tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מבין 19 מחנות הפליטים הפלסטיניים, למחנה הפליטים ג'נין יש את השיעורים הגבוהים ביותר של אבטלה ועוני.
חלק מתושבי מחנה הפליטים הסתמכו בעבר על עבודה בישראל, שצומצמה מאוד מאז הקמת גדר ההפרדה ויישום היתר כניסה לישראל.
מחנה הפליטים ג'נין כולל גם צפיפות אוכלוסייה גבוהה ורשת ביוב גרועה.
מחנה הפליטים אל-אזרק הוא מחנה פליטים הממוקם ליד אל-אזרק שבירדן שנבנה עבור פליטי מלחמת האזרחים בסוריה.
הוא פותח ומופעל על ידי נציבות האו"ם לפליטים (UNHCR) בשיתוף עם ממשלת ירדן.
הוא נפתח לראשונה באפריל 2014. נכון למרץ 2016 היו בו למעלה מ-32,000 פליטים ועד אוגוסט 2019 מספר זה היה עמד על למעלה מ-35,000 איש.
בניית המחנה החלה במאי 2013. האתר ממוקם כ- ממערב לאל-אזרק בשטח מדברי חם וכ- מגבול ירדן-סוריה.
האתר שימש במהלך מלחמת המפרץ כמחנה מעבר לעקורים עיראקים וכוויתים.
המחנה עצמו משתרע על פני כ-.
המקלטים נבנו באבץ ופלדה במטרה לעמוד בתנאי החום והרוח.
בבניית המחנה לא נעשה שימוש במלט ובטון, כדי להדגיש שהמחנה אינו מיועד להיות קבוע.
המחנה נועד להתגבר על חלק מהבעיות שחוו במחנה הפליטים זעתרי הצפוף ועמוס הצרות ששכן קרוב יותר לגבול.
מתקני מחנה אל-אזרק (כגון מרפאות וגני שעשועים) נבנו בצורה מבוזרת על מנת רעיון לחקות התיישבות כפרית בתוך המחנה.
אחת המטרות הייתה שימור המבנים החברתיים המסורתיים של קהילות סוריה.
גם דאגות הביטחון היו בעלות חשיבות עליונה בתכנון המחנה.
ראש המחנה של UNHCR אמר באפריל 2014 כי "למדנו מה נעשה בזאתרי ובמחנות פליטים אחרים ברחבי העולם וניסינו לתכנן בקפידה." פקיד אחר של UNHCR טען כי מדובר באחד ממחנות הפליטים הטובים בעולם.
עלות בניית המחנה הוערכה ב-63.5 מיליון דולר כאשר המימון הגיע מתורמים בינלאומיים.
הפליטים הראשונים החלו להגיע למחנה ב-28 באפריל 2014. בתחילה התגוררו במחנה כ-25,000 איש עם תשתית המיועדת לכ-50,000 עם הרחבה נוספת ל-130,000 איש.
לפיכך היה לו פוטנציאל להפוך לאחד ממחנות הפליטים הגדולים ביותר לא רק סביב סוריה אלא בעולם (שני רק למחנה דאדאב בקניה).
באותה תקופה כבר היו לירדן כ-600,000 פליטים רשומים בגבולותיה, כאשר גורמים רשמיים במדינה אמרו שהמספר האמיתי יכול להיות פי שניים מזה.
עד מרץ 2015 התגוררו במחנה הפליטים אזרק רק 14,500 פליטים, כאשר היה צפוי שיהיו למעלה מ-60,000 עד אז.
חלק מהסיבות היו חיצוניות, כגון חשש מפני כניסת המדינה האסלאמית לירדן יחד עם פליטים או חששות תקציביים.
בפועל הרוב מתוך 35,000 הפליטים שנכנסו למחנה כבר עזבו במהרה על מנת להשתקע באופן בלתי חוקי בעיירות וערים ירדניות.
נושא בולט במחנה היה היעדר חשמל, עקב ריחוק המחנה מאזורים מיושבים אחרים.
לכן, הפליטים נאלצו להשתמש בפנסים סולאריים והתקשו לשמור על קשר עם העולם החיצון.
קושי בולט נוסף במחנה היה הטמפרטורות חמות מאוד בחודשי הקיץ ומחירי מזון גבוהים.
חלק מהפליטים במחנה קיבלו אישורים לבקר בערים ירדניות, ולאחר מכן לא שבו.
למרות כל קשיים אלו, המחנה נותר בטוח מבחינה ביטחונית.
אוכלוסיית המחנה גדלה בהדרגה במהלך המחצית השנייה של 2015, אך נותרה הרבה מתחת לציפיות הראשוניות.
מחנה המעצר גריני (בנורווגית: Grini fangeleir) היה מחנה ריכוז נאצי בבארום שבנורווגיה, שפעל בין 1941 למאי 1945. במקום נמצא כיום בית כלא Ila .
גריני נבנה במקור כבית סוהר לנשים.
בנייתו של בית הכלא לנשים החלה ב-1938, אך למרות שהסתיימה בערך ב-1940, הוא לא נכנס לשימוש למטרתו המקורית: הפלישה של גרמניה הנאצית לנורווגיה ב-9 באפריל 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, שינתה את השימוש באתר למחנה מעצר של המשטר הנאצי.
בתחילה השתמשו הנאצים בכלא כדי לעצור קצינים נורווגים שנתפסו במהלך הלחימה במערכה בנורווגיה.
השימוש הזה הופסק ביוני 1940, כשנורווגיה נכנעה.
בית הכלא שימש אז לשיכון חיילי הורמאכט עד שהוקם במקום מחנה ריכוז ב-14 ביוני 1941. העצורים הראשונים נשלחו מ-אנבילירן , שהשימוש בו הופסק באותו זמן.
זמן קצר לאחר מכן, הוגדלה כמות האסירים כשנכלאו במקום חיילים סובייטים שנלכדו במהלך מבצע ברברוסה.
המחנה נוהל על ידי אנשי האס אס ואנשי הגסטפו, ששינו את שמו של המחנה ל-Polizeihäftlingslager Grini.
השם תואם לחווה סמוכה ולרובע מגורים שמסביב שנקראים גריני הממוקם במרחק קצר מדרום-מזרח למחנה.
תחילה נכלאו אסירים בשטח הכלא המקורי, אך ב-1942 היה צורך לבנות צריף נוסף כדי להגדיל את הקיבולת.
באוגוסט 1942 נבנה מחנה הכלא וידל כיחידת משנה של המחנה.
גריני שימש בעיקר עבור אסירים פוליטיים נורווגים, אך לאחר מכן נכלאו בו גם פושעים רגילים.
רבים הוחזקו בגריני לפני שנשלחו למחנות בגרמניה.
בסך הכל עברו במחנה 3,402 אנשים בדרך למחנות בגרמניה עצמה.
באופן דומה, מורים רבים שהשתתפו במרד האזרחי ב-1942 הוחזקו בגריני למשך יום אחד לפני שנלקחו לקירקנס .
במקום הוחזקו גם מספר קטן של אזרחים זרים.
בסך הכל עברו בגריני 19,247 אסירים, ולכל היותר שהו במחנה בבת אחת (בפברואר 1945) 6,208 אסירים.
בין אלה היו ניצולי מבצע שחמט , פשיטת קומנדו בריטי ב-1943, כולל מנהיגם, ג'ון גודווין .
לאחר מכן הם נשלחו למחנה הריכוז זקסנהאוזן שם הוצאו להורג בפברואר 1945.
המספר הכולל של ההרוגים בגריני אינו ידוע, אם כי הגסטפו והמשטרה השתמשו במחנה לעיתים קרובות למטרות עינויים ולפחות שמונה בני אדם הוצאו להורג שם.
כוחות מוטסים בריטיים שנשלחו לחבל במפעל המים הכבדים Norsk Hydro במהלך מבצע פרשמן התרסקו בנורווגיה עקב מזג אוויר גרוע.
חמשת הניצולים שלא נפצעו נלקחו בשבי והוחזקו במחנה הריכוז גריני עד 18 בינואר 1943, אז נלקחו ליער הסמוך, עיניהם כוסו והם נורו בחלק האחורי של הראש על ידי הגסטפו.
זה היה פשע מלחמה והפרה של אמנת ז'נבה.
הוצאות להורג התרחשו בדרך כלל במבצר אקרסהוס או בטרנדומסקוגן .
מחנות ריכוז בחלקים אחרים של נורווגיה, כולל פאנרם , מחנה הריכוז קוואנגן ומחנה הריכוז ברדופוס , נספחו לגריני.
הכוחות הגרמניים קיימו גם מחנה צבאי בהוסבי , לא הרחק מגריני.
מלבד שומרים הקדישו הכובשים הגרמנים מעט כוח אדם למחנה.
מאחר שפוליטיקאים, אקדמאים ואישי תרבות רבים נכלאו בגריני, התקיימה במחנה רמה מסוימת של ארגון פנימי.
אסירים עבדו בייצור, בחקלאות ובעבודות כפיים אחרות.
חלק ניכר מעבודת כפיים זו התרחש מחוץ למחנה.
כמה עצורים שמרו על התמחויותיהם מלפני המלחמה, כמו היסטוריון הספרות פרנסיס בול שערך בחשאי כמה הרצאות, והספיק לפרסם שלושה ספרים עם חומר שנכתב במהלך שהותו בת שלוש השנים בגריני.
לאחר המלחמה, זה עורר סערה מסוימת בציבור כאשר פורסם שהשבויים הנאצים של נורווגיה המשוחררת זוכים ליחס טוב יותר מאשר אסירי המשטר הנאצי.
בין היתר התזונה בבתי הכלא הנורווגיים הייתה הרבה יותר טובה.
מצד שני, בגריני היו תנאים טובים יותר מסביר פנים לאסירי התנגדות יותר מאשר המחנות הדומים בגרמניה.
ב-7 במאי 1945 הארי סודרמן , שהיה אחראי על חינוך חיילי המשטרה הנורווגית בשוודיה, הגיע למחנה והורה למפקד אלפרד זיידלר לארגן אספה, תחילה ל-5,000 הגברים ולאחר מכן ל-500 הנקבות.
הנשים שוחררו מיד, ואילו הגברים התבקשו לשהות במחנה מספר ימים עד לתיאום ההובלה, והנהגת המחנה הועברה לידי נציגי האסירים.
אסירים מ- Møllergata 19 וויקטוריה טראס הועברו לגריני באותו היום.
