tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשפט האמריקני, כשיטת משפט המבוססת על תשתית המשפט המקובל, אימץ בראשיתו את מוסד "הידיד" כמתכונתו הקלאסית.
אולם התפתחות שיטת הממשל הפדרלי בארצות-הברית גרמה במהרה להתעוררות צרכים משפטיים ייחודיים נוספים שעמם לא התמודד המשפט המקובל מעולם.
כעת נדרש בית-המשפט לא רק לשקול מתן זכות עמידה למוסדות מדינתיים, אלא גם להתמודד עם בקשות למתן זכות עמידה למגוון מוסדות פדרליים.
לא רק זאת, אלא שלבקשות לזכות עמידה של מוסדות מדינתיים ופדרליים בתביעות אזרחיות פרטיות, נוספו בקשות למתן זכות עמידה בתביעות פדרליות שהתגבשו במסגרת היחסים בין המדינות השונות או בין יחידים לבין הממשל הפדרלי.
ההליך המשפטי שעד עתה היה נחלתם של הצדדים הישירים בלבד, נחשף במהירות למכלול אינטרסים אשר חרגו בצורה ניכרת מהחזית הממוקדת שהתוו הצדדים הישירים להליך.
אולם, ככל ששטף התביעות התגבר, ועלה הצורך במכשירים פרוצדורליים שיאפשרו זכויות עמידה לצדדים שלישיים כאמור, כך הקשיח בית המשפט העליון הפדרלי ובית-המשפט העליון לערעורים, את מדיניות צירוף צדדים שלישיים להליך השיפוטי, והכביד על יכולתם להצטרף באופן עצמאי לתביעות בכלל, ולתביעות בבתי-המשפט הפדרליים בפרט.
לדברי מלומדים, פעולה זו נעשתה במטרה לסכור את פרץ התביעות ולתת למחוקק שהות כדי להתמודד בחקיקה עם האתגרים של ממשל בתהליך התהוות.
נוקשות זו התבטאה, לדוגמה, בהחלטה שנתנה בשנת 1806 על ידי בית-המשפט העליון הפדרלי בפרשת Strawbridge v.
שם נקבע שלצדדים המעוניינים בהליך ושאינם בעלי דין ישירים, לא נתונה זכות לטעון בפני בתי-דין פדרליים או להצטרף לתביעה כצדדים פורמליים.
המדיניות השיפוטית הנוקשה, שצמצמה כמעט לחלוטין את האפשרות לצרף צדדים שלישיים להליך השיפוטי, גררה ביקורת קשה כאשר הדעות בין המלומדים נחלקו בין אלו שצידדו בנוקשות פרוצדורלית שמטרתה לסכור שטף של תביעות ולמנוע קריסה של בתי-המשפט, לבין אלו שצידדו בצורך לתת זכות עמידה לצדדים זרים להליך ושהם בעלי טענות לגיטימיות.
למותר לציין שגם הממשלים הפדרליים והמדינתיים התקשו לתפקד ביעילות עקב העמדות הסותרות שנתגלו בבית-המשפט, והם הפעילו לחץ כבד על המחוקק לתקן תקנות שיאפשרו להם זכות עמידה במסגרת סדרי הדין.
כך שבמקביל הופעל לחץ כבד על בתי-המשפט למצוא מוסד אלטרנטיבי, במטרה לאפשר למוסדות שקולם לא נשמע, לבוא לידי ביטוי בצורה לגיטימית בהליך המשפטי.
בעקבות הלחץ הכבד שהפעילה מערכת המשפט על בית המשפט העליון האמריקאי, בחר תחילה בית-המשפט להשתמש בתקנה 24 לסדר הדין האזרחי האמריקאי המאפשרת מתן זכות עמידה לצדדים שלישיים שהם בעלי עניין אישי בתהליך המשפטי (מוסד הידוע כ"מתערב" או Intervene).
השימוש המתועד הראשון לשימוש בתקנה זאת, במטרה לתת זכות עמידה לגופים מדינתיים, התרחש בשנת 1821 בפרשת Schooner Exchange v.
McFadden, שם הסכים בית-המשפט העליון בהחלטה תקדימית לאפשר לתובע הכללי להציג את עמדתו בפני בית-המשפט במסגרת דיון אזרחי פרטי, כשהוא מעניק לו מעמד "מתערב" וכאשר הצגת האינטרסים הוצגה כ"ייעוץ לבית-המשפט".
בהמשך למגמה זו, ובאופן הדרגתי, פנו בתי-המשפט אמריקניים לשימוש מוסד "הידיד", שגמישותו הרבה אפשרה להם לאשר גם לצדדים פרטיים זכות עמידה בהליך השיפוטי.
בעקבות תקדים זה, החלו בתי המשפט להגמיש את התנאים לשימוש במוסד "הידיד".
גמישות שהופגנה לרוב במסגרת תביעות פטנטים שנגעו למשתמשים או מוכרים רבים; תביעות "חפצא" לעניין בעלות או זכויות במקרקעין; תביעות בנוגע לזכויות של אינדיאנים או תביעות בענייני מסים.
במקרים אלו הבחין בית-המשפט בחשיבות העמידה של צדדים שלישיים פרטיים מאחר שתביעות אלו התייחסו לזכויות קנייניות, שהם תקפות כלפי כולי עלמא.
לקראת סוף המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים כבר עשו בתי-המשפט שימוש רחב במוסד "הידיד", תוך שהם מאפשרים זכויות עמידה למגוון צדדים להשמיע את עמדתם בפני בית-המשפט במעמד של "ידיד בית-המשפט".
עם תום המשבר הכלכלי לקראת שנות ה-30 של המאה העשרים ותחילתו של "העידן החברתי" שלאחר שנות השפל בארצות-הברית, החלו ארגונים חברתיים חדשים להשתמש במוסד "הידיד" לשם קידום האינטרסים של הציבור שאותו הם התיימרו לייצג כנגד הממשל.
ארגונים חברתיים אלו החלו הלכה למעשה לשנות את אופיו של מוסד "הידיד" מצד נייטרלי המסייע לבית-המשפט ללא שיהיו לו אינטרסים פרטיים משלו, לצד אקטיבי ואינטרסנטי בעל סדר יום פוליטי וחברתי הפועל להשמיעו בכל הליך משפטי עקרוני.
המחוקק האמריקאי לא נשאר אדיש לשימוש הנרחב שעשו הארגונים החברתיים ובתי-המשפט במוסד "הידיד".
טענת המחוקק הייתה שהפרשנות הליברלית שעשו בתי-המשפט במוסד "הידיד" והשימוש הגורף שעשו בו הארגונים החברתיים מחייבים את הסדרתו הפורמלית במסגרת הקודקס המשפטי האזרחי.
בשנת 1949, בפרץ של יצירתיות חקיקתית, הכניס המחוקק שינוי מהותי בכללים כך שהותר ל"ידיד" להגיש סיכומים באישור בית-המשפט אף ללא הסכמת הצדדים, ומנגד הקשיח את התקנות הפרוצדורליות כך שעל הבקשה להגיש סיכומים מטעם "הידיד" להיות מוגשת בפרק זמן סביר לפני מתן ההחלטה בתיק, ושהבקשה להגשת הסיכומים תהא נפרדת מהסיכומים עצמם.
וכן שהבקשה להגשת הסיכומים תהא מוגבלת ל-5 עמודים בלבד, או אם "הידיד" יבקש לטעון בעל-פה, יקוזז זמן הטיעון שלו מהזמן המוענק לצד שהסכים להגשת הסיכומים.
שנות ה-60 של המאה העשרים התאפיינו בגישה ליברלית של בתי-המשפט למוסד "הידיד".
מלומדים אבחנו מתאם גבוה בין פריחתן של תנועות זכויות האזרח בארצות-הברית כדוגמת ה-ACLU, או הקונגרס היהודי האמריקאי, לבין מדיניות אגרסיבית של הגשת דוחות "ידיד בית-המשפט" לכמעט כל הליך משפטי שבצורה זו או אחרת נגע באינטרסים של אותם ארגונים חברתיים.
מחקרים נוספים שנעשו על שנים אלו הצליחו להראות כיצד שימוש נכון ומושכל במוסד "ידיד בית-המשפט" אפשר לארגונים שביקשו לשנות מצב חברתי של קבוצות מוחלשות להצליח ולהשפיע על בתי-המשפט בפסיקתם.
התפתחות זו, נטען, הביאה ליתר דמוקרטיזציה של ההליך השיפוטי, להעשרתו בערכים ובקונטקסטים עובדתיים וחברתיים שנעדרו בעבר מההליך השיפוטי וגרום לצמצום הכרעות שיפוטיות הנשענות על עובדות מוטעות או על תמונה חברתית צרה, מוגבלת ובעלת הטיה.
השימוש התכוף במוסד "הידיד" העניק בדיעבד גם יתרונות פרקטיים מגוונים לכל אותם גופים וארגונים החפצים לפעול בזירת השינוי החברתי.
בהם ניתן למנות את היתרונות המרכזיים הבאים:
חיסכון כספי והימנעות מהסיכון הכרוך במעמד כצד פורמלי להליך - "ידיד בית-המשפט" מאפשר ליהנות מיתרונות כלכליים במובן זה שאין עליו החובה לשלם את אגרת המשפט הכרוכה בהגשת התביעה או הגשת הערעור (הוצאות אלה נישאות על ידי הצדדים הפורמליים).
בהקשרים רבים הכנת נייר עמדה, חוות-דעת או הצגת תשתית עובדתית היא פשוטה וכרוכה במקרים רבים (אם כי לא תמיד) בעלויות נמוכות בהשוואה לנטל המקצועי והכלכלי הכרוך בהכנת מלוא המסמכים הדרושים למי שהוא צד פורמלי להליך.
במידה וההליך מסתיים בכישלון, הוצאות המשפט מושתות על הצדדים הפורמליים ולא על ידיד בית-המשפט, והסיכון הכרוך בספיגת עלויות ההפסד מוצא ממכלול השיקולים.
גמישות טקטית בבחירת הטענות המשפטיות - צד פורמלי להליך ישאף להעלות במסגרת סיכומיו לבית-המשפט את כל הטענות האפשריות, שכן אם לא יעשה כן, איש לא יעשה זאת במקומו.
לעומת זאת כאשר צד מציג את עמדתו בתור "ידיד בית-המשפט" יש לו את חופש הבחירה להתמקד בטיעון משפטי או עובדתי יחיד, יש לו את חופש הבחירה לבחור את טון הטיעון, ואת הנימים שעליהם הוא רוצה לפרוט.
