tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אסקרי ניצח שישה משבעת מרוצי הגרנד פרי בעונה, פארינה סיים ארבעה מתוכם במקום השני.
במרוץ הפתיחה של עונת 1953 היה מעורב בתאונה קטלנית.
חואן פרון, נשיא ארגנטינה, איפשר כניסה חופשית למרוץ שהתקיים במדינה.
הדבר גרם לעומס כבד של צופים שעמדו ממש על קצות המסלול לכל אורכו.
ילד צעיר התפרץ למסלול באחת הפניות בדיוק בעת שפארינה התקרב אליה במהירות.
על מנת להימנע מפגיעה בילד ביצע תנועה חדה.
כתוצאה מכך פגע עם רכבו בצופים שעמדו בקצה הפנייה.
שבעה צופים נהרגו ועוד רבים נפצעו.
את הניצחון הראשון בקבוצה השיג בגנרד פרי הגרמני בו אסקרי איבד גלגל ולאחר מאבק צמוד עם פנג'יו ומייק הות'ורן.
באותה השנה חנכה הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA) את אליפות העולם למכוניות ספורט, בה לקח חלק במספר מרוצים.
הוא ניצח יחד עם הות'ורן במרוץ 24 השעות של ספא ויחד עם אסקרי רשם ניצחון במרוץ 1000 הק"מ של נורבורגרינג.
אסקרי עזב את הקבוצה בסיום העונה ופארינה, בגיל 47, הפך לנהג המוביל בקבוצה.
את העונה פתח בצורה טובה והשיג ניצחון במרוץ 1000 הק"מ של בואנוס איירס, אך נפצע במהלך מרוץ המילייה מילה.
שבעה שבועות לאחר מכן, כשידו עדיין חבושה, התחרה בגרנד פרי הבלגי.
הוא הוביל את המרוץ בהקפה האחרונה של המרוץ, אך בעיה במנוע מנעה ממנו לסיים את התחרות.
בהמשך העונה נפצע שוב במהלך מרוץ במונצה, פגישה שבעקבותיה אושפז לשלושה שבועות בבית חולים.
בגרנד פרי של ארגנטינה, המרוץ הפותח של עונת 1955, התחרה כשהוא תחת השפעת מורפיום להקלה על הכאבים.
מזג האוויר החם אילץ את פארינה לפרוש מהמרוץ עקב התייבשות.
אומברטו מגיולי, הנהג הנוסף של הקבוצה, לקח את מכוניתו של פארינה והמשיך בתחרות במקומו.
בהמשך המרוץ פרש חוסה פלוריאן גונזלס מאותה סיבה, החליף אותו פארינה והמשיך להתחרות.
המכונית הנהוגה בידי מגיולי סיימה את המרוץ במקום השני והנקודות התחלקו בין הנהגים.
לאחר הגרנד פרי הבלגי, אותו סיים במקום השלישי, הודיע על פרישה מיידית בשל הכאבים המתמשכים מהם סבל ובעקבות מותו של אסקרי.
במרוץ סיום העונה הוא שב להתחרות.
במהלך האימון המקדים למרוץ התפוצץ אחד מצמיגי הלנצ'יה D50 בה נהג במהירות 170 קמ"ש.
הרכב הסתחרר ואף על פי שיצא לא פגע, החליטה פרארי להוציא את הרכב מהתחרות.
בשנת 1956 נרשם להשתתפות במרוץ האינדינאפוליס 500. שלב המוקדמות נמשך ארבעה ימים, במהלך חודש מאי.
גשם כבד הוביל לביטול של אחד מימי המוקדמות מתוכננים..
מספר נהגים, ביניהם פארינה, לא קיבלו את ההזדמנות להתמודד על מקום במרוץ ונותרו מחוץ לתחרות.
שנה לאחר מכן נרשם שוב לתחרות.
קית' אנדראס, בן זוגו לקבוצה, ערך עם הרכב נסיעת מבחן במהלכה התנגש במעקה, הועף לקיר החיצוני של המסלול ונהרג.
מותו של אנדראס הוביל את פארינה לפרישה סופית מהתחרות.
לאחר הפרישה החל לעבוד כמפיץ של דגמי אלפא רומיאו ויגואר.
ב-30 ביוני 1966 היה בדרכו לגרנד פרי הצרפתי.
במהלך הנסיעה איבד שליטה על רכבו, פגע בעמוד טלגרף ונהרג במקום.
ג'וזפה צנארדלי (באיטלקית Giuseppe Zanardelli; 29 באוקטובר 1826 – 26 בדצמבר 1903) היה משפטן ופוליטיקאי איטלקי.
כיהן כראש ממשלת איטליה בשנים 1901–1903. נחשב למשפטן דגול ונואם מוכשר.
נחשב לאחת הדמויות המייצגות את הליברליזם השמאלי של המאה ה-19 התומך באנטי-קלריקליזם, הרחבת זכות בחירה, חירויות אזרחיות והכלכלה החופשית.
לאורך כל הקריירה הפוליטית שלו תמך נלהבות בחופש המצפון ובזכות להתגרש.
צאנדרלי נולד בשנת 1826 בעיר ברשה שבלומברדיה אשר בצפון איטליה.
בשנת 1848 התנדב ללחום במלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה בין האימפריה האוסטרית לממלכת סרדיניה.
לאחר המלחמה, צנארדלי נסע לפיזה ללמוד משפטים.
אחרי הלימודים חזר לברשה על מנת לעסוק כעורך דין.
הוא התפרנס בעיקר מהוראת המקצוע, ונעצר על ידי האוסטרים בשל סירובו לכתוב מאמרים פרו-אוסטריים לעיתונות.
ב־1859 צנארדלי ברח לשווייץ והתגורר בלוגאנו.
הוא חזר לברשה בזמן לארגן את מלחמת העצמאות השנייה, ואירח את ג'וזפה גריבלדי בעיר.
בזמן המלחמה לחם ביחידת ציידי האלפים.
עם סיפוח לומברדייה לפיימונטה, החל לכהן בפרלמנט המקומי בטורינו.
בשנים שלאחר מכן התמנה לתפקידים מנהליים שונים.
בשנת 1876 מפלגת השמאל של צנארדלי עלתה לשלטון, ובכך התמנה לשר בממשלתו הראשונה של אגוסטינו דפרטיס.
בשנת 1878 כיהן כשר הפנים.
בהמשך אף כיהן כשר המשפטים.
הוא גם היה אדריכל הרפורמה בבחירות בשנת 1892, כשהוריד את גיל ההצבעה מ-25 ל-21. הוא פוטר על ידי דפרטיס בשנת 1883, וישב באופוזיציה עד שנת 1887. בשנים 1887–1891 חזר לכהן כשר המשפטים.
בתקופה זו איחד את חוקי העונשין באיטליה לכדי חוק אחד מסודר, ביטל את עונש המוות והכיר בזכות השביתה.
בשנת 1893 ניסה ללא הצלחה להקים ממשלה.
בשנים שלאחר מכן נלחם צנארדלי כיו"ר בית הנבחרים בחוקים שלכאורה פגעו בחופש הביטוי.
בשנת 1901 השמאל הקיצוני גמל לו על פעילות זו בכך שאפשר לו להרכיב ממשלה, שבה כיהן היהודי ג'וזפה אוטולנגי כשר המלחמה.
בריאותו החלה להידרדר בשנת 1902, ופגעה ביכולת התפקוד שלו.
הוא פרש מראשות הממשלה בנובמבר 1903, ונפטר כחודש לאחר מכן במונצה-בריאנצה שבלומברדיה.
ג'וזפין אליזבת באטלר הייתה פעילה חברתית ופמיניסטית בריטית בתקופה הוויקטוריאנית.
היא פעלה למען זכות בחירה לנשים, זכותן של נשים לחינוך וכנגד סחר בנשים ותופעת זנות של ילדות, ובעד זכויותיהן של עובדות מין.
באטלר גדלה במשפחה אמידה ופרוגרסיבית, ושאבה את חוש הצדק החברתי שלה מאמונתה הדתית.
היא נישאה לג'ורג' באטלר, מנהיג דת אנגליקני ואיש חינוך, ולהם היו ארבעה ילדים.
בתם, אווה, נהרגה לאחר שנפלה מגרם מדרגות.
מוות זה הווה נקודת תפנית עבור באטלר, אשר הפנתה את רגשותיה לסיוע לזולת.
היא פעלה למען דרי בית עבודה מקומי, וניהלה קמפיינים למען זכויות נשים.
ב-1869 היא החלה לפעול לביטול החוק הבריטי למניעת מחלות מידבקות, אשר במסגרתו הצבא וחיל הים היו מאלצים עובדות מין לעבור בדיקות פולשניות, להן קראה "אונס פלדה" או "אונס כירורגי".
החוק בוטל בשנת 1886. היא גם יסדה את הפדרציה הבינלאומית לאבולישן, ארגון כלל-אירופאי שנועד להיאבק בתוכניות דומות ברחבי היבשת.
במהלך פעילות זו, גילתה באטלר שבין עובדות המין גם ילדות, ושקיים סחר בנשים ובילדות בין אנגליה למדינות היבשת למטרות זנות.
היא השיקה קמפיין במטרה להביא לפיטוריו של מפקד המשטרה הבלגית, דה מיור, ולהבאתם למשפט של סגנו ועוד 12 בעלי בתי בושת, שכולם היו מעורבים בסחר זה.
באטלר נלחמה בתופעת זנות הילדות בעזרתו של עורך כתב העת פאל מאל גאזט, ויליאם תומאס סטיל, אשר רכש ילדה בת 13 מאמה, וכתב על כך בעיתונו.
הסיפור עורר הדים, והוביל לחקיקת התיקון לחוק העונשין של 1885, אשר העלה את גיל ההסכמה מ-13 ל-16, והוסיף אמצעים אחרים למלחמה בהזניית ילדות ונערות.
הקמפיין האחרון שלה נערך בשנות ה-1890, גם הוא בנושא חוק המחלות המדבקות, אשר המשיך להיות מיושם בהודו הקולוניאלית.
לאחר מותה בשנת 1906 תוארה באטלר על ידי האינטלקטואלית מיליסנט פוסט כ"האישה היוצאת דופן ביותר של המאה ה-19".
במהלך הקריירה שלה, כתבה באטלר למעלה מ-90 ספרים וחוברות הקשורות בעיקר לעשייתה הציבורית.
באטלר נולדה ב-13 באפריל 1828 במחוז נורת'מברלנד שבצפון אנגליה, בתם הרביעית של האנה (לבית אנט) וג'ון גריי, בן דודו של ראש ממשלת בריטניה צ'ארלס גריי, רוזן גריי השני.
