tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1976 הודיע אמנסיו על פרישתו ממשחק, והצטרף לצוות המקצועי של ריאל מדריד.
הוא סיים את תקופתו במועדון עם 119 שערי ליגה ב-344 משחקים.
לאחר פרישתו ממשחק מונה אמנסיו למאמן במחלקת הנוער של ריאל מדריד.
לאחר עונה אחת בתפקיד הוא החליט לעוזבו, על מנת להתמסר לעסקים בהם היה שותף.
ב-1982 הוא נענה להזמנת הנשיא החדש של ריאל מדריד, לואיס דה קרלוס, לשוב לתפקיד מקצועי במועדון.
אמנסיו מונה למאמנה של קסטיליה, קבוצה-בת של ריאל מדריד, והצעיד את הקבוצה לזכייה באליפות ליגת המשנה הספרדית בעונתו השנייה.
תחת הדרכתו שיחקו בקבוצה ה"קווינטה דל בויטרה" (Quinta del Buitre) – חמישיית שחקנים בראשותו של אמיליו בוטרגניו, שברבות השנים הצעידו את הקבוצה הבוגרת להישגים רבים.
בעונת 1984/1985 מונה אמנסיו למאמן הקבוצה הבוגרת של ריאל, אך רשם תוצאות מאכזבות ועזב את התפקיד כעבור זמן קצר.
לאחר תקופה בה שימש כיועץ מקצועי הוא עזב את המועדון, והצטרף לחברת הספורט "Kelme" כנציג השיווקי שלה באזור מדריד.
נפטר במדריד ב-21 בפברואר 2023.
אמנית ביצתית (שם מדעי: Amanita ovoidea) היא פטריית בסיסה בצבע לבן בסוג אמנית הנפוץ ברחבי אירופה, בעיקר בחורש ים תיכוני בדרום אירופה וגם בארץ ישראל.
הפטרייה משגשגת הודות ליחסי הגומלין עם מיני עצים נשירים ומחטניים וניתן למצאה בדרך כלל תחת עצי אלון וערמון וביערות אורן.
קוטר הכיפה הבשרנית של פטרייה בוגרת יכול להגיע עד 30 ס"מ, הגודל הרגיל הוא כ-15 ס"מ.
הכיפה, הנבגים וה"רגל" לבנים, כאשר הרגל גלילית, מרכזית, זקופה, עבה ובעלת מרקם מחוספס.
הפטרייה מופיעה החל מסוף נובמבר (אם גשום) ועד סוף ינואר.
בראשית צמיחתה מזכירה הפטרייה ביצת תרנגולת, הן בצבע והן בגודל ומכאן שמה.
צורת הביצה היא למעשה הכיפה העוטפת את בסיס הרגל.
בהמשך התפתחותה, נפרדת הכיפה והרגל מתחילה להתפתח.
הפטרייה טובה למאכל, אך דומה מאוד לפטריות הרעילות Amanita virosa ו-Amanita proxima והיו מקרי הרעלה עקב טעות בזיהוי.
האמנים הצעירים הבריטיים הוא השם שניתן לקבוצה רופפת של אמנים חזותיים שהחלה להציג יחד בלונדון בשנת 1988.
קבוצת זו נחשבה לתנועה אמנותית לונדונית, הנתונה לחסותו הכלכלית של צ'ארלס סאצ'י (Charles Saatchi).
רבים מהאמנים סיימו תואר ראשון באמנות בקולג' גולדסמית' של אוניברסיטת לונדון, בשנות ה-80 המאוחרות.
האמנים הצעירים מייצגים את הדור הבא של האמנות הבריטית ואת ההתייחסות החדשה למציאות מתוך הבנה של סצנת האמנות הבינלאומית ומתוך השאיפה לפתח את שפתם החזותית האישית.
הם ידועים בזכות "טקטיקות ההלם", שימוש בחומרים חד פעמיים ושימוש ברדי מייד.
הם השיגו סיקור תקשורתי ניכר והאמנות הבריטית שלטה באופן בינלאומי ב-1990. הסצנה החלה סביב סדרת התערוכות בראשות האומנים שנערכו במחסנים ומפעלים, שהחלה בשנת 1988 בראשות דמיאן הירסט.
רבים מהאמנים תמכו והתאספו על ידי צ'ארלס סאצ'י.
הנושאים המטופלים בעבודות האמנות של הקבוצה משתלבים עם השינויים החברתיים והדרישה הגוברת לסגנון חיים חדש ושונה.
האמנים המובילים של הקבוצה היו דמיאן הירסט העוסק בעבודותיו במוות ובאיכות החיים וטרייסי האמין.
בזכות העבודה של הירסט חוסר היתכנותו הגשמית של המוות במוחו של אדם חי, כריש שנשמר בפורמלין בויטרינה, והמיטה שלי של אמין, מיטה זוגית פרועה מוקפת שאריות.
המאה ה-20 הפיקה כמה אומניות נשיות משפיעות, אך הדעה לגבי מין נקבה לא השתנתה.
בעוד טרייסי אמין ודמיאן הירסט נתפסים כמתקדמים להצלחה שמתעוררים מתנועת האמן הבריטית הצעירה, אמין ואומניות בין חבריה ב-YBA אינן זוכות בהכרה אמיתית לעומת עמיתיהם YBA הגברים.
אמניות היו מיעוט מובהק בקרב הסביבה הגברית של הגברים הצעירים.
לנשים כמו שרה לוקאס, ג'ני סאוויל ורייצ'ל וייטריד יש רמות שונות של הזנחה בתמונה התקשורתית שלהם, חשוב מכך, בחלל גדול מתבטא העדר שיחה עם יצירות אמנות ותפיסות פמיניסטיות קודמות.
המבקרים ועמיתים הזכרים שיבחו אומניות אלה בגלל היותם נקבה, וכך הם הכפישו את ההזדמנות של נשים להיות מוכרות בצדק.
אוניברסיטת ססקס (Art of Society Society) מגלה כיצד פמיניסטיות משנות ה -80 השפיעו על הנשים של יצירות האמנים הצעירים של הבריטים הצעירים באמצעות האסטרטגיה של חתירה לסטריאוטיפים נשיות.
בשיח אחר סביב עבודת YBA כולל דיון על תרגול הפיסול של רייצ'ל וייטריד.
ויטראד כבר אמרה שצריך לשבש את המושג הנראה ברור של נשים בביצוע "עבודת נשים".
עבודתה "תשע טבלאות" מנסה להתקיים בתוך מרחב שלישי, שבו הצורות אינן ניתנות למיגדר פיזי, אך עדיין נתפסות כאובייקטים נשית.
דניאל אוגיליבי ביטא את תפיסתה של ג'ודית בטלר, אשר "...
המעשה של 'עושה', של יציקת האובייקט, המבטא את המיגדר, והוא אינו כל קשר אנתרופומורפי ביצירה עצמה," יוצר את הנשיות בתוך יצירתו של וויטראד ".
עם השכיחות של האידאולוגיה הפמיניסטית בחברה והאמנות העכשווית, טענו המבקרים כי אמניות כמו ג'ני סאוויל בשנות התשעים חקרו את הרעיון המתוכנן של "הנשיות" של המבנה הפטריארכלי.
בהיותה לומדת בבית הספר לאמנות בסינסינטי, תשוקה פמיניסטית של סאוויל נוצרה באמצעות מימוש של מגדר בתוך ההיסטוריה האמנותית.
לדבריה, "תמיד תהיתי מדוע לא היו אמניות נשים בהיסטוריה, גיליתי שהיו, אבל לא דווחתי עליהם, והבנתי שאני מושפעת מרעיונות גבריים'', עכשיו, בהכרה מודעת לפטריארכיה, החלה סאוויל לצייר עירום נשי שלא אידיאלי.
במקום להמשיך את ההכרה ההיסטורית הגברית המוכרת של גופות נשיות, יצרה סאביל תיאורים של נשים טבעיות עם פגמים אמיתיים.
שיער ערווה נגרר על הבטן סביב ירכיים, עור דהוי ואזורים של בשר עודף.
סביל הצהירה כי "אני לא מנסה ללמד, רק לגרום לאנשים לדון, לראות איך נשים נעשו על ידי האדם, מה יופי, יופי הוא בדרך כלל הדימוי הגברי של הגוף הנשי.
אמנת אוטווה היא האמנה בדבר איסור השימוש, האגירה, הייצור והעברה של מוקשים נגד אדם ועל השמדתם, הידועה בכינויים "אמנת האיסור על מוקשים נגד אדם", או "האמנה על איסור מוקשים", היא אמנה בין-לאומית אשר מטרתה הפסקת השימוש במוקשים נגד אדם ברחבי העולם.
נכון לשנת 2018 חתמו על האמנה 164 מדינות.
אחת המדינות החתומות (איי מרשל) לא אשררה את האמנה, ואילו 32 מדינות החברות באו"ם, בהן ארצות הברית, רוסיה, סין, הודו וישראל אינן חתומות על האמנה.
ב-1980 נחתמה האמנה בדבר כלי נשק קונבנציונליים מסוימים שמטרתה הייתה לאסור או להגביל את השימוש בסוגים מסוימים של נשק קונבנציונלי הנחשבים כפוגעניים במיוחד, או שהשפעתם אינה מבחינה בין אזרחים ללוחמים.
פרוטוקול הגביל את השימוש במוקשים, מטענים ממולכדים וכלי נשק אחרים וקבע מגבלות מסוימות על השימוש במוקשי יבשה.
המדינות לא הצליחו להגיע לקונצנזוס בנוגע להפחתת השימוש במוקשים נגד אדם.
במהלך השנים התברר כי נמשך שימוש נרחב במוקשים הפוגע באזרחים וכי הניסוחים באמנה חלשים מדי וההסכמות באמנה לא נשמרות.
ב-1991 הוקמה הקואליציה למאמץ העולמי לאיסור על השימוש במוקשים על ידי ג'ודי ויליאמס ושישה ארגונים לא ממשלתיים במטרה לאסור על השימוש במוקשים נגד אדם.
ב-1993 ביקשה ממשלת צרפת לדון באמנה ובייחוד בסעיפים העוסקים במוקשים.
לאחר שנתיים של מפגשים בין מומחים ממדינות שונות בספטמבר 1995 התכנסה בז'נבה ועידה לבחינה מחדש של האמנה.
