tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאורך עבודתה היא משלבת בין כלים מן הסוציולוגיה, הפסיכולוגיה החברתית והפסיכואנליזה, במטרה להבין כיצד טכנולוגיות דיגיטליות אינן רק אמצעים פונקציונליים, אלא גם תשתיות תרבותיות ורגשיות המעצבות את חיי היומיום ואת תפיסת העצמי.
גישתה מבוססת על ההנחה כי בני אדם לא "משתמשים" בטכנולוגיה בלבד, אלא מנהלים עמה מערכת יחסים סימבולית ורוויית משמעות, הכוללת ציפיות, רגשות, תסכולים ולעיתים גם הזדהות או תלות.
אחת מנקודות המפתח במחקרה היא ההתמקדות בחוויה הסובייקטיבית של המשתמשים: כיצד אנשים מפרשים את המפגש שלהם עם מחשבים, טלפונים חכמים, רשתות חברתיות או רובוטים חברתיים, ומה הם מספרים על עצמם דרך הטכנולוגיות הללו.
לשם כך טורקל עושה שימוש בראיונות ארוכים ומתמשכים, המאפשרים לה לזהות דפוסים חוזרים של שפה, דימויים והצדקות רגשיות, ולא רק התנהגות הניתנת למדידה סטטיסטית.
במסגרת זו היא חוקרת למשל כיצד אנשים מנסחים תחושות של קרבה, אינטימיות, שליטה או חרדה סביב טכנולוגיות תקשורת.
בנוסף, טורקל עושה שימוש בתצפיות אתנוגרפיות במרחבים טבעיים כגון כיתות לימוד, מסגרות משפחתיות, מקומות עבודה ומרחבים ציבוריים במטרה להבין כיצד השימוש בטכנולוגיה מתמזג עם הרגלים חברתיים ויוצר נורמות חדשות.
ההתבוננות באינטראקציות הללו מאפשרת לה לנתח כיצד מסכים משנים דפוסי קשב, שיחה, שעמום והקשבה, וכיצד נוכחות טלפונים ניידים עשויה להשפיע על איכות המפגש גם כאשר אינם בשימוש פעיל.
הכתיבה של טורקל מזוהה גם עם דגש על תהליכי שינוי ארוכי טווח.
במקום להתמקד רק בהשפעה נקודתית של אפליקציה או חידוש טכנולוגי, היא מבקשת לשרטט תמונה רחבה של מעבר תרבותי: כיצד חברה מסוימת מפתחת תלות בזמינות תמידית, כיצד נורמות של תגובה מיידית הופכות לציפייה חברתית, וכיצד מושגים כמו פרטיות, אינטימיות ושיחה פנים־אל־פנים משתנים לאורך זמן.
ברוח זו, מחקריה מייצרים לא רק תיאור של שימוש בטכנולוגיה, אלא גם ביקורת תרבותית על האופן שבו טכנולוגיה מעצבת את מבני הקשר האנושי.
העבודה המחקרית של טורקל מאופיינת בניסיון לבחון את הקשר בין התקדמות טכנולוגית לבין היבטים פסיכולוגיים עמוקים: הצורך בהכרה, הרצון בשליטה על האופן שבו אנו נתפסים על ידי אחרים, פחד מדחייה, והקושי לשאת שתיקה או אי־ודאות בתוך יחסים.
לכן היא נחשבת לחוקרת הבוחנת "אינטימיות טכנולוגית" לא רק כתופעה תקשורתית, אלא כתהליך נפשי וחברתי.
מבחינה תיאורטית, מחקריה של טורקל תורמים להבנת התחום הבין־תחומי של מדע, טכנולוגיה וחברה (STS), בכך שהם מציעים פרשנות פסיכו־חברתית לשאלת יחסי אדם מכונה.
היא מרחיבה את הדיון מעבר לשאלות טכנולוגיות של יעילות או חדשנות, וממקמת את הטכנולוגיה בתוך שיח על משמעות, מוסר, זהות והיווצרות קשרים.
בהקשר זה, מחקריה נתפסים ככאלה שמדגישים את ההיבטים האנושיים של הדיגיטל: לא רק מה הטכנולוגיה מאפשרת לעשות, אלא כיצד היא משנה את מה שאנשים מאמינים שהוא "טבעי", "נורמלי" או "ראוי" בתוך קשר אנושי.
רובוטים, "חפצים יחסיים" ואינטימיות מלאכותית
טורקל עסקה בהרחבה בקשר הרגשי שבני אדם מפתחים כלפי טכנולוגיות המדמות נוכחות אנושית, ובעיקר ברובוטים חברתיים ובמערכות אינטראקטיביות.
היא השתמשה במונח "חפצים יחסיים" (Relational Artifacts) כדי לתאר טכנולוגיות שאינן נתפסות רק ככלי שימושי, אלא ככאלה שמזמינות קשר רגשי, תחושת שותפות ולעיתים אף ייחוס של כוונות, אכפתיות או "אישיות" מצד המכונה.
במחקריה טורקל מתייחסת במיוחד לשימוש ברובוטים חברתיים בקרב ילדים, קשישים ואנשים החווים בדידות, ומנתחת כיצד אינטראקציה עם רובוט יכולה להיתפס כתחליף נוח ובטוח לקשר אנושי.
לטענתה, מערכות מסוג זה יוצרות מצב של "אינטימיות מלאכותית" , כלומר חוויה של קרבה ותמיכה רגשית שמתקיימת מול טכנולוגיה המדמה אמפתיה אך אינה מסוגלת לחוות רגשות או מחויבות אנושית אמיתית.
טורקל מזהירה כי אמנם טכנולוגיות אלה עשויות לספק נחמה זמנית ולהפחית תחושת בדידות, אך הן גם מעלות שאלות אתיות וחברתיות: האם ראוי שאנשים יקבלו "טיפול רגשי" ממכונה?
האם קשר עם רובוט עלול להחליש מיומנויות חברתיות, אמפתיה ושיח בין־אישי?
ובאיזו מידה חברה שמעדיפה פתרונות טכנולוגיים לקשר אנושי עלולה להוריד את רף הציפייה ממערכות יחסים אמיתיות?
מחקריה של שרי טורקל עוררו דיון נרחב באקדמיה ובתקשורת בנוגע להשפעת הטכנולוגיה הדיגיטלית על יחסים בין־אישיים, תחושת העצמי וחיי קהילה.
תומכיה רואים בכתיבתה תרומה מרכזית להבנת ההשלכות הפסיכולוגיות והחברתיות של שימוש בטכנולוגיות תקשורת, במיוחד בהקשרים של רשתות חברתיות, תרבות של זמינות תמידית והיחלשות השיחה פנים־אל־פנים.
במרכז הגישה של טורקל עומדת הטענה כי טכנולוגיות מסוימות אינן רק משנות את אופן התקשורת, אלא גם משנות ציפיות חברתיות למשל העדפה לקשר "נוח" או "ניתן לניהול" על פני קשר אנושי הכולל מורכבות, שתיקות, פערים ואי־ודאות.
חוקרים וקוראים רבים מצאו בגישה זו ניסוח ביקורתי המאיר תהליכים עמוקים של שינוי תרבותי , ובמיוחד את הקשר בין דיגיטליות לבין חוויות של בדידות או ניתוק רגשי בעולם מערבי מודרני.
עם זאת, לאורך השנים הושמעה גם ביקורת כלפי גישתה.
חלק מהחוקרים טענו כי טורקל נוטה להציג תמונה פסימית הממעיטה בערך של קשרים מקוונים, מבלי לתת משקל מספיק לכך שתקשורת דיגיטלית יכולה גם להרחיב אפשרויות לקהילה, לתמיכה חברתית, לביטוי אישי ולשימור קשרים מרחוק.
בנוסף נטען כי ההשפעה של טכנולוגיה אינה אחידה, והיא תלויה בהקשר חברתי, גיל, תרבות והרגלי שימוש כך שהמדיום עצמו אינו בהכרח הגורם הבלעדי לשינוי, אלא האופן שבו חברה מאמצת אותו ומטמיעה אותו במוסדות חברתיים כמו חינוך, משפחה ועבודה.
למרות המחלוקות, טורקל נחשבת לדמות משפיעה בשיח הרחב על טכנולוגיה וחברה, וכתביה ממשיכים לשמש בסיס לדיונים תאורטיים ומעשיים על גבולות הקשר בין בני אדם לבין מערכות דיגיטליות, ועל השאלה כיצד ניתן לשמר מרחבים של שיחה, אמפתיה ונוכחות בעולם עתיר מסכים.
השפעה על חינוך ותקשורת בין־אישית
אחת הזירות המרכזיות שבהן רעיונותיה של טורקל זכו לדיון נרחב היא תחום חינוך והקשר בין מסכים לבין תהליכים של למידה, קשב והתפתחות חברתית.
טורקל טוענת כי שיחה פנים אל פנים היא מרכיב יסודי בבניית מיומנויות חברתיות כגון אמפתיה, הקשבה ויכולת לנהל חילוקי דעות, וכי החלפתה בתקשורת מתווכת־מסכים עשויה לשנות את האופן שבו אנשים לומדים לתקשר ולהבין רגשות של אחרים.
טורקל מצביעה על כך שבמרחבים חינוכיים רבים כמו כיתות לימוד, ספריות וקמפוסים השימוש בטלפונים חכמים הפך לנורמה חברתית המשפיעה על קשב, על יכולת להתרכז לאורך זמן ועל מוכנות לשיח עמוק.
לטענתה, הזמינות המתמדת של מסרים והתראות מקדמת מעבר לתקשורת מקוטעת וקצרה, ולעיתים מצמצמת את הנכונות של תלמידים וסטודנטים להשתתף בשיחות מורכבות שאינן ניתנות "לשליטה" או עריכה כמו טקסט כתוב.
בנוסף, טורקל טוענת כי תרבות דיגיטלית מעודדת לעיתים ניהול זהיר של רושם חברתי, במיוחד באמצעות רשתות חברתיות, שבהן המשתמש בוחר כיצד להציג את עצמו.
לדבריה, מגמה זו עשויה להשפיע על התפתחות זהות, בעיקר בגיל ההתבגרות, וליצור לחץ מתמשך להיות "מחובר", מתועד ומגובה בתגובות של אחרים.
במובן זה, טורקל מציעה לראות בטכנולוגיות תקשורת לא רק אמצעי להעברת מידע, אלא גורם המעצב נורמות חברתיות חדשות של נראות, זמינות וציפייה לתגובה מיידית.