לאחר שחרור נורווגיה במאי 1945, הכלא שימש לנורווגים שנשפטו או הורשעו בבגידה או בשיתוף פעולה עם הנאצים, כחלק מהטיהור המשפטי בנורווגיה לאחר מלחמת העולם השנייה .
מכיוון שהשם "גריני" נקשר כעת למחתרת הנורווגית שנתפסה כהרואית, שונה שם המחנה לאילבו.
השם החדש גם שיקף טוב יותר את מיקומו בפועל של המחנה.
3,440 איש נכלאו במחנה ביולי 1945. התנאים במחנה היו קשים, ובקיץ פרצה בו בריברי.
שומר דיווח כי נעשה במחנה שימוש קשה בתרגילי ענישה.
המחנה נסגר ב-1951 אך נפתח מחדש באותה שנה כבית סוהר לפושעים המרצים עונשים ארוכי טווח.
חלק ניכר מהמחנה, כולל הצריפים, נהרס.
בניין צריף אחד בשימור עומד בקדטנגן .
יש במקום גם מוזיאון, מוזיאון גריני.
האדריכל אוד ננסן הצליח לשמר את רוב יומניו מגריני וזקסנהאוזן, ומבחר מהם הוצאו ב-1946 כספר בן שלושה כרכים "Fra dag til dag." הכרך הראשון מתאר את התקופה מינואר 1942 עד אוגוסט 1942, הכרך השני מתאר אוגוסט 1942 עד אוגוסט 1943, והכרך השלישי מתאר את שהותו של ננסן בזקסנהאוזן.
בשנים 1946 ו-1947 יצא הספר בן שני הכרכים "Griniboken" ("The Grini Book"), בעריכת אוגוסט לאנג ויוהאן שריינר , עם הוספות של כמה מהאסירים.
הכרך הראשון מתאר את חיי היום-יום בגריני כפי שהתפתחו במהלך השנים, כולל מאמרים נפרדים על מחלקת הנשים, על מחלקות "הפט" (לגברים ולנשים), ועל "Fallskjermen", המחלקה לנידונים למוות המחכים להוצאה להורג.
הכרך השני מתאר את הארגון הפנימי, כגון משטרי העבודה, העבודה החקלאית ושירותי הבריאות, וכן דן בחיי התרבות והדת.
יש גם פרקים על ההתנגדות הסמויה בגריני, כמו שירות החדשות, הריגול ושפת חתימת האצבע הסודית שפותחה.
Giertsen משנת 1946 מכיל סקירה כללית של הצוות הגרמני בגריני, וכן רשימה מסודרת כרונולוגית של האסירים, החל מבני הערובה של סולבר שנכלאו באנבי ב-15 במרץ 1941.
מחנה הפליטים אל-האול הוא מחנה פליטים בפאתיה הדרומיים של העיירה אל-האול בצפון סוריה, סמוך לגבול סוריה–עיראק, המחנה מכיל אנשים שנעקרו מהשטחים שבהם שלט ארגון הטרור המדינה האסלאמית.
המחנה מנוהל על ידי הכוחות הסוריים הדמוקרטיים (SDF) הנתמכים על ידי ארצות הברית, אך על פי ממשלת ארצות הברית בחלקים גדולים מהמחנה ארגון המדינה האסלאמית הוא השולט, והוא משתמש במחנה כדי לקדם את האידאולוגיות הקיצוניות שלו ולגיוס אנשים לשורותיו.
הרשויות הכורדיות והסוריות השולטות במחנה, הצהירו בעבר כי אינן מתנגדות לשחרור הילדים המתגוררים במחנה והחזרתם למדינות אזרחותם
בשיאו, התגוררו במחנה למעלה מ68,000 אנשים, 94% מהם נשים וילדים.
7,000 תושבי המחנה הזרים (שמדינות אזרחותם אינן סוריה או עיראק), שהינם ילדים, מגיעים מ62 מדינות שונות .
באמצע 2023, אוכלוסיית המחנה ירדה מתחת ל-50,000 אנשים עקב חזרה של חלק מהפליטים והעקורים לביתם.
המחנה הוקם לראשונה ב-1991 עבור פליטים עיראקים ממלחמת המפרץ, ולאחר מכן נפתח מחדש לאחר הפלישה לעיראק ב-2003.
גודל האוכלוסייה גדל באופן משמעותי עם התמוטטות נפילת המדינה האסלאמית.
בפברואר 2021, אוכלוסיית המחנה נאמדה בלמעלה מ-60,000. הערכה בספטמבר 2019 העריכה שהמחנה הכיל כ-20,000 נשים ו-50,000 ילדים של חברי המדינה האסלאמית, עליהם שמרו כ-400 לוחמי מיליצית ה-SDF.
במלחמת האזרחים בסוריה, לאחר שה-SDF כבש את אל-הואל ב-2015 מידי המדינה האסלאמית, המחנה, לצד מחנה הפליטים עין עיסא, הפך למרכז לפליטים מהלחימה בין ה-SDF למדינה האסלאמית במהלך המערכה בדיר א-זור והוא הכיל כ-10,000 פליטים בתחילת דצמבר 2018. באפריל 2018, כתוצאה מהתפרצות של מחלת הטיפוס נהרגו במחנה כ-24 בני אדם.
במהלך קרב באע'וז פוקאני בדצמבר 2018, הגיע אל המחנה גל גדול של פליטים שנמלטו מהלחימה העזה בין ה-SDF והמדינה האסלאמית.
הדרך למחנה, שכללה "מרכזי מיון" לפעילי המדינה האסלאמית, תוארה כ"קשים ביותר" עם מחסור במזון, מים, מחסה וללא שירותי בריאות.
ב-4 בפברואר 2019, דווח כי לפחות 35 ילדים ופעוטות מתו בדרך למחנה או זמן קצר לאחר הגעתם למחנה, בעיקר עקב היפותרמיה.
ארגוני סיוע חששו מדיזנטריה ומחלות אחרות שעלולות לפרוץ במחנה שהכיל כמות רבה של פליטים.
האו"ם קבע כי 84 בני אדם, רובם ילדים, מתו בדרך למחנה הפליטים אל-הואל מאז דצמבר 2018. משפחות של לוחמי המדינה האסלאמית מוחזקות בחלק נפרד במחנה לאחר מספר תקריות אלימות חוזרות ונשנות בינם לבין חברי המחנה האחרים.
בפברואר 2019, זהרה דומן, אוסטרלית ממוצא טורקי שנישאה ללוחם ג'יהאד אוסטרלי סיפרה לאמה שהיא ושני ילדיה הקטנים גרים במחנה.
היא אמרה לאמה שיש מחסור חמור במזון, והיא חששה שבתה בת החצי שנה תמות ברעב.
בתחילת 2019 שאמימה בגום, בריטית שאזרחותה נשללה ממנה בשל חברותה במדינה האסלאמית נמצאה במחנה אל-האול.
בנה הצעיר שנולד במחנה מת תוך שבועות בודדים מהלידה.
במרץ 2019, דווח כי האמריקנית וחברת המדינה האסלאמית לשעבר הודה מותאנה (שאזרחותה האמריקאית נשללה ממנה) ובנה בן ה-18 חודשים גרים גם הם במחנה.
לפחות 100 אנשים מתו במהלך המסע שלהם למחנה, או זמן קצר לאחר שהגיעו למחנה מאז דצמבר 2018.
באפריל 2019, נשים ונערות במחנה אמרו לעיתונאית: "תתאסלמי תתאסלמי!" ודחקו בה לדקלם את השהאדה.
הן אמרו לה, "אם תהפכי למוסלמית ותכסי (גופך ופניך) כמונו ותהפכי לחברה בדת שלנו את לא תהרגי".
רבים מהן התפללו שח'ליפות המדינה האסלאמית תחזור.
הנשים הצדיקו את רצח העם היזידי שבוצע על ידי המדינה האסלאמית ואת הלקיחה של שפחות מין יזידיות על ידי המדינה האסלאמית.
אישה עיראקית אמרה: "אם הם לא מתאסלמים והופכים למוסלמים כמונו ומתחילים לסגוד לאללה, אז זה מגיע להם".
בדו"ח שפורסם באפריל 2019, עיתונאי ה-BBC, קוונטין זומרוויל, תיאר את המחנה כ"כספינה מוצפת של כעס ושאלות ללא מענה", שבו חלק מהנשים "נאחזות באידאולוגיה מלאת השנאה שלהן, ואחרות מתחננות למוצא לחזרה לבית שלהן".
קוונטין ציטט אישה מרוקאית-בלגית, אחות לשעבר שתפסה את הניקאב שלה ואמרה: "זו הבחירה שלי.
בבלגיה לא יכולתי ללבוש את הניקאב שלי – זו הבחירה שלי, כל דת עשתה משהו לא בסדר".
האישה אמרה שאין צורך להתנצל על מתקפת הטרור של המדינה האסלאמית בבריסל ב-2016 והאשימה את המערב ואת ההתקיפות האוויריות שלו על באע'וז באחריות לתנאים הקשים שלהם.
דיווח בוושינגטון פוסט מספטמבר 2019 תיאר את ההקצנה האסלאמית המוגברת בתוך המחנה ש"התנאים בו עגומים, הביטחון רופף, ואנשים שאינם מאמינים באידאולוגיה של המדינה האסלאמית חיים בפחד".
ב-28 בנובמבר 2019 הודיע הסהר האדום הערבי הסורי כי למעלה מ-36,000 מתושבי המחנה קיבלו סיוע מהארגון במרפאות שהוקמו במחנה ובאמצעות צוות רפואי נייד בו.
באוקטובר 2020, בניסיון להתמודד הצפיפות במחנה, פורסם כי רשויות כורדיסטן הסורית החליטו לשחרר מהמחנה את כל האזרחים הסורים במחנה אשר המהווים כמחצית מאוכלוסיית המחנה.
מלבד אותם אזרחים סורים שישוחררו יישארו במחנה יישארו למעלה מ-25,000 עיראקים ו-10,000 בני לאומים אחרים במחנה הפליטים.
באוקטובר 2020 הודיע ה-SDF על תוכניות לשחרור אלפי סורים המוחזקים במחנה הפליטים אל-האול.
תהליך השחרור היה איטי, ובתחילת 2022 עדיין חיו במחנה כ-56,500 איש.
במהלך ינואר ופברואר 2021, 21 בני אדם נהרגו במחנה על ידי תאים של המדינה האסלאמית, והמרכז הסורי לזכויות אדם תיאר את המחנה כ"מדינה הקטנה של אל-האול".
