tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אליזבת פרקינס - גברת קרוליין ברודי
אלכסנדר פולוק - סקוט ברודי
מרים מרגוליס - סופי העוזרת
טובי מגווייר - לו, כלב ביגל
אלק בולדווין - בוץ', כלב רועה אנטולי, המנטור של לו
שון הייז - מר טינקלס, חתול פרסי, מנהיג החתולים
סוזן סרנדון - אייווי, כלבת סלוקי, סוכנת לשעבר
צ'רלטון הסטון - המסטיף, מנהיג מפקדת הכלבים
ג'ון לוביץ - קאליקו, חתול אקזוטי קצר שיער, יד ימינו של מר טינקלס
ג'ו פנטוליאנו - פיק, כלב סיני מצויץ
מייקל קלארק דאנקן - סם, כלב צאן אנגלי עתיק
בילי וסט - חתול נינג'ה 1
דני מן - חתול נינג'ה 2
דימיטרי פיקארה - "רוסי כחול"
פול פפ - וולף בליצר
ויקטור ווילסון - מפקד דוברמנים
דין ברנד - סקוט ברודי
אוהד שחר - פרופסור ברודי
אורנה כץ - קרוליין ברודי
אלון אופיר - מר טינקלס
עמי מנדלמן - "רוסי כחול" / מפקד דוברמנים
דורון בן-עמי - קולות רקע
מומי לוי - קולות רקע
שמעון כהן - קולות רקע
שפרירה זכאי - קולות רקע
כלבים נגד חתולים: נקמתה של קיטי הוא סרט לייב אקשן אמריקאי-אוסטרלי מסוגת קומדיית ריגול שיצא לאקרנים ב-2010 ובוים על ידי בראד פייטון ונכתב על ידי רון ג'יי פרידמן וסטיב בנקיץ'.
זהו סרט המשך לסרט כלבים נגד חתולים משנת 2001.
בקרב הנצחי בין כלבים לחתולים, חתולה מרושעת ומטורפת בשם קיטי גלור, סוכנת בכירה לשעבר בארגון הריגול "מיאוז", עברה לצד הרעים ולקחה את העניינים כף רגל אחת רחוק מדי.
תוך 48 שעות, היא מתכננת לשחרר אל העולם מתקן שטני שמסוגל להכניע את הכלבים ואת החתולים ביחד.
כשהם תחת איום מיידי וחסר תקדים, חתולים וכלבים ייאלצו לשתף פעולה בפעם הראשונה בהיסטוריה בברית בלתי הגיונית כדי להציל את עצמם ואת בני האנוש האהובים עליהם מסכנה עולמית.
כלב משטרתי כושל בשם דיגס מתגייס למפקדת "כלב" ויחד עם בוץ' הסוכן הבכיר, החתולה הסוכנת קתרין ויון הדואר שיימוס מתגייסים ועובדים יחד כדי להציל את המצב ולמנוע מקיטי גלור להפעיל את המתקן.
כריס אודונל - שוטר שרוצה לאמץ את דיגס, למרות שלא מרשים לו
ג'ק מקברייר - צ'אק, הבעל החדש של קיטי, קוסם מפוזר ולא יוצלח
פול רודריגז - קרליטו המשוגע
קירנן שיפקה - ילדה בפארק
ג'יימס מרסדן - דיגס, כלב משטרתי כושל אשר מתגייס למפקדת "כלב"
כריסטינה אפלגייט - קתרין, חתולה סוכנת ממפקדת "מיאוז", השותפה של דיגס
קאט וויליאמס - שיימוס, יון דואר מגושם
בט מידלר - קיטי גלור, חתולת ספינקס, הנבלית של הסרט
ניל פטריק האריס - לו, הפך למבוגר מהסרט הקודם ונהיה למנכ"ל מפקדת "כלב"
שון הייז - מר טינקלס, חתול פרסי לבן מרושע אשר נמצא בכלא אלקטרז
רוג'ר מור - טאב לזנבי, מנכ"ל מפקדת "מיאוז"
מייקל קלארק דאנקן - סם
אליזבת דיילי - סקראמפיטוס, עכבר המחמד של קיטי
פיל לאמאר - פאוס, חתול רובוטי, העוזר של קיטי
הדיבוב לעברית הוקלט בוידאופילם אינטרנשיונל, בוים על ידי עפרון אטקין והופק על ידי אמי בכר וגילי בכר.
יורם יוספסברג - סם / חתול אסיר / סנאי פצצה
יואב בר לב - טאב לייזנבי
דב רייזר - מר טינקלס
רמה מסינגר - קיטי גלור
צביקה פורמן - "פלדה" / קריינות
יהויכין פרידלנדר - קפטן פלמינג
אורנה כץ - כתבת חדשות
מירון אהרונוביץ' - קרייזי קארליטו
נורית בנאי קורן - קשישה
לורה שופוב - אחיינית של קתרין
אלי לולאי - רוקי / קולות רקע
בניהו שיר - קולות רקע
דור סרוגו - קולות רקע
רונה בקרמן - קולות רקע
שמחה ברבירו - קולות רקע
כלבם של בני בסקרוויל הוא סרט אילם גרמני משנת 1929, בבימויו של ריצ'רד אוסוולד, ובכיכובם של קרלייל בלקוול, אלכסנדר מורסקי, וליביו פאבנלי.
הסרט הוא עיבוד לרומן "כלבם של בני בסקרוויל" מאת ארתור קונאן דויל שיצא לאור ב-1902. זה היה הסרט האחרון של שרלוק הולמס מתקופת הראינוע.
הסרט מתהדר בצוות שחקנים בינלאומי, בהם השחקן האמריקאי קרלייל בלקוול, השחקן הגרמני פריץ ראספ, השחקן הרוסי אלכסנדר מורסקי, והשחקן האיטלקי ליביו פאבנלי.
ב-2009 התגלתה קלטת עם הסרט (וסרטים נוספים מתקופת הסרט האילם) במרתף של כנסייה בסוסנוביץ שבפולין.
ב-2019 הוציאה חברת Flicker Alley את הסרט, ששוחזר באופן דיגיטלי, על גבי DVD ו-Blu-ray, יחד עם גרסה משנת 1914.
ריצ'רד אוסוולד כתב ב-1914 עיבוד לרומן של קונאן דויל עבור הסרט "Der Hund von Baskerville".
הסרט משנת 1929 אינו גרסה מחודשת של הסרט הקודם, אלא עיבוד מחודש של המקור הספרותי.
השחקן האמריקאי הבריטי קרלייל בלקוול לוהק לתפקיד הולמס, מכיוון שהיה "בריטי הולם".
את התפאורה עיצב הארט דיירקטור וילי שילר.
הצילומים נערכו באולפני סטאאקן בברלין.
קרלייל בלקוול – שרלוק הולמס
אלכסנדר מורסקי – לורד צ'ארלס בסקרוויל
ליביו פאבנלי – סר הנרי בסקרוויל
ג'ורג' סרוף – דוקטור ווטסון
אלמה טיילור – גברת ברימור
קרלה ברת'יל – לורה ליונס
ג'ארו פירט – דוקטור מורטימר
כלבים לא נובחים בירוק הוא אלבומה הרביעי של להקת טיפקס, שחלקו הגדול הוא למעשה פסקול לסרט ישראלי באותו השם.
האלבום יצא לאור עם יציאת הסרט באוגוסט 1996 ומכר כ-15 אלף עותקים.
השיר הכי מצליח מהאלבום במצעדי הפזמונים היה "היא" שדורג במקום ה-28 במצעד השנתי של רשת ג' לשנת תשנ"ו (1996).
שירה, קלידים, לופים, תכנותים - קובי אוז
גיטרות (אקוסטית, קלאסית, חשמלית), קולות - רמי יוסיפוב
גיטרה בס, שירה בשיר "כלבים לא נובחים בירוק" - גל פרמן
תופים, קונגס, בונגוס, טימבלס, תוף מרים, קולות - תמיר ימיני
אקורדיון, קלידים, חלילית מתכת אירית, זורנה - אורי מילס
כינורות, עוד, דרבוקות, קסטנייטות - נוריאל עמר
שירה בשיר "כלבים לא נובחים בירוק", קולות רקע, תוף מרים - שרון בן-צדוק
אורחים - כלי נשיפה ב"שיר סופה בים": אברהם פלדר, קולות ב"למה הלכת ממני?": אפרים שמיר
הפקה מוזיקלית וניהול אומנותי - קובי אוז
הפקת סאונד - יובל זילברשטיין
עריכה דיגיטלית - יובל זילברשטיין, אולפני רול בע"מ
הפקה וניהול אישי - יניב דוידסון
עוזרת הפקה - עדי בן-יהודה
יחסי ציבור - יעל לוי
עיצוב עטיפה - איה בן רון
הפקת דפוס - מתי אלחנתי בדרשי
צילומים מתוך הסרט - דנצ'ו ארנון
צילומי להקה - רלי אברהמי באדיבות "תרבות מעריב"
הוקלט ב- אולפני "רולי", אולפני "המון", אולפני "דלפי", דיאלוגים מתוך הסרט מוקססו על ידי גיל תורן באולפני D.B.
כלבי הקורגי המלכותיים היו כ-30 כלבים מגזע קורגי ולשי, שהיו בבעלותה של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, במהלך השנים מאז עלייתה לכס המלכות בשנת 1952 ועד לשנת 2018. כלבים מגזע זה הוחזקו גם על ידי הורי המלכה, המלך ג'ורג' השישי ואליזבת, המלכה האם.
אליזבת השנייה הייתה חובבת של כלבי קורגי (למעשה של התת-גזע פמברוק ולש קורגי ) עוד מילדותה.
היא קיבלה לראשונה כלב מגזע זה בשנת 1933 והחזיקה לפחות אחד מהם בבעלותה מאז ועד 2018.
אביה של אליזבת, המלך לעתיד, העניק לה בגיל שבע את כלב הקורגי הראשון שלה, דוקי .
כלבים נוספים הצטרפו אליו והם גודלו תחת משטר קפדני שקבעה אמה.
ליום הולדתה ה-18 קיבלה אליזבת את כלבת הקורגי סוזן , שכלבי הקורגי שבהם החזיקה לאחר מכן היו צאצאיה.
הכלבים של אליזבת השנייה חיו בארמון בקינגהאם בתנאים טובים.
חדר מיוחד נבנה עבורם ובו סלי נצרים לשינה.
טבח מיוחד הגיש להם מזון בשרי.
המלכה השתתפה באופן סדיר בטיפול בהם והעניקה להם מתנות ומטעמים בחג המולד.
הכלבים ליוו את המלכה גם במעונות אחרים שלה.
