tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-580 לספירה, ההפתליטים הובסו על ידי כוחות משותפים של האימפריה הסאסאנית והגקטורקים.
לאחר התפרקות האימפריה ההפתליטית, האזור כונה ח'ותל והפך לממלכה עצמאית.
בשנת 625 לספירה, הוא סופח ל.
תחת השלטון הטורקי (המאות ה-7–8) חלה התפתחות תרבותית משמעותית באזור: נבנו ערים חדשות, הבודהיזם שגשג, ונבנו מנזרים בודהיסטיים.
נסיכות ח'ותל מילאה תפקיד פעיל בתקופה הטרום-אסלאמית, לעיתים כבעלת ברית ולעיתים כאויבת, של בית אומיה במהלך הכיבוש המוסלמי של טרנסאוקסאניה.
רק בשנים 750–751 הצליחה השושלת העבאסית לבסס שליטה ישירה עליה.
התקופה העבאסית (עד המאה ה-10): ענף של הבניג'ורים מטוכריסטן שלט באזור תחת חסות העבאסים, והכיר בריבונות השושלת הסאמאנית במאה ה-10.
המאות ה-11–12: בח'ותל היו כנראה סדרת שליטים אוטונומיים תחת שליטה רופפת של השושלת הע'זנווית, ולאחר מכן של הסלג'וקים.
המאות ה-12–13: עם דעיכת כוחם של הסלג'וקים, ח'ותל עברה לשליטת והאימפריה הח'ווארזמית, ובתקופה זו לא ידוע על שושלת מקומית ששלטה בה.
המאות ה-13–14: ח'ותל הפכה לחלק מהאימפריה המונגולית ולאחר מכן של החאנות של צ'אגאטאי.
לאחר התפוררות החאנות, היא הופיעה שוב כנסיכות אוטונומית.
המאה ה-16: ה השתלטו על ח'ותל, והשם "ח'ותל" יצא משימוש והוחלף בשם .
ח'ליל א-סכּאכּיני היה מחנך, מנהיג פוליטי, איש רוח, סופר ומהדמויות החשובות והססגוניות של ירושלים בשלהי השלטון העות'מאני ובתקופת המנדט הבריטי.
סכאכיני החל ללמד ערבית כבר בגיל 15 בבית הספר שבו הוא למד, והחל בכך קריירה ארוכה ומפוארת בתחום החינוך.
במשך שנים רבות התפרנס ממתן שיעורים פרטיים; בד בבד פעל להקמת בתי-ספר, כתיבת ספרי לימוד ותוכניות לימוד, פיקוח על בתי ספר והקמת בית ספר למורים.
לסכאכיני הייתה גישה מאוד מתקדמת לגבי החינוך, שכללה ביסוס של יחסים שוויוניים בין מורה לתלמיד וביטול שיטות הענישה שהיו קיימות בזמנו.
גישה זו הנחיל בבתי הספר שהקים, ובמורים אותם חנך.
סכאכיני, שהיה בן העדה היוונית-אורתודוקסית בירושלים, התפרסם לראשונה כמנהיג פוליטי, כאשר היה אחד מראשי תנועת "א-נהדה אל-אורת'ודוכסיה" ("התחייה").
תנועה זו הייתה התארגנות של ערבים בני העדה נגד שלטונם של הפטריארך וכמריו (שכולם היו יוונים), בדרישה להעברת סמכויות וזכויות גם אליהם.
סכאכיני השתתף במשלחת של נציגי העדה שהגיעה לאיסטנבול בשנת 1909, על מנת לתבוע זכות יצוג לערבים.
בשנת 1914, כאשר הרגיש שהמאבק שלו נכשל, פרש מהעדה והכריז על עצמו כאיש שאיננו דתי.
בד בבד עם פעילותו העדתית, היה סכאכיני לאומן ערבי גאה שהאמין באחדות ערבית, והיה מהמתנגדים החריפים של הציונות.
את דעותיו פרסם במאמרים רבים בכתבי עת שונים, ולקח חלק פעיל בתנועות לאומיות ערביות.
בין השאר היה המזכיר של "א-נאדי אל-ערבי" ("המועדון הערבי"); השתתף בוועידה הפלסטינית החמישית והשישית; ונבחר לוועד הפועל הערבי.
בשנות השלושים הפסיק את פעילותו הפוליטית על מנת להתמסר לעבודתו החינוכית ולכתיבה.
לסכאכיני הייתה תפיסת עולם מגובשת מלאה ומורכבת.
בבתי הספר שהקים היו תלמידים יהודים, והוא אף נתן שיעורים פרטיים ליהודים שעסקו באופן פעיל בקניית אדמות מערבים (פעילות לה התנגד נמרצות).
בשלהי מלחמת העולם הראשונה נאסר בעוון מתן מחסה לידידו היהודי אלתר לוין, שנחשד באשמת ריגול.
יחד עם לוין נעצר גם סכאכיני, הובל לדמשק, ושם נידון לתלייה.
לבסוף, הומתק עונשם של השניים והם שוחררו.
עם זאת, בשנות השלושים הביע סכאכיני את תמיכתו בפעולות רצח יהודים במסגרת המרד הערבי הגדול.
ב-30 באפריל 1948 ברחה משפחת סכאכיני מביתה שבשכונת קטמון בירושלים (יום אחד בלבד לפני שהשכונה נכבשה על ידי כוחות ההגנה).
המשפחה גלתה לקהיר, שם בילה סכאכיני את שנותיו האחרונות.
בשנת 1952 בא לביקור פרידה בירושלים, ביקור שהנחיל לו אכזבה רבה.
סכאכיני פרסם 13 ספרי עיון וספרי לימוד.
כמו כן הקפיד לנהל יומן, שנערך לאחר מותו על ידי בתו הָאלָה, וראה אור בשם "כזה אני, רבותי".
קטעים מיומניו תורגמו לעברית בידי גדעון שילה.
סכאכיני זכה בילדותו לחינוך מגוון: תחילה במדרסת א-רום, בית הספר של הקהילה היוונית-אורתודוקסית, ואחר כך בבית הספר האנגליקני.
כבר בגיל 15 הוא החל, כאמור, ללמד ערבית בבית הספר בו למד.
בשנים 1908–1914, בשלהי השלטון העות'מאני בארץ, התפרנס סכאכיני בעיקר ממתן שיעורים פרטיים.
בד בבד הקים בשנת 1908 בית ספר ערב, ובשנת 1909 הקים בית ספר כללי בשם "אל-מדרסה א-דוסתוריה" ("בית הספר החוקתי").
בית ספר זה נחשב לבית הספר הערבי הלאומי הראשון בארץ, וסכאכיני יישם בו הלכה למעשה את רעיונותיו המתקדמים בנושאי החינוך, שכללו:
יחס שוויוני בין תלמידים למורים, המבוסס על כבוד הדדי.
ביטול שיטות הענישה הקיימות, התנגדות עזה להכאת תלמידים, וביטול שיטת המבחנים.
מתן דגש על פיתוח מחשבתם של התלמידים, בניגוד לשינון טקסטים.
על כך כתב סכאכיני: "מטרת הלימוד היא להרחיב את כושר התפיסה ולחזק את המוח, ולא למלא את הראש בידיעותיהם של הראשונים והאחרונים, שכן אז הוא יתמלא, אך יישאר קטן".
ספורט - באותה תקופה העיסוק בספורט לא היה נהוג בחברה הגבוהה.
סכאכיני נהג להתעמל כל יום, וחינך את תלמידיו באותו אופן.
בית הספר עודד את התלמידים לפרסם את עיתון בית הספר.
בית הספר הרבה בטיולים וביציאה אל הטבע.
בתקופת המנדט הבריטי המשיך סכאכיני להתפרנס משיעורים פרטיים.
בין תלמידיו היו כמה מבכירי הקצונה הבריטית בארץ-ישראל.
הבריטים לחצו עליו להתמנות לתפקיד במשרד החינוך המנדטורי, והוא שימש בתפקידים שונים: בשנת 1919 ייסד וניהל את המדרשה למורים, "דאר אל-מועלמין", ובשנת 1920 מונה למפקח על בתי הספר הערביים במחוז שכם.
במחאה על מינויו של יהודי (הרברט סמואל) לתפקיד הנציב העליון הבריטי, הוא התפטר ועבר לגור במצרים.
מחליפו בתפקיד מנהל המוסד היה המחנך חליל טוטח.
במשך שנתיים ניהל את האגף הערבי של בית הספר של העדה היוונית-אורתודוקסית בקהיר.
ב-1926 לקח סכאכיני חלק בהקמת בית ספר ערבי פרטי, "בית הספרים הלאומי החדש", ולימד בו.
בסוף אותה שנה, בעקבות סיום כהונתו של הרברט סמואל, חזר לעבוד במחלקת החינוך המנדטורית.
בשנים 1926–1938 שימש מטעם המחלקה כמפקח על הוראת השפה הערבית בבתי הספר הערביים בארץ ישראל.
עם צאתו לגמלאות בשנת 1938, הוא לקח חלק בייסודה של "כוליית א-נהדה" ("מכללת התחייה").
בינואר 1948 נבחר סכאכיני למנהל האקדמיה ללשון הערבית בקהיר, כאות הוקרה על מפעלו החינוכי והספרותי.
בין השנים 1908–1914 היה סכאכיני בין מנהיגיה של תנועת "א-נהדה אל-אורת'ודוכסיה" ("התחייה") בירושלים.
באותן שנים היו כל הכמרים ונושאי התפקידים בעדה היוונית-אורתודוקסית יוונים במוצאם, אף על פי שבני העדה בארץ היו ערבים.
תנועת 'התחייה' דרשה מראשי הכנסייה את שיתופם של בני העדה בניהול ענייני הקהילה.
על אחת הפגישות הראשונות כתב א-סכאכיני ביומנו:
בשנת 1913 פרסם סכאכיני בירושלים חוברת בשם "א-נהדה אל-אורת'ודוכסיה פי פלסטין", בה דן בענייני הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית הירושלמית, שסמכותה חלה על ארץ ישראל המערבית ועבר הירדן המזרחי.
במקום מסוים בחוברת הבחין במפורש ב"פלסטין" כארץ נפרדת מ"סוריה".
בשנת 1914, בתיווכם של הטורקים, הושגה פשרה בין הפטריארכיה לעדה, סכאכיני ראה בפשרה "התקפלות" של העדה ופרש במחאה מהעדה ומהכנסייה.
הוא ראה ב'תחייה' התארגנות לאומית ערבית ראשונה בארץ ישראל, ולכן ראה בה חשיבות, הגדולה מענייני העדה בלבד.
