tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
Artonomy: Systemic art, Restoring Hierarchic Ordering Principles to Art - בתערוכה הוצגו רפרודוקציות ושרטוטים של העבודות המדגימות את עקרונות הארטונומיה בציור (אביטל), מוזיקה (אבל ארליך) פיסול (ישראל הדני) ותנועה (ג'ון הריז).
אביטל סבר שההסברים והקריטריונים הרבים שהוצעו בתולדות האסתטיקה לשאלה: מהי אמנות?
אינם עונים על שאלה זו.
לכן החל בחיפוש אחר מערכת קריטריונים מוצקה לאפיון האמנות.
שאלת המוצא שלו הייתה: בלא איזו תכונה יצירת אמנות אינה יכולה להיות אמנות?
אחרי שנים של חיפוש ללא פתרון, אביטל החליט לחפש בכיוון אחר לגמרי: לבדוק בפרהיסטוריה כיצד נולדה האמנות, בתקווה שבשלביה העובריים יהיה קל יותר לזהות את התכונות הבסיסיות ביותר שלה.
לטענת אביטל, הספרות הקיימת יוצאת מההנחה שהאמנות נולדה ex-nihilo בין לילה, ללא אבולוציה קודמת, ומניחה שראשית האמנות לפני 40.000 שנים בערך.
אביטל אינו חולק על תיארוך זה, אלא על ההנחה שהאמנות הופיעה "לפתע", יש מאין.
דבר זה נראה לדעת אביטל בלתי סביר בהחלט: אם לאבולוציה של כלי אבן, שהם לאין שעור יותר פשוטים מציורים, נדרשו מיליוני שנים, הרי לאמנות, שהיא תופעה קוגניטיבית מורכבת, חייבת להיות אבולוציה הרבה יותר ממושכת.
בניגוד לכלי האבן שאין שום קשר הכרחי ביניהם, בציור משתמשים בסמלים ובין אלו יש בהכרח קשר מערכתי.
לאחר כעשרים שנים של מחקר, נקודת המפנה המכוננת בשבילו הייתה התגלית של מרי ליקי
וחוקרים אחרים שדנו בחשיפה של שביל עקבות שהותירו הומינידים ב-Laetoli שבצפון טנזניה מלפני 3.8 מיליון שנים.
בשביל עקבות זה ישנה תופעה מיוחדת במינה: בשביל הלכו פעם גבר, אישה וילד והאחרון, לשם משחק, הקפיד לדרוך רק בתוך העקבות של הגבר שהלך לפניו על אף שצעדיו הרבה יותר גדולים משלו.
עקבות אלו היו עד לאחרונה ההוכחה היחידה שהומינידים לפני 4 מיליון שנים הלכו זקופים.
המאמר הזה ועוד כמאה מאמרים שדנים בעקבות אלו עוסקים אך ורק באספקטים פיזיולוגיים שונים של אותם הומינידים.
אולם עבור אביטל ממצא זה היה פתח לתשובה לשתי שאלות יסודיות: המקורות הגרפיים של האמנות, וכן אלו תכונות קוגניטיביות-סטרוקטורליות נדרשות כדי שדבר מה יהיה יצירת אמנות.
במאמרו אביטל הראה שהומינידים לפני ארבעה מיליון שנים ידעו כנראה לקרוא עקבות, דבר ששום בעל חיים אחר אינו מסוגל לעשות עד היום מלבד האדם.
שנית, הראה מדוע קריאת עקבות היא כנראה המקור של הציור מבחינה גרפית, וגם המקרה הראשון בו באות לידי ביטוי תבניות הארגון הקוגניטיביות של הרוח (mind).
כעבור מעל מיליון שנים תכונות ארגון אלו תבואנה לידי ביטוי ביצירת כלי אבן;
ורק כעבור 2–3 מיליון שנים תחל התפתחות השפה, ויותר מאוחר בכל שאר ענפי התרבות ובכלל זה האמנות הפרהיסטורית שהיא הבסיס לאמנות הפיגורטיבית כולה.
שאלת המוצא של אביטל הייתה: אלו תכונות קוגניטיביות היו דרושות לאותו ילד לפני 3.8 מיליון שנים כדי שיוכל לצעוד בדיוק לתוך העקבות של האיש שצעד לפניו?
נפח מוחם של הומינידים אלו היה כמחצית מזה של המוח שלנו כיום ועדיין לא הייתה שפה.
מובן שתכונות אלו לא היו מודעות לילד אלא היו חלק מהתכונות המולדות של מוחו.
התכונה הראשונה שאביטל זיהה כהכרחית לשם קריאת עקבות היא היכולת לקשר בין דברים ולהפריד בין דברים, שתי פעולות שהן שני אספקטים של אותה פעולה.
היה ברור גם שלא ניתן לקרוא עקבות ללא הבנה מובלעת לפחות של קומפלמנטריות בין דמות ורקע, יכולת הבנה מובלעת של סימטריה ואסימטריה בין כף הרגל לבין העקבה שהיא מותירה; יכולת הבנה מובלעת של טרנספורמציית ההיפוך בין העקבה לבין צורת כף הרגל שיצרה אותה, וכן הלאה.
בתוך זמן לא רב אביטל הסיק שישנן לפחות עשר תבניות ארגון מולדות שהן הכרחיות כדי לקרוא עקבות.
הבנת המנגנונים הקוגניטיביים הדרושים לקריאת עקבות הובילה לממצא החשוב ביותר של אביטל: תורת עקבות הרוח או Mindprints theory והן הציר המרכזי של כל מחקר חייו.
אביטל משער שאלו הן אולי תבניות הארגון הבסיסיות ביותר של הרוח (mind) ובאות לידי ביטוי בכל ענפי התרבות בכל הזמנים, ונראה שתבניות ארגון אלו, ברמה זו או אחרת, קיימות גם אצל בעלי חיים.
אביטל טוען שתבניות ארגון אלו (Mindprints) שהיו דרושות לקריאת העקבות לפני כארבעה מיליון שנים, וגם הכרחיות כיום לשם קריאת עקבות, הן אותן תבניות שהיו דרושות לעשיית כלי אבן, צלמיות, ציור פרהיסטורי, שפה ומדע מודרני.
עם הזמן, רמת ההפשטה והתחכום של יישום התבניות נעשו יותר ויותר מורכבים.
כמו כן המודעות לעצם קיומן של תבניות ארגון אלו הלכה וגדלה לאורך התפתחות התרבות.
במאמר זה אביטל טוען שהאבולוציה של התרבות היא במידה רבה האבולוציה של רמות היישום של עקבות הרוח.
לשם המחשת העניין הוא מדגים ומשווה את הופעת עקבות הרוח בקריאת עקבות לפני 3.8 מיליון שנים; בציור פרהיסטורי מראשיתו לפני 40.000 שנים ובימינו במדע המודרני.
לעומת זאת באמנות המודרנית תבניות ארגון אלו בחלקן חסרות, ובחלקן מופיעות במצב מעוות או הרוס.
כלומר, באמנות המודרנית חסר השלד הסטרוקטורלי שהחזיק את האמנות לאורך עשרות אלפי שנים ולכן אינה אמנות כלל, אלא היא ההריסות של האמנות הפיגורטיבית אותה המודרניזם פרק לרסיסים.
לדוגמה, עקבה של צבי בגיל, מין ומצב פיסי מסוימים, מקשרת בין כל הצבאים מאותו סוג אך גם מפרידה אותם משאר בעלי החיים.
ציור פרהיסטורי של סוס מקשר בין כל הסוסים מאותו סוג אך גם מפריד אותם משאר בעלי חיים.
משפט פיתגורס מקשר בין כל המשולשים ישרי הזווית על ידי ציון תכונה שהיא משותפת לכולם.
חוק המשיכה של ניוטון מציין את כוח המשיכה בין שתי מסות כלשהן כפונקציה של גודל המסות וריבוע המרחק ביניהן.
לעומת זאת, ציור "מופשט" אינו מקשר בין דברים כלשהם, אלא הוא מקרה פרטי של גיבוב צבעים וצורות שאין להם שום התייחסות מעבר לעצמן.
באופן דומה, אפשר להראות שכל יתר תשעת עקבות הרוח מתקיימות ברמת הפשטה הולכת ועולה: בקריאת עקבות, בציור פיגורטיבי ובמדע אך לא באמנות מודרנית.
ספרו הראשון של אביטל הוא "אמנות לעומת לא-אמנות: אמנות מתוך הרוח".
עוסק בכינון מחדש של קריטריונים בעלי אופי סטרוקטורלי שמאפשרים להבחין בין אמנות לבין פסוודו-אמנות.
בשנת 2009 ספר זה יצא לאור בסינית
ובשנת 2018 הספר יצא לאור גם בספרדית.
בחלקו הראשון של ספר זה אביטל בוחן את השאלה "האם האמנות המודרנית היא אמנות ?" הוא טוען שכל האמנות הוויזואלית הלא-פיגורטיבית שנוצרה במאה העשרים ובמאה ה-21 אינה אמנות.
אביטל טוען שהאמנות מצויה במשבר הפרדיגמטי הראשון בתולדותיה.
הוא טוען שהמודרניזם עשה רדוקציה של האמנות לקומפוזיציות שרירותיות של צבע וצורה ולכן למעשה עשה רדוקציה של האמנות לעיצוב.
אביטל מראה גם מדוע האמנות הקרויה "מופשטת" אינה מופשטת כלל וזאת כי אבות המודרניזם לא הבינו את מושג ההפשטה.
אביטל מבקר את האסתטיקנים, ואת הממסד האמנותי על שטיהרו את "השרץ" לדעתו: במקום להגדיר את האמנות באופן שניתן יהיה להבחין בין אמנות לבין לא-אמנות, הם הרחיבו את מושג האמנות ללא גבול עד שאין שום דבר, שאינו עשוי להיות מוצג כאמנות.
מצב עניינים זה הוא שווה ערך למצב בו אין אמנות.
חלקו השני של הספר מציג את תורת עקבות הרוח (Mindprints theory) ומראה כיצד ניתן ליישם אותה כדי להבחין באופן ברור למדי בין אמנות לבין פסוודו-אמנות.
הוא מראה בהרחבה כיצד כל עקבות הרוח כמו, קישוריות-הפרדה, סימטריה-אסימטריה, היררכיה-אקראיות ועוד, מופיעות בכל ציור פיגורטיבי אך לא בציור מופשט.
