tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על שמו קרויות תגליות שהיה שותף עיקרי להן:
מדד שאנון-ויבר – מדד המודד את המגוון הביולוגי בחברה אקולוגית נתונה.
חוק שאנון-הארטלי – משפט בתורת האינפורמציה, המגדיר את קיבול הערוץ של ערוץ תקשורת החשוף לרעש גאוסי.
קוד שאנון-פאנו – טכניקה לבניית קוד תחיליות (כלומר כל מחרוזת ביטים שמייצגת סמל אינה תחילית של מחרוזת המייצגת סמל אחר) המבוססת על קבוצה של סמלים והתדירות שהם מופיעים.
קלוד שברול היה במאי קולנוע צרפתי, מן הבולטים ב"גל החדש" הצרפתי, שנודע במיוחד בסרטי המתח והמסתורין שלו.
שברול למד רוקחות, אך החל להתעניין בסרטים וכמו יוצרים אחרים בתנועת הגל החדש החל כותב במגזין המפורסם "מחברות הקולנוע" (Cahiers du Cinema), בו נחשפה הערצתו הגדולה, לצד פרנסואה טריפו ואריק רוהמר, שאף הם כתבו במגזין, לאלפרד היצ'קוק.
סרטו הראשון "סרז' היפה" משנת 1958 הקנה לו פרסום ראשוני, שגבר אחרי סרטו השני, "הדודנים" (1959), שזכה להצלחה מסחרית ניכרת.
בסרט הופיעה גם סטפאן אודראן שנישאה בשנת 1964 לשברול והופיעה בעשרים מסרטיו (הזוג התגרש בשנת 1980).
סרטו הבא "הנערות הטובות" (1960) לא זכה להצלחה מסחרית (אף כי זכה לתהילה ביקורתית מאוחרת) וכישלון סרטיו הבאים כפה על שברול עשיית סרטים בעלי אופי מסחרי וקליל יותר.
לקראת סוף שנות השישים השלים שברול מספר סרטים כמו "האיילות", "האישה הבוגדנית" ו"הקצב" שעסקו במתחים ובמרקם העדין של אהבה, קנאה, בגידה ורצח במסגרת הנישואים, נושאים בהם המשיך ועסק גם בעתיד.
שברול התמקד, לאורך כל הקריירה הארוכה שלו כבמאי, בחיי הבורגנות הצרפתית, תוך שהוא מנתח בציניות ובביקורת גלויה את חיי הנהנתנות שלה.
הדמויות בסרטיו הן מורכבות ובכולן מתגלות החולשות האנושיות.
סרטיו המיועדים לקהל הצרפתי, נמנעים מהסבר הרקע החברתי וההיסטורי והצופה הזר מתקשה לעיתים בהבנת הרקע התרבותי של ההתרחשויות.
סרטיו מתאפיינים בתמציתיות, בתסריט בעל עלילה ברורה (אם כי נסתרת ומפותלת לעיתים) ובצילום קולנועי איכותי.
הוא התגרש מאַניֵיס, אשתו הראשונה, כדי להינשא לשחקנית סטפאן אודראן, אשר להם בן משותף, השחקן תומא שברול.
אשתו השלישית הייתה אורור פָּז'ו (לימים, אורור שברול).
קלודט קולבר הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון אמריקאית, ילידת פריז, שהייתה לאחת השחקניות המצליחות ביותר בתקופתה.
נולדה כלילי קלודט צ'וצ'וין בפריז, בירת צרפת.
כעבור מספר שנים היגרו הוריה לארצות הברית והתמקמו בניו יורק.
היה לה אח אחד, צ'ארלס, שהפך להיות הסוכן של אחותו.
היא החלה לשחק בתיכון וכמה שנים אחר כך, ב-1923, עשתה את הופעת הבכורה שלה בברודוויי.
לשם כך זנחה את תוכניותיה להיות מעצבת שיער ושקדה על פיתוח קריירת משחק.
את הופעת הבכורה הקולנועית שלה עשתה בתפקיד הראשי בסרטו האילם של פרנק קפרה, "בשם אהבת מייק" (1927).
סרטה הבא, שנתיים אחר כך, היה עם קול, בסרט "חור בחומה", בו הופיעה לצד כוכב נוסף בהתהוות, אדוארד ג'י רובינסון.
ב-1930 חתמה על חוזה עם אולפני סרטי פרמאונט, שחיפשו שחקנים שיוכלו להסתגל לעידן החדש בקולנוע - הסרט המדבר, בו צריכים לנהל דיאלוגים.
ניסיונה בתיאטרון עזר, כמו גם קולה המוזיקלי, לקבל את החוזה, ותוך זמן קצר הייתה לאחת הכוכבות הגדולות של "פרמאונט" ושל הוליווד כולה.
אף על פי שלוהקה לתפקידים רבים בקומדיות רומנטיות, היא לא התקבעה בז'אנר הספציפי הזה, אלא כיכבה במגוון של סרטים, תחת במאים ידועים כנורמן טאורוג, ססיל ב.
דה-מיל, פרנק לויד, ג'ורג' קיוקור, ארנסט לוביטש ועוד רבים אחרים.
לשיא הפופולריות הגיע כשכיכבה לצד קלארק גייבל בקומדיה המאוד מצליחה "זה קרה לילה אחד" (1934), עליו זכתה בפרס האוסקר, כשגילמה נערה מפונקת מבית עשיר, הבורחת מאביה.
בין סרטיה הבולטים האחרים נמנים "קלאופטרה", "חיקוי לחיים", "תופי מוהוק" (של ג'ון פורד), "אשתו השמינית של כחול הזקן", "The Palm Beach Story", "חצות", "בום טאון" (בו שבה לככב לצד קלארק גייבל), "מאז שהלכת", "מחר לנצח" ו"הביצה ואני".
משנות החמישים חלה דעיכה בקריירה של קולבר, והיא הרבתה להופיע בטלוויזיה, זאת במקביל להצגות תיאטרון, שאף קיבלה מועמדות לפרס הטוני, כשחקנית ראשית במחזה על הופעתה ב"The Marriage Go-Round".
בראשית שנות השישים פרשה ממשחק בקולנוע.
הופעתה האחרונה בקולנוע הייתה בסרט פאריש משנת 1961, אולם 16 שנים לאחר פרישתה, הופיעה בתפקיד משני בסרט הטלוויזיה "The Two Mrs.
Grenvilles", בשנת 1987, עליו זכתה בפרס גלובוס הזהב וקיבלה מועמדות לפרס אמי.
היא נפטרה ביולי 1996 מסדרה של שבצים מוחיים, בגיל 92.
קלודיה מוציו (באיטלקית: Claudia Muzio; 7 בפברואר 1889 - 24 במאי 1936) הייתה זמרת סופרן אופראית איטלקייה, שהקריירה הבינלאומית שלה הייתה בין המצליחות ביותר בראשית המאה ה-20.
קלודיה מוציו נולדה בפאביה, בתו של מנהל בימת אופרה, שעבודתו לקחה את המשפחה לבתי אופרה ברחבי איטליה כמו גם בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון והמטרופוליטן אופרה בניו יורק.
היא הגיעה ללונדון בגיל שנתיים ולמדה שם, עד שובה לאיטליה בגיל 16 ללמוד אצל אנטה קאזאלוני, מורה לפסנתר וזמרת מצו סופרן אופראי לשעבר, הראשונה ששרה בתפקיד מאדאלנה בביצוע הבכורה העולמי של ריגולטו מאת ורדי.
מוציו המשיכה את לימודי השירה ופיתוח הקול במילאנו, אצל אלטרה קאלרי-ויויאני.
מוציו הופיעה לראשונה באופרה בארצו (15 בינואר 1910) בתפקיד הראשי ב"מאנון" של מאסנה, ועל אף גילה הצעיר התקדמה במהירות בבתי האופרה של איטליה, ששיאה בהופעת בכורה בלה סקאלה במילאנו ב-1913 (בתפקיד דסדמונה ב"אותלו" של ורדי.
משם יצאה לפריז (כדסדמונה) וללונדון בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן (כ"מאנון לסקו" של פוצ'יני) ב-1914. היא נשארה בלונדון לשיר תפקידים שונים, בהם מימי ב"לה בוהם" ו"טוסקה" (שתיהן עם קארוזו).
היא הוזמנה למטרופוליטן אופרה בניו יורק בדצמבר 1916 (ל"טוסקה") והצלחתה שם הייתה גדולה כל כך, שהמשיכה להופיע שם שש עונות רצופות.
במטרופוליטן הופיעה מוציו בפעם הראשונה בתפקיד ג'ורג'טה ב"איל טאבארו", בהצגת בכורה עולמית של שילוש האופרות של פוצ'יני, "איל טריטיקו", ב-14 בדצמבר 1918.
קלודיה מוציו יצרה קשר מיוחד עם קהל המאזינים בתיאטרו קולון בבואנוס איירס, ארגנטינה, שם הופיעה לראשונה ביוני 1919 (ב"לורליי" של קאטאלאני).
מאז ועד 1934 שרה שם ב-23 אופרות שונות ונודעה בכינוי "קלודיה האלוהית".
בין 1922 ל-1932 גם הופיעה בקביעות בשיקגו (אחרי סכסוך עם הנהלת המטרופוליטן בניו יורק).
ב-15 באוקטובר 1932 הופיעה בתפקיד הראשי של "טוסקה" לחנוך את בית האופרה - יד לנופלים החדש בסן פרנסיסקו.
תפקידים אחרים ראויים לציון בקריירה שלה הם "אאידה" של ורדי, סנטוצה ב"אבירות כפרית" של מסקאני, מאדאלנה ב"אנדראה שנייה" של ג'ורדאנו ולאונורה ב"טרובדור".
(כולם בניו יורק) וכן ויולטה ב"לה טרוויאטה" ולאונורה ב"כוחו של גורל" (בשיקגו ובואנוס איירס).
תפקידה האחרון, ולדעת חלק מן המבקרים, הגדול ביותר, היה ברומא בשנת 1934, כצ'צ'יליה באופרה באותו שם, שכתב בשבילה ליצ'יניו רפיצ'ה.
תפקידה הפופולרי ביותר, מכל מקום, היה ויולטה, שבו לא היו לה מתחרות ברחבי עולם האופרה הלטיני (איטליה, ספרד, דרום אמריקה).
