tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תרומת המחנה הציוני-דתי לבניין הארץ הייתה בהקמת שכונות דתיות, הקמת קיבוצים ומושבים, הקמת מערכת חינוך לציבור הציוני דתי, עיתונות, אגודות ספורט ותנועות נוער, ועוד.
מחנה זה היה היחיד מתוך השלושה שדגל בשמירת מצוות ובחיים ברוח הדת היהודית.
קולו אמנם נשמע במוסדות הלאומיים, אך השפעתו התרבותית לא הייתה גדולה.
מחנות אלה הם שהתוו את הדרך להפיכת היישוב היהודי למדינה.
לכן, דווקא לעמדתו של כצנלסון, הוגה דעות מרכזי של מחנה הרוב הפועלי, הייתה השפעה וחשיבות רבה ביצירת זהותו התרבותית של היישוב וזיקתו לדת.
במסגרת עבודתו במחלקה לענייני הנוער, השתתף ברל כצנלסון בסמינר מדריכים של "הנוער העובד והלומד" שנערך בשפיה בעת חופשת הקיץ, בחודש אב תרצ"ד, ושם נודע לו כי מדריכים בתנועת הנוער המחנות העולים הוציאו את חניכיהם למחנה קיץ בליל תשעה באב.
בי"ד באב של אותה שנה (26 ביולי 1934), פרסם כצנלסון בעיתונו 'דבר' את המאמר "חורבן ותלישות", שבו הביע זעזוע מהמעשה, שאותו ראה כעדות לפשיטת רגל רוחנית.
המאמר מתחיל בהכרה כי הוצאת החניכים למחנה קיץ בתשעה באב לא אירעה במזיד, אלא מתוך אי-ידיעה; אלא שאי-הידיעה, לפי כצנלסון, רעה אף היא.
בהמשך מביע המחבר זעזוע משכחת ההיסטוריה והמורשת היהודית:
המאמר מסתיים בדיון בסמלים העומדים לנגד עיני החברה היהודית-ישראלית.
בפסקת הסיום משתמש כצנלסון במילים "החורבן" ו"התלישות", שהעניקו למאמר את שמו:
המאמר הכה גלים ביישוב היהודי.
כהוגה דעות ומעצב דעת קהל הייתה השפעה משמעותית לטענתו של כצנלסון כי הרעיון הציוני הסוציאליסטי לא היה מתעצב ללא המסורת המתמשכת של התודעה הלאומית, הכוללת בתוכה את זיכרון החורבן והכמיהה לתחייה ולבנייה מחדש של הלאום.
כצנלסון היה מהוגי הדעות המוערכים על דוד בן-גוריון, והשפיע עליו רבות.
נטען שבן-גוריון לא קיבל החלטה חשובה מבלי לשמוע קודם את דעתו של ברל כצנלסון.
למרות שלעיתים קרובות לא נהג בן-גוריון להקשיב לאחרים, הוא תמיד עמד בפני כצנלסון "כתלמיד בפני רבו".
לאור זאת, לא מן הנמנע כי אף מכתב הסטטוס קוו שנכתב לימים על ידי בן-גוריון בענייני דת ומדינה בשנת 1947, הושפע במידה זו או אחרת מהגותו.
המתח שבין המורשת היהודית לזהות הישראלית החילונית, שבו עסק המאמר "חורבן ותלישות", ממשיך להתקיים עד ימינו.
חורבת אדמות (במקור: ח'רבת אִדמה) הוא אתר ארכאולוגי במזרח הגליל התחתון, בו נתגלו שרידי יישוב יהודי מתקופת המשנה והתלמוד.
החורבה שוכנת על מדרונותיה המזרחיים של רמת סירין, כשניים וחצי קילומטרים ממערב לנהר הירדן, וכקילומטר וחצי מצפון מערב לקיבוץ גשר.
בסמוך לחורבה שופע המעיין "עין אדמה".
עיקר השרידים בחורבה הם מהתקופה הרומית המאוחרת והביזנטית, וכן נתגלו בה חרסים מהתקופה הישראלית, והיו לפיכך שהציעו לזהות בה את העיר המקראית אֲדָמָה הנזכרת בספר יהושע (יט, לו) כאחת מערי דרום נחלת שבט נפתלי.
באתר נתגלו שרידיהם של מספר מבני ציבור גדולים, ובהם אבני גזית רבות.
כמו כן, נמצאה בחורבה אבן משקוף מבזלת המעוטרת בתחריט של עוף דורס, המזכירה אבני משקוף נוספות שנתגלו בבתי כנסת קדומים באזור הגליל התחתון והגולן.
יש הסבורים כי שמה המקורי של החורבה שימר את שמה של העיירה התלמודית אידמה, ממנה הגיע רבי קירוס דאידמה הנזכר בתלמוד הירושלמי.
חורבת אבצם (ח'רבת בצום במקור) הוא אתר ארכאולוגי בבקעת יבנאל שבמזרח הגליל התחתון, בו נתגלו שרידי יישוב יהודי מתקופת המשנה והתלמוד.
החוקר חיים בן דוד הציע לזהות באתר זה את "בצעננים" המוזכרת בספר שופטים פרק ה'.
לפי הצעת זיהוי זו שכן בבקעת יבנאל חבר הקיני, ו'קדש' המוזכרת בפסוק היא קדש נפתלי - המזוהה בחורבת קדס שליד בית החולים פוריה.
החורבה שוכנת בשיפוליה המערביים של בקעת יבנאל, למרגלות המושב שרונה, כקילומטר מצפון לחורבת עטוש וכשני קילומטרים מדרום מזרח לתל אדמי.
במרכז החורבה מבנה גדול המיוחס לשיח' בצום, וסביבו פזורות אבני פסיפס קדומות.
כ-15 מטרים מעל למבנה הקבר ישנה מערכת של מחילות מסתור החצובות בצלע ההר, המזכירה מערכות מסתור דומות שנתגלו בהר ברניקי ובחורבת רומה.
בחורבה עצמה נתגלו אבני גזית מבזלת וכן מספר משקופים מעוטרים, כותרות ומזוזות האופייניים לבתי כנסת מתקופת התלמוד בגליל ובגולן.
חורבה הוא סרט קולנוע ישראלי, מסוגת דרמה, פשע ונוער, בכיכובם של אפרת אביב, דאנה איבגי, מיכאל אלוני ונועם אמיר.
נכתב ובוים על ידי עמיר מנור ויצא למסכים ב-21 בינואר 2009. הסרט נכתב בהשראת אירועי רצח אסף שטיירמן (1996).
פסקול הסרט נכתב על ידי ברי סחרוף.
שלושה רוצחים, בני נוער, נמלטים לחורבה מבודדת בה הם נאלצים להתמודד עם הפער שנפער בין האידאולוגיה הרומנטית שהובילה למעשה הרצח לבין המציאות האפלה שלפתע שאבה אותם.
לבד וביחד הם מתחילים לעכל את המשמעויות האמתיות של הרצח אותו הם ביצעו.
שם השחקן/ית שם הדמות אפרת אביב דפנהדאנה איבגי נעמהמיכאל אלוני בןנועם אמיר רועי
הסרט הוקרן בהקרנות מסחריות באולמות האוזן השלישית ובסינמטקים, קיבל ביקורות אוהדות ממבקרי הקולנוע ואף הושווה לסרט אלפנט.
חורב: מאמרים אודות חובות ישראל בגלות הוא ספר השקפה והגות, שחובר על ידי רבי שמשון רפאל הירש בגרמניה, והודפס לראשונה בשנת ה'תקצ"ז, 1837.
הספר 'חורב', פרי ביכוריו של רש"ר הירש, נכתב כניסיון להציע פילוסופיה יהודית שתמשוך את לב הדור הצעיר והמשכיל ביהדות גרמניה, בתקופה שבה התפרקות המבנים הקהילתיים ועליית הנאורות והספקנות הניעו המונים לאדישות וניהיליזם, להתנצרות אופורטוניסטית או לניסיונות לשנות את הדת באופן קיצוני.
את הזמן לכתיבת הספר מצא הרב הירש לאחר מינויו (בשנת ה'תק"צ - 1830) לרב הכולל במדינת אולדנבורג.
צרכיה של הקהילה הלא-גדולה הותירו בידיו שעות רבות, אותן השקיע בכתיבת ועריכת חיבור מקיף זה.
מטרת החיבור הייתה בראש ובראשונה, כפי שהגדיר אותה, "לקרב את מחשבת היהדות מורשת האבות ואת מצוות התורה שבכתב ושבעל פה אל ליבות משכילי הצעירים והצעירות בעם ישראל".
בספרו "אגרות צפון" (איגרת י"ט) כותב הרב הירש כי בתכנון הראשוני היה בדעתו להוציא לאור את חיבורו בשני חלקים.
חלק אחד שייקרא בשם 'מוריה', ויעסוק בהשקפת היהדות על הא-להים, בריאת העולם, עם ישראל ותורתו, וחלק שני שייקרא 'חורב', ובו ייכתב על המידה הנכונה המוטלת עלינו בקיום המצוות.
לבסוף החליט להוציא ראשית את החלק השני, ומסביר זאת בלשונו:
עם סיום כתיבת 'חורב' נתקל הרב הירש בקשיים למצוא בית דפוס כדי להדפיס את הספר.
בית הוצאה לאור בעיר אלטונה (על ידי המבורג) הסכים להדפיס ולהפיץ את הספר, אולם התנה זאת בתנאי קודם שהרב יכתוב תחילה את תמצית רעיונותיו בקצרה, ובאם תהיה התעניינות לרעיונות אלו, יודפס החיבור המלא.
רש"ר הירש הסכים לתנאי וחיבר את הספר 'אגרות צפון' (תקצ"ו - 1836).
הוא רומז על תנאי זה בשער הספר: "והוא מעין משאל מוקדם בדבר פרסום מסות על ישראל וחובותיו".
לאחר ש'אגרות צפון' זכה להצלחה ותפוצה ניכרת, יצא לאור לאחר שנה הספר "חורב".
הספר נכתב בגרמנית, השפה היחידה שהייתה מתקבלת בקרב בני הנוער, לו נועד הספר.
ספרות יהודית בגרמנית, בוודאי בקרב האורתודוקסים, הייתה אז בגדר חידוש אך אצל הדור הצעיר בגרמניה שליטה בעברית כבר הייתה נחלת העבר.
