tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעומת זאת, בקרב יוטלנד הוכחה תפיסתו של טירפיץ: שלוש סיירות מערכה בריטיות נפגעו והתפוצצו במהלך הקרב, לעומת סיירת מערכה גרמנית אחת שטובעה.
חוק הצי השני והתיקונים לחוק
שנה לאחר העברת החוק הראשון הופיע טירפיץ בפני הרייכסטאג והצהיר כי הוא מרוצה מהחוק, וכי הצי המתוכנן אמנם יהיה קטן מהצי הצרפתי והבריטי אך יוכל להרתיע את הצי הקיסרי הרוסי בים הבלטי.
באוקטובר 1889 פרצה מלחמת הבורים בין הבריטים והבורים.
בינואר 1900 עצרה סיירת בריטית שלוש אוניות קיטור גרמניות וערכה בהן חיפוש אחר אספקה שנועדה לסייע לבורים.
דעת הקהל בגרמניה - האוהדת לבורים - סערה, אך לנוכח העליונות הימית הבריטית לא היה דבר שאותו הייתה גרמניה יכולה לעשות כדי לסייע.
טירפיץ ניצל את הלך הרוח הלוחמני והעביר את חוק הצי השני, שעל פיו הוגדל מספר אוניות המערכה מתשע עשרה לשלושים ושמונה - ארבע פלגות של שמונה אוניות כל אחת, אוניית דגל וארבע אוניות בעתודה.
החוק השני נפרש לאורך שבע עשרה שנים, מ-1901 עד 1917, והשלמת האוניות האחרונות הייתה אמורה להסתיים עד 1920. מספר זה של אוניות מערכה היה מציב את הצי הגרמני במקום השני בעולם בגודלו, ואף על פי שלא הוזכר בפירוש היה ברור מי תהיה יריבתו של הצי הגרמני.
ב-5 בדצמבר 1899 הועלה טירפיץ לדרגת ויצה-אדמירל (תת אדמירל).
בנוסף לחוק השני העביר טירפיץ שלושה תיקונים לחוק, ביוני 1906, באפריל 1908 וביוני 1912. כמו חוק הצי השני, גם תיקונים אלו הועברו בשעות של סערה ציבורית בגרמניה.
התיקון הראשון הועבר לאחר תבוסתה הדיפלומטית של גרמניה במשבר מרוקו הראשון, ובמסגרתו אושרה בניית שש סיירות גדולות עבור הצי.
התיקון השני הועבר לאחר חששות כבדים שעלו בגרמניה מפלישה בריטית, ובמסגרתו אושרה החלפת אוניות מערכה לאחר 20 שנה בשירות, ולא לאחר 25 שנים כפי שאושר בחוק הצי הראשון.
התיקון השלישי הועבר לאחר תבוסה דיפלומטית נוספת לגרמניה במשבר אגאדיר.
בתיקון זה אישר הרייכסטאג בניית שלוש אוניות מערכה נוספות.
חוק הצי הראשון לא עורר חששות רבים בבריטניה.
הצי הבריטי בעת היה בגודלם של שני הציים הבאים אחריו בגודלם גם יחד, והמדיניות הבריטית הייתה לשמור על יחס כוחות זה.
חוק הצי השני, לעומת זאת, גרם לחשש רב בבריטניה.
החשש נבע מהסדירות ומהיעילות שבהן נבנו האוניות הגרמניות, שניכר בהן שאיכותן טובה ככל אונית מערכה אחרת בעולם.
המודיעין שנאסף לגבי האוניות הגרמניות הראה שהן נבנו לטווח קצר יחסית ומשך שהיה קצר יחסית בים, ומכאן ששדה הפעילות שהיה חזוי עבורן היה הים הצפוני.
ההשפעה על מדיניותה של בריטניה הייתה גדולה: ממשלת בריטניה החליטה להפסיק את מדיניות הבדידות המזהרת בה נקטה במהלך המאה ה-19 והחלה לפעול ליצירת בריתו כנגד גרמניה.
חלק מאוניות הצי הבריטי שהיו מפוזרות בציים שונים ברחבי העולם הוחזרו לבריטניה, והואצה בנייתן של אוניות מערכה חדשות.
התכנית אותה הציע טירפיץ קיוותה להשיג מספר מטרות.
בניית הצי הייתה יכולה להוות תחליף לבריתות עם מדינות אחרות, וכדי לפתוח אופקים חדשים מעבר למגבלות היבשתיות של גרמניה.
בסוף המאה ה-19 חוותה גרמניה גידול מהיר באוכלוסייה, תופעה שהוגדרה אז כאחת מן הבעיות הגדולות של התקופה.
בניית הצי הייתה אמורה לאפשר יצירת שווקים חדשים, שיאפשרו את המשך התקדמותה של המהפכה התעשייתית השנייה, שהייתה אז בשיאה.
בנוסף, בניית הצי הייתה אמורה להוסיף יוקרה לגרמניה, יוקרה שנתבעה בחוגים שונים ומצאה ביטוי בעיתונות הגרמנית לעיתים קרובות.
צי חזק היה אמור לתת לגרמניה עצמאות ביחסי החוץ שלה ולהביא את הקיסרות למקום פוליטי מרכזי בדיפלומטיה הבינלאומית, מקום ועוצמה שבתורה יסייעו לאיחוד השורות בזירה הפוליטית הפנים-גרמנית.
טירפיץ האמין שתוכניתו תיצור גם שינוי חברתי.
התכנית הנרחבת לבניית האוניות דרשה משאבים לאומיים עצומים והעמידה במרכז את התעשיינים, את אנשי הצבא ואת מעמד בעלי הקרקעות.
על פי חזונו של טירפיץ, שלוש הקבוצות הללו תמצאנה אינטרסים משותפים סביב בניית האוניות, ותהדופנה את האיום הנשקף מצד הסוציאל-דמוקרטיה.
גם הקייזר היה שותף לתקוות אלה.
בסוף המאה ה-19 סבר וילהלם II שהסוציאל-דמוקרטיה היא תופעה חולפת, אך תוצאות הבחירות ב-1903, שבהן זכתה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD) ב-31.7% מקולות הבוחרים הביאו את הקייזר להבנה שמדובר בבעיה מבנית בקיסרות (ה-SPD המשיכו לעלות גם בבחירות הבאות: ב-1907 ירדו מעט ל-29%, אך ב-1912 הגיעו לכמעט 34% והיו למפלגה הגדולה ברייכסטאג).
הקייזר קיווה שמדיניות כלכלית ומדיניות חוץ מוצלחות תסייענה להעביר את הפועלים מתמיכה בסוציאל-דמוקרטים להזדהות עם הקייזר והרגש הלאומי.
תוכניתו של טירפיץ הייתה מרכזית למהלך זה.
אחד מעיקריה של תוכנית טירפיץ הייתה "תאוריית סיכון" (Risikotheorie).
חלקו הראשון של הסיכון היה בשלב שבו החלה בניית הצי.
לדעתו של טירפיץ היה "אזור סכנה" שעל תוכנית בניית הצי לעבור אותו.
אזור זה היה מרווח זמן שבו יוכל הצי הבריטי, או צי זר אחר, לנסות ולתקוף את הצי הגרמני המתהווה כדי למנוע את בנייתו, ללא שהצי הגרמני - שעדיין לא נבנה, או שנמצא בחיתוליו - יוכל למנוע זאת.
אזור זה יסתיים כאשר תהיה לצי הגרמני עוצמה מספיקה כדי להרתיע מפני ניסיון תקיפה כזה.
כדי להגן על הצי מפני אפשרות כזו שאף קנצלר גרמניה, ברנהרד פון בילוב, שהיה שותף לטירפיץ בתפיסתו, לשמור על השלום, ולהבטיח את תנאי המסגרת שיאפשרו לטירפיץ לממש את תוכניתו עד שתחצה את "אזור הסכנה".
חלקו השני של הסיכון היה התפיסה על מעמדו של הצי הגרמני מול הבריטי.
לתפיסתו של טירפיץ, מרגע שהצי הגרמני יגיע לגודל מסוים ביחס לצי הבריטי יעדיפו הבריטים להימנע מעימות מולו.
זאת, מכיוון שגם אם ינצחו את הצי הגרמני בקרב ימי יהיה ניצחון זה ניצחון פירוס, שיסכן את עליונותה הימית של בריטניה.
הבריטים אינם יכולים לשאת סיכון כזה מאחר שמשמעותו תהיה אובדן האימפריה שלהם.
להערכתו של טירפיץ, הבריטים יעדיפו לאפשר לגרמניה להתפתח למעמד של מעצמה עולמית כל עוד יתאפשר להם לשמור על עליונותם הימית, מאשר לפגוע בצי הגרמני ולסכן את שליטתם בים.
למעשה, תאוריית הסיכון של טירפיץ הבטיחה את כישלונה.
מעצם מהותה כפתה תפיסתו של טירפיץ על בריטניה נקיטת צעדים, שלולא האיום הגרמני לא היו מתקבלים על ידי הממסד הבריטי.
הצורך לרכז את הצי שלה מול האיום המתהווה בגרמניה הביא את בריטניה לכריתת בריתות עם מעצמות אחרות, כדי להעביר לאחריותן זירות ימיות שונות ולהחזיר בדרך זו אוניות מלחמה הביתה.
הסכם ראשון כזה נחתם בין בריטניה לקיסרות היפנית ב-1902, והודות לו הייתה בריטניה יכולה להקצות מחדש את אוניות המערכה של צי המזרח הרחוק לצי הבית.
ההסכמה הלבבית שנחתמה בין בריטניה לצרפת ב-1904 אפשרה לבריטים להקטין את צי הים התיכון שלה, ולהעביר אוניות נוספות לצי הבית; הצרפתים קיבלו על עצמם את האחריות לים התיכון ואילו הבריטים קיבלו אחריות לחוף האטלנטי של צרפת.
תאוריית הסיכון למעשה הכשילה את עצמה: המדיניות הגרמנית הביאה את בריטניה להתפייס עם אויבתה הגדולה ביותר במשך מאות שנים, ולא הייתה נתונה ל"סיכון" שנחזה בתיאורייה של טירפיץ.
ב-1905 השמיד הצי הקיסרי היפני בקרב צושימה, את הצי הקיסרי הרוסי, וכך נוטרל עוד אויב של בריטניה.
בתוך כמה שנים עמדה גרמניה מול מלוא כוחה הימי של בריטניה, ותאוריית הסיכון הגרמנית העלתה מאוד הסבירות שהצי הבריטי יימנה עם אויביה של הקיסרות הגרמנית בעת מלחמה עתידית.
