tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פיקרינג נולד בבוסטון ב-1846. ב-1865 השלים תואר ראשון באוניברסיטת הרווארד.
בשנים 1865–1867 לימוד מתמטיקה בהרווארד.
בשנים 1867–1877 לימד פיזיקה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
ב-1877 התמנה למנהל של מצפה הכוכבים של מכללת הרווארד, תפקיד אותו הוא מילא עד מותו ב-1919.
כמנהל המצפה, מינה צוות מחקר רחב, שכלל מעל 80 נשים לאורך השנים.
בין המדעניות שעבדו בצוות המחקר שלו ניתן למנות את אנני ג'אמפ קאנון, הנרייטה ליוויט, אנטוניה מורי, וילמינה פלמינג, אוולין לילנד ועוד.
הצוות הורכב מנשים בלבד מכיוון שהשכר המקובל לנשים באותה התקופה היה נמוך בהרבה ביחס לשכר הגברים במשרה אקדמאית והדבר איפשר לפיקרינג להעסיק יותר חוקרות באותו התקציב.
הצוות זכה לכינויים "מחשבות הרווארד" או לכינוי הלועג "הרמונו של פיקרינג".
צוות המחקר בראשותו של פיקרינג היה מתקדם מאוד בתחומו וגילויו משמשים את המדע גם כמאה שנים לאחר הגילוי
ב-1882 פיתח פיקרינג שיטה למדידת ספקטרום פליטה של מספר כוכבים בו זמנית על ידי הנחת מספר מנסרות על משטח צילום.
הדבר אפשר סיווג ספקטרלי של מספר כוכבים בו זמנית ובכך תרם לקיטלוג הכוכבים.
יחד עם אנני ג'אמפ קאנון ווילמינה פלמינג הרכיב קטלוג אחיד של כל הכוכבים הנראים ( עם בהירות נראית עד 9+) שהיו מוכרים באותה התקופה.
הקטלוג המוכר בשם קטלוג הנרי דראפר, (Henry Draper Catalogue (HD משמש בגרסתו המורחבת גם כיום.
חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1867)
מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה (1886 ביחד עם צ'ארלס פריצ'רד ו-1901)
פרס וואל של האקדמיה הצרפתית למדעים (1888)
הרוזן אדוארד קלאם-גאלאס היה מפקד בכיר בצבא האימפריה האוסטרית במהלך מלחמת אוסטריה-סרדיניה ומלחמת אוסטריה–פרוסיה.
קלאם-גאלאס נולד בפראג ב-14 במרץ 1805. אביו היה הרוזן כריסטיאן כריסטוף קלאם-גאלאס (1771–1838), שהתפרסם כאחד מפטרוניו של בטהובן.
אמו הייתה הרוזנת ג'וזפין קלארי-אלדרינגן (1777–1828).
ב-1823 הוא התגייס לצבא האימפריה האוסטרית, וב-1831 כבר החזיק בדרגת ריטמייסר ברגימנט הקירסירים ה-1. ב-1835 הועלה לדרגת מיור, ב-1840 לדרגת אוברסט וב-1846 לדרגת גנרל מיור.
באותה שנה מונה למושל הכללי של עיר הולדתו, פראג.
ב-1848 קיבל פיקוד על בריגדה ולחם עמה במלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה כחלק מהכוח של הפלדמרשל רדצקי.
יחידתו הפגינה אומץ לב בקרבות סנטה לוצ'יה, גויטו וקוסטוצה.
לאחר המלחמה הועלה קלאם-גלאס לדרגת לוטננט פלדמרשל וקיבל את העיטור הצבאי של מסדר מריה תרזה.
ב-1849 מונה למפקד קורפוס טרנסילבניה של הצבא האוסטרי.
הוא השתתף עם הקורפוס בהצלחה בדיכוי המרד ההונגרי.
ב-1850 קיבל את הפיקוד על הקורפוס הבוהמי ה-1, וב-1859 השתתף עמו במלחמת אוסטריה-סרדיניה, בקרבות סולפרינו ומגנטה.
הקורפוס שלו לא הפגין ביצועים מרשימים במיוחד, אולם למרות זאת הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים לאחר המלחמה.
ב-1861 נעשה חבר בבית הלורדים האוסטרי.
במהלך מלחמת אוסטריה–פרוסיה ב-1866, הוא נחל תבוסה משפילה בקרב גיצ'ין מידי כוח פרוסי שהיה קטן בהרבה מהכוח שלו.
הוא נשפט בפני בית דין צבאי, זוכה, אולם נאלץ לפרוש מהצבא.
הוא פרש לאחוזותיו בבוהמיה, ונפטר בווינה ב-17 במרץ 1891, שלושה ימים לאחר יום הולדתו ה-86.
ב-1850 הוא נשא לאישה את קלוטיד פון דיטרשטיין (1828-1899), בתו של הנסיך יוזף-פרנץ פון דיטרשטיין (1798-1858) וגיסתו של הפוליטיקאי החשוב אלכסנדר פון מנזדורף-פואילי (1813-1871).
היה להם בן אחד פרנץ , ושתי בנות; אדוארדין וקלוטיד.
אדוארד קלארק פוטר היה פסל אמריקני, אשר נודע בעיקר בזכות פסלי החיות שלו.
אחת היצירות המפורסמות ביותר שלו היא פסלי אריות השיש המוצבים בכניסה לספרייה הציבורית של ניו יורק.
פוטר נולד בניו לונדון, קונטיקט, וגדל באנפילד, מסצ'וסטס, שם חי עם אמו מרי ואחותה קלרה.
בגיל 17, בשל רצונה של אמו שיהיה כומר, נכנס לסמינר ווילסטון באיסט המפטון, מסצ'וסטס, ושם למד במשך ארבע שנים.
בשנת 1882 החל ללמוד במכללת אמהרסט באמהרסט, מסצ'וסטס.
הוא למד במכללה רק שלושה סמסטרים, אך מאוחר יותר הוענק לו תואר כבוד על יד המכללה.
בהמשך למד ציור בבית הספר של המוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון, אצל פרדריק קרונינהילד ואוטו גרונדמן, וכן עבד עם הפסל טרומן ה.
בשנת 1883 הפך לעוזרו של דניאל צ'סטר פרנץ'.
בתקופה זו התרכז במחקרים בבעלי חיים ועבד כמנהל וכמוכר במחצבות.
בין השנים 1887–1889 למד פיסול באקדמיה ז'וליאן בפריז אצל אנטונין מרסיה ועמנואל פרמיה, ושם התמחה ביצירת פסלי בעלי חיים.
בשנותיו שם הציג כמה יצירות בתערוכות הסלון, ביניהן פסלי קבוצות קטנות של ארנבות, חזה של גבר שחור, סקיצה מקבוצה הודית אמריקנית, ופאון ישן עם ארנבת.
בזמן התערוכה העולמית של שיקגו ב-1893 שיתף פעולה עם מורו וחברו דניאל צ'סטר פרנץ', ויחד יצרו כמה מהפסלים החשובים של התערוכה.
כמו רוב המבנים בתערוכה נוצרו הפסלים מחומר קל, המורכב מתערובת טיח, צמנט וסיבי יוטה, ולכן לא שרדו.
בשנת 1894 הצטרף פוטר לאגודת האמנים האמריקאים.
זו התמזגה מאוחר יותר עם האקדמיה הלאומית, אליה נבחר ב־1906.
יצירתו המפורסמת ביותר היא זוג אריות השיש שבכניסה לבניין הספרייה הציבורית של ניו יורק.
פוטר הומלץ לביצוע העבודה על ידי הפסל הנודע אוגוסטוס סנט גודנס .
האריות כונו במקור "ליאו אסטור" ו"ליאו לנוקס", על שם שתי הספריות הפרטיות שהרכיבו את ליבת האוסף של הספרייה, אך ראש העיר פיורלו לה גווארדיה שינה את שמם ל"סבלנות" (לאריה הדרומי) ו"עוז רוח" (לאריה הצפוני) – ושמות אלה נשארו.
מייג'ור גנרל סר אדוארד וולטר קליירוו צ'ייטור היה קצין ניו זילנדי ששירת בתקופת מלחמת הבורים ומלחמת העולם הראשונה במהלכה לחם בסמואה, גליפולי ובמערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה במהלכה שירת כמפקד הבריגדה הניו זילנדית הרכובה, ובהמשך כמפקד הדיוויזיה הרכובה האוסטרלית והניו זילנדית.
אדוארד צ'ייטור נולד ב-1868 בעיירה מוטווקה (Motueka) (בחלקו הצפוני של האי הדרומי של ניו זילנד) כבן בכור לג'ון ואמה צ'ייטור (אחריו נולדו עוד 10 ילדים).
אדוארד למד בשנים 1880–1884 בקולג' נלסון שבעיר נלסון השכנה לעיר הולדתו.
לאחר סיום לימודיו עבר לעבוד בחוות הכבשים המשפחתית ליד העיר בלנהיים (גם היא בחלקו הצפוני של האי הדרומי של ניו זילנד).
ב-1886 הצטרף צ'ייטור, בתור חצוצרן, ליחידה צבאית התנדבותית בשם "מרלבורו הוסרס" (Marlborough Hussars).
ב-12 באוקטובר 1888 קודם לדרגת סרג'נט ומונה ללוטננט.
ב-1892 קודם צ'ייטור לתפקיד קפטן וב-22 במרץ 1893 מונה רשמית לדרגת קפטן.
באוקטובר 1899 התנדב צ'ייטור להשתתף במלחמת הבורים בדרום אפריקה ומונה למפקד פלוגה.
ב-17 בפברואר 1900 הפליג צ'ייטור בראש הפלוגה שלו לדרום אפריקה.
במאי 1900 השתתפה הפלוגה בהתקפה על יוהנסבורג ובמהלך הקרב נפצע צ'ייטור.
בנובמבר 1900, לאחר מספר חודשי החלמה, חזר צ'ייטור לפקד על הפלוגה שלו ובמהלך פברואר 1901 השתתף במרדף אחר הגנרל הבורי קריסטיאן דה וט (Christiaan de Wet).
ב-1 באפריל חזר צ'ייטור לניו זילנד והשתחרר מהצבא וזאת לאחר שהועלה לדרגת מייג'ור.
אולם ב-1902, לאחר תקופה קצרה של עבודה חקלאית במשק המשפחתי, חזר צ'ייטור לשירות הצבאי, קודם לדרגת לוטננט קולונל ומונה למפקד הגדוד ה-8 של האי הדרומי של ניו זילנד.