בוועידה הוחלט על איסור מוחלט על ייצור, הפצה ושימוש בנשק לייזר מעוור (blinding laser weapons), אך הממשלות לא הצליחו להגיע להסכמה בנוגע למוקשים נגד אדם.
ב-1996 ערכה ממשלת קנדה מפגש של מדינות וארגונים התומכים בהפסקת השימוש במוקשים נגד אדם.
ב-5 באוקטובר נחתמה אמנת אוטווה.
התהליך להשגת הבנות באמנת אוטווה נערך בשותפות אסטרטגית בין מדינות, ארגונים לא ממשלתיים, קבוצות בין-לאומיות והאומות המאוחדות.
בנוסף להפסקת הייצור והפיתוח של מוקשים נגד אדם, מדינה שהיא צד לאמנה חייבת להשמיד את מאגר המוקשים נגד אדם שברשותה בתוך ארבע שנים, אף שבאפשרותה להמשיך ולהחזיק במספר קטן של מוקשים למטרות אימונים (אימון בזיהוי ופינוי מוקשים).
בתוך עשר שנים מעת אשרור האמנה, המדינה המצטרפת חייבת לפנות את כל אזורי המדינה הממוקשים.
זו משימה קשה עבור מדינות רבות, אולם בישיבות השנתיות של המדינות החברות רשאיות המדינות לבקש הארכה וסיוע במשימה זו.
האמנה קוראת גם למדינות החברות להעניק סיוע לאנשים הנפגעים ממוקשים בתחומן ולספק סיוע למדינות אחרות כדי לעמוד בהתחייבויותיהן על פי האמנה.
האמנה חלה אך ורק על מוקשים נגד אדם; היא אינה מטפלת כלל במוקשים שנועדו למטרות מרובות, במוקשים נגד טנקים, במטעני רסיסים המופעלים בשלט רחוק, במטענים ממולכדים, ובמטעני חבלה אחרים.
המדינות החתומות על האמנה השמידו יותר מ-48 מיליון מוקשים שהוחזקו במאגרים מאז כניסת ההסכם לתוקף ב-1 במרץ 1999. 159 מדינות השלימו את השמדת מאגרי המוקשים שברשותן, או הצהירו כי לא החזיקו ברשותן מאגרים שיש להשמיד.
סעיף 3 לאמנה מאפשר למדינות החתומות לשמור על מספר קטן של מוקשים לצורך הכשרת מומחים באיתור ופינוי מוקשים, או בטכניקות להשמדתם.
72 מדינות חברות עשו שימוש בזכותן זו.
מתוך קבוצת מדינות זו, 26 המדינות בחרו להותיר ברשותן פחות מ-1,000 מוקשים.
רק שתי מדינות הותירו ברשותן יותר מ-10,000 מוקשים: טורקיה (15,100 מוקשים) ובנגלדש (12,500 מוקשים).
83 מדינות חברות הצהירו שלא נותרו ברשותן מוקשים נגד אדם, בהן 27 מדינות שהחזיקו במאגרים של מוקשים נגד אדם בעבר.
עד שנת 2015, 29 מדינות פינו מתחומן את כל האזורים אשר היו ידועים כממוקשים.
המדינות הן: אוגנדה, אלבניה, בהוטן, בולגריה, בורונדי, ג'יבוטי, גואטמלה, גינאה ביסאו, גמביה, גרמניה, דנמרק, הונגריה, הונדורס, הרפובליקה של מקדוניה, הרפובליקה של קונגו, ונצואלה, יוון, ירדן, מוזמביק, מלאווי, ניגריה, ניקרגואה, סווזילנד, סורינאם, צרפת, קוסטה ריקה, רואנדה ותוניסיה.
אל סלוודור סיימה את פינוי המוקשים מתחומה עוד בטרם הצטרפה לאמנה.
גם הרשות הפלסטינית חתמה על אמנת אוטווה, ודיווחה כי אין בבעלותה או בשטחה מוקשים.
בשנת 2018 ביצעה משלחת של האו"ם ביקורת על מנת לוודא שלא נותרו מוקשים בשטחי הרשות.
ישראל לא חתמה על אמנת אוטווה, ואף ממשיכה להניח מוקשים נגד אדם סמוך לגדר הגבול עם סוריה ולבנון.
משנת 1967 נפגעו ממוקשים 69 דרוזים ברמת הגולן, מהם 18 נהרגו, מחציתם ילדים.
גם אזרחים ישראלים, חיילי צה"ל ותיירים נפגעו מהתפוצצות מוקשים ברמת הגולן.
במרץ 2010 נפצע דניאל יובל, ילד בן 10, מהתפוצצות מוקש בזמן טיול משפחתי בהר אביטל.
מאז הפך לפעיל בתנועה העולמית לפינוי מוקשים.
בשנת 2011 הועבר בישראל חוק לפינוי שדות מוקשים ושטחי נפלים, אך הפינוי מתבצע בקצב איטי.
אמנת אדיס אבבה היא אמנה אשר נחתמה ב-23 באוקטובר 1896, וסיימה באופן רשמי את המלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה בתנאים שהטיבו עם אתיופיה.
אמנה זו החליפה הסכם סודי בין אתיופיה ואיטליה שהוכן מספר ימים לאחר ניצחון אתיופי מוחץ בקרב עדווה במרץ של אותה השנה, בו הביסו הכוחות האתיופים תחת פיקודו של מנליק השני את האיטלקים.
הצעד המשמעותי ביותר שהאיטלקים אולצו לבצע הוא ביטול הסכם ווצ'אלה והכרה באתיופיה כמדינה עצמאית.
לאחר חתימת ההסכם ובתוך כשנה, הממלכה המאוחדת וצרפת, שהיו להן מושבות לצד אתיופיה, חתמו אמנות נוספות עם אתיופיה שהכירו בה כמדינה שווה.
ההסכם עם צרפת נחתם בסוף ינואר 1897, בזמן שההסכם עם הממלכה המאוחדת נחתם ב-14 במאי 1897.
על פי הסכם אוצ'ילי בנוסחה האיטלקי, אתיופיה חויבה להעביר את הסמכות על מדיניות החוץ שלה לאיטליה, מהלך זה הפך את אתיופיה למדינת חסות איטלקית דה פקטו, בשעה שהנוסח האמהרי שם את הממשלה האיטלקית כצד מתווך בלבד.
כאשר מנליק השני גילה את הסטייה מהנוסח האמהרי הוא האמין כי האיטלקים הוליכו אותו שולל; ועל כן יצא למלחמה.
בנוסף, האיטלקים הסיטו את קו הגבול שהוחלט עליו בהסכם על דעתם עצמם, דבר אשר פגע קשות ביחסי המדינות, שהיו מעורערים ממילא.
ובכל זאת, אף על פי היתרון שהיה לאיטלקים לפני המלחמה, קרב עדווה גרם לכ-3,000 חיילים איטלקים ליפול בשבי, בנוסף לכוחות אתיופים אשר ניצחו את שאריות הצבא האיטלקי באריתריאה, כשהאחרונים חששו להיזרק לים על ידי אויביהם.
יתר על כן, החדשות על ההפסד המביש הגיעו גם כן לאיטליה עצמה, וגרמו לסערה פוליטית שהכריחה את פרנצ'סקו קריספי להתפטר מתפקידו כראש ממשלת איטליה.
כל הגורמים הללו הביאו את קיסר אתיופיה, מנליק, לבצע את שיחות השלום כאשר ידו על העליונה.
ההצעה האיטלקית הראשונה, אשר הוצגה על ידי הגנרל טומאסו סלסה ב-11 במרץ, הציעה למנליק את ביטול הסכם אוצ'ילי ויצירת אמנה חדשה בתנאים אשר יטיבו עם אתיופיה, אך אתיופיה לא תוכל להפוך למדינת חסות של שום מעצמה אחרת.
מנליק סירב להצעה בטענה כי הוא "יצא למלחמה על מנת לשחרר את האימפריה שלו, ולא על מנת להחליף השפלה אחת באחרת".
כתוצאה מכך, מנליק החזיק את סלסה כאסיר עד סוף השיחות.
עד ל-23 באוגוסט סירבו האיטלקים לביטול הסכם אוצ'ילי ללא תנאים, והכרה בריבונותה העצמאית של אתיופיה.
מרגע שהאיטלקים ויתרו בעניין זה, השיחות נוהלו במהירות ובקלות.
השבויים האיטלקים, שנהנו מתנאים סבירים על פי ההיסטוריונים, יוחזרו לאיטליה, ואיטליה תשלם פיצוי של 10 מיליון לירות איטלקיות על החזקתם.
באופן די מפתיע, האיטלקים שמרו על רוב, אם לא על כל הטריטוריות שמעבר לנהר מרב-בלסה ונהר מוני שנכבשו על ידם; מנליק השאיר בידי האיטלקים שטח גדול מטיגארי, שנחשב במשך דורות כאתיופי.
גבול אתיופיה-אריתריאה שונה לאחר מכן שוב ושוב בסדרת הסכמים בשנים 1900, 1902, ו-1908.
אמנת בזל שנחתמה ב-22 בספטמבר 1499 הייתה הסכם שביתת נשק שהחלה אחרי קרב דורנאך שנערך כחלק מהמלחמה השוואבית בין הברית השוואבית לבין הקונפדרציה השווייצרית הישנה.
ההסכם השיב את הסטטוס קוו הטריטוריאלי על כנו.
שמונה מתוך עשרת החברים בליגת עשרת תחומי השיפוט אושרו ככפופים למינוי מבית הבסבורג, אך חברותם בליגה והברית עם הקונפדרציה השווייצרית נועדו להמשיך להתקיים.
סמכות השיפוט בתורגאו, קנטון בשווייץ של ימינו, הועברה לרשות הקונפדרציה השווייצרית.
בהיסטוריוגרפיה השווייצרית מהמאה ה-19 הוצגה האמנה כצעד חשוב לעצמאות דה פקטו של הקונפדרציה השווייצרית מהאימפריה הרומית הקדושה.
לפי וילהלם אושלי (1890), האמנה ייצגה את "הכרת העצמאות של שווייץ מגרמניה".
תפיסה זו נעלמה במאה ה-20 שכן לא הייתה כל אינדיקציה לכך שמנהיגי הקונפדרציה באותה עת היו מעוניינים בהתרחקות מהאימפריה.
עם זאת, בעקבות האמנה הקונפדרציה התחזקה מאוד כמדינה בתוך האימפריה, ובהמשך התרחבה משמונה קנטונים לשלושה עשר.
