tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-4 באפריל הודיע ג'יאנסקולי על שינוי שם הבמה שלו מאלכס ג'י ל-(סנדי) אלכס ג'י, ללא הסבר נוסף, ושיתף סינגל נוסף מהאלבום, שם הסינגל הוא "Proud".
במגזין המוזיקה ספין יוחס שינוי השם לסכסוך משפטי עם הזמר והיוטיובר אלכס בלו, שפעלה באותה עת תחת השם המסחרי "אלכס ג'י".
בבחירת השם 'סנדי', ג'יאנסקולי אמר שזה "היה הדבר הראשון (הוא) הוציא בבנדקאמפ" וכי הוא "פשוט השתמש ב'סנדי' כמעין תג (במדיה החברתית)" מאז.
ב-4 במאי הוא הוציא שני סינגלים נוספים, "Brick" ו-"Sportstar", לפני יציאת האלבום.
Rocket זכה לשבחים ממבקרי מוזיקה והופיע ברשימות סוף השנה של הרבה חברות ביקור מוזיקה ברשימה של האלבומים הטובים ביותר של 2017.
אלבום האולפן השמיני של ג'יאנסקולי House of Sugar, יצא ב-13 בספטמבר 2019. האלבום זכה לביקורות חיוביות והוצב במקום ה-17 ברשימת האלבומים הטובים ביותר לסוף השנה של Pitchfork.
ביוני 2020, הוא הסיר את "(סנדי)" משם הבמה שלו, וחזר להשתמש באלכס ג'י
ג'יאנסקולי הלחין את פסקול הסרט כולנו הולכים ליריד העולמי, שיצא לאקרנים ב-8 באפריל 2022.
אלבום האולפן התשיעי של ג'יאנסקולי God Save the Animals, יצא ב-23 בספטמבר 2022.
המוזיקה של ג'יאנסקולי מאופיינת לעיתים קרובות כאינדי רוק עם אסתטיקה של לו-פי בגלל שהוא מקליט את כל המוזיקה שלו בעצמו בביתו.
הוא מושווה לעיתים קרובות לזמר והיוצר אליוט סמית', שהוא אחד מהשפעותיו.
ה"פילדלפיה אינקוויירר " שיבח אותו כ"כותב מלודיות מוכשר במיוחד" ש"שיריו המטושטשים, לפעמים מעוותים, המחזירים ללהקות מעט מעורפלות משנות התשעים כמו Pavement, לא יכולים להסתיר את כישוריו כאומן פופ וכקונסטרוקטור של נרטיבים אליפטיים שקוראים להאזנה חוזרת ונשנית".
הוא הצהיר שתהליך היצירה שלו מורכב מכך שהוא בדרך כלל עובד לבד בחדרו עם הגיטרה שלו ומוסיף כלים נוספים מאוחר יותר.
כשנשאל לגבי עבודה באולפן הקלטות מקצועי, הוא ענה "אני מרגיש שבסופו של דבר אצטרך לעשות את זה, אבל אני פשוט לא רוצה.
כי אני לא יודע איך לעבוד עם כל הדברים האלה, ואני לא רוצה שלמישהו אחר תהיה שליטה.
אני רק רוצה לפעול לפי הרעיונות שלי, ולא נוח לי לעשות את זה בדרך אחרת".
למרות שבעבר היסס להקליט את המוזיקה שלו באולפנים מקצועיים, God Save the Animals של ג'יאנסקולי הוקלט באולפן בעזרת ג'ייקוב דיוקן במהלך מגפת הקורונה.
כולנו הולכים ליריד העולמי (פסקול קולנוע מקורי) (2022)
אלכסנדר מדוואר גרלנד (נולד ב-26 במאי 1970) הוא סופר, תסריטאי, מפיק סרטים ובמאי בריטי.
אלכסנדר מדוואר גרלנד נולד בלונדון ב-26 במאי 1970. גרלנד הוא בנם של הפסיכולוגית קרוליין (לבית מדוואר) והקריקטוריסט ניקולס גרלנד.
לגרלנד יש אח צעיר ושני אחים למחצה אשר גדולים ממנו.
סבו מצד אמו הוא הביולוג הבריטי פיטר מדאוור.
בצעירותו גרלנד למד בבית הספר הציבורי "University College School" אשר באזור המפסטד שבלונדון.
בהמשך קיבל תואר בתולדות האמנות מאוניברסיטת מנצ'סטר.
הספר זכה להצלחה רבה, תורגם לאורך השנים ל-25 שפות שונות, ועד 1999 נמכרו קרוב ל-700,000 עותקים של הספר.
ההצלחה של הספר הוביל לכך שבשנת 2000 נוצר עיבוד קולנועי לספר בכיכובו של לאונרדו דיקפריו.
בשנת 1998 יצא לשווקים ספרו השני של גרלנד "The Tesseract" אשר הכיל עלילה לא ליניארית אשר מתרחשת בבירת הפיליפינים מנילה.
על אף שהספר לא זכה להצלחה דומה להצלחה המסחרית של הספר החוף, גם לספר זה נוצר בהמשך עיבוד קולנועי.
שנת 2004 יצא לשווקים ספרו השלישי של גרלנד "The Coma" אשר אוייר על ידי אביו, ניקולס גרלנד.
עלילת הסרט מתמקדת בבחור בשם קארל אשר מותקף ברכבת התחתית ובעקבות כך נכנס לתרדמת.
בהמשך קארל מתעורר לעולם מוזר ולא מוכר.
בשנת 2002 גרלנד כתב את התסריט לסרטו האימה הפוסט אפוקליפטי של דני בויל "28 יום אחרי" בו כיכב קיליאן מרפי.
גרלנד ציין שהתסריט הושפע מסרטי זומבים משנות ה-70 וספרות מדע בדיונית בריטית כמו "The Day of the Triffids".
משחקי וידאו כמו סדרת Resident Evil שימשו גם הם כמקור השראה עבור הסרט, וגרלנד אף ציין בעבר שהמשחק הראשון בסדרה היה זה שהביא לפופולריות המחודשת של ז'אנר הזומבים.
בשנת 2004 זכה גרלנד בפרס התסריט הטוב ביותר בטקס "Fangoria Chainsaw Awards" עבור התסריט לסרט זה.
בשנת 2005 כתב גרלנד את התסריט לעיבוד קולנועי של סדרת משחקי הווידאו הפופולרית Halo.
במהלך 2006 התסריט נכתב בהמשך מחדש על ידי ד.
וייס וג'וש אולסון כאשר באותה העת הכוונה הייתה שהסרט יצא לאקרנים בשנת 2008, אף על פי כן, לבסוף הוחלט לבטל את ההפקה של הסרט.
בשנת 2007 גרלנד כתב את התסריט למותחן המדע בדיוני "Sunshine" אשר עלילתו מתרחשת בחלל.
התסריט של הסרט "Sunshine" היה התסריט השני שגרלנד כתב עבור סרט בבימויו של דני בויל ובכיכובו של קיליאן מרפי.
גרלנד שימש כמפיק בפועל עבור הסרט "28 שבועות אחרי" שהיה סרט ההמשך לסרט 28 יום אחרי.
בנוסף גרלנד כתב גם את התסריט לסרט "לעולם אל תתן לי ללכת" שיצא לאקרנים בשנת 2010. בהמשך גרלנד כתב גם את התסריט לסרט "השופט דרד" שהיינו עיבוד לסדרת קומיקס עם אותו השם.
סרט הבכורה של גרלנד אותו הוא כתב וביים היה המותחן המדע הבדיוני "אקס מכינה" משנת 2014 אשר עסק בבינה מלאכותית וההשלכות האתיות הכרוכות ביצירת יצורים חיים.
בסרט כיכבו בתפקידים הראשיים דונל גליסון, אליסיה ויקנדר ואוסקר אייזק.
הסרט זיכה אותו במועמדות לפרס האוסקר בקטגוריית התסריט המקורי הטוב ביותר וזיכה אותו בשלושה פרסים של פרסי הקולנוע הבריטי העצמאי (בקטגוריות התסריט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר והסרט העצמאי הבריטי הטוב ביותר).
בשנת 2018 יצא לאקרנים סרטו השני של גרלנד "Annihilation" אשר התבסס על רומן המדע בדיוני עם אותו השם מאת ג'ף ונדרמיר.
הסרט, בו כיכבה נטלי פורטמן, עקב אחר קבוצת חוקרים שנכנסת לאזור מסתורי שנמצא בהסגר.
ההפקה של הסרט החלה בשנת 2016, והסרט יצא לאקרנים בפברואר 2018.
בינואר 2021 גרלנד החל לביים את סרטו השלישי "רדופה" בו מככבים ג'סי באקלי ורורי קיניר.
הסרט עוקב אחר אישה צעירה שיוצאת לחופשת סולו באזור הכפרי האנגלי לאחר מותו של בעלה לשעבר.
ב-26 באפריל 2024 מתוכנן לצאת לאקרנים סרטו הרביעי של גרלנד "הקרב על אמריקה", אשר היינו סרט מלחמה אפי אמריקאי, בכיכובם של קירסטן דנסט, ואגנר מורה, סטיבן מקינלי הנדרסון וקיילי ספייני.
עלילת הסרט מתרחשת במועד לא רחוק מההווה בארצות הברית אשר עומדת על סף מלחמת אזרחים.
ב-10 באפריל 2025 יצא לאקרנים סרטו החמישי של גרלנד, "יחידת העילית", שנכתב ובוים על ידי גרלנד וריי מנדוזה בהתבסס על חוויותיו של מנדוזה במהלך מלחמת עיראק ביחידת אריות הים.
עלילת הסרט נפרשת בזמן-אמת ומציגה יחידת "אריות הים" בקרב על רמאדי שבעיראק.
גרלנד כתב, שימש כמפיק בפועל, וביים את המיני-סדרה "דבס" שהופקה עבור FX.
הסדרה, אשר עלתה לראשונה לשידור ב-5 במרץ 2020 בערוץ FX, עוסקת בין היתר בתמות הקשורות לבחירה החופשית ולדטרמיניזם בחיי אנשים.
בסדרה מככבים בין היתר סוניה מיזונו, ניק אופרמן, ג'ין הא, זאק גרנייה, סטיבן מקינלי הנדרסון, קיילי ספייני ואליסון פיל.
גרלנד וטאמים אנטוניאדס כתבו יחד את התסריט ששימש ליצירת משחק הווידאו "Enslaved: Odyssey to the West" אשר יצא לקונסולות המשחק פלייסטיישן 3 ו-Xbox 360. על עבודתם זו זכו בשנת 2011 גרלנד ואנטוניאדס בפרס אגודת הכותבים של בריטניה הגדולה.