דיון יסודי במיוחד מוקדש לדיון בארגון היררכי והשלכותיו לגבי האמנות כיום ובעתיד.
בסוף הספר מציג אביטל טבלה ובה כחמישים תכונות שהתקיימו באמנות הפיגורטיבית לאורך כל תולדותיה שמתוכן רק שתיים, צבע וצורה, מופיעות גם באמנות המודרנית.
אלא ששתי תכונות אלו הן לכל היותר תנאי הכרחי אך לא מספיק כדי שדבר מה יהיה יצירת אמנות.
שתי תכונות אלו הן בקושי תנאי מספיק כדי שדבר מה יהיה עיצוב גרפי טריוויאלי אך לא אמנות.
ספרו השני של אביטל, הבלבול בין אמנות ועיצוב: כלי-מוח לעומת כלי-גוף יצא לאור בשנת 2018 בהוצאת Vernon Press.
התזה המובאת בספר היא כי מאז ראשית המאה העשרים האמנים עשו רדוקציה של הציור הפיגורטיבי לעיצוב גרפי אבל קראו לזה "אמנות מופשטת" .
כמו כן, הם עשו רדוקציה של הפיסול הפיגורטיבי לאובייקט מצוי או לעיצוב תעשייתי ללא כל פונקציה אינסטרומנטלית אבל קראו לעבודות שלהם "פיסול מופשט".
בשני המקרים האמנים עשו רדוקציה של הסמלים הפיגורטיביים למרכיבים הפרצפטואליים שלהם או לאובייקט ולכן האמנות חדלה להתקיים כשפה ויזואלית ולמעשה הפכה לעיצוב מסוג זה או אחר.
כתוצאה מרדוקציה זו נוצר בלבול מוחלט בין אמנות ועיצוב דבר שהוא הרסני לגבי שני התחומים.
הספר מציג השוואה של האמנות והעיצוב ביחס לכמאה תכונות ומראה שכמעט בכל המקרים התכונות הללו מנוגדות באופן קוטבי בשני התחומים.
לאור ההשוואות הללו המסקנה הבלתי נמנעת היא שאמנות ועיצוב הם שני תחומים שונים ובלתי תלויים זה בזה.
להמחשת העניין להלן הבחנות אחדות: הספר מוכיח שאמנות ועיצוב הם שני תחומים משתי רמות שונות לחלוטין בדיוק כמו שהמספר "2" ושני תפוחים הם משתי רמות שונות לחלוטין: המספר הוא קבוצה מופשטת לחלוטין ואילו שני התפוזים הם אובייקטים קונקרטיים.
נקודת המוצא של האמן וגם של המעצב היא דימוי מסוים.
אולם בזמן שהאמן עולה מהדמוי אל מערכת סמלים ויזואליים, המעצב יורד מהדימוי אל עולם האובייקטים.
ועוד דוגמה: קיים עיצוב בכל אספקט ובכל מרכיב של הטבע מעבר למקום וזמן.
אולם אין אמנות בטבע כשם שאין בו גם פילוסופיה, ספרות או מדע.
אלו רק אחדות מקרוב למאה הבחנות בין אמנות ועיצוב המוצגות בספר.
יחסים קומפלמנטריים בין אמנות ועיצוב המאמר טוען שמצד אחד תכונותיהן של האמנות והעיצוב מנוגדות.
מצד שני הוא טוען שאמנות ועיצוב הן ביטוי למגמות מנוגדות אבל משלימות בחשיבה שלנו.
סימטריה – עיקרון הקישוריות של האמנות המאמר טוען שהסימטריה היא עיקרון הקישוריות של האמנות הוויזואלית.
לדוגמה ציור שמייצג שור פרהיסטורי מציג את המתאר (contour) שלו שהוא המכנה המשותף הגרפי שמתקיים בין כל השוורים מאותו סוג.
כלומר, הציור מקשר בין כל השוורים שהם מאותו סוג על ידי הצגת הסימטריה המשותפת לכולם.
אורינות קריאת עקבות כמקור האמנות והקדמה למדע מאמר זה נדון בהרחבה בגוף הערך.
עקבות הרוח (Mindprints) אביטל טוען שאיננו מסוגלים להבין את הרוח (mind) כי כל הבנה שלנו את הרוח (mind) היא פרשנות של הרוח (mind).
אנחנו יכולים להבין את הרוח (mind) רק באופן עקיף על ידי תכונות המוצרים שלו שהם כל מוצרי התרבות ובעיקר כלים, אמנות, מיתולוגיה, פילוסופיה ומדע.
לדעתו של אביטל לאורך כל תולדות התרבות רואים את הגילום של ה-Mindprints ברמות הפשטה יותר ויותר גבוהות.
המאמר טוען שמהות האמנות היא לתת ביטוי לתבניות הארגון הבסיסיות ביותר של הרוח (mind) והדבר יכול להיעשות באופן תוכני על ידי ציור או פיסול פיגורטיבי או באופן סטרוקטורלי על ידי מוזיקה.
בשירה, בספרות ובמדע הדבר מתבטא בתוכן ובצורה בעת ובעונה אחת.
אביטל רומז לאפשרות שאולי מדובר בסטרוקטורליזם טרנסצנדנטי - סטרוקטורליזם המצוי בטבעה של ההוויה ללא קשר למקום ולזמן.
תפיסה של מבנים היררכיים בציורים שאינם פיגורטיביים המאמר עוסק בתפישה של מבנים היררכיים בציורים שאינם פיגורטיביים.
לדעתו של אביטל כל ציור פיגורטיבי הוא בעל מבנה היררכי המורכב מסמל בתוך סמל בתוך סמל.
לעומת זאת כל הציורים הלא פיגורטיביים, הקרויים מופשטים, הם חסרי כל ריבוד, או בעלי ריבוד מינימלי.
ההבדל בין ציור לגרפיקה הוא שציור חייב להיות בעל ריבוד ואילו גרפיקה יכולה להיות חסרת ריבוד בכלל או בעלת ריבוד מינימלי.
לכן לדעתו של אביטל כל הציור האבסטרקטי הוא למעשה גרפיקה.
המאמר מתאר ניסויים שערך אביטל באוניברסיטת טורונטו ב-1972. הניסויים בדקו האם הנבדקים מסוגלים לראות ולקלוט מבנה היררכי של מערכת ארטונומיות בציורים שאינם פיגורטיביים.
במונח מערכת ארטונומית מתאר אביטל קבוצה של ציורים שבהם יש התפתחויות וטרנספורמציות באופן כזה שנוצרה מערכת היררכית שלמה, על אף שאינה פיגורטיבית.
בניסויים הוצגו סדרות של תמונות בסדר אקראי ואף על פי כן הנבדקים זיהו את הסדר הנכון של התמונות.
בחלקו השני של הניסוי ערבבו שתי מערכות באופן אקראי, תוך הצגת כל הזוגות האקראיים שנוצרו משתי המערכות.
הוקרנו סך הכול 141 זוגות, למשך 5 שניות כל זוג.
ניתוח ממוחשב של תוצאות הניסוי הראה שבשני המקרים הנבדקים זיהו את הסדר הנכון של המערכות אך זיהו באופן לא מודע גם טעות בכל אחת משתי המערכות.
אמנות פיגורטיבית לעומת אמנות מופשטת: רמות קישוריות קישוריות היא האופן בו אנו בוחרים ליצור אחדות מריבוי הדברים.
המאמר טוען שבכל יצירת אמנות פיגורטיבית יש לפחות ארבע רמות של קישוריות: 1. קישוריות מטריאלית-חומרית.
זו רמת הקישוריות הנמוכה ביותר והיא קיימת בכל אובייקט וגם בכל ציור כי מחברים בין חומרים שמכילים את הצבעים ובין הצבעים לבין הבד או מצע אחר.
2. קישוריות תפיסתית – הקישור בין נתונים חושיים כדי ליצור דימויים או היצגים של דברים באופן ויזואלי.
3. קישוריות סמנטית/ סינטקטית – האופן בו אנו מקשרים בין הסמלים השונים והמשמעות שאנו נותנים להם.
האופן שבו מוטמעות עקבות הרוח (mindprints) כמו, סימטריות, היררכיות, קינון או ריבוד וכיוצא בזה בארגון הסמלים והקשרים ביניהם ביצירה.
לעומת זאת בציורים "מופשטים" מתקיימות רק הרמות הנמוכות ביותר של קישוריות: קישוריות חומרית ותפיסתית בלבד אך הם חסרים את הרמות הגבוהות הקישוריות: תחביר, סמנטיקה, ריבוד ורקורסיה.
חשיבה נראטיבית בתרבות מוכוונת מבנה המאמר טוען שאם תהיה תרבות בעתיד היא תהיה בעלת אוריינטציה סטרוקטורלית.
הדבר נובע באופן עקבי מאופי האבולוציה של הקישוריות מראשית הבריאה.
בתחילה התקיימה אבולוציה פיזיקלית, אחר-כך אבולוציה ביולוגית ובשלב הנוכחי שוררת אבולוציה חברתית/ נואטית.
המאמר טוען שהתרבות מוכוונת תוכן הגיעה פחות או יותר למיצוי פוטנציאל ההכללה שלה וכי תרבות העתיד תהיה סטרוקטורלית כי רק כך התרבות תוכל להגיע לרמות הכללה והפשטה גבוהות יותר אחרת היא חייבת להתנוון.
במסגרת זו אמנות העתיד חייבת להיות בעלת אופי סטרוקטורלי.
האם יצוג פיגורטיבי הוא שרירותי?
בחינה מחדש של ההשקפה המקובלת אודות האמנות והשלכותיה לגבי האמנות הלא-פיגורטיבית המאמר בא להפריך את התאוריה של האסתטיקן החשוב נלסון גודמן.
התאוריה של גודמן גורסת שהיצג בציור (representation) אינו מייצג את המציאות כפי שהיא אלא זו מוסכמה גרפית ובתור שכזו היא שרירותית, בדיוק כפי שמילים הן מוסכמה שרירותית.
מאמרו של אביטל מביא שבעה טיעוני נגד, שכל אחד מהם מספיק כדי להפריך את התאוריה של גודמן.
טיעון אחד – אם הציור הוא שרירותי, לא ייתכן שאותה שיטת רפרזנטציה הופיעה בכל המקומות על פני כדור הארץ, גם במקומות שאין ביניהם כל קשר.
