tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באולימפיאדת הלסינקי (1952) סיימה האפה במקום 13 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:03.8 דקות
באליפות אירופה שנערכה בטורינו, איטליה בשנת 1954 היא זכתה בשתי מדליותף זהב וארד.
מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:54.9 דקות, לפני ייטה הנסן מדנמרק (2:55.0 דקות) וקלרה קילרמן מהונגריה (2:55.8 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:18.9 דקות, אחרי יוטה לנגנאו מגרמניה המזרחית שקבע שיא עולם חדש של 1:16.6 דקות ומריה ליטומריצקי מהונגריה (1:18.6 דקות).
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכתה האפה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אולימפי חדש של 2:53.1 דקות, לפני האלופה האולימפית היוצאת אווה סקיי מהונגריה (2:54.8 דקות) ובת ארצה אווה-מריה אלזן (2:55.1 דקות).
בשנת 1997 זכתה האפה להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
אורס פישר הוא כדורגלן עבר שווייצרי ומאמן כדורגל בהווה המאמן את מיינץ 05 מהבונדסליגה.
פישר שיחק בליגת העל השווייצרית במהלך 19 עונות, בהן ערך 545 הופעות ליגה במדי פ.צ.
ציריך וסנט גאלן (שבשתיהן שימש כקפטן, והוא שיאן ההופעות בליגה בכל הזמנים.
במהלך שנותיו כשחקן זכה רק פעם אחת בתואר, כשזכה עם פ.צ.
ציריך בגביע השווייצרי בעונת 1999/2000.
בין השנים 1989–1991 הוא ערך ארבע הופעות במדי נבחרת שווייץ, תחת המאמן אולי שטיליקה.
לאחר שפרש ממשחק פעיל, החל פישר לאמן את מחלקות הנוער השונות של פ.צ.
ציריך, ואף שימש כעוזר מאמן הקבוצה הבכירה.
באפריל 2010 הוא מונה למאמן זמני, ולאחר מכן הפך למאמן הקבוע של הקבוצה הבכירה.
ביוני 2015 מונה למאמנה של פ.צ.
בזל מליגת העל השווייצרית, וחתם על חוזה לשנתיים.
באפריל 2017 הודיעה הנהלת המועדון כי לא תאריך את חוזהו של פישר, אף על פי שזכה עם הקבוצה בשתי אליפויות רצופות.
ביוני 2018 מונה למאמנה של אוניון ברלין מהבונדסליגה השנייה.
בתום עונתו הראשונה במועדון, הצליח פישר להעפיל עם הקבוצה לבונדסליגה הראשונה לראשונה בהיסטוריה שלה.
בדצמבר 2020 האריך את חוזהו במועדון עד ליוני 2023. בתום עונת 2020/2021 סיימה הקבוצה במקום השביעי בטבלה, והעפילה לשלב הפלייאוף של הקונפרנס ליג.
בעונת 2022/2023 סיימה אוניון תחת פישר במקום הרביעי והעפילה לראשונה בתולדותיה לליגת האלופות.
ב-15 בנובמבר 2023 עזב פישר את תפקידו כמאמן אוניון ברלין, כאשר הקבוצה נמצאת במקום האחרון בבונדסליגה.
אורסולה הדוויג מטה הפרבק-וצל שהייתה ידועה גם בתור "הסבתא הנאצית" (The Nazi Grandma), הייתה פעילה נאו-נאצית גרמנייה מוולוטו.
משנת 2004 ועד למותה הייתה נתונה לתביעות, והורשעה בשל הכחשת השואה באירוע ה-NPD אשר בגרמניה היא עבירה פלילית.
בעלה היה ורנר גאורג הפרבק, אשר בתקופת גרמניה הנאצית, ייסד את הפדרציה האימפריאלית של הלאום והמולדת, וכן היה גם סופר ומוציא לאור, היסטוריון, פולקלוריסט וכומר של הקהילה הנוצרית בגרמניה.
משנת 1982 הוא היה גם יועץ מדעי של המפלגה הדמוקרטית האקולוגית (ÖDP).
הפרבק נולדה בווינטרשייד (היום חלק מגילסרברג) בהסן.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, גורשה ממזרח פרוסיה ועברה לחיות בשוודיה למשך ארבע שנים.
שם למדה פדגוגיה, פילוסופיה ובלשנות.
במשך למעלה מחמישים שנה עבדה בצלו הפוליטי של בעלה.
לאחר מות בעלה ב-1999, היא השתלטה על רבים מתפקידיו, כולל יו"ר מוסד חינוך המבוגרים הבינלאומי (Collegium Humanum) בוולוטו, נורדריין-וסטפאליה, שהשניים הקימו ב-1963. המוסד היה פעיל לראשונה בתנועה הגרמנית לאיכות הסביבה ומתחילת שנות ה-80 פנה בגלוי לתנועות הימין הקיצוני.
המשך קיום הארגון נאסר על ידי משרד הפנים הפדרלי הגרמני ב-2008.
מ-1983 עד 1989 הייתה נשיאת האיגוד העולמי להגנת החיים (סניף גרמניה), וחשפה בעמדה לא-ממשלתית זו את התנגדותה למערכת המערבית ולאזורי הכיבוש.
הייתה חברה זמנית במפלגה הדמוקרטית האקולוגית (ÖDP).
אך בשנת 1989, ביוזמת האגודות האזוריות של ÖDP בברמן ונורדריין-וסטפאליה, הודחה מהמפלגה, בין היתר מפני שניסתה לארגן קואליציה ימנית של ה-ÖDP, NPD וקבוצות אחרות.
הרבה לפני איחודה מחדש של גרמניה ב-1990, טיפחה הפרבק קשרים עם קבוצות פוליטיות ימניות קיצוניות כמו ה-NPD במטרה ליצור תנועה קיבוצית לאומית גדולה בגרמניה.
אוריינטציה זו התחזקה בשנים שלאחר מכן.
בדרך זו היא כנראה הכירה בסביבות 2000 את עורך הדין הנאו-נאצי הורסט מאהלר.
מאז הפכה פעילה כחברה וסגנית מנהלת ב"הארגון לשיקום הנרדפים בשל הכחשת השואה", שנוסד בוולוטו ב-9 בנובמבר 2003, בדיוק ביום השנה לליל הבדולח.
הארגון הוקם בראשותו של מכחיש השואה השווייצרי ברנהרד שאוב.
בנוסף, מכחישי שואה אחרים, בהם ארנסט צינדל (קנדה) ורוברט פאוריסון (צרפת) היו מעורבים בהקמתו.
הארגון נאסר במאי 2008 על ידי משרד הפנים הפדרלי הגרמני בטענה לעוינות לחוקת גרמניה.
ביוני 2004, בית המשפט המחוזי של באד אוינהאוזן גזר על הפרבק קנס של 5,400 אירו בגין הסתה לשנאה והכחשת השואה.
בכתב העת הביתי של ה-Collegium Humanum, "קול המצפון" (Stimme des Gewissens), הציגה הפרבק צורה של הכחשת השואה, יחד עם עורך המגזין, ארנסט-אוטו קוהר.
הגיליון הוחרם לאחר מכן על ידי השלטונות בגרמניה והפצתו נאסרה.
בגיליון שלאחר מכן של קול המצפון נטען שוב כי ההשמדה ההמונית של היהודים היא "מיתוס".
הדברים בגיליון גובו בציטוט של כתב עת אחר של העיתון הרוסי "Russkiy Vestnik" (השליח הרוסי).
בכתב זה פורסם מאמר של ירגן גראף, מכחיש שואה נוסף.
במאמר שפרסם גראף נטען כי מספר הקורבנות של היהודים לא הסתכם בשישה מיליון, אלא רק בכחצי מיליון.
ב-10 במרץ 2005, בית המשפט פתח תיק פלילי שני נגד הפרבק וקוהר.
עם זאת, לבקשת פרקליטות בילפלד התיק נסגר מאחר ש"לא היה מהותי בהשוואה לאחר".
במאמר אחר העלתה השערה בנוגע למעורבותו המלאה של היטלר בשואה.
בעקבות מאמר זה קנס אותה בית המשפט האזורי בדורטמונד בכ-6,000 אירו.
ביוני 2009, בית המשפט המחוזי של באד אוינהאוזן מצא אותה אשמה בעבירה של פגיעה בשארלוט קנובלוך, נשיאת המועצה המרכזית של יהודי גרמניה, שדגלה קודם לכן בפומבי בהחרמת ארגון הנותן מימון משפטי למכחישי שואה.
בתגובה לכך, כתבה הפרבק מאמר המשמיץ את קנובלוך.
על כך הגישה קנובלוך תלונה פלילית, והפרבק נידונה לקנס של 2,700 אירו.
בנובמבר 2014 הגישה הפרבק תלונה במשטרה נגד המועצה המרכזית של היהודים בגרמניה, בה האשימה את המועצה ב"רדיפה של חפים מפשע".
החקירה נזנחה בדצמבר 2014. אך הפרקליטות של בילפלד בחנה בסופו של דבר הליכים נגד הפרבק בגין האשמות שווא.
בסדרת הטלוויזיה "פנורמה" של ARD שהופקה על ידי ערוץ הטלוויזיה הגרמני NDR במרץ 2015, הכחישה הפרבק שוב את ההשמדה ההמונית של היהודים ודנה בדעותיה.
היא תיארה את "השואה הזו" כ"השקר הגדול והעיקש ביותר בהיסטוריה".
הפרבק פרסמה סרטון מחאה ביוטיוב כנגד משפטו של אוסקר גרונינג, אשר כונה "רואה החשבון של אושוויץ", והפיצה עלונים מחוץ לבית המשפט שתמכו בהכחשת השואה.
ביוני 2015 יזמה פרקליטות בילפלד חקירה חדשה בנושא הפרכת שואה מצד הפרבק, זאת בהקשר לפרסומה בכתב העת "קול הרייך" (Die Stimme des Reiches).
בנובמבר, לאחר שנמצאה אשמה, נידונה לעשרה חודשי מאסר.
בבית המשפט בהמבורג היא התעקשה שמעמדו של אושוויץ כמקום מוות "לא מוכח היסטורית" והוא "רק אמונה".
בספטמבר 2016 נידונה לעשרה חודשי מאסר בגין הכחשת השואה, ללא אפשרות לשחרור על-תנאי, אך נותרה חופשייה עד שהצליחה לערער על התיק.
באוקטובר היא נידונה ל-11 חודשים בבאד אוינהאוזן בגין הסתה לשנאה.
