצרה והוא עזב את הקבוצה כעבור חצי עונה.
במחצית השנייה של עונת 2003/04 הושאל רוקה ג'וניור לסיינה האיטלקית, שם ערך חמש הופעות ליגה.
בקיץ 2004 חתם רוקה ג'וניור בבאייר לברקוזן הגרמנית, ובעונתו הראשונה בקבוצה, 2004/05 סיים במקום השישי בבונדסליגה, כאשר הוא היה חלק מהגנה שכללה את דייגו פלסנטה, ז'ואן וינס נובוטני.
בעונת 2005/06 סיימו רוקה ג'וניור ובאייר לברקוזן במקום החמישי בבונדסליגה.
בעונת 2006/07 ערך רוקה ג'וניור הופעה אחת בלבד בליגה, ובתום עונה זו עזב את באייר לברקוזן וחתם בדיסבורג, העולה החדשה לבונדסליגה.
הוא שיחק שם שנה אחת, אך צבר בה ארבע הופעות ליגה בלבד, והקבוצה נשרה בחזרה אל הבונדסליגה השנייה.
בקיץ 2008 חתם רוקה ג'וניור באל רייאן הקטרית, אך לאחר שערך בה שלושה משחקים, הושאל למועדון שבו עלה לגדולות, פלמיירס.
רוקה ג'וניור סיים את עונת 2008 בפלמיירס, והוסיף עמה זכייה באליפות סאו פאולו בכדורגל, בפעם השנייה בקריירה שלו.
לאחר זכייה זו, רוקה ג'וניור היה שחקן חופשי למשך תקופה ארוכה, ובשנת 2010 חתם באיטואנו הברזילאית, שם ערך שמונה הופעות והבקיע שער אחד, ולבסוף פרש ממשחק פעיל.
רוקה ג'וניור החל לשחק בנבחרת ברזיל בשנת 1999. כעבור שנתיים השתתף עם נבחרת ברזיל בקופה אמריקה 2001, ממנה הודחה ברזיל ברבע הגמר על ידי נבחרת הונדורס.
בשנת 2002, על אף שלא הרבה לשחק במדי מילאן, היה רוקה ג'וניור חלק חשוב בזכייה של ברזיל במונדיאל 2002, כאשר פתח בשישה משחקים, שבהם שיחק את מלוא הדקות, לרבות משחק הגמר, בו ניצחה ברזיל 2-0 את נבחרת גרמניה.
רוקה ג'וניור היה בגמר זה חלק מהגנת ברזל ברזילאית שכללה גם את חברו למילאן דאז קאפו, את אדמילסון ואת לוסיו.
בשנת 2005 רוקה ג'וניור זכה עם נבחרת ברזיל בגביע הקונפדרציות 2005, לאחר ניצחון 4-1 בגמר על נבחרת ארגנטינה, בו שיחק רוקה ג'וניור 90 דקות.
רוקה ג'וניור היה אמור להיות מזומן גם למונדיאל 2006, אך נופה מהסגל עקב פציעה.
בשנת 2007 ערך את הופעתו הבינלאומית האחרונה, ולזכותו 48 הופעות ושני שערים במדים הלאומיים.
רוקדת בחשכה (בדנית: Danser i mørket) הוא סרט מלודרמטי מוזיקלי דני משנת 2000 בשפה האנגלית, שנכתב ובוים על ידי לארס פון טרייר.
בסרט מככבת המוזיקאית האיסלנדית ביורק כמהגרת חולמנית ועובדת מפעל הסובלת מניוון בעיניים, שחוסכת לשלם עבור ניתוח לבנה הצעיר שימנע ממנו את אותו הגורל.
בסרט מככבים גם קתרין דנב, דייוויד מורס, פיטר סטורמייר, קארה סימור וג'ואל גריי.
פסקול הסרט, שהופץ כאלבום Selmasongs, נכתב בעיקר על ידי ביורק, אך מספר שירים נעשו בעזרתו של מארק בל והמילים נכתבו מאת פון טרייר וסיון .