אמנת 77 הייתה יוזמה אזרחית, שפורסמה בצ'כוסלובקיה הקומוניסטית בשנת 1977 ע"י קבוצת אינטלקטואלים בראשות ואצלב האוול ויאן פאטוצ'קה, שמתחה ביקורת על השלטון בארצם על כך שאינו מכבד את זכויות האדם והאזרח, בניגוד להתחייבויות שנטלה על עצמה הרפובליקה הסוציאליסטית הצ'כוסלובקית בעת חתימתה על הסכמי הלסינקי.
היוזמה הייתה פעילה בין השנים 1977 ו-1992, שבמהלכן הצטרפו לחותמי האמנה הראשונים אלפים רבים נוספים.
אמנת איסטנבול (בשמה המלא: האמנה למניעה ומאבק באלימות כלפי נשים ואלימות במשפחה) היא אמנה בינלאומית של מועצת אירופה בנושא אלימות נגד נשים ואלימות במשפחה.
אושרה על ידי ועדת השרים של מועצת אירופה ב-7 באפריל 2011, נפתחה לחתימה ב-11 במאי 2011 באיסטנבול שבטורקיה ונכנסה לתוקף ב-1 באוגוסט 2014. נכון לחודש נובמבר 2020, 45 מדינות חתומות על האמנה (כולל האיחוד האירופי), מתוכן 34 אשררו אותה בבית המחוקקים שלהן.
רשימת המדינות שהצטרפו או אשררו את אמנת איסטנבול: אלבניה, אנדורה, אוסטריה, בלגיה, בוסניה והרצגובינה, קרואטיה, קפריסין, דנמרק, פינלנד, אסטוניה, צרפת, גאורגיה, גרמניה, יוון, איסלנד, אירלנד, איטליה, לוקסמבורג, מלטה, מונקו, מונטנגרו, הולנד, נורווגיה, צפון מקדוניה, פולין, רומניה, פורטוגל, סן מרינו, סרביה, סלובניה, ספרד, שוודיה ושווייץ.
האמנה מדגישה כי אלימות נגד נשים אינה בעיה פרטנית אלא סוגיה הנוגעת לכלל הציבור במדינה.
מאז שנות ה-90, מועצת אירופה נקטה בשורה של יוזמות להגן על נשים מפני אלימות מגדרית ואלימות במשפחה.
סדרה של דיווחים, מחקרים וסקירות גילו את עוצמת הבעיה באירופה והפערים בדרכי התמודדות בין המדינות.
הצורך בפתרונות וסטנדרטים משפטיים אחידים ויעילים היה ברור ונוצרה נכונות בקרב מקבלי החלטות במועצת אירופה לדון בפתרונות ואמצעים שנועדו להגביר את ההגנה מפני אלימות במשפחה עם דגש על אלימות בין בני זוג.
התוצאות, בין היתר, של דיונים אלו היו הפעלת קמפיין כלל אירופאי בנושא המאבק באלימות נגד נשים ואלימות במשפחה בין השנים 2006 לבין 2008. וכן הבעת עמדה נחרצת של האספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה נגד כל צורות האלימות נגד נשים.
בדצמבר 2008, מינתה ועדת השרים של המדינות החברות באיחוד האירופי קבוצה של מומחים, המכונה CAHVIO: ועדת אד-הוק למניעה ולמאבק באלימות נגד נשים ואלימות במשפחה, בעלת מנדט להכין אמנה שתסדיר סטנדרטים אחידים אשר יימנעו וייאבקו בתופעת אלימות נגד נשים ואלימות במשפחה.
במהלך קצת יותר משנתיים, CAHVIO הכינה את הנוסח הראשוני של האמנה והטיוטה הסופית הופקה בדצמבר 2010.
ביולי 2020, הודיעה ממשלת פולין על פרישה מהאמנה.
שר המשפטים ממפלגת "חוק וצדק" השמרנית-קתולית אמר שהאמנה היא "המצאה פמיניסטית שנועדה להצדיק אידאולוגיה גאה".
במרץ 2021, הודיע נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן על פרישה מהאמנה מכיוון שהיא: "נוגדת את האסלם ואת הערכים השמרניים של טורקיה".
אמנת איסטנבול קובעת סטנדרטים למניעה וטיפול באלימות נגד נשים ואלימות במשפחה' והפכה לסטנדרט הבינלאומי המקובל, בבחינת הגישה המיטבית בתחום אלימות במשפחה.
האמנה מבוססת על ההנחה שאין סוכנות או מוסד אחד שיכולים להתמודד לבד עם אלימות נגד נשים ואלימות במשפחה.
מענה אפקטיבי לאלימות כזו דורש פעולה מתואמת על ידי שחקנים רבים ושונים.
האמנה דורשת שהמדינות תיישמנה מדיניות כוללת ומתואמת המערבת סוכנויות ממשלתיות, ארגונים לא ממשלתיים, כמו גם פרלמנטים לאומיים, ורשויות.
המטרה היא שהמדיניות למניעת אלימות נגד נשים ואלימות במשפחה תתבצע בכל רמות הממשל ובכל הגופים והמוסדות הרלוונטיים.
האמנה מחולקת לכמה פרקים שהעיקריים בהם עוסקים בנושאים מניעה, הגנה, תביעה וניטור (מנגנוני פיקוח).
האמנה רואה חשיבות רבה בפעילות למניעת האלימות.
בתחום זה דורשת האמנה ממשלות שמסכימות להיות מחויבות לבצע את הפעולות הבאות:
יצירת קמפיינים קבועים להגברת המודעות לצורך במניעת אלימות.
נקיטת צעדים להכללה בתכני החינוך נושאים כמו שוויון בין המינים ויישוב סכסוכים בצורה לא-אלימה ביחסים בין-אישיים.
הסמכת אנשי מקצוע הבאים במגע עם נפגעות ונפגעי אלימות ופוגעים ופוגעות.
הקמת תוכניות טיפול לעברייני אלימות במשפחה ולעברייני מין.
עבודה בשיתוף פעולה הדוק עם ארגונים לא ממשלתיים.
עירוב התקשורת והמגזר הפרטי בביעור סטריאוטיפים מגדריים וקידום כבוד הדדי.
איסוף נתונים סטטיסטיים רלוונטיים על מקרי אלימות במרווחי זמן קבועים.
תמיכה במחקרים בתחומים הרלוונטיים לאמנה במטרה לחקור את שורשי התקריות ושיעורי ההרשעה וכן את יעילות הצעדים שננקטו כדי ליישם את האמנה
כאשר המניעה נכשלת ומתרחשות תקריות אלימות, חשוב לספק הגנה ותמיכה לנפגעות ולנפגעים ולעדי הראייה (במיוחד ילדים).
פעולות בתחום ההגנה שהאמנה מחייבת לבצע הן:
הבטחת שלום הנפגעת או הנפגע - במצבים של סכנה מיידית, המשטרה צריכה להיות מסוגלת להבטיח את שלומם של הנפגעים.
במקרים רבים המשמעות יכולה להיות הוראה למי שנוהגים באלימות לעזוב את בית המשפחה ולהתרחק מהנפגעת או הנפגע לתקופה קצובה של זמן.
הבטחת גישה למידע נאות בשפה המובנת לנפגעות ולנפגעים.
שירותי תמיכה לנפגעות ולנפגעים מאלימות כגון סיוע משפטי, ייעוץ פסיכולוגי, ייעוץ כלכלי, סיוע בדיור, חינוך, ותעסוקה.
הספקת מידע לגבי הגשת תלונות כנגד מי שנוהגים באלימות והנגשת האופן בו ניתן להגיש תלונה.
סיוע של מומחים בפריסה גאוגרפית רחבה.
הקמת מקלטים לנפגעות ולנפגעים בכמות מספקת ובחלוקה גאוגרפית נאותה.
הקמת קו סיוע ארצי ללא תשלום 24/7 לייעוץ בנושאי אלימות ללא צורך בהזדהות.
הגנה תמיכה וסיוע לילדים שהיו עדים לאלימות
מהלכים נוספים בהקשר של פרק התביעה שמדינות החתומות על האמנה נדרשות לבצע במערכת החוק שלהם:
אי הכרה בנסיבות תרבותית, דתיות, מנהגים או ערכים המכונים "כבוד המשפחה" כהצדקה להפעלת כל צורה של אלימות כלפי נשים.
הכרה בכל סוגי האלימות כמזכה בפיצוי ממי שנוהג באלימות על ידי המשפט האזרחי כמו כן הכרה באי ביצוע פעולות מניעה מצד המדינה יכולה לזכות את הנפגעת או הנפגע בפיצויי מטעם המדינה.
התייחסות ומתן משקל בקביעת משמורת והסדרי שהות לאירועי אלימות במשפחה.
איסור פגיעה בביטחון הנפגעת או הנפגע או ילדים כתוצאה מהסדרי שהות.
הטלת סנקציות משמעותיות על מבצעי עבירות אלימות כנגד נשים.
הגדרת נסיבות מחמירות לפשעי אלימות אשר יילקחו בחשבון בקביעת העונש.
לדוגמה כאשר מעשה האלימות היה חוזר ונשנה, כאשר בוצע בנוכחות ילד, על ידי מספר פוגעים, או כאשר הפוגעים הורשעו בעבר בעבירות אלימות.
איסור על קיום הליכי יישוב סכסוכים אלטרנטיביים במקרה של עבירות אלימות.
המשך קיום הליכים משפטיים גם במקרים בהם הנפגעים חזרו בהם מתלונתם.
יש לאפשר לנפגעות ולנפגעים מאלימות להיות מלווים באנשי תמיכה מטעם הרשויות או מטעם ארגוני מגזר שלישי במהלך החקירות וההליכים המשפטיים.
הקמת מערכי הגנה לנפגעות ולנפגעים למשפחותיהם ולעדים בתביעות אלימות.
עדכון כל הנוגעים בדבר אם הפוגע או הפוגעת ברחו או שוחררו ממעצר.
יש לידע את העדים בהליכים משפטיים של אלימות בזכויותיהם, לשמור על פרטיותם, למנוע מגע ככל האפשר עם הנתבעים (מי שנהגו באלימות), לאפשר מסירת עדות ללא נוכחות התוקף במידת האפשר.
סיוע משפטי חינם לנפגעי עבירות אלימות.
האמנה מקדישה תת-פרק המתייחס להגירה ומקלט מדיני בהקשר של נשים נפגעות עבירות אלימות.