אתיקה, רגש וטכנולוגיות המדמות קשר אנושי
הדיון של טורקל בטכנולוגיות דיגיטליות כולל גם היבט נורמטיבי־אתי, הנוגע לאופן שבו מערכות טכנולוגיות מתחילות "לתפוס מקום" בתחומים שבעבר היו שמורים כמעט לחלוטין ליחסים אנושיים.
טורקל מצביעה על כך שבשנים האחרונות מתפתחות טכנולוגיות שמטרתן ליצור תחושת ליווי, קשב או שיחה ולעתים הן מוטמעות במרחבים כמו חינוך, רפואה ושירותים חברתיים תוך יצירת ציפייה חדשה לכך שגם מכונה תוכל לספק מענה רגשי בסיסי.
טורקל מתארת מצב שבו טכנולוגיות אינטראקטיביות כגון יישומי בינה מלאכותית או רובוטים חברתיים אינן פועלות רק ככלים, אלא כגורמים שמעצבים את ההרגלים החברתיים סביב שיחה, הקשבה וקירבה.
במצב כזה, המשתמשים עלולים לייחס למערכת כוונות אנושיות (כגון "הבנה", "תמיכה" או "נאמנות"), גם כאשר מדובר בתגובה חישובית המבוססת על ניתוח טקסט או תסריטים מתוכנתים.
לפי טורקל, דווקא הפער בין ההופעה החיצונית של "קשר" לבין היעדר הדדיות אנושית מלאה מעורר שאלות על אותנטיות, אחריות ומשמעות במפגש אנושי־טכנולוגי.
בהקשר זה טורקל מציעה לראות בטכנולוגיות המדמות קשר אנושי חלק ממגמה רחבה יותר של שינוי בציפיות חברתיות: במקום להעמיק קשרים בין־אישיים, חלק מהאינטראקציות מועברות למרחב מתווך שבו ניתן "לנהל" את המפגש בקלות, לבחור מתי להשתתף בו, ולהימנע מחיכוך רגשי.
לטענתה, מגמה זו אינה בהכרח תוצאה של טכנולוגיה בלבד, אלא שילוב בין הטכנולוגיה לבין צרכים חברתיים כגון רצון בשליטה, נוחות וזמינות המובילים להגדרה מחדש של מה נתפס כקשר מספק או כתחליף לגיטימי ליחסים אנושיים
טורקל אינה מתמקדת רק בשאלה האם קשר עם מערכת טכנולוגית "עובד", אלא גם במשמעות החברתית של פתרונות כאלה: האם החברה משקיעה בהרחבת מערכות תמיכה אנושיות, או מעדיפה לעצב חלופות טכנולוגיות הנראות יעילות יותר.
בכך היא מחברת את השיח על טכנולוגיות רגשיות לשאלות של אחריות חברתית, גבולות של תקשורת בין-אישית והצורך בשימור מרחבים של אינטראקציה אנושית בלתי־מתווכת.
שרי הרינג (Cherry Heering) הוא שם המותג המפורסם של ליקר דובדבנים המיוצר על ידי חברת פיטר הרינג מדנמרק המתמחה ביצור משקאות ליקר שונים.
לשרי הרינג הרשאה מלכותית מאת מרגרטה השנייה ואליזבת השנייה.
ליקר שרי הרינג מיוצר מאז שנת 1818 ונמכר ברחבי העולם.
הליקר מהווה מרכיב חשוב בקוקטיילים שונים (כגון סינגפור סלינג), בשל הגוון האדום העז שהוא מקנה למשקה.
ליקר שרי הרינג מכיל 24% כוהל בנפח, שיעור גבוה יחסית לליקרים אחרים על בסיס פירות.
הפרי המשמש כחומר הגלם לייצורם נקטף בחוות גידול דובדבנים בקרבת קופנהגן.
שָׂרַי גבעתי-לובושיץ (נולדה ב-24 ביוני 1982) היא שחקנית, מלחינה, זמרת-יוצרת ודוגמנית ישראלית.
שרי גבעתי נולדה וגדלה בטבריה, למשפחה צברית ממוצא עיראקי ומרוקאי.
הוריה הם אליהו גבעתי ועדנה (לבית אלקים).
לה אחות צעירה בשם נעמה שנשואה לשחקן גיא אריאלי,.
היא נקראת על שם סבתה, שרה.
גבעתי קשורה במשפחת זינאתי, אחת המשפחות היהודיות העתיקות בארץ ישראל.
תיארה את אמהּ כ"אתאיסטית מושלמת שאוהבת מאוד את התנ"ך".
בגיל 17 השתתפה בתחרות היופי הישראלית "תגלית השנה" לשנת 1999, בו הגיעה למקום השלישי.
גבעתי ירדה מהארץ ועברה לארצות הברית, לאחר שסיימה את בית הספר התיכון, בו למדה במגמת אמנות.
לטענתה, שוחררה בטרם עת מצה"ל לאחר מספר ימים, עקב אלרגיה לשבעה סוגי אבק.
למדה בניו יורק משחק, ובזמן הלימודים העלתה תערוכות יחיד רבות של ציוריה בשם PRIVACY שהוצגו בפריז, בניו יורק, במיאמי, בלונדון ובמקומות נוספים, ביניהם פסטיבלים רבים של אמנות.
במהלך השנים, גבעתי דגמנה והובילה קמפיינים בישראל לחברות כמו רנואר, REVLON ישראל, גריפ, מפעל הפיס, דלתא, GO UNDER, SCOOP, יטבתה, ו-Gypsy 05.
התפקיד הראשון של גבעתי בטלוויזיה בישראל היה ב-2004, בתוכנית "כל לילה עם אסף הראל" בערוץ 10 בו עשתה תפקיד קומי בשידור חי.
בקיץ 2005, חזרה גבעתי לתקופה קצרה לישראל, כשקיבלה תפקיד כמנחה בתוכנית הנוער "אקזיט" בערוץ 10. היא הנחתה את התוכנית לאורך עונה אחת.
ב-2006 חזרה ללוס אנג'לס ושיחקה בפרק אחד בסדרה "CSI".
בנוסף בשנה זו, שיחקה בתפקיד ראשי בסרט המתח "המעבר" לצידו של סטיבן דורף.
כמו כן, כיכבה באותה שנה בווידאו קליפ לשיר "Somebody's Me" של הזמר אנריקה איגלסיאס.
ב-2008 שיחקה בפרק אחד בסדרה האמריקאית "My Own Worst Enemy".
בשנים 2009–2010 כיכבה בסדרה הישראלית "נשות הטייסים" בערוץ 10, בתפקיד דניאלה הלר.
בנוסף ב-2010 שיחקה בשני פרקים של הסדרה "NCIS", ושיחקה בסרט העצמאי "Black Velvet".
ב-2011 שיחקה בסרטו של עמוס גיתאי, מתוך סרט האנתולוגיה "מילים עם אלים", לצד יעל אבקסיס וזוהר שטראוס.
בנוסף בשנה זו, הופיעה בתפקיד אורח בסדרה הישראלית "עם סגולה".
ב-2014 שיחקה בתפקיד זוטר בסרט "בלתי נשכחים 3", בכיכובם של סילבסטר סטאלון ומל גיבסון.
בנוסף באותה שנה שיחקה בתפקיד זוטר בסרט "הרקולס: האגדה מתחילה" בכיכובו של קלן לוץ.
ב-2014 הופיעה גם בתפקיד אורח בתוכנית הישראלית "היהודים באים".
ב-2015 הופיעה בתפקיד אורח בגרסה הישראלית לסדרה "נשואים פלוס".
ב-2016 הופיעה בתפקיד אורח בסדרה הישראלית "בלתי הפיך".
ב-2017 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "Body of Deceit" לצד קריסטנה לוקן.
בשנת 2018 שיחקה בסדרת הדרמה הפוליטית הישראלית "שלטון הצללים" בהוט.
בשנת 2022 שיחקה בתפקיד ג'ודי בסרט החרדי-נשי "איראן 3" של הקולנוען אריאל כהן.
בשנת 2023 שיחקה בסרט "בית" לצדו של רועי ניק.
גבעתי מנגנת בפסנתר ובגיטרה, והופיעה עם להקתה בישראל ובארצות הברית.
כתבה שלושה שירים על חיילים בצבא, כשאחד מהם היה "100 מיילים" על גלעד שליט, כשגבעתי רצתה דרכו להביא את שליט לתודעה בארצות הברית, ושהממשלה האמריקאית תפעיל לחצים לשחררו.
ב-2010 יצא לאור השיר "Eventually" במסגרת אלבום הבכורה "גבוה מכאן" של אורי צדוק אותו כתבו השניים במשותף, והיא אף הופיעה יחד איתו במספר הופעות.
ב-2012 הוציאה גבעתי את EP הבכורה שלה "The Monkeys Are Here".
גבעתי כתבה והלחינה את כל שירי האלבום ובחלקם אף השתתפה בעיבוד ובהפקה מוזיקלית.
האלבום, בהפצת חברת התקליטים הישראלית פליי רקורדס, כולל בתוכו שישה שירים, בהם "Into Your Heart", שאותו הלחינה וכתבה עם ג'ונה ג'קסון.
השיר "Darlin" מתוך מתוכו היה חלק מפסקול הסדרה "The Beauty And The Beast" של רשת The CW.
שיר נוסף "Losing", היה חלק מפסקול הסרט "Louder Than Words" בכיכובו של דייוויד דוכובני.
במסגרת הופעות הרדיו לקידום האלבום עשתה שרי גרסת כיסוי לשיר "Grenade" של הזמר ברונו מארס.
הביצוע החי שהוקלט בתחנת הרדיו יצא לאחר מכן כסינגל, אשר זכה להשמעות רבות ברדיו האינטרנטי 1FM בארצות הברית.
באותה שנה יצא המיני-אלבום המשותף שלה "PlayGround" עם מפיק פסקי הקול האמריקאי מייקל וואנדמאצ'ר, מתוכו נבחר השיר "When You're Dreaming" להיות שיר הנושא של הסרט "Haunting In Georgia".
השיר "Can You Hear Me" היה חלק מפסקול ממשחק הווידאו "The Sims 3" והוקלט בגרסת שפת המשחק.
לקראת סוף 2015 הוציאה סינגל ראשון "Trigger" תחת שם הבמה ESH, שזכה לביקורות מצוינות באתרים באנגליה וארצות הברית.
