tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מיד לאחר מכן נבחר זאגביל על ידי אלברט שפר והרמן גרינג לתכנן את נמל התעופה ברלין-טמפלהוף שיועד על ידי היטלר להיות "נמל התעופה הגדול בעולם".
זאגביל תכנן טרמינל חדש, מבנה בטון מצופה חלקית באבן גיר בצורת סהר שאורכו 1.2 קילומטר ושטחו 258 אלף מ"ר, שיוכל לאכלס את נוסעי כל הטיסות באולמות גדולים ויכלול גם מערכת בונקרים תת-קרקעיים, גג ענק לקירוי רחבתו החיצונית, קשת ניצחון ו"היכל תהילה" ענק שיפאר את הישגי הרייך.
על הגג תוכננו להבנות טריבונות שישמשו כמרפסת תצפית ל-80,000 צופים במפגנים אוויריים.
הטרמינל נחנך ב-1941, לפני שהסתיימה בנייתו.
בנוסף תכנן זאגביל במקום מבנים נוספים, בהם האנגרי ענק משוכללים לאחסון ותיקון מטוסים.
משנת 1938 ואילך היה זאגביל כפוף ישירות לגרינג ומופקד על כל התכנון הקשור לנמלי תעופה, בסיסי לופטוואפה ומבני משרדים הקשורים למשרד התעופה.
ב-20 באפריל 1938 העניק לו היטלר תואר של פרופסור באוניברסיטה הטכנית של ברלין.
פעילותו של זאגביל נקטעה עם כניסת גרמניה הנאצית לשלב המלחמה בברית המועצות ("מבצע ברברוסה") ב-1941.
לאחר כניעת גרמניה הנאצית נכלא זאגביל על ידי כוחות צבא ארצות הברית, במסגרת הדה-נאציפיקציה (טיהור עמדות השפעה מאנשי המשטר הנאצי לשעבר) נאסר עליו לעבוד במקצועו.
ב-1948 שילם זאגביל כופר בסך 2,000 מארק והותר לו לשוב לעבוד כאדריכל.
עיקר עיסוקו של זאגביל לאחר המלחמה היה בשיקום העיר מינכן, לשם עבר.
בניין קולומבוס (Columbushaus), ברלין, במשרדו של אריך מנדלסון (נהרס)
בית דטלף-רובדר, מטה משרד התעופה, ברלין (קיים)
נמל התעופה ברלין-טמפלהוף, ברלין (קיים, נטוש)
נמל התעופה שטוטגרט, שטוטגרט (חלקים בודדים שרדו)
נמל התעופה מינכן רים, מינכן (חלקים בודדים שרדו)
בית הספר לתעופה בנמל התעופה של דרזדן (נהרס ב-2010)
בית הספר לתעופה בפוטסדאם (LKS Potsdam-Wildpark; קיים)
שדה התעופה/בסיס חיל האוויר פירסטנפלדברוק (Fliegerhorst Fürstenfeldbruck), בוואריה (קיים)
בסיס חיל האוויר צלה (Heeresflugplatz Celle), סקסוניה התחתונה (קיים)
מפקדות חיל האוויר בערים קיל, מינסטר וקניגסברג
משרדי בנק Merck Finck & Co במינכן, 1957 (קיים)
ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-אלטנבורג (; 16 בספטמבר 1826 – 7 בפברואר 1908), היה דוכס סקסוניה-אלטנבורג בין השנים 1853–1908.
ארנסט נולד ב-16 בספטמבר 1826 בהילדבורגהאוזן שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-הילדבורגהאוזן, לגאורג, נסיך סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ולמריה לואיזה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, בתם של פרידריך לודוויג, נסיך הכתר של מקלנבורג-שוורין וילנה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
בשינויים שחלו במדינות תורינגיה לאחר מותו של פרידריך הרביעי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג ללא יורשים, קיבל סבו פרידריך, דוכס סקסוניה-הילבורגהאוזן את אזור אלטנבורג, והפך לדוכס סקסוניה-אלטנבורג.
בשנת 1834 מת סבו פרידריך, דוכס סקסוניה-אלטנבורג, ודודו יוזף, דוכס סקסוניה-אלטנבורג עלה לשלטון במקומו.
שלטונו של יוזף היה מאוד שמרני, ומשום כך נאלץ להתפטר במהלך מהפכות אביב העמים, ואביו גאורג, דוכס סקסוניה-אלטנבורג עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1853 מת אביו גאורג, דוכס סקסוניה-אלטנבורג, וארנסט עלה לשלטון במקומו.
במלחמת אוסטריה–פרוסיה תמך ארנסט בפרוסיה, ולאחר מכן הצטרף לקונפדרציה הצפון-גרמנית.
בשנת 1870 לחמו כוחותיו לצד פרוסיה במלחמת צרפת–פרוסיה, ובשנת 1871 צירף ארנסט את הדוכסות לאימפריה הגרמנית.
ב-7 בפברואר 1908 מת ארנסט ללא בנים, ואחיינו ארנסט השני, דוכס סקסוניה-אלטנבורג עלה לשלטון במקומו.
ב-25 באפריל 1853 התחתן ארנסט עם אגנס, נסיכת אנהלט-דסאו, בתם של לאופולד הרביעי, דוכס אנהלט ופרדריקה וילהלמינה, נסיכת פרוסיה.
לבני הזוג היו שני ילדים:
ארנסט השני, דוכס סקסוניה-אלטנבורג (; 31 באוגוסט 1871 – 22 במרץ 1955), היה הדוכס האחרון של סקסוניה-אלטנבורג בין השנים 1908–1918.
ארנסט נולד ב-31 באוגוסט 1871 באלטנבורג שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-אלטנבורג, שהייתה חלק מהקיסרות הגרמנית, למוריץ, נסיך סקסוניה-אלטנבורג, ולאוגוסטה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן, בתם של ברנהרד השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן ומריה פרדריקה, נסיכת הסן-קאסל.
ב-27 בפברואר 1898 התחתן ארנסט עם אדליידה, נסיכת שאומבורג-ליפה, בתם של וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה ובטילדיס, נסיכת אנהלט-דסאו.
בשנת 1907 מת אביו מוריץ, נסיך סקסוניה-אלטנבורג, ובשנת 1908 מת דודו ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ללא בנים, ומשום כך עלה ארנסט במקומו לשלטון.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ויתר ארנסט על דרגת הגנרל, מונה לקצין בדרגת אוברסט, ועד סוף המלחמה הגיע לפיקוד על הדיוויזיה ה-8, תוך שהוא מצטיין במהלך הקרב השני על הסום.
כחובב ענייני מדע, החזיק ארנסט בטירתו באלטנבורג מערכת תקשורת אלחוטית במהלך המלחמה, ובכל חייו אהב להתעסק בטלגרף ובטלפון.
ב-13 בנובמבר 1918 נאלץ ארנסט לוותר על כסאו, בעקבות התבוסה במלחמה והמהפכה הגרמנית שהתחוללה בעקבותיה.
לאחר המלחמה התגורר ארנסט בברלין, ובשנת 1920 התגרש מאשתו אדליידה, נסיכת שאומבורג-ליפה.
ב-15 ביולי 1934 התחתן ארנסט עם מי שהייתה מאהבתו שנים רבות - מריה טריבל בנישואים מורגנטיים, אך לא היו להם ילדים.
בשנת 1922 הקים ארנסט באחוזתו בוולפרדורף מצפה כוכבים, וב-1 במאי 1937 הצטרף למפלגה הנאצית.
לאחר מלחמת העולם השנייה התגורר ארנסט באחוזתו שהייתה בגרמניה המזרחית, ואף לאחר שהופקעה בידי הכיבוש הסובייטי המשיך להתגורר בה, ואף סירב לעבור לשטח הכיבוש הבריטי.
ב-28 בפברואר 1955 מתה אשתו, וב-22 במרץ אותה שנה מת ארנסט באחוזתו שבטרוקנבורן-וולפרסדורף.
ב-15 ביולי 1934 התחתן ארנסט עם מריה טריבל בנישואים מורגנטיים, אך לא היו להם ילדים.
ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-גותה היה דוכס סקסוניה-גותה בין השנים 1640–1675, ודוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג בין השנים 1672–1675.
ארנסט נולד ב-25 בדצמבר 1601 בוויימאר שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-ויימאר, ליוהאן השני, דוכס סקסוניה-ויימאר, ולדורותיאה מריה מאנהלט, בתו של יואכים ארנסט, נסיך אנהלט.
בשנת 1605 מת אביו יוהאן השני, דוכס סקסוניה-ויימאר, ואחיו יוהאן ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר עלה לשלטון במקומו.
במהלך מלחמת שלושים השנים לחם ארנסט כקולונל בצבא השוודי, והשתתף עמו בקרבות שונים.
עם פרוץ מלחמת שלושים השנים הצטרף אחיו יוהאן ארנסט לפרוטסטנטים, ואף השתתף בקרב ההר הלבן.
בשנת 1620 מונה אחיו וילהלם לעוצר במקומו, ולאחר שנהרג יוהאן ארנסט בהונגריה בשנת 1626 עלה וילהלם לשלטון במקומו.
לאחר מותו של גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה, נשא ונתן וילהלם עם פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובשנת 1635 חתם עמו על הסכם פראג.
בשנת 1638 מת יוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-אייזנך, ונחלותיו עברו ביקר לדוכסות סקסוניה-ויימאר.
בשנת 1640 פוצלה הדוכסות בין שלושת האחים; וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר, אלברכט הרביעי, דוכס סקסוניה-אייזנך, וארנסט, דוכס סקסוניה-גותה.
ארנסט קיבל את אזור גותה, ובשנת 1643 החל בבניית טירה למגוריו.
ארנסט פעל בחוכמה, ועל אף שהפחית את המיסים, הצליח ליצור כלכלה חזקה ויציבה בדוכסות.
ארנסט הגביל את העינויים בדוכסות, והפחית כמעט לחלוטין את ציד המכשפות.
כמו כן אסר ארנסט על האלכימיה בדוכסות, וחוקק עונש מוות על רצח.
כמו כן שיפר ארנסט את החקלאות, המסחר, החינוך, והאמנות ברחבי הדוכסות, וספרייתו הייתה מהגדולות בגרמניה.
ארנסט היה דתי מאוד, ועשה כל שביכולתו על מנת לחזק את הדת הלותרנית.
