tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בגזרות הרחוקות יותר, התמודדה ישראל עם ירי טילים וכטב"מים מצד החות'ים בתימן ומיליציות פרו-איראניות בעיראק ובסוריה.
לראשונה בתולדותיה, הותקפה ישראל ישירות משטח איראן בשתי מתקפות טילים בליסטיים רחבות היקף (אפריל ואוקטובר 2024), אשר נבלמו בשיתוף פעולה עם קואליציה בינלאומית בהובלת ארצות הברית.
בתגובה, ביצע חיל האוויר תקיפות ישירות באיראן ("מבצע ימי תשובה").
במישור המדיני והצבאי, המלחמה רשמה הישגים משמעותיים עם חיסול הנהגת חמאס ברצועה, כולל אסמאעיל הנייה (על פי פרסומים זרים), מוחמד דף ויחיא סינוואר, ובמקביל נמשכו מאמצים בלתי פוסקים, צבאיים ודיפלומטיים, להשבת החטופים שנותרו בשבי.
המתיישבים הראשונים החלו ליישב את אזור פינלנד המודרנית מיד לאחר עידן הקרח, החל מהאלף התשיעי לפני הספירה (ישנן ראיות כי נאנדרתלים ישבו באזור כבר לפני 130,000 שנה, אך הן לא חד משמעיות).
פינלנד הייתה חלק מממלכת שוודיה מהמאה ה-13 לספירה ועד לשנת 1809 ("אסטרלנד"), אז היא הועברה לשליטת האימפריה הרוסית כיישות האוטונומית הדוכסות הגדולה של פינלנד.
בשנת 1917 פינלנד הכריזה על עצמאותה והחלה מלחמת אזרחים בין "האדומים" הסוציאליסטים ו"הלבנים" השמרניים, שניצחו לבסוף.
במהלך מלחמת העולם השנייה פינלנד נלחמה פעמיים נגד ברית המועצות: בפעם הראשונה במלחמת החורף (1939-1940), בה הפסידה לרוסים את שטחי קרליה הפינית, ובפעם השנייה במלחמת ההמשך (1941-1944) עם תמיכתה של גרמניה הנאצית, מלחמה שגרמה לפינים להפסיד את נמל החורף החשוב פטסאמו.
למרות המלחמות הללו פינלנד נשארה דמוקרטיה עצמאית.
במהלך המלחמה הקרה הפוליטיקה הפינית הושפעה רבות על ידי ברית המועצות (ר' פינלנדיזציה), אך לעולם לא הפכה למדינה גרורה.
פינלנד הצטרפה לאיחוד האירופי בשנת 1995.
פינלנד ככל הנראה לא הייתה מיושבת במהלך הפליסטוקן, עקב תנאי האקלים הקשים בעידן הקרח.
קיימת טענה להתיישבות פלאוליתית בפינלנד באתר סוסילואולה (מערת הזאב), אולם הראיות לנוכחות אנושית כה קדומה במערה קלושות וטענה זו אינה מקובלת במחקר.
הראיות המוקדמות ביותר להתיישבות חברות ציידים-לקטים בפינלנד מתוארכות לאלף התשיעי לפני הספירה, מיד לאחר עידן הקרח.
חברות אלו נקראות כיום תרבות סואומוסירבי ותרבות קונדה.
אחת המציאות הארכאולוגיות החשובות ביותר מהתקופה המזוליתית שנמצאו בפינלנד היא רשת אנטראה, אחת מרשתות הדיג הקדומות ביותר שנמצאו אי פעם (לפי תיארוך פחמן-14 מסביבות 8300 לפני הספירה).
תחילת התקופה הנאוליתית בפינלנד מסומנת על ידי הימצאותן של תרבויות שהשתמשו לראשונה בקדרות, בערך בשנת 5300 לפני הספירה.
באלף החמישי לפני הספירה היו קיימות רשתות מסחר ענפות ברחבי פינלנד וצפון מזרח אירופה.
לדוגמה, צור מסקנדינביה ומהאזור הבלטי וצפחה מאזור ימת אונגה מצאו את דרכם לפינלנד, בעוד שאזבסט וסטיאטיט מדרום מזרח פינלנד נמצאו מחוצה לה.
ככל הנראה בתקופה זו תושבי האזור דיברו בשפות אוראליות, שמאוחר יותר הפכו לשפות הבסיס מהן התפתחו שפת הסאמי והשפה הפינית.
בסביבות שנת 3200 לפני הספירה החלו להתיישב בדרום מערב פינלנד תרבויות מהדרום, שהיו חלק מתרבויות גרזן הקרב שהפיצו באירופה את השימוש בשפות הודו-אירופאיות.
תרבויות אלו היו חקלאיות מחוץ לפינלנד וידעו לגדל בעלי חיים, אך העדות הראשונה לחקלאות בפינלנד היא רק מהאלף השני לפני הספירה.
בפנים הארץ התושבים נשארו ציידים-לקטים במשך זמן רב יותר.
אזורי החוף של פינלנד היו חלק מתרבות הברונזה הנורדית, בעוד שבפנים הארץ ההשפעה הייתה מתרבויות צפון ומזרח רוסיה.
הראיות המוקדמות ביותר לעבודת ברזל בפינלנד הן מסביבות 500 לפני הספירה.
החל משנת 50 בערך החלו התושבים באזורי החוף לסחור באופן רצוף ורציני עם אזורים אחרים.
התושבים החליפו את מוצריהם, ככל הנראה בעיקר פרוות, בנשק ותכשיטים מהאזור הבלטי, מסקנדינביה ואפילו מדרכי המסחר במזרח.
הימצאותם של קברים מפוארים וגדושים בעיקר בנשק מרמזים על כך שהיה קיים מעמד עילית של שליטים בחלקים מסוימים של המדינה.
בסוף תקופת הברזל נבנו מבצרים רבים על גבעות בדרום פינלנד, אולם לא ידוע על הקמת מדינה ריבונית, למרות אזכורים של מלכים פינים בסאגות הוויקינגיות.
שלוש הקבוצות של דוברי הפינית, פינים, טבסטים וקרלים, ככל הנראה התגבשו במהלך תקופת הברזל.
לתרבות הארכאולוגית באיי אולנד הייתה שפה שהייתה קרובה יותר לשוודית, מה שמרמז על התיישבות סקנדינבית באזור.
האזכור הכתוב הראשון של הפינים מופיע בספר גרמאניה, בו טקיטוס כותב על שבט ה"פני" (fenni), אולם לא בטוח אם שבט זה באמת קשור לפינים המודרניים.
הטקסט הסקנדינבי הראשון המזכיר את "ארץ הפינים" נמצא חרוט על שתי אבנים מהמאה ה-11 בשוודיה, על אחת רשום finlont ועל השנייה finlandi.
הקשר בין שוודיה לפינלנד של היום היה חשוב אפילו לפני הגעת הנצרות.
הויקינגים היו ידועים לפינים גם כשותפים למסחר וגם כאויבים.
אולם אין שום ראיה להתיישבות סקנדינבית בפינלנד במהלך התקופה הוויקינגית (חוץ מבאיי אולנד, שתרבותם נראית קרובה יותר לתרבות הסקנדינבית).
לפי ראיות ארכאולוגיות הנצרות התפשטה בפינלנד במהלך המאה ה-11. לפי הטקסטים המעטים ששרדו הכנסייה בפינלנד הייתה עדיין מאוד בסיסית במאה ה-12. בתחילת המאה ה-13 הצליח המיסיונר בישוף תומאס להביא סדר ויציבות לאזור.
באותה התקופה היו באזור גם כוחות חילוניים ששאפו לשלוט על פינלנד, כמו שוודיה, דנמרק, רפובליקת נובגורוד שבצפון מערב רוסיה וככל הנראה גם מסדרים צלבניים מגרמניה.
לפינים היו מנהיגים משלהם אך לא הייתה להם רשות סמכותית מרכזית.
למרות זאת טקסטים רוסיים מהתקופה מציינים את יכולתם של הפינים לגייס צבאות גדולים מספיק כדי לעמוד בפני נובגורוד.
במהלך המאה ה-13 פינלנד השתלבה בשאר התרבות האירופאית של ימי הביניים.
המסדר הדומיניקני הגיע לפינלנד בסביבות שנת 1249 וצבר כוח רב, בחסות מסע הצלב השוודי השני שהונהג על ידי העוצר השוודי בירגר יארל.
בתחילת המאה ה-14 הופיעו התלמידים הפינים הראשונים באוניברסיטת הסורבון.
בדרום מערב המדינה התפתח יישוב אורבני בטורקו, שהייתה אחת הערים הגדולות ביותר בממלכת שוודיה.
אך חוץ מטורקו פינלנד בימי הביניים הייתה בעיקר כפרית.
בדרום פינלנד וכן לאורך המפרץ הבוטני היו התיישבויות חקלאיות דלילות, ובשאר חלקי המדינה חיו אוכלוסיות מצומצמות של לאפים, בעיקר ציידים, דייגים ומעט חקלאים, שנוצלו לעיתים קרובות על ידי גובי המס הפינים.
במהלך המאות ה-12 וה-13 הגיעו גם מהגרים רבים משוודיה לאזורי החוף הדרומיים והצפון מערביים של פינלנד, אזורים בהם עד היום השפה השוודית היא שכיחה.
באותה התקופה השוודית נחשבה לשפת המעמד העליון בחלקים רבים של פינלנד.
השם "פינלנד" באותה התקופה התייחס רק לקצה הדרום מערבי של השטח הידוע לנו כיום כמדינת פינלנד.
הרעיון של מדינה פינית במובן המודרני התפתח בהדרגה החל מהמאה ה-15, בעיקר כתוצאה מהאפקט המאחד של הכנסייה הקתולית באזור שראתה באזורים המאוכלסים של פינלנד כאזור בישופי אחד.
במהלך המאה ה-13 הוקמה הבישופות של טורקו, הנחשבת למקבילה הימי-ביניימית של פינלנד המודרנית, משום שהייתה זו הבישופות היחידה בפינלנד.
קתדרלת טורקו הייתה המרכז התרבותי של הבישופות, והבישוף נחשב לאדם החזק ביותר בה.
הבישופים היו בדרך כלל ממוצא פיני, בעוד שמפקדי הטירות היו בדרך כלל ממוצא סקנדינבי או גרמני.
בשנת 1362 נציגים פינים נקראו להשתתף בבחירת מלך שוודיה, אירוע הנחשב למייצג את הכללתה של פינלנד בתוך ממלכת שוודיה.
