tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במרץ 2011 סיים את שירותו באו"ם.
בשנת 2015 מונה לתפקיד ראש הטקס במשרד החוץ.
באוגוסט 2020 מונה ראובן לתפקיד הקונסול הכללי בבוסטון.
ראובן גרוש ואב לשתי בנות.
מירון קרן (1 בספטמבר 1951 – 27 ביולי 2013) היה אלוף-משנה בצה"ל, אשר פיקד על חטיבת הנגב.
מירון קרן (קלינגר) למד בתיכון קוגל בחולון.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1970, התנדב לצנחנים והתקבל לפלוגת ההנדסה החטיבתית.
הוא לחם במלחמת יום הכיפורים ושימש במספר תפקידי פיקוד ובהם מפקד גדוד 17 (אריות הגולן).
בתקופת האינתיפאדה הראשונה פיקד על החטיבה הצפונית באוגדת עזה.
יצא זכאי בדין משמעתי בפני הרמטכ"ל אהוד ברק לאחר שהואשם בהתרשלות וכי נתן פקודה לחיילים מחטיבת גבעתי להכות לצורכי ענישה חשודים במעשי חבלה.
בשירות המילואים פיקד על חטיבת הנגב.
מירהורוד (באוקראינית: Миргород; ברוסית: מירגורוד) היא עיר במחוז פולטבה שבאוקראינה.
מירהורוד הוקמה ב-1575 והייתה חלק מהדוכסות הגדולה של ליטא.
ב-1654 נכבשה על ידי האימפריה הרוסית.
ב-1865 בעיר התגוררו 9,842 תושבים שגרו ב-1,166 בתים, בעיר היה בית חולים אחד וסניף דואר.
בסוף המאה ה-19 דרך העיר עברה מסילת רכבת שחיברה את קייב עם פולטבה.
מֵירוֹן מֶדְזִינִי (נולד ב-2 בספטמבר 1932) הוא פרופסור אמריטוס ללימודי יפן באוניברסיטה העברית בירושלים, לשעבר דובר לשכת ראש הממשלה של לוי אשכול, גולדה מאיר ויצחק רבין (כהונה ראשונה) וראש לשכת העיתונות הממשלתית.
מדזיני נולד בירושלים למשה מדזיני (מיידזינסקי), שהיה פרשן מדיני בקול ירושלים, בקול ישראל ובעיתון "הארץ" (ושהעביר את השידור של החלטת החלוקה), ולרגינה לבית המבורגר, שהייתה חברת ילדות של גולדה מאיר במילווקי ושימשה כמזכירתו של משה שרת במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
שירת בצה"ל כקצין חי"ר ולאחר מכן למד בסיטי קולג' בניו יורק, בעת שהוריו היו בארצות הברית לרגל עבודת אביו.
בשנים 1957–1959 עבד כעוזר נספח העיתונות בשגרירות ישראל בוושינגטון.
ב-1960 קיבל תואר מוסמך מאוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון ביחסים בינלאומיים.
בין 1959 ועד 1962 למד יפנית ולימודי המזרח הרחוק באוניברסיטת הרווארד ממנה קיבל תואר דוקטור.
עם חזרתו לארץ בספטמבר 1962 נתמנה למנהל לשכת העיתונות הממשלתית בירושלים, ובמקביל היה ממקימי החוג ללימודי מזרח אסיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1966 מונה לדובר לשכת ראש הממשלה לוי אשכול.
ביולי 1973 נתבקש לשמש גם כדובר לשכת ראש הממשלה גולדה מאיר, וכמה חודשים של יצחק רבין בכהונתו הראשונה כראש ממשלה.
ביולי 1976 מונה למנהל לשכת העיתונות הממשלתית.
לאחר המהפך נטל זאב חפץ את סמכויותיו של מדזיני.
בין השנים 1978 עד 1995 שימש בכמה תפקידים בכירים בקרן היסוד, המגבית המאוחדת לישראל, כולל אחראי על מבצעים, פיתוח מנהיגות ומנהל החטיבה לארצות דוברות אנגלית.
לאחר שפרש מקרן היסוד, המשיך מדזיני ללמד באוניברסיטאות בישראל לימודי מזרח אסיה, בין השאר בבית הספר לתלמידי חו"ל של האוניברסיטה העברית בירושלים.
ספרו גולדה: ביוגרפיה פוליטית זכה לפרס ראש הממשלה בשנת 2010.
בשנת 2016 קיבל מירון מדזיני את אות מסדר השמש העולה על תרומתו לקידום לימודי יפן.
מדזיני היה ממקימי החוג למזרח אסיה והראשון שלימד על יפן בארץ.
משנת 1961 עד לפטירתה ב-2010 היה נשוי לירמה (לבית סיניקו), עורכת דין, ולהם ארבעה ילדים.
ב-21 באוגוסט 2023 יצא מדזיני למסע בן שלושה שבועות בארצות הברית עם במאי הסרט גיא נתיב לרגל יציאת הסרט "גולדה".
המסע כלל את מנהטן (טרום בכורה), בוסטון, מילווקי, לוס אנג'לס, יוסטון, דנוור וערים נוספות.
הסרט מנסה לעשות חסד עם זכרה של גולדה ולהיטיב עם אחריותה לפרוץ המלחמה.
מפורט ארתור עד הירושימה: עלייתו ונפילתו של המיליטריזם היפני; אוניברסיטה משודרת, 2006
גולדה: ביוגרפיה פוליטית; ידיעות ספרים, 2008
המאבק על ההגמוניה במזרח אסיה מתום המלחמה הקרה; אוניברסיטה משודרת, 2009
בצל השמש העולה: יפן והיהודים בתקופת השואה, אוניברסיטה משודרת, 2012
טאיוואן – היסטוריה, חברה ופוליטיקה, הוצאת כרמל, 2020
מירון זלטין היה חקלאי יהודי צרפתי, שהציל את ילדי איזיו, כמאה במספר, בתקופת מלחמת העולם השנייה.
משפחתו של מירון הייתה משפחה יהודית שחיה ברוסיה.
אביו של זלטין עסק במסחר בעצים על פני נהר הדנייפר.
זלטין היגר לצרפת והיה סטודנט לחקלאות באוניברסיטת ננסי.
באוניברסיטה הכיר את סבין ובשנת 1927 נישאו השניים.
הם הקימו חוות עופות בעיירה לנדה בצפון צרפת.
ביולי 1939 קיבלו מירון וסבין זלטין אזרחות צרפתית.
בשנת 1940 עברו בני הזוג זלטין למונפלייה ומשם עברו לאיזייה .
במאי 1943 הקימו השניים בכפר איזיו בית ילדים ובו מצאו מחסה עשרות ילדים יהודים, נרדפי הנאצים, שהובאו למקום על ידי האוז"ה.
זלטין ניהל את בית הילדים.
בית הילדים היה חלק מרשת של בתי ילדים שבחלקם שהו הילדים בתור מסתור, ובחלקם באופן זמני, לפני העברתם אל מעבר לגבול, אל שווייץ או ספרד הנייטרליות.
למעלה ממאה ילדים שהו בבית הילדים באיזיו מהקמתו במאי 1943 ועד פשיטת הגרמנים באפריל 1944. חלקם שהו במקום רק מספר שבועות או חודשים.
עם פשיטת הגרמנים על בית הילדים באפריל 1944 נעצר גם זלטין עם יתר אנשי הצוות, שבעה במספר בסך הכל, ועם 44 הילדים ששהו במוסד באותה העת.
הוא גורש מתחנת רכבת בבוביני שבמחוז סן-סן-דני, בטרנספורט 73 שיצא לטאלין ב-15 במאי 1944 ונרצח באוגוסט 1944 בירי.
יתר ילדי איזיו שגורשו, נרצחו באושוויץ.
רק המטפלת של הילדים, לאה פלדבלום, שבאה מרצונה עם הילדים, שרדה.
ביולי 1946 נקרא על שמו של זלטין רחוב בעיירה לנדה בצפון צרפת, שם חיו מירון וסבין זלטין תקופת מה לפני השואה.
אשתו של זלטין, סבין, פעלה להנצחת ילדי איזיו בשנים שלאחר המלחמה.
היא הייתה אחת היוזמות להקמת מוזיאון בבניין ששימש את בית הילדים.
בשנת 1987 הוקם, בבניין בו פעל בית הילדים, מוזיאון המנציח את סיפורם של הילדים ואת סיפור הגירוש.
על שמם של מירון וסבין זלטין קרוי רחוב ברובע השביעי בליון.
בשנת 2012 שינתה עיריית ליון את שם הרחוב מ"רחוב סבין זלטין" ל"רחוב סבין ומירון זלטין".
ב-6 באפריל 2015, במלאת 71 שנה לגירוש, חנך נשיא צרפת פרנסואה הולנד את מוזיאון בית הילדים המחודש באיזיו, לאחר שזה נסגר למספר חודשים לשם שיפוצים.
מירון עמיר חרותי (נולד ב-19 באוקטובר 1997) הוא שחיין ישראלי, אלוף ישראל ושיאן ישראל הנוכחי, במשחה ל-50 מטר חופשי ובמשחה ל-50 מטר פרפר.
מקום שמיני באירופה (לונדון 2016) במשחה ל-50 מטר פרפר.
השחיין הישראלי הראשון ששחה 50 מטר חופשי מתחת ל-22 שניות.
ייצג את ישראל בשתי אולימפיאדות (טוקיו 2020 ופריז 2024).
חרותי התאמן בקבוצת הפועל קריית טבעון, בקבוצת מכבי חיפה ובהמשך במכון וינגייט בהדרכתו של לאוניד קאופמן.
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בווינגייט בדצמבר 2015 זכה חרותי בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 21.98 שניות, אחרי מרקוס שלזינגר מהפועל דולפין נתניה (21.87 שניות) ולפני זיו קלונטרוב מהפועל עומר (22.13 שניות) ומדליית ארד, במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 23.45 שניות, אחרי גיא ברנע מהפועל ירושלים (23.21 שניות) ומרקוס שלזינגר (23.23 שניות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 53.48 שניות, בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אישי חדש של 54.21 שניות ובמקום חמישי במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 49.21 שניות.
