tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1878 (ה'תרל"ח) יצא לשליחות כשד"ר מטעם כוללות הספרדים בירושלים לערי טורקיה.
כשהגיע ללאריסה שביוון (שהייתה אז בשליטת טורקיה), נעתר לבקשת ראשי הקהילה היהודית לכהן כרב ומורה צדק למשך כשנתיים, ולאחר שסיים את כהונתו חזר לירושלים, שם שימש בסוף תקופת כהונת הראשון לציון הרב אברהם אשכנזי כפקיד כוללות הספרדים בירושלים.
בשנת 1883 (ה'תרמ"ג) יצא שוב לשליחות כשד"ר מטעם רבני ירושלים.
כשהגיע לבלגרד שבסרביה ב-1884, נעתר לבקשת מנהיגי הקהילה היהודית לכהן אצלם כרב וכמורה הוראה.
לאחר מספר חודשים עזב את תפקידו בשל סכסוך שאליו נקלע עם ראשי הקהילה.
לאחר כשנתיים חזר לירושלים, ומשם עבר להתגורר בקסטוריה שביוון (שהייתה אז בשליטת טורקיה), שם נבחר לשמש כרב במשך כשלוש שנים.
בשנת 1889 (ה'תרמ"ט) חזר לירושלים, ובעקבות מחלת העצבים ממנה סבל, עבר להתגורר בחיפה בעצת רופאיו.
בחיפה עסק לפרנסתו במכירת קרקעות שרכש, וכחלפן כספים כשותף עם יעקב טיאט.
בחיפה סייע רבות לרבני העיר, ונחשב ליד ימינם של הרב אברהם כלפון והרב מסעוד התשואל.
בחודש פברואר 1914 נמנה עם מקבלי פניו של אדמונד רוטשילד בחיפה כנציג הקהילה היהודית בעיר.
על השפעתו הרבה בקרב הקהילה היהודית בחיפה, כתב משה דוד גאון: "בימיו לא העז איש מעדת היהודים בחיפה לחלל את השבת או לפרוץ פרצה כל שהיא במסגרת הדת והמוסר".
הלך לעולמו ב-25 בפברואר 1925 (כ"ח בשבט ה'תרפ"ה), ונקבר בבית העלמין היהודי הישן של חיפה.
נישא למרים מזל, בנו היה הרב משה חמווי, ובתו לאה נישאה לרב יעקב חי זריהן.
אמתחת בנימין – שו"ת על דרך הפשט בסדר א"ב, ירושלים ה'תרל"ז
עין ימין – חיבור גדול על התורה, וביאור הכתובים על דרך הסוד
בני בנימין – ספר כללים עד דרך הקבלה, בסדר א"ב
לבנימין אמר – ביאור על אגדות התלמוד בדרך הסוד
כן חיבר קובץ שו"ת בענייני אישות, וחל' מחידושיו הודפסו בספר "ישא איש".
בנימין חַיָיטובסקי (בצורה הליטאית של שמו: חייטאוּסקָאס; ביידיש: כאַיאַטאַוסקאַס; בליטאית: Hajatauskas; ברוסית: Биньямин Хайтовский (Хаятаускас); 25 ביוני 1917 – 1966) היה זמר יהודי-ליטאי.
בנימין חייטובסקי נפטר ב-1966. הותיר את אשתו אסתר חייטובסקי (נפטרה ב-2016), בת ובן.
בנו חנן אחיטוב (נולד ב-1948) הוא דיפלומט, איש "לשכת הקשר נתיב".
בנימין יוסופוב (נולד ב-22 בנובמבר 1962 בדושנבה, טג'יקיסטן) הוא מנצח, מלחין ופסנתרן ישראלי.
יוסופוב למד נגינה בפסנתר, הלחנה וניצוח בקונסרבטוריון ע"ש צ'ייקובסקי במוסקבה אצל רומן לדניוב, יורי פורטונאטוב ודמיטרי קיטאיינקו.
לאחר עלייתו לישראל השלים את לימודיו באוניברסיטת בר-אילן, שם קיבל תואר דוקטור.
יוסופוב עבד בשיתוף פעולה הדוק עם אמנים מצטיינים, ובהם הכנרים מקסים ונגרוב וודים רפין הצ'לן מישה מייסקי, אלכסנדר קנייאזב, מקסים ריסנוב, סרגיי נקאריאקוב, קונסטנטין ליפשיץ, ריינהולד פרידריך ועוד.
בשנת 2005 בוצע הקונצ'רטו שלו לויולה "טנגו רוק" - שנכתב עבור הכנר מקסים ונגרוב - בבכורה עולמית על ידי תזמורת הרדיו של הנובר.
היצירה התקבלה בברכה על ידי הקהל ומבקרי מוזיקה ברחבי העולם.
היא הוצגה בסרט דוקומנטרי על חייו של מקסים ונגרוב, שכותרתו "לחיות את החלום" שיוצר על ידי EMI קלאסיקות ומופץ ברחבי העולם.
יוסופוב כתב גם קונצ'רטו לצ'לו למישה מייסקי, לציון יום ההולדת ה -60 של הצ'לן.
הוקנצ'רטו נוגן בביצוע בכורה בתזמורת הסימפונית של לוצרן בניצוח המלחין.
היצירה הוזמנה על ידי שלוש תזמורות חשובות: התזמורת הסימפונית של לוצרן, התזמורת הפילהרמונית של לונדון והתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
גם "קולות הכינור", קונצ'רטו מס' 2 לכינור ולתזמורת, מציג רעיון יוצא דופן: הסולן מוזמן לנגן שישה פרקים, לא רק מתקופות היסטוריות שונות, לא רק מאזורים גאוגרפיים שונים, אלא גם מסגנונות ביצוע שונים, סגנונות של הפקת צליל, משיכת קשת, אינטונציה, קישוטים וכן הלאה.
היצירה הוזמנה על ידי פסטיבל טראנס-סיביר לאמנות 2014, התזמורת הפילהרמונית של רדיו צרפת והתזמורת הסימפונית של ברלין וביצע אותה ודים רפין, שלו הוקדשה.
רשימה חלקית של האולמות שבהם הופיע יוסופוב כמנצח כוללת את KKL לוצרן, אולם הפילהרמונית של ברלין, קונצרטחבאו אמסטרדם, פרינצרגנתיאטר מינכן ואולם פילהרמוניה קלן.
הוא ניצח בין היתר על התזמורת הסימפונית של לוצרן, התזמורת הפילהרמונית הסלובקית, הסינפונייטה של אמסטרדם, התזמורת הפילהרמונית של בוגוטה, התזמורת הסימפונית של איסלנד, התזמורת הפילהרמונית של נובוסיבירסק, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הקאמרית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הסימפונית חיפה, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, תזמורת הרדיו הבולגרית, ועוד.
יוסופוב היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית הצעירה רעננה וכיום הוא המנצח של התזמורת הסימפונית של הכפר הירוק.
בעבר היה המנצח של התזמורת הקאמרית כפר סבא "סולני ישראל" שאותה הוא גם הקים.
ביוני 2023 נבחר להיות מלחין הבית של התזמורת הסימפונית ירושלים.
"מסע אל החלום" פנטזיה אתיופית (2002)
"בצלצלי תרועה" לתזמורת נשיפה (2013)
"טַנוֹבוֹר" לחליל ולתזמורת קאמרית (1994)
"נולה", קונצ'רטו לחלילים ולתזמורת מיתרים (1994)
קונצ'רטו מס' 1 לכינור ולתזמורת (1998)
"דאשְט", קונצ'רטו לטרומבון, כלים אתניים ותזמורת (1999)
"מקסימום" לחליל, נבל, כינור, ויולה ותזמורת (2003)
קונצ'רטו לויולה ולתזמורת "ויולה טנגו רוק",(2003)
"קון מוטו" למרימבה (או פסנתר) ותזמורת מיתרים (2007)
"דמויות הנשמה", קונצ'רטו לשתי קלרינתות ותזמורות (2010)
"קולות הכינור", קונצ'רטו מס' 2 לכינור ולתזמורת (2013)
"שמע צעקתנו", קונצ'רטו לחצוצרה, פסנתר ותזמורת מיתרים (2015)
"כפר סבא צ'רטו", קונצ'רטו לפסנתר ותזמורת מיתרים (2017)
"קסידה על אבל" לוויולה, פסנתר וצ'לסטה, אופוס.
"סאדוֹי קוּצ'וֹר" (צלילי הרים) לחמישיית כלי נשיפה ממתכת (1985)
חמישייה למרימבה (או פסנתר) ורביעיית מיתרים (1996)
"ז'ונונה" לחליל, עוד, קונטרבס וכלי הקשה (1996)
"אך לשווא" לחליל, ויולה ונבל, אופ.
"את מה שרציתי" לרביעיית מיתרים (1997)
שלישייה מס' 1 לכינור, צ'לו ופסנתר (2000)
"דירלו בובין" לחליל, עוד, קונטרבס וכלי הקשה (2000)
"הצטלבויות" מס' 1 לחליל אלט, כינור וקרוטאלים (2003)
"הקוני - הצטלבויות" מס' 4 לקלרינט, כינור, צ'לו, פסנתר וסרט מגנטי (2007)
"מוזיקה מונדי" לרביעיית מיתרים (2008)
"הצטלבויות" מס' 5 לשישיית מיתרים (2008)
"ממסורות ישראל" שלישייה מס' 2 לכינור, צ'לו ופסנתר (2018)
"תחושות בריאה", קנטטה לקריין, מקהלה מעורבת, כלי הקשה, ויולה ופסנתר (1995)
"שש טנקה" למצו-סופרן, כינור (או ויולה) ופסנתר על טקסטים של משוררים יפנים (1998)
"אני ישנה וליבי ער" למקהלת נשים, דודוק ואקורדיון על פי "שיר השירים" (2017)
פרקש ברודי, או בנימין זאב ברודי או בנימין וולף ברודי (בהונגרית: Bródy Farkas מישקולץ, 1770 – מישקולץ, 1841) היה נדבן יהודי-הונגרי, נשיא הקהילה היהודית בעיר מישקולץ (העיר הרביעית באוכלוסייתה בהונגריה, כיום כ-160,000 תושבים).
הוא סבו של הפוליטיקאי וחבר הפרלמנט ארנה ברודי.
ברודי היה ראש הקהילה היהודית במישקולץ בלמעלה משולשה עשורים.
הוא הקדיש את כל מרצו בשירותה ובהתפתחותה של הקהילה המקומית הגדולה.
הוא קנה את השטח לבית הקברות היהודי בגבעת אוואש שנמצאת כיום ממש במרכז העיר.
