tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המצודה מגנה על משכנה של משפחת מדיצ'י, פאלאצו פיטי, שהיה גם מרכז שלטוני של הדוכסות הגדולה של טוסקנה כולה ומשקיפה על העיר פירנצה הפרושה לרגליה מצפון, מעבר לנהר הארנו.
היא מגוננת על העיר מכיוון דרום, מקנה מקלט בטוח סמוך לארמון לדוכס ולמשפחתו בעת חירום, מאדירה את עוצמת משפחת מדיצ'י ומאפשרת תצפית ופיקוח של השליט על העיר.
כמו כן נשמרו במקום אוצרות המשפחה.
המבצר מקושר לפאלאצו פיטי דרך גני בובולי על ידי מעבר שהוא המשך של מסדרון וזארי.
הביצורים והחומות נבנו בצורת כוכב המקיף את הגבעה.
במרכז הביצורים בנויה וילת מגורים אלגנטית, ללא שימוש צבאי, שיועדה למקלט המשפחה במקרה חירום כגון מתקפת אויב, מרד או מגפה.
כיום מוצגות בווילה ובגן שסביבה יצירות אמנות ותערוכות פיסול מודרני מתחלפות, בהן תערוכות גדולות משל הנרי מור (1970), דני קרוון (1976), פרננדו בוטרו (1991) ותערוכת מכוניות פרארי (1990).
בלוויו היל הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי מועצת וולהרה.
בלוויו היל ממוקם כחמישה ק"מ מזרחית למרכז העסקים הראשי של סידני, באזור הפרוורים המזרחיים.
הוא גובל במזרח ברוז ביי, בצפון בפוינט פייפר, במערב בפרוורים אדג'קליף, פדינגטון וולהרה ובדרום בבונדיי.
בדרומו של הפרוור עובר פארק קופר, גן ציבורי צר וארוך שנמתח לאורך ערוץ נחל מצוקי.
הפארק כולל מגרשי ספורט, אזורי פיקניק, שביל הליכה ומחסות גשם עשויי פיברגלס, המוסווים בין הצוקים.
בלוויו היל נוסד במאה ה-19, כשמהגרים אירים קראו למקום ויניגר היל (Vinegar Hill), על שם מרד ידוע באירלנד ב-1798. בעקבות מחאתו של המושל הכללי דאז לכלן מקווארי, הוא החליט לשנות את שם הפרוור לבלוויו היל - מצרפתית, גבעת הנוף היפה.
בתחילת המאה ה-20 עבר בפרוור קו חשמליות, שנסע מאזור העיר דרך רחוב אוקספורד, ובבונדיי ג'נקשן פנה דרך בלוויו היל בדרך לבונדיי.
בלוויו היל נחשב כפרוור עשיר, כשחציון ערך הנכסים בו עולה על 3.5 מיליון דולר אוסטרלי, נכון ל-2011. במדד ערך הבתים, הוא הפרוור השני הכי יקר בסידני, שני אך לווקלוז הסמוך לו.
בלוויו היל ניתן לציון בריכוז יהודי גדול - אחוז הדרים בו המגדירים עצמם כיהודים הוא 24.5 אחוז (כמעט רבע) - זאת לעומת יחס היהודים לכלל האוכלוסייה בסידני רבתי, שעומד על 0.9 אחוז בלבד.
בפרוור בית ספר יהודי, מוריה, שנחנך בשנת 1952.
בפרוור שמונה בתים שנמצאים במרשם הנכסים של המדינה.
הוא מציג מספר רב של סגנונות אדריכליים, כגון ויקטוריאני, ארטס אנד קרפטס ועוד.
הפרוור היה בעבר ביתה של השחקנית טוני קולט ובעלה.
בלוודרה (באיטלקית: Belvedere - "יפה נוף") הוא מבנה אדריכלי המשמש לתצפית, ומנצל את הנוף הנשקף ממיקומו.
בלוודרה יכול להיות ממוקם בחלקו העליון של מבנה, וצורתה יכולה להיות צריח, כיפה או גלריה פתוחה (באיטלקית "אלטנה").
המבנים הראשונים מסוג זה הוקמו ברומא שבאיטליה: על צלע ההר מעל ארמון הוותיקן הקים הצייר האיטלקי אנטוניו דל פולאיולו קזינו קטן בשם "פלצטו" או "בלוודרה" עבור האפיפיור אינוקנטיוס השמיני.
מבנה זה החל את האופנה של הקמת מבני תצפית שזכו לכינוי זה באיטליה.
סוג מבנה זה היווה השראה לציור בלוודיר מעשה ידי הצייר ההולנדי מאוריץ קורנליס אשר.
בלוז לכחולי המדים היא סדרת טלוויזיה מסוגת דרמה-פשע משטרתית אמריקאית, של רשת NBC, ששודרה בשנים 1981–1987.
הסדרה מתארת את חייהם של אנשי צוות בתחנת משטרה ברחוב הבדיוני היל בעיר גדולה בארצות הברית.
"בלוז" (Blues - כחולים) הוא מונח סלנג המתאר את השוטרים, שמדיהם כחולים.
הסדרה זכתה לביקורות חיוביות, והשפיעה על סדרות דרמה דומות אחרות ששודרו בהמשך בצפון אמריקה.
בעונה הראשונה זכתה הסדרה ב-8 פרסי אמי (רק הסדרה "הבית הלבן" זכתה בהישג דומה בפרסי האמי בעונתה הראשונה).
בסך הכול זכתה הסדרה לאורך השנים ב-98 מועמדויות לפרסי אמי.
בשנתיים הראשונות לשידורה זכתה גם בשני פרסי גלובוס הזהב לסדרת הדרמה הטובה ביותר.
הבלוט הוא טקס קורבן וסעודה מקודשת בתרבות הוויקינגית.
הוא נחשב לחלק מרכזי בדת הנורדית והדרך המקובלת לסגוד לאלים.
משמעות הפועל blóta היא "להקריב" וכן "לסגוד" על ידי הקרבת קורבן, שהיה אמצעי סגידה מרכזי לאלים.
משמעות נוספת למילה blót היא "התחזקות" כיוון שהקורבן חיזק את האלים על פי האמונה הנורדית.
בעקבות תיאורים של הבלוט על ידי אנשי דת נוצרים, עד המאה התשע-עשרה הטקס נתפש כמעין סחר חליפין עם האלים.
היו מקריבים כדי לקבל יחס מיטיב מהאלים.
לבלוט בדרך כלל הייתה מטרה ספציפית שאותה המקריב רצה להשיג: שפע, עוצמה, אריכות ימים, ניצחון בקרב, וכדומה.
בנוסף לכך, הבלוט נחשב כהזדמנות לגלות את העתיד או לקבל מהאלים תשובות לשאלות.
המאמינים שאפו להתייחד עם האלים ולבצע את רצונם.
על פי האמונה הנורדית, התזת דם הקורבן על הנוכחים מאפשרת איחוד סמלי של המשתתפים בטקס עם האלוהות אליה הקריבו, ועם אבותיהם הקדמונים.
המקריבים האמינו שבזכות מעשים אלו יזכו ליחס טוב יותר מידי האלים.
הקורבן הוקדש לאלים אודין, ניורד, פריי ובראגי.
בנוסף, הוקרבו קורבנות גם לדיסר (diser), אלילות הקשורות לולקיריה ולאלה פריה.
על פי האמונה הנורדית לדיסר הייתה ידיעה מוקדמת על המוות והייתה להן היכולת להגן על הבית והיבול.
נמענים נוספים לקורבן היו האלפים (Alfer), שהיו אלוהויות ברמה נמוכה אך בעלות יכולת הגנה.
את הטקס המוקדש להם ערכו בבית והוא נקרא אלפבלוט (Alfeblót).
כמו כן היו מקריבים קורבן במסגרת הבלוט גם לנשמות זקני המשפחה ולמקומות קדושים כמו מפלים או חורשות.
לפי אדם מברמן, כותב כרוניקות גרמני נוצרי:
"זהו המנהג, בכל תשע שנים, לערוך פסטיבל קהילתי באופסלה לכל המחוזות של שוודיה חריגה מכללי המנהג אסורה.
המלכים והאנשים, ביחד ובניפרד, שולחים מתנות ...מי שאימצו את הנצרות משלמים כדי לא לנכוח בחגיגות.
הקורבן נערך כך: תשעה ראשים מכל יצור חי מוצעים ונהוג לרצות את האלים בדמם של אלו.
הגופות נתלות בחורשה הסמוכה למקדש.
החורשה הזו כה קדושה לעובדי האלילים שהם מאמינים כי כל עץ בה שמיימי בגלל המוות של הקרבת הקורבנות.
הכלבים והסוסים תלויים יחד עם הגברים.
אחד הנוצרים אמר לי שהוא ראה שבעים ושתים גופות תלויות יחד.
לכל היתר יש לחשים שהם נוהגים לשיר בטקס הקורבן הזה...".
הקרבת בעלי חיים היא צורת הבלוט הנפוצה ביותר ופעמים רבות נקשרה עם סעודת הקורבן.
במסגרת הבלוט הוקרבו חיות משק כגון סוסים ובקר, בני אדם וכן חפצים בעלי ערך.
בשר החיות שהוקרבו בושל על האש שבערה במרכז החדר, כולם לקחו חלק באכילת הבשר שהוקרב ובשתית הבירה הטקסית.
"גביע הקורבן" הועבר סביב האש והמנהיגים היו מקדשים אותו יחד עם בשר הקורבנות.
הראשון ששתו לכבודו היה אודין, שהיה אחראי על הניצחונות והצלחות המלכים.
לאחר מכן שתו לכבוד ניורד ופריי, שהיו אחראים על יבול מוצלח ושלום, לבסוף שתו לכבוד אבותיהם המתים.
הפעולה בעלת החשיבות הרבה ביותר בטקס הייתה התזת דם הקורבן על קירות המקדש מבפנים ומבחוץ ועל המשתתפים בטקס.
את דם הקורבנות היו אוספים בקערות.
על פי האמונה הנורדית, דם הקורבן (hlaut) הכיל בתוכו חלק מכוחם של האלים.
לחלק מהאלים הייתה חיה שהוקרבה להם באופן מסורתי.
חזיר הבר היה משויך לפריי, אל הפיריון.
לפריי הוקרבו גם שוורים ופרים.
לפרייה היו מקריבים חזירה, בדומה לפריי אחיה, ולשניהם היו מקריבים לעיתים קורבן אדם.
