tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המטרה העיקרית בו היא אבחון ואיתור הסיבות לתהליך ההידרדרות המואץ של המתבגרים, תוך שימוש בשיטת טיפול קצר מועד (עד שלושה חודשים).
המתבגרים מגיעים למרחב זה בצו בית-משפט מיוחד – צו הסתכלות, ולעיתים בתום התערבות קצרה ניתן להחזירם לקהילה.
בהתאם לשלב התפיסתי-טיפולי בו הקטין נמצא, יתאימו מפקחי ההשמה של הרשות את המעון המתאים לו ביותר.
המעונות במרחבים השונים מהווים קהילה טיפולית ומשלבים תכנים לימודיים, חינוכיים ומקצועיים, לצד טיפול אישי וקבוצתי והתערבות משפחתית.
תוכנית ההתערבות הסמכותית מאפשרת טיפול צמוד שמספק ביטחון ומאפשר פיתוח מנגנוני ריסון עצמי, חיזוק כוחות אגו, פיתוח בוחן מציאות ופריסת אלטרנטיבות לבחירה אישית.
למרות שחלק מהמרחבים אינם קשורים לקהילה, וחלקם אינם קשורים לקהילת המקור של החניכים, מוקדשת במסגרות אלו תשומת לב רבה לחיזוק הקשרים של בני הנוער עם גורמים קהילתיים (מקומות עבודה, מסגרות חינוך, שירות התעסוקה ועוד).
דגש מיוחד מושם גם על שיקום היחסים של בני הנוער עם משפחתם, ושיתוף בני המשפחה בתהליך הטיפולי ובהכרעות על המשך הדרך.
התפיסה החינוכית במוסדות שואפת ליצירת אווירה נורמטיבית.
בשל המורכבות הרבה של בעיות מתבגרים שרבים מהם מצויים במצב של כאוס בהגיעם למוסד, נוצר הצורך בהצבת גבולות ברורים.
בשל כך אנשי הצוות, ובעיקר המדריכים החינוכיים מעורבים במפגשי משמעת רבים.
סגנון התנהגות המדריך החינוכי במפגשי משמעת קשור, על פי ההשערה המרכזית בעבודה זו, לתכונות המדריך, ליתר פירוט למרכיב הסמכותי באישיות המדריך, למידת האמונה שלו בעולם צודק, לתפיסת התפקיד ולתפיסת החניך.
תוכנית "מחסות לעצמאות" מסייעת להשתלבותם של בוגרי מעונות חסות הנוער בחברה באופן נורמטיבי, תוך רכישת כישורי חיים ומיומנויות לניהול חיים עצמאיים.
התכנית מופעלת עבור הרשות באמצעות עמותת עלם ומציעה לצעירים ליווי אישי וקבוצתי לקראת ובעת חזרתם לקהילה, על ידי שלושה שלבים עיקריים:
שלב התוויה - יצירת קשר ראשוני עם הבוגר כארבעה חודשים לפני תום שהותו במעון, תחילת התוויה של תוכנית אישית עם הצעיר, מיפוי צרכים, כוחות ומשאבים ראשוני, הגדרת מטרות ראשוניות, תוך התייחסות לקשת תחומי החיים ולכל האתגרים המצפים לו עם שובו לקהילה.
שלב הליווי - ליווי הבוגר עם חזרתו לקהילה, יישום התכנית האישית, ליווי וחניכה של מבוגר משמעותי (מתנדב), הקניית מיומנויות וכישורי חיים, השתלבות במסלולי לימודים, תעסוקה, צבא והתנדבות, פנאי חברה ומשפחה.
שלב העצמאות - שלב ההכנה לקראת סיום תוכנית הליווי האישי והשתלבות במערך הליווי המחוזי.
"מחסות לעצמאות" פועלת בפריסה ארצית, תוך חלוקה לשלושה מחוזות (דרום שפלה, מרכז ירושלים וצפון) ובהתייחסות לשני המגזרים בחברה הישראלית – המגזר היהודי והמגזר הערבי.
עובדי התכנית משלבים את הבוגרים ברצף המענים של משרד הרווחה, ופועלים כדי לשלבם מחדש בצורה מיטבית בחברה.
רשות התחבורה של ארץ המחר או הקו הכחול היא מתקן המצוי בפארק השעשועים של חברת וולט דיסני: ממלכת הקסם בדיסניוורלד שבפלורידה באזור ארץ המחר של פארק השעשועים.
המתקן הוא, לכאורה, כלי תחבורה המוני, אולם יש לו רק תחנה אחת פעילה בה עולים ויורדים המבקרים.
המתקן נפתח ב-1 ביולי 1975 בשם "WEDway PeopleMover " בהתבסס על המתקן הדומה - פיפלמובר שבדיסנילנד בקליפורניה.
מערכת ההנעה של המתקן הייתה שונה מזו של המתקן בדיסניוורלד.
הבדל נוסף - בפלורידה הקרונות פתוחים ואינם מקורים, אבל המסילה מקורה (בקליפורניה הקרונות עצמם מקורים).
הקריין המקורי של המתקן היה ג'ק וגנר אולם ביוני 1985 הוחלפה הקריינות בקריינות ממוחשבת ובאביב 1994 שונה שם המתקן ל"רשות התחבורה של ארץ המחר", ובהתאם שונתה הקריינות במתקן.
המבקרים במתקן מוסעים בארץ המחר והנוסעים שומעים תיאור של המתקנים השונים בארץ.
אף שבפועל כלל המתקן רק תחנה אחת בה עלו וירדו הנוסעים, הכריזה של המתקן הכריזה על התחנות:
כיכר מגדלהטילים (Rockettower Plaza)- התחנה היחידה האמיתית
מרכז הקונגרסים הבין-כוכבי של ארץ המחר (Tomorrowland Interplanetary)
סוחרי הכוכבים של מיקי (Mickey's Star Traders)
מרכז המדע של ארץ המחר (בעבר היה בו מתקן שומר הזמן)
רשות התחרות, שבעבר נקראה "רשות ההגבלים העסקיים", היא רשות ממשלתית האמונה על שמירת עקרונות התחרותיות במשק הישראלי.
הרשות הוקמה בשנת 1994 והיא פועלת מכוח חוק התחרות הכלכלית.
תפקיד הממונה על ההגבלים העסקיים נקבע בחוק ההגבלים העסקיים, התשי"ט-1959, שהוחלף בשנת 1988 בחוק ההגבלים העסקיים, התשמ"ח-1988. בשנת 2019 שונה שם החוק לחוק התחרות הכלכלית, התשמ"ח-1988, שם הרשות המפקחת שונה ל"רשות התחרות", ושם העומד בראשה שונה ל"הממונה על התחרות".
הממונה על התחרות ממונה על אכיפת דיני ההגבלים העסקיים, באמצעות כלים אזרחיים, כלים פליליים וכלים כלכליים.
האחריות למינויו של ראש הרשות מוטלת על שר הכלכלה אליו מובאת המלצת ועדת האיתור.
רשימת ראשי הרשות והממונים על ההגבלים העסקיים
+מספרהממונהכהונההערה1יהושע יפה1960–1967הממונה הראשון על ההגבלים העסקיים2שבתי בן-דב1967–19683מרדכי הורוביץ1969–19784זאב גלמור1978–19925יורם טורבוביץ'1992–1996במהלך כהונתו הפכה היחידה להגבלים עסקיים במשרד התמ"ת לרשות עצמאית6דוד תדמור1997–20017דרור שטרום2001–20058רונית קן2005–20119דייוויד גילה2011–201510אורי שוורץ2015–2016כיהן כממונה בפועל מפרישתו של גילה ועד למינויה של הלפרין11מיכל הלפריןמרץ 2016–יולי 2021במהלך כהונתה שונה שם התפקיד לראש רשות התחרות12מיכל כהןאוגוסט 2021-מכהנתממלאת מקום עד שנבחרה בתחילת 2022.
הרשות אמונה על טיפול בענפים בהם מבנה השוק אינו מאפשר תחרות של ממש בין החברות הפעילות בו, בעיקר מונופולים, טיפול בענפים בהם יש תיאום בין החברות (קרטל) המונע תחרות, ומניעת היווצרות מבני שוק כאלה.
תפקידי הרשות מתחלקים למספר תחומים:
תחום ההסדרים הכובלים: תחום זה אוסר על אנשי עסקים וגופים עסקיים לתאם פעולות באופן הפוגע בצרכן, כמו יצירת קרטל ותיאום והסכמה על מדיניות דומה בנושאי מחירים, אזורי מכירה או איכות מוצר.
תחום המונופולים: תחום זה אוסר על חברה המחזיקה בנתח שוק משמעותי בתחומה (בעבר הוגדר כלמעלה מ־50% מנתח השוק; כיום המגבלה לא קיימת), לנצל לרעה את מעמדה בצורה שתביא לפגיעה בציבור או תמנע תחרותיות.
לרשות יש גם סמכות להכריז על כמה חברות בשוק ריכוזי כקבוצת ריכוז ולתת לחברות האלה הוראות שיכולות למנוע פגיעה בתחרות או להגביר את התחרות.
תחום המיזוגים: תחום זה נותן את הסמכות לממונה על ההגבלים העסקיים לאשר או לא לאשר איחוד בין חברות שונות, במקרה שהאיחוד עלול לפגוע בתחרות.
אמות המידה שעל הרשות להפעיל באישור מיזוגים נתונה במחלוקת.
בית הדין להגבלים עסקיים קבע:
לעומת זאת, בלא לקבוע עמדה חד משמעית בנושא כתבה השופטת אילה פרוקצ'יה שהחקיקה בנושא מרמזת לכאורה על "נקודת מוצא של החוק לפיה חברות שחל עליהן פרק המיזוג לא תתמזגנה אלא אם כן הוכח כי למיזוג זה לא תהיה השפעה מהותית שלילית על התחרות"
כל התאגידים הגדולים במשק, כגון הבנקים, חברות הביטוח, חברת החשמל, בזק, מקורות וכו', נתונים לפיקוח שוטף על ידי הרשות.
תחום ייעוץ למשרדי הממשלה: הרשות מייעצת למשרדי הממשלה לגבי ההשלכות התחרותיות של מהלכים שהממשלה יכולה לנקוט בהם.
