tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מסגרות ממטיות הן המסגרות התפיסתיות והמחשבתיות שלנו שדרכן אנו מבינים ומפרשים את העולם.
הן כוללות תפיסות מוסריות, חברתיות, תרבותיות וכמו כן הטיות, תבניות מחשבתיות ודוגמות.
כאשר כל קהל מפרש מסרים אחרת בהתבסס על המסגרות הממטיות שלו, המסרים מועברים הלאה משוכתבים ומפורשים מחדש בשונה בקרב כל קהל.
הפצה מחדש זו של המסרים נעשית באופנים לא-צפויים, לרוב באופן שאינו שווה-ערך לאימפקט המקורי של המסר.
הם גם יכולים להכיל משמעותיות רחוקות מהמשמעות המקורית - לרוב באופן שלילי שמוביל או מעצים קיטובים קיימים בחברה.
התמיכה הישראלית בחמאס הייתה מעורבות ישירה של רשויות ישראליות בתקופות שונות אשר תרמה לעלייתו ולביסוסו של ארגון הטרור חמאס כגוף השלטוני ברצועת עזה.
במלחמת ששת הימים ביוני 1967 כבשה מדינת ישראל את השטחים הפלסטיניים.
במקביל, הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף), שהוקם בשנות ה-60, הפך לגורם המרכזי בתנועה הלאומית הפלסטינית בשטחים, אולם ישראל סירבה להכיר בו.
לפי ג'ונתן שנצר, בסוף שנות ה-70 הישראלים האמינו שהם מצאו את עקב האכילס של הפת"ח, אשר חרד מההשפעה הגוברת של האחים המוסלמים בעזה.
הוא הוסיף כי הישראלים "קיבלו את ההחלטה הרעה לאפשר לאחים המוסלמים לפעול".
ישראל תמכה בארגון הצדקה של אחמד יאסין, "אל-מוג'מע אל-אסלאמי", שנועד לתמוך ברווחת השכבות העניות, וצמיחתו ערערה על מעמדו של אש"ף.
הארגון של יאסין ניהל רשת מסגדים, מתנ"סים ובתי ספר בעזה, דרכם החדיר את אידאולוגיית האחים המוסלמים.
מושלה הצבאי של עזה, תא"ל יצחק שגב, הודה שבהוראת הרשויות הישראליות העניק סיוע כספי לארגונו של יאסין.
אפרים סנה הצהיר ב-1992 כי "ראינו את הפונדמנטליסטים ככוח חברתי בלתי מאיים, שמטרתו לשפר את התנאים הרעים ורמת החיים של הפלסטינים.
לדברי אורי מילשטיין, יצחק מרדכי, מפקד פיקוד הדרום בשנים 1986–1989, אמר שלמרות היכרותו עם הגזרה, היה בהלם ממספר המסגדים שנבנו בעזה, עקב האסטרטגיה הישראלית שתמכה בארגון הצדקה של יאסין.
כמו כן, בשנת 1982 פתחה ישראל במבצע שלום הגליל נגד מוקדי ההשפעה של אש"ף בלבנון.
במקביל ניסתה לקדם פתרונות אחרים לסכסוך כמו האופציה הירדנית והסכמי קמפ דייוויד, ותמיכה בגורמי שלטון חלופיים.
על גבי התשתית הזו, התפתחה בסוף שנות ה-80 הרשת של יאסין לכדי ארגון חמאס.
הארגון של יאסין הפך לתשתית של "חמאס", ארגון הטרור ושלוחה של האחים המוסלמים אשר הוקמה בסוף שנות ה-80. אסטרטגיית הסיוע לארגונו של יאסין חיזקה את העמדה כי חמאס הוא "יצירה של ישראל".
לטענת ג'וזפ בורל, הנציג העליון של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון, ישראל מימנה את הקמת חמאס כדי לפגוע ברשות הפלסטינית, ובהמשך כדי למנוע הקמת מדינה פלסטינית.
השפעת חמאס על הסכמי אוסלו
עליית החמאס הייתה חלק מהגורמים שהובילו את ממשלת ישראל העשרים וחמש להכיר באש"ף כנציג העם הפלסטיני, עם חתימת הסכם אוסלו א' ב-1993. במקביל, פעלה ממשלת רבין לגירוש פעילי חמאס ללבנון.
לאחר מינוי בנימין נתניהו, שהתנגד להסכמי אוסלו, לראשות הממשלה, שבה אפשרות לתמיכה בחמאס.
בפגישה בינו לראש ממשלת טורקיה מסוט ילמז, העביר ילמז את הקשיים של יאסר ערפאת בבעיות התשתית והדיור בעזה, והציע את עזרתה של טורקיה.
נתניהו הציע במקום להעביר את הכספים לרשות הפלסטינית שבשליטת ערפאת, להעביר כספים לחשבונות הבנק של חמאס בישראל, וכי ממשלתו תתמוך במהלך כזה.
ילמז דחה כל קשר עם חמאס והבהיר כי טורקיה מכירה רשמית רק ב"מדינת פלסטין" והממשל של יאסר ערפאת.
נתניהו התעקש כי ראש הממשלה הקודם של טורקיה, נג'מטין ארבקאן ניהל שיחות עם חמאס, ומבחינת ישראל אין כל בעיה בכך, אך ילמז הבהיר כי אלו לא היו מגעים רשמיים של המדינה.
למחרת הלין נשיא ישראל עזר ויצמן באוזני ילמז כי הצעתו של נתניהו נועדה לחבל בתהליך השלום.
ממשל חמאס על רצועת עזה
ביוני 2007 חמאס השתלט על רצועת עזה לאחר עימות אלים עם הפת"ח.
בין השנים 2007 ל-2014 הועבר המימון ללא מעורבות ישראלית או אמריקאית.
לאחר מבצע "צוק איתן" ב-2014, ועד שנת 2018, הועברו הכספים דרך הרשות הפלסטינית.
בסוף 2014 הציע בצלאל סמוטריץ' לשקול לאפשר את עליית שלטון חמאס ביהודה ושומרון, מתוך הנחה ש"חמאס הוא נכס" מבחינת הלגיטימציה הבינלאומית, ושלאחר מבצע חומת מגן צה"ל שולט בשטח וידע לטפל באיומים מבחינה ביטחונית.
בראיון ב-2015 חזר על עמדה זו באומרו שבזירה המדינית, שהיא הזירה המרכזית שאיתה ישראל מתמודדת: "הרשות הפלסטינית היא נטל, וחמאס הוא נכס", כיוון שלדעתו הוא לא יזכה להכרה, או מעמד בבית הדין הפלילי הבין-לאומי, עקב פעילותו כארגון טרור.
בשנת 2018 סירבה הרשות להמשיך בהעברת הכספים, גם במחיר קריסת כלכלת רצועת עזה.
בעקבות זאת, פנה ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, במכתב לקטרים וביקש את המשך העברת הכספים למימון חמאס באופן ישיר.
המימון, אשר עבר במזוודות מזומנים, ספג ביקורת וכונה "פרוטקשן לחמאס".
בהמשך פנה נתניהו לשר האוצר האמריקאי, סטיבן מנושין, וביקש ממנו כי הכספים שיועברו לשלטון חמאס לא ייחשבו כמימון טרור.
בעקבות זאת, קטר החלה להעביר כספים לרצועת עזה על בסיס חודשי החל מ-2018. הכספים, בסכומים של כ-15 מיליון דולר במזומן, הועברו דרך שטח ישראל.
לטענת אהוד אולמרט "ישראל עשתה הכל כדי להחליש את הרשות הפלסטינית – ולחזק את חמאס".
לדבריו, על אף שעזה הייתה על סף קריסה בשל מחסור במשאבים ובכסף, והרשות הפלסטינית סירבה להעביר כספים לחמאס.
אולם לדבריו בנימין נתניהו הציל את חמאס, זאת באמצעות עסקה עם קטר להעברת מיליוני דולרים לממשל חמאס ברצועה.
לפי דיווחים, בוועידת הליכוד ב-2019 אמר נתניהו: "מי שרוצה לסכל את הקמתה של מדינה פלסטינית צריך לתמוך בחיזוק חמאס ובהעברת כסף לחמאס.
זה חלק מהאסטרטגיה שלנו לבדל בין הפלסטינים בעזה לבין הפלסטינים ביהודה ושומרון".
לאחר טבח שבעה באוקטובר נתניהו דחה את הטענות, ולדבריו מטרתו הייתה למנוע משבר ההומניטרי ברצועת עזה.
עם זאת, גורמי מודיעין ישראליים סבורים כי לכספים אלו היה תפקיד בהצלחת מתקפת הטרור.
ממשלת בנט-לפיד הפסיקה את מנגנון העברת הכספים במזומן דרך ישראל, אך קטר המשיכה להעביר דרך מצרים דלקים בשווי זהה.
במקביל להכנסת הכספים הקטריים, הרחיב נתניהו את היתרי הכניסה לישראל, לרבות גורמים מחמאס.
בשיא, ישראל אישרה לכ-18,000 פועלים עזתיים להיכנס לעבוד מדי יום בישראל.
שלמה ברום טען כי האינטרס של נתניהו היה לחזק את חמאס כדי להימנע ממשא ומתן בתהליך השלום הישראלי-פלסטיני על הקמת מדינה פלסטינית.
בכך, הוא מראה שאין שותף בר קיימא לשיחות שלום.
לפי טל שניידר, במשך שנים נקטו הממשלות השונות בראשותו של בנימין נתניהו בגישה שחילקה את הכוח בין רצועת עזה לגדה המערבית - החלשת נשיא הרשות הפלסטינית אבו מאזן, תוך תמיכה בארגון הטרור של חמאס.
הרעיון היה למנוע מאבו מאזן, או מכל אחד אחר ביהודה ושומרון, להתקדם לעבר הקמת מדינה פלסטינית.
על פי רוב מתפתחת סבילות לחומר הממכר ונוצר צורך להגביר את הכמות או המינון בהם נעשה שימוש כדי להמשיך ו"ליהנות" מהשפעתו.
המכור הופך להיות "שבוי" ואיננו יכול לחדול מלצרוך את החומר שאליו התמכר, בלי שיסבול מ"תסמונת נסיגה" ומצב של קריז (משבר), הנלווה לבעיות או הפרעות גופניות ונפשיות קשות.
מחקרים שבוצעו בקרב חיילים אמריקאים בווייטנאם העלו שיעורים גבוהים מאוד של שימוש בהרואין: 40% מהחיילים התנסו בהרואין, ו-20% הוגדרו כמכורים.