טיעון שני - אם הציור שרירותי, לא ייתכן הדבר שכל הציורים לאורך 40 אלף שנה הם בעלי מבנה היררכי; מבנה היררכי הוא ההפך הגמור ממבנה שרירותי, ועוד.
מקורותיה של האמנות: בעיה ארכאולוגית או פילוסופית?
המאמר בא להפריך את התאוריות של הנרי ברויל, גומבריך ודייוויס בנוגע למקורות האמנות.
אביטל טוען שהתאוריות של הנרי ברויל וזו ושל גומבריך מניחות שהאמנות נוצרה יש מאין בין לילה ללא שום אבולוציה קודמת וזה לא ייתכן.
אביטל סבור ששתי התאוריות אינן מסבירות את מקורותיה הגרפיים של האמנות ולא את המקורות הקוגניטיביים של האמנות ולכן שתיהן אינן רלוונטיות להבנת מקורות האמנות.
התאוריה השלישית של דייוויס היא ביהביוריסטית; כלומר היא מניחה כהנחת יסוד שכל התכונות הקוגניטיביות שלנו הן נלמדות ולא מולדות.
רוב המאמר מוקדש להפרכתה של תאוריה זו.
אביטל מראה שמצד אחד דייוויס שולל כל תכונה קוגניטיבית מולדת, אבל מצד שני, ההסבר שלו לגבי מקורות האמנות מניח במובלע את כל התכונות הקוגניטיביות שלפי mindprints theory הן מולדות.
כלומר דייוויס מניח במובלע את שהוא שולל במפורש, ולכן התאוריה שלו אינה מסבירה כלל את מקורות האמנות.
המסקנה של המאמר היא שלא ניתן להסביר את מקורות האמנות ללא הנחות מסוימות לגבי התכונות הקוגניטיביות המולדות של יוצרי האמנות הפרהיסטורית.
הרב ציון חיים רקח (טריפולי ה'תקצ"ה (1835) - ה'תר"ע (1910), רב ומחבר ספר ראשון לציון - חידושים.
נולד בטריפולי שבלוב לרב שלמה רקח, שהיה נינו של הרב מסעוד חי רקח מחבר הספר מעשה רקח על הרמב"ם.
אחיו היה ר' יעקב רקח.
שימש כגבאי קופת רבי מאיר בעל הנס וקופת רבי שמעון בר יוחאי בטראבלס (טריפולי).
בימי המאורעות שעברו על החיים בארצות אשכנז כשהיו עוברים בעיר טראבלס לנסוע לערים אחרות היה ר' ציון רקח בעזרת בנו ומתנדבים נוספים אוספים עבורם מזון ומחיה.
שני בנים היו לו: חוואטו רקח ומאיר רקח.
עסק רבות בענייני הציבור והיה מאסף בעצמו בכל יום שבת ילדים לקרוא תהילים ב"חברת דוד המלך" שאותה ייסד.
נכדו הוא ר' גבריאל רקח.
חידושים שנדפסו בסוף הספר פרסומי ניסא לאחיו ר' יעקב רקח.
חידושים שנדפסו בסוף הספר דרך חיים לאחיו ר' יעקב רקח.
חידושים שנדפסו בסוף הספר טוב להודות לאחיו ר' יעקב רקח.
ציון אמיר (נולד ב-5 בנובמבר 1955) הוא עורך דין ישראלי, העוסק בעיקר בתחום המשפט הפלילי.
אמיר נולד כציון עמר במעברה בפרוזדור ירושלים, אחד משבעה ילדים של יוסף ופריחה עמר שעלו מקזבלנקה שבמרוקו.
בגיל שנה עברה משפחתו לשדרות, אמו עבדה במפעל "עוף-קור", ואביו כשומר באתרי בנייה ובעבודות שונות בקיבוצי הסביבה.
לאחר מות אחיו במהלך שירותו הצבאי ב-1967, עברה המשפחה לאשדוד ואמיר עבר לפנימייה הדתית גבעת ושינגטון.
בגיל 16 שינה את שם משפחתו מעמר לאמיר.
הוא שירת בצה"ל בחיל האוויר.
למד משפטים באוניברסיטת בר-אילן, התמחה במשרד ליבליך-מוזר, ולאחר מכן אצל עורך הדין צבי לידסקי.
לאורך השנים ייצג אישי ציבור רבים שהואשמו בעבירות פליליות, בהם נשיא המדינה משה קצב, השר גונן שגב, חבר הכנסת לשעבר מיכאל בן ארי, ראשי הערים אורי לופוליאנסקי, יצחק אוחיון, מוטי מלכה וכן דודו טופז ואלי טביב.
בנוסף ייצג עבריינים בולטים כגון האחים פריניאן, אבי ואסי אבוטבול.
הוא כיהן כיו"ר נשיאות בית הדין המשמעתי הארצי של לשכת עורכי הדין בישראל.
במרץ 2016 מונה ליושב ראש הוועדה המייעצת לענייני פליטים לשר הפנים.
בשנת 2018 נכלל שמו לראשונה ברשימת המועמדים לשיפוט בבית המשפט העליון כמועמד מטעם לשכת עורכי הדין.
ב-2019 התמודד על תפקיד יושב ראש לשכת עורכי הדין, אך הפסיד בבחירות לאבי חימי.
בשנת 2025 מייצג את ממשלת ישראל ואת ראש הממשלה בנימין נתניהו בעתירות לבג"ץ שהוגשו נגד החלטת הממשלה לפטר את ראש השב"כ רונן בר.
אמיר היה נשוי לגליה, בתו של חבר הכנסת לשעבר אריאל וינשטיין, ולזוג שלושה ילדים משותפים.
השניים התגרשו לאחר 13 שנות נישואין.
ציון זיו (זלוף) (נולד ב-1947) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, פיקד בעבר על גדוד 51 ועל חטיבת החרמון.
זיו נולד בעיראק, עלה ארצה בשנת 1951 וגדל בכפר סבא ובנתניה, בה למד בבית הספר אלומות ובתיכון טשרניחובסקי.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1965 שובץ בגדוד 12 של חטיבת גולני.
בגולני עבר זיו הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר ובתום הקורס שימש כמפקד מחלקה בגולני ולאחר מכן מפקד מחלקה בבה"ד 1. במלחמת ששת הימים פיקד על מחלקה בחטיבת עודד (חטיבה 9).
כמפקד פלוגה בגדוד 51 לחם זיו במלחמת ההתשה.
בין היתר הוביל זיו את פלוגתו במבצע פלצור, בפשיטה כנגד עמדות מחבלים בהר דב, במהלכו נהרגו כחמישים מחבלים.שימש מפקד פלוגה בגדוד 17 בקורס מ"כים, לאחר מכן לחם במלחמת יום הכיפורים כסגן מפקד גדוד 51, בין היתר במבצע קינוח.
במבצע ליטני שימש כמפקד גדוד 51. זיו התפטר מתפקידו לאחר אירוע ירי דו-צדדי שהתרחש בגדוד.
שימש קצין אג"ם של אוגדה 91. בשנים 1981-1982 פיקד על חטיבת החרמון.
בתפקידו האחרון בצה"ל היה מדריך ראשי במכללה הבין זרועית לפיקוד ומטה (פו"ם).
סיים את שירותו בצה"ל בשנת 1989 בדרגת אל"ם.
לאחר שחרורו שימש מנכ"ל עיריית עפולה.
ציון גזית אלוף-משנה במילואים בצה"ל, שירת כמפקד גדוד שקד וכמפקד עוצבת ברעם.
עם גיוסו לצה"ל שובץ גזית בחטיבת גולני.
בשנת 1982 פיקד גזית על פלוגת הנ"ט של חטיבת גולני.
בשנים 1984–1986 שימש גזית כמפקד גדוד שקד והוביל אותו בעת הלחימה בדרום לבנון.
לאחר מכן שימש גזית במספר תפקידי מטה ופיקוד.
בשנים 1995–1996 פיקד על עוצבת ברעם והוביל את הלחימה בגזרה המערבית של דרום לבנון.
גזית פרש מצה"ל בדרגת אל"ם.
הרב ציון לוז (אילוז) (נולד ב-5 באפריל 1963) הוא דיין ישראלי, ציוני דתי, חבר בית הדין הרבני הגדול בירושלים, ואב"ד בית הדין הרבני בבאר שבע לשעבר.
ייסד ועומד בראש ישיבת "תפארת ישראל" ביד בנימין יחד עם הרב משה אמסלם.
נולד במרוקו בשנת 1963 לשמעון ולאסתר אילוז.
בשנת לידתו עלה לישראל ומשפחתו התיישבה בבאר שבע.
למד בישיבת בני עקיבא אהל שלמה, שם היה לתלמידו של הרב אברהם סילברט, ולאחר מכן בישיבת כרם ביבנה, שם היה תלמידו של הרב חיים יעקב גולדויכט.
כמו כן למד במכון להכשרת מורים "מורשת יעקב".
בשירותו הצבאי שירת בחיל השריון.
קיבל סמיכה לרבנות בשנת 1992 ובשנת 1997 קיבל כושר לדיינות.
למד בכולל ארץ חמדה במשך שש שנים והיה לתלמידו של הרב שאול ישראלי.
במסגרת לימודיו שם סיים את מבחני הדיינות בהצטיינות.
לאחר סיום לימודיו בארץ חמדה, שימש כר"מ בישיבת כרם ביבנה עד למינויו לבית הדין הרבני.
ב-29 באוקטובר 2007 מונה לדיין בבית הדין הרבני בבאר שבע.
ב-25 באוקטובר 2015 התמנה לאב בית הדין הרבני בבאר שבע, וב-12 ביולי 2016 מונה כחבר בית הדין הרבני הגדול לערעורים בירושלים.
הוא נודע בין הדיינים כעילוי.
בשנת 2023, הקימו הרב לוז והרב משה אמסלם, אב"ד באשדוד, את הישיבה הגבוהה "תפארת ישראל" ביד בנימין, והם עומדים בראשה.
במשך שנים היה חוקר במחלקה למשפט העברי במשרד המשפטים, בפרויקט "חוקה לישראל".
כמו כן לימד במכללות דתיות לחינוך.
הרב לוז הוא חבר הוועדה של קרן אחד לאחד שהקים הרב יצחק נריה.
נשוי לרונית אילנה, יועצת חינוכית, בתו של הרב ד"ר הושע רבינוביץ, ואב לשמונה, גר ביד בנימין.
חתנו הוא אבישי גרינצייג, כתב לענייני משפט ב-i24.
