tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדיבור עובד באותו אופן כמו המפגשים להעלאת תודעה נשית שאפיינו את הגל השני של הפמיניזם, זהו סוג של מתן דין וחשבון על הדיסוננס שהדמויות חוות בין רעיונות על רומנטיקה הטרוסקסואלית לבין החוויה של מין ישיר.
במידה שווה, הדיבור מעמיד בקדמת הבמה את הסיפוק שיש לנשים מיחסי מין הטרוסקסואלים ומהעונג שהן מפיקות ממין.
גרהרד סבורה כי במובן זה לסדרה תפקיד חשוב בהצגת נשים כסובייקט ביחסי מין הטרוסקסואלים ולא כאובייקט.
ביקורות אחרות פחות אופטימיות לגבי המסרים לכאורה של חופש מיני בסדרה.
רוזלינד גיל מציינת שאף על פי שהסדרה מבוססת על השגי הגל השני (נשים עובדות עצמאיות ומוצלחות), היא מכילה מספר אלמנטים החושפים יחס אמביוולנטי כלפי פמיניזם.
לדוגמה, על פי גיל, הקולות המתוחכמים והנועזים של קארי בראדשו וחברותיה מכסים למעשה על שאיפות נשיות מסורתיות כאשר הגיבורות מכלות את מרבית כוחותיהן בחיפוש אחרי הגבר 'הנכון' (ובמקרה של קארי עצמה אחרי מר.
ביג החמקמק בעל השם הסמלי).
אפילו סמנתה הקשוחה מוכיחה את הפגיעות שלה ל'דחפים נשיים'.
כאשר היא חולה בשפעת ומגלה שאף אחד ממאהביה לא יגיע לטפל בה, היא מפקפקת באורח החיים שבחרה כרווקה.
בעודה קודחת ואומללה היא אומרת לקארי (אשר בסופו של דבר מגיעה לסעוד אותה) "אני צריכה להתחתן...
אם אין לך בחור שאכפת לו ממך אז כלום לא שווה".
פחדים אלה מועצמים בהמשך הסדרה כאשר סמנתה מאובחנת כחולה בסרטן השד אמנם לקראת סוף הפרק, ההתמוטטות הרגשית של סמנתה מוגדרת כ'הזיות' אולם היא עדיין מספקת גרסה פחות זוהרת על חייה של אישה רווקה.
ביקורת אחרת נוגעת להלצות המיניות בסדרה אשר מאשרות כביכול את השוויון אך מסתיימות בסופו של דבר כשהן תומכות בתסריט הטרוסקסואלי.
כפי שאנג'לה מק'רובי ואריאל לוי טוענות, בנסיבות אלו הרעיון של חופש ובחירה צריך להיבדק בקפדנות, כשהדמויות משתמשות בחרות 'הנשית' שלהן כדי לבחור ולאמץ מחדש נשיות מסורתית טיפוסית, וכדי לעסוק בצרכנות הדוניסטית המתמקדת בנעלי "מנולו בלניק" ותיקי "בירקין" כסמלים לחופש מיני.
בסופו של דבר, הסדרה כך נראה, הולכת על חבל דק מאוד בין חקירה של עצמאות מינית של נשים לבין נקודת מבט פטריארכלית שסובבת סביב אטרקטיביות הטרוסקסואלית ורומנטיקה.
מישטור הגוף ההריוני של קים קרדשיאן
בשנת 2013 Us Weekly פרסם שמונה כתבות אשר הוקדשו להריון של קים קרדשיאן, תוך התמקדות ב'מאבק' שלה במשקלה במהלך ההריון ולאחריו.
ככוכבת ריאלטי, הפרסום שלה מִלְּכַתְחִילָה היה מבוסס על 'העצמי הפרטי' שלה בציבור.
זה, כפי שרוזלינד גיל מציעה, ממקם את הגוף שלה בו-זמנית כמקור כוחה וככזה המצריך שיטור, השגחה, משמעת ועיצוב מתמידים כדי שיתאים להגדרות השיפוטיות (ההולכות ונעשות צרות) של אטרקטיביות נשית.
כך, המרחב דרכו אנחנו "מכירים" את העצמי "האמיתי" של קים - כלומר, הגוף שלה - הוא תמיד אותו מרחב דרכו אנו שופטים את העצמי שהיא מציגה, לא רק שיפוט של מידת "האטרקטיביות הנשית" שלה, אלא גם כראייה לגבי בריאותה הנפשית ויותר מכך: שיפוט של התאמתה להיות אם.
סוג זה של השגחת-יתר על גוף הסלבריטאית מחזק את הסתירות בשיח הפוסט-פמיניסטי.
כלומר, למרות אורח החיים הזוהר ומעורר קנאה של הסלבריטאית, אותו אורח חיים יכול לשמש גם כראייה לכך שנשים לעולם לא יכולות 'ליהנות מכל העולמות'.
זוהי תמונה של תרבות הסלבריטאים כדיסוטופיה פוסט-פמיניסטית, אחת שבה סלבריטאיות מוצגות כאינדיבידואלים מעוררות קנאה וחזקות בתרבות העכשווית ומנגד נבחנות ומפוקחות על מידת התאמתן לנשיות (המסורתית) הנכונה כראייה "לזכותן" לתהילה ולתשומת לב ציבורית.
אף על פי שנשים אלו לעולם לא תוכלנה "to have it all" ובנוסף הן נשפטות בחומרה אפילו על ניסיון לעשות זאת.
כל זה, ממקם את הצהובונים כטקסטים מרכזיים בהם השיח הפוסט-פמיניסטי נצרך על ידי קהל נשי.
למרות הפופולריות שצבר הפוסט-פמיניזם, בעיקר במדיה, הוא ספג במקביל ביקורות פמיניסטיות.
הביקורות טוענות שהוא אופטימי באופן מוגזם, מציג את הפמיניזם באופן שגוי ומסתמך על ניתוח פוליטי פגום.
אימלדה וולאהאן סבורה שהפוסט-פמיניסטית היא למעשה סוג של צרכנית שלוקחת החלטות כדי לשפר את חייה באופן כזה שהמחיר שהיא תצטרך לשלם יהיה הנמוך ביותר.
לין סגל טוענת כי בפוסט-פמיניזם חסר עניין מרכזי והוא רצינות פוליטית (יש דיבור, אין כוונות עשייה), משום שזהו "פמיניזם-לייט" ששם דגש על חגיגה של כוח נשי, שעלול לסייע להכחשת פגיעות וקורבנות נשיים.
הביקורת על פמיניזם של כח מוקיעה את הצעתה של נעמי וולף לפעול במסגרת הסטטוס-קוו במקום לנסות למגר את המציאות הפוליטית.
שרה גמבל טוענת שוולף מפשטת מדי את מבני הכח המגבילים נשים ומונעים מהן השגת שוויון והעצמה כלכלית.
הכח, אומרת גמבל, אינו הפקר ואינו ממתין שייקחו אותו.
בל הוקס אומרת כי החזון של פמיניזם של כח נשי, בריתות על בסיס אינטרסים כלכלים אישיים ונתינה כלכלית בחזרה, רלוונטי בעיקר לנשים לבנות מהמעמד הבינוני.
זהו, על פי הוקס, לא יותר מאקט אינדיבידואלי של עזרה עצמית.
ג'רמיין גריר יוצאת כנגד תופעת "הכוח הנשי" וטוענת שאמנם המיניות איננה מדוכאת עוד כפי שהייתה לפני הגל השני, אבל ייצוגים של האישה הפוסט-פמיניסטית כ"יצור מיני ותו לא" בהחלט מדכאים לא פחות.
הפוסט-פמיניסטיות היא כותבת "אף אינן מעמידות פנים שאכפת להן" מאי השוויון והעוול המגדרי הממשיכים להתקיים.
פוסט-חילוניות היא השקפה המבקשת לערער על פרשנויות ותפיסות חילוניות או על תהליך החילון, ולהצביע על תחומים של עמימות ונזילות המערערים על הקטגוריות הנוקשות של דת וחילוניות.
כמו כן, ההשקפה הפוסט-חילונית מבקשת להביע ביקורת על החילוניות כאידאולוגיה וכתופעה חברתית בהקשרים שונים שבהם היא מופיעה ועל יחסה כלפי קבוצות שונות בחברה.
הביקורת הפוסט-חילונית רחבה ומסועפת וישנם סוגים רבים ושונים של ביקורת פוסט-חילונית.
טענה נוספת של ההשקפה הפוסט-חילונית היא שיש הרבה סוגים שונים של דתות ושל חילונוּיוֹת אשר אי אפשר להעמיד בקנה אחד.
בכך ההשקפה הפוסט-חילונית מושפעת מאוד מהפוסטמודרניזם ומהפוסטקולוניאליזם.
השקפות פוסט-חילוניות על תהליך החילון
חילון הוא התרחקות מהמסורת, הדת, וכן מאורח החיים הנוגע להן.
המושג חילון נגזר מהמונח חול, כלומר התחום שאין בו קדושה.
קיימות הבחנות שונות בין מובנים שונים של החילוניות, ביניהן ההבחנה הפילוסופית של צ'ארלס טיילור וההבחנה הסוציולוגית של ג'ון סומרוויל.
הבחנות אלו אינן מנוגדות אחת לשנייה בהכרח ומובנים שונים יכולים להופיע בהקשר מסוים בכפיפה אחת.
שלושת המובנים שצ'ארלס טיילור מונה לחילון הם:
"הפרטה" של הדת, במסגרתה מוסדות חברתיים ופוליטיים, ופרקטיקות כאלו, משוחררות ממובן דתי והדת עוברת מהמרחב הציבורי למרחב האישי.
קריסה של מערכות האמונה, במסגרתה פחות ופחות אנשים מאמינים בדת או לוקחים חלק במסורת התרבותית שלה.
ערעור על האמונה באלוהים כאפשרות היחידה והפיכתה לאפשרות נוספת ובלתי מובנת-מאליה, תוך מתן לגיטימציה לאפשרויות נוספות.
מכאן נגזרת גם הפיכת אורח החיים הדתי לאורח חיים שאיננו מובן מאליו.
ג'ון סומרוויל מונה שישה מובנים אחרים לחילון, והם:
הבחנה גוברת בין ספרות חברתיות שונות.
הפיכתו של מוסד מסוים מדתי לחילוני.
העברה של פעילויות מסוימות מאחריותם של מוסדות דתיים לאחריותם של מוסדות חילוניים.