סכאכיני שילם מחיר על פעילותו ב'תחייה'.
בשנת 1912 נישא לסולטאנה אהבת חייו, אך הכמרים הירושלמים סירבו להשיא אותם, והם נאלצו לנסוע עד יפו על מנת להינשא.
בשנים 1925–1926 ניהלה הפטריארכיה מאבק משפטי נגד סכאכיני, אשר בסופו הוא סולק מביתו, מכיוון שהבית היה רכוש הכנסייה.
מתוך יומנו של סכאכיני בתקופת מלחמת העולם הראשונה, מתברר כי קיומה של "פלסטין" כתחום מובחן כשלעצמו שאינו חלק מסוריה, היה בבחינת מובן מאליו.
סכאכיני נחשב לאחד מראשוני הלאומנים הפלסטינים.
הוא האמין בתחייתה של האומה הערבית, וראה בארץ ישראל חלק מ"סוריה הגדולה" הכוללת גם את לבנון.
הוא לקח חלק פעיל בתנועות לאומיות ערביות רבות, ופירט את תפיסת עולמו בנאומים ובמאמרים רבים בכל עיתוני האזור.
עם חוג ביתו וחבריו נמנו דמויות המפתח של התקופה, כמו חאג' אמין אל-חוסייני, המופתי של ירושלים.
כפועל יוצא מתפיסת עולמו, התנגד סכאכיני למפת המנדט הבריטי, אשר פיצלה את סוריה וארץ ישראל, ואף העלה בשלב מסוים רעיון לבקש מארצות הברית לקבל לידיה את המנדט על האזור, על מנת למנוע את הפיצול.
סכאכיני נחשב למתנגד חריף לציונות, בה ראה ניסיון של היהודים לגזול את אדמתם של הערבים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, כמו חאג' אמין אל-חוסייני, ראה סכאכיני בהיטלר בעל ברית אפשרי למאבק בציונות.
למרות מאבקו החריף בציונות, סכאכיני לא שנא יהודים, ואף היו לו ידידים יהודים, להם שימש גם כמורה בשיעורים פרטיים.
בין ידידיו נמנו גם בנימין בן ישראל ברשטיין ("ח'ואג'ה עברי") ואלתר לוין ("ח'ואג'ה לוין").
סכאכיני מעולם לא הסתיר את הערצתו לתרבות המערב, ובד בבד עם תקוותיו לתקומת האומה הערבית, ייחל גם ליום שבו יהיה שלום ולא יהיו יותר אומות ומדינות:
בחופשת הקיץ של 1906 נסע סכאכיני לאנגליה, שם שמע הרצאות באוניברסיטאות אוקספורד וקיימברידג'.
באוקטובר 1907 נסע לארצות הברית, שם שימש מורה בסמינר תאולוגי; שמע שיעורים באוניברסיטת קולומביה בניו יורק; השתתף בעריכת כתב העת "אל-ג'מאעה"; והתיידד מאוד עם מייסד העיתון, פרח אנטון.
בתקופה זו חי סכאכיני בעוני רב, הוא התפרנס אך בקושי ממתן שיעורים פרטיים, ומעבודות פיזיות כגון סבלות בבתי חרושת.
לאחר פחות משנה נאלץ לשוב ארצה.
על חייו כמהגר כתב כך:
בליל 27 בנובמבר 1917 דפק אלתר לוין על דלת ביתו של סכאכיני.
אלתר לוין, הידוע גם כמשורר 'אסף הלוי', הסביר לסכאכיני כי הוא נס מפני הממשלה הטורקית, שדרשה מכל בעלי אזרחות אמריקנית להסגיר את עצמם לידיה (לוין היה אזרח אמריקני).
סכאכיני מספר על אותו רגע:
סכאכיני ובני משפחתו השביעו את לוין לבל ייצא החוצה מביתם כדי שלא ייתפס.
לוין, שהיה יהודי חרדי ולא אכל את מזונם של בני משפחת סכאכיני, ביקש מיהודי שעבר ברחוב למסור את כתובת מחבואו לבני משפחתו, כדי שישלחו לו מזון.
הטורקים עקבו אחרי זקנה, בעת שהביאה ללוין מזון, וכך גילו את מקום מחבואו.
סכאכיני ולוין נאסרו, וכמה ימים לאחר מכן, כאשר נסוג הצבא הטורקי מירושלים, הובלו באזיקים לכלא בדמשק.
שם הצליח סכאכיני להמתיק את גזר דין המוות שנגזר עליו, ולאחר ארבעים ימים בכלא הוא שוחרר.
לאחר שחרורו המשיך לגור בדמשק במשך שבעה חודשים, עסק בלימוד ובכתיבה, ופעל גם לשחרורו של לוין מהכלא.
באוגוסט 1918 ברח סכאכיני מדמשק על מנת להצטרף לכוחותיו של האמיר פייצל, מנהיג המרד הערבי, ובדרך כתב את "המנון המהפכה הערבית".
לאחר מכן ניסה לחזור לארץ דרך מצרים, ולאחר כמה חודשים במצרים הוא שב, בראשית 1919, לירושלים.
כשישים שנה לאחר מותו של לוין, נמצאו בכתביו של המפקד העות'מאני הבכיר בירושלים, עזיז בק, עדויות לכך שהוא גילה כי לוין היה מרגל חשוב נגד הטורקים, ואף הפעיל רשת של סוכנים בכל ארץ-ישראל.
הצלתו של לוין נומקה על ידי סכאכיני בהרחבה, כדיאלוג בין-תרבותי וכמחויבות תרבותית ממעלה ראשונה: סכאכיני ראה את לוין כמייצג של תרבות הפונה לתרבות הערבית בבקשה לעזרה.
עמדתו זו עומדת בניגוד חריף לעמדתו בזמן מלחמת העולם השנייה והשואה, במהלכן התנגד סכאכיני לסיוע כלשהו ליהודים, ובפרט לפתיחה של שערי המקלט הלאומי שהוקצה ליהודים על ידי חבר הלאומים בפלשתינה.
חגיגות נבי מוסא הביאו את סכאכיני להרהר על חגיהם של היהודים לעומת אלה של הערבים.
הוא חשב שרוב חגי היהודים נקבעו כימי זיכרון לאסונות שפקדו אותם וקבע: "אומה אשר חגיה אך בכי - אין לה עתיד".
באוקטובר 1935 הגיש סכאכיני בקשה לשאת נשק.
בסעיף הנימוקים בטופס, כתב: "היות שהיהודים חמושים והיות שהם חורשים רעה על הערבים, וכל אימת שנופל לידיהם ערבי הם תוקפים אותו והיות שהממשלה מחפה עליהם, נושאת פנים אליהם ומדריכה אותם והדבר הביאם לזלזל בחוק...אני מבקש לתת לי רישיון לשאת נשק".
ב-31 במרץ 1936 התלונן ביומנו על כך שברדיו המנדטורי נעשה שימוש בשם העברי "ארץ ישראל": "אם פלסטין היא ארץ ישראל, הרי אנחנו, הערבים, עוברי אורח זרים, ואין לנו אלא להגר".
בזמן השביתה של המרד הגדול הוא סירב להשתתף בשידורי הרדיו בערבית, מפני שהקריינים אמרו את ראשי התיבות "א"י" (ארץ ישראל) בעברית, במקום "פלסטין", אך ייתכן כי סירב מתוך כעס על שלא הוצע לו לנהל את השידורים.
הלוואי שלא היינו מכירים אותך ואת לא היית מכירה אותנו...
הלא תיבושי להיכנע במדיניותך להשפעת היהודים?...
האם אין בך מדינה אחת אשר לא לכבודה להיות מכשיר בידי היהודים?
הנה גרמניה אכן השתחררה מהשפעת היהודים, והסימנים מעידים כי בכל המדינות יש מגמה להשתחרר מהשפעתם".
סכאכיני סלד מאלימות, אך בד בבד התפעל מגבורתם של הלוחמים הערבים, הן בזמן מאורעות 1936–1939 והן בזמן מלחמת העצמאות (1948).
ב-16 במאי 1936 נרצחו שלושה יהודים בצאתם מקולנוע אדיסון.
בדברים שכתב לבנו ב-19 במאי, התפעל סכאכיני מהמעשה: "אין גבורה דומה לזו, להוציא גבורתו של השייח' אל-קסאם".
ב-26 במאי 1936 תיאר כיצד "המורדים" חיסלו את המושבות היהודיות, וכיצד הכו בבריטים.
"מי חשב שכך תעשה לפלסטין החלשה והקטנה, הנוחה והשקטה?" כתב, אלא שבפסקה הבאה הוא מסייג: "אינני מן הדוגלים במרידות, ואין דבר השנוא עלי מאשר אנשים הנוקטים אלימות וכוח לפתרון בעיותיהם, אבל בנסיבות כאלה - אלה התוצאות, והיוזם הוא האשם.
אני מתפלל לאלוהים שהסוף יהיה טוב".
סכאכיני תיאר את שגרת המרד: "אנו ישנים לקול שריקת הכדורים...
זורקים פצצות, יורים, שורפים שדות, משמידים פרדסים של יהודים ביפו, מפוצצים גשרים, חותכים כבלי טלפון, עוקרים עמודי חשמל...חוסמים דרכים ומדי יום מפגינים הערבים גבורה אשר הממשלה לא העלתה כלל בדעתה".
הוא שיבח פעולה של "שני גיבורים אלמונים", שהשליכו רימון על רכבת מלאה ביהודים ובחיילים אנגלים שנסעו איתם כדי להגן עליהם: "מי היה מאמין שיש בפלסטין גיבורים כאלה.
מה רב הכבוד, הוי סרי, להיות ערבי בפלסטין".
סכאכיני תמך בגרמניה הנאצית וקיווה שתשחרר את הארץ מידי היהודים.
ביומנו כתב שעד עליית היטלר לשלטון, אנשים פחדו מעוצמתם של היהודים, ואילו היטלר הראה לעולם שאין ליהודים עוצמה כזו והעמיד אותם על מקומם.
סכאכיני חגג את תוצאת משאל העם בחבל הסאר ב-1935, בו רוב תושביו הצביעו בעד סיפוח החבל לגרמניה הנאצית.
סכאכיני הצטער על תבוסת גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה: "אם רשאי אחד הצדדים הלוחמים להתגאות - הרי זו גרמניה, מפני שהיא נלחמה נגד העולם כולו".
