tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דופמין הוא קודמן לנוירואפינפרין וכיוצא בכך לאפניפרין.
חסימה זו יוצרת ירידה במערכת הדופמינרגית והאדרנרגית במערכת העצבים ההיקפית.
אפקט זה יכול להוריד את לחץ הדם ולגרום להשפעות בערכת העצבים המרכזית כגון פרקינסון, דיכאון, אפתיה וחוסר נהנתנות.
בנוסף הירידה בדופמין עלולה לגרום לירידה בחסימת הייצור של פרולקטין וכתוצאה מכך לגרום לסימנים וסימפטומים של היפר פרולקטמיה.
למתילדופה ישנם תופעות לוואי רבות כגון: דיכאון, אדישות, חרדה, חוסר ריכוז, עייפות, בעיות זיכרון, בעיות תפקוד מיני.
מתילדה מהבסבורג (; 1253 - 23 בדצמבר 1304), הייתה בתו של רודולף הראשון, מלך גרמניה ואשתו של לודוויג השני, דוכס בוואריה.
מתילדה נולדה בשנת 1253 לרודולף הראשון, מלך גרמניה וגרטרוד מהוהנבורג, בתו של בורקהארד החמישי, רוזן הוהנבורג.
ב-24 באוקטובר 1273 התחתנה מתילדה עם לודוויג השני, דוכס בוואריה, ולאחר מותו בשנת 1294 מונתה לעוצרת של בנה רודולף הראשון, דוכס בוואריה.
בשנת 1301 לחצה מתילדה על בנה רודולף, בתמיכת אחיה אלברכט הראשון, מלך גרמניה, שישתף את אחיו לודוויג הרביעי, דוכס בוואריה בשלטון.
בשנת 1302 עצר אותה רודולף והחתים אותה על מסמך שבו היא מתחייבת לא להתערב לו בענייני השלטון, אך עם צאתה מבוואריה הכריזה כי המסמך בטל, וקיבלה את תמיכתם של אחיה אלברכט ובנה לודוויג.
ב-23 בדצמבר 1304 מתה מתילדה במינכן, והיא בת 51 שנים.
ב-24 באוקטובר 1273 התחתנה מתילדה עם לודוויג השני, דוכס בוואריה, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
מתים שרים הולכים הוא אלבום האולפן העשירי של להקת הפופ רוק הישראלית משינה.
האלבום שהוקלט ב"אולפני קיצ'ה", אולפני דגניה" וב"Fish- -- i studio", שוחרר במרץ 2018 והופץ לראשונה על ידי "התו השמיני".
זהו האלבום הראשון של משינה שלא הופץ באמצעות חברת "זברה", חברת ההפצה בבעלות הלהקה.
האלבום מאופיין בשירים פחות קצביים ורועשים ויותר איטיים עם נגיעות אלקטרוניות.
הביקורות בעיתונות על האלבום לרוב רואות בו תקליט בוגר, המגלה שלב חדש בסגנונה של הלהקה, סגנון שמתאים לגיל החברים בה.
כל שירי האלבום נכתבו על ידי שלומי ברכה ויובל בנאי, הופקו על ידי טל רום, ועובדו על ידי משינה וטל רום.
בכורת הסדרה התקיימה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-35 בחיפה ב-15 באוקטובר 2019, והיא עלתה לשידור ב-30 באוקטובר 2019.
הסדרה מביאה את סיפורו של הרב יוסף מוראד, המכונה "מתיר העגונות", רב ופסיכולוג שמתוקף תפקידו עוסק באיתור סרבני גט ושכנועם לחתום על הגיטין שיוציאו את נשותיהם העגונות מהכלא ההלכתי שהן חיות בו.
יוסף נשוי לחנה (לבית שפירא) - שידוך חריג בחברה החרדית, שכן הוא חוזר בתשובה ממוצא ספרדי ואילו היא בת למשפחה מיוחסת ממוצא אשכנזי.
למרות האהבה הרבה השוררת בין בני הזוג, יוסף מגלה בהדרגה כי אשתו מסתירה ממנו סודות, וכשסימני האזהרה נערמים, יוסף מתחיל לבלוש בתוך ביתו ולעקוב אחריה, ומגלה שהיא כבר אינה מגדירה את עצמה כדתייה, ואף משתייכת בסתר לקהילה של חרדים אנוסים - חרדים שעזבו את הדת, אך נשארו חרדיים למראית עין.
במקביל, אחותו טלי ובעלה מסתבכים עם גורמים עברייניים ויוסף מנסה לעזור להם בהישרדות.
הסדרה עוסקת בהיבטים שונים של חיי היומיום בתא המשפחתי בקרב החברה החרדית, ומבקרת אותם: השימוש בסמארטפון והסתרתו, פטריארכיה, רגשות וקונפליקטים בנוגע להלכות נידה, יוצאים בשאלה שנשארו במגזר ועוד.
הרב יוסף מוראד (אביב אלוש) - רב ופסיכולוג העוסק בהתרת עגונות ואיתור סרבני גט המסרבים לגרש את נשותיהם.
חנה מוראד (אביגיל קובארי) - אשתו של יוסף, שבאה מבית אשכנזי מיוחס, המסתירה סודות שמאיימים למוטט את חיי הנישואים שלה.
הרב אהרן שפירא (נתן דטנר) - אביה של חנה ואב בית הדין שסידר ליוסף את עבודתו כמתיר עגונות.
יפה שפירא (רותי בורנשטיין) - אימה של חנה.
שמואל יצחק (דוד לביא) - אחיה של חנה.
ליאת בן-דוד (אלמה דישי) - עגונה שפונה אל הרב יוסף על מנת שיעזור לה לקבל גט.
רחל מוראד (תיקי דיין) - אמא של הרב יוסף.
דוד שמעון (עמיקם לוי) - דודו הזקן של יוסף, סיעודי, הומוסקסואל.
משה חיים (נדב גדליה) - עוזרו האישי של הרב יוסף.
עמית (גיא אריאלי) - חוקר פרטי חילוני, המסייע ליוסף בהשגת מידע מפליל על סרבני גט.
טלי (לירז חממי) - אחות של הרב יוסף, שנרדפת על ידי עבריינים עקב חוב לשוק האפור.
דניאל (אבי תפילינסקי) ומרים (ענת מושקובסקי)- זוג חרדים אנוסים, המארח בביתו מפגשים של חרדים אנוסים.
מתיצילין (Methicillin) היא תרופה אנטיביוטית ממשפחת הפניצילין.
התרופה, אשר אינה בשימוש קליני בשל יעילות פחותה לעומת תרופות אנטיביוטיות אחרות הדומות לה ופרופיל תופעות הלוואי שלה, פעילה נגד נקדים גראם-חיוביים, כגון זני Staphylococcus aureus, הרגישים לפניצילינים עמידים לפניצילינאז.
אף שהתרופה כבר אינה משמשת לטיפול בזיהומים או לצורך הגדרת עמידות לפניצילין, המונח MRSA (Staphylococcus aureus עמיד למתיצילין) ממשיך לשמש לתיאור זנים של החיידק סטפילוקוקוס זהוב שעמידים לכל סוגי הפניצילין.
מתיצילין הייתה האנטיביוטיקה הראשונה מקבוצת הפניצילינים העמידים לפניצילינאז.
היא פותחה בשנת 1959 על ידי חברת ביצ'ם, במטרה לטפל בזיהומים בנקדים גראם-חיוביים המייצרים פניצילינאז, למשל Staphylococcus aureus.
התרופה בנויה מחומצה 6-אמינופניצילנית שאליה מחובר טבעת בנזן, שאליה מחוברות שתי קבוצות מתוקסי.
מבנה זה של התרופה מונע את הקישור שלה לפניצילינאז ומקנה לה את העמידות בפני אנזים זה.
בדומה לפניצילינים אחרים, הטבעת הבטא לקטמית שבמתיצילין היא האתר הפעיל המעכב את האנזים טרנספפטידאז.
אנזים זה, שגם משמש חלבון קושר פניצילין (PBP), הוא לקשר בין יחידות הפפטידוגליקן הבונות את דופן התא החיידקי ומייצבות אותה.
העמידות למתיצילין נגרמת מייצור של PBP מסוג אחר, PBP2a, אשר לו זיקה נמוכה לבטא לקטמים.
PBP2a מקודד על ידי הגן mecA.
מתיצילין אינה יציבה בחומצה, ולכן ניתנת בעירוי תוך-ורידי בלבד.
מבין הפניצילינים העמידים לפניצילינאז, היא גורמת בשיעור גבוה יותר לדלקת כליות אינטרסטיציאלית.
מתילדה מאי היא שחקנית צרפתייה ממוצא יהודי.
קארין חיים (Karin Haïm) נולדה בפריז שבצרפת, אמה היא רקדנית שוודית מרקע נוצרי, ואביה מחזאי יהודי-ספרדי ממוצא יווני וטורקי.
בגיל שמונה החליטה שהיא מעוניינת לשנות את שמה למתילדה.
ב-1989 קיבלה את פרס רומי שניידר המוענק לשחקניות מתחילות בתעשיית הקולנוע הצרפתי.
ב-1988 שיחקה את אהובתו של איב מונטאן בסרט עליו.
היא גילמה את איזבל אברהרט בסרט ביוגרפי אודותיה.
ב-1992 שיחקה בסרט הפשע "Toutes peines confondues", ב-1994 הופיע בתפקיד עצמה בסרט הקומדיה "Grosse Fatigue" שהוצג בפסטיבל קאן.
ב-1996 שיחקה בסרט הדרמה ההיסטורית האיטלקי "Celluloide".
היא דיבבה את פוקהונטס בדיבוב לצרפתית של הסרט "פוקהונטס" מבית היוצר של דיסני.
ב-1997 גילמה חברה בארגון אט"א בסרט האמריקאי "The Jackal" לצד ריצ'רד גיר וברוס וויליס.
ב-2007 שיחקה בסרטו של קלוד שברול "La Fille coupée en deux".
ב-1992 הוציאה אלבום מוזיקלי הנקרא "Joy of Love".
בעלה השני הוא השחקן הצרפתי-מרוקאי, ז'ראר דרמון, ועמו הביאה בת ובן משותפים.
מתירפון, היא תרופה המשמשת לאבחון אי ספיקת יותרת הכליה ולעיתים בטיפול בתסמונת קושינג (עודף קורטיזול).
מתירפון חוסם את תהליך הייצור של הורמונים סטרואידים דרך עיכוב הפיך של האנזים 11β-hydroxylase.
