tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשיר משובצות שאלות שדנקר היה רגיל לשמוע מהסביבה, למשל "מי אתה ומה אתה אוהב?", "זה לא אתה זה שהיה אז עם נינט?", "מתי אתה החלטת לצאת?" וכו'.
על שילוב נושאים אלו הוא אמר "אם אתה במקום של חוסר ביטחון זה לא בא טוב, אבל היום אני לא שם והרגשתי שיהיה מאוד כיף לשים את זה בחוץ.
[...] לדבר על זה שאני מת על זה שבמדינה שלנו יכולים להגיד לך הכול".
הוא הוסיף ואמר "בסוף אני הכי מכור לבית המשוגעים שאנחנו חיים בו.
השיר הזה הוא לא רק על רן ברמה האישית, אלא על גם האהבה הגדולה למקום הזה, על הטרפת הזאת, ובוודאי גם על התקופה".
השיר מסודר בהתאמה מלודית וקצבית, כאשר בתחילת כל בית דנקר מציף בסגנון ראפ את השאלות שהוא נשאל על חייו האישיים, ובהמשך הוא מתחיל לענות, וכשמגיע הפזמון בן שתי הפסקאות הוא משחרר הצהרה אישית על חייו ("בא לי בלילות, לרקוד עם כוכבים...").
הווידאו קליפ הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של דנקר ב-3 במרץ 2021. הקליפ בוים על ידי עומר טובי וצולם במוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט שבתל אביב.
מספר הצפיות לקליפ עומד על מעל ל-21 מיליון (נכון למרץ 2022).
השיר הגיע לראשונה במקום התשיעי במצעד השבועי של חברת מדיה פורסט, עם כ-70 השמעות בתחנות הרדיו בישראל.
בשבועות שלאחר מכן הוא הגיע למקום השביעי עם כ-101 השמעות ולמקום החמישי עם כ-98 השמעות.
לאחר מכן, הגיע למקום הראשון.
השיר נכנס גם למצעד השבועי של גלגלצ, בו הופיע לראשונה במקום השביעי.
בהמשך הגיע למקום הראשון ושהה בו 12 שבועות רצופים – ובכך שבר את שיא היסטוריית התחנה במספר השבועות ברצף במקום הראשון.
ובמקום רביעי בהיסטוריית התחנה במספר הכולל אחרי "הללויה" של חלב ודבש (16 שבועות), "אבניבי" של יזהר כהן (15 שבועות) ו"רסיסים" של רביב כנר (13 שבועות).
השיר זכה בתואר "שיר השנה" במצעדים השנתיים של גלגלצ וכאן ג' לשנת תשפ"א ואף בטקס נבחרי השנה של ישראל בידור.
השיר נבחר למושמע ביותר בספוטיפיי ישראל לשנת 2021, ולקליפ השני הנצפה ביותר ביוטיוב באותה השנה.
בסקירת שנת 2021 של ספוטיפיי, "בית משוגעים" הוא השיר הישראלי שסומן הכי הרבה בלב והשיר הפופולרי בקרב בני 25-44.
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי העניק לשיר ביקורת חיובית: "חגיגה קטנה: דאנס, מקצב דבקה אלקטרוני מזיז, מעבר מלודי, שילוב של דיבור ושירה.
השיר הוא הצגה מעט מטורללת מסתייעת בהפקה אנרגטית ממדרגה ראשונה.
המבנה של השיר מיוחד, מפתיע, חשיבה מחוץ לקופסה, והקליפ הביזארי משדרג.
השיר מצליח לחבר פופ, היפ הופ ודאנס בצורה מהוקצעת.
שקד קראוס מאתר פרוגי ביקר את השיר באופן חיובי וציין כי "זכינו בשיר הזה להיחשף לרן חדש, להכיר פן אחר, אישי ומיוחד בו.
[...] וכל העומק הזה בא דווקא עם לחן קצבי, ולא כשיר שקט ורגוע".
הוא גם ציין לטובה את הווידאו קליפ המלווה את השיר.
בית מקלנבורג, הידוע גם בשם ניקלוטינג, הוא שושלת צפון גרמנית ממוצא סלאבי ששלטה עד 1918 באזור מקלנבורג, בהיותה בין המשפחות השולטות ביותר באירופה.
המשפחה הוקמה על ידי פריביסלב, נסיך אובוטריטי (סלאבי) שהתנצר וקיבל את מרותו של הדוכס הסקסוני היינריך הארי (1142-1180), אויבו של אביו שנפל, והפך ללורד של מקלנבורג (שמקורו במיקלה בורג, "מבצר גדול", המבצר הראשי שלהם).
הענף הראשי של הבית הועלה בשנת 1347 לדרגה דוכסית.
כל שדה בסמל מסמל את אחד משבעת השלטונות הבכירים של מדינת מקלנבורג: רובע שמאל עליון: דוכסות מקלנבורג, רובע ימין עליון: הלורדות של רוסטוק, רובע אמצע-שמאל מחולק לשניים: נסיכות שוורין, שלט אמצעי: רוזנות שוורין, רובע ימין אמצע: נסיכות רצבורג, רבע שמאל תחתון: הלורדות של שטארגארד, ורובע ימין תחתון: נסיכות ונדן.
הדוכסים ממקלנבורג רדפו מהמאה ה-14 לתביעה לירושה בשוודיה.
הדוכס ממקלנבורג היה צאצא ויורש של שתי נשים שאגדות קשרו לבתי המלוכה הסקנדינביים:
סבתו של היינריך השני, הלורד של מקלנבורג מצד אביו, אשת אצולה סקנדינבית בשם כריסטינה, אשתו של היינריך בורווין השני, הלורד של מקלנבורג (נפטר בשנת 1226), הייתה בתו של סוורקר השני, מלך שוודיה מאשתו הראשונה.
כריסטינה הייתה אמו של יוהאן הראשון, הלורד של מקלנבורג, שבנו היה היינריך הראשון, הלורד של מקלנבורג .
סבתו של היינריך השני, הלורד של מקלנבורג מצד אמו, גברת בשם מריאנה, הייתה אשתו הראשונה של הדוכס ברנים הראשון מפומרניה (נפטר בשנת 1278), לורד וולגסט, וכן אחותו של מלך אריק האחד עשר, מלך שוודיה.
מריאנה ילדה ילדה יחידה ששרדה, בת בשם אנסטסיה מפומרניה, שהפכה אז לאשתו של היינריך הראשון, הלורד של מקלנבורג (נפטר בשנת 1302) ולאמו של היינריך השני.
שושלת סוורקר נכחדה לאחר שאיבדה את כס המלכות בסופו של דבר לאריק האחד עשר.