גרלנד לקח גם חלק בכתיבת התסריט ששימש ליצירת משחק הווידאו "DmC: Devil May Cry" אשר יצא לשווקים במהלך שנת 2013.
גרלנד נשוי לשחקנית האנגלית-מקסיקנית פלומה באיזה.
שנה שם הסדרה במאי כתיבת התסריט מפיק בפועל הערות 2020 דבס גם היוצר
שנה שם המשחק הערות 2010 Enslaved: Odyssey to the West שותף בכתיבה 2013 DmC: Devil May Cry פיקח על תהליך הכתיבה
פיליפ אלכסנדר גיבני הוא במאי ומפיק סרטים תיעודיים אמריקאי.
ב-2010 תיאר מגזין אסקווייר את גיבני "כמתעד החשוב ביותר של זמננו".
גיבני גם הפיק עשרות סרטים וסדרות תיעודיות, ביניהן "אימפריית הכאב" (2023) והסרט התיעודי The Bibi Files ("תיקי ביבי"), המתמקד בבנימין נתניהו, ובמשפט המתנהל נגדו (2024).
גיבני נולד בניו יורק, כבנם של הרייט (הארווי) והעיתונאי פרנק גיבני.
הוא השלים את לימודי התואר הראשון באוניברסיטת ייל, ואחרי כן למד בבית הספר לקולנוע של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
קריירת העיתונות של אביו תרמה לכך שגיבני אימץ השקפה אנטי-ממסדית.
הוא עבד במגזין טיים, ופוטר.
בהמשך הוא פוטר גם מעבודתו בניוזוויק.
לדברי גיבני "היה משהו באבי, באמא שלי, ואחר כך באבי החורג...
אני חושב שכולם התנגדו לסמכות בדרכיהם המוזרות.
וזה כנראה דבק גם בי."
הוא שימש כמפיק בפועל של הסרט התיעודי No End in Sight (2007).
סרטו "גונזו: חייו ועבודתו של ד"ר האנטר ס.
תומפסון" (2008) הוא סרט תיעודי המבוסס על חייו של האנטר ס.
תומפסון וסגנון העיתונות שלו "גונזו".
גיבני הפיק את סדרת הטלוויזיה The Blues (2003) של PBS תחת המפיק הראשי מרטין סקורסזה, וכתב והפיק את "המאה הפסיפית" (1992) (שזכתה בפרס אמי).
כמה סרטים שביים ו/או הפיק הוקרנו בפסטיבלי קאן, סאנדנס, טורונטו וטרייבקה.
אלדר ל"הסרט ששינה את חיי", מייחס גיבני ל"מלאך ההכחדה" השפעה רבה על סגנון הצילום שלו:["המלאך המשמיד"] אפל, אבל הוא גם מצחיק ומסתורי להפליא בדרכים שלא ניתן לצמצם להסבר פשוט ואנליטי.
תמיד חשבתי שזה מה שטוב בסרטים – את הסרטים הכי טובים צריך לחוות; אי אפשר סתם לכתוב עליהם.
בריאיון לדייוויד פולין עבור בפסטיבל הסרטים של מיין , גיבני שולל את הרעיון שעיתונאים יכולים להיות אובייקטיביים:"האובייקטיביות מתה.
כשאתה עושה סרט, סרט לא יכול להיות אובייקטיבי.סגנונו התיעודי של גיבני דומה לזה של קן ברנס – שבו יוצר הסרט מסתמך על עדויות של אנשים המעורבים בנושא ועל קריינות מפרשת.
סרטו "מונית לצד האפל" (Taxi to the Dark Side) הוקרן בבכורה בפסטיבל טרייבקה 2007, שם זכה בתואר הסרט התיעודי הטוב ביותר.
הסרט חוקר את הריגתו של נהג מונית בבסיס חיל האוויר באגם באפגניסטן.
גיבני הוא הנשיא של חברת Jigsaw Productions, המפיקה סרטים עצמאיים, סרטים תיעודיים וסדרות טלוויזיה.
ב-16 ביוני 2020, Imagine Entertainment, חברת הפקת סרטים, טלוויזיה ודוקומנטריים בניהולם של בריאן גרייזר ורון הווארד, רכשה חלק בעלות בחברה.
גיבני זכה לכבוד על ידי התוכנית ללימודי קולנוע ייל על תרומתו לתרבות הקולנוע.
בשנת 2010, אוטנה רידר רשמה אותו כאחד מ-"25 בעלי חזון שמשנים את עולמך".
סרטו מ-2013 We Steal Secrets: The Story of WikiLeaks, הוא מבט מקיף על ויקיליקס, ג'וליאן אסאנג' וצ'לסי מאנינג.
ארגון ויקיליקס עצמו התנגד לאופן שבו גיבני תיאר אותו, וטען כי הסרט מסלף עובדות רבות.
גיבני מצידו פרסם הפרכה לטענות הארגון.
באותה שנה יצא סרטו "השקר של ארמסטרונג".
בשנת 2015 קיבל גיבני את פרס היצ'נס הראשון, שהוענק לכבודו של הסופר המנוח כריסטופר היצ'נס.
גיבני שיתף עם היצ'נס פעולה בעיבוד קולנועי דוקומנטרי לספרו "משפטו של הנרי קיסינג'ר".
בשנת 2023 הציג גיבני את החלק הראשון של סרט דוקומנטרי בן שני חלקים בפסטיבל הסרטים בברלין בשם "בּוּם!
העולם נגד בוריס בקר", הנוגע לחייו של כוכב הטניס הגרמני בוריס בקר.
במרץ 2023 הכריז שהוא עובד על סרט דוקומנטרי בשם "מאסק", על היזם אילון מאסק.
בשנת 2024 הוקרן בטורונטו לראשונה הסרט The Bibi Files שהפיק גיבני.
הסרט מתמקד בראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, ועוסק בין היתר גם במשפט המתנהל נגדו וברפורמה המשפטית.
בדצמבר 2024, פורסם כי גיבני וחברת Anonymous Content עובדים על סרט דוקומנטרי חדש בשיתוף Jigsaw Productions שיתמקד ברצח של מנכ"ל UnitedHealthcare, בריאן תומפסון, שנורה למוות ב-4 בדצמבר במנהטן.
ב-19 ביוני 2008, הגישה החברה של גיבני בקשה לבוררות, בטענה שחברת THINKFilm נכשלה בהפצה של סרטו Taxi to the Dark Side.
הוא תבע למעלה ממיליון דולר פיצויים והצהיר שהסרט הכניס רק 280,000 דולר.
אלכסנדר ויליאם לונדס דה ואל (נולד ב-22 בפברואר 1963), הוא המנהל בפועל של קרן השלום העולמית בבית הספר למשפטים ודיפלומטיה שבאוניברסיטת טאפטס.
הוא מומחה לרעב המוני, ועובד בקרן אפריקה מאז שנות ה-80 כחוקר ומטפל.
דה ואל נכלל ברשימת 100 האינטלקטואלים הבינלאומיים המשפיעים ביותר של "Foreign Policy" בשנת 2008 וברשימת 29 "הוגים אמיצים" של "Atlantic" בשנת 2009, וזכה בפרס האקסלי של המכון האנתרופולוגי המלכותי בשנת 2024.
בעבר, הוא היה עמית ביוזמה ההומניטרית של הרווארד באוניברסיטת הרווארד, וכן מנהל תוכנית במועצה למחקר מדעי החברה בנושא איידס בניו יורק.
דה ואל נולד בקיימברידג', בריטניה, לוויקטור, כומר אנגליקני, ולסופרת אסתר אלין לונדס-מויר.
הוא למד בבית הספר קינגס בקנטרברי, סיים תואר ראשון בפסיכולוגיה ופילוסופיה מקולג' קורפוס כריסטי, אוקספורד, בשנת 1984, וקיבל תואר דוקטור לפילוסופיה באנתרופולוגיה חברתית מקולג' נאפילד, אוקספורד, בשנת 1988.
דה ואל התמחה בנושא רעב המוני מאז שהחל את עבודת השטח שלו לתואר דוקטור באנתרופולוגיה חברתית, בו כתב על האופן שבו אנשים כפריים בסודאן הבינו רעב ואימצו אסטרטגיות התמודדות כדי לנסות לשרוד במהלכו.
גרסה מתוקנת של עבודת הדוקטורט שלו פורסמה תחת הכותרת "רעב שהורג: דארפור, סודאן, 1984-1985".
מחקר זה השפיע רבות על פיתוח מושג הרעב ההמוני כאיום על אורח חיים, ותרם לחקר אסטרטגיות התמודדות עם מחיה ואסטרטגיות הישרדות.
כמו כן, הוא הציג תמותה מרעב כתוצאה של משברי בריאות.
בשנות ה-90, דה ואל התמקד בנושא של הקשר בין הפרות זכויות אדם לרעב, כולל צנזורה ושימוש ברעב כנשק מלחמה.
הוא מתח ביקורת חריפה על תפקידם של ארגונים הומניטריים בהמעטת החשיבות של הפוליטיקה והפשיעה של הרעב, וטען כי הדרך למניעת רעב צריכה להיות הסכמה פוליטית מעוגנת.
זה היה הנושא המרכזי של ספרו משנת 1997, "פשעי רעב: פוליטיקה ותעשיית הסיוע לאסונות באפריקה".
ספר זה עודד חוקרים, סטודנטים ואנשי סיוע לחשוב בצורה ביקורתית על תפקידם של ארגונים הומניטריים בטשטוש הסיבות הבסיסיות לרעב.
בשנות ה-2010, דה ואל חזר לנושא הרעב ההמוני, וניסה להסביר מדוע אירועי רעב המוני פחתו במספרם ובחומרתם, ואילו צעדים נדרשים כדי לבטלם לתמיד.
מאמרו "סוף הרעב", שפורסם בירחון "גאוגרפיה פוליטית", זכה בפרס אטלס אלסוויר לשנת 2017.
בשנת 2017 פרסם ספר נוסף בנושא בשם "רעב המוני: ההיסטוריה ועתיד הרעב", בו ציין כי הרעב חוזר, ייחס זאת לשימוש הגובר ברעב כנשק מלחמה, ואפיין את המקרים כ"רעב הזוועות החדש".
לאחר מכן, הוא הסביר את השימוש הגובר ברעב חמוש כתוצר של שינויים בכלכלה הפוליטית העולמית ושינוי נורמטיבי נלווה, מתירני יותר כלפי רעב.