בצוואתו שנכתבה ביידיש, השאיר חמשת אלפי פורינט למלך(!) כאות ל"נאמנותם של נתיניו היהודים" וחמשת אלפים פורינט תרומה למורי תלמוד התורה.
הוא תרם את שאר רכושו בעיקר למטרות של הקהילה היהודית.
בבית הקברות היהודי הזה יש קברים כבר מסוף המאה ה-18. גם כיום הוא מסודר ומטופח.
הוא משתרע על שטח של כמעט 60 דונם.
המקום משמר את קבריהם של כמה אישים רבניים מפורסמים ומשמש גם גן הזיכרון לשואה.
כמעט 6,000 הקברים (גלויים) נמצאים במקום.
"חמישה עשר עד עשרים אלף איש נחים כאן גם מתחת לשיחים, רצועות, עצים." כתב הסופר היהודי-הונגרי ג'ורג' מולדובה בספר הדוחות שלו על מישקולץ.
"אני יכול למצוא כמה שמות ידועים: המורה פרקש ברודי, שקנה פעם את שטח בית הקברות, באותה תקופה שעדיין שימש לרעית צאן לכל היותר ותרם אותו לקהילה היהודית.
קברו של חייל יהודי ממהפכת 1848 בהונגריה - אותו חיפש קרוב משפחה באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20".
רבי בנימין יחזקאל יהודה (ה'תר"ד, 1844 - ג בתמוז ה'תרע"ב, 1912) היה ראש ישיבה, מקובל, וסוחר, ממנהיגי קהילת הספרדים בירושלים בכלל וקהילת עולי עיראק בפרט.
פעל לגאולת אדמות באזור ירושלים והיה אחד ממחדשי היישוב היהודי במוצא.
עמד בראשות ישיבת "חסד אל" בירושלים.
רבי בנימין נולד בבגדאד שבעיראק (אז חלק מהאימפריה העות'מאנית) לרבי שלמה יחזקאל יהודה, שהיה מחכמי ועשירי העיר בגדאד ולאמו רינה בת פרג' חיים.
בחודש סיוון ה'תרי"ד (1854), החליטו הוריו של רבי בנימין לעלות לארץ ישראל.
הוא ומשפחתו נסעו במשך 40 יום בשיירת גמלים דרך המדבר, עד לעיר ארם צובה שבסוריה.
מכיוון שאביו רבי שלמה לא רצה לנסוע בשבת, הוא שילם למנהיג שיירת הגמלים עוד 140 פרנק על כל שבת (בנוסף לשכר הנסיעה הרגיל) בתמורה לעצירת כל השיירה בשבתות, כך שבני המשפחה יכלו לא לנסוע בשבת בלי להישאר לבדם במדבר.
כשהגיעו לחלב הם נחו כמה ימים והמשיכו בשיירות אחרות עד שבחודש אלול הגיעו לירושלים.
בצעירותו למד רבי בנימין אצל כמה מגדולי רבני ירושלים בתקופתו, ובעיקר בישיבת "כנסת יחזקאל" בראשות אח-סבתו, רבי עבדאללה בן משה חיים ובישיבת "חסד-אל" בראשות אביו רבי שלמה יחזקאל יהודה.
בחודש תשרי ה'תרל"ב (1871) נפטר אביו, והוא התמנה למלא את מקום אביו כראש ישיבת "חסד-אל", ששכנה ברחוב חב"ד, בעיר העתיקה בירושלים.
בישיבה למדו כמה מחכמי ירושלים, לצד בחורים צעירים בעיקר מבני העדה הבבלית.
בישיבה עסקו בלימודי גמרא והלכה לצד לימודי קבלה, בהם עסקו קבוצה נבחרת מחכמי הישיבה בהנהגתו של ראש הישיבה רבי בנימין.
בנוסף ללימוד התקיים בישיבה באופן קבוע מניין "מכוונים" שבו התפלל רבי בנימין עם מקובלי הישיבה על פי כוונות הארי ז"ל והרש"ש.
חכמי ותלמידי הישיבה אכלו וישנו כל השבוע במתחם הישיבה על חשבונו של ראש הישיבה, רבי בנימין.
רק בשבתות חזרו חכמי ותלמידי הישיבה לבתיהם.
רבי בנימין מימן את החזקת הישיבה בעיקר ממסחרו באינדיגו ובשמים שייבא מהודו, ומתרומות שאסף מקרובי משפחתו שהתגוררו בבגדאד שבעיראק ובבומביי וכלכולתה שבהודו.
בנוסף לניהול ישיבתו, דאג רבי בנימין לפרנס משפחות של מאות תלמידי חכמים ירושלמים מכל העדות.
כמו כן דאג רבי בנימין לעניי ירושלים, ולא היה עני שבא לבקש ממנו צדקה ויצא בידיים ריקות.
רבי בנימין פעל להקמת בית כנסת לקהילת חסידי חב"ד בירושלים על שמו של האדמו"ר רבי מנחם מנדל שניאורסון מחבר הספר צמח צדק.
לאחר שהושג המימון לבניית בית הכנסת בעקבות תרומותיהם של רבי בנימין וקרובי משפחתו ובראשם בן דודו אליהו דוד ששון, שהיה מעשירי הקהילה היהודית בהודו ובסין, מונה רבי בנימין לפקח על עבודות בניית בית הכנסת מתחילת הבניה ועד לסופה.
הוא מילא תפקיד זה בהתנדבות, אף על פי שבית הכנסת לא יועד לצורך בני קהילתו אלא לצורכה של קהילה שלא היה לו אליה קשר משפחתי או כל קשר אחר.
אף על פי שהיה ידוע כבעל יכולות הנהגה, בשל עדינותו ואצילותו הוא "לא התערב בענייני הכתות והמפלגות השונות" ולא הסכים לקבל על עצמו שום שום משרה צבורית, מלבד ניהול הישיבה וכל הקשור בבניין הארץ.
אחיינו דוד ילין העיד שבשל גמילות החסדים ההתמדה בתורה וההקפדה במצוות של רבי בנימין נהגו תושבי ירושלים לכנותו בתואר "החסיד".
ההיסטוריון משה דוד גאון מצטט אמרה שהייתה שגורה בפיו של רבי בנימין
רבי בנימין נפטר בג תמוז ה'תרע"ב (1912), כשהוא בגיל 72. אחיינו דוד ילין כתב עליו מאמר הספד בעיתון הצבי.
בשנת ה'תר"ך (1860) קנה אביו קרקעות בכפר קאלוניה שבעמק מוצא שממערב לירושלים.
בהתחלה התיישבו בקרקעות אלו אחיו הבכור רבי שאול וגיסו יהושע ילין.
בשנת ה'תרכ"ד נדבק אחיו בקדחת בשל התנאים התברואתיים במוצא, ונפטר בכ"ב שבט ה'תרכ"ד כשהוא בן 24 בלבד.
לאחר פטירת אחיו, החל רבי בנימין לפקח במקומו על הקרקעות במוצא, וקנה עוד קרקעות נוספות עד שהכפיל את כמות הקרקעות שבבעלות יהודית בעמק מוצא.
בקרקעות שקנו אביו ואחיו ובקרקעות שנקנו על ידו, נטע רבי בנימין כרמים ומטעי זיתים גדולים, שעובדו בידי איכרים אריסים.
בנוסף לפעילותו לקניית וניהול האדמות במוצא, בשנת ה'תר"ל הוא עבר להתגורר בעצמו במושבה מוצא לתקופה מסוימת.
רבי בנימין פעל להרבות את כמות התושבים היהודים במוצא.
בשנים ה'תרמ"א- ה'תרמ"ב (1881–1882), עלו חלק מיהודי תימן לארץ, ורבי בנימין רצה למכור להם את הקרקעות כדי שיעבדו אותם בעצמם, ואף הציע לשכור להם בתים על חשבונו עד שיתבססו בכפר.
לבסוף, לא התיישבו התימנים במוצא, והעדיפו להתיישב בכפר סילואן שממזרח לירושלים לאחר ששוכנעו שהוא יותר קרוב לכותל המערבי וקיבלו הבטחה לקנות להם שם קרקעות ושדות.
לאחר זמן משנוכחו העולים שקניית הקרקעות בסילואן אינה לחקלאות אלא רק למגורים הם התחרטו על סירובם להתיישב במוצא שבה כבר היו קרקעות בבעלות יהודית.
רבי בנימין המשיך ופעל לגאולת אדמות למרות קשיים רבים ולמרות לעגם של חלק מחבריו.
על עקשנותו זו סיפר אחיינו דוד ילין
משפחתו של רבי בנימין הייתה מהמשפחות המיוחסות בקהילה היהודית-עיראקית.
על פי המסורת המשפחתית היו בני המשפחה מצאצאיו של יוסף בן-שושן, שהיה שר בארמונו של אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה.
סבו מצד אביו, רבי יחזקאל יהודה, היה מנכבדי הקהילה היהודית בבגדאד ולאחר מכן ממנהיגי הקהילה היהודית בכלכולתה שבהודו.
כמו כן היה לרבי בנימין קשר משפחתי למשפחת חיים שבניה היו הדרשנים ומנהיגי הקהילה בבגדאד במשך כמאה חמישים שנה, שכן סבתו רחל הייתה ביתו של רבי משה חיים, רבה הראשי של בגדאד.
מצד אמו היה רבי בנימין קשור למשפחת האצולה היהודית ששון, שכן אבי המשפחה דוד ששון התחתן עם אחות אמו של רבי בנימין.
לרבי בנימין היו שלושה אחים-
רבי שאול - נולד בשנת ה'ת"ר בבגדאד.
נישא לעלקה, ביתו של רבי ישעיה ברדקי.
היה תלמיד חכם, ולצד זה היה מראשוני הפועלים ליישוב הארץ.
משנת ה'תר"ך פעל יחד עם גיסו יהושע ילין להקים יישוב יהודי במוצא, במימון כספי של אביו.
בשל התנאים התברואתיים במוצא, נדבק בקדחת ונפטר בכ"ב שבט ה'תרכ"ד כשהוא בן 24 בלבד.
רבי פרג' חיים - מחכמי ירושלים, חתנו של הרב בנימין שפירא, מאנשי חב"ד בירושלים.
חיבר את הספרים "ותתפלל חנה" ו"יערת הדבש".
היה מומחה לענייני המקדש והמשכן ובנה דגם של המשכן וכליו.
בשנות חייו האחרונות יצא כשד"ר להודו, ובדרכו לשליחותו עבר בבגדאד ומת שם בי"ז תשרי ה'תרנ"ז.