בדומה לשאר חלקי הממלכה, האצולה הפינית כללה את התושבים האמידים יותר שיכלו להרשות לעצמם חימוש לאדם אחד וסוס אחד.
תושבים אלו בדרך כלל התרכזו באזור הדרומי של פינלנד.
היה זה העוצר השוודי בירגר יארל שהצליח לראשונה לייצב את השלטון השוודי בפינלנד לאחר מסע הצלב השוודי השני ב-1249. רפובליקת נובגורוד כבשה את חבל קרליה שבמזרח פינלנד, שעד היום אוכלוסייתו קרובה לפינים מבחינה בלשנית ואתנית.
כך הגבול בין הנצרות הקתולית לאורתודוקסית היה הגבול המזרחי של פינלנד.
שוודיה ונובגורוד חתמו על הסכם שלום בשנת 1323, אך הסכם זה לא החזיק מעמד זמן רב.
בשנת 1348 המלך השוודי מגנוס הרביעי יצא למסע צלב כושל נגד האורתודוקסים שגרם לו לאבד את כס המלוכה.
בסיס המחלוקת בין שוודיה לנובגורוד היה החוף הצפוני של המפרץ הבוטני וכן אזור סאבו במזרח פינלנד.
בסוף המאה ה-14 פרצה מלחמת אזרחים בשוודיה הסקנדינבית, שהשפיעה גם על פינלנד.
בסוף המלחמה המלכה הדנית מרגרט הראשונה יצאה מנצחת והוכרזה כמלכת שוודיה, דנמרק ונורווגיה בשנת 1389 (איחוד קאלמאר).
במהלך 130 השנים הבאות ניסו פלגים שוודים שונים לשבור את האיחוד הנורדי.
לעיתים פינלנד הייתה מעורבת במאבקים אלו, אך באופן כללי המאה ה-15 הייתה תקופת שגשוג באזור, שאופיינה על ידי גידול באוכלוסייה וצמיחה כלכלית.
אולם לקראת סוף המאה המצב בגבול המזרחי נעשה מתוח יותר ויותר.
נסיכות מוסקבה כבשה את רפובליקת נובגורוד והגבירה את המתיחות עם שוודיה.
בשנת 1495 פרצה מלחמת רוסיה-שוודיה הראשונה, שהסתיימה לאחר שנתיים ללא תוצאות חשובות.
בשנת 1521 איחוד קאלמאר קרס וגוסטב ואסה הפך למלך שוודיה.
במהלך שלטונו הכנסייה והממשל השוודי עברו רפורמציה שגרמה לעליית המיסים.
בשנת 1551, כתוצאה מהרפורמציה הדתית, בישוף טורקו פרסם את התרגום הראשון של הברית החדשה לפינית.
בשנת 1550 יוסדה העיר הלסינקי על ידי המלך גוסטב תחת השם "הלסינגפורס" (Helsingfors), אך נשארה כפר דייג קטן במשך יותר ממאתיים שנה.
המלך גוסטב מת בשנת 1560 ובנו, אריק הארבעה עשר, החל בתקופת התפשטות שגרמה למלחמות כמעט רצופות במשך 160 שנה.
הפינים סבלו במהלך תקופה זו בשל גיוסים, מיסים גבוהים ויחס גרוע של הצבאות שעברו באזור.
מצב זה גרם לפרוץ מלחמת האלות בשנת 1596, שהייתה למעשה מרד איכרים מיואשים שדוכאו בצורה ברוטאלית.
הסכם שלום בין שוודיה לרוסיה בשנת 1595 גרם לגבול הפיני-רוסי לעבור צפון מזרחה, בערך היכן שהוא נמצא כיום.
חלק חשוב מההיסטוריה של פינלנד במאה ה-16 היה הגידול באוכלוסייה החקלאית.
המלוכה השוודית עודדה את החקלאים ממחוז סאבו המזרחי להתיישב במרכז פינלנד, שהיה באופן מסורתי אזור ציד ודיג.
בשל הגירה זו נאלצו הלאפים המקומיים להגר צפונה.
בתחילת המאה ה-17 גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה שידרג את הצבא השוודי (שכלל לוחמים פינים רבים) ממיליציה של איכרים למכונת לחימה יעילה, שנחשבה לטובה באירופה.
בשנת 1630 הצבא השוודי צעד לתוך מרכז אירופה בשל החלטתו של המלך להשתתף במלחמת שלושים השנים לצד הכוחות הפרוטסטנטים.
חיל הפרשים הפיני, שנקרא האקאפליטה, זרע פחד בקרב הכוחות הקתולים בגרמניה.
במהלך המלחמה בוצעו רפורמות רבות בפינלנד: הוקמו עיירות חדשות רבות, יוסדה אוניברסיטה חדשה (הראשונה בפינלנד), אוניברסיטת הלסינקי, והתנ"ך תורגם במלואו לפינית בפעם הראשונה.
לאחר שלום וסטפאליה בשנת 1648 שוודיה הייתה אחד הכוחות החזקים באירופה.
אולם המיסים הגבוהים, המלחמות הבלתי פוסקות והאקלים הקר (עידן הקרח הקטן) גרמו לעידן האימפריאלי של שוודיה להיות קודר בעיני האיכרים הפינים.
באמצע המאה ה-17 החלה סדרת מלחמות חדשה (המלחמות הצפוניות) שבגללן חיילים פינים נשלחו לשדות הקרב בליבוניה, בפולין ובדנמרק.
האימפריה השוודית הקימה בין השנים 1638 ל-1655 קולוניה באמריקה, באזור דלאוור-פנסילבניה של היום, בה יותר ממחצית מהמתיישבים היו פינים.
באותה התקופה יוצרו במרכז ומזרח פינלנד כמויות אדירות של זפת שיוצאו למדינות אירופאיות רבות שהיו זקוקות לו בשביל תחזוקת ספינותיהם.
המאה ה-17 הייתה תקופה של אדיקות לותרנית חזקה במיוחד בפינלנד.
כל תושב היה חייב להשתייך לדת הלותרנית והנוכחות בכנסייה הייתה חובה.
אולם החובה הלותרנית ללימוד התנ"ך על ידי כל האזרחים גרמה לכך שאחוז מאוד גבוה מהאוכלוסייה ידע לקרוא, לפחות במידה מועטה.
בשנים 1697–1699 האקלים הקשה גרם לרעב שהרג יותר משלושים אחוז מהאוכלוסייה הפינית.
במהלך המלחמה הצפונית הגדולה פינלנד נכבשה על ידי הרוסים, ולאחר החתימה על חוזה נישטאד כל דרום מזרח פינלנד, כולל עיר המסחר החשובה ויבורג, סופחו לרוסיה.
מעמדה של שוודיה כאחת ממעצמות אירופה נעלם, ורוסיה הייתה כעת הכוח השולט בצפון.
המונרכיה השוודית איבדה מכוחה והפרלמנט היה זה ששלט למעשה במדינה.
במאה ה-18 פינלנד הייתה מיושבת בדלילות יחסית.
באמצע המאה האוכלוסייה מנתה פחות מ-470,000 תושבים, אולם היא גדלה במהירות והוכפלה עד סוף המאה.
החברה הפינית חולקה לארבעה מעמדות: איכרים (שהיוו תשעים אחוזים מהאוכלוסייה), כמורה, אצולה ובורגנים.
בשנת 1741 פינלנד שוב נכבשה על ידי הרוסים לאחר שהשוודים ניסו ללא הצלחה לכבוש מחדש את השטחים הפינים שאיבדו במלחמה הגדולה.
ב-1742 נחתם הסכם לפיו רוסיה יצאה מפינלנד אך הגבול המזרחי עבר מערבה, השטח הנותר נקרא "פינלנד הישנה".
באותה התקופה הרוסים ניסו להקים ממלכה עצמאית בפינלנד, שתשמש כחוצץ בין רוסיה לשוודיה, אך ניסיונותיהם כשלו לבסוף.
גם האימפריה הרוסית העולה וגם צרפת של טרום המהפכה שאפו להפוך את שוודיה למדינה גרורה.
חברי פרלמנט ופוליטיקאים שוודים נהגו לקבל שוחד ודרדרו את שמה של המערכת הפוליטית הקיימת.
לכן בשנת 1771 המלך הצעיר והכריזמטי גוסטב השלישי ביצע הפיכה, ביטל את הדמוקרטיה הפרלמנטרית והחזיר את כוחה של המלוכה בשוודיה.
בשנת 1788 הוא החל במלחמה חדשה נגד רוסיה.
אך המלחמה, שהפריעה לצמיחת הכלכלה בפינלנד, הייתה חסרת הישגים משמעותיים.
בשל המלחמה הפופולריות של גוסטב הדרדרה.
מספר קצינים פינים ניסו להקים מדינה פינית עצמאית בתמיכתה של רוסיה, אך המלך חיסל את הקונספירציה הזו.
בשנת 1789 החוקה החדשה של שוודיה חיזקה את כוחה של המלוכה עוד יותר ואף שיפרה את מצב האיכרים בממלכה.
אולם בשנת 1790 המלחמה הסתיימה ללא כיבושים לצד השוודי, ושוודים רבים ראו כעת בגוסטב שליט עריץ.
חוץ מהמלחמה של 1788, העשורים האחרונים למאה ה-18 היוו תקופת פיתוח בפינלנד.
התפתחויות חדשות, כמו תחילת גידול תפוחי האדמה באמצע המאה, שינו את חיי היום יום של התושבים לטובה.
הכדור הפורח הראשון בפינלנד (וכן בממלכה השוודית כולה) יוצר בעיר אולו בשנת 1784, רק שנה לאחר המצאתו בצרפת.
בנוסף לכך המסחר גדל והמעמד האיכרים הפך ליותר אמיד ומעורה.
האווירה של עידן האורות הרחיבה את הדיון החברתי בנושאי פוליטיקה, דת ומוסריות.
אולם הפינים החלו לשים לב שלמרות שהרוב המוחלט של תושבי פינלנד דיברו בפינית, הזרם החדש של עיתונים, ספרות יפה ועלונים היה כתוב כמעט אקסקלוסיבית בשוודית, ואף בצרפתית.
שני הכיבושים הרוסיים במהלך המאה היו קשים, אך גרמו למעגל קטן של אינטלקטואלים באוניברסיטת טורקו להתחיל לפתח זהות פינית נפרדת שייצגה את החלק המזרחי של הממלכה.
ההשפעה הגוברת של הבירה המשגשגת של האימפריה הרוסית, סנקט פטרבורג, הייתה חזקה בעיקר בדרום פינלנד, ובסוף המאה המעמד האמיד דובר השוודית של קצינים, פקידים ועובדי מדינה היו מוכנים להעביר את נאמנותם לרוסיה.