שלושה שירים מתוך 'צלילי המוזיקה' של רוג'רס והמרשטיין הושמעו אף הם בסרט.
זהו הסרט השלישי ב"טרילוגיית לב הזהב" של פון טרייר; שני הסרטים האחרים הם 'לשבור את הגלים' (1996) ו-The Idiots (1998).
הסרט היה הפקה משותפת בינלאומית בין חברות שמקורן בשלוש עשרה מדינות ואזורים: דנמרק, פינלנד, צרפת, גרמניה, איסלנד, הולנד, נורווגיה, שוודיה, בריטניה הוא צולם באופן ידני, והושפע מעט ממראה הדוגמה 95.
הקרנת הבכורה של רוקדת בחשכה הייתה בפסטיבל קאן לשנת 2000. הסרט זכה בפרס דקל הזהב, יחד עם פרס השחקנית הטובה ביותר עבור ביורק.
השיר "ראיתי את הכל" , עם תום יורק, הועמד לפרס האוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר, אך הפסיד ל"דברים השתנו" של בוב דילן מ"וונדר בויז" .
לסרט ביקורות מגוונות, חלקן לועגות לו כמלודרמטי וחלקן משבחות אותו כמרגש מאוד וחדשני.
הסרט הופיע בהמשך על מספר רשימות של מיטב סרטי שנות האלפיים.
במדינת וושינגטון בשנת 1964, סלמה ג'זקובה, מהגרת צ'כית, היגרה לארצות הברית עם בנה, ג'ין ג'ז'ק.
הם חיים חיי עוני כשסלמה עובדת במפעל עם חברתה הטובה קתי, אותה היא מכנה קוואלדה.
היא שוכרת קרוואן כבית בשטח של שוטר העיירה ביל יוסטון ואשתו לינדה.
היא נעקבת על ידי ג'ף הביישן אך העקבי, שעובד גם הוא במפעל.
לסלמה יש מחלה של ניוון עיניים והיא מאבדת את ראייתה.
היא חוסכת כדי לשלם עבור ניתוח לבנה שימנע ממנו מלאבד את ראייתו.
היא גם משתתפת בחזרות להפקה של "צלילי המוזיקה" ויוצאת עם קאת'י לקולנוע המקומי שם הם צופים יחד במחזות זמר הוליוודיים גדולים, כאשר קוואלדה מתארת לסלמה אותם.
בחייה היומיומיים, סלמה נוטה לחלום בהקיץ.
לא במאוחר, ג'ף וקוואלדה מתחילים להבין כי סלמה בקושי יכולה לראות כלל.
בנוסף, ביל מגלה לסלמה שאשתו החומרנית לינדה מבזבזת יותר מהשכר שמקבל, והבנק הולך לעקל את ביתו.
כדי לנחם את ביל, סלמה חושפת את מצב עיניה, בתקווה שיחד יכולו לשמור אחד את סודו של השני.
לאחר מכן ביל מסתתר בפינת הבית של סלמה, בידיעה שהיא לא יכולה לראות אותו, ומתבונן בה כשהיא מכניסה סכום כסף לקופסת המטבח שלה.
למחרת, לאחר ששברה את המכונה שלה בלילה הקודם בגלל חוסר תשומת לב, סלמה מפוטרת מעבודתה.
כשהיא חוזרת הביתה לשים את שכרה האחרון בכלי היא מגלה שהוא ריק; היא הולכת לדירה שממול לדווח על הגנבה לביל ולינדה, אך שומעת את לינדה מדברת כיצד ביל הביא הביתה את הכספת שלהם כדי לספור את חסכונותיהם.
בידיעה שביל מרושש וכי הכסף שהוא סופר חייב להיות שלה, היא מתעמתת איתו ומנסה לקחת חזרה את הכסף.
הוא מכוון עליה אקדח, ובמאבק איתה הוא נפצע.