החיה המשויכת לת'ור היא העז.
לת'ור היו מקריבים כאשר היה חשש לרעב או למחלות, אך בניגוד לאלים אחרים, לא הקריבו לת'ור קורבנות אדם.
נהוג היה להקריב לאלים גם בני אדם, מפושעים ועד מלכים.
ההחלטה מי יוקרב לאלים הייתה נתונה בידי הכוהנים, ולאחר שנפלה ההחלטה לא ניתן היה להשיבה.
אדם מברמן תיאר כיצד קורבנות מכל הסוגים נתלו זה ליד זה בחורשה באופסלה.
קורבנות אדם היו לרוב קורבנות לאודין.
את הקורבנות היו הורגים בתליה, בהטבעה או באמצעות "עיט של דם".
זו הייתה אחת הדרכים להרוג קורבנות.
המקריבים היו חותכים את הצלעות מהגב, ומוציאים את הריאות.
דרך זו להרוג את הקורבן שימשה ככל הנראה לנקמה על הרג או עינוי אבי המקריב.
על פי מייקל ווד, ב-867 בעת התקפת ממלכת נורת'אמבריה, הוויקינגים תפסו את המלך אלה השני וביצעו בו את הטקס: בעודו בחיים, חתכו מתוכו את הצלעות והריאות ופרסו אותן לצד גופו בצורת כנפי עיט.
כמו כן, בשנת 869 הוקרב בצורה זו , מלך מזרח אנגליה.
בסאגה על בני אינגלינג מתאר סנורי סטורלוסון את שלושת הזמנים המרכזיים בשנה שאודין ציווה לבצע בהם בלוט: "לילות החורף" (באמצע החורף), חגיגות תחילת החורף ו"יול"-חגיגות תחילת הקיץ.
בנוסף לאלו סנורי מזכיר בקצרה חגיגות באמצע הקיץ, אך באיסלנד חג זה לא נחגג ובמקומו התכנס העם לכנס שנקרא althing.
החגים הללו היו הכינוסים הגדולים שבהם הוקרבו הקורבנות הגדולים.
את הטקס היה ניתן לערוך בכל מקום אך לרוב בוצע במקומות מקודשים: מקדשים, אולמות קורבן, בתים ייחודיים לקורבן, מפל או הר.
לעיתים הטקסים התרחשו באולמות של הכוהנים, ולעיתים באגמים וחורשות, שם העניקו לאלים כלי נשק ותכשיטים באמצעות הטבעתם.
את קורבנות החיות והאדם היו תולים בחורשה מקודשת.
באיסלנד, הטקסים בוצעו על ידי כוהנים, ראשי משפחה מכובדים או לעיתים על ידי מכשף או מכשפה.
בסקנדינביה, הבלוט בוצע לרוב על ידי כוהנים בשם גודארד, או מלכים ושליטים מקומיים (יארלים).
בשוודיה ובאיסלנד היו גם כוהנות שערכו טקסי בלוט.
אמנם לא היה לנשים אלו כוח פוליטי אך ייתכן כי הן יכלו לרשת את מקומו של הגודארד, על חובותיו וזכויותיו.
לרוב זוהו הכהנות עם אל הפיריון פריי, אך ישנם הטוענים כי הכהונה התפתחה בשלב מאוחר בהשפעת הנצרות.
בֵּלֵוּ־פְּלָץ היא כיכר עירונית בציריך שבשווייץ שנבנתה ב־1856. היא נקראת על שם בית המלון שהיה ממוקם צפונית לה, "גראנד־הוטל בלוו" (Grandhotel Bellevue).
הכיכר נחשבת לצומת תחבורה ראשית בציריך, והיא חלק מתשתית הרציפים שנבנו בציריך בין השנים 1881–1887. בכיכר, השוכנת על הגבול בין שני רבעים חשובים, יש תחנה חשובה של החשמלית של ציריך, כאשר לא פחות משמונה קווים עוברים דרכה, עליהם נוספים כמה עשרות קווי אוטובוס.
הכיכר נמצאת ברובע הוכשולן (Hochschulen - "רובע המכללות") הצמוד למרכז העיר, על יד כיכר סכסלוטפלאץ (Sechseläutenplatz), ומשתרעת בין קייברוקה (Quaibrücke - "גשר הרציפים") ואגם ציריך ממזרח לרחוב התיאטרון (Theaterstrasse) ממערב.
הכיכר נמצאת כמאתיים מטרים צפונית מערבית לתחנת הרכבת שטאדלהופן (Stadelhofen).
מלבד רציפי הנמל ותחנות החשמלית, ניתן למצוא בכיכר גם את קפה "אודאון", המהווה מקום מפגש פופולרי של אנשי הבוהמה של ציריך.
ארמון בלוודר (פולנית: Pałac Belwederski) הוא ארמון הממוקם בוורשה ליד פארק לז'נקי.
הארמון תוכנן על ידי יעקוב קוביצקי, אדריכל פולני נודע שפעל בסוף המאה ה-18 ראשית המאה ה-19. הארמון שימש כמקום מושבם הרשמי של נשיאי פולין, המושל הכללי של הגנרלגוברנמן, גם היום הארמון משמש כאחד ממקומות משכנם של נשיאי פולין.
הארמון הראשון נבנה עוד ב-1662 על ידי קרישטוף פציי בשביל אשתו, ב-1764 המלון עבר לבעלותו של אחרון מלכי פולין סטניסלאב פוניאטובסקי.
ב-1798 הארמון שוב החליף בעלים וב-1818 הוא נמכר לשלטון הרוסי ובהוראת הממשלה המבנה נהרס.
המבנה הנוכחי תוכנן ונבנה על ידי יעקוב קוביצקי בהוראת ומימון השלטון הרוסי.
בארמון התגורר קונסטנטין פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה.
בשנת 1830 כאשר פרץ המרד הפולני לתוך הארמון פרצה קבוצת מורדים שתכננה להתנקש בחייו של הנסיך, אך דבר ההתנקשות נודע לו והוא הצליח להימלט.
יותר מאוחר הארמון שימש למגוריו של האימפרטור הרוסי בזמן שהותו בוורשה.
עם קבלתה של פולין את עצמאותה הפך בלוודר למקום מושבו הרשמי של נשיא פולין יוזף פילסודסקי, כאן הוא גם נפטר ב-1935. בזמן הכיבוש הנאצי של פולין הארמון היה מקום מושבו של הנס פרנק, לאחר המלחמה ועד 1952 זה היה מקום מושבו של בולסלאב ביירוט.
כיום משמש הארמון בתור אחד ממקומות הישיבה של נשיא פולין.
בלוז לקיץ הוא הסרט השמיני בסדרת סרטי אסקימו לימון, הסרט יצא ב-1988 ובוים על ידי ריינהרד שוובניצקי.
הסרט דובר גרמנית והוא יצא לאקרנים בגרמניה בלבד.
סרט זה הוא השני בסדרת הסרטים שהופק בגרמניה, לאחר הסרט השביעי בסדרה "אהבה צעירה", והיחידי מבין סרטי סדרת הסרטים שלא דובר עברית.
הסרט יצא בשפה הגרמנית והאנגלית, ולא הוקרן בקולנוע בישראל.
בסרט הזה מגלם דן הרדן את אביו של בנצי, במקום מנשה ורשבסקי שגילם את דמותו של האב בשאר הסרטים הקודמים.
השלישייה מומו, יודל'ה ובנצי בתקופת בצורת של חיי המין.
כדי לחזור לתקופה המהנה שלהם, החבורה מחליטה לפתוח בר, אך מסתבכת עם חבורת אופנוענים.
דן הרדן (אבא של בנצי)
דבורה קידר (אמא של בנצי)
בלווה אן בנט לוקווד הייתה עורכת דין, פוליטיקאית, מחנכת, סופרת אמריקאית ופעילה בתנועה הסופרג'יסטית.
היא הייתה אחת מעורכות הדין הראשונות בארצות הברית, והאשה הראשונה שהתמודדה בבחירות לנשיאות ארצות הברית.
לוקווד התגברה על מכשולים רבים, אישיים וחברתיים, הקשורים למגבלות מגדריות.
אחרי לימודיה בקולג' היא הפכה למורה ומנהלת, ושמה לעצמה למטרה להשוות את שכר הנשים העוסקות בחינוך לזה של הגברים בתחום.
לוקווד תמכה בתנועה למען שלום עולמי, ובתנועה למען התנזרות מאלכוהול.
בתום לימודיה בבית הספר למשפטים בוושינגטון הבירה היא הפכה לאחת מעורכות הדין הראשונות בארצות הברית.
ב-1879 עתרה לקונגרס על מנת שיאפשר לה לטעון בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית.
עתירתה התקבלה בהצלחה, והיא הפכה לאישה הראשונה שניתנה לה זכות זו.
לוקווד התמודדה בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1884 וב-1888, בראש מפלגת השוויון הלאומי.
לוקווד נולדה ברויאלטון שבמדינת ניו יורק, בשם בלווה אן בנט, לאביה לואיס ג'ונסון בנט, חקלאי, ולאמה, חנה גרין.
בילדותה בילתה זמן רב בבית דודתה, ברחוב גריסוולד מספר 5070, ובחזיתו לוח המציג את סיפור חייה.
כבר בגיל 14 לימדה בבית הספר היסודי המקומי.
בגיל 18, בשנת 1848, נישאה לאוריה מקנול, חקלאי מקומי.
שלוש שנים לאחר הולדת בתם לורה, בשנת 1853, בעלה מת ממחלת השחפת.
לוקווד נאלצה לפרנס את בתה ואת עצמה, ונרשמה לסמינר ג'נסי וויסלין כהכנה ללימודים בקולג'.
התוכנית שלה, כפי שהיא הסבירה במגזין החודשי ליפינקוט, לא התקבלה באהדה מצד חבריה ועמיתיה.
באותה תקופה רוב הנשים לא רכשו השכלה גבוהה, בייחוד אם היו אלמנות.
אף על פי כן, היא הייתה נחושה לשכנע את הנהלת קולג' בג'נסי בלימה, ניו יורק, לקבל אותה.
לוקווד סיימה בהצטיינות את לימודיה בשנת 1857 ובמהרה הפכה למנהלת של בית הספר לוקפורט המאוחד.
חרף העובדה שמדובר בתפקיד עם אחריות, לוקווד הבחינה כי בין אם היא מבצעת עבודת הוראה או מנהלה, היא מתוגמלת במחצית השכר בהשוואה לעמיתיה הגברים.