השושלת הגברית של אריק העשירי נכחדה, וסוגיית בנותיו האחרות נכחדה על ידי בירגר יארל, בעלה של בתו (היחידה שעדיין חיה בשנת 1250), אינגבורג אריקסדוטר משוודיה.
בירגר הקפיד מאוד להבטיח את המלוכה לבניו שלו.
תביעתם של הדוכסים ממקלנבורג לכס המלכות השוודי הפכה למציאות במהלך שלטונו קצר: בנו של היינריך השני, אלברכט השני, דוכס מקלנבורג (1318-1379), נישא לקרובת משפחה, יורשת סקנדינבית בשם יופימיה משוודיה ונורווגיה (נולדה ב-1317 ומתה ב-1370).
בנם השני של בני הזוג, הדוכס אלברכט השלישי, הדיח את דודו מהכס השוודי, ועלה כמלך.
מרגרטה הראשונה, מלכת דנמרק בחרה באריק מפומרניה כיורש שלה.
אריק צאצא מאחיו הבכור של אלברכט השלישי.
המלכים של איחוד קאלמאר היו כולם צאצאים קוגנטיים של בית מקלנבורג.
בית מקלנבורג, צאצא של בנה הצעיר של יופימיה, מגנוס הראשון, דוכס מקלנבורג, המשיך לשמור על תביעתם לכס המלכות, ומדי פעם עורר את המצב בסקנדינביה.
ממלכת נורווגיה (872-1397) הייתה הממלכה הסקנדינבית היחידה מימי הביניים שמלכותה הייתה תורשתית, ולא נבחרת.
כבר כשאולף הרביעי, מלך נורווגיה היה צעיר ואמו מרגרטה הייתה יורשת עצר, קידמו הדוכסים ממקלנבורג את טענותיהם.
תביעתם של הדוכסים ממקלנבורג לכס המלכות הנורווגי התבססה על מוצאם מיופימיה משוודיה, נכדתו של הוקון החמישי, מלך נורווגיה.
כשאולף הרביעי מת ב-1387, נורווגיה הייתה ללא מלוכה, אלא תחת השלטון של מרגרטה.
עד מהרה היא בחרה ביורש, אריק מפומרניה, שאמו מריה ממקלנבורג הייתה נכדתה הבכורה של יופימיה.
הדוכסים ממקלנבורג המשיכו להתייחס לעצמם כיורשים החוקיים לכס המלכות של נורווגיה אך הם לא הצליחו להשיג את הממלכה מהאולדנבורגים.
בסביבות שנת 1711 נחתם הסכם בין הדוכסים ממקלנבורג לבין הנסיך הבוחר מברנדנבורג שבאמצעותו הוכר הנסיך הבוחר כיורש הבא של מקלנבורג לאחר השורות הגבריות של בית הגנאלוגיה של מקלנבורג.
בכך ראו עצמם הנסיכים הבוחרים, לימים מלכי פרוסיה, כמי שהפכו לחברי בית מקלנבורג והחלו להשתמש בתארים שלו, למשל הדוכס ממקלנבורג, בין התארים שלהם.
החוקיות של אותו ויתור אמנה הייתה, ועדיין נמצאת בדיון, משום שלא כל חברי הבית דאז השתתפו במעשה, ולפחות אחד מהם היה אז קטין.
במאות ה-17 וה-18 חולקה הדוכסות מספר פעמים בין בני בית הדוכסות.
מקלנבורג-שוורין, מקלנבורג-גיסטרו ומקלנבורג-שטרליץ היו נסיכויות חלוקה אופייניות.
עד סוף המאה ה-18 חזרו רוב החלקים לענף הבכיר (שוורין), ולאחר מכן חולקה הנחלה לשתי מדינות עד סוף המונרכיה בגרמניה:
אלה הועלו לדוכסות גדולה על ידי הכרה בקונגרס וינה.
ב-1918, פחות משנה לפני חיסול המלוכה, נכחד הקו הראשי של שטרליץ והדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין דאז נכנס לתפקיד העוצר, אך אי-בהירות הירושה (היה ענף זוטר של שטרליץ שהתגורר ברוסיה) לא נפתר עד שהמונרכיות הקטנות פורקו שתיהן לרפובליקות.
בית מקלנבורג-שוורין נכחד בשורה הזכרית ב-31 ביולי 2001 עם מותו של פרידריך פרנץ, נסיך הכתר של מקלנבורג-שוורין, בנו הבכור ויורשו של הדוכס הגדול האחרון, פרידריך פרנץ הרביעי.
חברי בית מקלנבורג-שוורין הנותרים הם בנותיהם של הדוכס כריסטיאן לודוויג, בנם השני של פרידריך פרנץ הרביעי, הדוכסיות דונאטה (נולדה ב-1956) ואדווינה (ילידת 1960).
עם הכחדתה של שוורין, מקלנבורג-שטרליץ היא כעת הענף היחיד ששרד בבית הדוכס הגדול בשושלת הגברית.
ראש הבית הנוכחי הוא בורווין, דוכס מקלנבורג.
סבו היה הרוזן גאורג מקארלו, בנו המורגנטי של גאורג אלכסנדר, דוכס מקלנבורג-שטרליץ (1859–1909).
גאורג אומץ בשנת 1928 על ידי דודו קרל מיכאל, דוכס מקלנבורג, ראש בית מקלנבורג-שטרליץ.
לאחר מכן הוא קיבל את התואר והסגנון של "הוד מעלתו הדוכס ממקלנבורג", אשר אושר על ידי ראש הבית הקיסרי של רוסיה, קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ב-18 ביולי 1929 והוכר ב-23 בדצמבר על ידי הדוכס הגדול פרידריך פרנץ הרביעי ממקלנבורג-שוורין.
הוא ירש את דודו כראש הבית ב-6 בדצמבר 1934 וקיבל את התואר ב-18 בדצמבר 1950.
בנוסף לדוכס בורווין, החברים הנוכחיים בבית מקלנבורג-שטרליץ הם אשתו הדוכסית אליס (לבית וגנר; ילידת 1959); ילדיהם הדוכסית אולגה (ילידת 1988), הדוכסים אלכסנדר (נולד ב-1991) ומיכאל (יליד 1994); ואחיותיו, הדוכסיות אליזבת כריסטינה (ילידת 1947), מריה קתרינה (ילידת 1949) ואירנה (ילידת 1952).
מדינות שנשלטו על ידי בית מקלנבורג
הדוכסות הבלטית המאוחדת (נובמבר 1918)
בימאות, בית מצפן הוא שם המעמד בסיפון ספינה הסמוך להגאי, בו מאוחסנים מכשירי ניווט בגובה המותניים לצורך שימוש קל ומהיר וכן להגנה על המכשירים הרגישים.
