tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא טען שהמימון הפדרלי יאלץ את המדינה להיות כפופה לפיקוח הפדרלי, ולפיכך, להגביל את החירות של וירג'יניה לעצב את הסטנדרטים האקדמיים של תוכנית החינוך שלה.
על אף מאמציו של אלן לשמור את וירג'יניה עצמאית מהמימון הפדרלי לחינוך, פנתה מועצת החינוך של וירג'יניה כדי לקבל כספים פדרליים לטובת החינוך.
ב-1994, ביטל ממשל אלן את תוכנית הפיקוח על זיהום המים של וירג'יניה.
בסיס הנתונים על הזיהום, שנוהל במסגרת התוכנית וכלל את רמות זיהום המים של וירג'יניה, ננעל בכספת במהלך כהונתו של אלן כמושל.
למדענים ולסוכנויות ממשלתיות נחסמה הגישה לנתונים על ידי מחלקת איכות הסביבה של ממשל אלן.
דיווח בעיתון The Roanoke Times דרבן מחוקקים בווירג'יניה לפתוח בחקירה על ידי ועדת הביקורת המשותפת של בית המחוקקים.
בחקירה, שהתנהלה ב-1999, התברר שמסמכים מבסיס הנתונים הושמדו ושהנתונים הגנוזים כללו מידע על רמות גבוהות של PCB בנתיבי המים של וירג'יניה, כולל בנהר שננדואה.
ב-1993 הודיעה חברת וולט דיסני על תוכניותיה לבנות פארק שעשועים בהשראת ההיסטוריה של ארצות הברית שייקרא אמריקה של דיסני, ושימוקם במחוז הנסיך ויליאם בווירג'יניה.
אלן תמך מאוד בהקמת הפארק, בציינו את כל המשרות החדשות שייווצרו עם בנייתו.
עם זאת, ההכרזה על המיזם הובילה לתגובות חריפות מצידם של היסטוריונים והציבור.
רבים חששו גם שהפארק הצבאי הלאומי מנאסס , מיקומם של שני קרבות מרכזיים במלחמת האזרחים האמריקאית, קרב בול ראן הראשון וקרב בול ראן השני, יושפעו באופן שלילי מהקמת הפארק המוצע.
אלן הגיע ל-CNN כדי להתעמת עם מבקרי המיזם ודיבר בשימוע בקונגרס שהתנהל בנוגע להקמת הפארק.
על כל פנים, בסופו של דבר בוטלו התוכניות להקמת הפארק על ידי חברת דיסני.
בפברואר 1998 היה אלן לשותף במשרד עורכי הדין מריצ'מונד, "מקגוויר, וודס, בטל ובות'", כיום מקגווירוודס , כראש צוות ההרחבה העסקית והרילוקיישן שלו.
באותה עת אמר אלן, "אני חושב שזה בריא לצאת מהממשלה.
אם אתה נשאר בה יותר מדי זמן, אתה מאבד את מסלול המציאות והעולם האמיתי".
באמצע 1998 הצטרף אלן למועצת המנהלים של חברת Xybernaut, חברה למכירת טלפונים סלולריים ומחשבים.
החברה מעולם לא הייתה רווחית.
היא פרסמה 33 רבעונים רצופים של הפסדים לאחר שהיא הונפקה לציבור ב-1996. בספטמבר 1999, פיטרו אלן ושאר חברי מועצת המנהלים של החברה את משרד הנהלת החשבונות של החברה, פרייס ווטרהאוס קופרס, שהוציא דוח בו הובעה דאגה בנוגע לחוסנה הפיננסי של החברה.
על פי מנהל התקשורת של אלן, ג'ון ריד, אלן כמעט ולא הרוויח דבר מהשקעתו בחברה.
על פי Associated Press הוא זכה להטבה משירותו במועצת המנהלים, מלבד אופציות.
שווי האופציות בשיאן היה 1.5 מיליון דולר.
חודשיים לאחר תום כהונתו כמושל בינואר 1998, הצטרף אלן למועצת המנהלים של Commonwealth Biotechnologies.
"למדתי המון ממועצת המנהלים שלהם ונהניתי לעבודם איתם, ונראה שהם עושים הכול נכון, אני חושב", אמר אלן באוקטובר 2006. החברה העניקה לאלן במאי 1999 15,000 מניות במחיר של 7.50 דולר למניה, והוא קיבל הטבות נוספות.
בפברואר 2000 היה אלן לחבר המועצה המייעצת של Com-Net Ericsson.
המועצה הייתה אחראית להיפגש לפחות פעמיים בשנה ולספק ייעוץ ושירות.
עד סוף שנה זו סיים אלן את שירותו במועצה.
על שירותו זה הוא תוגמל ב-300,000 דולר בערך.
בבחירות 2000 הביס אלן את הסנאטור המכהן, הדמוקרט צ'אק רוב ביחס קולות של 52 מול 48 אחוזים.
הוא היה המתמודד הרפובליקני היחידי לסנאט שבאותה שנה הביס סנאטור דמוקרטי מכהן.
בין הצעות החוק שאלן הגיש או ניסח במהלך כהונתו בסנאט נכללו בין השאר: הצעה לתיקון לחוקה בנוגע לאיזון התקציב, הצעה לתיקון לחוקה בנוגע לווטו על סעיפי הצעות חוק, הצעת חוק לעיכוב שכר עד להעברת תקציב בתחילת שנת התקציב, הצעת חוק החדשנות הלאומי לקידום צמיחת המדע וההנדסה באמצעות מענקים, מלגות והכשרה
ב-2002 היה אלן שותף ליוזמת חוק המחקר והפיתוח לננוטכנולוגיה של המאה ה-21 יחד עם הסנאטורים רון ויידן וג'ו ליברמן, יוזמה דו-מפלגתית לקידום המחקר והפיתוח לננוטכנולוגיה בארצות הברית.
החוק נחתם על ידי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש ב-3 בדצמבר 2003. החוק הפעיל את תוכנית הננוטכנולוגיה הלאומית, כדי להציב מטרות, סדרי עדיפויות ואמצעי הערכה למחקר והפיתוח הפדרלי לננוטכנולוגיה, השקעה בתוכניות מחקר ופיתוח פדרליות בתחום, ותיאום בין פעילויות הסוכנויות הפדרליות.
התוכנית הלאומית לננוטכנולוגיה, יוזמת המחקר המדעית הפדרלית הגדולה ביותר מאז תוכנית החלל בשנות ה-60, קיבלה מימון של 3.63 מיליארד דולר במשך ארבע שנים.
אלן היה יושב הראש המייסד של ועדת הננוטכנולוגיה של הקונגרס.
ב-2009 הוא הצטרף למועצת המנהלים של חברת Nano Risk Assessment.
במהלך כהונתו בסנאט היה אלן חבר בוועדת המסחר, המדע והתחבורה, ועדת העסקים הקטנים והיזמות, ועדת החוץ ובוועדת האנרגיה ומשאבי הטבע.
בשנתיים האחרונות לכהונתו בסנאט, מונה אלן כיושב ראש כוח המשימה להיי-טק.
ב-2002 הוא נבחר כחבר הנהגת סיעת הרפובליקנים בסנאט כיושב ראש הוועדה הלאומית הרפובליקנית לסנאט.
בבחירות של 2004 השיגו הרפובליקנים בסנאט בראשותו תוספת של ארבעה מושבים.
יורשתו בתפקיד יושב ראש הוועדה הלאומית הרפובליקנית לסנאט הייתה הסנאטורית אליזבת דול.
ב-2006 התמודד אלן על תקופת כהונה שנייה בסנאט, וב-11 באוגוסט זכה במועמדות הרפובליקנים.
בבחירות הכלליות התמודדו שלושה מועמדים: אלן; מועמד הדמוקרטים, מזכיר הצי לשעבר ג'ים וב; וגייל פרקר, קצינה בדימוס בחיל האוויר של ארצות הברית ואזרחית עובדת הפנטגון לשעבר שהתמודדה מטעם מפלגת הירוקים העצמאיים של וירג'יניה.
אלן ניהל מסע בחירות שפנה לשמרנים מקצה האגף הימני.
ב-11 באוגוסט, במהלך תחנת עצירה של מסע הבחירות בעיירה בריקס שעל גבול קנטקי, השתמש אלן פעמיים בכינוי הגנאי "מקקה" , שמשמעותו קוף, בהתייחס לס.
סידרת' כהה העור, שצילם את האירוע מטעמו של יריבו של אלן, ג'ים ווב.
במה שכונה "דקת המקקה", אמר אלן: "הברנש הזה שם עם החולצה הירוקה, מקקה, או יהיה שמו אשר יהיה.
בואו נקבל פה בברכה את מקקה.
ברוך הבא לאמריקה ולעולם האמיתי של וירג'יניה".
סידרת', שהיה ממוצא הודי, נולד וגדל במחוז פיירפקס שבוירג'יניה.
ההערות הפכו עד מהרה לויראליות ולסוגיה מרכזית בחדשות.
וב ניצח בבחירות בהפרש קולות של כשליש אחוז, 9,329 קולות.
יומים לאחר הבחירות, ב-9 בנובמבר 2006, הודיע אלן במסיבת עיתונאים באלכסנדריה שהוא מוותר על ספירת קולות חוזרת והודה בהפסדו.
תבוסתו יוחסה בעיקר להערות שלו במסע הבחירות.
עוד לפני הפסדו לווב בבחירות לסנאט בנובמבר 2006, נסע אלן מספר פעמים לאיווה (המדינה הראשונה שמקימת את אספות הבחירה) ולניו המפשייר (המדינה הראשונה שמקיימת את הבחירות המקדימות).
ההנחה המקובלת הייתה שהוא הכין את עצמו להתמודד לנשיאות ארצות הברית.
בסקר של National Journal שפורסם באפריל 2005 היה אלן מועמד מועדף למועמדות המפלגה הרפובליקנית לבחירות לנשיאות של 2008. בסקר נוסף שערך העיתון כמעט שנה לאחר מכן, ירד אלן למקום השני, כשג'ון מקיין הוביל עליו ביחס של 3 על 1.
לאחר הבחירות של נובמבר 2006, ההנחה הרווחת הייתה שאלן לא יהיה יותר מועמד בר-קיימא למועמדות המפלגה הרפובליקנית, בעיקר בשל הנזק שנגרם עקב תקריות שגרמו להובלה שלו באחוזים דו-ספרתיים בסקרים לרדת לתבוסה שתתרום לאובדן השליטה של הרפובליקנים בסנאט.
