tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא נדון ל-12 שנות מאסר ב-23 במאי 2014. מתיו נגודג'ולו צ'וי זוכה, ב-18 בדצמבר 2012, מהאשמות של פשעים נגד האנושות ופשעי מלחמה, ונצטווה לשחרור מיידי.
פסק דין זה אושר על-ידי ערכאת הערעור ב-27 בפברואר 2015.
בוסקו נטגנדה היה לכאורה סגן ראש המטה הכללי של הכוחות הפטריוטיים לשחרור קונגו (FPLC), הזרוע הצבאית של איחוד הקונגולזים הפטריוטים (UPC).
נטגנדה פיקד על הזרוע הצבאית של מיליציית "איחוד הקונגולזים הפטריוטים".
רוב חברי המיליציה היו משבט ההמה.
הם רצחו בבני שבט הלנדו במזרח קונגו, ונלחמו איתם על השליטה באזור איטורי שעשיר במינרליים.
ב-22 באוגוסט 2006 הוא הואשם בשלושה סעיפים של פשעי מלחמה:
ב-14 ביולי 2012, הוא הואשם גם בשלושה פשעים נגד האנושות וארבעה פשעי מלחמה נוספים:
אונס ועבדות מינית, פשעים נגד האנושות המפרים את סעיף 7(1)(ז) לחוקת רומא;
רדיפה, פשע נגד האנושות המפר את סעיף 7(1)(ח) לחוקת רומא;
רצח, פשע מלחמה המפר את סעיף 8(2)(ג)(i) לחוקת רומא;
התקפה נגד אוכלוסייה אזרחית, פשע מלחמה המפר את סעיף 8(2)(ה)(i) לחוקת רומא;
אונס ועבדות מינית, פשעי מלחמה המפרים את סעיף 8(2)(ה)(vi) לחוקת רומא;
ביזה, פשע מלחמה המפר את סעיף 8(2)(ה)(v) לחוקת רומא.
מכיוון שלנטגנדה אין את הכסף לשלם, בית הדין ישתמש בכספי הקרן שלו לפצות את הקורבנות.
קליקסט מברושימנה היה לכאורה המזכיר הביצועי של הכוחות הדמוקרטיים לשחרור רואנדה (FDLR).
מברושימנה היה בן שבט ההוטו ברואנדה שנחשד שהשתתף ברצח העם ברואנדה ב-1994.
הוא הואשם ב-11 סעיפים פליליים:
הרס רכוש, פשע מלחמה המפר את סעיף 8(2)(א)(iv) או (ה)(xii) לחוקת רומא;
רצח, פשע מלחמה המפר את סעיף 8(2)(א)(i) או (ג)(i) לחוקת רומא;
עינויים, פשע מלחמה המפר את סעיף 8(2)(א)(ii) או (ג)(i) לחוקת רומא;
עינויים, פשע נגד האנושות המפר את סעיף 7(1)(ו) לחוקת רומא;
אונס, פשע מלחמה המפר את סעיף 8(2)(ב)(xxii) או (ה)(vi) לחוקת רומא;
אונס, פשע נגד האנושות המפר את סעיף 7(1)(ז) לחוקת רומא;
יחס לא אנושי, פשע מלחמה המפר את סעיף 8(2)(א)(ii) לחוקת רומא;
רדיפה, פשע נגד האנושות המפר את סעיף 7(1)(ח) לחוקת רומא.
ב-16 בדצמבר 2011, לשכת המשפט המקדמית I סירבה לאשר את האישומים נגדו.
ב-30 במאי 2012, ההחלטה אושרה בערעור.
סילבסטר מודקמורה היה מפקד הכוחות הדמוקרטיים לשחרור רואנדה מאז הקמתה.
מודקמורה היה סגן מפקד המשמר הנשיאותי של הכוחות המזוינים של רואנדה במהלך רצח העם ברואנדה ב-1994.
הוא הואשם בתשעה סעיפים של פשעי מלחמה ב-12 ביולי 2012:
הטלת מום, פשע מלחמה המפר את סעיף 8(2)(ג)(i) לחוקת רומא;
יחס אכזרי, פשע מלחמה המפר את סעיף 8(2)(ג)(i) לחוקת רומא;
עינויים, פשע מלחמה המפר את סעיף 8(2)(ג)(i) לחוקת רומא;
פגיעה בכבוד אישי, פשע מלחמה המפר את סעיף 8(2)(ג)(ii) לחוקת רומא;
ביזה, פשע מלחמה המפר את סעיף 8(2)(ה)(v) לחוקת רומא;
אונס, פשע מלחמה המפר את סעיף 8(2)(ה)(vi) לחוקת רומא;
הרס רכוש, פשע מלחמה המפר את סעיף 8(2)(ה)(xii) לחוקת רומא.
מודקמורה היה מבוקש על ידי בית הדין הפלילי הבין-לאומי מאז 2012 בגין פשעי מלחמה שבוצעו, לפי הנטען, במזרח קונגו בין השנים 2009–2010. בספטמבר 2019 הכריז צבא קונגו כי כוחותיו הרגו את סילבסטר מודקמורה וכמה מפקודיו.
התביעה של חמשת החשודים חולקה לארבעה תיקים.
ז'רמן קטנגה ומתיו נגודג'ולו צ'וי נשפטו יחד ושלושת החשודים האחרים נשפטו בנפרד.
המשפט של בוסקו נטגנדה החל בספטמבר 2015. בנקודה זו, סילבסטר מודקמורה עדיין לא נעצר.
התובע נ' תומאס לובנגה דיילו
התובע הגיש בקשה לצו מעצר של לובנגה דיילו ב-12 בינואר 2006 והצו הוצא תחת חתימה ב-10 בפברואר 2006.
לובנגה דיילו כבר היה בכלא קינשאסה כאשר הצו הוצא בקשר להריגתם של תשעה שומרי שלום בנגלדשים מכוח השליחות של האומות המאוחדות ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
הרשויות הקונגולזיות הסגירו את לובנגה דיילו ל-ICC ב-17 במרץ 2006, הוא הועבר למרכז המעצר של ה-ICC בהאג, והוא הופיע לראשונה בפני בית הדין ב-20 במרץ 2006. שימוע אישור האישומים שלו התקיים מ-9 עד 28 בנובמבר 2006 ולשכת המשפט המקדמית I אישרה את האישומים ב-29 בינואר 2007.
לפני שהמשפט נגד לובנגה דיילו החל, לשכת המשפט המקדמית עצרה את ההליכים והורתה לשחרר את דיילו בטענה שהתובע לא חשף ראיות להגנה.
בפסיקה מאוחרת יותר הלשכה הפכה את החלטתה הקודמת ואפשרה למשפט להתחיל.
בנוסף, עורך הדין הבכיר של התביעה, התובע אקהרד ויטופף, הוסר מהתיק רק חודש לפני תחילת המשפט.
המשפט של לובנגה דיילו החל ב-26 בינואר 2009 אך ב-8 ביולי 2010 לשכת המשפט שוב עצרה את ההליכים בשל התנהלות התובע והורתה לשחררו.
בעקבות ערעור מוצלח של התובע, ההוראה לשחרר את לובנגה דיילו בוטלה והמשפט התחדש.
הטיעונים הסופיים הסתיימו ב-26 באוגוסט 2011. ב-2012, לובנגה נמצא אשם ונדון ל-14 שנות מאסר.
התובע נ' ז'רמן קטנגה ומתיו נגודג'ולו צ'וי
התובע הגיש בקשה לצווי מעצר של קטנגה וצ'וי ב-25 ביוני 2007 והם הוצאו על ידי לשכת המשפט המקדמית I ב-2 ביולי ו-6 ביולי, שניהם תחת חתימה.
קטנגה נעצר בקונגו והוסגר לבית הדין ב-17 באוקטובר 2007. צ'וי נעצר ב-6 בפברואר 2008 והוסגר לבית הדין למחרת.
קטנגה הופיע לראשונה בבית הדין ב-22 באוקטובר 2007 בעוד שצ'וי הופיע לראשונה ב-11 בפברואר 2008.
שימוע אישור האישומים התקיים בין 27 ביוני ל-18 ביולי 2008 והאישומים אושרו על ידי לשכת המשפט המקדמית I ב-26 בספטמבר 2008. המשפט של קטנגה וצ'וי החל ב-24 בנובמבר 2009 והסתיים ב-23 במאי 2012. צ'וי זוכה, וקטנגה הורשע ברצח וביזה בקשר להתקפה הקטלנית על בוגורו.
התובע הגיש בקשה לצו מעצר של נטגנדה ב-12 בינואר 2006. הצו הוצא ב-22 באוגוסט 2006 תחת חתימה ובהמשך נחשף ב-28 באפריל 2008. נטגנדה היה נמלט, עד שהסגיר את עצמו לשגרירות ארצות הברית ברואנדה ב-18 במרץ 2013.
התובע הגיש בקשה לצו מעצר של קליקסט מברושימנה ב-20 באוגוסט 2010 והוא הוצא תחת חתימה ב-28 בספטמבר 2010.
מברושימנה נעצר על ידי הרשויות הצרפתיות בפריז ב-11 באוקטובר 2010. הוא הועבר למרכז המעצר של בית הדין בהאג.
שימוע אישור האישומים שלו התקיים בין 16 ל-21 בספטמבר 2011.
ב-16 בדצמבר 2011, השופטים של לשכת המשפט המקדמית I ברוב של 1–2 סירבו לאשר את האישומים והורו לשחרר את מברושימנה ממעצר.
השופטת סנג'י ממסנונו מונגנג, השופטת הנשיאה, חלקה על דעת הרוב.
חֲקֵל-דָּמָא (מארמית: שדה הדמים) הוא שמו של שטח רחב במזרח ירושלים הגובל בגיא בן הינום ונחל קדרון, צפונית לשכונת אבו תור.
על פי המסורת הנוצרית חלקה זאת נקנתה בכסף שקיבל יהודה איש קריות בעבור הסגרת ישו לרומאים.
השטח שימש כבר מתקופות קדומות כשדה קבורה ציבורי בעיקר עבור עולי רגל נוצרים שהלכו לעולמם בעת ביקורם בירושלים.
כיום ממוקם בשטח מנזר השייך לכנסייה היוונית הנקרא מנזר אוֹנוּפְרִיוּס.
במסורת הנוצרית ישנן שתי גרסאות לגבי קניית החלקה.
על פי מעשי השליחים () יהודה איש קריות עצמו קנה את החלקה בכסף שקיבל עבור הסגרת ישו ומת במקום.