ידועים מספר מקרים במהלך השנים שבהם פצעו הכלבים אנשי צוות של המלכה ובמקרה אחד, ב-1991, את המלכה עצמה, שנזקקה לתפרים בידה.
לאחר מותם נקברו הכלבים בחלקה מיוחדת באחוזת סאנדרינגהאם, ששימשה לקבורת הכלבים המלכותיים כבר בשנת 1887 בידי המלכה ויקטוריה.
בשנת 2007 החזיקה המלכה בחמישה כלבי קורגי, בארבעה כלבי דורגי (הכלאה של קורגי ושל כלב תחש) וכן בחמישה כלבי קוקר ספניאל.
פורסם שמאז 2015 המלכה אינה מגדלת עוד כלבי קורגי כדי שהם לא ייוותרו אחריה במותה.
בשנת 2018 מת כלב הקורגי האחרון שהיה בבעלות המלכה.
בשנת 2020 נותר בבעלותה רק כלב דורגי אחד, אך לאחר מכן הצטרפו אליו שני גורי דורגי נוספים.
בשל קרבתם למלכה זכו כלבי הקורגי המלכותיים לפרסום רב ובינלאומי.
דמותם מופיעה ביצירות אמנות, ציורים וצילומים רבים.
כך, במטבע שהוטבע לרגל יובל הזהב למלכותה, מוצגת המלכה לצד כלב קורגי.
שלושה מהכלבים נראים בקליפ בהשתתפותה של המלכה ושל השחקן דניאל קרייג, שהוצג בטקס הפתיחה של אולימפיאדת לונדון בשנת 2012. הסרט "המלכה" משנת 2006 מציג מספר כלבי קורגי בבעלותה של המלכה (בגילומה של הלן מירן).
הכלבים גם היו נושא לסרט אנימציה, "The Queen's Corgi" (בעברית הופץ בשם "רקסי המלך"), שהופק בבלגיה בשנת 2019.
"כְּלַבְלַב הוֹ בִּידִי בָּם בָּם" הוא שיר שהלחין, עיבד וביצע המוזיקאי הישראלי מתי כספי למילותיו של המשורר הישראלי נתן זך.
כספי הלחין את השיר עבור תיקי דיין, שביצעה אותו לראשונה ב־1972, במסגרת מופע יחיד שלה בליווי "להקת הפלטינה".
מאוחר יותר כלל כספי את השיר באלבום הבכורה שלו, שנושא את שמו, שיצא לאור ב־1974. כמו בכל האלבום, גם בשיר הזה כספי ניגן בכל הכלים.
לשיר יצאו שתי גרסאות נוספות: ב־1980 חידש אותו כספי לאלבומו "צד נוסף", וב־1992 חידש אותו לאלבומו "בובה מתי".
השיר מתאר כלבלב שנכנס לאטליז, גונב עצם לא לו ונהנה ממנה מאוד.
מוסר ההשכל של השיר הוא שצריך לחטוף ולגנוב כדי להצליח בחיים.
זך תיאר את השיר כשיר קליל, שחריג בכתיבה שלו, ואף אמר שהוא יצא מוצלח יותר בזכות הלחן של כספי.
כספי תיאר גם הוא את השיר כקליל: .
אומנם בריאיון מאוחר יותר אמר כספי על השיר ש"גם בו יש חוכמה" וציין את העליצות שבו.
הוא המשיך וסיפר על תהליך ההלחנה: .
במהלך השיר בגרסת אלבום הבכורה נשמע כספי מכריז "פסנתר", ואז נשמעת נגינת חלילית.
ב־1980 כלל כספי גרסה מחודשת של השיר באלבומו "צד נוסף", שבה הוא מכריז "חליל", ואז נשמע פסנתר.
ב־1992 עיבד וחידש כספי פעם נוספת את השיר לאלבומו "בובה מתי".
בגרסה הזאת לא נשמעת ההכרזה "פסנתר" או "חליל", ובמקום חלילית או פסנתר נשמעת גיטרה חשמלית.
לשיר צולמו שני וידאו קליפים.
הקליפ הראשון, בבימוי בועז דוידזון, צולם בשחור־לבן ב־1974, זמן יציאתו לאור של אלבום הבכורה, והוא כולל את האודיו ממנו (בתוספת קולות מההתרחשויות בקליפ).
כספי נראה שר ועוסק באינטראקציה עם כמה כלבים מסביבו.
בקליפ נראים גם ילדים בחברת כלבים, וכן מיצגי אילוף כלבים.
הקליפ השני של השיר צולם לאלבום "בובה מתי" שמ־1992, והוא כולל את האודיו ממנו (בתוספת קולות מהקליפ).
בקליפ ההומוריסטי נראה כספי גונב אוכל, פריטי לבוש וחפצים מאנשים, ומטריד אותם.
נפגעי העבירות של כספי רודפים אחריו, וככל שמתקדם הקליפ, הוא מטריד יותר אנשים, עד שהקליפ מגיע לסיומו כשציבור גדול רודף אחריו.
יובל פלוטקין מ־ynet כתב שהשיר הוא משיריו המשעשעים, המסתוריים והשנויים במחלוקת ביותר של זך.
רוביק רוזנטל הצביע על דפוס חוזר בשיריו של זך: משפט החוזר כמה פעמים כמוטיב המוביל את השיר ו"מעניק לו ניגון מיוחד".
כדוגמה ציטט את "כלבלב הו בידי בם בם", .
"כלבלב הו בידי בם בם" נכנס למצעד הגל הקל בערך בינואר 1974 וצעד לפחות תשעה שבועות, עד 18 במרץ 1974. הוא הגיע בשיאו למקום החמישי במצעד.
השימוש בכלבים בשירות הצבא ידוע עוד מהעת העתיקה.
כלבים בשירות כוחות הביטחון, כולל כלב משטרה, משמשים בתפקידים שונים, החל מתקיפה דרך שמירה, גישוש, איתור, ועד להעברת מסרים, חבלה ורפואה.
כלבים לקחו חלק במלחמותיהם של המצרים, היוונים, הפרסים, השומרים, האלאנים, הסלאבים, הבריטונים והרומאים.
בקרב היוונים והרומאים הכלבים שימשו בעיקר ככלבי שמירה, אך לעיתים הובאו לקרבות.
השימוש קדום ביותר המתועד במקורות הקלאסיים הוא בידי אליאטס בקרב על סמירנה, סביב 600 לפנה"ס, שם שימשו הכלבים להרג ולהפחדה.
בשנת 525 לפנה"ס, כנבוזי השני מלך פרס השתמש בכלבים, חתולים וחיות אחרות בכיבוש מצרים.
בכך ניצל את רגישותם של המצרים מפני פגיעה בבעלי חיים מקודשים, והמצרים נמנעו מלהמטיר חיצים על צבאותיו של כנבוזי.
בשלהי העת העתיקה, אטילה ההוני השתמש בכלבי מלחמה גדולים בכיבושיו.
במאה ה-15, הקיסר הווייטנאמי לה לוי (Lê Lợi) טיפח להקה של למעלה מ-100 כלבים, מאומנים בידי המצביא Nguyễn Xí.
בפרוסיה בהנהגת פרידריך הגדול נעשה שימוש בהעברת מסרים על ידי כלבים במהלך מלחמת שבע השנים עם רוסיה.
שימוש בכלבים נודע גם בצבא נפוליאון.
בארצות הברית, השימוש הראשון הידוע של כלבים לצורך צבאי היה במסגרת מלחמות האינדיאנים, כנגד הילידים הסמינולים בפלורידה.
כלבים שימשו להעברת מסרים, הגנה ושמירה על אסירים במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
על פי עדותו של גנרל יוליסס ס.
גרנט, חיילי האיחוד השמידו להקות כלבי דם, לאור מיומנותם בהתחקות אחרי עקבות עבדים נמלטים.
במלחמת העולם הראשונה כלבים שימשו כקמעות במסגרת התעמולה האמריקאית.
תפקידים שונים מתאימים לכלבים שונים, בהתאם לתכונות הגזע, יכולתם הפיזית ואופיים האישי.
כלב בשירות הביטחון יצוות לנוהג המפקד עליו, ויעבור סדרת אימונים עד שיוכשר כמבצעי, לרוב מגיל חודשים ספורים.
בגיל מתקדם, כאשר תפקודו אינו מיטבי, הכלב יצא לפרישה מהשירות.
בתקופות קדומות כלבים גדולים, בדגש על גזעי מסטיף, נשלחו לקרבות כנגד האויב עם שריון וקולר קוצני.
אסטרטגיה זו הייתה מקובלת בציוויליזציות קדומות, כגון הרומאים והיוונים.
בלוחמה מודרנית כלבים מסייעים ללוחמים ברדיפה אחרי אויב נמלט או בתאי שטח מסוכנים ללוחם אנושי (שטח בנוי, מנהרות).
במלחמת העולם השנייה ערך צבא ארצות הברית תוכנית אימונים לתקיפת היפנים על ידי כלבים.
התוכנית הוצעה על ידי וויליאם א.
פרסטר, אזרח שווייצרי שחי בסנטה פה, ניו מקסיקו.
הוא הציע להנחית אלפי כלבי תקיפה גדולים על חופי יפן שיסתערו על המגנים היפנים, ולאחר מכן להוביל פשיטה אנושית של החיילים האמריקאים.
פרסטר שכנע את הצבא להקצות לו אי על נהר המיסיסיפי ולהופכו למתקן אימונים.
הצבא האמריקאי קיווה לאמן כוחות בסדר גודל של כ-2 מיליון כלבים.
אחת הבעיות העיקריות באימון הכלבים הייתה כמות מעטה של חיילים יפנים לצורכי אימונים, עקב מספר שבויים נמוך.
בסופו של דבר התנדבו אזרחים אמריקאים ממוצא יפני לאימון הכלבים.
בעיה נוספת הייתה התאמתם לתנאי הלחימה: כלבים רבים לא פעלו היטב בשלב הנחיתה ואחרים פחדו מרעשי ההפצצות.
אחרי מימון של מיליון דולר התוכנית נזנחה.
הסובייטים אימנו כלבים להצמיד מוקשים תחת טנקי האויב החל משנות ה-30 של המאה ה-20. למעשה, הכלבים אומנו לרוץ תחת טנקים נייחים ולא ששו לרוץ תחת טנקים בתנועה.
בנוסף, בקרבות שריון בשריון מול טנקים גרמנים, הכלבים נטו לרוץ תחת הטנקים הסובייטים המוכרים יותר.
חוש הריח המפותח של הכלב מהווה יתרון בגילוי עצמים נסתרים מעיני בני אדם.