לאחר מותו של פרידריך וילהלם השלישי, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ללא יורשים בשנת 1672, חולקה דוכסות סקסוניה-אלטנבורג בין דוכסות סקסוניה-ויימאר לדוכסות סקסוניה-גותה, אולם, ארנסט קיבל את החלק הגדול יותר, מכיוון שהיה צאצא של אליזבת סופיה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג בתו של יוהאן פיליפ, דוכס סקסוניה-אלטנבורג שציווה שהיא תירש את הנחלה בהיעדר יורשים זכרים.
ב-26 במרץ 1675 מת ארנסט בגותה, ושבעת בניו שלטו בדוכסות במשותף.
בשנת 1680 פוצלה הדוכסות בין שבעת הבנים; פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, אלברכט, דוכס סקסוניה-קובורג, ברנהרד הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, היינריך, דוכס סקסוניה-רמהילד, כריסטיאן, דוכס סקסוניה-אייזנברג, ארנסט השלישי, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ויוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-זאלפלד.
ב-24 באוקטובר 1636 התחתן ארנסט עם אליזבת סופיה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, בתם של יוהאן פיליפ, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ואליזבת מבראונשווייג-וולפנביטל.
ממנה היו לו 18 ילדים:
אליזבת דורותיאה מסקסוניה-גותה-אלטנבורג (1640–1709), התחתנה עם לודוויג השישי, רוזן הסן-דרמשטדט.
פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג (1646–1691).
אלברכט החמישי, דוכס סקסוניה-קובורג (1648–1699).
ברנהרד הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן (1649–1706).
ארנסט השלישי, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן (1655–1715).
יוהאן ארנסט הרביעי, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד (1658–1729).
ארנסט תומאס סינטון וולטון היה פיזיקאי אירי וחתן פרס נובל לפיזיקה על עבודתו עם ג'ון קוקרופט בביקוע גרעין האטום באוניברסיטת קיימברידג' בשנות ה-30 המוקדמות.
ארנסט וולטון נולד במחוז ווטרפורד, בדרום אירלנד.
אביו ג'ון וולטון, היה כומר מתודיסטי.
באותם ימים היו הכמרים נוהגים להעתיק את מקום עבודתם פעם שלוש שנים, לכן שנות ילדותו של וולטון עברו בנדודים עם משפחתו במחוזות שונים באירלנד.
אימו, אנה אליזבת, נפטרה כשהיה בן שלוש שנים.
אביו נישא בשנית ומנישואים אלה היה לוולטון אח למחצה.
בשנת 1915 החל לימודיו בפנימייה מתודיסטית בבלפסט שם הצטיין במדעים ומתמטיקה.
בשנת 1922 וולטון זכה במלגת לימודים בטריניטי קולג', דבלין.
הוא למד מתמטיקה ומדעים וסיים בטריניטי לימודי תואר ראשון בשנת 1926, ותואר שני בתחום הידרודינמיקה, בשנת 1927. במהלך שנותיו בקולג' קיבל פרסים רבים על מצוינות בפיזיקה ומתמטיקה בהם מלגת לימודים ב-1924. הוא התקבל כתלמיד מחקר בטריניטי קולג', קיימברידג', תחת פיקוחו של סר ארנסט רתרפורד, מנהל מעבדת קבנדיש בקיימברידג'.
באותה עת עבדו במעבדה ארבעה חתני פרס נובל, חמישה נוספים מן העובדים במקום, בהם וולטון וג'ון קוקרופט, קיבלו פרס נובל בשנים מאז.
בשנת 1931 הוענק לוולטון תואר דוקטור והוא נשאר כחוקר במעבדה עד 1934.
בתחילת שנות 1930 וולטון וקוקרופט שיתפו פעולה כדי לבנות מתקן אשר יבקע גרעיני ליתיום על ידי הפגזתם בזרם של פרוטונים אשר הואצו בשפופרת מתח גבוה.
ביקוע גרעין ליתיום יצר גרעיני הליום.
זה היה אישוש ניסיוני של תאוריות על מבנה האטום.
תאוריות אשר נוסחו על ידי רתרפורד, ג'ורג' גאמוב, ואחרים.
המתקן – סוג של מאיץ החלקיקים המכונה "מאיץ קוקרופט-וולטון" – בישר עידן של ניסויים בעזרת מאיצי חלקיקים בפיזיקה גרעינית.
הישגם של וולטון וקוקרופט הביא לפרסומם המיידי בעולם המדעי ואף להזמנה לכנס סולווה בשנת 1933. בזכות מחקר זה בקיימברידג', בתחילת שנות ה-1930, הוענק לוולטון וקוקרופט פרס נובל בפיזיקה בשנת 1951, בכך היה למדען האירי הראשון שלו מוענק פרס נובל.
המכשיר שאפשר את פריצת הדרך המדעית נמצא באוסף מוזיאון המדע בלונדון.
עם סיום עבודתו בקיימברידג', בזכות הפרסום לו זכה, יכול היה וולטון להשתלב במספר רב של אוניברסיטאות מובילות בעולם.
למרות זאת, בחר לשוב לאירלנד ולהמשיך במחקריו במכון דבלין למחקר מתקדם במשך יותר מ-40 שנה, כולל תקופות בהן כיהן בחבר הנאמנים של בית הספר לפיזיקה קוסמית ובמועצת המכון.
בשנת 1952, בעקבות מותו של ג'ון נולן, ראש המכון, התמנה וולטון לתפקיד וכיהן בו עד 1960.
הוא קיבל מעמד של עמית במחלקה לפיזיקה של טריניטי קולג ' בדבלין ובשנת 1946 התמנה לפרופסור.
וולטון נחשב למרצה מעולה בזכות יכולתו להציג נושאים מורכבים במונחים פשוטים וקלים להבנה.
למרות תקציבי מחקר מוגבלים שעמדו לרשותו הוא הצליח בשלהי שנות ה-50 את האפקט הזרחני במשקפיים, פליטה משנית של אלקטרונים ממשטחים תחת הפגזת יונים חיוביים ונושאים נוספים.
אף שפרש מטריניטי קולג' בשנת 1974, הוא שמר על קשריו עם המחלקה לפיזיקה שבה לימד עד שחלה בפעם האחרונה.
זמן קצר לפני מותו הוא תרם את התעודה ומדליית נובל שהוענקה לו למכללה.
ארנסט וולטון מת בבלפסט ב-25 ביוני 1995, בגיל 91. בשנת 2003, מאה שנים לאחר הולדתו, הנפיק שירות הדואר האירי בול לזכרו.
טריניטי קולג' פרסם באותה שנה אוטוביוגרפיה של וולטון.
ארנסט נסון הרמון היה מייג'ור גנרל בצבא ארצות הברית, אשר פיקד על כוחות בחזית מערב אירופה במלחמת העולם השנייה.
הרמון נולד ב-26 בפברואר 1894 בלוול, מסצ'וסטס, לארנסט וג'וניאטה הרמון.
בגיל 10 התייתם הרמון מהוריו, וגודל על ידי קרובי משפחה מוורמונט.
בשנת 1913 החל הרמון את לימודיו בווסט פוינט, ובשנת 1917 הוסמך כלוטננט משנה זמן קצר לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה.
בין חבריו שסיימו עמו היו מת'יו רידג'וויי, מארק קלארק, ג'וזף לוטון קולינס, צ'ארלס גרהארט, נורמן קוטה, לורנס קייזר, פרדריק אוגוסטוס אירווינג, ברייאנט מור, וויליאם קלי הריסון, ועוד רבים אחרים שהגיעו לתפקידי פיקוד בכירים במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה.
באוגוסט 1917 התחתן הרמון עם לאונה טוקסברי, ממנה היו לו שתי בנות, ברברה רול וג'אן אוליבר, ושלושה בנים, האלסי, רוברט וארנסט ג'וניור.
במרץ 1918 נשלח הרמון לצרפת עם רגימנט הפרשים ה-2, שהיה רגימנט הפרשים היחיד שנשלח לאירופה, ויחידת הפרשים האחרונה שהשתתפה בקרב.
הרמון לחם עם יחידתו בחזית המערבית, ובין השאר השתתף בקרב סן-מייל ובמתקפת מז-ארגון.
לאחר המלחמה שהה הרמון למשך תקופה בצרפת ובבלגיה, וביוני 1919 חזר לארצות הברית.
באוגוסט 1921 מונה הרמון כמדריך בווסט פוינט, ובנוסף מונה למאמן קבוצת הפוטבול של בית הספר.
בקיץ 1924 נסע הרמון לצרפת יחד עם עוד 3 קצינים להשתתף באולימפיאדת פריז (1924) כמתחרה בקרב חמש מודרני, אולם לא זכה בתוצאות מרשימות.
לאחר מכן מילא הרמון תפקידים ברגימנט הפרשים ה-6, והיה מפקד הצוערים באוניברסיטת נוריץ' 4 שנים.
בשנת 1933 סיים הרמון את לימודיו במכללה הגבוהה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית, ובשנת 1934 סיים את לימודיו בבית הספר למלחמה של צבא ארצות הברית.
לאחר מכן פיקד הרמון על גדוד ברגימנט הפרשים ה-8 בפורט בליס, ולאחר מכן שימש ארבע שנים כקצין הלוגיסטיקה במטה הכללי של מחלקת המלחמה.
בהמשך היה הרמון זמן קצר עוזר ראש המטה של קורפוס השריון ה-1 בפורט נוקס, קנטקי, ולאחר מכן מונה כראש המטה של אדנה צ'אפי הבן, שמונה למפקד חיל השריון בצבא.
ביולי 1942 מונה הרמון למפקד הדיוויזיה המשוריינת ה-2, ואימן אותה לקראת הקרבות הצפויים.
בנובמבר אותה שנה נשלחו חלק מיחידות הדיוויזיה לאלג'יריה במסגרת מבצע לפיד, ובפברואר 1943 סייע הרמון לייצב את הקו בתוניסיה לאחר הכישלון בקרב מעבר קסרין.
הרמון מתח ביקורת על תפקודם של לויד פרדנדאל מפקד הקורפוס האמריקני ה-2 וקנת' אנדרסון מפקד הארמייה הבריטית הראשונה, והיה לו חלק בהחלפתו של פרדנדאל בג'ורג' פטון.
