tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הניו יורק טיימס חלק לתערוכה שבחים כ"אחת מהשאפתניות והנערצות ביותר במאמציה לבנות ממלכת ארכיטקטורה וערים שהעפילה לפסגת היצירה של תערוכות במוזיאונים בעשור האחרון", על אף שכינו את תגובתם של מינג והודג'טס לגיבסון "עבודה רבת עוצמה, אולם קודרת ובמידה רבה צינית".
גרסה שונה במקצת של הסיפור הקצר, הוצגה שנה מאוחר יותר ב-כתב העת למדע בדיוני "אומני".
יצירה של גיבסון שזכתה להכרה רבה הייתה "(Agrippa (A Book of the Dead" משנת 1992, שיר אלקטרוני אוטוביוגרפי למחצה בן 300 שורות שהיה חלק מפרויקט משותף עם האומן דניס אשבוך והמוציא לאור קווין בגוס הבן.
הטקסט של גיבסון התמקד בטבעם האוורירי של הזכרונות (הכותרת התייחסה לאלבום תמונות ופורסמה במקור בתקליטון בן 3.5 אינץ' שחובר לגב ספר האומן).
גיבסון ציין כי עיצובו של אשבוך "כלל לבסוף תקליטון מתכלה, כשהכוונה הייתה להציג את הטקסט פעם אחת ואז להשמיד עצמו).
בניגוד לדיווחים הצבעוניים השיר מעולם לא הועתק על ידי האקרים, במקום זאת השיר הועתק ידנית מקלטת וידאו שהוצאה בגנבה לציבור במנהטן בדצמבר 1992, והופץ יום לאחר מכן על גבי הרשת בצורתה דאז; זהו הטקסט שעדיין מרבה להסתובב ברחבי הרשת.
גיבסון כתב באופן בלתי סדיר לכמה כתבי עת: לכתב העת Wired,להאובזרבר, Addicted to Noise, לכתב העת של הניו יורק טיימס ולרולינג סטון.
הוא החל לכתוב בלוג בינואר 2003, שסיפר על אחורי הקלעים של הרומן פרי עטו Pattern Recognition, אולם צמצם את פעילותו בדצמבר אותה שנה מכיוון שהוא חשש שהדבר ישפיע באופן שלילי על הדחף היצירתי שלו.
גיבסון חידש את הבלוג שלו באוקטובר 2004, במהלך תהליך כתיבתו של הרומן Spook Country ולעיתים מזומנות פרסם קטעים לא עוקבים מן הרומן לבלוג.
גיבסון נחשב בידי הגארדיאן ב-1999 כ"סופר החשוב ביותר בעשרים השנה האחרונות".
במונחים של השפעה, גיבסון השיג לראשונה הכרה מצד הביקורת בצאת הרומן הראשון פרי עטו נוירומנסר.
רומן זה זכה בשלושה פרסים חשובים לספרי מדע בדיוני - פרס נבולה, פרס פיליפ ק.
דיק ופרס הוגו, הישג ש-Mail & Guardian תיארו כ"גרסת הסופר המדע הבדיוני של זכייה בד בבד של סופר הסיפורת בפרס גונקור, פרס מאן בוקר ופרס פוליצר באותה שנה עצמה".
נוירומנסר זכה לתשומת לב ביקורתית וציבורית חסרת תקדים מחוץ לקהל קוראי המדע הבדיוני, כ"העלאה באוב של חיים בשלהי שנות השמונים", על אף שהאובזרבר ציין ש"לקח לניו יורק טיימס עשר שנים" להזכיר את הרומן.
עבודתו של גיבסון זכתה לתשומת לב בינלאומית ונקראה על ידי קהל קוראים רחב יותר מאשר מכורי מדע בדיוני.
במילותיה של לורה מילר, "קוראים הבחינו בתובנות נבואיות מפחידות של החיים המודרניים והפנטזיה שלהם בתסריטים הפרנואידיים ביותר." המבקרים מיקמו אותו לעיתים בהקשר של חברה פוסט-תעשייתית ולפי איש האקדמיה דייוויד בראנד, בניית "מראה של יחסים טכניים-חברתיים המתקיימים בקנה מידה נרחב", וכגרסת הסופר של תרבות הצריכה הפוסטמודרנית.
המבקרים גמרו עליו את ההלל בשל תיאוריו את הקפיטליזם המאוחר ו"כתיבתו מחדש הסובייקטיבית, עם המודעות האנושית וההתנהגות שנעשתה בעייתית בשל הטכנולוגיה." במונחים של הכרה, The Literary Encyclopedia זיהתה את גיבסון כ"אחד מסופרי המדע הבדיוני הצפון האמריקאים המוערכים ביותר".
בכתיבתו הבדויה הקצרה המוקדמת הוכתר גיבסון על ידי "The Literary Encyclopedia" כמי שחידש את פניו של המדע הבדיוני, סוגה שבאותה עת נחשבה ל"חסרת חשיבות", השפיע בדרכים של אסתטיקה פוסטמודרנית ופיתח תובנות חדשות בלימודים האקדמיים של המדע הבדיוני.
במילותיו של הבמאי מריאן טרנץ', חזונו של גיבסון "הצית זיקים בעולם האמיתי" ו"קבע את הדרך שלפיה אנשים חשבו ודיברו" למידה חסרת תקדים בספרות המדע הבדיוני.
פרסומו של הרומן נוירומנסר ב-1984 פגע בנקודה רגישה בלב התרבות, וגרם ללארי מקאפרי לזקוף לזכותו של גיבסון את השקתה של תנועת הסייברפאנק, כ"הסופר העיקרי האחד שהוא מקורי ומחונן וגרם לכל התנועה להראות ככזו".
הרומנים המוקדמים שלו הותירו את חותמם לפי האובזרבר בכך שהוא "תפש את הדור העולה ובא של סלאקרים והאקרים בצורת מפת דרכים." באמצעות הרומנים של גיבסון, מילים כמו "סייברפאנק", "גלישה ברשת", "אייס", "Jacking in", "שתלים עצביים", נכנסו לשימוש בתרבות הפופולרית, כפי שנכנסו רעיונות כמו מודעות נטו, אינטראקציה וירטואלית, ו"המטריקס".
ב-Burning Chrome מ-1982, הוא טבע את המונח סייברספייס, בהתייחסו ל"הזיה מוסכמת של ההמונים: בתקשורת מחשבים.
באמצעות שימושו בנוירומנסר, המונח זכה להכרה כזו שהוא נהפך למעשה לחלק מה-World Wide Web במהלך שנות התשעים.
האומן דייק בלייר ציין שגיבסון "תימצת במשפטים תאוריים את הלכי הרוחות הסובבים את הטכנולוגיות, יותר מאשר את הטכנולוגיה שלהם".
עבודתו של גיבסון השפיעה על מספר מוזיקאים פופולריים; אזכורים לכתיבתו ניתן למצוא במוזיקה של סטיוארט האם, בילי איידול, וורן זבון, Deltron 3030, Straylight Run וסוניק יות'.
האלבום "זורופה" של U2 הושפע עד מאוד מ-נוירומנסר, והלהקה תכננה לגולל את הטקסט של נוירומנסר מעליהם בסיבוב הופעות, למרות שהדבר לא בוצע לבסוף.
על כל פנים, חברי הלהקה סיפקו רקע מוזיקלי לגרסת הספר-קלטת של נוירומנסר.
בנוסף, הופיעו בסרט התיעודי הביוגרפי No Maps for These Territories, אף שנושאו היה גיבסון.
הוא גמל להם במאמרו מפברואר 2005 שכותרתו "עיר U2 של האורות המסנוורים" על סיפור ההופעות Vertigo Tour שלהם שפרסם בכתב העת Wired.
הסרט פורץ הדרך בסייברפאנק "מטריקס" משנת 1999, שאב השראה לדמויות ולסיפורים מ-"Sprawl trilogy".
ניאו במטריקס דומה מאוד לבובי ניומרק (Count Zero), ומולי (Johnny Mnemonic, נוירומנסר).
כמו טרנר ב-Count Zero, הדמויות במטריקס דאונלואד מפגינות בינה מלאכותית אשר שואפת לשחרר עצמה משליטה אנושית.
למרות שגיבסון מיעט לדבר על הסרט בעת יציאתו לאקרנים, הוא תיאר אותו לאחר מכן כ"ייצוג ה"סייברפאנק" המוחלט".
"העתיד כבר כאן - הוא רק לא נפוץ במידה שווה."
ויליאם גיבסון, צוטט באקונומיסט, 4 בדצמבר 2003
ב-נוירומנסר, השתמש גיבסון לראשונה במונח "מטריקס" על מנת להמחיש את האינטרנט, שנתיים לאחר הולדת האינטרנט בשנות השמונים המוקדמות מתקשורת מחשבים של שנות השבעים.
בהבנתו את ה"מטריקס", הוא ניבא את הרשת העולמית, אחת עשרה שנים לפני הופעתה של הWorld Wide Web, אף על פי שרעיונות קשורים תוארו במקום אחר.
בעת כתיבת Burning Chrome לגיבסון הייתה "תחושה ש (האינטרנט) ישנה דברים, בדרך זהה לזו שהמכוניות עשו זאת".
ב-1995 הוא זיהה את ההופעה, האבולוציה וההתפתחות של האינטרנט כ"אחד מן ההישגים האנושיים המרתקים וחסרי התקדים של המאה, סוג חדש של ציוויליזציה שבמונחים של חשיבות, הוא שווה ערך להולדתן של הערים, ובשנת 2000 הוא ניבא כי הדבר יוביל לגוויעתה של מדינת הלאום.
משקיפים טוענים שהשפעתו של גיבסון על הרשת היא הרבה מעבר לצפוי; לזכותו נזקפים יצירת האיקונוגרפיה של עידן המידע זמן רב לפני שהציבור הרחב אימץ את האינטרנט.
בכתיבת Sprawl trilogy, לארי מקאפרי טוען כי גיבסון הניח את "היסודות המושגיים לגדילה המעריכית הממשית של הסביבה הווירטואלית במשחקי מחשב וברשת.
באחרית הדבר להופעתו המחודשת של הספר נוירומנסר, מציע הסופר ג'ק וומאק כי ייתכן שחזונו של גיבסון לגבי הסייברספייס עורר השראה בדרך שבה האינטרנט (והרשת במיוחד) התפתח.
לאחר פרסום הרומן ב-1984, הוא שאל "מה אם הצעד של העלאת הדברים על הכתב, הביאה למעשה להגשמתם?"
