tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החוזה המקורי קבע שהעבודות על הכיפה אמורה יסתיימו תוך שנתיים, והשאר עד תום עשר שנים.
יצירת המופת של גאולי היא בספינה של הכנסייה ונקראת ניצחון שמו של ישוע.
היצירה מתארת את תקרת הכנסייה כאילו נפתחת מעל הצופה, הפנורמה נצפית בפרספקטיבה אמיתית di sotto in su, בדומה לתקרת הכיפה המצוירת של קורג'ו.
תלמידו של ברניני, אנטוניו ראגי, יצר את דמויות הסטוקו, וכשמביטים בהן מרצפת הספינה המרכזית של הכנסייה, קשה להבחין בין המלאכים הצבועים לאלה העשויים סטוקו.
הקומפוזיציה הפיגורטיבית גולשת מעבר לשולי המסגרת, דבר שמעצים את האשליה של המאמינים הממריאים באורח ניסי כלפי האור שמעל.
סדרה של תקרות כאלה צוירו בספינות הכנסיות הרומיות במהלך שלושת העשורים האחרונים של המאה ה-17. במאה ה-18, ג'ובאני בטיסטה טייפולו ואחרים המשיכו את הקוודרטורה (ציור אשלייתי) בצורה מפוארת ותיאטרלית, אבל ככל שתנועת הבארוק הגבוה התפתחה לרוקוקו שובב יותר, הפופולריות של סגנון זה הידלדלה.
בעבודותיו המאוחרות, גם גאולי נע בכיוון זה.
לפיכך, בניגוד לפאר בג'סו, גאולי מאמץ בהדרגה צבעים פחות עזים, וקומפוזיציות עדינות יותר לאחר 1685 - כולם סימני ההיכר של הרוקוקו.
גאולי צייר דיוקנאות רשמיים של מספר אפיפיורים:
ג'ובאני גבריאלי (באיטלקית: Giovanni Gabrieli; 1553–1612) היה מלחין ונגן עוגב איטלקי.
הוא היה אחד המוזיקאים המשפיעים ביותר בזמנו, ומייצג את סגנון האסכולה הוונציאנית בזמן המעבר בין תקופת הרנסאנס לתקופת הבארוק.
בעוד שלא ידוע רבות על נעוריו, סביר להניח שג'ובאני הצעיר למד אצל דודו, המלחין אנדראה גבריאלי, ואולי אף למד עם אורלנדו לאסוס בזמן שהייתו במינכן בחצרו של הדוכס אלברכט החמישי.
גבריאלי נשאר במינכן עד 1579. ב-1584 חזר ג'ובאני לוונציה, שם הפך ב-1585 לנגן העוגב הראשי של בזיליקת סן מרקו.
לאחר מות דודו קיבל גם את משרת המלחין הראשי של הכנסייה, והחל במקביל לערוך חלק נרחב מיצירותיו כדי להצילן מאבדון.
בניגוד לדודו, שלא הרבה לעסוק בעריכה ופרסום של יצירותיו שלו, החליט ג'ובאני שהן ראויות לכך ותודות למאמציו השתמרו יצירות רבות של אנדראה עד היום.
לכנסיית סן-מרקו הייתה מסורת ארוכת שנים של מצוינות מוזיקלית ועבודתו של גבריאלי שם הפכה אותו לאחד המלחינים הנודעים באירופה.
ההתעניינות הגוברת ביצירותיו הביאה לכך שמוזיקאים מכל רחבי אירופה (וביחוד גרמניה) הגיעו לוונציה כדי ללמוד ממנו.
רבים מתלמידיו של גבריאלי הפכו לאחר מכן למלחינים נודעים בזכות עצמם וכך הפיצו לכל רחבי אירופה את סגנונו, דבר שהפך אותו לאחד המלחינים המשפיעים ביותר אי פעם (השפעה שניכרת אפילו ביצירותיו של יוהאן סבסטיאן באך, כמאה שנים ויותר לאחר מותו של גבריאלי).
החל מ-1606 התדרדרה בריאותו של גבריאלי בהדרגה, ב-1612 הוא מת מסיבוכים של אבן בכליות.
בעוד שגבריאלי הלחין ברבות מהצורות שהיו נהוגות בתקופתו, ניכרת ביצירותיו העדפה ברורה למוזיקת קודש ווקאלית ואינסטרומנטלית.
כל יצירותיו החילוניות הן מוקדמות יחסית, ובמרוצת הקריירה שלו הוא החל להתרכז אך ורק במוזיקה דתית.
כמו מלחינים לפניו ואחריו, הוא השתמש בצורתה הלא שגרתית של כנסיית סן-מרקו, שבה שני יציעי מקהלות הפונים אחד אל מול השני.
מבנה זה אפשר לגבריאלי ובני תקופתו לפצל את המקהלה לשני חלקים או יותר, מה שיצר אפקטים מרשימים של העצמה וניגוד בין התפקידים השונים.
צורת הלחנה זו, לשתי מקהלות או יותר, נקראת פוליכורליות.
רוב יצירותיו של גבריאלי מאורגנות כך, שאחת המקהלות או קבוצות הכלים תישמע מצד שמאל, ולאחר מכן תופיע "תגובה" של מקהלה או קבוצת כלים מימין (אנטיפון).
בעוד צורת תזמור וארגון פוליכורלית זו הייתה קיימת כבר לפניו, היה גבריאלי המלחין הראשון שעשה בשיטה זה שימוש מושכל ומסודר, כדי ליצור אפקטים אקוסטיים חזקים.
גבריאלי היה מקורי לא רק בשימושו בתזמור, אלא גם בשימוש שעשה בסימוני דינמיקה.
יצירתו בשם Sonata pian e forte היא כנראה היצירה הראשונה אי פעם שנכתבה תוך שימוש בסימני דינמיקה (Piano\Forte- חזק\חלש).
בנוסף, היה גבריאלי בין המלחינים הראשונים שעשו שימוש בשיטת הבאס הממוספר.
בין יצירותיו: מוזיקה לעוגב (קנצונות וטוקטות), סונאטות וקנצונות להרכבים מ 4 קולות ועד ל-22 קולות, מוטטים ומדריגלים.
ג'ובאני (ג'ו) לאונרדו די בונה (1542 –1597; איטלקית: Giovanni (Giò) Leonardo Di Bona), הידוע גם בשם המשפחה דה קוטרי (da Cutri) ובכינוי איל פוטינו (Il Puttino, הילדון), היה שחמטאי איטלקי.
לאונרדו דה קורטי נחשב לאחד השחמטאים הטובים בתקופתו.
בשנת 1575 הוא ניצח את רוי לופס דה סגורה.
בונה נולד בעיר קוטרו שבקלבריה, איטליה.
בשנת 1560 הפסיד התמודדות מול רוי לופס דה סגורה.
בשנת 1575 ניצח בטורניר בינלאומי שהתקיים במדריד, הנחשב לטורניר השחמט הבינלאומי הראשון שהתקיים.
לאחר הניצחון עבר לפורטוגל, שם ניצח את האלוף המקומי.
עם חזרתו לאיטליה הוא התיישב בנאפולי והיה האמן לשחמט ליד השליט המקומי.
ג'ובאני דה וראצאנו (באיטלקית: Giovanni da Verrazano או Verrazzano; נולד ב-1485, נפטר ב-1528) היה מגלה ארצות איטלקי שחקר את צפון אמריקה עבור בית המלוכה של צרפת.
היה האירופאי הראשון שחקר את חוף האוקיינוס האטלנטי שבין ניופאונדלנד לדרום קרוליינה בשנת 1524.
ג'ובאני דה וראצאנו נולד ב, בקרבת העיירה גרווה אין קיאנטי, לא הרחק מפירנצה בירת חבל טוסקנה שבאיטליה בשנת 1485(המועד המדויק אינו ידוע).
וראצאנו נולד בטירה המצוייה על אדמות של משפחתו.
בשנת 1507 עבר לדייפ במטרה לעבוד כמלח על אונייה.
בתחילת הקריירה הימית שלו הפליג למספר נמלים במזרח הים התיכון.
הקריירה המוקדמת שלו כמו גם חייו לפני שהחל להפליג אינם ידועים בפירוט.
הפלגתו לצפון אמריקה, לעומת זאת, מתוארת בפירוט רב ביומנו.
בשנת 1524 נשלח על ידי המלך פרנסואה הראשון מלך צרפת על מנת לחקור את חופי צפון אמריקה, בין פלורידה וניופאונדלנד, במטרה למצוא מעבר ימי לאוקיינוס השקט.
ב-1 במרץ בשנה זו הגיע לכף פיר (כף הפחד) ושם עגן.
לאחר מכן הפליג דרומה לאורך חוף דרום קרוליינה.
לאחר מכן הסתובב ונע צפונה לעבר צפון קרוליינה שם חשב שמצר פמליקו הוא למעשה מעבר ימי.
בשל טעות זו נהגו ממפים ובהם אחיו של וראצאנו - ג'ירולמו דה וראזאנו בשנת 1527 לצייר במרכז צפון אמריקה את "ים וראצאנו".
רק לאחר כמאה שנים התגלתה טעותו.
וראצאנו עגן מספר פעמים לאורך החוף ופגש את האינדיאנים החיים לאורכו.
הוא לא ראה את מפרץ צ'ספיק ואת נהר הדלאוור.
וראצאנו הפליג לאורך חופי ניו ג'רזי ונכנס לתוך מפרץ ניו יורק התחתון, עגן בנארוז – מצר הים שבין סטטן איילנד ולונג איילנד, שם פגש קבוצת אינדיאנים משבט לנאפי שחתרו אל ספינתו בקאנו – מקום המפגש הוא המקום שבו נמצא כיום גשר וראזאנו נארוז.
וראצאנו ראה ותיאר ביומנו, גוף מים, אשר הוא חשב שמהווה אגם מים מתוקים, ובפועל היה ככל הנראה נהר ההדסון.
וראצאנו הפליג צפונה לאורך חופי לונג איילנד, חצה את מצר בלוק איילנד ונכנס למפרץ נאראגאנסט, שם פגש את האינדיאנים אנשי שבט הנאראגאנסט, הפליג צפונה לעבר מיין, חופיה הדרום מזרחיים של נובה סקוטיה, ולעבר ניופאונדלנד ואי ניו וורלד ולאחר מכן שב לצרפת.
וראצאנו הפליג ליבשת אמריקה פעמיים נוספות – הפעם לעבר אמריקה הדרומית וברזיל.
נסיבות מותו של וראצאנו אינן ברורות - חלק מההיסטוריונים סבורים כי הוא נהרג בשנת 1528 בעת מסעו השלישי ליבשת אמריקה על ידי אינדיאנים המתגוררים באנטילים הקטנים.