הרב הירש נימק (אגרות צפון, י"ט) את החלטתו לכתוב בגרמנית, בכך שאם ייכתב הספר בעברית הצעירים יסתייגו ממנו ובכך יחטיא את מטרתו: .
נראה שגם ללא סיבה זו, יחס הרב הירש לשפה הגרמנית הערכה מרובה.
הרב הירש התייחס אף לתפקידה של הלשון הגרמנית בספר עצמו, כשכתב בתוכניתו לחינוך לנוער כי יהיה עליהם ללמוד .
"חורב" זכה לתפוצה רחבה ולביקוש רב, בגרמניה ומחוצה לה.
לספר היה תפקיד מכריע בתהליך השיבה ליהדות המסורתית בגרמניה וגלילותיה.
תקדים זה פתח שערים בפני רחוקים לשוב אל היהדות בשפתם, והביא בעקבותיו ספרים נוספים בהגות והשקפה יהודית בשפת המקום, בגרמניה ומחוצה לה.
תפוצת הספר הביאה למינויו של הרב הירש לתפקיד רב הקהילה החדשה האותודוקסית בפרנקפורט, שם כיהן כרב עד לפטירתו בשנת ה'תרמ"ט (1888).
הספר יצא לאור במהדורה שנייה בגרמנית זמן קצר לאחר פטירת הרב הירש.
לעברית הספר תורגם לראשונה על ידי הרב משה זלמן אהרנסון מקובנא, ויצא לאור משנת ה'תרנ"ג ואילך, בדפוס האלמנה והאחים ראם שבווילנא.
לספר צורפו הסכמותיהם של גדולי הדור, רבי יצחק אלחנן ספקטור ורבי חיים עוזר גרודזנסקי.
מצב היהדות באמריקה בראשית שנות הארבעים, דמה להפתיע לתקופת חיבור הספר 'חורב' בגרמניה, בהתפשטות התנועה הרפורמית.
ביוזמת רבי לוי יוסף ברויאר, נכדו של הרב הירש, הודפס מחדש הספר בדפוס פלדהיים.
לאנגלית תורגם הספר בשנת ה'תשכ"ב על ידי הרב הדיין ישי גרונפלד, ויצא לאור באנגליה בהוצאת סונסינו.
בהמשך תורגם גם לצרפתית, ספרדית, גרמנית מודרנית ולשפות נוספות.
מהדורה נוספת של הספר בעברית (בתרגום אהרנסון) יצאה בסידור מחודש של הרב מרדכי שטרנברג בבני ברק בתשכ"ו.
בתשס"ו יצא לאור בהוצאת פלדהיים תרגום מחודש ומקיף לעברית על ידי הרב יצחק פרידמן.
חור שחור קדמון הוא חור שחור תאורטי שייתכן כי נוצר זמן קצר לאחר המפץ הגדול, כאשר צפיפות המסה ביקום הייתה גדולה.
בשנת 1966 יעקב בוריסוביץ זלדוביץ ואיגור דמיטרייביץ' נוביקוב הציעו לראשונה את התאוריה על קיומם של חורים שחורים אלו, התאוריה שמאחורי מקורותיהם נחקרה לעומק על ידי סטיבן הוקינג ב-1971. מאחר שחור שחור קדמון לא נוצר כתוצאה מהקריסה הכבידתית של הכוכבים, המסה שלהם יכולה להיות קטנה יותר מזו של הכוכבים.
הוקינג העריך כי חורים שחורים קדמונים יכלו להיות בעלי מסה של כ-(8-)^10 ק"ג.
בהתאם לתיאוריה, מסת החורים השחורים הקדמונים מתחילה בכ-(8-)^10 ק"ג ויכולה להגיע ליותר מפי אלף ממסת הכוכבים.
עם זאת חורים שחורים קדמונים שמסתם הייתה נמוכה מ-11^10 ק"ג היו מתאדים בשל קרינת הוקינג בזמן קצר יותר מגיל היקום, וכך לא יכלו לשרוד עד היקום הנוכחי.
השפע של החורים השחורים הקדמונים יכול להיות חשוב לחקר של החומר האפל, שעבורו הם מועמדים סבירים.
חורים שחורים קדמונים הם גם מועמדים טובים בשביל להיות זרעי חור שחור על-מסיבי וחור שחור בינוני.
חורים שחורים קדמונים יכלו להיווצר ביקום מוקדם מאוד (בפחות משנייה לאחר המפץ הגדול) במהלך מה שנקרא עידן הקרינה.
המרכיב החיוני להיווצרותו של חור שחור קדמוני הוא תנודה בצפיפות היקום שגרם לקריסה כבידתית.
וגם הניגודים בצפיפות הם הדרישה האופיינית להיווצרות חור שחור.
מגוון של התצפיות פורשו כדי להציב גבולות על השפע והמסה של חורים שחורים קדמונים:
קרינת הוקינג וקרינת גמא: דרך אחת לזהות חורים שחורים קדמונים או להגדיר את המסה והנפח שלהם, היא על ידי קרינת ההוקינג שלהם.
בשנת 1974 סטיבן הוקינג העלה תאוריה שייתכן כי מספר גדול של חורים שחורים קדמונים קטנים קיימים בשביל החלב.
תאורטית, כל החורים השחורים פולטים קרינת הוקינג ביחס הפוך למסה שלהם.
מפני שפליטה זו מקטינה את המסה שלהם, חורים שחורים בעלי מסה קטנה היו מתאדים לגמרי ויוצרים התפוצצות עצומה של הקרינה, השווה לפצצת מימן.
חור שחור רגיל לא יכול לאבד את כל המסה שלו בעידן הנוכחי של היקום (ייקח כ-69^10 שנים לעשות זאת).
עם זאת, משום שחורים שחורים קדמונים לא נוצרו על ידי קריסת הליבה הכוכבית, הם עשויים להיות בכל גודל.
חור שחור עם מסה של כ-11^10 ק"ג יכול להיות בערך בגיל של היקום.
אם חורים שחורים בעלי מסה קטנה כזאת נוצרו בכמות מספיקה, אנו אמורים להיות מסוגלים לצפות בהתפוצצויות של כמה מאלה שנמצאים קרוב יחסית בגלקסיית שביל החלב.
טלסקופ החלל פרמי של נאס"א, שאותו שיגרו ביוני 2008, נועד בחלקו לחיפוש חורים שחורים קדמוניים כאלה.
לפי הנתונים של "פרמי" ייתכן כי פחות מאחוז אחד של החומר האפל מורכב מחורים שחורים קדמונים שמסתם עד 13^10 ק"ג.
חורים שחורים קדמונים מתאדים יכלו להשפיע גם על הנוקליאוסינתזה במפץ הגדול ולשנות את השפע של יסודות החומר ביקום.
למרות זאת, אם קרינת הוקינג לא קיימת במציאות, היה קשה, אם לא בלתי אפשרי לזהות כוכבים שחורים קדמוניים עקב גודלם הקטן והעובדה שאין להם השפעה כבידתית גדולה.
לכידת חורים שחורים קדמונים על ידי כוכב נייטרונים: אם כמות החורים השחורים הקדמונים עם המסה בין 15^10 ק"ג ל-22^10 ק"ג הייתה דומה לזו של החומר האפל, כוכבי נייטרונים יכלו ללכוד חלק מהם, וזה היה מוביל להרס של הכוכבים.
ולכן, תצפית בכוכבים נייטרונים יכולה לשמש לקביעת גבולות הכמות של החורים השחורים הקדמוניים.
בעתיד, גבולות חדשים ייקבעו על ידי תצפיות שונות:
טלסקופ הרדיו שיחקור את ההשפעות של החורים השחורים הקדמוניים על ההיסטוריה של היקום על ידי הזרקת אנרגיה לתוך הגלקסיה, המופיעה על ידי תפיסה של החומר לתוך חור שחור.
גילויים חדשים של גלקסיות ננסיות ותצפיות על צביר הכוכבים המרכזי שלהם, יכולים לשמש לבדיקת ההשערה כי החומר האפל מכיל חורים שחורים קדמונים בשפע.
הוצע כי חור שחור קטן העובר דרך כדור הארץ ייצר אותות אקוסטיות הניתנות לזיהוי.
בגלל הקוטר הזעיר שלו, מסה גדולה לעומת הנוקלאון, ומהירות גבוהה יחסית, חורים שחורים קדמונים אלה פשוט יעברו דרך כדור הארץ כמעט ללא השפעה.
דרך נוספת לזהות חורים שחורים קדמונים היא על ידי צפייה באדווה על פני השטח של הכוכבים.
כאשר חור שחור קדמון עובר דרך הכוכב, הצפיפות שלו תגרום לרטט שניתן להבחין בו.
חֹרֵב הוא בית כנסת בירושלים, שנוסד בשנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי תלמידי הרש"ר הירש בשכונת רחביה.
כיום מתפללים בבית הכנסת בעיקר תושבי השכונה ואורחים המשתייכים לזרם דתי-לאומי.
בית הכנסת הוקם בידי יהודים חרדים, תלמידיו של הרב שמשון רפאל הירש וחניכי שיטת תורה עם דרך ארץ, שעלו ארצה בעלייה החמישית והתיישבו בירושלים.
קבוצה זו ייסדה מוסדות נוספים, בהם בית הספר חורב וישיבת קול תורה.
בשנות התשעים נסגר בית הכנסת בשל הזדקנות הקהילה.
בשנת 2003 חודש המניין על ידי קבוצה מתושבי השכונה וכיום משמש בית הכנסת מקום תפילה ופעילות תורנית למאות מתפללים מדי שבוע.
את המבנה ברחוב אבן גבירול 20 תכנן האדריכל אליעזר ילין.
מבנה אבן בן קומה אחת ללא גג רעפים, כשבחלקו האחורי חצר גדולה עם שער יציאה לגן הכוזרי.
המבנה שימש את משפחת אוסטר עד שנת 1937, באותה שנה נאסר ראש העיר המוסלמי חוסיין אל חאלידי, ואוסטר ששימש כסגנו הפך לראש עיריית ירושלים בפועל.
אז עברה המשפחה להתגורר ברחוב אחר בשכונה.
חברי הקהילה שהגיעו לירושלים לא מצאו את מקומם בבתי הכנסת הקיימים.
בתחילה התפללו חברי הקהילה בבתיהם של חברי הקהילה, הבולט שבהם הוא ביתו של ד"ר פאלק שלזינגר מנכ"ל בית החולים שערי צדק שהתגורר עם משפחתו באותם ימים בשכונת זיכרון משה.
