tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרב צבי הירש פרוש – מתלמידי רבי חיים מוולוז'ין, שימש כאב בית דין של הקהילה היהודית בעיר
רבי אברהם צבי הירש אייזנשטט – מגדולי הפוסקים ברוסיה, מחבר "פתחי תשובה"
בנו, רבי בנימין אייזנשטט – מחבר "משאת בנימין"
בנו, רבי אברהם צבי אייזנשטט
הרב נחמן הירשוביץ – רבה האחרון לפני שואת יהודי אירופה
אֶוטרופיוס (לטינית: Eutropius; מת ב-399) היה קונסול של האימפריה הרומית המזרחית.
אֶוטרופיוס החל את הקריירה שלו כסריס בארמונו של תאודוסיוס הראשון.
לאחר מותו של תאודוסיוס בשנת 395, ארגן אוטרופיוס בהצלחה את נישואיהם של ארקדיוס ואליה אודוקסיה, בסכלו ניסיון של רופינוס , ראש השרים של ארקדיוס, להשיא את בתו לקיסר הצעיר וחלש האופי.
לאחר הירצחו של רופינוס באותה השנה גדלו מעמדו וחשיבותו של אוטרופיוס בארמון, וזמן קצר לאחר מכן הוא נעשה ליועץ הקרוב ביותר לארקדיוס.
עליית כוחו של אוטרופיוס הואצה עוד יותר כאשר הוא הצליח לסכל בשנת 398 ניסיון פלישה הוני לאימפריה.
בשנה שלאחריה היה אוטרופיוס לסריס הראשון שמונה לקונסול.
אוטרופיוס יצר לעצמו שני אויבים רבי עוצמה: גאינס, מפקדו של צבא שכירי החרב הגותים של האימפריה; ואאודוקסיה, הקיסרית אותה אוטרופיוס עצמו העלה לשלטון.
שתי דמויות עוצמתיות אלו תכננו את הדחתו באותה השנה בה הוא מונה לקונסול.
לאחר הדחתו, תחינתו של יוחנן כריסוסטומוס להשאיר אותו בחיים הועילה לזמן מה, אך עוד לפני תום השנה הוצא אוטרופיוס להורג.
במהלך עלייתו לתפקיד הקונסול, היה אוטרופיוס דמות שנואה בקרב העם בגלל אכזריותו ותאוות הבצע שלו.
כמו כן, הדבר אפשרי שאוטרופיוס היה שותף בהתנקשות בקודמו, רופינוס.
אוטמר פרייהר פון פרשוהר (גרמנית: Otmar Freiherr von Verschuer; 16 ביולי 1896, וילדק, הסה־נסאו – 8 באוגוסט 1969, מינסטר, גרמניה המערבית) ביולוג, אנתרופולוג ואאוגניקון גרמני.
פון פרשוהר גילה עניין מיוחד במחקרים על זוגות תאומים והיה דירקטור במכון לאנתרופולוגיה, לתורשה האנושית ולאאוגניקה על שם הקיסר וילהלם שבברלין, ובמכון לביולוגיה גנטית והיגיינה גזעית.
ב־1937 קיבל לעבודה כעוזר את יוזף מנגלה (בטרם הוסמך כד"ר).
ב־1944 קיבל רשות מהימלר לעבוד באושוויץ, שם פגש את ד"ר מנגלה, שהגיע למחנה שנה קודם.
ב־1945, בהתקרב סיום המלחמה, העביר פון פרשוהר את תיקיו מהמכון לאנתרופולוגיה לחלק המערבי של גרמניה, בתקווה לתגובה אוהדת יותר מכוחות המערב מאשר מהתגובה הצפויה מצד הצבא האדום המתקרב ממזרח.
בשלהי 1945 או בתחילת 1946 פנה פון פרשוהר לראש עיריית פרנקפורט בבקשה להרשות לו לשקם את המכון לאנתרופולוגיה.
אולם הנגיד הממונה על הקמת המכון לאנתרופולוגיה מחדש הודיע כי אל פרשוהר צריך להתייחס לא כאל משתף פעולה עם המשטר הנאצי כי אם כאל אחד הפעילים הנאצים המסוכנים ביותר ברייך השלישי.
בסופו של דבר לא חודשה פעילותו של המכון לאנתרופולוגיה.
במהלך המלחמה התקבל פון פרשוהר כחבר בחברה האמריקאית לאאוגניקה, ושמר על החברות בארגון עד מותו.
בשנת 1951 הוא מונה לפרופסור באוניברסיטת מינסטר.
הוא מצא את מותו בתאונת דרכים.
מודעות האבל שפורסמו בכתבי העת המדעיים בגרמניה לא הזכירו את תפקידיו בזמן המלחמה או את קשריו עם המשטר הנאצי.
אוטנה (בליטאית: Utenos rajono savivaldybė, אוטנוס) הוא אחד מ-60 מחוזות משנה של ליטא.
בחלוקה המנהלית של ליטא הוא מחוז-משנה של מחוז אוטנה.
מחוז-משנה אוטנה משתרע על פני 1,229 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה בשנת 2012, למעלה מ-42,000 תושבים.
העיר הגדולה ביותר במחוז המשנה היא העיר אוטנה, המשמשת כמרכז המנהלי שלו ושל מחוז אוטנה כולו.
לוקאויל ארנה , הידוע גם בכינויו אצטדיון ספרטק, הוא אצטדיון רב תכליתי בן 45 אלף מושבים הנמצא במוסקבה ומשמש בעיקר כאצטדיונה הביתי של קבוצת ספרטק מוסקבה וכן משחקי כדורגל של הנבחרת הלאומית והופעות בינלאומיות מעת לעת.
הארנה הוקם ברובע טושינו בשטחו של שדה תעופה מקומי בשנת 2009. עוצב על ידי חברת AECOM, ומימונה העיקרי של הבנייה הגיע באמצעות חברת לוקאויל ושאר חברות המשויכות לבעלי קבוצת ספרטק מוסקבה, לאוניד פדון.
בד בבד עם בנייתו של האצטדיון הושלמה תחנת מטרו סמוכה, תחנת ספרטק בקו 7 של הרכבת התחתית של מוסקבה.
בפברואר 2013 נקבע שבנק אוטקריטיה יזכה לחסות בת 6 שנים עבור שם המקום.
באוגוסט 2014, טרם הפתיחה הרשמית, התקיים בארנה טקס חגיגי בו הונח פסל לזכר מקימי ספרטק מוסקבה בצד היציע הצפוני של האצטדיון, וכמו כן הוצב בכיכר הסמוך פסל גלדיאטור בגובה 24.5 מטרים.
הארנה נפתח באופן רשמי ב-5 בספטמבר 2014, במשחק בין ספרטק מוסקבה וקבוצת הכוכב האדום בלגרד הסרבית.
הארנה אירח 5 משחקים במהלך מונדיאל 2018 שנערך ברוסיה, 4 בשלב הבתים ועוד אחד בשמינית הגמר; וכמו כן 5 משחקים במהלך גביע הקונפדרציות 2017, 4 בשלב הבתים ואת המשחק על המקום השלישי.
במהלך משחקי הגביע הרוסי בכדורגל 2017/2018 ובפרט במשחק הראשון של רבע הגמר, ספרטק נגד אורל שהסתיים בשוויון 1:1, נכחו 9,333 צופים בלבד במשחק הגביע הרוסי בכדורגל, במה שמהווה לשיא שלילי הנמוך ביותר בתולדות האצטדיון.
אוּטקיאווֵיק (באינופיאט: Utqiagvik – אוּטקֶאַרווִיק, ב־IPA: ; לשעבר בארו היא העיר הגדולה ביותר במחוז נורת' סלופ שבמדינת אלסקה.
אוטקיאוויק שוכנת מצפון לחוג הארקטי והיא אחד היישובים הצפוניים ביותר בעולם והעיר הצפונית ביותר בארצות הברית.
לפי מפקד האוכלוסין האמריקאי של 2020, מונה אוכלוסיית העיר כ-4,927 תושבים
שם העיר הקודם לקוח משמה של לשון היבשה פוינט בארו הסמוכה שהיא הנקודה הצפונית ביותר בארצות הברית.
שמה של פוינט בארו ניתן לה ב-1825 על ידי פרדיק ויליאם ביצ'י על שמו של הסופר, המדינאי ואיש האדמירליות הבריטי, סר ג'ון בארו.
האזור היה מיושב על ידי שבט האינופיאט (Iñupiat), אינואיטים ששכנו בו במשך יותר מ-1,500 שנים והוא קרוי בשפתם "אוקפגוויק" (Ukpeagvik) שמשמעותו "המקום בו ניצודים ינשופי השלג".
ב-2016, בעקבות משאל עם, שונה שם העיר לאוטקיאגויכּ.
מהתקופה הפרהיסטורית ועד המאה ה-20
אתרים ארכאולוגים שנחשפו באזור מעידים ששבט האינופיאט חי באזור אוטקיאוויק החל משנת 500 לספירה לערך.
שרידיהם של 16 תילי מגורים מתרבות הבירנירק משנת 800 לספירה עדיין קיימים כיום על חופו של אוקיינוס הקרח הצפוני.
מיקומם של תילים אלו בנקודה הגבוהה אך במעט מפני הים מעמידה את קיומם בסכנה.
דר' ביל סטירבר, שישב בראש הפאנל הייעוצי ליוזמות מדעיות של מחוז נורת' סלופ, כתב בשנת 2009 בספרו "הרפתקאות קרות במקומות הקפואים בעולם":
קצינים מהצי המלכותי הבריטי הגיעו לאזור כדי לחקור ולמפות את קו החוף הארקטי של צפון אמריקה.
ב-1881 הקים צבא ארצות הברית תחנת מחקר מטאורולוגית ומגנטית.
תחנת צייד הלווייתנים והסחר של קייפ סמיית' הוקמה ב-1893.
ב-1888 נבנתה הכנסייה הפרסביטריאנית וב-1889 נבנתה תחנת האספקה וההצלה לציידי הלווייתנים, שכיום היא מבנה העץ העתיק ביותר באוטקיאוויק .
ב-1901 נפתח סניף דואר באוטקיאוויק.
ב-1935 ביצעו הבדרן הידוע ויל רוג'רס והטייס ויילי פוסט, עצירה בלתי מתוכננת במפרץ ולפקה, 24 ק"מ מדרום לאוטקיאוויק, בדרכם אליה.
כאשר הם המריאו שוב, הזדקר מטוסם וצלל למימי נהר סמוך.
גלעד נוסף הוקם באוטקיאוויק עצמה ושדה התעופה המקומי נקרא על שמם.
