tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
+פרסתאריך הטקסקטגוריההזוכהתוצאהפסטיבל הסרטים הבין-לאומי סן סבסטיאן30 לספטמבר 2023מעטפת הזהב ציפורניים Fingernailsמועמדפסטיבל הסרטים BFI בלונדון15 לאוקטובר 2023הסרט הטובציפורניים
Fingernailsמועמדתחרות הסרטים הבינלאומית של סן פאולו1 לנובמבר 2023תחרות במאים חדשים קריסטוס ניקו
Christos Nikouמועמדפסטיבל הסרטים של סלוניקי12 לנובמבר 2023תחרות בינלאומית ציפורניים Fingernailsעוד לא נקבע
ציפי לביא (נולדה ב-26 בינואר 2000) היא אקטיביסטית פמיניסטית חרדית.
לביא נולדה וגדלה בירושלים למשפחה חרדית חסידית, בת שביעית מתוך 12. היא למדה בבית ספר חסידי (גור) ובסמינר חסידי (סטריקוב) בירושלים.
לאחר מכן סיימה לימודי תעודה במעלה - בית הספר לקולנוע ולטלוויזיה.
ביולי 2022 הקימה את התא החרדי במפלגת יש עתיד.
ב-2022 הצטרפה לתנועת נבחרות - תנועה פוליטית חרדית פמיניסטית למען ייצוג פוליטי וזכויות לאישה החרדית, וניהלה את קשרי הממשל של התנועה.
בין השאר הובילה את קמפיין שרה שנירר - על מנת לעודד פמיניזם חרדי.
בנוסף פעלה נגד הפרדה מגדרית במרחב הציבורי.
באוגוסט 2023 הייתה ממובילות המאבק נגד השר מאיר פרוש לאחר שאישר לרב אליעזר ברלנד, שהורשע בביצוע עבירות מין, להדליק מדורה בל"ג בעומר בהר מירון.
כמו כן הייתה מיוזמות ומארגנות המחאה נגדו, מול ביתו, כשניסה לעזור לברלנד לבטל את איסור הכניסה לאוקראינה ("ויזה שחורה") שנגזר על ברלנד.
במאי 2024 החלה לשמש כמקדמת המדיניות של עמותת עתים.
בשנת 2024 נבחרה לביא לרשימת 100 המשפיעים של כלכליסט בקטגוריית "משפיעניות חרדיות", לצד דמויות מובילות בתקשורת החרדית.
ציפי לנדאו (נולדה ב-1963) היא אמנית ואשת חינוך ישראלית.
לנדאו סיימה תואר ראשון בתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב ותואר השני באמנות ב בניו-יורק.
בשנת 2010 סיימה דוקטורט בתחום החינוך באנגליה.
לנדאו ניהלה את בית הספר בלפור בתל אביב ואת תיכון אלון ברמת גן.
היא מכהנת כיו"ר הוועד המנהל של מוזיאון נחום גוטמן לאמנות, חברת מועצת קרן וולף למצוינות, חברת הנהלה בשנקר וחברה ב.
2012 - גלריה נלי אמן, גורדון, תל אביב.
2006 - גלריית קסטרא, מרכז אמנויות קסטרא, חיפה.
2004 - המשכן לאמנויות הבמה תל אביב.
1999 - אגודת הציירים והפסלים בתל אביב.
1999 - המוזיאון העירוני בנהריה.
1998 - גלריית הספרייה, אוניברסיטת בר-אילן
1997 - גלריה נלי אמן, גורדון, תל אביב
1993 - המשכן לאמנות בית מאירוב בחולון
1992 - היכל התרבות בנתניה
1990 - גלריית האוניברסיטה, Pratt Institute, ניו-יורק, ארצות הברית
2024 - תערוכה האמנות הישראלית ה-23, בית בנק הפועלים
2023 - תערוכה קבוצתית, בית תרבות סביון
2004–2012 - תערוכת תרומה לקרן למלחמה באיידס, בית בנק הפועלים, ת"א.
2004 - המשכן לאמנות בית מאירוב - חולון.
2003 - מוזיאון השפלה, כפר מנחם.
1999–2003 - תערוכות תרומה לקרן למלחמה באיידס, בית הילה ורני רהב, סביון
1991 - אגודת הציירים והפסלים, ישראל
1988 - גלריה שולמית, רח' גורדון, תל אביב
1987 - תערוכת ציורי מיניאטורה בינלאומית, טורונטו, קנדה
1985 - תערוכת ציור ע"ש קוסונוגי, גלריית אגודת הציירים בתל אביב
ציפי הראל (נולדה ב-13 באוקטובר 1959) היא סופרת ומשוררת ישראלית, עורכת ספרים ומעצבת גרפית.
הראל פרסמה ארבעה ספרים, ערכה מספר אנתולוגיות ספרותיות, ופיתחה יחידות לימוד בספרות ובשירה, ביניהן עבור תוכנית הקשר הרב דורי בשיתוף אנו – מוזיאון העם היהודי ועבור משרד החינוך.
הראל נולדה וגדלה ברמת גן.
בנערותה הייתה חברה בתנועת הנוער העובד והלומד ובהמשך הצטרפה לגרעין נח"ל.
לאחר שירותה הצבאי למדה פילוסופיה לתואר ראשון באוניברסיטת בן-גוריון.
בהמשך למדה ב לתואר ראשון במדעי החברה (פסיכולוגיה וסוציולוגיה) ולתעודת הוראה בפסיכולוגיה, והמשיכה בלימודים לתואר שני בסוציולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
בנוסף ללימודיה האקדמאיים, התמחתה בלימודי LI-CBT – פסיכותרפיה ממוקדת מטרה, למדה צילום במסגרת לימודי חוץ של אוניברסיטת בן-גוריון, השתלמה בלימודי עריכת לשון וכן בעיצוב גרפי במכללת ג'ון ברייס.
מגיל צעיר עסקה הראל בכתיבה, בין השאר בהפקת עיתונים בית-ספריים בשיתוף ידיעות אחרונות ובפיתוח חוגים בעיתונאות ובכתיבה יוצרת לילדים ולנוער עבור מתנ"סים בעיריית גבעתיים.
בשנת 1999 כתבה לירחון ילדי טבע הדברים.
הראל פרסמה לראשונה משיריה באסופת השירים "אנתולוגיה חדשה" שיצאה לאור בשנת 1981 בהוצאת "תגא".
בתה רוֹני, בוגרת תעשייה וניהול.
בנה הבכור, נִיב, שוחר מתמטיקה ומדעי המחשב, נפטר בגיל 35.
הגשם אינו ממציא סיפורים – פרוזה, הוצאת נצר, 2024.
קווים ונקודות – מחזור שירה, הוצאת עמדה, 2021.
יללות ונביחות – שירים וצילומים, הוצאת פיוטית, 2019.
איך זה שהמים שקטים – שירים, הוצאת פיוטית, 2017.
במילים אלו מתארת הפובליציסטית שושנה ויג את הספר "הגשם אינו ממציא סיפורים":"המאפיין המשותף לסיפורים הוא הדינמיקה ביחסי נשים-גברים – הן בממד האישי של מערכות היחסים שבינה לבינו והן בממד החברתי-מגדרי.
דמויות הנשים בסיפורים חושפות את זהותן האישית והחברתית; זהו תהליך בירור עצמי מתוך מודעוּת והתבוננות אמיצה על הכוחות הפנימיים הפועלים בנו, וחקירה הכרתית של נשים בעלות אמירה ועוצמה ייחודית...
סגנון כתיבתה של הראל סוריאליסטי וסימבולי - היא חוצה את גבולות הדמיון ומשלבת בעלילות מראות פנטסטיים מפתיעים." — שושנה ויג, אפריל 2024
הסופר ומבקר הספרות רן יגיל מתאר כך את שירתה של הראל בספר "קווים נקודות":"באיזו עדינות ארוטית נפלאה כותבת הראל את מחזור האהבה הזה המחולק לשלושה: "כמעט…", "דז'ה וו" (כבר נראה), "מעולם לא…".
מתוך השירים האלה עולה כל הזמן התחושה כי האהבה היא דבר יקר ערך וחמקמק, רגע אחד היא שם ואחר כך כבר לא, ושוב גחה לה ממקום איניודע: במציאות, בזיכרון.
כמו ברומן האהבה הגדול של לואי אראגון "אורליין", שבו עיקר היופי הוא בתיאור פיוטי עדין של האהבה הנידפת, הטרגית הלא-אפשרית – הסיפור המיתי הגדול של הספרות הצרפתית.
לא לחינם אפוא כותרות השערים בספר זה הן בצרפתית, ושמות השירים מצויים דווקא בתחתית העמוד ולא בראשו: קודם תחווה את השיר הארוטי ואז תסכמו בשורה תחתונה אם בכלל תוכל – כמה מקורי, אישי וחגיגי." — רן יגיל, ספטמבר 2021
במאמר הגות "פני השיר כפני הכלב" שכתבה ד"ר נורית צדרבוים על הספר "יללות ונביחות", היא מתארת:"יללות ונביחות הן קולות – שפת הדיבור של כלבים וחתולים, ואילו בספר זה, בוחרת המשוררת להשתמש בקולם כדי להשמיע את קולה.
הכלבים והחתולים זוכים כאן למעמד מכובד.
לכאורה נראה שהם 'גיבורי הסיפור' - הם משמיעים את קולם, מדברים מנקודת מבטם ואף משולבים בצילומים מקוריים, אך למעשה משמשים מעין מסכה.
מאוסקר ויילד למדנו ש'תן לבן אדם מסכה ויאמר לך את כל האמת'.
המסכה בדמות בעלי חיים אלה משמשת כמראה מטאפורית שדרכה מציגה המשוררת את הווייתה, אמירותיה ואמיתותיה." — ד"ר נורית צדרבוים, ספטמבר 2019 / מרץ 2024
העולם של אתמול – אנתולוגיה של סיפורים קצרים, הוצאת כתב, 2022.
יקוד ב – כתב עת לספרות עברית, 2021.
בשבילי הבחירה – אנתולוגיה לשירה, הוצאת פיוטית, 2019.
שירה על שירה – אנתולוגיה לשירה ארספואטית, הוצאת פיוטית, 2016.
צלע מן האדם – אנתולוגיה לשירה, הוצאת פיוטית, 2016.
הולכים ומסתבכים – קובץ סיפורים קצרים, אינדיבוק, 2015.
זכויות יוצרות – אסופת יצירות ליום האישה הבינלאומי, הוצאת פיוטית, 2015.
סופי הדרכים – אנתולוגיה של סיפורים קצרים, הוצאת כתב, 2015.