מטרתו ההיסטורית הייתה להחזיק את המצפן המגנטי של הספינה, המורכב בגימבלים כדי לשמור על כיוונו בזמן שהספינה חגה ונעה.
המעמד מורכב ממקטעים שבהם נכלל מצפן אחד או יותר ומנורת שמן או מקור אור אחר.
לעיתים גם נכלל שעון חול להערכת מהירות.
מאז שהספינות בנויות ברזל, בית המצפן מכיל, מלבד המצפן, בעיקר עזרים לתיקון הסטיה המגנטית שספינת הברזל גורמת למצפן.
בתחילת המאה ה-18 נבנו בתחילה בתי מצפן רבים באמצעות מסמרי ברזל, אך אלו התגלו מאוחר יותר כגורמים לסטיות מגנטיות בקריאת המצפן.
ככל שהתקדמו התפתחות המצפן והבנת המגנטיות, ניתנה תשומת לב רבה יותר לתכנון כדי למנוע הפרעות מצפן שנגרמו מברזל.
עם כניסתן של ספינות עטויות ברזל הסטייה המגנטית שנצפתה במצפנים הפכה חמורה יותר.
בהמשך פותחו שיטות פיצוי על ידי הנחת חפצי ברזל או חפצים מגנטיים ליד המכל.
בשנת 1854, רשם ג'ון גריי מליברפול פטנט על סוג חדש של בינקלים אשר שילב ישירות מגנטים מתכווננים לתיקון על ברגים או מתלים.
בשנות ה-80 חל שיפור נוסף הלורד קלווין רשם פטנט של מערכת מצפן נוספת ואשר שילבה שני כדורי ברזל לתיקון הסטייה המגנטית.
אלה נודעו בשפת העם כ"כדורי קלווין" בבריטניה, ו"כדורי נווט" בארצות הברית.
למוזיאון הימי המלכותי בגריניץ', לונדון, יש אוסף נרחב של משקפים.
בית המצפן מכונה באנגלית "Binnacle".
ראשית המושג בשם טרם המאה ה-18 "bittable", דרך ל"bitcale" בצרפתית, ו-"habitaculum" בלטינית שפירושה משכן.
בית מצפה הוא בניין משרדים ברחוב יפו פינת רחוב הסורג בירושלים, נקרא על שם דפוס "מצפה" שהפעיל שלמה פיינגולד בסמוך.
בין השנים 1955–1981 שימש הבניין כמטה בנק ישראל.
הבניין הוקם של ידי שני יזמים בשם יצחק פרץ ואברהם חסידוף.
במקום עמד קודם בניין שהוקם ב-1898, ושהיה חלק ממתחם בתי פיינגולד הסמוך.
שלמה פיינגולד שהקים את המתחם, מכר אותו לנוצרייה אמריקאית עשירה, בת לכת המדע הנוצרי, בשם ויניפרד ווטרס גטלינג.
פרץ וחסידוף שכנעו אותה למכור להם את הבניין, ששימש במקור כבית המגורים של פיינגולד, במטרה לבנות במקום בניין מסחר ומשרדים, בגלל מיקומו המרכזי של המגרש.
על תכנון הבניין הופקד האדריכל ראובן אברם (אברמוביץ'), שתכנן גם את בית פרומין ברחוב המלך ג'ורג' (ששימש כמשכנה הזמני של הכנסת בשנים 1950–1966), והוא בנה אותו בהשראת הסגנון הבינלאומי של שנות ה-30 עם חזית מעוגלת.
סימן ההיכר של האדריכל הוא נדבך אבן בולט בין הקומות.
כיוון שהמגרש שעליו נבנה הבניין הוא על מדרון, בחזית הפונה לרחוב יפו היו שתי קומות משרדים, מעל קומת מסחר בקומת הקרקע, ובצד הפונה לרחוב בן שטח ארבע קומות.
בשנת 1959 נוספה קומה לבניין, לשימוש בנק ישראל.
בנקו די רומא, בנק איטלקי שפעל בירושלים בתקופת המנדט הבריטי, הצטרף כשותף למיזם ופתח בבית מצפה סניף בקומת הקרקע וחדר כספות במרתף.
עקב כך היה ידוע הבניין באותן השנים גם כ"בניין בנקו די רומא".
סניפיו הארץ–ישראליים של בנק נסגרו עקב כניסת איטליה למלחמת העולם השנייה, ביוני 1940. רוב הפקידים של סניפי "בנקו די רומא" בארץ ישראל, נאסרו על ידי ממשלת המנדט אך שוחררו, לאחר שכל אחד נתן ערבות כספית.
המשוחררים שבו לעבודתם תחת מנהל בריטי, שהוטל עליו לנחל את הרכוש של האויב.
אחר כך החל הליך של החזרת פיקדונות ללקוחות הבנק, חיסול עסקיו וסגירת הסניפים במהלך 1941. לאחר שנסגר סניף "בנקו די רומא" נפתחו במקומו המשרדים של "המפקח על רכוש האויב" של ממשלת המנדט, שעסק בניהול נכסים של גרמנים ואיטלקים שהוחרמו.
בקומה השנייה פעלו משרדי הצנזורה של ממשלת המנדט.
בעקבות הקמת מתחם "בווינגרד", אזור הביטחון שהוקם במרכז ירושלים על ידי ממשלת המנדט בקיץ 1946 (במגרש הרוסים והאזור ברחוב יפו הצמוד אליו), פונה בניין בנק לאומי (אז בנק אפ"ק) מרחוב יפו 21 והבנק עבר לפעול מבית מצפה.
בראשית 1948, בזמן מלחמת העצמאות שימש "בית מצפה" את ההגנה כבסיס תצפית, לקראת פינוי מתחם "בווינגרד" על ידי הבריטים.
וב14- במאי, בצאת הבריטים את העיר, פשטו פלוגות ההגנה והאצ"ל מ"בית מצפה" וכבשו את המתחם.
אחרי המלחמה חזר הבניין לידי בעליו ולבעלי המשרדים שבו.
אך עם הכרזת ירושלים כבירת ישראל והעברת משרדי הממשלה אליה, החליט שר האוצר, אליעזר קפלן למקם בו את משרד האוצר, בתחילת 1950. עם הקמתו של בנק ישראל הוא השתכן בשכירות בבניין.
ואילו משרד האוצר עבר למשכנו החדש בקריית הממשלה באמצע 1955. בשנת 1959 נוספה קומה לבניין מצפה.
בשנת 1981 עזב בנק ישראל את הבניין והוא הועמד למכירה.
עם תחילת הפעילות של חברת בזק ב-1984, היא שכרה אותו עובר לשכת ההנהלה שלה, והשקיעה סכום ניכר בשיפוצו.
אולם ב-1989 חתמה עם הסכם עם חברת הבנייה חפציבה של הקבלן מרדעי יונה להקמת מבנה חדש, שימש מטה החברה.