חובות מדינות האזרחות של הילדים במחנה כלפיהם לפי המשפט הבין-לאומי
המסמך הבין-לאומי המחייב העיקרי לעניין חובות מדינות אזרחות הילדים המתגוררים במחנה הוא האמנה בדבר זכויות הילד משנת 1989 .
לעניין זה רלוונטים סעיפים 3, 6 ו37 לאמנה, הנוגעים לטובת הילד כשיקול עיקרי בהחלטות הנוגעות לו, לזכותו הטבעית של הילד לחיים והתפתחות, וזכותו שלא יועמד בפני טיפול או עונש אכזריים, בלתי אנושיים או משפילים.
הפרה של סעיפים אלה נבחנה בשתי תלונות שהוגשו לוועדה המפקחת על יישום אמנת זכויות הילד, לגבי אחריות מדינות האזרחות כלפי אזרחיהן הקטינים המתגוררים במחנה אל-הול.
ב9 במארס 2022, פרסמה הוועדה את החלטתה לגבי התלונה שהוגשה בשנת 2019 ועניינה ב49 ילדים בעלי אזרחות צרפתית, שהתגוררו במחנה אלהול בעקבות חשד למעורבות הוריהם בפעילות ארגון הטרור דעא"ש.
11 מהילדים הושבו בהצלחה לגבולות צרפת טרם התכנסות הועדה, ואילו 38 הנותרים (שהצעירים בהם היו בני 5) חיו בתנאים שהוועדה תיארה כ"מחנה סגור שהוא דמוי איזור מלחמה".
הועדה קבעה שצרפת אחראית להפרת ס' 3, 6 ו37 לאמנה כלפי 49 הילדים הללו, מאחר שיש לה הכוח והיכולת להחזירם לתחומיה.
לכן, נוכח הסכנה הגוברת לחייהם של הילדים, הועדה המליצה לצרפת למלא את המוטל עליה במסגרת האמנה, ולפעול בדחיפות למען השבת הילדים הללו לשטחה.
8 חודשים אחר כך – ב20 באוקטובר, 2022, פרסמה הוועדה את החלטתה בנוגע לתלונה נוספת שהוגשה בשנת 2019, ועניינה 6 ילדים בעלי אזרחות פינית שהתגוררו במחנה אל-הול.
מחציתם, הצליחו לעזוב את המחנה ולחזור לגבולות פינלנד טרם התכנסות הועדה, ואילו 3 הנותרים (שגילם דאז היה 5-6) התמודדו אף הם עם התנאים המאתגרים במחנה.
הועדה שבה והדגישה (כמו בעניין הילדים הצרפתים) כי המחנה דומה לאיזור מלחמה.
הועדה קבעה שפינלנד אחראית להפרת ס' 6 ו37 לאמנה כלפי ששת הילדים הללו, שכן היו לה האמצעים והיכולת להשיב את הילדים לתחומיה, ומשבוששה או נמנעה לעשות כן, היא הפרה את זכויותיהם אלה.
הוועדה הקציבה לפינלנד 180 ימים להודיע לה באילו אמצעים מתכוונת היא לנקוט בעבור השבת הילדים.
ס' 2 של האמנה בדבר זכויות הילד קובע כי שאר החובות המפורטות באמנה חלות על המדינות המאשררות אותה - בתחום שיפוטן.
ניתן להבין את המונח 'תחום שיפוט' בהקשר טריטוריאלי, כלומר - חלה על מדינה מסוימת החובה להבטיח הגנה על זכויות, כלפי ילדים הנמצאים בין גבולותיה הגיאוגרפיים.
בעניין זה (במסגרת החלטה מקדמית בדבר קבילות העתירה), הרחיבה הועדה את תחולת החובות על המדינות וקבעה כי היא חוץ-טריטוריאלית, בהתקיים שני תנאים: אזרחות (החובה חלה על המדינה כלפי ילדים שהם אזרחיה בלבד), ושליטה במצב (השבת הילדים תלויה במדינה).
למשל, במקרה של הילדים בעלי האזרחות הצרפתית, קבעה הועדה כי אף על פי שמקום התרחשות האירועים (מחנה אל-הול) אינו בין גבולות צרפת, חובות האמנה חלות על המדינה באופן חוץ-טריטוריאלי.
זאת, משום שהילדים הם אזרחיה, והחזרתם תלויה בנכונותה של צרפת בלבד להשיבם, שכן הכוחות הכורדים השולטים במחנה הצהירו כי הם מוכנים לשחרר את הילדים.
בספרות המשפטית נמתחה על הוועדה ביקורת על הרחבתה את המונח שטח סמכותה מעבר לתפיסתו המקובלת.
פרופ' אמברלנד טען כי הוועדה בדבר זכויות הילד אינה גוף שיפוטי בין-לאומי, כאשר הנוהג של הועדות לראות בעצמן גופים שיפוטיים רווח בכל ועדות זכויות האדם של האו"ם, חרף התנגדותן המתמדת של מדינות החתומות על האמנות.
בנוסף, בטענות ההגנה במסגרת העתירה, העלתה צרפת בין היתר טענות מקובלות במשפט הבין-לאומי, שאף נתמכות בין היתר, על ידי בית הדין הבין-לאומי לצדק.
למרות זאת, הועדה לא ייחסה משקל להתנגדויות אלה של צרפת באף אחד מהחלקים האופרטיביים של החלטתה, מה שעלול להשליך על חוסר לגיטימציה בקביעתה זו.
הועדה גם ציינה כי המונח תחום שיפוט 'טריטוריאלי' הושמט במתכוון מהאמנה, אך לא ציינה כי המונח הופיע בטיוטות הרבות לאמנה, ומנסחי האמנה בחרו לבסוף להחליף את המונח כדי למנוע אי-הבנה אפשרית באשר למצבם של ילדי דיפלומטים.
מילנוביץ' התייחס אף הוא למספר היבטים בעייתיים בחידוש שאימצה הועדה.
למשל, העובדה שהועדה התייחסה להיות הילדים אזרחי צרפת כאחת ההצדקות לחובתה של צרפת להביאם לגבולותיה.
זאת, למרות שעל פי רוב, אזרחות נקבעת לפי מקום היוולדם של הילדים, כך שאינם בוחרים את אזרחותם ויד הגורל היא זו שעשויה להביא להשבתם של ילדים מסוימים בעוד אחרים ייוותרו במחנה.
בנוסף, בחקיקה של הרשויות הכורדיות (השולטות במחנה) אין איסור על הוצאתם של ילדים ממנו אל מדינה שאינה מדינת אזרחותם.
כלומר, יש לצרפת האפשרות להשיב מהמחנה ילדים לא-צרפתיים לתחומיה, כפי שיש לה האפשרות לעשות כן לגבי ילדים צרפתים.
לבסוף, מבקר פרופ' מילנוביץ' את השימוש בתבחין האזרחות מלכתחילה, כאשר מדובר בבעיה אוניברסלית.
הוא מוסיף כי אינו מתנגד מהותית להחלטת הועדה (לחייב את צרפת להשיב את הילדים מהמחנה), אלא שהוא מביע ביקורת על הצידוק המשפטי שציינה הועדה.
החזרה לארצות המקור של הפלטים היא קשה מכיוון שרבים מתושבי המחנה הפכו לקיצוניים ומהווים איום פוטנציאלי על מדינת הולדתם.
זומרוויל ציין כי ממשלות מערביות מתנגדות לחזרה או שאולי אין להן תוכניות להחזיר את הפליטים למדינות שלהם.
בספטמבר 2020 דווח כי השלטונות הכורדיים העבירו 50 אזרחים אוסטרלים ממחנה אל-האול למחנה רוג' הקטן יותר, שם נטען כי יש יותר דגש על חינוך תקין ושיקום.
ב16 בספטמבר, 2025, השלימה צרפת מבצע השבה, במסגרתו שלוש נשים ועשרה ילדים אשר התגוררו במחנה אל-הול הוחזרו לגבולותיה.
הילדים הועברו לטיפול שירותי הגנת הילד בעוד שלוש האימהות הושמו במעצר טרם תעמודנה הן למשפט.
אין מידע זמין המאשש כי ההשבה נעשתה בעקבות ממצאי ועדת האו"ם בדבר זכויות הילד שלוש שנים קודם לכן.
דוגמה נוספת לתוכנית השבה, היא תוכנית שפרסם משרד ההגירה העיראקי ב-2025. על פי התוכנית, שהחלה קורמת עור וגידים בשנת 2021, ממשלת עיראק תשיב לתחומיה את כול האזרחים העיראקים שעודם מתגוררים במחנה אל-הול.
מדובר כ-5,000 נפשות, בעיקר נשים וילדים.
מחנה טולכרם הוא מחנה פליטים פלסטיני בעיר טול כרם בצפון הגדה המערבית, שהוקם בשנת 1950 על 180 מ"ר על ידי אונר"א.
זהו מחנה הפליטים השני בגודלו בגדה המערבית, וכן אחד המאוכלסים בצפיפות.
המחנה נפגע קשות במהלך האינתיפאדה השנייה מפריצות, מעצרים, פשיטות ועוצר.
פלישות עדיין מתרחשות, אם כי על בסיס לא סדיר יותר.
בשנת 2013 שוקם מרכז הבריאות בכספי פרויקט בהיקף של 1.7 מיליון דולר.
במחנה טולכרם יש ארבעה בתי ספר של אונר"א.
בשנת 1950 הוקם מחנה הפליטים טולכרם על ידי אונר"א בעיר טולכרם, בשטח של 180 מ"ר.
רוב הפליטים הפלסטיניים שמתגוררים במחנה הגיעו מיפו, קיסריה וחיפה.
כיום זהו מחנה הפליטים הפלסטיני השני בגודלו ביהודה ושומרון.
בתחילת האינתיפאדה הראשונה, ב-26 באפריל 1989, נורה למוות איזאם עומר חסן, בן 8, על ידי חיילים ישראלים.
באותו יום נורה סמר מוחמד מניד, בן 9, בעינו בכדור פלסטיק.
הוא מת 5 ימים לאחר מכן.
ב-31 במאי מוחמד חמדאן, בן 8 חודשים, נורה למוות על ידי חיילים בעת שהיה עם אמו במחנה הפליטים טולכרם.
בשנת 2023 פתח צה"ל בפשיטה על המחנה עקב ההשפעה של מלחמת חרבות ברזל.
ב-3 באוקטובר 2024 ביצע צה"ל תקיפה אווירית על מחנה הפליטים והרג את זאהי עופי, ראש תשתית הטרור של ארגון חמאס בטולכרם, ובסך הכל נהרגו 18 מחבלים.
