tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדגל מורכב משני פסים אופקיים שווים בצבעים לבן (למעלה) ואדום, ודיסקה גדולה, במרכז הדגל עם סטייה קלה לצד התורן.
המחצית העליונה של הדיסקה צבועה אדום, והתחתונה - לבן.
יחס הממדים הוא 12:18. כל פס הוא בגובה של שישה חלקים.
קוטר הדיסקה הוא שמונה חלקים, ומרכזה, בציר האופקי, נמצא שבעה חלקים מהתורן.
בציר האנכי נמצא מרכז הדיסקה במרכז.
דגל גרינלנד הוא הדגל היחיד של ישות מהמדינות הנורדיות שאינו כולל צלב נורדי.
שמו של הדגל בגרינלנדית הוא "Erfalasorfut", שפירושו "דגלנו", אך משתמשים בשם "Aappalaartoq" ("האדום") כדי להתייחס גם לדגל זה וגם לדנבּרוֹוּ.
בימינו מציגים הגרינלנדים את ה-Erfalasorfut והדנברוג גם יחד, בדרך כלל זה לצד זה.
תושבי גרינלנד החלו להשתעשע ברעיון יצירת הדגל בשנת 1973, כשחמישה תושבים הציעו דגל בצבעים ירוק, לבן וכחול.
בשנה שלאחר מכן, אחד העיתונים הציע 11 דוגמאות עיצוביות (שבכולן פרט לאחת הופיע צלב נורדי) וערך סקר לבחירת הפופולרי מביניהם.
אולם הדנברוג היה עדיין המועדף על הנשאלים ולא היה המשך למאמץ זה.
בשנת 1978 העניקה דנמרק לגרינלנד שלטון עצמי, והפכה אותה לחברה שוות זכויות בממלכה.
תנועת השלטון העצמי פרסמה בקשה להצעות לדגל, וקיבלה 555 הצעות (מתוכן 293 היו מתושבי גרינלנד).
ועדת הבחירה לא הצליחה להגיע להסכמה, ולכן פנתה לציבור בבקשה לעיצובים נוספים.
לבסוף, העיצוב האדום-לבן הנוכחי זכה בהצבעה של 14:11 מול עיצוב ירוק-לבן שכלל צלב נורדי.
העיצוב האדום-לבן של כריסטיאנסן אומץ רשמית ב-21 ביוני 1985.
לרגל עשור ל-Erfalasorfut, הוציאה רשות הדואר של גרינלנד בול לציון האירוע ועלון שחיבר היוצר.
הוא תיאר את הלבן כמסמל את הקרחונים וכיפת הקרח; את הפס האדום כמסמל את הים; חצי העיגול האדום - הפיורדים; וחצי העיגול הלבן - הקרחונים בים.
דגל האומות המאוחדות אומץ ב-20 באוקטובר 1947.
הדגל מורכב מסמל האומות המאוחדות בצבע לבן על רקע כחול.
הסמל מורכב מ של מפת העולם המוקפת ב.
ענפי הזית הם סמל לשלום, ומפת העולם מסמלת את כל תושבי העולם.
תמונה ראשי תיבות שם הישות תיאור IAEA הסוכנות הבין־לאומית לאנרגיה אטומית לסבא"א יש דגל עם אותם צבעים וענפי זית כמו האו"ם.
הסמל המרכזי הוא מודל האטום של בוהר של הבריליום עם ארבעה אלקטרונים.
סבא"א אינה תלויה אך מדווחת לאומות המאוחדות.
ICAO הארגון הבין־לאומי לתעופה אזרחית סמל האו"ם עם כנפי טיס משולבות.
ILO ארגון העבודה הבין־לאומי סמל האו"ם, אבל מחליף את המפה בגלגל שיניים מקוטע שבתוכו האותיות "ILO".
IMO ארגון הימאות הבין־לאומי לוקח את דגל האו"ם, מכווץ את תמונת המפה ומציב מאחוריה שני עוגנים כבולים בשלשלאות.
ITU איגוד הטלקומוניקציה הבין־לאומי יש לו את הלוגו של ITU – גלובוס, ברק והאותיות "ITU".
UNESCO אונסק"ו בעל אותם צבעים כמו האו"ם; הסמל שלו הוא מקדש יווני (אולי הפרתנון), המייצג מדע, למידה ותרבות.
ששת העמודים עשויים מאותיות שם הארגון.
UNICEF קרן החירום הבין־לאומית של האומות המאוחדות לילדים עלים וכדור של דגל האו"ם אבל עם שיבוץ אם וילד במקום מפת העולם.
UPU איגוד הדואר העולמי סמל האו"ם כחול עם לוגו הארגון בלבן.
WFP תוכנית המזון העולמית יש את עלי הזית של דגל האו"ם, עם יד אוחזת דגנים במרכז, במקום הגלובוס.
הצבעים הלבנים/כחולים של דגל האו"ם הפוכים בדגל ה-WFP.
WHO ארגון הבריאות העולמי זהה לדגל האו"ם, עם מטה אסקלפיוס, סמל מסורתי של הרפואה.
WMO ארגון המטאורולוגיה העולמי הדגל הוא של האו"ם עם שושנת הרוחות והאותיות "OMM/WMO" על גבי הגלובוס.
דגל האו"ם הוא מקורה של של דגלים לאומיים.
בגלל הקשר של האו"ם לשלום ולשיתוף פעולה, דגלים בהשראת האו"ם מאומצים לרוב על ידי מדינות שחוות עימות או חוסר יציבות.
מדינות רבות עם דגלים בהשראת האו"ם היו או היו חלק מטריטוריות הנאמנות של האומות המאוחדות.
תמונה ישות תיאור קמבודיה (1992–1993) משתמש בצבעי האו"ם עם מפה לבנה של קמבודיה עם המילה "קמבודיה" ב.
קפריסין דגל קפריסין משתמש במפה וענפי זית בהשראת דגל האו"ם.
אריתריאה (1952–1962) הדגל הראשון של אריתריאה שמשתמש ב-UN כחול וענפי זית.
אריתריאה (1993–הווה) הדגל הנוכחי של אריתריאה משתמש פחות בכחול של האו"ם אך שומר על ענפי הזית.
מיקרונזיה דגל מיקרונזיה נגזר מהדגל לשעבר בהשראת האו"ם של , שהוא היה חלק ממנו.
איי מריאנה הצפוניים הדגל של איי מריאנה הצפוניים נגזר מהדגל לשעבר בהשראת האו"ם של טריטוריית הנאמנות של איי האוקיינוס השקט, שהוא היה חלק ממנו.
סומליה (1954–הווה) על דגל סומליה יש כחול-לבן של האו"ם, והוא שימש לראשונה בתקופת .
טריטוריית הנאמנות של איי האוקיינוס השקט הדגל של טריטוריית הנאמנות של איי האוקיינוס השקט משתמש בכחול של האו"ם ואומץ במהלך תקופה של מעבר לעצמאות בניהול האו"ם.
טורקמניסטן דגל טורקמניסטן משתמש בענפי זית של UN מתחת לחמש דוגמאות השטיח.
דגל גרנזי אומץ בשנת 1985 והוא מורכב מצלב ג'ורג' הקדוש בצבע אדום ובתוכו צלב זהוב.
הצלב הזהוב מסמל את הדוכס ויליאם מנורמנדיה, שהשתמש בצלב שכזה בקרב הייסטינגס.
הדגל הקודם של גרנזי היה פשוט צלב ג'ורג' הקדוש.
גרנזי הורשתה להשתמש בו כדגל המדינה בשנת 1936.
דגל גינאה ביסאו אומץ בשנת 1973 לאחר קיבלת עצמאות מפורטוגל.
הדגל צבוע בצבעים הכלל-אפריקאיים - זהב, ירוק, אדום, וכולל גם את "הכוכב השחור של אפריקה".
עיצוב הדגל הושפע רבות מדגל גאנה.
לצבעים יש את אותה משמעות - האדום מסמל את דם הקדושים, הירוק המסמל את היערות, והזהב המסמל את עושר המחצבים.
דגל גינאה אומץ ב-10 בנובמבר 1958. מאחר שגינאה הייתה מושבה של צרפת, מושפע דגלה מדגל הטריקולור הצרפתי.
צבעי הדגל הם הצבעים הכלל-אפריקאיים: אדום, צהוב וירוק (מכיוון הניצב אל הכיוון הנגדי).
דגל גמביה הוא טריקולור אופקי בצבעים אדום (למעלה), כחול וירוק.
הפסים מופרדים על ידי פסים לבנים דקים.
האדום מסמל את השמש, כמו גם את הסוואנה.
מתחתיו, הכחול מסמל את נהר גמביה הזורם דרך המדינה.
הירוק מסמל את הארץ והיערות.
הפסים הלבנים מסמלים את השלום.
דגל גינאה המשוונית אומץ ב-21 באוגוסט 1979.
הדגל הוא טריקולור אופקי, בעל הצבעים ירוק, לבן ואדום ועם משולש כחול קהה זווית בצידו השמאלי.
הירוק מסמל את המשאבים הטבעיים והג'ונגלים שבמדינה.
הכחול מסמל את המים, שמחברים את הארץ הראשית עם האיים.
האדום מסמל את המאבק לעצמאות.
במרכז הדגל נמצא סמל המדינה, בו מופיעים עץ המנגרובה, שישה כוכבים צהובים והמוטו Unidad Paz Justicia (אחדות, שלום, צדק).
דגל גיאנה, המוכר בכינוי "ראש החץ המוזהב", אומץ בשנת 1966.
הדגל עוצב על ידי הווקסילולוג האמריקאי הנודע ד"ר ויטני סמית (אם כי בתחילה ללא הפסים הלבנים והשחורים, אשר הוספו מאוחר יותר על ידי ה-College of Arms בבריטניה).
הצבע הירוק מסמל חקלאות ויערות, הלבן מסמל נהרות ומים, זהב מסמל עושר במחצבים, שחור מסמל עמידות ואדום מסמל התלהבות ודינמיות.
דגל מדינת דלאוור הוא דגל כחול שבמרכזו צורת יהלום בצבע עור ובמרכז היהלום מופיע סמל מדינת דלאוור.
מתחת ליהלום מופיע תאריך אשרור חוקת ארצות הברית על ידי המדינה (הראשונה מבין המדינות שעשתה זאת) - ה-7 בדצמבר 1787 - שהוא למעשה יום הפיכתה למדינה.
צבעי הדגל הם צבעי מדיו של ג'ורג' וושינגטון.