אחרים סבורים כי הוא נתפס על ידי ספרדים, ונתלה כשודד ים בקדיז.
בשנות ה-50 וה-60 הביא מאבק ציבורי של יוצאי איטליה המתגוררים בעיר ניו יורק להגברת תהילתו של וראצאנו, ובהמשך נקרא על שמו גשר וראזאנו נארוז.
ג'ובאני דומניקו קאסיני (באיטלקית: Giovanni Domenico Cassini; בצרפתית: Jean-Dominique Cassini; 8 ביוני 1625 – 14 בספטמבר 1712) היה אסטרונום איטלקי.
קאסיני נולד בפרינאלדו על יד סן רמו איטליה.
הוא החל את דרכו כאסטרולוג אך עד מהרה מאס באסטרולוגיה ודבק בגישה הרציונלית שאפיינה את המהפך המחשבתי במדעים בעת הרנסאנס.
לזכותו נזקפות מספר תגליות במערכת השמש.
הוא מדד את המרחק למאדים ובכך היה הראשון שמדד מרחק לכוכב לכת ובנוסף אפשר להסיק את המרחק מהארץ לשמש לפי חוק קפלר השלישי, חקר את כוכב הלכת צדק וגילה את הכתם האדום הגדול, וגילה את הרווח הקרוי על שמו בטבעות שבתאי.
במשך כל חייו, עבד קאסיני על יוזמת מיפוי טופוגרפי של צרפת באמצעות טריאנגולציה.
את עבודתו המשיכו בנו, ז'אק קאסיני ונכדו, סזאר-פרנסואה קאסיני דה תירי, אשר סיים את העבודה המדוקדקת לבסוף, בשנת 1789 או 1793 - בזמנו, היחס לעבודה היה כאל יצירת אמנות והמפה התפרסמה בשם "Carte de Cassini" (לוח קאסיני).
על שמו נקראו מכתש קאסיני על הירח ועל המאדים.
ב-1997 שיגרה נאס"א חללית לחקור את שבתאי וירחיו, שנקראה קאסיני, על שמו.
ג'ובאני כרמלו ורגה (באיטלקית: Giovanni Verga; 2 בספטמבר 1840, קטניה – 27 בינואר 1922) היה סופר איטלקי והנציג החשוב ביותר של זרם הווריזמו בספרות.
ורגה נולד בעיר קטניה שבסיציליה בשנת 1840 ברחוב סאנט'אנה להוריו ג'ובאני-באטיסטה ורגה קאטאלאנו וקתרינה מאורו.
האב הגיע מהיישוב ויציני, שם היו למשפחת ורגה מספר נכסים, והיה צאצא באחד מענפיה של משפחה אליה השתייכו הבארונים מפונטנבלאנקה.
ילדותו של ורגה וחינוכו הראשוני
בילדותו חי ורגה בעיר הולדתו קטניה, אשר הייתה באותם ימים מרכז תרבות, אך פרובינציאלי ביחס לערים גדולות באיטליה ובאירופה.
סיים את לימודיו הראשוניים אצל מורים פרטיים.
לאחר מכן התמקצע ורגה אצל איש הספר אנטונינו אבּאטֶה, אשר ממנו שאב את טעמו הספרותי הרומנטי וכן את הפטריוטיות הבוערת בעצמותיו.
אבאטה נהג להורות לתלמידיו לקרוא מכתבי דאנטה, פטררקה, אריוסטו, טאסו, וינצ'נזו מונטי, מנצוני וכן עמודים מתוך ה"אסתטיקה" של הגל.
בנוסף לאלה, נהג לקרוא להם גם משיריו ובהיותו מעריץ נלהב של דומניקו קסטורינה, סופר ומשורר קטנֶזי וקרוב משפחה רחוק של ורגה, המליץ בפני תלמידיו על קריאת "השלושה במצור על טורינו", רומאן היסטורי-פטריוטי שכתב קסטורינה בשנת 1847.
תפיסתו של ורגה ככותב התעצבה בקריאת כתביו של קסטורינה ובקריאת "הקִדמה והמוות" מאת מורו אבאטה ובגיל 15 בלבד, בין השנים 1856 ו-1857 חיבר ורגה את הרומן הראשון שלו, רומאן בהשראת הריסורג'ימנטו בשם אהבה ומולדת.
רומאן זה לא זכה לעריכה.
לימודיו הגבוהים של ורגה לא היו סדירים; בשנת 1858 נרשם ורגה ללימודים בפקולטה למשפטים באוניברסיטת קטניה, אך לא השלים את לימודיו והעדיף להתמסר לפעילות ספרותית ולעיתונאות פוליטית.
בכסף שניתן לו על ידי אביו לשם השלמת הלימודים השתמש ורגה להוצאה לאור של הרומן "I carbonari della montagna" ("הקרבונרים מההר", 1861-1862), רומאן היסטורי ששאב את השראתו מפעולות הקרבונריה של קלבריה נגד הטיראניה הנפוליאונית של מירא.
עם הגעתו של גריבלדי לקטניה, הוקם "המשמר הלאומי" וורגה התגייס לשורותיו ושירת בו כארבע שנים, אך משמצא כי אינו מתאים למסגרת ולמשמעת הצבאית, השתחרר וקיבל מענק בסך 3100 לירות בגזברות המקומית.
בשנת 1863 פרסם ורגה בחלקים, בכתב העת הפלורנטיני "אירופה החדשה" את הרומן השלישי פרי עטו "על הלגונות".
בתקופה זו איטליה כבר השיגה את עצמאותה אך ונציה נותרה עדיין תחת שליטה אוסטרית.
רומאן זה מגולל את סיפור אהבתו של פקיד אוסטרי לצעירה ונציאנית בסגנון נוקשה ומשולל רטוריקה.
בשנת 1865 נוסע ורגה לביקור בפירנצה, שהייתה אז בירתה של ממלכת איטליה ושב לשם בשנת 1969 על מנת להשתקע בה, ביודעו כי על מנת להיעשות סופר "מן המניין" עליו להשתחרר ממגבלות חיי הפרובינציה ולבוא במגע עם אנשי הספרות של איטליה.
בינתיים, פרסם ורגה בשנת 1866 את "חוטאת" ("Una peccatrice"), רומאן ראשון פרי עטו.
רומאן זה, מורכב וסבוך, הוא בעל השראה אוטוביוגרפית ניכרת.
ברומאן זה מספר ורגה בצורה מודגשת ומלודרמטית את סיפורו של אינטלקטואל זעיר-בורגני מקטניה אשר, משזכה להצלחה ולעושר, רואה הוא את רגשותיו כלפי אהובתו דועכים.
דעיכה זו מובילה לבסוף להתאבדותה של זו.
בפירנצה, מתערה ורגה בשמנא וסלתא של החברה הפלורנטינית; ורגה פוקד את ביתו של פרנצ'סקו דאל'אונגארו וכן את טרקלינה של לודמילה אסינג, שם נהגו להיפגש ערב רב של אנשים קוסמופוליטיים ומגוונים.
בשנת 1871, בעודו בפירנצה, השלים ורגה את כתיבתו של הרומן "סיפורה של סנונית".
רומאן זה, המספר את סיפורה של אישה אשר נאלצת לפרוש לחיי נזירות בעקבות אהבתה האסורה לנינו, גיסה, זכה להצלחה רבה.
ב-1872 עקר ורגה למילאנו, אשר הייתה באותה תקופה המרכז התרבותי הפעיל ביותר בכל חצי האי האיטלקי והפתוח ביותר להשפעות האירופיות.
במילאנו התקרב ורגה אל אנשי קבוצת ה"סקאפיליאטורה"; הוא נהג להיפגש עם אריגו בויטו, ג'וזפה ג'אקוזה ועם סלווטורה פארינה, אשר היה סופר נודע בתקופתו, וכן פקד את המובחרים וה"נוצצים" שבטרקליני העיר.
במילאנו השלים ורגה את הרומן "אווה", שאת כתיבתו החל עוד בפירנצה, סיפורו של צייר סיציליאני צעיר אשר עם הגיעו לפירנצה, זונח את אשליותיו ואת האידיאלים האמנותיים שלו למען אהבתו לרקדנית - דימוי לחברה חומרנית אשר ניזונה מתענוגות רגעיים ואשר חיה בבוז כלפי האמנות.
ברומאן זה, מחה ורגה על מצבו החדש של האינטלקטואל הנדחק לשוליים על ידי החברה בורגנית ובכך התקרב אל העמדות האנטי-קפיטליסטיות מעוררות המחלוקת של חברי הסקפיליאטורה.
ספריו ומחזותיו של ורגה בעברית
בני מלוליה, מאיטלקית - גאיו שילוני.
מאסטרו דון ג'זואלדו, תרגמה מאיטלקית והוסיפה הערות ואחרית דבר מרים שוסטרמן.
מוסד ביאליק, ירושלים, תשמ"ח 1988.
אבירות כפרית, מחזה במערכה אחת, תרגם - יונתן דובוסרסקי.
בתוך "האופרה", נספח מס' 1 בסוף מסך א, רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ו 2006-תשס"ט 2008.
סיפורים סיציליאניים, מאיטלקית - יונתן פיין, ירושלים, הוצאת כרמל, 2016.
ג'ובאני לגרנצי (באיטלקית: Giovanni Legrenzi; הוטבל ב-12 באוגוסט 1626 - 27 במאי 1690) היה מלחין ונגן עוגב איטלקי בתקופת הבארוק.
לגרנצי היה אחד המלחינים החשובים ביותר בוונציה בסוף המאה ה-17, שהשפעתו על התפתחות ניבי הבארוק המאוחר באיטליה הצפונית הייתה רבה עד מאוד.
לגרנצי נולד בקלוּזוֹנֶה, סמוך לברגאמו ואת הכשרתו המוקדמת קיבל כנראה בקלוזונה.
בכנסיית סנטה מריה מג'ורה בעיר זו משנת 1645 עד 1656. ב-1656 התמנה למשרת מאסטרו די קאפלה באקדמיה דלו ספיריטו סנטו בפרארה, שם נשאר עד 1665. בין השנים 1665 ו-1681 אין כמעט תיעוד לפעולותיו, אבל ייתכן שלימד באוספדאלה דאי מנדיקאנטי בוונציה בחלק מתקופה זו.
בערים רבות, ביניהן וינה, מילאנו, פארמה, בולוניה וונציה דחו את פנייתו לקבלת משרה; הוא מצדו דחה הצעות עבודה במודנה ובברגאמו.