רבות מיצירותיה הספרותיות של הראל פורסמו בכתבי עת מודפסים שונים, ביניהם: בגלל, עבריתון, בין סגול ובין תכלת, קול שירה אישה, וכן בעיתון הארץ.
בנוסף פורסמו יצירותיה בכתבי עת דיגיטליים ובאתרים לתרבות, ספרות ושירה, ביניהם: יקום תרבות, סלונט, מוטיב, ליריקה, בטאון לשירה.
בשנת 2015 זכה סיפורה "הקבצן" במקום השני בתחרות סיפורים קצרים של הוצאת כתב.
כמו כן כמה משיריה הולחנו
עד שנת 2012 עבדה הראל כמרצה למדעי החברה במכללות.
בין השנים 2007–2019 שימשה כמחנכת-מלווה בפרויקט לנערות בסיכון, מטעם עמותת בת-עמי ברשת עמל.
במקביל עסקה הראל לאורך שנים אלו בכתיבה ובעריכה אקדמית ופדגוגית, בין השאר עבור: היחידה לפיתוח תוכניות לימודים של בית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב, שירותי בריאות כללית, רשת עמל, משרד הכלכלה, תוכנית הקשר הרב דורי, אנו - מוזיאון העם היהודי.
בין עבודותיה: כתיבה ועריכה של תוכניות לימודים, חוברות ומערכי לימוד בתחומי דעת שונים ופיתוח יחידות לימוד,
הראל ערכה ועדכנה את תוכניות הלימודים הארציות לנוער ולמבוגרים במנהל וביישומי מחשב עבור משרד הכלכלה, בצורה המותאמת להתפתחות הטכנולוגית.
אחת מיחידות הלימוד הספרותיות אותן פיתחה עוסקת בשירה העברית ומיועדת לתלמידי שכבת העל-יסודי.
יחידה זו ניתנת גם ללמידה אינטראקטיבית דרך הקטלוג החינוכי של משרד החינוך.
בשנת 2020, בתקופת מגפת הקורונה, פיתחה הראל סיור מקוון במוזיאון אנו – מוזיאון העם היהודי המיועד ללמידה מרחוק.
בעשור האחרון עוסקת הראל כעורכת ספרים וכמעצבת גרפית.
הראל מתמחה בכל השלבים של הוצאת ספר לאור: עריכת תוכן, עריכת לשון, ניקוד, הגהה, עימוד, עיצוב גרפי ועיצוב כריכות ספרים.
הראל עובדת עם מספר הוצאות לאור, ביניהן: הוצאת עמדה (מו"ל רן יגיל), הוצאת כתב (מו"ל משה מנשהוף), הוצאת פיוטית (מו"ל שושנה ויג), הוצאת טוטם (מו"ל לילי פרי), עתון 77, הוצאת נצר, בת אור, וכן עם יוצרים עצמאיים.
החל משנת 2012 ליוותה הראל את כתב העת הספרותי בגלל כעורכת תוכן באתר, והעמידה תערוכות ויזואליות של "בגללריה" בשיתוף עם אוצרת התערוכות ד"ר נורית צדרבוים.
בנוסף, מגיליון 10 ואילך שימשה כחברת מערכת בכתב העת בגלל.
החל מגיליון 15 עיצבה מחדש את עטיפת הגיליונות.
בשנים 2022–2023 שימשה הראל כשופטת בתחרויות הסיפור הקצר של הוצאת כתב.
מאז 2016 ועד היום משמשת כעורכת לשון של כתב העת הספרותי בין סגול ובין תכלת.
הראל ערכה והפיקה עשרות ספרים, ביניהם ספרי שירה, ספרי פרוזה, ספרי עיון והגות, ספרי ילדים וסיפורי חיים.
הראל יזמה, הפיקה וערכה בשיתוף עם שושנה ויג את האנתולוגיה "שירה על שירה" - אנתולוגיה ארספואטית מקורית לשירה עברית הכוללת יצירות ארספואטיות של משוררים ישראליים.
כמו כן ערכה הראל מספר אנתולוגיות לספרות ולשירה.
ים ומלואו – אנתולוגיה של סיפורים קצרים, הוצאת כתב, 2022.
העולם של אתמול – אנתולוגיה של סיפורים קצרים, הוצאת כתב, 2021.
מסע בין עשורים – אלבום הקשר הרב דורי בשיתוף אנו - מוזיאון העם היהודי, נצר 2021.
בשבילי הבחירה – אנתולוגיה לשירה, בשיתוף עם שושנה ויג, הוצאת פיוטית, 2019.
שירה על שירה – אנתולוגיה לשירה ארספואטית, בשיתוף עם שושנה ויג, הוצאת פיוטית, 2016.
ציפורן הקרינפול היא מין צמח ממשפחת הציפורניים, שמקורו באזור הים התיכון.
טווח התפוצה הטבעי המדויק שלה אינו ברור בשל גידול נרחב במשך כ-2,000 שנה.
ציפורן הקרינפול מוערכת בזכות צבעיה התוססים, עלי הכותרת המסולסלים העדינים וריחה הנעים, והיא מכונה לעיתים גם "ציפורן ורודה" בשל ניחוחה.
ריחה של ציפורן הקרינפול מתואר לעיתים כחריף, דמוי ציפורן (תבלין), או כשילוב של קינמון ואגוז מוסקט, ומכאן שמה "ציפורן ורודה".
בשל ניחוח זה, הצמח משמש לעיתים קרובות בתעשיית הבשמים.
לציפורן הקרינפול משמעות תרבותית רבה, והיא מזוהה עם אהבה, ייחודיות וחיבה אימהית.
מגוון הזנים והכלאות שלה מציע מבחר רחב של צבעים וצורות, מה שהופך אותה לפופולרית בגינות, בעיצובי פרחים ובמוצרים מבושמים.
בסך הכל, ציפורן הקרינפול היא סמל מתמשך ליופי וחן, והיא נחשבת למוערכת בקרב חובבי פרחים ומשמשת להבעת רגשות עמוקים.
ציפורן הקרינפול מוזכרת בספרות היוונית מלפני כ-2,000 שנה.
המונח Dianthus נטבע על ידי הבוטנאי היווני תאופרסטוס, ונגזר מהמילים היווניות העתיקות "דיוֹס" (אלוהי) ו"אנתוס" (פרח).
השם "ציפורן" (carnation) נגזר ככל הנראה מהמילה הלטינית corona, שמשמעותה "זר, גרלנד, כתר", מאחר שהפרח שימש בטקסי כתרת ביוון וברומא, או מהמילה הלטינית caro (בגניטיב carnis), שמשמעותה "בשר", בהתייחס לצבעו הטבעי של הפרח.
בחלק מהמסורות הנוצריות, השם עשוי להתייחס גם למונח incarnatio ("התגלמות"), המסמל את התגלמות האל בדמות ישו.
הבוטנאי קארולוס לינאוס תיאר את ציפורן הקרינפול בטומוס הראשון של ספרו Species Plantarum בשנת 1753, וקרא לה Dianthus caryophyllus.
למרות שהשם הוחל במקור על המין Dianthus caryophyllus, המונח "ציפורן" משמש לעיתים גם למינים אחרים של הסוג Dianthus, ובמיוחד לכלאיים גנניים בין D.
ציפורן הקרינפול היא צמח רב-שנתי עשבוני שגובהו מגיע עד 80 ס"מ.
העלים שלה כחלחלים-ירוקים או ירוקים-כחולים, דקים וארוכים, עד 15 ס"מ.
הפרחים מופיעים בנפרד או בקבוצות של עד חמישה בתפרחת מסוג דוכן; קוטרם נע בין 3 ל-5 ס"מ, והם מפיצים ריח נעים.
הצבע הטבעי המקורי של הפרח הוא ורוד-סגול בהיר, אך זנים רבים פותחו בצבעים נוספים, כולל אדום, ורוד, צהוב, לבן וירוק.
אף שציפורניות כחולות נצבעות לעיתים לצורך זרי פרחים, אין זנים של ציפורן הקרינפול שמייצרים פרחים כחולים באופן טבעי.
הפרחים, שהם דו-מיניים, בעלי סימטריה רדיאלית.
ארבעת עד שישה עלי הגביע המקיפים את צינור הגביע הם בצורת ביצה עם קצה מחודד, ואורכם כרבע מאורך צינור הגביע.
ציפורן הקרינפול הפראית נמצאת במדינות הים התיכון, כולל פורטוגל, ספרד, איטליה, קרואטיה, אלבניה, יוון וטורקיה.
ציפורן הקרינפול דורשת קרקע מנוקזת היטב, נייטרלית עד מעט בסיסית, וחשיפה מלאה לשמש.
זנים רבים נבחרו לגידול בגינות.
דוגמאות כוללות את 'ג'ינה פורטו', 'הלן', 'לייסד רומיאו' ו'רד רוקט'.
הצמח משמש למטרות רפואיות, כגון טיפול בקלקול קיבה וחום.
ניחוחו שימש בעבר להכנת חומץ, בירה, יין, רטבים וסלטים.
capitatus יוצרת כלאיים עמידים לנבילה חיידקית הנגרמת על ידי Paraburkholderia caryophylli.
עם זאת, הפרחים של כלאיים אלה פחות מושכים, ולכן נדרשים ריבוי והכלאות נוספות לשיפור המראה.
זני ציפורניות ללא ניחוח משמשים לעיתים כבוטונייר לגברים.
ציפורן הקרינפול מסמלת בעיקר אהבה, קסם וייחודיות, אך משמעויותיה משתנות בהתאם לצבע: לצד הורד האדום, הציפורן האדומה משמשת כסמל לסוציאליזם ולתנועת העבודה, ולעיתים נעשה בה שימוש בהפגנות ביום הפועלים הבינלאומי (1 במאי).
בסין, הציפורן היא הפרח הנפוץ ביותר בחתונות.
בפורטוגל, ציפורניות אדומות בוהקות שימשו במהלך הפיכת מהפכת הציפורנים ב-1974, שהפילה את המשטר האוטוריטרי של אסטדו נובו.
המהפכה זכתה לשמה בשל שימוש זה.
ציפורניות אדומות בהירות מסמלות הערצה, בעוד אדומות כהות מבטאות אהבה עמוקה וחיבה.
ציפורניות לבנות מסמלות אהבה טהורה ומזל טוב, בעוד ציפורניות מפוספסות מסמלות צער על אהבה שלא ניתן לממש.
בהולנד, ציפורניות לבנות מזוהות עם הנסיך ברנהרד, שנהג לענוד אותן במהלך מלחמת העולם השנייה כמחווה של התנגדות.
לאחר המלחמה, הציפורן הלבנה הפכה לסמל של הנסיך, הוותיקים וההתנגדות.