הסטה של הדאגה מחיי העולם הבא לחיי העולם הזה, ולנשיאה מיידית יותר בתוצאות של המעשים שלנו.
נסיגה של האוכלוסייה מדתיות ומאורח החיים הדתי.
התייחסות לדת כאפשרות אחת מני רבות.
תזת החילון היא תזה מודרניסטית שמבקשת לקשור בין החילון למודרנה ולקידמה, ובגרסה הרווחת שלה יותר ויותר אנשים "מגלים את האמת" ועוברים מהדת לחילוניות.
לפי יעקב ידגר, "תזה זו היא בשורשה סיפור על התפתחות היסטורית אימננטית לעבר קדמה בלתי נמנעת, מתוך מאבק בין שני כוחות - הדת וההיגיון - שסופו ידוע מראש...
מנגד, הוגים פוסט-חילוניים שונים תוקפים את ההבחנה הברורה בין "חילוניות" ל"דתיות", ואת האפשרות לשרטט מהלך ליניארי ברור המוביל מהדת לחילוניות.
עוד הם תוקפים את ההבנה של החילוניות כמצב העניינים הטבעי והמובן מאליו שאליו האנושות חזרה באופן בלתי נמנע אחרי שטלטלה מעליה את האשליות של הדת.
כמו כן, קיימת טענה שגם האורתודוקסיה הדתית לא נוצרה רק כריאקציה לחילון ולמודרנה, אלא שהיא חלק מהמודרנה וקיימים בה אפיונים חילוניים מסוימים, כמו צורת הארגון שלה.
במקביל, הוגים רבים מצביעים על החילוניות והמודרנה כמושפעות מהדת, ומ"תת מודע תאולוגי".
בעולם היהודי החילון החל במאה ה-19 (למעט מספר מבשרים מוקדמים יותר) אך קיבל תאוצה רק במאה העשרים, בעקבות מספר גורמים כמו האמנציפציה, הציונות והשואה.
עם זאת, הוא מדגיש שאין בתיאור הטרורספקטיבי הזה כדי לתאר את המציאות באופן המכיל את מורכבותיה.
לדעת מספר חוקרים, המורכבות העיקרית המאפיינת את החילון בעולם היהודי היא היערכותו בגלות – מדינת ישראל יועדה על ידי התנועה הציונית להיות חילונית מלכתחילה, ולא הייתה מדינה ש"צריך היה" לחלן כחלק מהתהליך הזה.
לעומת זאת, החילון התרכז בחילון של קהילות, טקסטים וסמלים, ושלילת הגלות הציונית קיבלה אופי מחלן, התופס את הדת כגלותית, על אף הבסיס התאולוגי של הרעיון.
כך למדינת ישראל יוחס תפקיד מפתח בחילון ואדמת ארץ ישראל הפכה ל"קדושה", בעוד הציונים משליכים עליה מטענים תאולוגיים שחולנו.
הביקורת על החילוניות רבה ומגוונת.
הוא רואה בחילוניות עוד "דת" הנאבקת מול דתות אחרות ושואפת לצמצם אותן לעניין אישי – כלומר, למחוק אותן מהתחום הציבורי.
בספרו הוא מנתח את העניין גם מנקודת מבט פוסטקולוניאליסטית וטוען שנעשה שימוש בחילוניות על מנת לטעון לעליונות של המערב על שאר העולם, ושהניסיון להחיל את הקטגוריות הנוקשות של "דתי" ו"חילוני" על החברות המזרחיות ההטרוגניות הוא ניסיון כושל שנושא בתוכו עוולות.
גם בישראל קיימת ביקורת חריפה על השימוש הבעייתי בקטגוריות האלו, בין היתר תוך הזכרת הציבור המסורתי ש"נפל בין הכיסאות" ואינו מגדיר את עצמו חילוני או דתי.
כיום נוטים לתאר את החברה המערבית כחברה "פוסט-חילונית", שבה הגדרות קשיחות של דת וחילוניות מקבלות פחות מקום, ויש בה הרבה ביטויים להיברידיות, ולזהויות, קבוצות ומופעים אחרים שקשה להגדיר בצורה ברורה כדתיים או כחילוניים.
אפשר לראות דוגמה לכך במסורתיות, בהתחדשות היהודית, בניו אייג', ובקבוצות נוספות, אולם גוונים מסוימים של עירוב ונזילות קיימים גם מחוץ לקבוצות מוגדרות – אנשים שמדליקים אש בשבת אבל מקפידים לעשות קבלת שבת, אנשים שעולים לתורה בבר המצווה שלהם גם אם בהמשך אין להם כוונה לעשות את זה שוב, וכו'.
חשוב, עם זאת, להדגיש שהתופעות האלו אינן בהכרח תוצר של הפוסטמודרניזם – המסורתיים, לדוגמה, התנהלו כך במשך זמן רב והפכו ל"מסורתיים" רק עם הגעתם למדינת ישראל וחברותם למערך הקטגוריות האידאולוגי החילוני.
הפוסט-חילוניות לא הצליחה להשפיע כמו תאוריות ביקורתיות פוסטמודרניות אחרות, אולם עדיין מייחסים לה בחוגים מסוימים חשיבות רבה.
מול הטענות שהיא מלאה כנגד הבינאריות של דתי–חילוני, מציינים שרבים אכן מזהים את עצמם כחילוניים או כדתיים ושהרבה פעמים אפשר לסווג תופעות לאחת מהקטגוריות האלו בצורה מוצלחת יחסית.
לטענת הוגים רבים של החילוניות, החילוניות אינה מרוקנת מבסיס תרבותי, ויכולה להתקיים גם חילוניות פרטיקולריסטית (כמו הלאומיות החילונית).
יש גם מי שזוקף לזכותה של החילוניות הצלחות רבות בשיפור המצב האנושי ובמתן "דחיפה" לחירות ולזכויות אדם.
אלו טוענים שהמבקרים הפוסט-חילוניים יכולים לבקר את החילונות בנחת רק מפני שבארצם כבר הובטחו החירות וזכויות האדם, ושביקורת כזאת היא סכנה לחברות אחרות, ושגם בחברה המערבית היא עלולה להוביל לריאקציה.
פוסט-אמת הוא מצב בו אנשים נוטים לקבל טיעון על סמך רגשותיהם ואמונתם, ולא על סמך עובדות.
זהו מצב בו קיים משבר אמון חברתי כלפי מי שבעבר ייצגו את האמת, כמו ערוצי החדשות המסורתיים.
בשנת 2016 המושג פוסט-אמת נבחר כמילת השנה על־ידי מילוני אוקספורד בהם הוא הוגדר כמושג המצביע על נסיבות שבהן העובדות האובייקטיביות משפיעות פחות על דעת הקהל מאשר פניות לרגש ולאמונה אישית.
זאת לאחר שהחברה הסתגלה לכך שפוליטיקאים יכולים לשקר מבלי שיזכו לגינוי.
במצב של פוסט-אמת, ישנו ביטול של תפקידן של עובדות בחיים הציבוריים.
אפשר לראות ביטויים לפוסט-אמת בעלייה בפייק ניוז, שמועות ותאוריות קשר.
במצב זה בחברה ובפוליטיקה, הגבול בין אמת לשקר נמחק, נרטיבים אלטרנטיבים לאמת מיוצרים בכוונה, רגשות חשובים יותר מהידע ולשחקנים של החיים החברתיים או הפוליטיים לא אכפת מהאמת, מראיות ומהוכחות".
הסכנה הגדולה בעידן הפוסט אמת היא אובדן הכבוד לאמת ולעובדות ואובדן הרצון להבין את העולם על בסיסן של עובדות.
בפוליטיקה של פוסט אמת העובדות האובייקטיביות מאבדות מחשיבותן בפוליטיקה ובדיון ציבורי.
במצב זה הפוליטיקאי לא דואג מלהיתפס בשקר.
האמת הופכת ללא רלוונטית לפוליטיקה ולמדיניות בעידן הפוסט אמת ניכרת אדישות לשקרים בוטים, עד כדי אי־אכפתיות של הדובר לערך האמת של דבריו, עובדות מוכחשות ו"עובדות" שלא היו ולא נבראו מומצאות.
לפוסט-אמת יש קווי דמיון עם דיונים מוסריים, אפיסטמיים ופוליטיים מהעבר על רלטיביזם, פוסט-מודרניזם וחוסר יושר בפוליטיקה.
עם זאת מהעשור השני של המאה ה-21 חלה נקודת מפנה והתעצמות התופעה, כאשר הרשתות החברתיות הפכו לדומיננטיות, התפתחה תרבות של עובדות אלטרנטיביות, אלגוריתמים החלו לייצר בועות מידע, והתערבות של שחקנים זרים בבחירות דמוקרטיות הפכה לתופעה משמעותית.
במשך רוב ההיסטוריה האנושית, היה שילוב יציב של אמון בטקסטים דתיים ובמנהיגים, במומחים מלומדים ובחוכמה עממית מתמשכת שנקראת שכל ישר.
כיום, כך נראה, כמעט שום דבר אינו נתפס באופן אוניברסלי כסמכות.
קיימים אי הסכמה וחוסר ודאות גדולים בנוגע למה שנחשב כמקור אמין לאמת.
מצב זה מחייב את האנשים לבחור את המומחים המקובלים עליהם או לפעול על סמך תחושתם ביחס לאמת.
קרקע פורה להתעצמות הפוסט אמת מהוות נסיבות שבהן היכולת שלנו לברר את המציאות, כדי להבין אותה וכדי לפעול בתוכה על בסיס העובדות, נחלשת בשל התאבכות רבת עוצמה של ארבעה שיאי גלים: התפוצצות המידע וטכנולוגיה משבשת, התרופפות האמון במוסדות וב'מסַפרי האמת, רעיונות פוסטמודרניים מערערים ומאבקים פוליטיים חריפים.
פוסט-אמת כתופעה עכשווית אינה עוסקת בשאלה "מהי אמת?" או "האם X נכון?" אלא "למה אנחנו לא מסכימים שזה או זה נכון?"
תאורטיקנים ששמים דגש על כך שהרעיון של אמת אלטרנטיבית שבאה להחליף אמת פשוטה היה קיים כבר בתקופות קדומות מזכירים את פרידריך ניטשה, פילוסוף גרמני מהמאה ה-19, כקודם לתיאוריות של פוסט-אמת.
ניטשה טען שבני אדם יוצרים את המושגים שבאמצעותם הם מגדירים את הטוב והצודק, ובכך מחליפים את מושג האמת במושג הערך, ומפרשים את המציאות בהתבסס על רצונם ועל רצון האדם בכוח.