רבי משה שמעון - נולד בשנת ה'תרי"ד.
המשיך את אחיו בראשות ישיבת חסד אל.
בנוסף לשלושת אחיו היו לרבי בנימין ארבע אחיות - שרח (אשת יהושע ילין), מזל טוב (אשת יהושע ציון הלוי), חנה כאתון (אשת מלכיאל מני) ורבקה.
אחייניו של רבי בנימין היו - הבלשן המחנך והפעיל הציוני דוד ילין והמתרגם והמזרחן יעקב צבי יהודה (בנו של רבי משה שמעון).
ואחייניותיו (בנותיהם של שרח ויהושע ילין) היו רחל (אשת יחזקאל דנין) ושרה (אשת יוסף מני).
רבי בנימין התחתן עם בכורה-רבקה ברגמן שהייתה ממשפחה יהודית אשכנזית, שמוצאה מדרום גרמניה.
לרבי בנימין ובכורה רבקה נולדו שני ילדים ששניהם היו מחשובי המזרחנים בתקופתם -
יצחק יחזקאל יהודה - נולד בשנת ה'תרכ"ד.
למד בתלמודי תורה אשכנזיים ולאחר מכן בישיבתו של אביו.
היה בקי בשפות רבות ועסק בחקר ותרגום הספרות הערבית.
שימש כמורה לעברית וערבית בבתי הספר הירושלמים - אליאנס, דורש ציון ולמל.
בשנת תרמ"א נישא להענע בת ר' וולחיל רובין, נכדו של המגיד ממזריטש.
לאחר 12 שנות נישואין ללא ילדים נפרד ממנה ונישא לבידה, בתו של הרב שמעון אשריקי.
מאשתו בידה נולדו לו שלושה בנים וחמש בנות.
ביתו רחל נישאה למזרחן יוסף יואל ריבלין.
אברהם שלום יחזקאל יהודה - נולד בשנת ה'תרל"ז.
למד בישיבתו של אביו ואצל מורים פרטיים.
בשנת ה'תרנ"ה נסע ללמוד באוניברסיטאות גרמניה.
בשנת ה'תרס"ה החל לשמש כמרצה לתנ"ך ולעברית בבית המדרש הגבוה ללימודי יהדות שבברלין.
בשנת ה'תרע"ג החל ללמד באוניברסיטת מדריד.
בשנות חייו האחרונות היגר לארצות הברית ושימש פרופסור ב-"New School of Social Research" בניו יורק.
בנימין זהר (1905 – 21 בינואר 1961) היה שופט בארץ ישראל המנדטורית, ועם קום המדינה, המשיך כשופט בית המשפט המחוזי, ולאחר מכן שופט במינוי זמני בבית המשפט העליון.
נולד בשנת 1905 בפתח תקווה, בשם בנימין זאב הרצל רוזנצוייג, וגדל בפתח תקווה.
במהלך השנים שינה את שמו לבנימין זהר.
סיים את גימנסיה הרצליה בתל אביב.
בשנים 1924–1929 למד משפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים והתמחה בביירות.
בשנת 1929 הוסמך כעורך דין.
בשנים 1930–1935 עבד במחלקת סידור הקרקעות של ממשלת המנדט.
בשנים 1935–1937 עבד כעו"ד במשרדו של שלום (סולומון) הורוביץ.
בשנים 1937–1947 כיהן כשופט שלום בתל אביב ובחיפה.
בשנת 1941 ייסד את האגודה לתיקון האסיר והעבריין ועמד בראש האגודה.
בשנים 1947–1948 כיהן כשופט בית המשפט המחוזי בירושלים.
במסמך השופטים החסוי, שהוכן שהוכן ערב הקמת מדינת ישראל, ובו חוות דעת על השופטים היהודים שכיהנו במערכת המשפט בתקופת המנדט הבריטי, נכתב עליו "שופט שנתמנה לא מזמן מבית משפט השלום.
מרננים אחריו שהוא פתוח להשפעות.
אולי כדאי להעבירו לעבודה לא-משפטית".
חרף חוות דעת זו מונה
ב-1 ביולי 1948 לשופט בבית המשפט המחוזי בחיפה, וכיהן בתפקיד זה עד 1951.
בספטמבר 1951 מונה במינוי זמני לשופט בבית המשפט העליון, וכיהן בתפקיד זה עד 1952.
ב-24 ביוני 1952 מונה לנשיא תורן של בית המשפט המחוזי חיפה, וכיהן בתפקיד זה עד לפטירתו.
ב-1 בנובמבר 1956 מונה לעמוד בראש ועדת חקירה לחקר אירועי טבח כפר קאסם.
ב-6 בנובמבר הגישה הוועדה את הדו"ח שלה לראש הממשלה, דוד בן-גוריון, ובו המליצה להעמיד לדין את מפקד הגדוד, רב-סרן שמואל מָלִינקי, וכמה מפקודיו, וכן קבעה פיצוי כספי למשפחות הקורבנות.
הוועדה לא המליצה להעמיד לדין את מפקד החטיבה המרחבית, אלוף-משנה יששכר שדמי, אך הוא הועמד לדין בהחלטת הפרקליט הצבאי הראשי.
נפטר ב-21 בינואר 1961, ונקבר בבית הקברות חוף הכרמל.
בנימין טהירוביץ' (בבוסנית: Benjamin Tahirović; נולד ב-3 במרץ 2003 בספגנה שבשוודיה) הוא כדורגלן בוסני יליד שוודיה המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ברונדבי ובנבחרת בוסניה והרצגובינה.
טהירוביץ' גדל במחלקות הנוער של א.י.ק סולנה ודיורשולם.
בשנת 2020 חתם בווסאלונדס מהליגה השוודית השלישית, במדיה ערך 27 הופעות ליגה.
ב-1 בפברואר 2021 חתם טהירוביץ' על חוזה לחמש שנים וחצי ברומא מהסרייה א'.
ב-13 בנובמבר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד טורינו במסגרת המחזור ה-15 בליגה לעונת 2022/2023.
ב-21 ביוני 2023 חתם טהירוביץ' לחמש שנים באייאקס.
ב-4 בפברואר 2025 חתם טהירוביץ' בברונדבי לשלוש וחצי שנים.
ב-23 במרץ 2023 ערך טהירוביץ' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בוסניה והרצגובינה, בניצחון 3-0 על נבחרת איסלנד במסגרת מוקדמות יורו 2024.
רבי בנימין זאב וולף ברייער (תק"צ, 1830 – תרנ"ג, 1893) היה אב"ד רוגנדורף וטאב שבהונגריה, מחבר שו"ת "נחלת בנימין".
נולד במטרסדורף בשנת תק"צ לרבי אלעזר יעקב ברייער, ולרחל צירל בתו של רבי בנימין זאב וולף אבלס, מתלמידי הנודע ביהודה, שימש אב"ד בעיר טאב.
אביו שהיה איש עסקים אמיד, שכר בשבילו מלמדים שילמדוהו.
לאחר תקופה שלחו אביו לישיבתו של רבי יצחק משה פערלס אב"ד אייזנשטדט ואונגריש ברוד.
בהמשך עבר ללמוד בישיבתו של ה'כתב סופר' רבי אברהם שמואל בנימין סופר, שם התיידד עם רבי זוסמן סופר, שאף כתב הסכמה לספרו לאחר כמה שנים.
בספרו הוא מספר מה שאמר לו ה'כתב סופר', שבערב פסח בדרשתו לציבור בענייני חג הפסח, אמר בשמו שיש להיזהר ולקנות את המצות בקניין כסף ולא לסמוך על קניין משיכה בלבד.
כן למד אצל רבי יוסף שאול נתנזון, בעל "שואל ומשיב".
ואצל רבי אהרן זינגר אב"ד במטרסדורף.
בנימין זאב נישא לפראדל בתו של רבי יוסף צבי קוויטנר מנייטרא, ובמשך כמה שנים לאחר חתונותו היה סמוך על שולחנו של חמיו, שסיפק לזוג את כל מחסורם.
בשנת תרי"ז (1857) התמנה רבי בנימין זאב לאב"ד רוגנדורף.
ושימש שם ברבנות במשך כארבע-עשרה שנה.
ובשנת תרל"א (1871) התמנה לאב"ד בעיר טאב, וכיהן בה עד פטירתו, בשנת תרנ"ג.
בטאב, לימד תורה בישיבה שהקים, והעמיד שם תלמידים רבים.
הרבה להתכתב בהלכה עם גדולי וחכמי הונגריה בדורו, מהם רבי יחיאל ארנפלד, יצחק ליב סופר, שמחה בונם ארנפלד.
בשנת תרמ"ט הוציא לאור שו"ת בשם "נחלת בנימין" ובו תוכנם של התכתבויות אלו.
בין כותבי ההסכמה לספר הוא רבי שמחה בונם סופר בנו של ה'כתב סופר'.
מתוכן התשובות בספר, בו הוא עונה לשאלות תלמידיו, נראה כי הוא ניהל או עמד בראשות ישיבה.
בסוף ספרו הביא את חידושיהם של קרובי משפחתו, של סבו, אבי אמו, בנימין זאב וולף אבלס.
הרב אפרים מרדכי פישל סופר–זוסמן, ראב"ד בודפשט
בנו, שמחה בונים, מחבר ספר 'קול שמחה', נבחר למלא את מקומו ברבנות טאב.
בנו, אברהם שמואל, נולד כ"ז בטבת תרל"ד
בנו, אלעזר יעקב, נישא לבתו של וואלף לייב אבלס
בנימין יהלום (י"א בטבת תרל"ב, 1872 – ט"ז באלול תשי"ח, 1958) היה איש ציבור בפתח תקווה, ממייסדי כפר סבא וכפר גנים ומוכתר השכונה.
נולד באנטופול שבפלך גרודנה, בנו של מאיר יוסף, שהיה שותף עם שני אחיו בחכירת אחוזה ומשרפות יין שרף.
בילדותו התייתם מאביו, ואמו נישאה בשנית.
בשנת 1885, בהיותו בן שלוש עשרה, עלה לארץ ישראל עם אמו ואביו החורג.
עם בואם הם נאסרו על ידי השלטונות העות'מאניים, ולאחר ששוחררו השתקעו בירושלים.
הוא למד בישיבת תורת חיים ובישיבת עץ חיים.
בהיותו בן שמונה עשרה נשא את אלה (אלקה) פרומקין, בתו של הרב אריה ליב פרומקין.
גיסו היה פרופסור משה צבי סגל.
במשך כמה שנים סחר באריגים ביפו, והיה פעיל בקהילה היהודית בעיר.