המלומד חוקר גיבסון טטיאני ג.
רפטזיקו ציין בספרו Gothic Motifs in the Fiction of William Gibson, כיצד עלה במוחו רעיון הסייברספייס: חזונו של גיבסון עלה בדעתו כשהוא ראה נערים צעירים משחקים במכונות משחק.
האינטנסיביות הגופנית של תנוחותיהם, והפרשנות המציאותית שהם העניקו למרחבים המוחלטים שהעניקו להם המשחקים הללו - כאילו שהם מרחבים אמתיים מאחורי המרקע - ניכרה במניפולציה של הממשי על ידי היצוג שלו.
בטרילוגיות שלו Sprawl ו-Bridge, זכה גיבסון להיות אחד מאלה שחקרו את הגעתו של עידן המידע והשפעתו על המבנה החברתי של הערים.
לא כל התגובות לחזונו של גיבסון היו חיוביות, וחלוץ המציאות המדומה מארק פש פטר אותו כ"פנטזיות למתבגרים של אלימות והתפשטות הגשמיות".
ב-Pattern Recognition נרקמת העלילה סביב קטעי צילום של סרטים שמוצגים באנונימיות באתרים שונים ברחבי האינטרנט.
הדמויות ברומן מהרהרות אודות זהות הבמאי, מניעיו, שיטותיו והשראתו באתרים אחדים ברחבי הרשת, וחוזים את היווצרות ה-lonelygirl15 בשנת 2006 כחלק מתופעות האינטרנט.
על כל פנים גיבסון הפריך מאוחר יותר את הרעיון שיוצרי lonelygirl15 קיבלו ממנו השראה.
תופעה אחרת אותה צפה גיבסון הייתה פריחתן של תוכניות המציאות, כפי שמוזכר בספרו Virtual Light, שהציג גרסה סטירית משוערת של סדרת הטלוויזיה COPS.
לגיבסון מעולם לא הייתה זיקה מיוחדת למחשבים - עד 1996 לא הייתה לו כתובת אימייל או מודם, מאחר שהוא טען באותו זמן כי הדבר יסיח את דעתו מהכתיבה.
חשיפתו הראשונה לאתר אינטרנט באה כשכתב את Idoru, כשמפתח האתרים, קריס הלקראו, שכנע אותו לבנות אתר בשבילו.
אנקדוטה שמצוטטת לעיתים קרובות במובלע בתרבות סייבר ובמחלקות לאנגלית היא שנוירומנסר נכתב במכונת כתיבה.
הסופר אישר שהרומן נכתב במכונת כתיבה נישאת ירוקה מדגם הרמס, משנת 1927, שנראתה לו כ"הטיפוס שארנסט המינגוויי השתמש בו.
ב-2007 הוא אמר: "יש לי PowerBook G4 מודל 2005 בעל זיכרון של ג'יגה, ראוטר אלחוטי, זה הכול.
אינני ממהר לאמץ טכנולוגיות חדשות.
למעשה, מעולם לא התעניינתי במחשבים עצמם, איני בוחן אותם, אני מתבונן כיצד אנשים מתנהגים מסביבם.
זה הולך ונעשה קשה יותר ויותר מכיוון שהכול הוא "מסביבם".
ויליאם גיבסון, נוירומנסר (תרגום: דני פלג), אור יהודה: ספרית מעריב, תשנ"ד 1994.
ויליאם גיבסון, אידורו (תרגום: בועז וייס), תל אביב: אופוס, 1997.
ויליאם גיבסון, זיהוי תבניות (תרגום: עמנואל לוטם), תל אביב, כנרת זמורה ביתן מודן, 2007.
ויליאם גודווין היה עיתונאי אנגלי, פילוסוף פוליטי וסופר.
נחשב לאחד מראשוני הפילוסופים שעסקו בתועלתנות, ואחד מהחסידים הראשונים של האנרכיזם הפילוסופי.
יש הרואים בו את אבי האנרכיזם המודרני.
גודווין מפורסם בעיקר בשל שני ספרים שפרסם בטווח של שנה: "חקירה בנוגע לצדק פוליטי", שעיקרו התקפה על מוסדות פוליטיים ו"דברים כפי שהם או הרפתקאותיו של קיילב ויליאמס", שעיקרו התקפה על זכות היתר האריסטוקרטית, אך הוא למעשה גם נחשב רומן המסתורין הראשון.
בהתבסס על הצלחתם של שני ספריו, גודווין היה חבר בחוגים הרדיקליים של לונדון בסוף המאה ה-18. כחלק מתגובת החוגים השמרניים לרדיקליזם הבריטי, גודווין הותקף, חלקית בגלל נישואיו לסופרת הפמיניסטית, מרי וולסטונקראפט, בשנת 1797, והביוגרפיה שכתב עליה לאחר מותה.
בתם, מרי גודווין (לימים מרי שלי), כתבה מאוחר יותר את הספר "פרנקנשטיין" ונישאה למשורר פרסי ביש שלי.
גודווין כתב ספרים רבים בחייו בסוגות מגוונות כגון נובלה, היסטוריה ודמוגרפיה, והייתה לו השפעה רבה על הספרות הבריטית ועל התרבות הספרותית.
גודווין נולד בויסבך במחוז קיימברידג'שייר שבאנגליה, לג'ון ואן גודווין.
משפחתו הייתה ממעמד הביניים, והוריו דבקו בזרם מחמיר של הקלוויניזם.
אביו, כומר נון-קונפורמיסט, נפטר בגיל צעיר, ומעולם לא הרעיף אהבה רבה על בנו.
לעומת זאת, ולמרות חילוקי דעות חריפים, יחסיו עם אימו היו חמים ואוהבים מאז ומעולם, עד למותה בגיל מאוחר.
גודווין חונך לעסוק במקצוע של אביו באקדמיית הוקסטון על ידי הביוגרף, אנדרו קיפיס, ואברהם ריס, שהיה מעורב בהוצאת ציקלופדיית צ'יימברס.
בתחילה היה קלוויניסט אדוק יותר ממוריו, והפך לחסיד של ג'ון גלאס.
מאוחר יותר, שימש ככומר בוור, בסטואומרקט ובביקונספילד.
בוור, הובאו בפניו כתביהם של פילוסופים צרפתיים, על ידי חברו, ג'וזף פוסט, שהחזיק בדעות רפובליקניות מוצקות.
גודווין הגיע ללונדון בשנת 1782, עדיין ככומר, במטרה לכתוב מאמרים וספרים שישנו את החברה.
הוא אימץ את עקרונותיהם של האנציקלופדיסטים, ומטרתו האישית הייתה להפיל את כל המוסדות הפוליטיים, החברתיים והדתיים הקיימים.
אולם, הוא האמין שדיון רגוע הוא הדרך היחידה שיש בה צורך על מנת להביא לשינוי, ומתחילתה ועד סופה של הקריירה שלו הוא גינה כל צורה של אלימות.
הוא פילוסוף רדיקלי במובן הנוקשה ביותר של המילה.
היצירה הראשונה של גודווין שיצאה לאור נכתבה בצורה אנונימית ונקראה "חייו של הלורד צ'אטאם" (1783).
הוא הוציא לאור תחת שמו את הספר "סקיצות של היסטוריה" (1784), המורכב משש דרשות על דמויותיהם של אהרן, חזאל וישו, בהם למרות כתיבה בדמות של קלוויניסט אדוק, הוא ביטא את הטענה ש"לאלוהים עצמו אין זכות להיות עריץ".
בשנת 1785 הוא החל לכתוב עבור כתב העת, "הרשימה השנתית החדשה" (New Annual Register), שנערך על ידי מורהו לשעבר קיפיס, וכתבי עת אחרים, ויצר גם שלוש נובלות.
תרומתו העיקרית ל"רשימה השנתית החדשה" הייתה "סקיצות של היסטוריה אנגלית", אותה כתב מדי שנה, ובה היו סיכומים שנתיים של אירועים פוליטיים עולמיים ופנים אנגליים.
הוא הצטרף למועדון שנקרא "המהפכנים", והתערה עם הלורד צ'ארלס סטאנהופ, ג'ון הורן טוק ותומאס הולקרופט.
"חקירה בנוגע לצדק פוליטי" ו"קיילב ויליאמס"
בשנת 1793, בעיצומה של המהפכה הצרפתית, גודווין פרסם את יצירתו המפורסמת בתחום מדע המדינה, "חקירה בנוגע לצדק פוליטי, והשפעתו על המוסריות הכללית ועל האושר".
חלקו הראשון של הספר היה בעיקרו סיכום של יצירתו של אדמונד ברק, "הגנה החברה הטבעית" - ביקורת אנרכיסטית על המדינה.
גודווין הכיר בהשפעתו של ברק על חלק זה של הספר.
שאר הספר מבטא את חזונו החיובי של גודווין באשר לתפקודה האפשרי של חברה אנרכיסטית (או מינארכיסטית).
מדע המדינה השפיע רבות בתקופה זו: אחרי ברק ותומאס פיין, גודווין היה התגובה הכתובה הפופולרית ביותר למהפכה הצרפתית.
יצירתו של גודווין נראתה כמאירה דרך אמצעית בין שתי העמדות הקיצוניות של ברק ופיין.
ראש הממשלה, ויליאם פיט הבן, אמר שאין צורך לצנזר את היצירה, מאחר שמעל פאונד אחד היא תהיה יקרה מידי עבור האנגלי הממוצע.
אולם, בסופו של דבר הספר מכר כ-4,000 עותקים והביא לתהילתו של גודווין.
השפעת הספר גברה לאחר שגודווין פרסם נובלה פופולרית באותה מידה בשם "הדברים כפי שהם, או הרפתקאותיו של קיילב ויליאמס", שמספרת את סיפורו של משרת שמגלה סוד חשוך על אדונו האריסטוקרט, פולקלנד, ונאלץ לברוח בעקבות הידע החדש שברשותו.
"קיילב ויליאמס" נחשב המותחן הראשון.
גודווין ציין באירוניה שחלק מהקוראים צורכים בלילה אחד, את מה שלקח לו למעלה משנה לכתוב.
אחת ממעלות הספר הוא דיוקן של מערכת הצדק האנגלית באותה תקופה, ועלילה נבואית הנוגעת לריגול פנימי.
הקלוויניזם של גודווין עדיין ניכר, אם כי בצורה חילונית.