לפי ניטשה, כל התובנות והרעיונות נובעים מנקודת מבט מסוימת.
המשמעות היא שיש הרבה נקודות מבט אפשריות על פיהן ניתן להעריך מה אמת או מה ערכי.
זה מסתכם בהכרזה שאין דרך "אמיתית" לראות את העולם, אבל אין זה אומר בהכרח שכל נקודות המבט תקפות בעיני ניטשה באותה מידה.
גם אפלטון, התייחס כבר במאה ה-4 לפנה"ס לתופעה של "אמת" אלטרנטיבית.
הוא הבין את הסכנה שקיימת בשימוש באומנות דראמטית כדי ליצור "אמת" אלטרנטיבית עבור הקהל, שאינה מתבססת על עובדות.
הוא התייחס להשפעות שיכולות להטעות את הקהל באמצעות סיפורים מרגשים וסבר כי החברה צריכה להיות נשלטת על ידי אדם שמכיר את ה"אמת" האבסולוטית, אדם לו קרא מלך-פילוסוף.
התייחסות מאוחרת יותר לתופעה ניתן למצוא בשנות השישים והשבעים של המאה ה-20 אצל חנה ארנדט.
במסה שלה "שקר בפוליטיקה" (1972) ארנדט מתארת את מה שהיא מכנה דה-פקטואליזציה, או חוסר היכולת להבחין בין עובדה לבדיה - מושג שקרוב מאוד למה שאנו מבינים כיום בפוסט-אמת.
ארדנט מתייחסת לרציונליות יתר ולהיטות למצוא נוסחאות והגדרות, באופן המתנתק מהעובדות.
על פיה היריבה הגדולה ביותר של האמת העובדתית היא הדעה, ולא השקר, כשהשקרן רוצה להסוות שקר מכוון ומפורש, הוא אומר שהשקר אינו אלא דעה, וכי יש לו חופש ביטוי וזכות להביע את דעתו.
אמנם הידע העובדתי שלנו אף פעם אינו נקי לגמרי מפרשנות או מפרספקטיבה אישית, אבל מצב זה אינו יכול לשמש טיעון נגד קיומן של מציאות ושל עובדות, או להצדיק טשטוש בין עובדה לבין דעה או פרשנות.
התוצאה של הטשטוש היא ציבור מבולבל, שאינו יכול להבחין עוד בין עובדה לבין שקר או דעה.
ארנדט מציינת שאת הבלבול הזה, מעצימה התקשורת.
ב-1967 כתבה ארדנט על השקר המאורגן שמהווה תופעה מודרנית המאיימת על האמת ואשר מופץ באמצעות מניפולציות תקשורתיות ועיצוב תדמית.
היא ציינה ששיטה זו מסוכנת במיוחד משום שהיא יוצרת מציאות חלופית, בה עובדות ומאורעות מותאמים לנרטיב הרצוי ושעלולה להוביל לאבדן היכולת להבחין בין אמת ושקר, ולפגיעה בחוש המציאות.
השורשים של תופעת הפוסט-אמת התחילו בשנות ה-90 אך התופעה התעצמה מאוד החל מהעשור השני של המאה ה-21.
בחברת המידע של המאה העשרים ואחת, התהוותה תופעה שנקראת על פי בייונג-צ'ול האן "ניהיליזם חדש".
על פיו השקר אפשרי רק כאשר ההבחנה בין אמת לשקר שלמה.
השקרן לא מאבד קשר עם האמת ואמונתו במציאות אינה מתערערת.
הוא משקר ביודעין מתוך ידיעה מה האמת.
בניגוד לכך, בעידן הפוסט אמת עצם ההבחנה בין אמת לשקר מתערערת וקיימת אדישות לאמיתות העובדות.
קיימת הכפפה של העובדות לעמדה אישית מוקדמת ולנקודת מבט סובייקטיבית והקריטריון שלפיו מעדיף אדם עובדה אחת על פני אחרת הוא עד כמה מאששת העובדה את דעתו ואת נקודת מבטו האישית.
דוגמא בולטת לכך, היא בטקס ההשבעה הראשון של הנשיא דונלד טראמפ.
בעוד שטראמפ טען כי בטקס נכחו מיליון וחצי איש, התצלומים העידו אחרת.
כאשר העוזרת של טראמפ נשאלה על כך, היא ענתה כי "לנו יש עובדות אלטרנטיביות", משפט הממחיש את אתגר העובדות בעידן זה.
שתי תופעות פוסט אמת בולטות הן מיסאינפורמציה ודיסאינפורמציה.
מיס אינפורמציה מתארת מידע חסר, לא עדכני, שקרי או מטעה, שנוצר או מופץ ללא כוונת זדון.
לעומת זאת, דיסאינפורמציה מתייחסת למידע שקרי שנועד להטעות, להונות או לבלבל.
הגורמים המפיצים אותה מכוונים לייצר אמונה שקרית על מנת להשפיע על דעת הקהל ועל קובעי המדיניות.
דוגמא למיסאינפורמציה היא המידע השגוי שהופץ על חיסוני הקורונה, כמו גם תיאוריות קונספירציה, שתרמו להיסוס רב בנוגע לחיסונים ואף לחרדה בתקופה זו.
אתרי אינטרנט עולמיים שפרסמו מיסאינפורמציה בנוגע לקורונה ולחיסונים, הגיעו ל-3.8 מיליארד צפיות בפייסבוק בתקופה של 12 חודשים.
כמו כן, גם תופעת הדיסאינפורמציה בעלת השפעה רבה.
קמפיינים רבים של דיסאינפורמציה קדמו לאירועי אלימות, טרור ומהומות.
דוגמא לכך הם המהומות בבניין הקפיטול בוושינגטון שבארה"ב בינואר 2021. טראמפ טען כי חברי ה"דיפ סטייט" ניסו לפגוע במעמדו, וכן אף טען כי הנשיא הנבחר ג'ו ביידן זייף את תוצאות הבחירות.
כתוצאה מכך, המוני אנשים הסתערו על הקפיטול, באירוע שבו נהרגו כחמישה בני אדם ונפצעו רבים.
הסיבות להתחזקות הפוסט אמת בעת המודרנית
מספר מאפיינים ערערו את מעמד האמת והובילו לעידן הפוסט אמת:
סיבה מרכזית לתופעת הפוסט אמת היא התמוטטות הסמכות המוסדית בנוגע לאמת (במיוחד של הממשלה והמדיה החדשותית) והיותה מונחית על ידי מדיה חדשה.
טכנולוגיות תקשורת של תוכן שנוצר על ידי משתמשים, טכנולוגיות עריכת מדיה חדשה (ויזואלית, אודיו-ויזואלית), ותרבות קידום מכירות רוויה, הובילו לבלבול, למשחקים של סיפורי אמת, אפילו לשוקי אמת.
התפתחות האינטרנט והתקשורת הדיגיטלית החל משנות ה-90 יצרה פלטפורמות חדשות להפצת מידע ללא סינון.
עליית הרשתות החברתיות בשנות ה-2000 המוקדמות שינתה את האופן שבו אנשים צורכים וחולקים מידע.
כיום הטכנולוגיה מתווכת לציבור את המציאות ואין לו דרך לברר באיזו מידה המידע שמופץ משקף את האמת.
המרחק בין צרכני המידע לבין העובדות במציאות התומכות בו הולך וגדל בגלל התפוצצות המידע והטכנולוגיה המשבשת, עד כדי היותו כמעט בלתי ניתן לגישור.
תופעת הפייק ניוז - מתקפות מכוונות של מידע שיקרי, תורמת אף היא לקושי להבחין בין אמת ושקר.
במצב כזה מאבדת האמת מבוססת העובדות את מקומה המרכזי, ולצידה מתקיימות אמיתות אחרות, המבוססות על דעות ואמונות ועל פרשנויות אישיות.
בנוסף ריבוי מקורות מידע ונתונים סותרים מקשה על היכולת לברור מתוך המידע הרב את האמת.
נוח הררי מציין כי מיתוסים ודיסאינפורמציה מהווים חלק מההיסטוריה האנושית ואינן תופעה חדשה.
יחד עם זאת בעידן הבינה המלאכותית, בו קיימת זרימת מידע מהירה ויעילה ברשתות, גדלה מאוד הסכנה שבהפצת בדיות המונית.
זאת כיוון שהבינה המלאכותית יכולה לשמש כלי להפצת מידע שקרי ולעיצוב תפיסות שגויות בציבור מבלי שתהיה מודעות לכך או יכולת לשלוט בכך.
הטכנולוגיה מאפשרת לתפור תעמולה שונה לכל אדם ולהתאים את השקר לדעות הקדומות של כל אחד ואחד.
באופן זה מתחזקות הדעות והאמונות של המחזיקים בהן, מחריף את הפילוג בחברה ומתחסלת השיטה הדמוקרטית מבפנים.
שלוש תופעות פוסט אמת הפכו בולטות ונפוצות במרחב המכוון - פייק ניוז, שמועות ותאוריות קונספיקציה.
מביניהן מהוות תאוריות הקונספירציה את האיום הגדול ביותר על החברה.
זאת כיוון שהן מערערות את הלגיטימיות של מוסדות חברתיים מקובלים התורמים לתפקדו החברה, מבזות תהליכי אימות אפיסטמולוגיים וטוענות שהאליטות הן בעלות כוונות זדון.
תופעות הפוסט אמת עלולות גם להעצים תפיסות גזעניות ופחד מהאחר, ולהוביל לקבלת החלטות מוטעות בעלות תוצאות שליליות.
התחזקות התחושה בקרב הציבור, שהמוסדות פועלים בהתאם לאינטרסים שלהם ללא איזונים ובלמים וחשיפת פרשיות שחיתות וניצול כוח לרעה, הובילו להתרופפות האמון במוסדות וב"מספרי האמת".
פחת האמון במוסדות רשמיים, מעמד המומחים נחלש ופחת האמון בתקשורת המסורתית.
במקביל עלו פלטפורמות מידע אלטרנטיביות ו"מומחים" אלטרנטיבים.
כתוצאה נוצר מצב בו הציבור אינו יכול להבחין בין מקורות מידע אמינים ללא אמינים.
התפתחה גישה צינית כלפי כל נתון והעדפה להאמין לנרטיבים התואמים את תפיסת העולם של האדם ולהעדיף מידע המגיע מקבוצות ההשתייכות שלו.
