tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שמונה מהצדדים המשתתפים במשא ומתן חתמו בו ביום על ACTA: ארצות הברית, יפן, אוסטרליה, קנדה, קוריאה הדרומית, ניו זילנד, מרוקו וסינגפור.
האיחוד האירופי, שווייץ ומקסיקו – שלקחו אף הם חלק במשא ומתן – נכחו בטקס והביעו תמיכה בהסכם, אך דחו את חתימתם למועד מאוחר יותר משיקולים פרוצדורליים.
במהלך החודשים שלאחר מכן הצטרפו חתימות נוספות: בינואר 2012 חתמו האיחוד האירופי ו-22 מתוך 27 מדינותיו החברות על ההסכם בטקס רשמי ביפן.
חמש המדינות החברות הנותרות באיחוד (גרמניה, הולנד, אסטוניה, קפריסין וסלובקיה) לא חתמו בשלב ההוא, אך ממשלותיהן הביעו תמיכה עקרונית והצהירו כי יחתמו בהמשך לאחר השלמת הליכי בדיקה פנימיים.
גם מקסיקו חתמה על ACTA ביולי 2012, באמצעות שגרירה בטוקיו.
סך הכול, עד סגירת ההסכם לחתימה במאי 2013, חתמו עליו כל הצדדים המקוריים למעט שווייץ וחמש מדינות האיחוד שהוזכרו, שנמנעו בסופו של דבר מהצטרפות כחותמות.
על מנת שההסכם ייכנס לתוקף היה נדרש אשרור (או הפקדת כתב אישור* מצד) לפחות שש מדינות חתומות.
יפן הייתה המדינה הראשונה (והיחידה, נכון לשנת 2012) אשר אשררה את ACTA באופן רשמי – באוקטובר 2012 אישר הקבינט היפני את ההסכם ויפן הפקידה את כתב האשרור שלה, מתוך תקווה לדרבן מדינות נוספות להצטרף.
עם זאת, בפועל יתר המדינות החתומות נמנעו מהשלמת תהליך האשרור.
בארצות הברית הוחלט שלא להביא את ACTA לאישור הקונגרס בטענה שההסכם תואם לכאורה את החקיקה האמריקנית הקיימת (צעד שעורר מחלוקת חוקתית בקרב מלומדים במשפט בארצות הברית).
במדינות האיחוד האירופי הליך האשרור נבלם, ובכמה מדינות נוספות הוקפא או בוטל המהלך לנוכח ההתנגדות הציבורית הגוברת.
עקב כך, לא הושג עד כה מספר האשרורים הנדרש, וההסכם טרם נכנס לתוקף נכון ל-2023.
ACTA מתמקד בעיקר באכיפת זכויות סימני מסחר וזכויות יוצרים (ופחות בהגנה מהותית על פטנטים וידע מסחרי).
ההסכם יוצר מסגרת משפטית בינלאומית חדשה לאכיפת קניין רוחני, הכוללת מספר פרקים מרכזיים:
אכיפה אזרחית – התחייבות המדינות החותמות לעגן בדין הפנימי סעדים אזרחיים יעילים במקרה של הפרת זכויות.
בין היתר נדרשים הליכים למתן צו מניעה נגד מפרים, פסיקת פיצויים נרחבים לבעלי זכויות שנפגעו (לרבות אפשרות לפיצויים סטטוטוריים ללא צורך בהוכחת נזק מדויק) והליכי השמדה או הסרה של טובין מפירים מהמחזור המסחרי.
עוד מעודד ההסכם את הרשויות לשקול חיוב הצד המפסיד בהליכי הפרת קניין רוחני בתשלום הוצאות משפט ושכר טרחת עורך דין לצד הזוכה, על מנת להרתיע מפירים פוטנציאליים.
צעדי גבול (מכס) – ההסכם מקנה לרשויות המכס סמכויות מורחבות לעצור ולתפוס טובין חשודים כמפרים זכויות קניין רוחני במעבר הגבול.
על-פי ACTA, רשויות המכס מוסמכות לעכב סחורות החשודות כמזויפות או מפירות הן בייבוא והן בייצוא, לבקשת בעל הזכות או ביוזמת הרשויות עצמן.
מנגנון זה תקף גם לגבי טובין שעוברים בטרנזיט (מעבר במדינה בדרכן ליעד אחר), סעיף שהיה בו פוטנציאל להשפיע על משלוחי תרופות גנריות ועורר מחלוקת.
ההסכם מחייב בירור מהיר של טענות ההפרה במכס, ולאחר קביעה שהטובין אכן מפירים – הוא מאפשר להשמידם או להטיל על היבואן סנקציות מנהליות ואף עונשיות.
אכיפה פלילית – ACTA דורש מהמדינות להגדיר עבירות פליליות בתחומן במקרה של זיוף מסחרי או פיראטיות בקנה מידה מסחרי.
כלומר, פעולות של הפרת זכויות יוצרים או סימני מסחר באופן מכוון ובהיקף עסקי ייחשבו לעבירות פליליות שהמדינות מתחייבות לאכוף.
ההסכם כולל חיוב להעמיד עונשים מרתיעים למפרים במקרים חמורים, כגון קנסות גבוהים ואף מאסר, בדומה לנהוג בחקיקה בארצות הברית ובאיחוד האירופי.
בנוסף, ההסכם מתייחס במפורש לכך שבמקרה של הפרות מכוונות ברשתות דיגיטליות (כגון אתרי אינטרנט לשיתוף תוכן פיראטי) ניתן יהיה להחיל גם עליהן סנקציות פליליות, אם הן נעשות למטרות רווח.
אכיפה בסביבה הדיגיטלית – אחד המרכיבים החדשניים (והשנויים במחלוקת) ב-ACTA הוא התייחסותו למניעת הפרות באינטרנט.
ההסכם מעודד את המדינות ליצור כלים משפטיים להתמודדות עם הפרת זכויות ברשת, לרבות התמודדות עם הפצת תכנים פיראטיים בפלטפורמות מקוונות.
ACTA קורא למדינות לקדם שיתוף פעולה עם ספקי שירותי אינטרנט (ISP) כדי שאלה יסייעו במניעת הפצה של תוכן מפר זכויות.
אף שאין בדרישת ההסכם אזכור מפורש של מנגנון "שלוש פסילות" (ניתוק משתמשי אינטרנט לאחר שלוש הפרות, שהוצע בחקיקה בצרפת למשל), הוא מחייב לעודד מדיניות פנימית אצל ספקי אינטרנט לצמצום העברות תכנים בלתי-חוקיות.
כמו כן, ACTA דורש איסור על עקיפת אמצעי הגנה טכנולוגיים (Digital Rights Management) המשמשים להגנת זכויות יוצרים, וקובע כי סיוע לעקיפה שכזו יכול להיחשב כהפרת זכויות העומדת לסעד משפטי ואף פלילי.
סעיפים אלו מיישרים קו עם הוראות שכבר קיימות בחקיקה האמריקנית והאירופית, אך עבור חלק מהמדינות עשויים היו לחייב חקיקה חדשה להגבלת פעולות משתמשים ברשת.
שיתוף פעולה ואכיפה בינלאומית – ההסכם מדגיש את חשיבות הגברת שיתוף הפעולה בין מדינות במאבק בזיופים.
הוא קורא להחלפת מידע בין רשויות אכיפה, להכשרות משותפות ולפיתוח נוהלי עבודה מיטביים (best practices) במאבק בהפרות קניין רוחני.
בנוסף, ACTA מקים ועד בין-לאומי מפקח ("ועדת ACTA") המורכב מנציגי המדינות החברות, שתפקידו לעקוב אחר יישום ההסכם ולדון בעדכונו וצרוף חברות חדשות.
ועדה זו, שהייתה מתוכננת לפעול מחוץ למוסדות קיימים כ-WIPO, קיבלה סמכות לפרש את הוראות ההסכם, להציע שינויים עתידיים בו ולקדם הצטרפות מדינות נוספות – החלטה שעוררה ביקורת שכן הוועדה אינה גוף נבחר ולא נדרש בה ייצוג של גופים חוץ-ממשלתיים.
יש לציין כי ההסכם כלל גם סעיפי שמירה כלליים שנועדו להרגיע חששות: בין היתר הוצהר בו כי יישום ACTA יעשה "תוך שמירה על עקרונות יסוד" וכי אין בו כדי לפגוע בזכויות יסוד של אזרחים או ליצור הגבלות בלתי-מידתיות על סחר לגיטימי.
עם זאת, מתנגדי ההסכם טענו שסעיפי ההסתייגות הללו מנוסחים בלשון עמומה ושאינם מאזכרים במפורש מושגים משפטיים מקובלים כ"חופש ביטוי", "שימוש הוגן" או "הליך הוגן", מה שמותיר פתח לפרשנות מרחיבה של חובות האכיפה על חשבון חירויות הפרט.
הסכם סאנינגדייל היה ניסיון להסדיר את הסכסוך בצפון אירלנד באמצעות הקמת ממשל מקומי שיתופי ומנגנון לשיתוף פעולה בין צפון אירלנד לרפובליקה של אירלנד.
ההסכם נחתם ב-6 בדצמבר 1973, אך קרס כעבור מספר חודשים בעקבות התנגדות יוניוניסטית חריפה.
צפון אירלנד הוקמה בשנת 1921 בעקבות חלוקתה של אירלנד לשניים: דרום אירלנד, וצפון אירלנד, שנותרה חלק מהממלכה המאוחדת.
החלוקה הייתה מבוססת ברובה על הרכב דתי ואתני – בצפון הייה רוב פרוטסטנטי יוניוניסטי (תומכי בריטניה), ובמיעוט – קתולים נציונליסטים (שתמכו באיחוד עם אירלנד).
במשך עשרות שנים לאחר החלוקה, הקתולים בצפון אירלנד סבלו מאפליה בתחומי הדיור, התעסוקה והזכויות הפוליטיות.
הפרוטסטנטים שלטו ברוב מוסדות השלטון והמשטרה, וניהלו מערכת פוליטית סגורה שהותירה את הקתולים מודרים.
בסוף שנות ה-60 פרצו מהומות והתפרצויות אלימות, שהחלו כמחאות אזרחיות קתוליות בדרישה לשוויון זכויות, אך במהרה הידרדרו לעימות מזוין בין מיליציות חמושות של שני הצדדים, כאשר הצבא הבריטי נשלח לשמור על הסדר.