חודש לאחר מכן, נידונה הפרבק בוורדן לשנתיים וחצי מאסר נוספות בגין הכחשת השואה לאחר שחזרה על טענותיה בקול הרייך.
בנובמבר 2015, בגיל 87, נידונה לעשרה חודשי מאסר בגין הכחשת השואה.
מספר הרשעות נוספות בסתיו 2016 הובילו לעונשים נוספים מסוג זה.
היא ערערה ללא הצלחה על כל גזרי הדין.
ב-7 במאי 2018, החלה לרצות עונש מאסר של שנתיים לאחר שנעצרה על ידי המשטרה הגרמנית.
ב-6 באפריל 2022 דן אותה בית המשפט המחוזי של ברלין לשנה נוספת בכלא בגין הכחשת השואה.
אוֹרְנִיתוֹפְּטֶר (הלחם מיוונית: "אוֹרְנִיס" – ציפור ו-"פֶּטְרוֹן" – כנף) הוא כלי טיס המייצר עילוי באמצעות נפנוף בכנפיו.
לרוב כלי טיס אלה הם קטנים יחסית, בערך בסדר גודל של עופות, ומשמשים כטיסנים כתחביב וככלי טיס בלתי מאוישים זעירים.
הם מונעים על ידי מנועי בוכנה קטנים או בכוח השרירים של הטייס.
אורסוויים (שם מדעי: Ursavinae) היא תת-משפחה נכחדת של דוביים, אשר חיו במשך המיוקן לפני 23 עד 5.3 מיליון שנה מזמננו (סמוך לתחילת הפליוקן).
תת-משפחה זו הוגדרה ב-1980 ונכלל בה שבט אחד - Ursavini ובו כלולים רק 2 סוגים, הנחשבים לקטנים ולפרימיטיביים שבדובים, כאשר כמה חוקרים משייכים אותם למשפחת ההמיקיוניים.
ארים רואים בהם קרובים של האגריותריים הקרניבורים.
בני קבוצה זו היו קטנים יחסית, במשקל של 20 עד 60 ק"ג, כשהם היו בעלי זנב, ניזונו כאוכלי כל ואולי גם היו ציידים והתאימו לטיפוס על עצים, מה שמרמז שחיו ביערות.
המאובנים שלהם התגלו באמריקה הצפונית ואירואסיה.
אורניתופוביה היא פחד חריג ובלתי רציונלי מעופות, כמו גם סוג של פוביה ספציפית.
המונח עשוי להתייחס גם לסלידה חזקה מציפורים.
אנשים עם אורניתופוביה מפחדים לעיתים קרובות מסוגים ספציפיים של ציפורים, למשל תרנגולות, ברווזים ו/או עופות מזיקים באזורים המייצרים תבואה.
הראפר האמריקאי אמינם סיפר כי הוא מפחד מינשופים.
לכדורגלן האנגלי דייוויד בקהאם ולשחקנית האמריקאית סקרלט ג'והנסון יש גם אורניתופוביה.
אנשים אחרים עם הפוביה הם:
אורנק (טטרית של קרים: Örnek) הוא קישוט לאומי טטרי קרים ואחד ההישגים התרבותיים העתיקים ביותר של טטרים קרים.
בשנת 2021, אורנק והידע הקשור אליו נרשמו ברשימות המורשת התרבותית הבלתי מוחשית של אונסק"ו.
האורנק מורכב מאלמנטים קטנים המשתלבים לקומפוזיציה, בעיקר בעלי אופי צמחי וגאומטרי, מסודרים באופן סימטרי ולא סימטרי.
הסמליות העיקרית היא דימויים של פרחים ועצים בגוונים של ורוד, ירוק, צהוב וכחול.
הקישוט משמש כאלמנט דקורטיבי בבגדים לאומיים, נעליים, כיסויי ראש, וכן בתכשיטים, בכלי קרמיקה ומתכת, מוצרי עץ, מכשירי חשמל ביתיים, קישוט רהיטים ושטיחים.
בפברואר 2018, האורנק נרשם ברשימה הלאומית של המורשת התרבותית הבלתי מוחשית של אוקראינה.
הקישוט, כאלמנט של המורשת התרבותית הבלתי מוחשית של אוקראינה, נכלל ברשימה המוקדמת של אונסק"ו לשם הכללתו האפשרית ברשימה המייצגת של המורשת התרבותית הבלתי מוחשית של האנושות.
ב-16 בדצמבר 2021, האורנק נכלל רשמית במורשת התרבותית של אונסק"ו.
המועמדות של "אורנק - קישוט טטרי קרים" הייתה יוזמה ארוכת טווח של הארגון הציבורי הטטרי קרים "אלם".
אורסון סקוט קארד הוא סופר אמריקני, שנודע בעיקר בזכות ספרי המדע הבדיוני שחיבר.
הוא נמנה בין חמשת הסופרים הבודדים שזכו ביותר מפרס הוגו אחד, לאחר שזכו בפרס ג'ון קמפבל עבור הסופר החדש הטוב ביותר (האחרים הם קרולין צ'רי, אליזבת בר, ספיידר רובינסון וטד צ'יאנג).
בנם של פגי ג'יין (לבית פארק) ושל וילארד ריצ'רדס קארד, השלישי משישה ילדים.
קארד נולד בריצ'לנד שבמדינת וושינגטון, וגדל בסנטה קלרה שבקליפורניה, במסה שבאריזונה ובאורם שביוטה.
שירת כמיסיונר מורמוני בברזיל, ולמד באוניברסיטאות בריגהאם יאנג ויוטה.
כמו כן למד שנה בתוכנית לדוקטורט באוניברסיטת נוטרדאם.
תקופה מסוימת במהלך שנות ה-70 עבד כעורך שותף בנס , מגזין הכנסייה המורמונית.
נולד ב-24 באוגוסט 1951, בריצ'לנד, וושינגטון.
בנם של פגי ג'יין (לבית פארק) ווילארד ריצ'רדס קארד.
נקרא על שם סבו, אורסון רגה קארד, שהיה בנו של צ'ארלס אורה קארד, מייסד מושבת מורמונית בקרדסטון, קנדה.
סבתא רבתא שלו, זינה יאנג קארד, הייתה בתו של בריגהאם יאנג.
השלישי מבין שישה ילדים, אחיו הצעיר הוא ארלן קארד המלחין והמעבד.
מדובר על משפחה עם שורשים מורמוניים חלוציים.
אבותיו כוללים את: בריגהאם יאנג, צ'ארלס אורה קארד, זינה פ.
יאנג קארד, זינה יאנג קארד בראון ויו בי.
כשקארד היה בן חודש המשפחה עברה לסן מטאו, קליפורניה.
המטרה הייתה לאפשר לאבי המשפחה לפתוח עסק לצביעת שלטים.
כשקארד היה בן שלוש עברה המשפחה לסולט לייק סיטי, יוטה.
הפעם במטרה לאפשר לאבי המשפחה לסיים תואר ראשון.
לסנטה קלרה, קליפורניה, המשפחה עוברת כשקארד בן שש.
שם הם נשארים שבע שנים בזמן שאביו משלים את התואר השני שלו ועובד כפרופסור במכללת סן חוזה סטייט.
קארד בבית ספר משתתף בשיעורים לתלמידים מחוננים, אך ההתעניינות שלו היא יותר במוזיקה, הוא מנגן בקלרינט ובקרן יער.
הוא קורא הרבה במגוון תחומים: סיפורת היסטורית, עיון וקלאסיקות ספרותיות.
כבר בגיל צעיר הספרות לילדים לא מספיקה לו והוא פולש לספרים המיועדים למבוגרים.
הוא אוהב לשוטט בין המטעים והואדיות של סאנטה קלרה על אופניים עם חבריו.
בשנת 1964, קארד ומשפחתו עברו למסה, אריזונה, שם במסגרת חטיבת הביניים השתתף במועדון ויכוחים.
בשנת 1967, המשפחה עברה לאורם, יוטה, שם עבד אביו באוניברסיטת בריגהאם יאנג .
קארד למד בבית הספר למעבדות של האוניברסיטה, שם השתתף במקביל בשיעורים בתיכון ובמכללה מוקדמת לפני שסיים את לימודיו בשנה אחת.
במכללה תכנן בהתחלה ללמוד ארכאולוגיה.
אך גילה עניין גובר בתיאטרון.
ולכן שינה את המקצוע העיקרי שלו לתיאטרון.
הוא החל לכתוב תסריטים, כתב עשרה מחזות מקוריים ושכתב מחזות שנכתבו על יד תלמידים אחרים.
רוב מחזותיו עסקו בהיסטוריה המורמונית וכתבי הקודש, אחד מהם היה מדע בדיוני.
על ידי צפייה בשפת הגוף של הקהל, ידע מתי הקהל מתעניין בתסריטים שלו.
במהלך לימודיו כסטודנט לתיאטרון בילה פחות ופחות זמן בשיעורים ויותר זמן בהתנסות בתיאטרון.
הוא החל לעבד תסריטים, לעבד סיפורת לתיאטרון קוראים, ולכתוב מחזות.
כמה מהמחזות הופקות על ידי מנהלי הסגל באוניברסיטת בריגהאם ינג.
ב-1971, זמן קצר לפני שסיים את לימודי התואר שלו, קארד עזב את לימודיו כדי לשרת כמיסיונר בכנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים בברזיל.
במהלך שליחותו הוא למד לדבר פורטוגזית והתאהב בתרבות הברזילאית.
במהלך שליחותו, הוא כתב מחזה בשם "לוחות האבן" .
כשחזר משליחותו ב-1973 סיים את לימודי התואר הראשון בתיאטרון.
לאחר סיום לימודיו, הוא הקים את חברת התיאטרון הרפרטואר של עמק יוטה, אשר במשך שני קיצים העלתה מחזות ב"טירה", אמפיתיאטרון חוצות מתקופת השפל הגדול.למרות הצלחתו האומנותית המיזם נכנס לחובות וקארד נאלץ לסגור אותו.
קארד עבד במשרה חלקית כמגיה בהוצאת אוניברסיטת בריגהאם יאנג פרס , ועבר לעבודה במשרה מלאה כעורך טקסטים.
בהמשך עבר לעבוד בנס (עיתון הכנסייה המורמונית) כעורך שותף.
בשנת 1981 השלים קארד את התואר השני שלו באנגלית באוניברסיטת יוטה.
הוא החל תוכנית דוקטורט באוניברסיטת נוטרדאם אך בשל המיתון של 1980 נאלץ להפסיק כדי לדאוג לפרנסת המשפחה.