משיכתה לעולם המשפט התגלתה לראשונה במהלך לימודים במכללת ג'נסי.
במכללה זו לא הייתה מחלקה ללימודי משפטים, לכן פרופסור מקומי הציע לה שיעורים פרטיים, היא נענתה בחיוב, וככל שנקפו השיעורים, התשוקה לעולם המשפט גברה.
במשך מספר שנים, לוקווד המשיכה ללמד ובנוסף עבדה כמנהלת של מספר בתי ספר מקומיים לנשים צעירות.
היא נשארה בלוקפורט עד 1861, לאחר מכן התמנתה למנהלת של סמינר נשים בשם גיינסביל.
מיד לאחר מכן, היא נבחרה לעמוד בראש סמינר נשים בעירייה וויגו, ניו יורק, שם היא עבדה במשך שלוש שנים.
הפילוסופיה החינוכית שלה השתנתה בהדרגה לאחר שהיא פגשה את סוזן ב.
אנתוני, פעילה למען זכויות נשים.
לוקווד הסכימה עם רעיונות רבים של אנתוני בדבר מגבלות חברתיות על נשים.
אנתוני הוטרדה בעיקר בגלל ההשכלה המוגבלת שקיבלו נשים.
מרבית הקורסים בבתי הספר לנשים הכינו אותן לחיי הבית עם אפשרות לעסוק בעבודה זמנית כמורה.
אנתוני דיברה על כך שלנשים צעירות צריכות להינתן יותר אפשרויות, הכוללות הכנה לקראת קריירה בעולם העסקי, במקום בו הכסף הגדול נמצא.
לוקווד שאבה מכך עידוד ומרץ לבצע שינויים בבתי הספר שלה.
היא הרחיבה את תוכניות הלימוד והוסיפה קורסים המיועדים לנשים אשר בדרך כלל מזוהים עם צעירים זכרים, למשל: רטוריקה, בוטניקה והתעמלות.
בהדרגה, גמלה ההחלטה בליבה של לוקווד ללמוד משפטים, לעזוב את עולם ההוראה ולעזוב את ניו יורק.
וושינגטון הבירה, נישואים מחדש ועולם המשפט
בפברואר 1866, בלווה ובתה לורה עברו לוושינגטון די סי.
כיוון שבלווה האמינה שזה מרכז הכוח של ארצות הברית, ושם תוכל לקבל הזדמנויות טובות כדי להתקדם במקצוע.
היא פתחה בית ספר פרטי מעורב בזמן שהמשיכה להתפתח בעולם המשפט.
באמצע שנות השישים של המאה התשע עשרה, בית ספר מעורב היה בלתי שגרתי, מרבית בתי הספר היו מופרדים על פי מגדר.
בשנת 1868, בלווה נישאה בשנית, לגבר מבוגר ממנה: הכומר יחזקאל לוקווד, אשר השתתף במלחמת האזרחים האמריקאית והתמחה ברפואה שיניים.
הייתה להם ילדה משותפת בשם ג'סי אשר מתה בטרם הגיעה לגיל שנתיים.
יחזקאל החזיק ברעיונות מתקדמים בנוגע לתפקידם של נשים בחברה.
בנוסף, הוא תמך בלורה, ילדתה של לוקווד מנישואיה הראשונים, הוא תמך גם באשתו בזמן לימודיה הפורמליים ועודד אותה לעסוק בנושאים שמעניינים אותה.
בשנת 1870, לוקווד ניסתה להתקבל לבית הספר למשפטים הקולומביאני אשר במחוז קולומביה.
האחראים שם סירבו לקבל אותה בשל החשש שהיא תסיח את דעתם של הסטודנטים הגברים.
לוקווד ומספר נשים נוספות התקבלו בסופו של דבר לבית הספר למשפטים של האוניברסיטה הלאומית ואף על פי שהשלימה את כל הקורסים שעליה היה לקחת, בשנת 1873, בית הספר למשפטים סירב להעניק לה דיפלומה בשל מגדרה.
כעבור שנה, כאשר הייתה בת 43, היא כתבה מכתב לנשיא ארצות הברית, יוליסס ס.
היא דרשה ממנו לעשות צדק, כאשר במכתבה ציינה כי היא עברה את כל הקורסים הנדרשים על מנת לקבל את התואר.
בספטמבר 1873, בתוך שבוע משליחת המכתב, לוקווד קיבלה את התואר שלה.
ציבור עורכי הדין של המחוז של קולומביה קיבל אותה, אף על פי שמספר שופטים אמרו ללוקווד שאין להם אמון בה, תגובה שנאלצה להתמודד איתה שוב ושוב.
כאשר ניסתה להתקבל לעורכי הדין במרילנד, שופט שם אמר לה שאפילו הבורא בעצמו החליט שנשים אינן שוות לגברים ולעולם לא יהיו.
כאשר ניסתה להשיב לו, הוא אמר לה שאין לה זכות לדבר והוציא אותה מבית המשפט.
בנוסף, היא גם ניסתה לייצג את הגמלאים אך לא איפשרו לה זאת.
לאחר שהתמחתה שלוש שנים פנתה לבית המשפט העליון על מנת להצטרף לעורכי הדין שם, אבל בקשתה נדחתה על רקע מגדרי.
לוקווד נאבקה כנגד המוסכמות החברתיות וכנגד המעמד החוקי המוגבל לו זכו נשים.
בחוק האנגלי לוקווד נחשבה כאישה נשואה, מעמדה בחוק היה שונה משל אישה רווקה.
כלומר כאישה נשואה היא נחשבה כפופה אך ורק לבעלה.
בשנת 1873, מדינות רבות סירבו לאפשר לנשים נשואות להחזיק רכוש, לרשת רכוש, לבצע משא ומתן או לשמור את הכסף אותו הרוויחו, מבלי לקבל אישור מהבעל.
אף על פי כן, לוקווד התחילה לצבור ניסיון וזכתה בכמה מקרים, כך שאפילו מבקריה הגדולים הכירו ביכולות שלה.
היא נודעה כעורכת דין לענייני נשים.
היא הגישה תביעה מטעם עצמה בשנת 1872 על מנת שהממשל הפדרלי ישלם שכר זהה לעובדים משני המגדרים.
לוקווד נשארה פעילה במספר ארגונים שעסקו בזכות בחירה לנשים והעידה בפני הקונגרס כדי לקדם חקיקה להענקת הגנה רבה יותר בחוק לנשים נשואות ואלמנות.
עקב העובדה שההתמחות שלה הוגבלה בשנת 1870 בשל אפליה חברתית, לוקווד כתבה חוק שישלול את האפשרות לאפליה בעריכת דין בין גברים לנשים.
משנת 1874 עד 1879 היא פעלה בקונגרס על מנת לקדם את החוק, בד בבד התמודדה עם מותו של בעלה באפריל 1877. ב 1879 החוק עבר, והנשיא רתרפורד הייז חתם עליו.
החוק אפשר לכל הנשים שהוכשרו לעריכת דין להתמחות בכל בית משפט פדרלי.
ב-3 במרץ 1879 לוקווד הושבעה כחברה הראשונה בקרב עורכי הדין של בית המשפט העליון.
בשנת 1880, לוקווד הייתה עורכת הדין הראשונה שהציגה תיק בפני בית המשפט העליון.
בלווה לוקווד הייתה האישה הראשונה שרצה לנשיאות ארצות הברית.
היא הייתה מועמדת של מפלגת השוויון הלאומי במערכות הבחירות בשנים 1884 ו-1884. מועמדי המפלגה לתפקיד סגן הנשיא היו מריאטה סטו (Stow) בבחירות 1884, וצ'ארלס סטיוארט ולד (Weld) בבחירות 1888.
ללוקווד לא היה סיכוי ממשי לנצח בבחירות משום שהיא ייצגה מפלגת נישה בלי תמיכה רחבה בציבור.
בבחירות היא קיבלה 4100 קולות, זו הייתה הפתעה משום שלנשים לא הייתה זכות בחירה בכלל, ובנוסף, העיתונות התנגדה למועמדות שלה.
לוקווד הייתה סופרת מוערכת, שכתבה באופן תדיר מאמרים על זכות הבחירה לנשים ועל הצורך בשוויון עבור נשים.
במהלך שנות השמונים והתשעים של המאה התשע עשרה הופיעו פרסומיה במגזינים ידועים כמו קוסמופוליטן והמגזין השבועי של הארפר.
לוקווד הייתה חברה גם בהתאחדות הנשים הלאומית בתקשורת, ארגון אשר הטיף לשיווין זכויות לנשים.
לוקווד האמינה בעשיית מאמץ למען שלום עולמי.
היא הייתה עורכת משותפת במגזין שנקרא: "משכין שלום" והייתה שייכת להתאחדות השלום העולמית.
היא השתתפה בקונגרס בינלאומי בלונדון בשנת 1890. היא המשיכה לדבר מטעם עצמה על שלום וסובלנות עד למותה.
לבלווה לוקווד הייתה קריירה כעורכת דין במשך 43 שנים, היא נפטרה ב-19 במאי 1917, ונקברה בוושינגטון הבירה, בבית הקברות של הקונגרס.
באוניברסיטת סירקיוז העניקו ללוקווד תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים בשנת 1908.
ישנן קהילות בארצות הברית שנקראו על שמה למשל: בלווה, מערב וירג 'יניה; לוקווד, קליפורניה; לוקווד, מערב וירג'יניה; המלט של לוקווד, ניו יורק.
כאשר לוקווד צברה חשיפה, אמהות רבות קראו לילדותיהן על שמה.
לפחות שלושה פסלי ראש נחצבו לפי דמותה.
הם הושמו על גבי ספינות.
אחד מהן מוצג היום במוזיאון בקונטיקט.
בגלריית הדיוקנאות הלאומית בוושינגטון, יש דיוקן של לוקווד שצויר ב-1908, כאשר היא קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים מאוניברסיטת סירקיוז.
בשנת 1983 לוקווד נכללה בהיכל התהילה הלאומי לנשים בניו יורק, שם נכתב עליה: "השתמשה בידע שלה במשפטים, על מנת לקדם זכות בחירה לנשים, רפורמות רכוש בחוק, תשלום שכר זהה בעבודה ושלום עולמי.
מהלך חייה עודד נשים אחרות לפתח קריירות.
לוקווד עזרה לפתוח את הנושא של הכשרה מקצועית חוקית לנשים.
ב-1986 הופיע דיוקנה על בול בסדרת האמריקאים הדגולים.