הסכסוך כלל: פיגועים, התנקשויות ומארבים מצד המחתרת הרפובליקנית (IRA).
תגובות אלימות של מליציות פרוטסטנטיות (כמו ו-UVF).
הצבא הבריטי תגבר את כוחותיו והציג ונוכחות גבוהה ברחובות.
הממשל המקומי של צפון אירלנד (בסטורמונט) נשלט על ידי יוניוניסטים קיצוניים, וסירב לכל שותפות פוליטית עם נציונליסטים.
בעקבות ההסלמה, בריטניה השעיתה את הפרלמנט המקומי ב-1972, והעבירה את השליטה לצבא ולממשלת לונדון.
בשל הכישלון לייצב את המצב והמשך האלימות, ממשלת בריטניה ניסתה לראשונה לגבש פתרון פוליטי שיכלול את שני הצדדים.
ב-20 במרץ 1973 פרסמה ממשלת בריטניה ספר לבן שהציע הקמת אספה של צפון אירלנד בת 78 חברים, שתיבחר בבחירות יחסיות.
ממשלת בריטניה תשמור על השליטה על החוק, הסדר והכספים, בעוד מועצת אירלנד המורכבת מחברי הרשות המבצעת של הרפובליקה של אירלנד, דאל אירלנד, הרשות המבצעת של צפון אירלנד ואספת צפון אירלנד תפעל בתפקיד מייעץ.
האספה נועדה להחליף את הפרלמנט המושעה של סטורמונט, אך התקווה הייתה שהיא לא תישלט על ידי מפלגת היוניוניסטים של אלסטר (UUP) באותו אופן, ולכן תהיה מקובלת על הלאומנים.
הצעת חוק האספה של צפון אירלנד שנובעת מהמסמך הלבן הפכה לחוק ב-3 במאי 1973, והבחירות לאספה החדשה נערכו ב-28 ביוני.
ההסכם זכה לתמיכה של מפלגת הסוציאל-דמוקרטים והלייבור (SDLP) הלאומנית, מפלגת ה-UUP האיגודיסטית ומפלגת הברית הבין-קהילתית.
המפלגות התומכות בהסכם זכו ברוב ברור של המושבים (52 מול 26), אך מיעוט ניכר בתוך מפלגת היוניוניסטים של אלסטר התנגד להסכם.
הסכם סאנינגדייל נחתם ב־Sunningdale Park שבעיירה סאנינגדייל (ומכאן שמו), ב-9 בדצמבר 1973 בין שלוש ממשלות:
ממשלת בריטניה – בראשות ראש הממשלה אדוארד הית', באמצעות מזכיר המדינה לענייני צפון אירלנד, ויליאם וייטלאו.
ממשלת צפון אירלנד – ממשלה חדשה שהוקמה במסגרת ההסכם, בראשות היוניוניסט המתון בריאן פאולקנר, שכללה גם נציגים מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית והלייבור (SDLP) ומפלגת האליאנס.
ממשלת רפובליקת אירלנד – בראשות ראש הממשלה (טישוק) ליאם קוסגרייב.
שלטון משותף (Power Sharing) בצפון אירלנד
הקמת ממשלה חדשה בצפון אירלנד שמבוססת על שיתוף פעולה בין היוניוניסטים והנציונליסטים.
הרכב הממשלה כלל נציגים משתי הקהילות, עם חלוקת תפקידים מאוזנת.
הונהג עיקרון של ייצוג פרופורציונלי, שנועד להבטיח שגם למיעוט הקתולי תהיה השפעה.
גוף חדש שנועד לחזק את הקשרים בין צפון אירלנד לבין רפובליקת אירלנד.
היה אמור לעסוק בנושאים משותפים לשתי הישויות: תחבורה, תיירות, חינוך, חקלאות, בריאות ועוד.
המועצה הייתה אמורה לכלול חברים ממשלתיים משתי המדינות, ונחשבה בעיני רבים בצפון כצעד ראשון לקראת איחוד – מה שעורר התנגדות עזה מצד יוניוניסטים קיצוניים.
הכרה במעמדה החוקי של צפון אירלנד כחלק מהממלכה המאוחדת:
ההסכם קבע כי כל שינוי במעמד הפוליטי של צפון אירלנד יתבצע רק בהסכמת הרוב באוכלוסייה המקומית.
ההסכם כלל התחייבות לקדם שוויון זכויות בין פרוטסטנטים לקתולים בכל תחומי החיים.
נועד להפסיק את האפליה שהייתה קיימת עד אז בשירותי המדינה, בדיור ובתעסוקה.
סוכם על שיתוף פעולה בין ממשלת בריטניה, ממשלת צפון אירלנד ורפובליקת אירלנד במאבק נגד הטרור והאלימות, כולל מאבק במיליציות חמושות (כמו ה-IRA מצד אחד, וה-UVF מצד שני).
לאחר הבחירות לאספה, החלו משא ומתן בין המפלגות שתמכו ב"ספר לבן" על הקמת "הרשות המבצעת לחלוקת סמכות".
הדאגות העיקריות היו כליאה, שיטור ושאלת מועצת אירלנד.
ב־21 בנובמבר הושגה הסכמה על קואליציה מרצון של מפלגות תומכות בהסכם (בניגוד להוראות הסכם בלפסט, שקבע את שיטת ד'הונדט לבחירת שרים באופן יחסי למפלגות באספה).
בין החברים הבולטים ברשות המבצעת נמנו:
ראש הממשלה לשעבר בריאן פוקנר (UUP) – כראש הרשות המבצעת,
ג'רי פיט (SDLP) – כסגן ראש הרשות המבצעת,
ג'ון יום (SDLP) – כשר המסחר,
אוליבר נאפייר (מפלגת הברית) – כשר המשפטים וראש משרד הרפורמה במשפט.
חברים נוספים: בזיל מקאיבור (UUP) – שר החינוך, הרברט קירק (UUP) – שר האוצר, אוסטין קארי (SDLP) – שר השיכון, לסלי מורל (UUP) – שר החקלאות, פאדי דוולין (SDLP) – שר הבריאות, רוי ברדפורד (UUP) – שר הסביבה, וג'ון בקסטר (UUP) – שר ההסברה.
הרשות המבצעת קיימה את ישיבתה הראשונה ב־1 בינואר 1974. מפלגת UUP הייתה חלוקה פנימית: הוועדה הקבועה הצביעה בעד השתתפות בהסכם ברוב דחוק של 132 מול 105.
הוראות למועצה של אירלנד היו קיימות כבר בחוק ממשלת אירלנד (1920), אך מעולם לא יושמו.
יוניוניסטים התנגדו לכל מעורבות מצד הרפובליקה בדרום.
בעקבות הקמת הרשות המבצעת, נפתחו שיחות ב־6–9 בדצמבר 1973 בעיירה סאנינגדייל שבברקשייר, בין ראשי ממשלות בריטניה (אדוארד הית'), רפובליקת אירלנד (ליאם קוסגרייב), ונציגי שלוש המפלגות הצפון-איריות שתמכו בהסכם.
בפגישות סוכם על הקמת מועצה דו־רכיבית:
מועצת השרים – הייתה אמורה לכלול שבעה שרים מצפון אירלנד ושבעה שרים מרפובליקת אירלנד, ולהיות בעלת תפקידים ביצועיים ויוזמתיים.
האספה המייעצת – הייתה אמורה לכלול 30 נציגים מדאל אירלנד ו-30 מאספת צפון אירלנד, עם סמכויות ייעוץ וביקורת בלבד.
בסופו של דבר הוסכם כי תפקידיה המבצעים של המועצה יוגבלו ל"תיירות, שימור והיבטים של בריאות בעלי חיים", אך הדבר לא הרגיע את היוניוניסטים, שראו בכל השפעה של הרפובליקה על ענייני הצפון צעד קרוב יותר לאירלנד המאוחדת .
הם חוו אישור לחששותיהם כאשר יו לוגו, חבר מועצת ה-SDLP, תיאר בפומבי את מועצת אירלנד כ"הכלי שיוביל את האיוניוניסטים לאירלנד מאוחדת" בנאום שנשא בטריניטי קולג' בדבלין .
ב-10 בדצמבר, יום לאחר הכרזת ההסכם, הקימו כוחות פארא-מיליטריים לויאליסטים את מועצת צבא אלסטר - קואליציה של קבוצות פארא-מיליטריות לויאליסטיות, כולל איגוד ההגנה של אלסטר וכוח המתנדבים של אלסטר, שהתנגדו להסכם.
בינואר 1974, מפלגת היוניוניסטים של אלסטר הצביעה ברוב דחוק נגד המשך ההשתתפות באספה ופוקנר התפטר מתפקידו כמנהיג, ואת מקומו ירש הארי ווסט, מתנגד סאנינגדייל.
בחודש שלאחר מכן התקיימו בחירות כלליות.
היוניוניסטים של אלסטר הקימו את מועצת היוניוניסטים המאוחדת של אלסטר (UUUC) כקואליציה של יוניוניסטים מתנגדי הסכם עם מפלגת היוניוניסטים הפרוגרסיבית ואנגארד ומפלגת היוניוניסטים הדמוקרטית, כדי להציג מועמד יחיד נגד סאנינגדייל בכל מחוז בחירה.
המפלגות שתמכו בסאנינגדייל, ה-SDLP, ה-אליאנס, מפלגת הלייבור של צפון אירלנד ו"האיחודים הפרו-אספה" שהורכבו מתומכיו של פוקנר, היו מפוזרות והציבו מועמדים זו נגד זו.
כאשר הוכרזו התוצאות, מפלגת ה-UUUC כבשה אחד עשר מתוך שנים עשר מחוזות בחירה, שכמה מהם ניצחו בקולות חלוקים.
רק מערב בלפסט החזיר חבר פרלמנט תומך בסאנינגדייל ( ג'רי פיט ).
ה-UUUC הכריזה כי הדבר מייצג דחייה דמוקרטית של האספה וההנהלה של סאנינגדייל, וביקשה להפילם בכל דרך אפשרית.
בעקבות תבוסת הצעה שגינתה את חלוקת השלטון באספה הצפונית של אירלנד, מועצת העובדים של אלסטר, ארגון נאמן, הכריזה על שביתה כללית ב-15 במאי.
הממשלה הבריטית סרבה להשתמש בכוח על מנת לעצור את המהומות.
לאחר שבועיים של מהומות, בריאן פוקנר התפטר מתפקידו כמנכ"ל והסכם סאנינגדייל קרס ב-28 במאי 1974.