בצרפת, הן פרח מסורתי בהלוויות, המוצע כמחווה לנפטר.
הציפורן היא פרח הלידה של הנולדים בחודש ינואר.
מאז התקופה העות'מאנית, ציפורניות אדומות וצבעונים משמשים בציורי קיר פנימיים של מסגדים בטורקיה.
לעיתים נאמר כי בעוד הצבעונים מייצגים את אלוהים, הציפורניות מסמלות את מוחמד.
עם זאת, עיצובים אלו אינם ייחודיים למסגדים ומופיעים גם בצורות אמנות עות'מאניות מסורתיות אחרות.
באזרבייג'ן, הציפורניות האדומות הפכו לסמל אבל לאחר שימוש בהן במהלך אירועי ינואר השחור ב-1990, דיכוי אלים של האוכלוסייה האזרחית על ידי כוחות ברית המועצות.
בארצות הברית, הנשיא לשעבר ויליאם מקינלי ראה בציפורן האדומה את פרח המזל שלו וענד אותה לעיתים קרובות על דש חליפתו.
לאחר התנקשות בחייו ב-1901, מדינת אוהיו אימצה את הציפורן האדומה כפרח המדינה לכבודו.
ציפי רומנו (נולדה ב-26 בנובמבר 1979) היא אשת יחסי ציבור, יוצרת תוכן וכוכבת ריאליטי ישראלית, ודמות בולטת בקהילת הלהט"ב בישראל.
רומנו נולדה ב-1979 ליעקוב ושרה רומנו, וגדלה במשפחה מסורתית בת 4 ילדים ממוצא טריפוליטאי בשיכון דן בתל אביב.
למדה בתיכון עירוני י"ד, ולמרות שהתמודדה עם הפרעות קשב וריכוז לא מאובחנות השלימה בגרות מלאה, ולאחר שקיבלה פטור מגיוס בשל הפרעת אכילה ותת-משקל, למדה הנהלת חשבונות במכללת רמת גן.
רומנו החלה את הקריירה המקצועית שלה בחיי הלילה בגיל 17 במועדון שניהל בן דודה במיאמי.
כשחזרה לארץ לאחר שנה החלה לעבוד כסלקטורית במועדונים "אלנבי 58" ו"TLV", ובהמשך כמעצבת שיער אצל אמיר מזרחי, ובין היתר עבדה עם גלית גוטמן, מיכל זוארץ ושרית חדד, וכן השתלמה בתחום בלונדון.
ב-2002 הקימה רומנו עם יעקב אלאייך וחיים ויסר את הבר "אסקובר" במתחם יד חרוצים בתל אביב והייתה אחראית לניהול המיתוג ויחסי הציבור שלו.
ב-2004, לאחר ששמו של המקום נקשר בפעילות של משפחות פשע ביקשה משותפיה לקנות את חלקה בעסק, וב-2005 עברה לנהל את סניף רשת "קפה קפה" בשכונת תל ברוך, ופתחה את משרד יחסי הציבור העצמאי Zipi Romano Group, שמאז היא עומדת בראשו.
ב-2024 השיקה במסגרת המשרד את תוכנית Master Team, וב-2025 את סטודיו הקריאייטיב People.
מחוברים פלוס - במהלך העונה בהשתתפותה תיעדה רומנו את מאמציה של זוגתה להיכנס להריון, וכן את התליך שעברה בעצמה לקראת ניתוח להקטנת חזה (HOT, 2017)
AFTER - סדרת דוקו-ריאליטי עצמאית שתיעדה את שיפוץ הבית שרכשה בשכונת מורשה ברמת השרון (יוטיוב, 2020)
האח הגדול VIP עונה 4 - רומנו הייתה מועמדת להדחה כבר בשבוע הראשון של העונה, אך שרדה במשך 24 ימים והייתה המודחת השלישית (רשת 13, 2021)
רומנו מספרת כי ההתאהבות הראשונה שלה הייתה במדריכה בצופים כשהייתה בת 12, אך היא שמרה אותה בסוד.
חמש שנים לאחר מכן, כשהייתה במערכת יחסים עם גבר, התאהבה שוב באישה והבינה שהיא לסבית.
כשהייתה בת 34 הכירה רומנו את מעצבת האופנה רימה קוגן.
לאחר שלושה חודשי היכרות הציעה לה רומנו נישואים, וב-2013 הן נישאו רק לקראת חתונתן יצאה מהארון בפני אביה.
השתיים הביאו לעולם שני ילדים משותפים, ובשנת 2018 התגרשו.
באותה שנה השתתפה רומנו בקמפיין של עיריית תל אביב לרגל 20 שנים למצעד הגאווה הראשון בעיר, לצד גל אוחובסקי, בל אגם, ינאי פרישר גוטמן, טום באום ואחרים.
שנה לאחר גירושיה ניהלה רומנו זוגיות עם נועה משש, ובשנת 2021 הציעה לה נישואין במהלך צילומי קמפיין.
חתונתן של השתיים עוררה סערה לאחר שפורסם כי הרב מרדכי גוטליב, שאצלו למדה רומנו לימודי קבלה, השתתף בה ובירך את בנות הזוג.
רומנו ומשש נפרדו בשנת 2023 ונכון לשנת 2025, רומנו בזוגיות עם השחקנית מור דימרי, ומתגוררת ברמת השרון.
בשנת 2004 איבדה את אחיה הבכור אבי שנהרג בתאונת אופנוע.
בשנת 2019 אובחנה כנשאית של מוטציית BRCA ועברה כריתת רחם.
בשנת 2022 נפטרו שני הוריה של רומנו, וזוגתה נכנסה להריון אך עברה לידה שקטה בחודש השביעי.
מאחר שכיום לא נהוג ללבוש בגדים בעלי ארבע כנפות כפי שנהגו בעבר, נוהגים לקיים את מצוות ציצית באמצעות 'טלית קטן' שלובשים תחת החולצה, ו'טלית גדול' שעוטים על הגוף בעת תפילת שחרית.
נחלקו הראשונים אם חובת המצווה היא רק בשעות היום, או גם בלילה.
פירוש המילה "ציצית" הוא קווצת חוטים המשתלשלים בקצה כלשהו.
לדוגמה, צמה היא ציצית שיער הראש.
המצווה מופיעה בשנית בספר דברים: .
טעם המצווה מבואר בפסוק הבא:
"והיה לכם לציצית וראיתם אותו, וזכרתם את כל מצוות ה', ועשיתם אותם" ().
טעמה של מצווה זו כתוב בתוך ציוויה והוא חובת האדם להיזכר במצוות ולא לתור אחרי הלב והעיניים, כפי שעשו המרגלים ('התרים' בלשון המקרא) שתרו את הארץ אחר מראה עיניהם, דבר שגרם להם לזנות מאחרי ה', ולא זכרו את מצוות ה'.
חז"ל אף אמרו שכשרואים את צבע התכלת שבציצית, מעורר הדבר במחשבתו של האדם מראה הים והשמים וכסא הכבוד של הקב"ה, ובצורה זאת שומר עליו מן החטא.
חז"ל הסבירו גם כי הציצית היא סמל לשייכותו של היהודי לעם ישראל, וכאשר הוא מתבונן בה הוא נזכר בקב"ה.
רש"י בפירושו לפסוק (), מסביר שתי משמעויות אפשריות למילה ציצית: 1. מלשון שערות - ככתוב ב: "ויקחני בציצת ראשי" 2. מלשון הצצה - "ציצית על שם: וראיתם אותו כמו מציץ מן מהחרכים".
בנוסף, פעם עבדים היו נושאים סמל שייכות לאדונם וכך בני ישראל לובשים ציצית כסמל שייכות לה'.
בתורה שבעל פה נמסר, כי החיוב הוא לקשור ארבעה פתילים שזורים בארבע כנפות של בגד בעל ארבע כנפות זוויתיות או יותר.
בגד בעל קצוות מעוגלות, או בעל פחות מארבע כנפות, פטור מציצית.
בתלמוד נקבע ש"כסות לילה פטורה מציצית", ובפרשנות הקביעה הזו נחלקו הראשונים.
הרמב"ם כתב שחובת ציצית אינה נוהגת כלל בלילה, אך לדעת הרא"ש הכוונה היא דווקא לבגדים המיועדים ללבישה בלילה, כגון כתונת לילה, ולדעתו בגדים כאלו פטורים מציצית אפילו אם לובשים אותם ביום.
בגלל המחלוקת בעניין, נפסק להלכה שיש להטיל ציצית בבגד יום שלובש אותו בלילה, אך הלובש ציצית בלילה לא יברך עליה.
ניתן לברך על הציצית בבוקר משעה שיוכל להבחין בין תכלת ללבן שהוא בסביבות 50 דקות עד שעה לפני הנץ החמה, לפי עונות השנה.
מאחר שכאמור מצוות ציצית קשורה ותלויה בזמן ספציפי (יום ולא לילה), הרי שנשים פטורות ממנה, כדין מצוות עשה שהזמן גרמן.
חיוב טלית שאינה מצמר או פשתים
בתלמוד ישנה מחלוקת איזה סוג בד חייב בציצית מדאורייתא.
להלכה, פסקו הרי"ף והרמב"ם, שרק בגד העשוי מצמר או מפשתן מחויב בציצית מהתורה.
אך לדעת רש"י ורבינו תם, המצווה מהתורה היא גם בבגד העשוי מכותנה או מכל בד אחר.
גם בפסיקה המאוחרת נחלקו הפוסקים בעניין.
כאשר דעת השולחן ערוך (פסיקת הספרדים) כדעת הרמב"ם, שרק בגד מצמר או מפשתן מחויב בציצית.
ואילו דעת הרמ"א (פסיקת האשכנזים) כדעת רש"י ורבינו תם שכל סוגי הבדים מחויבים בציצית מהתורה.
מדרבנן כל סוגי הבדים חייבים בציצית.
עם זאת, יש המהדרים ללבוש דווקא טלית מצמר, על מנת לקיים את המצווה מהתורה גם לדעת הרי"ף והרמב"ם.
הטליתות בהן נהוג להתעטף בשעת התפילה עשויות בדרך כלל מצמר (אבל קיימות גם טליתות מחומרים סינתטיים), וההידור הוא שגם הטלית-קטן יהיה מצמר.
בהלכה מובא כי יש להשחיל את ארבעת חוטי הציצית בחור שבכל כנף ולכופלו לשנים, כך שישנם שמונה חוטים (אחד מהם ארוך יותר מחבריו ומכונה "שָמָּש"), ולאחר מכן לקושרם בקשר כפול ומהודק.
את השמש מלפפים לאחר מכן סביב החוטים האחרים, וקושרים קשרים נוספים.