על פי גרסה אחרת, יהודה חש רגשי חרטה גדולים לאחר הצליבה, ולכן התוודה בפני ראשי הכהנים, זרק אליהם את הכסף,
הלך ותלה את עצמו ().
"שדה היוצר לקבורת הגרים" שיוך לשטח הגובל בגיא בן הינום ובנחל קדרון.
במסורות הנוצריות הקדומות הקבורה בחלקה זאת נחשבה מעלה גדולה, ועל פיה הנקברים בחלקה זו פטורים משבט הדין באחרית הימים, וכן הגופות בחלקה זאת מתרוחחות (כלומר הופכות מגופות לעצמות) במהירות יתירה ובלא להותיר ריח רע.
בעקבות אמונות אלו בימי הביניים נהוג היה לקחת עפר מהחלקה ולפזרה בבתי הקברות באירופה.
בשנת 1218 הגיעה ארצה אונייה על מנת ליטול מכאן אדמה עבור בתי הקברות של פיזה באיטליה.
בשטח עצמו פזורים קברים רבים, ובמערות השונות מצויות עצמות אדם.
בולט במיוחד מבנה קבורה ציבורי מממלכת ירושלים הצלבנית (23 על 17.5 מ') אשר שימש לקבורה ציבורית בימי הצלבנים.
הקשתות המרכזיות של המתחם עומדות על תילן עד היום.
שמו היה ה"שרניה" (בית העצמות) ולתוכו הושלכו גופות עולי רגל עניים שמתו במהלך עליית הרגל שלהם בעיר הקדושה.
בשנת 1892 נבנה על ידי הכנסייה היוונית מנזר בשטח המתואר, המנזר נקרא על שם הנזיר אונופריוס על פי מסורת הנצרות האורתודוקסית, אונופריוס נולד כאשה, ועקב רדיפות של מחזר עקשן, ביקש/ה מאלוהים להפוך לגבר.
אונופריוס החל את דרכו הנזירית בעיר תבאי המצרית, ומאוחר יותר פרש מהמנזר וחי בבידוד מוחלט במדבר סיני ולאחר מכן היה מראשי הנזירות במדבר יהודה במאה הרביעית.
מסופר עליו שהוא לא לבש דבר מלבד עלים שכיסו את חלציו וזקן ארוך, מלאכים וציפורים דאגו להביא לו מזון.
בזכות הזקן הוא הפך לפטרון הקדוש של האורגים, והוא גם משמש כפטרון של עורכי הדין מכיוון שלפני הפיכתו לנזיר הוא היה כזה.
לא רק מסביב למנזר אלא גם בתוכו ניתן להבחין במערות קבורה רבות.
הכנסייה של המנזר הוקמה בתוך מערת קבורה, בכניסה למנזר ובמרכז חצרו גם כן מצויות מערות קבורה מורכבות, מעוטרות ושמורות.
בכוכי המערות מונחות עצמות נזירים שנהרגו על פי המסורת בפלישה הפרסית ב-614.
בספר תמול שלשום של ש"י עגנון, כלב החוצות בלק מגיע לחלקה זאת במהלך שיטוטיו בגיא בן הינום, ואף מתגנב לתוך מנזר אונופריוס בעקבות ריח בשר.
החלקה מוזכרת גם בשירו של אבנר טריינין, "שרב בגיא בן-הינום", בספר "השער הסתום" (הקיבוץ המאוחד תל אביב תשל"ו), וכן בשיר של אסתר אטינגר המופיע בספר לפני המוזיקה (הקיבוץ המאוחד, תל אביב 1986).
המקום מוזכר גם בסיפור "ירמיהו איש ענתות" של פרנץ ורפל:
חקירה בשני הוא סיפור בלשי שנכתב על ידי סר ארתור קונאן דויל ופורסם לראשונה ב-1887. בספר זה מוצגת לראשונה דמותו של הבלש הפרטי הידוע שרלוק הולמס, שמאוחר יותר יהפוך לאחת הדמויות החשובות ביותר בספרות הבלשית.
קונאן דויל כתב את הרומן בגיל 27. במהלך התקופה שבה התמחה ברפואה באנגליה הוא הספיק לפרסם מספר סיפורים קצרים במגזינים של אותה תקופה, כגון ב"לונדון סוסייטי".
הסיפור נקרא במקור "סליל החוטים המסובך".
הוא פורסם על ידי הוצאת וורד, לוק ושות' ב-1887, לאחר שנדחה מספר פעמים.
קונאן דויל קיבל 25 לירות שטרלינג עבור זכויות היוצרים שלו.
הסיפור יצא כספר ביולי 1888 ואביו של קונאן דויל, צ'ארלס, היה המאייר.
המהדורה השנייה של הספר הופיעה שנה אחת לאחר מכן ואוירה על ידי ג'ורג' האצ'ינסון.
ב-1890 יצאה לאור המהדורה האמריקנית של הסיפור בהוצאת ג'יי.
במשך השנים שעברו מאז הספר פורסם במהדורות ותרגומים רבים נוספים.
הסיפור, והדמות הראשית בו, לא זכו בהתחלה לתשומת לב מהציבור.
כיום ידוע על קיומם של עשרה עותקים בלבד של המהדורה הראשונה ומחירם גבוה ביותר.
למרות שדויל כתב 56 סיפורים קצרים שהולמס כיכב בהם, "חקירה בשני" הוא אחד מארבעה רומנים ארוכים בלבד שנכללים בקאנון המקורי.
בעקבות הרומן הזה פורסם ב-1890 רומן נוסף בשם חותם הארבעה.
הרומן מחולק לשני חלקים נפרדים.
החלק הראשון נקרא "זיכרונותיו של דוקטור ג'ון ווטסון, לשעבר חייל בחיל הרפואה".
חלק זה מסופר מנקודת מבטו של דוקטור ג'ון ה.
ווטסון, קצין ורופא בצבא הבריטי בדימוס.
ווטסון עבר הכשרה כלוחם וקצין ושירת בחיל הרגלים ברגימנט קלעי נורת'אמברלנד המלכותי .
הוא לחם באפגניסטן במלחמה האנגלו- אפגנית השנייה.
ב-27 ביולי שנת 1880, בעת שסופח לרגימנט חיל רגלים אחר, רגימנט ברקשיר המלכותי, נפצע ווטסון בקרב מאיוואנד, ונשאר בגופו קליע שלא הוצא.
ווטסון הוא חברו של הולמס, ובחלק הראשון הוא מתאר את היכרותו עימו ב-1881 באמצעות חבר משותף, וכן את התעלומה הראשונה שהוא והולמס חוקרים ביחד.
עיקר התעלומה הוא מציאתה של גופה בבית בריקסטון הבדיוני, כאשר המילה "RACHE" כתובה בדם על הקיר.
הולמס נחוש לפתור את המקרה למרות העובדה שלא יקבל על כך קרדיט.
הולמס הוגה תוכנית המתבססת על טבעת נישואים שנותרה בזירת הפשע.
לאחר שפרסם מודעה בעיתון, בה ביקש מבעלי הטבעת ליצור איתו קשר, מבקרת את הולמס אישה זקנה הטוענת שהטבעת שייכת לה.
הולמס עוקב "אחריה" אולם היא מצליחה להתחמק ממנו (בסופו של דבר מתברר כי מדובר בגבר בתחפושת).
לאחר מכן מבקר את הולמס אחד מבלשי המשטרה שהופקדו על התיק, וטוען כי התעלומה נפתרה וכי הרוצח נעצר ונכלא.
לאחר שהבלש מסיים להסביר כיצד הוא פתר את המקרה, מגיע בלש שני (לסטרייד) ומודיע שהתרחש מקרה רצח נוסף – וכעת ברור שהעצור שבידי המשטרה הוא חף מפשע.
בנקודה זו של הסיפור המשטרה מבולבלת מאוד ושני הבלשים הגיעו למבוי סתום.
באמצעות התגובה שקיבל על המודעה, הולמס מודיע כי הוא עצמו פתר את תעלומת הרצח וכי הוא מתכוון לעצור את הרוצח בתוך זמן קצר.
הולמס מעמיד פנים שהוא אורז חפצים שונים עבור טיול, ומבקש מנהג הכרכרה לבוא ולעזור לו להעמיס את המטען.
אולם, כאשר הנהג נכנס לדירתם של הולמס ווטסון, הולמס שולף את האזיקים שלו ועוצר את הנהג.
הרשו לי להציג בפניכם את מר ג'פרסון הופ, הרוצח של אנוך דרבר וג'וזף סטראנגרסון".
החלק השני של הסיפור, הנקרא "ארץ הקדושים", מתרחש בארצות הברית בקרב הקהילה המורמונית.
בשלב זה מתוארת הופעתם של הדניטים כולל בריגהאם יאנג המתואר כאדם רשע.
חלק זה מסופר על ידי מספר חיצוני שאינו נוטל חלק בהתרחשויות, כאשר שני הפרקים האחרונים מסופרים שוב מנקודת מבטו של ווטסון ומתארים את סיום החקירה של הולמס ואת ההסבר שלו לפתרונה.
בשני הפרקים הללו מתברר הקשר בין שני חלקי הרומן.
המניעים לפשע הם אהבה אבודה ונקמה.
לפי מאמר מ-1994 של עיתון בסולט לייק סיטי, צאצאיו של דויל הביעו צער על הצורה הקשה שבה הוא כתב על הקהילה, שתיארה את ארגון קדושי היום האחרון כארגון ששקוע בחטיפה, רצח ושעבוד.
אין זה ברור מדוע לא כתוב במפורש שהמשטרה לא חקרה את בעליו של בית בריקסטון, המקום שבו התרחש הרצח הראשון.
הדלת לא נפרצה, כך שבהכרח היה מפתח לרוצח של דרבר, ולכן הבעלים של הבית נראה חשוד סביר ביותר.
דבר זה היה מעלה את המשטרה (או הולמס, שגם כן התעלם מהרמז הזה) על הנתיב הנכון בדרך לפתרון התעלומה.
לא כתוב במפורש מדוע ג'פרסון הופ לא חשד כאשר הכרכרה שלו הוזמנה לרחוב בייקר 221 ב', במיוחד לאחר שזמן מה לפני כן שלח לשם חבר בתחפושת.
אין זה סביר שהוא שכח את הכתובת כל כך מהר לאחר שראה את המודעה על טבעת הזהב שהתפרסמה יום קודם לכן בעיתון.
הספר מפר את מה שמאוחר יותר יהיה לאחד העקרונות החשובים ביותר של הספרות הבלשית הבדיונית.