כך למשל, משרדי הממשלה נדרשים להתייעץ עם הממונה על הגבלים עסקיים לגבי ההשלכה של הקצאת זכויות המנויות ב"רשימת הזכויות" שפרסם הממונה על התחרות הענפית באותו תחום.
כמו כן, הממונה על הגבלים עסקיים הוא יו"ר ועדת הריכוזיות, המייעצת למשרדי ממשלה לגבי ההשלכות של הקצאות נכסי ציבור על הריכוזיות הכלל-משקית.
קובע שקביעה של הממונה על התחרות מהווה במסגרת כל הליך משפטי, ראיה לכאורה לנקבע בה.
בית המשפט העליון קבע שהקביעה היא ראיה לכאורית בעלת משקל ממשי.
עררים על החלטות הרשות מוגשים לבית הדין לתחרות.
כבר בשנת 1950 הגיש חבר הכנסת יוחנן בדר הצעת חוק נגד הגבלים עסקיים, אולם ההצעה הוסרה מסדר היום של הכנסת.
בימי הכנסת השנייה הוקמה ועדה בראשות זלמן סוזאיב להכנת חוק בנושא, אך גם היא התפזרה בלא כלום.
בסוף שנת 1957 הוגשה לכנסת הצעת חוק ממשלתית בנושא.
החוק הגדיר קרטלים ומונופולים חוקיים כמו בתחום התוצרת החקלאית ועל ידי חברות ממשלתיות, וקבע שימונה ממונה על הגבלים עסקיים שיאשר או יאסור קרטלים ומונופלים.
החוק עבר בכנסת ב-28 ביולי 1959 ובינואר 1960 נכנס לתוקף חוק ההגבלים העסקיים, תשי"ט-1959. ד"ר יהושע יפה מונה לממונה על ההגבלים העסקיים והוקמה מועצה לפיקוח על הגבלים עסקיים בראשות השופט זאב צלטנר.
החוק נגע בשני עניינים: מונופולים והסדרים כובלים.
במהלך שנות ה-60 עלו טענות רבות כנגד חוסר היעילות של החוק להגבלים עסקיים.
המועצה הסכימה לרשום מאות הגבלים עסקיים והממונה לא פעל בנחרצות נגד הסדרים עסקיים שלא נרשמו.
בשנת 1983 הוגשה לכנסת הצעת חוק חדשה להחלפת החוק הישן.
החוק החדש, שאושר בשנת 1988, הוסיף פרק שנגע למיזוג חברות ושינה את שם המועצה לבית הדין להגבלים עסקיים.
מאז הקמתה הפכה הרשות לגורם בעל משמעות ולמרות מיעוט משאביה הצליחו הממונים השונים להופכה לגוף הקובע את מדיניות התחרות בישראל ויוצר הרתעה בקרב הקהיליה העסקית.
מעבר לעיסוקיה משמשת הרשות כיועצת התחרות של הממשלה ובפרט של אגף התקציבים באוצר.
ביטוי למעמדה של הרשות ניתן לראות בכך שבוועדות הממשלתיות השונות הקובעות רפורמות מבניות במשק מילאו העומדים בראשה (בוועדת ברודט - ד"ר יורם טורבוביץ' ובוועדת בכר - עו"ד דרור שטרום) תפקידים מרכזיים.
בתחום הענישה הביאה הרשות לעליית מדרגה בטיפול בעבריינות קרטל (הסדרים בין מתחרים למניעת תחרות, בין היתר באמצעות תיאום מחירים ברמה הפוגעת בצרכנים, חלוקת שוק וקביעת מכסות).
בשני מאבקים משפטים מפורסמים - תיק קרטל הביטוח ותיק קרטל המרצפות, שנוהלו בשנים 1997–2005 ואשר הגיעו לבית המשפט העליון - קבעה הרשות נורמות חדשות לענישה בתחום.
בתיק קרטל הביטוח נקבעו קנסות כבדים לחברות ולמנהלים ומנהלי החברות הושעו מתפקידיהם בחברות; בתיק קרטל המרצפות עמדה הרשות לראשונה על הטלת עונשי מאסר בפועל על המנהלים ובתי המשפט קבעו כי עונשים אלה הם בבחינת "ברירת המחדל" לעברייני קרטל.
חוק התחרות הכלכלית וסמכויות הממונה
בהתאם לחוק, הממונה על התחרות מוסמך לקבוע שפעילותו של גוף עסקי מסוים מהווה מונופול, קרי חברה בעלת נתח שוק מרכזי בשוק הרלוונטי.
הממונה גם רשאי לקבוע ששיתוף פעולה בין שני גופים עסקיים או יותר מהווה הסדר כובל אשר מטרתו היא למעשה ליצור קרטל, שהוא הסכם בין שיתוף פעולה בין שתי חברות אשר פוגע בתחרות בענף.
כמו כן, הממונה רשאי לאשר או שלא לאשר מיזוג בין חברות ורשאי לקבוע האם מונופול ניצל לרעה את מעמדו.
בדצמבר 2011 עבר בכנסת בקריאה ראשונה תיקון לחוק ההגבלים העסקיים השואף להעניק לממונה על ההגבלים העסקיים סמכות להטלת עיצום כספי בהינתן יסוד סביר להניח רשלנות.
תיקון החוק הוגש בשם הממשלה ועל פי לשון התיקון מטרתו להוות "כלי משלים למנגנוני האכיפה המנהלית ולאפשר מתן מענה אפקטיבי, מהיר ויעיל למגוון הפרות".
ב-1 בינואר 2019 אושר תיקון לחוק ההגבלים העסקיים, התשמ"ח-1988 שמתקן את שם החוק, הממונה, בית הדין והרשות.
על פי התיקון יוכר החוק בשם "חוק התחרות הכלכלית" והרשות תשנה את שמה לרשות התחרות.
בין הכללים החדשים שבחוק המעודכן:
מונופול יוגדר כמי שיש לו כוח שוק משמעותי וזאת גם אם נתח השוק שלו נמוך מ-50%.
מיזוגים של חברות שמנהלות מחזור כספי בהיקף של עד 360 מיליון שקל ואינן מונופולין לא ידרשו אישור מוקדם מצד הרשות.
כלל העסקים יהיו נתונים לרף עיצומים בשיעור של עד 8% מהמחזור שלהם, ובתקרה של 100 מיליון ש"ח זאת לעומת עיצום מרבי של 24.5 מיליון ש"ח עד כה.
הרשות פועלת הן כרשות אכיפה האחראית למניעת הפרות של חוק התחרות הכלכלית והרתעת מפירים שלו והן כרשות המסדירה פעילויות שונות במשק בהיבט התחרותי שלהן.
תפקיד נוסף של הרשות הוא בייעוץ למשרדי ממשלה ולכנסת בנושאי תחרות.
ברשות התחרות פועלת מחלקת שווקים שתפקידה לייעץ בנושאי תחרות ולקדם את התחרות במסגרת החלטות הממשלה ובכנסת.
הגם שכל מחלקות רשות התחרות לוקחות לעיתים חלק בייעוצים של הרשות, עיקר פעולת הייעוץ נעשית על ידי מחלקת שווקים.
ברשות פועלים צוותים המתמחים בענפי המשק השונים.
צוות בנקאות ופיננסים, צוות תקשורת, צוות קמעונאות ומזון, צוות תחבורה ובריאות, צוות אנרגיה תשתיות וסביבה.
במסגרת זו, כתבה רשות התחרות מסמך עקרונות לתחרות ענפית במכירת אתרי הייצור של חברת החשמל.
הרשות גם הביעה את עמדתה בנושא ממצאי חקירת היצף בעניין יבוא צמנט.
ופרסמה טיוטה להערות הציבור - חברות הפינטק וקשיים בפעילותן מול המערכות הבנקאיות.
נדבך נוסף בעבודת הרשות היא בדיקת מיזוגים שנעשים במשק ובחינה שלהם מנקודת מבט תחרותית, ובמקרים מסוימים עצירת מיזוגים המעלים חשש לפגיעה בתחרות.
מטרת בדיקת המיזוגים היא למנוע מראש התפתחות של שווקים ריכוזיים או שרמת התחרות בהם נמוכה או שהמבנה שלהם עשוי להביא לפגיעה בתחרות.
על מיזוגים שעומדים בקריטריונים אלה נדרש להגיש הודעת מיזוג לרשות בהתאם להנחיותיה.
רשות התחרות בוחנת את המיזוגים המגיעים לפתחה ותתנגד למיזוג בין חברות או תאשר אותו בתנאים ככל שהוא מעלה חשש סביר לפגיעה משמעותית בתחרות.
כך לדוגמה התנגדה הרשות למיזוג אופקי בין חברות התעופה אל על וישראייר, משום שהוא העלה חשש לפגיעה בתחרות בשוק הטיסות לאילת.
ככל שהרשות לא הודיעה על התנגדותה או על הטלת תנאים בתוך 30 ימים מהגשת הודעת המיזוג, יראו את המיזוג כמאושר.
על מנת שלא להכביד שלא לצורך על המשק, כוננה הרשות מסלול בדיקה מקוצר (הקרוי נוהל ירוק בוהק) ולפיו מיזוגים שבאופן ברור אינם מעלים חשש לפגיעה בתחרות (הקרויים, מיזוגים ירוקים בוהקים) צפויים להיות מאושרים תוך מספר ימים.
הרשות תאשר מיזוג בתנאים, כאשר ישנו תנאי שיש בו כדי להפיג את החשש התחרותי שעולה מהמיזוג, וככלל הרשות תעדיף לעשות שימוש בתנאים מבניים, כלומר תנאים שמטפלים במבנה השוק, לעומת תנאים התנהגותיים, כלומר תנאים בנוגע להתנהגות החברות ביום שאחרי המיזוג.
כך לדוגמה אישרה הרשות את המיזוג בין שופרסל וניו פארם בתנאי מבני שימכרו מספר סניפים של ניו פארם לקונה אחר שאינו פועל בשוק הפארם, על מנת להכניס מתחרה נוסף לשוק.
על החלטת הרשות בנוגע למיזוג שהוגש אליה ניתן להגיש, תוך 30 ימים מקבלת ההחלטה, ערר לבית הדין לתחרות.
ניתן להגיש ערר הן על התנגדות למיזוג, אישר מיזוג בתנאים ואף על אישור מיזוג.