לינדה רצה לקרוא למשטרה בפקודתו של ביל.
לאחר מכן, ביל מתחנן לסלמה שתנטול את חייו, ואומר לה שזו תהיה הדרך היחידה שהיא תוכל להשיב את הכסף שגנב ממנה.
סלמה יורה בו כמה פעמים, אך בגלל העיוורון שלה מצליחה רק לפצוע את ביל יותר.
בסופו של דבר היא גואלת אותו מייסוריו ומכה בראשו עם הכספת.
סלמה נכנסת חולמת בהקיץ ומדמיינת כי גופתו של ביל קמה ורוקדת איתה באיטיות, דוחקת בה לרוץ לחופשי.
היא עושה זאת, ולוקחת את הכסף למכון לעיוורים כדי לשלם על הניתוח לבנה לפני שהמשטרה תוכל לקחת את הכסף ממנה.
סלמה נתפסת ובסופו של דבר מועמדת לדין.
שם היא נקשרת כאוהדת קומוניסטית ורוצחת.
למרות שהיא מדברת אמת על המצב כמיטב יכולה, היא מסרבת לחשוף את סודו של ביל באומרה שהיא הבטיחה שלא תעשה זאת.
בנוסף, כאשר טענה כי הסיבה שלא היה לה כסף היא הכספים ששלחה לאביה בצ'כוסלובקיה, טענה זו הוכחה כשקר, והיא הורשעה ונענשה בעונש מוות.
קוואלדה וג'ף בסופו של דבר הרכיבו את חלקי הפאזל והחזירו את כספה של סלמה, והשתמשו בהם במקום עבור עורך דין שיוכל לשחרר אותה.
סלמה מתעצבנת ומסרבת לקבל את עורך הדין, בוחרת לקבל את עונש המוות במקום לתת לבנה להתעוור, אך היא מבולבלת עמוקות כשהיא ממתינה למותה.
למרות שסוהרת סימפתית בשם ברנדה מנסה לנחם אותה, הפקידים האחרים להוטים לראות אותה מוצאת להורג.
ברנדה מעודדת את סלמה ללכת.
על הגרדום היא נבעתת, כך שהיא חייבת להיות קשורה ללוח.
ההיסטריה שלה גואה כשמכסים את פניה ובכך ההוצאה להורג מתעכבת.
סלמה מתחילה לבכות בהיסטריה וברנדה בוכה איתה, אבל קוואלדה ממהרת להודיע לה שהניתוח עבר בהצלחה ושג'ין יוכל לראות.
בהקלה, סלמה שרה את השיר האחרון על הגרדום בלי ליווי מוזיקלי, ונתלית לפני שהיא מסיימת אותו.
השחקנית ביורק, הידועה בעיקר כמלחינה עכשווית, שיחקה לעיתים רחוקות עד אז, ותיארה את תהליך הכנת הסרט הזה ככל כך תובע רגשית כך שהיא לא תשחק בשום סרט שוב (אם כי בשנת 2005 היא הופיעה באיפוק הציור של מתיו בארני).
דנב ואחרים תיארו את הביצוע שלה כיותר רגשי מאשר באמת משחק.
ביורק אמרה כי זו אי הבנה שהיא דחתה הצעות משחק נוספות כתוצאה מהסרט; אם כבר, היא מעולם לא רצתה לשחק אלא שיחקה במיוחד עבור לארס פון טרייר.
החלקים המוזיקליים צולמו במקביל עם יותר ממאה מצלמות דיגיטליות כך שניתן יהיה לתפוס זוויות רבות של ההופעה ולערוך אותן מאוחר יותר, ובכך לקצר את לוח הזמנים של הצילומים.
באוקטובר 2017, ביורק פרסמה בעמוד הפייסבוק שלה כי הוטרדה מינית על ידי "במאי קולנוע דני איתו עבדה".
הלוס אנג'לס טיימס מצא ראיות שמזהות אותו כלארס פון טרייר.