הרואין נחשב כסם מהממכרים ביותר, וההתמכרות מתחילה במקרים רבים אחר שימושים ספורים או אף שימוש יחיד.
תופעת הנסיגה (קריז) חריפה מאוד, וגם היא מופיעה כבר מהשימוש הראשון.
אין זה פלא שאחוזי הגמילה מהרואין נמוכים מאוד - למעלה מ-90% מתדרדרים חזרה לסם לאחר סדנאות גמילה.
אך בקרב החיילים האמריקאים הובחן דפוס שונה לגמרי - למעשה הפוך.
שנה לאחר שחזרו לארצות הברית מווייטנאם, ירד שיעור המשתמשים לאחוז בודד מבין המכורים (היינו 0.2% מכלל החיילים).
ההסבר לתבנית כה שונה של התמכרות הוא ככל הנראה בעיקר סביבתי: בווייטנאם החיילים היו תחת לחץ ומועקה, כפופים למערכת היררכית קשוחה, וסביבם היו מכורים רבים - כאחד מכל חמישה חיילים.
סביבה לא סלחנית זו האיצה ותדלקה את ההתנסות בסם והמשך השימוש בו עם חיילים אחרים.
בניגוד לכך, בשובם הביתה התנתקו החיילים בבת אחת הן מהלחץ, הן מהמשמעת הקשוחה, והן מסביבה של משתמשים ומכורים.
עם שינוי הסביבה באה הגמילה - גמילה אמיתית שאינה מסתיימת ב-relapse - כתוצאה טבעית.
בניגוד גמור לכך מכורים בחברה עצמה חוזרים מסדנאות הגמילה לאותה סביבה בה נוצרה ההתמכרות.
נערים בגיל ההתבגרות אשר שותים, מעשנים ומשתמשים בסמים, מושפעים יותר מגורמים סביבתיים (משפחה וחברים), בעוד שאצל נערות בגילאים אלו הגורם הגנטי הוא הגורם העיקרי המעלה את הסיכון להתדרדרות והתמכרות לשתייה וסמים,
כך עולה ממחקר שנעשה באוניברסיטת וירג'יניה בתחום הגנטיקה ההומנית על ידי החוקרת Judy L.
Silberg: "הממצאים שלנו מראים שגורמי הסיכון להתמכרות בגיל ההתבגרות משתנים בין נערים לנערות".
אצל נערות הייתה לגורם הגנטי השפעה מכרעת בכל סוגי ההתמכרות.
אצל בנים ההשפעה המכרעת הייתה לגורמים סביבתיים כמו משפחה לא מתפקדת והשפעה של חברים המכורים בעצמם לסמים ולשתית אלכוהול.
סילברג ועמיתיה למחקר אספו את הנתונים במהלך שלוש שנות מחקר על 1,071 זוגות תאומים מתבגרים, בנות ובנים, בגילאי 10–17.
ניתוח סטטיסטי של הממצאים הראה שאין לתלות את האשמה בגורם סיכון מסוים הגורם להתמכרות במתבגרים.
גורמים סביבתיים וגנטיים נמצאו משפיעים גם אצל הבנים וגם אצל הבנות, אך מידת השפעתם השתנתה בין הבנים והבנות.
תוצאות המחקר יכולות לעזור בדרך הטיפול בנערים ובנערות מכורים.
כיוון שההתמכרות אצל נערות נשלטת בעיקר על ידי גנים הקשורים להתנהגות חברתית, הטיפול היעיל יהיה התמקדות בבעיות התנהגות ובעיות חברתיות (ואנטי חברתיות).
אצל נערים הטיפול היעיל יכול להיות דרך התמקדות בטיפול במשפחה הקרובה ובחברים המשפיעים.
גורם ביולוגי - לחלק מההתמכרויות קיים בסיס גנטי מובהק.
שיעור קולטני הניקוטין במוח, לדוגמה, מגלה שונות של סדר גודל שלם - וכמובן מאליו ככל שקיימים קולטני רבים יותר, כך התלות הפיזיולוגית חריפה יותר.
דוגמה נוספת היא בעלי הפרעות קשב וריכוז, שלהם מחסור מולד בדופאמין וסרטונין.
כדי לפצות על מחסור זה, הם משתמשים בסם שעוזר לטווח הקצר, אך מזיק מאוד לטווח הארוך.
זאת ועוד, מציאות חייהם של בעלי הפרעות קשב וריכוז קשה ומסובכת יותר מאשר של אנשים נורמטיביים.
גיל - במחקר שפורסם ב-2005 נמצא כי לגיל השפעה מסוימת על התמכרות לסמים.
בניסויי FMRI (דימות תהודה מגנטית) נמצא כי צעירים בתקופת ההתבגרות מתמכרים בקלות יחסית לניקוטין וסמים אחרים בהשוואה למבוגרים או לילדים קטנים, זאת מכיוון שבתקופה זו קליפת המוח הקדם-מצחית שמפעילה הורמונים הקשורים לתחושת עונג, משתנה ומתפתחת.
בעקבות שינויים נוירולוגיים אלה, תגובות של בני נוער להתנסויות חדשות הרבה יותר עוצמתית.
צריכת סם ככלי להתגבר על טראומה מסוימת - נמצא כי אנשים שעברו טראומה מסוימת בעבר, מנסים בכל כוחם להתמודד עם הטראומה, מה שמביא לאיבוד שליטה מופנמות ומצוקה.
כל אלו, מובילים לשימוש בסם כפתרון להתגבר על הטראומה.
גורם משפחתי - ההורים הם הדמות לחיקוי לילד.
הילד מעריץ את הוריו ורוצה להיות כמותם.
אם הורים צורכים בנוכחות ילדיהם סמים הילד מפנים שהשימוש בסמים חיובי ומחקה אותם, מה שעשוי להביא לצריכת סמים מגיל צעיר.
בנוסף, במשפחות קשות יום, במשפחות שההורים מתעללים בילדים או שיש להורים בעיות נפשיות, המציאות הקשה עשויה להביא לכך שעל מנת לברוח מהחיים האכזריים שנפלו בחלקו הילד משתמש בסמים ומתמכר.
גורמים אישיותיים - אדם מגיע בחיים למצבים בהם הוא רואה בסם כפתרון.
כאשר הוא נכנס למצוקה נפשית ורואה בסם כמשענת מעודדת, כאשר הוא רוצה לשנות קצת את
השגרה, כאשר הוא מרגיש סגור בתוך העולם ורק הסם יכול להוציא אותו, כאשר הוא נכנס
למצב נפשי ירוד כמו דיכאון, או עצבנות.
הוא אף ייקח סם על מנת להשתחרר במצבי
הוא מבין שהסם יכול לפתור את בעיותיו ולוקח אותו, ולאחר שלוקח אותו הוא
סוגי הסמים העיקרים לפי השפעתם
סמים מדכאים הכוללים תרופות מרגיעות, תרופות שינה וכדומה.
פעילותם של הסמים הללו היא לדכא את מערכת העצבים המרכזית.
הסם הנפוץ ביותר מקבוצה זו הוא הקנביס.
סמי ההזיה הכוללים בתוכם את LSD, פטריות הזיה, דטורה וסמים דומים אחרים, סמים אלה גורמים להזיות, בלבול בתפיסת המציאות, התרחבות אישונים, לחץ דם גבוה, עליה בחום הגוף, יובש בפה, כיווץ שרירים, בחילות, הזעת יתר, חרדות, פחדים, קושי בתנועה (כהן, 2000).
סמים המעוררים וממריצים את מערכת העצבים בסוג סמים אלו נכללים אמפטאמינים (ספידים), פופרס (סוג של חומרים נדיפים), קוקאין והנגזרת שלו קראק, אקסטזי, וכן קפאין וניקוטין.
אופיאטים - נגזרות של אופיום המשככים כאב הכוללים בתוכם, אופיום, הרואין, פנטניל, מתדון ועוד חומרים סינתטיים אחרים שחלקם נמצאים גם בשימוש רפואי (national institute on drug abuse).
על פי ארגון הבריאות העולמי, תופעה של התמכרות קיימת כאשר מתמלאים שלושה מתוך ששת הקריטריונים הבאים:
תשוקה עזה או דחף כפייתי ליטול את החומר או לבצע את הפעילות שאליה האדם המכור (למשל יחסי מין או הימורים).
קושי בשליטה על כמות וזמן צריכת החומר או קושי בהגבלת זמן הפעילות הממכרת.
הופעת תופעות גופניות כאשר לא משתמשים בחומר או כאשר לא מבצעים את אותה פעילות (תופעות גמילה).
התפתחות סבילות לחומר, במובן זה שדרושה כמות הולכת וגדלה של החומר כדי להשיג את אותו האפקט או לחלופין צורך בפעילות ממכרת מוגברת.
הזנחה של הנאות ושל תחומי עניין אחרים בשל השימוש בחומר או הפעילות הממכרת.
התמדה בשימוש או בפעילות למרות מודעות המשתמש שהדבר גורם לנזק.
השיעור בו סם עוזב את מקום כניסתו לגוף ומידת התפשטותו ממקום זה.
הסמים נספגים היטב בחלקים שונים של הגוף כגון אזורים המצופים אפיתל רירי כמו האף ומערכת העיכול, אולם ההשפעה הגדולה והמהירה שלהם מושגת בדרך של החדרה לכלי הדם (הזרקה לווריד או לשריר).
פקטורים המשפיעים על מהירות הספיגה
מסיסות - סם הניתן בתמיסה מימית נספג מהר יותר מזה הניתן בתמיסה שומנית או במצב מוצק.
תנאים מקומיים (כגון חומציות הקיבה) באתר הספיג מסייעים או מפריעים לעיתים לספיגה (אספירין לדוגמה כמעט ואינו מסיס בסביבה החומצית של הקיבה ולכן לא נספג שם).
ריכוז - סם בריכוז גבוה נספג מהר יותר.
מידת ריכוז כלי הדם באתר הספיגה.
משטח ספיגה - סמים נספגים מהר יותר מאיברים בעלי שטח פנים גדול יותר כגון הריאות או מוקוזת המעי.
קליטת החומר הממכר באיברים שונים תלויה בגורמים פיזיולוגיים וכימיים.
לאחר שסם נספג הוא יכול להתפזר לנוזל התאי או הבין-תאי.
במשך הדקות הראשונות מקבלים הלב, הכבד, הכליות והמוח את רוב הסם.