ב-1681 התקבל לכנסיית סאן מרקו בוונציה כעוזר למאסטרו די קאפלה, שאת מקומו תפס בשנת 1685. בין תלמידיו שם היו פרנצ'סקו גספאריני, אנטוניו לוטי, אנטוניו קלדרה וג'ובאני וריסקינו.
לגרנצי כתב ברוב הסוגות שהיו מקובלות בצפון איטליה בשלהי המאה ה-17, כולל אופרה, מוזיקת קודש ווקאלית ומוזיקה אינסטרומנטלית מסוגים שונים.
ג'ובאני אלכס דוס סאנטוס ראמירז (בספרדית: Giovani Álex dos Santos Ramírez; נולד ב-11 במאי 1989) הוא כדורגלן עבר מקסיקני ממוצא ברזילאי ששיחק בעמדת הקשר התקפי והחלוץ.
דוס סאנטוס נולד במונטריי, נואבו לאון שבמקסיקו, לג'רארדו דוס סאנטוס, כדורגלן שידוע בכינויו "זיזיניו", ולאם מקסיקנית.
אחיו הצעיר, ג'ונתן, גם הוא כדורגלן.
הוא למד בבית הספר "סאו פאולו".
בשנת 2001 שיחקה סאו פאולו בגביע דאלאס, ודוס סאנטוס עזר לקבוצתו לזכות בגביע עד גיל 12. מיד לאחר הטורניר הוא עבר לקבוצת הנוער של המועדון של מונטריי.
מספר חודשים לאחר מכן קבוצתו שיחקה בצרפת, וסקאוטים של ברצלונה סיכמו על מעברו של ג'ובאני לספרד עם משפחתו.
גם אחיו הקטן ג'ונתן הצטרף לברצלונה.
בשנת 2006 קיבל הזדמנות ראשונה בקבוצה הבוגרת, בהיותו בן 17, במשחקי ההכנה לעונת 2006/07, ובמשחקו הראשון הרשים את פרנק רייקארד, מאמן הקבוצה.
מאז התחזק מעמדו בקבוצה הבוגרת, ובאפריל 2007 שיחק במשחק ידידות מול אל-אהלי המצרית במשך מחצית אחת.
המשחקים הרשמיים הראשונים שלו היו ביוני 2007, כאשר שיחק בחצי הגמר ובגמר גביע קטלוניה.
בחצי הגמר, במצב של 0–2 לז'ימנסטיק, ג'ובאני הבקיע צמד שערים מהיר ועזר לקבוצתו לנצח 4–3. ברצלונה המשיכה לגמר בו ניצחה בפנדלים.
בשנת 2007 החל לשחק בהרכב בקביעות, ולקח חלק בכל המסגרות, כולל גביע גאמפר המסורתי ובמשחקי ההכנה לעונה החדשה.
בקדם העונה הרשים את התקשורת, ואף הבקיע מספר שערים בניצחונותיה של ברצלונה בסין ובסקוטלנד.
במהלך גביע גאמפר, במשחק נגד אינטר מילאנו, הבקיע צמד.
למרות זאת, ג'ובאני לא הצליח להבקיע בליגה עד מחזור הסיום, על אף ששותף ברוב משחקי הקבוצה.
את שעריו הראשונים הבקיע במחזור הסיום, כאשר הבקיע שלושער מול מורסיה, במה שהיה משחק הפרידה מהמאמן פרנק רייקארד.
זה היה גם משחק הפרידה של השחקן מברצלונה, שכן ג'ובאני עבר לטוטנהאם הוטספר תמורת כ-6 מיליון אירו ששולמו באופן מיידי, ועוד 5 מיליון ששולמו לפי הופעותיו במדי הקבוצה האנגלית.
שעריו הראשונים של דוס סאנטוס בטוטנהאם הגיעו במהלך סבב משחקי קדם העונה של הקבוצה בספרד.
דוס סאנטוס כבש שער גם במשחק הניצחון 3–0 על בורוסיה דורטמונד, במהלך הזכייה של טוטנהאם בגביע הידידות בטורניר פיינורד ג'ובליום.
את שערו הרשמי הראשון עבור טוטנהאם הבקיע ב-26 בפברואר 2009 במשחק גביע אופ"א נגד שחטיור דונייצק.
ב-13 במרץ 2009 הושאל לאיפסוויץ' טאון מהצ'מפיונשיפ עד סוף העונה, והפך לכדורגלן המקסיקני הראשון שמשחק בליגה זו.
בינואר 2010 הושאל לגלאטסראיי הטורקית, ובינואר 2011 הושאל לראסינג סנטנדר הספרדית.
בסוף עונת ירדה מיורקה לליגה הספרדית השנייה.
בעקבות ירידת הליגה, חתם דוס סאנטוס בויאריאל, העולה החדשה לליגת העל הספרדית.
בסיום עונתו הראשונה בקבוצה סיים עם 11 שערים ו-8 בישולים ועזר לקבוצה לסיים במקום השישי.
ב-9 ביולי 2015 חתם דוס סאנטוס בלוס אנג'לס גלאקסי.
ב-7 ביולי 2019 חתם בקלוב אמריקה מליגת העל המקסיקנית.
בשנת 2005 זומן לאליפות העולם עד גיל 17. הוא היה שותף פעיל בזכיית נבחרתו בגביע.
בשנת 2007 זומן לאליפות העולם עד גיל 20 בקנדה.
הוא הצטיין בטורניר ומקסיקו עלתה לרבע הגמר, שם הודחה על ידי ארגנטינה, שזכתה בסופו של דבר בטורניר.
באותה שנה קודם לנבחרת הבוגרת, והפך לשחקן קבע בה.
בשנת 2009 סייע דה סאנטוס לנבחרת מקסיקו לזכות בגביע הזהב של CONCACAF, ונבחר לשחקן המצטיין בטורניר.
דוס סנטוס נכלל בסגל לשלושה מונדיאלים וזכה בנוסף בעוד שני גביעי זהב.
ג'ובאני דה קפסטראנו (באיטלקית: Giovanni da Capestrano; מכונה גם יוהנס קפיסטרנוס, יוהנס פון קפסטראנו, יאן או יוהאן קפיסטרן, יוהאן (יוהנס) דה קפיסטרנו; 24 ביוני 1386 – 23 באוקטובר 1456), הנחשב לקדוש נוצרי, היה נזיר, מטיף פרנציסקני איטלקי, תאולוג ואינקוויזיטור.
ג'ובאני דה קפסטראנו נולד בכפר קפסטראנו שבמחוז אברוצו (בממלכת נאפולי).
אביו הגיע לנאפולי יחד עם חצרו של לואי הראשון.
הוא התחיל את חייו כמשכיל חילוני, ולמד משפטים בפרוג'ה תחת שרביטו של המשפטן בלדוס דה אובלדיס.
הוא נשא אישה והפך לפקיד בית משפט.
ב-1412 מינה אותו לדיסלאו מנאפולי למושל פרוג'ה.
כשפרצה מלחמה בין פרוג'ה וסיגיסמונדו מבית מלטסטה ב-1416 הוא נשלח כשגריר להשכין שלום, אך תחת זאת הושלך על ידי המלטסטים לכלא.
ג'ובאני דה קפסטראנו השתמש בכוחו הרטורי על מנת לעודד תמיכה במסעות צלב ותקיפתם של "כופרים" לא נוצרים.
הוא היה מעורב במהלכים צבאיים רבים והצליח להוביל את דלת העם להילחם נגד העות'מאנים במצור על בלגרד.
בשנת 1417 החל לנהל מסע הטפה רצוף השמצות נגד היהודים, שהייתה לו השפעה ניכרת בחצרות הנסיכים והאפיפיור.
בין היתר, הגה תוכנית לבנות אנייה ענקית, ולהושיב בה את כל יהודי רומא ולשלוח אותם מעבר לים.
הוא גם הפיץ את שנאת ישראל לארצות אחרות באירופה.
הוא פעל בקנאות נגד היהודים, ובכל מקום אליו נדד יזם פוגרומים נגד היהודים, שימש כאינקוויזיטור והוציא רבים מהם להורג בשריפה על המוקד.
לפולין הוזמן על ידי בני האצולה כדי להטיף נגד היהודים; בין 1420–1422 הביא לגירוש יהודי רגנסבורג.
ב-1427 הביא את האפיפיור להוצאת גזירת הים, לפיה יהודים איטלקיים לא הורשו יותר לשוט על ספינות בים התיכון לכיוון ארץ ישראל.
ב-4 ביולי 1453 הורה להעלות על המוקד 41 יהודים בברסלאו בעקבות עלילת דם, מתוך כ-318 שנעצרו ועונו.
בפדובה גרם ב-1456 לגירוש ראשי הקהילה.
הוא מת באילוק, ליד ווקובאר (כיום בקרואטיה) כתוצאה ממחלת הדבר.
ב-1690 הוכרז כקדוש על ידי האפיפיור אלכסנדר השמיני, ויום חגו חל ב-23 באוקטובר.
ג'ובאני גואלברטו (985 או 995 - 12 ביולי 1073) הוא קדוש נוצרי בכנסייה הקתולית.
גואלברטו, הידוע גם כ"יוחנן גואלברטוס" הוא מייסד המסדר הוואלומברזי.
גואלברטוס הוא בן למשפחת אצולה פלורנטינית, משפחת ויזדומיני.
אחד האירועים הקשורים בשמו התרחש ביום שישי הטוב.
ביום זה נתקל במקרה בפירנצה באדם שאחריו רדף לאחר שזה רצח את אחיו וגואלברטו נשבע לנקום את מותו.
גואלברטו עמד להוציאו להורג כשהרוצח ביקש רחמים בשם ישו, אשר נצלב על פי האמונה הנוצרית ביום זה.
גואלברטו מחל לו וכשהוא הלך להתפלל, ב הרכינה הדמות על הצלב את ראשה בפניו.
האירוע הונצח בין היתר בציור של אדוארד ברן-ג'ונס, "האביר מלא החסד" ובציורו של , "מחילתו של סן ג'ובאני גואלברטו", המצוי בכנסיית מנזר אסטינו, שהוקמה על ידי חסידיו של גואלברטו בסוף המאה ה-11 ותחילת המאה ה-12.
ג'ובאני גואלברטו מת במנזר בדיה א פסניאנו שבין פירנצה וסיינה.
ג'ובאני כריסטיאן ואן ברונקהורסט (בהולנדית: Giovanni Christiaan van Bronckhorst; נולד ב-5 בפברואר 1975 ברוטרדם שבהולנד) הוא כדורגלן עבר הולנדי, ששיחק בעמדות המגן השמאלי והקשר האחורי, וכיום מאמן.
ואן ברונקהורסט גדל במחלקת הנוער של פיינורד ההולנדית, והושאל בשנת 1993 לקבוצת וואלבייק שם החל את הקריירה המקצוענית שלו.