אחרי שלוש שנים של זוגיות לסירוגין ב-1977 קארד נישא לקריסטין אלן.
בתו של ההיסטוריון המורמוני ג'יימס ב.
היא הייתה הראשונה איתה נפגש במחשבה על זוגיות אחרי שחזר מברזיל.
ב-1978 נולד ילדם הראשון (מייקל ג'פרי) ומייד אחריו נולדו: אמילי, צ'ארלס, זינה וארין.
לכולם ניתן לפחות שם אחד על שם סופר שסקוט וקריסטין העריצו: ג'פרי צ'וסר, אמילי ברונטה ואמילי דיקינסון, צ'ארלס דיקנס, מרגרט מיטשל ולואיזה מיי אלקוט.
ארין נפטרה בלידה וצ'ארלס נפטר משיתוק מוחין זמן קצר לאחר יום הולדתו השבע עשרה.
סיפורו הקצר של קארד, "בנים אבודים" כולל את מותו של ילד בדיוני.
באחת הסדנאות של קארד קארן פאולר אמרה שקארד אין לו את ההתנסות של הורה שאיבד ילד ולכן החוויה בספר היא העמדת פנים.
קארד הבין שבסיפור הוא מבטא את צערו ואת הקושי שלו לקבל את מוגבלותו של צ'ארלס.
קארד ציין שהוא כמעט ולא דן בצ'ארלס ובארין משום שאבלו לא דעך עם הזמן.
קארד גר עם אשתו בגרינסבורו , צפון קרוליינה .
גרינסבורו הייתה רק בסיס בית, הם מטיילים לעיתים קרובות ברחבי העולם עם ילדיהם.
ב-1 בינואר 2011 לקה קארס בשבץ קל, ממנו החלים לחלוטין.
כאמור שניים מילדיו של קארד נפטרו בגיל צעיר, ולגבי האחרים:
הבן ג'פרי נשוי להת'ר הייבנר קארד ומתגורר בוושינגטון, שם הוא מתכנן משחקים.
הבת אמילי היא קריינית וסופרת ספרי שמע, ונשואה לתסריטאי/במאי הסרטים קייל רנקין.
הבת זינה מתגוררת גם היא בוושינגטון ועובדת בתחום בריאות הנפש.
ספרו המוכר ביותר, שזכה בפרסי הוגו ונבולה, הוא "המשחק של אנדר" שפורסם ב-1985. אחריו כתב קארד שתי סדרות המשך, אף הן מאוד מפורסמות, העוקבות אחר דמויות מספר זה.
הסדרה הראשונה מתחקה אחר אנדר בתקופה שלאחר עלילת "המשחק של אנדר".
הסדרה השנייה מתחקה אחר בין, דמות משנית במשחק של אנדר (ההופכת לדמות הראשית בסדרה זו), וכן אחר פיטר ויגין, אחיו הבכור של אנדר.
הסדרה, שנודעה כ"סדרת הצל", כוללת את הספרים:
קארד חיבר אוסף של סיפורים קצרים הנקרא "פגישות ראשונות באנדרברס" , המתאר אירועים הקשורים לדמויות שונות מסדרת הספרים.
בנוסף הוא כתב ספר המספר על בית הספר לקרב שבו למד אנדר הנקרא "מלחמה של מתנות" .
בשנת 2009 פורסם "אנדר בגלות" המתארת את קורותיו של אנדר בתקופה שבין סיום עלילת המשחק של אנדר, לבין תחילת עלילת "קול למתים".
בשנת 2021 יצא הספר "הצל האחרון" שמאחד את עלילת שתי הסדרות, ומהווה המשך וסיום לשתיהן.
הטרילוגיה "מלחמת הפורמיקים הראשונה" התחילה ב-2012:
בשנת 2012 פורסם "והארץ אינה יודעת" .
הספר מתאר את הרקע לספר "המשחק של אנדר".
יצא לאור בעברית ב-2014 בתרגומו של בועז וייס.
בשנת 2013 פורסם "הארץ בלהבות" הספר השני בטרילוגיה.
הוא יצא לאור בעברית ב-2016 בתרגומו של בועז וייס.
ב-2014 פורסם "הארץ מתעוררת" , השלישי בטרילוגיה.
יצא לאור בעברית בשנת 2016 בתרגום בועז וייס.
שלושת הספרים בטרילוגיה נכתבו בשיתוף אהרון ג'ונסטון.
בשנת 2016 יצא הספר הראשון מתוך טרילוגיית המשך שנקראה מלחמת הפורמיקים השנייה .
סדרה זו טרם תורגמה לעברית.
הספר הראשון יצא ב-2016 ונקרא הנחיל .
הספר השני יצא ב-2019 ונקרא הכוורת
הספר השלישי ייקרא המלכות , אין עדיין צפי לתאריך ההוצאה.
מאז החל קארד להוציא מגזין עצמאי לסיפורי מדע בדיוני, טרח לכלול בכל גיליון (שמונה בסה"כ, נכון ליוני 2008) סיפור קצר או נובלטה המתרחשים בעולם של אנדר, רובם עוסקים באירועים או דמויות מהספר הראשון או מטילים עליהם אור, אך חלקם עומדים כיצירות עצמאיות.
בחודש יוני 2008 הודיע מגזין המדע הבדיוני הישראלי מרקורי שהגיע להסכמה על פרסום אחד הסיפורים האלה "ילד יפה" , העוסק בילדותו של בניטו מדריד לפני הגעתו לבית הספר ללחימה, בעברית במסגרת אחד מגליונותיו הקרובים.
סדרת ספרים נוספת שכתב קארד היא סדרת "שיבה הביתה" , המספרת על קבוצת אנשים שהמחשב המפקח של כוכב הרמוניה, שאליו ברחה האנושות אחרי שהשמידה את כדור הארץ, קורא להם לחזור לכדור הארץ המשוקם.
סדרת השווים היא סדרת ספרים נוספת שכתב קארד.
היא עוסקת בעולם עתידני - קפיטול , בו העילית של האוכלוסייה מחזיקה באפשרות להאריך את חיי ההמשתייכים אליה באמצעות תרדמת הנגרמת באמצעות סם מיוחד סומק .
במהלך התרדמת הם אינם מתפקדים, אך הזמן מבחינת אורך החיים שלהם נעצר - הם מתעוררים בגיל בו נרדמו.
הם יכולים להקיץ בכל זמן בעתיד באותו מצב נפשי וגופני בו נכנסו לתרדמת.
המנגנון דומה לזה שבטיסת חלל במהירות האור המתוארת בסדרת אנדר, גם במהלכה אפשר להיכנס לתרדמת עם אותם מאפיינים.
מוטיב נוסף בסדרה הוא שאנשים מסוימים הם סווייפ - בעלי כוח טלפתי, המאפשר להם לקרוא את מחשבותיהם של אחרים.
יכולת זו מתפתחת במשך הדורות כך שהיא מאפשרת להם להתערב במחשבותיהם של אחרים וגם במציאות הממשית, ללא הגבלות של מרחק.
בשלב כלשהו מייסדים אנשים כאלה מושבה על כוכב לכת מרוחק, משם הם שומרים על תושבי הכוכבים האחרים מכל סוג של נזק.
קארד משתמש במוטיב הזה כדי לחקור שאלות על משמעותם של הבחירה החופשית, אי-הידיעה והייסורים.
במסגרת הסדרה פורסמו ארבעה ספרים:
דברי הימים של השווים יצא ב-1982
הסגה של השווים יצא ב-1990
הספר השלישי, דברי הימים של השווים, כולל:
עיבוד של הספר השני, שינה חמה.
קטעים נבחרי מהספר הראשון, קפיטול.
מעט תוספות נוספות מהספר הרביעי הסגה של השווים.
אפשר להתייחס אליו ככולל בתוכו את כל הסדרה.
מה גם שהספרים האחרים אזלו מהדפוס.
כל הספרים טרם תורגמו לעברית.
בסדרה שבעה ספרים והעלילה מתרחשת בארצות הברית טרום מלחמת האזרחים כסיפור פנטזיה.
בסיפור משתלבות אגדות פולקלור ואמונות תפלות האמריקניות הקיימות ביומיום.
אלווין, גיבור העלילה, הוא בן שביעי לבן שביעי ולכן בעל כישרון מיוחד לברוא.
הוא יוצא למסע ללמוד איך לבנות עיר מקריסטל ולמלא אותה באנשים הלומדים לברוא כמוהו.
דמויות דמיוניות לחלוטין פוגשות דמויות מההיסטוריה האמריקנית של המאה ה-18 והמאה ה-19 ומשפיעות על מהלך ההיסטוריה.
אומן השיר , 1979, תורגם לעברית בידי יעל אכמון בהוצאת אופוס בשנת 2005.
מפות במראה, 1990, תורגם לעברית בידי רחביה ברמן בהוצאת אופוס בשנת 2002. אוסף סיפורים קצרים שנכתבו במהלך השנים - החל מפרסומיו הראשונים בסוף שנות השבעים ועד סוף המילניום, כולל הסיפור הקצר המקורי שהורחב מאוחר יותר לספר המשחק של אנדר.
תצפית עבר: גאולתו של כריסטופר קולומבוס , 1996, תורגם לעברית בידי רחביה ברמן בהוצאת אופוס בשנת 1999, ספר העוקב אחר חייו של כריסטופר קולומבוס וחבורת מדענים החוזרת בזמן כדי לשנות את ההיסטוריה שנוצרה בעקבות גילוייו של קולומבוס ולמנוע את שעבוד תושבי יבשת אמריקה המקוריים (האינדיאנים) ואת הטבח שטבחו בהם האירופאים.
כבלי קסם, 1999, תורגם לעברית בידי חגי אברבוך בהוצאת אופוס בשנת 2011. סיפור פנטזיה המערב מסע בזמן, ובו סטודנט בן זמננו מעיר בנשיקה את ה"יפהפייה הנרדמת" ונכנס עימה למאה העשירית על מנת להתחתן עימה.
עבור חברת מארוול קומיקס, סקוט-קארד כתב קומיקס בליין האולטימייט על איירון מן.
פרט לכך, החברה שחררה קומיקס פרי עטו העוסק באנדר.
הוא קרא מגוון סוגים של ספרים, והגיע לכך שמיצה בספריה את החלק לילדים ועבר למדור של המבוגרים..
הספר האהוב עליו היה "הנסיך והעני" של מארק טוויין.
קארד מתייחס לעיתים קרובות ליצירות של סופרים שקדמו לו בכתיבה על מדע בדיוני כמו: רוברט א.