באליפות הפנימייה שנערכה בווינגייט באפריל 2016 זכה חרותי במדליית זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 22.65 שניות, לפני אור סבטייה (22.79 שניות) ומרקוס שלזינגר (22.86 שניות).
באליפות אירופה שנערכה בלונדון, הממלכה המאוחדת במאי 2016 סיים חרותי במקום 8 במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 23.93 שניות.
בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא ישראלי חדש של 23.70 שניות שיפור לשיא הישראלי בן השנה של תומר זמיר (23.76 שניות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום 24 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.85 שניות.
באליפות ישראל שנערכה במכון וינגייט באוגוסט 2017 זכה חרותי בשתי מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 22.22 שניות, לפני מרקוס שלזינגר (22.61 שניות) וגלב איאוניצ'ב (22.84 שניות).
את המשחה ניצח מייקל צ'דוויק, שחיין אורח מארצות הברית שקבע שיא ישראלי בינלאומי חדש של 21.99 שניות ובמשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 23.96 שניות, לפני תומר פרנקל (23.98 שניות) וגיא ברנע (24.52 שניות), שינהם מהפועל ירושלים.
נוסף לכך, הוא סיים במקום עשירי במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 55.18 שניות ובמקום 14 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.20 שניות.
שבועיים לאחר מכן, באליפות ישראל (בריכת 25 מטר) שנערכה בסוף דצמבר אותה שנה הוא זכה ב-4 מדליות, 1 זהב, 2 כסף ו-1 ארד.
מדליית זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.52 שניות, לפני מרקוס שלזינגר (21.72 שניות) ואהרון גרינברג מהפועל דולפין נתניה (21.85 שניות).
בתחרות שנערכה בקליפורניה, ארצות הברית ב-25 ביוני 2018 קבע חרותי במשחה ל-50 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 23.57 שניות.
באליפות אירופה שנערכה בגלאזגו, סקוטלנד באוגוסט אותה שנה הוא סיים במקום 15 במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 23.77 שניות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 23.75 שניות ועלה מהמקום ה-16 ובמקום 48 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 50.40 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 16 במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם דניס לוקטב, זיו קלונטרוב ודוד גמבורג בתוצאה של 3:19.40 דקות, כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 49.94 שניות.
מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 21.27 שניות, שיפור לשיאו שעמד על 21.44 שניות ובמשחה ל-100 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 47.41 שניות שיפור לשיא בן השנה של דוד גמבורג (47.66 דקות).
מדליית כסף במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 23.30 שניות, אחרי מרקוס שלזינגר (23.14 שניות).
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית בסוף יולי אותה שנה סיים חרותי במקום 14 במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 22.01 שניות, שמהווה קריטריון לאולימפיאדת טוקיו (2020).
כבר בשלב המוקדמות הוא קבע שיא ישראלי חדש של 22.06 שניות, שיפור לשיא בן ה-4 שנים של זיו קלונטרוב (22.16 שניות) ועלה מהמקום ה-12 לשלב חצי הגמר.
במקום 15 במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 23.62 שניות, בשלב המוקדמות הוא קבע שיא ישראלי חדש של 23.49 שניות ועלה מהמקום ה-12 לשלב חצי הגמר.
הראשון ששחה 50 מטר חופשי מתחת ל-22 שניות
באליפות ישראל (בריכת 25 מטר) שנערכה בסוף דצמבר אותה שנה זכה חירותי ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 ארד וזכה בתואר השחיין המצטיין של האליפות.
מדליית ארד, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 52.11 שניות, אחרי תומר פרנקל שקבע שיא ישראלי חדש של 50.60 שניות ויעקב טומרקין (51.60 שניות).
באולימפיאדת טוקיו, חירותי התחרה בשני משחים.
במשחה ל-50 מטר חופשי הוא סיים במקום ה-17 בתוצאה של 22.01 שניות והיה איטי 4 מאיות מעליה לחצי הגמר.
במשחה ל-100 מטר חופשי הוא סיים במקום ה-29 בתוצאה של 49.26 שניות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביוני 2022 סיים במקום 19 במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 23.58 שניות במקום תשיעי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם תומר פרנקל, גל כהן גרומי ודניס לוקטב בשיא ישראלי חדש של 3:15.35 דקות.
בתחרות גביע האיגוד שנערכה ב-22 באפריל 2023 קבע במשחה ל-50 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 21.84 שניות שיפור של 3 מאיות השנייה לשיאו בן 4 השנים וכן התואצה השנייה בטיבה בעולם באותה העת.
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן בסוף יולי אותה שנה הוא סיים במקום 14 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.04 שניות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 21.85 שניות ועלה מהמקום השישי לשלב חצי הגמר.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 18 במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 23.40 שניות ובמקום 14 במשחה שליחים משולב 4x100 מטר חופשי ביחד עם דניס לוקטב, אנסטסיה גורבנקו ודריה גולובטי בשיא ישראלי חדש של 3:28.78 דקות, כשחיין שני הוא קבע ב"זיקנו שליחים" תוצאה של 49.36 שניות
בתחרות שנערכה בפריז, צרפת ב-25 במרץ 2024 זכה במדליית כסף במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 23.29 שניות, אחרי נואה פונטי משווייץ (23.18 שניות).
שלושה שבועות לאחר מכן, בתחרות שנערכה באיינדהובן ב-14 באפריל הוא זכה במדליית זהב לאחר ששיפר את שיאו והעמידו על 23.01 שניות.
באולימפיאדת פריז הוא סיים במקום 13 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.91 שניות.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 21.88 שניות ועלה מהמקום העשירי לשלב חצי הגמר.
בתחרות גביע האיגוד והטריילס שנערכה במכון וינגייט ב-17 במאי 2025 הוא קבע במשחה ל-50 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 21.60 שניות ובעל התוצאה הרביעית בטיבה בעולם באותה העת.
כבר בשלב המוקדמות הוא קבע שיא ישראלי חדש של 21.70 שניות, שיפור לשיאו בן השנתיים (21.84 שניות).
מירון אהרון צידקילוב (20 בנובמבר 1971 – 11 בינואר 1996) היה ספורטאי ישראלי.
אלוף ישראל (1989–1992) באגרוף תאילנדי ומאוחר יותר חבר נבחרת ישראל בכדורעף נכים.
בשנים 1989–1992 היה אלוף ישראל באגרוף תאילנדי, באימונו של שוקי רון.
במהלך שירותו הצבאי חלה בסרטן ובהליך רפואי נקטעה ידו הימנית.
הוא הצטרף לנבחרת הנכים בכדורעף והיה חבר בנבחרת הלאומית איתה השתתף ב, שם התחרו בשישה משחקים במסגרת המוקדמות אך לא העפילו לגמר.
בינואר 1996 נפטר צידקילוב ממחלת הסרטן.
הוא הוכר כחלל צה"ל ונקבר בבית העלמין ירקון.
אליפות ישראל באגרוף תאילנדי הוקדשה לזכרו.
בקריית אונו הוקם מכון אימונים על שמו בשם מכון מירון (Miron Gym) בהנהלתו של ארז לוקוב.
נפתחו שני סניפים בפלורידה על ידי אחד מחניכיו של ארז לוקוב, נתן גאידאי (אלוף ישראל בקיקבוקסינג) בשם MMA4KIDS שבו כל תלמידי מכון מירון יכולים להשתתף בחוגים בחינם כהוקרה למכון מירון.
מכון נוסף בתהליכי הקמה בבוייסי, איידהו.
מכתש מירון הוא מכתש פגיעה הנמצא על כוכב חמה אשר קרוי על שמו של הפסל היווני מירון.
מירווה אחמדזאי הידוע בשם הבמה מירווה, הוא מפיק מוזיקלי וכותב שירים צרפתי.
הוא נולד בשווייץ לאב אפגני ואם איטלקייה.
הוא עוסק בעיקר במוזיקת דאנס ומוזיקה אלקטרונית.
כמו כן, היה חבר בלהקה טקסי גירל שפעלה בשנות השמונים.
בסוף שנות התשעים כתב והפיק אלבומים עבור הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה.
מירווה זכה להצלחה כאשר היה גיטריסט בלהקת הפאנק טקסי גירל, במשך שמונה שנים, לפני שהקים ביחד עם חברתו, ג'ולייט, את "Juliette et les Indépendants".
המיני-אלבום הראשון של טקסי גירל, SOS Mannequin, הופץ בתחילת 1980, על ידי חברות התקליטים פאתה מרקוני ו-EMI.
מרווה אמר כי: "עבור נער, שנות ה-70 המאוחרות היו תערובת מוזרה של מוזיקת דיסקו ופאנק וזה היה בסדר לחבב את כל הז'אנרים".
טקסי גירל עיצבה את הז'אנרים המנוגדים שהיו, לצליל של גל חדש.
בשנת 1990, הוציא מירווה את אלבום הבכורה שלו Mirwais, שהכיל תשע רצועות ובוצע על ידו באופן בלעדי בצרפתית; הוא עדיין לא למד אנגלית.
בשנת 1998, הוא חתם על חוזה עם חברת התקליטים העצמאית הצרפתייה נאייבי רקורדס והוציא את הסינגל, "Disco Science".
השיר זכה להצלחה והפך ללהיט דאנס ומועדונים, תוך שהופיע בפסקול הסרט, "סנאץ" ובפסקול הסרט "ארתור והמינימונים".
באוגוסט 2000, הוא הוציא את האלבום Production, שכלל את הסינגל "" שנעשה בשיתוף פעולה עם מדונה.
האלבום כלל גם שני להיטים שזכו להצלחה במצעד הדאנס הבריטי: "Disco Science" ו-"Naive Song".
בשנת 2001, הגיע "Naive Song" למקום השני במצעד שירי הדאנס קלאב.
בנוסף לכך, הוא היה שותף לכתיבת שיר שנכלל באלבום הלהיטים שלה, Celebration.
עם זאת, השיר טרם פורסם.
מירווה השתתף בכתיבת \ הלחנת \ הפקת השירים הבאים באלבומיה של מדונה:
American Life: הפיק ביחד עם מדונה את כל האלבום וכתב עמה את כל השירים פרט ל-"Nothing Fails", "X-Static Process" ו-"Easy Ride".