ברמת שיתוף הפעולה, ניתן לתכנן חלוקה של טיעונים מסוימים, מתוך ידיעה או הכרה שטיעונים מסוימים לא יתקבלו בעין יפה בשעה שהם מועלים על ידי הצדדים הפורמליים להליך, בעוד שאותם טיעונים ייראו לגיטימיים בשעה שיועלו על ידי צדדים חיצוניים לו.
הזדמנות ליצירת שיתופי פעולה וקואליציות ציבוריות - הצטרפות להליך המשפטי כ"ידיד" מאפשרת למספר גופים שונים לשתף פעולה למען השגת מטרה משותפת, תוך תיאום אסטרטגיה המשפטית אופטימלית וביחס לאופן ניסוח טיעונים המהותיים למקרה.
שיתוף הפעולה יכול לכלול גם "חלוקת עבודה" או "חלוקת גזרות אחריות" ככל שהדבר נוגע להיבטים או טענות שונות שגופים יכולים לטעון בתור "ידידים" נפרדים ושונים.
ההימנעות מהצורך ביחסי עורך-דין-לקוח - ככל שהדבר נוגע לארגונים חוץ-ממשלתיים, השימוש במוסד "הידיד" מתבטא בכך שהם משתחררים מהצורך "למצוא" לקוח, וכן מהצורך להתקשר עם אותו לקוח בקשרי עורך דין-לקוח.
ברמה האתית הקשר עורך דין-לקוח יוצר מחויבות מקצועית, אשר לעיתים מונעת את חופש הפעולה המשפטי והענייני, המתאפשר במצב בו הארגון מציג את עצמו כ"ידיד" בלבד.
הדברים משתלבים לא רק עם החופש הטקטי ביחס לסוג הטענות שניתן לטעון או לא לטעון, אלא גם ברמה האתית ציבורית, ככל שהדבר נוגע לניגודי עניינים אפשריים בין האינטרסים הלגיטימיים של לקוח הבודד, ובין האידאולוגיה והאינטרסים של הארגון או המוסד המבקש להיות מיוצג בהליך.
השימוש הנפוץ במוסד "הידיד", והגמישות והליברליות שהפגינו בתי-המשפט במתן זכות עמידה לארגונים חברתיים, הביאו בפועל, להתפתחות שלוש תת-קטגוריות בהם בא לידי ביטוי מוסד "ידיד בית-המשפט".
כאשר כל אחת מהקטגוריות שימשה למטרות שונות:
"הידיד" הקלאסי – שאין לו אינטרס ישיר בהליך המשפטי והדומה במהותו Amicus Curiae במובנו ההיסטורי והמקורי;
"הידיד" המודרני – שהוא בעל אינטרס אישי ישיר בהליך ואשר תומך לצורך כך באחד הצדדים.
"הידיד" הפוליטי – המופיע בצורת קבוצות אינטרס, שמטרתן היא קידום אינטרס פוליטי/חברתי ללא קשר הכרחי למי מהצדדים הספציפיים.
ריבוי הזהויות של מוסד "הידיד" והגמישות הרבה שמערך זהויות זה נתן בידי המדיינים, הביאה להצפת בתי-המשפט בארצות-הברית בבקשות להצטרף להליכים "כידיד בית-המשפט".
בסוף המאה העשרים, בכ-85% מהתיקים שנטענו בפני בית-המשפט העליון הפדרלי, הוגשה לפחות חוות-דעת אחת מטעם "ידיד בית-המשפט".
הגידול התבטא לא רק בשיעור התיקים שבהם מוגשים דוחות "הידיד", אלא גם בכמות דוחות "הידיד" השונים המוגשים בכל תיק.
כך לדוגמה, אין זה נדיר למצוא תיקים עקרוניים מאותה תקופה, בהם הוגשו עשרות דוחות "ידיד בית-המשפט" מטעם עשרות ארגונים ציבוריים, גופים פרטיים, אזרחים מן השורה ובעלי עניין אחרים, מכוח היותם "ידידי בית-המשפט".
הצפה זאת של בתי-המשפט הביאה לביקורת קשה על השימוש המפוצל במוסד "הידיד" בטענה שהוא הפך למוסד מעין "לוביסטי" או "שתדלני" בין כותלי בית-המשפט, ותכניו לובשים צורה של התדיינות פוליטית שמטרתה היחידה היא להפעיל לחצים על בתי-המשפט, בדומה למערך הלוביסטים או שתדלנים המצויים בתוך המסגרת הפוליטית.
הביקורת טענה כי השימוש המודרני במוסד "הידיד" מחטיא את המטרה אותה הוא נועד לשרת, קרי לעזור לבית-המשפט במלאכתו השיפוטית.
יתרה מזאת, לטענתם בעזרת מוסד "הידיד", הפך ההליך המשפטי לזירה פוליטית לקידום אינטרסים של קבוצות שונות בחברה, הגורמות לתופעות לוואי שליליות בכל הנוגע למעמדו הציבורי ולתפקידו של בית-המשפט.
הביקורת על השימוש המופרז במוסד "הידיד", גרמה לנשיא בית המשפט הפדרלי השביעי לערעורים של ארצות הברית, ריצ'רד פוזנר , לזעזע את המערכת המשפטית ולדחות את בקשתה של Chicago Board of Trade למעמד של "ידיד בית-המשפט", בטענה שהיא נכשלה מלהציג עמדות השונות מאלה שהיו ידועות לבית-המשפט.
נימוק זה היה בבחינת אישור לעמדה הביקורתית שקראה לחזור לפרשנות הקלאסית של תפקיד "ידיד בית-המשפט".
כלומר, רק אם ל"ידיד" מידע עובדתי או משפטי חדש, שאינו ידוע לבית-המשפט, מן הראוי להתיר לו להציג את עמדתו.
פסק-הדין זכה להד ציבורי נרחב, כאשר הדעות נחלקו בין אלה שסברו כי המגמה היא רצויה ויש לרסן ככל האפשר את "הידיד" הפרטי (דהיינו הארגונים החוץ-ממשלתיים), מאחר שהוא עושה שימוש לרעה בכלי הנ"ל.
מנגד סברו אחרים כי מדובר ברגרסיה הפוגעת בהישגים ובמעמדו של "ידיד בית-המשפט" בתפקידו המודרני והחברתי.
עוצמת הביקורת שהתעצמה לאור פסק הדין, הביאה לכך שבשנת 1998 שוב תוקנו הכללים הנוגעים ל"ידיד" והוטלו הגבלות נוספות על מידת הגמישות והיכולת להצטרף "כידיד" להליך המשפטי.
במסגרת התיקון חויבו המבקשים להצטרף לדיון כ"ידיד" לחשוף את היחסים בינם לבין הצדדים להליך, וכן לחשוף את זהות הגופים שהשתתפו במימון הכנת נייר העמדה.
מוסד "ידיד בית-המשפט" האמריקני כיום, הוא סינתזה שנצרפה לאחר תהליך היסטורי מורכב, המזכיר בהתפתחותו תנועת מטוטלת.
בשיאה האחד ניתן לראות הגמשה ובליברליות של הענקת אפשרות להשתמש באמצעי "הידיד", ובשיאה השני ישנה הגבלה חריפה של האפשרות השימוש במוסד זה.
המתח הקיים כיום באופן השימוש במוסד "הידיד" במשפט האמריקני ימשיך ככל הנראה להתקיים, לכל הפחות עד שתימצא נקודת איזון חדשה באופן השימוש במוסד זה.
מוסד "ידיד בית-המשפט" לא הוכר במשפט הישראלי עד סוף שנות ה-90 של המאה העשרים.
הוא נולד כמעט יש מאין בפרשת רצח דני כץ (להלן: "הלכת קוזלי").
אזכורים ספורים למוסד זה שזורים בפסיקה גם מקודם לכך, אך הללו מעולם לא חרגו מרמת האזכור הפורמלי בלבד.
כאמור, התייחסות בית-המשפט נעשתה בתקופה שקדמה להלכת קוזלי בצורה של "אזכור" בלבד או כמקור להשוואה, ללא התייחסות למוסד לגופו, או התרת השימוש בו בפועל כמתכונתו במשפט המקובל או במשפט האמריקאי.
עם השנים פותחה קשת רחבה של אלטרנטיבות פרוצדורליות ומהותיות שנעשה בחקיקה ובפסיקה הישראלית, אשר מילאו תפקידים דומים לאלו של "ידיד בית-המשפט".
במקרים רבים הקנו תחליפים אלו אפשרויות נרחבות לצדדים שלישיים נבחרים להשמיע קולם בפני בית-המשפט, ולעיתים אפשרויות אלו התבררו כרחבות יותר מהאפשרות שהוענקה ל"ידידים" דומים במשפט המקובל ובמשפט האמריקאי המודרני.
הבולט שבגופים שהוסמכו להצטרף להליכים הוא מוסד היועץ המשפטי לממשלה, אשר מופקד מתוקף תפקידו על האינטרס הציבורי והוסמך, על כן, להצטרף לכל הליך כנציג המדינה ובלבד שמעורבים בו זכות ציבורית או עניין ציבורי (כאמור בסעיף 1 לפקודת סדרי הדין (התייצבות היועץ המשפטי לממשלה) [נוסח חדש]).
הסמכה זו של היועץ המשפטי לממשלה, כמייצג האינטרס הציבורי, מצויה גם בשורה של הוראות חוק ספציפיות (לדוגמה: סעיף 153 לחוק הירושה, התשכ"ה-1965; סעיף 69 לחוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות, התשכ"ב-1962).
לצד היועץ המשפטי לממשלה, ניתן למצוא גופים ו"ידידים" נוספים של בית המשפט.
מעמדה של רשות ניירות ערך מכוח סעיף 35טו לחוק ניירות ערך, התשכ"ח-1968;
מעמדן של הרשות להגנת הצרכן והמועצה הישראלית לצרכנות מכוח סעיף 16(א) לחוק החוזים האחידים, התשמ"ג-1982 ותקנה 3 לתקנות חוזים אחידים, התשמ"ג-1983.
מעמד של ארגון העוסק בזכויותיו של מי שאסור להפלותו, זאת מכוח סעיף 13 לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, התשמ"ח-1988.
הפעם הראשונה בה נתבקש בית המשפט בישראל לאמץ את מוסד ידיד בית המשפט ולאפשר הצטרפות להליך של גוף שאינו מוסמך לכך במפורש בחוק הייתה כאשר ביקשה הסניגוריה הציבורית להצטרף לבקשה למשפט חוזר שהגישו המורשעים ברצח דני כץ.