לאחר שהוחלט על הקמת הקהילה ואיחוד מספר מנייני מתפללים נקבע מקום מושבה של הקהילה בשכונת רחביה.
גם עמותה יוסדה על ידי החברים והיא זו שרכשה את מבנה בית הכנסת מדניאל אוסטר, ממייסדי שכונת רחביה וראש העיר היהודי הראשון של ירושלים.
משפחת אוסטר שהחליטה לעבור לבית גדול יותר מכרה את ביתה לעמותת חורב, שרכשה אותה בשיתוף רשת גני הילדים החרדית אהל יעקב ותנועת הנוער החרדית לאומית עזרא.
מבנה בית הכנסת שימש כגן ילדים בחלקו האחורי וכסניף עזרא המרכזי של ירושלים.
לאחר רכישת מבנה הקבע לקהילה נבחר השם "חורב" על שם ספרו הראשון של הרש"ר הירש.
בין מייסדי המניין ניתן למנות את מנהל בית החולים שערי צדק ד"ר פאלק שלזינגר, ההוגה יצחק ברויאר, עורכי דין, רופאים וסוחרים.
יצחק וויל שימש כגבאי וחזן עד פטירתו בשנת 2011.
תנועת עזרא הוקמה בגרמניה כתנועת נוער חרדית לאומית והחלה את דרכה בדומה לקהילת חורב בוועידה ראשונה שנערכה בפרנקפורט ובהשתייכות לתנועת אגודת ישראל.
התנועה החלה את פעולתה בהתיישבות חקלאית אבל לאחר שנים ספורות החלו בהקמת סניפים.
הסניף הראשון והיחיד בירושלים לאורך שנים רבות היה סניף "עזרא" בבית הכנסת חורב.
בעת רכישת המבנה ראו בו חברי הקהילה "מרכז קהילתי" ונוכחותם של נערים ונערות מכל רחבי ירושלים לאורך ימות השבוע ובשבת במבנה בית הכנסת אכן הפך אותו לכזה.
הסניף נחנך בנובמבר 1936 ובשיאו הגיע מספר החניכים ל-500.
בית הכנסת הוא מבתי הכנסת היחידים כיום ברחביה המשמשים את הציבור הדתי-לאומי.
בבית הכנסת קהילה שמרבית חבריה תושבי רחביה העוסקים במקצועות חופשיים.
כיום נהנה בית הכנסת מפריחה ומשמש משכן לאירועים חברתיים ותורניים, שיעורי תורה וכולל יומי.
בבית הכנסת מתפללים והתפללו דמויות ירושלמיות ידועות דוגמת הרב הפרופ' נחום רקובר, פרופ' יונה פרנקל, רחמים מלמד כהן ועוד.
גם כיום כמו בעבר משמשת חצר בית הכנסת לשמחות ואירועים משפחתיים של חברי הקהילה.
חורבות הן שרידי מבנים שהוקמו על ידי ציוויליזציות שונות ברחבי העולם.
המונח מתייחס למבנים שלמים שנהרסו באופן חלקי או מוחלט לאורך זמן, כתוצאה ממגוון גורמים, כגון: חוסר תחזוקה, הרס מכוון על ידי בני אדם או הרס חסר שליטה כתוצאה מאירועי טבע (לדוגמה רעידות אדמה, שרפות, סערות וכדומה).
אסונות טבע הם הגורם העיקרי להרס וחורבות בעבר, בנוסף לסכסוכים מזוינים ודילול האוכלוסייה או הגלייתה לאזורים מרוחקים.
כשהמבנים ננטשו רבים מהם נהרסו לאורך הזמן עקב בליה מפגעי הטבע.
חורבות הן לרוב נכסי תרבות ונחשבות לחלק מהמורשת התרבותית, כגון האקרופוליס או מאצ'ו פיצ'ו ועוד.
ישנם אתרי חורבות מפורסמים בכל העולם.
האתרים הבולטים נמצאים בסין העתיקה, בעמק האינדוס ובאזורים נוספים בהודו, באיראן, בישראל, בעיראק, ביוון, במצרים, אתרים רומיים ברחבי אגן הים התיכון ואתרי האינקה והמאיה ביבשת אמריקה.
לאתרי החורבות יש חשיבות רבה להיסטוריונים, לארכאולוגים ולאנתרופולוגים, בין אם הם היו בעבר ביצורים בודדים, מקומות פולחן, אוניברסיטאות עתיקות , בתים ומבני שירות, או כפרים, עיירות וערים שלמות.
אתרי חורבות רבים הפכו לאתרי מורשת עולמית של אונסק"ו, כדי לזהות ולשמר אותם כאזורים בעלי ערך יוצא דופן לאנושות.
ערים עתיקות היו לעיתים קרובות מחנות צבא שהפכו לערים ויישובים מבוצרים.
בעקבות הסכסוכים המזוינים הערים המובסות היו נתונות לביזה פעם אחר פעם.
דלהי, בירת הודו, נהרסה ונבזזה שבע עד עשר פעמים ולאחר מכן נבנתה מחדש.
כל שליט החליט לבנות את העיר בדרכו שלו או על גבי הריסות או לצד ההריסות.
בדלהי המודרנית עדיין ניתן לאתר חורבות של שבע הערים שקדמו לה.
במאה ה-20 נשארו חורבות כתוצאה מהמלחמות המודרניות כגון מלחמת העולם השנייה, בערים כמו ורשה, דרזדן, קובנטרי, סטלינגרד, קניגסברג וברלין, ומנגד מספר ערים מרכזיות ברחבי העולם כמו: ביירות, קאבול, סרייבו, גרוזני ובגדאד נהרסו באופן חלקי או מלא כתוצאה מאירועי קרבות מקומיים.
ערים שלמות נהרסו, וחלקן אף אבדו לחלוטין, בגלל אסונות טבע.
העיר הרומית העתיקה פומפיי באיטליה נהרסה כליל במהלך התפרצות געשית במאה ה-1 לספירה, וחורבותיה שנחשפו נשמרות כאתר מורשת עולמית.
גם הערים טבריה וצפת העתיקות נהרסו בשנת 1837 ברעידת אדמה והעיר ליסבון בפורטוגל נהרסה כליל ב-1755 ברעידת אדמה וצונאמי אדירים; ורעידת האדמה בסן פרנסיסקו בארצות הברית ב-1906 הותירה את העיר חרבה כמעט מוחלטת עד ששוקמה.
מלבד פעולות מלחמה, מבנים היסטוריים חשובים נהרסו במכוון כתוצאה מפעילות גורמים חברתיים, פוליטיים וכלכליים.
השחתת האנדרטאות הציבוריות ברומא במהלך המאה הרביעית, התחוללו בעקבות חקיקת קודקס תאודוסיאנוס ובחקיקה החדשה של מיוריאנוס.
ההרס גבר ככל שהאפיפיורים היו חופשיים מהגבלות האימפריאליות.
אבני השיש נשרפו ליצירת סיד לשימוש החקלאים הרומים במושבות הרומיות עד המאה ה-19.
באירופה, מבני דת רבים נפגעו כתוצאה מהפוליטיקה.
במאה ה-16, המלך האנגלי הנרי השמיני החל להחרים את רכושם של מוסדות נזירים במסע שנודע בשם פירוק המנזרים.
מנזרים רבים נחרבו כאשר גגות העופרת שלהם, הוסרו.
במאה ה-20, מספר מבנים היסטוריים אירופאים נחרבו כתוצאה ממדיניות מיסוי, שחייבה את כל המבנים בעלי הגגות לשלם ארנונה גבוהה.
הבעלים של הבניינים הללו, כמו טירת פטרסו (ששוחזרה עם הזמן) ו בסקוטלנד, הסירו בכוונה את גגותיהם במחאה והתרסה כנגד המיסים החדשים.
לגזירות הממשלתיות האחרות הייתה תוצאה ישירה יותר, כמו המקרה של , שבה הורה הפרלמנט האנגלי להרוס משמעותית את הטירה כדי למנוע את השימוש בה.
אירלנד הפוסט-קולוניאלית עודדה את הריסתם של בתים מפוארים שנבנו באדריכלות ג'ורג'יאנית, כי הם היו סמל של האימפריאליזם הבריטי.
ככלל, מגדלים הבנויים מפלדה ניתנים לפירוק, כאשר הם אינם בשימוש יותר, מכיוון שניתן להשתמש בשימוש חוזר, בקורות הפלדה לבנייה מחדש של הבניינים באתרים חדשים או אם המצב אינו מאפשר שימוש חוזר ישיר, ניתן למחזר את המתכת.
עם זאת, לפעמים יסודות ומרתפי המגדלים נשארו, כי הסרתם יקרה.
בימי הביניים חורבות רומיות היו מכשול לבנייה המודרנית.
כגון: מחצבות לבלוקים מעוצבים, או שיש לשריפת סיד חקלאי.
בתקופת הרנסאנס, חורבות קיבלו תפקיד חדש בקרב האליטה התרבותית.
התחושה של מעצבי תאוריית ההיסטוריציזם שליוותה את הנאו-קלאסיציזם הובילה כמה אמנים ומעצבים לחשוב על המונומנטים הקלאסיים המודרניים של ימיהם כפי שהם ייראו יום אחד כחורבות.
בתקופת הרומנטיקה חורבות (בעיקר של טירות) היו באופן תדיר אובייקטים לציירים, מקום מפגשים של משוררים רומנטיים, סטודנטים לאומנות וכדומה.
ערך השרידים בתאוריה האדריכלית שהעלה האדריכל הנאצי אלברט שפר.
מהווה הרחבה להשקפתו של האדריכל הגרמני בן המאה ה-19 גוטפריד סמפר בדבר העדפה של בנייה בחומרים טבעיים כגון סלע, על השימוש בחומרים מודרניים כברזל.
הבניינים תוכננו ליום שהם יתמוטטו וישאירו אחריהם חורבות אסתטיות שיחזיקו מעמד הרבה יותר זמן ללא תחזוקה כלל.
ערך השרידים זכה לפופולריות במאה ה-20 בשעה שאלברט שפר עסק בתכנון אולימפיאדת הקיץ של 1936 ופורסם בשם Die Ruinenwerttheorie ("תורת ערך ההרס").
חורבות נותרו נושא פופולרי לציור ולצילום ולעיתים קרובות הן עוברות רומנטיזציה בקולנוע ובספרות, דבר שמספק תפאורות נוף או משמשות כמטפורות לצורות אחרות של דעיכה.
