tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השאלה הייתה איך להנהיג רפורמות כאלו.
המועדונים הליברלים הבולטים של אותה תקופה בווינה כללו את מועדון הקריאה המשפטית-פוליטית (נוסד ב-1842) ואת אגודת קונקורדיה (1840).
הם, כמו התאחדות התעשיינים האוסטרית התחתית (1840) היו חלק מתרבות שביקרה את ממשלתו של מטרניך מבתי הקפה, הסלונים ואפילו הבמות של העיר, אך לפני 1848 דרישותיהם אפילו לא התרחבו לחוקה או לחופש ההתאספות, והותירו לבדם את הרפובליקניזם.
הם רק דגלו בצנזורה רגועה, חופש דת, חירויות כלכליות, ומעל לכל, ממשל מוכשר יותר.
הם התנגדו לריבונות עממית מוחלטת ולזכות בחירה אוניברסלית.
יותר משמאל הייתה אליטה אינטלקטואלית רדיקלית וענייה.
הזדמנויות ההשכלה באוסטריה בשנות ה-40 עלו בהרבה על הזדמנויות התעסוקה של המשכילים.
בשנת 1845, כימשון תפוחי האדמה הגיעה לבלגיה מצפון אמריקה, ובכך החל את הרעב של שנות הארבעים.
כשהמחלה התפשטה במהירות באירופה, מקור הקלוריות העיקרי לאוכלוסייה הענייה הצטמצם ומחירי המזון זינקו.
בשנת 1846 הייתה התקוממות של האצולה הפולנית בגליציה האוסטרית, שנכשלה רק כאשר איכרים, בתורם, קמו נגד האצילים.
המשבר הכלכלי של 1845–1847 התאפיין במיתון ובמחסור במזון ברחבי היבשת.
בסוף פברואר 1848 פרצו הפגנות בפריז.
בעקבות כך לואי פיליפ, מלך הצרפתים ויתר על כס המלכות, מה שגרם למרידות דומות ברחבי היבשת.
לאחר שהתפרסמו ידיעות על ניצחונות פברואר בפריז, פרצו התקוממויות ברחבי אירופה, כולל בווינה, שם דיאטה (הפרלמנט) של אוסטריה התחתית דרש במרץ את התפטרותו של הנסיך מטרניך, קנצלר המדינה השמרני ושר החוץ.
ללא כוחות שהתגייסו להגנתו של מטרניך, ואף ללא תמיכה מפרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה, הוא התפטר ב-13 במרץ.
מטרניך ברח ללונדון, ופרדיננד מינה שרים חדשים, ליברלים למיניהם.
עד נובמבר, האימפריה האוסטרית ראתה כמה ממשלות ליברליות קצרות מועד תחת חמישה שרים-נשיאי אוסטריה רצופים: הרוזן קולוראט (17 במרץ–4 באפריל), הרוזן פיקלמונט (4 באפריל–3 במאי), הברון פילרסדורף (3 במאי–8 ביולי), הברון דובלהוף-דייר (8 ביולי–18 ביולי) והברון ווסנברג (19 ביולי–20 בנובמבר).
הסדר הקבוע קרס במהירות בגלל חולשתם של צבאות אוסטריה.
פילדמרשל יוזף רדצקי נכשל בדיכוי מורדים ונציאנים ומילאנים בלומברדיה-ונציה, ונאלץ, במקום זאת, להורות לכוחות הנותרים להתפנות.
הסכסוך החברתי והפוליטי כמו גם העוינות הבין ותוך דתית שככו לרגע, כאשר חלק גדול מהיבשת שמחו בניצחונות הליברלים.
ארגונים פוליטיים המוניים ושיתוף הציבור בממשל הפכו להיות נפוצים.
עם זאת, שרים ליברליים לא הצליחו להקים סמכות מרכזית.
ממשלות זמניות בוונציה ובמילאנו הביעו במהירות רצון להיות חלק מקונפדרציה איטלקית של מדינות; אבל עבור הממשלה הוונציאנית זה נמשך רק חמישה ימים, בעקבות שביתת הנשק ב-1848 בין אוסטריה לפיימונטה.
ממשלה הונגרית חדשה בפשט הודיעה על כוונותיה להתנתק מהאימפריה ולבחור בפרדיננד למלך, ועדה לאומית פולנית הכריזה על כך לגבי ממלכת גליציה ולודומריה.
מתחים חברתיים ופוליטיים לאחר "אביב העמים"
הניצחון של מפלגת השינוי נתפס כהזדמנות למעמדות נמוכים לחדש סכסוכים ישנים בכעס ובאנרגיה רבה יותר.
מספר חרמות מס וניסיונות רצח של גובי מס התרחשו בווינה.
תקיפות נגד חיילים הפכו לנפוצות, כולל נגד חייליו של רדצקי שנסוגו ממילאנו.
הארכיבישוף של וינה נאלץ לברוח, ובגראץ נהרס מנזר הישועים.
דרישות הלאומיות וסתירותיה התבררו כאשר ממשלות לאומיות חדשות החלו להכריז על כוח ואחדות.
קרלו אלברטו מסרדיניה, מלך פיימונטה-סבויה, יזם מלחמה לאומנית ב-23 במרץ במחוזות הצפוניים של איטליה המוחזקת על ידי אוסטריה, שתכלה את תשומת הלב של חצי האי כולו.
התנועה הלאומנית הגרמנית התמודדה עם השאלה האם יש לכלול את אוסטריה במדינה הגרמנית המאוחדת או לא, מחלוקת שפילגה את האספה הלאומית של פרנקפורט.
השרים הליברלים בווינה היו מוכנים לאפשר בחירות לאספה הלאומית הגרמנית בחלק מארצות הבסבורג, אך לא נקבע אילו שטחים הבסבורגיים ישתתפו בהם.
היה ברור שהונגריה וגליציה הן לא גרמניות; לאומנים גרמנים (ששלטו בדיאטה הבוהמית) חשו שאדמות הכתר הישנות שייכות בצדק למדינה גרמנית מאוחדת, למרות העובדה שרוב תושבי בוהמיה ומוראביה דיברו צ'כית - שפה סלבית.
לאומנים צ'כיים ראו את השפה הרבה יותר משמעותית, וקראו להחרים את הבחירות לפרלמנט של פרנקפורט בבוהמיה, מוראביה ושלזיה האוסטרית השכנה (גם היא דוברת צ'כית בחלקה).
המתיחות בפראג בין לאומנים גרמנים וצ'כיים גדלה במהירות בין אפריל למאי.
לאחר ביטול הצמיתות ב-17 באפריל, הוקמה בגליציה המועצה הרותנית העליונה כדי לקדם את איחוד הארצות האתניות של אוקראינה בגליציה המזרחית, טרנסקרפטיה ובוקובינה במחוז אחד.
המחלקה לשפה האוקראינית נפתחה באוניברסיטת לבוב, והעיתון האוקראיני הראשון Zoria Halytska החל להתפרסם בלבוב ב-15 במאי 1848. ב-1 ביולי בוטלה הצמיתות גם בבוקובינה.
בתחילת הקיץ, משטרים שמרניים הופלו, חירויות חדשות (כולל חופש העיתונות וחופש ההתאגדות) הונהגו וטענות לאומניות מרובות הושמעו.
פרלמנטים חדשים ערכו במהירות בחירות עם זכות בחירה רחבה ליצירת אספות מכוננות, שיכתבו חוקות חדשות.
הבחירות שנערכו הביאו לתוצאות בלתי צפויות.
הבוחרים החדשים, נאיביים ומבולבלים מכוחם הפוליטי החדש, בחרו בדרך כלל נציגים שמרנים או ליברליים מתונים.
הרדיקלים, אלו שתמכו בזכות הבחירה הרחבה ביותר, הפסידו במסגרת השיטה שבה דגלו כי הם לא היו האנשים המשפיעים והאמידים המקומיים.
התוצאות המעורבות הובילו לעימותים דומים למרד "ימי יוני" בפריז.
בנוסף, על האספות הללו הוטלה המשימה הבלתי אפשרית של הן ניהול הצרכים של תושבי המדינה והן לקבוע מהי אותה מדינה פיזית בו-זמנית.
האספה המכוננת האוסטרית חולקה לסיעה צ'כית, סיעה גרמנית וסיעה פולנית, ובתוך כל סיעה היה ספקטרום השמאל-ימין הפוליטי.
מחוץ לאספה, עצומות, עיתונים, הפגנות המוניות ומועדונים פוליטיים הפעילו לחץ על ממשלותיהם החדשות ולעיתים קרובות ביטאו באלימות רבים מהוויכוחים שהתרחשו בתוך האספה עצמה.
הצ'כים ערכו קונגרס פאן-סלבי בפראג בין 2 ביוני ל-12 ביוני 1848. הוא היה מורכב בעיקר מאוסטרוסלבים שרצו חופש גדול יותר בתוך האימפריה, אבל מעמדם כאיכרים ופרולטרים מוקפים במעמד ביניים גרמני גזר את גורלם באוטונומיה.
הם גם לא אהבו את הסיכוי לסיפוח בוהמיה לאימפריה גרמנית.
המורדים הפסידו במהירות בקרבות רחוב לכוחותיו של הקיסר פרדיננד בראשות הגנרל רדצקי, מה שגרם לכמה שרי ממשלה ליברליים להתפטר במחאה.
פרדיננד, שהוחזר כעת לשלטון בווינה, מינה שרים שמרנים במקומם.
פעולות אלו היו מכה לא מבוטלת למהפכנים, ועד אוגוסט הייתה רוב צפון איטליה בשליטתו של רדצקי.
בבוהמיה, מנהיגי התנועות הלאומניות הגרמניות והצ'כיות היו שניהם מונרכיסטים חוקתיים, נאמנים לקיסר ההבסבורגי.
ימים ספורים בלבד לאחר שהקיסר כבש מחדש את צפון איטליה, נקט אלפרד הראשון, נסיך וינדיש-גרץ, צעדים פרובוקטיביים בפראג כדי לעורר קרבות רחוב.
לאחר שהבריקדות עלו, הוא הוביל את כוחות הבסבורג לדכא את המורדים.
לאחר שהחזיר את העיר, הוא הטיל חוק צבאי, הורה לפזר את הוועד הלאומי של פראג ושלח צירים של הקונגרס ה"פאן-סלבי" הביתה.
אירועים אלה זכו לתשואות על ידי לאומנים גרמנים, שלא הצליחו להבין שהצבא ההבסבורגי ירסק גם את התנועה הלאומית שלהם.