בשנת 1994 חזר ואן ברונקהורסט לפיינורד שם שיחק עד לשנת 1998. בתקופתו בפיינורד היה ואן ברונקהורסט לחלק מרכזי בקבוצה, ואף הפך לחלק מהנבחרת ההולנדית.
בשנת 1998 חתם ואן ברונקהורסט בגלאזגו ריינג'רס תחת המאמן, בן ארצו, דיק אדבוקאט.
בכורתו בקבוצה הייתה במסגרת גביע אופ"א, נגד שלבורן האירית.
באותו משחק כבש ואן ברונקהורסט את שערו הראשון במדי הקבוצה, והיה שותף להפיכת פיגור של 0–3 במשחק לניצחון 3–5.
ואן ברונקהורסט כבש 22 שערים במדי הריינג'רס ,13 מהם בליגה, בטרם עבר לארסנל תמורת 8.5 מיליון ליש"ט בקיץ 2001
ארסן ונגר החתים את ואן ברונקהורסט במטרה למלא את החלל אשר הותירה עזיבתו של עמנואל פטי במרכז השדה, ובמטרה שישתף פעולה עם פטריק ויירה.
אך פציעה קשה בברך השביתה אותו ממשחק למספר חודשים.
כאשר חזר מן הפציעה מצא עצמו ואן ברונקהורסט שני לפטריק ויירה ולאדו, וזמן קצר לפני שעזב את המועדון, גם ז'ילברטו סילבה הועדף על פניו.
עם ארסנל הוסיף ואן ברונקהורסט לארון הגביעים שלו שני גביעי FA (אף על פי שלא שיחק באף אחד ממשחקי הגמר) ואליפות אחת, בשנת 2002. הוא כבש שני שערי ליגה לזכות המועדון, אחד נגד לסטר סיטי בינואר 2002, והשני מול צ'לסי בינואר 2003.
לקראת עונת הצטרף ואן ברונקהורסט לברצלונה שם שיחק תחת המאמן פרנק רייקארד.
בתחילה שיחק ואן ברונקהורסט תחת חוזה השאלה לשנה אחת, כאשר לברצלונה שמורה הזכות להשלים את רכישתו.
במאי 2004, לאחר שהסתגל לתפקידו כמגן שמאלי, השלימה ברצלונה את רכישתו מארסנל תמורת 2 מיליון פאונד, ואת המגן החתימה על חוזה לשלוש שנים.
בסיומה של עונת זכה ואן ברונקהורסט עם ברצלונה באליפות, תוך שהוא כובש ארבעה שערים בליגה.
בעונת זכה עם הקבוצה באליפות נוספת, כמו גם בליגת האלופות (אף על פי ששותף רק בשני משחקים בליגת האלופות באותה העונה).
בספרד שיחק כאשר על חולצתו רשום GIO, בניגוד לתקופתו בארסנל בה על חולצתו היה רשום Bronckhorst.
ב-21 באוגוסט 2007 תם חוזהו של ואן ברונקהורסט בברצלונה והוא הצטרף לקבוצת פיינורד בשנית.
בפיינורד הפך ואן ברונקהורסט לשחקן הרכב קבוע, ואף מונה לקפטן הקבוצה בידי מאמנו בארט ואן מרוויק.
בסיומה של אותה העונה זכה ואן ברונקהורסט עם פיינורד בגביע ההולנדי.
ב-12 במאי 2010 הודיע ואן ברונקהורסט כי יפרוש ממשחק פעיל לאחר מונדיאל 2010 שיערך בדרום אפריקה.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הולנד ערך בשנת 1996, ומאז שיחק בקרוב ל-100 משחקים במדים הלאומיים.
ואן ברונקהורסט שיחק בשני טורנירי מונדיאל ובשלושה טורנירים של אליפות אירופה, אך לא נטל חלק במונדיאל 1998, וביורו 2000 שימש כמחליפו של ארתור ניומן, וכמעט שלא שותף.
ואן ברונקהורסט משמש כקפטן הנבחרת עד היום והוא נכלל בסגל נבחרת הולנד לקראת מונדיאל 2010.
בטורניר יורו 2004 אשר נערך בפורטוגל, העפיל ואן ברונקהורסט עם נבחרת הולנד תחת הדרכתו של דיק אדבוקאט, עד לשלב חצי גמר הטורניר, שם הודחה בידי .
במונדיאל 2006 היה ואן ברונקהורסט שחקן הרכב קבוע במדים הלאומיים.
בשלב שמינית הגמר, במשחק נגד נבחרת פורטוגל, הורחק ואן ברונקהורסט בכרטיס אדום, וכך היה שותף לשיא חדש, בהיותו אחד מארבעה מורחקים במשחק אחד במונדיאל.
תמונה לא שגרתית הייתה באותו המשחק כאשר ישב ואן ברונקהורסט המורחק ליד חברו לקבוצה בברצלונה דקו מנבחרת פורטוגל אשר הורחק גם כן.
במוקדמות יורו 2008 כבש ואן ברונקהורסט את שער הניצחון מול ב-28 במרץ 2007. בניצחון 3 - 0 על ביורו עצמו בישל ואן ברונקהורסט את השער השני והבקיע את השער השלישי.
במונדיאל 2010 הוביל ואן ברונקהורסט את הולנד כקפטן, ואף הבקיע שער מ-30 מטרים בניצחון 3 - 2 על בחצי הגמר.
הולנד העפילה לגמר, בו הפסידה ל בתוצאה 0 - 1.
עם פרישתו ממשחק, התמנה ואן ברונקהורסט לתפקיד עוזר המאמן של נבחרת הולנד הצעירה.
לאחר שנה בתפקיד, ב-21 ביולי 2011, התמנה ואן ברונקהורסט לתפקיד עוזרו של רונאלד קומאן, מאמנה הנכנס של קבוצת נעוריו, פיינורד.
הוא המשיך בתפקידו גם בעונת בה הוחלף קומאן בפרד רוטן.
ב-23 במרץ 2015 הודיעה פיינורד כי ואן ברונקהורסט ישמש כמאמן הראשי של הקבוצה החל מסיום העונה, ויחליף בתפקיד את רוטן.
בעונת 2016/2017 ואן ברונקהורסט זכה עם פיינורד באליפות ראשונה של המועדון מזה 18 שנים.
ב-3 בינואר 2020 ואן ברונקהורסט מונה למאמן גואנגג'ואו סיטי מליגת העל הסינית.
בסיום העונה סיים את תפקידו בקבוצה.
ב-18 בנובמבר 2021 חזר לאחר 20 שנה לגלאזגו ריינג'רס ומונה למאמן הקבוצה במקומו של סטיבן ג'רארד.
באותה העונה סיימה הקבוצה במקום השני בפרמיישיפ הסקוטי אחרי סלטיק.
בליגה האירופית העפילה הקבוצה לגמר לראשונה מאז 2008, לאחר שגברה בשלב הנוקאוט הראשוני על בורוסיה דורטמונד, בשמינית הגמר על הכוכב האדום בלגרד, ברבע הגמר על ספורטינג בראגה ובחצי הגמר הדיחה את ר.ב לייפציג.
בגמר פגשה ריינג'רס את איינטרכט פרנקפורט הגרמנית, לה הפסידה בתום דו-קרב פנדלים.
מספר ימים לאחר מכן זכתה הקבוצה בגביע הסקוטי ה-34 שלה והראשון מאז 2009 לאחר שגברה במשחק הגמר על הארט אוף מידלות'יאן.
ב-21 בנובמבר 2022 פוטר מתפקידו לאחר שישה הפסדים רצופים.
ב-4 ביוני 2024 מונה למאמן בשיקטש.
ב-30 בנובמבר 2024 פוטר מתפקידו לאחר הפסד למכבי תל אביב במסגרת שלב הליגה של הליגה האירופית.
ג'ובאני דה בארדי (באיטלקית: Giovanni de' Bardi, 5 בפברואר 1534 – ספטמבר 1612), הרוזן מוורניו, היה מבקר ספרות, סופר, מלחין וחייל איטלקי.
ג'ובאני דה בארדי נולד בפירנצה.
השכלתו העניקה לו ידע מקיף ומעמיק בלימודים הקלאסיים ומיומנות בלטינית וביוונית לצד הכשרה בהלחנה, אך את שנות נעוריו וראשית בגרותו עשה בעיקר כחייל.
בהנהגת קוזימו הראשון דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה לחם נגד סיינה ובהמשך השתתף בקרבות המצור על מלטה (1565) נגד הטורקים.
אחרי מלטה, בדרגת סרן, סייע למקסימיליאן השני להביס את הטורקים בהונגריה.
אבל כל אימת שלא השתתף בקרבות, היה עסוק בפירנצה ובמקומות אחרים כפטרון למוזיקה ולאמנויות.
עיקר פרסומו של בארדי נובע מהיותו מארח, פטרון ומקור השראה לקבוצת מלחינים, תאורטיקאים של מוזיקה ומלומדים, שהרכיבו את הקמראטה הפלורנטינית, הקבוצה ששמה לה למטרה לשחזר את השפעתה האסתטית של המוזיקה של יוון העתיקה בחיי האמנות של תקופתם.
חברי הקבוצה היו וינצ'נצו גליליי (אביו של האסטרונום גלילאו גליליי), ג'וליו קאצ'יני ופיירו סטרוצי ואת השראתם שאבו מתכתובת עם ג'ירולאמו מיי, בכיר המלומדים בנושא הדרמה והמוזיקה של יוון הקדומה באותה עת.
תוצאת הקשר הייתה המצאת המונודיה וזמן קצר אחריה, האופרה.
נוסף לכך, החידושים שהקמארטה הביאה למוזיקה בהנחיית בארדי היו ממאפייני מה שמוכר כיום כמוזיקה של תקופת הבארוק.
אף כי היה גם מלחין, מעטות יחסית הן יצירותיו ששרדו עם השנים: רק קומץ מדריגלים.
מוזר הדבר, אך נראה שהוא עצמו לא ניסה את כוחו במונודיה החדשה.
כמו כן ארגן או כתב תפקידים לאינטרמדי שונים בפירנצה, שעשועי החצר הפופולריים שהתקיימו בין המערכות של דרמות מדוברות וכללו משחק, שירה, ריקוד ופנטומימה - עוד מבשר חשוב לאופרה.
עוד חיבר מחזות, ביניהם כמה מן המחזות שלהם סיפק גם את האינטרמדי.
וינצ'נצו גליליי הוקיר את בארדי והקדיש לו את Dialogo della musica antica et della moderna ("דיאלוג בין המוזיקה העתיקה והחדשה") המפורסם שלו.