בסופה של הנובלה, כאשר קיילב ויליאמס מתעמת בסופו של דבר עם פולקלנד, פולקלנד נפצע, ומיד מודה בצדקתה של מטרתו של ויליאמס.
ויליאמס לא מרגיש הקלה או אושר עקב כך, אלא רואה בהרס אדם הנשאר אציל בעיניו, גם אם ירד מגדולתו.
קיילב ויליאמס מאשר במרומז את טענתו של גודווין שעל החברה להשתנות על מנת שהתנהגותו של היחיד תשתנה.
טענה זו מעמידה אותו קרוב יותר לאנרכיזם ולמרקסיזם מאשר לליברליזם.
השיטה הספרותית בה הוא נוקט, כפי שהוא מתאר אותה במבוא לנובלה, הותירה את השפעתה גם היא: גודווין מתחיל את הספר בבריחתו של קיילב לכל אורך אנגליה ואירלנד, ומפתח את העלילה לאחור.
צ'ארלס דיקנס ואדגר אלן פו החמיאו לגודווין על כושר ההמצאה שלו.
כתבים אלו סללו את הדרך לניצחון, מוסרי בעיקרו, של היעקובינים, שזוכו מאשמה.
גודווין, שהיה עקבי ברעיונותיו ובפועלו, חי במחתרת במשך 30 שנה עקב תדמיתו, אך השפעתו על סופרים כגון מרי שלי, פיוטר קרופוטקין ואחרים דרך ספרו "חקירה בנוגע לצדק פוליטי", הייתה משמעותית ביותר, וספרו נלמד עד ימינו באקדמיה.
פרשנות ל"חקירה בנוגע לצדק הפוליטי"
בהשתמשו במילים "צדק פוליטי", גודווין התכוון ל"אימוץ של כל עיקרון של מוסר ואמת לתוך פועלה של קהילה", ולכן יצירתו הייתה בעצם חקר של עקרונות החברה, הממשלה והמוסר.
במשך שנים רבות גודווין "סבר שמונרכיה היא זן של ממשל שהוא בהכרח מושחת", ועקב רצונו בממשלה בעלת המבנה הפשוט ביותר, הוא בהדרגה הגיע למסקנה ש"ממשלה, מעצם טבעה, מנוגדת לשיפורה של המחשבה המקורית", והדגים בכך אמונות אנטי-מדינתיות שנחשבו מאוחר יותר כאנרכיסטיות.
הוא האמין בשלמות הגזע האנושי, ושאין תכונות מולדות, ולכן אין גם נטייה ראשונית לרוע.
הוא סבר ש"המעלות והפגמים שלנו הם תוצר של המקרים שיוצרים את ההיסטוריה של חיינו, ואם אפשר להשיל מהמקרים האלו כל נטייה לא נאותה, השחיתות המוסרית תיעלם מהעולם".
גודווין התנגד לכל שליטה של אדם באדם אחר, והאמין שיבוא יום שבו כשכל אדם יעשה מה שנראה בעיניו נכון, הוא יעשה, למעשה, גם את הדבר הטוב ביותר עבור הקהילה, מאחר שכולם יונחו על ידי עקרונות התבונה הטהורה.
אופטימיזם כזה, יחד עם נטייה חזקה לאמפיריציזם, היוו את התשתית לאמונתו של גודווין שהפעולות הבלתי מוסריות של האדם, נובעות אך ורק מההשפעה המשחיתה של התנאים החברתיים הקיימים, וששינוי תנאים אלו, יבטל את הרוע הטמון באדם.
רעיונות אלו דומים לרעיונותיה של אשתו, מרי וולסטונקראפט, בנוגע לכך שחסרונות האישה נובעים מהחינוך מרפה הידיים שלהן.
גודווין לא האמין שכל כפייה ואלימות הם בלתי-מוסריים כשלעצמם, אלא האמין שיש צורך בממשלה לטווח הקצר וקיווה שיבוא יום שבו כבר לא יהיה בה צורך.
לכן הוא הוגדר כאנרכיסט הדרגתי, ולא מהפכני.
הוא תמך ברעיונות שמאחורי המהפכה הצרפתית, אך לא באמצעים שבהם נעשה שימוש.
הוא גם לא האמין בשוויון כפי שהאמינו בו האנרכיסטים, אלא חשב שאפליה על רקע שאינו יכולת היא בלתי מוסרית.
הטיעון התועלתני שלו בדבר הצלת הארכיבישוף מקנטרברי לפני הצלת אימו מבית בוער, נראתה נתעבת בעיני אלו הדוגלים בשיווין.
בספרו, "חקירה בנוגע לצדק הפוליטי" הכיר גודווין בכך שעלייה ברמת החיים באמצעות הצעותיו עלולה לגרום ללחץ על האוכלוסייה, אך ראה פתרון מובן מאליו למניעה של משבר אוכלוסייה: "יצירת שינוי במבנה הפעולה האנושית, אם לא הטבע האנושי, ובמיוחד האפלה על התשוקה לסקס, על ידי התפתחות הנאות אינטלקטואליות".
עקרון אוכלוסייה זה של גודווין, גירה את מאמרו של מלתוס, "על עקרון האוכלוסייה".
כחלק מהתגובה הבריטית השמרנית שהוצתה על ידי הקמפיין של נפוליון בהרי האלפים בשנת 1798, תומאס מלתוס כתב את מאמרו המפורסם "על עקרון האוכלוסייה", בו הוא תוקף רבות את רעיונותיו של גודווין בנוגע ל"שלמות החברה".
בניגוד לגודווין, מלתוס חזה כי אוכלוסיית העולם מכפילה עצמה כל הזמן, בעוד ייצור המזון גדל לאט הרבה יותר.
התוצאה לפי מלתוס תהא צמצום משמעותי של מזון לכל אדם.
תחזית זו התבססה על הרעיון שגידול בלתי מרוסן של האוכלוסייה גדל בשיעור הנדסי, כאשר אספקת המזון גדלה בשיעור חשבוני.
משמעות הדבר לפי מלתוס היא, קטסטרופה ורעב גדול אשר בסופו של דבר יובילו לצמצום האוכלוסייה.
גודווין לא הגיב רשמית למאלתוס במשך 20 שנה.
ב-1820, גודווין פרסם את "על האוכלוסייה: חקירה בנוגע לכוחה של עליה במספר בני האדם", כתשובה להתקפתו של מלתוס את "חקירה בנוגע לצדק פוליטי".
גודווין מתייחס לתאוריה של מלתוס כ"מגדל קלפים" שמלתוס "לא מוכיח ולא מנסה להוכיח".
גודווין בעיקר התנגד לייחוס הכוללני של שיעור גידול האוכלוסייה בארצות הברית כתופעה כלל עולמית.
גודווין מוצא שקוראים של מלתוס צריכים לקבל הנחה שכזו להתקבל רק על בסיס של אמונה.
בניגוד לכך, גודווין אישר את העובדה הניתנת לווידוא שמרבית העולם הישן עצר את גידול האוכלוסייה שלו.
מעבר לכך, גודווין האמין שהשפע באדמה לא מעובדת והמשך ההתפתחות הטכנולוגית גרמה פחד מגידול יתר באוכלוסייה להיות בלתי-מוצדק אף יותר.
בתקופה בה ילדים רבים לא הגיעו לבגרות, גודווין סבר שעל מנת שהאוכלוסייה תכפיל את עצמה כל 25 שנה, כפי שמלתוס טען, כל זוג נשוי יצטרך להוליד לפחות 8 ילדים.
למרות שגודווין עצמו היה אחד מ-13 אחים, הוא לא חשב שלמרבית הזוגות יש 8 ילדים.
ויליאם הומר "ביל" גֶ'נָאוּסְט היה צלם של חיל הנחתים האמריקני.
ביום הרביעי של קרב איוו ג'ימה צילם ג'נאוסט סרטון 16 מ"מ בו נראית הנפת הדגל השנייה על הר סוריבאצ'י.
אף על פי כן, לא זכה ג'נאוסט לראות את הסרטון אותו צילם ואת ההצלחה שלה זכה, שכן נהרג במהלך הקרב מירי חיילים יפנים.
ביל ג'נאוסט נולד במיניאפוליס שבמינסוטה.
לפני שנחת על חופי איוו ג'ימה, הוא הוצב באי סאיפאן וצילם את הקרב שהתחולל בו.
במהלך הקרב נפצע והיה מועמד לקבלת עיטור גבורה.
ב-23 בפברואר 1945 עלה ג'נאוסט לפסגת הר סוריבאצ'י וצילם את הסרטון כשהוא עומד בצמוד לג'ו רוזנטל, שצילם גם הוא את אותה ההנפה וזכה על כך בפרס פוליצר.
פרט לסרטון זה, ג'נאוסט צילם עוד מספר תצלומים מפסגת ההר.
באחד מהם נראה רוזנטל מצלם קבוצה של חיילי נחתים על פסגת ההר כשלידם דגל ארצות הברית.
ב-4 במרץ 1945, תשעה ימים לאחר צילום הסרטון, נהרג ג'נאוסט מירי חיילים יפנים במערה הנמצאת ב"גבעה 362A".
כיום מאמינים כי מספר חיילים ביקשו מג'נאוסט להשתמש במצלמתו כדי להאיר את דרכם במערה, וכשעשה זאת הוא נורה ונהרג.
לאחר קרב יריות נכבשה המערה, ולאחר סדרת פיצוצים בכניסה אליה היא נחסמה ונאטמה, כשגופתו של ג'נאוסט עדיין בתוכה.
על אף שהסרט אותו צילם ג'נאוסט נצפה תדיר, שמו לא נחשף ולא ניתן לו קרדיט על צילומו.
לאחר שנים של מאבק זכה ג'נאוסט להכרה רשמית.
ב-1995 הוצב על פסגת הר סוריבאצ'י שלט ברונזה לזכרו.
דמותו של ג'נאוסט מופיעה גם בסרטו של קלינט איסטווד, "גיבורי הדגל".
במרוצת השנים נעשו מספר ניסיונות לאיתור גופתו של ג'נאוסט, רובן ככולן בשנות האלפיים.
עם זאת כל הניסיונות כשלו וגופתו טרם נמצאה.
ויליאם ג'יימס פיצג'רלד , שופט בריטי שעמד בראש בית המשפט העליון בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי בתואר "Chief Justice" (התואר המקביל בעברית של אותה תקופה - "זקן השופטים").
ויליאם ג'יימס פיצג'רלד נולד באירלנד בשנת 1895 ולמד משפטים בדבלין.
במלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הבריטי ועוטר בצלב המלחמה.
בשנת 1919 החל לשרת כאיש הממשל הקולוניאלי בניגריה.
בשנת 1932 נתמנה לפרקליט הראשי וב-1936 לתובע הכללי ברודזיה הצפונית (כיום זמביה).
בינואר 1937 נתמנה לתובע הכללי בארץ ישראל.
בנובמבר 1943 הוא נבחר לכהן בתפקיד זקן השופטים בארץ ישראל ונכנס לתפקידו בשנת 1944.
בניגוד לדעת זקני השופטים בארץ ישראל שקדמו לו, תומאס הייקראפט, מייקל מקדונל והארי הרברט טראסטד, שסירבו להחיל את עקרונות המשפט הבריטי בארץ ישראל באשר עקרונותיו הנעלים, לדעתם, אינם מתאימים לאוכלוסייה של "ילידים", נמנה פיצג'רלד עם השופטים שכפרו בעליונות התרבותית של המשפט האנגלי ובעליונות של הבריטים על הילדים.
הוא לא האמין בנחיתות התרבותיות של יושבי ארץ ישראל, ולכן לא היסס לייבא בפסיקתו כללים של המשפט האנגלי, יחד עם זאת האמין שיש חלקים מסוימים שבהם המשפט האנגלי פחות טוב מהמשפט המקומי, ולפיכך סירב לייבא בחוסר הבחנה כללים מהמשפט האנגלי ודגל בגישה סלקטיבית לייבואו.
המים דלפו והתינוקת נותרה נכה.
ההורים תבעו את בית החולים ותביעתם התקבלה.
השופט פיצג'רלד קבע בתקדים זה שניתן לייבא את דיני הנזיקין האנגליים משום שממילא הם אוניברסליים ולאו דווקא ייחודים לאנגליה.
הוא פסק לילדה, שהייתה בזמן ההחלטה כבר בת שלוש וחצי שנים, פיצויים בסכום של 19,000 לא"י - סכום עתק באותם הימים.
פיצג'רלד הציע לעשות את מערכת המשפט בארץ ישראל לדמוקרטית יותר ומתאימה לשאיפותיו ולערכיו של האדם הפשוט.
הוא לא ערך הבחנה בין אנגלים לילידים, אלא בין תומכי מסורת לתומכי קידמה.
קידמה, כך קבע, לא תבוא באמצעות אימוץ עיוור של המשפט האנגלי, אלא רק של העקרונות האוניברסליים של המשפט האנגלי.
פיצג'רלד תמך גם בהשוואת מעמדם של השופטים המקומיים, היהודים והערבים, לאלו של השופטים הבריטים המכהנים בארץ ישראל.
בתקופתו בוטלו ביוזמתו כל סימני ההפליה בין השופטים המקומיים לשופטים הבריטים.
ביולי 1945, לאחר שמות ראש עיריית ירושלים מוסטפא אל-ח'אלידי הביא לשיתוק עיריית ירושלים בין דרישת הרוב היהודי לראשות העירייה וההתנגדות הערבית לכך, הטיל הנציב העליון, הלורד גורט, על השופט פיצג'רלד לחקור את הנושא ולהציע פתרון.
פיצג'רלד הגיש ב-28 באוגוסט 1945 את הדו"ח שלו לנציב העליון, ובו הציע לחלק את העיר לרבעים יהודי וערבי, אשר לכל אחד מהם יהיו ראש עיר ומועצת עיר משלו.
לדו"ח צורפה מפה ובה סומנו האזורים הערביים והיהודים.
תוכנית זו לא מומשה במהלך תקופת המנדט.
למרות גישתו השיפוטית, הדמוקרטית והשוויונית, הוציא השופט פיצג'רלד שני פסקי דין חשובים שהייתה בהם גישה מפלה כלפי היישוב היהודי - בעניין רכישת קרקעות על ידי היהודים ובעניין זכותם של היהודים לעלות לארץ ישראל:
בראשית שנת 1947 הוציא השופט פיצג'רלד פסק דין בבג"ץ 19/47 "ברנרד רוזנטל נגד רושם הקרקעות בחיפה".
הקרקע שרכש הייתה בתחום שטח שהוכרז על פי תקנות הקרקעות האמורות כ"קרקע שהעברתה אסורה על מי שאינם ערבים-פלסטינים" (Where the transfer of land is prohibited to non Palestians Arabs) ורשם המקרקעין אסר לרשום בעלות בה על שמו של העותר.
בפסק דינו הכשיר השופט פיצג'רלד את התקנות.
לאחר סקירה משפטית מפותלת פסק השופט לאמור: "מכל מקום במידה שהמדובר הוא בהעברת קרקע, העובדה שהתקנות אינן מתיישבות עם סעיף 15 לכתב המנדט - ואני נמנע מלהחליט אם אמנם אין הן מתיישבות עמו - לא הייתה שוללת את חוקיותן".
פסק דין חשוב של השופט פיצג'רלד לגבי ההעפלה התקבל בעקבות פרשת אוניית המעפילים "חיים ארלוזורוב".
ב-27 בפברואר 1947 הגיעה האונייה, בפיקודו של אריה (לובה) אליאב, כשעל סיפונה 1,348 מעפילים ניצולי השואה.
זמן קצר לאחר תפיסת הספינה והעברת המעפילים לספינות הגירוש החליטה הנהגת היישוב לנסות ולמנוע את הגירוש באמצעות הליכים משפטיים.
עורך הדין דוד גויטיין הגיש לבית המשפט העליון עתירה למנוע את הגירוש נגד הנציב העליון אלן קנינגהם, המזכיר הראשי של ממשלת המנדט, מפקד הצבא הבריטי בארץ הגנרל מקמילן, מפקד משטרת המנדט ויליאם ניקול גריי וקברניטי שלוש ספינות הגירוש.
הדיון התקיים בפני הרכב של שלושה שופטים בראשותו של זקן השופטים פיצג'רלד.
הטענה העיקרית של העתירה הייתה כי על פי התקנות לשעת חירום מ-1945 על הנציב העליון לשקול, באופן פרטני, אם כל אחד ואחד מן המועמדים לגירוש אכן מהווה סכנה לציבור, האם הוא מהווה סכנה לקיום החוק והסדר בארץ, והאם הוא מסכן את ההגנה על הארץ.
רק בהתקיים שלושה תנאים אלה במצטבר רשאי הנציב העליון לחתום על צו גירוש קולקטיבי.
ב-4 במרץ 1947 הקריא פיצג'רלד את החלטת בית המשפט, שניתנה פה אחד, ולפיה נדחתה העתירה.
הנימוקים היו שאין חובה על הנציב העליון לבדוק את עניינו של כל נוסע ונוסע האם הוא מהווה את שלושת הסיכונים הללו וכי בית המשפט יתערב רק אם החלטת הנציב העליון היא בלתי סבירה בעליל, וכי זה אינו המקרה בגירוש נוסעי ספינה זו.
לאחר מתן פסק הדין גורשו המעפילים למחנה מעצר בקפריסין.
פיצג'רלד היה זקן השופטים הבריטי האחרון בארץ ישראל.
לקראת סיום המנדט הוא ניסה לקבל תפקיד שיפוטי באנגליה, אך ללא הצלחה.
הוצע לו להיות נשיא בית המשפט לערעורים במערב אפריקה הבריטית אך הוא דחה את ההצעה.
במכתבו לנציב העליון לשעבר הרולד מקמייקל הוא הלין על חוסר ההערכה לעבודתו בארץ ישראל בתנאים הקשים ששררו בה, ואת עלבונו על כך כי ממשרה כה רמה כזקן השופטים בארץ הקודש הוצע לו תפקיד במקום שכוח אל.
בחודש מרץ 1948 שילח פיצג'רלד בחזרה לאנגליה את כל השופטים הבריטים.
במכתביו מאותה עת למקמייקל כתב כי למרות המצב אין הוא חושש לחייו ומקווה להמשיך בתפקידו עד ל-15 במאי.
הוא החמיא במכתביו למקמייקל על כי ראה בעלייה הבלתי לגאלית את לב הבעיה בארץ ישראל, ממנה נבעה מדיניותו הבלתי מתפשרת של מקמייקל נגד העלייה.
במאי 1948, עם סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל, סיים פיצג'רלד את תפקידו ושב לאנגליה.
בסופו של דבר, כשנה וחצי לאחר ששב לאנגליה, זכה במשרה שיפוטית כאשר בחודש נובמבר 1949 נתמנה לנשיא בית הדין לקרקעות (Lands Tribunal) בלונדון.
היה זה תפקידו השיפוטי האחרון ואותו מילא במשך 15 שנה.
פיצג'רלד נפטר בשנת 1989 בהיותו בן 94 שנים.
ויליאם אריק גאלאס הוא כדורגלן עבר צרפתי ממוצא גוואדלופי ששיחק בעמדת הבלם.
לזכותו של גאלאס 84 הופעות במדי בנבחרת צרפת.
גאלאס הוא בוגר אקדמיית הכדורגל הצרפתית בקליירפונטיין.
הוא החל את הקריירה שלו כמקצוען בקן מהליגה השנייה, וסייע לקבוצה להעפיל לליגת העל הצרפתית ב-1996. ב-1997 הוא עבר לשחק באולימפיק מרסיי.
גאלאס שיחק במרסיי במשך ארבע עונות, בין השאר לצדו של רובר פירס.
משחקו הראשון בליגת האלופות במדי מרסיי היה נגד צ'לסי ב-2000.
במאי 2001 הובא גאלאס לצ'לסי על ידי המאמן קלאודיו ראניירי תמורת סכום של 6.2 מיליון לירות שטרלינג.
תחת ראניירי גאלאס פיתח את יכולתו כבלם עם מרסל דסאי ומאוחר יותר עם ג'ון טרי; השותפות עם טרי כללה רצף של 16 משחקים ללא ספיגת שער.
בתקופה שבה שיחק בצ'לסי תחת ראניירי הוא זכה לזימונו הראשון לנבחרת צרפת.
גאלאס היה חלק חשוב מהסגל של צ'לסי שזכה באליפות הפרמייר ליג ובגביע הליגה תחת הדרכתו של ראניירי ויורשו ז'וזה מוריניו.
בעקבות פציעתו הקשר של המגן השמאלי ויין ברידג' בעונת 2004/2005 נאלץ גאלאס להחליפו.
