tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דחיית העיקרון הראשון מפחיתה את הכדאיות של רוב בני האדם לאימוץ התנהגות נורמטיבית המודרכת על ידי אגואיזם אתי, ואילו דחיית העיקרון השני מובילה לערעור מוחלט של האגואיזם האתי כתפישה נורמטיבית.
באגואיזם קיימים שני זרמים עיקריים:
הערך העליון בו הוא טובת האגואיסט, ולכן כל מעשה אנושי, של האגואיסט ושל זולתו, יישפט על ידי האגואיסט כטוב, אם הוא תורם לטובת האגואיסט, וכרע אם הוא מזיק לה.
מבחינת יכולת ההכרעה בסכסוכים, זוהי תורת מוסר שלמה, שבה כל מעשה אנושי נשפט על ידי האגואיסט בהתאם לתרומתו לטובתו הוא בלבד, כך שאין לו שום קושי להכריע סכסוכים על פי טובתו האישית.
חסרונה העיקרי הוא בסיכוי הקטן שלה להתקבל על ידי אחרים, שכן הצד האחר בסכסוך יראה עצמו נפגע, בהכרח, מפתרון שכולו לטובת צד אחד בלבד.
חשיפת תורה הנוטה כולה לצד המחזיק בה, תביא לכך שגם הצד האחר בסכסוך יאמץ אותה לעצמו ויתעקש להכריע לטובתו הבלעדית בניגוד לגישת האגואיסט, המבקש להציב את עצמו במרכז.
באגואיזם הכללי מספר הערכים העליונים שווי המעמד הוא כמספר הנפשות עלי אדמות, כאשר לגבי כל אדם מעשיו נשפטים בהתאם לתרומתם לטובתו הוא בלבד.
חסרונה העיקרי של שיטה זו הוא חוסר היכולת להכריע סכסוכים כאשר כל אחד מהצדדים לסכסוך רואה בטובתו האישית את הערך העליון ולא נותן כל ערך מוסרי לצדדים האחרים.
אגואסקליינטס (בספרדית: Aguascalientes) היא אחת מ-31 המדינות המרכיבות את המדינות המקסיקניות המאוחדות אשר ממוקמת במרכז מקסיקו.
גם בירתה של מדינה זו נקראת אגואסקליינטס.
אגואסקליינטס גובלת במדינת סקטקס בצפונה ובמדינת חליסקו בדרומה.
גודל שטחה הוא 5,471 קילומטרים רבועים וגרים בה למעלה ממיליון תושבים, המתרכזים בעיקר באזור הבירה.
משמעות שמה "מים חמים": היא שופעת במעיינות חמים באזור.
תושבי המדינה מכונים "אידרוקאלידו" (hidrocálido) (אידרו = מים; קאלידו = חמים), וכך גם התואר הנגזר משמה.
אגדת הצאר סאלטן או בשמה המלא אגדת צאר סאלטן, של בנו גיבור חיל הנסיך גווידון סאלטנוביץ' ונסיכת הברבור היפהפייה היא סיפור מחורז שנכתב על ידי אלכסנדר סרגייביץ' פושקין בשנת 1831.
טקסט האגדה היה לליברטו לאופרה בעלת שם זהה של רימסקי קורסקוב (ממנה לקוח הקטע מעוף הדבורה).
הסיפור עובד לסרט קולנוע באותו שם שייצא לאקרנים בפברואר 2026.
הסיפור מגולל את עלילותיהן של שלוש אחיות, אשר הצעירה בהן נבחרת על ידי הצאר סאלטן להיות לו לאישה.
שתי האחרות מקבלות את תפקיד הטבחית המלכותית ותפקיד הטווה המלכותית.
הן מקנאות באחותן וכשהצארינה יולדת את בנה, הנסיך גווידון, הן משליכות אותה יחד עם התינוק לים בתוך חבית.
התינוק גדל ומתבגר בתוך החבית ומתחנן לגלים שישמרו עליהם ולא יפגעו בהם לרעה.
הים נענה לבקשתו ומביא את החבית לחוף.
כשהם מגיעים לחוף, הנסיך הצעיר בונה לעצמו חץ וקשת ויוצא לצוד.
בדרכו הוא רואה נשר התוקף ברבור לבן יפהפה.
הנסיך יורה בנשר ללא היסוס.
הברבור מגלה לנסיך שהוא בעצם בחורה יפה והוא הצילה מידי מכשף אכזר.
כמו כן, מבטיחה הבחורה שלא תשכח את מעשה החסד שלו.
בעזרת הקסמים של מלכת הברבור הנסיך מקים באי ממלכה מפוארת.
כעבור זמן מלחים של הצאר סאלטן מגיעים לאי, חוזרים ומספרים למלך על הממלכה המופלאה.
מוקסם מהסיפורים, הצאר סאלטן מבקש להפליג אל האי אך הטבחית והטווה מנסות למנוע זאת ממנו בעזרת ספורי נפלאות על מקומות אחרים בהם עוד לא ביקר.
לבסוף מפליג הצאר סאלטן אל האי ושמח לגלות שם את אשתו, אותה חשב למתה.
אגדת הנשים הטובות היא יצירתו של המשורר ג'פרי צ'וסר שנכתבה בשנים 1385–1386.
בפרולוג מדווח כי המחבר ננזף בידי אל האהבה והמלכה המשרתת אותו, על כך שבשירתו הקודמת אודות טרוילוס וקרסידה תיאר דמות של אשה בוגדנית.
צ'וסר נתבע, אם כן, לחבר יצירה חדשה ובה מוצגות הנשים הטובות.
בחלק הראשון מסופר על קלאופטרה השביעית שבחרה לאבד את עצמה לדעת לאחר שגם מרקוס אנטוניוס אהובה עשה כן.
בחלק השני מסופר על תיסבי ששמה קץ לחייה כשנתברר לה שפירמוס אהובה התאבד כשסבר בטעות כי נטרפה היא על ידי לביאה.
בחלק השלישי מסופר על דידו, המלכה האגדית של קרתגו, שהתאבדה לנגד עיני בני עמה בשל אהבתה העזה לאיניאס שזנח אותה.
בחלק הרביעי מסופר על היפסיפיליי, מלכת האי למנוס, ועל מדיאה, בתו של מלך קולכיס, שסייעו ליאסון הארגונאוטי למצוא את גיזת הזהב.
בחלק החמישי מסופר על אונס לוקרציה, בת האצילים שנאנסה על ידי נסיך רומאי ואחר התאבדה.
בחלק השישי מסופר על אריאדנה, בתו של מינוס מלך כרתים, שסייעה לתסאוס להיחלץ מן הלבירינת.
בחלק השביעי מסופר על פילומלה, הנסיכה האתונאית שנאנסה על ידי בעלה של אחותה, וזה אף חתך את לשונה אחר המעשה.
בחלק השמיני מסופר על פיליס, הנסיכה מתראקיה שנעזבה על ידי בעלה ותלתה את עצמה על עץ.
בחלק התשיעי על היפרנסטרה, ששמרה אמונים לבעלה לעתיד והמרתה את פיו של אביה למענו.
יש הסוברים כי "אגדת הנשים הטובות" לא הושלמה.
צ'וסר עצמו רומז על כך בדברי החרטה שמופיעים בסיפורי קנטרברי ומדווח אודות עבודתו על "25 נשים".
גם בדברי הפתיחה ליצירה הוא מזכיר כי כוונתו ל-19 נשים ובהן: אסתר המלכה, פנלופה - אשתו של אודיסאוס, מרקיה - אשתו של מרקוס פורקיוס קאטו אוטיקנסיס, לוויניה – אשתו של איניאס, פוליסנה - אשתו של אכילס, לאודמיה – אשתו של פרוטסילוס.
אגדת תקיעת הסכין בגב היא תאוריית קשר על המרקסיזם והיהודים לפיה צבא גרמניה לא הובס בשדה הקרב במלחמת העולם הראשונה אלא הפסיד בגלל הבגידה ו"תקיעת סכין בגב האומה" של גורמי החברה האזרחית, במיוחד אקדמאים ואינטלקטואליים יהודים מרקסיסטים, הבונים החופשיים וגורמים נוספים שפעלו בגרמניה.
באמצעות תעמולה מצד גורמי ימין, רעיון זה הפך לאמונה רווחת ברפובליקת ויימאר ובגרמניה הנאצית.
מקור האמונה הזו הוא במפקדי הצבא הגרמני בזמן המלחמה, פאול פון הינדנבורג ואריך לודנדורף.
לצבא הגרמני היה קושי להודות בתבוסה ולכן חיפשו להטיל את האשמה על גורמים אזרחיים וכך בעת מתן עדות בפני ועדת חקירה של הרייכסטאג, הם אמרו כי כניעת גרמניה הייתה בגלל "תקיעת סכין בגב" שביצעו גורמי שמאל (ובמשתמע אף יהודים) ושהצבא הגרמני מעולם לא הובס בקרב.
הייתה זאת דרך להסביר את התבוסה במלחמה, אולם במציאות הצבא הגרמני הוא אשר המליץ על כניעה והעדיף שהחרפה תיפול על ראש הסוציאל-דמוקרטים שבלית ברירה הקימו ממשלה חדשה בשנת 1918.
שתי עובדות שעזרו לצבא ליצור את המיתוס הן:
גרמניה מעולם לא נכבשה על ידי גורמים זרים, ולמעשה בתחילת המשא ומתן עם מדינות ההסכמה נמתחו קווי החזית מחוץ לגבולות גרמניה.
מדינות ההסכמה דרשו לנהל את המשא ומתן רק עם גורמים ממשלתיים ולא עם הצבא, וזה מה שפתח בפני הצבא והגנראלים אפשרות לברוח מאחריותם להסכמים.
הממשל החדש תרם גם הוא לטיפוח המיתוס.
כאשר פרידריך אברט קיבל מצעד של תשעה גדודי משמר בשער ברנדנבורג בברלין אמר "בשמחה מקבלים אנו את פניכם בשובכם למולדת; שום אויב לא ניצח אתכם!" (10 בדצמבר 1918).
רוב העם הגרמני קיבל מיתוס זה כעובדה, והאשמת היהודים והמרקסיסטים בתבוסה הפכה לנוהג רווח.
בנוסף, אמונה זו היוותה בסיס נוח ושירתה היבטים פסיכולוגיים בחברה הגרמנית, שכן כוחות רבי עוצמה בגרמניה מתקופת הקיסרות הגרמנית נשארו, כמו למשל הרצון להתפשטות טריטוריאלית והשאיפות הצבאיות והמיליטריסטיות.
מפלגות הימין הקיצוני הפולקי עשו שימוש נרחב בביטוי זה.