ב-1940 התארגנו הילידים המקומיים במסגרת יישוב נפרד שהוכר על ידי הממשל הפדרלי כ"ישות שבטית" והוכר ב-2003 על ידי הלשכה לענייני אינדיאנים של ממשלת ארצות הברית.
על פי "חוק ההכרה באינדיאנים" משנת 1934 הם כתבו חוקה וחוקקו חוקים משל עצמם.
אוטקיאוויק התאגדה כעיר ב-8 ביוני 1959.
תושבי מחוז נורת' סלופ היו האינדיאנים היחידים שהצביעו נגד קבלתו של חוק תביעות הילידים על קרקעות אלסקה.
ההצבעה על החוק נערכה ב-1971 ולמרות התנגדותם היא התקבלה כחוק.
במסגרת החוק הוקם תאגיד כפרי של הילידים באוטקיאוויק.
ב-1972 הוקם המחוז נורת' סלופ.
בזכות הרווחים מהקמתו של התאגיד הכפרי ומאוחר יותר בזכות רווחי הנפט, הקים המחוז תשתיות תברואה, מים וחשמל, דרכים, מערך כיבוי אש ומערכות בריאות וחינוך באוטקיאוויק ובכפרים האחרים במחוז.
ב-1986 הוקם המרכז לחינוך גבוה של המחוז, שמאוחר יותר הפך למכללה.
במקום הוקמו גם מרכז למורשת מקומית וספרייה.
אוטקיאוויק, כמו קהילות רבות באלסקה, חוקקה חוק לאיסור מכירת משקאות חריפים בתחומה.
עם זאת מאפשרת העיר את ייבואם, החזקתם וצריכתם של משקאות אלו.
ב-1988 משכה אוטקיאוויק את תשומת הלב של התקשורת העולמית בעקבות מקרה של שלושה לווייתנים אפורים שנלכדו בקרח ליד חופי העיר.
לאחר מאמצי חילוץ שארכו שבועיים, שוחררו שניים מהלווייתנים על ידי שוברת קרח סובייטית.
העיתונאי תום רוז פירט את מבצע החילוץ בספרו "לשחרר את הלווייתנים" שיצא ב-1989 והמבצע היה בסיס לסרט "הנס הגדול" שיצא לאקרנים ב-2012.
אוטפורד הוא כפר במחוז "שבעת האלונים" בעמק הנהר דארנט שבאזור קנט, אנגליה.
מקור שמו של הכפר שנוי במחלוקת וההערכה היא כי השם מורכב מהלחם הבסיסים "Ottansford" - מעבר אוטה, הקשור בשמו של אציל מקומי.
הערכות אחרות טוענות כי מקור השם הוא באופה מלך מרסיה או בשם הסקסוני של הכפר-אוטנפורד.
מחקרים ארכאולוגים מצביעים על התיישבות באזור במשך כ-3,000 שנים לפחות, מאז תקופת הברזל.
שרידי מבנה מן התקופה הרומית שננטש בערך במאה ה-4 לספירה התגלו בחפירות ארכאולוגיות בשנות ה-30 ונחקרו שוב בשנת 2015.
במאה ה-6 לספירה, בתקופה הסקסונית, הייתה אוטפורד חלק מהאזור האדמיניסטרטיבי של סאטון והון.
שרידים ארכאולוגיים של בית קברות אנגלו סקסוני מתקופת ימי הביניים המוקדמים, בין השנים 650–750 לספירה נמצאו במרחק של כ-2 ק"מ מהכפר.
בשנת 776 נערך קרב אוטפורד שבו ניצח אופה מלך מרסיה את הסקסונים מקנט.
מחקר היסטורי משנת 1797 קובע כי המנצח העניק בשנת 791 את הכפר לכנסייה של קנטרברי.
על פי ההיסטוריון הנזיר ג'ון מורצ'סטר בשנת 1016 נערך בכפר קרב של אדמונד איירונסייד מול הפולשים הוויקינגים שהובסו ונמלטו לשפי.
אוטפורט (Otefort) מוזכרת בספר יום הדין משנת 1086 ובו מצוין כי הארכיבישוף מקנטרברי החזיק ב 8 טחנות בכפר.
בשנת 1514 בנה הארכיבישוף ויליאם מוהם את ארמון אוטפורד ובשנת 1519 התארח בו המלך הנרי השמיני והתענג עליו בשהייתו.
בשנת 1537 הוענק הארמון למלך על ידי הארכיבישוף תומאס קרנמר.
בתקופת ימי הביניים המאוחרים הקיף הכפר כ-9 מייל וכלל בשטחו כ-2,400 אקר של אדמות חלקן מיוערות וחלקן ביצות.
בשנת 1841 כללה אוכלוסיית הכפר 798 תושבים ובשנת 1882 נפתחה בה תחנת הרכבת עם קווים ללונדון והסביבה.
בשנת 1909 הופרד מאוטפורד הכפר דאנטון גרין שקודם לכן נכלל בשטחה.
העיירה מקושרת באמצעות קו רכבת, קווי אוטובוס, וכבישים נוחים.
מערכת החינוך כוללת שני בתי ספר יסודיים שאחד מהם ממשלתי והשני פרטי, ושלושה גני ילדים.
ברחוב הראשי ממוקמות מספר מצומצם של חנויות, פאבים, ומסעדות בעלי אופי כפרי מקומי.
ניתן להתרשם בעיירה מארמון הארכיבישוף, מעגל התנועה של אגם הברווזים, ומודל של מערכת השמש בקוטר של קילומטר.
בעיירה 4 כנסיות: אנגליקנית, מתודיסטית, אוונגליסטית, וקתולית.
מוזיאון המורשת של אוטפורד מציג ממצאים ארכאולוגיים, היסטוריים ואומנותיים מן התקופה הרומית ועד ימינו שנמצאו בסביבת העיירה.
אוטפורד ממוקמת על שביל הטיולים של דרום אנגליה וקנט (North Downs Way), החוצה ומשתלבת בשביל הטיולים של עמק נהר הדרנט, וכן על שביל עולי הרגל העתיק המוליך מאזור המפשייר לקתדרלת קנטרברי.
בשל כך היא מהווה בסיס יציאה ומפגש לטיולים רגליים באזור.
אוטראדנויה היא עיר בנפת קירוב שבמחוז לנינגרד, הממוקמת במרחק 40 קילומטרים מזרחית לעיר סנקט פטרבורג על גדתו השמאלית של נהר נייבה.
העיר איבנובסקאיה, ששכנה בשטח אוטראדנויה, אוזכרה לראשונה במפקד האוכלוסין של נובגורוד משנת 1500. היא כללה שמונה כפרים ועשר אחוזות.
במפת אינגריה משנת 1676, שנערכה על ידי המודד אוגוסט ברגנהיים בשנת 1827, באתר של העיר המודרנית מופיעים הכפרים טושינה ופיאג'וקיבי.
שטחי העיר איבנובסקאיה נודעו מאז 1708 כאזור נופש עבור תושבי העיר סנקט פטרבורג.
אוטנשטיין היא עיירה במחוז הולצמינדן במדינת סקסוניה התחתונה שבגרמניה.
היישוב מוזכר לראשונה במסמכים מן המאה ה-14, הוא התארגן לצידה של טירת הרוזנים לבית אוורשטיין (von Everstein) שממוקמת בקרבת מקום.
בהמשך קיבל זכויות עיר (Flecken , סוג מקומי של מרכז כלכלי ומנהלי מחוזי) ובמאה ה-17 הגיע היישוב לשיא התפתחותו הכלכלית.
זו נבלמה בשל ריחוק היישוב מצירי התנועה המרכזיים, עובדה שמנעה את תיעושו ואת התרחבות הכלכלה המקומית במאות הבאות.
בעקבות זאת הידלדלה גם אוכלוסיית האזור.
בעיירה כנסייה עתיקה שבנייתה מתוארכת לראשית ההתיישבות במקום, אך שופצה לאורך השנים.
הכנסייה הייתה לסמל העיירה, ואיור שלה מופיע על סמל העיירה הרשמי.
בית כנסת רשמי לא הוקם והקהילה התפללה בחדרי תפילה שכורים.
הקהילה המקומית הקטנה הגיעה לשיא פריחתה בסביבות 1840 (ה'ת"ר), אז נמנו בה כ-120 נפשות.
לקראת סוף המאה ה-19 היגרו יהודים רבים מהמקום ובראשית המאה ה-20 ישבו באוטנשטיין רק יהודים בודדים, קשישים וערירים, רווקות מזדקנות ואלמנות.
אחרוני היהודים באוטנשטיין נרצחו או נעלמו בתקופת השלטון הנאצי בגרמניה.
שניים נשלחו לאחר ליל הבדולח לבוכנוואלד, הם שוחררו ואחד מהם התאבד; השני, אוטו קורנברג, אולץ להעביר את רכוש הקהילה היהודית לידי ההתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה (RVJD).
במרץ 1942 נשלח קורנברג, עם חמישה יהודים נוספים לגטו ורשה, לא ידוע מה עלה בגורלם.
ביולי של אותה שנה נשלחו ששת היהודים האחרונים בעיירה, בני למעלה מ-70, לטרזיינשטט.
חלק מבית הקברות המקומי שוקם בראשית העשור הראשון של המאה ה-21, בסיוע המועצה המקומית.
אוטמרסום (בהולנדית: Ootmarsum) היא עיר במחוז אוברייסל בהולנד.
בשנת 2008 התגוררו באוטמרסום כ-4,400 נפש.
שטחו הבנוי של היישוב הוא 1.5 קמ"ר ובמרכזו חיים פחות מאלפיים תושבים.
שאר תושבי היישוב חיים באזור הכפרי המשתייך ליישוב.
בשנת 770 לערך נבנתה באוטמרסום אחת הכנסיות הראשונות באזור טוונטה.
בחודש נובמבר 917 נפטר באוטמרסום הבישוף של אוטרכט.
בשנת 1000 לערך אוטמרסום הייתה אחת הקהילות הגדולות באזור טוונטה.
בשנת 1325 קיבלה אוטמרסום זכויות של עיר.
העיר הפכה למבצר עם תעלת מגן המקיפה אותה וסוללות עפר.
במאה ה-16 נכבשה אוטמרסום בידי הספרים בעת המרד ההולנדי, אולם בשנת 1597 כבש אותה מאוריץ, נסיך אורנז'.
בקיר הכנסייה העתיקה במקום עדיין ניתן לראות כדור תותח מן המרד שהטיל על העיר.
עד לשנת 2001 שמרה אוטמרסום על עצמאות שלטונית ואז הפכה לחלק מן הרשות האזורית דינקלנד עם מרכז בעיר דנקאמף.