באוקטובר 2007 הודיע מנהל הקמפיין של המפלגה הרפובליקנית לנשיאות, פרד תומפסון, שאלן לא נמנה עם שלושת יושבי הראש של מסע הבחירות של 2008. באותו חודש דחה אלן פניות להעלאת השערות בנוגע לעתידו הפוליטי.
בינואר 2008 אמר אלן שהוא לא שואף להתמודד על משרת המושל ב-2009, אך מאוחר יותר הותיר אפשרות פתוחה להתמודד על המושב בסנאט מול ווב ב-2012.
בינואר 2011 הודיע אלן בסרטון וידאו באתר האינטרט שלו, שהוא יתמודד על מועמדות הרפובליקנים לסנאט.
בבחירות המקדימות ביוני 2012 הוא הבטיח את מועמדותו לאחר שזכה ביותר מ-65 אחוזים מהקולות.
בפברואר 2011 הודיע וב שהוא לא יתמודד על תקופת כהונה נוספת בסנאט.
בבחירות הכלליות שהתקיימו ב-2012 התמודד אלן מול המושל לשעבר טים קיין ונוצח על ידו ביחס קולות של 53 אחוזים מול 47 אחוזים.
ג'ורג' וסלי אטקינסון היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה המערבית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1890–1891, כמושל וירג'יניה המערבית העשירי בשנים 1897–1901, וכשופט פדרלי בשנים 1905–1916.
ג'ורג' אטקינסון נולד בצ'ארלסטון שבווירג'יניה (כיום בתחומי ווירג'יניה המערבית), כילדם השני של מרים ראדר ושל קולונל ג'יימס אטקינסון, חוואי ולשעבר סגן השריף של מחוז קנאווה.
היו לו שבע אחיות, והוא נקרא על שמו של סבו מצד אביו.
הוא למד בבית הספר ציבורי בצ'ארלסטון.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית התגייס אטקינסון כטוראי לפלוגה F של רגימנט הפרשים הראשון של וירג'יניה המערבית.
לאחר המלחמה הוא היה למפקח על בתי הספר הציבוריים במחוז קנאווה.
הוא למד באוניברסיטת וסליאן באוהיו, וב-1870 קיבל תואר בוגר אוניברסיטה.
הוא המשיך בלימודיו, וב-1873 קיבל באותה אוניברסיטה תואר מוסמך אוניברסיטה.
הוא גם למד במאונט יוניון קולג', מוסד בעל זיקה מתודיסטית שנוסד ב-1845 באליאנס, אוהיו, שם הוא קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה.
ב-1871 הוא עבר לנאשוויל או לוושינגטון די.
כדי ללמוד משפטים, וב-1874 קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת הווארד.
מאוחר יותר הוא גם למד באוניברסיטת קולומביה.
אטקינסון נישא לראשונה לאלן איגאן, ויחד איתה הביא לעולם חמישה ילדים.
בנם הבכור, האוורד, היה מייג'ור בצבא ארצות הברית.
ב-1897, לאחר שהתאלמן, נישא אטקינסון בשנית למיירה הורנר דייוויס קמדן, אלמנתו של חבר הסנאט ובית הנבחרים של וירג'יניה גדעון קמדן.
בשנים 1869–1871 היה אטקינסון חבר מועצת החינוך של צ'ארלסטון.
בשנים 1868–1870 הוא היה עוזר המפקח על בתי הספר הציבוריים של מחוז קנאווה.
בחלק מתקופה זו הוא עסק בגביית אגרות עבור מועצת נהר קנאווה.
בשנים 1871–1877 הוא גם היה מנהל בית הדואר של בית המשפט של קנאווה בצ'ארלסטון.
אטקינסון התמודד על מושב מחוז הבחירה הראשון של וירג'יניה המערבית בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית.
אף על פי שנראה שהוא ינוצח, הוא התמודד בהצלחה והחליף את ג'ון א.
פנדלטון בשנת כהונתו האחרונה מפברואר 1890 ועד מרץ 1890. לאחר מכן הוא לא התמודד על תקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים.
לאחר סיום כהונתו בבית הנבחרים, שב אטקינסון לעסוק בעריכת דין בשנים 1891–1896, ובאותה תקופה היה לעורך העיתון West Virginia Journal בווילינג.
בבחירות למשרת מושל וירג'יניה המערבית של 1896 ניצח אטקינסון את מועמד המפלגה הדמוקרטית קורנליוס ק.
ווטס, היה למושל המדינה העשירי, וכיהן בתפקיד בשנים 1897–1901. הדמוקרטים איישו את לשכת המושל במשך 26 השנים הקודמות, אך המדינה ניצבה בפניה משבר כספי.
אטקינסון פעל נגד שחיתות בפוליטיקה ונגד שדלנות מקצועית.
הוא גם ניהל משא ומתן עם מנהיג המפלגה הרפובליקנית, הסנאטור סטיבן אלקינס, שבסופו של דבר הסכים להעלאת מיסים.
על כל פנים, הוויתורים פילגו את אגף תומכי הרפורמה במפלגה.
אטקינסון פעל להנהגת יום עבודה של שמונה שעות, לאיסור העסקת ילדים מתחת לגיל 14, לשיפור תנאי העבודה לנשים, ולהנהגת תקנות בטיחות בתעשייה ובענף הכרייה.
בנוסף לפעולותיו נגד חוקי ג'ים קרואו הגזעניים שאומצו על ידי המדינות השכנות וששללו את זכות הבחירה מרוב האפרו-אמריקאים ומהלבנים העניים, קידם אטקינסון חינוך ציבורי ברמה גבוהה, מערכת כבישים קבועה, והגירה פתוחה ושוויונית.
לאחר תום כהונתו כמושל, מינה אותו הנשיא תאודור רוזוולט באישור של הסנאט של ארצות הברית, לפרקליט הפדרלי של המחוז השיפוטי הדרומי של וירג'יניה המערבית, תפקיד בו הוא שימש עד 1905.
ב-15 באפריל 1905 מינה הנשיא רוזוולט את אטקינסון במינוי פגרה למושב בבית המשפט לערעורים של ארצות הברית שהתפנה עקב פטירתו של השופט לורנס ולדון.
ב-5 בדצמבר הגיש רוזוולט את המינוי באופן רשמי, וב-16 בינואר 1906 אושר המינוי על ידי הסנאט.
ב-16 באפריל 1916, חודשים ספורים לפני יום הולדתו ה-71 התפטר אטקינסון מכס השיפוט.
אטקינסון שב לצ'ארלסטון, עסק בכתיבה, ונותר פעיל במפלגה הרפובליקנית.
ב-1918 הוא תמך במועמדותו של ט.
גיליס נאטר, עורך דין אפרו-אמריקאי מצ'ארלסטון למושב בבית המחוקקים המדינתי.
אטקינסון כתב 11 ספרי שירה וספרי עיון.
ג'ורג' אטקינסון נפטר בצ'ארלסטון ב-4 באפריל 1925. הוא נטמן בבית הקברות ספרינג היל שבעיר.
כמושל, נאבק אייקן בניו דיל, כולל התוכניות לאנרגיה הידרואלקטרית ולבקרת השיטפונות בוורמונט.
כסנאטור רפובליקני שהגיע ממדינות צפון-מזרח ארצות הברית, הוא היה אחד מארבעת הרפובליקנים שקידמו את חוק התעסוקה של 1946 .
אייקן קידם את הצעת חוק קצבאות המזון של 1945, שבישרה את תוכנית שוברי המזון.
הוא קידם את הסיוע הפדרלי לחינוך, וב-1947 שאף להנהגת שכר מינימום של 65 סנט.
ב-1941 תמך אייקן בהתבדלות, אך ב-1947 תמך בדוקטרינת טרומן וב-1948 בתוכנית מרשל.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 הוא נקט בעמדת ביניים בסוגיית מלחמת וייטנאם, כשהתנגד למהלכי ההסלמה של לינדון ג'ונסון ותמך במדינות הנסיגה האיטית של ריצ'רד ניקסון.
אייקן היה תומך נלהב של החוואים הקטנים.
כיושב הראש בפועל של ועדת החקלאות של הסנאט ב-1947, הוא התנגד להכתבת מחירים קשיחה.
ב-1950 היה אייקן אחד משבעה סנאטורים רפובליקנים שגינו בכתב את הטקטיקות של הסנאטור ג'וזף מקארתי, והזהירו נגד אלו ששאפו ל"ניצחון באמצעות הניצול הפוליטי של הפחד, הקנאות, הבורות ואי-הסובלנות".
ג'ורג' אייקן נולד בעיירה דמרסטון שבוורמונט, כבנם של אדוארד ובסטר ומיירה (לבית קוק) אייקן.
ב-1893 עברה המשפחה לעיירה פטני הסמוכה, שם גידלו הוריו פירות וירקות ואביו שימש במגוון תפקידים בממשל המקומי, כולל כחבר מועצת החינוך, חבר המועצה המקומית, וכחבר בבית הנבחרים של ורמונט.
את ראשית חינוכו קיבל אייקן בבתי הספר הציבוריים של פטני, וב-1909 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון ברטלבורו.
כבר בגיל צעיר הוא החל לגלות עניין רב בחקלאות, וב-1906 היה לחבר סניף פטני של "הגריינג'" .
ב-1912 הוא לווה סכום של 100 דולר כדי לשתול חלקת שיחי פטל.
תוך חמש שנים, התרחבה חלקה זו לשטח של 500 אקרים (כ-2,000 דונם) וכללה משתלה.
בשנים 1913 גידל אייקן פירות קטנים בפטני בשותפות עם ג'ורג' מ.
דארו בעסק שנקרא "דארו ואייקן".
ב-1926 החל אייקן להיות מעורב בגידול מסחרי של פרחי בר.
ב-1933 הוא פרסם ספר בשם "חלוציות עם פרחי בר" (Pioneering With Wildflowers), וב-1936 את הספר "חלוציות עם פירות ופירות יער" (Pioneering With Fruits and Berries).
הוא גם היה נשיא חברת ההורטיקולטורה של ורמונט בשנים 1917–1918, ונשיא משרד החוות של מחוז וינדהאם בשנים 1935–1936.