המלך גוסטב השלישי נרצח בשנת 1792, ובנו, גוסטב הרביעי אדולף ירש את המלוכה (אולם החל למלוך באופן רשמי רק בשנת 1796 בשל גילו הצעיר).
המלך החדש לא היה מנהיג מנוסה או מוצלח במיוחד, ולא היה חזק מספיק כדי להעביר את מדינתו דרך התקופה המסוכנת של המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליאוניות.
באותו הזמן בשטחים הפינים שהועברו לשליטת רוסיה ב-1721 ו-1743, שנקראו "פינלנד הישנה" ושהונהגו בהם עדיין חוקים שוודים, החלו הרוסים להעניק אדמות נרחבות ללא-פינים ולהתעלם מחוקי האדמה הישנים.
המצב גרם לדעיכת הכלכלה בפינלנד הישנה, שהתגברה בשנת 1797 אז התושבים הוכרחו לשלוח חיילים לצבא הקיסרי.
במהלך המלחמה הפינית בין שוודיה לרוסיה, שפרצה בשנת 1808, פינלנד שוב נכבשה על צבאותיו של הצאר אלכסנדר הראשון.
היו תקופות של צנזורה ורדיפות פוליטיות, בעיקר בעשרים השנים האחרונות לשליטה הרוסית, אולם בניגוד לאיכרים הרוסים, האיכרים הפינים נשארו חופשיים לפי החוקים השוודים הישנים.
במהלך המאה ה-19 החלה פינלנד להתפתח תעשייתית, במיוחד בענפי כריתת העצים והכרייה, שהיוו את הבסיס לשגשוג הפיני העכשווי (חלק גדול מאוכלוסיית פינלנד עדיין נשאר חקלאי עד לאחר מלחמת העולם השנייה).
במשך מאות שנים שוודית הייתה השפה הדומיננטית במנהל ובחינוך הפיני.
פינים רבים אף אימצו לעצמם שמות לטינים, או כאלו שנשמעו ממוצא לטיני, מטעמי נוחות ואופנה.
הפינית החלה לצבור חשיבות במדינה עם העלייה בלאומיות הפינית במהלך המאה ה-19, וכן כתוצאה מנסיונותיהם של הרוסים להפריד את הפינים משוודיה ולהבטיח את נאמנותם.
בתחילת העשור השני של המאה ה-19 הנריק גבריאל פורטן פרסם בעיתונו קריאה להכיר בשפה הפינית כשפה רשמית של הדוכסות.
בשנת 1835 פורסם לראשונה האפוס הלאומי הפיני, הקלוולה, אוסף של אגדות ומיתוסים שעברו בעל פה במשך מאות שנים והיוו את הבסיס לפולקלור של העם הקרלי במזרח פינלנד.
פרסום זה עורר את רגשות הלאומיות הפינית שהובילו מאוחר יותר לעצמאותה של פינלנד מרוסיה.
ההתעוררות הלאומית של הפינים במאה ה-19 היה בעיקר תוצאה של חברי המעמד העליון דובר השוודית שהחליטו לעודד את התרבות והשפה הפינית כדי ליצור תחושת אחדות בין כל תושבי פינלנד, ובעיקר בין האליטה השלטת לאיכרים.
בשנת 1892 הפינית הפכה לבסוף לשפה הרשמית בפינלנד, ובכך הפכה לשוות ערך לשוודית.
בתוך דור אחד הפינית הפכה לשפה הדומיננטית במדינה.
במהלך השנים 1899–1905 ו-1908–1917 (הנקראות בפינית "שנות הדיכוי") האימפריה הרוסית פעלה במדיניות של רוסיפיקציה שנועדה לסיים את האוטונומיה הפינית.
מדיניות זו הייתה שכיחה באותה התקופה והייתה חלק מניסיון לבטל את האוטונומיה המנהלית והתרבותית של המיעוטים ברחבי האימפריה.
מדיניות זו כללה שלושה צווים חשובים:
בפברואר 1899 הקיסר ניקולאי השני הכריז על זכותו של הממשל הקיסרי למשול בפינלנד ללא הסכמת בתי מחוקקים מקומיים.
בשנת 1900 הקיסר הכריז כי הרוסית היא השפה הרשמית של פינלנד.
בשנת 1901 הקיסר חתם על חוק גיוס שהפך את הצבא הפיני לחלק מהצבא הקיסרי.
הממשלה הקיסרית ניסתה לדכא את ההתנגדות על ידי סילוק גורמי האופוזיציה מהממשל הפיני, צנזורה חזקה יותר והענקת סמכויות דיקטטוריות למושל הכללי הרוסי.
אולם להתנגדות היו מספר הצלחות, בעיקר ביטול צו הגיוס.
במהלך השנים 1905–1907 הושעתה תוכנית הרוסיפיקציה בשל מהפכת 1905 ובשל התבוסה הרוסית במלחמת רוסיה-יפן.
אולם התוכנית החלה שוב בשנת 1908 ועוררה התנגדות בקרב הפינים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שוב הושעתה התוכנית.
בשנת 1906, לאחר מהפכת 1905, הוקם בפינלנד פרלמנט חדש, שנקרא אדוסקונטה.
הנשים הפיניות היו הראשונות באירופה שקיבלו זכות הצבעה וכן זכות זו לא כללה כבר חובת בעלות על אדמה או החזקת תואר.
עם זאת, בשונה מהמקובל כיום, בבחירות המקומיות במדינה העשירים קיבלו מספר רב יותר של הצבעות, בעוד שהעניים לא יכלו להצביע כלל.
מצב זה הוחלף בזכות בחירה כללית בשנת 1917.
לאחר מהפכת פברואר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של פינלנד קיבלה שליטה בסנאט הפיני (שהיה שילוב בין ממשלה לבית משפט עליון), ואוסקארי טוקוי הפך לראש הממשלה החדש.
הסנאט החדש היה מוכן לשתף פעולה עם ממשלת המעבר הרוסית אך לא הגיע עימה לשום הסכמה.
נקודת המבט הפינית הייתה שהאיחוד הפרסונלי עם רוסיה הסתיים עם נפילתו של הצאר, והם ציפו שסמכותו של הצאר תעבור לפרלמנט הפיני.
ממשלת המעבר סירבה לכך והציעה במקום זאת שהבעיה תיפתר באספה המכוננת הרוסית.
הסוציאל-דמוקרטים, שהאמינו כי הבורגנות הרוסית עומדת בדרכה של פינלנד להשגת עצמאות, העמידו להצבעה בפרלמנט חוק (שנקרא "חוק הסמכות") שנועד להגביל את השפעת רוסיה על ענייני הפנים של פינלנד אך לא התייחס לכוחה בענייני הגנה וענייני חוץ.
החוק לא עבר והפרלמנט פוזר על ידי ממשלת המעבר.
מתנגדי הסוציאל-דמוקרטים בפרלמנט ובסנאט שמחו על פיזור הפרלמנט וקיוו כי הבחירות החדשות יסייעו להגיע להבנה עם רוסיה.
בבחירות נבחר רוב קטן של אנטי-סוציאליסטים לפרלמנט בעוד שהסנאט היה לגמרי אנטי-סוציאליסטי.
ביטול חוק הסמכות ושיתוף הפעולה בין הכוחות האנטי-סוציאליסטים בפינלנד לבין רוסיה גרמו למרמור רב בקרב הסוציאליסטים ולמקרי אלימות רבים.
מהפכת אוקטובר זעזעה את הפוליטיקה הפינית.
כעת אפילו הרוב האנטי-סוציאליסטי בפרלמנט הרגיש צורך בעצמאות מלאה בעוד שהסוציאליסטים ראו ברוסיה כדוגמה לפיה צריך לנהוג.
ב-15 בנובמבר 1917 הבולשביקים הכריזו על זכות כללית להגדרה עצמית שכללה את הזכות לפרישה מרוסיה עבור כל עמי רוסיה.
באותו היום הפרלמנט הפיני הכריז כי הוא לוקח בידיו באופן זמני את הריבונות בפינלנד.
הפרלמנט הצביע לטובת הכרזת עצמאות כללית ב-6 בדצמבר 1917, וב-18 בדצמבר הממשלה הסובייטית הכירה רשמית בעצמאות פינלנד.
ב-22 בדצמבר פינלנד העצמאית הוכרה על ידי הסובייט העליון וכן על ידי גרמניה והמדינות הסקנדינביות.
במשך חמשת החודשים הראשונים של 1918 התחוללה בפינלנד מלחמת אזרחים קצרה אך קשה, שהשפיעה על הפוליטיקה הפנימים וכן על היחסים הבינלאומיים של פינלנד במשך שנים רבות.
מצד אחד עמד "המשמר הלבן", שנלחם בשם האנטי-סוציאליסטים, ומצד שני לחם "המשמר האדום", שכלל בעיקר פועלים ואיכרים.
בעזרת תמיכתה של גרמניה המשמר האדום הובס, ורק תבוסתה של גרמניה במלחמת העולם הראשונה מנע מפינלנד להפוך למדינה גרורה גרמנית.
במהלך מלחמת האזרחים נחתם חוזה ברסט-ליטובסק בין מעצמות המרכז לרוסיה, שקבע בין היתר כי פינלנד ואיי אולנד יפונו מיידית מחיילים רוסים, הנמלים הפינים יפונו מיידית מכוחות ימיים רוסים, וכי רוסיה תפסיק את התעמולה כנגד הממשלה הפינית.
בהכרזת העצמאות פינלנד הוגדרה כרפובליקה, אך למרות זאת, לאחר מלחמת האזרחים, וללא סוציאל-דמוקרטים, הצביעו בפרלמנט לטובת ייסוד ממלכת פינלנד.
פרידריך קרל, נסיך הסן, שהיה גיסו של וילהלם השני, קיסר גרמניה, נבחר להיות המלך החדש.
אולם עם תבוסתה של גרמניה במלחמה הרעיון נזנח, ופינלנד הפכה לרפובליקה, עם קארלו יוהו סטאלברג כנשיאה הראשון.
מהכרזת העצמאות ב-1918 החלו מיליציות חמושות של מתנדבים פינים לנסות ולהרחיב את שטחה של פינלנד במזרח קרליה.
בחוזה טרטו שנחתם ב-14 באוקטובר 1920 הכירה ברית המועצות בעצמאותה של פינלנד ובאותה שנה התקבלה פינלנד לחבר הלאומים.
הרפובליקה החדשה עמדה בפני סכסוך לגבי איי אולנד, שתושביהם היו דוברי-שוודית ושאפו להשתייך לשוודיה.