באוטמרסום התקיימה קהילה יהודית קטנה לאורך מאות בשנים, עד לשנת 1943, אז נשלחו 11 יהודי העיר למחנה הריכוז ראוונסבריק ומשם למחנה ההשמדה אושוויץ, רק אחד מהם ניצל.
בעיר פעל בית כנסת ואבן פינה המוצגת לזכר הקהילה בעיר נושאת את הכתובת: "בשנת ק' באו שעריו בתורה".
אם כתובת זו מדויקת הרי שבית הכנסת נוסד בשנת 1340. במאה ה-17 אוטמרסום הייתה מן הערים הבודדות בהולנד בה יהודים הורשו לרכוש בתים, בסוף המאה ה-17 הותר לשוחט להתיישב בעיר.
יהודים שהתגוררו בדנקאמף הסמוכה היו משתייכים לקהילה יהודית של העיר.
אוטר בסטייב הוא ג'ודוקא קירגיזי אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג.
בסטייב זכה במדליית ארד באליפות אסיה בשנת 2015 שנערכה בכווית סיטי.
הוא התחרה באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו 2016 והודח בשלב שמינית הגמר לאחר ניצחון על אחמד עבד א-רחמאן המצרי והפסד לאורחן ספארוב האזרי.
כווית סיטי 2015: מדליית ארד בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג
גראנד פרי טשקנט 2015: מדליית ארד
גראנד פרי בודפשט 2016: מדליית כסף
אוטקם הוא אתר סקי בהרי הפירנאים הצרפתיים, רכס רכס הרים המפריד את חצי האי האיברי מאירופה ומהווה גבול בין ספרד לצרפת, כ-200 קילומטרים מדרום-מערב לטולוז בחבל מידי-פירנה.
בענף אופני הכביש, הטיפוס לאוטקם נחשב מהטיפוסים הקשים ביותר, ולכן רוכבי תחרות הטור דה פראנס מטפסים לפסגתו מפעם לפעם (נכון ל-2025, טיפסו על ההר 7 פעמים, בפעם האחרונה ב-2025).
קטע הטיפוס מתחיל בעירייה הקטנה ארז'לס גזוסט (Argelès-Gazost) בת כ-3,000 התושבים שלמרגלות רכס ההפירנאים (ברום של 465 מטרים), כשמשם עולה דרך באורך כ-17.3 קילומטרים עד לכ-1,635 מטרים מעל גובה פני הים.
הטיפוס המצטבר הוא כ-1,200 מטרים עם שיפוע ממוצע של 6.8% (שיפוע מקסימלי של 10%).
בטור דה פראנס ב-2008 ו-2014 טיפסו רוכבי הטור דה פראנס עד לרום מרבי של 1,520 מטרים, ובשנים שלפני עד לגובה של 1,560 מטרים.
הסיבה לכך היא שהטור דה פראנס מתחיל את הטיפוס בארוס ארבוקס (Ayros-Arbouix), ממנה יוצאת דרך באורך 13.6 קילומטרים עם שיפוע ממוצע של 7.8%.
ב-1994 טיפס הטור דה פראנס לראשונה על ההר בקטע ה-11 שהסתיים על האוטקם, וניצח בו הרוכב הצרפתי לוק לבאן (Luc Leblanc) לאחר 6:58:04 שעות רכיבה.
מאז 1994 הטור טיפס את האוטקם פעמים נוספות, ב-2014 בסיומו של קטע 18, אותו ניצח הרוכב האיטלקי וינצ'נצו ניבאלי מקבוצת אסטנה, שגם זכה בטור באותה שנה (זוכה הוואלטה אספניה והג'ירו ד'איטליה במהלך קריירת הרכיבה).
בטיפוס על אוטקם בקטע ה-10 של הטור בשנת 2000 זכה בחולצה הצהובה (מוביל המירוץ הכללי) הרוכב האמריקאי לאנס ארמסטרונג, אותה המשיך להחזיק עד הסיום בפריז (תואר שנשלל ממנו ב-2012 עקש שימוש בסמים וסימום שיטתי של חברי קבוצתו).
את הקטע, שנערך בתנאי מזג אוויר קשים, רכב אמסטרונג לבדו בחצי השעה האחרונה של המירוץ עד לפסגה, כשהוא מותיר את יריבו העיקרי יאן אולריך, לשעבר אלוף העולם במרוצים נגד השעון, אלוף אולימפי ומנצח הטור ב-1997 מאחוריו.
את הקטע ניצח הרוכב הבסקי חוויאר אוטצ'ואה (Javier Otxoa), היחיד שהצליח "לשרוד" בקבוצת הבריחה עד הסיום.
טבלת מנצחי הקטעים שהסתיימו על פסגת האוטקם
שנהקטעתחילת הקטעמרחקקטגוריית טיפוסמנצח הקטע מוביל המירוץ בדירוג הכללי199411קאור263.5HC ("לא מדורג", הקשה ביותר) לוק לבלאן מיגל אינדוראין199616אז'ן199HC ביארן ריס ביארן ריס200010דקס205HC חוויאר אוטצ'ואה 200810פו156HC חואן חוסה קובו קאדל אוונס201418פו145.5HC וינצ'נצו ניבאלי וינצ'נצו ניבאלי202218לורד143.5HC יונאס וינגגור יונאס וינגגור202512 אוש181HC טאדיי פוגאצ'אר טאדיי פוגאצ'אר
אוטמר ואלטר היה כדורגלן גרמני ששיחק בעמדת החלוץ.
זכה עם נבחרת גרמניה המערבית במונדיאל 1954. ואלטר העביר את מרבית קריירת המועדונים שלו בקייזרסלאוטרן.
אוטמר ואלטר הוא אחיו הצעיר של פריץ ואלטר, שנחשב אחד מגדולי הכדורגלנים הגרמנים בכל הזמנים.
ואלטר שיחק יחד עם אחיו, פריץ ואלטר, במועדון קייזרסלאוטרן של עיר הולדתם.
הם שיחקו גם יחד בנבחרת גרמניה המערבית במונדיאל 1954 והפכו להיות לצמד האחים הראשונים שזוכים במונדיאל.
ואלטר כבש ארבעה שערים בטורניר ובסך הכל הוא ערך 20 הופעות וכבש 10 שערים עבור גרמניה המערבית.
במועדון קייזרסלאוטרן כבש 336 שערים ב-321 משחקי ליגה וגביע.
ואלטר ערך את משחק הבכורה שלו בקבוצת הבוגרים מול וולדהוף מנהיים ב-1942 בגיל 18.
במהלך מלחמת העולם השנייה גויס ואלטר לקרייגסמארין וסבל מפציעות כבדות בברכו הימנית.
לאחר מספר פעולות הוא נאלץ לסיים את הקריירה שלו בשנת 1958. עם מות אחיו ואלטר היה מעורב בטקסים על סיפור הזכייה במונדיאל 1954, ולקראת סוף חייו היה במצב סיעודי בבית אבות בקייזרסלאוטרן עקב מחלת אלצהיימר.
הוא נפטר בגיל 89 וכמו אחיו הוא נקבר בבית העלמין הראשי בעיר.
ואלטר שהיה נשוי מ-1948 הותיר אחריו אישה, בן ושתי נכדות.
פלאוויוס אוטרופיוס היה היסטוריון רומאי.
ישנה מחלוקת על הרקע ומקום הולדתו המדויקים של אוטרופיוס.
חוקרים אחדים טוענים שהוא נולד בבורדיגלה (בורדו).
עם זאת, אחרים דחו את הטענות הללו כבלתי סבירות ביותר.
אוטרופיוס נזכר במקורות אחרים כ"איטלקי" ונאמר שהיה בעל אחוזות באסיה.
מלבד זאת, שמו היה יווני, ולכן לא סביר שהגיע מגאליה.
בלבול בעניין זה התעורר בגלל העובדה שאוטרופיוס היה שם פופולרי בעת העתיקה המאוחרת.
עם זאת, הוא היה כמעט בוודאות פגאני ונשאר כזה גם תחת יורשיו הנוצרים של הקיסר יוליאנוס הכופר.
הוא שימש כמזכיר הקיסרי (magister memoriae, האחראי על הארכיון) בקונסטנטינופול.
הוא ליווה את יוליאנוס (קיסר בשנים 361–363) במסע מלחמתו נגד הפרתים בשנת 363. הוא שרד לפחות בכל תקופת הקיסר ואלנס (364–378), לו הקדיש את חיבורו "תקציר תולדות רומא".
ההיסטוריה שלו מסתיימת במהלך תקופת שלטונו של ואלנס, אך ייתכן שהוא שרד וכיהן בתפקיד בכיר גם בשנים מאוחרות יותר: ידוע שאדם בשם "אוטרופיוס" שימש כפרפקט פרטוריאני באיליריה בשנת 380 וכקונסול קיסרי – עם הקיסר ולנטיניאנוס השני – בשנת 387.
חיבורו, "תקציר תולדות רומא" (Breviarium Historiae Romanae), הוא אוסף בן עשרה פרקים של ההיסטוריה של רומא מאז היווסדה ועד עלייתו של הקיסר ואלנס.
הוא נערך בזהירות רבה מתוך המקורות ברי הסמכא הנגישים הטובים ביותר, הוא נכתב בסגנון ברור ופשוט, ומתייחס לנושאיו בחוסר משוא פנים כללי.
עבור תקופת הרפובליקה, אוטרופיוס התבסס על התקציר של תולדות רומא מאת ליוויוס.
עבור תקופת האימפריה, נראה שהוא השתמש בסווטוניוס ובחיבור האבוד "ההיסטוריה של הקיסרים" .
לסוף סקירתו, עשה שימוש ככל הנראה בחוויות האישיות שלו.
בספר השישי, אוטרופיוס מזכיר את כיבוש ירושלים על ידי פומפיוס בשנת 63 לפנה"ס ואת תהלוכת הניצחון שלו, בה הובל אריסטובולוס השני, "מלך היהודים".
בספר השביעי הוא מציין שתי ערים בשם "קיסריה", שנוסדו לכבוד אוגוסטוס, אחת מהן היא העיר שהוקמה "בפלשתינה", שבימיו של המחבר הייתה "נודעת ביותר" (בתקופה זו הייתה בירתה של פלשתינה פרימה).
באותו ספר הוא מזכיר את "ירושלים, שהייתה העיר האדירה ביותר בפלשתינה" ואת ניצחונם של אספסיאנוס וטיטוס עליה.
הערך הבלתי תלוי של "התקציר" שלו הוא קטן, אך לפעמים הוא ממלא פער שהותירו הנתונים הרשמיים יותר.
זה מועיל במיוחד להיסטוריונים בגלל תיאורו את המלחמה הפונית הראשונה, מכיוון שלא שרד שום עותק של ספריו המקוריים של ליוויוס על אותה תקופה.