בפסק דין בו ביקשה האגודה לזכויות האזרח בישראל להצטרף כידידת בית המשפט, מנה השופט אליקים רובינשטיין את השיקולים לפיהן נבחנה בקשתה בחיוב:
"ידיד בית המשפט" בבית המשפט הגבוה לצדק
בית המשפט העליון הרחיב את זכות העמידה בפניו ביושבו כבג"ץ (שכן תקנות סדר הדין האזרחי אינן חלות על ההליך) והתיר עמידה של ידיד בית משפט הנחשב "עותר ציבורי".
הפסיקה התירה לגוף ציבורי - שאמנם אינו צד ישיר להליך - אך יש לו אינטרס רחב בפתרון ההליך והיכרות עם המטריה הנדונה - להשמיע עמדתו בנדון בצד העותר, לו יש נגיעה אישית או ישירה לעניין.
עוד קבע בית המשפט העליון:
עמותת "ידיד - מרכזי זכויות בקהילה" הייתה עמותה ישראלית שהוקמה בשנת 1997. מטרתה המוצהרת הייתה לפעול "למען תמיכה והעצמת שכבות חלשות בחברה הישראלית והגברת הסולידריות החברתית".
"ידיד" פעלה בארבע רמות עשייה מרכזיות: סיוע פרטני ואישי במיצוי זכויות, פרויקטים קהילתיים להעצמה אישית וקבוצתית, שינוי מדיניות והסברה, מכירת שירותים בתחום הזכויות וייזום עסקים חברתיים בתחום.
על פי אתר העמותה, נכון ל-2009, טופלו למעלה מ-350,000 משפחות ויחידים באמצעות מרכזי זכויות שמפעילה העמותה ברחבי ישראל.
בשנת 2011, העמותה הפעילה 21 מרכזי זכויות, בין השאר ביישובים: ירושלים, פתח תקווה, קריית גת, קריית מלאכי, חצור הגלילית, צפת, נצרת, חיפה, תל אביב, אשדוד, אשקלון, אבן שמואל, תל מונד, נהורה, רהט ונתניה.
באוגוסט 2019 מונה לעמותה מפרק זמני.
לאחר קשיים כלכליים וניהול כושל, העמותה נסגרה ב-2020.
עמותת "ידיד" נוסדה בנובמבר 1997 על ידי עורכי הדין אבי ערמוני, אופיר כץ ויובל אלבשן יחד עם שרי רבקין, ששימשה כמנכ"לית "ידיד" מיום הקמתה.
"ידיד" פיתחה מודל פעולה מיוחד – מרכז זכויות בקהילה הפועל בעשרה יישובים ברחבי ישראל.
מרכזי הזכויות מעניקים לפונים אליהם סיוע במיצוי זכויותיהם המשפטיות בתחום החברתי והאזרחי, סיוע בהתמודדות עם מצוקות יום-יומיות ובהתנהלות מול רשויות המדינה.
מרכזי הזכויות משמשים גם כמוקד לפעילות מקומית קהילתית וחינוכית (עבור עולים חדשים, אמהות חד הוריות, ילדים, בני נוער, מובטלים וכיוצא בזה).
באמצעות פרויקטים קהילתיים כגון קורסים לניהול תקציב משפחתי, קורסים להעצמה תעסוקתית ומציאת עבודה, הנחיית קבוצות התארגנות מקומיות של תושבים, הדרכות במיצוי זכויות ועוד מקדמת "ידיד" את החזון של צמצום פערים חברתיים וכלכליים.
פעילות "ידיד" בשיאה נסמכה על צוות עובדים שכלל כ-50 עובדים במרכזי הזכויות ומחלקה משפטית בה 3 עורכות דין.
בנוסף ב"ידיד" פעלו למעלה מ-400 מתנדבים, שכ-70% מהם פונים לשעבר שהחליטו לתרום מזמנם לקהילה לאחר שקיבלו סיוע ראוי מהארגון.
30% מהמתנדבים היו מתנדבים מקצועיים בתחומים שונים החל מעורכי דין ועובדים סוציאליים וכלה במורים, מנהלי בנק לשעבר בכירים במערכת הממשלתית, ועוד.
החל משנת 2008 צמצמה העמותה את פעילותה בגלל קשיי תקציב.
עמותת "ידיד" פעלה בתחום שינוי המדיניות דרך המחלקה למדיניות חברתית והסברה שנוהלה על ידי סמנכ"ל "ידיד" רן מלמד, והמחלקה המשפטית שנוהלה על ידי עו"ד שני רבינוביץ.
המחלקה המשפטית של העמותה, עסקה בייצוג וליטיגציה בערכאות משפטיות בעניינים עקרוניים, הגשת עתירות לבג"ץ, כתיבת דו"חות, השתתפות מקצועית בהליכי חקיקה ועוד.
המחלקה למדיניות חברתית רכזה את הפעילות לשינוי מדיניות באמצעות הגשת הצעות חוק, השתתפות בוועדות הכנסת וכו'.
בין ההצלחות הגדולות של "ידיד" בתחום המשפטי ניתן למנות:
מניעת עיקול כספי סיוע בשכר דירה.
מתן סיוע בשכר דירה לחולי נפש ונכים המתגוררים בבית הוריהם.
שמירת הזכאות לדיור ציבורי/בן ממשיך גם במקרה שהדייר נאלץ לעזוב את דירתו לתקופה מסוימת בשל בעיות רפואיות.
שינוי חוק ההוצאה לפועל וביטול מאסר חייבים.
שינוי חוק ההוצאה לפועל והטלת חובת דיור חלופי על מי שהבנקים מבקשים לפנות אותו מדירתו.
הגשת עתירות שונות בתחום הדיור, הביטוח הלאומי, זכויות עובדים ומערכת ההוצאה לפועל.
בשנת 1999 פעלה נגד סגירת אבנר חברה לביטוח והעברת הטיפול בנפגעי תאונות דרכים לביטוח הלאומי.
בשנת 2003, סייע לויקי קנפו במאבק האמהות במשפחות החד-הוריות נגד הגזרות הכלכליות וקיצוץ הקצבאות שיזם שר האוצר דאז בנימין נתניהו, כחלק ממהלך כולל להפחתת ההוצאה הממשלתית בתחומי סעד ורווחה, בפרט בכל הנוגע להבטחת הכנסה של מגזרים חלשים, דוגמת האמהות החד-הוריות.
בשנת 2005 ניהלה העצותה קצפיין נגד תוכנית מהל"ב (מהבטחת הכנסה לתעסוקה בטוחה) (שכונתה "תוכנית ויסקונסין").
בשנת 2008 קיבלה העמותה מעמד של "ידיד בית המשפט" בפרשת חפציבה, והגישה לבית המשפט חוות דעת המדגישה שיקולי צדק חלוקתי והגנה על הזכות לדיור כזכות יסוד חוקתית בהליכי כינוס הנכסים של החברה.
בשנת 2011, הגישה עמותת ידיד לבית הדין האזורי לעבודה תובענה ייצוגית על סך 588 מיליון ₪ נגד חברות ועמותות הסיעוד, בטענה שאינן משלמות לעובדותיהן עבור זמני המעבר ממטופל אחד למשנהו, הכלולים במסגרת העבודה.
כמו כן, הגישה העמותה בשנת 2011 שתי עתירות לבג"ץ בעקבות הרפורמה בחוק ההוצאה לפועל.
העמותה טענה בעתירות כי במסגרת תיקוני החוק, נעשתה פגיעה בזכויות חייבי ההוצאה לפועל בהעברת סמכויות חקירת היכולת מידי רשמי ההוצאה לפועל לחוקרים פרטיים, שהם לרוב עורכי דין ורו"ח מסחריים, וכן בניתוק והעברת רשמי ההוצאה לפועל ממערכת בתי המשפט לרשות האכיפה והגבייה, והכפפתם לדרג מנהלי בכיר של מערכת ההוצאה לפועל.
ב-2011 הוקמה על ידי מרכז ידיד בפתח תקווה קבוצת התארגנות מקומית של אמהות חד הוריות לשינוי חוק המזונות.
הקבוצה תבעה לשנות להעלות את תקרת השכר המזכה בתשלום המזונות על ידי המוסד לביטוח לאומי, בטענה שתקרת השכר גורמת לכך שנשים רבות המקבלות תשלום מזונות מן המוסד לביטוח לאומי מעדיפות שלא לצאת לעבוד, ואלו שעובדות סובלות כתוצאה ממיעוט הכנסה.
הקבוצה בנתה מאבק ציבורי מתוקשר סביב הנושא, קיימה כנסים ברמת גן, רעננה, פתח תקווה ובכנסת וגייסה חברי כנסת ותמיכה ציבורית לשינוי החוק.
בפברואר 2012 הונחה ההצעה לתיקון החוק על שולחן הכנסת.
במהלך הכנסת ה-18, קידמה העמותה למעלה מ-40 הצעות חוק, בתחומים שונים, בדיור, בביטוח הלאומי, במערכת ההוצאה לפועל, בתחום הצרכנות והבנקאות, בתחום הממשל התקין והשקיפות ועוד.
בתחום שינוי המדיניות פעלה ופועלת "ידיד" בצורה מקיפה ורחבה מזה שנים רבות וההישגים בתחום החקיקה ושינוי המדיניות רבים.
בשנת 2019, נתקבלה שורת החלטות תקציביות בתחום הדיור, שנבעו בעקבות פעילות העמותה: הגדלת הסיוע בשכר דירה לנשים נפגעות אלימות ; הגדלת הסיוע בשכר דירה לנשים חד הוריות שנמצאות במסלול מזונות לפחות שנתיים ועומדות בקריטריונים לזכאות לדיור ציבורי (שכרגע לא יכולות לקבל בגלל מסלול המזונות); הגדלת הסיוע לדרי רחוב.
נוסף על כך, בשנת 2003, הייתה "ידיד" מיוזמות חוק ארוחה יומית לתלמיד, המסדיר אספקת ארוחות חמות לילדים במערכת החינוך.
ב-2007 יזמה העמותה את חוק דודי השמש בדיור הציבורי, המחייב את הממשלה להתקין דודי שמש לדיירי הדיור הציבורי ובכך להביא לחיסכון ניכר בקרב דיירי הדיור הציבורי.
כמו כן, פעלה ידיד במישור הציבורי לביטול פרעון מוקדם במשכנתאות למי שפונה מביתו, איסור עיקול כספי סיוע בשכר דירה, חובת הודעה על הזכות לגשת לוועדה בינמשרדית בעת בעיית משכנתא, ועוד.