באפריל 1943 מונה הרמון למפקד הדיוויזיה המשוריינת ה-1, והוא הוביל אותה בשלבי הסיום של המערכה בתוניסיה.
לאחר מכן לחם הרמון עם הדיוויזיה בחזית האיטלקית בשטחים שאינם מיועדים לשריון, ואף הוביל אותה בקרב אנציו.
ביולי 1944 חזר הרמון לארצות הברית, ובספטמבר אותה שנה מונה שוב למפקד הדיוויזיה המשוריינת ה-2. הרמון פיקד על הדיוויזיה בלחימה בחזית המערבית, ואף מילא תפקיד חשוב במהלך הקרב על הבליטה.
ב-23 בינואר 1945 מונה הרמון למפקד הקורפוס ה-22, ולחם עמו בפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה נשאר הרמון בתפקידו עד לפירוק הקורפוס בינואר 1946, ולאחר מכן מונה למפקד הקורפוס ה-6 ששימש כחיל מצב באזור הכיבוש האמריקני.
בינואר 1947 מונה הרמון למפקד הארמייה השלישית, ובמרץ אותה שנה מונה לסגן מפקד כוחות היבשה, תפקיד אותו מילא עד לפרישתו במרץ 1948.
בשנת 1950 מונה הרמון לנשיא אוניברסיטת נוריץ', תפקיד אותו מילא עד לשנת 1965, וב-13 בנובמבר 1979 מת הרמון בביתו בצומת הנהר הלבן, ורמונט.
ארנסט הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג , היה סבה של אוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה ומלכת פרוסיה.
ארנסט נולד ב-7 במאי 1794 בלנגנבורג, לקרל לודוויג הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ולאמליה הנרייטה, רוזנת זולמס-בארוט, בתם של יוהאן כריסטיאן השני, רוזן זולמס-בארוט ופרדריקה לואיזה, רוזנת רויס-קסטריץ.
בצעירותו למד ארנסט 3 שנים באוניברסיטת טיבינגן ובאוניברסיטת היידלברג, ולאחר מכן התגייס לצבא ממלכת וירטמברג.
ארנסט הגיע בצבא לדרגת גנרל מיור, ובשנת 1819 הצטרף למועצת המדינה של וירטמברג.
בשנת 1825 מת אביו קרל לודוויג הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג, וארנסט ירש את תאריו.
בשנת 1833 בשנת 1833 מונה ארנסט לראש מועצת המדינה של וירטמברג, ובשנת 1835 מונה לראש מועצת הלורדים בפרלמנט הווירטמברגי.
בשנת 1858 פרש ארנסט מתפקידיו, וב-12 באפריל 1860 מת בבאדן-באדן, ובנו קרל לודוויג השני, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ירש את תאריו ונחלותיו.
ב-18 בפברואר 1828 התחתן ארנסט עם פאודורה, נסיכת ליינינגן, בתם של אמיך קרל, נסיך ליינינגן וויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
קרל לודוויג השני, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג (1829–1907)
הרמן, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג (1832–1913), התחתן עם לאופולדינה, נסיכת באדן
אדלהייד, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג (1835–1900), התחתנה עם פרידריך השמיני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג
פאודורה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג (1839–1872), התחתנה עם גאורג השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן
הנרי ארנסט ויילד , המוכר כ"ארנסט ויילד", היה ימאי בצי המלכותי וחוקר אנטארקטיקה, אחיו הצעיר של פרנק ויילד.
ויילד מילא תפקיד חשוב במסע העיקרי של הקבוצה להנחת מצבורים, בשנים 1915 ו-1916, וכהוקרה למאמציו להציל את חייהם של שני חברים במסע זה, הוענקה לו לאחר מותו מדליית אלברט על הצלת חיים.
ויילד שרד את תלאות המשלחת, אך נהרג בשירות פעיל בצי המלכותי בים התיכון במרץ 1918.
ארנסט היה אחד משמונה בנים, שפרנק היה הבכור שבהם.
מוצא המשפחה היה בסקלטון שבצפון יורקשייר, סמוך למארטון, מידלסברו, עיר הולדתו של קפטן ג'יימס קוק.
משפחתו של ארנסט טענה לקרבה משפחתית עם קפטן קוק, הואיל ושמה של מרת ויילד בנעוריה היה מרי קוק, אבל הקרבה לא הוכחה מעולם.
ארנסט הלך בעקבות פרנק לצי בשנת 1894 והמשיך לשרת שם 20 שנה עד שהצטרף לקבוצת ים רוס.
ויילד יצא לאנטארקטיקה על סיפון אורורה בדצמבר 1914, בפיקודו של קפטן אניאס מקינטוש.
בין חברי המשלחת היה ארנסט ג'ויס, היחיד בקבוצה שצבר ניסיון משמעותי בתנאי אנטארקטיקה, כמי שהיה חבר במשלחת דיסקברי של קפטן סקוט,1904-1901 ו במשלחת נמרוד של שקלטון, 1909-1907. משימת המשלחת הייתה להניח מצבורי אספקה על חומת הקרח הגדולה, כתמיכה בקבוצה שיוביל שקלטון לחציית היבשת מים ודל.
קבוצת ים רוס הקימה את בסיסה בכף אוונס במצר מקמרדו, וספינת המשלחת "אורורה" עגנה שם.
אחרי המסע המזורז להנחת מצבורים בינואר-מרץ 1915, סבל ויילד כוויות קור חמורות, שהביאו לכריתת חלק מבוהן רגלו והקצה העליון של אחת מאוזניו.
ב-7 במאי 1915 ניתקה "אורורה", ועליה עדיין חלק גדול מציוד הקבוצה והאספקה שלה, ממעגנה ונסחפה לים הפתוח בשעת סופה, ולא יכלה לחזור.
במסע של 1916-1915 להנחת מצבורים עשו שני צוותים של שלושה אנשים כל אחד, ברגל, את הדרך הארוכה מ"מצבור רוקי מאונטיין" ב-80° דרום עד רגלי קרחון בירדמור.
ויילד צוות תחילה למקינטוש וארנולד ספנסר-סמית', הכומר וצלם הקבוצה.
ארנסט ג'ויס, דיק ריצ'רדס וויקטור הייוורד היו בצוות השני.
ככל שהרחיקו דרומה, הורעו תנאי השטח ומצבם הגופני של האנשים נחלש.
לבסוף התאחדו שתי הקבוצות ליחידה אחת.
סמוך לקרחון התמוטט ספנסר-סמית' ומשם ואילך צריך היה לשאתו על גבי המזחלת.
אחרי הנחת המצבור האחרון החל מקינטוש לצלוע, ונבצר ממנו לגרור את המזחלת, וכל אנשי הצוות, כולל ויילד, פיתחו צפדינה.
הקבוצה החבוטה, שהשלימה את כל חובותיה בציוד המצבורים, השתרכה ברגליים כושלות אל הבסיס, במזג אוויר נורא, כשוויילד מטפל בספנסר-סמית', שמצבו התדרדר לחוסר אונים גמור.
הוא מת יומיים לפני הגיעם לבסיס.
שאר החמישה הגיעו למקלט המבטחים של האט פוינט והתאוששו בהדרגה.
ב-8 במאי 1916 החליטו מקינטוש והייוורד להסתכן בהליכה על קרח הים, בניסיון להגיע אל כף אוונס, אך נעלמו בסופת שלגים ושוב לא נראו לעולם.
ויילד ושאר הניצולים חולצו בינואר 1917.
בשנת 1917 חזר ויילד לשירות בצי על האונייה "פמברוק", משם הועבר לאונייה "ביאריץ".
הוא מת בטיפוס ב-10 במרץ 1918, בבית החולים של הצי במלטה ונקבר בחלקת חללי המלחמה של חבר העמים הבריטי בבית הקברות הקפוצ'יני במלטה.
בשנת 1923 הוענקה לו מדליית אלברט על מאמציו להצלת חייהם של מקינטוש וספנסר-סמית'.
ויילד, אדם מצניע-לכת מטבעו, לא פרסם יומנים או רשומות של התנסויותיו באנטארקטיקה.
אלכסנדר סטיבנס, שהיה מדען ראשי בקבוצת ים רוס, חלק לו דברי הוקרה אלה: "יש דברים שערכם רב אך אין בהם זוהר.
למוד-סבל, ארך-רוח, חרוץ, טוב-מזג, נאמן ללא סייג, הייתה תרומתו לשלומנו כבירה".
ארנסט השני, רוזן ליפה-ביסטרפלד , היה עוצר ליפה בין השנים 1897–1904, וסבו של ברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד - בעלה של יוליאנה, מלכת הולנד.
ארנסט נולד ב-9 ביוני 1842 באוברקאסל שהשתייכה לממלכת פרוסיה, ליוליוס, רוזן ליפה-ביסטרפלד ולאדלייד רוזנת קסטל-קסטל, בתם של פרידריך לודוויג, רוזן קסטל-קסטל ואמיליה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג.
בשנת 1884 מת אביו יוליוס, רוזן ליפה-ביסטרפלד, וארנסט ירש את נחלותיו ותאריו.
בשנת 1895 מת וולדמאר, נסיך ליפה, ובמקומו עלה לשלטון אלכסנדר, נסיך ליפה שהיה ללא ילדים, ולא היה כל כך שפוי.
בעקבות כך פרץ מאבק ירושה בין אדולף, נסיך שאומבורג-ליפה מבית שאומבורג-ליפה לבין ארנסט מבית ליפה-ביסטרפלד.
ב-26 בספטמבר 1904 מת ארנסט בארמון לופשורן, ובנו לאופולד, רוזן ליפה-ביסטרפלד ירש את נחלותיו ותאריו, וכמו כן ירש את העוצרות על נסיכות ליפה.
בשנת 1905 מת אלכסנדר, נסיך ליפה, וכמה חודשים לאחר מכן החליט בית המשפט הקיסרי שלאופולד יקבל את הנסיכות.
ב-16 באוגוסט 1901 התחתן ארנסט עם קרולינה, רוזנת ורטנסלבן, בתם של לאופולד אוטו, רוזן ורטנסלבן ומתילדה האלבך, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
ארנסט הראשון, נסיך אנהלט-דסאו , היה נסיך גרמני מבית אסקניה ושליט דוכסות אנהלט-דסאו.
ארנסט נולד בשנת 1454, היה בנו של גאורג הראשון, נסיך אנהלט-דסאו, ואשתו הרביעית אנה מלינדוב-רופין, בתו של אלברכט השביעי, רוזן לינדוב-רופין.