סגולותיו הסגנוניות והמתודולוגיות גרמו לכך שנעשה בו שימוש רב על ידי היסטוריונים מאוחרים יותר של רומא.
בפרט, הוא קיבל מהדורה מורחבת של פאולוס הדיאקון (המאה ה-8), שחזר על הטקסט המקורי והמשיך אותו לתקופות שלטונו של יוסטיניאנוס הגדול, ומהדורה זו הורחבה על ידי לנדולפוס סאגאקס (סביב שנת 1000), שהרחיב אותה הלאה עד לתקופת לאון החמישי הארמני (813–820).
החיבור תורגם ליוונית על ידי פאייניוס בסביבות שנת 380 ועל ידי קפיטו ליקיוס (Capito Lycius) במאה ה-6. תרגומו של האחרון שרד כמעט בשלמותו.
אף על פי שהלטינית של אוטרופיוס שונה במספר מקרים מהדוגמאות הטהרניות ביותר, הסגנון הפשוט של החיבור הפך אותו למשך תקופה ארוכה לספר לימודים לטיני אהוב.
מהדורה מדעית נערכה על ידי דרויסן (H.
Droysen) בשנת 1879, והכילה את המהדורה היוונית של קפיטו ליקיוס ואת המהדורות הלטיניות המורחבות של פאולוס ולנדולפוס.
אוטרופיוס הקדוש היה הבישוף הראשון של הדיוקסיה העתיקה של הקדושים ושכן במחוז השראנט הימי בצרפת.
על פי המסורת הוא היה רומאי או פרסי, שנשלח להפיץ את תורתו בגאליה על ידי האפיפיור קלמנס הראשון או על ידי האפיפיור פביאנוס יחד עם דיוניסיוס הקדוש.
אוטרופיוס חי כנזיר בעיירה סיינט שבצרפת.
הוא גרם לבת המושל להתנצר, ובשל כך רוצץ המושל את ראשו ואת ראש ביתו במכת גרזן, והוא מת כמרטיר.
ההיסטוריון גרגוריוס מטור מציין את מות הקדושים של אוטרופיוס, אך מציין שלפני שהבישוף פלדיוס הקדוש כתב את סיפורו של אוטרופיוס, אף אחד לא הכיר את אגדת מותו.
גם הבישוף והמשורר הלטיני ונאנטיוס פורטונאטוס מציין את אוטרופיוס בין הקדושים.
נפת אוטראדנויה היא נפה של המחוז הצפון-מזרחי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה.
הבניין הדתי העתיק ביותר הוא כנסיית המולד של מרים הבתולה הקדושה בולאדיקינו.
כמו כן נבנו מספר כנסיות אורתודוקסיות מעץ.
בנוסף, ישנם מספר בתי תפילה מסורתיים באזור, המאוחדים במתחם "ירושלים הקטנה", שנמצא בעמק נחל ליחובורקה.
בשנת 1992 נפתח הרוק-קפה הראשון במוסקבה באוטראדנויה, שהפך למרכז החיים המוזיקליים של העיר.
הקונצרטים משם שודרו בטלוויזיה המרכזית.
לאחר רצח אחד ממקימי בית הקפה, בסיסט של להקת Mongol Shuudan אלכסיי פוליאקוב, בית הקפה נסגר.
אוטריואידה (שם מדעי: Otarioidea) היא על-משפחה של יונקים ימיים מקבוצת הטורפים הימיים, המכילה כיום שתי משפחות: ניבתניים בהם קיים רק הניבתן ואוטריים.
הקבוצה הוגדרה כבר ב-1821 עקב מבנה מורפולוגי דומה של הניבתן עם אריות ים יותר מאשר לכלבי ים, בעיקר במבנה הרגליים והאוזניים הבולטות יותר אצלם.
עם זאת ההנחה נחשבה לפוליפילטיות כשמספר חוקרים ראו במאפיינים אלה קשורים יותר לדובים והם נחשבו לבעלי קירבה גדולה יותר להמיקיוניים, דמויי-הדוב.
עם זאת בשנות ה-90 הניחו שרק הארקטואידים היו בעלי שורש בגזע כף הרגל, מה שהיה חסר לדובים.
למינים אלה דו-צורתיות זוויגית גדולה כשהזכרים גדולים מהנקבות ובעלי רעמה גדולה.
הם חיים במי הים, לעיתים בקטבים בקרבה לחופים ויוצרים מושבות רבייה גדולות.
משפחה דסמנטופוקיים (Desmatophocidae) - נכחדה
משפחה ניבתניים (Odobenidae) - בו מצוי כיום רק הניבתן
אוטמר קומנדה הוא גנרל אוסטרי בדימוס אשר שימש כראש המטה הכללי של צבא אוסטריה בין השנים 2013–2018.
קומנדה נולד בוולס ב-29 במאי 1954. הוא למד באקדמיה הצבאית התרזיאנית, וב-1975 סיים את לימודיו והצטרף לכוחות הפאנצר של הצבא.
ב-1979 מונה למפקד מחלקה ברגימנט הפאנצר ה-14 בעיר הולדתו.
בהמשך הועבר לפקד על פלוגה של אונדו"ף.
ב-1988 הוא סיים את לימודיו באקדמיה להגנה לאומית, ולאחר מכן החל ללמד טקטיקה באקדמיה להגנה לאומית בווינה עד 1991. ב-1992 מונה למפקד גדוד סיור במיטלסבאך.
ב-1994 מונה לסגן מפקד בריגדת הפאנצרגרנדיר ה-3 במאוטרן על דנובה.
ב-1996 למד שנה אחת במכללת המלחמה של צבא ארצות הברית, וב-1999 לקח גם קורס בניהול באקדמיית הבונדסוור בהמבורג.
לאחר מכן החל למלא תפקידי ניהול ומטה בכירים.
ב-2001 הועלה לדרגת בריגדיר וב-2003 הועלה לדרגת גנרל-מיור.
ב-2008 מונה לסגנו של הרמטכ"ל אדמונד אנטאכר בידי שר ההגנה נורברט דראבוש.
ב-1 בינואר 2011 פיטר דראבוש את אנטאכר בשל מחלוקת על גיוס החובה לצבא אוסטריה, ומינה את קומנדה כמחליפו.
ב-27 ביולי 2018 סיים קומנדה את תפקידו והוחלף בידי רוברט בריגר.
אוטמר טאושיץ היה גנרל אוסטרי אשר שימש כמפקח הכללי של הכוחות (מקביל לרמטכ"ל) של אוסטריה, בין השנים 1986–1990.
טאושיץ נולד ב-1925 ולמד במכללת הכשרת מורים בקלגנפורט.
ב-1942 הוא גויס ללופטוואפה והוכשר כצנחן.
ב-1945 הוא נפל בשבי, וכעבור שנה שוחרר, חזר לאוסטריה והחל לעבוד כמורה.
ב-1956 התגייס לחיל האוויר האוסטרי ונסע לשנה לקורס קצינים בארצות הברית.
ב-1963–1966 למד באקדמיה להגנה לאומית בווינה.
בין 1969–1975 היה מפקד מרכז המבצעים של חיל האוויר.
בשנים 1976–1980 היה מפקד המחלקה האווירית במשרד ההגנה הפדרלי.
ב-31 בדצמבר 1986 הוא מונה למפקח הכללי של הכוחות (מקביל לרמטכ"ל) וכיהן בתפקיד עד פרישתו ב-1 באוקטובר 1990.
אוטפור (בסרבית קירילית: Отпор!, אנגלית: !Otpor מילולית: "התנגדות!") הייתה תנועת סטודנטים בסרביה (אז חלק מיוגוסלביה) שפעלה בשנים 1998 עד 2004, ונודעת בעיקר בזכות חלקה במאבק בלתי-אלים שהצליחה להביא להדחתו מהשלטון של נשיא יוגוסלביה סלובודן מילושביץ'.
האסטרטגיה של "אוטפור!" שילבה בה פעולות מחאה והתנגדות אזרחית בלתי-אלימה לצד פעילות פוליטית ממסדית במסגרת מערכת בחירות.
בראשיתה הייתה זו תנועה סטודנטיאלית ששמה לה למטרה להתנגד לדיכוי האקדמיה בידי המשטר אחרי שזה העביר את "חוק האוניברסיטה" במאי 1998 שמנע מאוניברסיטת בלגרד אוטונומיה וחופש ביטוי אך התנועה הניחה את המטרות הללו בצד לטובת הדחת מילושביץ.
החלה את דרכה ב-10 באוקטובר 1998 כאשר 12 סטודנטים מאוניברסיטת בלגרד, שהיו שותפים למחאות עבר נגד מילושביץ במהלך שנות ה-90 ונכשלו, נפגשו בניסיון להבין את הכשלים ולהתניע מחדש תנועת מחאה עם התובנות החדשות והקימו את אוטפור!
בשנת 1998. במקור, עם הקמתה, אוטפור!
כללה בעיקר את צעירי המפלגה הדמוקרטית הסרבית (Demokratska omladina), אקטיביסטים מארגוני חברה אזרחית שונים שפעלו בסרביה, וסטודנטים משתי אוניברסיטאות ציבוריות בבלגרד.
התנועה גדלה במהרה והפכה לרשת של צעירים וצעירות עם תודעה פוליטית ודעות דומות.
רבים מהם היו מוותיקי ההפגנות נגד מילושביץ', כמו ההפגנות של 1996-97 והמחאה ב-9 במרץ 1991. במצב בו האופוזיציה הפוליטית בסרביה הייתה בלתי מגובשת, אוטפור החליטה לבנות תנועה פוליטית רחבה ולא ארגון חברה אזרחית מסורתי או מפלגה פוליטית.
מתוסכלים ממנהיגי האופוזיציה המגינים על האינטרסים האישיים והמפלגתיים הצרים שלהם, שלעיתים קרובות הידרדרו למאבקים פנימיים, החליטה הקבוצה גם שלא יהיו לה מנהיגים.
בשלב מוקדם הגדירה אוטפור את מטרותיה ושיטותיה, כולל תיאור של מה שהיא ראתה כבעיות העיקריות של המדינה, ב"הכרזה על עתידה של סרביה".
ההצהרה נחתמה ונתמכה על ידי כל ארגוני הסטודנטים הבולטים בסרביה.
הוקם גוף מייעץ וחבריו הפכו למקדמי ההכרזה העיקריים.
בתחילה, הפעילות של אוטפור הוגבלה לאוניברסיטת בלגרד.