לעומת זאת העור, השרירים, חלל הבטן והשומן - הובלת הסם אליהם איטית, ודרושות מספר דקות עד מספר שעות לקליטתם.
החומר המועבר מתקשר בדרך כלל לחלבון בדם ואחר כך מתרכז בכבד, כליות, ריאות וטחול.
לעיתים, אם השימוש ממושך ובכמויות גדולות, יתרכז חומר גם בתאי שומן ויצטבר בו.
יחידות הגוף בהן מצטבר הסם משמשות כמאגרים פוטנציאליים עבורו.
כאשר ריכוז הסם בפלזמה יורד, ישתחרר חלק מהחומר המצוי במאגרים לתוך הדם, וכך תמשיך השפעתו לאורך זמן.
סמים עוברים דרך השליה ולכן יכולה להיווצר התמכרות גם אצל עוברים.
בשימוש חוזר בסמים ובתרופות מתפתחת תופעה של סבילות לתרופה.
הסבילות מתבטאת בהסתגלות הגוף לסם.
כדי שהאדם ישיג את החוויה לה הוא מצפה תדרשנה לו כמויות הולכות וגדלות של סם.
הפעם לא מדובר על השפעת הסם הנובעת מעוצמתו ומכמותו, אלא מהרגישות של תאי הגוף לאותו סם, הנובעת כנראה ממקור גנטי.
מדברים על סבילות תפקודית - TOLERANCE FUNCTIONAL - סבילות הקשורה במערכת.
העצבים המרכזית, וסבילות מבנית - TOLERANCE DISPOSITIONAL - סבילות המושפעת מפעילות המערכת המטבולית בגוף.
הסבילות התפקודית - כאשר המוח מתרגל ומסתגל להשפעת הסם הספציפי הניתן לו, ולכן דרושות לו כמויות גדולות יותר של סם כדי לגרום להשפעה.
ישנם סמים להם מתרגלת המ.ע.מ (מערכת עצבים מרכזית) במהירות, וישנם אחרים שההסתגלות להם היא איטית.
הסתגלות זו מועברת לעיתים גם לסמים אחרים שהשפעתם על המ.ע.מ דומה.
לדוגמה - אדם הנוטל סמי שינה מפתח סבילות גם לאלכוהול.
הסבילות המטבולית, מבנית - נובעת משימוש חוזר בסם, שבו מגבירה המערכת המטבולית את פעילותה, ואז הסם מתפרק מהר יותר והשפעתו מתקצרת.
אי לכך, דורש האדם כמויות רבות יותר של סם.
גם כאן נמצא את הסבילות הצולבת בסמים בעלי מנגנונים דומים של פעילות.
מינון יעיל – EFFECTIVE DOSE כמות הסם היכולה לגרום לחוויה לה מצפים.
ED-50 משמעו ש50% מהנבדקים הראו את התגובה המצופה.
מינון קטלני – LETHAL DOSE אותו מינון שגורם לאחוז מסוים של חיות מעבדה למות כתוצאה מקבלת מנת סם מסוימת.
LD-50 משמעו ש50% מהנבדקים שקבלו מינון זה מתו.
מצב בו הסם הנלקח על ידי אדם כלשהו מרצונו גורם לנזק לאדם עצמו ולחברה.
קיימת תלות פיזיולוגית ותלות נפשית.
תלות פיזיולוגית מתבטאת למעשה בצורך התמידי לסם, בהסתגלות של הגוף לסם, ובחוסר יכולת של הגוף לתפקד ללא נוכחות הסם.
התלות הפיזיולוגית באה לידי ביטוי בעת הפסקה פתאומית של השימוש בסם.
אזי מופיעות תופעות לוואי פיזיות הקרויות "תסמונת גמילה" ומתבטאות בכאבים, התכווצויות, דיכאון, אובדן הכרה ולעיתים אף מוות - תלוי בסם ובמידת התלות בו.
התלות הפסיכולוגית, נפשית באה לידי ביטוי במישור התלותי-רגשי, כאשר האדם מרגיש צורך לחוות שנית את חוויית השימוש בסם.
בעקבות כך חש האדם חרדה עקב החשש ממצב של אי-נוחות שיגרם מאי נטילת מנת סם נוספת.
האדם ייטול שוב את הסם על מנת להבטיח שחוויות אי-הנוחות לא תקרה.
בעקבות כך תיווצר התנהגות כפייתית - הרגלית שתיגרם מן השימוש החוזר בסם, ותנבע מהרצון הכפייתי להשתמש בסם גם אם לא התפתחה תלות גופנית.
לכאורה, התמכרות היא "הרעלה" כרונית של האדם כתוצאה משימוש חוזר ונשנה בסם.
במצב זה יצרוך האדם כמויות גדולות יותר של החומר (תופעת סבילות) ויפתח תלות גופנית בחומר.
כבר בשנת 1957 הכיר ארגון הבריאות העולמי בכך שתפיסה, או הגדרה זאת בעייתית ובלתי מספקת.
ועדת מומחים של הארגון קבעה אז:
התמכרות לסמים היא מצב של שכרון/תרעלה חוזרת או כרונית הנובעת מצריכה חוזרת ונשנית של סם (טבעי או סינתטי).
תשוקה או צורך חזק ומשתלט לחזור ולהשיג את הסם ולצרוך אותו
היזקקות נפשית וגופנית לאפקט של הסם
התרגלות (הרגל) נובעת משימוש חוזר ונשנה בסם.
תשוקה (אך לא צורך כפייתי) להמשיך ולצרוך את הסם על מנת לשפר את ההרגשה [well being]
מידה מסוימת של תלות נפשית בהשפעות, אך ללא תלות גופנית בהשפעתו
אם נגרמים נזקים הם פוגעים בפרט
ב-1964 שונתה ההגדרה למושג הכוללני "תלות בסמים".
זו כוללת תלות נפשית או גופנית.
תלות נפשית הוגדרה כתחושת סיפוק מ-, ודחף לשימוש חוזר או מתמיד בסם על מנת להשיג הנאה או להימנע מאי-נוחות (Discomfort), כשכמעט כל סם עשוי לגרום לכך.
ב-2001 האקדמיה קבעו מספר גופים הגדרה משותפת לצורכי שימוש באופיואידים ולפיה:
התמכרות היא בראש וראשונה מחלה כרונית, נוירוביולוגית, שגורמים גנטיים, פסיכוסוציאליים, וסביבתיים משפיעים על התפתחותה והיבטיה.
היא מאופיינת על ידי התנהגויות שכוללות אחד או יותר מהדברים הבאים:
פגיעה בשליטה על צריכת החומר
שימוש כפייתי הנמשך למרות נזקים שהוא גורם
סבילות היא הסתגלות הגוף לסם: מנות גדולות יותר נדרשות על מנת להשיג את האפקט שהושג קודם משום שהגוף "מתרגל" ומסתגל לסם.
תלות גופנית היא מצב מסתגל המתבטא בסינדרום גמילה לסם מסוג מסוים ועשויה להופיע כתוצאה של הפסקה או הפחתה פתאומית של רמת הסם בדם.
התמכרות מדומה (Pseudoaddiction) היא מושג המתאר התנהגויות של המטופל שעשויות להופיע בהיעדר טיפול בכאב.
פציינט עם כאב בלתי מטופל עשוי להתמקד בהשגת תרופות, עשויים "להסתכל בשעון", ועשויים להפגין צורות אחרות של "חיפוש תרופה".
גם התנהגויות כגון שימוש בסמים אסורים עשויות להיות תוצאה של הניסיון להשיג הקלה בכאב.
התמכרות מדומה נבדלת מהתמכרות בכך שההתנהגויות נעלמות כשמושגת הקלה בכאב.
תרעלה אקוטית היא מצב שנמשך זמן קצר יחסית והוא מוכר בציבור בעיקר כקשור בשימוש באלכוהול, אז הוא נקרא "שיכרון".
כשמדובר באלכוהול, מתבטא השיכרון בפגיעה בשליטה העצמית של האדם ובתיאום תנועות, ליקויי דיבור, ופגיעה בשיווי המשקל, ועשוי להגיע עד לאיבוד ההכרה.
כשמדובר בחומרים אחרים יהיו הסימפטומים שונים, בהתאם לחומר שמדובר בו.
כלומר, זוהי הרעלה שפוגעת במשתמש ובהתנהגותו, אך היא נמשכת זמן קצר, ואפשר לחזור אחר כך להתנהגות ולאורח חיים נורמליים.
שימוש לא נורמטיבי הוא מצב המתאפיין בצריכת חומרים או עיסוק בהתנהגויות שאינם מקובלים בחברה, כמו שימוש בסמים לא חוקיים, הימורים מופרזים או התנהגויות מיניות כפייתיות.
מה שנחשב כשימוש לא נורמטיבי יכול להשתנות בהתאם לנורמות תרבותיות וחברתיות.
הבדלים אלה משפיעים על האופן שבו חברות ותרבויות שונות מתמודדות עם מקרים של שימוש לא נורמטיבי.
התמודדויות אלו כוללות פעולות לא פורמליות אשר עלולות להביא לתגובות כמו לעג וביקורת מהחברה.
נוסף על כך, התמודדויות אלו כוללות פעולות פורמליות מצג החברה הכוללות חקיקת חוקים, כליאה והתאמת טיפולים פסיכולוגים ורפואיים בהתאם לנורמות החברתיות של אותה תרבות.
שימוש לרעה הוא מצב שונה מזה בתכלית.
הוא מאפיין לא מצב רגעי, הנמשך פרק זמן קצר בלבד, אלא אורח חיים.
במילים אחרות, מדובר כאן בדפוס התנהגות, ולא, או לא רק, במצב פיזיולוגי.
"שימוש לרעה" (Abuse) הוא מצב המוגדר לפחות בשתי צורות שונות.
ראשית, ארגונים רבים (כגון: בתי-ספר, מקומות עבודה, או אף מדינות) רואים כל שימוש שהוא, בכל אחד מתוך רשימה של חמרים אסורים, שימוש לרעה.
אין היא אומרת שבהכרח נגרם ל"משתמש" נזק חמור, או נזק כלשהו, אלא שיהיה זה נכון מבחינת הארגון והמערכת החברתית שהוא שולט בה להתייחס אל המשתמש כאילו נפגע, או כאילו הוא חשוף לסכנת פגיעה משמעותית.
ההגדרה הנפשית, או הרפואית, שמוצגת על ידי המדריך האמריקאי (DSM-IV) מתבססת במידה רבה על התנהגות האדם ועל היחסים בינו לבין סביבתו.