בשנת 2014, קארד הצהיר כי אייזק אסימוב וריי ברדבורי היו השפעות מודעות על כתיבתו.
למרות שבהתחלה ניסה להפריד בין הכתיבה לבין לחברותו של קארד בכנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים, שהיא כנסייה מורמונית, הייתה לאמונתו הדתית השפעה משמעותית על כתיבתו.
סוזן ריד, חוקרת מדע בדיוני, טענה שאפשר לראות את הרקע הדתי של קארד בגיבוריו שתכופות הם מופעים כמשיח וב"רצינות המוסרית" הקיימת ביצירותיו.
אין התייחסות ישירה לדת המורמונית בספרי המדע הבדיוני של קארד, אבל "מציעים לקוראים קפדניים תובנות מרתקות ומרגשות בעוצמתן הדתית".
קוראי "כוכב לכת שנקרא בגידה" שאינם בני כנסיית המורמונית לא התייחסו לנושאים דתיים.
מבקרת הכנסייה המורמונית, סנדי סטראובהאר, בקרה את האלימות והמין המפורשים ברומן וקבעה כי הקשרים עם כנסיית המורמונים היו "מיותרים".
בין מבקרי הכנסייה היו חילוקי דעות: דיק באטלר מתח ביקורת על היעדר נושאים ורעיונות של בשורה ב"כוכב לכת שנקרא בגידה", ושני מבקרי כנסיית המורמונים אחרים הגנו על קארד.
מייקל קולינגס מציין מגדיר את הערכתו לקארד כ"בלתי מתפשרת", טען שידע בתאולוגיה המורמונית חיוני להבנה מלאה של יצירותיו של קארד.
הוא קבע ששלבי חייהם של ה"חזירונים" ב"קול למתים" תואמים את שלבי החיים בתוכנית הישועה של הכנסייה המורמונית.
סמית' במאמר בעיתון סאנסטון מכוון להקבלה זו, הוא מציין כי ה"חזירונים" מתרבים "פחות או יותר לנצח" בשלב האחרון של התפתחותם.
"משחקו של אנדר" ו"נואם למען המתים" עוסקים בנושאים דתיים נפוצים בתאולוגיה של הכנסייה המורמונית, אך ללא התייחסויות שטחיות רבות לדת.
סדרת "אלווין מייקר" אינה מנסה להסביר את ההיסטוריה המורמונית, אלא בוחנת בעזרתה את מערכות היחסים של דמויותיו עם אלוהים.
בריאיון שנתן קארד לדזרט ניוז ב-2013 אמר שחברותו בכנסייה משפיעה על ערכיו הקהילתיים, ובפרט על הקרבת קורבנות אישיים למען טובת הקהילה.
הנושא של הקרבה למען הקהילה היא נושא השזור במספר ספרים שכתב.
לדעת מבקרים אחדים הספר ספר מורמון השפיע על כתיבתו של קארד.
יוג'ין אינגלנד טען שקארד משתמש באופן מופלא בספר המורמון בסדרה קורותיו של אלווין מייקר.
קארד ספג ביקורת מחברי הכנסייה המורמונית על "גניבה ספרותית" מספר מורמון ושימוש בו בחוסר כבוד.
אלמה ג'ין פרושט טענה שללא ספר מורמון היצירות: הבן השביעי, הנביא האדום, ואלווין מייקר לא היו נכתבות.
גם סדרה השיבה הביתה של קארד יש השפעה של ספר מורמון.
בסדרה קארד מביא סיפורי רקע והסברים ל"אנומליות" בספר מורמון, כך שהיצירה הבדיונית מקבלת תפקיד כיצירת אפולוגטיקה מורמונית.
קארד הגן על בחירותיו ואמר שספרות ספקולטיבית היא הז'אנר המתאים ביותר לחקר סוגיות תאולוגיות ומוסריות.
בעוד שנשים אינן בולטות בספר מורמון, קארד מדגיש אותן בסיפורו המחודש.
מבקר שאינו בן לדת המורמונית תיאר את הסאגה כ"קריאה" אך חסרת רעיונות חדשים.
מבקר אחר, שלא היה מודע לקשר שלה לספר מורמון, אמר שהיא דומה לתנ"ך.
קארד החל את קריירת הכתיבה שלו בתסריטים, יש המייחסים לכך את העובדה שעבודותיו המוקדמות נחשבות נגישות ומהירות, עם דמויות טובות אך חסרות ייחוד סגנוני.
הביוגרף ריצ'רד בלייר טוען שיש מבקרים שתיארו את הכתיבה שלו כחסרת רגישות, או להפך - כלא שיפוטי, מה שאיפשר לקוראים להגיע למסקנות משלהם לגבי איך להרגיש לגבי סיפור.
למרות שקארד סווג בתחילה כסופר מדע בדיוני קשה לצורך פרסום ב"אנלוג", המדע הבדיוני שלו מתמקד יותר בדמויות שלו מאשר בפרטים של טכנולוגיית העתיד.
מבקר אחד אמר שקארד גרוע באפיון דמויות, וקבע שהדמויות פיטר וולנטיין ב"משחקו של אנדר" הן "לא ייאמנו לחלוטין".
וסטפאהל טען שחלק מסיפוריו המוקדמים של קארד היו נוסחתיים, אך שיבח רבים מהם כמגלים "מקוריות בולטת".
וסטפאהל טען שההופעות התכופות של גברים ונערים עירומים העלו "שאלות לגבי דימויים הומו-ארוטיים".
בעוד ההאלימות הגרפית בסיפורת המוקדמת של קארד הייתה במחלוקת.
באנציקלופדיה של המדע הבדיוני נכתב שקארד משתמש בטכניקה הנפוצה בספרות זולה כשהוא מתייחס לדמויות לפי אלמנט ייחודי במראה או באישיות שלהן.
קארד חבר בהמפלגה הדמוקרטית ומגדיר את עצמו "כלב כחול", כינוי שניתן לפלגים במפלגה השואפים למרכז.
למרות זאת, ב הביע תמיכה בדונלד טראמפ וקרא למצביעים דמוקרטים להצביע לו לנשיאות, תחת הסלוגן "hold your nose, vote trump".
גורמים עיתונאיים שונים הגדירו את עמדותיו הפוליטיות כנאו-שמרניות.
בראיון עם בן שפירו הוא התייחס לתווית זו, ובחר להגדיר את עצמו כ "שמרן בתחום המוסריות", מכיוון שהוא מחזיק במספר עמדות הנחשבות ליברליות בארצות הברית, למשל בהגבלת הזכות להחזיק נשק, ביטול עונש המוות, וחוקי הגירה מקילים.
קארד הביע תמיכה בחקיקת חוקים האוסרים על הומוסקסואליות ונישואים של זוגות מאותו המין והקים ארגונים הנלחמים בזכויות להט"ב.
לפי דעתו של קארד יש לשמור ולהגן על החוקים המגדירים יחסי מין הומוסקסואלים כעברה פלילית, ולהפוך את פסיקת באוורס נגד הארדוויק.
לטענתו של קארד, כשחוקים אלו יחזרו לספר החוקים של ארצות הברית ניתן יהיה להשתמש בהם באופן סלקטיבי כדי להשתיק את אלו המפרים את החוזה החברתי באופן גלוי, לא כדי לאכוף אותו באופן שיטתי כנגד כל ההומוסקסואלים.
אורסון סקוט קארד הוא מסופרי המדע הבדיוני היותר פופולריים בארץ.
ידוע כתומך ישראל מושבע, הביע בעבר בעבר תמיכה בישראל ותקף את הרשות הפלסטינית.
תמך בשרון וכינה את ערפאת דיקטטור.
ב-2003 קארד ביקר בכנס השנתי של חובבי המדע הבדיוני בישראל - אייקון.
בגלל הנוכחות של קארד כאורח הכבוד הכנס משך אליו קהל גדול מאי פעם.
זו הייתה תקופה שסופרים אמנים ואנשים צבור העדיפו שלא לבקר בישראל מסיבות של ביטחון ו"התנגדות למדיניות ישראל כלפי פלסטנאיים".
הוא היה ידיד חם של ישראל שכתב מאמרים של תמיכה בישראל ובמדיניותה.
אוֹרפֶאוּס (ביוונית עתיקה: Ὀρφεύς) הוא דמות מהמיתולוגיה היוונית, אל למחצה, בנם של אויגרוס מלך תרקיה (לפי גרסה אחרת, של אפולו) ושל המוזה קאליופה, ראש למשוררים ולמוזיקאים.
אורפאוס קיבל במתנה מאפולו כלי נגינה - "לירה".
בנגינתו היפה על הלירה הוא הצליח להפנט את כל שומעיו.
האגדה מספרת שגם עצים ואבנים הקשיבו לזמרתו, ושלשמעה סטו נהרות ממסלולם וחיות היער נאלמו דום.
הארגונאוטים (חבורת הגיבורים שהשתתפו במסע החיפוש של יאסון אחר גיזת הזהב בספינה ארגו) צירפו אותו אליהם במסעם כדי שישקיט בשירתו את גלי הים ויחזק את רוחם של הספנים.
בשובו נשא אורפאוס לאישה את הנימפה אאורידיקה, אותה אהב אהבה עזה.
כשאאורידיקה נסה מפני סאטיר זר שרדף אחריה בשדה, היא דרכה מבלי משים על נחש ארסי שהכישהּ, ומתה.
בהחליטו לחפשה הוא החל לנגן והאדמה שהייתה שבויה בקסם נגינתו פתחה פתח שדרכו הגיע לשאול, ושם פגש את כארון, הספן המעביר את המתים מעולם החיים לעולם המתים.
הוא ריכך את לבו בשירתו הענוגה, וכארון הניח לו לעבור את סטיקס.
הוא הרדים בנגינתו את קרברוס, הכלב התלת-ראשי השומר על הכניסה לשאול.
רוחות הרפאים בשאול הוקסמו אף הן משירתו, ושליטי השאול, האדס ופרספונה, העניקו לו חסד חד-פעמי - הוא יוכל להחזיר את רעייתו אל ארץ החיים בתנאי שילך לפניה ולא יסב את ראשו אליה, עד צאתם כליל מהשאול.
כאשר אורפאוס עלה ויצא מן המחילה החוצה, פנה לאחור כדי לראות את אאורידיקה, שהייתה עדיין בפנים.
הוא ראה את דמותה מתקרבת ופשט את זרועותיו כדי לחבק אותה.
בו ברגע נעלמה וכל ששמע היה לחישה 'היה שלום!'.
סופו של אורפאוס היה שהמיינאדות, הסוגדות לדיוניסוס רצחו אותו.