במאמץ להתחזק כארגון חדש, לא מפלגתי ולא מזוהה, ולהקשות על התקשורת הממלכתית להכפיש אותם כעוד קבוצה פוליטית אופוזיציונית, אוטפור נמנעה מלפרסם את קשריה עם המפלגה הדמוקרטית (DS), למרות ששני הארגונים החזיקו ביעדים פוליטיים דומים וחלקו רבים מאותם חברים.
בשלב מוקדם הוסכם שסמל הארגון יהיה האגרוף הקפוץ.
המעצב הצעיר ננאד "דודה" פטרוביץ' יצר את הלוגו.
מעצר ארבעה סטודנטים על שכפול הלוגו של אוטפור בסטנסיל
במהלך השנתיים שבין 1998 ו-2000 תנועת אוטפור!
התרחבה מחוץ לבלגרד, התפשטה ברחבי סרביה עד שאספה מעל ל-70,000 תומכים ואף אימצה את התואר Narodni pokret (תנועת העם).
פעילותה הגיעה לשיא ב-5 באוקטובר 2000, עם הדחתו של מילושביץ' במה שנודע כמהפכת הבולדוזרים בשל התמונה של טרקטור (שזוהה בטעות כבולדוזר תחילה) שפרץ את שערו של משרד הרדיו והטלוויזיה של סרביה, ששימש ככלי התעמולה המרכזי של משטר מילושביץ (לתנועת אוטפור!
לא היה קשר לפעולה או למפעיל הטרקטור).
התמונה פורסמה בכלי תקשורת רבים בעולם והפכה לסמל המזוהה עם הפלת משטר מילושביץ; גם תנועת אוטפור!
הפכה למזוהה עם הפלת משטר מילושביץ וכדוגמה למאבק בלתי-אלים מוצלח.
לאחר הפלת מכן הפכה אוטפור לארגון "כלב שמירה" פוליטי שעוקב אחר הפעילות של קואליציית DOS.
אוטפור פתחה בקמפיינים של פיקוח אזרחי ומתן דין וחשבון של הממשלה החדשה, תוך לחיצה לרפורמות דמוקרטיות ולמלחמה בשחיתות, וכן התעקשה על שיתוף פעולה עם בית הדין הפלילי הבינלאומי (ICTY) בהאג.
לבסוף, במהלך סתיו 2003, הפכה אוטפור לזמן קצר למפלגה פוליטית.
בשל כישלונה לעבור את רף 5% הדרוש כדי לקבל מושבים כלשהם בפרלמנט הסרבי, התמזגה עם המפלגה הדמוקרטית (DS).
בבחינת המבנה הארגוני של התנועה, אוטפור!
שילבו בין שתי אסכולות של שינוי חברתי: התארגנות (organizing) ששמה דגש על מטרות ארוכות-טווח, בניית קהילה והקמת מוסדות והתגייסות (mobilizing) שמדגישה את ההיבטים המחאתיים וריבוי המשתתפים של שינוי חברתי.
הובילה תפיסה היברידית ששילבה מאפיינים משתי האסכולות בך שבמהותה ניצלה את הכוח המשבש של ההתגייסות המונית ומצד שני התארגנה בקבוצות מקומיות שפעלו לבנות מומנטום ולייצר רגעי שיא.
שלא יהיו מנהיגים מוצהרים הייתה בחירה מודעת מתוך התפיסה שבלי מנהיגים קלים לזיהוי יהיה קשה יותר לתקוף את התנועה.
היה של תנועה מבוזרת, ללא הנהגה מרכזית, דוברות, ייצוג פרלמנטרי או מוסדות רשמיים.
שרדג'ה פופוביץ' היה בין הפעילים המרכזיים.
אוטרי ויטלייביץ' קוואנטרישווילי או אותר קוואנטירשווילי (בגאורגית: ოთარ კვანტრიშვილი) היה מאפיונר ואיש עסקים רוסי ממוצא גרוזיני.
מייסד מפלגת הספורטאים של רוסיה.
היה ידוע בכינוי "אוטריק", והיה אחד המאפיונרים המשפיעים ביותר במוסקבה בשנות ה-90.
אוטרי נולד בזסטפוני ב-27 בינואר 1948. נולד למשפחתו של נהג קטר חשמלי, אביו הועבר לאחר מכן לעבודה לדפו במוסקבה.
בשנת 1966 אוטרי הורשע באונס ונשלח ל-7 שנות מאסר, ב-1970 עם אבחנה של "סכיזופרניה איטית" הועבר לבית החולים הפסיכיאטרי הכללי בליובלינו.
בתנאי הקפיטליזם ה"פרוע" של שנות ה-90 רכש מניות במפעלים מסחריים שונים (דיסקוטק, בתי קזינו ועוד).
בפברואר 1994 הקים את מפלגת הספורטאים של רוסיה, שמטרתה הפוליטית הייתה החזרת שלטון החוק במדינה.
ב-5 באפריל 1994 אוטרי נרצח במוסקבה בשלוש יריות מרובה מסחרי בעל קליבר קטן בעת שעזב את מרחצאות קרסנופרסננסקי .
אלכסי שרסטוביטוב (בכינוי "ליושה סולדט") נמצא אשם ברצח.
על פי החקירה, סיבת הרצח הייתה הסכסוך בין אוטרי קוונטרשווילי לסרגיי טימופייב ("סילבסטר"), מייסד וראש ארגון הפשע אורחובסקאיה, שנהרג בספטמבר 1994. גרסה אחרת טוענת שאוטרי נפל קורבן למלחמה פלילית בין ארגוני פשע צ'צ'ניים וסלאביים.
אחיו הגדול היה גם מאפיונר ידועה, אמירן קוואנטרישווילי .
אוֹטֶסה מוֹשְׁפֶג היא סופרת אמריקאית.
מוכרת בעיקר בזכות ספרה הפופולרי "שנת המנוחה והמרגוע שלי" (2018) ורומן הביכורים שלה "איילין" (2015), שזיכה אותה בפרס פן המינגוויי לספרי ביכורים, והיה מועמד לפרס חוג המבקרים וברשימה הקצרה לפרס מאן בוקר.
שני הספרים תורגמו לעברית ויצאו לאור בהוצאת עם עובד.
עד כה פרסמה שני ספרים נוספים, "Death in Her Hands", ו-"Lapvona", שטרם תורגמו לעברית.
מושפג נולדה ב-1981 בבוסטון, מסצ'וסטס בשם אוטסה שרלוט מושפג.
אמה ילידת קרואטיה ואביה הוא יליד איראן ממוצא יהודי.
הורי אמה לחמו בשורות הפרטיזנים נגד הנאצים, והורי אביה היו סוחרים עשירים בטהרן, עד שהמשפחה נאלצה להגר לארצות הברית בעקבות המהפכה האיראנית.
שני הוריה הם מוזיקאים ולימדו בקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד, ועד גיל שבע כבר למדה לנגן בארבעה כלי נגינה שונים, בהם פסנתר וקלרינט.
היא בעלת תואר ראשון באנגלית ותואר שני בכתיבה יוצרת, ובמהלך השנים 2013–2015 הייתה חברה באחוות וואלאס סטגנר לכתיבה באוניברסיטת סטנפורד.
מושפג עברה ממקום למקום לעיתים קרובות, ולאחר שהשלימה תואר ראשון באנגלית מברנרד קולג' בשנת 2002 עברה להתגורר בסין לתקופה, שם לימדה אנגלית ועבדה בבר פאנק.
בגיל 24 חזרה לניו יורק ועבדה בהוצאת הספרים Overlook Press וכעוזרת אישית של הסופרת ג'ין סטיין, תקופה שהייתה לא פשוטה עבורה ובמהלכה חוותה דיסאוריינטציה, שכחה ועייפות כמו גם מספר תסמינים גופניים, שרק מאוחר יותר אובחנו כזיהום משריטת חתול.
היא התקבלה ללימודי תואר שני בכתיבה יוצרת באוניברסיטת בראון שברוד איילנד ושמחה לעזוב את ניו יורק, כיוון שתיארה את החיים כסופרת בניו יורק כ"קלסטרופוביים".
מלגת הלימודים באוניברסיטה איפשרה לה להקדיש את כל זמנה לכתיבה.
היא התמקדה בתחילה בסיפורים קצרים, ובשנת 2014 פרסמה את הנובלה הראשונה שלה, "McGlue", שזכתה בפרס Fence Modern.
באוגוסט 2015 פרסמה את רומן הביכורים שלה, "איילין", שזכה לביקורות אוהדות.
הספר נכנס לרשימה הקצרה של פרס מאן בוקר 2016, היה מועמד סופי לפרס חוג המבקרים וזכה בפרס פן הוגו.
בשנת 2019 תורגם לעברית על ידי ברוריה בן־ברוך בהוצאת עם עובד.
בינואר 2017 פרסמה את קובץ הסיפורים "געגועים לעולם אחר", שזכה גם הוא לשבחי הביקורות.
ביולי 2018 התפרסם הרומן השני של מושפג, "שנת המנוחה והמרגוע שלי", שזכה לפופולריות גם הוא.
בשנת 2018 השחקנית והמפיקה מרגו רובי רכשה את הזכויות לספר תחת חברת ההפקה שבבעלותה LuckyChap Entertainment.
בשנת 2021 תורגם הספר לעברית על ידי ליה נירגד בהוצאת עם עובד.
בנוסף במהלך שנת 2018 כתבה מושפג קטע למגזין גרנטה על אודות קשר שניהלה עם סופר מבוגר ממנה כשהייתה בת 17.
באוגוסט 2020 התפרסם הרומן השלישי של מושפג, "Death in Her Hands", אותו תיארה כ"סיפור של בדידות".
ביוני 2022 התפרסם הרומן הרביעי שכתבה, "Lapvona".
ב-21 בינואר 2023 הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל סאנדנס הסרט "איילין" המבוסס על ספרה של מושפג, בבימוי ויליאם אולדרויד.
מושפג נשואה לסופר לוק ב.
גובל, אותו פגשה במהלך ראיון.
2016 פרס פן הוגו על הרומן "איילין".
2016 פרס מאן בוקר (הרשימה הקצרה) על הרומן "איילין".
איילין (2019), מאנגלית: ברוריה בן-ברוך; הוצאת עם עובד.
שנת המנוחה והמרגוע שלי (2021), מאנגלית: ליה נירגד; הוצאת עם עובד.
אוֹטׇמׇטוֹן (ביפנית: オタマトーン) הוא סינתיסייזר אלקטרוני הבנוי בצורת תו שמינית טון.
האוטמטון פותח ביפן ידי חברת הצעצועים CUBE Works וחברת העיצוב Maywa Denki בראשות האחים מסאמיצ'י ונובמיצ'י טוסה, ומיוצר ומשווק על ידי חברת Hamee.
הכלי הושק לראשונה ביפן בשנת 2009.
