tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ממשקי API של אינטרנט יכולים להיות ציבוריים או פרטיים, כאשר לממשקים הפרטיים נדרשת גישה באמצעות access token, מעין סיסמה המאפשרת את זיהוי המשתמש, ככזה הרשאי לגשת ל-API.
על נקודות הקצה להיות סטטיות, על מנת להבטיח שהתוכנה המקיימת אינטראקציה עם נקודת הקצה תמשיך לתפקד.
אם מיקומו של משאב מסוים משתנה (ויחד איתו גם נקודת הקצה), תוכנה שנכתבה בעבר ומסתמכת על המיקום הקודם תישבר, שכן כאשר היא ניגשת למיקום הקודם, המידע הרלוונטי לא חוזר ממנו.
מאחר שספקי API בכל זאת נדרשים לעדכן את ממשקי ה-API שלהם באינטרנט, קיימות מערכות ניהול גרסאות ב-URI המצביעות על נקודות קצה ומאפשרות את שינוי המקום מבלי שהתוכנות החיצוניות המסתמכות על הAPI ייפגעו.
מתחלק לשני תקנים עיקריים: REST ו-SOAP.
מספר ממשקי ה-web API גדל בעקביות במהלך השנים האחרונות, כאשר יותר ויותר עסקים מבינים את הזדמנויות הצמיחה הקשורות להפעלת פלטפורמה פתוחה, שכל מפתח יכול ליצור איתה אינטראקציה.
פלטפורמת המידע והחדשות ProgrammableWeb מצאה כי למעלה מ-24,000 ממשקי web API היו זמינים ב-2022, לעומת 105 בלבד ב-2005. כיום, רק מעט מיישומי התוכנה/השירותים הגדולים אינם מציעים צורה כלשהי של ממשק web API.
כך למשל, כל 100 האתרים המדורגים באתר אלכסה משתמשים בממשקי API או מספק ממשקי API משלהם, והדבר מצביע על היקף ההשפעה של ממשק הweb API על האינטרנט בכללותו.
תחום ה-API הביא להרחבה של משטח התקיפה שיש להאקרים על אתרים ותשתיות.
OWASP פתחו פרויקט מיוחד עבור אבטחת מידע ב-API, ואף נבנה רשימה של 10 בעיות האבטחה הגדולות ב-API.
לדוגמה, אחת מבעיות האבטחה הנפוצות ביותר ל-API הוא חולשות בפרוטוקול האתר.
במידה ולפרוטוקול האתר אין תעודת SSL בתוקף, ממשק ה-API יהיה נתון בסכנה משום שלא תתבצע הצפנה של המידע העובר.
על מנת ללמוד על עשר הבעיות הגדולות ב-API, נבנתה מערכת vapi ואף נכתב מדריך לשימוש בו.
ממשק משתמש גרפי הוא ממשק משתמש לתוכנה או לאתר אינטרנט, המבוסס על עיצוב גרפי (להבדיל מעיצוב טקסטואלי בלבד) של המסך המוצג למשתמש.
בעבר, כאשר מהירות המחשבים הייתה נמוכה, נהגו להשתמש בממשק משתמש טקסטואלי, כזה המבוסס רק על אותיות, ובנוסף להן כפתורי פעולה במקלדת (ראה: מעטפת פקודה).
מסוף שנות ה-80 נפוץ ממשק משתמש גרפי, שבו משלבים אלמנטים גרפיים כחלונות, צלמיות, פקדים כדוגמת תפריטים וכפתורים ואמצעי הצבעה (WIMP).
הממשקים הגרפיים מאפשרים תצוגה גמישה יותר, במיוחד בצבעים וגופנים, הבהרת כוונת הממשק והשימוש בה, באמצעות סמלים וצלמיות, ואינטראקציה קלה ושימושית יותר במחשב.
ממשק משתמש גרפי העושה שימוש בעכבר, מוטמע ברוב התוכנות שפותחו מאמצע שנות ה-90 ומוכר לכל משתמש במחשב האישי.
הטכנולוגיה פותחה ב"זירוקס פארק" – מרכז המחקר של חברת זירוקס, ושולבה במחשבי המקינטוש.
מאמצי פיתוח רבים לצד סכומי כסף גדולים הושקעו מצד חברות רבות בשיפור ממשקי משתמש גרפיים, כאשר המילה האחרונה כיום היא ממשקים גרפים תלת־ממדיים כדוגמת ה-WPF של חברת מיקרוסופט.
במחשבי לוח ובסמארטפונים נעשה שימוש נרחב בממשק משתמש גרפי, המתאפיין במסך מגע, שבו ההצבעה נעשית באמצעות אצבעות כף היד (ולא באמצעות עכבר).
בעשור השני של המאה ה-21 נוספה גם למחשבים אופציה של מסך מגע.
בהנדסת תוכנה, עקרונות הנדסה טובה קובעים שיש להפריד בין רכיבי ממשק המשתמש בתוכנה לבין שאר החלקים, ובפרט רכיבי הלוגיקה העסקית.
דרך זו מאפשרת להקטין את הצימוד בין חלק התוכנה, ולפיכך להקל על עריכת שינויים בממשק המשתמש.
היסטוריה של ממשקי משתמש גרפיים
אפריל 1973 יצירת ממשק משתמש גרפי למחשב "אלטו" (Alto) במעבדות זירוקס (שימוש בעכבר מחשב בעל שלושה לחצנים, תצוגת מפת סיביות, תמיכה בתקשורת אתרנט)
1981 זירוקס סטאר, המחשב המסחרי הראשון עם ממשק גרפי.
1983 מחשב "ליסה" של אפל יוצא לשוק, עם חלונות חופפים וסרגל תפריט ראשי.
1983 חברת ויזי מוציאה את ויזי און (Visi On) סביבת העבודה הגרפית המוכללת הראשונה לסביבת MS-DOS.
1984 המקינטוש הראשון יוצא לדרך.
1985 הגרסה הראשונה של Windows, גרסה 1.0, יצאה לשוק תחת השם "Interface manager", עשתה שימוש בצלמיות וממשק משתמש גרפי.
מספר חברות נוספות הציגו ממשק משתמש גרפי ל-DOS, ביניהן IBM עם Topview, וקוורטרדק עם DESQview (האחרונה עם ריבוי משימות וחלונות בלי גרפיקה).
בנוסף ל-PC ואפל, הופיעו אטארי ST עם מערכת הפעלה גרפית GEM של דיגיטל ריסרץ', וקומודור אמיגה עם מערכת הפעלה גרפית קניינית.
התאמה אישית של ממשק המשתמש
דוגמה: שתי מעטפות שונות לתוכנה VLC media player, המשמשת להפעלת קובצי מדיה:
מן המצר הוא ספר מאת סופרת הילדים והנוער אסתר שטרייט-וורצל שיצא לאור בשנת 1962 בהוצאת חידוש (בספריית 'ספרי יעל לבני הנעורים').
הספר עוסק בגבורה יהודית בשואה.
הספר מציג את סיפורה של משפחה יהודית בשואה.
במהלך הסיפור מופרדים בכוח בידי הגרמנים ההורים מילדיהם, סשה ורוז'ה, אך במהלך הסיפור פוגשת האם את ילדיה באחד הכפרים הנידחים בפולין.
הגורל האכזר, גורל היהודים בשואה, הפריד את סשה ורוז'ה מהוריהם.
במשך שנה תמימה הסתתרו השניים בכוך אפל ומחניק, ומשנתגלה מחבואם, הוברחו ליער.
רק לאחר תלאות וייסורים מצאו דרכם לביתו של איכר גוי בעל אישיות מופלאה, שהעניק להם הגנה ומחסה עד לסוף המלחמה.
במהלך המלחמה בכפר שבו סשה ורוז'ה גדלים עם האיכר מתרחש רגע השיא בעלילה, פגישת האם וילדיה תחת עיניהם הבולשות של הגרמנים.
עמותת מן המיצר - סיוע לנפגעי עבירה במגזר החרדי הוא ארגון המעניק בהתנדבות ייעוץ ולווי לנפגעים ונפגעות תקיפה מינית בתחום המשפטי והנפשי.
הארגון הוא וולנטרי ופועל משנת 2012, נושא את קולם בפני החברה הישראלית בכלל והחברה החרדית בפרט, בפני רשויות החוק ומערכת המשפט.
ארגון 'מן המיצר', מעלה את נושא המלחמה בעבירות מין במגזר החרדי, לשיח הציבורי.
באמצעות כנסי מודעות ומוגנות לקהל הרחב.
'מן המיצר' פועלים בשיתוף פעולה עם ארגוני הסיוע הנפשי השונים ומעמידים לרשות הנפגעים סיוע ולווי רגשי ונפשי, על מנת לקבל כלים כיצד להתמודד עם הפגיעה, כמו גם כלים שיאפרו לנפגעים להתמודד לאורך ההליכים המשפטיים, באם יבחרו לפתוח בכאלה.
ארגון מן המיצר מלווה ברבנים, אשר שמו לנגד עיניהם את טובת הנפגעים והיא בלבד, הם מעניקים תמיכה וסיוע לנפגע בכל שלב וזאת עד להבאת השקט לנפשם של הנפגעים.
תוך שימת דגש על טובת הנפגע, בין אם יבחר בהליך משפטי ובין אם יבחר בלווי מקצועי, ייעוץ וטיפול רגשי ונפשי בלבד.
מטרת הארגון להגן על נפש הנפגע, בלבד.
הגברת מודעות - העמותה פועלת להגברת התודעה הציבורית על ידי השתתפות בכנסים ודיונים בנושא ושיתופי פעולה עם גופי ממשל.
כלים מקצועיים - 'מן המיצר' נותנים הכוונה מקצועית, טיפולים נפשיים וליווי של הנפגעים
תהליכי חקיקה וסיוע משפטי - 'מן המיצר' מעניקים לנפגעים סיוע משפטי, ופועלים בוועדות למען חקיקה בתחום הפגיעות המיניות.
מן בסיפור המקראי, הוא מזון שירד מהשמים לבני ישראל במסעותיהם לאחר צאתם ממצרים בדרכם לארץ ישראל.
הוא החל לרדת ביום ט"ז באייר, חודש ימים לאחר שיצאו ממצרים.
הוא הפסיק לרדת כעבור 40 שנה, לקראת מעבר הירדן וכניסה לארץ ישראל.
על פי המקרא, לאחר יציאת מצרים וקריעת ים סוף, החלו בני ישראל במסע לעבר ארץ כנען דרך מדבר סיני.
במהלך המסע אזל המזון, ובני ישראל באו בתלונות אל משה ואהרון כי הם מעדיפים את שעבוד מצרים, על פני מוות מרעב במדבר.