ב-2016 יצא אלבומה השני "ESH" לאחר יציאת הסינגל השני "Fall" שאת הקליפ לו ביימה לצד ניב שנק.
ב-22 ביוני 2017 השתתפה גבעתי בשיר "Cheap Talk" של הזמר והראפר ארז "איזי" שרון.
ב-2018 יצאה עם גרסת כיסוי לשיר "עיישה".
ב-29 ביולי 2024, פרויקט הסברה מוזיקלי נוצר על ידי גבעתי בשיתוף עמותת "The Jewish Future".
לגעת באושר דרך ההיגיון, רמת גן, 2003
גבעתי עלתה בחזרה לישראל ב-2012 כדי לעסוק במוזיקה.
ב-5 בספטמבר 2014 נישאה לאור לובושיץ.
באפריל 2015 נולד להם בן, במרץ 2018 נולדה להם בת.
וביוני 2025 נולד להם בן.
מתגוררים ברמת אביב שבתל אביב.
שרי מרי לונגי היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלייה.
היא מוכרת לצופים הבריטים מתפקידיה הרבים בטלוויזיה.
להכרה בינלאומית זכתה כששיחקה בתפקיד גווינביר בסרט "אקסקליבר" משנת 1981. בין הופעותיה הרבות על הבמה ועל מסכי הקולנוע והטלוויזיה היו בתפקיד מנהלת קבוצת כדורגל, גבריאלה בנסון, בסדרת הטלוויזיה "The Manageress" משנות ה-1990 וכן השתתפה בסדרה של פרסומות לקפה "קנקו".
ב-2008 התחרתה לונגי בתוכנית "רוקדים עם כוכבים" הבריטית.
לונגי היא אמה של השחקנית נטלי לונגי .
אביה, אלסנדרו לונגי, היה איטלקי ואמה, גלדיס לי, הייתה אנגלייה.
אחרי שאביה חזר לאיטליה, היא גדלה בלונדון וגרה עם אמה ועם דודותיה.
לונגי למדה בבית הספר "Arts Educational School" שבלונדון.
בזמן הלימודים היא שיחקה בתפקיד הדוויג ב"ברווז הפרא" ובתפקיד אליס ב"הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" בתסכיתי רדיו של ה-BBC.
אחרי שסיימה את לימודי התואר בקולג' הומרטון שבקיימברידג', וב-"Central School of Speech and Drama" הלונדוני, הצטרפה לונגי בסוף שנות השבעים ללהקה השייקספירית המלכותית ושיחקה בתפקידים ראשיים כמו פרדיטה, קורדליה (המלך ליר) וויולה (הלילה השנים עשר).
את הלהקה השייקספירית עזבה כדי לקדם את הקריירה שלה בקולנוע.
ב-1981 קיבלה את תפקיד גווינביר בסרט הקולנוע "אקסקליבר".
ללונגי נולדה בת, נטלי, עם הבמאי רולנד ג'וף.
לאחר הלידה וסיום מערכת היחסים עם ג'וף שיחקה בתפקידים לזמן קצר, בין השאר שיחקה בוידאו קליפ לשיר "Something About You" של להקת "Level 42" בתפקיד מושא אהבתם של חברי הלהקה.
ב-1982 כיכבה בסדרת הטלוויזיה "Praying Mantis" המבוססת על הספר "Les Mantes Religieuses" מאת הסופר הובר מונטיה , בכיכובם של פינקס בראון, כרמן דה סוטו (Carmen du Sautoy) וג'ונתן פרייס.
באמצע שנות השמונים של המאה העשרים עברה ללוס אנג'לס וחייתה שם במשך שמונה שנים, אחר כך חזרה לאנגליה כדי לטפל באמה.
ב-1995 השתתפה לונגי בעיבוד של ה-BBC לרומן של אדית וורטון "The Buccaneers" בתפקיד לורה טסטוואלי.
בהמשך לוהקה בתפקיד הראשי בדרמת הכדורגל "The Manageress".
בנוסף להופעותיה בסרטי קולנוע ובטלוויזיה, היא מוכרת מהופעותיה במסע הפרסום לטלוויזיה של קפה "קנקו" שהחל בסוף שנות התשעים של המאה העשרים.
בטלוויזיה הופיעה לונגי בדרמה "Casualty 1906", בתפקיד האחות הראשית אווה לוקס, וגם שיחקה פעמים אחדות בתפקיד אורח בסדרה "חדר מיון" בתפקיד פרופ' קמיל וינדזור.
ב-2013 הייתה הקריינית במספר פרקים בסדרת הגנאלוגיה של ה-BBC .
ב-2008 השתתפה לונגי כמתחרה בעונה השישית של תוכנית הריאליטי "רוקדים עם כוכבים" של ה-BBC לצדו של הרקדן ג'יימס ג'ורדן.
אחרי הריקוד הראשון שלה, פוקסטרוט, בשבוע השני של התוכנית, קיבלה את הניקוד הגבוה ביותר עד אז (33).
היא קיבלה ניקוד גבוה יותר 35/40 על ריקוד הרומבה, וסיימה בשבוע הרביעי בראש רשימת ה-12 המתחרים הנותרים.
ב-16 בנובמבר 2008 (השבוע התשיעי) הודחה מהתחרות, כשמולה התחרתה הדוגמנית ליזה סנודון בריקוד הצ'ה צ'ה צ'ה.
בינואר ובפברואר 2009 רקדה בתוכנית "Strictly Tour" יחד עם ג'יימס ג'ורדן את ריקודי " American Smooth" ורומבה.
לונגי הייתה נשואה זמן קצר לראלף לוסון, שהיה סטודנט מדרום אפריקה, ושאותו פגשה כשלמדה בלונדון בבית הספר למשחק " Central School of Speech and Drama".
השניים התחתנו ב-1975 בנישואי נוחות, כדי לאפשר ללוסון להישאר בבריטניה.
השניים לא חיו ביחד, ושנתיים אחר כך לוסון חזר לדרום אפריקה.
ללונגי יש בת מהבמאי רולנד ג'וף, השחקנית נטלי לונגי (שמה המלא הוא נטלי-קתלין מרי לונגי-ג'וף).
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1973 משפחת ברונטה מהאוורת' The Brontes of Haworth סטודנטית 1976 Bill Brand אלכס פרגוסון 1978 אדוארד וגברת סימפסון Edward and Mrs.
קריינות 2013 Pat & Cabbage 2015 בלתי נשכח Unforgotten שירלי קרוס 5 פרקים 2022 סטרייק Strike גלוריה קונטי פרק: "Troubled Blood: Part 2"
"נשיקות בוגדניות" מאת דייוויד הר (1975) לורה
"הלילה השנים עשר" (1979) ויולה
"הביתה" מאת הרולד פינטר (1991) רות
"Passion Play" מאת פיטר ניקולס (2000) אלינור
נקיפת ציר כדור הארץ העבירה את הקו לקבוצת דגים והשם נותר רק עבור β בטלה גם כאשר משמעותו אבדה.
שרטן הוא כוכב כוכב כפול ספקטרוסקופי, כלומר לא ניתן להפרדה באמצעות טלסקופ אופטי, וקיומם של שני הכוכבים הוסק ממדידות ספקטרוסקופיות.
בני הזוג מקיפים זה את זה במסלול מאוד אליפטי עם אקסצנטריות של 0.9 בזמן הקפה של 107 ימים והמרחק בין השניים נע בין 0.07 ל-1.3 יחידות אסטרונומיות.
המערכת נמצאת במרחק של מעט פחות מ-60 שנות אור ובשל כך נכללת בקטלוג גליזה לכוכבים קרובים.
שרטן A הוא הכוכב המסיבי והבהיר מבין השניים.
זהו כוכב הסדרה הראשית לבן מסוג ספקטרלי A5 V, מסתו כ-2 מסות שמש, רדיוסו כ-2.5 רדיוסי שמש, טמפרטורת פניו כ-8,400 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 23 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה ומעט יותר מכך בתוספת הקרינה בתחום העל-סגול.
בשל מסתו הגדולה יותר הוא צפוי לסיים את שלב היתוך המימן בליבתו הרבה לפני בן הזוג הקטן יותר ובשל כך להתנפח ולהתקרר בתהליך שיהפוך אותו לענק כתום, שרדיוסו יגיע אל בן הזוג.
כתוצאה יעבור חומר ממנו אל בן הזוג שיהפוך למסיבי ובהיר יותר.
שרטן B הוא כוכב הסדרה הראשית צהוב מסוג ספקטרלי G0 V, דומה לשמש, אך מעט כבד, חם ובהיר יותר ממנה.
מסתו מוערכת בכ-1.3 מסות שמש, רדיוסו כרדיוס שמש, טמפרטורת פניו מעט יותר מ-6,000 קלווין והוא מאיר בעוצמה גדולה ב-30% מעוצמת ההארה של השמש.
בהירותו צפויה לעלות כתוצאה מספיחת חומר משכבותיו החיצוניות של בן הזוג בזמן שיהפוך לענק כתום, ולאחר שבן הזוג יסיים את חייו כננס לבן יישאר שרטן B הכוכב הבהיר במערכת.
שרי וולך (נולדה בשנת ה'תשמ"ב 1982) אשר מוכרת גם בשם העט יהודית ילין היא סופרת ישראלית חרדית, ומורה לכתיבה יוצרת.
וולך החלה את דרכה בכתיבת סיפורים קצרים בשבועון זרקור לילדים ונוער.
בשנת 2008 יצא לאור ספרה הראשון "אצלנו בחצר" שיצא בהוצאת מייזליק.
מאז ועד 2018 הוציאה לאור כעשרים ספרים, רובם ספרי ילדים ונוער.
חלקם ראו אור כסיפורים בהמשכים בעיתונים שונים.
ביניהם: המבשר, מרווה לצמא, ובקהילה.
כיום מלמדת וולך כתיבה יוצרת בבית הספר לקולנוע יהודי, ובמגוון סמינרים חרדים, ומפרסמת סיפור בהמשכים למבוגרים באתר "שבי רגע".
ספרה "מסתורין בחצר" נבחר להשתתף במצעד הספרים תשע"ז של משרד החינוך, וספרה "אוהבים אותך מאד ילד" נבחר להשתתף במצעד הספרים תשע"ח.
וולך נשואה ואם לעשרה ילדים.
רבים מסיפוריה נכתבים במטרה לתת תמיכה רגשית לילדים המתמודדים עם קשיים שונים.