ב-1914 היה הצי הקיסרי הגרמני השני בגודלו בעולם.
הצי כלל שבע עשרה אוניות מערכה דרדנוט, חמש סיירות מערכה, עשרים וחמש סיירות ועשרים אוניות מערכה פרה-דרדנוט.
גודלו היה כ-40% מגודלו של הצי המלכותי הבריטי.
ב-1911 הוענקה לטירפיץ דרגת גרוס-אדמירל, המקבילה לדרגת גנרל-פלדמרשל בצבא, או לדרגות אדמירל הצי הבריטית (Admiral of the Fleet) ואדמירל צי (Fleet Admiral) בארצות הברית.
הדרגה הוענקה לו כהערכה על פועלו בבניין הצי, אך בשל העובדה שטירפיץ מעולם לא הוביל צי לקרב נמנע ממנו סימול הדרגה המקובל לגרוס-אדמירל ולא ניתן לו הבאטון הייחודי לבעלי דרגה זו.
תוכנית הבנייה שהוביל טירפיץ הייתה אמורה להסתיים ב-1920, אך מלחמת העולם הראשונה פרצה שש שנים לפני השלמתה.
טירפיץ היה בעמדה מינהלית, ולא הייתה לו סמכות לנהל את מבצעי הצי.
ככל שהתקדמה המלחמה הסתבר כי הצי הקיסרי הגרמני אינו מצליח לפרוץ את ההסגר הימי שהטיל הצי המלכותי הבריטי.
בקרב יוטלנד, ב-1916, הצליחו הגרמנים להסב לצי הבריטי אבדות כפולות מאלה שנגרמו לו, אך עדיין לא הצליח לשבור את העליונות הבריטית.
טירפיץ התייחס לצוללות בחשדנות, ולא הקדיש משאבים מרובים לבנייתן.
כתוצאה מכך החל הצי הגרמני את המלחמה עם פחות צוללות ממה שאולי היה אפשרי, עובדה שייתכן והייתה לה השפעה בהמשך המלחמה.
עם זאת, טירפיץ החל לתמוך בלוחמת צוללות בלתי מוגבלת לנוכח כישלון הצי הגרמני בפריצת ההסגר הימי.
לוחמת הצוללות הייתה אמורה לנתק את קווי האספקה הבריטיים ולאלץ אותם להגיע להסכם שלום עם גרמניה.
ב-1915 הפעילו הגרמנים לתקופה קצרה לוחמת צוללות כזו, אך הפסיקו בה לאחר הסערה שעוררה הטבעת אוניית הנוסעים לוזיטאניה.
משלא התקבלה דעתו שיש לחזור ולהפעיל לוחמת צוללות, סר חינו בעיני הקייזר והוא נאלץ לפרוש מתפקידו ב-15 במרץ 1916. מחליפו היה אדוארד פון קאפלה (Eduard von Capelle).
ב-1917 החל הגרמנים שוב בלוחמת צוללות בלתי מוגבלת, שהסבה למדינות ההסכמה אבדות כבדות, אך הובסה בסופו של דבר.
ב-1917 היה טירפיץ בין מייסדי "מפלגת המולדת" (Deutsche Vaterlandspartei) הלאומנית והפן-גרמנית.
המפלגה הייתה מוקד למתנגדי הסכם השלום שנחתם בין גרמניה למדינות ההסכמה ונגד הרוב ברייכסטאג.
המפלגה הייתה גוף חוץ-פרלמנטרי ימני, שהתיימרה לשלב את כל המפלגות והארגונים הימניים.
זו הייתה הפעם הראשונה שבה יושמה התפיסה של גיוס מרב הכוחות החוץ-פרלמנטריים מהימין.
בשיאה, בקיץ 1918, היו במפלגה 1.25 מיליון חברים.
מפלגת המולדת עוצבה על ידי "חשיבה שלטונית קיסרית", שהציבה במרכז את אריך לודנדורף ופאול פון הינדנבורג, שדמותם עוצבה בתעמולת המפלגה כ"קיסרי העם".
המטרה הייתה משטר צבאי המבוסס על משאל עם, שמטרותיו מלחמתיות, וזאת כחלופה לפרלמנטריזציה של הרייך.
מטרות אלו הובילו לקריאות פנימיות בקבוצה להפיכה בהנהגתם של הינדנבורג ולודנדורף, במידת הצורך גם נגד הקייזר.
שותפותו של טירפיץ במפלגה הראתה כי הוא מוכן לתסיסה פוליטית באמצעות מפלגת המונים ותעמולה, להפיכה נגד הקיסר ולדיקטטורה צבאית.
טירפיץ היה ציר ברייכסטאג בשנים 1924–1928, כנציג מפלגת העם הלאומית הגרמנית (DNVP, Deutschnationale Volkspartei) השמרנית.
עם פרישתו מן הרייכסטאג הסתיימה פעילותו הפוליטית.
הוא נפטר ב-6 במרץ 1930 בעיר אבנהאוזן, ליד מינכן, בן 81 שנים.
חתנו היה אולריך פון האסל שהיה שגריר גרמניה באיטליה, ואחד מהקושרים נגד אדולף היטלר בקשר העשרים ביולי.
גרמניה הנאצית קראה על שמו את אניית המערכה טירפיץ, אוניית האחות לביסמרק
אלפרד לואיס קרובר היה אנתרופולוג אמריקאי, מהמשפיעים ביותר במחצית הראשונה של המאה ה-20.
קרובר נולד ב-1876 בהובוקן שבניו ג'רזי להורים פרוטסטנטים ממוצא גרמני.
אמו, יוהאנה לבית מילר, הייתה בת למשפחה אמריקאית ממוצא גרמני, בעוד אביו פלורנץ פרידריק מרטין קרובר (במקור - קרבר), יליד פאדרבורן,וסטפליה, היגר לארצות הברית בגיל עשר יחד עם הוריו והיה ליבואן שעונים צרפתיים בדומה לחמיו,ניקולאס מילר.
משפחת קרובר השתייכה לסביבה גרמנית-אמריקאית מן המעמד הבינוני ומעלה, רציונליסטית ומשכילה.
בנעוריו עבר משפחתו לניו יורק, שם למד אלפרד אצל מורים פרטיים ובבתי ספר פרטיים.
היו לו שלושה אחים ואחיות יותר צעירים וכולם זכו להשכלה.המשפחה הייתה עדיין דו-לשונית ודיברו בבית גרמנית.
קרובר התחיל ללמוד לטינית ויוונית בבית הספר ולאורך חייו גילה משיכה לשפות.
מגיל 16 הוא למד במכללת קולומביה, הצטרף לאגודה הפילולקסית.
ב-1896 סיים תואר ראשון לאנגלית וב-1897 תואר שני ב"דרמה הרומנטית".
הוא עבר בהמשך לתחום האנתרופולוגיה וב-1901 סיים באוניברסיטת קולומביה דוקטורט בתחום האנתרופולוגיה התרבותית בהדרכת פרנץ בועז.
עבודתו בת ה-28 עמודים התבססה על מחקר שדה שערך בקרב ילידים אמריקנים משבט הארפהו (שישבו באותם זמנים באזור קולורדו וויומינג) והוקדשה לסימבוליזם הקישוטים.
זו הייתה עבודת הדוקטורט הראשונה באנתרופולוגיה שנערכה באוניברסיטת קולומביה.
את רוב הקריירה שלו עשה קרובר באוניברסיטת ברקלי שבקליפורניה.
למרות שהוא ידוע כאנתרופולוג תרבותי, ערך קרובר עבודת מחקר משמעותית גם בתחום הארכאולוגיה, בניו מקסיקו, מקסיקו ופרו.
במחקריו ביקש לקשר בין ממצאי הארכאולוגיה ובין הבנת המושג תרבות.
קרובר ותלמידיו ביצעו מחקרים רבים בקרב ילידים אמריקאים באזור מערב ארצות הברית, במטרה, בין השאר, להנציח את התרבויות שהיו על סף הכחדה ושינוי.
ממצאי התרבות הרבים שנאספו, הוצגו בספר "Handbook of Indians of California", שהתפרסם ב-1925.
בין תרומותיו של קרובר, נמנית פעולת סיווג הלשונות של ילידי צפון אמריקה, וכן היה אחד ממפתחי המושג אזור תרבות.
קרובר נודע בעבודתו עם אישי, שנחשב לאחרון בני שבט היאנה.
ספרו "אנתרופולוגיה", (1923, 1948) נחשב לספר-לימוד חשוב ומקיף במשך שנים.
קרובר הוא אביה של סופרת המדע הבדיוני הידועה, אורסולה ק.
אלפרד פלטו (גרמנית: Alfred Flatow; ) הוא מתעמל יהודי-גרמני, זכה ב-4 מדליות אולימפיות, מהן 3 זהב ו-1 כסף באולימפיאדה הראשונה בעת החדשה (אתונה 1896).
נולד בדנציג ב-1869. אלפרד פלטו, ובן דודו גוסטב פלטו, היו שניהם מתעמלים ידועים בגרמניה והתחרו בנבחרת גרמניה בתחרויות בינלאומיות.
הם השתתפו מטעמה באולימפיאדת אתונה (1896), שהייתה האולימפיאדה הראשונה בעידן המודרני.
פלאטו הצליח באולימפיאדה וזכה בשלוש מדליות זהב ובמדליית כסף אחת.
הוא זכה בשתי מדליות זהב בתחרויות הקבוצתיות, במקבילים ובמתח, במדליית זהב בתחרות האישית במקבילים ומדליית כסף בתחרות האישית במתח.
ב-1903 היה שותף להקמת אגודת הספורט היהודי "Jüdische Turnerschaft".
הוא היה פעיל בארגוני ההתעמלות הגרמניים, ואף חבר בוועד האולימפי הגרמני, עד שגורש מהם על ידי הנאצים ב-1936 עקב יהדותו.
ב-1938 נמלט פלאטו להולנד ולאחר פלישת גרמניה להולנד נתפס, נשלח למחנה טרזיינשטט, ושם נרצח בשנת 1942.
בשנת 1996, עם ציון 100 שנים למשחקים האולימפיים, הוציא הדואר הגרמני בול לזכרם של אלפרד וגוסטב פלאטו.
בשנת 1997 כיבדה עיריית ברלין את זכרם בקריאת אגף באצטדיון האולימפי של ברלין על שמם, וכן בבניית היכל ספורט הנושא את שמם.