סמל המדינה המופיע באמצע הדגל אומץ ב-17 בינואר 1777. צורת הסמל מגן, ומצויים בו שלושה צבעים (מלמטה למעלה)- אדום, כחול ולבן, כאשר על הצבע האדום מופיעה אלומת שיבולים וקלח תירס, הכחול מייצג את נהרות המדינה ועל הלבן מופיע שור העומד על עשב - אלה מייצגים את ענפי הכלכלה של המדינה.
מעל המגן מצוירת ספינה, ונושאים את המגן שני גברים - מימין חקלאי, ומשמאל חייל.
מתחת למגן מופיע מוטו המדינה: "חירות ועצמאות" ("Liberty and Independence").
הדגל הנוכחי אומץ ב-24 ביולי 1913, והוא מתבסס על דגל שנשאו יחידות צבא שמקורן בדלאוור במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית (הדגל שנשאו היה זהה לדגל הנוכחי בהיעדר היהלום בצבע העור).
דגל האי מאן מורכב מטריסקל - שלוש הרגלים של סמל האי מאן, במרכזו של דגל אדום.
הרגלים מחוברות בירך ומכופפות בברך.
כדי שהאצבעות יצביעו לכיוון השעון בשני צידי הדגל, משתמשים בסמל דו-צדדי.
הטריסקל הוא גרסה של סמל שמש או צלב קרס ששימש תרבויות עתיקות.
הדגל דומה בצורתו לדגל סיציליה.
דגל גיברלטר מבוסס על סמל גיברלטר שהוענק למושבה על ידי המלכה איזבלה מקסטיליה ב-10 ביולי 1502.
שני השלישים העליונים של הדגל צבועים לבן ובמרכזם מצויה טירה אדומה בת שלושה מגדלים.
השליש התחתון של הדגל צבוע אדום ובמרכזו מצוי מפתח מוזהב התלוי בשרשרת צהובה מפתח הטירה.
הדגל שונה מדגל שאר טריטוריות בריטניה בכך שאינו נס אדום או נס כחול.
הטירה אינה דומה לגיברלטר אך אמורה לייצג את המצודה, והמפתח את חשיבותה של המושבה.
הדגל מסמל את הלאומיות הגיברלטרית ומאוד פופולרי בין תושבי המושבה.
דגל מושל גיברלטר הוא היוניון ג'ק שבמרכזו סמל המושבה.
דגל גרמניה המזרחית, שאומץ עם הקמת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית בשנת 1949, היה עד שנת 1959 זהה לדגלה של גרמניה המערבית.
השימוש בדגל שחור-אדום-זהב החל בגרמניה המזרחית ב-1946 וקיבל תוקף רשמי ב-1948 בכינוסו של הקונגרס העממי השני, אשר החליט לאמץ את הטריקולור השחור-אדום-זהב כדגלה הלאומי של גרמניה המזרחית.
בעקבות הצעתו של פרידריך אברט הבן, נבחר הדגל כדגלה של הרפובליקה הדמוקרטית של גרמניה עם הקמתה ב-7 באוקטובר 1949. כך בין 1949 ועד 1959 הן גרמניה המזרחית והן המערבית הניפו שתיהן דגל זהה.
ב-1 באוקטובר 1959, בעקבות צו ממשלתי, הוטען דגל גרמניה המזרחית בסמל הרפובליקה הדמוקרטית של גרמניה.
הצגתו הפומבית של הדגל נחשבה לא חוקית בגרמניה המערבית בין השנים 1959–1969, שם הוא נודע כ"דגל הפילוג" (Spalterflagge).
בזמן ההפגנות נגד המשטר המזרח גרמני בשנת 1990, מפגינים נשאו דגלים שחתכו מהם את הסמל הקומוניסטי שהיה במרכז.
לפני האיחוד, הממשלה הדמוקרטית של גרמניה המזרחית הסירה את הסמל הקומוניסטי מן הדגל.
דגל האיחוד האפריקאי הוא הדגל המייצג את ארגון האיחוד האפריקאי.
הדגל ירוק, במרכזו מפת אפריקה בירוק על רקע שמש לבנה, וסביבה 53 כוכבים המייצגים את המדינות החברות באיחוד.
הדגל החליף את זה הקודם ב-31 בינואר 2010.
הדגל הקודם היה מורכב מפס ירוק אופקי בראש הסמל, לאחריו פס צר בצבע זהב, מתחתיו, במרכז הסמל, פס אופקי רחב בצבע לבן שעליו סמל האיחוד האפריקאי, ומתחתיו פס נוסף צר בצבע זהב, ובתחתית הדגל פס רחב בצבע ירוק.
הצבע הירוק מסמל את התקווה לאחדות של מדינות אפריקה.
הצבע המוזהב מסמל את העושר של מדינות אפריקה, ואת התקווה לעתיד טוב יותר.
הצבע הלבן מסמל טוהר, והרצון לאחווה בין מדינות אפריקה ליתר מדינות העולם.
הצבע האדום שמופיע על הסמל במרכז הדגל מסמל את האחווה האפריקאית, ואת הדם שנשפך במלחמות לשחרור מדינות אפריקה מעול הקולוניאליזם.
דגל מדינת דקוטה הצפונית הוא למעשה הדגל תחתיו לחמו יחידות מדינת דקוטה הצפוניתבשנת 1898 בפיליפינים במהלכה של מלחמת ארצות הברית נגד ספרד (ששלטה אז בין השאר בפיליפינים).
הדגל הוגדר בחוק ב-3 במרץ 1911, אך הגדרת החוק לא קבעה את הצבע המדויק.
בשנת 1943 נקבעה צורת הדגל סופית בהתאם לדגל הנמצא במרכז המורשת בביסמרק, דקוטה הצפונית.
במרכז הדגל נמצא עיט, האוחז ברגליו ענף ענבים וענף זית.
במקור שלו אוחז העיט סרט עליו כתוב "E Pluribus Unum" (מתוך רבים אחד), סיסמה ששימשה את ארצות הברית מראשיתה, ושמשמעותה הוא שהרוב נוצר מאחד: ריבוי המדינות נוצר ממדינה אחת, וריבוי אנשים מביא לאומה אחת.
דגל מדינת דקוטה הדרומית הוא דגל כחול עם חותם המדינה במרכז.
הצבע הכחול מייצג שמים, החותם לבן והעיגול סביבו מהווה שמש.
סביב החותמת כתוב "הדקוטה הדרומית" ו-" מדינת הר ראשמור".
הר זה הוא הפארק הלאומי בו ממוקם מונומנט לזכר מספר נשיאים: ג'ורג' וושינגטון, תומאס ג'פרסון, אברהם לינקולן ו-תאודור רוזוולט.
דגל גרמניה הנאצית (כונה באופן רשמי "דגל הרייך הגרמני") היה דגלה הלאומי של גרמניה הנאצית.
הדגל הוא דגל אדום אשר במרכזו צלב קרס שחור על דיסקה לבנה.
הדגל נכנס לשימוש תחילה כדגל המפלגה הנאצית, ולאחר מינויו של אדולף היטלר לקנצלר גרמניה ב-1933 הפך הדגל לאחד משני הדגלים הרשמיים של גרמניה, לצד הדגל השחור-לבן-אדום של הקיסרות הגרמנית ששימש גם את רפובליקת ויימאר בחלק משנות קיומה.
לאחר שהיטלר מונה לקנצלר גרמניה ב-30 בינואר 1933, הופסק השימוש באופן טוטאלי (לפני כן, השימוש הופסק בהדרגה) בדגל הטריקולור השחור-אדום-זהוב (דגל גרמניה המודרנית ודגל רפובליקת ויימאר).
פסק דין שניתן ב-12 במרץ 1933 קבע כי יש לגרמניה שני דגלים לאומים חוקים: הטריקולור של האימפריה הגרמנית (הדגל השחור-לבן-אדום) ודגל המפלגה הנאצית.
השימוש בשני הדגלים הסתיים ב-15 בספטמבר 1935, קצת יותר משנה לאחר מותו של נשיאה האחרון של רפובליקת ויימאר.
אחת הסיבות לשינוי הייתה תקרית ברמן שאירעה ב-26 ביולי 1935, בה קבוצת מפגינים אנטי-נאצים תלשו את דגל צלב הקרס שהיה על ספינת ברמן שעגנה בניו יורק וזרק אותו לנהר ההדסון.
השגריר הגרמני הביא את מחאתו בפני האמריקאים, אך אלו השיבו כי הדגל הלאומי של גרמניה לא נפגע ומדובר בפגיעה לגיטמית בדגל של מפלגה פוליטית.
בעקבות כך, בעצרת המפלגה השנתית שנערכה בנירנברג באותה השנה הוחלט על חוק הדגל החדש שעיגן את דגל הצלב הקרס כדגל הרשמי היחיד של גרמניה הנאצית.
במהלך העצרת טען נשיא הרייכסטאג ושר התעופה, הרמן גרינג, כי אמנם הוא והמפלגה מכבדים את הדגל השחור-לבן-אדום, אך הוא סמל של תקופה שחלפה והוא עלול לשמש ריאקציונרים שהתנגדו לעליית הנאצים לשלטון.
היו מספר דגלים שבהם צלב הקרס לא היה במרכז אלא בצד ימין או בצד שמאל, אחד מהם היה דגל הקריגסמרינה, שהיה דומה לדגל המפלגה הנאצית אך הכיל צלב נורדי בחלק השמאלי של הדגל ובמרכזו הייתה דיסקית צלב הקרס.
עם נפילת המשטר הנאצי וסיום מלחמת העולם השנייה באירופה, נכבשה גרמניה על ידי כוחות בעלות הברית וחולקה לארבעה אזורי כיבוש.
הצגתם של דגלים נאציים נחשבת עד היום בלתי חוקית ברוב ארצות המערב ובייחוד בגרמניה, על פי סעיף 86a לחוק העונשין הגרמני.
אף על פי כן, הדגל הנאצי נותר בשימוש תדיר מאוד בקרב נאו-נאצים ברחבי העולם.
דגל האיחוד הגדול , המכונה גם דגל הקונגרס (Congress flag), דגל קיימברידג' (Cambridge Flag) והצבעים הקונטיננטליים (Continental Colors) הוא הדגל הלאומי הראשון של ארצות הברית.
הדגל כולל 13 פסים אופקיים בצבעים אדום ולבן.
בקנטון הדגל מופיע היוניון ג'ק (דגל בריטניה) כפי שהיה קודם לשנת 1801 (לפני הוספת צלב פטריק הקדוש - המסמל את אירלנד).