ח'ליל אל-סכאכיני, רשם ביומנו כי הפלסטינים "שמחו [כמו 'כל העולם הערבי'] כאשר המעוז הבריטי בטוברוק נפל לידי הגרמנים".
אחד מסקרי דעת הקהל הראשונים בארץ ישראל, שערך בנו של אל-סכאכיני, סארי סכאכיני, מטעם הקונסוליה האמריקאית בירושלים, בפברואר 1941, מצא כי 88 אחוז מהערבים הפלסטינים תמכו בגרמניה הנאצית ורק 9 אחוז בבריטניה.
ב-1942 היה סכאכיני בין נושאי ארונו של ג'ורג' אנטוניוס.
לאחר ההתקפות היהודיות על קטמון, שכונת מגוריו, כתב סכאכיני ביומנו ב-20 במרץ 1948 שבמהלך אותו שבוע ביקר אותו עבד אל-קאדר אל-חוסייני (מנהיג הכנופיות הפלסטיניות), עם כמה מלוחמיו.
סכאכיני תיאר כי ניצל את ההזדמנות כדי להפנות את תשומת לבם של הלוחמים אל כללי המלחמה, הכוללים טיפול בפצועים; מתן יחס יפה לשבויים; אי הריגה של ילדים נשים וזקנים, וכו'.
ב-30 באפריל 1948, יום לפני ששכונת קטמון נכבשה על ידי ההגנה בעקבות קרב סן סימון, נמלטה משפחת סכאכיני לקהיר.
במנוסתה השאירה המשפחה את רוב חפציה מאחור, בבית בו חיו במשך עשר שנים.
סכאכיני כתב על כך ביומנו בכאב רב, וסיים בפרידה מספריו:
שכונת קטמון אכן נבזזה על ידי לוחמי חטיבת הראל לאחר נטישת תושבי השכונה, אך ספריו של סכאכיני הגיעו אל בית הספרים הלאומי.
לאחר מלחמת ששת הימים הגיעו בנותיו האלה ודומיה לספריה הלאומית, ושם לדבריהן התיר להן הספרן רק לעיין באחד מספרי אביהן.
חבר הכנסת ג'מאל זחאלקה ביקש לקבל מהספרייה את ספריו של סכאכיני, ולהעבירם למרכז תרבות שהוקם על שמו ברמאללה.
נשיאות האספה המכוננת של "ממשלת כל פלסטין"
סכאכיני נבחר נשיא "המועצה הלאומית הפלסטינית" והכריז על פתיחת האספה המכוננת הראשונה לפני שהעביר את נשיאותה, כמתוכנן, לראשות אמין אל-חוסייני.
ביומנו תיאר סכאכיני את תחושת הפלא נוכח המעמד בו נכח ואת חשיבותה של ההכרזה עבור העם הפלסטיני.
"האספה המכוננת", עם זאת, לא נאספה למושב שני ו"ממשלת כל פלסטין" שהוכרזה במעמד זה לא האריכה ימים בגלל התנגדות עבדאללה הראשון, מלך ירדן והתפרקה עד מהרה.
סכאכיני היה איש משפחה למופת.
הוא אהב אהבה גדולה את אשתו סולטאנה, והיה מסור לשלושת ילדיו, במיוחד לבכורו, סרי.
בעת שהוחזק במאסר בדמשק והמתין להוצאתו להורג, כתב סכאכיני צוואה, שעסקה כל כולה בעניין אחד בלבד: אופן חינוכו של בנו סרי ('כזה אני, רבותי', רשומה מ-21 בדצמבר 1917).
המשפחה התגוררה במושבה הגרמנית ושתי הבנות למדו בבית ספר גרמני.
בשנת 1936 הקים סכאכיני בית אבן מפואר, בן קומה אחת עם גג רעפים אדום, בשכונת קטמון בירושלים, אליו עברה המשפחה במאי 1937. ב-1939, ארבעה שבועות לאחר שפרצה מלחמת העולם השנייה, מתה אשתו סולטאנה.
את קברה בבית הקברות היווני-אורתודוקסי על הר ציון בירושלים, נהג סכאכיני לפקוד מדי יום.
בין הספרים שפרסם, היו גם "לזכרונך", שכתב לזכר אשתו, ו"סרי", הכולל מכתבי לימוד והדרכה הכתובים אל בנו.
החל מ-1948 חיה משפחת סכאכיני בגלות.
בשנת 1953 נפטר בנו סרי באופן פתאומי מדום לב ושלושה חודשים מאוחר יותר נפטר סכאכיני עצמו.
שתי בנותיו של סכאכיני, דומיה והאלה, התגוררו ברמאללה שבגדה המערבית (באותה עת תחת שלטון ירדן), ולשתיהן הייתה קריירה ארוכה בתחום החינוך.
סכאכיני כתב יומן מפורט, החל מתחילת פועלו בתנועת התחייה האורתודוקסית ועד לבריחתו מקטמון ב-1948. במהלך הבריחה מהירה, לא נשמר בידיו היומן בשלמותו.
בשנת 1955 ערכה האלה את יומנו של סכאכיני ופרסמה אותו בשם "כזה אני, רבותי" .
אמרה זו, של המשורר אל-מתנבי שהיה נערץ על סכאכיני, מסכמת את אחת הרשומות ביומנו, והייתה שגורה בפיו.
האלה חשבה שיש באמרה לסמל משהו מאביה, האיש שעל כרטיס הביקור שלו נכתב:
היומן מתאפיין בעושר של מידע, בכנות ויושר אינטלקטואלי ובמחשבה ביקורתית על הבעיות שעל סדר היום של הציבור הערבי והפלסטיני.
היומן מפורט במיוחד לגבי שנת 1919, מכיוון שהיומן של שנה זו נשתמר כולו.
היומן כולל תיאור מעניין במיוחד של השבועות האחרונים בקטמון בזמן מלחמת העצמאות ושל נטישת המשפחות את השכונה.
ב-1967, חודש לאחר מלחמת ששת הימים, שבו דומיה והאלה סכאכיני לבית המשפחה בקטמון לביקור, 19 שנה לאחר שנטשוהו.
את החוויה תיארה האלה סכאכיני כ.
נחמה פורתא מצאו האחיות בעובדה שהבית הוסב לשמש כגן ילדים, שכן אהבה לילדים הנחתה את דרכו של אביהן, איש החינוך, שהרבה לצטט את דברי ישו: .
על שמו רחוב בבית חנינא, בית ספר לבנות בעיר העתיקה בירושלים ומרכז תרבות ברמאללה.
ח'ליפה (ערבית: خليفة, ) הוא כינויו – או תוארו – של המנהיג האסלאמי של ה"אֻמָּה" (أمة), היא אומת האסלאם.
פירושו בערבית "מחליף" או "יורש", כלומר ממלא המקום, או מחליפו של הנביא מוחמד.
לעיתים קרובות הח'ליפה נקרא "אַמיר אל-מוּאְמינין" (أمير المؤمنين), "מנהיג המאמינים" או "שליט המאמינים".
מאז התפרקות האימפריה העות'מאנית ב-1924, לא היה עוד אדם שכונה בתואר זה.
הח'ליפה הוא בעל סמכות ההנהגה הרוחנית והחומרית על כל המוסלמים, כפי שהיה בזמנו של מוחמד, אך הוא אינו מתקרא נביא, מכיוון שמוחמד נחשב כנביא האחרון באסלאם.
בעברית מקובל גם התעתיק (השגוי) "הח'ליף".
ישנן תובנות מודרניות רבות לגבי תפקידו של הח'ליפה.
בזרמים מסוימים של הפילוסופיה המודרנית של האסלאם מודגש המימד ההגנתי של השלטון האסלאמי, כמו גם המדיניות החברתית שלו, הנובעים מההבנה כי תפקידו של הח'ליפה הוא להגן על המוסלמים.
ישנם הרואים בעובדה שאין כיום ראש מדינה יחיד לכל המוסלמים – הפרה של החוק האסלאמי, השריעה; אחרים טוענים כי לאחר ארבעת הח'ליפים הצדיקים הראשונים התפקיד חדל מלהתקיים, מכאן שאלה שטענו מאוחר יותר לתואר ח'ליפה, משלו למעשה רק כמלכים.
זרמים אחרים בפילוסופיית האסלאם טוענים כי יש צורך לחדש את המוסד של שליט יחיד המאחד בתוכו את הסמכויות הפוליטיות, הצבאיות והחוקיות הברורות, כיורשו של מוחמד וכשליט כל המוסלמים בעולם.
תנאים הנדרשים מאדם השואף להיות ח'ליפה
הן על פי ספרי ההלכה, והן על פי כתבים מודרניים כמו האל-מנאר, הח'ליפה חייב להיות שלם בגופו (ובנפשו), עליו להיות מלומד, וחובה עליו להיות צאצא משבטו של הנביא, היינו – שבט קורייש.
המוסלמים מאמינים כי הח'ליפות היא המשך שליחות הנביאים (אדם הראשון, נח, אברהם, משה, ישו ומוחמד), כמוסד שנועד להגן ולשלוט על המוסלמים לפי החוק של אללה (בקוראן ובעולם).
זאת, כאשר מהות מוסד זה מקבילה לתבנית השמיים ("מולכייה" – ממשלה), והארץ ("אומה" – עם).
ישנן הקבלות מסוימות בין מוסד הח'ליפות לבין מוסד האפיפיורות הנוצרית, תפקיד שבדומה לח'ליפה כלל סמכויות רוחניות, צבאיות ופוליטיות בתקופות שונות בהיסטוריה.
כמו כן, היו מאבקים רבים על כס הנושא בתפקיד, וכן על מהותו של התפקיד, בשני המקרים.
ברם, רבים מצביעים על כך שבאסלאם – חכמי ה"עולמא" הם שהיו אחראים על המורשת הרוחנית, בעוד שהח'ליפה היה אחראי רק לצד הפוליטי והצבאי, במיוחד אחרי ארבעת הח'ליפים הראשונים, הראשידון.
ח'ליפה מונה לתפקיד על ידי מועצת השורא.
שתי העדות הגדולות באסלאם, הסונה והשיעה, חלוקות באופן יסודי בשאלה: "מי היה אמור להיות הח'ליפה הראשון של האסלאם"; מכאן גם חילוקי הדעות ביניהן לגבי הלגיטימציה של מי שנשאו בתפקיד אחר כך.
הגם שעלי היה, מבחינה היסטורית, הח'ליפה הרביעי, השיעים מחשיבים אותו לח'ליפה הלגיטימי הראשון, ואולי היחיד.