בתגובה, הבטיח אלוהים למשה כי יוריד לעם לחם מן השמים.
סיפור המן מופיע באריכות ב:
הסיבה לקריאתו בשם זה היה מאחר שבני ישראל לא ידעו את שמו כינוהו בשם "מן".
פירושים רבים הוצעו למשמעות השם הזה, להלן כמה מהם:
"מָן הוּא" פירושו בשפה אחרת: "מה הוא?".
מן = מין, לא ידעו מהו, ולכן אמרו שהוא מין סתמי.
לשון מנה - מנה ומתנה שניתנה להם משמיים.
לשון מנה במשמעות של קצבה, שהרי המן ניתן להם בקצבה קבועה.
המן מכונה גם "לחם אבירים", כלומר לחמם של המלאכים.
בתלמוד הבבלי מופיעה דרשה על הכינוי "לחם אבירים": רבי ישמעאל משנה את הקריאה של הביטוי ל"לחם איברים" – מזון פלאי שנבלע באיברים, נותר כולו בגוף ואינו מפריש פסולת.
על פי המתואר בתורה, המן היה יורד מדי יום ביומו עבור אותו יום בלבד, חוץ מביום שישי, שבו הייתה יורדת מנה כפולה - ליום שישי ולשבת.
המן ירד בין שתי שכבות של טל, וליקטו אותו מוקדם בבוקר.
מן שלא לוקט היה נמס כ"חום השמש".
על פי המתואר במקרא המנה היומית לכל אדם היה כמידת עומר השוה לכ-43 ביצים.
המן ירד כל בוקר בששת ימי השבוע, וביום השישי ירד סכום כפול גם עבור שבת שכן בשבת הוא לא ירד.
פרופסור יאיר זקוביץ מסביר כי מדובר ב"מנגנון בקרה" שהוכנס על-ידי הכותב המקראי, על-מנת לסתור הסברים רציונליסטיים לנס ירידת המן.
המן היה ראוי לאכילה ביום הירידה, שכן למוחרתו הוא הבאיש.
יוצא מן הכלל הוא המן שירד ביום שישי ואכלו אותו בשבת.
תכונה פלאית המתוארת במקרא למן, הייתה שהן המרבה ללקוט מן והן הממעיט ללוקטו, מצאו בהגיעם לאוהליהם מידה השוה לעומר, ובלשון המקרא: ולא העדיף המרבה והממעיט לא החסיר איש לפי אכלו לקטו.
על פי מדרשי חז"ל, היה ניתן לטעום כל טעם אפשרי באכילת המן.
במדרש שמות רבה, כה, ג, נאמר: "והיה כל אחד מישראל טועם כל מה שהיה רוצה...
אף דבר שלא היה אומר בפיו, אלא חושב בלבו לומר מה שנפשו מתאווה, והיה הקב"ה עושה רצונו, והיה טועם טעם מה שהיה מתאווה".
על פי חז"ל, המן היה נבלע באיברים, ולא נצרכו אוכלי המן לנקביהם.
במדרשי חז"ל נכתב, שהמן היה מגיע קרוב או רחוק לכל אדם ואדם, לפי מידת כשרותו וצדקותו, כך שהצדיק לא נדרש לטרוח וללכת ללקוט מן, שכן זה המתין לו קרוב אל ביתו, לעומת האנשים שאינם צדיקים שעליהם היה מוטל לטרוח בהליכה ללקוט מן.
תיאור המן במקרא: צורתו הייתה עגולה כזרע של גד השדה, צבעו לבן - שקוף, עוביו דק, וטעמו כדבש או שמן.
יחסם של בני ישראל למן
בני ישראל צוו ללקוט כל יום, עבור אותו היום בלבד, וביום שישי - ללקוט כמות כפולה, עבור יום שישי ועבור שבת.
שני הציוויים לא קוימו במלואם - באמצע השבוע היו מבני ישראל שאגרו יותר מדי מן, והוא הסריח ועלו בו תולעים, ובשבת היו שיצאו ללקוט ולא מצאו.
מאחר שהמן הצטבר על פני האדמה היה קל להבחין בו וללקטו.
ומכיוון שירד על שכבת טל היה נקי ואפשר היה לאכול אותו טרי, או לבשלו.
את המן טחנו בריחיים, כתשו במכתש ובשלו בקדרה.
הכתוב מציין כי טעמו היה כטעם לשד השמן - מאכל הספוג בשמן.
בהמשך מסעם מאסו בני ישראל במן, מכיוון שלא היה מגוון דיו, במה שנודע כחטא המתאווים, וה' סיפק להם גם שלווים.
המן הוא חלק ממסכת הניסים שנעשתה לבני ישראל במסעם במדבר והוא מסמל יותר מכל את התלות המלאה של בני ישראל באל.
תלות זו באה כהנגדה לאחריות שהוטלה על ישראל כשנכנסו לארץ ישראל.
פרשנים ממשילים את המסע ממצרים לישראל לתהליך גידולו של ילד: היציאה ממצרים היא כמו לידה, המסע במדבר מומשל לשלב שבו הילד תלוי בהוריו והכניסה לארץ - לשלב העצמאות.
כמות הניסים הולכת ומצטמצמת לאורך השלבים ואחריותם של ישראל עולה.
אחת מהמטרות של הורדת המן, כדברי האל, הייתה: "למען אנסנו, הילך בתורתי אם לא".
מהות הניסיון לא מוזכרת בתורה, אך אפשר להניח כי הכוונה היא לבדוק אם ישמרו בני ישראל על הציוויים שקיבלו בקשר לליקוט המן.
ניסוי זה משתלב היטב בתאוריה על העברת האחריות ההדרגתית; האל נותן הנחיות פשוטות ובודק אם 'הילד' עומד בהן.
משה ציווה את אהרון למלא צנצנת במן ולהניח אותה למשמרת לפני ארון הברית, כתזכורת לגודל הנס במדבר.
ירידת המן היא תופעה חריגה בין מעשי הניסים, שבדרך כלל אינם מביאים לעולם יצורים חדשים או חומרים שלא היה ידוע עליהם קודם לכן.
אולם הכינוי "לחם אבירים" שמופיע בספר תהילים, מרמז שהמן הוא הלחם אותו אוכלים מלאכי השרת (אבירים).
על פי פרשנות מודרנית, מזמור זה בתהלים משמר מסורת עתיקה לגבי מהותו של המן ובכך מסביר מדוע הוא הומטר משמיים.
הסבר זה מבטל אם כך את חריגותו של הנס, מאחר שהאלוהים שיתף את בני ישראל במזון שכבר קיים, מזונם של יושבי מרום.
מסורת זו, שנשתמרה והופיעה בקצרה בתהלים, נדחתה ככל הנראה בתורה, משום שהיא מודה כי למלאכים היושבים במרום יש צרכים אנושיים וגם הם נזקקים למזון.
אבן עזרא מביא את הזיהוי של חיוי הבלכי כ"מנא" בערבית היורד עם הטל, אך דוחה אותו, מאחר שמנא לא יורד במדבר סיני, הוא מצוי רק בחודשי האביב, הוא איננו קשה, לא נמס בחום ולא מתליע.
בשנת 1483 הנוסע והחוקר ברנהרד פון בריידנבאך כתב כי נזירי סנטה קתרינה בסיני מזהים את השיח אשל סיני, מין של אשל היאור, עם המן המקראי.
ברנהרד כתב שמידי בוקר בחודשים אוגוסט-ספטמבר מלקטים את פרחיו של השיח, הניגרים נוזל מתקתק שנאספים לגושים ונאכלים לאחר חימומם.
הנזירים ושכניהם הבדווים נהגו למרוח מאכל זה על מצה או לחם.
על פי מספר עדויות מאותה תקופה סחורה זו נקטפה בוואדי ע'ראנדאל ונמכרה בשוקי קהיר.
העיסה מתרככת כתוצאה מחום היד, או נמסה בשמש, ומוכנה למריחה.
פירושים מדעיים אחרים מזהים את המן עם סוגים נפוצים של קקטוסים המצויים בסיני, עם ארבה כשר, או עם הפרשות של כנימות החיות במדבר ונקראות גם טל דבש .
יש דיון באחרונים האם היו מברכים ברכת הנהנין על אכילת המן, ואם כן איזו ברכה היו מברכים.
רבי צבי אלימלך שפירא, האדמו"ר מדינוב כותב בספרו "בני יששכר" (מאמר שבתות ג, ג) בשם הרב המקובל רבי ישראל דוב שלא ברכו כלל על המן משום שהיה לחם אבירים שנבלע באיברים, וכל תיקון הברכה על האוכלים הוא כדי לברר ולהפריד את הניצוצות מהפסולת, וזה לא שייך במן.
לדעת הרמ"ע מפאנו שלעתיד לבוא יאכלו הצדיקים מצנצנת המן ויברכו "המוציא לחם מן השמים".
לפי הבן איש חי ברכו על המן "ברוך הממטיר לחם מן השמים".
הגאון מטשיבין סבר שעל המן מברכים "המוציא לחם מן הארץ", כפי שמברכים על הלחם.
בפרדס יוסף (פרשת בשלח) מביא בשם ספר חמדת ישראל שבירכו על המן "ברכת בורא פרי האדמה".
האדמו"ר משומרי אמונים אמר שהיו שלש דרגות בישראל, הצדיקים שלא הרגישו שום טעם במאכל, מחמת דביקותם בהקב"ה, לא בירכו על המן כלל, הצדיקים הבינונים הרגישו מעט טעם במאכל בירכו "המוציא לחם מן השמים" ואילו פשוטי העם בירכו "המוציא לחם מן הארץ".
הממתק (השם נגזר ממתוק) הוא דבר מאכל מתוק.
בין המאכלים המוגדרים כממתקים: שוקולד, סוכריות, מרציפן, רחת לוקום, גומי לעיסה, צמר גפן מתוק ועוד.
ככלל, ממתק הוא מאכל מתוק הנאכל כחטיף או כקינוח.
שף-קונדיטור המתמחה בייצור ממתקים בעבודת יד נקרא בעברית "אמן ממתקים" (מצרפתית Confiseur).
חיי מדף של ממתק עשויים לנוע בין שבועיים לשנה.
אם הממתק אינו מוחזק בתנאים מתאימים (מקום קר ויבש) חיי המדף שלו יכולים להתקצר משמעותית.
ממתקים רבים הם עתירי שומן רווי וסוכר לבן ונחשבים תזונתית כ"קלוריות ריקות" ולא בריאים.