ב-1914 נשא אייקן לאישה את ביאטריס הווארד, והם היו נשואים עד מותה ב-1966. לשניים נולדו שלוש בנות: דורותי, מרג'ורי אבלין (שנישאה להארי קלברלי ,שהיה מאמן הוקי קרח, בייסבול ופוטבול באוניברסיטת בוסטון), וברברה מריון, ובן אחד, הווארד ראסל.
ב-1967 נישא אייקן בשנית לעוזרת המנהלית שלו במשך שנים, לולה פיירוטי.
שהייתה פעילה בפוליטיקה של המפלגה הרפובליקנית עד מותה ב-2014 בגיל 102.
בשנים 1920–1937 שימש אייקן כחבר מועצת החינוך של פטני.
כחבר המפלגה הרפובליקנית, הוא התמודד ב-1922 ללא הצלחה על מושב בבית הנבחרים של ורמונט.
ב-1930 עלה בידו להיבחר, ושנתיים לאחר מכן הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה, ושירת בבית הנבחרים בשנים 1931–1935. כחבר בית הנבחרים, הוא נודע בהתנגדותו לחברות אנרגיה פרטיות בהקשר של בניית סכר.
ב-1933 נבחר אייקן כיושב ראש בית הנבחרים, זאת על אף התנגדות הממסד של מפלגתו.
כיושב הראש, הוא הוביל את חקיקת חוק החייבים העניים, שהגן על אנשים שלא היו מסוגלים לעמוד במחויבויותיהם על רקע השפל הגדול.
ב-1934 נבחר אייקן כסגן מושל ורמונט, וכיהן בתפקיד בשנים 1935–1937. בתקופה זו השיגו הדמוקרטים בסנאט של ורמונט ייצוג רחב יותר בהשוואה לשנים הקודמות, אם כי עם שבעה סנאטורים דמוקרטים, בהשוואה ל-23 רפובליקנים, הם עדיין נותרו כמיעוט.
אייקן עשה שימוש בתפקידו בוועדת הוועדות של הסנאט, שבה בנוסף אליו היו חברים הנשיא הזמני של הסנאט וחבר נוסף שנבחר על ידי חברי הבית, כד להבטיח שלדמוקרטים יהיה ייצוג הוגן בוועדות הסנאט.
כתוצאה מיוזמתו, היה לדמוקרטים ייצוג בכמעט כל ועדות הסנאט, ובשתיים מתוכן היה להם רוב.
בנוסף הבטיח אייקן שאלסי ס.
סמית', האישה היחידה שכיהנה אז בסנאט, תקבל ייצוג הולם בוועדות.
למעשה כיהנה סמית' ביותר ועדות מאשר כל אחד מעמיתיה בסנאט.
ב-1936 נבחר אייקן כמושל ורמונט, וכיהן בתפקיד בשנים 1937–1941 בשתי תקופות כהונה של שנתיים כל אחת.
הוא רכש לעצמו מוניטין כרפובליקני ליברל מתון, ותמך בהיבטים רבים של הניו דיל, אך התנגד למדיניות השליטה על השיטפונות והקרקעות.
בתקופת כהונתו השנייה הוא תקף את חברות תשתיות החשמל, וקידם הצעת חוק להפיכת נציבות השירותים הציבוריים לחופשית מקבלת ייעוץ טכני בנושא התשתיות.
הוא המשיך במאמצים להפוך את הנציבות למוכוונת לצרכנים, ומינה לתפקיד יושב ראש הנציבות את ראש משרד החוות של ורמונט לשעבר.
כאשר בבחירות לנשיאות של 1936 היו ורמונט ומיין המדינות היחידות שהצביעו בעד מועמד הרפובליקנים אלף לנדון, סבר אייקן שהוא בעמדה טובה לצבור מעמד של מנהיג במפלגה.
הוא פרסם מסמכי גילוי דעת בהם הוא קרא לגישה ליברלית יותר, ושאף לתמיכה לאומית.
ב-1937 הוא פרסם מכתב פתוח לוועדה הרפובליקנית הלאומית, בו הוא מתח ביקורת על המפלגה, ובמהלך הנאום של "יום לינקולן" של 1938 הוא טען שאברהם לינקולן "היה מתבייש במנהיגות המפלגה הנוכחית".
על כל פנים, בבחירות של 1940, העדיפו השמרנים במפלגה את הסנאטור רוברט טאפט מאוהיו, הליברלים התייצבו מאחורי פרקליט מחוז ניו יורק תומאס דיואי, והעיתונות התלהבה מאיש העסקים ונדל וילקי, כך שהקמפיין של אייקן לא התקדם לשום מקום.
במהלך תקופת ממשלו, צמצמם אייקן את החוב המדינתי של ורמונט, הנהיג תוכנית לסלילת כבישים מתקציבים קיימים על פני מימון בהלוואות, ושכנע את הממשלה הפדרלית לזנוח את תוכניתה לוויסות השיטפונות בעמק נהר קונטיקט.
הוא גם שבר את המונופולים בענפי תעשייה מרכזיים רבים, כולל הבנקים, חברות הרכבות, חברות השיש, וחברות הגרניט.
הוא גם עודד את החוואים באזורים החקלאיים שהיו במצוקה ליצור קואופרטיבים לשיווק תוצרתם ולקבל גישה לחשמל.
אייקן הציג את עצמו במונחים פופוליסטיים כמגן החקלאים והאנשים הפשוטים כנגד משפחת פרוקטור ואישים אחרים מהממסד השמרני של המפלגה הרפובליקנית, ויחד עם ארנסט וילארד גיבסון וארנסט ויליאם גיבסון הבן הוא זכה להכרה כמנהיג סיעת הפרוגרסיביים של הרפובליקנים בוורמונט, שנודעה כאגף של אייקן וגיבסון של המפלגה.
אייקן גם התנגד למדיניות של ורמונט בנוגע לתשתיות גדולות ורכבות.
כאשר הוא התמודד לסנאט ב-1940, תמך אגף תומכי המגזר העסקי במפלגה בראלף פלנדרס.
בבחירות המקדימות הביס אייקן את פלנדרס, ובסתיו אותה שנה נבחר בקלות לאיוש המושב בסנאט שהתפנה עקב פטירתו של גיבסון האב, כיהן בשארית תקופת כהונתו והמשיך לכהן בסנאט עד 1975, כשבכל השנים נבחר מחדש ברוב גדול.
ב-20 ביוני 1940 נפטר הסנאטור ארנסט וילארד גיבסון.
ב-24 ביוני מינה אייקן בתוקף סמכותו כמושל את בנו ארנסט ויליאם גיבסון הבן, כדי לאייש את מושבו בסנאט של אביו המנוח עד לקיום בחירות מיוחדות לאיוש המושב בארבע השנים הבאות שנותרו לתקופת כהונתו של גיבסון האב.
ב-5 בנובמבר 1940 נבחר אייקן כסנאטור והחל לכהן בינואר 1941. הוא נבחר לתקופות כהונה נוספות בסנאט ב-1944, 1950, 1956, 1962, וב-1968. במהלך תקופת כהונתו בסנאט הוא כיהן כיושב ראש הוועדה להוצאות במחלקות הביצועיות בשנים 1947–1949, וכיושב ראש ועדת החקלאות והיערנות בשנים 1953–1955.
אייקן תמך בתוכניות רבות כמו תוכנית שוברי המזון ותוכנית העבודות הציבוריות עבור אמריקה הכפרית כמו חשמול האזורים הכפריים, הפיקוח על המזון, וביטוח היבולים.
הוא גם גילה חיבה רבה ליופי הטבעי של מדינתו, באומרו, "יש אנשים שבאופן טבעי אוהבים את ההרים, ואוהבים לחיות בהם במקום בו חופש המחשב והפעולה הם הגיוניים וטבעיים".
השקפותיו היו מנוגדות לרבים מוותיקי המפלגה הרפובליקנית בסנאט.
תפקיד האיגודים המקצועיים, או ליתר דיוק, תפקיד הממשלה הפדרלית באיזון זכויות העובדים והמנהלים, היה סוגיה מרכזית בשנות ה-40. אייקן נקט בעמדה נייטרלית בדיון בין הדמוקרטים תומכי האיגודים המקצועיים לבין תומכי המנהלים במפלגה הרפובליקנית.
הוא העדיף ליישב סכסוכי עבודה במשא ומתן, ולא בדיונים בקונגרס או בבית המשפט.
הוא הצביע נגד הצעת חוק בתחום יחסי העבודה (Case labor bill) שקידמו רפובליקנים שמרניים.
הם מנגד בלמו את מינויו של אייקן לוועדת העבודה והרווחה, ושכנעו את מנהיג השמרנים רוברט טאפט לשבת בראשה.
אייקן התבטא בעד איגודי העובדים אך הצביע בעד חוק טאפט-הארטלי של 1947, וכן בעד עקיפת הווטו שהטיל הנשיא הארי טרומן על הצעת החוק.
הוא טען שחוק זה היה הרע במיעוטו בהשוואה להצעת החוק ליחסי העבודה.
אייקן הצביע בעד , של 1964, ושל , וכן בעד התיקון ה-24 לחוקת ארצות הברית, חוק זכות ההצבעה של 1965, ובעד מינויו של ת'ורגוד מרשל לבית המשפט העליון של ארצות הברית, אך נמנע בהצבעה על .
בתחילה הוא תמך בזכויות האזרח, אך בשנות ה-60 הוא נקט בעמדה יותר דו-משמעית.
הוא העדיף באופן עקבי את חוקי זכויות האזרח, אך בדרך כלל עם הסתייגויות ותיקונים.
על דו-משמעות זו, שיש שכינו אותה חסימתיות, נמתחה ביקורת על ידי קבוצות זכויות אזרח מיליטנטיות ועל ידי ה-NAACP.
אייקן נקט בעמדה דו-ערכית בנוגע למלחמת וייטנאם, לאור השינוי בעמדותיהם של תושבי ורמונט.
כמי שלא נחשב לא ניצי ולא יוני, הוא כונה לעיתים "ינשוף".
באי-רצון הוא תמך בהחלטת מפרץ טונקין ב-1964, והתלהב יותר בתמיכה בתוכניתו של הנשיא ריצ'רד ניקסון לאפשר לדרום וייטנאם לקיים את הלחימה תוך שימוש בכספים אמריקאים.