התייחסות מיוחדת למקרים בהם מעמדם האישי של הנשים תלוי בתוקף.
האמנה מגדירה מנגנון פיקוח כדי להעריך את אופן הוצאתה לפועל.
מנגנון מעקב זה מורכב משני נדבכים:
קבוצה של מומחים לפעולה נגד אלימות כלפי נשים ואלימות במשפחה (גוף פיקוח) שיהווה גוף מומחה עצמאי.
ועדה של כל הצדדים המעורבים באמנה, גוף פוליטי המורכב מנציגי המדינות (הגוף הפוליטי למעשה יבחר את המומחים בגוף הפיקוח).
באמצעות הליך המבוסס על דיווח, גוף הפיקוח יעריך את מדדים שונים של יישום האמנה על ידי המדינות החתומות.
בנוסף לדיווחים המתקבלים מהמדינה תחת ביקורת, ניתן יהיה לקבל מידע מארגונים לא ממשלתיים באותה מדינה.
פרלמנטים לאומיים מוזמנים גם הם להשתתף בניטור.
אם המידע שמתקבל לא מספק או שקיים נושא מסוים הדורש תשומת לב, גוף הפיקוח יכול לנסוע למדינה במטרה לחקור את הנושא מקרוב.
על בסיס המידע שיגיע, גוף המומחים יכול להוציא מסקנות במטרה לשפר את יכולות יישום האמנה וכן יוכל לפרסם המלצות למדינה המבוקרת.
מדינות שחתמו על אמנת איסטנבול הצליחו לייצר שינוי תודעתי בקרב הציבור, כולל דרך תוכניות חינוכיות למניעה אלימות נגד נשים.
נתונים מראים כי למדינות שחתמו על אמנת איסטנבול יש כלים להתמודדות טובה יותר עם התגברות תופעת האלימות נגד נשים והאלימות במשפחה מאז פרוץ מגפת הקורונה במרץ 2020.
אמנת איסטנבול מייצרת מבט על ואמירה ברורה לגבי תיאום וסנכרון בין הממשלה לבין גופי האכיפה, המניעה והטיפול וכוללת סטנדרטים מהם ניתן לגזור תוכניות עבודה ליישום על ידי כל הרשויות.
ב־2021 הודיע שר המשפטים גדעון סער על כוונתו לצרף את ישראל לאמנה.
הצטרפות זו כפופה להסתייגות מ"סעיף המחייב את המדינות החתומות להעניק תושבות לחסרות מעמד הסובלות מאלימות", ולשלוש הבהרות לגבי "האופן שבו תיישם סעיפים שונים באמנה, בהתייחס להתרת נישואים כפויים, קבלת בקשות מקלט על רקע מגדרי ואי-החזרה למדינה שממנה נשקפת לאישה סכנה.
בממשלה סבורים כי נוהלי רשות האוכלוסין וההגירה מספקים כבר היום מענה ראוי למצבים הללו".
נכון לסוף שנת 2022 ישראל ביטלה את הצטרפותה לאמנה.
במסגרת ההסכמים הקואליציוניים של ממשלת ישראל ה-37 נקבע בסעיף 106 כי הממשלה "לא תאשר" את הצטרפות ישראל לאמנה, כדרישת מפלגת הציונות הדתית (רשימה) בראשות בצלאל סמוטריץ'.
זאת למרות שבדו"ח מבקר המדינה לשנת 2021 נקבע כי אמנת איסטנבול מהווה "מקור נורמטיבי להתמודדות עם תופעת האלימות במשפחה".
הביקורת בישראל כנגד האמנה טוענת בעיקר לפגיעה במצב הדמוגרפי בישראל ולחשש כי הרוב היהודי במדינה יוחלש.
זאת למרות כי למדינה נתונה הרשות להסתייג מסעיפים מסוימים באמנה ולכן "לא תשנה במאומה את מדיניות ההגירה".
במאי 2022 עמותת פורום קהלת, פרסם מאמר בשם: "אמנת איסטנבול–פגיעה באינטרס הלאומי של מדינת ישראל".
הטיעון המרכזי הוא כי: "האמנה תגרום לשינויים מרחיקי לכת במדיניות ההגירה לישראל ותייצר עילות פליטות חדשות ונרחבות.
אשרור האמנה יסכל את יכולתה של מדינת ישראל לפקח על ההתאזרחות באמצעות ההליך המדורג, יסלול את הדרך להכרה במצוקות על רקע מגדרי רחב מאוד כעילת פליטות ויסכל את אפשרות הרחקתם של הטוענים לפגיעה על רקע מגדרי.; המשמעות האופרטיבית היא פגיעה קשה ביכולתה של מדינת ישראל לשלוט בשעריה."
"פורום הארגונים למען המשפחה" השותף לעצב תא משפחתי מסוים, פרסם נייר עמדה בשם: "אמנת איסטנבול - האמנה לחינוך הציבור מחדש", ובו נכתב כי האמנה מוצגת לציבור כפעילות לצמצום האלימות במשפחה, כאשר מטרת האמנה בפועל לדבריהם, היא לקדם "אג'נדה פרוגרסיבית בציבור ובמערכת החינוך" שתביא לאבדן החירות הפרלמנטרית של מדינת ישראל.
(סעיף 70 באמנה) פתיחת שערי המדינה ופגיעה בריבונות (סעיפים 59,60,61) קריאה ישירה לחינוך מחדש של הציבור ופגיעה בחופש האמונה, התרבות והדת.
הם סוברים כי אימוץ אמנה אשר מתעלמת מחלקן של נשים אלימות במשפחה ונגד הילדים תעודד הלכה למעשה נשים לנקוט באלימות יתרה מבלי יכולת אכיפה בשל האמנה.
במאמר נטען שהאמנה אלימות נגד נשים כתוצאה של "יחסי כוחות בלתי שוויוניים היסטוריים בין נשים לגברים, אשר הובילו לשליטה נגד נשים ולאפלייתן בידי גברים", כלומר תוצר של הפטריארכיה, בעוד לדעת כותב המאמר, האלימות נגד נשים היא סעיף בתוך האלימות העולמית הכללית.
"היא בהחלט תוביל כל אחד מאיתנו לבדוק אם יש שוטר בסביבה כשהלבשנו את הבת שלנו בשמלה, או, כשהבאנו אותה להיות אמא של שבת".
לטענת בצלאל סמוטריץ', אימוץ האמנה יגרום למגמה דמוגרפית של אובדן הרוב היהודי במדינה.
בהודעה לתקשורת מנובמבר 2018 הצהירה מועצת אירופה כי "למרות מטרותיה המוצהרות, מספר קבוצות דתיות ושמרניות קיצוניות מקדמות נרטיבים כוזבים על אמנת איסטנבול".
בהודעה נאמר כי האמנה אינה שואפת לכפות אורח חיים מסוים או להפריע בחיים האישיים והפרטיים.
במקום זאת, היא מבקשת למנוע אלימות כלפי נשים ואלימות במשפחה.
ההודעה ממשיכה ומציינת כי "האמנה בוודאי אינה מיועדת למחוק הבדלים מיניים בין נשים לגברים.
בשום מקום האמנה לא מרמזת שנשים וגברים הם או צריכים להיות "אותו דבר" וכי "האמנה אינה שואפת להסדיר את חיי המשפחה או מבנים משפחתיים.
כמו כן היא אינה מגדירה את המונח "משפחה."
לפי Balkan Insight, לביקורת נגד האמנה, אשר נשמעת בעיקר במרכז ומזרח אירופה ובעיקר בקרב הימין הקיצוני ושמרנים לאומיים, אין כמעט בסיס בתוכן בפועל.
"באמצעות שימוש במֵידָע מַטעֶה, רטוריקה פופוליסטית ופניות למוסר הנוצרי והאסלאמי, [המבקרים] הצליחו לנסח מחדש את מה שביסודו מהווה מערך הנחיות היוצר 'מסגרת משפטית וגישה מקיפות למאבק באלימות נגד נשים" לניסיון מרושע של מערב אירופים לקדם את מדיניותם הליברלית מדי כלפי חברות במזרח."
פרופ' רות הלפרין-קדרי מציינת כי "המדינות החתומות על האמנה התמודדו עם האלימות [נגד נשים] בצורה טובה יותר.
זאת משום שהן הפעילו מנגנונים מסונכרנים ומשותפים, ומשום שהייתה בהן מודעות גבוהה יותר למתרחש אצלן ובמדינות נוספות.
כך הצטיירה תמונה כוללת של הבעיה וגם התבהר שהפתרון הוא מאבק משותף ובינלאומי".
לפי ד"ר עידית שפרן גיטלמן, המניע העיקרי של אותם מבקרים אינה פגיעה במצב הדמוגרפי בישראל משום שהצטרפות לאמנה לא צפויה לשנות את מדיניות ההגירה אלא רצון לשמר יחס פטריארכלי מסוים לנשים.
ניתוח משפטי של אמנת איסטנבול אשר פורסם על ידי מרכז רקמן למשפטים באוניברסיטת בר-אילן מציג מענה לכמה מהטענות המושמעות בביקורת על האמנה:
לגבי התערבות במדיניות ההגירה - באמנה נקבע שמדינה רשאית להסתייג מסעיפים מסוימים בעת הצטרפות לאמנה ומשרד המשפטים הבהיר שישראל תסתייג מסעיפים הקשורים להגירה, כפי שעשו 10 מדינות אחרות.
כמו כן, בפועל למעלה מ-30 מדינות אשררו את אמנת איסטנבול ובאף אחת מהן לא הייתה עליה בשיעור מתן הכרה של נשים כפליטות.
על החשש מפגיעה בחופש הדת, נכתב בניתוח המשפטי כי הסעיפים הרלוונטיים באמנת איסטנבול נוסחו במכוון בצורה רחבה ועמומה על מנת להתחשב בהבדלי תרבויות ודת בין המדינות השונות ולאפשר לכל מדינה "שיקול דעת ביישום באמנה תוך הכרה וכיבוד מאפייניה של כל מדינה".
יתר על כן, "אין היא (האמנה) מוסיפה כל התחייבות חדשה מעבר למה שישראל מחויבת בו כבר כבר היום, מכח אמנה ספציפית ואף מחמירה יותר בעניין שוויון מגדרי, היא האמנה בדבר ביטול אפליה נגד נשים לצורותיה (CEDAW) אשר נכנסה לתוקף בישראל בשנת 1991".