בין הפרויקטים הקהילתיים שמפעילה "ידיד":
מדברות עבודה – קורס לקידום תעסוקתי של אוכלוסיות מוחלשות
תכנון תקציב משפחתי – קורס קבוצתי ופרטני לסייע בהתמודדות עם קשיים כלכליים לאוכלוסיות מגוונות – ילדים, נוער, מבוגרים, קשישים
"הכח להשפיע תושבים עושים שינוי" - התארגנות קהילתית מקומית של תושבים
השחמט ככלי למיצוי הפוטנציאל האישי בקרב ילדים
עמותת "ידיד" קיבלה את אות הנשיא למתנדב לשנת 2008.
עמותת "ידיד" היא זוכת פרס "כנס שדרות לחברה" לשנת 2005
מנכלי"ת עמותת "ידיד" היא זוכת פרס היזם החברתי לשנת 2008 של העיתון גלובס וקרן שוואב.
מנכלי"ת "ידיד" נבחרה לאחת מעשר הנשים המובילות בארץ בתרומה לקהילה ולחברה מטעם קרן רפופורט ועיתון "לאישה".
מנכ"לית "ידיד" שרי ריבקין זכתה בשנת 2014 בפרס רפפורט לנשים פורצות דרך ומחוללות שינוי בחברה הישראלית.
מחנה ידובנו (Logor Jadovno) היה מחנה ריכוז שהקימו הקרואטים ב-23 ביוני 1941 עבור יהודי זאגרב.
נכלאו בו גם אסירים קרואטים וסרבים.
המחנה הוקם בלב יער עבות, בהרי ולביט (Velebit), ליד העיירה גוספיץ'.
ביוני 1941 פתחו האוסטאשים במצוד הגדול אחר יהודי זאגרב.
ב-22 ביוני רוכזו כ-200 יהודים במגרש הירידים של העיר, הועלו על משאיות והובלו לסביבות כפר קטן בשם ידובנו, לא הרחק מהעיירה גוספיץ', שבה פעל מחנה ריכוז, דרכו עברו המשלוחים לאי פאג ולידובנו.
באזור הכפר ידובנו, בלבו של יער עבות, הורו האוסטאשים ליהודים לגדר שטח בן 500 מ"ר.
מחוץ לגדר נבנו שני צריפים.
אחד עבור שומרי המחנה והשני למגורי המפקד וסגנו.
על מרפסת צריף המפקדה הוצבה מכונת ירייה, שכוונה אל לב "המחנה", השטח המגודר.
האסירים היהודים רוכזו בשטח המגודר מתחת לכיפת השמיים.
בהיעדר צריפי מגורים הם נאלצו לישון על האדמה, לעיתים תחת גשם עז.
המחנה שכן בגובה של 1,200 מטר, ובלילות סבלו היהודים מקור עז ומרטיבות כתוצאה מהגשם, מה שגרם לרבים מהם לחלות בדלקת ריאות ובדלקת מפרקים.
מפקד המחנה והשומרים נהגו מדי פעם להשתעשע ולירות על האסירים שהסתובבו בתוך האזור המגודר.
אחת המטרות של האוסטאשים הייתה להרעיב את היהודים עד מוות.
האסירים ניזונו מעשב, אותו בישלו ביחד עם קליפות תפוחי אדמה שהוציאו מערימות הזבל.
האסירים המורעבים הועסקו בעבודת פרך, חטיבת עצים ביער והעברת אדמה ממקום למקום, ללא שום מטרה.
העבודה נמשכה 12 שעות תוך הכאות והתעללות בלתי פוסקים.
חיסול המחנה על יושביו החל ב-11 באוגוסט 1941. מרבית האסירים הקרואטים שוחררו או הועברו למחנות אחרים, אך היהודים והסרבים נרצחו כולם.
מספר הקורבנות נע בין עשרת אלפים ל-35 אלף.
שיטת הרצח: האסירים נורו ואחר כך הושלכו גופותיהם לתהום.
על פי עדויות אחרות, האסירים הושלכו לתהום בעודם בחיים, ואחר כך הושלכו בעקבותיהם רימוני יד.
עדות על כך מסר סלאבקו רדי, שהיה חבר ועדת החקירה הממלכתית היוגוסלבית לחקר פשעי הנאצים, ואחד הפעילים בקהילת זאגרב.
ממחנה ידובנו לא נותרו ניצולים פרט לכמה בני נוער שהופרדו משאר האסירים בדרך למחנה והובאו לעיירה גוספיץ'.
אחדים מהם שרדו את המלחמה.
ידי ג'אז היא תנועת ידיים נפוצה ששימושה מקובל בריקוד ותיאטרון.
אופן הביצוע הוא החזקת הידיים עם כפות הידיים קדימה ואצבעות פרושות.
מיקום הידיים יכול להשתנות מווריאציה אחת לאחרת.
בדרך כלל, הזרועות נמצאות מעל גובה הכתפיים.
ניתן גם להחזיק יד אחת ישרה באלכסון כלפי מעלה והשנייה ישרה באלכסון כלפי מטה.
וריאציה נוספת היא החזקת הזרועות באופקי, כשהמרפקים נוגעים בצידי הגוף.
ניתן להרעיד את ידי הג'אז, כמו תוף מרים.
אך זהו אינו חלק חיוני מהתנועה עצמה.
ידונית (מחמם ידיים) היא פריט ביגוד של נשים בארצות בעלות מזג אוויר קר.
בדרך כלל עשויה הידונית בצורת גליל בעל שני פתחים שלתוכו מכניסים את כפות הידיים לשם הגנתן מפני הקור.
את הידונית מייצרים מחומרים מבודדי חום, לרוב מפרווה.
בדרך כלל הפתחים של הידוניות הם מהצדדים, אך יש גם ידוניות עם פתח מרכזי אחד או שני פתחים צמודים, במרכז.
הפריט נוצר כאביזר אופנה נשית במאה ה-16, והיה נפוץ בשימושם של נשים וגברים במאות ה-17 וה-18. החל מהמאה ה-19 יצא פריט זה מהאופנה, במידה רבה, אך המשיכו להשתמש בו גם במאה ה-20.
ידוויגה לבית אנז'ו (בפולנית: Jadwiga Andegaweńska; 3 באוקטובר 1373 – 17 ביולי 1399) הייתה שליטת פולין בין 1384 (מגיל 11) ועד למותה.
ידוויגה הייתה בת לשושלת הקפטית של בית אנז'ו והייתה בתו של לאיוש הראשון מלך הונגריה ופולין ושל אשתו, אליזבתה מבוסניה.
אחותה הייתה מריה מלכת הונגריה.
בפולנית היא מכונה ידוויגה; במספר שפות אחרות, כולל גרמנית, הונגרית ואנגלית "הדוויג" ובלטינית הדוויגיס.
בנוסף להיותה מלכת פולין היא נחשבת מאז 1997 לקדושה נוצרייה ולפטרונית של מלכות ריבוניות (כלומר, נשים שהן עצמן שליטות, ולא נשותיו של השליט).
היא נקראה על שם הדוויג מאנדכס.
בגיל 11 התייתמה והפכה למלכת פולין ובגיל 13 השיאה אותה אמה, העוצרת שלה, ליוגאילה, נסיך ליטאי שהמיר דתו לקתוליות לשם כך והפך למלך פולין ובהמשך ייסד את השושלת היגלונית שתמשול על פולין וליטא.
ידוויגה מתה בקרקוב בגיל 26.
בדת הבהאית, ידי אמונת האל או ידי האמונה, ובאופן לא רשמי הידיים, הוא הכינוי שניתן לקבוצה של אנשים שמונו לכל חייהם, ושתפקידם היה להפיץ את האמונה הבהאית ולהגן עליה.
לפי צוואתו של עבד אל-בהאא ימונו "ידי האמונה" על ידי שומר האמונה ויסורו למרותו.
סך הכל מונו חמישים איש לתפקיד, ארבעה על ידי בהאא אללה, ארבעה על ידי עבד אל-בהאא ו-32 על ידי שוגי אפנדי, אשר מינה עשרה נוספים לאחר מותם.
חלק מ"ידי האמונה" נמנים גם עם 19 שליחי בהאא אללה.
בעת מותו של שוגי אפנדי ב-1957 לא היה לו יורש, אך 27 אנשי "ידי האמונה" בחרו מקרבם תשעה חברים שכונו "המשגיחים" או "המפקחים" (Custodians), ואשר הנהיגו את התנועה הבהאית.
המשגיחים סיימו את תפקידם עם הקמתו של בית הצדק העולמי ב-1963. מאז, הדת הבהאית מונהגת בידי בית הצדק העולמי באמצעות מנגנון המנהל הבהאי.
אחרון חברי "ידי האמונה" נפטר ב-2007, והתואר שוב אינו מוענק לאיש.
מונו על ידי בהאא אללה
חאג'י מירזא מוחמד תקי, אבן אבהר (מת ב-1917)
מירזא עלי מוחמד, אבן אסדק (מת ב-1928)
מונו על ידי עבד אל-בהאא
מירזא עלי מוחמד ורקא (מת ב-1896)
מונו על ידי שוגי אפנדי לאחר מותם
סייד מוסטפא רומי (מת ב-1942)
מוחמד תקי אצפהאני (מת ב-1946)
הקבוצה הראשונה שמינה שוגי אפנדי (24 בדצמבר 1951)
הקבוצה השנייה שמינה שוגי אפנדי (29 בפברואר 1952)
הקבוצה השלישית שמינה שוגי אפנדי (2 באוקטובר 1957)
מונו על ידי שוגי אפנדי (לפי שנת מינוי)
יַדוּע הוא הכהן הגדול האחרון המוזכר במקרא (ספר נחמיה).
היה מהכהנים בני צדוק וכיהן בבית המקדש השני לאחר יוחנן בן יהוידע הכהן, אביו.
החל לכהן בערך בשנת 350 לפנה"ס, בשלהי התקופה הפרסית בארץ ישראל, תקופת שלטונו של ארתחששתא השלישי.
האיש החזק בפרס של ארתחששתא השלישי היה יועצו, בגואס .
בשלב מסוים ניסה המלך להפטר מיועצו החזק ממנו, אך זה הקדים והרעיל אותו והרג את כל בניו, למעט הבן הקטן ארסס.
בגואס המליך את ארסס (ארתחששתא הרביעי), בשנת 339 לפנה"ס, כשליט בובה בלבד, אך גם מלך זה ניסה במלאת שנתיים בערך לשלטונו, למרוד ביועץ החזק.
בגואס הצליח שוב להקדים תרופה למכה, הרעיל גם את ארסס והעלה לשלטון מלך אחר, דריווש השלישי.