ברית חיילי החזית היהודים הייתה ארגון יהודי גרמני של חיילים משוחררים שלחמו למען גרמניה במלחמת העולם הראשונה, שהוקמה בראשיתה של רפובליקת ויימאר.
הברית נוסדה בפברואר 1919, ופעלה לקידום שתי מטרות: להילחם בגל האנטישמיות שהרים את ראשו בגרמניה, ובמיוחד בטענה של אגדת תקיעת הסכין בגב, ולהוות ארגון אשר ייאגד את ותיקי הקרבות היהודיים, בדומה לארגונים אחרים של ותיקי המלחמה שקמו בגרמניה לאחר סיומה.
בשיאהּ מנתה הברית בין 30–40 אלף חברים ב-360 סניפים, והוציאה עיתון בשם "המגן" (Der Schild) היא הפיצה בין היתר כרוזים שהזכירו כי 12,000 יהודים מתו כלוחמים למען גרמניה בקרבות מלחמת העולם הראשונה.
אולם פעילות זו לא הצליחה להדוף את האנטישמיות או לְהָזֵם את תאוריית הקשר.
בשנת 1933, לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון זכתה אגדת "הסכין בגב" לאישור ממשלתי רשמי כשהפכה לחלק מההיסטוריה המקובלת שנלמדה בבתי הספר הגרמניים.
אגדת חורף הוא מחזה מאת שייקספיר, המספר את סיפור קנאותו הדמיונית של לאונטס מלך סיציליה לאשתו וסיפור אהבה פסטורלית.
המחזה מתחיל כטרגדיה, ממשיך כפסטורליה העוסקת בחיי הכפר בניגוד לחיים בחצרות המלכות, ומסתיים כקומדיה.
במבנהו המחזה קרוב יותר לרומנסה או לאפוס מאשר לדרמה, ושייך לקבוצת מחזותיו האחרונים של שייקספיר המכונים "רומנסות".
במערכה הרביעית אחד מהקטעים המפורסמים ביותר ביצירה השקספירית: "הטבע אינו משתפר בשום אמצעים / אלא באמצעים שהטבע יוצר, כך שמעבר לאמנות / שלדבריך מוסיפה לטבע, יש אמנות / שהטבע יוצר."
לאונטס – מלך סיציליה וחבר ילדות של פוליקסנס
הרמיונה – מלכת סיציליה היפה, ואשתו של לאונטס
ממיליוס - בנם בן השמונה של לאונטס והרמיונה
פרדיטה – בתו האבודה של לאונטס/ נערת רועים
פוליקסנס – מלך בוהמיה וחבר ילדות של לאונטס
פלוריזל – בנו היחיד של פוליקסנס
קמיליו – משרתו של לאונטס, שמאוחר יותר הופך למשרתו של פוליקסנס
אנטיגונוס - איש חצר בחצר המלך של לאונטס
פאולינה – אשת חצר בחצר המלך של לאונטס, אשתו של אנטיגונוס
ליצן - בנו של הרועה
אוטוליקוס - כייס ונוכל, זמר נודד
המחזה הוא סיפורו של פוליקסנס, מלך בוהמיה, שמבקר אצל חבר ילדותו לאונטס, מלך סיציליה.
לקראת סיום הביקור לוחץ לאונטס על פוליקסנס שימשיך ביקורו.
בשלב מסוים מצטרפת גם הרמיונה, אשתו של לאונטס לדרישות, מכיוון שהיא מאוד נהנית מסיפוריו על ילדותו עם לאונטס ומחברתו באופן כללי.
לאחר ניסיונות שכנוע רבים, פוליקסנס לבסוף נכנע.
הביקור נמשך, והרמיונה מגלה יותר ויותר חיבה לפוליקסנס.
לאונטס שם לב לכך, ומתחיל לחשוב שמא העובר שברחמה של אשתו ההרה, הוא פרי אהבתם.
חשדו נעשה כפייתי כל כך, שהוא מורה למשרתו קמיליו להגיש לפוליקסנס משקה מורעל.
קמיליו ממרה את פי מלכו בשם הצדק, ומזהיר את פוליקסנס כי לאונטס רוצה במותו.
פוליקסנס וקמיליו בורחים בחשכת לילה, דבר אשר רק מחזק את טענתו של לאונטס כי אשתו אכן אשמה בניאוף.
בכעסו, הוא משליך את הרמיונה לכלא, למרות ניסיונות השכנוע של הרמיונה בחפותה.
הוא אף שולח שליחים לאורקל מדלפי, כדי לשמוע את פסק דינה בעניין וכך להוכיח את צדקתו.
בינתיים, בכלא, הרמיונה יולדת בת.
לאונטס מתכחש לבתו שאך נולדה ומצווה על איש חצרו, אנטיגונוס, לנטוש אותה בחוף מבודד בבוהמיה.
השליחים מהאורקל חוזרים, משפטה של הרמיונה נערך, וגזר הדין של האורקל נגלה: הרמיונה זוכתה; פוליקסנס חף מפשע; ואילו לאונטס הוא עריץ אכול קנאה, ואם בתו לא תימצא, ייוותר ללא יורש.
לאונטס מבטל במחי יד את דברי האורקל ומגדירם כשקר, אך אז הוא מקבל ידיעה מרה: בנו ממיליוס נפטר מצער, מכיוון שלא הורשה לראות את אמו.
לפתע מבין לאונטס את גודל הטעות שעשה, ומצטער צער רב על טעויות שיפוטו.
לאונטס לא מספיק לפגוש את אשתו המסכנה, והנה הוא מקבל ידיעה מרה נוספת: הרמיונה מתה גם היא מצער.
משלחתו של אנטיגונוס שנשלח לנטוש את בתו יחידתו של המלך בבוהמיה נקלעת לסערה וכל מלחיה מוצאים את מותם, פרט לאנטיגונוס והתינוקת (פרדיטה), אותה מניח אנטיגונוס על חוף נטוש בבוהמיה.
אנטיגונוס יוצא מן הבמה באחת מהוראות הבימוי המפורסמות "יוצא, נרדף על ידי דוב" (Exit pursued by a bear).
בינתיים, הרחק בבוהמיה, מגלה נער רועים את התינוקת ואביו מאמץ אותה לבת.
שש-עשרה שנים עוברות, ומלך בוהמיה פוליקסנס מודאג בקשר לבנו פלוריזל, הנפגש תכופות עם פרדיטה, בתו בת ה-16 של רועה.
פוליקסנס לא מרוצה מהעובדה שבנו מתרועע עם פשוטת עם.
קמילו מציע למלך להתחפש ולהצטרף לחגיגת הרועים בכפר.
כאשר מגלה פוליקנס על תוכניתם של הצעירים להינשא, הוא נמלא זעם רב ומאיים כי יפגע בכל מי שיעז לעזור לזוג לממש את תוכניתם.
קמיליו, משרתו של פוליקסנס משכבר הימים, נמלט עם פלוריזל ופרדיטה מזעם פוליקסנס.
יחד הם מגיעים לארמונו של לאונטס בסיציליה.
לאונטס מברכם ומארח אותם, ובו-בזמן פוליקסנס רודף אחריהם.
לבסוף, זועם כולו, הוא מגיע ולאונטס פונה לדבר עם שניהם, פוליקסנס ופלוריזל.
לאונטס מגלה כי בתו של הרועה היא למעשה בתו האבודה.
פאולינה, אשת החצר של לאונטס (ואלמנתו של אנטיונוס) לוקחת אותו אל הארמון כדי שיראה פסל של הרמיונה.
כשהוא מגיע לביתה הוא מגלה כי למעשה אין זה פסל אלא הרמיונה אשתו האמיתית; היא התחבאה כל השנים, והתפללה לשובה של בתה (זאת אחת הפרשנויות, לפי פרשנות אחרת הרמיונה אכן הפכה לפסל באורח נס ובאורח נס קמה לתחיה).
שמחתם על האיחוד גדלה לאחר שהם חוגגים את חתונתם של פרדיטה ופלוריזל.
בשנת 2009 יצא לאקרנים סרט קולנוע בריטי המבוסס על המחזה, בבימויו של ווריס האוסיין ובכיכובו של דוגרי סקוט.
"אגדת הסופר" הוא סיפור קצר מאת ש"י עגנון, הנכלל בקובץ "אלו ואלו".
הסיפור עוסק ברפאל הסופר, שהוא סופר סת"ם, אשתו מרים שמתה בדמי ימיה וספר התורה שכתב רפאל לזכרה.
רפאל הסופר הוא סופר סת"ם העוסק במלאכתו בקדושה ובטהרה.
במיוחד נהג להזמין אצלו כתיבת ספר תורה מי שהיה חשוך בנים או שמתה עליו אשתו.
רפאל עסוק בעבודתו בדירה הקטנה שלו ושל אשתו, הנמצאת סמוך לבית הכנסת הגדול ולבית המדרש הישן, כמה פסיעות מהמקווה המשמש את רפאל להיטהרות.
אשתו "מרת מרים הצנועה יושבת בית ומרחיבה את דעתו בדירה נאה ובכלים נאים".
לאחר שהיא מסיימת את מלאכות הבית, מתקינה מרים בגד ליתום, כסגולה לכך שתזכה לבן, משום שלזוג לא היו ילדים.
למרים גם קמיע שנתנה לה אמה, סגולה לזרע בן קיימא.
על כותל המזרח של הבית תלוי "מזרח" שרקמה מרים בנעוריה, ומולו מראה שה"מזרח" משתקף בה.
לאחר טבילתה מרים "נותנת דעתה להתקשט לפני בעלה, מיד נראה לה מן המראה אותו מזרח וציוריו ואותם שני האריות שפיותיהם פתוחים, מיד היא נרתעת לאחוריה".
וכשחוזר רפאל מן התפילה ורואה את אשתו בעצם יופיה עומדת במראה מיד היא נושאת חן לפניו.
מתקרב הוא אצלה לומר לה דברי ריצוי.
כיוון שהוא מגיע אצלה מנצנץ לפניו שמו יתברך מתוך המראה מיד עומד וקורא בדביקות קדושה שויתי ה' לנגדי תמיד, ועוצם עיניו מפני כבוד השם ויראתו.
הוא יושב בקרן זווית זו ולומד זוהר ותיקונים והיא יושבת בקרן זווית זו וקוראת בתחינה של אמהות, עד שהשינה חוטפת עיניהם.
לאחר שנואשה מרים מלזכות בבן, פנתה אל בעלה ובקשה שיכתוב ספר תורה גם למענם, אך רפאל ענה: "אלקים עוד לא כלא רחמיו מאתנו.
עוד ראה נראה זרע על פני האדמה".