בנוסף לכך, האלבום Music, היה מועמד לשלושה פרסי גראמי כולל גם "אלבום השנה".
בין היתר, זכה האלבום במספר פרסי המוזיקה של MTV אירופה.
בנוסף לכך, מירווה היה מעורב בכתיבה וההפקה של הלהיט "Die Another Day", שנכלל בפסקול הסרט "למות ביום אחר".
בהמשך, היה השיר מועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית "השיר המקורי הטוב ביותר".
מירון גרוס (2 בינואר 1948 – 20 במאי 2017) היה חוקר ומרצה בכיר ישראלי בתחומי קבלת החלטות ומשפטים.
בעל תואר ד"ר לפיזיקה, ד"ר למנהל עסקים ותואר במשפטים.
שלושת התארים מאוניברסיטת תל אביב.
גרוס היה גם יזם ואיש עסקים.
מירון גרוס נולד ב-2 בינואר 1948 בתל אביב, כבנם השלישי של יצחק (קבלן ויזם) ושושנה (לבית יפה) גרוס.
גרוס סיים את לימודיו בבית הספר היסודי "הקליר", ובתיכון עירוני ד' בתל אביב.
בתום לימודיו התגייס לעתודה האקדמית.
בשירותו הצבאי היה קצין לימודים בפנימייה הצבאית בגלילות, ולאחר מכן קצין ביחידת מפא"ת (המינהל למחקר פיתוח אמל"ח ותשתית טכנולוגית).
היה איש אשכולות – הרבה לרכוש השכלה בתחומים שונים, היה איש ספר ושפות, היה בוגר בית הספר לשירת מקהלה, שר במקהלות כפר שמריהו וגבעתיים, היה חבר בוועד המנהל של הזמריה.
בגיל 55 חלה במחלת ריאות סופנית פיברוזיס ריאתי אידיופתי (IPF), והתמודד עם השלכותיה הקשות, תוך שהוא ממשיך בתפקוד מלא בהוראה, במשפחה וביזמות.
בשנת 2008, בגיל 60, לאחר שהרצה בכנס מדעי בברצלונה, החמירה מחלתו, ובשובו לישראל נאלץ לעבור השתלת ריאה במרכז הרפואי רבין.
בזכות השתלת הריאה המשיך בחיים מלאים במשך 9 שנים נוספות.
גרוס הרבה להרצות בפני קהלים שונים על החשיבות של תרומת איברים, וכן כתב מאמרים אקדמיים על האופן שבו בנה עץ החלטות כדי לשקול באופן מושכל ורציונלי את ההחלטה אם להסכים או לא להסכים להשתלת הריאה.
חלק מן המאמרים בנושא זה כתב יחד עם רופא הריאות שטיפל בו, פרופ' מרדכי קרמר, ראש מערך הריאות במרכז רפואי רבין.
גרוס נפטר בתל אביב ב-20 במאי 2017 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
מדי שנה מוענקת בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב מלגת לימודים על שמו ועל שם הוריו המנוחים.
מירון גרוס היה נשוי, עד לפטירתו, לאשת גלי צה"ל, הסופרת והפסיכולוגית ציפי גון-גרוס, ולהם ארבעה ילדים.
גרוס עסק גם בייעוץ וביזמות בתחום הנדל"ן.
גרוס היה בעל תואר ראשון, שני ושלישי בפיזיקה מאוניברסיטת תל אביב.
בעל תואר שני ושלישי במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב.
בעל תואר במשפטים מאוניברסיטת תל אביב, וכן סיים התמחות במשפטים והוסמך כעורך דין.
הוא לימד בפקולטה לניהול בבית הספר למוסמכים במנהל עסקים ע"ש ליאון רקנאטי באוניברסיטת תל אביב, בבית הספר רדזינר למשפטים במרכז הבינתחומי הרצליה ובבית הספר לניהול וכלכלה במכללה האקדמית של תל אביב-יפו.
במחקריו ניתח את החלטות בית המשפט העליון, את דרך קביעת הרכב השופטים לדיון, את אופייה של מדינת ישראל בהסתמך על מסמכי היסוד של המדינה ואת החלטות המפתח האורבני.
הציג את מחקריו בכנסים בינלאומיים, ורבים מהם פורסמו בכתבי עת נחשבים.
עמד בראש ארגון הסגל הזוטר באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 2009–2013, כיהן גרוס כנשיא בית הדין לערעורים, במכללה האקדמית תל אביב.
מירוטס אִיפְטֶר היה אתלט אתיופי.
איפטר זכה לכבוד לשאת את דגל מדינתו בטקס הפתיחה של אולימפיאדת בייג'ינג (2008).
איפטר נולד ב-1944 בעיר אדיגראט שבמחוז תיגראי באתיופיה.
למד בעיר נעוריו ויצא לעבודה בגיל צעיר.
עבד בשלל עבודות לפרנסתו (בין השאר כנהג משאית).
בבגרותו התגייס לצבא אתיופיה והצטרף לחיל האוויר האתיופי שם זיהו את כשרונותיו הספורטיבים.
איפטר שהחל את הקריירה הספורטיבית שלו ב-1968 סיים אותה ב-1983.
ב-2000 עבר איפטר להתגורר עם משפחתו בטורונטו שבקנדה שם עסק כמאמן אתלטיקה.
איפטר היה נשוי ונולדו לו 7 ילדים.
נפטר ב-2016 עקב קשיי נשימה והובא לקבורה בקתדרלת השילוש הקדוש שבאדיס אבבה.
איפטר החל את הקריירה הספורטיבית שלו ב-1968 בייצוג אתיופיה בריצות ארוכות באולימפיאדת מקסיקו סיטי אולם לא זכה שם במדליות.
באולימפיאדת מינכן זכה במדליית ארד בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 27:40.96 דקות, אחרי לאסה וירן מפינלנד פינלנד שקבע שיא עולם חדש של 27:38.35 דקות ואמייה פוטמאנס מבלגיה (27:39.58 דקות).
איפטר הגיע לגמר ריצת 5000 מטר אך הוטעה על ידי מאמנו ואיחר להגיע למקצה הגמר.
עם חזרתו לאתיופיה הואשם על ידי ראשי המשטר הצבאי בבגידה לאחר שנטען שאיחר למקצה ה-5,000 מטר בכוונה.
איפטר נדון ל-3 חודשי מאסר אך רוחו לא נשברה והוא המשיך להתאמן בכלא.
במשחקי אפריקה שנערכו בלאגוס שבניגריה ב-1973 זכה איפטר בשתי מדליות, זהב וכסף.
איפטר נכלל בנבחרת אתיופיה לאולימפיאדת מונטריאול (1976) אך לא זכה להשתתף בה בשל חרם שהטילה ממשלת אתיופיה על המשחקים האולימפיים כמחאה על השתתפותה של ניו זילנד במשחקים, לאחר שנבחרת הרוגבי שלה שיחקה נגד נבחרתה של דרום אפריקה, בניגוד לחרם הספורטיבי שהוטל על דרום אפריקה עקב מדיניות האפרטהייד.
בתחרות הגביע הביניבשתי שנערכה בדיסלדורף, גרמניה ב-1977 הוא זכה בשתי מדליות זהב בריצות ל-5000 מטר בתוצאה של 13:13.82 דקות ו-10,000 מטר בתוצאה של 28:32.31 דקות.
באליפות אפריקה שנערכה בדקר שבסנגל בתחילת אוגוסט 1979 הוא זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:14.0 דקות ובריצת 10000 מטר 29:08.0 דקות.
שלושה שבועות לאחר מכן, בתחרות הגביע הביניבשתי שנערכה במונטריאול, קנדה בסוף אוגוסט, הוא הגן על תואריו וזכה בשתי מדליות זהב בריצות ל-5000 מטר בתוצאה של 13:35.9 דקות ו-10,000 מטר בתוצאה של 27:53.07 דקות.
באליפות העולם למרוצי שדה (11.978 ק"מ) שנערכה ברומא, איטליה במרץ 1982 הוא זכה במדליית זהב בתחרות הקבוצית, לאחר שסיים במקום 16, לפני אנגליה וברית המועצות.
באליפות העולם למרוצי שדה (11.994 ק"מ) שנערכה בגייטסהד, אנגליה במרץ 1983 הוא זכה במדליית זהב בתחרות הקבוצית, לאחר שסיים במקום 67, לפני ארצות הברית וקניה.
איפטר נודע ביכולתו לשמור כוחות להגביר את קצב ריצתו כ-300 מטר לפני קו הסיום דבר שאפשר לו לזכות במספר מרוצים.
סגנון זה הקנה לו את הכינוי "Yifter the Shifter" ("מחליף הקצב").
מירו ריס היה כדורגלן אמריקאי ששיחק בעמדת החלוץ בנבחרת ארצות הברית.
ריס נולד בצ'כוסלובקיה וגדל באילינוי שבארצות הברית.
לאחר סיום לימודיו, חתם על חוזה מקצועני בשיקגו סטינג מה-NASL.
בסך הכל ערך 19 הופעות ליגה והבקיע ארבעה שערים עבור המועדון.
לאחר עונת זו התאמן עם מנצ'סטר יונייטד ועם טרנמיר רוברס.
במהלך עונת חתם ריס בלוס אנג'לס אצטקס, גם היא מה-NASL.
הוא ערך שתי הופעות במועדון.
לאחר עונת , הגיע ריס לגרמניה על-מנת להיבחן במספר מועדונים, ביניהם הרטה ברלין ובורוסיה דורטמונד.
ב-12 בספטמבר 1977 נהרג ריס בתאונת דרכים במהלך נסיעה עם מאמן מקומי ועם מספר שחקנים צעירים מקבוצה עמה התאמן.
ב-20 באוקטובר 1976 ערך ריס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארצות הברית, בניצחון 2-0 על נבחרת קנדה במסגרת מוקדמות מונדיאל 1978. במשחק זה הבקיע את שערו הראשון והיחיד במדי הנבחרת.
בסך הכל ערך שלוש הופעות בנבחרת ארצות הברית.