חלקם הומלצו על ידי אנשי מקצוע.
וולך מרבה לכתוב סיפורים המבוססים על רקע היסטורי, ובמיוחד על רקע ההיסטורי של העיר ירושלים.
כך בסדרת הספרים "סמטה וחצר", ובסדרת ההמשך שלה: "עלילות ירושלים" אשר ראתה אור בהוצאת דני ספרים.
סדרת "החוקרים" המתפרסמת בשבועון "זרקור", מתבססת גם היא על רקע היסטורי.
כל אחד מספרי הסדרה מספר על תקופה אחרת בתולדות העם היהודי בתפוצות בתור עלילה של מסע בזמן, הסדרה פופולרית מאוד בקרב ילדים חרדים.
וולך גם הוציאה סרט (לילדים), בשם החוקרים בתעלומת ירושלים
ילד בסמטה (התפרסם תחת שם העט: יהודית ילין.)
ילד חדש בסמטה (התפרסם תחת שם העט: יהודית ילין.)
לבד בסמטה (התפרסם תחת שם העט: יהודית ילין.)
החוקרים בתעלומת הילד מכפר שפורד
שרי בוסטוס היא פוליטיקאית אמריקאית, חברת המפלגה הדמוקרטית שכיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-17 של אילינוי.
בוסטוס נטולד בספרינגפילד שבאילינוי אחת משלושה ילדיהם של ג'ין ואן קולאהן.
ב-1983 סיימה תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת מרילנד וב-1985 סיימה תואר שני בעיתונאות מאוניברסיטת אילינוי בספרינגפילד.
היא עבדה ככתבת בעיתון ב"Quad-City Times" המסקר את אזור "מרובע הערים" (Quad Cities).
בשנים 2001 עד 2011 עבדה כמנהל התקשורת התאגידית וכסגנית נשיא ברשת מרפאות ובתי חולים.
ב-2007 נבחרה למועצת העיר איסט מולין שבאילינוי וכיהנה עד ספטמבר 2011, עת הודיעה על כוונתה להתמודד לקונגרס האמריקאי.
בבחירות 2012 התמודדה מטעם המפלגה הדמוקרטית לנציגות המחוז ה-17 של אילינוי בבית הנבחרים.
היא גברה על חבר הקונגרס המכהן בובי שילינג ברוב של 53% ובבחירות 2014 גברה עליו שוב ברוב של 55%.
היא ניצחה בקלות בבחירות ב-2016 וב-2018, וב-2020 התמודדה נגד אסתר ג'ון קינג וגברה עליה ברוב של 52%.
בבית הנבחרים מכהנת כחברת ועדת החקלאות, ועדת התחבורה והתשתיות, וועדת ההקצבות.
בקונגרס ה-117 היא מכהנת כיו"ר משותף של ועדת ההיגוי של הסיעה הדמוקרטית בבית הנבחרים (יחד עם אריק סוולוול, וברברה לי).
ב-30 באפריל 2021 הכריזה בוסטוס על פרישתה מבית הנבחרים של ארצות הברית לקראת בחירות 2022.
בוסטוס נשואה לגרי והם הורים לשלושה בנים.
שרי לוין היא צלמת, ציירת ואמנית קונספטואלית יהודייה-אמריקאית.
נולדה בהייזלטון, פנסילבניה וגדלה בפרוור בסמוך לסנט לואיס, מיזורי.
כילדה נהגה לבקר במוזיאון האמנות של סנט לואיס יחד עם אמה, שהייתה חובבת ציור.
בביקוריה במוזיאון נחשפה לתחום הרפרודוקציה של יצירות והחלה לגלות בו עניין.
בשנת 1969 קיבלה תואר ראשון מאוניברסיטת ויסקונסין.
בשנת 1973 קיבלה תואר שני באותו מוסד לימוד.
לאחר סיום לימודיה עבדה כמורה לאמנות בקליפורניה.
שנתיים לאחר מכן עברה לניו יורק.
לוין טוענת כי היא שואפת להימנע משיוך מעמד מיתולוגי ליוצר, ומסיבה זו ממעטת לדבר על חייה האישיים ומשפחתה.
רבות מעבודותיה של לוין משתייכות לזרם הניכוס (Appropriation).
במסגרת כמה מעבודותיה המוכרות צילמה מחדש צילומים ידועים של צלמים גדולים.
בכך שאפה להעלות אמירה ביקורתית על ידי שכפול של דימויים מוכרים מן התרבות.
בזא'נר הניכוס מתייחסים בין היתר גם לפרסומות ודימויים מתקשורת ההמונים ומשתמשים בהעתקים שלהם או חלקים מהם כדי לדון בדימויים מן החברה והתרבות.
בעבודות אחרות שלה צילמה לוין מחדש דימויים מתוך פרסומות לסיגריות מרלבורו, פריימים מסרטי בי מובי ודימויים נוספים מהתרבות הפופולרית.
ראשית דרכה באמנות הייתה בציור והדפס.
אחת העבודות הראשונות שלה הייתה יצירת הקולאז' "sons and lovers" מן השנים 1966–1967. זוהי סדרה של 35 קולאז'ים שבהם מופיעות צדודיות של נשיאי ארצות הברית.
יצירה זו משכה את תשומת ליבו של האוצר ומבקר האמנות דאגלס קרימפ, אשר בחר לכלול אותה בתערוכתו "תמונות" משנת 1977.
במהלך שנות השמונים הפכה לוין למוכרת בזכות סדרת הצילומים "אחרי..." (After...) שבה הציגה צילומים של רפרודוקציות לעבודותיהם של צלמים מודרניסטיים גדולים כגון אדוארד וסטון, ווקר אוונס ואלכסנדר רודצ'נקו.
בסדרה זו ביקשה להביע ביקורת על האוטוריטה של היוצר ועל מעמדו וכן לבחון מחדש את מושג המקוריות בצילום ובאמנות.
אחת מן הסדרות הידועות של לוין היא "אחרי ווקר אוונס" שהוצגה בתערוכת היחיד שלה בגלריית מטרו בניו יורק בשנת 1981. בתערוכה הוצגו צילומים של רפרודוקציות של אוונס, אותם צילמה לוין ישירות מתוך קטלוג תערוכה.
הסדרה הפכה לאבן דרך בפוסט מודרניזם, היא זכתה הן לגינויים והן לתשבחות על הביקורת על מסחור האמנות ועל מותו של המודרניזם, וכן ביקורות על המהלך הפמיניסטי בעבודות אלה שבהן הביעה התנגדות לסמכות הפטריארכיה.
מנהלי עזבונו של אוונס תבעו את לוין על הפרת זכויות יוצרים, וזכו בזכויות היוצרים על הסדרה של לוין.
כיום היצירות מצוין ברשות מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
בשנת 2001 הקים האמן מייקל מנדיברג את אתר האינטרנט "אחרי שרי לוין" שבו הציג סריקות של עבודות של לוין מסדרת אוונס, וכך יצר ניכוס מחודש לעבודות ואפשר שימוש מחודש בהן בעתיד במסגרת חוקי זכויות היוצרים.
לוין יצרה עבודות ניכוס גם במדיה נוספים, כגון פיסול ורדי מייד.
בשנת 1991 הציגה עבודת ניכוס ליצירה "מזרקה" של מרסל דושאן משנת 1917. הפסל של לוין עשוי יציקת ברונזה, בשונה מן היצירה המקורית של דושאן.
הבחירה של לוין ביציקת ברונזה תורמת להדגשת הצורה המקומרת של המשתנה, באופן המבליט דווקא את הנשיות של החפץ לעומת הגבריות המופגנת ביצירה המקורית של דושאן, והופך את החפץ המחודש לכמעט דמוי תכשיט.
כמו כן יצרה ניכוס לעבודתו של דושאן הזכוכית הגדולה, בעבודה זו בחרה שלא לשעתק את היצירה במדויק אלא בחרה מספר אלמנטים מתוכה ויצקה אותם מזכוכית חלבית.
על ידי ניתוק ה"רווקים" מתוך ההקשר שלהם בקונטקסט הכללי של יצירתו של דושאן, ביטלה את יחסי הכוחות ביצירה והציגה נרטיב חדש, בתנאים משלה.
ביצירותיה של לוין קיימת בחירה ליצור ניכוס מודע לעבודות קנוניות שהן תמיד של יוצרים גברים לבנים המוכרים בעולם האמנות.
זהו מהלך של בחירה מודעת להעביר את יצירותיהם של הגברים ניכוס וכך לערער על האוטוריטה הגברית דרך ביטול מושג המקוריות.
בריאיון עמה משנת 1986 התייחסה לוין למקומה כיוצרת בעולם האמנות הנשלט ברובו על ידי גברים וציינה כי חשה שכאישה אין לה מקום בזירת האמנות, שבה ייצוג האישה מתקיים רק כמושא לתשוקה הגברית.
השקפה דומה עולה מתוך יצירותיה משנת 1979 שבהן יצרה שחזור של צילומים של אימהות וילדיהן ושל נשים מתוך פרסומות מהתקופה.
היא שאפה לפרק את המוסכמות המגדריות שהוצגו באמצעי התקשורת ולהנכיח את הניצול הקיים בעולם הפרסום.
מעבר לרצונה לערער על מושג המקוריות ועל האוטוריטה של היוצר, בשחזורים שיצרה שאפה לכתוב מחדש את מקומה של האישה בהיסטוריוגרפיה הגברית.
גם בעבודות הרדי מייד שלה המתייחסות ליצירות של מרסל דושאן, מעלה לוין אמירות פמיניסטיות כדי לערער על המוסכמות הגבריות העולות מן היצירות ולבנות יחסי כוחות חדשים.
כך למשל ביצירה "מזרקה (אחרי מרסל דושאן)" התייחסה לגבריות העולה מן היצירה ובחרה לטשטש אותה דרך הדגשת הצורה ה"נשית" של היצירה המנוכסת.
יצירותיה של לוין הוצגו בתערוכות קבוצתיות בהן הביאנלה של ויטני (בשנים 1985, 1989, 2008, 2014), הביאנלה של סידני (1986), תערוכת קרנגי הבינלאומית (1988), הביאנלה לאמנות בסאו פאולו (1998), מוזיאון סולומון ר.
גוגנהיים (2004), מוזיאון המטרופוליטן לאמנות (2009), מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית (2015), מוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית (2016).