לאחר מינויו זה יצא בראש הגדוד לדרום אפריקה שם היה מעורב בפעילות צבאית במדינות נטאל, מדינת אורנג' החופשית וטרנסוואל עד לסיום המלחמה הבורית ב-31 במאי 1902 אז נחתם הסכם שלום שנודע כ"הסכם פריניחינג" (Treaty of Vereeniging).
עם חזרתו לניו זילנד הביעו מפקדיו הערכה לפועלו ובספטמבר 1902 מינו אותו כשליש במפקדת ההגנה של צבא ניו זילנד.
ב-1906 עמד בהצלחה בבמינות הכניסה לקולג' הצבאי קמברלי (Camberley) במחוז סארי באנגליה ובסיום אותה שנה נסע לאנגליה ללמוד בקולג' והפך לקצין הניו זילנדי הראשון שסיים מוסד זה.
עם סיום לימודיו חזר צ'ייטור לניו זילנד ומונה למנהל תחום ההדרכה הצבאית.
ב-13 בדצמבר 1910 מונה למפקד הצבאי של מחוז וולינגטון וב-1 בינואר 1911 קודם לדרגת קולונל (מינוי זמני).
ב-17 ביולי 1914 מונה לדרגת גנרל אדמיניסטרטיבי ועסק בעיקר בארגון הצבא לקראת המלחמה המתקרבת.
מלחמת העולם הראשונה - קרב סמואה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הצטרפה ניו זילנד למדינות ההסכמה שפעלו נגד גרמניה.
ב-14 באוגוסט 1914 יצא צ'ייטור, מניו זילנד, בראש כוח צבאי לכבוש את סמואה הגרמנית מידי הגרמנים.
כיבוש האי הושלם ב-29 באוגוסט 1918.
מלחמת העולם הראשונה - קרב גליפולי
עם חזרתו לניו זילנד מונה צ'ייטור למפקד בכיר על המשלחת הצבאית הניו זילנדית (New Zealand Expeditionary Force (NZEF)) עליה פיקד מייג'ור גנרל סר אלכסנדר גודלי.
ב-16 באוקטובר 1914 הפליג הכח מניו זילנד כשמטרתו הראשונית הייתה להצטרף לכוחות הבריטים במערב אירופה אולם עקב שינוי בתוכנית הופנה הכוח למצרים שם מונה למפקד האדמיניסטרטיבי של הדיוויזיה של הכוחות הניו זילנדים והאוסטרלים עליה פיקד גנרל גודלי.
לאחר מספר חודשי אימון במצרים נשלחה הדיוויזיה למערכת גליפולי וצ'ייטור יחד עם חיל החלוץ הגיע למקום ב-24 באפריל 1915 ומייד החל לארגן את הנדרש לדיוויזיה.
בהמשך סייע לכוחות הלוחמים בקרבות גליפולי עד שנפצע מירי בכתפו ב-19 במאי 1915 בזמן שתיצפת על הקרבות.
לאחר תקופת החלמה בבית חולים בלונדון חזר ב-28 באוגוסט 1915 לגליפולי לתפקידו כמפקד אדמיניסטרטיבי של הדיוויזיה.
ב-12 בדצמבר מונה למפקד בפועל של הבריגדה הרכובה הניו זילנדית וקודם לדרגת בריגדיר גנרל.
מלחמת העולם הראשונה - כיבוש ארץ ישראל
עם פינוי גליפולי חזרו צ'ייטור, וחיילי הבריגדה שבפיקודו, למצרים שם הצטרפה הבריגדה לדיביזיית אנזא"ק הרכובה וזאת במסגרת חיל המשלוח המצרי (1916) (EEF).
בפברואר 1916 חצתה הבריגדה הניו זילנדית את תעלת סואץ ואת החודשים הבאים ניצלו הכוחות לאימונים.
בהמשך היו צ'ייטור והבריגדה שלו מעורבים בסדרה של פעילות מבצעית שכללה:
ב-19 ביולי 1916 יצא צ'ייטור לטיסת סיור, במטוס קל, מעל עמדות הצבא הטורקי באזור רומני ונפצע קל מאש נ"מ.
ב-3 באוגוסט 1916 יצא צ'ייטור, בראש הבריגדה, להשתתף בקרב רומני שהסתיים בניצחון הכוחות הבריטים.
ב-21 בדצמבר 1916 השתתפה הבריגדה בכיבוש אל עריש.
ב-23 בדצמבר 1916 השתתפה הבריגדה בקרב מגדבה.
ב-9 בינואר 1917 השתתפה הבריגדה בקרב רפיח ונחישות חייליה הביאה לניצחון בקרב.
במהלך מרץ ואפריל הוביל צ'ייטור את הבריגדה בקרב עזה הראשון וקרב עזה השני במהלכם ספגה הבריגדה אבדות רבות.
באפריל 1917 מונה מפקד דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק, מייג'ור גנרל הנרי שובל, לתפקיד מפקד קורפוס-המדבר הרכוב והועלה לדרגת גנרל.
כתוצאה מכך מונה צ'ייטור למפקד דיביזיית אנזא"ק והועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
בתפקידו זה הוביל את הדיוויזיה להמשך הקרבות שכללו את:
ב-31 באוקטובר 1917 השתתפה הדיוויזיה בקרב לכיבוש באר שבע והעמדות מצפון לה.
לאחר כיבוש באר שבע המשיכה הדיוויזיה להתקדם וכבשה את תל ג'מה (ב-8 בנובמבר 1917), אל-מג'דל ואיסדוד והקימו ראש גשר על ואדי סוכריר (גשר עד הלום).
ב-14 בנובמבר 1917 הוביל צ'ייטור את הדיוויזיה לניצחון בקרב עיון קרא שאפשר השתלטות על אזור רחובות - נס ציונה - ראשון לציון (כחלק ממרדף פלשת).
עד ה-16 בנובמבר 1917 השלימה הדיוויזיה את כיבוש רמלה, לוד ויפו.
ב-24 בנובמבר 1917 הוביל צ'ייטור את ניסיונה של בריגדת ניו זילנד לצלוח את הירקון.
הכוחות הצולחים נהדפו חזרה לגדה הדרומית של ההירקון.
במהלך דצמבר, לאחר הקמת קו שתי העוג'ות, נשלחה הדיוויזיה לכבוש את בקעת הירדן כשבשלב ראשון, ב-19 בפברואר 1918, נערך הקרב לכיבוש יריחו.
לאחר ייצוב האחיזה בבקעת הירדן יצאו כוחות הדיוויזיה לפעולות בעבר הירדן בניסיון לכבוש את עמאן ולהשתלט על תחנת הרכבת של העיר כדי לחסום שימוש כוחות טורקים במסילת הברזל החג'אזית.
הקרבות החשובים היו קרב עבר הירדן הראשון (ב-21 במרץ 1918), קרב עבר הירדן השני (ב-30 באפריל 1918) וקרב עבר הירדן השלישי (ב-21 בספטמבר 1918) שבסופו נכבשה עמאן.
עם כיבוש עמאן וההשתלטות על מסילת הברזל הסתיימה פעילותו הצבאית של צ'ייטור ודיביזיית אנזא"ק.
כוחות אחרים של חיל המשלוח המצרי המשיכו במרדף צפונה אחר הצבא הטורקי הנסוג ולאחר כיבוש דמשק וכיבוש חלב נכנעו הטורקים בסוף אוקטובר 1918.
ב-1919 שב צ'ייטור לניו זילנד וב-10 בדצמבר 1919 מונה למפקד צבא ניו זילנד תפקיד אותו מילא עד 30 באפריל 1924. במהלך תקופה זו הוביל שינוי משמעותי בצבא הניו זילנדי.
לאחר פרישתו מהצבא ב-1924 עבר עם משפחתו ללונדון שם חי את שנות פרישתו מהצבא.
1920 - אות המסדר הוויקטוריאני המלכותי.
הוענק על ידי אדוארד השמיני, מלך הממלכה המאוחדת.
מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש
בנוסף צוין לשבח 7 פעמים.
ב-17 באוקטובר 1898 נישא צ'ייטור ללואיזה ג'יין קולינס.
לזוג נולדו בן (אדוארד) ושתי בנות (קתרין ודורותי).
לאחר הפרישה מהצבא חיה המשפחה בקנזינגטון שבלונדון.
צ'ייטור נפטר ב-15 ביוני 1939 והובא לקבורה בלונדון.
אדוארד דניאל קלארק (5 ביוני 1769, וילינגדון, סאסקס, אנגליה – 9 במרץ 1822, לונדון), היה איש דת אנגלי, נטורליסט, מינרולוג, מגלה ארצות ואספן.
כאספן צבר קלארק אוספים יקרי ערך של מינרלים, כתבי יד, מטבעות ופסלים יוונים.
תיאור מסעו לארץ ישראל הוא מן הארוכים ביותר, ומשתרע על יותר מכרך שלם מבין 11 הכרכים שכתב על מסעותיו, וזאת על אף שמסעו בארץ ישראל נמשך 17 ימים בלבד.
קלארק נולד בוילינגדון, שבמחוז מזרח סאסקס, בן שני לאביו הכומר אדוארד קלארק ולאימו אן, בתו של תומאס גרנפילד מגילדפורד.
הוא התחנך בבית הספר היסודי אוקפילד.
לאחר מכן המשיך את לימודיו בבית הספר הפנימייתי טונברידג'.
בשנת 1786 התקבל ללימודים במכללת קפלת ישו בקיימברידג', אולם מות אביו הכניס אותו לקשיים כלכליים, דבר שמנע ממנו לסיים את התואר.
עם זאת, במהלך שנתו האחרונה במכללה, בילה תקופה שלמה בבניית כדור פורח, שבסופו של דבר, המריא משטח המכללה, כשהוא נושא עליו, גור חתולים.
בשנת 1790 סיים את התואר הראשון, וזמן קצר לאחר מכן קיבל משרה ושימש כמורהו הפרטי של הנרי תופטון, אחיינו של דוכס דורסט.
בשנת 1792 נוצר קשר בינו לבין הלורד תומאס נואל היל, ברון ברוויק השני.
והשניים יצאו למסע משותף בגרמניה, שווייץ ואיטליה.
לאחר שחצו את הרי האלפים וביקרו בכמה מעריה החשובות של איטליה, כולל רומא, נסע קלרק לנאפולי, שם שהה קרוב לשנתיים.
עם חזרתו לאנגליה, בקיץ 1794, סיים תואר שני והחל לעבוד כמורה פרטי לילדיהן של כמה משפחות מכובדות.