ב"דיאלוגו" מאשים גליליי את הפוליפוניה, משבח את המונודיה ונותן ביטוי לשאיפתו שנוהלי המוזיקה של היוונים העתיקים יושבו לתפארתם והמוזיקה המושחתת ובלתי-מובנת של ימיו תוחלף בגרסה אידיאלית של המוזיקה העתיקה בדמותה המשוערת.
האירוניה שבדבר היא שוועידת טרנטו, שממנה יצאה בשורת הקונטרה-רפורמציה, השלימה בדיוק אז את גינוי הנוהל הפוליפוני, בגין אותו פגם משוער (קשה מדי להבין את הטקסט המושר), אבל מסיבות דתיות ולא אמנותיות.
דראגוני נולד במלדולה, לא רחוק מפורלי, אבל אין פרטים על ראשית חייו.
הוא למד אצל פלסטרינה, כפי שציין בהקדשה בספר המדריגלים הראשון שלו (1573).
כעבור שנה השיג את המשרה היוקרתית של מאסטרו די קאפלה בכנסיית סיינט ג'ון לטראן, אחד ממוסדות הדת והמוזיקה הבולטים ביותר ברומא, משרה שבה נשאר עד סוף חייו.
ב-1594, באחרית ימיו, מינה החשמן דל מונטה את דראגוני להעריך את התקדמות התיקונים בשירה הליטורגית, חלק מן הרפורמות המקיפות שנבעו ממועצת טרנט.
תפוקתו של דראגוני הייתה רחבת ממדים, אבל חלק גדול ממוזיקת הקודש שלו, שנשמר בארכיב של סיינט ג'ון לטראן, אבד עם השנים, לרבות קובץ של מוזיקה ל"קינות ירמיהו" (יחד עם קובץ דומה של אניבאלה סטאבילה) וכן כרך של מוזיקה למגניפיקט.
דראגוני כתב לפחות שישה ספרי מוטטים, שחמישה מהם אבדו.
דראגוני הוציא לאור שבעה ספרי מדריגלים לארבעה, חמישה ושישה קולות, בין 1575 ל-1594. הדפסתם החוזרת ונשנית מעידה על הפופולריות שזכו לה.
המלחינים שהשפיעו על דראגוני הם מורו פלסטרינה, בעיקר בראשית הקריירה שלו, ובהמשך מחבר המדריגלים הנודע, לוקה מארנציו.
סגנונו של דראגוני שם דגש על הבלטת הטקסט ובהירותו במוזיקה, אבל בשנות ה-90' של המאה ה-16 ניכר במוזיקה שלו דגש גובר והולך על קווי הסופרן והבס, לצד הבנה של אחדות מוטיבית, שניהם מאפיינים של סגנון תקופת הבארוק המתפתח.
נוסף לכך ערך ניסויים במרקמים פוליכוראליים בכמה מיצירותיו המאוחרות, תו היכר אופייני יותר למוזיקה ונציאנית מאשר רומאית.
ג'ובאני ולנטיני (באיטלקית: Giovanni Valentini; סביבות 1582 – 29/30 באפריל 1649) היה מלחין, משורר ווירטואוז מקלדת איטלקי מתקופת הבארוק.
ולנטיני, שבני דורו המפורסמים, קלאודיו מונטוורדי והיינריך שיץ העיבו עליו, נשכח כמעט כליל במשך השנים, אף כי בשעתו תפס את אחת המשרות היוקרתיות ביותר בעולם המוזיקה של אותם ימים.
בעיקר זכור ולנטיני הודות לשימוש החדשני שעשה במשקלים אסימטריים ובהיותו מורו הראשון של יוהאן קספר קרל.
לא הרבה ידוע על חייו של ולנטיני.
הוא נולד בסביבות 1582/3, כנראה בוונציה, וככל הנראה למד שם מוזיקה אצל ג'ובאני גבריאלי.
בערך בשנים 1604-05 התמנה ולנטיני לנגן עוגב בקאפלת החצר הפולנית של המלך זיגיסמונד השלישי ואסה; יצירותיו הראשונות יצאו לאור בשנים 1609 ו-1611, כששהה עדיין בפולין.
ב-1614 התקבל ולנטיני לשרת בחצרו של פרדיננד השני, (אז הארכידוכס של סטיריה) ועבר לגראץ.
הקאפלה בחצר של גראץ הרבתה להשתמש בכלי נגינה אנהרמוניים, ולעובדה זו נודעה חשיבות רבה בהתפתחות סגנונו של ולנטיני; דברים שנכתבו בשנת 1617 מהללים אותו כנגן וירטואוז בכלי האנהרמוני קלאוויצימבלום אוניברסאלה, סה פרפקטום, שהיה בעל מקלדת בת 77 קלידים, המקיפה ארבע אוקטבות.
בשנת 1619 נבחר פרדיננד לקיסר האימפריה הרומית הקדושה ועבר לווינה עם החצר ועם נגני הקאפלה של גראץ.
ולנטיני כיהן כנגן העוגב של החצר הקיסרית במשך שנים אחדות ובשנת 1626 התמנה לקאפלמייסטר (ממונה על המוזיקה), כמחליפו של ג'ובאני פריאולי.
של כנסיית מיכאל (Michaelerkirche) בווינה התמנה בסביבות 1627/8. נראה שוולנטיני נהנה ממוניטין יוצאים מן הכלל ומחסדם של הן פרדיננד השני והן פרדיננד השלישי (שאותו לימד מוזיקה), וראיה לדבר מענקי הכסף הנכבדים שקיבל מן הראשון והתמיכה הכספית שניתנה לאלמנתו בפקודת השני.
במובן זה, קיים דמיון בין ולנטיני ליוהאן יאקוב פרוברגר, שהיה גם הוא ידיד אישי קרוב של פרדיננד השלישי.
נראה הדבר, שגם כקאפלמייסטר הוכיח את יעילותו כשהשיג העלאה משמעותית במשכורות הנגנים בקאפלת החצר.
מסיבות שאינן ידועות, הפסיק ולנטיני למעשה להוציא לאור את יצירותיו אחרי 1626 (כל שירתו, לעומת זאת, יצאה לאור אחרי שנה זו).
היה לו חלק בהפקת האופרות הווינאיות הראשונות וידוע, כי היה מורו למוזיקה של יוהאן קספאר קרל, מן הסתם במהלך שנות ה-40' של המאה ה-17. ולנטיני החזיק במשרתו בכנסיית מיכאל עד 1631 לפחות, אבל נשאר קאפלמייסטר בחצר עד מותו בשנת 1649. את מקומו תפס אנטוניו ברטאלי.
בצוואתו הוריש ולנטיני את יצירותיו לפרדיננד השלישי.
מכלול יצירותיו של ולנטיני כולל בעיקר מוזיקה ווקאלית מסוגים שונים: מדריגלים, מיסות, מוטטים וקונצ'רטי דתיים.
נראה שלא היה לו עניין בכתיבת אורטוריות או אופרות, ומתוך כך נחשב לעיתים למלחין שמרני, בייחוד בהשוואה למונטוורדי.
אלא שזו תפיסה מוטעית, במידת מה, כיוון שרבות מאוד מיצירותיו מציגות חידושים בלתי מבוטלים וניסויים מורכבים ומשוכללים.
הקובץ משנת 1621, "מוזיקה לשני קולות" (Musiche a doi voci) היא כנראה הדוגמה המפורסמת ביותר: לא זו בלבד שהוא מכיל כמה מן הדוגמאות המוקדמות ביותר לדיאלוג דרמטי, אלא שהוא גם מכיל קטעים שלמים במקצב של 5/4 (Con guardo altero) ותיבות של 9/8 ו-7/8 (Vanne, o cara amorosa) ברצף.
מבין חיבורי המוזיקה הגדולים, ה- Messa, Magnificat et Jubilate Deo משנת 1621 מכילה שלוש יצירות לשבע מקהלות (מספר תפקידים גדול מכפי שהופיע בדפוס באיזו שהיא יצירה מוזיקלית קודמת) והיא דוגמה מוקדמת לתפקידי חצוצרה בדפוס.
שאר המיסות של ולנטיני מציגות מאפיינים שכמותן אפשר למצוא ביצירותיהם של מלחינים אחרים באותה סוגה; הן כוללות כמה קונצ'רטאטו שמרניים ומיסות פוליכוראליות פרודיות.
יצירות קטנות כגון מוטטים ומזמורי תפילה מעניינות יותר מבחינה מוזיקלית.
רובן עושות שימוש בסגנון קונצ'רטאטו, בכתיבה אינסטרומנטלית וירטואוזית וכן, בחלק מן היצירות, במידה רבה של כרומטיות.
ראוי לציון בהיותו בין היצירות האחרונות, שיש בהן תפקיד מפורש לויולה בסטארדה, סוג של ויול טנור.
Sacri concerti משנת 1625 הם בין יצירות הקודש הראשונות מצפון לאלפים שעשו שימוש רב ב"סטיל רצ'יטאטיבו".
"ספר המדריגלים השני" (Secondo libro di madrigali) משנת 1616 (יחד עם "מוזיקה לשני קולות" משנת 1621) הוא בין היצירות החילוניות החשובות ביותר של ולנטיני, בהיותו קובץ המדריגלים הראשון המשלב קולות וכלים שיצא לאור.
למערך האינסטרומנטלי תפקידים שונים ביצירות שונות, החל בעיטורים גרידא וכלה במיזוג מלא במרקם הפוליפוני של היצירה.
הגישה השנייה באה לביטוי באופן בולט ב-Musiche concertate משנת 1619. הכתיבה במתכונת דואט ודיאלוג שב"מוזיקה לשני קולות" מזכירה את הדיאטים ב"ספר המדריגלים השביעי" ( Settimo libro de madrigali) של מונטוורדי, שיצא לאור בשנת 1619.
שאר יצירותיו כוללות קנצונות לכלי מקלדת בחמישה או שישה קולות (מבחינה הרמונית הרפתקניות יותר, אולי, מן הקנצונות והקפריצ'י בארבעה קולות של פרוברגר, אבל מבחינה קונטרפונקטית נופלות מהם במורכבותן; מספר הקולות שלהם נכתבו הגדיר אותן כתופעה נדירה לתקופתן) ויצירות אינסטרומנטליות (סונאטות, קנצונות, שבהן ערך ולנטיני ניסויים הרמוניים בנוסח המוטטים שלו.
קובץ של מוזיקה קאמרית משנת 1621, Musica di camera, כולל כולל קטעים הבנויים על תבניות אוסטינטו כגון פאסאמצו (Passamezzo), רומנסקה ורוג'רו.