ציון יחזקאל (יחזקאל סונה) הוא חזן ופייטן ישראלי-אמריקאי.
פרסם אלבומים החל מ-1981, שכללו שירים ופיוטים בנוסח ספרדי ירושלמי.
שימש כחזן בבית הכנסת של הרב עובדיה יוסף, ולאחר שהרב עובדיה יוסף קיבל עבורו הצעת חזנות מקהילות החלאבים בארצות הברית, החל לשמש שם כחזן ועבר לגור בארצות הברית.
נולד וגדל בירושלים לאליהו ולקמירה סונה.
בגיל צעיר החל להתעניין במוזיקה ושורר בשירת הבקשות בבית הכנסת בורוכוב ובבית הכנסת עדס.
מורו היה החזן רבי יוסף מוצרי.
בבגרותו החל לשמש כחזן בבית הכנסת הספרדי הגדול בירושלים.
בשנות ה-80 הוציא שלושה אלבומים בהפקתם של האחים ראובני, לאחר מכן הוציא מספר אלבומים בהוצאת גל פז.
שימש כחזן בבית הכנסת של הרב עובדיה יוסף והיה ממקורביו, בבחירות 2015 שר את אחד מהג'ינגלים של תנועת ש"ס.
עבר לארצות הברית ומשמש שם כחזן בקהילות של יהודי חלב בבית הכנסת 'בית תורה'.
ב-2009 הוציא אלבום בשם "חנני" והוא בשיתוף עם מקהלת חזנים אמריקאית בשם "קונקשנס".
חלק מלהיטיו הגדולים כמו "אל גליל" ו"שמח בני בחלקך" (אותם כתב אחיו החזן יצחק סונה) מבוססים על שירים של פאריד אל אטרש או על לחנים ערביים בולטים אחרים.
בנוסף לאלה, שר והקליט פיוטים בלחנים מקוריים של עזרא אהרון והרב דוד מנחם.
בנו אלי ציון גם הוא זמר שהוציא מספר סינגלים, ושר בסגנון חדשני יותר המשלב מוטיבים של מוזיקת רוק.
בשנת 2008 הקים ארגון גג לחזנים דרך הרשת, שיועד לתווך בין קהילות בעולם לחזנים מכל המסורות, בתמיכתו ובעידודו של הרב עובדיה יוסף.
ב-2017 החל לכתוב טור בעיתון "הדרך".
אזמר בשבחין בשירי פולקלור (האחים ראובני)
הרב ציון ביתאן (1860, ה'תר"ך – 4 בנובמבר 1955, י"ט בחשוון ה'תשט"ז) היה מורה, דיין, ראש ישיבה, מקובל ואב בית הדין של טריפולי שבלוב.
מחשובי רבני טריפולי במאה ה-20.
נולד בג'רבה שבתוניסיה בשנת 1860 (ה'תר"ך) לכמיסה ולרב חיים ביתאן, בן למשפחת רבנים.
סבו, הרב נסים ביתאן היה אב בית הדין של תוניס, ואב סבו, הרב משה ביתאן היה דיין בג'רבה במחצית השנייה של המאה ה-17.
בצעירותו למד אצל הרב יהודה צ'רמון, בנו של הרב מסעוד צ'רמון - מחבר הספר "גור אריה".
בשנת 1878 (ה'תרל"ח), בגיל 18, הוסמך לרבנות לאחר שסיים את לימודיו, ומונה לשמש כמורה.
לאחר שהתייתם מאביו בגיל 19, עבר עם שאר אחיו לגור אצל סבו מצד אביו.
בשנת 1883 (ה'תרמ"ג) עבר לטריפולי בהזמנת הקהילה היהודית, כדי לשמש שם כמלמד בישיבת "דאר סוויד", שבה למדו 400 תלמידים.
בשל היותו חסר משפחה ומכרים בעיר, בשנים הראשונות לשהותו שם התארח בבית הגביר משה לביא, שלבסוף חיתנו עם בתו עזיזה בשנת 1888 (ה'תרמ"ח).
בשנת 1897 (ה'תרנ"ז) שימש כר"מ בישיבת "יגדיל תורה", ולאחר מספר שנים כמורה ב"דאר סוויד", מונה לעמוד בראש הישיבה האחרונה, ורוב הרבנים הידועים של טריפולי וסביבתה בתקופתו נמנו עם בוגרי הישיבה ותלמידיו.
בשלב מסוים עבר עם משפחתו לתוניס מסיבה לא ידועה, ורק לאחר מספר שנים, בשנת 1923 (ה'תרפ"ג) חזר לטריפולי לבקשת הקהילה המקומית כדי לשמש בה כדיין (במקביל לתפקידו כראש הישיבה) לצד חתנו, הרב יוסף ג'יעאן, והרבנים אברהם חביב, רפאל דאבוש ורחמים עגיב בהרכבים שונים לסירוגין.
החל משנת 1926 שימש כדיין בבית הדין שבראשו עמד הרב יצחק חי בוכבזה, ולאחר פטירת האחרון בשנת 1930, הצטרף לבית הדין הרב יוסף יונה.
עם עזיבת חתנו, הרב ג'יעאן, את טריפולי לטובת כהונה כדיין בבנגאזי בשנת 1931, מונה הרב ביתאן לשמש כאב בית הדין של טריפולי עד לשנת 1933 (ה'תרצ"ג).
בשנת 1933, בהוראת השלטון האיטלקי הפאשיסטי בלוב, הורחק הרב ביתאן מהמדינה בשל היותו נתין צרפת, ומשם עבר לתוניס.
הלך לעולמו בתוניס ב-4 בנובמבר 1955 (י"ט בחשוון ה'תשט"ז) ונקבר בג'רבה.
בחודש יוני 2011 הועלו עצמותיו ארצה ונקברו בנתיבות.
במשך תקופות פעילותו בלוב, העמיד תלמידים רבים שהיוו את דור ההמשך של רבני לוב ומנהיגיה הרוחניים.
מספר ספרים שחיבר על מסכתות הש"ס הכוללים חידושים ופלפולים נותרו בכתב יד ואבדו במהלך השנים.
תלמידו, הרב חיים כחלון ייסד בפרדס כץ את בית הכנסת "שערי ציון" על שמו.
ציון חגי (נולד בשנת 1950) הוא רופא ישראלי, מומחה למיילדות וגינקולוגיה במרכז הרפואי קפלן, ראש החוג למנהל מערכות בריאות במרכז האקדמי פרס ברחובות ויושב ראש ההסתדרות הרפואית בישראל.
סיים את לימודי הרפואה בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1979-1985 התמחה בתחום המיילדות והגינקולוגיה בבית החולים סורוקה בבאר שבע.
עם סיום ההתמחות נסע לארצות הברית, שם ביצע תת-התמחות בתחום רפואת האם והעובר באוניברסיטת ייל, ניו הייבן, קונטיקט.
לאחר חזרתו ארצה, בשנת 1990, מונה למנהל היחידה להריון בסיכון גבוה במרכז הרפואי קפלן ברחובות.
בשנת 1996 מונה למנהל חטיבת נשים ויולדות בקפלן, תפקיד אותו מילא במשך 21 שנים, עד אפריל 2017. תחת ניהולו זכתה החטיבה פעמיים בתואר המערך המצטיין בבתי החולים של שירותי בריאות כללית בהתייחס למדדים קליניים, הוראה, פרסום מחקרים וחדשנות רפואית.
חגי פרסם מעל 100 מחקרים רפואיים מקוריים שהתפרסמו בכתבי עת ובעיתונות הבינלאומית ועיקרם עוסק בתחום רפואת האם והעובר וסיבוכי הריון בכלל ובסוכרת הריונית בפרט.
במסגרת פעילותו באיגוד המקצועי למיילדת וגינקולוגיה נבחר חגי לכהן כיו"ר החברה הישראלית לרפואת האם והעובר ואף כיהן בעברו כיו"ר החברה הישראלית לאנדוסקופיה גניקולוגית.
לאחר שמונה למנהל חטיבת נשים ויולדות נבחר לכהן גם כיו"ר ועד הרופאים במרכז הרפואי קפלן, ובתפקיד זה מכהן עד היום.
בשנת 2014 נבחר לתפקיד של יו"ר ועד חטיבת הרופאים בבתי החולים של שירותי בריאות כללית, במסגרתו ייצג 14 בתי החולים מול הנהלת שירותי בריאות כללית.
חגי משמש גם כמנהל החינוך הרפואי במרכז הרפואי קפלן, ובמסגרת זו אחראי על ההתמחות והסטאז' בכלל בית החולים.
במאי 2018, לאחר שהוסכם כמועמד יחיד, נבחר ליו"ר הר"י בלא שיוצבו מתמודדים מולו, ונכנס לתפקיד זה ב-1 באוקטובר 2018.
במרץ 2020, עם הכניסה למשבר הקורונה, הוביל פרופ' חגי את המשא ומתן עם הממשלה על הסכם קיבוצי זמני, שאיפשר את המעבר למשמרות עבודה של 12 שעות מבלי לפגוע בשכר הרופאים.
במאי אותה שנה, עם הירידה במספר החולים והסימנים שמעידים על חזרה לשגרה, ניצל פרופ' חגי את הסכם הקורונה כדי לקדם פיילוט לבדיקת משמעות קיצור משך התורנות במרכז הרפואי שיבא.
במקביל, הנחה פרופ' חגי להקים את הוועדה העליונה לבחינת מתכונת עבודת הרופאים ואופי התורנויות בבית החולים, שתדון בין היתר בקיצור משך התורנות של רופאים מתמחים, העומד כיום על 26 שעות.
חגי הוא תושב רחובות, נשוי ואב לשלושה וסב לשישה נכדים.
הרב ציון מיכאל כהן (נולד בשנת 1962) הוא רב העיר אור יהודה, מ"מ רב העיר רחובות ומייסד מכון דורות.
היה מדריך בתנועת הנוער בני עקיבא.
למד בישיבה הקטנה משכן שמעון, בראשות הרב שמריהו ברזילי ולאחר מכן בין השנים 1980–1985 למד בישיבת חברון בירושלים.
באותן השנים עסק גם בפעילות התנדבותית לבני ישיבות בארגון בני הישיבות.
את לימודי הרבנות שלו עשה בבית המדרש לרבנים רמב"ם ובית יוסף, בין השנים 1985–1989. בעל תעודת הוראה מהמכללה למורים ע"ש ליפשיץ.
