tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בגיל 49 נישא לאמילי פרנצסקה בוהלינגר בווינה ב-1 בינואר 1911 ונולדה להם הבת מריה והבנים הנס וגוסטב.
קרמר נותר פעיל גם בזקנתו, אך הוא לא נשאר באוונגרד, במיוחד לאחר שנת 1900. הוא הציג נושאים דתיים נוספים בעבודתו ככל שהתבגר.
לאחר שהצטרף לקונסטלרהאוס בשנת 1939 הציג שם בתערוכה קולקטיבית בשנת 1941 בגיל 80.
הוא נפטר בווינה ב-6 במאי 1949 והשאיר אחריו אוסף גדול של עבודות, כולל ציורים בשמן, צבעי מים, גואש ופסטל, כמו כן רישומים ותצלומים רבים והתכתבויות רבות.
הוא נהנה ממוניטין משמעותי בראשית חייו, אך בהדרגה פרסומו נמוג עד שנעלם.
מאז 1980, גובר העניין בציור האוריינטליסטי של המאה ה-19 ובחייו וביצירתו.
יוהאן וילהלם קורדס היה צייר גרמני.
קורדס הגיע ממשפחת סוחרים, אביו יוהאן קורדס (1782–1866) היה שותף בבית המסחר אמו אמילי כריסטיאן, לבית גרוטוף (1790–1849) הייתה בת כומר מקירשודר.
הוא למד בליבק עד גיל 14. אף שהיה אמור להמשיך במסורת המסחרית של המשפחה והתאמן כאיש עסקים, הוא פנה לציור כבר בגיל צעיר.
הוא למד תחילה באקדמיה לאמנויות יפות בפראג, ולאחר מכן משנת 1842 באקדמיה לאמנות בדיסלדורף ואחר כך בפרנקפורט בהנהגת יאקוב בקר.
בשנת 1848 השתתף בסקר שלזוויג-הולשטיין כמתנדב.
הוא התמחה בציור נוף מציאותי שהרשים אותו בטיוליו.
עם הנס גודה, אותו פגש בדיסלדורף, ערך שתי נסיעות לצפון המדינה בשנים 1851 ו-1853/54, שאת רשמיו הוא לכד בנופים נורדיים.
הוא גם צייר נופי ים ותמונות חוף, בעיקר עם דמויות.
בסביבות 1856 חזר לליבק מדיסלדורף.
בשנת 1859, על פי בקשתו של הדוכס הגדול קרל אלכסנדר פון ויימאר, הוא הגיע לויימאר.
כאן הייתה התקופה הפורה והמצליחה ביותר שלו.
הוא מונה לפרופסור בבית הספר לאמנות.
בשנת 1866 הוא השתתף במבצע צבאי בעקבות גדוד החי"ר אולדנבורג מס' 91 ואז חזר חולה לביתו.
הוא נפטר בשנת 1869 בליבק.
קורדס הכין בעצמו קטלוג של תמונותיו משנת 1854, שהכיל חמישים ערכים במותו.
תערוכת תמונות ועבודתו הראשית המפורסמת ביותר, "הצייד הפראי", עליה עבד מאז 1856, בברלין משכה תשומת לב רבה.
הציור המונומנטלי נרכש עבור כ-6,000 גילדן על ידי האספן הווינאי יאקוב גסל, ולאחר מותו בשנת 1871 נמכר עבור 9,750 גילדן במכירה פומבית של גאורג פלאך בשנת 1872.
מלך פרוסיה רכש את הציור "הכבוד האחרון", "הספינה ההרוסה" נקנתה על ידי סנט פטרסבורג בשנת 1861. לקנייה נקשרה חברות כבוד באקדמיה הקיסרית הרוסית, אשר העניקה לו תואר אצולה אישית.
הדוכס הגדול של אולדנבורג קנה גם כמה ציורים של קורדס לאוסף שלו.
קורדס נפטר לא נשוי וללא ילדים.
המורשת האמנותית שלו, שכללה 15 ציורים וכ־800 עבודות בצבעי שמן, צבעי מים ורישומים, עברה בירושה לידי אחיו, אמיל קורדס (1829–1900).
הוא הוריש אותה למוזיאון ליבק.
יוהאן כריסטיאן וילהלם בייר היה פסל, אמן חרסינה, צייר ומעצב גנים גרמני, בעל תפקיד מרכזי בעיצוב גן הפסלים של ארמון שנברון.
בייר, יליד גותה, הוכשר בתכנון גנים על ידי אביו יוהאן ניקולאוס בייר שהיה גנן של קרל השני אויגן, דוכס וירטמברג.
בין השנים 1748–1751 למד בפריז אדריכלות וציור בהמשך נסע לרומא במטרה ללמוד ציור אבל עבר לפיסול לאחר שהשתתף בחפירות ארכאולוגית לחיפוש אחר פסלים עתיקים.
בשנת 1759 אחרי שחזר לשטוטגרט שימש כצייר החצר של דוכס וירטמברג וכאמן חרסינה בלודוויגסבורג.
בשנת 1767 לאחר שהשתחרר משירות הדוכס עבר לוינה והפך לחבר באקדמיה האימפריאלית (האקדמיה לאמנויות יפות בווינה), ונשכר כצייר ופסל ואדריכל החצר של האימפריה, בייר נחשב לאדם מתנשא.
בייר התחתן עם ביתו של המורה בארמון שנברון של מריה קרולינה מאוסטריה ושל מארי אנטואנט, ובהמשך התגרש ממנה.
בשנת 1773 נחתם מולו חוזה מטעם מריה תרזה ליצור פסלים ואגרטלי שיש עבור ארמון שנברון במשך שלוש שנים.
עבודת העיצוב הגדולה האחרונה שלו עבור שנברון הייתה פסלי הדמויות במזרקת נפטון אותה סיים בשנת 1780 זמן קצר לפני מותה של מריה תרזה.
בשנת 1779 יצאו לאור שני כרכים פרי עטו בנושא יצירת תחריטים של צמחים באוסטריה בהם הוא מביא באופן זר לקוראיו דוגמאות ויזואליות והסברים מפורטים ממקורות לדמויות מיתולוגיות (ורגיליוס, אובידיוס, פלוטרכוס, ואנציקלופדיות של זמנו).
יוהאן השני, רוזן אולדנבורג היה רוזן אולדנבורג בין השנים 1285–1315.
יוהאן נולד לפני 1272 בווילדהאוזן והיה בנם של כריסטיאן השלישי, רוזן אולדנבורג ואשתו הדוויג פון אולדנבורג.
לאחר מות אביו בשנים 1285–1289, יוהאן השני היה תחת האפוטרופסות של דודו אוטו השני, רוזן אולדנבורג-דלמנהורסט, שהתגורר בדלמנהורסט ואשר כנראה שימש כאפוטרופוס של בני אחיו המנוח.
בתקופה שבין 1301 ל-1314 הוא שלט יחד עם אחיו כריסטיאן, שאינו מוזכר בכרוניקה של ראסטדה.
מנזר ראסטדה סבל מהתקפות של יוהאן השני, ותדמיתו של הרוזן הזה במסורת המקומית שלילית בהתאם: הוא הביא את המדינה לעוני רב, חי ברסטדה, אף על פי שהיה נשוי, עם פילגש והתנהג כמו איכר.
יוהאן היה מעורב בהיסטוריה של ייסוד המנזר הדומיניקני בבלנקנבורג.
ארבע שנים לאחר מכן, הוא אילץ את המנזר, שהוקם תחילה בלהה ב-1290, לעבור לשפלת האנט הבלתי פרודוקטיבית מבחינה כלכלית ממזרח לאולדנבורג כדי להגביל את הנזק החומרי אשר נגרם מאובדן הטריטוריה בצדו.
לקראת סוף המאה ה-13, יוהאן היה מעורב במריבות נגד הסטדינגרים וב-1292 או 1293 במתקפה הכושלת של אוטו השני על עמדת השלטון של הארכיבישופות של ברמן בצד סטדינגר לכטר.
נישואיו הראשונים היו לאליזבת, בתם של יוהאן, דוכס בראונשווייג-לינבורג וליוטגרד פון הולשטיין-איצהו.
נישואיו השניים היו לרוזנת הדוויגה מדיפהולץ.
יוהאן השלישי, רוזן אולדנבורג, התחתן עם מכטילד (מטילדה) מברונקהורסט
מוריץ מאולדנבורג (נהרג בפעולה ב-1368 ליד בלקסן), דיקן (דומדצ'נט) של קתדרלת ברמן, מנהל דיוקסיה של הארכיבישוף של ברמן (1345–1362), הארכיבישוף הנבחר של ברמן (1348) וקואדיוטור של ברמן (1348) -1360)
גיזלה מאולדנבורג; התחתנה עם גרהרד השלישי, רוזן הויה
יוהאן השביעי, דוכס מקלנבורג (7 במרץ 1558 - 22 במרץ 1592) מכונה לפעמים יוהאן החמישי היה דוכס מקלנבורג-שוורין.
יוהאן נולד ב-7 במרץ 1558 והיה בנם של ג'ון אלברט הראשון, דוכס מקלנבורג, ואנה סופיה מפרוסיה.
בהיותו בן שמונה עשרה אביו נפטר ומונתה מועצת יוצרות ששלטה בשמו במשך תשע השנים הבאות.
העוצר העביר לידיו את השלטון בפועל ב-1585. הוא התמודד מיד עם בעיות שהוא לא היה מצויד להתמודד איתן, כולל חובות עצומים ודרישות של דודו כריסטופר לוויתורים טריטוריאליים.
לאחר ויכוח קשה במיוחד עם דודו, הוא התאבד ב-22 במרץ 1592.
מכיוון שלא ניתן היה לקבור את המתאבדים באדמה מקודשת, נרקח סיפור שטען כי יוהאן נהרג על ידי השטן במסגרת הסכם עם שתי נשים משוורין.
הנשים נחקרו: קתרינה ונקלמוט, שמתה מהשפעות העינויים, ומגדלנה רוקיץ, שנשרפה על המוקד.
הגינוי שלהם כמכשפות פינה את הדרך לקבורתו של יוהאן בקתדרלת שוורין.
ב-17 בפברואר 1588 יוהאן התחתן עם סופיה מהולשטיין-גוטורפ, בתם של אדולף, דוכס הולשטיין-גוטורפ, וכריסטינה מהסן.
יוהאן הראשון, רוזן אולדנבורג (בערך 1204 – בערך 1270) היה רוזן שליט של אולדנבורג מ-1233 ועד מותו.
אביו, כריסטיאן השני, שלט במשותף עם דודו, אוטו הראשון.