לא כך קרה, משום שמרים חלתה ומתה, "ולא הניחה אחריה לא בן ולא בת".
לאחר שבעת ימי האבל החל רפאל לכתוב ספר תורה לזכר נשמת אשתו המנוחה.
ימים רבים עסק בכך, עד לסיום הכתיבה.
כאשר סיים את כתיבת הספר "גלל את הספר והגביהו למעלה בריקוד ובשמחה גדולה והיה מפזז ומרקד ומשורר לכבוד התורה".
תוך כדי ריקוד נזכר רפאל כיצד פגש את מרים לראשונה.
היה זה בליל שמחת תורה.
רפאל הצעיר הלך עם ספר תורה בהקפות, וילדה קטנה ובידה דגל שמחת תורה שבראשו תפוח ונר דולק נישקה את ספר התורה שבידי רפאל, ו"נשמט הדגל מתוך ידה וצנח הנר על מעילו של רפאל".
"אחרי החג תבע אביו של רפאל את אבי הנערה לדין על דבר אותה אצטלא של רפאל שנשרפה מחמת אותה תינוקת, והרב שהיה משתעי בלישנא דחוכמתא אמר אל אבי הנערה, אם ירצה השם ליום חתונתם תעשה לו מלבוש חדש.
מיד הביאו צלוחית יי"ש וכתבו תנאים.
ולחתונתם של רפאל ומרים תפרו לו מלבוש חדש."
העששית דעכה והפתילה שקעה בתוך השמן.
פתאום קפצה לשון של אש והאירה את החדר.
ואורה גלמה את פניו של רפאל הסופר שצנח עם ספרו, ושמלת חופתה של אשתו פרושה עליו ועל ספרו."
בפתח הסיפור מופיעה ההקדשה: "מוקדש לנוַת ביתי לאסתר תחי'".
ביטוי זה מופיע בגוף הסיפור בתיאורה של מרים: "ובין התנור ולכירים יושבת נות ביתו הצנועה".
ההקדשה לאסתר, אשתו של עגנון, הביאה לפרשנות בדבר האופן שבו משקף הסיפור את תחושתו האישית של עגנון.
אריאל הירשפלד כתב על כך:
לא במקרה הקדיש עגנון את יצירת המופת הזאת לאשתו.
כך הוא כותב מתחת לכותרתו: "מוקדש לנוַת ביתי לאסתר תחי'", משום שעיקר מהותה של יצירת האמנות על פי אגדת הסופר קשור בזיקה שבין האמן לארוס, לאהבה, להולדה, לאישה.
יש בסיפור זה אמירה קשה וכואבת על מחירם של נישואים בין אמן לאישה, ועגנון לא רצה לטשטש את הזיקה בין הסיפור הזה לבין חייו הממשיים.
להפך, הוא ביקש לרמוז כי בצד הסיפור האמנותי הזה יש סיפור נוסף, שבוודאי אינו זהה ואף אינו דומה בפרטיו, אבל הוא קרוב באיזו תמצית עקרונית, והוא סיפור חייו שלו עם משפחתו.
מקום מרכזי בסיפור זה מוקדש למעשה האמנות, דרך יצירתו של האמן.
סיפור נוסף שבו עוסק עגנון במעשה האמנות הוא "עגונות".
אריאל הירשפלד רואה ב"אגדת הסופר" "וריאציה יהודית-מודרנית של סיפור אורפיאוס היווני".
גם אורפיאוס הוא אמן, שנישואיו הובילו למותה של אהובתו.
לעקרותה של מרים מקום מרכזי בסיפור.
רפאל הסופר כותב ספרי תורה לפי הזמנתם של חשוכי בנים, ובהיפוך עלילתי גם אשתו מזמינה אצלו ספר תורה, לאחר שנואשה מלהרות וללדת.
המספר מציג את סיבת עקרותה בגישה הספוגה יראת שמים, בעקבות ההסבר התלמודי לעקרותם (הזמנית) של אברהם ויצחק: "בנים לא היו להם.
מפני שהקדוש ברוך הוא מתאווה לתפילתם של צדיקים עצר את רחמה".
הסצנה שבה רפאל ומרים מתקרבים זה לזה ביום טבילתה של מרים, אך מחמת הצדיקות נרתעים ופורשים בשתיקה איש לפינתו, העלתה פירושים אחרים לסיבת העקרות.
פרשנים אחדים, ובהם י"מ תא-שמע, ארנה גולן מיכל ארבל ואריאל הירשפלד סבורים, על פי סצנה זו ורמזים נוספים, שעקרותה של מרים נובעת מפרישות - בני הזוג אינם מקיימים יחסי מין.
דן מירון, בשיחה עם גרשם שלום, ציין אף הוא, בעקבות סצנה זו: "ראשית, נראה לי, שעגנון מרמז במהלך הסיפור, שבני הזוג כלל אינם מקיימים מגע מיני" והוסיף "האנשים האלה מצפים לבן כנס.
פרי בטן ללא מגע מיני." שלום שלל פרשנות זו, וטען שסצנה זו אינה אלא מעשה מסוים, אך אינה מייצגת גישה החוזרת על עצמה.
ארנה גולן ואשר א' ריבלין רואים בפרישותו של רפאל חטא כפול שלו, הנרמז בלשון הסיפור: שלא קיים מצוות פרו ורבו שהוא מצווה עליה, ושמנע מאשתו את עונתה.
הזוג נענש למעשה על טהרתו המוגזמת.
המסקנה הפוכה מזו הנובעת מהמעשייה היראית האותנטית: צדיקות רבה מביאה לעקרות ולמוות.
הנימה היראית של הסיפור והפוזה היראית של המספר מקשות על הקורא לחדור בעד המעטה החיצוני ולעמוד על האירוניה הכוססת ביסוד מסכת התום הנרטיבית.
מדי בוקר רפאל "יורד לתוך מקוה טהרה וטובל גופו הקלוש במים" ולאחר ארוחת הבוקר הוא חוזר וטובל.
בעת כתיבת ספר תורה, וקודם שכתב שם קודש (שמו של האל) רפאל "חזר וטבל במקוה טהרה".
מרים טובלת ביום טבילתה ו"לובשת בגדים נאים ככלה ביום חופתה", אך בכך אין תועלת (כאמור בסעיף הקודם).
לאחר פטירתה של מרים, ביום חורף שבו המקווה היה סגור, "וכשהגיע רפאל לכתוב את השם לא מצא מקוה טהרה.
נטל גרזן והלך אל הנהר אשר מחוץ לעיר ושבר את הקרח וירד וטבל ג' טבילות" ובעקבות זאת זכה "להכיר את סוד ה'".
טבילה זו היא נקודת מפנה, המסיימת את מעצור הכתיבה שאחז ברפאל בכתיבת ספר התורה.
מיכל ארבל מעירה על כך:
מצד אחד, המעשה הקיצוני של הטבילה בנהר הקפוא הוא שיאן והמשכן של כל הטבילות הקודמות, שהרי רפאל טובל עצמו בקביעות פעמיים ביום וחוזר וטובל בכל פעם שהוא עומד לכתוב את השם הקדוש.
מצד אחר, הטבילה האחת הזאת פורצת את מערכת האיזונים שהטבילות החוזרות והנשנות היו חלק ממנה.
שבירת הקרח היא שבירת הגבול בין עולם לעולם, והטבילה במי קרח היא התיקון המיסטי לטבילות החינם של מרים.
פסקת הסיום היא שיאה של חוויה מיסטית שחווה רפאל: "פתאום קפצה לשון של אש והאירה את החדר.
פרשנים אחדים רואים סיום זה כמתאר את מותו של רפאל.
ריבלין מוצא הקבלות אחדות בין התיאורים שבסוף הסיפור (קודם לפסקת הסיום) ובין האגדות על מותו של משה.
גרשם שלום, שראה בסיפור זה כחלק מפסגת יצירתו של עגנון, שוחח עם עגנון על הסיפור בשנת 1920 לערך, וזה תיאורו:
הייתי במינכן וראיתי את עגנון אז הרבה מאוד.
דיברנו על הסיפור שקראתי בקובץ של לחובר, ושאלתי את עגנון מה פשר הסיום.
אמר לי עגנון: אתה לא הבינות?
אתה לא הבינות את הסוף?
לי לא היה ברור אם הסוף הוא, שהגיבור נפטר מתוך אקסטזה, או שהוא מתנסה במראה מיסטי.
או זה רק וויזיון, חזון?
ואז אמר לי עגנון: ודאי שהוא לא נפטר.
אתה לא הבינות את הרמז.
אני מתפלא על בחור שכמוך שלא הבין מה כתוב שם.
והוא השיב, שרפאל רואה קרי.
מתוך הנישואין המיסטיים וזיהוי התורה עם אשתו הוא רואה קרי, וזה רמוז במשפט האחרון של הסיפור - רמז לצנועים.
ד"ר צחי וייס העיר על דבריו אלה של שלום: "גרשם שלום, הרגיש כי לפניו סיפור מיסטי על רפאל הסופר שחווה חוויה אקסטטית במהלך הריקוד עם ספר התורה.
אולם הוא לא העלה על דעתו את המשמעות המלאה של אותה חוויה שעגנון התייחס עליה, שעניינה איחוד מיסטי בעל אופי מיני עם ספר התורה-אשתו של רפאל הסופר, שניהם דימויים סימבוליים לשכינה."
שלום ממשיך ומספר שבשנת 1960 שוחח שוב עם עגנון על הסיפור, ועגנון התכחש לחלוטין לפרשנות שנתן 40 שנה קודם לכן.
"הוא נתן לזה פירוש אחר לגמרי, איזה פירוש אורתודוקסי".
מיכל ארבל מציגה שתי דרכים להבנת החוויה הנפשית העוברת על רפאל ומתוארת בפסקת הסיום:
על פי ההבנה האחת, החוויה הנפשית מייצגת התרחשות מיסטית לא מציאותית, לא רציונלית, שאכן מתקיימת בעולמו הבדוי של הסיפור.
על פי הבנה זו, ניצחונו הרומנטי של רפאל מושלם: הוא עובר כביכול בין שני האריות המצוירים במזרח ונכנס אל תוך הגן האבוד, אל תוך ההשתקפות המכוננת בתוך גבולותיה המסוגרים שלמות ואחדות של אהבה, יצירה וקדושה.
על פי ההבנה השנייה, המלווה את הראשונה, ההתרחשויות המיסטיות אינן מתקיימות בשום מובן מחוץ לתודעתו של הגיבור, והטקסט מתאר התפרקות של תפיסת המציאות ושל החשיבה הרציונלית במהלך ההתמוטטות הנפשית."