החסימה מובילה לעלייה בהפרשת ACTH מבלוטת יותרת המוח הגורמת לעלייה ב-11-deoxycortisol.
מתילפרדניזולון (Methylprednisolone) הוא גלוקוקורטיקואיד סינתטי, המשמש במינונים נמוכים לטיפול במחלות כרוניות או במינונים גבוהים במהלך התלקחויות של מחלות, וניתן בזכות האפקט האנטי-דלקתי ודיכוי מערכת החיסון שלו.
ללא קשר לדרך המתן של התרופה, מתילפרדניזולון נותן אפקט סיסטמי על הגוף.
ההתוויות העיקריות למתן הם דלקת מעי, אסתמה, דלקת מפרקים ופסוריאזיס.
למרות ההשפעות החיוביות הרבות של התרופה קיימות גם תופעות לוואי חמורות, הכוללות: תסמונת קושינג, יתר לחץ דם, אוסטיאופורוזיס, סוכרת, זיהום וניוון עור.
מבחינה כימית, מתילפרדניזולון הוא הורמון סטרואידים סינתטי, שמקורו בהידרוקורטיזון ופרדניזולון.
זה שייך לקבוצה של גלוקוקורטיקואידים סינתטיים ובאופן כללי יותר, קורטיקוסטרואידים פועל כאגוניסט לקולטן של מינרלוקורטיקואידים וגלוקוקורטיקואידים.
בהשוואה לגלוקוקורטיקואידים אקסוגניים אחרים, למתילפרדניזולון יש זיקה גבוהה יותר לקולטנים של גלוקוקורטיקואידים מאשר לקולטנים של מינרלוקורטיקואידים.
שמו של גלוקוקורטיקואיד זה נגזר לאחר גילוי מעורבותם בוויסות חילוף החומרים של פחמימות בגוף האדם.
הפונקציות התאיות של גלוקוקורטיקואידים, כגון מתילפרדניזולון, מובנות כיום כמווסתות הומאוסטזיס, חילוף חומרים, התפתחות, קוגניציה ודלקת.
הם ממלאים תפקיד קריטי בהסתגלות ותגובה ללחץ סביבתי, פיזי ורגשי.
מתילפרדניזולון סונתז ויוצר לראשונה על ידי חברת Upjohn (כיום פייזר), ואושר על ידי ה-FDA בארצות הברית באוקטובר 1957. בשנת 2020 מתילפרדניזולון ניתן ליותר מ-3 מיליון מטופלים בארצות הברית.
מתילפרדניזולון נמצא גם ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי (WHO) בשל השפעותיו נגד ממאירויות כגון: ALL וCLL.
מתילפרניזולון מסולק בעיקר על ידי הכבד והכליה ומופרש בשתן.
סולו-מדרול היא הנגזרת היחידה של מתילפרדניזולון המאושרת למתן תוך וירידי.
+צורות של גלוקוקורטיקואידים טבעיים וסינתטים.</small>!Synthetic Glucocorticoid
כפי שצוין קודם לכן, השימוש העיקרי במתילפרדניזולון הוא לדכא תגובות דלקתיות ותגובות חיסוניות.
מתילפרדניזולון משיג זאת בעיקר על ידי ויסות המספר והתפקוד של לויקוציטים, ציטוקינים וכימוקינים.
השליטה הדלקתית הנרחבת שלו תורמת לשימוש בהפרעות מרובות ללא קשר לפתולוגיה.
מתילפרדניזולון נפוץ כטיפול קצר טווח בהתלקחויות של מחלות כרוניות, כפי שניתן לראות בהתלקחות של מחלת גאוט (שיגדון).
ניתן לתת אותו במהלך טיפול מתמשך במינונים נמוכים יותר, מותנה במעקב רפואי אחר תופעות לוואי.
המינון וההרכב המדויק של התרופה מותאמים לפי ההתוויה הספציפית לשימוש.
בשנים 2001–2002, 11.4% מהחולים שאובחנו עם אסתמה מחוץ לבית החולים קיבלו מרשם לקורטיקוסטרואידים דרך הפה כטיפול בקרה ארוך טווח.
התוכנית הלאומית לחינוך ומניעת אסתמה (NAEPP) מציעה שימוש במתילפרדניזולון בצורה סיסטמית בטיפולים קצרים וארוכים כאחד כדי לשלוט במהירות ולדכא אסתמה מתמשכת, בהתאמה.
עבור התלקחויות הדורשות טיפול במיון בית חולים או במרכזי רפואה דחופה, מתילפרדניזולון דרך הפה מועדף על פני מתן תוך ורידי, אלא אם יש בעיות בליעה או הקאות.
מתילפרדניזולון דרך הפה אינו דורש פעולה פולשנית מקדימה (השגת גישה תוך ורידית) ומחקרים הראו יעילות שווה בהשוואה למתילפרדניזולון בשימוש תוך ורידי מינון.
לאחר שחרור ממיון בית החולים מומלץ לרשום המשך טיפול בן חמישה ימים של מתילפרדניזולון כדי להפחית את ההסתברות להישנות המחלה או תסמיני גמילה.
מתילפרדניזולון משמש לטיפול במספר מחלות ראומטיות, כגון זאבת (SLE) ודלקת מפרקים שגרונית (RA).
המינון והמתן של מתילפרדניזולון למחלות אלו משתנים מאוד בשל שוני בפתופיזיולוגיה בין המחלות ובקרב חולים אינדיבידואליים.
בזאבת (SLE), חולים מקבלים לעיתים קרובות מרשם למתילפרדניזולון במקביל לתרופות מדכאות חיסוניות אחרות.
זריקות קורטיקוסטרואידים תוך מפרקיות (IACI) הן קו טיפול שני כדי להקל על כאבי מפרקים הנובעים מדלקת מפרקים שגרונית.
הן מוזרקות לרוב למפרקי הברכיים והכתפיים.
למרות שההזרקה היא מקומית, מחקרים הראו ספיגה סיסטמית של התרופה המעידה על השפעות מועילות על מפרקים מרוחקים.
אי ספיקת אדרנוקורטיקלית ראשונית או שניונית
מתילפרדניזולון אינו מומלץ בדרך כלל לאי ספיקה אדרנוקורטיקלית ראשונית או שניונית בהשוואה לקורטיקוסטרואידים אחרים שיש להם זיקה גבוהה יותר לקולטנים המינרלוקורטיקואידים.
לאנשים הסובלים מזיהומים פטרייתיים מערכתיים אין ליטול מתילפרדניזולון במתן פומי (PO).
מתילפרדניזולון אסור באנשים עם רגישות יתר ידועה למתילפרדניזולון או לאחד ממרכיביו, יש להשתמש בסטרואידים בזהירות בחולים עם קוליטיס, מחלות לב או יתר לחץ דם, כיב פפטי, אי ספיקת כליות, אוסטאופורוזיס, מיאסטניה גראביס, גלאוקומה וסוכרת.
ביטויים נפשיים עשויים להופיע בזמן נטילת מתילפרדניזולון, החל מאופוריה, נדודי שינה, שינויים באישיות ועד דיכאון.
זהירות נדרשת עבור חולים הנוטים לפסיכוזות, שכן נטיות פסיכוטיות עלולות להחמיר בזמן נטילת קורטיקוסטרואידים.
מינון Solu-Medrol 40 מ"ג מכיל לקטוז המופק מחלב פרה, אין ליטול את זה על ידי כל מי שיש לו רגישות יתר ידועה למוצרי חלב או למרכיביו.
אירועים רפואיים חמורים נקשרו עם מתן אפידורלי של נגזרות התרופה, כולל אוטם חוט השדרה, פרפלגיה, קוואדריפלגיה, עיוורון קורטיקלי ושבץ מוחי.
התגובה של גלוקוקורטיקואידים אקסוגניים בציר ההיפותלמוס-יותרת המוח-אדרנל (HPA) מעכב את הפרשת ההורמון המשחרר קורטיקוטרופין (CRH) וההורמון האדרנו-קורטיקוטרופי (ATCH) בהיפותלמוס ובלוטת יותרת המוח, בהתאמה.
דיכוי ממושך מוביל לתגובות לא נאותות ללחצים פיזיים ורגשיים, כגון מחלה וטראומה.
דיכוי ATCH עלול לגרום להיפופלזיה של יותרת הכליה או ניוון משני של בלוטת יותרת הכליה תוך שישה שבועות של טיפול במתילפרדניזולון, מה שמשאיר מטופל בסיכון לפתח משבר אי ספיקת יותרת הכליה מסכן חיים.
גורמים התורמים למידת דיכוי ציר ההיפותלמוס-יותרת המוח-אדרנל מושפעים ממינון הורמון סטרואידים סוג התרכובת ודרך המתן, מינון מצטבר, משך הטיפול ושימוש במקביל בתרופות אחרות.
כל אדם שנטל הורמונים סטרואידים במשך יותר משבועיים נמצא בסיכון לפתח דיכוי ציר ההיפותלמוס-יותרת המוח-אדרנל.
לפני הפסקת הטיפול במתילפרדניזולון מכל סיבה שהיא נדרשת התייעצות עם רופא, הפסקה פתאומית של התרופה גורמת לרוב לתסמינים חולפים ולא ספציפיים כגון אובדן תיאבון, קלקול קיבה, הקאות, נמנום, בלבול, כאבי ראש, חום, כאבי מפרקים ושרירים, קילוף עור וירידה במשקל.
ניתן לייחס תסמינים אלו לתסמונת גמילה מסטרואידים, אי ספיקת יותרת הכליה או הישנות מחלה.
מטופלים הנטלו מתילפרדניזולון כטיפול ארוך טווח נדרשים להפחית בהדרגה את השימוש בתרופה כדי למזער את תסמיני הגמילה ופוטנציאל הישנות.
במידה והתסמינים מחמירים ניתן להגדיל את המינון של מתילפרדניזולון באופן זמני.
מתילפרדניזולון שימש כטיפול בחולים במצב בנוני/קשה במהלך מגפת הקורונה (COVID-19), אך אין הוכחות שהוא בטוח או יעיל במטופלים אלו.
מתילדה סראו (באיטלקית: Matilde Serao; 7 במרץ 1856 – 25 ביולי 1927) הייתה עיתונאית וסופרת איטלקייה.
היא הייתה האישה הראשונה שהוצע לה לערוך עיתון אטלקי – "איל קוריירה די רומא" ואיל ג'יורנו.