יחד עם עמיתתו בקרן השלום העולמית, ברידג'ט קונלי, וקבוצת המשפט Global Rights Compliance, דחף דה ואל לנקיטת צעדים משפטיים תקיפים כדי להעמיד לדין את מבצעי הרעבה.
דה ואל חשף וגינה את השימוש ברעב כנשק בתיגראי, אתיופיה, סודן ועזה.
דה ואל הצטרף לארגון "Africa Watch" (ששמו שונה מאוחר יותר ל-"Human Rights Watch-Africa") בשנת 1989, וחיבר דוחות על סודאן, אתיופיה וסומליה, כולל על רעב כנשק מלחמה בשלוש המדינות הללו.
הוא התפטר מהארגון בדצמבר 1992 במחאה על החלטת ארגון האב, "Human Rights Watch" לתמוך במבצע "Restore Hope" האמריקאי, ששלח חיילים אמריקאים לסומליה.
יחד עם עמיתו ראקיה עומר, שפוטר מתפקידו כמנהל Africa Watch באותו הזמן, הקים דה ואל את African Rights, ארגון קטן לזכויות אדם בלונדון.
ארגון African Rights זכה לכותרות בשל חשיפת הפרות זכויות אדם על ידי כוחות בינלאומיים בסומליה.
התובע הצבאי של האו"ם למבצע האו"ם בסומליה האשים את דה ואל ב"תמיכה במאמצי התעמולה של הקונגרס הסומלי המאוחד" (USC) כאשר עסק במחקר של דו"ח, "סומליה: הפרות זכויות אדם על ידי כוחות האו"ם".
הדו"ח עורר מחלוקת מיוחדת בבלגיה, שם הכחיש הצבא הבלגי תחילה כי צנחניו היו אחראים להפרה של זכויות אדם, ומאוחר יותר הודה כי היא התרחשה - אחרי שהוצגו ראיות מצולמות.
ארגון "זכויות אפריקאים" הוביל בתיעוד רצח העם ברואנדה, ופרסם דו"ח בשם "רואנדה: מוות, ייאוש ומרד", ובו עשרות עדויות ממקור ראשון תוך שבועות מהזוועות.
העדויות נאספו על ידי ראקיה עומר, ששהתה ברואנדה וראיינה ניצולים, לעיתים ממש ביום בו נמלטו מהרגיזים, בסיוע דה ואל ששהה בלונדון.
דה ואל המשיך לעבוד בנושא סודן, ובמיוחד בנוגע למקרה של הרי הנובה, וארגן את המשימה הראשונה לתיעוד ההתעללויות שם, שהובילה לדו"ח, "מול רצח עם: הנובה של סודן", ולסרט תיעודי של ה-BBC מאת העיתונאית ג'ולי פלינט.
דה ואל הרהר באתגרים בתיעוד רצח עם כפי שהוא מתפתח במאמר ב-"Boston Review".
בשנת 1998 דה ואל עזב את ארגון זכויות אפריקה וייסד ארגון חדש, צדק אפריקה, יחד עם טאג'ודין עבדול-רחים, יואנס אג'אווין ופאולוס טספגיורגיס.
ארגון זכויות אפריקה אירח יחד סדרה של כנסים בנושא שלום וזכויות אדם בסודן, והביא את קולות החברה האזרחית לתהליך השלום.
הארגון ניהל קמפיין נגד המלחמה בין אתיופיה לאריתריאה, תמכה בתיק בבית הדין האפריקאי לזכויות אדם ועם נגד אתיופיה בגין גירוש אריתראים, וכינס סדנאות בנושא אתגרי השלום והביטחון העומדים בפני אפריקה.
דה ואל עזב את ארגון "Justice Africa" כדי לעבוד בנושא מגפת האיידס באפריקה, ומילא תפקיד מוביל בוועדה הכלכלית של האו"ם לאפריקה בנושא "איידס וממשל באפריקה".
בדו"ח של מועצת המחקר למדעי החברה בנושא איידס, סכסוכים וביטחון, וביוזמת הלמידה המשותפת בנושא ילדים ו-HIV/איידס בראשות אוניברסיטת הרווארד.
מאוחר יותר עסק בנושא התחזיות לגבי משברים פוליטיים וביטחוניים הנובעים ממגפת ה-HIV והאיידס באפריקה - ועסק בסיבות בגללן אלה היו פסימיות, אולם התבררו כשגויות.
ראיונות עם חברים לשעבר בחזית השחרור העממית של טיגריי
בתחילת מלחמת טיגרי, דה ואל ומולוגטה גבריווט פרסמו דיווחים סביב המצב בטיגריי בנוגע למעורבותה של אריתריאה.
רעב שהורג דארפור, סודן, אוקספורד הוצאת קלרנדון, 1989 (מהדורה מתוקנת, 2005,)
מלחמה בסודן: ניתוח של הסכסוך, לונדון קבוצת שלום בסודן, 1990
ימים רעים שלושים שנות מלחמה ורעב באתיופיה, ניו יורק: Human Rights Watch, 1991,
מול רצח עם: הנובה של סודן, לונדון: זכויות אפריקאים, יולי 1995,
פשעי רעב פוליטיקה ותעשיית סיוע באסונות באפריקה, לונדון זכויות אפריקאים והמכון האפריקאי הבינלאומי, 1997
למי אכפת?: מלחמה ופעולה הומניטרית באפריקה, עורך, טרנטון, ניו ג'רזי: הוצאת Africa World Press, 2000,
מדינת הפניקס: החברה האזרחית ועתידה של סודן, עורך יחד עם AH עבד אל סלאם, 2001,
פירוק הצבא של התודעה: סדר יום אפריקאי לשלום וביטחון, עורך, טרנטון, ניו ג'רזי ואסמרה, אריתריאה הוצאת אפריקה וורלד פרס, 2002
אפריקה הצעירה: מימוש זכויותיהם של ילדים ובני נוער, עורך יחד עם ניקולס ארג'נטי, טרנטון, ניו ג'רזי: הוצאת אפריקה וורלד פרס, 2002
כשיגיע השלום: חברה אזרחית ופיתוח בסודן, עורך יחד עם יואנס אג'אווין, טרנטון, ניו ג'רזי: הוצאת אפריקה וורלד פרס, 2002.
אסלאמיזם ואויביו בקרן אפריקה, עורך, בלומינגטון: הוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, 2004,
דארפור: היסטוריה קצרה של מלחמה ארוכה, עם ג'ולי פלינט, ניו יורק הוצאת זד, 2005
איידס וכוח מדוע אין עדיין משבר פוליטי, ניו יורק הוצאת זד, 2006
המלחמה בדארפור והחיפוש אחר שלום (נערך), קיימברידג' הוצאת אוניברסיטת הרווארד, 2007
הפוליטיקה האמיתית של קרן אפריקה: כסף, מלחמה ועסקי הכוח, הוצאת פוליטי, 2015.
סנגוריה בסכסוך: נקודות מבט ביקורתיות על אקטיביזם טרנס-לאומי (בעריכה), הוצאת זד ספרים.
רעב המוני: ההיסטוריה ועתיד הרעב, הוצאת פולי, 2017
מגפות חדשות, פוליטיקה ישנה: מאתיים שנות מלחמה במחלות ובחלופותיהן - ספרי פוליטיקה (2021)
הדמוקרטיה הבלתי גמורה של סודן עם ג'סטין לינץ' ואלכס דה ואל - פורסם ב-2022.
אלכסנדר מייקל ברייטמן הוא שחקן אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות תפקידיו במחזות זמר שונים.
בשנת 2015, הוא גילם את התפקיד של דיואי פין בעיבוד המוזיקלי של "רוק בבית הספר", מה שזיכה אותו במועמדות לפרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזמר בשנת 2016. בשנת 2019, הוא גילם את התפקיד הראשי במחזמר "ביטלג'וס", עליו קיבל מועמדות נוספת לפרס טוני בשנת 2019.
מאז 2020, הוא דיבב את פיזארולי בסדרת האנימציה למבוגרים "הלווה בוס", ומאז 2024, הוא דיבב את סר פנטיוס ואדם בסדרה "מלון הזבין".
ברייטמן נולד בסרטוגה, קליפורניה למשפחה יהודית.
אביו ייסד את קבוצת הפתרונות העולמית לנכים של אפל, ואמו ניהלה מרפאת דיאליזה.
הוא למד בבית הספר התיכון לבנים "מכללת בלריין" בסן חוזה, קליפורניה, וסיים את לימודיו בשנת 2005. בנוסף, הוא הופיע עם קבוצת התיאטרון והאלתור של בלריין.
ברייטמן עבד לראשונה בברודוויי בשנת 2008 בתור מחליף וחלק מהאנסמבל במחזמר "ימים של תהילה", שנסגר לאחר הופעה אחת בלבד.
ברייטמן מעולם לא הופיע בהצגה.
באותה שנה, ברייטמן לוהק לתפקיד של המנצ'קין בוק וערך את הופעת הבכורה שלו בברודוויי במחזמר "מרשעת".
הוא שיחק במחזה במשך שנתיים.
תפקידו הבא בברודוויי היה בשנת 2012 במחזמר "דג גדול" כחלק מהאנסמבל ומחליף לתפקיד הראשי.
מאוחר יותר, בשנת 2013, ברייטמן לוהק לתפקיד מייקל וורמווד ב"מטילדה: המחזמר".
בשנת 2014, ברייטמן הצטרף למחזמר של אנדרו לויד ובר, "רוק בבית הספר", עיבוד לסרט משנת 2003 בעל אותו שם.
ברייטמן לוהק לתפקיד הראשי של דיואי פין, תחילה בהופעות הקונצרט של ההצגה, ולאחר מכן, לתפקיד הראשי הראשון שלו, בהפקה בברודוויי.
ברייטמן הופיע בתפקיד דיואי פין בתיאטרון ווינטר גארדן בברודוויי.
על הופעה זו, ברייטמן היה מועמד לפרס טוני לשנת 2016 לשחקן הטוב ביותר במחזמר.
הופעתו האחרונה של ברייטמן בתור דיואי הייתה ב-5 בנובמבר 2016 אך הוא חזר לגלם את התפקיד לזמן מוגבל באפריל 2017.
בין 9 בינואר ל-7 באפריל 2024, הוא שב לגלם את תפקידו כסר לנסלוט בהפקה מחודשת של המחזמר " ספאמלוט".
ברייטמן צפוי לחזור לתפקידו כג'וש סקינר בהפקה בברודוויי של "שמיגאדון!" באפריל 2026.
ברייטמן הוא חבר בלהקת הקומדיה "The (M)orons", יחד עם שחקני וכותבי ברודוויי: אנדרו קובר, פ.