ישנם גם ממתקים המכילים תחליפי סוכר כגון אספרטם או סטיביה.
ממתקים על בסיס ג'לטין או אגר נפוצים בעיקר ביפן.
ישנם ממתקים, כמו מרמלדה, מרשמלו, סוכרייה, סקיטלס המכילים ג'לטין המופק מעור ומעצמות בעלי חיים; בהלכה היהודית קיימים דינים הנוגעים לג'לטין, אך לא מוזכר איסור באוכלו.
עם זאת, יש המקפידים לא לאכול אותו, מכיוון שיש חשש שהוא מיוצר מעצמות של בעלי חיים לא כשרים או שמתו ללא שחיטה כשרה.
ג'לטין מדגים כשרים מותר לפי כל הדעות.
בתכנות, המושג ממשק משמש להפשטה של מחלקות התוכנה, ומגדיר את הפונקציונליות שעל כל מחלקה לממש כדי להיות שייכת אליו.
אם אובייקט עושה שימוש בממשק כלשהו, אז הדבר מבטיח שלאובייקט תהיה התנהגות מסוימת.
מימוש של ממשק הוא התחייבות של אובייקט למלא אחר מפרט של דרישות להתנהגות מסוימת.
לפיכך, ניתן לראות בממשק כחוזה.
כאשר מחלקה מממשת את כל הפונקציות המוגדרות בממשק ניתן ליצור מופע שלה, אחרת היא נחשבת מימוש אבסטרקטי – כזה שדורש הרחבה על ידי מחלקה אחרת המשלימה את המימוש.
שימוש בממשקים הוא נוהג של כתיבה נכונה בהנדסת תוכנה, כי בשיטה זו מתבצעת הפרדה בין המימוש בפועל לבין הדרישות שמאופיינות בממשק.
מגוון תבניות עיצוב (design patterns) עושות שימוש רב בממשקי תוכנה.
ממשק התוכנה חשוב גם בפונקציות הנקראות בצורה מרוחקת .
מערכות תשתית רבות כמו Java EE, Spring Framework ו-Inversion of control מסייעות באתחול אובייקטים על פי ממשק שמוגדר מראש.
נניח שקיים ממשק ובו שתי התנהגויות (מתודות) שעל כל אובייקט שמקיים את הממשק להכיל.
האחת היא מתודה ללא טיפוס החזרה (void) והשנייה היא מתודה בוליאנית.
המתודה הראשונה לא מקבלת פרמטרים (מידע) והמתודה השנייה מקבלת פרמטר אחד מסוג int.
כך נראה קטע הקוד ב-#C של הממשק:
וזהו קטע קוד של אובייקט שמממש את הממשק, כלומר מכיל שתי מתודות כפי שצוין:
אובייקט יכול לממש מספר אינסופי של ממשקים וכך לענות על מספר דרישות.
השימוש בממשק יכול לעזור לעקוף עץ ירושה של אובייקטים.
למשל, אם קיים אובייקט של Person שיורש מאובייקט Mammals, ואובייקט אחר בשם Table שיורש מאובייקט של SolidItems, אז ניתן באמצעות ממשק ליצור לשני האובייקטים מתודות דומות.
כלומר, אין צורך שהאדם יירש תכונות ממחלקת החפצים המוצקים, ולהפך, אין צורך להצהיר שהשולחן יירש תכונות ממחלקת היונקים.
הממשק לא מכתיב כיצד יש לממש את המתודות שהוא דורש.
בדוגמה לעיל למשל, אובייקט אחר יכול לממש את המתודה הבוליאנית (מחזירה אמת או שקר) DoThat, בכך שהוא יחזיר אמת כל עוד הפרמטר שונה מאפס למשל.
אין אפשרות שממשק יחייב אובייקט להכיל שדות מסוימים (אופן שמירת מידע), אלא רק מתודות (התנהגויות).
Immutable – ממשק שמבטיח שלא יהיה ניתן לשנות את המידע שאובייקט מכיל בתוכו.
דוגמה לאובייקט כזה הוא הטיפוס string בשפת #C.
טיפוס זה מייצג מחרוזת, ומורכב ממערך של תווים.
אין אפשרות לגשת לאינדקס של תו מסוים במחרוזת, אינדקס אפס למשל עבור התו הראשון במחרוזת ומשם לשנות את התו.
טיפוס נתונים זה ניתן לשרשור (חיבור של מחרוזות) או להשמה מחדש, אבל כאמור אין אפשרות לגשת לתו מסוים במחרוזת ולהחליפו בתו אחר.
Comparable – ממשק שמבטיח שהאובייקט הוא בר-השוואה יחסית לאובייקטים אחרים מאותו סוג.
למשל הטיפוס int מקיים את הממשק, ולפיכך ניתן להשוות בין מספר שלם אחד למשנהו.
הממשק מכיל רק מתודה אחת בשם CompareTo והיא מחזירה אחד משלושה ערכים.
אם הערך המוחזר הוא 1- אז האובייקט שמשווה את עצמו לאובייקט אחר כפרמטר – קטן מהאובייקט המושווה.
אם הערך שווה לאפס אז שני האובייקטים שווים, ואם הערך הוא 1+ אז האובייקט המשווה גדול מהאובייקט המושווה.
בפקודת ההדפסה הראשונה (Console.WriteLine היא פקודה ב-#C שגורמת לטקסט להיות מוצג על המסך, הדבר מכונה הדפסה אף על פי שלא מדובר בהדפסה של ממש), שואלים למעשה את a אם הוא קטן מ-b.
מאחר שהתוצאה היא 1- הכוונה לאמת.
בפקודת ההדפסה השנייה, שואלים את b אם הוא קטן מ-a.
מאחר שהתוצאה היא 1 הכוונה לשקר (b נמצא אחרי a על סרגל הצירים).
בפקודת ההדפסה השלישית, שואלים את a אם הוא קטן מ-c.
במקרה זה הם שווים ולכן התוצאה היא 0 (אין הכרעה מי יותר גדול).
NotifyPropertyChanged – ממשק שבא להבטיח שאובייקט יעדכן את הסביבה שלו כאשר שדה כלשהו שלו משתנה.
הממשק חשוב לטכנולוגיית WPF ול-Binding.
אם לאובייקט יש למשל שדה בשם FirstName והוא מוצמד לשדה טקסט של TextBlock, והאובייקט עונה על חוזה (ממשק) זה, אז ברגע שישתנה השדה שלו גם הטקסט על הפקד ישתנה.
במילים פשוטות, שינוי של ערך בזיכרון מעדכן את ממשק המשתמש על השינוי שנעשה בו.
ממשק שורת הפקודה הוא מעטפת שמספקת מערכת הפעלה או תוכנה אחרת למשתמש על מנת שזה יוכל להקיש פקודות טקסטואליות שיפעילו אותה.
ממשק שורת הפקודה הוא טקסטואלי, בניגוד לממשקים גרפיים אחרים שהתוכנה או מערכת ההפעלה יכולות לספק.
ממשק שורת הפקודה נמצא בהמתנה לפקודות מהמשתמש: במקרה שפקודה הוקשה ונלחץ מקש ה"ENTER", הוא יעבד אותה מיידית, ובמקרה שהיא תקינה - גם יבצע אותה ויחזיר חיווי לפלט הסטנדרטי של הממשק כך שהמשתמש ידע מה תוצאת פעולתו.
בעוד שבעבר ממשק שורת הפקודה היה טקסטואלי בלבד, כיום קיימים מימושים שונים המשלבים גם חלון גרפי לאותו הממשק, בתוכנות כגון MATLAB.
לכל ממשק שורת פקודה יש מאגר פקודות שהוא יודע לעבד ולבצע.
במקרה שהפקודה המוקלדת אליו אינה תקנית, הוא יחזיר על כך חיווי מתאים למשתמש, ולעיתים אף יפרט מהי סיבת הכישלון.
ממשקים מסוימים מאפשרים למשתמש לדעת בכל שלב אילו פקודות הוא רשאי להקליד ומהן האפשרויות השונות של כל פקודה, וממשקים אחרים אינם מאפשרים זאת, ולכן המשתמש צריך להכיר מראש את הפקודות שהוא יכול להריץ.
כל הממשקים מאפשרים להריץ פקודות בזו אחר זו על ידי המשתמש, וחלק מהם אף מאפשרים לאגד מספר פקודות לביצוע ברצף בקובץ הנקרא "קובץ אצווה".
ממתח הוא מתח או זרם קבוע במעגל חשמלי שעוזר לקביעת 'נקודת עבודה' מתאימה לרכיב אלקטרוני, כלומר לקביעת מצב זרם ישר (DC) שיגרום להתנהגות זרם חילופין (AC) רצויה של הרכיב במעגל.
ההתקן המדובר הוא בדרך כלל טרנזיסטור או דיודה.
בניתוח של צומת PN, מדובר על ממתח קדמי או ממתח אחורי על הצומת.
מן המדבר והלבנון הוא ספר אוטוביוגרפי שנכתב בידי עשהאל לובוצקי, קצין בצה"ל, על חוויותיו ממבצע גשמי קיץ בעזה, וממלחמת לבנון השנייה ועל השיקום מפציעתו.
הספר יצא לאור בשנת 2008 בהוצאת ידיעות ספרים, סדרת פרוזה, והרמטכ"ל לשעבר, משה יעלון, כתב הקדמה לספר.
הספר הפך לרב-מכר ונבחר לרשימת הספרים האהובים ב"מצעד הספרים הארצי" של נערי ישראל לשנת 2010 מטעם משרד החינוך והתאחדות המו"לים.
בעקבות הצלחת הספר הוא הוקלט בשנת 2015 לספר קולי, ובשנת 2016 תורגם ויצא לאור באנגלית.
הספר מתאר את הלחימה בעזה ובמלחמת לבנון השנייה מנקודת מבטו של מפקד מחלקה מגולני, גדוד 51. תיאור ימי הלחימה וההכנות משולב בהרהורים ודילמות של המחבר כמפקד של לוחמים, המופקד על ביצוע המשימה יחד עם האחריות לשלום חייליו, התמודדות עם פחדיהם, החלטות תחת אש וקשיים נוספים.
בחלק הראשון מתוארים ימי הלחימה של גולני ברצועת עזה.
הספר פותח בחטיפתו של גלעד שליט, בעקבותיה הגדוד נקרא ללחימה בעזה.
מעזה נקראים הלוחמים לחזית הצפונית, למלחמת לבנון השנייה - החלק השני של הספר.
בין המארבים והקרבות הרבים, בולט אחד מהם, קרב בינת ג'בייל, בו נהרג סמג"ד 51 רועי קליין יחד עם עוד שבעה ממפקדי ומלוחמי הגדוד.