בשלישית החלה תחרות כוח בין המלך החדש ליועץ הוותיק, החזק, אך הפעם היה זה המלך שניצח.
דריווש הצליח להכריח את בגואס לשתות את כוס הרעל אשר הכין והרג אותו.
דריווש השלישי היה מלך טוב ליהודים, ובתקופתו הלכה והתחזקה מדינת יהודה.
רוב העם הלכו בדרך אחת, תחת הנהגתה של הכנסת הגדולה.
כך, ללא כל מחלוקת בתוך העם, ובתמיכת מלך פרס, הפכה מדינת יהודה הקטנה למדינה חזקה, אשר שכניה ביקשו את קרבתה.
השומרונים בקשו גם הם את קרבת בני ישראל.
סנבלט השלישי, שהיה אחשדרפן בשומרון, ניסה לקנות את ליבו של ידוע, אך האחרון לא התפתה.
כפתרון להתחבר לבית הכהונה הצליח סנבלט להשיא את בתו למנשה הכהן, אחיו של ידוע.
ידוע ואנשי כנסת הגדולה ראו בדבר סכנה גדולה לעם ישראל, והדיחו את מנשה מן הכהונה.
מנשה רצה לחזור בו מן הנישואים, אך סנבלט פיתה אותו בהבטחות כי יבנה לו בית מקדש בהר גריזים, וימנה אותו לאחשדרפן.
ידוע ואנשי כנסת הגדולה עשו ככל שניתן, אך מנשה וחלק מן העם והכוהנים איתו, עזבו את ירושלים והלכו שומרונה אל סנבלט שנתן להם כסף שדות וכרמים.
באותו זמן החלה לזרוח שמשו של אלכסנדר הגדול, אשר ביסס במהירות את שליטתו ביוון והחל להצעיד את צבאו מזרחה.
לאחר זמן לא רב, הגיע לאסיה, והכה בשנת 333 לפנה"ס את דריווש בקרב איסוס.
לאחר מכן שלח אלכסנדר שליחים אל ידוע הכהן הגדול, ודרש ממנו כי ישלח אוכל לחייליו וכי את המס שנהג להעלות לדריווש יעביר מעתה אליו – אך ידוע סירב, בטענה שאינו יכול לבגוד בדריווש מלכו ולהפר את שבועת האמונים שנשבע לו.
אלכסנדר כעס והבטיח להיפרע מידוע על היצמדותו למלך פרס הכושל וסירובו למלך יוון המצליח.
סנבלט, לעומת זאת, שכח את חסדיו של דריווש; הוא הצטרף לחיילי אלכסנדר ועמו 8,000 איש, ודיבר סרה בעם ישראל.
בתמורה אישר לו אלכסנדר להשלים את בניית המקדש בהר גריזים.
תשעה חודשים חלפו עד שאלכסנדר כבש את צור ואת עזה, ולאחר מכן החל עולה בדרך אל ירושלים.
בכל הזמן הזה, ידוע, שעקב אחר ההתפתחויות, לא עזב את בריתו עם דריווש.
כאשר ראה ידוע את האויב מתקרב לעיר, אסף את כל העם אל בית המקדש, שם ערכו תפילות, והקריבו עולות.
ובעוד לילה לבשו הוא, הכהנים ואלף איש משרי ישראל, בגדי קודש, פתחו את שערי העיר וצעדו בזוגות ולפידים בידיהם, ופרחי הכהונה נושאים לפניהם את כלי הקודש, עד אשר הגיעו אל אלכסנדר.
כשראה המלך את ידוע, ירד מסוסו, השתחווה לפניו, וביחד נכנסו לבית המקדש והמלך הקריב זבחים.
ידוע השיג מהמלך עבור העם הטבות שונות, כולל פטור ממס בשנת השמיטה.
המפגש בין ידוע לאלכסנדר הגדול מופיע בגמרא אך שם מיוחס המפגש לנכדו שמעון הצדיק.
רבי יצחק אייזיק הלוי מסביר שידוע הגיע עם נכדו שמעון הצדיק שהיה כבר אז אב בית דין בסנהדרין.
כאשר ביקש המלך כי ישימו את דמות דיוקנו בבית המקדש הצליח ידוע הכהן לשכנע אותו כי עדיף לו "זיכרון חי"; ואכן, רבים מילדי הכוהנים שנולדו באותה שנה, נקראו בשם אלכסנדר.
בשנה השישית לאלכסנדר, 330 לפנה"ס, מת ידוע, ותחתיו עלה לכהן בנו חוניו הראשון.
ישנם המזהים את הכיתוב "ידוע" בכתב ארמי המופיע על מטבע במשקל 0.85 גרם עם ידוע הכהן.
אחרים טוענים שהמטבע מתייחס לסבו יהוידע, או שהוא בכלל מטבע שומרוני.
ידיד לחינוך היא עמותה שנוסדה בשנת 2007 ועוסקת בהפעלת גמלאים מתנדבים במערכת החינוך בישראל.
מייסדי העמותה הם דינה בנקלר, נמרוד אקרמן ומשה רביב, אשר שימש גם כיושב ראש הוועד המנהל שלה עד ספטמבר 2021. יושבת ראש העמותה היא לאה רוזנברג, ומנכ"ל העמותה הוא אורי פרג.
העמותה מגייסת ומפעילה גמלאים לפעילות כ"תומכי חינוך והוראה", במטרה לסייע למערכת החינוך ולתרום לאיכות חייו ולרווחתו של הגמלאי.
בכל יישוב שבו מתקיימת פעילות של ידיד לחינוך, מרכז את הפעילות גמלאי, מתנדב מהמקום, לרוב בעל ניסיון משמעותי במערכת החינוך.
הגמלאים עוברים תהליכי קליטה מסודרים, מקבלים הדרכה והפעילות מלווה בהערכה מקצועית שוטפת.
הניסיון מלמד שעצם נוכחותם של מבוגרים מנוסים בכיתה מסייעת בשיפור האווירה ותורמת לכל המעורבים במעשה החינוכי בתוך בית הספר.
כחלק ממודל הפעילות של ידיד לחינוך מושם דגש על הפיתוח המקצועי של המתנדבים וציודם בכלים פדגוגיים להרחבת הידע ולשיפור האפקטיביות.
במסגרת השתייכותם לקבוצת מתנדבי ידיד לחינוך היישובית המתנדבים זוכים ליהנות מתוכנית למידה והעשרה שנתית הנערכת מחוץ לשעות ההתנדבות בבתי הספר.
המתנדבים, לפי כישוריהם, מלווים וחונכים בתחומים הבאים:
מקצועות הליבה: מתמטיקה, אנגלית, אוריינות
אומנות: ציור, מוזיקה, פיסול, צילום ועיצוב
מלאכת יד: סריגה, תפירה, רקמה ונגרות
ספרייה, מזכירות ואחזקה בית ספרית
אותות ופרסים שבהם זכתה העמותה
ב־2012 זכתה דינה בנקלר, ב"פרס יו"ר הכנסת" על מפעלה החינוכי ובפרס גמלאית מתנדבת מצטיינת וקיבלה את מגן סגנית השר לאזרחים ותיקים.
ב-2012 - זכה סניף אשדוד במגן ראש העיר לארגונים מצטיינים.
ב־2015 - הוענק לידיד לחינוך פרס גליקמן למצוינות מטעם ג'וינט אשל.
ב־2015 קבוצת הרכזים של ידיד לחינוך זכתה במגן הוקרה לגמלאים מתנדבים מצטיינים מטעם ג'וינט אשל ע"ש ישראל ערד.
ב־2016 - פרס זוסמן-ג'וינט למצוינות בתחום השירותים החברתיים בקטגוריית קירוב לבבות בין מגזרים.
הערכות ידיד לחינוך בימי הקורונה
בתקופת הקורונה נמנעה הגעת המתנדבים לבתי הספר, והעמותה נערכה לאפשר למתנדבים הוראה מרחוק.
בתקופה הזו גם החלו להתקיים השתלמויות למאות מתנדבים בשימוש בזום ובמתן כלים טכנולוגיים, בקבוצות או ביחידים.
במקביל מקיימת העמותה קמפוס דיגיטלי לחיזוק והעשרת קהילת המתנדבים באמצעות סדרות של הרצאות בזום, כמו: ישראל במזה"ת המשתנה; אורח חיים בריא; חוסן קהילתי.
בתקופת הקורונה הוטמעו יכולות טכנולוגיות של למידה מרחוק והעמותה החלה להיערך להמשך פעילות גם במצבי חירום.
מיזם שבא כחלק מתוכנית "שערים" שמטרתה היא חיזוק השפה העברית הדבורה בקרב תלמידי כתות יב במגזר הערבי, כדי להקל על השתלבותם בלימודים במוסדות החינוך הגבוהים בארץ.
המיזם מאפשר למתנדבים לשוחח בעברית עם תלמידים באמצעות הטלפון או באמצעות תוכנת הזום בנושאים שונים, ומתקיים בשיתוף עם הפיקוח על לימודי העברית בחינוך הערבי והבדואי במשרד החינוך.
המיזם מתקיים בשיתוף עם הפיקוח על הוראת האנגלית במשרד החינוך, מאפשר למתנדבים, שאנגלית היא שפת האם שלהם, לנהל שיחות עם תלמידים ולאפשר להם לתרגל את השפה הדבורה.
המיזם החל כתגבור לתלמידים לקראת בחינות הבגרות והתרחב לתלמידי כתות ו', לחטיבת הביניים ולחטיבה העליונה.
בהלכה, יד (ברבים: ידות או ידיים) היא אמירה, מעשה או מצב כלשהו אשר מרמז על כוונת המדבר, המבצע או המשתתף.
הדיונים ההלכתיים נוגעים לתחומי הלכה כמו נדרים, גיטין וקידושין, בהם נדרשת אמירה מסוימת כתנאי ליצירת סטטוס הלכתי כלשהו, ובהקשרים אלו נידון המעמד ההלכתי של משפטים מקוטעים שונים.
המקור לכינוי "יד" הוא מן הדמיון לידית, חלק קטן מן הכלי שבאמצעותו ניתן להחזיק את הכלי כולו; כך גם על ידי המשפט המקוטע ניתן להבין את המשמעות השלמה שלא נאמרה בפירוש.
התלמוד מבחין בין שלוש רמות של ידיים: "ידיים מוכיחות", "ידיים שאינן מוכיחות" ו"ידיים שאינן מוכיחות כלל".
'יד שאינה מוכחת כלל' היא אמירה המשתמעת לשתי פנים.