סראו הייתה גם מייסדת – שותפה ועורכת של העיתון "איל מטינו", ומחברת של מספר ספרים.
היא מעולם לא זכתה בפרס נובל לספרות למרות שהייתה מועמדת לפרס שש פעמים.
מתילדה סראו נולדה בעיר היוונית פטרס לאב ממוצא איטלקי, פרנצ'סקו סראו, ולאם ממוצא יווני, פאולינה בורלי (או בונלי) אביה היגר ליוון מנאפולי מסיבות פוליטיות.
ב-1860 המשפחה חזרה לאיטליה, בתחילה לקארינולה ובהמשך לנאפולי.
סראו גדלה בעוני ועבדה כמנהלת בית ספר, ניסיון אותו היא מתארת בהמשך במבוא לספר הסיפורים הקצרים שלה הנקרא: "אגדות נפוליטניות".
היא זכתה לפרסום לראשונה לאחר שפרסמה את סיפוריה הקצרים ב"איל פיקולו", עיתון שנערך על ידי רוקו דה זרבי, ואת הרומן הראשון שלה "פנטסיה" (1883), שביסס את מעמדה כסופרת המסוגלת לכתוב עם רגש ועם דקויות אנליטיות.
בין השנים 1880–1886 היא התגוררה ברומא, שם כתבה את חמשת כרכי הסיפורים הקצרים והרומנים שלה, שכולם עוסקים במאבקיהם של האנשים הפשוטים, ובולטים ברמת דיוק ההתבוננות ועומק התובנות שלהם: "לב חולה" (1881), "פרח התשוקה" (1883), "כיבוש רומא" (1885), ו"נשמות קטנות" (1883).
יחד עם בעלה, הסופר אדוארדו סקרפוגליו, היא ייסדה את העיתון "איל קוריירה די רומא", שהיה הניסיון האיטלקי הראשון להפיק יומון במתכונת העיתונות הפריזאית.
חייו של העיתון היו קצרי ימים, ולאחר שנסגר, עברה סראו להתגורר בנאפולי וקבעה בה את מושבה, שם ערכה את העיתון "איל קוריירה די נאפולי".
ב־1082, היא יסדה יחד עם בעלה את העיתון "איל מטינו", שהפך להיות היומון החשוב והנפוץ ביותר בדרום איטליה.
ב־1904 היא הוציאה לאור את העיתון שלה "איל ג'ורנו" וערכה אותו עד מותה.
עומס הקריירה העיתונאית שלה לא הגביל את פעילותה הספרותית.
בין 1890 ל-1902 היא הוציאה לאור שמונה רומנים: "ארץ קוקיין", "הבטן של נאפולי", "להתראות אהבה", "זקיף ערני", "עונש", "הרקדנית", "האחות ג'יאוונה של הצלב", "ארץ ישו", שבכולם הדמויות מוצגות ברגישות, בעלות עוצמה, סימפתיה ורוחב לב.
רוב הספרים האלו תורגמו לאנגלית.
הסופר האנגלי של סוף המאה ה-19, ג'ורג' גיסינג, קרא שלוש מיצירותיה באיטלקית המקורית בין נובמבר 1894 לתחילת ינואר 1895: "המאהבים", "לב חולה" ו"פנטזיה".
ב-1925 הייתה מבין הנשים הבודדות שחתמו על "מניפסט האינטלקטואלים האנטי-פשיסטים".
מתילדה סראו נפטרה ב-1927 בנאפולי, איטליה.
טוהר המידות של קקינה, תרגמה מאיטלקית שירלי פינצי לב, הוצאת תשע נשמות (2018)
מתכון למפלצות היא סדרת טלוויזיה מונפשת צרפתית-בלגית-ספרדית, המבוססת על זיכיון קומיקס באותו השם מאת אנטואן דול (מוכר לפי שם העט שלו, מר טאן) ומתילד דומק.
הסדרה הופקה על ידי GO-N Productions, UMEDIA ו-DeAPlaneta Entertainment; היא בעלת עונה אחת ו-51 פרקים, כל אחד מהם 11 דקות, כאשר האחרון בהם הוא באורך כפול של 22 דקות.
הסדרה עלתה לשידור בצרפת בערוץ Gulli ב-8 ביולי 2024. בספרד, היא עלתה לשידור בערוץ Clan ב-16 בספטמבר, כאשר היא משודרת עם דיבובים באנגלית וספרדית-קסטיליאנית.
בבלגיה (ולוניה ומחוז בריסל), עלתה לשידור בשפה הצרפתית בערוץ La Trois .
בישראל, הסדרה עלתה לשידור בדיבוב עברי בערוץ הילדים ב-28 ביולי 2024 בשעה 14:25, זמן קצר לאחר שידורה המקורי.
הסדרה עלתה גם לספקי הזרמת המדיה FreeTV ו-BIGI בחצות אותו היום, מספר שעות לפני השידור בטלוויזיה.
היא סיימה את שידורי העונה הראשונה ב-8 באוקטובר.
ילד בן 9 בשם ג'אסטין מוצא שייקר קסום, ובעזרת ספר אנציקלופדי הוא מזמן מפלצות במטרה לפתור את בעיותיו היום-יומיות.
במהרה, ג'אסטין נקלע לבעיות בעקבות המפלצת שזימן ונדרש להחזיר אותה לשייקר.
בעזרת שיתוף פעולה מאחותו הגדולה גוון וסבו ההרפתקן לשעבר, הוא יוצר רצף מיוחד של סימנים על השייקר, ומצליח להחזיר את המצב לקדמותו.
קיום השייקר והמפלצות חייב להישאר בסוד מפני הציבור, בייחוד הוריהם של ג'אסטין וגוון, אליס ואוליבר, ושכנתם החטטנית גברת קיני.
שם הדמותמדבב/ת בצרפתיתג'אסטיןרמי גוטוןסטאןטום טרופייר
שם הדמותמדבב/ת בעבריתג'אסטיןיובל גרסיוקגווןליאור נמניסבאיובל גרבשאליסשרון שחלאוליברניר רוןגברת קיניטליה ברקאיפנישחר ירימימאדיסטאןדור סרוגוסטלהנעמה כתביביצוע שיר פתיחהרוני אהרונוביובל גרסיוקליאור נמניטליה ברקאי קולות נוספיםנעמה כתבידור סרוגורוני אהרונוב
הפקת הדיבובוידאופילם אינטרנשיונלתרגוםעמרי כהןאפי בן ישראלייעוץ לשונישירה שטיינמץבימוי הגרסה העבריתטכנאי הקלטה וערבולרוני אהרונובטכנאי עריכת תמונהאמיר פרימנהלי הפקהתומר קאופמןטוני ברמןדן שצברג
עונהמספר פרקיםתקופת שידור מקורית תקופת שידור בספרד תקופת שידור בישראל שידור ראשוןשידור אחרוןשידור ראשוןשידור אחרוןשידור ראשוןשידור אחרון1518 ביולי 2024יפורסם בהמשך16 בספטמבר 202414 באוקטובר 202428 ביולי 20247 באוקטובר 2024 8 באוקטובר 2024
סדר שידור הפרקים בהפצה העולמית, כולל בישראל, שונה מסדר השידור המקורי במדינות דוברות צרפתית.
החצי השני של הסדרה (מפרק 26 ואילך) שודר לראשונה בישראל ובשווייץ לפני השידור בצרפת.
מתילן בלו (Methylene Blue) היא תרופה לטיפול במתהמוגלובינמיה.
היא משווקת תחת השם מתילן בלו, אורלן בלו, פרוב-בלו.
מתילן כחול משמש כתרופה לטיפול במתהמוגלובינמיה, תופעה שבה רמות גבוהות של מתהמוגלובין מצויות בדם.
התרופה מחזרת את יון ברזל (⁺Fe³) בהמוגלובין לברזל (⁺Fe²), ומשיבה את ההמוגלובין לתפקודו התקין.
מתילן כחול נחשב לטיפול יעיל במקרים בהם רמת המתהמוגלובין עולה על 30% או כאשר ישנם סימפטומים למרות טיפול בחמצן.
בעבר שימש גם לטיפול בהרעלת ציאניד וזיהומים בדרכי השתן, אך שימושים אלו אינם מומלצים עוד.
התרופה פועלת על ידי חיזור כימי של ברזל פרי (⁺Fe³) בהמוגלובין לברזל פרו (⁺Fe²), ובכך משיבה את ההמוגלובין לתפקודו התקין.
במהלך הריון, השימוש במתילן כחול עלול להזיק לעובר, אך אי שימוש בתנאים מסוימים עשוי להיות מסוכן יותר.
רגישות יתר חמורה למתילן בלו או לתיאזין (Thiazin) אחרים.
יש קונטראינדיקציה לשילוב עם: ציפרוהפטדין (Ciproheptadine), דסוונלפקסין (Desvenlafaxine),דאוטרבנזין (Deutetrabenazine), פלואוקסטין (Fluoxetine), וורטיוקסטין (Vortioxetine).
מתינות היא חוסר קיצוניות, נְטִיָּה להתפשרות ולדרך ביניים וכן חוסר בהילות ופזיזות, יִשּׁוּב הַדַּעַת, איפוק ושליטה שהאדם מפגין בהתנהגותו.
מתינות היא דרך חיים המדגישה איזון והימנעות מהגזמה בדבר אחד.
בפילוסופיה המתינות נתפסת כמידה מוסרית מרכזית המבטאת שליטה עצמית, ריסון ואיזון.
דרך ביניים בין קצוות של עודף וחסר, ומהווה יסוד לחשיבה אתית, לחיים מאוזנים ולהתנהלות מושכלת של היחיד והחברה.
בהקשר הפוליטי המתינות היא גישה פרגמטית המבקשת לקדם רפורמות תוך שמירה על חירות, יציבות וערכים דמוקרטים ושמתנגדת לקיצוניות ולאידאולוגיות נוקשות.
היא מבוססת על איפוק, הכרה במורכבות המציאות, סובלנות ופשרה.
בהיבט הפסיכולוגי, המתינות מתקשרת לשליטה עצמית, ויסות רגשי ואיזון פנימי, וקשורה לרווחה נפשית, לאמפתיה ולחוסן.
במסגרת הפסיכולוגיה החיובית, היא נמנית עם שש המידות האוניברסליות ומשקפת יכולת לווסת תשוקות ותגובות, להימנע מקיצוניות ולשמור על גמישות מחשבתית ורגשית.
במסורות דתיות רבות, המתינות נתפסת כמידה רוחנית מרכזית המעודדת שליטה עצמית, ריסון תשוקות, איזון בין רוח לחומר והימנעות מקיצוניות.