פינלנד לא הסכימה לוותר על האיים והציעה לתושבים במקום זאת שלטון אוטונומי.
התושבים לא הסכימו להצעה זו והסכסוך הועבר לחבר הלאומים, שהחליט כי פינלנד תשמור על שליטתה באיים, אך כי אלו יקבלו מעמד אוטונומי.
פינלנד הייתה חייבת להבטיח לתושבי אולנד כי יוכלו לשמור על שפתם ותרבותם השוודית.
הסכם בינלאומי נוסף קבע כי אולנד יהיו שטח נייטרלי עליו אסור להציב כוחות צבאיים.
הרגשות הלאומיים שנשארו לאחר מלחמת האזרחים התפתחו לכדי הקמת מפלגת לאפואה הפשיסטית, שצברה כוח ופופולריות בתחילת שנות השלושים בקרב פינים אנטי-קומוניסטים, אך ניסיון הפיכה כושל בשנת 1932 גרם להוצאת המפלגה מחוץ לחוק ולמאסר מנהיגיה.
בשנת השלושים החלה ברית המועצות להגביר את המדיניות האנטי-פינית שלה.
בשנת 1937 היא מנעה לגמרי מספינות פיניות לשוט בין מפרץ פינלנד לימת לדוגה.
במלחמת העולם השנייה פינלנד לחמה פעמיים בברית המועצות.
ב-30 בנובמבר 1939 ניצלה ברית המועצות את הסכם ריבנטרופ–מולוטוב ותקפה את פינלנד במלחמת החורף.
פינלנד הגנה מפני הפלישה של ברית המועצות, אך לאחר מספר חודשים בהן קריאתה לעזרת מעצמות המערב לא נענו, חתמה פינלנד באמצע מרץ 1940 על הסכם בה היא ויתרה על אזור קרליה.
לקראת מבצע ברברוסה, חברה פינלנד לגרמניה הנאצית במטרה להשיב לידיה את השטחים שנלקחו ממנה, במה שנקרא מלחמת ההמשך.
בשבועות שלפני פתיחת מבצע ברברוסה עובו הכוחות הגרמניים בפינלנד.
בשבוע לפני פתיחת המבצע הודיע שר החוץ של פינלנד על סיום יחסיה עם חבר הלאומים ובפינלנד הוכרז גיוס כללי.
עד תחילת דצמבר 1941 החזירה לעצמה פינלנד את השטחים שנלקחו ממנה, אך היא לא הפסיקה את המלחמה, ונלחמה למדה של גרמניה.
בהמשך המלחמה, כאשר הגלגל התהפך נגד גרמניה, נעשו ניסיונות בפינלנד לפרוש מהמלחמה, אך אלו לא צלחו.
ב-27 ביוני 1944 פלש הצבא הגרמני לפינלנד וממשלת פינלנד חתמה על הסכמה להמשיך במלחמה לצד גרמניה.
אולם הישגי הצבא האדום שהתקדם לתוך פינלנד הביאו את פינלנד לחתום בספטמבר 1944 על הסכם שלום עם ברית המועצות.
פינלנד הפסידה לבסוף את עיר הנמל החשובה פטסאמו.
מיד לאחר מלחמת ההמשך הפינים נכנסו למלחמה עם גרמניה, מלחמת לפלנד, שנועדה לסלק את הגרמנים מצפון פינלנד בחזרה לנורווגיה (שהייתה אז תחת כיבוש נאצי).
בניגוד לרוב שאר המדינות השכנות של ברית המועצות, פינלנד הצליחה לשמור על עצמאותה ועל הדמוקרטיה שלה במהלך המלחמה, ואף ספגה אבדות מועטות יותר ממדינות אחרות.
עם זאת, היא נענשה בחומרה רבה יותר ממדינות אחרות שלחמו לצד הגרמנים ונאלצה לשלם פיצויים גבוהים.
בנוסף לכך, הממשל הפיני היה צריך ליישב מחדש שמינית מאוכלוסיית המדינה לאחר איבוד שמינית משטחה, כולל העיר החשובה ויבורג.
בתקופת המלחמות כ-80,000 ילדים פינים פונו לחו"ל.
5 אחוזים מהם פונו לנורווגיה, 10 אחוזים לדנמרק, והשאר לשוודיה.
רובם הוחזרו לפינלנד עד 1948, אך כ-15–20 אחוזים מהם נשארו עם המשפחות האומנות בחו"ל.
פינלנד שמרה על החוקה הדמוקרטית ועל הכלכלה החופשית שלה גם בתקופת המלחמה הקרה.
הסכמים שנחתמו עם ברית המועצות ב-1947 ו-1948 כללו הגבלות שהוטלו על פינלנד וכן ויתורים טריטוריאליים.
למרות שהקרבה למעצמה הסובייטית גרם לממשל הפיני להיות זהיר במיוחד בנושאי מדיניות החוץ (ר' פינלנדיזציה), פינלנד פיתחה שיתוף פעולה קרוב יותר עם המדינות הנורדיות האחרות והכריזה על עצמה נייטרלית בענייני הפוליטיקה של מעצמות העל.
בשנת 1952 פינלנד והמדינות חברות המועצה הנורדית חתמו על הסכם דרכונים, שאפשר לאזרחיהן לעבור ביניהן בלי צורך בדרכון, וכן לעבוד במדינות הללו ולקבל בהן זכויות ביטוח לאומי.
פינים רבים בשנות החמישים והשישים ניצלו את ההזדמנות כדי לעבוד בשוודיה, בה היה שכר גבוה יותר, ובכך שלטו בשוק העבודה הזר בשוודיה.
למרות שהשכר הפיני וכן רמת המחיה בפינלנד לא יכלו להשתוות לאלו בשוודיה עד לשנות השמונים, כלכלתה של פינלנד שגשגה בצורה יפה לאחר המלחמה והפכה למדינת רווחה, כמו שאר המדינות הנורדיות.
למרות הסכם הדרכונים פינלנד לא יכלה להצטרף למועצה הנורדית עד שנת 1955 בשל חששות הרוסים שהיא תתקרב מדי למערב.
באותה התקופה ברית המועצות ראתה במועצה הנורדית חלק מנאט"ו.
באותה שנה פינלנד הצטרפה גם לאו"ם.
בשנת 1961 היא הצטרפה לאיגוד הסחר החופשי האירופי.
התקופה שלאחר המלחמה בפינלנד הייתה תקופה של צמיחה כלכלית ויציבות חברתית ופוליטית בפינלנד.
בחמישים השנה שלאחר מלחמת העולם השנייה פינלנד הפכה מחברה חקלאית שבעת מלחמות לאחת המדינות המפותחות-טכנולוגית ביותר בעולם, בעלת כלכלת שוק מתוחכמת ורמת מחיה גבוהה.
בתחילת שנות התשעים הכלכלה הפינית סבלה ממיתון עמוק שנגרם בעיקר על ידי התפרקות ברית המועצות.
התוצאה הקשה ביותר של המיתון הייתה אבטלה גבוהה ביותר (17%).
בחצי השני של שנות התשעים הכלכלה התאוששה בצורה חזקה, התאוששות שהגיעה לשיאה עם הצלחתה המדהימה של חברת נוקיה.
למרות זאת, האבטלה במדינה נשארה גבוהה יחסית עד היום (כיום עומדת האבטלה הפינית על 7%).
בשנת 1992 פינלנד הגישה את מועמדותה לאיחוד האירופי ובשנת 1995 הוכנסה לאיחוד יחד עם שוודיה ואוסטריה, לאחר שמשאל עם הראה כי 56.9 אחוזים מהעם הפיני תמך בהצטרפות.
אף שסרפסקה נוסדה כיישות מדינית בשנת 1992, האזור עצמו מיושב מזמנים קדומים.
הנצרות הגיעה לאזור במאה הראשונה לספירה, לאחר פיצולה הסופי של האימפריה הרומית, אזורי סרפסקה של היום סופחו לאימפריה הרומית המערבית.
במאה ה-6 הקיסר יוסטיניאנוס הראשון כבש את האזור וסיפח אותו לאימפריה הביזנטית.
הסלאבים היגרו לאזור מאזורים בצפון מזרח אירופה.
הם פלשו לאימפריה הרומית המזרחית והתיישבו גם בשטחים של סרפסקה המודרנית.
הקרואטים והסרבים הגיעו בפלישה השנייה של העמים הסלאבים.
בימי הבניים הוקמה ישות פוליטית במערב חבל הבלקן, עם הפלישה הסלאבית שהתחוללה מוקדם יותר.
שבטים אלו הביאו עימם את המבנה הסוציאלי והשבטי, הם עברו לשיטה פיאודלית רק עם פלישת הפרנקים במאה ה-9. באותה תקופה העמים הדרום סלאבים קיבלו את הנצרות.
ממלכות סרביה וקרואטיה פיצלו את השליטה בבוסניה והרצוגבינה.
מאוחר השליטה באזור עוברת לסירוגין מממלכת הונגריה לאימפריה הביזנטית והאזור נהפך לאזור סכסוך.
במאה ה-12 האזור פוצל שוב ומאוחר יותר נעשה עצמאי תחת שלטון שליט מקומי הנושא בתואר באן (Бан).
השליט הראשון באן קולין(Кулин бан), השיג שקט ושלום לשלושה עשורים ומסחר עם המדינות השכנות כמו ונציה, שלטונו היה שנוי במחלוקת בעיני הכנסייה הבוסנית.
היסטורית, בוסניה במאה ה-14 מתחילה בסכסוך בין שתי משפחות: שוביץ' (Шубић) וקוטרומניץ' (Котроманић).
הסכסוך נגמר ב 1322 כאשר סטייפאן קוטרומאניץ' ה-2 (Стјепан II Котроманић) נהיה באן (שליט).
עד למותו ב 1353 הוא הצליח להגדיל את שטחי הממלכה מצפון וממערב, כמו כן סיפוח זהומלייה (Захумље)וחלקים מדלמציה.
אחינו טורטקו (Твртко) נהפך ליורשו תחת שלטונו בוסניה גדלה גם בכוחה וגם בשטחה, שלבסוף נהפכת לממלכה עצמאית ב 1377. לאחר מותו ב 1391, בוסניה החלה לרדת בכוחה.
חלקים המזרחים הנרחבים של סרפסקה השתייכו לשושלת הנמאנייץ' (Немањић) הסרבית בתקופה.