מירון אלתגר (21 באוגוסט 1951 – 6 באוקטובר 1973) היה קצין צה"ל בדרגת סרן, אשר נהרג במלחמת יום הכיפורים ועוטר בצל"ש הרמטכ"ל.
מותם של אלתגר וצוותו פורסם במסגרת פרשת נעדרי טנק אלתגר.
אלתגר נולד לתהילה וזאב ב-21 באוגוסט 1951 ברמת גן והוא היה הבכור מבין 3 אחיו.
אביו זאב היה עיתונאי, עורך "ידיעות רמת גן" ו"דיפלומט" ודובר עיריית רמת גן.
בחגיגת בר המצווה שנערכה לאתגר השתתפו דיפלומטים ושגרירים, ביניהם השגריר הסובייטי והאמריקאי.
אלתגר למד בבית הספר היסודי עליות ובהמשך בבית הספר התיכון בליך שברמת גן.
לאחר מכן הצטרף לפנימייה הצבאית ולריאלי שבחיפה.
בנובמבר 1970 התגייס אלתגר לצה"ל והוצב בחיל השריון, הוא עבר מספר הכשרות וכן קורס קצינים.
ב-1973 שירת אלתגר כסגן מפקד פלוגה ל' בגדוד 9 של חטיבה 14 בחיל השריון אשר הוצב בסיני, ועם צאת חג ראש השנה חזר לבסיסו.
כשפרצה מלחמת יום הכיפורים, גדוד 9 שתפקידו היה להגן על אזור צפון תעלת סואץ, מצא עצמו בחזית הלחימה עם חציית המצרים את התעלה.
מפקד פלוגה ל' אורי הקמן קרא בקשר לעזרה, ושני טנקי פטון ממעוז "כתובה" נשלחו לסייע למפקד הפלוגה שהיה ליד מעוז "לחצנית".
הטנק הראשון נפגע, 2 מלוחמיו נהרגו ו-2 נשבו הוחזרו במסגרת החלפת שבויים בסיום המלחמה.
הטנק השני בפיקודו של אלתגר המשיך בתנועה ולאחר מכן דיווח בקשר על פגיעתו והקשר נותק.
ב-24 באפריל 1974 אותר הטנק של אלתגר בסריקות שנערכו בין מעוז "כתובה" ל"לחצנית" מדרום לפורט סעיד.
על הטנק לא היו סימני פגיעה ונראה כי הוא פרק את אחד מזחליו עקב האדמה הביצתית ונקלע למארב, עם זאת צוות הטנק שכלל את אלתגר, רב"ט חיים מוצפי, סמ"ר ינקו קלר ורב"ט דן גילת - לא אותר.
כיוון שלא היה זכר לגופות אנשי צוות הטנק או לשרידיהן, הכריז צה"ל על ארבעת אנשי הצוות כחללים שמקום קבורתם לא נודע.
ב-2015 פורסם בעיתון הארץ דוח של יחידת אית"ן המעריך כי אלתגר ושאר חברי הצוות קבורים בקבר אחים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בחלקת נעדרי מלחמת יום הכיפורים.
ביולי 1977 הוענק לאלתגר צל"ש הרמטכ"ל:
מירון ענבר הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, אשר שימש בעבר כמפקד חטיבת עודד מפקד בא"פ אליקים ומפקד גדוד 931.
התגייס לצה"ל ועבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
בינואר 1986 מונה למפקד גדוד 931 וכיהן בתפקיד עד יולי 1987. באוגוסט 1987 מונה למפקד בא"פ אליקים ובמקביל כיהן כמפקד חטיבת עודד.
לאחר שחרורו היה מנהל משאבי האנוש בחברת דניה סיבוס.
מירון (מייק) ארונוף (נולד ב-1 במרץ 1940) הוא פרופסור אמריטוס למדע המדינה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת רטגרס.
שימש בעבר פרופסור חבר בחוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב.
מייק ארונוף גדל במשפחה יהודית במדינת אוהיו שבארצות הברית.
בשנת 1962 סיים תואר ראשון במדע המדינה וממשל באוניברסיטת מיאמי ואת הדוקטורט במדע המדינה קיבל מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בשנת 1965. קיבל דוקטורט נוסף באנתורפולוגיה באוניברסיטת מנצ'סטר בשנת 1969 תחת הדרכתו של האנתרופלוג הנודע מקס גלקמן.
לאחר סיום לימודיו עלה לישראל ונמנה עם ראשוני החוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1977 שב לארצות הברית והתקבל כחבר סגל במחלקות למדע המדינה, אנתורפולוגיה ולימודי יהדות באוניברסיטת רטגרס, שם מילא תפקידים שונים עד פרישתו בשנת 2007. בשנית 2008 עד 2013 שימש מרצה אורח לאוניברסיטת מישיגן.
פרופסר ארונוף נמנה עם מייסדיה של האגודה ללימודי ישראל (Association for Israel Studies) (AIS) וכיהן כנשיא הראשון של האגודה.
בשנת 2013 קיבל מהאגודה פרס מפעל חיים על תרומתו לקידום תחום לימודי ישראל.
תחומי המחקר של פרופסור ארונוף הם בנקודות המפגש בין מדע המדינה לאתרופולוגיה, הקשר בין ספרות מתח ופוליטיקה ומבנה הכח במערכת הפוליטית הישראלית.
מירוטבורייץ (באוקראינית: Миротворець; מילולית: "עושה שלום") הוא אתר אוקראיני שבסיסו בקייב המפרסם רשימה, ולפעמים מידע אישי, של אנשים אשר נחשבים על ידי מחברי האתר ל"אויבי אוקראינה", או, כפי שכתוב באתר עצמו, "שלמעשיהם יש סימנים של פשעים נגד הביטחון הלאומי של אוקראינה, השלום, הביטחון האנושי, והחוק הבינלאומי".
האתר הושק בדצמבר 2014 על ידי הפוליטיקאי והאקטיביסט האוקראיני ג'ורג' טוקה .
פרסום המידע האישי באתר זכה לביקורת מצד ארגוני זכויות אדם.
האתר משקף את עבודתו של הארגון הלא ממשלתי "מרכז מירוטבורייץ", אשר בראשותו אדם המוכר רק בכינוי "רומן זייצב", עובד לשעבר במשרד שירות הביטחון האוקראיני בלוהנסק.
בשנת 2016, ה־Daily Beast דיווח כי האתר אורגן על־ידי סוכנות אכיפת החוק והמודיעין הממשלתית של שירות הביטחון האוקראיני בשנת 2022, מייסדו, ג'ורג' טוקה, הכחיש כי הפרויקט מנוהל על ידי שירות הביטחון האוקראיני או שהוא מקבל מימון מהמדינה.
מנהיג מירוטבורייץ קובע כי מטרת המרכז היא לספק מידע וייעוץ לרשויות המבצעות, כדי להביא סוף־סוף שלום והרמוניה באוקראינה.
בעבודתו המרכז מקדיש תשומת לב מיוחדת לביטויים של "פעילות בדלנית וטרור" בשטח אוקראינה.
ב-2 ביוני 2016, שגרירי G7 בקייב פרסמו הצהרה משותפת המביעה דאגה עמוקה לגבי חשיפת נתונים אישיים של עיתונאים באתר וקראו לצוות מירוטבורייץ למשוך נתונים אישיים מגישה ציבורית.
בשנת 2017 נפתח תיק־פלילי כנגד מירוטבורייץ על־ידי המשטרה הלאומית של אוקראינה, והנציב העליון של האו"ם לזכויות אדם הפציר באוקראינה לחקור את פעילותו של האתר.
לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה ב־2022, האתר התחיל את יוזמת "SeaKrime" למעקב אחר תבואה שנגנבה מאוקראינה ונמכרה מחדש, בעיקר דרך נמל סבסטופול.
יוזמה זו הצליחה לעקוב אחר 200,000 טונות של חיטה גנובה משטחי הכיבוש הרוסי במרץ ואפריל 2022.
לדברי ראש המרכז, מספר האנשים ברשימה גדל עם הזמן:
מסד הנתונים השלם ביותר מכיל את תושבי קרים.
האתר פרסם רשימה של עובדים רוסים המעורבים בבניית גשר קרץ'.
הגשר הוא פרויקט רוסי לחיבור חצי האי קרים לרוסיה.
לאחר תחילת הפלישה הרוסית לאוקראינה ב־2022, הוסיף מירוטבורייץ את שמותיהם של ראש־ממשלת הונגריה ויקטור אורבן ונשיא קרואטיה זוראן מילנוביץ' לרשימת "אויבי אוקראינה".
שניהם הביעו דעות פרו־רוסיות לאחר תחילת הפלישה.
בשנת 2024 נוספה לרשימה הזמרת הישראלית עדן גולן, שייצגה את ישראל באירוויזיון 2024, משום שב־2016, כאשר הייתה בת 13, הופיעה במהדורת הילדים של תחרות הזמר "הגל החדש", אשר התקיימה במחנה ארטק שבחצי האי קרים תחת שלטון רוסי.
מירון וובסי היה רופא סובייטי ממוצא יהודי.
גנרל בחיל הרפואה של הצבא האדום.
הוא היה במרכז משפט הרופאים בשנת 1953. וובסי היה קרוב משפחה של השחקן שלמה מיכאלס והמדענים עקיבה יגלום ואיסאק יגלום.
מירון וובסי (נולד בשם מאיר וובסי) נולד בשנת 1897 במשפחה יהודית.
אביו עסק בתחום עיבוד עץ.
בהמשך המשפה עברה לריגה בה וובסי למד בבית הספר.
אחרי סיום הלימודים וובסי החל לימודים באוניברסיטת טרטו, בעקבות מלחמת האזרחים ברוסיה הוא עבר למוסקבה בה סיים לימודי רפואה באוניברסיטת מוסקבה בשנת 1919. באותה שנה הוא גויס לשורות הצבא האדום ושירת כרופא צבאי.
בשנת 1927 וובסי היה בהשתלמות בגרמניה.
בשנת 1931 הוא מונה למנהל מחלקה פנימית בבית חולים במוסקבה.
וובסי עבד במספר מוסדות רפואה במוסקבה.
בשנים 1941–1950 הוא היה הרופא הפנימי הראשי של הצבא האדום בדרגת גנרל מיור.