דגל זה דומה בעיצובו לדגל חברת הודו המזרחית הבריטית, בו עשתה החברה שימוש מאז שנת 1707. ההבדל היחיד בין הדגלים הוא מספר הפסים האופקיים (הנע בין 9 ל-15 בדגל החברה).
הדגל הונף לראשונה ב-3 בדצמבר 1775 על ידי ג'ון פול ג'ונס על ספינת ארצות הברית אלפריד בפילדלפיה.
הדגל שימש את כוחות צבא ארצות הברית (הצבא הקונטיננטלי) בעת מלחמתו בצבא הממלכה המאוחדת במהלך המהפכה האמריקאית.
ככל הנראה היה דגל זה הדגל שהניף ג'ורג' וושינגטון ב-1 בינואר 1776 בגבעת פרוספקט בצ'ארלסטאון שבמסצ'וסטס.
חוק הדגל משנת 1777 קבע את דגל ארצות הברית בהתבסס על דגל זה, תוך החלפת דגל הממלכה המאוחדת בקנטון הדגל ב-13 כוכבים המסמלים את שלוש עשרה המושבות שהרכיבו את ארצות הברית.
בכך החליפו את הסמלים של שתי הממלכות המרכיבות את הממלכה המאוחדת בישויות המרכיבות את ארצות הברית (אף שגם הפסים מסמלים מושבות אלה).
דגל האבוריג'ינים האוסטרלי עוצב במקורו כדגל מחאה של תנועת זכויות האדמה של ילידי אוסטרליה ומאז הפך לסמלה של האומה האבוריג'ינית האוסטרלית.
הדגל הוא שדה מחולק לשני פסים אופקיים שחור ואדום ועיגול צהוב במרכז אשר עוצב בשנת 1971 בידי האמן האבוריג'יני הארולד תומאס יליד לוריתג'ה במרכז אוסטרליה.
ב-14 ביולי 1995 דגל האבוריג'ינים האוסטרלי יחד עם דגל תושבי האיים של מצר טורס הוכרזו רשמית כ"דגלי אוסטרליה" תחת סעיף 5 לחוק הדגלים 1953.
תיאורו של תומאס את הדגל:
תיאורים שונים ניתנו לצבעי הדגל ולמשמעויותיהם.
דעה אחת אשר מבוטאת באתר הממשלתי היא כי "השחור הוא העם האבוריג'יני, האדום הוא לאדמה ולאוכרה והצהוב על מנת לסמל את השמש המחדשת המתמידה של החיים" נטען גם כי השחור מייצג את שמי הלילה והאדום את דם האבוריג'ינים אשר נהרגו בקרבות ההתיישבות של האדם הלבן.
תומאס בעצמו אמר כי האדום והצהוב היו צבעים ברורים לשימוש מאחר שאוכרה אדומה וצהובה היו צבעים אשר היו בשימוש בני עמו.
האצנית האוסטרלית קתי פרימן עוררה סערה כאשר במהלך משחקי חבר העמים הבריטי 1994 אשר התקיימו בוויקטוריה שבקנדה, הניפה את הדגל האבוריג'יני יחד גם הדגל הלאומי האוסטרלי בהקפת הניצחון שלה לאחר זכייתה בתחרות הריצה ל-200 מטרים (בדרך כלל הזוכים מניפים רק את הדגל הלאומי).
למרות ביקורת נוקבת מצד מארגני התחרות ומצד מנהל הקבוצה ארתור טוסטל פרימן הניפה את שני הדגלים בשנית לאחר הזכייה בריצה ל-400 מטר.
אולם כאשר האוורד נכנס לתפקיד ראש הממשלה ב-1996 הדגל נותר כדגל לאומי.
ההחלטה ספגה גם ביקורת מצד יוצר הדגל תומאס אשר טען כי הדגל "אינו זקוק להכרה נוספת"
בשנת 1997 פסק בית המשפט הפדרלי של אוסטרליה כי הארולד תומאס הוא בעל זכויות היוצרים על עיצובו של הדגל האבוריג'יני האוסטרלי ועל כן הדגל מוגן על פי חוק זכויות היוצרים האוסטרלי.
הפסיקה הגיעה לאחר בקשתו של תומאס להכרה רשמית בבעלותו על הדגל לאחר הכרזת הפרלמנט על הדגל כדגל אוסטרליה בשנת 1995. על בקשתו ערערו שני אנשים, מר בראון ומר טננט.
מאז העניק תומאס זכויות לשימוש ליצרן הדגלים קרול וריצמונדסון על מנת לייצר ולשווק את הדגל.
ועדת הייעוץ הילידית הלאומית תרמה להנפתו של דגל האבוריג'ינים על אצטדיון הומבוש במהלך אולימפיאדת סידני בשנת 2000. הדגל הונף גם על גשר נמל סידני במהלך צעדת הפיוס בשנת 2000 כמו גם באירועים נוספים אחרים.
בשנת השלושים לדגל אשר התקיימה בשנת 2001 אלפי אנשים השתתפו במצעד אשר במהלכו הדגל הועבר מבניין הפרלמנט של אוסטרליה הדרומית לכיכר ויקטוריה.
דגל האבוריג'ינים מונף מאז תדיר מול בניין העירייה.
דגל האבוריג'ינים מונף תדיר מעל בניינים אוסטרליים רבים לצד הדגל הלאומי, היכל הסחר הוויקטוריאני הוא דוגמה מובהקת לכך, כמו גם מועצות אוסטרליות רבות אשר מניפות את הדגל על בנייני הממשל שלהם (כשהראשונה הייתה מועצת העיר ניוקאסל בשנת 1977).
הדגל לעיתים מחליף את דגל הממלכה המאוחדת בקנטון הדגל הלאומי בעיצוב מתחרה לדגל לאומי חדש.
דגלים כאלו במוצגים במדע הבדיוני כדגלי אוסטרליה העתידית, לדוגמה בסרט אופק האירועים הופע דגל זה על שרוולו של סאם נייל.
אבוריג'ינים רבים כולל הארולד תומאס מתנגדים לעיצוב זה, תומאס עצמו אמר כי "הדגל שלנו אינו דבר משני, הוא עומד ברשות עצמו, לא כדי להיות משובץ בכל דבר אחר.
יש לטפל בו כצורה זו."
דגל גליסיה הוא דגלה של הקהילה האוטונומית הספרדית גליסיה.
הדגל מורכב מרקע לבן שעליו פס אלכסוני כחול הנמשך מן הפינה השמאלית העליונה אל הפינה הימנית התחתונה.
בגרסתו הרשמית של הדגל, המונפת בבנייני ממשל ובאירועים מדיניים, נוסף במרכזו סמל הקהילה האוטונומית.
מקורו העיצוב בדגלה הימי של עיר הנמל א קורוניה, ששימשה במאה ה־19 נמל מוצא מרכזי למהגרים גליסיאנים שיצאו לאמריקה, ונטו לזהות את דגל העיר כדגל גליסיה כולה.
בשנת 1898 פורסם בעיתון הקובני "El Eco de Galicia" תיאור רשמי של הדגל בצבעי לבן וכחול.
העיצוב מבוסס על צלב אנדראס הקדוש, אחד הקדושים הפופולריים בגליסיה, אך בעקבות בקשת הצי הרוסי ב־1891 לשנות את דגל העיר מחשש לבלבול עם דגל הצי הקיסרי הרוסי, הושמט אחד מקווי הצלב ונשאר פס אלכסוני יחיד.
החוק הגליסי משנת 1984 קבע את צבעי הדגל, יחס המידות ושילוב הסמל בדגל המדיני.
עיצוב דגלה של א קורוניה ושל גליסיה היה עיצוב צלב אנדראס הקדוש בצבע כחול על רקע לבן (היפוך צבעיו דגל סקוטלנד).
אנדראס הקדוש עודנו אחד מהקדושים הפופולריים ביותר בגליסיה ודגלו היה משותף לאזורים רבים.
בשנת 1891 הגיש הצי הרוסי הקיסרי בקשה לשלטונות העיר בדרישה לשנות את דגלה הימי של העיר - שהיה דומה לדגל הצי (אנדראס הוא גם הקדוש המגן של רוסיה) ודגלים זהים שכאלה גרמו לבלבול בין שני הציים.
בעקבות בקשה זו הושמט אחד מהפסים של הצלב והתוצאה הייתה דגל לבן בעל פס אלכסוני אחד.
חוק הסמלים של גליסיה מה-29 במאי 1984 קובע את הגוונים הרשמיים, היחס בין אורך לרוחב, ואת השימוש בסמלים הגליסים.
הסמלים הלאומיים של גליסיה הם הדגל האזרחי, שהוא פס אלכסוני כחול על רקע לבן; סמל גליסיה; והדגל המדיני, שהוא הדגל המוטען בסמל הקהילה.
סמל גליסיה הוא למעשה סמל ממלכת גליסיה טרם יצירת הדגל המודרני במאה ה-19. הדגל המדיני נוצר בתחילת שנות השמונים של המאה העשרים, עת ביקשה האקדמיה המלכותית של גליסיה מממשלת הקהילה האוטונומית של גליסיה לנסות ולשלב את דגל ממלכת גליסיה בדגל המודרני.
הדגל המדיני הוא הדגל הרשמי של הקהילה ויש להניפו בכל האירועים הרשמיים בגליסיה וברשויות המקומיות בתוכה.
לאומנים רבים מן השמאל בגליסיה מוסיפים כוכב אדום לדגל גליסיה כדי להראות את תמיכתם בסוציאליזם או בקומוניזם.
דגל זה נוצר במהלך שנות השבעים בהשראת דגל יוגוסלביה והוא אומץ כסמל הרשמי של המפלגה הלאומית הגליסית.
בעקבות דליפת הנפט מהמכלית פרסטיז' ליד חופי גליסיה ב-2002, מפגינים גליסים השתמשו בדגל גליסיה צבוע בשחור עם המשפט "Nunca Máis" (לא עוד בגליסית).
דגל זה הפך מיד לאחר מכן לפופולרי מאוד בקרב תומכי איכות הסביבה בגליסיה.
דגל דייוויד הקדוש הוא הדגל המזוהה עם פטרונה של ויילס - דייוויד הקדוש.
זהו דגל שחור שבמרכזו צלב צהוב הנמתח לכל אורכו.
הדגל קשור לסמלה של הדיוקסיה של דייוויד הקדוש ומשמש לייצוגה של ויילס לצדו של דגל הדרקון האדום.
מקורותיו של הדגל עלומים, ויש הטוענים כי השימוש הראשוני בו, או בצבעי השחור-צהוב, היה בשנת 675, אולם לאחר סיפוחה של ויילס לאנגליה בשנת 1452, נזנח השימוש בדגל, כמו גם בדגל הדרקון האדום, עד לתחילתה של המאה ה-20. כיום נעשה שימוש בדגל במיוחד ביום הלאומי של ויילס ביום דייוויד הקדוש.