קלודיה מוציו נודעה ביופי ובחמימות של קולה, שגם אם לא היה גדול במיוחד, רכש עושר בלתי מבוטל של גוני-צליל ככל שהוסיפה שנים.
היו שביקרו לעיתים את הופעותיה בשל נטייה להקצין בדינמיקה עד הפרזה, כולל שירת הפיאניסימו שלה, המפליאה בעושר ביטוי ורגש.
הייתה לה נוכחות בימתית מרשימה, בהיותה גבוהה, אלגנטית ומלאת-גזרה.
משחקה שידר תמיד הזדהות עמוקה עם הדמויות שהציגה.
היא הייתה מבצעת מסורה ושקדנית, שנשארה צנועה ואפילו פרושה מן הציבור על אף תהילתה ועושרה הגדלים והולכים.
היא שרה בקביעות לצד כמה מגדולי הטנורים של תקופתה - קארוזו, ג'ילי, מארטינלי - ורבים מעמיתיה הזמרים ביטאו את הערכתם הגבוהה לכשרונה (בהם אבה סטיניאני, אווה טרנר ואלפרד פיקאבר.
בשנותיה המאוחרות הייתה מוציו שרויה במצוקה כלכלית, בגלל הפסדי כספים ניכרים עקב בזבזנותו של מנהל העסקים שלה (ועל פי השמועה, מאהבה) ואחר נפילת הבורסה בשפל הגדול.
היא נישאה בשנת 1929 לרנאטו ליבראטי, שהיה צעיר ממנה בשבע-עשרה שנים.
ב-1930 החלה לסבול בעיות בריאות מסוימות, אבל המשיכה לשיר ולהקליט.
ב-24 במאי 1936, אחרי מחלה קצרה, מתה בבית מלון ברומא, כנראה מהתקף לב.
כתב הטיימס הלונדוני דיווח: "מותה התקבל כאן בצער רב, מחמת ההערכה הגבוהה שזכתה לה, הן כזמרת והן כשחקנית."
קלודיה מוציו נקברה ב"צ'ימיטארו דל וראנו" ברומא.
קלודין אוז'ה הייתה שחקנית צרפתייה, הידועה במיוחד בשל תפקידה כדומיניק "דומינו" דברל, בסרט ג'יימס בונד "כדור הרעם" משנת 1965. היא זכתה בתחרות מיס צרפת והייתה סגנית ראשונה בתחרות מיס עולם 1958.
קלודין אוז'ה נולדה בפריז, צרפת.
ז'אן ד'ארק ואחרי כן בקונסרבטוריון לדרמה של פריז, שם היא הופיעה בתפקידים דרמטיים.
היא הופיעה לראשונה בסרטים בהיותה בבית הספר.
ז'אן קוקטו ליהק אותה לתפקיד עליו לא קיבלה קרדיט כבלרינה גבוהה בסרט The Testament of Orpheus (1960).
בגיל 18, היא נישאה לבמאי-תסריטאי בן ה-41 פייר גספאר-ויט, והוא ליהק אותה במספר סרטים The Iron Mask (1962); The Vengeance of Kali (1963), ועוד.
כשהיא נפשה בנסאו, הכותב-מפיק קווין מקלורי שנפש שם גם הוא, ראה אותה והמליץ שהיא תעבור מבחן בד לסרטו כדור הרעם (1965).
תפקידה המקורי היה לגלם את דמותה של שחקנית איטלקייה בשם דומינטה פטאקי, אולם אוז'ה הרשימה את המפיקים והם כתבו מחדש את התפקיד כך שהיא גילמה אישה צרפתייה בשם דומינו, דבר שהלם אותה יותר.
אם כי היא לקחה שיעורי קול על מנת לשפר את המבטא האנגלי שלה, דובב לבסוף קולה בסרט בידי ניקי ואן דר זיל.
אוז'ה טענה שהיא חשה קרבה לדמותה של דומינו, שכן גם דומינו הייתה בקשר עם גבר שמבוגר ממנה.
אוז'ה, שכוכבה דרך, הופיעה מיד בחצי עירום בפלייבוי ובתפקיד אורח בתוכנית טלוויזיה אמריקנית בכיכובם של דני תומאס ובוב הופ.
כדור הרעם הזניק את אוז'ה לקריירת סרטים אירופית מצליחה, אבל בארצות הברית היא לא המריאה.
היו לה כמה תפקידים בסרטים אירופאיים כמו Triple Cross (1966) (בו היא התאחדה עם במאי ג'יימס בונד טרנס יאנג) ו-The Killing Game (1967).
היא הייתה נשואה לאיש העסקים פיטר ברנט עד למותו באוגוסט 2008.
קלודואלדו טבארס דה סנטאנה (בפורטוגזית: Clodoaldo Tavares de Santana; נולד ב-25 בספטמבר 1949 באראקז'ו שבסרז'יפה) הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
קלודואלדו שיחק במשך מרבית הקריירה במדי סנטוס.
הוא שיחק גם בנבחרת ברזיל, ופתח בהרכב הנבחרת שזכתה במונדיאל 1970.
קלודואלדו הוא הבן הצעיר למשפחה של עשרה אחים ואחיות.
הוא התייתם בגיל 6, כאשר הוריו נספו בתאונת דרכים, ועבר עם אחת מאחיותיו למרכז המדינה.
הם הגיעו בסופו של דבר לעיר הנמל סנטוס, אך המצב הכלכלי לא השתפר וכעבור מספר שנים עזבה אחותו, אך קלודואלדו נשאר.
הוא התגורר בפבלה בקרבת הנמל ובהיותו בן 11 מצא עבודה במחסן קפה.
הוא גם מצא מקלט חלקי בכנסייה ובמסגרתה שימש כנער מזבח.
בשעות החופשיות הרבה לשחק כדורגל ברחובות.
בשנת 1965 הצטרף קלודואלדו לקבוצת הנוער של מועדון הכדורגל סנטוס.
באותן שנים נחשבה הקבוצה הבוגרת של סנטוס לאחת מהטובות בעולם.
הקבוצה, בה שיחקו שחקנים כמו פלה, זיטו וז'ילמר, זכתה בגביע הביניבשתי בשנים 1962 ו-1963, ובגביע הברזילאי בין 1961 ל-1965. קלודואלדו הושפע ולמד משחקנים אלו, ובפרט מזיטו, הקשר האחורי של הקבוצה.
במשך השנים פיתח התמחות בעמדת הקשר האחורי, ובלט במסגרת טורנירי נוער בהם השתתף עם סנטוס.
בשנת 1966 הוזמן להצטרף לקבוצה הבוגרת במסע משחקים בבוליביה, ושותף באחד המשחקים במקומו של זיטו.
באותו משחק הבקיע את שערו הראשון בקבוצה הבוגרת.
במהלך עונת 1967 הוא שיתף פעולה לעיתים רבות עם זיטו במרכז המגרש, ובסופו של דבר ירש ממנו את החולצה מספר 5. כעבור זמן קצר פרש זיטו מהכדורגל עקב בעיות בברכיים.
קלודואלדו תפקד בקביעות כקשר אחורי, ושיחק במשך מרבית הקריירה שלו בסנטוס.
הוא נחשב לאחד מהשחקנים הטובים בעמדתו בכל הזמנים, בזכות זריזות ואנרגיה יוצאות דופן.
במהלך 14 השנים ששיחק בסנטוס, בין 1966 ל-1980, סייע קלודואלדו לקבוצה לזכות באליפות סאו פאולו חמש פעמים, בטורניר רוברטו גומס פדרוזה (האליפות הלאומית של ברזיל דאז) ב-1968, ובסופר קאפ האלופות הבין-יבשתי באותה שנה.
קלודואלדו שיחק לראשונה במדי נבחרת ברזיל בכדורגל ב-1969. הוא נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 1970, יחד עם כמה מחבריו לקבוצה בסנטוס (פלה, קרלוס אלברטו, אדו וז'ואל קמרגו), והיה חלק מהנבחרת שנחשבת לאחת מהגדולות בכל הזמנים.
בשלב חצי הגמר נגד הבקיע קלודואלדו שער שהשווה את התוצאה ל-1:1 לאחר מסירה שקיבל מטוסטאו, בדרך לניצחון 1:3 בסיום.
היה זה שערו היחיד במדי הנבחרת.
הוא זכה עם ברזיל בטורניר לאחר ניצחון 1:4 על במשחק הגמר.
במהלך המשחק איבוד כדור שלו הוביל לשער שהבקיעו האיטלקים, אך מאוחר יותר החל את המהלך בו הבקיעה ברזיל את השער הרביעי.
הוא הפגין יכולת גבוהה כשחמק מארבעה שחקנים איטלקים, ובכך פתח שרשרת מסירות שהסתיימה בבעיטה של קרלוס אלברטו לתוך הרשת.
קלודואלדו נכלל בסגל נבחרת ברזיל גם בגביע העולם 1974, אך נעדר ממנו עקב פציעה.
בסביבות שנת 1976 החל קלודואלדו לסבול מבעיות בברכיו, שקיצרו את הקריירה שלו.
ב-1978, בהיותו בן 29, עבר ניתוח בברך ללא הצלחה.
למרות הפציעות הוא המשיך לשחק בסנטוס עד 1980, ולאחר מכן עבר לקבוצת טמפה ביי ראודיס האמריקאית.
בשנת 1981 חזר לברזיל ושיחק בקבוצת נסיונאל ממנאוס שבמדינת אמזונאס, ולאחר מכן פרש מכדורגל.
לאחר פרישתו, מילא קלודואלדו מספר תפקידים ניהוליים במועדון סנטוס ועבד גם כסוכן נדל"ן.
קלודיה כריסטיאן היא שחקנית, זמרת ומוזיקאית אמריקאית, ידועה בעיקר בתפקידה כסוזן איבנובה בסדרת המדע בדיוני "בבילון 5".
כריסטיאן החלה את דרכה בתפקידי אורח בסדרת הטלוויזיה "ובסטר" ובסדרת הפעולה המשטרתית "טי ג'יי הוקר" – סדרה בהפקתו של המפיק הנודע אהרון ספלינג.
תפקידה המשמעותי הראשון היה תפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "דאלאס", ובסדרת הדרמה "ברנג'רס" (Berrenger's) בתפקיד מלודי יו.
תפקידי אורח נוספים כוללים את הסדרות "ג'ייק והשמן", "האנטר", "רצח במשיכת קולמוס", "צוות לעניין", "זינוק לאתמול", "פרקליטי אל איי", "NYPD Blue" ו"ניפ/טאק".