היא נתפסת כתנאי לחיים מוסריים ולהתפתחות רוחנית ומבטאת נאמנות לערכים של חמלה, ענווה ושלום פנימי.
ביוון העתיקה המתינות נחשבה לאחת המידות האנושיות המרכזיות והחשובות ביותר ולמרכיב חיוני בהתנהגות האתית.
במקדש אפולו שבדלפי, נחרתה הכתובת היוונית () "שום דבר לא בהגזמה".
רעיון זה עיצב מסורת ארוכה של חשיבה על איפוק, שליטה עצמית ושיקול דעת.
המסורת הקדם־סוקרטית וספרות הרפואה המוקדמת, ובהן כתבי היפוקרטס ובהמשך גלנוס, תפסו בריאות גופנית ונפשית כתלויה בשמירה על איזון ומתינות בפעילות גופנית, בלימוד ובתזונה.
כפי שמציין ההיסטוריון סטיבן שאפין, מסורת זו הדגישה את חשיבותם של מידתיות ואיזון כיסודות של אורח חיים תקין.
אצל סוקרטס ואפלטון, המתינות נמנית עם ארבע המידות הטובות לצד חוכמה (יכולת לשפוט נכון ובתבונה), גבורה וצדק.
אפלטון הגדיר את המתינות כיכולת ריסון ושליטה על תשוקות ודחפים, וקבע כי היא מתקיימת כאשר "הטוב יותר שולט בגרוע יותר", בהתאם לחלוקת הנפש לשלושה חלקים- השכלי, הרוחני/רגשי והתאוותני.
אריסטו העמיק את הדיון במתינות במסגרת תורת "הדרך האמצעית".
לפי תפיסתו, המידה הטובה מצויה בין עודף לבין חסר, והכרעה נכונה דורשת התחשבות בנסיבות – בזמן, במקום, וביחס לאנשים הנוגעים בדבר.
המתינות היא תכונה נרכשת הדורשת תרגול וניסיון.במסורת הנאו-אריסטוטלית של אתיקת המידות, מתייחס המושג בעיקר להנאות גופניות וליחס לרכוש, ומובן כנטייה פנימית ולא רק כדפוס פעולה.
הסטואים, ובהם אפיקטטוס וסנקה, ראו במתינות יסוד הכרחי להשגת שלוות נפש ואיזון רגשי.
המתינות נתפסה כיכולת לשלוט בהערכת הדברים ובתגובות הרגשיות, וכבסיס לחיים תבוניים.
בספרות הרומית מופיע רעיון דומה- הורטיוס הדגיש את הדרך הבינונית, ואילו טקיטוס ראה במתינות תכונה מרכזית של חוכמה מדינית, אף שלא פיתח תיאוריה פילוסופית שיטתית בנושא.
בפילוסופיה הסינית הקלאסית, מושג "הדרך האמצעית"(ה-Zhongyong) ביסוד המסורת הקונפוציאנית מבטא חתירה לאיזון והרמוניה בין רגשות, התנהגות וחובות חברתיות.
בכתביו של לאו דזה ובמסורת הטאואיסטית מודגשת הימנעות מהקצנה ופעולה שאינה מאולצת, כחלק מהשאיפה לחיים טבעיים ומאוזנים.
במחשבה הפוליטית של העת החדשה תפסה המתינות מקום מרכזי בזרמים רחבים, במיוחד אצל הוגים שעסקו בחוקה, באיזון הכוח ובריסון הקיצוניות והיא הפכה לערך יסוד בדיון על שלטון תקין וצדק פוליטי.
מונטסקייה קבע את המתינות כעיקרון המרכזי בפילוסופיה הפוליטית שלו.
הוא התייחס לצתינות כנובעת מתוך "כבוד למורכבות העולם" וראה בה מעלה עליונה של המחוקק, הכוללת תכונת אופי של איפוק וזהירות, סגנון פעולה מדיני מאוזן, ומערכת מוסדית השומרת על חלוקת סמכויות.
אצל טוקוויל המתינות היא האסטרטגיה והמתודה ו"הרוח" השזורה בעבודתו.
ג'ון אדמס כתב ב־1776 כי ללא מתינות "כל אדם בעל כוח הופך לחיית טרף רעבתנית".
אדמונד ברק הדגיש כי המתינות היא מעלה קשה להשגה, המתאימה למי שניחן בתבונה ובאומץ מדיני.
העיקרון של מתינות בפוליטיקה נתפס כמרכיב חיוני לדמוקרטיה בריאה, המציע נוגדן לקיטוב ולקיצוניות.
קארסה מחבר הספר "דמוקרטיה במתינות: מונטסקייה, טוקוויל וליברליזם בר-קיימא" מתמקד ברעיון המתינות כבסיס ליברליזם חוקתי.
הוא מתייחס לעיקרון המתינות כפועל בשלוש רמות מובחנות אך קשורות: הרמה הפילוסופית, המחייבת פתיחות למורכבות והתנגדות לרדוקציוניזם ולחשיבה טוטלית וחד משמעית.
הרמה של מדע המדינה המדגישה כי אין תיאוריה יחידה שתקפה ויש לאזן בין עקרונות מוסריים שונים כגון חירות, שוויון, שלטון החוק ואמונות דתיות.
והרמה המדינאית מעשית המדגישה את חשיבות שיקול הדעת בפוליטיקה, מנחה ממשל תקין ומאפשר לשכנוע ולפשרה למלא תפקיד מרכזי בשיח אזרחי ובחיים הדמוקרטיים.
קארסה מדגיש כי ליברליזם אינו יכול להיות בר-קיימא ללא עקרון המתינות המנחה.
המרכז המתון והפרגמטי מייצג גישה המציעה להכיל מגוון, לשמור על רשות שופטת מהימנה ולהבטיח נורמות דמוקרטיות.
מתינות היא חיונית לתחרות דמוקרטית בריאה, והיעדרה מעיד על קיטוב מוגזם.
סגנון הפעולה המאופיין במתינות כולל אדיבות ואקלקטיות, בניגוד לטוהר אידאולוגי.
המתונים מודעים לתוקף היחסי של השקפותיהם ומבינים כי הידע שבידם אינו מושלם.
הם נוטים לראות את המציאות באופן מורכב ורב־ממדי, תוך הימנעות מחלוקות דיכוטומיות של "שחור ולבן" או "אנחנו מול הם".
במקום לחפש פתרון מוחלט לבעיות מורכבות, הם מוכנים להגיע לפשרות סבירות במידת האפשר.
הפוליטיקאי המתון נדרש למצוא איזון בין מרכיבים שונים, להיות נבון, ערני ומהיר תגובה, ולפעמים אף לשחות נגד הזרם באומץ, תוך דרישה שהצד השני יישמע בכל נושא שנוי במחלוקת.
אורליאן קריוטו מחבר הספר "מדוע לא מתינות?
מכתבים לרדיקלים צעירים", מתאר את המתינות כעמדה המחויבת לשיקול דעת, אחריות ואיפוק, המעודדת רפורמות הדרגתיות ומבוקרות במקום מהפכות רדיקליות.
לדבריו, המתינות נסמכת על "מעלה סובלנית ומנומסת" המגנה מפני גאווה ופנאטיות, ומבטאת גישה המכבדת פלורליזם.
המתונים, רואים במתינות איכות של אופי ודרך חשיבה המהווה נוגדן לקיצוניות ולקיטוב, ולא רק פשרה לשמה.
סיימור מרטין ליפסט חיזק רעיון זה, וטען כי דמוקרטיה יציבה דורשת מתח מתון יחסית בין הכוחות הפוליטיים המתמודדים, וכי קיטוב חמור פוגע בשיתוף פעולה וביכולת להגיע לפשרה.
לכן, מוסדות דמוקרטיים תלויים בכך ששחקנים פוליטיים יפעילו שכל ישר, ריסון עצמי ומידת מתינות.
בעת הנוכחית המתינות אינה מובנת היטב, היא נתפסת כטקטיקה ולא כעיקרון מנחה אמיתי.
יחד עם דגש חסר על מתינות בחינוך האזרחי, מצב זה מהווה מקור לבעיות כגון קיטוב יתר, עליית הפופוליזם ומשבר מנהיגות.
המחשבה הפוליטית העכשווית מתחילה לעיתים קרובות מ"אידיאל רציונלי בלתי מתפשר" ודורשת "סטנדרטים מלאים ובלתי מתפשרים של צדק," ואינה מקבלת בברכה את ידה המייצבת של המתינות.
הוגים המאופיינים במיקוד חד-ממדי זוכים להערכה וקריאות למתינות נתפסות לרוב רק במישור המוסר הפרטי.
קארסה מדגיש כי המתינות אינה "מרכזיות רכה" או "בלבול חסר היגיון" אלא "מתינות פילוסופית עם עמוד שדרה".
מתינות המפורשת באופן שגוי עלולה להפוך לפשרה עמוקה מדי.
כאשר מתמודדים עם אתגרים כמו מכחישי שינוי האקלים או התקפות על הדמוקרטיה, נדרשת גם מידה מסוימת של חד-צדדיות.
המתונים חייבים להכיר בכך שהבעיה האמיתית היא הקיצוניות, ולפעול נגדה בכל הקבוצות, כולל קבוצתם שלהם.
כריס פיטרסון ומרטין סליגמן, ממייסדי הפסיכולוגיה החיובית, סיווגו את המתינות כאחת משש המידות הטובות האוניברסליות והחשובות יחד עם חוכמה, אומץ, אנושיות, צדק והתעלות.
בהקשר זה, מתינות מוגדרת כ"מידה הטובה של שליטה בעודף" והיא כוללת כל צורה של איפוק עצמי, שהיעדרו מוביל לבעיות אישיות וחברתיות.
במסגרת הפסיכולוגיה החיובית, מתינות מתייחסת ליכולת לנהל את ההרגלים, המחשבות והרגשות ולהגן מפני עודף או חסר, והיא נחשבת גורם יסודי בניהול חיים מאוזנים, בריאים ומשגשגים.
מידת המתינות מורכבת מארבע חוזקות אופי: סלחנות שמגינה מפני עודף כעס או שנאה, ענווה שמגנה מפני יהירות, תבונה מעשית שמגינה מפני חיפוש הנאה רגעית על חשבון תוצאות ארוכות טווח, וויסות עצמי שמגן מפני עודף תאווה וערעור רגשי.