הסונים רואים בארבעת הח'ליפים הראשונים, כולם חבריו הקרובים של מוחמד, ח'ליפים "המודרכים נכונה", על פי הסדר הבא: אבו בכר, עומר בן אל-ח'טאב, עות'מאן בן עפאן, ועלי.
לדעת הסונים, אלה הח'ליפים היחידים שלא סטו מן העקרונות שהציב מוחמד, אך הם מכירים, באופן כללי, גם בלגיטימיות של שושלות הח'ליפים שלאחר מכן, הן של מועאויה אבן סופיאן והן של בית אומיה.
תחת בית אומאייה האימפריה המוסלמית גדלה מאוד; השלטון המוסלמי התפשט מערבה, דרך צפון אפריקה ועד לספרד.
הוא גם התפשט מזרחה, דרך איראן ועד הודו.
ואולם, לשושלת האומאיית לא היה בסיס תמיכה בתוך האסלאם עצמו.
שלא כמו הסונים, השיעים לא קיבלו את הלגיטימיות של השושלת האומיית.
המיעוט השיעי קיבל את השושלת העבאסית, שטענה לח'ליפות כצאצאית של עבאס אבן עבד אל-מוטאליב.
אולם, לאחר שהעבאסים ירשו את הח'ליפות מהאומאיים ב-750, הם אימצו את האסלאם הסוני וכפרו בעקרונות השיעה.
העבאסים העמידו שושלת ארוכה של ח'ליפים במשך שלוש מאות שנה, תוך איחוד השלטון האסלאמי, וקידום המזרח התיכון להישגים אינטלקטואליים ותרבותיים חשובים בחסותם.
ואולם, מ-940 כוח הח'ליפים נחלש בזמן העבאסים, כשלא-ערבים, בעיקר הטורקים ואחריהם הממלוכים במצרים (במחצית השנייה של המאה ה-13), עלו לעמדות משפיעות.
בהדרגה, הסולטאנים והאמירים, שליטי המחוזות האסלאמיים השונים, התחזקו ונעשו עצמאיים יותר ויותר.
לימים, הח'ליפות נותרה כתפקיד סמלי וכישות מאחדת לעולם האסלאמי.
בתקופת השושלת העבאסית, היו שהתנגדו ללגיטימיות שלהם.
השיעי סעיד אבן חוסיין מהשושלת הפאטימית (שהתפארה בקשר למוחמד דרך בתו פאטימה), טען לתואר הח'ליפה ב-909, וייסד שושלת חדשה של ח'ליפים בצפון אפריקה.
הח'ליפים הפאטימיים שלטו תחילה במרוקו, אלג'יר, תוניס ולוב, ובמשך 150 השנים הבאות הרחיבו את שלטונם, והצליחו לשלוט גם בארץ ישראל ובמצרים, עד שהעבאסים הצליחו להשיב את הגלגל, והגבילו את הפאטימים לתחומי מצרים.
השושלת הפאטימית נפלה ב-1171. השושלת האומאיית, ששרדה ושלטה על המחוזות האסלאמיים בספרד, טענה מחדש לתואר הח'ליפה ב-929, ושרדה עד שהופלה ב-1031.
ב-1258 כוחות מונגוליים תחת הולגו חאן כבשו את בגדאד.
הם הרסו את העיר והוציאו להורג את הח'ליפה העבאסי אל-מסתעצם הראשון.
נצר למשפחה, אל-מסתנצר השני נמלט לקהיר והוכתר שם כח'ליפה ב-1261, ובכך ייסד שושלת ח'ליפים ששרדה עד שהסולטאן העות'מאני נטל לעצמו את תואר הח'ליפה בנוסף לשאר תאריו, זאת חרף ההגדרה הפורמלית המחייבת את הח'ליפה להיות בן שבט קורייש, שבטו של הנביא; הסולטנים העות'מאנים לא היו כאלה.
שליטים מוסלמיים נוספים טענו לכתר החליפות ואחדות האימפריה המוסלמית התערערה, עד שלבסוף הח'ליפות העות'מאנית זכתה להכרה.
ערב מלחמת העולם הראשונה, הח'ליפות העות'מאנית ייצגה את הישות האסלאמית העצמאית הגדולה והחזקה ביותר.
שליטי המדינה העות'מאנית כמעט ולא השתמשו בתואר זה, מסיבות פוליטיות.
אחרי המלחמה העות'מאנית-רוסית נחתם הסכם קוצ'וק קאינרג'ה, שבו איבדה האימפריה העות'מאנית שטחים המיושבים במוסלמים; הסולטאן אבדילהמיט הראשון הדגיש את תואר הח'ליפה ובכך ביטא את היותו אחראי על כל המוסלמים, גם מי שכבר אינם תחת שלטונו הישיר.
ידוע כי הן מהמט השני והן נכדו סלים הראשון השתמשו בתואר הח'ליפה להצדקת כיבוש ארצות מוסלמיות על ידם.
מאוחר יותר, אחד הסולטאנים העות'מאנים האחרונים, עבדול חמיד השני, השתמש בתואר כנשק נגד הקולוניאליזם האירופי, נגד כיבוש ארצות עם אוכלוסייה מוסלמית גדולה, כמו גם נגד התמרמרות או התקוממות אפשרית הנובעת מהתנזימאת.
ב-3 במרץ 1924, הנשיא של הרפובליקה הטורקית, מוסטפא כמאל, ביטל חוקתית את מוסד הח'ליפות, כחלק מן הרפורמות שערך.
הסמכויות של הח'ליפה הועברו לפרלמנט של מדינת הלאום הטורקית החדשה, והתואר לא היה בשימוש מאז.
ניסיונות לחדש את הח'ליפות במקומות אחרים בעולם המוסלמי בשנים מיד לאחר ביטולה על ידי טורקיה נכשלו.
היו מספר אישים ששאפו להיות ח'ליפה:
חוסיין בן עלי, מושל עות'מאני לשעבר של החג'אז שהיה בקשר עם בריטניה בזמן מלחמת העולם הראשונה ומרד באיסטנבול, צאצא לשבט הקורייש, הכריז על עצמו כח'ליפה במכה יומיים לאחר שטורקיה נטשה את התואר.
אך אף אחד לא התייחס אליו ברצינות, והוא גורש מערב על ידי הסעודים, שבט יריב שלא היה לו עניין בח'ליפות.
הסולטאן העות'מאני האחרון, מחמד השישי, עשה ניסיון דומה להכתיר את עצמו כח'ליפה החיג'אז לאחר שעזב את טורקיה, אך גם הוא לא הצליח בזאת.
האימאם יחיא הכריז על עצמו ככזה, אולם הוא היה שיעי וממילא לא היה מתקבל על ידי הסונים.
פואד הראשון שהיה מנהיג מצרים וסודאן הגדולות והחזקות, לא היה בן שבט קורייש ולא זכה לתמיכה.
אבו בכר אל בגדאדי, שליט של הישות שנקראה "המדינה האיסלאמית" בשטחי עיראק וסוריה, הכריז על עצמו כח'ליפה ביוני 2014. לא הוכר רשמית ככזה על ידי אף אחד שלא מהישות המדינית שהקים.
במחצית שנות ה-20 תנועת הח'ליפאת, ששאפה להשיב ליושנה את הח'ליפות הטורקית, התפשטה בקרב הטריטוריות הבריטיות באסיה.
היא הייתה חזקה במיוחד בהודו, שם היא היוותה נקודה מלכדת עבור הקהילות המוסלמיות.
פסגה כונסה בקהיר ב-1926 על מנת לדון בחידוש הח'ליפות, אך רוב הארצות המוסלמיות לא השתתפו ולא נעשה דבר ליישם את החלטות הפסגה.
ב-1925, עלי עבד א-ראזק (ﻋﻠﻲ ﻋﺒﺪ ﺍﻟﺮﺍﺯﻕ), שהיה מבכירי המורים באל-אזהר הוציא ספר בשם "האסלאם ויסודות השלטון" (الإسلام وأصول الحكم) ובו ניתח את יחסי הגומלין בין הדת לבין השלטון המדיני באסלאם.
לדעתו, כפי שבאה לידי ביטוי בספר, הקשר שהיה בתקופת מוחמד והראשידון בין הדת לבין המנגנון המדיני היה כורח המציאות בזמנו אולם היה מקרה חד פעמי.
קשר זה אינו מחויב המציאות, המדינה צריכה להיות מודרנית ואילו האסלאם הוא דתי.
לכן אין צורך לחדש את מוסד הח'ליפות, כפי שמוסד הח'ליפות לא היה קיים בימי מוחמד עצמו.
לעומתו, רשיד רידא, במספר מאמרים שפרסם ב"אל-מנאר" הביא ציטוטים מהחדית', הסתמך על האיג'מאע, הביא מקורות ספרותיים על הח'ליפות ואמר שעל פיהם חייבת להיות ח'ליפות.
התואר "אמיר אל-מומינין" אומץ על ידי מלך מרוקו והמולא מוחמד עומאר, הנשיא לשעבר של משטר הטליבאן באפגניסטן, הם לא טענו לסמכות חוקית על מוסלמים מחוץ לגבולות הארצות שלהם.
הדבר הקרוב ביותר לח'ליפות הקיים כיום הוא הארגון של המועצה האסלאמית, ארגון בין-לאומי שנוסד ב-1969 ומורכב מהממשלות של רוב המדינות עם רוב אסלאמי.
אך לארגון זה יש השפעה מוגבלת; מוסלמים רבים כלל אינם מודעים לכך שהוא קיים, ואפילו המדינות החברות בו מתעלמות מהחלטותיו.
היחס כיום של המוסלמים כלפי הח'ליפות
הח'ליפות, שפעם הייתה נושא למאבק ויריבות קשה בין השליטים המוסלמים, אינה קיימת מאז 1924. הסיבות למהפך זה מגוונות ומורכבות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, רוב הארצות המוסלמיות נפלו בידיים זרות.
לאחר מכן, העולם המוסלמי נוצר מחדש כיחידות לאומיות, והושפע רבות מפילוסופיות מערביות או סוציאליסטיות.
חשיבות המסגדים והממסד הדתי ירדה בהרבה ברוב הארצות המוסלמיות, ולשלטון עלו אליטות פוליטיות וצבאיות שראו את האסלאם כעניין אישי ולא כבסיס לאחדות פוליטית או למדינה מודרנית.
יתר על כן, יריבויות ישנות (בעיקר בעולם הערבי) מנעו שיתוף פעולה בין המדינות המוסלמיות.