בשנת 1991 שיחקה בקומדיה הסאטירית "אחורה באפלה" בכיכובם של ביל פקסטון ורוב לאו.
בשנת 1994 קיבלה כריסטיאן את תפקיד קומנדר סוזן איבנובה בסדרת המדע בדיוני "בבילון 5", תפקיד אשר גרם לה להתפרסם בקנה מידה עולמי בהתאם להצלחתה המרשימה של הסדרה.
בהמשך דרכה לקחה כריסטיאן תפקידים בסרטים שונים כגון "הנסתר" (The Hidden), "הגן" (The Garden), "שוטר מטורף 2" (Maniac Cop 2), "חצי מת" (Half Past Dead) ותפקיד אורח בתסכית רדיו של הסדרה הבריטית "דוקטור הו".
ב-2014 שיחקה בתפקיד אורח בסדרות "קאסל" ו"המנטליסט", ב-2017 התארחה בסדרה "NCIS", וב-2018 גילמה את קפטן מיינראד בסדרה "מוקד 911" בפוקס.
קלודואלדו סילבה (בפורטוגזית: Clodoaldo Silva; נולד ב-1 בפברואר 1979) הוא שחיין ברזילאי.
בשחייה לנכים במסגרת המשלחת הברזילאית ל.
הוא בעל 13 מדליות, מהן שש מדליות זהב פאראלימפיות.
סילבה השתתף לראשונה במשחקים הפאראלימפיים בסידני (2000), וזכה במדליות בארבעה מחמשת המקצים בהם השתתף.
במשחים הקבוצתיים זכה סילבה עם המשלחת הברזילאית בשתי מדליות כסף פאראלימפיות נוספות.
במשחה ל-4X50 חופשי קבעה הנבחרת הברזילאית תוצאה של 2:39.82 דקות, שנייה רק לשיא עולם של המשלחת הספרדית עם 2:24.42 דקות, ובמקצה ל-4X50 מעורב קבעו הברזילאים שיא עולם במשחה המוקדם עם 2:43.22 דקות, אותו אף שיפרו במקצה הגמר עם 2:41.40 דקות, אך נכנעו לשיא עולם נוסף של הספרדים עם 2:39.94 דקות.
הוא זכה בשש מדליות זהב פאראלימפיות, תוך שהוא קובע שלושה שיאי עולם ושיא פאראלימפי אחד.
במקצה ל-100 מטר חופשי קבע שיא עולם במשחה המוקדם עם 1:19.36 דקות, וכמעט השווה אותו כשניצח במקצה הגמר עם תוצאה של 1:19.51 דקות.
במשחה ל-150 מטרים מעורב הוא ניצח עם תוצאה של 2:39.15 דקות, ובמקצה ל-200 מטרים מעורב עם שיא פאראלימפי של 2:58.81 דקות בחצי הגמר, אותו שיפר לשיא עולם של 2:55.75 דקות במקצה הגמר.
סילבה זכה במדליות זהב גם במקצה ל-50 מטרים בסגנון פרפר, ובמקצה ל-50 מטרים חופשי עם שיא פאראלימפי של 36.40 שניות במשחה המוקדם ושיא עולם במקצה הגמר עם תוצאה של 35.41 שניות.
הוא הוסיף עוד מדליית זהב במשחה הקבוצתי ל-4X50 מעורב עם שיא פאראלימפי של 2:37.46 דקות, ומדליית כסף במשחה ל-4X50 חופשי עם 2:32.34 דקות.
ב השתתף סילבה בחמישה מקצים אישיים, אך לא זכה במדליה פאראלימפית.
חרף זאת, הוא זכה בשתי מדליות קבוצתיות.
במשחה ל-4X50 מטר מעורב זכתה הנבחרת במדליית הכסף עם תוצאה של 2:39.31 דקות, ובמקצה ל-4X50 חופשי במדליית הארד עם תוצאה של 2:30.17 דקות.
קלודזקו (בפולנית: Kłodzko, בעבר כונתה גם קלדזקו, Kładzko; בצ'כית: Kladsko; בגרמנית: Glatz; בלטינית: Glacio ,Glacensis urbs או Glocium) היא עיירה בדרום פרובינציית שלזיה תחתית שבדרום-מערב פולין.
היא משמשת כמרכז מסחרי ראשי וכן צומת תחבורה ותיירות חשובה באזור.
יש שמכנים אותה "פראג הקטנה".
קלודזקו הייתה מאוכלסת לפחות מאז המאה הראשונה לספירה.
מספר אתרים הנמצאים בעיירה מצביעים על כך שהיא ישבה על דרך הענבר והחלה קשרי מסחר ענפים עם האימפריה הרומית.
קלודזקו הוזכרה לראשונה בשם "קלאדצקו" בכרוניקה מהמאה ה-12, שכתב הכומר והסופר קוסמס מפראג, בה הוא מציין כי העיירה הייתה שייכת לאציל הבוהמי סלאבניק.
בתחילת המאה ה-12 פרץ ויכוח סוער בין בוהמיה לבין פולין: כל אחת טענה כי קלודזקו שייכת לה.
הוויכוח הוביל לסדרת עימותים אשר הרסו לבסוף את העיירה לחלוטין.
בשנת 1114 שרף בולסלב הראשון את העיירה והחריב אותה עד היסוד, אך בנה אותה מחדש זמן קצר לאחר מכן, ואף חיזק את הטירה המשקיפה עליה.
לאחר הסכם שלום מ-1137, ויתר בולסלאב השלישי עקום הפה על קלודזקו לטובת נסיכות בוהמיה.
בין השנים 1253–1278 קיבלה קלודזקו מגרמניה זכויות מגדבורג, אם כי התאריך המדויק אינו ידוע.
בשנת 1278 נכבשה העיירה על ידי הדוכס הנרי פרובוס הרביעי.
בשנת 1290 נמכרה לדוכסות שווידניצה ולאחר מכן, ב-1301 נמכרה לדוכסות ז'יימביצה, אך נמכרה ב-1334 חזרה לממלכת בוהמיה על ידי הדוכס בולסלאב השני.
באותה שנה, הוביל יוהאן מלוקסמבורג, מלך בוהמיה, לתקופה של צמיחה מהירה בעיירה.
ב-1341 נבנתה העירייה ושנה לאחר מכן נפתח בית חרושת ללבנים.
בשנת 1390 נבנה גשר אבן גותי מעל נהר ניסה.
בשנת 1526 הוכתר בית הבסבורג בתור מלך בוהמיה.
כך מחוז קלודזקו הפך לחלק מממלכת הבסבורג.
בשנת 1540 נבנתה מערכת הביוב של העיירה וכעבור תשע שנים הרחובות רוצפו והעירייה שופצה.
רוב הבתים סביב כיכר העיר נבנו מחדש בסגנון הרנסאנס.
ב-1617 נערך מפקד האוכלוסין הראשון במחוז גלאץ, בו שכנה קלודזקו.
בקלודזקו היו 1,300 בתים ויותר מ-7,000 תושבים.
כשנתיים לאחר המפקד פרצה מלחמת שלושים השנים.
בין השנים 1619–1649 הצרו על המצודה מספר פעמים.
על אף שהמצודה לא נכבש, העיירה עצמה נהרסה במידה רבה.
מעל 900 מתוך 1,300 המבנים נהרסו על ידי אש ותותחים, והאוכלוסייה פחתה לכדי ממחצית.
ב-1871, במהלך איחוד גרמניה, הפך מחוז גלאץ לחלק מהרייך הגרמני.
מבצרים נהרסו וגשרים חדשים נבנו.
בשנת 1880 נפתחו מפעל גז ומפעל לייצור חשמל.
הבניינים לאורך הרחובות הראשיים נבנו מחדש בסגנון נאו-גותי ונאו-רנסאנס.
בסוף המאה ה-19 הפך עמק קלודזקו לאחד מאתרי התיירות הפופולרים ביותר ומלונות רבים, סנטוריומים וספא בערים הסמוכות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, נעשו מספר ניסיונות לספח את עמק קלודזקו לצ'כוסלובקיה.
מנקודת המבט של צ'כיה, קלודזקו הייתה חלק מבוהמיה על אף שמאז כיבושה על ידי ממלכת פרוסיה ב-1763 הייתה חלק משלזיה תחתית.
המאמצים לספח את קלודזקו לצ'כוסלובקיה המשיכו עד לאחר מלחמת העולם השנייה.
פס שחור מודגש – הצעה לגבול עם הרפובליקה הצ'כוסלובקיתקו נקודה קו – גבול נוכחיקו עם פסים אנכיים – מסלול הרכבת
במהלך מלחמת העולם השנייה נהפכה המצודה לכלא.
בתחילה היה הכלא מנוהל על ידי האבווהר, אך עבר לאחר מכן לשליטת הגסטפו.
כמו כן, שימש כמחנה שבויים לקצינים של ארצות שונות.
בינואר 1945 הגיעו האסירים לקלודזקו עובדי הכפייה הוחזקו במעוז, שהפך לתת-מחנה ריכוז מחנה הריכוז גרוס-רוזן.
העיירה עצמה לא נפגעה קשה במלחמה ונכבשה על ידי הצבא האדום בלי קרב גדול.
עם זאת, כל הגשרים, למעט גשר האבן הגותי מ-1390 נהרסו.
לאחר כניעתה של גרמניה הנאצית ב-1945, עקב שינויי גבול שנקבעו בוועידת פוטסדאם, הועברה קלודזקו מגרמניה לפולין.
תושביה הגרמנים של העיירה גורשו והוחלפו בפולנים, שרובם גורשו מאזורי פולין שסופחו לברית המועצות.
בשנים 1950–1960 נפגע אזור מרכז העיירה על ידי מפולות.
התברר כי לאורך ההיסטוריה, פיתחו הסוחרים בקלודזקו רשת של מרתפים ומנהרות תת-קרקעיות.
הם שימשו לאחסון ואף למקלט בטוח מאש ארטילרית בעת צרה.
עם הזמן נשכחו המנהרות, במיוחד לאחר גירוש התושבים הגרמנים, ובמהלך השנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, רבים מהם החלו להתמוטט יחד עם הבתים.
ב-1970 שומרו המנהרות וקלודזקו חדלה להיהרס.
אסון נוסף קרה בשנת 1997, כאשר הוצפה קלודזקו.