כך כלבים רבים משמשים לגילוי מוקשים וחומרי נפץ, ומסייעים באיתור בני אדם בין הריסות.
בדומה לכלבי איתור, כלבי גישוש מסתייעים בחוש הריח שלהם.
בעוד כלבי איתור מגלים את מיקומה של מטרה נייחת בתא שטח מוגדר, כלבי גישוש מסייעים בהתחקות אחר עקבותיה של מטרה בתנועה.
כלבי גישוש עשויים לסייע במציאת נתיב התקדמות אויב או של נעדר.
כלבים (שם מדעי: Canini) הוא שבט המכיל מספר סוגים של יונקים טורפים במשפחת הכלביים.
זהו אחד משלושה שבטים במשפחה זו, יחד עם השועל (Vulpini) והשועל האפור (Urocyonini).
שבט זה מכיל את הכלביים הגדולים ביותר.
מיני השבט התפצלו מאב קדמון משותף לפני כ-9 מיליון שנים.
כלבת היא מחלה זיהומית נגיפית חריפה וקטלנית, חשוכת מרפא לאחר הופעת התסמינים, הפוגעת במערכת העצבים המרכזית של יונקים.
המחלה מועברת באמצעות הרוק של בעל חיים נגוע, לרוב ממשפחת הכלביים, על פי רוב בנשיכה ולעיתים גם בליקוק פצעי עור.
לפיכך, במקרה של נשיכה יש לשטוף מיד את המקום במים ובסבון במשך כ-15 דקות, לחטא אותו באלכוהול בריכוז 70% או בתמיסת יוד, ולפנות בהקדם לשירותי הבריאות לקבלת טיפול מונע, ובכלל זה חיסון היעיל במיוחד כאשר ניתן לפני הופעת התסמינים.
הכלבת מוכרת לאדם מימי קדם, והיא מוזכרת כבר בחוקי אשנונה, אשר מטילים קנס כבד על בעל כלב שהראה סימני כלבת ונשך אדם אחר; ובמקורות חז"ל, שבהם הותר אף להמית כלב החשוד בכלבת בשבת מפני הסכנה, ואפילו אינו רץ אחר האדם.
ואף בימינו נוקטות רשויות הבריאות הממלכתיות צעדים למניעתה ולהגבלת התפשטותה, ובהם הכנסת כלבים שנשכו להסגר ומתן חיסונים פעילים וסבילים — אם כי במדינות רבות בעולם המתפתח הזמינות לחיסונים מוגבלת, וכתוצאה מכך כ־40% ממקרי המוות מכלבת מתרחשים באפריקה.
זהו נגיף RNA חד־גדילי בעל קוטביות שלילית, שבו החומר הגנטי משועתק ומועתק מתוך גדיל RNA משלים.
הנגיף בעל מעטפת, דמוי קליע, אורכו כ־180 ננומטר ורוחבו כ־70 ננומטר.
הנגיף מורכב ממעטפת חיצונית, שכבת רשת חלבונית פנימית (מטריקס), וקופסית המכילה את החומר הגנטי ואת האנזימים הדרושים לשכפולו.
מעטפת שומנית (Envelope) – מקורה בקרום התא המאכסן, ובה שקועים חלבוני מעטפת מסוג G (Glycoprotein G).
ההדבקה — כלומר חדירת הנגיף לתא — מתאפשרת רק כאשר מתקיים צימוד בין הקולטנים שעל פני התא המאכסן לבין חלבוני המעטפת.
החדירה מתבצעת בתהליך המכונה אנדוציטוזיס: קרום התא עוטף את הנגיף בשלמותו ויוצר בועית (אנדוזום) המתנתקת מן הקרום ונעה אל תוך התא.
כאשר מתקיימים התנאים המתאימים, מעטפת הבועית מתפרקת והנגיף משתחרר אל הציטופלזמה.
שכבת רשת פנימית (Matrix Protein, M) – שכבה חלבונית המקנה יציבות למעטפת ושומרת על צורתו ה"קליע" האופיינית של הנגיף.
קופסית (Nucleocapsid) – מבנה סלילי הבנוי מחלבון N, הקושר ומגן על הגנום הנגיפי.
הגנום הנגיפי – RNA חד־גדילי בעל קוטביות שלילית.
אנזימי שעתוק ושכפול (L ו־P) – פולימראז L והחלבון הפוספורי P, החיוניים לשעתוק ולשכפול הגנום לאחר חדירת הקופסית לתוך התא.
טווח המאכסנים של נגיף הכלבת רחב במיוחד וכולל את מרבית היונקים — תופעה המאפשרת לו להתבסס במאגרי־בר שונים, כגון כלבים, שועלים, תנים ועטלפים.
עם זאת, הנגיף רגיש לחום ולחומרי ניקוי מבוססי סבון בשל מעטפתו השומנית, המתפרקת בקלות בתנאי חימום, ייבוש או מגע עם דטרגנטים.
מעטפת זו חיונית לחדירת הנגיף לתאים, ולכן פגיעה בה מבטלת את יכולת ההדבקה.
הגורם למחלה הוא נגיף המועבר במגע ישיר (כגון דרך חתך בעור או נקודות תורפה בגוף האדם, כגון הפה העיניים ועוד) עם רוק או רקמת המוח/מערכת העצבים של בעל חיים נגוע.
דרכי ההדבקה הנפוצות ביותר הן בנשיכה או בליקוק.
הנגיף הגורם למחלה הוא נגיף RNA חד-גדילי מקבוצת Rhabdoviriae, שצורתו דמוית קליע.
הנגיף מתקדם במעלה מערכת העצבים אל המוח דרך סיבי עצב קרועים (ולא דרך מחזור הדם), דבר המקשה על אבחון המחלה.
על פי ההערכות, הנגיף נקשר לתאי עצב באמצעות הקולטן אצטילכולין, לו תפקיד מפתח בהעברת האותות מהעצב לשריר.
קצב ההתקדמות הוא כסנטימטר ביום, ועל כן תקופת הנשאות (החולפת בין רגע ההידבקות ועד התפרצות המחלה) תלויה במרחק שבין הנקודה בה חדר הנגיף לגוף לבין המוח.
אף ששמה העברי הוא "כלבת", המחלה מידבקת לא רק בקרב כלביים, אלא גם בקרב פרות, כבשים, סוסים, חתולים, עטלפים, בני אדם, וכל יצור חי הומיאותרמי.
בעלי חיים נגועים עלולים להיות וקטורים המעבירים את הנגיף, ולהדביק גם בני אדם הבאים עמם במגע.
ייתכן שהנגיף יכול לעבור מאדם לאדם דרך מגע עם נוזלי הגוף, אך מקרים כאלה אינם ידועים.
מקרה נדיר של העברת הנגיף מאדם לאדם התרחש לאחר השתלת קרנית של תורם נשא.
הנגיף חודר למערכת העצבים המרכזית דרך האקסונים המובילים אליה, ותוקף אזורים במוח הגדול, המשפיעים על ההתנהגות.
הוא חודר לתאי המוח ומזריק לתוכם חומר גנטי, שמורה להם לייצר ממנו עותקים נוספים.
כאשר התא מתמלא בנגיפים הוא נהרס, והנגיפים שפורצים ממנו ממשיכים את שרשרת ההתפשטות בגוף.
עם התקדמות המחלה מתמוססים אזורים שלמים במוח, בתהליך המכונה "נמק גבינתי" (בשל הדמיון בין הרקמה הפגועה לגבינה שווייצרית).
הנזק המוחי מוביל לשיטיון (דמנציה), שעלול להחמיר לכדי דליריום.
לאחר התפרצותה, לרוב מובילה הכלבת למוות בתוך כעשרה ימים בממוצע.
אחד מהסימנים הראשונים של המחלה הוא שינוי התנהגותי.
לדוגמה, כלב ידידותי נהפך לתוקפני כלפי סביבתו.
שני סוגי התנהגות המאפיינים את המחלה:
תגובה סוערת, המאופיינת בריצה בלתי מבוקרת למרחקים ארוכים, תוקפנות רבה, נגיסה בעצמים שונים ואובדן כושר השיפוט.
רגיעה המלווה בדיכאון, שיתוק והתנהגות מוזרה.
חיות בר נזהרות בדרך כלל מבני אדם; התקרבות של חיית בר לבני אדם מיוזמתה עשויה להעיד על כך שהחיה נגועה במחלה.
זוהי דוגמה לטפיל משנה התנהגות – ההדבקה בנגיף משפיעה על התנהגות בעל החיים הנגוע, והשינוי ההתנהגותי מגדיל את הסיכוי שהנגיף ידביק פרטים אחרים.
עם התקדמות המחלה הנגיף מתפשט דרך עצבי הפנים ומגיע אל בלוטות הרוק.
משלב זה החולה מתחיל להיות מדבק על ידי הרוק (למשל בנשיכה).
בשלב הבא הנגיף יורד אל שרירי הבליעה, והתוצאה היא פגיעה ביכולת הבליעה וריור מוגבר.
בשל הכאב הכרוך בבליעה, יימנע החולה משתיית מים על אף צמאונו.
סיבה נוספת להימנעות משתייה היא הרצון של הווירוס להתפשט.
מאחר שההתפשטות היא באמצעות נוזל הרוק והריכוז הוויראלי בו חשוב לרמת הסיכון בהדבקה, הווירוס מונע מהחולה לשתות כדי לא לדלל את הריכוז הוויראלי ברוק.
הקושי בבליעה יכול להופיע אצל בני אדם ואצל שאר היונקים הנגועים והחולים במחלה.
סימן אחר הוא פוטופוביה – תסמין של רגישות יתר לאור, ופחד או סלידה מאור השמש וממקומות המוארים באור חזק.
הסובלים מפוטופוביה יחפשו על פי רוב מקלט במקומות חשוכים, וזאת בשל הפגיעה במערכת העצבים, שבעקבותיה אובדת היכולת לשלוט בהתרחבות האישונים ובהתכווצותם.
אישוני החולים מורחבים כל העת, ולכן הם חוששים לצאת החוצה לאור השמש ולסביבה מוארת בשל כאב הנגרם מסינוור.
השלב שמתפתח לאחר מכן הוא השלב האחרון של המחלה, והוא מתאפיין בשיתוק בכל הגוף, כולל שיתוק שרירי הנשימה, דבר המוביל לבסוף למוות.
הזמן שעובר מהידבקות במחלה ועד התפרצותה נע בין שבועות אחדים לשנה, וגורמים רבים אחראים להבדלי הזמנים בין נדבק לנדבק.