מאז פסקו להטיל חוט תכלת בין חוטי הציצית, ישנם מנהגים שונים בליפופים ובקשירות, אך שלושת המקובלים שבהם הם: קשירת 'חוליות' לפי מנהג התימנים (לפי הרמב"ם המובא בהמשך), ושל ארבעה סדרים בני 13,11,8,7 ליפופים (לפי מנהג האשכנזים), או בני 5,6,5,10 ליפופים (לפי מנהג הספרדים.
אך גם הספרדים נוהגים בדרך כלל כמו הדעה הראשונה אך בכל ליפוף ישנו קשר), וביניהם ובסופם קשרים, בסך הכול יש חמישה קשרים.
לדעת הרמב"ם אין צורך לקשור קשרים כפולים כלל, אלא יש לכרוך בין 7 ל-13 סדרים ("חוליות") של 3 כריכות וכל חוליה נקשרת בפני עצמה על ידי תחיבת השמש בכריכה.
כמו כן יש להשאיר בין "חוליה" לחברתה רווח קטן.
דעה זו רווחת בקרב יהודי תימן אלא שהם מוסיפים קשר כפול לפני הכריכות.
ישנם שני מנהגים באשר לצורת החור בו מושחלים פתילי הציצית.
המנהג הנפוץ הוא חור אחד קטן סמוך לזווית, בו מושחלים הפתילים ונכפלים לשנים.
מנהג החסידים הוא לעשות שני חורים סמוכים לזווית ולהשחיל את החוטים ביניהם (ומנהג חב"ד שני חורים באלכסון).
בימינו לא כל כך מצויים בגדים בעלי ארבע פינות, לכן נהגו ללבוש בגד מיוחד המכונה 'טלית קטן', אותו לובשים בדרך כלל תחת הבגדים, כדי שיוכלו לקיים את המצווה.
בנוסף, נהגו להתעטף בשעת תפילת שחרית ב'טלית גדול'.
בשעת לבישת הטלית הגדולה מברכים "...וציוונו להתעטף בציצית".
מנהגים שונים יש בלבישת ה"טלית קטן": הספרדים ובני עדות המזרח נהגו על פי האר"י ללובשה מתחת החולצה, וגם להכניס את פתילי הציצית בתוך בגדיהם.
לעומתם נהגו הרבה האשכנזים במאה שנים האחרונות להוציא את פתילי הציצית שייראו כלפי חוץ.
בקרב האשכנזים החסידים רבים נוהגים ללבוש גם את בגד ה"טלית קטן" עצמו מעל לבגדיהם.
בהרשאה רבנית נוצרה בארץ גופיה ציצית, כדי להקל בימי החום.
ישנם דגמי גופיה ציצית העשויים מבד רשת או בד דק, מה שמאפשר אוורור יותר גדול.
בפסוק התבאר כי במסגרת "עשיית הציצית", יש חיוב שאחד מהפתילים יהיה בצבע תכלת.
לפי המסורת, צבע התכלת צריך להיות מופק מחילזון ימי ספציפי.
בראשית התקופה המוסלמית בארץ ישראל פסקה לחלוטין הצביעה בתכלת.
בהלכה נקבע כי "התכלת איננה מעכבת את הלבן", ולכן המשיכו ללבוש ציציות ללא חוטי תכלת.
במשך הדורות נשתכחה המסורת על זיהוי החילזון, ובדורות האחרונים נעשו מספר ניסיונות לגלותו מחדש.
הדעה המקובלת במחקר היא כי התכלת הופקה מחילזון בשם ארגמון קהה קוצים.
רוב פוסקי ההלכה אינם נוקטים עמדה בנושא, מאחר שאין מסורת ברורה, ולמעשה לא מטילים תכלת מחילזון זה.
עמותת "פתיל תכלת" עוסקת משנת 1992 בהפקת הצבע ובהפצתו, וכיום ישנם רבים המטילים פתיל תכלת בציציותיהם.
על פי הפרשנות הקראית, התכלת היא צבע בגוון כחול, ואפשר להפיק אותה בכל דרך שהיא.
הם טוענים גם שעדיף להימנע משימוש בצבע שהופק מחילזון, משום שהחילזון הוא חיה טמאה, ולכן הם מעדיפים להשתמש בצבע שמופק מצמחים.
אולם, חז"ל דוחים את הפרשנות הזאת, ומכנים ציציות שצבע התכלת שלהן הופק מצמחים בכינוי "קלא דאילן".
ציפורה (ציפי) שביט (נולדה ב-1 באפריל 1947) היא שחקנית, קומיקאית, סטנדאפיסטית, מדבבת, זמרת, מנחת טלוויזיה וכוכבת ילדים ישראלית; כלת פרס מפעל חיים של האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה בתחום הילדים והנוער.
שביט נולדה בקיבוץ נווה ים לאורה ומשה שביט.
אביה שימש כמנהל אגף הדיג במשרד החקלאות ועל שמו מעגנת שביט בנמל הקישון.
גדלה ברמת גן ואת לימודי התיכון עשתה בתיכון בליך.
שירתה בצה"ל בצוות הווי פיקוד דרום.
זמן לא רב לאחר שחרורה מצה"ל, לאחר שהשתתפה בסרט "השכונה שלנו", שיבץ אותה האמרגן אברהם דשא (פשנל) בהצגת הבידור "דבר מצחיק קרה לי בדרך לסואץ" (1968) שכתב שאול ביבר, אך ההצגה ירדה תוך זמן קצר מהבמות עקב מחאתה של משפחה שכולה.
באותה השנה הופיעה במחזמר המצליח "הלו, דולי!" בכיבובה של חנה מרון.
כמו כן פרסמה תקליט בן ארבעה שירים בהדרכתו המוזיקלית של רפי בן-משה.
ב-1969 שיחקה בתפקיד אורח בסרטו של אפרים קישון "תעלת בלאומילך".
ב-1971 השתתפה במופע הבידור "ג'אמבו", ושרה בו את שירה "כולם הלכו לג'מבו".
ב-1972 השתתפה בהצגה "שוקולד מנטה מסטיק - קונגרס הצחוק הציוני", ושיחקה בסרט "נחצ'ה והגנרל".
החל מאמצע שנות ה-70, שנות ה-80 ובמהלך שנות ה-90 שביט נחשבה לכוכבת ילדים גדולה בישראל.
היא השתתפה במופעי ילדים רבים בכל רחבי הארץ, הוציאה תקליטי ילדים וכיכבה בתוכניות טלוויזיה המיועדות אליהם.
בין המופעים לילדים בכיכובה היו: "בילבי", "ציפי ציפי בנג בנג", "טמבולינה" (המורכב משירי השחקן דני קיי), "קרנבל ביער", "ציפי קונץ", "פסטיבל ציפי שביט".
שביט הוציאה מספר תקליטים לילדים שזכו להצלחה גדולה, השתתפה תשע פעמים בפסטיבל שירי הילדים, והנחתה אותו שלוש פעמים, וכן השתתפה בחמישה מופעי הפסטיגל, והנחתה אותו פעמיים.
בין שיריה לילדים שהפכו ללהיטי ילדים היו: "ברבאבא", "מר אפצ'י", "אבגדה", "אני ג'ינג'י" "הייתי הילד הכי קטן בכיתה" ו"טמבולינה".
שביט שיחקה בתוכניות טלוויזיה רבות המיועדות לילדים, בעיקר בערוץ הראשון.
בסוף שנות השבעים ועד אמצע שנות השמונים כיכבה בתוכנית הילדים "ציפיטפוט" בטלוויזיה החינוכית.
בשנת 1981 הופיעה שביט בסדרת הילדים "הקש בעץ" בערוץ הראשון.
בשנת 1982 הנחתה והשתתפה בפסטיגל לצד נתן דטנר.
בשנת 1984 הופיעה במופע "בילבי" ושם גילמה את התפקיד הראשי.
בשנת 1986 השתתפה בתוכנית הילדים המצליחה "הופה היי".
בשנת 1987 יצאו לאור הספר וקלטת השמע "ציפה היי" ובהם שירים, סיפורים ובדיחות מפי שביט.
הופיעה בתפקידי אורח בתוכניות "פרפר נחמד", "הצצקנים" ו"מסיבת גן".
בשנת 1989 הנחתה והשתתפה בשנית בפסטיגל לצד ספי ריבלין וחנה לסלאו.
ב-1990 כיכבה בסדרת הטלוויזיה "ציפי בלי הפסקה".
לצד חברה הקומיקאי ספי ריבלין.
ב-1994 הופיעה בתוכנית הטלוויזיה "הכל נשבר במשפחה" יחד עם דב רייזר.
בסוף שנת 1992 הקליטה עם נתן דטנר שלוש קלטות וידאו לילדים על פי הספרים "100 שירים ראשונים" ו"100 סיפורים ראשונים" (מבית "קלסיקלטת").
ב-1998 העלתה עם חני נחמיאס את המופע המשותף "מותק, הילדות התחברו" שבעקבותיו שתיהן גם שיחקו בתוכנית הטלוויזיה "מותק הילדות בשבת".
באותה שנה השתתפה בשתי קלטות הילדים "טמבולינה והפיסטוקים" לצד ליאור כלפון.
בחנוכה 2002 השתתפה במחזמר "צי.פי חברה מכוכב אחר".
בחנוכה 2004 השתתפה במחזמר "מאמא מיה" לצידה של שירי מימון.
בחנוכה 2005 חזרה להשתתף בפסטיגל שנקרא "פסטיגל גיבורי על".
בחנוכה 2008 השתתפה ב"מותק של פסטיבל".
בחנוכה 2013 חזרה לשתף פעולה עם חני נחמיאס והציגה פעם נוספת את הצגת הילדים "מותק, הילדות התחברו".
בפסח 2013 לקחה חלק במופע "האוצר הנעלם" שהתרחש במיני ישראל לצד דון לני-גבאי, חני נחמיאס, עודד פז ועוד.
ב-2014 שיחקה בסדרה "מיכל הקטנה והטונטונים" ששודרה בערוץ ניק ג'וניור, בתפקיד סבתא ציפי, לצד מיכל הקטנה ודקלה הדר.
בחנוכה 2017 השתתפה בשנית ב"מותק של פסטיבל".
ב-2019 הופיעה בסדרה "מורובוט" לצד מאיה ורטהיימר.
בחנוכה 2019 שיחקה במחזמר "בילבי" לצידה של נלי תגר בתפקיד גברת פריסיליוס.
ב-2020 לקראת חנוכה של אותה שנה, חזרה להופיע בפסטיגל במסגרת חגיגות ה-40 למופע, שהוקלט מראש ולא בוצע באולמות מול קהל אלא צולם לאתר הפסטיגל, בעקבות מגפת הקורונה, זמן קצר לפני תחילת מתן חיסונים נגד קורונה.