פון טרייר דחה את הטענה של ביורק כי הטריד אותה מינית במהלך יצירת הסרט רוקדת בחשכה, ואמר כי "זה לא היה המקרה.
זה שאנחנו בהחלט לא חברים, זו עובדה", ליומון הדני Jyllands-Posten במהדורה המקוונת שלו.
פיטר אלבאק ג'נסן, המפיק של רוקדת בחשכה, אמר לג'ילנדס-פוסטן כי "עד כמה שזכור לי אנחנו [לארס פון טרייר ואני] היינו הקורבנות.
האישה הזאת הייתה חזקה מלארס פון טרייר ממני והחברה שלנו יחד.
היא הכתיבה את כל מה שנעשה ועמדה לבטל סרט בשווי של 100 מיליון קרונות [16 מיליון דולר]." לאחר הצהרתו של פון טרייר, ביורק הסבירה את הפרטים על אירוע זה באומרה:
מנהלה של ביורק, דרק בירקט, האשים את מעשיו של פון טרייר בעבר, וקבע:
רוקאי היא שפה פורמוזנית המדוברת על ידי אנשי הרוקאי בטאיוואן.
השפה היא בת למשפחת השפות האוסטרונזיות.
שפת הרוקאי כוללת שישה ניבים: בודאי, לבואן, מאגה, מנטאוראן, תנאן וטונה.
מספר הדוברים של ששת הניבים הרוקאיים מוערך בכ-10,000, חלקם חד-לשוניים.
שפת הרוקאי היא ייחודית בהיותה השפה הפורמוזנית היחידה ללא מערכת מיקוד אוסטרונזית.
"רוקדת" הוא אלבום האולפן השני של הזמרת הישראלית אניה בוקשטיין.
האלבום יצא לאור ב-5 בספטמבר 2017, על ידי חברת התקליטים NMC.
את האלבום הפיקו מפיקים שונים, בהם יונתן גולדשטיין, עופר ניסים ובוקשטיין עצמה.
מתוך האלבום שבעה סינגלים, בהם הלהיטים "הכל עוד לפני", שהגיע למקום ה-23 במצעד הפזמונים השנתי של רשת ג', ו"רוקדת", בהשתתפותו של המפיק עופר ניסים, שהגיע למקום ה-30 במצעדי הפזמונים השנתיים של כאן גימל וגלגלצ.
האלבום מתאפיין בעיקר במוזיקת פופ, אך משלב בתוכו גם אלמנטים של דאנס ומוזיקה אלקטרונית.
רוק רוסי היא מוזיקת רוק עם מילים בשפה הרוסית.
מקורו של הרוק הרוסי בברית המועצות בשנות ה-60 בהשפעה עולמית, בעיקר מוזיקת רוק מערב אירופית ואמריקאית, וגם משיר הבארד.
הרוק הרוסי הגיע לשיאו ופופולריות ההמונית בשנות ה-80, עקב היחלשות הצנזורה בברית המועצות; במהלך תקופה זו הופיעו להקות כמו קינו, אריה, אליסה, DDT, בראבו, נאוטילוס פומפיליוס ואחרות, להקות שכבר היו ידועות (כמו למשל משינה ורמני ואקווריום), החלו להוציא אלבומים רשמית.
הרוק הרוסי של המאה העשרים נחשב לעיתים קרובות כתנועה תרבותית אחת שיש לה כמה מאפיינים מוזיקליים, אסתטיים ואידאולוגיים משותפים.
במאה ה-20 ברוסיה ישנם כמעט כל הז'אנרים של מוזיקת רוק הנפוצה במדינות אחרות, וזו הסיבה ש "רוק רוסי" הפך למושג מעורפל יותר.
רוקה דלס מורוס (בקטלאנית: Roca dels Moros; בספרדית: Roca de los Moros, רוקה דה לוס מורוס; מילולית "סלע המורים") או גם מערות אל קוגול (בקטלאנית coves del Cogul) הוא אתר ארכאולוגי פרהיסטורי השוכן בתחומי המועצה המקומית ב בקהילה האוטונומית קטלוניה בצפון-מזרח ספרד.