על פי המסופר היה אורפאוס מייסד האורפיזם - כת דתית מסתורית שחבריה כונו "האורפים".
סיפורו של אורפאוס שימש כבסיס לאופרות רבות, שהידועות שבהן הן "אורפאו ואֶאוּרידיצ'ה" מאת כריסטוף ויליבלד גלוק, "אורפאו" מאת קלאודיו מונטוורדי, "אורפאוס" (1726) של טלמן, "אורפאוס בשאול" מאת ז'אק אופנבך ו"אֶוּרידיקה" מאת יאקופו פרי.
הסרט הברזילאי אורפאו נגרו משנת 1959 המבוסס על מחזה של ויניסיוס דה מוראיס הוא עיבוד מודרני לסיפור אורפיאוס ואאורידיקה המתרחש בריו דה ז'ניירו בתקופת הקרנבל.
הסרט זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן, בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב לשנת 1960. דמותו של אורפאוס מוזכרת גם בסרט האוסקר של קבוצת גלגלצ שיצא לאור בשנת 2022 בהקשר של אדם שנכנע ליצריו.
הזמר אלי לוזון חיבר שיר המבוסס על דמותו של אורפאוס בשם "נגן אורפאוס".
סיפורם של אורפאוס ואאורדיקה ומסעו לשאול להצילה, מופיע גם במחזמר "האדסטאון" שזכה בפרס טוני למחזמר הטוב ביותר ב-2019 ומאז הופיע ברצף בווסט אנד וברודוויי.
ג'ורג' אורסון ולס היה אחד מבמאי הקולנוע האמריקאים הגדולים בכל הזמנים, בנוסף להיותו במאי תיאטרון, שחקן, תסריטאי, צייר, שדרן רדיו וקוסם.
סרטו הראשון, האזרח קיין (1941), וסרטו ההוליוודי האחרון מגע של רשע (1958) הם ציוני דרך חשובים בתולדות הקולנוע העולמי.
ולס נולד ב-1915 בקנושה שבוויסקונסין לביאטריס וריצ'רד ולס.
ילדותו הייתה לא-שגרתית, וחיי החברה שלו סבלו מהיותו ילד פלא.
אמו, פסנתרנית, נפטרה כשהיה בן 9, ואביו, ממציא מצליח, הפך לשיכור ונפטר כשוולס היה בן 15. ולס סיים את לימודי התיכון כשנה אחר כך, ולמרות שזכה למלגה באוניברסיטת הרווארד, העדיף לצאת למסע נדודים באירופה.
בגיל 16 הגיע לדבלין, ושם שכנע מנהל תיאטרון שהוא כוכב גדול בברודוויי, דבר שהקנה לו ניסיון במשחק.
בגיל 19 חזר לארצות הברית והקים את קבוצת תיאטרון מרקיורי, שהעלתה עיבודים חדשניים למחזותיו של שייקספיר בין היתר בהארלם, מה שהפנה תשומת לב רבה לוולס הצעיר.
במהרה הוא קיבל תוכנית רדיו שבועית, שבה העלה תסכיתים לסיפורים מפורסמים.
במסגרת תיאטרון מרקיורי גם יצר סרט קצר בן 40 דקות, "Too Much Johnson", קומדיה משנת 1938 שכתב וביים.
הסרט היה עיבוד קולנועי של הצגה של תיאטרון מרקורי, על פי קומדיה של ויליאם ג'ילט משנת 1894. הסרט לא נערך לחלוטין ולא הוקרן בפומבי.
"Too Much Johnson" נחשב לסרט אבוד עד אוגוסט 2013, אז דווח כי הדפס שלו התגלה באיטליה בשנת 2008. העותק שוחזר והוצג בהקרנה יחידה במוזיאון לאמנות של מחוז לוס אנג'לס ב-3 במאי 2014.
ב-30 באוקטובר 1938, לכבוד ליל כל הקדושים שחל למחרת, שידר ולס בתחנת הרדיו של CBS תסכית רדיו המבוסס על ספר של ה.
התסכית היה במתכונת של שידור אירוע חי תוך פריצה לשידור באמצע תוכנית של מוזיקה קלה.
אורסון וולס היה השדר (האמיתי כביכול) ועשה זאת בצורה כה משכנעת, עד שהתעוררה בהלה ומנוסה של רבים מבתיהם באזור ניו יורק וניו ג'רזי.
כוחות של המשמר הלאומי הוזנקו להילחם ב"פולשים" ממאדים, ובדרום ארצות הברית חברו קבוצות רבות של אנשים לתפילות המוניות כנגד הפולשים.
נטען אף שמספר אנשים ניסו להתאבד מרוב פחד.
השידור הפך למעין מיתוס היסטורי, ושימש בסיס לתאוריות רבות בתחום תקשורת המונים.
לאחר שגילה הציבור האמריקאי את כישרונו של ולס, החלו ראשי הוליווד להתחרות ביניהם מי יחתים ראשון את ולס על חוזה.
ולס חתם לבסוף על חוזה עם חברת RKO, שלפיו התחייב לביים שלושה סרטים, בחופש אמנותי מלא.
סרטו הראשון היה אמור להיות עיבוד ל"לב המאפליה" של ג'וזף קונרד.
אולם לאחר שבועות של תכנונים אולץ ולס לנטוש את הפרויקט.
בלית ברירה, הוא פנה לפתח רעיון ישן על אודות עלייתו ונפילתו של איש שלכאורה לא חסר כלום.
הוא קרא לפרויקט "אמריקני", שמאוחר יותר הפך ל"האזרח קיין".
צ'ארלס פוסטר קיין, הדמות הראשית בסרט "האזרח קיין", עוצבה על ידי ולס בהשראת דמותו של ויליאם רנדולף הרסט, אייל עיתונות רב עוצמה, שהשפעתו בתקופות שונות של ההיסטוריה האמריקנית הייתה כמעט אגדית.
צילומי "האזרח קיין" נעשו כמעט בחטף, אולם ולס דחס לתוך הפרויקט את מלוא כישרונו.
"האזרח קיין" היה תמצית גאונותו של ולס – כמעט כל סצנה מהסרט הייתה פורצת דרך.
ולס וצלם הסרט, גרג טולנד, השכילו להשתמש בעדשות ה"דיפ פוקוס" (מיקוד עמוק) והעניקו מימד נוסף, קולנועי, לדמויות.
הסרט שבר את התפיסה הנראטיבית השלטת עד אז, והוכיח שניתן לעשות סרט שהוא אינו כרונולוגי בהכרח.
ולס, שגילם את קיין בעצמו, נכנס עד כדי כך לתפקיד, שבאחת הסצנות שבר את רגלו, אולם סירב להפסיק את הצילומים, והמשיך לשחק כשרגלו שבורה.
כשנודע להרסט כי הסרט מבוסס על חייו, הוא ביקש להשמיד את כל הנגאטיבים ואף הציע סכום עצום ל-RKO על מנת שלא יקרינו את הסרט.
כשסירבו, פתחו עיתוניו במסע הכפשות כנגד ולס וסרטו.
מרבית בתי הקולנוע סירבו להקרין את הסרט מפני שחששו מהרסט.
הסרט נכשל קופתית, ואף בטקס פרסי האוסקר זכה רק בפרס אחד.
אולם המבקרים האירופים לא נשארו אדישים לסרט.
הם הבינו שלפניהם סרט שככל הנראה עומד להוביל את הקולנוע לעידן חדש.
"האזרח קיין" הפך לנושא שיחה בקרב אינטלקטואלים וחובבי תרבות באירופה, ומעמדו אף התעצם עם תום מלחמת העולם השנייה, כשהוקרן במדינות שהיו כבושות עד אז.
חורחה לואיס בורחס כתב מאמר מפורסם על הסרט, שבו הגדיר אותו כ"מבוך חסר מרכז".
אנדרה באזאן החשיב את הסרט כמבשר העידן המודרני בקולנוע.
"האזרח קיין" היה סרטו היחיד של ולס שבו הצליח להגשים את חזונו במלואו.
סרטו הבא של ולס, "האמברסונים המופלאים", אמור היה להאפיל על הישגיו של "האזרח קיין", אולם עם תום הצילומים הזדעזעו ראשי האולפנים מהחומר שצולם והפקיעו מידיו של ולס את השליטה בהמשך ההפקה.
באותה תקופה התבצעה ההתקפה על פרל הארבור, והאולפנים חששו להקרין סרטים פסימיים.
הסרט נערך מחדש בניגוד לרצונו של ולס ואף צולם לו סוף טוב, בניגוד למקור של ולס.
כך קרה גם עם "הכל אמת", שצולם בברזיל ונגנז במרתפי האולפנים עד 1992.
בשלב הזה, ולס החל לשקול ברצינות לנטוש את עולם הקולנוע, ולעבור לפוליטיקה.
הוא היה חבר קרוב של הנשיא רוזוולט, ושמו אף הוזכר כמועמד רציני למזכ"ל האו"ם, שעמד לקום עם סיום מלחמת העולם השנייה.
ולס אף היה אמור להתמודד על משרת סנאטור, אולם הוא נרתע משראה שיריבו הוא ג'וזף מקארתי, ולבסוף, לאחר התלבטויות רבות, חזר לביים.
"הזר" מ-1946 היה סרטו המסחרי היחיד של ולס, וגם היחיד שזכה להצלחה מסחרית כלשהי, אולם הוא היה רחוק מהישגיו הקודמים.
המבקרים לעגו לו ואמרו שהוא נראה כ"פארודיה על סרטים של אורסון ולס".
ב-1947 התכונן ולס לצלם סרט בשם "מסייה ורדו", על אודות רוצח סדרתי של נשים עשירות.
הוא ייעד לתפקיד הראשי את צ'ארלי צ'פלין, שהיה חברו.
אולם צ'פלין לא אהב את הרעיון שמישהו אחר יביים אותו.
מאידך, הוא אהב את התסריט של הסרט.
לכן, ולס ויתר על התסריט ונתן לצ'פלין לביים אותו.
ולס טען שהוא בכל מקרה לא אחד התסריטים הגדולים שהוא כתב.
סרטו של צ'פלין חולל סערה גדולה ומאוחר יותר הוכר כאחד מסרטיו הגדולים ביותר.
ולס פנה לפרויקט נוסף שנזנח לבסוף: אדפטציה של סדרת הקומיקס באטמן.
ולס ייעד את עצמו לתפקיד ברוס ויין, אולם האולפנים העדיפו את גרגורי פק לתפקיד.
תוכניתו של ולס לתת ביטוי בסרט לשפה קולנועית חדשה שהגה ירדה לטמיון.