נמנה עם התנועה הלאומית ההודית לשחרור מן השלטון הבריטי (הראג' הבריטי), עד 1910. היה מאנשי הרוח המשפיעים בהודו במאה ה-20 ונודע כמורה רוחני, שהציג את חזונותיו על התקדמות אנושית ואבולוציה רוחנית.
חיבוריו המרכזיים הם: "The Life Divine", שבו הוא מתמודד עם היבטים פילוסופיים של יוגה אינטגרלית, "Synthesis of Yoga", המתמודד עם עקרונות ושיטות של יוגה אינטגרלית, ו-"Savitri: A Legend and a Symbol".
אורובינדו נולד בקולקטה, בנגל, למשפחת גוש המיוחסת.
אביו היה רופא וסבו מצד אימו היה סופר ועיתונאי ונודע בכינוי "הסבא של הלאומיות ההודית".
לאורובינדו היו שני אחים גדולים ממנו ואח ואחות צעירים ממנו.
בגיל ארבע נשלח אורובינדו ללמוד במנזר בדרג'ילינג, וקיבל חינוך יסודי בבית-ספר ציבורי אנגלי.
בגיל שבע עבר עם משפחתו לאנגליה ובגיל 11 פרסם את השיר הראשון שלו "אור".
שנים אחדות מאוחר יותר התעורר בו להט להביא לשחרורה של הודו משלטון המנדט הבריטי של אותם ימים.
אורובינדו למד עבור השירות האזרחי ההודי בקינגס קולג', קיימברידג', אנגליה.
לאחר שחזר להודו הוא עבד בעבודות שירות שונות ונהיה מעורב בפוליטיקה לאומית - בקונגרס הלאומי ההודי ובתנועה המהפכנית שהתהוותה בבנגל.
הוא נעצר בעקבות מספר הפצצות הקשורות לארגונו במשפט פומבי שבו התמודד עם אישומים בבגידה בגין קונספירציית אליפור.
עם זאת, ניתן היה להרשיע ולכלוא את אורובינדו רק בשל כתיבת מאמרים נגד השלטון הקולוניאלי הבריטי בהודו.
הוא שוחרר לאחר שלא ניתן היה לספק מספיק ראיות.
במהלך שהותו בכלא חווה חוויות מיסטיות ורוחניות, ולאחר מכן עבר לפונדיצ'רי, ועזב את הפוליטיקה לעבודה רוחנית.
בפונדיצ'רי, פיתח אורובינדו תרגול רוחני שהוא כינה יוגה אינטגרלית.
הנושא המרכזי בחזונו היה התפתחות החיים האנושיים לחיים אלוהיים בגוף אלוהי.
הוא האמין בהכרה רוחנית שביכולתה לא רק לשחרר את הטבע האנושי אלא לשנות אותו, ולאפשר חיים אלוהיים עלי אדמות.
ב-1926, בעזרת מירה אלפסה (המכונה "האם"), יהודייה צרפתייה שהייתה בת זוגו הרוחנית של אורובינדו וממשיכת דרכו, נוסד 'אשרם שרי אורובינדו'.
מפורסמים רבים נמשכו לאשראם בפונדיצ'רי, ביניהם בתו של נשיא ארצות הברית מרגרט וודרו וילסון, שהגיעה לאשראם ב-1938 ונשארה חברה וחסידה עד יום מותה.
שרי אורובינדו הגה את רעיון העיר האוניברסלית אורוויל ("עיר השחר"), שחזונה הוא אחדות ותושביה יראו עצמם כבעלי ייעוד רוחני.
העיר הוקמה בשנת 1968 במדינת טאמיל נאדו, על ידי מירה אלפסה, אשר בהשראתה הוקמו מרכזים נוספים בעולם לעבודה רוחנית ואקולוגית.
הוגים ישראליים, בכללם שמואל הוגו ברגמן וראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון, גילו עניין רב בהגותו של אורובינדו ועמדו בקשר עם מירה אלפסה ועם תלמידיו.
שרי גולן (נולדה ב-5 בנובמבר 1982) היא אוצרת, כותבת, מרצה ופעילה חברתית.
החל ממרץ 2023 היא האוצרת הראשית של מוזיאון רמת גן לאמנות ישראלית.
גולן נולדה וגדלה בקיבוץ אורים.
החלה את דרכה כמורה לאמנות ב-2003 ולימדה במסגרות שונות ביניהן תיכון תלמה ילין והמדרשה לאמנות.
גולן היא בעלת תואר ראשון B.ed בהצטיינות יתרה מתוכנית המצוינים של המדרשה לאמנות (2006).
היא למדה לימודי מגדר (2010) ותולדות האמנות (2019) לתואר שני באוניברסיטת תל אביב.
ב-2009 הקימה גולן את עמותת "פעילה" - לחיבור בין אמנות וקהילה וניהלה אותה עד 2010. היא הייתה האוצרת והמנהלת האמנותית של גלריה רוזנפלד (2007-2010).
ב-2014 ייסדה "המשולש לאמנות", אותו ניהלה ואצרה, שמטרתו ניהול קריירה לאמניות ואמנים.
במקביל גולן עובדת כאוצרת ומרצה עצמאית, ואצרה מעל 60 תערוכות יחיד וקבוצתיות במסגרות מוזיאליות, ציבוריות, פרטיות ומסחריות שונות בארץ ובעולם (ביניהן באיסטנבול, ברלין, בודפשט, בזל ועוד).
הרבתה להתבטא נגד הטרדה מינית והייתה אחת מארבע הנשים שתלונתה נכנסה לכתב האישום נגד אלון קסטיאל שריצה עונש מאסר על כך.
2022 "מופקרת", "זעקת הנשים – על אלימות נגד נשים בישראל", הוצאת "אחותי – למען נשים בישראל", עריכה ראשית: שולה קשת (קשי), עורכות: שולה קשת (קשי) ובת-שחר גרמזאנו גורפינקל, אוצרות: שולה קשת (קשי) ויערה חקלאי.
2020 "כרמל", שיר, "האמהות שלנו - 20 שנה לעמותת אחותי - תנועה פמיניסטית מזרחית", גיליון 38, עורכות: שולה קשת (קשי) וליאת ארלט סידס.
2018 "הגעגוע", שיר, מדור ספרות, עיתון הארץ
שירים, עיתון 77, גיליון 401. עורכים: מיכאל בסדר ועמית ישראלי-גלעד.
העורך המייסד: יעקב בסר ז"ל
2023 "שברי זיכרון ומחשבה", ספר ממואר, עורכת: ארנה קזין.
בתמיכת קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב.
2018 "ילדה בשם תהום", ספר שירה, הוצאת אש קטנה 77, עורכת: ד"ר אפרת מישורי.
ליווי אוצרותי: רותי הלביץ כהן וליאור שטיינר (תערוכת יחיד)
2011 "ראווה", גלריה החנות, תל אביב.
אוצר: רני לביא (תערוכה זוגית לצד שחר סריג)
2007 "פיפי כחול", הגלריה בקיבוץ בארי.
אוצרת: ד"ר זיווה ילין (תערוכה זוגית לצד קרן-לי רוזנטל)
שרטון קיש (באירית: Banc na Cise) הוא גדת חול רדודה באורך של כ- מול חופי דבלין, באירלנד.
הוא מוכר בעיקר בזכות מגדלור קיש הנמצא בשטחו, הנראה למלחים ולנוסעי מעבורת העוברים דרך מפרץ דבלין ונמל דן לירי.
ספינות רבות התרסקו על השרטון.
ספינת "הווספר" התרסקה עליו בינואר 1876; ה-MV Bolivar הנורווגית עלתה על שרטון גדת קיש במהלך סופת שלג ב-4 במרץ 1947; שתי ההריסות מהוות אתר צלילה לעיתים קרובות.
סירת דואר המופעלת על ידי עיריית דבלין בין קינגסטון (כיום דן לירי) לבין הוליהד הוטבעה באזור גם כן על ידי צוללת גרמנית ב-10 באוקטובר 1918.
לפני התקנת מגדלור קיש הנוכחי בשנת 1965, גדת השרטון סומנו על ידי אוניית מגדלור מאז 1811. ניסיון לבנות מגדלור בשנת 1842 נזנח בעקבות מזג אוויר קשה.
המגדלור החדש הותקן ב-9 בנובמבר 1965. הקרן נראית למרחק של 50 קילומטרים.
המגדלור הפך לאוטומטי ב-7 באפריל 1992, והשומרים עלו לחוף.
ביולי 2018, בוצע שיפוץ של האתר, כולל צביעה מחדש ושדרוג מנחת המסוקים.
שריל לין "שרי" ביגס היא פוליטיקאית אמריקאית המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת קרוליינה הדרומית.
ביגס נולדה בעיירה קוזיאסקו (Kosciusko) שבמיסיסיפי.
בשנת 1988 השלימה את לימודיה התיכוניים בתיכון קוזיאסקו, ולאחר מכן החלה ללמוד במכללת קרוליינה ללימודים תנ"כיים שם השלימה לימודי תואר ראשון בנצרות, והשלימה דוקטורט בסיעוד מעשי באוניברסיטת סמפורד.
ביגס היא אחות מוסמכת ושירתה במשמר הלאומי האווירי של מיסיסיפי, שם הגיעה לדרגת לוטננט קולונל.
בינואר 2024, יום לאחר שהודיע ג'ף דאנקן על פרישתו מהחיים הפוליטיים, הכריזה ביגס כי תתמודד אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השלישי של קרוליינה הדרומית.
במהלך הבחירות המקדימות זכתה לתמיכתם של נשיא ארצות הברית לשעבר דונלד טראמפ ושל מושל קרוליינה הדרומית הנרי מקמסטר.
בבחירות המקדימות סיימה במקום השני עם 28.8%, אחרי הכומר מארק ברנס שגרף 33.2% מהקולות.
בסיבוב השני גרפה 51% מהקולות וניצחה בפער של 2% את ברנס.
בבחירות הכלליות בנובמבר 2024 גרפה ביגס 71.7% מהקולות וגברה על מועמד המפלגה הדמוקרטית ביירון בסט.
היא הושבעה לתפקידה ב-3 בינואר 2025, עם השבעת הקונגרס ה-119 של ארצות הברית.
שרי דיסקינד (נולדה ב-1970) היא פעילה חברתית ישראלית, מרצה ואשת ציבור, הידועה במאבקה למען זכויות נשים בכלל ונשים מסורבות גט בפרט.
סיפורה האישי הפך לסמל במאבק כנגד אלימות כלפי נשים ונגד התופעה של סרבנות גט בישראל.