לדוגמה, הריסות טירת דנסטנבורג באנגליה העניקו השראה לצייר ויליאם טרנר לצייר מספר ציורים; בשנת 1989 שימשה ההרוסה בסקוטלנד לצילומי הסרט "המלט".
חורבת א-צלבה הוא אתר ארכאולוגי ברמת הגולן ובו שרידי יישוב יהודי עם בית כנסת המתוארכים לתקופה הרומית המאוחרת או תחילת התקופה הביזנטית.
האתר נמצא צפון מערבית לגמלא, צפונית לעין סלם, מעל לנחל בתרה ודרומית לנחל חיוויאי.
חורבת א-צלבה נסקרה ותוארה לראשונה בשנת 1968, למרות שבזמנו לא זוהה בה מבנה בית הכנסת.
בשנת 1979 ביקר באתר הארכאולוג ד.
בן עמי, שתיאר את מבנה בית הכנסת ובעקבותיו, צ"א מעוז קבע שזהו אתר של יישוב יהודי והמבנה הוא של בית כנסת קטן.
מאוחר יותר זוהה משקוף עם חריטה של מנורה עליה.
חורבת א-צלבה שוכנת על מדרון של שלוחה צרה וכיום מוקפת בחורש טבעי שהשתלט על המקום.
מלבד לשרידי בית הכנסת הקטן שנתגלו במקום, ישנם גם שרידים של מבנה ציבור נוסף וגדול יותר.
בסביבת החורבה נמצאו תשעה בתי בד, שזהו המספר הגדול ביותר ליישוב יהודי ברמת הגולן.
כמו כן מצפון לאתר נתגלתה מחצבה ולידה כבשן של בית יוצר לכלי חרס.
לדעת החוקרים היה זה אחד ממוקדי הייצור של כלים מתצורת כפר חנניה בגולן.
ברחבי האתר נתגלו חרסים מתקופות שונות וכוללות את תקופת הברונזה בכללותה, תקופת הברזל, התקופה ההלניסטית, התקופה הרומית בארץ ישראל ומהתקופה הביזנטית.
היות שהאתר לא נחפר בצורה מסודרת, ייתכן וימצאו ממצאים נוספים במידה ותתבצע במקום חפירה ארכאולוגית.
חורבת א-טייבה היא אתר ארכאולוגי ברמת הגולן שבו נחשפו שרידי יישוב יהודי קדום ובית כנסת, עליהם הוקם כפר ערבי בתקופה מאוחרת יותר.
החורבה נמצאת על הגדה הדרומית של נחל עיט, דרום מערבית למושב אניעם.
על פי הסקר והמחקר שנערכו במקום, עולה כי הכפר של העת החדשה הוקם על חורבות היישוב היהודי הקדום.
לעיתים ישירות על גבי קירות של היישוב העתיק.
מדרום לכפר משתרעים שדות חקלאיים וממזרח לו, יש טרסות.
המבנה המרכזי הוא של בית כנסת שנבנה באבני גזית.
בחלק מהאבנים שלו נעשה שימוש משני.
אבנים מעוטרות מבית הכנסת משולבות בבתים החדשים וחלקן מפוזרות בשטח החורבה.
ברחבי חורבת א-טייבה נמצאו בבנייה משנית אבנים מעוטרות המאפיינות בתי כנסת בגולן.
בין האבנים יש כותרות, חוליות עמודים, קורת ארכיטרב ומשקוף מעוטר.
ממצאים נוספים כוללים: אגן איגום, בית בד, בודדה, שכב ריחיים של חמור, משקולת קורה ובסיס בורג.
הממצא הקרמי כולל חרסים מתקופת הברונזה, תקופת הברזל, התקופה ההלניסטית, התקופה הרומית הארץ ישראל, התקופה הביזנטית והתקופה הממלוכית.
מצפון מזרח לאתר נתגלה בית הקברות הקדום של היישוב עם קברים חצובים בסלע.
חורבות גדי (סווהילי Gedi) או גדה (Gede) הן אתר ארכאולוגי והיסטורי של עיר סווהילית השוכנות על גבעה מיוערת סמוך לכפר באותו שם, כ-6.5 ק"מ מחוף האוקיינוס ההודי.
האתר נמצא כ-15 ק"מ דרומית-מערבית לעיר מלינדי וכ-90 ק"מ צפונית-מזרחית למומבסה בדרום-מזרח קניה.
גדי הייתה אחת מהערים הסווהיליות החשובות ביותר בחופי מזרח אפריקה בין המאה ה-12 והמחצית הראשונה של המאה ה-17, מועד בו ננטשה.
העיר שהייתה מרכז סחר חשוב באוקיינוס ההודי, התעשרה והגיעה לשיאה במאה ה-15, דבר הניכר בשרידיה הכוללים חומות, מסגדים, ארמון גדול, מערכת אספקת מים, אתרי קבורה ומבנים אחרים, כמו גם בשפע של מוצרים מיובאים שנמצאו ברחבי האתר.
בשיאה מנתה אוכלוסיית העיר כ-2,500 תושבים.
גדי מייצגת היטב את האדריכלות ותכנון הערים הסווהיליים, והיא הוכרזה כאתר מורשת עולמית ב-2024.
הערים הסווהיליות הראשונות עלו על בימת ההיסטוריה במאה ה-6, אולם גדי הופיעה בשלב מאוחר בהרבה.
לפי תיארוך פחמן של קבר באתר, העיר נוסדה במאה ה-11 או בראשית המאה ה-12. במאה ה-15 הוקמה חומה ראשונה סביב הגבעה כך שתחמה שטח של 18 הקטאר.
התאסלמות התושבים במאה ה-12 ניכרת בשלושה מסגדים שקמו זה על גבי זה בצפון העיר, ואשר נבנו בין המאות ה-12 וה-14. סגנון המסגדים מגלה השפעה של פלג האיבאדיה.
במאה ה-16 הוקמה חומה פנימית סביב חלק מהאתר (כ-7.3 הקטאר), כנראה בשל האיום הפורטוגזי.
בתקופה זו המכונה "תור הזהב של התרבות הסווהילית" העיר הגיעה לשיאה, אך החלה לשקוע לקראת סוף המאה ה-16, במקביל לשקיעתן של ערים סוואהיליות רבות אחרות בתקופה זו.
שקיעה זו מיוחסת למספר סיבות: הנוכחות הצבאית והמונופלין המסחרי של האימפריה הפורטוגזית, התקפה של בני ווזימבה ב-1589, הגירה והתקפות של שבטי אורומו שהגיעו מסומליה ובעיות באספקת המים של העיר.
גדי ננטשה לחלוטין במחצית הראשונה של המאה ה-17.
גדי הייתה מוכרת לבני המיג'יקנדה שמתגוררים בקרבתה, והיא נחשבה בעיניהם לקדושה.
אחרים האמינו שרוחות רעות מתגוררות במקום או שהוא מוגן על-ידי רוחות של כוהנים שמטילים קללה על מי שפוגע באתר.
לאדם הלבן גדי נודעה לראשונה ב-1884, כאשר החוקר סר ג'ון קירק ביקר במקום.
עם זאת, האתר לא נחקר עד שנות ה-20 של המאה ה-20 עת "התגלה מחדש" וב-1927 הוכרז כמונומנט היסטורי.
ב-1929, לאחר ששודדי עתיקות החלו בוזזים פריטי חרסינה סינית, גדי הוכרזה כאתר מוגן.
ב-1939 מחלקת עבודות ציבוריות של קניה החלה לשחזר מבנים שהיו בסכנת התמוטטות.
חפירות במקום החלו רק ב-1948 בניצוחו של ג'יימס קירקמן (James Kirkman), בד בבד עם הכרזת גדי והחורש המקיף אותה כפארק לאומי.
חפירות אלה נמשכו עד 1958 וכן במספר הזדמנויות בשנות ה-60 ובשנות ה-80. קירקמן חקר את המבנים במרכז האתר, ובין היתר את המסגד הגדול ב-1954 ואת הארמון ב-1963, וכן מספר מסגדים ובתים נוספים.
בנוסף, הוא פינה צמחייה שגדלה פרא באתר ותיקן את החומות.
בעקבות החפירות במסגד הגדול, קירקמן פרסם דוח בשם "העיר הערבית של גדי, המסגד הגדול, אדריכלות וממצאים ("The Arab City of Gedi, The Great Mosque, Architecture and Finds").
בשנות ה-90 של המאה ה-20 המחקר באתר התחדש, ותשומת לב מיוחדת ניתנה לשרידי מבנים שלא נבנו מאבן.
סקר ארכאולוגי גילה ריכוז צפוף של מבני בוץ עם גגות קש .
בשנת 2000 הושלמה בנייתו של מוזיאון באתר, במימון האיחוד האירופי ואשר מתמקד בתרבות הסוואהילית.
ב-2001 נערך סקר טופוגרפי של האתר שנועד לבחון את התפתחות העיר ואשר התמקד בשטחים שבין שתי החומות.
בשנים שלאחר מכן המחקר המשיך להתמקד בהתפתחות הבנייה לפני המאה ה-15 תוך שימת דגש על מבנים שנבנו מאבן גיר המיוצרת משונית אלמוגים .
חורבות גדי משתרעות על-פני שטח של 18 הקטאר על גבעה מיוערת.
שטח זה תחום על ידי חומה מהמאה ה-15 בגובה של 3 מטרים וברוחב של 45 ס"מ.
שטח של 7.3 הקטאר במרכז האתר מוקף על ידי חומה פנימית מהמאה ה-16. בתחום החומה הפנימית ניצבים שני מסגדים גדולים, שלושה מסגדים נוספים, ארמון או בית שייח', ארבעה בתים גדולים, מספר בתים נוספים וארבעה קברי עמוד גדולים.
בין שתי החומות נתגלו בתי אבן מעטים בלבד שכוללים שני מסגדים, ומחוץ לחומה החיצונית ניצב מסגד נוסף ומספר מבנים לא מזוהים.
הגרעין העירוני בתחום החומה הפנימית בנוי בצורה מתוכננת של רחובות שתי וערב, ובבתי השרד התגלו צינורות ניקוז ובורות לאיסוף מים וכן בתי שימוש.
רוב המבנים בעיר היו בתי מגורים עשויים בוץ עם גגות קש שניצבו בין שתי החומות, אולם אלה לא שרדו וכיום נראים באתר רק מבנים שנבנו מאבן אלמוגים מהאוקיינוס הסמוך וחומר.