כך לדוגמה בינואר 2019 אישרה הממונה את המיזוג בין ערוץ עשר ל"רשת", תוך הסתמכות על דוקטרינת "הפירמה הכושלת", ועל החלטה זו הוגש ערר על ידי עמותת הצלחה כנגד אישור המיזוג, ערר שנדחה על ידי בית הדין ב-23 בספטמבר 2020.
מחלקת האכיפה המנהלית ברשות התחרות עוסקת בהפעלת סמכויות האכיפה של הממונה על התחרות בהתאם להוראות חוק התחרות הכלכלית, בהיבט המינהלי ובייצוג הממונה בהליכים בבית הדין לתחרות.
סמכויות האכיפה המנהליות כוללות בין היתר את כלי האכיפה של עיצומים כספיים.
במסגרת החוק לממונה על התחרות סמכות להטיל עיצומים כספיים עד לגובה של כ-100 מיליון ₪ לתאגיד בשל הפרת חוק התחרות ועד כמיליון ₪ ליחיד שהפר את החוק.
בנוסף, הממונה יכולה לקבוע כי מעשה או מחדל מסוים מהווה הפרה של חוק התחרות.
קביעה מעין זו היא ראיה לכאורה לנקבע בה בכל הליך משפטי.
בשנים האחרונות הטילה הממונה על התחרות עיצומים על מספר בעלי מונופול בגין הפרות של החוק.
כך למשל, בשנת 2019 הוטל עיצום כספי של 39 מיליון ₪ על החברה המרכזית להפצת משקאות (חברה בת שלהחברה המרכזית לייצור משקאות קלים, זכיינית קוקה קולה בישראל) בגין ניצול מעמדה בשוק המשקאות הקלים.
כן הוטל על חברת בזק עיצום כספי בגובה 30 מיליון ₪ בגין קשיים שהערימה על מתחרותיה בפריסת סיבים אופטיים.
לעיצום זה אף נלווה עיצום כספי בגובה 500 אלף ₪ שהוטל על מנכ"לית החברה סטלה הנדלר.
בנוסף, בשנת 2012 הטיל הממונה, פרופ' דיויד גילה, עיצום כספי בגובה 9 מיליון ₪ על חברת נמל אשדוד בגין שיטת ההנחות שהנהיגה, שהייתה עלולה לפגוע בתחרות ניטול ופריקת הרכבים.
בית הדין לתחרות אישר את קביעת הממונה אך העמיד את גובה העיצום הכספי על 3.5 מיליון ₪.
בשנת 2017 הממונה הטיל עיצום כספי בגובה 13 מיליון ₪ על חברת החשמל על פגיעה בתחרות מול יצרני החשמל הפרטיים.
הממונה מוסמכת גם להכריז על קיומו של בעל מונופול וכן ליתן הוראות לבעל מונופול, אם נמצא כי מהתנהגותו או מקיומו של המונופול נפגעת התחרות בעסקים או נפגע הציבור או כי קיים חשש לפגיעה משמעותית כזו.
בדומה, הממונה יכולה להכריז על קיומה של קבוצת ריכוז (אוליגופול) וליתן הוראות לחברים בה או ליתן הוראות ליבואן ישיר על מנת למנוע פגיעה בתחרות או בציבור.
במסגרת הליכי אכיפה, יכולה הממונה להגיע להסכמות עם צדדים שייתכן שהפרו את החוק.
מדובר במעין הסדר טיעון מנהלי הנדרש לאישור של בית הדין ומכונה צו מוסכם.
השימוש בצווים מוסכמים בתחום התחרות בישראל מצוי בעלייה מתמדת.
במסגרת צו מוסכם הממונה יכולה להגיע עם צד להסכמות על תשלום לאוצר המדינה או לפעולות מסוימות שאותו צד יתחייב לעשות על מנת למנוע הפרה של החוק, למנוע פגיעה בתחרות או כדי למנוע פגיעה בציבור.
כך למשל, בשנת 2019 שילמה בהסכמה חברת חוליות סכום של 2.5 מיליון ₪ בגין פעולות שהיו עלולות לפגוע בתחרות בתחום צנרת הביוב.
נוסף על כך, מחלקת אכיפה מנהלית עוסקת בייצוג הממונה על התחרות בבית הדין לתחרות בהליכי ערר על קביעות או החלטות אחרות של הממונה (כגון החלטות על אישור או התנגדות למיזוג), או במסגרת הליכים משפטיים אחרים שהממונה צד להם ומתנהלים בבית הדין לתחרות.
רשות התחרות אמונה על חקירות וניהול הליכים פליליים כנגד מפרי חוק התחרות הכלכלית.
חוק התחרות הכלכלית קובע מספר איסורים פליליים, העיקרי שבהם הוא האיסור להיות צד להסדר כובל שלא אושר כדין ("קרטל"), איסור שהעונש המרבי הקבוע לו עומד על 5 שנות מאסר.
בצד איסור זה קיימים איסורים נוספים כגון האיסור על המלצה על קו פעולה על ידי איגוד עסקי, האיסור על חברות להתמזג ללא קבלת אישור מתאים, האיסורים החלים על מונופולים וכן האיסור להפר תנאים או הוראות שניתנו על ידי הממונה על התחרות.
עיקר משאבי האכיפה הפלילית של הרשות מושקעים בעבירות קרטל.
כלומר, הסדר כובל אסור בין מתחרים, שבו הם מתאמים שלא להתחרות ביניהם.
במסגרת זו הועמדו לדין והורשעו נאשמים בפרשיות רבות כדוגמת קרטל המרצפות, קרטל המאפיות, קרטל מדי המים, קרטל הגיזום, קרטל ספרי הלימוד ואחרים.
העונשים שנגזרים בגין עבירות על חוק התחרות הכלכלית נמצאים במגמת החמרה בשנים האחרונות.
כך, בקרטל המאפיות נגזרו עונשי מאסר על שלושה מהנאשמים, החמור שביניהם, ירון אנג'ל מנכ"ל מאפיית אנג'ל, ריצה עונש של 5 חודשי מאסר.
בקרטל מדי המים נגזרו על כמה מהמעורבים 6 חודשי מאסר ובקרטל הגיזום נגזרו 11 חודשי מאסר על מספר מעורבים.
את מגמת ההחמרה בענישה מוביל בית המשפט העליון.
כך לדוגמה, בפרשת קרטל מדי המים נקבע:
"נקודת המוצא לענישה בתחום ההגבלים העסקיים חייבת להיות גישה מחמירה ברורה המתבטאת בהטלתם של עונשי מאסר בפועל מאחורי סורג ובריח.
זאת, על מנת לתת ביטוי הולם לפגיעה החמורה באינטרס הציבורי שנגרמת מביצוען של עבירות הגבלים עסקיים.
עבירות אלה [...] פוגעות בנשמת אפה של הכלכלה החופשית וברווחתם של יחידים כאחד.
זאת ועוד, עבירות כלכליות, בהן עבירות על חוק ההגבלים העסקיים, הן עבירות אינסטרומנטליות שמבוצעות לרוב לאחר שהעבריין ביצע תחשיב כלכלי של התועלת מול הנזק שיגרמו לו מביצוע העבירה...".
במדע המדינה, הרשות המבצעת היא זרוע הממשל אשר לה הסמכות והאחראיות הבלעדית על הניהול האדמיניסטרטיבי היום-יומי של הבירוקרטיה במדינה.
על פי עקרון הפרדת הרשויות, כוחה של המדינה מתחלק לזרועות נפרדות כשתפקידה של הרשות המבצעת הוא ליישם, לתמוך ולאכוף את החוקים אשר נחקקו על ידי הרשות המחוקקת.
במדינות רבות הרשות המבצעת היא הממשלה, אך הדבר נכון במדינות דמוקרטיות, ואילו בדיקטטורות ובמונרכיות אבסולוטיות, גם כשיש ממשלה, כוח כל הרשויות נתון בידי העריץ.
במדינות בהן יש דמוקרטיה נשיאותית תפקיד ראש המדינה ממולא על ידי ראש הרשות המבצעת, בעוד במדינות בהן יש דמוקרטיה פרלמנטרית, כמו בישראל, נשיא המדינה אינו חלק מהרשות המבצעת.
בדמוקרטיה פרלמנטרית, ממשלה שממונה באמון הפרלמנט היא הרשות המבצעת.
לדוגמה בישראל, בהתאם לחוק יסוד: הממשלה – "הממשלה היא הרשות המבצעת של המדינה" ו"הממשלה מכהנת מכוח אמון הכנסת".
סמכויות הממשלה מוגדרות בחוק יסוד הממשלה ובחוקים אחרים, אך בנוסף יש לה סמכות שיורית, כלומר כל הסמכויות שלא נמסרו לגוף אחר.
לממשלת ישראל יש גם סמכויות חקיקה, כמו הסמכות לקבוע תקנות, מתן צווים והתקנת תקנות לשעת חירום.
בדמוקרטיה נשיאותית כוחה של הרשות המבצעת נתון בידי הנשיא.
למשל בארצות הברית, סמכות הממשל הפדרלי נתונה לנשיא ארצות הברית אך כוח מואצל לעיתים קרובות לחברי הקבינט ולנושאי תפקיד רשמי אחרים.
הנשיא וסגן הנשיא נבחרים במשותף על ידי נציגי חבר האלקטורים אשר נשלחים על ידי כל מדינה ועל ידי מחוז קולומביה בהתאם לגודלן היחסי בקונגרס.
מזכיר המדינה של ארצות הברית הוא החבר הבכיר ביותר בקבינט.
בדמוקרטיה נשיאותית למחצה, הסמכויות של הרשות המבצעת מחולקות בין הנשיא לראש הממשלה.
למשל בצרפת הנשיא נבחר על ידי העם וממנה את ראש הממשלה ואת השרים.
אך בעוד שהנשיא מוסמך לפטר את שרי הממשלה, פיטורי ראש הממשלה טעונים את אישור הקונגרס.
הנשיא הצרפתי משמש המפקד העליון של הצבא ובסמכותו לפזר את הפרלמנט, בעוד שראש הממשלה אחראי על מדיניות פנים, על תקציב המדינה ויכול לחוקק חוקים כל עוד הפרלמנט לא בוחר לפסול אותם.
רשות התאגידים היא רשות הפועלת במסגרת משרד המשפטים ומאגדת את גופי הרישום, הפיקוח והאכיפה הפועלים במשרד: רשם החברות, רשם השותפויות, רשם המשכונות, רשם העמותות, רשם ההקדשות ורשם המפלגות.