וובסי היה עורך של מספר ספרים בתחום הרפואה שפורסמו בברית המועצות.
הוא היה בין הרופאים המובילים של בית החולים הקליני על שם בוטקין.
וובסי כתב מספר עבודות בתחום הרפואה.
בשנת 1936 הוא סיים עבודת תואר שלישי ומונה לפרופסור.
בשנת 1941 הוא התכוון לנסוע ללטביה שסופחה לברית המועצות ובה התגורר אביו וחברי משפחה נוספים.
מסיבות שונות הנסיעה נדחתה וזה הציל את חייו.
בימים הראשונים של פלישת הנאצים לברית המועצות חברי משפחתו נרצחו בגטו דאוגבפילס.
בשנת 1953 בשיא המאבק נגד קוסמופוליטיות הוא נעצר והיה במרכז פרשת משפט הרופאים.
הוא היה רופאו האישי של סטלין.
לאחר פטירת יוסיף סטלין כל העצורים שוחררו והוחזרו לתפקיד בו כיהנו לפני המאסר.
על פעילותו בתחום הרפואה וובסי התקבל בשנת 1948 לאקדמיה למדעי הרפואה של ברית המועצות.
הוענקו לו מספר עיטורים (לרבות פעמיים עיטור לנין).
וובסי נפטר בשנת 1960 ונטמן בבית העלמין דונסקויה החדש.
מירון ליפינצב (נולד ב-25 באפריל 2006) הוא שחיין רוסי, אלוף עולם בבריכת 25 מטר (בודפשט 2024) במשחה ל-100 מטר גב ובמשחה שליחים 4x50 מטר מעורב משולב.
בתחרות שנערכה בקאזאן שברוסיה ב-15 באפריל קבע במשחה ל-100 מטר גב שיא עולם חדש לנוער של 52.34 שניות.
ב-28 ביולי שיפר את השיא לתוצאה של 52.08 שניות.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה בבודפשט שבהונגריה בדצמבר זכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא עולם חדש לנוער של 48.76 שניות, לפני הוברט קוש מהונגריה (48.76 שניות) וקצפר סטוקובסקי מפולין (49.16 שניות).
בנוסף, זכה במדליית זהב במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב משולב בשיא אירופה חדש של 1:35.36 דקות יחד עם קיריל פריגודה, ארינה סורקובה ודריה טרופימובה, לפני קנדה (1:35.94 דקות) וארצות הברית (1:36.20 דקות).
ואלדמירו פינטו דומינגוש (בפורטוגזית: Valdemiro Pinto Domingos; נולד ב-22 באפריל 2003 בלואנדה שבאנגולה), הידוע בכינוי מירו (בפורטוגזית: Miro), הוא כדורגלן אנגולי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת דינמו מחצ'קלה ובנבחרת אנגולה.
מירו גדל במחלקות הנוער של אתלטיקו ספורט אביסאאו וז'יל ויסנטה.
ב-22 ביולי 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של ז'יל ויסנטה, בהפסד 0–1 לאוליביירנסה במסגרת הסיבוב הראשון של גביע הליגה הפורטוגלית לעונת .
ב-6 בינואר 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הפורטוגלית, בהפסד 0–1 לפארנסה במסגרת המחזור ה-16 לעונת 2023/2024. ב-10 בינואר הבקיע את שערו היחיד במועדון, בניצחון 1–3 על אמרנטה במסגרת שלב שמינית הגמר של הגביע הפורטוגלי לעונת .
ב-22 ביולי 2024 חתם על חוזה לשלוש שנים בטונדלה מהליגה הפורטוגלית השנייה.
הוא ערך 31 הופעות ליגה והבקיע עשרה שערים בעונת , שהסתיימה בהעפלתה של טונדלה לליגת העל הפורטוגלית.
ב-11בספטמבר 2025 חתם בדינמו מחצ'קלה.
בחודש מרץ 2024 זומן מירו לראשונה לסגל נבחרת אנגולה, לקראת משחקי ידידות נגד נבחרות מרוקו וקומורו.
ב-28 ביוני ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 0-0 נגד נבחרת נמיביה במסגרת שלב הבתים של גביע אפריקה הדרומית לשנת 2024. ב-3 ביולי הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 1–3 על נבחרת לסוטו, גם כן במסגרת שלב הבתים של הטורניר.
הוא שיחק גם בגמר הטורניר, בו ניצחה נבחרתו את נבחרת נמיביה בתוצאה 5-0.
מירון בוהדנוביץ' מרקביץ' (באוקראינית: Миро́н Богданович Марке́вич; נולד ב-1 בפברואר 1951) הוא כדורגלן ומאמן כדורגל עבר סובייטי-אוקראיני.
היה (בין היתר) מאמן הנבחרת הלאומית של אוקראינה .
מירון מרקביץ' נולד בעיירה ויניקי שבמחוז לבוב.
אביו, בוהדן מרקביץ' היה שחק כדורגל ולאחר שפרש ממשחק פעיל – מאמן קבוצות נוער בכדורגל.
מרקביץ' שיחק בקבוצות בליגה השנייה של ברית המועצות.
מרקביץ' למד חינוך גופני באוניברסיטת לבוב.
בשנת 1983 סיים בית ספר למאמנים במוסקבה.
בשנת 1984 מונה למאמן של קבוצת ווהלין לוצק ואימן אותה במשך שלוש שנים.
בהמשך אימן קבוצות נוספות מהליגה השנייה בברית המועצות.
עם כינון הליגה האוקראינית, התמנה למאמן של קבוצת קרפטי לבוב ששובצה בליגה הבכירה.
הוא אימן אותה במשך 3 שנים, הצליח להביא אותה למקום שלישי בליגה ולהגיע עם הקבוצה פעמיים לגמר הגביע האוקראיני.
בשנת 2002 נסע מרקביץ' לרוסיה, כדי לאמן את קבוצת אנז'י מחצ'קלה, אך כעבור שלושה חודשים עזב, בשל חילוקי דעות עם ההנהלה.
שב לאוקראינה, שם התמנה שוב למאמנה של קרפטי לבוב.
בשנת 2005 מונה למאמן של מטאליסט חרקוב.
בפברואר 2010 מונה מרקביץ' למאמן הראשי של נבחרת אוקראינה.
תחת הנהגתו השתתפה הנבחרת בארבעה משחקים – השיגה שלושה ניצחונות ותיקו אחד.
באוגוסט 2010 קנסה התאחדות הכדורגל האוקראינית את קבוצת מטאליסט חרקוב באשמת מכירת משחק.
כמחאה על העונש (שלדעתו לא היה מוצדק) התפטר מרקביץ' מתפקיד מאמן הנבחרת וחזר לאמן את מטאליסט חרקוב.
בשנת 2014 מונה מרקביץ' לתפקיד מאמן קבוצת דניפרו.
בעונת 2014/2015 הצליח להגיע עם הקבוצה לגמר הליגה האירופית.
בשנת 2016 עזב את תפקיד המאמן של דניפרו.
הוא עבד בהתאחדות הכדורגל האוקראינית.
בשנת 2023 חזר למשך עונה אחת לאמן את קבוצת קרפטי לבוב.
מירוסלב קלוזה (בפולנית: Miroslav Klose; נולד ב-9 ביוני 1978 באופולה שבשלזיה עילית בפולין) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת החלוץ, וכיום מאמן את נירנברג מהבונדסליגה השנייה.
קלוזה הוא מלך השערים של נבחרת גרמניה בכל הזמנים, ומלך השערים של גביע העולם בכדורגל בכל הזמנים.
קלוזה החל לשחק כדורגל במועדון קטן בכפר בלאובאך-דידלקופף.
לאחר שהעביר עונה אחת בקבוצת הומבורג מהליגות הנמוכות בגרמניה, ב-1999 הצטרף לקייזרסלאוטרן, ובתחילה שיחק בקבוצת המילואים של המועדון.
בעונתו השנייה בקייזרסלאוטרן הצליח לפלס את דרכו להרכב הראשון של הקבוצה, ובמדיה ערך בסך הכל 120 הופעות בבונדסליגה, בהן כבש 44 שערים.
בשנת 2004 עבר לורדר ברמן תמורת 5 מיליון אירו.
לאחר התחלה איטית במועדון החדש, הוא יצר שיתוף פעולה פורה בחוד ההתקפה של ברמן עם החלוץ הקרואטי איבן קלאסניץ' ואת עונתו הראשונה במועדון סיים קלוזה עם 15 שערים בבונדסליגה.
בעונת היה קלוזה מלך שערי הבונדסליגה, כאשר כבש 25 שערים ב-26 משחקים, והוסיף 16 בישולים.
בשנת 2007 עבר קלוזה לבאיירן מינכן, עמה זכה בשתי אליפויות, ובשנת 2010 הגיע עמה לגמר ליגת האלופות.
בארבע השנים שלו במועדון כבש קלוזה 52 שערים בכל המסגרות.
בשנת 2011 חתם בלאציו מהסרייה א' האיטלקית.
בשנתיים הראשונות שלו במועדון הבקיע בכל עונה 16 שערים בכל המסגרות.
בעונת סבל מפציעה שבעקבותיה איבד את מקומו בהרכב, וכבש בסך הכל שמונה שערים בכל המסגרות.
קלוזה כבש 63 שערים במדי לאציו, ונכון לתאריך פרשיתו הוא מדורג שני בטבלת מלכי השערים הלא-איטלקים בקבוצה בכל הזמנים, אחרי גוראן פאנדב שכבש שער אחד יותר.
קלוזה דורג במקום התשיעי הכללי ברשימת מלכי השערים של הקבוצה בכל הזמנים כאשר פרש.
ב-1 בנובמבר 2016 פרש קלוזה ממשחק פעיל בגיל 38.
מאמן נבחרת פולין ניסה לשכנעו להצטרף בגיל צעיר לסגל נבחרת מולדתו, אך קלוזה העדיף לחכות, ולבסוף קיבל זימון לנבחרת גרמניה.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הגרמנית ערך קלוזה ב-24 במרץ 2001, בניצחון 1–2 על נבחרת אלבניה, כאשר קלוזה כבש את שער הניצחון במשחק.