כן לימד במכללת קפלת ישו בה למד בעבר.
בשנת 1798 התקבל למכללה תלמיד בשם ג'והן מרטן קריפס, אשר למד תחת אחריותו.
קריפס, שבעצמו הפך בהמשך למגלה ארצות והיה בעל אמצעים, התיידד עם מורו, ובשנת 1799 יצאו ביחד לסיור ביבשת אירופה.
אליהם התלווה ויליאם אוטר, לימים הבישוף מצ'יצ'סטר, מי שהיה ידידו של קלארק, והביוגרף האישי שלו.
תחילה סיירו בארצות סקנדינביה, ולאחר מכן המשיכו דרך רוסיה, וחצי האי קרים עד קונסטנטינופול, רודוס, ואחר כך למצרים וארץ ישראל.
בתום המערכה הצרפתית במצרים ובארץ ישראל שהוביל נפוליאון השמיד הצי הבריטי את הצי הצרפתי.
אל הצי הצרפתי התלוו מדענים וחוקרים, שתרמו משמעותית לחקר התרבויות והגאוגרפיה של המקומות אליהם פלש נפוליאון.
לנישה זאת נכנס קלארק, אשר רכש במצרים פסלים, סרקופגים, מפות וכתבי יד שנאספו קודם לכן על ידי הצרפתים.
לוטננט גנרל אדוארד קורנווליס היה קצין צבא בריטי בן למשפחת קורנווליס האריסטוקרטית.
קורנווליס נלחם בסקוטלנד, בדיכוי מרד יעקוביטים של 1745 ולאחר מכן קיבל את המשימה להקמת היישוב הליפקס, נובה סקוטיה ולהיות המושל של נובה סקוטיה (1749–1752).
קורנווליס חזר ללונדון, שם נבחר לפרלמנט ונישא לאחייניתו של רוברט וופול, ראש ממשלת בריטניה הראשון.
לאחר מכן קיבל קורנווליס את תפקיד מושל גיברלטר.
הממשל של קורנווליס בנובה סקוטיה הביא מספר הישגים משמעותיים.
קורנווליס יישם את החוקה הראשונה בקנדה, והקים מועצה מבצעת וגם מחוקקת.
הוא פיקח על בתי המשפט הבריטיים הראשונים בקנדה (בית המשפט הכללי, בית המשפט המחוזי ובית המשפט העליון); הקים מבצרים צבאיים בגרנד פרי, צ'יניקטו והליפקס.
הוא ארגן מיליציה של 840 חיילים, הקים בית ספר ציבורי ליתומים, כיבד את המגוון הדתי באמצעות הפרדת הכנסייה והמדינה.
הוא גם הקים את הקהילה היהודית הראשונה, הקהילה הגרמנית הראשונה.
קורנווליס מונצח בשמות נהרות, פארקים, רחובות, עיירות ומבנים בנובה סקוטיה.
הנצחת קורנווליס הפכה למחלוקת בראשית המאה ה-21. בזמנו - מנהיגי מיקמאק המקומיים התנגדו למושל קורנווליס (1749).
לאחר הפגנות במקום, הוסר פסל של קורנווליס בפארק העירוני בהליפקס.
מועצת בתי הספר האזורית של הליפקס הסירה את שמו מבית הספר התיכון.
קורנווליס היה בנם השישי של צ'ארלס, הברון הרביעי קורנווליס, וליידי שרלוט באטלר, בתו של הרוזן מארארן.
למשפחת קורנווליס היו אחוזות בקולפורד בסופוק ובאיי התעלה.
סבו, צ'ארלס קורנווליס, הברון קורנווליס השלישי, היה לורד האדמירליות הראשון.
קורנווליס ואחיו התאום, פרדריק קורנווליס נרשמו לאיטון בגיל 14. אחיהם, סטיבן קורנווליס, עלה לדרגת גנרל בצבא.
בתחילה לא היה ברור איזה אח ייכנס לכנסייה ואיזה לצבא.
העניין הוכרע כאשר יום אחד, פרדריק נפל ושיתק את זרועו; הוא פנה לדרך הדתית.
קורנווליס השתתף בקרב פונטנוי במהלך מלחמת הירושה האוסטרית.
הוא נלחם לצד קולונל קרייג, שנהרג בפעולה.
קורנווליס השתלט על פיקוד הגדוד וארגן נסיגה.
הגדוד של קורנווליס איבד שמונה קצינים ו-385 חיילים.
בעוד הנסיגה צוינה לשבח על ידי הצבא, הציבור הבריטי לעג לקורנווליס ולמנהיגים האחרים.
קורנווליס מילא תפקיד חשוב בדיכוי מרד היקוביטים בסקוטלנד בשנת 1745 .
הוא נלחם בקרב על קולודן ולאחר מכן הוביל גדוד רגלים צפונה לקרבות ברמה הסקוטית.
הדוכס מקומברלנד הורה לו "לבזוז, לשרוף ולהרוס בכל החלק המערבי של אינברנסייר" המבצע של קומברלנד תואר לימים על ידי היסטוריון אחד כאלימות בלתי מרוסנת.
קורנווליס הורה לאנשיו לרדוף ולהשמיד גידולים חקלאיים וחנויות מזון.
בניגוד לפקודותיו של קורנווליס, אירע אירוע בו כמה מחייליו אנסו ורצחו אנשים לא-לוחמים כדי להפחיד את המורדים.
ממשלת בריטניה מינתה את קורנווליס לתפקיד מושל נובה סקוטיה וכן להקים שם התיישבות חדשה בריטית כנגד המבצר הצרפתי בלואיסבורג.
הוא הפליג מאנגליה ב־14 במאי 1749, ואחריו הגיעו קבוצות מתיישבים ב־15 כלי שיט וכ־2500 איש.
קורנווליס הגיע לנמל צ'בוקטו ב־21 ביוני 1749, ושאר הצי הגיע כעבור חמישה ימים.
היה רק מקרה אחד של מוות במהלך המעבר מאנגליה לצפון אמריקה, בגלל ההכנות המדוקדקות - הישג יוצא דופן - בדרך כלל משלחות טרנס אטלנטיות איבדו מספר רב של אנשים עקב מחלות.
קורנווליס התמודד מייד עם החלטה קשה: היכן למקם את העיירה.
מארגני ההתיישבות באנגליה המליצו על פוינט פלזנט בגלל הגישה הקרובה לאוקיינוס וקלות ההגנה.
יועציו הימיים התנגדו לאתר הזה בגלל עומק המים הרדוד שלא יאפשר עגינה לספינות אוקייניות.
הם רצו להקים את העיירה בראש אגן בדפורד, מקום מוגן עם מים עמוקים.
אחרים העדיפו את דרטמות' .
קורנווליס קיבל את ההחלטה להנחית את המתנחלים ולבנות את העיירה באתר הליפקס, העיר התחתית של ימינו, במעלה העמק, עם מים עמוקים, המוגנים על ידי גבעה הניתנת לביצור (לימים נקראה גבעת המצודה).
עד 24 ביולי נערכו תוכניות העיירה וב־20 באוגוסט חולקו מגרשים למתיישבים, ביישוב שנקרא "הליפקס" על שמו של לורד הליפקס, נשיא מועצת המסחר והמטעים.
כאשר הגיע קורנווליס להליפקס, הייתה כבר במקום היסטוריה ארוכה לפשיטות של אנשי המיקמאק על יישובים בריטים במיין של ימינו במהלך תקופה זו הוציאו מושלים בריטים שונים כרוזים נגד שבט המיקמאק על השתתפותם בפשיטות.
אחד מסדרי העדיפויות הראשונים של קורנווליס היה להגיע להסכם שלום עם המיקמאק ושבטים ילידים אחרים באזור, והוא נפגש עם ראשי השבטים השונים, בקיץ 1749. הם הסכימו לחדש עם הבריטים אמנה משנת 1725. המאמצים של קורנווליס לחתום על הסכמי שלום עם שבטי המיקמאק האחרים לא נשאו פרי.
מרבית מנהיגי המיקמאק בנובה סקוטיה ראו את הקמת הליפקס כהפרה של הסכם 1725 שנחתם לאחר מלחמת האב רייל .
מנהיגי המיקמאק נפגשו בסנט פיטרס בקייפ ברטון בספטמבר 1749 כדי להגיב למהלכים בריטים.
הם חיברו מכתב לקורנווליס שהבהיר כי אף על פי שהם הסכימו עם הצבת חיל מצב קטן באנאפוליס רויאל, הם התנגדו לחלוטין להתיישבות בהליפקס שראו במיקומה פגיעה באדמותיהם.
קורנווליס ביקש להעצים את הכוח הצבאי הבריטי ברחבי נובה סקוטיה על ידי הקמת מבצרים בקהילות האקדיאיות הגדולות ביותר, בפיזיגויט (ווינדזור) (פורט אדוארד), גראנד פרי (Fort Vieux Logis), וצ'יניקטו (פורט לורנס).
הצרפתים הקימו מבצרים בסנט ג'ון, צ'יגנקטו (מבצר ביוז'ור) ופורט אלגין, ניו ברונזוויק.
הקרבות החלו כאשר האקדים והמיקמאק הגיבו בירי על הבריטים בכמה מקומות.
כדי להפסיק את הפשיטות על ההתנחלויות הבריטיות ולהכריח את הילידים להיכנע, קורנווליס הפיץ כרוז שקרא להשמיד ולגרש את המיקמאק מנובה סקוטיה.
במסגרת הכרוז הוא הציע פרס לכל גולגולת של אינדיאני.
הוא הגדיל את הפרס באופן דרמטי עבור ראשי לוחמים אינדיאנים.
סה"כ הגיעה לידו רק גולגולת אחת בתשעה חודשים הבאים.
במהלך השנתיים הבאות נמשכו פשיטות הילידים והאקדים בגרנד פרי, צ'יניקטו, דרטמות' ופעם אחת בהליפקס.
במאי 1751, ערכו המיקמאק את ההתקפה הגדולה ביותר שלהם על מתנחלים בריטים עם הפשיטה על דרטמות' .
אחרי הפשיטה הזו הופסקה התרחבות ההתיישבות הבריטית ולכן המיקמאק הפסיקו את התקפותיהם.
קורנווליס פירש את הפסקת ההתקפות כרצון לשלום.
הוא הניח את היסוד לחתימת חוזה 1755 עם מייג'ור קופ שהיה בתפקיד בעת החתימה.