דוגמה לכך היא קבלת נזירות, על ידי אמירת "אהיה", שכן ניתן לטעות שהוא מקבל על עצמו תענית ולא נזירות (כשאין נזיר עובר לפניו), לכן, פסק שמואל כי אין אמירה זו נחשבת לכלום.
'יד שאינה מוכחת' היא אמירה שניתן להבין ממנה את משמעותה, על אף שהיא נאמרת באופן בלתי ברור.
לראשונה נחלקו חכמים ורבי יהודה האם ידיים שאינם מוכיחות הווי ידיים: כלומר, לפי רבי יהודה, על הבעל לפרט שהשטר ניתן בתורת גט.
במסכת נדרים, נחלקו אביי ורבא באופן שאדם אומר לחבירו "מודרני הימך" או "מופרשני הימך" האם אומרים שהוא מקבל על עצמו להתרחק ולהיות מופרש ממנו, או שניתן להסיק שהוא מדיר את עצמו ליהנות מחבירו, אביי סובר שידים שאינן מוכיחות נקראים ידיים ורבא חלוק עליו.
'יד מוכחת' היא דיבור שלא ניתן לטעות ממנו באופן רגיל.
למשל: אדם המקדש אישה, ואומר תוך כדי דיבור לאישה אחרת "ואת" – מובן מדיבורו שהוא מעוניין לקדש אותה (בהסכמתה).
במקרה כזה נחשבות הידיים לידיים מוכיחות, שכן ברור שהוא רוצה לקדשה, והאפשרות החלופית (למשל, שהוא מתכוין לומר לה "ואת - תראי") היא אפשרות דחוקה.
באופן רגיל, ידיים מוכיחות נחשבות לידיים.
בקרבנות ניתן לקדש בהמה על ידי אמירה שהיא בגדר יד.
במסכת נדרים, הסתפקו רב פפא ורבינא בדיני לקט שכחה ופאה, צדקה, והפקר, שהוקשו לקרבנות, אם מועילה בהם אמירה שהיא בגדר יד או לא.
ידוע הבבלי (המאה ה-2) היה תנא בן הדור החמישי, תלמידו של רבי מאיר, המוזכר פעם אחת במשנה.
ידוע הבבלי נזכר במשנה לגבי פסק המתייחס לחיוביו של שומר במשפט העברי: "שני כלבים - אינו אונס (לגבי פטור מתשלום).
ידוע הבבלי אומר משום ר' מאיר: מרוח אחת - אינו אונס, משתי רוחות - אונס".
שמו מעיד עליו שהוא מבבל.
מכך שהוא מביא שמועה בשם רבי מאיר שחי בארץ ישראל מניחים שהוא נולד בבבל, עלה לארץ ישראל והפך לתלמידו של רבי מאיר.
אמנם, ישנה השערה כי אין לשלול את האפשרות שלמד מרבי מאיר בסוף ימיו כשברח לבבל.
יֶדוַובּנֶה (בפולנית: Jedwabne, ביידיש: יעדוואבנע; שם העיר נגזר מן המילה הפולנית למשי) היא עיר במחוז לומז'ה בפולין, מרכז כלכלי ומנהלי של אזור שרובו חקלאי, ובו שירותי בריאות, עסקים ופיננסים.
באזור פארק לאומי ובו ביצות בהן שוכנת אוכלוסיית בר של אייל קורא.
האתר משמש לספורט נופש ובכלל זה דיג, טיולים ורכיבת אופניים.
העיר מהווה מרכז של מועצה מקומית הכוללת כמה עשרות כפרים, לרבות ליפניק.
ידוובנה מוזכרת לראשונה במסמכים היסטוריים בשנת 1455. היישוב קיבל זכויות עיר בשנת 1736 וכן את הזכות לקיים ירידי מסחר שבועיים ושנתיים.
בשנים שלאחר מכן נבנתה בעיר כנסיית עץ קתולית, ובשנת 1770 נבנה בעיר בית כנסת, גם הוא מעץ.
ב-1913 נשרף בית הכנסת העתיק של ידוובנה.
מהגרים יהודים שהגיעו לארצות הברית בנו העתק של בית הכנסת הזה בלואר איסט סייד בניו יורק.
בסוף המאה ה-18 נפתח בעיר מפעל טקסטיל, וב-1851 היו בה 17 מטוויות, וידוובנה הייתה יצרנית הטקסטיל מספר 11 בגודלה בפולין.
לאחר התקוממות ינואר 1863 נגד הרוסים, דיכאו הרוסים את תעשיית הטקסטיל הפולנית והיהודית בפולין, ובידוובנה בפרט.
ערב מלחמת העולם השנייה היו בעיר כ-2,500 תושבים.
עקב ההגירה מפולין, בעיקר לארצות הברית, ירד מספרם לכ-1,000 לפני מלחמת העולם השנייה.
ביוני 1941 כבשו הגרמנים את ידוובנה והחלו פרעות של פולנים מקומיים ביהודי היישוב.
ב-10 ביולי 1941 רצחו התושבים הפולנים של ידוובנה 1,600 מבין יהודי העיירה וכן יהודים פליטים שהגיעו מיישובים סמוכים.
הם ריכזו אותם באסם ושרפו אותם חיים.
אלה שנמלטו נרצחו על ידי הפולנים.
יתר היהודים שנותרו בידוובנה רוכזו בגטו, ובנובמבר 1942 הועברו לגטו לומז'ה.
יְדוּתוּן הוא דמות מקראית, אבי משפחת משוררים מהלויים, הנושאת שם זה.
שמו מוזכר ב וכן ב.
ידותון מוזכר שלישי לפי סדר משפחות המשוררים .
ידותון מונה לתפקידו בבית ה' בימי דוד המלך יחד עם הימן, ואסף.
עוד מסופר בספר דברי הימים שידותון היה "חוזה המלך".
רש"י בפירושו לפסוק זה מסביר: .
ששת בניו שימשו בראש משמרות הקודש כפי שקבע דוד המלך.
צאצאי ידותון תיפקדו כמשוררים בימי בית שני בימיו של נחמיה.
בכותרת שלושה מזמורי תהילים, מופיעה הכתובת המייחסת את המזמורים לידותון.
חלק מהפרשנים, דוגמת האבן עזרא, סוברים שמזמור ל"ט בתהילים חובר על ידי ידותון.
יש הטוענים כי דוד חיבר את המזמור ומסר אותו לידותון שינגנו.
הסיבה לקושי בזיהוי המחבר נעוצה בכך שבכותרות המזמורים מופיע שם נוסף לידותון.
לדעת אחרים, ידותון הוא מושג מוזיקלי אשר שימש בפולחן באותה עת.
רש"י מפרש את השם ידותון כשם של כלי נגינה, על פי צירוף המילים: .: לעומת זה, בתחילת ספר תהילים כותב רש"י:
במסכת בבא בתרא שבתלמוד הבבלי, מייחסים את כתבי דוד בין היתר לידותון: .
בבלשנות, ידידי כזב הם זוג מילים בשפות שונות, אשר נהגות או נכתבות באופן זהה בשתי השפות, אך בעלות משמעויות שונות, כמו המילים "מי" בעברית ו-"me" באנגלית, או "היא" בעברית ו-"he" באנגלית, שהמשמעויות שלהן שונות, אבל הן נשמעות אותו הדבר (לפחות בחלק מהמבטאים).
את המונח טבעו מקסים קסלר (Maxime Kœssler) וז'ול דרוקיני (Jules Derocquigny) בשנת 1928 בספר שכתבו, ושמו Les Faux Amis ou les trahisons du vocabulaire Anglais ("ידידי כזב, או מעשי הבגידה של אוצר המילים האנגלי"), אשר תיאר את ידידי הכזב הקיימים בין צרפתית ואנגלית.
ייתכן כי זוג מילים שהן ידידות כזב מהוות קוגנטים אשר התפתחו מאותה מילה מקורית, אך בעקבות שינויים תרבותיים, משמעויות המילים השתנו.
כך לדוגמה משמעות המילים 手紙 הן נייר טואלט בסינית, אך ביפנית משמעותן מסר רשום.
באופן דומה, המילה магазин ברוסית נהגית magazine ומשמעה "חנות", ולא "מגזין", כמו באנגלית.
לפעמים, בעקבות שאילת מילים משפות שונות, המשמעות משתנה ונוצרים ידידי כזב.
למשל המילה Angst בגרמנית משמעה "פחד", אך האנגלית שאלה אותה כמושג מקצועי בפסיכולוגיה, במשמעות של חרדה קיומית.
ידיד לעת צרה הייתה סדרת טלוויזיה קנדית שהתבססה על סרט קולנוע אמריקאי משנת 1958 בעל אותו השם.
הסרט והסדרה עסקו בכלב רועים גרמני הנודד ממקום למקום ומסייע לאנשים במצוקה.
את הנווד גילם במרבית הפרקים כלב בשם לונדון.
אף על פי שרבים מן האנשים להם סייע ביקשו לאמצו, הוא העדיף להמשיך בנדודיו.
לכלב לא היה שם (זולת שמות חיבה שניתנו לו על ידי אנשים להם סייע), ולא נמסר בסדרה כל מידע על מוצאו, מניעיו או יעדו.
בסדרה השתתפו בתפקידי אורח כוכבי התקופה כגון מייקל איירונסייד, ריי וולסטון, ג'יימס מקארתור, אייב ויגודה, לזלי נילסן, מייגן פולווס ודפורסט קלי, אולם הדמות הקבועה היחידה הייתה הכלב האלמוני עצמו.
בפרק משנת 1979 השתתף גם מייק מאיירס, אז בן 16.
הסדרה שודרה בטלוויזיה הישראלית בשנות השמונים.
ידו של אוברון הוא רומן מסוגת הפנטזיה, והרביעי בסדרת ספרי אמבר של הסופר רוג'ר זילאזני.
הספר ממשיך את סיפורו של קורווין בדיוק בנקודה שבה הסתיים הספר השלישי.
ידוויגה יגלו, דוכסית בוואריה (בפולנית: Jadwiga Jagiellonka;), הייתה בתו של קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין ואשתו של גאורג, דוכס בוואריה.
ידוויגה נולדה ב-21 בספטמבר 1457 בקרקוב, לקז'ימייז' הרביעי, מלך פולין ואליזבת מאוסטריה, בתם של אלברכט השני, מלך גרמניה ואליזבת מלוקסמבורג.
בשנת 1468 הועלתה הצעה לחתן את ידוויגה עם מתיאש הראשון, מלך הונגריה, אולם אביה סירב להצעה משום שהיה בעל בריתו של ייז'י מפודבראדי, מלך בוהמיה - אויבו של מתיאש.