גאלאס שיחק מספר פעמים בצד השמאלי של ההגנה למרות הבאתו של אסייר דל הורנו ב-2005, והוא התקשה להסתגל לעמדה זו.
למרות זאת הצליח גאלאס להבקיע מספר שערים חשובים שסייעו לצ'לסי לזכות באליפות גם בעונת 2005/2006.
החוזה בין גאלאס לצ'לסי היה אמור להסתיים במאי 2007. הוא סירב לחתום על חוזה חדש עם תנאים משופרים וטען שהצעת צ'לסי אינה מתאימה לו וכי הוא מעוניין לשחק בסרייה א'.
הנהלת צ'לסי לא הסכימה לשחררו במאי 2006 וטענה כי הוא חשוב מאוד עבור המועדון.
גאלאס סירב להצטרף לסיבוב המשחקים של צ'לסי באמריקה שנערך לאחר מונדיאל 2006, וטען כי הוא עייף כתוצאה מהמאמץ הכרוך בהשתתפות במונדיאל.
כשמיכאל באלאק הגיע לצ'לסי הוא קיבל את חולצה מס' 13 שהייתה שייכת לגאלאס, והיה זה סימן למעמדו המתערער בצ'לסי.
ביום הצגת השחקנים בסטמפורד ברידג' הוא זכה לתגובות מעורבות מקהל האוהדים.
כתוצאה משערוריית מכירת המשחקים בסרייה א' התבטלה האפשרות שגאלאס יעבור לאיטליה, והמועדון היחיד שהביע עניין היה ארסנל.
בנוסף, המגן ההולנדי ח'אלד בולחרוז הצטרף לצ'לסי וכתוצאה מכך התגברה התחרות על מקום בהרכב הראשון.
ב-1 בספטמבר 2006 עבר גאלאס לארסנל כחלק מהעסקה שבה אשלי קול עבר לצ'לסי בנוסף לחמישה מיליון פאונד.
בתקשורת דווח על כך שז'וזה מוריניו כעס על שחרורו של גאלאס לארסנל, וכי עסקת גאלאס-קול נכפתה על ידי פיטר קניון, יושב ראש צ'לסי.
לאחר ביצוע העסקה פורסמה הודעה מטעם הנהלת צ'לסי, ובה נאמר כי גאלאס איים להבקיע בכוונה שערים עצמיים אם לא יותר לו לעזוב.
בעקבות המהומה שעוררו חילופי הדברים בין המועדון למקורביו של גאלאס הוא אמר כי הוא לעולם לא יחזור לצ'לסי.
גאלאס חתם על ארסנל על חוזה לארבע שנים, וקיבל את חולצה מס' 10 שהייתה שייכת לדניס ברגקאמפ שפרש.
גאלאס שיחק בעמדת המגן השמאלי בהופעת הבכורה שלו בארסנל, במשחק נגד מידלסברו ב-9 בספטמבר 2006. שערו הראשון במדי ארסנל הובקע במשחק נגד שפילד יונייטד שבועיים לאחר מכן.
גאלאס זכה לקבל את סרט הקפטן של ארסנל ב-9 באוגוסט 2007, כאשר קולו טורה מונה לממלא מקומו בתפקיד.
מהלך זה עורר מספר דיונים כיוון שהיה צפוי כי ז'ילברטו סילבה יהיה זה שיזכה לקבל את התפקיד.
משחקו הראשון כקפטן היה ב-12 באוגוסט 2007 נגד פולהאם, והוא הסתיים בניצחון של ארסנל.
גאלס נפצע במפשעה במהלך המשחק נגד בלקברן רוברס ב-19 באוגוסט, וחזר לשחק רק במשחק נגד בולטון וונדררס שנערך ב-20 באוקטובר.
במשחק הבית נגד מנצ'סטר יונייטד שנערך ב-3 בנובמבר הוא הבקיע את שער השוויון של ארסנל בדקה האחרונה.
גאלאס הבקיע את שער הניצחון (והיחיד של ארסנל) נגד צ'לסי במשחק שנערך ב-16 בדצמבר 2007.
גאלאס ספג ביקורת בעקבות פעילותו בתיקו 2 - 2 מול ברמינגהאם סיטי ב-23 בפברואר 2008, במשחק שבו עמיתו לקבוצה אדוארדו דה סילבה שבר את רגלו לאחר תיקול של מרטין טיילור.
לאחר שנפסק פנדל לרעת ארסנל בזמן הפציעות של המחצית השנייה גאלאס הלך אל מחצית המגרש של ברמינגהאם, ככל הנראה למחות.
הוא עמד במרכז המגרש כאשר החלוץ ג'יימס מקפאדן הבקיע את הפנדל.
מספר אנשים נאלצו לרסן את גאלאס שרצה להתנפל על הקהל.
לאחר שריקת הסיום גאלאס התיישב על הדשא והחל לבכות, בזמן ששאר השחקנים ירדו לחדר ההלבשה.
ארסן ונגר, מאמן ארסנל, נאלץ לגשת אל גאלאס ולנחמו.
לאחר המשחק נטען כי גאלאס יודח מתפקיד הקפטן של ארסנל.
בעקבות השמועות אמר ונגר כי הוא ישקול את הנושא בסיום העונה.
באוגוסט 2008 הוכרז כי גאלאס יהיה הקפטן של ארסנל גם בעונת 2008/2009. בעונה זו הוא הפגין יכולת גבוהה בליגת האלופות עם שלושה שערים: 2 נגד טוונטה אנסחדה ושער שוויון נגד דינמו קייב.
שער הליגה הראשון של גאלאס הובקע בתיקו הביתי 4 - 4 מול טוטנהאם הוטספר.
הוא זכה לקבל ביקורות טובות לאחר שיתוף הפעולה שלו עם מייקל סילבסטרה בניצחון 2 - 1 על מנצ'סטר יונייטד, מועדונו הקודם של סילבסטרה.
בנובמבר העניק גאלאס ריאיון לסוכנות Associated Press, וחשף בו את המתחים שהיו קיימים בסגל של ארסנל והפריעו למורל הקבוצתי.
גאלאס הציע כי השחקנים הצעירים של ארסנל יראו יותר אומץ אם ברצונם להצליח.
גאלאס לא נכלל בסגל לקראת המשחק נגד מנצ'סטר סיטי, ודווח כי הוא נקנס בסכום השווה למשכורת של שבועיים.
ב-24 בנובמבר אושר כי גאלאס הודח מתפקיד הקפטן באופן קבוע, שניתן לססק פברגאס.
ונגר הצהיר כי לגאלאס יש עתיד בארסנל, וזאת בניגוד להשערות שהועלו בתקשורת.
גאלאס שיחק במסגרת ליגת האלופות יום אחד לאחר מכן.
בסוף עונת הסתיים חוזהו של גאלאס בארסנל, ולאחר שהמשא ומתן על חידושו לא הצליח הוא עבר ליריבה טוטנהאם הוטספר.
ב-23 באוקטובר חתם לעונה אחת בפרת' גלורי.
ב-16 באוקטובר 2014 פרש גאלאס מכדורגל.
גאלאס היה חלק מסגל הנבחרת הצרפתית שזכתה באליפות אירופה עד גיל 18. הוא שיחק גם עבור הנבחרת עד גיל 20 במונדיאל 1997 לצדם של וילי סאניול ותיירי הנרי.
משחקו ה-50 במדי צרפת היה בניצחון 3 - 1 על נבחרת איטליה ב-6 בספטמבר 2006, במסגרת מוקדמות יורו 2008.
גאלאס זכאי לייצג גם את נבחרת גוואדלופ, כיוון שהיא איננה חברה בפיפ"א.
לודוביק קוויסטין, בן דודו של גאלאס, השתתף במשחקים רבים של גוואדלופ.
סר ויליאם גארו היה משפטן, בריסטר, שופט וחבר הפרלמנט של הממלכה המאוחדת.
ידוע בעיקר הודות לרפורמות שערך בשיטת המשפט הבריטית, והשפעתו על הליטיגציה ועל אופן ניהול המשפט של בעלי הדין במשפט הפלילי, וזאת, בין השאר, על ידי הכנסת טכניקות חדשות של חקירה נגדית של עדים.
חינוכו של גארו נווט על ידי אביו שהיה כומר אנגליקני, ועמד בראש מוסד חינוכי כנסייתי; לאחר סיים את לימודי המשפטים, החל להופיע בבית המשפט הפלילי של לונדון, האולד ביילי, והפך במהרה לסנגור פלילי מוערך.
בשנת 1793 קיבל מינוי של 'יועץ הממלכה' לענייני חקיקה.
בשנת 1805 נבחר לבית הנבחרים הבריטי, שם כיהן בשנים 1805–1807 ו-1812–1817. בסיום כהונתו מונה לשופט, תפקיד בו החזיק במשך 15 שנה.
בשנת 2009 הפיק ה-BBC סדרת טלוויזיה המבוססת על חייו גארו כסנגור פלילי, תחת השם המשפט של גארו.
לאחר שידור העונה הראשונה, הופקו שתי עונות נוספות ששודרו בשנת 2010 ובשנת 2011.
ויליאם ג'ייקוב הולנד היה הנשיא השמיני של אוניברסיטת פיטסבורג (1901-1891) ומנהל המוזיאונים על שם קרנגי בפיטסבורג.
הוא היה זואולוג ופלאונטולוג מצטיין, כמו גם כומר פרסביטריאני מוסמך.
הולנד נולד ב-16 באוגוסט 1848 בג'מייקה שבאיי הודו המערבית, כבנם של פרנסיס ריימונד ואלייזה אוגוסטה הולנד (Francis Raymond and Eliza Augusta (Wolle) Holland).
אביו היה מיסיונר אמריקני שפעל באיי הודו המערבית מטעם הכנסייה המוראבית, והולנד בילה את ארבע השנים הראשונות בחייו באיים אלו.
אביו שב לארצות הברית ב-1852, והמשפחה התגוררה תחילה באוהיו ואחר-כך בקרוליינה הצפונית (1863-1857).
ב-1863 החל הולנד ללמוד במכללה המוראבית (Moravian College) בבית לחם שבפנסילבניה, ואחר-כך בסמינר התאולוגי במכללת אמהרסט וקיבל תואר בוגר אוניברסיטה ב-1869. הוא שימש כמנהל בית הספר התיכון אמהרסט במשך שנה, ואז החל ללמוד בסמינר לכמרים הפרסביטריאני שבחסות אוניברסיטת פרינסטון וקיבל תואר דוקטור ב-1874.