גרסה מסוגננת של הדגל הייתה בשימוש כתג כתף של הדיוויזיה ה-38 (בריטניה) במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 2007 ג'ורג' הארגראבס , מנהיגה של המפלגה הנוצרית של ויילס , פתח במערכה במסגרת הבחירות לאספה הלאומית של ויילס, ואמר כי אם ייבחר לאספה, דגל ויילס הנוכחי, דגל הדרקון האדום יוחלף בדגל דייוויד הקדוש.
הוא אמר גם כי הדרקון הוא "סמלו של השטן, המתואר בחזון יוחנן, פרק י"ב, ג'".
דגל דרום סודאן אומץ בעקבות חתימת הסכם השלום המקיף (Comprehensive Peace Agreement, CPA) בסודאן, שסיים את מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה.
הדגל שימש בעבר את לוחמי תנועת החופש של העם הסודאני והוא דומה לדגל קניה בתוספת משולש תכלת וכוכב מוזהב בחלק הקרוב לתורן.
הפס השחור מייצג את העם הסודאני, הפס האדום את שפיכות הדמים במאבק לחופש והפס הירוק את האדמה.
המשולש התכלת נוסף לייצוג מימי הנילוס וכוכב הזהב הוא כוכב בית לחם שמייצג את האחדות של מדינות דרום סודאן.
עם הכרזת עצמאותה של דרום סודאן ב-9 ביולי 2011 היא אימצה את הדגל.
דגל גיאנה הצרפתית הוא דגל צרפת.
עד 2015, הדגל היה מורכב משני משולשים צמודים בזווית אלכסונית, כאשר העליון ירוק והתחתון צהוב.
בין שני המשולשים, במרכז הדגל, מופיע כוכב אדום בעל חמישה קודקודים.
ירוק – מסמל טבע וחקלאות.
צהוב – מסמל את הזהב ועושר המינרלים.
הכוכב האדום – מסמל את הפטריוטיות.
דגל דרנתה (בהולנדית: Vlag van Drenthe) הוא דגל מחוז דרנתה שבהולנד.
הדגל מחולק לשלושה פסיים אופקיים, העליון והתחתון לבנים.
האמצעי מורכב משני פסים אופקיים אדומים, שבמרכזם פס אופקי לבן.
במרכזו של הפס המרכזי טירה שחורה, ושישה כוכבים אדומים בעלי חמישה קצוות (שלושה מכל צד של הטירה).
הצבעים של הדגל (אדום ולבן) הם הצבעים המסורתיים של סקסוניה (אחת מ-16 המדינות המרכיבות את גרמניה); וכן אלה הצבעים של הארכיבישוף של אוטרכט אשר שלט בעבר על דרנתה.
ששת הכוכבים מייצגים את ששת האזורים (dingspil) של המחוז והטירה התייחסות לעיירה העתיקה קובורדן (Coevorden), בירת המחוז בעבר.
הדגל אומץ רשמית ב-19 בפברואר 1947.
דגל דרום אוסטיה הוא דגלה הלאומי של רפובליקת דרום אוסטיה - מדינת אלניה.
הדגל הוא בד מלבני עם שלושה פסים שווים: לבן למעלה, אדום באמצע וצהוב בתחתית.
הופעתו של דגל המדינה של דרום אוסטיה מאופיינת בחוקה שהתקבלה ב-26 בנובמבר 1990 ואושרה בחוק דגל המדינה ב-30 במרץ 1992.
הצבע הלבן של הדגל מייצג טוהר מוסרי ורוחני; אדום - אומץ, כוח וכבוד; צהוב - שפע, עושר ושגשוג.
דגל צפון אוסטיה - אלניה זהה לדגל דרום אוסטיה (ב-24 בנובמבר 1994 אימצה המועצה העליונה של רפובליקת צפון אוסטיה - אלניה בהחלטה מס '522 את החוק של רפובליקת צפון אוסטיה - אלניה "לגבי דגל המדינה של רפובליקת צפון אוסטיה - אלניה", שהקימה את הדגל הנוכחי שלה).
דרום אוסטיה כחלק מברית המועצות
בשנת 1922, המחוז האוטונומי של דרום אוסטיה נוצר כחלק מגאורגיה הסובייטית.
בעוד לצפון אוסטיה הסובייטית היה דגל וסמל, לדרום אוסטיה לא הייתה לה סמליות משלה.
על פי גרסה אחת, הטריקולור האוסטי המודרני נוצר בשנת 1987 על ידי יורי סרגייביץ' גגלויטי, עובד מוביל בסניף הדרום אוסטי של האקדמיה למדעים בגאורגיה.
על פי גרסה אחרת, מחבר הדגל הוא אלאן רזוייביץ' צ'וצ'ייב, מנהיג תנועת העצמאות בדרום אוסטיה.
במהלך מלחמת דרום אוסטיה בשנים 1991–1992, יחידות המשמר הלאומי של דרום אוסטיה תפרו צללית נמר לבנה על הרצועה המרכזית של דגלי לבן-אדום-צהוב.
דגל האיחוד הערבי היה דגלה הלאומי של האיחוד הערבי.
בשנת 1958, בתגובה לאיחודן של סוריה ומצרים במסגרת הרפובליקה הערבית המאוחדת (רע"ם או קע"ם), הקימו שתי הממלכות ההאשמיות עיראק וירדן את האיחוד הערבי, קונפדרציה של שתי המדינות.
לפי הסעיף השביעי של ועידת הפדרציה, דגל המרד הערבי היה אמור להיות הדגל הרשמי של האיחוד.
האיחוד נמשך פחות משישה חודשים, והופסק לאחר ההפיכה בעיראק ביולי 1958.
הדגל כמעט זהה לדגל הפלסטיני, אך המשולש האדום בדגל האיחוד הערבי יותר כהה מהמשולש האדום בדגל הפלסטיני.
דגל דרום תימן היה מורכב מטריקולור אופקי של שלושה פסים שווים בצבעים אדום, לבן ושחור (כמו בדגל תימן) עם שברון תכלת וכוכב אדום בצד שמאל של התורן.
הדגל אומץ ב-30 בנובמבר 1967 כאשר דרום תימן הכריזה על עצמאותה מהממלכה המאוחדת, ושימש עד איחוד תימן ב-1990. הוא שימש שוב במשך כמה חודשים בשנת 1994 במהלך קיומה של הרפובליקה הדמוקרטית של תימן.
כיום, דגל דרום תימן משמש את תומכי הבדלנים מהתנועה הדרומית ומועצת המעבר הדרומית.
דגל הדיו הוא דגל ישראל מאולתר, עשוי בד לבן ודיו, שהונף ב-10 במרץ 1949, ט' באדר ה'תש"ט, על ידי חיילי חטיבת הנגב, לאחר כיבוש משטרת אוּם רַשְרַש (כיום אילת), במסגרת מבצע עובדה.
צילום המעמד הפך לאחד מסמלי מלחמת העצמאות והפך עם השנים לגרסה הישראלית המקבילה להנפת הדגל באיוו ג'ימה, ואחד מתצלומי צה"ל המפורסמים ביותר בכל הזמנים.
מבצע עובדה, שהחל ב-5 במרץ 1949, נועד לאפשר את כיבוש הנגב בטרם יחתמו הסכמי שביתת הנשק עם ירדן.
במהלך המבצע נעו חיילי חטיבת הנגב וחטיבת גולני דרומה לכיוון אום רשרש, בה שהו באותה עת חיילי הלגיון הערבי של ירדן.
חטיבת גולני נעה דרך ציר הערבה, ואילו חטיבת הנגב נעה דרך הר הנגב.
מפקדת חטיבת הנגב התמקמה בשדה אברהם.
נחום שריג, מפקד חטיבת הנגב, שהבחין כי לא נמצא בידי החטיבה דגל ישראל, פקד על חייליו לייצר דגל.
פיטר, קצין הקשר, הופקד על ביצוע המשימה.
הבד היה סדין לבן שאותו מצאה פועה אראל, המזכירה החטיבתית.
לפי עדותה, היא ציירה את הדגל כולו ביד בעזרת דיו.
באותה עת שהה כוח חלוץ בראשות מפקד הפלוגה אברהם אדן ("ברן"), לימים אלוף ומפקד אוגדה 162 שלחמה בסיני במלחמת יום הכיפורים, בעמדה קדמית יותר ב"בקעת האצבעות" (כיום מישר סעיפים).
נחום שריג הגיע לבקעת האצבעות ב-10 במרץ בשעות הבוקר, מסר שם את הדגל לאברהם אדן ופקד עליו לצאת עם קבוצת חיילים ברגל על מנת לכבוש את אום רשרש, לאחר שבעקבות מידע מודיעיני התברר שג'ון באגוט גלאב הורה לחיילי הלגיון הערבי לצאת משטח ארץ ישראל המערבית.
נחום שריג עצמו יצא אחריהם עם שני ג'יפים וחיפש דרך עוקפת, עבירה לכלי רכב.
הוא הסתכן בתקרית צבאית כאשר עבר את הגבול עם מצרים בניגוד להוראות: כאשר הגיעו למשטרת ראס א-נקב, ביקשו מהשוטרים המצרים להתקשר למפקדה באל עריש על מנת לקבל אישור מעבר חד-פעמי בשטח סיני (שאכן התקבל).
שריג פגש את פלוגתו של אדן על האוכף בסמוך לראס א-נאקב (מקום מעבר נטפים של ימינו), אסף אותו ועוד שניים מחייליו, אלכסנדר יולין ("סאשקה הפוליטרוק") והסייר עמוס קרסניצקי.
הם הגיעו רכובים לאום רשרש בשעות אחר הצהריים של אותו יום.
כוח חלוץ זה שהגיע לאום רשרש מנה 13 חיילים, רובם קצינים.
יתר הפלוגה הגיעה זמן קצר לאחר מכן.
לימים, משנשאל אדן על תגובתו, כאלוף בצה"ל, להתנהגות מפקדו דאז, המח"ט שריג, שהסתכן בתקרית דיפלומטית ובתסבוכת צבאית עם המצרים, והגיע לאום רשרש עם כוח צבאי קטן, ללא יכולות חיפוי וחילוץ, כל זאת כדי להקדים את חטיבת גולני, השיב:
חיילי חטיבת הנגב שהגיעו לאום רשרש עסקו תחילה בטיהור המבנים.