במונדיאל 2002 ביפן וקוריאה הדרומית, כבש קלוזה חמישה שערים, כולם בנגיחה, וסיים כסגן מלך השערים של הטורניר.
שעריו כללו שלושער בניצחון 0–8 על ערב הסעודית.
קלוזה זומן למונדיאל שני בקריירה, מונדיאל 2006, שאותו אירחה גרמניה.
במשחק הפתיחה מול קוסטה ריקה, שחל ביום הולדתו ה-28, הוא כבש צמד בדקות ה-17 וה-61, ובסיום המשחק גרמניה ניצחה 2–4. צמד נוסף שלו מול אקוודור ב-20 ביוני, יחד עם שער נגיחה מול ארגנטינה ברבע הגמר, הפכו אותו למלך השערים של הטורניר, אותו סיים עם חמישה שערים.
בכך הביא את סך שעריו על במת המונדיאל לעשרה.
בשמינית הגמר, בניצחון 0–2 על שוודיה, בישל קלוזה את שני השערים לעמיתו לחוד, לוקאס פודולסקי.
גם למונדיאל 2010 בדרום אפריקה זומן קלוזה, ובמהלך הטורניר כבש ארבעה שערים.
ביוני 2014, במשחק נגד , הבקיע את שערו ה-69 במדי הנבחרת ובכך עקף את גרד מילר והפך למלך שערי הנבחרת בכל הזמנים.
קלוזה נמנה עם סגל הנבחרת גם למונדיאל 2014, ובמהלך הטורניר כבש שני שערים.
בניצחון 1–7 על בחצי הגמר כבש את שערו ה-16 במונדיאלים, ובכך שבר את שיאו של רונאלדו והפך למלך שערי המונדיאלים בכל הזמנים.
בניצחון 0–1 על במשחק הגמר פתח קלוזה בהרכב הנבחרת, והיה שותף מלא לזכייתה בגביע העולם.
לאחר המונדיאל, ב-11 באוגוסט 2014, הודיע קלוזה על סיום דרכו במדי נבחרת גרמניה.
נבחרת גרמניה מעולם לא הפסידה במשחק בו כבש מירוסלב קלוזה.
לאחר ששימש עוזר מאמן בנבחרת גרמניה ובבאיירן מינכן, ולאחר שאימן את באיירן מינכן עד גיל 17, מונה קלוזה ב-17 ביוני 2022 למאמנה של ריינדורף אלטאך מהבונדסליגה האוסטרית.
ב-11 ביוני 2024 מונה למאמן נירנברג.
אימו של קלוזה, ברברה, הייתה חברת סגל בנבחרת הכדוריד הלאומית של פולין, בה שותפה ב-82 משחקים.
אביו, יוזף, היה כדורגלן בקבוצות אודרה אופלן הפולנית ואוסר הצרפתית.
המשפחה עברה עם האב לצרפת, וב-1987 עברה לגור בקוסל שבגרמניה.
מוצאה האתני של משפחת קלוזה הוא מעורב, חלקו גרמני, וחלקו סלאבי שלזי.
קלוזה נשוי לסילביה, ואב לתאומים שנולדו ב-30 בינואר 2005.
מלך השערים של הבונדסליגה: 2005/2006
סגן מלך השערים של המונדיאל: 2002 (5 שערים)
מלך השערים של המונדיאל: 2006 (5 שערים)
מלך השערים של גביע העולם בכדורגל בכל הזמנים (16 שערים)
מלך השערים של נבחרת גרמניה בכדורגל (71 שערים)
השחקן היחיד שהופיע ב-4 חצאי גמר במונדיאל.
הבקיע 5 שערים בשני מונדיאלים רצופים (שיא משותף עם תומאס מולר ותיאופילו קוביאס)
אחד משמונת השחקנים היחידים שהבקיעו 5 שערים במשחק בסרייה א'
מירוסלאב פיליפוביץ' (בקרואטית: Miroslav Filipović; 5 ביוני 1915–1946) היה רב-סוהרים ומנהל במחנות הריכוז וההשמדה ציגלאנה וסטארה גרדישקה במתחם מחנות יאסנובאץ שהתקיימו בקרואטיה בין השנים 1941–1945
פיליפוביץ', שהיה כומר מהמסדר הפרנציסקני בעברו, נודע לשמצה על היותו הגרוע שבמפקדי מחנות אלו, בתקופות פיקודו בציגלאנה בין יוני ואוקטובר 1942, ואחר-כך בסטארה גרדישקה עד 20 במרץ 1943.
מירוסלאב פיליפוביץ' נולד ב-5 ביוני 1915, אך אין מידע רב על ראשית ימיו זולת הצטרפותו לשורות המסדר הפרנציסקני ב-1938 בשם הדתי "טומיסלאב".
למרות התנגדות אב המנזר, הלכו יותר ויותר מהכמרים שבי אחר תנועת האוסטאשה הקתולית הלאומנית.
פיליפוביץ' היה לכומר צבאי שסופח לבטאליון השני של משמר הפוגלאבניק, והיווה דמות סמכותית בו.
שני עדים וקצין נאצי העידו כי פיליפוביץ' הנהיג התקפה של הבטאליון על הכפרים דראקוליץ', מוטיקה ושארגובץ' הסובבים את באניה לוקה.
כלי-הנשק המועדפים על פיליפוביץ' היו כלי הנשק המסורתיים של האוסטאשה, שעליהם נשבעו לתנועה בגיוסם: האקדח ופגיון השירות האישי, הוא גם התמחה בשימוש בגרזנים וקרדומים.
פיליפוביץ' נודע לשמצה בשם "האח השטן" (Fra Sotona) ובפי האוסטאשים "המהולל".
תחביבו היה לשחוט את צוואריהן של ילדות קטנות בסכין, ולתכלית זו הביאו לו האוסטאשים שסרו למרותו ילדות סרביות.
סגנו וידידו, הכומר זבינומיר בראקילו (Brakealo), שגם היה בכיר ביאסנובאץ אחר-כך, אימץ תחביב זה.
במקרה אחד, שפתח את הטבח, בדראקוליץ', ב-7 בפברואר 1942, נכנס פיליפוביץ' לבית-ספר יסודי, שחט בפני כיתתה של דוברילה מארטינוביץ' את הילדה וסיליה גלאמוצ'אצ'ין, נאם בפני האוסטאשים שליווהו, ועודד אותם לשחוט את הילדים.
לפי אחד המקורות, הילדים נרצחו במיתות משונות: איברים מגופם- אוזניים, חוטמים וכדומה, בותקו והוכנסו לשסעים בכרסיהם.
לא נודעה מעורבותו של פיליפוביץ' בטבח ב-12 בפברואר.
המעשים בתושבי הכפרים הללו היו כה מזוויעים, עד כי אפילו הנאצים מיאנו להכיר בהם ואף שפטו את פיליפוביץ' והציבו משמר במקום.
מניעיהם כללו לא רק את סלידתם הטבעית מהזוועות הללו אלא גם את החשש שהן תעוררנה מרי בקרב הסרבים.
פיליפוביץ' פוטר מחברותו במסדר הפרנציסקני על ידי רמירו מארקונה בעצמו.
הוא נכלא בזאגרב, ומשם הועבר, כאסיר, למחנה יאסנובאץ.
מירוסלאב פיליפוביץ' היה אסיר במחנה יאסנובאץ, אך בשל עברו בתנועת האוסטאשה, שמשך את עינו של מאקס לובוריץ', הוא הוחזק בתנאים טובים וסייע לקצינים כ"מודיע" ובריון בשורות האסירים.
לימים הוא שב לשורות האוסטאשים, והיה לקצין.
מנהל המחנה היה איביצה מאטקוביץ', וסגנו היה המפקד ליובומיר מילוש.
מירוסלאב היה רב-הסוהרים או סגן-המפקד ונקרא מירוסלאב פיליפוביץ'-מאיסטורוביץ' (ופשר התוספת לשמו: איש-מלאכת-כפיים).
בשלהי חודש יוני קודם למנהל המחנה כמחליף למאטקוביץ' ומילא תפקיד זה עד סוף אוקטובר.
מירוסלאב עצמו, לכשנתפש, הודה כי לעניות דעתו, נרצחו כעשרים עד שלושים אלף איש במשך שלושה חודשים אלו, מהם כמאה הרג בעצמו.
הצהרתו של פיליפוביץ' מצמצמת במשהו את פשעיו ופשעי רעיו האוסטאשים.
אחר-כך פיקד על מחנה סטארה גרדישקה, שבו הוחזקו הנשים והילדים, וכן גברים, עד מרץ 1943. העד גבריאל וינטר העיד, כי הוא ועוד 30 אסירים שהו זמן מה במחנה קטן בדרך ליאסנובאץ, שהיה בפיקודו של מירוסלאב פיליפוביץ'-מאיסטורוביץ', שם הוא רצח אסיר שהסתיר מעט לחם.
פיליפוביץ' גם התנשא באכזריותו בכך שניצח בהתערבות את מארינקו פוליץ' וירקו מאריצ'יץ', שניהם מש"קים נודעים לשמצה מיאסנובאץ.
בדיווחים רבים, מהם זכרונות-עדים ומהם הודאות אוסטאשים, נזכר מירוסלאב פיליפוביץ' כאכזרי והנורא מכל האוסטאשה, וכאדם אשר, לדברי ועדת-החקר הממלכתית של קרואטיה, אכזריותם של ליובו מילוש, לובוריץ' ואיביצה מאטקוביץ' מתגמדת נכחו.
תקופת פיקודו של מירוסלאב נודעה לשמצה בדברי-הימים של יאסנובאץ כעקובת-דם במיוחד.
מירוסלאב עצמו העיד כי מתוך "20 עד 30,000" רצח בעצמו כ"מאה".
ניכר מהעדויות השונות, כי הערכתו זו באשר למספר האנשים שרצח קטנה מהאמת, ולכן אפשר שניתן להטיל דופי בהערכתו את מספרי ההרוגים.
לפיכך, המספר המינימלי המשמש להערכת ההרוגים בימי פיקודו עומד על 30,000, בעוד שבמספר מקורות הוא מאמיר ל-40,000.