לאחר מכן פנתה תשומת הלב להונגריה.
המלחמה בהונגריה שוב איימה על השלטון הקיסרי והניעה את הקיסר פרדיננד וחצרו לברוח שוב מווינה.
הרדיקלים הווינאים בירכו על הגעתם של חיילים הונגרים ככוח היחיד שיכול להתייצב נגד בית המלוכה והממשלה.
הרדיקלים השתלטו על העיר לפרק זמן קצר בלבד.
וינדיש-גרץ הוביל חיילים מפרוסיה להביס במהירות את המורדים.
וינדיש-גרץ החזיר את הסמכות הקיסרית לעיר.
הכיבוש מחדש של וינה נתפס כתבוסה על הלאומיות הגרמנית.
בשלב זה, פרדיננד הראשון כינה את פליקס, נסיך שוורצנברג לראש הממשלה.
שוורצנברג, מדינאי מושלם, שכנע את פרדיננד חלש הנפש לוותר על כס המלוכה לאחיינו בן ה-18, פרנץ יוזף.
חברי הפרלמנט המשיכו להתווכח, אך לא היו להם סמכות לגבי מדיניות המדינה.
גם המהפכה הצ'כית וגם המהפכה האיטלקית הובסו על ידי ההבסבורגים.
פראג הייתה הניצחון הראשון של מהפכה נגדית באימפריה האוסטרית.
לומברדיה-ונציה הוחזרה במהירות לשלטון אוסטרי ביבשת, אפילו בגלל שהתמיכה העממית במהפכה נעלמה: אידיאלים מהפכניים הוגבלו לעיתים קרובות לחלק ממעמד הביניים והמעמדות העליונים, שלא הצליחו גם להשיג "לבבות ונפשות" של המעמדות הנמוכים וגם לשכנע את האוכלוסייה בלאומיות האיטלקית.
רוב המעמדות הנמוכים אכן היו אדישים למדי, ולמעשה רוב החיילים הלומברדים והוונציאנים נשארו נאמנים.
התמיכה הרווחת היחידה במהפכה הייתה בערים מילאנו וונציה, כאשר הרפובליקה של סן מרקו נותרה במצור עד 28 באוגוסט 1849.
הדיאטה ההונגרית התכנסה מחדש בשנת 1825 כדי לטפל בצרכים פיננסיים.
המפלגה התמקדה בפרנסת האיכרים בדרכים סמליות בעיקר בגלל חוסר יכולתם להבין את צורכי הפועלים.
לאיוש קושוט התגלה כמנהיג המעמד התחתון בדיאטה.
בשנת 1848 הגיעו ידיעות על פרוץ המהפכה בפריז כאשר קבינט לאומי חדש תפס את השלטון תחת קושוט, והדיאטה אישרה חבילת רפורמה גורפת, המכונה "חוקי אפריל" (גם "חוקי מרץ"), ששינתה כמעט כל היבט של החיים הכלכליים, החברתיים והפוליטיים של הונגריה: (חוקי אפריל מבוססים על 12 הנקודות:
חופש העיתונות (ביטול הצנזורה ומשרדי הצנזורה)
משרדי שרים בבודה ובפשט (במקום מינוי מלכותי פשוט של שרים, כל השרים והממשלה צריכים להיבחר ולהיות מודחים על ידי הפרלמנט)
מושב פרלמנטרי שנתי בפשט (במקום הפגישות האד-הוק הנדירות שכונסו על ידי המלך)
שוויון אזרחי ודתי בפני החוק (ביטול חוקים נפרדים לפשוטי העם והאצולה, ביטול הפריבילגיות המשפטיות של האצולה.
חופש דת מלא במקום סובלנות מתונה: ביטול דת המדינה (קתולית)
משמר לאומי (הקמת המשמר הלאומי ההונגרי שלהם, אשר פעל כמו כוח משטרה כדי לשמור על החוק והסדר במהלך המעבר של המערכת, ובכך לשמר את מוסר המהפכה)
חלק משותף בנטל המס (ביטול הפטור ממס של האצולה, ביטול המכס ופטור האצולה ממכס)
ביטול socage (ביטול הפיאודליזם וביטול צמיתות האיכרים והחובות שלהם)
חבר מושבעים וייצוג על בסיס שוויוני (פשוטי העם יכולים להיבחר כמושבעים בבתי המשפט, כל האנשים יכולים להיות פקידים אפילו ברמות הגבוהות ביותר של המינהל הציבורי והשיפוט, אם יש להם את ההשכלה שנקבעה)
הצבא יישבע לתמוך בחוקה, את החיילים שלנו לא צריך לשלוח לחו"ל, וחיילים זרים צריכים לעזוב את ארצנו
דרישות אלו לא היו קלות עבור החצר הקיסרית לקבל, אולם מעמדה החלש סיפק לה רק מעט ברירה.
אחת המשימות הראשונות של הדיאטה הייתה ביטול הצמיתות, שהוכרזה ב-18 במרץ 1848.
ממשלת הונגריה קבעה מגבלות על הפעילות הפוליטית של התנועה הלאומית הקרואטית והרומנית כאחד.
לקרואטים ולרומנים היו רצונות משלהם לשלטון עצמי ולא ראו תועלת בהחלפת ממשל מרכזי אחד באחר.
התפתחו עימותים חמושים בין ההונגרים והקרואטים, הרומנים, הסרבים, לאורך גבול אחד וסלובקים לאורך הגבול השני.
בחלק מהמקרים זה היה המשך והסלמה של המתחים הקודמים, כמו קורבנות יולי 1845 בקרואטיה.
ממלכת קרואטיה ההבסבורגית וממלכת סלאבוניה ניתקו את היחסים עם הממשלה ההונגרית החדשה בפשט והתמסרו לקיסרות.
השמרן יוסיפ ילאצ'יץ', שמונה לבאן החדש של קרואטיה-סלאבוניה במרץ על ידי החצר הקיסרית, הודח מתפקידו על ידי ממשלת הונגריה המלוכנית החוקתית.
הוא סירב לוותר על סמכותו בשם המלך.
לפיכך, היו בהונגריה שתי ממשלות שהוציאו צווים סותרים בשמו של פרדיננד פון הבסבורג.
מודעים לכך שהם בדרך למלחמת אזרחים באמצע 1848, ניסו שרי ממשלת הונגריה להשיג תמיכה הבסבורגית נגד ילאצ'יץ' על ידי הצעה לשלוח חיילים לצפון איטליה.
בנוסף, הם ניסו להשלים עם ילאצ'יץ' עצמו, אך הוא התעקש על ריכוז מחדש של הסמכות ההבסבורגית כתנאי מוקדם לכל שיחות.
עד סוף אוגוסט, הממשלה הקיסרית בווינה הורתה רשמית לממשלת הונגריה בפשט לסיים את התוכניות לצבא הונגרי.
לאחר מכן נקט ילאצ'יץ' בפעולה צבאית נגד ממשלת הונגריה ללא כל הוראה רשמית.
האספה הלאומית של הסרבים באימפריה האוסטרית נערכה בין 1 ל-3 במאי 1848 בסרמסקי קרלובצי, במהלכה הכריזו הסרבים על כתר הבסבורג האוטונומי של וויבודינה הסרבית.
המלחמה החלה, והובילה לעימותים ככאלה בסרבובראן, שם ב-14 ביולי 1848, החל המצור הראשון על העיר על ידי כוחות הונגריה תחת הברון פולופ ברכטולד.
הצבא נאלץ לסגת עקב הגנה סרבית חזקה.
עם מלחמה שמתחוללת בשלוש חזיתות (נגד רומנים וסרבים בבאנאט ובבאצ'קה, ורומנים בטרנסילבניה), הרדיקלים ההונגרים בפשט ראו בכך הזדמנות.
הפרלמנט עשה הנחות לרדיקלים בספטמבר במקום לתת לאירועים להתפרץ לעימותים אלימים.
זמן קצר לאחר מכן, הנתק האחרון בין וינה לפשט התרחשה כאשר פילדמרשל הרוזן פרנץ פיליפ פון למברג קיבל שליטה על כל הצבאות בהונגריה (כולל זה של ילאצ'יץ').
בתגובה להתקפה על למברג שהותקף עם הגעתו להונגריה כמה ימים לאחר מכן, הורה בית המשפט הקיסרי לפזר את הפרלמנט והממשלה ההונגרית.
ילאצ'יץ' מונה לתפוס את מקומו של למברג.
מלחמה בין אוסטריה להונגריה החלה רשמית.
המלחמה הובילה למשבר אוקטובר בווינה, כאשר מורדים תקפו חיל מצב בדרכו להונגריה כדי לתמוך בכוחות הקרואטים בפיקודו של ילאצ'יץ'.
לאחר שווינה נכבשה מחדש על ידי הכוחות הקיסריים, נשלחו הגנרל וינדיש-גרץ ו-70,000 חיילים להונגריה כדי לדכא את המהפכה ההונגרית ועם התקדמותם פינתה ממשלת הונגריה את פשט.
אולם הצבא האוסטרי נאלץ לסגת לאחר תבוסות קשות במסע האביב של הצבא ההונגרי ממרץ עד מאי 1849. במקום לרדוף אחרי הצבא האוסטרי, עצרו ההונגרים כדי להשתלט מחדש על מבצר בודה והכינו הגנות.
ביוני 1849 נכנסו חיילים רוסים ואוסטרים להונגריה, כשהם עולים בהרבה על הצבא ההונגרי.
קושוט התפטר ב-11 באוגוסט 1849 לטובת ארתור גרגיי, שלדעתו היה הגנרל היחיד שהיה מסוגל להציל את האומה.
אולם במאי 1849 התחייב הצאר ניקולאי הראשון להכפיל את מאמציו נגד ממשלת הונגריה.
הוא והקיסר פרנץ יוזף החלו לאסוף מחדש ולחמש מחדש צבא שיהיה תחת פיקודו של אנטון פוגל, הפלדמרשל-לויטננט האוסטרי.
הצאר התכונן גם לשלוח 30,000 חיילים רוסים בחזרה מעל הרי הקרפטים המזרחיים מפולין.
ב-13 באוגוסט, לאחר כמה תבוסות מרות במצב חסר סיכוי, חתם גורלי על כניעה בווילאגוס (כיום Şiria, רומניה) לידי הרוסים, שהעבירו את הצבא לידי האוסטרים.