בלוויו היא עיר במחוז קינג, וושינגטון, ארצות הברית, כחלק מהמטרופולין של העיר סיאטל.
העיר משתרעת על פני יותר מ -33 מיילים רבועים בין אגם וושינגטון לאגם סאממיש והיא נמצאת במרחק נסיעה קצר מהרי הקסקייד.
נכון לשנת 2016, מתגוררים בבלוויו כ-141,000 תושבים, והיא העיר החמישית בגודלה במדינת וושינגטון וה-186 בגודלה בארצות הברית.
עם כמעט 100 פארקים, בלוויו ידועה כ"עיר בפארק."
האזור בו ניצבת כיום בלוויו היה מיושב בדלילות לפני שנות ה-20 של המאה העשרים.
שבטים אינדיאנים באזור העדיפו את החוף ממערב ואת המישורים שממזרח להרים.
לאחר שהתגלה פחם באזור פחם נחל בשנת 1867, מתיישבים לבנים החלו לכרות וליישב את האזור.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 נקרא הכפר במפרץ מידנבאואר בלוויו.
ההתיישבות הראשונה באזור החלה בשנת 1869. השלמת הגשר הראשון מעבר לאגם וושינגטון בשנת 1940 היה אירוע מרכזי עבור בלוויו, והביא זרם של תושבים חדשים.
ההתיישבות העירונית התפתחה משנת 1953. משנת 2008 חל בבלוויו פיתוח מהיר ביותר, במיוחד במרכז העיר.
בלוויו מנוהלת על ידי מועצה בת שבעה חברים שאינם מפלגתיים אשר נבחרים אחת לארבע שנים.
ראש העיר נבחר מבין חברי המועצה ולא בבחירות כלליות.
הוא מנהל את המעוצה, אך אין לו זכות וטו.
בלוויו נחשבת לעיר דמוקרטית בצורה מובהקת כאשר בבחירות לנשיאות ארצות הברית שנערכו בה בשנים 2004,2008,2012 ו-2016, המועמד הדמוקרטי ניצח תמיד ברוב של לפחות 57% מן קולות תושבי העיר.
על פי אומדן משנת 2012, ההכנסה החציונית למשק בית בעיר היא 88,073$ וההכנסה לנפש בעיר היא 48,719$.
בשנת 2006 העיר דורגה כאחת מ-25 הערים עם שיעורי הפשע הנמוכים ביותר.
בעיר בליויו קיימת קהילה יהודית תוססת שבראשה עומד הרב מרדכי פרקש, בקהילה בתי כנסת, מקווה טהרה, גני ילדים, קייטנות קיץ, ומגוון פעילויות לכל הגילאים.
העיר מהווה מוקד כלכלי של אזור מזרח סיאטל ושוכנות בו חברות בינלאומיות רבות.
בעיקר מאז 2005 העיר הפכה למוקד מרכזי למרכזי פיתוח טכנולוגיים, אלה כוללים בין היתר את:
בלווי היא משכן למספר משרדי לוויין עבור חברות טכנולוגיה גדולות כמו eBay, אורקל, סיילספורס, גוגל ומיקרוסופט.
בשנת 2019 הודיעו אמזון ופייסבוק על תוכניות לפתוח מרכזי הנדסה גדולים בבלווי עם תוכניות להוסיף אלפי עובדים.
בלוויני הוא סינגל מאלט סקוטי המיוצר באזור הספייסד בסקוטלנד על ידי חברת וויליאם גרנט ובניו.
וויליאם גרנט נולד ב-19 בדצמבר 1839 בבית אביו בדאפטאון.
כבר בגיל שבע הוא התחיל לרעות את הבקר בחווה, וויליאם היה מתלמד אצל סנדלר ואחר כך עבד כפקיד, לאחר מכן נעשה מנהל חשבונות במזקקת מורטלאך בשנת 1866, שם למד את תורת הזיקוק במשך כעשרים שנה, גרנט עזב את עבודתו במזקקת מורטלאך וקנה שדה ליד טירת בלווני.
במשך זמן מה הוא הכין תוכניות למזקקה שלו, אבן היסוד של המזקקה הונחה בסתיו 1886. גרנט נשאר פעיל בחברה עד מותו בשנת 1923 בגיל 83.
בתחילת 1892 החלה העבודה להמרת אחוזה מהמאה ה-18 לטובת המזקקה.הבנייה נמשכה חמישה-עשר חודשים, וב־1 במאי 1893, התבצע הזיקוק הראשון.
בלוויני מייצרת ויסקי בסגנון מסורתי.
מעדיפה את השעורה מגידול מקומי, ומנביטה את השעורה בשיטה המסורתית.
מתוך כ-100 המזקקים בסקוטלנד, בלוויני היא אחת משבע המזקקות היחידות המנביטות את השעורה בשיטה זו.
חבית יחידה (Single Barrel) חמש עשרה שנה
כמה הנפקות של בלוויני קבלו פרסים בתחרויות שונות.
בתחרות בסן פרנסיסקו מ-2006-2012, חבית יחידנית 15 שנה קיבלה: זהב, כסף, זהב, כסף, מדליות זהב כפולה.
פורטווד 21 שנה זכה פעמיים בזהב בשנת 2012,
באליפות הבינלאומית 2006, הנפקות הקולקטיב של בלוויני הניבו את מדליית הזהב הגדולה ביותר עבור כל מותג בכל שנה מאז תחילת התחרות.
בֶּלוויל היא שכונה בפריז, בין הרובע ה-19 לרובע ה-20 (עם חלקים קטנים ממנה השייכים לרובע ה-10 ולרובע ה-11).
השכונה ממוקמת על גבעה וכוללת את הנקודה הגבוהה ביותר בעיר (128 מ') ברחוב טלגרף (télégraphe).
ראשיתה של השכונה בכפר שהיה מחוץ לתחומי פריז עד לסיפוחו לתחומיה ב-1860. השכונה נודעה כשכונת מהגרים, תחילה היו אלה המפונים ממרכז פריז שפונו מבתיהם עקב תוכנית אוסמן להתחדשות פריז, לאחר מכן יהודים ממזרח אירופה ורוסיה, לאחר מכן יהודים ומוסלמים מצפון אפריקה, מהגרים מאפריקה ומדרום-מזרח אסיה.
מאז ראשית המאה ה-21 חלים בשכונה תהליכי ג'נטריפיקציה (מעבר אוכלוסייה מהמעמד הבינוני והגבוה לשכונות חלשות תוך שינוי מתמשך של אופי השכונה).
רבים רואים בשכונה, שבעבר זוהתה עם פשע ועזובה, את האזור התוסס והמרתק ביותר בבירה הצרפתית.
הכפר נוסד על וסביב גבעה גבוהה, כאשר תושביו עסקו בעיקר בגידול כרמי יין, עבודה במחצבות גבס ("גבס פריזאי", השונה בהרכבו מגבס רגיל) ואספקת תצרוכת חקלאית לבירה.
עם הקמת חומת הפרם ז'נרל של תאגיד המכס של פריז, נותרה בלוויל מחוצה לה ולפיכך הייתה אזור מסחר פטור ממכס, עובדה ששינתה את אופי הפעילות במקום מחקלאי למסחרי.
ב-1789 נוסדה במקום קומונה, ששטחה כלל גם את בית הקברות פר לשז ואזור המחצבה הגדולה (כיום פארק בוט-שומון).
ב-1860 החליט מושל אזור הסן הברון אוסמן לספח את הכפר לעיר פריז.
תוכנית אוסמן להתחדשות פריז כללה פינוי של כ-300,000 איש מבתיהם במרכז ומזרח פריז על מנת לסלול את השדרות הגדולות (הבולווארים) ולהקים בתי מידות במקום סבך הסמטאות.
מפונים אלה, ברובם ממעמד הפועלים וכן אומנים וסוחרים זעירים, פונו לבלוויל והשתכנו במשכנות עוני.
הצטברות גדולה של מפונים אלה החיים בצפיפות הייתה אחד הגורמים לכך שבלוויל הייתה מרכז פעיל של התקוממות הקומונה הפריזאית של 1871.
כעשרים שנה לאחר מכן, מסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 ועד ראשית המאה ה-20, הגיעו לפריז פליטים יהודים מתחום המושב במזרח אירופה ורוסיה, עקב רדיפת היהודים שם, והשכונה קיבלה צביון יהודי-אשכנזי.
היו בה חלקים בהם התגוררו מהגרים מיוון וכן אוכלוסייה ארמנית.
ב-1915 נולדה בשכונה הזמרת אדית פיאף למשפחה ענייה של אמני רחוב.
לאחר מלחמת העולם השנייה הגיע לשכונה גל פליטים נוסף מצפון אפריקה, שכלל הן יהודים צפון-אפריקאים והן מוסלמים, ושב ושינה את פני התרבות, המסחר ומקומות הבילוי במקום.
שינויים אלה לוו במאבקי שליטה טריטוריאליים בין קבוצות וכנופיות שונות, גביית דמי חסות והתפתחות ארגוני פשע מאורגן מקומיים וקהילתיים.
הגל הבא, שהגיע בשנות השישים, כלל מהגרים ממדינות אפריקה החדשות שזכו לעצמאות מצרפת ולאחר מכן, החל משנות השמונים הגיעו מהגרים רבים מארצות דרום-מזרח אסיה הקרויים בעגה "סינים" (אף כי הם כוללים גם וייטנאמים, קמבודים ועוד ולא רק סינים.
אלו יצרו במקום סוג של "צ'יינטאון" מודרנית המתאפיינת בדוכני אוכל רחוב וכמות גדולה של חנויות לממכר ותיקון מוצרי אלקטרוניקה.
עקב נסיבות שונות, השכונה לא זכתה לפיתוח עירוני ושמרה, בעיקר ברחובותיה הגבוהים, על אווירה כפרית.
עקב כך החלו לשכור בה דירות אמנים ואנשי בוהמה, ומאז ראשית המאה ה-21 נכנסה לשכונה גם אוכלוסייה צעירה יחסית מן המעמד הבינוני והגבוה כגון עיתונאים ואנשי מדיה, אנשי קולנוע ופרסומאים.
הסצנה האמנותית בשכונה משלבת אמנות רחוב (כגון גרפיטי, בפרט ברחוב Dénoyez, שקירותיו הם מוזיאון-רחוב חי ומתחדש) המושפעת מהרקעים המגוונים של תושביה עם גישות רב-תרבותיות של אמנות מודרנית ומושכים לבתי הסטודיו והגלריות שנפתחו בה מבקרים שוחרי אמנות לא-ממסדית.