האימפריה העות'מאנית שהחלה בכיבוש אירופה היוותה איום גדול על אזור חבל הבלקן באמצע המאה ה-15. לבסוף לאחר עשור של אי יציבות בבוסניה נפלה מגדולתה ב 1463 ,הרצגובינה נפלה בשנת 1482, עם גיבוי של ממלכת הונגריה מוקמת מחדש "ממלכת בוסניה" עד לפירוקה בשנת 1527.
בתקופה הארוכה הזאת חלה איסלמיזציה של חלקים הנרחבים של האוכלוסייה הסרבית והקרואטית.
כדי לשמור של הנכסים והמעמד האישי, תושבי הפרובינציה (סנג'אק של בוסניה) חייבים להתאסלם.
על האוכלוסייה הבוחרת להישאר בנצרות הוטלו מיסים אכזריים במיוחד, אשר כללו לקיחת ילדים לצורך הפיכתם ליניצ'ארים.
במאה ה-16 מגיעים לאזור היהודים מגירוש ספרד.
1878–1918, התאפיינה בתיעוש, קידמה טכנולוגית והשכלה.
ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים (יוגוסלביה)
בעקבות מלחמת העולם הראשונה, שטחי סרפסקה שולבו בממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים (ששמה הוסב לאחר זמן קצר ל"יוגוסלביה").
החיים במקום הושפעו משני גורמים עיקריים: המצב הסוציו-אקונומי והמצב הפוליטי שהממשלות והקואליציות ביוגוסלביה התחלפו בצורה תכופה יותר, המאבקים הפוליטיים העיקרים היו בין הקרואטים שרצו פיזור ממשלות וסמכויות לאזורים השונים לבין הריכוזיות של הסרבים.
במהלך תקופה זו חולקה בוסניה והרצגובינה ל-33 מחוזות שנקראו אובלאסטי (Области) על פי אזורים גאוגרפיים.
ייסוד ממלכת יוגוסלביה ב-1929, חילק מחדש את שטחי סרפסקה למספר אזורים על פי מוצא אתני והיסטורי.
המתיחות הסרבית קרואטית על מבנה יוגוסלביה הוסיפה להתקיים.
הסכם צווטקוויץ'-מאצ'ק (Цветковић-Мачек) שהוליד אוטונומיה (Бановина) לקרואטיה ב-1939 מיקם את האזור בין סרביה לבין קרואטיה.
יוגוסלביה נכבשה לבסוף על ידי צבא גרמניה ב- אפריל, 1941.
כאשר ממלכת יוגוסלביה נכבשה על ידי הכוחות הגרמנים במלחמת העולם השנייה, שטחה של סרפסקה כולה הועבר לשלטון המדינה העצמאית של קרואטיה (NDH) שהייתה למעשה מדינת חסות של גרמניה הנאצית (כמו צרפת של וישי).
השלטון הנאצי הקרואטי – אוסטאשה (Ustaše) הוביל רדיפות ורציחות, ומאוחר יותר השמדה כללית של האוכלוסייה הסרבית, היהודית ואנשי רומה (צוענים).
ידוע מכולם מחנה השמדה הקרואטי יאסנובאץ (Jasenovac).
קהילות היהודיות שלמות נמחקו: פריידור, דרוונטה, שאמאץ (בוסנסקי שמאץ), זבורניק, ולאסניצה, רוגאטיצה ווישגראד.
חלק פעיל בפשעים אלה לקח גם המופתי הירושלמי אל-חוסייני אשר גייס לטובת המאמץ המלחמתי הגרמני את חלקים מהמוסלמים הבוסנים.
בעקבות איום ההשמדתה והכיבוש סרבים רבים הצטרפו לפרטיזנים של יוסיפ ברוז טיטו ולצ'טניקים (Четници) אשר נלחמו מלחמת גרילה נגד כוחות הכיבוש.
במלחמה הזאת נהרגו כ-1,706,000 אזרחי ממלכת יוגוסלביה, מתוכם מאות אלפים משטחה של סרפסקה דהיום.
התמונה הדמוגרפית השתנתה רבות באזורים שלמים.
המועצה האנטי פשיסטית לשחרור יוגוסלביה החליטה בוועידה בעיר יאיצה (Jajce) ליסד מחדש את בוסניה והרצגובינה כרפובליקה בתוך יוגוסלביה בגבולות שנקבעו על ידי העות'ומנים במאה ה-19 (באופן רשמי בוסניה והרצגובינה הוקמה רק ב-1946 לאחר כתיבת החוקה, הפכה את בוסניה והרצגובינה באופן רשמי לאחת משש הרפובליקות שהרכיבו את המדינה החדשה).
בסוף מלחמת העולם השנייה הוקמה קודם FNRJ ואז הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה (SFRJ) שאיגדה בפדרציה את המדינות מקדוניה, מונטנגרו, סרביה, בוסניה והרצגובינה, קרואטיה וסלובניה.
זאת תקופה שהתאפיינה בקידמה לכל ובסובלנות בין העמים של הרפובליקה הסוציאליסטית של בוסניה והרצגובינה.
רפובליקה סרפסקה ומלחמת האזרחים בבוסניה
במהלך המשבר הפוליטי אשר הוביל לעצמאותן של קרואטיה וסלובניה מן הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה ב-25 ביוני 1991 הוקמה אספת נבחרים סרבית ב-24 באוקטובר 1991 כגוף המייצג של העם הסרבי החי בבוסניה והרצגובינה.
רב הסרבים התנגדו לכך שבוסניה צריכה גם לדרוש עצמאות לעצמה.
בשלב זה מנו הסרבים 31.4 אחוז, הקרואטים 17.3 והבוסנים 43.7 אחוז.
המפלגה החזקה בקרב הסרבים מבוסניה והרצגובינה, המפלגה הדמוקרטית הסרבית (СДС) בראשותו של רדובאן קאראג'יץ' (Радован Караџић) יסדה את "הפרובינציה האוטונומית הסרבית" (САО) ובה אספת הנבחרים.
בנובמבר 1991 ערכו הסרבים משאל עם שבו הוחלט כי הם נשארים עם סרביה ומונטנגרו.
ב-9 בינואר 1992 ייסד בית הנבחרים הסרבי בבוסניה את "הרפובליקה העממית של הסרבים" בבוסניה והרצגובינה.
ב-28 בפברואר אותה השנה אומצה החוקה הסרבית.
הוחלט בה כי יכללו בשטחי הפרובינציה הסרבית את כל הרשויות המקומיות, הטריטוריות, וישויות אתניות שנכללו בבוסניה והרצגובינה והוכרז כי זה יהיה חלק מן הפדרציה היוגוסלבית.
הממשלה הבוסנית טענה שההחלטות הסרביות לא היו חוקיות.
אך בין התאריכים 29 בפברואר עד 2 במרץ ערכה בוסניה משאל עם עצמאי שבו הוחלט על הפרדות מיוגוסלביה.
התוצאות היו בעד הפרדות ונתינת עצמאות מלאה לבוסניה.
כמובן שאת המשאל הזה החרימו הסרבים שבמדינה.
64 אחוז הכריעו נגד אבל 67 הכריעו בעד ו-98 בעד עצמאות.
לא היה ברור מה רצו 2 השליש אשר הצביעו.
טענת הסרבים הייתה כי לא התייחסו כלל לדעת הנציגים הסרבים בפרלמנט הבוסני.
המדינה החדשה כבר הוכרזה במרץ 1992 בעוד שאלימויות אתניות התפרצו ברחבי המדינה.
הפרישה מבוסניה של הסרבים הוכרעה על ידי הצבא הלאומי היוגוסלבי ועל ידי הכוחות הצבאיים למחצה.
ב-6 באפריל 1992 הכירה הקהילייה האירופית בעצמאותה של בוסניה.
הסרבים בבוסניה הכריזו על היפרדותם ב-7 באפריל 1992, השיוך לבוסניה הרצגובינה הוסר מהשם והם נקראו רפובליקה סרפסקה.
במשך 3 השנים, רפובליקה סרפסקה הייתה אחד הצדדים במלחמת האזרחים בבוסניה.
הצד השני מולא על ידי בוסניאקים המוסלמים ועל ידי הקרואטים אשר שתפו פעולה.
בתחילת המלחמה סרפסקה הייתה בצד החזק בגלל הכוח הצבאי לעומת החולשה של 2 הצדדים האחרים.
הצבא שלה, הצבא של רפובליקה סרפסקה (ВРС) הורכב מסרבים בוסנים אשר השתייכו אל הצבא העממי היוגוסלבי (JNA) והיה גדול מבחינת חימוש ומצויד בתחמושת היוגוסלבית.
בנוסף לכך הוסיפה יוגוסלביה (SRJ) סיוע הומניטרי, לוגיסטי וכלכלי לרפובליקה סרפסקה ולצבאה, במטרה למנוע פירוק חלק מבוסניה והרצגובינה מיוגוסלביה.
אנשים מדרגים שונים מהצבא של רפובליקה סרפסקה וכמה ממנהיגיה הואשמו בפשעים חמורים על ידי בית הדין לפשעי מלחמה בהאג בשל פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות, הטבח בסרברניצה (Сребреница), הטיהור האתני של עמים לא סרביים, רצח, הרג ואונס במחנות הפליטים וכן הריסת תרבות של הבוסניאקים בסרייבו ובשאר חלקי בוסניה והרצגובינה.
ב-1994 הכריז האו"ם כי יותר ממיליון וחצי ממוצא לא סרבי הוצאו או גורשו בפיקוח הצבא.
וב-1996 הוצא דו"ח שהראה כי אוכלוסיית בוסניה מונה 96 אחוז ממוצא סרבי.
אולם ביצועי אלה עוררו מחאה וזעם ברחבי העולם ובעקבות זאת נוסד בית הדין לפשעי מלחמה בהאג ב-1993 ובסופו של דבר הוציא אישומים ופסקי דין נגד הצבא הסרבי ונגד מנהיגים שהואשמו לגרימת המלחמה.
יש לציין כי הפשעים נגד האנושות בוצעו על ידי כל הצדדים המעורבים במלחמה, על כך גם מעידים פסקי דין מהאג, דוגמת נאסר אוריץ' (Naser Orić).
ב-1995 צבא רפובליקה סרפסקה נאלץ להילחם תוך כדי נסיגה בשל גיחות אוויריות של נאט"ו.
זה הוביל להפסקת אש ולהסכם דייטון.
במהלך יצירת ההסכם, על המנהיגים של סרפסקה הופעלו לחצים כבדים ביותר של נשיאה של הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה סלובודן מילושביץ' (Слободан Милошевић).
עם החתימה הוכרזה רפובליקה סרפסקה כאחת הישויות הפוליטיות אשר ירכיבו את בוסניה והרצגובינה.