בסופו של דבר התפטר קורנווליס ועזב את המושבה באוקטובר 1752.ההסכם נדחה על ידי מרבית מנהיגי מיקמאק האחרים.
קופ שרף את האמנה שישה חודשים לאחר שחתם עליה.
כמושל דיווח קורנווליס בפני מועצת המסחר של בריטניה, שהייתה אחראית על הנעשה במושבות.
המועצה הביעה דאגה מהוצאות היתר: כעלות המזון ועלות ההתחמשות של צ'יניקטו.
במרץ 1751 נאמר לקורנווליס כי יאבד את אמון הפרלמנט אלא אם יימנע מהוצאות יתר בעתיד.
קורנווליס השיב כי המועצה לא העריכה נכון את גודל ההוצאות של המשימה להקים את הליפקס בתנאים עוינים כל כך.
קורנווליס עזב את נובה סקוטיה באוקטובר 1752, שלוש שנים לפני שמלחמתו של האב לה לוטר הסתיימה בשנת 1755. הוא מונה לקולונל בגדוד ה-24 ונבחר לפרלמנט בשנת 1753.
בנובמבר 1756 היה קורנווליס אחד משלושה קולונלים שהצטוו להמשיך לגיברלטר ומשם לצאת לאי מנורקה, שהייתה אז במצור של הצרפתים.
האדמירל ג'ון בינג הקים מועצת מלחמה, שכללה גם את קורנווליס, שהחליטה להחזיר את הצי הבריטי לגיברלטר ולהשאיר את חיל המצב הבריטי במנורקה לגורלו.
בינג, קורנווליס והקצינים האחרים נעצרו כשחזרו לאנגליה.
המון גדול ופרוע תקף את הקצינים כשעזבו את ספינותיהם בפורטסמות' ובהמשך שרפו את מגורי קורנווליס והקצינים האחרים.
הקצינים הועמדו למשפט "בחשד לאי ציות לפקודות".
בינג נמצא אשם והוצא להורג.
קורנווליס העיד שהוא לא ציית לפקודות, כי "לא ניתן היה לבצע" נחיתה במנורקה בגלל הכוח הצרפתית העדיף.
יתר על כן, הוא אמר שהוא פעל לפי פקודתו של בינג.
"ראיתי את עצמי כפוף לפיקוד האדמירל והייתי צריך לחשוב שזו חובתי לציית לו", הוא העיד.
פסק הדין זיכה אותו מאחר שביצע את פקודת מפקדו.
קורנווליס היה גם אחד הקצינים הבכירים בפשיטה הכושלת בספטמבר 1757 על רושפור בקו החוף הצרפתי.
הכוח העצום התאסף באי וייט לפני ששט לרושפור.
הצי נעצר באיל ד'אקס ובחן את ההגנה הצרפתית.
הגנרל סר ג'ון מורדאונט, ראש כוחות היבשה, החליט שההגנות הצרפתיות חזקות מכדי לתקוף.
קורנווליס הצביע בעד נסיגה, ואילו אדמירל אדוארד הוק, ראש הכוחות הימיים, וגנרל ג'יימס וולף, הצביעו לתקוף.
מרדונט וקורנווליס הכריעו והמשימה ננטשה.
מרדאונט נעצר ועמד בפני בית משפט.
קורנווליס העיד שניסיון נחיתה ברושפור היה "מסוכן, כמעט בלתי מעשי ומטורף." ג'יימס וולף כתב לאביו בנובמבר 1757 ואמר כי קורנווליס "...
קורנווליס הוא אדם בעל אומץ לב ונאמנות מאושרים.
קורנוואליס כיהן כמושל גיברלטר בין יוני 1761 עד ינואר 1776, כאשר נפטר בגיל 63.
גופתו הוחזרה לאנגליה והובאה למנוחות בכנסיית פאולפורד בקולפורד, ב־9 פברואר 1776. בשנת 1899 כתב מקדונלד, "שמו נכנס במהירות לקטגוריה של 'הנשכחים של בריטניה'."
בשנת 1763 התחתן קורנווליס עם מרי טאונשנד, בתו של צ'ארלס טאונשנד, ודורוטי טאונשנד (וופול), אחותו של רוברט וופול.
מנישואיו למרי לא נולדו ילדים.
אחיו, צ'ארלס קורנווליס, התחתן עם אחותה למחצה של מרי, אליזבת, בתו של צ'ארלס ואשתו הראשונה, אליזבת פלהאם.
במהלך נישואיו של אחיו, הוא הפך לדודו של צ'ארלס קורנווליס, המרקיס הראשון קורנווליס .
שמו מופיע על כמה בנייני צבא קנדיים בנובה סקוטיה.
שמו ניתן לרחובות בערים - הליפקס, שלבורן, לוננבורג.
וכן נהר קורנווליס, וקורנווליס פארק.
מספר ספינות נקראו על שמו.
פסל של קורנווליס הוקם בשנת 1931 במרכז פארק קורנווליס במרכז העיר הליפקס.
בראשית המאה ה-21, הנצחות אלה של קורנווליס הפכו לעניין במחלוקת בנובה סקוטיה.
כתוצאה מכך בית ספר תיכון (2012) והכנסייה הבפטיסטית (2018) החליפו את שמם, והסירו את שמו מהם.
הפסל בהליפקס הפך לאתר של מחאות.
ראשי שבט המיקמאק קראו להסיר את הפסל.
פסל קורנווליס הוסר בהוראת המועצה האזורית הליפקס ב־30 בינואר 2018. הוא הוחסן עד קבלת החלטה סופית בעניין.
ב־28 בינואר 2019, מורה בבית ספר בנובה סקוטיה זכתה בפרס ההיסטוריה של המושל הכללי על הצעת הכיתה שלה להחזיר את הפסל לפארק קורנווליס.
ההצעה שלה היה לכלול את פסלו בין שלושה פסלים אחרים של מנהיגים מקומיים ילידים מאותו הזמן, ולהציבם כך כאילו הם משוחחים על הישגיהם ועל מאבקיהם.
אדוארד קולמנוסבקי היה מלחין ומנצח ממוצא יהודי, זוכה פרס ברית המועצות.
אדוארד קולמנובסקי נולד במוהילב למשפחה יהודית.
בשנים 1936–1941 למד בבית הספר למוזיקה במוסקבה.
בשנת 1961 הוא כתב שיר על מילים של יבגני יבטושנקו שבוצע על ידי מארק ברנס וזכה לפופולריות גדולה.
הוא כתב מוזיקה לכ-200 שירים.
בנוסף לכך הוא כתב מוזיקה לסרטים והצגות תיאטרון.
בשנת 1991 הוענק לקולמנובסקי תואר אמן העם של ברית המועצות.
קולמנובסקי הכיר את אשתו תמרה כאשר הם למדו בכיתה ב'.
בגיל 13 הם החליטו להתחתן והתחתנו בשנת 1943. היא נהרגה בתאונת דרכים בשנת 1968. לזוג היו שני בנים.
קולמנובסקי נפטר בשנת 1994 ונטמן בבית העלמין ודנסקויה.
אדוארד כריסטיאן פרסקוט היה כלכלן אמריקאי.
זוכה פרס נובל לכלכלה לשנת 2004 עם פין קידלנד.
פרסקוט נולד גלנס פולס שבמדינת ניו יורק.
בשנת 1962 סיים את לימודי התואר הראשון במתמטיקה במכללת סווארת'מור בפנסילבניה.
את התואר השני למד פרסקוט באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב באוהיו.
את הדוקטורט סיים בשנת 1967 באוניברסיטת קרנגי מלון בפנסילבניה.
בשנים 1966–1971 לימד פרסקוט באוניברסיטת פנסילבניה.
לאחר מכן חזר פרסקוט ללמד באוניברסיטת קרנגי מלון עד 1980. בשנת 1978 כיהן פרסקוט כפרופסור אורח באוניברסיטת שיקגו ולאחר מכן בתפקיד דומה באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
בשנים 1980–2003 לימד פרסקוט באוניברסיטת מינסוטה.
מאז 2003 ועד למותו הוא לימד באוניברסיטת אריזונה.
משנת 1992 ועד למותו פרסקוט היה חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בשנת 2002 זכה בפרס נמרס לכלכלה.
בשנת 2004 פרסקוט זכה בפרס נובל לכלכלה עם פין קידלנד.
החל משנת 2008 ועד למותו היה חבר גם באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
מאז שנת 2014 ועד למותו פרסקוט לימד באוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה.
אדוארד פרנסיס בלוויט היה מהנדס ערים, איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי, בלוויט היה חבר בסנאט של מדינת פנסילבניה בין השנים 1907–1910.
בלוויט נולד בניו אורלינס שבלואיזיאנה לפטריק ולקתרין (לבית סקאנלון) בלוויט, שהיו מהגרים מאירלנד.
בלויט למד בקולג' לפאייט וסיים תואר ראשון במדעים והנדסה אזרחית בשנת 1879.
בלויט עבד כמהנדס בעמק להי, פנסילבניה ולאחר מכן עבד כמהנדס העיר של סקרנטון שבפנסילבניה ואף היה אחראי על מערכת הביוב של גוודלחרה שבמקסיקו בין השנים 1883–1893, כמו כן הוא הועסק כמהנדס מדינת חליסקו בין השנים 1900–1901.
בין השנים 1907–1910 שימש בלוויט כחבר בסנאט של פנסילבניה, כנציג המחוז ה-22 של המדינה.
בלוויט היה אחד האירי-קתולי הראשון שנבחר לאספה הכללית של פנסילבניה.
בלוויט התחתן עם מרי אלן סטנטון בשנת 1879. נולדו להם ארבעה ילדים - גרטרוד, פטריק, ארתור וג'רלדין, רעייתו נפטרה בשנת 1887 ובלוויט נישא בשנית למרי אן בלקוול בשנת 1891.
בלוויט נפטר ב־26 במאי 1926, ונקבר בבית העלמין של סנט קתרין במוסקבה, פנסילבניה.
בלוויט הוא סבא רבא של ג'ו ביידן, נשיא ארצות הברית ה-46.
אדוארד קלי היה מיסטיקן ואלכימאי אנגלי בן המאה ה-16. הוא נודע בעיקר בשל שיתוף הפעולה המתמשך שלו עם המלומד ג'ון די ובזכות טענותיו ליכולת תקשור עם מלאכים.
קלי עסק באלכימיה, תקשור, העלאה באוב ותחומים נוספים הקשורים לתורת הנסתר.
קלי נולד ב-1 באוגוסט 1555 בווסטר שבאנגליה.