ב-1998 נחנך בראש גבעת בלוויל פארק בלוויל המשקיף על העיר פריז.
מוקד עניין נוסף בו מתגאה השכונה הוא ילידת השכונה, הזמרת אדית פיאף, לה מוקדשים בארים המשמיעים את שיריה, ציורי גרפיטי ושלטי זיכרון במקומות בהם נולדה (אגדות אורבניות מייחסות את מקום לידתה למספר אתרים שונים בשכונה) וחיה בילדותה.
בשנת 2009 נוסד בשכונה קמפוס בית הספר לארכיטקטורה (École Nationale Supérieure d'Architecture de Paris-Belleville) שנוסד בה אמנם על ידי סטודנטים ב-1965, אך פעל מאז 1969 מחוצה לה, עד שהועבר אליה חזרה.
מספר סרטי קולנוע צולמו, כולם או חלקם, בשכונה.
בהם "קסדת הזהב" (Casque d'Or; 1952, בכיכובה של סימון סיניורה).
הסרט הקצר זוכה פרס האוסקר "הבלון האדום" (Le ballon rouge; 1956) צולם באזורים של השכונה שחלקים רבים מהם נהרסו בשנות השישים והפכו לשיכונים.
רומן גארי מיקם את גיבורת ספרו "כל החיים לפניו" בבלוויל, בהתאם צולם ב-1977 בשכונה סרטו של משה מזרחי באותו שם, הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
הסופר דניאל פנק חיבר את סדרת הספרים "הסאגה של מלוסן" (Malaussène Saga) המתרחשת בבלוויל.
בלווה דייוויס הייתה עיתונאית טלוויזיה ורדיו אפריקאית-אמריקאית.
היא האישה השחורה הראשונה ששימשה ככתבת טלוויזיה בחוף המערבי של ארצות הברית.
היא זכתה עבור עבודתה בשמונה פרסי אמי, ולהכרה מאת "ארגון נשים אמריקאיות ברדיו ובטלוויזיה" ומן "האיגוד הלאומי של עיתונאים שחורים".
בתור עיתונאית דייוויס סיקרה אירועים מרכזיים באקטואליה האמריקאית, ועסקה בסוגיות של גזע, מגדר ופוליטיקה.
היא עבדה גם כמגישת חדשות, וארחה תוכנית משלה, לפני שפרשה ב-2012.
בלווג'ין מלטון (בלווה דייוויס) נולדה ב-13 באוקטובר 1932, במונרו, לואיזיאנה, לג'ון ופלורנס מלטון.
היא הבכורה מבין ארבעה ילדים.
אמה הייתה בת 14 בעת לידתה, ובלווה העבירה את שנות ילדותה אצל קרובי משפחה שונים.
כשהיא הייתה בת שמונה, בלווה וכל משפחתה, כולל דודות ובני דודים, עברו לגור בדירת שלושה חדרים בשכונת מערב אוקלנד באוקלנד, קליפורניה.
בסך הכול התגוררו בדירה עשרה אנשים.
דייוויס אמרה מאוחר יותר על נעוריה, "למדתי לשרוד.
וככל שעברתי ממקום למקום, למדתי להסתגל.
כאשר התבגרתי, היה נראה לי שאני יכולה להיות כל מה שאני צריכה להיות."
בסוף שנות ה-1940 היה להוריה מספיק כסף לעבור לבית בברקלי, קליפורניה.
דייוויס סיימה את לימודי התיכון שם בשנת 1951, הראשונה במשפחתה לעשות כן.
היא התקבלה לאוניברסיטת סן פרנסיסקו סטייט, אבל לא היה לה כסף לשכר הלימוד.
היא הלכה לעבוד בתור כתבנית במחסני חיל הים באוקלנד, שם הרוויחה $2,000 לשנה.
דייוויס קיבלה משימת פרילנס ב-1957 מ-Jet, מגזין המתמקד בנושאים שחורים ועבור קוראים שחורים, והפכה לתורמת קבועה של כתב העת.
היא קיבלה 5 דולר לכתבה, ללא קרדיט.
במהלך השנים הבאות, היא החלה לכתוב עבור פרסומים אפריקאים-אמריקאיים נוספים, כולל העיתונים Sun Reporter ו-Bay Area Independent.
דייוויס אף ערכה את Sun Reporter מ-1961 ועד 1968.
ב-1961, דייוויס הייתה למראיינת ברדיו KSAN, תחנת AM בסן פרנסיסקו.
בכורתה הטלוויזיונית הייתה בשנת 1963 בתחנת KTVU באזור מפרץ סן פרנסיסקו, בסיקור תחרות יופי שחורה.
היא עבדה בתור די ג'יי בתחנת רדיו הגוספל KDIA המבוססת באוקלנד, קליפורניה, וכשהוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1964 התקיימה בקרבת מקום, הייתה לה ההשראה לסקר אותה כעיתונאית.
דייוויס סיפרה על חוויה זו שהיא ועמיתה לואיס פרימן גורשו על ידי משתתפי הוועידה, שגם זרקו עליהם אוכל וקראו לעברם מילות גנאי גזעניות.
לא הייתה זו הפעם האחרונה שפגשה דייוויס גזענות במסגרת העבודה: ב-1987 היא סקרה צעדה של התנועה לזכויות האזרח במחוז פורסיית במדינת ג'ורג'יה, וכשניסתה לראיין אישה לבנה, זו ירקה בפניה.
דייוויס עבדה בתור שדרנית רדיו בתחנת KNEW ב-1966, והפכה לאישה השחורה הראשונה שעבדה כעיתונאית טלוויזיה בחוף המערבי, כאשר היא גויסה על ידי KPIX-TV באותה השנה.
היא המשיכה לעבוד ב-KPIX, למשך שלושת העשורים הבאים, והייתה למגישת חדשות ב-1970. היא עבדה גם בתחנת KRON-TV.
בין הסיפורים שהיא סקרה היו המהומות בברקלי מהומות של התנועה למען חופש הביטוי, הפנתרים השחורים, ההתאבדות ההמונית בג'ונסטאון, ההתנקשות בחייו של הארווי מילק, מגפות האיידס והקרא, וההתקפות על שגרירויות ארצות הברית בקניה ובטנזניה ב-1998.
דייוויס זכתה להכרה חיובית רבה עבור סיקורה הפוליטי וסוגיות של גזע ומגדר, כמו גם על התנהלותה הרגועה והמקצועית.
ריטה ויליאמס, כתבת ב-KTVU, אמרה עליה: "בלווה ידעתה באופן אינסטינקטיבי איך לשמור על רוגע במצבים טעונים.
בין כל הפרימדונות, הייתה לה כל כך הרבה קלאסה, כל כך הרבה נוכחות, וכל כך הרבה אינטואיציה.
בלווה תמיד הייתה הגבירה שבשליטה".
האוטוביוגרפיה שלה, Never in My Wildest Dreams: A Black Woman's Life in Journalism, פורסמה בשנת 2010. את הקדמה כתב ביל קוסבי, בה הדגיש את הערך הסמלי שלה עבור הקהילה האפריקאית-אמריקאית.
דיווייס אירחה תוכנית משלה, "This Week in Northern California" בערוץ KQED, החל משנת 1990. היא פרשה בנובמבר 2012. השידור האחרון שלה כלל ריאיון עם מאיה אנג'לו, שהייתה חברה אישית שלה, שכן נושא הפרק היה חברות.
בלווה נישאה לפרנק דייוויס ב-1 בינואר 1952. לזוג היו שני ילדים, ונכדה.
דייוויס פגשה את בעלה השני, ביל מור, ב-1967 בעת עבודתה KPIX-TV.
דייוויס הייתה אדם פרטי, ובמשך רוב חייה המקצועיים הפרידה בין עבודתה לחייה האישיים.
אך בשנת 1975, דייוויס התירה לחברתה, האנתרופולוגית ואשת התקשורת קתלין ה.
ארנולד (לימים קתלין ראנד ריד), להפיק את תוכנית הטלוויזיה Belva Davis – This is Your Life.
דייוויס הייתה מנטורית של ארנולד במשך עשרות שנים.
דייוויס כיהנה במועצות המנהלים של מוזיאון התפוצה האפריקאית, המכון להזדקנות, ומוזיאון האמנות של סן פרנסיסקו.
דייוויס זכתה בשמונה פרסי אמי של סן פרנסיסקו / צפון קליפורניה.
היא חברת כבוד באחוות קאפה אלפא אלפא.
היא זכתה בפרס מפעל חיים מארגון הנשים האמריקאיות ברדיו ובטלוויזיה וכן מהאיגוד הלאומי של עיתונאים שחורים.
"בלוז כנעני" הוא פזמון שכתב, הלחין וביצע אהוד בנאי.
השיר נכתב לזכרו של מאיר אריאל, שנפטר חמש שנים קודם לפרסום השיר.
הוא נכלל באלבום "ענה לי" ובלט לצד השיר "היום".
את קולות הרקע בשיר מבצעת הזמרת קרן פורת-סנפיר, שמתמחה בשירה הודית קלאסית.
במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ לשנת ה'תשס"ד (2004) דורג השיר במקום ה-21. במצעד של רשת ג' לשנה זו דורג השיר במקום ה-34, ובנוסף בנאי זכה בתחנה זו בתואר "זמר השנה".
באלבום ההופעה במה קהל ואהבה של ישי ריבו שיצא בשנת 2020, פורסם דואט של בנאי וריבו לשיר.
השיר נכתב לזכרו של מאיר אריאל.
על פי אהוד בנאי הייתה ביניהם היכרות קלה בלבד.
הפרטים המתארים את הקשר בין אריאל ובנאי הם על פי האחרון פרי הדמיון: השניים לא למדו גמרא יחד, ומעולם לא ישבו יחד סביב שולחן השבת.
הבית הראשון מציג את ההווה הרועש, לעומת התקופה בה הנמען היה בין החיים.
הדובר מציג את השינויים שחלו מאז לכתו.
הבית השני חוזר על תחושה של מעבר מטוב לרע.
בשיר ישנם מספר רמזים למאיר אריאל: ראשית, שמו הפרטי מוזכר.
בנוסף, מוזכרת בשיר המושבה פרדס חנה-כרכור שהייתה מקום מגוריו האחרון של אריאל, והוזכרה בשירו שדות גולדברג ("ילדתי שלי").