המרד הסלובקי היה התקוממות של סלובקים נגד שליטה מגיארית (כלומר הונגרית אתנית) בחלקים המערביים של הונגריה עילית (מערב סלובקיה של היום), במסגרת מהפכת 1848/49 במלוכה ההבסבורגית.
זה נמשך מספטמבר 1848 עד נובמבר 1849. בתקופה זו הקימו פטריוטים סלובקים את המועצה הלאומית הסלובקית כייצוגם הפוליטי ויחידות צבאיות המכונה חיל המתנדבים הסלובקי.
הדרישות הפוליטיות, החברתיות והלאומיות של התנועה הסלובקית הוכרזו במסמך שכותרתו "דרישות האומה הסלובקית" מאפריל 1848.
המהפכה הסרבית של 1848 הייתה התקוממות של סרבים שחיו בדלווידק נגד השליטה המגיארית.
רוב הסרבים שם צידדו באוסטרים.
עם זאת, היו גם כמה חריגים, למשל גנרל יאנוס דמיאניץ' מצבא המהפכה ההונגרית.
תנועות מהפכניות של 1849 עמדו בפני אתגר נוסף: לעבוד יחד כדי להביס אויב משותף.
בעבר, הזהות הלאומית אפשרה לכוחות הבסבורגים לכבוש ממשלות מהפכניות על ידי הפרדתן אחת מהשנייה.
יוזמות דמוקרטיות חדשות באיטליה באביב 1848 הוביל לסכסוך מחודש עם כוחות אוסטריים במחוזות לומברדיה וונציה.
ביום השנה הראשון לבריקדות הראשונות בווינה, הסכימו הדמוקרטים הגרמנים והצ'כיים בבוהמיה לשים את העוינות ההדדית בצד ולעבוד יחד על תכנון מהפכני.
ההונגרים התמודדו עם האתגר הגדול ביותר של התגברות על הדיוויזיות של השנה הקודמת, שכן הלחימה שם הייתה הקשה ביותר.
למרות זאת, ממשלת הונגריה שכרה מפקד חדש וניסתה להתאחד עם הדמוקרט הרומני אברם ינקו, אשר היה ידוע בשם Crăişorul Munţilor ("נסיך ההרים").
עם זאת, הפילוג וחוסר האמון היו חמורים מדי.
שלושה ימים לאחר תחילת הלחימה באיטליה, קרלו אלברטו, מלך סרדיניה ויתר על כס המלוכה של פיימונטה-סבויה, ובעצם סיים את החזרה של פיימונטה למלחמה.
סכסוכים צבאיים מחודשים עלו לאימפריה במעט שנותר מכספה.
אתגר נוסף לסמכות ההבסבורגית הגיע מגרמניה והשאלה של "גרמניה הגדולה" (גרמניה המאוחדת בראשות אוסטריה) או "גרמניה הקטנה" (גרמניה המאוחדת בראשות פרוסיה).
האספה הלאומית של פרנקפורט הציעה חוקה עם פרידריך וילהלם מפרוסיה כמלך של גרמניה הפדרלית המאוחדת המורכבת מארצות 'גרמניות' בלבד.
זה היה מוביל לכך שהיחסים בין אוסטריה והונגריה (כאזור 'לא גרמני') יצטמצמו לאיחוד אישי תחת ההבסבורגים, ולא למדינה מאוחדת, הסדר בלתי מקובל הן עבור הבסבורגים והן עבור הליברלים האוסטרו-גרמניים באוסטריה.
בסופו של דבר סירב פרידריך וילהלם לקבל את החוקה שנכתבה על ידי האספה.
שוורצנברג פיזר את הפרלמנט ההונגרי ב-1849, וכפה חוקה משלו שלא העניקה דבר לתנועה הליברלית.
הוא מינה את אלכסנדר פון באך לשר לענייני פנים, פיקח על יצירת שיטת באך, אשר ביטלה התנגדות פוליטית והכילה ליברלים בתוך אוסטריה והחזירה במהירות את הסטטוס קוו.
לאחר גירושו של לאיוש קושוט, מנהיג הונגרי לאומני, התמודד שוורצנברג מול התקוממויות מצד הונגרים.
כשהוא משחק על המסורת הרוסית ארוכת השנים של השמרנות, הוא שכנע את הצאר ניקולאי הראשון לשלוח כוחות רוסים פנימה.
הצבא הרוסי השמיד במהירות את המרד, ואילץ את ההונגרים לחזור לשליטת אוסטריה.
תוך פחות משלוש שנים החזיר שוורצנברג את היציבות והשליטה לאוסטריה.
עם זאת, שוורצנברג לקה בשבץ מוחי ב-1852, וממשיכיו לא הצליחו לשמור על השליטה ששוורצנברג שמר כל כך בהצלחה.
אפתח'אר דדה-באלא (בפרסית: افتخار ددهبالا; 16 בנובמבר 1946 – 25 ביוני 2007), הידועה גם תחת שם הבמה מהסטי , הייתה זמרת איראנית.
אפתח'אר דדה-באלא נולדה ב-16 בנובמבר 1946, בטהרן, איראן.
היא הייתה אחותה הצעירה של הזמרת האיראנית היידה.
הוריהם התגרשו מאוחר יותר והתחתנו מחדש.
ב-1963 מהסטי החלה את הקריירה המוזיקלית שלה בתוכנית הרדיו "גולהא-י רנגארנג" (בפרסית: "گلهای رنگارنگ"; בתרגום לעברית: "פרחים צבעוניים") עם השיר "Ân ke Delam Râ Borde Khodâyâ" שהולחן ועובד על ידי פרוויז יאהגי .
בתחילת הדרך, משפחתה של מהסטי נרתעה מלאפשר לה להמשיך בתעשיית הבידור, משום שבאותה תקופה, זו לא הייתה קריירה מוערכת לנשים באיראן.
עם זאת, מהסטי התגברה על סטיגמה זו וסיפקה לאיראן תדמית חדשה לנשים בתעשיית הבידור.
מהסטי יצרה דימוי של זמרת "אישה-עדינה", גברת בעלת נימוסים.
הצלחתה העצומה במוזיקה פתחה את הדרך בפני נשים רבות אחרות, כולל אחותה הבכורה, היידה, שהחלה את עבודתה 5 שנים אחרי מהסטי.
שתי האחיות תרמו רבות לשיפור תדמיתן של זמרות באיראן ולהעברת המוזיקה האיראנית מהמקום בו היא הייתה למקום בו היא נמצאת כעת.
ב-1978, לפני המהפכה האיראנית, היא היגרה לבריטניה, ולאחר מכן ב-1981 לארצות הברית, שם התגוררה לאחר מכן.
במרץ 2007, מהסטי הודיעה בפומבי שהיא נאבקת במשך ארבע שנים בסרטן המעי הגס.
היא קיוותה שניסיונה יעלה את המודעות בקרב הקהילה האיראנית בנוגע לסרטן ולחשיבותן של בדיקות גופניות סדירות.
היא התגוררה אז בסנטה רוזה, קליפורניה עם בתה, סהר, בעלה, נאסר, ושני ילדיהם, נטשה ונטלי, נכדיה היחידים.
ב-29 ביוני 2007 מהסטי נקברה בבית הקברות ווסטווד וילג' ממוריאל פארק בווסטווד, קליפורניה, אותו בית קברות שבו נקברה גם אחותה היידה.
הלווייתה שודרה בשידור חי ב-Persian Broadcasting Company Tapesh והשתתפו בה סלבריטאים וכוכבים פרסיים ואמנים אחרים, כולל ראש עיריית בוורלי הילס ג'ימי דלשאד והמעצב ביג'אן פאקזאד.
מהפכות במהלך שנות ה-20 של המאה ה-19 כללו מהפכות ברוסיה (מרד הדקבריסטים), ספרד, פורטוגל ומדינות איטליה למען מונרכיות חוקתיות, ומאבק למען עצמאות מהשלטון העות'מאני ביוון.
בניגוד לגל המהפכני בשנות ה-30 של המאה ה-19, אלה נטו להתרחש בפריפריה של אירופה.
מהפכת 1820 החלה בסיציליה ובנאפולי, נגד פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות, שנאלץ לעשות ויתורים ולהבטיח מונרכיה חוקתית.
הצלחה זו העניקה השראה לקרבונארי בצפון איטליה לפתוח במרד גם הם.
בשנת 1821, ממלכת סרדיניה (פיימונטה) אילצה את המלך ויטוריו אמנואלה הראשון להתפטר והשיגה באופן זמני מונרכיה חוקתית כתוצאה ממעשיהם של הקרבונארי, כמו גם רפורמות ליברליות אחרות.
הברית הקדושה לא סבלה מצב עניינים זה והחליטה באוקטובר 1820 להתערב.
בפברואר 1821 היא שלחה צבא לרסק את המהפכה בנאפולי.
גם מלך סרדיניה קרא להתערבות אוסטרית.
מול אויב עדיף באופן מוחץ במספרו, התמוטטו מרידות הקרבונארי ומנהיגיהם נמלטו לגלות.
קולונל רפאל דל רייגו הוביל חלק גדול מהצבא הספרדי במרד, בדרישה להחזיר את החוקה הליברלית של 1812. המלך פרננדו השביעי הסכים, אך ביקש בחשאי סיוע ממערכת הקונגרס, שבקונגרס ורונה של 1822 הסכימה שצרפת תשלח 100,000 חיילים, שהביסו מיד את כוחותיו של רייגו וכוננו מחדש מונרכיה אבסולוטית.
תקופה זו נודעה בשם הטריניום הליברלי.
המהפכה הליברלית של 1820 החלה במרד צבאי בעיר פורטו, בצפון פורטוגל, והתפשטה במהירות ובשלווה לשאר המדינה.
המהפכה הביאה לחזרתו ב-1821 של בית המלוכה הפורטוגזי לפורטוגל מברזיל, לשם נמלטו חבריה במהלך מלחמת חצי האי האיברי, ויזמה תקופה חוקתית שבה אושררה ויושמה חוקת 1822.
לדברי קנת מקסוול, "הנקודה החשובה בברזיל היא שהיא השתחררה כלכלית ופוליטית בין השנים 1808 ו-1820 תוך שהיא פעלה כמרכז האימפריה הלוסו-ברזילאית", כלומר עצמאותה של ברזיל הוכרזה לאחר שלאומה היה ניסיון "דמוי-אימפריאלי".