היו לו אחות בשם אליזבת, שנולדה ב-1558, ואח נוסף.
ב-1582 נפגש קלי לראשונה עם ג'ון די, כשהציג את עצמו כבעל יכולת לתקשר עם מלאכים.
די, שהתעניין בתחום זה, התרשם מיכולותיו של קלי.
במשך שבע שנים (1582–1589) ערכו השניים סיאנסים וטקסים שונים בניסיון לתקשר עם ישויות שמימיות.
בתקופה זו נשא קלי לאישה את ג'יין קופר, אלמנה ואם לשני ילדים, שבתה הייתה המשוררת אליזבת ג'יין וסטון .
ב-1583 עזבו קלי ודי את אנגליה בעקבות היכרותם עם האלכימאי הפולני אולבראכט לאסקי .
בפולין זכו לחסותו של הלורד ויליאם מרוזנברג , שתמך בניסיונותיהם האלכימיים.
על פי יומנו של די, בדצמבר 1586 הצליח קלי לראשונה בניסיון טרנסמוטציה.
אירוע מכריע בשותפות התרחש ב-1587, כשקלי טען שהמלאכים הורו לו ולדי לחלוק את נשותיהם.
ב-22 במאי אותה שנה התקיים טקס משותף בין הזוגות.
תשעה חודשים לאחר מכן נולד בנו של די.
ב-1590, לאחר שנפרד מדי, שכנע קלי את הקיסר רודולף השני ביכולתו לייצר זהב.
בפברואר אותה שנה העניק לו הקיסר את תואר האבירות, אם כי יש הטוענים שקיבל את התואר כבר ב-1589.
במאי 1591 נאסר קלי, ככל הנראה כדי למנוע את בריחתו טרם השלמת ניסיונותיו האלכימיים.
ב-1595 שוחרר זמנית בתנאי שימשיך בניסיונותיו לייצר זהב, אך נכלא שוב משנכשל במשימה.
נסיבות מותו של קלי שנויות במחלוקת: לפי גרסה אחת נהרג בניסיון בריחה כושל ממאסרו, ולפי גרסה אחרת התאבד באמצעות רעל.
אדוארד פרננדס (בספרדית: Eduard Fernández; נולד ב-25 באוגוסט 1964) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ספרדי, זוכה שלושה פרס גויה.
אדוארד פרננדס נולד בברצלונה ולמד משחק במכון לתיאטרון בעיר בו נולד.
לאחר סיום הלימודים הוא שיחק בתיאטראות שונות בעיר.
בשנת 1992 הוא לראשונה השתתף בסדרת טלוויזיה כאשר השתתף בסדרה בת 32 פרקים.
החל משנת 1994 הוא משחק בסרטי קולנוע ספרדים.
מאז הוא השתתף בעשרות סרטים.
בשנת 2009 הוא שיחק לצד בתו וזה היה הסרט הראשון בהשתתפותה.
בשנת 2016 הוא זכה בפרס של פסטיבל לקולנוע בסן סבסטיאן על משחקו בסרט "עשן ומראות".
בנוסף לכך הוא זכה בפרסים נוספים למשחק בקולנוע בספרד.
בשנת 2021 כיכב בסרט הספרדי-יווני "Mediterraneo: The Law of the Sea" של הבמאי מרסל ברנה.
באותה שנה החל לשחק בסדרה המסתורין "30 מטבעות", של רשת HBO אירופה העוקבת אחר האב ורגרה (פרננדס), מגרש שדים, מתאגרף ואסיר-לשעבר שגורש על ידי הכנסייה לעיירה נידחת בספרד.
בשנת 2022 שיחק במותחן הפסיכולוגי "הקווים העקומים של אלוהים" בבימויו של אוריול פאולו (אנ') בסרטו השני עבור שירות הזרמה המדיה נטפליקס.
בשנת 2024 גילם את ברון הסמים חואקין מנצ'דו במיני-סדרה של נטפליקס "יד ברזל" (אנ') לצידו של חיימה לורנטה.
אֶדוּאַרְד קֶלְווין קֶנְדְל היה מדען אמריקאי, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1950, יחד עם פיליפ שוולטר הנץ' וטדאוס רייכשטיין, "על גילוי ההורמונים של בלוטת יותרת הכליה, המבנה שלהם, והשפעתם הביולוגית".
בנוסף על כך, קנדל הוא המדען שזיהה לראשונה את הקורטיזון.
קנדל נולד ב-8 במרץ 1886 בקונטיקט.
הוא סיים את התואר הראשון במדעים בשנת 1908 באוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1910 סיים קנדל את הדוקטורט בכימיה.
בשנת 1914 הצטרף לצוות של קרן מאיו, רוצ'סטר, מינסוטה, ועסק בחקר בלוטת התריס.
המחקר החשוב ביותר של קנדל, היה בידוד קליפת האדרנל מהורמון הקורטיזון.
יחד עם פיליפ שוולטר הנץ' הוא יישם את ההורמון בהצלחה בטיפול בדלקת מפרקים שגרונית (1948).
בשנת 1949 קיבל את פרס לסקר.
בנוסף על כך, הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד ממוסדות רבים ובהם: האוניברסיטה הלאומית של אירלנד, אוניברסיטת סינסינטי, אוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב, ויליאמס קולג', אוניברסיטת ייל ואוניברסיטת קולומביה.
קנדל פרש מעבודתו כראש חטיבת הביוכימיה של קרן מאיו בשנת 1951. קנדל שימש גם כראש המעבדה לביוכימיה שם משנת 1945 עד 1951. לאחר מכן היה פרופסור אורח לכימיה באוניברסיטת פרינסטון.
נפטר ב־4 במאי 1972 בפרינסטון שבניו ג'רזי.
אדוארד אלייכסנדרביץ' פלצ'יס (בבלארוסית: Эдуард Аляксандравіч Пальчыс; נולד ב-28 באוקטובר 1990) הוא בלוגר, מתנגד משטר ואסיר פוליטי בלארוסי.
פלצ'יס נולד בלידא שבמחוז גרודנו.
בתקופת היותו תלמיד קיבל מלגה של נשיא בלארוס לילדים מחוננים ובהמשך למד היסטוריה באוניברסיטה הבלארוסית הממלכתית.
לאחר פלישת רוסיה לחצי האי קרים הקים פלצ'יס בלוג בשם 1863x.com שם פרסם מאמרים דעה ביקורתיים על היחסים בין רוסיה ובלארוס תחת שם בדוי – ג'ון סילבר.
במאי 2015 הודיע כי זהותו האמיתית נחשפה.
ב-5 במאי 2015, נעצר על ידי קציני ק.ד.ב והואשם לפי סעיף 130 של החוק הפלילי של בלארוס בדבר "פעולות מכוונות שמטרתן לעורר מחלוקת חברתית ואיבה, שבוצעה על ידי קבוצת אנשים שיש בה השלכות חמורות אחרות".
נערך חיפוש בדירה בה התגורר ובדירת הוריו והוחרם ציוד מחשוב.
לאחר חקירה ושהייה של יומיים בבית מעצר במינסק, נשלח פלצ'יס לבדיקה פסיכיאטרית משפטית כפויה במרכז הרפובליקני לבריאות הנפש ביישוב נווינקי שליד מינסק, שם שהה 29 ימים.
הוא נמצא שפוי ושוחרר בערבות.
הוא הוכר כאסיר פוליטי מינואר עד נובמבר 2016. באוגוסט 2016, בית המשפטה העירוני במינסק מצא 9 חומרים מהאתר כ"קיצוניים" – חומרים שארגוני זכויות אדם הכריזו עליהם כעל צורת ביטוי מותרת שלא ניתן להיות נתבע בגינה לפי החוק הפלילי.
בשנת 2017 פלצ'יס הוא מארגן הפעולות והקונצרטים BNR 100 ו-BNR 101 יחד עם אנטון מוטולקו ו במסגרתם יזם קמפיין ציבורי לחגוג בהרחבה את יום השנה ה-100 לרפובליקה העממית הבלארוסית .
במסגרת הקמפיין הציבורי נאספו כ-30,000 רובל בלארוסי.
בשנת 2020, בנוסף לארגון האירוע BNR-102 פלצ'יס המשיך לכתוב על נושאים פוליטיים שונים, כמו גם על מגפת הקורונה במדינה, שהפכה גם היא לנושא טעון בבלארוס עקב מה שנתפס כזלזול השלטונות בהשלכותיה.
הוא מתח ביקורת על "האופוזיציה הישנה" על הכנה לקויה לבחירות לשיאות בלארוס אשר שנערכו בקיץ 2020 וניהל סטרימינג של עצרות מתמודדי האופוזיציה במערכת הבחירות.
הוא הקדיש תשומת לב מיוחדת לקמפיין של סרגיי טיכאנובסקי, אך היה סקפטי לגבי הצהרותיו של ויקטור באבריקו.
בעקבות סטרימינג לאיסוף חתימות מטעם מתמודד, פלצ'יס נעצר ל-15 ימים.
בתחילה, הוא פקפק גם בקמפיין של סבטלנה טיכאנובסקאיה, אך לאחר שראה את מספר האנשים בעצרות שלה, הוא החל לסקר את הקמפיין באופן פעיל.
הוא לא היה ממובילי ההפגנות ב-9 באוגוסט, אבל כתב רבות על דרכים לעקוף את חסימת האינטרנט.
הוא סיקר את ההפגנות שפרצו לאחר הבחירות וקרא למחאה לא אלימה.
במהלך ההפגנות שהתקיימו לאחר הבחירות נעצר פלצ'יס ונידון ל-30 ימי מאסר באשמת הפרת חוק התכנסויות המוניות.
לאחר ריצוי עונשו באוקטובר 2020, הוא לא שוחרר ובמקום זאת הואשם בשנית, הפעם בהסתה לשנאה חברתית, ארגון הפרת סדר המונית, ארגון פעילויות המשבשות את הסדר החברתי וקריאות לפעילות שמטרתה לפגוע בביטחון הלאומי של המדינה.
ב-16 בדצמבר 2020 נולדה ביתו, אמיליה.
פלצ'יס ראה את תמונתה רק במרץ 2021 כיוון שעד אז הצנזורה בבית הכלא לא אפשרה תמונות.
אדוארד פיטר קארוויל היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, שכיהן כמושל נבדה וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעמה.
קארוויל נולד ב-14 במאי 1885 בעמק מאונד (Mound) שבמחוז אלקו בנבדה.
בשנת 1909 השלים לימודי תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת נוטרדאם שבאינדיאנה.