ג'ון גריי היה בעל השפעה ופעיל פוליטית, וקידם את רעיונותיו של בן דודו, ביניהם ביטול העבדות, זכויות למאמיני הדת הקתולית אשר נרדפו אז בבריטניה, ביטול העבדות, ורפורמות כלכליות לטובת האיכרים ועניי העם.
החינוך הביתי של ג'וזפין כלל רעיונות אלו, בנוסף לאידאולוגיה ערכית-חברתית המבוססת אמונה דתית.
בגיל 17 עברה ג'וזפין משבר דתי, כנראה לאחר שגילתה את גופתו של איש שהתאבד, ואיבדה את אמונתה בכנסייה האנגליקנית.
היא נשארה נוצרייה אדוקה כל חייה, אך ללא מחויבות לכל זרם דתי.
בגיל 19 ביקרה ג'וזפין באירלנד, שם התגורר אחיה הגדול.
היה זה בתקופת רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד, והייתה זו הפעם הראשונה שג'וזפין באה במגע עם סבל המוני מסוג זה, והחוויה השפיעה על תפישותיה בהמשך.
בינואר 1852 התחתנה עם ג'ורג' באטלר, מנהל בית ספר ואיש דת אנגליקני.
בני הזוג התגוררו באוקספורד, שם נולדו שני בניהם הבכורים.
שניהם דבקו באמונתם הנוצרית, ואף האמינו שבאחריותם לקדם רפורמות חברתיות.
ג'וזפין סבלה באוקספורד, וכתבה על הקהילה שם כמיזוגינית ולוקה בחיי משפחה הולמים.
היא הרגישה מנועה מלהביע את התנגדותה לגישות הסקסיסטיות שרווחו בקרב החברה בה חייתה, ופנתה במקום זאת לפיתוח חייה הרוחניים.
במסגרת הפעילות שלה בכנסייה, היא סייעה ל"נשים מופקרות" - כאלה שנדחו על ידי החברה בשל התנהגות מינית שמחוץ למוסר החברתי, או כאלה שנכנסו להריון מחוץ למסגרת הנישואים; בין הנשים היו כאלה שנגזר עליהן מאסר, אחרות הופנו לבתי עבודה, או היו מחוסרות דיור ואמצעים.
היא הזמינה מספר נשים כאלה לחיות בביתה, וכך גילתה שחלקן דורדרו למצבן אחרי שהופקרו בידי אותם גברים מהאקדמיה, בינם מצאה עצמה סובלת ומושתקת.
בשנת 1856 בריאותה של באטלר החלה להידרדר בעקבות הלחות באוקספורד.
בעצת רופא, שסבר שחייה בסכנה, משפחת באטלר עברה להתגורר באזור בריסטול, ושם נולדו להם עוד בן ובת.
השניים המשיכו לקדם מטרות רפורמיות, ביניהם תמיכה בלאומן האיטלקי ג'וזפה גריבלדי, וכן בצד האיחוד (הצפון) במלחמת האזרחים האמריקנית, דבר שהוביל לחרם חברתי נגדם.
על תקופה זו כתבה באטלר ש"התנאים היו קשים, אך המשמעת הייתה שימושית".
באוגוסט 1864 אווה, בתה הצעירה של באטלר אשר הייתה בת 5, נפלה כ-12 מטר מגרם מדרגות בבית המשפחה, ומתה מפצעיה לאחר כשלוש שעות.
מותה של אווה גרם לבאטלר למצוקה מתמשכת ולנדודי שינה במשך שנים לאחר מכן.
כחודשיים לאחר מכן חלה גם אחד מבניה של באטלר.
לאחר הבראתו, החליטה באטלר לנסוע עם בנה לנאפולי שבאיטליה על מנת ששניהם יוכלו לנוח ולהתאושש.
אך בהפלגה לשם, מזג האוויר הסוער גרם לבאטלר למשבר פיזי קשה, והיא כמעט מתה.
חיים בליברפול ותחילת עבודת הרפורמה (1866–1869)
בתחילת 1866, מונה ג'ורג' באטלר כמנהל בית ספר בליברפול, והמשפחה העתיקה לשם את מגוריה.
כדי להפחית את השפעת האבל שלה, באטלר החליטה להתחיל להשקיע כוחותיה בסיוע לזולת, ולדבריה, לא היה קשה למצוא בליברפול נזקקים.
היא התחילה לבקר בבית העבודה הסמוך - מוסד שהחזיק כ-5000 גברים ונשים עניים, אשר הושמו לעבודות פיזיות, כגון חפירת תעלות.
היא ישבה במרתף עם הנשים, שחלקן ריצו שם עונשים פליליים, והתפללה עמן וניסתה לעודדן.
כפי שעשו בביתם הקודם, הזוג באטלר הציע מגורים לחלק מן הנשים, רבות מביניהן זונות בשלבים מאוחרים של מחלות מין כמו סיפיליס.
באטלר הבינה שיש יותר נשים נזקקות מאשר תוכל לסייע להן באופן זה, אז היא הקימה הוסטל למענן, בעזרת כספים שגייסה למטרה זו.
ההוסטל התמלא במהרה, וב-1867 פתחה הוסטל נוסף, גדול יותר, שגם הציע הזדמנויות תעסוקה, כמו תפירה ועבודה בבתי מלאכה.
"הבית התעשייתי", כפי שכינתה אותו, מומן על ידי ועד קהילתי של אזרחים אמידים וסוחרים מקומיים.
בתקופה זו החלה באטלר להיות פעילה למען זכויות נשים, ובעיקר למען זכות ההצבעה וגישה לחינוך.
היא ידעה שהסיוע שניתן דרך ההוסטלים הוא זמני, ולא פותר את בעיית המקור.
היא האמינה שחינוך טוב יותר יסייע בתורו לנשים למצוא תעסוקה טובה יותר.
יחד עם הסופרג'יסטית אן קלו, היא הקימה את המועצה לקידום חינוך נשים של צפון אנגליה, במטרה לשפר את מעמדן של אומנות ומורות לכדי מקצוע "מכובד".
היא שימשה כנשיאת הארגון עד 1873. המועצה ארגנה סדרת הרצאות שיעביר המדען ג'יימס סטיוארט.
הן קיוו שיירשמו לאירועים כ-30 תלמידות, אך הגיעו יותר מ-300. ב-1868 כתבה באטלר את החוברת הראשונה שלה, "על חינוך ותעסוקה של נשים", ובה טענה בעד הרחבת ההזדמנויות להשכלה ותעסוקה עבור נשים.
במאי 1868 עתרה לסנאט של אוניברסיטת קיימברידג' לאפשר לנשים להיבחן, והעתירה, שקודמה על ידי אן קלו, התקבלה בשנת הלימודים הבאה.
בתקופה זו, על פי החוק האנגלי, זכויותיה של אישה נשואה הוחזקו בידי בעלה.
לאישה עצמה לא היה קיום עצמאי על פי חוק, וכל רכושה עבר לידי בעלה עם נישואיהם.
גירושים היו תהליך קשה ומסורבל, אשר הותר במקרים ספציפיים שנכללו בחוק.
באטלר וחברתה הסופרג'יסטית אליזבת וולסטנהולם הקימו וניהלו את הוועדה לרכוש נשים כדי להפעיל לחץ על הפרלמנט לשנות את החוק, מאמץ שהסתיים בהצלחה עם העברת חוק רכוש האישה הנשואה בשנת 1882.
הקמפיין הראשון לביטול חוקי המחלות המדבקות (1869–1874)
ב-1869 התוודעה באטלר לקיום חוקי המחלות המדבקות, שנחקקו בשנים 1864, 1866, ו-1869, במטרה לפקח על עובדות מין ולמנוע התפשטות מחלות מין, בעיקר בצבא הבריטי ובצי המלכותי.
החוקים התירו למשטרה לעכב נשים—תחילה באזורים הסמוכים למחנות צבא ונמלים, ואחר כך בכל רחבי הממלכה המאוחדת—אשר נחשדו בהיותן עובדות מין.
לא היה צורך בכל ראיה מלבד מילתו של השוטר.
הנשים נאלצו לעבור בדיקות רפואיות פולשניות, ואם נמצאו כסובלות ממחלה כלשהי, הן אושפזו במוסד עד שהסימפטומים נעלמו.
אם הנשים סירבו לבדיקות או לאשפוז במוסד סגור הן נאסרו, לרוב במסגרת עבודות פרך.
יחידות של שוטרים סמויים היו פושטים על שכונות של מעמד הפועלים, ומציקים לכל מי שחשדו בה כזונה, גם נשים תושבות השכונה שכל פשען היה שהן עניות.
נשים אשר סומנו על ידי הסמויים נחשבו למופקרות מינית, והיו סובלות סנקציות חברתיות.
במקרים רבים, נשים שלא עבדו בזנות אך נלקחו לבדיקות, מצאו לאחר מכן שלא נותרה להן כל ברירה אחרת מאשר לעבוד בזנות כדי להתקיים, מכיוון שהאופציות ה"מכובדות" נסגרו בפניהן.
בספטמבר של 1869 נפגשה באטלר עם וולסנהולם כדי לדון במה ניתן לעשות לביטול החוקים.
באוקטובר קמה האגודה הלאומית לביטול חוקי המחלות המדבקות, אך אסרה על חברות של נשים.
בתגובה, וולסטנהולם ובאטלר הקימו את אגודת הנשים הלאומית לביטול חוקי המחלות המדבקות (LNA), ופרסמו מניפסט אשר הצהיר כי החוקים מפלים על בסיס מין וכן על בסיס מעמד.
ב-31 בדצמבר, פרסמה LNA הצהרה נגד החוקים בעיתון The Daily News, עליה היו חתומות גם התאורטיקנית החברתית הרייט מרטינו, והאחות המפורסמת פלורנס נייטינגייל.
במרץ 1870 קם השבועון The Shield במטרה לקדם את המאבק, ופרסם מחדש את ההצהרה.
במהלך 1870 תיירה באטלר ברחבי הממלכה המאוחדת כדי להשתתף בכמאה אספות ומפגשים ציבוריים לקידום המטרה.
היא התמקדה בהתארגנות של גברים ממעמד הפועלים, אשר התגייסו ברצון להגנת הנשים בנות מעמדם כששמעו מפי באטלר על ההתייחסות של המשטרה ושל גברים מהמעמדות הגבוהים כלפיהן.
את הבדיקות הכפויות תיארה באטלר כ"אונס פלדה" או "אונס כירורגי".