דיסקינד נולדה וגדלה בשכונת גבעת שאול בירושלים למשפחה חרדית, בתו של רב מקובל.
היא נישאה בגיל 18, לאחר תשע שנות נישואין החליטה להתגרש אך נתקלה בסירוב מתמשך מצד בעלה.
במשך חמש שנים נאבקה להשגת הגט מול בית הדין הרבני והוגדרה כ"מסורבת גט".
בשנת 2001 למדה קורס תקשורת עריכה והפקה בבית הספר לתקשורת "שופר".
בשנת 2012 סיימה תואר ראשון במדעי החברה והרוח עם התמחות ביחסים בינלאומיים באוניברסיטה הפתוחה ובשנת 2020 סיימה את התואר השני במדיניות ציבורית באוניברסיטה הפתוחה.
לאחר שקיבלה לבסוף את הגט, דיסקינד יצאה בשאלה (בהגדרתה "חוזרת בתבונה") והקדישה את חייה לקידום זכויות נשים, בדגש על נשים חרדיות.
היא מרצה ומשתתפת בפאנלים ציבוריים, ומופיעה בוועדות בכנסת מתוך מטרה להגביר את המודעות החברתית לסוגיית סרבנות הגט ולקדם שוויון מגדרי בחברה הישראלית.
בין השנים 2004 ל-2005 שימשה דיסקינד כיועצת חיצונית לענייני חרדים אחראית תקשורת חרדית במשרד ראש הממשלה.
דיסקינד משמשת כחלק ממערך ההסברה הלאומי במשרד ראש הממשלה, והיא חברה בוועד העובדים במשרד.
במסגרת זו, היא ממשיכה את פעילותה החברתית ופועלת להעלאת מודעות ציבורית בנושאי שוויון, זכויות נשים ומאבק באלימות כלפי נשים.
בנוסף, היא פועלת למען מודעות הציבור בכל הקשור לחברה של היוצאים לשינוי (יוצאי המגזר החרדי).
סיפורה האישי היווה השראה להצגה "הגט", שהועלתה בשנת 2018 וזכתה בפרס "מבצע השנה" בטקס פרסי קיפוד הזהב.
בשנת 2004 הייתה שותפה בסרט התיעודי "מקודשת" - דרמה משפטית דוקומנטרית, המתרחשת בבית הדין הרבני ועוקבת אחר סיפורן של שלוש נשים צעירות שנאבקו להתגרש מבעליהן אשר סירבו לתת להן גט.
במהלך השנים הייתה דיסקינד ממובילות מאבק "מסורבות גט" ופעילה למען שוויון זכויות נשים.
שריגים (שם מלא: שריגים לי-און) הוא יישוב קהילתי בחבל עדולם שבשפלת יהודה.
היישוב נמצא דרומית לבית שמש, ושייך למועצה אזורית מטה יהודה.
הוא ממוקם לצד כביש 353 ובסמוך ל"צומת שריגים" על כביש 38, כשני קילומטרים מדרום לצומת האלה.
היישוב הוקם בספטמבר 1960 על ידי הסוכנות היהודית וממשלת ישראל ותוכנן להיות מרכז אזורי כפרי כדי לתמוך בתושבי ומושבי האזור.
שמו של היישוב "שריגים" הוא על שם שריגי הגפן, גידול שכיח באזור, ומקורו בתנ"ך: , וכן: .
היישוב, כמו גם פארק בריטניה וישובים סמוכים נוספים, הוקמו על אדמותיהם של שלושה כפרים ערביים אשר תושביהם נמלטו או גורשו ב-1948: דיר דבאן ("מנזר הזבובים" בערבית), עג'ור וקודנא.
בשנת 1962 שינתה ועדת השמות הממשלתית את שם היישוב ל"לי-און", על שם נדבן יהודי בשם "ליאון", שתרם את עיזבונו לתמיכה בהתיישבות בישראל.
בשנת 2002 הוחלט להסב את השם ל"שריגים (לי-און)".
החלטה זו פורסמה על ידי ועדת השמות הממשלתית בשנת 2006. במשך השנים נקרא המקום גם "שריגים" וגם "לי-און" ויש שקוראים לו "שריגים לי-און", רבים עדיין ממשיכים לקרוא ליישוב בשם הראשון "שריגים".
בשנות התשעים עבר היישוב פיתוח מואץ והרחבה והיישוב מונה 250 משפחות.
היישוב מהווה מרכז חינוכי לימודי ומתקיימת בו פעילות תרבותית וחברתית לכל יישובי אזור עדולם.
במקום בית עם, מגרשי ספורט, בריכת שחיה, מרפאה אזורית, מרכז מסחרי המשרת את כל תושבי האזור ומבשלת בירה.
פעמיים בשנה מתקיימים ביישוב אירועי "בתים פתוחים" שבהם נמכרים אומנות מקומית ואוכל אתני.
היישוב גובל בפארק בריטניה וסביבו מספר אתרי טיול רגליים כמו תל שקלון, תל עזקה ושביל בורות המים.
היישוב משמש כמרכז לטיולי אופניים.
ביישוב פועלים יקב שריגים - יקב בוטיק, ומבשלת שריגים - מבשלת בירות בוטיק.
בשריגים יש פעילות ענפה של תנועות הנוער הכוללת כמעט את כל ילדי היישוב.
הארגון הוותיק ביותר שפועל ביישוב הוא חוגי הסיירות של הקק"ל, אשר מרכז הפעילות האזורי שלו הוא בשריגים.
ביישוב פועלים מספר חוגים על פי שכבות הגיל, ובנוסף לכך גם נמצאת ביישוב קומונה של בני שנת שירות ומשרד של חוגי הסיירות.
בעבר פעל ביישוב גם גרעין נח"ל שפעל ביישובים ובבתי הספר בסביבה.
החוגים תרמו רבות לפיתוח של היישוב ולחינוך הנוער בו.
הם ארגנו אירועים קהילתיים רבים כגון סיורי משפחות, וערבי הווי, וקידמו רבות את היער שמעל לשריגים על ידי פרויקטים שונים של הקבוצות.
מדריכי הסיירות חקרו את אזור השפלה הקרובה ליישוב ופרסמו סקרי שטח רבים.
בנוסף לחוגי הסיירות ישנו שבט צופים פעיל בשם שבט האלה.
השבט הוקם לאחר ששריגים החליטו להפסיק את פעילות קן בני המושבים ביישוב.
שבט בית הכרם מירושלים סייע בהקמת השבט החדש.
השבט עדיין בתהליכי התפתחות, ומספר הולך וגדל של ילדי שריגים מגיעים לפעילות בו, ואף ילדים בודדים מיישובי הסביבה.
החיבור בין התנועה ליישוב היה מהיר וכיום רוב המדריכים הם מקומיים.
שָׂרִיד הוא קיבוץ מזרם הקיבוץ הארצי השוכן בצפון עמק יזרעאל, ליד מגדל העמק, ונמצא בתחום השיפוט של המועצה האזורית עמק יזרעאל.
בתקופת העלייה הרביעית (1924–1928), היה עמק יזרעאל בראש סדר העדיפויות של קק"ל, אשר רצו להקים בעמק הפורה התיישבות חקלאית משמעותית, ויצירת רצף טריטוריאלי של היישוב, על ידי חיבור חיפה לגוש ההתיישבות בין עפולה לבית שאן.
במסגרת המאמץ ליישב את העמק, קק"ל רכשו 30,175 דונם מהכפרים הערביים על יד נהלל ב-1924, עליהם הוקמו היישובים משמר העמק, רמת דוד, גבת, כפר ברוך וכן שריד.
שריד הוקם בתחילת שנת תרפ"ז (סוף שנת 1926) על גבעת כניפס.
מקימי היישוב היו חברי קבוצת "אחוה" של חברי החלוץ מליטא, שעלו בשנת 1920 והחל משנת 1925 עבדו את קרקעות היישוב בעת שהותם במחנה הכשרה סמוך לגניגר.
באביב 1927 הצטרפו לשריד קבוצת "ביברכה" של תנועת הנוער בלאו וייס מגרמניה שעלו בשנת 1924. בתחילה הוקצה ליישוב שטח של 2500 דונם.
היישוב קרוי על שם העיר המקראית "שריד" המזוהה עם תל שדוד הסמוך ומוזכרת בתנ"ך בגבולו של שבט זבולון.
כלכלת הקיבוץ מבוססת על המפעל לייצור אבני ליטוש "גמל" ועל ענפי חקלאות מגוונים - גידולי שדה, רפת, פרדס ועוד.
בין חברי הקיבוץ היה גם המשורר נתן יונתן.
בנו שנפל במלחמת יום הכיפורים קבור בבית הקברות של הקיבוץ.
את השיר שני אלונים כתב יונתן על שני אלונים בקיבוצו שנגדעו.
השיר קיבל משמעות חדשה לאחר נפילתו של ליאור יונתן.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 פעלה בישראל שלישיית שריד, שהורכבה משלושה אנשי קיבוץ שריד.
ליד שריד בנו הבריטים שלושה בונקרים בהם אוחסנה תחמושת לצורכי שדה התעופה הסמוך ברמת דוד.
ביוזמת הקרן הקיימת לישראל ובסיועה של ממשלת סלובניה ניטעה במקום חורשה והוקם חניון הנקרא חניון הבונקרים או חורשת סלובניה.
תלמידי היסודי לומדים בבית הספר שגיא בקיבוץ שריד ותלמידי התיכון מתחנכים בבית הספר העמק המערבי בקיבוץ יפעת ובבית הספר עמקים תבור בקיבוץ מזרע.
שריגים הוא דגם עיטורי של צמחי קוציץ או גפן.
הדימוי הופיע לראשונה כמוטיב פגאני באמנות של האימפריה הרומית, אך קיבל משמעות נוצרית באמנות ימי הביניים.
לפי נורית כנען-קדר יש הבדל בין דגם שריגים של צמחי קוציץ, המזוהה לפיה עם מבני שלטון ומלוכה, לבין שריגי גפן המזוהים עם הכנסייה.
הדגם יכול להופיע כדגם מופשט של השריגים או כשילוב בין השריגים לבין דמויות נוספות כגון חיות, דמויות אנוש וכו'.
כדוגמה למשמעות הנוצרית של המילה, מדברי ישו:
שרידאנ'ס הוא ליקר מתוצרת Tomas Sheridan & Sons שבדבלין, אירלנד.