מירוסלאב עצמו נזכר בדו"ח ועדת-החקר הממלכתית כאחד מני שלושה עשר אוסטאשים שבלטו באכזריותם ובמעורבותם הישירה ברציחות.
כמו כן הוא זכור שם, "לפי עדים רבים", כמי ש"רצח אסירים רבים במו-ידיו החשופות", וכן גם ב"אנציקלופדיה של השואה".
ניקולה ניקוליץ' זוכר איך מירוסלאב הכריחו להביט בו יורה בשני אסירים שהיו בקבוצה שנבחרה למות.
ניקוליץ' ויוסיפ ריבולי שניהם העידו כי מראהו ומשמע קולו של פיליפוביץ' לא העידו על הזדון שבו.
ניקוליץ' מוסיף בתארו את "עצי המוות" בגראדינה, שעל גזעיהם היו מסמרים וכבלים ששימשו לתליית אסירים, נשים וילדים, במשך ימים, ללא מזון ושתייה, כשם עצמם מבשלים תחתם, "מדברים על קניבליזם" וכדומה.
אחד מהעצים הללו, אמר ניקוליץ', נודע כ"עץ של האח-שטן"(פיליפוביץ').
העד דרביס שאראץ' זוכר כיצד הוא הביא שלושה צוענים לנגן בפניו, ומשהתאכזב מהנגינה, ירה באחד ושילח את האחרים למוות.
ולדימיר צ'ביה זוכר כיצד ירה בשלושה אסירים בעיצומה של ארוחת-הצהריים, ואז שב לאכול.
מ-28 באוקטובר 1942 ועד 20 במרץ 1943, היה מירוסלאב פיליפוביץ'-מאיסטורוביץ' מפקד במחנה סטארה גרדישקה.
"בזמנו של מאיסטורוביץ'", סיפר העד דראגוטין סקרגאטיץ', "מסדרים להוצאות להורג היו שכיחים.
הכומר מאיסטורוביץ' העדיף גישה מיסטית לרציחות...לאחר שירה ב-40 כפריים בראשיהם, הוא ישב על שרפרף ואמר ש"הצדק נעשה".
אף על פי שמירוסלאב גורש רשמית מהמסדר ביום הגיעו לסטארה גרדישקה, הרי עדיין קיים מנהגים של כומר והתהלך בגלימתו וקיים טקס מיסה.
"אזי היה מטיף לנו על יחסי שכנות טובים, וביום שני היה ממשיך ברציחות".
העד סימו קלאייץ' תיאר בהרחבה את האירוע שבלב עדותו של סקרגאטיץ', אירוע שחל בחג-המולד הקתולי ב-1942, ובו רצח מירוסלאב המוני אסירים: לאחר טקס המיסה, קרא מירוסלאב למסדר כללי את האסירים, ואז רצח ארבעה אסירים בדקירות סכין, תוך כדי שיהודי מסאראייבו, ששמו אלקלעי, שר לו שיר ישן בפקודה.
מירוסלאב קרא לו אחר-כך, למען יוכל לשלם לו, וכשאלקלעי התקרב הוא דקר אותו בחזה ושיסף את גרונו.
אז הוא רצח 58 יהודים מבוסניה והרצגובינה, שאותם קשר בתיל, הכה בגרזן והפיל לבאר.
וירה, לבסוף, ב-42 כפריים בוסניים בראש.
איבאן פאלצ'ץ' זוכר כי תשעה אסירים נורו בו ביום בגין ניסיון בריחה.
יוסיפ ארליך זוכר אירוע דומה (או שמא את אותו מאורע) שבו ירה מירוסלאב ב"שמונה אסירים".
מירוסלאב גם ביצע מעשי זוועה בנשים וילדים.
אגון ברגר מתאר את ההתעללות בשלוש נשים שהתחננו בפני מירוסלאב שייקח אותן למוות תחת הילדים:
לאחר פיקודו בסטארה גרדישקה, שב מירוסלאב ליאסנובאץ (מחנה III) ובו נשאר "עד הסוף" כקצין שהשתתף בחיסול המחנה, הגם שטען כי השתתף רק בהוצאת הגופות מקבריהן ושריפתן.
הוא נתפש בידי הכוחות של הפרטיזנים של טיטו, הועמד לדין, מסר הצהרה על פשעיו ופשעי עמיתיו, והוצא להורג במדי הכמורה.
מירוסלב מרקוביץ' (בסרבו-קרואטית: Мирослав Марковић, באנגלית: Miroslav Marcovich; 18 במרץ 1919 – 14 ביוני 2001) היה פילולוג וחוקר סרבי בתחום הלימודים הקלאסיים, שפעל החל משנות ה-1950 בעיקר בהודו, ונצואלה, אנגליה וארצות הברית.
הוא למד לימודים קלאסיים בפקולטה לפילוסופיה של אוניברסיטת בלגרד וסיים את לימודיו ב-1942 בימי הכיבוש הנאצי בסרביה.
ב-1943 הוא שימש כעוזר לגאורגי אוסטרוגורסקי (Georg Ostrogorsky), מומחה ללימודים ביזנטיים.
הוא שירת כמתורגמן במטה הכללי בצבאו של טיטו בזמן מלחמת העולם השנייה ובשנים 1944–1946.
בשנים 1946–1954 כיהן כמרצה ללימודים קלאסיים באוניברסיטת בלגרד.
בתקופה זו חקר את המנזרים והארכיונים בדלמטיה תוך חיפוש אחרי כתבי יד ביוונית ובלטינית.
בעקבות מחקרים אלה מקרוביץ' פרסם את המונוגרפיה "Die byzantinische Urkunden im Staatsarchiv Ragus (התעודות הביזנטיניות בארכיון הממלכתי ברגוזה) ומהדורות מדעיות של שירתם בלטינית של שני מלומדים הומניסטים קרואטים - מרקו מרוליץ' (1524-1450) ופראניו בוז'יצ'ביץ' (פרנציסקו נטליס).
אחר כך, ב-1953, נסע מקרוביץ' להודו והחל לעבוד באוניברסיטת ויסבה-בהרטי (Visva-Bharati University) מיסודו של רבינדרנת טאגור, בסנטיניקטן.
הוא תרגם את בהגאוואד גיטה לספרדית ולסרבו-קרואטית.
ב-1962 הזמין אותו הנס הרטר ללמד באוניברסיטת בון.
בבון הוא עבד על המהדורה המדעית של ספרו של היפוליטוס מרומא
Refutatio omnium haeresium, שפורסמה מאוחר יותר באמריקה בשנת 1986.
הוא לימד אחר כך באוניברסיטת קיימברידג' בשנים 1963–1968. הוא עבר לאוניברסיטת אילינוי, אורבנה ב-1969, שם עמד (אחרי פרישתו של אלכסנדר טורין) בראש המחלקה ללימודים קלאסיים (1977-73), ולימד שם עד לפרישתו בשנת 1989.הוא גם ייסד את "Illinois Classical Studies" (Scholars Press) ושירת כעורכה במשך תריסר שנים.
הוא שהה כפרופסור אורח באוניברסיטת מישיגן, אוניברסיטת קרוליינה הצפונית, טריניטי קולג' (דבלין) וכעמית אורח על שם איינשטיין באוניברסיטת תל אביב.
במהלך חייו מרקוביץ' כתב וערך 45 ספרים, בכללם מהדורות מדעיות של הפראגמנטים של הרקליטוס, עבודותיו של דיוגנס לארטיוס, את הבהגאוואד גיטה וכן 248 מאמרים ומסות בספרדית, גרמנית, איטלקית, צרפתית וסרבו-קרואטית.
הוא הלך לעולמו ב-14 ביוני 2001 בבית החולים קרלה, אורבנה (אילינוי).
במותו מירוסלב מרקוביץ' השאיר אישה, ורה, (לה היה נשוי משנת 1948) ובן, דרגוסלב מייקל מרקוביץ', כימאי.
מירוסלב שַׁאשֶׁק (בצ'כית: Miroslav Šašek; 18 בנובמבר 1916 – 12 במאי 1980) היה סופר ומאייר צ'כוסלובקי, נודע בסדרת ספריו על ערים ומדינות בעולם.
שאשק, יליד פראג, למד ארכיטקטורה בפראג מכוון שהוריו לא היו מעוניינים שיהיה צייר.
אחר כך למד תקופה בבית הספר לאמנויות בפריז.
בשנת 1948 ברח מפראג עם עליית המפלגה הקומוניסטית והתיישב במינכן.
הוא מוכר בזכות סדרת ספריו "This Is...." בהם מציג בציורים מגוון מקומות ברחבי העולם.
את הספר הראשון כתב על העיר פאריס בשנת 1959 בעת ששהה שם בחופשה.
בין השנים 1951 ל-1957 עבד ברדיו אירופה החופשית.
בשנים 1959 ו-1960 זכו ספריו בפרס של הספר המאויר הטוב של השנה של הניו יורק טיימס.
שאשק נישא ואחר כך התגרש, והיה לו בן חורג מאשתו.
בשנות השמונים התגורר בפריז ונפטר בוטינגן, בזמן שביקר את אחותו בשווייץ.
זוהי לונדון (1959. עיטור ה"ניו-יורק טיימס")
זוהי ניו-יורק (1960. עיטור ה"ניו-יורק טיימס")
מירוסלב סטוך (בסלובקית: Miroslav Stoch; נולד ב-19 באוקטובר 1989 בניטרה, צ'כוסלובקיה) הוא כדורגלן עבר סלובקי ששיחק בעמדת שחקן הכנף.
בינואר 2013 הוענק לו פרס פושקש - פרס השער היפה ביותר, על שערו באחד ממשחקי הליגה הטורקית.
בהצבעת הגמר, גבר סטוך על שניים מהכוכבים הגדולים ביותר בעולם הכדורגל - רדאמל פלקאו מקולומביה וניימאר הברזילאי.
מירוסלב סטוך החל את הקריירה שלו כשחקן צעיר במועדון המקומי של עיר הולדתו, ניטרה.
כשהיה בן 15 בלבד, כבש שלושער במשחק נערים עד גיל 17 והוחלט להעלותו לקבוצה הבוגרת של המועדון.