כאשר התברר שעמדת המשטרה הבריטית אכן נטושה, החיילים התארגנו במהירות להניף את הדגל.
אברהם אדן טיפס על התורן שהיה במקום והניף את דגל הדיו שהיה בידיו.
משתתפי טקס הנפת דגל הדיו היו:
נחום שריג - מפקד חטיבת הנגב
מיכה פרי - סגן מפקד הגדוד התשיעי והצלם
אברהם אדן - מפקד פלוגה ומניף הדגל
עוזי נרקיס - קצין המבצעים
דוד ניב (ביבי) - קצין המודיעין
אברהם ברמן (בז') - סגן קצין המודיעין
משה צרי (פפר) - קצין ההנדסה החטיבתי
נתן שחם - קצין התרבות
אלכסנדר יולין - הורשע בהמשך חייו בריגול
ביברמן ישראל-יצחק (שרוליק) - סמל המחלקה ולוחם
טקס הנפת הדגל הסתיים בשעה ארבע אחר הצהריים בשירת התקווה.
כוח החלוץ של גדוד 19 מחטיבת גולני הגיע לאום רשרש בשעה 17:00. החיילים, שהיו מצוידים טוב יותר מחיילי חטיבת הנגב, החליפו את דגל הדיו, שהיה תלוי במשך שעתיים בלבד, בדגל ישראל תקני.
מפקדי שתי החטיבות, נחום שריג ונחום גולן שלחו מברק באמצעות מכשיר הקשר:
תצלום הנפת דגל הדיו, שצילם מיכה פרי, פורסם לראשונה בכתבה של נתן שחם שפורסמה בשבועון "דבר לילדים", ב-10 במרץ 1954, בגיליון לציון חמש שנים לכיבוש אילת.
הנפת דגל הדיו, כפי שהונצחה בתצלום זה, נחרטה בזיכרון הקולקטיבי כסמל לסיום מלחמת העצמאות, ולניצחון הישראלי בה.
עיריית אילת הציבה באתר משטרת אום רשרש פסל מתכת (טקס הסרת הלוט ב-28 בפברואר 1996) המתאר את מעמד הנפת דגל הדיו.
הפסל נמצא בגן ליד "קניון מול הים" בחוף הצפוני של אילת ליד הטיילת, ומבנה המשטרה עצמו שוחזר בסמוך לפסל.
התאריך העברי של הנפת הדגל, ט' באדר, הפך לימים ליום אילת.
לאחר מלחמת העצמאות נפוצו שמועות רבות לגבי זהות החיילים אשר השתתפו בטקס הנפת הדגל, לגבי החיילים שהשתתפו בהכנתו ואף לגבי החומרים ששימשו לכך.
מאז, כל החיילים שהיו באום רשרש זוהו, אך עד היום אין תמימות דעים לגבי שתי השאלות הנוספות הנוגעות להכנת הדגל.
למרות חשיבותו הסמלית וההיסטורית, דגל הדיו עצמו - אבד.
ב-16 במרץ 2008, ט' באדר ב' ה'תשס"ח, במלאת 59 שנה להנפת דגל הדיו, נפרס בטקס חגיגי לציון האירוע דגל ישראל ענק מצפון לאילת.
על פי ספר השיאים של גינס זהו הדגל הגדול בעולם, אורכו 200 מטרים ורוחבו 100 מטרים.
בתוכנית "החרצופים" ששודרה לקראת יום העצמאות ה-49 של מדינת ישראל מראיין החרצוף של יעקב אילון את החייל שטיפס על התורן, שעל פי התכנית, הוא נשאר על התורן כל אותן השנים, מכיוון שאף אחד לא עזר לו לרדת.
הצלם עדי נס צילם בשנת 1998 עבודה המתייחסת לתצלומו של פרי.
בתצלום, המשתייך לגוף העבודות "חיילים", מוצגת קבוצה של חיילים העומדים מסביב לעמוד ללא דגל, עוזרים לחייל שטיפס על העמוד להמשיך ולעלות או לרדת ממנו.
דגל הונגריה הוא טריקולור מאוזן בצבעים אדום, לבן וירוק.
הדגל אומץ במהלך מהפכת 1848. עד שנת 1946, סמל הכתר המלכותי היה מונח במרכזו.
האדום מסמל "כוח", הלבן מסמל "נאמנות" והירוק מסמל "תקווה".
דגל הודו הוא דגלה הלאומי של הודו.
הוא נקרא "טירנגה" (तिरंगा, טריקולור בהינדית, Tiraṅgā בתעתיק IAST).
הוא מורכב משלושה פסים רוחביים ברוחב שווה.
זעפרן למעלה, לבן במרכז, וירוק למטה.
במרכז הדגל ישנו גלגל ("צ'קרה" - chakra) שלו 24 חוטרים.
הצבע זעפרן מסמל אומץ, הלבן מסמל שלום, והירוק - שגשוג.
במרכז הדגל מוצג סמל ה"אשוקה צ'קרה" (Ashoka Chakra), "גלגל החוק".
הגלגל הוא בעל 24 החוטרים שמסמלים את 24 השעות ביממה.
הסמל אומץ ב-24 ביולי 1947. בגרסה הקודמת של הדגל היה במרכזו גלגל הצ'רקהה (charkhā הוא גלגל טווייה), שסימל את גלגל הטווייה של מהאטמה גנדי.
את הדגל עיצב פינגלי ונקיה (Pingali Venkayya) והדגל אומץ רשמית על ידי האספה הלאומית של האיחוד ההודי ב-22 ביולי 1947. ישנה מערכת מפורטת של חוקים בנוגע לשימוש הנכון והצגת הדגל.
הדגל הוצג לראשונה ב-1921, בהצעה לדגל שחלקו העליון אדום, לייצג את ההינדים, וחלקו התחתון ירוק, לסמל את המוסלמים.
באמצעו הוצב גלגל טוויה מסורתי.
מהאטמה גנדי הוסיף לדגל קו לבן באמצעו, ששימש כהיכר לגלגל הטוויה וכסימן לשלום בין הלאומיים.
במהלך העשור הפך הדגל למזוהה עם לאומיות הודית, ובאוגוסט 1931 אימץ הקונגרס הלאומי ההודי את הדגל, והחליף את הצבע העליון מאדום לזעפרן.
הדגל שימש לראשונה כדגל מדינה על ידי הודו החופשית, שהתקיימה כמדינת חסות של האימפריה היפנית במלחמת העולם השנייה.
לאחר עצמאות הודו ב-1947 אימצה המדינה את הדגל, אך החליפה את גלגל הטוויה בגלגל 'צ'קרה' (מילולית: גלגל החוק), שנלקח מעמוד האריה של אשוקה, שנבחר לסמל הודו, כמייצג איחוד הראשון של הודו.
על פי חוק, על הדגל להעשות מבד חאדי , בד ייחודי העשוי מטווית יד, שנעשה פופולרי על ידי מהאטמה גנדי.
על פי חוק הדגל ההודי , נאסר על אזרחים להניף את הדגל מלבד בחגים לאומיים כמו יום העצמאות ויום הרפובליקה.
ב-2002 הורה בית המשפט העליון של הודו לשנות את החוק על מנת להתיר את השימוש בו על ידי אזרחים.
דגל הולנד הוא דגלה הרשמי של הולנד, טריקולור בעל שלושת הפסים האופקיים בצבעים אדום (למעלה), לבן וכחול, לא היה הדגל הראשון של המדינה.
הדגל ההולנדי הראשון הונף בסוף המאה ה-15, כשרוב הפרובינציות ההולנדיות התאחדו תחת שליט אחד.
הדגל בו נעשה שימוש היה דגל צלב בורגונדיה, דגלו של דוכס בורגונדי, שהיה דגל לבן שעליו שתי אגודות של ענפי דפנה בצורת האות X, כשלהבות פורצות מהחיכוך בין הענפים.
הדגל נשאר בשימוש גם תחת השלטון בית הבסבורג.
הדגל ההולנדי המקובל התפתח במהלך המרד ההולנדי (1568–1648), כאשר הפרובינציות של ארצות השפלה התמרדו נגד המלך פיליפה השני מספרד.
המורדים השתמשו בדגל בית אוראנז', שכונה גם דגל הנסיך, אשר היה מזוהה עם וילם הראשון, נסיך אורנז' שעמד בראש המורדים.
דגל זה אף שימש דגל ימי עבור ה"וואטרגאוזן" (שודדי-ים שתמכו בעצמאות).
הדגל היה טריקולור כתום-לבן-כחול ("אורנג' בלאנצ'ה בלאו").
לא ידוע מתי הונף דגל זה לראשונה, אך ניתן לראותו באיורים מראשית ימי מלחמת שמונים השנים - מלחמת העצמאות ההולנדית.
לדגל היו שלושה, שישה, ואפילו תשעה פסים אופקיים, אך הוא הופיע גם בצורה של קרניים היוצאות מעיגול.
השתמשו בצבעים אך בלי סדר קבוע, ורק לקראת סוף המאה ה-16 החלה להופיע מידה מסוימת של אחידות.
לאחר 1630 הוחלף הפס הכתום בהדרגה בפס אדום, כפי שניתן לראות בציורים מאותה תקופה.
מכיוון שלא הייתה סיבה פוליטית להצגת מוטיב לא-כתום בדגל, הסיבה לכך היא ככל הנראה העובדה שכתום וכחול הם צבעים בהירים יחסית, ולעיתים קשה יותר להבחין בהם מאשר באדום ובכחול כהה, בעיקר בים.
עם זאת, המשיכו להניף את הדגל הכתום-לבן-כחול.
בנוסף לשני הדגלים, התקיים דגל רשמי שלישי - דגל ה"סטטס ג'נרל" (הפרלמנט), אף על פי שדגל זה לא זכה למעמד דומה לזה של הטריקולור.
במקור הוא כלל את האריה האדום של פרובינציית הולנד, שנלקח מסמל הפרובינציה, על רקע זהוב, ומאוחר יותר, אריה זהוב על רקע אדום.
הדגל לא סימל חוסר הסכמה עם דגל הנסיך, ואף בציורים עתקים של ספינות וקרבות ימיים, ניתן לראות את שני הדגלים מתנופפים זה לצד זה בהרמוניה, ובכך מדגימים את הממשל המורכב על שני מרכזי הסמכות שלו: הסטדטהולדר והפרלמנט.
המהפכה הבטאווית בהולנד, בעשור האחרון של המאה ה-18, שגררה את פלישת צבא המהפכה הצרפתי והקמת הרפובליקה הבטאווית, הסתיימה בדגל נוסף.