מכיוון שהמחלה מועברת על ידי מערכת העצבים, על הנגיף לבוא במגע ישיר עם תאי עצב (יכולה להיות הידבקות בעקבות מגע בין תא עצב נגוע לתא עצב בריא, אך הסיכויים לכך קטנים).
משך הזמן שעובר עד שהמחלה מתפרצת מושפע מעומק הנשיכה, ממספר הנשיכות, ממרחקן לעמוד השדרה או ממרחקן לראש.
הכלבת מוכתרת בספר השיאים של גינס בתואר "המחלה הקטלנית ביותר".
מלבד מקרים אחדים ומועטים ביותר, מרגע התפרצות המחלה הסיכוי למוות הוא קרוב ל-100 אחוז.
עד כה ידוע רק על 14 איש ששרדו לאחר שפיתחו סימפטומים.
אולם לאחר ההדבקה, ולפני הופעת הסימפטומים, אפשר למנוע את התפרצותה בעזרת חיסון.
אפשר למנוע את המחלה גם לפני ההדבקה בעזרת חיסון, אך במרבית מדינות העולם מקובל לחסן מראש בפני כלבת רק בעלי חיים ולא בני אדם.
את החיסון לכלבת פיתח לואי פסטר, אבי המיקרוביולוגיה.
בשנת 1880 מצא פסטר כי הגורם למחלה איננו חיידק.
הוא החל לעשות ניסויים בכלבים נגועים בעזרת תרביות מוחלשות של הנגיף.
פסטר בדק את השפעת החיסון בעזרת ארנבונים חיים, שהיה מכניס לכלוב ששהה בו כלב חולה.
באחת הפעמים הבחין כי הכלב שבו טיפל מיאן לתקוף את הארנבת כהרגלו.
לאחר ניסיון בתרכיבים רבים שפיתח, מצא לבסוף פסטר את התרכיב היעיל שחיפש.
ב-6 ביולי 1885 הובא לביתו של פסטר הילד ז'וזף מייסטר שכלב משוטט נשכו בגופו בכתשעה מקומות שונים.
בשעה שהזריק פסטר לילד את החיסון הניסיוני שלו, נאסף סביב הבית קהל זועם, המטיר על פסטר נאצות, וגידף את ניסוייו, אך בחלוף הימים התברר שחיי הילד ניצלו, ובכך הוכחה יעילות החיסון.
בשנת 1903 זיהה המיקרוביולוג האיטלקי אָדֶלְקִי נֶגְרִי את גורם המחלה, ואף תיאר גופיפים תוך־תאיים אופייניים במוחם של בני אדם ובעלי חיים נגועים אחרים.
גופיפים אלו מכונים "גופיפי נגרי", והימצאם בבדיקה שלאחר המוות מאשש פגיעה בכלבת.
חיסון הכלבת עבר תמורות רבות במהלך השנים.
בעבר ניתן החיסון במנות רבות – כ־20 זריקות אל תוך בטנו של האדם הנגוע (או החשוד בהיותו נגוע).
בשנות ה־40 הוערך שבאחד מכל 5,500 מקרים החיסון גורם לשיתוק, ובאחד מכל 18,000 מקרים החיסון מסתיים במוות.
באמצע שנות ה-70 פותח חיסון משופר, שכלל רק שש זריקות.
כיום ניתנים שני סוגי חיסון למי שכבר ננשך: חיסון סביל, שניתן מיד לאחר הנשיכה, וחיסון פעיל, שניתן גם הוא ביום הנשיכה, ובעוד שלוש פעמים במרווחי זמן קבועים (0, 3, 7, 14 ו-28 ימים).
המרכז לבקרת מחלות ומניעתן (CDC) הוציא הנחיה שעל פיה די בארבע זריקות בלבד (בימים 0, 3, 7, 14; למדוכאי חיסון עדיין מומלץ חיסון הכולל חמש זריקות).
עוד אוכלוסייה שמומלץ לה להתחסן טרם חשיפה- היא אנשים בסיכון גבוה להיחשף לנגיף (כמו וטרינרים בהודו לדוגמה), וכן מטיילים הנוסעים לארצות שבהן סכנת ההידבקות בכלבת גבוהה.
ידוע על אנשים מעטים ביותר ששרדו אחרי התפרצות הסימפטומים של מחלת הכלבת.
מקצתם קיבלו חיסון לפני התפרצות המחלה, ואף על פי כן הופיעו אצלם תסמיניה.
פרוטוקול מילווקי מתווה טיפול בחולי כלבת בשלב הופעת התסמינים.
הנערה ג'ינה גיזה (Jeanna Giese) היא אחת מכעשרה בני אדם שיש תיעוד לכך שנדבקו בכלבת ושרדו.
עד הצלתה, הטיפול היחיד שהיה נהוג לתת היה טיפול תומך להקלת הסבל, ולא הייתה ידועה דרך לרפא את המחלה.
היא שרדה לאחר הופעת התסמינים "אף על פי שלא הייתה מחוסנת בפני כלבת".
בספטמבר 2004 נשך עטלף את גיזה בת ה-15 באצבעה, אך היא לא פנתה לקבל טיפול.
שלושים ושבעה ימים אחרי כן היא פיתחה את התסמינים האופייניים למחלת הכלבת.
בניסיון להצילה היא הוכנסה לתרדמת יזומה כדי להגן על מוחה מפגיעה, והרופאים חיכו שמערכת החיסון שלה תפתח נוגדנים לנגיף.
בתוך כך היא קיבלה קוקטייל של תרופות אנטי־ויראליות (Ribavirin ו־Amantadine).
צורת טיפול זו מכונה "פרוטוקול מילווקי".
גיזה הוצאה מהתרדמת לאחר שבעה ימים.
לאחר שלושים ואחד ימים בבית החולים נקבע שגיזה איננה נושאת עוד את נגיף הכלבת, והיא שוחררה מהבידוד שהייתה נתונה בו.
יכולותיה הקוגניטיביות לא נפגעו, אך היא סבלה מפגיעה מוטורית קשה.
היא עברה טיפולים שיקומיים ושוחררה ב־1 בינואר 2005. עד נובמבר 2005 כבר הייתה מסוגלת ללכת בעצמה וחזרה לבית ספרה.
בהמשך החלה ללמוד נהיגה, ובסוף גם קיבלה רישיון נהיגה.
יש מחלוקות בשאלה על הסיבות להישרדותה.
רופאיה של גיזה ידעו שרוב מקרי המוות מכלבת נגרמים מכשל תפקודי זמני של המוח, ולא מנזק מוחי קבוע.
הם באו לידי המסקנה שאם יגנו על מוחה על ידי הכנסתה לתרדמת מכוונת, היא תשרוד די זמן עד שיצליח גופה לפתח נוגדנים יעילים לווירוס.
אמנם נראה שהטיפול עבד כמתוכנן, אך חוקרי כלבת אחרים טוענים כי אפשר שגיזה נדבקה בגרסה חלשה מאוד של הווירוס, או שמא יש לה מערכת חיסונית חזקה במיוחד.
לא היה אפשר למצוא את העטלף שנשך את גיזה כדי לברר עוד, וכן לא היה אפשר לבודד את הנגיף מגיזה עצמה.
לכן לא הייתה אפשרות לבוא לידי מסקנות חד־משמעיות.
נכון לשנת 2009 ידוע על 25 מקרים שבהם נוסה הפרוטוקול (מלבד גיזה), ומתוכם שרדו שני מטופלים.
גרסה אחרת של הפרוטוקול נוסתה על 10 חולים אחרים, ומתוכם שרדו שניים.
כל השירותים הווטרינריים בעולם התפתחו בראש ובראשונה כדי להתמודד עם מחלת הכלבת.
כ־6 מיליון איש מקבלים בכל שנה חיסון משעלה חשש להידבקות.
מאז שנת 2007 מציינים ברחבי העולם מדי שנה את יום הכלבת העולמי בתאריך 28 בספטמבר.
מחלת הכלבת היא מחלה עתיקה מאוד, ומוזכרת במקורות עתיקים רבים.
התיעוד העתיק ביותר למחלת הכלבת מופיע בחוקי אשנונה.
על פי חוקים אלו אדם שכלבו הראה סימפטומים של כלבת, מוטלת עליו האחריות למנוע מהכלב לנשוך אחרים.
אם נשך הכלב מישהו והננשך מת, בעל הכלב חייב בקנס גבוה.
בתלמוד נכתב על חמישה סימנים מזהים להיותו של כלב "כלב שוטה": .
כמו כן דנים בשאלה אם המחלה מופיעה אצל כלבים בגלל רוח רעה שנדבקת בהם, או מכיוון שמכשפות כישפו אותם.
עוד נקבע שהכלב נמנה עם המזיקים שמותר להורגם בשבת, אף אם אינם רצים אחרי פלוני.
בעת העתיקה, המליצו הרופאים לאכול חלקים מכבדו של הכלב הנגוע (וחלקם המליצו לאחר צלייה) וכך עד היום בין שבטים פרימיטיבים דוגמת האוסה, במשנה מובאת אף דעתו של מתיא בן חרש, שהכיר רפואה זו וסבור שהיא תרופה בדוקה לכלבת.
לעומתו חכמים אחרים במשנה פקפקו ביעילותה של תרופה זו.
כך גם בירושלמי נכתב שמעולם לא נרפא אדם מנשיכת כלב שוטה.
שם המחלה בעבר היה מזוהה עם אחד מתסמיניה הבולטים – הידרופוביה, פוביה (פחד קיצוני) ממים.
רמב"ן מציין תופעה פסיכולוגית ידועה בזמנו, ולפיה אדם הנגוע בכלבת בהביטו במים יראה דמות כלב, ומתוך כך ימות.
מלבד זאת יראה הנגוע דמויות כלבים קטנים בנוזל השתן.
עד שנת 1913 היו צריכים אנשים שננשכו, או שעלה חשד כי חיה הנגועה בכלבת נשכה אותם, לנסוע לאיסטנבול או למצרים ולקבל שם חיסון לכלבת.
בעקבות שני מקרי מוות מכלבת בתחילת 1913, פנו נכבדי הקהילה בירושלים, בהם דוד ילין, אל נתן שטראוס, בבקשה שיקים את מכון פסטר בירושלים במרץ 1913 הובטח שהמכון יוקם.
באפריל 1913 החלה משלחתו של פטר מיהלנס לטפל באנשים שננשכו ונחשדו בנשיאת נגיף הכלבת.
במהרה נפתח המכון הכל־לאומי בשותפות יהודית־גרמנית, ובו נתנה המחלקה בראשות אריה בעהם טיפול למניעת התפרצות מחלת הכלבת.
הפעילות נמשכה אחר כך בתחנת הבריאות העברית.