מחנה העבודה האסאג לייפציג הוקם ביוני 1944 ליד מפעלי הנשק של חברת האסאג בלייפציג כדי לספק את כוח האדם הדרוש לייצור משגרי הטילים עבור חיל הרגלים.
חברת האסאג הייתה אחת משלוש החברות הגדולות לייצור נשק בגרמניה.
בשנת 1944 היא זכתה בחוזה לייצור משגרי רקטות לחיל הרגלים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה היו להאסאג שמונה מפעלים בתוך גרמניה ושלושה מפעלים בפולין – מפעל תחמושת בסְקַרְזִ'יסְקוֹ-קָמְיֶינָה, מפעל רימונים בקיילצה ומפעל יציקה בצ'סטוחובה.
במפעלי האסאג הועסקו שני סוגי עובדים: אזרחים מכל רחבי אירופה רובם עובדי כפייה ואסירים ממחנות ריכוז.
בקיץ 1944 הוקמו מחנות עבודה ליד כל אחד מהמפעלים, בהם הועסקו יחד כ-41,000 אסירים.
בגרמניה הוקמו מחנות העבודה ליד המפעלים בערים לייפציג, טאוכה, אלטנבורג, מויזלביץ, שליבן, קולדיץ ופלוסברג.
מחנה העבודה הראשון לנשים, המסונף למחנה בוכנוואלד, הוקם ביוני 1944 ברחוב קמנצר 10–12 ברובע שונפלד בלייפציג.
בסתיו של אותה השנה הוקם לידו מחנה עבודה לגברים בו 700 אסירים יהודים מצרפת, פולין ואיטליה שהגיעו מבוכנוואלד בשלושה משלוחים.
הם היו ברובם בעלי מקצוע שהועסקו בבדיקת התחמושת.
במחנה היה מבנה אבן בן שתי קומות בו שכנו משרדי המחנה ומגורי הנשים.
אזור מגורי הנשים חולק לעשרים ושלושה "בלוקים" כאשר בכל בלוק נבנו לגובה מיטות עץ במספר קומות.
בקומת הקרקע של המבנה היו מרפאה, חדר קלדניות, מטבח וחדר אוכל.
במרתף היו מקלחות, שירותים, תאיי בידוד והמקלט.
מגורי נשים הוקמו גם בצריפים שליד המבנה המרכזי.
ב-9 ביוני 1944 הגיעו למחנה 800 נשים ממחנה הריכוז מיידנק, מתוכן 566 היו פולניות, 109 היו בנות לאומים אחרים ו-39 היו שבויות מלחמה מברית המועצות שסירבו לעבוד בייצור תחמושת.
ב-26 ביוני 1944 הגיעו 151 נשים ממחנה הריכוז ראוונסבריק.
ב-12 ביולי 1944 הגיעו למחנה 2,000 אסירות ממחנה הריכוז ראוונסבריק.
ב-22 ביולי הגיעו 2,100 נשים נוספות.
בתחילת חודש אוגוסט הגיעו 1,273 נשים יהודיות, חלקן מלוות בילדים קטנים, ממחנה העבודה בסְקַרְזִ'יסְקוֹ-קָמְיֶינָה שפורק.
בספטמבר 1944 הגיעו 250 נשים ומשלוח אחרון של 500 נשים הגיע ב-3 בדצמבר 1944. בסוף ינואר 1945 מחנה האסאג לייפציג היה למחנה העבודה הגדול ביותר המסונף למחנה בוכנוואלד.
הוחזקו בו 5,067 נשים מעשרים ושמונה לאומים, כאשר שליש מהן היו יהודיות.
המחנה היה מוקף בגדר תיל לידו הותקנו עמדות שמירה.
מלבד מפקד המחנה היו במחנה 25 סגני מפקדים ו-87 חיילים מכוחות האס.אס.
בחודש ספטמבר 1944 נוספו 41 נשות אס.
ובמרץ 1945 הגיע מספרן ל-59. שומרי האס.
נעזרו בכלבים כדי להרתיע את האסירות.
נשים פולניות מילאו את התפקידים של אחראיות על הבלוק ואחראית על חדר, ופיקחו על משרדי המחנה, על מחסני המזון, חדר האוכל, המרפאה וביטחון המחנה.
נשים לא פולניות, ביניהן 39 שבויות המלחמה הרוסיות, הועסקו במטבח.
חלק מהשומרות גויסו מתוך כוח האדם של מפעלי האסאג ונשלחו לאימונים במחנה הריכוז רוונסברוק.
הן שמרו בתוך המחנה וליוו את הנשים בדרך למפעל ובחזרה ובזמן העבודה.
נשים שלא עבדו בצורה משביעת רצון הוענשו במכות, בשלילת אוכל או בעמידה ממושכת במסדר נוכחות.
האוכל היה סביר וכך גם תנאיי ההיגיינה והטיפול רפואי.
יחד עם זאת תנאיי העבודה היו קשים, במקומות העבודה היה מאוד חם, לא היה בהם אוורור והאוויר היה מלא אבקת מתכות, דבר שגרם לבעיות בריאות רבות.
הנשים עבדו בשתי משמרות של 12 שעות כל אחת, שבוע אחד במשמרת יום ושבוע אחד במשמרת לילה.
מעל 500 אסירות שהוגדרו "לא מתאימות לעבודה", ביניהן נשים בהיריון ונשים עם ילדים קטנים, נשלחו במשלוחי מוות לאושוויץ, ראוונסברוק וברגן-בלזן יחד עם 25 ילדים.
הפעילות התרבותית התנהלה באולם גדול ובחדרי השירות במרתף הבניין.
קבוצות של נשים פולניות, צרפתיות ויהודיות ארגנו ערבי קריאה, שירה ותיאטרון.
בסתיו 1944 האסירות הצרפתיות הציגו קולקציה של כובעים עשויים מסמרטוטים ופסולת.
המפקחות הפולניות חגגו את יום העצמאות הפולני ב-11 בנובמבר 1944 בהופעה שכללה שירי וריקודי עם.
הנשים היהודיות חגגו את ערב ראש השנה עם מוזיקת ג'אז, ואלסים ושאנסונים והציגו הצגה מקורית בשם "הרפתקאותיו של סוקרטס במחנה הריכוז" .
העבודה הופסקה הדרגתית החל מאמצע פברואר 1945. בתחילת אפריל 1945 הגיעו למחנה מראוונסבריק כאלף נשים יהודיות בעלות לאומים שונים יחד עם נשים רוסיות ופולניות.
פינוי המחנה התחיל ב-13 באפריל 1945 כאשר כ-4,000 אסירות יהודיות נשלחו ל"צעדת המוות".
ב-14 באפריל הצטרפו אליהן עוד 800 נשים.
ב-15 באפריל הצטרפו אליהן הנשים החולות, שבויות המלחמה הרוסיות וליווי של 200 נשים מ"יחידת הניקיון" .
ימים ספורים לאחר מכן הגיעו למחנה כוחות ארצות הברית ששלחו את הנשים הנותרות לבתי חולים.
חלק גדול מהנשים שהשתתפו בצעדת המוות נספו.
השורדות שוחררו על ידי הצבא הסובייטי על גדות הנהר אלבה.
לוח זיכרון הוצב ב-13 ביולי 2022, בנוכחות ראש עיריית לייפציג בורקהרד יאנג, ליד הבניין בו פעל מחנה העבודה האסאג-לייפציג .
האנדרטה לזכר עבודת הכפייה בלייפציג הוקמה בשנת 2001 על ידי מתנדבים, בתמיכת עיריית לייפציג ומרכז הלמהולץ לחקר הסביבה, בבניין שאירח במהלך מלחמת העולם השנייה את המשרדים הראשיים של חברת האסאג ומארח משנת 1990 את מרכז הלמהולץ לחקר הסביבה.
זאת הייתה האנדרטה הראשונה שהוקמה בגרמניה לזכר עובדי הכפייה.
במקום נמצאות תערוכה קבועה, ספרייה וארכיון.
התערוכה מציגה מידע על הרקע וההיסטוריה של השימוש בעבודת כפייה על ידי האסאג בלייפציג וסביבתה ומפה דיגיטלית המציגה 700 אתרים בהם נעשה שימוש בעבודת כפייה באזור לייפציג.
התערוכה מתמקדת בהעסקת אלפי עובדי הכפייה שהיו אזרחים הזרים, שבויי מלחמה ואסירים ממחנות ריכוז במפעלי הנשק של האסאג.
במקום, אוספים של מסמכים בנושא עבודת הכפייה תחת המשטר הנאצי המהווים בסיס לעבודות מחקר.
בנוסף לכך מתקיימים סיורים מאורגנים באתרי מחנות העבודה ומקומות אחרים בהם התקיימה עבודה כפייה בהם אפשר ללמוד על חייהם של עובדי הכפייה ועל תנאיי עבודתם.
ספרה של פליציה קאראי, Hasag-Leipzig Slave Labour Camp for Women: The Struggle for Survival told by the Women and their Poetry (Library of Holocaust Testimonies), יצא לאור בדצמבר 2002. הספר מספר את סיפורו של מחנה העבודה האסאג לייפציג בו נכלאו 5,500 נשים מ-18 ארצות שונות ביניהן 1,200 נשים יהודיות מפלין.
תשומת לב מיוחדת מיוחסת בספר לפעילות התרבותית במחנה.
מחנה הריכוז דָכָאוּ היה מחנה ריכוז נאצי ליד העיר דכאו בגרמניה הנאצית.
דכאו היה מחנה ריכוז ולא מחנה השמדה כמו אושוויץ, טרבלינקה ואחרים, אולם אסירים יהודים ושבויי מלחמה סובייטים רבים מתו במחנה בשל תנאי המחיה הנוראים.
במחנה הוקמו תאי גזים ויש עדויות על רציחות שנעשו בהם, בעזרת הגז ציקלון בה, בתחילת 1945. במשרפות שנבנו מחוץ לגדרות המחנה שרפו גופות אסירים שמתו במחנה.
לאחר המלחמה נבנו שכונות של העיר מסביב למחנה.
מחנה דכאו היה מחנה הריכוז הנאצי הראשון, ושימש כאב-טיפוס ודגם למחנות אחרים.
המחנה הוקם במפעל נטוש לייצור אבק שרפה ותחמושת, כ-16 ק"מ צפונית מערבית למינכן במדינת בוואריה, הממוקמת בדרום גרמניה.
הקמתו נשלמה ב-22 במרץ 1933 (51 יום אחר עליית היטלר לשלטון).
המחנה הוקם על ידי המפלגה הנאצית ומפלגת העם של גרמניה הגדולה (הקואליציה התפרקה ב-6 ביולי 1933).