לפי הגדרה זאת, אדם ייחשב משתמש לרעה בחמר אם בשנה מסוימת (12 חודשים רצופים כלשהם) ניכרת בו אחת, או יותר מהתופעות הבאות:
שימוש חוזר ונשנה בחומר, שכתוצאה ממנו נפגעת יכולתו של האדם למלא חלק מתפקידיו המשמעותיים (בבית, במקום העבודה, או בבית הספר).
שימוש חוזר ונשנה בחומר בנסיבות בהן הדבר מסוכן (למשל: נהיגה תחת השפעת חומר משכר).
חיכוכים חוזר ונשנים עם מערכת אכיפת החוק כתוצאה מהשימוש בחומר.
שימוש מתמשך בחומר למרות בעיות חברתיות ובין - אישיות חוזרות ונשנות הנובעות מכך.
תלות, או התמכרות לחומר, היא מצב מורכב בעל מאפיינים פיזיולוגיים, נפשיים והתנהגותיים כאחד.
הקריטריונים לקיומה של תלות כזאת הם (שוב - לפי הDSM) : להבדיל משימוש ברעה המוקד כאן הוא על מצבו של האדם יותר מאשר על דפוס התנהגות.
הבדל נוסף הוא שמדובר בפגיעה במצבו של האדם עצמו (ולא ביחסים בינו לבין אחרים).
נזק זה יכול להיות תוצאה של שימוש לרעה, אך אינו קשור לכך בהכרח.
התלות נובעת בעיקר מתכונותיו הפרמקולוגיות של הסם, בעוד ששימוש לרעה עשוי להיות תוצאה של ההיבטים החברתיים של השימוש בו בלבד.
שימוש שגורם למצוקה, או שפוגע בהסתגלות האדם, במשך שנה רצופה, או יותר.
פגיעה זאת אמורה להתבטא בשלשה מהמאפיינים הבאים:
פיתוח סבילות לחומר, דבר שעשוי להתבטא בצורך במנות גדלות והולכות.
סימפטומים של גמילה בהיעדר החומר.
צריכת כמויות גדולות יותר, או לפרק זמן ממושך יותר משהתכוון האדם.
תשוקה מתמשכת, או ניסיונות כושלים להשתלט על צריכת החומר.
הקדשת הרבה זמן ומרץ לצריכת החומר, או להשגתו.
ויתור או צמצום של פעילויות חברתיות חשובות בגלל השימוש בחומר.
השימוש נמשך למרות הכרת הפגיעות הגופניות או הנפשיות שעלולות להיגרם.
כפי שאפשר לראות בבירור, רשימת הסימפטומים נרחבת ועמומה דיה כדי לאפשר הכללת מספר רב של התנהגויות הכרוכות בצריכת חמרים שונים במסגרת זאת.
לכן ראוי להבחין בקשר לכך בשתי נקודות חשובות: ראשית, המושג "התמכרות" או תלות (ובעקבותיו - ההגדרה שלעיל) עוצב במידה רבה תוך התייחסות לתופעות שנצפו בזמנו בחמרים בודדים, כגון אופיום, או הרואין.
שנית, הרשימה של חמרים והתנהגויות שעשויים להיות מושא לשימוש לרעה, או להתמכרות, הורחבה מאוד בעשורים האחרונים.
כפי שצוין, מערכת העצבים המרכזית היא המושפעת העקרית משימוש בסם.
דרך ההשפעה ניכרת במספר צורות:
השקטת כאב (אנלגזיה) - שינוי בקולטני הכאב, העלאת סף הכאב
אופוריה - תחושת ריחוף, שחרור מחרדה
סדציה - נמנום, נטייה להרדם, טשטוש
נוקשות (ריג'ידיות) של הרגליים והידיים - העלאת טונוס שרירי
דיכוי נשימה - השפעה מדכאת על מרכז הנשימה במוח
דיכוי מנגנון השיעול - גורם להצטברות כיח והפרשות מוקוזיות
מערכת הדם - לא בצורה בולטת, אך ייתכן דיכוי של שריר הלב וירידה בלחץ הדם
מערכת העכול - עצירות, הפחתה בהפרשת מיצי קיבה-מרה: התכווצויות בדרכי מרה - כאבים בבטן ימנית עליונה.
מערכת ההפרשה - דיכוי פעילות הכליה.
עצירות במתן שתן עקב עליה בטונוס שרירי שלפוחית השתן והשופכה
מערכת המין - הארכת זמן לידה כתוצאה מדיכוי שרירים חלקים ברחם, ירידה בתפקוד המיני
מערכת ההפרשה הפנימית (הורמונלית) - עכוב בשחרור הורמון מחלמן (LH), הגורם להבשלת הביצית
באופן כללי ירגיש המשתמש צמרור בעור, הזעת יתר ולעיתים גירוד.
הבדלים מגדריים בהתמכרות לסמים ואלכוהול נצפו בצורה עקבית במיוחד במערב, בקרב האוכלוסייה הכללית כמו גם בקרב מדגמי הטיפול, כאשר שכיחות השימוש וההתמכרות גבוהים באופן משמעותי אצל גברים.
מדגם שנערך בקרב יותר מ-40,000 משתתפים בארצות הברית דיווח כי גברים היו פי 2.2 יותר מנשים בשיעורי ההתמכרות לסמים.
שיעור הצריכה של תרופות או סמים במרשם גבוה יותר אצל נשים מאשר מזה של גברים, במיוחד כאשר מדובר במשככי כאבים נרקוטיים ותרופות הרגעה.
מכיוון שהשימוש בסמים ובאלכוהול נפוץ יותר בקרב גברים, עד שנות ה-90 התמקד המחקר בתחום בעיקר בהם, והייתה מודעות נמוכה להבדלים הביולוגיים והנפשיים בין גברים ונשים שמשפיעים על השכיחות, ההצגה, התחלואה הנלווית, והטיפול בהתמכרות לסמים.
נשים עשויות להתמודד עם בעיות ייחודיות בכל הנוגע לשימוש בחומרים פסיכואקטיביים, חלקן מושפעות מהבדלים ביולוגיים, ואילו חלקן מהבדלים מגדריים שמבוססים על הגדרה תרבותית.
מדענים שחקרו את השימוש בחומרים פסיכואקטיביים גילו נושאים מיוחדים הקשורים להורמונים, פוריות, היריון, הנקה וגיל המעבר שיכולים להשפיע על השימוש וההתמכרות לסמים אצל נשים.
בנוסף, נשים עצמן מתארות סיבות ייחודיות לשימוש בסמים, כולל שליטה במשקל, התמודדות עם כאבים וטיפול בבעיות בריאות הנפש.
נשים בדרך כלל מתחילות להשתמש בסמים לאחר מאורע טראומטי קשה בחייהן כמו גילוי עריות או אונס, במיוחד בקרב נערות.
אירועים טראומטיים נוספים שיכולים להוות גורם לשימוש בסמים הם מחלה פיזית פתאומית שמגבילה את האישה ומביאה אותה למצב של דיכאון, תאונות ובעיות בחיי המשפחה, כמו מקרה של גירושין או מות אחד מההורים או מבני המשפחה.
גברים נוטים לבטא את כעסם ותחושות התסכול שלהם אשר נגרמים כתוצאה מהתעללות על ידי פיתוח דפוסי התנהגות אנטי-סוציאליים הכרוכה באלימות.
לעומת זאת, נשים נוטות להפנים את תחושות הכעס והדיכאון שלהן ומבטאות אותם פעמים רבות באמצעות פיתוח תחושות של דיכאון וחרדה שלעיתים מתלווים אליהן שימוש בסמים ושתיית אלכוהול מופרזת.
על פי מחקרים שנעשו אודות הנושא התמכרויות לסמים בקרב שני המינים עולה כי גברים משתמשים בסמים לצורך ריגושים והנאה ולפעמים סוג של תגובה ללחץ חברתי מסוים ואילו נשים נוטות להשתמש בחומרים פסיכואקטיביים בכלל ובסמים בפרט כנגד הכאב הבלתי נסבל שנגרם כתוצאה מטראומות מיניות שהן עברו.
השפעות ונזקים הנגרמים מהתמכרות לסמים
השפעות הסמים מבחינה נפשית מאופיינות בעיוותים בתחושות, סילופים בתפיסה והיווצרות הזיות, בעיקר בתחום הראייה והמישוש.
חפצים נראים נעים בחדר ומשנים צורה וצבע, הצבעים נראים עזים יותר.
המכור רואה חלקים מגופו וגופות אחרים מעוותים, ואובדן תחושת הזמן.
אדם המכור לסמים מתנתק מאורח החיים המוכר שלו ומשאר הפעילויות השגרתיות שלו.
מחשבותיו ופעילויותיו מתמקדות בהשגה או בשימוש בחומר הממכר, באופן אובססיבי.
החברים הוותיקים מתחלפים בחברים חדשים השותפים גם הם להתמכרות וכך גם הבילויים מצטמצמים לשימוש משותף בחומר הממכר.
אוכלוסיית המתמכרים לסמים הם עבריינים מכוח היותם צרכני חומר אשר קנייתו וצריכתו בלבד היא עבירה על החוק.
העלות הגבוהה של החומר וההשקעה הכספית היומית הכרוכה לשם השימוש בו, עלולה להביא את המכור הפעיל מהר מאוד במסלול של גנבות ואלימות כדי לממן את כמות הסם שהוא צורך.
זאת ועוד מביאה ההתמכרות גם לנזק כלכלי, רבים מהמכורים אינם יכולים לעבוד ולפרנס את עצמם ואת התלויים בהם.
המדינה מסבסדת שירותי רווחה עבורם.
נזק אחר נובע מעבירות רכוש לשם מימון הסם.
ונוסף על כך קיים נזק הנובע מהקצאת משאבי אנוש וכסף לגופי האכיפה, הענישה, הטיפול והשיקום.
חלים שינויים ברמת הרגישות ומצבי הרוח, חייו של האדם המכור, ללא הסמים, הם מבחינתו חסרי עניין, משעממים, עצובים ונעדרי מוטיבציה, ורבים מהמכורים שוקעים בדיכאון.
הסמים משפיעים על האדם גם מבחינה מנטלית, ההתמכרות מסכנת את כושר התפקוד השכלי של האדם ומשפיעה על היכולת הקוגניטיבית שלו בכך שהיא פוגעת ביכולת חשיבתו של האדם, ביכולת החישה - ראייה ושמיעה, ותפיסה את יחסיו עם סביבתו.