מצב בו השיח הרגשי מתחזק על פני השיח העובדתי, ויכוחים הופכים עניין של אמונה ולא של עובדות וקיים קושי לנהל דיון ציבורי מבוסס עובדות.
הדבר הגדיל את הקושי בבניית קונצנזוס חברתי והקיטוב החברתי התחזק.
ככל שפחת האמון באמת המוצגת על ידי גורמים רשמיים, התחזקה הנטייה לחפש אמיתות אלטרנטיביות.
כתוצאה עלה כוח ההשפעה של תאוריות קונספירציה המציאות הסברים אלטרנטיביים.
ההשפעה של חוסר האמון במספרי האמת היא מעגלית ומעצימה את עצמה - ככל שפוחת האמון, כך גדל הספק, וככל שגדל הספק, כך פוחת האמון.
זהו אחד האתגרים המשמעותיים ביותר בעידן הפוסט-אמת.
התערערות אמון הציבור במוסדות רשמיים ובמומחים עלולה לגרום לחוסר יציבות בחברה
גישות פילוסופיות פוסט-מודרניות מהמאה ה-20 השפיעו על תופעת הפוסט אמת בכך שערערו על מושג האמת האובייקטיבית.
אחד מהרעיונות של הפוסטמודרניזם הוא כי אין אמת אחת אובייקטיבית אלא קיימות אמיתות סובייקטיביות רבות ונקודות מבט שונות על כל תופעה.
כל אחד מביא את הפרשנות שלו בנוגע לאמת, ופרשנותו מושפעת מערכיו דעותיו ואמונותיו.
רעיון זה אף שאין בו דחייה של המציאות ושל העובדות, תרם להטלת ספק באובייקטיביות ובמוחלטות של האמת.
השטחת והפשטת הרעיון הזה הובילה ללגיטימציה להענקת משקל יתר לפרשנות על פני עובדות מתוך הטענה "זאת האמת שלי" ולנורמה על פיה כל דעה לגיטימית.
נעשה שימוש לרעה ברעיון זה כדי לעודד נטישה של האמת האובייקטיבית.
מאבקים פוליטיים על התנאים לאמת
מאז ומתמיד הייתה תחרות בין סיפורים ותאוריות על ההסבר לעובדות והיו מאבקים בין כוחות פוליטיים על הגדרת האמת.
עם זאת, בעידן הפוסט אמת המאבק הפוליטי הוא לא רק על ההגדרה של מה אמיתי ומה שקרי ועל כללי המשחק, אלא הוא גם המאבק על מי יכולים להיות השחקנים במגרש.
בעידן האמת, השחקנים היו המלומדים שהוכשרו לכך – המלך־הפילוסוף, השופטים, המדענים ואנשי האקדמיה והעיתונאים המקצועיים.
בעידן הפוסט־אמת, הכוח להכריע בין הסיפורים כבר אינו מצוי אצל מקורות הסמכות המקובלים, אלא בידי מי שמעמידים עצמם כנגדם ומציבים סיפורים חלופיים, שבעבר נחשבו שקריים או בלתי אפשריים והיום מתקבלים לכל הפחות כמשהו שנראה אמיתי או שאפשר לשקול אותו כאמת אפשרית.
התמודדות עם השפעות הפוסט אמת
ההתמודדות עם ההשפעות השליליות של עידן הפוסט אמת היא מורכבת ודורשת שילוב של פתרונות חינוכיים, רגולטוריים, תקשורתיים וארגוניים.
הצלחתה מחייבת שיתוף פעולה בין-מגזרי וחתירה לחיזוק האמינות והשקיפות הציבורית.
חשוב לשים דגש על פיתוח כישורי חשיבה ביקורתית ובירור עובדות בקרב אזרחים, במערכת החינוך ובקרב מקבלי החלטות.
יש להטמיע תוכניות לחינוך למדיה ולאוריינות דיגיטלית, שיסייעו לזהות מניפולציות ומידע מטעה.
כן חשוב לעודד הבנה של תהליכי קבלת החלטות, הטיות קוגניטיביות ואפקטים פסיכולוגיים המשפיעים על אמונות.
נמצא כי רמת החינוך במדינה, מידת היותה של התקשורת חופשית, ומידת האמון בין האזרחים, משפיעות על מידת הפגיעות למיס אינפורמציה במדינה.
מחקרים מראים כי מדינות עם רמת אוריינות תקשורת גבוהה יותר, עמידות יותר בפני מידע כוזב.
אוריינות תקשורת כוללת את היכולת להעריך מידע מדעי באופן ביקורתי, את היכולת לנווט ולהעריך מידע באופן יעיל וביקורתי במרחב המקוון ואת היכולת לבחון מידע באופן מושכל ולזהות הטיות.
קיימות שתי גישות חינוכיות להתמודדות עם מידע כוזב: הראשונה היא מתן תגובה לאחר חשיפה למידע כוזב, שכדי שהיא תהיה אפקטיבית היא צריכה לכלול הפנייה למקורות עם קונצנזוס מדעי, הנגשת עובדות והצגתם בפשטות, הסבר מדוע המידע שגוי ומתן הסבר חלופי.
והשנייה היא ו"חיסון" אנשים לפני החשיפה למידע כוזב, על ידי העלאת המודעות לטכניקות מניפולציה
יש להגדיר קוד אתי מחייב לעיתונאים ואמצעי תקשורת, שיפעל לשמירה על דיוק ואובייקטיביות.
חשוב שתוטל אחריות על פלטפורמות דיגיטליות לפיקוח על תוכן מטעה ודיסאינפורמציה.
בנוסף יש לעודד הקמת ועדות בדיקה עצמאיות לפיקוח על אמינות התקשורת.
ניתן להשתמש בפתרונות טכנולוגים מבוססי בינה מלאכותית על מנת למנוע התפשטות מידע כוזב.
עם זאת נמצע שסימון מידע ברשתות כשיקרי, לא תמיד מפחית את התפשטות האמונות הכוזבות.
יש לחוקק חוקים נגד פרסום של מידע שקרי ודיסאינפורמציה, בעיקר במרחב הדיגיטלי.
כן יש להגביר את הסנקציות והאכיפה נגד יצרני ומפיצי תוכן מזיק ומטעה.
הסנקציות יכולות להיות קנסות, הגבלות או אף הליכים משפטיים.
יש לקבוע כללים ברורים לגבי דרישות מינימום של אמינות, מקצועיות ושקיפות מגופי מדיה, פוליטיקה וטכנולוגיה, ולהקפיד על אכיפתם.
חשוב גם לעודד שיתוף פעולה בין-לאומי להתמודדות עם זליגת תוכן מזיק דרך גבולות.
כדי לחזק את אמון הציבור ב"מספרי האמת" יש להגביר את השקיפות של מוסדות ציבוריים וממשלתיים בהליכי קבלת החלטות.
גורמים כמו מדיה, פוליטיקאים וחברות טכנולוגיה צריכים להיות שקופים באשר למקורות המידע שלהם, השיטות שבהן הם פועלים, וניגודי העניינים שלהם.
זה יאפשר לציבור לבחון את מהימנותם.
בנוסף חשוב לעודד פיתוח וחשיפה של מקורות מידע מהימנים ואובייקטיביים.
אמון הציבור במוסדות יכול להבנות גם דרך שיתוף ציבורי והגברת האחריותיות.
שיתוף האזרחים בדיונים ובהליכי קבלת החלטות יכול להגביר את האמון ולהפחית את הרגשת ניכור כלפי מקבלי ההחלטות.
ניתן גם לפתח ערוצים חלופיים לבקרה ציבורית - להקים גופים בלתי תלויים שיוכלו לפקח, לחקור ולפרסם דוחות על מקורות מידע בעייתיים.
פוסט הוא הודעה פומבית מאת משתמש בפורום אינטרנטי או בפלטפורמה מקוונת אחרת, כגון רשת חברתית (מיקרו-בלוגינג) או בלוג.
פוסט משתמש יהיה לרוב מוצמד לפרטי המשתמש, בהם שם המשתמש שלו ותמונתו (או האוואטר שלו), וכן לתאריך והשעה שבהם הוא הועלה.
משתמש שהעלה פוסט, בדרך כלל יוכל לעורכו לאחר העלאתו או למוחקו.
פוסטים שהועלו לפורום מקושרים לאשכול (Thread), שהוא רשימת פוסטים המקובצים לאותו דיון.
הפוסט הראשון בת'רד, נקרא לעיתים ב"פותח האשכול" או באנגלית TS (Thread Starter) או OP (Original Post).
הפוסטים הממשיכים את הדיון הם תגובה לפוסט המקורי, או לתגובות המשך בדיון – כאשר בפורומים רבים קיימת האופציה לצטט הודעה קודמת, כך שניתן יהיה לקרוא אותה לצד הודעה שעונה לה.
בת'רדים רבים קורה שהדיון סוטה בשלב זה או אחר מהנושא שהועלה בפוסט המקורי.
ברשתות חברתיות כמו פייסבוק נהוג להשתמש במושג פוסט לתיאור הגיג שמעלה משתמש באתר על ה"קיר" (Wall) שלו, כלומר האזור הפומבי האישי של המשתמש החשוף לחבריו או לכל הגולשים (בהתאם להגדרות הפרטיות של המשתמש), ושאינו מקושר לקבוצה ספציפית.
כמו כן המושג משמש לתיאור הודעה שמשתמש משאיר בקבוצת דיון כלשהי, ופותחת ת'רד באופן די דומה לפורום (בניגוד לפוסט על הקיר האישי, פוסט בקבוצה ידרוש לעיתים אישור מנהל או מגשר לפני שיוצג לכלל חברי הקבוצה).
ברשת טוויטר לעומת זאת כל הודעת משתמש עומדת בפני עצמה, גם אם היא תגובה להודעה פומבית אחרת, אם כי בפלטפורמה זו לא נהוג המינוח "פוסט", אלא המונח "ציוץ" (Tweet).
בנוסף לתגובה לציוץ ניתן גם להפיצו מחדש כמעין פוסט נפרד, הנקרא "ציוץ מחדש" (Retweet).
מקרה נוסף שבו נהוג להשתמש במונח "פוסט" הוא במגזינים אינטרנטיים או בלוגים, בהם כל כתבה חדשה או רשומה נקראת לעיתים "פוסט".
לעיתים נהוגות מגבלות אורך על פוסטים – בין אם מגבלות אורך מינימלי או מגבלות אורך מקסימלי (למשל עבור ציוץ בטוויטר, שעליו קיימת מגבלת אורך מקסימלי של 280 תווים).