לאחר שנפטר כריסטיאן השני ב-1233, אוטו הראשון שימש כאפוטרופוס של יוהאן הראשון.
כאשר יוהאן הראשון התבגר, הוא שלט במשותף עם אוטו הראשון.
לאחר שאוטו הראשון מת ב-1251, שלט יוהאן הראשון לבדו.
בשנת 1244, אוטו הראשון ויוהאן הראשון הקימו יחד את המנזר הציסטרסיאני רוזנטל במנסלג.
בשנת 1251 עבר המנזר למבצר ביער Börsteler, שכבר היה בבעלותו של יוהאן הראשון.
בשנים 1258 ו-1259, הוא לחם בסכסוך הנסיך-ארכיבישוף של ברמן לצד בן דודו הילדבולד מוונשטורף נגד רוסטרינגן, אוסטרינגן ושטדינגן.
כשהסתיים הריב, הוא שמר על השטחים שכבש.
לאחר מחלוקת עם העיר ברמן, הוא נאלץ לוותר על הטירה בברן.
בתמורה, יוהאן הראשון ודודו בנו טירה בדלמנהורסט, מה שעורר תגובה חריפה מצד סטדינגן.
כמו קודמיו, היו לו מחלוקות רבות עם קרוביו, הרוזנים של אולדנבורג-וילדהאוזן.
בסופו של דבר, הרוזנות שלהם חולקה בין הבישופים של מינסטר וברמן.
הדבר הביא לכך שאולדנבורג ודלמנהורסט היו מוקפות כמעט לחלוטין בשטחים אלה, והובילה למאות שנים של מחלוקות בין רוזני אולדנבורג ושני הנסיכים-הבישופים.
יוהאן הראשון היה אב קדמון ישיר של מלכי דנמרק וצארים רבים של רוסיה.
הוא נישא לריצ'זה, בתו של הרוזן היינריך השני, רוזן הויה, והביאו לעולם את הילדים הבאים:
היילוויג, התחתנה עם אקברט, רוזן בנטהיים-טקלנבורג
כריסטיאן השלישי, רוזן אולדנבורג (בערך 1250 – 1285)
מוריץ (נפטר ב-1319), כומר בווילדהאוזן
יוהאן זינהובר היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
זינהובר נולד ב-27 במרץ 1887 בגומבינן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, והיה בנו של בעל האחוזות וגולה זלצבורג אדוארד זינהובר.
אחיו הגדולים היו פרנץ, שלימים הפך לרופא, והרמן, שלימים הפך למהנדס.
בשנת 1907 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-52 (פרוסיה המזרחית ה-2).
מסמסטר החורף של 1909 ועד סמסטר הקיץ של 1913, הוא למד כלכלה ומשפטים במינכן, לוזאן, ברלין וקניגסברג.
במקביל ללימודיו השתתף בתרגילי מילואים ובאפריל 1914 חזר לשרת בצבא.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה זינהובר שירת ברגימנט הארטילריה ה-52 בגומבינן.
באמצע אוגוסט 1914, במהלך קרב גומבינן, הוא הפך להיות עזר ליחידת הוביצר שדה קלה של הגדוד.
מפרוסיה המזרחית הוא הועבר תחילה לפולין, אחר כך לקרפטים וחזרה לפולין.
בנובמבר 1915 הוא מונה לסמג"ד ברגימנט הארטילריה ה-52. בתחילת מרץ 1916 יצא לחזית המערבית, לחם בוורדן והשתתף בהסתערות על מבצר וו.
לאחר מכן הוא הועבר שוב לחזית המזרחית, ובהמשך מונה לשליש בחטיבת הארטילריה ה-1. באמצע ינואר 1918 הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה הצטרף למשמר הגבול המזרח פרוסי והיה מעורב בשחרור קניגסברג מדיוויזיית הצי העממית בנובמבר 1918. לאחר מכן הצטרף זינהובר לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
באוגוסט 1933 הוא מונה למפקד הגדוד ה-2 של רגימנט הארטילריה ה-3 בפרנקפורט על האודר, ובאוקטובר 1933 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט.
באוקטובר 1934 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-21, ובספטמבר 1935 הועלה לדרגת אוברסט.
במרץ 1938 הוא מונה למפקד פיקוד הארטילריה ה-18 בליגניץ, ובאפריל 1939 הועלה לדרגת גנרל-מיור.
בסוף מאי 1940 הוא מונה למפקד דיוויזיית הרגלים ה-28, והוביל אותה במהלך מבצע מקרה אדום ובמהלך מבצע ברברוסה.
באפריל 1941 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט.
הוא נשאר מפקד דיוויזיית הרגלים ה-28 עד מאי 1943, ופיקד עליה בשני קרבות לדוגה הראשונים, וב-5 ביולי 1941 עוטר בעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
באמצע יולי 1943 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-82, שהיה מוצב בצפון צרפת בזמן הפלישה לנורמנדי.
לאחר מחלוקת עם גאולייטר בורקל על סמכות הפיקוד, הועבר זינהובר לעתודת המילואים על פי דרישתו של הימלר בספטמבר 1944. בתחילת אוקטובר 1944 הוא נאלץ להתייצב בפני בית המשפט הצבאי בטורגאו בשל ביקורת על הפיהרר, וכתוצאה מכך לא קיבל תפקיד נוסף.
ההליכים הופסקו בתחילת 1945 בשל היעדר עבירות פליליות, ובפברואר 1945 הוא מונה למפקד אזור ההגנה המבורג-ברמן.
הימלר התערב ובעקבות כך הוא קיבל תפקיד דומה בחזית האיטלקית, אולם בשל כניעת הכוחות באיטליה, הוא לא קיבל את התפקיד בפועל, ולאחר מכן נפל בשבי צבא ארצות הברית.
זמן קצר לאחר מכן הוא קיבל משימה מיוחדת מטעם הצבא האמריקאי לתאם את הלינה של שבויי מלחמה בעמקי האלפים.
בעקבות כך הוא יכול היה להחזיק כלי נשק, סמלים ומדליות והיה מצויד בתעודת זהות אמריקאית.
לאחר מכן הוא הקים צוות קישור באאוגסבורג עם המפקד העליון גנרל ג'ורג' פטון.
בעזרת האמריקנים הצליח להביא לאאוגסבורג את משפחתו שפונתה לתורינגיה, אולם בהמשך הוא נכלא על ידי צו של אייזנהאואר.
בתחילת 1946, לאחר מספר שינויים במחנה, הוא הגיע לאלנדורף ליד מרבורג, שם רשויות הכיבוש האמריקניות הקצו גנרלים גרמנים לחטיבה ההיסטורית.
בהמשך הוא הפך ליושב ראש מועצת הכבוד של הגנרלים.
באמצע מאי 1947, זינהובר שוחרר מהשבי.
לאחר שחרורו הוא עסק בעבודות מזדמנות ומצא עבודה בעיתון עסקי, בתחילה כמפרסם מנויים, ומ-1951 עד 1958 היה פעיל כנציג מו"ל בצפון בוואריה, אבל הוא נשאר באאוגסבורג.
לאחר פרישתו עסק בהתכתבות עם חברים לשעבר.
בשנת 1965, עקב נפילה, הוא איבד חלק מראייתו, ובשנת 1971 מתה אשתו עקב תאונה.
זינהובר מת ב-23 באוקטובר 1979 בביתו באאוגסבורג.
יוהאן הרטוויג ארנסט גראף פון ברנסטורף היה מדינאי ובן אצולה גרמני-דני.
שימש כמנהיג בפועל של דנמרק במשך יותר מעשרים שנה במהלך תקופת שלטונם של פרדריק החמישי וכריסטיאן השביעי.
ברנסטורף נולד בהנובר ב-13 במאי 1712. אביו היה יואכים אנגלקה פרייהר פון ברנסטורף אשר היה צ'מברלין בחצרו של הנסיך הבוחר מהנובר.
סבו, אנדריאס גוטליב פון ברנסטורף (1640–1726), היה אחד משריו של ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה וראש הקנצלריה הגרמנית.
בהדרכתו, חונך יוהאן בקפידה רבה ורכש ידע בשפות רבות ובפוליטיקה האירופית.
הוא הפך ליועץ בחצרו של כריסטיאן השישי, מלך דנמרק באמצעות קשריו עם האחים פלסן אשר היו בעצמם שרים בחצר המלך.
ב-1732 הוא נשלח לשליחות דיפלומטית בשמו של מלך דנמרק בדרזדן, ומשנת 1738 ייצג את הולשטיין בדיאט הנצחי של רגנסבורג.
בין 1744–1750 ייצג את דנמרק בפריז, וב-1754 חזר לדנמרק ומונה לשר החוץ.
בהדרגה הוא הלך וצבר יותר ויותר כוח והשפעה בחצר הדנית.
פרדריק החמישי ויורשו כריסטיאן השביעי, הניחו לברנסטורף לנהל את העניינים כראות עיניו, והוא הפך לאיש החזק ביותר בדנמרק למשך יותר מעשרים שנה.
למרות זאת, הוא מעולם לא למד לדבר דנית כראוי.
הוא השקיע בעיקר במדיניות חוץ זהירה בניסיון לבסס את מעמדה של דנמרק כמעצמה המובילה בצפון לאחר קריסת האימפריה השוודית במלחמת הצפון הגדולה.
בהסכם ניסטאד נקבע כי דנמרק תקבל לידיה את שלזוויג, אולם ברנסטורף שאף לספח גם את הולשטיין.
צעד זה נמנע בשל התנגדות האימפריה הרוסית.
ב-1756 פלש פרידריך הגדול לסקסוניה מתחיל בכך את מלחמת שבע השנים.
אוסטריה וצרפת התייצבו לימין סקסוניה, ואליהן הצטרפו שכנותיה של דנמרק, רוסיה ושוודיה.
בריטניה לעומת זאת, התייצבה לצד פרוסיה, ולחצה גם על דנמרק לעשות זאת.
במטרה למנוע צעד כזה צרפת ואוסטריה לחצו על רוסיה לאפשר לדנמרק לספח את הולשטיין.
עם זאת, ב-1761 נפטרה יליזבטה, קיסרית רוסיה ואחיינה פיוטר השלישי עלה לשלטון.
פיוטר החל מיד להתרחק מצרפת ואוסטריה ולהתקרב לפרוסיה.
אחד מצעדיו הראשונים כצאר היה הצבת אולטימטום לדנמרק לפנות את הולשטיין.
ברנסטורף סירב והורה לגייס את הצבא המלכותי הדני.