הפרה זו היא בכך שהספר לא מספק לקורא מספיק רמזים כך שתהיה לו אפשרות לפתור בכוחות עצמו את התעלומה.
הפעם הראשונה שבה מוזכר השם "ג'פרסון הופ" היא כאשר הולמס מכריז עליו כרוצח (לכל היותר ניתן לדעת לפני המעצר שראשי התיבות של אחד המעורבים בתעלומה הם ג.
כמו כן, אין כל רמז למעורבותם של המורמונים.
אומנם לא נמצא ברשותם של הנרצחים דבר היכול להעיד על היותם מורמונים, אך למעשה דויל מטעה את הקורא, כיוון שהספר דקאמרון איננו חומר קריאה נפוץ בקרב קדושי היום האחרון.
אולם, העקרונות הללו של הספרות הבלשית לא היו קיימים באותה תקופה, והספר היה בין העבודות החלוציות שהניחו את היסודות לסוגה הזאת.
למלאכי הנקמה שהפעילו טרור נגד בני משפחת פרייר (Ferrier) יש ככל הנראה כוחות מיוחדים ולכל הפחות הם מצליחים להעביר את האזהרה היומית שלהם בדרך כמעט על-טבעית.
באחת הפעמים הם מצליחים להניח מכתב אזהרה בחדר השינה של ג'ון לאחר שהוא נועל את כל הדלתות והחלונות, ובפעם אחרת הוא מחכה להם בתוך ביתו לאורך כל הלילה, כאשר הוא לא שומע ורואה דבר חשוד, אך בכל זאת מוצא את האזהרה צבועה על דלת ביתו.
אי התאמות עם סיפורי הולמס מאוחרים יותר
בעלילת הספר קיימות מספר אי התאמות ביחס לסיפורים מאוחרים יותר על הולמס.
דוקטור ווטסון מספר על עצמו מעט בתחילת הספר.
אחד הפרטים שהוא מספר היה כי הוא פרש מהצבא לאחר שנפצע בכתף ב-27 ביולי שנת 1880, בעת שלחם באפגניסטן בקרב מאיוואנד, ועדיין יש בגופו קליע שלא הוצא.
בסיפורים המאוחרים יותר נטען שהפצע הוא ברגל.
בספר הזה הולמס מוצג כאדם בעל מחשבה חד-ממדית שכל התעניינותו נתונה לדברים שיועילו לו בצורה ישירה בעבודתו כבלש, וכן שהוא מנסה בפועל לשכוח כל פיסת מידע לא רלוונטית שבטעות הובאה לתשומת לבו.
בעוד שדבר זה מצליח בספר הראשון, מאפיין זה נזנח בספרים הבאים, ככל הנראה כיוון שדויל חשב שהדבר יהפוך את הולמס לדמות משעממת מדי.
בסיפורים מאוחרים יותר הולמס מתואר, באופן מנוגד לחלוטין, כאינטלקטואל רב אשכולות בעל תחומי עניין שכלל לא קשורים לעבודתו הבלשית כגון: מוזיקה, אומנות, פילוסופיה וגידול דבורים.
הולמס ממשיך לכתוב מאמרים בתחומי התמחותו.
דויל התייחס בצורה דו-משמעית להשפעתם של ק' אוגוסט דופן (דמות שנוצרה על ידי אדגר אלן פו) ושל מסייה לקו (אמיל גבוריו) כאשר הולמס "התייחס" אליהם כאל "עמית נחות מאוד" ו"אחד שעושה עבודה גרועה", בהתאמה.
סמואל רוזנברג, בספרו "עירום היא התחפושת הטובה ביותר: מותו ותחייתו של שרלוק הולמס", מסביר על הדמיון בין אופן האיתור של חנוך דרבר על ידי ג'פרסון הופ לבין רצף עלילתי בספר יוליסס מאת ג'יימס ג'ויס.
בספרו של רוזנברג ניתן למצוא טענות נוספות על קשר בין דויל לג'ויס.
הסופר הבריטי ניל גיימן אימץ את הספר הזה כחלק מהיקום של סופר האימה הווארד פיליפס לאבקרפט.
ספרו נקרא "חקירה באזמרגד" והמבנה של שני הספרים דומה.
ב-1914 אישר קונאן דויל למפיק ג'ורג' ברטהולד סמואלסון להפיק סרט המבוסס על הסיפור.
את הולמס גילם השחקן ג'יימס בראגינטון, והיה זה האדם הראשון שהתמודד על התפקיד שמעולם לא היה לו ניסיון כשחקן (למעשה, סרט זה היה היחיד שבו השחקן הופיע).
הסיבה להעסקתו כהולמס הייתה דמיונו לאיורים שהופיעו במהדורה המקורית של הספר.
לרוע המזל, כיוון שהסרטים האילמים בתקופה זו הוכנו על חומרים לא טובים שלא מחזיקים מעמד, לא נותרו עותקים של הסרט המקורי.
הצלחתו של הסרט אפשרה את הפקתו של סרט נוסף המבוסס על הספר באותה שנה, אך הפעם היה זה השחקן פרנסיס פורד שגילם את הולמס.
גם מהסרט הזה לא נותרו עותקים.
הספר עובד פעמים רבות, אם כי בהרבה מקרים נעשה שימוש רק בחלק הראשון שבו ניתן הבסיס לתחילת הידידות של הולמס וווטסון.
מאריון קרופורד השתמשו בחלק הראשון של הספר כבסיס לפרק "המקרה של ירושת קאנינגהאם".
ג'ון גילגוד ורלף ריצ'רדסון שילבו חלקים מהחלק הראשון הספר עם הסיפור "המקרה של צ'ארלס אוגוסטוס מילברטון" והשתמשו בתוצאה כחלק מאחד מפרקי תוכנית הרדיו שלהם.
ישנם מעט עיבודים מלאים לספר, והידועים שבהם הם סדרת הטלוויזיה שיצרו פיטר קושינג ונייג'ל סטוק והפרק בתוכנית רדיו של ה-CBS על ספרי תעלומות.
מקרה נוסף הוא הפרויקט של ברט קואלס שבו קלייב מריסון גילם את הולמס ומייקל ויליאמס את ווטסון.
ב-1984 הסיפור עובד לסרט מצויר על ידי חברת סרטי בארבאנק, שבו פיטר או'טול מדבב את הולמס.
בשנת 2010 נוצר על סמך ספר זה הפרק הראשון במיני-סדרה הבריטית "שרלוק", הממקמת את שרלוק הולמס וד"ר ווטסון במאה ה-21, תוך רמיזות לעלילה המקורית של דויל.
חקירה משטרתית היא תהליך של בירור וקביעת עובדות, גביית עדויות ואיסוף ראיות, המבוצע על ידי שוטרים ונועד להשיג יעד מיעדי המשטרה.
ידע כזה נאסף במטרה לאפשר למשטרה לשמור על החוק והסדר מתוקף שלום הציבור.
בפקודת המשטרה נקבע ש"משטרת ישראל תעסוק במניעת עבירות ובגילוין, בתפיסת עבריינים ובתביעתם לדין, בשמירתם הבטוחה של אסירים, ובקיום הסדר הציבורי וביטחון הנפש והרכוש".
בהתאם ליעדיה הקבועים בחוק, המשטרה מנהלת חקירות בתחומים העיקריים הבאים:
חקירת עבירה פלילית לשם מניעת פשיעה, גילוי עבירות, איתור עבריינים ומעצרם ואיסוף ראיות לשם העמדתם לדין והרשעתם.
חקירת תאונות דרכים לשם קביעת סיבותיהן, ואם נגרמו בגלל מעשי עבירה – איסוף ראיות נגד העבריינים.
חקירת תאונות עבודה (בשיתוף פעולה עם גורמים מקצועיים) לשם קביעת סיבתן, ואם נמצא שבוצעה עבירה – איסוף ראיות והבאת העבריין לדין.
חקירת דליקות (בשיתוף פעולה עם מכבי האש) לשם קביעת סיבתן, ואם נמצא שבוצעה עבירה – איסוף ראיות והבאת העבריין לדין.
איתור נעדרים למען שמירה על חייהם ושלומם.
איתור בעליהם של פרטי רכוש אבודים או גנובים והשבתם.
חקירות רקע לצורכי מתן או סירוב רישיונות, למשל רישיון לנשיאת נשק ורשוי אסיפות ותהלוכות.
בנוסף לתחומים אלה המשטרה מסייעת בחקירות שמנהלים גופים אחרים, כמו רשות המכס, שירות הביטחון הכללי, מחלקת החקירות של מס הכנסה והמשטרה הצבאית.
פתיחתה של חקירה משטרתית יכולה לנבוע מפתיחת אירוע משטרתי, אך אין הכרח בכך והמשטרה רשאית לפתוח בחקירה ביוזמתה, כאשר יש חשד שבוצע או שעומד להתבצע מעשה פלילי.
במקרים מסוימים של תלונות על עבירות קלות יחסית, המחוקק הישראלי נתן שיקול דעת למשטרה, כדי שתחליט אם לפתוח בחקירה או לסרב לכך.
חקירה משטרתית מתנהלת במגבלות שנקבעו בחוקי המדינה ובתקנות המשטרה, וחריגה מהמגבלות האלה עלולה להביא להענשת השוטרים החורגים ולאי השגת מטרת החקירה.
כדי להצליח בחקירותיה, המשטרה מכשירה את השוטרים העוסקים בחקירות הכשרה מיוחדת שכוללת ידיעות נרחבות בתחומים שונים, כמו דיני ראיות, הפעלת מכשור מדעי לאיתור ואיסוף ראיות, גישות פסיכולוגיות ועוד.
לצורכי החקירה השוטרים משתמשים בעזרים דוגמת הפוליגרף ובמערכות זיהוי פלילי כגון: מערכות לאיסוף טביעת אצבעות, אלבום העבריינים, קלסתרון, בדיקות ביולוגיות (למשל בדיקת דם ובדיקת סמני DNA) ופיזיקליות (למשל בדיקות בליסטיות), השוואות גרפולוגיות ועוד.
משטרות גדולות מאפשרות התמחות של החוקרים בתחומים ייחודיים, כמו עבירות צווארון לבן, פשיעה בינלאומית, סחר בסמים, עבירות רכוש, עבירות מין, זיוף כספים ופשע מאורגן, פריקינג ועבירות מחשב.
במשטרות קטנות החוקרים עוסקים בקשת רחבה יותר של תחומים ויש להם פחות הזדמנויות להתמחות.