מגבלת אורך מינימלית מקובלת היא כ-10 תווים, כאשר מגבלת האורך המקסימלי קיימת כמעט תמיד, אם כי ברוב המקרים היא גבוהה מאוד כך שמשתמשים לרוב לא ייתקלו בה – מגבלות נפוצות הן כמה עשרות אלפי תווים בודדים.
ברוב הפורומים ישנו מעקב אחר מניין הפוסטים שמשתמש העלה, ונתון זה לעיתים נגיש לכול בעמוד המשתמש.
חלק מהפורומים אף נוהגים לסווג משתמשים לפי מספר הפוסטים שהעלו, או לפי ותיקותם, ומסמנים משתמשים אלה בתארים שונים שעשויים להתווסף לפוסטים שהם מעלים.
בפייסבוק ישנה אופציה למנהלי קבוצות, להצמיד לראשית עמוד הקבוצה, פוסט שחשוב להם להפנות אליו את תשומת הלב של חבריה.
פוסט כזה ייקרא "פוסט נעוץ" (Pinned post).
דוגמה לפוסטים כאלה היא פוסטים המפרטים את נוהלי הקבוצה.
פוסט-קפיטליזם הוא מצב שבו כבר לא יהיה ניתן לתאר את המערכות הכלכליות של העולם כצורות של קפיטליזם.
אנשים שונים ואידאולוגיות פוליטיות שונות העלו השערות מה יגדיר עולם כזה.
על פי כמה תיאוריות מרקסיסטיות קלאסיות ומספר תיאוריות מתחום האבולוציה החברתית, חברות פוסט-קפיטליסטיות עשויות להיווצר כתוצאה מהתפתחות ספונטנית ככל שהקפיטליזם מתיישן.
אחרים מציעים מודלים להחלפה מכוונת של הקפיטליזם.
הבולטים שבהם הם סוציאליזם ואנרכיזם.
בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 החל גל של מחקרים וספרים שפרסמו שביקשו לחקור ולתאר את עתיד הקפיטליזם.
בשנת 1993 התווה אבי תורת הניהול המודרנית פיטר דרוקר התפתחות אפשרית של החברה הקפיטליסטית בספרו "חברה פוסט-קפיטליסטית".
הספר קבע כי ידע, ולא הון, אדמה או עבודה, הוא הבסיס החדש של עושר.
המעמדות של חברה שהיא לחלוטין פוסט-קפיטליסטית צפויים להיות מחולקים לעובדי ידע או עובדי שירות, בניגוד לבעלי ההון ומעמד הפועלים של החברה הקפיטליסטית.
בספר, דרוקר העריך שהמהפך לפוסט-קפיטליזם יושלם בשנים 2010–2020. דרוקר טען גם שיש לחשוב מחדש על מושג הקניין הרוחני על ידי יצירת מערכת רישוי אוניברסלית.
צרכנים יהיו מנויים על מידע ותוכן על פי עלות ומפיקים יפעלו מתוך ההנחה שהכל מועתק ומופץ באופן חופשי דרך הרשתות החברתיות.
בשנת 2013, פרסם הכלכלן תומא פיקטי את ספרו "קפיטל במאה ה-21", מחקר מעמיק על מקורות אי השוויון, אשר התריע כי הקפיטליזם הדורסני יצר פערי שוויון אדירים.
בשנת 2015, על פי העיתונאי הבריטי פול מייסון, עליית אי-השוויון בהכנסות, חזרה על מחזורי פריחה ומשבר שגורם הקפיטליזם, ותרומת הצריכה הקפיטליסטית חסרת הרסן הגורמת לשינויי האקלים הביאו כלכלנים, הוגים פוליטיים ופילוסופים להתחיל לשקול ברצינות כיצד תיראה ותתפקד חברה פוסט-קפיטליסטית.
הפוסט-קפיטליזם צפוי להתאפשר עם התקדמות נוספת בתחום האוטומציה וטכנולוגיית המידע - שניהם גורמים למעשה לעלויות הייצור לרדת לכמעט אפס.
הפילוסופים ניק סרניצ'ק ואלכס ויליאמס מזהים משבר ביכולתו ובנכונותו של הקפיטליזם להעסיק את כל האוכלוסייה, וטוענים כי "יש אוכלוסייה הולכת וגדלה של אנשים שנמצאים מחוץ לעבודה פורמלית, מבוצעת, ומסתפקים בקצבאות רווחה מינימליות, בעבודות קיום בלתי פורמליות, או באמצעים לא חוקיים".
בספרו "כיצד יסתיים הקפיטליזם?" משנת 2016, מתאר הכלכלן והסוציולוג הגרמני וולפגנג סטריק כיצד הקפיטליזם עשוי להגיע לסיומו.
סטרייט טוען כי מכיוון שהקפיטליזם העכשווי סובל מחמש הפרעות - ירידה בצמיחה, אוליגרכיה, צמצום המרחב הציבורי, שחיתות ואנרכיה בינלאומית - שכרגע אין שום גורם פוליטי שמתמודד איתן, הקפיטליזם ימשיך לסגת עד לניוון ולנקודה שבה הוא עלול להסתיים.
הסוציולוג האמריקאי פיטר פרייז, בספרו "ארבעה עתידים: החיים לאחר הקפיטליזם" משנת 2016, טוען שהקפיטליזם בצורתו הנוכחית לא יוכל להחזיק מעמד זמן רב.
ומפרט ארבעה תרחישים עתידיים: שתי אוטופיות (קומוניזם וסוציאליזם) ושתי דיסטופיות (משטר שפרייז מכנה Rentism ושלטון אימים המכונה Exterminism ומבוסס על השמדה שיטתית ומכוונת של המעמדות הנמוכים).
חלק גדול מהספקולציות סביב גורלה המוצע של המערכת הקפיטליסטית נובעות מתחזיות לגבי שילוב עתידי של הטכנולוגיה בכלכלה.
האבולוציה והתחכום ההולך וגובר של אוטומציה, טכנולוגיית מידע ואינטליגנציה מלאכותית כאמור מאיימים על מקומות עבודה ומדגישים סתירות פנימיות בקפיטליזם, שלכאורה יביאו בסופו של דבר לקריסתו.
שינויים טכנולוגים שהגבירו את האבטלה בעבר היו מכונות שהפחיתו את הצורך בעבודה פיזית אנושית.
כמו שסוסים שהועסקו פעם, אך בהדרגה התיישנו על ידי המצאת הרכב.
דוגמה מודרנית לאבטלה טכנולוגית היא החלפת קופאים קמעונאיים בקופות בשירות עצמי.
ההמצאה והפיתוח של בינה מלאכותית נחשבים לאיים על משרות בהיקף חסר תקדים.
הפרופסורים קרל בנדיקט פריי ומייקל אוסבורן מאוניברסיטת אוקספורד העריכו ב-2016 כי 47 אחוז מהמשרות בארצות הברית נמצאות בסכנת אוטומציה.
אם זה מוביל לעולם שבו אין עוד צורך בעבודה אנושית, ייתכן שמודלי מערכת השוק הנוכחיים שלנו, הנשענים על מחסור, יצטרכו להסתגל או להיכשל.
נטען כי זה היווה גורם ביצירתם של רבים ממה שדייוויד גרייבר מכנה 'עבודות בולשיט', בעיקר מנגנונים בירוקרטים גדולים, בהם ייצור של דבר אינו המטרה, אלא שמשרות אלו קיימות רק מסיבות כגון מתן תועלת של מעמד חברתי והרגשת חשיבות לאנשים המנהלים מנגנונים בירוקרטים אלו.
הפילוסוף ניק סרניסק, מחבר הספר "ממציאים את העתיד: פוסט-קפיטליזם ועולם ללא עבודה", טוען שבעקבות הגברת האוטומציה יש לחלק את העבודה באופן שוויוני יותר, כך שכל האנשים יוכלו לעבוד פחות, ובנוסף נוכל לייצר דרכים נוספות שבאמצעותן אנשים יוכלו לקבל הכנסות ולא רק באמצעות משכורת.
נאמר כי פוסט-קפיטליזם אפשרי בשל שינויים גדולים שטכנולוגיית המידע חוללה בתחילת המאה ה-21. זה טשטש את הקצוות בין עבודה לזמן פנוי ושחרר את הקשר בין עבודה לשכר.
באופן משמעותי, המידע מאכל את יכולתו של השוק לקבוע מחירים בצורה נכונה.
המידע נמצא בשפע וסחורות מידע ניתנות לשכפול חופשי.
למוצרים כמו מוזיקה, תוכנה או מאגרי מידע יש אמנם עלות ייצור, אך ניתן להעתיק אותם אינסוף פעמים לאחר שנוצרו לראשונה.
אם מנגנון המחירים הרגיל של הקפיטליזם שורר, אז מחיר כל מוצר שאין לו עלות ייצור בעצם ייפול לאפס.
חוסר המחסור הזה הוא בעיה עבור המודלים הכלכליים, שמנסים להתמודד איתו באמצעות פיתוח מונופולים בדמות חברות טכנולוגיה ענקיות, כדי לשמור על מידע מוגבל בעל ערך מסחרי.
אך סחורות משמעותיות רבות בכלכלה הדיגיטלית הן כעת בחינם ובקוד פתוח, כמו לינוקס, פיירפוקס וויקיפדיה.
פילוסופיות פוליטיות ושיטות כלכליות שונות מציעות גישות רבות כיצד להתמודד עם פוסט-קפיטליזם או אף לקדם אותו:
אנרכו-קומוניזם, הכלאה של קומוניזם ואנרכיזם הדוגל (בין היתר) בקבלת החלטות על ידי דמוקרטיה ישירה או קונצנזוס, ביטול המדינה וביטול הבעלות הפרטית על אמצעי הייצור.
אנרכיזם לאחר מחסור (Post-scarcity anarchism), מערכת כלכלית המבוססת על אקולוגיה חברתית, מוניציפליות ליברטריאנית ושפע של משאבי יסוד.
אנרכו-סינדיקליזם, אידאולוגיה שבמרכזה ניהול עצמי של עבודה, סוציאליזם ודמוקרטיה ישירה.
רעיון שפיתח, סופר המדע הבדיוני רוברט היינליין, בספרו "בשבילנו, החיים: קומדיה של מנהגים".
כ המערכת תהיה מחזקת את עצמה ובסופו של דבר תביא לבדיקות מורשת קבועות המסוגלות לספק פרנסה צנועה לרובם האזרחים.