כל המבנים בגדי הם בני קומה אחת וניצבים על יסודות לא עמוקים.
סביב לגדי היו מספר אתרים קטנים יותר שבהם מסגד, קברים ומספר מבני מגורים.
במסגדים בגדי ישנם מתקני רחצה לעריכת וודוא אך אין בהם מינרה.
המסגדים מתאפיינים בחדר מקדים שגובל באולם המרכזי.
שניים מהמסגדים באתר מכונים "המסגד הגדול" - המוקדם מהמאה ה-14 והמאוחר מהמאה ה-15, עת היו פעילים במקביל זה לזה.
קיומם של שני המסגדים הגדולים עשוי להצביע על כך שהמרכז העירוני שינה את מיקומו.
"המסגד הגדול המוקדם" שוכן מחוץ לחומה הפנימית בצידו הצפון-מזרחי של האתר, והוא נחקר ב-1999. המבנה בנוי על גבי שני מסגדים קודמים, האחד מהמאה ה-12 והשני מהמאה ה-13. אורכו של המבנה המלבני הוא 26 מטרים לאורך ציר דרום-צפון.
"המסגד הגדול המאוחר" הוקם במאה ה-15 ונבנה מחדש כמאה שנים לאחר מכן.
המסגד שוכן בתחום החומה הפנימית, וגם לו אין מינרה.
גרם מדרגות פשוט הוביל אל הגג, ומשם ניתנה הקריאה לתפילה.
המבנה מלבני עם ורנדה בכל צד, והוא נעדר את החדר המקדים שאופייני למסגדים האחרים באתר.
הגג נתמך על ידי שלוש שורות של שישה עמודים מלבניים בגובה של 3.5 מטרים, ושורת העמודים המרכזית מסתירה את המחראב, כמקובל במסגדים במזרח אפריקה.
המחראב עשוי אבן ומעוטר בחרסינה מיובאת.
מימין למחראב נמצא המינבר שעשוי משלוש מדרגות פשוטות.
המבנה עשוי מלבנים שיוצרו מאבן גיר שמקורה בשונית אלמוגים וגם החומר הופק ממנה.
בגדי מסגדים נוספים שרובם היו פרטיים, נוהג שבמידת מה עדיין נוהג באזור.
הארמון, או בית השייח', בגדי השתרע על פני שטח של דונם אחד, וכשליש ממנו היה מקורה.
יתר השטח היווה חצרות פתוחות.
הכניסה לארמון הייתה דרך שער עם ספסלים משני צדדיו, ושמונה שקעים מעליו.
מעבר לשער השתרעה חצר שקועה בכיוון דרום-צפון עם בימה בצידה האחד וספסל מוארך בצידה האחר.
חצר זו תוארה כחצר המשפט ובה השליט ערך משפטים.
מהחצר הוביל מעבר לאולם שימוע ובצידו המערבי של זה שוכן אולם קטן בעל כניסה נפרדת אשר נועד לפי קירקמן לנשים.
האגף העיקרי של הארמון היה בצידה הדרומי של החצר ובו מספר יחידות דיור שבכל אחת מהן חדר רחצה ושירותים, חצר ובה באר ומחסנים, וכן חדר ללא דלתות ועם פתח סמוך לגג, אשר לפי קירקמן שימש כמעין כספת.
ייתכן שחדר זה שמצוי גם בבתים נוספים באתר שימש לאחסנת פריטים דוגמת קרני קרנף שנצודו בפנים היבשת ויועדו לייצוא.
צמוד לארמון מצידו הצפוני, אך מופרד ממנו במעבר, ניצב מבנה שבו שלוש דירות ובכל אחת מהן שירותים.
לבנין זה הייתה צמודה חצר עם שני חדרי עזר וייתכן שמכלול זה שימש כאזור שירות לארמון.
הוצע כי הארמון לא נוסד כמבנה מגורים פרטי גרידא, אלא יועד מלכתחילה לשמש למכלול שימושים ציבוריים ומסחריים; וייתכן שהמבנה התפתח לאורך תקופה של כ-150 שנים ונוספו לו שימושים ויחידות מגורים עד שהגיע למראהו הסופי.
כל בתי המגורים ששרדו באתר ואשר נחפרו, שוכנים בתחומי החומה הפנימית ושימשו את העילית, שכן אזרחים מהשורה התגוררו בבתי בוץ וקש שלא שרדו.
ארבעת הבתים הגדולים ("בית הקיר", "בית הקיר המערבי", "בית הדאו" ו"הבית הגדול") נמצאו בגרעין המרכזי של העיר, ובתים נוספים קטנים יותר שוכנים סמוך לארמון.
אף שלבתים ממדים ותוכניות שונות, התוכנית הבסיסית היא של שלושה חדרים - חדר ראשי מוארך ושני חדרי שינה בצידו האחורי של הבניין, וכן שתי חצרות - חצר קדמית שקועה וחצר שירות.
לאחד החדרים הקטנים היה צמוד חדרון כספת כפי שהתגלה בארמון.
בבתים רבים נמצאו שירותים שמוקמו בצידו האחורי של החדר הראשי, ובארות התגלו בחצרות חלק מהבתים.
החצר הקדמית שמשה את חיי היומיום וייתכן ששימשה גם לאירוח.
מבין הקברים בולטים קברי עמוד שהיו קברי העשירים.
קברי עמוד הם המאפיין המוסלמי הייחודי של התרבות הסוואהילית שלא מצוי בשום מקום אחר בעולם המוסלמי.
הקבר בנוי מאבן מעובדת ומעוטרת במשטחים שקועים, ואשר עליה ניצב עמוד.
קבר אחר יוצא דופן בכך שהוא נושא עליו תאריך - שנת 802 לפי הלוח המוסלמי (1399).
בגדי בארות רבות ביחס לעיר סוואהילית בת זמנה.
אלה כוללים בארות גדולות שעשויות מקירות אבן מחוזקים, בעיקר ליד המסגדים, ובארות משפחתיות קטנות יותר בתוך או בסמוך לבתי המגורים.
קיימת תיאוריה לפיה בגדי היו חמאמים רבים, עובדה שמסבירה את הימצאותם של בארות רבים ברחבי העיר.
"חורבן סדום ועמורה" הוא ציור מאת האמן הבריטי ג'ון מרטין.
היצירה מציגה את חורבן הערים סדום ועמורה כעונש על חטאי תושביהן, כפי שמתואר בסיפור המקראי.
רק לוט ובנותיו, הנראים נמלטים מהעיר, ניצלו מהאסון.
אשת לוט, שהתעלמה מהאזהרה שלא להביט לאחור, הופכת לנציב מלח.
הציור מאופיין בגוונים אדומים עזים, המייצגים את האש והחורבן, וכן בסערה מסתחררת בשמיים – מוטיב חוזר ביצירותיו של מרטין.
ג'ון מרטין היה ידוע בציוריו הדרמטיים, שעסקו לרוב בהרס אפוקליפטי ובנקמת האל.
ציור זה משקף את הנטייה שלו לתאר חורבן בקנה מידה עצום, תוך שימוש בצבעים עזים ותאורה דרמטית.
מרטין לא דבק בדיוק היסטורי או ארכאולוגי בציוריו; הוא האמין כי יש להעצים את האפקטים החזותיים כדי להשיג רושם עוצמתי יותר.
מרטין נולד בשנת 1789 בצפון-מזרח אנגליה והגיע מרקע צנוע.
בתחילת דרכו עסק בצביעת מרכבות וכלי חרס, אך בהמשך זכה להצלחה כאמן.
ב-1827 הוכרז כאחד הציירים הפופולריים באנגליה, וזכה להערכת הציבור על ציוריו רחבי ההיקף, שתיארו חורבן עולמי ותמונות תנ"כיות עוצמתיות.
ציוריו של מרטין זכו לאהדת הציבור, אך זכו גם לביקורות מצד מבקרי האמנות בני זמנו.
מבקרים כגון ויליאם תאקרי ראו בהם יצירות מוגזמות ומצועצעות, ואילו אחרים החשיבו אותו כאמן חשוב המסוגל להעביר דרמה חזותית יוצאת דופן.
עם השנים דעכה הפופולריות שלו, אך במאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 חלה התעניינות מחודשת ביצירתו.
עוד כמה מציוריו של מרטין מכילים נטיות אפוקליפטיות, כולל נפילת בבל (1831), נפילת נינוה, נקמה אלוהית, פנדמוניום (1841) וערב המבול (1840).
רקע והקבלה לסגנונו של מרטין
ציור זה משתלב בסדרת יצירותיו של מרטין, שהתמקדו בסצנות תנ"כיות של חורבן ואסון, בהן נפילת בבל.
מרטין לא הקפיד על דיוק היסטורי או ארכאולוגי, אלא שם דגש על אפקטים דרמטיים ותיאורים מוגזמים, בהתאם לגישתו האמנותית.
"בית-המקדש ובזיזתו" הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הצרפתי ניקולא פוסן, שנמנה עם האמנים המרכזיים של האסכולה הקלאסית-בארוקית במאה ה־17. היצירה צוירה בתקופת פעילותו המוקדמת של פוסן ברומא, ככל הנראה בין השנים 1625–1626, ונחשבת לנקודת מפנה חשובה בדרכו האמנותית.
הוא נמסר במקור כמתנה מדינית מטעם האפיפיור לצרפת, נחשב לאבוד במשך כ־300 שנה, ואותר מחדש באנגליה בשלהי המאה ה־20. לאחר זיהויו, שימורו ורכישתו, נתרם הציור למוזיאון ישראל בירושלים בשנת 1998 על ידי קרן רוטשילד, לזכר הפילוסוף היהודי סר ישעיה ברלין.
כיום הוא נמנה עם היצירות המרכזיות באוסף האמנות האירופית של המוזיאון.
כיבוש ירושלים על ידי טיטוס בשנת 70 לספירה הוא נושא למספר ציורים היסטוריים מאת ניקולא פוסן.
הגרסה המוקדמת ביותר, משנת 1626, נמצאת במוזיאון ישראל, מקוטלגת תחת הספר "חורבן בית המקדש ובזיזתו".
גרסה נוספת, מתוארכת לשנת 1635, נמצאת במוזיאון לאמנות היסטורית בווינה, ומקוטלגת כ"חורבן בית המקדש בירושלים על ידי טיטוס" .