"נסיבות חריגות אלו מסבירות מדוע בשנת 1820 הייתה זו פורטוגל שהכריזה על עצמאות מברזיל, ורק לאחר מכן, ברזיל הכריזה על עצמאותה מפורטוגל", כפי שניתן לקרוא במניפסט שהוציאו המורדים באופורטו בשנת 1820:
"[...] הרעיון של מעמדה של מושבה שפורטוגל מצטמצמת אליה פוגע עמוקות בכל אותם אזרחים שעדיין שומרים על רגש של כבוד לאומי.
הצדק מתנהל מברזיל לעם הנאמנים באירופה [...
מלחמת העצמאות היוונית, הידועה גם בתור המהפכה היוונית של 1821 או המהפכה היוונית , הייתה מלחמת עצמאות מוצלחת של המורדים היוונים נגד האימפריה העות'מאנית בין 1821 ו-1829. היוונים נעזרו מאוחר יותר בבריטניה, צרפת ורוסיה, בעוד שהעות'מאנים נעזרו בוואסלים הצפון-אפריקאיים שלהם, במיוחד איילט מצרים.
המלחמה הובילה להקמתה של יוון המודרנית.
המהפכה נחגגת על ידי יוונים ברחבי העולם כיום העצמאות ב-25 במרץ.
מרד הדקבריסטים התרחש ברוסיה האימפריאלית ב-26 בדצמבר (14 בדצמבר לפי הלוח הישן) 1825. קציני הצבא הרוסי הובילו כ-3,000 חיילים שהתנגדו לעלייתו של הקיסר ניקולאי הראשון על כס המלוכה שעות לפני כן, שכן אחיו הגדול של ניקולאי, קונסטנטין, הרחיק את עצמו (שלא בפומבי) מסדר הירושה.
מכיוון שאירועים אלו התרחשו בדצמבר, המורדים נודעו בשם הדקבריסטים .
המהפכה הדקמבריסטית (בספרדית: Revolución decembrina) הייתה הפיכה צבאית במחוז בואנוס איירס, ארגנטינה.
חואן לאוואלה, שחזר עם הכוחות שלחמו במלחמת ארגנטינה–ברזיל, ביצע הפיכה ב-1 בדצמבר 1828, לכד והרג את המושל מנואל דורגו ובסופו של דבר סגר את בית המחוקקים.
החוואי חואן מנואל דה רוסאס ארגן מיליציות שנלחמו נגד לאוואלה, הדיחו אותו מהשלטון, והחזירו את בית המחוקקים.
עם זאת, מכיוון שההפיכה הציתה מחדש את מלחמות האזרחים בארגנטינה, רוסאס מונה למושל מחוז בואנוס איירס כדי לנהל את המלחמה נגד הליגה האוניטרית.
חוסה מריה פאס יצר מקורדובה ליגה של מחוזות, וכך גם רוסאס.
הסכסוך הסתיים זמן קצר לאחר לכידתו הבלתי צפויה של פאס, שחשב בטעות כי חיילי האויב הם חיילים שלו.
מהפכות 1848 במדינות האיטלקיות, חלק מהמהפכות הרחבות יותר של 1848 באירופה, היו מרידות מאורגנות במדינות חצי האי האיטלקי וסיציליה, בראשות אינטלקטואלים ותועמלנים שרצו בממשלה ליברלית.
בתור לאומנים איטלקיים הם ביקשו לחסל את השליטה האוסטרית הריאקציונרית.
בתקופה זו, איטליה לא הייתה מדינה מאוחדת, והיא הייתה מחולקת למדינות רבות, שבצפון איטליה נשלטו ישירות או בעקיפין על ידי האימפריה האוסטרית.
הרצון להיות עצמאי משלטון זר, והנהגה השמרנית של האוסטרים, הובילו את המהפכנים האיטלקים לביים מהפכה כדי לגרש את האוסטרים.
את המהפכה הובילה ממלכת סרדיניה.
כמה מרידות בממלכת לומברדיה-ונציה, במיוחד במילאנו, אילצו את הגנרל האוסטרי רדצקי לסגת למבצרים המרובעים.
המלך קרלו אלברטו, ששלט בפיימונטה-סרדיניה מ-1831 עד 1849, שאף לאחד את איטליה עם אישורו של האפיפיור פיוס התשיעי, ראש מדינות האפיפיור, שהיוו שטח גדול במרכז חצי האי האיטלקי.
הוא הכריז מלחמה על אוסטריה במרץ 1848 ופתח בהתקפה מלאה על המרובע.
בהיעדר בעלי ברית, קרלו אלברטו לא היה מתאים לצבא האוסטרי והובס בקרב קוסטוצה ב-24 ביולי 1848. הוא חתם על שביתת נשק והסיג את כוחותיו מלומברדיה, וכך נותרה אוסטריה דומיננטית באיטליה המחולקת עד למלחמת העצמאות האיטלקית השנייה.
לאחר שצפו באירועי הידידות הליברליים שהתרחשו ברומא, תושבי מדינות אחרות החלו לדרוש יחס דומה.
זה החל ב-12 בינואר בסיציליה, שם החלו האנשים לדרוש ממשלה זמנית, נפרדת מממשלת היבשת.
המלך פרננדו השני ניסה להתנגד לשינויים הללו, אולם מרד פרץ בסיציליה, ומרד פרץ גם בסלרנו ובנאפולי.
מרידות אלו גירשו את פרדיננד וצבאו מסיציליה, ואילצו אותו לאפשר הקמת ממשלה זמנית.
במהלך אותם חודשים, החוקה הייתה מתקדמת למדי לתקופתה במונחים דמוקרטיים ליברליים, וכך גם ההצעה של קונפדרציה איטלקית מאוחדת של מדינות.
כישלון המרד התהפך 12 שנים מאוחר יותר כאשר ממלכת שתי הסיציליות הבורבונית קרסה בשנים 1860–1861 עם איחוד איטליה.
ב-11 בפברואר 1848, לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה, בן דודו הראשון של פרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה, העניק את החוקה, באישור כללי של נתיניו.
הדוגמה ההבסבורגית הלכה בעקבות קרלו אלברטו, מלך סרדיניה (החוקה האלברטינית; מאוחר יותר הפכה לחוקת ממלכת איטליה המאוחדת ונשארה בתוקף, עם שינויים, עד 1948 ) והאפיפיור פיוס התשיעי (Fundamental Statute).
עם זאת, רק המלך קרלו אלברטו שמר על החוקה גם לאחר תום המהומות.
למרות האירועים ברומא ובנאפולי, המדינות עדיין היו תחת שלטון שמרני.
האיטלקים בלומברדיה-ונציה לא יכלו ליהנות מהחירויות הללו.
האימפריה האוסטרית ששלטה אזור זה הידקה את אחיזתה באנשים על ידי דיכוי נוסף במיסים קשים יותר.
גובי מיסים נשלחו יחד עם 100,000 חיילי הצבא שעמד במקום, והודיעו על נוכחותם.
מרידות אלו בסיציליה סייעו לעורר מרידות בממלכה הצפונית לומברדיה-ונציה.
מהפכות בעיר הלומברדית מילאנו, שסימנו את תחילתה של מלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה, אילצו כ-20,000 חייליו של הגנרל האוסטרי רדצקי לסגת מהעיר.
בסופו של דבר נאלץ הגנרל רדצקי להסיג את חייליו לחלוטין משני המחוזות, אולם, בשל מומחיותו, הוא הצליח לשמור על המבצרים המרובעים של ורונה, פסקיירה, לגנאגו ומנטובה.
באמצעות הטקטיקה המיומנת שלו הוא הביא את אנשיו שנסוגו אל המבצרים המרכזיים.
בינתיים, המורדים האיטלקים קיבלו עידוד כאשר הידיעה על התפטרותו של הנסיך מטרניך בווינה התפשטה, אך לא הצליחו לגרש לחלוטין את חייליו של רדצקי.
במרובע הגנרל רדצקי ואנשיו תכננו מתקפת נגד על מנת להחזיר לעצמם את השטח שאיבדו.
עם זאת, הם הופרעו על ידי קרלו אלברטו, שעד אז תפס את חזית המתקפה, ופתח במתקפה נגד המרובע.
קרלו אלברטו תקף את המבצר מכל עבר בסיוע 25,000 תגבורת, שהגיעה לסיוע לעניין הלאומני.
בזמן שהתקדם למצודה בהכנות להתקפה, קרלו אלברטו זכה לתמיכתם של נסיכים ממדינות אחרות.
חבריו הנסיכים הגיבו בשליחת תגבורת לעזרתו: לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה שלח 8,000, האפיפיור פיוס תרם 10,000, ופרננדו השני שלח 16,050 איש בעצת הגנרל גוליילמו פפה.
הם תקפו את המבצרים וב-3 במאי 1848 הצליחו לנצח בקרב גואיטו ולכבוש את מבצר פסקיירה.
בשלב זה, האפיפיור פיוס התשיעי החל לחשוש מלהביס את האימפריה האוסטרית והסיג את חייליו, בטענה שהוא לא יכול לתמוך במלחמה בין שתי אומות קתוליות.
גם פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות קרא לחייליו בחזרה.
עם זאת, חלקם לא נשמעו לפקודה והמשיכו הלאה בהדרכת הגנרלים פפה, דוראנדו וג'ובאני עד לתבוסה בקרב קוסטוצה.
סוכם על שביתת נשק, ורדצקי החזיר לעצמו את השליטה על כל לומברדיה-ונציה מלבד ונציה עצמה, שם הוכרזה הרפובליקה של סן מרקו בפיקודו של דניאל מנין.
שנה לאחר מכן, קרלו אלברטו פתח במתקפה נוספת, אך בגלל המחסור בחיילים הוא הובס בקרב נוברה.
בדוכסות מודנה ורג'יו, הדוכס פרנץ החמישי ניסה להגיב צבאית לניסיונות הראשונים למרד מזוין, אך מול גישתם של מתנדבי בולוניה לתמוך במורדים, כדי למנוע שפיכות דמים הוא העדיף לעזוב את העיר תוך הבטחה לחוקה וחנינות.
הרשויות מנטון ורוקברון, שהיו אז חלק מנסיכות מונקו, התאחדו וקיבלו עצמאות בתור הערים החופשיות מנטון ורוקברון.
למרות העובדה שפיוס נטש את המלחמה נגד האוסטרים, רבים מאנשיו עדיין נלחמו לצד קרלו אלברטו.
אנשי רומא מרדו נגד ממשלתו של פיוס ורצחו את פלגרינו רוסי, שרו של פיוס.