ב-2022 החלה לשחק בסדרת הילדים "שקשוקה" בכאן חינוכית בתפקיד פנינה, חברה טובה של נעמי (רבקה מיכאלי).
ב-2023 העלתה ביוקיד אלבום שירים בשם "השירים הגדולים של ציפיצפונת" (ובו חלק מהשירים שלה באנימציה, לדוגמה: "כולם הלכו לג'מבו", "ציפיטפוט" ו"הייתי הילד הכי קטן בכיתה").
השירים משודרים בערוץ הכוכבים ובערוץ בייבי.
באותה שנה השתתפה בפעם השלישית במותק של פסטיבל.
בשנת 1983 השתתפה בהצגה "האידיוטית" בהפקת תיאטרון "לילך".
בשנת 1984 שיחקה בסרט המערכונים "פעם אחת".
ב-1995 העלתה שביט את מופע הבידור "למבוגרים בלבד", לאחר שבמשך שנים רבות הופיעה כמעט אך ורק במופעי ילדים.
המופע הצליח ובעקבותיו אף הועלה בשנת 2000 מופע נוסף שנקרא "שביט 2000".
בשנת 1998 שברה את שיא גינס בתוכניתו של דודו טופז כאשר שרה את שירו של יורם טהרלב "יש חריץ מסוכן בהור ההר", היא שברה את שיא השירה לשיר קצר וביצעה אותו ב-58 שניות.
בשנת 1998 השתתפה שביט במופע "פעמוני היובל".
בשנת 2002 השתתפה במופע למען ארגון "וראייטי".
היא לקחה בו חלק עד סיומו, על אף שבמהלכו שברה את ידה לאחר שנפלה מאחת ממדרגות הבמה.
מיד בסיום ההופעה פונתה לבית החולים.
ב-2005 העלתה את המופע למבוגרים "ספונג'ה והעיר הגדולה" יחד עם חני נחמיאס ועירית ענבי.
בשנת 2006, החלה להנחות את תוכנית המציאות "לרדת בגדול" בערוץ 10, בה אנשים כבדי משקל מנסים להוריד במשקל.
בחירתה לתפקיד נבעה בין היתר מדיאטה שעשתה, לאחר שנים שבהן הייתה מזוהה בעצמה כאישה מלאה.
ב-2011 השתתפה כשופטת לצד ספי ריבלין ושלמה בראבא בתוכנית הבידור "הצחקת אותנו" ששודרה בערוץ 2. שנה לאחר מכן, שימשה שופטת בתוכנית הסטנדאפ "תצחיק אותי" בערוץ 24, לצד עודד מנשה.
בשנת 2013 החלה להשתתף בקומדיה "דרושה עוזרת", בבימויו של רוני מנדלסון ובהשתתפות דפנה דקל, ערן איוניר, עודד מנסטר וליאת אזר.
בספטמבר אותה שנה הועלה ערב הצדעה לכבודה.
בשנת 2016 שיחקה את ורד נוימן בסדרה "אורי ואלה".
בשנת 2018 הופיעה בתפקיד הראשי בגרסה הבימתית לסרט "אמי הגנרלית", לרגל שנת ה-70 למדינת ישראל.
בשנת 2019 גילמה את יהודית, ראש משפחת פשע קווקזית, בסדרה "המדובב".
בשנת 2022 שיחקה בהצגה "צניחה חופשית" בתיאטרון חיפה לצד לאורה ריבלין.
בשנת 2024 שיחקה בהצגה "לשחרר את נחמה" מאת דניאל לפין, לצד עידן אלתרמן ושלמה וישינסקי.
שביט הייתה נשואה למושיק פרי-פז עד פטירתו ממחלת הסרטן ב-1974.
כעבור שנה, נישאה שביט בשנית למפיק אבישי דקל.
השניים הורים לשני ילדים ומתגוררים בצפון תל אביב.
בינואר 2024 שביט עברה ניתוח לפרק ירך שהסתבך.
עקב כך, היא מתמודדת עם נכות, ולאחר שעברה שיקום היא נעזרת במקל הליכה.
2018 - פרס מפעל חיים מטעם ארגון אמ"י
2020 - הדלקת משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-72 למדינת ישראל
2022 - פרס מפעל חיים מהאקדמיה הישראלית לקולנוע ולטלוויזיה בתחום הילדים והנוער
ציפי שחרור היא משוררת, סופרת, עורכת ותסריטאית ישראלית.
זוכת "פרס אקו"ם" ו"פרס קוגל" ופעמיים ב"פרס ראש הממשלה".
שחרור נולדה בעיר רמלה למשפחת בן יאיר.
בנעוריה עברה יחד עם משפחתה להתגורר ביפו.
שחרור היא אם לשניים ומתגוררת בתל אביב.
בשנת 1971, בגיל 18, פגשה את המשוררת אנדה עמיר פינקרפלד.
לאחר שהמשוררת קראה את שיריה הראשונים והמליצה עליה בפני המשורר ועורך הוצאת עקד איתמר יעוז קסט להוציא לאור את ספרה הראשון ב-1974.
מאז 1974 הוציאה לאור 40 ספרים ובכללם, ספרי שירה, ספרי פרוזה, וספרים לילדים ונוער.
שחרור עוסקת בין היתר גם בעריכת ספרים ובזכות פועלה הרב לקידום היצירה בקרב צעירים ומבוגרים, יצאו לאור ספרים מובחרים ליוצרים שכוכבם דרך בעידודה.
על פועלה ומאמציה בקידום הספרות העברית, הוענקה לה בשנת 2016, תעודת הוקרה מטעם "קרן נחמה ומיכל פוחצ'בסקי" (נפ"ש).
באותה השנה זכתה גם ב"פרס עיריית חולון לספרות יפה" (ע"ש קוגל), על ספרה "לאונרד כהן שר לה".
כמה מספריה תורגמו לשפות זרות: ערבית, צרפתית ואנגלית.
כמה משיריה תורגמו אף לספרדית.
"כשכולם הולכים" הוצאת טרקלין-עקד, 1974
"במזל סרטן" הוצאת ספריית פרוזה, 1979
"בוסתן של נגיעות" עכשיו, 1982
"שפה משותפת" ספרית פועלים, 1987
"ברבורים חסרי דאגה" ביתן, 1995
"מסרו ד"ש לקירות הבית" ביתן, 2003
"עונה שנייה לאהבה" עקד, 2006
"לאונרד כהן שר לה", הוצאת פועלים-הקיבוץ המאוחד, 2014
"מעגל המתופפות", ספרא - בית הוצאה לאור, איגוד כללי של סופרים בישראל.
"שיריפוי" - כוחה המרפא של השירה.
"הריקוד האחרון" הוצאת ספריית מעריב, 1999
"נשמות תאומות" הוצאת גוונים, 2007
"קליפסו רמלה" הוצאת פרדס, 2012
"בוא נשחק בכאילו" הוצאת סתוית, 1983
"קרוסליה - עלילותיה של ילדת פלא" הוצאת מוטיבים, 1987
"ארמונות גנובים" הוצאת ספרית פועלים, 1989
"אמא היא גם אבא" הוצאת ספרית מעריב, 1990 והוצאת ראשית קריאה - כתר, 2018.
"קרסוליה בחלל" הוצאת ספרית מעריב, 1991
"אהבה ממבט שני" הוצאת מוטיבים, 1992
"ילדה של קיץ" הוצאת מוטיבים, 1994
"הנסיכה השקרנית" הוצאת דני ספרים/ידיעות אחרונות, 1994
"תעלומת הבול הנדיר" הוצאת ידיעות אחרונות, 1996
"עוד סיפור ועוד שיר" מגדלור הוצאה לאור, 1998
"אלימות בשכונה" הוצאת דני ספרים, 1999
"עמבצוציק והכוכב הירוק" מגדלור הוצאה לאור, 1999
"חוות החיות של אופיר" הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2002
"יער הגעגועים" הוצאת דני ספרים, 2003
"מסיבת כיתה - סיפורים לבני הנעורים" הוצאת צפרא, 2010
"החיה שבפנים" הוצאת גוונים, 2012
"הבית של גילי" הוצאת הגר, 2012
"התזמורת של גילי", הוצאת הגר, 2012
"נויה ואגם ומרנדלה פומפרלה" הוצאת ספרי צמרת, 2018
"סבתא על קוקרקינט" הוצאת ביתן, 2025
"אשה אוהבת" קובץ שירי אהבה של משוררות ישראליות בנות-זמננו, הוצאת סתווית, 1985
"נימפה בג'ינס - סיפורי נשים" הוצאת ספריית מעריב, 1998, יחד עם דורית זילברמן
"הבטיחו סופה", מאת מיה ולנשטיין, הוצאת סער 2000
"קריצת המוזה", מאת דוד לוז הוצאת שחר, 2001
"הילולת העכברים (משל העכברים)", מאת דוד לוז הוצאת שחר, 2001
"אנו מוקסמות ממה שאנו שומעות", מאת דב בנו קסטכר, הוצאה עצמית, 2003
"ציון", מאת שי מזרחי, הוצאת כרמל, 2003
"מי ידע דרך הרוח", מאת עזריאלה זילברשטיין, הוצאה עצמית,2004
"הבודהה של החביתות", מאת עדי אלון הוצאת ביתן, 2004
"צ'צ'ה – ביוגרפיה", מאת אורה פורת, הוצאה עצמית, 2004
"שמים", מאת סימה שינה, הוצאה עצמית,2007
"אין צנזורה לחלומות", מאת נילי קדמון-בלום, הוצאת גוונים, 2007
"לידה מאוחרת", מאת ליה שירר, הוצאת גוונים, 2008
"מי השכיב את אבא לישון", מאת שרית אבני, הוצאה עצמית, 2008
"פערענה", מאת שלום פניגשטיין הוצאת גוונים, 2008
"רובה יורה דמעה", מאת יחזקאל דיין הוצאת גוונים, 2010
"אחרי שהגיבורים הלכו", מאת לאה ברק, הוצאת גוונים, 2011
"ציפור באולם ההמתנה", מאת אורגד ורדימון הוצאת גוונים, 2012
"סדרת גיבור על טבעי", מאת ערן גדות.
"געגועים טורפים", מאת שרה פלד, הוצאה עצמית, 2013
"הוליווד כבר גרה כאן" אנתולוגיה לשירה ישראלית, הוצאת קונטנטו דה סמריק, 2014
"עלי תחרה", מאת תמי דינטי, הוצאה עצמית, 2014
"פלופי הדולפין בממלכת הירח", מאת שולמית זילברברג.