מחקר משנת 2020 מצא קורלציה חיובית מובהקת בין המתינות וארבע חוזקות האופי הקשורות בה, לבין התנהגות אמפתית.
מחקר נוסף שנעשה בקרב מתבגרים מקסיקנים הראה כי החוזקות המרכיבות מתינות קשורות למניעת תוקפנות.
וורת'ינגטון ומקגראת', מציעים סיווג של המידות הטובות לשלוש קבוצות: מידות מבוססות חום (כגון אהבה, חמלה וסליחה), מידות מבוססות על מצפון (כגון צדק, אומץ ושליטה עצמית) ומידות אפיסטמיות (כגון חוכמה וסקרנות).
המתינות לדבריהם, חוצה בין מידות מבוססות חום לבין מידות מבוססות מצפוניות ומקושרת למידות אחרות כמו סליחה, ענווה וסבלנות.
שילובן תורם לאזרחות מחויבת וליצירת מערכות יחסים טובות.
וורת'ינגטון מגדיר מתינות כאיפוק הממתן תגובות ומציין כי בעידן הנוכחי בו קיים קיטוב, היעדרה עלול לגרום לאנשים להגיב בעוצמה כלפי שונות בדעות, בעמדות פוליטיות, בגזע או בדת.
מספר אסטרטגיות להתמודדות עם עוולות דורשות מתינות ובהן: סובלנות- המונעת הסלמת קונפליקטים ומשמשת אמצעי יעיל לקידום שלום ופיוס, מזעור - שינוי תפיסתי שבמסגרתו סוגיה הנתונה לעימות נתפסת כפחות הרת גורל, וקבלה- הכוללת ניטרול רגשות שליליים ומחויבות להמשיך הלאה מבלי לשקוע בעבר.
עוצמת המתינות נמנית עם שלוש העוצמות שזוהו במסגרת "המודל התלת-ממדי של חוזקות אופי" (Three-Dimensional Model of Character Strengths) .
זהו מודל המארגן חוזקות אופי בין שלוש קטגוריות: עוצמה בין-אישית, עוצמה אינטלקטואלית ועוצמת המתינות.
במודל זה עוצמת המתינות מוגדרת כמאפיינים של אנשים אשר מתמידים בהשגת מטרות ומפגינים שליטה עצמית.
היא משקפת את המרכיבים- יכולת שיפוט, ויסות, התמדה, למידה, זהירות וצניעות.
החוקרים מציינים כי היא מהווה איכות חיובית מוערכת מבחינה מוסרית המשותפת לבני אדם בכל התרבויות.
עוצמה זו נמצאה כבעלת קשר מובהק וחזק לשגשוג (Flourishing) וכמנבא החזק ביותר של שגשוג מבין שלוש העוצמות.
היא מהווה מנגנון תיווך מרכזי בין מיינדפולנס לבין רווחה פסיכולוגית.
לדוגמה, אנשים בעלי רמות גבוהות של שליטה עצמית (המשתקפת במתינות) נוטים לנקוט בהתנהגויות בריאותיות כגון שינה ואכילה מאוזנות התורמות לרווחה.
שלושת העוצמות ובכללן מתינות נמצאו בקורלציה חיובית עם שביעות רצון מהחיים, שגשוג (Flourishing), תקווה, אסירות תודה, חוסן נפשי, וצמיחה פוסט-טראומטית ובקורלציה שלילית עם דיכאון, חרדה, מצוקה פסיכולוגית, מתח, שימוש פתולוגי באינטרנט והפרעת דחק פוסט-טראומטית.
מחקר משנת 2020 שבחן את עוצמת המתינות אצל אחיות בבית חולים, על ידי מדידת שליטה עצמית, העלה כי שליטה עצמית תרמה באופן ישיר ועקיף לרווחה הפסיכולוגית, דרך חיזוק המסוגלות העצמית והתמיכה החברתית, אם כי השפעתה הישירה על הפחתת דיכאון לא נמצאה מובהקת.
בהיבט הקוגניטיבי, מתינות מתפקדת כנוגדן לדפוסי חשיבה קיצוניים של "שחור או לבן" ולעמדות נוקשות, המוגדרים כאחד מארבעת דפוסי החשיבה הבלתי־מסתגלים.
דפוסים אלו מצמצמים את אפשרויות התגובה של האדם ופוגעים ביכולתו להסתגל לשינויים.
המתינות, לעומתם, כרוכה ביכולת להמיר עקרונות מוחלטים ועיקשים בעקרונות גמישים ומותאמים למציאות משתנה.
היכולת למתן רגשות היא רכיב מרכזי ב"ניהול רגשות", שהיא אחד מחמשת המרכיבים המרכזיים במודל האינטליגנציה הרגשית של ג'ון ד.
ניהול רגשות מתייחס ליכולת לווסת ולמתן רגשות באופן המונע הצפה רגשית ומצוקה קשה, ובכך תורם לאיזון הנפשי ולתפקוד הסתגלותי.
המתינות נתפסת ביהדות כערך עליון וכעקרון מנחה המעדיף דרכי נועם ושלום על פני קנאות.
העיקרון המציין ש"דרכיה דרכי נועם וכל נתיבותיה שלום" מבטא את אופייה של היהדות הנאורה והמוסרית.
המתינות עדיפה תמיד, ונתפסת כעמדה קבועה ונעלה, בעוד שהקנאות נחשבת למידה חריגה ומוגבלת בזמן, מקום ומצב ועדיפה רק כאשר היא נעשית לשם שמים.
על פי היהדות המתינות פועלת כמשקל נגד לתכונות שליליות הנחשבות ל"אויבי הנפש", כגון חיפזון, שטחיות וחוסר סבלנות.
בניגוד למתינות, הקנאות נתפסת ככוח מעוור המטה את שיפוטם של חכמים, בעוד המתינות "פוקחת עיניים ומרחיבה את הלב".
המתינות אינה תכונה אחת, אלא מכלול שלם המורכב ממספר היבטים חיוניים.
היא כוללת בתוכה המתנה, סבלנות, רוחב לב, התאפקות, זהירות, נימוסין, ענווה, יראה, יישוב הדעת ושיקול דעת.
על פי תנועת המוסר שצמחה בתחילת המאה ה-19 במזרח אירופה, מתינות נחשבת כמידה טובה הניצבת מול מידת הכעס.
רכישת מידה זו, בצירוף מידות כענווה, אמת, נדיבות ורחמנות, נחשבת תנאי לחיים מאוזנים וטובים לאדם ולסביבתו.
במחשבת ישראל, המתינות מקושרת ל"דרך האמצע", רעיון ששורשיו בהגות היוונית (אריסטו) והשפיע על הוגים מרכזיים כדוגמת הרמב"ם שהציב את המתינות כאידיאל מרכזי ביהדות.
כך למשל, היהדות אינה מצווה על סיגופים ופרישות יתרה, אלא על עבודת ה' מתוך שמחה ובמידה נכונה.
הרמב"ם ראה ב"דרך האמצעית" דרך חיים המבטיחה בריאות גופנית, נפשית ובין אישית.
הוא התייחס לדוגמאות בהם נדרשת מידתיות- כעס, התאוות לדברים שהגוף צריך, ממון, עבודה ומצב רוח.
במסכת המידות הוא מדגיש שאדם צדיק "מנהל את אורחות חייו לפי עיקרון האמצע" בפרק ד' של "הלכות דעות" הרמב"ם מגדיר את עיקרון ה'דרך הישרה' כ"מידה בינונית שבכל דעה ודעה מכל הדעות שיש לו לאדם והיא הדעה שהיא רחוקה משתי הקצוות ריחוק שווה.
הלל הזקן נחשב לדוגמה ומופת למתינות שהתבטאה בסבלנותו הרבה וביכולתו למלא את תפקידו באופן מושלם, תוך התנהלות תמידית "ברוח הזמן והמקום".
רעיון המתינות בא לידי ביטוי גם בספר קהלת בו מוצג הרעיון שכל פעולה או מצב נדרשים במועדם וכל דבר מוצא את מקומו והאיזון שלו בזמן המיועד לכך.
המתינות בהקשר לאיפוק ושליטה עצמית, תופסת מקום מרכזי במסורת הנוצרית ונחשבת לאחת מארבע המעלות הקרדינליות.
תאולוגים נוצריים כמו תומאס אקווינס, טענו שאי אפשר להיות חכם ואמיץ בלי להיות מתון.
עבורם, מה שמתון ומרוסן חופף למה שטוב.
ג'וזף הול תיאר אותה כ"מיתר המשי העובר דרך מחרוזת הפנינים של כל המעלות".
בספרות הקודש הנוצרית (למשל משלי ט"ו:א') מודגשת חשיבות המתינות בתגובות והתמודדות עם כעס.
בספר החוכמה האפוקריפי, מתינות נמנית עם המעלות הגדולות ביותר.
המונח הערבי וַסַט (وسط) או וַסַטִיַּה (وسطية) פירושו "האמצעי", "המאוזן", או "הטוב ביותר".
בהקשר האסלאמי הוא מתאר את "דרך האמצע"- אורח חיים צודק ומאוזן, הנמנע מקיצוניות ומדגיש חוויה מתונה של הדברים.
מושג זה מדגיש את עקרונות הליבה של צדק, איזון וסובלנות ומופיע בטקסטים של הקוראן והסונה.
בקוראן (בסורת אל-בקרה פסוק 143),המוסלמים מתוארים כקהילה בקו האמצעי/המאוזן, ומטרתו להנחות למימוש מאוזן של האסלאם, הרחוק מקיצוניות.
המתינות היא הבחירה לנקוט בנקודת מבט, עמדה והתנהגות הנמצאות באמצע בין אפשרויות קיצוניות, והיא נחשבת למהות ההוראה האיסלאמי.
בסדה 2:143 כתוב שיש לשמור על "אמת באורח חיים לא קיצוני" .
בתרבות הערבית, המתינות נתפסת כערך מרכזי הנגזר מהמקור הדתי.
מתינות קשורה לעקרון יסוד באסלאם המשקף את האיזון בין קיצוניות לרשלנות.
היא נתפסת כגישה אינטלקטואלית והתנהגותית השומרת על איזון באמונה, בהתנהגות ובאינטראקציה חברתית.
המתינות נחשבת לחלק מרכזי בהתפתחות האישית של האדם בפילוסופיה ובדת הטאואיסטית הסינית.
עקרון המתינות מופיע בשלושת כתבי היסוד המרכזיים של הפילוסופיה הטאואיסטית, הנקראים "שלושת האוצרות".