"בזק" עזבה את "בית מצפה" לטובת הבניין החדש שהוקם עבורה ב-1994. אחר כך עברה הבעלות על הבניין לחברת "ברנוביץ ובניו" והוא נמכר שוב במסגרת הליך כינוס הנכסים של החברה.
לאחר שהבניין עמד מוזנח וחלקו נטוש במשך כ-15 שנים, נפתחה ב-2019 בחלק מבית מצפה אכסניית "הפונדק", בה 46 מיטות בשלוש מקומות הבניין.
בנוסף פתחה האכסניה בקומת המרתף אולם הופעות ובר.
בחזית המסחרית הפונה לרחוב יפו בקומת הקרקע, פעלה בשנות ה-80 של המאה ה-20 חנות של רשת שטיחי כרמל.
במאי 1989 נפתח במקומה סניף של רשת הריהוט ועיצוב הבית ביתילי.
אחר כך פעל במקום במשך שנים רבות סניף של בנק מזרחי טפחות לאחר מכן עד שנת 2024 פעל במקום סניף של רשת סופר-פארם, כיום פועלות במקום מספר חנויות שונות.
בית מפעל הפיס הויה בניין ששימש כמטה הראשי של מפעל הפיס, הגוף המארגן הגרלות והימורים בישראל.
הבניין שימש כמרכז התפעולי והניהולי של המפעל, ובו התקבלו ההחלטות המרכזיות לגבי פעילותו.
במשך שנים רבות, שכן בית מפעל הפיס ברחוב הפטמן 3 בתל אביב, בבניין ששימש בעבר גם את מרכז השלטון המקומי.
בשנת 2013 החליטה הנהלת מפעל הפיס לעבור לבניין אחר ושנתיים אחר כך, בשנת 2015, הוחלט על מעבר המטה למבנה חדש ברחוב לה גוארדיה 1 בתל אביב.
בשנת 2016 נמכר הבניין ששימש את הנהלת מפעל הפיס ברחוב הפטמן, ביחד עם הבניין הצמוד אליו, הפונה אל רחוב קפלן, הריסת שני הבניינים והקמתם של בנייני מגורים עם קניון.
בשנת 2021 רכש מפעל הפיס את בניין גמלאי הסוכנות היהודית ברחוב קפלן.
בבית מפעל הפיס מתקיימות פעילויות שונות
ניהול הגרלות והימורים: תכנון וביצוע הגרלות הלוטו, חישוב הזכיות ותשלום הפרסים.
שיווק ופרסום: קידום מוצרי מפעל הפיס והעלאת המודעות לפעילותו.
תמיכה בקהילה: ניהול פרויקטים חברתיים ותרומה לקהילה באמצעות כספי הזכיות.
ניהול כספים: ניהול כספי המפעל והשקעות.
משאבי אנוש: ניהול עובדי המפעל והכשרתם.
בית מנצור קרוני (בפרסית: خانه منصور کرونی) הוא מבנה היסטורי בעיר שיראז שבאיראן, אשר שימש גם כבית כנסת.
המבנה נבנה בתקופת רזא שאה פהלווי.
המבנה שוכן ברחוב זנד, בפינת סמטת עיריית שיראז לשעבר.
המבנה נרשם ברשימת אתרי המורשת הלאומית של איראן ב-10 ביוני 2003, תחת מספר רישום 9009.
"בית מפואר" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אייל גולן.
הוא יצא לאור ב-5 באוגוסט 2025 עם שאר רצועות המיני-אלבום בעל אותו השם.
"בית מפואר" הוא שיר בסגנון ים-תיכוני מודרני, אשר עוסק במשבר זוגי ובהתמודדות עם פרידה.
מילות השיר עוסקות בדמות המספר, אשר חווה נטישה רגשית מצד בת-זוגו, וממשיל את מערכת היחסים שהסתיימה לבית מגורים מפואר שחרב.
בפזמון המרכזי של השיר נכתב: "את הרסת בית מפואר, נשארתי לדבר עם אלוהים.
מאהבה מתוקה את ירית בי שקרים, אני בוכה גם בחגים, אז אל תלכי לי".
הפקת השיר נעשתה בידי אבי גוטמן, אשר שילב אלמנטים אקוסטיים עם עיבוד דיגיטלי מתון.
השיר נכתב והולחן לצד דרור מזרחי ואביב פרץ, אשר שיתפו פעולה עם גולן גם בפרויקטים קודמים.
"בית מפואר" יצא כחלק מהמיני-אלבום שנושא את שמו, הכולל שישה שירים מקוריים.
לדברי גולן, המיני-אלבום נועד להוות "מתנה קטנה" למאזינים, וכל שיר בו נבחר על מנת לייצג גוון מוזיקלי שונה.
עם פרסום השיר, חלק מהמאזינים והפרשנים בתקשורת העריכו כי הוא מתייחס בעקיפין למערכת היחסים הקודמת של גולן עם גרושתו, דניאל גרינברג, בשל השימוש במטפורות טעונות כגון "בית מפואר" ו"שקרים".
"בית מפואר" הוא מיני-אלבום של הזמר הישראלי אייל גולן, אשר יצא לאור ב־5 באוגוסט 2025 בהוצאת חברת התקליטים "ליאם הפקות".
המיני-אלבום יצא בהפתעה, ללא מסע פרסום מקדים, וזכה לחשיפה רחבה עם פרסומו.
בהודעה לציבור ציין גולן כי הפרויקט כולל שישה שירים חדשים, שכל אחד מהם מציג סגנון מוזיקלי שונה, החל מבלדות מזרחיות ועד השפעות של רגאיי.
המהלך נתפס כהמשך למגמתו של גולן להוציא מוזיקה בפורמטים קצרים, בדומה לפרויקטים קודמים שהציגו גיוון סגנוני.
את יצירת השירים ליוו כותבים ומלחינים בולטים בזמר הים-תיכוני העכשווי, בהם אבי גוטמן, אביב פרץ, דרור מזרחי, רותם חן, עידן בקשי, אבי אוחיון ואליאור רביד.
האלבום התקבל ברובו בחיוב בקרב הקהל והמבקרים, אשר הדגישו את גיוון הסגנונות שבו ואת השילוב בין מסורות מוזיקליות ותיקות לבין עיבודים עכשוויים.
לצד זאת, עלו פרשנויות ציבוריות שלפיהן חלק מהטקסטים – ובעיקר שיר הנושא "בית מפואר" – עשויים להתייחס בעקיפין לחייו האישיים של גולן, ובמיוחד לקשריו עם גרושתו, דניאל גרינברג.