ההיבט המשתק ביותר של השביתה היה השפעתה על אספקת החשמל - תחנת הכוח באלימפורד ייצרה את החשמל של בלפסט ואת זה של רוב צפון אירלנד.
כוח העבודה היה ברובו הפרוטסטנטי והשליטה האפקטיבית הייתה בידי UWC.
תוכניתו של ג'ון יום לחתוך את רשת החשמל של צפון אירלנד לשניים ולהסתמך על החשמל שייוצר על ידי תחנת הכוח קולקירה (שם עבדו קתולים רבים) כדי לשמור על פעילותה של דרי וסביבתה תוך פגיעה בשובתים האיגודיוניסטים במזרח נדחתה על ידי מזכיר המדינה הבריטי מרלין ריס .
הסכם יום שישי הטוב משנת 1998 (GFA), עליו מבוססת המערכת הנוכחית של חלוקת סמכויות בצפון אירלנד, דומה מאוד להסכם סאנינגדייל.
פוליטיקאי ממפלגת ה-SDLP, שיימוס מאלון, שהיה חלק מהמשא ומתן, תיאר את ההסכם כ"סאנינגדייל ללומדים איטיים".
טענה זו ספגה ביקורת מצד מדענים פוליטיים כמו ריצ'רד וילפורד וסטפן וולף.
הראשון קבע כי "ישנם הבדלים משמעותיים ביניהן [סאנינגדייל ובלפסט], הן מבחינת התוכן והן מבחינת הנסיבות סביב המשא ומתן, יישומן ותפעולן".
בין ההבדלים בנסיבות הללו הייתה אמונה בקרב הרפובליקנים בזמן הסכם סאנינגדייל כי נסיגה בריטית מצפון אירלנד היא "בלתי נמנעת", מה שכבר לא היה המצב בשנת 1998.
הסכם קהיר הוא הסכם חשאי שנחתם בקהיר, ב-2 בנובמבר 1969, בין אש"ף לבין ממשלת לבנון.
ההסכם העניק לאש"ף את הזכות לפעול מאדמת לבנון.
לבנון יוצגה בהסכם באמצעות משלחת ששלח נשיא לבנון שארל חילו ובראשה עמד הגנרל אמיל בוסתאני .
מטעם אש"ף חתם על ההסכם יאסר ערפאת.
שרי ההגנה והחוץ המצריים מוחמד פאוזי ומחמוד ריאד שימשו כמשקיפים מטעמו של נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר.
נוסח ההסכם הסודי הודלף בידי עיתון א-נהאר ופורסם על ידו באופן לא רשמי ב-20 באפריל 1970, כחמישה חודשים לאחר שנחתם.
לאחר מלחמת העצמאות הגיעו ללבנון פליטים פלסטינים רבים.
בשנות ה-60, ובמיוחד לאחר מלחמת ששת הימים החלו מיליציות פלסטיניות להתבסס בדרום לבנון, ולפעול מתוך לבנון נגד ישראל.
פעילות זו היוותה בעיה עבור השלטון בלבנון, בין השאר משום שהיא הביאה לתגובה מצד ישראל, כגון הפשיטה על שדה התעופה הבין-לאומי בביירות במסגרת מבצע תשורה.
ישראל הזהירה את ממשלת לבנון שהמשך פעילות המיליציות יביא לתגובות ישראליות נוספות, ונוצרו עימותים בין צבא לבנון לבין המיליציות.
בחודשים מאי–אוקטובר 1969 התקיימו שורה של עימותים אלימים בין הצדדים, והכוחות של אש"ף הצליחו לבסס שליטה רחבה במחנות הפליטים.
הניסיון של לבנון לרסן את הפעילות הפלסטינית נתקל בדעת קהל מעורבת בלבנון עצמה ועוינת ברובה מחוץ ללבנון.
בתוך לבנון, צבא לבנון והקולות השמרניים יותר התנגדו לנוכחות ולפעילות הפלסטינית וראו בה איום על הריבונות של לבנון, אך רבים אחרים תמכו במאבק הפלסטיני מתוך לבנון.
לאחר מבצע תשורה התפתחה בביירות תנועת מחאה של סטודנטים, שכונתה "מהפכת הסטודנטים" והתנגדה לפעולות של צבא לבנון נגד המיליציות הפלסטיניות.
במאי 1969, התפטר ראש הממשלה כראמי, שהיה תלוי במידה רבה בקולות הסונים שהתנגדו ליד נחרצת כלפי הפלסטינים, והסכים לעמוד בראש ממשלה זמנית.
צבא לבנון ניצל את חוסר הוודאות הפוליטית והחמיר את הפעולות נגד הפלסטינים, למורת רוחם של הפלגים הרדיקליים שהונהגו על ידי כמאל ג'ונבלאט.
ביולי 1969 החליטה ממשלת מצרים על הסלמת הלחימה בישראל במסגרת מלחמת ההתשה.
כחלק מאסטרטגיה זו העדיפו המצרים להתנגד לניסיון לרסן בכוח את המיליציות הפלסטיניות.
במפגש של שרי החוץ של הליגה הערבית באוגוסט 1969 הציע שר החוץ המצרי מחמוד ריאד להעניק חופש פעולה מלא לפלסטינים.
לבנון הייתה המדינה היחידה שהסתייגה ממדיניות זו.
גם סוריה תמכה בפעילות הפלסטינית בלבנון, על אף שלרוב היא מנעה פעילות של מיליציות פלסטיניות בשטחה.
הבידוד של לבנון בזירה הערבית, לצד חילוקי הדעות בתוך לבנון לגבי אופן ההתייחסות למיליציות הפלסטיניות, הובילו את ראש הממשלה רשיד כראמי לבקש מהמצרים שיסייעו בתיווך פשרה בין לבנון לבין אש"ף.
בזכרונותיו כתב נשיא לבנון שארל חילו, "הייתי משוכנע שאפילו אם היה זה רצוי, אפילו אם היינו מבקשים זאת, לא היינו יכולים לקבל תמיכה אפקטיבית מאף אחד מידידינו הזרים".
עם זאת, חילו ניהל מגעים עם הממשל בארצות הברית בניסיון להפחית את הלחץ על לבנון לקבל את הנוכחות הפלסטינית החמושה במדינה.
בין השאר, חילו ביקש להקים כוח לשמירה על השלום של האו"ם בגבול עם ישראל, על מנת למנוע פעולות פלסטיניות שהיו עלולות לדרדר את המצב, אך ישראל התנגדה להצעה זו.
בנוסף, הוא ביקש מממשל ניקסון סיוע בריסון הפעולות הישראליות בלבנון וסיוע בגיוס תמיכה ממדינות החברות בליגה הערבית, כגון ערב הסעודית ואיראן.
ב-26 במאי 1969 העביר שגריר ארצות הברית בלבנון לחילו מסר ברור לפיו גורל המדינה נמצא בידיו ואל לו לצפות לסיוע משמעותי מארצות הברית.
חילו פנה גם באמצעים אחרים (כנראה הוותיקן) לשר החוץ הישראלי אבא אבן, בבקשה שיופסקו הפעולות הישראליות.
פנייה זו הובילה להפחתה בתדירות הפעולות הישראליות בגבול בסוף ספטמבר 1969. עם זאת, גורמים ישראלים טענו בפני מחלקת המדינה של ארצות הברית שגורמים אחרים מלבנון פנו לישראל וציינו שהם מעוניינים בהתקפות ישראליות נגד בסיסי הפדאיון בלבנון.
מחלקת המדינה בארצות הברית הגיעה למסקנה שהדרך היחידה שבה ניתן לעזור ללבנון היא על ידי יצירת הסכמים בין ישראל למדינות ערב במסגרת תוכנית רוג'רס.
היכולת של לבנון להיעזר בהשפעתה של ברית המועצות נפגעה בספטמבר 1969, בעקבות תקרית דיפלומטית בין המדינות.
המצרים ביקשו מלבנון שתעביר אליהם את אחד ממטוסי המיראז' 3 שצרפת מכרה לה, וזאת במטרה להעבירם לברית המועצות.
המזימה התגלתה והממשלה הלבנונית הזועמת החליטה לפרסם את האירוע ברבים ולעצור שני סוכני ק.ג.ב.
כתוצאה מכך נפגעו היחסים של לבנון עם ברית המועצות ועם מצרים, וזאת בשעה שהם היו צריכים את עזרתם בהסדרת היחסים עם הכוחות הפלסטיניים.
המשבר באוקטובר הביא להחמרת המצב הדיפלומטי של לבנון: סוריה סגרה את הגבול עם לבנון, לוב ניתקה את היחסים הדיפלומטיים ועיראק ביקשה מאזרחיה להתפנות מלבנון.
הסיוע העיקרי שארצות הברית יכולה הייתה להעניק לממשלת לבנון הוא קו תקשורת עם ממשלת ישראל, שהבטיחה ב-27 באוקטובר לא לפעול בשטח לבנון, על מנת לאפשר לצבא הלבנוני להסיט כוחות מהגבול לאזורי חיכוך עם הפלסטינים.
בהיעדר סיוע בין-לאומי פנתה לבנון לנשיא מצרים בבקשה שיסייע בהשגת הסכם עם הכוחות הפלסטיניים.
בסוף החודש ארצות הברית החלה לשקול אופציות של התערבות צבאית או אספקה של נשק לפלגים הנוצריים במדינה, ואף הסיטה כוחות של הצי השישי למרחק 400 מייל מלבנון, בתקווה שהרמז ייקלט במדינות ערב ובברית המועצות.
עם זאת, מרגע שהחלו המגעים בקהיר, הן לנשיא לבנון והן לגורמים האמריקאיים הייתה מעט מאוד השפעה על תוצאתם.
המגעים בין נציגי הפלסטינים לנציגים הלבנונים החלו בקהיר ב-24 באוקטובר 1969. בראש המשלחת הצבאית הלבנונית עמד הגנרל אמיל בוסתאני, ובראש המשלחת הפלסטינית עמד יאסר ערפאת, שנבחר בפברואר אותה שנה לעמוד בראש הוועד הפועל של אש"ף.
את נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר ייצגו שר החוץ מחמוד ריאד ושר ההגנה מוחמד פאוזי.
ההסכם שנחתם העניק תוקף חוקי לנוכחות הפלסטינית בלבנון ולפעולותיה על אדמתה.