לעיתים משתתפים מספר שוטרים בחקירה אחת, אך תמיד יהיה ממונה אחד על תיק החקירה, אחראי לריכוז, לניהול וסגירה.
כשהנסיבות דורשות זאת פונה המשטרה למומחים חיצוניים, כדי שיסייעו בחקירות השונות באמצעות הידע שלהם.
חקירה משטרתית פלילית חותרת, בנוסף לפענוח הפרשה, גם לאיסוף ראיות קבילות על פי דיני הראיות, כדי שניתן יהיה להרשיע את מבצעי העבירה.
במקרים בהם הפשיעה נוגעת ליותר ממדינה אחת או שפושע עובר למדינה אחרת ייתכן שיתוף פעולה בין המשטרות השונות ואף מעורבות של האינטרפול.
חוקים מנחים בהתייחס לכללי קיום חקירות משטרה
חוק סדר הדין הפלילי [נוסח משולב], תשמ"ב-1982
פקודת סדר הדין הפלילי (מעצר וחיפוש) [נוסח חדש], תשכ"ט-1969
חוק לתיקון סדרי הדין (חקירת עדים), תשי"ח-1957
כללי המשטרה (מתן סיוע למחלקה בידי המשטרה), תשנ"ב-1992
פרק חמישי לפקודת המשטרה [נוסח חדש], תשל"א-1971
תקנות המשטרה (סדרי דין בדיון משמעתי), תשע"ב-2012
צו סדר הדין הפלילי (חקירת חשודים) (חקירת חשודים לפי חוק השיפוט הצבאי), תשע"ד-2014
תקנות סדר הדין הפלילי (חקירת חשודים) (תמלול), תשע"ח-2018
חוק סדר הדין הפלילי (חקירת חשודים), תשס"ב-2002
חוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה – מעצרים), תשנ"ו-1996
צו הגנת הפרטיות (קביעת רשות חקירה), תשנ"ח-1998
חוק לתיקון דיני הראיות (הגנת ילדים), תשט"ו-1955
חוק הליכי חקירה והעדה (התאמה לאנשים עם מוגבלות שכלית או נפשית), תשס"ו-2005
חוק זכויות נפגעי עבירה, תשס"א-2001 - נבו
חוק חוקרים פרטיים ושירותי שמירה, תשל"ב-1972
"חוק העונשין, תשל"ז-1977" מסדיר כללי מעטפת לפתיחת חקירה:
לפי סעיף 81 וידוא כי התלונה אינה קנטרנית או טורדנית והוגשה מתוך קלות ראש וללא יסוד.
לפי סעיף 354 וידוא כי קיימות ראיות מבוססות וקבילות לכלל כתב האישום במקרה של תלונה בהתייחס לנאשם מעל גיל 28 - וזאת במטרה לוודא אי-פגיעה לשווא בעתידו בגיל מתקדם זה.
פתיחת חקירה אפשרית רק במסגרת הגשת תלונה או תביעה במועד קודם לתקופת ההתיישנות - בין 7–10 שנים מיום העבירה עצמה.
לפי סעיף 9ג לחוק האזנת סתר ניתן להפיק "נתוני תקשורת" לזמן כמעט לא מוגבל ועל פי "חוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה – נתוני תקשורת), התשס"ח-2007" בציון מספר תעודת זהות ו/או דרכון (כולל תוקף) לבדיקת חשש לקיום עבירה בהוכחת קיום שיחות בין גורמים שונים.
לאחר הוכחת זו כחשד סביר, ניתן לנסות להפיק אישור האזנת סתר.
מי שמוסמך לקיום האזנות סתר ראשי גם להתקין אמצעי האזנה, לרבות פירוקם.
שלבים קריטיים בחקירה ואפשרות הפקת כתב אישום:
על פי סעיף 2 לחוק האזנת סתר דין קיום האזנות סתר שלא באישור וצו בית משפט (נשיא או סגן נשיא בית משפט מחוזי) הוא 5 שנות מאסר.
שימוש בידיעה שעלתה תוך כדי האזנת סתר או העברתה לגורם לא מוסמך לקבלת המידע גם הוא דינו הוא 5 שנות מאסר.
צו בית משפט יופק עד לתקופה של 3 חודשים.
לפי סעיף 6 במקרה סירוב בית משפט להפקת צו באפשרות היועץ המשפטי לממשלה להגיש ערעור בפני לפני נשיא בית המשפט העליון.
בעניינים דחופים באפשרות השר להפיק אישור האזנת סתר בכתב ולתקופה של 48 שעות.
אותה האפשרות חלה על המפקח הכללי של המשטרה במקרה של מניעת פשע וצורך בהול בביצוע ההאזנה, בחובה לדווח על ההיתר שהפיק באופן מיידי ובכתב ליועץ המשפטי לממשלה, שרשאי לבטל את הצו.
על פי סעיפים 238 ו-242 בחוק העונשין העונש על השמדת ראיה, בידוי או שיבוש ראיות הוא 5 שנות מאסר.
על פי סעיף 240 בחוק העונשין העונש על עדויות סותרות ולא עקביות בעניין מהותי בכוונה להטעות הוא 5 שנות מאסר.
על פי סעיפים 239, 243 ו-244 בחוק העונשין העונש על עדות או תצהיר שקר, מסירת ידיעה כוזבת ושיבוש הליכי משפט הוא 3 שנות מאסר.
במקרה מסירת ידיעה כוזבת על פשע העונש הוא 5 שנות מאסר.
על פי סעיף 253 בחוק העונשין ניסיון חיפוי והימנעות ממסירת עדות במטרה לקבל טובות הנאה עונשו מאסר של בין 3–5 שנים.
על פי סעיף 239 בחוק העונשין העונש על סירוב להעיד במקרה מחייב הוא 2 שנות מאסר.
על פי סעיפים 245–246 בחוק העונשין העונש על ניסיון הנעת מוסר עדות או מתלונן מלהגיש תלונה או אף להעיד ולמסור פרטים שקריים הוא 5 שנות מאסר.
עשיית הדבר תוך: "הפעלת פעולות מרמה, הטעיה, כוח, איומים, הפחדה, מתן טובת הנאה או כל אמצעי פסול אחר" הוא 7 שנות מאסר.
ועל פי סעיף 249 אף מהווה הטרדת עד שדינה 3 שנות מאסר.
על פי סעיף 91 ל"פקודת המשטרה [נוסח חדש], תשל"א-1971" המנסה להניע, לעקב או למנוע משוטר למלא תפקידו בשוחד, או מנסה לשדל שוטר למכור לו ציוד משטרתי, או מתחזה לשוטר דינו 6 חודשי מאסר או קנס.
על פי סעיף 74 ב"חוק סדר הדין הפלילי [נוסח משולב], תשמ"ב-1982" סנגור או נאשם זכאי לבקש לעיין בכל פרטי חומר החקירה, תביעה והעדויות הקשורות להאשמות בגינן הועמד לדין.
סעיף 2(2) בפקודת הפרוצידורה הפלילית (עדות) מסדיר את חובות הנחקר בחקירה משטרתית והן: לענות נכון על שאלות החוקר כל עוד אלו לא מסכנות אותו באשמה פלילית.
לאחר גמר כתיבת תיעוד תחקיר בכתב, על ידי מורשה חקירה והוא קצין משטרה מדרגת פקח ומעלה לרבות קצין, זו תיקרא בפני הנחקר ותימסר לידיו לחתימה.
במקרה של סירוב הנחקר לחתום על התצהיר על החוקר לרשום בשולי המסמך על סירובו של הנחקר לחתום ואם בירר על הסיבה גם את זו.
אז יחתום גם החוקר על מסמך החקירה:
על התיעוד להתקיים בשפת אם הנאשם ובתחנת משטרה (בסיס משטרה צבאית במעצר צבאי), כלל מהלכי החקירה מראשיתה ועד סופה חייבים להתקיים בתיעוד בכתב, בתיעוד קולי ובתיעוד חזותי שיתעדו באופן ברור ונכון את שהתרחש בחקירה לרבות אינטונציות ותנועות גוף.
בתיעוד בכתב יתועדו עיקרי הדברים בתוספת הבעות פנים ותנועות גוף שהיוו תגובות משמעותיות או חלופיות למילים בחקירה.
באישור קצין החקירות וצירוף הוראה מנומקת בכתב ניתן שלא לקיים תיעוד קולי/חזותי/בכתב "בשל תקלה תוכנית או עניינית".
הסיבות יכולות להיות: אי יכולת לתעד את החקירה בשפת המקור בה מתקיימת החקירה, כמו בשפת הסימנים, במקרה זה תתועד החקירה באמצעים קוליים וחזותיים.
"תקנות סדר הדין הפלילי (חקירת חשודים) (תמלול), תשע"ח-2018" מסדיר את כללי הפקת התמלילים של התיעודים הקוליים והחזותיים, ואת חובת העברת החומרים לתובע על פי סעיף 2(ב).
אם הפרקליטות או התביעה המשטרתית החליטו על העמדה לדין והפקת כתב אישום; על האחראי על החקירה לוודא כי התמליל כמו ההקלטות הקוליות והחזותיות הועברו לתובע בהקדם האפשרי.
כשעל התובע קיימת החובה למסור את אלו לנתבע בצירוף ובשלב מסירת כתב האישום - אחרת הדבר כאילו הנתבע לא קיבל את כתב התביעה ומכאן אין תביעה כלל.
לא קיימת חובה לתעד חשוד בעבירות ביטחון באמצעים קוליים או חזותיים; זאת רק וכל עוד מתקיים פיקוח ובקרה אקראיים של מפקח על החקירות המתנהלות בתחנה אופן סדיר, תדיר ואקראי וללא ידיעת החוקרים עצמם, תוך רישום ותיעוד הבדיקות וממצאיהן.
כשהשר לביטחון הפנים ושר המשפטים מחויבים לבצע על אלו בקרה שנתית בכל 1/7 ולדווח על ממצאיהם לוועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת.
במקרי חקירת מתמודדי נפש או בעלי מוגבלות שכלית - "חוק הליכי חקירה והעדה (התאמה לאנשים עם מוגבלות שכלית או נפשית), תשס"ו-2005" מסדיר את עניין חקירת מתמודדי נפש או בעלי מוגבלות שכלית כעדים או חשודים.
כשבמקרה של חשד לנחקר או עד מתמודד נפש או בעל מוגבלות שכלית ניתן לקיים את החקירה רק באמצעות "חוקר מיוחד" שעבר הכשרת חוקרים והוא פסיכולוג, עובד סוציאלי, קרימינולוג קליני או בעל הכשרה בתחום החינוך המיוחד.