הנגינה באוטומטון נעשית בשתי ידיים.
פס מגע לאורך רגל התו משמש לשליטה בגובה הצליל באמצעות יד אחת.
ככל ונקודת המגע גבוהה יותר במעלה הרגל, כך גובה הצליל נמוך יותר (בדומה לכלי מיתר).
הצליל האלקטרוני מופק מ'ראש' התו המעוצב כפנים עם פה, והוא מופעל באמצעות לחיצה ביד השנייה בשני צידי הראש, הפותחת את פיו באופן הנראה כאילו הוא שר.
שינוי עצמת הלחץ בצידי הראש משפיעה אף היא על עצמת וגוון הצליל ויוצרת אפקט 'ווה-ווה', הרעדה של הראש היוצרת שינויי לחץ מהירים, יוצרים ויברטו.
הכלי מיוצר על ידי Hamee בצבעים ועיצובים מגוונים, עם ראשים המדמים דמויות שונות כמו הלו קיטי, גודטמה, קירבי ואחרים.
החברה מייצרת את הדגם הרגיל וכן דגם Deluxe בעל מנעד גדול יותר ושקע פלט המאפשר לחבר אותו למגבר.
חברת Maywa Denki מייצרת בעצמה מספר דגמים (שלא באמצעות Hamee) דוגמת ה-Otamatone Neo וה-Otamatone Techno הכוללים אפשרות להתחבר לאפליקציה בסמרטפון, וכן את ה-Otamatone Jumbo שהוא באורך של גיטרה בגודל מלא (הלחיצה על ראש הכלי נעשית באמצעות ידית מלקחיים), וכן כלים נוספים בעלי עיצוב דומה שהנגינה בהם מתבצעת באופנים אחרים.
הכלי בעל הצליל והמראה ההומוריסטי, צבר פופולריות ביוטיוב וברשתות החברתיות.
הוא משמש לעיתים קרובות ליצירת גרסאות כיסוי לשירים מוכרים וישנם ערוצי תוכן שמוקדשים לנגינה בו.
ב-3 בפברואר 2021, חואנג'ו מונסראט ביצע את השיר "Nessun Dorma" באוטאמטון המקורי באודישנים לעונה השישית של ספרד Got Talent וזכה בפרס הזמזמם המוזהב לאחר ששניים מהשופטים ניסו לנגן בכלי בעצמם.
במיתולוגיה היוונית, אוטרפה ("עונג") הייתה אחת מתשע המוזות, שילדה מנמוסינה, אלת הזיכרון, לזאוס, ראש האלים.
בתקופת הקיסרות הרומאית, כשנקבעה חלוקת ענפי האמנות לתשע המוזות, תוארה אוטרפה כפטרונית המוזיקה, השירה הלירית והנגינה בחליל.
בנוסף, היא נחשבה גם למוזה של העונג וההנאה.
סיפורי המיתולוגיה ייחסו לה את המצאת החליל הדו-קני, ובשל כך היא תוארה פעמים רבות מחזיקה חליל.
על פי האיליאדה מאת הומרוס, אוטרפה התעברה מהנהר סטרימון, וילדה את בנה רסוס (Rhesus), שהיה למלך תראקיה, ומאוחר יותר נהרג במלחמת טרויה.
שמה של אוטרפה הוענק, בין היתר, לספינת מפרשים מפורסמת שנבנתה ב-1863 ומאוחר יותר נקראה "כוכב הודו", ולאסטרואיד 27, שנתגלה ב-1853.
האסטרואיד 27 אוטרפה שהתגלה על ידי האסטרונום ג'ון ראסל הינד ב-1853, נקרא על שמה.
אוּטְרֶכְט (בהולנדית: ) היא העיר הרביעית בגודלה בהולנד עם אוכלוסייה של כ-368,000 איש.
העיר נמצאת דרומית לאמסטרדם, מרחק של כחצי שעה נסיעה ברכבת.
העיר מפורסמת בשל קתדרלת מרטינוס הקדוש הנקראת "הדום" (הכיפה), וכן בשל היותה מרכז חברת הרכבות ההולנדית.
היא סמוכה לאוניברסיטת אוטרכט, הגדולה באוניברסיטאות הולנד ונחשבת לטובה ביותר בהולנד ובמקום 47 בדירוג העולמי, ולמועדון הכדורגל אוטרכט.
ראשית העיר במצודת גבול של הקיסרות הרומית על גדות הריין מסביבות שנת 47. שם המקום היה טראייקטום (Traiectum), כלומר "מעברת נהר".
מאוחר יותר נוספה לשם הקידומת "ultra", כלומר "מעבר למעברת הנהר".
למצודה היו חומות עץ ולצידה שכנו בעלי מלאכה, סוחרים ובני משפחות החיילים הרומים.
בסביבות המאה ה-2 הוחלפו חומות העץ בחומות אבן, ששרידים מהן ניתן עדיין לראות תחת מבנים באזור כיכר הקתדרלה של אוטרכט.
באמצע המאה השנייה פלשו שבטים גרמאניים באופן חוזר ונשנה לשטחי האימפריה הרומית ובסביבות 270 הרומאים עזבו את אוטרכט.
מעט ידוע על התקופה שבין עזיבת הרומאים את אוטרכט ועד סביבות 500. במאה השישית שלטו באוטרכט הפרנקים.
בימי הביניים אוטרכט הייתה העיר החשובה ביותר בצפון הולנד.
ב-1122 היא קיבלה זכויות עירוניות.
בעלת הכוח הרב ביותר בעיר בתקופה זו הייתה הכנסייה הקתולית.
ב-1528, הקיסר קרל החמישי הפך לשליט האזור ובנה מבצר - את וורנדנבורג על מנת לשמור על הסדר בעיר.
ב-1579 חתמו שבעה מחוזות מצפון ארצות השפלה על ברית אוטרכט, לאיחוד כוחות נגד ספרד.
ברית זו מסמלת את ראשית המדינה ההולנדית.
ב-1580 המדינה ביטלה לחלוטין את כוחם של הבישופים (כולל זה שבאוטרכט) וכס הבישוף הוחזר לאוטרכט (אך לא לכוחו המקורי) רק ב-1853.
הסכם אוטרכט שנחתם בשנת 1713 וחוזה רסלאט שנחתם שנה לאחר מכן, הביאו לסיומה של מלחמת הירושה הספרדית.
במאה ה-19 ועם המהפכה התעשייתית הפכה אוטרכט לעיר חשובה יותר - מרכז תחבורה ורכבות והתרחבה מעבר לגבולותיה בימי הביניים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה כבשו הגרמנים את העיר והיא שוחררה רק עם כניעתם בהולנד ב-5 במאי 1945. יומיים לאחר מכן, נכנסו כוחות הצבא הקנדי לעיר.
מאז תום מלחמת העולם השנייה צמחה העיר באופן משמעותי.
במטרה להקל על מצוקה לבניית מגורים חדשה, בשנת 1971 הוקמה עיר חדשה - ניווחיין שקלטה אוכלוסייה שעברה מאוטרכט.
היהודי הראשון שמוזכר ברשומות העיר הגיע ב-1231 והתנצר.
יהודים נוספים הגיעו לאוטרכט כבר בימי הביניים.
בתחילה גרו בעיר אבל אחר כך נאסר עליהם ללון בעיר, כי הייתה זו עיר של ארכיבישוף, אבל הם יכלו לעבוד ולסחור בעיר במשך היום והיו צריכים לעזוב אותה לפני נעילת שער העיר.
הם התגוררו בעיירות מסביב, בעיקר במארסן [Maarsen].
לפני -1444 כבר גרו יהודים במרכז העיר ברחוב שכונה 'שורת היהודים' [Jodenrijdje] שם שנשתמר עד המאה ה-21 בכתיב מעט שונה.
ב־1435 מינה הקיסר זיגימונד [Sigimund] את הרב אנשלם [Anschelm] לשליט עליון [ Obersten Meister ] ורב על היהודים.
כמה שנים לאחר מכן ב-1444 החליטה הנהגת העיר להוציא את היהודים מהעיר, ונאסרה עליהם הכניסה לעיר.
ב-1792 הורשו היהודים לראשונה להשתמש בבית כנסת.
במאה ה-19 הוקם באוטרכט סניף של אליאנס.
לפני השואה מנתה הקהילה היהודית באוטרכט כ־10,000 איש, ורובם הגדול נרצחו בשואה.
ב-1917 הצליח יושב ראש קהילת אוטרכט, עורך הדין יעקב המבורגר, להשיב לעיר את מושב הרבנות האזורית.
ב-1918 מונה הרב יוסטוס טל (1881–1954) לרב הראשי החדש, היה מאוד פעיל, ועמד לעיתים קרובות במרכזן של מחלוקות ציבוריות.
היה גם חבר ב'אגודת ישראל' ומתנגד תקיף לציונות (גם אחרי מלחמת העולם השנייה), למרות שהכיר בתרומתה של הציונות בחיזוק התודעה היהודית בהולנד.
הוא כתב גם הרבה פעמים נגד האנטישמיות בהולנד.
במהלך המאה ה-20 נפתחו באוטרכט סניפים של ארגונים יהודיים הולנדיים ובינ"ל, כגון 'ההתאחדות הציונית ההולנדית [NZB], 'אגודת ישראל', וגם כמה תנועות נוער ציוניות, כגון: 'בני עמינו' [Benee Ammenu], שבה היו 43 חברים בסוף 1939, 'עקיבא' עם 36 חברים, ותנועת הספורט 'מכבי'.
בשנות ה-30 הגיעו פליטים יהודים רבים מגרמניה לאוטרכט.
במאי 1938 הם מנו 90 אנשים ועם הכיבוש הגרמני ב-1940 גדל מספרם.
בית כנסת עתיק אחד שרד את תקופת השלטון הגרמני וניצב בה עד ימינו, שריד נוסף לקהילה היהודית הגדולה הוא בית הקברות היהודי בו יש קברים מתחילת המאה ה-19. כיום מתגוררים באוטרכט כמה עשרות יהודים וישראלים ובעיר פועל בית חב"ד, במתכונת מתפתחת.
תחנת הרכבת המרכזית של אוטרכט, הממוקמת במרכזה, היא הגדולה והעמוסה ביותר בהולנד ומהווה צומת לכל מערך קווי הרכבת במדינה.
נמל התעופה סכיפהול שליד אמסטרדם משרת את העיר.
לעיר יש נמל מסחרי הממוקם לגדת תעלת אמסטרדם–ריין.
בשנת 2003 הועברו דרכו 4 מיליון טונות של מטען.
בעיר פועל המוזיאון סנטראל מוזיאום.