כלכלה דמוקרטית היא פילוסופיה חברתית-כלכלית המבוססת על שליטה דמוקרטית בחברות על ידי העובדים ושליטה חברתית בהשקעות על ידי רשת בנקים ציבוריים.
בספרו "העם, מאת העם: הטיעון בעד כלכלה השתתפותית", מתאר רובין הנל כלכלה פוסט-קפיטליסטית הנקראת כלכלה השתתפותית.
הספר מסתיים בהצעה של הניו דיל הירוק, חבילת מדיניות העוסקת בשינויי אקלים ומשברים פיננסיים.
הכלכלה השתתפותית מתמקדת בהשתתפות כל האזרחים באמצעות הקמת מועצות עובדים ומועצות צרכנות.
האנל מדגיש השתתפות ישירה של עובדים וצרכנים במקום מינוי נציגים.
המועצות עוסקות בסוגיות גדולות של ייצור וצריכה והן מחולקות לגופים שונים המוטלים על חקר פרויקטים לפיתוח עתידי.
בכלכלה השתתפותית יוצעו תגמולים כלכליים לפי הצורך שגובהם ייקבע באופן דמוקרטי על ידי מועצת העובדים.
האנל קורא גם ל"צדק כלכלי "בכך שהוא מתגמל אנשים על המאמץ והחריצות שלהם ולא על הישגים או בעלות מוקדמת.
המאמץ של העובד נקבע על ידי עמיתיו לעבודה.
זכויות הצריכה מתוגמלות על פי דירוג המאמץ.
לעובד עומדת הבחירה להחליט מה הוא צורך באמצעות זכויות הצריכה שלו.
האנל אינו מתייחס לרעיון הכסף, המטבע או האופן בו יתבצע מעקב אחר זכויות צריכה.
תכנון בכלכלה השתתפותית נעשה באמצעות המועצות.
התהליך הוא אופקי בכל הוועדות לעומת אנכי.
כל חברי המועצה, העובדים והצרכנים, משתתפים ישירות בתכנון בניגוד לכלכלות מסוג סובייטי והצעות תכנון דמוקרטיות אחרות בהן התכנון נעשה על ידי נציגים.
תכנון הוא הליך איטרטיבי, שמשתנה ומשופר תמיד, שמבוצע ברמת העבודה או הצריכה.
כל המידע וההצעות זמינים באופן חופשי לכולם, הנמצאים במועצה ומחוצה לה, כך שניתן יהיה לקבוע ולהצביע על העלות החברתית של כל הצעה.
תוכניות ארוכות טווח כמו מבנה תחבורה ציבורית, אזורי מגורים ואזורי בילוי, אמורות להיות מוצעות על ידי נציגים ואושרות על ידי דמוקרטיה ישירה (כלומר הצבעה על ידי האוכלוסייה).
האנל טוען כי כלכלה משתתפת תחזיר אמפתיה לבחירת הצריכה שלנו.
הקפיטליזם מסיר את הידע כיצד ומי יצר מוצר: "כשאנחנו אוכלים סלט השוק מוחק באופן שיטתי מידע על מהגרי העבודה שעבדו כדי לייצר אותו".
על ידי הוצאת האלמנט האנושי מסחורה, הצרכנים שוקלים רק את שביעות הרצון והצורך שלהם בעת צריכת מוצרים.
הצגת מועצות עובדים וצרכנים תציג מחדש את הידע היכן, כיצד ועל ידי מי מיוצרים מוצרים.
כלכלה משתתפת צפויה להכניס גם מוצרים יותר בעלי אוריינטציה חברתית, כגון פארקים, אוויר נקי ושירותי בריאות הציבור, באמצעות אינטראקציה בין שתי המועצות.
הפילוסופים פרדריק ג'יימסון וסלבוי ז'יז'ק טוענים ש"יותר קל לדמיין את סוף העולם מאשר את סופו של הקפיטליזם".
תגובת נגד לטענה זו הביא לפיתוח האקסלרציוניזם, תיאוריה פוליטית וחברתית, שדוגלת ברעיון שיש להאיץ את הקפיטליזם ותהליכיו היסטוריים, במקום להתגבר עליו, על מנת לייצר שינוי חברתי רדיקלי.
באופן רחב יותר אקסלרציוניזם עשוי להתייחס גם, ובדרך כלל באופן שלילי, לתמיכה בהתעצמות הקפיטליזם מתוך אמונה כי הדבר יזרז את נטיותיו להרס העצמי ובסופו של דבר יוביל לקריסתו.
אחד הפתרונות המוצעים לבעיית אי-השווין והגברת אוטומציה (והאבטלה שתבוא בעקבותיה) היא הכנסה בסיסית לכול.
שיטה כלכלית שמציעה תשלום אחיד המשולם על ידי המדינה במועדים קצובים לכל אדם בוגר בחברה באופן שאינו תלוי במידת עושרו או עוניו.
במקום שירותי הרווחה והתשלומים שאמורים להבטיח שאנשים לא ישקעו בעוני עמוק, בעיקר במדינות מפותחות, השיטה מתבססת על כך שלכולם תהיה הכנסה מינימלית.
סוציאליזם, היא שיטה כלכלית המבוססת על בעלות ציבורית או שיתופית על אמצעי הייצור.
מודלים מסוימים של סוציאליזם מרמזים על תכנון כלכלי להקצאת גורמי הייצור במקום שוקי ההון, בעוד שמודלים אחרים של סוציאליזם שומרים על הקצאה מבוססת שוק של טיוב ההון.
סוציאליזם מתוכנן (Planned socialism), סוג של סוציאליזם שבו יש צורה כלשהי של תכנון כלכלי שמחליף את השוק החופשי להקצאת גורמי הייצור ולתיאום הכלכלה.
ישנם סוגים שונים של תכנון, כולל תכנון מרכזי ותכנון מבוזר; תכנון של איזון חומרי ותכנון ממוחשב.
סוציאליזם של שוק (Market socialism), גרסה של סוציאליזם המבוססת על סוציאליזציה ובעלות ציבורית או שיתופית על אמצעי הייצור, אך שומרת על התחרות בשוק ומשתמשת בשוק כדרך העיקרית להקצאת גורמי הייצור.
קומוניאליזם (Communalism), תיאוריה פוליטית המבוססת על כתביו של מארי בוקצ'ין.
בוקצ'ין פיתח את הקומונליזם לאחר שעזב את האנרכיזם, שאותו החשיב כאינדיבידואליסטי ולא מעשי.
קומוניאליזם מבוסס על שילוב של מוניציפליות ליברטריאנית, קונפדרליזם ואקולוגיה חברתית.
פוסט-דמוקרטיה הוא מצב המתייחס למדינות דמוקרטיות, שמאבדות חלק מיסודותיהן ומתפתחות לכיוון משטר פחות ליברלי ואף אוטוקרטי.
המונח זכה לראשונה לתשומת לב רחבה בתחילת המאה ה-21, על ידי חוקר מדע המדינה קולין קראוץ', בספרון 'מתמודדים עם פוסט-דמוקרטיה', שיצא לאור בשנת 2000. קראוץ' ציין שישנן מדינות המקיימות מערכות דמוקרטיות (נערכות בחירות, ממשלות נופלות ומתחלפות, יש חופש ביטוי), אך יישומן מוגבל בהדרגה.
במערכות אלו מקבלת אליטה קטנה את ההחלטות ומשתפת פעולה עם בעלי אינטרסים במוסדות הדמוקרטיים, ועוקפת את האינטרס הציבורי.
שבנוסף יש שחיקה דמוקרטית במדינות רבות, ביכולת לקיים בחירות חופשיות תוך שמירה על חופש הביטוי, חופש הדת, זכויות האדם וזכויות מיעוטים (לדוגמה ב"דמוקרטיות" של רוסיה וטורקיה).
הכלכלן הצרפתי סרג' לטוש הגדיר ב-2011 את הפוסט-דמוקרטיה כ"דמוקרטיה כוזבת, קריקטורה המופעלת על ידי התקשורת והשדולות השונות, כפי שאנו מכירים כיום".
המונח עשוי גם לציין תפיסה כללית של מערכת פוסט-דמוקרטית, שעשויה לכלול מערכות אחרות של קבלת החלטות וממשל, מאשר אלו הקיימות בדמוקרטיות העכשוויות או ההיסטוריות.
בשנת 2004 פרסם קראוץ' ספר מקיף יותר על הנושא בו הוא מנה את הגורמים הבאים להתפתחותה של פוסט-דמוקרטיה:
אין יעדים משותפים: לאנשים בחברה הפוסט-תעשייתית קשה יותר ויותר, במיוחד עבור המעמד הנמוך, להזדהות כקבוצה ולכן נוטים פחות לתמוך ולהזדהות עם המפלגות הפוליטיות המייצגות אותם.
למשל עובדים, חקלאים או יזמים כבר לא מרגישים נמשכים לתנועה פוליטית אחת ומשמעות הדבר היא שאין מטרה משותפת עבורם כקבוצה להתאחד סביבה.
גלובליזציה: השפעת הגלובליזציה גרמה שלמדינות כמעט בלתי אפשרי לפתח מדיניות כלכלית באופן עצמאי ובלתי תלוי.
לכן, הסכמי סחר גדולים ואיגודים על-לאומיים (למשל, האיחוד האירופי) משמשים לקביעת מדיניות, אך מצד שני קשה מאוד לשלוט ברמה זו של פוליטיקה באמצעות מכשירים דמוקרטיים.
בנוסף, הגלובליזציה מקנה לתאגידים טרנס-לאומיים מינוף פוליטי רב יותר בהתחשב ביכולתם להימנע מהרגולציה המדינתית ויכולתן להשפיע ישירות על כלכלת המדינה (לדוגמה להקים מפעל גדול או להציע או לחסום שירות במדינה מסוימת).
רידוד השיח הפוליטי: השיח של הפוליטיקאים הפסיק להתמקד במהות אלא בדיון שטחי וחסר עומק, דמגוגי ופופולסטי.
קמפיינים פוליטיים נראים יותר כמו מסע פרסום ונושאים "רגישים" נותרים ללא דיון.
מעורבות המגזר הפרטי בחיים הציבוריים: נוצרים אינטרסים משותפים גדולים בין פוליטיקאים לעסקים.
באמצעות חברות לובינג, תאגידים רב לאומיים מסוגלים להביא לחקיקה בצורה יעילה יותר מתושבי המדינה.
תאגידים וממשלות נמצאים בקשר הדוק מכיוון שמדינות זקוקות לתאגידים מכיוון שהן מעסיקות גדולות.