בהקשר זה נזכרו גם עטיפת הסינגל "אל תבכי", אשר נוצרה באמצעות בינה מלאכותית, ובה נטען כי הדמות הנראית לצד גולן מזכירה את גרינברג.
בנוסף, השיר "קלואי" זכה להשוואות לסגנונו של פאר טסי, ואילו השירים "בית מפואר" ו"לא פורח בלעדייך" צוינו על ידי מבקרים כנקודות השיא ביצירה.
בית משפט הוא חלק מהרשות השופטת – מוסד אשר המדינה מעניקה לו סמכות שפיטה כללית.
"בית משפט" הוא חלק ממערכת בתי המשפט הכללית של המדינה, בעוד ש"בית דין" דן בעניין מסוים, ובדרך כלל לפי מערכת דינים מיוחדת ושונה ממערכת החוקים הרגילה.
הרכב מסוים של שופטים, בין אם מספר שופטים בין אם דן יחיד – נקרא מוֹתָב.
לפעולתו של בית המשפט מקובלות שתי חלופות:
השיטה האדברסרית, שיטת משפט, המקובלת במיוחד בארצות שבהן נהוג המשפט המקובל (לרוב ארצות חבר העמים הבריטי ומדינות שקיבלו את שיטת המשפט הבריטית, ובהן בריטניה, ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה, ובמידה מסוימת מדינת ישראל).
על פי השיטה האדברסרית השופט, או חבר מושבעים, משמשים כגורם מכריע פאסיבי, על פי עובדות וטיעונים המובאים בפניהם על ידי בעלי הדין (או נציגים מטעמם), ואינו לוקח חלק אקטיבי בחיפוש העובדות והכללים המשפטיים שיש להחיל במקרה הבא לדיון.
השופט הוא גורם אובייקטיבי שקובע ואוכף את כללי המשחק של הליך בירור המחלוקת המשפטית, ובסופו של ההליך מכריע במחלוקת בין הצדדים היריבים.
השיטה האינקוויזיטורית, המקובלת בארצות שבהן נהוג המשפט הקונטיננטלי המכונה גם "המשפט האזרחי", ובמיוחד בצרפת ובארצות מערב-אירופיות.
המילה "אינקוויזיטורי" באה מהשורש בשפות האירופיות שמשמעותו לחקור.
ואכן, בשיטה האינקוויזיטורית השופט נוטל חלק פעיל בחקירה, ויכול למצוא עובדות וראיות שבעלי הדין בחרו שלא להביא בפניו.
בשיטה זו השופט מנסה לקדם את חקר האמת ולהגיע לתוצאה הנכונה ביותר בבירור המחלוקת.
בית משפט השלום העברי היה מערכת שיפוטית להתדיינות בעניינים אזרחיים בין בעלי דין יהודיים בתקופת היישוב.
ההתדיינות בפני בית משפט השלום העברי הייתה רצונית, לפי דיני הבוררות שנהגו באותה עת.
בית המשפט פעל בערי הארץ ומושבותיה והוציא תקנות בדבר סדרי דין ודיני ראיות.
רוב השופטים שכיהנו בו לא היו משפטנים, והם פסקו לפי דרכי 'השכל הישר' והמחשבה הפשוטה.
בבית משפט זה ניסו להמעיט את ההזדקקות לעורכי דין, ולהפוך את ההליך המשפטי לנגיש ופתוח לציבור.
בית משפט השלום העברי נוסד ביפו בשנת 1909 על ידי המשרד הארצישראלי.
בהיווסדו עמד בראשו ארתור רופין והמזכיר הראשון שלו היה ש"י עגנון.
שמו של בית המשפט הוענק לו על סמך פסוק מהתנ"ך
בית משפט השלום העברי פעל בעיקר בשנות העשרים, עת התקיימו בפניו כ-2000 התדיינויות בשנה.
עם זאת, לא רכש מעמד רציני במדינה המתפתחת.
לא היו בידיו אמצעי אכיפה, והיהודים מיעטו לפנות אליו מיוזמתם: הדתיים בחרו להתדיין בבית הדין הרבני, ואילו החילונים פנו לבתי המשפט המנדטוריים, אשר דנו בהגינות וביעילות בעניינים אזרחיים שלא היה בהם היבט לאומי או פוליטי.
ארכיון בית משפט השלום העברי בירושלים בשנים 1920–1928 נמצא בארכיון העיר ירושלים.
כנגד משפט השלום העברי נטענו מספר טענות:
שמשפט השלום העברי חותר תחת יסודות בתי הדין הדתיים שהם ערכאת המשפט של עם ישראל
שמשפט השלום העברי איננו נשען על התיאוריה המשפטית העברית
כנגד הטענה הראשונה טען פלטיאל דייקן שההלכה מתירה התדיינות בפני הדיוטות שאינם דיינים, ושקהילות ישראל בכל הדורות הנהיגו מוסדות דומים לבירור משפטי שישבו בהם פרנסים ראשי הקהל ולאו דווקא דיינים הבקיאים בחושן משפט ושמוסדות אלו התקיימו לצד בתי הדין הרבניים.
הוא טען שמשפט השלום העברי נצרך כדי למנוע התדיינות בפני ערכאות האנגלים ושהתנגדות בתי הדין הרבניים למשפט השלום העברי לא תביא את המתדיינים לבתי הדין הרבניים אלא תדחוף אותם אל בתי המשפט האנגליים.
כנגד הטענה השנייה טען פלטיאל דייקן שהתאוריה המשפטית תתפתח עם הזמן, בעקבות פעילות משפט השלום העברי.
חברת "המשפט העברי" הוקמה במוסקבה ב-1918 ובמסגרתה פעל פלטיאל דייקן.
כעבור כשנה נאלצה החברה לעזוב את העיר לקייב ומשם אל אודסה עד עלייתו של דייקן לארץ ישראל ב-1921.
תומכי בית משפט השלום העברי טענו שעורכי הדין היהודים היו עוינים כלפי משפט השלום העברי מפני שלא חייב ייצוג משפטי ולא הקפיד על פרוצדורות משפטיות.
מכאן אף המקור לכינויו של בית משפט זה "בג"ץ קטן".
תפישתו העקרונית של החוק היא, כי ראוי שבירור עתירות המובאות בפני בתי משפט אלה יערך על פי כללי דיון בעלי מאפיינים דומים לאלה של כללי הדיון הנוהגים בבג"ץ, והמוסדרים ב.
עם הקמת המדינה נקבע המוסד של בג"ץ לדיון בטענות כנגד פעילות השלטון.
ברבות השנים עלה העומס על בית המשפט העליון שטיפל בעתירות לבג"ץ והוצעו הצעות שונות להקל את העומס.
שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 2000 אושר חוק בתי המשפט לעניינים מנהליים שהעביר עניינים אחרים לבתי המשפט המנהליים.