לא היה שינוי באדום-לבן-כחול (צבעים שה"משחררים" הצרפתיים קיבלו, בשל האנלוגיה הברורה לדגלם), אך בשנת 1796 נוספה בחלק האדום של הדגל דמותה של עלמה הולנדית, כשאריה לרגליה, בפינה השמאלית-עליונה.
ביד אחת אחזה מגן ובו אגודת העצים הרומית, ובידה השנייה אחזה רומח שבראשו כובע החרות.
דגל זה קצר ימים כמו הרפובליקה הבטאווית שבעבורה נוצר.
לואי נפוליאון (נפוליאון השלישי), שהוכתר למלך הולנד על ידי אחיו הקיסר נפוליאון בונפרטה, שאף להתמיד במדיניות הולנדית טהורה ולכבד את הרגש ההולנדי הלאומי ככל שיכול היה.
הוא הסיר את עלמת החרות מהדגל והחזיר את הטריקולור הישן.
מדיניותו הפרו-הולנדית הובילה לעימותים עם אחיו, והולנד אוחדה עם האימפריה הצרפתית.
בשנת 1813 זכתה הולנד בעצמאותה מחדש, ונסיך אורנג' חזר למדינה מאנגליה.
הטריקולור הופיע מחדש מעליות הגג והמרתפים בהם הוסתר במשך שלוש שנים, מחכה לזמנים טובים יותר.
כדי לבטא את הקשר ההדוק בין העם לבית אורנג', התנופפו הדגל הכתום-לבן-כחול והאדום-לבן-כחול יחד מהגגות.
לא הוחלט איזה מהדגלים יהיה הדגל הלאומי.
עד לאחרונה, שני הדגלים היו באותו מעמד, אם כי בדרך כלל ניתנה עדיפות לאדום-לבן-כחול.
ניתן להסיק זאת מכך שהוא לא רק הונף על בניינים ציבוריים אלא גם נבחר על ידי המלך הראשון כדגל האישי שלו, כשהוא מציג את הסמל הלאומי על הפס הלבן.
המנהג, שהחל כצעד ספונטני, להניף את הדגל הכתום יחד עם הדגל הלאומי כסימן לנאמנות לבית אורנג', מתוארך לאותה תקופה.
ב-19 בפברואר 1937, צו מלכותי של המלכה וילהלמינה הורה שהאדום, הלבן והכחול יהיו צבעי הדגל הלאומי (שני, לבן, וכחול קובלט).
דגלים מבוססים על דגל הולנד
דגל הולנד שימש בסיס לדגלי מספר רפובליקות אפריקאניות-הולנדיות.
מדינת אורנג' החופשית, שהוקמה ב-1854, קבעה עם הקמתה כי דגל המדינה הוא "אדום, לבן וכחול", כצבעי הדגל ההולנדי, אך לא קבעה עיצוב מחייב.
לבקשת נשיא מדינת אורנג' החופשית הראשון, יוזיאס פיליפ הופמן, ובהסכמת מלך הולנד וילם השלישי, הדגל עוצב על ידי "המועצה העליונה לענייני אצולה" (Hoge Raad van Adel) - גוף רשמי של ממשלת הולנד.
הדגל כלל את דגל הולנד בפינתו השמאלית העליונה, על רקע שלושה קווים כתומים.
הדגל היה בשימוש עד לכיבוש מדינת אורנג' החופשית בידי הבריטים במלחמת הבורים ב-1902.
דגל אפריקאנרי נוסף המבוסס על דגל הולנד היה דגל הרפובליקה הדרום-אפריקאית, בו נוסף לדגל קו אנכי ירוק.
הדגל שימש את הרפובליקה הדרום-אפריקאית מ-1858 ועד ל-1874, כשהוחלף לתקופה קצרה בדגל אח, ושב לשמש כדגל הרפובליקה מ-1875 ועד לכיבוש הרפובליקה בידי הבריטים במלחמת הבורים ב-1902.
שני הדגלים שולבו בדגל איחוד דרום אפריקה (מ-1928) ובדגל הרפובליקה של דרום אפריקה בתקופת האפרטהייד (עד ל-1994).
דגל העיר ניו יורק מבוסס על דגל הנסיך, כאשר הטריקולור מוצב בצורה עומדת.
הדגל אומץ ב-1625 על ידי המושבה ההולנדית ניו אמסטרדם.
כשפיוטר הגדול ביקר בהולנד בשנת 1699 כדי ללמוד בניית אוניות, הוא הבין שרוסיה זקוקה לדגל ימי עבור הצי שלה.
הוא אימץ גרסה של דגל הולנד, בשינוי סדר הצבעים, תוך הוא מעניק לדגל פרשנות רוסית - על בסיס דגל נסיכות מוסקבה, שהשתמשה בדגל שהכיל את הצבעים הללו.
הצבעים אומצו בוועידה הפאן סבלאבית בפראג ב-1848 כצבעי הלאומיות הכלל-סלאבית, בהשראת דגל רוסיה, ושימשו בסיס לדגל יוגסלביה ומדינות שנוצרו ממנה (קרואטיה, סלובניה, סרביה) וסלובקיה.
דגל הונדורס אומץ ב-9 בינואר 1866. הוא מבוסס על דגל הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה.
שני פסי הטורקיז מסמלים את האוקיינוס השקט והים הקריבי.
חמשת הכוכבים מסמלים את חמש האומות של הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה והתקווה שהאומות יקימו מחדש את האיחוד.
בתיקון משנת 1949 שונה צבע הדגל מכחול לתכלת, אך בפועל המשיכו את השימוש בצבע הכחול עד ל-27 בינואר 2022, אז התחילו ליישם את השינוי עם השבעת הנשיאה החדשה שיומארה קסטרו.
דגל הדרוזים הוא סמלה של העדה הדרוזית ומייצג למעשה את האמונה והדת הדרוזית ואת בסיסה.
ישנן שתי צורות שונות לדגל הדרוזים.
האחת, דגל רגיל – והאחרת, דגל בצורת כוכב בעל חמישה קודקודים.
בשתי הצורות באים לידי ביטוי חמישה צבעים: ירוק, אדום, צהוב, כחול, ולבן, כאשר לכל צבע משמעות מיוחדת ומרכזית החשובה לדרוזים.
הדגל, בצורתו הקונבנציונלית, שימש כדגל הישות האוטונומית מדינת ג'בל א-דרוז שהתקיימה בהר הבשן בין השנים 1921 ו-1936.
משמעות הצבעים בדגל לפי ספר הדת הדרוזי "איגרות החוכמה":
הירוק: מסמל את חמזה בן-עלי (ממקימי הדת הדרוזית).
האדום: מסמל את אבו אבראהים בן מוחמד בן חאמד א-תמימי (ממנהיגי הדת).
הצהוב: מסמל את אבו עבדללה מוחמד בן וַהְב אל-קרשי (ממנהיגי הדת).
הכחול: מסמל את אבו אל-ח'יר סלאמה בן עבד אל-והאב א-סאמרי (ממנהיגי הדת).
הלבן: מסמל את בהאא א-דין אבו אל-חסן עלי בן אחמד א-סמוקי (ממנהיגי הדת).
לפי פרשנות אחרת שנפוצה רק בישראל, כל אחד מן הצבעים מסמל היבטים שונים על הדת הדרוזית:
אדום: מסמל את הגבורה, האומץ והאהבה
כחול: סבלנות, סלחנות, אחווה, שמים ומים
משמעויות הצבעים בדגל על פי פרשנות אחרת:
אדום (א-נפס – הנשמה): מייצג את "הנשמה", הירח מקבל האור (מחזיר האור האציל של השמש) ושהיד (עד) של האמת בכל תקופה ודור.
צהוב (אל-כלימה – המילה): מייצג את "המילה", המתווך בין ממלכת העד וממלכת החומר.
"המילה" היא צורת הביטוי הטהורה ביותר וההתגלמות הרכה ביותר של האמת.
ירוק (אל-עקל – השכל): מייצג את "השכל", תודעה משיחית, המראה הקדמונית של האמת, השמש שאורה יוצר את הידע של האמת אפשרי.
כחול (א-סאבק – הקודם): מייצג את הפוטנציאל, הכוח הנפשי של היות הרצון.
לבן (א-תאלי – הבא): מייצג את מימוש "היות הרצון", את התהוות הכוח של היות הרצון, התממשות מלאה של החומריות של העולם האפלטוני בעולם החומר.
כדוגמה, ניתן לציין שהשיח'ים הדרוזים לובשים כובע שצורתו כצורת תרבוש טורקי, אך צבעו – לבן במעטפת, ואדום בבסיסו העליון – צבעים שעל פי משמעותם מסמלים את הטוהר והאהבה שהן מידותיו העליונות של השיח'.
דגל האיטי הוא דגלה המדיני והצבאי של האיטי ביבשה ובים, הוא אומץ בגרסתו המוקדמת בשנת 1803 והגרסה החדשה שלו הכוללת גם את סמל האיטי אומצה ב-25 בפברואר 1986.
הדגל הוא ביקולור המורכב משני פסים אופקיים: כחול ואדום ובמרכזו נמצא מרובע לבן עליו נמצא סמלה של האיטי, הגרסה האזרחית שלו חסרה את הסמל.
העיצוב הנוכחי שימש לראשונה את הרפובליקה של האיטי תחת הנשיא אלכסנדר פטיון בשנת 1806.
דגל האיטי הוא אחד משמונה דגלים לאומיים המשלבים בתוכם את סמלה של המדינה.
הדגל הוא אחד מארבעה דגלים לאומיים של מדינות החברות באו"ם המציגים רובה (האחרים הם מוזמביק, בוליביה וגואטמלה).
הדגל הראשון של האיטי נוצר לראשונה ב-18 במאי 1803 במהלך מרד העבדים בהאיטי.
המורדים הסירו את הפס הלבן מהטריקולור הצרפתי, והשתמשו ביתר כדגלם.
על פי גרסאות אחרות, הייתה זו החייטת קתרין פלון שהסירה את הפס הלבן מהטריקולור הצרפתי.
בעקבות הכרזתו של ז'אן-ז'אק דסאלין בהיותו קיסר האיטי, נכתבה חוקה חדשה ב-20 במאי 1805, בה שונו צבעי הדגל לשחור ואדום.
בשנת 1806, כשאלכסנדר פטיון עלה לשלטון, צבעיו של הדגל חזרו להיות כחול ואדום.
לאחר מכן שמו אותם לרוחב והוסיפו את סמל האיטי על מרובע לבן במרכז הדגל.
בין השנים 1964–1986 צבעיו של הדגל חזרו להיות אדום ושחור.