אָמְנָם כֵּן יֶצֶר סוכֵן בָּנוּ הוא פיוט סליחה, המיוחס לרבי יום טוב בן יצחק מיואני.
בקהילות אשכנז (בענף המזרחי בלבד) ומזרח אירופה נהוג לומר את הפיוט בתפילת ערבית של יום הכיפורים, לאחר תפילת עמידה.
הפיוט מסודר על פי סדר אלפביתי, כאשר בכל שורה מתחילה אות חדשה.
כל בית מורכב משתי שורות, והוא חותם במילה "סלחתי".
בבית הראשון חתם המחבר יום-טוב את שמו, כאשר השורה הראשונה פותחת במילה "יום" והשורה הראשונה פותחת במילה "טוב".
בנוסח אשכנז נשמט בית זה, והוא שרד רק בכתבי יד של נוסח צרפת.
לכן, הוא אינו מופיע ברוב מחזורי התפילה, והפיוט מכונה על שם הבית השני.
משקל הפיוט הוא ספרדי, בכל שורה 3 בתים, שני הראשונים בעלי שתי הברות (לדוגמה: אמ/נם/כן) והאחרון בעל שתי הברות (לא כולל הברות קצרות).
כל שורה בעלת חריזה פנימית (לדוגמה: אמנם כן יצר סוכן), ושתי המילים האחרונות בכל שורה שבאותו הבית מתחרזות ביניהן (לדוגמה: יצר סוכן בנו...
ישראל חיים טביוב כתב על הפיוט: "הפזמון היפה באומנותו אבל לא בשפתו וסגנונו".
אחד הלחנים המוכרים ביותר לחלק מבתי הפיוט ("פנה לעלבון..." עד "ריב ריבי...") הוא לחנו של משה צבי גולדמן מחסידות באבוב.
הלחן זכה לביצועים רבים, בהם של ישיבת אלון מורה, יעקב שוואקי, אודהליה ברלין, תזמורת שלהבת, אברימי רוט ועוד.
לחנים נוספים הם של חסידות חב"ד, חסידות ברסלב, חסידות ויז'ניץ, יוסי קליימן, נחמן שתיל, ברוך שור ועוד.
אמנת אורגון (באנגלית :Oregon Treaty היא הסכם בין הממלכה המאוחדת לבין ארצות הברית, שנחתם בוושינגטון די.
ב-15 ביוני 1846. ההסכם שם קץ לסכסוך הגבול של אורגון באמצעות ישוב התביעות הנגדיות של האמריקאים והבריטים ב.
האזור הוחזק במשותף על ידי ארצות הברית ובריטניה מאז חתימתו של הסכם 1818.
הסכם 1818 קבע את קו הגבול בין צפון אמריקה הבריטית לבין ארצות הברית לאורכו של קו הרוחב 49 צפון בקטע שבין מינסוטה ובין להרי הרוקי.
האזור שממערב להרי הרוקי נקרא על ידי האמריקאים בשם ארץ אורגון ועל ידי הבריטים כמחוז קולומביה של חברת מפרץ הדסון, וכלל גם אזור שהיה החלק הדרומי של מחוז אחר שנקרא ניו קלדוניה.
האזור נשלט בשליטה משותפת של שתי המדינות במשך עשר שנים.
לשתי המדינות הייתה זכות לתבוע אדמות באזור ולשתיהן הובטחו זכויות שיט חופשיות במימי האזור.
בהדרגה פחת שיתוף הפעולה בנוגע לשליטה המשותפת על האזור.
סי., והעניין סודר על ידי ממשל פולק (גם להפתעתם של הגורמים הקיצוניים במפלגתו) כך שתמנע מלחמה בשתי חזיתות, בייחוד עם מעצמה עם כוח צבאי משמעותי כמו בריטניה.
את הדיונים על ההסכם ניהלו מזכיר המדינה של ארצות הברית ג'יימס ביוקנן ושגריר בריטניה בארצות הברית ריצ'רד פקנהאם.
כלפי הפרלמנט הבריטי היה אחראי לניהול המשא ומתן מצדה של בריטניה מזכיר המדינה לענייני חוץ רוזן אברדין.
ההסכם נחתם ב-15 ביוני 1846 ושם קץ לשליטה המשותפת והפך את כל תושבי הטריטוריה שמדרום לקו הרוחב 49 צפון לאזרחים אמריקאים.
הסכם אורגון קבע את קו הגבול בן ארצות הברית לבין צפון אמריקה הבריטית על קו הרוחב 49 צפון, למעט האי ונקובר, שנשאר במלואו בשליטה בריטית.
האי ונקובר עם כל איי החוף, כונן ב-1849 כמושבת האי ונקובר .
השטח שהועבר לריבונותה של ארצות הברית כונן ב-15 באוגוסט 1848 כטריטוריית אורגון, ומתוכו נוצרה ב-1853 טריטוריית וושינגטון.
החלק הבריטי של ארץ אורגון נותר לא מאורגן עד 1858, כאשר הוקמה מושבת קולומביה הבריטית, כתוצאה מהבהלה לזהב של קניון פרייזר וחששות מכוונותיהם של מתיישבים אמריקאים ליישב מחדש את האזור.
ב-1866 אוחדו שתי המושבות תחת השם "המושבות המאוחדות של האי ונקובר וקולומביה הבריטית.
כאשר הצטרפה המושבה לקנדה ב-1871, קו הרוחב 49 צפון והגבולות הימיים שעליהם הוסכם באמנת אורגון הפכו לגבול ארצות הברית–קנדה.
כדי להבטיח שבריטניה תחזיק בכל שטחו של האי ונקובר ובאיי המפרץ הדרומיים, הוסכם שהגבול יעבור מדרום ומסביב לאזור.
הריבונות על כמה מאיי התעלה, כולל איי סן חואן, נותרה במחלוקת.
על רקע זה התנהלה ב-1859 מלחמת החזיר והסכסוך נמשך עד 1872, כאשר הוא יושב בבוררות על ידי ועדה של שלושה חברים בראשותו של וילהלם הראשון, קיסר גרמניה.
ב-21 באוקטובר אותה שנה פסקה הוועדה לטובתה של ארצות הברית וכך עברו איי סן חואן לריבונותה.
ההסכם נקרא באופן רשמי "אמנה בין הוד מלכותה ובין ארצות הברית של אמריקה, להסדרת גבול אורגון" , ובארצות הברית הוא נקרא "אמנה עם בריטניה הגדולה בנוגע לגבולות מערבה מהרי הרוקי" .
הוא גם היה ידוע בשם "אמנת ביוקנן-פקנהאם" , או תחת שם משותף לכמה אמנות נוספות, "אמנת וושינגטון" .
בהסכם נקבע שהגבול במצר חואן דה פוקה יעבור "באמצע המצר שמפריד את היבשת עם האי ונקובר" עם זאת, ההסכם לא הגדיר במדויק את המצר מבין כל אלה שעוברים שם שיהווה את המצר שאליו התכוון ההסכם, ובכך נתן מפתח לסכסוכי בעלות על איי סן חואן שהחלו ב-1859.
השיט "במצרים שמדרום לקו הרוחב 49 צפון ייוותר חופשי ופתוח לשני הצדדים".
"החברה החקלאית של מפרץ פיוג'יט" (חברת בת של חברת מפרץ הדסון) תמשיך לשמור על זכויותיה על נכסיה מצפון לנהר קולומביה, ותפוצה על נכסים שיועברו לארצות הברית.
הזכויות על נכסיה של חברת מפרץ הדסון ושל כל הנתינים הבריטים שמדרום לקו הגבול החדש יכובדו.
האמנה נמנית עם שורת האמנות וההסכמים שנוסחו כחלק מהליך האינטגרציה האירופית שהובילה לכינון האיחוד האירופי.
אמנת אמסטרדם מהווה תיקון לאמנת מאסטריכט משנת 1991, שהייתה הראשונה בניסוח אמנת האיחוד האירופי (The Treaty of the European Union), והייתה לתיקון לאמנת הנציבות האירופית (EC) .
האמנה הניחה יסודות חשובים לאלה שיגיעו אחריה, כאשר היא שמה דגש על לקונות משפטיות וסעיפים כפולים.
יחד עם זאת, היו רבים שהביעו תסכול ממעט ההישגים שהושגו בפועל מהאמנה .
בדומה לאמנות קודמות, מחולקת האמנה לארבעה נושאים עיקריים: חירות; ביטחון וצדק, האיחוד והאזרחים, מדיניות חוץ וביטחון, שינויים מוסדיים .
אמנת אמסטרדם מציגה שורת רפורמות, הכוללת את הטמעת אמנת שנגן (Schengen), עיגון ערכי היסוד של האיחוד, והעברת רבים מנושאי הנדבך השלישי באמנת מאסטריכט אל הנדבך הראשון.
ניסוח האמנה נבע מההצטרפות הצפויה של רבות ממדינות מזרח אירופה לאיחוד האירופי, ולכן נתבקשו שינויים במבנה המוסדי-פוליטי.
הרחבת תחומי האחריות שהוצגו באמנה נגעו לתחומים הכוללים בריאות ציבורית ותאגידי מיסוי ומשקל משמעותי ניתן לנושא מדיניות ביטחון פנים וחוץ, לאור המלחמה בשטחה של יוגוסלביה-לשעבר.
נושא חשוב נוסף שהוכרע באמנה זו הוא הענקת כוח נוסף לפרלמנט האירופי.
אמנת אמסטרדם, בדומה לאמנת ניס, שיקפה את שני הנושאים שהעסיקו את האיחוד האירופי במחצית השנייה של שנות ה-90: התרחבות ומיזוג גמיש.
ההליכה של האיחוד האירופי אל עבר סיפוח מדינות מזרח אירופה, הבהירה כי האיחוד האירופי כגוף, הוא מסורבל, מסיבי וחסר יכולת פעולה.
העקרונות של אמנת מאסטריכט, שכוננה בשנת 1992, לא מאפשרים לאיחוד להתרחב מזרחה, ולכן נושא המיזוג הגמיש הוא שזכה לתשומת לב, בין היתר עקב האיחוד המוניטרי.
המסקנה שעלתה היא כי הליך ההתרחבות חייב להיעשות בצורה מהירה שתמנע השהייה של ההליך.