כמו כן אקליפטוס מוזכר בשלוש צורות שונות (אקליפטוס ברוח, אקליפטוס בודד ואקליפטוס ענק) שמתקשר לשירו "ארול".
כן מוזכר בשמו שירו של אריאל "שיר כאב".
בלוזאורוס (שם מדעי: Bellusaurus; מלטינית וולגרית: "bellus" - יפה, ביוונית עתיקה: "saurus" - זוחל/לטאה) הוא סוג של זאורופוד ממשפחת הקמרזאוריים שחי ביורה התיכון שלפני 180 עד 159 מיליון שנה מזמננו בסין.
המאובנים שלו התגלו בשינג'יאנג ותוארו ב-1990. הוא התגלה בתצורת שישוגיו בה התגלו מספר רב של יצורים קדומים, ביניהם יינלונג, ג'יאנג'ונוזאורוס, סריקיפטרוס, הממנצ'יזאורוס והטורפים גואלונג וסינרפטור.
נמצאו 17 פרטים מהסוג המשתייכים למין Bellusaurus sui.
הבלוזאורוס היה קרובו הקדום של הקמרזאורוס עם מבנה גפיים וראש דומים, אך שבעבר נחשב לקרובו של הצטיוזאורוס, והוא היה זאורופוד קטן וקצר צוואר באורך 4.8 מטרים ומשקל ממוצע של 500 קילוגרם.
ממצאים רבים נחשבים לפרטים צעירים שנקברו יחדיו, ייתכן כתוצאה מאסון גדול.
בלווארוש (בהונגרית: Belváros - "העיר הפנימית") הוא החלק המרכזי של העיר בודפשט ברובע 5 (), בחלקו הדרומי של הרובע.
הוא זהה לגרעין העיר העתיקה של פשט, שנוצר במשך מאות שנים והיה מוקף חומות עיר עד תחילת המאה ה-19. חלקו הצפוני של רובע 5 נקרא היסטורית ליפוטווארוש (העיר של לאופולד).
"בלוז מדרגות הרבנות" (מוכר גם בשם: "אני ארקוד על מדרגות הרבנות") הוא שיר שנכתב על ידי העיתונאי והסופר אמנון דנקנר והולחן על ידי יובל דור.
השיר נכתב על ידי העיתונאי אמנון דנקנר והולחן על ידי חבר להקת הכל עובר חביבי, יובל דור בשנת 1984. השיר הופיע באלבומה של להקת "הכל לא עובר חביבי", הנושא את שם הלהקה.
הדוברת בשיר היא מאהבת, המנהלת רומן עם גבר נשוי.
המאהבת בשיר מתארת כיצד יתגרש מאשתו וכך יוכלו להינשא.
הדוברת מתארת במילות הפזמון, "ארקוד על מדרגות הרבנות", את מעשיה לאחר קבלת הגט.
בראיון לתחנת הרדיו 103fm סיפרה סולנית הלהקה שלומית אהרון כי לא רצתה לשיר את השיר, והיה זה צדי צרפתי שהכריח אותה לבצע את השיר.
אהרון ניגשה לשיר "מכיוון של משחק".
השיר צעד במצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' שבעה שבועות ובשיא הגיע למקום החמישי.
בלוז הלוויה (במקור באנגלית: Funeral Blues), הוא שיר מאת ויסטן יו אודן שהופיע לראשונה במחזה The Ascent of F6 משנת 1936. אודן שיכתב באופן מהותי את השיר מספר שנים מאוחר יותר כשיר קברט לזמרת הדלי אנדרסון.
שתי הגרסאות הולחנו על ידי המלחין בנג'מין בריטן.
הגרסה השנייה פורסמה לראשונה ב-1938 ונקראה "Funeral Blues" (בלוז להלוויה) בספרו של אודן מ-1940 Another Time.
השיר זכה לפופולריות מחודשת לאחר שהוקרא בטקס לוויה בסרט ארבע חתונות ולוויה אחת משנת 1994, מה שהוביל לפופולריות מחודשת לשירי של אודן.
מאז הוא צוטט כאחד השירים המודרניים הפופולריים ביותר בבריטניה.
השיר היה באורך חמישה בתים כשהופיע לראשונה במחזה מ-1936 The Ascent of F6, שנכתב על ידי אודן וכריסטופר אישרווד.
הוא נכתב כשיר אֵבֵל סאטירי על מנהיג פוליטי.
השיר הולחן בידי בנג'מין בריטן והוקרא כיצירת בלוז.
הדלי אנדרסון - זמרת אנגלית, הייתה המבצעת הראשית במחזה.
אודן החליט לכתוב מחדש כמה שירים עבור אנדרסון כדי שיופיעו כשירי קברט, כולל השיר "בלוז להלוויה".
הכתיבה מחדש הושלמה ככל הנראה עד סוף שנת 1937. בריטן שוב עבד כמלחין.
אודן שמר על שני הבתים הראשונים מהגרסה הראשונה אך החליף את שלושת האחרונים בשני בתים חדשים זאת כיוון שבתים אלו היו קשורים למחזה ולא ניתן היה להבין אותם מחוצה לו.
גרסה זו פורסמה לראשונה באנתולוגיה Poems of To-Day, Third Series משנת 1938, על ידי החברה האנגלית, והופיעה גם ב-1938 The Year's Poetry באנתלוגיה, שליקטו דניס קילהם רוברטס וג'פרי גריגסון (לונדון, 1938), שכותרתה "בלוז".
לאחר מכן כלל אודן את השיר באוסף השירים שלו "זמן אחר" (Another Time, רנדום האוס, 1940), כאחד מארבעה שירים שכותרתם "ארבעה שירי קברט למיס הדלי אנדרסון".
השיר עצמו נקרא "בלוז הלוויה".
השיר הופיע בשירה אסופה של אודן משנת 1945 בתור שיר מס' 30, ובדומה לכך היה ללא שם במהדורות 1950 ו-1966.
בריטן כתב עיבוד של השיר למקהלה ולקבוצה אינסטרומנטלית כחלק ממוזיקה אגבית שלו להפקה הראשונה של The Ascent of F6 ב-1937, ומאוחר יותר עיבד אותו לקול סולו ולפסנתר באוסף שירי אודן תחת הכותרת שירי קברט.
השיר הוא שיר אהבה ופרידה של גבר לאהובו שמת.
השיר מביע עוצמה רגשית בלתי רגילה ומכיל פעלולים שונים.
הבתים הראשונים כתובים בלשון ציווי הדורשים מהעולם לחדול מפעולתו ואף מהטבע עצמו לעצור ממרוצתו.
כל אלה מעוררים בקורא רגש של היפנוט.
השיר נקרא במלואו בסרט הקומדיה הרומנטית הבריטית משנת 1994 "ארבע חתונות ולוויה אחת".
את השיר קורא מתיו, דמות שגילם ג'ון האנה בהלוויה של שותפו גארת'.
לאחר יציאת הסרט לאקרנים, זכה שירו של אודן לתשומת לב מוגברת, ובמיוחד "בלוז הלוויה".
אוסף של עשרה משיריו של אודן בשם "ספר לי את האמת על אהבה" - כולל "בלוז הלוויה" - פורסם על ידי פאבר ופאבר עם יציאת הסרט לאקרנים ונמכר בכרבע מיליון עותקים.
סקר משנת 1999 שנערך על ידי ה-BBC הציב את השיר כשיר ה"מודרני" החמישי ביותר בבריטניה.
בהקדמה לאנתולוגיית שירה משנת 2000 שפורסמה על ידי הוצאת מיילס קלי נכתב כי קריאת השיר בארבע חתונות ולוויה מראה כיצד שירה יכולה להיות "מגניבה".
- בשנת 2013 תואר "בלוז הלוויה" על ידי המלומד האנגלי אבי גארינגטון כ"אולי היצירה הידועה ביותר של אודן".
לשיר נעשו מספר לא מבוטל של תרגומים לעברית.
מהמתרגמים: ישעיהו פלס אהרן אמיר, עמינדב דיקמן, שלמה טנאי, מרדכי אלון.
כן תרגמו יעל גלוברמן, רונן סוניס, זיוה שמיר, יהונתן גפן, חוה אלברשטיין ואורי בשן.
ביצועים מוזיקליים בעברית נעשו בידי חוה אלברשטיין, נעה קשפיצקי ואורי בשן.
בלוטת האצטרובל (TA: Glandula pinealis, באנגלית: Pineal gland) היא בלוטה אנדוקרינית קטנה.
אצל האדם, בלוטת האצטרובל מצויה במרכז המוח, בגובה העיניים בצידו האחורי בין שתי ההמיספרות.
בלוטת האצטרובל היא מבנה יחיד.
כלומר, להבדיל ממבנים רבים אחרים במוח היא לא מחולקת לזוגות צידיים (חלק ימני וחלק שמאלי).
בלוטת האצטרובל מקושרת למערכת העצבים הסימפתטית ובמיוחד ל-(Superior cervical ganglion (SCG.
תפקידה העיקרי לתווך בין גירויים עצביים להפרשה הורמונאלית, לווסת את השעון הביולוגי אצל בעלי חיים.
תפקיד נוסף של בלוטת האצטרובל הוא ייצור ההורמון מלטונין.
למלטונין יש חשיבות רבה בתהליכי השעון הביולוגי, הזדקנות, חוסנה של מערכת החיסון, גדילת ילדים ועוד.
גודל הבלוטה הוא כגודל אפונה וככל הנראה בגלל המחזור החודשי, יש אצל נשים בלוטת אצטרובל גדולה יותר מאשר אצל גברים.
בלוטת האצטרובל מאבדת מגודלה ככל שמתבגר ומזדקן האדם, עד שבגיל 70 גודלה רק כ־10% מגודלה המרבי.
בעבר לא הובנו תהליכים ביולוגיים רבים, ובהם לא הובנו גם תפקידיה של בלוטת האצטרובל שנחשבה לבלוטה מנוונת שהיה לה תפקיד רק אצל בני האדם הקדמונים.
לכן, עד שהומצאה שיטת הטומוגרפיה הממוחשבת (CT) לסריקת המוח, התייחסו לבלוטת האצטרובל רק כאל סמן לקו האמצע של המוח בעת ביצוע צילומי רנטגן.
לבלוטת האצטרובל נודע תפקיד חשוב בפילוסופיה המודרנית כאשר הפילוסוף הצרפתי רנה דקארט ניסה להשתמש בה כדי לפתור את הבעיה הפסיכופיזית.