"אגדת הסופר" מסופר כסיפור יראים, ולפיכך פעמים רבות משובץ דיבורם של רפאל ומרים, וכן דיבורו של המספר, בציטוט פסוקים מהמקרא ומחז"ל.
הספור פותח במילים "אלה תולדות רפאל הסופר.
רפאל הסופר היה איש צדיק תמים".
זהו רמז ברור לנח, שסיפורו המקראי מתחיל במילים: .
אדם חשוך בנים שמגיע אל רפאל אומר "ואנוכי הולך ערירי", כפי שאמר אברהם לאלוהים ().
מגילת שיר השירים היא מקור למשפטים אחדים ב"אגדת הסופר":
"מצאוהו השומרים הסובבים בעיר", בעקבות .
"והיא נזכרת בעטרה שעטרה לה אמה ביום חתונתה", בעקבות .
"הנה הארץ לפניך, בטוב בעיניך שב", בעקבות .
כאשר מרים פונה אל רפאל הוא שואל "מה שאלתך מרים ומה בקשתך?" והיא עונה: "שאלתי ובקשתי אם מצאתי חן בעיני אישי ואם על אישי טוב לתת את שאלתי ולעשות את בקשתי".
דיאלוג זה משחזר את הדיאלוג בין אחשוורוש לאסתר: .
כאשר רפאל שם לב שמרים צופה בו בעבודתו, מתוארת מרים: "מיד אזיל בה חיורא ואתי סומקא" (כלומר: מיד הולך ממנה החיוורון ובא הסומק).
זהו היפוך תיאורם של חז"ל את מי שהלבינו פניו ברבים: "דאזיל סומקא ואתא חיוורא" (), כלומר לאחר שהסמיק מבושה עוזב הסומק את פניו ומתחלף בחיוורון.
רפאל ומרים מתוארים: "הוא יושב בקרן זווית זו ולומד זוהר ותיקונים והיא יושבת בקרן זווית זו וקוראת בתחינה של אמהות", בעקבות פירוש רש"י המתאר את יצחק ורבקה: "זה עומד בזווית זו ומתפלל וזו עומדת בזווית זו ומתפללת" (בראשית כה כא).
על זיקתו הנרחבת של סיפור זה (ואחרים) ללשון המקורות העיר י"מ תא-שמע: "בקורת ספרותית-מקצועית, שלא קדמה לה עבודת חיטוט מקיפה בספרות ההלכה והאגדה - אשר באמצעותה אנו עמלים לפענח את אשר צפן הסופר, הריהי כמרכבה ההולכת לפני הסוסים."
בנוסף, מכיל הסיפור הפניה לעולמם הפנימי של סיפורי עגנון, בהזכירו את ר' גדיאל התינוק, שבו עוסק הסיפור "מעשה רבי גדיאל התינוק", הנכלל אף הוא בקובץ "אלו ואלו".
גרעין הסיפור נכלל בסיפורו של עגנון "בארה של מרים או קטעים מחיי אנוש", שפורסם בהמשכים בשנת 1909 בעיתון "הפועל הצעיר", ולא נכלל בקובץ כל סיפוריו של עגנון.
בשנת 1917 פורסם בכתב העת "Der Jude" תרגום לגרמנית של "אגדת הסופר", מעשה ידי מקס שטראוס.
בספרו האוטוביוגרפי "מברלין לירושלים" מספר גרשם שלום:
זכורני ערב במאי 1917 כשעגנון קרא ב"בית הוועד העברי" אחד מסיפוריו השלמים כמעט, "אגדת הסופר" שעדיין לא היה נדפס, אך כבר תורגם לגרמנית.
עוד היום שמור בלבי הרושם העז שסיפור זה עשה עלי ובאוזני מהדהד קולו המתוק והמקונן, בכעין ניגון מופנה פנימה, מונוטוני בחילופי גאות ושפל, שכן לא היה מיַצג טוב של יצירותיו, ואפשר אפילו לומר שהיה קורא גרוע.
הסיפור ראה אור לראשונה בעברית בוורשה בשנת ה'תרע"ט (1919) ב"ערכים - קבצים לשאלות החיים ולספרות" שבעריכת פישל לחובר.
בשנת 1921 יצא לאור בהוצאת הספרים "יודישער פרלאג" (Jüdischer Verlag) קובץ סיפוריו של עגנון "בסוד ישרים", ובארבעת הסיפורים שבו נכלל גם "אגדת הסופר".
במסגרת כל כתבי עגנון, בגרסתם הראשונה, שיצאה לאור בשנת 1931 בהוצאת שוקן, "אגדת הסופר" נכלל בכרך השלישי, שנקרא "מאז ומעתה".
בגרסתם השנייה, שיצאה לאור בשנת 1953, נכלל "אגדת הסופר" בכרך השני, "אלו ואלו" (המקביל ל"מאז ומעתה").
אגואה (בספרדית: Volcán de Agua) הוא הר געש שכבתי כבוי השוכן במחוז סַקָאטֶפּקֶס (Sacatepéquez) בגואטמלה.
גובהו של אגואה הוא 3,760 מטרים, וההר מתנשא מעל ל-3,500 מטרים מעל לשפלת החוף הפסיפי, וכ-2,000 מטרים מעל לרמות של גואטמלה מצפון.
ההר הוא תוואי הנוף הבולט ביותר באזור (למעט כשהוא מכוסה עננים).
הוא שוכן במרחק שבין 5 ל-10 קילומטרים מאנטיגואה, בירתה לשעבר של גואטמלה, ובקרבה לכמה עיירות גדולות השוכנות על מורדותיו הצפוניים, שבהן מתגוררים ביחד קרוב ל-100,000 תושבים.
כ-20 קילומטרים דרומית להר שוכנת העיר אסקואינטלה.
ההר הוא חלק מהקשת הגעשית של אמריקה המרכזית, שנוצרה כתוצאה מהפחתה של לוח קוקוס מתחת ללוח הקריבי בקצב של 9 ס"מ בשנה.
הרכב הסלעים מהם בנוי ההר הוא אנדזיט בזלתי עד אנדזיטי.
צורת ההר היא חרוט מושלם המעידה על גילו הצעיר, ולכן הוא מתוארך לתקופת ההולוקן, על אף שאין עדויות מוצקות לכך, ואין גם כל עדויות היסטוריות על התפרצויות בהר.
בפסגת ההר יש לוע עגול קטן בקוטר של 280 מטרים שגובה קירותיו 100 מטרים למעט הפינה הצפון צפון מזרחית שם גובה הקיר הוא 12 מטרים בלבד.
בנקודה זה נפרץ הלוע ב-1541 כתוצאה מרעידת אדמה ולחץ המים שנקוו בו .
שישה מכתשי שקיעה קטנים שוכנים במדרון הצפון מערבי, ושני חרוטים קטנים שוכנים על המדרון הדרומי.
הילידים המקומיים מבני הקאקצ'יקל, אחד מהעממים צאצאי המאיה, כינו את ההר ואנאהפו (Hunapú) – "מקום הפרחים" או ז'ון אז'פו (Jun Ajpu) – "צייד אחד".
הכובשים הספרדים כינו גם הם את ההר ואנאהפו עד שב-11 בספטמבר 1541 קרס האגם שבלוע ההר עקב גשמים עזים בשילוב עם רעידת אדמה שנגרמה מפעילות געשית בהר הגעש הפעיל הסמוך פואגו.
בלהאר שנוצר נמחתה סנטיאגו דה לוס קבלרוס (Santiago de los Caballeros), עיר הבירה דאז של המושבה הספרדית גואטמלה (המכונה כיום "סיודד וייחה" (Ciudad Vieja) - "העיר העתיקה"), וכ-600 איש נהרגו.
בעקבות האסון העבירו הספרדים את עיר הבירה לאנטיגואה.
לזכר השיטפון שהחריב את העיר החלו הספרדים לקרוא להר "וולקן דה אגואה" (Volcán de Agua) שפירושו "הר געש של מים" כניגוד להר הגעש הפעיל פואגו (Volcán de Fuego) שפירוש שמו בספרדית "הר געש של אש".
שם זה דומה לשם שנתנו בני הקאקצ'יקל לפואגו: "צ'י גאג" (Chi Gag או "Chi Q'aq'" באורתוגרפיה הנוכחית של הקאקצ'יקל) שפירושו "היכן שיש אש".
אף שהר הגעש לא היה פעיל בתקופה המודרנית, הוכיחה ההיסטוריה שלו כי הוא יכול להוות מקור לסכנה משיטפונות ולהארים ליישובים הרבים שבסביבה.
על אף גובהו, הפעם האחרונה שפסגת ההר כוסתה בשלג הייתה בינואר 1967.
ההר הוא אתר תיירות פופולרי, אם כי אירעו בדרך לפסגה לא מעט מקרי שוד.
אדמתו הגעשית של ההר פורייה ועל מורדות ההר נטועים מטעי קפה, קנה סוכר ותירס, כשקרוב יותר לפסגה מכוסה ההר בחלקות של יער גשם טרופי.
אגדת טרזן היא סדרת טלוויזיה מונפשת שנוצרה על ידי חברת וולט דיסני והיא מהווה ספין אוף לסרט "טרזן" משנת 1999.
בישראל הסדרה שודרה בדיבוב עברי בערוץ ג'טיקס החל משנת 2007, ומאוחר יותר שודרה בערוץ דיסני.
הסדרה עוסקת בטרזן וחבריו: ג'יין (בת-זוגו), טרק הקופה, וטנטור הפיל שחווים חוויות שונות בג'ונגל במערב אפריקה.
טרזן מגלה על עצמו דברים שלא ידע ומתחבר יותר לצד האנושי שלו ומתנתק קצת מהגורילות.
גיין הנערה מאנגליה שהגיעה בסך הכל למחקר ביחד עם אביה הופכת להיות אשתו של טרזן.
הם מקימים להם בית עץ משותף בו הם גרים וישנים.
אביה של גיין (פרופסור פורטר) ישן במעבדה הקטנה שהקים במרכז הג'ונגל ושם חוקר עצים בעלי חיים וכו'.
שני חבריו של טרזן טרק וטנטור עוברים איתם את ההרפתקאות.
טרק היא גורילה וטנטור פיל.
טרק אוהבת חוויות ותמיד מגנה על טרזן וטנטור פחדן אך תמיד אוהב לעזור.
ביחד הם מגלים אנשים שחיים בגונגל (חוץ מטרזן), ערים אבודות ואפילו דינוזאורים.
שם טרזן מוכיח את קשיחותו האמיתית ומראה ששום דבר לא יעצור אותו ושהוא מלך הג'ונגל.
הדיבוב העברי בוים על ידי עמיחי בר טוב, והופק על ידי אסנת סדן.