הציור מציג סצנה דרמטית של חורבן בית המקדש השני בירושלים בשנת 70 לספירה, בעת פלישת הלגיונות הרומיים בפיקודו של טיטוס.
הקומפוזיציה בנויה באופן סימטרי אך רווי תנועה, תוך חלוקה לשני מוקדים ברורים: ברקע נראית חזיתו של בית-המקדש הבוער, שעוצב בהשראת הפנתיאון הרומי, עם עמודים קורינתיים ואדריכלות קלאסית; ובחזית מתוארת סצנת בזיזה ולחימה כאוטית, המתרחשת בשטח מדורג ומלא גופות.
במרכז ההתרחשות בולטת דמותו של טיטוס, הרכוב על סוס לבן, כשהוא פורש את ידיו בניסיון לעצור את החיילים המשתוללים, אך נראה כי קולו נבלע בתוך הרעש והמהומה.
החיילים הרומיים נראים בעיצומו של מסע בזיזה אכזרי, כשהם גוררים ונושאים כלי קודש מבית-המקדש.
המנורה מופיעה בעמדה מרכזית, כשהיא נישאת על ידי חיילים – בצורתה כפי שהיא מתוארת בשער טיטוס.
הגופות נערמות סביב המזבח, וההמולה גוברת ככל שמעמיקים במרחב הצפוף של הציור.
כלי הנשק, שריונות, תגי דרגות, חרבות, ולפידים בוערים – כולם מצוירים בפרטי פרטים, בגוני זהב, ברונזה ואדום־דם.
צבעי הדמויות נעים בין עור כהה לחיוורון דרמטי, והבעות פניהן משדרות אימה, כאב וזעם.
פוסן יצר אפקט דרמטי באמצעות שימוש בקווים אלכסוניים, חלוקה בין אזורי אור וצל, ועיבוד מעודן של מרקמי הבד.
הציור גדוש בדמויות רבות, אך תנועת המבט של הצופה מודרכת בבירור על ידי קומפוזיציה קלאסית מאוזנת, המקנה לסצנה האלימה מסגרת של סדר צורני.
הארכיטקטורה משמשת כאן לא רק כרקע אלא ככלי נרטיבי: היא מדגישה את גודלו של המקדש ואת חשיבותו, ואף מרמזת על האובדן התרבותי הכרוך בחורבנו.
"חורבן בית-המקדש ובזיזתו" צויר בשנים 1625–1626 ברומא, בתקופה המוקדמת של פוסן בעיר.
היצירה הוזמנה על ידי הקרדינל פרנצ'סקו ברבריני, אחיינו של האפיפיור אורבן השמיני ומזכירו האישי.
באותה עת עמד ברבריני בראש משלחת האפיפיור שנשלחה על מנת לנסות לתווך בין צרפת לספרד, שהיו שרויות במלחמה עקובה מדם.
ברוח זו, הציור נועד לשמש מחווה מדינית של האפיפיורות ונמסר במתנה לקרדינל רישלייה, ראש ממשלת צרפת, כאות לרצון לפיוס.
ביצירה יצר פוסן הקבלה ישירה בין פטרונו, ברבריני – המדינאי השואף לשלום – לבין הקיסר הרומי טיטוס, שהוצג כשליט נאור המבקש לבלום את ההרס אך נכשל.
בחירה זו נועדה לשקף את כישלון המאמצים לשלוט באלימות כשזו יוצאת מכלל שליטה, וממילא לשקף את הקושי הדיפלומטי שמולו עמד ברבריני עצמו.
בעקבות הצגת היצירה ברומא, זכה פוסן לתשומת לב ציבורית נרחבת ולשבחי מבקרים, והציור נחשב לציון דרך משמעותי בהכרה בו כמאסטר מן השורה הראשונה.
ההישג האמנותי, לצד ההקשר הפוליטי, הפך את היצירה לאבן דרך במעברו של פוסן מאמן כמעט אנונימי לדמות מוערכת בחוגים הגבוהים של הכנסייה והמדינה.
הציור מתבסס על תיאור חורבן ירושלים ובית-המקדש בספרו של יוספוס פלאוויוס, "מלחמות היהודים", ובמרכזו עומדת דמותו של טיטוס, המוצג כמנהיג רציונלי ומרוסן, המבקש לעצור את השריפה וההרס.
אולם בתוך הכאוס – קולות הקרב, הלהבות, הדם והשאגות – קולו לא נשמע, ותנועות ידיו אינן נענות.
תיאור זה מבטא את רעיון אובדן השליטה בעת התפרצות אלימה, ואת אי־יכולתו של שליט לכפות את רצונו כשהחברה סביבו קורסת.
אחת השורות המרכזיות מהתיאור של יוספוס – "תשוקות לבדן שלטו" – מתורגמת בציור לארגון חזותי שבו הרצון לסדר נכנע להמולת החורבן.
באמצעות השימוש באדריכלות קלאסית – חזית הדומה לפנתאון ברומא, דמותו הרכובה של טיטוס המאזכרת את "פסל מרקוס אורליוס", ודימוי המנורה כבשער טיטוס – בונה פוסן מערכת רמזים המזוהה עם התרבות הרומית הפגאנית.
בכך, הוא מעגן את הרגע של חורבן המקדש בתוך נרטיב היסטורי קלאסי, שמסמן את סופה של היהדות ככוח תרבותי ומוסרי.
הדבר בולט עוד יותר נוכח העובדה שכמעט ואין בציור דמויות יהודיות מזוהות.
כפי שציין הרב יונתן זקס בעת הצגת היצירה בלונדון, פוסן הצליח "לתאר טרגדיה יהודית כמעט בלי יהודים".
מאפייני הסגנון הבארוקי, שהיו בראשית דרכם בציור זה, ניכרים בהבעת רגש עזה, בתנועה דרמטית ובשילוב אור וצל המטעינים את הקומפוזיציה במתח רגשי.
הניגוד בין ההרס הנפשי־מוסרי לבין הסדר הצורני המאופק מחדד את המתח שבין תוכן לצורה, ויוצר אמירה כפולה: על חורבן שלא ניתן לבלום, ועל ניסיון עיקש למסגר אותו בתוך תבנית אמנותית קלאסית.
ציורו של ניקולא פוסן "חורבן בית-המקדש ובזיזתו" הושווה ליצירתו של רמברנדט "ירמיהו מבכה את חורבן ירושלים", שצוירה גם היא בשנות ה־20 של המאה ה־17. שתי היצירות עוסקות באותו אירוע היסטורי – חורבן ירושלים – אך מציגות אותו מנקודות מבט שונות בתכלית, הן מבחינה תוכנית והן מבחינה סגנונית.
פוסן בחר למקד את יצירתו בזירת הקרב ובכוחות הרומיים הפולשים.
דמותו המרכזית היא טיטוס הרכוב על סוס לבן, בעוד המקדש הבוער מאחור מהווה רקע להתרחשויות סוערות של אלימות וביזה.
היהודים כמעט נעדרים מהציור, פרט לרמזים כלליים של גופות ודמויות אנונימיות.
תפיסתו של פוסן את החורבן מתווכת דרך הדימויים של התרבות הרומית – אדריכלות קלאסית, לבוש חיילים רומאי, והשראה ברורה מהקונבנציות החזותיות של הקיסרות.
לעומת זאת, רמברנדט מיקד את יצירתו בדמותו של נביא מקונן – ירמיהו – היושב באבל, נשען על ספר פתוח, ומוקף בכלים יקרי ערך שאין להם עוד משמעות.
המקדש הבוער מופיע ברקע, אך במעמד משני.
הנביא מצויר כדמות אנושית מלאת רגש, המחוברת לטקסט המקראי ולכאב האישי והלאומי.
בניגוד לפוסן, רמברנדט מציג את החורבן לא כנקודת סיום אלא כמקור להמשכיות – תודעת אבל ותקווה כאחת.
ההבדל בין שתי היצירות משקף גם את הבדל הרקע הדתי והתרבותי של שני האמנים: פוסן פעל ברומא הקתולית, שבה יהודים חיו בגטו ומעמדם היה מושפל; רמברנדט פעל באמסטרדם הפרוטסטנטית, שם חיה קהילה יהודית משגשגת, והוא נחשף באופן ישיר למקורות יהודיים ולכתבים של יוספוס פלאוויוס.
בעוד שפוסן מציג את חורבן ירושלים כסופה של היהדות וכשחרור הרומאי של העולם מהדת הישנה, רמברנדט מציג את האבל היהודי כהמשך למסורת רוחנית שלא נכחדה.
פוסן חזר לנושא החורבן גם בשנת 1638, בציור נוסף בשם "כיבוש ירושלים בידי טיטוס".
ביצירה המאוחרת יותר בולטות מגמות קומפוזיטוריות וסמליות שונות: מבנה ברור יותר של חלל ותנועה, נוכחות ישירה יותר של דמויות יהודיות, וסידור היררכי מובהק של הדמויות.
השוואה זו חושפת את ההתפתחות הסגנונית והרעיונית של פוסן עצמו, כמו גם את דרכו לגיבוש שפה אמנותית אישית בתוך המסורת הקלאסית.
השוואה בין ציורו של פוסן לבין הציור "חורבן בית המקדש" מאת פרנצ'סקו אייץ, המצוי בגלריית האקדמיה בוונציה, ממחישה את השוני שבין ייצוגים מוקדמים ומאוחרים של חורבן ירושלים.
בעוד פוסן מיקם את טיטוס בתנוחה של בלימה כלפי חייליו המתפרעים, והציג את בית-המקדש בהשראת הפנתאון הרומי, אייץ תיאר סצנה רוויית אלימות, שבמרכזה מזבח אבן אדיר וסביבו המוני דמויות צפופות – גופות פזורות, יהודים מושלכים מראש המזבח וחיילים רומיים בוזזים את מנורת המקדש.
בניגוד לגישתו הקלאסית המאופקת של פוסן, ציורו של אייץ מתאפיין ברגשנות רומנטית ובקומפוזיציה תיאטרלית, לרבות מלאכים מרחפים מעל ענן העשן.
שני הציורים שואבים השראה מכתביו של יוספוס פלאוויוס, אך מציגים פרשנויות צורניות ואידאולוגיות שונות לאירוע ההיסטורי.
לאחר שנמסר כמתנה מדינית לקרדינל רישלייה, עבר הציור בירושה לאחייניתו, אשר מכרה אותו.