לאחר מכן נמלט האפיפיור פיוס התשיעי אל מבצר גאטה, תחת חסותו של המלך פרננדו השני.
בפברואר 1849 הצטרף אליו לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה שנאלץ לברוח משם בגלל מרד נוסף.
פיימונטה הובסה גם על ידי האוסטרים ב-1849 וקרלו אלברטו נאלץ להתפטר ולהותיר את בנו, ויטוריו אמנואלה השני, לשלוט.
ברומא, הרשות שכן השתלטה העבירה חקיקה עממית לביטול מיסים מכבידים ולתת עבודה למובטלים.
ג'וזפה גריבלדי וג'וזפה מאציני באו לבנות "רומא של העם", והרפובליקה הרומית קצרת הימים הוכרזה.
הרפובליקה נועדה לעורר את העם ליצור אומה איטלקית עצמאית.
היא גם ניסתה לשפר מבחינה כלכלית את חייהם של המוחלשים על ידי הענקת חלק מהאדמות הגדולות של הכנסייה לאיכרים עניים.
היא גם ערכה רפורמות בכלא ובמקלט משוגעים, נתנה חופש לעיתונות, סיפקה חינוך חילוני, אבל נרתעה מ"הזכות לעבוד", לאחר שראתה את זה נכשל בצרפת.
עם זאת, הרפורמות הרבות שהפעילה הרפובליקה החדשה בשילוב עם הורדת המיסים שלה הביאו לבעיות כספיות שהרפובליקה הוסיפה על ידי פשוט הדפסת עוד כסף.
אינפלציית המחירים הבורחת גזרה את גורלה של כלכלת הרפובליקה.
בנוסף שליחת חיילים להגן על פיימונטה מפני הכוחות האוסטריים העמידה את רומא בסיכון להתקפה מאוסטריה.
יתרה מכך, האפיפיור פיוס התשיעי פנה ללואי נפוליאון בבקשה לעזרה בהשבת כוחו הזמני.
נשיא צרפת ראה בכך הזדמנות לזכות בתמיכה קתולית.
הצבא הצרפתי הגיע דרך הים בפיקודו של הגנרל שארל אודינו, ולמרות תבוסה מוקדמת לגריבלדי, הצרפתים, בעזרת האוסטרים, הביסו בסופו של דבר את הרפובליקה הרומית.
ב-12 ביולי 1849 האפיפיור פיוס התשיעי לווה בחזרה לרומא ושלט תחת חסות צרפתית עד 1870.
דגל הטריקולור האיטלקי היה סמל למהפכות 1848. במרץ 1848, חמשת הימים של מילאנו, התקוממות מזוינת שהובילה לשחרור הזמני של העיר מהשלטון האוסטרי, אופיינו בשפע של דגלים וקוקדות טריקולור איטלקיות.
ב-20 במרץ, במהלך לחימה זועמת, כשהאוסטרים התבצרו בקסטלו ספורצסקו ובתוך מערכות ההגנה של חומות העיר, הצליחו הפטריוטים לואיג'י טורלי וסקיפיונה באגגיה לטפס על גג קתדרלת מילאנו ולהניף את דגל איטליה על הצריח המחודד, הצריח הגבוה ביותר של הכנסייה, זה שעליו עומדת המדונינה.
ברגע הופעת הטריקולור האיטלקי על צריח המדונינה, הקהל למטה בירך את האירוע בשורה של "הורי!" דגל היסטורי זה שמור בתוך מוזיאון הריסורג'ימנטו במילאנו.
הפטריוט לוצ'יאנו מנרה הצליח לאחר מכן להניף את הטריקולור האיטלקי, בין ירי הארטילריה האוסטרית, על ראש פורטה טוסה.
נטישת העיר על ידי החיילים האוסטרים של פילדמרשל יוזף רדצקי, ב-22 במרץ, קבעה את הקמתה המיידית של הממשלה הזמנית של מילאנו בראשות הפודסטה גבריון קאסטי, שפרסם כרוז שבו נכתב:
תהליך הפיכת דגל איטליה לאחד הסמלים הלאומיים האיטלקיים הושלם, תוך התבססות סופית, במהלך המרידות במילאנו.
למחרת המלך קרלו אלברטו, מלך סרדיניה הבטיח לממשלת מילאנו הזמנית שחייליו, המוכנים לבוא לעזרתו על ידי פתיחת מלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה, ישתמשו בטריקולור איטלקי שהוטבע עם סמל בית סבויה על גבי הלבן כדגל מלחמה.
בהכרזתו לעם הלומברדי-ונציאני אמר קרלו אלברטו:
הסמל, שכלל בלאזון גולס עם צלב ארז'ן, מעורבב עם הלבן של הדגל, היה מוקף במסגרת אזור, מאחר שכחול הוא הצבע השושלתי, אם כי הוא לא תאם את חוק הטינקטורה.
הגרסאות האזרחיות והמדינתיות המלבניות אומצו ב-1851.
טריקולור איטלקי מאולתר המורכב מחולצות אדומות, תצוגות ירוקות וסדין לבן הונף על עמוד הדגל של הספינה שהחזירה את ג'וזפה גריבלדי לאיטליה מדרום אמריקה זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה.
הפטריוטים שהתאספו בנמל ג'נובה כדי לברך על שובה העניקו לאניטה גריבלדי, לעיני 3,000 איש, טריקולור איטלקי שיינתן לג'וזפה גריבלדי כדי שיוכל לשתול אותו על אדמת לומברדיה.
הדוכסות הגדולה של טוסקנה במעשה הענקת החוקה (17 בפברואר 1848) לא שינתה את הדגל הלאומי ("המדינה שומרת על דגלה וצבעיה"), אלא מאוחר יותר העניקה למיליציות הטוסקניות, בצו, שימוש בצעיף טריקולור איטלקי ליד סמלי הדוכסות הגדולה (25 במרץ 1848).
הדוכס הגדול, בעקבות הלחץ של הפטריוטים הטוסקנים, אימץ אז את דגל הטריקולור האיטלקי גם כדגל מדינה וכדגל צבאי עבור הכוחות שנשלחו לעזור לקרלו אלברטו מפיימונטה-סרדיניה.
אמצעים דומים אומצו על ידי דוכסות פארמה ופיאצ'נצה ועל ידי דוכסות מודנה ורג'יו.
דגל ממלכת שתי הסיציליות, שדה לבן המוטען בסמלים של קסטיליה, לאון, אראגון, שתי הסיציליות וגרנדה, שונה על ידי פרננדו השני באמצעות הוספת גבול אדום וירוק.
דגל זה החזיק מעמד מ-3 באפריל 1848 עד 19 במאי 1849. הממשלה הזמנית של סיציליה, שהתקיימה בין ה-12 בינואר 1848 ל-15 במאי 1849 במהלך המהפכה הסיציליאנית, אימצה את הטריקולור האיטלקי, שהוטבע בטרינקריה, או טריסקליון.
הרפובליקה של סן מרקו, שהוכרזה כעצמאית ב-1848 על ידי האימפריה האוסטרית, אימצה גם את הטריקולור האיטלקי.
הדגלים שהם אימצו סימנו את הקשר למאמצי העצמאות והאיחוד האיטלקיים.
הראשון, הטריקולור האיטלקי ללא כתמים, והאחרון, הועמד עם האריה המכונף של סן מרקו, מדגל הרפובליקה של ונציה (רפובליקה ימית שהתקיימה משנת 697 עד 1797), על קנטון לבן.
כרוניקן של אותה תקופה תיאר את הרגעים האחרונים של הכניעה שלאחר מכן של הרפובליקה של סן מרקו על ידי הכוחות האוסטריים, שהתרחשה ב-22 באוגוסט 1849:
דגל הטריקולור האיטלקי משנת 1848 שבירך את גירוש האוסטרים מוונציה שמור במוזיאון הריסורג'ימנטו והמאה ה-19 הוונציאנית.
בשנת 1849, הרפובליקה הרומית, שהוקמה בעקבות המרד נגד מדינת האפיפיור שהדיח את האפיפיור, אימצה כדגלה הלאומי דגל ירוק, לבן ואדום עם נשר רומי רפובליקאי בקצה הבד.
זה נמשך ארבעה חודשים, בזמן שמדינות האפיפיור של הכנסייה שוחזרו.
הרפובליקה הרומית התנגדה עד 4 ביולי 1849, אז הוכנעה על ידי הצבא הצרפתי.
הכוחות מעבר לאלפים, כמעשה אחרון, נכנסו לעיריית רומא שם התבצרו חברי האספה הרפובליקנית האחרונים שטרם נתפסו.
המזכיר שלהם Quirico Filopanti נכנע כשהוא לבוש בצעיף טריקולור איטלקי.
הטריקולור האיטלקי הונף גם מעל המתרסים של עשרת הימים של ברשיה, מרד של אזרחי העיר הלומברדית נגד האימפריה האוסטרית, ובמרכזים רבים אחרים כמו וארזה, גאלאראטה, קומו, מלגנינו, קרמונה, מונצה, אודינה, טרנטו, ורונה, רוביגו, ויצ'נצה, בלונו ופדובה.
זה התפשט בכל חצי האי האיטלקי והוכיח שדגל הטריקולור האיטלקי קיבל עד אז סמליות מאוחדת שתקפה בכל השטח הלאומי.
האיקונוגרפיה של דגל איטליה החלה אז להתפשט לא רק בתחומים הווסילולוגיים והצבאיים, אלא גם בחפצים יומיומיים כמו צעיפים ובדי לבוש.
בשנת 1830 התרחש באירופה גל מהפכות, שכונה מהפכות 1830. הגל כלל שתי מהפכות לאומיות־רומנטיות: המהפכה הבלגית בממלכה המאוחדת של הולנד ומהפכת יולי בצרפת.
זאת, יחד עם מרידות בפולין הקונגרסאית, במדינות איטליה, בפורטוגל ובשווייץ.
מהפכות אלו נתפסות, בדיעבד, כמבשרות גל נרחב יותר של מהפכות, שהתרחש ב-1848, ומכונה "אביב העמים".
המהפכות הלאומיות בבלגיה ובצרפת הובילו להקמת מונרכיות חוקתיות, המכונות "מונרכיות עממיות".
לואי פיליפ הראשון הפך ל"מלך הצרפתים" ב-31 ביולי 1830, ולאופולד הראשון ל"מלך הבלגים", ב-21 ביולי 1831.
בצרפת, מהפכת יולי הובילה להפלתו של שארל העשירי מבית בורבון, שמשפחתו הוחזרה לאחר נפילת האימפריה הצרפתית של נפוליאון בונפרטה.