שמחה ברבירו - טנטור / סגן / דמויות שונות
הילה מערבי - קאלה / רובין דוייל / דמויות שונות
יורם יוספסברג - ברנד דומון / סמואל טי פילנדר / קולונל סטאקה / קארצ'ק / רוברט קנלר / דמויות שונות
מיכה אוזין סליאן - טובלט / קיווזי / דמויות שונות
גלעד קלטר - הוגו / פלינט / מרקוס / נייג'ל טיילור / דמויות שונות
אמנון וולף - הופט / בזולי / מונגו / נילס / קלייטון / דמויות שונות
עדי קוזלובסקי - המלכה לה / טרזן הילד / דמויות שונות
הדר שחף-מעיין - ג'ברי / דמויות שונות
מולי שולמן - טום / אד (אורח בשני פרקים בלבד)
מועדון הספורט וההתעמלות רתימנו , היא קבוצת כדורסל יוונית מהעיר רתימנו במרכז האי כרתים, המתמודדת בליגת העל היוונית (איי 1 אתניקי).
הקבוצה הוקמה בשנת 1986 כחלק מ"מועדון הספורט רתימנו".
בסיום עונת 2004/05 העפילה מהליגה השלישית לליגה השנייה.
בסיום עונת 2006/07 העפילה הקבוצה בליגה הבכירה.
במקביל הגיעה הקבוצה עד לגמר הגביע היווני, בה נחלה תבוסה צורמת 87-48 מול פנאתינאיקוס, בכך שברה הקבוצה שיא שלילי של מינימום נקודות בהיסטוריית גמר הגביע.
הקבוצה שיחקה בליגה הבכירה במשך עונה אחת (2007/08), שבסיומה נשרה חזרה לליגה השנייה.
בסיום עונת 2010/11 העפילה הקבוצה בחזרה לליגה הבכירה מהמקום השני.
בעונת 2011/12 סיימה הקבוצה במקום הרביעי המכובד והפסידה ברבע גמר הפלייאוף לקבוצת פאניוניוס.
הקבוצה מארחת באולם הספורט מרקורי בעיר, הקרוי על שם "מלינה מרקורי", שרת התרבות בממשלת יוון בעבר.
אגדת פנג הלבן היא סדרת אנימציה קנדית-צרפתית, המבוססת על ספרו של ג'ק לונדון - "פנג הלבן".
בישראל הסדרה שודרה בערוץ הילדים בשנת 1993, ומאוחר יותר בערוץ לוגי בשנת 2008.
פנג הלבן הוא כלב זאב המתגורר ביוקון שבקנדה והוא עובר שלל חוויות והרפתקאות בתקופת הבהלה לזהב.
וונדי / בלה: עדי בנטוב
עורב הירח / קריינות פתיח: אריאל פורמן
אגדת שלושה וארבעה היא אגדה מאת חיים נחמן ביאליק שזכתה לייצוג משלה באותו השם הן בתיאטרון העברי והן בזמר העברי.
האגדה הופיעה בשני נוסחים עיקריים, הנוסח הראשון ("נוסח אחד") הוא עיבוד של אגדה תלמודית, הצמוד יחסית למקורו.
הנוסח המאוחר יותר ("נוסח שני") הוא אגדה ארוכה ומפורטת, מקורית ורחבת יריעה.
יוסף קלוזנר, שכתב את הערך על ביאליק באנציקלופדיה העברית, תיאר את האגדה כ"יצירתו הגדולה האחרונה" של המשורר וכ"שירת הברבור הגדולה" שלו.
שם האגדה נגזר מהפסוק ב: המוטיבים של נשר, נחש, אונייה ויחסי גבר ועלמה שזורים בעלילה ומובילים אותה.
הנוסח הראשון של האגדה מבוסס על אגדה המופיעה במדרש תנחומא, שביאליק ורבניצקי כללו ב"ספר האגדה" שלהם (סימן כ"ו בחלק "אדם וביתו").
בנוסח הראשון של ביאליק, שלמה המלך מתבשר שבתו האהובה עתידה להינשא לאדם עני.
על מנת לסכל את הגורל הוא כולא את בתו במגדל גבוה בלב ים.
אולם, נער עני, אך חכם ומשכיל, נקלע לאי לאחר שנרדם בתוך נבלת שור, וזו מובלת לגג המגדל על ידי נשר.
הנער ובת המלך מתוודעים זה לזה ואף מתחתנים.
הדבר נודע לשלמה המלך, המגלה כי לא ניתן להערים על הגורל ומברך בסופו של דבר על הנישואין ועל חתנו החכם.
גרסת "ספר האגדה" צמודה למקור מן התנחומא, ויש בה רק שינויים לשוניים קלים, ושינוי מהותי אחד: במדרש תנחומא מסופר שהעני קידש את בת שלמה, "בא עליה כדרך כל אדם ונתעברה ממנו".
בספר האגדה הושמטו המילים "בא עליה כדרך כל אדם".
בנוסח הראשון של עיבוד האגדה, הרחיב ביאליק את האגדה המקורית בתיאורים ודיאלוגים, אך כמעט ולא שינה את תוכנה ומהלכה (למעט המשך הצעד שבו החל ב"ספר האגדה" - בנוסח הראשון הושמטו גם המילים "ונתעברה ממנו").
הנוסח השני נכתב על ידי ביאליק בשהותו בקארלסבד ובמארינבאד ב-1929. הפרקים הראשונים התפרסמו בכתב העת מאזנים שנה א' בגליונות ל"ז ול"ח.
לאחר מכן הופיעה האגדה במלואה ב"התקופה" כרך כ"ו-כ"ז וב-1934 נדפסה יחד עם הנוסח הראשון באוסף האגדות "ויהי היום".
ביאליק עצמו פיקח בסמוך להדפסתה על תרגומה לפולנית, גרמנית ויידיש.
נוסח זה רחב וארוך בהרבה מהנוסח הראשון.
למרות המוטיב העיקרי של בת-מלך הכלואה במגדל ונישאת לחתן המיועד לה כנגד כל הסיכויים ותוך התערבות ניסית-אלוהית, הוא שונה הן בפיתוח העלילה, הן במניעיה, הן בגיבוריה והן במסקנתו הסופית מזו של הנוסח הראשון.
במכתב שכתב ביאליק ליעקב נאכט ב-2 באפריל 1933 (ו בניסן תרצ"ג) סיפר ביאליק שאשתו סיפרה שבנעוריה שמעה נוסח של האגדה התלמודית מפי זקנה, אשר בה נטל הנחש חלק פעיל בעלילה והדבר הובילו לשכלל את האגדה "שכלול אמנותי עד שהייתה לנובלה שלמה רבת עלילה".
חלק ראשון - המלך שלמה
האגדה פותחת בסעודה אותה עורך המלך שלמה, החכם מכל אדם לחבר מלכים, שעם חלקם הוא קשור בבריתות נישואין ובריתות מדיניות.
המלכים מעריצים את חכמתו, אך שונאים אותו ומחפשים לפגוע בו.
השיחה מתגלגלת לידי כך שמלך ארם טוען שנישואיו של שלמה עם בנות המלכים הנוכרים, וכן נישואי רות ובועז אינם כדרך הטבע וכמשפט האל.
שלמה מקבל עליו אתגר להגריל אחת מבנות המלכים, לשכן אותה במגדל על אי נידח ולראות איזה חתן יזמן לה אלוהים.
בגורל עולה קציעה, בתו של מלך ארם.
המלך שלמה משכן אותה במגדל באי נידח, כאשר נשרו הענק הלבן מביא לה מדי יום מזון מארמונו.
ליד המגדל צומח עץ אלון גבוה.
קציעה התגוררה במגדל עם תוכי, שארח לה לחברה.
חלק שני - נתניה בן מלכישוע
בחלק השני עובר המספר לתאר את קורותיו של לוחם יהודי בשם מלכישוע, שהיה חלק מהמורדים בבית דוד בעת שלטון דוד המלך וגלה בשל כך לצידון.
הוא אף השתתף במלחמה בה הרג את בנו של מלך ארם.
אשתו של מלכישוע, שהיה לסוחר אמיד, טבעה בים והוא נותר עם בנו היחיד, נתניה.
כאשר הגיע הנער לפרקו ביקש להפליג לעכו וממנה לעלות לירושלים.
אביו נתן לו אבן ברקת גדולה, שהייתה שייכת לאמו כעיטור לפרוכת בית המקדש (שאך זה נחנך) ושלח אותו בלב כבד.
בלב ים התחוללה סערה (שתיאורה שואב מסיפור הסערה בסיפור יונה הנביא) ומכל הנוסעים והמלחים ניצל נתניה בן מלכישוע לבדו.
הנשר הלבן, נשרו של שלמה ראה את הטובע, הציל אותו ולקח אותו בציפורניו אל האי בה שכנה בת מלך ארם במגדל.
לאחר שהתאושש הבחין נתניה במגדל וראה את קציעה, אך לא ידע איך יוכל להתקרב אליה.
חלק שלישי - הנחש ואבן הברקת
חלק זה של האגדה, שעלילתו ניתנת לתיאור בקצרה, ארוך, מפורט, ומלא בתיאורים ולפיכך זכה לפרשנות שדרשה את הסמלים המופיעים בו.
הלילה הראשון באי חולם נתניה חלום בו הוא רואה את אמו בלב בים, הברקת עטורה על מצחה והיא מצביעה על הנערה שבמגדל.
כשנעור ניסה נתניה לבדוק שאבן הברקת שנתן לו אביו עדיין עמו.
אך משגילה שהיא אצלו ונרגע, מיד הגיח נחש מאי-שם וחטף אותה ממנו.
נתניה החל לרדוף אחרי הנחש, שטיפס על עץ האלון וכך, בכוחות על-אנושיים הצליח לטפס עד מול אשנב המגדל.
הנחש פלט את אבן הברקת על תוך האשנב ונעלם.
כך הגיע נתניה פנימה אל המגדל והתוודע לקציעה.
נתניה וקציעה התאהבו וחיו יחדיו במגדל.
הנשר החל להביא להם מנת אוכל כפולה משולחנו של המלך.
טבחי המלך שמו לב שהנשר לוקח מנה כפולה וכך הבין המלך את שקרה.
הזוג הובא חזרה לירושלים, שם התגלה שנתניה הוא בן של מורד לשעבר ואף בנו של מי שהרג את אחיו של מלך ארם הנוכחי.
יתרה מכך, אצל שלמה הייתה שמורה אבן ברקת זהה לזו של נתניה, שהובאה לו כמתנה מאת מלך הנחשים.