כמו כן ניתן לאש"ף חופש פעולה מדיני וצבאי, ואישור להוציא לפועל פעולות נגד ישראל מתוך לבנון.
ההסכם העניק לפלסטינים הגנה מפני ניסיונות לפרקם מנשקם.
ישראל ראתה בהסכם זה הפרה של הסכם הפסקת האש שלה עם לבנון משנת 1949. למרות זאת זכה ההסכם לאשרור של המנהיגות הלבנונית, ולהגברת הפעילות הפלסטינית בלבנון במהלך שנות השבעים.
נוסח ההסכם לא פורסם באופן רשמי, אך העתק שלו הגיע למערכת העיתון הלבנוני א-נהאר, שפרסמה אותו ב-20 באפריל 1970. על פי הנוסח שפורסם, אלו הם סעיפי ההסכם המרכזיים:
יובטחו הזכויות של פלסטינים שחיים בלבנון לעבוד, לגור ולנוע בשטח המדינה;
יוקמו מועצות מקומיות של פלסטינים במחנות הפליטים, וזאת על מנת להבטיח את האינטרסים של התושבים הפלסטינים ואת שיתוף הפעולה עם הרשויות בלבנון;
יוקמו בתוך המחנות עמדות של הפיקוד של ההתנגדות החמושה הפלסטינית, וזאת על מנת להבטיח שיתוף פעולה עם הרשויות בלבנון.
לרשויות אלה תהיה הסמכות להסדיר את הנוכחות של נשק בתוך המחנות, בתוך המסגרת של האינטרסים הביטחוניים הלבנוניים ואלה של ההתנגדות הפלסטינית;
פלסטינים החיים בלבנון יורשו להשתתף במהפכה הפלסטינית בדרך של מאבק חמוש, וזאת בהתאם לעקרונות של הריבונות והביטחון בלבנון.
סיוע לפעילות צבאית פלסטינית באמצעים הבאים
תובטח האפשרות של אנשי קומנדו ויוגדרו נקודות למעבר ולתצפית באזור הגבול;
תובטח הדרך לאזור ערקוב (שמכונה בישראל פתחלנד);
ההתנגדות הפלסטינית תשלוט בפעילות אנשיה ולא תפריע לעניינים הפנימיים בלבנון;
יוקם פיקוד משותף לצבא לבנון ולהתנגדות הפלסטינית;
יוצבו אנשים מההתנגדות הפלסטינית במפקדות של צבא לבנון על מנת לפתור מצבי חירום;
יילמדו נקודות הריכוז האפשריות באזורי הגבול, ואלה יסוכמו עם הפיקוד של צבא לבנון;
יתקיימו פיקוח ורגולציה של כניסה ויציאה של אנשי ההתנגדות הפלסטינית;
סגירה של בסיס ג'ירון (قاعدة جيرون);
צבא לבנון יסייע בפעילות מרכזים רפואיים, מוקדים לפינוי ומרכזי אספקה לצורך הפעילות;
ישוחררו אנשים שנעצרו ונשק שהוחרם;
הכרה בכך שהרשויות האזרחיות והצבאיות בלבנון ימשיכו להיות בעלות הסמכות בכל לבנון ובכל הנסיבות;
שני הצדדים מכירים בכך שההתנגדות הצבאית הפלסטינית היא האינטרס של לבנון, של המהפכה הפלסטינית ושל כל אומה הערבית;
ההסכם יישאר סודי ברמה הגבוהה ביותר ויהיה לעיניהם של אנשי הפיקוד בלבד.
ההסכם הפך למעשה את אזור ערקוב (פתחלנד) לשטח פלסטיני ריבוני והסדיר לו קו אספקה מסוריה במזרח.
ההסכם איפשר את המשך ההתבססות של אש"ף בלבנון.
השילוב של ההסכם עם אירועי ספטמבר השחור בשנים 1970–1971 הוביל להעברה של מרכז התנועה הפלסטינית ללבנון, ובהדרגה איבד צבא לבנון את היכולת לשלוט בפעילים הפלסטינים.
מצרים המשיכה את תפקידה כמשקיפה, ולבנון סמכה על השפעתה לצורך אכיפת תנאי ההסכם על הפלסטינים.
בטווח הקצר, ההסכם איפשר לממשלה הלבנונית לפתור את המשבר הפוליטי, ובדצמבר 1969 כראמי הופיע בפני הפרלמנט עם ממשלה חדשה.
עם זאת, מרבית הנוצרים בלבנון התנגדו להסכם, שאותו הם ראו ככניעה למוסלמים, ואחריו החלה מגמה של התחזקות המיליציות הנוצריות-מרוניות, הפלנגות.
מגמה זו התחזקה בעקבות הפעילות הישראלית בדרום לבנון, שהובילה להגירה של מוסלמים פלסטינים צפונה ובכך ליבתה את חששות הנוצרים.
המתיחות בתוך לבנון הגיעה לשיא ב-1973 ולובתה בעקבות מבצע אביב נעורים, שבו הרגו כוחות צה"ל שלושה בכירי פת"ח ועשרות פעילים אחרים.
במאי 1973 פרצו בלבנון עימותים חריפים בין צבא לבנון לפלסטינים, שכללו הפעלה של טנקים ושל חיל האוויר הלבנוני, וכן פלישה של בריגדת הירמוך של צבא השחרור הפלסטיני מסוריה לדרום לבנון.
העימותים הובילו למאות הרוגים ולמשבר פוליטי, ובעקבותיהם החל משא ומתן מחודש על תנאי הסכם קהיר.
ב-17 במאי 1973 נחתם "פרוטוקול מלקרט" (על שם מלון מלקרט בביירות, שבו התקיימו המגעים בין הצדדים).
הפרוטוקול אישר מחדש את הסכם קהיר, לצד מספר שינויים והבהרות.
בין השאר הוגדרו בו אזורים ספציפיים בדרום לבנון שבהם יותר לכוחות הפלסטיניים להתרכז.
בסיכומו של דבר, למרות מפגן הכוח של צבא לבנון, הארגונים הפלסטיניים יצאו מחוזקים מהעימותים ומההבנות בין הצדדים.
מלחמת יום כיפור הובילה לרגיעה זמנית ביחסים בין הפלסטינים ללבנון, אך העימותים בין הצדדים נמשכו והיו סיבה מרכזית לפרוץ מלחמת האזרחים בלבנון בשנת 1975. לצד זאת, ההסכם שיחק תפקיד חשוב בהשגת הפסקות אש בין פרק לחימה אחד למשנהו.
נשיא לבנון אליאס סרכיס ומרבית מדינות ערב התייחסו להסכם כתקף, ודרישתם המרכזית כלפי הכוחות הפלסטינים הייתה יישום ההסכם כלשונו והסגת אנשיהם למקומות המוסכמים במסגרת הסכם זה ובמסגרת פרוטוקול מלקרט.
מנגד, החזית הלבנונית, קואליציית ימין נוצרית, ראתה את ההסכם כבטל וציפתה לפינוי הכוחות החמושים הפלסטיניים בכללם מלבנון.
בינואר 1976 התבטא מנהיג הפלנגות פייר ג'ומאייל באופן פומבי כנגד ההסכם.
הסורים התערבו באותה שנה במלחמה לצד הנוצרים-מרונים וכנגד אש"ף, והתערבות זו סימנה את סיום התמיכה הסורית בהסכם.
בשנת 1977 נחתם הסכם שתורא, שבין השאר קבע מסגרת זמנים ליישום הסכם קהיר תוך הטלת מגבלות שונות על הפלסטינים, הרחקתם מהגבול עם ישראל ואיסור על פעולות נגד ישראל.
בעוד שהנוצרים בלבנון התנגדו להסכם מאז חתימתו, מוסלמים לבנונים החלו להתנגד לו בהדרגה מאז פרוץ מלחמת לבנון הראשונה בשנת 1982 וביתר שאת, החל מ-1985, לאחר העימותים בין אמל לפלסטינים במסגרת מלחמת המחנות.
באפריל 1987, המועצה הלאומית הפלסטינית שהתכנסה באלג'יר אישרה מחדש את הסכם קהיר, אך כעבור פחות מחודש, ב-21 במאי 1987, הפרלמנט הלבנוני הצביע פה אחד בעד חוק שביטל את ההסכם.
הסכם פותי היה הסכם זמני בין האימפריה הגרמנית והרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, שבו קיבלה גאורגיה הגנה והכרה מגרמניה.
ההסכם נחתם ב-28 במאי 1918, על ידי הגנרל אוטו פון לוסוו מהצד הגרמני וראש הממשלה נואה רמישווילי ושר החוץ אקקי צ'חנקלי מהצד הגאורגי, בעיר הנמל הגאורגית, פותי.
המנהיגים הפוליטיים המובילים של גאורגיה ראו בהסכם עם גרמניה את הדרך היחידה להימנע מכיבוש על ידי האימפריה העות'מאנית, שהמשיכה במערכה צבאית נחושה נגד הרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר הקווקז, פדרציה חופשית של ארמניה, אזרבייג'ן וגאורגיה שקמה בעקבות מהפכת אוקטובר הבולשביקית, משנת 1917 ברוסיה.
מצד שני ביקשה גרמניה לנצל את המצב כדי להבטיח את מיקומה לאור המלחמה המתמשכת, והיריבות הגדלה בין גרמניה לאימפריה העות'מאנית על ההשפעה והמשאבים בקווקז.
במיוחד שדות הנפט של באקו בים הכספי ומסילת הברזל המשותפת, וצינור הנפט המקשר בין בתומי לבין הים הכספי.
ההסכם נחתם יומיים אחרי הכרזת העצמאות של גאורגיה ב-26 במאי 1918, וארבעה ימים לאחר ועידת השלום העקרה, בין האימפריה העות'מאנית לבין המדינות של עבר-הקווקז, שהייתה בתיווך הגרמנים, שנסגרה ב-24 במאי 1918. בעידוד פרידריך קרס פון קרסנשטיין ופרידריך ורנר פון דר שולנברג, נסוגה גאורגיה מהפדרציה, והכריזה על עצמה כרפובליקה נפרדת.
בחיפוש הנואש אחר בעלת ברית, ולנוכח מתקפה עות'מאנית מתחדשת, מיהרו השרים הגאורגים לפותי, שם פגשו במשלחת הגרמנית בראשות הרוזן וון לוסוו, שהמתין על סיפון הצוללת "מינה הורן".