באותה השנה התקבל ללשכת עורכי הדין של נבדה, ואת משרד עורכי הדין שלו הקים במחוז הולדתו.
ב-29 באוגוסט 1910 נישא לאירמה מרי קלהאן ולהם נולדו שלושה בנים – אדוארד, ריצ'ר'ד ורוברט.
בין השנים 1910–1911 מונה קארוויל לתפקיד סגן התובע המחוזי באלקו.
כעבור זמן מה התקדם בסולם הדרגות ושירת כתובע מחוז אלקו בשנים 1912–1918. ב-1928 מונה למשרת שופט בבית המשפט המחוזי של אלקו.
מ-1934 עד 1934 היה קארוויל תובע פדרלי בנבדה.
ב-1939 החל את כהונתו כמושל נבדה, ולאחר שנבחר מחדש בבחירות אמצע הכהונה ב-1942, הוסיף למלא את התפקיד על להתפטרותו ביולי 1945. כהונתו עמדה בסימן מלחמת העולם השנייה, הניו דיל וכלכלת ארצות הברית.
ב-24 ביולי 1945 התפטר מתפקיד כמושל, וסגנו, וייל פיטמן (שהחליף אותו בכיסא המושל), מינה אותו לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את מקומו של ג'יימס סקרוגהאם שנפטר בעודו מכהן.
שליחותו של קארוויל בגבעת הקפיטול נעה מיום מינויו ועד להתכנסות הקונגרס ה-9 בראשית ינואר 1947. בבחירות 1946 ניסה להתמודד לתקופת כהונה מלאה, אך הפסיד בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לסנאטור לשעבר ברקלי באנקר.
באנקר בעצמו הפסיד לג'ורג' מלון, מועמד המפלגה הרפובליקנית.
אחרי תבוסתו שב לעיסוקיו המשפטיים.
אדוארד קולס באנגלית: Edward Coles; ) היה בעל מטעים ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל אילינוי השני בשנים 1822–1826. מוצאו היה ממשפחה מווירג'יניה, ובצעירותו הוא היה שכן וידיד של הנשיאים תומאס ג'פרסון וג'יימס מונרו, וכן מזכירו של הנשיא ג'יימס מדיסון בשנים 1810–1815.
כמי שהתנגד לעבדות כל ימי חייו, ירש קולס מטע ועבדים, אך בסופו של דבר עזב את וירג'יניה לטריטוריית אילינוי כדי לשחרר את עבדיו.
ב-1819 הוא העניק ל-19 עבדים את חירותם ורכש להם חלקות אדמה.
באילינוי הוא הוביל פעמיים מערכות למניעת חוקיותה של העבדות במדינה החדשה.
קולס ניהל התכתבויות הן עם ג'פרסון והן עם מדיסון וייעץ להם לשחרר את העבדים שבבעלותם, ותמך בפומבי בביטול העבדות.
בשנותיו האחרונות בפילדלפיה, הוא סייע לעצב את השקפותיהם של ההיסטוריונים בני התקופה על האידיאלים הרפובליקנים של הנשיאים לשעבר.
אדוארד קולס נולד באניסקורתי, חוות מטעים במחוז אלבמארל שבמרכז וירג'יניה, השוכנת על נהר הארדוור שהוא יובל של נהר ג'יימס.
הוא היה הבן הצעיר מבין עשרת ילדיהם שהגיעו לבגרות של ג'ון קולס ורבקה טאקר.
מוריו הראשונים של קולס הצעיר היו עורך הדין הבולט וילסון קרי ניקולס ומר (ככל הנראה הכומר) וייט.
לאחר תקופת לימודים בקולג' של המפדן-סידני שבווירג'יניה, הוא עבר לקולג' ויליאם ומרי שבויליאמסבורג.
בעת לימודיו בקולג' ויליאם ומרי, הושפע קולס עמוקות מרעיונות הנאורות כפי שלימד אותם הכומר ג'יימס מדיסון, שהיה הבישוף האפיסקופלי הראשון של הדיאוקסיה של וירג'יניה ונשיא הקולג'.
מדיסון ראה בעבדות דבר שמבחינה מוסרית אין עליו מחילה, ומצד שני בעיה ללא פתרון ברור.
קולס הצעיר היה נחוש בדעתו שלא להיות מחזיק עבדים ושלא לחיות במקום בו העבדות תהיה נוהג מקובל.
עם זאת, הוא הסתיר את השקפותיו אלו מאביו, שמחלתו, ומחלתו של אחיו הגדול, גרמו לקולס לסיים את לימודיו הפורמליים בקיץ 1807, מתוך חשש שאביו יחליף רכוש אחר במקום עבדים כאשר יכתוב את צוואתו האחרונה.
דודיו הרווקים של קולס בנורפוק, טרוויס וג'ון טאקר, שחררו את עבדיהם כאשר הדבר היה לחוקי בווירג'יניה, ואביו של קולס, ג'ון, ציין שכמה מהעבדים ששוחררו על ידי טרוויס, שהיה מתודיסט אדוק, חיו אז על סף חרפת רעב.
שמירה על שתיקה הבטיחה שקולס יירש את העבדים, וכך תינתן לו ההזדמנות להעניק להם את חירותם.
לאחר שאביו מת ב-1808, ירש קולס 12 עבדים ומטע בשטח של 782 אקרים (3,165 דונם) על גדת נהר רוקפיש שבמחוז נלסון, שהיה משועבד למשכנתה.
לאחר שעזבונו של אביו הוסדר סופית, חשף קולס בחג המולד אותה שנה את תוכניותיו לשחרור העבדים בפני בני משפחתו, לתדהמתם הרבה.
כאשר הוא התמודד עם האתגרים שהציבו בפניו ההתנגדות של משפחתו וחוקי וירג'יניה (שמאז 1806 דרשו מעבדים משוחררים לעזוב את המדינה תוך שנה, וגם הטילו מגבלות על עבדים שכבר היו משוחררים קודם לכן), ויתר קולס על תוכניותו הקודמת לשחרר את עבדיו בווירג'יניה.
בקיץ 1809 הוא יצא לקנטקי כדי לבדוק חלקת אדמה של דודו טרוויס טאקר, אך שב לביתו ללא תוכניות למעבר אל המדינה החדשה, שהתירה עבדות בתחומיה.
קולס דחה הצעות להחליף את עבדיו תמורת רכוש אחר, אך כיבד את בקשות משפחתו ושכניו לשמור את תוכניותיו בסוד מפני העבדים.
משפחת קולס הייתה אחת מהמשפחות הראשונות בווירג'יניה.
רב-סבו, וולטר קולס, היה פקיד מכס באירלנד שהיגר למקום שהיה לאחר מכן לריצ'מונד, וצבר את הונו במסחר.
סבו, ג'ון קולס, היה אחד ממגישי העצומה שקראה להכרתה של ריצ'מונד כעיר חדשה, והמשיך לפתח את עסקי המשפחה ואת הקשרים החברתיים באמצעות נישואים לבתו הצעירה של הסוחר הקווייקרי אייזק וינסטון.
אביו של אדוארד קולס, ג'ון, או ג'ון השני, הפך את אחוזת אניסקורתי מתחנת ציד לחווה משגשגת, והמשיך את עסקי המשפחה ואת הצלחתה החברתית.
סבו של אדוארד קולס מצד אמו נולד בברמודה והיה קרוב משפחה של השופט סנט ג'ורג' טאקר מווירג'יניה.
אבותיו של קולס מצד אמו היו בין "המתיישבים הראשונים והמכובדים ביותר בג'יימסטאון".
אחיו הגדול של אדוארד קולס, אייזק א.
קולס, שימש כמזכיר הפרטי הן של תומאס ג'פרסון והן של ג'יימס מדיסון בתקופות הנשיאות שלהם.
אחוזת מונטיצ'לו של ג'פרסון הייתה גם היא במחוז אלבמארל.
אייזק הצליח לרשת את אניסקורתי, בכפוף לבעלות של אמו עליה לכל ימי חייה עד למותה ב-1826. אחיו וולטר משך את חלקו בירושה קודם לכן וניהל את אחוזת וודוויל במשך שנים עד למות אביו.
ג'ון קולס השלישי בנה מעון שנקרא אסטוטוויל בעשותו שימוש בחלקו בירושה, וטאקר קולס בנה את אחוזת טלווד בחלקת האדמה שהוא ירש.
אחותם רבקה הייתה לאשתו השנייה של בעל המטעים מקרוליינה הדרומית ריצ'רד סינגלטון, ולהם נולדו חמישה ילדים.
אחותה, אליזבת (בטסי), לא נישאה מעולם.
מרי קולס נישאה לרוברט קרטר ועברה לאחוזת רדלנדס הסמוכה שבבעלותו.
אחותם אמילי נישאה לעורך הדין מריצ'מונד ג'ון רתרפורד, שבבעלותו הייתה אחוזת טאקהאו במחוז גוצ'לנד, ולימים היה מושל וירג'יניה בפועל בשנים 1841–1842. בנם, ג'ון קולס רתרפורד, היה עד לתבוסה במלחמת האזרחים, ונכדו, ויליאם ארצ'ר רתרפורד גודווין, היה כומר אפיסקופלי וסייע להקים את ויליאמסבורג הקולוניאלית.
אחותם קלי (שרה), נישאה לאנדרו סטיבנסון, ששימש כיושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית וכשגריר ארצות הברית בממלכה המאוחדת.
חודשים ספורים לאחר השבעתו כנשיא ארצות הברית, הזמין ג'יימס מדיסון את קולס להתמנות כמזכירו האישי.
תקופת כהונתו של קולס כמזכירו של הנשיא עיכבה את תוכניותיו לשחרר את עבדיו.
עם זאת, קולס פיתח יחסים טובים עם הנשיא מדיסון, שאיתו הוא דיבר לעיתים קרובות בגילוי לב מלא, והעריץ אותו הערצה מתמשכת.
בעת ששימש כמזכיר הנשיא, יזם קולס התכתבות פרטית עם תומאס ג'פרסון על סוגיית העבדות.
קולס צבר ניסיון פוליטי כעוזרו של מדיסון, שימש כשליחו הראשי אל הקונגרס, וניהל את רוב צעדי הפטרונות הפוליטית שנגעה ל-162 עובדי הרשות המבצעת.
בין שאר תפקידיו, העתיק קולס בכתב ידו את התכתובות הרשמיות של הנשיא עבור הארכיון הלאומי.
ב-1811 פגש קולס את ג'ון אדמס במהלך סיור במדינות הצפון-מזרחית.