אך מכיוון שחלק ניכר מהייצור נמצא במיקור חוץ, ותאגידים כמעט ולא מתקשים לעבור למדינות אחרות, דיני העבודה הופכים להיות לא ידידותיים לעובדים ונטל המס עובר ברובו מחברות לאנשים פרטיים.
הפרטה: הרעיון הנאו-ליברלי של הפרטת שירותים ציבוריים.
מקשה לשלוט במוסדות מופרטים באמצעים דמוקרטיים ולמוסדות אלו אין נאמנות לקהילות אנושיות.
קראוץ' משתמש במונח "חברות פנטום" כדי לתאר את הגמישות והאופי החמקמק של חברות המתכופפות לשוק.
הוא מסיק שלחברות פרטיות יש תמריץ להרוויח יותר מאשר לדאוג לרווחת הציבור.
קראוץ' מציין שורה של השלכות כתוצאה מתהליכים פוסט-דמוקרטיים:
אחוז ההצבעה בבחירות פוחת, או שאזרחים המצביעים אינם מצפים להרבה שינוי או שיפור.
פוליטיקאים יכולים להתעלם מתוצאה לא רצויה של משאל עם או משאל דעה.
עלייתן של מפלגות הדוגלות בשנאת זרים ומפלגות פופוליסטיות אחרות המנצלות את אי שביעות הרצון הרווחת בציבור.
ממשלות זרות יכולות להשפיע על הפוליטיקה הפנימית של מדינה ריבונית.
האינטרס הפרטי של הפוליטיקאים משפיע יותר ויותר על המדיניות הציבורית.
פוסט-נאוליברליזם, הידוע גם כאנטי-נאוליברליזם הוא סט אידיאלים שמאופיין בדחיית הנאו-ליברליזם והמדיניות הכלכלית אשר מגלם קונצנזוס וושינגטון.
בזמן שמתרחש ויכוח אקדמי על התנאים המגדירים של פוסט-נאוליברליזם, הוא מזוהה בדרך כלל למדיניות הכלכלית של הלאמה וביזור הון, בניגוד לדרגולציה, סחר חופשי, החלשת איגודי עובדים, ובניגוד למדיניות שמאל-כלכלי באופן כללי יותר.
לתנועה הייתה השפעה ספציפית על אמריקה הלטינית, אשר שם התרחש ה"גל הוורוד" שהביא לתזוזה ניכרת שמאלה, לכיוון ממשלות שמאל בשנות האלפיים.
לפי רוג'ר מרינו, דוגמאות לממשלות פוסט-נאוליברליות כוללות את הממשלות הקודמות של אבו מוראלס בבוליביה ורפאל קוראה באקוודור.
הרעיון של פוסט-נאוליברליזם צץ בזמן "הגל הוורוד" של שנות התשעים ושנות האלפיים, שבו מבקרים שמאלים של הנאו-ליברליזם כמו הוגו צ'אווס ואבו מוראלס נהפכו לנשיאים.
לפי חוקרים מסוימים, הבחירות של הוגו צ'אבס לנשיא ונצואלה ב-1999 היא נקודת ההתחלה של הגל הוורד והתנועה הפוסט-נאוליברלית.
לאחר הבחירות שהפכו את צ'אבס לנשיא, אבו מוראלס, נסטור קירשנר, רפאל קוראה, ומנהיגים אחרים שמזוהים עם התנועה הפוסט-נאוליברלית נבחרו באמריקה הלטינית.
למרות שרעיונות הפוסט-נאוליברליזם לא ייחודיים לאמריקה הלטינית, אך עם זאת הם מזוהים עם האזור.
הפוסט-נאוליברליזם נבקש לשנות באופן פונדמנטלי את תפקיד המדינה במדינות בהם יושם בעבר קונצנזוס וושינגטון.
כדי להשיג את המטרה הזאת, מנהיגים פוסט-נאוליברלים דוגלים בהלאמה של תעשיות מסוימות, במיוחד הדלקים, הגז, והמשאבים הטבעיים באמריקה הלטינית.
פוסט-נאוליברליזם דוגל גם בהרחבת מדיניות הרווחה, השקעה ממשלתית בצמצום העוני, והתערבות ממשלתית בכלכלה.
הפוסט-נאוליברליזם גרר ביקורת מהימין הפוליטי.
מבקרים ימנים טענו שהמונח עצמו איננו מדויק ופופוליסטי, וגם טענות ש"מדיניות פוסט-נאוליברלית" פוגעת בהתפתחות כלכלית והשקעה בין-לאומית.
פוסט-בריטפופ הוא תת-ז'אנר של הרוק האלטרנטיבי.
הוא הופיע לראשונה בסוף שנות ה-90 כהמשך לבריטפופ, בהשפעת להקות כמו אואזיס, פאלפ ובלר.
לפוסט-בריטפופ יש אלמנטים של רוק בריטי מסורתי עם השפעות מהמוזיקה האמריקאית.
להקות פוסט-בריטפופ משתמשות לעיתים קרובות באלמנטים של מוזיקת פופ בריטית ומוזיקת רוק בריטית משנות ה-70. הלהקות הבולטות של תת-ז'אנר זה הן קולדפליי, טראוויס ו-The Verve.
החל מ-1997, הפופולריות של הבריטפופ דעכה, וכמה להקות ניסו ליצור ז'אנרים חדשים בהשפעתו.
בין השנים 1997–2000, קולדפליי, טראוויס ו-The Verve הוציאו שלושה אלבומים מצליחים: Parachutes, The Man Who ו-Urban Hymns בהתאמה.
מחוץ לממלכה המאוחדת הסגנון לא זכה לתפוצה רחבה.
ניתן להחשיב את הלהקה האיסלנדית Leaves לנציגה הבולטת ביותר של הסגנון מחוץ לבריטניה.
פוסט-פוסטמודרניזם הוא מכלול רחב של התפתחויות בתיאוריה ביקורתית, פילוסופיה, אדריכלות, אמנות, ספרות ותרבות אשר צומחות ומגיבות לפוסטמודרניזם.
רוב החוקרים מסכימים שמודרניזם החל בסביבות שנת 1900 והמשיך להיות הכוח התרבותי הדומיננטי בחוגים האינטלקטואליים של התרבות המערבית עד אמצע המאה העשרים.
כמו כל התקופות, המודרניזם כולל כיוונים אינדיבידואליים מתחרים רבים ובלתי אפשרי להגדירו כאחדות או שלמות מובחנת.
עם זאת, מאפייניו הכלליים העיקריים נחשבים בדרך כלל ככוללים דגש על "אסתטיקה רדיקלית, ניסיוניות טכנית, צורה מרחבית או ריתמית יותר מאשר כרונולוגית, ורפלקסיביות מודעת לעצמה" כמו גם החיפוש אחר אותנטיות ביחסים אנושיים, הפשטה באמנות, ושאיפה אוטופית.
פוסטמודרניזם עלה לאחר מלחמת העולם השנייה כתגובה לכישלונות הנתפסים של המודרניזם, שהפרויקטים האמנותיים הרדיקליים שלו החלו להיות מזוהים עם טוטליטריזם או הוטמעו בתרבות המיינסטרים.
המאפיינים הבסיסיים של מה שנקרא כיום פוסטמודרניזם ניתן למצוא כבר בשנות ה-40, בעיקר בעבודתו של חורחה לואיס בורחס.
מאז סוף שנות ה-90, יש תחושה הולכת וגוברת הן בתרבות הפופולרית והן באקדמיה שהפוסטמודרניזם "יצא מהאופנה".
עם זאת, היו מעט ניסיונות פורמליים להגדיר ולתת שם לעידן היורש את הפוסטמודרניזם, ואף אחד מהכינויים המוצעים טרם הפך לחלק מהשימוש המיינסטרימי.
לא ניתן להשיג בקלות הסכמה על מה מהווה תקופה בעודה בשלביה המוקדמים.
עם זאת, נושא משותף בניסיונות הנוכחיים להגדיר פוסט-פוסטמודרניזם מתגבש כזה שבו אמונה, אמון, דיאלוג, ביצוע וכנות יכולים לפעול כדי לחרוג מעבר לאירוניה הפוסטמודרנית.
ההגדרות הבאות, המשתנות מאוד בעומק, מיקוד והיקף, מפורטות בסדר כרונולוגי של הופעתן.
בשנת 1995, אדריכל הנוף ומתכנן העיר טום טרנר פרסם ספר הקורא למפנה פוסט-פוסטמודרני בתכנון עירוני.
טרנר מבקר את האני מאמין הפוסטמודרני של "הכל הולך" ומציע ש"המקצועות הסביבתיים הבנויים עדים לשחר המדורג של פוסט-פוסטמודרניזם המבקש למתן את התבונה באמונה."
בספרו משנת 1999 על פוסטמודרניזם רוסי, הסלביסט הרוסי-אמריקאי מיכאיל אפשטיין הציע שהפוסטמודרניזם "הוא...
חלק מתצורה היסטורית גדולה הרבה יותר," אותה הוא מכנה "פוסטמודרניות".
אפשטיין מאמין שהאסתטיקה הפוסטמודרניסטית תהפוך בסופו של דבר למוסכמת לחלוטין ותספק את הבסיס לסוג חדש, לא-אירוני של שירה.
פסאודו-מודרניזם או דיגימודרניזם של קירבי
במאמרו משנת 2006 "מות הפוסטמודרניזם ומעבר לו", החוקר הבריטי אלן קירבי ניסח הערכה סוציו-תרבותית של פוסט-פוסטמודרניזם אותה הוא מכנה "פסאודו-מודרניזם".
קירבי מקשר את הפסאודו-מודרניזם עם הבנאליות והרדידות הנובעות מההשתתפות המיידית, הישירה והשטחית בתרבות שהתאפשרה על ידי האינטרנט, טלפונים ניידים, טלוויזיה אינטראקטיבית ואמצעים דומים: "בפסאודו-מודרניזם אדם מטלפן, מקליק, לוחץ, גולש, בוחר, זז, מוריד."
"מצבים אינטלקטואליים טיפוסיים" של הפסאודו-מודרניזם מתוארים בנוסף כ"בורות, קנאות וחרדה" ונאמר שהוא מייצר "מצב דמוי טראנס" באלה המשתתפים בו.
התוצאה הסופית של רדידות זו המושרית על ידי המדיה והשתתפות מיידית באירועים טריוויאליים היא "אוטיזם שקט" המחליף את "הנוירוזה של המודרניזם והנרקיסיזם של הפוסטמודרניזם."