רשות התאגידים הוקמה ב-1 באוקטובר 2006 על פי החלטת הממשלה.
המטרה שעמדה מאחורי הקמת הרשות ואיחוד שש היחידות תחת גוף אחד היא שיפור השירות לציבור וייעול הפיקוח והאכיפה של דיני התאגידים בישראל.
איחוד ששת הרשמים נועד לאפשר ליחידות השונות עבודה יעילה יותר תוך הגברת השקיפות הציבורית ושיפור השירות.
מטרה נוספת של השינוי הארגוני הייתה חיסכון במשאבים - מנכ"ל משרד המשפטים דאז, אהרון אברמוביץ', קידם את הרפורמה בין השאר כדי להביא לניהול מרוכז של כח האדם והמשאבים של היחידות השונות.
באוקטובר 2010 פתחה רשות התאגידים במבצע אכיפה כנגד חברות מפרות חוק.
חוק החברות מחייב כל חברה להגיש דו"ח שנתי לרשם החברות ולשלם אגרה.
חברות שלא הגישו דו"חות שנתיים מנעו מן הציבור הרחב ומן הסקטור העסקי לקבל מידע בסיסי על התנהלותן.
כהכנה למבצע תוקן חוק החברות, כך שניתנה לרשות הסמכות להכריז על חברה כ"חברה מפרה".
על "חברה מפרה" יופעלו סנקציות ישירות (קנסות עליה ועל הדירקטורים שלה) וסנקציות עקיפות (למשל, הימנעות מרישום שעבודים על נכסי החברה, מצב המקשה על חברה ללוות כספים; ורישום משכונות לזכותה).
רשות התאגידים ויחידותיה מפעילות שלושה סוגי סמכויות:
פעולות מכוננות - מתן תוקף חוקי לפעולות משפטיות של פרטים, דוגמת רישום תאגידים או שינויי סטטוס לגביהם.
פעולות הצהרתיות - שעניינן הבטחת זרימה חופשית של מידע והבטחת פומביות של מידע על-פי הוראות החוק.
למשל פרסום שחברה היא בערבון מוגבל, רישום משכונות על ידי רשם המשכונות או רישום שעבודים על שותפויות וחברות.
אישור משפטי - הכשר משפטי לכך שפעולות או תנאים המנויים בחוק בוצעו כנדרש.
דוגמאות לכך הן מתן אישור ניהול תקין לעמותות וחיסול חברות.
שם התחלת כהונה סיום כהונה עו"ד ירון קידר אפריל 2006 פברואר 2008 עו"ד אלון בכר פברואר 2008 יוני 2014 עו"ד אייל גלובוס יוני 2014 אוקטובר 2020עו"ד זמר בלונדהייםאוקטובר 2021מרץ 2022עו"ד שולי אבני שוהםמרץ 2022
רשות לונדון רבתי הוא הגוף המנהל את אזור לונדון רבתי באנגליה.
גוף זה כולל את ראש עיריית לונדון המשמש כרשות מבצעת ונבחר בבחירות ישירות, וכן את אספת לונדון בת ה-25 חברים.
האספה נבחרת בבחירות ישירות (בהתאם לאזורי בחירה שונים) ומשמשת כגוף מבקר.
ראש העיר הנוכחי של לונדון הוא סאדיק קאן.
רשות לונדון רבתי אחראית על הניהול של אזור לונדון רבתי ששטחו 1,579 קמ"ר.
הניהול מתבצע בחלקו על ידי הרשות ובחלקו על ידי מועצות רובעי לונדון ואיגוד העיר לונדון.
הרשות הוקמה על מנת לשפר את התיאום בין המועצות השונות של הרבעים.
בראש הרשות עומד ראש עיריית לונדון הקובע את תקציב הרשות, וממנה את בעלי התפקידים בארגונים השונים הפועלים במסגרת הרשות: תחבורה עבור לונדון והסוכנות לפיתוח לונדון.
אספת לונדון היא אספה נבחרת המשמשת כגוף מבקר, הבודק את התקציב המוכן על ידי ראש העיר, ובסמכותה לאשר את התקציב או, ברוב מיוחס, לשנות את התקציב.
בשנת 1986 ממשלתה של ראש ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר ביטלה את מועצת לונדון רבתי - בין היתר בשל חילוקי הדעות בין המפלגה השמרנית הבריטית שתאצ'ר עמדה בראשה לבין קן ליווינגסטון שנבחר על ידי מפלגת הלייבור ושעמד בראש המועצה.
עם ביטולה של מועצת לונדון רבתי הועברו סמכויותיה לגופים ממשלתיים שונים, או למועצות אליהן שלחו נציגים רובעי לונדון השונים.
מפלגת הלייבור התנגדה לביטול המועצה והתחייבה במצעיה להקים מחדש גוף נבחר באזור לונדון רבתי.
בשנת 1990 הוסיפה מפלגת הלייבור למצעה סעיף הקורא להקמת גוף נבחר באזור לונדון אשר יכלול אספה הנבחרת בבחירות ישירות וראש עיר הנבחר בבחירות ישירות.
בשנת 1997 זכתה מפלגת הלייבור בבחירות, ובמרץ 1998 הוציאה ספר לבן (נייר עמדה) שכותרתו: "ראש עיר ואספה ללונדון" (A Mayor and Assembly for London).
בשנת 1998 במקביל לבחירות שנערכו עבור מועצות רובעי לונדון נערך משאל עם בו הוחלט על הקמת רשות לונדון רבתי ברוב של 72% מהקולות.
חוק רשות לונדון רבתי 1999 נחקק על ידי הפרלמנט הבריטי והסכמת בית המלוכה ניתנה באוקטובר 1999.
ראש ממשלת בריטניה, טוני בלייר, הציג מועמד שיתחרה וזאת על מנת למנוע את מועמדותו של קן ליווינגסטון.
ליווינגסטון התפטר ממפלגת הלייבור במרץ 2000, רץ כמועמד עצמאי, וזכה בבחירות.
רשות לונדון רבתי אחראית על נושאי התחבורה, השיטור, כיבוי האש, כוחות ההצלה, הפיתוח, והתכנון האסטרטגי של אזור לונדון רבתי.
פעילויות אלה מתבצעות על ידי מספר גופים הכפופים לרשות:
תחבורה עבור לונדון (Transport for London או בקיצור TfL) הוא גוף האחראי על ניהול ותכנון מערכות התחבורה של לונדון לרבות מערכות התחבורה הציבורית, ניהול התנועה וכן ניהול גביית מס העומס.
רשות המשטרה המטרופולינית (Metropolitan Police Authority או בקיצור MPA) אחראית על הפיקוח על משטרת המטרופולין של לונדון
רשות תכנון כיבוי האש ושירותי החירום של לונדון (London Fire and Emergency Planning Authority או בקיצור LFEPA) אחראי על מכבי האש של לונדון ומתאם בין גופי התכנון של שירותי ההצלה השונים.
רשות פיתוח לונדון (London Development Agency או בקיצור LDA) - אחראית על קידום הפיתוח ברחבי לונדון רבתי.
קיימת תוכנית להקמת רשויות טיפול באשפה ברחבי לונדון רבתי.
רשות לונדון רבתי אחראית על תיאום בין הגופים השונים המתכננים את שימושי הקרקע השונים ברחבי לונדון רבתי.
רשויות התכנון של רובעי לונדון השונים חייבים לפעול לפי התוכנית הכללית של הרשות.
המפלגה הגדולה ביותר שזכתה במושבים באספת לונדון בבחירות 2004 הייתה המפלגה השמרנית שזכתה בתשעה מושבים.
מפלגת הלייבור זכתה בשבעה מושבים, המפלגה הליברל-דמוקרטית זכתה בחמישה מושבים, מפלגת הירוקים של אנגליה וויילס זכתה בשני מושבים וכן מפלגת לונדון אחת שזכתה אף היא בשני מושבים.
ראש העיר, קן ליווינגסטון, נבחר מטעם מפלגת הלייבור.
רשות החירום הלאומית (רח"ל) היא רשות ממשלתית ישראלית המופקדת על קביעת המדיניות הלאומית להיערכות לאירועי חירום במרחב האזרחי, תוך הנחיית כלל הגופים והארגונים הרלוונטיים, תיאום ביניהם, והסדרת פערים במוכנות – לשם יישום מיטבי של המדיניות בשטח.
כמו כן, רח"ל משמשת גוף מטה מתאם ליד שר הביטחון, ומסייעת לו במימוש אחריותו הכוללת לטיפול בעורף בכלל מצבי החירום.
בנוסף, רח"ל משמשת מטה משק לשעת חירום (מל"ח) ארצי – ובמסגרת זו היא מנחה ומתאמת את פעולות המל"ח הארצי והרשויות הייעודיות, בהתאם למדיניות הנקבעת על ידי ועדת המל"ח והשר הממונה על פעולתה (ומ"ע).
רשות החירום הלאומית הוקמה ב-2007 כחלק מהפקת לקחי מלחמת לבנון השנייה.
הרשות הוכפפה לסגן שר הביטחון מתן וילנאי, וב-2009 קיבלה את האחריות על גוף "משק לשעת חירום", כולל ועדת המשק העליונה לשעת חירום;
ועדות המשנה: ועדה למידע לציבור (ועמ"צ), ועדה למלאים אסטרטגיים והגנה על תשתיות לאומיות, ועדה לסייבר לאומי (ועס"ל).
אל ועדת משק לשעת חירום (מל"ח) עליונה (ומ"ע) כפופות חמש ועדות מל"ח מחוזיות (צפון,חיפה, ירושלים והמרכז, דן, דרום) כאשר היו"ר שלהן הוא רת"ח מל"ח המחוזי, בכפיפות למפקד מחוז פקע"ר.
בכל רשות מקומית קיימת ועדת מל"ח מקומית בראשות ראש הרשות, ובריכוז מנהל הביטחון/קצין הביטחון/ממונה החירום הרשותי.
ב-2012 הרשות הועברה למשרד להגנת העורף החדש.
בראש המשרד עמדו השרים מתן וילנאי, אבי דיכטר וגלעד ארדן, ובהתאמה מנכ"לי המשרד - אלון רוזן, גבי אופיר ודן רונן.