אם כי האסלאם עדיין כוח משפיע ביותר ברוב החברות המוסלמיות, ומוסלמים רבים עדיין תומכים בח'ליפות, הגבלות קשות על פעילות פוליטית בארצות מוסלמיות יחד עם המכשולים המעשיים העצומים לאיחוד של יותר מחמישים מדינות תחת מוסד אחד, מנעו ניסיונות לחדש את הח'ליפות, אפילו אצל מוסלמים אדוקים.
תנועות אסלאמיות א-פוליטיות פופולריות כמו התבליגי ג'מאט אומרות כי חיסרון ברוחניות וירידה בהקפדה על קיום המצוות כסיבה השורשית לבעיות העולם המוסלמי, וטוענות כי לא ניתן לחיות מחדש את הח'ליפות כל עוד בעיות אלה קיימות.
כל הניסיונות לבנות מדינה בהתבסס על האסלאם נכשלו עד למהפכה האיראנית ב-1979, שהתבססה על עקרונות השיעה ולא עסקה כלל בעניין הח'ליפות העולמית.
תנועות סוניות ווהאביות הקוראות לחידוש הח'ליפות נעשו פופולריות יותר בשנים האחרונות.
אך תנועות אלה לא הצליחו להסכים על דרך משותפת או על מודל ברור של ממשל אסלאמי, והדיאלוג בנושא זה בין אינטלקטואלים מוסלמים אופיין במבוכה לנוכח נקודות המבט הרבות על כיצד אמורה להראות המדינה האסלאמית.
מוסדות אסלאמיים רבים במדינות מוסלמיות כיום לא מציבים את חידוש הח'ליפות בעדיפות הראשונה, ובמקום זה מתמקדים בנושאים אחרים.
רוב המשטרים התנגדו למעשה לרעיון.
הארגון הפעיל המוכר ביותר כיום אשר קורא להשבת מוסד הח'ליפה הוא ארגון המדינה האסלאמית בהנהגת אבו בכר אל-בגדאדי שכונה בידי תומכיו "הח'ליפה אבראהים".
ב-5 ביולי 2014 פורסם סרטון וידאו, שבו כביכול נראה לראשונה אל-בגדאדי, כשהוא מנהיג את תפילת יום שישי במסגד א-נורי במוסול, ונושא נאום בו הוא קורא לכלל המוסלמים לציית לו.
באותה שנה הוא הכריז על עצמו כח'ליפה, ועל האזורים שבשליטתו כח'ליפות בשם "המדינה האסלאמית".
לאחר שאל-בגדאדי נהרג במבצע קיילה מולר, הכריז הארגון על אבו אבראהים אל-האשמי כח'ליפה.
הארגון שואף ליצור ח'ליפות רחבת ידיים תחת שלטונו אשר תכלול את כל העולם המוסלמי, לרבות מדינות שהיו בעבר תת-שלטון מוסלמי, כמו שטחי ספרד ומדינת ישראל.
אבו בכר – הח'ליפה המודרך-נכונה הראשון של הסונים.
הכניע שבטי מורדים במלחמות הרדה.
עומר בן אל-ח'טאב – הח'ליפה השני.
בתקופת משטרו, האימפריה המוסלמית הוגדלה לכלול את מצרים, ירושלים והאימפריה הסאסאנית.
עות'מאן בן עפאן – הח'ליפה השלישי.
הקוראן נערך ונוסח תחת חסותו.
עלי בן אבי טאלב – הח'ליפה המודרך-נכונה הרביעי והאחרון, והאימאם הראשון לדעת השיעים.
תקופת ממשלו הייתה רוויה במאבקים פנימיים.
מועאויה אבן סופיאן – הח'ליפה האומיי הראשון.
מועאויה ייסד את השלטון השושלתי בכך שמינה את בנו יזיד כיורשו, מגמה שתימשך אצל הח'ליפים הבאים.
עומר אבן עבד אל-עזיז – ח'ליפה אומיי שיש שרואים בו (בעיקר בקרב הסונים) ח'ליפה מודרך-נכונה חמישי.
הארון א-רשיד – ח'ליפה עבאסי.
בתקופת ממשלו בגדאד נעשתה למרכז הגדול ביותר בעולם למסחר, לימוד ותרבות.
הארון הוא הנושא של סיפורים רבים בקובץ הנודע "אלף לילה ולילה".
סולימאן המפואר – סולטאן עות'מאני מוקדם, בתקופתו האימפריה העות'מאנית הגיעה לשיאה.
אבדילמג'יט השני – הח'ליפה האחרון.
השושלת הפאטימית בצפון אפריקה ומצרים (909–1171).
האמירים האומאיים בקורדובה, ספרד, הכריזו על עצמם כח'ליפים (ידועים כח'ליפים של קורדובה; לא היו מקובלים אוניברסלית; 929–1031).
שושלת אל-מוואחידון בצפון אפריקה וספרד (לא מקובלת אוניברסלית; 1145–1269).
העות'מאנים (1517–1924; השתמשו בתואר בין זמנו של סולימאן המפואר במאה ה-16 ועד לעבדול חמיד השני בסוף המאה ה-19).
הערה על החפיפה בין הח'ליפות האומאיית והעבאסית: לאחר הטבח של בני המשפחה האומאיית בידי העבאסים לאחר הצלחת המהפכה העבאסית, נסיך אומיי אחד הצליח להימלט וברח לצפון אפריקה, שנותרה נאמנה לאומאיים.
שמו היה עבד א-רחמן הראשון.
משם, הוא המשיך לספרד, שם הוא איחד את המחוזות שנכבשו בידי ח'ליפים אומאיים קודמים (ב-712).
מ-756 ועד 929, השלטון האומאיי בספרד היה אמירות עצמאית, עד שעבד-ארחמן השלישי טען מחדש לתואר הח'ליפות לשושלתו.
ח'ליל אל-חיברי היה פוליטיקאי ואיש עסקים לבנוני, ראש ממשלת לבנון ה-19.
אל-חיברי כיהן כחבר פרלמנט וכשר העבודות הציבוריות בממשלתו של סאמי א-סולח.
ב-1952 הצטרף לוועד המנהל של חברת המים בעיריית ביירות.
מאוחר יותר התמנה ליושב-ראש הוועד, כיהן בתפקיד עד 1972 והיה שותף פעיל להפיכתו של מתקן המים בביירות למפותח וחדיש.
אל-חיברי זכור בעיקר בשל הסכמתו לכהן כראש ממשלה זמני במהלך מלחמת האזרחים הראשונה בלבנון.
תוך זמן קצר הוחלף בתפקיד על ידי רשיד כראמי שהקים ממשלת אחדות ופיוס לאומית.
אביו הוא תופיק אל-חיברי, אחד ממייסדי תנועת הצופים בלבנון, ואחיו של מֻחַמד אל-חיברי שזכה בפרס זאב הארד, פרס המוענק על ידי ארגון הצופים העולמי על תרומה יוצאת דופן לארגון.
ח'ליל בן קלאוון או בתוארו המלא אלמלך אלאשרף סלאח א-דין ח'ליל בן קלאוון היה הסולטאן המצרי הממלוכי השמיני ב.
הוא עלה לשלטון בשנת 1290 ושלט במצרים עד להירצחו בשנת 1293. שלטונו הקצר והסוער התאפיין בלחימה בלתי פוסקת מול צלבני ממלכת ירושלים, וגולת הכותרת של הישגיו היה כיבוש העיר עכו לאחר מצור בשנת 1291 - מהלך שסיים את השלטון הצלבני בארץ ישראל.
ח'ליל היה מנהיג צבאי שנערץ על ידי חייליו בזכות יכולתו הצבאית וכושר לחימתו בשדה הקרב, אך נתיניו ועמיתיו הממלוכים ראו בו עריץ רצחני.
העובדה כי בניגוד לאביו הוא דיבר וכתב בערבית, הפכה אותו לדמות חיובית בקרב ההיסטוריונים הערבים, המציגים אותו כאדם אינטליגנטי שעודד רכישת השכלה.
הסולטאן הממלוכי קלאוון הכריז בשנת 1280 על בנו עלא א-דין כיורשו המיועד, אך בשנת 1288 מת עלא א-דין בנסיבות מסתוריות, ובנו השני ח'ליל הפך ליורש העצר.
קלאוון לא חתם על צו המינוי של ח'ליל, מתוך תקווה כי האח השלישי, מוחמד, יגיע לבגרות - ככל הנראה מתוך חשד לא מבוסס כי היה לו חלק במות אחיו, עלא.
לכך נוסף חוסר נחת מאופיו האלים של ח'ליל, והעובדה כי היה חסר כבוד כלפי הדת.
מקורות ממלוכים מצטטים מפי קלאוון את המשפט "אני לא אמליך על המוסלמים מלך כדוגמת ח'ליל".
מותו הפתאומי של הסולטאן קלאוון וההכרה הציבורית הביאו את ח'ליל אל כס הסולטנות ללא חותמת הכשרות של הצו המלכותי.
על פי מקורות מוסלמיים אמר ח'ליל לפתח' א-דין עבדול זהיר - השופט שמוסמך על ידי אביו לביצוע הצוואה "הסולטאן לא רצה לתת לי את השלטון אבל אלוהים - כן".
ח'ליל עלה לכס הסולטנות בשנת 1290, בגיל 27, וחשף מיד את אופיו כעריץ אכזרי והפכפך.
עם עלייתו לכס המלוכה פתח ח'ליל במסע טיהורים אכזרי של נאמני אביו.
סגנו של קלאוון, חסאם א-דין טורנטי, הוצא להורג מול הסולטאן החדש.
רכושו הרב, 600,000 דינרי זהב ו-17,000 ליברות של מטבעות כסף, הוחרם, ובנוסף הוחרמו עבדים, סוסים ותכשיטים רבים.
משפחתו של הווזיר המנוח נותרה בחוסר כל.
על פי גרסה אחרת, לאחר שטורנטי העביר לסולטאן את רכושו, הוא שוחרר מהכלא, אך מת בעקבות העינויים שעבר מספר ימים לאחר מכן.
האמיר אל-עאדל כתבוע'א , מי שעתיד להיות עוצר לסולטאן מוחמד בן קלאוון, נאסר ולאחר מכן שוחרר.
האמיר לג'ין אל-מנסורי , נציג הסולטאן קלאוון בדמשק, נאסר והובא לקהיר כדי להיות מוצא להורג לפני הסולטאן, והוא ניצל רק בזכות העובדה שמיתר הקשת שנועד לחנוק אותו פקע.
במהפך מפתיע הוחזרה לו משרתו כמושל דמשק.