במקומו הוכתר בן דודו של שארל, לואי-פיליפ, דוכס אורליאן כ"מלך הצרפתים" הראשון.
זה סימן את המעבר ממונרכיה חוקתית אחת, הרסטורציה הצרפתית, לאחרת, המונרכיה של יולי; מעבר הכוח מבית בורבון לענף הזוטר שלו, בית אורליאן; והחלפת עקרון הזכות התורשתית בריבונות עממית.
תומכי הבורבונים נקראו לגיטימיסטים, ותומכי לואי פיליפ אורליאניסטים.
המונרכיה של יולי הצרפתית נמשכה עד המהפכה של 1848.
המהפכה הבלגית פרצה ב-25 באוגוסט 1830. אך הרקע למהפכה קשור בצירופה של בלגיה לממלכת הולנד ב-1815. לאחר הצירוף, קמה תנועת פטריוטים בלגים, שהתעמתה למען חוקה כתובה שתגביל את סמכויות מונרכיה אבסולוטית הולנדית ותעגן זכויות אזרח בסיסיות.
מהפכת יולי הצרפתית נראתה לבלגים כמאבק שווה ערך לשלהם.
במסגרת זו, העלאת אופרה לאומנית (La muette de Portici) בבריסל.
זו, הובילה למרד קטן בקרב הבורגנות של הבירה, ששרה שירים פטריוטיים וכבשה כמה מבני ציבור בעיר.
קבוצה מהפכנית זו התנפחה על ידי מספר רב של פועלים עירוניים.
למחרת, המהפכנים החלו להניף את הדגל שלהם, שהושפע מזה של מהפכת ברבנט של 1789. כדי לשמור על הסדר, הוקמו כמה קבוצות מיליציה בורגניות.
המצב בבריסל הוביל לתסיסה נרחבת ברחבי המדינה.
מלך הולנד וילם הראשון דחה את עצתו של בנו לנהל משא ומתן עם המורדים.
הדבר גרם להקצנת המורדים, כאשר הבריטים החלו לדרוש עצמאות.
בעקבות זאת, המלך שלח כוח צבאי גדול לבריסל כדי לדכא את המרד.
בין ה-23 ל-28 בספטמבר 1830 התרחשו קרבות קשים בין כוחות הולנדים למהפכנים בבריסל, שתוגברו על ידי כוחות קטנים מרחבי המדינה.
בעקבות המתקפה הכושלת והעריקות ההמוניות במקביל של חיילים בלגים מהצבא ההולנדי, התפשטה המהפכה ברחבי בלגיה.
כוחות מצב הולנדים נדחקו אל מחוץ לאזור, עד שרק אנטוורפן ולוקסמבורג נותרו כבושות.
הממשלה הזמנית של בלגיה, בראשות שארל רוז'ייה, הוקמה ב-24 בספטמבר ועצמאות בלגיה הוכרזה רשמית ב-4 באוקטובר בזמן שהחלה העבודה על יצירת חוקה.
בדצמבר, ממשלות בינלאומיות בוועידת לונדון הכירו בעצמאותה של בלגיה והבטיחו את הנייטרליות שלה.
ההולנדים, לעומת זאת, הכירו בעצמאותה של בלגיה ובתנאי הוועידה רק ב-1839. החוקה, שאומצה לבסוף ב-1831, הגנה על חירויות הפרט ונחשבה כתבנית לחוקת החוקה הליברלית העתידית ברחבי העולם.
היא גם כוננה מונרכיה פופולרית ("מלך הבלגים", ולא "מלך בלגיה") כדי להדוף את הפחדים משלטון האספסוף הקשור לרפובליקניזם לאחר המהפכה הצרפתית של 1789. המלך הראשון של הבלגים, לאופולד הראשון, הוכתר ביולי 1831.
עד שנת 1830, הרגשות המהפכניים לטובת איטליה המאוחדת החלו לחוות תחייה, וסדרה של התקוממויות הניחו את הבסיס ליצירת אומה אחת לאורך חצי האי האיטלקי.
הדוכס ממודנה, פרנץ הרביעי, היה איש שאפתן, והוא קיווה להיות מלך צפון איטליה על ידי הגדלת נחלותיו.
בשנת 1826 הבהיר פרנץ כי לא יפעל נגד אלה שערערו את ההתנגדות לאיחוד איטליה.
בעידוד ההכרזה החלו מהפכנים באזור להתארגן.
המלך הצרפתי החדש לואי-פיליפ הבטיח למהפכנים כמו צ'ירו מנוטי שיתערב אם אוסטריה תנסה להתערב באיטליה עם חיילים.
מחשש שיאבד את כסאו, לואי-פיליפ לא התערב במרד המתוכנן של מנוטי.
הדוכס ממודנה נטש את תומכיו הקרבונארי, עצר את מנוטי וקושרים אחרים ב-1831, ושוב כבש את הדוכסות שלו בעזרת הכוחות האוסטריים.
מנוטי נתלה, והרעיון של מהפכה שבמרכזה מודנה התפוגג.
במקביל, התעוררו מרידות אחרות במחוזות מדינת האפיפיור של בולוניה, פרארה, רוונה, פורלי, אנקונה ופרוג'ה.
המהפכות המוצלחות הללו, שאימצו את הטריקולור במקום דגל האפיפיור, התפשטו במהירות וכיסו את כל מחוזות מדינת האפיפיור, והממשלות המקומיות שמונו לאחרונה הכריזו על יצירת אומה איטלקית מאוחדת.
המרידות במודנה ובמדינת האפיפיור היוו השראה לפעילות דומה בדוכסות פארמה, שם אומץ דגל הטריקולור.
הדוכסית מפארמה מארי לואיז עזבה את העיר במהלך המהפך הפוליטי.
המחוזות המורדים תכננו להתאחד כפרובינציות המאוחדות האיטלקיות, מה שגרם לאפיפיור גרגוריוס השישה עשר לבקש עזרה אוסטרית וצרפתית נגד המורדים.
הנסיך מטרניך הזהיר את לואי-פיליפ כי לאוסטריה אין כוונה לאפשר את המרידות האיטלקיות, וכי התערבות צרפתית לא תתאפשר.
לואי-פיליפ שלח משלחת ימית לכיבוש אנקונה (עד 1838) ועצר פטריוטים איטלקים שחיו בצרפת.
באביב 1831 החל הצבא האוסטרי את צעדתו על פני חצי האי האיטלקי, כשהוא מוחץ אט אט את ההתנגדות בכל מחוז שמרד.
פעולה צבאית זו דיכאה חלק גדול מהתנועה המהפכנית המתהווה, והביאה למעצרם של מנהיגים רדיקליים רבים.
במקביל בפולין הקונגרסאית, התרחש מרד נובמבר הלא מוצלח נגד ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה.
המרד החל ב-29 בנובמבר 1830 בוורשה כאשר הקצינים הפולנים הצעירים מהאקדמיה הצבאית של פולין המקומית של צבא הקונגרס התקוממו, בראשות לוטננט פיוטר ויסוצקי.
עד מהרה הצטרפו אליהם חלקים גדולים מהחברה הפולנית, והמרד התפשט לשטחי ליטא, מערב בלארוס והגדה הימנית של אוקראינה, שכולם היו חלק מפולין שלפני החלוקה.
למרות כמה הצלחות מקומיות, המרד נמחץ בסופו של דבר על ידי צבא האימפריה הרוסית שהיה עדיף מספרית בפיקודו של איוואן פסקביץ'.
הצאר ניקולאי הראשון קבע שמעתה פולין היא חלק בלתי נפרד מרוסיה, כאשר ורשה היא לא יותר ממשכן חיל מצב צבאי, והאוניברסיטה שלה נסגרה.
פרוץ המהפכות באירופה סיפק את ההזדמנות לליברלים ברזילאים לגרש את הקיסר פדרו הראשון מהמדינה, שם מילא תפקיד סמכותי מאז המאבק לעצמאות.
בהתחשב במחויבותו לליברלים הפורטוגזים, הוא לקח את הצד שלהם במלחמת האזרחים הפורטוגזית.
בשווייץ, האוכלוסייה הכפרית הייתה ענייה וחסרת השכלה בעודה פוליטית וכלכלית בשליטת הערים הסמוכות.
במהלך הרפובליקה ההלווטית שבשליטת צרפת בשנת 1798 התפשטו רעיונות החירות והשוויון.
הרעיון של ימי הביניים של חוקים שונים עבור אזרחי העיר ואיכרי הכפר בוטל.
עם זאת, בשנת 1803 קרסה הרפובליקה ההלווטית והוחלפה בחוק הגישור שהביא לפשרה בין המשטר הישן לרפובליקה.
בשנים הבאות, אפילו החירויות המוגבלות על פי החוק התערערו ובעקבות תבוסתו של נפוליאון ב-1813 החוק בוטל.
ב"רסטורציה", שהחלה ב-1814, הפחיתה החוקה החדשה את הייצוג של אזורים כפריים במועצות הקנטונליות.
בעקבות מהפכת יולי הצרפתית ב-1830, נערכו מספר אסיפות גדולות שקראו לחוקות קנטוניות חדשות.
מכיוון שלכל קנטון הייתה חוקה משלו, האסיפות בכל קנטון התייחסו לפרטים שונים, אך לכולן היו שתי סוגיות עיקריות.
ראשית, הם קראו להתאים בדרכי שלום את החוקות על-ידי התאמת אופן הקצאת המושבים בבתי המחוקקים המקומיים ובדיאט הפדרלי.
במיוחד הם התנגדו למה שהם ראו כייצוג היתר של הבירה הקנטונלית בממשלה.
שנית, הם חיפשו דרך לתקן את החוקה.
למעט מאוד קנטונים הייתה אפילו דרך לתקן או לשנות את החוקות, ואף אחד מהם לא אפשר להוסיף יוזמות של אזרחים.
העצרת הראשונה נערכה ליד ויינפלדן בתורגאו באוקטובר ובנובמבר 1830, ואחריה בנובמבר נערכה מפגשים בוולנשוויל, ארגאו, סורסי, לוצרן ולבסוף האוסטרטאג ליד אוסטר בציריך.
בדצמבר התקיימו שלוש אסיפות בקנטון סנט גאלן בווטוויל, אלטשטטן וסנט גאלנקאפל וכן בבלסטאל בזולותורן.
העצרת הסופית נערכה במינסינגן בברן בינואר 1831.