אלפרד פלטו ובן דודו גוסטב פלטו הונצחו בהיכל התהילה של הספורט היהודי שהוקם בישראל.
אלפרד קיטנר היה משורר יהודי שכתב בשפה הגרמנית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, לפני כניסת הרוסים לצ'רנוביץ, עזב קיטנר בן ה-12 את העיר עם משפחתו ועבר להתגורר בווינה ממנה חזר עם סיום המלחמה ב-1918.
בין השנים 1932 - 1935 שימש כעורך העיתון "Der Tag" (היום), עיתון יומי יהודי בשפה הגרמנית שהופיע בצ'רנוביץ בשנים אלה.
קיטנר היה בין משורריה היהודים של צ'רנוביץ אשר עשו את צעדיהם הראשונים בשפה הגרמנית.
בין שיריו הידועים ביותר נמנית הפואמה הרומנטית שפורסמה בצ'רנוביץ בשנת 1936 "פרש העננים".
בתקופת השואה כתב קיטנר שירים בגרמנית בגטו צ'רנוביץ, וב - 1942 גורש לטרנסניסטריה.
אחרי המלחמה חזר לצ'רנוביץ, אך ב-1945 עבר לבוקרשט ושם יחד עם ידידו אלפרד מרגול-שפרבר נמנה עם המשוררים הפעילים ביותר של החוג הבוקובינאי שנאסף באותם ימים בבירת רומניה.
בשנת 1956 הופיע בבוקרשט כרך שיריו "צעדת הרעב וגדר התיל" בו נתן ביטוי לזכרונות שואת היהודים בטרנסניסטריה.
בעת שהותו בבוקרשט עסק בתרגום שירה רומנית לגרמנית.
ובשנת 1971 יצאה בעריכתו אנתולוגיה של משוררים יהודים מבוקובינה שכתבו בגרמנית.
לאחר מות אשתו ב-1980 עזב את רומניה והשתקע בעיר דיסלדורף שבגרמניה המערבית, שם נפטר.
יהדות בוקובינה בין שתי מלחמות העולם.
המרכז לחקר התפוצות ע"ש גולדשטיין־גורן, אוניברסיטת תל אביב.
אלפרד קורז'יבסקי (בפולנית: Alfred Habdank Skarbek Korzybski; 3 ביולי 1879 - 1 במרץ 1950) היה מתמטיקאי ומדען אמריקאי-פולני, שהתפרסם בעיקר כמפתחה של שיטת הסמנטיקה הכללית.
קוז'יבסקי נולד בעיר ורשה שבאימפריה הרוסית (כיום בירת פולין) למשפחה פולנית מיוחסת שהצמיחה מדענים, מתמטיקאים ומהנדסים במשך מספר דורות.
מילדותו שלט בארבע שפות: פולנית, רוסית, צרפתית וגרמנית.
קוז'יבסקי למד לימודי הנדסה באוניברסיטה הטכנולוגית של ורשה.
במלחמת העולם הראשונה שירת כקצין מודיעין בצבא הרוסי.
לאחר שנפצע ברגלו עבר ב-1916 לארצות הברית לתאם העברת משלוחי נשק לחזית המלחמה.
עקב המלחמה החליט להישאר בארצות הברית, וקיבל אזרחות אמריקאית ב-1940.
קוז'יבסקי פיתח את שיטת הסמנטיקה הכללית, כתחום נפרד מסמנטיקה.
העקרונות הבסיסיים של הסמנטיקה הכללית פורסמו בספרו Science and Sanity ("מדע ושפיות-דעת") שהתפרסם ב-1933. בשנת 1938 הקים את המכון לסמנטיקה כללית בקונטיקט, ארצות הברית, שאותו ניהל עד מותו ב-1950.
המסקנות שהסיק קוז'יבסקי ממחקריו היו שהאדם מוגבל בתפיסה של המציאות עקב מבנה מערכת העצבים האנושית ומבנה השפות האנושיות.
האדם אינו מסוגל לחוות את העולם בצורה ישירה אלא רק דרך "ייצוגים", הנוצרים מחוויות עצביות ומסמנים מהשפה המדוברת.
לעיתים תפיסות האדם מטעות אותו בנוגע לעובדות ה"אמיתיות" בשל המגבלות האנושיות.
לפיכך הדגיש קוז'יבסקי אימון במודעות באמצעות שיטות שפיתח מלימודי מתמטיקה ומדעים.
המטרה הייתה ליצור מצב שבו האדם בוחן את העולם מתוך עמדה של חוסר ידיעה ראשונית וניסיון ללמוד - "אינני יודע דבר, אני מנסה ללמוד".
העיקרון הבסיסי בסמנטיקה הכללית הוא ש"המפה אינה הטריטוריה".
כלומר, הקליטה שלנו את העולם, שמתבצעת דרך החושים שלנו, אינה מייצגת את העולם כפי שהוא, אלא כפי שהחושים שלנו קלטו אותו (העולם הוא השטח, והקליטה של החושים שלנו היא המפה).
בנוסף, גם כאשר אנחנו משתמשים במילים על מנת להעביר את מה שהחושים שלנו קלטו אנחנו מוגבלים, כי המילים אינן החוויות (המילים הן מפה, למפה שקיבלנו מהחושים על השטח - העולם).
כאשר אנחנו אומרים לאדם משהו, המילים מזכירות לו חוויות שהוא בעצמו עבר בחייו עם אותן המילים, ולא את מה שאנחנו עברנו.
אם החוויות של שני אנשים דומות אחת לשנייה - הם יצליחו לתקשר באופן אפקטיבי יותר.
את תהליך התפיסה של מערכת העצבים אלפרד קוז'יבסקי ייצג בתרשים שהוא המציא - הדיפרנציאל המבני.
להמחשת שיטותיו, להלן סיפור מדרך לימודו את שיטתו.
קוז'יבסקי, שהרצה בפני תלמידיו, ניגש לתיקו ושלף מדי פעם ביסקוויט שאותו אכל תוך כדי הרצאתו.
לאחר מספר דקות שאל את תלמידיו אם מישהו מהם מעוניין בביסקוויט.
שני תלמידים שביקשו קיבלו ביסקוויט והחלו לאכול אותו.
תוך כדי כך הוציא קוז'יבסקי מתיקו את העטיפה של הביסקוויטים, שעליה היה רשום "מזון לכלבים" עם ציור של כלב.
התלמידים שאכלו מהביסקוויט רצו מהכיתה וירקו את מה שבפיהם.
קוז'יבסקי הסביר: "כרגע הדגמתי שהאדם אינו אוכל רק מזון אלא גם מילים, וטעמו של המזון מושפע מאוד מטעמה של המילה".
עבודתו של קוז'יבסקי השפיעה על תאוריית הגשטלט, תרפיות התנהגותיות וקוגניטיביות, ותוכנות נוירו-לינגויסטיות.
במלחמת העולם השנייה נוסו שיטותיו של קוז'יבסקי על ידי הצבא האמריקאי לטיפול בעייפות של החיילים.
אישים שהושפעו מעבודתו הם קנת בורק, ויליאם ס.
בורוז, פרנק הרברט, רוברט אנטון וילסון, באקמינסטר פולר, אלווין טופלר, א.
ואן ווגט, אלברט אליס, להקת 13th Floor Elevators סטיוארט צ'ייס ורבים אחרים.
ה-NLP לקחה הרבה מהסמנטיקה הכללית, למטרות פיתוח טכניקות לשימוש בשפה בשביל לתכנת ולהבין את ההתנהגות שלנו ושל אחרים.
אלפרד קאפי היה מחזאי, סופר ועיתונאי צרפתי.
אלפרד קאפי נולד בעיר אקס-אן-פרובאנס שבדרום צרפת לאב שהיה פרקליט במרסיי.
לאחר שסיים את חוק לימודיו בבית ספר תיכון בטולון, לא הצליח להתקבל לאקול פוליטקניק בפריז, ולמד בבית הספר למכרות שבעיר - אחד המוסדות החשובים להכשרת מהנדסים - אך לא קיבל הסמכה כמהנדס.
ב-1878 פרסם סיפורים קצרים בשיתוף עם ל.
וונובן, ובשנה שלאחריה הם שיתפו פעולה בכתיבת המחזה "נשוי בעל כורחו" שהוצג בתיאטרון קלוני בפריז.
ב-1886 הפך לעיתונאי וכתב דברי הספד על מותו של צ'ארלס דרווין.
הוא התפרסם בשל כתבותיו העסיסיות ומלאות הדמיון בעיתונים היומיים "לה גולואה" ו"ל'אקו דה פארי" ובשבועון "ל'אילוסטראסיון".
אלפרד קאפי החל לפרסם סדרת נובלות: "המפסיד מרוויח" (1890), "הבחנה כוזבת" (1891) ו "שנים הרפתקניות" (1895).
נובלות אלה מתארות את מאבקיהם של שלושה צעירים בתחילת הקריירה שלהם כסופרים.
על בסיס הנובלה האחרונה הוא כתב את הקומדיה הראשונה שלו "ביניול ובתו" (1895).
ב-1896 כתב את המחזה "הזכאי" בשיתוף עם אלפונס אלה.
ב-1900 כתב את הקומדיה "הגברים של לאונטין" (שעובדה ב-1928 לסרט קולנוע גרמני בהשתתפות השחקנית ההולנדית טרוס ואן אלטן).
ב- 1902 כתב את המחזה "גבירת הארמון" שהוצג באותה שנה בהשתתפות לוסיין גיטרי, וב-1904 - את המחזה "נעורינו" שהיה המחזה הראשון שלו שהועלה על הבמה על ידי הקומדי פראנסז.
הוא שימש כנשיא אגודת הסופרים וקיבל את אות לגיון הכבוד הצרפתי.
ב-1909 וב-1911 ניסה להיבחר לחבר האקדמיה הצרפתית ללא הצלחה, אך ב-12 בפברואר 1914 נבחר לחבר אקדמיה זו במקומו של אנרי פואנקרה שמת ב-1912. הוא כתב כמה מאמרים בעיתון "לה פיגארו" תחת שם העט גרנדורז'.
ב-1914, עם מותו של גאסטון קאלמט, שהיה מנהל עיתון זה, אלפרד קאפי הפך לעורך ומנהל של העיתון.
במשך ארבע שנות מלחמת העולם הראשונה ערך את החדשות בעיתון זה בפטריוטיות רבה.