הוא נטע כרם בפתח תקווה, וכעבור זמן השתקע במושבה והחל בפעילות ציבורית.
בשנת 1889 נבחר לכהן בוועד הראשון של המושבה.
במשך כמה שנים הוא שהה בלונדון, שם פעל להפצת יינות ארץ ישראל.
הוא שב לארץ ישראל כנתין בריטי והשקיע במטעים בפתח תקווה ובכפר סבא.
היה חבר ועד המושבה של כפר סבא.
ייסד וניהל את חברת "השקד" בכפר סבא, שפעלה לשיפור תנאיהם של בעלי מטעי השקדים במושבה.
בשנת 1909 בנה את ביתו ברחוב מונטיפיורי שבמרכז המושבה פתח תקווה והתגורר בו עד שנת 1919. לאחר שעזב את הבית פעל במקום בנק "הלוואה וחסכון", ובשנות השלושים הוא נרכש על ידי עסקנים מקומיים ומאז הוא משמש כמשכנו של בית מדרש לתורת ארץ ישראל.
לאחר מלחמת העולם הראשונה שב לעסוק בסחר אריגים ביפו.
כעבור זמן שב ללונדון ופעל לגיוס הון של יהודים מאנגליה להשקעות בארץ ישראל.
בשנת 1926 החלו ביסוד שכונת כפר גנים בידי חברה משכנת, במטרה ליצור שכונת גנים מרווחת עבור חקלאים בני מעמד הביניים.
יהלום רכש חלקות אדמות בשכונה החדשה לעצמו ולמכריו באנגליה.
אולם הקמת השכונה נקלעה למשבר חמור שאיים על קיומה ובעלות הרוכשים היהודים על האדמה עמדה להתבטל.
בעקבות זאת התבקש יהלום על ידי החברה להציל את השכונה החדשה.
יהלום נכנס לעובי הקורה ופעל בהצלחה להפיכת הבעלות מ"מושע" ל"מפרוז", וכל רוכש קיבל "קושאן" על חלקתו.
בשנת 1927 בנה יהלום את הבית הראשון בשכונה (כיום ברחוב לוחמי הגטו 1).
רק כעבור שנתיים החלו להגיע המתיישבים הראשונים וכפר גנים החלה לצמוח.
יהלום היה מראשי המושבה וכיהן כמוכתר שלה.
ב-1928 נבחר שוב לוועד חקלאי פתח תקווה, לצד גד מכנס, דב יטקובסקי, חנוך סלור, יוסף ספיר ופרץ פסקל.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 היה חבר בהנהלת אגודת הפרדסנים "החקלאי" בפתח תקווה.
במשך עשרות שנים היה פעיל באגודות ובמוסדות ציבוריים שונים בעיר.
אשתו אלקה נפטרה בשנת 1945, בגיל 75. השניים היו הורים לארבע בנות:
רבקה - אשת יוסף מרכוס, שכיהן כיו"ר המועצה המקומית של כפר גנים לאחר יהלום.
שרה (נפטרה: 1967) - הייתה מנהלת "בית הספר למשק בית בנחלת יצחק" ולימים חברת נשיאות סניף ויצו בתל אביב, ויו"ר הוועד הפועל של הסניף.
נישאה לאלכס אפשטיין, ששימש קצין מחוז תל אביב בממשלת המנדט וסגן מושל יפו.
שושנה - הייתה פעילת ציבור בפתח תקווה.
נישאה לנחמיה ישראלית, והשניים היו הורים לשני בנים ובת.
שני בניהם נפלו במלחמת השחרור והיא כונתה "אם הבנים".
על שמם של הבנים רחוב ובית כנסת בפתח תקווה - "האחים ישראלית".
יהלום נפטר ב-1 בספטמבר 1958, בגיל 86, ונטמן בבית הקברות סגולה בפתח תקווה.
הרחוב הראשון בכפר גנים, הסמוך לביתו, נקרא על שמו.
במיקום בו עמד ביתו מוצב שלט הנצחה לזכרו.
בשנת 1946 פרסם את זכרונותיו – "מזכרונותי", בהוצאת "ספריית ראשונים" של דוד תדהר.
בנימין זאב (וולף) לנדא היה רב ראשי של הקהילה היהודית בדרזדן.
וולף לנדא נולד בדרזדן בשנת תקע"א (1811) הוא היה בנם של המורה מדרזדן מרדכי יהוידע לנדא ורייזל היינספורט.
מצד אביו הוא היה נכדו של הרב דוד וולף לנדא , הרב הראשי הראשון של דרזדן.
לנדאו למד תלמוד אצל הרב אברהם לוי, ובנעוריו השתתף בישיבה של אהרון קורנפלד בגולצ'וב יניקוב שבבוהמיה.
לאחר מכן למד בבית הספר התיכון "קרויצשולה" בדרזדן, ובשנים 1836–1839 למד באוניברסיטת פרידריך-וילהלם (כיום אוניברסיטת הומבולדט של ברלין) בברלין, שם העמיק את ידיעותיו בתלמוד אצל הרבנים יעקב יוסף אטינגר ואלחנן רוזנשטיין.
בשנת 1839 חזר לדרזדן והחל ללמד בבית הספר הקהילתי היהודי, שהוקם שלוש שנים קודם לכן.
ב-1841 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת לייפציג, וב-1842 נשא לאישה את פיילא (פאני) פיילכנפלד (1891-1816), בתו של החזן ושוחט הירש פיילכנפלד ואחותו של הרב פביאן פיילכנפלד .
בשנת 1845 מונה על ידי הרב זכריה פרנקל לשמש כדיין בבית הדין הרבני בדרזדן.
לאחר שפרנקל עזב לברסלאו, מונה לנדא ב-1854 לרב הראשי של הקהילה היהודית בדרזדן, תפקיד שבו כיהן עד מותו.
הוא היה פעיל במישורים רבים: כתב מאמרים בירחונים יהודיים כמו "Der Orient" ו"Monatsschrift für Geschichte und Wissenschaft des Judentums", הרצה בעמותות מדעיות וציבוריות, ופרסם ספרים, בהם "תמונות מחיי רבנים מפורסמים" ו"אהבת נצח – אהבה מעבר לקבר".
לנדא היה ממנהיגי המאבק לשוויון זכויות היהודים בסקסוניה.
ב-1843 פרסם את החיבור עתירת הנהלת הקהילה היהודית בדרזדן", שבו הודה על זכויות דתיות שניתנו ליהודים, אך ביקר את ההגבלות שנותרו על זכויות האזרח.
ב-1863 ייסד את "קופת העניים הביישנים", וב-1851 היה חבר הנהלה ויושב ראש של אגודת מנדלסון בדרזדן.
בשנת 1879 הוענק ללנדא עיטור אלברכט בדרגת אביר מדרגה ראשונה, כהוקרה על תרומתו כדרשן, מורה דת, רועה רוחני ותומך בעניים.
הוא נפטר ב-1886 בדרזדן ונקבר בבית הקברות היהודי החדש בדרזדן.
לאחר מותו הוקמה קרן על שמו, "קרן ד"ר וולף לנדא".
בנימין חנני (כ"ג באדר תשי"ב, 23 במרץ 1952 – י"א בתשרי תשל"ד, 7 באוקטובר 1973) היה חייל צה"ל שעוטר בעיטור העוז לאחר נפילתו במלחמת יום הכיפורים.
חנני נולד בירושלים לאסתר ולישראל.
את לימודיו היסודיים החל בבית הספר תחכמוני בעיר ואחר כך בבית הספר יפה נוף.
את לימודיו התיכוניים החל בישיבת כפר מימון וסיים בישיבת אור עציון.
בסוף יולי 1970 התגייס לצה"ל והצטרף לגרעין הנח"ל "יחדיו".
אחר כך עבר להיאחזות הנח"ל באל-על והיה מרכזו.
ביולי 1973 החליט להאריך את שירותו בצה"ל בשנה.
באוקטובר אותה השנה פרצה מלחמת יום הכיפורים, וחנני השתתף בקרב תל סאקי, בו נהרג בגיל 21. לאחר נפילתו עוטר בעיטור העוז:
חנני נקבר בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
בנימין בן יונה מִטּוּדֵלָה היה נוסע יהודי בן המאה ה-12 מספרד, אשר יצא למסע בן כ-8 שנים במזרח.
את רשמי המסע תיאר בספרו "מסעות בנימין".
הספר הוא מקור היסטורי חשוב, והוא מוסר מידע ייחודי על המקומות בהם ביקר ובפרט על הקהילות היהודיות באותם מקומות.
קרוב לשנת 1165 יצא למסע ארוך בדרום אירופה, המזרח התיכון וצפון אפריקה.
התחיל את מסעו בעיר סרגוסה, משם פנה לדרום צרפת והמשיך באוניה ממרסיי.
לאחר שביקר ברומא ובקונסטנטינופול, יצא למזרח התיכון ועבר דרך סוריה וארץ ישראל עד הגיעו לבגדאד.
משם הלך לפרס ולחצי האי ערב וחזר דרך מצרים וצפון אפריקה לספרד בשנת 1173.
סִפרו "מסעות בנימין" נכתב בשפה העברית.
ברשמיו מספר בנימין על הארצות שעבר בהן, מונה את אוכלוסיית היהודים בקהילות השונות ומזכיר את שמותיהם של יהודים חשובים שפגש בדרך.
הוא מספר גם על מנהגיהם של יושבי הארצות ומתאר את אורח החיים בערים בהן ישבו.
כן הוא מתאר את המקומות שניקרו בדרכו, מבנים שראה ושווקים בהם ביקר.
הספר כולל גם תאורים של מקומות שלא ביקר בהם, לגביהם מובא מכלי שני.
ספר המסעות של בנימין מטודלה חשוב לא רק לחקר דברי ימי ישראל, אלא גם כמקור ידיעות לגאוגרפיה ולאתנוגרפיה של ימי הביניים.
מן המאה ה-16 ואילך תורגם ספרו של בנימין מטודלה למרבית לשונות אירופה ושמו של הנוסע היהודי היה למפורסם.
אין כמעט מידע על ראשית חייו של בנימין למעט שהוא נולד בעיירה טודלה שבנווארה, כיום בספרד.
בנימין מטודלה יצא למסעו בין השנים 1165–1167 מעירו טודלה שבנווארה, בחבל הבסקים בספרד דרך נהר האברו ועבר בערים סרגוסה, טורטוסה עד לחוף הים התיכון בטרגונה.
מטרגונה המשיך בנימין לאורך החוף צפונה עד לברצלונה וגירונה שבקצה קטלוניה, ומשם המשיך לנרבונה שבפרובאנס.