נהר ניסה קלודזקה עלה לגובה של 8.71 מטר ושטחים נרחבים בעיירה נהרסו.
בשנים הבאות נעשו פעולות לשיקום נזקי השיטפון וחידוש העיר העתיקה, שקיבלו תמיכה כספית על ידי האיחוד האירופי.
כיום, קלודזקו היא אחת מהמרכזים החשובים בתרבות, המסחר והתיירות בשלזיה התחתית.
העיירה מושכת תיירים גרמנים המתעניינים בהיסטוריה שלה ותיירים צעירים באמצעות מתקני הספורט החורפיים שלה.
בתחילת המאה ה-19 חיו בעיירה 5,000 אנשים (על פי נתונים מ-1816), אבל כבר באמצע המאה מספר התושבים הוכפל ועלה ל-10,000. בעשורים הבאים גדלה האוכלוסייה בקלודזקו בהתמדה, מלבד תקופה קצרה מייד לאחר מלחמת העולם הראשונה, בה חלה ירידה.
כמה שנים לפני מלחמת העולם השנייה, האוכלוסייה עמדה על 20,000.
בתחילת המאה ה-21 עלתה האוכלוסייה בקלודזקו ל-30,000, אך מספר שנים מאוחר יותר, בשנת 2008, ירדה ל-28,000. מספר התושבים הרב ביותר שהיה בקלודזקו אי פעם היה בשנת 1998 על פי תחזיות דמוגרפיות האוכלוסייה תמשיך לצמוח אף בשנים הבאות.
האוכלוסייה בעיירה לפי דת (1910) יהודים נוצרים פרוטסטנטים נוצרים קתולים סה"כ מספר התושבים 150 3,324 13,629 17,121
קלודזקו ממוקמת בפרובינציית שלזיה תחתית, במחוז קלודזקו.
היא שוכנת במרכז עמק קלודזקו, בדרום-מערב הרי ברדזקי בגובה של כ-290–370 מטר, על גדותיו של נהר ביסטריצה, בסמוך לגבול עם גרמניה.
הקהילה היהודית בקלודזקו הייתה קיימת כבר ב.
מעמדם של היהודים בקלודזקו היה חזק מאוד, הם החזיקו בבתים ועסקים משלהם וכן בבית כנסת ובית קברות.
בהשוואה לקהילות בערי שלזיה האחרות, היה יחס טוב בין היהודים והשלטון.
אך למרות זאת, ב גורשו היהודים מקלודזקו.
הם יכלו להישאר, אך רק למטרות מסחר ובלי זכות לישיבת קבע.
בשנת 1812 פרסם פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה צו בו הוא נותן ליהודים אזרחות מלאה ורשות לחיות לפי המסורת שלהם.
הקהילה היהודית קמה מחדש, ובהנהגת הרב סלינג קארו, הקימו בית כנסת, בית קברות, מקווה וארגון חברה קדישא.
למרות זאת, היהודים החלו להיטמע באוכלוסייה המקומית שהשפיעה על מצבם הרוחני.
לאחר עלייתו של היטלר לשלטון, חלק מהמשפחות היהודיות החליטו להגר.
ההגירה הוגברה לאחר 1936. היהודים עברו לוורוצלב או למדינות מחוץ לאירופה.
בתיהם ובתי העסק שלהם הוחרמו.
בליל הבדולח, בית הכנסת נשרף וכל החנויות היהודיות הושחתו.
במהלך מלחמת העולם השנייה בקרבת העיר הוקם מחנה ריכוז לנשים.
חיי יהודים במחנה תוארו בספרים של רות מינסקי סנדר ושרה זיסקינד.
לאחר מלחמת העולם השנייה, התיישבו בעיר כ-2,300 פליטים יהודיים שהיוו 4% מכלל האוכלוסייה בעיר.
הוקמה ועדה לעזרת היהודים ששמה לה מטרה לספק את עזרת תושבי העיר היהודים החדשים.
ב-1948 מונה הרב משה גלרטנר לרב העיר.
המצודה – שוכנת על סלע גבוה המשקיף אל העיירה, הוקמה במאה ה-19. בתקופת שלטונו של המלך פרידריך הגדול, היא הייתה אחת המצודות הגדולות ביותר בפרוסיה.
הגשר הגותי – המכונה "גשר קרל המיניאטורי".
הגשר שרד את השיטפון ב-1997. על פי האגדה הגשר עשוי מרכיבי ביצים.
מנהרות העיירה – חלקי המנהרות שנבנו מתחת לעיירה במאה ה-13 נפתחו לציבור הרחב.
כנסיית העלייה – נבנתה על ידי ההוספיטלרים במאה ה-14. אחת הדוגמאות הבולטות ביותר כיום של האדריכלות הגותית בפולין.
קלוואן (באוקראינית: Клевань; בפולנית: Klewań) היא עיירה במחוז רובנו, שבמערב אוקראינה, על גדת נהר סטובלה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
קלוואן נוסדה ככפר מבוצר בתחילת המאה ה-12, ובשנת 1458 נמסרה מידי הנסיך הליטאי סווידריגיילו לידי הנסיך הפולני מיכאל צ'ארטוריסקי, אשר הקיף את היישוב בחומה ובסוללה.
באמצע המאה ה-17 נבזז היישוב בידי הקוזקים, ולאחר מכן בידי הטטרים, שהחריבו אותו.
בשנת 1654, כדי לשקם את היישוב, הוענקו לו זכויות עיר ורשות לקיים ירידים עתיים.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא משנת 1563. במהלך גזירות ת"ח ות"ט נפגעה קשות הקהילה המקומית, אך עם הפיכת היישוב לעיר, השתקמה הקהילה, תוך שהייתה כפופה מספר שנים לקהילת לוצק.
משנות ה-90 של המאה ה-19 התקיימה ביישוב פעילות ציונית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה סבלו יהודי היישוב מקרב שהתרחש בין האוסטרים והרוסים בקרבת העיירה, וכן ממעשי התעללות ושוד שבאו בסיום המלחמה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 1,545 יהודים, כמחצית תושביה, ופעלו בה בתי ספר עבריים ומוסדות תרבות יהודיים.
ב-3 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, לאחר שהצבא האדום נסוג ממנה.
למחרת היום רצחו הגרמנים בין 400 ל-645 יהודים בעיירה, כאשר כ-50 מתוכם נשרפו חיים בבית הכנסת המקומי.
יתר יהודי העיירה גויסו לאחר מכן לעבודות כפייה, ובסוף החודש רוכזו כל יהודי העיירה וכפרי הסביבה שלה בגטו שהוקם בה.
ב-11 ביולי 1942 חיסלו הגרמנים את הגטו שבעיירה, תוך רצח כ-2,000 היהודים שנותרו בו בבורות ירי מחוץ לעיירה.
בהמשך החודש רצחו הגרמנים כ-280 יהודים נוספים שאיתרו במקומות מסתור ובסביבת העיירה.
מקהילת קלוואן שרדו את השואה כ-30 יהודים.
קלודאווה (בפולנית: Kłodawa; בגרמנית: Tonningen; ביידיש: קלאָדעווע) היא עיירה במחוז קולו שבפרובינציית פולין גדול בפולין, על גדות נהר רגיילבקה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
קלודאווה כמקום יישוב של בני אדם מהמאה השישית לפני הספירה.
בשנת 1430 הוענקו לקלודאווה זכויות עיר.
באמצע המאה ה-17 ניזוקה העיר קשות כתוצאה מפלישת האימפריה השוודית.
בשנת 1867 ניטל מהיישוב מעמדו העירוני, אך זה הושב לו בשנת 1925.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בקלודאווה הוא משנת 1487. בשנת 1647 הוענק לעיר כתב זכויות, שאסר על מגורי יהודים בה.
הגבלות אלה בוטלו באופן רשמי רק בסוף המאה ה-18. החל משנות ה-20 של המאה ה-19 התקיימה בעיירה קהילה יהודית עצמאית, ובשנת 1860 נבנה בה בית כנסת מאבן.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 1,350 יהודים, למעלה משליש מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בתחילת ספטמבר 1939, הוטלו על יהודי העיר גזירות שונות, ובהן חובת ביצוע עבודות כפייה, חובת תשלום סכומי כופר, החרמת רכוש, הגבלות תנועה והשפלות פומביות.
בתחילת ינואר 1942 נרצחו 46 מיהודי העיירה.
בין ה-9 ל-12 בינואר 1942 גורשו למעלה מ-1,000 היהודים שנותרו בעיירה למחנה ההשמדה חלמנו.
קלוואריה זבז'ידובסקה (בפולנית: Kalwaria Zebrzydowska) היא עיירה במחוז ודוביצה שבפרובינציית פולין קטן בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
העיירה נודעת בשל המתחם הדתי ההיסטורי שבה.
העיירה נוסדה באופן רשמי בשנת 1617, סביב מנזר וכנסייה שהוקמו באתרה כמה שנים קודם לכן, אשר היוו מוקד עלייה לרגל לנוצרים באזור.
מהמאה ה-18 התפתחה בעיירה תעשיית נגרות ענפה.
בשל היותה של העיירה מרכז נוצרי, נמנעו היהודים מלהתיישב בה עד אמצע המאה ה-18. בתקופה זו נתלה במנזר שבעיירה ציור המתאר יהודים מקיזים דם מילד נוצרי.
בשל גודלה הקטן יחסית של הקהילה במקום, נטמנו בניה בבתי העלמין של זאטור ושל ודוביצה.
במחצית השנייה של המאה ה-19 הוקם בעיירה בית מדרש.
מסוף המאה ה-19 נטלו היהודים חלק מרכזי בתעשיית ייצור הרהיטים בעיירה.
שגשוג הקהילה נבלם במידת מה כתוצאה מפרעות אנטישמיות שאירעו בעיירה ביולי 1898, במהלכן נבזזו כל חנויות היהודים ביישוב.
פרעות אלה חזרו על עצמן בנובמבר 1918 ובינואר 1919. בין מלחמות העולם נמנו רוב יהודי העיירה על החסידות, והתקיימה ביישוב גם פעילות ציונית.
בתקופה זו נמנו בעיירה 486 יהודים, קרוב לשליש מתושביה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו רוב יהודי העיירה לערים הגדולות שבסביבתה.
עם כניסת הגרמנים לעיירה, רצחו אלו מספר יהודים בה, ובזזו ביחד עם הפולנים המקומיים את בתי היהודים הנטושים, תוך החרמת עסקי היהודים.