החוקר המיוחד מחויב להסביר לנחקר בתחילת החקירה את כלל זכויותיו על פי "חוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה – מעצרים), התשנ"ו-1996", לתעד את החקירה בתיעוד חזותי, קולי ובכתב; כששיבוש או אי קיום תיעוד אחד מאלו מחייב הסבר מפורט בכתב.
אין לקיים שינוי בהקלטה, יש לתמלל כל תיעוד (חזותי, קולי ובכתב) בגמר החקירה.
ויש למסור לנאשם את כלל התמלולים להשוואה ואישור; במקרה של ייצוג הנאשם, הסנגור רשאי לקבל העתקים.
נאשם מתמודד נפש או בעל מוגבלות שכלית זכאי לליווי מטפל בעת חקירה.
במקרי חקירה על ידי "חוקר מיוחד" יש לחייב הודעה ונוכחות של אפוטרופוס, אלא אם ציין הנחקר כי אינו מעוניין בכך.
תקופת התיישנות אינה חלקה על מתלונן מתמודד נפש או בעל מוגבלות שכלית.
במקרי חקירת נפגע מין - לפי "חוק לתיקון סדרי הדין (חקירת עדים), תשי"ח-1957" בתלונה על עבירות מין קיים איסור על חקירת היסטוריה מינית של מגיש התלונה, אלא אם בית המשפט אישר את הדבר לאור חשש לגרום לנאשם עיוות דין.
לא קיים איסור על חקירת נטייה כרונית של אי הפעלת שיקול דעת והיכנסות למצבי סיכון כעדות אופי.
"חוק זכויות נפגעי עבירה, תשס"א-2001" מסדיר כי נפגעי מין ואלימות זכאים לנוכחות מלווה בחקירה, בחירת מין החוקר, במקרה של קטינים נפגעי מין גם הפנייה ל"מרכז הגנה" לליווי ונטילת דגימות פורנזיות.
בפרקליטות המדינה הקימו מערכי סיוע לנפגעי מין, במשטרה הוצבו אחראים על פגיעות מין; להעברת המידע על ההליך הפלילי בעניין תלונותיהם בצורה יעילה.
נפגעי מין זכאים להביע עמדה לעניין הסדר טיעון לסגירת תיק או העברת עניינו של נאשם לבית משפט קהילתי.
בנוסף זכאי נפגע מין להגיש ולהקריא "הצהרת נפגע" הכוללת את כלל השלכות הפגיעה בדיון גזר הדין, כמו במקרה של שחרור מוקדם או חנינה.
חקירת שוטרים - "כללי המשטרה (מתן סיוע למחלקה בידי המשטרה), תשנ"ב-1992" מסדירים את כללי השותפות והפעולה שבין המחלקה לחקירות שוטרים תחת משרד המשפטים למשטרה בחקירות שוטרים תחת "עבירת משמעת", כשאם הוכחה, יכולה להיות גם בעלת השלכות פליליות.
זאת רק אם השוטר הנאשם עודנו מחזיק בתפקיד ומועסק על ידי המשטרה.
חקירת שוטרים מתבצעת בשיתוף עם המשטרה בתחום המודיעיני, האזנות סתר, התכתבויות דואר אלקטרוני פנימיות, פתקים ויומנים פנימיים, רישומים והקלדות אלקטרוניות שלא נשמרו, זיהוי פלילי, חקר האשמות, איתור חשודים ומשתפי פעולה כשותפות לפשע נוספים מתוך המשטרה, בזימון עדים וביצוע החקירות.
ניהול חקירה מתמשכת כעיכוב הליכים ללא המצאת ראיות מספקות כמו העמדה לדין, לרבות בקשת הארכת המשך חקירה ללא אלו; או גרירת תיק בבית משפט ללא המצאת ראיות מספקות על ידי המשטרה; מהוות עילה לסגירת התיק בבית המשפט וביטול ההאשמות.
במקרה של ביצוע האזנת סתר שלא כדין על ידי שוטרים, ביכולת גורם מוסמך לכך ובדרגת 'קצין סגן ניצב משטרה ומעלה' להקשיב להקלטה במטרה להביא לדין בתביעה את המעורבים בביצוע האזנת הסתר.
במקביל, היועץ המשפטי לממשלה, פרקליט המדינה או הפרקליט הצבאי הראשי יכולים גם הם לבצע האזנה להקלטת הסתר אם תוכן ההקלטה קשורה לתחום אחריותם ואף לעשות בהם שימוש למטרות הבאות:
במקרה של עניין לציבור רשאים אלו להסמיך תובע או ממונה לעבור על הדברים ולעשות בהם שימוש בסייג:
"חוק חוקרים פרטיים ושירותי שמירה, תשל"ב-1972" מציין כי במקרה של התנגשות חקירות בין המשטרה לחוקר פרטי ניתן לבקש את הפסקת חקירתו של החוקר הפרטי עד תום הליכי החקירה המשטרתית באמצעות היועץ המשפטי לממשלה.
בהתייחס לאתיקה המקצועית של חוקר פרטי אם הועלתה בספק, וזאת על סמך תיקים קודמים שלגביהם הגיש חומרים או תלונה, באפשרות היועץ המשפטי לממשלה למנות בודק בעל סמכויות של קצין משטרה.
החוקרים מקבלים הכשרה מתאימה לגביית עדויות, ובמשך הזמן גדלה מיומנות התשאול שלהם.
מטרת התשאול היא השגת תשובות אמינות מהנשאל.
יש לקבל תשובות אמינות גם מנשאלים שיש להם סיבה טובה שלא לתת מידע או לשקר.
מתשאל מיומן אמור לשאול שאלות שפשוט להבין ולקבל תשובות שפשוט להבין.
זאת כדי לא לשגות בשל אי הבנות פשוטות וכדי לעמוד בדרישות של דיני הראיות.
דרישה אחרת ממתשאל מיומן היא הבנת גבולות הלחץ הפסיכולוגי שכדאי להפעיל על הנשאל.
לצורך הפעלת לחץ כזה מותר למתשאל לשקר לנשאל או להציג לו מצג שווא.
לחץ פסיכולוגי רב מדי או מועט מדי עשוי להפיק תשובה לא אמינה.
מעבר לזאת, לחץ רב מדי עשוי לגרום לנשאלים לבעיות בריאות שעשויות אפילו להסתיים במותו או בהתאבדותו של הנשאל וכך באיבוד נאשם או עד ובחוסר יכולת להמשיך את החקירה.
הפעלת לחץ – פיזי ו/או נפשי לצורך קבלת מידע ושיתוף פעולה מצד הנחקר.
ישנם גם לחצים כמו סחטנות ואיומים האסורים בחוק בישראל אם כי, ייתכן ובכל זאת מופעלים לעיתים רחוקות.
טכניקת "השוטר הטוב, השוטר הרע" – זוהי שיטה לפיה שוטר אחד נתפש כשוטר הטוב בחקירה, מקל על הנחקר ומבטיח לו דברים טובים וחיוביים בתמורה לשיתוף פעולה, בעוד השוטר הרע נתפש כמי שמעניש את הנחקר בתמורה לאי ציות ולאי שיתוף פעולה.
עימות עם קורבן או עם מושא אחר בחקירה.
עימות עם ממצאים שונים או עם עדויות אחרות שניתנו בחקירה.
גילוי אמפתיה לחשוד, שע"י זה ישפוך את אשר על ליבו.
שקרים לחשוד – מותרים כל עוד הם בעל פה, וללא הצגת מסמכים.
הבטחות סרק לחשוד, שאם הוא יודה בביצוע העבירה אז יקלו בעונשו – אין למשטרה סמכות לתת הקלות בעונש.
שימוש בזיהוי דפוסי חשיבה על ידי המשטרה
זיהוי דפוסי חשיבה על ידי המשטרה הוא תחום מורכב ורגיש, המשלב עקרונות מפסיכולוגיה קוגניטיבית, פסיכולוגיה פורנזית וקרימינולוגיה, במטרה לשפר יעילות חקירות והבנת רקע ומניעי עבריינים כמו אירועים פליליים.
בין השימושים בזיהוי דפוסי חשיבה בעבודת המשטרה נכללים שימוש ב:
פרופילאות פלילית - טכניקה חקירתית שמשתמשת במאפיינים פסיכולוגיים והתנהגותיים שנאספו מזירת פשע כדי לבנות "פרופיל" של העבריין.
הנחת היסוד היא ששיטת הביצוע של עבירה משקפת את דפוסי החשיבה, המניעים והאישיות של העבריין.
ובתוך כך שזירת הפשע, הקורבנות ודרך ביצוע העבירה משקפים את גיל, מגדר, מקום מגורים, מאפייניו התעסוקתיים ואפילו דפוסי חשיבה של העבריין.
המטרה היא לצמצם את רשימת החשודים ולספק לחוקרים כיווני חקירה אפשריים.
שיפור תשאול וחקירה - הבנת דפוסי חשיבה קוגניטיביים מסייעת לחוקרים לתכנן אסטרטגיות תשאול אפקטיביות יותר לזיהוי העבריין בחקירות כבעל דפוס חשיבה דומה לעבריין זירת הפשע.
בתוך כך מתקיימים תשאולים בעניין הבנת זיכרון, שאינו תהליך פאסיבי.
זיכרונות יכולים להיות מעוותים עקב לחץ, חרדה או שאלות מכווינות.
חוקרים לרוב עוברים הכשרת תשאולים באופן שממזער את הסיכון לעיוות הזיכרון ומגביר את מהימנות העדות, כמו מאפשר זיהוי מצבי הטיות קוגניטיביות ודפוסי שקר, בזיהוי שינויים התנהגותיים וקוגניטיביים המאפיינים שקר.
שקרנים נוטים לרוב להסתמך על דפוסי חשיבה "מוכתבים מראש" במקום על זיכרון של אירוע אמיתי, מה שעלול להתבטא בחוסר עקביות בפרטים, תשובות מוכנות מראש או שינויים בשפת הגוף.
מניעת פשיעה וחיזוי התנהגות - המשטרה משתמשת בניתוח נתונים ודפוסים כדי לנסות למנוע פשיעה, לרבות פשיעה חוזרת כשניתוח דפוסי חשיבה של עבריינים משוחררים מסייע בחיזוי הסיכוי שיחזרו לבצע עבירות.
כלים אלו מסייעים לקציני מבחן ולרשויות האכיפה להתמקד בעבריינים בסיכון גבוה יותר ולהקצות משאבים מתאימים.