בנימין מטודלה השתהה בקהילות דרום פרובאנס.
את נרבונה כינה "עיר קדומה לתורה וממנה תצא תורה לכל הארצות".
הוא הכיר את נשיא יהודי פרובאנס רבי קלונימוס בן טודרוס ואת הראב"ד השני.
הוא ביקר גם בבדרש, מונפלייה, לוניל, פוסקייר (כיום וואוברט) ומרסיי, ותיאר את הערים הללו, מסחרן וחיי היהודים שבהן.
בג'נובה פגש שני יהודים בלבד, והותיר תיאור צבעוני על השוד הימי בו עסקו שליטי העיר ועל מלחמותיהם בפיזה.
בפיזה פגש בנימין כעשרים יהודים בלבד, וממנה המשיך ללוקה שבטוסקנה, וממנה הגיע לרומא.
מרישומי בנימין נראה כי באזור טוסקנה התגוררו יהודים בודדים, ובכל הערים בהן עבר עד רומא לא היו אפילו מאה יהודים.
בנימין התרשם ביותר מהעיר רומא, והותיר תיאור מפורט של העיר, המתובל בשלל אגדות ססגוניות.
לדבריו יש ב"במה" (כפי הנראה כנסייה) ברומא שני עמודי נחושת מבית המקדש עליהם חקוק שמו של שלמה המלך (יכין ובועז?), וכי עמודים אלו נוטפים זעה כמים כל שנה בצום תשעה באב.
בנימין תיאר את המונומנטים הרבים שבעיר בהתפעלות רבה.
בנימין נפגש עם כמה ממנהיגי הקהילה היהודית ברומא, ביניהם רבי מנחם בן שלמה, ראש הישיבה ברומא ומחבר מדרש שכל טוב ורבי יחיאל, מקורבו של האפיפיור ונכדו של בעל הערוך.
מרומא המשיך בנימין לקפואה אותה תיאר "והיא טובה אבל המים רעים וארץ משכלת", וממנה לעיר המרפא פוצולי שעל חוף קמפניה, ומשם הגיע לנאפולי.
ערי קמפניה, קפואה פוצולי ונאפולי, היו ערים מיושבות ביהודים רבים יותר מאשר בצפון איטליה, ובה נכרכו אגדות רבות סביב מונומנטים היסטוריים וקשירתם במעשים תנ"כיים.
כך מתאר בנימין את ארמונו של הדדעזר אויבו של דוד המלך בפוצולי, ומנהרות שחפרו רמוס ורומולוס במלחמותיהם בדוד המלך.
מנאפולי החל בנימין מטודלה במסעו דרום-מזרחה לכיוון נמל אוטרנטו שבקצה איטליה, כשבדרכו הוא עובר בבנוונטו שבקמפניה, אסקולי סטריאנו, בארי, טאראנטו וברינדיזי שבפוליה אותה חשב ל"ארץ פול" התנ"כית.
בערים אלו היו קהילות יהודיות גדולות ומבוססות, ובנימין הגיע לברינדיזי, בה התגוררו כעשרה יהודים שעסקו בצביעה, וממנה לאוטרנטו, על חוף מצר אוטרנטו ובקצה ארץ המגף.
יוון, הבלקן, איי הים התיכון
מאוטרנטו הפליג בנימין לקורפו, בה ישב באותה עת יהודי אחד בלבד, והייתה קצה ממלכת סיציליה.
משם הפליג בנימין ליוון, והגיע לארטה.
מארטה נסע בנימין דרומה לכיוון פטרס, דרך אפילון ונטוליקון, ומפטרס המשיך וביקר בנאופקטוס הסמוכה (אותה כינה בכינויה הספרדי "לפנטו").
הוא המשיך במסעו מזרחה לאורך צפונו של מפרץ קורינתוס עד לעיר קורינתוס, ומשם שב צפונה אל תבאי.
בתבאי, העיר היוונית העתיקה, פגש בנימין קהילה יהודית גדולה ותוססת.
הוא מתאר את חכמי העיר היהודים: "והם האומנים הטובים לעשות בגדי משי וארגמן בארץ היוונים, ובהם חכמים גדולים במשנה ובתלמוד, והם גדולי הדור ובראשם הרב הגדול רבי קוטי ורבי משה אחריו ורבי חייא ורבי אליה תורתינו ורבי יקטן, ואין כמוהם בכל ארץ יוון חוץ ממדינת קונטשטנטינופולי".
מתבאי המשיך בנימין במסעו צפונה.
הוא עבר בכלקיס ובערי צפון יוון עד שהגיע לסלוניקי, וממנה נסע מזרחה דרך דימיטריזי, דרמה, קריסטופולי ואבידוס אל קונסטנטינופול.
בספרו של בנימין השתמר תיאור הפחד שהטילו שבטי הוולאכים על ערי צפון יוון.
בנימין הגיע לקונסטנטינופול, בירת האימפריה הביזנטית, בימי שלטונו של מנואל הראשון, והוא מותיר תיאור ססגוני ורב רושם של העיר הגדולה והעשירה שעוררה את התפעלותו (העיר השנייה בגודלה בעולם של אותה תקופה, אחרי בגדאד), סדרי השלטון והיחסים בין בני הדתות השונות, ואת השנאה הרבה שרחשו היוונים כלפי היהודים בעיר.
מקונסטנטינופול המשיך בנימין לאורך חופי טורקיה והגיע לרודוסטו, גליפולי וקלש.
הוא הפליג בים התיכון ועבר באיים מיטלין, חיוס, סאמוס, רודוס וקפריסין, כאשר באיי הים התיכון התגוררו אלפי יהודים והיו בהם קהילות גדולות ומבוססות.
מקפריסין הפליג בנימין צפונה, ושב אל חופיה הדרומיים של טורקיה, בסמוך לטרסוס.
חופו המזרחי של הים התיכון וארץ ישראל
מטרסוס נסע בנימין מטודלה מערבה והגיע לאנטיוכיה שעל שפך נהר האורונטס, שהיהודים הבודדים שבה עסקו באומנות ייצור זכוכית, וממנה הדרים לאורך חופי הים התיכון אל לודקיה וג'בלה.
שם הכיר בנימין את בני הפלג האיסמעילי חשישיון, שנלחמו בצלבנים ששלטו בלבנון, ותיאר את מסירותם לחיים ולמוות עבור ראש דתם "שיך אל חשישין", עם החשישיון נפגש בנימין שנית גם כאשר הגיע לפרס.
הוא המשיך לטריפולי, גבל וביירות.
מעניינת הבחנתו בין ג'בלה (כיום בסוריה) ובין גבל המקראית (ביבלוס) שמדרום לטריפולי, בעוד שתיהן מכונות בפיו "גיבל".
בעוד ג'בלה מזוהה בעיניו עם "בעל גד אשר בבקעת הלבנון" המקראית, הרי שגבל "האחרת" הדרומית מכונה בפיו "גיבל בני עמון", ואת שרידי המקדשים הפגאניים בעיר זיהה כ"שיקוץ בני עמון".
מביירות המשיך בנימין דרומה לאורך החוף והגיע לצידון.
מביקורו בצידון הותיר בנימין תיאור של הדרוזים, אשר מהווה תיאור היסטורי ראשון של אדם ממוצא אירופאי על העדה הדרוזית.
השפה בה הוא השתמש, כגון ההתייחסות לדרוזים כפגניים, משקפת את הרקע ונקודת המבט שלו כספרדי ואת פנייתו לקהל יהודי.
פרטים אחרים, כגון ההתייחסות לגילוי עריות בתקופה זו, מעולם לא אומתו במחקר, על אף שכותבים אחרים חזרו עליהם בהמשך, וייתכן שהם מביעים פרשנות לנוהג של נישואין בין קרובים במשפחה המורחבת או יחס חשדני של שכני הדרוזים לסודיות של פולחנם הדתי.
מצידון המשיך במסעו דרומה ועבר בסרפנד אותה זיהה כצרפת המקראית, והגיע לצור, וממנה לעכו.
משהגיע לעכו, "תחילת ארץ ישראל", נטש בנימין את מסלולו הקבוע מראשית נסיעתו, הצמוד לחופי הים התיכון, ופנה למסעיו בארץ.
ממסעו בארץ הוא הותיר רישום מפורט ומדוקדק, שכולל את זיהוי המקומות התנ"כיים כפי שהבין.
מעכו נסע בנימין לחיפה, אותה זיהה בטעות עם היישוב המקראי גת חפר בו נולד יונה הנביא.
בחיפה תיאר בנימין את מערת אליהו, ושרידים על ראש ההר בהם ראה את שרידי המזבח שבנה אליהו הנביא.
הוא המשיך דרומה ותיאר מקום בשם "כפר נחום" (כנראה באזור עתלית או מזרחית לה) "והוא מעון מקום נבל הכרמלי", ואת קיסריה "היא גת אשר לפלשתים...
והיא עיר יפה וטובה מאוד על הים".
מקיסריה הדרים בנימין ללוד שנקראה אז סנט ג'ורג', וממנה שב ונסע צפונה אל סבסטיה ותיאר את חורבות העיר שומרון המקראית שבה.
מסבסטיה הגיע בנימין לשכם "ובה כמו אלף כותים השומרים תורת משה עליו השלום לבדה וקורין להן שומרונים...", וממנה אל הר הגלבוע, ובסיום מסעו מהגלבוע דרומה הגיע לירושלים, "היא עיר קטנה ובצורה עם שלוש חומות ובה אנשים הרבה וקורין להם הישמעאלים יעקוביים וארמיים ויוונים וג'ורג'יים ופרנקים ומכל לשונות הגויים".
לדבריו גרו בירושלים באותה עת ר' (=200) יהודים, אך לטענת מיכאל ארליך מדובר ככל הנראה בטעות של המעתיק, וצריך לומר ד' (=4), שכן כעשור לאחר מכן ביקר בירושלים הנוסע פתחיה מרגנשבורג והוא מספר על יהודי אחד בלבד שגר בה.
הוא הותיר גם תיאור של אנשי מסדר הטמפלרים, של הרובע היהודי, הר הבית, אורוות שלמה, יד אבשלום, השילוח, והר ציון.
הוא מספר אגדה על קבר דוד המלך בהר ציון, לפיה 15 שנה לפני ביקורו בירושלים נכנסו פועלי הפטריארך לתוך המערה שתחת קבר דוד המלך וראו את אולמות קברי המלכים, וכי פתח הקבר נסתם והועלם בפקודת הפטריארך.
מירושלים המשיך בנימין לבית לחם ועבר בדרכו בקבר רחל, משם המשיך לחברון וביקר במערת המכפלה.