בשנת 1473 מת אביו, וארנסט ירש את נסיכות אנהלט-דסאו יחד עם אחיו גאורג השני, זיגיסמונד השלישי, ורודולף הרביעי, בלא כל חלוקה של השטחים.
מותם של זיגיסמונד השלישי בשנת 1487, גאורג השני בשנת 1509, ורודולף הרביעי בשנת 1510 ללא יורשים, הותירו את ארנסט כשליט יחיד של אנהלט-דסאו.
ב-12 ביוני 1516 מת ארנסט בדסאו, ובניו יוהאן החמישי, גאורג השלישי ויואכים הראשון ירשו את נחלותיו.
ב-20 בינואר 1494 התחתן ארנסט בקוטבוס עם מרגרטה ממינסטרברג-אלס, בתו של היינריך הראשון, דוכס מינסטרברג-אלס, ונכדתו של ייז'י מפודבראדי, מלך בוהמיה, מלך בוהמיה, ממנה היו לו ארבעה בנים:
ארנסט הראשון, נסיך אנהלט-דסאו בית אסקניה נולד:1454 מת:12 ביוני 1516 גאורג הראשון נסיכות אנהלט-דסאו 1473–1516 בשיתוף עם גאורג השני, זיגיסמונד השלישי, ורודולף הרביעי יוהאן החמישי גאורג השלישי יואכים הראשון
ארנסט וילימובסקי (בפולנית: Ernst Wilimowski; 23 ביוני 1916 – 30 באוגוסט 1997) היה כדורגלן פולני-גרמני, ששיחק בעמדת החלוץ.
נחשב לאחד הכובשים הגדולים בכל הזמנים.
וילמובסקי היה לשחקן הראשון שהבקיע ארבעה שערים במשחק אחד במונדיאל, כאשר עשה זאת בשמינית גמר מונדיאל 1938 נגד נבחרת ברזיל וחמש דקות אחרי מבקיע ארבעת השערים הראשון, לאונידס דה סילבה, אך שער אחד מתוכם נפסל.
הוא כבש 1,175 שערים בקריירה ו-554 שערים מתוכם רשמיים, ולפי הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל (IFFHS) נתון זה מציב אותו ככובש ה-12 הפורה ביותר בתולדות הכדורגל העולמי.
וילימובסקי נולד ב-23 ביוני 1916 בקטוביץ' שבקיסרות הגרמנית.
אביו נפטר כשהיה צעיר בחזית מלחמת העולם הראשונה.
שמו המקורי של וילימובסקי הוא ארנסט פראדללה, אך הוא שינה את שמו לשמו של אביו החורג בשנת 1929. כבר בגיל 13 שיחק וילימובסקי בקבוצה הראשונה של קטוביץ' בליגה הפולנית הבכירה.
הוא היה נחשב לשחקן יוצא דופן שכבש כמויות רבות של שערים ועובדה לכך היא שלאחר שעבר לשחק ברוך חוז'וב, הוא כבש שם 112 שערי ליגה ב-86 משחקים בלבד.
בנוסף לכמות השערים הרבה, הוא זכה עימה ב-4 תוארי אליפות פולין, וגם 3 פעמים בתואר האישי מלך השערים של הליגה.
וילימובסקי היה לשחקן הראשון (והיחיד עד היום) לכבוש 9,8,7 ו-10 שערים במשחק אחד בליגה הפולנית.
את עשרה השערים כבש נגד יוניון טורינג לודז'.
את כל זה הוא עשה ב-5 שנים בהן שיחק ברוך חוז'וב.
הוא הגיע גם לנתונים מרשימים מבחינת שערים גם בקבוצות פ.צ מערב קמניצר ואופנבורג, והוא סיים את קריירת המשחק שלו בפ.צ.
בנבחרת פולין ערך וילימובסקי 22 הופעות בהן כבש 21 שערים בין השנים 1934–1939. הוא לא השתתף באולימפיאדת 1936 שנערכה בברלין, אך הוא חזר לשחק עבור הנבחרת במונדיאל 1938 שנערך בצרפת.
אחד המשחקים הזכורים בקריירה שלו היה שמינית גמר מונדיאל 1938 כאשר פולין פגשה את ברזיל.
אף על פי שפולין הפסידה במשחק זה, וילימובסקי כבש רביעייה לאחר שהשחקן לאונידאס דה סילבה כבש גם כן רביעייה אך שער אחד מתוכם נפסל.
זהו המקרה היחידי בהיסטוריית המונדיאל בו שני שחקנים כבשו 4 שערים במשחק אחד.
בסיום אותו טורניר הוא זכה בנעל הארד.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה ניצחה פולין 2–4 את הונגריה כשוילימובסקי כבש שלושה מהשערים.
במהלך קריירת משחק הכדורגל שלו, וילימובסקי שיחק גם בענף הספורט הוקי קרח.
ב-30 באוגוסט 1997 נפטר וילימובסקי בגיל 81 בקרלסרוהה שבגרמניה.
בשנת 2016 נכתב עליו ספר בידי האמן הקרואטי ג'רגוביץ', על סיפור המשחק בין ברזיל לפולין במונדיאל 1938.
ארנסט הרמן רידר ואן ראפארד (נולד ב-30 באוקטובר 1899 בבניומס, מחוז ג'אווה, איי הודו המזרחיים ההולנדיים – מת ב-11 בינואר 1953 בווחט, הולנד) היה פוליטיקאי וחייל לאומני הולנדי, נאצי ואנטישמי, מנהיגה של מפלגת הפועלים הנאציונל-סוציאליסטית ההולנדית.
אחרי פירוק המפלגה הצטרף לוואפן אס אס ולחם במערכה על יוון ובמערכה על הקווקז.
ואן ראפארד, בן למשפחת אצולה הולנדית, הוריו היו אוסקר אמיל רידר ואן ראפארד, מהנדס בכיר, ואשתו דינה תאל לרסנה.
את שנות נעוריו העביר בהאג ולאחר מכן החל ללמוד באוניברסיטת ליידן.
אחר כך למד כלכלה בברלין ובמינכן, שם נחשף לרעיונות ולאידאולוגיה הנאצית הפך לתומך בנאציזם.
כחבר בכנסייה הלותרנית, היו לו קשרים רבים בגרמניה.
בשנת 1927 סיים תואר שני בכלכלה במינכן, וב-1930 קיבל דוקטורט במדע המדינה מאוניברסיטת וינה, שם גם יצר קשרים עם לאומנים אוסטרים התומכים ב-"אנשלוס" והחל מפתח את רעיון סיפוחה של הולנד לגרמניה.
היו לו קשרים גם עם אנשי המפלגה הנאצית, איתם גם שמר על קשר כשחזר להולנד
ואן ראפארד הצטרף למפלגת הפועלים ההולנדית הסוציאליסטית (NSNAP) בשנת 1931, אך זאת במהרה התפצלה ל-3 תנועות שונות.
בתור נאציונל-סוציאליסטי רדיקלי, טען כי יש לפגוע בכוחם ובהשפעתם של יהודי הולנד במדינה.
תנועתו של ואן ראפארד משכה את מרבית תמיכתה מהגבול ההולנדי-גרמני.
לימים הוחלף שמה של התנועה ל-NSNAP-Hitlerbeweging - תנועת היטלר, אם כי אדולף היטלר הורה להסיר את שמו ממה שהייתה תנועה פוליטית מינורית וחסרת השפעה.
בשנת 1933 התחתן עם מי שהייתה עוזרת הבית של הוריו בדרזדן.
הוא הושפע רבות מאשתו, שהייתה גדולה ממנו ב-8 שנים, ועל פי מכריו הקרובים היא התנהגה כמנהיגת המפלגה בפועל מאחורי הקלעים.
תנועתו של ואן ראפארד דעכה ונחלשה עד הפלישה הגרמנית ב-1940, אז הוקמה לתחייה בשאיפה לנצל את המצב שהתהווה, אך היא פורקה סופית בשנת 1941 יחד עם כל המפלגות הפוליטיות מלבד ה-NSB.
הכובשים הנאצים למעשה הורו לואן ראפארד לשלב את קבוצתו ב-NSB.
בעקבות פירוק תנועתו ושילובה בתוך ה-NSB, ואן ראפארד התגייס לוואפן-אס.
כחלק מחטיבת האס אס הראשונה Leibstandarte אס אס אדולף היטלר, הוא שירת בשטחי יוגוסלביה וביוון, אם כי ללא כל מעורבות בלחימה בפועל.
הוא חזר להולנד אך לאחר שסירב להצטרף ל-NSB הוא התגייס מחדש לאוגדת הפאנצר החמישית של האס אס.
הפעם כן היה מעורב בלחימה פעילה בקווקז.
את שארית המלחמה הוא העביר כקצין ביחידות שונות של הוואפן אס אס, ונפצע באסטוניה באוגוסט 1944, ובעקבות כך עוטר בצלב הברזל דרגה שנייה.
ואן ראפארד נתפס בשלהי המלחמה על ידי חיילים קנדים במאי 1945 ונלקח במעצר, תחילה באוטרכט ואז בשווינגן.
שירותו בגרמניה הביא לכך שהוא נידון למוות בשנת 1949, אם כי גזר הדין הומתק למאסר עולם.
בניסיון להגן על עצמו, טען ואן ראפארד כי לא הבין שלאחר כניעת הולנד לגרמניה במאי 1940 הולנד עדיין הייתה במלחמה עם גרמניה, ובתואנה כי כל מעשיו היו למען ובשביל ארץ מולדתו הוא נכלא בלייוורדן ובברדה לפני שנפטר מדימום מוחי בבית החולים בכלא המרכזי בווחט.
ארנסט וייגלר (1904 – 1938) היה שחיין ושחקן כדורמים יהודי–אוסטרי ומאמן שחייה ארץ ישראלי.
מאמנה של מכבי חיפה (1933–1938) ונבחרת ארץ ישראל.
כונה, חלוץ ספורט המים בארץ ישראל.
הוא התאמן בקבוצת הכח וינה.
בשנת 1920 הצטרף לקבוצת הכדורמים של המועדון.
באליפות אוסטריה שנערכה בשנת 1925 זכה במדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי.
בשנת 1930 היגר לאנטוורפן, בלגיה ואימן שחייה וכדורמים את קבוצת מכבי המקומית.