היינריך הימלר, ראש המשטרה של מינכן, תיאר באופן רשמי את המחנה כ"מחנה הריכוז הראשון של אסירים פוליטיים", אולם אחרי עשרה חודשים שימש המחנה לאסירים מכל הסוגים מרחבי גרמניה הנאצית.
התפקוד הראשי של מחנה הריכוז דכאו היה לשמש כמחנה עבודה: מפעל תחמושת תוך ניצול עבודות כפייה של פועלים להרחבת המחנה.
דכאו היה גם מרכז ההדרכה לשומרי האס אס.
אנשיו של היינריך הימלר ציינו שהמחנה יכול להכיל עד 5,000 אנשים, אך אחרי 1942, מספר האסירים גדל ל-12,000 בני אדם.
בדכאו הוחזקו בשנת 1933 קומוניסטים, סוציאליסטים ו"אויבי מדינה" בכירים אחרים, כשיהודי גרמניה החלו גם הם להגיע למחנה, בעיקר לאחר ליל הבדולח ב-1938. בתחילה הוצע ליהודים לקבל אישור הגירה למדינות אחרות, אם הם ימסרו את רכושם "מרצון".
לאחר סיפוח אוסטריה ותבוסת צ'כוסלובקיה, אזרחי שתי מדינות אלו הפכו לקורבנות הבאים של המאסר בדכאו.
המחנה תוכנן במקור להחזקת אסירים פוליטיים גרמנים ויהודים, אבל בשנת 1935 הוא גם החל להחזיק פושעים רגילים.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא כלל גם לאומים אחרים כגון צרפתים, בשנת 1940 - אסירים פולנים, ב-1941 אנשים ממדינות הבלקן, וב-1942 - רוסים.
לפני המלחמה, הקבוצות הגדולות ביותר של אסירים היו גרמנים, אוסטרים ויהודים.
במהלך המלחמה הקבוצות הגדולות ביותר היו, לפי סדר הגודל, פולנים, רוסים, צרפתים, יוגוסלבים, צ'כים ויהודים מגרמניה וארצות אחרות.
בתחילה, הקטגוריות נקבעו בהתבסס על סוג הפשע שביצעו, אולם בסופו של דבר הקטגוריות השתנו.
מתחם המחנה הוקף בגדר אבן ופנימה לה גדר חשמלית.
לאורך הגדר הייתה רצועת דשא רחבה.
שומרי המחנה ירו למוות במי שדרך על רצועת הדשא, בדרכו אל הגדרות.
לאורך החומות היו שבעה מגדלי שמירה, מהם אחד גדול שהשגיח על רציף הרכבת ושער כניסת האסירים, שמעליו הכתובת "העבודה משחררת".
בחזית המחנה עמד "בית המשק" (כיום מוזיאון המחנה).
בניין זה שימש כמטבח, מחסן בגדים, מכבסה, חדרי מלאכה ומנהלה.
בחזית הבניין נראתה הכתובת: "קיימת דרך אל החופש, שאבני היסוד המציינות אותה הן: צייתנות, כנות, ניקיון, פיכחות, שקדנות, סדר, רצון, הקרבה, יושר ואהבת המולדת".
מאחורי בניין המנהלה, בסמוך לגדר הדרומית של המחנה היה ה"בונקר".
זהו כלא המחנה ששימש לחקירות אכזריות, ענישה קשה, עינויים, בידוד.
בבונקר בוצעו הוצאות להורג, הלקאות בשוט ותלייה על מוט.
אחדים מחדרי הכלא הם חדרי עמידה, שהאסירים בהם עמדו בחושך, עד 72 שעות רצופות.
בחזית בניין המינהלה היה מגרש המסדרים.
המסדר שימש לספירה, אך גם להתעללות סתמית, ללא מטרה מסוימת.
אם הצליח אסיר לברוח יכול היה המסדר להמשך שעות.
הצריפים של האסירים עמדו בשני טורים של 17 צריפים בכל אחד.
הצריפים הראשונים, הקרובים לבניין המשק, שמשו כמוזיאון האס-אס, ספרייה לחיילים גרמנים, חדר אוכל וחדר כתיבה, חדרי הכשרה לאסירים במלאכות שונות, סדנת יצור תחמושת, וצריף למתים, שהורחב בהמשך לצריפים נוספים.
שניים מהצריפים שמשו לניסויים רפואיים אכזריים, במסווה של מרפאה.
הניסויים כללו ניסויי דה-קומפרסיה בתא לחץ עבור הלופטוואפה, ניסויי מלריה ושחפת, ניסויי תרופות חדשות וניסויי היפותרמיה, כאשר האסירים משמשים כשפני ניסיונות אנושיים.
מאות אסירים מתו או נותרו נכים לצמיתות בעקבות ניסויים אלה.
המדען הנאצי אדוארד מיי, גידל שם יתושי אנופלס כדי להופכם לנשק ביולוגי כנגד צבאות בעלות הברית.
מיי גם ניסה אותם על אסירים יהודים, וההדבקות עבדו כמתוכנן.
בכל זאת, הפרויקט הושבת עקב תנאי מזג האוויר הקרים שלא אפשרו לגדל כמות גדולה של היתושים, הזקוקים למזג אוויר חם ולח.
אחרי שני טורי הצריפים היה שטח ובו בתי מלאכה, גינת המחנה ופינה לגידול ארנבות, והחל מ-1944 גם מתחם לניצול מיני של אסירות שכונה "בית בושת", בו נאנסו אסירות באופן שיטתי.
מחוץ לגדרות המחנה שכנו מחנה האס אס, המשרפות שבשטחן בוצעו רציחות והוצאות להורג, המטווח - ששימש ב-1941 להוצאה להורג של 400 שבויים רוסים, וכן אזור חממות ומטע, בו הועבדו אסירים בפרך בתנאים קשים ורובם מתו.
אומדנים דמוגרפיים של המחנה משתנים מעת לעת וממקור למקור.
אחד הנתונים נותן הערכה כללית של מעל ל-200,000 אסירים מלמעלה מ-30 מדינות במשך שנות שלטון הרייך השלישי, מהם שני שלישים היו אסירים פוליטיים, בהם כמרים קתולים רבים, וכמעט שליש היו יהודים.
25,613 אסירים מתו על פי הערכה זו במחנה וכמעט 10,000 אחרים במחנות המשנה שלו בעיקר ממחלות, תת-תזונה והתאבדות.
לפי אומדן אחר, 206,206 אסירים שהו במחנה ונרשמו 31,951 מקרי מוות.
הגורמים למקרי המוות האלה, מלבד המדיניות הרצחנית של האס אס, היו מגפת טיפוס והרעב, שגבו חייהם של אלפי אסירים.
מספר האסירים הגיע לשיאו בשנת 1944 עם הגעת משלוחים של יהודים ממחנות ההשמדה המפונים במזרח (כמו אושוויץ) והצפיפות הובילה לעלייה בשיעור התמותה.
בתחילת 1945, התפשטה מגפת הטיפוס עקב צפיפות יתר במחנה בעקבות זרם אסירים שהגיעו ממחנות אחרים ואחרי פינויים, מתו מספר גדול של אסירים.
לקראת סוף המלחמה, הנאצים שהובילו את היהודים בצעדות מוות מהמחנה גרמו למותם של מספר גדול של אסירים.
גם לאחר השחרור, אסירים חלשים פיזית המשיכו למות.
במחנה נבנו משרפות לשריפת הנרצחים.
אין ראיות לרצח המוני בדכאו, אף על פי שהשתמשו בתנורים לשריפת גופות, שהסתירו את הראיות למקרי מוות רבים.
תחת סמכותו של דכאו הוקמו החל מ-1944 מחנות משנה בסמוך למפעלי חימוש ברחבי דרום גרמניה, על מנת להגדיל את ייצור החימוש למלחמה.
לדכאו היו יותר מ-30 מחנות משנה גדולים שעבדו בהם למעלה מ-30,000 אסירים כמעט אך ורק על חימוש.
בסך הכל כללה מערכת המחנות 123 פלוגות, ומפעלים נבנו בסמוך למחנה הראשי כדי לנצל את האסירים בעבודת כפייה.
מתוך 30 מחנות המשנה, 11 מהם נקראו "קאופרינג" ושלושה היו מסופחים למחנה מילדורף.
כ-14,500 אסירים במחנות הקאופרינג מתו מרעב, מתנאי מזג האוויר הקר יתר על המידה, ומטיפוס.
באוגוסט 1944 נפתח בדכאו מחנה נשים.
בחודשים האחרונים של המלחמה, התנאים במחנה הפכו לגרועים אף יותר.
כשכוחות בעלות הברית התקדמו לעבר גרמניה, החלו הגרמנים להעביר את האסירים במחנות ריכוז הקדמיים למחנות שנמצאו יותר במרכז.
הם קיוו למנוע את שחרורם של מספר גדול של אסירים.
משלוחים מהמחנות המפונים הגיעו לרציפים בדכאו.
לאחר ימים שלמים של נסיעות ברעב וטלטולים, האסירים הגיעו חלשים ומותשים, לעיתים קרובות קרובים למוות.
מגפת טיפוס הפכה לבעיה חמורה כתוצאה מהצפיפות, העוני, תנאים סניטרים בלתי מספקים ועוד.
בשל הובלות האסירים המתמשכות מהחזית, המחנה היה צפוף כל הזמן ובתנאי היגיינה איומים.
החל מסוף 1944 ועד ליום השחרור, 15,000 אנשים מתו, כמחצית מהקורבנות במחנה הריכוז דכאו.
חמש מאות שבויי מלחמה סובייטיים הוצאו להורג על ידי כיתת יורים.
כשהמערכה החלה להתקדם בתוך גרמניה הנאצית, האס אס החל לפנות את מחנות הריכוז הראשונים בקיץ 1944. המשלוח הראשון של נשים הגיע מבירקנאו.
אלפי אסירים נרצחו לפני הפינוי בשל היותם חולים או לא מסוגלים ללכת.
בסוף 1944, הצפיפות של המחנה החלה לתת את אותותיה על האסירים, בעקבות התנאים ההיגייניים הגרועים והאספקה המועטת של מנות המזון.
בחודש נובמבר פרצה מגפת טיפוס הבהרות ממנו נפטרו אלפים.
כשהבינו אנשי האס אס שגרמניה עומדת להיות מובסת במלחמת העולם השנייה, החלו להשקיע את זמנם בהסרת ראיות לפשעים שביצעו במחנות הריכוז.