לפי תפיסה זו, אין דבר שאי אפשר לנהוג בו במתינות - לא במעשים, לא ברצונות ואף לא במחשבות.
הטקסט הטאואיסטי מדגיש פעולה ללא עודף והימנעות מהקצנה.
האמונה היא כי באמצעות המתינות האדם משיג מצב טבעי יותר, נתקל בפחות התנגדויות בחייו, ומכיר במגבלותיו.
המתינות על פי הטאואיזם מתוארת כרעיון מרכזי לחיים מאוזנים, בריאים ומלאי סיפוק.
הטאואיזם מדגיש את הצורך לחיות בהרמוניה עם הטבע ולהתנהל על פי חוקיו הטבעיים, תוך כדי שמירה על אורח חיים מאוזן וקבוע, ללא חוסר וללא עודף ותוך איזון נכון ועדין בין עשייה לאי־עשייה.
זה מתבטא באכילה ושתייה במתינות ובשמירה על סדר יום מעגלי הכולל תזונה, פעילות, תרגול ומנוחה בזמנים קבועים.
דרך האמצע היא עקרון מרכזי בבודהיזם.
עיקרון זה מתמקד בהימנעות מחשיבה דואליסטית ובקיום איזון בין קצוות הכרוך בהתבוננות מאוזנת.
דרך זו מדברת על היכולת לתפוס גוני ביניים ולחוות אמביוולנטיות.
המתינות, בהקשר זה, קשורה לראייה מפוכחת של המציאות כפי שהיא.
היא כרוכה ביכולת להחזיק בעמדה שאינה דואליסטית, להימנע מהבחנות מוחלטות של טוב ורע, הצלחה וכישלון, "אני" ו"אחר", ובכך לטפח איזון מנטלי ורגשי הנחשב לאחת מארבע המידות הנעלות.
דרך האמצע באה לידי ביטוי מעשי במסגרת הדרך המתומנת הנאצלת, הכוללת שמונה עקרונות של התנהגות, מחשבה ותודעה נכונה, ומכוונת לטיפוח מתינות בכל היבטי החיים: מוסריים, מנטליים ותודעתיים.
באמצעות תרגול המדיטציה מתפתחת היכולת להתבונן בתופעות מבלי להזדהות עמן, לזהות את ארעיותן, ולהשתחרר מהיצמדות הגורמת סבל.
המתינות הבודהיסטית מתבטאת אפוא ביכולת לשהות במגע מודע עם המציאות, להימנע מתגובתיות יתר של תשוקה או דחייה, ולפעול מתוך שוויון נפש המוביל לראייה צלולה ולחירות פנימית.
מְתַכְנֵת (לעיתים תָּכְנִיתָן או תַּכְנָת) הוא אדם העוסק בתכנות, כלומר בפיתוח ובתחזוקה של תוכנה למחשבים על ידי קידוד (כלומר כתיבה או שינוי של קוד) בשפת תכנות אחת או יותר.
העוסקים בתחום בישראל אינם נדרשים להסמכה רשמית כלשהי כדי לכנות עצמם "מתכנתים", אך בקרב המעסיקים יש הדורשים ממועמדים לעבודה השכלה אקדמית בתחום.
הכשרתם של מתכנתים נעשית במסלולים אחדים:
באוניברסיטאות ובמכללות, בעיקר במסגרת החוגים למדעי המחשב ולהנדסת תוכנה.
בקורסים הניתנים במוסדות להדרכת מתכנתים.
מסלול הכשרה בולט של מתכנתים בישראל הוא קורס תכנות של צה"ל.
למתכנתים מסלולי התמחות בשלושה מישורים:
בהתאם לתחום הטכנולוגי שבו הם עוסקים: מתכנתי מערכות הפעלה, מתכנתי מערכות מידע, מתכנתי זמן אמת, מתכנתי אפליקציות מובייל ועוד.
בהתאם לשפות התכנות שבהן הם משתמשים.
בהתאם לתחום היישום שבו הם עוסקים: בנקאות, משאבי אנוש, משחקי מחשב וכדומה.
התכנות הוא מקצוע דינמי ביותר, המצריך את העוסקים בו להתעדכנות מקצועית מתמדת.
התעדכנות זו נעשית באמצעות כנסים מקצועיים והשתלמויות, בקבוצות וקהילות אינטרנט (כמו במדיה חברתית) ועוד.
מפתח תוכנה הוא אדם או ארגון אשר עיקר עבודתם ממוקדת בתהליך פיתוח תוכנות, תחום נרחב יותר של תכנות מחשבים או בעל תחום התמחות בניהול פרויקטים (Project manager).
אדם זה יכול לתרום לראייה הכוללת של הפרויקט ברמת היישום במקום ברמת הרכיב או משימות תכנות בודדות.
עדה לאבלייס, שעבדה בשיתוף פעולה עם צ'ארלס בבג', נחשבת למתכנתת הראשונה, משום שבשנת 1843 כתבה תוכניות למחשב שבאבג' תכנן.
באבג' לא הצליח לממש את המכונה שתכנן, וממילא לא יכלה עדה לאבלייס לבצע את התוכניות שכתבה, אך אין זה שולל ממנה את זכות הראשונים לעיסוק במקצוע זה.
רות טייטלבאום, פראנסס ספנס, מתכנתות אניאק
גרייס הופר, מראשוני המתכנתים, כתבה את המהדר הראשון.
ביל גייטס ופול אלן, מייסדיה של חברת מיקרוסופט, החלו את דרכם כמתכנתים שעסקו בפיתוח של שפות תכנות.
ביארנה סטרוסטרופ, מפתח שפת .
ג'יימס גוסלינג, אביה של שפת התכנות Java.
דונלד קנות', מחבר סדרת הספרים The Art of Computer Programming, אבי שיטת התכנות האוריינית CWEB ויוצרה של מערכת הסְּדר TeX.
דן בריקלין, יוצרה של תוכנת הגיליון האלקטרוני VisiCalc, התוכנה שהפכה את ה-Apple II ממחשב לחובבים לפריט חובה לעסקים.
דניס ריצ'י, שפיתח ביחד עם קן תומפסון את שפת C ומערכת ההפעלה יוניקס.
טים ברנרס-לי, ממציא ה-World Wide Web.
לינוס טורבאלדס, מפתחה של ליבת (kernel) לינוקס.
ריצ'רד סטולמן, מייסד תנועת התוכנה החופשית, והמתכנת המקורי של Emacs.
ארון שוורץ, פעיל חברתי, מסאי ופעיל פוליטי אמריקאי ממוצא יהודי.
שנעצר בעקבות חשדות להורדה שיטתית של עותקים דיגיטליים של מאמרים אקדמיים מאתר JSTOR, וב-11 בינואר 2013 נמצא שוורץ תלוי ומת בדירתו.
שון פנינג, מפתח השירות נפסטר.
מארק צוקרברג, מייסד אתר פייסבוק ומתכנת הגרסה הראשונית שלו.
שם מספר אטומי סמל ליתיום 3 Li נתרן 11 Na אשלגן 19 K רובידיום 37 Rb צסיום 55 Cs פרנציום 87 Fr
המתכות האלקליות הן קבוצה של מספר יסודות כימיים המופיעים בטור הראשון בטבלה המחזורית.
המתכות האלקליות יהיו לרוב מוצק בטמפרטורת החדר, והן יהיו רכות ופעילות מאוד מבחינה כימית.
צבען של רוב המתכות האלקליות הוא כסוף-אפרפר, למעט צסיום, שיש לה גוון צהוב.
הטור הראשון בטבלה המחזורית מתחיל במימן – שהוא אל-מתכת – ואחריו מופיעות כל המתכות האלקליות.
מתכות אלו מיוחדות בכך שכולן מכילות אלקטרון אחד ברמת הערכיות האחרונה.
עובדה זו היא שגורמת להן להיות פעילות מאוד, כיוון שהן נוטות למסור את האלקטרון ולעבור למצב של קליפה מלאה באלקטרונים הנחשבת כיציבה יותר.
עקב הקלות היחסית שבה המתכות האלקליות מאבדות את האלקטרון שבקליפת הערכיות ליצירת קטיון (+)M, הן מגיבות עם אל-מתכות ליצירת תרכובת יונית, ובגלל העובדה שהן מוסרות את האלקטרון לסביבה שבה הן נמצאות הן נחשבות כמחזרות מעולות.
דוגמה טובה לכך היא התגובה שמתרחשת בין המתכת האלקלית X לחמצן:
בשל התרכבות עם האוויר והסביבה שבה הן נמצאות, הן לא מצויות בטבע כיסוד אלא תמיד בצורת תרכובת עם יסודות אחרים, כדוגמת מלח הבישול - NaCl, שמורכב מהמתכת נתרן ומכלור.
שתיים מהמתכות האלקליות, נתרן ואשלגן, התקבלו לראשונה על ידי כימאים מפיח של עצים, הנקרא "אלקלי" בערבית, והוא מקור השם לקבוצה כולה.
תגובה של מתכת אלקלית עם מים היא אלימה ויוצרת בסיס ופולטת מימן.
לכן, נהוג לשמור את המתכות האלקליות בתוך שמן פרפין או בנפט, אשר אינם מכילים מולקולות מים היכולות לגרום לתגובה.
הסיבה להיווצרות הבסיס היא, שכתוצאה מהתגובה עם המים נוצרים יוני הידרוקסיד (OH-) ובנוסף לכך משתחררת מולקולת מימן.
לרוב יוצרת תגובה זו אש כאשר המימן הנפלט בתהליך זה נדלק מפאת החום.
רשום מטה ניסוח כללי לתגובה, כאשר X היא המתכת האלקלית.
מתכות אלקליות מתמוססות בנוזל אמוניה ליצירת תמיסה כחולה שהיא פאראמגנטית.
האלקטרון המתקבל מומס במולקולות האמוניה, והוא מחזר חזק היכול לחזר טבעת ארומטית, בתגובת חיזור בירץ'.
אונונניום - מתכת אלקלית משוערת, שעדיין לא יוצרה מעולם.
ככל שמספרה האטומי של המתכת גדל, התגובות שלה חריפות יותר והיא פעילה יותר.
הסיבה לכך היא שהמרחק בין הגרעין (החיובי) לאלקטרונים ברמת האנרגיה האחרונה גדול יותר, ולכן אנרגיית היינון קטנה והיסוד נוטה יותר "למסור" את האלקטרון.
מתכות הן קבוצה של יסודות כימיים.