דקארט טען שהבלוטה (או חלקים בתוכה) נעה בלי להפר את חוק שימור התנע וכך מתאפשרת השפעה של הנפש על הגוף בלא להפר את חוקי הטבע.
הסבר זה הוכח כלא נכון כאשר גילה לייבניץ את חוק שימור הווקטורים כלומר שהתנע נשאר קבוע גם בכל כיוון בנפרד.
בעקבות הלנה בלבצקי, מייסדת האגודה התאוסופית, בלוטת האצטרובל מזוהה גם עם המושג המיסטי של העין השלישית.
בלבצקי הסתמכה על תאוריות מדעיות שראו בבלוטה שריד אבולוציוני לעין נוספת (עין הקודקוד).
בלוטה היא איבר המעבד, מייצר ומפריש חומרים.
בחלק מהמקרים חומרי ההפרשה הם חומרי פסולת.
במקרים אחרים מפרישות הבלוטות הורמונים.
ניתן להבדיל בין שני סוגי בלוטות:
בלוטה אקסוקרינית (בלוטת הפרשה חיצונית): בלוטה המפרישה את תוצריה אל פני שטח הגוף או אל איבר הנחשב חיצוני לגוף (לדוגמה הקיבה).
בלוטות הזיעה, למשל, הן בלוטות אקסוקריניות.
בלוטה אנדוקרינית (בלוטת הפרשה פנימית): בלוטה שמייצרת הורמונים ומפרישה אותם ישירות אל מחזור הדם, שלא דרך צינור.
בלוטות הפרשה פנימית הן מנגנון בקרה עדין שהפרעות בו אינן נדירות (כגון ייצור יתר או ייצור חסר).
היפותלמוס (תת רמה שבמוח הביניים) – הוא השולט במערכת האנדוקרינית – מערכת התקשורת הבינתאית ולכן שולט על ייצור ההורמונים.
בלוטת יותרת המוח – היפופיזה; היא המפקחת על שאר הבלוטות.
בלוטת התריס – תירואיד (ידועה גם כ"בלוטת המגן"); היא המפקחת על קצב חילוף החומרים ועל קצב הלב.
בלוטת מצד התריס – פאראתירואיד (ידועה גם כ"יתרת בלוטת התריס") המשובצת בבלוטת התריס; היא מווסתת את כמויות הסידן והזרחן ומאזנות את הקלציטונין.
בלוטות יותרת הכליה – אדרנל; הן מאיצות את פעולת הלב, משפיעות על ייצור זרע או ביוץ וּוסת ועל גדילת שיער הגוף, משככות דלקות, מפקחות על השימוש בשומנים, בחלבונים, בפחמימות ובמינרלים, וכן משמרות את נפח ולחץ הדם ומווסתות את כמות הנתרן בשתן.
הלבלב – ממוקם בקרבת בלוטות יותרת הכליה; מפריש אינסולין.
בלוטת האצטרובל – מצויה בעומק המוח; מווסתת את הקצב היומי של שינה וערנות.
התימוס – נמצא בבית החזה; פועל בעיקר בגיל הילדות להזנת חלקים ממערכת החיסון.
בלוטות המין (גונדות) – שחלות (בנקבות) ואשכים (בזכרים) – נמצאות במערכת הרבייה; מעבר לרבייה הן עוזרות להתפתחות נורמלית של האדם.
אוסף בלוטות ההפרשה הפנימית בגוף נקרא המערכת האנדוקרינית.
הענף ברפואה החוקר את הבלוטות ומחלותיהן הוא האנדוקרינולוגיה.
מחלות אנדוקריניות רבות גורמות להפרעות גדילה (ננסות, השמנת יתר וכדומה).
בלוטות הרוק הן בלוטות אקסוקריניות בגוף המייצרות רוק, שהוא נוזל השומר על לחות הפה וחלקים אחרים של מערכת העיכול.
הוא גם מסייע לפירוק המזון כדי שיחליק, על ידי סיכוך, את ירידת המזון מהלוע אל הוושט וממנו אל הקיבה.
החוקר הרוסי איוואן פבלוב (1849–1936) חקר את הגירויים הגורמים הפרשת מיצי העיכול, ובין השאר בלוטות הרוק.
על עבודתו הוענק לו פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 1904.
ישנם שלושה זוגות עיקריים של בלוטות רוק.
בלוטות מֵיצַד האוזן (הפרוטידיות), הבלוטות התת-לסתיות (הסאב-מנדיבולרית) והבלוטות התת-לשוניות.
ישנן גם בלוטות נוספות על הלשון, הלחיים, השפתיים, והחך.
בלוטות מצד האוזן ממוקמות סמוך לאוזן, והן הגדולות שבבלוטות הרוק.
הבלוטות התת-לשוניות נמצאות מתחת ללשון.
הבלוטות התת-לסתיות נמצאות מתחת לענף הלסת התחתונה בזווית של הסנטר והן בצורת האות האנגלית U.
בלוטות רוק צינוריות מצויות בבני אדם בין חלל האף והגרון.
שני סוגים של תאי אפיתל בבלוטות הרוק מפיקים ריר או הפרשות של נוזל מימי, שמורכב בעיקר ממים, מעט חלבונים ואנזימים, הדומה בהרכבו לנסיוב.
הבלוטות התת-לשוניות מייצרות הפרשות משני הסוגים אך בעיקר ריר, בעוד בלוטות מיצד האוזן מפיקות את ההפרשות המימיות.
הבלוטות התת-לסתיות מכילות גם הן את שני סוגי התאים, ומייצרות את שני סוגי הנוזלים.
באונית הבלוטה הנסיובית נוצרת ההפרשה הראשונית של הרוק אשר דומה בהרכב האלקטרוליטים שלה לדם.
הפרשה זו עשירה ביוני נתרן, כלור וביקרבונט, וכן מכילה עמילאז.
תאי האפיתל המרכיבים את האונית קולטים מהדם, באמצעות העברה פעילה שניונית בקוטב הבסיסי של התא, יוני נתרן, כלור ואשלגן.
בשלב השני יוצאים מן התאים הללו לחלל הבלוטה בפעפוע כלור וביקרבונט.
המטען השלילי שיוצא מהתא גורם לפעפוע של נתרן מהנוזל הבין-תאי אל חלל הבלוטה, אשר גורר אחריו מים בעקבות הלחץ האוסמוטי שהוא יוצר בחלל זה.
כאשר ההפרשה הראשונית של הרוק מגיע אל צינור הבלוטה, יש פעפוע של נתרן וכלור אל תאי האפיתל.
במקביל, יוצאים אשלגן וביקרבונט לחלל הבלוטה בהעברה פעילה שניונית.
בניגוד לאזור האונית, בצינור הבלוטה תאי האפיתל מחוברים במצמתים, ולכן אין מעבר של יונים או של מים מהנוזל הבין-תאי לחלל הבלוטה או להפך.
התוצר הסופי, הרוק, מכיל כ-140 מיליאוסמול נתרן לליטר, כ-100 מיליאוסמול כלור לליטר, מעל 20 מיליאוסמול ביקרבונט לליטר ופחות מ-5 מיליאוסמול אשלגן לליטר.
ככל שקצב הפרשת הרוק עולה, כך יהיו ברוק יותר נתרן, ביקרבונט וכלור, אך יהיה פחות אשלגן, והאוסמולריות של הרוק תגדל.
זאת משום שרמת הספיגה חזרה של נתרן בצינור הבלוטה נשארת זהה, ולכן הפרשה מוגברת באונית תגרום לרמה גבוהה יותר בתוצר הסופי.
בלוטת הרוק מבוקרת על ידי בקרה עצבית אוטונומית, כאשר הן הזרוע הסימפתטית והן הזרוע הפאראסימפתטית מעוררות הפרשת רוק.
רוב ההפרשה מתבצעת כתוצאה מרפלקס, ואילו הבקרה המרכזית מהמוח היא משנית.
גירויים מעודדי הפרשה, דוגמת ריח וטעם פועלים על גרעיני הרוק של עצב הפנים ועצב הלשון והלוע, ואלה מפרישים אצטילכולין, אשר נקשר לקולטנים בבלוטות הרוק ומגביר את ההפרשה.
גירויים מדכאי הפרשה, דוגמת פחד, שינה והתייבשות, פועלים על אותם גרעינים.
תסמונת סיוגרן היא מחלה אוטואימונית התוקפת את בלוטות הרוק וגורמת לדלדול שלהן.
דבר זה מוביל ליובש בפה ובעיניים ולרמת חומציות גבוהה בפה אשר גורמת נזק לשיניים (עששת) ולוושט, וכן לבעיות בליעה עקב סיכוך מופחת.
נגיף החזרת גורם לדלקת חדה בבלוטה.
חצצת בלוטות הרוק גורמת להתנפחות הבלוטה לאחר אכילה ואם הן לא מוצאות, הן יכולות לגרום לדלקות קשות של בלוטות אלה.
בעבר היה נהוג ניתוח פתוח להוצאת האבנים שהיה כרוך בנזק לבלוטה ולפגיעה בעצב הפנים העובר בתוך בלוטת מיצד האוזן.
בשנים האחרונות שוכללה הטכניקה האנדוסקופית המאפשרת הכנסת צינור דק בקוטר כ-0.6 ס"מ דרך צינור הניקוז של בלוטת מיצד האוזן (Stensen duct) או של הבלוטה התת-לסתית (Wharton duct) המשמש כמצלמה, תאורה ואמצעי ללכידת האבן והוצאתה, סקירה פנימית של צינורות הבלוטה, השארת תומכן (Stent) והחדרת אנטיביוטיקה.
סרטן בבלוטות הרוק הוא מחלה נדירה
בלוטות' הוא תקן פתוח לתקשורת רדיו (RF) שהיא שידור וקליטה של גלי מיקרו באורכי גל קצרים יחסית בקצב נמוך ובהספק נמוך יחסית.
בלוטות' משמש בעיקר לתקשורת אלחוטית במרחב האישי WPAN והוא שולב בתעשייה במוצרים רבים, כולל טלפונים ניידים, מחשבים, כלי רכב, ציוד היקפי למחשבים כמו מדפסת ומקלדת ועכבר וכן במכשור רפואי, בציוד אישי כגון שעון חכם, דיבורית, אוזניות, מוצרי בית חכמים, ציוד ספורט ומתקני כושר וכדומה.