פיוטר הכריז מלחמה על דנמרק, והכוחות הרוסיים החלו לנוע לכיוון שלזוויג.
זמן קצר לפני ההתנגשות, הודח פיוטר בידי יקטרינה השנייה שהורתה לכוחות לחזור לרוסיה.
יקטרינה הסכימה לפתוח מחדש את סוגיית הולשטיין, והחלה במשא ומתן עם ברנסטורף שנמשך עד 1773. באותה שנה נחתם הסכם צארסקויה סלו אשר בו הכריה רוסיה בשליטה הדנית בהולשטיין, ובתמורה העבירה דנמרק לרוסים אולדנבורג ודלמנהורסט.
על חלקו במשא ומתן זה, העניק המלך כריסטיאן לברנסטורף תואר רוזן.
ב-1768 שכר המלך כריסטיאן השביעי את הרופא הגרמני יוהאן פרידריך שטרואנזה והפך אותו לרופא החצר.
שטרואנזה למד במהרה כיצד לשלוט במלך הלוקה בנפשו, ובהדרגה צבר יותר ויותר כוח על חשבונו של ברנסטורף.
הצעד המשמעותי האחרון של ברנסטורף היה חתימה על הסכם נוסף עם רוסיה ב-13 בדצמבר 1769. הסכם זה נועד להבטיח את היציבות והנייטרליות של שוודיה, שהפכה למדינה לא יציבה.
בהסכם זה נקבע כי כל ניסיון לשינוי בחוקה השוודית יחשב לקאזוס בלי נגד דנמרק ורוסיה.
כמו כן הוסכם שכל השטחים שייכבשו מידי שוודיה במהלך מלחמה כזו, יועברו לשליטת דנמרק.
תשעה חודשים לאחר מכן, ב-13 בספטמבר 1770, הדיח המלך כריסטיאן את ברנסטורף מכל תפקידיו וגירש אותו מדנמרק.
בעקבות גירושו של ברנסטורף הפך שטרואנזה לאיש החזק בדנמרק.
ברנסטורף קיבל הצעה מהקיסרית יקטרינה לעבוד בשירותה, אולם הוא דחה את ההצעה ופרש לאחוזותיו בגרמניה.
הוא נפטר בהמבורג ב-18 בפברואר 1772.
בסרט הדני "סיפור מלכותי" מ-2012 גולמה דמותו של ברנסטורף בידי בנט מיידינג.
היא גורשה בסוף 1944 מגטו ליצמנשטאט למחנה הריכוז אושוויץ יחד עם אחיה.
לאחר מכן נשלחה למחנה המשנה של מחנה הריכוז פרייברג, שם נאלצה לעבוד עם כ-1,000 נשים יהודיות עבור מפעל המטוסים "ארדו".
עקב התקדמות הצבא האדום "פונה" המחנה מ-14 באפריל 1945 הטרנספורט למחנה הריכוז מאוטהאוזן נמשך 16 ימים.
כ-300 עד 500 הנשים שוכנו במה שנקרא "מחנה הצוענים".
באביב 1945 הצליחה אסתר בת ה-18 להימלט מהמחנה דרך חור בגדר.
כשברחה ביער הגיעה לבית משפחת שץ בפרנקנברג 14. היא דפקה על דלת וביקשה ממריה שץ מים.
לאחר ששתתה, אסתר גררה את עצמה, אך, מונעת מרעב, חזרה לאחר זמן קצר ודפקה שוב בדלת.
מריה שץ, שזה עתה בישלה אוכל לחזירים, פתחה שוב את הדלת.
אסתר התנפלה עליו והחלה לאכול אותו.
לנוכח מצבה העגום של הילדה, שאותה זיהתה בקלות כאסירת מחנה ריכוז, פרצה מריה שץ בבכי.
היא האכילה את אסתר, נתנה לה בגדים נקיים והכניסה אותה לאחד מחדרי הילדים.
בזמן שהותה בחווה, אסתר נתפסה פעם על ידי האס אס.
פרנץ שץ בן ה-16, שידע את סודה של אסתר, הציג את אסתר כאחותו וכך הצליח להצילה.
אסתר הוסתרה בחווה עד לשחרור המחנה ב-5 במאי 1945.
לאחר המלחמה עלתה אסתר לישראל.
היא פגשה את אחיה על הספינה; השניים היו הניצולים היחידים ממשפחתם.
נישאה בישראל לדוד זיכלינסקי, ונולדו להם שלושה ילדים: יוסי, משה ואריה, להם סיפרה מספר פעמים על הזוג שהציל אותה.
היא גם הזכירה את הזוג האוסטרי בדו"ח שמסרה ליד ושם ב-1995.
רק לאחר מותה של אסתר זיכלינסקי (פיינקוך) החל בנה אריה זיכלינסקי לחפש את משפחת שץ.
לאחר שמצא את צאצאיהם פנה ל"יד ושם".
ב-25 בנובמבר 2009, העניק "יד ושם" לבני הזוג לאחר מותם את מדליית הכבוד של "חסידי אומות העולם".
ב-2 ביוני 2010, במסגרת טקס כבוד ניתנה תעודת "חסידי אומות עולם" לצאצאי המשפחה על ידי שגריר ישראל בפרלמנט בווינה.
סיפורם של אסתר ומשפחת שץ מסופר גם בתערוכה "Die Gerechten" מוזיאון עולם העבודה של שטייר .
יוהאן לודוויג ויליאם ואלדמר ינסן (דנית: Johan Ludwig William Valdemar Jensen; 8 במאי 1859 – 5 במרץ 1925), מתמטיקאי ומהנדס דני.
יוהאן ינסן ידוע בעיקר בשל האי-שוויון המפורסם הנקרא על שמו, אי-שוויון ינסן.
בשנת 1876 הוא התחיל ללמוד במכון הטכני בקופנהגן.
עם סיום הלימודים, הוא עבד בסניף המקומי של חברת טלפונים בל.
הוא עבד בחברה זו עד לשנת 1924.
בשנת 1899 התפרסמה הוכחה שלו שתרמה לידע על השערת רימן, אך בניגוד לתקוותו של ינסן, לא הביאה להוכחת ההשערה (זו עדיין בעיה פתוחה במתמטיקה).
ב-1915 הוכיח ינסן שיש מספר אינסופי של ראשוניים אי-רגולריים (להוכחה זו נודעה חשיבות באותה עת במסגרת הניסיונות להוכיח את המשפט האחרון של פרמה).
יוהאן יאקוב בלמר היה מתמטיקאי ופיזיקאי שווייצרי.
בלמר נולד בלאוזן (Lausen) שבשווייץ, בנו של נשיא בית המשפט שגם שמו היה יוהאן יאקוב בלמר.
אמו הייתה אליזבת רולה בלמר, והוא היה בנה הבכור.
במהלך לימודיו הצטיין במתמטיקה, ולכן החליט להתמקד בתחום זה בלימודיו האוניברסיטאיים.
הוא למד באוניברסיטת קארלסרוהה ובאוניברסיטת ברלין, בשנת 1849 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת בזל, כאשר השלים את עבודת המחקר שלו על הציקלואידה.
מאז חי בבזל, שם היה מורה בבית ספר לבנות.
כמו כן הרצה באוניברסיטת בזל.
בשנת 1868 נשא לאישה את כריסטינה פאולינה רינק.
למרות היותו מתמטיקאי, הוא אינו ידוע ממחקר בתחום זה.
תרומתו החשובה ביותר (שאותה יצר בגיל 60 בשנת 1885) הייתה הנוסחה המתמטית הפשוטה עבור אורכי הגל של סדרות שונות של הספקטרום של אטום המימן:
כאשר הוא אורך הגל, h= מטר, ו-.
בלמר השתמש בנוסחה זו כדי לחזות את אורך הגל כאשר m=7, ואחד מעמיתיו מהאוניברסיטה אישר שישנה התאמה במידה גבוהה של דיוק.
הסיבה שנוסחת בלמר נותנת את ערכי אורכי-הגל הנכונים לא הובנה עד להצגת מודל האטום של בוהר בשנת 1913, והתפתחות מכניקת הקוונטים בתחילת המאה ה-20.
מכתש בלמר על הירח וסדרת בלמר קרויים על שמו.
יוהאן יאקוב בלמר נפטר בבזל.
יוהאן כריסטיאן באך (גם: "באך הלונדוני", בגרמנית: Johann Christian Bach; 5 בספטמבר 1735 – 1 בינואר 1782), מלחין בן התקופה הקלאסית ובנם האחד-עשר של יוהאן סבסטיאן באך ואנה מגדלנה באך.
בילדותו למד מוזיקה מאביו, וייתכן שגם מבן דודו מדרגה שנייה, יוהאן אליאס באך.
רווחת הסברה שהספר השני של הפסנתר המושווה נכתב, ואף שימש, להדרכתו של יוהאן כריסטיאן.
הוא שימש כמעתיק אצל אביו, ועם מות אביו ב-1750 עבר ללמוד אצל אחיו למחצה, קארל פיליפ עמנואל באך, בברלין.
ב-1754 נסע לאיטליה, שם למד הרמוניה אצל ג'ובאני בטיסטה סמרטיני, ובין השנים 1760 ו-1762 החזיק במשרת נגן עוגב בקתדרלה של מילאנו.
עבור הקתדרלה במילאנו כתב שתי מיסות, רקוויאם, טה דאום ועוד.
בסביבות התקופה הזו הוא המיר את דתו מלותרניות לקתוליות.
הוא היה היחיד מבניו של יוהאן סבסטיאן שכתב יצירות בסגנון האופרה האיטלקית, החל באריות המבוססות על אופרות של אחרים וכלה בפסטישים.
התאטרו רג'ו בטורינו הזמין אצלו אופרה (ארטאסרז) שהוצגה ב-1760. הדבר הוביל להזמנות נוספות ולהצעות מוונציה ומלונדון להלחנת אופרות.
הוא נענה להזמנה מלונדון, נסע לשם ב-1762, ובלונדון העביר את שארית חייו.
משום כך הוא נקרא לעיתים "באך הלונדוני".
בקתדרלה של מילאנו שמרו לו משרה פתוחה, בתקווה שישוב אליהם.
במשך עשרים שנה היה יוהאן כריסטיאן המוזיקאי הפופולרי ביותר באנגליה: יצירותיו הדרמטיות, שהופקו בתיאטרון המלך, התקבלו בלבביות מצד הקהל.
האופרה אוריון הייתה היצירה המוזיקלית הראשונה שעשתה שימוש בקלרינט.
האופרה האחרונה שלו, חסדו של סקיפיו (La Clemenza di Scipione) מ-1778, נותרה פופולרית בלונדון במשך שנים רבות.