בשנת 1470 הועלתה הצעה לחתנה עם מקסימיליאן, ארכידוכס אוסטריה, אולם ההצעה לא יצאה לבסוף אל הפועל.
בשנים 1471 ו-1473 ניסה שוב מתיאש הוניאדי לבקש את ידה, אולם הוריה סירבו לכך בכל תוקף.
בשנת 1474 ביקש אלברכט הרביעי, דוכס בוואריה-מינכן את ידה, אולם אביה כבר היה במשא ומתן עם לודוויג התשיעי, דוכס בוואריה, להשיאה לבנו גאורג.
ב-26 במאי 1475 נתן האפיפיור סיקסטוס הרביעי את הסכמתו לנישואים, וב-14 בנובמבר אותה שנה התקיים טקס נישואיה לגאורג מבוואריה בלנדסהוט.
בחתונה השתתפו הרבה אורחים חשובים, ובכלל זה פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ובנו מקסימיליאן, ארכידוכס אוסטריה, אלברכט השלישי, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, זיגיסמונד, ארכידוכס אוסטריה, פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ, אלברכט, מרקיז באדן-האכברג, אולריך החמישי, רוזן וירטמברג-שטוטגרט, אברהרד החמישי, רוזן וירטמברג-אוראך, לודוויג הראשון, רוזן לוכטנברג ואוטו, רוזן הנברג-אשאך.
בשנת 1479 מת חמיה לודוויג התשיעי, דוכס בוואריה, ובעלה גאורג עלה לשלטון במקומו.
נישואי הזוג לא היו מוצלחים, בין השאר עקב כך שבעלה היה אלכוהוליסט וזקן, ובשנת 1485 גירש אותה בעלה מלנדסהוט לבורגהאוזן, שם התגוררה עם חצר ומשרתים משלה.
ב-1 בפברואר 1502 מתה ידוויגה בטירתה, והיא בת 44 שנים.
ב-14 בנובמבר 1475 התחתנה ידוויגה עם גאורג, דוכס בוואריה, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
יִדְאֲלָה (ייתכן: יראלה) הוא שמה של עיר מקראית בתחום נחלת שבט זבולון, אשר המשיכה להתקיים גם בתקופת המשנה והתלמוד.
היישוב נזכר באופן יחידאי בספר יהושע בתיאור נחלת שבט זבולון במערב עמק יזרעאל, לצד הערים קטת, נהלל, שמרון ובית לחם: .
במקורות חז"ל מובא שם העיר בצורה יראלה, וגם בתרגום השבעים נזכר השם בגרסה עם האות רי"ש במקום האות דל"ת.
בתלמוד הירושלמי זיהו חז"ל את העיר המקראית עם עיירה בת תקופתם בשם חורייה: .
בהתאם ליישובים הנזכרים במקורות בסמיכות לעיירה התלמודית חורייה, שזוהתה בידי חז"ל עם ידאלה המקראית, מזוהה היישוב הקדום עם חורבה בשם ח'רבת חווארה, השוכנת בין בית לחם הגלילית ובין תל שמרון - סימונייה.
חורבה זו נסקרה בידי הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל בשנת 1881.
החוקרים נחמן אביגד ובנימין מזר זיהו את האתר הארכאולוגי תל ריסים עם ידאלה.
רבי ידותון הלוי החבר (בערבית אבו אלחסן בן אבו סהל) היה לבלר, פייטן, משורר ופוסק שפעל בעיר פוסטאט שבמצרים בראשית המאה ה-13.
היה שליח הציבור והחזן של הקהילה הארץ-ישראלית (כניסת א-שאמיין) ששכנה בבית הכנסת בן עזרא בפוסטאט (כיום בקהיר), ושימש כחבר מטעם הישיבה הארץ ישראלית.
הוביל את המאבק לשימורו של המנהג הארץ-ישראלי בבית הכנסת, אל מול התנגדות רבי אברהם בן הרמב"ם ורבי יוסף ראש הסדר.
ערך שני סידורים המשמשים מקור עיקרי למנהגי התפילה הארץ-ישראליים.
היה סופר ומעתיק מומחה, ומצויים כתבי יד רבים שהעתיק בכתב ידו, בעיקר של פיוטים וסידורים כמנהג ארץ ישראל.
לסידורים אלה צירף גם פיוטים שכתב הוא עצמו.
המאבק על מנהגי ארץ ישראל
רבי ידותון שימש כחזן בבית הכנסת 'בן עזרא' בקהיר, שמכונה בתעודות הגניזה 'כניסת אלשמיין' ו'בית הכנסת הירושלמי'.
בזמנו כבר היו חלק ממנהגי בית הכנסת מושפעים מההלכה הבבלית, אך עדיין נשתמרו מנהגים ארץ ישראליים רבים, במיוחד בתפילות השבת והחגים.
המנהגים הייחודיים של בית הכנסת התבטאו באמירת פיוטים בתפילה, בקריאת התורה על פי החלוקה התלת שנתית, ובאמירת תפילת השיר ועשרת הדברות בתחילת תפילת השחרית.
כמה מפוסקי ההלכה במצרים התנגדו למנהגים הארץ ישראליים, ורבי ידותון היה ממובילי המאבק לשמירת מנהגים אלו.
בגניזה שרדו כמה מסמכים בכתיבת ידו הנוגעים לפולמוס זה.
רבי ידותון הפנה שאלה לרבי אברהם בן הרמב"ם, ששימש כנגיד יהודי מצרים בנוגע לאמירת המערביות שהייתה נהוגה בבית הכנסת הירושלמי.
להשערתו של מרדכי עקיבא פרידמן, רבי ידותון כתב שאלה זו בשנות נגידותו הראשונות של רבי אברהם ושהיא נכתבה מתוך ציפייה לשכנעו בצדקת מנהגיהם של בני ארץ ישראל.
תשובתו של רבי אברהם לא שרדה, אך פרידמן משער שרבי ידותון לא הצליח לשכנע את רבי אברהם שכן בשנים הבאות עמד רבי אברהם בראש המתנגדים למנהגי ארץ ישראל.
בחודש אדר ד'תתקע"א (1211) חתמו מתפללי בית הכנסת הירושלמי על אמנה שבה הם מצהירים על נאמנות למנהגיהם הקדומים.
האמנה נמצאה כתובה בכתב ידו של רבי ידותון וככל הנראה הוא מנסח האמנה.
באמנה מפורטים מנהגיו של בית הכנסת ונטען בה שמטרת הקמתו של בית הכנסת הייתה לצורך קיום מנהגי ארץ ישראל ולא ייתכן לשנות את המנהגים.
בנוסף, מובאת באמנה רשימה של חכמי מצרים הקדומים שלא מחו במנהגי בית הכנסת.
הבולטים מבין החכמים הנזכרים ברשימה, הם רב סעדיה גאון, רבי מבורך הנגיד, רב מצליח גאון, רבי שמואל בן חנניה הנגיד והרמב"ם.
המתנגדים למנהגי ארץ ישראל ניסו לשכנע את רבי ידותון לקבל את מנהגי בבל, ומשלא הסכים החליטו לפעול למינויו של חזן אחר.
בחודש ניסן באותה שנה נשאל רב יוסף ראש הסדר על תקפותם ההלכתית של מנהגי בית הכנסת הירושלמי והאם חזן המתעקש לקיים מנהגים אלו יכול לשמש בתפקידו.
בתשובתו, שלל רבי יוסף את תוקפם ההלכתי של מנהגי ארץ ישראל ופסק שאין להשאיר בתפקידו חזן שמתעקש לדבוק במנהגים אלו.
בעקבות תשובה זו והתעקשותו של רבי ידותון מונה חזן אחר שהיה מוכן לקבל על עצמו את מנהגי בבל.
גם לאחר שמונה חזן נוסף, חלק מבני הקהילה שדבקו במנהגיהם לא הכירו במינוי זה, ונוצר מצב של שני חזנים באותו בית כנסת.
רבי ידותון פנה לכמה חכמים נוספים שהתירו לו להמשיך כחזן ולקיים את מנהגי ארץ ישראל.
במהלך המאבק פנה רבי ידותון לשלטונות המוסלמים ולחכמי הדת המוסלמים כדי שיגנו על מנהגי ארץ ישראל.
בסופו של דבר, רבי ידותון לא הצליח במאבקו ובית הכנסת בן עזרא עבר לנהוג כמנהג בבל.
רבי אברהם בן הרמב"ם העיד .
גם לאחר שבית הכנסת קיבל את מנהגי בבל המשיך רבי ידותון לשאת בתואר 'חזן כניסת אל שאמיין' לצד החזן החדש שנהג כמנהג בבל, אך ככל הנראה משכורתו לא שולמה לו כבעבר והוא התקיים על קצבה קטנה יותר שניתנה לו מאת תומכיו בבית הכנסת.
משכורת זו לא הספיקה לצרכיו ובגניזה שרד מכתב משנת 1219 שבו הוא מבקש נדבות מאחד מעשירי הקהילה כדי להתקיים.
חלק מכתבי היד המצויים בהעתקתו, למשל העתקה של ספר תחכמוני מאת יהודה אלחריזי, נועדו כנראה לשמש תשורות לנדיבים כדי שיתנו לו נדבות.
מתוקף תפקידו כחזן בית הכנסת הירושלמי, היה מוטל על רבי ידותון לבחור יצירות פיוטיות לעטר בהם את התפילות.
בזמנו כבר היה בבית הכנסת ספר בשם 'דיוואן אל-מעמדות' שבו היו קרובות למעמדי התפילה השונים במהלך השנה והחזן היה יכול לבחור רק באיזו מהיצירות שנכללו בספר זה לעשות שימוש בשנה זו.
לעומת זאת, בסוגי היוצר והמעריב, היה לחזנים חופש בחירה רב יותר והם יכלו לבחור האם להשתמש בפיוט של פייטן קדום או לכתוב פיוט חדש משל עצמם.
לטענת אליצור, זה ההסבר לכך שרבי ידותון לא כתב קרובות.
ככל הנראה, לא כל פיוטיו של רבי ידותון שרדו.
הפיוטים ששרדו הם בעיקר אלה שרבי ידותון כלל באחד מהמחזורים שערך.
מיצירתו של רבי ידותון בתחום היוצר, שרד רק גוף יוצר המיועד לשבת שבה מגיע אבל לבית הכנסת.