ההתמכרות גורמת לפגיעה בזיכרון וליקויים בדפוסי התקשורת הבינאישית, לפגיעה בשיפוט, ביכולת לקבל החלטות, לפגיעה בדיבור ולחוסר שליטה עצמית של האדם.
בנוסף חלה ירידה במוטיבציה וקושי להתמודד עם מכשולים, אף כי נדרש תחכום ויוזמה מצד המכור להשגת הסמים.
השפעה נוספת היא העדר מודעות עצמית וההתנהגות פחות מבוקרת, נמצא כי ילדים בגילאי 8–17 הנולדים להורים מכורים סבלו מיותר בעיות התנהגות בבית הספר ובעיקר מהיעדרויות רבות.
השפעות הסמים מבחינה פיזית מביאות לפגיעה בריאותית במערכות הגוף ולפגיעה בתפקוד האדם המכור.
סמים רבים משפיעים על קצב הנשימה של המשתמש בכך שהנשימה מאיטה את הקצב לאיטית יותר ובלתי סדירה, רוב מקרי המוות משימוש יתר נובעים מכשל נשימתי.
ההתמכרות מביאה לעליה בחום הגוף, קצב הלב ולחץ הדם, הזעה, תחושת אופוריה.
תחושות הפחד העייפות והדאגה נעלמות, ונוצרות תחושת כוח ורעננות.
המשתמש הקבוע סובל מחוסר שינה וחוסר תיאבון, פגיעה במערכת החיסונית וחשיפה למחלות וזיהומים.
בנוסף, הסמים משפיעים על כיווץ באישון העין אשר מהווה ביטוי נוסף לפגיעה במערכת העצבים.
בשימוש בסמים נפגעת גם מערכת העיכול, הקיבה והמעי על ידי עצירויות ובעיות בחילוף החומרים בגוף הגורמות לנוזלים להיספג.
בשימוש לסמים גורם לרפיון שרירים, נזלת קשה, הקאות, כאבי בטן, רעד, חוסר קואורדינציה, שיתוק, התמוטטות ואף אובדן הכרה עד מוות.
בנוסף, נפגעים מרכזים נוספים במוח, בעיקר אלו המפקחים על התנועה.
בעת השימוש בסמים מתפתחות בעיות בשיווי המשקל, תיאום בין תחושה לתפיסה, ובין תפיסה לפעילות של תנועה ומרחב.
היחידה לטיפול בנפגעי סמים מפעילה רשת מענים למתמכרים באמצעות רשויות מקומיות ועמותות ציבוריות, שם מסופקים שירותים אמבולטוריים ופנימייתיים, המותאמים לצורכי המטופלים.
השירותים ניתנים על ידי עובדים סוציאליים ואנשי מקצוע בעלי הכשרה ייחודית.
יחידות לטיפול בנפגעי סמים מבוגרים ברשויות מקומיות המספקות שירותי טיפול ושיקום.
יחידות נוער נפגעי סמים ברשויות המקומיות, מוקדי הטיפול מותאמים לגיל ולמאפייני השימוש בקרב בני נוער.
מרכזי יום לנוער משמשים מסגרת יומית מובנית, הנותנת מענה טיפולי מרוכז לנוער.
מרכזי יום אזוריים המספקים מסגרות טיפול ותעסוקה למבוגרים בתקופת ההתאוששות שלאחר הגמילה.
מתמכרים המגיעים למרכז יום אזורי זקוקים לטיפול יומי מובנה ולליווי יומי לקראת השיקום.
הפעילות במרכזים כוללת טיפול קבוצתי והעשרה.
קהילות טיפוליות הן פנימיות המיועדות למתמכרים שאינם יכולים לעבור את תהליך הטיפול והשיקום בביתם.
מודל הטיפול ייחודי ומבוסס על היררכיה ושילוב המטופלים בתהליך הריפוי והשיקום זה של זה.
תהליך הגמילה מועבר על ידי מדריכים מנוסים אשר עברו את כל ההכשרות הנדרשות, ומלווה בפעילויות שונות כמו רכיבה על סוסים, טיפול בבעלי חיים ועוד.
משרד הבריאות אחראי על שתי דרכי טיפול במכורים לסמים קשים, הטיפול מתמקד במישור הפיזי.
גמילה פיזית, ניתן למכורים במסגרת אשפוזיות לגמילה פיזית.
האשפוזיות מיועדות לגמילה הפיזית של המכורים לסמים קשים.
האשפוזיות מיועדת לתת מענה לצרכים של מכורים אשר מעוניינים לעבור גמילה פיזית מהסם.
מכורים מקבלים טיפול במסגרת מרכזי חלוקת טיפול תרופתי.
כשהמכור פונה לעזרה, בשלב הראשון יש לוודא כי הוא מכיר בבעיית ההתמכרות כמחלה.
כמו כן, יש לתת משקל לאישיות המכור ולאנשים בסביבתו הקרובה.
טיפול קבוצתי נחשב כשיטה יעילה לטיפול במכורים.
כאשר מטופל נמצא בקבוצה, הוא מפסיק להתמקד בעצמו ובבעייתו.
דוגמה לתוכנית מצליחה לגמילה בתוך הקהילה היא תוכנית שנים עשר הצעדים.
תוכנית זו מתאפשרת לאחר שהנגמל עבר גמילה פיזית ראשונית ומתבצע במסגרת הקהילה.
תוכנית 12 הצעדים הנה תוכנית שפותחה על ידי אנשים אשר היו מכורים לאלכוהול ונזקקו לעזרה עצמית כדי להיגמל.
בשל ההוכחות וההצלחה הרבות שנחלה השיטה היא אומצה על ידי הרשות למלחמה בסמים וגורמים נוספים העוסקים בגמילה.
בזמן שהמכור עובר טיפול גמילה בשיטה זו הוא מנהל שיחות מוטיבציה פרטניות עם מטפלים, עובר טיפול תרופתי וכן משתתף בקבוצות תמיכה אנונימיות.
קיימת שיטת גמילה נוספת המתקיימת בבית המכור, שיטה זו מתאימה לאנשים אשר ברוב הזמן מנהלים חיים נורמטיביים או כאלה שלא יכולים להרשות לעצמם להסתגר במכוני הגמילה.
חשיבות התאמת טיפול תרבותי בהתמכרות לסמים
הבדלים תרבותיים בהתמכרות לסמים הם נושא מורכב ומרובה פנים, המשלב בין גורמים חברתיים, כלכליים, פוליטיים ופסיכולוגיים.
תרבויות שונות נבדלות ביחסן לסמים, בשיעורי ההתמכרות ובהשפעות של התמכרות על הפרט והקהילה.
ההבנה של הבדלים אלה יכולה לסייע בפיתוח אסטרטגיות טיפול ומניעה מותאמות.
הבדלים בהתמכרות לסמים מושפעים מגורמים חברתיים כמו עוני, השכלה, נגישות לטיפול רפואי ותמיכה חברתית.
תרבויות עם מערכות תמיכה חברתיות חזקות עשויות להתמודד טוב יותר עם בעיות התמכרות מאשר תרבויות בהן קיימת סטיגמטיזציה גבוהה כלפי מכורים לסמים.
המושג "סם" והיחס אליו משתנים בין תרבויות, שנים, תקופות ומקומות שונים ברחבי העולם.
בעוד שבתרבויות מסוימות נעשה שימוש בסמים בהקשר טקסי או רפואי, בחברות אחרות השימוש בסמים נתפס כבעיה חברתית חמורה.
תרבויות שונות מספקות הקשרים שונים שיכולים לעודד או למנוע שימוש בסמים, והשפעות אלו משתנות בהתאם לסטטוס החברתי, הכלכלי, והקהילתי של הפרט.
בכל תרבות יש גישה טיפולית תואמת, קיימת השפעה של אמונות תרבותיות, ערכים, מסורות והאופן שבו אנשים מתמודדים עם התמכרות, הדרך שבה הם מחפשים עזרה והשפעת התרבות על תהליך ההחלמה.
קונפליקטים בין ערכים תרבותיים של המטופלים ודרישות הטיפול עשויים להוות אתגר.
כאשר קיימת חוסר התאמה בין הערכים התרבותיים של המטופל לציפיות הטיפוליות, המטופלים עלולים לחוות התנגדות או חוסר רצון להמשיך בטיפול.
פתרונות כוללים פיתוח גישות טיפול המשלבות ערכים תרבותיים והכרה בקשרים קהילתיים.
אמונות חברתיות-תרבותיות יכולות לעצב את הגישה וההתנהגות לגבי שימוש והתעללות בסמים.
בחברות מסוימות, ההתמכרות נחשבת למצב רפואי שדורש טיפול מקצועי, אחרות עשויות לראות בכך כשל מוסרי או בעיה של רצון חופשי.
תפיסות אלו משפיעות על נכונותם של אנשים לפנות לטיפול ולציית להמלצות מקצועיות.
לתרבות יש תפקיד מרכזי בגיבוש הציפיות של אנשים לגבי בעיות אפשריות שהם עלולים להתמודד איתם בשימוש בסמים.
עבור קבוצות חברתיות רבות, זה עשוי לספק כגורם מגן.
מסורות תרבותיות, נורמות חברתיות, ואמונות דתיות עשויות להנחות את ההתנהגויות ולהשפיע על התפיסה של התמכרות.
קיימים חומרים אשר השימוש בהם הוא נורמטיבי באותה תרבות, בעוד שהם עשויים להיות בעלי סטיגמה חמורה בתרבות אחרת.
למשל, השימוש בסמים בקהילה האינדיאנית, עלול להוות כדעה קדומה שלילית בתרבות האמריקנית המרכזית.
בתרבויות רבות, השימוש בסמים ובעיות בריאות הנפש הן סטיגמטיות ביותר, מה שיכול להרתיע אנשים מלבקש עזרה.
סטיגמה זו יכולה להיות בולטת אפילו יותר עבור חומרים מסוימים, כגון סמים אסורים, מה שמוביל לשיעורים גבוהים יותר של התמכרות לא מטופלת.
התמודדות עם סטיגמה זו כרוכה בטיפוח סביבה טיפולית שאינה שיפוטית ותומכת.
זה כולל גם חינוך הורים וקהילות לגבי התמכרות, אתגר לתפיסות מוטעות וקידום אמפתיה וחמלה.
טיפולים שמותאמים לתרבות המקומית עשויים להיות אפקטיביים יותר וליצור חיבור טוב יותר עם המטופל.