בנוסף, המשטרה מנתחת דפוסי פשיעה חוזרים באזורים גאוגרפיים מסוימים, במטרה לזהות דפוסי חשיבה של עבריינים באזור ולמנוע את העבירות הבאות.
קיום מרדף משטרתי - ישנן מספר טכניקות שמשמשות את המשטרה במהלך מרדף במטרה להגביר את הסיכוי ללכידת החשוד, תוך מזעור סיכונים ושימוש בכלי דפוסי חשיבה רווחים, כמו נטייה לפנות ימינה במרדף רכב.
או הכרת החשוד כנוטה לבחור מסלולים מסוימים שמכיר או כאלו ללא נוכחות מצלמות.
חקירה משטרתית מסתיימת בדרך כלל מהסיבות הבאות:
נאספו הראיות הדרושות להעמדת החשודים לדין והתיק הועבר לבדיקת מנגנוני התביעה, בהתאם לסעיף 60 לחוק סדר הדין הפלילי.
חוסר ראיות – החוקרים הגיעו למסקנה שמיצו את החקירה ולא הצליחו לגבש חומר ראיות מספק לשם הגשת תביעה.
על"ן (עבריין לא נודע) – החוקרים לא הצליחו לגלות את העבריין.
חוסר אשמה – החקירה לא העלתה אשמה פלילית.
התיישנות – על מעשי העבירה שבוצעו חלה התיישנות.
אי תביעה – מדובר בעבירה קלה יחסית שבה יש סמכות לגורמים המשטרתיים להחליט על הפסקת הטיפול במקרה.
סגירת תיק מחוסר עניין לציבור – החלטה המתקבלת על ידי היועץ המשפטי לממשלה או מי שהוסמך על ידו.
מות החשוד – במקרים בהם החקירה מצביעה בסבירות גבוהה מאוד על חשוד מסוים והוא נפטר, מפסיקים את החקירה, כדי לחסוך במשאבי כוח אדם.
חקירות שנועדו לאתר נעדרים או רכוש או בעליהם של רכוש, נפסקות עם איתורם או כאשר החוקרים מחליטים שמיצו את המידע שעמד לרשותם.
חקירה משטרתית שנסגרה עשויה להיפתח מחדש בגלל השתנות נסיבות (הופעת עד חדש או גילוי ראיה) או שינוי מדיניות.
בישראל מוסדרת חקירה משטרתית באמצעות חוק סדר הדין הפלילי (חקירת חשודים), תשס"ב–2002, שבו נקבע:
חקירת חשוד תתנהל בתחנת משטרה, אלא אם יש צורך ענייני לקיימה מחוץ לתחנה.
ייערך תיעוד חזותי או תיעוד קולי של חקירת חשוד, בכל מהלכה של החקירה.
פרסום תיעוד זה, כולו או חלקו, בלא אישור של בית המשפט הוא עבירה שעונשה שנת מאסר.
בהוראת שעה שתוקפה לתשע שנים מיום תחילת החוק, ניתן פטור מחובת התיעוד על חקירת חשוד בעבירת ביטחון.
אם וכאשר החוקרים הגיעו למסקנה שחקירתו של אדם עלולה להוביל להאשמתו בעבירה פלילית הם חייבים להזהירו מפני הצפוי לו, האזהרה תירשם והנחקר יתבקש לחתום לאישור ביצוע האזהרה.
החקירה המתנהלת משלב זה מכונה לפיכך חקירה באזהרה.
החוקרים חייבים לאפשר לחשוד להתייעץ עם עורך דין בטרם תתחיל החקירה.
מתקיימת בעיקר במקרה של מעורבות של האזנות סתר בחקירה עצמה.
לפי סעיף 6(ו) במקרה צו בית משפט לאישור האזנות סתר על המפקח הכללי של המשטרה להגיש אחת ליועץ המשפטי לממשלה על ההיתרים שניתנו ועבירות שוטרים בביצוע האזנות סתר מעבר להיתרים שניתנו להם מתוקף צו האזנות הסתר.
ועל עבירות חברי כנסת שהתגלו ואינן מאפשרות העמדה לדין לאור מעמד החסינות.
מדי שנה על שר המשטרה להגיש דו"ח לוועדה המשותפת לוועדה לביטחון לאומי ולוועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת על כלל בקשות האזנות הסתר שהוגשו כמו מספר ההיתרים שניתנו להאזנה להקלטות או מעבר על התמלול, בציון מספר האנשים, כמות קווי תקשורת ומתקני תקשורת, אשר האזנה אליהם הותרה.
במקרה עליית שיחה של גורם תחת מעקב מאושר של האזנת סתר, מול חבר כנסת יש להפסיק מיידית בהאזנה לשיחה ולהעביר את ההקלטה ותמלולה לעיון השופט מפיק הצו.
אז על השופט להחליט האם להשתמש בחומר השיחה וכל עוד הצורך בגילויה עולה על הפגיעה האפשרית שעלולה להיגרם לחבר הכנסת.
לפי סעיף 10כ "פקודת המשטרה [נוסח חדש], תשל"א-1971" על משטרת ישראל לדווח אחת לשנה להיועץ המשפטי לממשלה בין היתר על: מצלמות, סוגי המצלמות, כמה ראיות נאספו מהמצלמות ובהתייחס לכמה מהראיות הופקו כתבי אישום, מספר מורשים לנתוני המצלמות לרבות תפקידים ורמת הרשאה,
לפי סעיף 10כא ב"פקודת המשטרה [נוסח חדש], תשל"א-1971" על שר המשטרה לדווח אחת לשנה וועדה לביטחון לאומי בעותק להרשות להגנת הפרטיות על הפרטים שהועברו להיועץ המשפטי לממשלה בתוספת של בין היתר: גופים ציבורים שביקשו מידע משטרתי ופרטי הבקשה, מספר אירועי דליפת מידע או חדירה למאגרים המשטרתיים.
לפי סעיף 10 לחוק האזנות סתר ביכולת בית משפט להורות על חילוט (השמדה) של האזנות סתר או אף "הפקת נתוני תקשורת" אם בוצעו ללא היתר או תוך כדי עבירה.
לפי סעיף 10 ב"פקודת המשטרה [נוסח חדש], תשל"א-1971" המוסר, מעביר או מפיץ מידע שנאגר במערכות המצלמה המשטרתיות דינו מאסר 3 שנים.
חקירה פלילית היא תהליך של בירור עובדות בדבר נסיבות התרחשותו של מעשה או מחדל החשוד כעבירה פלילית (לרבות תאונות והתרשלויות).
חקירות פליליות מנוהלות על ידי רשויות אכיפת החוק במדינה המוסמכות לכך, במטרה לאתר את העבריינים, ולגבש נגדם מספיק ראיות שיאפשרו את העמדתם לדין במסגרת משפט פלילי.
פעולות חקירה שכיחות הן גביית עדויות, חיפוש ותפיסה, תשאול ומעצר חשודים.
רשויות החקירה השונות מנהלות חקירות בתחומים העיקריים הבאים:
חקירת עבירות גוף (כגון: המתה, פציעה או חבלה, גרימת מוות או חבלה ברשלנות).
חקירת עבירות רכוש (כגון: גנבה, שוד, פריצה).
חקירת עבירות מין (כגון: אונס, הטרדה מינית).
חקירת עבירות שחיתות בהן מרמה, הפרת אמונים, הונאה, מתן וקבלת שוחד, סחיטה, זיוף (כגון כסף, תעודות, עתיקות).
חקירת עבירות הקשורות בביטחון המדינה.
פתיחתה של חקירה פלילית יכולה לנבוע מהגשת תלונה של אדם, המדווח לרשויות החקירה על התרחשותה של עבירה פלילית (או חשד לעבירה פלילית), בין אם הוא הצד הנפגע ובין אם רק היה עד ראייה להתרחשות העבירה.
במקרים מסוימים של תלונות על עבירות קלות יחסית, רשויות החקירה רשאיות להפעיל שיקול דעת ולהחליט בעצמן באם לפתוח בחקירה או לסרב לכך.
כמו כן, רשויות החקירה השונות רשאיות לפתוח בחקירה ביוזמתן, כאשר יש חשד שבוצע או שעומד להתבצע מעשה פלילי.
חקירה יכולה להתנהל על ידי רשות חקירה אחת בלבד ו/או בשיתוף פעולה בין רשויות החקירה שונות ו/או בשיתוף פעולה עם גורמים מקצועיים, על פי הצורך.
תחומי השיפוט של רשויות החקירה השונות קבועים בחוק.
בישראל, חקירות פליליות מתנהלות בעיקר על ידי משטרת ישראל, אך הן יכולות להתנהל גם על ידי גופים אחרים, כגון רשות המכס, שירות הביטחון הכללי, מחלקת החקירות של מס הכנסה, המשטרה הצבאית, מח"ש, מכבי האש ועוד.
חקירה פלילית מתנהלת במגבלות שנקבעו בחוקי המדינה ובתקנות שונות, וחריגה מהמגבלות האלה עלולה להביא להענשת החוקרים החורגים ולאי השגת מטרת החקירה.
כדי להצליח בחקירותיה, כל אחת מרשויות החקירה מכשירה את אנשיה העוסקים בחקירות הכשרה מיוחדת שכוללת ידיעות נרחבות בתחומים שונים, כמו דיני ראיות, הפעלת מכשור מדעי לאיתור ואיסוף ראיות, גישות פסיכולוגיות ועוד.
לצורכי החקירה החוקרים משתמשים בעזרים דוגמת הפוליגרף ובמערכות זיהוי פלילי כגון: מערכות לאיסוף טביעת אצבעות, אלבום העבריינים, קלסתרון, בדיקות ביולוגיות (למשל בדיקת דם ובדיקת סמני DNA) ופיזיקליות (למשל בדיקות בליסטיות), השוואות גרפולוגיות ועוד.
ישנן רשויות חקירה גדולות, המאפשרות התמחות של החוקרים בתחומים ייחודיים, כמו עבירות צווארון לבן, פשיעה בינלאומית, סחר בסמים, עבירות רכוש, עבירות מין, זיוף כספים ופשע מאורגן, פריקינג ועבירות מחשב.
לעומתן, ברשויות חקירה קטנות יחסית, נהוג שהחוקרים עוסקים בקשת רחבה יותר של תחומים, ויש להם פחות הזדמנויות להתמחות.
לעיתים משתתפים מספר חוקרים בחקירה אחת, אך תמיד יהיה ממונה אחד על תיק החקירה, אחראי לריכוז ולניהול.