על אף ששכנעה רבים מהקהל, היא גם ספגה התנגדות אלימה והייתה לא פעם בסכנה.
במפגש אחד, זרקו עליה סרסורים גללי צואה, ובמקרה אחר שברו את חלונות חדרה במלון, ופעם אחרת נשמעו איומים לשרוף את הבניין שבו התקיים המפגש.
בשנה זו נערכו בחירות מיוחדות לפרלמנט במחוז קולצ'סטר לאחר מותו של נבחר המחוז, ו-LNA הריצו בבחירות מועמד נגד המועמד של המפלגה הליברלית, הנרי נייט סטורק, אשר תמך בחוקי הזנות.
באטלר קיימה מפגשים במסגרת הקמפיין, וגם באירועים אלו חוותה איומים ואלימות מצד סרסורים.
המצביעים הליברליים התחלקו בין מועמד LNA וסטורק, והתוצאה הייתה שנבחר מועמד המפלגה הקונסרבטיבית.
הייתה זו נקודת מפנה במאבק, מבחינתה של באטלר, מכיוון שהניצחון הקונסרבטיבי גרם למזכיר המדינה, הנרי ברוס להצהיר על הקמת ועדה מלכותית שתחקור את הנושא.
חבר פרלמנט אחד אמר לבאטלר,
עבודת הוועדה התחילה בתחילת 1871, ואספה ראיות במשך שישה חודשים.
באטלר מסרה עדות ב-18 במרץ.
על אף תמיכה מצד חלק מחברי הוועדה, ההחלטה שמסרה הוועדה בתום ההליכים הייתה לטובת החוקים, בהצהרה ש"אין מה להשוות בין זונות לבין הגברים המתרועעים עמן.
עבור הצד האחד מדובר בפשיעה לשם רווח, בעוד עבור הצד השני מדובר בסיפוק ארעי של דחף טבעי".
הדו"ח קיבל את הטענה שבריאותם של הגברים באזורים בהם בוצעו הפשיטות השתפרה.
עם זאת, חברי הוועדה השתכנעו מטיעון "אונס הפלדה", והציעו שהבדיקות תהיינה בהתנדבות.
לנוכח עדויות שבין הזונות ישנן ילדות צעירות, גם בגיל 12, הוועדה גם המליצה שגיל ההסכמה תעלה מ-12 ל-14.
ברוס לא פעל בעניין למשך שישה חודשים.
בפברואר 1872, הוא הציע חוק שכלל חלק מהמלצות הוועדה, כמו העלאת גיל ההסכמה לגיל 16, והעניקה למשטרה סמכויות אכיפה נגד בתי בושת וזנות של נערות מתחת לגיל ההסכמה.
בו זמנית, החוק שהציע הרחיב את השטח הגאוגרפי בו תופעל תוכנית הבדיקות לכל רחבי הממלכה.
בשל כך,LNA דחתה על הסף את הצעת החוק בכללותה, ובאטלר פרסמה חוברת בת 56 עמודים, The New Era (העידן החדש), בו תקפה את החוק המוצע.
היא ציינה, בין היתר, שהצעת החוק של ברוס מבוססת על חוק דומה מגרמניה, שפועל להסדרת נושא הזנות ובריאות הציבור בברלין, וששם כמעט 30,000 נשים עברו אז בדיקות פולשניות, ומקרים של סיפיליס נמצאו בעלייה חדה מאז תחילת התוכנית.
בעקבות ההתנגדות הנוקבת שלה, נגרם פיצול בקרב תומכי ביטול החוקים, והיא אבדה תומכים רבים.
הצעת החוק של ברוס נפלה לנוכח התנגדות קונסרבטיבית בבית הנבחרים.
חודשיים לאחר מכן, שוב הייתה לתנועה הזדמנות לפעול במסגרת בחירות, כאשר נערכו בחירות מיוחדות בפונטרפרקט.
הפעם, LNA לא הריצו מועמד, אך השתתפו באספות ואירועים אחרים.
שוב, באטלר וחברותיה ספגו איומים ואלימות.
פעם אחת מתנגדיה פיזרו פלפל חריף ברחבי האולם, דבר שהקשה על הדיבור.
לאחר שהרצפה נוקתה, הם הדליקו חבילות קש באש במחסן שמתחת לאולם, אשר התמלא עשן.
שוטרים שנכחו במקום ישבו בצד חבוקי ידיים.
התושבים המקומיים נרעשו מהתייחסות קשה זו לנשים, וזיהו את המשתתפים בדבר, 16 גברים, כולם חברים בוועדת הבחירות של המועמד הליברלי, יו צ'ילדרס.
המקרה הכה גלים—בבחירות ההשתתפות של הבוחרים ירדה חדות, ואף על פי שצ'ילדרס נבחר, התמיכה בו פחתה.
הוא עצמו נחרד מהאירועים, ופעל למען לכידת מבצעי המעשה.
הוא שינה את עמדתו ביחס לחוקים, ובנאום ב-1875 הצהיר על כישלון התוכנית למחלות מידבקות "לעמוד בעקרון טיפול שווה לשני המינים, שצריך להיות הבסיס לחקיקה שלנו".
הוא היה אחד המחוקקים שהצביעו בעד ביטול החוקים לבסוף, ב-1886. בדצמבר 1872 פגשה באטלר את ראש הממשלה ויליאם גלאדסטון, אשר הביע תמיכה במטרות LNA, אך מצא עצמו מנוע מתמיכה פומבית בקמפיין של הארגון מסיבות פוליטיות.
בשנת 1874, עם הקמתה של ממשלה שמרנית בראשותו של בנג'מין דיזראלי, הקמפיין נתקע.
LNA המשיכה להפעיל לחץ על נבחרים ליברלים להתנגד לחוק, אך נוכח התנגדות עיקשת של הממשלה, ההתקדמות הייתה איטית.
LNA החליטה להתמקד בפעילות של ארגוני האחות שלה ברחבי אירופה, ובאטלר יצאה בדצמבר לסיור בקרב חוגים פמיניסטיים בצרפת, איטליה ושווייץ.
ארגוני הנשים תמכו בה בנלהבות, אך היא חוותה התנגדות והפרעות מצד הרשויות במהלך מסעה.
היא חזרה לאנגליה בסוף פברואר 1875. בעקבות חוויותיה, במרץ 1875 הקימה באטלר את הפדרציה הבריטית, הקונטיננטלית והכללית לביטול רגולציה ממשלתית של הזנות (מאוחר יותר השם שונה לפדרציה הבינלאומית לאבולישן).
מטרת הארגון הייתה להילחם בפיקוח ממשלתי על הזנות, ו"מיגור שעבוד נשים, והעלאת המוסר הציבורי של גברים".
בשנת 1879 באטלר למדה על תעשיית הסחר בנשים מאנגליה לאירופה, כולל סחר בילדות ונערות.
היא התחילה לפעול נגד קיום המסחר בנשים, ולמען פתיחת חקירות נגד גופים ואינדיבידואלים המעורבים בו.
בקמפיין אחד, היא התמקדה בסחר המתרחש בעיר בריסל, שם דווח ש"בתי הבושת מלאים בקטינות מאנגליה" אשר "נגנבו, נחטפו, נבגדו, ונלקחו מכפרים באנגליה בכל אמצעי שנדרש ונמכרו לפסולת האנושית" בבריסל.
באטלר נסעה לבריסל, שם נפגשה עם ראש העיר וחברי מועצת העיר, ושטחה האשמות נגד מפקד המשטרה ובכירים אחרים שהם מעורבים בסחר זה.
בעקבות הקמפיין, הוסר המפקד מתפקידו, והוא וסגנו עמדו למשפט יחד עם 12 בעלי בתי בושת.
כולם הורשעו ונגזר עליהם עונשי מאסר.
הקמפיין השני לביטול חוקי המחלות המדבקות (1880–1885)
בשנת 1880 הוקמה ממשלה ליברלית בראשות ויליאם גלאדסטון, ובה תומכים רבים לביטול החוקים.
בתקופה זו, ג'ורג' באטלר שקל פרישה לגמלאות, אך הוא וג'וזפין חששו ממצבם הכלכלי, היות שמרבית כספם נתרם למטרות החברתיות למענן פעלו, ובמיוחד לפעילות של LNA.
גלאדסטון, מתוקף תפקידו, היה רשאי למלא תפקידים במערכת כנסיית אנגליה, וכך הציע לג'ורג' משרת כמורה בקתדרלת וינצ'סטר.
כשהם עברו לשם, באטלר פתחה הוסטל נוסף לנשים בקרבת ביתם.
עם השינוי בנוף הפוליטי, ההתנגדות לחוקי המחלות המדבקות, ובפברואר 1883 הוחלט לאמץ את המלצותיה של באטלר למיגור בדיקות כפויות על נשים.
בפברואר 1883 הוחלט בבית הנבחרים לבטל את הבדיקות, ושלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1886, החוקים בוטלו באופן רשמי.
אמנם באטלר הצליחה להביא להישגים בממלכה עצמה, אך המצב נשאר כשהיה בראג' הבריטי.
באטלר יצאה למאבק על מנת לשנות את המצב גם בהודו, מאבק שהצליח ביוני 1888.
בשנת 1885 פגשה באטלר את הפעילה פלורנס סופר, אחייניתו של ויליאם בות', מייסד צבא הישע.
מהמפגש ביניהן התפתחה מעורבותה של באטלר בקמפיין נגד זנות של ילדות בבריטניה, והסחר הנלווה בילדות.
באטלר גייסה את תמיכתו של ויליאם תומאס סטאד, עורך כתב העת The Pall Mall Gazette.
הוא חשב שהדרך הטובה ביותר להוכיח שקיים סחר בילדות בלונדון הוא לרכוש ילדה בעצמו, וכך מצא עצמו רוכש ילדה בת 13 מידי אמה עבור סכום של 5 ליש"ט, אותה לקח עמו לצרפת.
הילדה, אלייזה ארמסטרונג, נשארה זמן קצר בצרפת לפני שחזרה לאנגליה, שם בעזרת סטאד היא נכנסה למוסד חינוכי שם הוכשרה לעבודה כמשרתת.
ב-1885 התחיל סטד לפרסם סדרת כתבות בהן חשף את היקף תעשיית המסחר בילדות בלונדון.
לאחר הפרסום הראשון, באטלר נאמה באספה ציבורית בלונדון בקריאה להגה מוגברת לנערות וילדות, והעלאת גיל ההסכמה.