למרות הצלחותיו כסופר וכעיתונאי, כישרונותיו של אלפרד קאפי באו על ביטוים בעיקר במחזותיו שהוצגו בתקופת הבל אפוק.
המחזאי הצרפתי רובר דה פלר שיבח מחזות אלה ואמר כי מדובר ב"אחת ההצלחות הנדירות ביותר של התיאטרון הצרפתי".
ב-1923, כאשר הסופר והמהנדס הצרפתי אדואר אסטונייה נבחר לאקדמיה הצרפתית במקומו של אלפרד קאפי, הוא תיאר אותו כ"פילוסוף אדיב שהאירוניה שלו חותכת כסכין, אך לעולם איננה מסתיימת ללא חיוך".
אלפרד קייזין היה אינטלקטואל, סופר ומבקר ספרות יהודי-אמריקאי.
נמנה עם קבוצת "האינטלקטואלים של ניו יורק", מאז פרסום ספרו On Native Grounds ב-1942 ואילך נחשב כבר סמכא בנושאי הספרות העכשווית.
קייזין נולד בבראונסוויל שברוקלין ב-1915. כילד סבל מפגיעה באשכים שגרמה לו לרגשות בושה ואומללות שליוו אותו כל חייו, בצד תקווה ותאוות-חיים.
למד בסיטי קולג' של ניו יורק ובאוניברסיטת קולומביה ועוד במהלך לימודיו כתב מאמרים ל"ניו יורק טיימס", ל"ניו ריפבליק" ולמגזין Fortune".
ב-1942 זכה במלגת גוגנהיים, בזכותה התפנה לכתיבת ספרו On Native Grounds: An Interpretation Of Modern American Prose Literature, בו ניתח את הספרות האמריקאית מסוף המאה ה-19 ועד ראשית המאה ה-20, והוא בן 27 בלבד (חלקים מהספר נכתבו עוד כשהיה בן 23).
בהמשך כתב אוטוביוגרפיה בשלושה חלקים: A Walker in the City (1951), Starting Out in the Thirties (1965) ו-New York Jew (1978), שבהם סיפר על ילדותו, נעוריו ובגרותו כיהודי בברוקלין, השואף להגיע אל "העיר הגדולה", מנהטן.
למעשה מתאר קייזין באוטוביוגרפיה את ההתבגרות האישית, הרוחנית והתרבותית ובניית הזהות של דור שלם של אינטלקטואלים-מהגרים, רובם ככולם יהודים, על רקע השפל הגדול ומלחמת העולם השנייה, דור שהשפיע על החשיבה הביקורתית והיצירה התרבותית של ניו יורק בשנת החמישים והשישים.
בספרו Starting Out in the Thirties ניסח את המוטו של קבוצה זו:
בהמשך נגעה ביקורתו בדה-סטטרוקטורה של המודרניזם, בספרות יהודית, ספרות אפרו-אמריקאית וספרות של דרום ארצות הברית והיה אחד הראשונים שהתייחסו באופן עמוק אל הספרות והתרבות של דור הביט.
בין היתר טיפח וקידם את הקריירות של סול בלו ונורמן מיילר שאף היו לידידיו האישיים.
בשנות השישים והשבעים התעמק בחקר השואה והשתקפותה בספרות, חקירה שהובילה אותו לחקר היהדות כתופעה יוצאת דופן לטוב ולרע.
כידיד קרוב ושותף לדעתה של חנה ארנדט ביקר בחריפות את ספרות השואה היהודית ובפרט את אלי ויזל, אותו האשים בבדיית סיפורים ששובצו בספרו "הלילה", על כך הגיב ויזל שקייזין מסייע להכחשת השואה.
בנו הוא ההיסטוריון והביוגרף מייקל קייזין, שזכה אף הוא במלגת גוגנהיים ב-2003.
כתבים שראו אור לאחר מותו:
אלפרד פרג (ألفريد مرقس فرج, 14 ביוני 1929, זקאזיק במצרים - 4 בדצמבר 2005, לונדון) היה אחד המחזאים המצריים הבולטים ביותר.
פרג למד ספרות אנגלית באוניברסיטת אלכסנדריה, וסיים את לימודיו בשנת 1949. עד שנת 1955 הוא לימד, ואז עבר לכתוב ביקורות בעיתונים שונים.
הוא היה שותף לפרויקטים רבים בתחום התרבות ולייסוד קבוצות תיאטרון שונות.
יחד עם אחרים, כמו יוסף אידריס יצר את "תחיית התיאטרון" בשנות השישים.
פרג כתב את מחזהו הראשון "נפילת פרעה" (1957) בגיל 26. לאחר מכן המשיך בקריירה שלו כסופר.
בהצגותיו הוא דן בסוגיות חמורות כמו בעיית העצמאות הלאומית ב"אגרותיו של שופט סביליה "(1987), ובנושא הפלסטיני ב"אש וזיתים" (1970).
חלק מיצירותיו תורגמו לגרמנית ואנגלית כמו "עלי ג'נאח אל - טבריזי ומשרתו קופה" (1969) או לאנגלית בלבד כגון "נישואין בהודעת גירושין" (1973).
בנוסף להיותו מחזאי, כתב גם רומנים כמו "סיפור הזמן האבוד" (1977) ו"הימים והלילות של סינדבאד "(1988), וסיפורים קצרים.
במחזותיו הוא עירב ערבית מצרית עממית עם ערבית ספרותית, וזכה לפרסים שונים.
אלפרד צ'יתאם היה חבר בכמה משלחות לאנטארקטיקה.
הוא שירת כקצין שלישי הן במשלחת נמרוד והן במשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית, שתיהן בפיקודו של ארנסט שקלטון.
צ'יתאם נספה בים כשטורפדו פגע באונייתו במלחמת העולם הראשונה.
אלפרד ביוקנן צ'יתאם נולד בליברפול, אנגליה ומשם עברה משפחתו להאל.
כנער ירד לים ועבד בספינות דיג בים הצפוני ועוד הלאה משם.
הוא נשא לאישה את אלייזה סוייר, ויחדיו הביאו לעולם 13 ילדים.
צ'יתאם עבד מבסיסו בהאל כרב מלחים בצי הסוחר וכימאי במילואים בצי המלכותי.
במהלך משלחת דיסקברי בשנים 1901–1904 ביקר צ'יתאם לראשונה באנטארקטיקה, על ספינת האספקה "מורנינג".
הוא חזר לשם במשלחת טרה נובה, ניסיונו הכושל של רוברט פלקון סקוט להגיע ראשון אל הקוטב הדרומי, שהסתיים במותם הטרגי של סקוט ואחדים מאנשי המשלחת.
הוא שירת כרב-מלחים בטרה נובה, ואף כי התנדב לפלוגת החיפוש שיצאה למצוא את קבוצת הקוטב של סקוט, נדחתה בקשתו משום שהיה בעל משפחה.
צ'יתאם חזר לאנטארקטיקה, הפעם בפיקודו של ארנסט שקלטון, על האונייה נמרוד, שם היה רב-מלחים וקצין שלישי.
בעת גיוס הצוות למשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית בשנת 1914 היה צ'יתאם בן ה-47 חבר הצוות בעל הניסיון הרב ביותר באנטארקטיקה, לאחר שעשה כמעט שש שנים בימים שסביב היבשת.
במשלחת אנדיורנס שירת צ'יתאם בקצין שלישי והיה חבר מלא חיים ופופולרי בצוות האונייה.
פרנק וורסלי מגדיר אותו כ"פיראט בכל רמ"ח איבריו".
לאחר שאנדיורנס נמחצה בקרח הים הדחוס ואנשיה יצאו בשלוש סירות הצלה אל אי הפיל, היה צ'יתאם בצוות של וורסלי בסירה "דאדלי דוקר".
וורסלי מספר, שגפרורים היו למטבע עובר לסוחר ומחירם עלה כדי כך, שצ'יתאם קנה ממנו גפרור יחיד במחיר בקבוק שמפניה, שישולם כשצ'יתאם יפתח את הפאב שלו בהאל לאחר המלחמה.
צ'יתאם נפל כשאונייתו טורפדה בשנת 1918 והחוב לא שולם מעולם.
על מאמציו במהלך המשלחת קיבל צ'יתאם את מדליית הקוטב מכסף.
צ'יתאם חזר להאל אחרי המשלחת ושם נודע לו שאחד מבניו, ויליאם אלפרד, אבד בים כשצ'יתאם היה בדרכו חזרה מאנטארקטיקה.
הבן הנעדר, בן 16, טבע כנראה בעת שירותו על האונייה "אדריאטיק".
צ'יתאם הצטרף לצי הסוחר ושירת כקצין שני על האונייה "פרונל", כשטורפדו מצוללת גרמנית פגע בה בים הצפוני וקטל אותו.
ז'אן-בטיסט אלפרד פֶּרוֹ היה פיזיקאי צרפתי, אשר פיתח את אינטרפרומטר פברי-פרו ביחד עם עמיתו ללימודים שארל פברי.
פרו נולד למשפחה אריסטוקרטית ששירתה בצבא בצרפת.
הוא למד בתיכון ליד ננסי, ואת לימודיו האקדמיים עשה באקול פוליטקניק שבפריז.
ב-1884 עם סיום לימודיו שב לננסי שבה עסק במחקרים בתחום הפיזיקה תחת הנחייתו של פרוספר-רנה בלונדלוט .
ב-1888 מונה פרו למרצה במרסיי, שם המשיך בעבודות המחקר שלו, לצד עמיתו שארל פברי.
הם פיתחו יחד את אינטרפרומטר פברי-פרו.
פרו היה נשוי ואב לארבעה.
אלפרד פניוורת' הוא דמות משנה בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס באטמן ביקום DC של DC קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Batman #16 מאפריל-מאי 1943 ונוצרה בידי הכותבים בוב קיין וביל פינגר והמאייר ג'רי רובינסון
אלפרד הוא משרתו האישי והנאמן של משפחת העטלף, ובעיקר של ברוס ויין, המולטי-מיליונר שנלחם ברשע בסתר כבאטמן.
הוא משמש כעוזרו האישי, איש סוד, חבר ודמות אב.
בעיבודים המודרניים לסיפורי הקומיקס, אלפרד משמש כאפוטרופוס חוקי של ברוס לאחר מות הוריו.
דמותו משמשת גם כאתנחתא קומית, והיא מתאפיינת באמצעות הומור בריטי סרקסטי וגישה צינית - דבר שמוסיף הומור לדיאלוג בינו לבין באטמן.