תואר ראשון בטורו קולג' במנהל עסקים ותואר שני ב – MBA במנהל עסקים.
ומשנת 1990–2001 עשה שירות מילואים פעיל בחטיבה 646.
בשנים 1995–2014 כיהן כרב המועצה אזורית שער הנגב.
כיהן מספר שנים כמורה ב ובמעיין החינוך התורני.
בשנים 2000–2006 כיהן כחבר בוועדת הבחינות של הרבנות הראשית לישראל שם שימש כעורך וכבודק ובשנים 2002 -2003 היה גם יועץ חיצוני לשר לענייני חברה ותפוצות, מיכאל מלכיאור.
היה מספר שנים נציג רבני ההתיישבות בוועדה לתארים וגמולים.
בשנים 2001–2002 היה שותף ל"בסוד שיח", מפגשים חילונים דתיים, יצירת שיח בין מובילי דעת קהל בחברה הישראלית.
משנת 2000 ועד היום מכהן כיושב ראש ההנהלה הציבורית והשתתפות בפעילות ב"בית מועצת יחד – הפורום להסכמה אזרחית", עמותה שהוקמה בהחלטת ממשלה ועוסקת בקידום חיים משותפים של כל חלקי האוכלוסייה בישראל, כולל מועצת יח"ד שליד בית נשיא המדינה, עבודה עם חברי כנסת, רשויות מקומיות ואזרחים.
בשנת 2011 מונה הרב כהן לרבה של אור יהודה.
בשנים 2013–2024 כיהן כחבר ועדת הלכה ורפואה במועצת הרבנות הראשית והחל משנת 2025 הוא חבר בוועדת הבחינות לרבני עיר.
בשנת 2017 ייסד את מכון 'דורות' ייעוץ הלכתי וליווי רפואי בנושאי פוריות, בשיתוף המרכזים הרפואיים במדינת ישראל.
החל מיוני 2021 משמש כממלא מקום רב העיר רחובות, אשר מתוקף תפקידו הוא רשם הנישואין וממונה על תחום הכשרות בעיר.
נשוי ללאה ומתגורר באור יהודה, בנו הרב איתי יוסף, הוא ראש מכון דורות.
גיסו הרב אהרון בוטבול, הוא רב אזורי חבל מודיעין וראש בית ההוראה יביע אומר.
גיסו הרב מרדכי זמיר, כיהן כרב המועצה אזורית עמק יזרעאל.
אחיו הוא ד"ר אהרון (אהרל'ה) כהן, מרצה להיסטוריה גאוגרפית במכללת ספיר ובאוניברסיטת בן-גוריון.
ציון חמדתי – דרשות ומאמרים על הפטרות השבוע והמועדים, בהוצאת דני ספרים, 2015
ציון חמדתי – דרשות ושיעורים על פרשיות השבוע והמועדים, בהוצאת דני ספרים, 2016
ציון לשבח (בריטניה) הוא עיטור לאיש כוחות הביטחון מהממלכה המאוחדת, מהאימפריה הבריטית או ממדינות חבר העמים, ששמו אוזכר בשדר או בדוח רשמי שנכתב על ידי קצין בכיר ונשלח לפיקוד העליון, ותיאר התנהגות מצוינת לשבח, אומץ, או מעשה גבורה נוכח פני האויב.
משרתי כוחות הביטחון אשר לא עוטרו במדליה עבור פעולתם, אך אוזכרו בשדרים, מקבלים אישור לענוד ענף עץ אלון על עיטור המערכה.
אזכור לאיש בכוחות המזוינים של בריטניה מתפרסם ב"לונדון גאזט".
עיטור "ציון לשבח" על גבי אותות מערכה
צורת העיטור תיאור העיטור מדליית הניצחון במלחמת העולם הראשונה מדליית שירות כללי בצי (1915) מדליית השירות הכללי (1918) מדליית המלחמה 1939–1945 על מלחמת העולם השנייה מדליית מלחמת קוריאה מדליית השירות הכללי (1962) מדליית מלחמת וייטנאם מדליית מלחמת המפרץ ענף עץ אלון - "אזכורים בשדרים" מאז 1993
הוא התאמן באגודת הפועל תל אביב, בהדרכתו של עמיצור שפירא.
הוא בוגר תואר ראשון בחינוך גופני, בוגר קורס מנהל ספורט במכון וינגייט, בוגר קורס מאמני כושר גופני בכיר.
חצרוני סיים במקום שני במרוץ הקפת התבור שנערך בשנת 1968. הוא קבע בריצת 3000 מטר תוצאה של 9:02.0 דקות ובריצת 800 מטר תוצאה של 2:03.0 דקות.
הוא זכה במרוץ אוניברסיטת תל אביב ובמרוץ תל קציר.
באליפות ישראל ה-8 בריצת שדה (7 ק"מ) שנערכה בהדסים ב-15 במרץ 1969 זכה חצרוני במדליית זהב בתוצאה של 23:07.6 דקות.
שבועיים לאחר מכן, במרוץ הקפת התבור ה-17, למרחק של 11 ק"מ שנערך במרץ 1969 הוא זכה במקום הראשון מבין האתלטים הישראלים בתוצאה של 41.59.0 דקות, לפני יוסף צברי (42:37.6 דקות) ואורי דייג (43.09.5 דקות).
במכביה השמינית שנערכה באוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית כסף בריצת 10,000 בתוצאה של 32:11.0 דקות, אחרי אורי דייג (32.09.8 דקות) ולפני יוסף צברי (33:13.6 דקות).
בריצת מרתון שנערכה מצמח למחולה ב-23 בינואר 1971 זכה חצרוני בשיא ישראלי חדש של 2:29:15.4 שעות, שיפור לשיא בן 6 השנים של דוד שמחוני (2:29:53.2 שעות).
במרתון התנ"ך הרביעי (מרוץ איש בנימין), שנערך ב-22 במאי 1971 זכה חצרוני במקום הראשון בתוצאה של 2:43:55 שעות.
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון רמת גן ביולי 1972 הוא זכה במדליית כסף בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:52.2 דקות, אחרי יובל וישניצר (14:37.2 דקות) ולפני אורי לאוגומר מהפועל עמק חפר (15:09.2 דקות).
באליפות ישראל שנערכה ביוני 1973 זכה חצרוני במדליית זהב בריצת 5000 מטר בתוצאה של 15:06.8 דקות, לפני אלי אביסרור מהפועל חיפה (15:09.8 דקות) ודן משרקי מאס"א (15:33.2 דקות).
במכביה התשיעית שנערכה ביולי הוא זכה במדליית ארד בריצת 10,000 בתוצאה של 31:51.6 דקות, אחרי ג'רי כהן מארצות הברית, שקבע שיא מכביה חדש של 30:37.6 דקות) וקוואן מבריטניה (31:50.2 דקות).
בריצת מרתון שנערכה באנסחדה, הולנד ב-1 בספטמבר אותה שנה, הוא קבע שיא ישראלי חדש של 2:28:43 שעות, שיפור לשיאו בן השנתיים וחצי (2:29:15 שעות).
באליפות אסיה באתלטיקה הראשונה, שנערכה בפיליפינים בנובמבר אותה שנה, זכה חצרוני לכבוד לשאת את דגל הלאום בטקס הפתיחה.
באליפות ישראל ה-13 בריצת שדה (7 ק"מ) שנערכה בחולות במכון וינגייט ב-16 במרץ 1974 זכה חצרוני במדליית זהב בתוצאה של 30:44 דקות, לפני דוד לאוגומר (31:39 דקות) ויאיר קרני (32:05 דקות), שניהם מהפועל עמק חפר.
אלוף ישראל בריצת 10000 מטר
באליפות ישראל שנערכה במכון וינגייט ביולי אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף.
חצרוני היה הזוכה הראשון בגביע נודד מטעם התאחדות האתלטיקה בישראל על שם אליאס כץ לזוכה בריצת שעה ובריצת 20 ק"מ, באליפות ישראל שנערכה בשנת 1977.
חצרוני נדרס ב-5 באוגוסט 2019 על ידי רכב במעבר חצייה בראשון לציון.
הוא פונה לבית החולים אך יממה לאחר מכן נקבע מותו.
ציון יעקב (נולד ב-15 ביוני 1953) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הקשר.
ציון יעקב, המכונה "פוגל", החל את קריירת הבוגרים שלו בקבוצת הפועל עליה כפר סבא בליגה ג', שהייתה קבוצת הבת של הפועל כפר סבא וייצגה את שכונת שיכון עליה.
בעונת 1973–1974 העפיל עם קבוצתו לליגה ב' דרום א' אחרי שסיימה במקום הראשון במשחקי המבחן.
בתחילת עונת 1976–1977 ניסתה קבוצת האם הפועל כפר סבא לצרפו לשורותיה, לאחר שהרשים את המאמן אריה רדלר במהלך משחק אימון.
למורת רוחם של הנהלת עליה כפר סבא שזעמו על ההעברה שלבסוף בוטלה והשחקן נשאר בעליה כפר סבא.
בעונת 1977–1978 הצטרף למכבי הרצליה מליגה א' צפון, במדיה כבש ובישל שערים רבים תוך תפיסת מקום של קבע בהרכב.
בסוף העונה העפיל עם מכבי הרצליה לליגה הארצית והמשיך עונה נוספת.
בעונת 1979–1980 הצטרף לקבוצת מכבי יבנה ששיחקה בליגה א' דרום.
יעקב ניהל את משחקה של הקבוצה במרכז המגרש ובסיום העונה העפיל עימה לליגה הארצית.
בסיום עונת 1981–1982 העפיל עם יבנה לליגה הלאומית, כשהוא מבקיע 12 שערים.
ציון יעקב ששימש כקפטן הקבוצה, נחשב לשחקן הוגן ולא הרבה לקבל כרטיסים צהובים במהלך המשחקים.
בעונת 1984–1985 זכה ציון יעקב עם מכבי יבנה בגביע הטוטו.
בסיום עונת 1986–1987 ירד עם יבנה לליגה הארצית.
בסך הכל שיחק יעקב ביבנה 10 עונות ברציפות, מהן 5 עונות בליגה הבכירה.
לזכותו בישולים ושערים רבים שהבקיע מעמדת הקשר.
את עונת 1989–1990 פתח עם מכבי יבנה ולאחר מספר מחזורים עבר לבית"ר רמלה מליגה א' דרום עד סוף העונה, אותה סיימה במקום ה-7.