אחד מסעיפי אמנת מאסטריכט, קבע על התכנסות ועידה בין-ממשלתית שנתית עד סוף שנת 1996 כדי לבחון את יעילותה של האמנה.
הקושי באשרור אמנת מאסטריכט, הוא שהוביל להכרה בצורך בשינויים, זאת לאור הליך ההתרחבות והשיח על המיזוג הגמיש שזכו להסכמה גוברת.
ביוני 1994, התקיימה מועצת קורפו, בה נתבקשו ראשי המדינות החברות באיחוד האירופי לתת את דעתם על השינויים המוסדיים הנדרשים בעקבות הצגת אמנת מאסטריכט.
חוות הדעת ניתנה בתחילת 1995, במסגרתה הועלה הצורך בייעול הליך קבלת ההחלטות והצורך בהגברת הלגיטימיות והשקיפות.
חוות הדעת היוותה כעבודת הכנה לקראת קיומה של הוועידה הבין-ממשלתית שמטרתה הייתה ניסוח האמנה המתוקנת, בעיקר בנושאים הקשורים לענייני הנדבך השני והשלישי, הכוללים את הצורך בהגברת הלגיטימיות והשקיפות.
חברי הוועידה היו כ-18 במספר, ונציגותם הייתה מ-15 המדינות החברות, שני נציגים מהפרלמנט האירופי ונציג אחד מהנציבות.
הוועידה הבין-ממשלתית התכנסה לראשונה ב-29 במאי 1996, אך בעקבות התפרצות מחלת הבקר, "הפרה המשוגעת" בבריטניה, נדחתה חתימתו של הנציג הבריטי ובכך נכשלה ההסכמה הכוללת של המדינות החברות.
ניצחונו של טוני בלייר בבחירות לראשות ממשלת בריטניה במאי 1997, לווה בהצהרתו על נקיטת מעורבות בונה (Constructive Engagement) של הממלכה המאוחדת באיחוד האירופי.
הצהרה זו הובילה לכינוס הוועידה הבין-ממשלתית מחדש, באמסטרדם, ביוני 1997. סיומה של ועידת אמסטרדם היה עם חתימה של כלל המדינות החברות על אמנת אמסטרדם באוקטובר של אותה שנה.
האמנה עוסקת בארבעה נושאים עיקריים: חירות, ביטחון וצדק; האיחוד ואזרחים; מדיניות חוץ וביטחון משותפים; שינויים מוסדיים.
ניסוחה של האמנה כתיקון לכלל האמנות הקודמות, ניכר באופן בו ניתנת הדעת על כפילויות ולקונות משפטיות.
אמנת שנגן היא מבין החלקים החשובים באמנת אמסטרדם.
הטמעתה באה לידי ביטוי בהעברתה אל המסגרת החוקית של האיחוד האירופי, תחת הנדבך הראשון במעמד של פרוטוקול רשות (כאשר אירלנד ובריטניה לא נכללו תחת הוראה זו).
שינוי זה, לצד שינויים נוספים הכינו את התנאים המשפטיים ליצירת השוק המשותף עם חופש התנועה הפנימי.
למעשה, אמנת אמסטרדם אחראית על העברת נושאים רבים מאמנת מאסטריכט שהיו תחת הנדבך השלישי אל הנדבך הראשון.
השינוי בנדבכים השפיע על הליך קבלת ההחלטות הקהילתי, ושמו של הנדבך השלישי שונה ל"שיתוף פעולה משטרתי ומשפטי בנושאים פליליים".
תחת הנדבך השני, יצרה אמנת אמסטרדם תפקיד חדש- משרת 'הנציג הגבוה', מעין שר חוץ מטעם המועצה, ומשרתו אוחדה עם תפקיד מזכ"ל המועצה.
הראשון לכהן בתפקיד זה היה חאבייר סולאנה (Javier Solana) בשנת 1999, שלפני כן שימש כמזכ"ל נאט"ו.
דבר חדש נוסף שיצרה האמנה, הוא מעין 'רשות מחקר לענייני חוץ', זהו גוף שתפקידו תכנון מדיניות חוץ וייעוץ לנציג העליון, ומפורטים תחומי הפעילות עליהן אחראית מדיניות החוץ והביטחון המשותפת: משימות הומניטריות, משימות הצלה ומשימות שמירת שלום.
כמו כן, האמנה שאפה להשפיע על הליך קבלת ההחלטות בענייני חוץ וביטחון באמצעות כינון כלי 'ההימנעות הבונה' (Constrictive Abstention), הקובע כי קבוצות המעוניינות לפעול בשם האיחוד האירופי יכולות לעשות כן, רק בתנאי כי המדינות שאינן מעוניינות בפעולה מוכנות להימנע מהצבעה ובכך לאפשר הצבעה העוברת בהסכמה מלאה.
כלי ההימנעות מאפשר למדינות להכיר בהחלטה העוברת כהחלטה מייצגת של האיחוד, אך לא לפעול על-פיה.
בנוסף, אמנת אמסטרדם קבעה שינויים על אופן הליך קבלת ההחלטות באיחוד.
השינויים באים לידי ביטוי בהרחבת הצבעת הרוב המיוחד ל-16 תחומי מדיניות במקום הצבעת פה אחד; הרחבת זכות היוזמה של הנציבות האירופית לענייני חוץ גם כן; הרחבת תפקיד בית-המשפט האירופי כאחראי על הגנה של זכויות האזרח האירופי; הפשטת תהליך ההחלטה המשותפת על הפרלמנט והרחבת התהליך ל-24 תחומים נוספים .
האמנה לא ביצעה הכנה מוסדית להתרחבות האיחוד והכללת מדינות נוספות בתחומו, היא לא עסקה במפתח ייצוג המדינות החברות (בנציבות, בפרלמנט ובמועצה) שאמור להשתנות בעקבות ההרחבה.
אי העיסוק בשינוי מפתח הייצוג, נובע מהתנגדות מדינות קטנות ומהתנגדותן של גרמניה וספרד, לגיבוש הסכמה.
חוסר היכולת לגבש הסכמה, לפני ההתרחבות, הוביל להוספת פרוטוקול לאמנה, בו נקבע על כינוס ועידה בין ממשלתית כשנה טרם ההתרחבות.
אמנת אמסטרדם נגעה בהרשאות משפטיות, זאת לאור הליך ההתרחבות של האיחוד האירופי ותכנון להכללה של מדינות נוספות תחתיו.
האמנה העניקה הרשאות משפטיות למדינות המעוניינות בהעמקה של שיתוף-הפעולה, תחת אישור המועצה ויחד עם הצבעה של רוב, כאשר שיתוף-פעולה מסוג זה יפעל במידה וכלו כל הניסיונות לגיבוש קונצנזוס הנוגע להגברת המיזוג בקרב כלל המדינות החברות.
האמנה גרמה להכללה של המדיניות החברתית ושל מדיניות התעסוקה, בעזרת שינוי סדרי הנדבכים.
השינוי התאפשר בעקבות חילופי השלטון בבריטניה ועלייתו של טוני בלייר, ובכך הליך אשרור האמנה עבר ביתר קלות.
יחד עם זאת כניסתה של האמנה לתוקף עוכבה עד למאי 1999 עקב תיקונים שצרפת הצטרכה לעשות בחוקה שלה, הקשורים לתוכן הנדבך השלישי באמנה.
השינויים אותם אמנת אמסטרדם מציגה, אינם מהפכניים, אלא מוסיפים חידודים לשדה מדיניות החוץ ותורמים בעיצוב הקוהרנטיות של אמנת האיחוד האירופי.
השינויים מציגים הוראות בנוגע למדיניות החוץ והביטחון, המאפשרות פעולה בתחומים של ניהול משברים ותהליכי כינון שלום .
הגישה בנוגע למדיניות הצבאית, מציגה את המימד התפעולי אותו יספק ה'איחוד המערב-אירופי'.
האמנה כוללת את כלל ההשגות הקשורות בתחום הביטחון של האיחוד, ושמה אותן תחת הכותרת של 'מדיניות הגנה'.
מדיניות זו אילצה את המדינות החברות לבצע התאמות בחוקה המדינית-פרטית כדי לאמץ את הגישה הכללית של האיחוד .
באמנת אמסטרדם, זכויות אדם בסיסיות וזכויות בסיסיות המגנות על חופש לא עברו שינוי משמעותי מאמנות אחרות.
הזכויות החשובות שעברו שינוי, הן אלו הנוגעות להגנה על יחידים במערכת החוק האירופית; על שינויים בסטטוס החוקתי של חברי האיחוד ונציגי המדינות החברות; ועל מספר שינויים באופן פירוטם.
מהחוקים שהשתנו ניתן למנות: את חוק הסטטוס קוו, שינויי האמנה, סוגיות שאינן הגיעו להכרעה; קטלוג זכויות אדם בסיסיות; השפעת הפרוטוקולים על סיפוח אמנת האיחוד לזכויות אדם; זכויות תרבותיות, חברתיות וכלכליות .
ישנן סוגיות שהועלו באמנה ונכשלו.
הוועידה לא הצליחה ביישום והתאמת השינויים הנדרשים לשם ההגדלה העתידית של האיחוד, אף על-פי שהייתה זו מטרה מרכזית.
הכישלון התבטא בחוסר ההצלחה בהפצת המושבים של הפרלמנט האירופי והגדלת הנציבות האירופית.
מתוך כך, ההצעות לשינויים בנוגע להרחבה של האיחוד נקבעו להכרעה בוועידה הבאה.
האמנה קבעה ארגון של שיתוף פעולה צבאי, כלכלי, חברתי ותרבותי בין המדינות החברות וכן סעיף הגנה הדדי, לאחר שמלחמת העולם השנייה החלישה הרבה מהכוחות הצבאיים של מדינות אלה.
בעקבות השלכותיה של המלחמה הקרה ובניסיון לסיים אלפיים שנות לוחמה פנים-אירופית, אמנת בריסל נחתמה מתוך כוונה מפורשת לאחד את 3 הקהילות האירופיות הקיימות אז (EC) - קהילת הפחם והפלדה האירופית (ECSC), הקהילה הכלכלית האירופית (EEC) והקהילה האירופית לאנרגיה אטומית (EAEC או הידועה יותר בשם "Euratom").
תוך שמירה על 3 הקהילות עצמאיות מבחינה משפטית, אמנת המיזוג ביצעה רציונליזציה של מוסדותיהן על ידי מיזוג הגופים המבצעים שלהן שהיו אז עדיין עצמאיים.