משהבין שלא יוכל לגלם את הדמות הראשית, פרש מן הפרויקט.
סרטו הבא של ולס, "הליידי משאנגחאי", היה פרויקט שאפתני ביותר: פילם נואר מתוחכם בכיכובם של ולס ואשתו דאז ריטה הייוורת'.
גם במקרה הזה הופקעה מוולס השליטה, והסרט קוצץ משעתיים וחצי לשעה וחצי.
סצנת אולם המראות בסוף הסרט היא אחת הידועות בתולדות הקולנוע.
הנגאטיבים של הקטעים שקוצצו אבדו עם השנים, וניסיונות לשחזר את הגרסה המקורית של ולס עלו בתוהו.
ב-1949 השתתף ולס בסרטו הידוע של קרול ריד "האדם השלישי".
סרט זה צולם בסגנון נאו-אקספרסיוניסטי, אשר דמה מאוד לסגנון הבימוי של ולס, עד שעם השנים נפוצו שמועות שלמעשה ולס הוא שביים את רוב הסרט (קרול ריד, במאי הסרט, וגרהם גרין, מחבר התסריט, הודו בתרומתו של ולס לכתיבת כמה דיאלוגים, לרבות השורות המפורסמות ביריד, על הגלגל הענק).
לצדו הופיעו בסרט זה אלידה ואלי וג'וזף קוטן.
לאחר שהבין שכוכבו דעך בהוליווד, עזב ולס לאירופה כדי למצוא שם משקיעים פוטנציאליים.
סרטיו הבאים, "אותלו" ו"מקבת'", נעשו בתקציב דל, אך זכו לתשואות המבקרים ו"אותלו" אף זכה בפרס הגדול של פסטיבל קאן 1952.
ב-1955 יצר ולס סרט דל תקציב נוסף, "מר ארקדין".
שוב הופקעה ממנו השליטה, וגרסאות שונות של הסרט ראו אור לבסוף.
כיום ידוע על שלוש גרסאות שונות לסרט, ושני שמות שונים שניתנו לו: "מר ארקדין" ו-"Confidential Report".
ולס תיאר את תקופת "מר ארקדין" כתקופה הגרועה בחייו.
באותה שנה שיחק בסרט "מובי דיק".
ב-1958 ביים את סרטו ההוליוודי האחרון, "מגע של רשע".
סרט זה נחשב לסרט ה"פילם נואר" האחרון, ובעיני רבים הוא הגדול מכולם.
סצנת הפתיחה שלו היא שוט בן ארבע דקות המתאר הטמנת פצצה במכונית ומעקב אחר נסיעת המכונית עד להתפוצצותה.
זוהי אחת הסצנות המורכבות ביותר שצולמו אי פעם בקולנוע.
ולס עצמו סיפר מאוחר יותר שנמאס לו שאנשים שואלים אותו כיצד הוא צילם אותה.
מבקר הקולנוע דאז, פרנסואה טריפו, כתב מאמר נלהב על הסרט, שבו ניתח את מורכבותו הפסיכו-אנליטית והפוליטית.
אולם גם סרט זה לא זכה להצלחה, וולס עזב את התעשייה ההוליוודית בפעם האחרונה.
שנתיים מאוחר יותר, ב-1960, השתמש אלפרד היצ'קוק ברבות מהטכניקות שפיתח ולס בסרט זה, בסרטו האגדי "פסיכו", והעתיק כמעט במדויק את סצנות בית המלון של ג'נט לי, שכיכבה גם בסרטו של ולס.
אולם סרטו של ולס זכה להכרה חובקת עולם רק לאחר שנים, עד אשר בשנות התשעים הכריזה ספריית הקונגרס של ארצות הברית על החלטתה לשמרו בשל היותו ציון דרך תרבותי.
ב-1959 השתתף ולס בסרט האיטלקי - צרפתי "דוד וגוליית", בו גילם את המלך שאול.
לפי הדיווחים וולס כתב וביים בעצמו את הקטעים שבהם השתתף אם כי שמו לא הופיע בקרדיטים של הבמאים והכותבים.
ב-1962 יצר ולס גרסה קולנועית ל"המשפט" של פרנץ קפקא.
ולס אמר מאוחר יותר ש"המשפט" הוא סרטו הטוב ביותר.
ב-1968 יצר סרט טלוויזיה בכיכובה של ז'אן מורו - "סיפור בן אלמוות".
ב-1976 שיחק בסרט מסע הארורים.
את שנותיו האחרונות העביר ולס בעבודות משחק וקריינות שונות, ובחיפוש משקיעים לפרויקטים עתידיים.
ב-1971 זכה בפרס אוסקר על מפעל חיים.
בין השנים 1970 ל-1976 צילם לסירוגין את הסרט "הצד האחר של הרוח".
סרט זה אמור היה להיות גולת הכותרת של יצירתו של ולס, אולם בעקבות סכסוך בין המשקיעים הוא נגנז, ולא הוקרן בימי חייו.
לאחר שנים רבות של סכסוכים בין משקעים וניסיונות לגייס כסף להשלמת הסרט, בשנת 2018 הושלם הסרט, הוקרן בבכורה בפסטיבל ונציה והופץ לצפייה ביתית בחברת נטפליקס.
זהו סרט תיעודי ברובו והוא מורכב ומתוחכם שדן בשאלות של זיוף ואמת בעשייה אמנותית.
ב-1976 דחה ולס את הצעתו של פרנסיס פורד קופולה לגלם את הקולונל קורץ ב"אפוקליפסה עכשיו", אותו תפקיד שאמור היה לגלם בעצמו בפרויקט הגנוז שלו מ-1939. בסוף שנות ה-70 ותחילת ה-80 תכנן ולס ליצור סרט על כל הפרויקטים שלו שלא ראו אור מעולם.
הסרט אמור היה להיקרא "אורסון ולס: תזמורת של איש אחד".
גם את הפרויקט הזה לא הצליח ולס להגשים.
לאחר מותו נעשה עליו סרט תעודה בשם זה.
בשנותיו האחרונות תפח לממדי ענק.
ב-1985, לאחר דיאטה חריפה, עבר ולס התקף לב ומת.
מאוחר יותר דווח, שבשעת מותו עבד על 12 פרויקטים.
באותה שנה לוהק לתפקיד הכוכב יוניקרון בסרט הרובוטריקים שיצא כשנה לאחר מותו, וסיים לדבב את חלקו בסרט חמישה ימים לפני שמת.
ולס היה נשוי שלוש פעמים, ואב לשלוש בנות.
אשתו הראשונה, בשנים 1934–1940, הייתה וירג'יניה ניקולסון.
בתם, כריסטופר ולס פדר, נולדה ב-1938. ב-1943 נישא לשחקנית ריטה הייורת'.
הם התגרשו ב-1947. ב-1955 נישא לשחקנית פאולה מורי, ובאותה שנה נולדה בתם, ביאטריס ולס.
בשנים שלאחר מותו של ולס נכתבו על יצירתו, זו שהושלמה וזו שלא, עשרות מחקרים.
עד היום יוצאים מדי שנה מספר ספרים על ולס.
ב-1992 הוצג הסרט "הכל אמת" שחלקו הראשון תיעד את ניסיונות ההסרטה של הסרט הברזילאי ב-1943, וחלקו השני היה החומרים ששרדו מאותם צילומים.
באותה שנה גם הוצגה גרסתו של ולס ל"דון קיחוטה", שעליה עבד במשך 15 שנה, עד שנאלץ לגנוז אותה.
ב-1998, לכבוד חגיגות 40 השנה ל"מגע של רשע", נערך הסרט מחדש על פי כוונותיו המקוריות של ולס.
הוא השאיר אחריו תזכיר בן 58 עמודים ובו הסביר כיצד יש לערוך את הסרט.
ב-2005 נערכו שתי הגרסאות של הסרט "מר ארקדין" לכדי סרט אחד בניסיון להוציא אל הפועל את חזונו של ולס לגבי הסרט המקורי.
ב־2018, 33 שנה לאחר מותו של וולס, הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל ונציה סרטו הנסיוני "הצד האחר של הרוח".
צילומי הסרט החלו ב־1970 ונמשכו שנים רבות.
וולס לא הספיק לסיים את הסרט ומאז מותו ב־1985 היו מעורבים מספר אנשים בניסיונות להשלימו, ביניהם פיטר בוגדנוביץ', חברו של וולס.
הסרט זכה לבסוף בשבחים רבים והועלה לשידור בנטפליקס.
אורפאו נגרו (בפורטוגזית: Orfeu Negro, "אורפאוס השחור") הוא סרט ברזילאי/צרפתי/איטלקי משנת 1959 של הבמאי הצרפתי מרסל קאמי.
הסרט מבוסס על מחזה של ויניסיוס דה מוראיס Orfeu da Conceição.
זהו עיבוד מודרני לסיפור אורפיאוס ואאורידיקה מהמיתולוגיה היוונית, המתרחש בריו דה ז'ניירו בתקופת הקרנבל.
אורפאו כהה העור הוא כרטיסן בחשמלית ונגן גיטרה שמככב באחד מבתי הספר לסמבה המשתתפים בקרנבל.
הוא מאורס למירה אך מתאהב באורדיקה היפה.
אורידיקה נמלטת מהכפר שלה בפחד מפני מישהו העוקב אחריה ורוצה להרוג אותה.
היא מגיעה אל בת-דודתה סרפינה בריו דה ז'ניירו, פוגשת את אורפאו ומתאהבת בו ממבט ראשון.
במהלך ליל הקרנבל נרדפים האוהבים על ידי מירה המקנאה לארוסה ועל ידי דמות המייצגת את המוות (אדהמר דה סילבה שגילם את דמות המוות בסרט, היה פעמיים ברציפות אלוף אולימפי בקפיצה משולשת).
הסרט מפורסם גם בזכות הפסקול בסגנון הבוסה נובה שחיבר המלחין אנטוניו קרלוס ז'ובים, והשיר "הבוקר של הקרנבל" של לואיס בונפה.
ב-1999 הופקה גרסה קולנועית מחודשת של "אורפאו נגרו" בשם "אורפאו" שביים קרלוס דיאגוס, את המוזיקה לסרט חיבר הזמר והמלחין קייטנו ולוזו.
אוּרְפָה (בטורקית: Şanlıurfa – שנלאורפה; מילולית: "אורפה רבת התהילה"; בכורדית: Riha/ڕحا – רחא; בערבית: الرها, תעתיק: אלרהא, או أورفة – אורפה; בארמית: ܐܘܪܗܝ – "אורהוי" או "אורפא"; בארמנית: Ուռհա) היא עיר בכורדיסטן הטורקית ובירת הנפה הקרויה על שמה במחוז דרום-מזרח אנטוליה שבטורקיה.