כשהנסיבות דורשות זאת, פונים החוקרים למומחים חיצוניים, כדי שיסייעו בחקירות השונות באמצעות הידע שלהם.
חקירה פלילית חותרת, בנוסף לפענוח הפרשה, גם לאיסוף ראיות קבילות על פי דיני הראיות, כדי שניתן יהיה להרשיע את מבצעי העבירה.
במקרים בהם הפשיעה נוגעת ליותר ממדינה אחת או שפושע עובר למדינה אחרת ייתכן שיתוף פעולה בין רשויות חקירה במדינות השונות ואף מעורבות של האינטרפול.
הפעלת לחץ - פיזי ו/או נפשי לצורך קבלת מידע ושיתוף פעולה מצד הנחקר.
ישנם גם לחצים כמו איומים, סחטנות ואיומים האסורים בחוק בישראל אם כי, ייתכן ובכל זאת מופעלים לעיתים רחוקות.
טכניקת "השוטר הטוב, השוטר הרע" - זוהי שיטה לפיה חוקר אחד נתפש כ-"שוטר הטוב" בחקירה, מקל על הנחקר ומבטיח לו דברים טובים וחיוביים בתמורה לשיתוף פעולה, בעוד "השוטר הרע" נתפש כמי שמעניש את הנחקר בתמורה לאי ציות ולאי שיתוף פעולה.
חקירה פלילית מסתיימת בדרך כלל מהסיבות הבאות:
נאספו הראיות הדרושות להעמדת החשודים לדין והתיק הועבר לבדיקת מנגנוני התביעה.
חוסר ראיות - החוקרים הגיעו למסקנה שמיצו את החקירה ולא הצליחו לגבש חומר ראיות מספק לשם הגשת תביעה.
על"ן (עבריין לא נודע) - החוקרים לא הצליחו לגלות את העבריין.
חוסר אשמה - החקירה לא העלתה אשמה פלילית.
התיישנות - על מעשי העבירה שבוצעו חלה התיישנות.
אי תביעה - מדובר בעבירה קלה יחסית שבה יש סמכות לגורמים החוקרים להחליט על הפסקת הטיפול במקרה.
סגירת תיק מחוסר עניין לציבור - החלטה המתקבלת על ידי היועץ המשפטי לממשלה או מי שהוסמך על ידו.
מות החשוד - במקרים בהם החקירה מצביעה בסבירות גבוהה מאוד על חשוד מסוים והוא נפטר, מפסיקים את החקירה, כדי לחסוך במשאבי כוח אדם.
חקירה פלילית שנסגרה עשויה להיפתח מחדש מפני שינוי נסיבות (כגון: הופעת עד חדש או גילוי ראיה) או שינוי מדיניות.
בישראל מוסדרת חקירה פלילית באמצעות חוק סדר הדין הפלילי (חקירת חשודים), תשס"ב-2002, שבו נקבע:
החקירה המתנהלת משלב זה מכונה לפיכך חקירה באזהרה או חקירה תחת אזהרה.
חקיקה למפרע היא חקיקה שתחילת תוקפה נקבעה למועד שקדם להשלמתה.
זאת, בניגוד לעיקרון הבסיסי לפיו נורמות חדשות שקובע המחוקק הן צופות פני עתיד.
עיקרון זה נובע מאחד הכללים הבסיסיים של עקרון החוקיות, לפיו אין עונשין אלא אם מזהירין.
לפיכך, ברירת המחדל היא כי חוק אינו חל למפרע, אלא אם כן נקבע בו במפורש אחרת.
בעקבות חקיקתו של חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, כתב פרופ' אהרן יורן:
גם חקיקה רטרוספקטיבית אינה עניין פשוט, שכן משמעותה היא שאדם פעל בהנחה שלמעשיו יהיו השלכות מסוימות, ובדיעבד התברר שהיו להם השלכות אחרות.
מטעם זה, חקיקה שמיטיבה למפרע אינה נתפסת כבעייתית, שכן אינה פוגעת בציפיות או בזכויות מוקנות.
כך, למשל, קובע חוק שירות המילואים, שנחקק ב-2008, כי יינתן תגמול נוסף למשרתים במילואים החל מ-1 בינואר 2007.
הטעם הוא כי הפרוצדורה אינה עניינו האישי של המתדיין; היא, כביכול, עניינו וקניינו של בית המשפט, ולכן מששונתה צורתה על ידי המחוקק, יפעל השינוי גם כלפי אלה שהחלו להתדיין לפני חול השינוי".
בשנת 1992 נזקקה ממשלת ישראל לחוק תשריר.
בעקבות פסק דין של בית המשפט העליון, שבו נפסק כי סכום אגרת הרדיו והטלוויזיה שגבתה רשות השידור מתושבי המדינה היה מופרז, בניגוד לחוק, במשך שנים אחדות, נתבקש שרשות השידור תחזיר לציבור את הסכומים המופרזים שגבתה.
כדי להימנע מכך, נתקבל בכנסת חוק רשות השידור (אישור תקפן של אגרות רדיו וטלוויזיה), התשנ"ג-1992. חוק תשריר זה, שהוצע על ידי הממשלה, נתן תוקף למפרע, משנת 1985 עד שנת 1992, לגובה האגרה כפי שנגבה בפועל.
בעקבות זאת, נדרש בג"ץ להכריע בשאלת חוקתיותו של חוק רטרוספקטיבי זה.
בית המשפט קבע כי האינטרס הציבורי מצדיק את האישור למפרע של גובה האגרה, כי אם לא כן, הרשות תקרוס.
יחד עם זאת, ביטל את ההוראה המאפשרת גביית קנסות על פיגורים בתשלום.
במקרה אחר עתר אריה דרעי, שהיה מועמד לראשות עיריית ירושלים, לבית המשפט לעניינים מינהליים, בדרישה להורות למנהל הבחירות לאפשר לו להתמודד בבחירות חרף העובדה שריצה עונש של מאסר בפועל.
אותו מועמד סיים לרצות את עונש המאסר שהוטל עליו 6 שנים ו-3 חודשים לפני הבחירות.
בעת שהחל לרצות את עונשו קבע חוק הרשויות המקומיות (בחירות) כי אדם שריצה עונש מאסר יוכל להתמודד בבחירות רק 6 שנים לאחר סיום ריצוי עונש המאסר.
במהלך מאסרו שונה החוק, ותקופת הצינון עלתה ל-7 שנים.
העותר טען כי מדובר בהוראה שפגעה למפרע בזכותו להיבחר.
בית המשפט דחה את טענותיו, וקבע שאין מדובר בהוראה עונשית, כי אם בקביעת תנאי כשירות, שנקודת הזמן הקובעת לגביו היא מועד סיום המאסר ולא מועד מתן גזר הדין.
לעיתים נחקק חוק הנוגע לאדם יחיד או לגוף יחיד.
חוק כזה קרוי חוק פרסונלי ותהליך יצירתו קרוי חקיקה פרסונלית, ונחשב בדרך כלל כשימוש לא ראוי במנגנון החקיקה.
אהרן ברק ציין כי יש הסבורים שחקיקה פרסונלית פוגעת בעיקרון של הפרדת הרשויות, בנמקם: "חוק לאיש מיוחד או לעניין מיוחד יש בו משום התערבות בעניין של הרשות המבצעת (אם העניין הוא מנהלי) או בעניינה של הרשות השופטת (אם העניין הוא שיפוטי), בלא לקיים את הדרישות המצדיקות התערבות זו."
לעיתים רחוקות חוק פרסונלי נוקב במפורש בשם האדם או הגוף שהחוק עוסק בו.
הדוגמה המובהקת ביותר לכך היא , המכונה גם "חוק ורה ויצמן", הקובע כי "לוירה וויצמן, אלמנתו של נשיא המדינה המנוח חיים וויצמן, תשולם מאוצר המדינה גימלה כל ימי חייה".
דוגמה נוספת היא , המעניק הטבות מס לחברה לישראל בלבד.
בדרך כלל גם חוק פרסונלי מנוסח בצורה כללית, כמקובל בחוקים, אך גלוי וידוע שהוא בא להתמודד עם מקרה ספציפי, הנוגע לאדם יחיד או לגוף יחיד.
החוק זכה לכינוי "חוק הרב אסף".
פעמים רבות חוק פרסונלי מכונה על שם האדם שאליו כוון החוק, אף שייתכן שבעתיד יושפעו מהחוק אנשים נוספים.
דוגמה לכך הוא , המוכר בשם "חוק בשארה", משום שהאדם היחיד שהחוק היה רלוונטי לגביו בעת חקיקתו הוא חבר הכנסת לשעבר עזמי בשארה.
בשעה שמחוקק מעוניין לחוקק חוק פרסונלי (אם במוצהר ואם לאו), הרי יש חשיבות לסוגיה אם החוק נועד לפגוע בזכויות של פרט מסוים ולמנוע ממנו פעולות מסוימות, כלומר להרע את מצבו, או שמטרתו להסיר מחסומים ולעזור לו להגשים את זכויותיו, דהיינו להיטיב עמו.
למשל, חוק המטיל תקופת צינון על בעל תפקיד שנועד למנוע מאדם מסוים להתמודד בבחירות לכנסת; ולעומתו חוק המסיר תקופת צינון כזו כדי לאפשר למועמד מסוים לעמוד לבחירה.
ניתן לומר שפגיעתו של חוק פרסונלי שתכליתו לסייע במימוש זכויותיו של אדם קשה פחות מחוק פרסונלי שנועד לפגוע בזכויותיו של אדם.
גם חקיקה פרסונלית מיטיבה אינה ראויה אם בגין ההטבה עלולות להיפגע זכויותיהם של בני אדם אחרים.
ניתן לטעון כי הצעות החקיקה של הכנסת ה-19 בנוגע לשינוי השיטה לבחירת הרב הראשי לישראל, הצעות שנועדו לשנות את תנאי הסף לתפקיד (גיל, היעדר קדנציה קודמת) כדי להיטיב עם מועמדים ספציפיים, הן דוגמה לחקיקה פרסונלית שמנסה להיטיב עם האחד על חשבון האחר.
מיכל טמיר ציינה "חוק סלקטיבי פוגע אפוא באותם כללי מסגרת שהם הבסיס שעליו מושתתים גם חוקי היסוד שלנו.
דוגמה לכך הוא "חוק דרומי" (), שנחקק לאחר פרשת שי דרומי שבה שי דרומי ירה למוות במסיג גבול.