אחד מהנופלים הוא חבר קרוב של המחבר, עמיחי מרחביה.
המחבר מגלה זאת בסיטואציה קשה, תוך כדי קרב הוא אוחז בגופתו של חברו הטוב.
את הספר מלווה תחושת האובדן של המחבר עקב נפילתו והספר מוקדש לזכרו של עמיחי מרחביה.
לאחר ימי מלחמה רבים המחבר נפצע בקרב בגזרת בינת ג'בייל מפגיעת טיל נ"ט.
הפציעה הקשה מעבירה את הקורא לחלק האחרון של הספר, השיקום.
בחלק זה מתוארת ההתמודדות האישית של לובוצקי, שנפצע באורח קשה מאוד, עם מסכת האשפוז הארוכה שנכפתה עליו ועם אתגרי השיקום.
בין הניתוחים הרבים, הטיפולים והכאבים, מתגלים כוחות נפש, עוצמות וחוויות רבות של פצועים מהמלחמה.
יחד עם חוויות ההווה מתגלים סיפורים מהעבר, כגון שסבו של המחבר, איסר לובוצקי, נפצע כפרטיזן בקרב מול הנאצים, והאחות שטיפלה בו ביער היא לא אחרת מאשר אמו של הרופא המטפל בלובוצקי.
בעקבות חוויית הפציעה והמפגש הישיר עם עולם הרפואה המחבר פנה לתחום ובזמן כתיבת הספר הוא היה סטודנט לרפואה בירושלים.
שם הספר מבטא כפל משמעות: מצד אחד אזורי הלחימה בהם לחם המחבר, המדבר (כמייצג של עזה) ולבנון.
ומצד שני, לביטוי יש משמעות דתית, שמזכיר את נוסח התפילה לשלום חיילי צה"ל, הנאמרת בקול-רם בבתי כנסת של הציונות הדתית, ובה מבקשים מה' ש-"יְבָרֵךְ אֶת חַיָּלֵי צְבָא הַהֲגַנָּה לְיִשְׂרָאֵל הָעוֹמְדִים עַל מִשְׁמַר אַרְצֵנוּ...מִגְּבוּל הַלְּבָנוֹן וְעַד מִדְבַּר מִצְרַיִם".
פירוש נוסף הוא שהמדבר והלבנון מייצגים סיטואציות נפשיות שונות, מדבר כמקום של שממה וקושי, ולבנון כמייצג עוצמה וחוסן.
הספר הפך לרב-מכר, דורג בראש רשימת רבי המכר בקטגוריית עיון, וזכה לתהודה רבה, אולי עקב הפן האחר שהציג ביחס למלחמת לבנון השנייה, שנתפסה ככישלון בעיני רבים, ואילו בספר מוצגת גבורת הלוחמים בשטח.
הרמטכ"ל לשעבר, משה יעלון, כתב בהקדמתו לספר:
ביקורות רבות על הספר ראו בו כמייצג את הישראלי היפה, את המשך התגלמותה של הציונות בימינו.
מנגד, היו שביקרו את הספר על כך שלא מתח ביקורת גלויה על הדרג המדיני ועל הדרג הצבאי הבכיר.
לרגל צאת הספר נערך ערב עיון בצריף יד בן צבי בהשתתפות רא"ל משה יעלון והסופר הרב חיים סבתו בהנחיית ד"ר צבי צמרת.
הספר הוקלט על ידי השחקן עמוס תמם לספר קולי באולפני iCast בשנת 2015. הספר תורגם לאנגלית על ידי פרופ' מאיר רוסטון ויצא לאור בשנת 2016 בהוצאת טובי - קורן ירושלים.
בשנת 2018, במסגרת פרויקט 70 שנה למדינת ישראל, נבחר הספר מן המדבר והלבנון על ידי משרד החינוך לרשימת הספרים המומלצים לנוער בנושא מלחמות ישראל.
כיום הספר מחולק לצוערים בסיום קורס הקצינים בבה"ד 1.
ממתיק הוא תוסף מזון המשמש להמתקת מוצרי מזון.
עם הממתיקים נמנים ממתיקים טבעיים: סוכר, סוכר כוהלי, דבש, סילאן, סוכר פירות, וסירופים למיניהם (כגון סירופ מייפל), וממתיקים מלאכותיים: אדנוזין מונופוספט, אצסולפאם האשלגן, אליטם, אספרטם, אנתול, ציקלמט, גליציריזין, נאוטם, סכרין, סוכרלוז ועוד.
השימוש בממתיקים מלאכותיים ובממתיקים בכלל שנוי במחלוקת מבחינה בריאותית.
יש השוללים שימוש בממתיקים באופן גורף, ויש הממליצים להפחית ככל האפשר בשימוש בממתיקים.
השימוש בממתיקים מלאכותיים בכמויות גדולות עשוי להזיק לבריאות, ומוצרי מזון העושים שימוש בממתיקים אלה, כגון משקאות קלים, מכילים לרוב אזהרה בדבר היקף השימוש המותר במוצר בשל נוכחות הממתיק בו.
ממשקה ישראל הוא כלל בהלכות הקורבנות, שלפיו אין להביא קורבן מדבר האסור באכילה על פי הלכות כשרות המזון.
מן המילים "ממשקה ישראל" לומד התלמוד שיש להביא קורבן רק מדבר המותר באכילה ושתייה לעם ישראל, ולא מדברים האסורים באכילה.
הדוגמאות לכך בתלמוד הן: טבל, טרפה וגיד הנשה.
מן התלמוד נראה שכלל זה נחשב לאיסור דאורייתא, והמביא קורבן האסור באכילה קורבנו פסול אף בדיעבד, ולא יצא ידי חובתו.
בדרך כלל דין הנלמד מפסוק בנביאים וכתובים אין לו מעמד של דין מן התורה, ולפיכך דנו מפרשי התלמוד בשאלה מדוע דין "ממשקה ישראל" נחשב כאיסור מן התורה.
יש אומרים שזוהי הלכה למשה מסיני, ויש אומרים שזוהי סברה, שאדם צריך להביא קורבן מן הדברים המשובחים שיש לו, ולא מדבר האסור באכילה.
הרמב"ם פסק להלכה בהתאם לתלמוד, אך במקום המקור מ"ממשקה ישראל" כתב נימוק אחר לדין זה, שהבאת קורבן האסור בהנאה היא מצווה הבאה בעבירה.
יש קורבנות שבהם קבעה התורה לכתחילה להביא דבר האסור באכילה: חלב ודם מוקרבים על המזבח למרות איסורם, ואדרבה, במקרא משתמע שהם נאסרו באכילה דווקא מפני שהם מיועדים להקרבה.
כמו כן קורבן העומר מוקרב על אף שבשעת הקרבתו התבואה החדשה הצומחת בשדות אסורה באכילה (איסור "חדש"), ורק הקרבתו היא המתירה את התבואה.
גיד הנשה - רב הונא קבע שגיד הנשה של קורבן עולה איננו מוקטר על גבי המזבח.
לפיכך יש להעלות את רגל הקורבן בשלמותה למזבח, ושם להסיר את גיד הנשה ולהשליכו ל"תפוח", ערימת האפר שבמרכז המזבח.
התלמוד מביא ברייתא המוכיחה כדבריו.
רב חסדא תמה על דין זה: "מי כתיב [=וכי כתוב] 'על כן לא יאכל המזבח'?!
'על כן לא יאכלו בני ישראל' כתיב!", אך רב הונא נימק זאת בכלל "ממשקה ישראל".
התלמוד שם קובע שדין גיד הנשה שנוי במחלוקת תנאים, ולדעת רבי יהודה הנשיא יש להקריב את גיד הנשה.
אך רש"י מסביר שרבי יהודה הנשיא איננו חולק על הכלל "ממשקה ישראל", אלא רק על יישומו בגיד הנשה, מפני שהוא חלק מבהמה כשרה.
דבר האסור באכילה מדרבנן - בברייתא נאמר שמותר להביא נסכים ממוקצה, מפני שזהו איסור זמני, בשבת ויום טוב בלבד.
התלמוד מוכיח מכאן שאיסור מוקצה הוא מדרבנן, כי באיסור מדאורייתא אין מקום להבחנה כזו.
מסוגיה זו נראה שדין "ממשקה ישראל" נאמר בעיקרו גם על דבר האסור מדרבנן, אם זהו איסור הקיים בחפץ עצמו ואינו תלוי בזמן.
אולם כמה ראשונים הסיקו שבכל דבר האסור מדרבנן לא נאמר דין "ממשקה ישראל".
דבר האסור באכילה משום שיש סכנה באכילתו - במשנה נאמר שיין ומים שהיו מגולים, ויש חשש שנחש הטיל בהם ארס, אסורים להקרבה על המזבח.
התלמוד הירושלמי מנמק זאת בדין "ממשקה ישראל".
מן העיר אל הכפר הייתה תנועה שהוקמה בראשית שנות החמישים של המאה ה-20 על ידי ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון, כדי "לעורר פעולות הסברה לעידוד מעבר של תושבים ותיקים מיישובים עירוניים אל ההתיישבות החקלאית".
התנועה פעלה במסגרת תנועת המושבים והובילה בתוך שנתיים לקליטת כ-800 משפחות חדשות במושבים קיימים ולהקמת עשרה מושבים חדשים בהם התיישבו עוד כ-800 משפחות.
בעקבות העלייה ההמונית נוצר בישראל ביקוש מוגבר למזון וצורך בהגדלת המגזר החקלאי.
הממשלה הקימה מושבים רבים לעולים ואלו סבלו מקשיים רבים.
כדי לעודד את ההתיישבות במושבים ביקשה המדינה גם מהוותיקים לעבור למושבים, ובכך להראות שהמאמץ החקלאי נישא על ידי ותיקים ועולים גם יחד.
כמו כן, התגברה האבטלה בערים והמדינה ביקשה להקל עליה בהעברת אנשים מהערים אל מושבים וקיבוצים.
הקריאה למעבר מהעיר אל הכפר יצרה הדים רבים ובמהרה הצטרפו עירוניים רבים לגרעיני ההתיישבות.
בספטמבר 1952 התקיים טקס הנחת אבן פינה למושב הראשון של התנועה: שדי חמד ועד ינואר 1953 נוסדו גם יובל וירדנה.
במהלך 1953 נוסדו בדרום: סגולה, פעמי תש"ז, שדה צבי וניצנה ובצפון: מאור, ותלמי מנשה.
בשנת 1960 נוסד אבן מנחם.