49 אחוז יחזיקו הסרבים לעומת 51 אחוז אשר יהיה בידי הקרואטים והבוסניאקים.
סופית ההסכם אושרר ב-26 בספטמבר 1995.
מאז סיום המלחמה עברה הישות שינויים רבים.
רבים ממנהיגיה הועמדו לדין על פשעי מלחמה אף על פי שלקראג'יץ' היה מעמד וכוח גם אחרי סיום המלחמה.
כמה מן האזרחים הלא סרביים שבו אל בתיהם שברפובליקה סרפסקה, אחוז התושבים הלא סרבים גדל משמעותית והגיע עד ל-10 אחוזים אך בדומה לשאר המדינות הקומוניסטיות לשעבר שני הצדדים בבוסניה חוו משבר כלכלי חמור בתקופת המעבר לשוקי הכלכלה.
כתוצאה מזה התפתחה שחיתות וזה מנע את התפתחותה הכלכלית של בוסניה.
כמה סברו שמאחורי השחיתות עומדת הלאומניות.
האו"ם מינה נציג גבוה לעניין בוסניה והרצגובינה אשר בחלקו תרם רבות למען הפיתוח ברפובליקה סרפסקה.
כמה מן הסממנים של העצמאות, כגון שם המטבע שונה.
כמה מהבכירים בשלטון הועברו מתפקידיהם והודחו על ידי הנציג הגבוה בשל שחיתות, וחסימת הרפורמות והשינויים החדשים.
כתוצאה ממשאל עם שנערך במונטנגרו, התרחשויות מדיניות סביב חבל אוטונומי קוסובו ומטוחייה של סרביה והתחושה המעצבת של אזרחי סרפסקה, רבים מהם ירצו לערוך משאל עם אשר יביא סופית לעצמאותה של הישות מבוסניה והרצגובינה, אך מצד שני חלק מן הקהילייה הבן-לאומית לא תאפשר זאת.
בתקופה העות'מאנית הונחה מסילת הרכבת הראשונה בישראל מיפו לירושלים.
המסילה נבנתה כמיזם פרטי של חברה צרפתית שרכשה את הזיכיון להקמת הקו והפעלתו מידי יוסף נבון שקיבל אותו מידי הממשלה העות'מאנית.
המסילה נחנכה ב-1892 והקו כיום בין תל אביב לירושלים מתבסס על אותו התוואי (מדובר על הקו שמגיע למלחה ולא על הקו שמגיע לתחנה המרכזית).
בשנת 1905 הוקמה רכבת העמק - החיבור של מסילת הרכבת החיג'אזית מדרעא דרך תחנת הרכבת סמח', בית שאן ועפולה אל חיפה, מסעף ששימש להעברת הציוד וחומרי הגלם להמשך מיזם המסילה החידג'אזית עד למדינה וכן להעברת סחורות מנמל חיפה לדמשק.
העות'מאנים תכננו לחבר את המסילה החיג'אזית לירושלים דרך מסילת העמק ומסילת השומרון אך עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הגיעה המסילה רק עד אזור הכפר סילת א-ד'אהר, כ-40 קילומטרים מדרום לעפולה.
במהלך המלחמה (1915) הוארכה מסילת השומרון עד שכם.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נוצר צורך להעביר כוחות ואספקה אל עבר החזית עם הצבא הבריטי על גדות תעלת סואץ.
לשם כך סללו העות'מאנים מסעף מתחנת הרכבת מסעודיה שעל מסילת השומרון אל תחנת הרכבת טול כרם ומשם סללו דרומה את המסילה המזרחית דרך ראש העין ללוד כציר לוגיסטי עיקרי.
משם הם המשיכו את המסילה דרך באר שבע וניצנה אל חצי האי סיני עד לקוסיימה.
כחלק מהמאמץ להשלים את המסילה במהירות, נעקר הקטע המערבי של מסילת הרכבת יפו–ירושלים בין לוד ובין יפו, לאחר שהמסילה (שהייתה בבעלות חברה צרפתית פרטית) הולאמה.
כמו כן נבנו שלוחות מסילה אל אזור חדרה על מנת לספק עצים שנכרתו ביער האלונים של השרון להסקת דוודי הקטרים וייצור אדני הרכבות.
לאחר שהדף שני ניסיונות צליחה משולבים עות'מאנים גרמנים של תעלת סואץ פתח חיל המשלוח המצרי במתקפה מזרחה לכיבוש חצי האי סיני.
אספקת הכוח התוקף התבססה על מסילת רכבת וצינור מים שהונחו לאורך חוף הים התיכון עם התקדמות הכוח.
בראשית 1917 בעת שהכוחות התייצבו זה מול זה בגזרת עזה-באר שבע סללו הבריטים שלוחה מרפיח לכיוון באר שבע במקביל לוואדי עזה.
בה בעת סללו העות'מאנים שלוחה למסילה המזרחית מתחנת הרכבת ואדי צראר דרום מערבה לבית חאנון שבצפון רצועת עזה.
לאחר כיבוש עזה המשיכו הבריטים את המסילה אל באר שבע ומשם עם התקדמותם צפונה לתחנת הרכבת לוד ואת מסילת החוף דרך עזה למגד'ל, איסדוד רחובות ואף היא התחברה לתחנת לוד.
בתקופת המנדט הבריטי פעלה חברת הרכבת המנדטורית לפיתוח רשת הרכבות בפלשתינה-א"י - המסילות הצרות שודרגו מרוחב צר של 105 ס"מ לרוחב התקני של 143.5 ס"מ (מלוד לירושלים, ליפו ולטול כרם) או נסגרו (המסילות לבאר שבע ומטול כרם לשכם ולעפולה) ונשארה רק מסילת העמק הצרה.
כמו כן נוספו מסילת לוד - אשקלון, מסילת החוף בין חדרה לחיפה וכן מספר שלוחות קצרות, בהן שלוחת רכבת מתחנת הרכבת ראש העין דרום לפתח תקווה שנבנתה בשנת 1921 על ידי המשרד לעבודות ציבוריות לשם הובלת פרי הדר מפרדסי האזור לנמלי יפו (דרך לוד) וחיפה (דרך חדרה).
הרכבת המנדטורית הגיעה לשיא התפתחותה בסוף שנות ה-20, עת יצאו רכבות מתחנת הרכבת חיפה מזרח לשלוש יבשות - למצרים שבאפריקה, לסוריה שבאסיה ולאיסטנבול שבאירופה.
לאחר המשבר הכלכלי של 1929 והשפל הגדול שבא לאחריו, התקשתה הרכבת לחזור לימי הזוהר (בייחוד על רקע שיפור הכבישים והשתכללות המכוניות והאוטובוסים).
המרד הערבי הגדול בשנות ה-30 כלל פגיעות חוזרות ונשנות ברכבות ובמסילות והביא לירידה נוספת במספר הנוסעים ולצמצום השירות.
בשנת 1930 נחנכה תחנת הרכבת עכו, ובשנת 1937 נחנכה תחנת הרכבת חיפה מרכז ובשנת 1942 השלטונות הבריטים חונכים את כל מסילת הרכבת חיפה - ביירות - טריפולי.
ביולי 1945 נחנכה תחנת הרכבת נהריה ובשנת 1946 נותקה רשת המסילות של פלשתינה-א"י מהמדינות השכנות - מצרים ולבנון הלאימו את המסילות שהיו בשטחן וגשר אל חמה שחיבר את רכבת העמק לסוריה וירדן פוצץ על ידי הפלמ"ח בליל הגשרים.
במאי 1948 הוקמה חברת רכבת ישראל על מנת לרשת מהרכבת המנדטורית את האחריות על התחבורה המסילתית בארץ.
זמן קצר לאחר הקמת המדינה החלה רכבת ישראל בפעילות רכבות נוסעים באופן מוגבל.
ב-20 ביוני 1948 נפתח מחדש לתנועה קו הרכבת הפרברית בין חיפה לקריית מוצקין.
אף מסילת הרכבת דרומה, עד לחדרה נפתחה לתנועה כבר בשנה זו, אולם שמשה בעיקר לרכבות משא.
ב-4 בינואר 1949 נפתח שירות נוסעים סדיר בין חיפה לחדרה.
מחדרה הופעל קישור תחבורתי לתל אביב באמצעות קו אוטובוס שהותאם לפעילות הרכבת.
בפתיחה החגיגית של הקו נכח שר התחבורה מר דוד רמז.
בתחילה היו שתי רכבות יומיות בכל כיוון.
באותו היום החלה רכבת ישראל אף בהפעלת חמש רכבות נוסעים יומיות עד לעכו.
בחודש אוגוסט 1949 חודש קו הרכבת בין חיפה לתל אביב, זאת לאחר שנסלל מעקף לקטע המסילה הישן שעבר דרך טולכרם.
התוואי החדש, מדרום לחדרה, עבר ממש על הקו הירוק.
בבוקר ה-7 באוגוסט 1949 חודש קו הרכבת מתל אביב לירושלים, זאת לאחר שהירדנים נסוגו מקטע המסילה החולף ליד הכפר בתיר.
מתחנת תל אביב דרום יצאה בשעה 8:00 בבוקר רכבת חגיגית ומקושטת לעבר הבירה, על הרכבת נסעו בין השאר, דוד בן-גוריון ודוד רמז.
המונים עמדו לאורך המסילה והריעו לרכבת.
ב-15 במאי 1953 צוינה בטקס חגיגי השלמת בניית מסילת החוף, לאורך 47 ק"מ, בין צומת רמז, סמוך לפרדס חנה ותחנת הרכבת תל אביב צפון, אשר לימים נקראה תחנת הרכבת בני ברק.
המסילה נבנתה בסיוע אמריקאי וקיצרה באופן משמעותי את זמן הנסיעה בין תל אביב לחיפה.
ב-4 בנובמבר 1954 הושלמה הארכת המסילה כ-4 ק"מ עד לתחנת הרכבת תל אביב מרכז וזו נפתחה באותו היום לתנועת נוסעים.
תחנה זו הייתה ממוקמת אז בשוליה הצפוניים של העיר ומרוחקת ממרכז העיר תל אביב.
בשנותיה הראשונות התמודדה רכבת ישראל עם קשיים רבים בהפעלתה.
הציוד הנייד ברכבת היה ברובו ציוד שנותר מחברת Palestine Railways המנדטורית אשר פעלה בארץ ישראל עד קום המדינה.
רבים מעובדיה של החברה המנדטורית היו ערבים, ולא היו עוד זמינים לעבודה לאחר קום המדינה, עובדה שהשפיע באופן ישיר על מצב התחזוקה של קטרי הקיטור בשירות רכבת ישראל.