מטרת האמנה הייתה להראות שמדינות מערב אירופה יכולות לשתף פעולה, יצליחו להישמר מפני התוקפנות האפשרית של גרמניה והגוש הסובייטי לאחר מלחמת העולם הראשונה ובכך יעודדו את ארצות הברית למלא תפקיד בביטחון מערב אירופה.
היסוד המרכזי שלה היה הנכונות של מדינות אירופה אלה להעניק זו לזו ערבות ביטחון הדדית חזקה ולהתקרב לביטחונן על בסיס רב לאומי.
שלושה גורמים הובילו לאמנת בריסל מ-17 במרץ 1948. האחד היה הדחף לקדם שיתוף פעולה כלכלי, חברתי ותרבותי והגנה עצמית קולקטיבית ככל שהמתח המזרח-מערבי גובר, כאשר ברית המועצות נתפסה עד מהרה ככאיום באמצעותה.
נחישות להטיל שליטה על מדינות מרכז אירופה.
בנוסף, האמנה שיקפה את נחישותן של המדינות המתקשרות לנקוט באמצעי זהירות מפני התחדשות פוטנציאלית של כל איום מגרמניה; סימן לסולידריות זו כבר היה באמנה הצרפתית-בריטית של דנקרק מ-4 במרץ 1947. שלישית, הסכם בריסל היה אישור לרצונן של מדינות אירופיות מסוימות להתארגן במשותף.
התנאי הבסיסי לתמיכה האמריקנית בהגנ ה על אירופה היה בעיקר אינטגרציה כלכלית אירופית (כמו גם שיתוף פעולה צבאי), מה שיביא להסרת הסתייגויות רבות וליריבות היסטורית רבה בין מדינות אירופה.
מטרת האמריקנים הייתה להביא משאבי הגנה ומדיניות תחת ראש אחד.
הצדדים החתומים באמנה כללו את:
הנסיך שארל, רוזן פלנדריה בתור הנסיך השולט של בלגיה
פול-אנרי ספאק, ראש ממשלת בלגיה
ז'ורז' בידו, שר החוץ הצרפתי
יוסף בק, שר החוץ של לוקסמבורג
גסטון אייסקנס, שר האוצר הבלגי
קארל גודפריד וילם הנדריק ברון ואן בוצלאר ואן אוסטרהוט, שר החוץ ההולנדי
ארנסט בווין, שר החוץ של הממלכה המאוחדת
ז'אן דה הוטקלוק, שגריר הרפובליקה הצרפתית בבריסל
רוברט אלס, שגריר לוקסמבורג בבריסל
הברון בינרט פיליפ ואן הארינקסמה טהו סלוטן, שגריר הולנד בבריסל
ג'ורג' וויליאם רנדל, שגריר בריטניה בבריסל
22 בינואר 1948: שר החוץ הבריטי ארנסט בווין מכריז כי בריטניה תציע, בהסכמה עם עמיתיהם הצרפתים, ניסוח הסכם המרחיב את חוזה דנקרק מ-1947 כך שיכלול גם את מדינות בנלוקס.
31 בינואר 1948: שרי החוץ של בנלוקס מכריזים שמדינותיהם מסכימות להתחיל בשיחות אלה.
19 בפברואר 1948: צרפת ובריטניה מגישות טיוטת הסכם למדינות בנלוקס.
4 במרץ 1948: ועידה מתקיימת בבריסל בין חמשת שרי החוץ, שממנה נבנתה ההצעה, וב-12 במרץ מועברת לממשלות המתאימות.
האמנה פתחה בהצהרת המטרות והאידאולוגיות שהיא עומדת מאחוריהן, ולאחר מכן חולקה לסעיפים ספציפיים המפרטים את הפעילות הישירה בין המדינות שתיעשה בהשראת עקרונות האמנה.
הסעיף הראשון דיבר על העובדה שאותן מדינות הסכימו להתאחד למען שיקומה הכלכלי של אירופה.
הסעיף השני דיבר על קידום רמת החיים שהמדינות שואפות שתהיה לאזרחיה, ברמה החברתית.
הסעיף השלישי דיבר על שיתוף הפעולה הנדרש מהאזרחים ברמה התרבותית.
הסעיף הרביעי מדבר על מתקפה צבאית משותפת וסיוע במקרה שאחת מהמדינות החברות מותקפת.
הסעיף החמישי ממשיך את הסעיף הקודם וטוען כי במקרה של מתקפה מזוינת באירופה, אותם פעולות ידווחו מייד למועצת הביטחון וזו תוכל להחליט להפסיק את אותן פעולות מטעמי ביטחון בינלאומיים.
הסעיף השישי אוסר על התקשרות כלשהי בין המדינות החברות שסותרת את עקרונות האמנה.
הסעיף השביעי מדבר על הקמת מועצה מייעצת שתדון ותחליט במקרים של איום על השלום, מדיניות אגרסיבית מצד אויביה של אירופה או סכנה של היציבות הכלכלית.
הסעיף השמיני אומר שלנוכח העובדה שכל המדינות החברות באמנה הסכימו ליישב סכסוכים בדרכי שלום בלבד, הן ישאירו את המחלוקות מחוץ לתחום ויפתרו אותן בדרכי שלום בלבד.
הסעיף התשיעי טוען כי המדינות החברות יוכלו לצרף כל מדינה שתרצה להצטרף לאמנה, בתנאי שהתנאים להצטרפות יוסכמו בינה לבין המדינות החברות.
כל מדינה שמוזמנת להצטרף תצטרך להפקיד מסמך הצטרפות לממשלת בלגיה.
הסעיף העשירי והאחרון: מסמך האשרור של האמנה יופקדו בהקדם האפשרי בממשלת בלגיה.
לאחר מכן יישאר המסמך בתוקף למשך 50 שנה ולאחר 50 שנה תוכל כל מדינה לחדול מלהיות צד באמנה, בתנאי שתודיע לממשלת בלגיה על כך שנה מראש.
הסכם בריסל סלל את הדרך להקמת ארגון האמנה הצפון אטלנטית (NATO) ב-1949. פרויקט להקמת קהילת הגנה אירופית בקווים על לאומיים היה על הפרק בתחילת שנות ה-50, אך אז הוחלט לשנות ולהרחיב את אמנת בריסל, מה שיצר את האיחוד האירופי המערבי (EWU) שכלל את המדינות המקוריות, ואת גרמניה ואיטליה בנוסף.
יום השנה השלושים לאמנת בריסל ששונתה ב-1984 סימן את תחילתו של עידן חדש בהיסטוריה של האיחוד האירופי.
בקרב כל בעלות הברית של נאט"ו נרשמה מודעות גוברת שיש לחזק ולמקד את התרומה האירופית להגנה המשותפת במסגרת שיתוף הפעולה האטלנטי.
היא תפתח את תפקידה בשני כיוונים משלימים: כמרכיב ההגנה של האיחוד (האירופי) וכאמצעי לחיזוק העמוד האירופי של הברית.
בשנת 2009, סעיף 42.7 לאמנת ליסבון החליף למעשה את סעיף 5 באמנת בריסל המתוקנת כסעיף ההגנה ההדדית למדינות החברות באיחוד האירופי שהיו גם בעלות ברית של האיחוד המערבי אירופי.
לאחר דיונים, עשר המדינות החברות באיחוד האירופי החליטו לסיים את חוזה בריסל ב-31 במרץ 2010.
הפעילות של WEU הופסקה רשמית ביוני 2011.
מאז תום מלחמת העולם השנייה, מדינות אירופה הריבוניות חתמו על אמנות ובכך שיתפו פעולה והתאימו מדיניות (או ריבונות מאוחדת) במספר הולך וגדל של תחומים, בפרויקט האינטגרציה האירופי או בבניית אירופה .
האיחוד האירופי ירש רבות מהאחריות הנוכחית שלו מהקהילות האירופיות (EC), אשר נוסדו בשנות ה-50 ברוח הצהרת שומאן.
המשא ומתן על האמנה נוצר במהלך ועידת בריסל נגד העבדות 1889–1890. האמנה חלה במיוחד על המדינות "בעלות רכוש או פרוטקטורט באגן הקונבנציונלי של קונגו", על האימפריה העות'מאנית ומעצמות או גורמים אחרים שהיו מעורבים בסחר בעבדים בחוף מזרח אפריקה, באוקיינוס ההודי ובאזורים אחרים.
לדוגמה, סעיף 21 מתאר את האזור שבו יש לנקוט אמצעים, בהתייחסו ל"חופי האוקיינוס ההודי (כולל המפרץ הפרסי והים האדום), הבלוצ'יסטן עד טנגלאן (קווילימאן)..." ומדגסקר.
החוק קבע הקמת לשכה בינלאומית רלוונטית בזנזיבר.
"המעצמות מכירות בערכו הגבוה של החוק על איסור סחר בעבדים שחורים, שהוצא על ידי הוד מלכותו קיסר העות'מאנים ב-4–16 בדצמבר 1889, ומובטחות להם שפעולות מעקב יינקטו על ידי השלטונות העות'מאניים, במיוחד בחלק המערבי של ערב ובנתיבים ששומרים על החוף הזה בקשר עם נכסים אחרים של הוד מלכותו הקיסרית באסיה."
המעצמות קראו לנקיטת פעולות דומות על ידי השאה הפרסי והסולטן מזנזיבר (סעיפים 69, 70).
המשתתפים הסכימו גם להפסיק את מכירת רובים וכלי נשק אחרים לאפריקאים.
ב-10 בספטמבר 1919 מעצמות הברית של מלחמת העולם הראשונה חתמו על אמנת סן ז'רמן שהוסיפה ותיקנה את אמנת בריסל.
בגלל הסעיפים הנוגעים לאלכוהול, האמנה נחשבת לאמנה הראשונה על פיקוח על חומרים פסיכואקטיביים (קודם לאמנת האופיום הראשונה משנת 1909).
אמנת ברצלונה היא אמנה בינלאומית שנועדה להגנה על הים התיכון מפני זיהום מים, ונחתמה ב-16 בפברואר 1976. בינואר 1978 אשררה ממשלת ישראל את האמנה.
היא חודשה והפכה ביוני 1995 לאמנה לשמירה על הסביבה הימית וחופי הים התיכון.
האמנה מהווה את המסגרת המשפטית והחוקית לביצוע תוכנית הפעולה לים התיכון (The Mediterranean Action Plan - MAP) שאומצה ב-1975 ביוזמת התוכנית הסביבתית של האו"ם, ושעיקרה הוא הגנה על סביבת אגן הים התיכון.