הוא מספר כי המצבות הגדולות המוכרות לנו כיום משמשות לתפילות ה"תועים" (הנוצרים), אך היהודים נכנסים באמצעות שוחד אל תוככי המערה ובה מצבות אחרות של קברי האבות.
חברון הייתה הנקודה הדרומית ביותר שבה ביקר בנימין.
מחברון המשיך לבית גוברין, וממנה הגיע ללטרון.
נראה כי נסע מזרחה מלטרון וביקר בנבי סמואל ובגבע בנימין אותה זיהה בשטח הכפר שועפאט בצפון ירושלים.
מסלול נסיעתו משם איננו ברור, אך בתום דרך קצרה הגיע לרמלה אותה זיהו הצלבנים בטעות עם הרמה המקראית, וממנה ליפו.
מיפו נסע בנימין דרומה לכיוון יבנה, אשדוד ואשקלון, שב צפונה ועבר שוב בלוד, עמק יזרעאל והגיע אל הגליל.
בגליל ביקר בנימין בקברי הצדיקים הרבים שבו.
הוא ביקר בציפורי בקבר רבי יהודה הנשיא, בטבריה בקבר רבן יוחנן בן זכאי, בגוש חלב ובמירון.
במירון בנימין אינו מזכיר את קבר רבי שמעון בן יוחאי אלא את קברי שמאי והלל.
הוא ביקר בעלמה וציין את קברי התנאים רבי אלעזר בן עזריה, רבי אלעזר בן ערך, חוני המעגל, רבן שמעון בן גמליאל ורבי יוסי הגלילי.
מעלמה המשיך לתל קדש אותו זיהה עם קדש נפתלי, והגיע לבניאס, בה ראה את שרידי המקדשים הפגאניים וחשב אותם לשרידי העיר המקראית דן הסמוכה.
בניאס הוא המקום האחרון שביקר בארץ ישראל.
יש חוקרים שטוענים שתיעוד מעברו בארץ ישראל אינו מתיישב עם המסלול ההגיוני שעשו עולי רגל זאת מאחר שישנן קפיצות צפונה ודרומה שאינן מוסברות, כמו המעבר מלוד לסבסטיה שבשומרון, אף על פי שההמשך ההגיוני מלוד הוא לירושלים.
לאור זאת, מוצע הסבר שהרישומים לא היו מסודרים בסדר כרונולוגי ונערכו רק אחרי סיום המסע.
מארץ ישראל המשיך בנימין מטודלה לסוריה והגיע לדמשק.
בעוד ארץ ישראל וכל המקומות בהם עבר קודם היו תחת שלטון נוצרי, סוריה הייתה תחת שלטון נור א-דין הטורקי-מוסלמי.
דמשק הייתה לדברי בנימין "עיר גדולה ויפה מאוד ומוקפת חומה, והיא בארץ גנות ופרדסים מהלך ט"ו מילין מכל צד, ולא נראה מדינה העושה פירות כמוה בכל הארץ".
בנימין תיאר בהתפעלות את המסגד האומיי הגדול בדמשק שבנה וליד הראשון "ואין כבניין ההוא בכל הארץ".
בדמשק פגש בנימין בקהילה יהודית גדולה ותוססת בעלת 3000 משפחות, ואת הישיבה הגדולה שבעיר ותלמידי החכמים הרבים שבה, ואף ציין את קהילות הקראים והשומרונים בעיר.
בנימין המשיך במסעו ועבר בסלכאת שבדרום סוריה, בבעלבק שבלבנון, ואת שרידי המקדשים ההלניסטיים שבה חשב לארמונות שבנה שלמה המלך לבת פרעה, ואף הוסיף כי "אומרים שנעשה בניין זה על ידי אשמדאי".
הוא המשיך צפונה ועבר בתדמור (פלמירה) בה הייתה קהילה יהודית גדולה שלדברי בנימין שיתפה פעולה עם הערבים נגד הצלבנים והטורקים, והגיע אל חומס וחמאת שליד נהר האורונטס.
גם כאן, כאשר שגה במסעו בלבנון, שב בנימין על שגיאתו, וראה בצפון לבנון את ארץ בני עמון, ואת נהר האורונטס חשב לנחל יבוק, ולבסוף הגיע לחלב, "והיא עיר מלוכה למלך נור-אל-דין ....
ובה כמו אלף וחמש מאות יהודים".
מחלב נסע בנימין מערבה לראקה "והיא כלנה בארץ שנער החולקת בין מלכות התוגרמים ומלכות שנער, ובה כמו שבע מאות יהודים....
ושם כנסת מבניין עזרא הסופר...".
משם הגיע לחרן (לימים בטורקיה) "ובאותו מקום שהיה שם ביתו של אברהם אבינו עליו השלום אין עליו בניין והישמעאלים מכבדים אותו...", ולנציבין (בגבול טורקיה ועיראק), ומשם אל הר אררט "למקום שנחה שם תיבת נח, אבל אבן-עמר בן אל-חטאב לקח את התיבה מעל ראש שני ההרים ועשה אותה כנסת לישמעאלים...
וביום תשעה באב באים היהודים מן המדינה להתפלל שם".
בנימין שב דרומה אל בבל, והגיע למוסול "ושם כמו שבעת אלפים יהודים ובראשם רבי זכאי הנשיא מזרע דוד המלך ...
ובמדינת אשור כנסת עובדיה הנביא וכנסת יונה בן אמיתי וכנסת נחום האלקושי...
ובינה ובין נינוה הגשר לבד".
הוא תיאר את חורבות נינוה העתיקה, כרכמיש, והגיע לפירוז שבור (כיום במחוז אל-אנבר, סמוך לפלוג'ה).
בפירוז שבור ישבה עדיין ישיבת פומבדיתא העתיקה והמפורסמת, "ושם כמו שלשת אלפים יהודים ובהם תלמידי חכמים ....
ושם קבר רב יהודה ושמואל ....
ושם קברו של בסתנאי הנשיא וראש הגולה, ורבי נתן ורבי נחמן בר פפא".
ככל הנראה חשב בנימין את פירוז שבור לעיר פומבדיתא עצמה.
מפירוז שבור המשיך מערבה לכיוון בגדאד, "היא העיר הגדולה ראש ממשלת כליפות אמיר אל-מומינין (אמיר המאמינים) אל-עבאסי ממשפחת מוחמד המשוגע הנביא שלהם, והוא הממונה על דת הישמעאלים...".
בנימין תיאר בפרוטרוט את סדרי הממשל של הח'ליף העבאסי בבגדאד, ואת היחס הטוב שהוענק ליהודים תחת השלטון העבאסי.
לדברי בנימין "בבגדאד יש כמו ארבעים אלף יהודים והם יושבים בשלווה והשקט תחת המלך הגדול, ובהם חכמים גדולים וראשי ישיבות מתעסקים בתורה.
ושם בעיר עשר ישיבות, הרב שמואל בן עלי הוא ראש הישיבה הגדולה "גאון יעקב", והוא לוי ומיוחס עד משה רבנו עליו השלום....
ורבי אלעזר בן צמח ראש הסדר והוא ואחיו יודעים לנגן הזמירות כמו שהיו המשוררים נוגנים בזמן שבית המקדש היה קיים.....".
הוא הוסיף ותיאר את הכבוד הרב שקיבל ראש הגולה דניאל בן חסדאי מהשלטונות, ואת שלטונו המוחלט בכל קהילות ישראל ברחבי הממלכה.
מבגדאד עזב בנימין דרומה ועבר ברסן ובחורבות בבל הקדומה, "ועדיין ארמון נבוכדנצר מצוי שם חרב....
וקרוב משם מהלך מיל יושבים שלשת אלפים מישראל ומתפללים בכנסת ועליית דניאל ע"ה....".
הוא עבר בקבר יחזקאל הנביא שליד הפרת ותיאר באריכות את החגיגות ותפילות שהיו עורכים יהודי בבל במתחם הקבר.
לאחר מכן ביקר בקברים נוספים בדרום עיראק, קברי חנניה, מישאל ועזריה, ובקבר יהויכין המלך שבנג'ף.
בנג'ף ציין בנימין גם את קברו הקדוש למוסלמים השיעים של עלי בן אבי טאלב.
מנג'ף הדרים בנימין עוד לאורך הפרת עד לסורא, וציין את בית הכנסת "שף ויתיב" הסמוך לה: "ושם הכנסת שבנו ישראל מעפר ירושלים ומאבניה וקראו אותה שף-יתיב אשר בנהרדעא".
מבבל נסע בנימין לתימן: "ומשם דרך המדבר לארץ שבא הנקראת אל-ימן...
מהלך עשרים ואחד יום במדבר".
תיאור ססגוני של חיי השבטים העצמאיים במדבריות תימן השתמר בכתביו.
הוא מספר על עוצמתם וגבורתם, על יחסיהם החמים עם יהודי בבל ועל תרומות כספיות שהיו שולחים לארץ ישראל.
מצנעא שב בנימין צפונה וביקר בח'ייבר, בה פגש יהודים שטענו כי הם צאצאי עשרת השבטים, ומשם נסע בחזרה לבבל עד לבצרה.
בבצרה ציין בנימין את מיקומו של קבר עזרא הסופר, שהיה מוקד עלייה לרגל של יהודים ומוסלמים כאחד.
מבצרה עבר לפרס וציין את חורבות שושן המקראית וקבר דניאל שבה.
בין בני העיר פרץ מאבק ממושך, שבסופו נהגתה פשרה מקורית: ארון הקבורה הוצא ממקומו והועבר אחת לשנה מחלק אחד של העיר לחלקה השני, ובכל חלק שהה הארון שנה אחת, ואכן בני כל העיר התעשרו.
השאה התרעם על מנהג העברת ארונו של דניאל הנביא וראה בו בזיון חמור.
הוא הורה להפסיק לאלתר את העברת העצמות, וציווה לתלות את הארון באמצע הגשר שבין שני חלקי העיר ולבנות במקום בית-תפילה לבני כל הדתות בשווה.
בנימין נסע ברחבי פרס, ביקר ברודבאר ובנהוונד והגיע למעוזם של בני החשישיון אותם פגש כבר בביקורו בלבנון.
הוא ביקר בעמדיה והותיר תיאור על פרשת דוד אלרואי שאירעה כעשר שנים קודם לביקורו, תיאורו מהווה את הידע העיקרי שבידינו באשר לפרשה זו.
הוא ביקר בהמדאן אספהאן ושיראז, ולאחר מכן שב צפונה והגיע עד לסמרקנד.