במהלך המאות ה־17 וה־18 עבר בין אספנים שונים באירופה, עד שנעלמו עקבותיו בשלהי המאה ה־18. במשך כ־300 שנה נחשב הציור ליצירה אבודה.
בשנות ה־50 של המאה ה־20 נרכש הציור על ידי התעשיין הבריטי ארנסט אוניאנס (Ernest Onians), שכונה "מלך הפודינג", לאחר שהתעשר ממחזור פסולת מזון לצורכי תעשיית בעלי חיים.
אוניאנס רכש את הציור, ככל הנראה במכירת חצר במחיר זעום, ואחסן אותו במשך עשרות שנים באחד ממבני המשק שלו, בין מאות יצירות נוספות שאסף.
לאחר מותו של אוניאנס בשנת 1994, הועבר אוסף הציורים למכירה פומבית בבית המכירות סותבי'ס בלונדון.
בעת גילויו מחדש בשנת 1995, נמצא הציור קרוע, מלוכלך ומכוסה בלכה ישנה, עד שכמעט ולא זוהה.
הציור, שהיה מכוסה בלכה כהה ובשכבת צבע מהמאה ה־19, יוחס בטעות לפיוטר טסטה ונקרא "שקיעת קרתגו" (The Sack of Carthage).
סר דניס מאהון, מומחה בין-לאומי לפוסן, זיהה בקטלוג מכירה צילום כהה וקטן של הציור, הבחין בדימוי המנורה, והורה לגלריה הלונדונית Hazlitt, Gooden & Fox לרכוש אותו "בכל מחיר".
הציור שוחזר ונוקה, ולאחר בדיקות והתייעצות עם מוזיאון הלובר הובהר כי מדובר ביצירתו המקורית של פוסן "חורבן בית-המקדש ובזיזתו" משנת 1625–1626. הגילוי פורסם ברבים בשנת 1998. בעקבות חשיפת הערך האמיתי של הציור, תבע עיזבון משפחת אוניאנס את בית המכירות סותבי'ס בגין רשלנות בזיהוי היצירה, בטענה שהציור נמכר בהרבה מתחת לשוויו.
לאחר שנתיים וחצי של הליכים משפטיים, הגיעו הצדדים להסדר פיצויים חסוי.
באותה שנה רכשה קרן רוטשילד את הציור והעניקה אותו למוזיאון ישראל בירושלים, שם הוא מוצג לזכרו של סר ישעיה ברלין.
חורבן בית המקדש בירושלים על ידי טיטוס הוא יצירה של הצייר הצרפתי ניקולא פוסן, שנוצרה בשנת 1635. היצירה מתארת את חורבן בית המקדש השני בירושלים בידי טיטוס, כפי שתואר בספר מלחמות היהודים מאת יוסף בן מתתיהו.
במרכז הסצנה נראה טיטוס, בנו של הקיסר הרומי, כשהוא רוכב על סוס לבן ומתבונן במחזה החורבן בהתרגשות, בעוד הנבואה התנ"כית על חורבן המקדש מתגשמת נגד רצונו.
אף על פי שנושא הציור טעון בדרמה ובכאוס, פוסן עיבד אותו למערך קומפוזיציוני מסודר, שבו כל אלמנט תופס את מקומו במרחב המדויק.
הסצנה מאופיינת בקפדנות צורנית ובבהירות אדריכלית, והיא מעידה על תפנית סגנונית ביצירתו של האמן – לקראת תיאור מדויק של גופים בחלל.
הציור הוזמן על ידי הקרדינל פרנצ'סקו ברבריני, אחיינו של האפיפיור, ונמסר בשנת 1639 לשגריר הקיסרי בוותיקן, הנסיך אגנברג, כמתנה עבור פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
לא ברור אם היצירה נועדה להלל את ניצחונו של הקיסר על הפרוטסטנטים בקרב נורדלינגן בשנת 1634, או לרמוז בביקורת על ביזת העיר מנטובה בידי כוחות הקיסרות בשנת 1627.
בשנת 1685 תועד הציור בגלריה הקיסרית בפראג, ובשנת 1721 הועבר לווינה.
בין השנים 1730 ל־1772 היה מוצג בגלריה הקיסרית בווינה, ובסוף המאה ה־18 עבר לרשות הנסיך קאוניץ.
בשנת 1820 נרכש בידי הברון באדנפלד, ובשנת 1835 הושב לאוסף הקיסרי.
כיום שמור הציור בגלריית הציורים של המוזיאון לתולדות האמנות בווינה.
השוואה לציור "חורבן ובזיזת בית-המקדש בירושלים"
בהשוואה לגרסה המוקדמת של פוסן משנת 1626, "חורבן בית המקדש ובזיזתו", המציגה סצנה רוויית תנועה, עימותים וכאוס דרמטי, ציור זה המאוחר ומתוארך לשנת 1635 מתאפיין בסדר קומפוזיטורי מהודק, בהיררכיה ברורה של הדמויות ובחלל אדריכלי מאוזן.
בעוד שהיצירה הראשונה מדגישה את עוצמת החורבן דרך סצנה אלימה שבה טיטוס מנסה לשווא לעצור את ההרס, היצירה המאוחרת נוקטת בלשון מרוסנת וסמלית יותר.
הארגון המדויק של הדמויות, השקט הפנימי של הקומפוזיציה והתייחסות שקולה לנפח ולמרחב משקפים את התפתחותו של פוסן לעבר סגנון קלאסיציסטי בוגר, שבו כל אלמנט נושא משמעות מוסרית או היסטורית ברורה.
קונטרסט זה בין שתי הגרסאות ממחיש את המעבר שביצע האמן מתיאור נרטיבי דרמטי לגישה הרמונית וסכמטית יותר, בהתאם לעקרונות הרציונליים שהנחו את יצירתו המאוחרת.
"חורבן בית המקדש" (באיטלקית: La distruzione del tempio di Gerusalemme) הוא ציור שמן על בד מאת הצייר האיטלקי פרנצ'סקו אַייֶץ, שהושלם בשנת 1867 ונמצא באוסף גלריית האקדמיה בוונציה.
היצירה מתארת את חורבן בית המקדש השני בשנת 70 לספירה בידי צבאות טיטוס קיסר רומא, ומתפקדת כמעין צוואה רוחנית של אייץ, שציין כי הוא תורם את הציור "כעדות לזיכרון הכרת התודה שלי ללימודים הראשונים שעשיתי באקדמיה זו […] ושמח לתרום אחת מעבודותיי האחרונות למקום שבו נוצרו הראשונות".
הציור מציג את חורבן בית המקדש השני בירושלים בשנת 70 לספירה, במהלך דיכוי המרד הגדול בידי צבאות האימפריה הרומית בפיקודו של הקיסר טיטוס.
במרכז הקומפוזיציה ניצב מזבח האבן, המזוהה כמזבח הקרנות, עליו מתגודדים יהודים.
חלקם נהרגים, אחרים מנסים להימלט או נופלים מראש המבנה.
גופות פזורות על פני כל הבד, מעידות על הטבח ההמוני.
בצד ימין, חיילים רומיים בוזזים את מנורת שבעת הקנים.
במרכז התמונה מתבונן הקיסר טיטוס בסצנה בפנים שקטות, מוקף בדמויות נוספות, ובהן דמויות מזוהות כערבים.
מעל למזבח מופיעות דמויות מלאכים מרחפות בתוך עשן סמיך, מוסיפות ממד על־טבעי לסצנה האלימה והכאוטית.
הציור שופע פרטים דרמטיים ומטופל ברמה טכנית גבוהה, תוך הקפדה על ריאליזם גופני ותנוחות דינמיות של הדמויות.
בדומה לאופרה "נבוקו" של ג'וזפה ורדי, המתארת את גלות היהודים ומשמשת כמטאפורה למאבק האיטלקי לעצמאות, ציור זה מציג את סבל העם היהודי כביטוי לדיכוי הפוליטי שנחווה על ידי האיטלקים בתקופת הריסורג'ימנטו.
דמותו של טיטוס, המתבונן ברוגע על האירוע הקטלני, מעמידה אותו כסמל לרודן אגואיסטי ואדיש לסבל.
באמצעות התיאטרליות הוויזואלית של חורבן בית המקדש, יוצר אייץ אלגוריה חזקה למאבק לשחרור לאומי ועצמאות, והיצירה נתפסת כ"צוואה רוחנית" המבטאת את ערכיו הלאומיים והאישיים.
בשנת 2017 רכשה גלריית האקדמיה 18 רישומים של אייץ, הכוללים סקיצות הכנה מפורטות לציור זה.
רישומים אלה, יחד עם שישה נוספים שהיו באוסף הגלריה, מספקים תיעוד נדיר של תהליך היצירה של אייץ – מהתנסות קומפוזיציונית ועד לבחינת הבעות ודינמיקה בין הדמויות.
החומר שופך אור על גישתו של האמן לציור היסטורי כזירה לביטוי רגשי, מוסרי ופוליטי גם יחד.
היצירה משתלבת במסורת ארוכה של ייצוגי חורבן ירושלים באמנות האירופית, שראשיתה בציורים של ניקולא פוסן במאה ה־17. בהשוואה לציור "חורבן בית המקדש ובזיזתו" של פוסן במוזיאון ישראל, ציורו של אייץ מציג קומפוזיציה סוערת וצפופה יותר, וכולל את דמותו של טיטוס כלוחם הצופה במאורעות מתוך ריחוק רגשי.
בניגוד לפוסן, שהציג את טיטוס כרומז על ניסיון לבלום את ההרס, אצל אייץ הוא נדמה כצופה שקט במעשי החיילים.
השימוש בדמויות מלאכים משווה לאירוע מימד אלגורי־דתי, בדומה לציורים של קאולבך וניקולאי גה, שגם הם שילבו תכנים נוצריים־רומנטיים בתיאור החורבן.
הציור מעלה שאלות סמליות הנוגעות לגורלו של העם היהודי ולזיקה בין אלימות פוליטית לאובדן רוחני.
תיאורים של המזבח, מנורת הקנים, וההרס המקיף אותם רומזים לא רק לאירוע היסטורי אלא גם לקריסת מרכז הקיום הדתי־תרבותי.
חורבת אלערק או ח'רבת ערק, היא חורבה של עיירה גדולה מן התקופה הרומית ומן התקופה הביזנטית, מצפון-מערב לאופקים, ליד היישוב הבדואי אלהוזיל, על גדותיו של נחל גרר.