אייקן צוטט בהרחבה באומרו שעל ארצות הברית להכריז על ניצחונה ולהחזיר את החיילים הבייתה.
הוא הוסיף: "זו עשויה להיות הצעה מרחיקת לכת, אך שום דבר אחר לא הצליח".
בסיס התמיכה באייקן בוורמונט היה יציב.
במערכת הבחירות האחרונה שלו הוא הוציא 17.09 דולר בלבד.
ב-1975 סיים אייקן את כהונתו בסנאט, והוחלף בסנאטור הדמוקרטי הראשון שייצג את ורמונט, פטריק לייהי.
לייהי היה לימים זקן חברי הסנאט, תואר שגם אייקן החזיק בו בתום כהונתו.
בסך הכול איישו השניים את אותו מושב במשך יותר מ-80 שנה יחדיו, ובכך היו זוג הסנאטורים שכיהנו זה אחרי זה במשך התקופה המשולבת הארוכה ביותר בהיסטוריה של הסנאט שנמשכה מתחילת כהונתו של אייקן בינואר 1941 ועד לפרישתו של לייהי בינואר 2023.
ב-1974 לא התמודד אייקן על כהונה נוספות בסנאט.
הוא התגורר בפטני עד אמצע 1984, אז החלה בריאותו להתרופף והוא עבר למוסד סיעודי במונטפלייר.
ג'ורג' אייקן נפטר במונטפלייר ב-19 בנובמבר 1984. הוא נטמן בבית הקברות מאונט פלזנט שבפטני.
הסנאטור ברני סנדרס מוורמונט, שראיין את אייקן ב-1973 עבור המגזין ורמונט לייף, אמר עליו ב-2006: "אין אני יכול לומר שביססתי את פעילותי הפוליטית על זו שלו, אך אייקן היה תמיד שם ואדם שכיבדתי והערצתי.
התכונות שחיבבתי אצלו ושגרמו להצלחתו היו היושרה שלו, השכל הישר שלו, והארציות שלו.
הוא בפירוש היה האיש של העם".
ג'ורג' אטר נולד בפליינפילד שבניו ג'רזי, כילדם היחידי של ג'ורג' ב.
אטר ושל מרי סאטר (לבית מקסון) אטר.
כשהיה בן שש עברה המשפחה לווסטרלי שברוד איילנד.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים בווסטרלי ובאקדמיית אלפרד שבניו יורק.
ב-1877 סיים אטר את לימודיו באמהרסט קולג' שבמסצ'וסטס.
הוא עבד כמדפיס וכמוציא לאור של העיתון ווסטרלי סאן , ולאחר מכן שימש בשנים 1883–1885 כעוזרו האישי של המושל אוגוסטוס בורן.
בשנים 1885–1889 כיהן אטר כחבר בית הנבחרים של רוד איילנד, מתוכן בשנת כהונתו האחרונה כיושב ראש הבית.
בשנים 1891–1894 היא כיהן כמזכיר המדינה של רוד איילנד, ואז הוא בחר שלא להתמודד על תקופת כהונה נוספות כדי להקדיש את זמנו לעסקיו.
ב-1904 הוא כיהן כסגן מושל רוד איילנד.
ב-1904 נבחר אטר כמועמד המפלגה הרפובליקנית בוועידתה המדינתית כמועמד למשרת מושל רוד איילנד.
בנובמבר אותה שנה הוא נבחר כמושל לאחר שניצח את המושל המכהן לוציוס גרווין בהפרש של 856 קולות במערכת בחירות שבה התמודדו חמישה מועמדים.
בבחירות שהתקיימו שנה לאחר מכן הוא הביס את גרווין בהפרש קולות אף גבוה יותר של 5,495 קולות.
הוא כיהן כמושל בשנים 1905–1906, ובמערכת הבחירות הבאה הוא נוצח על ידי ג'יימס היגינס, מועמד המפלגה הדמוקרטית, שתקפה את הרפובליקנים על קיום "בוסיזם" במדינה.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-20 הייתה למושלי רוד איילנד סמכות מצומצמת, ותפקידם היה בעיקר טקסי.
המושל לא היה יכול להטיל וטו על החוקים שעברו באספה הכללית של המדינה, הוא לא היה יכול לתת הוראות למחלקות המדינה אלא אם כן קיבל הונחה לכך על ידי בית המחוקקים, וכל המינויים הממשלתיים היו טעונים אישור של הסנאט של רוד איילנד.
אטר נחשב לאחר המושלים השקדנים והקפדנים ביותר באותה תקופה.
הוא היה נואם רהוט ומוכשר, דיבייטור מיומן, ואיש מנהל מוכשר עם גישה שיפוטית טובה.
הוא יצר את המנהג על פיו סגן המושל יושב בראש ישיבות הסנאט המדינתי.
לאחר הפסדו בבחירות ב-1906, שב אטר לעסקי ההוצאה לאור שלו, אך שב לפוליטיקה כאשר התמודד ב-1910 על מושב בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של רוד איילנד, וכיהן בו עד מותו, בעת פטירתו הוא היה בעיצומה של מערכת הבחירות לתקופת כהונה שנייה בבית הנבחרים.
ב-1880 נשא אטר לאישה את אליזבת ל.
בראון מאולסטון, מסצ'וסטס, ולשניים נולדו ארבעה ילדים.
ג'ורג' אטר נפטר בווסטרלי ב-3 בנובמבר 1912. הוא נטמן בבית הקברות ריברבנד שבעיר.
ג'ורג' איג' היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת פנסילבניה.
איג' נולד ב-9 במרץ 1748 בג'רמנטאון שבפרובינציית פנסילבניה, סמוך לפילדלפיה, לאנה קתרינה (הולץ) ולג'ורג'־מיכאל איג', שהיגר מגרמניה בשנת 1738. אביו של ג'ורג' השתתף במלחמת הצרפתים והאינדיאנים, סבל לאחר מכן מבעיות בריאות, ונפטר בשנת 1759, כאשר ג'ורג' היה בן 11 בלבד.
לאחר מות האב נשלחו ג'ורג' ושני אחיו, ג'ייקוב איג' (נולד ב-1745) ומייקל איג' (נולד ב-1753), להתגורר וללמוד אצל דוד עשיר מצד אמם, הנרי ויליאם שטיגל, יצרן זכוכית ידוע שהחזיק אחוזות במנהיים שבפנסילבניה וב-Elizabeth Furnace, וכן אינטרסים עסקיים נוספים, בהם מפעל ברזל בשם "Charming Forge" באזור וומלסדורף שבמחוז ברקס, פנסילבניה.
תחת הדרכתו של "הברון" שטיגל למדו ג'ורג' ואחיו כיצד לנהל מפעלי ברזל.
בשנת 1774 ירש ג'ורג' איג' את הברון כבעלים של Charming Forge, ובנה באחוזה גם בית גדול סמוך לנחל ששימש את בית החרושת לברזל.
אחוזה זו נקראה אף היא "Charming Forge", והיא מאוכלסת עד היום.
ג'ורג' שגשג בעסקי הברזל, הוסיף בתי חרושת ונכסים נוספים, והפך לאחד האזרחים העשירים ביותר במחוז ברקס.
בשנת 1783 נבחר לבית הנבחרים של פנסילבניה.
בשנת 1790 מונה לאחד משופטי המשנה הראשונים של מחוז ברקס בהתאם לחוקת פנסילבניה, וכיהן בתפקיד זה מ-1791 ועד 1818, אז התפטר.
לאחר מכן חזר לנהל את עסקיו הנרחבים, ונבחר מטעם המפלגה הפדרליסטית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס הרביעי, כדי למלא את המושב שהתפנה בעקבות התפטרותו של דניאל הייסטר.
הוא נבחר מחדש לקונגרס החמישי וכיהן מ-8 בדצמבר 1796 ועד אוקטובר 1797, אז התפטר פעם נוספת.
לאחר מכן שב לעסקיו, ובשנת 1804 בנה והפעיל את Schuylkill County Forge סמוך לפורט קלינטון.
ג'ורג' איג' נפטר ב-14 בדצמבר 1829 בביתו "Charming Forge" שבעיירה מריון בפנסילבניה, ונקבר בבית העלמין של כנסיית ציון בוומלסדורף.
ג'ורג' בלייק היה מרגל בריטי, וסוכן כפול שפעל בשירות הסובייטים.
ג'ורג בלייק נולד בהולנד בשנת 1922 בשם ג'ורג' בהאר.
אביו היה יהודי-ספרדי שהתיישב במצרים ונלחם בשורות הצבא הבריטי בזמן מלחמת העולם הראשונה ואמו הייתה הולנדית פרוטסטנטית.
אביו נפטר כשהיה בן 12, ובלייק נשלח לגור עם דודו במצרים.
בקהיר הוא התוודע דרך בן דודו, אנרי קוריאל, לאידאולוגיה הקומוניסטית.
כאשר היה בביקור בהולנד פרצה מלחמת העולם השנייה, ובלייק היה פעיל במחתרת ההולנדית בעת הכיבוש הנאצי.
בשנת 1942 נמלט לבריטניה והצטרף לחיל הים הבריטי, בו הגיע לדרגת קצונה.
כדובר מספר שפות נמצא מתאים לעסוק בפעילות מודיעין שכללה החדרת סוכנים להולנד.
בתום המלחמה גויס לשירות הריגול הבריטי, ה-MI6, ונשלח לגרמניה המערבית לשם הקמת רשת סוכנים שתפעל בגרמניה המזרחית.
בלייק נשלח לקוריאה לפני מלחמת קוריאה.
לאחר שפרצה המלחמה, הוא נפל בשבי הצפון קוריאנים.
בשלוש שנות שביו עבר ככל הנראה שטיפת מוח וגויס למודיעין הסובייטי.
לימים יטען כי שוכנע בשבי בצדקת הקומוניזם.
הוא שוחרר מן השבי בשנת 1953 וחזר לבריטניה, שם נערכה לו קבלת פנים של גיבור.
הוא שב לשרת במודיעין הבריטי (בניגוד לכלל המקובל בשירותי המודיעין כי פדויי שבי מהווים סיכון ביטחוני).
בשובו לשירות הוצב במחלקה שעסקה בהאזנה לשיחות הטלפון של הדיפלומטים הסובייטים בבריטניה.