ברייטמן וגספריני פיתחו את הצגת היחיד "חייו והסליים של מארק סאמרס" בשנת 2016. ברייטמן מפתח שני מחזות זמר חדשים בשם "נער ההצלפות" ו"זה סוג של סיפור מצחיק" (שניהם מבוססים על ספרים באותו שם) ביחד עם גספריני.
ברייטמן הופיע בסדרה "מתיחות או לא להיות" במהלך העונש המוזיקלי של בריאן "קיו" קווין, המבוסס על חווייתו האמיתית של קווין ככבאי שעזב את החיים האלו מאחור למען תהילה בטלוויזיה.
באוקטובר 2019 הוכרז כי ברייטמן יצטרף לצוות השחקנים של סרט הקומדיה "כאן והיום" בבימויו של בילי קריסטל.
בשנת 2020, ברייטמן החל לדבב את הדמות פיזארולי ואת הכפיל הרובוטי שלו, רובו פיז, בסדרת הרשת המצוירת למבוגרים "הלווה בוס".
בנוסף, הוא דיבב את פאגסלי בסדרת האנימציה של נטפליקס "דד אנד: שומרי הבית הרדוף".
בעונה העשירית של "הרשימה השחורה", הוא מגלם את הרבי המברייט, אב ומדען פורנזי.
מאז 2024, הוא מדובב את סר פנטיוס ואדם בסדרה המצוירת "מלון הזבין".
ברייטמן התחתן עם המלהקת ג'ני רביץ ב-21 במאי 2018 בטקס בברוקלין.
ברייטמן גילה שהוא משתמש בטכניקה גראולינג, מה שמאפשר לו ליצור את הקול המחוספס הייחודי של ביטלג'וס ופיזארולי מבלי להכביד על מיתרי הקול שלו.
במהלך ראיון שנערך בשנת 2023 עבור "The Shark Is Broken", ברייטמן גילה שהוא סובל מהפרעה דו-קוטבית.
שנה הפקה תפקיד קטגוריה 2008ימים של תהילה וויל/ג'ק
מפיק(הופעת קמע) 2024 ספאמלוט סר לנסלוט קומדיה של טעויות דרומיו מסיראקוז אזורי 2025–2026 שמיגאדון!
שנה שם תפקיד הערות 1998 The Face ג'ייקוב סרט קצר 2009 Red Hook רוי 2012 Change of Plans דרו סרט קצר 2014 The Forrest Boys רודני 2021 כאן ועכשיו ג'סטין 2024 האיגוד גרי
אלכס דה מינור רומן (בספרדית: Alex de Miñaur Román; נולד ב-17 בפברואר 1999) הוא טניסאי אוסטרלי.
נכון לינואר 2026 מדורג במקום השישי בעולם בדירוג ה-ATP.
דה מינור הגיע שש פעמים במהלך הקריירה שלו לרבע גמר גראנד סלאם.
דה מינור זכה באחד עשר תארים בסבב ה-ATP, עשרה ביחידים ואחד בזוגות.
הוא שחקן הטניס האוסטרלי הבכיר בעולם, והוביל את נבחרת גביע דייוויס של אוסטרליה בגביע דייוויס.
דה מינור נולד בסידני לאב אורוגוואי ואם ספרדייה, ויש לו שני אחים ושלוש אחיות.
לדה מינור אזרחות כפולה, ספרדית ואוסטרלית, והוא דובר ספרדית ואנגלית שוטפת.
כשהיה בן חמש עבר עם משפחתו לספרד ושם התגורר עד שנת 2012, אז חזר לאוסטרליה בעקבות המשבר הפיננסי בספרד.
מאז שנת 2015 הוא מתגורר לסירוגין בסידני ובאליקנטה.
בשנת 2017 הצהיר בראיון שלמרות שחי את רוב חייו בספרד, תמיד חש חיבור לאוסטרליה ושאף לייצג אותה במהלך הקריירה שלו.
בשנת 2015 החל להתחרות בסבב המקצועני, ובשנת 2016 הגיע לראשונה לגמר טורניר צ'אלנג'ר, אך הפסיד.
בשנת 2017 שיחק לראשונה בדרג הראשון של הסבב המקצועני, בטורניר בריסביין.
באותה שנה הוא גם השיג את ניצחונו הרשון בסבב, בסיבוב הראשון של טורניר סידני.
הוא קיבל כרטיס חופשי להשתתפות באליפות אוסטרליה הפתוחה, מה שהיה משחקו הראשון בטורניר גראנד סלאם.
באותה אליפות הוא הפסיד בסיבוב השני.
הוא קיבל גם כרטיס חופשי להשתתפות באליפות צרפת הפתוחה, אך הפסיד.בהמשך אותה שנה כשל בניסיון להעפיל להגרלה הראשית באליפות וימבלדון, אך כן השתתף בסיבוב הראשון של אליפות ארצות הברית הפתוחה, שם הפסיד לדומיניק תים.
את השנה סיים במקום ה-208 בעולם.
2018 הייתה שנת הפריצה של דה מינור.
הוא חזר להשתתף בטורניר בריסביין והגיע עד חצי הגמר, תוך שהוא מנצח בדרך את מילוש ראוניץ', והפך לשחקן המדורג הנמוך ביותר והצעיר ביותר שמגיע לחצי גמר הטורניר.
מייד לאחר מכן הוא השתתף שוב גם בטורניר סידני, ושם הגיע לראשונה בחייו לגמר טורניר ATP, שם הפסיד לדניל מדבדב.
בסיבוב הראשון של אליפות אוסטרליה הפסיד לתומאש ברדיך.
בצרפת הוא שוב הפסיד בסיבוב הראשון, אך בווימבלדון באותה שנה הוא רשם את הישג השיא שלו בגראנד סלאם, כשהגיע לסיבוב השלישי, שם הפסיד למדורג הראשון בעולם רפאל נדאל.
בטורניר וושינגטון מסדרת סדרת 500 של סבב ה-ATP הוא גבר על היון צ'אנג בשמינית הגמר, נמנע ממפגש מול אנדי מארי שפרש ברבע הגמר וניצח את אנדריי רובלב בחצי הגמר.
בגמר הטורניר הפסיד 4–6, 2–6 לאלכסנדר זברב.
באליפות ארצות הברית באותה שנה הפסיד בסיבוב השלישי למארין צ'יליץ'.
באותה שנה נכנס דה מינור לראשונה ל-50 המקומות הראשונים בדירוג ה-ATP, ועקף את ניק קיריוס כטניסאי האוסטרלי הבכיר בסבב.
בסוף השנה השתתף בטורניר הדור הבא של סבב ה-ATP והגיע עד הגמר, שם הפסיד לסטפנוס ציציפאס.
בתחילת שנת 2019 זכה לראשונה בטורניר ATP, בסידני.
באליפות אוסטרליה נכנס להגרלה לראשונה כשחקח מדורג כאשר דורג במקום ה-27, אך הפסיד לרפאל נדאל בסיבוב השלישי.
הוא זכה בתואר ה-ATP השני שלו באותה שנה באטלנטה, שם גבר בגמר על טיילור פריץ.
באליפות ארצות הברית עלה לראשונה לשמינית גמר גראנד סלאם לאחר שניצח את קיי נישיקורי בסיבוב השלישי.
בשמינית הגמר הפסיד דה מינור לגריגור דימיטרוב.
הוא זכה בטורניר ג'והאי מה שהייתה הזכייה השלישית שלו באותה שנה, והגיע עד לגמר בטורניר באזל, שם הפסיד לרוג'ר פדרר.
את השנה סיים דה מינור לראשונה בין 20 הראשונים בעולם כהגיע למקום ה-18, והשתתף שנה שנייה ברציפות בטורניר הדור הבא, שם הפסיד בגמר ליאניק סינר.
בתחילת 2020 הוביל את נבחרת אוסטרליה במהדורה הראשונה של גביע ה-ATP, שם הגיעו לחצי הגמר והפסידו לנבחרת ספרד.
במהלך שנת 2020 לא רשם דה מינור הישגים יוצאי דופן והפסיד בסיבוב הראשון של אוסטרליה והרולאן גארוס, אך באליפות ארצות הברית רשם את הישג השיא שלו בגראנד סלאם, כשהגיע לרבע הגמר שם נוצח על ידי האלוף שבדרך, דומיניק תים.
באותה שנה גם זכה בתואר הזוגות היחיד שלו, באליפות סינסינטי הפתוחה, יחד עם פבלו קרניו בוסטה.
את אותה שנה סיים במקום ה-23 בעולם.
בתחילת 2021 זכה בטורניר אנטליה, אך במהדורה השנייה של גביע ה-ATP הפסיד את שני משחקיו.
באליפות אוסטרליה הפסיד בסיבוב השלישי לפאביו פוניני, ובצרפת הפסיד בסיבוב השני.
עונת הדשא שלו הייתה מוצלחת יחסית כשהגיע לרבע הגמר בטורניר שטוטגרט ולחצי הגמר בטורניר קווינס קלאב, לפני שזכה בתואר ה-ATP החמישי שלו באיסטבורן, מה שהעלה אותו למקום ה-15 בעולם.
הוא לא הצליח למשוך את המומנטום לווימבלדון, והפסיד בסיבוב הראשון.
באולימפיאדת טוקיו לא השתתף דה מינור לאחר שנמצא חיובי בבדיקת קורונה.
המשך העונה היה מאכזב מבחינתו, כשהפסיד בסיבובים המוקדמים של רוב הטורנירים בהם השתתף, לרבות הסיבוב השני באליפות ארצות הברית.
את השנה סיים במקום ה-34 בעולם.
דה מינאור מפורסם בזכות מהירותו וזריזותו על המגרש, אשר זיכו אותו בתואר "שד המהירות" בסבב.
הוא ידוע ביכולתו לענות על כדורים שנראים בלתי אפשריים ולחבוט כדורים מנצחים מעמדות הגנה או לאלץ את היריבים לעשות טעויות.
עבודת הרגליים וכיסוי המגרש שלו נחשבים לטובים ביותר בסבב, אם כי יש שהטילו ספק בעומס הפיזי שזה עלול לגבות מגופו בטווח הארוך.
למרות זאת, רוח הלחימה שלו, גישת ה"אף פעם לא מאוחר מדי" שלו והאינטנסיביות שלו על המגרש זיכו אותו בקהל מעריצים עצום עבור שחקן צעיר.
חבטת כף היד שלו טובה משמעותית מחבטת גב היד שלו בהתקפה, והוא משתמש בה לעיתים קרובות כדי לצבור נקודות או לחבוט חבטות מנצחות בהתקפה.