מסקנתו של שלמה היא שהנישואים לא רק מקודשים, אלא הם בבירור מעשה של קירוב לבבות אלוהי וסימן שעל בני האדם למחול ולסלוח ושבכוחם של הנישואין לאחד שונאים וליצור ברית מבוססת על אהבה:
האי והמגדל - האי ומגדל-הצור שבראשו שלהבת אש (או "עב קטנה") הם סמלים נפוצים מאוד בשירת ביאליק.
בפרט קרובים האי והמגדל לאלה שביצירתו "מגילת האש", אולם מוטיבים דומים נמצאים גם בשיריו "הבריכה", "על כף ים מוות זה" ועוד.
קציעה, הארמית - ארמית הוא כינוי יהודי מקובל לגויה, ממוצא לא-יהודי.
לביאליק זיקה רבה לארוטיקה המעוררת דווקא הגויה (למשל בסיפור "מאחורי הגדר").
השינוי בזהות הנסיכה נועד גם כדי לאפשר לשלמה המלך לשאת את נאומו הפילוסופי בזכות האהבה, השלום והאוניברסליות, כאשר לו היה, כמו בנוסח הראשון, אב חרד המבקש למנוע את בתו מלהתחתן עם קבצן, לא היה מסוגל לשאת נאום שכזה.
הברקת, הדמעה והנחש - הברקת מופיעה לכל אורך האגדה כמוטיב חוזר ומאחד.
היא נמסרת לנתניה על ידי אביו, זכר לאמו, עבור פרוכת מקדש שלמה, היא מופיעה בחלומו תחילה על ראש אמו ולאחר מכן על ראש קציעה והיא מסייעת לקידום העלילה על ידי הנחש ולבסוף היא מופיעה בתמונת הסיום כתאומה לברקת של שלמה המלך וכעיטור על מצחה של קציעה.
היא מייצגת את האם שטבעה ואת המעבר של הנער המתבגר מן האם אל האהובה.
הברקת מופיעה בצמוד לדימויה כדמעה שקפאה (למשל: .
דימוי זה דומה מאוד לדימוי של דמעת האלוהים ל"מרגלית דמעה" ב"מגילת האש", דימוי שתי דמעות הרב ל"אבני אש במשבצות זהבן" ב"המתמיד" ולדימוי דמעות האם לפנינים ב"פרדה".
על הברקת שנתן מלכישוע לבנו שמר פתן בהודו והברקת של שלמה הוענקה לו על ידי מלך הנחשים.
הנחש, כמפלצת קדמונית נקשר במרגלית, אבן יקרה למשל בספר הזוהר שם מסופר על לויתן המוציא מרגלית מהמעמקים, שאינה אלא דמעה שנטפה מעינו של הקב"ה בט באב וקפאה במצולות הים.
בן הגלות הנגאל - שני הנוסחים מתבססים על מוטיב בת המלך הכלואה, כמו שלגיה ושבעת הגמדים, רפונזל והיפהפייה הנרדמת.
אולם, בעוד הן מעשיות אלה, הן האגדה התלמודית והן הנוסח הראשון אינם מתייחסים כמעט לזהותו של הנסיך-המושיע, הרי שהנוסח השני מרחיב מאוד, באופן מקורי ויוצא-דופן, לגבי עלילותיו של נתניה, מניעיו ובית-אביו.
הוא איננו עני, אך הוא בנו של סוחר, שקוע בעולם יהודי וגלותי ולפיכך עני מבחינה רוחנית.
נישואיו וחייו בירושלים לצד המלך שלמה יעניקו לו עושר רוחני.
נתניה הוא בן דמותו המהופך של "הנער בהיר העיניים" מהנובלה "מגילת האש" של ביאליק.
בעוד שם מדובר ביליד ארץ ישראל היוצא לגולה עם חורבן הבית, הרי שכאן מדובר על בן הגולה הנגאל ועובר לחיים בירושלים בימי חנוכת מקדש שלמה.
בעוד שגיבור "מגילת האש" מתקדש בנזירותו והתרחקותו מנשים, הרי שגיבור האגדה מתקדש דווקא באיחוד בינו לבין קציעה ובקידושין.
ביאליק עצמו ביקש לראות את האגדה מומחזת באופן דרמטי כבלט, אופרה ואף סרט קולנוע.
אך הדבר לא אירע בחייו, אף על פי שביקר בווינה וניסה לעניין את התסריטאי היהודי ריכרד בר-הופמן בכתיבת עיבוד קולנועי לאגדה.
בשנת 1955 חיברה לאה גולדברג מחזה לפי האגדה (נוסח שני), תוך הכנסת קיצורים ושינויים, בהם הוספת עלילת-מרמה בה מנסה מלך ארם להפקיד במגדל נערה שאיננה בתו והוספת דמות של דוכיפת בנוסף לתוכי (שהפך גם לקריין, המשלים עבור הקהל את החסר בדיאלוג).
המחזה של גולדברג התקבל בביקורתיות ונאמר עליו ששיבש כליל את אופייה של האגדה המקורית.
תיאטרון הבימה העלה את המחזה בעיבוד זה החל ב-12 בפברואר 1955, בבימוי שרגא פרידמן עם מוזיקה מקורית מאת עמנואל עמירן.
בתפקידים הראשיים שיחקו שלמה בר-שביט בתפקיד התוכי, שלמה המלך היה נחום בוכמן, מלך ארם ארי קוטאי, מלך צור גדעון זינגר, מלך מואב אבנר חזקיהו, מלך בני עמון אלברט כהן, קציעה יונה עטרי, נתניה יוסי בנאי והנחש גולם על ידי אלוין אפשטיין.
ההצגה הועלתה רק 41 פעמים, ועבודת ההלחנה של עמירן ומשחקו של בר-שביט זכו לשבחי הביקורת.
ההצגה הועלתה שנית ב-1960, שוב בבימויו של פרידמן ושוב עם שלמה בר-שביט בתפקיד התוכי ויוסי בנאי כנתניה.
בהפקה זו שיחק גדעון זינגר בתפקיד המלך שלמה, יהודה אפרוני ואבנר חזקיהו התחלפו בתפקיד מלך מואב, בתפקיד קציעה הופיעה אסתר עופרים בתפקיד הנחש הופיע סמי מולכו.
עיבוד זה הותאם לנוער והועלה 12 פעם בלבד.
בשנות השבעים העלה התיאטרון לילדים ולנוער עיבוד של האגדה בנוסח הראשון, מאת אורנה פורת עם תפאורה מאת דני קרוון, מוזיקה של גיל אלדמע ועם צוות של ארבעה שחקנים צעירים בתפקידי המלך שלמה, בתו, הנער ונערה נוספת ושבעה רקדנים מלהקת ענבל המופיעים עם מסכות ומשמשים במגוון תפקידי המשנה.
הפקה זו זכתה להצלחה מרובה וייצגה את ישראל בפסטיבלי תיאטרון לילדים.
ב-1980 העלה תיאטרון החאן את ההצגה בבימויו של מוטי לרנר.
הצגה זכתה בפרס כינור דוד.
הועלה שנית על ידי "טדי הפקות" (1989), ומחוץ לישראל בשטנדל, צלה, נירנברג וערים נוספות בגרמניה.
המשוררת רחל שפירא חיברה שיר המגולל את עלילת האגדה.
השיר הולחן על ידי מוני אמריליו ובוצע בעיבודו של המלחין על ידי צוות הווי חטיבת הצנחנים בתוכניתם משנת -1975 "בארץ אהבתי" עם הסולנים רוחמה רז ומשה גרודר.
אגואסקליינטס (בספרדית: Aguascalientes) היא עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר במדינת אגואסקליינטס שבמקסיקו.
אגואסקליינטס נוסדה ב-22 באוקטובר 1575 על ידי חואן דה מונטורו תחת השם "וייה דה נואסטרה סניורה דה לה אסונסיון דה לאס אגואס קליינטס" (מילולית: "כפר גבירתנו של העלייה השמיימה (הכוונה למרים, אם ישו) של המים החמים"), שבהמשך קוצר ושונה לאגואסקליינטס.
במקור אגואסקליינטס הייתה אמורה להיות נקודת מנוחה לשליחי שירות הדואר בין מקסיקו סיטי וסקטקס.
במהלך התקופה הקולוניאלית אגואסקליינטס צמחה והפכה לעיר חשובה באזור.
לאחר קבלת העצמאות מספרד ב-1821 והעיר וסביבותיה הפכו לטריטוריה בשם אגואסקליינטס, כחלק ממדינת סקטקס.
ב-1835 אגואסקליינטס הפכה להיות מדינה נפרדת לחלוטין כשהעיר אגואסקליינטס משמשת כבירתה.
הכלכלה המקומית מסתמכת בעיקר על היי-טק ולחברות רבות בתחומי התוכנה וטכנולוגיית המידע יש מפעלים ומרכזים באגואסקליינטס.
בעיר פועלות אוניברסיטאות רבות, בהן האוניברסיטה האוטונומית של אגואסקליינטס והאוניברסיטה הטכנולוגית אל רטוניו.
את אגואסקליינטס משרת נמל התעופה הבינלאומי ליסנסיאדו חסוס טראן פרדו, המציע טיסות לערים מרכזיות במקסיקו ויעדים נוספים בארצות הברית.
העיר היא אחת הערים הידידותיות ביותר לרוכבי אופניים במקסיקו.
אגו הכוכב החי הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיע בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס.
דמותו הופיעה לראשונה בחוברת Thor #132 מספטמבר 1966, ונוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ק קירבי.
כשמו, אגו הוא כוכב לכת חי שנוצר בידי אחד מזקני היקום לצורכי ניסוי, אשר ניזון מגופים חלליים ככוכבי לכת אחרים וספינות-חלל.
בעקבות כך הוא נקלע לעימותים עם גיבורי-על שונים, ביניהם תור, ארבעת המופלאים והגולש הכסוף, עם ישויות קוסמיות אחרות דוגמת גלקטוס, וכן עם גזעים ביולוגיים אחרים החוששים מפניו.
הרעיון לדמות נוצר בידי קירבי, בתקופה שבה היה מרותק מהיקום והתנסה ביצירתן של דמויות קוסמיות, ואגו נחשב לחלק גדול ב"מיתולוגית החלל" של יקום מארוול.
את דמותו של אגו, בצורתו האנושית, מגלם השחקן קורט ראסל בסרט הלייב אקשן "שומרי הגלקסיה: חלק 2".
בסרט, אגו הוא אביו הביולוגי של פיטר קוויל/סטאר לורד ואביה של מנטיס.
אגו נוצר בידי הזר, אחד מזקני היקום, כניסוי מדעי.