ב-1874 הוא עבר להתגורר בפיטסבורג שבפנסילבניה ושימש ככומר של כנסיית בלפילד הפרסביטריאנית (Bellefield Presbyterian Church) בשכונת אוקלנד שבעיר.
במקביל שימש בחבר הנאמנים של מכללת פנסילבניה לנשים (Pennsylvania College for Women כיום אוניברסיטת צ'טהאם), שם לימד לטינית ויוונית עתיקה.
ב-1879 נשא הולנד לאישה את קארי מורהד (Carrie T.
בנוסף להיות מרצה במכללה הוא היה פעיל כמדען, ושירת כחוקר טבע במשלחת אקליפס של ארצות הברית (United States Eclipse Expedition), שעל פי בקשת האקדמיה הלאומית למדעים והצי האמריקני חקרה ב-1887 את יפן.
ב-1891 הוא התמנה לנשיא אוניברסיטת פיטסבורג, בה לימד אנטומיה וזואולוגיה.
תקופת ניהולו בשנות ה-90 של המאה ה-19 התאפיינה בגידול דרמטי של האוניברסיטה (שאז עדיין הייתה קרויה האוניברסיטה המערבית של פנסילבניה -Western University of Pennsylvania).
ב-1898 שכר אותו חברו המיליונר אנדרו קרנגי לנהל את מוזיאון קרנגי, והולנד שימש בשני התפקידים במשך 3 שנים עד פרישתו מתפקיד נשיא האוניברסיטה.
הוא המשיך בתפקיד מנהל המוזיאון עד פרישתו ב-1922.
ויליאם ג'ייקוב הולנד מת ב-13 בדצמבר 1932. על שמו נקרא אולם הולנד (Holland Hall), מעונות לסטודנטיות שנה ראשונה, והספרייה של אוניברסיטת פיטסבורג.
הולנד תואר כאדם שקשה היה לעבוד איתו ומדי פעם הוא היה נתון להתקפי זעם.
הוא נהג בהתנשאות כלפי הכפופים לו ובחנפנות כלפי מי שהיה מעליו בסולם החברתי (כולל קרנגי), אם כי הוא לא היה יוצא דופן בהתנהגותו זו מעמיתיו בשיקגו או בניו יורק.
למרות שתחום העניין העיקרי שלו היה פרפראים הוא הצליח ללמוד בעצמו פלאונטולוגיה כשהוטל עליו תפקיד ניהול מוזיאון קרנגי.
ב-1909 הוא טבע לראשונה את השם דיינוסוכוס לשרידי מאובן של תנינאי ענק שגילה ג'ון בל האטצ'ר ב-1903 במונטנה.
כמנהל המוזיאונים של קרנגי התפרסם הולנד ברחבי העולם בפיקוח ובהרכבה של יציקות גבס של הדינוזאור הזאורופוד דיפלודוקוס, תרומה מקרנגי למוזיאונים לתולדות הטבע ברחבי אירופה.
מסעו לארגנטינה ב-1912 במטרה להרכיב העתק של דיפלודוקס על פי בקשת קרנגי מתואר על ידי הולנד בספר המסע מ-1913 "מסע לריו פלאטה ובחזרה" (To the River Plate and Back).
מסע הפרסום של הדיפלודוקוס הביא להולנד הכרה בינלאומית והוא זכה לקבל, בין השאר, את אות לגיון הכבוד הצרפתי ואת צלב האביר של צלב הברזל הגרמני.
הולנד היה הסופר שהציג לקהל הקוראים האמריקני בצורה הנרחבת ביותר את נושא הפרפרים והעשים במחצית הראשונה של המאה ה-20. ספריו: "ספר הפרפר" (The Butterfly Book – 1898) ו"ספר העש" (The Moth Book – 1903), נמצאים עדיין בשימוש נרחב.
הולנד תרם את אוספיו הפרטיים, שכללו מעל ל-250,000 דוגמיות, למוזיאון קרנגי.
הוא תמך באספנים בכל רחבי העולם, וקיבל אוספים מרכזיים מאזורים שטרם נערך בהם איסוף בין 1890 ל-1930 באמצעות מאמציהם של אנטומולוגים דוגמת ויליאם דוהרטי (William Doherty), הרברט הנטיגדון סמית (Herbert Huntingdon Smith) ורבים אחרים.
ויליאם גלדסטון סטיל היה עיתונאי אמריקני שכונה "אבי קרייטר לייק", כינוי המתייחס לשתדלנותו שהביאה ליצירת הפארק הלאומי קרייטר לייק באורגון שבארצות הברית.
ויליאם סטיל נולד ב-7 בספטמבר 1854 בעיירה סטאפורד (Stafford) באוהיו לוויליאם סטיל ואליזבת לאורי (Elizabeth Lawrie).
הוריו תמכו בביטול העבדות בארצות הברית והיו פעילים במסילת הרכבת המחתרתית שהובילה עבדים בורחים למקומות שבהם העבדות הייתה אסורה.
המשפחה כללה את אחיו, ג'ורג' סטיל (George A.
Steel), שהיה אחר-כך הגזבר של מדינת אורגון ואת אחותו, ג'יין.
המשפחה עקרה מאוהיו לקנזס, וב-1872 עברה לאורגון.
כשהתבגר עבד סטיל תחילה כמסגר.
ב-1879 התמנה למנהל התפוצה של העיתון פורטלנד איוונינג בי (Portland Evening Bee), שנתיים אחר-כך הוא הקים עיתון משלו "אולבני הראלד" (Albany Herald).
אחרי ארבע שנים מכר את העיתון ועבד כדוור.
סטיל שמע לראשונה על קרייטר לייק ב-1870 כשהיה בן 15 עוד כשהתגורר בקנזס וקרא מאמר שהתפרסם בעיתון שעטף את ארוחת הצהריים שלו.
סטיל ביקר לראשונה בקרייטר לייק 15 שנים אחר-כך ב-1885. לצורך כך נסע ברכבת, ואז המשיך בדיליז'נס עד פורט קלאמת שם פגש בגאולוג קלרנס דטון שנשלח לחקור את האזור מטעם הסקר הגאולוגי של ארצות הברית.
הוא הצטרף למשלחתו של דטון, וב-15 באוגוסט 1885 הם הגיעו לאגם לאחר הליכה בת כ-30 קילומטרים.
סטיל פרסם מאמרים במרץ 1886 בגיליון של העיתון "וסט שור" (West Shore) בהם תיאר את רגשותיו כשראה את האגם בפעם הראשונה.
פעילות להכרה באתר כפארק לאומי
מאז הביקור הראשון פעל סטיל ללא לאות להכרזת האתר כפארק לאומי.
עוד באותה שנה הוא שלח כאלף מכתבי שרשרת על חשבונו לכל העיתונים הגדולים בארצות הברית ובהם ביקש מהעורכים לתמוך ברעיון.
הוא כתב לכל עורך עיתון ומנהל דואר באורגון וביקש להפיץ עצומה שתקרא לנשיא ארצות הברית גרובר קליבלנד להקים פארק כזה.
העצומה הוגשה לנשיא בדצמבר 1885.
סטיל היה חבר במועדון האלפיני של פורטלנד (Portland Alpine Club) מועדון המטפסים הראשון במערב ארצות הברית, ולאחר שהמועדון נסגר הוא הקים את מועדון המטפסים הקרוי "המזאמאס" (Mazamas, צפיר הקורדילרים בשפת הנאוואטל).
סטיל נהג להדריך אנשים בעלי השפעה באזור והוביל מסעות רגליים בטבע.
כמו כן הוא נהג להרצות סביב המדורה על הפלורה, הפאונה והגאוגרפיה של הקרייטר לייק, בדומה למה שעושים כיום המדריכים של שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
סטיל, יותר מכל אדם אחר עיצב את התדמית הציבורית של קרייטר לייק.
לדוגמה הוא גרם לפרסום נרחב של קרייטר לייק בכך שאירח את כינוס מועדון המזאמס וסיור טיפוס ההרים ב-1896. מאות אנשים, כולל פוליטיקאים, מדענים ומטפסי הרים, שהו באזור במשך שלושה שבועות.
בסיום הכינוס נורו זיקוקים מהאי ויזארד שבאגם והקבוצה העניקה בטקס חגיגי להר הגעש שעמד במקום שבו שוכן האגם כיום את השם מזאמה.
ההכרזה על הפארק ולאחר מכן
במשך 17 שנים ניהל סטיל מסע תעמולה בקונגרס ארצות הברית להכריז על קרייטר לייק כפארק לאומי.
מאמציו של סטיל נשאו פרי וב-22 במאי 1902, 17 שנים לאחר שהחל במסע השכנוע חתם הנשיא תאודור רוזוולט על החוק שהכריז על קרייטר לייק כפארק הלאומי השישי של ארצות הברית.
למרות מאמציו הוא לא זכה להיות המנהל (Superitendent) של הפארק.
תפקיד זה ניתן לוויליאם אראנט (William Franklin Arant).
סטיל רתח מזעם, ופעל מאחורי הקלעים לפיטוריו של אראנט.
בינתיים הוא קיבל זיכיון להפעיל את המלון שפעל באתר ואת הסירות שהסיעו תיירים באגם.
ב-1913 הוא הצליח סוף סוף להביא לפיטוריו של אראנט במהלך שקיבל את הכינוי "קטטת קרייטר לייק" ("Crater Lake Rumble"), שבו שוטרים הוציאו את אראנט בכוח ממשרדו.
סטיל מונה למנהל במקומו ופעל על פי החזון שיש לפתח את האגם על מנת להביא תיירים, כולל הקמת אכסניה וכביש טבעת סביב האגם, מעלית שתוריד את התיירים משולי הלוע אל שפת האגם וגשר שיחבר את האי ויזארד לשפת האגם.
רעיונות שחלקם יושמו (אכסניה וכביש טבעת), וחלקם מתנגש עם הדעה המקובל על שימור הנוף הטבעי.
סטיל פוטר מהתפקיד אחרי שלוש שנים.
סטיל ביקר באגם בפעם האחרונה ב-1932 בגיל 78 ומת בעיר מדפורד ב-1934.
ויליאם גיבס מקאדו הבן היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא היה חבר התנועה הפרוגרסיבית, והיה מקורב לנשיא וודרו וילסון: הוא היה מנהל מטה הבחירות של וילסון בבחירות בשנת 1912, התחתן עם בתו והיה מזכיר האוצר של ארצות הברית בתקופתו.