ההגשה של דה מינור נחשבת לנקודת התורפה העיקרית שלו במשחקו, כאשר גם ההגשה הראשונה וגם השנייה שלו חלשות משמעותית מעמיתיו מבחינת עוצמה וספירת שגיאות כפולות גבוהה יחסית, שבהן היא נחשבת לנקודת ההתקפה העיקרית עבור יריבים.
מבקרים מציינים כי למרות יכולותיו ההגנתיות, לדה מינור אין יתרון משמעותי שיכות להוות אתגר נגד יריבים מובילים.
בנוסף, טענה רווחת היא שמשחק ההגנה ואגרסיביות שלו לא מספיקים על מנת להישאר בצמרת לטווח הארוך.
אלכס וייס (19 בינואר 1929 – 10 בספטמבר 2001) היה מעבד מוזיקלי ישראלי שפעל בתחום הזמר העברי והבידור הקל משנותיה הראשונות של ישראל עד תחילת שנות ה-80.
וייס נולד ב-19 בינואר 1929 בבודפשט שבהונגריה.
בילדותו ניגן בפסנתר שהיה בביתו ובגיל תשע החל גם לנגן באקורדיון.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נשלח אביו לעבודות כפייה בצבא ההונגרי.
הוא ואמו נשלחו לצעדת מוות לאוסטריה.
הוא נפרד מאמו, הצליח להימלט ושב לבדו לבודפשט, שם הסתתר במרתף עד תום המלחמה בפברואר 1945. אחרי המלחמה עבר וייס בין מחנות עקורים והגיע לבסוף עם האקורדיון שלו לעיר קרמונה שבאיטליה.
שם התחיל לעבוד בתחום המוזיקה: הוא ניגן בפסנתר ובקונטרבס, וגם הצליח ללמוד מעט בקונסרבטוריון.
באיטליה החליט שברצונו להתפרנס מעיבודים מוזיקליים ומכתיבה ללהקות ותזמורות.
בשנת 1949 עלה לישראל, בגיל 20. בישראל הכיר את רעייתו, גאיה, ילידת הארץ, בתה של חינה רוזובסקה.
הוא התיישב תחילה בנהריה, שם התפרנס מנגינה בבתי קפה ומלונות.
מאוחר יותר עבר לתל אביב.
ב-1952 התגייס לצה"ל ושירת בתזמורת חיל האוויר, אז בניהולו של אריך טייך.
בתזמורת ניגן וייס בפסנתר וכתב עיבודים לתזמורת.
הוא נמנה עם המעטים מבין המוזיקאים הישראלים בדורו שעסקו בעיבוד מוזיקלי בלבד, וכמעט שלא בהלחנה.
שירו הידוע ביותר כמלחין הוא "הדודה מחדרה" בביצוע אריק לביא.
וייס היה שותף להפקות מוזיקליות רבות וכן להצגות ומופעים בימתיים של רבים מהזמרים והשחקנים הישראלים, במיוחד בשנות ה-60 וה-70, במעמדו כמנצח תזמורת ההקלטות של אולפני CBS.
וייס שימש למעשה "מעבד הבית" של החברה.
ב-1967 השתתף בסרט "האם תל אביב בוערת?" כנגן אקורדיון.
ב-1969 הלחין את הפסקול לחלק "אביב" בסרט "לפני מחר" בצורת אלתורים על יצירות של אנטוניו ויולדי.
ב"פסטיבל הזמר והפזמון 1971" היה אחראי על עיבוד של השיר "רק הירח" שזכה במקום הראשון, השיר נכתב על ידי שמרית אור, הולחן על ידי דן עמיהוד ובוצע על ידי אילנית.
ב"פסטיבל הזמר והפזמון 1972" היה אחראי על עיבוד של השיר "טוב לי לשיר" שזכה במקום הראשון, השיר נכתב על ידי אהוד מנור, הולחן על ידי שמוליק קראוס ובוצע על ידי "הטוב הרע והנערה".
אלכס וייס, ביחד עם מתי כספי, שלמה גרוניך, סטו הכהן, גיל אלדמע ופולדי שצמן, היו המעבדים של המופע של "חבורת בימות" (1972–1973).
בשלהי שנות ה-70, עם שינוי תהליך ההפקה המוזיקלית והמעורבות הגוברת של זמרים-יוצרים בתהליכי ההפקה והעיבוד, נדחק וייס החוצה, השפעתו דעכה, ולבסוף, בתחילת שנות ה-80, פרש לחלוטין מעיסוקו כמעבד.
וייס נישא לגאיה, בתה היחידה של השחקנית חינה רוזובסקה.
וייס נפטר ב-10 בספטמבר 2001 לאחר מחלה, בגיל 72. נקבר בבית העלמין ירקון.
אחד המאפיינים הבולטים בעבודתו של וייס התבטא בתוספות המוזיקליות המקוריות לשירים כמו "אבשלום" של הזמר מוטי פליישר, "המשתה" של צמד דרום, "בוא הביתה" של שולה חן, "מה שהיה היה" בביצוע אריק איינשטיין, ואחרים.
כבעל השכלה מוזיקלית קלאסית, הרבה לשלב בעיבודיו אלמנטים השייכים למוזיקה קלאסית.
דוגמה לכך הוא השיר "חוזה לך ברח" של יעקב רוטבליט ושלום חנוך, בביצועו של אושיק לוי.
העיבוד לשיר דומה לתהליך פיתוח ביצירה קלאסית: פתיחה חרישית של פסנתר, אליו מצטרפים בהדרגה גיטרה בס, חצוצרות, וכינורות המלווים את המבצע אל שיאו של השיר ואט אט נעלמים לפי סדר כניסתם.
הלהקה הבריטית מטאפיקס סימפלה את פתיחת השיר באחד מלהיטיה הגדולים בשנת 2006.
לעיתים תיבל וייס את עיבודיו בקטעים קלאסיים מוכרים כגון בעיבוד לשירו של אריק איינשטיין "שבת המלכה", לו הוסיף קטע שלם מפוגה של יוהאן סבסטיאן באך.
כך גם קטע הכינורות הקלאסי בעיבוד ל"על כפיו יביא" של רבקה זהר כולל ציטוט מוזיקלי מתוך "איזבל" של שארל אזנבור.
בעבודתו עם להקת הצ'רצ'ילים עיבד בסגנון פופ קצבי את ה"כוראל לאוהבים צעירים" המבוסס על כוראל של באך, ואת ה"קונצ'רטו הכפול", גם הוא עיבוד ליצירה של באך.
אלכס טל (נולד ב-28 בינואר 1946) הוא קצין צה"ל בדימוס, שכיהן כמפקד חיל הים הישראלי בשנים 1996–2000.
עלה לארץ ישראל ב-1958, התגייס בשנת 1964 לחיל הים הישראלי.
לאחר שסיים את קורס החובלים שירת על ספינת הטילים הראשונה שקיבל חיל הים והשתתף במבצע הברחת הסטי"לים ממספנות שרבורג.
בזמן מלחמת יום הכיפורים השתתף בקרב לטקיה כסגן מפקד אח"י רשף.
אחרי המלחמה פיקד על ספינת הטילים אח"י עכו ובהמשך מונה למפקד פלגת ספינות טילים.
כמו כן כיהן כנספח צבאי וראש משלחת משרד הביטחון בשגרירות ישראל בצ'ילה.
בשנת 1996 הוענקה לטל דרגת אלוף והוא מונה למפקד חיל הים.
בתקופת כהונתו התרחש אסון השייטת ונמצאה הצוללת אח"י דקר שטבעה בדרכה לישראל ומיקומה לא נודע במשך מעל שלושים שנה.
לאחר שהוחלף על ידי אלוף ידידיה יערי בפיקוד על החיל פרש מצה"ל בשנת 2000.
לאחר שחרורו טל שימש כמנהל בחברות היי-טק שונות.
טל הוא בעל תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני בגאוגרפיה מאוניברסיטת חיפה.
אלכס (אלכסנדר) ויז'ניצר (נולד ב-22 בינואר 1953, בקייב שבאוקראינה) הוא מהנדס אזרחי ומנהל ישראלי שכיהן כראש מנהל הביוב הארצי, יושב ראש דירקטוריון החברה הממשלתית נת"ע, כמנכ"ל החברה הלאומית לדרכים בישראל וכיושב ראש דירקטוריון מקורות.
ויז'ניצר נולד בקייב שבאוקראינה לבתיה שטילמן ולמשה ויז'ניצר, בן למשפחה מחסידות ויז'ניץ.
בתקופת ילדותו ונערותו בקייב, התמודדו בני המשפחה מגילויי אנטישמיות, ובאפריל 1974, בגיל 21 עלה עם אביו ארצה, התיישב ביפו, והתגורר בבניין דירות בשכונת יפו ד' בשכנות לאביגדור ליברמן.
עם עלייתו ארצה למד באולפן.
בשנת 1975 החל את לימודיו האקדמאיים כעתודאי בפקולטה להנדסה אזרחית של הטכניון.
עם סיום הלימודים השלים את שירותו הצבאי כמהנדס בחיל ההנדסה והיה שותף לביצוע פרויקטים נרחבים בישראל ובלבנון.
בתחילת דרכו עבד כמהנדס ביצוע במספר משרדים אזרחיים, ביניהם קבוצת "אשטרום" בה היה מהנדס ביצוע.
במאי 1999 חזר לעבוד בחברת לור"מ ומונה לתפקיד סמנכ"ל התפעול.
ויז'ניצר החל את דרכו הציבורית בשנת 2001 כאשר התמנה לראש מנהל הביוב הארצי, תחת משרד התשתיות והיה אחראי על כל תחום הביוב והשפכים במדינת ישראל.
בספטמבר 2003 החליטה ממשלת ישראל על סגירת מע"צ שהייתה יחידת סמך במשרד התחבורה, ופתיחתה מחדש כחברה ממשלתית בשם החברה הלאומית לדרכים בישראל.
שר התחבורה אביגדור ליברמן מינה את ויז'ניצר לממלא מקום מנכ"ל יחידת הסמך.
ב-15 בספטמבר 2003 התקבלה החלטת ממשלה לסגור את יחידת הסמך מע"צ, ולפתוח חברה ממשלתית בבעלות המדינה.
דירקטוריון החברה, בראשות אלוף (מיל') עמירם לוין, בחר בוויז'ניצר כמנכ"ל החברה החדשה, "החברה הלאומית לדרכים".