"התמונות שעל הקיר", מאת ציונית פתאל-קופרווסר, הוצאת קוראים, 2015
"איש ללא בית", מאת ליאת לידה סנדומיר הוצאת פרדס, 2016
"אושר חמקמק מדי", מאת עופר ירמינובסקי הוצאת גוונים, 2016
"פרחי המנדולינה", מאת תמי דינטי הוצאת גוונים, 2016
"נסיעה אחרונה" מאת עופר ירמינובסקי הוצאת שולחן כתיבה, 2017
"צפור בחלוף הזמן" - שירים מאת זהבה גרינהיים, ספרי צמרת, 2017
"קפלי הזמן" - שירים מאת אריה רגב, הוצאה עצמית, 2018
תסריטים היסטוריים למועצה לשימור אתרים
"ערבי במרתף", במאי: אריק לובצקי.
חברה במועצת המנהלים של הערוץ השני וחברת החדשות בשנים 1995–2000
מייסדת קרן "סנונית" וקרן "ברוש" של הרשות השנייה
מנחה סדנאות שירה וכתיבה לנוער ולמבוגרים
עורכת הירחון הספרותי מאזנים בשתי קדנציות, בשנים 1995–1997, ובשנים 2007–2014
מנהלת אמנותית באתר "פואמה" המציג בכל יום שיר אחר
מזה שנים רבות מנחה סדנאות ועורכת מפגשים לילדים ונוער בשיתוף עם סופרים אחרים דרך סל תרבות שטראוס, סל תרבות ארצי ומשרד החינוך
מנחה סדנאות "משוררוקנרול" על שירה עברית מולחנת לתלמידי ז'-יב' יחד עם המוזיקאית והיוצרת ירונה כספי, מטעם סל תרבות ארצי
מנחת מפגשים ספרותיים עם תלמידי בתי ספר יסודיים ותיכוניים במסגרת תוכנית "סופר אורח" מטעם משרד החינוך
בין 2024 ל-2025 שימשה עורכת אחראית של הוצאת ביתן.
העורכת האחראית של הוצאת הספרים ביתןכלת "פרס אקו"ם" בשנת 1986
כלת "קרן תל אביב" ע"ש יהושע רבינוביץ בשנת 1987
כלת "פרס אגודת הסופרים ע"ש חומסקי" בשנת 1987
כלת "קרן התמיכה של מפעל הפיס" בשנת 2004
כלת "קרן נחמה ומיכל פוחצ'בסקי (נפ"ש)" על תרומתה לספרות העברית במאי 2016
כלת "פרס עיריית חולון לספרות יפה (ע"ש קוגל)" ביוני 2016
בהרלדיקה, הציצה היא התקן בשלט הרלדי.
זוהי דמות (או קבוצת דמויות), בדרך כלל חיה גדולה כלשהי, הממוקמת מעל לקסדה אשר מעל למגן.
באופן מסורתי שימשה הציצה אך ורק גברים, למעט מלכות אנגליה, אשר השתמשו בסמלים הרלדיים של גברים.
בעבר היו אצילים שהשתמשו בציצה שלהם כסיכה אישית.
דבר זה הוביל לשימוש שגוי במילה, לתיאור מגן או שלט הרלדי שלם.
ציפסרים, (גרמנית:"ציפסר" Zipser או "ציפסר זאכסן" Zipser Sachsen, הונגרית: Cipszer "ציפסר" או "Szepesi Németek, רומנית: Ţipţeri "ציפצר") הם קבוצה אתנית גרמנית בצפון הממלכה ההונגרית לשעבר, בשטחים השייכים כעת לסלובקיה, במחוז מרמורש ובחלקים של דרום-מערב בוקובינה שבצפון רומניה של היום.
הציפסרים היו חלק מהמיעוט הגרמני בשטחי סלובקיה, ששמו הכוללני היה "הגרמנים הקרפטיים".
שפתם היא ניב מיטלדויטש (Mitteldeutsch).
מקור השם "ציפסר" הוא החבל ספיש (Spiš) (בהונגרית "סֶפֶש" Szepes או "סֶפֶּשֵג" (Szepesség), הקרוי בגרמנית "די ציפס" ("Die Zips").
חבל ארץ זה שהשתייך בימי הביניים לאזור שנקרא "הונגריה עילית" ולממלכת הונגריה, הוא בימינו חלק מסלובקיה העצמאית.
מהגרים גרמנים ראשונים הובאו לעמקים הגבוהים של ציפס, מתורינגיה אחרי שנת 1150, כנראה בסביבות 1180, על ידי המלך ההונגרי בלה השלישי.
הם היו מיומנים במיוחד בכריית מחצבות ובבניית ערים.
מעמדם המשפטי והכלכלי קיבל תוקף בשנת 1271 באמצעות צ'ארטר של המלך אישטוואן החמישי ואחר כך התחדש באגרות שהוציא המלך קארוי רוברט בשנים 1312 ו־1328. חוקי העדה נקבעו בכתב בקובץ "Zipser Willkühr" משנת 1370.
מנהיגי הציפסרים נטמעו עם השנים לתוך האצולה ההונגרית.
בסכסוכים עם אוסטריה הציפסרים שמרו נאמנות לצד ההונגרי.
בחודשים לפני שחרור צ'כוסלובקיה מהכיבוש הנאצי רוב הציפסרים מסלובקיה התפנו.
אלו שחזרו גורשו על ידי שלטונות צ'כוסלובקיה המחודשת.
בסלובקיה הציפסרים היוו אי לשוני גרמני שחולק בין שני אזורים עיקריים: הציפס העליון (Oberzips) בשיפולי הרי טטרה על הנחלים פופר (פופראד) קונדרט (הרנאד) ועם המרכזים העירוניים קזמרק ולויטשאו והציפס התחתון (untere Zips) או der Gründner Boden על הנחלים גחניץ ושמלניץ והעיירות הראשיות ערי הכורים גלניץ, שמלניץ וואגנדריסל (נאלפקובו).
המתיישבים הציפסרים בציפס העליון באו בשני גלי הגירה :הראשון מריינלנד (רנאניה) ולוקסמבורג והשני משלזיה.
לאחר מכן גל של מהגרים גרמנים דוברי "אוברסדויטש" מבוואריה התיישבו באזורי המכרות שהקימו בעבר הסלבים בציפס התחתון.
בסך בכל הציפסרים אכלסו כ-30 ערים ועיירות בתוך ה"רוזנות" ציפס וסמוך אליה, כשהמרכזים החשובים שלהם היו הערים קז'מארוק, לבוצ'ה (החל מהמאה ה-17 המרכז החשוב באזור), פופראד וספישסקה נובה ווס.
אחרי החרבת הונגריה על ידי פלישת הטטרו-מונגולים בשנת 1241, המלך
בלה הרביעי ויורשיו הביאו מתנחלים גרמנים נוספים משלזיה, תורינגיה וסקסוניה על מנת שיסייעו בשיקום הממלכה.
בשנת 1271 בעקבות החלטת המלך אישטוואן הרביעי של הונגריה, ה"סקסונים הציפסרים" (בהונגרית Szepessi szászok) זכו, בדומה לסקסונים הטרנסילבנים לניהול עצמי בראשותו של גראף (רוזן) משלעצמם.
בימי המלך קארוי רוברט, בשנת 1312 התושבים הגרמנים בחבל ציפס התארגנו מבחינה פוליטית-משפטית ב"ברית של 24 ערי הציפס" (Zipser Bund), בעלת אוטונומיה, במקביל לארגון רוחני-דתי "האחווה של 24 הכמרים המלכותיים".
בראש ברית 24 הערים עמד גראף (רוזן) שנבחר על ידי ראשי כל הערים.
החל משנת 1370 24 הערים ועוד 20 יישובים נוספים של ציפסרים זכו לספר חוקים משלהם הקרוי ציפסר וילקיר (Zipser Willkür).
בשנת 1412 ברית 24 בערים בוטלה עקב מסירת 13 מהן למלך פולין על ידי מלך הונגריה, זיגמונד לבית לוקסמבורג, בתור ערבון תמורת סיוע כספי בזמן עימותו עם ונציה.
הרפורמה, השלטון ההבסבורגי והשלטון הפולני
מלחמות ההוסיטים זרעו הרס רב באזור.
מצד שני רעיונות הרפורמה הדתית מצאו בו קרקע פורייה ובשנות ה-1520 הערים המאוכלסות בגרמנים וגם חלק מהאצולה המקומית עברה לדת הלותרנית.
בעקבות קרב מוהאץ' ב-1526 שהביא לאבדן העצמאות של הונגריה ולחלוקתה, סופח האזור שפיס או ציפס לאימפריה ההבסבורגית ועבר לשליטת הארכידוכס פרדיננד הראשון שהכריז עצמו מלך בוהמיה והונגריה.
מדיניותו הסובלנית של פרדיננד כלפי תנועת הרפורמציה הפרוטסטנטית עזרה להתחזקות היסודות הגרמניים באזור.
לעומת זאת אמצעי הקונטרה-רפורמציה שהונהגו בשנת 1674 גרמו להפחתת האוכלוסייה הגרמנית, שחלקה נמלט לאזורים אחרים - כמו צפון טרנסילבניה -מפחד הדיכוי הדתי.
בעקבות חלוקת פולין בשנת 1772, בימי הקיסרית מריה תרזה, הערים מצפיס שנמסרו לפולין במאה ה 15 התאחדו
בחזרה עם אחיותיהן שנותרו בשטח הונגריה, הפעם תחת שליטה הבסבורגית.
זהותן הגרמנית נשארה חזקה יותר בשנות השלטון הפולני.
מתוך היישובים שנותרו בהונגריה רק ערי הכתר קרסמארק (קרז'מרוק) ולויצ'או (לבוצ'ה) שמרו על גרמניותן הודות למערכת חינוך מפותחת.
מתוך חוסר האמון שרחשו למונרכיה הקתולית השמרנית האוסטרית, הזדהו הציפסרים יותר ויותר עם המאבק של ההונגרים לעצמאות, ואפילו הסכימו עם קביעת השפה ההונגרית כשפה רשמית בממלכה.
העיר קזמארוק הסכימה לכך עוד בימי הקיסר יוזף השני והקיסר הגיב לכך בכעס וביטל את הפריבילגיות של העיר.
ירידה דמוגרפית והתבוללות במאה ה-19
במהלך המאה ה-19 התחוללה הגירה מוגברת של סלובקים מהסביבה אל תוך ערי הציפס.
באותו זמן השפעת התרבות ההונגרית הביאה להונגריזציה של ציפסרים רבים, בעיקר מהשכבה העליונה.