העיר ממוקמת כ-80 ק"מ מזרחית לנהר הפרת.
לעיר מעמד של עיר מטרופוליטנית (Büyükşehir – "עיר גדולה"), ולפי אומדן רשמי משנת 2023, אוכלוסיית העיר מנתה כ-2.2 מיליון בני אדם, עובדה ההופכת אותה לעיר הגדולה ביותר במזרח טורקיה ולאחת מהגדולות במדינה כולה.
רוב תושבי העיר הם כורדים, אך יש בה גם מיעוט ערבי גדול.
לעיר שמות רבים שניתנו על ידי עמים שונים ובתקופות שונות.
בסורית היא נקראת ܐܘܪܗܝ (אורהי), והטיות דומות לאלו בערבית וביוונית.
ב נקראה אֶדֶסָה , על שמה של אדסה בירת מוקדון, ובתקופה הביזנטית שונה שמה ליוסטינופוליס.
בתקופה הצלבנית שימשה אורפה כבירת רוזנות אדסה.
העיר נכבשה על ידי המוסלמים בשנת 1144. בתקופה העות'מאנית הייתה מרכז סחר של כותנה, בורסקאות וצורפות.
בתחילת 1916, לאור הידיעות על טבח הארמנים בצפון טורקיה, מרדו הארמנים בעיר והשתלטו על העיר העתיקה של אורפה, בה הצליחו להחזיק במשך מספר שבועות אל מול הפצצות ארטילריה של הצבא העות'מאני.
בסופו של דבר הושג הסכם בתיווך גרמני שהביא לכניעת הארמנים תמורת הבטחה כי לא יגורשו.
בסופו של דבר הטורקים הפרו את ההבטחה, והארמנים הוגלו מהעיר.
עם תום מלחמת העולם הראשונה השתלטו הבריטים על העיר, ובהתאם להסכם סייקס–פיקו בינם לבין הצרפתים, קיבלו את החזקה בעיר ב-30 באוקטובר 1919. הגעת הצבא הצרפתי אל העיר עוררה עימותים עם התושבים אשר התנגדו לחילופי השלטון, בעיקר בשל נוכחותם של חיילי הלגיון הצרפתי-ארמני.
הצרפתים הפעילו את אנשי הלגיון הצרפתי-ארמני כעושי דברם וכן נסמכו על חייליו לשם איסוף מודיעין.
באורפה כמו באנטפ ובמרש התפתח מרי אזרחי שהביא את הצרפתים לפנות את העיר ב-11 באפריל 1920. לפי הסכמה שהושגה בין נציגי התושבים לצבא הצרפתי, הייתה הנסיגה הצרפתית אמורה להתנהל בדרכי שלום, אך מארבים שהציבו התושבים לאורך עורקי הנסיגה הפרו את ההסכמה וגבו את חייהם של 296 צרפתים.
ב-4 ביוני 1920 אולצו הצרפתים לסגת מכל השטחים שממזרח לנהר הפרת ובכך הורחקו מקרבתה של העיר.
שמה של אורפה שונה בשנת 1984 ל"שנלאורפה" (Şanlıurfa – "אורפה רבת התהילה") כהוקרה על התנגדותה לכיבוש ועל חלקה במלחמת טורקיה–צרפת.
לפי חיים בר-דרומא, אורפה היא בעצם "קלירוהי" שמופיע בתרגומי התורה ובמדרשי חז"ל, ואף שכנה בתוך גבולה הצפוני המקראי של ארץ ישראל.
על פי המסורת המוסלמית אורפה נמצאת במקום ההיסטורי של אור כשדים מקום הולדתו של אברהם.
בעיר מסגד גדול המיוחס למקום הולדתו של אברהם.
מסורת מקומית מזהה את הבאר במסגד כבאר שבה הושלכה המגבת של ישו.
בצמוד למסגד אברהם (Rizvaniye Mosque) מצויה בריכה גדולה (Balıklı Göl) עם דגי קרפיון רבים.
לפי המסורת זהו המקום בו השליך המלך נמרוד את אברהם לאש.
אלוהים עשה לאברהם נס והפך את האש למים ואת העצים לדגים.
המקום קדוש למוסלמים, אסורה פגיעה בדגים, והמקומיים נוהגים להאכיל את הדגים בביקורם במקום.
על פי הערכות, קהילת יהודי אורפה, האורפלים, הם צאצאי גולים של בית המקדש הראשון וזאת לאור נוסח תפילות הקהילה שחסר תפילות שנוספו בתקופת בית שני או לאחריו.
לכן, הקהילה היא בת למעלה מ-2,500 שנה.
על פי הערכות הקהילה מנתה כ-1,000 יהודים במאה ה-19. רוב יהודי אורפה עלו לארץ ישראל בשנת 1896 בעקבות פרעות הסולטאן עבדול חמיד השני כנגד הארמנים שהתרחשו באורפה ב-28 בדצמבר 1895. חלקם נשארו בעיר חַלַבּ שבסוריה, ועלו לישראל רק בשלב מאוחר יותר.
אורפאר-אומגבונג (גרמנית: Urfahr-Umgebung) הוא מחוז בצפון אוסטריה עילית שבאוסטריה.
במחוז 27 ערים ועיירות, כשהגדולה ביניהן היא העיר אנגרויטצדורף.
שטח המחוז משתרע על 649.33 קמ"ר, ואוכלוסייתו מונה 77,742 תושבים נכון ל-2001. שכניו הם: בצפון צ'כיה; במזרח מחוז פריישטט; בדרום מחוז פרג, העיר לינץ ומחוז לינץ; בדרום-מערב מחוז אפרדינג ובמערב מחוז רוהרבאך.
"אורפיאו" היא אופרה מאת קלאודיו מונטוורדי מתקופת הבארוק המוקדם, שבוצעה לראשונה במנטובה בפני האקדמיה דלי'אינווגיטי ב-24 בפברואר 1607. הלברית ליצירה נכתב על ידי אלסנדרו סטריג'ו לכבוד הפסטיבל השנתי במנטובה.
זוהי יצירה מוזיקלית-דרמטית בת חמש מערכות המגוללת את סיפור ירידתו אל השאול של אורפיאו, המוזיקאי המהולל בן העת העתיקה.
היא אחת האופרות המוקדמות ביותר שעדיין מבוצעות בימינו.
מונטוורדי הגדיר אותה כ"מעשייה מוזיקלית" (Favola in Musica) ולא כ"אופרה".
אורפיאו (או אורפאוס) הוא דמות מהמיתולוגיה היוונית, שחציו אדם וחציו אל, נגן נבל וזמר.
כה גדול היה כישרונו, שכאשר שר היו כל חיות היער באות וסובבות אותו.
יום אחד פגש אורפיאו את אורידיצ'ה והתאהב בה.
ביום חתונתם מתה אורידיצ'ה מהכשת נחש.
אורפיאו החליט לרדת לשאול ולשכנע את האלים להחזיר לו את אורידיצ'ה.
האלים, שהוקסמו מנגינתו ומשירתו, נענו לבקשתו אך התנו אותה בכך, שיתחייב שלא להחזיר את מבטו אחורה אל אורידיצ'ה בדרכם אל ארץ החיים.
אם יפר את התנאי ויסתכל בה לפני צאתם מן השאול, תילקח ממנו ותוחזר לשם – הפעם לעד.
אורפיאו עמד בניסיון ממש עד ליציאה ואז נכשל והביט לרגע באורידיצ'ה.
בו ברגע נפלה שוב אל השאול ואף כי סלחה לו על שלא עמד בתנאי, טען אורפיאו שאינו רוצה עוד להיות במערכת יחסים עם נשים.
בתגובה נקמו בו נשות העיר, הרגו אותו ושיסעו את גופתו.
האופרה אורפיאו שואבת את השראתה מסגנון המכונה סטילה רפרזנטטיבו (stile rapresentativo).
הכוונה היא לסגנון חדשני שהתפתח בעיקר בוונציה בסוף המאה ה-16 ואשר שם לו למטרה להדגיש את הבעת הרגשות באמצעות המוזיקה.
מונטוורדי משתמש באמצעים מוזיקליים שונים על מנת לבטא מגוון רחב ככל הניתן של רגשות.
הוא משתמש בהרמוניות חריפות, חדשניות ואקספרסיביות.
כמו כן הוא מבקש לביצוע יצירה זו תזמורת של יותר מארבעים נגנים במגוון רחב של כלים, בהם הוא משתמש באופן ייחודי ביותר ונדיר ביחס לתקופה.
באחת האריות מתוך האופרה, מוסיף מונטוורדי הסברים מפורטים ומתמשכים לגבי אופן הקישוטים שעל הזמר להוסיף בעת השירה.
התוצאה היא שירה שופעת רגש ומיוחדת במינה, כמו גם מסמך אותנטי נדיר, ממנו ניתן ללמוד על אופני השירה שהיו נהוגים במאה ה-17.
אורסטס (יוונית עתיקה: Ὀρέστης) הוא טרגדיה יוונית שנכתבה על ידי המחזאי היווני אוריפידס.
על פי עצתו של האל אפולו אורסטס הרג את אימו, קליטמנסטרה, מלכת ארגוס, על מנת לנקום את מות אביו, אגממנון, שנרצח על ידה ועל ידי המאהב שלה אייגיסתוס.
אורסטס נרדף בשל רצח אימו על ידי האריניות וגם על ידי מנהיגי ארגוס הרוצים להוציאו להורג בשל פשעו.
תקוותו היחידה של אורסטס היא דודו מנלאוס אשר שב עם הלנה מטרויה לאחר ניצחונו במלחמת טרויה .
בתחילת המחזה אלקטרה, אחותו של אורסטס, מספרת לקהל את תקציר האירועים הקודמים, בעודה עומדת ליד אורסטס הישן.
זמן קצר לאחר מכן מגיעה הלנה לארמון בטענה שהיא רוצה להקריב קורבן על קבר אחותה קליטמנסטרה.
במרבית המחזות היווניים מוצגת הלנה כטיפשה במיוחד, ומחזה זה אינו שונה.
אוריפידס מטיל את האשמה בגין פרוץ מלחמת טרויה ונפילת בית אטראוס על הלנה.
מנלאוס מגיע לארמון ושומע על הרצח ועל שגעונו של אורסטס.