לאחר המכביה הראשונה, בשנת 1932 עלה לארץ ישראל ואימן שחייה במכבי תל אביב.
שנה לאחר מכן, עבר לחיפה ואימן את הקבוצה המקומית.
בשנים שאימן הוא יצר קשרים ספורטיביים בינלאומיים ותחרויות בינלאומיות ושיפר ושידרג באופן משמעותי את רמת השחייה בארץ ישראל.
בקונגרס הציוני ה-18 שנערך בפראג, צ'כוסלובקיה בשנת 1933 עמד וייגלר בראש קבוצת מכבי ארץ ישראל, היה חבר בנשיאות מכבי הארצית והיה בין יוזמי ומניחי היסוד לבריכת השחייה האולימפית הראשונה בישראל בבת גלים, חיפה.
נפטר בבית חולים העמק ונקבר בעפולה.
ארנסט (ארני) ג'ון מונרו ווקר היה מנהל כדורגל סקוטי אשר כיהן בתפקידים בכירים בהתאחדות הכדורגל הסקוטית ואופ"א, וזוכה פרס נשיא אופ"א ותואר המצוינות של אופ"א.
ווקר כיהן 13 שנה כמזכיר הכללי של התאחדות הכדורגל הסקוטית בין השנים 1977 ל-1990, וכיהן במספר תפקידים באופ"א ובניהם חבר בוועדת הערר מ-1978 ל-1982, חבר בוועדת התחרויות מ-1982 עד 1992 ומעל עשור כיו"ר ועדת האצטדיונים של אופ"א האחראית על דירוג האצטדיונים.
ב-1988 הוענק לווקר אות מסדר האימפריה הבריטית בדרגת קצין (OBE) וב-1995 הועלה לדרגת מפקד (CBE).
ב-2002 הוענק לו תואר המצוינות של אופ"א וב-2004 את פרס נשיא אופ"א.
ארנסט אוגוסט וגנר (22 בספטמבר 1874 - 27 באפריל 1938) היה רוצח המונים ומצית גרמני, אשר רצח את אשתו וילדיו ב-4 בספטמבר 1931, ונסע לעיירה מולהאוזן בה הצית מספר שריפות וירה למוות בתשעה אנשים נוספים, לפני שהוכה עד אובדן הכרה בידי המון כפרי זועם.
ארנסט אוגוסט וגנר נולד ב-22 בספטמבר 1874, באיגלוסהיים שבלודוויגסבורג, הבן התשיעי מתוך משפחה בת עשרה ילדים, מתוכם גם אח ואחות חורגים.
רוב קרוביו מתו בגיל צעיר, כך שבשנת 1913 נותר לצדם של אח אחד בלבד ושתי אחיות.
לאחר שאביו, איכר עני ואלכוהוליסט, מת מעט לפני יום הולדתו השני, נאלצה המשפחה השקועה בחובות למכור את חוותה.
אמו ניסתה להשתכר מניהול חנות קטנה, והתחתנה שנית במהרה, אך בשל רומניה הרבים לא הצליחו נישואיה קצרי הימים להחזיק מעמד והסתיימו בגירושים כאשר ארנסט היה בן שבע.
ארנסט הקטן נודע ברחבי הכפר כ"בנה של האלמנה" וסבל מדיכאון וממחשבות אובדניות, אף על פי שהיה אינטליגנט למדי וציוניו בבית הספר זיכו אותו במלגה.
בדרך זו הצליח להמשיך בלימודיו על אף המחסור הכספי הדוחק והפך למורה.
לאחר שעבר את בחינות הגמר שלו בהצלחה הועסק כמורה מחליף במספר מוסדות לימוד בוירטמברג בין השנים 1894–1901, אם כי בשנת 1900 הושהה לחצי שנה מתפקידו בגין "בעיות לחץ ועצבים".
בתקופה זו נסע לשווייץ למשך חודשיים, שם ניסה למכור את הפואמות שכתב לעיתונים.
ביולי 1901 קיבל תפקיד הוראה בעיירה מולהאוזן שבבאדן-וירטמברג, שם נשאר עד 1902. במהלך קיץ 1901 שתה לשוכרה וביצע מעשה סדום בבעל חיים.
לאחר תקרית זו נתקף לעיתים קרובות במחשבות פרנואידיות שמא מישהו ראה אותו בעת המעשה, והחל לדמיין סימנים שונים לכך שאנשי הכפר לועגים לו על האקט הזאופילי שביצע.
מסיבה זו קנה אקדח אשר נשא על עצמו בקביעות בטענה שכך יוכל להימנע ממעצר אפשרי.
באותה שנה ניהל וגנר רומן עם אנה פרידריך שלכט, בתו של בעל מסבאה מקומית.
הוא שנא את משפחת שלכט מאחר שחשב שאביו של אנה תיעב אותו וניסה להימנע מנישואים, אולם אלו הפכו לצעד בלתי נמנע משנכנסה אנה להריון וילדה את בתם קלרה באביב 1902.
בדצמבר 1902 מתה אמו של וגנר, אליה היה קרוב מאוד.
הוא השלים את מבחני ההוראה האחרונים שלו והועבר לרדלסטטן, כפר מרוחק ועני.
אף על פי שחש טינה ומרמור על כך שהגיע למקום שכזה, חווה גם הקלה זמנית מתחושות הרדיפה הבלתי פוסקות שתקפו אותו.
ב-29 בדצמבר 1903, התחתנו וגנר ושלכט בלודוויגסבורג, בעיקר הודות ללחץ מצד חבריהם ומשפחותיהם, שכן בתם קלרה הייתה כבר בת עשרה חודשים.
וגנר מעולם לא אהב את אשתו ולא ניסה להסתיר זאת, ואף כי התייחס אליה בנעימות, החשיב אותה יותר למשרתת מאשר לאדם שווה זכויות וזאת בשל נחיתותה האינטלקטואלית.
בקיץ 1904 נסע שוב לשווייץ שם ניסה להתאבד פעמיים, פעם אחת באמצעות טביעה ופעם נוספת בקפיצה מגשר, אולם בשתיהן נכשל מפני שהיה, לדבריו, "חלש מדי".
בשנים הבאות הרתה אשתו ארבע פעמים נוספות.
וגנר לא היה מרוצה מהמצב והרבה להתלונן על הלחץ הכלכלי הרב שהיה כרוך בדאגה למשפחתו, ונראה שנותר אדיש ושווה-נפש למותו של בנו "רודולף אלפרד" ב-1909.
במהלך השנים 1906–1907 החל וגנר להאמין כי תושבי מולהאוזן העבירו את הידע שברשותם הלאה, ובכך שבה תחושת הפרנויה כי הוא נצפה ונלעג בידי אחרים להציק לו.
כתוצאה מכך החל לתכנן את נקמתו באלו שראה כאחראיים לסבלו, קרי, תושבי הכפר מולהאוזן, ובייחוד הגברים.
בסתיו 1907 רכש אקדח מסוג מאוזר וב-1909 אחד נוסף, ויחד עם האופניים שלו, אותם אהב יותר מכל אדם או חפץ בעולם, החל לערוך מסעות ארוכים בסביבה המיוערת הקרובה ולחדד את כישורי הירי שלו.
בין השנים 1909–1911 הגיש מספר בקשות העברה למוסד לימודי אחר, אשר בסופו של דבר אושרו, וב-1 במאי 1912, החל את עבודתו החדשה בדגרלוך, שטוטגרט.
לפני הרציחות כתב מספר מכתבים המסבירים את פשר מעשיו תחת הכותרת:
יש יותר מדי אנשים, חצי מהם צריך להרוג עכשיו.
אין טעם להאכיל גוף חולה.
וגנר פתח במסע הקטל שלו ב-4 בספטמבר 1913, בשעה 05:00 בבוקר, לאחר שהכה את אשתו בראשה עם אלה עד שאיבדה את הכרתה, ודקר אותה מספר פעמים רב באזור הגרון והחזה, קורע בכך את העורק התרדמני שלה ומנקב את לבה ואת ריאותיה.
בתום וידוא הריגתה נכנס לחדר הילדים בו ישנו באותה העת שני בניו, רוברט וריצ'רד, ושתי בנותיו, קלרה ואלזה, ודקר כל אחד ואחת מהם למוות.
מאוחר יותר טען כי קודם לכן הכה אותם בראשם עם אלתו, אך לא היה בטוח בכך.
כל קורבנותיו מתו כתוצאה מדימום פנימי.
לאחר שכיסה את גופות בני משפחתו בשמיכות, התפשט מבגדיו ספוגי הדם והתקלח.
כשסיים ארז תיק עם שלושה אקדחים (שני אקדחי המאוזר ואקדח תופי קטן), חמש מאות קליעים, צעיף שחור שהיה שייך לאשתו, וחגורה.
לפני שעזב השאיר פתק על סף דלת ביתו בו רשם כי המשפחה יצאה לחופשה קצרה בלודוויגסבורג, וכן פתק נוסף על דלתה של שכנתו ובעלת דירתו, גברת סטפר, בו ביקש ממנה להזמין חלב עם שלושים וחמישה פפניג שהוסיף למעטפה.
הוא רכב על אופניו עד לסטוטגרט ועלה על רכבת לכיוון לודוויגסבורג, שם קנה תיק גב והמשיך בדרכו לביתו של אחיו באיגלוסהיים, אליו הגיע בשעה 11:00 בצהריים.
לאחר שגילה שאחיו לא שהה בבית באותה העת, שוחח מעט עם אשתו וביקש ממנה לישון הלילה בביתם לאחר שילך להביא את ילדיו ממולהאוזן, ומפני שכאשר יחזור השעה כבר תהיה מאוחרת, יצטרכו להשאיר עבורו את הדלת פתוחה.
כשהתפנתה גיסתו לענייניה, החביא וגנר 228 קליעים בערמת חציר בגינה, ועזב לכיוון תחנת הרכבת כשאחיינו ואחייניתו הצעירים מתלווים אליו.
משם עלה על רכבת לכיוון ביטיגהיים ביסינגן והגיע בערך בשעה 01:00 בצהריים.
הוא המשיך רגלית אל גרוסכסנהיים ושלח מספר מכתבים לכמה מקרוביו (באחד מהם, אשר היה ממוען לאחותו, רשם: "תבלעי רעל, ארנסט"), לעיתון מסוים, ולפילוסוף כריסטוף שרמפף.