פיוט זה הוא קצר יחסית, וכולל רק גוש אחד של בתים, ולאחריו פזמון קצר, היקף זה של גוף היוצר, אינו נפוץ במיוחד אך כן קיים לעיתים בתקופה המזרחית המאוחרת שרבי ידותון הוא מאחרוני האחרונים שבפייטניה.
הקהילה הארץ ישראלית בפוספאט נהגה לעטר את תפילות ערבית בפיוטי מעריב רבים, ואמירת פיוטים אלו נתפסה בעיני רבי ידותון ומתנגדיו כאחד מסמלי המנהג הארץ ישראלי.
גם רבי ידותון עצמו השקיע בכתיבת פיוטים מסוג זה, ובגניזה שרדו בשלמותם שני פיוטי מעריב שכתב רבי ידותון, אחד לפורים ואחד לשבת וכן פיוט זולת מתוך מערכת פיוטי המעריב לשבת נחמו.
ביוצר והמערביות של רבי ידותון, הוא הולך רק לפי כללי הפייטנות המזרחית ולא ניכרת בהם כלל השפעה ספרדית.
בחירה תבניתית זו, כמו גם עצם הבחירה לכתוב בסוגי הפיוט המסורתיים הללו, מוסברות על פי אופיו השמרני הכללי.
בנוסף, עסק רבי ידותון גם בכתיבת סוגי פיוטים שחודשו בידי פייטני ספרד, ומפיוטיו שרדו רשות לנשמת שמיועדת לשבת חנוכה ורשות לברכו שמיועדת לשבת שבה האבל מגיע לבית הכנסת.
בפיוטיו אלה הוא משתמש בחלק משיטות השירה הספרדיות, אך נשאר נאמן למסורת הפייטנות המזרחית בכך שגם בפיוטים אלה הוא נמנע משימוש במשקל.
בנוסף לפיוטים שנכתבו לצורך שימוש בבית הכנסת, כתב רבי ידותון שירים לכבוד מאורעות משפחתיים שאירעו לנכבדי הקהילה.
שרדו שבעה שירים שכתב רבי ידותון לצורך סעודת ברית מילה.
חלקם מיועדים לבריתות מסוג מסוים כגון ברית שחלה בשבת, או ברית של כהן.
ברוב השירים מזכיר רבי ידותון את אבי הבן כ'פלוני', כדי לאפשר שימוש חוזר בשיר בבריתות נוספות.
ככל הנראה, שניים מהשירים נכתבו לכבודו של הדיין ר' מנחם בן ר' יצחק בר ששון, שנולדו לו תאומים בן ובת.
באחד השירים הזכיר רבי ידותון את שמו של האב במפורש (ולא בכינוי 'פלוני') ואף חרז במילה זו.
השיר נחתם במשפט הקדשה .
בכמה משירי ברית המילה שכתב ניכרת בקיאותו בהלכות מילה, ובאחד מהשירים ישנם כמה הרמזים להלכות מילה שבספר משנה תורה לרמב"ם.
בנוסף לסדרת שירי ברית המילה שלו, כתב רבי ידותון גם שירי חתונה, ובגניזה שרדו שני שירי חתונה פרי עטו.
אחד מהשירים שרד בשני נוסחים שונים בכתב ידו של רבי ידותון שככל הנראה עיבד מחדש את שירו לצורך חתונה אחרת.
תבניות שירי הברית והחתונה של רבי ידותון, הם על פי תבניות השירה הספרדית, חוץ מהעובדה שרבי ידותון כמעט ולא השתמש במשקלים ספרדיים (חוץ מאחד משיריו שבו עשה שימוש חלקי במשקל).
כחלק מתפקידו כחזן, נדרש רבי ידותון לחבר שירי הספד לצורך הלוויותיהם של בני הקהילה ושל מנהיגי הדור.
בגניזה שרד מסמך ובו מורה רבי אברהם הנגיד לתת לרבי ידותון שכר על שיר הספד שחיבר והקריא בהלוויה של אחד מבני הקהילה.
כאשר הגיעה למצרים ידיעה מארץ ישראל על פטירתו של רבי יהונתן הכהן מלוניל, מחכמי פרובנס שעלו לארץ ישראל, נערך בפוסטאט מעמד הספד ואבל לזכרו ורבי ידותון התבקש לחבר שירי הספד לרגל המעמד.
סדרת קינות זו נדפסה בידי שמחה אסף.
בהתחלה, חלק מהחוקרים סברו שקינות אלו נכתבו בראשית המאה ה-16 לרגל פטירתו של נגיד יהודי מצרים רבי נתן הכהן שולאל.
אך לאחר שהתגלה שהקינות מועתקות בכתב ידו של רבי ידותון (שאף חתום באקרוסטיכון של אחד מהפיוטים), הוכח למעלה מכל ספק שקינות אלו נכתבו על פטירת רבי יונתן מלוניל שהיה בן דורו של רבי ידותון ולא על פטירת רבי נתן הנגיד שפעל מאות שנים אחר כך.
רבי ידותון כתב גם קינות בעת פטירתם של קרובי משפחתו.
בגניזה התגלו קינות שכתב על אביו רבי לוי ועל אחיו רבי משה, שנפטרו בשנת ד'תתקי"ב.
בגניזה התגלו שני סידורים מפוארים בהעתקתו ועריכתו של רבי ידותון שמכונים במחקר 'סדר פוסטאט א' ו'סדר פוסטאט ב'.
בסידורים אלה מעתיק רבי ידותון פיוטים ותפילות כמנהג הירושלמים בפוסטאט ומצרף פסקי הלכות והוראות לחזן.
ההלכות והוראות כתובים בערבית-יהודית והם נוסחו בידי רבי ידותון שמתגלה כאן גם כפוסק הלכה בנוסף להיותו משורר וסופר.
סידורים אלה משמשים מקור עיקרי לידיעות על מנהגי בית הכנסת הירושלמי בפוסטאט בתקופה האחרונה לקיומו של המנהג הארץ ישראלי, ועל רבים ממנהגי ארץ ישראל בכלל.
עזרא פליישר הדפיס קטעים רבים מסידורים אלה ודן במנהגים ארץ ישראלים ייחודיים העולים מהם, על אף שאז הוא עדיין לא זיהה את רבי ידותון כמחברם של סידורים אלה, מה שהוכח מאוחר יותר בעקבות השוואה בין כתב ידו של רבי ידותון באוטוגרף של אחד מפיוטיו לבין הכתב של הסידורים.
על אף היותו גדול הלוחמים לשימור מנהגי ארץ ישראל, פסיקותיו מושפעות מאוד מהתלמוד הבבלי ומחכמי בבל, ולעיתים הוא מנסה לפשר בין המנהג הארץ ישראלי הקדום לבין פסיקותיהם של חכמי בבל.
דוגמה לפשרה בין המנהג הארץ ישראלי לבין ההלכה הבבלית ניתן לראות בכך שבמחזוריו מביא רבי ידותון שבעתות גם לתפילות ערבית כמו מנהג ארץ ישראל הקדום, אך מכיוון שעל פי ההלכה הבבלית אין חזרת הש"ץ בתפילת ערבית ויש חשש לברכה לבטלה הוא מעתיק את השבעתות בלי שם ומלכות.
בחיבור המכונה 'סדר פוסטאט א' יש יותר מנהגים ארץ ישראלים מאשר בחיבורו המאוחר יותר של רבי ידותון 'סדר פוסטאט ב'.
בנוסף לסידורים שבעריכתו, העתיק רבי ידותון קונטרסי פיוטים לשבתות שכללו את מערכות יוצרותיו של רבי שמואל בן הושענא.
הוא נהג להעתיק קונטרסים נפרדים לכל פרשה.
בראש כל קונטרס צירף שער מיוחד שבו ציין את שם הפרשה, את שמו של המחבר רבי שמואל בן הושענא ואת שם המעתיק.
לרוב הקונטרסים הוא צרף בנוסף ליוצרותיו של רבי שמואל גם פיוטי מערביות שבני הקהילה הארץ ישראלית בקהיר נהגו לומר בפרשה זו.
החוקרים יוסף יהלום ונאויה קצומטה משערים שהעתקת הקונטרסים נעשתה כחלק ממאבקו לשימור מנהגי התפילה הארץ ישראליים בבית הכנסת בן עזרא בקהיר.
במלאכה זו עסק גם אחיו רבי משה בן לוי הלוי, שהעתיק קונטרסים בתבנית זו לחלק מהפרשיות, וככל הנראה הם חילקו ביניהם את העבודה.
מספר לוחות שנה בכתב ידו של רבי ידותון נמצאו בגניזה: קובץ משנת ד'תתקע"ה שמכיל את השנים עד ד'תתקפ"ג וכמה חוברות לשנים מאוחרות יותר שכל אחת לשנה בודדת.
הלוחות מפורטים מאוד יחסית לימי הביניים ומכילים מידע רב על הלוח העברי וכן את תחילות החודשים והחגים העיקריים בלוח השנה המוסלמי ובלוח השנה הקופטי.
ממסמכים בחתימת רבי ידותון שבהם הוא מציין את שמו ושם אביו, עולה ששמו העברי של אביו היה רבי לוי ושמו הערבי היה 'אבו סהל'.
אליצור מציעה שייתכן שאביו של ידותון זהה לאדם בשם 'לוי הלוי' שחתום על כמה מסמכים מפוסטאט בשלהי המאה ה-12 ומכונה במסמכים אלו בתארים 'חזן' ו'חבר'.
אם השערה זו נכונה, עולה שגם אביו של רבי ידותון שימש באותם משרות בהם החזיק בנו.
רבי משה, אחיו הגדול של רבי ידותון, שימש כדיין וחזן בעיר קליוב .
כמו אחיו גם הוא היה משורר ובגניזה שרדה מקאמה אוטוביוגרפית פרי עטו, שכתובה על פי כללי המשקל והשירה הספרדיים.
לא ידועים פרטים על בני משפחה נוספים של רבי ידותון.
ידי רשים נחלשים הוא פיוט מסוג 'אופן' שחיבר רבי יהודה הלוי ונקלט במחזורי הספרדים לראש השנה.
הפיוט נתקן במקור לברכת יוצר אור של היום הראשון של הראש השנה, אך למעשה ברוב המקומות הוא נאמר לפני ברכת ברוך שאמר או לאחר חזרת הש"ץ.
בפיוט חמישה בתים, הבנויים כל אחד משישה טורים, מלבד הבית הראשון בו ארבעה טורים בלבד.
את כל בית חותמת השורה : ע"פ : .
משקל הפיוט הוא שלש, שלש ושש הברות בכל טור - שלוש הברות בצלעיות א' וב', ושש בצלעית ג'.