הוא היה אחראי למימון מלחמת העולם הראשונה, ונתן הלוואות רבות למדינות ההסכמה.
הוא גם היה נשיא איגוד הרכבות של ארצות הברית (USRA).
בבחירות ב-1920 וב-1924, הוא היה המועמד המוביל בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית, והיה סנאטור מטעם מדינת קליפורניה.
מקאדו נולד ליד מריאטה, ג'ורג'יה.
דודו, ג'ון דייוויד מקאדו, היה קצין במלחמת האזרחים האמריקנית ושופט בבית המשפט העליון של טקסס (SCOTX).
כשאביו מונה להיות פרופסור באוניברסיטת טנסי, משפחתו עברה לנוקסוויל.
לאחר שסיים את לימודיו, מקאדו התחיל בקריירה כעורך דין והתחתן עם אשתו הראשונה, שרה פלמינג, ב-18 בנובמבר 1885, ונולדו להם שבעה ילדים.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19, הוא איבד את רוב הונו כשניסה לחבר את מערכת הרכבות של נוקסוויל לחשמל.
ב-1892 הוא עבר לניו יורק סיטי.
בתחילת המאה העשרים, מקאדו לקח על עצמו את הובלת הפרויקט לבניית מנהרות הדסון עילית, שתי מנהרות רכבת מתחת לנהר ההדסון שיחברו את מנהטן עם ניו ג'רזי.
הפרויקט הסתיים ב-1908 והקנה לו אהדה רבה.
אשתו הראשונה מתה ב-1912. באותה השנה, הוא היה סגן יושב הראש של הוועידה הדמוקרטית הלאומית.
וודרו וילסון הצליח לשכנע את מקאדו להצטרף לפוליטיקה אחרי פגישה ביניהם ב-1910. מקאדו עבד במטה הבחירות של וילסון ב-1912, ולאחר ניצחונו של וילסון, מקאדו מונה לתפקיד מזכיר האוצר של ארצות הברית, משרה בה יכהן מ-1913 עד 1918.
ב-7 במאי 1914, הוא התחתן עם בתו של וילסון, אלינור.
מקאדו הציע להתפטר לאחר שהתחתן איתה, אולם וילסון לחץ עליו להמשיך במאמציו ליצירת הפדרל ריזרב.
מקאדו העביר את החוק שביסס את הפדרל ריזרב בדצמבר 1913.
לקראת פריצתה של מלחמת העולם הראשונה, בקיץ 1914, מקאדו נאלץ להתמודד עם משבר כלכלי חמור.
לאחר שהמלחמה פרצה, משקיעים בריטים וצרפתים המירו את הנכסים האמריקאיים שלהם בדולרים, אותו המירו לזהב על בסיס תקן הזהב.
דבר זה היה עלול לגרום לירידה בערך הדולר ולשפל כלכלי.
לאחר מכן האירופאים גם יצליחו לקנות חומרי גלם למלחמה במחיר זול.
כדי למנוע שפל, מקאדו סגר את הבורסה לניירות ערך בניו יורק
לארבעה חודשים כדי למנוע מהאירופאים להמיר נכסים, ודבק באופן נוקשה בתקן הזהב.
צעד זה מנע קריסה כלכלית, וגם הפך את ארצות הברית למעצמה כלכלית לראשונה בהיסטוריה.
הצעד גם מנע חולשה כלכלית של מדינות ההסכמה בתחילת המלחמה.
המשקיעים לא הצליחו להמיר את נכסיהם, ולכן נאלצו להשתמש בכסף מהמדינות שלהם.
כדי לשלם על החומרים שקנו לקראת המלחמה, הם שילמו לאמריקאים בשטרות חוב.
ארצות הברית הפכה לראשונה לספקית הלוואות במעמד של אירופה.
כדי למנוע סגירות בנקים, מקאדו הפעיל את חוק אולדריץ'-ורילנד מ-1908, שאפשר לו להכניס עוד כסף למחזור.
לאחר כניסתה של ארצות הברית למלחמה, מקאדו מונה למנהל הכללי של הרכבות בארצות הברית, תפקיד בו החזיק עד לסיום המלחמה בנובמבר 1918.
במרץ 1919, לאחר שעזב את תפקידו, מקאדו ייסד את משרד עורכי הדין מקאדו, קוטון ופרנקלין.
משרד עורכי הדין שלו שימש כיועץ משפטי כללי של מייסדי יונייטד ארטיסטס (UA).
הוא עזב את המשרד ב-1922 כדי להתמקד בפוליטיקה.
מקאדו ניסה לקבל את מועמדות מפלגתו לנשיאות פעמיים: ב-1920 הוא הפסיד לג'יימס מידלטון קוקס, וב-1924 לג'ון דייוויס, אף על פי שבשני המקרים הוביל בסיבוב הראשון.
ב-1920, הביע מקאדו תמיכה בביטוח פציעות, דמי אבטלה ויום עבודה של שמונה שעות.
הוא תמך גם בחוק שכר מינימום ובהתערבות ממשלתית בשוק העבודה.
כתומך נלהב בחוק היובש, המשלחת מניו יורק ושאר אנשי הצפון שהתנגדו לאיסור על אלכוהול מנעו את זכייתו ב-1920. ב-1924, זכה מקאדו לתמיכה מצד הקו קלוקס קלאן.
הוא לא גינה את הקלאן.
ב-1933 עד 1938 היה מקאדו סנאטור מטעם מדינת קליפורניה.
ב-1934 הוא התגרש מאלינור, וחודשיים לאחר שחתמו על הסכם גירושין ביולי 1935, הוא התחתן עם דוריס קרוס בת ה-26.
מקאדו זכה לתשלום של 25,000 דולר מאדוארד דוני, איל נפט, והחזיר את הסכום לאחר שגילה על מעורבותו של דוני בשערוריות שוחד.
מקאדו מת מהתקף לב בוושינגטון, לאחר כניסתו לתפקיד של פרנקלין דלאנו רוזוולט בפעם השלישית.
על שמו נקראה העיר מקאדו בטקסס.
מקאדו טען ש"זה בלתי אפשרי לנצח בור בוויכוח".
בהתייחסו לוורן הרדינג, מקאדו אמר שהצהרותיו היו "צבא של משפטים פומפוזיים שמנסים לחפש רעיון".
לוטננט גנרל סר ויליאם פרנסיס דרומונד ג'רבויס היה מהנדס צבאי ודיפלומט בריטי.
לאחר שהתגייס ב-1839 לצבא הבריטי, הוא שירת כקפטן משנה (second captain) בדרום אפריקה.
ב-1858, בהיות בדרגת מייג'ור, הוא מונה להיות מזכיר הוועדה המלכותית שמונתה לבחון את המצב והיעילות של ביצורי החוף של בריטניה.
בין השנים 1875–1888 הוא כיהן בזה אחר זה בתפקידי מושל מושבות המצרים, מושל אוסטרליה הדרומית ומושל ניו זילנד.
ויליאם ג'רבויס נולד בעיירה קאוז (Cowes) שבאי וייט כבנם של גנרל ויליאם ג'רבויס ושל אשתו אליזבט לבית מייטלנד.
כבן למשפחה בעלת מסורת צבאית ממוצא הוגנוטי, הוא התחנך באקדמיית ברני שבגוספורט, לפני שנכנס לאקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ'.
במרץ 1839, עם סיום הכשרתו בווליץ', הוענקה לג'רבויס דרגת סגן משנה בחיל ההנדסה המלכותי.
מאז ועד 1841 הוא קיבל הכשרה בבית הספר המלכותי להנדסה צבאית בצ'טהאם.
ב-1842, לאחור שקודם לדרגת לוטננט שנה קודם לכן, הוא נשלח לדרום אפריקה, שם הוא שירת כראש מטה של בריגדה.
כקצין בדרגת קפטן משנה הוא השתתף במלחמת קוסה השביעית, שהתנהלה בשנים 1846–1847 ובמהלכה הוא שרטט סקיצות לביצורים הצבאיים של קפרריה הבריטית (כיום חלק מפרובינציית הכף המזרחי).
בשובו לבריטניה ב-1848 הוא קיבל את הפיקוד על פלוגה של פלסים ולוחמי מנהרות בווליץ' וביוני 1849 הוא הצטווה לצאת לאולדרני ולנהל את הבנייה של הביצורים שם.
בעקבות ביקור ב-1854 של המלכה ויקטוריה והנסיך אלברט לפיקוח על התקדמות בניית הביצורים, הוא קודם לדרגת מייג'ור.
בעקבות סירוב לבקשתו לצאת למלחמת קרים, הוא שב בינואר 1854 ללונדון והיה למפקד ההנדסה הצבאית של מחוז לונדון ובאפריל בשנה שלאחר מכן לעוזר המפקח הכללי על הביצורים.
ג'רבויס היה למזכיר הוועדה המלכותית שב-20 באוגוסט 1859 הוטלה עליה המשימה לבחון את המצב והיעילות של ביצורי החוף של בריטניה כנגד התקפה מן הים.
המשימה התמקדה בעיקר בביצורים בפורטסמות', בספיטהד (Spithead), באי וייט, בפלימות', באי פורטלנד, ברציף פמברוק, בדובר, בצ'טהאם ובמידיי.
ב-7 בפברואר 1860 פורסם דוח הוועדה.
בין שאר ההמלצות שלה היו כמה אפשרויות להגנה היקפית סביב ללונדון, שאף אחת מהן לא אומצה, למרות שמרכיבים של ההמלצות הללו יושמו מאוחר יותר במסגרת מערך ההגנה של לונדון (London Defence Positions).
ג'רבויס המשיך לתפקיד הפיקוח על תכנונם של הביצורים שהיו ידועים בשם "מבצרי פלרמסטון" (Palmerston Forts).
ב-1861 קודם ג'רבויס לדרגת לוטננט קולונל וב-1864 ו-1865 הוא נשלח לקנדה כדי לבחון את הביצורים שם והמסקנות שהוא הגיש היו לדוח שנוי במחלוקת מבחינה פוליטית שבו צוין שהימות הגדולות וקנדה העילית לא מוגנות די צרכן.
לאחר מכן הוא הרצה על ביצורים מברזל ופיקח וייעץ בנוגע להגנתן של כמה מושבות בריטיות כולל גיברלטר ואיי אנדמן.
ב-1867 הוא קודם לדרגת קולונל וב-1871 הוא נשלח להודו ולאחר מכן הוא עבד על הגנתו של נמל קורק, עבודות שהושלמו ב-1874.