עם כניסתו לתפקיד הכריז ש"מע"ץ פעלה במשך שנים ללא מגבלת תקציב, ובלי פיקוח.
אני מודע לבעיה, לאווירה של שחיתויות ושל חריגים.
עבודת המטה וההנהלה הייתה לקויה באופן מובהק".
ויז'ניצר כיהן בתפקיד כ-7 שנים.
בתקופתו עברה החברה (הנקראת כיום "נתיבי ישראל") לתקציב חמש שנתי.
הוא אחראי לעידוד מעורבות הסקטור הפרטי בביצוע עבודות תשתית בכבישים ובביצוע סדרת רפורמות רחבה.
במהלך כהונתו תשתיות הכבישים ברחבי הארץ שודרגו והורחבו ופרויקטים רבים ומשמעותיים יצאו לפועל.
המובילים שבהם: כביש 431, כביש 22, הקמה ושדרוג של מחלפי "סומך" ו"עד הלום", צומת המוביל, כביש 79, כביש 60, שדרוג כביש 90, הקמת מנהרות אכסאל, שדרוג כביש 65, שדרוג כביש 1 ועוד.
במהלך כהונותו של ויז'ניצר, קיבלה החברה על עצמה גם פרויקטים של תכנון ביצוע ואחזקה, של "רכבת ישראל".
"החברה הלאומית לדרכים" הייתה החברה הממשלתית הראשונה בישראל, שביצעה פרויקטים על בסיס מודל של PPP, וכן נגזרותיו כגון: מודל PFI (כדוגמת סלילת כביש 431 וכן פרויקטים של אחזקת כבישים) ומודל DB (כביש 22).
באפריל 2010 מונה ליושב ראש הדירקטוריון של חברת המים הלאומית "מקורות", וכן יושב ראש הדירקטוריון של החברה הבת "מקורות פיתוח וייזום", אשר מהווה הזרוע העסקית הבינלאומית של מקורות תחת משרד האנרגיה והמים.
ביום העצמאות 2012 ויז'ניצר, בן לניצולי שואה, הדליק משואה בטקס הדלקת המשואות הממלכתי בהר הרצל אשר עמד בסימן "מים - מקור החיים", כיו"ר חברת המים הלאומית "מקורות", בשם החברה ועובדיה, על תרומתם להקמת המדינה, לביסוסה ולפיתוחה.
באוגוסט 2013 מונה ויז'ניצר ליושב ראש הדירקטוריון של חברת נת"ע (נתיבי תחבורה עירוניים) אשר הוקמה בשנת 1997 ואחראית על פיקוח והוצאה לפועל של פרויקט המערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב תחת משרד התחבורה.
הוא פעל לבחירת מנכ"ל ולאיוש שדרה ניהולית מקצועית אשר תביא לקידום מהיר של הפרויקט.
אך התפטר מתפקידו ב-22 בינואר 2015 על רקע החשדות לשחיתות במפלגה.
ויז'ניצר פועל מטעם המדינה לניהול מתחם קבר רבי שמעון בר יוחאי (רשב"י) שבמירון, אותו פוקדים כ-2 מיליון מבקרים בשנה.
במהלך השנים כיהן כדירקטור וכיו"ר "ועדת החמישה" אשר מונתה על ניהול האתר וביוני 2012 מונה ליושב ראש דירקטוריון חברת קרן הרשב"י ומורשתו - חברה ממשלתית אשר תחליף את "ועדת החמישה" לאחר השלמת תהליך הפקעת הקרקע.
ב-24 בדצמבר 2014 נעצר ויז'ניצר בחשד לתיווך לשוחד במסגרת פרשת השחיתות בישראל ביתנו.
ב־22 בינואר 2015 הודיע על התפטרותו מתפקידו כיו"ר נת"ע, כדי להקדיש זמן לטיהור שמו.
באוקטובר 2015 המליצה המשטרה להעמידו לדין באשמת שוחד, קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות והלבנת הון.
בנובמבר 2017 נמנה עם המוזמנים לשימוע ב"פרשה 618", כחשוד בלקיחת שוחד, סחיטה באיומים, הלבנת הון ועבירות על פקודת מס הכנסה.
ב-6 במרץ 2019 הוגש נגדו כתב אישום על עבירות שוחד, רישום כוזב במסמכי תאגיד ועבירת מס.
ב-11 באוקטובר 2018 חתם דב ליטבינוף, ראש מועצה אזורית תמר, על הסדר טיעון, לאחר שהודה שכיו"ר ההנהלה של "רשות ניקוז ים המלח", אישר תשלום מהמועצה האזורית תמר כדי לפעול דרך ויז'ניצר ולהשפיע על העברת תקציבים למועצה ממפלגת ישראל ביתנו.
בעד העברת התקציב היה על המועצה לשלם לויז'ניצר עמלה, אשר תעמוד על סך של 25% מהיקפו של התקציב באמצעות חברה בשם "י.א חי יזמות ואחזקות בע"מ".
ב-3 ביוני 2021 הורשע ויזניצ'ר לפי הודאתו בעבירה של בקשת שוחד בפרשת השחיתות נתיבי ישראל, בעקבות הסדר טיעון בו הוסכם כי יגזרו עליו שנתיים מאסר בפועל, מאסר על תנאי וכן קנס בסך 850 אלף ש"ח.
ויז'ניצר מתגורר בנס ציונה עם אשתו דינה.
בנו דן ויז'ניצר, הוא איש עסקים והיה היועץ הכלכלי של החברה הלאומית לדרכים בישראל.
אלכס כגן (נולד ב-1944 בברית המועצות) הוא מלחין ובמאי תיאטרון ישראלי.
עלה לישראל עם אמו והתחנך בקיבוצים משמר הנגב וגבעת ברנר.
בעת שירותו הצבאי הכיר לראשונה את חנוך לוין, ולאחר מלחמת ששת הימים העלו שניהם במשותף את הקברט הסאטירי "את ואני והמלחמה הבאה" שחולל שערורייה ציבורית.
אחד משירי הקברט הוא "שחמט", המוכר בביצועה של חוה אלברשטיין.
לאחרונה נוספו לשיר גרסאות כיסוי בביצוע שלומי סרנגה ואבי טולדנו.
כגן המשיך לשתף פעולה עם לוין בעוד מספר הצגות, כגון "יעקובי ולידנטל", "נעורי ורדה'לה" ו"קרום".
הוא כתב מוזיקה גם להצגות של יהושע סובול ונסים אלוני ("שעיר אחד לעזאזל)".
כמו כן כתב מוזיקה לסרטיהם של דן וולמן, מיכל בת-אדם, משה מזרחי, יעוד לבנון ועוד.
תקופה קצרה עמד בראש מגמת לימודי המוזיקה בבית הספר לתיאטרון בית-צבי.
ב-1975 חיבר את המוזיקה לסרטו של דן וולמן "מיכאל שלי".
ב-1980 חיבר את המוזיקה לסרטה של מיכל בת אדם "על חבל דק".
ב-1983 חיבר את המוזיקה לסרטו של יצחק צפל ישורון, זוג נשוי.
ב-1984 חיבר את המוזיקה לסרט "חייל הלילה" וב-1986 חיבר את המוזיקה לסרט "מלכת הכיתה", גם הוא בבימויו של יצחק צפל ישורון.
בסוף שנות ה-80 החל לעסוק בבימוי אופרות ואף היה ממקימי האופרה הקאמרית הישראלית (ביחד עם הסופר אריה קרישק) קצרת הימים, אשר הספיקה להעלות אופרה אחת בלבד- "ורד לבן" מאת אודו צימרמן.
בדצמבר 2007 העלה כגן בישראל את המופע "שוברט פלוס", אפיזודה אופראית על פי הלידר של שוברט, בהשתתפות זמרי האופרה גבי שדה ואלמה מושונוב, הפסנתרן ברט ברמן ונגנית הקלרינט מור לוין.
ב-2009 העלה ערב דומה על פי יצירות גוסטאב מהלר.
ב-2012 העלה ערב מיוחד לשירי חנוך לוין, שהולחנו על ידו בעבר בהשתתפות הזמרת קרן הדר.
בסתיו 2014 ביים והלחין את "נפילה בשידור חי" מונודרמה של אריה קרישק, בכיכובו של אלכס אנסקי, על ימי הרדיו האחרונים של שדרן בכיר ונודע.
ההצגה זכתה לביקורות מהללות והוצגה ברחבי הארץ ובחו"ל.
בתחילת 2015 העלה את "המכשפות", האופרה הראשונה של פוצ'יני, בהפקה מיוחדת בשילוב קולנוע ווידאו, עם אירה ברטמן, גבי שדה ויותם כהן.
באביב 2016 ביים גרסה של האופרה "אנה פרנק", מאת גריגורי פריד, עם הזמרת איילת כהן, הפסנתרן ברט ברמן, קריינות מפי אלכס אנסקי, בתרגום של דוד זבה.
ב-2024 זכה כגן בפרס "אריק איינשטיין למוזיקה ישראלית מקורית".
כגן נשוי לאדריכלית ענת בלומנטל ולהם בן אחד.
לכגן שני בנים מנישואיו הראשונים.
אלכסנדר וילסון היה כדורגלן סקוטי ששיחק בעמדת השוער.
וילסון נולד בעיירה וישו (Wishaw) שבלנרקשייר, וב-1925 החל את הקריירה שלו במועדון החובבני אוברטון אתלטיק.
כעבור שנה הצטרף לקבוצת גרינוק מורטון, שיחק שם שש עונות וצבר למעלה מ-200 הופעות, והיה חלק מהסגל שהצליח להעפיל לליגת העל הסקוטית בעונת 1928/1929.
במאי 1933 הוא חתם בקבוצת ארסנל, תחילה כמחליפו של פרנק מוס.
הוא ערך את הופעת הבכורה בניצחון 3 - 2 על אסטון וילה ב-10 במרץ 1934, כיוון שמוס היה פצוע.
וילסון היה שחקן משני בשתי עונותיו הראשונות בארסנל, ובסך הכל השתתף ב-15 משחקים, בהם תשעת האחרונים של עונת האליפות 1934/1935, בעקבות פריקת הכתף של מוס.
וילסון לא השתתף במספיק משחקים על מנת להיות זכאי לקבל את מדליית האליפות.
מוס לא הצליח להחלים מהפציעה שספג, כך שבעונת 1935/1936 הפך וילסון לשוער הראשון של ארסנל; הוא השתתף ב-43 משחקים בכל המסגרות, ואף עמד בשער הקבוצה בגמר גביע ה-FA, בו ניצחה ארסנל 1 - 0 את שפילד יונייטד משער של טד דרייק.