לאחר מכן שב לביטיגהיים ולקח את אופניו לבדיקה אצל מכונאי.
אחר כך שלח בדואר שני עותקים של האוטוביוגרפיה שלו, אחד מהם לכריסטוף שרמפף.
בשעה 19:00 בערב עזב לכיוון מולהאוזן.
וגנר הגיע לגבעות הסמוכות למולהאוזן בשעה 23:00 בערב, שם חגר את חגורתו ולבש כובע קטן לראשו.
הוא הוציא את שני אקדחי המאוזר שברשותו, הצעיף השחור, שק מלא בקליעים, ופצירה.
אופניו ואקדח התופי שהיו בבעלותו נמצאו מאוחר יותר חבויים היטב בשדה תירס קרוב.
לאחר מכן המשיך לכיוון קווי הטלפון של הכפר בניסיון לחתוך אותם, אך מאחר שהעמודים עליהם היו תלויים היו גבוהים מדי עבורו וגשם כבד החל לרדת, נטש את הרעיון והמשיך לתוך העיירה.
תחילה הצית ארבעה אסמים, וכשפניו מוסתרות היטב תחת הצעיף השחור והכובע, החל להסתובב ברחובות ולירות בכל גבר שחצה את דרכו.
מאוחר יותר טען כי לא התכוון לפגוע בנשים שנפצעו מהיריות.
סך הכל ירה וגנר כשמונים קליעים ופגע בעשרים אנשים, מתוכם שמונה מתו באופן מידי, וכן בשני בעלי חיים.
מספר בניינים נשרפו לאפר לפני שהצליחו תושבי הכפר לכבות את השריפות בעזרת הצבא.
קורבן נוסף, ג'ייקוב קנוטזל, נפצע אנושות מהירי ומת כעבור כמה שעות.
במהלך הקטל שכח וגנר לטעון את נשקיו ובכך הצליחו שלושה גברים להכותו עם חרמשים וחרבות סיף.
הוא ספג פציעות חמורות בפניו ובידו הימנית, וידו השמאלית נמחצה וכמעט נחתכה לגמרי.
תוקפיו השאירו אותו למות כשהוא חסר הכרה ומנוטרל, אולם בשעה 02:00 בלילה מצא אותו שוטר שוכב באמצע הרחוב כשהוא עדיין נושם.
כששב להכרה הודה מיד ברצח משפחתו ואמר כי תכנן להתאבד עם סוף המעשה, אך מאחר שאין זה כבר אפשרי, יעריך זאת אם ידונו אותו למוות ויערפו את ראשו.
לאחר שהביע דאגה כי אם יישאר במולהאוזן ימות מפצעיו, נלקח בערב 5 בספטמבר לבית החולים בוייהינגן שם נכרתה בלית ברירה ידו השמאלית והוא קיבל טיפול רפואי.
לאחר מעצרו הועבר וגנר לבית הסוהר בהיילברון, אך בעקבות שתי חוות דעת פסיכיאטריות אשר חשפו את מצבו הנפשי הרעוע הועבר למוסד לחולי נפש בווינינדן בו מת משחפת ב-1938.
ארנסט ובר היה מהנדס חשמל אמריקאי יליד אוסטריה.
בשנת 1924 סיים את לימודיו, והחל לעבוד כמהנדס חשמל בחברת "סימנס-שוקרט" שבעיר.
במקביל, הוא קיבל שני תוארי דוקטור נוספים, מאוניברסיטת וינה ומהאוניברסיטה הטכנית של וינה.
בשנת 1929 עבר לעבוד בסניף החברה שבברלין, והחל ללמד באוניברסיטה הטכנית של ברלין.
ובר נחשב כחלוץ במחקר גלי המיקרו, ובשנת 1945 הקים באוניברסיטת ניו יורק את "המכון לחקר גלי המיקרו" , בראשו עמד עד שנת 1956.
ובר אף היה הנשיא הראשון של ה-IEEE וממייסדי האקדמיה הלאומית להנדסה .
ובר זכה בפרסים רבים, ביניהם המדליה הלאומית למדעים בשנת 1987, תעודת הצטיינות מנשיא ארצות הברית הארי טרומן, מדליית החינוך של ה-IEEE, מדליית המייסדים של ה-IEEE ועוד.
בשנת 1985 שונה שם "המכון לחקר גלי המיקרו" שייסד באוניברסיטת ניו יורק ל"מכון המחקר ובר", כאות הוקרה לפועלו.
בשנת 1996 שינתה ה-IEEE את שמו של "פרס ההכרה במנהיגות הנדסית של ה-IEEE" ל"פרס ארנסט ובר להכרה במנהיגות הנדסית של ה-IEEE".
ארנסט ובר היה כדורגלן ומאמן כדורגל אוסטרי.
ובר שיחק ככדורגלן במספר מועדונים מהליגות הנמוכות, אך לא הצליח להעפיל לליגות הבכירות.
הוא החל את קריירת האימון שלו בשנת 1981, ובשנת 1985 מונה למאמנה של אייזנשטאדט מהבונדסליגה האוסטרית.
לאחר מכן אימן בעוד מספר קבוצות מהליגה הבכירה ומליגת המשנה, כגון ס.ק.
קרמסר, אדמירה ואקר מדלינג ול.א.ס.ק.
לינץ, אך לא הגיע עימן להישגים משמעותיים, מלבד זכייה בגביע האוסטרי עם ס.ק.
קרמסר בעודה בליגת המשנה האוסטרית.
בשנת 1999 מונה למאמן נבחרת הנשים האוסטרית, ובמקביל שימש גם כמאמן חלק מנבחרות הגברים והנשים הצעירות.
בשנת 2002 התמודד עם מחלת הסרטן בבלוטת הלימפה.
ב-6 באפריל 2011, יום לאחר סיום מוקדמות אליפות אירופה בכדורגל נשים עד גיל 19, ובר מת בפתאומיות, כשההשערה בתקשורת היא כי הוא התאבד.
לוובר היה בן אחד, שנהרג ביולי 2018 בתאונת אופנוע.
ארנסט השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג (31 בדצמבר 1564–2 במרץ 1611), היה נסיך לינבורג בין השנים 1592–1611.
ארנסט נולד ב-31 בדצמבר 1564 והיה השני מבין חמישה עשר ילדים של וילהלם השישי, דוכס בראונשווייג-לינבורג ובת זוגו דורותיאה מדנמרק.
לאחר לימודיו בוויטנברג, לייפציג ושטרסבורג הוא חזר לצלה כתוצאה מהחמרת בריאותו של אביו.
בשנת 1592, לאחר מות אביו, הוא השתלט על מושכות השלטון.
בתחילה הוא הוגבל לשלטון של 8 שנים על ידי הסכם עם אחיו כריסטיאן והאצילים.
עם זאת, בעקבות חתימת ההסכם הבא, הוא קיבל סמכויות מלאות עד מותו ב-2 במרץ 1611. שלטונו כלל ניסיונות לשפר את המצב הכלכלי הן של הנסיכות והן של משפחתו, משום שאביו השאיר את המדינה בחובות כבדים.
ראוי להזכיר גם את הסכם משפחת צלה שנחתם על ידו ב-1610, אשר הבטיח את אי-חלוקה של הנסיכות ואשר אושר על ידי הקיסר מתיאס ב-1612.
סמואל ארנסט ונדייבר האב היה פוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-73 בשנים 1959–1963, וכסגן המושל השלישי של המדינה בשנים 1955–1959.
ארנסט ונדייבר נולד בעיר קאנון שבמחוז פרנקלין, צפון-מזרח ג'ורג'יה.
הוא היה ילדם היחידי של ואנה באוורס וסמואל ארנסט ונדייבר.
לאמו היו שני ילדים מנישואיה הקודמים שהסתיימו במותו של בעלה הראשון.
אביו של ונדייבר היה איש עסקים, חוואי ובעל קרקעות בולט במחוז פרנקלין.
ונדייבר למד בבתי ספר ציבוריים בעיר לבוניה ובבית הספר דרלינגטון שבעיר רום.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ג'ורג'יה שבעיר את'נס ובבית הספר למשפטים שלה.
לאחר שירות כקצין בחילות האוויר של צבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, נבחר ונדייבר ב-1946 כראש עיריית לבוניה.
באותה שנה הוא תמך במועמדותו של יוג'ין טאלמדג' למשרת מושל ג'ורג'יה ולאחר מכן בטענתו של בנו, הרמן טאלמדג' לתפקיד לאחר פטירת אביו טרם השבעתו.
ב-1948 מינה טאלמדג' את ונדייבר לתפקיד השליש הראשי של ג'ורג'יה.
ב-1954 הוא נבחר כסגן מושל המדינה.
ב-1958 התמודד ונדייבר על משרת מושל ג'ורג'יה, והבטיח לשקם את תדמית המדינה, שנפגעה בשל שערוריות שהתרחשו בתקופת כהונתו של מרווין גריפין, שתחתיו שירת ונדייבר כסגן המושל.
ונדייבר נבחר ברוב גדול והחליף את גריפין.
כמושל, פעל ונדייבר לנקות את המדינה מהשחיתות ומההתנהלות הלקויה שיוחסה לממשלו של גריפין.
במסע הבחירות שלו הוא התחייב להגן על ההפרדה הגזעית, בעשותו שימוש במוטו "לא, אף לא אחד" (No, not one) מתוך כוונה שאף לא ילד אפרו-אמריקאי אחד ילמד בבית ספר ללבנים.
בבחירות לנשיאות של 1960 תמך ונדייבר בג'ון פיצג'רלד קנדי, אך לא באופן מלא.
מהלך זה הוביל לשחיקה של המפלגה הדמוקרטית במדינות הדרום, והתנגדות בהן לתנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח.
במרץ 1960 כינה ונדייבר מאמר בשם "פנייה לזכויות האדם" שפורסם בעיתון The Atlanta Constitution על ידי סטודנטים אפרו-אמריקאים בספלמן קולג', "מסמך אנטי-אמריקאי" ש"שנראה כאילו לא נכתב בארץ זו".
הוא פעל מאחורי הקלעים יחד עם קנדי ועם אחיו רוברט, ובסופו של דבר לקח חלק בהשגת שחרורו מן הכלא של מרטין לותר קינג, לאחר שנעצר ב-19 באוקטובר אותה שנה במהלך שביתת שבת במסעדה של חנות הכלבו ריצ'ס באטלנטה.