באוגוסט אישר בית הנבחרים תיקון לחוק הפלילי שכלל סעיף שהעלה את גיל ההסכמה מגיל 13 ל-16, והפך לעבירה פלילית הכנסת נערות לזנות באמצעות סימום, איומים, או הונאה, וכן חטיפת נערות מתחת לגיל 18 למטרת קיום יחסי מין.
תוספת מאוחרת לחוק מצד חבר הפרלמנט הנרי לבושר הפך לעבירה פלילית יחסי מין בין גברים—הפעם הראשונה שמעשים חוץ מ"מעשי סדום" הופללו על פי חוק.
חוק זה נשאר על כנו בבריטניה עד שנת 1967. בעקבות החשיפה בעיתונות, המשטרה פתחה בחקירה נגד סטד על רכישתה של אלייזה ארמסטרונג, אשר עירבה גם את באטלר.
בסופו של דבר לא הובאו נגדה האשמות, אך סטד ריצה שלושה חודשים בכלא.
התיקון לחוק הפלילי הוביל להקמת מגוון ארגוני "טוהר" שביקשו לאלץ סגירת בתי בושת באמצעות תביעות פליליות.
פעילותם כללה גם התנגדות לפרסומים לא-מוסריים, שבעיניהם כלל מידע על אמצעי מניעה וחינוך מיני, וכן מופעי בידור למיניהם.
באטלר התנגדה בתוקף לארגונים אלה ולמטרותיהם, בשם "אמונתם האווילית שניתן לחייב בני אדם להיות מוסריים בכפייה, ושבדרך זו ניתן לקדם טוהר חברתי".
סופרג'יסטיות אחרות התעלמו מאזהרותיה, ופעילות משותפת בין סופרג'יזם וארגוני טוהר הייתה שכיחה.
על אף שחוקי המחלות המדבקות בוטלו בממלכה המאוחדת, החקיקה המקבילה בראג' הבריטי בהודו נותרה על כנה, ונשים שעסקו בזנות בקרבת התיישבויות בריטיות נאלצו לעבור בדיקות בכפייה.
במסגרת החוק של הראג', לא רק שהנשים נאלצו לעבור בדיקות פולשניות, אלא גם נדרש על ידי הגנרל המפקד אדוארד צ'פמן שיסופק "מספר נאות של נשים, ויוודא שהן מושכות דיין, והן ישוכנו בדיור מתאים".
באטלר פעלה למען ביטול החוק, והשוותה את הנערות ש"סופקו" לחיילים הבריטים לשפחות.
הקמפיין שלה הביא את פקודתו של צ'פמן לידיעת הציבור, ועלתה התנגדות גדולה ברחבי בריטניה.
ביוני 1888 בית הנבחרים הצביע פה אחד לבטל את החוק.
בניסיון לעקוף את הפקודה לבטל את החוק בהודו, נציג הממלכה בהודו ניסה להעביר חוק מקביל שידרוש מעובדות מין שיש חשד שנדבקו במחלות לעבור בדיקה או להיות מגורשות מההתיישבויות.
לקראת סוף שנות ה-1880, בריאותו של ג'ורג' התדרדרה, ובאטלר העבירה את רוב זמנה בטיפול בו.
הוא נפטר ב-14 במרץ 1890, ולאחר מותו לקחה הפסקה מפעילותה הפוליטית.
כשהיא חזרה לפעול, היא רצתה לנסוע להודו, אך הרגישה שבגיל 62 המסע קשה לה מדי.
שתי פעילות אמריקאיות נסעו במקומה, ואספו ובמהלך מספר חודשים אספו חומרים לדו"ח שהראה שהבדיקות הפולשניות, אשפוז כפוי, וזנות של ילדות גם בנות 11 ממשיך כהרגלו בקולוניה הבריטית.
היא עוררה שוב את הקמפיין למען שינויים, והרבתה לכתוב ולנאום לצורך כך.
פעילים שתמכו במטרותיה של באטלר בדרך כלל פעלו גם למען מטרות אחרות לשינוי בהתנהלות האימפריה הבריטית, אך באטלר הסתייגה מרובם.
מכיוון שבריטניה הפכה את העבדות לבלתי חוקית, מבחינתה אנגליה הייתה הטובה מבין ארצות העולם, לפחות באופן יחסי.
במלחמת הבורים היא כתבה חוברת בשם "עמים ילידים והמלחמה" (1900) בה תמכה במדיניות האימפריאליסטית של בריטניה, אך גם התנגדה בחריפות לגזענות הטבועה בכל יחסיהם של בני ארצה עם עמים זרים.
משנת 1901 החלה באטלר לסגת מהחיים הציבוריים, והחלה להתפטר מתפקידיה בארגונים השונים ולבלות זמן רב יותר עם משפחתה.
בשנת 1903 חזרה לנורת'מברלנד על מנת לגור ליד בנה הבכור.
היא נפטרה ב-30 בדצמבר 1906 בביתה, ונקברה בכפר סמוך.
בשנת 1907 הוסף שמה של באטלר ללוח הזיכרון לפעילי רפורמה אשר בבית הקברות קנסל גרין בלונדון.
האנדרטה הוקמה לכבוד "אלו שעמדו נגד המקובל ונגד האינטרס האישי למען מצפונם וטובת הציבור".
נחגג על שמה יום בלוח הכנסייה האנגליקנית ב-30 במאי, והיא מיוצגת בחלון זכוכית צבעונית בקתדרלה האנגליקנית בליברפול, וכן בכנסיית סיינט אולאב בסיטי של לונדון.
בניין הפקולטה למשפטים באוניברסיטת ג'ון מורס בליברפול נקרא על שמה (הבניין נהרס בשנת 2013).
ב-1915 התמזגו הארגונים LNA והפדרציה הבינלאומית למיגור, והפכו לאגודה למען היגיינה מוסרית וחברתית, שמאוחר יותר שינתה את שמה לאגודת ג'וזפין באטלר.
נכון ל-2017 האגודה עדיין פועלת להגנתן של עובדות מין, ומספקת "הגנה לנשים וילדות אשר נעצרות פלילית, עוברות התעללות אלימה, או מנוצלות על ידי אחרים אשר מרוויחים מהזנייתן".
ב-2005 אוניברסיטת דורהאם קראה לאחד הקולג'ים שלה על שם ג'וזפין באטלר.
ספריית הנשים בלונדון סקול אוף אקונומיקס מחזיקה באוספים גדולים אודותיה ואודות עבודתה.
האוסף כולל מסמכים של LNA, ויותר מ-2,500 מכתבים מהתכתבויותיה.
הספרייה של אגודת ג'וזפין באטלר כוללת ספרים וחוברות שכתבה ושנכתבו עליה.
בשנת 2001 הוצב על הבית בו התגוררה בווימבלדון לוח זיכרון על ידי רשות המורשת האנגלית.
ביתה אשר בצ'לטנהאם נהרס בשנות ה-1970, אך האגודה האזרחית של צ'לטנהאם הציבה לוח לזכרה בבניין שעומד במקומו.
באטלר הייתה פמיניסטית מסורה וכן נוצרייה אדוקה.
ממרה אהובה עליה הייתה "אלהים ואישה אחת מהווים רוב".
על פי ולקוביץ, באטלר "לא רק עיצבה מחדש את הסובייקטיביות המגדרית, מעמדית ומינית של בריטניה הוויקטוריאנית, אלא גם השפיעה על ההיסטוריה הפוליטית הלאומית ובניית המדינה".
וולקוביץ היא אחת מתוך מספר רב של היסטוריונים אשר מחשיבים את הקמפיין רב השנים לביטול חוקי המחלות המדבקות כאבן דרך בהיסטוריה הפמיניסטית.
ג'וזפה קונטה (באיטלקית: Giuseppe Conte; נולד ב-8 באוגוסט 1964) הוא משפטן ופוליטיקאי איטלקי שכיהן כראש ממשלת איטליה מ-1 ביוני 2018 עד 13 בפברואר 2021. מכהן כמנהיג תנועת חמשת הכוכבים וכחבר בית הנבחרים של איטליה.
הוא למד משפטים בספיאנצה – אוניברסיטת רומא ולאחר מכן למד חוזים במשפט האמריקאי באוניברסיטת ייל.
לימד באוניברסיטת מלטה, באוניברסיטת נאפולי והקים משרד עורכי דין.
מכהן כפרופסור למשפטים באוניברסיטת פירנצה.
לאחר הבחירות הכלליות באיטליה ב-2018, התגבשה קואליציה בין תנועת חמשת הכוכבים הפופוליסטית בראשותו של לואיג'י די מאיו לבין מפלגת הליגה הימנית ומנהיגה מתאו סלביני, וסוכם על מינויו של קונטה לראש הממשלה בעוד שניהם ישמשו כסגניו.
באוגוסט 2019 הגיש קונטה לנשיא איטליה את התפטרותו מראשות הממשלה בעקבות מחלוקת עם סלביני, שהודיע על כוונה להעמיד את קונטה להצבעת אי אמון.
בעקבות המשבר ולאחר שתנועת חמשת הכוכבים הרכיבה קואליציה עם המפלגה הדמוקרטית, הוטל על קונטה להרכיב מחדש את הממשלה.
ב-25 בינואר 2021 הודיע כי יתפטר מתפקידו ביום למחרת.
קונטה איבד קודם לכן את הרוב המוחלט בו החזיק בסנאט, כאשר מפלגת "איטליה ויוה" בראשות ראש הממשלה לשעבר מטאו רנצי, התפטרה במחאה על הטיפול הממשלתי במשבר הקורונה.
הוא לא הצליח להקים ממשלה והוחלף במריו דראגי.
באוגוסט 2021 נבחר למנהיג תנועת חמשת הכוכבים.
ביולי 2022 הכריז על כך שמפלגתו תפסיק לתמוך בממשלה.
הדבר גרם בסופו של דבר לבחירות חדשות.
באוקטובר 2022 נבחר לחבר בית הנבחרים של איטליה מטעם המושב הראשון של מחוז לומברדיה.
ג'וזפינה פסקווה (באיטלקית: Giuseppina Pasqua 24 באוקטובר 1851 פרוג'ה - 24 בפברואר 1930, בודריו באזור בולוניה) הייתה זמרת מצו-סופרן איטלקייה, שנודעה כזמרת אופרה בעלת קול עדין וטכניקה בטוחה.
תפקיד של מיסיס קוויקלי באופרת פלסטף נכתב בשבילה במיוחד.
ג'וזפינה פסקווה נולדה למשפחה מבוססת.
היא התחילה לשיר בגיל 13 ולמדה בקונסרבטוריון המקומי.