לדוגמה, תוכניות טיפול המשלבות מרכיבים תרבותיים מסוימים, כמו עבודת צוות בקהילה או שילוב של ערכים דתיים, עשויות להניב תוצאות טובות יותר.
המטפל נדרש להיות רגיש לתרבות של המטופל ולהבין את ההשפעה של רקע תרבותי על ההתמכרות והטיפול.
חשוב שהמטפלים יהיו מיומנים בהבנת השפעת התרבות על תהליך ההחלמה ויוכלו להציע טיפולים שמתאימים לצרכים התרבותיים הספציפיים.
קונפליקטים בין ערכים תרבותיים של המטופל ודרישות הטיפול עשויים להוות מכשול.
כשיש חוסר התאמה בין ערכי התרבות של המטופל והטיפול המוצע, המטופל עשוי לחוש ניכור או חוסר רצון להמשיך בטיפול.
ידוע כי, בחברות מערביות, הטיפול התמקד בעיקר בגישות רפואיות ופסיכולוגיות, בעוד שבחברות אחרות, כמו במדינות אסיה, נעשה שימוש נרחב בגישות הוליסטיות ורוחניות.
המסקנה העיקרית היא שהתאמת גישות טיפוליות לצרכים התרבותיים של המטופלים היא חיונית להצלחה בתהליך השיקום.
הבנה של השפעת התרבות על ההתמכרות וטיפול מותאם תרבותית יכולים לשפר את התוצאות ולהוביל להחלמה יעילה יותר לאורך טווח.
התמרה (מלשון תמורה, שינוי, מטמורפוזה) היא תהליך של שינויים כימיים ומינרלוגיים בסלע קיים (סלע מקור, פרוטוליט - protolith) ובמינרלים כתוצאה מתנאים קיצוניים אליהם נחשפו לאחר היווצרותם.
מקור השם הוא במילה מטמורפוזה שמשמעותה ביוונית היא שינוי צורה.
התמרה חלה על סלעי משקע וסלעי יסוד אך יכולה לחול גם על סלעים מותמרים.
הגורמים העיקריים המשפיעים על התמרה:
טמפרטורה – בין 200 ל-700°C, משפיעה על המבנה הגבישי עקב שבירה של קשרים בין מולקולות.
לחץ – עולה ככל שמעמיקים, אך יש גם שינויי לחץ אחרים, בעיקר בעת אירועים חולפים.
הלחץ גורם לשינוי מבנה, ולשינויים בסידור גבישי המינרלים המתגבשים בניצב לכיוון הכח הגורם ללחץ.
פוליאציה – סידור בשכבות – רוב המינרלים המאפיינים אותו הם בעלי פצילות לוחית, כביוטיט ומוסקוביט.
כמו כן מתקיימת הפרדה בין מינרלים כהים לבהירים עקב הלחץ.
לינאציה – מראה כשל מחטים, כמו בפירוקסן ואמפיבול.
נוזלים – נוכחות נוזלים חמים מעודדת התמרה.
סלע המקור, פרוטולית – הרכבו הכימי נשמר אך נגרם שינוי בהרכב המינרלי שלו.
שינויים ביחסי טמפרטורה-לחץ יפיקו סלעים מותמרים שונים זה מזה.
מקובל כי הגבול התחתון לתהליכים מטמורפיים נע בין 100-150 מעלות צלזיוס, להוציא מן הכלל שינויים דיאגנזיים, הנובעים מקומפקציה ובהם ניתן לחזות בסלעי משקע.
לא קיימת הסכמה לגבי הערך התחתון של הלחץ הדרוש לתהליכים מטמורפיים.
קיימים חוקרים הטוענים כי תהליכים המתרחשים בתנאי לחץ אטמוספיריים אינם תהליכים מטמורפיים, אולם קיימים תהליכים מטמורפיים המתרחשים בתנאי לחץ נמוכים ביותר.
הגבול העליון בו מתרחשים תהליכים מטמורפיים קשור לתהליכי ההתכה של הסלע.
הטמפרטורות ינועו בין 700-900 מעלות צלזיוס, הלחץ תלוי בהרכב הסלע.
מיגמטיט הוא סלע הנוצר בגבול זה שבין התכה לבין מטמורפיזם.
התמרה היא למעשה גיבוש מחדש של מינרלים בסלע המתרחש בסביבה מטמורפית – סביבה בה חלים שינויים בסלע קיים.
סביבה זו אינה מקום מסוים כסביבות היווצרות אחרות של סלעים, אלא תהליך המתרחש בכמה אופנים:
התמרה המתרחשת בקנה מידה גדול כאשר סלעים נקברים בעומק רב בו שוררים תנאי טמפרטורה ולחץ גבוהים מאוד.
הסלעים נדחפים לעומק באזורי הפחתה בעקבות פעילות של לוחות טקטוניים.
התמרה אזורית מכסה שטחים נרחבים של קרום יבשתי, ואופיינית לאזורים העוברים תהליכים אורוגנים.
תהליך אורוגני מתרחש במהלך התנגשות של שני לוחות יבשתיים, או לוח יבשתי ולוח אוקייני היוצרים תנאי לחץ אדירים הגורמים לקימוט השטח ויצירת שרשרות הרים.
תנאי לחץ אלו אף יוצרים את התנאים הדרושים לתהליכים המטמורפיים המאפיינים התמרה אזורית.
לאחר שההרים האורוגנים מתבלים, נחשפים הסלעים המטמורפיים שבבסיסם.
סלעים אלו מאופיינים בכך שניכרים בהם מעוותים.
באמצעות גאולוגיה מבנית ניתן לנתח את תהליכי ההתנגשות וללמוד על ההיסטוריה שלהם ועל הכוחות המעורבים.
ניתן לחלק את ההתמרה האזורית לפאצייסים מטמורפיים המגדירים תנאי טמפרטורה/לחץ לאורך האזור האורוגני.
פאצייסים מטמורפיים הם אזורים בעלי הרכב אחיד של מינרלי אינדקס הנמצאים בשיווי משקל בתנאי לחץ/טמפרטורה מוגדרים.
T נמוך - P נמוך: זאוליט
T בינוני עד גבוהה - P נמוך: הורנבלנדה - הורנפלס
T נמוך - P גבוה: צפחות כחולות
T בינוני עד גבוה - P בינוני צפחות ירוקות, אמפיבוליט, גרנוליט
T בינוני עד גבוה - P גבוה: אקלוגיט
באזורים אורוגניים ניתן לזהות אזורים של התמרה מתקדמת והתמרה נסוגה.
את דרגת המטמורפיזם של האזור ניתן לקבוע על ידי הופעתם של מינרלי אינדקס
דרגת התמרה נמוכה — דרגת התמרה בינונית — דרגת התמרה גבוהה
צפחות ירוקות — אמפיבוליט — גרנוליט
לווחה — פיליט — צפחה — גנייס — מיגמטיט (התכה חלקית) >> התכה
התמרה המתרחשת בדרך כלל בשולי מחדרים פלוטוניים חמים.
בשולי גוף החדירה נוצרת הילה המבטאת את השפעתו הדועכת של גוף החדירה ככל שמתרחקים ממנו.
התמרת מגע מתרחשת לרוב בשולי מחדרים כתוצאה מהעלייה החדה בטמפרטורה המתרחשת בעת חדירת מגמה לתוך סלעי הסביבה הקרים באופן יחסי.
האזור מסביב לחדירה מאופיין ב"שולי אפייה", הם התוצר של התמרת המגע.
סלעים אשר נוצרו על ידי התמרת מגע עשויים שלא להציג סממנים בולטים של מעוות ושינוי, ולעיתים קרובות יהיו דקי גרגר.
הדרגה של התמרת המגע גבוהה יותר ככל שמתקרבים למחדר.
שטח המרחב המותמר תלוי בטמפרטורת המחדר, גודלו, והבדל הטמפרטורות בינו לבין הסביבה.
דייקים מאופיינים בשולי אפייה צרים בעלי דרגות מטמורפיזם נמוכות, בעוד מחדרים פלוטוניים אחרים עשויים להציג שולי אפייה עבים ומפותחים.
דרגת המטמורפיזם של שולי האפייה נקבעת על ידי המינרל המנחה המעיד על דרגת ההתמרה הגבוהה ביותר המצוי בהם.
נוזלים מגמטים אשר מקורם בסלעים חודרניים עשויים לקחת חלק בריאקציות מטמורפיות.
תוספת מרובה של נוזלים מגמטים עשויה לשנות את הרכבם של סלעי הסביבה באופן קיצוני.
מסיבה זו, לעיתים קרובות ניתן למצוא מרבצים מתכתיים ומשקעים מינרלים בסביבת שולי אפייה.
התמרה הידרותרמית היא תוצר של אינטראקציות בין סלע לבין נוזל בטמפרטורה גבוהה.
ההבדל בהרכב הסלע הקיים והנוזל החודר גורר סדרת תגובות מטמורפיות ומטאסומטיות.
הנוזל ההידרותרמי עשוי להיות מגמטי אולם גם עשוי להיות מי תהום או מי אוקיינוס.
זרמי הערבול בתחתית האוקיינוס אחראים לתגובות מטמורפיות באזורי גבולות פתיחה בהם מתרחשת ניתן למצוא אזורים געשיים.
הדפוסים של שינויים הידרותרמיים משמשים בחיפוש אחר מרבצים של עפרות מתכת.
מתרחשת באזורי העתק והיא תוצר של לחץ וחום מקומיים אשר מקורם בחיכוך שיוצרת תנועת הלוחות.
מטמורפיזם דינמי מרסק ושובר את הסלעים ומקנה להם צורות מזוותות ומרקם קלאסטי.
המרקם של הסלעים באזורים אשר עברו התמרה דינמית תלוי בעומק בו הם נוצרו: ככל שנעמיק כך המעוות יהיה פחות פריך ויותר משיך (עיוות פלסטי).
התמרה זו מתרחשת כאשר גוף חיצוני (לדוגמה מטאוריט או גוש קלאסטי גדול במיוחד אשר מקורו בהתפרצות געשית אלימה) מתנגש בפני כדור הארץ.
התמרה מסוג זה מאופיינת בתנאי לחץ גבוהים ותנאי טמפרטורה נמוכים.
גם המינרלים והטקסטורות הנוצרים מאפיינים תנאים אלה.
התמרה הנובעת משקיעה או קבורה מקומית של סלעי משקע.