בהמשך, חולל בית המדרש שבעיירה, תוך השחתת ספרי התורה שבו.
עם שובם של חלק מהפליטים היהודים לעיירה, חטפו אותם הגרמנים לעבודות כפייה מפרכות.
יודנרט שמונה בעיירה בהמשך, הסדיר את התייצבות היהודים לעבודות הכפייה.
בשנים 1941-1940 הגיעו לעיירה פליטים יהודים ממערב פולין, והקהילה המקומית התגייסה לעזרתם.
במחצית השנייה של שנת 1941 הוטל עוצר על יהודי העיירה, וחלק מהיהודים גורשו מבתיהם.
מתקופה זו החלו הגרמנים לשלח יהודים מהעיירה למחנות עבודה, ובאוגוסט 1942 הוטל על יהודי העיירה סכום כופר גבוה, אשר נאמר להם כי בתמורה לתשלומו יימנע גירושם.
עם זאת, ב-12 באוגוסט גורשו בין 600 ל-1,000 יהודי העיירה לסקאווינה.
שם נערכה בהם וביתר יהודי המקום ב-30 באוגוסט 1942 אקציה, תוך רצח כ-180 קשישים וחולים בירי, ושילוח כל היתר למחנה ההשמדה בלז'ץ.
זמן מה לאחר הגירוש הוצאו להורג בקלוואריה זבז'ידובסקה 16 יהודים מקרקוב שנתפסו ביערות הסביבה, ובפברואר 1943 הוצאו להורג שלושה יהודים נוספים בעיירה - שני חברי השומר הצעיר ונערה בת 15.
מקהילת העיירה שרדו את השואה 10 יהודים.
קלודיה רנקין היא משוררת, מחזאית, מסאית ועורכת אפריקאית-אמריקאית, מרצה לספרות אנגלית באוניברסיטת דרום קליפורניה.
רנקין נולדה בקינגסטון ולמדה בוויליאמס קולג' ובאוניברסיטת קולומביה.
פרסומיה הופיעו במגוון כתבי עת בארצות הברית ובבריטניה, בהם גרנטה , הארפר'ס , קניון רוויו ואחרים.
בכתיבתה מרבה רנקין לעסוק בחוויית האפרו-אמריקאים במרחב העירוני המאוכלס ברוב לבן, וכן בתחושת הניכור בין שחורים ולבנים בארצות הברית.
רנקין פרסמה חמישה ספרי שירה, שני מחזות ומאמרים רבים.
היא ערכה מספר אנתולוגיות, בהן אנתולוגיה על משוררות אמריקאיות במאה ה-21.
ספרה "Citizen: An American Lyric" ("אזרח: שירה אמריקאית") זכה בפרס הספרותי של הלוס אנג'לס טיימס ובפרס חוג מבקרי הספרים הלאומי - הספר הראשון בתולדות הפרס שהיה מועמד גם בקטגוריית השירה וגם בקטגוריית ביקורת הספרות.
כמו כן זכה הספר בפרס NAACP Image ובשורת פרסים נוספים.
הוא היה מועמד לפרס הספר הלאומי.
ספרה הוא היחיד שהגיע לרשימות רבי המכר של הניו יורק טיימס בקטגוריית העיון (non-fiction).
קלודט קולווין הייתה אפרו-אמריקאית פעילת התנועה לזכויות האזרח באמריקה.
ב-2 במרץ 1955, בגיל 15, הייתה הראשונה שנעצרה במונטגומרי בשל סירובה לציית לחוקי ההפרדה הגזעית ולפנות את כסאה באוטובוס לנוסעת לבנה.
מנהיגי התנועה השחורה חשבו תחילה להשתמש במקרה זה למטרות המאבק נגד ההפרדה הגזעית, אולם סברו בסופו של דבר כי דמותה של קולווין אינה מכובדת מספיק כדי לשמש כסמל המאבק ולכן החליטו להמתין להזדמנות אחרת.
9 חודשים לאחר מכן, ב-1 בדצמבר 1955, הפעילה החברתית רוזה פארקס נעצרה במונטגומרי בנסיבות דומות, והפכה לדמות המזוהה ביותר עם חרם האוטובוסים של מונטגומרי.
קולווין נולדה בשכונת קינג היל, אחת השכונות העניות ביותר במונטגומרי שבארצות הברית.
אחותה דלפין (Delphine) מתה בצעירותה.
במונטגומרי הוחלו חוקי ג'ים קרואו המחייבים הפרדה גזעית בין שחורים ללבנים.
כשהייתה עם אמה בחנות בגיל ארבע, שני ילדים לבנים בני גילה לעגו לה וביקשו לראות את כף ידה.
קולווין הושיטה את ידה ונגעה באחד הילדים הלבנים.
אמו של הילד הבחינה בכך, ואמה של קולווין סטרה לה על מצחה ואמרה לה: "אסור לך לגעת בילדים לבנים".
קולווין למדה בבית הספר על שם בוקר טי.
וושינגטון וטענה כי באנציקלופדיה בריטניקה היו רק שני ערכים על אישים שחורים, אולם בפברואר 1955 נערך בבית ספרה 'חודש ההיסטוריה השחורה' וכך למדה על דמויות שחורות היסטוריות נוספות ועל המאבק לצדק של השחורים.
כשמורתה ביקשה מהתלמידים לכתוב על פיסת נייר מה הם רוצים להיות כשיהיו גדולים, קולווין כתבה שהיא רוצה להיות נשיאת ארצות הברית.
ב-2 במרץ 1955, קולווין הלכה עם חברים לכנסייה.
לדבריה, שאלה בכנסייה את אלוהים: "מדוע אינך אוהב את הילדים השחורים שלך?".
לאחר הביקור בכנסייה, עלתה עם חבריה בשדרות דקסטר על האוטובוס.
קולווין התיישבה עם חבריה באזור האחורי של האוטובוס המיועד לנוסעים שחורים.
בתחילת הנסיעה האוטובוס היה יחסית ריק, אולם ככל שהנסיעה המשיכה הוא התמלא בנוסעים.
בשלב מסוים, כל המושבים היו תפוסים ואישה לבנה צעירה עלתה לאוטובוס.
לפי חוקי ג'ים קרואו, כאשר כל המושבים תפוסים - על השחורים היה לקום ממושבם (גם אם התיישבו באזור המיועד להם) על מנת לפנות אותו לטובת הנוסעים הלבנים.
הנהג דרש מקולווין ומחבריה לקום ולעמוד.
שלושת חבריה נענו לבקשה בחוסר רצון, אולם קולווין סירבה לקום מכסאה ואמרה: "זו זכותי החוקית.
המושבים מאחורי קולווין התפנו משום שחבריה קמו, אולם האישה הלבנה לא יכלה לשבת משום שהחוק אסר על שחורים לשבת לפני לבנים.
לדברי קולווין, החוק אסר על שחורים לשבת לפני לבנים כדי להבליט ולשמר את עליונות הלבנים ואת נחיתות השחורים.
נהג האוטובוס קרא לשוטרים ואלו דרשו ממנה לקום, אולם קולווין סירבה לקום וחזרה ואמרה: "זו זכותי החוקית!".
אחד השוטרים השליך את ספרי הלימוד שהיו מונחים על ברכיה, כבל את ידיה באזיקים, ומשך אותה בכוח לניידת.
בתוך הניידת, בדרכה לתחנת המשטרה, ניסו השוטרים לנחש את מידת החזייה שלה.
קולווין נשלחה לבית הכלא - בו חשה חרדה גדולה והחלה לבכות.
לאחר שלוש שעות, היא שוחררה בערבות.
מנהיג התנועה השחורה במונטגומרי, אי.די ניקסון נפגש עם קולווין וביקש ממנה להיפגש עם רוזה פארקס, שהייתה באותה העת המזכירה של ארגון NAACP, והיא נענתה לבקשתו.
קולווין סיפרה לפארקס על המעשה שלה, ופארקס אמרה לה שהיא מאוד בוגרת לגילה.
קולווין נשאלה מספר פעמים מדוע סירבה לקום מהכסא.
לדבריה, היא לא קמה משום שההיסטוריה הדביקה אותה לכסא.
לטענתה, היא הרגישה את ידה של סוג'ורנר טרות' מונחת על כתף אחת שלה ומונעת ממנה לקום, ואת ידה של הארייט טאבמן מונחת על כתפה השנייה ומונעת ממנה לקום.
לדבריה, היא אזרה אומץ לסרב לפנות את כסאה לאחר שעסקה בבית הספר בכל החודש הקודם בנושא של גזענות וצדק לקהילה השחורה, וכן לאחר שהרגישה כמה היחס לשחורים אינו הוגן.
קולווין נעצרה והואשמה בהפרת החוק להפרדה הגזעית, בהפרת הסדר הציבורי ובתקיפת שוטר וסירבה להודות באשמה.
עורך דינה, פרד גריי , טען להגנתה כי החוק להפרדה גזעית, שחוקק במדינת אלבמה, במסגרת חוקי ג'ים קרואו, מנוגד לחוקה האמריקאית ולכן למעשה אינו חוקי.
פארקס החלה לגייס כספים עבור ההליך המשפטי של קולווין, ובכירים נוספים בתנועה נפגשו עם עובדי ציבור.
למרות המאמצים, ב-18 במרץ 1955, קולווין הורשעה בכל הסעיפים והוטל עליה קנס כספי ומאסר על תנאי.
מנהיגת הארגון Women's Political Council , ג'ו אן רובינסון , טענה כי הרשעתה של קולווין היא כפצצה.
הרשעה זו תרמה לתסיסה ולתחושת המרד בקהילה השחורה, וחיזקה בקרבה את הרצון להחרים את האוטובוסים במונטגומרי.
למרות הפעולה החלוצית של קולווין, בחרו חברי ההנהגה לזכויות האזרח שלא להשתמש במקרה זה משום חששם כי קולווין אינה יכולה לשמש כסמל למאבק.
ב-1 בדצמבר, רוזה פארקס נעצרה בנסיבות דומות והחרם על האוטובוסים במונטגומרי הוצת מיד.
פסק דין בראודר נגד גייל
ב-1 בפברואר 1956, חודשיים לאחר שהחרם על האוטובוסים החל, עו"ד גריי הרגיש כי החרם אינו משיג את מטרותיו ורצה לתבוע את גייל, ראש עיריית מונטגומרי בגין הפרדה גזעית המפרה, לתפיסתו של גריי, את התיקון ה-14 של החוקה האמריקאית.