בשנת 1868 היא הופיעה לראשונה באופרה נשף המסכות בתיאטרון המקומי.
בשנת 1872 היא הופעה לראשונה על במת לה סקאלה.
בהיותה במילאנו ג'וזפינה פסקווה למדה אצל לואיג'יה אבאדיה ובעקבות כך החליפה את קולה מסופרן קולורטורה למצו-סופרן.
בשנת 1876 היא שרה בפרמיירה של כוחו של גורל בנאפולי.
בשנת 1877 הייתה לה הצלחה גדולה באאידה בתיאטרון של בולוניה.
בשנים 1878–1879 היא שרה על במת תיאטרון בולשוי במוסקבה, בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן והאופרה הממלכתית של בוואריה.
במשך שנות ה-80 של המאה ה-19 ג'וזפינה פסקווה שרה באופרה של ברצלונה ובהמשך באופרה של מדריד.
בסוף המאה ה-19 היא חזרה לאיטליה והמשיכה להופיע באופרות שונות.
יוספין סאנדסטרום (בשוודית: Josefine Sundström; נולדה ב-6 בספטמבר 1976) היא מנחת טלוויזיה, זמרת וסופרת שוודית.
סאנדסטרום נולדה במחוז סטוקהולם, היא למדה בלט בבית הספר המלכותי לבלט של סטוקהולם (Kungliga Svenska Balettskolan).
ב-1999 השתתפה במלודיפסטיבלן כחלק מלהקת הבנות "Ai".
ב-2001 הנחתה את המלודיפסטיבלן ובאותה שנה מסרה את תוצאות הניקוד של שוודיה באירוויזיון.
ב-2002 ו-2007 הנחתה את תחרות המוזיקה לילדים "Lilla Melodifestivalen" וב-2002 הנחתה גם את הגרסה הכלל סקנדינבית של התחרות "MGP Nordic".
ב-2005 הנחתה ויזמה את תוכנית הילדים "Klara, färdiga, gå!", באותה שנה גם השתתפה כשחקנית בתוכנית "En decemberdröm".
ב-2008 התמודדה בתוכנית "Stjärnor på is" בה מפורסמים מתחרים ביניהם בהחלקה אמנותית על הקרח.
ב-2010 יצא הספר שכתבה "Vinteräpplen".
ב-2013 הנחתה את טקס הגרלת מיקומי השירים באירוויזיון בבית עיריית מאלמה, באותה שנה היא גם הגישה פרשנות לאירוויזיון עבור הטלוויזיה השוודית.
ג'וזפין לנגפורד היא שחקנית אוסטרלית.
ידועה בעיקר בזכות תפקידה כטסה יאנג בסדרת הסרטים של "אחרי ש...", ובתור אמה ג'ונסון בסרט "מוקסי" מבית היוצר של נטפליקס.
לנגפורד נולדה בפרת' שבמערב אוסטרליה וגדלה באפלקרוס , פרוור בפרת'.
היא בתם הצעירה של אליזבת לנגפורד, רופאת ילדים, וסטיבן לנגפורד, רופא מעופף ומנהל השירותים הרפואיים בשירות הרופאים המעופפים המלכותי של אוסטרליה אחותה הגדולה, קתרין לנגפורד, גם היא שחקנית.
לנגפורד החלה לשחק בגיל 15, והופיעה במספר סרטים קצרים, "חינוך מיני" ו"כאשר נפרדים" משנת 2013, ו"דם צועני" משנת 2014. את הופעת הבכורה שלה היא עשתה בשנת 2017 בסרט האינדי "Pulse", שהוקרן בפסטיבלי קולנוע.
היא גם כיכבה כשחקנית תומכת באותה שנה בסרט האימה האמריקני Wish Upon , לצד ג'ואי קינג.
את הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה היא עשתה בשנת 2017 בסדרה האוסטרלית "וולף קריק" .
ב־9 ביולי 2018 הוכרז כי לנגפורד אמורה לככב בתפקיד טסה יאנג בסרט "אחרי ש...", המבוסס על רומן הבדיון החדש למבוגרים 2014 בשם זהה שכתבה אנה טוד .
הסרט הוקרן בבכורה בשנת 2019, והשיג 69.5 מיליון דולר.
היא הייתה מועמדת וזכתה בפרס Teen Choice Award על תפקידה כטסה יאנג.
סרט ההמשך, "אחרי שהתנגשנו", יצא בשנת 2020, כאשר לנגפורד והכוכב המשותף הירו פיינס-טיפין חזרו לתפקידיהם.
בשנת 2019, לנגפורד הופיעה גם בסדרת הטלוויזיה המקומית האמריקאית לאנתולוגיית האימה "Into the Dark" בתור קלייר.
בשנת 2021 גילמה את אמה ג'ונסון בסרט של נטפליקס "מוקסי", המבוסס על הרומן בעל אותו שם שכתבה ג'ניפר מתיו.
הסרט, בבימויה של איימי פולר, יצא לשירות של נטפליקס ב-3 במרץ.
שנה סרט תפקיד הערות2017Pulseסטודנטיתללא קרדיט שבע משאלות דארסי צ'פמן 2019 אחרי ש...
טסה יאנג 2020 אחרי שהתנגשנו 2021 מוקסי אמה ג'ונסוןאחרי שנפלנוטסה יאנג2022אחרי ש...
הגענו לסוף הטובטסה יאנגג'יגי ונייט קייטי גיבסון2023אחרי ש...הכל נגמר (אנ')טסה יאנגזואי האחרת (אנ')זואי מילר
שנה סדרה תפקיד הערות 2017 וולף קריק אמה וובר 2 פרקים 2019 Into the Dark קלייר זינגר פרק: "They Come Knocking"2020יום אחרי יוםלוסי / בלה ויליאמס3 פרקים
+ שנה פרסים קטגוריה עבודה מועמדת תוצאה 2019 פרסי בחירת נוער שחקנית הדרמה של השנה אחרי ש...
ג'וזפה מריה קרספי (באיטלקית: Giuseppe Maria Crespi; 14 במרץ 1665 – 16 ביולי 1747), שכונה לו ספניולו ("הספרדי"), היה צייר איטלקי של הבארוק מאסכולת הציור בבולוניה.
היצירה האקלקטית שלו כוללת ציורים ודיוקנאות דתיים, אך הוא מפורסם גם בזכות ציורי הז'אנר שלו.
ג'וזפה קרספי, יחד עם ג'ימבטיסטה פיטוני, גיוואן בטיסטה טיפולו, גיוואן בטיסטה פיאצטה, קנטלו ופרנצ'סקו גארדי מהווים את הציירים הגדולים הוותיקים של אותה תקופה.
קרספי נולד בבולוניה לג'ירולמו קרספי ואיזבלה קוספי.
אמו הייתה בקשרי משפחה למשפחת קוספי האצילה, שהייתה קשורה לבית מדיצ'י.
הוא זכה לכינוי "הספרדי" (לו ספניולו) בגלל הרגלו ללבוש בגדים צמודים האופייניים לאופנה הספרדית של אותה תקופה.
מגיל 15–18 שנים עבד בחסות מריה קנוטי בבולוניה.
אומרים כי הצייר הרומאי קרלו מראטי, בביקור בבולוניה, הזמין את קרספי לעבוד ברומא, אך קרספי סירב.
חברו של מאראטי, הבולונזי קרלו סיניאני, הזמין את קרספי בשנת 1681 להצטרף לאקדמיה לצורך לימוד רישום, והוא נשאר שם עד שנת 1686, כשסיניאני עבר לעיר פורלי ועל הסטודיו שלו השתלט התלמיד הבולט ביותר ג'ובאני אנטוניו בוריני.
מאותו זמן קרספי עבד באופן עצמאי.
הביוגרף הראשי שלו, ג'אמפייטרו זאנוטי, אמר על קרספי: "(הוא) לא רצה שוב לעבוד רק עבור כסף והוא יצר את הסיפורים והציורים שעלו בדמיונו.
לעיתים קרובות הוא גם צייר נושאים פשוטים, שמייצגים את העיסוקים הנמוכים ביותר, ואת האנשים העניים, שהיו חייבים לקיים את עצמם בשירותם של האזרחים העשירים".
כך גם קרה עם קרספי עצמו, כאשר החל בקריירה של משרת פטרונים עשירים עם יצירות אמנות.
בשנות ה-90 של המאה ה-17 הוא השלים יצירות מזבח שונות.
קרספי נסע לוונציה, אך באופן מפתיע, מעולם לא נסע לרומא.
פעם אחת, הוא נמלט באמצע הלילה מבולוניה לפירנצה בשנת 1708, כשהוא נושא את בד הציור הדתי הגדול שלו "טבח התמימים" וזכה לחסותו של הדוכס הגדול פרדיננד הראשון דה מדיצ'י.
האירועים סביב בריחה זו הפכו למקור התדיינויות רבות במשך חמש שנים.
בהן קרספי, הוגן על ידי הדוכס.
קרספי, היה אמן אקלקטי - צייר פורטרטים וקריקטורות מחונן, והיה ידוע גם בזכות תחריטיו.
אפשר לומר שהוא צייר מספר יצירות מופת בסגנונות שונים.
הוא צייר ציורי קיר מעטים.
ככל הנראה, הסגנון שלו לא תאם את הדרישות של המדיום שהיה משמש בתקופה ההיא לציור תמונת נוף מפוארת.
הוא לא זכה להערכה אוניברסלית, היסטוריון האמנות לואיג'י לנצי, באמצע המאה ה-19, כתב שקרספי כלל סגנון קריקטורות אפילו בנושאים הרואיים, הוא דחס את דמויותיו, הוא צייר במעט צבעים ובמעט מברשות.
לפי לנצי, ציוריו היו דלים.
קרספי ידוע בעיקר כאחד התומכים העיקריים בציור הז'אנר של הבארוק באיטליה.
האיטלקים, עד המאה ה-17, הקדישו תשומת לב מועטה לנושאים מסוג זה, והתרכזו בעיקר בתמונות גדולות בנושאים דתיים, מיתולוגיים והיסטוריים.
כמו כן ציורי דיוקנאות של אצולה.
בכך הם נבדלו מהציירים הצפון אירופאיים, ובמיוחד הציירים ההולנדים, שהייתה להם מסורת חזקה בתיאור פעילויות יומיומיות.
לפני קרספי, אניבלה קראצ'י, צייר נופים פסטורליים, ותיאר סוחרים כמו קצבים.
לפניו, ברתולומאו פאסרוטייצר בנושאי ז'אנר.