תיאורה הראשוני של הדמות הייתה כשל אדם עב כרס אשר מקפיד על טיפוחו, אולם בסרטוני הטלוויזיה הקצרים שנעשו על באטמן משנת 1943, השחקן ויליאם אוסטין היה רזה במראהו ובעל שפם - תיאור אותו רצו לשוות עורכי DC קומיקס לדמותו בקומיקס.
לפני המשבר בעולמות האינסופיים של שנת 1985, אלפרד פניוורת' תואר כסוכן ריגול ושחקן לשעבר, אשר ממלא את רצונו של אביו המנוח להמשיך ולשרת את בני משפחת ויין.
הוא הציג את עצמו בפני ברוס ויין ודיק גרייסון והתעקש על כך שיהפוך למשרתם.
בהמשכיות לאחר המשבר, אלפרד נכח בחייו של ברוס ויין מאז שחר ילדותו, ואף עוזר לו בחייו כלוחם בפשע.
בעברו היה חובש בצבא הבריטי והוא מרבה לטפל בפציעותיו של באטמן (מחבישות פשוטות ולעיתים אף לניתוחי שדה מורכבים, כגון שליפת קליעים) ולדאוג לשלומו.
אלפרד פניוורת' הוא דמות חיונית במיתוס של באטמן, וככזה הוא מופיע ברוב העיבודים הקולנועיים של הדמות.
גרסה צעירה של אלפרד לפני שהפך למשרתם של משפחת וויין גולמה על ידי ג'ק בנון בסדרת הטלוויזיה "פניוורת'".
את דמותו בסרט "באטמן" מגלם השחקן אנדי סירקיס.
אלפרד פינבוגאסון (באיסלנדית: Alfreð Finnbogason; נולד ב-1 בפברואר 1989) הוא כדורגלן עבר איסלנדי ששיחק בעמדת החלוץ.
פינבוגאסון התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של פיולניר, כשהיה בן 10 עבר עם משפחתו לאדינבורו שם למד אביו והוא שיחק במחלקת הנוער של הוצ'יסון ואלה.
לאחר שנתיים הוא חזר לפיולניר, ובגיל 16 עבר לבריידאבליק.
בעונת הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת.
בעונת פינבוגאסון הבקיע 13 שערים ב-18 משחקי ליגה בריידאבליק.
בסיום העונה נבחר לשחקן הצעיר של העונה, וזכה עם המועדון בגביע האיסלנדי שהיה גם התואר הראשון של המועדון.
עונה לאחר מכן, הוא סיים כמלך השערים בליגה עם 14 שערים, והוא זכה עם המועדון באליפות הראשונה שלו אי פעם.
ב-20 בנובמבר 2010 פינבוגאסון חתם בלוקרן הבלגית לשנתיים וחצי במועדון.
ב-6 במרץ 2012, פינבוגאסון הושאל להלסינגבורג למשך חצי שנה.
הוא שותף ב-17 משחקים, בהם כבש 12 שערים.
ב-16 באוגוסט 2012, הוא חתם לשלוש שנים בהירנביין.
פינבוגאסון כבש צמד בהופעת הבכורה שלו בהירנביין בתיקו 2-2 נגד אייאקס אמסטרדם ורביעייה בניצחון נגד קוזאקן בויס בגביע ההולנדי.
בסיום עונת הוא היה מלך השערים של הליגה עם 24 שערים.
ב-2 ביולי 2014 פינבוגאסון חתם בריאל סוסיאדד תמורת 7.5 מיליון אירו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בניצחון 0–2 נגד אברדין במסגרת מוקדמות הליגה האירופית.
ב-26 ביולי 2015 הושאל לאולימפיאקוס, שם ערך שבע הופעות והבקיע שער אחד.
בפגרת החורף של עונת 2015/16 הושאל לאאוגסבורג.
בתום העונה, לאחר שהבקיע שבעה שערים ב-14 הופעות בחצי העונה בה שיחק באאוגסבורג, חתם פינבוגאסון באאוגסבורג על חוזה קבוע.
בעונת 2016/17 סבל פינבוגאסון מפציעות וערך 13 הופעות ליגה בלבד, בהן הבקיע שלושה שערים.
את עונת 2017/18 החל פינבוגאסון היטב, ואף הבקיע שלושער בניצחון 0–3 על פ.צ.
בקיץ פינבוגאסון חתם בלינגבי בולדלקוב מליגת העל הדנית.
ב-18 באוגוסט 2023 חתם באויפן מליגת העל הבלגית.
בצעירותו, פינבוגאסון שיחק בנבחרת הצעירה של איסלנד במדיה הבקיע 5 שערים ב-11 משחקים, ואף השתתף עם הנבחרת באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2011. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ידידות נגד .
ב-17 בנובמבר 2010 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 2–3 נגד .
ב-16 ביוני, במסגרת מונדיאל 2018, כבש פינבוגאסון את השער הראשון בתולדות נבחרת איסלנד במשחק מול ארגנטינה, אשר הסתיים בתוצאה 1-1.
נבחרת העונה בליגה האיסלנדית: ,
רודולף פרידריך אלפרד קְלֶבְּש היה מתמטיקאי גרמני שתרם תרומות חשובות לגאומטריה האלגברית ולתורת השמורות.
תחילה הוא למד באוניברסיטת קניגסברג, ואת דרגת ההביליטציה שלו קיבל מאוניברסיטת הומבולדט בברלין.
במהלך חייו הוא לימד וחקר באוניברסיטת פרידריך וילהלם של ברלין, בקרלסרוהה, בגיסן ובגטינגן, שם הוא גם ייסד בשנת 1868, יחד עם קרל ניומן, את כתב העת המתמטי הידוע Mathematische Annalen.
תחומי העניין הראשונים של קלבש היו מדעי ההידרודינמיקה והאלסטיקה, והוא פרסם מספר מאמרים בתחומים האלו.
המתמטיקה כשלעצמה הפכה לתחום העניין העיקרי שלו כאשר החל ללמוד את חשבון הווריאציות ותורת המשוואות הדיפרנציאליות החלקיות.
בשנת 1863 עבר לאוניברסיטת גייסן, שם פגש את פאול גורדן ועשה עמו עבודה חשובה על פונקציית תטא.
מקדמי קלבש-גורדן מתחום ההרמוניות הספריות התגלו על ידם כתוצאה משיתוף הפעולה הזה.
בעצתו של אוטו הסה פנה קלבש אל עבודותיהם של ארתור קיילי, ג'יימס ג'וזף סילבסטר וג'ורג' סלמון.
באמצע המאה ה-19, האסכולה האנגלית הזו הולידה תחום חדש של מתמטיקה: תורת השמורות, ועשתה צעדים מהותיים שהיו עתידים להוליד את הגאומטריה האלגברית, שני התחומים שלהם קלבש עתיד לתרום יותר מכל.
תגליותיהם של האנגלים הללו לא היו מאוד מוכרות בגרמניה של אותו הזמן.
קלבש וגורדן שינו את המצב הזה.
קלבש פיתח את תורת השמורות בגרמניה, ויצר חיבור בין התורה הזו לבין הגאומטריה האלגברית ותורת הפונקציות של ברנהרד רימן.
אלפרד קראוס , היה גנרל אוסטרו-הונגרי, שפיקד על דיוויזיה, על קורפוסים ועל ארמייה במלחמת העולם הראשונה.
אלפרד קראוס נולד ב-29 בספטמבר 1862 לאביו דוקטור פרנץ קראוס שהיה רופא בצבא האוסטרו-הונגרי ולאשתו מריה רוזליה, בזאדאר שהשתייכה לאימפריה האוסטרית.
ב-1881 התגייס קראוס לצבא האוסטרו-הונגרי ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1910 מונה למפקד האקדמיה הצבאית בווינה, וב-1913 הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה קראוס למפקד הדיוויזיה ה-29 שלחמה במערכה על סרביה, ובספטמבר 1914 מונה למפקד קורפוס מאולתר שפעל תחת הארמייה החמישית בפיקוד ליבוריוס פון פרנק, וב-6 בספטמבר בלם מתקפה סרבית על הכוחות האוסטרו-הונגרים.
ב-23 בדצמבר מונה לראש המטה של הארכידוכס אויגן שפיקד על כל הכוחות בבלקן.
ב-27 במאי הועבר קראוס יחד עם הארכידוכס אויגן לאיטליה, שם תכנן ביוני 1916 את מתקפת טרנטינו שבתחילה נחלה הצלחה גדולה, אך לבסוף נבלמה ללא הישגים.
במרץ 1917 מונה קראוס למפקד הקורפוס ה-1 שהיה חלק מהארמייה השביעית בקרפטים בפיקוד הרמן קבש, וב-1 באוגוסט 1917 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
בספטמבר 1917 הועבר קראוס לחזית האיטלקית, ופעל תחת פיקוד הארמייה ה-14 הגרמנית בקרב קפורטו.
ב-16 במאי 1918 מונה קראוס למפקד ארמיית המזרח שהוקמה על בסיס הארמייה השנייה שפורקה, ולמושל השטחים הכבושים באוקראינה.
לאחר שביתת הנשק פרש קראוס מהצבא ב-1 בדצמבר 1918 ושב לביתו.
לאחר המלחמה כתב קראוס כמה ספרי תאוריה צבאית.
ב-1920 מונה לנשיא האיגוד הלאומי של הקצינים הגרמניים בווינה.
לאחר האנשלוס ניתנה לקראוס רשות ללבוש את מדי הוורמאכט עם דרגת גנרל חיל הרגלים, והוא מונה לציר ברייכסטאג מטעם אוסטריה.
קראוס הלך לעולמו בבאד גויזרן ב-29 בספטמבר 1938 והוא בן 76 שנים.
אלפרד קלר היה גנרל-אוברסט בלופטוואפה (חיל האוויר הגרמני), ואחד הגנרלים המעוטרים ביותר בלופטוואפה.
קלר נולד בבוכום שהשתייכה לאימפריה הגרמנית ב-19 בספטמבר 1882. בשנת 1905 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לגדוד ההנדסה ה-17 (פרוסיה המערבית ה-1), ובשנת 1912 עבר לשירות האוויר הגרמני, וכעבור שנה הוכשר כטייס.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת קלר בחזית המערבית, והשתתף בפעולות הפצצה רבות נגד האויב, ועל כך קיבל ב-1 בדצמבר 1917 את עיטור הפור לה מריט.