קבוצת הכדורגל הבכירה באוטרכט היא אוטרכט, שהורכבה משלושה מועדוני כדורגל מקומיים שפעלו בעיר עד לשנת 1970, בה התבצע האיחוד.
המועדון החשוב ביותר מבין השלושה היה DOS אוטרכט, אלופת הולנד מעונת 1957/58.
הערים התאומות של אוטרכט הן:
לאוטרכט יש הסכם ידידות עם:
אוֹטָרִיִים (שם מדעי: Otariidae) היא משפחה הכוללת את אריות הים ודובי הים.
הם אוכלים ומסיירים במים, אולם פעולות ההזדווגות והמנוחה נעשות על היבשה.
לעניין זה, יבשה יכולה להיות גם משטחי קרח.
הם פחות מותאמים לחיים מימיים מאשר כלבי הים.
סוג תאלסולאון (Thalassoleon) - נכחד
סוג ומין יחיד: דוב ים צפוני (Callorhinus ursinus)
סוג ומין יחיד: אריה ים שטלר – (Eumetopias jubatus)
סוג ומין יחיד: אריה ים אוסטרלי – (Neophoca cinerea)
סוג ומין יחיד: אריה ים דרום-אמריקאי – (Otaria flavescens בעבר: Otaria byronia)
סוג ומין יחיד: אריה ים הוקרי – (Phocarctos hookeri)
סוג אריה ים מצוי - (Zalophus):
מין אריה ים יפני (נכחד בסביבות שנות ה-50) (Zalophus japonicus)
אוי ואבוי (בתעתיק לאנגלית: Oi Va Voi) היא להקה בריטית, שנוסדה בלונדון שבאנגליה ב־2000.
הלהקה משלבת מספר סגנונות השאובים מסוגים שונים של מוזיקה יהודית־אשכנזית, מוזיקה יהודית־ספרדית ומוזיקת עולם: מוזיקת כליזמרים, מוזיקה חסידית שורשית, מוזיקה מזרח־אירופאית, שירת לאדינו, מוזיקת פולקלור צוענית, הונגרית ובלקנית, בשילוב עם רוק אלטרנטיבי ומוזיקה אלקטרונית.
הלהקה הוציאה ב-2003 את אלבום הבכורה שלה, "צחוק מבעד לדמעות", שכלל קטעים כמו "Refugee" ו-"Yesterday Mistake".
ב-2018 ההרכב של הלהקה כלל את סטפן לוי (שירה וקלרינט), ג'וש ברסלאו (תופים והפקה מוזיקלית), דייוויד אורצ'נט (חצוצרה), מייקל וינוור (גיטרה), מושיק קופ (תופים ותכנותים), אנה פואבל (כינור) ובת' לאונדריטיס (בס).
באלבומה הרביעי מארחת הלהקה מוזיקאית ישראלית בשם זוהרה.
הלהקה הופיעה ארבע פעמים בישראל.
ניק אמאר - (גיטרה, מנדולינה, שירה, הפקה מוזיקלית)
ג'וש ברסלו - (תופים, כלי הקשה, הפקה מוזיקלית)
ליאו בריאנט - (בסיסט, קונטרבס)
סטיב ליוי - (קלרינט, שירה)
סופי סולומון - (כינור, ויולה, פסנתר, אקורדיון, מלודיקה)
למז לובס - (חצוצרה, קלידים, שירה, מפיק מוזיקלי)
מועדון הכדורגל אוטרכט היא קבוצת כדורגל מקצוענית מהעיר אוטרכט, המשחקת בליגת העל ההולנדית.
לזכות המועדון זכייה אחת באליפות (1958), שלוש זכיות בגביע ההולנדי (1985, 2003, 2004) וכן זכייה אחת בגביע יוהאן קרויף (2004).
אוטרכט היא אחת מארבע הקבוצות שמעולם לא ירדו לליגת המשנה בהולנד, יחד עם אייאקס, פ.ס.וו איינדהובן ופיינורד.
הקבוצה נוסדה בשנת 1970 מאיחוד קבוצות DOS אוטרכט, אלינקוויק ופלוקס.
DOS אוטרכט, הקבוצה הבכירה מבין השלוש שהרכיבו את מועדון הכדורגל אוטרכט, הייתה אלופת הולנד בעונת 1957/1958 והיא השתתפה מספר פעמים במפעלים האירופיים, בעיקר בגביע אירופה, גביע ערי הירידים וגביע המחזיקות אך לרוב הפסידה בסיבוב הראשון או השני של מפעלים אלה.
בעשר השנים הראשונות לקיומה, אוטרכט צמחה בהתמדה.
בתחילת שנות ה-80 הוחלט לבנות אצטדיון חדש, שנקרא אצטדיון חאלחנווארד.
הקבוצה המאוחדת שיחקה לראשונה במפעל אירופי בעונת 1980/1981, אז השתתפה בגביע אופ"א וגברה בסיבוב הראשון על קבוצת ארגש פיטשטי הרומנית אך הפסידה בסיבוב השני לאיינטרכט פרנקפורט הגרמנית.
בעונה לאחר מכן חזרה הקבוצה לגביע אופ"א אך הפסידה בסיבוב הראשון להמבורג הגרמנית.
באותה העונה הגיע גם לראשונה לגמר הגביע ההולנדי, בו נכנעה לא.ז.
בעונה לאחר מכן, עונת 1982/1983, הפסידה הקבוצה פעם נוספת בסיבוב הראשון, הפעם לפורטו הפורטוגלית.
בעונת 1984/1985 זכתה לראשונה בגביע ההולנדי לאחר שגברה 1-0 על הלמונד ספורט.
בעונת 1985/1986 הקבוצה שיחקה בגביע המחזיקות אך הפסידה בסיבוב הראשון לקבוצת דינמו קייב מברית המועצות.
בעונת 1987/1988 הקבוצה חזרה לגביע אופ"א, ועברה בסיבוב הראשון את קבוצת ל.א.ס.ק.
לינץ מאוסטריה אך הפסידה בסיבוב השני לקבוצת הלאס ורונה האיטלקית.
בעונת 1991/1992, 3 וחצי שנים מאוחר יותר, הקבוצה חזרה לגביע אופ"א וניצחה בסיבוב הראשון את שטורם גראץ מאוסטריה אך נכשלה בסיבוב השני מול קבוצת ריאל מדריד הספרדית.
לאחר מספר שנים חלשות יותר, סיימה הקבוצה במקום הרביעי בליגה בעונת 1990/1991. לאחר מכן נקלעה הקבוצה למספר בעיות כלכליות מה שהוביל צכירת שחקנים מרובה.
בין השנים 1993-2001 לא הצליחה הקבוצה לסיים מעל המקום ה-10 בליגה.
בשנים 1994 ו-1996 סיימה במקום ה-15. רק בשנת 2001 הצליחה אוטרכט להגיע שוב למקום ה-5 ולהעפיל פעם נוספת לגביע אופ"א.
היא ניצחה בסיבוב הראשון את קבוצת גראצר א.ק.
האוסטרית בדרך להפסד לקבוצת פארמה האיטלקית בסיבוב השני והדחה מהמפעל.
גם בעונה הבאה שיחקה הקבוצה בגביע אופ"א וניצחה את קבוצת מ.ש.ק.
ז'ילינה בסיבוב הראשון אך הפסידה בסיבוב השני לאוסר הצרפתית.
בעונה לאחר מכן, בגביע אופ"א, עברה הקבוצה בסיבוב הראשון את קבוצת יורגודן השוודית ועלתה לשלב הבתים בו שיחקה מול קבוצות דנייפר דנייפרופטרובסק האוקראינית, אוסטריה וינה האוסטרית, ריאל סרגוסה הספרדית וקלאב ברוז' הבלגית.
הקבוצה סיימה במקום האחרון בבית עם מאזן של ארבעה הפסידה והודחה מהמפעל.
בשנת 2002 הפסידה הקבוצה בגמר הגביע לאייאקס, אך בשנים 2003 ו -2004 הקבוצה הצליחה לזכות בגביע.
בשנת 2004 זכתה גם בגביע יוהאן קרויף לאחר ניצחון נוסף על אייאקס (2-4).
ב-29 בנובמבר 2005, המגן הצרפתי של הקבוצה דויד די תומאסו נפטר מדום לב בשנתו, בעקבות כך הפרישה הקבוצה את החולצה מספר 4.
בעונת 2007 שיחקה הקבוצה בגביע האינטרטוטו אך הפסידה בסיבוב השלישי והאחרון לקבוצת המארבי השוודית ולא העפילה לגביע אופ"א בעונת 2007/2008.
בעונת 2010/2011 שיחקה הקבוצה בשלב הבתים במפעל הליגה האירופית שם סיימה במקום האחרון לאחר שסיימה בתיקו 0-0 עם נאפולי תיקו 0-0 עם ליברפול תיקו 1-1 עם סטיאווה בוקרשט בסיבוב הראשון.
בסיבוב השני של שלב הבתים הקבוצה הפסידה 1–3 לסטיאווה בוקרשט סיימה בתיקו 3-3 עם נאפולי ועשתה תיקו 0-0 מרשים עם ליברפול באצטדיון אנפילד וכך הודחה מהליגה האירופית בעונת 2010/2011.
בעונת 2012/2013 אוטרכט רשמה עונה מוצלחת.
היא סיימה במקום החמישי בטבלת הליגה, זכתה בפלייאוף האירופי והשוותה את שיא הנקודות של המועדון משנת 1981 (63 נקודות).
עם זאת, העונה שלאחר מכן, עונת 2013/2014 הקבוצה שיחקה בליגה האירופית אך הפסידה בסיבוב המוקדמות השני לקבוצת דיפרדנג' 03 מלוקסמבורג והודחה מהטורניר.
בליגה סיימה הקבוצה במקום העשירי.
גם העונה שלאחריה הייתה אכזבה והקבוצה סיימה במקום ה-11.
בקיץ 2015 מונה אריק טן האך למאמנה של הקבוצה עמה זכה להצלחה.
בעונתו הראשונה במועדון הוביל טן האך את הקבוצה למקום החמישי בטבלה וגם הוביל אותה לגמר הגביע ההולנדי אך שם נכנעה הקבוצה 2-1 לפיינורד.
בעונתו השנייה סיים את העונה במקום הרביעי בטבלה, המוביל לליגה האירופאית.
בין השנים 2021-2024 סיימה הקבוצה 3 פעמים ברציפות במקום ה-7 בליגה.
בעונת 2024/2025 סיימה הקבוצה במקום הרביעי בליגה והעפילה למוקדמות הליגה האירופית.