בהמשך שינה ונדייבר את גישתו ביחס למוטו הבחירות שלו "לא, אף לא אחד".
שינוי זה חל בעקבות השפעתם של איוון אלן הבן (מאוחר יותר ראש עיריית אטלנטה), הבנקאי מילס ב.
ליין, נשיא חברת קוקה-קולה רוברט וודרף, גריפין בל (לימים שופט בבית המשפט הפדרלי החמישי לערעורים והתובע הכללי של ארצות הברית), ורבים אחרים.
בעקבות רצח קנדי, אמר ונדייבר: "כל העולם הוכה בהלם ומתאבל על מות נשיאנו.
אני סמוך ובטוח שכל תושבי ג'ורג'יה מתאחדים בשליחת תנחומינו למשפחה האבלה".
בתקופת כהונתו של ונדייבר כמושל הורה בית המשפט המחוזי הפדרלי על קבלתם של שני סטודנטים אפרו-אמריקאים, המילטון הולמס ושרלין האנטר לאוניברסיטת ג'ורג'יה.
על אף תמיכתו בעבר בהפרדה הגזעית, לא התנגד ונדייבר לפסיקת בית המשפט, ובכך חסך מהאוניברסיטה את החשיפה הלאומית דוגמת זו שהייתה קודם לכן בקשר להתנגדות של מושל מיסיסיפי רוס בארנט ב-1962 במקרה דומה באוניברסיטת מיסיסיפי, ושל מושל אלבמה ג'ורג' וולאס באוניברסיטת אלבמה.
לאחר ביטול ההפרדה הגזעית באוניברסיטת ג'ורג'יה, פנה ונדייבר לאספה הכללית של ג'ורג'יה לבטל את החוקים הקודמים שמנעו מימון ממשלתי למוסדות חינוך שיישמו שילוב גזעי.
הוא גם מינה את הבנקאי ג'ון א.
סיבלי כראש הוועדה המדינתית ליישום ההפרדה הגזעית בבתי הספר בהוראת בית המשפט.
ונדייבר התחייב להשאיר על כנה את שיטת הבחירות האזורית על פי יחידות מחוז, שנועדה לבחירת מושל ג'ורג'יה, אך זו נפסלה בהחלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית כנוגדת את החוקה.
לאחר מכן הוא הורה לוועדה המרכזית של הדמוקרטים בג'ורג'יה לנהל את הבחירות המקדימות של 1962 בשיטת הבחירות הכלליות.
האופן היעיל בו ניהל ונדייבר את ממשלת המדינה אפשר את קיומה של תוכנית בנייה והרחבת השירותים הממשלתיים ללא העלאת מיסים.
המדינה הרחיבה את נמליה, עודדה תיירות, קידמה את העסקים ואת התעשייה, הרחיבה את החינוך הטכני המקצועי, ויזמה תוכניות למען חולי הנפש.
ב-1966 היה ונדייבר בתחילה מועמד לתקופת כהונה נוספת כמושל והמועמד שהיה צפוי להתמודד מולו היה אליס ארנול, גם הוא מושל לשעבר, אך בסופו של דבר פרש ונדייבר מהמרוץ בשל סיבות בריאות.
כאשר במועמדות הדמוקרטים לא זכה ארנול אלא איש העסקים מאטלנטה לסטר מדוקס, תומך נלהב של ההפרדה הגזעית, תמך ונדייבר בבחירות הכלליות במועמד הרפובליקני, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית בו קאלווי.
בסופו של דבר נבחר מדוקס על ידי בית המחוקקים של ג'ורג'יה לאחר שבבחירות לא הצליח אף אחד מהמועמדים להשיג את הרוב הדרוש.
במידה והיה ונדייבר מתמודד בבחירות של 1966, היה קאלווי מתמודד על תקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים ולא על משרת המושל.
כאשר נראה ונדייבר כמועמד אפשרי של הדמוקרטים ביקש קאלווי מוויליאם ר.
בודוין, בנקאי מאטלנטה ודמות ציבורית שהיה יושב ראש הוועדה לארגון מחדש של ממשלת המדינה, להתמודד כרפובליקני על משרת המושל.
מנגד, קארל סנדרס, המושל היוצא שהיה מנוע מלהתמודד בשל הגבלת כהונה, ביקש מבודוין להתמודד באותה מערכת בחירות כדמוקרט.
נאן הביס את המועמד הרפובליקני, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית פלטשר תומפסון, אף על פי שבמערכת בחירות זו זכה הנשיא הרפובליקני ריצ'רד ניקסון בניצחון סוחף בג'ורג'יה נגד הדמוקרט ג'ורג' מקגוורן.
בשנותיו האחרונות, הביע ונדייבר חרטה על עמדותיו בנוגע להפרדה הגזעית בשנים הקודמות.
"אמרתי אז הרבה דברים קיצוניים שכעת עלי לחיות עמם", הוא אמר ב-2002. "כל שאוכל לומר כעת שאתם נמצאים בתקופתכם".
ונדייבר היה נשוי לבטי ראסל, אחייניתו של הסנאטור והמושל לשעבר ריצ'רד ראסל הבן.
ראסל היה דמות פוליטית רבת עוצמה בג'ורג'יה וסייע רבות לקידום הקריירה של ונדייבר.
בטי ראסל הייתה גם בתו של השופט רוברט לי ראסל ונכדתו של ריצ'רד ראסל האב, נשיא בית המשפט העליון של ג'ורג'יה.
לבני הזוג נולדו בן, סמואל ארנסט "צ'יפ" ונדייבר השלישי, ושתי בנות, ואנה אליזבת ונדייבר, וג'יין ברוורד ונדייבר, לימים ג'יין קיד, שכיהנה בשנים 2005–2007 כחברת בית הנבחרים של ג'ורג'יה, ולאחר מכן ועד 2011 כיושבת ראש המפלגה הדמוקרטית בג'ורג'יה.
ארנס ונדייבר נפטר בביתו שבלבוניה ב-21 בפברואר 2005, בגיל 86. הוא נטמן בבית הקברות העירוני בורגס-לבוניה שבעיר.
קטע הכביש הבין-מדינתי 85 שעובר דרך מחוז פרנקלין קרוי על שמו של ונדייבר.
ונדייבר דאג עוד בחייו שהכביש יעבור דרך המחוז ולא ימשיך צפונה כמתוכנן.
ב-2008 קראה אוניברסיטת ג'ורג'יה על שמו של ונדייבר בניין מעונות סטודנטים בקמפוס המזרחי שלה.
ארנסט ויליאם גיבסון הבן היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כסנאטור מטעם מדינתו לתקופה קצרה מיוני 1940 ועד ינואר 1941, כמושל ורמונט ה-67 בשנים 1947–1950, וכשופט בבית המשפט הפדרלי של מחוז ורמונט בשנים 1949–1969 (מתוכן בשלוש השנים האחרונות כנשיא בית המשפט).
גיבסון נולד בברטלבורו כבנו של ארנסט וילארד גיבסון, פוליטיקאי בולט מוורמונט שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת נורוויץ' ב-1923, למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, וב-1926 התקבל ללשכת עורכי הדין.
כחבר המפלגה הרפובליקנית, הוא שימש בכמה משרות נבחרות וממונות בממשל מדינתו.
כאשר נפטר אביו בעת כהונתו בסנאט, מונה גיבסון לאייש את מושבו באופן זמני.
כמי שהיה בכוחות המילואים של צבא ארצות הברית ובמשמר הלאומי של וורמונט, שירת גיבסון במהלך מלחמת העולם השנייה בזירה הדרום פסיפית ובמטה מחלקת המלחמה של ארצות הברית, ועל כך הוא עוטר בכמה עיטורים על גבורתו.
ב-1946 הוא התמודד על משרת מושל ורמונט והביס בבחירות המקדימות את המושל המכהן מורטימר פרוקטור, הפעם היחידה בתולדות ורמונט בה הובס מושל מכהן שניסה להתמודד על תקופת כהונה שנייה.
הוא המשיך וניצח בבחירות הכלליות, ונבחר לכהונה שנייה ב-1948.
גיבסון כיהן כמושל עד שקיבל מינוי כשופט בית המשפט הפדרלי של מחוז ורמונט, וכיהן על כס השיפוט עד מותו ב-1969. הוא נטמן בבית הקברות מורנינגסייד שבעיר הולדתו.
ארנסט ויליאם גיבסון הבן נולד בברטלבורו, כבנם של גרייס פולרטון האדלי ושל ארנסט וילארד גיבסון, לימים חבר בית הנבחרים והסנאט של ארצות הברית.
הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים, וב-1923 סיים לימודי תואר בוגר אוניברסיטה באוניברסיטת נורוויץ', שם הוא היה חבר באחוות תטא-כי.
הוא למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, השתלם במשרד עורכי הדין של אביו, וב-1926 התקבל ללשכת עורכי הדין.
בעת לימודי המשפטים, לימד גיבסון באקדמיה הצבאית של ניו יורק בבקורנוול, ועבד כמתמטיקאי בסוכנות הסקר החופי והגאודזי של ארצות הברית .
גיבסון שירת בכוחות המילואים של צבא ארצות הברית ובמשמר הלאומי של ורמונט כבר מגיל צעיר.
ב-1922 הוא הצטרף כטוראי לפלוגה I של רגימנט הרגלים ה-172 של המשמר הלאומי של ורמונט.
ב-1924 הוא מונה לפקד על פלוגה B של רגימנט הפרשים ה-316 של צבא ארצות הברית בדרגת לוטננט ראשון.
ב-1928 הוצב גיבסון בפלוגה I של הרגימנט ה-172 כטוראי ראשון.
ב-1934 הוא מונה כקפטן בכוחות המילואים של צבא ארצות הברית, והוצב ברגימנט הפרשים ה-316. ב-1937 שב גיבסון אל המשמר הלאומי של ורמונט, ושירת בו כלוטננט ראשון.
ב-1939 הוא שירת כקפטן בתפקיד שלישו של בריגדיר גנרל לאונרד פ.
וינג, מפקד בריגדת הרגלים ה-86 של המשמר הלאומי של ורמונט.
ב-1927 החל גיבסון לעסוק בעריכת דין בברטלבורו.
כחבר המפלגה הרפובליקנית הוא כיהן כפרקליט המדינה למחוז וינדהאם בשנים 1929–1933, וכעוזר מזכיר הסנאט של ורמונט בשנים 1931–1933. לאחר מכן ועד 1940 הוא שימש כמזכיר הסנאט.