בתחילת שנות ה-50 התקבלה ברכבת ישראל החלטה להחליף את צי קטרי הקיטור בשרות הרכבת בקטרי דיזל אמינים יותר וקלים יותר לתחזוקה.
באוגוסט 1952 הגיעו לרכבת ישראל שלושה קטרי דיזל ראשונים (שמוספרו 101–103) מתוצרת חברת Societe Anglo-Franco-Belge.
קטרים אלה צוידו במנועים אמריקאים מתוצרת ג'נרל מוטורס ושרתו ברכבת ישראל משך עשרות שנים.
החל משנת 1954 החלה רכבת ישראל לרכוש קטרי דיזל ישירות מחברת ג'נרל מוטורס.
הקטרים, מדגם G12, היו בעלי מנוע דיזל בעל 1425 כוחות סוס.
עד לשנת 1966 נרכשו 23 קטרים מדגם זה.
בין השנים 1956–1958 נרכשו 18 קטרי דיזל לצורך עבודות עיתוק מן החברה הגרמנית אסלינגן (מוספרו 211–228) וכן שלושה קטרי עיתוק קטנים יותר מתוצרת דויטש.
החל משנת 1956 קיבלה רכבת ישראל קרונועים מתוצרת אסלינגן, במסגרת הסכם השילומים עם גרמניה.
קרונועים אלה נטו להתקלקל לעיתים קרובות והוסבו לקרונות נוסעים רגילים, גרורי קטר.
חלקם שמשו ברכבת ישראל אף בשנים הראשונות של המאה ה-21.
ב-29 במרץ 1956 נפתחה לתנועה מסילת הרכבת לבאר שבע.
בשנות הפעלתה הראשונות של המסילה, פעלו עליה רוב קטרי הקיטור שעדיין נותרו בשירות רכבת ישראל.
שנתיים אחר כך יצא קטר הקיטור הפעיל האחרון בישראל שמספרו 70414, צפונה מתחנת באר שבע לחיפה, אירוע שהונצח בשיר "הקטר" של אריק לביא ובסרט דוקומנטרי שכתב וביים חיים חפר.
במרץ 1959 נגרט קטר הקיטור האחרון של רכבת ישראל.
במלחמת סיני נפל שלל רכבתי רב לידי ישראל.
במדבר סיני נתפסו שישה קטרים מצרים וקרונות רבים.
ואף חודשה תנועת הרכבת במסילת לוד–אשקלון עד עזה (למשך זמן קצר עד החזרת רצועת עזה למצרים).
בחודש נובמבר 1961 נפתח קטע מסילה קצר של 7 ק"מ מצומת פלשת לנמל אשדוד.
מסוף המטענים בנמל אשדוד משמש מאז כתחנת מוצא לרבות מרכבות המשא ברכבת ישראל.
ב-26 בדצמבר 1963 אירעה התנגשות רכבות נוסעים הבולטת ביותר בשנותיה הראשונות של רכבת ישראל, כאשר שתי רכבות מחיפה ומתל אביב התנגשו חזיתית בבית יהושע.
איש לא נהרג בתאונה ומתוך 55 הפצועים, 5 נזקקו לאשפוז בבתי חולים.
בתאונה נהרסו שני קטרי דיזל (105 ו-118) ולאור המחסור הרב בקטרים, נאלצה רכבת ישראל להפסיק את השרות בין חיפה לירושלים עד לחודש מרץ 1964, כאשר הגיעו קטרי דיזל נוספים מארצות הברית.
בחודש ספטמבר 1965 נפתחה המסילה בין באר שבע ודימונה.
תחילה נעו על מסילה זו רכבות משא בלבד ובשנת 1967 נפתח גם קו נוסעים בין שני היישובים, אך קו הנוסעים לא היה להצלחה ונסגר בשנת 1980 ולאחר 25 שנה שב לפעילות לאחר שדרוג המסילה.
בעקבות מלחמת ששת הימים נהנתה רכבת ישראל פעם נוספת מציוד מסילתי נייד שנפל שלל בידי ישראל.
ב-20 ביוני 1967, לאחר שחוברה מחדש המסילה בין סיני לישראל, יצאה מאל עריש אל לוד רכבת משא שהורכבה מקטרים וקרונות שנפלו שלל בידי צה"ל במהלך המלחמה.
בין השאר נפלו בידי ישראל 4 קטרי דיזל של הרכבת המצרית מדגם G12, דומים לאלה שהופעלו כבר ברכבת ישראל ואלה שולבו במהרה בשרות הרכבת (ומוספרו 127–130).
עוד נפלו שלל שלושה קטרים חזקים יותר מדגם G16 (אשר זכו לכינוי "המצרים") וקטר קטן יותר מדגם G8, אף אלה שולבו ברכבת ישראל.
בשנת 1968, זמן קצר לאחר מלחמת ששת הימים, הפסיקה רכבת ישראל את תנועת רכבות הנוסעים במסילה המזרחית בין חדרה לראש העין, אשר נעה לאורך תוואי הקו הירוק, אף שעתה חלפה סכנת החבלות בקו זה, עם כיבוש הגדה המערבית.
החל מקיץ 1968 עברה כל תנועת רכבות הנוסעים מחיפה דרומה למסילת החוף.
בשנת 1970 נסגרה התחנה ששכנה בסמוך לבית הדר באזור שהיה בזמנו מרכזה של תל אביב.
במקומה הוקמה תחנת הרכבת תל אביב דרום שמוקמה בקצה העיר ליד בית הספר הולץ.
מהלך זה גרם לירדה משמעותית בכמות הנוסעים ברכבת וסימל את תחילת דעיכתה של הרכבת בארץ, תקופה שנמשכה כמעט דור שלם עד להתחדשות הרכבת בשנות התשעים.
בשנת 1972, הוצגה תוכנית להקמת "המטרו של תל אביב רבתי" שהגישה ועדת ממומחים שמינה שר התחבורה שמעון פרס.
על פי התוכנית, תוכנן שמסילות רכבת קיימות ישלבו עם מנהור במרכזי הערים, ליצירת מערכת מטרו למטרופולין תל אביב.
כוללה שלוחה לתחנת רכבת תת-קרקעית נוספת במרכז פתח תקווה (בסמוך לתחנת הרכבת ההיסטורית של פתח תקווה).
אך התוכנית לא יצאה לפועל.
במלחמת יום כיפור נטלה רכבת ישראל חלק חשוב בהעברת ציוד וכוחות לחצי האי סיני וממנו.
המלחמה הדגישה את חשיבותה של הרכבת ככלי תחבורה.
חיים הרצוג, לימים נשיא המדינה, עמד בספרו "מלחמת יום הדין" על המשגה שביצעה ישראל כאשר בעת מלחמת ההתשה פורקה מסילת הרכבת מאל עריש דרומה לצורך חיזוק ביצורי קו בר-לב.
בשנת 1975 נחנכה תחנת הנוסעים חיפה-בת גלים.
ב-17 בנובמבר 1982 נפתחה לתנועה מסילת חלץ המאפשרת תנועת רכבות מקריית גת לאשקלון, ומשם לנמל אשדוד.
סלילת מסילה זו הייתה חיונית כדי לקצר את נסיעת רכבות המשא המעבירות פוספטים ממכרות הנגב לנמל אשדוד.
זאת, לאחר שעוד בשנת 1970 הוארכה מסילת הרכבת בנגב עד לאורון ובשנת 1977 נסללה המסילה להר צין.
סלילת המסילה להר צין, בליבו של הנגב, עוררה תוכניות ותקוות לסלילת מסילה שתגיע עד לעיר אילת.
בשנת 1981 פורקה המסילה בין רפיח לאל עריש במצרים, כך שנותק הקשר המסילתי הבינלאומי האחרון שהיה פעיל בארץ ישראל.
בשנת 1988 הוחלט לאחד את רכבת ישראל עם רשות הנמלים לרשות אחת בשם "רשות הנמלים והרכבות".
במשך שנים סבלה הרכבת בישראל מהזנחה מתמשכת עקב העדפה לתחבורה ציבורית באמצעות אוטובוסים.
כבר ב-1973, הוצגה תוכנית נתיבי איילון לכביש מהיר, רב־נתיבים שיחצה את האזור המטרופוליטני של תל אביב רבתי מצפון לדרום לאורך נחל איילון, ויחבר את רשתות הכבישים הבין־עירוניים לירושלים, לחיפה ולאשדוד.
במסגרת הפרויקט הציגה החברה גם תוכנית לבניית מסילות במקביל לכביש.
מסילות אשר מיועדות לקשר את רשת המסילות הצפונית בישראל עם רשת המסילות הדרומית (עד בניית מסילת איילון, תחנת הרכבת תל אביב מרכז הייתה זו תחנת קצה של מסילת החוף לכיוון חיפה, ותחנת הרכבת תל אביב דרום לרכבות מירושלים, רחובות ובאר שבע).
כמו כן תכננו המסילות לשמש כרכבת פרוורית, מערכת תעבורה להסעת המונים לכל האזור המטרופוליטני של תל אביב עם שלוחות בין-עירוניות.
העבודות על מסילת איילון החלו רק ב-1987 עם העתקת תחנת הרכבת תל אביב מרכז ממקומה המקורי אל ערוץ נחל איילון, הקו הראשון שתוכנן היה שירות רכבת פרוורית עד פתח תקווה, ושירות בין נתניה, הרצליה ותל אביב.
באוקטובר 1989 הסתיים פרויקט לשדרוג תחנת הרכבת הרצליה ותדירות הרכבת בקו נתניה-תל אביב עלתה ל-11 ביום, כולל עצירות בהרצליה.
בשנת 1991 הוכרז על הכפלת המסילה במטרה להפעיל שירות רכבת פרוורית בין נתניה לתל אביב כל 15 דקות.
בשנת 1990 החל לפעול שירות רכבת פרוורית בין רחובות לתל אביב, ובשנת 1992 הופעל שירות רכבת פרוורית בין אשדוד, רחובות ותחנת הרכבת תל אביב דרום.
אך השירות הופסק לאחר שנה, עקב מיעוט נוסעים (הקו שירת רק 2,700 נוסעים מדי חודש).
בשנת 1995, לאחר השלמת מסילת איילון נפתח קו הרכבת מאשדוד עד תחנת הרכבת תל אביב מרכז לשירות נוסעים.
במרץ 1999 החלו לפעול שמונה רכבת ביום בכל כיוון.
עקב הפופולריות של הקו הוחלט לשדרגו.