יחד עם בנג'מין ראש הוא פעל להפיג את המתחים בין אדמס לג'פרסון.
קולס גם העביר זמן ממושך בפילדלפיה לצורך קבלת טיפול רפואי מדר' פיליפ סינג פיזיק, בין השאר, והחל ידידות ארוכת ימים עם ניקולאס בידל, שהיה אישיות שנויה במחלוקת כבנקאי והיה מתנגד העבדות.
בפברואר 1815, עם תום מלחמת 1812, התפטר קולס מתפקידו כמזכיר הנשיא בשל בריאותו הרופפת.
לאחר שהחלים ביוני אותה שנה, יצאו קולס והעבד המולאטי שלו ששימש כנהג כרכרתו, ראלף קרופורד בן ה-40, לסיור בטריטוריה הצפון-מערבית למטרת חיפוש אדמות שבהם יוכל קולס לרכוש ולבנות בהן את ביתו ולהציע קרקעות לעבדים שתכנן לשחרר.
הוא כתב לנשיא מדיסון ולקרובי משפחתו והביע את חוסר שביעות רצונו ממחירי הקרקעות הגבוהים באוהיו, ולאחר מכן תיאר את התנסותו עם מתיישבים, סוכני נדל"ן ואנשי עסקים לא ישרים כאשר הוא נסע מערבה יותר לעבר טריטוריית אינדיאנה ומה שהיה מאוחר יותר טריטוריית אילינוי.
בטריטוריית מיזורי רכש קולס מעט קרקעות להשקעה, לפני שיצא לבסוף לסנט לואיס על סירה במורד נהר המיסיסיפי אל ניו אורלינס ומשם הפליג חזרה לווירג'יניה.
תוכניתו של קולס לשחרור עבדיו התעכבה שוב בשל שליחות דיפלומטית לרוסיה ב-1816–1817 לבקשתו של הנשיא מדיסון, כדי לפתור תקרית דיפלומטית שנגעה למעצרו של הקונסול הרוסי בפילדלפיה בשל אונס משרתת.
לאחר שהשלים בהצלחה את שליחותו בסנקט פטרבורג, סייר קולס בבריסל, בפריז ובאנגליה.
בעת שהיה באנגליה הוא נפגש עם השגריר ג'ון קווינסי אדמס ועם הרפורמטור החברתי מוריס בירקברק.
התלהבותו של קולס בנוגע לאילינוי גרמה לבירקברק לרכוש שם אדמה, שבה הוא התיישב והקים יישוב.
בשובו לארצות הברית כתב קולס מסמך בו הוא השווה את העבדות עם הצמיתות ברוסיה, כך שאם היה מניע נסתר לשליחותו הדיפלומטית של קולס כדי להניא אותו מתוכניתו לשחרור העבדים, הוא נכשל.
יותר מכך, קולס כתב על השוחד רחב הממדים ועל הנוהגים העסקיים הבלתי אתיים בהם נתקל ברוסיה, וזכר אותם זמן רב.
ב-1814 כתב קולס מכתב לשכנו במחוז אלבמארל תומאס ג'פרסון, ובו הוא ביקש מהנשיא לשעבר להוביל שוב מערכה לאמנציפציה ולפעול בפומבי למען סיום העבדות בווירג'יניה.
תשובתו של ג'פרסון הייתה למסמך היחיד במחקר על יחסו הטרוד והמורכב של ג'פרסון עם מוסד העבדות.
בהיותו בן 71 וכמי שבאופן כללי כבר פרש מהפוליטיקה, ובשל העובדה שחוקי וירג'יניה לא התירו שחרור עבדים, דחה ג'פרסון את בקשתו של קולס, והציע לידידו הצעיר להישאר בווירג'יניה כדי לסייע בטווח הארוך לביטול העבדות.
אכזבתו של קולס הובעה באופן ברור במכתב התשובה שלו לג'פרסון.
בסתיו 1817 מכר קולס את אחוזתו לאחיו הבכור וולטר, לאחר שדחה את בקשתו של ג'יימס מונרו להמשיך לשמש כמזכירו הפרטי של הנשיא החדש.
תחת זאת הוא יצא למסעו השני לטריטוריה הצפון-מערבית.
הוא רכש אדמה ב"קרקע האמריקאית" , אזור פורה במיוחד של אגן המיסיסיפי שבדרום אילינוי.
הוא השתתף בוועידת החוקה של אילינוי בקסקסאיה לאחר שאינדיאנה הייתה למדינה בארצות הברית.
קולס פעל יחד עם ג'ון מייסון פק הבפטיסט, פיטר קארטוווייט המתודיסט, ג'יימס למון הקווייקרי והמוציא לאור הופר וורן בהתנגדות מוצלחת מול הסיעה שביקשה לאפשר את חוקיותה של העבדות בטריטוריה החדשה.
לאחר מכן שב קולס לווירג'יניה, ותכנן להציג את התנגדויותיו המוסריות העמוקות כלפי העבדות ובסופו של דבר שחרר את העבדים שירש מאביו לאחר שעזב את וירג'יניה.
בסוף מרץ 1819. לאחר שקיבל את התשלום האחרון מאחיו וולטר, היה קולס מוכן לעבור לטריטוריית אילינוי.
הנשיא מונרו מינה אותו כרשם הקרקעות של הטריטוריה החדשה, כשמשרדו שכן באדוארדסוויל.
קולס שלח את עבדו הנאמן, ושותפו למסע הקודם לטריטריה הצפון-מערבית, ראלף קרופורד, עם עגלות ו-16 עבדים נוספים (בסך הכל 6 מבוגרים ו-11 ילדים) כחלוץ על "דרך העגלות הגדולה" צפונה אל פנסילבניה.
על אף הלעג של רבים מבני משפחתו וידידיו, התיר קולס לעבדים לרכב לפניו, כשאף אחד מהם לא ידע על תוכניותיו לשחררם בבוא העת.
קולס עצמו יצא לדרך בנפרד.
הם נפגשו בבראונסוויל, פנסילבניה, שם הם עלו על צמד סירות שטוחות והחלו את מסעם בנתיבי הנהרות.
הם שטו על נהר מנוגהילה צפונה לפיטסבורג, ואז מערבה על נהר אוהיו אל אילינוי.
קולס בחר בנקודה ממערב לפיסטבורג, שבה הוא הודיע לעבדיו על שחרורם המידי ועל תוכניתו להעניק אדמות לכל אחד מראשי המשפחות מביניהם.
הוא תיאר את האירוע באוטוביוגרפיה שהוא כתב 25 שנים לאחר מכן.
עשורים לאחר מכן אירוע השחרור על הנהר היה לנושאו של ציור קיר בקומה הראשונה שבאולם הדרומי של הקפיטול של מדינת אילינוי.
קולס ועבדיו המשוחררים הגיע לאדוארדסוויל בראשית מאי 1819, וקולס החל את שירותו כרשם הקרקעות.
הוא גם השלים את תהליך שחרור העבדים לאחר שרכש קרקע והעניק לכל אחד מראשי המשפחות של העבדים המשוחררים חלקת אדמה של 160 אקרים (650 דונם).
קולס גם סיפק עבודה ותמיכה ממושכת לעבדיו המשוחררים.
ב-1822 התמודד קולס בבחירות למשרת מושל אילינוי.
ביום הבחירות עזב קולס את אילינוי מתוך מחשבה שהוא הפסיד, ואת החדשות על ניצחונו הוא קיבל כאשר היה בווירג'יניה לצורך החלמה מדלקת המרה.
בהתאם לכך הוא סידר את חשבונות משרד הקרקעות שהיה בניהולו בוושינגטון די.
הנשיא לשעבר מדיסון שלח לו חבילה בה היה פדומטר, עם פתק בו נכתב, "כשאתה מעומד להיות בעל כוונות להליכה בדרך ישרה, ועם צעדים מדודים, אני מאחל לך שתקבל את הפריט המצורף כסוג של כיוון שאני סמוך ובטוח שתבחר, וכאות להערכה שחשתי כלפיך במשך זמן רב".
נאום ההשבעה של קולס כלל קריאה ברורה לסיום העבדות באילינוי וביטול החוקים נגד השחורים, בנוסף לקריאה לביצוע עבודות ציבוריות, במיוחד תעלה שתקשר את הימות הגדולות, וסיוע לחקלאות ולחינוך.
העבדות הייתה סוגיה חשובה באותה תקופה, שכן חוקת אילינוי הראשונה התירה עבדות רק בבריכות אידוי המלח ורק עד 1825. סיעת תומכי העבדות קיוותה לבטל את הסעיף הזה בחוקה ולהפוך את אילינוי למדינות עבדות כמו מיזורי.
קריאתו האמיצה של קולס להפסקת העבדות הקשיחה את נחישותם והובילה למאמצי חקיקה חדורי מרירות שהחלו עם פרשת שאו-הריסון, שנגעה לשאלה אם מועמד תומך העבדות, שקיבל תמיכה מציבור הבוחרים ושהגיע ממיזורי, יכהן בבית הנבחרים המדינתי, או יריבו מתנגד העבדות.
קולס הוביל את ההתנגדות להצעת החוק לאישור קיום משאל עם על קיום ועידה חוקתית נוספת, בהבינו שהיה זה ניסיון בלתי הוגן להפיכת העבדות לנוהג בעל מעמד חוקי יותר במדינה.
לאחר שהחוק עבר, תרם קולס את כל משכורתו כמושל, 4,000 דולר, למערכה נגד משאל העם, והוביל ועדה של אזרחים מתנגדי העבדות, מנהיגים דתיים, וחברי בית הנבחרים המדינתי, שתרמו 1,000 דולר נוספים.
הוא ובעלי בריתו פרסמו אז שפע של טיעוני שווא שהופצו על ידי תומכי העבדות.
המאבק הפוליטי שנמשך 18 חודשים כלל שימוש בוועדות שפעלו בכל מחוז ובנואמים נודדים.
ב-2 באוגוסט 1824 דחה ציבור הבוחרים של אילינוי את ההצעה לקיום משאל עם בעד העבדות.
באותה עת נבחר נציג אילינוי בבית הנבחרים של ארצות הברית, דניאל פופ קוק, שהיה מתנגד העבדות.
על כל פנים, בסוף השנה סירבו המחוקקים תומכי העבדות לאשר את המינוי של קולס למזכיר המדינה של ידידו מתנגד העבדות מוריס בירבק.