קנצוני, ספר ראשון, ונציה, 1609
ספר המדריגלים השני, ונציה, 1616
מזמורי תהילים, מזמורי תפילה, מגניפיקט, אנטיפונים, פובורדון ומוטטים, ונציה, 1618
מוזיקה די קאמרה, ספר רביעי, ונציה, 1621
מיסה, מגניפיקט ויובילאטה דאו, וינה, 1621
מוזיקה לשני קולות, ונציה, 1621
ספר המדריגלים החמישי, ונציה, 1625
נוסף על כך, 3 מיסות, 3 מחרוזות מזמורים, סונאטות אחדות, מספר רב של יצירות קודש ויצירות לכלי מקלדת השתמרו בכתב יד.
יש ראיות לכמות נכבדה של יצירות אבודות.
ג'ובאני דאנדולו (באיטלקית: Giovanni Dandolo; נפטר ב-2 בנובמבר 1289) היה הדוכס ה-48 של ונציה.
ג'ובאני דאנדולו כיהן כדוג'ה מ-31 במרץ 1280 ועד פטירתו.
משפחת דאנדולו הייתה משפחת אצולה ונציאנית עשירה ורבת השפעה.
ג'ובאני דאנדולו הוא אחד מארבעה דוג'ים שמקורם במשפחה זו (יחד עם סבו הגדול אנריקו דאנדולו, וכן פרנצ'סקו דאנדולו ואנדראה דאנדולו).
כמו כן שתים מנשות המשפחה היו נשואות לדוג'ים: ג'ובאנה דאנדולו הייתה רעייתו של פאסקואל מאליפיירו, וזיליה דאנדולו הייתה נשואה ללורנצו פריולי.
ג'ובאני דאנדולו היה מעורב בפוליטיקה המקומית, וכן כיהן כפודסטה של בולוניה ופדובה, וכמפקד הצי הוונציאני.
ההחלטה על בחירתו של ג'ובאני דאנדולו לדוג'ה התקבלה בעת שפיקד על הצי הוונציאני בקרבות באיסטריה ובטרייסט.
מלחמות אלה נמשכו במהלך כהונתו של דאנדולו כדוג'ה.
דאנדולו הצליח להגיע להסכם שלום עם אנקונה (הסכם רוונה), וללחום בכרתים שמרדה בשליטת וונציה.
בראש המורדים עמד אלקסיוס קאלרגיס היווני, אשר קיבל תמיכה מקיסר האימפריה הביזנטית מיכאל השמיני.
בשל המלחמות הרבות במזרח הים התיכון נאלצה רפובליקת ונציה לדון ולהגיע להסכמי שלום במערב, ונחתם הסכם אורוויטו עם שארל הראשון והסכם שלום נוסף עם פיליפ השלישי, מלך צרפת.
במהלך כהונתו של דאנדולו היחסים בין ונציה לאפיפיור היו רעועים - ונציה סירבה להצטרף למדינת האפיפיור ולצאת למלחמה כנגד סיציליה - החלטה שהביא לכך שהאפיפיור מרטינוס הרביעי החליט להחרים את העיר כולה.
החלטה זו בוטלה על ידי יורשו של מרטינוס, האפיפיור הונוריוס הרביעי בשנת 1285.
בשנת 1827 מרדה איסטריה כנגד השליטה הוונציאנית, וזמן קצר לאחר מכן מרדה גם פריולי.
בעקבות התערבות קיסר האימפריה הרומית הקדושה רודולף הראשון, נאלצה ונציה להגיע להסכם שלום.
דאנדולו נקבר בבזיליקת סנטי ג'ובאני אי פאולו.
קיברו של דאנדולו לא נשתמר עד ימינו, אולם מצבה בכנסייה מציינת את זכרו.
בתקופת כהונתו של דאנדולו, בשנת 1284 הוטבע מטבע הדוקאט הוונציאני הראשון.
במטבע הדוקאט נעשה שימוש עד נפילתה של לה סרניסימה.
החל משנת 1284 נקבע יחס הזהב במטבע ומשקלו - 3.56 גרמים, 24 קרט כאשר במטבע 0.997 גרמים של עופרת).
במהרה הפך המטבע למטבע מקובל בכל המדינות עימהן ונציה סחרה.
ג'ובאני גראדניגו (באיטלקית: Giovanni Gradenigo; נפטר ב-8 באוגוסט 1356) היה הדוכס ה-56 של ונציה.
גראדניגו כיהן כדוג'ה מאז מינויו, ב-21 באפריל 1355 ועד פטירתו.
בטרם בחירתו לתפקיד הדוג'ה, כיהן כפודסטה בקאפודיסטריה, בפדובה ובטרוויזו.
נאמנותו ללה סרניסימה במהלך ניסיון קודמו, מארינו פאליירו להפוך את הרפובליקה למלוכה סייע לו להיבחר לתפקיד הדוג'ה.
כחודשיים לאחר שהחל את כהונתו נחתם הסכם שלום בין ונציה לבין ג'נובה, ובכך הסתיימה מלחמה ארוכה בין הערים.
גראדניגו ניצל את תקופת השלום בעקבות ההסכם בניסיון לפתח ולשפר את כלכלת העיר, אולם בשנת 1356 פרצה מלחמה מחודשת הן באיטליה והן כנגד דלמטיה.
ג'ובאני גראדניגו נפטר באוגוסט 1356.
ג'ובאני דלפינו או ג'ובאני דולפין (באיטלקית: Giovanni Delfino; בוונטית: Giovanni Dolfin ; נפטר ב-12 ביולי 1361) היה הדוכס ה-57 של ונציה.
דלפינו כיהן כדוג'ה מאז מינויו, ב-13 באוגוסט 1356 ועד פטירתו.
דלפינו נולד בוונציה למשפחת סוחרים אמידה.
בצעירותו לחם בצבאה של ונציה.
משפחתו הייתה ביחסים טובים עם משפחת גראדניגו, שאחד מבניה, ג'ובאני גראדניגו כיהן כדוג'ה לפניו.
בעת בחירתו לתפקיד הדוג'ה שימש דלפינו כמפקד המגן על העיר טרוויזו אשר באותה עת הייתה תחת מצור מצבא ממלכת הונגריה (מלחמה שהחלה בתקופת קודמו).
דלפינו שבר את טבעת המצור על מנת שיוכל להגיע לוונציה לטקס הכתרתו כדוג'ה.
דלפינו נחשב ללוחם אמיץ, ואף איבד את אחת מעיניו במהלך הלחימה.
אובדן השטחים בדלמטיה עודד אזורים אחרים אשר היו בשליטת ונציה למרוד בעיר.
בין השנים 1358–1359 ניסתה העיר פדובה להטיל מס על הסוחרים הוונציאנים שעברו בנהר ברנטה, אשר פגע בכלכלה הוונציאנית.
ג'ובאני טרפטוני (באיטלקית: Giovanni Trapattoni; נולד ב-17 במרץ 1939), המכונה "השועל האיטלקי", הוא מאמן כדורגל איטלקי וכדורגלן לשעבר.
טרפטוני הוא אחד מהמאמנים המעוטרים ביותר בכדורגל האיטלקי והאירופאי.
טרפטוני שיחק 13 עונות במדי מילאן ועונה אחת במדי וארזה.
בשנים 1960-1964 רשם 17 הופעות במדי הנבחרת האיטלקית.
כמאמן זכה טרפטוני ב 10 תוארי אליפות ב 4 מדינות שונות (איטליה, גרמניה, פורטוגל ואוסטריה).
טרפטוני הוא המאמן היחיד בהיסטוריה שזכה בכל התארים האפשריים למועדונים אירופאים (גביע האלופות, גביע אירופה למחזיקות גביע, גביע אופ"א, הסופר קאפ האירופי והגביע הביניבשתי).
בשנת 2000 מונה למאמן נבחרת איטליה אותה אימן במשך 4 שנים והדריך אותה בגביע העולם בשנת 2002. אימן מיולי 2008 עד ספטמבר 2013 את נבחרת אירלנד.
טרפטוני שיחק רוב הקריירה בתפקיד בלם וקשר אחורי.
במשך 13 עונות בקבוצה הבוגרת של מילאן הוא שיחק 274 משחקים והבקיע 3 שערים.
טרפטוני הצטיין בעיקר במשימות הנעת כדור, הגנה ושמירה על שחקני התקפה.
בשנת 1960 זומן טרפטוני לראשונה לנבחרת איטליה וערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 2-1 לנבחרת אוסטריה.
טרפטוני זומן לסגל נבחרת איטליה לאולימפיאדת רומא ב-1960 ופתח בהרכב בכל משחקי הנבחרת בטורניר.
איטליה סיימה את הטורניר האולימפי במקום הרביעי.
טרפטוני היה חלק מסגל הנבחרת האיטלקית למונדיאל 1962 בצ'ילה אולם לא שותף באף משחק בטורניר.
בסה"כ היו לטרפטוני כ-17 הופעות בנבחרת איטליה ושער אחד בניצחון 1-0 על נבחרת אוסטריה ב 9 ביוני 1963. עונת 1970-71 הייתה האחרונה שלו במילאן, לאחר שהחליט לעבור למועדון יותר צנוע לקראת עונתו האחרונה כשחקן.
בסוף שנת 1971 עבר לקבוצת וארזה.
באותה עונה שותף ב-10 משחקים, וסייע לקבוצה לסיים את העונה במקום ה-8 בליגה.
בסיום אותה עונה פרש מכדורגל, לאחר 14 עונות בבוגרים.
לאחר פרישה ממשחק פנה טרפטוני לקריירת אימון.
תחילה אימן את קבוצת הנוער של המועדון בו גדל מילאן ובסוף שנת 1974 נקרא לאמן את הקבוצה הבוגרת במקום צ'זארה מאלדיני.
טרפטוני אימן 10 משחקים בקבוצה הבוגרת עד לסיום העונה והוחלף על ידי גוסטבו ג'יאנוני.
בעונת 1975-76 מונה שוב טרפטוני למשרת המאמן לצידו של המנהל הטכני ניראו רוקו (רוקו לא יכל לשמש כמאמן מכיוון שלפי חוקי הליגה באותם ימים אדם שעבר את גיל 65 יכל לשמש רק כמנהל טכני וחייב לעבוד לצד מאמן מוסמך).
טרפטוני התפטר מתפקידו במאי 1976 ובתחילת עונת 1976-77 התמנה למאמן יובנטוס.
כבר בעונתו הראשונה במועדון בעונת 1976-77, הוביל טרפטוני את יובנטוס לזכייה באליפות כשהיא מקדימה את טורינו בנקודה אחת.