נוסף לכך, הזר יצר כוכב חי נוסף בשם "אלטר-אגו" והעניק אותו לאספן כמתנה.
הזר הכניס בו שנאה לאגו, וזאת כדי לגרום לשני הכוכבים להילחם ולראות מי החזק ביניהם בבוא היום.
הזר יצר ככל הנראה גם את איד, הירח האנוכי, שיצא לחפש חֵברה ברחבי היקום ואיבד את שפיותו.
אגו החל לספוג לתוכו ספינות-חלל וכוכבי לכת כדי לשרוד, כשמקום מושבו כונה "הגלקסיה השחורה" בידי גזע הריגליאנים, בגלל החלליות הרבות שנאבדו שם, ולמעשה הושמדו בידי אגו.
הרגיליאנים, שחששו כי אגו יסמן כמטרה את כוכב הלכת שלהם, ניסו להקים התיישבות בכדור הארץ ומשכו את תשומת לבו של תור, שהסכים להילחם עבורם באגו.
תור, המלווה באנדרואיד ריגליאני, נחת על פני השטח של אגו, שיצר דמות אנושית והחליט לבחון את כוחותיו נגד תור.
לאחר שהצליח להימלט מפני אגו, תור זימן סערה חזקה שהכניעה את אגו, שנשבע לבודד את הגלקסיה השחורה משאר היקום.
חודשים לאחר הקרב נגד תור, גלקטוס טורף העולמות גילה את אגו, ונוצר קרב בין השניים.
תור הוזעק לעזרתו של אגו בידי הריגליאנית טאנה נייל, אך נפצע כשנלכד באש הצולבת.
הוא הוצל בידי קבוצת נוודים מכוכבי לכת שונים שהושמדו בידי גלקטוס, החליטו לסייע לתור בקרב נגד גלקטוס.
בינתיים, גלקטוס הכניע את אגו, שניצל כאשר תור זימן את כל כוחותיו האלוהיים והדף את גלקטוס.
כהוקרת תודה, אגו התיר לנוודים להישאר על פני השטח שלו.
מאוחר יותר, טאנה נייל קיבלה הוראה לקחת דגימה מהביומסה של אגו, במטרה להשתמש בה על מנת להפרות עולמות הנחשבים לראויים למחיה.
בעולם הראשון שהתהליך נוסה עליו, הדגימה התפתחה למעין שיבוט של אגו, הקרוי "סופר אגו", שניסה לספח את כדור הארץ אך רוקן מכוח החיים שלו בתהליך.
בעקבות פעולתה של טאנה נייל, אגו השתגע בגלל החוסר בביומסה וסיפח לתוכו את הנוודים.
כאשר גלקטוס חזר לגלקסיה השחורה כדי לאכול את אגו, הוא הותקף, הובס ופנה לעזרתו של תור כשחש שמשהו השתנה באגו.
תור, הרקולס ופיירלורד תקפו את אגו המטורף, שהובס כאשר גלקטוס הצמיד מערכת הנעה לקוטב הדרומי של אגו ושיגר אותו לרחבי החלל.
אגו המטורף, אשר החל להתפורר בגלל מחסור באור שמש, הצליח להשתלט על מערכת ההנעה ונשבע לנקום בגלקטוס.
הוא נכנס למערכת השמש במרדף אחריו, בידיעה כי הוא ביקר בכדור הארץ בעבר, והשדה המגנטי שלו גרם לרעידת אדמה עוצמתית ברחבי כדור הארץ שגרמה לחורבן ערים ברחבי העולם.
ארבעת המופלאים יצאו לחלל לחקור את סיבות האסון, כשבו בעת הנזק תוקן ונשכח מאזרחי כדור הארץ בידי משנה המציאות סקיפ קולינס.
בחלל, הקבוצה נכנסה לעימות נגד אגו, ונאלצו לנחות על פני השטח שלו.
לאחר שהדבר הסיר את מערכת ההנעה של אגו, הקבוצה נכנסה לתוך גלעין הכוכב, שם הם השאירו את הדבר לבדו בגלל החום והלחץ, והוא ניסה לתקוף את מוחו של אגו ונסוג.
אגו הזועם הצהיר שיהרוס את כדור הארץ והפעיל את מערכת ההנעה שלו, שהטיסה אותו הרחק מכדור הארץ, עד שנלכד בשדה המגנטי של השמש והתפורר.
תודעתו הנותרת של אגו השתמשה בכוחותיה הפסיוניים, והרכיבה את גופה מחדש על ידי צריכת כוח-החיים של גופים אחרים, בהם משלחת של גזע חוצני וזוג חלליות גלדוריאניות שרדפו אחריה.
רום, אחד מאבירי החלל, שחרר את חבריו הגלדוריאנים וגירש את החוצנים אל הלימבו.
לאחר שהתאושש, אגו הצטרף לזקני היקום, והם זממו להשמיד את גלקטוס ובכך את יקום מארוול, בעוד הם היו שורדים את התהליך והיו הופכים ליצורים דומים לגלקטוס.
מזימתם סוכלה בידי הגולש הכסוף ומנטיס.
מאוחר יותר, הוא תקף את הגולש הכסוף וניסה ליזון מכוחותיו.
במהלך קרב נגד אגו, בטא ריי ביל הבחין כי מערכת ההנעה של גלקטוס משבשת את דעתו של אגו, והרס אותה.
בשלב מסוים, אגו הותקף בידי "ביו-יקום" בשם "סופר אגו", אך ניצל בידי השמימיים.
האינטלקט העילאי, מחשב-העל של גזע הקרי, הביא את אגו לשיגעון וגרם לו לתקוף כוכבי לכת אחרים במטרה "לעורר" אחרים כמותו.
הוא הובס בידי הגולש הכסוף, צ'ארלס אקסבייר ויחידת סקרולים מוטאנטיים.
הוא מגורש לכדור הארץ כ"שתיל", שם הוא מנסה לתקוף עיירה בנברסקה ונהדף בידי ארבעת המופלאים ואיירון מן.
בעוד הוא גדל, אגו מתחיל לספח חלקים מכדור הארץ, כאשר האינטלקט העילאי מתכנן לאפשר לו לגדול כדי להשתלט עליו ולהשתמש בו לכיבוש היקום.
הקרי מובסים בידי גיבורי כדור-הארץ, וקוואזר שואב את מהותו אגו לצמידי הקוואנטים שלו, מחזיר את המצב לקדמותו ומגלה את עצמו לחלל כדי למנוע מאגו לגדול.
במהלך אירועי "השמדה", קוואזר נהרג בידי אניהילוס, ואגו שוחרר בחזרה ליקום.
הוא נתן למוח העולמי (Worldmind) של קסאנדר להשתמש בו כגוף מארח, וכבסיס לחיל נובה החדש.
בסתר, אגו השחית את המוח העולמי ואת חיל נובה, גרם לקרב נגד אימפריית השי'אר וניסה לגרום לגיוס המוני לחיל נובה, במטרה לשלוט בהם כמוח העולמי.
נובה פריים וחיל נובה שחררו את המוח העולמי של קסאנדר, וכפו על אגו לסגת.
בשלב כלשהו, ישות טפילית השתלטה על אגו וגרמה לו לשאוב כוכבי-לכת ולגדול במסתו, כדי שיתפוצץ ויהרוס את גלקסיית שביל החלב, אך הוא רופא בידי גיבור-העל פלוקס וארבעת המופלאים וחזר לשיטוטיו.
זמן מה לאחר מכן, אגו ריחף קרוב מדי לכדור הארץ, וגרם לשיבושים באטמוספירת כדור הארץ.
כאשר תור הגיע כדי להסיט את אגו ממסלולו, הוא נתקל בַזר, שהזהיר את תור לא לעמוד בדרכו של אגו.
כאשר ביקש סיבה, הזר תקף את תור וגילה לו כי הוא יצר את אגו.
תור עקב אחרי אגו למוזיאון של האספן, שם התגלה כי אגו גילה את מוצאו האמיתי, ורצה לפגוש את "אחיו" שנכלא בידי האספן, אלטר אגו.
עם זאת, אלטר אגו תקף את אגו בגלל השנאה לאחיו שהוכנסה בו בידי הזר.
לפני שהשמיד את אחיו, אגו נעצר בידי תור, ושרידיו של אלטר אגו נכנסו למסלול הכבידתי של אגו, התמזגו מחדש ונעשו לירח שלו.
הטיטאן המטורף תאנוס החליט לתקוף את אגו, שהביס את הטיטאן בקלות.
כאשר פני השטח שלו הושרצו בידי כינים חלליות, הוא שכר את רוקט ראקון להדביר אותן.
אגדת קולובראט הוא סרט אפי רוסי, דרמה היסטורית המגוללת את קרב ההגנה על ריאזאן שהוביל יבפאטי קולובראט ב-21 בדצמבר 1237 נגד המצור על העיר שהוטל על ידי הכוחות המונגולים בראשות באטו חאן.
המאה ה-13. רוס הרוסה וחרבה ונמצאת בסכנת קריסה, בעודה נרמסת תחת מגפי אורדת הזהב וכוחות הצבא של החאן.
דם מציף את הערים והאדמות הרוסיות בעוד הפולשים אינם נתקלים בהתנגדות רצינית.
רק לוחם אחד מאתגר אותם.
אביר ריאזאן, יבפאטי קולובראט עומד בראש צבא של לוחמים אמיצים הנחושים לנקום למען מולדתם.
האומץ של קולובראט ידהים אפילו את מפקד הכוחות המונגולים, באטו חאן ושמו של קולובראט יישאר לעד בזיכרון העם הרוסי כלוחם שהפך לאגדה.
הסרט הופק במימון מקרן הקולנוע הרוסי ובשיתוף פעולה עם VGTRK וערוץ הטלוויזיה רוסיה-1.
בסתיו 1237, בעיצומה של הפלישה המונגולית לאירופה תקפו כוחות המונגולים את דוכסות ריאזאן והנחילו מפלה לחיל החלוץ של צבא ריאזאן.
ב-11 בדצמבר הצבא המונגולי שם מצור על בירת הדוכסות, העיר ריאזאן, אולם המגינים הצליחו להדוף את ההתקפות.
מכונות המצור, שהביאו המונגולים, פרצו את חומות העיר ביום 21 בדצמבר.
במהלך 6 ימי קרבות הרגו המונגולים את כל תושביה והחריבו את העיר לחלוטין.
ההרס היה גדול כל כך עד שבנייתה מחדש של העיר ריאזאן בוצעה באתר חדש, במרחק 55 קילומטרים מהמיקום הקודם - העיר ההרוסה מעולם לא שוקמה.
הכוח המונגולי, שסיים את כיבוש ריאזאן, המשיך לשטחה של נסיכות ולדימיר.