בשנת 1955 הוצב בלייק בברלין, כשמשימתו הייתה לגייס סוכנים מבין קציני הצבא הסובייטי.
בכל אותה עת פעל למעשה בשירותו של המודיעין הסובייטי וחשף בפני הסובייטים את זהותם של מאות סוכנים בריטים שפעלו בגרמניה.
בשנת 1959 חזר ללונדון והוצב למחלקה שתפקידה היה לגייס לשירותו של המודיעין הבריטי אנשי עסקים שנהגו לבקר בברית המועצות לצורכי עסקיהם וכן לגייס סוכנים מבין הדיפלומטים הסובייטים בבריטניה.
קצין מודיעין פולני שערק למערב באותה שנה מסר ל-CIA מידע על סוכנים סובייטים הפועלים בבריטניה.
שירות הריגול הנגדי הבריטי ה-MI5 בדק את המידע והביא למעצרם של מספר מרגלים סובייטים, ובכללם בלייק.
בלייק הועמד לדין באשמת ריגול והואשם כי הביא למותם של 42 סוכני ה-MI6. הוא הורשע בשנת 1961 ונדון ל-42 שנות מאסר.
בשנת 1966 נמלט מבית הכלא.
הסברה הייתה כי הסובייטים חילצו אותו בעזרת מסוק, אולם האמת כפי שנתבררה לאחר מכן הייתה שונה: בלייק נמלט מן הכלא בטפסו על חומת הכלא, בעזרת חבל שהושלך אליו מבחוץ על ידי שלושה פעילי שלום בריטים, פט פוטל, מייקל ראנדל ושון בואורק.
השלושה החנו מכונית מסחרית ליד חומת הכלא וזרקו סולם חבלים אל מעבר לחומה.
בה בעת פרץ בלייק את סורגי תאו ועבר את החומה בטפסו על הסולם והוברח מן המקום במכוניתם של השלושה.
בשנת 1989 פרסמו פוטל ורנדל את סיפור הבריחה בספרם "The escape of George Blake".
לדבריהם, עשו את המעשה מתוך אמונה שעונשו של בלייק היה מוגזם.
לפי השקפתם, לא היה מקום לעונש כה חמור, והטלת העונש הייתה, להבנתם, מעשה צבוע ביחס לאדם שתפקידו היה לשכנע אנשי מודיעין מברית המועצות ומן הגוש המזרחי לעשות את מה שבלייק עשה לבסוף - להעביר מידע לצד שכנגד.
לאחר בריחתו מן הכלא נמלט בלייק מבריטניה והגיע לברית המועצות דרך מזרח ברלין.
בהגיעו למוסקבה הוענק לו אות לנין.
להכחשת העובדה שבגד בבריטניה טען בלייק כי מעולם לא ראה עצמו כבריטי.
בשנת 2000 פרסם בלייק בבריטניה את האוטוביוגרפיה שלו בשם "No Other Choice", אך בית הלורדים פסק, לבקשת התובע הכללי הבריטי, כי לא ישולמו לבלייק תגמולים עבור ספרו, מאחר שהחוק הבריטי מונע מפושעים להפיק רווחים מפשעיהם.
בפסיקה זו נשללו מבלייק תגמולים בסך 90,000 לירות שטרלינג, לאחר שכבר שולמה לו מקדמה בסך 50,000 לירות שטרלינג.
בשנת 2002 נחגג במוסקבה יום הולדתו ה-80 של בלייק, דבר שזכה לכיסוי נרחב בטלוויזיה הרוסית.
בהזדמנות זו הוא הצהיר כי "השנים שביליתי ברוסיה היו המאושרות בשנות חיי".
ב-2007 הוענק לבלייק אות כבוד מטעם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
ליום הולדתו ה-98 בנובמבר 2020, שיגר לו נשיא רוסיה פוטין איגרת ברכה אישית.
בלייק נפטר חודש לאחר מכן, ב-26 בדצמבר 2020. הוא התגורר במוסקבה כגמלאי של ה-ק.ג.ב., והמשיך להחזיק בדעות מרקסיסטיות-לניניסטיות.
ג'ורג בלייק מופיע בשמו כדמות משנית בספרו של איאן מקיואן "התמים" , שעלילתו מתרחשת בברלין באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20. בלייק הוא הדמות הממשית היחידה בספר זה, שכל יתר דמויותיו בדיוניות.
גיבור הספר, לנרד מרנהם, מתגורר ברחוב פלטאנֶנאָלֶה 26 בברלין, קומה מעל דירתו של בלייק (זו הייתה כתובתו האמיתית של בלייק בברלין).
ג'ורג בלווז , צייר אמריקני.
בלווז נולד בעיר קולומבוס במדינת אוהיו.
בתקופת לימודיו באוניברסיטת המדינה של אוהיו החל לעבוד כמאייר לפרנסתו.
במהלך לימודיו הוצע לו לשחק כדור בסיס באופן מקצועי, אולם בלווז נמשך לציור ובהמשך אף עזב את לימודיו ועבר לניו יורק על מנת ללמוד ולהעמיק את השכלתו באומנות.
בניו יורק למד אצל רוברט הנרי, דמותו ומנהיגותו של הנרי השפיעו על סגנונו של בלווז.
בלווז נמשך לנושאים שהיו בסדר היום של קבוצה שכונתה השמונה.
השמונה היו אמנים שהרבו לתאר את ניו יורק מתוך התבוננות ריאליסטית.
בין האמנים הבולטים בקבוצה היו אדוארד הופר וג'ון סלואן (גם הם מתלמידיו של רוברט הנרי).
ב-1908 זכה בלווז בהכרה ראשונית בסגנונו, בתערוכה שארגן יחד עם תלמידים אחרים של רוברט הנרי.
בלווז בלט בציוריו הריאליסטיים המתארים את החוויה האורבנית בניו יורק ממקור ראשון.
בלווז הטיב לתפוס את התחושה הכאוטית שהייתה קיימת בשכונות של מעמד הביניים בניו יורק, למשל בציור Cliff Dwellers משנת 1913. בשנים 1907–1915 שקד בלווז על סדרה של ציורים המתארים את ניו יורק המושלגת, נראה שבסדרה זו פיתח בלווז את תפיסת האור שהתפתחה בהמשך בשאר ציוריו.
בלווז מוכר בזכות ציוריו המתארים קרבות אגרוף של חובבים.
על הציורים נסוכה מעין אווירה אפלולית, מתוחה ואלימה.
בשולי התמונה אפשר לראות את שאגות העידוד של הקהל ואת פניהם המתעוותות של חלק מהצופים כאשר בחזית התמונה נראים שני מתאגרפים בעיצומו של קרב קדחתני.
בלווז מיטיב לבטא את הפעלתנות ואת המתח האופפים את הקרב הבלתי חוקי.
בלווז שהיה בעל מודעות חברתית גבוהה תרם מזמנו וממרצו לקבוצת אומנים רדיקלית שנקראה "The Lyrical Left" .
בהמשך לימד בבית הספר לאומנות של ניו יורק ואף היה מצוות העריכה של עיתון סוציאליסטי שנקרא "ההמונים".
ב-1919 עזב בלווז את ניו יורק לטובת משרה של מורה בבית הספר לאומנות של שיקגו.
ב-1925 נפטר בלווז בכתוצאה מסיבוך קרע בתוספתן.
עבודותיו של בלווז מוצגות במוזיאונים ברחבי ארצות הברית.
ג'ורג' בורבה (נולד ב-12 בפברואר 1944) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ בנבחרת ישראל ובמספר מועדונים, אך מזוהה יותר מכל עם הפועל תל אביב.
במהלך מלחמת העולם השנייה נמלטה משפחתו של בורבה מטריפולי שבלוב לאיטליה.
משפחתו נתפסה בידי פשיסטים והועברה למחנה שבויים בקמרינו שבמרכז איטליה.
בורבה נולד בעיר מצ'רטה שבמרכז המדינה, ילד חמישי מבין עשרה.
הועבר למחנה פוסולי באיטליה ומשם למחנה הריכוז ברגן-בלזן שבגרמניה.
כניצול שואה העיד כי שבוע לפני שמשפחתו והוא היו אמורים להיות מוצאים להורג, שוחררו על ידי חיילים בריטיים.
כאות הוקרה על כך שהאנגלים הצילו את חייו וחיי משפחתו, נקרא בשם "ג'ורג'", על שם מלך אנגליה, ג'ורג' השישי ובהיותו בן 4 עלה לישראל.
אחיו, חיים בורבה, היה נהגו של שמעון פרס שנים רבות.
ככדורגלן החל לשחק בהפועל צפון תל אביב, שהייתה קבוצת בת של הפועל תל אביב, עד שהתגלה לראשונה על ידי אלי פוקס, אז מאמן הפועל ירושלים.
בורבה התאמן בשורות הקבוצה תקופה קצרה, אולם בהפועל תל אביב התעקשו להחתים את הכישרון הצעיר, והוא חזר לקבוצת האם.
בורבה שיחק בהפועל תל אביב בין השנים 1965–1972 וזכה עמה בשתי אליפויות (1966 ו-1969), גביע המדינה (1972), וכן באליפות אסיה לקבוצות בשנת 1967. בורבה כבש 45 שערים לזכות הפועל תל אביב בליגה, והוא מדורג במקום השמיני בטבלת מלך השערים של הקבוצה בכל הזמנים, בצוותא עם טוטו תמוז.
לאחר שעזב את הקבוצה שיחק גם בהפועל רמת גן, ובשנת 1974 זכה באליפות עם מכבי נתניה.
ב-3 בדצמבר 1966 ערך בורבה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל, במשחק ידידות מול נבחרת פולין באצטדיון בלומפילד.
ארבעה ימים מאוחר יותר כבש את שערו הראשון במדי הנבחרת, במשחק ידידות מול נבחרת רומניה.
בורבה שיחק עם הנבחרת באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) והיה בסגל הנבחרת למונדיאל 1970 שנערך במקסיקו, אך לא שותף באף אחד משלושת המשחקים שהנבחרת שיחקה בטורניר.
בסך הכל רשם בורבה 37 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש 7 שערים.
ב-19 ביולי 1973 ערך את הופעתו האחרונה במדי הנבחרת, במשחק ידידות מול נבחרת אורוגוואי.