מערות קוגול הן אחד האתרים הבולטים בציורי המערות של "אמנות הסלע הלבנטינית", ביטוי אמנותי יוצא דופן וייחודי של הפרהיסטוריה האירופאית.
האמנות התפשטה במהלך התקופה האפיפלאוליתית (לפני 10,000 עד 6,000 שנה) בכל הגזרה המזרחית של חצי האי האיברי, וכונתה, בניגוד לאמנות הסלע בצפון ספרד, אמנות לבנטינית.
בין הציורים יש גם דוגמאות ציוריות של החקלאים הראשונים.
המקום שימש כמקדש או מקום מכושף עבור האיברים והרומאים.
במקום יש מרכז מבקרים וניתן לבקר במקום.
הציורים התגלו על ידי כומר היישוב אל קוגול, רמון אוגט (Ramon Huguet), בשנת 1908, אך מי שפרסם אותם כתגלית בעלת ערך רב היה הגאוגרף והארכאולוג הקטלאני ספרי רוקפורט (Ceferí Rocafort).
גם הכומר וחוקר המערות הצרפתי הנודע אנרי בריי העריך אותם בשנת 1909 כעדות פרהיסטורית.
התייחסות נוספת לציורים הייתה בספר שכתב חואן קברה (Joan Cabré) על אמנות הסלע בספרד (El arte rupestre en España) ב-1914.
45 הדמויות של הרוקה דלס מורוס מהווים מינימום של שמונה קומפוזיציות המייצגות בעיקרון סצנות של חיות בר וציד.
מתוך 45 הדמויות, 7 חרוטות באבן ו-38 צבועות באדום בהיר, שחור ואדום כהה.
סצנת הריקוד היא המפורסמת ביותר.
יש תשע נשים הרוקדות בזוגות, חלקן צבועות בשחור ואחרות באדום; הן לובשות חצאיות ארוכות ורוקדות סביב דמות גברית עם פאלוס גדול באופן חריג.
הדמות הגברית מיוצגת כמעט בכל אמנות הרוק הלבנטינית.
יחד עם בני אדם ישנם בעלי חיים שונים, ציורים סכמטיים, כמו גם 250 סימנים חקוקים של ב וכתובות בלטינית של רומאים, שאחת מהן היא נדר, מה שמעיד כי המקום שימש כמקדש עד התקופה האיברית והרומאית.
ביולי 1998 נכללו מערות אל קוגול באתר המורשת העולמית "אמנות הסלע באגן הים התיכון באיבריה" של ארגון אונסק"ו.
אתר זה הוא מקבץ של 758 אתרים בכל מזרח ספרד, כשאתר מערות קוגול מזוהה במספר 021–874.
בסמוך לציורים ישנו בית קברות עם קברים ריקים שנחפרו בסלע הקרוי קברי סלדר (Tombes del Saladar).
"רוקדת" הוא שיר של אניה בוקשטיין ועופר ניסים אשר יצא לאור בשנת 2017 כחלק מהאלבום הנושא את שם זה.
השיר נכתב והולחן על ידי בוקשטיין ועבר עיבוד על ידי עופר ניסים ואסי טל.
בפוסט שכתבה בפייסבוק סיפרה בוקשטיין על השיר כי הוא "סיפור של הפוגה ממסע של חיפוש אהבה.
על לילה שמשכיח ומערפל כאב ובדידות.
על רגע שמתמסר לחוויה ולתנועה".
כמו כן סיפרה כי כתבה אותו בהשראת האנשים האהובים עליה ביותר.
באשר לשיתוף הפעולה עם עופר ניסים הוסיפה כי היא "מאוד מתרגשת לחשוף שיתוף פעולה עם אחת מאגדות המוזיקה הגדולות שצמחו כאן, אומן שטבע את חותמו על סצנת הלילה והמועדונים בארץ ובעולם".