כבר באותה עונה החל טרפטוני להטביע חותם גם במפעלים אירופאים כשבסוף העונה הקבוצה מעפילה לגמר גביע אופ"א וזוכה בגביע לאחר ניצחון 1-0 בגמר מול אתלטיק בילבאו משער ניצחון של מרקו טרדלי.
שנה לאחר מכן בעונת 1977-78 זכתה יובנטוס באליפות שנייה ברציפות.
בעונת 1978-79 זוכה יובנטוס בגביע האיטלקי אחרי ניצחון 2-1 על פלרמו בגמר.
בין השנים 1980-1982 שוב הוביל טרפטוני את יובנטוס לשתי זכיות רצופות באליפות איטליה.
בעונת 1982-83 איבדו טרפטוני ויובנטוס את האליפות לרומא אחרי שגמרו את העונה במקום השני בליגה אולם סיימו את העונה עם זכייה שנייה של טרפטוני בגביע האיטלקי לאחר שיובנטוס גברה על ורונה 5-0 בסיכום שני משחקי הגמר (3-0 ו 2-0).
בעונת 1983-84 זכה טרפטוני בפעם החמישית באליפות איטליה כשיובנטוס מקדימה הפעם את רומא בשתי נקודות בצמרת הליגה.
באותה עונה העפילה יובנטוס עד לגמר גביע אירופה למחזיקות גביע שם פגשה את פורטו הפורטוגלית וגברה עליה 2-1. זו הזכייה הראשונה והאחרונה של טרפטוני ושל יובנטוס במפעל זה.
שנה לאחר מכן בעונת 1984-85 סיימה יובנטוס במקום החמישי והנמוך ביותר בליגה מאז מונה טרפטוני למאמן אולם באותה שנה הוביל טרפטוני את יובנטוס לזכייה היסטורית בגביע אירופה לאלופות לאחר ניצחון במשחק הגמר על ליברפול 1-0 משער של מישל פלאטיני.
למרות הזכייה ההיסטורית המשחק ייזכר יותר בעקבות אסון הייזל בו נהרגו 39 אוהדים איטלקים לאחר מהומה שפרצה בין שני מחנות האוהדים.
בדצמבר 1985 התמודדה יובנטוס בתור אלופת אירופה על תואר הגביע הביניבשתי מול אלופת דרום אמריקה ארחנטינוס ג'וניורס.
המשחק נערך בטוקיו לעיני 62,000 צופים.
בתום הזמן החוקי התוצאה ביתה תיקו 2 כשליובנטוס כובשים מישל פלאטיני ובריאן לאודרופ.
לאחר דו-קרב פנדלים ניצחה יובנטוס 4-2 וזוכה לראשונה במפעל זה.
טרפטוני ויובנטוס המשיכו לשלוט בכדורגל האיטלקי עונה נוספת ובעונת 1985-86 זוכה טרפטוני באליפות שישית ואחרונה כמאמן יובנטוס.
בסיכום הקדנציה הראשונה של טרפטוני ביובנטוס בין השנים 1976-1986 זכה טרפטוני במספר כמעט חסר תקדים של תארים והצלחות: 6 תוארי אליפות, 2 גביעי איטליה, גביע אירופה לאלופות, גביע אופ"א, הגביע למחזיקות גביע, הסופר קאפ האירופי והגביע הביניבשתי.
בכך הפך למאמן הראשון והיחיד עד היום שזכה בכל המפעלים האירופאים הקיימים למועדונים.
בעונת 1986-87 החל לאמן טרפטוני את אינטר מילאנו.
לאחר שתי עונות ראשונות בהן סיימה אינטר את הליגה במקומות רביעי וחמישי הגיעה עונת 1988-89 שבה זכה טרפטוני באליפות ראשונה עם אינטר ושביעית במאזנו האישי.
בשתי העונות שלאחר מכן סיימה אינטר את הליגה במקום השלישי.
בעונת 1990-91 העפילה אינטר לגמר גביע אופ"א למפגש כל איטלקי מול רומא.
באותה שנה נערכו שני משחקים בשלב הגמר בשיטת בית חוץ.
במשחק הראשון בסאן סירו ניצחה אינטר 2-0 משערים של לותר מתאוס וניקולה ברטי.
במשחק השני שנערך לעיני 70 אלף צפים בסטאדיו אולימפיקו ברומא ניצחה רומא 1-0 משער של ריזיטלי, ניצחון שלא הספיק עקב ההפסד במשחק הראשון וטרפטוני חגג זכייה שנייה כמאמן בגביע אופ"א.
טרפטוני חזר ליובנטוס לקדנציה שנייה כמאמן בעונת 1991-92. בעונה הראשונה סיימה יובנטוס במקום השני בליגה הפער 6 נקודות מהאלופה מילאן.
בעונת 1992-93 סיימה הקבוצה במקום הרביעי בליגה אולם הצליחה יותר בזירה האירופית.
טרפטוני הוביל את הקבוצה פעם נוספת לגמר גביע אופ"א למפגש מול בורוסיה דורטמונד מגרמניה.
גם בגמר הזה המשחקים שוחקו בשיטת בית חוץ.
המשחק הראשון נערך בווסטפאלנשטדיון (זיגנאל אידונה פארק) בדורטמונד, יובנטוס חזרה מפיגור מוקדם לניצחון 3-1 מצמד שערים של רוברטו באג'ו ושער של דינו באג'ו.
במשחק הגומלין בסטאדיו דלה אלפי ניצחה יובנטוס 3-0 מצמד של דינו באג'ו ושער של אנדראס מולר.
זכייה זו בגביע אופ"א הייתה השנייה של טרפטוני כמאמן יובנטוס, השלישית שלו בסה"כ והאחרונה עד היום.
בעונת 1994-95 החליט טרפטוני להיענות להצעה לאמן לראשונה בקריירה מחוץ לאיטליה מולדתו ועבר לגרמניה לאמן את באיירן מינכן.
טרפטוני סיים את העונה במקום השישי בליגה.
מיקום שהיה רחוק מלהשביע את רצון קברניטי המועדון ולכן הוחלט להיפרד מטרפטוני לאחר עונה אחת בלבד.
טרפטוני חזר לאיטליה ומונה למאמן קליארי בעונת 1995-96. טרפטוני אימן בקבוצה עונה אחת בלבד.
הקבוצה סיימה את העונה במקום ה-10 בליגה.
טרפטוני חזר לבאיירן לאחר שנה בלבד לקדנציה נוספת שהייתה מוצלחת בהרבה מקודמתה.
בעונת 1996-97 הוביל טרפטוני את באיירן מינכן לזכייה באליפות גרמניה ובגביע הליגה הגרמני.
אלה היו התארים המקומיים הראשונים שלו מחוץ לאיטליה.
טרפטוני נשאר בבאיירן עונה נוספת עונת 1997-8 שבה הפסידה באיירן את האליפות לקייזרסלאוטרן בהפרש 2 נקודות בלבד.
באותה עונה זכו באיירן וטרפטוני בגביע הגרמני לאחר ניצחון 2-1 בגמר מול דואיסבורג.
בעונת 1998-99 חזר טרפטוני לאמן בליגה האיטלקית את פיורנטינה.
בעונה הראשונה סיימה הקבוצה במקום ה-3 בליגה, מקום המקנה השתתפות במוקדמות ליגת האלופות.
בעונה לאחר מכן 1999-00 סיימה הקבוצה במקום ה-7 בליגה והגיע עד לסיבוב הבתים השני של ליגת האלופות.
לאחר היורו בשנת 2000 שבו הפסידה איטליה בגמר לנבחרת צרפת וסיום תפקידו של דינו זוף כמאמן הוצעה לטרפטוני המשרה הנחשקת.
ביולי 2000 מונה טרפטוני למאמן נבחרת איטליה.
איטליה עלתה ללא קושי מיוחד מהמקום הראשון מבית המוקדמות האירופאי עם מאזן של 6 ניצחונות 2 תוצאות תיקו וללא הפסדים.
איטליה הוגרלה במונדיאל לבית יחסית נוח עם נבחרות אקוודור, קרואטיה ומקסיקו.
במשחק הראשון גברה איטליה ללא קושי על נבחרת אקוודור 2-0 מצמד שערים של כריסטיאן ויירי.
למשחק השני מול נבחרת קרואטיה עלתה הנבחרת עם ביטחון רב והובילה 1-0 בדקה ה-55 משער של ויירי אולם קרואטיה במהפך מפתיע כבשה 2 שערים תוך 3 דקות והפכה את תוצאת המשחק וזכתה בניצחון מפתיע.
בסיום המשחק היו טענות קשות לאיטלקים על השיפוט ולטענתם הגיע להם פנדל שלא נשרק.
לאחר ההפסד איטליה הייתה חייבת לפחות תיקו במשחק האחרון נגד מקסיקו.
מקסיקו הובילה מהדקה ה-35 משער של ברוגטי.
בדקה ה-78 העלה טרפטוני את אלסנדרו דל פיירו מהספסל למשחק במקומו של פרנצ'סקו טוטי.
טרפטוני טען לפני המונדיאל שדל פיירו וטוטי אינם מסוגלים לשחק ביחד בהרכב ולכן השאיר את דל פיירו על הספסל בפתיחת כל המשחקים ולא הרבה לשתף אותו במהלך הטורניר.
למרות זאת 7 דקות לאחר שנכנס למשחק בדקה ה-85 כבש דל פיירו את שער השוויון שהקנה לאיטליה עלייה לשלב הבא.
במהלך המשחק בדקות הקריטיות שלפני החילוף נראה טרפטוני כשהוא שופך מים קדושים שקיבל בברכת האפיפיור בצידי המגרש.
כנשאל בסיום המשחק על מנהג שפיכת המים ענה טרפטוני " אתם יודעים שאני מאמין, אלוהים ענה על התפילות שלי".
איטליה עלתה לשמינית הגמר למשחק מול נבחרת קוריאה הדרומית המארחת.
משחק יזה ייזכר כאחד השנויים במחלוקת בטורניר.
איטליה הובילה מהדקה ה-18 משער של ויירי אולם ספגה שער שוויון בדקה ה-88 והמשחק נכנס להארכה.
בהארכה נפסל שער זהב של טומאסי על ידי השופט ביירון מורנו בטענת נבדל ובדקה ה-103 במשחק הורחק טוטי לאחר צהוב שני שנוי במחלוקת לאחר שהשופט טען להתחזות בתוך הרחבה.
בסופו של דבר בדקה ה-117 כבשה נבחרת קוריאה הדרומית שער ניצחון והדיחה את איטליה מהמונדיאל.
לטרפטוני היו טענות קשות בסיום הטורניר כלפי פיפ"א בנושא השיפוט.