לאחר ניקוי האורוות בבית מכל המתנגדים האפשריים, הפנה ח'ליל בן קלאוון את מרצו להשלמת המשימה בה החל אביו - חיסול המדינה הצלבנית.
כבר בשנת 1290 הצהיר קלאוון כי הוא עתיד לתקוף את עכו, ואף פתח בהכנות לכיבוש העיר, שנחשבה למבוצרת ביותר לאורך חופי ארץ ישראל וסוריה ושימשה כבירתה של ממלכת ירושלים הצלבנית השנייה.
ההכנות הממלוכיות לקרב החלו בקיץ של 1290 באיסוף עצים מיערות לבנון וארץ ישראל, לצורך בנין מכונות המצור, ובמשך ארבעה חודשים נמשכו עבודות הכריתה באזור קיסריה ועתלית.
בחודש מרץ 1291 החלו גדודים מוסלמים להיאסף במישור עכו.
הגדודים יצאו מדמשק כשהם נושאים עימם מכונות מצור, ואחריהם באו גדודים מערים אחרות בסוריה.
המחנה הממלוכי שנאסף מול חומות עכו היה מהגדולים שנאספו מול העיר אי פעם, ובימי הביניים בפרט.
הכוחות התמקמו מול עכו ב-5 באפריל 1291, הקימו את אוהליהם והרכיבו את מכונות המצור.
הפגזת עכו החלה ביום 15 באפריל.
מלכתחילה לא התכוונו הממלוכים לצור על העיר כדי להרעיבה, הן לאור העובדה שבעיר היו מאגרי מזון אדירים, ולאור העובדה שמכיוון הים לא הוטל הסגר על נמלה.
בתקופת ההרעשה לא סגרו הצלבנים את שערי העיר כדי להקל על גיחות פתע מתוכה, על מנת לפזר את המאמץ המלחמתי לכל אורך החזית וכדי למנוע מהממלוכים את היוזמה בבחירת גזרות התקפה.
ביום 4 במאי נחתו בעכו חיילים צלבניים מממלכת קפריסין בראש מלכם אנרי השני, שניסה לחדש את המשא ומתן עם הסולטאן המצרי, אך נתקל בקיר אטום.
הסולטאן לא היה מוכן, אלא למשא ומתן על הסכם כניעה.
הוא דרש את מפתחות העיר והציע כי הצלבנים יעזבו את עכו עם רכושם.
עם תום המשא ומתן הכושל התחדשה ההפגזה, ולאחר עשרה ימים נפרץ פתח בפינה הצפון-מזרחית של העיר, סמוך ל"מגדל המלך" הידוע גם בכינוי "המגדל החדש".
חמישה ימים לאחר מכן, ביום 12 במאי, הצליחו המוסלמים למוטט את מגדל המלך אל תוך החפיר, ולקנות אחיזה בקו החומות החיצוני של עכו.
למחרת החלו הגדודים הממלוכים בהתקפה מאסיבית על חומות העיר, ועיקר המאמץ הופנה לעבר האזור שהובקע.
הם שיתקו את ההגנה הצלבנית וחדרו אל השטח בין שתי חומות העיר.
משם חדרו המוסלמים אל שער "המגדל הארור" ומשלא נתקלו בהתנגדות פרצו אל תוך העיר.
התפוררות הגנה הצלבנית הובילה לנטישת עמדות ההגנה ובריחה חסרת סדר אל כוון הנמל, בעוד הגדודים הממלוכים טובחים בתושבי העיר.
מספר ההרוגים בקרבות הרחוב איננו ידוע, אך החרב לא פסחה על הקהילה היהודית הקטנה שישבה בעיר החדשה, שגורלה היה כגורל הנוצרים המקומיים והצלבנים.
הצבא הממלוכי המשיך בהתקדמותו בתוך העיר עד שנעצר מול המבצר הטמפלרי בפינתה הדרום-מערבית.
כאן המשיכו להשתולל קרבות קשים במשך עשרה ימים, תוך שהממלוכים חופרים מתחת לחומת המצודה.
בסערת הקרבות ותחת מעטה חשיכה, הצליח ראש המסדר לברוח לצידון ועימו רוב אוצרות המסדר.
ביום 28 במאי 1291 נפער פתח גדול בחומות המצודה הטמפלרית, וזמן קצר לאחר מכן התמוטט המבנה כולו על מגיניו ומתקיפיו.
על מנת למנוע מהנוצרים לנסות ולחדש את שלטונם בעכו, הרסו הממלוכים את העיר עד היסוד, ועכו עמדה חרבה משך רוב תקופה הממלוכית.
לאחר נפילת עכו והרס ביצוריה יצאו גדודים ממלוכים לעבר יתר מבצרי הצלבנים שלאורך מישור החוף וחוף לבנון, ובזמן קצר יחסית, ובהתנגדות סמלית, נפלו או פונו שאר המבצרים והערים מחמת הייאוש וחוסר התקווה שאחזו במגינים.
העיר צור נכנעה בפני חיל חלוץ ממלוכי שנשלח לבדוק את השטח לפני פעולה צבאית ממוקדת.
מגיני העיר אשר גילו כי עכו נפלה וכי הצבא הממלוכי בדרך לכיבוש עירם, נטשו אותה וברחו לקפריסין.
חודש לאחר כיבוש עכו יצא כוח ממלוכי גדול לכיוון צידון.
חיל המצב שהורכב בעיקר מאבירים טמפלרים בפיקוד ראש המסדר, נסוג אל מבצר הים שניצב על אי בכניסה לנמל העיר, ונלחם בגדודים הממלוכים.
מפקד המסדר, השאיר את האבירים להגן על המבצר, וברח לקפריסין עם אוצרו של המסדר (שהוברח קודם לכן מעכו), אגב הבטחה לשוב עם תגבורת.
משהוברר למגינים כי הופקרו לנפשם וכי תגבורת לא תגיע, הם הצליחו לחמוק מהמצור דרך הים בחסות החשיכה, ונמלטו אל מצודת טרטוס שבצפון סוריה.
ביום 3 באוגוסט כבשו המוסלמים את מבצרה של צידון, מהחזקים שבמעוזים הצלבנים בלבנט, לאחר מצור קצר.
העיר הבאה בתור שעברה לידי הסולטאן הממלוכי הייתה ביירות.
היא נפלה ללא קרב וחיל המצב הצלבני הקטן ברח לקפריסין.
ביום 31 ביולי 1291 הופיעו הגדודים הממלוכיים בחיפה הצלבנית, ולאחר קרב קצר הניסו את הצלבנים אשר נמלטו אל מבצר עתלית.
האבירים שאיישו את המבצר באותה תקופה היטיבו להבין כי ממלכת ירושלים הגיעה אל קיצה, ובליל ה-14 באוגוסט 1291 עזבה את המעגן המבוצר בעתלית ספינה ועליה אחרוני האבירים הטמפלרים, אחרוני הצלבנים בארץ ישראל.
הסולטאן ח'ליל ערך מסע ניצחון ברחובות דמשק והציג לראווה שבויים נוצרים וגולגולות לוחמים נוצרים משופדות על רמחים.
כיבוש עכו לא השקיט את להט הג'יהד אלא העצים את התעמולה למלחמת קודש.
במצוותו של ח'ליל ערך הח'ליף אל חכים, שהיה נתון למעשה תחת מעצר-בית מאז שלטון ביברס, תפילת יום שישי בה הוא הזכיר את ח'ליל כסולטאן, ודרש את שחרור בגדאד מידי המונגולים.
למעשה המטרה הבאה למלחמת קודש הייתה קלה יותר - ממלכת קיליקיה הארמנית שניהלה מערכת בריתות אסטרטגיות עם המונגולים.
באביב של שנת 1292 יצא הסולטאן ח'ליל בן קלאוון מדמשק לכיוון נהר הפרת וכבש את המבצר האסטרטגי קלעת א-רום ("מבצר הרומאים"), ששימש מושב של הכנסייה הארמנית.
ההתקפה בוצעה במתווה ההתקפה על עכו, והמבצר נכבש במהלך חודש מאי 1292 בהסתערות על החומות ואגב הרעשה ארטילרית מאסיבית.
הסולטאן ח'ליל שינה את שמו של המבצר ל"קלעת אל-מוסלמין" ("מבצר המוסלמים").
המהלך יצר איום כפול - הן על ממלכת קיליקיה הארמנית והן על התקדמות האימפריה המונגולית.
בשובו לדמשק הכריז ח'ליל על כוונתו לכבוש את אסיה.
שרי ממשלתו של ח'ליל חששו מחמת זעמו של הסולטאן, והתמרמרו על נטייתו לפטרם ללא אזהרה ולמנות תחתם ממלוכים ממוצא צרקסי.
מינויים אלו פיצלו את הממלוכים וחידשו יריבויות ישנות.
החריפה בין היריבויות נוצרה בין ראש הממשלה המצרי - ביידרה אל מנצורי והווזיר הראשי איבן אל סלוס.
אל-מנצורי היה אחד מהאמירים הקרובים לקלאוון, ועם עלייתו של ח'ליל לשלטון הוא נסמך על ניסיונו הרב.
עזרתו בהדחתו והריגתו של חסאם א-דין טורנטי זיכתה אותו בתואר "נאיב אל-סולטאן", והוא צבר עושר רב שכלל שטחי אדמה נרחבים במצרים העילית.
אבן אל סלוס היה אויבו הפוליטי של חסאם א-דין טורנטי, ועם מותו של האחרון, הוא הוחזר מגלותו בחג'אז ומונה לווזיר.
אבן אל סלוס היה בן למשפחת סוחרים מארץ ישראל.
הוא ניצל היטב את מעמדו כווזיר ואת השליטה שהעניק לו תוארו על האדמיניסטרציה הפיננסית של הסולטנות.
כך התעשר ממסחר במשי ורכש את אמונו של הסולטאן.
העימות בחצר הגיע לכלל פיצוץ בדצמבר 1293, בעת שהסולטאן יצא למסע צייד בצפון מצרים.
העימות בין שני השרים התלקח על רקע גביית מיסים באלכסנדריה, וכאשר הייתה ידו של הווזיר על העליונה, הוא פעל בנחישות להדחתו של אל-מנצורי.
על מנת לקדם את פני הרעה ארגן ביידרה אל-מנצורי את האמירים שסבלו מנחת זרועם של הסולטאן והווזיר, ותוך ניצול שעת הכושר, תקפו אותו ורצחו אותו.
הקושרים נכשלו ולא הצליחו לתפוס את השלטון.