בביקורת של האלבום כתב יוסי חרסונסקי על השיר:
הקליפ, שגרר תגובות חיוביות בסיקורים שונים שלו, כולל קטעי ריקוד על עמוד של בוקשטיין.
"רוקדים עם כוכבים" היא תוכנית מציאות, שמשודרת החל מ-14 בינואר 2006 בערוץ הטלוויזיה רוסיה-1. זוהי הגרסה הרוסית לתוכנית האנגלית Strictly Come Dancing, בהפקת ה-BBC.
התכנית מתעדת תחרות ריקודים בין מספר זוגות, המורכבים מרקדן מקצועי וידוען מתחום הבידור.
בכל פרק מבצעים הזוגות ריקוד אותו תרגלו, ולאחר הביצוע חבר השופטים מעניק ציונים.
במשדר הבא של התוכנית מתחילה ההצבעה על ידי הצופים - בשיחת טלפון או בשליחת מסרונים.
הצבעות הצופים משוקללות עם ציוני חבר השופטים, והזוג עם הציון המשוקלל הנמוך ביותר עוזב את התחרות.
בתוכנית הגמר של העונה נקבע הזוג המנצח.
כל הרקדניות והרקדנים המקצועיים הם חברים באיגוד הריקודים הרוסי (RTS), שנשיאו סטניסלב פופוב היה יו"ר חבר השופטים בשש העונות הראשונות של התכנית.
בעונה השביעית יו"ר חבר השופטים הייתה ילנה צ'ייקובסקאיה, בשמינית - אולג מנשיקוב, בתשיעית - סרגיי פילין.
בעונה העשירית הפך סטניסלב פופוב, שחזר לתוכנית, ליו"ר חבר המושבעים.
לא היה יושב ראש רשמי בעונות האחת עשרה והשתים עשרה.
מוֹבִיל עונות123456789101112 אנסטסיה זאבורוטניוק יורי ניקולאייב מקסים גלקין דריה זלטופולסקאיה גאריק מרטירוסיאן אנדריי מלאכוב
בשנת 2006 זכתה התוכנית בפרס TEFI בקטגוריה "תוכנית בידור: משחק".
התוכנית "ההבדל הגדול" כללה מערכון פרודי על התחרות.
אולגה וסרגיי קונובלצב, סגני אלופי רוסיה ומחזיקי גביע אליפות אירופה הופיעו בכל פרק בעונה הרביעית.
במהלך עונה 4 היה צורך לבצע שינויים בהרכב משתתפי התוכנית, בשל העובדה שכמה מהם סירבו להופיע מסיבות אישיות.
לתוכנית הייתה גרסת "קרח" - "רוקדים על הקרח".
סרגיי לזרב, לרה קודריאבצבה, אנטולי ז'ורבליוב ויוליה סביצ'בה לקחו חלק הן ב"רוקדים עם כוכבים" והן ב"רוקדים על הקרח".
הזוכים בעונה הראשונה השתתפו באירוויזיון לרוקדים 2007.
רוקדים עם כוכבים היא תוכנית מציאות אמריקאית שעלתה לאוויר בשנת 2005. נכון לשנת 2024, עלו לתוכנית 33 עונות.
פורמט התוכנית מבוסס על התוכנית הבריטית "Strictly Come Dancing" של ה-BBC ומורכב מידוענים המתחרים בתחרות ריקודים סלוניים לצד רקדן מקצועי.
לתוכנית קיימת גרסה ישראלית – רוקדים עם כוכבים ששודרה בשנים 2005–2012 במסגרת שידורי הזכיינית "רשת" בערוץ 2, ושוב החל מפברואר 2022 בערוץ קשת 12.
ב-8 באפריל 2022, הוכרזה החל מהעונה ה-31, "רוקדים עם כוכבים" תעבור מ-ABC לדיסני+.
במאי 2023 פורסם כי התוכנית תשוב להיות משודרת ברשת ABC.