ביצועיו של וילסון לא היו מספקים מבחינתו של המאמן ג'ורג' אליסון, ולאחר העונה החתים את השוערים ג'ורג' סווינדין ופרנק בולטון.
בעונת 1936/1937 השתתף בשני משחקים בלבד, ובעונת האליפות (1937/1938) שלאחר מכן בעשרה, כשהוא מחמיץ את מדליית האליפות פעם נוספת.
באותה תקופה כבר היה השוער השלישי של ארסנל; למרות זאת הוא נשאר במועדון, ולאחר עזיבת בולטון ב-1938 חלקו וילסון וסווינדין את אפודת השוער לעונת 1938/1939, כשכל אחד מהם משחק ב-22 משחקים.
לאחר מכן פרצה מלחמת העולם השנייה, וכל משחקי הכדורגל התחרותיים הושעו.
וילסון עזב את ארסנל עם 90 הופעות לזכותו, חזר לסקוטלנד ב-1941, והצטרף לסנט מירן.
מאוחר יותר הוא שיחק בברייטון אנד הוב אלביון למשך תקופה קצרה, והשתתף במשחק אחד של הליגה השלישית הדרומית בעונת 1947/1948. לאחר פרישתו הוא החל לעבוד כמאמן וכפיזיותרפיסט.
קבוצתו הראשונה הייתה ברייטון, ולאחר מכן הוא עבד בברמינגהאם סיטי, סנדרלנד ובלקפול, כמו גם במועדון הקריקט של מחוז קנט.
הוא היגר לארצות הברית ב-1967, ועבד כפיזיותרפיסט עבור בוסטון ביקונס מליגת הכדורגל הצפון אמריקנית.
אלכסנדר דייוויד טרנר הוא מוזיקאי אנגלי, חבר ב-"ארקטיק מאנקיז" (Arctic Monkeys) וב"דה לאסט שאדו פאפטס" (The Last Shadow Puppets).
הוא הסולן והגיטריסט בשתי הלהקות.
הוא כותב השירים הראשי ב"ארקטיק מאנקיז" וחולק את הכתיבה בפרויקט הצד "לאסט שאדו פאפטס" עם מיילס קיין.
טרנר נולד בפרבר היי גרין במזרח שפילד לפני ודייוויד טרנר, וגדל שם כילד יחיד.
שני הוריו היו מורים בתיכונים מקומיים, אמו לימדה לשון ואביו לימד פיזיקה ומוזיקה.
טרנר לקח שיעור נגינה בפסנתר עד גיל שמונה ונחשף ל"כל סוגי" המוזיקה בבית, כולל פרנק סינטרה, הקרפנטרז, הביטלס, לד זפלין, ביץ' בויס, דייוויד בואי והאיגלס.
אביו של טרנר היה חובב ג'אז מושבע, שניגן בסקסופון, קלרינט ופסנתר, והיה חבר במספר תזמורות ג'אז.
טרנר למד בתיכון שש-שנתי ששכן בסטוקסברידג', עיירה מצפון לשפילד.
מחנך הכיתה שלו תיאר אותו לימים כתלמיד אהוב, נינוח מאוד, שהצטיין בספורט ובכדורסל בפרט.
מורתו לאנגלית תיארה אותו לימים כ"די מאופק..
מעט שונה, ניחן בפיקחות ובהירות שישרתו אותו היטב".
מחנכו תיאר אותו גם כבעל גישה אדישה ללימודים, שהדאיגה את אימו.
טרנר המשיך למכללת ברנסלי בה למד טכנולוגיית מוזיקה, צילום ופסיכולוגיה.
חבריו תיארו אותו כ"השקט" בחבורתם.
מגיל חמש, טרנר גר לצד שכנו, מאט הלדרס וביחד השניים הכירו בתיכון את אנדי ניקולסון.
טרנר וחבריו התעניינו במוזיקת רוק בעקבות פריצתה של להקת הסטרוקס בשנת 2001,
בשנת 2002 ייסדו את ה"ארקטיק מאנקיז".
תחילה, הלדרס קנה ערכת תופים, טרנר הציע לניקולסון ללמוד גיטרת בס, והזמין את ג'ימי קוק, שכן נוסף שלמד בבית ספר אחר, לנגן בגיטרה.
טרנר הפך לסולן בלית ברירה כאשר שני החברים מבית הספר סירבו לשיר.
לפני שהחלו להופיע, הלהקה התאמנה במשך שנה במוסך של טרנר.
הופעתם הראשונה הייתה ביוני 2003, בפאב מקומי בשם "The Grapes".
ההופעה כללה ארבעה שירים מקוריים וארבעה קאברים של הביטלס, הווייט סטרייפס, The Undertones ו-The Datsuns.
בשנת 2005, הודיע טרנר כי הוא מתכוון להשתתף גם בפרויקט צדדי בשם "דה לאסט שאדו פאפטס" עם ג'יימס פורד ומיילס קיין, אותם הכיר במהלך סיבוב הופעות.
באוגוסט 2006, קיבלה הלהקה החלטה להחליף את ניקולסון, שעשה הפסקה בסיבוב הופעות בעקבות "עייפות", בניק אומאלי, חבר ילדות נוסף.
בעקבות ההחלטה טרנר וניקולסון הפסיקו לדבר במשך שנתיים, אך מאוחר יותר תיקנו את ידידותם.
טרנר הושפע מלהקת אואזיס והסטרוקס ולמד לנגן על גיטרה.
טרנר היה הכותב הראשי בלהקה וההבחנות של טרנר לגבי החיים במרכז ערי אנגליה גרמו להשוואות בינו לבין הסולן של "הסטריטס" מייק סקינר.
טרנר סיפר כי בתחילת פעולתה של הלהקה למרות ההנאה מכתיבת השירים טרנר התרחק מההכרה בו מכיוון שלא רצה "שהשתן יעלה לראשו".
בראיון שאליו התראיין ב-2016 אמר שעם הזמן ההופעות שלו השתפרו מכיוון שזה הפך להיות הצגה בשבילו, כמו לשים מסיכה ולהופיע.
טרנר סיפר כי הוא נהנה מכתיבת שירים ושמאז שקיבל את הגיטרה שלו הוא העביר את רוב זמנו הפנוי בכתיבה כי "ככה (הוא) הרגיש נוח לעשות".
בתיאור האופן בו הוא בונה את המילים לשירים, אומר טרנר
הלהקה הקליטה את האלבום המצליח הראשון שלהם ב-23 בינואר 2006 ("Whatever People Say I Am, That's What I'm Not") לאחר חתימה על חוזה ההקלטות הראשון שלהם.
האלבום הפך לאלבום הבכורה בעל מספר המכירות הרב ביותר בבריטניה עד היום, ומאז הקליטו כשישה אלבומים נוספים.
במרץ 2011 יצא לאור הפסקול "Submarine", מיני-אלבום אשר מורכב משירים שטרנר לבדו כתב והלחין.
בשונה מהשירים שלו עם ה"ארקטיק מנקיז" ו"דה לאסט שאדו פאפטס", אלבום זה מנוגן בעיקר בגיטרה אקוסטית, על ידי אלכס טרנר.
האלבום הוא מיני-אלבום, ומורכב משישה שירים.
ישנן השוואות רבות של סגנון המוזיקה שטרנר מציג ב-"Submarine" לסגנון המוזיקה של הביטלס.
בשנת 2015 שיתף טרנר פעולה עם הזמרת אלכסנדרה סייביור בהפקת ובכתיבת השירים לאלבומה "Belladonna of Sadness" (אנ').
במרץ, טרנר גם שיתף פעולה עם להקה "Mini Mansions" בשירם "Vertigo".
בין השנים 2007 ל-2011 טרנר ניהל מערכת יחסים עם הדוגמנית והסופרת אלכסה צ'אנג.
בין אוגוסט 2011 עד למרץ 2014 ניהל מערכת יחסים עם השחקנית והדוגמנית אריאל ונדנברג.
מ-2015 עד ל-2018 ניהל מערכת יחסים עם הדוגמנית טיילור באגלי,ומאז שנת 2018 טרנר מנהל מערכת יחסים עם הזמרת הצרפתייה לואיז ורנוי.
התגורר 6 שנים בלוס אנג'לס ושב להתגורר באירופה וליצור בלונדון ובפריז.
אלכס כרמל (17 ביוני 1931, ברלין – 18 בדצמבר 2002, חיפה) היה היסטוריון ישראלי ופרופסור להיסטוריה באוניברסיטת חיפה.
מחקריו עסקו במחצית השנייה של המאה ה-19 בארץ ישראל, התיישבות נוצרים בארץ ישראל ובמיוחד הטמפלרים.
נולד בברלין בירת גרמניה בשם אלכסנדר בוכמן.
בשנת 1939 עבר לחיפה ושם משפחתו שונה ל"כרמל".
למד היסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים דוקטורט בשנת 1971. הוא החל את מחקריו בשנות השישים שעסקו בארץ ישראל בתקופה העות'מאנית המאוחרת ובהתיישבות נוצרים בארץ ישראל במאה ה-19, במיוחד הטמפלרים.
כמו כן חקר את ההיסטוריה של חיפה.
במחקריו היה הראשון שהעלה את הנושא לתודעת הקהל הישראלי.
לזכרו הוקדשה תערוכה שהתקיימה במוזיאון ארץ-ישראל בשנת 2006, וכן קטלוג התערוכה - "גלגוליה של אוטופיה: הטמפלרים בארץ-ישראל, 1948-1868".
אלכס כרמל, כאן בארץ ששמיה כחולים תמיד, פרשת חייו של צייר המזרח גוסטב באוארנפיינד, אוניברסיטת חיפה, תש"ס 1999.
אלכס כרמל, התיישבות הגרמנים בארץ ישראל בשלהי התקופה העות'מאנית.
אלכס כרמל, תולדות חיפה בימי הטורקים.
חיפה בסוף התקופה העות'מאנית בתוך "חיפה בהתפתחותה, 1918 - 1948", הוצאת יד בן צבי, 1989
אלכסנדר מארי פאלמר היילי היה סופר אפרו-אמריקאי.
ידוע במיוחד בשל סדרת הספרים "שורשים: סאגה של משפחה אמריקאית", על פיה נוצרה סדרת הטלוויזיה רבת ההשפעה "שורשים", ו"האוטוביוגרפיה של מלקולם אקס", אותה פרסם לאחר הרצחו, על סמך ראיונות עומק רבים עם האיש.
היילי נולד באית'קה שבמדינת ניו יורק.