ב-28 במאי נחתם הסכם זמני, שבו קיבלה גאורגיה הכרה בעצמאותה ואת חסותה של האימפריה הגרמנית.
הוועידה סיפקה לגרמניה, בין היתר, גישה חופשית וללא הגבלות למסילות הברזל של גאורגיה, לכל ספינותיה, ולכל נמלי הים שלה, החזקת נקודות אסטרטגיות על ידי כוחות המשלחת הצבאית, הכנסה למחזור של המטבע הגרמני בגאורגיה, ייסוד של חברת כריה משותפת גרמנית-גאורגית, והחלפת נציגויות דיפלומטיות וקונסולריות בין שתי המדינות.
בנספח סודי נוסף הבטיח וון לוסוו לעזור בהשגת הכרה בינלאומית לגאורגיה, והגנה על אחדותה הטריטוריאלית.
מיד לאחר מכן, עזבה המשלחת הגרמנית לקונסטנצה, כשאתה גם נציגות גאורגית שכללה את צ'חנקלי, זוראב אבליאשווילי וניקו ניקולדזה, שהוסמכו על ידי ממשלת גאורגיה לשאת ולתת על הסכם סופי עם ברלין.
למרות זאת, סירבה גאורגיה בהחלטיות להצטרף למעצמות המרכז במלחמה, ועקב כך התארך המשא ומתן על ההסכם הסופי, משא ומתן שנכשל בסופו של דבר, בעקבות תבוסתה הצבאית של גרמניה בנובמבר 1918.
שיתוף הפעולה הגרמני-גאורגי היה לפיכך קצר, אך הועיל מאוד לרפובליקה הגאורגית החדשה, ותרם להישרדותה בשנת 1918 הסוערת.
לנג, דויד מרשל (1962), "ההיסטוריה המודרנית של גאורגיה" עמ' 207-8. לונדון: ווידנפלד וניקולסון
הסכם קופנהגן היה הסכם שלום שנחתם ב־27 במאי 1660 בקופנהגן, וציין את סיום המלחמה הצפונית הקטנה בין שוודיה לברית של דנמרק-נורווגיה והאיחוד הפולני-ליטאי.
יחד עם הסכם רוסקילד (Roskilde), הוא סיים תקופה של לוחמה וקבע את הגבולות בין דנמרק, נורווגיה ושוודיה, שתקפים עד היום.
חוזה קופנהגן, שנחתם ב־27 במאי 1660, החזיר את פונן ואת בורנהולם לדנמרק ואת טרנדלג לנורווגיה.
מחוזות יבשת לשעבר של דנמרק ממזרח לאורסונד, עם זאת, נותרו חלק משוודיה.
כתוצאה מהשלום, האצולה הדנית, שלא תמכה במאמץ המלחמתי הדני, הפכה לשעיר לעזאזל להפסדי המדינה.
הסכם קארס (בטורקית: Kars Antlaşması, ברוסית: Карсский договор, בגאורגית: ყარსის ხელშეკრულება, באזרית: Qars müqaviləsi) היה הסכם ידידות שנחתם ב-13 באוקטובר 1921 בעיר קארס בטורקיה בידי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של ארמניה, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אזרבייג'ן ורוסיה הבולשביקית.
ההסכם החליף את הסכם מוסקבה וירש את הסכם אלכסנדרופול אשר סיים את מלחמת טורקיה–ארמניה.
החל בקונגרס ברלין ב-1878 ועד לחתימת הסכם ברסט-ליטובסק ב-1918 שלטה רוסיה בקווקז הקטן ובצפון-מזרחה של אסיה הקטנה.
מכוחו של הסכם זה ויתרה רוסיה על קארס, ארדהאן ובתומי (כיום בגאורגיה) ואלה נמסרו לאימפריה העות'מאנית.
יומיים לאחר מכן, ב-4 בדצמבר 1920, כבש הצבא האדום את ירוואן ובכך באה עצמאותה של המדינה אל קיצה.
ב-16 במרץ 1921 נחתם הסכם ידידות בין האספה הלאומית הגדולה של טורקיה לבין רוסיה אשר נודע כהסכם מוסקבה (טורקית Moskova Antlaşması, רוסית Московский договор).
יחסי הידידות בין הטורקים והרוסים שבמסגרתם סייעו הרוסים לטורקים בנשק ובתחמושת בעת מלחמתם של האחרונים עם היוונים, הביאו לחתימתו של הסכם קארס שביסס סדרים חדשים באזור הקווקז כולו.
לפי ההסכם נמסרה אג'ריה והעיר בתומי לרוסים תוך הסכמה כי תהיה לאזור אוטונומי ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה, ואילו נפת ארטווין שמדרום לה עברה לחזקת הטורקים.
עוד הובטחה לטורקים זכות מעבר חופשית פטורה ממכס בנמל בתומי.
ההסכם קבע את קו הגבול בין טורקיה לארמניה והעניק לטורקיה את הר אררט ואזור העיר אדיר שהיה לנפת אדיר וכן את נפות קארס וארדהאן, כולל הבירה העתיקה הארמנית אני.
בתמורה נסוגו הטורקים משטחי ארמניה של ימינו אותם כבשו במהלך מלחמת טורקיה–ארמניה.
הסכם קארס הקים את חבל נחיצ'יבאן האוטונומי ומסרו לשליטת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אזרבייג'ן למרות שהיה כלוא בין ארמניה לאיראן ונעדר רצף טרטוריאלי עם אזרבייג'ן.
לאחר מלחמת העולם השנייה דרשה ברית המועצות את ביטולו של הסכם קארס ואת השבת השטחים עליהם ויתרה במסגרתו מטורקיה.
הסובייטים אף החלו מרכזים כוחות צבא לאורך הגבול עם טורקיה, אך לחץ בינלאומי, במיוחד מצד וינסטון צ'רצ'יל הביא את הסובייטים לזנוח את דרישתם.
לאחר התפרקות ברית המועצות הכירו כל המדינות הנוגעות בדבר בתוקפו של הסכם קארס.
בדמוקרטיה פרלמנטרית רב-מפלגתית, הסכם קואליציוני הוא הסכם בין מפלגות הקואליציה המרכיבות ממשלה.
הסכם זה מגדיר את מדיניות הממשלה ותומכיה בפרלמנט באמצעות קווי יסוד, ואת בעלי התפקידים השונים שימונו מתוך הסיעות - שרים וסגני שרים בממשלה, יושבי ראש של ועדות בפרלמנט, וכדומה.
הסיעות מתחייבות לתמוך בממשלה במקרה של הצעת אי-אמון, לרוב כנגד התחייבות מפלגת השלטון לתמוך במרכיבים מהאידאולוגיה שלהן.
בדרך כלל הפרטים הבאים כלולים בהסכם קואליציוני:
עקרונות חלוקת תקציב המדינה, משמעת תקציבית (דרכי התמודדות עם גירעון תקציבי), קיצוצים וקווים מנחים להוצאות משרדי הממשלה.
הבהרת עמדת הממשלה בנושאי מדיניות פנים ומדיניות חוץ.
נושאים נוספים בעלי חשיבות לחלק ממפלגות הקואליציה.
לעיתים קרובות מובעת ביקורת על עצם קיומם של הסכמים קואליציוניים.
לדוגמה, הנס-דיטריך גנשר אמר שמאז שנת 1949 עיקרון הקואליציה בפוליטיקה הגרמנית שוחק את סמכויות קביעת המדיניות של קנצלר גרמניה וכובל את ידי הממשלה.
על השימוש במונח "הסכם" נאמר שהוא מטעה, מכיוון שלא מדובר בהסכם עסקי – אין דרך לאכוף אותו ואין לו תוקף משפטי.
הסכם קואליציוני הוא לא יותר ממסמך הצהרת כוונות, שמטרתו לסייע לשותפים בקואליציה לשכנע את נציגיהם לתמוך בממשלה.
בפוליטיקה ובעיתונאות הישראלית נטבע המונח 'כספים קואליציוניים' לתיאור כספים שמוקצים למפלגה מתוך תקציב המדינה לטובת מטרות שהוגדרו בהסכם קואליציוני.
לעיתים קרובות, זוכים הכספים הקואליציניים לביקורת ועניין רב בגלל המטרות הסקטוריאליות שלהם הם מופנים והפיקוח הרופף עליהם לעומת סעיפים תקציביים רגילים.
הסכם קיבוצי הוא הסכם שנערך בין ארגון עובדים לבין מעביד או ארגון מעבידים, והוגש לרישום ביחידה ליחסי עבודה של משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים.
הסכם קיבוצי עוסק בנושאי קבלת אדם לעבודה או סיום עבודתו, בתנאי-עבודה, ביחסי-עבודה או בזכויות ובחובות של הארגונים בעלי ההסכם.
הגשה לרישום היא תנאי הכרחי בישראל לקיומו של הסכם קיבוצי כמשמעו בחוק.
ההסכם הוא הליך שנועד להסדיר את מערכת היחסים בין המעבידים והעובדים, באופן שלא יקפח את זכויות העובד, בהסכמה מרבית וללא סכסוכי עבודה.
ההסכם הקיבוצי מוסדר באמצעות חוק הסכמים קיבוציים, תשי"ז-1957.
ההסכם מבשיל במשא ומתן בין ארגון עובדים יציג לבין מעביד או ארגון של מעבידים, הקרוי משא ומתן קיבוצי.
ולאחר שהגיעו להסכמות על סעיפי ההסכם, והוא נחתם בידי הצדדים ונרשם כחוק, הוא הופך להיות בעל תוקף המחייב את המעבידים החתומים עליו ואת כל העובדים של אותם מעבידים, גם אם אינם חברים בארגון העובדים.
באמצעות צו הרחבה אפשר להרחיב את תחולת ההסכם גם על עובדים במקומות עבודה שלא נכללו בו.
כל ההסכמים הקיבוציים רשומים כחוק אצל רשם ההסכמים הקיבוציים, ומאגר המידע על כל הסכם, מפורסם באתר משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים.
הסכם שלא עמד בקריטריונים הקבועים בחוק הסכמים קיבוציים הוא "הסדר קיבוצי" ומעמדו החוקי נחות ממעמדו של ההסכם הקיבוצי.
פסיקת בית הדין הארצי לעבודה בשנת 2009 (ס"ק כוח לעובדים נגד סינמטק ירושלים) וזמן קצר אחר כך, שינוי חוק ההסכמים הקיבוציים על ידי הכנסת, קובעים חובה למעביד שעובדיו מאורגנים בארגון יציג לקיים משא ומתן אודות הסכם קיבוצי במקום העבודה.