עו"ד גריי האמין כי לאחר שבית המשפט העליון של ארצות הברית קבע בשנת 1954 בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך כי הפרדה גזעית בבתי ספר מנוגדת לחוקה ולכן ביטל אותה, כך גם הפרדה גזעית באוטובוסים מנוגדת לחוקה.
הוא חיפש אנשים שיסכימו להירשם כתובעים ולהעיד במשפט נגד חוקי ג'ים קרואו שחוקקה עיריית מונטגומרי.
הסכמה כזו הייתה כרוכה בסיכונים רבים, ובתחילה סירבו הגברים שהוא פנה אליהם מחשש שארגון ה-KKK ישרוף את רכושם ואת הכנסיות שלהם.
לאחר מכן, פנה גריי למספר נשים כולל קולווין.
קולווין לא היססה ונרשמה כאחת מתוך ארבע התובעות במשפט בראודר נגד גייל שהפך היסטורי לאחר ששם קץ להפרדה הגזעית באוטובוסים ב-13 בנובמבר 1956. לאחר עדותה של קולווין במשפט זה, היא נעלמה מהעין הציבורית.
אף על פי שהמקרה של קולווין הגיע לבית המשפט העליון ותרם לביטול ההפרדה הגזעית, היא נותרה כדמות שולית בהיסטוריה של התנועה לזכויות האזרח ורק מעטים מכירים את סיפורה.
היסטוריונים שונים ניסו להבין מדוע פארקס זכתה להכרה עולמית כסמל של התנועה לזכויות האזרח, בעוד קולווין נעלמה כמעט לחלוטין מהעין הציבורית וההיסטורית.
אחת הטענות היא שהנהגת התנועה השחורה ביצעה החלטה אסטרטגית בכך שהחליטה לא להשתמש במקרה של קולווין אלא העדיפה בסופו של דבר להתעלם ממנו.
קולווין הייתה להוטה להמשיך במאבק, אולם בכירים בהנהגת התנועה לזכויות האזרח סברו כי דמותה של קולווין אינה יכולה להיות הסמל של המאבק.
קולווין הייתה נערה צעירה וזמן קצר לאחר הרשעתה היא נכנסה להריון מגבר נשוי.
חברי הנהגת התנועה סברו כי קולווין רגשנית, מרדנית וצעירה מידי וכי אינה משדרת יציבות איתה ניתן להזדהות, והעדיפו להמתין לאישיות שתיתפס בעיני הציבור כמכובדת וכמתונה.
לטענת קולווין, ההנהגה השחורה דחתה אותה משום שהיא הגיעה מרקע קשה וכן משום שעורה היה שחור מידי.
לדבריה, לרוזה פארקס היה עור הרבה יותר בהיר שהקל על הציבור להזדהות איתה.
בעוד קולווין נתפסה כנערה ענייה ובעייתית שזמן קצר לאחר הרשעתה נכנסה להריון מחוץ לנישואים - פארקס נתפסה כאישה מכובדת ומיושבת בדעתה.
עו"ד גריי טען כי פעולתה של קולווין היא זו שעוררה השראה בקרב הקהילה השחורה במונטגומרי לבצע פעולות מחאה דומות באוטובוסים, והיא זו שנתנה לפארקס את האומץ לסרב לקום מכסאה תשעה חודשים לאחר מכן.
בין המקרה של קולווין (שהתרחש ב-2 במרץ 1955) עד למקרה של רוזה פארקס (שהתרחש ב-1 בדצמבר 1955), היו מספר מקרים נוספים שבהם נשים סירבו לפנות את כסאן באוטובוס לנוסעים לבנים ונעצרו בשל כך.
ב-19 באפריל 1955, אורליה בראודר (Aurelia Browder) ממונטגומרי נעצרה בנסיבות דומות, הורשעה ונקנסה.
ב-21 באוקטובר 1955, מרי לואיז סמית' (Mary Louise Smith) ממונטגומרי נעצרה, הורשעה ונקנסה באותן הנסיבות.
מספר ימים לאחר מכן, סוזי מקדונלד (Suzi McDonald) בת ה-78 נעצרה, הורשעה ונקנסה בנסיבות דומות.
אף אחת מהן לא התאימה לפרופיל שהנהגת התנועה לזכויות האזרח חיפשה כדי להצית בעזרתו את החרם על האוטובוסים.
פארקס הייתה אישה בת 42 בעלת מזג עדין ונעים שעבדה בעבודה מכובדת כמזכירת ארגון NAACP.
מאפיינה של פארקס התאימו לפרופיל אותו ההנהגה חיפשה וזמן קצר לאחר מעצרה, החל החרם האוטובוסים במונטגומרי.
הסוציולוג רוברט מרטון טוען כי כאשר שני מדענים מגלים תגלית זהה בטווח קצר האחד מהשני - מי שזוכה לקרדיט ולהוקרה הוא האחרון מבניהם, ואם הדבר היה כך גם לגבי תהליכים חברתיים, הרי שהיה צריך להכיר ברוזה פארקס כאחרונה ולא כראשונה בין היוצאים נגד חוקי ההפרדה הגזעית באוטובוסים.
פארקס זכתה להיכלל בהיכלי תהילה שונים, ברשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם במאה העשרים של מגזין טיים, רחובות נקראים על שמה, כונן יום חג לזכרה והיא זכתה במדליית החירות הנשיאותית.
קולווין לעומתה, נשכחה ולא זכתה להכרה, אף על פי שהייתה הראשונה שסירבה לפנות את כסאה.
קולווין טוענת כי הקהילה שלה דחתה אותה וכי לא זכתה לתמיכה.
בשנת 1958 עברה להתגורר בניו יורק, בה עבדה תחילה במשק בית אצל משפחה לבנה, שם זכתה לדבריה לחוויות טובות: באחת הפעמים היא ניגשה לחדר הכביסה וראתה את בגדיה מקופלים מעל הבגדים של בעלת הבית.
הדבר גרם לה לתדהמה והיא עמדה ובהתה בערימת בגדים זו זמן מה.
לאחר מכן, עבדה כסייעת אחות במשך 35 שנה ויצאה לגמלאות בשנת 2004. קולווין טוענת כי אין לה טינה לרוזה פארקס וכי היא מבינה מדוע ההנהגה רצתה דמות רכה ועדינה ולא דמות מחוספסת כמוה.
בנה הראשון, ריימונד, שנולד במרץ 1956, מת בדירתה של קולווין בגיל 37 ממנת יתר.
בנה השני, רנדי, עוסק בראיית חשבון באטלנטה.
ב-8 בנובמבר 2009, פורסם הספר Claudette Colvin: Twice Toward Justice , המספר את סיפורה, וזכה באותה השנה בפרס הספר הלאומי.
באוקטובר 2021, בגיל 82, הגישה לבית המשפט בקשה למחיקת רישומה הפלילי משנת 1955, ובדצמבר 2021 רישומה הפלילי נמחק.
קלודיה גולדין היא יהודיה אמריקאית, זוכת פרס נובל לכלכלה 2023, פרופסור לכלכלה באוניברסיטת הרווארד ומנהלת הפיתוח של התוכנית לכלכלה אמריקאית בלשכה הלאומית למחקר כלכלי (National Bureau of Economic Research).
כיהנה כנשיאת האגודה האמריקנית לכלכלה בשנים 2013–2014, וב-2016 הוענק לה IZA Prize in Labor Economics בגין "עבודתה לאורך הקריירה בתחום ההיסטוריה הכלכלית של נשים בחינוך ובשוק העבודה".
ב-2020 הוענק לה פרס נמרס לכלכלה כהוקרה על "תובנותיה פורצות הדרך לגבי ההיסטוריה של הכלכלה האמריקאית, התפתחות התפקידים המגדריים ומשחק הגומלין בין טכנולוגיה, הון אנושי ושוקי עבודה".
גולדין נולדה בניו יורק ב-1946. למדה בתיכון ברונקס למדעים ובאוניברסיטת קורנל, וב-1972 השלימה את הדוקטורט בכלכלה באוניברסיטת שיקגו.
תחומי המחקר של גולדין כוללים היסטוריה כלכלית, כלכלת עבודה, כלכלה ומגדר, וחקר הכלכלה בתחומי העבודה, החינוך וכלכלת המשפחה.
ב-1990 הפכה גולדין לאישה הראשונה שזכתה לקבל קביעות במחלקה לכלכלה של אוניברסיטת הרווארד.
היא משתפת פעולה לעיתים קרובות עם לורנס כץ, אשר בדומה לה הוא פרופסור לכלכלה באוניברסיטת הרווארד, ושהוא "בן זוגה למחקר, כמו גם לחייה האישיים".
בחיבור מחקר זה שיתפה גולדין פעולה עם לורנס כץ.
גולדין וכץ בוחנים במחקר זה את המגמה של נשים להינשא וללדת בגילאים מבוגרים יותר, עם הפיכתן למשכילות יותר וכניסתן הגוברת לשוק העבודה.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20, גל של נשים החל להשקיע משאבים רבים בפיתוח וקידום הקריירה שלהן.
הגיל החציוני לנישואים בקרב נשים בוגרות קולג', שעמד על 22.5 שנים, מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 ועד ראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 (עבור קבוצת הנשים שנולדו משנות ה-30 של המאה ה-20 ועד 1950 בערך), גדל בשתיים וחצי שנים בין 1972 ל-1979 (עבור הנשים שנולדו בין 1950 ל-1955).
היא הראתה גידול ניכר בשיעור הסטודנטיות, כמו גם גידול משמעותי בשיעור הסטודנטיות שהיו נשואות בתוך שנתיים מסיום לימודיהן לתואר.
על אף העובדה שיותר סטודנטיות החלו את לימודיהן באוניברסיטה, ושהן לא התחתנו מיד, שיעור מסיימות התואר שעבדו במשרה מלאה במשך שנה שלמה, בקרב הנשים שסיימו את לימודיהן בשנת 1990, נמוך ב-1.7%, בהשוואה לבוגרות 1970.