תהליך ההונגריזציה הואץ כמובן אחרי הנהגת הדואליזם האוסטרו-הונגרי, כשהתחזק המנהל העצמי ההונגרי.
בשנת 1872 בוטל המנהל העצמי של העדה הגרמנית.
מספר הציפסרים הגרמנים ירד מ-61,631 (35% מהאוכלוסייה) ב-1869 ל-38,424 (22%) בשנת 1910. ציפסרים רבים היגרו לארצות הברית שבה ארגוניהם הקהילתיים מצאו פריחה מחודשת.
תחת השלטון הצ'כו-סלובקי בין מלחמות העולם
ב-22 באוקטובר 1918 הגרמנים הציפסרים מקז'מארוק הכריזו על נאמנותם לממלכת הונגריה, אבל כעבור יומיים סלובקיה הפכה לחלק מהרפובליקה הצ'כוסלובקית.
בהתחלה היו הצעות שהסתברו כלא מציאותיות להקים ישות מדינית של עצמם -רפובליקת ציפס Republica Scepusia.
ב 24 בינואר 1920 הוקמה בקזמארק מפלגת הציפסרים הגרמנים (Zipser Deutsche Partei) שיוצגה ב-1923 על ידי 10 נבחרים בפרלמנט בפראג.
בראשה עמד אנדור ניץ' שנבחר לפרלמנט הצ'כוסלובקי בין השנים 1935-1925 ברשימה מאוחדת גרמנית-הונגרית.
בחודשים הראשונים של שנת 1920 הייתה אף הגירה מסוימת של ציפסרים להונגריה.
בעיני חלק מהסלובקים המיעוט הציפסרי נחשבו כבן ברית של המיעוט הגדול ביותר של סלובקיה - ההונגרים, יתרה מזה - מעין "הונגרים דוברי גרמנית".
אולם בתקופת הרפובליקה הצ'כוסלובקית הראשונה (1918–1939) עדת הציפסרים בסלובקיה קבעה קשרים הדוקים עם שאר בני המיעוט הגרמני הגדול של המדינה החדשה שכלל את הגרמנים ממוראביה ובוהמיה.
ב-1929 הוקמה מפלגת הגרמנים הקרפטים.
בהמשך, ההתלהבות הלאומנית שפרצה בעקבות כינון המשטר הנאצי (נציונל-סוציאליסטי) החדש של גרמניה, קמה ב-1933 המפלגה של הגרמנים הסודטים שהצליחה ב-1938 למשוך 92% מקולות הגרמנים בצ'כוסלובקיה.
החל משנת 1935 המפלגה של הגרמנים הקרפטים התחברה למפלגה זו ברשימה משותפת לפרלמנט.
אחרי הסכם מינכן וכיבוש צ'כוסלובקיה על ידי גרמניה ב-1939 ב"רפובליקה הסלובקית הראשונה" המפלגה של הגרמנים הקרפטים הפכה ל"מפלגה הגרמנית" או ה"פולקסגרופה" של הגרמנים הקרפטים בראשותו של המהנדס פרנץ קרמזין.
קרמזין התמנה למזכיר לעניינים גרמנים בממשלה של יוזף טיסו, המנהיג הפרו-נאצי של סלובקיה.
הוא השתתף בפגישות המנהיגים הסלובקים והגרמנים בנושא "הפתרון" של "הבעיה היהודית" בסלובקיה.
בעת הכיבוש הנאצי המיעוט הגרמני בסלובקיה ראה עצמו במעמד מועדף, עם בתי ספר "אוטונומיים" וכו'.
בין נובמבר 1944-ינואר 1945 עוד לפני הגעת הצבא הסובייטי רוב רובם של הציפסרים מסלובקיה התפנו למולדת ההיסטורית - גרמניה, ביוזמת השלטונות הגרמנים, ובמיוחד של אדלברט ואנהוף ומאמצים של הכנסייה האוונגלית הגרמנית.
בתום המלחמה באביב 1945 כשליש מהפליטים הגרמנים חזרו לסלובקיה.
אולם ב-2 באוגוסט 1945 הם איבדו את האזרחות הצ'כוסלובקית לפי צו 33 של אדווארד בנש ונשלחו לכמה "מחנות איסוף" (Sammellager) בשטח סלובקיה.
בין השנים 1947-1946 כ 33,000 גרמנים גורשו מסלובקיה בהתאם להסכם פוטסדאם.
הורשו להישאר 20,000 גרמנים בלבד בתנאי שיעברו תהליך של "רה-סלובקיזציה", יכריזו עצמם סלובקים וישנו את שמותיהם לשמות סלובקים או בעלי צליל סלובקי.
בימינו נשאר מיעוט קטן של ציפסר-דויטשה רק בכפר מצנזייפן.
בכל סלובקיה נותרו כ-5000 גרמנים קרפטים.
אחד מהם הוא נשיא סלובקיה לשעבר, רודולף שוסטר.
הזהות הציפסרית בממלכה ההונגרית ובמרחב דובר הונגרית
במהלך השנים הזהות האתנית והתרבותית של הגרמנים הציפסרים כללה יסודות דתיים - שייכות לדת הנוצרית הלותרנית (אצל מרביתם, בעוד מיעוטם קתולים) ויסודות חברתיים כלכליים - שייכות למעמד בורגני עירוני, בניגוד לסטריאוטיפ של הסלובקים כעם כפרי של עובדי אדמה ואנשי צבא, ברובו רומי-קתולי ולהונגרים המקומיים המזוהים עם הממלכה השלטת ועם האצולה.
תפקיד חשוב בהתהוות תרבות הציפסרים היה לבתי הדפוס שהוקמו בעריהם בתקופת הרפורמה הלותרנית.
דוד פרהליך מקז'מארוק פרסם בשנת 1644 אחד הספרים הראשונים על הציפסרים ועל הסקסונים הטרנסילבנים.
מאוחר יותר זרם נציגי הרומנטיזם הגרמני והתנועות הפאן-גרמניות עוררו עניין סביב הקהילות הגרמניות המפוזרות מחוץ לגבולות גרמניה, כולל הציפסרים.
בספרות ההונגרית הסטריאוטיפ של הציפסרים כמיעוט נערץ נאמן להונגריה ממאות שנים, הופיע למשל בספרו של מור יוקאי "האישה הלבנה מלצ'ה" (לבוצ'ה) (A Löcsei fehér asszony).
בדרך כלל התבוללות הציפסרים התחוללה בתוך המעמד הבורגני הבינוני-גבוה של החברה ההונגרית.
הם השתלבו במספרים גדולים בקרב הצבא ועולם האקדמיה בהונגריה, רבים השתתפו במהפכת 1848 וכמה גנרלים מתוכם שילמו על כך בחייהם.
לפעמים הם התייחסו בבוז מסוים לבני המיעוט הגרמני הנפוץ ביותר ברחבי הונגריה -השוואבים הקתולים, שחלק גדול מהם היו חקלאים, בעלי מלאכה ובעלי מעמד נמוך עד בינוני.
הציפסרים (ברומנית - ציפצר) החיים עדיין ברומניה הם בני גלים מאוחרים יותר שבאו מכוון סלובקיה מאזורים דוברי ניבים Oberdeutsch (אוֹבּרדויטש) של השפה הגרמנית.
הם יושבו בחבל מרמורש בהתאם לתוכנית התיישבות ביוזמת המינהל האימפריאלי האוסטרי החל משנת 1776.
המרכזים החשובים של הציפסרים במרמורש היו העיירה וישאו דה סוס (בגרמנית - אוברווישאו), בורשה וכו'.
אבות הציפסרים באו מבאד אישל, גמונדן, אבנזה ומחבל ספיש או ציפס שבסלובקיה.
בווישאו דה סוס התיישבו בשנים 1790-1788. בווישאו דה סוס דיברו שני ניבים גרמניים: "ציפסריש" וה"וישאו-דויטש" שמקורה בניב הבווארי "טאייטש" מקבוצת הניבים אוברדויטש (Oberdeutsch).
הציפסרים חיו בשכונתם, שנקראה "ציפצראי", בסמוך לשכונות ובתים של יהודים, רומנים ורותנים.
לכן גם ניבם שאל מספר מילים מהשפות של הקבוצות האתניות השכנות, למשל "קרמזל" ממילה ביידיש "חרמזלך" (ביידיש - לביבות תפוחי אדמה), "באצ'י" מהונגרית בשביל "דוד", "גוגושאר" מרומנית בשביל "פלפלים אדומים גמבה" ו"דראניצן" בשביל רעפי גג - מרותנית.
בשנות ה-2000 חיו עדיין בווישאו דה סוס כ-800 ציפסרים.
הציפסרים עסקו בראש ובראשונה בתעשיית היערות ועיבוד העץ.
בעמק הוואסר הם שתלו אשוחית נורווגית, דאגו למשתלות, בכריתת יערות, בנו רפסודות ושילח אותן על פני המים עד לסיגט, וישאו דה סוס ובורשה, סללו דרכים ובנו גשרי עץ.
בעבודות קלות יותר עזרו גם נשותיהם.
השם של ציפסר עבר במאה ה-18 גם למהגרים שהגיעו למרמורש מאוסטריה התחתונה - מהיישובים גמונדן, באד אישל, באד גויזרן ואבנזה.
לכן התושבים שהתיישבו בעמק הוואסר (ואסרטאל), על גדות הנחל ואסר, דיברו ניב ייחודי, שונה מניב הסקסונים הטרנסילבנים וקרוב מאוד לניב מאוסטריה התחתונה.
במהלך המאה ה-19 הגרמנים ממרמורש, שכללו את הציפסרים ואת השוואבים של סאטמר עברו תהליך של הונגריזציה שהפחית את אלו המזוהים כגרמנים עד ל-10%.
אחרי 1784 ובתחילת המאה ה-19 ההתיישבות הציפסרית עברה גם לדוכסות בוקובינה.
אחד היישובים הראשונים והחשובים, שהוקם סביב למכרה בדרום בוקובינה עוד בסוף המאה ה-18 היה קרליבאבה, שבו עדיין חי מספר מצומצם של ציפסרים.
אולם רוב הציפסרים הגיעו לבוקובינה קצת מאוחר יותר.
בשנת 1805 ליישובים פוז'וריטה ופונדו מולדוביי, בגרמנית - לויזנטאל, בשנת 1808 לכפר פריסאקה דורנה, הקרוי בגרמנית אייזנאו, וב-1809 לכפרים דראגושה וואליה סטיניי על ידי פרומוסו.
קהילות ציפסרים אחרות קמו בגורה פוטניי, תחת השם קרלסברג, בסולקה ובווייבודיאסה, (הקרויה פירסטנטאל).