האופרה של מוצרט חסדו של טיטוס, מ-1791, מציגה קווים מקבילים מעניינים עם יצירה זו, דבר המעלה השערה שמוצרט שאב השראה מיצירתו של יוהאן כריסטיאן.
יוהאן כריסטיאן מונה לשר המוזיקה של המלכה, וחובותיו כללו שיעורי מוזיקה לה ולילדיה, וליווי בפסנתר למלך, שניגן בחליל.
הקונצרטים שלו עם קארל פרידריך אבל, באולמות כיכר הנובר, הפכו תוך זמן קצר לאירועים חביבים על הציבור.
המוזיקאים המפורסמים ביותר בתקופה זו הופיעו בקונצרטים הללו, כדוגמת הצ'לן ג'ובאני בטיסטה צ'ירי.
יוהאן כריסטיאן פרש את חסותו על הפסנתרן יוהאן סמואל שרטר והביאו אל חצר המלכות האנגלית.
שרטר ירש את משרתו של יוהאן כריסטיאן לאחר שזה הלך לעולמו.
במהלך שנותיו הראשונות בלונדון התיידד יוהאן כריסטיאן עם מוצרט הצעיר, אז בן שמונה, שביקר בלונדון במהלך המסעות שארגן אביו ליאופולד כדי להציגו כילד פלא.
ליוהאן כריסטיאן הייתה השפעה חשובה על מוצרט הצעיר.
ניתן לזהות השפעה זו בסונאטה לפסנתר בסי במול של מוצרט (K.315c, סונאטת לינץ מ-1783-1784) שניכרת בה השפעתן של שתי סונאטות של י"כ באך, ובעקיפין גם השפעת ניסיונו של י"כ באך בסונאטה מוקדמת (הסונאטה לפסנתר בדו מינור, אופוס 5 מס' 6) לשלב את סגנון הגאלאנט של ימיו עם מוזיקה פוגלית.
יוהאן כריסטיאן מת בלונדון ביום הראשון של 1782. מוצרט כתב במכתב לאביו שזה היה "אובדן לעולם המוזיקה".
השניים תוארו על ידי אביו של מוצרט כ"בלתי נפרדים" בתקופת היכרותם בלונדון.
הם היו יושבים ליד העוגב ומנגנים שעות על גבי שעות.
יוהאן כריסטיאן השפיע על תפיסתו של מוצרט הצעיר את מבנה הסימפוניה והקונצ'רטו לפסנתר.
הרוח והצליל של המוזיקה של מוצרט הצעיר ושל יוהאן כריסטיאן דומים מאוד.
בעת מותו של יוהאן כריסטיאן הלחין מוצרט את הקונצ'רטו לפסנתר מס' 12 בלה מז'ור, K.414; הנושא של החלק השני של הקונצ'רטו קרוב לאחד הנושאים בפתיחה של לה קלאמיטה דל קואורי (La Calamità del Cuori) של יוהאן כריסטיאן.
משערים שהפרק השני בקונצ'רטו של מוצרט נועד להיות מנחת הוקרה לי"כ באך.
יוהאן כריסטוף אדלונג (גרמנית: Johann Christoph Adelung; 8 באוגוסט 1732 - 10 בספטמבר 1806) היה מדקדק ופילולוג גרמני.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים שבאנקלם ובקלוסטרברגן, ולאחר מכן למד תאולוגיה אוונגליסטית באוניברסיטה על שם מרטין לותר בהאלה שבסקסוניה-אנהלט.
ב־1759 קיבל משרת הוראה בגימנסיה שבארפורט, אך ויתר עליה לאחר שנתיים בגלל מחלוקת פנים-נוצרית ופנה למחקר פילולוגי במעונו הפרטי שבלייפציג.
ב־1787 מונה להיות הספרן הראשי של פרדריק אוגוסטוס הראשון בדרזדן, ונשא תפקיד זה עד מותו ב־1806.
הוא יצר את המילון הגרמני הגדול והשלם הראשון (Grammatisch-kritisches Wörterbuch der hochdeutschen Mundart), שכלל את האטימולוגיה של המילים ואת צורת ההגייה שלהן.
יוהאן יוזף פוּקס (Johann Joseph Fux; 1660 - 13 בפברואר 1741) היה מלחין, תאורטיקן מוזיקה ומחנך מוזיקלי אוסטרי, מזרם הבארוק המאוחר.
ידוע בעיקר כמחבר ה"גראדוס אד פארנאסום", ספר העוסק בקונטרפונקט, שהיה לחיבור המשפיע ביותר אודות סגנונות ג'ובאני פלסטרינה ופוליפוניית הרנסאנס.
פוקס מציין את סיומה של תקופת הבארוק באוסטריה.
למרות שהמוזיקה שכתב לא זכתה לאהדה לאחר זמנו, מומחיותו בקונטרפונקט השפיעה על מלחינים רבים דרך חיבורו המפורסם: יוזף היידן למד את הקונטרפונקט על ידי קריאה שלו, וביצוע שני יחד עם בטהובן הצעיר.
וולפגנג אמדאוס מוצרט העתיק את הקונטרפונקט והוסיף לו הערות.
פוקס נולד למשפחת איכרים בעיירה הירטנפלד שבמדינה האוסטרית שטיריה, אשר כיום היא חלק מן העיירה לאנגג.
המעט שידוע לנו על תקופת נערותו הוא שבשנים 1680–1683 למד באוניברסיטת גראץ, שם נחשף כישרונו המוזיקלי, ולאחר מכן למד עד שנת 1687 בעיר אינגולשטאדט שבבוואריה.
במשך אותה תקופה נסע לעיתים תכופות לאיטליה, שם הושפעה יצירתו באותה תקופה מהמלחין ארכאנג'לו קורלי וממלחינים בולוניים אחרים.
בשנות ה-90 עבד כנגן עוגב במנזר שוטנשטיפט בווינה.
המיסות שהלחין שם משכו את תשומת לבו של הקיסר לאופולד הראשון, והוא קרא לו לעבוד בחצרו.
כעבור זמן לא רב, בשנת 1698, מונה למלחין החצר של הקיסר.
בשנת 1700 שב פוקס לגיחות לאיטליה מדי פעם, על מנת ללמוד ברומא; ייתכן כי זו הייתה הנקודה בה קנה את הערכתו של ג'ובאני פלסטרינה, שייחס חשיבות רבה לחינוך מוזיקלי.
בשנת 1701 מונה לקפלמייסטר (אחראי המוזיקה) בקתדרלת סטפנוס הקדוש שבווינה, ובשנת 1711 מונה לעורך מוזיקת החצר.
בתפקיד זה כתב אופרות ואורטוריות שונות.
בשנת 1723 הוכתר הקיסר קרל השישי תחת הקיסר יוזף הראשון אשר הומלך ב 1705 (אותו שירת פוקס גם כן), ולרגל הכתרתו שהתקיימה בפראג כתב פוקס את האופרה "קוסטנצה א פורטצה".
בשנת 1725 פרסם את חיבורו המפורסם, "גרדוס אד פראנאסום" (Gradus ad Parnassum).
בשנותיו המאוחרות, אחרי מותה של אשתו (שאותה נשא בשנת 1696) בשנת 1731, הלחין פוקס את כל יצירותיו לעניינים דתיים-נוצריים.
פוקס נפטר ב-13 בפברואר של שנת 1741 בווינה.
יוהאן כריסטוף וגנזייל היה הבראיסט נוצרי-גרמני בן המאה ה-17.
יוהאן כריסטוף וגנזייל סבר מחד גיסא שליהודים נעשה עוול במהלך השנים, שהתנכלו להם בתואנות שווא, ושעלילות הדם היו שקריות, ואי לכך יצא להגנת היהודים מפני ההאשמות שהוטחו בהם.
לטענתו הנוצרים הם שהביאו את היהודים לעסוק בהלוואה בריבית.
הוא קרא לנהוג ביהודים בסובלנות וברחמנות מפני הצדק האלוהי וגם משום שהיהודים שמרו את כתבי הקודש של הברית הישנה וראויים על כך לתודה.
מטרתו של וגנזייל הייתה להביא לניצורם של היהודים בדרכי נועם, ולא מתוך לחץ ומתוך כפייה.
מאידך גיסא, וגנזייל פרסם ביקורות תאולוגיות על היהדות, בעיקר בספרו מ-1681 "Tela ignea satanae" – "חצי האש של השטן: הם הספרים הנסתרים והנוראים של היהודים נגד כריסטוס, אלוהים והדת הנוצרית".
לאחר שקרא בספר תולדות ישו, פנה לשליטים בדרישה לגבש הסכם שימנע את חילול שם ישו בפי היהודים.
הוא התבסס בהגותו ובדבריו על עיון בכתבים בלשון העברית ובתרבות היהודית שלאחר התנ"ך.
בער שמואל יששכר פרלהפטר, השבתאי, היה מורו לשפה ולספרות עברית.
עמד בקשרים גם עם רבי חגי חנוך פרנקל.
וגנזייל כיהן כפרופסור להיסטוריה, למשפט קאנוני ולשפות המזרח באוניברסיטת אלטדורף.
הוא נודע באוסף הספרים שלו שכלל מאות כרכים, מחציתם כתובים עברית ורבים מהם כתבים בשפות הסורית, הפרסית, האתיופית והערבית.
יוהאן יואכים וינקלמן היה היסטוריון גרמני בתחום תולדות האמנות.
הוא נחשב לחוקר תולדות האמנות המודרני הראשון.
הישגו הגדול היה בביסוס גישה שיטתית לתולדות האמנות.
בעבודתו, אשר התרכזה בתרבות הקלאסית, הבחין וינקלמן בין האמנות של יוון העתיקה, אמנות יוונית-רומית ואמנות האימפריה הרומית.
עבודתו הייתה בעלת השפעה מכרעת על התפתחות האמנות הניאו קלאסית באירופה.
חידוש חשוב של וינקלמן היה השימוש בקטגוריות של סגנון לצורך מיון והגדרה של ממצאים ארכאולוגיים, ובכך היה ממניחי היסודות למדע הארכאולוגיה.
וינקלמן נולד בשטנדאל שבפרוסיה למשפחה ענייה.
אימו, אנה מריה מאייר הייתה בתו של אורג ואילו אביו, מרטין וינקלמן, עבד כסנדלר.
למרות עונייה של משפחתו הצליח וינקלמן לרכוש לעצמו השכלה בלימוד שפות והיסטוריה עתיקה.
הוא למד בבית הספר בשטנדאל ובגימנסיה בברלין .