במהלך השנים הביאה התנועה מצטרפים רבים למושבים מעוטי תושבים כמו כפר קיש, שדמה, גן השומרון, שדה ורבורג, שדה אילן וחמ"ד.
לקראת סוף שנות ה-50 עלה ההיצע החקלאי על הביקוש והממשלה חילקה מכסות לחקלאים.
חלק מהבאים לכפר במסגרת התנועה מצאו עצמם עם חובות כבדים והתנועה דעכה.
באמצע שנות ה-60 עלתה שוב הקריאה מן העיר אל הכפר, על ידי ההסתדרות, ומנגד נשמעו קולות שטענו כי המושבים רוויים ואין טעם להפנות עוד אנשים אל הכפר, שכן המגזר החקלאי סובל מעודף כושר ייצור.
מן ולואר הוא מחוז בחבל פיי דה לה לואר שבצרפת ובירתו היא אנז'ה.
בעבר היה כלול מרבית שטחו של המחוז ברוזנות ואחר כך דוכסות אנז'ו.
לאחר המהפכה הצרפתית היה המחוז אחד מ-83 המחוזות שהוקמו ב-4 במרץ 1790. הוא קרוי על שם המחוז ההיסטורי מן ועל שם נהר הלואר, הארוך בנהרות צרפת שחוצה את המחוז.
המחוז נמצא בחבל פיי דה לה לואר והוא גובל במחוזות איל ווילן, מאיין וסארת מצפון, אנדר ולואר ממזרח, ויין, דה-סוור וואנדה מדרום והלואר האטלנטי ממערב.
הערים הגדולות בנוסף לאנז'ה הן סומיר, שולה וסגרה.
הנוף במחוז מגוון כשבצפון ובדרום גבעות מיוערות ובמרכז עובר עמק הלואר.
בנוסף לנהר הלואר זורמים במחוז עוד נהרות רבים.
כ-64 אחוזים מהקרקע במחוז מנוצלים לגידולים חקלאיים מגוונים, כשהבולטים בהם כרמי גפן היין, פטריות מאכל, תפוחי עץ וענבי שועל.
המחוז ידוע בטירות המרובות מימי הביניים, במערות ששימשו בעבר למגורים וביינות המיוצרים בו כדוגמת "יין אנז'ו".
מן השירה היהודית העממית (אופוס 79) הוא מחזור שירים אומנותיים (ליד) (אנ') לסופרן, מצו-סופרן (אנ'), טנור ופסנתר או תזמורת מאת דמיטרי שוסטקוביץ'.
מחזור הלידר מבוסס על שירי עם יהודיים, אשר לוקטו על ידי י.
יודיטסקי, ונערכו על ידי י.מ.
היצירה הולחנה בסתיו 1948, לאחר הוקעתו של שוסטקוביץ' כ"פורמליסט" באותה השנה.
מצבו של שוסטקוביץ' והאנטישמיות הרשמית של התקופה הפכה את הבכורה הציבורית לבלתי אפשרית לקיום עד 15 בינואר 1955, בה היא בוצעה על ידי שוסטקוביץ' עצמו יחד עם נינה לבובנה דורליאק, זרה דולוקהאנובה (אנ') ואלק מסלניקוב.
לפני הבכורה היצירה הושמעה במספר הופעות פרטיות.
מחזור הלידר הוא רק אחד מבין יצירות רבות מאת שוסטקוביץ' בהן שולבו אלמנטים של מוזיקה יהודית; הוא אמר שהוא נמשך לכך שמדובר ב"מנגינה עליזה באינטונציות עצובות".
מחזור הלידר מכיל 11 שירים:
A Good Life - חיים טובים
ממשק מוח-מחשב (נקרא גם ממשק מוח-מכונה, BCI או BMI; מאנגלית: Brain–Computer Interface או Brain–Machine Interface) הוא ערוץ תקשורת ישיר בין מוח לבין התקן חיצוני (למשל מחשב או גפיים רובוטיות).
ממשק-מוח מחשב משמש לעיתים קרובות למחקר, מיפוי, שיפור או תיקון של תפקודים קוגניטיביים, חושיים ומוטורים.
המחקר בנושא ממשק-מוח מחשב החל בשנות ה-70 באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס במימון הקרן הלאומית למדע בארצות הברית, ובהמשך גם על ידי DARPA.
מאז, המחקר בתחום ממשק מוח-מחשב התמקד בעיקר בנוירופרוסתטיקה, במטרה לשקם שמיעה, ראייה, ותנועה.
בגלל תכונת הפלסטיות של מערכת העצבים, אותות מהתותב המחובר יכולות לאחר תקופת ההסתגלות לשמש כמו חוש או ערוץ שליטה טבעי.
לאחר שנים של ניסויים בבעלי חיים, התקן ראשון לשימוש בני אדם הופיע באמצע שנות ה-90.
בשנת 1999 הצליחו חוקרים מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי לפענח אותות נוירונים מחתולים ולשחזר מהם תמונות שראו החתולים.
החוקרים חיברו מערך אלקטרודות לתלמוס של החתולים, תוך התמקדות ב-177 תאים בגרעין הברך הצדי – אזור במוח המפענח אותות מהרשתית.
באמצעות האותות שהוקלטו הצליחו לשחזר סרטונים ברורים המייצגים את מה שהחתולים ראו.
מספר מעבדות הצליחו להפעיל התקנים תנועתיים על ידי אותות מוקלטים מקליפת המוח של עכברים וקופים.
במאי 2008, מדענים מאוניברסיטת פיטסבורג הצליחו לגרום לקוף להפעיל יד רובוטית בכוח מחשבתו.
התפתחות טכנולוגיות ה-BCI מביאה עמה אתגרים אתיים רבים, כגון:
תופעות-לוואי הנגרמות מההתקן, כגון ירידה באיכות השינה.
קושי בקבלת הסכמה מפורשת מאנשים המתקשים לתקשר.
שינוי מושג האישיות והאני; טשטוש הגבול בין אדם למכונה.
קריאת מחשבות עלולה לשמש גופים ממשלתיים לטובת חקירות.
שיפור יכולות אנושיות עלול להוביל לריבוד חברתי.
שימוש בטכנולוגיה לצורך שליטה מחשבתית.
"מן היסוד" היה חוג רעיוני שקם בשנת 1962 במפלגת השלטון בישראל של אותה עת, מפא"י, על רקע המחלוקת העזה שבין ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון, ובין שר הביטחון לשעבר פנחס לבון בעניין "הפרשה".
חברי "מן היסוד" תמכו בלבון.
בשנות ה-60 סערה מפא"י במיני פרשיות אשר במרכזן עמדו מאבקים דוריים ורעיוניים שונים.
להצגת רעיונותיו פרסם החוג, החל מ-24 במאי 1962, דו-שבועון שאף שמו היה "מן היסוד", בעריכת העיתונאי לוי יצחק הירושלמי.
חברי "מן היסוד" קראו להתחדשות רעיונית ולחזרה אל ערכי היסוד של תנועת העבודה, בין היתר באמצעות הגדלת עצמאותה של ההסתדרות תוך שמירת קשר מאוזן עם מוסדות המפלגה, חיזוק חברת העובדים, הגברת הדמוקרטיזציה במפא"י ואיחוד מפלגות הפועלים השונות.
במפא"י הגבילו את פעילות "מן היסוד" בסניפי המפלגה, ואף ניסו להוציא את חבריה מהמפלגה.
בשנת 1964 עמדו אנשי "מן היסוד" לפרוש ממפא"י.
לעצירת צעד זה שלח ראש הממשלה, לוי אשכול, מכתב לראשי "מן היסוד" שבו קבע שאין תוקף להדחת לבון וקרא לחברי "מן היסוד" לשוב לפעילות סדירה במפא"י.
בתגובה לכך הוביל בן-גוריון החלטה של מזכירות מפא"י שביטלה למעשה את המכתב.
ב-7 בנובמבר 1964 החליטה קבוצת "מן היסוד" על פרישה ממפא"י וחבר הכנסת כסה הודיע על פרישה מסיעת מפא"י וביקש מוועדת הכנסת להכיר בסיעת יחיד שלו, שתיקרא בשם "מן היסוד".
בשנת 1965 פרשו חברי "מן היסוד", ולבון בראשם, ממפא"י.
באוקטובר 1966 ביטלו מוסדות מפא"י את תוקפה של הדחת לבון, ובעקבות זאת הצטמצה פעילות "מן היסוד", ובפברואר 1966 ביטאון התנועה חדל להופיע.
בשנת 1967 החלה חזרת חברי "מן היסוד" למפא"י, ובאוגוסט 1968 צורף כסה ללשכת מפלגת העבודה.
היא יצירה תזמורתית גדולה בת 12 פרקים מאת המלחין הצרפתי אוליבייה מסייאן.
פטרונית המוזיקה האמריקאית אליס טולי הזמינה את היצירה בשנת 1971 לחגוג את יובל המאתיים להכרזת העצמאות של ארצות הברית.
ב-1972, תוך כדי העבודה על היצירה, ביקר מסייאן ביוטה, שם שאב השראה מן הציפורים ומן הנוף, בעיקר עושר הגוונים של הפארק הלאומי ברייס קניון (מסייאן היה בעל סינסתזיה של צליל-צבע).
היצירה הושמעה לראשונה בשנת 1974. משך היצירה הוא בין 90 ל-100 דקות.
היצירה כתובה לארבעה סולנים - פסנתרן, נגן קרן, נגן קסילורימבה ונגן גלוקנשפיל, ותזמורת.
חטיבת כלי הקשת כוללת רק 6 כנרים, 3 ויולות, 3 צ'לי וקונטרבס אחד, עם הוספה מונמכת של מיתר חמישי.
כלי הנשיפה מעץ מחייבים פיקולו, שני חלילי צד, חליל אלט, שני אבובים, קרן אנגלית, קלרינט במי במול, שתי קלרינטות בסי במול, קלרינט בס, שני בסונים וקונטרה-בסון אחד.
מסייאן מציין: "כל תפקידי כלי הנשיפה מעץ קשים לביצוע".
נוסף לסולו של הקרן בפרק השישי, חטיבת כלי הנשיפה מממתכת כוללת גם שתי קרנות, שתי חצוצרות בדו, חצוצרה אחת ברה, שני טרומבונים וטרומבון בס אחד.
ביצוע הבכורה העולמי של היצירה התקיים ב-20 בנובמבר 1974, באולם אליס טאלי במרכז לינקולן, בנגינת תזמורת מוזיקה אטרנה.
פסנתרנית: איבון לוריו, אשתו של מסייאן, שהייתה הסולנית בביצועים רבים של יצירה זו כמו גם ביצירות אחרות של מסייאן.