הבקבוק מורכב משני חלקים נפרדים, המותכים זה לזה כאשר זכוכית מפרידה בין החלקים, האחד מכיל ליקר קפה בטעם ויסקי והאחר מכיל ליקר שמנת-וניל.
בגלל צורתו המיוחדת מבוקבק כל בקבוק בנפרד באופן ידני
פקק הבקבוק מעוצב כך שבכל מזיגה תימזג כמות גדולה יותר של הליקר הכהה הכבד יותר וכמות קטנה של הליקר הלבן שבזכות משקל סגולי נמוך יותר יצוף בכוס מעל הליקר הכהה.
מה שיוצר משקה בעל שתי שכבות בצבעים שונים ובטעמים שונים בכוס אחת.
מומלץ לשתות נקי עם קוביית קרח.
שרידנס מיוצר בדבלין, אירלנד משנת 1994 וכבר עם הצגתו לשוק נחל הצלחה.
שרי מקובר בליקוב היא עיתונאית ישראלית.
נולדה בבני ברק למשפחה חרדית מחסידות אלכסנדר.
היא נינתו של מייסד בני ברק יצחק גרשטנקורן.
אמהּ סופרת ומשוררת, ואביה הרב יהודה מקובר מראשי ישיבת אלכסנדר.
התחנכה בחברה החרדית אך בגיל צעיר חזרה בשאלה ועברה לעולם החילוני.
כתבותיה ב"מעריב" הופיעו במוסף "סופשבוע" ובמוסף לשבת.
בנוסף, הייתה אחראית על פרויקט "הכי טובים ברפואה" שהתפרסם מדי שנה בחג הפסח והציג את עשרת הרופאים הנבחרים בכל הקטגוריות הרפואיות.
בנובמבר 2013 עברה ל"ידיעות אחרונות" ככתבת המוסף "7 ימים".
בינואר 2021 חזרה לכתיבה ב"המוסף" של מעריב.
כותבת גם באתר "העין השביעית", מגישה תוכניות טלוויזיה ומרצה בנושאי תקשורת.
ב-2005 יצרה עם אורה מימון-פילבסקי את הסרט "בת מלך" שהוקרן בערוץ הראשון, בפסטיבל הקולנוע היהודי בארצות הברית ובקנדה ובסינמטקים בישראל.
זהו סרט דוקומנטרי העוסק בחיים ובשאיפות של האישה החרדית בת זמננו, באמצעות תיעוד אינטימי של ארבע נשים חרדיות ובני משפחתן.
הסרט היה מועמד לפרס הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי.
נשואה לאיתיאל, טייס מסוקים וסא"ל (מיל') ואם לארבעה.
שָׂרָי צוריאל (נולדה ב-24 בדצמבר 1952) היא שחקנית וזמרת ישראלית.
שרי צוריאל נולדה בכפר יהושע שבעמק יזרעאל.
בתם של אסתר צוריאל (נמס) ואבא צוריאל (צ'רניאק) שהיו מורים ומחנכים.
בגיל שלוש נסעה למשך שנתיים עם משפחתה לבולטימור, מרילנד בארצות הברית שם היו הוריה בשליחות תנועת הבונים.
כשהייתה בת 12, עברה המשפחה לחיפה, שם למדה בתיכון עירוני ה'.
ב-1968–1969 שוב נשלחו הוריה בשליחות לקליבלנד, במדינת אוהיו, שם סיימה את לימודי התיכון.
את שירותה בצה"ל עשתה בלהקת פיקוד צפון בין השנים 1971–1973. בין חברי הלהקה היו: אייל ברטונוב, אוהד נהרין, נגה כהן צדר, ג'ילבר שבא, סמדר ברור ומיקי גורביץ'.
בסיום השירות הצבאי למדה ספרות כללית ותיאטרון באוניברסיטת תל אביב, וכן תיאטרון וספרות במונטקלר סטייט יוניברסיטיז ומשחק ב-HB STUDIO בניו יורק.
בשנת 1976 שיחקה את תפקידה הראשון על במה מקצועית, כשהצטרפה לתיאטרון באר שבע בהצגה "מלכת שבא".
מאז שיחקה ברבים מהתיאטראות בישראל, במשך כ-25 שנים עד שנת 2001. בין ההצגות בהן השתתפה:
בתיאטרון חיפה: "סיפורו של סוס" ו"חיפה חיפה";
בתיאטרון בית ליסין: "בין הצילצולים", "פן", "יצרים", "הזוג המוזר", "אדיוט לארוחה" ו"מצעד המלאכים";
בתיאטרון החאן: "רופא בעל כרחו" ו"צד בצד – שירי סונדהיים";
בתיאטרון הבימה: "חלון בלהות" ו"פצפונת ואנטון";
בתיאטרון הקאמרי: "תעלולי סקפן בפארק" ובתיאטרון אורנה פורת שיחקה בהצגות "עושה הנפלאות", "מעלה קרחות" ו"מורד הילד מבוסניה".
בתיאטרון הקיבוץ: "מה משנה מנשה".
ב-1999 הייתה מועמדת לפרס התיאטרון כשחקנית המשנה הטובה על הופעתה בהצגה "מלכת היופי של לינאן" בתיאטרון העירוני באר שבע לצד אורנה פורת.
כמו כן שיחקה במחזות הזמר "אחים בדם", "המגילה" ו"כולנו חתומים".
ב-2018 אחרי 16 שנות היעדרות מהבמות, חזרה לשחק בתיאטרון בהצגה "מצחיקונת" בתיאטרון הקאמרי.
ב-2021 שיחקה במחזמר "עמירם" בתיאטרון הבימה, במסגרת פסטיבל המחזמר המקורי שניהל אורי פסטר והייתה מועמדת לפרס המשחק והשירה על תפקידה זה..
החל מ-2022, היא משחקת את השדכנית במחזמר "כנר על הגג" בתיאטרון העברי, בבימויו של נתן דטנר.
ב-1978 הופיעה בתפקיד שולה, קצינת הלהקה, בסרט "הלהקה" של אבי נשר.
ב-1980 השתתפה בסרט "הפחדנים", גם הוא בבימויו של אבי נשר.
בין השנים 1983–1984 השתתפה בהנחיית תוכנית הילדים "3, 4, 5 וחצי" בערוץ הראשון לצד ישראל גוריון.
בשנים 1983–1987 גילמה את קיפי בן קיפוד בתוכנית הילדים "רחוב סומסום" בטלוויזיה החינוכית.
בשיר שלה "הכל על הקול" ב"פסטיבל שירי הילדים" היא מחקה אותו במונולוג באמצע השיר.
ב-1984 השתתפה בתוכנית הערוץ הראשון, "הדרן לרודנסקי", שהוקדשה לשחקן שמואל רודנסקי ושנה לאחר מכן השתתפה בתוכנית "הדרן לתל אביב" בערוץ הראשון.
באותה השנה שיחקה בסרט "החורף האחרון".
ב-1985 שיחקה בסרטו של עודד קוטלר "רומן בהמשכים".
ב-1985–1987 הנחתה את התוכנית "להיט בראש" לצד משה מורד בערוץ הראשון.
בשנים 1986–1988 שיחקה מספר דמויות בתוכנית הטלוויזיה המצליחה לילדים "הופה היי", לצד ספי ריבלין, יגאל בשן, יונתן מילר ועוזי חיטמן.
בתוכנית צולמו שני שירים מתוך תקליט הילדים שלה "על הגובה".
ב-1988, במסגרת חגיגות שנת ה-40 למדינת ישראל, השתתפה בהנחיית תוכנית המרכזית "היה היו זמנים" בשירה ומשחק עם נתן דטנר, אבי קושניר, אפי בן ישראל ומשה בקר.
בין השנים 1989–1990 השתתפה בתפקיד קיפי בן קיפוד בסדרה "שלום סומסום" הדוברת אנגלית ועברית, לה נלוו 11 קלטות וידאו לילדים, שצולמו בניו יורק ובישראל.
בסדרה זו הופיעה גם בתפקיד מנחה לצד יצחק פרלמן.
ב-1991 השתתפה בקלטת הווידאו השישית של "שירים קטנים" לצד ג'וליאן שגרן ועירית ענבי.
ב-1992 במלאת 30 שנה להקמת הטלוויזיה החינוכית, הופיעה בתוכנית החגיגית בבית הנשיא.
כן הופיעה בספישל לכבוד מחלקת תוכניות הילדים של הערוץ הראשון.
ב-1993 שיחקה בתפקיד קטנטן בסרט ההוליוודי "מבוך הגיהנום" (Hellbound) לצד צ'אק נוריס.
בשנים 1994–1995 הנחתה צוריאל את תוכנית הלייף-סטייל השבועית "קוקטייל" בערוץ הראשון.
ב-1995, שיחקה בתפקיד אורח בפרק בסדרת הטלוויזיה "איצ'ה", בכיכובו של ספי ריבלין.
ב-1998, במסגרת חגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל, הופיעה בתוכנית "יובל לאופנה הישראלית".
בשנת 2000 שיחקה בתפקיד מאדאם מנו בסרט הקולנוע "זאיה", בבימויו של יונתן פז.
הסרט לא הופץ ונערך שוב בשנת 2016 תחת השם "מבחן החלב".
כמו כן צוריאל השתתפה בדיבוב של סדרות וסרטי אנימציה רבים, בהם "בארץ הקטקטים" ובסרט "מלך האריות".
ב-1978 הופיעה כזמרת ליווי במופע בידור של מוטי גלעדי "שלכם בפאניקה".
ב-1979 הופיעה כזמרת ליווי יחידה בסיור ההופעות של צביקה פיק שנקרא "המראה".
ב-1984 השתתפה בפסטיבל שירי הילדים עם השיר "הכל על הקול" שכתבה ענת שרים והלחין אלדד שרים שהגיע למקום הרביעי.
ב-1985 השתתפה בשנית בפסטיבל שירי הילדים עם השיר "חברי הטייפ" שכתב דן אלמגור הלחין רוני וייס ועיבד ירון בכר שהגיע למקום השלישי.
ב-1986 זכתה יחד עם מוטי גלעדי במקום הראשון בתחרות הקדם-אירוויזיון עם השיר "יבוא יום".והשניים ייצגו את ישראל באירוויזיון 1986 אשר נערך בברגן, נורווגיה, שם הגיע השיר למקום ה-19 בתחרות.
באותה שנה הוציאה לרדיו סינגל בשם "שד" אותו כתב עלי מוהר והלחין ועיבד גרי אקשטיין.