בעקבות פינויו של חיל המצב מאוסטרליה ב-1870, הועסקו ג'רבויס ולוטננט קולונל פיטר סקרצ'לי כיועצי הגנה של כמה מושבות.
הם פיקחו על מערכי ההגנה של כל אחת מהמושבות והגישו את סדרת הדוחות שנקרא על שמם ב-1877 וב-1878. הדוחות הללו הדגישו את החשיבות של ביצורי החופים שיגנו כנגד התקפות ימיות והובילו לייסודן של יחידות רגלים וארטילריה מקומיות.
בשנות השמונים של המאה ה-19 יושמו הדוחות על ידי ממשלותיהן של מושבות בריטיות רבות ובהמשך הם היוו את הבסיס למערך ההגנה של אוסטרליה ושל ניו זילנד עד לאיחוד אוסטרליה.
ב-1877 הועלה ג'רבויס לדרגת מייג'ור גנרל וב-1882 הוא קודם לדרגתו האחרונה, דרגת לוטננט גנרל.
באפריל 1875 מונה ג'רבויס לתפקיד מושל מושבות המצרים, שטח חסות בריטי שכלל את פננג, מלאקה וסינגפור.
ב-8 במאי אותה שנה הוא נכנס לתפקידו ושירת בו עד 3 באפריל 1877. ההחלטות שהוא קיבל במהלך כהונתו בתפקיד הניחו את היסוד לאחיזתה של בריטניה בחצי האי המלאי.
הוא תרם רבות להקמתה של מיליציה המקומית ולדיכוי של מרידה מקומית.
למרות שהמלאים חשדו בו, הוא התחבב על ידי הסינים ומאוחר יותר זכה בתמיכה ציבורית בנוגע להגירת יוצאי מזרח אסיה במהלך כהונתו כמושל אוסטרליה הדרומית.
במהלך פיקוח שקיים ב-1877 על מערך ההגנה הימית של אוסטרליה, מונה ג'רבויס להיות מושל אוסטרליה הדרומית.
הוא קיבל את ההודעה על קידומו כאשר שהה ביוני במלבורן, למרות שהסיבה העיקרית למינויו לתפקיד החדש היה חוסר שביעות הרצון של משרד המושבות מהמעורבות שלו בחצי האי המלאי.
ב-2 באוקטובר 1877 הגיע ג'רבויס לאוסטרליה הדרומית.
ג'רבויס הגיע למושבה בתקופה של משבר פוליטי.
מאוחר יותר בחודש אוקטובר, התפטרה ממשלתו של ג'ון קולטון על רקע אי ההסכמה עם המועצה המחוקקת של המושבה בנוגע לבניין הפרלמנט החדש.
ג'רבויס עמד בפני הלחץ לפזר את הפרלמנט וג'ון באוקוט מונה להיות ראש הממשלה.
תקופת כהונתו של ג'רבויס עמדה גם בסימן של תקופה בלתי רגילה של גשמי ברכה ופריחה של ענף החקלאות.
הוא הניח את היסודות לייסודם של אוניברסיטת אדלייד ושל המכון והגלריה לאומנות ויזם את הקמתו של מעון הקיץ החדש של המושל במרבל היל.
בין השנים 1883–1888 כיהן ג'רבויס כמושל ניו זילנד.
בתפקידו זה, הוא יעץ בנושא הגנת הנמלים, הדריך את ממשלת המושבה בסוגיות אימפריאליות, היה פעיל בחיים החברתיים של ניו זילנד ופעל כדי לקדם בה את השוויון.
הוא נכח בטקס הפתיחה של אוניברסיטת אוקלנד ב-1883, בו הוא הכריז שהיא תהיה נגישה לכל תושבי ניו זילנד והכיר בשירותן של האחיות במלחמת הזולו והעניק לראשונה את הצלב האדום המלכותי לאישה ניו זילנדית.
הוא גם היה בקשר עם הנהגת העם המאורי וכיהן כנשיא החברה המלכותית של ניו זילנד והיה פטרון של מוסדות ספורט רבים, כולל התאחדות חובבי ספורט החתירה של ניו זילנד.
עם סיום כהונתו כמושל ניו זילנד, שב ג'רבויס לאנגליה ב-1889. בשנה שלאחר מכן הוא מונה לכהן בוועדת סטנהופ ששוב בחנה את מצב הביצורים של בריטניה.
ב-1892 הוא שב לזמן קצר לניו זילנד, לפני שמונה להיות קולונל הכבוד של חיל ההנדסה המלכותי בשנה שלאחר מכן.
ב-1895 מתה אשתו לוסי, שמאז נישואיהם ב-1850 הביאה יחד איתו לעולם שלוש בנות ושני בנים.
ויליאם ג'רבויס מת ב-17 באוגוסט 1897 בגיל 75, כתוצאה מפציעות שנגרמו לו מתאונת מרכבה.
הוא נקבר בעיירה וירג'יניה ווטר שבמחוז סארי.
לג'רבויס הוענקו אין ספור אותו כבוד על שירותו הצבאי והדיפלומטי.
ב-1863 הוענק לו תואר עמית מסדר האמבט, ב-1874 הוענק לו תואר אביר מפקד של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש וב-1888 הוא קיבל את התואר אביר מפואר של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
באותה שנה הוא נבחר להיות עמית בחברה המלכותית.
על שמו נקראו כמה רחובות שכונות וגשרים, כולל בולינגטון, בסינגפור, באדלייד ויישוב השוכן על נהר מארי באוסטרליה הדרומית שנקרא על שמו.
ויליאם צ'ארלס אנתוני "ביל" גונט הוא שחקן אנגלי.
ויליאם גונט נולד בפודסי שבמערב יורקשייר.
הוא למד בבית הספר "גיגלסוויק" ובאוניברסיטת ביילור בטקסס, ואחר כך למד משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
הוא עבד שלוש שנים בתיאטרון רפרטוארי בוורת'ינג, באת', סולסברי וצ'לטנהאם.
אחר כך חי שנה באמריקה וחזר לבריטניה והחל לביים בבירמינגהאם, קובנטרי וצ'לטנהאם עם הפסקה שבה היה בצבא.
אחרי ששיחק בתפקידים קטנים בסדרות הטלוויזיה משנות השישים כמו "Z-Cars" ו"הגומלים" ובסרטים של אדגר וולאס כמו "The Sinister Man" (מ-1961) ו-"Solo for Sparrow" (מ-1962), לוהק ב-1968 לתפקיד הסוכן החשאי ריצ'רד בארט בסדרת הריגול / מדע בדיוני "לוחמי הצדק" .
עוד הופיע מדי פעם בסדרה "סרג'נט קורק" העוקבת אחרי שוטרים בלונדון הוויקטוריאנית.
בין השנים 1983 ל-1987 כיכב גונט בתפקיד ארתור קרבטרי, אב המשפחה, בסיטקום "אין כמו בבית".
בהמשך שיחק בתפקידי אורח בסדרות רבות אחרות כמו "ג'ולייט בראבו" ובפרק "Revelation of the Daleks" בסדרה "דוקטור הו".
בין 1995 ל-1997 כיכב בסיטקום "Next of Kin" לצדה של פנלופי קית'.
ב-2010 הופיע גונט במחזה "הנרי הרביעי, חלק ראשון" מאת שייקספיר בתיאטרון הגלוב.
ב-2004 כיכב בסדרת תסכיתים של "דוקטור הו" בשם "Dalek Empire III".
ב-2009 השתתף בפרק בסדרה "Cast Offs".
בדצמבר 2011 הופיע גונט בפרק הראשון בסדרת הדרמה "Without You" של ITV.
בפברואר 2012 שיחק בתפקיד לודו דקווטיוויל בפרק "The Dark Rider" בסדרה "רציחות במידסומר".
זו הייתה הפעם השנייה שהשתתף בסדרה, הפעם הראשונה הייתה ב-2004 אז שיחק בתפקיד מייקל באנרמן בפרק "The Maid in Splendour".
במאי 2015 הופיע גונט בתפקיד השופט סט ג'ון רדמונד בשישה פרקים של אופרת הסבון "איסטאנדרס".
לגונט ניסיון רב על הבמה כשחקן וגם כבמאי תיאטרון.
בין השאר זכה להצלחה בתפקיד מיכאל מאק ליאמור במחזה "Gates of Gold" מאת פרנק מקגיניס בתיאטרון פינבורו בלונדון ובתיאטראות הווסט אנד.
בהפקה של הלהקה השייקספירית המלכותית של המחזה "השחף" שיחק גונט בתפקיד סורין אותו חלק עם השחקן איאן מקלן.
הוא גילם את גלוסטר במחזה "המלך ליר" בתיאטרון ניו לונדון בדרורי ליין לצדו של מק'קלן ששיחק בתפקיד הראשי.
ב-2008 גילם שוב את דמותו של גלוסטר בסרט טלוויזיה באותו שם.
גונט הופיע בתפקיד דוגסבורו, פרודיה על פאול פון הינדנבורג, במחזה "עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי" מאת ברטולט ברכט.
המחזה נכתב ב-1941 והוא מדמה את הזוועות שבוצעו בגרמניה הנאצית.
עוד שיחק במחזה "ציד המכשפות" בתיאטרון האולד ויק.
ב-7 בספטמבר 1974 התחתן גונט עם קרולין ליסטר.
לבני הזוג בת בשם מטילדה ובן בשם אלבי.
ויליאם גורדון ברן מרדוך היה צייר, סופר של ספרי מסע, ומגלה ארצות סקוטי.
הוא הרבה לנסוע ובמסעותיו ביקר בהודו והן בחוג הארקטי והן באנטארקטיקה.
נאמר עליו, שהיה הראשון שניגן בחמת חלילים באנטארקטיקה.
מרדוך הוציא לאור כמה ספרי מסע בנוסף להיותו צייר מוכשר.
כף באיי אורקני הדרומיים קרוי על שמו.
ברן מרדוך נולד באדינבורו לג'סי ססיליה (לשעבר מק) ולד"ר ויליאם ברן-מרדוך.
אביו היה הראשון שאימץ לו את השם ברן-מרדוך, אבל בנו השמיט את המקף משמותיו.
אחיו הבכור, ג'ון ברן-מרדוך, התגייס לצבא והתמנה למהנדס ראשי וממונה על מסילות הרכבת בהודו.
ברן מרדוך למד משפטים באוניברסיטת אדינבורו, אך לאחר קבלת התואר פנה ללימודי אמנות באנטוורפן ובפריז.