ב-17 ביולי 2018 השלימה שרת המשפטים איילת שקד, ביחד עם שר הביטחון אביגדור ליברמן והח"כים ניסן סלומינסקי ובצלאל סמוטריץ', מהלך שיזמה והמעביר סמכויות שיפוט ביהודה ושומרון מבג"ץ לבית המשפט לעניינים מינהליים בירושלים שכעת יישב, מעת כניסת החוק לתוקף, כערכאה ראשונה במקום בג"ץ.
לבית המשפט המנהלי סמכות לדון בעניינים מנהליים ספציפיים שנקבעו בחוק בתי הדין המנהליים.
עניינים מנהליים מוגדרים על פי כסכסוך בין רשות מנהלית לבין הפרט.
מגדיר את הנושאים עליהם מוסמך לדון בית המשפט לעניינים מנהליים:
עתירה מנהלית - עתירה נגד החלטה של רשות בעניין המנוי בתוספת הראשונה לחוק (בין היתר בנושאי ארנונה, חינוך, רישוי עסקים, רשויות מקומיות וכו') עתירות אלו מכונות "בג"צונים".
ערעור מנהלי - ערעור המנוי בתוספת השנייה לחוק (בין היתר ערעור על החלטה של רשם האגודות השיתופיות, ועדת ערר בעניין היטל ביוב, החלטות מסוימות לפי חוק התכנון והבניה וכו').
תובענה מנהלית - תובענה לסעד אזרחי שעילתה עניין מנהלי המנוי (בפועל כיום העילה היחידה המופיעה היא תובענה לפיצויים שעילתה במכרז ציבורי).
עניין מנהלי שנקבע בחוק אחר.
כל עניין מנהלי שאינו עונה לנושאים הנ"ל, נדון בבג"ץ, מכח סמכותו השיורית.
כמו כן, רשאי בית המשפט לעניינים מנהליים להעביר לבג"ץ כל עניין הנראה לו כבעל חשיבות ציבורית מיוחדת.
סדרי הדין והסעדים, הם כמו בבג"ץ.
מלבד "עניינים מנהליים", בית משפט לעניינים מינהליים דן גם בתביעת פיצוי כספי מהמדינה, בתחומים שייקבעו בידי שר המשפטים.
עד היום קבע שר המשפטים שני תחומים בהם ניתן לתבוע פיצוי כספי מהמדינה בבית משפט לעניינים מינהליים: 1. קיפוח במכרז.
2. תובענה ייצוגית בשל גבייה שלא כדין (תובענה מנהלית).
בתי משפט צבאיים (או יחידת בתי המשפט הצבאיים – יבמ"ש) של ישראל, פועלים כחלק מהשלטון הישראלי ביהודה ושומרון, המתנהל באמצעות ממשל צבאי.
בעבר פעלו גם ברצועת עזה.
עיקר עיסוקם הוא בעניינים פליליים-ביטחוניים.
ייעודה של מערכת בתי המשפט הצבאיים הוא לאכוף חוק וסדר, על ידי שיפוט נאשמים בביצוע עבירות ביטחוניות או עבירות פליליות אחרות שנעברו באזור או היו מכוונות לפגוע בו, וכן דיון בעררים על החלטות מנהליות של רשויות ישראליות באזור, והכל תוך הבטחת הליך הוגן ומשפט צדק.
בראש היחידה עומד נשיא בית המשפט הצבאי לערעורים בדרגת אלוף-משנה (בדרך כל הוא מועלה במהלך תפקידו לדרגת תת-אלוף).
משנת 2022 מכהן כנשיא תא"ל צבי לקח.
מאז מלחמת ששת הימים ביוני 1967 מחזיקה מדינת ישראל באזור יהודה ושומרון במסגרת "תפיסה לוחמתית".
על פי המשפט הבין-לאומי, בעל הסמכות באזור הוא מפקד כוחות צה"ל, והוא מחויב לשמור על הסדר הציבורי.
לפי סעיף 66 לאמנת ז'נבה הרביעית בדבר הגנה על אזרחים בימי מלחמה, יש לשפוט נאשמים בפני בתי משפט צבאיים היושבים בתוך השטח המוחזק, ורצוי שבתי המשפט לערעורים יישבו אף הם בתוך שטח זה.
עם נטילת השלטון באזור על ידי צה"ל פרסם המפקד הצבאי את הצו בדבר הוראות ביטחון.
צו זה כונן, בין היתר, את בתי המשפט הצבאיים ביהודה שומרון וחבל עזה.
בתי המשפט הללו הוקמו תחילה במסגרת הפרקליטות הצבאית, וכללו אך ורק בתי משפט של ערכאה ראשונה.
מאז הקמתה, עברה מערכת בתי המשפט הצבאיים שלושה שינויים מרכזיים, הנובעים מתיקוני חקיקה:
בשנת 1989 הוקם בית המשפט הצבאי לערעורים, (בעקבות המלצת בית המשפט העליון).
תפקידו העיקרי להכריע בערעורים על פסקי הדין ועל החלטות של בתי המשפט הצבאיים בערכאה הראשונה.
החל משנת 2002 נפסק שיבוצם של שופטים שאינם משפטנים בהרכבים של בתי המשפט הצבאיים, ובמקומם צורפו ליחידה משפטנים, המשמשים כשופטים במילואים.
שינוי זה עוגן בחקיקה בשנת 2004, ונקבע כי רק שופטים משפטנים שנבחרו על ידי ועדה למינוי שופטים יוכלו לכהן כשופטים של בתי המשפט הצבאיים ביהודה ושומרון.
בכך נפרדה מערכת בתי המשפט הצבאיים מהנוהג בבתי הדין הצבאיים בישראל (הדנים בעבירות אותם מבצעים חיילים) שנקבע בחוק השיפוט הצבאי, התשט"ו-1955, ולפיו חלק מהשופטים בבתי הדין בערכאה הראשונה אינם בעלי השכלה משפטית.
בשנת 2004 הופרדה מערכת בתי המשפט הצבאיים מיחידת הפרקליטות הצבאית, והוקמה יחידה עצמאית נפרדת בשם "יחידת בתי המשפט הצבאיים".
עם הקמת היחידה נפסקה הכפיפות ההיסטורית של היחידה לפרקליט הצבאי הראשי.
מאז, יחידת בתי המשפט הצבאיים אינה כפופה מקצועית לאף גורם למעט המטה הכללי של צה"ל.
נשיא בית המשפט הצבאי לערעורים, המשמש כמפקד היחידה, כפוף אישית לנשיא בית הדין הצבאי לערעורים.
בענייני שפיטה נשמרת העצמאות השיפוטית המלאה של בתי המשפט, והיא מעוגנת בסעיף 8 לצו בדבר הוראות ביטחון.