ציון יעקב מונה למאמן מכבי יבנה בעונת 1990–1991 ובסיום העונה העלה אותה בחזרה לליגה הלאומית מהמקום השני.
בעונה שלאחר מכן בליגה הבכירה, התפטר יעקב לאחר הפסד החוץ במחזור ה-7 לקבוצת הפועל ירושלים.
במהלך השנים אימן שוב את מכבי יבנה מספר פעמים, ללא הישגים בולטים.
אימן גם בהפועל מרמורק ובית"ר יבנה.
בשנת 2011 שימש בסקאוט של הפועל תל אביב ובעונת 2011–2012 אימן את קבוצת הנוער שלה.
בנו עמיחי יעקב היה גם הוא שחקנה של מכבי יבנה בעבר, וכיום הוא מאמן כושר אישי.
בספטמבר 2023 התקיים טקס הוקרה לכבודו של יעקב במועדון מכבי יבנה.
ציון אילוז (נולד ב-17 ביולי 1965) הוא עורך דין ישראלי.
החל מ-2016 כיהן כפרקליט מחוז דרום (אזרחי) בפרקליטות המדינה.
בתפקידו הקודם כיהן כמנהל המחלקה לאכיפת דיני מקרקעין.
נולד בשכונת עולים בעפולה לרחל ולרב דוד אילוז, לימים סגן ראש עיריית עפולה ויושב ראש המועצה הדתית בעיר.
הוריו עלו לישראל ממרוקו חצי שנה לפני לידתו, בשנת 1965. החל מכיתה ז' למד במדרשית נעם בפרדס חנה, אצל הרב יהושע יגל.
בהיותו בכיתה י"א זכה אילוז בתואר חתן התנ"ך העולמי לנוער יהודי לשנת ה'תשמ"ב (1982).
למד שש שנים בישיבת ההסדר בקרני שומרון, מתוכן כשנה וחצי שירת בצה"ל כלוחם בחטיבת גבעתי.
בעת לימודיו בישיבה ערך את כתב העת שלה "מכרמי שומרון", ובמקביל למד הוראה.
סיים תואר ראשון ותואר שני במשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1998, לאחר חמש שנות עבודה כעורך דין בשוק הפרטי, החל לעבוד בפרקליטות המדינה.
אילוז נודע כמומחה בתחום דיני המקרקעין ותחום התכנון והבניה.
הוא שימש פרקליט במחלקה האזרחית בפרקליטות, וייצג את המדינה בבית המשפט העליון בתיקים מורכבים, בעיקר בתחום התמחותו.
ב-2005 היה ממקימי המחלקה לאכיפת דיני מקרקעין בפרקליטות המדינה, ובהמשך כיהן כסגן מנהל המחלקה.
באוגוסט 2016 נבחר אילוז לכהן כפרקליט מחוז דרום (אזרחי).
בדצמבר 2019, במסגרת המאבק בין שר המשפטים אמיר אוחנה והיועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט אודות מינוי ממלא מקום לתפקיד פרקליט המדינה, הציע האחרון בין השאר את אילוז כראוי לתפקיד, זאת בשים לב, לדבריו, לניסיונו בתחום הפלילי.
מנגד נטען כי לאילוז אין די ניסיון פלילי לתפקיד וכי ההצעה הייתה חסרת סיכוי.
עם זאת, יצוין כי אילוז היה ממקימי המחלקה לאכיפת דיני מקרקעין, ואף עמד בראשה; מחלקה זו מוגדרת פלילית ועוסקת באכיפה שמשמעויותיה פליליות.
במאי 2020 היה אילוז בין בכירי הפרקליטות שתקפו בחריפות את ממלא מקום פרקליט המדינה דן אלדד, בטענה שבדיקה שפתח כנגד היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט בפרשת מסמך הרפז נעשתה משיקולים שאינם עניינים ופרסומה ברבים היה "מעשה שלא ייעשה".
בינואר 2025 סיים אילוז את תפקידו בפרקליטות המדינה.
בעבר שימש אילוז כחבר הצוות לבחינת דרכים לחיזוק שלטון החוק וטוהר המידות בשלטון המקומי, כחבר הצוות להתמודדות עם בניה בלתי חוקית, וחבר הוועדה לבדיקת כללי האתיקה של שמאי מקרקעין.
כן שימש כנציג שר המשפטים בוועדה המחוזית לתכנון ולבניה בירושלים, וכן כנציג השר למועצת שמאי המקרקעין.
לימד ב קורסים בדיני תכנון ובניה ודיני הפקעות מקרקעין.
נשוי לשירה, ד"ר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן, ואב לחמישה.
ציון אילוז, 'מעמדם המשפטי של בעלי מגרש והבעלים הרשום במגרש שנוצר בתוכנית לחלוקה חדשה', מקרקעין א/4
ציון אילוז, הגורל כאמצעי ליישוב סכסוכים, באתר דעת, תשס"ג
דין מרומה, התיישנות ושיהוי, שם תשס"ד
על המעצר עד תום ההליכים, שם תשס"ו
אי התאמה באיכות המוצר, שם תש"ע
ציון דגמי (נולד ב-8 במאי 1942) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת השוער, ומזוהה יותר מהכל עם קבוצת מכבי יפו, שבה שיחק רוב הקריירה המקצוענית שלו.
דגמי נולד בעיראק ועלה עם משפחתו בנובמבר 1949. הוא החל לשחק בקבוצת הנוער של מכבי יפו, עד שעלה לקבוצה הבוגרת איתה שיחק לראשונה בשנת 1958, בגיל 16 בלבד.
במחצית השנייה של שנות ה-60 נחשב דגמי לאחד השוערים הבולטים בליגה, וזכה פעמים רבות בעיתונות לציונים גבוהים במיוחד.
משחקו האחרון בשורות מכבי יפו היה ב-2 במאי 1970. דגמי ניצב במקום הרביעי ברשימת שיאני ההופעות בשורות מכבי יפו לאחר משה אוננה, מוצי ליאון ואלברט לוי.
בינואר 1971 עבר דגמי לשחק בהפועל רמת גן, שם שיחק שלוש עונות, ולאחר מכן לשמשון תל אביב.
משחק הפרישה שלו היה ב-28 במאי 1977 מול מכבי יפו.
בשלהי הקריירה חזר לקבוצתו המקורית מכבי יפו, שם שימש כשוער שני וותיק, וחנך את השוערים החדשים של הקבוצה.
דגמי אף הופיע במדי נבחרת ישראל בכדורגל 3 פעמים, כאשר ערך את הופעת הבכורה ב-3 באוקטובר 1962 נגד נבחרת אתיופיה, כמו גם ב-1966 נגד נבחרת פינלנד, והופעתו האחרונה במדי הנבחרת הייתה נגד נבחרת ארצות הברית ב-1968.
לאחר פרישתו מכדורגל מקצועני בגיל 42, הפך דגמי להיות אחראי המחלקה הבוגרת של מכבי יפו, מנהל ויו"ר הקבוצה ומחלקת הנוער של המועדון במשך שנים לאחר מכן.
הוא ניהל את מכבי יפו בין השנים 1982–1995. יורשו בתפקיד השוער במכבי יפו אותו חנך הוא הרצל קביליו, נחשב לאחד השחקנים הבולטים בתולדות המועדון.
בנו, החלוץ עופר דגמי שיחק אף הוא במדי מכבי יפו.
ציון כהן (16 באפריל 1916 – 21 בנובמבר 1986) היה איש המוסד לעלייה ב' וממקימי מעוז חיים, בית הערבה וגשר הזיו.
היה פעיל בהעלאת יהודי איראן ועיראק לישראל בשנותיה הראשונות של המדינה.
נולד בירושלים, בן להורים ממוצא פרסי.
הוא היה הבכור בין 12 אחיות ואחים.
המשפחה הייתה דתית ודלת אמצעים והם נהגו להתפלל בבית הכנסת "החורבה" בעיר העתיקה.
כהן למד בחדר ולאחר מכן בבית ספר "דורש ציון" מול משטרת מחנה יהודה.
מאוחר יותר המשיך ב"תלמוד תורה ירושלמי".
אביו אברהם העריץ את זאב ז'בוטינסקי ואף היה משומרי ראשו ולכן היה טבעי שגם כהן הצטרף לבית"ר.
עם זאת, בגיל 14 הצטרף כהן להגנה בהשפעת קרוב משפחה, השופט אהרון חיים כהן שהצטרף למפא"י.
במהלך האימונים של ההגנה, בשל גילו הצעיר ומראהו הרזה, היכרותו הטובה עם השפה הערבית מהחיים בירושלים וצבע עורו הכהה, קיבל משימה ממפקד ההגנה בירושלים יעקב פת להיכנס למסגד עומר בזמן התפילות ולהקשיב לנאמר, כנער ערבי.
בהמשך הצטרף לתנועת "מחנות העולים", הפסיק את לימודיו והחל ללמוד את מקצוע השרברבות.
הוא החליט לצאת להכשרה, בין היתר בעקבות רצח ארלוזורוב, אותו הכיר בתנועה וממנו התרשם עמוקות.
החיים בתנועה הרחיקו אותו ממנהגי הבית, ומשפחתו לא ראתה בעין יפה את בחירתו לצאת להכשרה.
בתום ההכשרה, גויס כאינסטלטור על ידי יהודה אלמוג לפלוגה שפעלה במפעל האשלג בסדום, במטרה להניח קו מים מסאפיה לסדום.
העבודה הייתה בתנאי אקלים קשים ביותר.
ב-1937, יחד עם הגרעין שלו, השתתף בהקמת קיבוץ מעוז חיים, אחד מיישובי חומה ומגדל.
בתקופת מאורעות תרצ"ט בשנת 1938, גויס לעבוד בנמל יפו במקום הערבים השובתים.
שם הוא גויס על ידי אורד וינגייט לפלגות הלילה, במטרה להילחם בפורעים הערבים.
תפקידם היה לאבטח את צינור הנפט כירכוכ–חיפה שעבר בעמק יזרעאל, באמצעות מארבים ומרדפים אחר הכנופיות.
בפלגות הלילה הכיר לוחמים רבים ביניהם משה דיין וצבי ברנר.
באחד המקרים ב-1938 התבקש להצטרף לליווי מספר מפקדים מההגנה חיים שטורמן, אהרון אטקין, דוד מוסינזון וקצין בריטי.
המפקדים ביקשו להוביל בשל תנאי הדרך הקשים, והליווי היה אחריהם.