הדגל אז כלל את הסמל, אך צבעי הדגלים בו שונו לשחור.
באולימפיאדת ברלין ב-1936 הופתעו המשלחות של האיטי ושל ליכטנשטיין לגלות שדגלן זהה.
ליכטנשטיין מיהרו להטעין את דגלם בכתר המייצג את בית המלוכה, בעוד שהאיטי התמהמהה ורק ב-1986 הוטען הדגל בסמל המדינה.
דגל הטריטוריות הצפון-מערביות מורכב מדגל כחול אשר במרכזו מופיע "פס קנדי" - ריבוע בצבע לבן.
ריבוע לבן זה זהה בצורתו לריבוע המופיע במרכזו של דגל קנדה ורוחבו של הריבוע הלבן כמחצית שטח הדגל (בשונה מהמלבן הלבן המופיע במרכזו של הדגל התלת-צבעי הצרפתי, ששטחו רק שליש משטח הדגל).
הפסים הכחולים מסמלים את האגמים הרבים שנמצאים ברחבי הטריטוריה והריבוע הלבן במרכז הדגל מסמל את החורף המושלג והקפוא אשר נפוץ בטריטוריה.
על הפס הקנדי מוטען שלט האצולה של הטריטוריות הצפון-מערביות.
דגל הגאווה (המכונה לעיתים "דגל הקשת" או "דגל החופש") הוא סמלן של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים, ביסקסואלים וקווירים (להט"בק) אשר צבעיו ידועים בשם שיקוף מגוונה והספקטרום של כלל נטיות ומגדרי האנושות.
שימוש בדגל הקשת שימש כסמל לגאווה בקרב הומוסקסואלים לראשונה במצעד הגאווה בסן פרנסיסקו בשנת 1978, והפך לסמל המזוהה ביותר עם הקהילה ברחבי העולם.
העיצוב שפותח במקור על ידי האמן גילברט בייקר, עבר מספר שינויים מאז הופעת הבכורה שלו בשנת 1978, בהם נכללו תחילה הסרת צבעים ושחזורם על בסיס זמינות של בדים.
לדגל הקשת הראשון של בייקר נכללו שמונה צבעים אשר כלל טורקיז וורוד אם כי הגרסה הנפוצה ביותר ששונתה ב-1979 עד היום מורכבת משישה פסים בצבעי אדום, כתום, צהוב, ירוק, כחול וסגול.
הדגל מתנוסס בדרך כלל אופקית, כשהפס האדום בראשו, בדומה לצבעי קשת בענן טבעית.
אנשי להט"ב משתמשים כיום בדגל הקשת ופריטים רבים נוספים המעוצבים כדוגמתו כסמל חיצוני למאבק בהומופוביה, גאווה בזהותם ותמיכה בזכויות להט"ב בעולם.
בנוסף לדגל הגאווה, ישנם סמלי להט"ב נוספים בהם משולש ורוד, למדא, לאבריס אשר היוו בעבר את חברי הקהילה.
בשנת 1974 פגש גילברט בייקר את הארווי מילק, מנהיג הומוסקסואל משפיע, שלימים קרא לבייקר שיעצב סמל גאווה רשמי לקהילה הגאה.
דגלי הגאווה ההומוסקסואלים המקוריים התנוססו בציוני מצעד יום החירות הגאה בסן פרנסיסקו ב-25 ביוני 1978. לפני אותו אירוע, המשולש הוורוד שימש כסמל קהילת הלהט"ב, אף על פי שייצג פרק אפל בהיסטוריה של ההומוסקסואליות בעוד המשטר הנאצי השתמש במשולש הוורוד עבור זיהוי והתעללות בגברים שנחשבו כהומוסקסואלים במחנות הריכוז.
במקום להסתמך על כלי הדיכוי הנאצי, הקהילה החלה לחפש סמל מעורר השראה חדש.כרונולוגיית דגל הגאווה:
(מרכז-ימין) דגל ששת הפסים (1979-הווה)חבר קרוב של בייקר, יוצר הקולנוע העצמאי ארתור ג'יי ברסן ג'וניור, לחץ עליו ליצור סמל חדש עבור "שחר של תודעה וחופש הומוסקסואלים חדש".
על פי פרופיל שפורסם בכתב העת Bay Bay Reporter בשנת 1985, בייקר "בחר במוטיב הקשת בענן בגלל הקשרה עם תנועת ההיפים של שנות השישים" אך ציין כי "השימוש בעיצוב התרחש כל הדרך חזרה למצרים העתיקה".
ישנם הטוענים כי בייקר קיבל השראה משירה של ג'ודי גרלנד "Over the Rainbow" ליצירת הדגל בעוד כי גרלנד היוותה את האייקונים הראשונים של אנשי להט"ב בהיסטוריה.
בנוסף, בייקר ככל הנראה הושפע מ-"דגל המרוצים" אשר כלל חמישה פסים אופקיים בצבעי אדום, לבן, חום, צהוב ושחור שהיה פופולרי בקרב תנועת השלום וההיפים העולמיים של שנות השישים.
דגלי הקשת הראשונים שנוצרו היו על ידי ועדת הגאווה הצעירה אשר הופקה על ידי צוות שכלל את האמנית לין סגרבלום.
סגרבלום הייתה ידועה אז בשם הכינוי "פארי ארגייל קשת".
לדבריה, היא יצרה את תהליך הצביעה המקורי לדגל.
ורוד: מיניות אדום: חיים כתום: בריאות צהוב: אור השמש ירוק: טבע טורקיז: קסם / אמנות אינדיגו: שלווה / הרמוניה סגול: רוחניות
ב-27 בנובמבר 1978 נרצח הארווי מילק, בהיותו חבר עיריית סן פרנסיסקו אשר הובילו למהומות ליל וייט.
מילק היה ההומוסקסואל הגלוי הראשון שנבחר לכהן כחבר במועצת העיר ואחד מנבחרי הציבור הראשונים בארצות הברית שהיו אנשי להט"ב מחוץ לארון לו קדמו שתי נשים לסביות במישיגן ומסצ'וסטס.
בעקבות רציחתו של מילק נוצר ביקוש גדול מאוד לדגל הקשת כהצגות סולידריות עם הקהילה הגאה האמריקאית ושימושו בהפגנות.
בתגובה, חברת "Paramount Flag", יצרנית דגלים מקומית, החלה לייצר ולמכור גרסה של הדגל בת שבעה פסים: אדום, כתום, צהוב, ירוק, טורקיז, כחול וסגול שיוצרה מבדים בצבעים שהיו במלאי בעוד שצבע האינדיגו הוחלף בכחול והפס הוורוד הושמט לאחר שבד בצבעו לא היה זמין.
במקביל, הגביר בייקר את הייצור לדגל שלו והשמיט אף הוא את הפס הוורוד.
החברה, שבסיסה בסן פרנסיסקו החלה גם היא במכירת עודפי מלאי של דגלי הארגון "Rainbow Girls" מחנות הקמעונאות שלה בפינה הדרומית-מערבית של פולק ופוסט, שבה היה גילברט בייקר שכיר.
ב-1979 שונה שוב עיצוב הדגל.
הפס המרכזי מהשבעה הוסתר על ידי עמוד התאורה כשהדגלים נתלו במאונך על העמודים ברחוב מרקט בסן פרנסיסקו.
הפתרון הפשוט ביותר לבעיה היה שינוי של הדגל כך שיהיה בו מספר זוגי של צבעים, ולכן הושמט פס הטורקיז מהדגל.
התוצאה הייתה הדגל בגרסתו הנוכחית ובה פסים באדום, כתום, צהוב, ירוק, כחול וסגול.
בשנת 1989, דגל הקשת הגיע לתשומת לב ארצית נוספת בארצות הברית לאחר שג'ון סטאוט תבע את בעל דירתו וזכה כאשר ניסו לאסור עליו להציג את הדגל ממרפסת הדירה שלו במערב הוליווד, קליפורניה.
בשנת 2000 שינתה אוניברסיטת הוואי במנואה את שמה של קבוצות הספורט שלה מ-"לוחמי הקשת" (Rainbow Warriors) ל-"לוחמים" (Warriors) ועיצבה מחדש את לוגו הקבוצה שלה כדי להשמיט ממנה אזכור לדגל.
בתחילה, אמר מנהל האתלטיקה יו יושידה כי השינוי היה עבור הרחקת התוכנית הספורטיבית של בית הספר מהומוסקסואליות.
כאשר המעשה החל לעורר ביקורת שליליות במדינה, אמר יושידה כי השינוי היה "אך ורק כדי למנוע בלבול במותג".
לאחר מכן האוניברסיטה אפשרה לכל קבוצה לבחור את שמה, מה שהוביל לשמות "לוחמי קשת", "לוחמים", "קשתות" ו-"קשת וואהיין".
החלטה זו התהפכה בפברואר 2013, כאשר המנהל האתלטי הנוכחי בן ג'יי אילץ את כל קבוצות האתלטיקה של הגברים לקבל את הכינוי "לוחמים" ואת כל קבוצות הנשים "לוחמי הקשת", ושוב במאי 2013 כאשר כל הקבוצות הורשו להיקרא שוב "לוחמי הקשת" ללא קשר למגדרם.
דגל הקשת חגג 25 שנים להיווסדו בשנת 2003. במהלך חגיגות הגאווה של הומואים ביוני אותה שנה, גילברט בייקר החזיר את דגל הקשת לגרסתו המקורית עם שמונה פסים ודגל באחרים לעשות זאת.
מאוחר יותר הוא חשף את גרסתו האחרונה עם תשעה פסים לרגל יום השנה ה-39 לדגל הקשת הראשון.
על פי דיווחים, בתגובה לבחירתו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ הידוע כמתנגד לזכויות להט"ב, הוסיף בייקר פס תשיעי בצבע לבנדר (מעל הפס הוורוד המקורי) עבור ייצוג גיוונה של הקהילה הגאה האמריקאית.
עם זאת, אנשי להט"ב רבים המשיכו להשתמש בגרסה הידועה יותר של שישה הפסים.
בסתיו 2004 הורתה עיריית לונדון לכמה עסקים בבעלות הומוסקסואלים להוריד את דגלי הגאווה שתלו מחוץ לבית העסק, שכן תליית דגל דרשה תכנון ואישור.
כאשר חנות אחת פנתה וביקשה אישור מתאים בקשתה נדחתה על ידי ועדת המשנה לתכנון עירוני (19 במאי 2005), דחייה שגונתה על ידי ראש עיריית לונדון, קן ליווינגסטון.