הנאומים והמאמרים המדווחים על האסיפות זכו להפצה רחבה והפכו לפופולריים מאוד.
הקהל בדרך כלל התנהל היטב והיה מסודר.
לדוגמה, ב-Wohlenschwil דווח כי הם נפגשו "ביחס שקט באופן בלתי צפוי בהגינות ובסדר מושלם".
אפילו בארגאו ובסנט גאלן, שם צעדו ההמון ברחובות אראו (הידוע כפריימטרשטורם) וסנט גאלן, צעדת המחאה הייתה שלווה.
בעקבות האסיפות והצעדות, ממשלות קנטונליות נכנעו במהירות לדרישות האסיפות ותיקנו את חוקותיהן.
מהפכות חברתיות הן שינויים פתאומיים במבנה החברתי ובטבע החברה.
מהפכות אלו מוכרות בדרך כלל כמי ששינו את החברה, הכלכלה, התרבות, הפילוסופיה והטכנולוגיה יחד – יותר מאשר מהפכות 'רגילות' המשפיעות רק על המערכות הפוליטיות.
סמואל הנטינגטון הסביר כי מהפכה חברתית היא "שינוי פנימי מהיר, יסודי ואלים בערכים ובמיתוסים הדומיננטיים של החברה, במוסדות הפוליטיים, במבנה החברתי, במנהיגות ובפעילויות ובמדיניות הממשלתית שלה".
ולדימיר לנין טען שמהפכות הן "הפסטיבלים של המדוכאים...
[שפועלים] כיוצרי סדר חברתי חדש".
המרקסיזם-לניניזם רואה במהפכות חברתיות הכרח ומגדיר אותן כ"קטרי ההיסטוריה".
מהפכה חברתית היא היכולת הקולקטיבית של אנשים לשנות באופן רדיקלי את תנאי קיומם.
לכן, מהפכה חברתית אינה מתמקדת בהשתלטות על הכוח הפוליטי, שכן היא אינה שאלה של החלפת כוח פוליטי אחד באחר, אלא בהשתלטות מחדש על כוחו של כל חבר בחברה.
קיימת שורה ארוכה של מהפכות חברתיות מוצלחות או של ניסיונות כושלים ליצור מהפכות כאלו, דוגמאות בולטות הן:
מהפכת אוקטובר – ברוסיה הצארית ב-1917
המהפכה המקסיקנית – במקסיקו ב-1910
הקומונה הפריזאית – בצרפת ב-1871
מהפכת אוקטובר בפורטוגל – בפורטוגל ב-1910.
נטען כי במדינות שונות נמנעה מהפכה חברתית, בעקבות תהליך חברתי עקבי שהובילו גורמים אזרחיים, כך למשל, המתודיסטים בבריטניה.
גל המהפכות של 1917–1923 היה תקופה של תסיסה פוליטית חריפה, מהפכות חברתיות, מלחמות אזרחים ומאבקים לשחרור לאומי ששטפו את אירופה, אסיה והמזרח התיכון בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
גל זה, שהחל עם המהפכה הרוסית ב-1917, לא הוגבל רק למהפכות קומוניסטיות, אלא כלל קריסה של ארבע אימפריות רב-אתניות (הרוסית, האוסטרו-הונגרית, הגרמנית והעות'מאנית), הקמת מדינות לאום חדשות במזרח ומרכז אירופה, והתעוררות אנטי-קולוניאלית ברחבי העולם.
הגורם המרכזי לגל המהפכות היה המשבר העמוק בלגיטימיות של המדינה בעקבות זוועות מלחמת העולם הראשונה.
המלחמה גבתה את חייהם של כ-20 מיליון בני אדם והותירה מיליונים רעבים ונואשים, מה שהוביל להתמוטטות המבנים החברתיים והפוליטיים הישנים.
במזרח אירופה, התפרקות האימפריות יצרה "אזור שברים" (Shatterzones) שבו גבולות חדשים נקבעו לעיתים קרובות באמצעות אלימות צבאית ופרה-צבאית.
במקביל, רעיונותיו של נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון, על "הגדרה עצמית לאומית" הפיחו תקווה בקרב עמים תחת שלטון אימפריאלי, הן באירופה והן במושבות מעבר לים.
האימפריה הרוסית הייתה הראשונה לקרוס.
במרץ 1917 (פברואר לפי הלוח היוליאני), הפגנות על מחסור בלחם בפטרוגרד הפכו למהפכה פוליטית שהפילה את הצאר ניקולאי השני והקימה ממשלה זמנית ליברלית.
חוסר יכולתה של הממשלה הזמנית לסיים את המלחמה סלל את הדרך לעליית הבולשביקים בהנהגת ולדימיר לנין באוקטובר 1917.
המהפכה הבולשביקית הציתה מלחמת אזרחים עקובה מדם שנמשכה שנים.
חוזה ברסט-ליטובסק (מרץ 1918) הוציא את רוסיה מהמלחמה אך קרע ממנה שטחים נרחבים.
מלחמת האזרחים הרוסית לא הייתה רק מאבק פנימי אלא חלק מ"רצף של אלימות" שכלל פוגרומים נגד יהודים, רעב המוני ומעשי טבח שבוצעו הן על ידי הלבנים והן על ידי האדומים.
המהפכה הגרמנית החלה בנובמבר 1918 עם מרד המלחים בקיל, שהתפשט במהירות לכל רחבי המדינה.
ב-9 בנובמבר 1918 הוכרזה הרפובליקה בברלין, והקיסר וילהלם השני נמלט להולנד.
המהפכה לוותה במאבק פנימי אלים בין הסוציאל-דמוקרטים המתונים (SPD) לבין הקומוניסטים הרדיקלים מ"ברית ספרטקוס".
בינואר 1919 דוכא "מרד הספרטקיסטים" באכזריות על ידי כוחות ממשלתיים ויחידות "פרייקור" (Freikorps), וראשיו, רוזה לוקסמבורג וקרל ליבקנכט, נרצחו.
בבוואריה הוקמה "רפובליקה סובייטית" קצרת ימים במינכן, שדוכאה אף היא באלימות קשה במאי 1919.
בניגוד לגרמניה, המהפכה באימפריה ההבסבורגית הייתה בעיקרה לאומית.
באוקטובר 1918 הכריזו הלאומים השונים באימפריה על עצמאותם: הצ'כוסלובקים, היוגוסלבים והפולנים.
בווינה הוכרזה "רפובליקת אוסטריה הגרמנית" ב-12 בנובמבר 1918.
בהונגריה פרצה "מהפכת החרציות" (Aster Revolution) שהביאה לעליית ממשלה ליברלית בראשות מיהאי קארואי.
אולם במרץ 1919 תפסו הקומוניסטים בהנהגת בלה קון את השלטון והקימו רפובליקה סובייטית הונגרית.
שלטונו של קון נמשך 133 ימים בלבד והסתיים עם פלישת הצבא הרומני והקמת משטר ריאקציונרי בראשות האדמירל מיקלוש הורטי.
הפירוק של האימפריה העות'מאנית והתחייה הטורקית
קריסת האימפריה העות'מאנית הובילה למאבק מזוין ממושך באנטוליה.
בעוד הסולטאן בקונסטנטינופול נכנע לתנאי בעלות הברית בחוזה סוור (1920), התארגנה תנועה לאומית בראשות מוסטפא כמאל (אתאטורק) באנקרה.
מלחמת העצמאות של טורקיה (1919–1922) כללה לחימה נגד יוון, צרפת וארמניה.
הניצחון הכמאליסטי הוביל לביטול הסולטנות ב-1922 ולחתימת הסכם לוזאן (1923), שהכיר בריבונות טורקיה המודרנית וקבע חילופי אוכלוסין המוניים בין יוון לטורקיה.
הבטחותיו של וודרו וילסון להגדרה עצמית עוררו ציפיות עצומות בקרב תנועות לאומיות מחוץ לאירופה.
אולם, ועידת השלום בפריז הבהירה כי עקרונות אלו מיועדים בעיקר לאירופה, בעוד המושבות נשארו תחת שיטת ה"מנדטים".
האכזבה מווילסון הציתה גל של מרידות ב-1919:
מצרים: מהפכת 1919 נגד הבריטים בהנהגת סעד זע'לול.
קוריאה: תנועת ה-1 במרץ נגד השלטון היפני.
הודו: מחאות ה"סאטיאגרהא" של גנדי וטבח אמריטסר.
סין: תנועת ה-4 במאי נגד החלטות ועידת ורסאי בעניין שאנדונג.
המאבקים על גבולות המדינות החדשות: המקרה הפולני
פולין זכתה בעצמאותה מחדש ב-1918, אך גבולותיה המזרחיים נותרו שנויים במחלוקת.
המלחמה הפולנית-סובייטית (1919–1921) הייתה רגע מכריע בגל המהפכות.
לנין קיווה להשתמש בפולין כ"גשר אדום" להבאת המהפכה לגרמניה ולשאר אירופה.
הניצחון הפולני בקרב על ורשה ("הנס על הוויסלה") בלם את ההתפשטות הבולשביקית מערבה וייצב את הגבולות עד מלחמת העולם השנייה.
המהפכה באירלנד התרחשה כחלק מגל המהפכות ששטף את אירופה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
המאבק האירי לעצמאות כלל את מלחמת העצמאות האירית (1919–1921) ואת מלחמת האזרחים שבאה בעקבותיה (1922–1923), אירועים שהיו חלק מתהליך התפרקות האימפריות הרב-אתניות והקמת מדינות לאום חדשות.
באירלנד, בדומה למדינות אחרות במזרח ובמרכז אירופה, המאבק המזוין והאלימות הפרה-צבאית שימשו ככלים להקמת סדר פוליטי חדש מתוך חורבות הסדר הישן.
נציגי מפלגת השין פיין (Sinn Fein) פנו לוועידת השלום בפריז ודרשו הכרה בזכותם להגדרה עצמית, תוך שהם מסתמכים על נאומיו של הנשיא וודרו וילסון.
אף על פי שהרטוריקה הווילסוניאנית הפיחה תקווה רבה בקרב הלאומנים האירים, וילסון עצמו סירב לתמוך בהם באופן פעיל.
הנשיא האמריקאי ראה בשאלה האירית עניין פנימי של בריטניה וטען כי על האירים לפתור את דרישותיהם באמצעים דמוקרטיים במסגרת המערכת הבריטית הקיימת.