בשנת 1738 הוא נרשם ללימודי תאולוגיה באוניברסיטה של האלה, אולם עד מהרה נטש לימודים אלו לטובת חקר האמנות היוונית העתיקה.
מקור השפעה נוסף למהלך זה מצא וינקלמן בהרצאותיו של הפילוסוף אלכסנדר גוטליב באומגרטן, מראשוני האסתטיקנים המודרניים.
בשנת 1740 הוא החל בלימודי רפואה באוניברסיטה של העיר יינה, אולם נאלץ לסיים את לימודיו עקב קשיים כספיים.
בין השנים 1743–1748 וינקלמן שימש כמורה פרטי לשפות בעיר מגדבורג וכן הועסק כעוזר הרקטור בגימנסיה של זיהאוסן (Seehausen).
על חוויה זו כתב מאוחר יותר כי בבוקר היה "מלמד ילדים אטומי-מוח את האלף-בית" ואילו בלילות היה שקוע "בתפילות שנערכו בביטויים השאולים מתוך הומרוס".
ב-1748 קיבל משרת ספרן בביתו של ההיסטוריון הגרמני הרוזן היינריך פון בינאו (Heinrich von Bünau).
תפקיד זה אפשר לוינקלמן גישה חופשית לספרות היסטורית על אודות האימפריה הרומית, תחום המחקר של הרוזן, והתקופה הקלאסית בכללה.
בתקופה זו ערך ביקורים באוספי העתיקות בדרזדן שהציתו אצלו עניין רב באמנות העתיקה והביאו אותו להחלטה לעבור לרומא.
בשנת 1754 המיר וינקלמן את דתו מפרוטסטנית לקאתולית.
רוב החוקרים ראו באקט זה ניסיון לקידום מקצועי בחיקה של רומא האפיפיורית יותר מאשר אקט של אמונה.
גתה תיאר את וינקלמאן כ"פאגאני", אולם המרת דתו אכן איפשרה לוינקלמן גישה אל ספריית האפיפיור.
בזכות בקיאותו בשפה היוונית מונה כספרן באוסף כתבי היד של הקרדינל דומניקו פאסיונֵי .
אוגוסט השלישי, מלך פולין העניק לו קצבה בגובה 200 תאלרים כדי להמשיך את מחקריו ברומא.
כוונתו של וינקלמן הייתה לשהות באיטליה כשנתיים, אבל מלחמת שבע השנים שינתה את תוכניותיו.
בהמשך הועסק כספרן בביתו של הקרדינל אלסנדרו אלבני שיצר באותה תקופה את אוסף העתיקות שלו.
בשנים אלה ביקר בחפירות פומפיי והרקולנאום.
וינקלמן נתפס יותר ויותר לחקר האמנות הרומית והגיע להכרה שיצירות רבות אינן אלא חיקוי של יצירות יווניות, הכרה שהפתיעה את בני דורו.
יצירת המופת שלו Geschichte der Kunst des Alterthums (תולדות האמנות של ימי קדם) ראתה אור ב-1764, ובה העמיד תיאור כרונולוגי יסודי של כל אמנות עתיקה, כולל זו של המצרים ושל האטרוסקים ותיאר אותה כמונעת מכוח גורמים תרבותיים, פוליטיים וחברתיים.
החיבור זכה לתפוצה נרחבת ונודעה לו השפעה רבה בתרבות של המאה ה-18 באירופה בכך שהעמיד את אמנות יוון ורומא כמופת לגדוּלה.
ב-1763, בהשתדלות פטרונו אלבני, נתמנה וינקלמן למפקח על העתיקות מטעם האפיפיור קלמנס השלושה עשר.
בכתיבתו הדגיש וינקלמן כי כתיבת ההיסטוריה של האמנות צריכה להתמקד במשמעות בעיני הצופה ולא המשמעות בעיני האמן.
בכך ביקר את התיאור הביוגרפי שהיה העיקר בעבודתו של ג'ורג'ו ואזארי.
וינקלמן תפס את האמנות הקלאסית כיחידה שלמה והרמטית שאינה ניתנת לחלוקה או לערעור.
כתיבתו ב"תולדות האמנות" שילבה על כן גם כתיבה אסתטית, בתארו את האמנות היוונית כאידיאל היופי.
בכתיבתו ההיסטורית, תיאר וינקלמן את המרחק מן האידיאל של האמנות הנעלה.
החיבור "הגיונות על החיקוי של יצירות יווניות ורומיות" נכתב מתוך מסורת של כתיבה אל אמנים ועוסקים באמנות.
הוא הציג אלטרנטיבה ביקורתית לסגנון של אמנות הבארוק אשר שלטה באותה עת.
אמנות, אשר לדעתו טעתה בהציגה ביטויי מוגזם של פאתוס ונטורליזם מוגזם.
הוא הציג את האמנות הקלאסית כדגם רצוי לחיקוי על ידי האמנים.
"הדרך היחידה בשבילנו להיות לגדולים", כותב וינקלמן בפתיחת חיבורו, "...
להיות בלתי ניתנים לחיקוי, הוא חיקויים של היוונים".
בכך ביקש וינקלמן לכונן מחדש את האידיאל של האמנות כ"יפה" לעומת האמנות בת זמנו המדגישה את הטבא ואת החוויה.
במסגרת זו הקדיש דיון מרכזי למשמעות הדימויים (איקונוגרפיה) בתוך המסגרת ההיסטורית של התרבות הקלאסית.
התמקדות במשמעותה ובמקומה של האלגוריה במסגרת פרשנות האמנות הציג וינקלמן בחיבור "ניסיון של אלגוריה, במיוחד בשביל האמנויות" (Versuch einer Allegorie), אשר פורסם בשנת 1766.
יוהאן יואכים קוונץ היה חלילן, בונה חלילים ומלחין גרמני.
הוא נולד באוברשדן, סמוך לגטינגן, גרמניה, ומת בפוטסדם.
קוונץ החל את לימודי המוזיקה כילד אצל דודו (אביו, שהיה נפח, מת בילדותו של קוונץ), ואחר יצא לדרזדן ולווינה.
בתקופה זו, כששירת כמוזיקאי בחצר אוגוסט השני, מלך פולין, החל להתמקד בחליל והופיע בנגינה בו יותר ויותר.
בהדרגה נודע כחלילן המעולה ביותר באירופה ויצא למסעות קונצרטים בצרפת ובאנגליה.
קוונץ התמנה למורה לחליל, בונה חלילים ומלחין בחצר פרידריך השני, מלך פרוסיה (פרידריך הגדול) בשנת 1740. קוונץ הכניס חידושים במבנה חליל הבארוק, לדוגמה, בהוספת מפתח לשיפור האינטונציה (שמירה על ניקיון הצליל) אשר מבדיל בין מי במול לרה דיאז.
קוונץ כתב יצירות רבות, בעיקר לחליל (ביניהן כ-300 קונצ'רטי לחליל), אך הוא נודע בעיקר כמחבר
Versuch einer Anweisung die Flöte traversiere zu spielen, טרקטאט על הנגינה בחליל, בשנת 1752. המחקר מעורר עניין רב כיום כמקור מידע על אופני ביצוע וטכניקה של הטרוורסו במאה ה-18.
יוהאן יאקוב לבנטל (בהונגרית: Löwenthal János Jakab; בגרמנית: Johann Jacob (János Jakab) Löwenthal; 15 ביולי 1810 הונגריה – 20 ביולי 1876 אנגליה) היה שחמטאי יהודי מומר מקצועי.
לשיא יכולתו הגיע בשנת 1858 כאשר היה מדורג שני בעולם.
לבנטל דורג בין עשרים הטובים בעולם בין השנים 1842 ל-1867.
לבנטל נולד בפשט, בן לסוחר יהודי.
הוא רכש את השכלתו בגימנסיה באותה עיר.
בשנת 1846 ניצח בדו-קרב מול קרל המפה בווינה +5 -4. קיבל מינוי אזרחי באַדְמִינִיסְטְרַצְיָה של לאיוש קושוט בשנת 1848.
לאחר התבוסה לאוסטריה ורוסיה, ונפילתו של קושוט, הוגלה לבנטל מהונגריה, והיגר לארצות הברית בשנת 1849; משם עבר בשנת 1851 ללונדון, שם השתקע לצמיתות.
בתחרות השחמט במנצ'סטר, בשנת 1857, ניצח לבנטל את אדולף אנדרסן וזכה במקום הראשון.
בשנת 1850, כשפול מורפי היה בן 12, ביקר לבנטל בניו אורלינס.
לבנטל היה שחקן מקצועני חזק שלעיתים קרובות הביס שחקנים צעירים ומוכשרים.
הוא התייחס למשחק מול מורפי כבזבוז זמן, והסכים לשחק רק מתוך רצון טוב ומחווה כלפי אביו של מורפי, השופט המכובד.
כאשר מורפי הגיע למשחק, ליטף אותו לבנטל על ראשו כמחווה אבהית.
לאחר המסע ה-12 הבין לבנטל כי הוא ניצב בפני שחקן חזק.
בכל פעם שמורפי הניע את הכלים בצורה טובה, גבותיו של לבנטל הורמו מעלה באופן שארנסט מורפי תיאר כ"קומי".
לבנטל שיחק שלושה משחקים מול מורפי במהלך שהותו בניו אורליאנס, והפסיד בשלושתם.
עם בואו של מורפי ללונדון, בשנת 1858, היה לבנטל אחד האמנים הראשונים שהתמודדו עם מורפי.
מורפי ניצח +9 -3 =2 (תשעה ניצחונות, שלושה הפסדים, שתי תוצאות תיקו).
"אני משוכנע שנוצחתי על ידי כח עליון" אמר לבנטל לאחר הדו-קרב.
מורפי ידע שמקור ההכנסה היחיד של לבנטל הוא השחמט, ומשום שלא רצה שייחשב שחקן מקצועני כמו לבנטל, לאחר שהרוויח סך של 100 לירות שטרלינג בדו-קרב ביניהם, נתן מורפי ללבנטל רהיטים בשווי 120 לירות שטרלינג כמתנה לביתו החדש.
ימים אחדים לאחר שנוצח על ידי מורפי זכה לבנטל להישגו הגדול ביותר: הוא ניצח בתחרות האיגוד האנגלי לשחמט שהתקיימה בברמינגהאם באוגוסט 1858.
הפרס הכספי היה 63 לירות שטרלינג.
בשנת 1860 ניצל לבנטל את הפופולריות הרבה של מורפי ופרסם ספר שכלל אוסף של משחקיו של מורפי, כולל ניתוחים והערות ביקורתיות.