על פי אחת הסברות, במקום זה שכנה העיר אורדה, בירת סלטוס גרריתיקוס (מחוז גרר) בזמן התקופה הביזנטית.
עיר הבירה אורדה שימשה לתחנת משמר בתקופה הרומית, ואף למקום מושבו של הנציב האזרחי של סלטוס גרריתיקוס.
ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו בחורבת אלערק הם: אבני פסיפס, בורות מים ובארות, אבני ריחיים, שרידי בית מרחץ שבו נמצאו שרידי תנורים, כותרות ובסיסים של עמודים, ברכות, יסודות מבנים ושרידי בית בד.
אטלס כרטא לתקופת בית שני והתלמוד מזהה חורבה זאת עם העיר העתיקה "עורדה".
חורבת בית מקדום היא אתר ארכאולוגי, הממוקם בכפר אל-כום שב.
אשר חלק מחוקרי התנ"ך מזהים אותה עם העיר המקראית מקדה.
חורבת בית מקדום השוכנת ממזרח לאמציה, כוללת בתוכה כמה ממצאים ארכאולוגיים, בהם: בורות, אבני גוויל ומערות כוכים (בחלקם מצויים קברים מימי בית שני).
לפי שרידי המבנים והחרסים שנמצאו בחורבת בית מקדום, הסיקו הארכאולוגים שהמקום היה מיושב גם בתקופת הברזל, בתקופה הביזנטית ובימי הביניים.
אוסביוס מקיסריה (המאה ה-4) זיהה את מקדה "ח' מילין מבית גוברין מזרחה".
גם פרוקופיוס (המאה ה-6) מציין את המיקום הזה.
אולם אוסביוס אינו מסכים עם המידע המקראי בנוגע למיקום, ונראה כי הוא ממקם את מקדה מדרום-מזרח, בחורבת בית מקדום.
חורְבַּת בּוּרְגְתָה הוא שמו המודרני של מגדל צלבני, המצוי בסמוך למושב בורגתא בשרון, הידוע בפי הערבים תושבי המקום כ"בורג' אל-אחמר", "המגדל האדום".
השם נגזר מהצבע האדום של אדמת המקום, החמרה, או מצבע האבנים שמהם בנו את המבנה.
שמות המקום במקורות מן התקופה הצלבנית היו Turris Rubea (בלטינית) ו-Tourre Rouge (בצרפתית), שפירושם "המגדל האדום".
במפת PEF משנת 1880 האתר מכונה "ח'רבת בורג' אל-עטוּט" (Burj el 'Atut, برج العطوط).
על פי המזרחן אדוארד הנרי פאלמר, שתרגם ותעתק את שמות המקומות בסקר ארץ-ישראל המערבית, פירוש הכינוי הוא "המגדל הממוטט" (The overthrown tower).
משערים כי באתר הייתה בורגתא הקדומה.
כפר של מגדלי גפנים המוזכר בתלמוד ירושלמי מסכת עבודה זרה בהקשר ליין שנוצר בו.
בתלמוד דנו האם היין מתוצרתו הוא יין נסך: היין נאסר היות שבורגתא הייתה קרובה ליישוב של השומרונים – "בירת סוריקה".
השם בורגתא גזור מהמילה היוונית פירגוס (πῠ́ργος) בהוראת: מגדל, כינוי למצד הגנה, אך גם לתחנה ולאכסניה הסמוכים לצדי דרכים.
בתלמוד מופיע המילה בצורת: בורגנין, בורגין, והיושבים בה נקראו בורגני.
מונח 'בורגסין' מופיע בדברי חז"ל בהוראה דומה.
המבנה מהווה דוגמה אופיינית לביצור מסוג מגדל בצורתו הפשוטה ביותר.
בתקופה הצלבנית שימש המבנה כמרכז מינהלי כפרי בסניוריה של קיסריה.
יהושע פראוור הגדיר את 'המגדל האדום' כ"יישוב סניוריאלי מבוצר", בדומה לקאקון, לקלנסווה, למיראבל, לקולה ולמצודת רוג'רו הלומברדי.
המבנה המבוצר נועד להגן על הדרך שחיברה בין הדרך הבינלאומית במזרח, היא דרך הים (בערך בתוואי כביש 444 דהיום), לבין דרך החוף שהוליכה מקיסריה לארסור (ארסוף, אפולוניה), ושימש כתחנת דרכים לשיירות.
המגדל נבנה במחצית הראשונה של המאה ה-12. המבנה וסביבתו הוענקו ב-1158 למנזר מריה לטינה בירושלים ונמסרו לחזקת מסדר הוספיטלרים ב-1189. ב-1236 נאחזו במקום האבירים הטמפלרים שהסכימו ב-1258 להחזירו להוספיטלרים.
המגדל חרב בידי הממלוכים ב-1265.
בשנת 1873 ביקר במקום החוקר הבריטי קלוד קונדר, שפעל מטעם הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל, ותיאר בפירוט את שרידי המבנה הצלבני.
הוא כתב כי יש במקום שרידי מבנים מוסלמים, כולל מגדל וחאן, וכי בקרבת מקום מצא קברים עתיקים מצוירים ומטויחים וכן שרידי בריכת מים.
מהמגדל הצלבני נותר הקיר הדרומי בלבד בגובה של שתי קומות – כ-15 מטר, ובעובי של כ-2 מטרים.
בקירות הקומה העליונה יש חרכי ירי.
בקומה התחתונה נותרו שרידים של שני קמרוני חבית הבנויים במקביל, ומעליהם חלקים אותם מייחס הארכאולוג דניס פרינגל לשישה קמרונות צולבים שתמכו במגדל המבוצר.
פרינגל, שביצע ב-1983 סקר ארכאולוגי במקום מטעם בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בירושלים, משחזר על סמך ממצאים אלו מגדל קטן ומלבני בצורתו, ששטחו כ-60 מטרים מרובעים.
חורבת בורגין הוא אתר עתיקות הנמצא בראש גבעה החולשת על סביבותיה, ברום 440 מטרים מעל פני הים.
החורבה מצויה בתחום פארק עדולם, כקילומטר ממזרח ליישוב נחושה.
הארכאולוגים בועז זיסו ואמיר גנור, שחקרו את האתר, העלו את האפשרות לזהות במקום את היישוב כפר ביש הנזכר בספרו של יוסף בן מתתיהו "מלחמות היהודים" ובספרות חז"ל (ירושלמי, תעניות פ"ד, סט ע"א; איכה רבה ד"ו ב,ד).
כפר ביש הייתה עיירה יהודית גדולה שנכנעה ללגיון הרומאי החמישי בעת המרד הגדול (מלחמות היהודים ברומאים ד, ט, ט).
הצעת הזיהוי מבוססת בין השאר על עוצמת היישוב במקום ועל השתמרות השם בחורבה סמוכה, חירבת אל-ביס.
בשנים 1995, 1996 ו-2008 נערכו במקום חפירות ארכאולוגיות.
בסיומן נפתח המקום לביקורי מטיילים.
בראש התל נמצאו עדויות ליישוב גדול ומבוצר שבו מבנה ציבור, ככל הנראה כנסייה או בית כנסת ובתי מגורים.
בחפירות נתגלו גם שרידי ביצורים, מערכות מסתור מסועפת מימי מרד בר כוכבא, בורות מים, גת, מתקני קולומבריום, מחסנים, בתי בד תת-קרקעיים ומערות קבורה.
מגוון מערות קבורה נמצאו באתר: מערת כוכים יהודית מתקופת בית שני, בה נמצאו שברי גלוסקמאות, המאפיינות קבורה יהודית בתקופת הבית השני.
מערת מקמרים (ארקוסוליה) עם מדפים להנחת ארונות קבורה (סרקופג), ומערת מקמרים בה נחצבו שקתות להשכבת הנפטר בגוף המערה עצמה.
לאחר הנחת הנפטרים, שקתות אלו כוסו בלוחות גדולים של גיר קירטון, שחלקם נותרו באתרם.
דו"ח החפירות פורסם בכתב העת "עתיקות".
בראש הגבעה שרידים שמורים היטב של רצפות פסיפסי ביזנטיות מעוטרות וצבעוניות, מחילת מסתור מסועפת ושרידי מבנים.
על הגבעה שרידי הכפר הערבי אום אל בורג' וממנה מבט פנורמי על פארק עדולם.
השביל עובר ליד גת חצובה בסלע וחוזר למגרש החנייה.
חורבת דיר סמען (בעברית: חורבת מנזר שמעון) היא חווה חקלאית ביזנטית מן הגדולות בשומרון, שהשתמרה באופן מרשים.
החווה, שהוקמה על אם הדרך הראשית באותה עת, כוללת מתקנים חקלאיים רבים, ובהם בתי בד, גתות, בורות מים, בריכות אגירה ועוד.
למרות שמו של האתר, לא ידוע על פעילות של נזירים במקום, ונראה כי השם נועד להדגיש את היות החווה בבעלות נוצרית.
חורבת דיר סמען שוכנת במערב השומרון בתוך היישוב לשם, בפסגת שלוחה טרשית בגובה 360 מטרים.
מיקומה נבחר בעיקר בשל חשיבותה האסטרטגית, בנקודה החולשת על הדרכים המרכזיות במערב השומרון: הדרך ממגדל אפק לשכם והדרך בין הכפרים עזון, סניריא, מסחה וא-לובון.
היא שימשה, אפוא, ככל הנראה כנקודת תצפית, אספקה והרתעה בעתות מלחמה.השלב הקדום בחווה הוא מן התקופה הרומית, בראשית המאה השנייה לספירה.
מתקופה זו שרדו גת חצובה ובית בד.בתקופה הביזנטית, כנראה במאה השישית, הורחבה החווה מאוד, ורוב הממצאים באתר הם מתקופה זו.
נראה כי החווה חרבה וניטשה בעקבות הכיבוש הערבי, עם שקיעת תעשיית הגפן בארץ ישראל בשל האיסור המוסלמי לשתות יין.
ייתכן כי יש לתארך את האולם הגדול והמקורה בקמרון חבית שבצפון החווה לתקופה זו, שכן הוא שונה בסגנונו משאר המבנים.
יואל אליצור וחיים בן דוד, במאמרם "דֵיר ונווה ושמות מקומות מטיפוס דֵיר-X בארץ-ישראל", משערים כי חורבת דיר סמען הוקמה על ידי הביזנטים כתגובה למרידות השומרונים במאה השישית נגד השלטון הנוצרי.