אף שביידרה הכריז על עצמו כסולטאן שלטונו ארך מספר ימים בלבד, שכן אל-עאדל כתבוע'א אסף חבורה של ממלוכים נאמנים למשפחת קלאוון והצליח לתפוס את הקושרים ולאסרם.
ביידרה הוצא להורג על ידי אחד האמירים הממלוכים, שעל-פי ההיסטוריונים של התקופה הגדיל לעשות, ולאחר ההוצאה להורג ביתר את הגופה אכל את הכבד של קורבנו.
שאר הקושרים הובלו על גבי גמלים כשהם צלובים וכפות ידיהם כרותות עד שנפחו את נשמתם.
הווזיר אבן אל סלוס נאסר באלכסנדריה, ומת בעינויים שנועדו להוציא ממנו את מיקום אוצרותיו הגנוזים.
לג'ין אל מנסורי, שחייו ניצלו בדרך פלא בעבר, היה בין הקושרים.
הוא היה זה שקטל את הסולטאן תוך שהוא צועק: "כך יכה מי שיועד לשלוט בסוריה ומצרים", אך משהתהפכו היוצרות ברח ונעלם (מאוחר יותר שב והופיע על במת ההיסטוריה המצרית).
את כס הסולטאן תפס זמנית האמיר כתבוע'א, ששימש כעוצר לנסיך הקטין בן התשע, נאצר א-דין מוחמד בן קלאוון.
הוא הצליח לרכז סביבו אמירים ממלוכים ויצר חונטה שמשלה במצרים משך כחמישים שנה.
בתקופה זו הועלה לשלטון הסולטאן מוחמד בן קלאוון, ושלטונו ארוך הימים והמקוטע נמשך לסירוגין עד מותו בשנת 1340. השלטון התנהל בצל סכסוכים ויריבויות בין האמירים הממלוכים, שאחזו בכוח השלטוני האמיתי, אך הם לא יכלו לעלות בעצמם לכס הסולטאן, בשל חששם ממלחמת אזרחים גלויה, ומכך שעמיתיהם יפעלו נגדם.
ח'ליל רעד היה צלם ערבי סורי-לבנוני, נוצרי, שהתפרסם בזכות צילומי נופים ואנשים בארץ ישראל בשלהי המאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה ה-20. הוא חי בארץ רוב שנות חייו, אך נולד ונפטר בלבנון.
רעד צילם מעבר ל-1,230 צילומים ועשרות גלויות.
בעיזבונו נמצאו תשלילי צילום רבים שתיעדו את חיי היום יום ואירועים בארץ ישראל, בסוריה ובלבנון לאורך חמישים שנה.
נחשב "הצלם הערבי הראשון בארץ הקודש".
ח'ליל רעד נולד בשנת 1854 בבחמדון בחבל לבנון, בימי השלטון העות'מאני באזור.
אביו, אניס, שהמיר את דתו מנוצרית מרונית לפרוטסטנטית, ברח מכפר משפחתו, סיבנאי.
האב נהרג כשרעד היה בן 6, בעימותים בין הנוצרים לדרוזים במרד הר הלבנון ב־1860. אלמנתו לקחה את שני ילדיהם, את ח'ליל ואת אחותו, שרה, לירושלים שם התגוררו אצל קרובי משפחה.
הוא למד בבית הספר הפרוטסטנטי שבהר ציון בניהול הבישוף סמואל גובאט.
תחילת דרכו כצלם וקורות חייו בארץ ישראל
רעד למד צילום אצל גאראבד קריקוריאן, ארמני במוצאו, בוגר הסדנה לצילום שהוקמה בירושלים על ידי הפטריארך הארמני איסאי הרביעי גאראבדיאן.
ב־1890 פתח סטודיו ברחוב יפו בירושלים מול הסטודיו לצילום של בן מורו, אובהאנס קריקוריאן, דבר שגרם להעכרת היחסים בין שתי המשפחות.
הסכסוך הסתיים עם שידוך מוצלח בין אובהאנס קריקוריאן ובין אחייניתו של רעד, נג'לה, שכונתה משום כך "כלת השלום".
מאז שני הצלמים עבדו בשיתוף פעולה.
ידוע שהצייר היהודי אפרים משה ליליין פיתח את תצלומיו בעת מסעו בארץ ישראל לפני מלחמת העולם הראשונה בסטודיו של רעד.
ערב מלחמת העולם הראשונה נסע ח'ליל רעד לבזל שבשווייץ, והשתלם שם באומנות הצילום עם צלם בשם קלר.
בשנת 1919 התחתן עם אנה מולר, צעירה שווייצרית, שעבדה כעוזרת צלם אצל אותו קלר.
הוא חזר איתה לארץ ישראל המנדטורית, והזוג התיישב בטלביה, אז שכונה ערבית חדשה בשולי ירושלים.
רעד אף נבחר לראש היישוב.
באירועי המלחמה בשנת 1948 ניזוק הסטודיו לצילום, ורעד ומשפחתו נאלצו לעקור בגלל הקרבות לחברון.
כעבור מספר חודשים חזר ללבנון, לעיירת הולדתו, בחמדון.
מאוחר יותר הזמין אותו הבישוף הנוצרי אורתודוקסי איליה כראם להתגורר בבניין השייך לפטריארכיה היוונית אורתודוקסית.
ח'ליל רעד נפטר בבחמדון בגיל המופלג של 103 שנים.
רעד שימש כצלם רשמי של השלטונות הצבאיים הטורקים בימי מלחמת העולם הראשונה, וביצע הדפסים שעשה על החיילים העות'מאנים בארץ ישראל.
לפי עדות בתו של הצלם, רות, קשריו הטובים עם ג'מאל פאשה, המושל הצבאי הטורקי של סוריה, איפשרו לו גישה חופשית לחזית המצרית והפלסטינית.
הצילומים העות'מאניים מוחזקים במרכז לחקר המזרח התיכון של אוניברסיטת אוקספורד.
בצילומיו הנציח רעד דמויות מבין תושביה הערבים של הארץ (לפעמים נשים ערביות עם כד או סל קש, גברים ערבים עם חרבות מעוטרות ועוד), רגעים מחיי היום יום שלהם, בניינים, בתי מלאכה (כמו סדנת נגרים, תעשיית הסבון בשכם), פרדסים ועוד.
רעד תפס במצלמתו גם בני עדות אחרות שאכלסו את ארץ הקודש, כולל יהודים.
הוא צילם פרויקטים חלוציים כמו עבודות חשמל, הקמת קיבוץ עין חרוד ונמל תל אביב, בניית מפעלי ים המלח והמעבדה לניסיונות חקלאיים ועוד.
ח'ליל רעד ליווה בצילומיו גם כמה מהחפירות הארכאולוגיות שהתנהלו בתקופת פעילותו.
בימי המלחמה ב-1948 ניצלו מעל 1,230 פלטות פוטוגרפיות מזכוכית מהסטודיו של רעד בירושלים על ידי ידיד איטלקי צעיר שחצה כמה פעמים את שטח ההפקר בשעות לילה.
בסטודיו נמצאו גם מספר תשלילים שעוד לא הודפסו.
כל הארכיון נתרם להמכון ללימודים פלסטיניים בביירות ורבות מעבודותיו פורסמו ב־Journal of Palestine Studies שבהוצאת המכון, תחת הכותרת "לפני יציאה לגלות".
כ-1000 מצילומיו של רעד מצויים באוסף בוקי בועז לצילום, ובכללם שקופיות צבע צבועות ביד.
אקדמאים הדוגלים במאבק הלאומי הפלסטיני, כמו בדר אל-חאג', וליד ח'אלדי ואליאס סנבר ראו בהשתקפות חיי הארץ בתצלומים של ח'ליל רעד תגובה לתעמולה הקולוניאלית או הציונית של "השממה" שכביכול שלטה לפני הגעתם של האירופים או של העולים היהודים.
אנליז מורס, חוקרת הולנדית, מעריכה כי לחלק מהצילומים של רעד יש קונוטציות מהביבליה המקנות אופי סטטי לדמויות המצולמות ולחייהן.
גם היא וגם האוצרת הישראלית רונה סלע מדגישות שרעד צילם קודם כל לצורך תיירותי ומסחרי.
רונה סלע סבורה שרעד היה "חסר מודעות פוליטית" והסתגל לדפוסים שנראים בעיניה סטריאוטיפים "קולוניאליים" או "אוריינטליסטיים", המושפעים מכתבי הקודש של הנוצרים והיהודים.
פרט לכמה תהלוכות פוליטיות, נמנע הצלם מלהתייחס בעבודותיו לסכסוך הדמים בין הערבים ליהודים שהתרחש בשנות פעילותו.
לעומת זאת, לדעתה של סמדר שפי אין בצילומים של רעד נטייה "אוריינטליסטית" (במובן המונח של אדוארד סעיד) ל"אקזוטיקה".
היא מתרשמת מיופי התמונות, מהגישה האמפתית, מה"שמרנות" של הצלם ומ"איכותן האלגנטית" של עבודותיו.
ח'ליל רבאח הוא אמן רב-תחומי פלסטיני.
בוגר תואר ראשון באדריכלות ואמנות יפה באוניברסיטת טקסס, ארצות הברית (1991).
הציג תערוכות יחד ובתערוכות קבוצתיות במגוון של במות, בהן בביאנלה לאמנות בסאו פאולו, בביאנלה של ונציה, בביאנלה של קוואנגג'ו ובביאנלה של איסטנבול.
בנובמבר 1996 הציג במוזיאון ישראל בירושלים את יצירה בצורת קיר בלבן ואפור בכותנה וצמר פלדה, ובכך היה לאמן הפלסטיני הראשון שמציג עבודה במוזיאון ישראל.
שימש כמנהל של ביאנלת ריוואק (رواق) השנייה לאמנות, ארכיטקטורה ועיצוב בשנת 2007. הוא מהמייסדים של עמותת אל מא'מאל לקידום האמנות המודרנית בחברה הפלסטינית ושל עמותת ArtSchool Palestine הפועלת לקידום אמנות פלסטינית בלונדון.
רבאח לימד בבצלאל (1997 - 2000) ובאוניברסיטת ביר זית.
כיום הוא גר ועובד ברמאללה.
ח'ליל טוטח (בערבית خليل طوطح; 20 במאי 1886 – 24 בפברואר 1955) היה מורה ומחנך ערבי יליד רמאללה, מחשובי המחנכים הערבים בארץ ישראל המנדטורית.