מחזיקת גביע יוהאן קרויף: 2004
אוּי קֶלֶט (בהונגרית: "Új Kelet"; בתרגום מילולי: "מזרח חדש") הוא עיתון ישראלי בשפה ההונגרית, המשכו של עיתון יהודי ציוני שהופיע בעבר בשפה ההונגרית בטרנסילבניה, רומניה.
העיתון הוא כתב העת הישראלי הוותיק ביותר.
העיתון החל את דרכו בעיר קלוז' (קולוז'וואר) בטרנסילבניה ביוזמת חיים ויסבורג, מנהיג ציוני בן העיר, ויצא לאור לראשונה ב-19 בדצמבר 1918 כשבועון.
עורכו הראשון היה בלה סקיי שהוחלף על ידי ד"ר ארנה מרטון בשנת 1919. בשנת 1927 החל לערוך את העיתון פרנץ ימבור.
לאחר סיפוחה מחדש של קלוז' להונגריה, אז בת בריתה של גרמניה הנאצית, בשנת 1940, עמד העיתון בסכנה בשל הקו הציוני שנקט, והשלטונות הורו על סגירתו.
ד"ר מרטון עלה לארץ ישראל לאחר מלחמת העולם השנייה ובשנת 1948 החל להופיע העיתון בעריכתו בתל אביב.
בדצמבר 1952 נסגר העיתון ליום אחד, עקב עבירת צנזורה.
לאחר מותו של מרטון (ב-1960), ערכה את העיתון הד"ר גיזלה מרטון.
כסגן העורך המשיך לשמש העיתונאי דוד שן.
החל מ-1969 ועד 1994 היה העיתון בבעלות "החברה המאוחדת לפרסומים והדפסה" - חברה בשליטת מפלגת העבודה שהוציאה לאור עיתונים בשלל שפות.
בהמשך נמכר העיתון לג'ורג' אדרי.
בשנות ה-70 היה שיתוף פעולה בינו לבין לוח מעריב, ומודעות לוח מעריב פורסמו במקביל באוי קלט.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 ערך את העיתון (שהפך בינתיים לשבועון) דן עופרי.
לאחר מכן התמנתה סילביה ארוש-הידו (Erős-Hajdu Szilvia) כעורכת ראשית.
הבעלים והמנכ"ל של העיתון היה ג'ורג' אדרי.
ב-2015, עקב ידיעות על סגירתו האפשרית של העיתון, הוא נרכש על ידי קריסטוף שטיינר, אזרח הונגרי ממוצא יהודי ושתי עיתונאיות ישראליות, שרה שלמון, צלמת במקצועה, ואווה ואדס, עיתונאית, שמונתה לעורכת הראשית.
תדירות העיתון הפכה לפעם בחודשיים, אך הוא ממשיך לספק תוכן עשיר בשפה ההונגרית.
העיתון מופץ באלף עותקים, מאתיים מהם בהונגריה.
מחוז אוטרכט (בהולנדית: ) הוא מחוז הממוקם במרכז הולנד.
המחוז גובל במזרח עם חלדרלנד, בדרום מערב עם דרום הולנד, בצפון מערב עם צפון הולנד ובצפון עם פלבולנד.
בירת המחוז היא אוטרכט, העיר הרביעית בגודלה בהולנד.
במחוז 1,180,039 תושבים, והוא המחוז החמישי במספר התושבים בהולנד.
שטח המחוז עומד על 1,386 קמ"ר, והוא המחוז ה-12 בגודלו בהולנד.
צפיפות האוכלוסין במחוז עומדת על 851 איש לקמ"ר, הצפיפות השלישית בגודלה בהולנד.
אוי דיוויז'ן היא להקה ישראלית, המנגנת מוזיקת כליזמר.
שמה הוא קריצה על שמו של הרכב הפוסט-פאנק הבריטי ג'וי דיוויז'ן.
אוי דיוויז'ן היא מהלהקות הבודדות שמבצעות מוזיקה יהודית מזרח-אירופית תוך נאמנות לאופן ביצוע מקורי, שזכו להכרה בקרב ציבור המאזינים בישראל.
שירי הלהקה הושמעו בתחנות רדיו רבות בישראל.
באוגוסט 2006 התקיים פסטיבל מוזיקת כליזמר בינלאומי במונטריאול, בו התקיימו הופעות וכיתות אמן של סוגה מוזיקלית זו.
בפסטיבל למדו המשתתפים לבצע מוזיקת כליזמר ממזרח אירופה תוך שימת דגש על אופן ביצוע אותנטי של המוזיקה.
בפסטיבל נכחו מספר ישראלים, בהם אסף תלמודי וגרשון לייזרסון - נגן כינור.
לאחר חזרתם ארצה הקימו תלמודי ולייזרסון דואט (כינור ואקורדיון), תוך כוונה לבצע חומרים יהודיים מזרח אירופאיים מסורתיים.
לאחר תקופת חזרות הצטרפו להרכב מוזיקאים נוספים - אביחי טוכמן (קונטרבס), אייל תלמודי (קלרינט) וסולן להקת הבילויים נועם ענבר (שירה).
הלהקה החלה להופיע במועדונים ובפסטיבלים בישראל ובהמשך יצאה לסיורי הופעות בחו"ל.
בשנת 2008 הוקלט אלבום שכלל שירים פוליטיים ומוזיקה אינסטרומנטלית בשיתוף עם שני זמרי אוונגרד - דניאל קאהן (גרמניה) ופסוי קורולנקו (רוסיה).
באותה שנה הוקלט אלבום הבכורה של הלהקה, שכלל מוזיקה אינסטרומנטלית ושירים ביידיש וברוסית ממסורת הכליזמר.
בלהקה חמישה מוזיקאים: אסף תלמודי - מנגן באקורדיון ומנחה, גרשון לייזרסון - שר ברוסית ומנגן בכינור, נועם ענבר - זמר סולן, אייל תלמודי - קלרינט, ואביחי טוכמן - קונטרבס.
בחלק מהשירים חברי הלהקה מנגנים בכלים נוספים.
עד היום לא נעשה שימוש בכלים חשמליים למיניהם, על מנת לא לפגוע באותנטיות של הצליל העממי.
The Unternationale - 2008 (עם דניאל קאהן ופסוי קורולנקו)
2013 - Dicunt (עם פסוי קורולנקו)
אוּטְרמֶר (צרפתית: Outremer; או בעברית: מעבר לים) היה השם שניתן בימי הביניים למדינות הצלבניות שנוסדו לאחר מסע הצלב הראשון, דהיינו, ממלכת ירושלים, רוזנות טריפולי, רוזנות אדסה ונסיכות אנטיוכיה.
למונח שורשים עתיקים יותר והוא שימש כמקבילה למונח העברי חו"ל (חוץ לארץ), כך בשמו של לואי הרביעי, מלך צרפת (921–954), הידוע גם כלואי שמעבר לים (בצרפתית Louis IV d'Outremer).
כיום מקובל הביטוי תוך רישומו עם מקף (outre-mer) ככינוי למושבות צרפת מעבר לים (בניגוד לצרפת המטרופוליטנית), הנחלקות לטריטוריות שמעבר לים (Territoires d'outre-mer, ראשי תיבות TOM) ולחבלים מעבר לים (Départements d'outre-mer, ראשי תיבות DOM), והמכונים בהכללה "צרפת מעבר לים" (France d'outre-mer).
"אוי הלב הפתי והמגוחך" הוא החלק הראשון מאלבומו המרובע (אלבום בעל ארבעה פרקים) של הזמר-יוצר הישראלי אריק ברמן.
פרק זה יצא לאור בחודש אפריל 2011.
את האלבום המרובע, שנקרא "גבר אישה והווילדרנס - סיפור הדרכים של אריק ברמן" יצר ברמן בעודו מטייל בארצות הברית, טיול שאליו יצא ל"תקופת זמן בלתי מוגבלת", אך הסתכם כטיול שארך כ-9 חודשים.
כשחזר, פרש את האלבום על פני 9 חודשים - כאורך הטיול.
לפני שיצא למסע, הקליט ברמן את אלבומו השלישי - "הקלטות מרתף - חלק א' (ברוח המשבר הכלכלי של 2009)", שלא זכה לפרסום רב ולא השתחרר לרדיו "במודע", על פי ברמן.
האלבום נשאר לא חשוף ונוצר במהדורה מוגבלת בלבד, דבר שהפך אותו למעין פריט אספנים.
האלבום "אוי הלב הפתי והמגוחך" נמכר בתוך אריזות בד עם דוגמאות וצבעים שונים וייחודים, מחתיכות בד שנאספו ונשלחו לברמן על ידי מעריצים.
שירי הפרק הראשון, כמו כל שירי האלבום המרובע, מתפרסמים בהדרגה: כל שבוע מתפרסם שיר אחד באתר הרשמי של ברמן.
בין פרק לפרק יש הפסקה של מספר שבועות, שבהם משתחרר הפרק לחנויות וברמן יוצא לסבב הופעות, שבהן הוא משלב שירים חדשים וישנים.
בכל פרק ישנם 9 שירים.
לא הצלחתי להתאהב בך בשישית
עין תחת עין ולב תחת לב
איזה אושר באי הכמה בבית סבתי
היי רות, איך עובר לך החורף בלעדיי?
תקשיב טוב ילד אתה רוצה הרבה יותר
מכל שבע ולב גווע ברעב לאהבה
רב-סרן נידל חסן (לא סיפור פשוט)
מחשבות המתנה לתאו הפצוע באורווה
אמשיך למצוא עד שאני אחפש (עד שאני אאבד)
אויאנטה מויסס אומאלה טאסו (בספרדית: Ollanta Moisés Humala Tasso; נולד ב-27 ביוני 1962) הוא מדינאי פרואני, נשיא פרו בשנים 2011–2016.
אומאלה נולד בלימה ב-1962. אביו, איסאק אומאלה, היה עורך דין ממוצא קצ'ואה שהתמחה בדיני עבודה, שהחזיק בעמדות מרקסיסטיות, והיה מראשי המובימנטו אתנוקאסריסטה (Movimiento Etnocacerista), תנועה בעלת אידאולוגיה לאומנית-אתנית.
ב-1982 התגייס לצבא, ושירת בו במשך 20 השנים הבאות.
בין היתר, נטל חלק במאבק במחתרת הנתיב הזוהר ובמלחמת סנפה, שהתחוללה בין פרו ואקוודור ב-1995.
בשלהי תקופת שלטונו של הנשיא אלברטו פוג'ימורי, בשנת 2000, הוביל אומאלה מרד נגדו, לצדם של 40 קצינים נוספים, על רקע מעשי שחיתות שנחשפו, ובראשם הקלטה של ראש שירותי המודיעין הפרואנים, ולדימירו מונטסינוס, משחד את אחד מחברי האופוזיציה כדי שיעביר את תמיכתו לפוג'ימורי.