על פעולותיו במלחמה קיבל קלר עיטורים רבים, וביניהם הפור לה מריט, צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה פרש קלר מהצבא ומונה למנהל חברת התעופה "דויטשה לופטהאנזה".
בשנת 1933 הוקם הלופטוואפה, וקלר נקרא על ידי גרינג להצטרף אליו, ומונה למפקד טייסת ההפצצה הראשונה בדרגת אוברסט.
ב-1 באפריל 1936 הועלה קלר לדרגת גנרל מיור, ובחורף 1936 מונה קלר למפקד הלופטוואפה בפרוסיה המזרחית.
ב-1 בפברואר 1938 מונה קלר למפקד המחוז האווירי השני והועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-1 באפריל 1939 הועלה לדרגת גנרל חיל האוויר, ומונה למפקד דיוויזיית האוויר ה-4.
בפרוץ המלחמה פיקד קלר על דיוויזיית האוויר ה-4, שהפכה ב-11 באוקטובר 1939 לקורפוס האוויר ה-4, והוביל אותה במהלך המערכה בפולין, המערכה בנורווגיה והמערכה על צרפת.
ב-24 ביוני 1940 קיבל קלר את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-19 ביולי 1940 הועלה לדרגת גנרל-אוברסט.
ב-20 באוגוסט 1940 מונה קלר למפקד צי האוויר הראשון, ופיקד עליו במהלך הקרב על בריטניה, המערכה בבלקן, ובמבצע ברברוסה.
ב-12 ביוני 1943 פרש קלר משירות פעיל, ומונה למפקד קורפוס התעופה הנציונל-סוציאליסטי, ובנוסף כיהן כמנהל אגף החימוש בלופטוואפה.
לאחר המלחמה שהה קלר במחנה שבויים בריטי עד לשנת 1947, ולאחר מכן התגורר בברלין, עד למותו ב-11 בפברואר 1974.
אלפרד היינריך קארל לודויג פון ולדרזה , היה גנרל-פלדמרשל גרמני, שכיהן כראש המטה הכללי וכמפקד הכוחות בסין בדיכוי מרד הבוקסרים.
פון ולדרזה נולד בעיר פוטסדאם שבממלכת פרוסיה ב-8 באפריל 1832 לגנרל חיל הפרשים הרוזן פרנץ היינריך פון ולדרזה וברטה פון הינרביין.
אביו היה בנו של הרוזן פרנץ אנטון פון ולדרזה, שהיה בנו הבלתי חוקי של לאופולד השלישי, דוכס אנהלט-דסאו.
בשנת 1850 התגייס פון ולדרזה לצבא הפרוסי, והצטרף לחטיבת הארטילריה של המשמר.
במלחמת אוסטריה–פרוסיה שירת פון ולדרזה כעוזרו של פרידריך קרל, נסיך פרוסיה, והשתתף עמו בקרב קניגרץ.
לאחר המלחמה מונה לקצין מטה בקורפוס ה-10 בהנובר, ובינואר 1870 מונה לנספח הצבאי בפריז.
במלחמת צרפת–פרוסיה שימש פון ולדרזה כקצין מטה בקורפוס ה-13 (וירטמברג) בפיקוד פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין, והשתתף בקרב מץ.
בשנת 1871 חזר פון ולדרזה לכהן כנספח הצבאי בפריז, ובשנת 1873 מונה לראש מטה הקורפוס ה-10.
בשנת 1874 התחתן פון ולדרזה עם מרי אסתר לי, אלמנתו של פרידריך, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אאוגוסטנבורג.
בשנת 1882 פון ולדרזה מונה לעוזרו של הלמוט פון מולטקה הזקן במטה הכללי, וכן מונה למלווהו של הנסיך וילהלם בטיוליו לחו"ל.
בשנת 1900 מונה פון ולדרזה למפקד הכוח הגרמני שנשלח, כחלק מצבא רב לאומי לדכא את מרד הבוקסרים בסין, ובשנת 1901 חזר לגרמניה וקיבל את עיטור הפור לה מריט עם עלי אלון.
לאחר מכן חזר פון ולדרזה לתפקידו כמפקח הכללי של הארמייה השלישית בהנובר, ובשנת 1904 פרש מהצבא.
ב-5 במרץ 1904 מת פון ולדרזה בעיר הנובר, והוא בן 72 שנים.
אַלְפְרֶד קֶר (במקור קמפנר, בגרמנית: Alfred Kerr; Kempner); 25 בדצמבר 1867 – 21 באוקטובר 1948) היה מבקר ספרות ותיאטרון רב השפעה, משורר ומסאי גרמני-יהודי.
קר היה אחד משני ילדים במשפחה יהודית מצליחה בברסלאו, שלזיה.
אביו, מאיר עמנואל קמפנר, היה סוחר יין ובעל מפעל.
הוא שינה את שם משפחתו לשם קֶר בשנת 1887, והשינוי נעשה רשמי בשנת 1909. למד ספרות גרמנית ופילוסופיה באוניברסיטת ברלין והיה מבקר התיאטרון בעיתונים נחשבים כמו הברלינר טאגבלאט.
רעייתו הראשונה, אינגבורג תורמלן, לה נישא ב-1917, מתה בגל השפעת בשנת 1918. בשנת 1920 נישא בשנית לפסנתרנית יוליה לבית וייסמן.
עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933 נמלט עם אשתו יוליה וילדיהם מגרמניה לשווייץ.
שם שהו כחצי שנה בתקווה שיוכל להמשיך לכתוב ולפרסם בשפה הגרמנית.
המולי"ם השווייצרים חששו לפרסם ביקורת נגד המשטר הנאצי (בנימוק שמירת הנייטרליות) ועל כן עזבו לפריז.
קר הצליח למכור תסריט בבריטניה וקיווה להפיק שם סרט, על כן עזבה המשפחה ללונדון ב-1935.
ב-1947 קיבלה משפחת קר אזרחות בריטית.
ב-1948 בתחילת סיור מתוכנן בכמה ערים גרמניות, עבר קר אירוע מוחי בעת ביקורו בהמבורג.
הוא שם קץ לחייו באמצעות מנת יתר של "ורונל" שרכשה עבורו אשתו.
הוא נקבר בבית הקברות אולסדורף ללא אזכור דתו, לפי בקשתו.
הותיר אחריו את רעייתו, בן ובת.
הבן, מייקל (1921–2006), היה השופט היחיד בבית הדין העליון (High Court of Justice), שנולד מחוץ לבריטניה והבת ג'ודית (1923–2019) הייתה סופרת ומאיירת.
אפרה של אשתו נקבר למרגלות קברו לאחר פטירתה בשנת 1965.
אלפרד קסטלר () היה פיזיקאי צרפתי, אשר זכה בפרס נובל לפיזיקה ב-1966, על גילוי ופיתוח שיטות אופטיות למחקר תהודה הרציאנית באטומים.
קסטלר נולד באלזס-לורן (אז תחת הקיסרות הגרמנית).
למד בקולמר ואחר כך באקול נורמל סופרייר.
קסטלר גם כתב שירים בגרמנית.
עיקר מחקריו היו בתחום מכניקת הקוונטים, הקשר בין אור לאטום וספקטרוסקופיה.
מחקריו בתחומי המהוד האופטי ותהודה מגנטית גרעינית תרמו רבות לפיתוח הלייזר.
קסטלר זכה בפרס נובל לפיזיקה ב-1966, על גילוי ופיתוח שיטות אופטיות למחקר תהודה הרציאנית באטומים.
פרידריך וילהלם ויקטור אלפרד פון קלייסט היה גנרל לוטננט גרמני אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
קלייסט נולד ב-16 בנובמבר 1857 במגדבורג שהשתייכה אז לממלכת פרוסיה.
הוא היה נצר למשפחה אריסטוקרטית חשובה שמקרבה באו אנשי צבא גרמנים רבים לאורך השנים.
אביו של אלפרד, אוגוסט, שרת בצבא הפרוסי בדרגת גנרל מיור.
אלפרד התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית ב-1876 והוצב ברגימנט הגרנדירים ה-1 (פרוסיה המזרחית).
בדצמבר של אותה שנה הועבר לחיל התותחנים, ושרת ברגימנט ארטילריית השדה ה-1 ("הנסיך אוגוסט מפרוסיה").
בין אוקטובר 1878 לספטמבר 1880 למד בבית ספר לתותחנות בברלין, ולאחר מכן שרת שלוש שנים נוספות באותו רגימנט עד שביוני 1883 החל לשמש כמורה בבית הספר לתותחנות.
במרץ 1887 הועלה לדרגת לויטננט, ובדצמבר 1890 הועלה לדרגת האופטמן ומונה למפקד סוללה ברגימנט ארטילריית השדה ה-14 (באדן - "הדוכס הגדול").
באפריל 1901 הועלה לדרגת אובר-לויטננט, ושנתיים מאוחר יותר מונה למפקד בית הספר לתותחנות.
בספטמבר 1907 הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, ובאוקטובר 1909 מונה למפקד רגימנט ארטילריית השדה ה-74. בנובמבר 1910 קודם לדרגת אוברסט, ובאוקטובר 1913 לדרגת גנרל מיור.
באפריל של אותה שנה הוא מונה למפקד בריגדת ארטילריית השדה ה-6.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, היה קלייסט מפקד בריגדת ארטילריית השדה ה-6. קלייסט לחם במהלך קרבות הפלישה הגרמנית לבלגיה והקרבות הראשונים בחזית המערבית.
באפריל 1915 הוא הועבר לפקד על הדיוויזיה ה-115 שזה עתה הוקמה.
הוא לחם הדיוויזיה בקרב ארטואה השני ובקרבות נוספים בחזית המערבית, עד שבסוף יולי הועברה הדיוויזיה לחזית המזרחית והשתתפה במתקפת גורליצה-טרנוב.
בנובמבר 1916 הועברה הדיוויזיה לחזית הרומנית.
עד דצמבר השתתפה הדיוויזיה בכיבוש רוב שטח רומניה, וסייעה גם בכיבוש בוקרשט.
בסוף דצמבר השתתפה הדיוויזיה בקרב רימינקו ובקרב סאראטה.
הדיוויזיה נותרה ברומניה ככוח כיבוש.
בנובמבר 1917 קודם קלייסט לדרגת גנרל לוטננט, ובפברואר 1918 מונה למפקד הקורפוס ה-58 אשר הוצב בחזית המערבית.