טוטח נולד למשפחה דלת אמצעים בראמאללה להורים ערבים נוצרים בני העדה היוונית-אורתודוקסית שהומרו על ידי מיסיונרים לעדה הקווייקרית.
במשפחתו של טוטח היו 12 אחים, אך בשל תנאי המחיה הקשים שרדו רק שבעה, וח'ליל ביניהם.
ב-1899 אביו של טוטח רשם אותו לבית הספר לבנות של הקווייקרים בראמאללה, ה-Friends Girls School, והוא עבר לבית הספר לבנים Friends Boys School משזה נפתח ב-1901 גם כן בראמאללה.
בזכרונותיו כותב טוטח כי השנתיים שבילה במוסד זה היוו קפיצת מדרגה מבחינה אינטלקטואלית, לשונית וגם מבחינת כישוריו החברתיים.
את לימודיו התיכוניים סיים טוטח בבית ספר של הקווייקרים בבורמנה שבלבנון ושם שהה בין השנים 1903–1904. טוטח שהה שנה נוספת בבית הספר של המיסיון האנגלי בירושלים (1904-05) ה-Church Mission Society English College.
לאחר השלמת לימודיו הוא שימש כמורה לאנגלית בבית הספר לבנים בראמאללה, אך נחישותו להמשיך ללימודים גבוהים הביאה לנסיעתו הראשונה לארצות הברית ואת התואר הראשון שלו סיים באוניברסיטת קלארק, רוצ'סטר, מסצ'וסטס בשנת 1911. לאחר מכן המשיך טוטח לאוניברסיטת קולומביה ושם קיבל את תעודת המאסטר שלו בחינוך.
ללא גב כלכלי טוטח נאבק, בעבודות כפיים מסוגים שונים וממכירות, כדי לממן את לימודיו.
ערב מלחמת העולם הראשונה, לאחר שובו מארצות הברית, ניהל טוטח את בית הספר לבנים למשך שנתיים.
בראשית המלחמה גויס לצבא העות'מאני שם שרת כשלושה חודשים ולאחר מכן שב לארצות הברית שם לימד בבית ספר תיכון.
ב-1916 נשא לאישה את אהובתו האמריקאית מזה 10 שנים, ארמינה ג'ונס.
ב-1918 התנדב לשרת בצבא האמריקאי והוצב בתפקיד עורף בצרפת.
טוטח שב לארץ ישראל ב-1919 והוא בן 33. ב-1920 מונה למנהל השני של הקולג' הערבי (The Arab College) להכשרת מורים זאת לאחר התפטרות המחאה של המחנך ח'ליל אל-סכאכיני, מנהלו הראשון של המוסד.
טוטח למעשה הקים את המוסד בכהונתו בת חמש השנים.
ב-1925 הצטרפו תלמידי המוסד לשביתת מחאה של הציבור הערבי על רקע ביקורו של ארתור ג'יימס בלפור, אבי הצהרת בלפור, בארץ ישראל.
טוטח התנגד לשביתה וניסה למנוע את השתתפות תלמידיו בה.
הוא גרס כי ריבוי השימוש באמצעי השביתה בקרב ערביי ארץ ישראל מחטיא את מטרתו ומעניק יתרון לציונים, שממשיכים להתקדם בעוד הערבים שובתים, אך ללא הועיל.
הוא תויג כבוגד באינטרסים הלאומיים הפלסטיניים, ונדרש להתפטר.
כשהוא מאוכזב הן מהציבור הערבי-פלסטיני והן מהממשל הבריטי שלא העניק לו גיבוי, עזב במפח נפש את ארץ ישראל וחזר להמשך לימודים באוניברסיטת קולומביה.
לאחר שהשלים את לימודי הדוקטורט שלו בארצות הברית ב-1926, חזר לארץ ישראל וניהל את בית הספר הקווייקרי בראמאללה במשך 17 שנים, מ-1927 ועד 1944. ב-1928 התאבדה אשתו ארמינה, שסבלה מדיכאון מתמשך, ולאחר שנה נישא טוטח לאווה מרשל, מורה אמריקאית קווייקרית בבית הספר שניהל.
ב-1937 העיד בפני ועדת פיל בזכות הקמתה של מדינה ערבית בשטחי ארץ ישראל.
טוטח עזב את ארץ ישראל סופית ב-1944, והשתקע בארצות הברית עם אשתו השנייה אווה.
בינואר 1946 העיד בוושינגטון די.
בפני ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל.
בהמשך אותה שנה קיבל אזרחות אמריקאית.
הוא ניהל את המכון לעניינים ערביים בניו יורק בין 1945 ל-1950, והתגורר בניו ג'רזי.
עם סגירת משרדי המכון בניו יורק עבר טוטח לקליפורניה, שם חי באחרית ימיו עד פטירתו ב-1955.
המילה, הסרת העורלה, בערבית חִ'תאן (ختان), היא מצווה לכל גבר מוסלמי לפני הגיעו לגיל 18. המושג "חִ'תאן" משמש גם לתיאור ניתוח לכריתת דגדגן או חלקי פות אחרים לנשים מוסלמיות .
המילה הייתה נפוצה בשבטי ערב עוד בתקופה הטרום-אסלאמית, כבר אז היא שימשה טקס פולחני וכנורמה לאומית (בני חצי האי ערב נקראו "אוּמַּת אל-חִ'יתָאן" امّة الختان – אומת הנימולים).
במאות שלאחר מות הנביא מוחמד קיבלה המילה את משמעותה הדתית בשריעה המוסלמית.
על אף שאין בקוראן אזכור מפורש למילה, המנהג מיוחס לפסוק "זכור את ניסיונות אללה את אברהם במצוות אשר מולאו" () – מפסוק זה נגזרת בחדית' המילה על כל הגברים.
ייחוסה של המילה לאברהם מחוזקת בקביעת החדית' כי מאז ימיו לא הקיף ערל את הכעבה.
בראשית האסלאם הייתה המילה טקס שנוהל במסגרת מצומצמת, לעיתים בהשתתפות זמרים שתפקידם לחזק את רוחו של הילד הנימול ולהקל על כאבו.
בתקופת הממלכות האסלאמיות הפכה החגיגה המשפחתית לטקס מפואר עתיר מוזמנים.
המילה נהוגה כמעט בקרב כל המוסלמים, ורובם רואים בה מצווה דתית.
מקובל שטעמה הוא שמירה על ההיגיינה, אותה מחייב האסלאם לצורך היטהרות לתפילה.
חשיבות המילה למתאסלם נובעת מכך שלפני המילה תפילתו אינה מתקבלת, הוא אינו יכול לעלות לחג', אינו יכול להעיד במשפט, ואינו רשאי לשחוט בהמה למאכל.
האסלאם אינו קובע גיל למילה, אלא מחייב לערוך את המילה לפני שהילד הגיע לבגרות.
המילה מבוצעת בגילאים שונים בתרבויות שונות – לרוב היא מבוצעת בין היום השביעי ליום הארבעים ללידה, אבל בחברות מסוימות, בעיקר בצפון-מערב אפריקה (המגרב), המילה מבוצעת בילדים עד שנתם השביעית.
על פי מסורות קדומות, יש לערוך את המילה בגיל שבו עבר ישמעאל את המילה בידי אברהם – בגיל שלוש עשרה.
בקהילות מסוימות נהוג לערוך את המילה לכל הבנים במשפחה ביום אחד, ולערוך סעודה גדולה אחריה.
כיום, הורים מוסלמים נוטים לערוך את המילה כשהילד עוד תינוק בשל היתרונות שבעריכת מילה בגיל צעיר.
ח'ליל אל-קוקא היה מדור המייסדים של תנועת הטרור חמאס.
ח'ליל אל-קוקא נולד בשנת 1948 בכפר חממה שמצפון לאשקלון.
במהלך מלחמת העצמאות ברחה משפחתו לרצועת עזה, התגוררה לזמן מה במחנה הפליטים ח'אן יונס ולבסוף השתכנה במחנה הפליטים שאטי.
אל-קוקא למד בסמינר להוראה ברמאללה, ובתום לימודיו שימש ברצועה כמורה לערבית מטעם אונר"א.
בראשית שנות ה-70 הכיר את אחמד יאסין ששכנע אותו להצטרף לתנועת האחים המוסלמים.
בשנת 1970 סייע ליאסין בהקמת "האגודה האסלאמית" שפעלה לקרב לבבות לאסלאם.
אל-קוקא שימש כמנהלה הראשון של האגודה עם הכרתה כאגודה רשמית כחוק בשנת 1975. אל-קוקא גם היה חבר במוג'מע האסלאמי שהוקם בשנת 1973 כהרחבה לאגודה האסלאמית, ועמד בראש סניף הארגון החדש במחנה שאטי.
בסוף שנות ה-70 נסע ללבנון כדי להמשיך את לימודיו, ובשנת 1982 סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת ביירות.
עם הקמת תנועת חמאס בסוף 1987 הצטרף לשורות הארגון, וכעבור שבועיים נעצר בידי השב"כ.
באפריל 1988 גורש ללבנון, ומשם עבר לתוניס ולאחר מכן למצרים.
בשנת 1991 גורש ממצרים בידי השלטונות, ואל-קוקא עבר לאיחוד האמירויות הערביות, שם הצטרפה אליו משפחתו.
בהמשך חייו עסק בהוראת האסלאם ובכתיבה.
אל-קוקא נפטר באוקטובר 2005 באיחוד האמירוית.
ח'ליל שקאקי הוא ראש המרכז הפלסטיני לחקר סקרים ומדיניות (הידוע גם בראשי התיבות: PCPSR או PSR) הממוקם ברמאללה וסוקר את דעת הקהל הפלסטינית.
שקאקי למד מדעי המדינה באוניברסיטה האמריקנית בביירות, וקיבל תואר ראשון בתחום ב-1975 ותואר שני ב-1977. ב-1985 קיבל דוקטורט במדעי המדינה מאוניברסיטת קולומביה.
שקאקי לימד באוניברסיטת א-נג'אח בשכם מאז 1986. כמנהל וחוקר, ניהל את המרכז הפלסטיני לחקר מדיניות וסקרים בשכם מעת הקמתו במרץ 1993. הוא העורך הראשי של "כתב העת של מדיניות פלסטין".
שקאקי כיהן גם כחבר בוועדת הבחירות הפלסטינית העצמאית שהוקמה כדי להכין את הבחירות לרשות הפלסטינית בינואר 1996.
אחיו של שקאקי, פתחי, גורש מהשטחים בשנת 1988 ועמד בראש ארגון הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, עד חיסולו במלטה באוקטובר 1995.