הבכורה הצרפתית התקיימה ב-29 באוקטובר 1975, בתאטר דה לה ויל בפריז, לפסטיבל הסתיו של 1975. התזמורת הייתה אנסמבל ארס נובה, בניצוח מריוס קונסטאן.
מסייאן הדגיש, שהיצירה בנויה בשלושה חלקים: החלק הראשון מכיל את פרקים 5-1, השני מכיל את פרקים 6 ו-7, והחלק השלישי מכיל את פרקים 12-8. הפרקים הם כדלקמן:
"פטפוט אדום-חזה לבן-גבות" (Le Cossyphe d'Heuglin)
"מונומנט לאומי סדאר ברייקס ומתת היראה" (Cedar Breaks et le don de craint)
"ממתק" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית עדן בן זקן, מתוך אלבום האולפן השישי שלה עם או בלי לאהוב (2022).
הוא יצא לאור ב-13 באוגוסט 2021, בהוצאת חברות התקליטים שרית הפקות וארומה מיוזיק, כסינגל המוביל.
השיר יצא חודשיים לאחר ש"ברחובות של תל אביב" הופץ כסינגל מתוך מועבט (2021).
כבר כשיצא, ספג השיר שבחים ביקורתיים מטעם אתרי מוזיקה שונים כדוגמת מאקו, פרוגי, וסרוגים.
השיר נכתב על ידי עדן בן זקן ואבי אוחיון, הולחן על ידי בן זקן ואוחיון והופק על ידי מתן דרור, שהפיק עבורה את "ברחובות של תל אביב".
במאקו סקרו את השיר וכתבו "אנחנו רק נזכיר שהפעם האחרונה בה עדן הוציאה שיר ביום שישי בבוקר זה היה עם "מועבט" לצד איתי גלו – אז היינו אומרים לחנויות הממתקים באשר הן להיכנס לכוננות ספיגה".
קליפ המילים הרשמי של השיר פורסם ב-13 באוגוסט 2021, ביום צאתו כסינגל רשמי.
הקונספט של הקליפ הוא הנפשה, בדומה לזה של "מועבט", בו ניתן לראות תמונה מונפשת של בן זקן, עם מילות השיר של "ממתק".
בחלק מקליפ המילים ישנן סצנות בהן ניתן לראות את עוצמת הפעמה של השיר.
נכון לאוגוסט 2023, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-16,132,054 צפיות.
בתוך 24 שעות הצליח קליפ המילים של "ממתק" לצבור למעלה מ-415,000 אלף צפיות.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולם13 באוגוסט 2021הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתשרית • ארומה
מִן הַפַּח אֶל הַפַּחַת הוא ביטוי עברי המבוסס על לשון המקרא.
משמעות הביטוי היא הידרדרות במצב, מעבר ממצב רע למצב גרוע.
ביטוי עברי דומה לו מצוי בספרות הראשונים: ללכת מדחי אל דחי.
הביטוי בנוי על פסוק בספר ישעיהו המתאר מעבר מצרה אחת לחברתה:
פסוק דומה לו נמצא בספר ירמיהו:
בביטוי השגור כיום הוחלף סדר הנפילה, בעוד בפסוק עצמו העולה מן הפחת יפול בפח, בביטוי השגור מי שיצא מהפח יפול בפחת.
מן הוא אחד המחוזות המסורתיים של צרפת.
הוא תואם לרוזנות מן לשעבר, שבירתה הייתה גם העיר לה מאן.
האזור, מחולק כעת למחוזות סארת ומאיין, ומונה כ-857,000 תושבים.
השבט הגאלי Aulerci Cenomani חי באזור בתקופת הברזל והתקופה הרומית.
מחוז מן נקרא על שמם, במאה ה-6 לספירה כמו ב-Cinomanico (ב- pago Celmanico ב-765, *Cemaine, ואז Le Maine מהמאה ה-12).
במאות ה-8 וה-9 התקיימה דוכסות שנומאני (ducatus Cenomannicus), שכמה מהמלכים הקרולינגים השתמשו בה כאפאנז'.
הדוכסות הזו הייתה מרקיזות שכללה כמה מחוזות כולל מן, והתרחבה לנורמנדי תחתית, עד לסן.
בשנת 748, פפין הקצר, שהיה המאיורדומוס ולפיכך האיש החזק ביותר בפרנקיה אחרי המלך, נתן את הדוכסות הזו לאחיו למחצה גריפו.
בשנת 790 קרל הגדול נתן אותה בתורו לבנו הצעיר, שארל הצעיר.
נכדו של קרל הגדול, לעתיד שארל הקירח, ובנו לואי המגמגם ירשו את התואר.
חתנו של קרל הגדול, רורגון, היה הרוזן של מן בין 832 ל-839. במחצית האחרונה של המאה ה-9, מן קיבלה חשיבות אסטרטגית בגלל פלישות מנורמנדי וברטאן.
בנו של רורגון גאוזפריד בתורו הפך לרוזן מן.
הוא נלחם נגד סלומון, מלך ברטאן ובשנת 866 השתתף בקרב בריסארט לצד רובר החזק, המרקיז הפרנקי של נוסטריה.
כשגאוזפריד מת, שארל הקירח העניק את התואר, כמו גם את הרוזנות והמרקיזות הנוסטריאנית הרחבה יותר לרג'נולד מנוסטריה, משום שילדיו של גאוזפריד היו צעירים מכדי לפעול בתפקיד זה.
רג'נולד, שאולי היה בנו של רנו ד'הרבוז', מת בשנת 885 כשהוא נלחם בוויקינגים שבזזו את רואן.
מסופר כי ראול, מלך צרפת נתן את מן לאציל הנורדי רולו, דוכס נורמנדי, בשנת 924.
מן הגובלת במחוז אנז'ו מדרום ובדוכסות נורמנדי מצפון, הפכה לסלע מחלוקת בין שליטי הנסיכויות החזקות יותר הללו.
איג השלישי ממן (שלט בסביבות 991–1015 לערך) נאלץ להכיר בפולק השלישי, רוזן אנז'ו כאדון שלו.
מתישהו בין 1045 ל-1047 איג הרביעי התחתן עם ברטה, בתו של אודו השני, רוזן בלואה ואלמנתו של אלן השלישי, דוכס ברטאן.
האנגווינים לא רצו שמן תיכנס להשפעתה של בלואה, והרוזן ג'פרי מרטל פלש למן.
אבל הנורמנים לא רצו שמין תחזור להשפעת האנגווינים, ולכן נמשכו לסכסוך.
הכרונולוגיה המדויקת שנויה במחלוקת, אך ברור שבשנת 1051 מת איג הרביעי ואזרחי לה מאן פתחו את שערם לאנגווינים.
אנז'ו סיימה עם שליטה יעילה ברוב המחוז, אבל הנורמנים אכן כבשו כמה מעוזים חשובים בגבול מן-נורמנדי.
בנו של איג הרביעי ארבר השני ברח לחצר הנורמנית (אם כי כמה היסטוריונים אומרים שהוא היה תחת שליטה של האנגווינים תחילה כמה שנים) ומותו ב-1062 זירז משבר ירושה.
ארבר מת ללא ילדים בשנת 1062 לאחר שהכריז על ויליאם הממזר, אז דוכס נורמנדי, כיורשו.
אחותו מרגריט הייתה מאורסת לבנו הבכור של ויליאם, ורובר קורתוז וארבר מצאו מקלט בחצר ויליאם בשנת 1056 כאשר ג'פרי מרטל, דוכס אנז'ו, פלש ללה מאן.
בזמן שהרוזנות הייתה בידי האנגווינים, לאנז'ו הייתה בעיית ירושה משלה.
הדוכס ויליאם מנורמנדי תבע את הרוזנות בשמם של אחותו הצעירה של ארבר מרגריט, שהייתה מאורסת לבנו רובר קורתוז.
התובע השני הייתה דודתו של ארבר ביוטה, אחותו של איג הרביעי, ובעלה וולטר, רוזן הווקסין.
ויליאם פלש למן בכוח בשנת 1063 ולמרות התנגדות עזה של פולק הרביעי, רוזן אנז'ו ושל ברונים מקומיים כמו ג'פרי ממיין ואיבר דה סן-סוזן, הוא שלט ברוזנות עד תחילת 1064. ביוטה ווולטר נלכדו בעת השתלטות על לה מאן.
הם מתו זמן מה מאוחר יותר בשנת 1063, מורעלים, כך נאמר, אם כי אין הוכחות מוצקות לכך.
השליטה הנורמנית במן הבטיחה את הגבול הדרומי של נורמנדי נגד אנז'ו והיא גורם אחד שאפשר לוויליאם להשיק את הפלישה המוצלחת שלו לאנגליה ב-1066.
בשנת 1069 מרדו אזרחי לה מאן נגד הנורמנים.
עד מהרה הצטרפו כמה מהברונים של מאנסו למרד, הנורמנים גורשו ב-1070, ואיג החמישי הצעיר הוכרז כרוזן מן.
איג היה בנם של אצו ד'אסטה ואשתו גרסנדיס, אחותו השנייה של הרוזן איג הרביעי.
אצו חזר לאיטליה והותיר את גרסנדיס בראש.
הכוח האמיתי, לעומת זאת, היה אחד מברוני מאנסו, ג'פרי ממיין, שאולי היה גם מאהבה של גרסנדיס.
לאחר התקפות נורמניות ב-1073, 1088, 1098 ו-1099, אליא הראשון ירש את בן דודו איג החמישי, שמכר לו את מן ב-1092 תמורת עשרת אלפים שילינג.
בתו נישאה לפולק החמישי, רוזן אנז'ו, שהשתלט על מן בשנת 1110 לאחר מותו של אליא.
הנרי בוקלרק, הסכים להכיר בו כרוזן מן כל עוד יכיר בדוכס נורמנדי כאדון שלו.
בנו של פולק ג'פרי פלנטג'נט, רוזן אנז'ו ירש את מן.
כשג'פרי מת ב-1151, הרוזנות עברה לבנו, הנרי השני, מלך אנגליה.
כיוון שהנרי היה דוכס נורמנדי מאז 1150, אנז'ו, מן ונורמנדי היו כולם תחת אותו שליט בפעם הראשונה.
מאוחר יותר הקים הנרי את בית פלנטג'נט באנגליה.