עם זאת, הפסיקה והחקיקה אינן מחייבות להגיע להסכמה ולחתום על הסכם.
מעמד של ארגון עובדים יציג
כדי להיות צד להסכם קיבוצי על ארגון עובדים להחזיק במעמד של ארגון יציג במקום העבודה נשוא ההסכם.
מעמדו היציג של הארגון נקבע בחוק, כארגון עובדים שלפחות שליש מהעובדים ביחידת המיקוח חברים בו.
במקרה שיש עובדים החברים בארגונים נוספים הארגון היציג הוא זה שמספר החברים בו הוא הגדול ביותר.
ישנם שני סוגים של הסכמים קיבוציים:
הסכם קיבוצי כללי – הנחתם בין ארגון עובדים יציג לבין ארגון מעבידים, למשל התאחדות התעשיינים או התאחדות האיכרים.
הסכם זה חל על הצדדים החתומים להסכם, כולל: כל המעבידים אותם מייצג ארגון המעבידים וכל העובדים אותם מייצג ארגון העובדים, גם כאלה שאינם חברים בארגון אבל עובדים במקום עבודה בו הארגון מייצג את מרבית העובדים.
הסכם קיבוצי מיוחד – שנחתם בין ארגון עובדים יציג ובין מעביד אחד.
דוגמה: הסכם קיבוצי בין בנק לאומי להסתדרות חל על כל עובדי בנק לאומי.
הסכם קיבוצי בין איגוד הבנקים להסתדרות חל על עובדי כל הבנקים החברים באיגוד הבנקים בישראל.
כל העובדים שעליהם חל ההסכם זכאים לתנאים שנקבעו בו, ועובד אינו יכול לוותר על זכות שנקבעה בהסכם.
לפעמים ההסכם אינו חל על כל העובדים במפעל מסוים, אלא על קבוצה של עובדים.
דוגמה: הסכם של קופת חולים עם ההסתדרות הרפואית חל על כל הרופאים בקופת חולים זו, אך לא על הפקידים ולא על האחיות.
לפי סעיף 4 לחוק הסכמים קיבוציים, בענף מסוים ייתכן רק ארגון עובדים יציג אחד, אבל אין הוראה שכזו לגבי ארגוני מעבידים.
כך לדוגמה, בענף הניקיון נחתמו הסכמים קיבוציים כלליים, על ידי שלושה ארגוני מעבידים שונים (כולם נחתמו אל מול ההסתדרות הכללית).
ישנם הסכמים קיבוציים שנקבע בהם המועד לסיומם, וישנם הסכמים כלליים שמועד סיומם אינו קבוע מראש.
תוכן ההסכם כולל שני מרכיבים:
החלק הנורמטיבי - המסדיר את הזכויות והחובות במסגרת יחסי העובד והמעביד.
זכויות שהוקנו לעובד בחלק זה הופכות להיות חלק מחוזה העבודה של העובד, וממשיכות גם לאחר שפג תוקף ההסכם, אלא אם כן נחתם חוזה חדש המבטל סעיפים מהסכם זה.
החלק החוזי (אובליגטורי) – המסדיר את היחסים בין הצדדים החתומים להסכם (ארגון העובדים והמעביד או ארגון המעבידים).
אין בו נושאים הקשורים לעובד אלא זכויות וחובות של הצדדים להסכם כמו: האיסור לשבות כל עוד ההסכם קיים, או התחייבות לפתוח במשא ומתן, וכו'.
אלפי הסכמים קיבוציים נחתמו עד היום, והם עוסקים במגוון רחב של נושאים, ובהם: תעריפי שכר, הסכמי פנסיה, נוהל ועדה רפואית לקביעת נכות, דמי הבראה, ועוד.
כמו כן כוללים ההסכמים תנאים ייחודיים לעובדים בענף מסוים או קבוצת ענפים.
שר העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים רשאי להרחיב הסכם קיבוצי כללי (אך לא מיוחד), ולהחילו על קבוצות עובדים שאינן כלולות בהסכם.
צו ההרחבה מתפרסם ב"רשומות", ומפורטות בו ההוראות שהורחבו וסוגי העובדים והמעבידים שעליהם חל הצו.
ישנם מקרים בהם צווי הרחבה כוללים את כל העובדים בישראל, וישנם מקרים בהם הם חלים רק על עובדים בענפים מסוימים או אפילו רק באזורים מסוימים במדינה ("היקף התחולה").
היקף התחולה נקבע על ידי שר הכלכלה, במבוא של כל צו הרחבה.
נושאים שהורחבו מכוח הסכם קיבוצי לכלל העובדים בישראל: תוספת יוקר, דמי הבראה, שעות עבודה שבועיות, דמי נסיעה לעבודה, חופשות חג וימי אבל.
כמו כן, מוצאים מפעם לפעם צווי הרחבה ענפיים, המסדירים זכויות רבות ושונות, ובניהן אף שכר מינימום ענפי הגבוה משכר המינימום הכללי.
במשפט העבודה הישראלי קיימת היררכיה ברורה של נורמות היסוד המסדירות את זכויות העובדים ומקורות משפט העבודה.
בהיררכיית הנורמות כל מקור נורמטיבי כפוף למקורות הנורמטיביים העדיפים עליו ואינו יכול לגרוע מהם, אך כן יכול לקבוע זכויות עודפות לעובדים מכוחו.
כך לדוגמה, לחוקי המגן במשפט הישראלי יש מעמד על ומרכזי כלפי מקורות משפט אחרים (הסכם קיבוצי, צו הרחבה וחוזה אישי).
מקורות המשפט האחרים אינם יכולים לגרוע מהוראות חקיקת העבודה (חוקי המגן), אלא להוסיף עליהן.
בהתאם לכך, לצו ההרחבה יש מעמד על כלפי הסכמים קיבוציים וחוזה עבודה אישי ולכן מקורות אלו אינם יכולים לגרוע מהוראות צו ההרחבה, אלא להוסיף עליהן בלבד, ולהסכם קיבוצי עדיפות דומה על פני חוזה העבודה האישי.
הסכם פריז, שנחתם ב-20 באוקטובר 1920, על ידי המדינות העיקריות החברות בברית שניצחה במלחמת העולם הראשונה, הכיר באיחוד של בסרביה עם רומניה.
לאחר מהפכת אוקטובר התנהלה בשטחי האימפריה הרוסית לשעבר מלחמת אזרחים בין השלטון הסובייטי ובין כוחות מזוינים שהתנגדו לו, כוחות דיסידנטיים וצבאות זרים שפלשו למדינה המתפרקת.
לאחר שהצבא הרומני פלש לבסרביה והשתלט עליה, ב-9 באפריל 1918 הכריזה מועצת הארץ של בסרביה על איחוד עם רומניה.
מדינות ההסכמה, שהתכנסו בפריז באוקטובר 1920, הכירו באיחוד.
נציגי ברית המועצות, היורשת של האימפריה הרוסית, לא השתתפו בכינוס ואף פעם לא הכירו באיחוד.
יפן הכירה באיחוד, אך לא אשררה אותו אף פעם לאחר שקיבלה הטבות דיג בהסכם עם ברית המועצות.
ארצות הברית התנגדה להכרה באיחוד, מאותה סיבה.
בגלל מיעוט המאשררים ההסכם לא נכנס לתוקף אף פעם.
בריטניה, צרפת ואיטליה אשררו את ההסכם.
בשנת 1940 הגישה ברית המועצות אולטימטום לרומניה על בסיס הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, והביאה ליציאת הצבא והממשל הרומני מבסרביה שסופחה לברית המועצות ובכך בוטל האיחוד.
הסכם קהיר הנודע גם בשם ההסכם בדבר רצועת עזה ואזור יריחו ובכינוי הסכם עזה ויריחו תחילה הוא הסכם בין ישראל והארגון לשחרור פלסטין, ליישום הסכמי אוסלו בדרך להסכם קבע.
ההסכם נחתם בידי ראש ממשלת ישראל, יצחק רבין, וראש אש"ף, יאסר ערפאת, ב-4 במאי 1994 בקהיר, במעמד ארצות הברית, רוסיה ומצרים כעדות.
בין השנים 1987–1991 התרחשה האינתיפאדה הראשונה בין ישראל והפלסטינים.
האינתיפאדה לוותה במהומות אלימות ופיגועי טרור מצד הפלסטינים.
מנגד הגיבה ישראל בהטלת עוצר וסגר והגבילה את תנועת הפלסטינים.
האינתיפאדה גבתה פצועים והרוגים רבים משני הצדדים.
מתוך שאיפה לשים קץ לאלימות בין שני הצדדים, נבחר יצחק רבין לראשות ממשלת ישראל ביוני 1992 לאחר שהצהיר שבכוונתו לפעול למען הסכם על שלטון פלסטיני עצמי.
ואכן, פחות משנה לאחר ניצחונו של יצחק רבין התחיל תהליך מדיני המכונה "תהליך אוסלו".
תהליך זה ראשיתו במגעים סודיים בלתי-ממשלתיים אשר התרחשו באוסלו, בירת נורווגיה, בינואר 1993. מטרת המגעים היה להביא לסיום הסכסוך בין ישראל והפלסטינים בדרך של פשרה טריטוריאלית.
נחתמה "הצהרת עקרונות על הסדרי ביניים של ממשל עצמי" בין ראש ממשלת ישראל, יצחק רבין, ובין ראש ארגון אש"ף, יאסר ערפאת.
הטקס נערך ב-13 בספטמבר 1993 בבית הלבן בוושינגטון.
הצהרת העקרונות שינתה את יחסי ישראל-אש"ף לחלוטין.
ישראל הכירה באש"ף כארגון הרשמי שייצג את הפלסטינים, וכמו כן הכירה בזכותם של הפלסטינים למשטר משל עצמם.
מנגד הכיר אש"ף בקיומה של מדינת ישראל והבטיח לסור מדרך הטרור.
לאחר החתימה על "הצהרת העקרונות" היה על שני הצדדים ליישם את אותם עקרונות אשר נחתמו ב-13 בספטמבר 1993. יישומם ופירוטם של העקרונות מגולמים בהסכם קהיר.
ההסכם חייב את שני הצדדים בשיתוף פעולה אמיתי, זאת מתוך רצון לתרגם את ההצהרות המשותפות לכדי מעשה, על אף הקונפליקטים שעודם קיימים.