המתיישבים הציפסרים האחרונים הגיעו בשנת 1829.
בשנת 1937 היו בבוקובינה שבעה יישובים של ציפסרים עם 1,609 משפחות ו-6,542 תושבים.
בנוסף חיו בחבל ארץ זה עוד
הסך הכל חיו איפוא בבוקבינה כ-9,500 ציפסרים, רובם בהרים שבדרום-מערב האזור.
מחציתם היו פועלים שכירים ופועלי יום, 27% היו בעלי מלאכה שעסקו צדדית גם בחקלאות, 11% היו בעלי בתי חרושת וסוחרים, 10% היו פקידים, ורק 2% היו חקלאים.לרוב הציפסרים היה בית קטן עם גינה, כשאחדים מהם היו גם בעלי שדה של לא יותר מ-10 דונם ששימש את צורכי הבית.
למעטים הייתה גם פרה שסיפקה למשפחה חלב, חמאה וגבינה.
מבחינת השתייכות דתית, 62% מן הצפיסרים של בורוקבינה היו לותרנים, בעוד 32% היו רומים-קתולים.
בשנת 1940 בעקבות המשא ומתן בין גרמניה הנאצית ובין ברית המועצות, הוחלט על החזרה למולדת הגרמנית של הגרמנים מבוקובינה.
למשל, ב-14–18 בנובמבר 1940 הציפסרים מפונדו מולודוביי נרשמו ברשימות ההחזרה למולדת בהתאם למו"ם עם רומניה.
לפי תעודה זו היגרו אז לשטח הרייך 1,118 גרמנים ו 3 רומנים מנישואי תערובת.
בתום המלחמה, רוב הציפסרים חזרו לכפר, אבל בהמשך לאור הנסיבות הסוציאל-פוליטיות של השכנת המשטר הקומוניסטי והשלכותיו, רובם חזרו לגרמניה.
נפוצות בקרב הציפסרים הן אגדות ומעשיות הניקראות "מֶרה" ו"קאסקה" (Mära und Kasska), שהועברו בעל-פה מדור לדור.
חלק מהאגדות עוסקות ביצורים החיים ביער, כולל בני אדם שגדלו בין החיות.
כעת ברומניה, שארית קהילות הציפסרים מיוצגות יחד עם שאר הקבוצות של המיעוט האתני הגרמני, על ידי "הפורום הדמוקרטי של הגרמנים ברומניה" (Demokratisches Forum der Deutschen in Rumänien).
ב-מאה ה-19 פורסמו מחקרים חשובים על תרבות הגרמנים מציפס.
מלצר (1836-1782) פרסם בשנת 1806 את ספר "הסקסונים הציפסרים ההונגרים כפי שהם באמת" (Der Ungarische Zipser Sachse in seiner wahren Gestalt).
רומי כתבו על שפת הציפסרים.
מתיאש בל ויאנוש צ'אפלוביץ' ערכו מחקרים היסטוריים -סטטיסטיים על התושבים הגרמנים באזור ציפס ובטרנסילבניה.
חוקר מברטיסלבה בשם ק.י.שרֶאֶאר (1825–1900) כתב ספר על המיתולוגיה והמנהגים בפולקלור הגרמנים בהונגריה -
ובעקבותיו ב-1857 פורסם הספר "אתנוגרפיה" של צמיג עם התייחסות לגרמנים בהונגריה.
עם הסופרים ממוצא ציפסרי מרומניה נמנה גרהרד צ'רני, שהוריו היגרו במאה ה-19 מסלובקיה לשטח רומניה של היום.
משורר וחוקר ידוע של הניב של הציפסרים היה פרידריך לאם (פריגייש לאם) (1881–1955), יליד סלובקיה, שחי ופעל בהונגריה.
לאיוש קושוט - מנהיג המהפכה ההונגרית ב-1848, היה בן לאם גרמניה ציפסרית, דוברת הונגרית
ציץ הוא תכשיט מזהב המתואר במקרא ובתלמוד כאחד מבגדי הכהונה של הכהן הגדול בבית המקדש.
מקום הנחתו הוא בראש, סמוך למקום הנחת התפילין.
הציץ מרצה על הקרבה בטומאה.
הציווי מופיע בספר שמות בין כל יתר הציוויים על בגדי כהונה:
בהמשך מתוארת הכנתו בתוך תיאור הכנת שאר הבגדים:
בתלמוד נאמר שרוחב הציץ הוא שתי אצבעות ואורכו צריך להיות מקיף מאוזן לאוזן.
בתוספות כתוב שדין זה אינו מדאורייתא אלא לימוד של חז"ל מהפסוק "והיה על מצח אהרן" העוסק בציץ, אשר ממנו משתמע ששיעור הציץ צריך להיות לפי גודל המצח, וסתם מצח שיעורו שתי אצבעות, אך מדאורייתא כשר בכל גודל שהוא.
הרמב"ם מתאר את דרך כתיבת האותיות שבציץ, כך:
והאותיות בולטות לפניו, חופר את האותיות מאחריו, והוא מדובק על השעווה, עד שבולט.
הראב"ד (בהשגות) כותב על דברים אלו 'אינו חופר אלא מכה בדפוס צורת האותיות מאחוריו עד שהאותיות בולטות מלפניו..' יש מפרשים שכתבו שהרמב"ם והראב"ד אינם חולקים.
אך לפי הבנת הראב"ד מסתבר, שלפי הרמב"ם כתיבת האותיות צריכה להיות בחפירה אחת, בסוג של כתיבה 'במקשה אחת'.
לעומת זאת לפי הראב"ד יש לבצע כתיבה על ידי סיתות.
בברייתא בתלמוד מובא כי בסידור האותיות השם הקדוש יופיע בשורה העליונה, ובשורה התחתונה יופיע 'קדש ל'.
המורכבות בגישה זו בכך שהיא יוצרת שינוי בסדר המילים שהיה צריך להיות 'קדש להשם' ובו המילה קודש קודמת לשם המפורש.
לכן הפרשנים מסבירים שהמילה 'קדש ל' הייתה כתובה בתחילת השורה התחתונה, ובכך נוצר גוון מסוים בו המילה קודש קודמת לשם המפורש.
לעומת זאת כבר בברייתא מובאת דעה שהכיתוב נמצא באותו שורה, ולפי העדויות כך למעשה נהגו בבית המקדש.
על מנת לקבוע את הציץ במקומו, הוא נקשר באמצעות חוט או חוטי תכלת.
צורת הקשירה שנויה במחלוקת בקרב הראשונים.
יש שכתבו שמקום הציץ אינו על המצח, כי אם מעל המצח, בדומה למקום התפילין, ואף שכתוב בפסוק מצח, הכוונה בדומה לתפילין שכתוב בין עיניך והכוונה מעל המצח
הכהן הגדול, כאשר הוא לובש את הציץ, אסור לו להרים את ידיו מעליו.
ולכן, כאשר הכהן היה נושא את כפיו הוא לא היה מרים את ידיו מעל לראשו כמו שאר הכהנים אלא רק שולח את ידיו קדימה.
ורבי יהודה טען שהוא נושא כפיו כשאר אחיו הכוהנים ומרים את ידיו מעל הציץ.
הכוונה כאן לפי המפרשים היא שהציץ נועד לכפר על הקרבת הקורבנות שהוקרבו בטומאה.
הרמב"ם פוסק כך להלכה ואומר שאם כהן לא ידע שהוא נטמא בקבר התהום והוא הקריב קורבן, ואחר כך נודע שהוא היה טמא, אין צורך להקריב קורבן אחר כי הציץ מרצה עליו.
וכן ב מובא "על מה הציץ מרצה - על הדם ועל הבשר ועל החלב, שנטמא בין בשוגג בין במזיד, בין באונס בין ברצון, בין ביחיד בין בציבור".
נחלקו תנאים ואמוראים בעניין האם טומאה הותרה בציבור, או שמא היא רק דחויה בציבור.
לפי התלמוד, לדעה שטומאה הותרה בציבור – ההיתר הוא 'חזק' ועומד מכוח עצמו; ואילו לדעה שטומאה רק דחויה בציבור – ההיתר הוא 'חלש', ויש צורך גם בריצוי ציץ, דהיינו שההיתר תלוי בקיומו של כהן גדול הלובש ציץ על מצחו, ומכפר בכך על ה'חטא' של ההקרבה בטומאה.
להלכה נפסק כדעה שטומאה דחויה בציבור, ומכאן שצריך ציץ כדי לרצות על הטומאה.
במקרא עצמו המילה "ציץ" מתארת אף דברים אחרים, כגון תחילת הפריחה, שם של צומח ושם מקום.
ציפיות רציונליות היא הנחת יסוד במודלים רבים בכלכלה.
על פי הנחה זו, הציפיות שיש לסוכנים במודל לגבי נתונים שהם אינם יודעים הן נכונות בממוצע, כלומר, הן אינן מוטות בצורה שיטתית.
שיטה זו לתיאור ציפיות במודל הוצעה על ידי ג'ון מות' (1961) והתפרסמה כשהשתמש בה רוברט לוקאס במודלים המקרו-כלכליים המשפיעים שלו.
בסביבה שבה המידע שיש לסוכנים (עובדים, צרכנים, חברות וכדומה) הוא חלקי, הציפיות (או אמונות) שלהם לגבי מאפיינים שהם אינם יודעים משפיעות על ההתנהגות שלהם.
למשל, פעולות של פירמות מושפעות מהציפיות שלהן לגבי האינפלציה, ומשקיעים יקנו או ימכרו מניה של חברה בהתאם לציפיות שלהם לגבי הצלחת חברה זו.
לכן, תיאור ציפיות הוא חלק הכרחי במודל.
הנחות שונות לגבי ציפיות הסוכנים יביאו לשיווי משקל שונה של המודל ולניבוי שונה שלו.
הנחת הציפיות הרציונליות משמעותה להניח כי הסוכנים במודל משתמשים בכל האינפורמציה שברשותם כדי ליצור ציפיות לגבי משתנים כלכליים, וכי בממוצע הם צודקים.
בשעה שהנחה זו רווחת מאוד בכלכלה כיום, יש המבקרים את השימוש בה וסבורים כי היא מהווה הנחה לא סבירה.
תאוריית הציפיות הרציונליות מגדירה סוג של ציפיות זה כזהה ל-"ניחוש הטוב ביותר של העתיד", התרחיש האופטימלי, שיהיה זמין בכל מידע.
בכל מקרה, בלי השערות רבות, תאוריית הציפיות "נחושה" לא לנבא את ההתנהגות האנושית ובעצם ריקה.
לכן, מניחים שתוצאות שהופכות לצפויות לא שונות סיסטמטית מתוצאות שיווי המשקל של השוק.