באוקטובר 2024, התוכנית חשפה לראשונה את נתוני הצבעות הקהל לאחר 33 עונות שבהן נשמרו הנתונים בסוד.
גרין, ג'ולי סוקאש, דונה בארד, לויס הרימן, בריאן סיפ, ג'יימס מקינון, טייסון פונטיין ואנג'לה מוס
רוקדים עם כוכבים היא תוכנית מציאות ישראלית.
הפורמט שלה לקוח מהתוכנית הבריטית "Strictly Come Dancing" של רשת BBC, ושמה נלקח מן הגרסה האמריקאית "Dancing with the Stars".
בשנים 2005–2012 שודרה התוכנית במסגרת שידורי "רשת" בערוץ 2.
בפברואר 2022 עלתה לשידור העונה הראשונה של התוכנית בקשת 12, במאי 2023 עלתה לשידור העונה השנייה, במאי 2024 שודרה העונה השלישית ובמאי 2025 עלתה לשידור העונה הרביעית.
השופטים עוקבים אחר תחרות ציוותים של מספר זוגות, המורכבים מרקדן מקצועי ומאדם מוכר וחסר ניסיון בריקודים סלוניים, אשר מתחרים על התואר "מלך ומלכת רחבת הריקודים".
הזוג שקיבל את הניקוד הנמוך ביותר באותו השבוע, על סמך שקלול ניקוד השופטים והצבעות הקהל בבית (באופן שווה), מודח מהתוכנית וכך עד לזוג שנותר אחרון בתוכנית, שהוא "הזוג הזוכה".
לוסי איוב (עונות 1–) : מנחת טלוויזיה, דיגיטל ורדיו ושחקנית.
אסי עזר (אורח בעונה 1; עונה 2 [החל משלב הלייבים]) – מנחה טלוויזיה ובמאי.
אלי מזרחי (עונות 1–) : רקדן, כוריאוגרף ושופט ריקודים בינלאומי.
שופט התוכנית בעבר, בגרסתה הקודמת.
אנה ארונוב (עונות 1–) : רקדנית, שחקנית וכוריאוגרפית.
דוד דביר (עונות 1–) : רקדן וכוריאוגרף.
רונה-לי שמעון (עונות 1–2) : שחקנית, רקדנית וזמרת.
לאה ינאי (עונות 3–) : רקדנית וכוריאוגרפית בין-לאומית.
שנהטקסקטגוריהמועמדותתוצאהמקור2022 עונה ראשונה 2023 תוכנית מציאות (ריאליטי)עונה ראשונה 2024 (ריאליטי)עונה שנייהדני בר שי, ריקי דלאל 2025פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2024תוכנית מציאות (ריאליטי)"רוקדים עם כוכבים" · עונה 3
רוקאס יוקובאיטיס (בליטאית: Rokas Jokubaitis; נולד ב-19 בנובמבר 2000) הוא כדורסלן ליטאי המשחק בעמדת הרכז בבאיירן מינכן מליגת העל הגרמנית והיורוליג.
הוא החל לשחק כדורסל בבית הספר לכדורסל ולאדס קנאשיוס בקלייפדה לפני שעבר לאקדמיית הנוער של ז'לגיריס קובנה.
ב-2018 נבחר לחמישיית הטורניר בטורניר קובנה של טורניר הדור הבא של יורוליג בסקטבול לאחר שהעמיד ממוצעים של 15 נקודות ו-8.3 אסיסטים למשחק והוביל את ז'לגיריס למקום השלישי.
ב-9 בינואר 2018 קלע יוקובאיטיס שיא קריירה של 31 נקודות במדי ז'לגיריס-2, קבוצת המילואים של ז'לגיריס קובנה, במשחק ידידות מתוקשר נגד פרינאו פרינאי בהובלת לאמלו בול.
ב-5 במאי הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של ז'לגיריס, במשחק האחרון של העונה הסדירה בליגה הליטאית נגד פיאנו ז'וואיגז'דש.