טינדאראוס, סבו של אורסטס ואבי אשתו של מנלאוס מגיע אף הוא ומנהל עם אורסטס ומנלאוס דיון על צדק אלוהי וחוק טבעי.
לאחר לכתו של טינדאראוס אומר מנלאוס לאורסטס כי הוא יזדקק לטינדראוס וכדאי לו להיות בן בריתו.
מנלאוס עצמו לא עומד לצידו של אורסטס אל מול אנשי ארגוס מאחר שהשפעתו שלו אינה רבה בקרב אנשי הארץ בשל האשמה המונחת לפתחה של אשתו, ומצבו הפוליטי מעורער.
פילאדס, חברו של אורסטס אשר סייע לו ברצח קליטמנסטרה מגיע לאחר צאתו של מנלאוס.
הוא ואורסטס מתכננים כיצד להטות את דעת הקהל (באמצעות דיאלוג זה מטיח אוריפידס ביקורת על פוליטיקאי אתונה של אותה עת).
אולם אורסטס לא מצליח לשכנע את בני העיר למנוע את ההוצאה להורג שלו ושל אלקטרה.
מאחר שההוצאה להורג לא בוטלה, מתכננים אורסטס, אלקטרה ופילאדס תוכנית לנקום במנלאוס שלא תמך בהם, ומתכננים לרצוח את הלנה ואת בתו הרמיוני.
בלכתם להרוג את הלנה הם מגלים שהיא נעלמה.
שפחתה הפירוגית של הלנה נתפסת בידם בעודה מנסה להימלט.
אורסטס שואל אותה מדוע עליו להימנע מלהרוג אותה והיא עונה לו שגם העבדים מעדיפים לחיות על מות, ועל כן הוא מרחם עליה.
מנלאוס מגיע, וכן פילאדס ואלקטרה אשר תפסו את הרמיוני ומחזיקים אותה בידם בכוונה להרגה.
על מנת לפתור את הבעיה מגיע אפולו - דאוס אקס מכינה, ומסביר שהלנה הועלתה לכוכבים, על מנלאוס לשוב לספרטה, על אורסטס ללכת לאתונה ולעמוד שם למשפט (שם הוא יזוכה), וכן עליו לשאת לאישה את הרמיוני ועל פילאדס לשאת לאישה את אלקטרה.
בדומה למחזאים רבים אחרים ביוון העתיקה, משתמש אוריפידס במחזה זה על מנת לנגח את הפוליטיקאים האתונאים בתקופתו ולהטיח ביקורת על התנהגותם במהלך המלחמה הפלופונסית.
המחזה אורסטס הוצג לראשונה במהלך פסטיבל הדיוניסיה שנערך באמצע המלחמה, לאחר שהן אתונה והן ספרטה ספגו אבדות רבות.
אוריפידס תוקף את התנהגותם הגאוותנית של בני האדם, את תפקיד האלים בהתרחשות המאורעות ואת הפרשנות שבני האדם נותנים להוראות האלים.
אוריפידס תוקף את החלטות האלים ומטיח בהן ביקורת.
אף ההנמקות של אפולו - אל הצדק והסדר אינן משכנעות (כך למשל טוען אפולו כי מלחמת טרויה היא כלי של האלים לנקות את הארץ מעודפי אוכלוסייה).
כמו כן, תוקף המחזה את תאוריות תורת המשפט המקובלות באותה עת - תוך השוואה בין חוק הטבע לבין חוקי האדם (מוטיב שחוזר על עצמו בטרגדיות יווניות).
טיעונו של אפולון החותם את המחזה - כי השלום הוא הערך הטוב ביותר והחשוב ביותר, אף מעל כל הערכים האחרים - מהווה ביקורת גלויה על המלחמה.
התנהגותו של אורסטס כלפי השפחה מהווה אף היא ביקורת על זילות חיי האדם בעיני היוונים - בין אם מדובר בעבד ובין אם מדובר באדם חופשי.
פפירוס וינה (Vienna Papyrus G2315) שהתגלה בהרמפוליס שבמצרים מכיל תווים שנכתבו ככל הנראה על ידי אוריפידס עצמו עבור המקהלה במחזה זה.
מובן שאין מדובר בתווים מודרניים.
אורסטס הוא בנם של אגממנון וקליטמנסטרה, אחיה של איפיגניה על פי המיתולוגיה היוונית.
מספר מחזות תיאטרון נכתבו על בסיס המיתולוגיה הקשורה לדמותו, סיפור חטאו והמעשים שנדרש על מנת להיטהר מחטא זה.
על פי הומרוס, אורסטס, בנם של אגממנון וקליטמנסטרה, לא היה במיקנה בעת שובו של אביו ממלחמת טרויה.
עם שובו נרצח אגממנון על ידי קליטמנסטרה ומאהבה אייגיסתוס.
שמונה שנים לאחר מכן שב אורסטס מאתונה ונוקם את דמו של אביו על ידי רצח מאהבה של אימו - אייגיסתוס.
קליטמנסטרה רוצה לנקום את מות מאהבה ולרצוח את בנה.
על פי גרסת פינדארוס, אומנתו של אורסטס ארסינואה ואחותו אלקטרה מצילות אותו ומבריחות אותו אל מחוץ לארמון.
אורסטס בורח לפאנוטה על הר פרנסוס, שם הוא מתגורר בארמון המלך סטרופיוס.
בגיל 20 הוא מצווה על ידי האורקל מדלפי לשוב לביתו ולנקום את מות אביו.
הוא שב עם חברו פילאדס, בנו של סטרופיוס.
על פי אייסכילוס הוא פוגש את אחותו אלקטרה בקבר אביו, ויחד הם נוקמים את דם אביהם על ידי הרג אמם.
בעקבות רצח זה משתגע אורסטס.
סיפור זה מסופר באופן שונה על ידי סופוקלס במחזהו "אלקטרה" ועל ידי אוריפידס במחזהו "אלקטרה".
סיפורו של אורסטס היווה את הבסיס למחזות:
"אורסטיה" - טרילוגיה של טרגדיות מאת המחזאי אייסכילוס (המחזות הם אגממנון, נושאות הנסכים ונוטות החסד)
המחזות אלקטרה, איפיגניה בטאוריס ואורסטס מאת אוריפידס.
במחזהו של אייסכילוס "נושאות הזעם" אורסטס משתגע לאחר רצח אימו ונרדף על ידי האריניות - שתפקידן להעניש חוטאים שחטאו כנגד משפחתם.
אורסטס מוצא מקלט במקדש אפולון בדלפי אולם אף שאפולון הורה לו לרצוח את אימו על מנת לנקום את אביו, הוא לא יכול להגן עליו מפני האריניות.
עם הגיעו לאתונה מארגנת האלה אתנה משפט בו הוא נשפט על ידי 12 שופטים מאטיקה.
השופטים אינם מסוגלים להחליט (שישה מזכים אותו ושישה מרשיעים) ולבסוף אתנה קובעת כי הוא חף מפשע, ואורסטס מקים מזבח לאתנה.
על פי גרסתו של אייסכילוס עונשו מסתיים בשלב זה, אולם לפי גרסת אוריפידס, על מנת לברוח מזעם האריניות נאלץ אורסטס, במצוות אפולו להגיע לטאוריס ולקחת משם את פסל האלה ארטמיס שנפל מהשמים, ולהביאו לאתונה.
בהתאם למנהג אנשי טאוריס לאסור את כל הזרים המגיעים לארצם ולהקריבם לאלה ארטמיס, אורסטס וחברו פילאדס נתפסים, נאסרים ומובלים למקדש האלה שם אורסטס פוגש את אחותו איפיגניה, שאינה מזהה אותו.
איפיגניה מציעה לשחרר אותו אם ייקח מכתב למשפחתה ביוון.
אורסטס מסרב לקחת את המכתב ומציע שחברו ייקח את המכתב במקומו וכך חייו ינצלו בעוד שהוא יוצא להורג.
פילאדס מסכים אבל לאחר שהוא מקבל את המכתב הוא מבין מי היא איפיגניה, ומגלה לאחים את זהותם.
יחד הם נמלטים עם פסל האלה.
לאחר שובו של אורסטס ליוון הוא הורג את בנו של אייגיסתוס - אלטה ומשתלט על ממלכתו של אביו - מיקנה.
עוד סופר שהוא מת מנשיכת נחש בארקאדיה, ונקבר בספרטה.
על פי סרביוס (ב"אנאידה") הוא נקבר באריקיה וגופתו נלקחה לרומא.
בספרו של הרודוטוס "ההיסטוריה" מצוין כי האורקל של דלפי אמר לספרטנים כי לא יוכלו להביס את טגאה עד שיביאו עצמות אורסטס ויקברו אותם בספרטה.
סיפור זה מנסה להסביר את האמונה שאורסטס קבור בספרטה.
מטר אורסידים הוא מטר מטאורים בינוני (כ-10 קז"ש בשיא) המגיע לשיאו כל שנה ב-22 בדצמבר, כאשר כדור הארץ חולף דרך שובל האבק שמותיר אחריו השביט טאטל/8P.
האורסידים קרויים כך משום שנקודת ההקרנה (radiant) שלהם נמצאת בקבוצת הכוכבים הדובה הקטנה ששמה בלועזית "Ursa Minor".
אורסט קיפרנסקי היה צייר רוסי, בין טובי ציירי הדיוקנאות באמנות הרוסית.
אורסט קיפרנסקי נולד בכפר ליד סנקט פטרבורג.
הוא היה בן מחוץ לנישואים של בעל אחוזה מקומי.
בשנת 1788 החל ללמוד בבית הספר לציור, כאשר נרשם תחת שם המשפחה "קיפרנסקי" (ככל הנראה על בסיס קפריסין, מקום לידתה של ונוס).
בשנת 1803 סיים את הלימודים והחל לצייר דיוקנות.
הוא התגורר באיטליה במשך 6 שנים והקריירה שלו הייתה די מוצלחת.
בשנת 1826 הוא חזר לרוסיה אך הקהל הרוסי קיבל אותו בקרירות.
במשך השנים קיפרנסקי ראה את עצמו כצייר של תמונות אשר עסקו בנושאים היסטוריים, אך תמונותיו בתחום זה לא זכו להצלחה, לעומת זאת הדיוקנאות שלו היו מפורסמים מאוד.
לאחר מספר שנים ברוסיה, הוא חזר לאיטליה, אך לא הצליח לשחזר את ההצלחה שגרף בשהייתו הקודמת במדינה.
ביולי 1836 הוא התחתן עם אנה-מריה פלקוצ'י.
לצורך הנישואים הוא עבר לקתלויות.