ביוני 2014, בעקבות סגירתו של המשרד, הועברו תחומי הפעולה של הרשות למשרד הביטחון, והסמנכ"ל בצלאל טרייבר מונה לעמוד בראשה.
בתחילת 2018 מינה שר הביטחון, אביגדור ליברמן, ועדת מומחים, ברשות האלוף במיל' אבי מזרחי, שתבחן את יחסי הגומלין ותחומי האחריות והסמכות בין הרשות לבין פיקוד העורף.
למפקד פיקוד העורף מונה סגן אזרחי, שאליו יוכפפו מחוזות פיקוד העורף והרשות שיאוחדו.
במחוזות החדשים יפעלו יחד קציני הפיקוד ועובדי הרשות.
שני הגופים יפעלו תחת מפקדה אחת (מרכז רציפות התפקוד ליצירת תמונת מצב לאומית של פערים במשק החיוני, מפקדת אלון שתשמש כמפקדה להפעלת כח אופרטיבי במרחב האזרחי בראשות תא"ל), ישתמשו במערכת שליטה ובקרה אחת (שוע"ל) ויפעלו בהתאם לתוכנית עבודה רב-שנתית מוגדרת על מנת להתאים את מוכנות העורף לתרחישי הייחוס הקיימים.
עם סיום עבודת הוועדה, השר קיבל את המלצותיה.
עוד ב-2018, מונה תא"ל במיל' זאב צוק-רם לתפקיד ראש הוועדה הבין-משרדית להיערכות לקראת רעידות אדמה ולראש הרשות, לאחר שכבר כיהן בתפקיד בין 2007 ל-2011 עם הקמתה.
צוק-רם פרש מתפקידו בסוף 2019 בעקבות חילוקי דעות בנוגע לביזור סמוכויות הרשות, ו"סירוסה" לטענתו.
בפברואר 2020, במקביל להתפרצות מגפת הקורונה בישראל, השר נפתלי בנט מינה את אל"ם במיל' נוחי מנדל למחליפו הזמני.
ב-9 ביוני, ראש הממשלה החלופי ושר הביטחון בני גנץ הנחה את מנכ"ל משרד הביטחון, אמיר אשל, להתחיל בהליך מינוי לתפקיד ראש הרשות, זאת לאחר כ-7 חודשים שבהם התפקיד לא אויש באופן קבוע, אלא באמצעות ממלאי מקום.
באוקטובר, נכנס לתפקיד תא"ל יורם לרדו.
ב-7 באוקטובר 2023 יצאה ישראל למלחמת חרבות ברזל כנגד ארגון הטרור חמאס בעקבות מתקפת הפתע על עוטף עזה.
במקביל לזירת הלחימה בדרום הארץ החל גם ארגון חזבאללה בצפון הארץ בירי תלול מסלול וירי נ"ט לעבר יישובי קו העימות.
במהלך המלחמה רשות החירום הלאומית הפעילה תוכנית לפינוי כ-126,000 מאזרחי המדינה, תושבי עוטף עזה ותושבי גבול הצפון למלונות ובתי הארחה במימון המדינה.
- כ-23,000 תושבי העיר קריית שמונה
- 38,000 תושבים מ-42 יישובים הסמוכים לגבול הצפון
תפקידיה ותחומי האחריות של רשות האחריות הלאומית:
הגדרת האיומים ותרחישי הייחוס לעורף ברמה הלאומית.
גיבוש תפיסות הפעלה למצבי החירום השונים בעורף.
תוכניות עבודה אינטגרטיביות שנתיות ורב שנתיות.
כיווני מחקר, פיתוח והצטיידות נדרשים לעורף.
הכנת דוח מצב שנתי לממשלת ישראל על מוכנות העורף בתחומים השונים ובהתייחס לתרחישים השונים.
הכנת הצעות החלטה לממשלת ישראל ולוועדת השרים לעורף.
הכנת הצעות חקיקה ראשית וחקיקת משנה להבטחת התמודדות מיטבית של העורף במצבי החירום השונים.
הפעלת חדר מצב לטיפול במצבי החירום בעורף.
להמליץ לשר הביטחון בקביעת סדרי עדיפויות להפעלת המאמצים בעורף ברמה הלאומית
לרכז את עבודת המטה ולסייע לשר הביטחון לקבל החלטות לגבי העורף שבסמכותו ובקרה אחר ביצוען.
להכין ולהציג לשר הביטחון את תמונת מצב העורף הלאומית בחירום.
לכוון, להנחות ולתאם את גופי מערך מל"ח בהיערכות לחירום בהתאם למדיניות והחלטות ועדת המל"ח העליונה (ומ"ע).
לבחון, להמליץ ולהחליט על דרכים ותבניות להפעלת המשק החיוני של מדינת ישראל בחירום כדי להבטיח את הייצור והאספקה של מוצרים ושירותים חיוניים לאוכלוסייה.
לבקר ולבדוק כשירות וכוננות מערך המל"ח לקראת תקופת הפעלתו בחירום.
קביעת כללים ואמות מידה באשר להחזקת מלאים אסטרטגיים על ידי גופי החירום ועל ידי ספקי החירום וקיום בקרה על רמות המלאים האסטרטגיים.
רשות החירום הלאומית בנויה מיחידות וחטיבות
ע' ר' רח"ל לתפקידים מיוחדים
חטיבת מבצעים (בראשות אל"ם במיל' יצחק גיא)
חטיבת מלאים אסטרטגיים ותשתיות לאומיות
חטיבת שת"פ אסטרטגי וסיוע (בראשות סא"ל במיל' קובי וימיסברג)
סגן ר' רח"ל בפקע"ר (אל"ם במיל' שמוליק קלמי) - שאליו כפופים חמישה מנהלי מל"ח מחוזיים בהתאם למחוזות פיקוד העורף: מחוז צפון, מחוז חיפה, מחוז ירושלים והמרכז,מחוז דן, מחוז דרום.
סגן ר' רח"ל לרציפות תפקודית (סא"ל במיל' יוסי שפירא) - שאליו כפופה חטיבת תרחישי ייחוס ומודיעין, ראש תחום מינהל.
יחידת הוועדה הבין משרדית להיערכות לרעידות אדמה בראשות אמיר יהב.
יחידת הביקורות שאליה כפופים ראש חטיבת ביקורות משרדי ממשלה ורשויות ייעודיות, ראש חטיבת ביקורות שלטון מקומי.
אל רשות החירום הלאומית משויך ימ"ל (יחידה מחוץ למניין) 1090- אשר מהווה את כוח המילואים של רח"ל ומורכב מארבעה מרכזים: מרכז אסטרטגי, מרכז המומחים לרעידות אדמה, מרכז רציפות התפקוד, מרכז האג"ם.
בנוסף קיימת בכל משרד ממשלתי יחידת קישור למשרד הממשלתי(יקל"מ) אשר מסייעת למשרד הממשלתי בחירום ובתרגילים, כפופה למנהל החירום המשרדי (מח"ם) של המשרד הממשלתי ומדווחת למרכז הרציפות התפקודית של רח"ל, אשר בו יושבים גם נציגי פיקוד העורף- בדומה לפעילות יחידת הקישור לרשות המקומית (יקל"ר) שמבצעת פעילות דומה ברשויות המקומיות.
בראשות היקל"מ עומד סא"ל במיל' צביקה פרוכט.
+מס.שםתקופת כהונההערות1תא"ל (מיל') זאב צוק-רם2007–20112אל"ם (מיל') אבי דוד2011–20123תא"ל (מיל') בצלאל טרייבר2015–2018(1)תא"ל (מיל') זאב צוק-רםאוקטובר 2018–נובמבר 2019מ"מתא"ל (מיל') רוני מורנונובמבר 2019–פברואר 2020מ"מאל"ם (מיל') נוחי מנדלפברואר 2020–אוקטובר 2020ראש הרח"ל בזמן התפרצות נגיף הקורונה בישראל4תא"ל (מיל') יורם לרדואוקטובר 2020–אפריל 2025מ"מאל"ם (מיל') איתן יצחקאפריל 2025-?ראש רמי"ם במקביל לתפקידו
רשות מקומית בישראל היא היחידה הגאוגרפית-מנהלית הקטנה ביותר הנהוגה בישראל.
נכון ל-2025 קיימות בישראל 259 רשויות מקומיות: 82 מהן עיריות, 121 מועצות מקומיות, 54 מועצות אזוריות ושתי מועצות מקומיות תעשייתיות.
הבסיס החוקי למבנה הרשויות המקומיות הוא פקודת העיריות, שנחקקה (בנוסחה המקורי) בשנת 1934, ופקודת המועצות המקומיות שחוקקה ב-1941, אך עשרות חוקים נוספים מסדירים את פעולותיהן.
הרשויות המקומיות בישראל נחלקות לארבעה סוגים:
עירייה: רשות מקומית של עיר, שמספר תושביה עולה על 20,000 בדרך כלל.
עירייה יכולה גם לכלול מספר יישובים שכנים במסגרת איחוד רשויות מקומיות.
מועצה מקומית: רשות מקומית של יישוב בעל אופי עירוני, כפרי או קהילתי, שמספר תושביו בין 2,000 ל-20,000. גם מועצה מקומית יכולה לכלול מספר יישובים.
מועצה אזורית: מועצה המאגדת מספר יישובים כפריים וקהילתיים באזור גאוגרפי מסוים.
מועצה מקומית תעשייתית: רשות מוניציפלית המנהלת אזור תעשייה בין-יישובי.
מועצה מקומית תעשייתית היא מקרה ייחודי לישראל בלבד.
זוהי מועצה ללא תושבים וללא דמוקרטיה מקומית.
מתמנים למועצה שלושה נציגים של משרדי ממשלה, שלושה נציגים מהתעשייה המקומית ושלושה נציגים מרשויות מקומיות הגובלות בשטח המועצה.
כ-5% משטח ישראל אינו משויך לשום רשות מקומית.
שטח כזה מכונה שטח גלילי.
ראש הרשות המקומית (ראש העירייה, ראש המועצה המקומית או ראש המועצה האזורית, בהתאם לאופי הרשות המקומית) נבחר לתפקידו בבחירות דמוקרטיות, ולצדו נבחרים חברי מועצת הרשות.
כאשר רשות מקומית נקלעת למצב כספי קשה מאוד, הפוגע ביכולתה לתפקד, רשאי שר הפנים לפזר את מועצת הרשות, להדיח את ראש הרשות מתפקידו ולמנות ועדה קרואה לניהול הרשות המקומית עד להבראתה.