תחילה הוכפל קטע לוד-רחובות, במסגרתו שודרגה תחנת הרכבת רחובות, ולאחר מכן קטע צומת פלשת-אשדוד, שכלל את שדרוג תחנת אשדוד עד הלום.
תחנת אשדוד עד הלום המשודרגת נפתחה ב-15 בספטמבר 2003.
בפברואר 1991 הזמנה הסדרה הראשונה של הקרונועים IC3, והם נכנסו לשירות החל משנת 1992 (מערכים 01-10).
בשנת 1995 נרכשו עוד קרונועים הכוללים את המערכים 11–41.
בשנת 1996 נחנכה תחנת הנוסעים ת"א השלום והחלו לפעול רכבות בקו הפרברי חיפה – הקריות.
ב-10 ביולי 1999 נחנכה תחנת הרכבת חיפה חוף הכרמל ותחנת הרכבת יבנה – מזרח המחודשת, ובסוף 2000 נחנכו גם כן תחנות הנוסעים ת"א האוניברסיטה ובאר שבע מרכז.
ב־2001 נחנכה תחנת הרכבת קיסריה - פרדס חנה.
ב־16 בדצמבר 2002 אושרה בכנסת הפיכת רכבת ישראל לחברה ממשלתית במסגרת חוק ההסדרים, והפרדתה מרשות הנמלים והרכבות.
בשנת 2003 נחנכו תחנות הרכבת נתב"ג וראשון לציון – הראשונים, וחודש השירות לתחנת הרכבת בית שמש.
בשנת 2004 הוכרז על תוכנית חשמול מסילות רכבת ישראל.
כמו כן בשנת 2004 שודרגה והוכפלה מסילת הרכבת צומת פלשת-אשדוד והחלו לעבור דרכו רכבות משא מבאר שבע לרמת חובב.
עם זאת מכרז החשמול פורסם רק שנתיים אחר כך, הוקפא ב-2007, פורסם ב-2015 והביצוע בפועל החל רק ב-2017.
בשנת 2005 נחנכה תחנת הרכבת ירושלים מלחה כחלק פתיחתו המחודשת של קו תל אביב-ירושלים אחרי שהמסילה שודרגה.
כמו כן נפתחה תחנת הרכבת אשקלון ושודרגה מסילת הרכבת באר שבע-דימונה (ונחנכה תחנת הרכבת דימונה) שעד פתיחתו, פעלו בו רכבות משא בלבד.
לאחר עומס רב במסילת איילון היא שודרגה בשנת 2006, ונוספה לה מסילה שלישית.
כתוצאה מהשיפור בהשקעות, גדלה תנועת הנוסעים ביותר מפי שלושה, מ-6 מיליון נוסעים ב-1998 ל-26.8 מיליון נוסעים בשנת 2005, ולכ-40 מיליון ב-2012.
בשנת 2007 נפתחה תחנת הרכבת להבים - רהט, ובספטמבר נחנכה תחנת פאתי מודיעין כחלק מקו תל אביב–נתב"ג-מודיעין.
כמו כן בשנת 2008 נחנכו תחנות הנוסעים פתח תקווה-קריית אריה, לוד-גני־אביב ומודיעין מרכז.
בשנת 2011 נפתח חלקה הצפוני של מסילת הרכבת תל אביב - בני-דרום ואיתו התחנות צומת חולון, חולון - וולפסון, בת ים - יוספטל, בת ים - קוממיות וראשון לציון משה דיין.
בשנת 2012, המסילה מאשקלון הורחבה דרומה לשדרות.
כעבור שנתיים, היא המשיכה לנתיבות, וב-2015, היא חוברה למסילה שבין באר שבע ללהבים, והחל ממוצאי ראש השנה, החל לפעול קו חדש מבאר שבע לתל אביב דרך אופקים (התחנה תחל לפעול בסוף 2015), נתיבות, שדרות ואשקלון.
התפתחות תנועת הנוסעים ברכבת ישראל:
במשך השנים נבנו תחנות רכבת לאורך המסילות השונות, חלקן לשירות האוכלוסייה שגרה לאורך המסילות וחלקן לצרכים תפעוליים כמו מפגשי רכבות או אספקת מים וחומרי בעירה לקטרי הקיטור.
עם הזמן נסגרו חלק מהתחנות מכיוון שלא היה בהן עוד צורך וכן מסילות רבות נסגרו והתחנות שלאורכן ננטשו או שינו את יעודן.
בין התחנות שהוקמו לפני קום המדינה ואינן בשימוש בולטות תחנת הרכבת יפו ותחנת הרכבת ירושלים, שנותקו מרשת המסילות עם קיצור מסילת הרכבת יפו–ירושלים לקטע תל אביב - ירושלים - מלחה, ותחנת הרכבת הטורקית בבאר שבע.
מבין התחנות שהוקמו אחרי קום המדינה ונסגרו בולטת תחנת הרכבת תל אביב דרום שמשמשת כיום את בית הספר למקצועות הרכבת.
ראויה לציון גם תחנת הרכבת סבסטיה, שנסגרה עם סגירת המסילה בין עפולה לטול כרם, ושבה נעשה הניסיון הראשון להתנחל ביהודה ושומרון לאחר מלחמת ששת הימים.
תחנות בודדות כמו תחנת הרכבת יפו או תחנת כפר יהושע שופצו ושוחזרו תוך שמירה על ערכן ההיסטורי.
לאורך השנים אירעו מספר תאונות רכבת בישראל.
חלק מהתאונות אירעו כתוצאה מחבלה מכוונת, בעיקר בתקופת המרד הערבי בשנים 1936–1939 ועם התגברות המאבק של המחתרות בשלטון המנדט הבריטי בשנים 1946–1947, אך קרו גם מספר תאונות קשות כתוצאה מטעויות אנוש.
רוב ההרוגים בתאונות הקטלניות היו נוסעים ונהגים בכלי רכב שחצו מסילת ברזל בחוסר זהירות וכתוצאה מכך נפגעו מרכבת.
התאונה הקטלנית ביותר בתולדות הרכבת בישראל הייתה תאונת הרכבת בצריפין ב-1939 בה נהרגו 29 נוסעי אוטובוס כאשר רכבת משא התנגשה בו כאשר חצה את המסילה.
אסונות דומים אירעו בשנים 1985 (אסון הבונים בו רכבת נוסעים התנגשה באוטובוס תלמידים וכתוצאה מכך נהרגו 22 מנוסעי האוטובוס, מהם 19 תלמידי בית ספר) ו-1954 (תאונת הרכבת בכורדני בה התנגשה רכבת באוטובוס שהוביל פועלים לחיפה ו-12 מהם נהרגו).
בשנת 1963 ארעה תאונת הרכבת הראשונה בתולדות רכבת ישראל בה התנגשה רכבת נוסעים ברכבת אחרת.
בתאונה זו, שארעה גם כן בסמוך לתחנת הרכבת בית יהושע התנגשו שתי רכבות שנסעו בכיוונים מנוגדים זו בזו, לאחר שאחת מהרכבות לא עצרה בתחנה למפגש רכבות (שהייתה נחוצה אז מכיוון שעד שנות ה-90 מסילת החוף הייתה מסילה יחידה).
בתאונה לא היו הרוגים, אך נפצעו בה 51 נוסעים ושני הקטרים שמשכו את הרכבות נהרסו.
ב-15 בדצמבר 1971, נהרגו 5 נוסעי רכב שהתנגש ברכבת כאשר חצה את המסילה בכביש 411, סמוך לקיבוץ חולדה (ההרוגים היו הרב שלמה קוק, אשתו יהודית קוק שני ילדיהם וקרוב משפחה).
ב-2 באוגוסט 1985, נהרגו 5 נוסעי רכב שהתנגש ברכבת שנסע מחיפה ללוד, כאשר הרכב חצה את המסילה המזרחית, סמוך למושב ברקת.
בשנת 2005 אירע אסון רבדים שהיה התאונה הראשונה בה נהרגו נוסעי רכבת (ארעו לפני כן תאונות בהן נהרגו נהגי הרכבת ועובדיה, אך לא נוסעים).
גם בתאונה זו התנגשה רכבת בכלי רכב שחצה את המסילה, אך בניגוד למקרים קודמים, נהרגו 5 מנוסעי הרכבת, כמו גם נהג הרכבת ונהג המשאית שחצתה את המסילה.
בעקבות התאונה הורשעה החברה בגרימת מוות ברשלנות.
גם בתאונת הרכבת בבית יהושע שארעה כשנה לאחר מכן בנסיבות דומות נהרגו 5 מנוסעי הרכבת.
נכון להיום אלו תאונות הרכבת היחידות שבהן נהרגו נוסעים ברכבת.
ב-7 באפריל 2011 שתי רכבות התנגשו בנתניה ונפצעו כ-60 איש.
בתגובה לריבוי התאונות ובמסגרת הפיתוח המואץ של הרכבת בישראל בתחילת המאה ה-21, נבנות הפרדות מפלסיות במקום מפגשי הכביש-מסילה במקומות רבים ברחבי הארץ.
כחלק משדרוג מסילת הדרום למשל נבנו 19 הפרדות מפלסיות בשנים 2008 עד 2012, במקום כל מפגשי הכביש והמעברים החקלאיים בתוואי המסילה שבין שבאר שבע לפאתי רמלה.
בנוסף, ככלל, כל מסילות הרכבת החדשות המוקמות בארץ נבנות מראש עם הפרדות מפלסיות בלבד לכל אורכן.
ברבים מהמפגשים שנותרו, ממוקמים תצפיתנים ומערכות אלקטרוניות המדווחים למוקד הרכבת על המצאות חסמים במפגש.
בעקבות התפתחות התחבורה המסילתית נולד הצורך בשפה העברית לטבוע מונחים חדשים.להלן מקבץ 'מונחי רכבת' בעברית ארכאית, על פי העיתונות העברית משלהי המאה ה-19 ומראשית המאה ה-20.
מסילת ברזל - "ובלבד שלא ירדו ממסלת הברזל או מן האניה על האדמה הקדושה האונגרית.", קול מחזיקי הדת, 08-03-1901
מרכבת ברזל - "מה זאת?
צעק, ויור באצבעו אל מרכבת ברזל גדולה שעופפת מעל לעצי תמרים, ובעד חלונותיה נשקפו היושבים בה." דבר, 31-10-1933
מרכבת קיטור - "ויבקש כי יכינו בשבילו מסע מיוחד [...] לכן הכינו למענו מרכבת קיטור." היום, 04-09-1886
עגלת קיטור - "וכמו עגלת קיטור, תשרוק תריע לפני מקום תחנותה טרם תגיע, להודיע לנוסעים, כי פה יעמדו." המגיד, 15-09-1875