הסכם קהיר עוסק בהסדרי הביניים בין ישראל ובין הפלסטינים.
במסגרת ההסכם נסוג צה"ל מרצועת עזה ואזור יריחו, אזורים אלו שימשו כמעין "מקרה בוחן" על-מנת לבחון את הצלחתו של ההסכם ויישומו.
נסיגת צה"ל מהאזורים המוזכרים בהסכם כונתה "הפעימה הראשונה" כאשר אחריה היו אמורות לבוא עוד שתי "פעימות" - נסיגות.
הסכם קהיר מצהיר על הקמתה של "הרשות הפלסטינית" כמימוש עקרון הממשל העצמי הפלסטיני שנקבע בהסכמי קמפ דייוויד (ספטמבר 1978) ואומץ בהצהרת העקרונות.
ההסכם מפרט את סמכויותיה וזכויותיה של הרשות הפלסטינית:
הממשל הצבאי הישראלי ייסוג מרצועת עזה ואזור יריחו והמנהל האזרחי יבוטל.
סמכויותיהם בתחומים האזרחיים יועברו לפלסטינים.
תחום שיפוטה של הרשות הפלסטינית יכלול את רצועת עזה ואת הגדה המערבית אשר יהוו יחידה טריטוריאלית אחת.
לרשות הפלסטינית יהיו סמכויות חקיקה, ביצוע, שיפוט ושיטור, אך לא תהיה לה סמכות לנהל מדיניות חוץ עצמאית.
תוקם משטרה פלסטינית לשמירת הסדר וביטחון הפנים, בעוד ישראל תמשיך לשאת באחריות הביטחונית החיצונית.
על מנת לאפשר את התנהלותה התקינה של הרשות, יוסדר מעבר בטוח לתנועת פלסטינים בין רצועת עזה ואזור יריחו.
ההסכם מפרט גם את ההתחייבות המשותפות של שני הצדדים וכן את שיתופי פעולה העתידיים:
ועדה משותפת לישראל, לפלסטינים, למצרים ולירדן תדון בקריטריונים להתרת כניסתם של פלסטינים שעזבו את הגדה המערבית ורצועת עזה ב-1967.
שני הצדדים התחייבו לנקוט את כל האמצעים הנחוצים למניעת פעולות טרור בשטחים.
מועד חתימת ההסכם נקבע כתחילתה של תקופת ביניים בת חמש שנים בה יחלו הדיונים על מצב הקבע, דיונים אשר יעסקו באותם קונפליקטים בלתי פתורים בין שני הצדדים.
טקס החתימה נערך בקהיר בהשתתפות שרי החוץ של ארצות הברית ורוסיה ונציגים נוספים, בהם שמעון פרס ואבו מאזן.
את הטקס פתחו נאומיהם של חוסני מובארכ, ערפאת ורבין, לאחריהם נקבע שלב החתימה על ההסכמים, ולסיום הטקס נקבעו שני נאומים נוספים של ערפאת ורבין.
במהלך שלב החתימה התרחשה תקרית שכמעט הביאה לביטול ההסכם.
רבין נוכח כי ערפאת נמנע מלחתום על המפות המצורפות להסכם.
פרס ניגש אל רבין להתייעצות, והחלו חילופי דברים בין הנוכחים על הבמה, אליהם הצטרף גם נביל שעת, ראש צוות המשא ומתן הפלסטיני.
לפי הדיווח, במהלך ההפסקה ערפאת ביקש מכתב מרבין על כך שהדיון על גודל העיר יריחו ושתי סוגיות הגבול יימשך.
תגובת רבין הייתה שכך סוכם קודם לכן, וכי הוא ידאג להכין מכתב שכזה.
לאחר שהסירוב נמשך 35 דקות, ובשל לחץ כבד אל מול המצלמות מצד הנוכחים, ובפרט מובארכ (שקילל את ערפאת בשידור חי), ערפאת הסכים לחתום על המפות, וזאת רק לאחר שהוסיף הערה בכתב ידו.
תהליך אוסלו כולו גרר עמו פולמוס ציבורי רחב.
חלק ניכר בציבור האמין בתהליך מתוך תקווה לסיום הסכסוך הממושך, אך רבים היו בטוחים שההסכמים לא יניבו את התוצאות הרצויות או אף גרוע מכך, ישמשו את הפלסטינים להגברת תשתיות הטרור בשטחים.
בישראל התפתחה מחלוקת חריפה סביב ההסכמים, המדינה כולה געשה והפגנות רבות בגנות ההסכמים נערכו ברחבי הארץ.
מספר חודשים לאחר הסכם קהיר החלה שורה של התקפות טרור.
התקפות אלו רק העמיקו את ההתנגדות הציבורי הישראלי להסכם.
הטרור הגואה השפיע לרעה על עמדת הציבור הישראלי לגבי תהליך אוסלו.
רוב הציבור החל לאבד את אמונו בפלסטינים ובמנהיגם, יאסר ערפאת.
ההפגנות בגנות תהליך אוסלו הלכו והחריפו ואף לוו, לעיתים, בגידופים ובדברי נאצה נגד תומכי ההסכם ומנהיגיו.
ראש ממשלת ישראל, יצחק רבין, הואשם בוויתור על חלקים נרחבים מ"מולדתו ההיסטורית של העם היהודי" ובערעור הביטחון של ישראל ואזרחיה.
תגובתם של ערביי ישראל הייתה הרבה יותר אופטימית.
הם קיוו שהסכמי אוסלו יפתרו, סוף סוף, את בעיית הזהות הלאומית שלהם.
בסקרים ובמחקרים שנערכו באותה תקופה ניתן לראות שפרט לזרמים מאוד קיצוניים, ערביי ישראל היו התומכים הנלהבים ביותר של הסכמי אוסלו.
התגובות הפלסטיניות לתהליך אוסלו היו מעורבות.
הפת"ח, שבאותה תקופה שלט באזור, אימץ את ההסכמים.
מנגד, הארגונים הקיצוניים (חמאס, הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני והחזית העממית לשחרור פלסטין) התנגדו להסכמים נחרצות ושללו באופן מוחלט את קיומה של מדינת ישראל.
יאסר ערפאת, בדיוק כמו יצחק רבין, הואשם בבגידה בעקרונותיו ובהפקרת הפלסטינים.
ב-1 ביולי 1994, בעקבות הסכם קהיר, הגיע יאסר ערפאת לשטחים והתקבל בתגובות מעורבות; רוב הציבור הפלסטיני הגיב בהתלהבות לשובו של ערפאת, אך מנגד פלגים וקבוצות שונות בקרב הפלסטינים חששו למעמדם הפוליטי.
חששות אלו התבטאו בחתירה בלתי נלאית נגד ערפאת ונגד התהליך המדיני שהוביל.
חתירה זו ערערה את שלטונו של ערפאת ואת יכולתו להמשיך בתהליך אוסלו ולבצע את ההסכמים הקיימים.
אירוע בולט היה טבח מסגד פלסטין - השם שניתן לעימותים אלימים בין כוחות הביטחון של הרשות הפלסטינית ומפגינים מתנועת חמאס לאחר תפילת יום השישי ב-18 בנובמבר 1994 ליד מסגד פלסטין במרכז העיר עזה.
ביום ההסכם ולמחרת ישראל שחררה כ-1,400 עצורים פלסטינים ביו"ש ורצועת עזה.
ב-25 במאי 1994, בהתאם להסכם קהיר, נסוג צה"ל מעזה ויריחו.
מדינת ישראל אפשרה את חזרתו של יאסר ערפאת לשטחים, מתוקף היותו מנהיגם הרשמי של הפלסטינים.
בתגובה לכך ביצעה ישראל מעצרים המוניים והרבתה בהטלת סגר ועוצר על האזור.
פועלים פלסטינים לא יכלו לצאת לעבודה בשטחי ישראל ולעיתים אף נמנע מהם לנוע בתוך שטחיהם-הם.
באוקטובר 1995 נהרג פתחי שקאקי בהתנקשות.
אירוע בולט נוסף היה הטבח במערת המכפלה בפברואר 1994. 29 מתפללים מוסלמים נהרגו.
האירוע הוביל להקמת ועדת שמגר ולהכרזה על תנועת כך כארגון טרור.
המציאות החדשה אף גרמה למשטרת ישראל להקים מחוז שישי - מחוז ש"י (שומרון ויהודה) שנועד לתת מענה לנושאי הביטחון הסבוכים והעקובים מדם בשטחי איו"ש.
המשך התהליך בראשותו של יצחק רבין
למרות כל זאת המשיכה ישראל, בראשותו של יצחק רבין, בתהליך המדיני ובמימוש הסכמי אוסלו:
אוגוסט 1994 – כינון הרשות הפלסטינית
דצמבר 1994 – יצחק רבין, ראש ממשלת ישראל, שמעון פרס, שר החוץ של ישראל, ויאסר ערפאת, ראש הרשות הפלסטינית, זכו בפרס נובל לשלום.
ספטמבר 1995 – "הסכם אוסלו ב'": הסכם שנועד להסדיר את היחסים בין ישראל לבין רשות הפלסטינית.
יחד עם המשך התהליך המדיני, המשיך גם השיח הציבורי הישראלי בנוגע להסכמי אוסלו.
ההפגנות בגנות ההסכמים הלכו ותפחו ופלגים ימניים קיצוניים החלו להתחזק.
שיאו של הקונפליקט הציבורי הישראלי היה הירצחו של ראש ממשלת ישראל ויוזם תהליך אוסלו, יצחק רבין.
ב-4 בנובמבר 1995, במהלך עצרת תמיכה בתהליך השלום, נרצח יצחק רבין על ידי יגאל עמיר, איש ימין קיצוני אשר ביקש לשים קץ לתהליך המדיני.
המשך תהליך השלום לאחר רצח רבין
ועידת קמפ דייוויד (יולי 2000)
פסגת שארם א-שייח' (אוקטובר 2000)
שיחות אולמרט – אבו מאזן (דצמבר 2006-ספטמבר 2008)
הסכם פורטסמות' , אשר נחתם ב-5 בספטמבר 1905, סיים באופן רשמי את מלחמת רוסיה–יפן.
ההסכם נחתם לאחר משא ומתן שהתנהל במספנות הצי בפורטסמות', על גבול מדינת מיין וניו המפשייר בארצות הברית.