באפריל 1919 הוקם ה"סובייט של לימריק", שהיה מונע מאידאולוגיה רפובליקנית לאומית ולא בולשביקית, אך הוא דוכא על ידי הצבא הבריטי בתוך שבועיים.
האלימות באירלנד נתפסה בעיני משקיפים בני הזמן כחלק מהתפרקות כללית של הסדר העולמי, שבו "המרכז לא יכול היה להחזיק מעמד".
הממשל הבריטי נאלץ לרכז כוחות צבאיים ניכרים כדי להתמודד עם מוקדי התסיסה שפרצו במקביל באירלנד, הודו ומצרים, עובדה שהמחישה את מגבלות הכוח האימפריאלי לאחר המלחמה.
בשנת 1921 הוקמה "מדינת אירלנד החופשית", והממשלה החדשה יישמה צווי הוצאה להורג נגד מתנגדיה במלחמת האזרחים, באופן שהזכיר את הדינמיקה האלימה של רפובליקת ויימאר.
האלימות שליוותה את הקמת המדינה וקביעת גבולותיה הפכה לאירוע מכונן בזיכרון הלאומי האירי, המאפיל לעיתים על זיכרון מלחמת העולם הראשונה עצמה.
הסכסוכים שנוצרו באותה תקופה, במיוחד סביב שאלת צפון אירלנד, המשיכו לעצב את המערכת הפוליטית והחברתית באירלנד לאורך המאה ה-20.
המהפכה במצרים של שנת 1919 הובלה על ידי סעד זע'לול ומפלגת ה"ואפד" (Wafd), שהוקמה כדי לתבוע עצמאות בוועידת השלום בפריז.
ב-13 בנובמבר 1918, יומיים לאחר שביתת הנשק, דרשה המשלחת מהנציב העליון הבריטי לאפשר לה להציג את תביעותיה בלונדון, אך סורבה בשל "עיסוקיה החשובים של ממשלת הוד מלכותו".
מעצרו וגירושו של זע'לול למלטה ב-8 במרץ 1919 הציתו התקוממות עממית רחבה שכללה הפגנות, שביתות וחבלה בתשתיות ברחבי המדינה.
הלאומנים המצרים הושפעו עמוקות מהצהרותיו של הנשיא וילסון על זכותן של אומות קטנות להגדרה עצמית, וראו בו מושיע פוטנציאלי מהכיבוש הבריטי.
רעיונות אלו הופצו במצרים בהרחבה דרך העיתונות המקומית וזכו לתמיכה בקרב כל שכבות האוכלוסייה, כולל איכרים, סטודנטים ונשים.
המצרים שלחו אלפי מברקים ועתומות לווילסון בפריז, בהם הצהירו על אמונתם בחזונו לסדר עולמי המבוסס על צדק ולא על כוח הזרוע.
במהלך המהפכה, נשים מצריות מילאו תפקיד ציבורי חסר תקדים, צעדו ברחובות והתעמתו עם כוחות הדיכוי הבריטיים.
הבריטים הגיבו ביד קשה ובאמצעות המשטר הצבאי, פעולות שהובילו למותם של כ-800 מצרים ולפציעתם של אלפים במהלך אביב 1919. העימותים האלימים הקשיחו את עמדות הצדדים והפכו את הלאומיות המצרית לכוח פוליטי מאורגן ובלתי מתפשר.
הציפיות המצריות מווילסון התנפצו באפריל 1919, כאשר ממשלו הכיר רשמית בפרוטקטורט הבריטי על מצרים, צעד שנתפס כבגידה מרה בעקרונותיו שלו.
למרות כישלון המאמץ הדיפלומטי בפריז, הלחץ העממי המתמשך אילץ את בריטניה להעניק למצרים עצמאות מוגבלת בשנת 1922. עצמאות זו נחשבה לבלתי מספקת על ידי הלאומנים, והמאבק להשגת ריבונות מלאה ולפינוי הכוחות הבריטיים נמשך עד לאמצע שנות ה-50 של המאה ה-20.
גל המהפכות הסתיים במידה רבה בשנת 1923 עם חתימת הסכם לוזאן וייצוב המדינות החדשות.
תוצאות הגל היו מרחיקות לכת:
קריסת האימפריות: אירופה והמזרח התיכון השתנו ללא היכר עם הקמת מדינות כגון פולין, פינלנד, המדינות הבלטיות, צ'כוסלובקיה ויוגוסלביה.
עליית האידאולוגיות הרדיקליות: הפחד מפני הבולשביזם והזעזוע מהתבוסה הובילו לצמיחת הפשיזם באיטליה והנאציזם בגרמניה.
שינוי נורמטיבי: עקרון ההגדרה העצמית הלאומית הפך לעקרון המארגן המרכזי של הסדר הבינלאומי, למרות יישומו החלקי.
מהפכת הדפוס היא מהפכה טכנולוגית שהתחילה עם המצאת הדפוס המודרני על ידי יוהאן גוטנברג באמצע המאה ה-15, המצאה אשר נחשבת על ידי רבים להמצאה החשובה ביותר באלף הקודם (האלף השני לספירה).
המצאתו של גוטנברג אפשרה הדפסה של המוני ספרים תוך זמן קצר ובעלות נמוכה יחסית, והביאה לעלייה משמעותית ממושכת באחוזי האוריינות בקרב הציבור הרחב.
לפני מהפכת הדפוס, הפצת ספרים בעותקים רבים דרשה העסקת אנשים רבים, ומחירי הספרים, שהועתקו בכתב יד, היו גבוהים ביותר.
לפיכך, הפצת מידע באותם ימים הייתה איטית מאוד, והוגבלה רק לבני המעמד הגבוה.
ההיסטוריה של הדפוס לפני גוטנברג
נעשה שימוש בדפוס להכנת ספרים שלמים החל במאה השביעית.
הדפוס בסין היה מבוסס בתחילה על הכנת תבניות של עמודים שלמים בחיתוכי עץ, לוחות חרס או גלילי חותם.
הסינים התקדמו עד להמצאת סדר דפוס - שימוש בתבניות נפרדות לכל סימן ואות, המורכבים יחדיו להפקת עמוד.
לצורך זה השתמשו בתבניות מפורצלן.
המצאת הסדר לא התפשטה, כנראה בשל מורכבות הכתב הסיני, שדרש אלפי או אף עשרות אלפי תבניות שונות, לעומת הכתב המערבי שהסתפק בעשרות בודדות.
יתר על כן, השימוש בפורצלן שביר, שגם שינה צורה בקלייה בתנור, מנע הפקה מהירה וזולה של אותיות דפוס אחידות.
הטכנולוגיה של ייצור נייר והדפסת עמודים שלמים הועברה לאירופה על ידי סוחרים ערבים בסביבות שנת 1200 לספירה, אך תיעוד ראשון על הדפס של עמוד שלם מחיתוך עץ באירופה מתוארך לשנת 1410. ספרים שנוצרו בדרך הזאת מתחילים להופיע בשנת 1430. עד אז, ספרים באירופה ובמזרח התיכון הוכנו על ידי העתקה.
לאונרדו דה וינצ'י תכנן מכבש דפוס לפי השיטה הזאת, אך אין לנו ידיעה אם תוכניותיו בוצעו הלכה למעשה.
גוטנברג היה צורף זהב, ומתוקף מקצועו התמצא היטב במלאכת ההטבעה וההחתמה.
עיקר המצאתו הייתה במעבר מלוחות מגולפים לאותיות מגולפות עשויות מתכת.
את האותיות הבודדות אפשר לסדר כל פעם בהרכב אחר וליצור על ידי כך את כל מילות השפה באמצעות כלי אחד בלבד עבור כל אות.
באמצעות תהליך דו-שלבי - חריטת ביד אומן של אות שקועה מפלדה ולאחר מכן יציקת עותקים בולטים רבים וזהים מסגסוגת עופרת קלה להתכה.
בכך פתר גוטנברג סוגיה שדרשה מאותיות הדפוס תכונות מנוגדות: מחד דרושה מתכת רכה, אחרת יש להשתמש בלחץ גדול פי כמה בתהליך ההדפסה מה שמייקר את המכבש ומקשה על השימוש בו, ומאידך דרושה מתכת קשה על מנת שמלאכת האומן לא תתבזבז על אות דפוס קצרת ימים.
כך הפכה המלאכה היקרה להחריד של יצירת תחריטי עמודים למלאכה זולה בהרבה, ולכן גם נגישה בהרבה.
גוטנברג תרם את שלו גם במציאת הסגסוגת המתאימה עבור אותיות הדפוס, ביצירת צבע דפוס הולם, טיפול בנייר, פיתוח מכבש דפוס מתאים, ותיאום כל הדרוש להוצאת המלאכה לפועל.
למעשה הסגסוגת שפיתח גוטנברג לאותיות הדפוס - עופרת, אנטימון וכמויות קטנות של יסודות נוספים - נמצאת בשימוש עד ימינו.
השלבים בתהליך הדפוס הם כדלהלן:
הכנת הגופנים המשמשים להדפסה, בתהליך יציקה, בעזרת תבניות הנקראות "אמהות דפוס", "אמות דפוס" או "מטריצות" ("אמהות" בלטינית)
ארגון הגופנים בתיבת סדר המחולקת לתאים (תא לכל אות)
סידור האותיות, שורה אחרי שורה, במסגרת שתשמש להדפסה, פעולה שנקראת סְדָר
הגהה ותיקון השגיאות שנעשו במהלך הסדר
משיחת הדיו על המשטח העליון של מסגרת ההדפסה
הנחת גיליון נייר על פני המסגרת
הכנסת המסגרת עם הנייר למכבש דפוס
הידוק גיליון נייר על המסגרת
הוצאת המסגרת מן המכבש, הסרת הנייר להמשך העיבוד: ייבוש, חיתוך, וכריכה
כדי להתגבר על כל האתגרים, המציא גוטנברג מספר המצאות ושכלולים להמצאות קודמות.
המטריצות עשויות מנתך פליז או מתכת דומה, וצורת האות מוטבעת בה על ידי חרט פלדה שעוצב בידי מעצב האות בתהליך ידני
בניית התבנית המשמשת ליציקת הגופנים, באופן שתהליך היציקה עצמו יהיה מהיר, והגופן היצוק ישוחרר ממנה ויעבור להמשך העיבוד בתהליך קצר, ליציקת הגופן הבא
פיתוח הנתך ששימש לגופנים עצמם: במאה ה-15 מדע המטלורגיה לא היה קיים, למעשה, והידע שכן אצל בעלי המקצועות שעסקו במתכת, ובראשם הצורפים.