במסורת סגנון זה, קרספי עקב גם אחר התקדימים שקבעו הבמבוצ'אנטי, בעיקר ציירי ז'אנר הולנדים שפעלו ברומא.
לאחר מכן, מסורת זו התקיימה באיטליה גם על ידי פיאצטה, פייטרו לונגשי, ג'אקומו סרוטי וג'אנדומניקו טיפולו.
הוא צייר סצנות מטבח רבות ונושאים ביתיים אחרים.
בציור "הפרעוש" (1709) מתוארת אישה צעירה המתכוננת לשינה ומחפשת את היצור המציק על גופה.
היא לא מציגה יופי של בוטיצ'לי, אלא עליבות כשהכלב שלה רובץ על המצעים.
בסצנת ז'אנר אחרת, קרספי מציג את כעסה של אישה על גבר המשתין בפומבי על הקיר, כשגם חתול מביע את כעסו על מעשה הגבר.
בעוד שתלמידים רבים הגיעו לעבודה באולפן שלו, מעטים התבלטו.
אחרים כולל ג'ובאני פרנצ'סקו ברציולי; ג'אקומו פאביה וכריסטופורו טרזי.
על פי דיווחיהם, ייתכן שקרספי השתמש בקמרה אובסקורה כדי לסייע בתיאור סצנות בחוץ בשנותיו המאוחרות.
לאחר מות אשתו הוא התבודד, ולעיתים רחוקות עזב את הבית, מלבד יציאה למיסה היומית.
ג'וזפוס דניאלס היה עורך עיתון ומוציא לאור אמריקאי החל משנות ה-80 של המאה ה-19 ועד מותו.
במשך עשורים הוא ניהל את העיתון The News & Observer בראלי קרוליינה הצפונית, בתקופה בה היה זה העיתון הגדול ביותר במדינה.
כחבר המפלגה הדמוקרטית, הוא מונה על ידי נשיא ארצות הברית וודרו וילסון כמזכיר הצי של ארצות הברית ובתפקיד זה הוא כיהן בין השאר בשנות מלחמת העולם הראשונה.
הוא היה לידיד קרוב ותומך של פרנקלין דלאנו רוזוולט, ששימש תחתיו כתת-מזכיר הצי ולימים היה נשיא ארצות הברית.
כשנבחר רוזוולט לנשיאות הוא מינה את דניאלס כשגריר במקסיקו, תפקיד בו הוא כיהן בין השנים 1933–1941. דניאלס היה תומך אדוק בעליונות הגזע הלבן ובהפרדה גזעית, ויחד עם צ'ארלס אייקוק ופרניפולד סיימונס, הוא היה המחולל הראשי של המהומות בוילמינגטון ב-1898.
דניאלס האמין ש"האיוולת והפשע הגדולים ביותר" בהיסטוריה של ארצות הברית היו מתן זכות בחירה לשחורים.
הוא ועיתונו דגלו בעליונות הגזע הלבן בדיווחי חדשות, במאמרי מערכת מנוסחים היטב, במכתבים למערכת קנטרניים ובקריקטורות מרושעות שפורסמו בעמוד השער של העיתון והפנו את תשומת הלב למה שהעיתון כינה "אימת שלטון הכושים".
דניאל טען שכל עוד לאפרו-אמריקאים יהיה כוח פוליטי, הם יבלמו את הרפורמות הפרוגרסיביות.
דניאלס היה גורם משפיע ביותר במעבר החקיקתי של קרוליינה הצפונית ב-1900 לתיקון שלמעשה הפקיע את זכות הבחירה של השחורים במדינה, הדיר אותם מהמערכת הפוליטית למשך עשורים עד לסוף המאה ה-20. הם גם הודרו מהשתתפות בחבר מושבעים והיו נתונים להפרדה גזעית בחסות החוק.
כמזכיר הצי, טיפל דניאל במדיניות ובסוגיות הפורמליות במהלך מלחמת העולם הראשונה, בעוד שתת-מזכיר הצי, פרנקלין דלאנו רוזוולט, קיבל את ההחלטות המבצעיות העיקריות של המלחמה.
כשגריר במקסיקו, לאחר המהפכה שהתחוללה בה, טיפל דניאלס ביחסים עם הממשלה האנטי-אמריקאית ובצעדי ההפקעה של השקעות הנפט האמריקאיות שננקטו על ידה.
בקרוליינה הצפונית של ראשית המאה ה-20 הוא היה פרוגרסיביסט מוביל, קידם את בתי הספר הציבוריים ואת העבודות הציבוריות וקרא להרחבת הרגולציה על חברו ועל רשת הרכבות.
הוא תמך בחוק היובש ובזכות הבחירה לנשים והשתמש בעיתונו כדי לתמוך במועמדי המפלגה הדמוקרטית.
הוא היה תומך נלהב בקו קלוקס קלאן, אף על פי שמעולם לא היה חבר בו.
ג'וזפוס דניאלס נולד בוושינגטון, קרוליינה הצפונית.
ב-1861 פרשה קרוליינה הצפונית מהאיחוד.
לפני שמלאו לו 3 שנים, נהרג אביו של דניאלס על ידי צלף של צבא הקונפדרציה בשל אהדתו לאיחוד שהייתה ידועה.
האב ניסה לעזוב עם כוחות צבא האיחוד את וושינגטון במהלך מלחמת האזרחים.
דניאלס הצעיר עבר עם אמו האלמנה ושני אחיו לוילסון, קרוליינה הצפונית.
הוא התחנך במוסד האוניברסיטאי של וילסון ובקולג' טריניטי (כיום אוניברסיטת דיוק).
דניאלס ערך עיתון מקומי בשם Wilson Advance ובסופו של דבר רכש אותו.
תוך כמה שנים, הוא היה אחד הבעלים, יחד עם אחיו צ'ארלס, של העיתונים Kinston Free Press ו-Rocky Mount Reporter.
הוא למד משפטים באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל וב-1885 התקבל ללשכת עורכי הדין, אך לא עסק בעריכת דין.
לאחר שהיה מעורב יותר ויותר בפעילות המפלגה הדמוקרטית בקרוליינה הצפונית, והשתלט על השבועון Daily State Chronicle, שימש דניאלס בתפקיד המדפיס הממשלתי של קרוליינה הצפונית בין השנים 1887–1893. הוא מונה על ידי הנשיא גרובר קליבלנד לפקיד הראשי של מחלקת הפנים של ארצות הברית ושימש בתפקיד זה בין השנים 1893–1895.
ב-1888 נשא דניאלס לאישה את אדי וורת' בגלי.
היא הייתה נכדתו של מושל קרוליינה הצפונית, ג'ונתן וורת'.
אחד מהם, ג'ונתן וורת' דניאלס, הלך בעקבות אביו לשירות הציבורי ושימש כעוזר אישי לנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ולזמן קצר כדובר הבית הלבן.
ב-1894, בסיועו הכספי של התעשיין ג'וליאן ש.
קאר, שהיה גם הוא תומך בעליונות הגזע הלבן, רכש דניאלס את השליטה בעיתון The News & Observer מראלי ופרש ממשרתו בממשל הפדרלי.
בהנהגתו תמך עיתון זה במפלגה הדמוקרטית, שבאותה תקופה נאבקה לשמור על מעמדה בקרוליינה הצפונית מול המיזוג של הרפובליקנים והפופוליסטים.
על פי הכתוב באוטוביוגרפיה של דניאלס, "ה-News and Observer נועד להפיץ את המסרים של המפלגה הדמוקרטית ולהוות את הקול המיליטנטי של עליונות הגזע הלבן, והוא לא כשל במשימתו זו".
בממצאי הוועדה שחקרה את המהומות בוילמינגטון הוזכר אך ורק שמו של דניאלס כגורם למהומות.
לדברי ההיסטוריונית הלן אדמונדס, העיתון "הוביל מערכה של דעות קדומות, מרירות, השמצות, מצגי שווא והפרזות כדי להשפיעה על רגשות הלבנים כנגד השחורים".
המהומות הובילו להפיכה המוצלחת היחידה בתולדות ארצות הברית, כאשר ממשל נבחר הודח בכוח הזרוע.
המערכה של הדמוקרטים למען עליונות הגזע הלבן הובילה לניצחונות של המפלגה ב-1898 וב-1900. לאחר שהשיגו את השליטה על בית המחוקקים של קרוליינה הצפונית, הם העבירו תיקון לחוק שהציב מחסומים להרשמתם של השחורים להצבעה, שהשפיעו על רוב האפרו-אמריקאים במדינה.
ההשפעה הפוליטית של המהלך הזה התמשכה עד לסוף שנות ה-60 של המאה ה-20.
בתקופה מאוחרת יותר בחייו, כאשר דן על הצלחתו, "הודה דניאלס שהעיתון הפריז לעיתים בחד-צדדיות שלו כלפי הדמוקרטים והידיעות שהובאו לעיתון לא נבדקו ביסודיות לפני פרסומם וככל הנראה לא יכלו לעמוד במבחן משפטי".
הוא תמך בכמה מאבקים של הפרוגרסיבים, כמו קידום מערכת החינוך וחקיקה נגד עבודת ילדים.
העיתון The News and Observer נותר בבעלות משפחת דניאלס עד 1995, כאשר הוא נמכר לחברת מקלאצ'י.
בבחירות לנשיאות של 1912 תמך דניאלס באיש הדרום וודרו וילסון.
לאחר ניצחונו של וילסון, מונה דניאלס כמזכיר הצי של ארצות הברית.
הוא כיהן בתפקיד זה במשך כל תקופת נשיאותו של וילסון משנת 1913 ועד 1921, ופיקח על צי ארצות הברית בשנות מלחמת העולם הראשונה.
לצידו כיהן כתת-מזכיר הצי פרנקלין דלאנו רוזוולט, שלימים נבחר כנשיא ארצות הברית.
דניאלס האמין בצורך בבעלות ממשלתית על המפעלים לייצור לוחות שריון, ועל המפעלים לייצור מכשירי טלפון וטלגרף.
בסיום המלחמה הוא עשה מאמצים רציניים להעביר באופן קבוע את השליטה על כל מכשירי הרדיו בארצות הברית לידי הצי.
אם היה עולה הדבר בידו, כל הפעילות של חובבי הרדיו הייתה באה לקיצה וייתכן ששידורי הרדיו היו מתעכבים באופן משמעותי.
צריכת משקאות חריפים יותר על ידי קצינים הותרה על פי שיקול דעתם בעת חופשת חוף.
ב-1917 אסר דניאלס על זנות ברדיוס של 5 מייל (8 קילומטרים) מכל מתקן של הצי.