כבר בשנות ה־20 הובטח טיפול רפואי חינם לננשכים, במטרה להיאבק בכלבת בארץ ישראל.
הרשויות השמידו כלבים משוטטים והמיתו בחינם כלבים שנמסרו מבעליהם.
בראשית 1928 הותקנו תקנות חדשות לטיפול בכלבת.
בשנת 1933 מתו שלושה אנשים מכלבת.
בעשור הראשון של מדינת ישראל מתו 23 בני אדם מכלבת.
14 מתו מ־12 במאי 1948 ועד מרץ 1949, מאחר שמחלת הכלבת התגברה מאוד בשל הקשיים שגרמה להם מלחמת העצמאות: מחסור בחיסונים ועזובה בכפרים הערביים שתושביהם עזבום.
בשנת 1951 נערך בישראל, בפעם הראשונה בעולם, מבצע ארצי לחיסון כל הכלבים הפרטיים בפני כלבת, בשיתוף ארגון הבריאות העולמי.
מתוך כך ירדה מאוד תפוצת הכלבת בישראל, אולם בשנת 1954 חזרה תפוצת הכלבת לעלות: חמישה אנשים מתו מכלבת בשנים 1954‒1955, שני אנשים לפחות מתו בראשית 1956 ועוד מקרה מוות היה בשנת 1957. בסוף 1960 מתה ילדה מכלבת, לאחר שאחות סירבה לשלוח אותה לקבל את החיסונים הדרושים.
מאז היו מקרי המוות מכלבת לנדירים; שלושה מקרים היו בשנת 1997 ועוד מקרה אחד בשנת 2003. כיום משרד החקלאות עוקב בקביעות אחרי מקרי כלבת בישראל, והוא מציג באתר האינטרנט שלו את כל הדיווחים על הימצאות נגיף הכלבת בבעל חיים.
מספר האירועים המתגלים בכל שנה בישראל אינו חורג מכמה עשרות: היו שנים שבהן דווח על פחות מעשרה מקרים (למשל ב־2006 דווח רק על תשעה מקרים), והיו שנים (למשל 2003) שדווח בהן על שבעים מקרים כמעט.
רוב המקרים המדווחים באים מצפון הארץ.
בישראל בעלי כלבים מחויבים לחסן את כלביהם בפני כלבת.
בשנת 2002 חוקק בישראל , נוסף על הוותיקה יותר מימי המנדט הבריטי, שעדיין תקפה ושעודכנה במהלך השנים.
לפי החוק כל כלב בן שלושה חודשים חייב בחיסון.
החיסון לכלב תקף לשלוש שנים על פי הוראות היצרן, אולם החוק מחייב לחסן בכל שנה – ארגון הבריאות הבינלאומי ממליץ לחסן כלבים אחת לשישה חודשים במדינות ששיעור הכלבת בהן גבוה.
כיום החוק מחייב לחסן כלבים בלבד.
מכל חיות הבר אפשר לחסן רק שועלים, על ידי חיסון אוראלי הניתן במזון.
בראשית ימי המדינה מת ילד מכלבת בשל נשיכת כלב, ובעליו של הכלב הועמד לדין מאחר שלא חיסן אותו בפני כלבת.
בשנת 2024 אושר חוק לפיו מספיק לחסן את הכלבים פעם בשנתיים (במקום פעם בשנה).
על פי החוק בישראל, אדם שננשך, נשרט או נפצע מפגיעת יונק חייב לסור אל לשכת הבריאות המחוזית, ושם יחליט רופא אם צריך לתת טיפול מניעתי לכלבת.
החלטת הרופא תיקבע על פי גורמים מספר, ובהם: שיעור הכלבת אצל חיות משוטטות במחוז שאירעה בו הפגיעה, סוג בעל החיים הפוגע, מצבו של בעל החיים לאחר הפגיעה ומיקום הפגיעה בגופו של הנפגע.
אם אפשר לתפוס את בעל החיים הנושך ונשלח דיווח ללשכת הבריאות, תוציא לשכת הבריאות המחוזית צו הסגרה לבעל החיים הפוגע.
ההסגר יימשך עשרה ימים, לשם אבחון.
אם בעשרת ימי השהות תמות החיה, תאושש ההנחה שנשאה את נגיף הכלבת בגופה.
במקרה זה יישלח מוח החיה לבדיקה נוספת, כדי להוכיח לחלוטין שאכן הייתה חולה בכלבת.
ב-2 בנובמבר 2024 נפטר גבר בן 77 מצפון הארץ מהמחלה לאחר שנדבק כתוצאה מנשיכת כלב שהיה בבעלותו.
לנגיף הכלבת מאפיין אבולוציוני חריג: בניגוד לנגיפי יונקים רבים, דרגת האלימות (הווירולנטיות) שלו נשארת גבוהה במשך דורות רבים של העברה בתוך אוכלוסיות מסוימות.
תופעה זו איננה נובעת מהעדפה או כוונה, אלא מתהליכי ברירה טבעית שנצפו בשטח, והיא מתבטאת בכך שהנגיף שומר על יכולתו לגרום מחלה קשה גם לאחר מחזורים רבים של הדבקה.
בנוסף, טווח הפונדקאים של הנגיף רחב במיוחד, והוא מסוגל להדביק מינים רבים של יונקים — תכונה נדירה יחסית בקרב נגיפי בעלי־חיים.
כלוֹבִיס הראשון , בלטינית: Chlodovechus; בערך 466 – 27 בנובמבר 511), הידוע גם בשמות כְלוֹדוֹבִיק, כְלוֹדוֹבֶק או כְלוֹדוֹבִיקוּס (בצרפתית מודרנית: "לואי"), היה החשוב שבמלכי השושלת המרובינגית.
במהלך שנות מלכותו, בין השנים 481–511, הפכה ממלכת הפרנקים הסאלים עליה שלט לממלכה החשובה ביותר בגאליה.
כלוביס ירש את אביו, כילדריך הראשון בשנת 481 כמלך הפרנקים הסאלים.
הפרנקים הסאלים והפרנקים הריפוארים, שכנו מאז אמצע המאה השלישית ממזרח לשפך הריין, ונחשבו אותה עת לאחד השבטים הגרמאנים החלשים.
הפרנקים לא פלשו עמוק לתוך שטחי האימפריה הרומית, כפי שעשו קודם לכן שבטים גרמאנים אחרים כמו הוונדלים, הלומברדים והוויזיגותים.
הם נותרו צמודים לנחלותיהם המקוריות וחדרו מעט דרומה עד נהר הסום.
אחרי הכתרתו למלך התעמת כלוביס, בסיועו של קרובו וידידו ראגניחאר , בשנת 486 עם סיאגריוס, המושל (דוקס) הרומי האחרון בחלקה הצפוני של גאליה, ששלט בשטח דרומית ומזרחית מסואסון עד נהר הלואר.
במסגרת תיאורו את קרב סואסון , מספר גרגוריוס מטור גם את מעשה האגרטל מסואסון.
טבילתו בוצעה על-ידי הבישוף רמיגוס בריימס, ככל הנראה ביום חג המולד של שנת 508, כשעמו נטבלים חגיגית גם אחותו אלבופלדיס ושלושת אלפים מחייליו.
כלוביס יצר בכך, בניגוד לנוהגו של תאודוריד הראשון במקביל, איחוד בין הגאלו-רומים (הפרנקו-רומים) בגאליה שדתם הייתה נוצרית-קתולית ובין הגרמאנים והכין בכך את הקרקע לאיחוד הממלכה וריכוז הסמכויות בה ביד אחת, כשהשליט העומד בראש המדינה הוא גם "מגן האמונה".
כל האנשים החופשיים בממלכה, רומים או גרמאנים במוצאם, נקראו מעתה פרנקים והיו נתינים שווים זה לזה.
כלוביס המשיך בניסיונות להרחבת ממלכתו.
הוא תמך באחרון וסייע לו להביס את גונדובאד בקרב דיז'ון, אך אחרי שנסוג משם שב גונדובאד, כנראה בסיוע.
במאבק עם הוויזיגותים, זכה כלוביס לסיוע מצד הארמוריקנים, תושבי אקוויטניה ולעידוד מצד הקיסר הביזנטי אנסטסיוס הראשון, ששאף לפגוע בכוחו של תיאודריך הגדול מלך האוסטרוגותים באמצעות חיסול בן בריתו.
אחרי ניצחונו זה ביצע כלוביס צעד נוסף בעל חשיבות לעתיד כאשר קבע את בירתו בפריז וייסד בה מנזר על שם פטרוס ופאולוס, במקום בו שוכן היום בניין הפנתיאון.
לפי גרגוריוס מטור, אשר תיעד בספרו "עשרת ספרי ההיסטוריה" את ראשוני המלכים המרובינגים, הוענק לכלוביס תואר קונסול על ידי הקיסר אנסטסיוס הראשון, אך לטענה זו אין אישור ברשומות הקונסולים ואם אכן היא אמת, ניתן התואר לשם כבוד בלבד, והוא הוענק לכלוביס ככל הנראה אחרי ניצחונו על הוויזיגותים.
כלוביס נפטר ב-511 ונקבר בכנסיית השליחים בפריז אותה הקים, שהפכה זמן קצר מאוחר יותר לכנסיית סן ז'נבייב.
הסרקופג של כלוביס נותר בסן ז'נבייב עד המהפכה הצרפתית, אז נפתח על-ידי המהפכנים ושרידיו פוזרו לכל עבר.
לאחר מותו של כלוביס חולקה הממלכה בין בניו: תיאודריך הראשון הבכור, ושלושת בניה של קלותילדה: כלודומר, כילדברט הראשון וכלותאר הראשון.
כלוב פאראדיי הוא מתקן שמונע משדות חשמליים מלחדור לתוכו.
הפיזיקאי הניסיוני הבריטי מייקל פאראדיי היה הראשון שבנה כלוב שכזה ב-1836.
פאראדיי הבין כי כל מה שנמצא בחלל הפנימי המוקף לגמרי במוליך יהיה "מוגן" מהשפעתם של שדות אלקטרומגנטיים מחוץ למוליך (כתוצאה מחוק גאוס, השדה החשמלי בתוך מוליך מתאפס).
פאראדיי בנה חדר המצופה ביריעות אלומיניום ומיקם בתוכו אלקטרוסקופ.
המכשיר הוסיף למדוד מטען חשמלי אפסי בתוך החדר גם כשקירותיו הופגזו במטענים שחולל פאראדיי.
הפיזיקאי האיטלקי ג'ובאני בטיסטה בקריה חזה עוד במאה ה-18 את שפאראדיי הצליח להוכיח.