בעת שעבד במטה הסנאט, היה גיבסון חלק מרשת של מכרים שכולם היו עורכי דין, פעילים במפלגה רפובליקנית, וחברי המשמר הלאומי.
בנוסף לגיבסון עצמו, כללה קבוצה זו את לאונרד פ.
וינג, הרולד ארתור, מרדוק א.
ב-20 ביוני 1940 נפטר אביו של גיבסון, הסנאטור ארנסט וילארד גיבסון.
ב-24 ביוני מינה המושל ג'ורג' אייקן, שהיה גם ידיד המשפחה, בתוקף סמכותו כמושל את גיבסון הבן, כדי לאייש את מושבו בסנאט של ארצות הברית של אביו המנוח עד לקיום בחירות מיוחדות לאיוש המושב בארבע השנים הבאות שנותרו לתקופת כהונתו של גיבסון האב.
גיבסון הבן שימש כסנאטור ממלא מקום עד 3 בינואר 1941, אך לא התמודד בבחירות המיוחדות.
אחריו כיהן בתפקיד אייקן בעצמו, שניצח בבחירות המיוחדות.
משקיפים פוליטיים העריכו שגיבסון הבן קיבל את המינוי הזמני כדי לאפשר את בחירותו של אייקן, ביודעו ששאיפתו של אייקן הייתה להיבחר לסנאט, קיבל את המינוי והסכים שלא להתמודד בזכות עצמו בבחירות המקדימות נגד אייקן, דבר שממלא מקום אחר עשוי היה לעשות.
גיבסון הבן היה מוכן לכהן בסנאט באופן זמני, ואז לוותר לטובתו של אייקן, שכן הוא בעצמו קיווה לכהן כמושל.
מינואר ועד מאי 1941 היה גיבסון המזכיר המנהל ובהמשך יושב ראש הוועד להגנת אמריקה באמצעות סיוע לבעלות הברית בראשותו של ויליאם אלן וייט , שקידמה סיוע לבעלות הברית עוד לפני כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה.
במהלך המלחמה התנדב גיבסון לשירות פעיל ושירת בזירת האוקיינוס השקט כקצין מודיעין בדיוויזיית הרגלים ה-43. בהמשך הוא שירת במטה המודיעין של מחלקת המלחמה של ארצות הברית.
ביולי 1942 הוא קודם לדרגת מייג'ור, ובנובמבר אותה שנה לדרגת לוטננט קולונל.
גיבסון נפצע בעת שירותו בזירת האוקיינוס השקט.
תצלום שלו הופיע בעיתונות ברחבי העולם, שבו הוא הופיע חבוש בראשו לאחר שנפצע, יחד עם כיתוב שבו הוא זוהה כסנאטור לשעבר, וכתוצאה ממנו הוא זכה למידה רבה של תהילה.
כאשר ג'ון פיצג'רלד קנדי וצוותו מספינת הטורפדו PT-109 ניצלו, קליפת אגוז הקוקוס שהוא עשה בה שימש להעביר הודעה לבקשת סיוע, הגיעה לידיו של גיבסון.
מאוחר יותר החזיר גיבסון את האגוז לקנדי.
בעד שכיהן כנשיא, שמר קנדי את האגוז בתוך משקולת נייר מזכוכית, שהונחה על שולחנו בחדר הסגלגל.
כיום הוא נמצא בתצוגה בספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם ג'ון קנדי בבוסטון.
גיבסון שוחרר משירות בספטמבר 1945, זמן קצר לאחר שקודם לדרגת קולונל.
העיטורים שהוענקו לו במהלך המלחמה כללו את כוכב הכסף, לגיון ההצטיינות ולב הארגמן.
ב-1946 הייתה ציפייה בקרב המשקיפים הפוליטיים בוורמונט שלאונרד פ.
וינג, מפקד הדיוויזיה ה-43 במהלך המלחמה, יתמודד על תפקיד מושל ורמונט.
השאלה שעליה לא היה מענה הייתה אם המושל המכהן, מורטימר פרוקטור, יתמודד על כהונה שנייה, או יוותר על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לטובתו של וינג, שהייתה אז הבטחה לניצחון ברור בבחירות הכלליות.
בדצמבר 1945, זמן קצר לאחר שובו מהמלחמה, נפטר וינג.
כשהוא מחוץ למרוץ, היה גיבסון חופשי להכריז על מועמדותו.
פרוקטור החליט להתמודד על תקופת כהונה שנייה, וכך יצר התמודדות נדירה בבחירות המקדימות של הרפובליקנים.
גיבסון, שהיה אינטרנציונליסט ופרוגרסיביסט בהשקפתו, טען נגד הסטטוס קוו הרפובליקני.
"כלל ההרים" התקיים מאז הקמת המפלגה הרפובליקנית בשנות ה-50 של המאה ה-19, ועל פיו מועמדי המפלגה לתפקידי סגן מושל ורמונט ומושל ורמונט היו מזוהים כמה שנים מראש, ונבחרו לסירוגין בין מועמדים שמוצאם מהצדדים המזרחי והמערבי של ההרים הירוקים.
המושלים הוגבלו לתקופת כהונה של שנתיים.
גם מועמדי המפלגה לסנאט של ארצות הברית נבחרו גם הם על סמך הבחנה זו, אחד מהצד המזרחי ואחד מהצד המערבי.
כתוצאה ממשמעת מפלגתית זו, גם לאחר תחילת קיומן של הבחירות המקדימות והבחירה הישירה של הסנאטורים, ניצחו הרפובליקנים בכל מערכות הבחירות למשרות מדינתיות במשך יותר ממאה שנים.
ב-1948 נבחר גיבסון לתקופת כהונה שנייה, ובסך הכול כיהן כמושל מינואר 1947 ועד ינואר 1950. במהלך תקופת כהונתו הראשונה, הוא התמקד בהרחבת השירותים הממשלתיים לאחר שנים של תקציבים מצומצמים וסדרי עדיפויות מוגבלים בעקבות השפל הגדול ומלחמת העולם השנייה.
הוא השיג אישורים לתוכניות להרחבת וחידוש כבישי המדינה, לשיפור שירותי הבריאות ולהרחבת תוכניות החינוך והרווחה החברתית.
כדי לממן את המהלכים הללו שהצריכו את התקציב הגדול ביותר בתולדות ורמונט, 31 מיליון דולר, קידם גיבסון והשיג הגדלה בשיעור גביית מס ההכנסה המדינתי.
בינואר 1950 התפטר גיבסון כדי להתמנות כשופט פדרלי, ובמקומו הושבע כמושל סגנו, הרולד ארתור.
מתוך תסכול מההתנהלות מול האספה הכללית של ורמונט שהייתה בשליטה רפובליקנית, ועם המבנה של המפלגה שהיה שמרנייותר ממנו, הרהר גיבסון בפרישה מוקדמת מתפקיד המושל, והחליט שלא להתמודד על תקופת כהונה שלישית.
ב-15 בספטמבר 1949 החליט הנשיא הארי טרומן על מינויו של גיבסון לבית המשפט הפדרלי המחוזי של מחוז ורמונט, שהתפנה עקב מות השופט ג'יימס פטריק לימי.
ב-15 באוקטובר אושר המינוי על ידי הסנאט של ארצות הברית, וב-18 באוקטובר קיבל גיבסון את המינוי.
הוא כיהן על כס השיפוט עד מותו, והחל מ-1966 היה נשיא בית המשפט.
ב-1926 נשא גיבסון לאישה את דורותי פ.
סוויצר, שנפטרה ב-1958 לאחר שנולדו להם ארבעה ילדים.
ב-1961 נישא גיבסון בשנית לאן ה.
בנו של גיבסון, ארנסט ו.
גיבסון השלישי , היה שופט בבית המשפט העליון של ורמונט.
בתו, גרייס גיבסון ניוקמר, הייתה פרופסורית בקולג' הקהילתי וסטצ'סטר .
גיבסון, שימש כעוזר מזכיר הסנאט של ורמונט בשנים 1963–1967, ולאחר מכן ועד 1999 כמזכיר הסנאט.
גיבסון, כיהן כחבר הסנאט של ורמונט בשנים 1977–1983, וכמזכיר הסנאט בשנים 2000–2010.
ארנסט ויליאם גיבסון הבן נפטר בברטלבורו ב-4 בנובמבר 1969. הוא נטמן בבית הקברות מורנינגסייד שבעיר.
ארנסט יוזף שטפן זיידלר פון פויכטנג היה משפטן, פרופסור, פוליטיקאי וראש ממשלת אוסטריה בשנים 1917–1918.
זיידלר נולד ב-5 ביוני 1862 בשווכאט לשופט שטפן זיידלר ואשתו יוזפה אלאונורה, למד משפטים באוניברסיטת וינה אצל קרל מנגר, וב־1887 קיבל תואר דוקטור.
הוא עבד במנהל הכספים ובבתי המשפט, כיהן כמזכיר לשכת המסחר בלאובן ומרצה לכלכלה פוליטית, הצטרף למשרד החקלאות ב־1900, וב־1901 הוסמך כמרצה למשפט מנהלי.
הוא התקדם לתפקיד ראש אגף במשרד החקלאות, וב־1916 קיבל תואר אצולה ריטר פון פויכטנג.
בקבינט של היינריך קלאם-מרטיניק כיהן כשר החקלאות.
לאחר התפטרותו של קלאם-מרטיניק ביוני 1917, מונה על ידי הקיסר קרל הראשון לראש ממשלת אוסטריה.
הוא ניסה לפתור את בעיית הלאומים של ציסלייטניה באמצעות רפורמה חוקתית, אך נתקל בהתנגדות ובמשבר מזון חריף.
חנינתו לפעילים צ'כיים לא הצליחה, ותוכניתו לחלוקה מינהלית לאומית בבוהמיה ובמוראביה עוררה התנגדות.
"שלום הלחם" עם אוקראינה, שכלל ויתור על אזור חלם, עלה לו באובדן התמיכה של הסיעה הפולנית בהמועצה המלכותית, והוא נאלץ להתפטר ביולי 1918. לאחר מכן היה מנהל הלשכה הקיסרית ושותף ל"מניפסט העמים".
זיידלר היה נציג אצולת הפקידות ודגל בלאומיות גרמנית.