בניו אורלינס, הוראה זו הובילה לסגירת בתי הבושת ברובע החלונות האדומים סטוריוויל.
לכך היו השלכות ארוכות טווח לאנשי הצי ולאחרים במשך העשורים הבאים.
ב-15 במרץ 1919 פרסם דניאלס את פקודה מספר 456 שעל פי נאסרה בצי כל עבודה ביום המנוחה הנוצרי (יום ראשון).
במהלך מלחמת העולם הראשונה הקים דניאלס את הוועד המייעץ לצי (Naval Consulting Board) כדי לעודד חידושים שיועילו לצי.
דניאלס ביקש מתומאס אלווה אדיסון לעמוד בראש המועצה, שכן הוא היה מודאג מכך שארצות הברית לא הייתה מוכנה לתנאי הלחימה החדשים והייתה זקוקה לטכנולוגיות חדשות.
בנוסף, היה דניאלס מזכיר הצי הראשון שקידם את נושא התעופה הימית.
הוא הקים את בסיס הצי האווירי פנסקולה , באומרו, "כלי הטיס חייבים להיות חלק עיקרי מהכוח הימי שלנו לפעולות התקפה והגנה".
שערוריית המין של ניופורט, שטופלה על ידי תת-מזכיר הצי רוזוולט, פרצה ב-1919. הפרשה החלה כניסיון לטפל במה שנראה כ"תנאים בלתי מוסריים" בבסיס הצי בניופורט והתרחבה לחקירה של האוכלוסייה האזרחית בעיר.
הפרשה הובילה למעצרים בעוון פעילות הומוסקסואלית של 17 מלחים ושל כומר אפיסקופלי נודע, ועל כמה מהם נגזר עונש מאסר.
כאשר התחבולות שבהן נעשה שימוש בציד המכשפות הזה נודעו ברבים, הן נחשפו בעיתונות הארצית.
הדיווח הגדיר את התנהגותו של רוזוולט כ"ראויה לנזיפה" ואמר שהמעשים "הפרו את זכויות האזרח והתעלמו מהזכות של כל נער אמריקאי שהתגייס לצי ללחום למען מולדתו".
ב-1921, לאחר סיום כהונתו כמזכיר הצי, שב דניאלס לערוך את ה-News and Observer.
הוא היה תומך נלהב של המועמד הדמוקרטי בבחירות לנשיאות של 1932, ידידו משכבר הימים, פרנקלין דלאנו רוזוולט.
כאשר נבחר רוזוולט לנשיאות, הוא מינה את דניאלס לשגריר ארצות הברית במקסיקו.
הוא ציפה שדניאלס יסייע להוציא לפועל את "מדיניות השכן הטוב" באמריקה הלטינית.
אך על הגעתו של דניאלס למקסיקו העיבה הפגנה אלימה בה קבוצה של מקסיקנים יידתה אבנים אל עבר השגרירות האמריקאית.
רוזוולט מינה את דניאלס כשגריר כדי לאחות את הקרע ביחסי שתי המדינות שנגרם עקב פלישת ארצות הברית למקסיקו במהלך המהפכה המקסיקנית.
נראה שנאומיו של דניאלס והצעדים שנקט בעת כהונתו כשגריר במקסיקו שיפרו את יחסי שתי המדינות.
הוא שיבח תוכנית שהוצעה במקסיקו לחינוך כללי ובנאום שנשא לפני הפקידים הקונסולריים של ארצות הברית, הוא ייעץ להם להימנע מהתערבות יתרה בענייניהם של ארצות אחרות.
הקתולים בארצות הברית תקפו במרירות את דניאלס על כך שכשל בהתנגדותו להתקפות הארסיות של הממשלה המקסיקנית כנגד הכנסייה הקתולית במהלך המהפכה המקסיקנית ואחריה.
דניאלס היה מתודיסט אדוק ושיתף פעולה עם הקתולים בארצות הברית, אך הייתה לו חיבה מועטה כלפי הכנסייה במקסיקו.
הוא האמין שהיא ייצגה את אצולת הקרקע שגישתה הייתה מנוגדת לתפיסתו הליברלית.
במקסיקו הייתה הסוגיה הראשית המאמצים של הממשלה לסגור את בתי הספר הקתולים.
דניאלס הצדיק בפומבי את הפעולות הללו ושיבח את הפוליטיקאים האנטי-קתולים המקסיקנים.
ביולי 1934, בנאום שנשא בשגרירות ארצות הברית, שיבח דניאלס את הצעדים האנטי-קתולים שננקטו בהובלתו של נשיא מקסיקו לשעבר, פלוטארקו אליאס קאייס:
ב-1941 מונה בנו של דניאלס, ג'ונתן, כעוזרו האישי של הנשיא רוזוולט.
באותה עת התפטר דניאלס מתפקידו כנשיא ושב לקרוליינה הצפונית.
שם הוא חידש את עבודתו כעורך ה-News and Observer והמשיך את סגנון העריכה גלוית הלב שלו.
הוא פרסם זכרונות משנותיו בשירות הציבורי.
בנוסף לספרו "הצי והאומה" (The Navy and the Nation), הוא כתב את "הצי שלנו במלחמה" (1922, Our Navy at War), "חיי וודרו וילסון" (1924, The Life of Woodrow Wilson) ו"עידן וילסון" (1944, The Wilson Era).
דניאלס ובנו ג'ונתן נסעו ברכבת שהובילה את גופתו של הנשיא רוזוולט מראלי ועד למקום קבורתו בביתו, ספרינגווד, שבהייד פארק, מדינת ניו יורק.
השניים התלוו ברכבת בדרכה בחזרה לוושינגטון די.
בחברת אלמנתו של רוזוולט, אלינור רוזוולט והנשיא החדש הארי טרומן.
ג'וזפוס דניאלס נפטר בראלי ב-15 בינואר 1948 ונטמן בבית הקברות אוקווד שבעיר.
צי ארצות הברית הנציח אותו בקריאת משחתת על שמו שהייתה בשירות בשנים 1965–1994. על שמו נקראו גם בית ספר בראלי ואולם בקמפוס של אוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית.
ביתו בראלי הוכרז כאתר היסטורי לאומי והוא כיום משמש כמשכן ללשכת הבונים החופשיים.
ג'וזפין וינסלו ג'ונסון הייתה סופרת, משוררת ופעילת זכויות אדם אמריקאית.
ג'ונסון נולדה ב־20 ביוני 1910 בעיר קירקווד, שבמדינת מיזורי.
היא כתבה את הרומן הראשון שלה, "עכשיו בנובמבר", כשחיה בעליית הגג של אמה בפרוור וובסטר גרובס, מיזורי.
נשארה בחווה בוובסטר גרובס וסיימה את הספר "Winter Orchard" בשנת 1935. היא פרסמה ארבעה ספרים נוספים לפני שהתחתנה עם גרנט ג.
קאנון בשנת 1942. הזוג עבר להתגורר במדינת איווה, שם לימדה באוניברסיטת איווה במשך שלוש השנים הבאות.
הם עברו למחוז המילטון, אוהיו בשנת 1947, שם פרסמה את ספרה "ווילדווד".
לג'ונסון נולדו שלושה ילדים: טרנס, אן וקרול.
המשפחה עברה לסינסינטי, אך בסופו של דבר קנו שטח במחוז קלרמונט, אוהיו.
בשנת 1955 העניקה לה אוניברסיטת וושינגטון תואר דוקטור לשם כבוד ב"סיפורת אנושית".
פרסמה ארבעה ספרים נוספים לפני מותה.
ב־27 בפברואר 1990 נפטרה ג'ונסון מדלקת ריאות בעיר בטביה, אוהיו, בגיל 79.
זכתה בפרס פוליצר בשנת 1935 בגיל 24 על הרומן הראשון שלה, "Now in November".
עד היום היא האדם הצעיר ביותר שזכה בפרס זה.
זמן קצר לאחר מכן פרסמה את האוגדן "Winter Orchard", אוסף סיפורים קצרים שהופיעו בעבר במגזין "The Atlantic".
מבין הסיפורים הללו, הסיפור "Deep" זכה בפרס או.
הנרי בשנת 1934, והסיפור "John the Six" זכה באותו הפרס בשנה השלישית לפרסומו.
ג'ונסון המשיכה לכתוב סיפורים קצרים וזכתה בשלושה פרסי או.
ג'וזפין גאריס קוקרן (מאוחר יותר – קוקריין; באנגלית: Josephine Garis Cochran או Chocrane; 8 במרץ 1839 – 3 באוגוסט 1913) הייתה עקרת בית אמריקאית, שהמציאה את מדיח הכלים האוטומטי המסחרי הראשון, אותו תכננה במחסן מאחורי ביתה ובנתה בעזרת המכונאי ג'ורג' באטרס.
קוקריין קיבלה הכרה לאחר מותה, כשנכנסה ב־2006 להיכל התהילה של הממציאים הלאומיים (National Inventors Hall of Fame) על המצאת מדיח הכלים.
נולדה בשם ג'וזפין גאריס במחוז אשטבולה, אוהיו ב־8 במרץ 1839 וגדלה בוולפראיסו, אינדיאנה.
קוקריין הייתה בתם של המהנדס העירוני ג'ון גאריס ואירן פיץ'-גאריס.
לאחר שעברה להתגורר בבית אחותה בשלביוויל, אילינוי, היא נישאה לוויליאם קוקרן ב־13 באוקטובר 1858. שנה קודם לכן, ניסה ויליאם את מזלו בבהלה לזהב של קליפורניה וחזר בידיים ריקות.
בהמשך הוא הפך לסוחר אריזות מזון מצליח ופוליטיקאי במפלגה הדמוקרטית.
לוויליאם וג'וזפין נולדו שני ילדים, האלי וקתרין.
ב־1870 עברה המשפחה להתגורר באחוזה והצטרפה לחברה הגבוהה בשיקגו.
לאחר ארוחת ערב חגיגית שנערכה בביתם, אחדים מכלי החרסינה שעברו בירושה במשפחה נסדקו בעת הדחת הכלים.
המקרה עודד את קוקריין לחפש אלטרנטיבה טובה יותר להדחה ידנית של כלי החרסינה העדינים.
קוקריין הלכה לעולמה ב־3 באוגוסט 1913 בשיקגו, אילינוי, כתוצאה משבץ או מתשישות ונקברה בבית הקברות גלנווד בשלביוויל, אילינוי.
ב־2006 היא נכנסה להיכל התהילה של הממציאים הלאומיים.