לפני המהפכה השקטה (משנות ה-70 של המאה העשרים עד ימינו), באו מה שגולדין כינתה, שלושה שלבים התפתחותיים: "נשים עובדות עצמאיות" (משלהי המאה ה-19 ועד שנות ה-20 של המאה ה-20), "הקלת המגבלות על נשים נשואות בכוח העבודה" (משנות ה-30 של המאה ה-20 ועד 1950) ו"שורשי המהפכה" (מ-1950 עד 1970).
בשלב הראשון, הנשים העובדות היו בדרך כלל רווקות צעירות, אשר עבדו כפועלות ייצור, ככובסות או כעובדות משק בית.
נשים אלו החזיקו בידע מועט אודות משמעות עבודתן בהיבט הכולל של ייצור המוצר, ורק מעטות מהן זכו לחינוך ראוי.
במעבר לשלב השני, פריון גורמי העבודה של נשים נשואות גדל ב-15.5%, בשל הביקוש הגובר לעובדי משרד והשתתפות נשים ב-High school movement (מונח המתאר את העידן בו נרשמה צמיחה חזקה בתפוצת בתי ספר תיכון ברחבי ארצות הברית, בין 1910 ל-1940).
בשלב השלישי היצע כוח העבודה הנשי הפך גמיש יותר ושיפר את תגובתו לשינויים בשכר.
בעידן זה, רוב הנשים לא היו המפרנסות העיקריות ומשכורתן נתפסה כ"משכורת שנייה", והן עבדו במשרות צווארון ורוד כמזכירות, מורות, אחיות, עובדות סוציאליות וספרניות.
על אף העובדה שהאפשרות לרכישת השכלה גבוהה הייתה קיימת, רוב הנשים לא ביססו קריירות, ופנו ללימודים בקולג' בעיקר במטרה למצוא בן זוג, ולא לצורך הרחבת השכלתן.
לטענת גולדין, השינוי בהשתתפות בכוח העבודה הנשי נבע משינויים בגורמים דוגמת אופקי הקידום שראו לנגד עיניהן הנשים, זהות נשית, וגיל הנישואים הממוצע.
במאמרה של גולדין, המונח "אופק" מתייחס לדרך בה נשים תפסו את מעורבותן בכוח העבודה לאורך השנים, בתקופה ההשקעה בהון האנושי, וביחס לשאלה האם מעורבותה של האישה תהיה לטווח הארוך או לטווח הקצר.
"זהות" מתייחסת למידת האינדיבידואליות שאישה מוצאת במשֹרתהּ, בעיסוקהּ, או בקריירה שלה.
לבסוף, קבלת ההחלטות כרוכה בשאלה האם האישה מחליטה ביחס לכוח העבודה, במשותף עם בן-זוגה, אם היא נשואה או במערכת יחסים ארוכת טווח, או שמא היא תופסת מקום משני שבו הזמן מוקצה על ידי מעורבותו של בן זוגה בהחלטות ביחס לכוח העבודה.
מה שהגדיר את "המהפכה השקטה", מלבד שלוש התקופות ההתפתחותיות, היה השינוי שסומן במעבר מקבלת החלטות סטטית לקבלת החלטות דינמית.
על פי גולדין, גורם מפתח למהפכה השקטה היה הפיתוח של טכנולוגיות חדשות לפיקוח ילודה, כלומר הגלולה למניעת היריון.
נשים צעירות נישאו וילדו בשיעור נמוך יותר, אם במדינות שבהן חיו הייתה גישה חוקית מוקדמת לגלולות למניעת היריון.
נשים יכלו לדחות את מערכות היחסים שלהן ולהמשיך בפיתוח הקריירה שלהן באמצעות רכישת השכלה גבוהה.
גולדין וכץ ציינו כי הגלולה למניעת היריון אושרה על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי (ה-FDA) ב-1960, לשימושן של נשים נשואות.
השימוש בגלולה התפשט לנשים צעירות שאינן נשואות בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, בד בבד עם השינוי החוקי בהגדרת גיל הבגירות.
כך, הם מצאו שוני ביחס לממוצע הלאומי של נשים שנולדו בשנים 1930–1965, בהתאם לשאלה אם הן חיו במדינה בה ישנה גישה חוקית מוקדמת לגלולה למניעת היריון.
היה הבדל של −0.02 ביחס לנישואין בגיל 23, לעומת הממוצע הארצי של 0.41. היה הבדל של −0.07 מהממוצע הארצי של לידה ראשונה בגיל 22. היה הבדל של 0.004 מהממוצע הארצי ביחס לגיל רכישת מקצוע, והבדל של 0.016 מהממוצע הארצי, ביחס להפיכה לעורכת דין או רופאה.
הגלולה למניעת היריון השפיעה על הנישואין, על הפוריות ועל בחירת הקריירה.
גולדין חיברה את המאמר בשיתוף עם לורנס כץ.
במאמר זה מחלקים גולדין וכץ את המאה ה-20 בארצות הברית לשתי תקופות.
המחצית השנייה של המאה ה-20 נחשבת לתקופה בה התרחב אי-השוויון החברתי, בעוד שבמחצית הראשונה הצטמצם אי-השוויון.
במאה ה-20, השקעה בהון האנושי נחשבה בעיני האומות המתועשות כחשובה יותר מהשקעה בהון הפיזי או הטכנולוגי.
מאמר זה מציג את הסיבות לכך שארצות הברית השקיעה בהון האנושי באמצעות חינוך על-יסודי, בצורה משמעותית בהרבה משהשקיעו מדינות עשירות אחרות באותה התקופה.
עם המידות הטובות שתרמו לתבנית החינוך האמריקני נמנות פתיחות, מימון ציבורי, שליטה מקומית, נייטרליות מגדרית, הפרדת הדת מהמדינה ותוכנית לימודים אקדמית.
high school movement, שהביאה לכדי ביטוי את המעלות הללו, יצרה קבוצה גדולה יותר של עובדים משכילים שאפשרה ניידות חברתית וגאוגרפית ותרמה לצמיחה כלכלית פוטנציאלית.
לעומת זאת, התבנית החינוכית של אירופה נקבעה על ידי ממשלה מרכזית ונשארה פתוחה פחות בשנות ה-50 של המאה ה-20, תוך התמקדות במתן תוכניות הכשרה לתחומים ולמקצועות טכניים, בצורה של הסדרי לימוד-עבודה לבני נוער בגילאים המבוגרים יותר.
גולדין קובעת כי רבות מהמעלות שאפיינו את מערכת החינוך האמריקנית, בחלק המוקדם של המאה ה-20, עשויות להיתפס כיום כחטאים של ההווה.
המערכת הפתוחה והסלחנית, שיצרה בעבר ניידות חברתית וגאוגרפית, נראית כיום כסובלת ממחסור בסטנדרטים מחמירים.
שיעורי ההרשמה הגבוהים לבתי ספר תיכוניים, שבעבר נתפסו כראיה לפתיחותה של מערכת החינוך האמריקנית, אינם מרמזים בהכרח על חינוך איכותי.
יתרה מזאת, המערכת המבוזרת, שבאמצעותה המחוזות המקומיים המתחרים על התושבים משתתפים בהשקעות חינוכיות שפעם טיפחו את צמיחתם של בתי הספר, עשויה להוביל עתה להבדלים גדולים במימון.
בסופו של דבר, המימון הציבורי שאפשר פעם לכל אחד להצטרף ולכולם ללמוד על בסיס שווה, מציג כעת פערים על בסיס החלוקה בין הערים העניות והעשירות.
במחקר זה, שכתבה בשיתוף עם לורנס כץ, חקרה גולדין את ההאטה הכלכלית שחוותה ארצות הברית בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20. כץ וגולדין טענו שהיה זה הגידול באי השוויון הכלכלי בסוף המאה ה-20, ולא האטה בגידול בתוצר או התכנסות כלכלית בין אומות, שעמד בשורש הבעיות הכלכליות של ארצות הברית.
פרס קרוליין שואו בל מטעם האגודה האמריקנית לכלכלה לשנת 2005.
Hawkins, מחלקת הפרסומים המחקריים והמקצועיים של ה-Association of American Publishers (איגוד המוציאים לאור בארצות הברית) לשנת 2008.
Lester לספר המצטיין ביחסי עבודה ובכלכלת עבודה לשנת 2009.
פרס נמרס לכלכלה לשנת 2020.
פרס נובל לכלכלה לשנת 2023.
קלווי (צרפתית: Calvi) היא קומונה בקורסיקה עילית.
קלווי היא חלק מקנטון קלווי שכולל את קלווי וקומונה נוספת, לומיו.
קלווי היא גם בירתה של נפת קלווי, הכוללת שלושה קנטונים נוספים: ל'איל-רוס, בלגודר וקלנזנה.
העיר ממוקמת על החוף הצפוני-מערבי של קורסיקה, 95 ק"מ מבסטיה ו-24 ק"מ מל'איל רוס.
זו הקומונה החמישית בגודלה בקורסיקה.
כלכלת העיר מבוססת בעיקר על תיירות.
קלווזאורוס (שם מדעי: Callovosaurus) הוא סוג של דינוזאור שחי בתקופת היורה התיכון, לפני 163 מיליון שנה.
הוא התגלה בחפירות באנגליה ותואר ב-1980 בידי פטר גלטון , כשמשמעות שמו הוא: "לטאה מהקלובאן " - התור הראשון של היורה העליון, אליו תוארך.
דינוזאור זה היה קרוב משפחה של הדריוזאורוס.
מהקלווזאורוס התגלתה רק פיסת עצם ירך באורך 28 ס"מ.
על פי הערכות הגיע בעליה לאורך של 2.5 מטרים והיה יצור זריז שהשתמש ברגליו על מנת לברוח מטורפים.
להערכת מספר מדענים, היה הקלווזאורוס יצור רזה שדמה לדריוזאורוס ואולי גם להיפסילופודון, שחי מאוחר יותר.
מדענים אחרים חושבים שדמה לקמפטוזאורוס והיה מאבותיו של האיגואנודון.
ייתכן והיו לקלווזאורוס נוצות בקצה גופו ובזנבו.
ככל הנראה היה הקלווזאורוס דינוזאור צמחוני שחי בלהקות גדולות.
בסלעים בהם נמצא המאובן המשויך לקלווזאורוס התגלו בעיקר זוחלים ימיים מקבוצת הפלזיוזאוריה, דמויי-תנינאים וכן פטרוזאורים, דינוזאורים משוריינים הקרובים לסטגוזאורוס ולאנקילוזאורוס וכמה זאורופודים.
קלודיה ג'סי היא שחקנית אנגלייה.