ביום 19 במרץ 1968 נידונה במליאת הכנסת שאלת העסקתם של חברי נבחרת ישראל, בעקבות פיטוריו של בורבה מעבודתו במחלקת ההתקנות של שירותי ההנדסה ברשות הדואר, לאחר היעדרויות מרובות לצורכי אימונים.
לאחר פרישתו, עבד בורבה כמאמן כדורגל, כמחלק עיתוני הארץ וכנהג וקצין רכב.
ב-5 באוגוסט 1990 היה בורבה מעורב בתאונת דרכים בה נפגע בידו הימנית.
סירובו לעבור ניתוח לתיקון הנכות בידו, הוביל לסכסוך עם חברת הביטוח אליהו באשר לגובה הפיצוי המגיע לו.
פסק דינו של בית המשפט העליון בפרשה זו, הוא אחד מפסקי הדין המאוזכרים ביותר בנושא פיצויים לנפגעי תאונות דרכים.
ז'ורז' בלנשין או ג'ורג' בלנצ'ין היה מנהל הבלט של בלט הניו יורק סיטי ומגדולי הכוריאוגרפים הנאוקלאסיים.
בלנשין נולד ב-1904 בסנקט פטרבורג למשפחת אמנים גאורגית.
הוא למד בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג.
אביו מליטון בלנצ'יוודזה (1862-1937) היה מלחין ומייסד בית האופרה של כותאיסי, שנקרא על שמו.
אחיו, אנדריה בלנצ'יוודזה (1906-1992), היה מלחין גאורגי נודע.
היה בין אחרוני הכוריאוגרפים שעבדו עבור סרגיי דיאגילב (אפולו מוליך המוזות, "הבן האובד",הזמיר (עיצוב תפאורה: אנרי מאטיס) ,"החתולה".) ביחד עם לינקולן קרסטיין הקים בית ספר לבלט אמריקאי ולהקה, בה כיכבה אשתו, מריה טולצ'יף, כפרימה בלרינה.
באותה תקופה היה בלנשין אחראי לפיתוח הסגנון שנודע כ"בלט אמריקאי", אשר כלל טכניקות קצביות, אתלטיות, ומתואמות למוזיקה מודרנית, כדוגמת סווינג.
כישוריה האקרובטיים של טולצ'יף היו מותאמים במיוחד לדרישות סגנון זה, והשניים עבדו במהלך שנים לשכללו.
כשטולצ'יף רקדה בסגנון בתיאטרון בולשוי ובפריז, הוא התקבל בהתלהבות על ידי המבקרים והקהל.
שיתוף הפעולה בין איגור סטרווינסקי ובלנשין אשר החל תחת ידיו של סרגיי דיאגילב נמשך עשרות שנים לאחר מותו והם יצרו יחדיו בארצות הברית עשרות בלטים.
בלנשין יצר בלטים גם עבור להקת הבלט רוס דה מונטה קרלו, בלט האופרה של פריז, ותיאטרון הבלט האמריקאי.
בלנשין יצר תפקידים עבור הבלרינות אלכסנדרה דנילובה, מריה טולצ'יף, מליסיה היידן, סוזן פרל, מריל אשלי ודרסי קיסטלר, אשר סוקרו בסרט Dancing for Mr.
B' אשר יצא מספר שנים אחר מותו.
בלנשין פיתח סגנון מדויק מאוד ומושלם מקצה הבוהן ועד קצה הזרת, הראש והצוואר, תבע מרקדניו ביצוע מושלם והתמסרות מושלמת.
סגנונו התפתח לסגנון מופשט מאוד, הוא בחר בתלבושות שאינן מסתירות את מבנה גוף הרקדנים ומבליטות את רצינותם, אמינותם ויושרם, ונמנע משימוש באפקטים.
הוא נפטר בניו יורק ב-1983.
ג'ורג' בה הוא כדורגלן מחוף השנהב, המחזיק בנוסף גם באזרחות צרפתית, ומשחק בעמדת החלוץ.
בה החל את הקריירה המקצועית שלו בעונת 1997/1998 בקבוצת פ.צ.
טור הצרפתית ששיחקה באותה העונה בליגה הצרפתית השנייה.
בה שיחק בקבוצה זו במשך שלוש עונות עד שעבר לקבוצת סנואה סן גרטיין, אף היא בליגת המשנה בצרפת.
לאחר עונה אחת בסנט גרטיין עבר לקבוצה שלישית באותה ליגה, בזאנסון.
בעונת 2003/2004 עבר בה לקבוצת ניס ששיחקה בליגת העל הצרפתית, אך לאחר עונה אחת בליגה הבכירה ירד בה לליגת המשנה ועבר לשחק בקבוצת מונפלייה.
בסוף בעונה זו הקבוצה סיימה במקום השמיני ולא עלתה לליגה הבכירה.
במהלך אותה עונה עבר בה לקבוצת לה מאן, גם היא בליגת המשנה ועזר לה לעלות לליגה הבכירה.
בעונת 2005/2006 שוב עבר בה לקבוצה אחרת, טרואה והמשיך בה שתי עונות עד שבסוף עונת 2006/2007 ירדה הקבוצה לליגת המשנה הצרפתית.
בעונת 2007/2008 עבר בה לשחק בקבוצת מכבי נתניה הישראלית, אך שוחרר מהקבוצה בפגרת החורף של ליגת העל בעקבות פציעה, בעונת 2008/2009 חזר לנתניה לאחר שזו חיפשה חלוץ שיחליף את אייזיק אובודו אוקוצ'ה.
בסיום העונה עבר לאז'אקסיו מהליגה השנייה בצרפת, ולאחר מכן שיחק בקבוצות נוספות מהליגות הנמוכות בצרפת.
בשנת 2003 הופיע פעמיים במדי נבחרת חוף השנהב.
ג'ורג' בּוּל היה מתמטיקאי ופילוסוף אנגלי, מאבות הלוגיקה המודרנית ויוצר האלגברה הבוליאנית המהווה את יסוד מדעי המחשב.
ג'ורג' בול נולד בלינקולן שבאנגליה ב-2 בנובמבר 1815, כבנה הבכור של משפחה דלת אמצעים.
אביו, סנדלר במקצועו ומתמטיקאי חובב, הצית את עניין בנו במתמטיקה.
משפחתו של בול לא יכלה לממן את השכלתו ועל כן לא זכה להשכלה פורמלית.
הוא למד בכוחות עצמו לטינית ויוונית וכן שלט היטב, כבר בשנות העשרה לחייו, בצרפתית, באיטלקית ובגרמנית.
לדבריו, הוא בחר להתמקד במתמטיקה משום שידו השיגה רק מעט ספרים, ומשום שספרי המתמטיקה הבטיחו לבעליהם את החזר הערך הרב ביותר לעמוד.
בשל קשייה הכלכליים של משפחתו, שימש בגיל שש עשרה בלבד, כעוזר מנהל בבית ספר מקומי ובגיל תשע עשרה פתח וניהל בכוחות עצמו בית ספר שכזה, שהפך במהרה למקור הפרנסה העיקרי של משפחתו.
בשנים אלה החל לפרסם מאמרים במתמטיקה, בתמיכתו ובעידודו של פ.
גרגורי שערך אז את כתב העת המתמטי של אוניברסיטת קיימברידג'.
היו אלה בתחילה הצעות ייעול ושיפור צנועות למערכותיהם של לגראנג' ולפלס, אך בשנת 1844 זכה מאמרו "על שיטה כללית באנליזה" בפרס החברה המלכותית הבריטית והקנה לו פרסום רב.
ב-1847 פרסם את ספרו המהפכני "על האנליזה המתמטית של תורת ההיגיון".
בשנת 1849, עדיין בלא כל השכלה פורמלית, אך בסיועם של כמה מתומכיו, כאוגוסטוס דה מורגן, קיבל בול את משרת הפרופסור (הראשון) למתמטיקה ב-Queen's College שבקורק שבאירלנד, שם לימד חמש עשרה שנה, עד מותו.
בשנת 1854 פרסם בול את ספרו העיקרי בתורת ההיגיון, "חקירה של חוקי החשיבה".
בשנת 1855 נשא לאישה את מרי אוורסט (אחייניתו של ג'ורג' איוורסט, האיש שעל שמו נקרא ההר, ומי שהפכה אחר כך לסופרת מצליחה, בעיקר בנושאי חינוך ילדים למתמטיקה).
לזוג נולדו חמש בנות במהלך חייהם.
אחת מהן, אתל, התחתנה עם וילפריד וויניץ', ולימים, לאחר מותו, ירשה את כתב יד וויניץ'.
בשנת 1857 זכה מאמרו של בול על הסתברות לפרס החברה המלכותית של אדינבורו, והוא הפך גם לחבר בה.
ב-1859 פרסם את מאמרו החשוב על משוואות דיפרנציאליות, הנלמד מאז ועד לתקופתנו.
ג'ורג' בול נפטר מדלקת ריאות ב-8 בדצמבר 1864 בבלינטמפל שליד קורק והוא קבור בקורק שבאירלנד.
כבר בספרו המוקדם (1847) הניח בול את יסודות האלגברה הבוליאנית.
הוא מדגים כיצד לתרגם היסקים אריסטוטליים מסורתיים למשוואות בוליאניות פשוטות ומסביר מדוע כל המסקנות התקפות מסורתית (ורבות אחרות, תקפות לא פחות) אינן אלא פתרונות פשוטים למשוואות שכאלה.
בספר מוצגים לראשונה בהיסטוריה כמה ממונחי היסוד של תורת ההגיון המודרנית ובראשם יקום השיח, הקבוצה הריקה וכן המשלים של קבוצה.
בעזרת מונחים אלה מרחיב בול משמעותית את תחום חלותה של הלוגיקה האריסטוטלית, אשר למעשה התיימרה לעסוק עד אז רק בשמותיהן של מהויות.
למעשה, כדבריו במבוא לספר, ביקש בול להכריע ויכוח ער שנערך בימיו בין אלו שסברו שהלוגיקה המסורתית שונה עקרונית מן המתמטיקה (משום שעניינה, לכאורה, הוא מהויות ולא אקסטנסיות גרידא) ובין אלו שסברו שכל האמיתות המסורתיות אינן אלא אמיתות צורניות בסיסיות.
בול כונן לראשונה בהיסטוריה מערכת היסקים אקסטנסיונאלית ובכך פטר את הלוגיקאי המסורתי משימוש באינטואיציות חוץ-לוגיות, בניסיון לשמור על תחומה של הלוגיקה.