הגברים הראשונים ששכרה קוקריין כדי לבנות את מדיח הכלים שלה התעקשו לשנות את העיצוב אך הניסיונות לא עלו יפה.
עוד קודם לכן ניסו אחרים לתכנן מדיח כלים שיצליח מסחרית; ב־1850 תכנן ג'ואל יוטון מתקן ידני להשריית כלים במים.
אלכסנדר שיפורים במתקן כשהוסיף מנגנון הילוכים ידני שסובב את אוסף הכלים בתוך גיגית מלאה במים.
אף אחד מהמתקנים האלה לא נמצא יעיל במיוחד.
קוקריין תכננה את הדגם הראשון של מדיח הכלים שלה במחסן מאחורי ביתה בשלביוויל, אילינוי, בעזרת המכונאי ג'ורג' באטרס.
מאוחר יותר עבד באטרס במפעל הראשון לייצור מדיח הכלים.
כשהחלה לבנות את המכונה, היא מדדה תחילה את גודל הכלים ויצרה תאים מחוטי תיל.
כל אחד מהתאים תוכנן בהתאמה לצלחות, לספלים או לקעריות.
התאים הוכנסו לתוך גלגל שהונח בשכיבה בתוך דוד פליז שהוסק בפחם והופעל בעזרת מנוע חשמלי.
עם ההפעלה ניתזו מי-סבון חמים מחלקו התחתון של הדוד כלפי מעלה, ושבו והמטירו אותם חזרה על הכלים.
מדיח הכלים של קוקריין היה הראשון שעשה שימוש בלחץ מים במקום במברשות לצורך ניקוי הכלים שבתוכו.
מיד לאחר רישום הפטנט ב־28 בדצמבר 1886, הקימה את חברת הייצור גאריס-קוקריין (Garis-Cochrane Manufacturing Company).
היא הציגה את המכונה החדשה שלה ב־1893, בתערוכה העולמית של שיקגו, שם הותקנו תשעה מדיחי כלים מתוצרת גאריס-קוקרן במסעדות ובביתנים ביריד.
המכונה עוררה עניין רב בקרב בעלי מסעדות ובתי מלון, שבהם אספקת מים חמים לא הייתה מוגבלת.
היא זכתה בפרס הראשון של התערוכה על "המבנה המכני, העמידות, וההתאמה לסוג העבודה הטובים ביותר."
חברת הייצור גאריס-קוקרן ייצרה מדיחי כלים ידניים וגם כאלה שפעלו באמצעות ספקי כוח, והתרחבה הודות להתמקדותה בבתי מלון ובלקוחות עסקיים נוספים.
בשנת 1897 שונה שם החברה ל"חברת מדיחי הכלים קרסנט מבית קוקרן" (Cochran's Crescent Washing Machine Company).
לאחר מותה של קוקריין ב־1913, נרכשה החברה על ידי חברת הייצור "הובארט" והפכה לחלק מחברת קיצ'נאייד (KitchenAid).
החברה החדשה התמקדה תחילה בהרחבת ההיבט המסחרי עד שהציגה ב־1949 את מדיח הכלים הראשון של קיצ'נאייד, שעוצב על בסיס התכנון המקורי של קוקריין.
בשנות ה־50 של המאה ה־20, לאחר שהחלו לבנות בפרברים בתים חדשים עם צנרת מתאימה לשימוש במים חמים מאוד, הפך מדיח הכלים למכשיר שכיח במשקי הבית בארצות הברית.
ג'וּזֶפּינָה בּוֹצאקי (באיטלקית: Giuseppina Bozzacchi; 23 בנובמבר 1853 – 23 בנובמבר 1870) הייתה רקדנית איטלקייה.
נודעה ביצירת תפקיד סוונהילדה בבלט "קופליה" של ליאו דליב בגיל 16, כשרקדה בבלט האופרה של פריז.
בוצאקי, ילידת מילאנו, עברה לפריז ללמוד אצל מאדאם דומיניק.
הכוריאוגרף ארתור סן-לאון ומנהל האקדמיה המלכותית למוזיקה אמיל פרין חיפשו באותה עת סוונהילדה מתאימה, לאחר שהסכימו ביניהם, שהבלרינות שהובאו בחשבון קודם לכן -
לאונטין בוגראן ואנג'לינה פיורטי - אינן מתאימות לתפקיד, ואילו אדל גראנצוב, הבלרינה החביבה על סן-לאון, החלה ללמוד את התפקיד ב-1868 אך חלתה מאוד.
בשנת 1869 אף פנו אל המלחין ליאו דליב בבקשה לחפש סוונהילדה מתאימה במסעו לאיטליה, אך הוא חזר בידיים ריקות.
בינתיים, סן-לאון ופרין גילו את בוצאקי בת ה-16.
היא יצרה את תפקיד סוונהילדה ב-25 במאי 1870, בנוכחות הקיסר נפוליאון השלישי, וחזרה על הצלחתה זו בשבועות הבאים.
ביולי פרץ סכסוך בינלאומי בין צרפת לבין פרוסיה על היורש לכתר הספרדי, וב-19 ביולי הכריזה צרפת מלחמה.
בוצאקי רקדה את סוונהילדה בפעם ה-18 והאחרונה ב-31 באוגוסט.
האופרה הפסיקה לשלם משכורות, ובוצאקי, שנחלשה מתת-תזונה, חלתה.
היא נדבקה באבעבועות שחורות ובקדחת, ומתה בבוקר יום הולדתה ה-17. היא נקברה במונמארטר שבפריז.
ג'וזפה קאבו דראגונה (באיטלקית: Giuseppe Cavo Dragone; נולד ב-28 בפברואר 1957) הוא אדמירל איטלקי שכיהן כראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של הכוחות המזוינים של איטליה בשנים 2021–2024.
דראגונה נולד ב-28 בפברואר 1957 וב-1976 נרשם ללימודים באקדמיית הצי האיטלקי.
ב-1980 הוא סיים את לימודיו באקדמיה והחל ללמוד בבית ספר לטיסה בארצות הברית.
הוא הוסמך כטייס מסוקים, וב-1981 חזר לאיטליה ושימש כטייס בצי האיטלקי.
באותה שנה הוא נשלח ללבנון כחלק מכוח יוניפי"ל.
ב-1991 הוא מונה למפקד קבוצת מטוסים על נושאת המטוסים "גריבלדי".
ב-27 בספטמבר 2002 הוא מונה למפקד נושאת המטוסים גריבלדי.
ב-27 באוקטובר 2005 הוא מונה למפקד כוח המטוסים והמסוקים של הצי.
ב-13 באוקטובר 2011 מונה למפקד אקדמיית הצי.
ב-26 ביוני 2016 מונה למפקד פיקוד המבצעים המיוחדים של הצי.
ב-19 באוקטובר 2021 הועלה לדרגת אדמירל, וב-6 בנובמבר של אותה שנה מונה לראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל).
ג'וזפה קמפרי (באיטלקית: Giuseppe Campari; 8 ביוני 1892 – 10 בספטמבר 1933) הוא נהג מרוצים איטלקי שהתחרה במגוון מרוצים ידועים דוגמת הטארגה פלוריו, מילה מילייה ומרוץ 24 השעות של לה מאן.
נהרג בתאונה שאירעה בעת במהלך מרוץ במסלול מונזה.
קמפרי נולד בעיר לודי, דרומית-מערבית למילאנו, איטליה.
כנער החל לעבוד בחברת אלפא רומיאו.
בעבודתו שימש כנהג מבחן של רכבי החברה.
כישוריו והתעניינותו הובילו להשתתפותו במרוצי טיפוס גבעות.
בשנת 1914 הנהג הצעיר בן ה-21 הראה את יכולותיו וסיים רביעי בטארגה פלוריו.
הקריירה הקצרה נעצרה זמן קצר לאחר מכן בעקבות מלחמת העולם הראשונה שעצרה את התחרויות באירופה.
לאחר סיום המלחמה, התחדשו המרוצים ובשנת 1920 זכה קמפרי בניצחון הראשון שלו במירוץ, שהיה המרוץ הרשמי הראשון של אלפא רומיאו, במסלול מוג'לו.
הוא חזר על הניצחון במוג'לו גם בשנה לאחר מכן ולקח את המקום השלישי בטארגה פלוריו.
בשנת 1924 ניצח גרנד פרי צרפת בו בחתרה כחלק מהקבוצה החזקה של אלפא רומיאו שכללה מלבדו את אנטוניו אסקרי והרוזן גאסטון ברילי-פרי.
עונת המרוצים של 1925 הייתה פחות מוצלחת עבור קמפרי.
הוא וצוות אלפא רומיאו פרשו מהגרנד פרי הצרפתי ביולי לאחר שאסקארי התרסק ומת.
בשנת 1926 יצאה מזראטי עם המזארטי 26, שנתנה ליצרנית שליטה כמעט מוחלטת האליפות היצרנים.
למרות הביצועים החזקים של מזראטי, קמפרי השיג ניצחון לאלפא רומיאו בגביע אסרבו בשנת 1927. בשנת 1928 השיג ניצחון נוסף באסרבו ואת הניצחון הראשון במילה מילייה.
בטארגה פלוריו, מרוץ בו התחרה מספר פעמים אך מעולם לא הצליח לנצח, הגיע למקום השני.
אחרי ניצחון שני בריפות במילה מילייה נסע להתחרות בגרנד פרי האירי הבינלאומי, שהתקיים לראשונה בדבלין.
במהלך המרוץ, שנערך לעיני 100,000 צופים, נפגע בעינו מאבן שעפה מהמסלול.
באירלנד השתתף גם במרוץ שהתקיים בבלפסט, מרוץ אותו סיים במקום השני אחרי רודולף קרצ'יולה מקבוצת מרצדס.
בשנת 1930 טאציו נבולארי הצטרף לקמפרי בקבוצת אלפא רומיאו.
שנה לאחר מכן השניים ניצחו את גרנד פרי איטליה והפכו לגיבורים לאומיים לאחר שהצליחו לקחת את הניצחון מידי נהגים צרפתים, שזכו במרוץ בשלוש השנים שקדמו.
באותה שנה השיג ניצחון שלישי בגביע אסרבו.
בשנת 1933 עבר להתחרות עבור קבוצת מזארטי לצידם של בקונין בורזקיני ולואיג'י פגיולי.
עם מזארטי השיג ניצחון שני בגרנד פרי צרפת ובגיל 41 התכוון לפרוש בסיום העונה.
ב-10 בספטמבר 1933 לקח חלק בגרנד פרי מונצה, שאמור היה להיות המרוץ האחרון בקריירה שלו.