סעיף 19 לחוקת גרמניה שולל במפורש חקיקה פרסונלית שבאה לפגוע בזכות יסוד: "אם על פי חוק יסוד זה ניתן להגביל זכות יסוד באמצעות חוק או על יסוד חוק, החוק חייב לחול על הכלל ולא על המקרה הפרטי." הגבלה דומה קיימת בסעיף 36 של חוקת דרום אפריקה.
בית המשפט העליון של ארצות הברית פסל מקרים של חקיקה פרסונלית הפוגעת בזכויות, בנימוק שהיא סותרת את חוקת ארצות הברית.
לעיתים מתעוררת מחלוקת האם חוק מסוים הוא בגדר חקיקה פרסונלית, ולכן אינו ראוי, או שהוא חקיקה ראויה, גם אם נוצרה בעקבות מקרה פרטי.
בדיון בעתירה נגד חקיקה פרסונלית יכול בית המשפט לפסול את החקיקה הפרסונלית, בעילות המקובלות לפסילת חקיקה, כגון סתירה לחוק יסוד.
דרך פחות אגרסיבית להגשמת מטרת העתירה היא השארת החקיקה על כנה, בנימוק שאין בה פסול כשלעצמה, תוך שלילת המרכיב הפרסונלי שבה, למשל בדרך של דחיית כניסתה לתוקף של החקיקה, כך שלא תשפיע על האדם שעליו נועדה להשפיע.
חקיקה פרסונלית נחשבת בדרך כלל כשימוש לא ראוי במנגנון החקיקה, אך במקרים חריגים נמצאת לה הצדקה.
דוגמה לכך היא העוסק ב"חברות שעסקו במועד שקדם ליום התחילה בייצור אסבסט בגליל המערבי" - הניסוח אמנם כללי, אך למעשה הוא חל על חברה אחת בלבד איתנית - מוצרי בניה בע"מ.
החברה עתרה לבג"ץ, בנימוק שזהו חוק פרסונלי הפוגע בזכות הקניין, ולכן אינו עומד בתנאיה של פסקת ההגבלה שבחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
פסק הדין הגיב לטענה זו:
אמנם נכון הוא, ועל כך אין מחלוקת, כי רק איתנית עונה על ההגדרות שבסעיף 74. עניין זה עשוי להגביר את הצורך לוודא שהחוק מידתי, ואיננו פוגע יתר על המידה בזכויות הקנייניות של איתנית.
עם זאת, אין בנתון לפיו החוק בפועל מתייחס לאיתנית בלבד כדי להביא לכך שהחקיקה איננה "בחוק".
המשך פסק הדין קבע שהחוק הוא לתכלית ראויה ומידתי, משום ש"הסעיף נועד לתת מענה למצב הייחודי שנוצר: מצבורי פסולת אסבסט בהיקף גדול, באזור גאוגרפי מוגדר, שנוצרו באופן שיטתי על ידי גורם אחד דומיננטי", ולכן נדחתה העתירה.
תיקון מס' 11 לחוק יסוד: הממשלה
מחלוקת כזו עלתה בבג"ץ שיינפלד נגד הכנסת, שעסק בעתירה לביטול תיקון לחוק יסוד: הממשלה, שבו בסעיף 6(ג) המילה "מאסר" הוחלפה במילים "מאסר בפועל", ובכך התאפשר מינויו של אריה דרעי, למרות הרשעתו בעבירת מס.
לטענת העותרים, עקב תחולתו המיידית של התיקון ובשל ההיבט הפרסונלי המובהק שבו, התיקון מהווה שימוש לרעה בסמכות המכוננת של הכנסת, ולא הוצג צידוק למהלך זה המעגן בחוק-יסוד הסדר הפוגע בטוהר המידות, בעקרון שלטון החוק ובאמון הציבור ברשויות השלטון.
לעומתם טענה הכנסת כי עצם העובדה שמקרה פרטי הוא זה שהיווה תמריץ לחקיקה או שקיימים מניעים פרסונליים שהניעו את תהליך החקיקה – אינה משנה מן המסקנה כי הוא עומד במבחנים שנקבעו בפסיקה לזיהויה של נורמה חוקתית.
בסופו של דבר נפסק שיש לבטל את מינוי של דרעי לשר, אך התיקון לא נפסל.
תיקון מס' 12 לחוק יסוד: הממשלה
שורשיהם של אחדים מחוקי מדינת ישראל נעוצים בהלכה היהודית, ובנושאי נישואים וגירושים החוק מפנה לבתי הדין הדתיים של הדתות השונות.
היחס בין התורה והמדינה מעסיק את הציבור במדינת ישראל מאז הקמתה.
חרף ההסכמה שמדינת ישראל היא מדינת יהודים, התרגום המעשי ומיקום התורה בבניית זהותה של המדינה, שנויים במחלוקת בין הציבור הדתי והציבור החילוני.
הדיון והמאבק התחילו עוד לפני הקמת המדינה אבל החריפו עם הקמת המדינה, כאשר ניתנה לרשות המחוקקת הסמכות לקבוע בעניין שאלות חשובות שעלו על סדר היום הציבורי והממלכתי.
מבחינה מעשית התעורר הצורך לקבוע דפוסים קבועים בנושאים שונים שקשורים ביחס שבין הציבור לדת.
גובשה בסופו של דבר הסכמה ביחס לארבעה תחומים שיש בהם חשיבות לציבור הדתי ולתפיסת היסוד של מדינת ישראל כמדינה יהודית:
חוקי אישות בסמכותה של הרבנות הראשית לישראל – כדי לשמור על אחדות העם ולמנוע את פילוגו.
שבת וחגי ישראל כימי מנוחה – מתן צביון יהודי למדינה.
הנהגת כשרות בצבא ובמוסדות הממלכתיים – כדי להבטיח אחדות הצבא ואפשרויות שוות לדתיים במוסדות ממלכתיים.
תחומים אלו עוגנו בחוק עוד בתקופת ראשית המדינה, אך היו נתונים מאז למחלוקת רבה.
מתוך אי יכולת להגיע להסדר קבוע בין החילונים לדתיים, נוצר עיקרון חדש – הסטטוס קוו, הקפאת המצב הקיים בתחומים שונים של חיי הציבור.
הסטטוס קוו הוא אחד מגילוייה הבולטים של "הפוליטיקה של ההסדרה" בישראל.
פתרון זה מבוסס על ההנחה שישנו "מצב קיים" שניתן להסתמך עליו כדי להשתחרר מהצורך לדון ולהחליט בנושאי המחלוקת.
הסטטוס קוו נמצא יעיל למדי למניעה או ליישוב סכסוכים בנושאים שאפשר להתבסס בהם על תקדימים שנקבעו בתקופת היישוב.
דוגמאות לכך ניתן למצוא במעמד בתי הדין הרבניים בעניין האישות, המבוסס על המחוקק המנדטורי, או תקנות והסכמים בנושא שמירת שבת שנקבעו בידי מוסדות היישוב היהודי במישור הלאומי והמקומי.
הסדרים שנקבעו בתקופת היישוב בנושא החינוך והקנו אוטונומיה ומימון מכספי ההסתדרות הציונית לחינוך הדתי.
ההסדר הזה פתר את הבעיה הבוערת ואפשר תפקוד יום-יומי.
אולם למרות ההסכמה הרשמית שהייתה על הסכם הסטטוס-קוו, נערכו ניסיונות על ידי שני הצדדים לשנות את ההסכם.
בהקשר החברתי הפוליטי של מדינת ישראל קיבל המונח משמעות שונה: חקיקה דתית היא חקיקה של הכנסת שמעורבים בה מניעים דתיים ושתכניה עוסקים בסוגיות הנחשבות לדתיות.
כך, לדוגמה, המעניק את הסמכות בתחום הנישואים והגירושים לרבנות הראשית נחשב לחלק מהחקיקה הדתית.
כך גם וכיוצא באלה חוקים שנחקקו על רקע דרישות המפלגות הדתיות, ותוכניהם כוללים ציוויים דתיים שהפכו לחוק של הכנסת.
יש להבחין בין סוגים שונים של חקיקה הן בהתייחס לתחולת החוק והן בהתייחס לתוכן החוק: בהתייחס לתחולת החוק יש חקיקה דתית שעניינה הבטחת שירותים דתיים רק לאלה המעוניינים בכך.
חוק חינוך ממלכתי, תשי"ג-1953, המבטיח אפשרות לחינוך ממלכתי דתי או המועצות הדתיות בישראל.
חוק שירותים דתיים, תש"ט-1949, חוק תקציבי השירותים הדתיים היהודיים.
החוק אומר שהמועצה הדתית מוסמכת לטפל בסיפוק שירותים דתיים יהודיים בהתאם לסעיפי התקציב המאושר לה.
לשם כך היא רשאית להתקשר בחוזים, להחזיק רכוש בדרך שכירות או חכירה ולרכוש מיטלטלים.
חוק שירות לאומי, תשי"ג-1953, חיוב אישה, הפטורה משירות צבאי מטעמים שבמצפון או מטעמים שבהכרה דתית, בשירותים לאומיים אחרים שאינם בעלי אופי צבאי ולא במסגרת צבאית (החוק מעולם לא נכנס לתוקף).
חוק בעניין מועצת הרבנות הראשית והרבנים הראשיים מכיוון שהחוקים האלה מבטיחים שירותים דתיים ציבוריים למעוניינים בכך – חוק הרבנות הראשית לישראל, תש"ם-1980.
בהתייחס לתוכן החוק יש להבחין בין חקיקה מכלילה וגורפת המקבלת את כל דיני ההלכה בתחום מסוים לבין חקיקה מפורטת המתייחסת לפרטים שונים.
להלן דוגמאות מתחום המעמד האישי:
טקסי נישואים בישראל נערכים על ידי איש דת אשר הוסמך לבצע אותם על ידי אחת מהרשויות הדתיות בישראל, ששני בני הזוג משתייכים אליה.
הסמכות הדתית לביצוע טקסי נישואים של יהודים היא הרבנות הראשית לישראל.
הסמכויות הדתיות הנוצרית, המוסלמית והדרוזית בישראל, מסדירות את טקסי הנישואים והגירושים של הרשומים בקהילותיהן.
בפרט, אין תוקף חוקי לנישואים שנרשמו מלכתחילה בישראל, של חסרי דת, של בני דתות שאינן מוכרות על ידי המדינה, ולנישואים בין-דתיים כשדתותיהם של בני הזוג אינן מכירות בנישואים.
יהודים בפרט מוגבלים לנישואים וגירושים על פי ההלכה היהודית, בהתאם לחוק שיפוט בתי דין רבניים.