הוא לחם עם הקורפוס בהצטיינות בבלימת במתקפת מז-ארגון, וב-8 באוקטובר 1918 קיבל את עיטור הפור לה מריט.
ב-18 בינואר 1919, לאחר סיום המלחמה, מונה קלייסט למפקד קורפוס המילואים ה-6, וב-1 בפברואר של אותה שנה הועבר לפקד על הקורפוס ה-4. הוא פרש מהצבא ביולי של אותה שנה.
ב-1894 נישא קלייסט לאליזבת גיברס אשר ילדה לו בת אחת.
אליזבת האריכה ימים אחריו ונפטרה ב-1944 בפוטסדאם.
קלייסט נפטר בברנדנבורג ב-13 במאי 1921 בגיל 63.
אלפרד גרן קניג היה אתלט אוסטרי טורקי-יהודי.
ייצג את אוסטריה באולימפיאדת ברלין (1936).
קניג נולד בווינה בשם Ali Ferit Gören, בנו של יעקב, סוחר שנולד באיסטנבול בשנת 1882, ואחרי מלחמת העולם הראשונה חזר לטורקיה, אך לאחר מכן ברח בגלל הנהגת חוקים אנטישמיים בסוף שנות העשרים.
בשנת 1930 החל התאמן בקבוצת הכח וינה ובשנת 1932 נרשם כתושב (לא כאזרח).
באליפות אוסטריה לנוער שנערכה ב-1932 זכה קניג במדליית זהב בריצת 400 מטר.
באליפות אוסטריה שנערכה בשנת 1934 הוא זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא מכבי עולמי של 50 שניות.
במכביה השנייה שנערכה בשנת 1935 זכה קניג ב-4 מדליות, 2 זהב, 1 כסף ו-1 ארד.
מדליות זהב, בריצת 200 מטר בתוצאה של 23.2 שניות, לפני הופמן מארצות הברית (23.3 שניות) ובריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:36.4 דקות, לפני ארצות הברית ונבחרת ארץ ישראל.
מדליית כסף, בריצת 400 מטר בתוצאה של 53.2 שניות, אחרי אברהם רוזנקרנץ מארצות הברית (53.1 שניות) ולפני אייב היימן מדרום אפריקה ומדליית ארד, בריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם פריץ דויטשר, אחרי דרום אפריקה (45.6 שניות) וגרמניה.
בנוסף הוא סיים במקום רביעי בריצת 100 מטר.
באליפות אוסטריה באתלטיקה שנערכה ביולי 1936 זכה קניג במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.2 שניות.
באולימפיאדת ברלין (1936) על אף היותו יהודי הוא בחר להשתתף במשחקים וסיים במקום 25, רביעי מתוך שישה אצנים במקצה המוקדם בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.4 שניות ולא עלה לשלב רבע הגמר ובמקום שישי ואחרון במקצה המוקדם בריצת 200 מטר ולא עלה לשלב רבע הגמר גם כן.
קניג ברח מאוסטריה ב-1938 בחזרה לטורקיה בעקבות האנשלוס.
במשחקים הבלקניים שנערכו בספטמבר 1938 השתתף קניג כנציגה של טורקיה וזכה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.4 שניות ומדליית ארד בריצת 200 מטר.
במשחקים הבלקניים שנערכו באתונה ב-1939 הוא זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.8 שניות.
קניג פרש מאתלטיקה תחרותית בשנת 1944 והמשיך כמאמן מצליח.
אלפרד אברהם קליי (Alfred Avraham Klee) (25 בינואר 1875 – 10 בנובמבר 1943) היה חלוץ של התנועה הציונית בגרמניה, העוזר הצעיר ביותר של בנימין זאב הרצל, עורך דין, ראש קהילת יהודי ברלין עד עליית הנאצים לשלטון.
אלפרד קליי נולד ב-25 בינואר 1875 בברלין, גרמניה.
בגיל 11 התייתם מאביו מוריץ.
הוא למד משפטים והתמחה במשפט פלילי.
קיבל את תואר הדוקטור שלו מאוניברסיטת טובינגן Tubingen ב-1902. הוא עסק במשפט פלילי, במיוחד במקרים של כבוד יהודי.
הוא ידוע במיוחד בכך שזכה במשפט דיבה בשנת 1921 נגד הרוזן ראבנטלוב (Ernst Graf zu Reventlow) על שתמך בהשמצות של הפרוטוקולים של זקני ציון ובהפצת הספרים.
במשרד שלו בברלין היו לו לעיתים שותפים.
ב־1907 נכנס למשרד דר' שמואל סמי גרונמן.
כבר בגיל העשרה הוא נמשך לנושאים ציוניים והתיידד עם תיאודור הרצל ומקס נורדאו שהיו בין חבריו הקרובים.
קליי היה העוזר הצעיר ביותר של הרצל.
בנעוריו בברלין הוא היה חלוץ של התנועה הציונית.
הוא התפרסם ביכולות הנאום שלו והפך לדובר בולט של התנועה בימיה הראשונים.
הוא החזיק במספר רב של תפקידים בתנועות יהודיות וציוניות.
בשנת 1906, הוא השתתף ב'מועצת ההסתדרות היהודיות לעזרה' בבריסל שכונסה על ידי ההסתדרות הציונית העולמית ביוזמתו של דוד וולפסון.
וסגן הנשיא בקהילת יהודי ברלין.
הוא גם נבחר להיות הנציג של קהילת יהודי ברלין למועצת יק"א אשר שמה לה למטרה למצוא מקלט ליהודים ולשפר את תנאי המחיה של אלה שכבר גרו במקומות מקלט.
בספר Between Jew and Arab: The lost Voice of Simon Ravidowicz מציין ההיסטוריון דייוויד מאיירס ש"כציוני גרמני מהדור הראשון, אלפרד קליי לא תפס את מחויבותו הציונית כמנוגדת לתמיכתו בעבודה חברתית ותרבותית בגולה.
למעשה, היו עוד ציונים לא מעטים שכמו קליי התנגדו לעקרון של "שלילת הגולה" וראו את החיים היהודיים מחוץ לפלשתינה פחות כמצב קבוע של גלות ויותר כזירה גדושה באפשרויות יצירתיות."
בנובמבר 1935 חגגה קהילת יהודי אמסטרדם, 300 שנה לבית הכנסת הראשי שלהם וקליי משתתף בחגיגות אלו כיו"ר הקהילה בברלין.
ב-7 או ב-8 בנובמבר 1938, עזב את ברלין עם מזוודה קטנה כדי להגן על רופא יהודי בוסטאפליה.
בזמן שהותו שם ב-10 בנובמבר יום לאחר ליל הבדולח הוא דיבר עם בנו הנס קליי (Hans Klee), שנולד ב-1906 בברלין, שמסר לו הודעה מוצפנת שעל פיה "לנכדתו היה יום הולדת וכי היא תשמח מאוד אם הוא יבוא לראותה".
אלפרד קליי הבין מכך שאל לו לשוב לברלין.
למעשה הגסטפו בא לחפש אותו במשרדו והוא המשיך ישר לחפש מקלט בהולנד.
שם הצטרפה אליו אשתו תרז טויבשיין (Therese Toibschen), ילידת 1877. הנס קליי גם עזב את ברלין ונסע לבזל שם קבל תואר דוקטור במדעי המשפט ולמד במכון למתמחים בלימודים בינלאומיים בז'נבה.
רות בתו הצעירה של קליי, כבר גרה אז בהולנד יחד עם בעלה הנס גוסלר (Hans Goslar), יליד 1889, בעצמו עיתונאי וסופר שהיה מנהיג בתנועה הציונית הדתית מזרחי, וכמו חמיו היה נציג של מפלגת ה-Judische Volkspartei במועצת הקהילה היהודית של ברלין.
בתם חנה גוסלר, ילידת 1928, הייתה בת כתתה וחברה של אנה פרנק ומוזכרת ביומנה של אנה.
קליי ואשתו גרו בהאג ובגלל הידרדרות המצב בהולנד הם רצו לנסוע לפלשתינה, אבל היה קשה מאוד לקבל מסמכי הגירה לצאת מהולנד וסרטיפיקט להיכנס לפלשתינה.
קליי ניסה לבקש עזרה ממנחם אוסישקין, אך זה לא צלח בידם.
בינתיים הנס קליי ניסה להשיג להם רישיונות מעבר דרך שווייץ, אך השווייצרים יעצו לו לא לבקש רישיונות אלו כי הם תקפים רק ליוצאים משווייץ.
ההתכתבות בין הנס קליי בשווייץ, שמעון ראבידוביץ' בבריטניה ואלפרד קליי בהולנד, שבהם חלקו קטעי מידע והתבוננות פילוסופית על מצב המלחמה, כל אחד ממקום מושבו ונותנת ביטוי מעניין, אישי, מיקרו-היסטורי על השואה מנקודת מבטם של הקורבנות ולא של הרוצחים.
ההתכתבות המלאה חשובה כי היא מכילה גם מידע על המצב בזמן המלחמה בבריטניה, בהולנד ובשווייץ.
באמסטרדם אחרי אוקטובר 1942 הצטרפו אלפרד קליי וחתנו הנס גוסלר כחברים למועצה המייעצת המשנית - ביינראט [Beinrat] שנוסדה כדי לטפל בפליטים היהודים מגרמניה, בנפרד מהמועצה המיעצת של אמסטרדם (יודסה ראט פור אמסטרדם).
קליי נספה מהתקף לב ב-10 בנובמבר 1943 במחנה הריכוז ווסטרבורק (Westerbork) בהולנד.
למשפחת קליי הייתה בת נוספת שנישאה לסימון שמעון ראבידוביץ', מחבר הספר שנזכר לעיל, שנולד ברוסיה ב-1896 ונפטר בארצות הברית ב-1957. ד"ר אסתר קליי, שנולדה בבון, גרמניה, ב-1900 ונפטרה בארצות הברית ב-1980, הייתה חוקרת סרטן.
הם היו הורים לבנימין ראביד, פרופסור אמריטוס למדעי המזרח הקרוב ולימודי יהדות באוניברסיטת ברנדייס בארצות הברית, חוקר חשוב של יהודי גטו ונציה.
הנס קליי נשאר לגור בשווייץ.
בזמן המלחמה נישא לד"ר אדית שפירא.
מ-1946 היה חבר בוועדת הפעולה הציונית (Zionist Actions Committee) והתמנה לסגן יו"ר התאגדות הציונים השווייצרים (Swiss Zionist Federation).