על פי הביוגרף של מורפי דוד לוסון, מורפי היה ידידותי ללבנטל והסכים לחתום על החומר שבספר; הקוראים סברו כי הספר נכתב על ידי מורפי אף על פי שלא כך היה הדבר.
בקובץ הסרוק שנמצא בקישורים החיצוניים מופיע שמו של לבנטל בבירור.
במשך זמן מה שימש לבנטל כמזכיר מועדון השחמט סט.
הוא לימד שחמט והמציא את לוח ההדגמה הראשון.
בשנת 1862 סייע לארגן תחרות בינלאומית ואף פרסם את ספר התחרות.
שימש כעורך של מספר ביטאונים ובהם "מגזין שחקני השחמט" בין השנים 67–1863.
בשנות השישים לחייו חלה לבנטל ולא היה מסוגל להמשיך להתפרנס.
לורד רנדולף צ'רצ'יל ורבים אחרים תרמו כסף לקרן גמילות חסדים כדי לסייע ללבנטל.
בהשפעת שחמטאי בשם וארד המיר לבנטל את דתו לנצרות קתולית.
לבנטל מת בגיל 66 ליד הסטינגס.
יוהאן כריסטוף פפוש היה מלחין יליד גרמניה, שרוב שנות פעילותו המקצועית עברו עליו באנגליה.
בגיל 14 התמנה פפוש לחצר הפרוסית.
בסביבות 1700 השתקע באנגליה, שם היה, בשנת 1710, בין מייסדיה של האקדמיה למוזיקה ווקאלית, ששמה שונה ב-1726 לאקדמיה למוזיקה עתיקה.
במדריך של דואן כתוב על ייסוד האקדמיה וכך נאמר בעמ' 76:
פפוש נשאר מנהל האקדמיה עד מותו ב-1752. את מקומו תפס בנג'מין קוק.
פפוש עבד לצד גאורג פרידריך הנדל בקאנונס, צפונית-מערבית ללונדון, שם עבדו השניים אצל ג'יימס ברידג'ס, הדוכס הראשון של צ'אנדוס, כספקי מוזיקה למערך המוזיקלי הנכבד במשכן המפואר שהחזיק שם.
אף כי פפוש נודע בעיקר במוזיקה שכתב לאופרת הקבצנים (1728) - ללברית של ג'ון גיי - הוא חיבר יצירות רבות, בהן מוזיקה לבמה ולכנסייה.
הנביאה, או ההיסטוריה של דיוקלטיאנוס
המנונותיצירותיו הכליות עם מספרי אופוס:
אופוס 1: 6 סונטות לחלילית ובסו קונטינואו
אופוס 2. 16 סונטות לכנור ובסו קונטינואו
אופוס 3. 12 סונטות לשני כנורות (או אבובים או חלילים) ובסו קונטינואו
אופוס 4. 12 סונטות לכנור ובסו קונטינואו
אופוס 5. 10 סונטות לכנור ובסו קונטינואו
אופוס 6. 10 סונטות לכנור ובסו קונטינואו
1-8 לחליל או אבוב או כנור, לכנור ולבאסו קונטינואו, מס' 9 לחליל, ויולה דה
גמבה ובסו קונטינואו, מס' 10 לחלילית, חליל, בסו קונטינואו
אופוס 8. 6 קונצ'רטי לשתי חליליות, שני חלילים (או אבובים או כנורות) ובסו קונטינואויצירות הכליות ללא מספרי אופוס:
6 סונטות לחלילית ובסו קונטינואו
6 סונטות לכנור ובסו קונטינואו
יוהאן לודוויג הייברג (בדנית: Johan Ludvig Heiberg; 27 בנובמבר 1854 – 4 בינואר 1928) היה חוקר דני, שהתמחה בפילולוגיה הקלאסית ובהיסטוריה של המתמטיקה היוונית ושל המדעים בכלל.
מוכר בקרב הציבור הרחב בעיקר בזכות גילוי הטקסטים של הפלימפססט של ארכימדס במנזר בקונסטנטינופול בשנת 1906.
בשנת 1879 הציג את עבודת הדוקטור שלו המפורסמת בנושא "שאלות ארכימדיות" שדנה בחייו, בעבודותיו ובמיוחד בהעברת כתביו של ארכימדס מדור לדור.
הייברג פיתח שיטת ביקורת קפדנית של כל פרט ופרט בטקסט תוך מציאת הסבר לכל שלב בתולדות העברת הקטעים.
היה למשך תקופה ארוכה מנהל בבית ספר תיכון בקופנהגן ולימד שנים רבות יוונית עתיקה באותו תיכון.
החל משנת 1883 הייברג עסק בעיקר בעריכת כתבים חשובים בתולדות המתמטיקה היוונית: ערך (יחד עם היינריך מנגה) את ששת כרכי כתבי אוקלידס (1883–1895), את החלקים ששרדו עד ימינו מה"קוניקה" של אפולוניוס מפרגה (1891–1893)
ואת הפירוש של סימפליקיוס לספרו של אריסטו "על הרקיע" (1894).
כמו כן ערך את כתביהם של סרנוס מאנטינופליס (1896), של תלמי (1898) ושל הרון מאלכסנדריה (1899).
הודות לתרומתו החשובה להבהרת שטחים רחבי יריעה לא ידועים עד אז בתולדות המדע הייברג התמנה לבסוף בשנת 1896 לפרופסור לפילולוגיה קלאסית באוניברסיטת קופנהגן.
בהמשך הקדיש הייברג את עצמו לעבודות נוספות בתחום היסטוריית המדעים – של הגאומטריה, של המכניקה, של האסטרונומיה, של הרפואה, של האלכימיה וכו'.
לאחרונה התגלו תרומות נוספות שלו בחקר התרבות הביזנטית.
הייברג כתב גם לקהל הרחב מאמרים על אודות התרבות היוונית העתיקה, בעיקר על תולדות הדת.
אחרי שנת 1901 תרם להוצאה לאור של כתבי הפילוסוף הדני הדגול סרן קירקגור.
בשנת 1906 בעת הימצאותו במנזר יווני אורתודוקסי באיסטנבול (קונסטנטינופול) הייברג בדק כתב יד כתוב על קלף וגילה כי ספר התפילה הנוצרי הכתוב בו, הועתק במאה ה-13 על ידי נזיר בשם יואניס מירונאס, על גבי עותק מהמאה העשירית – של טקסט בתחום הגאומטריה.
על ידי בדיקה בעין לא מזוינת הבחין הייברג כי מתחת לטקסט הדתי נוצרי בצבצו קטעים של ספר של ארכימדס לא ידוע עד אז מאויר בצורות הנדסיות.
מאוחר יותר כתב היד נותח בעזרת קרני X וקרינת על-סגול.
כעת הפלימפססט של ארכימדס נמצא במוזיאון האמנות ע"ש וולטרס בבלטימור, מרילנד.
על הפלימפססט הזה ויליאם נואל ורויאל נץ פרסמו בשנת 2007 את הספר "הקודקס של ארכימדס".
בשנת 1883 נבחר הייברג כחבר באקדמיה המלכותית לאמנויות ולמדעים של דנמרק.
היה דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטאות באוקספורד, לייפציג וברלין.
ארכימדס – "על הספירה ועל הצילינדר" – מתוך "עבודותיו של ארכימדס" כרך ראשון (2004) – בעריכתו של רויאל נץ
אביגיל קוואנדט – הפלימפססט של ארכימדס – שימור, טיפול, הדמיה דיגיטלית והעתקה של כתב יד נדיר מימי הביניים (ב"עבודות אמנות בנייר – מסמכים וצילומים") (2002)
יוהאן יאקוב פרוברגר היה מלחין, וירטואוז בכלי מקלדת ונגן עוגב גרמני מתקופת הבארוק.
הוא היה מן המפורסמים ביותר בין מלחיני תקופתו והשפיע למעשה על כל מלחין חשוב באירופה, בפיתוח סוגת הסוויטה לכלי מקלדת ובהיותו מראשי התורמים לחילופי מסורות מוזיקליות במסעותיו הרבים.
הוא זכור גם ביצירותיו לצ'מבלו, המצטיינות בניב אישי ובסגולת תיאור ייחודית, הממקמת אותן בין הדוגמאות המוקדמות ביותר למוזיקה תוכניתית.
רק שניים מחיבוריו הרבים של פרוברגר יצאו לאור בתקופת חייו, אבל המוזיקה שלו זכתה לתפוצה רחבה ביותר בעותקים של כתבי יד והוא נמנה עם המספר הזעום מאוד של מלחיני המאה ה-17 שמעולם לא נשכחו כליל.
את יצירותיו למדו וחקרו במאה ה-18 (אם כי אולי לא בהעמקה יתרה או באופן מקיף במיוחד, וודאי ללא השפעה על הסגנון הקלאסי העולה ובא) הנדל, באך ואפילו מוצרט ובטהובן.
יוהאן יאקוב פרוברגר הוטבל בשטוטגרט ב-19 במאי 1616. תאריך הולדתו המדויק אינו ידוע.
משפחתו באה מהאלה, שם התגורר סבו סימון ושם נולד אביו, בזיליוס.
בזיליוס עבר בשנת 1599 לשטוטגרט והתקבל כטנור לקאפלה של החצר.
בשנת 1621 התמנה בזיליוס לממונה על המוזיקה בחצר וארבעה מילדיו היו למוזיקאים; כולם מלבד יוהאן יאקוב שירתו בחצר וירטמברג בשטוטגרט.
סביר להניח, שיוהאן יאקוב קיבל את ראשית חינוכו המוזיקלי מאביו.),
אף כי מלחמת שלושים השנים, שהחלה ב-1618, הקשתה ללא ספק על החיים בשטוטגרט, חיי המוזיקה בעיר היו עשירים ומגוונים, בהשפעת מוזיקאים מכל רחבי אירופה ופרוברגר הצעיר נחשף מן הסתם כבר בגיל רך למבחר מסורות מוזיקליות.
עם זאת, מעט מאוד ידוע על ההכשרה שקיבל בפועל.
ספריית המוזיקה של בזיליוס פרוברגר תרמה מן הסתם גם היא להשכלתו המוזיקלית של יוהאן יאקוב.
היא הכילה יותר ממאה כרכי מוזיקה, ביניהם יצירות מאת ז'וסקן דה פרה, סמואל שיידט ומיכאל פרטוריוס, לצד קטעים משל יוהאן שטאדן, מייסד אסכולת נירנברג, וג'ובאני ולנטיני, קאפלמייסטר וינאי שהיה מפורסם בשנים ההן.