מסמרקנד נסע בנימין לטיבט, ביקר בהרי אפגניסטן ופגש בבני שבטים שונים שטענו כי הם צאצאי עשרת השבטים והותיר תאורים ססגוניים שלהם, אולם הוא מעיד כי את מרבית הסיפורים עליהם שמע מפי יהודים תושבי פרס, ובהם יהודי בשם משה מאספהאן, וספק אם אכן ביקר בעצמו באזורים נידחים אלו.
ברור שמאספהאן נסע בנימין ישירות להודו (אלא שספק אם קודם לכן ביקר בסמרקנד, טיבט, והרי אפגניסטן).
תיאוריו של בנימין על הודו חשובים מאוד, מאחר שהם התיאורים הראשונים של נוסעים מהמערב אל המזרח (בנימין קדם בכמאה שנה למרקו פולו).
הוא ירד באוניה לאורך המפרץ הפרסי, ביקר במספר איים עד שהגיע להודו, והותיר תיאור מפורט ומרשים על פולחני ההודים.
הוא נסע צפונה לחלואן וסיפר על מדבר הסהרה הגדול, והגיע עד למצרים עצמה, לאזור אסמאעיליה וקהיר.
על יהודי קהיר מספר בנימין: "ובה כמו שני אלפי יהודים, ושם שני בתי כנסיות אחד לאנשי ארץ ישראל ואחד לאנשי ארץ בבל, וקורין לכנסת אנשי א"י כנסייה אל-שאמיין ולכנסת אנשי בבל כנסייה אל-עראקיין.
ואינם נוהגים כולם מנהג אחד...
ויש ביניהם רבי נתנאל שר השרים וראש הישיבה...
ושם אמיר אל-מומינין אבן אבו טאליב, וכל בני ארצו נקראים עלוויים אשר מרדו באמיר אל-מומינין אל-עבאסי אשר בבגדאד וביניהם קנאה עד עולם" (מתיאור זה משתמע כי ביקורו בקהיר קדם לשנת 1171, בה נפלה קהיר בידי צלאח א-דין).
הוא מוסיף לספר על נפלאות ארץ מצרים באריכות, עד הגיעו לנמל אלכסנדריה.
מאלכסנדריה הפליג בנימין "דרך הים עשרים יום למסינה היא תחילת ציקיליא...
ושם מתקבצים רוב התועים לעבור לירושלים".
הוא עבר בפלרמו ולאורך סיציליה עד טרפאני וסיפר על האלמוגים שבה, וממנה יצא אל איטליה.
מאיטליה נסע בנימין צפונה לגרמניה.
מאחר שאת ספרו כתב בנימין לבני אירופה, הוא קיצר בתיאורי אירופה עצמה, וטרח רק לציין את הערים בהן עבר.
מדבריו עולה כי עבר בכל גרמניה ובוהמיה, נסע מזרחה לרוסיה עד קייב ושב לצרפת וממנה לעירו טודלה.
ספר מסעותיו של בנימין מטודלה יצא לאור בכשלושים מהדורות שונות, הרשומות בספרייה הלאומית.
הספר נדפס בארצות שונות, על ידי מדפיסים שונים ובתאריכים שונים.
מסעות של רבי בנימן, רבי בנימן ב"ר יונה מטודילה, קושטנטינה : דפוס אליעזר בן גרשם שונצינו, ה'ש"ג.
מסעות ר' בנימין, שספר איש אחד מארץ נבראה <נאווארא> שמו רבי בנימין בר יונה מטדילה <טודעלא>, ויבוא בארצות רבות ורחוקות, זאלקווא, דפוס גרשון ליטעריס, תקס"ו.
ספר המסעות של בנימין מטודלה, נערך והובא לדפוס על ידי מירה מאיר, איורים - ריצ'רד טיילור, ספרית פועלים, תל אביב, 1984.
ספר מסעות של ר' בנימן ז"ל, על פי כתבי יד עם הערות ומפתח, ממני מרדכי בן מהור"ר נתן אדלר הכהן, לונדון, שנת תרס"ז.
נדפס מחדש, ירושלים, האוניברסיטה העברית - החוג להיסטוריה של עם ישראל, תש"ך 1960.
ספר המסעות תורגם לראשונה ללטינית (אנטוורפן, 1575), על ידי המלומד הספרדי בניטו אריאס מונטאנו.
תרגום זה שימש בסיס לתרגומים לשפות אירופיות נוספות במאות השש-עשרה והשבע-עשרה.
ספר מסעות בנימין מטודלה מהדורה תלת-לשונית: עברית ספרדית בסקית הוצאה לאור באופן מיוחד על ידי ממשלת נאבארה בפמפלונה בשנת 1994 התשנ"ד.
חבייר קינתנה תרגם את הספר לשפה הבסקית.
הספר זכה להקדמה היסטורית שנכתבה על ידי נשיא ממשלת נאבארה חואן דה לה קרוז אללי אראנגורן, הקדמה זו תורגמה לעברית על ידי כרמל אביבי.
שמו של בנימין מטודלה נזכר בהיסטוריה היהודית כנוסע המפורסם ביותר, וכמקור לתולדות ישראל בימיו.
בהשפעתו כינה עצמו "בנימין השני" הנוסע ישראל יוסף בנימין, שכתב שני ספרי זכרונות ממסעותיו במאה ה-19. בעקבות שניהם, ב-1878, כתב מנדלי מוכר ספרים את הספר מסעות בנימין השלישי, סאטירה על נוסע יהודי בסגנון דון קישוט.
גיל אלדמע עיבד לחן בשם בנימין מטודילה.
בישראל הונצח שמו בקריאת רחובות בשמו בערים ירושלים, תל אביב, באר שבע ועכו.
המשורר נתן אלתרמן כתב את השיר "מסעות בנימין מטודלה" אשר הולחן על ידי נעמי שמר ובוצע על ידי הגשש החיוור.
ביצוע מוקדם יותר לשיר היה של שמעון בר.
בשנת 1998 הנפיקה ממשלת ספרד סדרת בולים להנצחת ההיסטוריה היהודית בספרד, ובול אחד הוקדש לדמותו של בנימין.
בעיר טודלה הונצח שמו בקריאת רחוב וכן הוצב פסל בדמותו בככר היהודים.
הרב ד"ר בנימין צבי (בני) לאו (נולד בי' בחשוון ה'תשכ"ב, 20 באוקטובר 1961) הוא ראש מיזם 929 - תנ"ך ביחד.
כיהן במשך 18 שנים כרב בית כנסת הרמב"ן בשכונת קטמון בירושלים.
נולד בתל אביב לנפתלי לאו-לביא, ניצול השואה ואחיו של הרב ישראל מאיר לאו.
אמו, ג'וּן, היא ילידת בריטניה, בת למשפחת אייזנמן-ברויאר.
אחיו, עמיחי לאו-לביא, הוסמך כרב קונסרבטיבי, ומשמש כרב קהילה ליברלית בארצות הברית.
גדל ברמת גן ולמד בבית הספר סגולה בבני ברק ובישיבה התיכונית נתיב מאיר בירושלים.
היה חניך בתנועת הנוער בני עקיבא, למד בישיבת הר עציון, ושירת בצה"ל בחטיבת גולני.
סיים לימודי תואר ראשון בהיסטוריה ובתלמוד באוניברסיטה העברית, ותואר שני ודוקטורט באוניברסיטת בר-אילן.
עבודת הדוקטורט, שנעשתה בהדרכתו של הרב פרופ' דניאל שפרבר, עוסקת בשיטתו ההלכתית של הרב עובדיה יוסף.
עם נישואיו לנועה בשנת 1985 עבר לקיבוץ סעד ושימש כמחנך בתיכון המשותף בקבוצת יבנה.
בתוך כך השלים את לימודי הרבנות בישיבת הקיבוץ הדתי בעין צורים, ובשנת 1993 הוסמך לרבנות על ידי הרבנות הראשית לישראל.
במהלך שנים אלו יצא עם משפחתו לשליחות בת שנתיים בלונדון כרב תנועת בני עקיבא באירופה.
כיהן כר"מ בישיבת הקיבוץ עין צורים למשך שנה אחת.
בשנים 1998–2012 לימד בבית מורשה בירושלים, וכיהן כראש בית המדרש לצידו של הרב ד"ר יהודה ברנדס.
בשנת 2000 הקים את בית המדרש לנשים בבית מורשה ועמד בראשו במשך חמש שנים.
בשנת 2005 הקים את בית המדרש לצדק חברתי בשיתוף עם ארגון במעגלי צדק (שהיה ממייסדיו) במגמה להכניס לשיח התורני סוגיות מתחומי החברה בישראל.
פרסם מאמרים בכתב העת "אקדמות" בהוצאת בית מורשה.
בשנת 2000 עבר לגור בירושלים, והחל משנת 2002 שימש כרב קהילת רמב"ן בשכונת קטמון.
בעבר שימש כרב בתי הספר הימלפרב ופלך בעיר.
בשנת 2013 החל את עבודתו במכון הישראלי לדמוקרטיה כאחראי על פרויקט זכויות אדם ביהדות.
במסגרת זו עסק בליווי מדיניות ציבורית במשרדי ממשלה ובארגונים חברתיים בתחומים הקשורים לפרויקט.
הרצה בישיבה החילונית של בינ"ה.
בשנת 2019 סיים את כהונתו כרב קהילת רמב"ן.
בין השנים 2007–2009 פרסם טור בימי שישי במוסף תרבות וספרות של עיתון "הארץ".
הרב לאו הופיע במשך תשע שנים בימי שישי בערוץ הראשון בתוכנית פרשת שבוע יחד עם אבי רט.
בשנת 2014 זכה יחד עם אתי אנקרי בפרס הסובלנות הדתית מטעם מכון שכטר למדעי היהדות.
בשנת 2014 הקים הרב לאו את מיזם "929 - תנ"ך ביחד", מיזם לקריאה כלל-ישראלית של 929 פרקי התנ"ך מדי יום, ועומד מאז בראשו, כחלק מתפקידו כראש המיזם הוא הדריך שיעורים מכוונים לילדים ונוער וניהל מספר אירועים של המיזם בבית הנשיא.
יוזם המיזם היה סגן שר החינוך, אבי וורצמן, ובסבב הראשון עמדה בראשות המיזם, לצד הרב לאו, העיתונאית גל גבאי.
בסוף 2025, אחרי 12 שנה, הודיע הרב על פרישה מהמיזם והעברתו לבית מדרש מבוע
ב-2018 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
ב-20 ביוני 2021 בחרה האספה הכללית של אקים ישראל את הרב בני לאו לכהן כיו"ר העמותה.