טרפטוני טען שמדובר הקונספירציה שמטרתה להשאיר את הנבחרת המארחת בטורניר על חשבון נבחרתו.
טרפטוני הדריך את נבחרת איטליה גם בטורניר אליפות אירופה בשנת 2004 אליו לא התקשתה הנבחרת להעפיל מהמקום הראשון בבית המוקדמות.
בטורניר עצמו הייתה איטליה רחוקה מלהרשים.
לאחר 2 תוצאות תיקו מול שוודיה ודנמרק וניצחון בודד מול בולגריה הודחה נבחרת איטליה מהטורניר בשלב הבתים.
לאחר הטורניר ביוני 2004 מונה מרצ'לו ליפי למאמן נבחרת איטליה במקומו של טרפטוני.
למרות גילו המתקדם וחוסר ההצלחה היחסית עם נבחרת איטליה ורבים שחשבו כי שבע מקריירת האימון הארוכה שלו מיד ביולי 2005 מונה טרפטוני למאמן בנפיקה ליסבון מפורטוגל.
טרפטוני זכה להצלחה מיידית בבנפיקה והוביל את הקבוצה לזכייה ראשונה באליפות פורטוגל לאחר 11 שנה ולגמר הגביע המקומי בו הפסידה הקבוצה בגמר לויטוריה סטובאל.
טרפטוני התפטר מתפקידו בסיום העונה מכיוון שטען שהוא רוצה להיות קרוב יותר למשפחתו בצפון איטליה.
טרפטוני שב לאמן בבונדסליגה בתחילת עונת 2005-06 כשהתמנה למאמן שטוטגרט.
העונה לא התפתחה כפי שקיוו בשטוטגרט והקבוצה התקשתה להתחרות בצמרת הליגה.
שחקני הקבוצה יון דאל תומאסון וייספר גרונקיאר יצאו בביקורת פומבית כנגד טרפטוני ואופי משחקו ההגנתי וטענו שהוא מפחד להתקיף.
טרפטוני בתגובה שלח את שני השחקנים לשבת על הספסל והאווירה בקבוצה המשיכה להידרדר.
בפברואר 2006 כשבעה חודשים לאחר שמונה לתפקיד פוטר טרפטוני בטענה שהוא לא ממלא את שאיפותיו של המועדון.
במאי 2006 התמנה טרפטוני לתפקיד מנהל מקצועי לצדו של חניכו לשעבר לותר מתאוס ששימש כמאמן.
הצמד זכה להצלחה רבה וזכה באליפות אוסטריה בהפרש ניכר מהמקום השני.
עונה לאחר מכן פוטר מתאוס מתפקידו ובמקומו מונה תורסטן פינק לשמש כמאמן לצידו של טרפטוני.
בעונת 2007-08 סיימה זלצבורג במקום השני בליגה אחרי ראפיד וינה.
בסוף עונת 2008 התמנה טרפטוני למאמן נבחרת אירלנד בכדורגל.
טרפטוני הדריך את נבחרת אירלנד בקמפיין מוקדמות מונדיאל 2010 והוגרל לבית מוקדמות עם נבחרת מולדתו איטליה.
בשני המשחקים מול איטליה סיימה אירלנד בתיקו וסיימה את הבית במקום השני אחרי איטליה שהקנה לה מקום בפלייאוף על העפלה למונדיאל.
אירלנד הוגרלה לשחק בפלייאוף נגד נבחרת צרפת בצמד משחקים שייזכר בזכות אחת משערוריות השיפוט המדוברות של הכדורגל האירופאי.
צרפת ניצחה במשחק הראשון שנערך בדבלין 1-0 משער של ניקולא אנלקה.
במשחק הגומלין בסטאד דה פראנס.
הובילה אירלנד 1-0 משער של רובי קין בדקה ה-32 ושמרה על התוצאה עד לסיום הזמן החוקי והמשחק נכנס להארכה.
בדקה ה-103 של המשחק כבש ויליאם גאלאס שער ניצחון שהעלה את צרפת למונדיאל.
בהילוך חוזר של השער ניתן יה לראות בבירור שחלוץ נבחרת צרפת תיירי הנרי נגע בכדור פעמיים בידו לפני שמסר לגאלאס שנגח את הכדור לשער.
התאחדות הכדורגל האירית פנתה לפיפ"א בפנייה רשמית בבקשה לערוך משחק חוזר בטענה שהתוצאה אינה חוקית בגלל טעות השיפוט אך הבקשה נדחתה ואירלנד נותרה מחוץ למונדיאל.
ב-11 בספטמבר 2013 החליטה ההתאחדות האירית וטראפטוני עצמו, בהסכמה הדדית, כי טראפטוני יסיים את דרכו בנבחרת, וזאת בעקבות חוסר הצלחתה של הנבחרת להגיע למונדיאל 2014.
ג'ובאני גראנצ'ינו (באיטלקית: Giovanni Grancino; 12 במרץ 1637 - 3 ביוני 1709), בנו של אנדראה גראנצ'ינו, היה אחד מבוני הכינורות המוקדמים במילאנו, וייתכן שעבד עם אחיו, פרנצ'סקו.
ג'ובאני הוא הידוע ביותר במשפחת בוני כלי הקשת האיטלקית גראנצ'ינו.
בני המשפחה האחרים היו אנדראה גראנצ'ינו, פרנצ'סקו גראנצ'ינו, ג'אנבטיסטה גראנצ'ינו (או ג'ובאני ג'אנבטיסטה) ופאולו גראנצ'ינו.
בכלים שבנו ניגנו יהודי מנוחין (כינור), זיגפריד פאלם (צ'לו) ואדריאן ברס (קונטרבס, בין השאר.
הכנר הישראלי-קנדי דניאל ברד מנגן בכינור "ג'ובאני גראנצ'ינו", שקיבל בהשאלה מיהודה זיסאפל.
הסדנאות של גראנצ'ינו נמצאו כולן ב"קונטראדה לארגה", כיום "ויה לארגה" במילאנו.
כלי הנגינה שלו נושאים את ה"'segno della corona" (סימן הכתר) האופייני.
אף כי בוני כלי הקשת של מילאנו יצרו כלים באיכות משתנה, הכינורות, הוויולות, הצ'לי והקונטרבסים של גראנצ'ינו נחשבים מעולים בטיבם.
גראנצ'ינו השתמש תחיל בלכה סמיכה, אדומה כהה, אך בהמשך עבר לשימוש בלכה במרקם עדין, בצבעי צהוב צלול עד חום בהיר.
התבניות ועיצובי כלים המוקדמים של גראנצ'ינו הושפעו מניקולו אמאטי מקרמונה, שיצירותיו המרשימות השפיעו על בוני כלים רבים באיטליה באותה תקופה.
עם זאת, הכלים שהפיק בשנים הבאות מגלים קימור שטוח יותר וצורה צרה יותר בהשפעת סטרדיווריוס.
הצ'לי של גראנצ'ינו נוטים להיות גדולים יותר מאחרים, אך צלילם הזך אופייני לבוני כלי הקשת האיטלקים.
ממשיכיהם של יצרני הכלים גראנצ'ינו היו בני משפחת טסטורה.
המבוגר שבהם, קארלו ג'וזפה טסטורה, בנה כינור לגראנצ'ינו השמור כיום במוזיאון המוזיקה הלאומי בקמפוס של אוניברסיטת דרום דקוטה.
בין תלמידיו של גראנצ'ינו היה בונה כלי הקשת המילאנזי ג'ובאני ואסאלו.
לכינורות של גראנצ'ינו שמור מקום מעניין בסיפורת.
הסופרת הקנדית אמילי-ג'יין הילס אורפורד (ילידת טורונטו, 1957) הכניסה לרומן שלה כינור גראנצ'ינו שכרוכה בו תעלומה לפיענוח.
הרומן של האמריקאי הרולד דקר, בהוצאה עצמית, "אני, ג'וליה: מראה מבעד לפתחי-F" מתאר את חייו של כינור הגראנצ'ינו האהוב שלו.
שחקנית הילדים הקנדית, פגי הילס (ילידת טורונטו 1950) מזכירה גם היא כינור גראנצ'ינו בקלטת שלה לילדים, "הכינור של פגי", שהייתה מועמדת לפרס יוני ב-2007.
ג'ובאני דה פיאן דל קרפינה (באיטלקית: Giovanni da Pian del Carpine, באנגלית: John of Plano Carpini ; 1185 – 1 באוגוסט 1252) היה נזיר פרנציסקני שנשלח מטעם האפיפיור, בשנת 1245, אל החאן הגדול של האימפריה המונגולית.
הוא היה האירופאי הראשון ששהה במאהל של החאן הגדול וכתב על כך מפורטות.
משלחתו שמשימתה הייתה בעצם איסוף מודיעין, נשאה עימה בולה (איגרת עם חותם) אפיפיורית והחזירה מכתב מגויוק חאן אל האפיפיור.
ג'ובאני דה פיאן דל קרפינה חזר לאירופה וכתב דוח על מסעו אשר סיפק מידע מקיף על התרבות והמנהגים המונגולים, על ארגונם הצבאי, וטקטיקות המלחמה שלהם.
הוא אף המליץ על פעולות שיש לנקוט כדי להתכונן למתקפה מונגולית צפויה חוזרת.
אירופה נחשפה לראשונה לצבא האימפריה המונגולית עוד ב-1223, כאשר ג'ינגיס חאן פלש לגבול הדרום מזרחי של הנסיכויות הרוסיות, אשר אחדו כוחות עם הקומנים, וניהלו עמם קרב על נהר קלקה.
מתקפה זו לא הייתה למטרת כיבוש אך המונגולים השאירו מאחוריהם הרס רב.
בתקופה זו הרוסים ראו בפלישה מקרה בודד ועדיין לא הכירו את עוצמת האימפריה הנומדית החדשה שניצחה את הכוחות הגדולים והחזקים באירואסיה, בסין ובאיראן.
רק בתקופת שלטונו אל אוגדיי חאן, בדצמבר 1237, כבשו פלוגות צבאיות בראשות באטו את נסיכות ולדימיר ועיר בירתה מוסקבה תוך שבועות ספורים, והמשיכו לעבר הערים לחופי וולגה.
לאחר הפוגה של כשנתיים המונגולים כבשו את השטחים שבין נהר הוולגה לנהר הדנייפר, תוך גרימת הרג רב באוכלוסייה המקומית.
ב-6 בדצמבר 1240 נכבשה קייב, העיר החזקה של הממלכה הרוסית, והצבא המונגולי המשיך מערבה.
הפלוגות תחת באטו כבשו את מוראביה והונגריה, בעוד שפלוגות נוספות פשטו על גליסיה, פולין ונסיכות גאליץ'-וולין.