הם החלו להרוס את הראיות המפלילות באפריל 1945 ותכננו לרצוח את האסירים שנותרו, אך דבר זה לא התבצע לבסוף.
בשלב השני של הפינוי, באפריל 1945, הימלר נתן צירי פינוי ישירים למחנות הנותרים.
אסירי מחנות שהיו מחלקה הצפוני של גרמניה פונו לחופי הים הצפוני לים הבלטי.
האסירים מהחלק הדרומי נאספו בהרי האלפים.
ביום 28 באפריל 1945, התרחש מרד מזוין בעיירה דכאו אך כוחות האס אס דיכאו אותו בתוך שעות ספורות.
באמצע אפריל, מבצע פינוי המחנה התחיל על ידי שליחת אסירים לכיוון טירול.
ב-26 באפריל, מעל ל-10,000 אסירים נאלצו לעזוב את דכאו ברגל, ברכבות או במשאיות.
קבוצה גדולה של כ-7,000 אסירים הולכה בצעדת מוות דרומה.
יותר מ-1,000 אסירים לא שרדו את המצעד הזה.
הפינוי גבה את חייהם של רבים מהאסירים.
ב-28 באפריל נציג של הצלב האדום החל במשא ומתן על הסכם כניעת האזור לחיילים אמריקאים.
בינתיים, ועדה בינלאומית של אסירים שהוקמה בחשאי השתלטה על המחנה.
ב-29 באפריל 1945 מחנה הריכוז דכאו שוחרר באופן רשמי על ידי הצבא האמריקאי, שקיבל את כניעת מפקד המחנה היינריך וויקר ושחרר את האסירים.
בתחילת מאי שחררו כוחות אמריקנים את שורדי צעדת המוות.
בזמן שחרור המחנה נחשפו הזוועות לעיני המשחררים, חיילי הדיוויזיה ה-45 מהארמייה השביעית של צבא ארצות הברית.
עוד לפני כניסתם למחנה, מצאו 40 מכוניות משא וקרונות נטולי גג, מלאים בגופות בשלבי ריקבון מתקדמים, וככל שנכנסו לשטח המחנה ראו את המתים בשטחו.
חלקם מתו ימים רבים טרם השחרור והושארו בשטח הפתוח ובמחנה עצמו.
חיילים דיווחו שראו חדרי בטון שהכילו מאות גופות עירומות.
בסמוך למחנה נמצאו למעלה מ-30 קרונות רכבת מלאים בגופות אסירי מחנות אחרים שנשלחו לדכאו.
החיילים האמריקנים, בהשפעת המראות הקשים, הרגו במהלך השחרור חיילים גרמנים שנמצאו במחנה, באירוע שכונה לימים "נקמת שחרור דכאו" או "טבח דכאו".
ספארקס, מפקד רגימנט הרגלים ה-157 בדיוויזיה ה-45, כתב על אחד האירועים, במהלכו ראה כ-50 שבויים גרמנים שנתפסו, ולאחר שהתרחק משם שמע מכונת ירייה.
כשחזר בריצה, בעט בחייל שאייש את מכונת הירייה, לא לפני שזה הספיק להרוג חלק מהם בטענה שהם ניסו לברוח.
בספרו של ביכנר (Buechner) משנת 1986 הוא חוזר על התיאור, ומונה את מספרי ההרוגים מקרב השבויים הגרמנים.
לטענתו מדובר על מספרים הנאמדים בין 346 (בירי הראשוני) ל-520, כולל אלה שנהרגו כנקמה על ידי אסירים משוחררים.
דכאו נחשב לרבים בעולם כסמל למחנות הריכוז הנאציים, ונחקק בזיכרון הציבורי כמחנה השני ששוחרר על ידי כוחות בריטיים או אמריקאיים.
הוא היה ממחנות הריכוז הראשונים שנחשפו לעולם בתקשורת, בדיווחים עיתונאיים ממקור ראשון ובאמצעות יומני חדשות.
משנת 1945 ועד 1948 שימש המחנה כבית כלא לקציני אס-אס לפני משפטם.
משפטי דכאו נערכו במתחם המחנה ונוהלו במלואם על ידי אנשי הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
במסגרת המשפטים הורשעו, בין היתר, 116 נאשמים באשמת פשעים שבוצעו במחנה הריכוז דכאו.
36 ממפקדי המחנה נידונו למוות, ועוד חמישה נאשמים נידונו למוות מסגל מחנה המשנה מילדורף.
אחרי 1948 שוכנה בו האוכלוסייה הגרמנית שגורשה מצ'כוסלובקיה והוא שימש גם כבסיס של ארצות הברית.
המחנה נסגר בשנת 1960 ולאחר מכן, על פי דרישתם של אסירים לשעבר, החלו להיבנות בו אנדרטאות שונות.
צריפי העץ המקוריים סולקו עם השנים כי העלו ריקבון.
שניים מהצריפים שוחזרו, עם דרגשי העץ, שוקת הרחצה ואסלות השירותים.
בבניין המינהלה בקדמת המחנה שוכן כיום מוזיאון לתולדות המחנה, ואילו ה"בונקר" נשמר היטב, וניתן לראות את חדרי הכלא והעינויים, חדרי חקירות וחדרי רישום, קליטה וסיווג.
אזור בתי המלאכה והשירות נוקה לחלוטין וכיום יש בו שלוש כנסיות ואתר הנצחה יהודי.
גדר המחנה, מגדלי השמירה והשערים נשארו.
ב-20 באוגוסט 2013 ביקרה במחנה הקאנצלרית אנגלה מרקל – הביקור הראשון של קנצלר גרמניה במקום.
מצ"ד (מחנה הציונות הדתית), הייתה מפלגה ציונית-דתית שפעלה במסגרת המפד"ל, כסיעה נפרדת וכחלק מסיעת מורשה.
מצ"ד הוקמה כחוג "איתנים" בתוך מפד"ל במרץ 1980. לקראת הבחירות לכנסת העשירית שקלו תומכי הרב דרוקמן להריץ רשימה נפרדת תחת שם זה, אך לבסוף חזרו בהם והרב דרוקמן התמודד ברשימת המפד"ל.
מצ"ד פרשה בינואר 1983 מהמפד"ל, על רקע הישארות המפד"ל בממשלה אף לאחר פינוי חבל ימית, שנתפסה כהסכמה פסיבית לפינוי.
בראש הפורשים עמד הרב חיים דרוקמן, שהיה חבר הכנסת העשירית, ופרש מסיעת המפד"ל, אך ועדת הכנסת לא אישרה לו להקים את הסיעה כבר אז, והוא כיהן כחבר סיעת יחיד.
בבחירות לכנסת האחת עשרה התמודדה המפלגה יחד עם פא"י במסגרת רשימת מורשה החדשה.
הרשימה המאוחדת זכתה לשני מנדטים, מתוכם אחד לנציג מצ"ד, חיים דרוקמן.
יוסף שפירא מונה לשר בלי תיק בממשלת ישראל מטעם הסיעה.
ב-9 ביולי 1986 פרש הרב דרוקמן, ועימו מצ"ד, מן הסיעה המשותפת וחזר למפד"ל.
הסיעה זכתה ב־80 עד 90 צירים לוועידת המפד"ל שנערכה באותו חודש.
מפלגת מצ"ד התמודדה גם בבחירות המקומיות בירושלים בשנת 1983 יחד עם הרשימה הדתית המקומית תדי"ר (תנועה דתית למען ירושלים) שהייתה מזוהה עמה וזכתה במושב אחד במועצת העיר.
בתחילה כיהן מטעמה איתן בן דוד, ולאחר מכן הוחלף בויוה סיון שהצטרפה לקואליציה של ראש העירייה טדי קולק.
מחנה דראנסי היה מחנה ריכוז שהוקם בעיר דראנסי שמצפון לפריז על ידי הנאצים כדי לשמש תחנת מעבר בגירושם והשמדתם של יהודי העיר.
המחנה הוקם במבנה גדול, שנבנה למטרות דיור ציבורי, ובפועל שימש את המשטרה.
מחנות דומים הוקמו בכל רחבי צרפת של וישי ונוהלו על ידי המשטרה הצרפתית תחת פיקוחם של כוחות הכיבוש הנאצי.
במחנה נאסרו גם שבוי מלחמה בריטים ומתנגדים צרפתיים למשטר הנאצי.
כ-70,000 אסירים נכלאו במחנה דראנסי, רובם בשל היותם יהודים.
קצתם היו פעילי המחתרת הצרפתית.
עד שחרור המחנה בידי בעלות הברית ב-17 באוגוסט 1944, נשלחו ממנו 64,759 יהודים ב-64 טרנספורטים למחנות השמדה, רובם לאושוויץ ומיעוטם לסוביבור.
כ-1,500 נותרו במחנה ביום השחרור.
בין הנרצחים היו כ-6,000 ילדים.
המחנה הוקם ב-20 באוגוסט 1941, לאחר מעצרם של 3,477 יהודים בעלי אזרחות זרה שנתפסו במצוד הגדול שברבעים 11–12 בפריס.
תנאי החיים במחנה דראנסי היו קשים.
המבנה רב הקומות יועד לאכלס כ-700 איש אולם למעלה מ-7,000 אסירים נכלאו בו בשיאו.
הילדים הקטנים הופרדו מהוריהם מיד עם הגעתם למחנה.
השומרים התנהגו באכזריות רבה כלפי הכלואים.
בדצמבר 1941 הוצאו להורג 40 יהודים בדראנסי על פי הוראת הנאצים כתגמול על התקפת המחתרת הצרפתית שכוונה נגד שוטרים גרמנים.
בקיץ 1942 למחנה הגיעו יהודים ממחנה מעצר במרקספלס.
החל ממרץ 1942 החלו גירושים של יושבי המחנה למחנות השמדה במזרח.
ביוני 1943 נתמנה איש האס.אס אלויס ברונר למפקד המחנה.
כשליש מיהודי המחנה שנשלחו להשמדה במזרח היו אזרחים צרפתים.
אחרים היו מהגרים יהודים בעלי נתינות זרה גרמנית, פולנית ואחרת שחיו בצרפת.
בין הבולטים שבאסירי דראנסי היו מקס ז'אקוב, מדלן דרייפוס, טריסטאן ברנאר, איבט לוי ורנה בלום.
ב-1976 הוצבה במקום האנדרטה הלאומית למגורשי צרפת של הפסל ניצול השואה שלמה זלינגר.
בשנת 1996 הופק סרט תיעודי על החיים במחנה דראנסי בשנים 1944-1941 בבימויו של סטפן טרומבלי.