עקב חוקי ליגת העל הסלובקית, לא היה יכול סטוך להשתתף במשחקי הקבוצה הבוגרת עד אשר מלאו לו 16 שנים.
במלאת לו 16, ערך סטוך את הופעת הבכורה שלו בניטרה, כשבאותו הזמן הוא כבר היה מחוזר על ידי מספר קבוצות גדולות באירופה.
לאחר שכיכב בטורניר בינלאומי, הוחתם סטוך בקבוצת הצמרת האנגלית, צ'לסי.
בעונתו הראשונה במועדון שיחק סטוך בקבוצת הנערים עד גיל 18, ובסוף השנה סיים כמלך השערים של הקבוצה אף על פי שברוב המשחקים הוא שיחק באגף.
עונה לאחר מכן, הוקפץ סטוך לקבוצת המילואים של המועדון ואף היה קרוב להופעת בכורה בקבוצה הראשונה, אך זו הגיע רק בעונה שלאחר מכן.
ב-30 בנובמבר 2008, ערך סטוך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה כשנכנס בדקה ה-80 במקומו של דקו, במשחק הליגה האנגלית נגד ארסנל.
אחרי עונה זו, שבה שיחק בחמישה משחקים בלבד, הושאל סטוך לטוונטה אנסחדה מליגת העל ההולנדית.
במהלך עונה זו, היה סטוך בורג חשוב במערך הקבוצה, ופתח בהרכב הראשון כמעט בכל משחק רשמי.
הוא כבש תריסר שערים בכל המסגרות, ועזר לקבוצה לזכות באליפות ראשונה בתולדותיה.
עונה לאחר מכן חתם סטוך על חוזה לארבע שנים בפנרבחצ'ה הטורקית תמורת שכר של 5.5 מיליון אירו.
ב-28 ביולי 2010, כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה, במשחק מוקדמות ליגת האלופות נגד יאנג בויז ברן השווייצרית.
באותה עונה, זכתה פנרבחצ'ה באליפות ה-18 בתולדותיה, כשסטוך תורם שישה שערים ב-46 הופעות.
בשנתיים שלאחר מכן, זכה סטוך עם הקבוצה בשני גביעי מדינה.
בעונת 2013\2014 הושאל סטוך לפאוק סלוניקי היוונית.
כעבור שנה הושאל לאל-עין מאיחוד האמירויות הערביות.
ב-11 באוגוסט 2017 חתם בסלביה פראג הצ'כית.
ב-29 ביוני 2019 חזר סטוך לפאוק סלוניקי וחתם לשלוש שנים.
ב-1 בפברואר 2021 חתם בזגלביה לובלין הפולנית.
ב-22 בספטמבר 2021 חתם בסלובן ליברץ.
לאחר עונה עבר למוטרולט פראג מהליגה הצ'כית השלישית.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סלובקיה ערך סטוך ב-10 בפברואר 2009, כשנכנס כמחליף בדקה ה-70 במשחק נגד אוקראינה.
את שערו הראשון הוא כבש ביוני של אותה שנה, במשחק נגד סן מרינו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010. סטוך היה אחד מ-23 השחקנים שזומנו לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2010 שנערך בדרום אפריקה, כשבסופו הודחה סלובקיה בשמינית הגמר על ידי הולנד.
נקרא: [mʲirɔˈswavʲɛt͡s]; בגרמנית: Märkisch Friedland, מרקיש-פרידלנד; בקשובית: Frédlądk), היא עיר במחוז וולץ' בגמינה (קהילה עירונית-כפרית) מירוסלאבייץ, שבחבל פומרניה המערבית, פולין.
ההתיישבות הידועה המוקדמת במירוסלאבייץ, היא התיישבות סלאבית בשלהי המאה ה-13, תחת שלטון שליטי ברנדנבורג.
שמה של העיר מתקופה זו נזכר כ'נובה פרידלנד' או: פרידלנד החדשה.
המתיישבים הראשונים היו ברובם תושבי מקלנבורג, דוברי גרמנית, והעיר התפתחה כצומת מסחר מרכזית על הציר ברלין - קלינינגרד.
בהמשך הייתה מרקיש-פרידלנד לעיר נחלה פרטית של משפחת ברנדנבורג, ונהנתה מעצמאות מדינית מוחלטת.
למרות השינויים הפוליטיים באזור שמרה פרידלנד, כשמה באותן שנים, על אופייה האתני הגרמני.
אך מאז סוף המאה ה-16, גדל בהתמדה אחוז התושבים היהודים בה.
במאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 היוו היהודים מעל 50% מאוכלוסיית העיר, והקהילה היהודית המקומית הייתה לקהילה היהודית הגדולה יותר בפומרניה המערבית.
ענף הייצוא המרכזי של 'מרקיש-פרידלנד' היה ייצור וסחר נוצות אווז לכתיבה, והוא נשלט בידי היהודים המקומיים.
במהלך המאה ה-19 פקד תהליך הגירה מתמשך את יהודי העיר, ורבים מהם התיישבו בברלין.
כתוצאה מתהליך זה, קרסה חשיבותה הכלכלית של העיר ולאחר מותו של היורש האחרון לבית ברנדנבורג ב-1836, איבדה מרקיש-פרידלנד את מעמדה כעיר פרטית, ונכנסה תחת שלטון פרוסיה.
עם ההתאוששות הכלכלית והפיתוח המהיר של גרמניה לקראת סוף המאה ה-19, הוקמה בפרידלנד תחנת רכבת ונבנתה מסילת הברזל שקישרה אותה עם העיר קאליש.
בשנת 1902 הוקם בנין בית המשפט העירוני, ובשנת 1918 כבר הוארה העיר באמצעות חשמל.
חוזה ורסאי לא החזיר את העיר לשליטה פולנית, מאחר שבשנת 1912 היוותה האוכלוסייה הפולנית במחוז וולץ' כולו רק 0.6% מכלל האוכלוסייה.
עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-1933 ושואת יהודי אירופה שבעקבותיה, הביאו את הקץ על ההתיישבות היהודית בעיר.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה האזור למוקד לחימה קשה במטרה לשבור את אחיזת הצבא הגרמני בפומרניה המערבית, מה שגרם לנזקים חמורים לבנינים במרכז ההיסטורי של העיר.
בראשית פברואר 1945 נכבשה העיר בידי כוחות צבא פולניים בחסות סובייטית, המנהל האזרחי שהוקם בעקבות כך יישב את העיר באוכלוסייה פולנית במקום התושבים המקוריים שנעקרו ממקומם.
מאז הוחלף שם העיר לשמה הנוכחי הפולני מירוסלאבייץ.
הרב עקיבא איגר (1761-1837), רב ופוסק מן האחרונים
היינריך פון פרידברג (1813-1895), משפטן ומדינאי
פיליפ פבוס (1804-1880), רופא ופרמקולוג גרמני נודע
מירוסלב קרלז'ה (בקרואטית: Miroslav Krleža; 7 ביולי 1893 – 29 בדצמבר 1981) היה סופר קרואטי שחי ופעל רוב חייו ביוגוסלביה, מחבר רומנים, נובלות, דרמות, פואמות ומסות.
קרלז'ה נחשב לסופר הקרואטי החשוב ביותר במאה ה-20.
יצירתו הושפעה תחילה על ידי איבסן וסטרינדברג, ומאוחר יותר על ידי קרל קראוס, רילקה, דוסטויבסקי ופרוסט.
עם ספריו הידועים ביותר נמנים "שובו של פיליפ לטינוביץ", "אינני משחק יותר" או "הלווייה בתרזינבורג".
הוא ייסד את המכון הלקסיקוגרפי בזאגרב, הנושא בימינו את שמו.
נודע ביזימת מספר אנציקלופדיות ולקסיקונים ובעריכתם, לרבות "האנציקלופדיה היוגוסלבית".
קרלז'ה כיהן כסגן יושב ראש האקדמיה היוגוסלבית למדעים ולאמנויות וכמזכיר הכללי שלה.
מירוסלב קרלז'ה נולד בזאגרב, אז "ממלכת קרואטיה-סלבוניה" במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית, למשפחה מן המעמד הבינוני.
למשפחתו היו אבות בעלי מוצא אצילי בצפון קרואטיה.
אחרי שסיים חטיבת ביניים בבית ספר תיכון בזאגרב, בשנת 1908 נרשם לבית הספר לפרחי קצונה בעיר ההונגרית פץ'.
החל משנת 1911 המשיך את הלימודים באקדמיה הצבאית לוביצאום בבודפשט.
בימי מלחמת הבלקן הראשונה של מדינות הבלקן נגד האימפריה העות'מאנית ניסה להגיע לבלגרד דרך פריז וסלוניקי בכוונה להתנדב לצבא הסרבי.
אולם הסרבים דחו את בקשתו מתוך חשד שהוא מרגל וגירשו אותו חזרה לשטח אוסטרו-הונגריה.
שם נחשב לעריק, וכעונש הורדה לו הדרגה ונאסר עליו ללמוד במוסדות להשכלה גבוהה.
בתקופה זו עבד בהוצאה לאור ופרסם יצירות ספרותיות ראשונות.
אחרי פרוץ מלחמת העולם הראשונה בסוף שנת 1915 גויס כחייל מן השורה לצבא האוסטרו-הונגרי ובשנת 1916 נשלח לחזית המזרחית בגליציה.
בגלל מחלה שוחרר בסופו של דבר מהשירות הצבאי הקרבי ובסוף 1917 חזר לזאגרב.
פרסם מאמרים על המצב העניינים בחזיתות המלחמה ופרסם ספרים.
יחד עם מספר חברים מאוכזבים ממצוקת ארצם ומהישגי התנועה הסוציאל-דמוקרטית, השתתף בהקמת מסגרות ראשונות של התנועה הקומוניסטית בקרואטיה.
אחרי המלחמה עסק בכתיבה ספרותית, עבד כעיתונאי וכעורך בהוצאות לאור.
בלט כאחד הנציגים החשובים של המודרניזם בספרות עמי הבלקן, תוך פיתוח מסורות מן המחזאות הסקנדינבית מסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, מן הסימבוליזם הצרפתי והאקספרסיוניזם האוסטרי והגרמני.