עקרון פעולה - תיאור פיזיקלי
ניתן להבין את פעולתו של כלוב פאראדיי אם נתאר לעצמנו שהשדה החיצוני גורם להיווצרותו של התפלגות מטען במעטפת הכלוב אשר יוצרת שדה חשמלי זהה בגודלו והפוך בכיוונו לשדה החיצוני.
שני השדות מבטלים האחד את השני.
עקרון הפעולה הפיזיקלי של כלוב פאראדיי ניתן לתיאור על ידי מערכת של מוליך אידיאלי סגור וחלול, החוסם נפח ריק מחומר ובפרט ממטען חשמלי.
בחומר מוליך נושאי המטען (לרוב אלקטרונים) חופשיים לנוע, ולכן כל התפלגות מטען בו - כתוצאה משדה חיצוני כלשהו בסביבתו - תיווצר אך ורק על שפת המוליך.
במילים אחרות - לא תיתכן צפיפות מטען נפחית במוליך.
לכן, מחוק גאוס נובע כי השדה החשמלי במוליך חייב להתאפס: .
לפיכך, הפוטנציאל החשמלי במוליך הוא קבוע.
כמו כן, בנפח החסום מתקיימת משוואת לפלס: .
פתרון המשוואה עבור תנאי השפה שמקנה המוליך (בעל הפוטנציאל הקבוע) הוא: הפוטנציאל בנפח החסום קבוע גם הוא, ושווה לזה במוליך.
מכאן, לפי הקשר: , השדה בתוך הנפח מתאפס, ללא קשר לשדה החיצוני בסביבה החיצונית של המוליך.
עבור כל מקרה מורכב יותר (לא אידיאלי) ההתנהגות האיכותית של התופעה נשמרת, אך נוצרים אי-דיוקים בתופעות המתוארות במקרה הפשוט.
בפרט, כתוצאה מכך ניתן לעיתים למדוד בכל זאת השפעה של שדה חיצוני בתוך החלל העטוף על ידי המוליך.
כך למשל, תיאור התופעה עבור קיום של גל אלקטרומגנטי בסביבת המוליך נשמר באופן איכותי, אך "בידוד" הכלוב תלוי מאוד במספר גורמים - העיקריים בהם הם ההתנגדות החשמלית של המוליך, עוביו, קיום "חורים" במעטפת שהוא יוצר וגודלם (ביחס לסדר גודל אורך הגל).
מסיבה זו, ניתן לעיתים לקלוט ולשדר מידע ממכשיר סלולרי בתוך מעלית (אם כי האיכות ירודה לרוב, בדיוק בשל תופעה זאת).
תנור מיקרוגל מכיל רשת מוליכה סביב תא החימום, כדי למנוע מגלי המיקרו הנוצרים בו "לזלוג" לחלל החדר.
תוצר לוואי של מיסוך קליטה למכשיר סלולרי בתוך מעלית, העשויה לרוב ממתכת מוליכה.
חלל הנוסעים במכונית עטוף בפח ובשלדת פלדה מוליכים (במידת מה), ולכן ניתן למצוא את אנטנת הרדיו מחוץ לחלל הרכב.
"כלוב" פאראדיי: מתקן ייעודי להדגמת התופעה, בו אדם עומד בכלוב הבנוי מרשת מתכתית מוליכה.
בסביבת הכלוב מופעל מתח חשמלי גבוה מאוד, היוצר מעין "ברק" הפוגע בכלוב, אך למרות הזרם החשמלי הגבוה הקיים בסביבתו - האדם שבתוך הכלוב מוגן לחלוטין ואינו מרגיש כלום .
כלי תעופה כמטוס או טיל שיגור, מוגנים על ידי תכנון גופם ככלוב פאראדיי, כדי למנוע כשל מערכות במקרה של מכת ברק.
ישנה חליפת מתכת (נקראת חליפת voltrex) שניתן ללבוש המשמשת מעין "כלוב פאראדיי", ואז ניתן לעשות פעלולים עם חשמל.
כלובי סוללה הם כלובים המשמשים להחזקת תרנגולות מטילות בתעשיית ביצים, המהווים את הצורה הנפוצה ביותר לגידול תרנגולות בתעשיית הביצים בעולם המערבי, ובישראל בפרט.
אף שהמושג מתייחס לרוב לסוג הכלובים הנפוצים בגידול תרנגולות, נעשה שימוש בכלובים דומים גם בגידול יונקים קטנים בתעשיית הפרוות ובמעבדות ניסוי.
השימוש בכלובי סוללה החל במחצית הראשונה של המאה העשרים.
קודם להליך התיעוש בתעשיית הביצים, רוב ייצור הביצים התנהל בלולים משפחתיים קטנים באופן יחסי, בהם התרנגולות הוחזקו בחצר לא מקורה.
כלובים לתרנגולות היו בשימוש רק בעת העברתן ממקום למקום.
עם התפתחות מערכת הרכבות והתחבורה בכלל במאה ה-19, ועמה היקף ההובלות לצורכי מסחר, החלו בארצות הברית להרשם פטנטים רבים לכלובי הסעה לתרנגולות, שהיוו את הבסיס לשכלול כלובי הסוללה המודרניים.
בשלב הבא תוכננו כלובים מובנים לקרונות רכבת ייעודיים להסעת תרנגולות, מסודרים בקומות, זה לצד זה.
הכלובים נבנו כך שיוכלו להסיע כמה שיותר תרנגולות בקרון, באופן שיענה על הצורך לאוורר את הכלובים ולנקות בקלות הפרשות.
עם זאת, באותה תקופה השימוש בכלובים מקורים כמעון קבע לתרנגולות לא היה מעשי, שכן ללא גישה סדירה לאור השמש, סבלו התרנגולות במהירה מאוסטאומלציה (התרככות עצמות).
זאת, עד שבשנות ה-30 של המאה ה-20 הוכנס לשימוש תעשייתי תוסף מלאכותי של ויטמין D, והדרך הפכה סלולה לתיעוש מסיבי של חקלאות המזון מהחי, לרבות ענף ייצור הביצים.
השימוש בכלובי סוללה התרחב במהירה, ובשנות ה-60 הפכו כלובי הסוללה לצורה הנפוצה ביותר לגידול מטילות בארצות הברית.
בתחילת דרכם, שימשו לשיכון תרנגולת בודדה בכל כלוב, ועם הזמן הגדילו הלולנים את מספר המטילות בכל כלוב.
בשל ההתיעלות באיסוף הביצים ובטיפול בפסולת, ובשל העובדה שהם מאפשרים להחזיק מספר רב של תרנגולות בשטח מצומצם, הביאו כלובי הסוללה להתרחבות של היקף הייצור בקנה מידה נרחב.
מספר התרנגולות המוחזקות במשק סוללה בודד עשוי להגיע למאות אלפים.
מערכת כלובי סוללה בנויה כשורות של כלובים צמודים זה לזה החולקים חוצץ בצדיהם, לעיתים בקומות מדורגות ולעיתים זו מעל זו.
בכל כלוב מוחזקות 3 עד 9 תרנגולות מזנים שהותאמו לתעשיית הביצים בהליך של ברירה מלאכותית.
השטח המוקצה לתרנגולת בכלוב סוללה הוא בדרך כלל בין 430 ל-560 סמ"ר, ולעיתים אף פחות מזה.
לשם השוואה, שטחו של דף נייר משרדי בגודל A4 הוא 625 סמ"ר.
רצפת הכלוב בנויה מרשת מתכת משופעת.
השימוש ברשת מאפשר להפרשות התרנגולות ליפול החוצה מהכלוב, והשיפוע גורם לביצים להתגלגל לקדמת הכלוב, אל מתקן האיסוף.
השקיה והאכלה נעשים באופן אוטומטי, במתקנים ייעודיים.
קיבוץ התרנגולות בכלובים בני כמה פרטים מקל על זיהויה ובידודה של תרנגולת בעלת תפוקת ביצים נמוכה, על מנת להוציאה מהלול ולהשמידה.
היותו של הלול מקורה, מעניקה ללולן בקרה על אקלים, אוורור ותאורה.
השימוש בכלובי סוללה זוכה לביקורת קשה מצד ארגונים להגנת בעלי־חיים, בשל תנאי האחזקה הקשים של התרנגולות.
גודלם של הכלובים כמעט שלא מותיר לתרנגולות מרחב תנועה, ואינו מאפשר להן להזדקף מלוא גובהן או לפרוש כנפיים.
רצפת הרשת המשופעת גורמת לכאבים ולעיתים אף לפציעות ברגליהן.
הכלובים ריקים מגירוי סביבתי, ולא מאפשרים לתרנגולות לבטא התנהגויות טבעיות כגון ניתור, התפלשות בחול, הטלה במסתור, נבירה באדמה ועוד.
הצפיפות הרבה מעודדת התנהגויות אגרסיביות בין המטילות ואף קניבליזם, תופעה עמה מתמודדים הלולנים על ידי קטימת מקורי האפרוחים, ועל ידי החשכה של הלול.
זאת ועוד, במשקים של כלובי סוללה נהוגה פרקטיקה של השרה כפויה, פעולה שתפקידה להאיץ תהליכים הורמונליים באמצעות הרעבה בת 7 עד 14 ימים ושימוש במניפולציות תאורה.
השימוש בתאורה (ובהחשכה) מלאכותית משרת מטרות שונות, בהן הפחתת פעילות בלול.
היעדר הפעילות הגופנית בכלוב, בשילוב עם בריחת סידן בשל הטלה אינטנסיבית, מגביר את הסיכויים לדלדול העצם ולשברים.
בשל הדאגה לרווחת התרנגולות, יש המעדיפים להימנע מצריכת ביצים (ובוחרים באורח חיים טבעוני).
אחרים בוחרים להימנע רק מקניית ביצים המגיעות מתרנגולות המוחזקות בכלובי סוללה, ובמקומן קונים ביצי חופש או ביצים אורגניות.
כלובי הסוללה מהווים נושא קבוע לביקורת מצד ארגוני זכויות בעלי חיים.
לחץ מצד ארגונים הוביל עד היום עשרות מדינות לאסור את השימוש בכלובי הסוללה בשטחן.
שווייץ הייתה המדינה הראשונה בעולם לאסור על השימוש בכלובים, החל מ-1992. ב-1999 התקבלה באיחוד האירופי חקיקה שמטרתה לבטל את השימוש בכלובים הסטנדרטיים באופן הדרגתי: החל מ-2003 נאסרה ההקמה של כלובי סוללה חדשים, ועד 2012 נפסק השימוש גם בכלובי הסוללה הקיימים.