לאחר פירוק תזמורת החצר בשטוטגרט בשנת 1634, בעקבות תבוסת הפרוטסטנטים בקרב נורדינגן עזב פרוברגר את שטוטגרט ויצא לווינה, שם התקבל כזמר במקהלת החצר הקיסרית.
ב-1637, לאחר מותו של בזיליוס פרוברגר, מכרו יוהאן יאקוב ואחיו איזק את ספריית המוזיקה של אביהם לחצר של וירטמברג, ובאמצעות ארכיון החצר יצא שמעם של ספרי התווים שבאוסף ברבים.
אותה שנה התמנה יוהאן יאקוב לנגן עוגב בחצר הווינאית, כעוזרו של וולפגנג אבנר.
ביוני של אותה שנה יצא בעזרת מלגה שקיבל מן החצר לרומא, ללמוד שם אצל פרסקובלדי.
הוא נשאר באיטליה שלוש שנים, וכמו מוזיקאים רבים שיצאו ללמוד שם, המיר כנראה את דתו לקתוליות.
ב-1641 חזר לווינה ועבד שם כנגן עוגב ומוזיקה קאמרית עד סתיו 1645, אז יצא שוב לאיטליה.
פעם סברו, כי יצא ללמוד אצל ג'אקומו קריסימי, אבל מחקר עדכני מלמד, שככל הנראה למד ברומא אצל אתאנאזיוס קירשר.
אם נכון הדבר, הרי שכוונתו של פרוברגר הייתה לרכוש מיומנות גבוהה בהלחנה ווקאלית של הפרימה פראטיקה (פרסקובלדי, שלימד אותו כתיבה אינסטרומנטלית, מת בשנת 1643).
הפעילות המוזיקלית בחצר הקיסרית דעכה לאחר מותה של הקיסרית מריה לאופולדינה באוגוסט 1649. פרוברגר עזב את וינה ובארבע השנים הבאות חרש את אירופה במסעותיו.
ייתכן שלצד פעילותו המוזיקלית עסק גם בדיפלומטיה ואפילו בריגול בשליחות הקיסר, כמוהו כג'ון דאולנד ופטר פאול רובנס.
אין מידע רב על מסעותיו אלה, אך נראה שדרזדן הייתה מן הערים הראשונות שפרוברגר ביקר בהן: הוא ניגן לפני חצר הנסיך הבחור של יוהאן גאורג הראשון והגיש לנסיך אוסף של יצירותיו.
בביקורו בדרזדן פגש גם את מתיאס וקמן ומן המפגש הזה התפתחה ידידות שנמשכה כל חייו; השניים המשיכו להתכתב ופרוברגר אף שלח משהו מן המוזיקה שלו לווקמן לשם המחשת סגנונו.
מדרזדן המשיך פרוברגר, לדברי תלמיד שלו, לקלן, דיסלדורף, זלנד, בראבנט ואנטוורפן; עוד ידוע, שביקר בבריסל, לפחות פעמיים (ב-1650 וב-1652), בלונדון (אחרי מסע הרה-אסון, שבמהלכו נשדד, אירוע שתיאר במוזיקה ב-Plainte faite а Londres pour passer la mélancholie וכן, חשובה מכולן, פריז (פעם אחת לפחות, ב-1652).
קרוב לוודאי, שבפריז פגש פרוברגר הרבה ממלחיני התקופה החשובים של צרפת, בהם , לואי קופרן, דני גולטיה ואולי גם פרנסואה דיפו.
שני האחרונים היו נגני לאוטה מפורסמים, שכתבו בניב הצרפתי האופייני, "סטיל בריזה", שהשפעתו ניכרה בסוויטות לצ'מבלו שפרוברגר חיבר לאחר זמן.
לואי קופרן, מצדו, הושפע עמוקות מסגנונו של פרוברגר; אחד הפרלודים ללא גבולות שלו נושא כותרת-משנה "à l'imitation de Mr.
בנובמבר 1652 היה פרוברגר עד למות נגן הלאוטה הנודע בלנקרושה, שהיה ידידו.
בלנקרושה עצמו לא היה מלחין חשוב, אך מותו טבע את חותמו בתולדות המוזיקה - קופרן, גולטיה, דיפו ופרוברגר כתבו כולם קינות על אובדנו.
1653–1667: שנים אחרונות בווינה, פרישה ומוות
בשנת 1653 עבר פרוברגר בהיידלברג, נירנברג ורגנסבורג לפני ששב לווינה באפריל.
הוא נשאר בחצר הווינאית בארבע השנים הבאות והוציא מתחת ידו לפחות עוד קובץ אחד של מוזיקה, הליברו קוורטו (הספר הרביעי) משנת 1656 (הספר השלישי, ליברו טרצו, אבד).
נראה, שפרוברגר חש עצב עמוק בעקבות מותו של הקיסר פרדיננד השלישי ב-2 באפריל 1657 וכתב קינה לזכרו.
יחסיו עם יורשו של הקיסר, לאופולד הראשון, היו מתוחים מכמה וכמה סיבות פוליטיות (כוחות רבים התנגדו לבחירת לאופולד, ביניהם המסדר הישועי ויוהאן פיליפ משנבורן, הארכיבישוף הבוחר של מיינץ; ידידו ומדריכו של פרוברגר, קירשר, היה דמות חשובה במסדר ופרוברגר קיים קשרים אמיצים עם חצר הארכיבישוף.
אף על פי כן, פרוברגר הקדיש כרך חדש של יצירותיו ללאופולד), וב-30 ביוני 1657 קיבל את משכורתו האחרונה כחבר בקאפלה הקיסרית.
לא הרבה ידוע על עשר שנות חייו האחרונות של פרוברגר.
רוב המידע מקורו בחילופי מכתבים בין קונסטנטין הויחנס והדוכסית האלמנה ממונבליאר, סיבילה (1620 - 1707).
מאז מות בעלה לאופולד-פרדריק מווירטמברג-מונטבליאר ב-1662 חיה הדוכסית באריקור ופרוברגר היה למורה למוזיקה בערך באותו זמן, דבר המעיד על הקשר הרצוף שלו עם משפחת הדוכס מווירטמברג מאז שנותיו בשטוטגרט.
מן ההתכתבות עולה, שבשנת 1665 נסע פרוברגר למיינץ, שם ניגן בחצר הארכיבישוף הבוחר של מיינץ ופגש לראשונה את הויחנס פנים אל פנים; נראה שבמהלך 1666 תכנן המלחין לחזור לחצר הקיסר בווינה, אך ככל הידוע, לא הגשים תוכניות אלה ונשאר לחיות באריקור עד מותו בשנת 1667.
יוהאן כריסטיאן רייל היה רופא, פיזיולוג, אנטומיסט ופסיכיאטר גרמני.
רייל היה זה אשר טבע את המונח "פסיכיאטריה" (Psychiatrie), בשנת 1808. מספר מבנים אנטומיים קרויים על שמו, בין השאר "איי רייל" בקליפת המוח, והוא היה הראשון שתיאר מבנים עצביים מסוימים (arcuate fasciculus, locus coeruleus).
יוהאן כריסטיאן רייל נולד בעיר ראודה (Rhaude) שבגרמניה.
הוא החל בלימודי הרפואה באפריל 1779. לאחר תקופה קצרה עבר לעיר האלה (Halle) שבסקסוניה-אנהלט, שם למד אנטומיה, ניתוח ורפואה.
בשנת 1782 רייל סיים את לימודיו ועבר לברלין למשך שנה של עבודה קלינית, מסלול שהיה חייב לעשות כל מי שרצה לעסוק ברפואה בפרוסיה.
בשנת 1783 רייל חזר למקום מולדתו (Ostfriesland), שם עבד כרופא למשך 4 שנים עד שחזר להאלה, בקיץ 1787. בין השנים 1788–1810 עבד רייל בבית חולים בהאלה.
באוקטובר 1788 רייל נישא ליוהנה ווילמינה לבו (Johanna Willemina Leveaux), וביחד נולדו להם שני בנים וארבע בנות.
במקביל, מעמדו של רייל באקדמיה הלך ועלה, ובאותה שנה הוא קיבל מינוי פרופסור מן המניין באוניברסיטה.
רייל מונה גם כמנהלה של קליניקת האוניברסיטה, שיוסדה שנה קודם לכן.
רייל לימד באוניברסיטת האלה במשך 22 שנה.
בין השנים 1802–1805 נהג המשורר הנודע יוהאן וולפגנג פון גתה לבקרו ולדון עמו בסוגיות מדעיות ובהן פסיכיאטריה, וכן ליהנות מכישוריו של רייל כרופא.
בשנת 1810 נתמנה רייל לפרופסור בברלין, והיה לאחד מן המרצים הראשונים לפסיכיאטריה.
יוהאן כריסטיאן רייל נפטר בשנת 1813 מטיפוס הבהרות, שבו נדבק כאשר טיפל בפצועי קרב לייפציג (קרב העמים), אחד מן העימותים הקשים ביותר של המלחמות הנפוליאוניות.
רייל חילק את הרפואה לשלושה תחומים עיקריים: פיזיולוגיה, אנטומיה ופסיכיאטריה.
במהלך חייו רייל תרם לכל אחד מהתחומים האלה, בעבודותיו המוקדמות בפיזיולוגיה שאינה ויטליסטית, במחקריו על האנטומיה של מערכת העצבים ובעבודתו החלוצית בפסיכיאטריה - מונח אשר הוא טבע לראשונה בשנת 1808.
על פי השקפתו של רייל, במחלות נפש ובטיפול בהן חשוב להתייחס לקשר שבין הגופני לנפשי.
רייל טען כי הטיפול במחלות נפש צריך להיעשות על ידי רופאים שהוכשרו לכך במיוחד.
רייל יסד והוציא לאור מספר כתבי עת מדעיים, ביניהם כתב העת Archiv für Physiologie שפורסם לראשונה בשנת 1796. כתבי עת אחרים פורסמו למשך תקופות קצרות בלבד.
בגיליון הראשון של Archiv für Physiologie רייל פרסם מאמר פורץ דרך בשם "על כח החיים" ("On the Life Force"), בו הוא דחה את תאוריית הויטליזם הגורסת כי חומר חי מכיל "כח חיים" ובכך הוא שונה מחומר שאינו חי.
רייל טען שאם ברצונה של הרפואה להיות מדע, עליה להסתמך על סיבתיות מוכחת, וכל "כח" צריך להיות מבוסס בחומר עצמו.
מעבר לעצם טביעת המונח "פסיכיאטריה", רייל חולל רפורמה ביחס ובטיפול בחולי נפש, למשל על ידי הפרדה בין חולים הניתנים לטיפול לבין חולים חשוכי מרפא.