יחד עם ספרו של דה מורגן (שנתפרסם באותו החודש ממש) מהווה ספר זה את ההרחבה המשמעותית הראשונה של הלוגיקה המסורתית.
ברטראנד ראסל ראה ספר זה כספר הראשון, הלכה למעשה, בתורת ההגיון והוא כינה את בול בתואר אבי הלוגיקה המתמטית.
בספרו המאוחר (1854) מרחיב בול בעיקר על אפשרות יישומה של הלוגיקה שלו גם כתורת הסתברות וכן העניק נופך מלומד ועושר היסטורי ופילוסופי להישגיו המוקדמים.
עבודותיו השפיעו רבות על חוקרים שבאו בעקבותיו, ובהם אוגוסטוס דה מורגן, ויליאם סטנלי ג'בונס, צ'ארלס פירס, ארנסט שרדר, ברטראנד ראסל, קלוד שאנון נורברט וינר, ורבים אחרים.
חלקם השלימו את הפיכתה של תורת בול לאלגברה הבוליאנית המודרנית (ג'בונס, פירס, שרדר, הנטינגטון) חלקם ראו בו מבשר ראשון של הלוגיקה המתמטית שאותה פיתחו (ראסל) וחלקם יישמו את ממצאיו לפיתוח תורות חדשות, כגון הקיברנטיקה (וינר, שאנון) ותורת האינפורמציה (שאנון).
בשנת 1844 הוענקה לו המדליה המלכותית בתחום המתמטיקה על מאמרו "על השיטה הכללית לאנליזה".
תואר דוקטור כבוד מאוניברסיטת דבלין.
על שמו נקרא מכתש Boole הנמצא על הירח.
ב-2 בנובמבר 2015, ביום הולדתו ה-200, פורסם דודל לכבודו.
ג'ורג' וילדמן בּוֹל היה דיפלומט אמריקני.
בול נולד בדה מוין שבאיווה, חי באוונסטון (Evanston) שבאילינוי, והשלים את השכלתו אקדמאית באוניברסיטת נורת'ווסטרן שבעיר.
בול היה תת-מזכיר המדינה לנושאי כלכלה, עסקים וחקלאות בממשלים של ג'ון קנדי ולינדון ג'ונסון.
הוא התפרסם בעיקר בשל התנגדותו למעורבות ארצות הברית במלחמת וייטנאם.
בול גם שירת כשגריר ארצות הברית באומות המאוחדות מה-26 ביוני ועד ה-25 בספטמבר 1968. במהלך ממשל ניקסון סייע בול בניסוח הצעות המדיניות האמריקנית במפרץ הפרסי.
הוא קבור בבית הקברות של פרינסטון.
בול נקט בקו אנטי ישראלי חריף.
הוא כתב יחד עם בנו, דאגלס בול (Douglas Ball), את הספר "ההתקשרות הנלהבת" (The Passionate Attachment).
הספר, שיצא לאור ב-1992, טען שהתמיכה האמריקנית בישראל הייתה יקרה כספית, מדינית ומוסרית.
בול הרבה לצטט את הפתגם (שכנראה נטבע לראשונה על ידי איאן פלמינג ב"יהלומים הם לנצח") "Nothing propinks like propinquity" (בתרגום מקורב "דבר לא מקרב יותר מקרבה"), שכונה אחר כך "כלל בול לשררה".
פירושו שככל שיש לך גישה ישירה יותר לנשיא, כך כוחך גדול יותר, בלא קשר לתוארך בפועל.
בול היה אליטיסט חברתי-כללי מושבע וחסיד חופש המסחר, תאגידים רב-לאומיים ויכולתם התאורטית לנטרל את מה שהוא החשיב כישות שאבד עליה הכלח, מדינת הלאום.
הוא היה קשור גם עם קבוצת בילדרברג (Bilderberg Group) החשאית.
לאחר סיום כהונתו כשגריר באו"ם הועסק בול על ידי חברת ההחזקות ליהמן ברדרס.
הוא היה דירקטור ניהולי בכיר בליהמן ברדרס עד פרישתו ב-1982.
סר סמיואל ג'ורג' בונהאם היה מושלה השלישי של הונג קונג.
בונהאם נולד בפאוורשאם שבקנט והיה בנם של רב החובל ג'ורג' בונהאם (שעבד בחברת הודו המזרחית הבריטית) ושל איזבלה, רעייתו השנייה.
אביו טבע עם ספינתו בשנת 1810 בהיותו בן 7.
בשנת 1837 מונה בונהאם לתפקיד מושל מושבת המצרים (סינגפור והסביבה), תפקיד בו כיהן עד שנת 1843. לאחר תום כהונתו שירת בחברת הודו המזרחית וב-20 במרץ 1848 מונה לתפקיד המושל השלישי של הונג קונג, וכן לתפקיד נציג מוסמך של החברה - האחראי על הסחר עם סין.
בתקופת כהונתו כמושל הקפיד על תקציב מאוזן ועודד את שוק הנדל"ן בהונג קונג במטרה להגביר את הכנסות הממשל ממסים.
במהלך כהונתו נאבק חיל הים המלכותי הבריטי על השליטה בים שסביב הונג קונג למול שודדי הים ששלטו אז באזור.
בשנת 1850 קיבל את תואר אביר מסדר האמבט, ובשנת 1852 קיבל תואר ברונט.
בשנת 1846 נשא בונהאם לאישה את אלן אמיליה ברנארד, ונולד להם בן אחד - ג'ורג' פרנסיס בונהאם.
בונהאם פרש מתפקידו באפריל 1854.
רעייתו של בונהאם נפטרה בשנת 1859. בונהאם עצמו נפטר ב-8 באוקטובר 1863.
על שמו של בונהאם נקראים רחוב בונהאם בסינגפור, ומספר רחובות באי הונג קונג.
סֵר ג'ורג' פרגוסון בואן היה פקיד קולוניאלי בריטי אשר כיהן כמושל קווינסלנד, המושל הכללי של ניו זילנד, מושל ויקטוריה, מושל מאוריציוס ומושל הונג קונג.
בואן היה בנו הבכור של הכומר אדוארד בואן מטאובויין שבמחוז דניגול באירלנד.
בואן התחנך בבית הספר צ'ארטרהאוס ובמכללת טריניטי שבאוקספורד.
בואן קיבל הסמכה כעורך דין באכסניית לינקולן בשנת 1844 ותואר מגיסטר בשנת 1847.
בשנת 1847 מונה בואן לנשיא האוניברסיטה האיונית הממוקמת בקורפו שביוון וכיהן בתפקיד עד שנת 1851.
בשנת 1854 מונה למזכיר ממשלת האיים האיוניים.
ב-28 באפריל 1856 נשא לאישה את הרוזנת דיאמנטה די רומא, בתו של הרוזן ג'ורג'ו-דקנדינו רומא, נשיא הסנאט האיוני בין השנים 1850–1856.
בתקופה זו כתב בואן מספר עלונים פוליטיים וכן שלושה ספרים:
"הר אתוס, תסליה ואפירוס" ( Mt.
"מדריך למטייל ביוון (בשנת 1854).
בשנת 1855 קיבל בואן תואר "מפקד" במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, ובשנת 1856 תואר "אביר" של המסדר.
בשנת 1859 מונה למושל הראשון של קווינסלנד (שהפכה למושבה עצמאית ונפרדת מניו סאות' ויילס).
בואן הגיע למושבה ב-10 בדצמבר והחל מיד בפעולותיו: הוא מינה מועצה מבצעת שבוע לאחר הגעתו למושבה.
בואן יזם משלחות מחקר של מתנדבים שחקרו את שטחי המושבה, ונחשב למושל פופולרי, בעיקר בזכות העובדה שהעדיף ליזום חקיקה בבית המחוקקים של המושבה, אשר בואן יזם את הקמתו, ואשר החל לפעול במאי 1860, במקום לחוקק באמצעות צווי ממשל.
לבקשת תושבי המושבה הוארכה כהונתו בשנתיים, לאחר חמש שנות תקופת הכהונה המקורית.
בתקופת כהונתו בואן עודד הגירה למושבה, ופיתח את החינוך והכלכלה בה.
בשנת 1867 מונה למושל הכללי של ניו זילנד, תפקיד בו פעל להרגיע את העוינות של השבטים המאורים לממשל הבריטי.
במהלך כהונתו ייסד בואן את אות הכבוד צלב ניו זילנד.
במרץ 1873 מונה למושל ויקטוריה.
בתקופת כהונתו פעל לקדם את כלכלת המושבה והפחית את הוצאות ממשלתה.
בעת שנסע לאנגליה בשנת 1875, פרץ במושבה משבר חוקתי שממלא מקומו, סר ויליאם סטוול, לא הצליח לפתור.
מחלוקת בין המועצה המחוקקת של ויקטוריה לבין המועצה המחוקקת של ויקטוריה, שמקורה היה בשכרם של נושאי המשרה במועצה המחוקקת, הביאה לעצירת כל הליכי החקיקה במושבה, בואן, בגיבוי משרד המושבות הבריטי, פעל לפי הנחיית ראש ממשלת ויקטוריה גרהאם ברי ופיטר את כל עובדי הממשלה במושבה ובכך סיים את המשבר.
ב-4 באפריל 1879 הגיע בואן למאוריציוס וכיהן כמושל ה-13 של האי עד 9 בדצמבר 1880
ב-30 במרץ 1883 מונה בואן לתפקיד מושל הונג קונג.
בתקופת כהונתו ייסד את מצפה הכוכבים המלכותי במושבה, ואת המכללה הראשונה במושבה.
בשנת 1887 פרש מהתפקיד בשל בריאות לקויה ושב לאנגליה.
בדצמבר 1887 נשלח למלטה במטרה לסייע בניסוח החוקה החדשה של האי.
לאחר שובו מונה לחבר במועצת המונרך.
בשנת 1886 יצא לאור ספרו "הפדרציה של האימפריה הבריטית ("The Federation of the British Empire"), ובשנת 1889 יצא לאור ספרו "שלושים שנים של שלטון קולוניאלי" ("Thirty Years of Colonial Government"), ובו עמדותיו על ניהולה ועתידה של האימפריה הבריטית.
לבואן ולרעייתו הראשונה נולדו מספר ילדים.