העיריות והמועצות המקומיות בישראל מאוגדות במסגרת "מרכז השלטון המקומי בישראל", שנוסד בשנת 1938. המועצות האזוריות מאוגדות בנפרד, במרכז המועצות האזוריות.
לצורכי חוק מס ערך מוסף רשות מקומית היא מלכ"ר.
למועצת הרשות המקומית נתונה סמכות להתקין חוקי עזר ותקנות לשם הסדרת החיים בתחומי הרשות, ולגבות מסים לשם מימון פעולות הרשות.
בנוסף למיסים שהרשות גובה ישירות מתושביה, היא מסתייעת בתקציב ממשלתי המועבר אליה באמצעות משרד הפנים.
סמכויות הרשות המקומית מוגבלות על ידי חוקי המדינה ונתונות לפיקוח הממונה על המחוז במשרד הפנים.
על פי הפסיקה, בעקבות המשפט העברי, הרשות המקומית אינה רשאית להאציל את סמכויותיה אלא לבצע בעצמה, אלא במקומות שבהם בפירוש מותר לה לעשות כן
מבנה השלטון המקומי בארץ ישראל החל ברפורמות התנזימאט של האימפריה העות'מאנית.
ב־1875 חוק חוק המג'ילס בלדיאת (מועצה מקומית), שנבחרה לתקופת כהונה של שנה על ידי כלל הנתנינים העות'מאנים מעל גיל 25 ומשלמי מיסים.
ב־1877 נחקק חוק העיריות, שהבדיל בין שני סוגים של רשויות מקומיות: השהיר (sehir), מ־40,000 תושבים ומעלה, והקסבה, מסגרת לעיירות או רבעים גדולים.
מ־1877 עד תום התקופה העות'מאנית בארץ ישראל הוקמו עיריות ב־22 יישובים.
תחת השלטון הבריטי נקבעה ב־1921 פקודת המועצות המקומיות, שקבעה מסגרת ניהולית לשלטון המקומי הכפרי.
מבנה הרשויות המקומיות במדינת ישראל החל על בסיס המבנה הקיים בתקופת המנדט.
בסוף שנות ה-70 החלו ראשי הרשויות המקומיות להיבחר בבחירות ישירות, דבר שחיזק את מעמדם.
בשנות ה-80 השלטון המרכזי החל לבצע הליכי ביזור כלפי השלטון המקומי, גם כחלק מתוכנית הייצוב הכלכלית של 1985. כך תקציב הארנונה של הרשויות גדל משמעותית, הרשויות הוסמכו לגבות מהתושבים ארנונה ותשלום על המים.
בעקבות שינויים אלו זינקו ההכנסות העצמיות של הרשויות המקומיות ל-60%-65% לעומת 34.5% בלבד בתחילת שנות ה-80. עם זאת, בשנות ה-90 הכנסת הטילה פיקוח על תעריפי הארנונה ושיעור ההכנסות העצמיות של הרשויות המקומיות צנח לכ-40%.
מיסוי מוניציפלי הוא מס המוטל על ידי הרשות המקומית ונגבה ישירות מתושביה, לשם מימון פעילות הרשות.
המיסוי חל על בעלים פרטיים כפי שחלה על המדינה ככל והיא מחזיקה בבעלות על שטחים באזור הרשות המקומית, וכפי שעולה מדיוני הכנסת החוק מתאים לכלל שבמשפט העברי "דין המדינה כדין האזרח" שעולה מתוך התלמוד הירושלמי.
מיסים אלו כוללים בין השאר את הארנונה - מס האמור לשמש את הרשות למימון פעילותה השוטפת, כגון תשלום משכורות עובדי הרשות, פינוי אשפה, פיקוח מקומי, תחזוקה שוטפת של כבישים וגינות, חינוך, תרבות, ועוד.
סוג מס נוסף הוא היטל פיתוח, המשמש להקמת תשתיות מקומיות כגון תשתית מים, צנרת ביוב, סלילת כבישים ומדרכות, ותשתית תיעול מי גשמים.
עם זאת, גובה תשלומי הארנונה נקבע בעיקרו בידי משרד הפנים והאוצר, וגם ההנחות והפטורים מארנונה נקבעים בעיקר בידי השלטון המרכזי.
אגרות נוספות הן אגרות שילוט, פינוי אשפה, שמירה, אגרת סלילת כבישים ומדרכות, ואגרת פינוי פסולת ממגרשים.
בניגוד לעבר, אגרות מים וביוב כבר אינן מוטלות כיום ישירות על ידי העירייה או המועצה, אלא על ידי תאגיד מים וביוב.
בישראל אופן השימוש במיסוי נקבע על ידי הרשות המקומית.
יש מקומות בעולם בהן התושבים משתתפים בהחלטות באמצעות הצבעה .
"הוועדה הממלכתית לענייני השלטון המקומי" (ועדת זנבר)
בשנת 1976 הוקמה, מכוח החלטת ממשלת ישראל, "הוועדה הממלכתית לענייני השלטון המקומי".
בראש הוועדה עמד משה זנבר ותפקידה הוגדר: .
הוועדה הגישה את מסקנותיה בשנת 1981, וקבעה כי תפקידם הראוי של הרשויות המקומיות הוא:
מסקנותיה המרכזיות של הוועדה היו:
"לא ייעשו דברים בעניין הנוגע לשלטון המקומי ללא שיתוף או תיאום מוקדם עם נציגיו".
"יוגדר תחום רחב של סמכויות הרשות המקומית והיא תהיה מוסמכת לבצע כל פעולה הנכללת בתחומים אלה".
"בחלוקת התפקידים ותחומי הפעולה בין השלטון המקומי והשלטון המרכזי תהיה התחשבות מרבית בתועלת האזרח הבוחר – משלם המס, ולכן היא תיקבע על פי עקרונות המבטיחים את מעורבות הציבור תוך דחיפה מתמדת לשיפור השירות מחד גיסא ולהפחתת עלותו מאידך גיסא".
"לרשויות המקומיות יובטחו מקורות מימון הדרושים למילוי תפקידיהן".
בנוסף המליצה הוועדה להעניק מעמד שווה לרשויות המקומיות ולממשלה בתחומי פעילות שמשותפים לשתיהן, להעביר תפקידים מסוימים בתחומי החינוך, הרווחה, התחבורה והתרבות לרשויות המקומיות (ובמקביל להדק את הפיקוח הממשלתי עליהן) מבחינה תקציבית, ולהגדיל את ההכנסות העצמאיות של הרשויות המקומיות.
הממשלה אישרה עקרונית את המלצות הוועדה, אך בפועל רובן לא בוצעו.
הבחירות לרשויות המקומיות בישראל מתקיימות מדי חמש שנים.
עם זאת, לפרקים נערכות בחירות מיוחדות, כבמקרה של התפטרות ראש המועצה.
בבחירות רשאים להצביע כל הרשומים במשרד הפנים כתושבי העיר, בין אם הם אזרחי ישראל ובין אם לאו, שמלאו להם 17 שנים.
הבחירות לראשות הרשות הן בחירות אישיות, בהן נדרש המועמד לקבל תמיכתם של לפחות 40% מן המצביעים ואילו הבחירות למועצת הרשות הן בחירות יחסיות.
רשות התעופה האזרחית (או רת"א) הוקמה ב-13 במאי 2005 מכוח חוק רשות התעופה האזרחית, תשס"ה-2005, ותפקידה להסדיר ולפתח את נושא התעופה האזרחית בישראל.
לרשות מעמד סטטוטורי, והיא החליפה את מינהל התעופה האזרחית שפעל קודם לכן כאגף במשרד התחבורה.
מקום מושבה של הרשות הוא באיירפורט סיטי.
בעקבות תקרית בטיחות חמורה ב-2007 שאירעה במרחב האווירי של נמל התעופה בן-גוריון הוקמה ועדה ציבורית לבדיקת בטיחות התעופה בישראל, הידועה בשם ועדת לפידות.
הוועדה הגישה את מסקנותיה בינואר 2008 ודו"ח הוועדה אומץ בעיקרו.
בדצמבר 2008 הוריד ה-FAA את דירוג הבטיחות של ישראל לקטגוריה 2.
בעקבות בקשת הוועדה לענייני ביקורת המדינה, מבקר המדינה פרסם ב-2010 חוות דעת על בטיחות התעופה בישראל לאחר מעקב של שנתיים.
ב-2012 דירוג הבטיחות של ישראל חזר לקטגוריה 1.
בראש הרשות ניצב מנהל הממונה על ידי שר התחבורה.
עוד כפופים למנהל הרשות שישה אגפים:
אגף פיקוח אווירי - האגף מופקד על הפיקוח והאכיפה כלפי מפעילים אוויריים (מובילים אוויריים, תעופה כללית ותעופה ספורטיבית) ומכוני הבדק הישראליים.
כמו כן, האגף אחראי על ביצוע בדיקות לכלי טיס זרים המגיעים לישראל, על בדיקת מכוני הבדק הזרים, על בדיקת תחנות ביעדים אליהם טסים המפעילים האוויריים הישראליים וטיפול בבקשות לפטור מיישום תקנות טיס.
אגף תשתיות - האגף אחראי על קידום רגולציה (אסדרה), רישוי, פיקוח ואכיפה בתחומים המקצועיים השונים של התשתיות התעופתיות וניהול התעבורה האווירית: תשתיות קרקעיות לתעופה (מנחתים ושדות תעופה על רכיביהם), תכנון המרחב האווירי ותהליכי הטיסה, יחידות ניהול התעבורה האווירית ומערכות התקשורת העקיבה והניווט התעופתיים על הקרקע (שאינם חלק מכלי הטיס).
האגף אחראי לפיתוח מרחב הפיקוח התעופתי הישראלי שהוקצה לתעופה האזרחית, לכתיבת תוכניות פיתוח שנתיות ורב שנתיות ולנושאי איכות הסביבה בהקשרי שדות התעופה.
האגף אחראי לקשר עם חיל האוויר, משרד הביטחון ומינהל התכנון בתחומי אחריותו.
האגף אחראי לקשר עם רשויות התעופה במדינות השכנות בתחומי ניהול התעבורה האווירית בין המדינות ותכנון נתיבי הטיסה.