רייל התעניין בהידרותרפיה וקידם מרחצאות וסאונות לשם הגיינה ציבורית, כמו גם לצרכים רפואיים.
יוהאן יואכים בכר היה רופא ואלכימאי גרמני, ממבשרי הכימיה, מלומד והרפתקן.
בכר ידוע במיוחד בזכות פיתוח תאוריית הפלוגיסטון.
אביו, כומר לותרני, נפטר כאשר יוהאן היה ילד, והותיר אחריו אלמנה ושלושה ילדים.
כאשר היה בן 13 מצא עצמו בכר אחראי לפרנסתו שלו, ולפרנסת אימו ואחיו.
הוא למד ועסק במספר מלאכות יד, הקדיש את לילותיו ללימודים מגוונים, והרוויח מעט בהוראה.
בשנת 1654, בגיל תשע-עשרה, פרסם בשם הבדוי סולינוס זלצתל ספר בשם De potentissima philosophorum medicina universali, lapis philosophorum trismegistus dicta, ספר רפואה המבוסס על האלכימיה, שעסק באבן החכמים ככלי לריפוי כל מחלה.
ב-1660 פרסם את ספרו Metallurgia; ושנה לאחר מכן את החיבור Character pro notitia linguarum universali, בו כלל 10,000 מילים לשימוש כשפה מתוכננת אוניברסלית.
המילון כולל ערכים בלטינית, שלכל אחד מוצמד מספר.
בשפה המתוכננת הייתה כל מילה אמורה להיות מיוצגת על ידי שלישיית מספרים: מספרה במילון, וכן שני מספרים נוספים לציון תפקידה במשפט.
ניתן לראות בעבודה זו, לצד עבודות נוספות מאותה תקופה (למשל מילונו של ג'ון וילקינס) כמבשרות מוקדמות של המחקר בתרגום מכונה.
המילון של בכר מומש בתוכנת מחשב שנכתבה ב-1962.
הסופר ביל ברייסון כתב בנושא:
"מקובל לומר כי ראשיתה של הכימיה כמדע רציני ומכובד הייתה ב-1663, כאשר רוברט בויל מאוקספורד פרסם את The Sceptical Chymist - העבודה הראשונה שהבחינה בין כימאים לאלכימאים - אך היה זה מעבר איטי ולעיתים קרובות לא-יציב.
עד למאה ה-18 מלומדים, באופן מוזר, חשו בנוח בשני המחנות - כמו הגרמני יוהאן בכר, שהפיק עבודה מפוכחת וללא-דופי במינרולוגיה, בשם Physica Subterranea, אך גם היה בטוח שבהינתן החומרים המתאימים, יוכל להפוך עצמו לבלתי נראה."
ב-1660 קיבל תואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת מיינץ.
ב-1666 מונה לפרופסור לרפואה באוניברסיטת מיינץ ורופא לארכיבישוף-נסיך בוחר.
באותה שנה התמנה גם לתפקיד חבר-מועצה למסחר בווינה, שם קיבל את התמיכה החשובה של הרוזן זינצנדורף, ראש ממשלה וחצרן לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-1669 פרסם את ספרו Physica subterranea, ובאותה שנה עסק עם הרוזן של הנאו (Hanau) בתוכנית ליישוב חלקת אדמה גדולה בין נהרות האורינוקו והאמזונאס.
באותה עת התמנה גם לרופא של הנסיך הבוחר של בוואריה; אך ב-1670 היה שוב בווינה, שם ייעץ להקמת מפעל משי והציג תוכניות להקמת חברה גדולה לסחר עם ארצות השפלה, ולכריית תעלה שתחבר בין הריין והדנובה.
בשנת 1678 נסע לאנגליה, ובחן מכרות בסקוטלנד וקורנוול.
הוא נפטר באנגליה, באוקטובר 1682.
יוהאן כריסטוף באך (22) היה מלחין גרמני בן תקופת הבארוק, ואחד מבני משפחת המוזיקאים הנודעת באך.
הוא היה בנו של יוהאן אמברוסיוס באך (11) ואחיו הבכור של יוהאן סבסטיאן באך.
יוהאן כריסטוף באך נולד בארפורט.
את חינוכו המוקדם קיבל מאביו, יוהאן אמברוסיוס באך שהיה חלילן העיר ומוזיקאי חצר באייזנך משנת 1671. בין השנים 1685 – 1688 הוא למד אצל יוהאן פכלבל בארפורט, שנחשב אז לאחד העוגבנים החשובים.
לאחר תקופת הכשרתו התמנה לעוגבן בכנסיית סנט תומאס בארפורט.
מ-1690 הוא היה עוגבן בכנסיית סנט מיכאל באוהרדרוף, שם כיהן עד מותו.
כמה חודשים לפני מות אביו בשנת 1695 הוא נישא, והתיישב ב"רובע הסמטאות הארוכות" בעיר אוהרדרוף, ושם נולדו תשעת ילדיו.
לאחר מות הוריו בשנים 1694 ו-1695 הוא קיבל תחת חסותו את אחיו הצעירים יוהאן סבסטיאן, שאותו חינך עד שנת 1700, ויוהאן יאקוב, שנשאר אצלו עד 1696 וחזר לאחר מכן לאייזנך.
יוהאן כריסטוף זוהה כמי שהעתיק שתי אנתולוגיות חשובות לכלי מקלדת, שהיו מקורות חשובים ליצירותיו המוקדמות של יוהאן סבסטיאן באך: "הספר של יוהאן אנדראס באך" ו"כתב יד מולרשה" (Mollersche Handschrift).
ליוהאן כריסטוף באך היו תשעה צאצאים.
את כישוריו המוזיקליים העביר גם לצאצאיו, וחמישה מהם היו מוזיקאים מוכשרים.
כמו כן 4 מנכדיו היו מוזיקאים.
הוא וצאצאיו החזיקו במשרת העוגבן של כנסית סנט מיכאל באוהרדרוף במשך כ-120 שנה.
טוביאס פרידריך באך (40) (נולד באוהרדרוף ב-21 ביולי 1695, נפטר באודשטדט ב-1 ביולי 1768) היה עוגבן וקנטור במספר ערים
טוביאס פרידריך באך (79) (נולד באודשטדט ב-22 בספטמבר 1723, נפטר בארפורט ב-18 בינואר 1805) היה קנטור בארפורט
כריסטינה סופי באך (נולדה באוהרדרוף ב-28 באוגוסט 1697, נפטרה באוהרדרוף ב-15 במרץ 1757)
יוהאן ברנהארד באך (41) (נולד באוהרדרוף ב-24 בנובמבר 1700, נפטר באוהרדרוף ב-12 ביוני 1743) היה עוגבן באוהרדרוף מ-1721 החזיק במשרת העוגבן בכנסית סנט מיכאל בעיר.
יוהאן כריסטוף באך (42) (נולד באוהרדרוף ב-12 בנובמבר 1702, נפטר באוהרדרוף ב-2 בנובמבר 1756) היה קנטור באוהרדרוף
פיליפ כריסטיאן גאורג באך (80) (נולד באוהרדרוף ב-5 באפריל 1734, נפטר בוורניגסהאוזן ב-18 באוגוסט 1809) היה קנטור באוהרדרוף ואחר כך כומר בוורניגסהאוזן
ארנסט קרל גוטפריד באך (81) (נולד באוהרדרוף ב-12 בינואר 1738, נפטר באוהרדרוף ב-21 ביולי 1801 היה קנטור בווכמאר ואחר כך באוהרדרוף
ארנסט כריסטיאן באך (82) (נולד באוהרדרוף ב-28 בספטמבר 1747, נפטר בווכמאר ב-29 בספטמבר 1822) היה קנטור בווכמאר
יוהאנה מריה באך (נולדה באוהרדרוף ב-29 במרץ 1705, נפטרה באוהרדרוף ב-21 במאי 1742)
יוהאן היינריך באך (43) (נולד באוהרדרוף ב-4 באוגוסט 1707, נפטר באוהרינגן ב-20 במאי 1783)
מגדלנה אליזבט באך (נולדה באוהרדרוף ב-26 בספטמבר 1710, ?)
יוהאן סבסטיאן באך (נולד באוהרדרוף ב-7 בספטמבר 1713, נפטר באוהרדרוף ב-5 בנובמבר 1713)
יוהאן אנדראס באך (44) (נולד באוהרדרוף ב-7 בספטמבר 1713, נפטר באוהרדרוף ב-25 באוקטובר 1779) תאומו של הקודם לו ברשימה היה אבובן בתזמורת צבאית בגותה ואחר כך עוגבן באוהרדרוף לאחר פטירת אחיו בשנת 1743 החזיק במשרת העוגבן בכנסית סנט מיכאל בעיר.
יוהאן כריסטוף גאורג באך (83) (נולד באוהרדרוף ב-8 במאי 1747, נפטר באוהרדרוף ב-30 בדצמבר 1814) היה עוגבן באוהרדרוף.
לאחר פטירת אביו בשנת 1779 החזיק במשרת העוגבן בכנסית סנט מיכאל בעיר.
יוהאן כריסטוף באך (12) היה מלחין גרמני בן תקופת הברוק, ואחד מבני משפחת המוזיקאים הנודעת באך.
הוא היה אחיו התאום של יוהאן אמברוסיוס באך, אביו של יוהאן סבסטיאן באך.
יוהאן כריסטוף באך נולד בארפורט, שם כיהן אביו כריסטוף באך (5) כמוזיקאי העיר.
בשנת 1682 נכנס לתפקידו השליט החדש, הרוזן גינתר פון שווארצבורג-ארנשטאדט, והלה היה כנראה מרוצה משירותו של יוהאן כריסטוף באך.
יוהאן כריסטוף באך היה כנראה דומה מאוד לאחיו התאום יוהאן אמברוסיוס.
קרל פיליפ עמנואל באך דיווח: .
ליוהאן כריסטוף באך היו 6 צאצאים.
ברברה קתרינה באך (הוטבלה בארנשטאדט ב-14 במאי 1680, נפטרה בארנשטאדט ב-22 בינואר 1709)
אנה מרתה באך (הוטבלה בארנשטאדט ב-18 באפריל 1682, נקברה בארנשטאדט ב-23 ביולי 1682)
יוהאן ארנסט באך (25) (נולד בארנשטאדט ב-5 באוגוסט 1683, נפטר בארנשטאדט ב-21 במרץ 1739) היה עוגבן בארנשטאדט.
יוהאן היינריך באך (הוטבל בארנשטאדט ב-3 בדצמבר 1686, נקבר בארנשטאדט ב-12 בדצמבר 1686)