השיר הגיע למקום החמישי במצעד הפזמונים.
באותה שנה הנחתה את הפסטיגל יחד עם גידי גוב, שולה חן ואברי גלעד והתמודדה עם השיר "מתוק" שהגיע למקום השלישי.
ב-1987 הנחתה את פסטיבל שירי הילדים לצד רבקה מיכאלי, מני פאר ואייל גפן, והתמודדה עם השיר "אוהבת את בן" שכתב בן בר-שביט, שהלחין ועיבד קובי אשרת שהגיע למקום התשיעי.
בשנת 1988 הוציאה אלבום לילדים ב"הד ארצי" בשם "על הגובה" בהפקת דורית לנץ, הפקה מוזיקלית של אלון אולארצ'יק ועריכה של בן-בר-שביט.
באותה שנה השתתפה בפסטיגל, והתמודדה עם השיר "אמא ממתינה" שכתב מיכה שטרית, הלחין ארקדי דוכין ועיבד רון דרויאן שהגיע למקום השמיני.
צוריאל השתתפה בכמה וכמה תוכניות "זהו זה!" בטלוויזיה החינוכית, בהן צולמו שלושה שירים מתקליט הילדים שלה וכן שיר ביידיש: "דה גולדנה פווה" שהלחין דובי זלצר למילים של איציק מאנגר במסגרת ערב חידוש שירים ביידיש שנערך בהבימה.
עיסוקים נוספים: בין השנים 1976–1979 השתתפה צוריאל כדוגמנית בתצוגות האופנה המרכזיות של שבוע האופנה בהילטון ת"א.
בתצוגה הראשונה דגמנה בתצוגה של "בגד עור" ואחר כך בעוד שלוש תצוגות של מכון היצוא.
כמו כן ב-1979 הנחתה יחד עם זזי שביט את התצוגה של מכון היצוא באותה שנה, והייתה דוגמנית הבית של חברה קטנה בשם "רומי" בשבוע האופנה בהילטון.
צוריאל אם לבן מנישואיה השניים לשחקן רפי תבור.
שַׁרִי רז (נולדה ב-1 בפברואר 1940) היא עיתונאית ואשת חדשות בטלוויזיה הישראלית.
נולדה בתל אביב בשם שרי רייזנר למרים וליעקב, קוסמטיקאית ופועל במפעל, שעלו בעלייה הפולנית של שנות ה־30.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 החלה לעבוד כקריינית חדשות ובידור ב"קול ישראל" במהלך לימודיה האקדמיים בסמינר המורות ע"ש דוד ילין.
עם הקמת הטלוויזיה הישראלית נמנתה רז על עובדיה הראשונים וצורפה למחלקת החדשות.
בשידור מהדורת החדשות "מבט" הראשון, ב-1968, הגישה כתבת אופנה והייתה למגישה הראשונה בטלוויזיה.
עבודתה במהדורת החדשות היומית כמגישת המהדורה נמשכה כ-25 שנים, לצידם של חיים יבין, דניאל פאר, יעקב אחימאיר ועוד עד להקמת הערוץ השני וצמצום המהדורה למגיש יחיד.
מתקופה זו הייתה לכתבת התרבות של מחלקת החדשות, לצד הנחיית המהדורה של מוצאי שבת ועריכת כתבות לתוכניות הערוץ השונות, דוגמת "רואים עולם" ו"מהיום למחר".
ב-1984 השתתפה בסרט "חייל הלילה" בתור קריינית טלוויזיה.
בשנות עבודתה ככתבת חדשות ערכה תחקירים שונים, ובהם השימוש הראשון במצלמה נסתרת בעת שצילמה טקס גירושין בבית דין רבני.
כתבת תחקיר שערכה על עסקיה של השדכנית הישראלית הלנה עמרם הביאה לקריסת עסקיה של עמרם ולניהול מאבק משפטי ממושך בין הערוץ הראשון ועמרם.
בשנת 2008 פרשה רז לגמלאות, אך נותרה פעילה במערכת החדשות של הערוץ ומגישת פינה בנושאי קולנוע בערב יום חמישי.
באותה שנה לוהקה לטלנובלה "חשופים" ושיחקה בה אם לשתי עיתונאיות.
בשנת 2013 הייתה חברה בוועדה הציבורית לבחירת הדמויות שיופיעו על שטרות הכסף.
לאחר תום עבודת הוועדה, וכתגובה לביקורת ציבורית על העדרם של משוררים מזרחים מהשטרות, התבטאה רז ואמרה: "אני ממש לא מכירה משוררים מזרחיים בולטים במאה ה-20".
בשנת 2017 חזרה להכין כתבות שבועיות לתוכנית המגזין "רואים עולם", הפעם במסגרת תאגיד השידור הישראלי.
מינואר 2020 משדרת בערוץ היוטיוב שלה "שרי רז תרבות ואמנות", כתבות על אירועים תרבותיים המתקיימים ברחבי הארץ, סיפורי חיים של אומנים בכל המדיומים, וכן כתבות נבחרות ששודרו בתוכנית "רואים עולם."
רז הייתה נשואה לדן בירון, עד לפטירתו ב-2024, ואם לשניים.
התגוררה שנים רבות בשכונת אבן ישראל באזור המשולש (ירושלים).
שרי שרי ראווי שנקר (הינדית: श्री श्री रवि शंकर; נולד ב-13 במאי 1956) הוא מורה רוחני וגורו ממוצא הודי.
נולד במדינת טאמיל נאדו שבדרום הודו.
לפי המסופר, בגיל הגן דקלם כתבים הודיים דתיים (ודות) ושקע במדיטציות עמוקות.
לאחר סיום לימודי פיזיקה באוניברסיטה חבר לגורו מהרישי מהש יוגי (מפיץ המדיטציה הטרנסצנדאלית) כמורה למדיטציה ומארגן כנסים.
ראווי שנקר נסע עם מהרישי ובשמו למסעות רבים בעולם להפצת המדיטציה הטראצסידנטאלית.
בשנת 1982 פרש ראווי שנקר מחסות מהרישי ויצא להתבודדות בת 10 ימים ליד נהר בדרה במדינת קרנטקה בדרום הודו במהלכה פיתח טכניקת נשימות המכונה סודארשן קריה.
כאשר שב מההתבודדות הקים שנקר את ארגון ART OF LIVING - אמנות החיים.
מטרות הארגון הם קורסים בנשימות ללימוד השיטה ופעילות התנדבותית והומניטארית בהודו ובעולם.
במשך כחמש שנים לימד ראווי שנקר את קורס הנשימות בעצמו במהלכן התרחב הארגון והקים אשראם גדול בקרבת בנגלורו, הודו וסניפים בכ-140 מדינות ביניהן ישראל.
בנוסף יזם שנקר פעילות בינלאומית להשכנת שלום באזורי קונפליקט בעולם (קוסובו, אירלנד, פאקיסטן וקשמיר).
עד כה עברו את קורס הנשימות למעלה מ-20 מיליון אנשים בעולם.
ב-2014, לאחר החלטת האו"ם לאמץ את יום היוגה הבינלאומי, שיבח שנקר את מאמציו של ראש ממשלת הודו, נרנדרה מודי, ואמר ש-"זה קשה לכל פילוסופיה, דת או תרבות לשרוד ללא חסות מדינתית.
בישראל מתקיימת עמותת אמנות החיים מזה מספר שנים ומרכזה בתל אביב.
העמותה מציעה קורסים ותרגולי נשימות שבועיים לבוגרי הקורסים, ערבי שירה וידע.
הרב שריאל רוזנברג (נולד בט' בשבט ה'תשי"א, 16 בינואר 1951) הוא ראש בית דין צדק בני ברק של הרב נסים קרליץ (מכונה 'גאב"ד') ורב שכונת "רמת דוד" בבני ברק.
משמש במקביל כאב בית דין בבית הדין "הישר והטוב" בירושלים.
הרב רוזנברג משמש גם כראש "ועדת הרבנים לענייני תקשורת שע"י בד"צ בני ברק" הפוסקת בעניינים של כשרות ניידים והיתרי שימוש מיוחדים, למכשירים שנחשבים אסורים לשימוש בציבור החרדי.
רוזנברג נולד בתל אביב, ליצחק יעקב וטובה לאה הר-שושנים.
אביו עסק בההדרת ספרי ראשונים, ובראשם "ספר הסמ"ק מצוריך".
למד בישיבת היישוב החדש, ולאחר מכן בישיבת באר יעקב ובישיבת בריסק.
נישא לציפורה, בתו של הרב נסים קרליץ, שהייתה גננת וסופרת ילדים, שהוציאה את סדרות הספרים הפופולריות "מעגל השנה", בה שירים וסיפורים על חגי ישראל, ו"עונג שבת" על סדר פרשת השבוע.
בגיל 28 מונה לר"מ בישיבת "כנסת בית אהרון" בחיפה, בראשות הרב אפרים זורייבין.
לאחר מספר שנים מונה לדיין בבית הדין של חמיו בבני ברק.
במקביל שימש שנים רבות כר"מ בישיבת באר יעקב בה למד בבחרותו.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 התמנה לרב שכונת רמת דוד בבני ברק.
בשנת 2012, לאחר פרישת חותנו לשעבר הרב נסים קרליץ, מונה לראש בית הדין במקומו.
הרב רוזנברג משמש כראש כולל שבת בכוללים של יומם ולילה בבני ברק.
בשנת 2020-2019 ישב בראש הרב בית דין מיוחד בעניין הרב אליעזר ברלנד.
במאי 2020 פרסם הרכב בית הדין פסק שבו נכתב שהרב ברלנד "אינו שומר על דברים שהם מג' חמורות ואביזרייהו, שומר נפשו ירחק ממנו".
שורה של רבנים הצטרפו לפסק הדין.
בהמשך כתב הרב רוזנברג מכתב לרב שביקש פירוט כיצד נולד פסק הדין, ובו כתב "לא היה ספק בדבר שהוא (ברלנד) נוהג לחבק ולנשק נשים ובתולות ולשלוח ידיו מתחת בגדיהן, והיו על כך עדויות שלא הוכחשו כלל".
הקים כשרות מיוחדת לפאות נוכריות בשם 'עטרת ראשה', לפיקוח על כך שמקור השיער אינו תספורות במקדשים שנחשבים עבודה זרה.
בשנת 2023 היה בין הרבנים שהתירו שימוש במעלית שבת מסוג חדש.