המפקדים עלו על מוקש ונהרגו.
באוקטובר 1938, אחרי הטבח בטבריה בראשותו של אבו דורא על בית הכנסת בקריית שמואל, יצא למרדף כוח של פלגות הלילה, ובו גם כהן, יחד עם מפקדים בכירים מההגנה, כולל יגאל אלון.
הם עצרו את המחבלים בכפר חיטים.
וינגייט והחיילים הבריטים הוציאו להורג 10 גברים שהיו חשודים במעשה.
בתום התקופה חזר כהן למעוז חיים ופעל לבניית נקודת הקבע.
כמו כן, הוא גויס על ידי אורי ברנר לבנות סליקים להסתרת נשק ביישובים.
בראשית 1940 יצא כהן לעזרת קיבוץ בית הערבה בכדי להתקין קו מים מהירדן, בשל הצורך במים רבים לשטיפת הקרקע לחקלאות, לגידולים ולשתייה, פרויקט שביצע בהנחייתו של המהנדס שמחה בלאס, שתכנן את הקו.
בבית הערבה הכיר את ציפורה סוכובולסקי.
זמן קצר לאחר מכן נישאו, ועל אף שתכננו להקים ביתם במעוז חיים, הם החליטו להשתקע בבית הערבה.
בבית הערבה נבחר להיות מפקד האזור, ונשלח לקורס מ"מים יחד עם יצחק רבין, משה נצר, נחום שריג ורבים אחרים, בפיקודם של יגאל אלון וישראל בר.
את הקורס סיים כחניך מצטיין.
בבית הערבה, בעזרתו של דוד קורן שהיה המוכתר, הצליחו ליצור יחסים טובים עם השכנים הערבים.
מבצע העלאת יהדות איראן ועיראק
בסוף 1945 גויס על ידי יוסף ברפל ושאול אביגור למוסד לעליה ב' במטרה להעלות יהודים מפרס.
בתחילת 1946 יצא כהן לבגדד בזהות בדויה של חייל יהודי בריטי ושם קיבל מאנשי המוסד זהות של ערבי בשם חאג' עבדאללה.
הוא הגיע לטהראן, גייס מספר יהודים מקומיים לעזרתו, ארגן את העולים, דאג למסמכים מזויפים ולמטוסים שטסו מבגדד ישירות לישראל.
פעילותו הצליחה מאוד וזכתה להערכה רבה.
בתקופה זו רכש את השפה המקומית והכיר את המערכת השלטונית שם.
ביולי 1946 חזר לארץ ישראל, למשפחה ולבית הערבה, לא לפני שנעצר, נכלא ונחקר על ידי הבריטים כחשוד בטרור.
הוא הצליח להיחלץ בעזרת משה כרמיל, משה שרת וראובן שילוח.
עם שובו לקיבוץ, לאחר אישור האו"ם לחלוקת הארץ (1947), נרתם לחיזוק היכולת ההגנתית של בית הערבה.
הוא קיבל סיוע מיצחק רפאל ודוד שאלתיאל, שעזר לספק לקיבוץ מעט ציוד הגנתי ומצרכים חיוניים.
ב-1948 נשלח מטעם הקיבוץ לפעול מתל אביב למען האינטרסים השונים של בית הערבה.
בתקופה זו יצא כהן גם למספר פעולות הפצצה ממטוסים קלים, בהן הוא ישב קשור ליד פתח מטוס שדלתו הוסרה, והמטיר רימונים על כוחות הקרקע של האויב.
בהמשך הוטל עליו לארגן שדה תעופה חלופי שישרת את אזור סדום, ובאחת הנסיעות לקידום הנושא כהן ומוסיה לנגוצקי, נציג מפעל האשלג, נפצעו קשה בתאונת דרכים.
במאי 1948, למרות כל המאמצים של אנשי סדום ובית הערבה להיאחז במקום החליטו בצמרת המדינית לפנות את האזור.
עם שוך הקרבות הוחלט להקים ישוב חדש בגליל.
תומכי מפא"י, ביניהם כהן, דוד קורן ונוספים החליטו ביחד עם גרעין אמריקאי מתנועת הבונים להקים את קיבוץ גשר הזיו.
באותו זמן גויס כהן לצאת שוב לאיראן, הפעם על ידי בן-גוריון בעצמו, בכדי להחליף את שלמה הלל, ולטפל במצבם המחמיר של יהודי עיראק.
אחת מדרכי המילוט הייתה לעבור את הגבול ולהתרכז ליד טהראן.
לשליחות זו יצא עם משפחתו, כולם עם דרכונים צרפתים מזויפים ובשמות כיסוי, מאחר שלישראל טרם היו קשרים דיפלומטים רשמיים עם איראן.
העולים מעיראק רוכזו בשטח בית הקברות היהודי והוטסו ישירות לישראל, במהלך מורכב ומסוכן.
בשיא המהלך הוטסו כל יום כ-360 עולים ב-4 טיסות.
ממשלת עיראק דרשה מאיראן לעצור את המהלך ואף להחזיר את הבורחים.
כהן נדרש על ידי ראובן שילוח ממשרד החוץ ומיוסף ברתל מהמוסד לעליה לטפל בבעיה זו.
המטרה הושגה ובעצם כך נפתחו היחסים הרשמיים בין איראן של השאה לישראל.
המהלך עלה הון רב, כולל תשלומים לשרים איראנים.
את הכסף גייס כהן מועלם ציון, יהודי עיראקי עשיר, וכתוצאה מכך מינה אותו משה שרת לנציג מיוחד של ישראל באיראן.
המהלך אפשר לו ולמשפחתו למשפחתו להשתמש מאותו זמן בדרכונים הישראלים.
אחת התוצאות הראשונות למעמד ישראל באיראן הייתה התגברות קצב העלייה מעיראק, כורדיסטן ואיראן.
מול נציגי האוצר הם הצליחו להגיע לפתרון דרכי המימון.
החלטה זו הובילה לכך שכל יהודי עיראק שרצו לעלות לישראל יכלו לטוס ישירות מעיראק במסגרת מבצע עזרא ונחמיה, אך נאלצו לוותר על רכושם.
בסוף שנת 1950 עבר תיק העלייה לידי הפועל המזרחי, ובתחילת 1951 סיים כהן את שליחותו.
הוא בחר שלא להמשיך במשרד החוץ, כפי שהוצע לו, וחזר לגשר הזיו.
מעט לפני חזרתו נסע לבגדד בכדי לנסות להציל את השליחים הישראלים שנתפסו - יודקה תג"ר ומרדכי בן-פורת וגם יהודים מקומיים מפעילי התנועה.
לא כולם ניצלו - יוסף בצרי ושותפו הוצאו להורג.
בחזרתו לקיבוץ נאלץ להסתגל למגורים הדלים חדר קטן בצריף ללא חשמל שירותים ומים.
בקיבוץ קיבל על עצמו את ריכוז הבניה והעבודה ושימש כמא"ז (מפקד אזור) הקיבוץ.
לפני מבצע קדש גויס לטפל במיגון יישובי הצפון.
בשנת 1957 גויס לפעילות מפא"י בגליל העליון.
עליו היה להרגיע את כל האוכלוסיות שסבלו ממתחים רבים ביניהם.
באותה תקופה הבין שלעדות המזרח היה צידוק בהרגשתם ש"דופקים את השחורים".
כהן הצליח מאוד בתפקידו זה וזכה לתמיכה רחבה מתושבי האזור שאף הציעו שייצגם בכנסת- הוא סרב.
בהמשך מילא את תפקיד גזבר הקיבוץ שנים ארוכות לאחר מכן ועד יום מותו מילא מספר תפקידים במפעל הקיבוץ "מילוז".
בין לבין יצא מטעם המגבית היהודית לאיסוף תרומות מיהדות אירן ועיראק וזכה להצלחה.
כהן נפטר ממחלת הסרטן ב-21 בנובמבר 1986, והובא למנוחות בבית העלמין של גשר הזיו.
הוא הותיר אחריו את ציפורה אשתו, ארבעת ילדיו ו-14 נכדים.
לאחר מותו ערך ידידו, דוד קורן, את זיכרונותיו כפי שהם סופרו לקורן.
הזיכרונות יצאו לאור כספר, "לטהרן וחזרה", בהוצאת משרד הביטחון בשנת 1995.
ציון ואחיו הוא סרט דרמה ישראלי משנת 2009 שנכתב ובוים על ידי ערן מירב, עם עופר חיון, ראובן בדלוב, רונית אלקבץ וצחי גראד בתפקידים הראשיים.
הסרט מתאר משפחה לא מתפקדת בשכונה בדרגה סוציו אקונומית נמוכה בקריית ים, אם גרושה שגרה עם שני בניה הבעייתיים ביחד עם בן זוג שעוזר לה כלכלית אך לא מסתדר עם הילדים.
הסרט היה מועמד לפרס הסרט הזר הטוב ביותר בפסטיבל סאנדנס 2009 וזכה בפרס התסריט ומועמד לפרס הגדול בפסטיבל גנט 2009.
זכה בפרס הסרט הישראלי הטוב ביותר בפסטיבל קולנוע דרום והוקרן בפסטיבל הסרטים חיפה ובפסטיבלים רבים נוספים.
אילנה (רונית אלקבץ) היא אם גרושה המגדלת את בניה, מאיר בן ה-17 (עופר חיון) וציון בן ה-14 .
איתם גר בדירה גם בן זוגה אלי (צחי גראד), בעל מכון לשטיפת מכוניות התומך בה כלכלית.
אב המשפחה לא עוזר והקשר אתו הוא באמצעות שיחות עם מאיר בטלפון ציבורי.
מאיר הוא נער אלים המבלה את רוב זמנו עם חבריו האלימים ומתייחס בזלזול ובאלימות לחברתו מישל (ליה ליין) שגרה בשכונה עם סבתה.
הוא גם מתעב את אלי למרות שזה מנסה לעזור לו ומעסיק אותו בשטיפת מכוניות במכון שלו.
ציון ומאיר נמצאים ביחד ורבים כמעט כל הזמן.
נעלי הספורט של ציון נגנבו כשהתרחץ בים וכעבור זמן הוא מגלה אותם על נער אתיופי בשם סולומון (מאיר סמו).
סולומון מסרב להשיב את הנעליים וציון מגייס את מאיר לשם כך.
מאיר תוקף קשות את הנער האתיופי שלבסוף בורח ונדרס על ידי רכבת דוהרת.