נפטר במאי 1959 ממחלת לב.
בתל אביב קרוי רחוב "קליי אברהם אלפרד"' על שמו.
אלפרד פיליפסון (1 בינואר 1864, בון - 28 במרץ 1953 בבון) היה גאוגרף גרמני.
הוא היה בנו הצעיר של הרב הרפורמי והעיתונאי לודוויג פיליפסון ואשתו השנייה מתילדה.
אחיו היה ההיסטוריון מרטין פיליפסון.
פיליפסון למד גאוגרפיה, גאולוגיה, מינרלוגיה וכלכלה בבון ולייפציג.
בשנת 1886 הוענק לו תואר הדוקטורט על ידי פון ריכטהופן באוניברסיטת לייפציג.
עבודת הדוקטורט עסקה בגאומורפולוגיה של אגני הניקוז.
בשנת 1887 יצא פיליפסון למסע הראשון לאיי יוון והמשיך במסעות המחקר גם לאורך העשור האחרון של המאה ה-19. הוא סייר בצפון יוון (1893), קונסטנטינופול, האיים האגאיים (1896) ורוסיה (1897).
בין מסעותיו סיכם את ממצאיו בשורה ארוכה של ספרים.
חלקם עוסקים בגאומורפולוגיה של אזורי המחקר, אחרים נכתבו בגישת הגאוגרפיה הרגיונלית כמו הספר על אזור הים התיכון והספר על אירופה.
מחקריו של פיליפסון הושפעו כולם מהדטרמיניזם במדעי הטבע של סוף המאה-19. למרות זאת הוא קישר את הגאומורפולוגיה עם התכונות האנושיות וההתפתחות ההיסטורית של האזור הנחקר.
בגישתו רצה לתאר ולהסביר את תופעות הנוף הנראות לעין דרך הבנת ארגונם והיחסים הדדיים שביניהם.
תפיסתו האנתרופוגאוגרפית הושפעה מתקופתו – הוא תיאר את תושבי האזורים שחקר ואת תרבותם מנקודת המבט של האדם האירופאי העליון.
הכרה מדעית ויהדותו של פילפסון
כיהודי, פיליפסון נפגע בתהליך קידומו באקדמיה.
לאחר סיום הדוקטורט, נדד בין אוניברסיטאות גרמניות חדשות שנפתחו בדרום המדינה ונדחה על ידן.
בחוות הדעת על דחייתו השתמשו תמיד "בסיבות מדעיות".
גם בעיר הולדתו - בון, הוא נדחה בפעם הראשונה.
כשהגיש מועמדותו פעם נוספת, בהתערבות אנשי מקצוע מתחומי הגאולוגיה והאנתרופולוגיה שהכירו את חשיבות מחקריו השתנה גורלו.
כך, בשנת 1891, פיליפסון קיבל באוניברסיטת בון, את כרטיס הכניסה לעולם האקדמי ואת המינוי כפרופסור זוטר.
בשנת 1904, פיליפסון זכה בהכרה האקדמית מלאה, אחרי שפרסם שורה של ספרים ומחקרים.
הכרה זו, הוא לא קיבל בגרמניה, אלא באוניברסיטת ברן בשווייץ.
המינוי בשווייץ, פתח לו מחדש את הדלתות לאוניברסיטאות בגרמניה – ובשנת 1911 חזר והתיישב בבון .
באוניברסיטת בון מאמציו של פיליפסון היו לפתח את הגאוגרפיה כענף חשוב מבחינה מדעית.
באמצעות הרחבה שיטתית של הספרייה, אוסף המפות וחדרי סמינרים.
פיליפסון יצר בבון את אחד המוסדות הגאוגרפיים המודרניים ביותר בגרמניה שלפני מלחמת העולם השנייה.
ההכרה בגדולתו המדעית הביאה לו תוארי כבוד.
כבר בשנת 1915, קיבל מהמלך הפרוסי תואר של יועץ.
בשנים 25–1921 היה היו"ר של "האגודה הגאוגרפית הגרמנית", ויו"ר הוועדה לגאוגרפיה ב"איגוד המדעים בגרמניה".
הוא התמנה גם כיו"ר הוועדה הגרמנית לרפורמה בלימודי הגאוגרפיה בבתי הספר התיכוניים.
עוד קודם לכן, בשנת 1912, קיבל תוארי כבוד מאוניברסיטת אתונה וגם מ"החברה הארכאולוגית היוונית".
מיד לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, בשנת 1933, פיליפסון קיבל מדליית זהב מטעם "החברה למדעי כדור הארץ של ברלין", ע"ש מורהו פון ריכטהופן.
נתינת אות הכבוד הגבוה לפיליפסון, גרמה למחאה של גאוגרפים גרמניים לאומניים שביקשו לשלול ממנו את התואר והמדליה בטענה כי הוענקה ליהודי.
בשנת 1933, נאסר על פיליפסון להורות באוניברסיטה, וכן נאסר עליו לפרסם ספרים ומאמרים בגרמניה, אבל הותר לו לפרסמם בחו"ל.
הוא יצא באותה העת לארצות אחרות - יוון, שווייץ ויוגוסלביה.
שם קיבל תוארי כבוד נוספים על תרומתו לחקר ארצות אלה.
ב-1938 נשלל ממנו הדרכון ופיליפסון קיבל תעודת זהות חדשה עם התיוג "יהודי".
כן נשללה ממנו גם הזכות להשתמש בספריות מדעיות ברחבי גרמניה (באותה העת פיליפסון כבר היה בן 75 שנה).
בשנת 1941, פיליפסון גורש מביתו, ואז כתב לבן דודו שחי בארה"ב, שיפנה לחבריו מקרב הגאוגרפים בארצות הברית, וכן ל"אגודה הגאוגרפית האמריקאית" על מנת שיסייעו לו לקבל מקלט מדיני.
המאמץ בארצות הברית לא נשא פרי.
באותה שנה היו עוד פניות בינלאומיות נוספות לגרמניה בעניין הצלת פיליפסון.
נראה שהצלתו הגיעה ממקום אחר – מגאוגרף עיתונאי וחוקר ארצות שוודי נודע בשם סוון הדין.
סוון הדין, למד גאומורפולוגיה עם פיליפסון בלייפציג (שנות השמונים של המאה ה-19) אצל פון ריכטהופן, והפך למומחה למרכז אסיה.
הוא שמר על קשר מדעי עם פיליפסון במהלך השנים.
סוון הדין היה פרו-נאצי מוצהר עוד בשנות העשרים, לפני שהיטלר עלה לשלטון.
אהדתו לנאצים, קשורה לתפיסת עולמו הפוליטית שראתה "במרחב המחיה" זכות לאומית של הגרמנים וצידד בהרחבת הרייך על ידי סיפוח וכיבוש של שטחים באירופה.
כמו כן דחף את סוון הדין הפחד מהשתלטות הקומוניסטים הסובייטים על שוודיה.
להדין היו קשרים ישירים עם הצמרת הנאצית, כולל עם היטלר וגבלס.
כל השנים, סוון הדין נתן להם תמיכה וגיבוי בכתיבתו הפובליציסטית והמדעית.
בתחילת ינואר 1942, פנה סוון הדין לשר הפנים הגרמני בבקשה למנוע את גירושו של פיליפסון.
המכתב הועבר לאייכמן, שענה למשרד הפנים כי "אי אפשר להיענות לבקשה להשאיר את פיליפסון בבון, כי על פי תוכנית הפתרון הסופי של בעיית היהודים, יש כוונה לרכז את היהודים תושבי גרמניה מעל גיל 65 בגטו של זקנים".
עם זאת כנראה הדין הצליח בקשריו להביא לכך שפיליפסון ובני משפחתו, לא יוגלו "למזרח להתיישבות מחדש", אלא ישלח למחנה הריכוז טרזיינשטט (יוני 1942).
פיליפסון קיבל במחנה הריכוז גם את הזכות לכתוב את זכרונותיו, שמשתרעים על פני כאלף עמודים בכתב ידו.
פיליפסון ובני משפחתו שוחררו מטרזיינשטט במאי 1945, כשהוא בגיל 81.
לאחר השחרור אלפרד פיליפסון חזר לפעילות מדעית חלקית ודאג להוציא את הכתבים שלא פורסמו.
בנובמבר 1945 קיבל רישיון הוראה מחודש באוניברסיטת בון, ושנה לאחר מכן זכה למדליית כבוד מאוניברסיטת ברלין.
אלפרד פיליפסון מת ב-28 במרץ 1953 בגיל 89 שנים, גם אשתו מרגרטה פיליפסון נפטרה באותה שנה.
בתו דורה פיליפסון לא הצליחה להתאושש מהנזק לבריאותה מזמן הגירוש למחנה הריכוז.
היא עסקה בקירוב לבבות בין יהודים ונוצרים בקהילה היהודית בבון, ובעמותה לקידום נשים היהודיות.
מאז 6 בפברואר 2006, אולם ההרצאות של המכון הגאוגרפי של אוניברסיטת בון נושא את שמו של אלפרד פיליפסון.(גר')
אלפרד קרנר היה כדורגלן ומאמן אוסטרי, ששיחק בעמדת החלוץ.
קרנר נולד בווינה שבאוסטריה בשנת 1926, ושיחק במשך רוב הקריירה שלו בקבוצה ראפיד ויין.
הוא חווה עימה הצלחות כאשר זכה שבע פעמים בליגה האוסטרית, פעם אחת בגביע וגם בגביע זנטרופה של 1951. לאחר 17 שנה בקבוצה עבר לשחק באדמירה ויין שם סיים את הקריירה שלו.
בנבחרת אוסטריה ערך קרנר את הופעת הבכורה שלו באוקטובר 1947 במשחק ידידות נגד צ'כוסלובקיה.
במונדיאל 1954 שיחק בנבחרת יחד עם אחיו הגדול, רוברט קרנר, והם הגיעו עד למקום השלישי.
קרנר כבש צמד במשחק רבע הגמר נגד מארחת הטורניר שווייץ, במשחק בו נכבשו כמות השערים הרבה ביותר בהיסטוריית המונדיאל, 12 שערים.
במונדיאל 1958 שנערך בשוודיה כבש שער בשלב הבתים נגד אנגליה, אך נבחרתו לא הצליחה לעלות לשלב הבא.
את הופעתו האחרונה עשה באוקטובר 1958 במשחק ידידות נגד צרפת.
בסך הכל ערך 47 הופעות וכבש 14 שערים עבור הנבחרת האוסטרית.