היא ידועה בעיקר מהופעתה בתפקיד ראשי בסדרה "WPC 56" של ערוץ BBC One.
ב-2018 כיכבה בתפקיד אמיליה סדלי במיני-סדרה "יריד ההבלים" של רשת ITV.
קלודיה ג'סי נולדה בפרוור מוזלי שבברמינגהאם, וגדלה בלונדון.
בגיל 17 חזרה לגור בברמינגהאם.
בעידודה של אמה, שעבדה כמנקה כדי לממן עבורה שיעורי בלט, היא השיגה לעצמה סוכן בשנת 2012.
בטלוויזיה שיחקה בסדרות כגון "רופאים", "חדר מיון", ו"שחיתות".
היא הופיעה בסדרת הטלוויזיה "בית אנוביס" ובסרט הטלוויזיה "Touchstone of Ra".
עוד הופיעה בסדרת הווב "Dixi" של CBBC Online, שזכתה בפרס באפט"א.
ב-2015 לוהקה לתפקיד השוטרת אנני טיילור, התפקיד הראשי בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "WPC 56" של ערוץ BBC One.
היא השתתפה בתפקיד אורח בפרק בסדרה "ג'וש" בתפקיד אהובתו.
ב-2014 שיחקה ג'סי בסרט הקצר "Copy That" בבימויו של קינגסלי הוסקינס שזכה בפרס הסרט הקצר הקומי הטוב ביותר ב-TSFA בניו יורק.
ב-2017 הופיעה בסרט הקולנוע "שעתם היפה", בו גילמה זוג תאומות, דוריס ולילי.
ב-2018 שיחקה בפרק בסדרה "דוקטור הו".
ג'סי סיפרה בראיון שהיא טבעונית, ועוסקת לפחות שעה ביום במדיטציה מסוג ניצ'ירן (זרם בודהיסטי יפני).
קלודיה טגבו היא שחקנית וקומיקאית צרפתייה-איווארית.
טגבו נולדה בחוף השנהב, בעיר אביג'אן, בשנת 1973. בגיל 13 היא עברה לצרפת, לקומונה שנאק שבמחוז לוזר, שם גרה שנתיים שלאחריהם עברה לקומונה אלאס שבמחוז גארד, שם נשארה עד גיל 18. מגיל צעיר היא גילתה תשוקה לאומנויות בכלל, ובמיוחד לתיאטרון.
לאחר סיום לימודיה בתיכון ג'ין-בפטיסט דומאס, ולאחר ניסיון להתקבל לקונסרבטוריון של מונפלייה, היא עברה לפריז, שם סיימה לימודי תואר שני באוניברסיטת פריס 8 בסן-דני.
בשנת 2014, בתוכנית À nous deux ששודרה בערוץ France Ô, טגבו דיברה על התקופה בה חלתה בסרטן השד ועל ההחלמה ממנו.
בתיאטרון, טגבו שיחקה בשנת 2002 במחזות Appel à poète של פול אלוואר, L'Opérette Imaginaire של ולרי נוברניה, Ligne 9 של מאטה גאבין, Lucrèce Borgia של ויקטור הוגו, וב-Marisol של חוסה ריברה.
בטלוויזיה, היא שיחקה בסדרות Fatou la Malienne ו-Fatou, l'espoir של דניאל וינה, בסדרה Ma meilleure amie של אליזבת' רפינו, ובסדרה Le tuteur של אדוארד מולינרו.
בנוסף, שיחקה את הדמות החוזרת של הקצינה מרטין פורסט בסדרה R.I.S Police scientifique.
בשנת 2006, טגבו החלה בקריירה כקומיקאית במועדון הקומדיה ג'מאל שיוסד על ידי ג'מאל דבוז.
בשנת 2008, היא שיחקה במיני-סדרה Tongs et Paréo ובסדרה Toi-même tu sais.
בנובמבר 2010, טגבו החלה לשמש כאחת המנחות בסדרה הערב עם ארתור בערוץ הקומדיה הצרפתי Comédie+.
במאי 2013 היא עברה עם התכנית לערוץ TF1. בשנת 2011, טגבו הופיעה בתוכנית United colors of Jean-Luc ביחד עם פבריס אבו, שהתחיל יחד איתה במועדון הקומדיה ג'מאל.
בשנת 2013, טגבו אירחה פסטיבל קומדיה ששודר בטלוויזיה, בו אירחה כ-15 קומיקאים בפולי ברז'ר לאיסוף תרומות בשביל עמותת CéKeDuBonheur.
בספטמבר 2014, היא השתתפה באירוע הצרפתי הציבורי Sidaction ביצירה של הסינגל Kiss & Love.
האירוע והשיר נועדו לעורר מודעות ולאסוף תרומות בשביל חולי איידס.
בשנת 2016 הצטרפה לצוות השופטים בתוכנית המציאות L'Afrique a un incroyable talent.
קלודיה טני היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-22 של מדינת ניו יורק מאז 2021. טרם לכן הייתה נציגת המחוז בשנים 2017–2019, ימי הקונגרס ה-115 של ארצות הברית.
בבחירות 2018 הפסידה טני את תקופת כהונה השנייה לאנתוני ברינדיסי, אשר בפניו ניצבה בשנית גם בבחירות 2020. המירוץ בין השניים לבית הנבחרים טרם הוכרע וזהות המנצח אינה ידועה, והמושב נותר לא-מאויש עם התכנסות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית.
ב-8 בפברואר 2021 ניצחה טני בבחירות לבית הנבחרים, אחרי שבית משפט קבע את הובלתה ב-109 קולות.
טני נולדה בעיר ניו הרטפורד שבניו יורק.
היא בתו של ג'ון ר.
טני, לשעבר שופט בבית המשפט העליון של מדינת ניו יורק.
ב-1983 השלימה באוניברסיטת קולגייט לימודי תואר ראשון, ובאוניברסיטת סינסינטי קיבלה תואר שני במשפטים.
בראשית דרכה המקצועית, הייתה טני האמריקאית היחידה שהועסקה על ידי הקונסוליה הכללית של יוגוסלביה בוושינגטון הבירה.
בינואר 2001 החלה טני להנחות בשיתוף את "Common Cents", תוכנית טלוויזיה ורדיו ששודרה אחת לשבוע ברחבי העיר אוניידה (Oneida) ולרוב במחוז הרקימר.
בשנת 2002, חבר האספה המדינתית של ניו יורק דייוויד ר.
טאונסנד ג'וניור זכה בבחירות לתקופת כהונה נוספת וביקש מטני לשמש כיועצת המשפטית שלו וכראשת הסגל בלשכתו.
אף על פי שהייתה בעיצומו של תהליך גירושין, הסכימה טני למלא תפקידים אלה במשרה חלקית כדי שתוכל להמשיך ולהפעיל את משרד עורכי הדין שלה ולממן את העיתון המשפחתי.
ב-2009 התמודדה טני לכס השיפוט בבית המשפט לפונדקאות במחוז אוניידה, אך הפסידה למועמד המפלגה הדמוקרטית לואי גיגליוטי.
ב-1 בינואר 2011 החלה לכהן כחברת האספה המדינתית של מדינת ניו יורק, הבית התחתון בבית המחוקקים של המדינה.
בשנתיים הראשונות לכהונתה, 2013-2011, ייצגה את מחוז הבחירה ה-115, ומאז ועד 2017 ייצגה את המחוז ה-101. במהלך בחירות 2014 התמודדה טני אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס ה-22 של מדינת ניו יורק, אך הפסידה בבחירות מקדימות שהתקיימו במפלגה הרפובליקנית לנציג המחוז המכהן ריצ'אד האנה.
טני, שנתמכה בידי גורמים בתנועת מסיבת התה, תיארה את האנה כ"רפובליקני בשם בלבד", שכן היה לאחד הרפובליקנים הליברליים ביותר בקונגרס.
היא זכתה ב-47% מהקולות בעוד האנה גרף כ-53%.
כעבור שנתיים, בבחירות 2016, התמודדה מחדש באותו מחוז קונגרס אל בית הנבחרים.
הפעם ריצ'רד האנה פרש מהחיים הפוליטיים שבועות אחדים אחרי התמודדותה השנייה של טני לבית הנבחרים האמריקאי.
ב-28 ביוני 2016 נבחרה בבחירות המקדימות למועמדת המפלגה הרפובליקנית, ולאחר שנתמכה בידי ארגונים שמרניים שונים, גברה ביום הבחירות הכלליות על יריביה עם 44% מקולות הבוחרים ונבחרה אל הקונגרס ה-115 של ארצות הברית.
כאשר התמודדה לתקופת כהונה שנייה ב-2018, ניצבה בפני המועמד הדמוקרטי אנתוני ברינדיסי, אשר גבר עליה מבחינת גיוס כספים לאורך בחירות האמצע.
בליל הבחירות ניצח אותה, והיא הודתה בהפסדה ב-28 בנובמבר 2018.
בבחירות 2020 התמודדה בפעם הרביעית למחוז הקונגרס ה-22, מול נציג המחוז המכהן אשר ניצח אותה שנתיים קודם לכן, אנתוני ברינדיסי.
בין האישים שתמכו בה ניתן למנות את דונלד טראמפ, קווין מקארתי, אליס סטפניק וג'ורג' פטאקי.
החל מ-2 בדצמבר טני הובילה על ברינדיסי בפער בן 12 קולות בלבד, אך ההכרעה בוששה לבוא והמירוץ בין השניים נותר ללא מנצח גם לאחר התכנסות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית.
ב-8 בדצמבר 2020 הורה שופט במדינת ניו יורק לספור מחדש את כל פתקי ההצבעה, כולל אלה שנספרו כהצבעה מרחוק וקלפיות שנויות במחלוקת שלא נכללו בספירה הראשונית.
ב-8 בפברואר 2021 הבחירות הוכרעו לטובתה של טני בהוראת בית משפט, ולאחר כי הסתמנה הובלתה ב-109 קולות על פני ברינדיסי, יריבה הודה בהפסדו ובירך אותה על ניצחונה, ובכך תמו בחירות 2020 בארצות הברית עם היבחרה של טני בחזרה אל בית הנבחרים.
קלווה היא עיירה באזור הריין התחתון בצפון מערב גרמניה ליד הגבול ההולנדי ונהר הריין.
מהמאה ה-11 ואילך, קלווה הייתה בירת רוזנות ואחר כך דוכסות.