טכנולוגיה זו מאפשרת למשתמשים להקים רשת מקומית זמנית לפי הצורך, בין מגוון רחב של התקנים ומכשירים אלקטרוניים שונים ומאפשרת העברת שמע ונתונים בקלות.
וכן מספקת מנגנון ליצירת רשת אלחוטית קצרת טווח על בסיס אד הוק הנקראת פיקונט.
רשת פיקונט כוללת עד שמונה התקני בלוטות' המצויים בקרבה פיזית ומשתמשים באותו ערוץ רדיו ובסדר דילוג תדרים דומה לפי שיטת FHSS.
דוגמה לכך היא הרשת האלחוטית הנוצרת בין הטלפון הנייד ואוזניית בלוטות'.
רשתות בלוטות' בדרך כלל דינאמיות ומוקמות על בסיס זמני, מה שמאפשר גמישות וסקלביליות בתקשורת בין התקנים ניידים ללא צורך בשרת ייעודי או בהתקן צד שלישי.
בשנת 1994 יזמה חברת אריקסון הקמת צוות מחקר יחד עם החברות IBM, אינטל, נוקיה וטושיבה להגדרת חיבור אלחוטי שיועד להחלפת החיבור הקיים באמצעות כבלי RS-232, למשל, בין מחשב להתקנים אחרים.
צוות המחקר הרחיב את מטרת הפרוטוקול לחיבור אלחוטי של רשתות קצרות טווח (למשל לחיבור טלפון סלולרי לדיבורית), ופרסם במאי 1998 את מפרט הגרסה הראשונה בחוברת בת 1,500 עמודים.
לאחר פרסום התקן, אימצה IEEE את המפרט כבסיס לתקן 802.15 ופרסמה אותו כ-IEEE 802.15.1.
באוקטובר 1999 חשפה אריקסון מוצר ראשון המשתמש בטכנולוגיה בתערוכת "טלקום 99" בז'נבה.
בנוסף באותה עת כ-700 חברות ברחבי העולם אימצו את התקן, והחלו לפתח מוצרים עבורו.
ביוני 2000 החלה חברת מוטורולה לספק התקני אלחוט בתקן בלוטות' לחברות IBM וטושיבה.
שתי החברות הודיעו כי יחלו להתקין אותם במחשבים אישיים וניידים.
באותו חודש הציגה חברת טקסס אינסטרומנטס שבב עבור תקן בלוטות', שפותח בישראל על ידי חברת "בטרפליי", אותה רכשה טקסט אינסטרומנטס בינואר 1999 תמורת ב-50 מיליון דולר.
בהמשך השיקה שבבים נוספים בתקן לטלפונים סלולרים.
וגם חברת השבבים ברודקום רכשה חברה הפועלת בתחום חברה ישראלית נוספת בשם "ברייטקום" (BrightCom), גם עסקה באותה עת בפיתוח שבבים בתקן בלוטות'.
היא נמכרה אחר כך לחברת פלקסטרוניקס.
בינואר 2001 הוערך שההכנסות של מוצרים הפועלים בתקן יגיעו לכ-53 מיליארד דולר בשנת 2006.
ביולי 2001 החל משרד התקשורת בישראל לבדוק אפשרות לשחרור תדרים עבור התקן, אך צה"ל התנגד למהלך בטענה שהתדרים בהם פועל התקן דרושים לו, ושימוש במוצרים הפועלים בתקן בלוטות' בישראל נאסר.
אחר כך דרש צה"ל 14 מיליון עבור פינוי תדרים לתקן.
לאחר מאבק בן שלוש שנים בין תעשיית ההיי-טק, צה"ל ומשרד התקשורת, אישר ראש הממשלה ושר התקשורת אריאל שרון לשימוש אזרחי בישראל את תחום התדרים 2.4 ג'יגה הרץ המשמש את התקן.
בדצמבר 2001, חברת ההזנק הישראלית "דיסקרטיקס" חתמה על חוזה עם חברת "אריקסון" לשילוב פתרון האבטחה שלה בתקן בלוטות' במוצריה.
אחר כך חתמה על חוזה דומה עם חברת טקסס אינסטרומנטס.
וב-2015 נמכרה החברה ומוזגה לתוך חברת ARM.
השם בלוטות' (שמשמעותו באנגלית: שן כחולה) הוא מילה מאונגלזת מסקנדינבית של Blåtand/Blåtann, שהיה כינויו של המלך האראלד הראשון, מלך דנמרק (כחול-השן) אשר מלך על דנמרק ועל חלקים מנורווגיה במאה ה-10, ואיחד את השבטים הדניים תחת ממלכה אחת.
הרעיון לשם זה הוצע בשנת 1997 על ידי ג'ים קרדך שפיתח מערכת המאפשרת לטלפונים ניידים לתקשר עם מחשבים.
בזמן ההצעה הוא קרא את הספר "הספינות הארוכות" של פראנץ בנגטסון שמספר את הסיפור של האראלד הראשון.
שם זה נבחר כיוון שבלוטות' מתיימרת לאחד את פרוטוקולי התקשורת לפרוטוקול בסטנדרט אחיד, בדיוק כפי שעשה האראלד הראשון.
הלוגו של בלוטות' הוא שילוב של חפיפה של האות הגלז והאות ברקנן מהאלפאבית הרוני שהן ראשי תיבות של שמו של האראלד הראשון.
לרשת בלוטות' מספר יתרונות חשובים:
רשת בלוטות' מאפשרת להיפטר מכבלי תקשורת פיזיים מסורבלים, כמו אלו המקשרים באופן מסורתי בין ציוד היקפי למחשב, או אוזניות לטלפונים ניידים.
רשת בלוטות' מאפשרת להתקנים לשתף מידע באופן ארעי, בקלות ובמהירות ללא צורך בהכנות מוקדמות.
בלוטות' מאפשר תיאום אוטומטי בין התקנים תומכי בלוטות'.
למשל תיאום רשימת אנשי קשר בין הטלפון הנייד לבין מערכת המולטימדיה ברכב.
התקני בלוטות' המקושרים לאינטרנט יכולים לשתף גישה לאינטרנט להתקנים אחרים שאינם מחוברים לאינטרנט.
מחשב נייד ללא חיבור אינטרנטי יכול לגלוש באינטרנט דרך חיבור בלוטות' לטלפון הנייד.
בלוטות' ו-Wi-Fi הן טכנולוגיות דומות (שתיהן משתמשות בגלי מיקרו) ולעיתים חופפות אך שונות במספר היבטים חשובים במטרות ואופי השימוש בהן.
בלוטות' מתאפיין בעיקר בחיבור של שניים או יותר התקנים קרובים ברשת אישית (PAN), בדגש על צריכת אנרגיה נמוכה ובקצב תעבורה נמוך של לכל היותר 25 Mbps ולכן הוא נוח לשימוש להעברת מידע בכמות מוגבלת כמו העברת שמע ממכשיר הטלפון לאוזניות.
Wi-Fi הוא קישור ברמה מקומית (LAN) דרך נתב או שרת, צורך אנרגיה רבה יותר ופועל בקצב תעבורה ורוחב פס גבוהים יותר (250 Mbps).
בשל כך נוח לשימוש בין היתר כאמצעי לקישור מספר מכשירים לאינטרנט ולהזרמת מדיה כמו וידאו ושמע באיכות גבוהה.
בלוטות' הומצא בעיקר כדי להיפטר מהצורך בכבלי תקשורת ישנים כשהמרחק בין ההתקנים מאוד קצר, כעשרה מטרים, אם כי יכול להגיע לטווחים ארוכים יותר עם עלייה מתאימה בצריכת האנרגיה.
עובדה זו מאפשרת הפעלת התקן בלוטות' על סוללות זעירות לפרק זמן ארוך.
Wi-Fi לעומתו משדר בעוצמה רבה יותר ויכול להגיע לטווחים גדולים יותר בסדר גודל של מאות מטרים.
בניגוד לתפיסה הרווחת Wi-Fi אינו חיבור לאינטרנט אלא הוא פרוטוקול תקשורת אלחוטית שיכול לחבר בין מכשירים מרוחקים, אם אחד מהם מחובר לאינטרנט עובדה זו מאפשרת שיתוף הקישור לאינטרנט בין כל ההתקנים המחוברים.
כמו בלוטות' קיימת טכנולוגית Wi-Fi Direct המאפשרת לחבר בין התקנים ישירות ללא נתב או שרת.
הרעיון הבסיסי של בלוטות' הוא הקמת רשת אד הוק, רשת אלחוטית קצרת טווח המאפשרת חיבור קל וזריז בין התקנים הנמצאים בקרבה זה לזה ללא חיבור פיזי, מבלי צורך בעזרים כלשהם או התקני צד שלישי.
כל התקן בלוטות' מכיל משדר/מקלט רדיו, יחידת בקרת קישוריות, יחידת תמיכה בניהול ותוכנה המאגדת בתוכה את פרוטוקול בלוטות' והממשקים.
החיבור בין התקני בלוטות' נעשה במבנה אדון-משרת (Master-Slave), כאשר כל התקן יכול לשמש הן כאדון והן כמשרת.
מפרט בלוטות' מפריד בין משימות של ה"מארח" וה"בקר".
המארח אחראי על השכבות העיליות של הפרוטוקול כמו הקישור הלוגי של שכבת הקו, פרוטוקול העיבוד (L2CAP) ופרוטוקול שירות גילוי (SDP).
הבקר אחראי על השכבות הנמוכות, הרדיו, איפנון, ריבוב ופרוטוקול ניהול/קישור נקודה לנקודה (PPP).
פעילות הבקר מבוצעת באמצעות "מתאם בלוטות'" פנימי או חיצוני.
התקשורת בין הבקר למארח נעשית לפי תקן תקשורת מעל ממשק בקר/מארח (HCI).
השימוש בתקן מאפשר העברת מידע בין בקר ומארח שיוצרו על ידי יצרנים שונים.
לעיתים קרובות שתי הישויות הללו מאוחדות בהתקן אחד כמו באוזניות בלוטות'.
מבנה כללי של התקן בלוטות' מתואר בתרשים משמאל.
בלוטות' פועל מעל רצועת תדרים ללא רישוי, "תעשייתית, מדעית ורפואית" הנקראת בקיצור ISM, בטווח תדרים בין 2.4000 ג'יגה־הרץ ל-2.4835 ג'יגה־הרץ, בדומה לרשת WLAN לפי תקן IEEE 802.11b/g.
כדי להתגבר על הפרעות בשידור, בלוטות' מיישם טכנולוגיית רדיו שנקראת FHSS.