האגף אחראי על פרסומי המידע התעופתי של ישראל והוראות התעבורה האווירית במסגרת ה-AIP והפמ"ת בהתאם לדרישות והנחיות ארגון התעופה הבינלאומי.
מחלקת שדות תעופה והגבלות בניה
תחום תקשורת ומערכות עקיבה וניווט CNS
תחום ניהול מידע תעופתי (AIM)
אגף כשירות אווירית - האגף מופקד על מערך הרישוי, הפיקוח והאכיפה בנושאים הנדסיים ובייצור של כלי טיס, חלקיהם וציוד תעופתי, וכן על תוכנית בטיחות הפעלה מתמשכת (COS).
אגף כלכלה ויחסים בינלאומיים - האגף מופקד על האסדרה הכלכלית של תובלה אווירית מסחרית בענף התעופה האזרחית.
אגף ארגון, משאבים וטכנולוגיה - האגף אחראי על הפיתוח הארגוני, הלמידה וניהול הידע בארגון; על ניהול המשאב האנושי, התקציב ותוכניות העבודה; על פיתוח מערכות המידע בארגון ועל קידום תהליכים לשיפור השירות לציבור.
הלשכה המשפטית - תפקיד הלשכה המשפטית של רשות התעופה האזרחית (רת"א) הוא ליתן ייעוץ והנחיה לכלל גורמי רת"א בהיבטים המשפטיים של פעולתם, ובפרט בפרשנות דיני הטיס והפעלת סמכויות לפיהם.
במסגרת זו, הלשכה המשפטית של רת"א מעמידה לרשות הנהלת רת"א כלים ואמצעים משפטיים הדרושים ליישום מדיניות מנהל רת"א.
במדינת ישראל נעשו מספר ניסיונות להקמת רשות לאומית לתקשורת, אשר תהווה גוף מקצועי ורגולטיבי שיאחד את הרשויות העוסקות בענייני תקשורת במדינה.
נחיצות הקמתה של רשות לתקשורת נקבעה בידי מספר ועדות מקצועיות, אושרה חמש פעמים בהחלטות ממשלה ואף הבשילה לכדי טיוטת הצעת חוק.
התהליך להקמת רשות כזו החל בשנת 1996 אך בפועל לא הוקם בישראל גוף כזה, באף אחת מהמתכונות שהוצעו.
מוסדות התקשורת הקיימים בישראל כיום
משרד התקשורת – מסדיר את תחום הבזק
תאגיד השידור הציבורי – פועל כגוף מבצע בתחום שידורי הרדיו והטלוויזיה הממלכתיים (מחליף את רשות השידור שפורקה)
הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו ומועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו – מסדירות את שידורי הרדיו והטלוויזיה המסחריים לציבור
המועצה לשידורי כבלים ולווין – מסדירה את תחום הטלוויזיה הרב ערוצית למנויים
דואר ישראל – לאחרונה הפכה לחברה ממשלתית המתמחה באספקת שירותי דואר ובנקאות
הממונה על הגבלים עסקיים ורשות ההגבלים העסקיים – עוסקים בנושאי התחרות בשוק התקשורת
משרד המשפטים ומשרד האוצר – מעורבים בתהליכי קבלת החלטות הנוגעות להסדרת שוק התקשורת
הצורך בהקמת רשות לאומית לתקשורת
מועלים מספר טיעונים המצדדים בהקמת רשות לאומית לתקשורת:
ריבוי הגורמים המעורבים בהליכי הסדרה יוצר מצב שבו החלטות סותרות בתוך הממשלה ואינטרסים פוליטיים, מביאים לעיכוב בהתפתחות הענף.
כך גם הראייה המקצועית הספציפית של כל אחד מהגורמים מונעת את פיתוחה של מדיניות ארוכת טווח ברורה לאורה יכולים מפעילים ומשקיעים לקבל החלטות לגבי מעורבותם בשוק.
למשל, קיומם של שני רגולטורים בתחום השידורים המסחריים: הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, ומועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
התמורות הטכנולוגיות בענף התקשורת גורמות לטשטוש הגבולות בין שירותי התקשורת השונים (טלפוניה, אינטרנט ושידורי טלוויזיה).
שירותים שבעבר ניתנו על ידי ספקים שונים כיום ניתנים על ידי אותם ספקים.
המגמה היא מגמה של לכידות ולכן יש צורך בליכוד הרגולטורים בכל התחומים.
היותו של העומד בראש הגוף המסדיר שר בממשלת ישראל, יוצרת קשר תפקודי בין האירועים הפוליטיים לבין פעילות הגורם המסדיר ומכך גם על טווח קביעת היעדים בתחום התקשורת.
עצמאות הרשות מן המערכת הפוליטית חיונית על מנת לאפשר לה לקבוע מדיניות ארוכת טווח שאינה מושפעת מטלטלות פוליטיות (שיקולים פוליטיים, תקופת החלפת שלטון).
היותה של הרשות המסדירה משרד ממשלתי, מכפיפה אותה למבנה היררכי ולמערכי קבלת החלטות המקובלים במערכת זו, אשר במקרים מסוימים מביאים לסתירות פנימיות ולמערך קבלת החלטות מסורבל.
כמו כן, התלות משפיעה גם על רמת המקצועיות של העוסקים בתחום הרגולציה.
העובדים הם אינם תמיד בעלי רמת מקצועיות ומומחיות גבוהה בתחום.
מבנה של רשות עצמאית ירשה גיוס עובדים בהתאם לצרכיה ובכך, קיום מערכת יעילה ומקצועית של הגוף המסדיר.
קיומה של רשות אחת, אשר תהווה איחוד של מספר גורמים (הרשות השנייה, מועצת הרשות השנייה, המועצה לשידורי כבלים ולווין ומשרד התקשורת) צפויה להביא לחיסכון בתקציבים.
תהליך הקמת הרשות הלאומית לתקשורת
ועדות שהוקמו במטרה לקדם את הרשות הלאומית לתקשורת
ועדת בועז בתחילת 1996 החליטה הממשלה, בעקבות דוח ועדת בועז, להקים רשות עצמאית שתסדיר את הפעילות בתחום התקשורת בישראל.
דו"ח הוועדה כלל, בין היתר, תיאור של מהפכת התקשורת בעולם, סקירה בינלאומית של השינויים במעורבות הממשלה בתחום התקשורת בעולם המערבי, והמלצות בדבר ארגון מערכת הרישוי, הפיקוח והאכיפה של ענף התקשורת בישראל.
על פי המלצות הוועדה הרשות אמורה הייתה לקבל לידה את סמכויות ההסדרה שנחלקו בין הרגולטורים, ולרכז את ענייני רשות הדואר, שידורי הטלוויזיה (למעט השידור הציבורי) וחוק בזק.
הוועדה להרחבה וארגון מחדש של מערך השידורים לציבור בישראל ביוני 1997 הגישה הוועדה להרחבה וארגון מחדש של מערך השידורים לציבור בישראל, בראשות אלוף (מיל') יוסי פלד, לשרת התקשורת דאז לימור לבנת, דוח שבו המליצה להקים רשות לאומית לתקשורת עצמאית במבנה ה-FCC האמריקאי.
הוועדה המליצה שמלבד הפיקוח והרישוי ייכלל בסמכויותיה של הרשות גם תחום התכנון והמליצה לבחון את הרחבת סמכויות הרשות לתחום הטלפוניה.
צוות היישום לגיבוש כללי פתיחת ענף התקשורת לתחרות בספטמבר 1998 הגיש צוות היישום לגיבוש כללי פתיחת ענף התקשורת לתחרות, בראשות דניאל רוזן, דו"ח לשר האוצר דאז יעקב נאמן, ולשרת התקשורת דאז לימור לבנת.
בדו"ח המליץ הצוות לבחון אפשרות לבטל את משרד התקשורת ולהקים במקומו רשות לאומית לתקשורת שתוסמך לטפל בכל עניין הסדרת ענף התקשורת ופתיחתו לתחרות.
הוועדה המליצה על הקמת הרשות רק לאחר יישומה בפועל של התחרות בשוק התקשורת הפנים ארצית כדי למנוע שיבושים בפתיחת השוק לתחרות.
הוועדה ציינה בדוח כי יש מקום לבחון את עניין איחוד רשות הטלפוניה והשידורים.
הצוות להכנת הצעה לארגון מחדש של הרגולציה של שידורי הטלוויזיה המסחריים בינואר 2002 הגיש הצוות להכנת הצעה לארגון מחדש של הרגולציה של שידורי הטלוויזיה המסחריים, בראשות גיל סמסונוב, לשר התקשורת דאז ראובן ריבלין, דוח שבו המליץ להקים רשות לאומית לטלוויזיה ולרדיו מסחריים.
על פי המלצת הצוות, הרשות תכלול 11 חברי מועצה שימונו על ידי הממשלה וימלאו את תפקידיהן של הרשות השנייה, של המועצה לשידורי כבלים ולווין ושל מנהלת הסדרת השירותים לציבור במשרד התקשורת.
דוח זה הוגש לשר התקשורת משום שהפרק שעסק בעניין זה בהצעת חוק ההסדרים במשק המדינה, בשנת 2001, לא נחקק.
צוות הקמת "רשות לתקשורת"בינואר 2002 מינה שר התקשורת דאז ראובן ריבלין, צוות הקמה ל"רשות לתקשורת" בראשות מנכ"ל המשרד דאז, אורי אולניק.
בדצמבר 2002 הגיש הצוות דוח שעיקריו הם:
להקים רשות לאומית סטטוטורית לתקשורת מחוץ לכותלי הממשלה, שתסדיר את כל תחומי הבזק והשידורים המסחריים.
לשלב במסגרת הרשות הלאומית "מועצת משדרים" אשר תעסוק בגיבוש תוכני השידור והתכנים המסחריים.
בראש הרשות תעמוד "מועצת התקשורת" שתורכב מחמישה חברים: יו"ר מועצת התקשורת, יו"ר מועצת המשדרים ושלושה חברים נוספים.
הצוות ממליץ להאציל למועצת התקשורת את סמכויות משרד התקשורת, ואת סמכויות הרשות השנייה והמועצה לשידורי כבלים ולווין למועצת המשדרים.