יתר על כן, סגן המושל אדולפוס האברד ניסה לבצע מחטף על משרת המושל מידי קולס בעת נסיעתו לווירג'יניה בסוף 1825, וגרם למבוכה נוספת, אף על פי שהאברד נוצח בבחירות למשרת המושל בשנה שלאחר מכן על ידי ניניאן אדוארדס.
חוקת אילינוי הגדירה, כמו וירג'יניה, הגבלת כהונה שעל פיה לא יכלו מושלי המדינה להיבחר ליותר מכהונה רצופה אחת.
בנאום הפרידה שלו בתום כהונתו כמושל בדצמבר 1826 הזכיר קולס למחוקקי אילינוי את נאומיו הקודמים שבהם הוא האיץ בהם לבטל את העבדות ואת שרידיה, במיוחד מורשתה, במדינה החדשה, וכן את קריאותיו למימון כריית התעלה לימות הגדולות.
לאחר תום כהונתו כמושל, שב קולס לזמן קצר לווירג'יניה, שם אמו נפטרה באביב אותה שנה.
לאחר מכן הוא שב לחוותו באדוארדסוויל.
הוא התמקד בפעילות חקלאית ועסקית, ובמקביל המשיך במסעותיו לווירג'יניה ולפילדלפיה לביקורים אצל משפחתו וידידיו, וכדי למצוא לעצמו בת זוג.
ידידו, דניאל פופ קוק, נוצח ב-1826 על ידי יריבו תומך העבדות, וחברי בית הנבחרים המדינתי בחרו ביושב ראש הבית, תומך העבדות ג'ון מקלין, לכהן בשאריות תקופות כהונה בבסנאט של ארצות הברית ב-1824 וב-1829 (ציבור הבוחרים בחר בסופו של דבר באליאס קיין ובג'ון מקרקן רובינסון לאייש מושבים אלו בסנאט).
ב-1831 התמודד קולס בפעם האחרונה על משרה ציבורית.
כמועמד לבית הנבחרים של ארצות הברית, הוא התמודד נגד שמונה מועמדים, כולל תומכי העבדות, הדמוקרטים ג'וזף דאנקן (בעל בריתו של מזכיר האוצר ויליאם קרופורד) וסידני בריס (איש סיעתו של אנדרו ג'קסון במפלגה הרפובליקנית), והגיע למקום השלישי במירוץ.
במשך כמה שנים הוא היה מחוץ לאורות הזרקורים בזירה הפוליטית, וסירב להזדהות עם אף אחת מהמפלגות.
תחת זאת הוא קידם את סדר היום שלו מתקופת כהונתו כמושל ומתח ביקורת על קו המדיניות של הנשיא ג'קסון.
אף על פי כן, קולס חש מתוסכל מתבוסתו הפוליטית, ושב למזרח.
על כל פנים, ב-1835 אישרו מחוקקי אילינוי לקולס למכור איגרות חוב למימון מיזם התעלה שלו, אך מאחר שהם סירבו לאשר ערבות מדינה לאיגרות החוב, מכירתן התנהלה בעצלתיים.
מתוך דאגה למצבו המשפחתי כרווק, ועל רקע מפלגתיות היתר באילינוי, החליט קולס לעזוב את המדינה זמן קצר לאחר הפסדו בבחירות.
הוא ערך מסע נוסף לווירג'יניה, שבו הוא היה מעורב בוויכוח בנושא העבדות לאחר מרד נט טרנר.
לאחר הוצאתו להורג של נט טרנר, כתב קולס לתומאס ג'פרסון רנדולף, ודחף לתהליכים של אמנציפציה והתיישבות כדי למנוע אסונות נוספים, בהביעו את דעתו שהעבדות הגבילה את התפתחותה הכלכלית של וירג'יניה.
בסוף אותה שנה, כאשר עשה בביקור אצל ג'יימס ודולי מדיסון באחוזת מונטפלייר, התוודה מדיסון באוזני קולס על רצונו לשחרר את עבדיו וביקש לשמוע ממנו על התנסותו כאשר הוא ניסה למצוא את הדרך הנכונה להגשים את רצונו זה ועדיין לדאוג לפרנסתה של רעייתו לאחר מותו.
בכל אופן, מדיסון נפטר ב-1836 מבלי ששחרר את עבדיו, שאותם הוריש לרעייתו דולי.
ב-1832 עבר קולס לפילדלפיה, זאת בשל שביעות רצונו מחייה החברתיים והאינטלקטואליים הפעילים, וכן בשל העדר העבדות בה.
ב-28 בנובמבר 1833, בגיל 46, הוא נשא לאישה את אשת החברה הבולטת סאלי לוגאן רוברטס.
לזוג נולדו שלושה ילדים: מרי קולס, אדוארד קולס הבן, ורוברטס קולס.
סאלי קולס ירשה ירושה מכובדת עם מותו של אביה, אך רכוש זה, ורוב הונו של קולס, אבדו ב.
יותר מכך, אחוזת משפחתו המחודשת, אניסקורתי, עלתה באש ב-1839, ואחיו הגדול אייזק בקושי שרד את האסונות הללו במשך אותן שנתיים.
המינוי האחרון של קולס למשרה ציבורית היה ב-1841, כאשר הוא שימש כחבר בוועדה שחקרה את הבנק של ארצות הברית, שבסופו של דבר הובילה להתפטרותו של ידידו ניקולאס בידל.
קולס שאף ללא הצלחה לקבל מינויים פוליטיים מחבריו לספסל הלימודים מווירג'יניה שהיו לפקידי ממשל פדרליים רמי דרג, כמו ג'ון טיילר ווינפילד סקוט.
ועדיין, שכר הדירה מנכסים להשקעה הספיק כדי לפרנס את משפחתו שהלכה וגדלה.
קולס ומשפחתו הצעירה נסעו לעיתים קרובות לבקר את משפחתו המורחבת ואת נכסיהם בווירג'יניה ובוושינגטון, וכן באילינוי ומאוחר יותר בניו ג'רזי.
ב-1839 הוא נבחר כחבר בחברה הפילוסופית האמריקאית.
על כל פנים, הקריירה הפוליטית של קולס לא התחדשה מעולם, זאת בשל אי שביעות רצונו מהמערך המפלגתי החדש.
אף על פי כן, הוא שמח מאוד כאשר אברהם לינקולן, שאותו הוא זכר כעורך דין צעיר באילינוי, נבחר כנשיא ארצות הברית.
קולס נפגש עם הנשיא הנבחר לפגישה קצרה בדרכו של זה האחרון לוושינגטון.
בשנותיו האחרונות היה קולס לבר סמכא בסוגיות היסטוריות.
הוא זכה להכרה כאחד האנשים האחרונים שהיו אז בחיים ושהייתה להם היכרות קרובה הן עם ג'יימס מדיסון והן עם תומאס ג'פרסון, והוא שיבח את המוניטין של שניהם כמי שתמכו באידיאלים הרפובליקנים שהיו המניע המוביל של קולס במשך כל ימי חייו.
קולס שידל את השניים, ובהמשך את תומאס ג'פרסון רנדולף, לשחרר את עבדיהם.
הוא היה מופתע כאשר מדיסון לא עשה זאת, ורק מאוחר יותר נודע לו שעורך הדין רוברט טיילור שכנע את הנשיא לשעבר לתת את ההנחיות לשחרור העבדים לאחר מותו לרעייתו, שאביה נכנס לפשיטת רגל לאחר ששחרר את עבדיו קודם לכן.
דולי מדיסון, שלה היו סדרי עדיפות כלכליים אחרים, במיוחד לאור התמכרותו של בנה להימורים, לא שחררה אף אחד מהעבדים עד למותה ב-1849. קולס גם כתב על תקנות צפון-מערב.
על כל פנים, רוב מסמכיו האישיים של קולס מתקופתו באילינוי הושמדו בשריפה ב-1852 כאשר ידידו ג'ון מייסון פק עסק בכתיבת ההיסטוריה של המדינה.
קולס גם סייע להיסטוריונים של וירג'יניה, ויליאם קייבל ריבס ויו בלייר גריגסבי, וכן להנרי ס.
לאכזבתו הרבה של קולס, שב בנו רוברט ב-1860 לווירג'יניה, שם הוא היה לבעל עבדים, לאחר שרכש אחוזת מטעים מקרוב משפחה, ונישא לג'ני פיירפקס מריצ'מונד.
לאחר פרוץ מלחמת האזרחים, הוא התגייס לצבא הקונפדרציה וקיבל בו דרגת קפטן.
רוברט קולס נהרג בקרב האי רואנוקי ב-8 בפברואר 1862.
קולס היה שבור מנפילתו של בנו הצעיר בעת שנלחם בצבא הקונפדרציה.
הוא האריך ימים כדי לראות את העבדות מבוטלת לאחר שהנשיא לינקולן חתם על הצהרת האמנציפציה ולאחר אישור התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית.
קולס גם זכה לראות את בנו הבכור, אדוארד קולס הבן, נושא לאישה בפברואר 1868 את אליזבת (בסי) מייסון קמפבל, שהייתה קרובת משפחתו של ג'ורג' מייסון, אחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית שהיה מתנגד עבדות.
אדוארד קולס הבן היה לעורך דין בולט בפילדלפיה.
בתו של קולס, מרי, שמעולם לא נישאה, הייתה שותפה לקרוליין סנפורד בייסוד בית הספר של הכנסייה של הדיוקסיה של פילדפיה ב-1891, ושימשה כנשיאתו וכחברת הסגל שלו.
אדוארד קולס נפטר בביתו שבפילדלפיה ב-7 ביולי 1868, בגיל 81. הוא נטמן בבית הקברות וודלנדס שבמערב פילדלפיה, שם גם נטמנו רעייתו סאלי ושלושת ילדיהם.
ב-1895 הסדירה בתו מרי קולס את העברת שרידיו של אחיה רוברט מאחוזת הקבר המשפחתית באחוזת אניסקורתי לאחוזת הקבר של הוריהם בפילדלפיה, שם גם נטמנו היא עצמה, אחיה אדוארד קולס הבן ורעייתו בסי.
על שמו של קולס נקרא מחוז באילינוי.
בהמשך הוקם בדרום שיקגו בית ספר יסודי הנושא את שמו.
עוד בימי חייו קרא בית המחוקקים של אילינוי על שמו של קולס את מקום מושב מחוז פייק על שמו של קולס, אך העיירה קולס גרוב חדלה מלהתקיים בהמשך.
אנדרטת הזיכרון המדינתית של קולס שוכנת באדוארדסוויל.
ועדת זכויות האדם של אילינוי מעניקה מלגת לימודים לסטודנטים למשפטים לזכרו של קולס.