ב-20 בינואר 2005 הציתו אלמונים קרון רכבת במתחם המחנה, והותירו אחריהם מנשר החתום כביכול על ידי אוסאמה בן לאדן ועליו צלב קרס הפוך.
מחנה פליטים שועפאט הוא מחנה פליטים פלסטינים השוכן בצפון-מזרח ירושלים, בין השכונה הערבית ראס ח'מיס במערב, השכונה היהודית פסגת זאב בצפון, השכונה הערבית דאחיית א-סלאם במזרח, ושכונות ראס שחאדה והגבעה הצרפתית בדרום.
זהו מחנה הפליטים הפלסטיני היחיד בתחומה הריבוני של מדינת ישראל (הוא נכלל בשטחה המוניציפלי של ירושלים, אך מעבר לקו הירוק).
גדר עוטף ירושלים מקיפה את המחנה מצפון, ממערב ומדרום תוך השארתו בפועל מחוץ לתחומי העיר.
על פי נתוני הלמ"ס, נכון לסוף שנת 2016 התגוררו במחנה הפליטים כ-20,400 תושבים, ובשנת 2024 23,400, אך ההערכות הן שנתון זה נמוך ממספר התושבים בפועל.
לעיתים קרובות, נמצא שמתייחסים לכל המתחם הכלול בשטח המוניציפלי של ירושלים ושנמצא מעבר למחסום מחנה שועפאט בשם "מחנה הפליטים שועפאט".
אך למעשה שטח מחנה הפליטים (שבאחריות אונר"א) הוא חלק קטן מהמתחם הזה, והוא מאופיין בבנייה נמוכה.
ממערב למחנה הפליטים, עדיין בתוך המתחם שמעבר לגדר ההפרדה, נמצא את ראס ח'מיס; מדרום למחנה הפליטים את ראס שחאדה; וממזרח למחנה את דאחיית א-סלאם הנמשכת מזרחה עד לגבול המוניציפלי של העיר, שמעברו הכפר ענאתא (שנמצא מחוץ לשטח המוניציפלי).
בשנת 2022 הוערך מספר התושבים בכלל המתחם בכ-60 אלף.
השכונות שמסביב למחנה מאופיינות בבנייה צפופה לגובה.
מצפון, מחנה הפליטים מגיע עד לגדר ההפרדה, מאות מטרים בודדים משכונת פסגת זאב.
רמת התשתיות והשירותים במקום ירודה, המחנה סובל מעוני, הזנחה וצפיפות יתר.
כל בתיו מחוברים לתשתיות החשמל והמים הציבוריות, אך לא כולם מחוברים לרשת ביוב.
בנויים בו בניינים רבי קומות רבים.
בבתים רבים במחנה הוספו קומה שלישית ורביעית לבתים שיסודותיהם נועדו מלכתחילה לשאת קומה אחת או שתיים בלבד, בהתעלם מהנחיות הנדסיות ובטיחותיות.
במחנה הפליטים פועלים שלושה בתי ספר יסודיים, מרפאה ובית מרקחת.
עד חקיקת חוק להפסקת פעילות אונר"א בשטח מדינת ישראל, אונרא הפעילה שירותים אלו ובנוסף גם שירותים ניקיון.
מחנה הפליטים הוקם בשנים 1965–1966, במטרה לפנות אליו את תושבי מחנה הפליטים אל-מועסכר ששכן בעיר העתיקה של ירושלים, בתחומי הרובע היהודי הנטוש.
המחנה הוקם על קרקע שהוקצתה לארגון אונר"א על ידי שלטונות ירדן (ששלטה באותה עת על מזרח ירושלים והגדה המערבית) ממזרח לשכונת שועפאט, והיה המחנה האחרון שהוקם עבור פליטי 1948. במקורו הוקם המחנה על קרקע בשטח של 203 דונם, ונועד לאכלס 1,500 פליטים.
במרוצת השנים הכפיל המחנה את שטחו ואוכלוסייתו גדלה.
הערכות שונות קיימות על מספר תושביו, החל מ-8,000 (לפי עיריית ירושלים), ועד 20,000 (לפי עיר עמים), מרביתם נושאי תעודות זהות ישראליות מתוקף היותו של המחנה, דה יורה, בשטחה המוניציפלי של ירושלים.
כ-50%–60% מהתושבים רשומים כפליטים, צאצאיהם ובני זוגם.
בשנים האחרונות שבו אל המחנה אלפי תושבים שעזבוהו למקומות יישוב אחרים ברחבי יהודה ושומרון, במטרה לשמר את זכויותיהם כתושבי ירושלים בעלי תעודת זהות ישראלית.
לא ברור כמה מהם אכן מתגוררים במחנה בפועל.
יש הרואים במחנה מתחם "אקס טריטוריאלי" בירושלים, וחלק מהשירותים בו מסופקים בידי אונר"א ולא בידי עיריית ירושלים.
גופים ישראליים, ובכלל זה רשויות שלטוניות, נרתעים ונמנעים על פי רוב מלהיכנס למחנה ולסביבותיו ללא ליווי כוחות משמר הגבול עקב מקרים חוזרים ונשנים של יידוי אבנים, זריקת בקבוקי תבערה וירי מצד התושבים הפלסטינים.
בתכנון תוואי גדר עוטף ירושלים, בעקבות פיגועי ההתאבדות באינתיפאדה השנייה וזריקת בקבוקי תבערה וידויי אבנים לעבר תושבי שכונת פסגת זאב, הוחלט שמחנה הפליטים שועפאט יושאר מחוץ לגדר, חרף היותו בשטחה המוניציפלי של ירושלים.
בזאת הוא חולק גורל דומה עם השכונות ראס אל-ח'מיס ודאחיית א-סלאם הצמודות אליו.
תושבי המחנה והשכונות הסמוכות עתרו לבג"ץ בדרישה להכללתם בתחום הירושלמי של הגדר, בטענה ששיקולים דמוגרפיים ולא ביטחוניים הם שהנחו את מקבלי ההחלטה להותירם מחוץ לירושלים.
עתירתם נדחתה, תוך דרישה שבמקום יוקם מסוף מעבר המסוגל לטפל ביעילות במעבר חופשי של 5,000 תושבים ביום.
ב-2011 הושלמו עבודות בניית קטע הגדר החוצץ בין מחנה הפליטים ליתר ירושלים, ומסוף המעבר ביניהם.
מחנה הפליטים שתילה הוא מחנה פליטים פלסטינים בפרוורה הדרומי של ביירות, בירת לבנון.
נכון לשנת 2017, רוב הפליטים במחנה הם ממוצא סורי שנמלטו ממלחמת האזרחים בסוריה.
המחנה הוא אחד המוקדים בו התבצע טבח סברה ושתילה בספטמבר 1982, בזמן מלחמת לבנון הראשונה.
המחנה גם מילא תפקיד חשוב במלחמת המחנות בשנים 1985 ו-1987.
המחנה הוקם על ידי סוכנות אונר"א בשנת 1949.
מאז שהגיע אש"ף לביירות ב-1970, היה המחנה אחד מבסיסי התמיכה בו.
בזמן מלחמת לבנון הראשונה ב-1982, כשליש מתושבי סברה ושתילה היו שיעים עניים, שבאו מהכפרים הסמוכים וקנו את דירותיהם מידי פלסטינים שעברו לשכונות טובות יותר בעיר.
במהלך המלחמה ספג שתילה הפצצות רבות מידי כוחות צה"ל.
בעת התקדמותו של צה"ל למערב העיר, בני הברית הפלנגיסטים של צה"ל ערכו סדרה של התקפות על מחנות סברה ושתילה.
כתוצאה מההתקפות נהרגו בין 700 ל-3500 אנשים, רובם לא חמושים.
ישראל החלה לעזוב את ביירות מעט לאחר פרסום הטבח.
הגנת המחנות הופקדה בידי איטליה, אך אלו עזבו עקב התקפות על כוחות שמירת השלום.
כתוצאה מכך, הגנת המחנות הופקדה בידי ארגון אמל השיעי.
שני מעשי טבח נוספים נערכו במחנה לאחר נסיגת ישראל מלבנון.
מחנה שתילה ממוקם מדרום לביירות.
במקור הוא אכלס כמה מאות פליטים שמקורם באזור הגליל וצפון ארץ ישראל.
עם השנים גדל לכמות של מעל 12,000 פליטים פלסטינים.
רבים מאותם פליטים חיים מחוץ למחנה בפועל, ובמחנה חיים גם תושבים לא-פלסטינים.
שטחו של המחנה הוא כקילומטר רבוע, ומשום כך הוא בעל צפיפות אוכלוסין רבה ביותר.
על פי מפקד האוכלוסין הלבנוני, נכון ל-2017 מונים הפליטים מסוריה כ-57.7% מתושבי המחנה.
אונר"א מפעילה מרכז בריאות אחד ושני בתי ספר יסודיים בתוך המחנה.
ארגונים לא ממשלתיים אחרים פועלים במחנה, כגון הצלב האדום הפלסטיני, ארגון סעד נורווגי ואחרים.
מחנה הריכוז אמרספורט (בהולנדית: Kamp Amersfoort, בגרמנית: Durchgangslager Amersfoort) היה מחנה ריכוז קטן שפעל בהולנד הכבושה בידי הגרמנים משנת 1941 ועד לשנת 1945. במהלך תקופה זו נכלאו בו כ-35,000 איש, בהם יהודים שהיו בדרכם למחנות ההשמדה בפולין.
מחנה הריכוז שכן סמוך לשוליה הדרומיים של העיר אמרספורט שבמרכז הולנד, כ-45 קילומטרים מדרום-מזרח לאמסטרדם.
לפני מלחמת העולם השנייה שימש המחנה כבסיס של הצבא ההולנדי.
הוא הפך לאחד ממספר מחנות מעצר מאולתרים שפתחו הגרמנים בהולנד הכבושה לשם כליאת עצורים, בדרך כלל בהתבסס על מתקנים צבאיים קיימים.
שמו הרשמי היה "מחנה המעבר המשטרתי אמרספורט".
המחנה נפתח ב-18 באוגוסט 1941. במרץ 1943 הועברו ממנו כמעט כל האסירים למחנה פיכט שבדרום הולנד על מנת לאפשר את הרחבתו והגדלת קיבולת האסירים שלו.
בחודש מאי 1943 החלו הגרמנים להביא אליו שוב עצורים.
קודם להרחבת המחנה היו בו 17 צריפי עץ, כל אחד באורך של 60 מטר.
במהלך הרחבת המחנה נוספו לו עשרה מבני אבן גדולים ומתקנים נוספים.