בדוח נכללו גם המלצות באשר לעובדי משרד התקשורת שיועברו לרשות, ליחסי הגומלין עם הממשלה, לניהול הספקטרום האלקטרומגנטי (הקצאת גלי הרדיו), להיבטים ביטחוניים וליישום הדוח, ותוארה הקמת הרשות.
בדצמבר 2002 אימץ שר התקשורת את המלצות הדוח.
ועדת מרדכי במרץ 2009 מינה שר התקשורת דאז אריאל אטיאס את "ועדת מרדכי", על מנת לבחון את נושא הסדרת השידורים בטלוויזיה בישראל.
הוועדה המליצה על הקמת רשות לאומית לתקשורת על מנת לאחד את גורמי ההסדרה בתחום הטלוויזיה.
אם לא תוקם רשות לאומית לתקשורת, מכל סיבה שהיא, המליצה הוועדה לאחד את שני הגופים המסדירים את תחום השידורים בישראל (הרשות השנייה ומועצת הכבלים והלוויין) לגוף אחד, כשלב ראשון בדרך להקמת רשות לאומית לתקשורת – "ברית המועצות".
פעילות פרלמנטרית וממשלתית בנושא רשות לאומית לתקשורת
בעקבות הדוח של ועדת בועז שהוגש לממשלה בשנת 1996 החליטה הממשלה בהחלטת ממשלה (מס' 897) במאי 1996 להקים צוות שיעסוק בהכנת הצעת חוק בעניין הסדרת פעילות הרשות ובחינת השייכות הארגונית שלה - פנים-ממשלתית או עצמאית.
במהלך 1996 הוקם צוות בין-משרדי לבחינת המדיניות בענף התקשורת ופתיחתו לתחרות, אשר מונה בידי שר האוצר דאז דן מרידור ושרת התקשורת דאז לימור לבנת.
בדצמבר 1996 הגיש הצוות דוח, והמלצותיו העיקריות היו לבחון את המבנה הארגוני לצורך פיקוח ובקרה בתחום התקשורת ולפתוח את שוק התקשורת הפנים-ארצי לתחרות, דבר שמצריך לקבוע הסדרים חדשים בענף.
המלצות ועדה זו אומצו בהחלטת ממשלה (מס' 1177) בינואר 1997.
באוגוסט 1997 על סמך דוח הוועדה להרחבה וארגון מחדש של מערך השידורים לציבור בישראל, החליטה הממשלה בהחלטת ממשלה (מס' 2444) להקים רשות לאומית לשידורים שתרכז את כל סמכויות ההסדרה הפזורות בשוק התקשורת.
בהצעת חוק ההסדרים במשק בשנת 2001 נכתב פרק העוסק בהקמת רשות לאומית לתקשורת.
בדצמבר 2002 אימץ שר התקשורת ראובן ריבלין את המלצות דוח ועדת אולניק.
בינואר 2003 החליטה הממשלה בהחלטת ממשלה (מס' 2865) להקים רשות תקשורת.
ההחלטה התקבלה על בסיס הדוח של משרד התקשורת וועדת אולניק, אך שר האוצר ושר התקשורת עשו בה שני שינויים:
הממונה על התקציבים במשרד האוצר או מי מטעמו יהיה חבר שישי במועצת התקשורת.
מכוח החלטה זו הוקם צוות בין-משרדי לליווי המשרד לצורך הכנת הצעת חוק להקמת הרשות.
הצוות הורכב מנציגים ממשרד האוצר, ממשרד המשפטים, ממשרד התקשורת וממשרד התרבות ומנציגי הרשות השנייה והכבלים.
במרס 2003 התקבלה החלטת ממשלה (מס' 106) שאישרה מחדש את החלטת ממשלה מס' 2865 שקיבלה הממשלה הקודמת בינואר אותה שנה.
החלטת ממשלה מס' 2865 קבעה כי ברגע שתוקם הרשות יבוטלו משרד התקשורת, הרשות השנייה והמועצה לשידורי כבלים ולווין, ואף הוקם צוות לטיפול במבנה הרשות, במאפייניה ובהליכי קדם חקיקה שיועדו להסתיים בינואר 2004.
ביולי 2003 הוגשה טיוטת הצעת חוק ראשונית לוועדת השרים לענייני חקיקה.
טיוטת הצעת חוק מעודכנת הוגשה לוועדת השרים לענייני חקיקה באפריל 2004.
דיון שנקבע ל-14 ביוני 2004 בוועדת השרים לענייני חקיקה ובנוכחות שר האוצר לעניין קידום הצעת החוק לא התקיים.
באוגוסט 2005 עברה החלטת ממשלה, בנושא הקמת רשות לאומית לתקשורת.
על פי ההחלטה תחל הרשות הלאומית לתקשורת לפעול "לא יאוחר מיום 1 ביולי".
שר התקשורת בממשלה ה-32 משה כחלון, התנגד להצעת משרד האוצר לכלול את איחוד הגופים הרגולטיביים העוסקים בתקשורת במסגרת חוק ההסדרים שנחתם ב-30 במרץ 2009, זאת מתוך כוונה לטפל בנושא במסגרת עבודת משרד התקשורת ולקיים תהליך חקיקה מסודר.
ב-2017 נדונה האפשרות להכפיף את תאגיד השידור הציבורי לאחד מגופי הפיקוח הקיימים, תוך הרחבת סמכויותיו של הגוף המפקח.
בראשית שנת 2018, במהלך הדיונים על תיקון חוק התקשורת הציעה חברת הכנסת שרן השכל לפרק את המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין ולהקים מחלקה של 5 עובדים ברשות השנייה שתפקח על חברות הטלוויזיה השונות.
בארצות הברית הגוף אשר אחראי על ענייני התקשורת הוא ה-FCC אשר הוקם בשנת 1934
בבריטניה הגוף האחראי הוא Ofcom אשר הוקם בשנת 2003 והחליף את משרד התקשורת הממשלתי
רשות התעופה הפדרלית היא סוכנות של משרד התחבורה האמריקאי, אשר בסמכותה לתקן תקנות ולנהל את כל ההיבטים של התעופה האזרחית בארצות הברית.
ב-1958 הועבר חוק שהקים סוכנות זו בשם סוכנות התעופה הפדרלית (Federal Aviation Agency), אשר בשנת 1967, כאשר הועברה למחלקת התחבורה של ארצות הברית, שונה שמה לשם הנוכחי.
תפקידיה העיקריים של רשות התעופה הפדרלית האמריקאית הם:
לנהל את הניווט התעופתי ואת בקרת התעבורה
לעודד תעופה אזרחית, כולל טכנולוגיה תעופתית חדשה
לדאוג לבטיחות של התעופה האזרחית
לטפל ברעש ממטוסים ובהיבטים סביבתיים אחרים של מטוסים
רשות מחוקקת היא הרשות האחראית על חקיקת החוקים במדינה, ולעיתים מהווה רשות מבקרת על הרשות המבצעת.
ברוב הדמוקרטיות הייצוגיות בעולם ישנן שלוש זרועות שלטוניות הנבדלות זו מזו.
הרשות המחוקקת בדרך כלל מכונה בשם "פרלמנט" (parliament), או 'בית נבחרים'.
הרשות המחוקקת של מדינת ישראל היא הכנסת.
הרשות המחוקקת היא הגוף שתפקידו לקבוע את הנורמות של המדינה, לרוב בדרך של חוקים: חקיקת חוקים חדשים, וכן ביטול ותיקון חוקים קיימים.
לרשויות מחוקקות שונות ברחבי העולם שמות שונים, וכן שיטות החקיקה ומבנה הרשות משתנה ממדינה למדינה.
בשיטה הפרלמנטרית, העם בוחר את נציגיו לרשות המחוקקת והיא הממנה את הרשות המבצעת או מאשרת את הרכבה.
שיטה זו היא שיטת הבחירה הקיימת כיום במדינת ישראל.
לעומת זאת, בשיטת בחירה ישירה, העם בוחר הן את חברי הרשות המחוקקת והן את ראש הרשות המבצעת, כך שהרשות המבצעת תלויה פחות ברשות המחוקקת.
ישנן רשויות מחוקקות המורכבות מבית מחוקקים אחד (כך בישראל, בה הכנסת היא בית המחוקקים היחיד), וישנן רשויות בנות שני בתי מחוקקים המכונים בית עליון ובית תחתון (כך בארצות הברית, בה חוק צריך לעבור את אישור בית הנבחרים (הבית התחתון) והסנאט (הבית העליון)).
לעיתים כוללות רשויות מחוקקות שלושה ואפילו ארבעה בתי נבחרים, או שלושה גופים (כך הדבר בממלכה המאוחדת ובממלכות חבר העמים, בהם הפרלמנט הבריטי מורכב מבית תחתון – בית הנבחרים הבריטי, בית עליון – בית הלורדים ומהמונרך המאשר את החוקים).
ברוב השיטות הפרלמנטריות הבית התחתון הוא החזק מבין שני בתי המחוקקים, אולם ישנן שיטות בהם לשני בתי הנבחרים מעמד שווה או מעמד דומה.
רשות מחוקקת יכולה להתקיים גם בדיקטטורות.
במקרה זה מצויות סמכויות הרשות בידי אדם אחד (הדיקטטור, ולא בידי גוף נבחר).
גם במדינות דמוקרטיות מצויות סמכויות שונות של הרשות המחוקקת בידי גופים שאינם מהווים חלק מבית המחוקקים.
חלק מסמכויות אלה מצויים בידי גופים השייכים לרשויות אחרות ובהם הרשות המבצעת והרשות השופטת, ולעיתים לשרי ממשלה ולגופי צבא ושיטור (השייכים לרשות המבצעת) וכן לגופים שיפוטיים (השייכים לרשות השופטת) יש סמכויות להתקין תקנות.
בשטחי יהודה ושומרון אשר בשליטת ישראל, נתונות סמכויות החקיקה באופן חלקי בידי המושל הצבאי, והחוקים המתקבלים בכנסת טעונים אישור מצידו על מנת שיחולו בהם.
היו שיטות ממשל בהן לא היווה הפרלמנט חלק מהרשות המחוקקת.
כך למשל באימפריה העות'מאנית, לא היה הפרלמנט, שהתכנס לעיתים רחוקות חלק מהרשות המחוקקת.
כל סמכויות החקיקה היו נתונות בידי הסולטאן, והפרלמנט נחשב גוף מייעץ בלבד.
הרשות המחוקקת קיימת בכל רמות השלטון.