הן מתאפיינות בכך שהן חומרים מוצקים בטמפרטורת החדר (פרט לכספית) המורכבים כולם מיסודות אלו, וכן מתאפיינות בהולכה חשמלית והולכת חום גבוהות.
בין המתכות הנפוצות בשימוש נמצאות אלומיניום, ברזל, נחושת ואחרות.
המדע העוסק בחקר המתכות נקרא "מטלורגיה", מהמילה היוונית "מטאלון" (μέταλλον).
מתכת העשויה מספר יסודות שונים נקראת "סגסוגת", ויכולה להיות בעלת תכונות שונות מהמתכות המקוריות המרכיבות אותה.
לעיתים קרובות משתמשים בסגסוגות כדי לקבל תכונות רצויות של המתכת, למשל פלדת אל-חלד העשויה מברזל וכרום, כאשר הכרום מונע את החלדת הסגסוגת.
מבחינה כימית, מתכות מאופיינות באנרגיית יינון נמוכה יחסית, מאחר שהאלקטרונים, המאכלסים את רמת האנרגיה החיצונית של יסוד מתכתי, קשורים אל גרעין האטום בצורה חלשה.
מבנה המתכת במצב מוצק הוא של רב-גביש בדרך כלל, כאשר המתכת כולה מורכבת ממספר רב של גבישים ("גרעינים" בעגה המטלורגית) בעלי גדלים שונים המסודרים באקראי.
למתכות מוליכות חשמלית מכיוון שהאלקטרונים קשורים באופן חלש לאטומים, ויכולים לנוע על פני מרחקים גדולים בגביש .
בטרמינולוגיה של אסטרונומיה וקוסמולוגיה, השימוש במונח 'מתכת' שונה מהמקובל בכימיה וביום-יום, ומתכתיות היא מדד לכמות היחסית של יסודות כימיים הכבדים יותר ממימן והליום.
כך לדוגמה, ערפילית שעשירה בפחמן תוגדר כ"עשירה במתכת" למרות שפחמן לא נחשב למתכת בהקשרים אחרים.
מתכות הן אחת משלוש הקבוצות המרכיבות את יסודות הטבלה המחזורית.
הקבוצות האחרות הן אל-מתכות ומתכות למחצה (מטלואידים).
בטבלה המחזורית נמצאות המתכות בצד השמאלי; הן מסתיימות בקו האלכסוני המתחיל מהיסוד בורון ונמשך עד לאסטטין.
רוב המתכות מתאפיינות במספר תכונות בולטות:
הן בדרך-כלל מבריקות (החזרת אור כמעט שלמה מפני המתכת) תופעה המכונה ברק מתכתי
מוצקות בטמפרטורת החדר (מלבד הכספית (Hg) הנמצאת בטמפרטורת החדר במצב נוזל)
יוצרות צליל גבוה לאחר הקשה עליהן.
קשיחות (במידה שונה אחת מהשנייה)
בעלות טמפרטורת התכה ורתיחה גבוהות
בעלות מוליכות תרמית במצב צבירה מוצק ונוזל
בעלות מוליכות חשמלית במצב צבירה מוצק ונוזל
תכונות מאפיינות נוספות הן יכולת שינוי הצורה, חוזק רב וצמיגות גבוהה
אטומיהן של כל המתכות (מלבד כספית) מסודרים בצורה של סריג מתכתי, כך שהאלקטרונים ברמה האחרונה עוברים מאטום לאטום.
מבנה זה הוא הגורם לחוזקן הרב של מתכות ולטמפרטורת ההיתוך הגבוהה שלהן.
המתכת כולה עשויה להיות מורכבת סריגים שונים, הסדורים בכיוונים שונים, המכונים "גלעינים".
בין הסריגים ועל גבולותיהם יכולים להיווצר תכלילים: זיהומים מחומרים אחרים.
פעילותן הכימית של מתכות נעה בין אדישות (כמו בזהב או פלטינה) לבין פעילות מאוד (מתכות אלקליות).
בעת התרכבות עם אל-מתכות, האטומים שלהם מוסרים את אלקטרוני הערכיות והופכים ליונים חיוביים (קטיונים).
היונים החיוביים של המתכת והיונים השליליים (האניונים) של האל-מתכת יוצרים סריג יוני.
רוב המתכות מגיבות עם חמצן, ולתרכובת הנוצרת תכונות בסיסיות.
מתכות לא נוטות להגיב בינן לבין עצמן, אלא יוצרות תערובת הקרויה סגסוגת, בעלת תכונות של מתכות.
אפשרות העיבוד המכני מוסברת על ידי הפעלת כוח חיצוני על המתכת שבעקבותיו יונים טעונים משנים את מיקומם ללא שינוי הסביבה הכימית וכך משנים את צורת הגביש.
לפי מחקרים, השימוש במתכות כפי שהן במצבן המינרלי הקיים בטבע, החל כבר לפני יותר מ-12 אלף שנים, באלף העשירי לפני הספירה באזור צפון הפרת והחידקל ומעט מאוחר יותר באזור מזרח הים התיכון - באזורים שהם כיום בין ישראל לבין דרום טורקיה.
השימוש היה במתכות שמקורן בשרידי מטאור, לייצור תכשיטים, ולעיתים אף לייצור כלים.
עד שנת 6000 לפני הספירה התפשטה כריית הנחושת מזרחה עד למקום שבו שוכנת כיום איראן וצפון מערבה לכיוון שבו כיום שוכנות סרביה ורומניה.
לפני כ-7000 שנים, בסביבות שנת 5000 לפנה"ס (בתחילת תקופת הנחושת) פיתחו בני אדם באזור שהוא כיום טורקיה או סוריה, שיטות לצרוף את הנחושת מעפרותיה, ובכך התאפשר שימוש נרחב יותר בנחושת על ידי כרייה של הנחושת מהאדמה במקומות בהם הנחושת מעורבבת בחומרים אחרים.
עד 3000 ללפני הספירה הטכנולוגיה הזו הגיעה לצפון הודו וצפון אירופה.
עד 2000 לפני הספירה הטכנולוגיה התפשטה גם לספרד, בריטניה וסין.
בסביבות שנת 3500 לפנה"ס נצרפו עפרות מעורבות של נחושת ובדיל באזור ארם־נהריים על־מנת לייצר ארד (ברונזה).
כ-500 שנה לאחר מכן נעשה שימוש בתהליך "יציקת שעווה מתכלה" (Lost-wax casting) לביצוע יציקות מסובכות.
בסביבות שנת 1500 לפנה"ס התחילו החיתים להפיק ברזל בהיקף נרחב באנטוליה.
בסביבות שנת 1000 לפנה"ס יוצרו כלים מפלדה קשה על ידי חימום מחדש של הברזל הספוגי, הבא במגע עם פחם, המלווה בצינון במים.
בסביבות שנת 600 לפנה"ס התחילו הסינים להפיק ברזל בכבשנים משופרים, ויצרו מתכת מותכת, הניתנת ליציקה.
ההתכה אפשרית משום שלעפרה יש תכולה זרחנית גדולה, והברזל הנוצר נמס בקלות רבה יותר.
בסביבות שנת 200 לפנה"ס הקימו הרומאים תעשיית פליז פורחת, ונעשה לראשונה שימוש נרחב בסגסוגת.
בסביבות שנת 100 לפנה"ס בוצע לראשונה זיקוק הכספית מתוך עפרותיה.
הכספית שימשה לאמלגמציה - טיפול באמצעות כספית היוצר אמלגמה, ומאפשר הוצאת זהב מעפרותיו.
במאות הראשונות לספירה, אלכימאים ביצעו מחקרים רבים על מתכות במטרה להפוך מתכות זולות לזהב.
מחקרים אלו שימשו יסוד למטלורגיה.
בסביבות שנת 700 לספירה, חרשי ברזל בקטלוניה, ספרד, פיתחו כבשן משופר להפקת ברזל, הידוע כיום בשם מפוח קטלוני.
במאה ה־14 התחיל השימוש באירופה באב טיפוס של כבשן ההפחה.
בכבשן ההפחה, הברזל נשאר במגע עם פחם עץ לזמן ממושך יותר.
הוא סופח יותר פחם, המוריד את נקודת ההתכה שלו אל מתחת לטמפרטורת הכבשן.
כך מייצר הכבשן ברזל מותך, אותו אפשר לצקת.
במאה ה-17 בבוהמיה פותחה טכניקה של ציפוי ברזל בשכבת בדיל.
במהלך המאה ה-18 השתכללו שיטות עיבוד הברזל.
ב-1709 אברהם דרבי, חרש ברזל אנגלי, הציג היתוך ברזל באמצעות קוק, המחליף את פחמי העץ, אותם קשה היה אז למצוא באנגליה.
כתוצאה מכך, נבנו כבשנים גדולים יותר, משום שהקוק חזק יותר מפחם העץ ויכול לתמוך בכמויות גדולות יותר של עפרת ברזל.
ב-1740 פיתח שען אנגלי בשם בנג'מין האנטסמן תהליך לייצור פלדה בכור היתוך.
המטלורג האנגלי ויליאם צ'אמפיון פיתח תהליך להפקת אבץ.
ב-1779 השלים אברהם דרבי (נכדו של חרש הברזל שהוזכר קודם לכן) את בנייתו של גשר עשוי ברזל יציקה בשרופשייר שבאנגליה.
גשר הברזל הראשון, שאורכו 43 מטר, שימש למעבר תנועה עד לשנות ה-50 של המאה העשרים.
ב-1784 פיתח חרש הברזל האנגלי הנרי קורט את "תהליך המירוס" (או: תהליך הביסה), להפיכת ברזל גולמי לברזל חשיל, על ידי חימום הברזל הגולמי יחד עם עפרת הברזל, וערבובו במצקת.
במהלך המאה ה-19 מחקר מדעי הוביל למספר פריצות דרך בהבנת תכונות המתכות ועיבודן.
במהלך השנים 1807–1808 פיתח הכימאי אנגלי, האמפרי דייווי, את תהליך האלקטרוליזה לבידוד מתכות מתרכובותיהן מותכות.
הוא בודד את הנתרן, האשלגן, הסידן, המגנזיום והבריום.
ב-1827 הופק החמרן על ידי המדען הגרמני פרידריך ולר.
בשנת 1828 מהנדס סקוטי, ג'יימס נילסון, השתמש במשב אוויר חם בתוך הכבשן מפוח ובכך הצליח להקטין את צריכת הדלק.