לניהול השיחות שקדמו לחתימת ההסכם הגיעו שני נציגים מכל צד: סרגיי ויטה ורומן רוזן מרוסיה וקומורה ז'וטרו וטקהירה קוגורו מיפן.
דיפלומטים נוספים משתי המדינות שהו במלון ונטוורת', בעיירה ניו קסל הסמוכה (שם נחתם ההסכם).
על פי ההסכם, על יפן ורוסיה לפנות כוחותיהן ממנצ'וריה ולהשיב את השליטה בשטח לסין.
אולם, ליפן הוענקה זכות חכירה לחצי האי ליאודונג (שבו פורט ארתור והעיר דאליין), וכן מסילת הרכבת הרוסית בדרום מנצ'וריה, עם גישה למשאביה האסטרטגיים.
יפן אף קיבלה מרוסיה את חציו הדרומי של האי סחלין.
אף שיפן קיבלה בהסכם טריטוריה נכבדה, הישגיה אכזבו את הציבור היפני, אשר ציפה כי תעמוד על דרישותיה הראשוניות לקבל לידה את כל האי סחלין וכן פיצוי כספי.
אכזבת הציבור היפני הובילה למהומות היביה, וב-7 בינואר 1906 נפלה ממשלת יפן בראשות קצורה טארו.
תאודור רוזוולט, נשיא ארצות הברית, שימש כמתווך בשיחות ועל תרומתו להסכם קיבל בשנת 1906 פרס נובל לשלום.
בשנת 2005 צוין יובל המאה להסכם פורטסמות' בסדרת אירועים חגיגיים שנערכו במספנות הצי האמריקאי, בנוכחות דיפלומטים משתי המדינות.
הסכם קוצ'וק קאינרג'ה (בטורקית: Küçük Kaynarca Antlaşması) הוא הסכם שנחתם בין האימפריה העות'מאנית לבין האימפריה הרוסית ב-21 ביולי 1774 בבולגריה.
בסדרת קרבות שנמשכו לסירוגין במשך כמה עשרות שנים הצליחו הרוסים לכבוש שטחים נרחבים, ובסופו של דבר נאלצו העות'מאנים המותשים לחתום על הסכם משפיל עם הרוסים.
ההסכם, שנחתם בכפר קוצ'וק קאינרג'ה (בשמו המודרני קאינרג'ה, בבולגרית Кайнарджа), סיים את המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774).
חצי האי קרים יזכה לאוטונומיה נרחבת.
רוסיה תפוצה בסכום כולל של 4.5 מיליון רובל.
רוסיה תזכה בגישה לים השחור באמצעות שני נמלים שיהיו תחת חסותה הישירה.
זכותה המלאה של רוסיה על ים אזוב מאושררת.
ספינות תחת דגל של האימפריה הרוסית יוכלו לנוע בים השחור ובמים טריטוריאליים של הטורקים בחופשיות.
תיבנה כנסייה אורתודוקסית באיסטנבול (מעולם לא קוים).
ההסכם היה מכה קשה לאימפריה העות'מאנית ולעומד בראשה באותה עת - הסולטאן אבדילהמיט הראשון.
ראשית ויתרה האימפריה בהסכם על שליטתה הכלכלית בים השחור שנחשב מאז ימי מהמט השני ל"אגם עות'מאני".
המונופול על הים השחור היה אחת מהכנסותיו של האוצר האימפריאלי.
כמו כן חצי האי קרים היה ידוע בלוחמיו המעולים שגויסו לצבא העות'מאני בשיטת הדוושירמה.
בנוסף נאלצה האימפריה לראשונה להסכים להתערבות של מעצמה אירופית בתוך שטחה ובתוך אוכלוסייתה (אוכלוסיית הנוצרים האורתודוקסים).
אך הדבר המשפיל ביותר עבור האימפריה העות'מאנית בהסכם היה הוויתור חסר התקדים על שטחים שבהם חיו מוסלמים.
אחד מתפקידיה המרכזיים של האימפריה היה להגן על המאמינים המוסלמים ועל האומה האסלאמית.
הוויתור על שטחים "מוסלמים" הוכיח כי האימפריה אינה מסוגלת עוד למלא את התפקיד שנטלה לעצמה, דבר שפגע ביוקרתה בתוך העולם האסלאמי ומול אירופה.
הסכם פרדריקסהאמן (בשוודית: Freden i Fredrikshamn) היה הסכם שלום שנחתם ב-17 בספטמבר 1809 בין האימפריה הרוסית לבין שוודיה וסיים את המלחמה הפינית שהחלה בשנת 1808 בין הצדדים.
הצד הרוסי היה מיוצג בשיחות על ידי ניקולאי רומיאנצב (שר החוץ) ודוד אלופאוס (השגריר בשוודיה).
ואילו הצד השוודי יוצג על ידי קורט פון סטדינק (השגריר ברוסיה) ואנדרס סקולדנברד (שר בכיר).
בהתאם להסכם, שטח פינלנד עבר לשליטה רוסית והוקמה הדוכסות הגדולה של פינלנד שהיו לה זכויות אוטונומיות בתוך האימפריה הרוסית.
כמו כן, שוודיה חויבה לסכם תנאי שלום עם צרפת.
עד אז היא הייתה חברה בכל הבריתות נגד צרפת.
אלכסנדר הראשון הבטיח המשך קיום חוקים ישנים בפינלנד, אך הדבר לא הוזכר בהסכם.
כאשר בסוף המאה ה-19 הרוסים החלו במדיניות אקטיבית ברוסיפיקציה של האזור, הם טענו שהדבר אינו נוגד את ההסכם באופן פורמלי.
במסגרת ההסכם גם איי אולנד עברו לרוסיה ונהפכו להיות חלק של פינלנד, למרות שהיו מיושבים על ידי שוודים בלבד.
גם עתה הם מהווים חלק של פינלנד.
ההסכם היה בתוקף עד לשנת 1920 כאשר במסגרת חוזה טרטו פינלנד קבלה את עצמאותה.
הסכם פירוק נשק גרעיני לטווח בינוני, אשר נודע אף בכינוי: הסכם INF , היה הסכם בין-לאומי משנת 1987 בין ארצות הברית לברית המועצות.
ההסכם נחתם ב-8 בדצמבר 1987 בוושינגטון די.
על ידי נשיא ארצות הברית רונלד רייגן והמזכיר הכללי של ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב, לפירוק הדדי של טילים בליסטיים לטווח בינוני.
ההסכם אושרר על ידי הסנאט האמריקאי ב-27 במאי 1988 ונכנס לתוקף ב-1 ביוני 1988. שמו הרשמי של ההסכם הוא: הסכם בין ארצות הברית של אמריקה וברית הרפובליקות הסובייטיות הסוציאליסטיות על פירוק טיליהן לטווח בינוני ולטווח קצר .
בפברואר 2019 הושעה ההסכם על ידי ארצות הברית ורוסיה וב-2 באוגוסט פרשה ארצות הברית מההסכם.
כניסתם לשירות של הטילים הבליסטיים הסובייטים מסוג SS-20 במחצית השנייה של שנות ה-70 – טילים ניידים, בעלי טווח, רמת דיוק ועוצמה מוגברים – נתפס כאיום חדש לביטחון מדינות אירופה המערבית.
לאחר דיונים במסגרת נאט"ו הוסכם על אסטרטגיה דו-שלבית להשבת המאזן: ראשית, קיום מגעים עם ברית המועצות להפחתה הדדית, שלה ושל ארצות הברית, במאגרי הטילים הבליסטיים לטווח בינוני; שנית, להציב באירופה, החל משנת 1983, 464 טילי שיוט ו-108 טילי פרשינג, טילים בליסטיים לטווח בינוני.
עד למחצית השנייה של שנות ה-70 היה לכוחות נאט"ו יתרון ברור על ברית המועצות בתחום טילים בליסטיים לטווח בינוני.
בנסיבות אלה ניסיונותיה של ברית המועצות לסגור את פער הכוחות עם המערב, הביאו לתגובה של נאט"ו לשימור מאזן הכוח הקיים.
על אף שהסובייטים הביעו חוסר שביעות רצון מהצבת טילים בליסטיים אמריקאים ביבשת אירופה, הם הסכימו לפתוח במשא ומתן ושיחות מקדימות בין הצדדים החלו בז'נבה בשנת 1980. שיחות רשמיות נפתחו בספטמבר 1981, כאשר ארצות הברית קידמה הצעת "אופציית אפס" – הסרה מוחלטת ודו-צדדית, של כל הטילים לטווח קצר ובינוני מאדמת אירופה.
לאחר שבין הצדדים נתגלעו חילוקי דעות באשר להחרגה של טילים בריטים וצרפתים מן ההסכם, המשלחת הסובייטית השעתה את השיחות בחודש נובמבר 1983. בשנת 1984, למרות מחאות ציבוריות, החלה ארצות הברית להציב מערכות טילים לטווח בינוני בגרמניה המערבית, איטליה ובריטניה.
בחודש מרץ 1986 חודשו השיחות בין ארצות הברית לברית המועצות.
השיחות עסקו לא רק בטילים לטווח קצר ובינוני, אלא אף בכלי נשק אסטרטגיים ופירוק נשק בחלל.
בשלהי 1985 הסתמנה הבנה בין הצדדים באשר להגבלות על מערכות טילים המוצבות על אדמת אירופה ואסיה.
ב-15 בינואר 1986 הכריז גורבצ'וב על הצעה סובייטית לאסור על כל כלי הנשק הגרעיניים עד לשנת 2000, כולל טילים גרעיניים על אדמת אירופה.
הצעה זו נדחתה על ידי ארצות הברית, אשר הגיבה בהצעה משלה להפחתה הדדית והדרגתית של טילים לטווח קצר ובינוני מאירופה ואסיה, עד לחיסול כולל של מערכות נשק אלה, עד לשנת 1989. הסכם שלא כלל הגבלות על מערכות נשק גרעיניות בידי בריטניה וצרפת.
סדרת פגישות בחודשים אוגוסט וספטמבר 1986 הגיעה לשיאה ב-11 באוקטובר 1986, בפסגת רייקיאוויק, בין הנשיא רייגן לגורבצ'וב.
שניהם הסכימו בעקרון על הסרת מערכות טילים לטווח קצר ובינוני מאירופה והגבלה הדדית על מספר ראשי הטילים מסוג זה ל-100 בעולם כולו.
גורבצ'וב אף הציע שינויים מהותיים ויסודיים יותר במערכת היחסים האסטרטגית בין המעצמות.