כאשר ריצ'רד לב הארי, שליט אנגליה, נורמנדי, אקוויטניה, אנז'ו, ברטאן, מן וטורן, המכונים ביחד האימפריה האנגווינית, מת בשנת 1199, זה עורר מלחמת ירושה שנמשכה עד 1204. בעוד ג'ון לקלנד הצליח להיות מוכר כמלך אנגליה, נחלות פלנטג'נט בנורמנדי, טורן, אנז'ו ומן נפלשו ונכבשו על ידי פיליפ השני, מלך צרפת.
במהלך הפלישה, הסנשל הצרפתי גיום דה רושה כבש את טורן, אנז'ו ומן בשם המלך הצרפתי.
בשנת 1331 הפך הרוזן ממן לאחד מאצילי הממלכה.
לאחר קרב ורנויל ב-1424, האנגלים כבשו את מן, וג'ון מלנקסטר לקח את התואר דוכס.
האנגלים החזיקו בלה מאן עד 1448 ובפרסני עד 1449. בשנת 1481, שארל הרביעי, דוכס אנז'ו, הוריש את אדמותיו ללואי האחד עשר, מלך צרפת, ובכך החזיר את הרוזנות לכתר.
בתחילת הדרך, חלק מאוכלוסיית מן תמך במהפכה הצרפתית שהתרחשה בפריז.
התרחבות המהפכה וההתנגדות הכללית של מדינות אירופה האחרות עוררו מלחמה, שאילצה את שלטונות הרפובליקה הצרפתית החדשה שנוסדה להעסיק חיילים להילחם נגד אויביה האירופים.
לצורך הגובר של חיילים היו השלכות רעות במן, בדרום נורמנדי ובחלק המזרחי של ברטאן: צעירים סירבו להצטרף לצבא והעדיפו להיעלם ולהסתתר.
הם ארגנו מעין צבא סודי והם קיבלו את שמו של צ'ואן, מהכינוי של המפקד שלהם, ז'אן קוטרו.
עם מנהיגים כאלו, מן הפכה במהירות למרכז מהפכת הנגד של צ'ואן.
הם מצאו תמיכה מקומית בכל מקום בקרב האיכרים, שהזדעזעו מהאופן שבו הממשל והצבא התייחסו לכמרים ולדת הקתולית.
במהלך המהפכה הצרפתית מן הפכה למחוזות החדשים שנוצרו מאיין וסארת, כעת הם משולבים יחד באזור פיי דה לה לואר.
ממתקי ג'עפר (או: מגדניית ג'עפר, המתוקים של ג'עפר; באנגלית: Ja'far Sweets) הוא מקום ממכר למאפים מתוקים ערבים, ובעיקר לכנאפה ולבקלווה, והסניף הראשון והידוע ביותר ממוקם ברחוב בית הבד 40 (שוק ח'אן א-זית) ברובע המוסלמי של העיר העתיקה במזרח ירושלים.
המגדנייה הוקמה על ידי מחמד ג'עפר, ויש לה שני סניפים חדשים יותר בבית חנינא וברמאללה.
'ממתקי ג'עפר' הוקמה בשנת 1951 ברחוב בית הבד ברובע המוסלמי בעיר העתיקה.
לאחר מלחמת ששת הימים הפכה המגדנייה מוקד לביקורים של ישראלים שהגיעו לעיר בעתיקה.
בשיר של אהוד בנאי, "הכנאפה המתוקה", המתאר סיור של הזמר בעיר העתיקה בירושלים, אין התייחסות ישירה ל'מגדניית ג'עפר'.
עם זאת, בשנות ה-70 כל התיירים הישראלים שהלכו לאכול כנאפה הגיעו ל'ממתקי ג'עפר', ולכן סביר שגם אהוד בנאי נהג כמותם, ושם פעמיו למגדנייה זו כדי לאכול את הכנאפה המתוארת בשירו.
במשך השנים נוספו שני סניפים של 'ממתקי ג'עפר' בדרך רמאללה בקצה הצפוני של בית חנינא (נפתח בשנת 2002), ובעיר רמאללה (נפתח בשנת 1984, נסגר ב-2021 עם תחילת משבר הקורונה, היה צפוי להיפתח שוב בתחילת שנת 2024).
שמה הרשמי של המגדנייה הוא "ממתקי ג'עפר", וכיום היא מנוהלת על ידי ילדיו, נכדיו וניניו של מחמד ג'עפר, וביניהם עדנאן ג'עפר.
גם כיום הסניף הראשון של "ממתקי ג'עפר" הוא אחת התחנות התיירותיות הקבועות בסיורי-האוכל שנערכים בעיר העתיקה.
הזמנת הכנאפה או המאפים האחרים מתבצעת בקופה הניצבת בכניסה לבית העסק.
לאחר התשלום מקבלים קבלה (או ואוצ'ר) שאתו הולכים לדלפק, ומקבלים מהעובדים את המנה שהוזמנה.
הישיבה על יד שולחנות-שיש גדולים, שסביבם יושבים לקוחות שאינם קשורים זה לזה.
בכל שולחן יש כד מים גדול וכוסות לשימוש הסועדים.
ב'ממתקי ג'עפר' נמכרים בראש ובראשונה שני סוגי כנאפה.
שני סוגי הכנאפה מוצגים לראווה בדלפק של חנות המתוקים.
האחת מוצגת במרכזו של מגש עגול וגדול, והיא עשויה מגבישי סולת, השנייה עשויה אטריות קדאיף.
מלבד הכנאפה מוגשים במקום מתוקים אחרים, כמו מעין-'בורקס' במי סוכר עם גבינה או עם קרם מלבי, בסבוסה (עוגת סולת) ובקלווה.
מן שנער אדריכלים ומתכנני ערים הוא משרד אדריכלים ישראלי.
בראש המשרד עומדים האדריכלים אמיר מן ועמי שנער, ואיתם מספר שותפים.
ביניהם, אסף, בנו של אמיר מן.
נכון לשנת 2025, במשרד עובדים 48 עובדים, בהם כ-40 אדריכלים והנדסאים, והוא מדורג במקום 23 בישראל מבין משרדי האדריכלות על פי מדד Dun's 100 לשנת 2025.
המשרד נוסד בשנת 1991 על ידי האדריכלים אמיר מן ועמי שנער.
אמיר מן, בוגר הטכניון ובעל תואר שני בארכיטקטורה (.M.Arch) מאוניברסיטת הרווארד, עבד במשך 12 שנים בבוסטון, ארצות הברית.
עמי שנער, אף הוא בוגר הטכניון, עבד 6 שנים בבוסטון ולאחר מכן שימש כאדריכל ראשי במשרד הבינוי והשיכון בישראל.
מן שנער בצוותא עם האדריכל משה צור היו אחראים לתכנון המלא של שדה התעופה הבין-לאומי רמון, שנחנך בינואר 2019 ליד אילת.
הפרויקט תוכנן בשיתוף עם חברת ההנדסה הבין-לאומית ארופ ונחשב לאחד הפרויקטים המשמעותיים בתחום התחבורה בישראל בעשורים האחרונים.
אמיר מן עמד בראש צוות תכנון של 45 חברות וניהל את הפרויקט לאורך כל שלביו.
נמל רמון זכה לשבחים בין-לאומיים וזכה בפרסים יוקרתיים כגון WAN Transport Award ופרסים מטעם איגוד האדריכלים הגרמנים (BDA).
המבנה החדש של הספרייה הלאומית תוכנן על ידי משרד האדריכלים השווייצרי הרצוג ודה מרון (Herzog & de Meuron), כשמשרד מן שנער משמשים כאדריכלים מבצעים ומלווים מקומיים.
תוכנית המתאר לבאר שבע 2030
בניין משרד המשפטים החדש בגבעת רם, ירושלים
מנאמה היא בירת מדינת האיים בחריין שבמפרץ הפרסי.
מנאמה שוכנת בפינה הצפון־מזרחית של האי בחריין (הידוע גם בשם "אל-אוואל"), והיא העיר הגדולה ביותר בבחריין עם אוכלוסייה משוערת של כ-200,000 תושבים.
כמרכז מסחרי חשוב במפרץ הפרסי, מנאמה היא בית לאוכלוסייה מאוד מגוונת.
מנאמה מוזכרת בכתבים מוסלמיים החל מ-1345. הפורטוגזים השתלטו עליה ב-1521 ואז הפרסים ב-1602. מאז 1783 נמצאת מנאמה בשלטון רצוף (למעט פסקי זמן קצרים) של שושלת אל ח'ליפה.
מנאמה הוכרזה נמל חופשי ב-1958, וב-1971 הפכה לבירת בחריין העצמאית.
מנאמה היא המוקד של כלכלת בחריין.
אף על פי שחשיבות הנפט ירדה בשנים האחרונות עקב כילוי המאגרים וצמיחת תעשיות אחרות, הוא עדיין המנוע העיקרי בכלכלה המקומית.
תעשיות כבדות (כדוגמת התכת אלומיניום ותיקון ספינות), בנקאות ושירותים פיננסיים ותיירות הם ענפים כלכליים שצמחו לאחרונה.
כמה חברות רב לאומיות מחזיקות משרדים ומתקנים במנאמה ומחוצה לה.
התעשייה המרכזית במנאמה עצמה היא השירותים הפיננסיים עם למעלה ממאתיים מכונים פיננסיים ובנקים במחוז העסקים המרכזי ובאזור הדיפלומטי של העיר.
מנאמה היא בסיס פיננסי של אזור המפרץ הפרסי ומרכז של בנקאות אסלאמית.
בעיר ממוקמים מספר מרכזי קניות גדולים.
בקניון Seef Mall מבקרים כ-25 אלף לקוחות ביום.
את מנאמה משרת נמל התעופה הבינלאומי בחריין המצוי על האי אל-מוחרק והמחובר בגשר למנאמה.
הנמל נמצא במרחק מוערך של 7 קילומטרים מאזור העסקים של העיר.
מיקומו האסטרטגי של הנמל, בין השווקים הגדולים של המפרץ הפרסי בערב הסעודית ואיראן, הפכוהו לאחד הגדולים באזור והוא מקושר ליעדים בינלאומיים חשובים באירופה, אסיה, אפריקה וצפון אמריקה.
במנאמה יש מבחר גדול של אוניברסיטאות, קולג'ים ובתי ספר.
ביניהם אוניברסיטת המפרץ הערבי, האוניברסיטה הערבית הפתוחה, אוניברסיטת דלמון ועוד.
אל-מנאמה הייתה אחת משתים-עשרה המועצות האזוריות של בחריין, וכיום, בעקבות חלוקה מחדש של הממלכה שנעשתה ב-2002, היא ב"אזור הממשל" של הבירה.
בשנת 1988 נפתח בעיר המוזיאון הלאומי של בחריין הכולל ממצאים ארכאולוגיים ואתנוגרפיים מהאי כולל ממצאים מתרבות דילמון.