בתקופה הראשונה לפעילות המחנה (עד מרץ 1943) נכלאו בו 8,800 איש ו-2,200 מהם שולחו ממנו למחנות ריכוז בגרמניה.
בתקופה השנייה לפעילותו (ממרץ 1943 ועד סיום המלחמה) נכלאו בו 26,500 איש ומהם נשלחו מזרחה כ-18,000 (לפי גרסה אחרת – יותר מ-20,000).
אוכלוסיית האסירים במחנה לא הייתה אחידה והורכבה מן הקבוצות העיקריות שנרדפו על ידי הגרמנים.
נכלאו בו יהודים, צוענים, הומוסקסואלים, עדי יהוה, שבויים סובייטיים, אנשי המחתרת ההולנדית ואנשי דת.
נכלאו בו גם סוחרים בשוק השחור ומבריחים.
כל אסיר נשא על מדיו משולש בד בצבע שסימל את השתייכותו הקבוצתית.
חלק מן האסירים שוחררו בסופו של דבר מן המעצר במחנה.
אסירים ששולחו ממנו לגרמניה הועברו למחנות בוכנוואלד, מאוטהאוזן ונויגמה.
החל מה-15 ביולי 1942 החלו לעבור דרך המחנה יהודים הולנדים שנעצרו על ידי הגרמנים ושולחו אל מחנות ההשמדה במזרח אירופה.
בין אלו היו מרביתם של 800 יהודי העיר אמרספורט.
המחנה נוהל על ידי אנשי סגל מן האס אס, בסיוע אסירים ששימשו כקאפואים.
יחס השומרים לאסירים היה אכזרי ביותר וכלל מעשי התעללות שונים, כולל הכאה, הרעבה והעמדה במסדרים במשך שעות רבות, עד לשתי יממות ברציפות.
היחס לאסירים יהודים היה אכזרי במיוחד, וגם חלק מהאסירים האחרים התנכלו להם.
האסירים במחנה שוכנו במבנים על גבי דרגשים בשלוש קומות ובצפיפות רבה.
הם הועבדו בעבודות כפייה כשהם מוכים באלות ובשוטים, וסבלו מהיעדר תנאי היגיינה נאותים וממחסור במזון ובטיפול רפואי.
התפשטו בקרבם גם מחלות מידבקות - דיפטריה, דיזנטריה ושחפת - עקב הצפיפות והתנאים הירודים במחנה.
במחנה נערכו גם הוצאות להורג.
ב-19 באפריל 1945, כשבועיים לפני שחרור הולנד, הועברה השליטה במחנה לצלב האדום ההולנדי.
בעת שחרורו נמצאו בו כ-500 אסירים, מעטים מהם יהודים.
מספרם המדויק של האסירים שמתו במחנה איננו ידוע, בין השאר משום שלפני שחרורו השמידו הגרמנים את מרבית מסמכיו.
מספרם הוערך בכ-700 לפחות, שיותר ממחציתם הוצאו להורג על ידי הגרמנים.
בין המוצאים להורג היו בני ערובה שנאספו ונרצחו על ידי הגרמנים כתגמול על פעולות המחתרת ההולנדית.
בין האסירים ששרדו היה ויליאם ארנולד אחר שבהמשך קיבל הכרה כחסיד אומות העולם.
לאחר שחרור המחנה התגלו בו מספר קברי אחים.
ב-1948 נערך בהולנד משפט לאנשי סגל של המחנה.
קרל פטר ברג (Karl Peter Berg), שהיה מפקד המחנה מינואר 1943 ונודע לשמצה בשל אכזריותו, נידון למוות והוצא להורג ב-1949. שומר בכיר, יוזף יוהאן קוטלה (Josef Johann Kotälla), סדיסט ידוע שהיה אחראי לרבים ממעשי ההתעללות במחנה, נידון גם הוא למוות, אך עונשו הומר למאסר עולם והוא סיים את חייו בכלא.
משנת 2000 משמש המחנה כאתר הנצחה לאשר התחולל בו.
מרבית מבני המחנה המקוריים נהרסו עם השנים, ונותרו בו רק כעשירית מהם, ובהם צינוק בטון ומגדל שמירה.
מאז 1953 ניצב במחנה הפסל "אסיר בפני כיתת יורים", שפיסל פריץ סיחר (Frits Sieger).
הוא ניצב באתר שבו נערכה הוצאה המונית להורג של 50 בני ערובה ב-8 במרץ 1945.
מדי שנה, ב-19 באפריל, מתקיים טקס זיכרון במחנה.
מחנה הקיץ האלטרנטיבי הוא פרויקט חינוכי המתקיים בכל קיץ החל משנת 2005 ומיועד לנוער בגילאי 15–20 מרחבי ישראל.
המחנה נוסד על ידי חגי מטר, רותם מור ואיריס אריאלי, אקטיביסטים עם רקע במאבקים בנושאים: פמיניזם, אקולוגיה, זכויות בעלי חיים, זכויות אדם, והמאבק נגד הכיבוש הישראלי.
המחנה מתקיים במשך כשבוע, בהם עוסקים החניכים בתכנים פוליטיים מסוגים שונים האלטרנטיביים למיינסטרים הישראלי, במטרת לעודד אותם לקחת חלק בפעילות לשינוי חברתי, לחשוב ולבקר את המציאות.
צוות המחנה הכריז על התנהלותו כא-היררכית, המחנה מופעל על ידי קבוצת פעילים עצמאית בשיתוף פעולה עם פרופיל חדש וארגונים נוספים.
מתוך השקפת עולם אידאולוגית ואקולוגית, המזון שמוגש במחנה הוא טבעוני, אשר אינו כולל מזון מהחי.
הנושאים המרכזיים שנידונו במחנה במהלך השנים הם: אקולוגיה, חינוך, דמוקרטיה, כלכלה, תקשורת, פמיניזם, זכויות להט"ב, אקטיביזם, אומנות פוליטית, הנרטיב הפלסטיני, מיליטריזם, החברה בישראל, תרבות אלטרנטיבית, זכויות בעלי חיים, זכויות עובדים, המאבק המזרחי, זהות ודמוי עצמי ועוד.
בארבע שנותיו הראשונות, המחנה התקיים במשך שבוע ביער "אייבי נתן" ליד נווה שלום, ונבנה על בסיס תשתיות אקולוגיות שנבנו על ידי הצוות.
בשנתו הראשונה השתתפו מספר מצומצם של אנשי צוות וכ-50 חניכים.
החל משנתו השנייה הצטרף צוות הקמה של כ-20 פעילים, רבים מהם חניכים לשעבר שהתחלפו מדי שנה וכמאה בני נוער.
בשנתו החמישית התקיים המחנה תחת הכותרת "הסמינרים האלטרנטיביים לנוער": שלושה סמינרים בני יומיים-שלושה, אחד בדרום, אחד בצפון ואחד במרכז.
החל משנה זו לא היו תשתיות שהוקמו במיוחד על ידי הצוות כגון מקלחות, מטבח, ושירותי קומפוסט זמניים.
הסמינר במרכז התקיים בבית ספר דמוקרטי באזור דרום תל אביב, והסמינר בדרום התקיים בחווה אקולוגית אדממה במושב ניר משה, שם התקיים גם המחנה השישי, בהשתתפות כ-40 חניכים.
המחנה השביעי והשמיני התקיימו בחוות האיסיים, חווה אקולוגית הממוקמת במושב אבן ספיר שליד ירושלים, נכחו בו כ-100 חניכים בכל אחת מהשנים.
הפעם הראשונה בשנותיו של המחנה שלא התקיים היא בשנת 2014, בעקבות הוראות פיקוד העורף במהלך מבצע צוק איתן.
במחנה התקיימו במהלך השנים ערבים חברתיים, במה פתוחה, וסדנאות ופעילויות של מנחים חיצוניים בנושאים שונים.
בנוסף לפעילויות וסדנאות מתחלפות, התקיימו קבוצות בעלות הרכב קבוע של עשרה עד שמונה-עשר חניכים עם זוג מנחים מהצוות.
מטרת הקבוצות היא ליווי אישי של החניכים ונתינת מקום לביקורת ולעיבוד מידע, מלבד קיומים עומק בתהליך אשר עוברים החניכים במחנה.
החל מהשנה השנייה התקיימו גם משבצות "מפגשים", בהם החניכים העבירו סדנאות משלהם לשאר החניכים, בנושאים שרצו.
מטרת המפגשים היא לאפשר לחניכים לקחת חלק פעיל בעיצוב המחנה.
ערב ההעצמה הוא מסורת חיובית גם כן.
בערב זה ישנן מעגלי דיון בהן נפגשים חניכים המזהים מרכיבי זהות משותפים, קבוצה כמו קבוצת גברים, קבוצת להט"ב, קבוצה מזרחית, קבוצת דימוי גוף ועוד.
מרחב בטוח: השאיפה היא ליצור ביטחון לאנשים בעלי מראה, מין, או דעה שונים.
שאיפה זו מחייבת יצירת סביבה חברתית אשר מאפשרת חופש לפרטים שבתוכה, אך עם זאת פועלת להגן עליהם מפגיעה.
עיקרון זה מחייב מציאת דרכי התמודדות עם בעיות הנוצרות כאשר פוגעים בתחושת הביטחון האישי.
אחריות חברתית: מטרה זו מושגת על ידי העצמה וחיזוק האמונה בכוח וביכולת של החניך, על ידי חשיפה לידע חברתי והנגשתו לבני-הנוער, ונוסף לכך תהליך של עיבוד הידע ושיחה עליו.
רדיקליות: רדיקליות פירושה הסתכלות לעומק וחשיבה על יסודות החשיבה עצמה והמבנה החברתי שאנחנו חיים בו.
הרדיקאליות של המחנה באה לידי ביטוי בשיח על תכנים אשר שמים בספק הנחות יסוד בחברה, בשילוב וחיבור בין נושאים חברתיים שונים, בחיבור בין האישי והפוליטי, ובשיח אשר מאפשר, מכבד ואף מעודד את כולם להביע ביקורת ולערער על הנחות יסוד.
שקיפות: שקיפות בקשר למטרות ועקרונות המחנה.
שקיפות זו צריכה להתקיים גם בתוך הצוות וגם בין הצוות לחניכים.
ביקורת בונה: עידוד החניכים להיות ביקורתיים, אך לא לשם הענשה עצמית, אלא מתוך לקיחת אחריות חברתית.
יצירת מרחב המאפשר ביקורת כלפי הצוות והתנהלות הפרויקט.