שיטת הלימוד של הרב לאו מבוססת על שילוב של עולם התורה הקלאסי עם עולם המחקר האקדמי, שילוב המתבטא בסדרת הספרים "חכמים" שכתב, שבה מחוברים המקורות התלמודיים להקשר ההיסטורי, ובשיעורי התנ"ך שהוא מעביר במסגרות שונות.
הוא עוסק רבות בניסיון לקרב בין הציבור החילוני לדתי.
הוא ביקר את חוסר ההישמעות לכללי הפסיקה ההלכתית של היהדות הקונסרבטיבית.
תוכנית ההלכה שהקים בבית מורשה יועדה לגברים ולנשים והתמקדה בשאלות של הלכה ומודרנה.
הרב לאו תובע מהציבור הדתי השתלבות אזרחית מלאה במדינת ישראל על כל מערכותיה.
כתוצאה מהשקפה זו הוא תופס את "ההסדר" כמסגרת שנועדה ליחידים המצטיינים בלימוד התורה.
בתקופת ההתנתקות הופיע בפני חיילי צה"ל שעברו הכנה מנטלית לקראת הפינוי על מנת לשכנעם שלא לסרב פקודה, וכדי לתאר להם את השקפת עולמם של המתיישבים.
זאת אף על פי שהתנגד לתוכנית וטען כי "תהליך קבלת ההחלטה של ראש הממשלה על ההתנתקות היה חד צדדי ולא דמוקרטי".
בסרט וידאו שהוצג בפני החיילים הביע את השקפת עולמו במילים: "אני לא דתי בגלל שאני ציוני ואני לא ציוני בגלל שאני דתי.
אני גם וגם, וזה מה שיוצר את כל התסבוכת הזו".
את הנוער שפעל והפגין נגד התוכנית בדרכים בלתי חוקיות תיאר בדוא"ל ששלח ליונה גודמן, מזכ"ל בני עקיבא בעבר, כ"אוסף נערים ונערות מוסתים על ידי קומץ שחצנים, שאינם מהססים לפגוע ברקמת החיים של המדינה, מאיים להבעיר עלינו את הבית".
בליל תשעה באב ה'תשע"ב (2012) חזר בו מהמילים.
נמנה עם החותמים על העצומה המתנגדת לכל סוג של סרבנות פוליטית.
בפברואר 2012, כשהרב אלישיב אושפז בבית החולים ונאבק על חייו, פרסם הרב לאו בדף הפייסבוק שלו קריאה "להתפלל שהרב אלישיב ימצא שקט ומנוחה ויסתלק מכל ייסורי הגוף", בהסתמכו על דברי הגמרא במסכת נדרים ומקורות נוספים.
בעקבות הסערה שעוררו דבריו בכלי התקשורת החרדיים, אמר כי דבריו הוצאו מהקשרם וכי המסר בדבריו היה "לא לומר לקב"ה ולדרוש ממנו תעשה כך או אחרת, אלא תעשה הטוב בעיניך".
בינואר 2013 ביקר את אגודת אפרת: בתגובה הכחישה האגודה כי אמרה אי פעם שהפלה היא רצח.
במאי 2013 כתב, על רקע פרשת נשות הכותל, שהתעטפות בטלית והנחת תפילין בידי נשים אינה איסור הלכתי ואף מוכרת מהמקורות, אך אין הוא תומך בשום הפגנה או הפגנה שכנגד ברחבת הכותל המערבי.
באותו חודש כתב בעניין מועמדות הרב דוד סתיו לרב הראשי לישראל: "הציונות הדתית הייתה אמורה להתמוגג מנחת ולשאת אותו על כפיים.
אך כשהשלטון ניתן בידי רבנים - הקנאה והכבוד מעוורים את עיניהם ומחבלים במעשה ידי עצמם".
בנובמבר 2014 קרא למאבק על זכותם של יהודים להתפלל בהר הבית.
עם זאת, באוקטובר 2015 כתב כי אינו עולה להר הבית והוסיף: "אני בוער מכאב וכעס על אנשים שברגל גסה עולים להר כדי להראות שהם הריבון.
גם אם יש כיפה על ראשם הם מחללי קודש באופן הנורא ביותר".
עם זאת הדגיש כי האיסור לעלות להר הבית אינו רק הלכתי, אלא מונע גם משיקולים חברתיים ומדיניים.
באוגוסט 2014 תקף לאו את ארגון להב"ה שהפגין נגד חתונת ערבי ויהודיה.
לדבריו, כדי לראות לאן תוביל פעילות הפגנתית מעין זאת: "ניתן לראות את השכנות שלנו - שמנהלות שלטון טרור דתי".
הוא הוסיף כי להב"ה "מחבל במדינת ישראל, בחברה הישראלית, וגורם נזק איום ליחס של החברה הישראלית לתורה וליהדות".
באוגוסט 2015 בעצרת שנערכה לאחר מצעד הגאווה בירושלים שבו נרצחה שירה בנקי, אמר לאו: "אף אחד, אף אחת, אסור לו לגור בארון.
(...) אנחנו צריכים לדאוג שאף ילד או ילדה, נער או נערה, גבר או אישה, לא יפחד לגור בבית פתוח ומלא חום.
זו אחריות שלנו בשם התורה, בשם אלוהי ישראל, בשם העם שמבקש לחיות כאן על פני האדמה הזו".
במרץ 2016 התבטא נגד החלטתו של ערוץ 20 לא לאפשר את שידוריו של דב אלבוים בערוץ במסגרת מיזם 929: "בעלי הערוץ משקפים בעיני יהדות חלולה של ספרי קודש ללא קדושה, של מעטפת חיצונית המתהדרת במורשת ומחללת את ערכי התורה הספוגה באחריות קפדנית לכבוד האדם באשר הוא".
הוא כתב שהערוץ, כמו ענף תודעה יהודית של הרבנות הצבאית, מבטאים "יהדות בכוחניות".
ביוני 2019 הנחה את טקס לווייתה של נחמה ריבלין.
בהתראיינו לעיתון דה מרקר במרץ 2021, התבטא הרב לאו נגד עירוב של הדת והפוליטיקה, ואמר: "אני בעד הפרדת דת ופוליטיקה.
כל חוק שמנסים לחוקק כדי לחזק אלמנטים דתיים רק פוגע בדת.
הדוגמה הטובה ביותר היא חוק החמץ - יותר אנשים אוכלים חמץ בגלל החוק.
ביום שבו יחוקקו 'חוק יום הכיפורים', אנשים יתחילו לנסוע."
התבטאות זו ממשיכה את הקו שביטא עשור קודם, בריאיון באתר וואלה במאי 2011, שם קבע כי "הרבנות הראשית היא גורם מפריע".
לדבריו, קבוצה של פוליטיקאים מחליטה מי יהיה הרב הראשי או המקומי, כשלא בהכרח ישנם חיבור והתאמה לקהילות בשטח.
דברים מעין אלו אמר הרב לאו גם בערב יום הכיפורים 2013 בריאיון איתו בעיתון ישראל היום.
באוגוסט 2016, בעקבות פרסום סקר על התמיכה בנישואים אזרחיים, אמר שיהודים רבים "בוחרים בנתיבי מילוט מהרבנות רק בגלל ששוללים מהם את אפשרות הבחירה.
פתיחת המסלול החלופי ישחרר את סיר הלחץ הזה ויחזיר הרבה צעירים יהודים לנישואים בדרכי אבותם [...] כל זה בלי לדבר על אותם רבבות שאינם יכולים להינשא ברבנות כלל ושעבורם נישואים אזרחיים הם הכרח".
בינואר 2018 נכח זמן קצר בחתונה של גבר שעובד עמו והתחתן עם חברו לחיים, כדי לברך.
הוא נימק זאת בכך שהוא רואה ערך בזוגיות כשלעצמה, אף בין בני אותו המין, וכי הבדידות מגדילה את הסיכוי שיתאבדו.
עם זאת אמר שאין מקום לקידושין בין בני זוג מאותו המין.
באוקטובר 2020 פרסם לאו מאמר שבו כתב שנישואים חד-מיניים הם עניין של בחירה אישית, קרא לקרובי המשפחה להשתתף בהם, והמליץ לזוגות חד-מיניים על הבאת ילדים, בנימוק שהרצון של כל אדם בזוגיות להביא חיים לעולם הוא טבע עמוק ועל כן אסור לדכא אותו.
לדבריו בני זוג להט"בים וילדיהם צריכים להיות חברים בקהילה כמו כל אדם אחר.
רבנים ואחרים מתחו עליו ביקורת, בנימוק שהוא מנוגד להשקפת עולמה של היהדות, וכמה מזקני רבני הציונות הדתית, בהם הרב יעקב אריאל והרב חיים שטיינר, חתמו על מכתב מחאה תחת הכותרת "אין מקיפין בחילול השם".
לקראת הבחירות לכנסת ה-21, התנגד הרב לאו בחריפות להתמודדותן של הבית היהודי והאיחוד הלאומי – תקומה ברשימה משותפת עם מפלגת עוצמה יהודית של תלמידי הרב מאיר כהנא.
הוא השווה את החוקים שביקש הרב כהנא לקדם לחוקי נירנברג שקדמו לשואה, והכריז שיילחם נגד הצבעה למפלגה המשותפת משום שהצבעה לה היא תמיכה בגזענות.
במרץ 2021, כיממה טרם הבחירות לכנסת העשרים וארבע, הביע הרב לאו תמיכה ברשימת כחול לבן בראשות בני גנץ.
בספטמבר 2023 מתח ביקורת על אישים בציונות הדתית שתמכו בעמירם בן אוליאל, שהורשע ברצח.
הרב לאו נשוי לנועה (בתו של ידידיה כהן), סגנית ראש המדרשה במדרשת נשמת העומדת בראש תוכנית יועצות ההלכה במדרשה.
בנם הבכור, ידידיה, הוא רב היישוב אלון.
בנם נצר, הוא משורר ועורך ספרותי.
ממרן עד מרן, 2005, הוצאת ידיעות ספרים.
הספר, המבוסס על עבודת הדוקטורט של הרב לאו, מנתח את שיטתו ההלכתית של הרב עובדיה יוסף.
הספר נכתב בתיאום עם הרב ומקורביו, וקיבל את הסכמתו.
חכמים, סדרה בהוצאת בית מורשה, ספריית אלינר וידיעות ספרים.
הסדרה עוסקת בניתוח דמויות החכמים (תנאים ואמוראים) ומשנתם, ומבקשת למצוא בתורתם קריאת כיוון לתקופתנו.
כרך א', העוסק בימי בית שני, יצא לאור בשנת 2006.