אמנת ברצלונה נועדה לשמש כאמצעי שיאפשר מעקב ופיקוח שוטפים על מצב הים התיכון, זיהוי בעיות סביבתיות קיימות ומקורן.
האמנה מחייבת את המדינות החברות בה לנקוט את כל האמצעים הדרושים על מנת לצמצם את זיהום הים ולהגן על הסביבה הימית.
למנוע, לצמצם, להילחם ובמידת האפשר לסלק את הזיהום באזור הים התיכון.
להשיג את המטרה של פיתוח בר קיימא, תוך התחשבות מלאה בהמלצות הוועדה הים התיכון לפיתוח בר קיימא (MCSD), הגוף המייעץ שהוקם במסגרת סעיף 4 לאמנה.
להגן על הסביבה ולתרום לפיתוח בר קיימא:
על ידי יישום עקרון הזהירות המונעת וכי המזהם צריך לשלם
על ידי ביצוע תסקירי השפעה על הסביבה
על ידי קידום שיתוף פעולה בין מדינות בהליכי יצירת תסקירי השפעה על הסביבה.
לקדם ניהול משולב של אזורי החוף, תוך התחשבות בהגנה על אזורים בעלי עניין אקולוגי ונופי ושימוש רציונלי במשאבי טבע.
במטרה להחיל את האמנה והפרוטוקולים שלה:
על ידי אימוץ תוכניות ואמצעים עם מועדים מוגדרים להשלמה.
על ידי שימוש בטכניקות הטובות ביותר הקיימות ובשיטות הסביבתיות הטובות ביותר.
לגבש ולאמץ פרוטוקולים הקובעים אמצעים, נהלים ותקנות מוסכמים ליישום האמנה.
לקדם, במסגרת הגופים הבינלאומיים הרלוונטיים, צעדים הנוגעים ליישום תוכניות פיתוח בר קיימא ושמירה על איכות הסביבה, שימור ושיקום ומשאבי הטבע של הים התיכון.
המדינות החתומות על האמנה התחייבו לנקוט באמצעים ספציפיים:
נגד זיהום עקב השלכת פסולת מספינות ומטוסים
נגד זיהום עקב פריקת מזהמים מאוניות,
נגד זיהום הנגרם כתוצאה מחיפושי נפט וגז וניצול של המדף היבשתי, קרקעית הים ותת הקרקע שלו,
לשתף פעולה באירועי זיהום המביאים למצבי חירום,
לפעול נגד זיהום עקב תנועות חוצות גבולות של פסולת מסוכנת ולסילוקן,
להקל על נגישות הציבור למידע ושיתוף הציבור.
אלבניה, אלג'יריה, בוסניה והרצגובינה, קרואטיה, קפריסין, האיחוד האירופי, מצרים, צרפת, יוון, ישראל, איטליה, לבנון, לוב, מלטה, מונקו, מרוקו, סלובניה, ספרד, סוריה, תוניסיה וטורקיה.
עם הקמת הרשות הפלסטינית היא קיבלה מעמד של משקיפה בנוגע לאמנה.
בדצמבר 2017, בעקבות הכרת דונלד טראמפ בירושלים כבירת ישראל, ביקשה הרשות להצטרף ל-22 אמנות בינלאומיות כאות מחאה, בהם "אמנת ברצלונה".
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 החלו מדענים להזהיר מפני הזיהום ההולך וגובר של הים התיכון, מביוב, פסולת עירונית, זיהומי נפט ושפכים תעשייתיים.
זיהום שעלול להביא להכחדה של כל בעלי החיים הימיים בים התיכון.
בשנות ה-90 הפך גם הזיהום משקיות ניילון ופלסטיק לבעיה קריטית.
בנובמבר 1971 העלה השר יגאל אלון יוזמה לוועידה בינלאומית למניעת זיהום בים התיכון.
בקיץ 1972 התכנסה הוועידה הבין־פרלמנטרית השנייה של האו"ם לענייני איכות הסביבה בווינה, ובתום הוועידה התקבלה החלטה שעלתה ביוזמת נציגי ישראל, חברי הכנסת מרדכי סורקיס ויוסף תמיר, לשיתוף פעולה בינלאומי נגד זיהום הים התיכון.
כל נציגי המדינות שהשתתפו בוועידה תמכו בו, כולל מדינות ערב.
ב-29 במרץ 1974 התכנסה ברומא ועידה בין־פרלמנטרית של 14 מדינות השכונות לחופי הים התיכון במטרה לדון בדרכים להצלת הים־התיכון.
ב-2 פברואר 1976 נפתחה ועידה נוספת בברצלונה, שבסופה נחתמה "אמנת ברצלונה".
בפברואר 1977 נערכה ועידה באתונה, בה הוסכם על איסור הזרמת חומרים רעילים לים התיכון.
בינואר 1978 נערכה ועידה במונטה קרלו, בה הוסכם על איסור הזרמת שפכים לא מטוהרים לים התיכון.
בנובמבר 2001 נערכה שוב ועידה במונטה קרלו, בה, מלבד נציגים רשמיים של המדינות השונות, השתתפו בו גם נציגי ארגונים סביבתיים שונים כמו "גרינפיס", וכמה נפגעי הזיהום הסביבתי שפשה בים התיכון.
בוועידה הוחלט לנקוט סדרה של פעולות כדי למנוע את זיהום הים.
אחת ההחלטות המרכזיות שהתקבלו, היא לקדם תוכנית אסטרטגית למניעת זיהום הים ממקורות יבשתיים.
על פי תוכנית זו, עד שנת 2003 תערוך כל מדינה מסביב לים רשימה של גורמים המזהמים את הים, ותציג תוכנית פעולה לטיפול במוקדים אלה.
זאת, מתוך כוונה למנוע באופן מוחלט הזרמה של חומרים רעילים אל הים עד שנת 2025.
במאי 2005 נערכה ועידה לציון 30 שנה להשקת "תוכנית הפעולה לים התיכון".
בוועידה צוין כי ברוב מדינות הים התיכון עדיין מזרימים כמויות גדולות של שפכים לא מטוהרים אל הים, למעט מדינות האיחוד האירופי וישראל, שמטהרות או מטפלות ברוב השפכים לפני הזרמתם לים.
בנובמבר 2005 נערך בעיר החוף הסלובנית פורטורוז' המפגש ה-14 של המדינות החתומות על אמנת ברצלונה.
על פי הנתונים שהוצגו בוועידה, מתוך 601 ערי חוף בים התיכון עם אוכלוסייה של יותר מעשרת אלפים תושבים, רק לשני שלישים יש מתקנים לטיהור שפכים.
בתחילת 2011 נכנס לתוקף פרוטוקול להגנת הים מפני זיהום הנוצר על ידי קידוחים לחיפושי גז ונפט, שאושר במסגרת אמנת ברצלונה.
עם זאת הקרן העולמית לשימור חיות הבר הזהיר כי קידוחי הגז מול ישראל יפגעו בחי הימי.
בפברואר 2022 פרסם העיתון "גלובס" תחקיר עיתונאי לפיו נוהגים כלי שיט של חיל הים, לפני ההגעה לנמל, לפורק למים מי שיפוליים הכוללים דלקים ושמנים מזהמים, בניגוד למחויבות של ישראל לפי "אמנת ברצלונה" למנוע זיהום מסוג זה.
אמנת גביזון–מדן היא הצעה לאמנה שתסדיר את יחסי דתיים-חילונים במדינת ישראל.
האמנה, שנכתבה על ידי הפרופסור רות גביזון והרב יעקב מדן, יוצאת מנקודת ההנחה שיסודות הסטטוס קוו שנקבעו בין החזון איש ובין ראש הממשלה בזמנו דוד בן-גוריון איבדו ממשמעותם לאורך השנים, ולכן יש לקבוע כללים חדשים להסדרת דת ומדינה.
כמו כן, על כללים אלו לנבוע מהסכמה ציבורית רחבה שתיווצר מדו-שיח ולא מתוך מאבקים פוליטיים וחברתיים.
רות גביזון – פרופ' בקתדרה לזכויות האדם ע"ש חיים כהן בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
ממייסדי האגודה לזכויות האזרח בישראל, ונשיאת האגודה בשנים 1996–1999. בשנת 2005 ייסדה את מרכז מציל"ה, למחשבה ציונית, יהודית, ליברלית והומניסטית, ועמדה בנשיאותו עד פטירתה בשנת 2020.
יעקב מדן – רב, מראשי ישיבת הר עציון.
מלמד תלמוד, תנ"ך ומחשבת ישראל במכללה האקדמית הרצוג שבאלון שבות.
בשנת 2000 היה חבר הנהלת בית הספר לגיור של ועדת נאמן.
ההסדרה הראשונה שהונהגה במדינת ישראל בין דתיים לחילוניים הייתה "הסטטוס קוו" – מערכת כללית של הצהרת כוונות שנחתמה בין ראשי מפא"י והתנועות החילוניות לבין בכירי המגזר הדתי לאומי והמגזר חרדי.
במסגרת זו הובטחו למגזר הדתי הבטחות כלליות בידי ראשי המדינה החילוניים, שמצידם רצו לשמור על מרב המגזרים כשותפים למשחק הפוליטי ולאחדות במדינה הצעירה.
הנושאים שעלו על הפרק היו: שבת, כשרות, אישות, ואוטונומיה בחינוך למגזר הדתי.
העיקרון המנחה של כל ההתמודדות עם נושאים אלו היה להגיע להסדרים ופשרות מבלי לבוא לידי הכרעה ברורה, ועל ידי כך לרצות את כל הנוגעים בדבר.
כל עוד נשמרה ההגמוניה השלטונית של מפא"י, ודוד בן-גוריון בראשה, הפשרות נשמרו.
החל מסוף שנות ה-70 השתנו חוקי המשחק והסטטוס קוו החל לאבד את מקומו, כאשר המערכת הפוליטית במדינת ישראל עברה ממערכת של מפלגה דומיננטית למערכת דו-גושית.
שוויון זה בין הגושים הכריח את המפלגות הגדולות להיעזר במפלגות מהמגזר הדתי-לאומי ומהמגזר החרדי במטרה להקים קואליציה.
תלות זו נתנה כוח רב בידי המפלגות האלה שהבינו שהן חיוניות ותבעו בהתאם.