החקיקה מתירה להחליף את כלובי הסוללה הסטנדרטיים ב"כלובים מאובזרים", כלובים גדולים יותר, הכוללים תיבות קינון והעשרה סביבתית.
היתר זה זכה לביקורת על ידי מספר ארגונים לרווחת בעלי־חיים, שטענו שהכלובים המאובזרים אינם מספקים שיפור משמעותי ברווחת העופות.
מספר מדינות באיחוד האירופי החליטו להקדים את יישום האיסור על כלובי סוללה מעבר למתחייב על־פי חוק זה: בשוודיה החל מ-2003, בגרמניה ובלוקסמבורג החל מ-2007, ובאוסטריה החל מ-2009.
מספר מדינות אסרו בנוסף לכלובי סוללה גם את השימוש ב"כלובים מאובזרים": בלוקסמבורג הכלובים המאובזרים נאסרו ב-2007., יחד עם האיסור על כלובי סוללה.
באוסטריה התקבל איסור על השימוש בכלובים מאובזרים שנכנס לתוקף ב-2020. בהולנד איסור על כלובים מאובזרים צפוי להיכנס לתוקף ב-2021, ובגרמניה ב-2025. בבלגיה המליצה ועדה ממשלתית על הפסקת השימוש בכלובים מאובזרים החל מ-2025.
בקליפורניה, במסצ'וסטס, בוושינגטון, ברוד-איילנד, במישיגן, באורגון ובקולורדו, התקבלו חוקים לאיסור הדרגתי על השימוש בכלובי סוללה.
באוהיו התקבל איסור על הקמת כלובי סוללה חדשים החל מ-2010.
במסצ'וסטס, בקליפורניה, בוושינגטון, באורגון במישיגן ובקולורדו, בנוסף לאיסור הדרגתי על כליאת תרנגולות בכלובים, החוקים החדשים אוסרים גם על מכירת ביצים מכלובים, אפילו אם מקורן במדינה אחרת.
בישראל עלה הנושא לדיון ציבורי עקב כוונת משרד החקלאות לתקצב הקמת כלובי סוללה חדשים במסגרת רפורמה בענף הלול, שהתקבלה בהחלטת הממשלה ב-2007. הרפורמה ספגה ביקורת על כך שלא נשקלו בגיבושה היבטים של צער בעל חיים.
בספטמבר 2009 עתרה עמותת אנימלס לבג"ץ בדרישה להקפיא את הליכי הרפורמה עד להתקנת תקנות לחוק צער בעלי חיים ביחס להחזקת תרנגולות בתעשיית הביצים.
משרד החקלאות עשה מספר ניסיונות להעביר תקנות המעגנות בחוק את השימוש כלובי סוללה, אך התקנות לא אושרו בוועדת החינוך של הכנסת, בטענה שאינן עומדות בתקנים בינלאומיים.
ביוני 2022 חתם שר החקלאות עודד פורר על תקנות האוסרות כליאת תרנגולות בתעשיית הביצים בלולי כלובים.
התקנות הביאו לאיסור מיידי על הקמת לולי כלובים חדשים בתעשיית הביצים, ולולי הכלובים הקיימים צפויים להיות מוחלפים באופן הדרגתי עד סוף 2037. התקנות גם אוסרות על הרעבת התרנגולות לשם השרה כפויה, ועל קיטום המקור של תרנגולות בלולים, אם כי הן עדיין מתירות את קיטום המקור במדגרה.
החל מ-2010 נאסר על הקמת כלובי סוללה חדשים בניו זילנד ונקבעה תוכנית להפסקה הדרגתית של השימוש בכלובי סוללה עד שנת 2022.
ב-2012 התקבלה חקיקה לאיסור על השימוש בכלובים בתעשיית הביצים בבהוטן.
בעקבות הביקורת מצד ארגונים להגנת בעלי חיים, כ-1,800 תאגידים ברחבי העולם התחייבו להפסקה הדרגתית של השימוש בביצים מכלובים, ביניהם תאגידי המזון נסטלה, יוניליבר, וקלוגס,, רשתות הסופרמרקטים וולמארט וסיינסבורי'ס חברות ההסעדה סודקסו ו-ISS, ורשתות המלונות הילטון, אינטרקונטיננטל ומריוט (בעלת מלונות שרתון וריץ קרלטון).
כלה הוא ציור משנת 1912 מאת האמן הצרפתי מרסל דושאן.
הקומפוזיציה של הציור מכילה תערובת של דימויים גאומטריים הנדמים כחלקים במכונה מכנית לא ברורה.
דושאן מצייר את הציור בגוונים חומים המזכירים את הציור הקוביסטי, אולם התיאור איננו אנליזה או פירוק והרכבה של אובייקט ממשי, אלא הרכבה של אידיאל נשי - "הכלה" בדמות מכונה.
התעניינותו של דושאן בדמותה של הכלה קשורה לתפיסת מצב הכלולות כמימוש של המיניות.
בציור נוסף שבו מופיעה "מכונת הכלה" - "המעבר מבתולה לכלה" (Le passage de la vierge à la mariée), מקיץ 1912 - מציב דושאן את הכלה במוקד של שינוי דינאמי בקומפוזיציה.
הכלה המוצגת בציור היא מכונה עצמאית וסגורה, אולם ברישום "הכלה מופשטת על ידי הרווקים" (1912) מתוארת הכלה כמוקד למעין תקיפה או רמזים של אלימות מצד שתי מכונות של "רווקים" המקיפים את הכלה.
מכונת הכלה המתוארת בציור מופיעה, תוך השמטות מעטות, ביצירתו של דושאן "הזכוכית הגדולה".
הציור ניתן כמתנת נישואין על ידי דושאן לפרנסיס פיקבייה, שהיה שותף מרכזי של דושאן בתנועת הדאדא בניו יורק.
דושאן הסביר לאשתו, לה היה נשוי כשלושה חודשים, את משמעות הנישואין בציור - "אמן מבטא עצמו בעזרת נשמתו ועם הנשמה הוא חייב להיטמע, זה מה שחשוב".
בין הבעלים הנוספים של הציור היו פול אלואר ואנדרה ברטון, אשר מכר את הציור לאוסף של בני הזוג לואיז ווולטר ארנסברג, אשר נתרם בשלמותו למוזיאון פילדלפיה לאמנות.
כלודוויג קרל ויקטור, הנסיך מהוהנלוהה-שילינגספירסט (Chlodwig Carl Viktor Fürst zu Hohenlohe-Schillingsfürst; 31 במרץ 1819 – 6 ביולי 1901), היה מדינאי גרמני ששימש כקנצלר גרמניה וראש ממשלת פרוסיה בין השנים 1894 ל-1900. לפני מינויו כקנצלר שימש כלודוויג כראש ממשלת בוואריה (1866–1870), שגריר בצרפת (1873–1880), שר החוץ (1880), ומושל אלזס-לורן (1885–1894).
כלודוויג נחשב לאחד מחשובי המנהיגים הליברלים בגרמניה בתקופת הקיסרות הגרמנית.
כלודוויג נולד ב-31 במרץ 1819 ברוטנבורג על הפולדה (Rotenburg an der Fulda), שהייתה חלק מנסיכות הבוחר מהסן, לפרנץ יוזף, נסיך הוהנלוהה-שילינגספירסט ולקונסטנצה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג, בתם של קרל לודוויג הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ואמליה הנרייטה, רוזנת זולמס-בארוט.
כלודוויג החל את דרכו הציבורית כצוער בשירות החוץ של ממלכת פרוסיה.
למרות מעמד הגבוה של משפחתו החל כלודוויג את הקריירה בדרגים הנמוכים של הממשל הציבורי כפקיד משפטי, בזכות חשיפתו להתנהלותה של המדינה הפרוסית גיבש כלודוויג בגיל צעיר את הבנתו לגבי הפגמים המושרשים במסורת הפרוסית ותמיכתו בדרך הליברלית.
למרות תמיכתו באיחוד גרמניה בעזרתה של פרוסיה, כלודוויג התנגד נחרצות להפיכתה של כל גרמניה למדינה בסגנון הפרוסי.
בשנת 1841 מת אביו פרנץ יוזף, נסיך הוהנלוהה-שילינגספירסט, וכלודוויג היה אמור לרשת את תאריו, מאחר שאחיו הגדול ויקטור הראשון, דוכס ראטיבור ויתר על זכויותיו בתמורה לתואר "דוכס ראטיבור", אולם כלודוויג ויתר על זכותו לטובת אחיו פיליפ ארנסט, נסיך הוהנלוהה-שילינגספירסט, בתנאי שיירש אותו לאחר מותו.
בשנת 1845 מת אחיו פיליפ ארנסט, וכלודוויג ירש את תאריו, ובשנת 1846 אף ירש את מושבו בבית העליון של הפרלמנט הבווארי, אולם בעקבות כך נאלץ להתפטר מן השירות הציבורי הפרוסי.
בזמן מהפכת 1848 תמך כלודוויג בליברלים שביקשו לאחד את גרמניה תחת משטר דמוקרטי.
לאחר מלחמת פרוסיה-אוסטריה משנת 1866 פעל כלודוויג בפרלמנט הבווארי למען התקרבות לפרוסיה על חשבון אוסטריה, דבר שהבטיח לו תפקיד בכיר תחת מלך בוואריה החלש לודוויג השני.
כלודוויג מונה ראש ממשלת בוואריה ושר החוץ ובזמן כהונתו פעל רבות לאיחוד בין מדינות דרום גרמניה לקונפדרציה הצפון גרמנית, ופיתח את צבא מדינות הדרום לפי המודל הפרוסי.
כמו כן נאבק כלודוויג באפיפיור פיוס התשיעי שביקש להפריד בין צפון גרמניה הפרוטסטנטי לדרום הקתולי ברובו.
בעקבות תבוסה בפרלמנט על רקע קבלת חוק המצדד בחינוך קתולי בבתי הספר התפטר כלודוויג מראשות הממשלה הבווארית במרץ 1870.
בשנת 1873 מונה כלודוויג על ידי ביסמרק לשגריר גרמניה בצרפת, ובשנת 1888 לאחר מותו של שר החוץ ברנהרד ארנסט פון בילוב מונה כשר החוץ וממלא מקום הקנצלר.
בשנת 1885 מונה כלודוויג למושל אלזס-לורן - חבלי ארץ שסופחו לגרמניה לאחר הניצחון על צרפת בשנת 1871, גישתו הפייסנית והמתחשבת לתושבי החבלים עזרו להשקיט את האזור ולמנוע מהומות מצד לאומנים צרפתיים.
בשנת 1894 נעתר כלודוויג לבקשתו של הקיסר וילהלם השני ומונה לתפקיד הקנצלר.