בעקבות הסכם אוסלו ב' ב־1995 הועברו בתי המשפט הצבאיים מתוך הערים הפלסטיניות.
בית המשפט הצבאי לאזור יהודה נקבע בבסיס אדוריים ובית המשפט הצבאי לאזור שומרון מוקם במחנה עופר.
בשנת 2009 הוקמו מחדש בתי משפט לנוער, המיועדים לשיפוט קטינים שעברו עבירות באזור.
במערכת בתי המשפט הצבאיים כיהנו במהלך השנים משפטנים בכירים כדוגמת אורי שהם (לימים שופט בית המשפט העליון), אמנון סטרשנוב (לימים הפצ"ר ושופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב) אילן כץ (לימים סגן הפצ"ר), שאול גורדון (לימים יועמ"ש המשטרה), פרופסור חיים זנדברג, פרופסור אריאל בנדור, ורוני בר-און (לימים שר בממשלות ישראל).
בשנת 2012 החליף תא"ל נתנאל בנישו את אל"ם אהרון משניות בתפקיד נשיא בית המשפט הצבאי לערעורים, העומד בראש מערכת בתי המשפט הצבאיים באזור.
בית משפט צבאי מוסמך לדון בכל עבירה שנעברה בתחומי האזור.
מאז הסכם הביניים בין ישראל לבין הרשות הפלסטינית, נמסרו חלק מסמכויות השיפוט לידי הרשות הפלסטינית, בעיקר בנוגע לעבירות שנעברו בשטחי A, אך גם בעבירות שעוברים פלסטינים בינם לבין עצמם בשטחי B.
בתי המשפט הצבאיים מוסמכים לדון גם בעבירות שנעברו בשטחי A וגם מחוץ לאזור, אם העבירות פגעו בביטחון האזור, או נועדו לפגוע בו.
הוראת שעה שפרסם מפקד כוחות צה"ל באזור, במטרה להילחם בתופעה של גנבת כלי רכב מישראל והעברתם לרשות הפלסטינית, מורה כי בית המשפט הצבאי מוסמך לדון גם בעבירות ברכוש גנוב שנעברו בשטח A, אם הן נוגעות לכלי רכב ישראליים.
על פי סעיף 10 לצו בדבר הוראות ביטחון [נוסח משולב], תש"ע-2009, בית המשפט הצבאי מוסמך לשפוט גם מי שאינו תושב האזור, כלומר גם ישראלים ונתינים זרים.
עם זאת, הנחיות פרקליטות המדינה מורות לגבי אזרחים ישראלים – אלה שגרים בתחומי ישראל או בהתיישבות היהודית ביהודה ושומרון – ולגבי תושבי מדינת ישראל, שבמקרים שניתן להעמיד נאשם לדין גם בבית משפט צבאי וגם בבית משפט אזרחי בישראל, ברירת המחדל תהיה להעמידו לדין בישראל.
עם זאת, כאשר "מרב הזיקות" של הנאשם ושל העבירה הן לאזור, ובפרט כאשר מדובר בעבירה ביטחונית שבוצעה באזור, יש להעמיד את הנאשם לדין בבית משפט צבאי.
בבחינת "מרב הזיקות" יינתן משקל למידת הזיקה לישראל, מקום מושבו של הנאשם ומרכז חייו בפועל, טיב העבירה וחומרתה, מקום מושבם ומקום העמדתם לדין של שותפיו לביצוע העבירה, אם ישנם כאלה, וקיום עונש מאסר על תנאי שניתן באזור.
הדין החל בבתי המשפט הצבאיים
לפי המשפט הבין-לאומי, בנוסף לצווים שנקבעו על ידי המפקד הצבאי, חלה בבתי המשפט הצבאיים החקיקה שהייתה בתוקף באזור בשנת 1967. היא כוללת, בין היתר, חוקים ירדניים, חוקים עות'מאנים ומנדטוריים, לרבות תקנות ההגנה (שעת חירום) משנת 1945 (אשר חלקן הגדול בתוקף אף במדינת ישראל).
מרבית העבירות שעליהן שופטים בתי המשפט הצבאיים את הנאשמים שבפניהם דומות מאוד לעבירות הקבועות בחוק בישראל.
ניתן לערער על פסיקת בית המשפט הצבאי לערכאת ערעור פנימית.
בנוסף בתי המשפט הצבאיים כפופים גם לכללי המשפט המנהלי הישראלי, וקיימת סמכות לבית המשפט העליון, בשבתו כבג"ץ, לדון בעתירות המוגשות כנגד אופן פעילותם של בתי המשפט הצבאיים, מכוח סמכותו הכללית של בג"ץ.
דיני הראיות החלים בבתי המשפט הצבאיים זהים לדיני הראיות הנהוגים בבתי המשפט האזרחיים במדינת ישראל.
גם בתחום סדרי הדין, ההסדרים הקיימים באזור דומים מאוד לאלה הנהוגים בישראל.
מקום בו נתגלתה "לאקונה", כלומר חסר בדין ביחס לסוגיה מסוימת, אימצו בתי המשפט הצבאיים את ההסדרים הנוהגים בישראל, על פי החוק הישראלי או על פי פסיקת בתי המשפט הישראליים.
ב-16 בינואר 2017 אישרה הכנסת תיקון לפקודת הראיות, המאפשר לבית משפט אזרחי להתבסס על פסק הדין והראיות של בית המשפט הצבאי ולהפכם לקבילים כראיות.
כל השופטים בבתי המשפט הצבאיים של ערכאה ראשונה הם קציני צה"ל בסדיר או במילואים.
שופטי הקבע בבתי המשפט הם בדרגת רס"ן ומעלה, ואנשי המילואים הם בדרגת סרן ומעלה.
כולם חייבים להיות בעלי ניסיון משפטי של חמש שנים לכל הפחות, ועליהם להתמנות לתפקיד על ידי מפקד כוחות צה"ל באזור, על פי בחירת הוועדה למינוי שופטים.
בית משפט צבאי של ערכאה ראשונה יכול שיורכב משלושה שופטים (ואז הוא מוסמך לגזור על הנאשם את העונשים המרביים המוגדרים בדין) ויכול שיהיה דן יחיד (המוסמך להטיל על נאשם עונש כולל של 10 שנות מאסר לכל היותר).
על אף האמור, לא ייגזר גזר דין מוות (בעבירות אשר זהו העונש הקבוע לצדן) אלא בהחלטה פה אחד של שלושה שופטים, שדרגתם אינה נופלת מסגן אלוף.
סוגי ההליכים המתקיימים בבתי המשפט הצבאיים
בפני בתי המשפט הצבאיים מתקיימים סוגים שונים של הליכים פליליים ומנהליים, ובכללם:
דיונים בבקשות להארכת מעצר לצורכי חקירה או למעצר עד לתום ההליכים.