בנובמבר 2005 הודיעה העירייה על היפוך המדיניות וקבעה שרוב החנויות והבארים יורשו להניף את דגל הקשת ללא צורך באישור תכנון.
ביוני 2015 רכש המוזיאון לאמנות מודרנית את סמל דגל הקשת כחלק מאוסף העיצוב שלו.
ב-26 ביוני 2015, הבית הלבן הואר לראשונה בצבעי דגל הקשת עבור הנצחתה של התרת נישואים חד מיניים בכל 50 מדינות ארצות הברית, בעקבות החלטת בית המשפט העליון בפסק הדין של אוברגפל נגד הודג'ס.
גרסת אמוג'י של הדגל, "🏳️🌈", הוצעה רשמית ביולי 2016, ושוחררה בחודש נובמבר של אותה שנה.
לאחר שנחשבו אבודים במשך למעלה מ-40 שנה, נתגלה שריד של אחד משני הדגלים המקוריים שנוצרו למצעד הגאווה בסן פרנסיסקו 1978 בין רכושיו של גילברט בייקר באפריל 2021. לאחר מכן נתרם לחברת היסטוריית קהילת הלהט"ב, "GLBT Historical Society".
צבעי הקשת כסמל לגאווה בקרב אנשי להט"ב
צבעי דגל הקשת משמשים באופן שגרתי כהצגה של זהות להט"ב וסולידריות עם הקהילה הגאה.
צבעי הקשת הפכו למוכרים כל כך כסמל לגאווה וזהות אנשי להט"ב שהם החליפו למעשה את רוב סמלי הלהט"ב האחרים לאורך ההיסטוריה, כולל האות היוונית למדא והמשולש הוורוד.
תכשיטי קשת נפוצים הם "שרשרת הגאווה" או "טבעות החופש", המורכבות משש טבעות, אחת מכל צבע, על שרשרת.
גרסאות אחרות נעות בין מחזיקי מפתחות לנרות.
במונטריאול, קנדה, הכניסה לתחנת המטרו "Beaudry", המהווה את הכפר ההומוסקסואלי של מונטריאול, נבנתה מחדש בשנת 1999 עם אלמנטים בצבעי הקשת של הדגל המשולבים בעיצובה.
רבגוניות וסובלנות - הפסים בצבעי הקשת המרכיבים את הדגל, מסמלים רבגוניות ושוויון.
היופי ביכולתם של אנשים שונים אחד מהשני, לחיות יחד, זה לצד זה, בצורה הרמונית.
גאווה - תחושת הערך שחשים אנשים בעלי נטיות מיניות או זהות מגדרית שונות, למרות יחסה העוין לעיתים של החברה, ולנוכח ביטויים של הומופוביה וקשיים נוספים.
צבעי הקשת - צבעי הדגל תואמים לצבעים של הקשת הנראית בשמיים.
על פי הסיפור התנ"כי, ניתנה הקשת הראשונה בשמיים לנח אחרי המבול, כאות לברית האלוהים שלא ישמיד שוב את האנושות בעבור השחתת הצדק והמוסר.
נעשה שימוש בגרסאות מגוונת של דגל הקשת לאורך השנים.
חלק מהנפוצות יותר כללו את האות היוונית למדא בלבן באמצע הדגל ומשולש ורוד או משולש שחור בפינה השמאלית העליונה לצד הוספת צבעים אחרים, כגון פס שחור המסמל את חברי הקהילה שאבדו למחלת האיידס.
צבעי הקשת של הדגל שימשו לעיתים קרובות גם בשינויים הומוסקסואליים בדגלים לאומיים ואזורים.
בשנים הראשונות של מגפת האיידס שנות ה-80, פעילים עיצבו דגל "ניצחון על איידס", המורכב מדגל הקשת הסטנדרטי של שישה פסים עם פס שחור על החלק התחתון.
לאונרד מטלוביץ', הגוסס בעצמו ממחלה הקשורה לאיידס, הציע שעם גילוי תרופה לאיידס יוסרו הפסים השחורים מהדגלים.
קהילות להט"ב במדינות שונות אימצו את דגל הקשת כדגל מדינתם.
דגל הגאווה הדרום אפריקאי אשר כלל הכלאה של דגל הקשת והדגל הלאומי של דרום אפריקה הושק בקייפטאון בשנת 2010. מעצב הדגל יוג'ין ברוקמן הצהיר באומרו כי "אני באמת מאמין שאנחנו, קהילת הלהט"ב, הכנסנו את הסינוור לקשת והאומה.
הדגל הזה הוא הסמל בדיוק עבור זה".
במרץ 2017 יצר גילברט בייקר גרסה של תשעה פסים לדגלו המקורי משנת 1977, עם פסי לבנדר, ורוד, טורקיז ואינדיגו יחד עם אדום, כתום, צהוב, ירוק וסגול בעוד לדברי בייקר, פס הלבנדר סימל גיוון.
ביוני 2017 אימצה העיר פילדלפיה גרסה חדשה של הדגל שתוכנן על ידי חברת השיווק "Tierney" המוסיפה פסים שחורים וחומים לראש הדגל הסטנדרטי של שישה צבעים, עבור הדגשת תשומת לב לנושאים של אנשים צבעוניים בתוך הקהילה.
ב-12 בפברואר 2018, במהלך קרנבל הרחוב של סאו פאולו, השתתפו אלפי אנשים במצעד "Love Fest," שחגג את השונות האנושית, המיניות והשוויון.
במהלכו, נחשפה גרסה של הדגל, שיצר סטיבן רומאן, מייסד הפסטיבל, שהציג לדגל שמונה הפסים המקורי פס לבן באמצע, המייצג את כל הצבעים: גיוון אנושי מבחינת דת, מגדר, נטיות מיניות, אתניות ושלום ואיחוד בין כלל האוכלוסייה.
ביוני 2018 פרסם המעצב דניאל קוואסר עיצוב מחדש המשלב אלמנטים הן מדגל פילדלפיה והן מדגל הטרנסג'נריות עבור הבאת התמקדות בהכלה ובהתקדמות בתוך הקהילה.
עיצוב הדגל הפך מיד לוויראלי ברחבי העולם מה שגרם לסיקור עולמי בכלי חדשות.
בשנת 2018, הצועדים בצעדת השוויון בצ'נסטוחובה בפולין נשאו גרסה של דגל פולין משולב עם דגל הקשת.
לאחר מכן קבוצות לאומניות דיווחו לרשויות על הצועדים בגין "חילול סמלים לאומיים פולניים".
עם זאת, הרשויות קבעו מאוחר יותר כי הצועדים לא ביצעו מעשי פשע.
בשנת 2021, ולנטינו וצ'צ'טי, חבר ארגון הצדקה ללא מטרת הרווח, "Intersex Equality Rights UK" עיצב מחדש את גרסת דגל הגאווה המתקדם של דניאל קוואסאר משנת 2018 כך שיכלול בתוכנו את אנשי אינטרסקס.
עיצוב זה הוסיף משולש צהוב ובו עיגול סגול בתוכנו.
"Intersex Equality Rights UK" פרסם את הדגל החדש בחשבונתיו באינסטגרם וטוויטר.
לרגל יום השנה ה-25 למהומות סטונוול בשנת 1994, הוזמן יוצר הדגל בייקר על ידי ארגון הצדקה האחיות להתפנקות תמידית (SPI) (Sisters of Perpetual Indulgence) ליצור את דגל הקשת הגדול בעולם.
הדגל באורך קילומטר, שכונה "הרם את הקשת", לקח חודשים של תכנון וצוותי מתנדבים לתאם כל היבט.
הדגל השתמש בששת הצבעים הבסיסיים ונמדד ברוחב 30 רגל (9.1 מ').
לאחר הצעדה ניתנו קטעי דגל ברוחב (0.30 מ') לנותני חסות בודדים לאחר סיום האירוע.
חלקים גדולים נוספים מהדגל נשלחו עם פעילים ושימשו אותם במצעדי גאווה ובצעדות למען זכויות להט"ב ברחבי העולם.
ספר השיאים של גינס אישר אותו כדגל הגדול בעולם.
קטע אחד גדול נלקח מאוחר יותר למצעד הגאווה בשאנגחאי, סין, המכונה "Shanghai Pride" בשנת 2014 על ידי צוות של הארגון אשר תועד בסרט Stilettos for Shanghai.
בשנת 2003 הוזמן בייקר שוב לייצר דגל ענק לציון 25 שנה לדגל עצמו.
הפרויקט, שכונה "25 Rainbow Sea to Sea", הכיל שוב את עבודתו של בייקר עם צוותי מתנדבים, אך דגל זה השתמש בשמונת הצבעים המקוריים ונמדד באורך של קילומטר וחצי על פני קי וסט, פלורידה, מהאוקיינוס האטלנטי ועד מפרץ מקסיקו.
הדגל שוב נחלק לאחר מכן וקטעים מתוכנו נשלחו ליותר מ-100 ערים ברחבי העולם.
דגל הקשת הגדול ביותר בחצי הכדור הדרומי הוא פס בעל שישה פסים שהונף לראשונה לציון מצעד הגאווה ה שרביעיל מפרץ נלסון מנדלה (NMB) בשנת 2014 הנערך בעיר מחוז מזרח דרום אפריקה, פורט אליזבת.
גודלו נמדד כ-12 על 8 מטרים, והונף על עמוד הדגל הגבוה ביותר במדינה, שגובהו 60 מטרים, הנמצא בשמורת דונקין, ברובע העסקים המרכזי של פורט אליזבת.
ציון הדגל המיוצר היווה סמל של בני נוער להט"בים להרגיש רשאים גם אם אינם חווים יכולת פנימית, לצאת מהארון.
על ההחלטה להניף את הדגל, אמר דובר העירייה, "אירוע "NMB" מוסיף רשמית את קולו לפסיקה, ראשית, להכיר בקהילת הלהט"ב, ובעיקר, לשמור על זכויותיה".
דובר העירייה ידועה כמי שמשתתף באופן קבוע באירועי "NMB" כמו גם ב-21 במרץ, המוגדר כיום זכויות האדם בדרום אפריקה, והיום הבינלאומי למניעת אפליה גזעית, אשר שניהם מנציחים את טבח שארפוויל ב-1960.
ב-1 ביוני 2018 הונף במהלך ציון מצעד הגאווה בוונציה, קליפורניה, דגל הגאווה המעופף הגדול בעולם לכבוד השקת אירועי, "United We Pride" בגודל 131 מ"ר.
לאחר הופעת הבכורה שלו, הוטס בסוף החודש לסן פרנסיסקו לרגל "SF Pride" ולמלאות 40 שנה לאימוץ דגל הקשת.