כלודוויג מונה לתפקיד בגיל 77 וחולני, ובעקבות כך אישיותו לא באה לידי ביטוי בניגוד לשני קודמיו.
הופעותיו בפרלמנט היו מועטות ורוב החלטות המדיניות של תקופת כהונתו נעשו על ידי הקיסר ושרי החוץ.
כלודוויג התפטר בשנת 1900, ונפטר שנה מאוחר יותר ב-6 ביולי 1901 בעיר באד ראגאץ שבשווייץ.
ב-16 בפברואר 1847 התחתן כלודוויג עם מריה, נסיכת זיין-ויטגנשטיין-זיין, בתם של לודוויג, נסיך זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג וקרולינה סטפניה, נסיכת רדזיוויל, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
פיליפ ארנסט, נסיך הוהנלוהה-שילינגספירסט (1853–1915)
כלוב הברזל הוא רעיון סוציולוגי שהוצג לראשונה על ידי הסוציולוג והפילוסוף מקס ובר.
כלוב הברזל מתייחס לתהליך הרציונליזציה המתגבר בקרב חיי האדם אשר כולא את הפרט ב"כלוב הברזל" המבוסס על חוקים שכליים.
ובר קרא לסדר החברתי הביורוקרטי מידי הזה "הלילה המקוטב של האפלה הקפואה".
המונח הגרמני המקורי היה "stahlhartes Gehäuse", הוא תורגם ל"iron cage" על ידי טלקוט פרסונס בתרגומו ב-1958 לספרו של ובר "האתיקה הפרוטסטנטית ורוח הקפיטליזם".
מספר סוציולוגים מאוחרים ערערו את תרגומו בוויכוח האם התרגום המדויק יותר יהיה קונכייה קשה כברזל, זהו הבדל משמעותי מהתרגום המקורי.
תרגום מילולי יותר מגרמנית הוא משכן קשה כברזל.
ובר כתב: "לפי השקפתו של ריצ'רד בקסטר הפיקוח על סחורות מיובאות צריך לנוח רק על כתפיו של 'קדוש כגלימה לבנה אשר יכולה להזרק הצידה בכל עת.' אך הגורל פסק כי הגלימה תהפוך לכלוב מברזל."
ובר נהיה מודאג בקשר לפעולות חברתיות ולמשמעות הסובייקטיבית שבני אדם משליכים על פעולתיהם ועל יחסי הגומלין בין הקשרים חברתיים ספציפיים.
הוא האמין גם באידיאליזם, שהיא האמונה שאנחנו יודעים דברים רק בגלל המשמעות שאנחנו מקנים להם.
זה הוביל לעניין שלו בכוח ובסמכות כמונחים של ביורוקרטיה ורציונליזציה.
ובר הצהיר, "המסלול להתפתחות כרוך...
בהבאת כל החישובים לתוך האחווה המסורתית ולהחליף את היחסים הדתיים הישנים."
כלוב הציפורים הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1996 בכיכובם של רובין ויליאמס, נייתן ליין, ג'ין הקמן ודיאן ויסט, ובבימויו של מייק ניקולס.
הסרט עוסק בהומוסקסואליות, שמרנות וקבלה חברתית.
הסרט הוא עיבוד מחודש לסרט הקומי הצרפתי "כלוב העליזים" (La Cage aux Folles) מ-1978, המבוסס על מחזה באותו שם, שזכה גם לעיבוד כמחזמר מצליח.
הסרט מספר את סיפורם של ארמנד גולדמן, יהודי הומוסקסואל ובעליו של מועדון דראג קווין בשם "כלוב הציפורים" בסאות' ביץ', פלורידה, ושל אלברט, שותפו לחיים ואחד המופיעים הקבועים בכלוב הציפורים.
בתחילת הסרט אלברט, הנוטה לרגישות יתר, חושד בארמנד שהוא בוגד בו, מפני שמצא במקרר יין לבן, בעוד ששניהם שותים אך ורק יין אדום.
ארמנד מנסה להרגיע את אלברט שאין לו גבר אחר, ואלברט מצדו מנסה להתעקש על הסכם ממון, כהכרה רשמית בזוגיותם.
בסופו של דבר ארמנד שולח את אלברט להופיע, לבוש כאישה, במועדון, ואת אגאדור, המשרת ההומוסקסואל מגואטמלה, ללילה חופשי.
כשאלברט ואגאדור אינם בבית, מגיע בנו של ארמנד, ואל, ומסתבר שהיין הלבן נועד בשבילו.
ואל מספר לאביו על כוונתו להתחתן, וארמנד מצדו מתנגד, מפני שוואל הוא רק בן 20. בסופו של דבר, ארמנד מסכים לחתונה.
מאידך, ברברה, ארוסתו של ואל, מספרת להוריה על החתונה.
אביה, קווין קילי, סנאטור שמרן וסגן הנשיא של "הקואליציה להתנהגות מוסרית", מתנגד, מפני שהיא רק בת 18. ברברה מספרת להוריה שאביו של ואל הוא נספח תרבות ביוון, ושאמו היא עקרת בית, וכמו כן ששם משפחתם הוא "קולמן", כדי לא להרתיעם מן הצליל היהודי.
אמהּ של ברברה, לואיז, מתלהבת מהעיסוקים המומצאים של הוריו של ואל ודווקא תומכת בשידוך.
בבוקר שלמחרת, ארמנד וואל מספרים לאלברט על החתונה הצפויה.
אלברט מתרגש מהעניין ותומך בו מכל הלב.
בינתיים, מגלה קווין כי הנשיא של הקואליציה להתנהגות מוסרית, סנאטור ג'קסון, נמצא מת במיטה של זונה קטינה ושחורה, מה שכמובן מנוגד בכל צורה שהיא לתפיסה השמרנית.
הדבר גורם לכך שהתקשורת מקיפה את ביתו של קווין, שמסרב לצאת מביתו, על מנת לא לאבד קולות בבחירות הקרבות.
לואיז מציעה להכריז בפני התקשורת על חתונתה הקרבה של ברברה ולהיפגש עם הוריו של ואל, על מנת לשדר את כוחה של המשפחה כנגד הערכים הלא מוסריים ששידר ג'קסון במותו.
קווין ומשפחתו מצליחים להתחמק מהתקשורת כשהם יוצאים לדרך במכוניתם, אך אחד העיתונאים, העונה לשם הארי, משחד את נהגו של קווין על מנת לגלות לו מה יעד הנסיעה של הסנאטור ומשפחתו, ולאחר מכן יוצא בעקבותיהם.
ואל מתחיל להכין את ביתם של ארמנד ואלברט לקראת הביקור של משפחת קילי, הכולל בין השאר את הסתרת זהותם המינית של השניים.
כתוצאה מכך חפצי האמנות הנמצאים בבית, הקשורים כולם בדרך זו או אחרת להומוסקסואליות, מוצאים ממנו.
אגאדור לובש חליפה ומנסה להתנהג כמו סטרייט, ואלברט מתבקש לעזוב למספר ימים, על מנת שלא יתעורר חשד ששני הוריו של ואל הם גברים.
אלברט לוקח את זה באופן קשה ועוזב בסערה, וכתוצאה מכך מוחלט כי הוא יעמיד פנים שהוא דודו של ואל, וארמנד מלמדו איך להעמיד פנים שהוא סטרייט.
לאחר מכן מוחלט להזמין גם את אמו של ואל, קת'רין, לארוחה, לאחר שוואל ואמו לא התראו מאז שנולד.
כאשר ארמנד ואלברט נוסעים לבקר אותה על מנת לבקש ממנה להצטרף לארוחה, אלברט מחכה בחדר הקבלה בעוד שארמנד מעלה זכרונות עם קת'רין במשרדהּ.
כשאלברט מאבד את סבלנותו הוא פורץ למשרד ומוצא את ארמנד וקת'רין על הספה, ושוב הוא עוזב בסערה במחשבה שארמנד בוגד בו.
כשארמנד ואלברט נפגשים, ארמנד מתנצל בפניו של אלברט, נותן בידיו הסכם ממון כסימן לזוגיותם, וגם מבקש מקת'רין שלא להגיע לארוחה, כאות פיוס לאלברט.
ההודעה על הביטול מתקבלת על ידי המזכירה של קת'רין, וכשקת'רין מתקשרת לברר את העניין, ואל אומר לה שתגיע בכל זאת.
כשמגיע הערב אלברט מציג בפני ארמנד וואל את עצמו, לבוש כסטרייט לכל דבר, אך הגרביים הוורודים אותם לובש עדיין מסגירים את עובדת היותו הומוסקסואל.
כתוצאה מכך הוא נועל את עצמו בחדר האמבטיה.
בשעה זו מגיעים בני משפחת קילי לבית משפחת גולדמן.
בזמן שארמנד, ואל, ברברה, קווין ולואיז יושבים בסלון, קת'רין מתקשרת להודיע שהיא תקועה בפקק תנועה ושהיא תאחר.
התנהגותו העצבנית של אגאדור, הנובעת מהעובדה שהוא נוהג ליפול כשהוא נועל נעליים ומהחשש שקווין יגלה על זהותם המינית, גורמת לקווין לחשוש שמא הם שמעו על ג'קסון, כשלמעשה איש מבני המשפחה (למעט ואל) אינו מתמצה באקטואליה.
בינתיים, אלברט מתלבש כאישה, חומק מהכניסה האחורית, ונכנס מהכניסה הקדמית, כשהוא מציג את עצמו כאימו של ואל.
קווין משוחח עם אלברט, וקווין חושב שגב' קולמן היא אינטליגנטית ואשת שיחה מצוינת, ובטוח שארמנד משפיל את אשתו בגלל מנהגים אירופאיים טיפשיים.
בינתיים, ארמנד כותב פתק לקת'רין שלא תעלה לדירה יהיה אשר יהיה, ונותן לוואל לתלות את הפתק על הדלת.
הארי, שהגיע לשם וכבר הספיק לגלות שמשפחת קולמן היא למעשה משפחת גולדמן, הבעלים של מועדון הדראג "כלוב הציפורים", מוריד את הפתק על מנת להעמיד את קווין במצב המביך.
כמו כן, חברות תקשורת נוספות מגלות היכן נמצא קווין ושמות פעמיהן לעבר סאות' ביץ'.
בשלב מסוים הפאה של אלברט מתחילה לזוז, ולכן הוא, ארמנד, ואל וברברה נכנסים לחדר האמבטיה על מנת לטפל בעניין.
בינתיים, קת'רין מגיעה ומציגה את עצמה בפני קווין ולואיז כגברת גולדמן, אימו של ואל.