מישל עוזבת את מאיר וכאשר הוא מגלה אותה עם ציון הוא מאיים עליה ברצח.
אביו של סולומון (מאיר דסה) שואל את התלמידים אם ראו את בנו וציון לא עונה.
מאיר מאיים עליו שלא יגלה דבר.
הריב בין מאיר לאלי גובר, מאיר מחבל במכוניתו של אלי והם מכים אחד את השני.
אלי עוזב את הבית אבל חוזר לבקשתו של ציון.
אילנה ואלי מחליטים לשלוח את ציון לפנימייה עד שאלי יסיים את בניית הדירה שלו על הכרמל.
ציון אורז את חפציו אבל אז מגיע מאיר והם מתחילים לריב.
מאיר רודף אחרי ציון, משיג אותו ליד פסי הרכבת ומתחיל לחנוק אותו עד שהוא שומע את הרכבת מגיעה והוא מרפה ממנה לאחר שנזכר במה שקרה לסולומון.
שם השחקן/יתשם הדמותעופר חיוןמאירראובן בדלובציוןרונית אלקבץאילנהצחי גראדאלימאיר סמוסולומוןמאיר דסהדודליה לייןמישל
ציון לשבח יחידתי נשיאותי הוא עיטור צבאי קולקטיבי, המוענק עבור הצטיינות בפעולה ליחידות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית וכן ליחידות של צבאות מדינות בעלות ברית שלה.
העיטור הוענק לראשונה על פעולות שנעשו ממועד כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה ב-7 בדצמבר 1941. הוא הוענק ליחידות על פעולות במלחמת העולם השנייה, במלחמה הקרה, במלחמת קוריאה, במלחמת וייטנאם, במלחמות בעיראק ובמלחמה באפגניסטן.
הסמכות להעניק את העיטור היא בידי נשיא ארצות הברית, והוא הסמיך את מזכירי הצבא, הצי וחיל האוויר ואת מזכיר ביטחון המולדת לפעול בעניין זה בשמו.
העיטור נוסד במסגרת צו נשיאותי של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט ב-26 בפברואר 1942, שתוקפו נקבע למפרע ל-7 בדצמבר 1941. שמו המקורי היה Distinguished Unit Citation.
הענקת העיטור ליחידות של הצבא, חילות האוויר של הצבא, הצי וחיל הנחתים החלה ב-1942. העיטור מוענק ליחידות של חיל האוויר של ארצות הברית מאז שהפך לזרוע עצמאית ב-1947. הענקת העיטור ליחידות משמר החופים של ארצות הברית החלה בשנת 1957.
היחידות שעוטרו בעיטור במספר הרב ביותר של פעמים – תשע פעמים לכל אחת - היו דיוויזיית הנחתים הראשונה והצוללת Parche (עבור משימות מודיעין בשנים 1979 עד 2004).
העיטור מוענק על גבורה יוצאת דופן בפעולה נגד אויב חמוש.
על היחידה להפגין תעוזה ונחישות בהשלמת משימתה בתנאים קשים ומסוכנים, במידה המחריגה אותה מיחידות אחרות שהשתתפו באותה מערכה או קרב.
הפגנת הגבורה הקרבית נגד אויב חמוש על ידי היחידה המועמדת לעיטור נחשבת שקולה לזו שתצדיק את הענקת העיטורים האישיים לאיש צבא של צלב השירות המצוין, צלב חיל האוויר או צלב הצי.
הענקת העיטור ליחידה איננה מונעת את הענקתם של עיטורים אישיים לחיילים של אותה יחידה עבור אותו קרב או מערכה.
העיטור הוענק בדרך כלל ליחידות בסדר גודל של גדוד, טייסת אווירית או כלי שיט, אך לעיתים הוא הוענק גם ליחידות קטנות או גדולות יותר - מגודל של מחלקה ועד לזרוע צבאית שלמה.
העיטור עוצב בגרסאות שונות עבור אנשי הזרועות השונות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
כל אנשיה של יחידה שעוטרה בעיטור רשאים לענוד אותו אם היו מוצבים בה בעת הפעולה שבשלה הוענק לה העיטור, אף אם לא השתתפו אישית בפעולה זו.
אחרים שהוצבו ביחידה לאחר אותה פעולה רשאים לענוד את העיטור, אך רק במהלך תקופת שירותם בה.
העיטור נישא גם על דגל היחידה, וצורתו היא של סרט ארוך וצר (בעיצובים שונים).
על פעולות במלחמת העולם השנייה הוענקו 145 עיטורים, מהם 56 ליחידות הצבא, 48 ליחידות חילות האוויר של הצבא, 23 ליחידות הצי ו-18 ליחידות חיל הנחתים.
שלושה מהעיטורים הוענקו בשנים 2001 ו-2020.
הדיוויזיה המוטסת ה-101 עוטרה בשני עיטורים, על פעולתה במערכה בנורמנדי ועל ההגנה על בסטון במהלך קרב הבליטה
חמישה עיטורים הוענקו ליחידות של הדיוויזיה המוטסת ה-82
ארבעה עיטורים הוענקו לצוות הקרב החטיבתי 442 , שהיה מאויש בחיילים אמריקאים ממוצא יפני
על פעולות במלחמת קוריאה הוענקו 20 עיטורים
1958 - עיטור לצוללת נאוטילוס על ההפלגה מתחת לקוטב הצפוני
1960 - עיטור לצוללת טריטון , שהקיפה לראשונה את כדור הארץ כשהיא שקועה מתחת לפני המים
על פעולות במלחמת וייטנאם הוענקו 48 עיטורים
על פעולה במלחמת המפרץ הוענק עיטור אחד, ליחידה אווירית של חיל הנחתים
על פעולות במלחמת עיראק הוענקו 36 עיטורים
2005 - עיטור למשמר החופים של ארצות הברית, עבור פעולות חילוץ והצלה בעקבות אסון הוריקן קתרינה
2015 - עיטור לשירות בריאות הציבור של ארצות הברית על התמודדות עם מגפת האבולה במערב אפריקה
2021 - עיטור לשירות בריאות הציבור של ארצות הברית על התמודדות עם מגפת הקורונה
על פעולות במלחמת העולם השנייה הוענק העיטור לדיוויזיית השריון השנייה הצרפתית, לרגימנט של לגיון הזרים ולכנף אווירית של כוח המשלוח הברזילאי
על פעולות במלחמת קוריאה הוענקו עיטורים ליחידות ששירתו במסגרת כוחות האו"ם במלחמה - מקוריאה הדרומית, בריטניה, קנדה, אוסטרליה, דרום אפריקה, צרפת, הולנד, בלגיה ולוקסמבורג (יחידה משותפת), טורקיה, יוון וקולומביה
על פעולות במלחמת וייטנאם הוענקו עיטורים ליחידות מצבאות דרום וייטנאם ואוסטרליה
על פעולות במלחמת אפגניסטן הוענק עיטור לעוצבת כוחות מיוחדים בינלאומית , ששירתו בה חיילים מארצות הברית, אוסטרליה, קנדה, ניו זילנד, דנמרק, נורווגיה וגרמניה.
ציון יעקב הוא ספורטאי ספורט נכים, בעבר חבר נבחרת ישראל בכדורסל בכיסאות גלגלים.
יעקב השתתף במשחקי סטוק מנדוויל והתחרה באתלטיקה ובסיף.
בשנת 1974 זכה במדליית כסף בריצה למרחק 100 מטרים ובמדליית ארד בסיף.
כחבר נבחרת ישראל בכדורסל בכיסאות גלגלים, היה שותף לזכיית הנבחרת במדליית זהב באליפות העולם בבלגיה בשנת 1975. בנוסף, השתתף שלוש פעמים כנציג ישראל במשחקים הפאראלימפיים.
ב היה שותף לזכייה במדליית זהב.
הוא היה חבר הנבחרת גם ב וב.
נישא לספורטאית הנכה נורית יעקב והם מתגוררים בזכרון יעקב.
ארבעת הסיווגים הבאים של יין מהווים את המערכת האיטלקית של תיוג והגנה משפטית על יין איטלקי:
Denominazione di origine (DO, בשימוש נדיר; פירושו: "ציון מוצא")
Indicazione geografica tipica (IGT, פירושו: "אינדיקציה גאוגרפית אופיינית")
המערכת הוצגה ב-1963 זמן קצר לאחר שאמנת רומא קבעה את איטליה כחברה מייסדת של הקהילה הכלכלית האירופית, ועוצבה על פי חוקי הכינוי מקור מבוקר הצרפתי שהיו כבר קיימים (AOC).
זה עבר שיפוץ ב-1992 כדי להתאים לחוק החדש של האיחוד האירופי לגבי הגדרת כינוי מקור מוגן, והציג את הכינוי הכללי יותר של ה-Denominazione di origine protetta - DOP למזונות ומוצרים חקלאיים, כולל יינות.
רפורמות נוספות של האיחוד האירופי לתיאום בין המדיניות החקלאית בשנת 2008 הביאו לכך שהכינויים ישמשו בכל המדינות החברות, ולפיכך כינויים איטלקיים, נרשמו באיחוד האירופי עד סוף 2011, עם ערכים או רמות חדשות שאושרו על ידי האיחוד האירופי.
אינדיקציה גאוגרפית אופיינית נוצרה בשנת 1992 כדי להכיר באיכות הגבוהה בצורה יוצאת דופן של מחלקת היינות המכונה Super Tuscans, וכדי להיות שווה ערך לכינוי הצרפתי Vin de Pays, הרשמי בואל ד'אוסטה באיטליה, שם גם הצרפתית היא שפה רשמית.
יינות IGT מסומנים עם מקום יצירתם, אך אינם עומדים בדרישות של ייעודי DOC או DOCG המחמירים יותר, שנועדו בדרך כלל להגן על מוצרי יין מסורתיים כגון קיאנטי או ברולו.
מאז 2008 הן IGT והן Vin de pays שוות ערך לייעוד ה-EU מעמד גאוגרפי מוגן (PGI), ויצרנים רבים עברו להשתמש בתרגום האיטלקי, Indicazione geografica protetta (IGP).
סיווג זה נחשב ליין באיכות גבוהה יותר מ-Vino da tavola כלומר "יין שולחני".
סיווג "ציון מקור מבוקר" (DOC) נוצר כדי להיות שווה ערך בערך לכינוי כינוי מקור מבוקר הצרפתי (AOC).