התמרה המתרחשת בתנאי ירידה של טמפרטורה ולחץ.
תהליכי התמרה גורמים לעיתים להתכה מלאה של סלעים וערבוב סלעי מקור שונים.
התכה זו יוצרת חומר צמיגי הדומה בכל למאגמה ראשונית היוצרת סלעי יסוד פלוטוניים.
עובדה זו עשויה ליצור אי-ודאות בזיהוי סלעי יסוד וסלעים מותמרים.
בתצפיות על גופים מגמטיים ניתן להבחין בשתי תופעות המציינות תהליכים שונים:
קיימת אחידות במבנה סלעי הסביבה ומתקיים גבול חד וברור בינם לבין גופי החדירה של המאגמה.
גאולוגים הסיקו מכך כי גרניט, סיאניט וסלעים פלוטוניים אחרים הם תוצר של חדירת מאגמה נוזלית לתוך סלעי סביבה.
מצב זה יוצר תעלומה: לאן נעלמו הסלעים שהיו במקום שבו כעת מצויים גופי החדירה?
לכך יש תשובה חלקית: חדירת המאגמה חיממה את סלעי המקור, קימטה אותם ויצרה בהם סדקים, אליהם חדרה המאגמה הנוזלית לפני שהתקררה והתגבשה.
במקומות רבים אין מעבר חד בין סלעים מגמטיים לסלעים מגמטיים אחרים אלא מעבר הדרגתי.
המסקנה המתבקשת היא כי סלעי הגרניט באותם מקומות נוצרו על ידי התמרה הידרותרמית ולא על ידי חדירה של מאגמה נוזלית.
התמרה של סלעי סביבה שנותרו במקומם המקורי נקראת גרניטציה.
גרניטציה מתרחשת כאשר הולכת החום והלחץ מתבצעת על ידי חדירת מים ולא על ידי חדירת מאגמה.
תפקידם של המים בתהליך: הולכת חומרים בתמיסות בתוך גוש הסלע העובר התמרה.
קיומם של שני התהליכים במקביל מסביר את שתי התופעות.
התמרה יוצרת סלעים מותמרים שונים, שהבולטים בהם:
צפחה - נוצרת מהתמרת סלעי משקע, בעיקר חרסית ופצלים, בתנאי חום ולחץ מוגברים כתוצאה מקבורה בעומק רב או לחצים טקטוניים.
גנייס – נוצר מהתמרה של סלעי משקע עשירים בקוורץ ופצלת השדה.
שיש - נוצר בהתמרת מגע של סלעי גיר או דולומיט, שבמהלכה גבישי הקלציט מתגבשים מחדש לגבישים גדולים יותר.
קוורציט - לעיתים נוצר בתהליך של התמרה כתוצאה מחימום אבן חול והספגתה בתמיסות צורניות.
מרקם לווחי – אופייני ללווחה ולפיליט, מישורי פצילות חלקים
מרקם צפחתי – אופייני לצפחה, מישורי פצילות מחוספסים בדוגמת פסים
מרקם גנייסי – אופייני לגנייס, מבנה מפוספס
מרקם גרנובלסטי – אופייני לגרנוליט ולסוגים אחדים של שיש וקוורציט
מרקם הורנפלסי – אופייני להורנפלס
מרקם מיגמטיטי – אופייני למיגמטיט
מרקם פורפירי – אופייני למינרלים מותמרים הגדלים על חשבון מסת האם: גארנט, סטאורוליט, קיאניט
התמצאות היא מיומנות במציאת מקומות, ניווטים, הגעה לנקודות ומיקום אל מול מפה.
תחום זה נחקר, בין היתר, על ידי הגאוגרפיה הקוגניטיבית.
מקובל להבחין בין התמצאות במרחב פתוח, במרחב עירוני ובמרחב סגור (פנים של מבנה, למשל).
התמצאות יום - מציאת רוחות השמיים ביום.
העזרות הן בשמש והן בגופים טבעיים כמו ים או רכס הרים (לדוגמה - הים התיכון נמצא במערב ברוב הנקודות בישראל, ואילו הכנרת נמצאת ממערב רמת הגולן).
התמצאות לילה - התמצאות באמצעות גרמי שמים; העזרות בכוכבים ובגופים שמימיים אחרים (הירח למשל) למציאת הצפון.
ניווטים - הגעה מנקודה אחת לשנייה, תוך כדי הסתייעות בגורם חיצוני כגון מפה, תרשים דרך, מצפן.
במובנים רבים ההתמצאות במרחב העירוני דומה להתמצאות במרחב הפתוח, בכל האמור בזיהוי כיוונים ושימוש במפה.
עם זאת, המרחב העירוני כולל מרכיבים שונים מהותית כגון שילוט, סוגי מרחבים (רחובות ראשיים ומשניים, כיכרות), מבנים ואוכלוסייה ייחודיים לאזורים מסוימים, ועוד.
המיומנות של התמצאות במרחב עירוני כוללת גם שימוש בתחבורה ציבורית, איתור בתי עסק (למשל מציאת מסעדה או פארק בעיר זרה).
ניתן גם להחשיב בטיחות בדרכים כמיומנות עירונית.
התמצאות במרחבים סגורים נדרשת בדרך כלל במבנים גדולים, אך יש לה משמעות גם במקומות קטנים יחסית.
ההתמצאות נובעת מהכרת העקרונות של סוג המבנה - למשל במרכזי קניות קיימת חלוקה לאזורים שונים (הסעדה, חנויות, בידור, שירותים) אשר היכרות עמה מקלה מאוד על ההתמצאות.
בניגוד להתמצאות במרחב, במבנים לא קיימת אפשרות להיעזר בכיווני רוחות או בטופוגרפיה.
במבנים מורכבים המשרתים ציבור רחב (כבית חולים או תחנות משטרה) מותקנים לא פעם עזרי התמצאות כגון שלטי הכוונה ואף סימון בצבע של מסלולים בתוך המבנה.
התמצאות וניווט הן מיומנויות מורכבות הנלמדות באופן הדרגתי.
בתנועות נוער וחוגי סיירות, הפעלות התמצאות קלאסיות מבוצעות הן בטיולים ארוכים והן בקצרים, כאשר הדגש של הטיול הוא המסלול -מעבר בנקודות ציון שונות כגון כיפה, פיצול ואדיות וכו'.
ההתמצאות הקלאסית בלילה עוסקת בניווט על פי הזיכרון, תוך תצפית כוכבים לשם קביעת הכיוון (תצפית כוכבים שאינה לשם קביעת כיוון נכללת בתחום השדאות ולא התמצאות).
הפעלות קלאסיות נוספות להתמצאות: בניית שולחן חול, סקירת השטח, בניית מצפן.
במהלך הפעלות אלו מתמודד החניך עם האתגרים שמוצבים לו על ידי המדריך והטבע.
התמצאות מאפשרת הן התמודדות אישית עם האתגר, והן התמודדות קבוצתית - חניך היודע לנווט ילמד חניך אחר את יסודות הניווט.
ההתמצאות יוצרת חוויה של קשר בלתי אמצעי עם הטבע.
התמימים הוא ספר מתח ה-14 במספר של הרלן קובן.
זהו ספרו החמישי של קובן שתורגם לעברית על ידי ירון פריד.
הספר בעברית יצא לאור על ידי "ידיעות ספרים" במאי 2006.
הספר עובד למיני-סדרה טלוויזיונית ספרדית בשם "התמימים", שעלתה בנטפליקס באפריל 2021.
מאט האנטר הוא סטודנט פשוט שיוצא למסיבה עם חברו הטוב ביותר.
בזמן המסיבה, בעודם שיכורים, חברו של מאט נקלע לקטטה ומאט מתערב על מנת לעזור.
ללא כל כוונה, אחד מהמתקוטטים נוחת בחוזקה על המדרכה וגולגולתו נשברת.
אחרי מספר שנים בכלא, מאט בונה לעצמו חיים חדשים, מתחתן ומוצא חברים חדשים.
עד שיום אחד, שיחה אחת מחזירה אותו לאותו לילה שבו איבד את התמימות שלו.
מאט יוצא לחקירה פרטית שלוקחת אותו הרחק.
צמוד לחקירתו של מאט, מתחוללת החקירה של לורן מיוז המנסה לפתור פרשת רצח מוזרה עם נזירה בעלת שדי סיליקון ואט אט מגלה את הקשר הישיר של הפרשה אל מאט האנטר שעד אז חוצה את ארצות הברית.
התמרה נוקלאופילית היא תגובה כימית נפוצה בכימיה אורגנית.
זוהי תגובה מסוג התמרה - אחת הקבוצות הכימיות הקשורות למולקולה המגיבה מוחלפת בקבוצה כימית אחרת.
בהתמרה נוקלאופילית הקבוצה החדשה הנקשרת לסובסטרט היא נוקלאופיל, שהוא מולקולה הנוטה למסור אלקטרונים.
הקבוצה המוחלפת, הקרויה קבוצה עוזבת היא בעלת אופי אלקטרושלילי, למשל אטום הלוגני.
המשוואה הכימית הכללית המייצגת התמרה נוקלאופילית היא זו:
כאשר R מייצגת קבוצה אלקילית, X - קבוצה עוזבת אלקטרושלילית (הקשורה לאטום פחמן מ-R), ו-Nu נוקלאופיל.
הנוקלאופיל עשוי להיות טעון שלילית (מסומן ב[-]), או בעל זוג אלקטרונים לא קושר (מסומן ב[:]).
הקבוצה העוזבת, עוזבת עם אלקטרוני הקשר C—X (פחמן—קבוצה עוזבת), ולכן טעונה שלילית בסוף התהליך.
לתגובת ההתמרה הנוקלאופילית תגובה מתחרה, המתרחשת פעמים רבות במקביל לה, והיא תגובת האלימינציה.
בתגובה זו נקשר הנוקלאופיל (Nu) לאטום מימן ונוצר קשר כפול בסובסטרט, בנוסף הX שהוא בסיס משתחרר מהRCH2CH2. היחס בין ריכוזיהם של תוצרי התגובות במערכת תגובה נתונה, תלויה בתנאים השוררים במערכת ובמגיבים עצמם.
לתגובת התמרה נוקלאופילית שני מנגנוני תגובה עיקריים - מנגנון SN1 ומנגנון SN2. סימוני המנגנונים נובעים משם התגובה - S=substitution, N=nucleophile.
המספר (ובמנגנונים אחרים - האות) בסוף השם קשור למנגנון התגובה עצמו.