הרוזנת דיאמנטה נפטרה בלונדון בשנת 1893.
בשנת 1896 נשא בואן את רעייתו השנייה, לטישה פלורנס וייט, בצ'לסי שבלונדון.
בואן נפטר ב-21 בפברואר 1899 בברייטון שבסאסקס בעקבות מחלת סימפונות (ברונכיטיס) שנמשכה יומיים.
נקבר ב-25 בפברואר 1899 בבית הקברות קנסל גרין שבלונדון.
על שמו של בואן קרויים:
דרך בואן (Bowen Road) ורחוב בואן (Bowen Drive) בהונג קונג;
רחוב בואן (Bowen Street) במלבורן שבויקטוריה.
הרוזנת דיאמנטה, רעייתו, הייתה מאוד פופולרית בקווינסלנד, ומספר רב של אתרים קרויים על שמה.
ג'ורג' וולס בידל היה גנטיקאי, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1958 (יחד עם אדוארד לורי טטום ויהושע לדרברג) על גילוי התפקיד של הגנים בניהול התהליכים הביוכימיים בתא.
בידל נולד בחווה חקלאית בנברסקה.
ב-1927 סיים תואר מוסמך אוניברסיטה באוניברסיטת נברסקה-לינקולן והתקבל כעוזר מחקר באוניברסיטת קורנל ועסק במיפוי גנטי ותאי של זני תירס (Zea mays) בשיטות מנדליאניות.
בין 1931 ל-1936 עבד בידל כחוקר במכון הטכנולוגי של קליפורניה (קל-טק).
הוא עבד עם תאודוסיוס דובז'נסקי, חלוץ השימוש בדרוזופילה במחקר הגנטי.
ב-1935 עבד במשך כחצי שנה עם הביולוג היהודי-רוסי-צרפתי בוריס אפרוסי (Boris Ephrussi) במכון הביו-כימי בפריז (Institut de Biologie physico-chimique) על הגנטיקה וההתפתחות של פיגמנט העין של הדרוזופילה.
ב-1937 התמנה בידל לפרופסור לביולוגיה באוניברסיטת סטנפורד.
בניסויים שערכו בידל ואדוארד טייטום בסטנפורד, הקרינו מיקרו אורגניזם עובש (Neurospora crassa) בקרני רנטגן, שהיה ידוע שיוצרות מוטציה גנטית.
השניים הוכיחו קשר ישיר בין המוטציות הגנטיות לבין התבטאותם של אנזימים במסלולים מטבוליים במיקרו אורגניזם ופיתחו את השערת הקשר הישיר גן-אנזים (One gene-one enzyme hypothesis).
עבודה זו זיכתה את השניים בפרס נובל ב-1958. אחת מיכולותיו ותרומותיו של בידל למדע הביולוגיה המולקולרית הייתה בחירה באורגניזמי מודל טובים לניסוייו וכינון מתודולוגיה לבחירתם.
ב-1946 שב בידל לקליפורניה כראש המחלקה לביולוגיה וב-1961 נבחר לכהן כנשיא אוניברסיטת שיקגו.
1950 - פרס אלברט לסקר למחקר רפואי בסיסי
1958 - פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה
1967 - עמית זר של החברה המלכותית
ג'ורג' ריצ'רד ליטקוט בוול הוא שחיין טרינידדי, המתחרה בסגנונות מעורב אישי, חופשי וגב.
בוול הוא השחיין הטרינידדי המצליח ביותר בכל הזמנים, והיחיד שזכה במדליה אולימפית, מדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי באולימפיאדת אתונה (2004).
בין מרץ 2004 לדצמבר 2005 החזיק בשיא העולם ב-200 מטר מעורב אישי בבריכות קצרות.
אביו ג'ורג' עסק אף הוא בשחייה, בעת שלמד במכללה, ואמו, ברברה בישופ, הייתה אתלטית שהתחרתה בריצת 400 מטר וייצגה את ברבדוס באולימפיאדת מינכן (1972).
אחיו הצעיר, ניק, אף הוא שחיין, והוא ייצג את טרינידד וטובגו באולימפיאדת בייג'ינג.
תחילת הקריירה - סגנון מעורב אישי
כשהיה בן 17 בלבד השתתף באולימפיאדת סידני (2000), במשחים ל-100 מטר חופשי, 200 מטר מעורב אישי ו-400 מטר מעורב אישי, אך באף אחד מהם לא עבר את שלב המוקדמות.
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה ב-2001 רשם הישג משמעותי ראשון בזירה הבינלאומית, כשהעפיל לשלב הגמר במשחה ל-200 מטר מעורב אישי, וסיים במקום הרביעי.
שנתיים אחר כך, באליפות העולם בברצלונה, סיים במקום החמישי במשחה זה, וכן העפיל לשלב חצי הגמר במשחה ל-200 מטר חופשי, וסיים במקום העשירי.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו באותה שנה (2003) בסנטו דומינגו, זכה בוול בשתי מדליות זהב, במשחים ל-200 מטר חופשי ו-200 מטר מעורב אישי, ובשתי מדליות כסף, במשחים ל-100 מטר חופשי ו-100 מטר גב.
בתחרות שנערכה באיסט מדו שבמדינת ניו יורק ב-25 במרץ 2004, קבע בוול שיא עולם ב-200 מטר מעורב אישי בבריכות קצרות - 1:53.93 דקות.
הוא שבר את שיאו בן ה-10 שנים של יאני סייבינן מפינלנד (1:54.65 דקות), ושיאו שלו החזיק מעמד עד ה-8 בדצמבר 2005 בטרם נשבר בידי הונגרי אחר, לאסלו צ'ה, שהעמידו על 1:53.46 דקות.
באולימפיאדת אתונה רשם בוול את ההישג הטוב ביותר של שחיין טרינידדי אי פעם, כשזכה במדליית הארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי.
היה זה גם ההישג הטוב ביותר של המשלחת הטרינידדית כולה במשחקים אלה.
בנוסף, העפיל לשלב חצי הגמר במשחים ל-100 ו-200 מטר חופשי, ובשניהם סיים במקום ה-11.
המשך הקריירה - סגנון חופשי
באליפות העולם שנערכה במלבורן ב-2007 החל להתמקד בסגנון חופשי, והתחרה במשחים ל-50 ו-100 מטר.
בראשון סיים במקום ה-17, במרחק של מאית השנייה מהעפלה לחצי הגמר, ובשני סיים במקום ה-47. במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו באותה שנה בריו דה ז'ניירו זכה במדליית הארד במשחה ל-50 מטר חופשי, ובמשחה ל-100 מטר חופשי סיים במקום השביעי.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) נבחר בוול לשאת את דגל טרינידד וטובגו בטקס הפתיחה של המשחקים.
במשחה ל-50 מטר חופשי העפיל לשלב חצי הגמר וסיים במקום ה-11, ובמשחה ל-100 מטר חופשי לא עבר את שלב המוקדמות.
באליפות העולם שנערכה ברומא ב-2009 העפיל לחצי הגמר במשחה ל-50 מטר חופשי וסיים במקום התשיעי.
במשחה ל-100 מטר חופשי קבע שיא לאומי חדש (48.82 שניות), אך סיים במקום ה-26 ולא עבר את שלב המוקדמות.
באליפות העולם שנערכה בשאנגחאי ב-2011 התמקד רק במשחה ל-50 מטר חופשי, העפיל לשלב הגמר וסיים במקום השביעי.
באליפות העולם בשחייה בבריכות קצרות שנערכה באיסטנבול ב-2012 זכה בוול במדליית ארד במשחה ל-100 מטר מעורב אישי, וכן סיים במקום הרביעי במשחה ל-50 מטר חופשי.
באולימפיאדת לונדון (2012) העפיל בוול לשלב הגמר במשחה ל-50 מטר חופשי וסיים במקום השביעי.
בנוסף, השתתף במשחה ל-100 מטר גב, אך לא עבר את שלב המוקדמות.
בשנת 2013 רשם בוול את הישג השיא שלו באליפויות העולם בשחייה, כשזכה במדליית הארד במשחה ל-50 מטר חופשי באליפות העולם בברצלונה.
גם במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בטורונטו ב-2015 זכה במדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי.
ג'ורג' בייקר, MBE היה שחקן וסופר אנגלי.
הוא מוכר בעיקר בזכות תפקידיו כטיבריוס בסדרה "אני, קלאודיוס" וכמפקח וקספורד בסדרת הסרטים על פי ספרי המתח מאת רות רנדל.
אביו היה איש עסקים אנגלי ואימו הייתה אחות בצלב האדום, והם עברו לבולגריה כדי לסייע במאבק בכולרה.
הוא למד ב"לנסינג קולג'" בסאסקס.
אחר כך שיחק בתיאטרון רפרטוארי ובתיאטרון אולד ויק.
בייקר היה נשוי שלוש פעמים.
ב-1950 נשא לאישה את ג'וליה סקווייר והתגרש ממנה ב-1974. באותה שנה התחתן עם סאלי הום והיה נשוי לה עד למותה ב-1992. אשתו השלישית של בייקר, השחקנית לואי ראמסיי, שיחקה לצידו בסדרת סיפורי המסתורין של רות רנדל בתפקיד דורה, אשתו של פקד וקספורד.
לבייקר היו חמש בנות, ארבע מאשתו הראשונה ואחת מאשתו השנייה.
בייקר זכה לפרסום בסרט הקולנוע "פורצי הסכרים" משנת 1955. הוא כיכב לראשונה בסרט "The Ship That Died of Shame" יחד עם ריצ'רד אטנבורו.
בהמשך הופיע בשורה של סרטי אילינג, וסרט ההרפתקאות של שנות החמישים "מונרייקר" הוקרן ברחבי העולם מאז 1958. עם הזמן היה בייקר מוכר יותר כשחקן טלוויזיה.
הוא היה השחקן השני שגילם את דמותו של "מספר 2" בסדרת הטלוויזיה "האסיר" והשתתף בפרק הראשון של הסדרה.
בייקר שיחק בסדרה קומית משלו בשם "Bowler".
עוד הופיע בפרק הראשון של הסדרה "Some Mothers Do 'Ave 'Em" בתפקיד הבוס שמראיין את הדמות הראשית של הסדרה.
בדרמה עטורת השבחים "אני, קלאודיוס" גילם בייקר את דמותו של הקיסר טיבריוס.