המטאמודרניזם של ורמולן ואן דן אקר
בשנת 2010, התאורטיקנים התרבותיים טימותיאוס ורמולן ורובין ואן דן אקר הציגו את המונח מטא-מודרניזם כהתערבות בדיון על הפוסט-פוסטמודרניזם.
במאמרם "הערות על מטאמודרניזם" הם טוענים שהעשור הראשון של המאה ה-21 מאופיין בהופעת רגישות המתנדנדת בין, וחייבת להיות ממוקמת מעבר ל, עמדות מודרניות ואסטרטגיות פוסטמודרניות.
כדוגמאות לרגישות המטאמודרנית, ורמולן ואן דן אקר מצטטים את ה"תמימות המיודעת", ה"אידיאליזם הפרגמטי" וה"קנאות המתונה" של תגובות תרבותיות שונות למשבר האקלים, המשבר הפיננסי ואי-היציבות ה (גיאו)פוליטית.
ההיפרהיברידיות, ההטרולינציונליזם והסייברקולטורליזם של גאסמי
בפרק הספר שלו משנת 2023 "פרדיגמות של סייברקולטורליזם בפוסט-פוסטמודרניות", החוקר מהדי גאסמי מציג את הסייברקולטורליזם כיורש של הפוסטמודרניזם וטוען שעברנו לתקופה אמנותית, ספרותית, חברתית, תקשורתית וכלכלית חדשה, שבה תרבות הסייבר שולטת בצומת של מרחבים ממשיים ווירטואליים ומשפיעה על הייצור הספרותי והאמנותי שלנו, ערוצי הפרסום, אמצעי התקשורת והעסקאות הכלכליות.
במאמרו משנת 2022 "פוסט-פוסטמודרניזם והופעת הספרויות ההטרולינציונליות", גאסמי מציג גם את ההטרולינציונליזם כיורש נוסף לפוסטמודרניזם ומצביע על כמה פרדיגמות של ספרויות הטרולינציונליות, כולל פוסט-אקדמיה, פוסט-לאומיות וספרות מרובה, רב-קוליות ורב-לשוניות, הוצאה עצמית לאור, מדיה חברתית ומולטימדיה וכן טרנס-טקסטואליות וכתיבת מעריצים.
במאמרו משנת 2020 "היפרהיברידיות: הפוסטמודרניזם ישן אך לא מיושן", גאסמי מפתח יורש נוסף לפוסטמודרניזם, אותו הוא מכנה היפרהיברידיות.
הוא מנסח הערכה תרבותית וספרותית של הפוסט-פוסטמודרניזם וטוען שהעידן העכשווי מוגדר על ידי רב-כיווניות.
פוסט-הארדקור הוא תת-ז'אנר מוזיקלי של הארדקור פאנק, פאנק רוק (Punk rock), פוסט-פאנק (Punk) ונויז רוק.
הז'אנר החל להופיע בשנות ה-1980 עם הופעתן של הלהקות Hüsker Dü ומינוטמן , והתפתח עד לסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21, עם הופעתן של הלהקות פוגאזי , ביג בלאק , Jawbox , קוויקסאנד ו-Shellac .
מאז הופעתן של הלהקות סלינט , Unwound ו-The Dismemberment Plan , הז'אנר משלב גם מוזיקת קרוסאובר ומוזיקה אינסטרומנטלית צפופה, מורכבת ואווירתית.
הז'אנר זכה לפופולריות מיינסטרים רחבה בתחילת ואמצע העשור הראשון של המאה ה-21.
הז'אנר מאופיין בדרך כלל במקצב מהיר מאוד, עוצמת קול חזקה ורמות בס כבדות, תחת הגישה עשה זאת בעצמך.
האתר AllMusic קובע כי: "הלהקות החדשות יותר, תחת הפוסט-הארדקור, מצאו דרכים מורכבים ודינמיים לפוצץ קיטור, שבדרך כלל יצאו מתחום ההארדקור הקפדני של 'חוקים מהירים וקולניים'.
כמו כן, רבים מהסולנים של להקות אלו יכול בסבירות גבוהה לשיר את שיריהם בקול לחש באותה מידה של פוסט-מוזיקלי מטורף".
כמו כן נטען כי להקות מהז'אנר מצאו דרכים יצירתיות לבנות ולשחרר מתח במקום "לאוורר את הכביסה המלוכלכת שלהם ברעשי פרצים קצרים, חדים ותזזיתיים".
ג'ף טריך מ-Treblezine טען כי: "במקום להיצמד לאילוצים הנוקשים של ההארדקור, אמנים אלו ביצעו מעבר לאקורדי הכוח וקולות כנופיות, תוך שילוב שקעים יצירתיים יותר לאנרגיית הפאנק רוק".
הפוסט-פאנק (Punk) הבריטי של סוף שנות ה-1970 ותחילת שנות ה-1980 נתפס כאחד מהז'אנרים שהשפיעו על הפוסט-הארדקור.
ככל שהז'אנר התפתח, מוזיקאי הז'אנר הוסיפו אלמנטים מז'אנרים אחרים, בין היתר מוזיקת נשמה, מוזיקת דאב, פאנק ודאנס-פאנק, וכן לפתח את הסאונד של הז'אנר.
במהלך תחילת העשור הראשון של המאה ה-21, מוזיקאי הז'אנר מהמיינסטריים שהיו יותר "מלודיים" הוסיפו אלמנטים מהז'אנר הארדקור מלודי , ביטדאון הארדקור , אינדי רוק, סקרימו ואימו.
פוסט-מטאל הוא תת-ז'אנר מוזיקלי של מטאל קיצוני, מוזיקה ניסיונית, פוסט-רוק ופוסט-הארדקור, שהתפתח בשנות ה-1990 בארצות הברית ואנגליה.
פאסל-מטאל הוא בדרך כלל כבד, אגרסיבי ואפל, אך בוחן מגוון גישות מוזיקליות זרות להבי מטאל ולמטאל קיצוני.
כמו כן, פוסט-מטאל, בדומה לפוסט-רוק ופוסט-הארדקור, מדגיש על אווירה ורגש עמוק, ויש הרואים בז'אנר כז'אנר מופשט, אינטרוספקטיבי, גלוי לב, היפנוטי, פרוגרסיבי, רב-שכבתי, ואפילו אפוקליפטי.
על פי ג'ון וידרהורן, אף על פי שחלק מלהקות הפוסט-מטאל "ביקשו להתנתק משורשיהן הסוערים על ידי חקר טכניקות מוזיקליות פחות בומבסטיות ויותר דינמיות", ואילו להקות פוסט-מטאל אחרות "ביקשו להישאר גולמיות וקורוזיביות", למוזיקה שלהן יש אפקט "כבד אך פוקח עיניים".
המגזין האמריקאי הניו יורק טיימס קישר את הז'אנר עם "גל של להקות המשתמשות במטאל כנקודת מוצא למגוון ז'אנרים ניסיוניים, תוך התנסות בג'אז חופשי, פוסט-רוק מינימליסטי, נויז ואפילו מוזיקה קלאסית מודרנית".
כמו כן, להקות פוסט-מטאל עכשוויות משלבות פוסט-מטאל עם ז'אנרים אחרים, כמו דום מטאל, בלאק מטאל, שוגייז, רוק מתקדם, מוזיקת פולק ומוזיקה קלאסית.
בנוסף לכך, פוסט-מטאל עכשווי נתפס לעיתים קרובות כז'אנר שמשלב "אלמנטים של דום מטאל, סלאדג' ו/או בלאק מטאל עם אלמנטים של פוסט-רוק ושוגייז", בהיותו "שליו" יותר ממטאל, אף על פי שיצירות מהז'אנר מכילות שירה צורחת וליריקה בנושאים אפלים.
עם זאת, בדומה לפוסט-רוק, יצירות רבות מהז'אנר הן אינסטרומנטליות, וכאשר משתמשים בשירה במהלך יצירות פוסט-מטאל, השירה לעיתים קרובות מופיעות כ-"כלי מוזיקה מלווה" ליצירה מאשר כמילים ממשיות.
כמו כן, שירי פוסט-מטאל הם בדרך כלל ארוכים עם דינמיקיה של קרשנדו על בסיס של בנייה בהדרגה על נושאים חוזרים.
בנוסף לכך, המוזיקאי האמריקאי ארון טרנר הצהיר כי: "פורמט השירים הסטנדרטי של בית-פזמון-בית-פזמון הוא משהו שעושים אותו כל פעם מחדש, ונראה כי הישארות במבנה זה הוא חסר טעם כשיש לך כל כך הרבה מבנים אחרים לחקור".
פוסטמודרניזם הוא מונח מקובל בקרב חוקרים והוגים רבים לציון מגמות פילוסופיות, חברתיות ותרבותיות רחבות, שהחלו במחצית השנייה של המאה העשרים, אשר בבסיסן עומדים שיח חברתי ורעיון הגותי־פילוסופי השוללים את קיומן של ודאות אפיסטמולוגית ומשמעות יציבה ומציגים גישה ספקנית כלפי האידאולוגיות והמטא־נרטיבים המודרניים.
הפוסטמודרניזם מציב סימני שאלה, או מעלה ביקורת, על תפיסות עולם המשויכות לעידן הנאורות ומאופיין באירוניה, אקלקטיות, ובדחייה של קטלוג בינארי, יציב, מובחן והיררכי של המציאות, בעל תוקף אוניברסלי.
הפוסטמודרניזם מקושר לרלטיביזם ולתיאוריות המתמקדות בדרך בה אידאולוגיה מאפשרת שמירה על כוח חברתי, כלכלי ופוליטי.
הפוסטמודרניים נוטים בדרך כלל להביע ספקנות לגבי הסברים כוללניים ומוחלטים אשר מתיימרים להיות תקפים לכלל הקבוצות האנושיות, התרבויות, המסורות והמוצאים השונים – ומתארים את האמת כיחסית.
התפיסה הפוסטמודרנית מפרקת את המושגים והאמיתות המוחלטים של ההגות המודרנית.
בין השאר, הפוסטמודרניזם חותר תחת יכולתו של המדע לגלות את האמת, מפורר מוסדות סמכות חברתיים ותרבותיים, מייחס משמעות רבה לשפה ולטקסט, תוהה על קיומן של "תרבות גבוהה" ו"תרבות נמוכה", מדגיש את הסגנון על פני התוכן, מעלה אי בהירות בנוגע לזמן ומרחב ועוד.