ב-1839 ממציא אמריקאי, אייזיק באביט, פיתח את מתכת באביט - סגסוגת של בדיל המשמשת לייצור מסבים.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 פיתח ושיכלל הנרי בסמר את התהליך הקרוי על שמו - תהליך בסמר לייצור פלדה במהירות וביעילות.
התהליך הוריד משמעותית את מחיר הפלדה ואיפשר את הרחבת השימוש בה.
מטלורגיה היא התחום שחוקר את התכונות המכניות והכימיות של מתכות, ואת השיטות להפקת מתכות ועיבודן.
מטלורגיה משויכת לתחום הנדסת חומרים, ושמה בא מהמילה היוונית metallourgos אשר משמעותו "כורה, מעבד מתכות".
ההפקה של מתכות מתחילה בכריה, שבה מוציאים את המתכות ממקומן באדמה.
רוב המתכות לא נמצאות בצורתן המתכתית אלא כעפרת מתכת, כלומר קשורות בתחמוצת, מתוכה יש להפיק את המתכת.
לאחר הכריה יש להפיק את המתכת מתוך העפרה בשיטות שונות.
עיבוד נועד להקנות למתכת צורה ותכונות רצויות.
שיטות העיבוד נחלקות לשיטות תרמיות (חימום בתנור רם) ומכניות (למשל ערגול או חישול).
כדי לייצר מתכת בעלת התכונות הרצויות, פותחו מגוון שיטות שמאפיינות ומודדות את התכונות של המתכת, כמו קשיות וחוזק, וגם שיטות שונות לחקר המבנה של החומר עצמו: לדוגמה מטלוגרפיה, שבה רואים במיקרוסקופ את מבנה הגרעינים שבמתכת, ואת הפאזות השונות שבמתכת.
שם מספר אטומי סמל בריליום 4 Be מגנזיום 12 Mg סידן 20 Ca סטרונציום 38 Sr בריום 56 Ba רדיום 88 Ra
מתכות אלקליות-עפרוריות הן קבוצה של יסודות כימיים.
לקבוצה זו משתייכים ששת היסודות הנמצאים בטור השני של הטבלה המחזורית: בריליום (Be), מגנזיום (Mg), סידן (Ca), סטרונציום (Sr), בריום (Ba), ורדיום (Ra).
בדומה למתכות האחרות הן מוצקות, בעלות צבע אפור עם ברק מתכתי אופייני, מוליכות חשמל וחום וניתנות לריקוע.
היסוד האחרון בקבוצה, רדיום, הוא רדיואקטיבי.
מקור השם "עפרוריות" הוא מימי הביניים.
האלכימאים אז התייחסו לחומרים שאינם מתמוססים במים ושאינם בוערים כאל "חומרי אדמה", עפר, ולכן השם עפרוריות.
בשל נטייתן החזקה להגיב עם יסודות אחרים הן אינן נמצאות בצורתן החופשית בטבע.
למתכות אלה ערכיות שתיים, כלומר בקליפת הערכיות של האטומים ישנם שני אלקטרונים.
בתגובות חמצון-חיזור המתכות העפרוריות משמשות בדרך כלל בתפקיד המחזר, כלומר נותנות את אלקטרוני הערכיות לאטומים מחמצנים כמו כלור וחמצן.
היסוד מגנזיום ששייך לקבוצה זו משמש בתהליכים ביוכימיים רבים.
אנזימים רבים (ביניהם כאלה המשמשים לניצול ATP, ואנזימים ליצירת RNA ו-DNA מנוקלאוטידים) כוללים מגנזיום.
בצמחים נמצא מגנזיום במרכזו של האתר הפעיל של מולקולת הכלורופיל.
המתכות למחצה (או מטלואידים) מהוות את אחד משלושת הסוגים של היסודות, שכוללים גם מתכות ואל מתכות.
למתכות למחצה תכונות ביניים בין מתכות ואל מתכות.
ההבדל העיקרי הוא שמתכות למחצה הן בדרך כלל מוליכות למחצה, בעוד מתכות רגילות הן מוליכות.
בטבלה המחזורית, המתכות למחצה נמצאות לאורך קו אלכסון שמתחיל בבור ונגמר באסטטין.
יסודות שנמצאים מעל קו זה הם אל מתכות ויסודות שנמצאים מתחת לקו זה הם מתכות.
מתכות מעבר הן סדרה של יסודות כימיים מתכתיים השייכים לקבוצות 3 עד 12 ב (בעלי מספרים אטומים 30-21, 48-39, 80-72) לעיתים מסומנים גם יסודות הטור ה 12 (אבץ, קדמיום וכספית) כמתכות מעבר בטבלאות מחזוריות.
המשותף ליסודות האלו הוא שיש להם לפחות מצב חמצון יציב אחד, שבו יש להם קליפה d מאוכלסת חלקית (מספר האלקטרונים בקליפת ה d החיצונית הוא בין 1 ל-9).
גם היסודות 104–111 המלאכותיים נחשבים למתכות מעבר .
בהתאם להגדרה זו יסודות טור מתכות המטבע (נחושת, כסף וזהב) הן מתכות מעבר: ליון Cu+2 יש 9 אלקטרונים בקליפת ה-d (והוא פרהמגנטי) וליון Au+3 יש 8 אלקטרונים בקליפת ה-d.
לעומת זאת יסודות הטור ה-12 (אבץ, קדמיום וכספית) אינם מתכות מעבר, משום שקליפה d שלהם מלאה (מכילה את כל 10 האלקטרונים שהיא יכולה להכיל) בכל מצבי החמצון שלהם.
מתכות אלו נבדלות ממתכות המעבר גם בהיותן רכות יותר וניתכות בטמפרטורה נמוכה ביחס למתכות המעבר.
עם זאת הן מצוירות ברוב הטבלאות בבלוק ה-d עם מתכות המעבר.
קבוצת היסודות הלנתנידים (מספרים אטומיים 57–71) וקבוצת היסודות האקטינידים (מספרים אטומיים 89–103) נחשבות לעיתים גם הן כמתכות מעבר.
מתכות מעבר הן בדרך כלל בעלות צפיפות גבוהה וטמפרטורות התכה ורתיחה גבוהות.
למתכות אלה גם כושר מתיחה נמוך.
ישנן תכונות נוספות המאפיינות את כל מתכות המעבר:
יוצרות מסגים בינן לבין עצמן ועם מתכות אחרות.
הן יוצרות תרכובות צבעוניות, לפחות בחלק ממצבי החמצון.
בליעת האור אפשרית בשל פיצול רמות ה־d בהשפעת שדה לא הומוגני שיוצרים ליגנדים סביב היון (בליעת הפוטון מעבירה אלקטרון מרמת d נמוכה לגבוהה) או בשל העברת מטען בין יון המתכת לליגנדים סביבו.
יש להן מספר מצבי חמצון שונים וכיוון שקליפה d אינה מלאה ייווצרו גם תרכובות פאראמגנטיות.
צבען לרוב הוא אפור-כחול בטמפרטורת החדר (פרט לנחושת ולזהב).
הן מוצקות בטמפרטורת החדר (פרט לכספית).
מתלה כביסה הוא מתקן המשמש לייבוש כביסה רטובה.
המתקן בנוי לרוב מחבלים, עליהם פורשים את הכביסה הרטובה ומעין שלד, עליו מתוחים החבלים.
הכביסה מהודקת לחבלים באמצעות אטבי כביסה.
מתלי כביסה חיצוניים מייבשים את הכביסה ביתר יעילות ככל שעצמת הרוח חזקה יותר במקום בו הם נמצאים.
מאידך גיסא, חשיפה לגשם פוגעת בהתייבשות הכביסה.
לכן המיקום המיטבי למתלה כביסה הוא סחוף רוחות, תחת גג.
דרישה נוספת היא מרחק של מתלה הכביסה מן הקרקע, כדי לאפשר תליית כבסים ארוכים.
הבט נוסף הוא קרני שמש ישירות.
קרני שמש ישירות גורמות לדהייה של כביסה צבעונית, ולהלבנה של כביסה לבנה.
עם התרבות הכבסים הצבעוניים, הפך מיקומו המיטבי של מתלה הכביסה למקום מוצל.
עד שנות החמישים של המאה העשרים היו מתלי הכביסה הנפוצים עשויים מוטות מתכת הקבועים בחצרות הבתים.
מוטות אלה, המיוצרים בצורת האות ח', הותקנו במרחק של מספר מטרים זה מזה, והגיעו עד גובה של כשני מטר - גובה המאפשר תליית מצעים.
מתקנים אלה שימשו גם לשימושים צדיים, כגון משחק הסטנגה החיפאית.
מתקנים חלופיים היו חבלי כביסה המתוחים לאורכה ולרוחבה של החצר, כפי שניתן לראות בסרט "האחיות מגדלנה" אודות בתי-המחסה מגדלנה.
צורה נוספת של מתקן היא מתקן הקרוסלה: ציר מרכזי, שעליו צלב של מוטות כביסה.
בין המוטות מתוחים כבלים, באופן המזכיר רשת של עכביש.
עם המעבר לבנייני דירות והדוחק במקום לייבוש כביסה, נקבעו מתלי כביסה מעבר לחלונות הבתים.
בתכנון מתקן חבלים לבניין דירות באים לידי ביטוי שיקולים סותרים שונים מאשר בתכנון מתקן חצר.
מתלה כביסה לבית דירות צריך:
לאפשר תלייה של כמות גדולה ככל הניתן של כביסה.
לא לסכן את התולה בנפילה מן החלון לצורך התלייה.
לשמור על מרווחי אוויר בין הכבסים, כדי לאפשר התאיידות המים מהם.
לאפשר שמירה על פרטיות בעלי הכביסה, אשר כביסתם מוצגת לכל עין בגובה רב.
לאפשר שמירה על מראה חזית הבניין.
לכן קיים מגוון עיצובים למתלי כביסה בבנייני דירות.
החבלים עשויים להיות מקובעים למוטות (חבלים בודדים) או כרוכים סביב גלגלות (חבלים כפולים).
קשירת חבלי הכביסה למתלים עצמם מוזילה את עלות המתקן, מכיוון שאין צורך לרכוש גלגלות וכמות כפולה של חבלים.
התקנת גלגלות מכפילה בפוטנציה את אורך החבלים, וכן מקלה על הגישה לכל אורך החבלים.
באמצעות גלגלות ניתן לתלות כביסה גם על חבלי כביסה המתוחים בין שני חלונות שונים, או מתוחים מעבר לטווח הגעתו של אדם העומד בחלון.