אביו היה פרופסור באוניברסיטה החקלאית-מכנית של אלבמה והמשפחה חיה בשנות ילדותו בטנסי.
בגיל 15 נכנס היילי ללימודים באוניברסיטת אלקורן (Alcorn State University) במיסיסיפי, אך פרש מלימודים לפני שמלאו לו 18. בעידוד אביו התגייס ב-1939 למשמר החופים האמריקני ושירת באוקיינוס השקט במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה, ולאחר שהחל לגלות כישרון רב בכתיבת סיפורים, המשיך לשרת במשמר בתפקיד עיתונאי בדרגת מש"ק.
הוא השתחרר משירות ב-1959, לאחר ששירת גם במלחמת קוריאה והיה בתפקידו האחרון העיתונאי הראשי של משמר החופים.
תפקידו העיקרי של היילי מיד לאחר שחרורו היה העורך הכללי של הרידרס דייג'סט.
בפברואר 1965, סמוך להרצחו של מלקולם אקס השלים היילי כתיבת ממואר אודותיו, שהתבסס על כחמישים ראיונות עומק.
לאחר הרצח השלים היילי את הפרק האחרון המספר על שעותיו האחרונות של מלקולם אקס.
השניים נפגשו לראשונה ב-1960, כאשר הכין היילי כתבה ל"רידרס דייג'סט" אודות אומת האסלאם.
ה"אוטוביוגרפיה של מלקולם אקס" היה לרב מכר.
מאז פרסום האוטוביוגרפיה ב-1965 ועד 1977 נמכרו שישה מיליון עותקים מהספר והוא היווה את הבסיס לכתיבת התסריט לסרט מלקולם אקס ולספרו של ג'יימס בולדווין, "One Day When I Was Lost".
בשנת 1966 הוענק פרס אניספילד-וולף להיילי ולמלקולם אקס (לאחר מותו).
ב-1998 כלל הטיים מגזין את הספר ברשימת עשרת הספרים המשפיעים של המאה ה-20.
ב-1976 פרסם היילי את הספר "שורשים: סאגה של משפחה אמריקאית", רומן המבוסס על ההיסטוריה של משפחתו מתקופת העבדות.
הספר מתחיל בסיפורו של עבד בשם קונטה קינטה , לוחם מנדינקה אפריקאי, שנולד בגמביה ב-1750, נחטף ב-1767 על ידי סוחרי עבדים ונלקח בספינה לפרובינציית מרילנד באמריקה, שם נמכר לעבדות לבעל מטעים.
היילי טען כי הוא צאצא מדור שביעי לקונטה קינטה ועבודתו על הרומן ארכה 12 שנים של מחקר.
הוא נסע לגמביה וביקר בכפר ג'ופורה , שם גדל קינטה, ושמע מ"גריוט" – מספר אפריקאי של ההיסטוריה בעל פה, את סיפור תפיסתו של קינטה.
היילי אף מצא את יומן ספינת העבדים "Lord Ligonier" , בה הפליג קינטה לעולם החדש.
היילי אמר כי הרגע המרגש בחייו היה ב-29 בספטמבר 1967 כאשר עמד בנקודת רדתו של קינטה לחוף באנאפוליס, מרילנד בדיוק במלאת 200 שנה לאירוע.
במרכז אנאפוליס הוקמה אנדרטה בה נראה היילי מספר את סיפורו ההיסטורי של העבד לילדי המקום הנאספים לרגליו.
הספר זיכה את היילי בפרס פוליצר ובשנת 1977 היה לסדרת טלוויזיה מצליחה רבת השפעה ואחת הנצפות מאז ומעולם.
הפרק השמיני והאחרון בסדרה הוא השלישי מבחינת נתוני מדרוג (רייטינג) בטלוויזיה האמריקאית מאז ומעולם.
הסדרה זכתה ל-9 פרסי אמי, מתוך 36 מועמדויות ובפרס גלובוס הזהב לסדרת הדרמה הטובה ביותר.
לסדרה ולספר עליו התבססה, הייתה השפעה ניכרת על המודעות של החברה האמריקאית להיסטוריה של המגזר האפרו-אמריקאי ולתרבותו.
עד לשידור הסדרה, רבים בחברה האמריקאית, כולל במגזר האפרו-אמריקאי, ראו מגזר זה כחסר תרבות והיסטוריה ייחודיים או כמגזר תלוש מהתרבות האפריקאית, שמעולם לא הצליח להיקלט בתרבות האמריקאית.
התוכנית הפכה גם לנושא לימוד במאות מכללות בארצות הברית.
ב-1979 שידרה רשת ABC את המיני-סדרה: "שורשים: הדורות הבאים" ובה המשך הסאגה המשפחתית, כולל חייו של היילי עצמו וביקורו בכפר האפריקאי.
דמותו של היילי הבוגר גולמה על ידי השחקן ג'יימס ארל ג'ונס.
בשנת 1978 תבע הסופר הרולד קורלנדר את היילי על כך שהעתיק לתוך "שורשים" חלקים נרחבים מספרו "האפריקני".
לאחר דיונים משפטיים הגיעו הצדדים להסכמה שכללה פיצוי כספי והכנסת פיסקה בראש כל מהדורה של "שורשים" ובה מכיר היילי בהשענותו על ספרו של קורלנדר.
גניאולוגים ערערו על מחקרו ומסקנותיו של היילי ב"שורשים".
התברר שאותו "גריוט" מגמביה, שסיפר להיילי את סיפורו של קונטה קינטה, לא היה גריוט אמיתי, ונראה כי סיפורו של קונטה קינטה היה מקרה של דיווח מעגלי , שבו דבריו של היילי עצמו נאמרו אליו בחזרה.
אף אחד מהמסמכים הכתובים בווירג'יניה ובקרוליינה הצפונית לא מסתדר עם הסיפור של "שורשים" עד לשלב שאחרי מלחמת האזרחים.
כמה אלמנטים בסיפור המשפחתי של היילי מופיעים במסמכים הכתובים, אולם הגניאולוגיה הסבירה ביותר עשויה להיות שונה מזו המתוארת ב"שורשים".
היילי ויצירתו נותרו מחוץ לאנתולוגיה של נורטון של הספרות האפרו-אמריקאית, למרות מעמדו כסופר האפרו-אמריקאי המוכר ביותר בארצות הברית.
'שורשים' היא יצירה של הדמיון ולא מחקר היסטורי קפדני".
היילי נפטר מהתקף לב בסיאטל ונקבר בצד בית ילדותו בטנסי.
בצוואתו ביקש היילי שהתסריטאי דייוויד סטיבנס יסיים את ספרו הבלתי גמור של היילי על אודות ההיסטוריה של משפחת אמו, קווין, לפי תחקיר שערך.
משמר החופים האמריקאי קרא כלי שיט על שמו.
אלכסנדר טרנט "אלכס" טיוס הוא כדורסלן אמריקאי-ישראלי, המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר במכבי תל אביב מליגת העל.
טיוס נולד בסנט לואיס שבמיזורי למשפחה אפרו-אמריקאית נוצרית.
בשנת 2007 החל טיוס את קריירת המכללות שלו כשנרשם לאוניברסיטת פלורידה (מכללה בעלת מסורת והישגים בטורניר כדורסל המכללות שהייתה בשיאה בתקופה שקדמה להצטרפותו).
טיוס שיחק ארבע שנים בקבוצה והגיע עמה לרבע גמר טורניר המכללות הארצי ולגמר SEC.
בעקבות כך שהוא ואשתו היו שותפים לדירה עם בחור יהודי, נחשף טיוס והתחבר ליהדות והחליט יחד עם אשתו, הספורטאית האמריקאית אלי סצ'יני, בעלת שורשים יהודיים, להתגייר.
הוא החל עם אשתו בתהליך גיור בפלורידה באוגוסט 2010, והשלים אותו ב-2011, כשב-2012 התאזרח כישראלי.
בקיץ 2011, לאחר סיום המכללה, חתם במכבי אשדוד ובמקביל החל בתהליך הגיור וקבלת האזרחות הישראלית.
בשנת 2017 השלים את תהליכי הגיור.
בעונת 2011–2012 נחשב כזר בליגה במדי אשדוד, נבחר לשחקן השישי של העונה והעמיד ממוצעים של 13.3 נקודות ב-67% מהשדה ו-8.3 ריבאונדים למשחק שעזרו לקבוצתו לסיים את העונה הסדירה במקום השביעי ולהפתיע בהעפלה לגמר הפיינל פור שם הפסידה למכבי תל אביב.
בקיץ 2012, החל במשא ומתן עם מכבי תל אביב, לאחר שכשל המשא ומתן חתם טיוס בפלקנסטרו קאנטו שבאותה עונה שיחקה בליגת העל האיטלקית ובשלב הבתים ביורוליג בהם קלע 7.4 נקודות בממוצע עם 4.8 ריבאונדים למשחק.
בקיץ 2013 חתם טיוס במכבי תל אביב לשנתיים.
בעונת 2013–2014 זכה טיוס עם מכבי תל אביב בגביע הליגה, בגביע המדינה, באליפות ישראל וביורוליג.
בסוף עונת 2015, חתם טיוס במדי אנאדולו אפס הטורקית לשנתיים.
לאחר עונה אחת באנאדולו, בקיץ 2016 חתם אלכס טיוס לשנה במדי גלאטסראיי, שהעפילה ליורוליג בעקבות זכייתה ביורוקאפ בעונה החולפת.
ב-22 ביוני 2017 חתם טיוס לשנתיים במכבי תל אביב.
בעונתו הראשונה טיוס הגיע למקום הרביעי במספר החסימות בהיסטוריית היורוליג.
בתחילת העונה זכה טיוס בגביע הליגה.
ובסופה זכה בתואר השחקן המצטיין של הפלייאוף שבסופו מכבי תל אביב זכתה באליפות המדינה.
ב-13 ביולי 2019 חתם באוניקס קאזאן הרוסית.
ב-15 ביוני 2020 שוחרר מהקבוצה.
בנובמבר 2020 חתם לשנה בגלאטסראיי, אך לאחר חודש עזב את הקבוצה וחתם בריאל מדריד.
ב-27 באוקטובר 2022 חתם באסוול ליון-וילרבאן מליגת העל הצרפתית והיורוליג.
ב-24 באפריל 2024 חתם בהפועל ירושלים מליגת העל הישראלית.
ב-5 בנובמבר 2024 חתם פלקנסטרו וארזה מליגת העל האיטלקית.
ב-2012 סיים טיוס תהליך גיור וקיבל אזרחות ישראלית, דבר שאפשר לו לשחק במדי נבחרת ישראל.