המנגנון בו תתרחש התגובה נקבע בעיקר על פי אופי הסובסטרט.
קיימים מנגנונים נוספים, אשר נפוצים פחות.
מנגנון SN2 הוא תהליך חד שלבי, בו מתחיל להיקשר הנוקלאופיל לצידו האחד של הסובסטרט ובו-בזמן מתחילה להינתק הקבוצה העוזבת מצידו האחר.
נוצר אפוא חומר ביניים בו הן הנוקלאופיל והן הקבוצה העוזבת קשורים אל הסובסטרט בקשרים חלשים.
לאחר מכן ממשיך ניתוקה של הקבוצה העוזבת, וכן התרכבות הנוקלאופיל עד ליצירת התוצר.
הנוסחה הכללית למנגנון זה היא, אם כן:
מנגנון התגובה הוסק על ידי תצפית בתגובת התמרה נוקלאופילית של סובסטרטים כיראליים.
אלו מולקולות שבהן לפחמן אליו נקשר הנוקלאופיל (הפחמן המותקף) קשורות ארבע קבוצות שונות זו מזו.
כאשר מולקולה כזו עוברת התמרה נוקלאופילית במנגנון SN2 חל היפוך בקונפיגורציה שלה (היערכות הקבוצות במולקולה) כך שהתוצר הוא תמונת ראי של המגיב (מלבד החלפת הקבוצה העוזבת בנוקלאופיל).
היפוך כזה משפיע על הפעילות האופטית של המולקולה: אם יוקרן התוצר באור מקוטב, האור יוסט לכיוון הפוך מהכיוון שאליו הוסט במגיב.
כשנתון זה נמדד, הוסק כי מנגנון התגובה מגביל את מקום היקשרות הנוקלאופיל לפחמן, כך שתתאפשר היקשרות רק בעמדה ההופכת את הקונפיגורציה.
המנגנון המוצע אכן עונה על דרישה זו - הנוקלאופיל יקשר רק בעמדה שמול הקבוצה עוזבת, מה שיהפוך את הקונפיגורציה.
מכיוון שבשלב קובע המהירות של מנגנון SN2 משתתפים הן הנוקלאופיל והן הסובסטרט, קצב התגובה מושפע מריכוזי שני המגיבים.
זוהי משמעותה של הספרה 2 בשם המנגנון: השלב קובע המהירות, מצב המעבר, הוא דו-מולקולרי.
קצב התגובה מושפע גם מאופיו ומבנהו של הסובסטרט.
מכיוון שעל הנוקלאופיל להידחק יחד עם הקבוצה העוזבת, התגובה איטית יותר ככל שמתקיימת הפרעה מרחבית גדולה יותר.
הפרעה מרחבית פירושה הימצאותן של קבוצות גדולות הקשורות לאטום הפחמן המותקף.
ההפרעה גדלה ככל שקיימות קבוצות רבות יותר סמוך לאטום הפחמן, וככל שאלה בעלות נפח גדול יותר.
אלקיל הלידים ראשוניים ומתיל הלידים מגיבים במנגנון SN2 ביתר קלות, בשל ההפרעה המרחבית הזעומה.
גם לאופיה של הקבוצה העוזבת תפקיד בקביעת קצב התגובה.
ככלל, קבוצה עוזבת טובה יותר, דהיינו מגיבה במהירות רבה יותר, ככל שהיא מהווה בסיס חלש יותר (או במילים אחרות- חומצה חזקה יותר).
הסיבה לכך היא שככל שבסיסיותו של חומר פחותה, כן הוא נושא ביתר קלות מטען חשמלי שלילי, כך שנטייתו לעזוב את הסובסטרט ולהתיינן תהיה גדולה יותר.
כך יון היוד (-I) הוא בסיס חלש יותר מיון פלואור (-F) ולכן מהווה קבוצה עוזבת טובה יותר.
לכן אלקיל יודידים (אלקיל הלידים המכילים יוד, שהוא סוג הלוגן) יהיו ריאקטיביים יותר מאלקיל פלואורידים.
מערכת שיקולים הפוכה לזו הפועלת לגבי הקבוצה העוזבת מובילה למסקנה שככל שחומר הוא בסיס חזק יותר, כן יהיה נוקלאופיל טוב יותר, ויגיב במהירות גבוהה יותר.
מסקנה זו נכונה כאשר משווים בין בסיס וחומצה מצומדים (לדוגמה, -OH הוא נוקלאופיל חזק יותר מ- H2O), וכן כאשר משווים בין מולקולות בעלות גודל דומה (-OH הוא נוקלאופיל טוב יותר מ- -F).
כאשר משווים בין מולקולות בעלות גודל שונה, דהיינו המכילים אטומים ממחזורים שונים בטבלה המחזורית, המולקולה הגדולה יותר היא הנוקלאופיל החזק יותר.
כיוון שיש מתאם בין הבסיסיות וגודל האטום, דווקא הבסיס החלש במקרה זה יהיה נוקלאופיל טוב יותר.
מלבד המגיבים, גם התנאים השוררים בסביבת התגובה, בדרך כלל ממס כלשהו, משפיעים רבות על קצב התגובה.
על הממס להיות קוטבי, שכן עליו להמס ולייצב את המגיבים, חומר הביניים, והתוצרים, שיש מהם אשר נושאים מטען חשמלי, או בעלי קוטביות.
כאשר הממס פרוטי, דהיינו מכיל קבוצת הידרוקסיל (OH-) הוא יוצר קשרי מימן חזקים עם המומסים בו.
על כן כאשר הנוקלאופיל טעון (שלילית), טרם יצירת הקשר עם הסובסטרט, עליו לפרום את קשרי המימן שלו עם הממס.
הדבר מגדיל את האנרגיה הדרושה לקיום התגובה ולכן מאט אותה.
נוקלאופיל גדול יותר מקיים קשרים חלשים יותר עם הממס, ולכן פעילותו בממס פרוטי תהיה גדולה יותר.
לעומת זאת, בממסים אפרוטיים (שאינם מכילים קבוצת הידרוקסיל) מתקיימים קשרי ואן דר ואלס בין הממס לנוקלאופיל, אשר חלשים מקשרי המימן.
לכן ניתן לומר שתגובה בממס אפרוטי מהירה יותר.
כאשר הנוקלאופיל איננו טעון, השפעתו של הממס זניחה, מכיוון שהקשרים הבין-מולקולריים בינו לבין הממס חלשים ביותר.
אפשרות לזרז את התגובה כשהקבוצה עוזבת היא הלוגן, היא נוכחות יון כסף.
יון זה שוקע עם הלידים, וכך לפי עקרון לה שטלייה התגובה חוזרת למגיבים.
בניגוד למנגנון SN2, מנגנון SN1 הוא דו-שלבי: תחילה מפורק הקשר בין הסובסטרט לקבוצה העוזבת.
היון הנוצר מכונה קרבוקטיון, שהוא יון אורגני הטעון חיובית.
בשלב השני הנוקלאופיל נקשר לקרבוקטיון לקבלת התוצר.
הנוסחה הכללית המתארת את המנגנון היא:
הקרבוקטיון הוא מישורי (בניגוד לסובסטרט ולתוצר בעלי הצורה הטטרהדרלית).
לכן כאשר הוא מותקף על ידי הנוקלאופיל, הדבר יכול להעשות מכל אחד מצידיו.
כשהסובסטרט כיראלי, יוכלו להתקבל אפוא שני האננטיומרים שלו: הן הקונפיגורציה הזהה לקונפיגורציית הסובסטרט והן הקונפיגורציה ההפוכה לה.
מתקבלת, אם כן, תערובת של שתי הקונפיגורציות, הקרויה תערובת רצמית.
התערובת הרצמית, בניגוד לסובסטרט, חסרת פעילות אופטית כיוון שפעילותו של אננטיומר אחד מבטלת את פעילותו של האחר.
ניתן לומר שבמנגנון SN1 מתרחש תהליך של רצמיזציה - יצירת תערובת רצמית מחומר מוצא פעיל אופטית.
עובדה זו, היא שהובילה להצעת המנגנון שלעיל (כפי שהיפוך הקונפיגורציה במנגנון SN2 הוביל להצעת מנגנון זה).
השלב קובע המהירות, היינו השלב האיטי, במנגנון זה הוא יצירת הקרבוקטיון (השלב הראשון).
לכן, קצב התגובה לא מושפע מאופי וריכוז הנוקלאופיל, אשר משתתף בשלב השני בלבד.
לכן אנו אומרים שמנגנון זה הוא חד-מולקולרי (ומסדר ראשון), ומכאן הספרה 1 בשם התגובה.
הגורם המשפיע ביותר באופיו של הסובסטרט הוא יציבותו כקרבוקטיון.
ככל שהקרבוקטיון יהיה יציב יותר כן יתפרק הסובסטרט ביתר קלות ובמהירות רבה יותר.
יציבותו של הקרבוקטיון עולה ככל שקשורות לפחמן הטעון יותר קבוצות אלקיליות.
כך קרבוקטיון שלישוני, המכיל שלוש קבוצות אלקיליות (כל העמדות), הוא היציב ביותר ולכן יגיב במנגנון SN1 במהירות הרבה ביותר.
קרבוקטיון מתילי (נטול קבוצות אלקיליות) וקרבוקטיון ראשוני (קבוצה אלקילית אחת) מאוד לא יציבים עד שאינם נוצרים כלל וכלל.
לכן מתיל הלידים ואלקיל הלידים ראשוניים (היוצרים קרבוקטיונים מתיליים וראשוניים בהתאמה) לא מגיבים במנגנון SN1 לעולם.
הקבוצה העוזבת משפיעה על קצב התגובה כפי שהיא משפיעה על תגובות SN2: ככל שהיא מהווה בסיס חלש יותר, היא תגיב במהירות הרבה ביותר.
קרבוקטיון יציב בסביבה קוטבית בלבד, כשהוא מיוצב על ידי קשרים קוטביים בינו לבין הממס.
לכן לא תיתכן תגובה מסוג SN1 בממס לא קוטבי או בהיעדר ממס.
מערכת שיקולים דומה לזו של השפעת הממס על הנוקלאופיל ב-SN2 פועלת כאן על הסובסטרט: כשהסובסטרט טעון נוצרים קשרים בין מולקולריים בינו לבין הממס, ולכן כדי שהתגובה תתרחש יש להשקיע אנרגיה בפרימת הקשרים ומהירות התגובה יורדת.
לכן ככל שהממס קוטבי כך קצב התגובה נמוך יותר.