הסרט מגולל את קורות האירועים שלאחר כיבוש ריאזאן כשבאפילוג הסרט מוצג הקרב על הקרח, 5 שנים לאחר מכן.
המאה ה-13. עברו כמעט מאה שנים מאז שהתפצלה רוסיה לנסיכויות נפרדת, שנמצאות כל הזמן במלחמה זו עם זו.
קולובראט קיבל את תוארו כלוחם אמיץ בשנת 1223, כאשר בקרב על הקלקה התרחש והמונגולים מדרום נכנסו לראשונה לאדמות הנסיכויות הרוסיות.
ואז, כאשר הותקף במארב מונגולי, יבפאטי הצעיר נפצע קשה וסבל מאובדן זיכרון קצר.
בשנת 1237, הצבא המונגולי, בראשות נכדו של ג'ינגיס חאן, חאן באטו, התקרב שוב לנסיכויות הרוסיות, ממזרח.
כאשר נודע לנסיכות ריאזאן על התקרבות צבאו, מנהל העבודה של הנסיך יבפאטי קולובראט נשלח לפגוש את צבה האורדה יחד עם הנסיך פיודור לנהל משא ומתן.
פיודור נהרג על ידי המונגולים, אך יבפאטי קולובראט וכמה חיילים אחרים הצליחו להימלט בקרב והרגו כמה מונגולים.
כשהצליחו לחזור לריאזאן, העיר כבר נשרפה על ידי אנשיו של באטו.
קולובראט מרכיב יחידת נוקמים ומציב משימה לעכב את הצבא המונגולי, בתקווה שהנסיכים הרוסים השכנים יוכלו לאסוף כוחות להתנגדות משותפת.
אך עזרת השכנים לא מגיעה, אף על פי שקולובראט ולוחמיו הצליחו למשוך את כוחות כל הצבא המונגולי ולהרוג חיילים רבים בכמה פשיטות נועזות.
כתוצאה מכך, קולובראט וחבריו מחזיקים את ההגנה על גבעה מבוצרת ואפילו הורגים את המפקד המונגולי חוסטוברול.
מרבית אנשי ריאזאן מתים בלחימה צמודה והשאר - תחת אש תותחים דמויי-קטפולטה.
באטו חאן, המום ממה שרואה, מצווה לקבור אותו כגיבור, לאחר שבנה לו תל.
רק הלוחם קרקון מצליח להימלט, לאחר שקולובראט פקד עליו לקחת את ילדי תושבי ריאזאן המתים לאורך הנהר למקום בטוח.
השנה היא 1242. חמש שנים אחרי ההישג של אנשיו של יבפאטי קולובראט, קרקון, כחלק מהצבא המאוחד של נסיכויות נובגורוד-ולדימיר, הולך לאגם פייפי כדי להילחם נגד האבירים הגרמנים.
לפני הקרב, החיילים מעוררים את עצמם בזיכרונות מהישגם של קולובראט וחבריו.
כבר מתחילת העבודה על ההפקה, המפיקים החליטו שלא לבנות אתר צילומים שלם של מבנים מתקופת המאה ה-13 אלא לייצרם בעבודת אפקטים ממוחשבים.
הסרט היה לסרט הראשון של איוואן שרוחובצקי כבמאי.
מרבית הצילומים נערכו באולפנים במוסקבה, עם צילומי חוץ במחוז מוסקבה ובחצי האי קרים.
על עבודת הפוסט פרודקשן עמלה חברת האפקטים הוויזואליים Main Road Post, שגם עבדה על האפקטים עבור הסרטים "משיכה", "דואליסט", "רוח רפאים" ו"סטלינגרד".
פסקול הסרט הולחן על ידי המלחין ממוצא ארמני סרג' טנקיאן.
שיר הנושא של הסרט הוא השיר "A Fine Morning To Die" בביצועם של קטיה איוואנצ'יקובה מלהקת איווה הבלארוסית וסרג' טנקיאן
הסרט הופץ במדינות המערב בשם Furious ("זועם" באנגלית).
הסרט הוקרן בפני נשיא רוסיה ולדימיר פוטין בקרמלין, שציין כי הסרט מעביר תחושות מרגשות מאוד.
הסרט נעשה בתקציב של 360 מיליון רובלים וזכה להצלחה רבה בקופות, כאשר ביום הקרנתו בלבד הכניס מעל ל-30 מיליון רובלים, ו-261 מיליון בסוף השבוע הראשון להקרנתו.
הכנסותיו הכוללות של הסרט נאמדות ב-606 מיליון רובלים.
אגו הוא ערוץ טלוויזיה ישראלי שקהל היעד שלו הוא גברים, הנמצא בבעלות חברת "ענני תקשורת".
לערוץ היה ערוץ אח הנקרא אגו טוטאל.
הערוץ הושק בשנת 2002 כערוץ טלוויזיה בכבלים המיועד לגברים בגילאי 18–45.
בחודש יוני 2005 השתתף הערוץ במאבק נגד תאונות דרכים ושידר שישה סרטונים שהופקו על ידי האגף לבטיחות בדרכים של צה"ל.
בשנת 2006 התאחד הערוץ עם ערוץ הגיימרים "Game One".
לאחר האיחוד נוספה רצועת משחקי מחשב לערוץ.
כיום משדר הערוץ תכנים המסווגים תחת הקטגוריות:
תכנים למבוגרים, שמשודרים מאוחר בלילה וחסומים בקוד גישה
ערוץ אגו טוטאל הוא ערוץ אח שהושק ב-2011 ועלה לשידור ב-yes וב-HOT.
הערוץ משדר בעיקר תכנים בנושאי אמנויות לחימה וספורט אקסטרים.
בין התכנים ששודרו בערוץ נמנו שידורי ליגת ה-MMA "בלאטור" וליגת ההיאבקות המקצועית TNA.
הערוץ סיים את שידוריו בישראל ב-30 בדצמבר 2021.
"אגוֹ טרִיפ" (מוכר כ"אגו-טריפ") הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית עלמה זהר.
השיר יצא לאור ביוני 2008, כסינגל השני מתוך אלבומה הראשון, דברי.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-1 בכל מצעדי הפזמונים השבועיים בישראל, ובין היתר במדיה פורסט, רשת ג', רדיו אמצע הדרך, וגלגלצ.
השיר נכתב והולחן על ידי עלמה זהר, שכתבה והלחינה את כל שירי האלבום.
על השיר אמרה זהר כי: "אגו טריפ זה שיר על מוזיקאי די מוכר, שכמובן לא אחשוף את שמו, אבל הוא היה בפסגת העולם ותפס מניירות בהתאם וכיום הוא כבר לא שם, בלשון המעטה, ובוא נאמר שהמילים אמורות לתת לו חומר למחשבה".
השיר זכה להצלחה ושבר את שיא ההשמעות לשבוע של שיר בתחנות הרדיו הישראליות, עם 145 השמעות בשבוע אחד.
בנוסף לכך, הצליח השיר לכבוש את כל פסגות מצעדי הפזמונים בישראל ובין היתר את פסגות המצעדים של גלגלצ, מדיה פורסט, רשת ג' וכדומה.
במצעדי סוף השנה הצליח השיר להגיע אל המקום ה-6 במצעד של גלגלצ, ואל המקום ה-6 במצעד של רשת ג'.
בעקבות הצלחת השיר הוקדם צאת אלבומה דברי, בחודש.
הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר צולם באותה השנה שבה יצא השיר כסינגל, ובו ניתן לראות את זהר הולכת ברחבי ארץ ישראל, כאשר לידה תמיד ניתן לראות מכונית בה נוהג גבר אשר לא מציע לה לעלות לטרמפ, וממשיך הלאה.
לאורכו של הקליפ ניתן לראותה סוחבת גיטרה על גבה.
הקליפ זכה להצלחה נאה ונכון למאי 2018, מונה הצפיות שלו עומד על כחצי מיליון צפיות.
אגדת המלך שלמה הוא סרט אנימציה ישראלי שהופק בשיתוף פעולה עם הונגריה.
הסרט הוקרן לראשונה בישראל בתאריך 22 במרץ 2018. הסרט עוסק ברדיפתו של המלך שלמה אחר אהבתה של מלכת שבא, ועל ההרפתקאות שהוא עובר בדרך אל ליבה.
המלך שלמה פוגש במלכת שבא, אישה יפה וחכמה מאוד, אך מלכת שבא אינה נענית בקלות לחיזוריו.
היא מציבה בפניו אתגרים ומכשולים רבים ודורשת ממנו להוכיח לה את אהבתו אליה.
שלמה המלך יוצא למסע הרפתקאות יחד עם גמל ושועל, מלכת שבא ואשתו נעמה, במסע אל ליבה של מלכת שבא, בה יוכיח לה את אהבתו.
עודד מנשה - שלמה המלך.
אוהב את מלכת שבא ורוצה להנשא לה תמורת כל מחיר שתבקש.
עדן הראל - נעמה, נסיכת פטרה.
אוהד שחר - אשמדאי, מלך השדים והנשר.
חנה לסלאו - חנה וערוב.
אורי לייזרוביץ' - טובי השועל, חברו הטוב של שלמה.
גלעד קלטר - חדד והמספר.
הסרט מופץ בישראל על ידי החברה סרטי יונייטד קינג בשפה העברית, ומופץ במקביל בהונגריה על ידי חברת Vertigo Média בשפה ההונגרית.
הסרט אף דובב לשפה האנגלית, ושודר בארצות הברית בחודש אוגוסט.
בדיבוב האנגלי נעשה שימוש בצוות הדיבוב המקורי של השפה העברית.
"אגדת השמש והירח" הוא סינגל של הזמרת ריטה ולהקת אתניX, שיצא לאור בדצמבר 1990. השיר נכלל מאוחר יותר באלבום "האוסף של אתניקס" ובאלבום האוסף של ריטה "תחנות בזמן".
את השיר כתב אהוד מנור, והלחינו ועיבדו זאב נחמה ותמיר קליסקי.
מנור חיבר את השיר בשנת 1990, לחגיגות העשור של הפסטיגל, וריטה ואתניX ביצעו אותו בחלק האומנותי של המופע.
ב־24 ביוני 2012 יצא סינגל מחודש לשיר, בעיבוד של עמי רייס מכנסיית השכל, מתוך הופעה חיה של ריטה.
ב־2020 ביצעה ריטה את השיר עם הצמד סטטיק ובן-אל תבורי, במופע "My פסטיגל", לרגל חגיגות 40 שנה למופע הפסטיגל.
את הביצוע המחודש עיבד ג'ורדי, וסטטיק חיבר בית נוסף בסגנון ראפ.