מנאוס (בפורטוגזית: Manaus) היא בירתה של מדינת אמזונאס שבצפון מערב ברזיל, הגדולה ביותר בשטחה במדינות ברזיל.
העיר שוכנת על גדת נהר הריו נגרו, מעט מערבית למקום הישפכו אל נהר האמזונאס, והיא משמשת נמל עיקרי ומרכז כלכלי באזור.
ראשיתה של מנאוס במבצר קטן בעל ארבעה תותחים בשם סאו ז'וזה דה ברה דו ריו נגרו שנוסד בשנת 1669 על ידי מתיישבים פורטוגזים לצורך התגוננות מפני פשיטות ספרדיות לתוככי ברזיל בדרך נהר האמזונאס.
הוא נבנה בעזרתם של שבטי ילידים שחיו באזור, ועברו להתגורר סביבו, ביניהם שבט המנאוס (Manaós - "אֵם האלוהים" בשפת השבט).
עד 1695 גדלה אוכלוסיית האינדיאנים סביב המבצר כדי כך שהתעורר הצורך בבניית כנסייה שבה יוכלו המיסיונרים לנצר אותם ולהדריכם בדרכי הדת.
ב-13 בנובמבר 1832 זכה היישוב למעמד של יישוב עירוני (Vila) ולשם "מנאוס" (Manaus).
ב-24 באוקטובר 1848 קיבלה מנאוס מעמד של עיר תחת השם "ברה דו ריו נגרו".
בשנת 1850 הוקם מחוז האמזונאס.
מנאוס זכתה לשמה הנוכחי המלא, "העיר מנאוס", ב-4 בספטמבר 1856.
המצאת תהליך הגיפור ופריחת תעשיית הגומי הביאו לשגשוגה של מנאוס בין השנים 1890–1920. בעלי המטעים התעשרו והעיר פרחה.
מהגרים מצפון מזרח ברזיל שנמלטו מבצורות ומעוני הציפו את העיר וביקשו להתעשר מסחר בגומי.
שנות הפריחה הביאו לשינויים ניכרים בפני העיר, שנחשבה למפותחת ביותר בברזיל.
נבנו בה שדרות ותשתיות ביוב; היא נהנתה מתאורה חשמלית וקרוניות חשמל שטרם נראו בערי ברזיל האחרות.
בשנת 1882 נבנה על גדת הריו נגרו השוק העירוני, מבנה אר-נובו שהוא העתק של השוק הפריזאי לה-האל.
לא הרחק משם, במרכז העיר, נחנך בשנת 1896 תיאטרון האמזונאס - בית אופרה גרנדיוזי, שהשלמת חלקו הפנימי ארכה עוד 15 שנים.
בשנת 1902 נבנה הנמל הצף, העולה ויורד עד 14 מטרים, יחד עם פני הנהר.
כל זה הסתיים בשנת 1920, כאשר כניסתו של הגומי הסינתטי לשוק והגידול בהיקף מטעי הגומי בדרום מזרח אסיה גרמו לירידה דרסטית במחיר הגומי.
עשרות שנים נדרשו לה כדי לשוב ולהפוך מרכז כלכלי משגשג.
אף שייצור הגומי והסחר בו נמשכו גם אחרי שנת 1920, הם חדלו מלהיות מרכיב חשוב בכלכלה של מנאוס.
מיקומה של העיר הביא לכך שתהווה מרכז לסחר בעץ ובאגוז ברזיל, זיקוק נפט, ייצור סבון ותעשיות כימיות, וכמובן, לתיירות האמזונאס.
ואולם, התמורות המרכזיות שחלו בעשורים האחרונים בכלכלתה של מנאוס הן השקעות הממשלה הפדרלית בהקמת תשתיות באזור והכרזת מנאוס כאזור סחר חופשי, בשנת 1967, שהביאו חברות ענק בינלאומיות למקם בעיר את מפעליהן.
הטבות שונות שלהן זוכים הגופים הכלכליים מצד הרשויות מפצות על הקשיים הלוגיסטיים הכרוכים בישיבה במנאוס, והופכות אותה לכדאית.
במנאוס חם כל השנה וגם גשום כל השנה, כשבאוגוסט, החודש היבש ביותר, יורדים כ-60 מילימטרים של גשם.
הטמפרטורות נעות בין 30 מעלות צלזיוס ל-33 מעלות.
מנאוס נבנתה במרכז אגן האמזונאס, בלב יערות הגשם.
עדיין אפשר למצוא לא הרחק ממנה אזורים שצורתם הטבעית השתמרה במידה זו או אחרת, אך הם הולכים ומתמעטים בשל התרחבות האזור המטרופוליטני שלה ובשל כך שהעיר ונמלה מזהמים את הנהר שעליו הם יושבים.
בעיר נמצאות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה הפדרלית של אמזונאס והאוניברסיטה המדינתית של אמזונאס.
משרת את מנאוס נמל התעופה הבינלאומי אדוארדו גומס, הקרוי על שמו של איש חיל האוויר הברזילאי אדוארדו גומס.
הנמל, שנמצא במרחק של 14 קילומטרים צפונית למנאוס, מציע טיסות ליעדים בברזיל ומחוצה לה.
המטבח של מנאוס מאופיין בשימוש במגוון רחב של דגי אגן האמזונאס.
בין מנות הדגים הנפוצות אפשר למצוא את הפיררוקו (pirarucu) בבננה, את הטמבקי (tambaqui) הצלוי ואת הטוקונרה (tucunaré) המטוגן.
מרכיבים רווחים בבישול של מנאוס הם הכוסברה, שמן הדקלים (דֶנדֶה), קמח מנדיוקה.
בין הפירות המקומיים - הגראביולה (graviola), הקופואסו (cupuaçú), האסאי (açaí), הז'ניפאפו (genipapo), הבאקורי (bacuri), הפופוניה (pupunha), הטוקומה (tucumã) ועשרות זני בננות.
בעיר פועלות מספר קבוצות כדורגל, כמו נסיונל שיחקה בעבר בדרג עליון, אך אף אחת מהן לא זכתה בהישגים משמעותיים.
לצורך כך נבנה אצטדיון ארנה אמזוניה, שמשמש גם כמגרשה הביתי של נסיונל פוטבול קולבה.
שנת 1810 מהווה ציון דרך אצל יהודי מנאוס בפרט ויהדות ברזיל בכלל.
באותה שנה חדלה לפעול בפורטוגל האינקוויזיציה.
מצבם של יוצאי גירוש ספרד במרוקו היה בלתי נסבל: צפיפות אוכלוסין גבוהה בשכונות היהודיות המיוחדות, מחלות מידבקות, מאסר בידי השלטונות, הריסת בתי כנסת וסבל גופני ונפשי.
עקב הסכם סחר בין ברזיל ובריטניה נפתחה המדינה הדרום-אמריקאית לקליטת מהגרים, והחלה בה תקופה של התפתחות ופריחה.
היהודים הראשונים הגיעו לאגן האמזונאס כבר בשנת 1810. באזור נמצאה מצבה יהודית קדומה של מרדכי הכהן, מחודש סיון תר"ח (1848).
בשנים 1910-1810 הגיעו לאזור זה כאלף משפחות יהודיות ממרוקו.
רובן התיישבו בעיר מנאוס, ומיעוטן לאורך הנהר ובמעלה שלו, באזור מדינת פרו.
היו בהם אלפי צעירים שהגיעו לאזור לעבוד ושלחו סיוע למשפחותיהם במרוקו.
הם נישאו גם לנשים שהגיעו בהגירה מאורגנת מפולין.
בין הצעירים, יש שחזרו לביתם ויש שנשארו לאורך הנהר.
בערי הנהר מצויות מאות מצבות יהודיות המשקפות עשרות מאחזים יהודיים קטנים.
הם הציעו את מרכולתם מסירותיהם.
הם שטו מיישוב ליישוב ומכרו את הסחורות העירוניות לתושבי המקום.
פריחת תעשיית הגומי הביאה לשגשוג עד שההכנסה לנפש הייתה לגבוהה בעולם.
בעקבות המשבר הכלכלי, נפסקה הגאות והיהודים החלו להתרכז בערים.
בעיר מצוי קברו של הרב שלום מויאל, הנחשב בעיני התושבים הנוצרים בעיר לקדוש.
בשנת 1962 נפתח בית כנסת בית יעקב/רבי מאיר.
ב-2009 מנתה קהילת יהודי מנאוס כמאתיים משפחות.
בעיר קיים בית כנסת אחד "בית כנסת בית יעקב - רבי מאיר".
בית הכנסת התארגן, לאחר שהתאחדו מתפללי שני בתי הכנסת שהוקמו בעיר: בית יעקב משנת 1928 ובית מאיר שנוסד לאחר מכן.
הנוסח הוא של יהודי מרוקו הספרדית.
לקהילה בית ספר יהודי "יעקב אזולאי" הפתוח יומיים בשבוע ל-70 תלמידים ובו לומדים יהדות ועברית.
בבית הכנסת יש ספר תורה שלפי המסורת הובא עוד מפורטוגל והוא בן כארבע מאות שנה.
הרב אליהו בירנבוים, יחד עם מומחים, בדק את ספר התורה והגיע למסקנה כי הוא "בעל כתב ספרדי ולא צפון אפריקאי ומועד כתיבתו בסוף המאה ה-16".
בית התפוצות בקש לקבל את ספר התורה לתצוגה ונענה על ידי נשיא הקהילה חיים בן-שימול כי "אצלנו ספר התורה הוא לב ליבה של הקהילה היהודית".
מִנְבָּג (ספורנגיום, sporangium) - האיבר בו נוצרים הנבגים, בשלב הספורופיט של חיי הצמח.
עיקר הרבייה וההפצה בקבוצות הצמחים הפרימיטיביות יותר נעשות באמצעות נבגים שנוצרים במנבג ומופצים מתוכו.
המנבגים של רוב הטחבים הם איברים מיוחדים שנישאים מעל שאר אברי הצמח (הירוקים), ואילו המנבגים של שרכים נמצאים על פי רוב על עלים רגילים, בשולי העלה או בצדו התחתון.
מנבג זכרי (מיקרוספורנגיום, microsporangium) - מנבג המייצר נבגים זכריים, מהן יתפתח גמטופיט זכרי המייצר תאי זרע.
מנבג נקבי (מגהספורנגיום, megasporangium) - מנבג המייצר נבגים נקביים, מהן יתפתח גמטופיט נקבי המייצר תאי ביצה.
מנאנדרוס היה מחזאי ביוון העתיקה בתקופה ההלניסטית.