משפטים פליליים בעבירות שבוצעו על רקע ביטחוני (החל בחברות בארגוני טרור, הפרות סדר וכלה בעבירות בנשק, פיגועים וגרימת מוות בכוונה).
משפטים בעבירות פליליות לפי הדין הירדני, כאשר לרוב קרבן העבירה הוא ישראלי (כגון עבירות רכוש, אלימות ומוסר).
משפטים פליליים אחרים מתקיימים בבתי המשפט ברשות הפלסטינית.
עבירות תעבורה בשטח C, בו נמצאים רוב הכבישים ביהודה ושומרון.
ביקורת שיפוטית וערעור על צווי מעצר מנהלי.
ועדות עררים על צווי הגבלה, צווי פיקוח, צווים לפינוי פלישה למקרקעין, מחלוקות על בעלות ברכוש וכסף שנתפסו במסגרת חקירות, וצווים מנהליים אחרים המוצאים על ידי מפקד האזור.
הייצוג בבתי המשפט הצבאיים ופומביות הדיון
בפני בית משפט צבאי מופיעים התביעה הצבאית וסנגורים אזרחיים (חברי לשכת עורכי הדין בישראל, או חברי לשכת עורכי הדין של הרשות הפלסטינית).
כמעט אין מקרים בהם נאשמים אינם מיוצגים, נוכח העובדה שעמותות שונות מממנות במרבית המקרים את שכר טרחת עורך הדין לנאשמים אשר אין ידם משגת ייצוג משפטי פרטי (בדומה לסנגוריה הציבורית בישראל).
כמו כן, מוקנית לבית המשפט הסמכות למנות עורך דין כסנגור לנאשם שאינו מיוצג, כפי שהיה נהוג בבתי המשפט בישראל בטרם הוקמה הסנגוריה הציבורית.
שכרו של סנגור כזה משולם מקופת המנהל האזרחי באזור.
ככלל, הדיונים המתקיימים בבתי המשפט הצבאיים הם פומביים ופתוחים לציבור.
כתבי האישום מתורגמים לערבית, ובכל דיון משתתף מתורגמן, המתרגם באופן סימולטאני את מהלך הדיון מערבית לעברית, ולהפך.
בדיונים המתנהלים בבתי המשפט הצבאיים, לא אחת נוכחים, כמשקיפים, נציגים מארגונים בין-לאומיים שונים לזכויות אדם.
דיונים בעניינם של נאשמים קטינים נערכים בדלתיים סגורות, כמקובל בישראל.
כך גם הדיונים בביקורת שיפוטית על מעצר מנהלי, משום שהוא מבוסס בדרך כלל על מידע מודיעיני חסוי.
רבים מפסקי הדין של בתי המשפט הצבאיים מתפרסמים במאגרי הפסיקה בישראל, דוגמת נבו, תקדין ופדאור.
פריסת יחידת בתי המשפט הצבאיים
כמו כן, מקיימת מערכת בתי המשפט אולמות משפט לצד ארבעה מתקני כליאה הפזורים ברחבי ישראל (קישון, פתח תקווה, ירושלים ואשקלון).
באולמות אלה מתקיימים רק דיונים בבקשות להארכת מעצרם של חשודים המצויים בחקירה.
כיוון שמדובר בהליך שקודם למשפט – מותר לקיימו בתוך תחומי ישראל.
עד ליציאת כוחות צה"ל מרצועת עזה שכן במתחם ארז בית המשפט הצבאי של חבל עזה.
ישראל ביטלה בשנת 1978 את השיפוט הצבאי של קטינים בשטח ישראל, וחידשה אותו ב-2009.
בין 1949 ל-1978 נשפטו בוגרים וקטינים בבתי משפט צבאיים, בעיקר בלוד ובבאר שבע.
בשנת 1971 חוקקה ישראל את חוק הנוער (שפיטה, ענישה ודרכי טיפול), שהרחיב מאוד את ההגנה על קטינים בהליכים פליליים.
ב-1978 עתרה עורכת הדין פליציה לנגר לבג"ץ נגד העמדה לדין של קטינים בבית המשפט הצבאי, ובית המשפט העליון קבע כי על פי חוק הנוער אין לבית המשפט הצבאי סמכות לשפוט קטינים.
בעקבות ההחלטה לא הועמדו עוד קטינים לדין בבתי משפט צבאיים.
ב-1 באוקטובר 2009 נכנס לתוקפו תיקון מספר 109 לצו בדבר הוראות ביטחון, המורה על הקמת בית משפט צבאי לנוער במסגרת בתי המשפט הצבאיים בפניהם מובאים לדין פלסטינים תושבי הגדה המערבית.
הקמתו של בית המשפט הצבאי לנוער הוצגה כמהפכה בכל הקשור לשיפוט קטינים וכשיפור משמעותי ומהותי בשמירה על זכויותיהם.
בבתי המשפט מכהנים שופטים צבאיים שעברו הכשרה מתאימה.
הדיונים במשפטיהם של קטינים הופרד ממשפטים של בגירים, כחלק מהפרדה כללית בטיפול בהם, גם בשלב החקירה והכליאה.
לפי הארגון "משפט ללא גבולות" בדיקת פעילותו של בית המשפט הצבאי לנוער מעלה כי לא חל כמעט שינוי בהליכים המשפטיים נגד קטינים פלסטיניים בשטחי הגדה המערבית.
הליכי החקירה והמעצר נותרו ללא שינוי, ורוב המקרים הנידונים בו מסתיימים בהרשעה ומאסר בפועל בתוספת קנס.
במקרים רבים לא קיים יחס ראוי בין חומרת העבירה לחומרת העונש שהוטל על ידי בית המשפט.
באופן מסורתי, בנוסף לעבירות המבוצעות באזור, מרבית הנאשמים המעורבים בפיגועים שבוצעו בישראל עומדים לדין בבתי המשפט הצבאיים ביהודה ושומרון, מכוח הסמכות המוענקת להם על פי דין לשפוט מי שביצע באזור אפילו חלק ממעשה העבירה, או אם העבירה פגעה בביטחון האזור.
כך קרה גם בנוגע למאות פיגועי הטרור שהתרחשו בישראל מאז האינתיפאדה השנייה בשנת 2000.
להלן נתונים מספריים, מתוך דוחות הפעילות שמפרסם בית המשפט הצבאי לערעורים:
בשנת 2005 התקיימו כ-12,000 דיונים בבקשות להארכת מעצר; נפתחו למעלה מ-5,400 תיקי בית משפט חדשים, שברובם הנאשמים היו עצורים עד תום ההליכים; הסתיימו משפטיהם של כ-6,800 עצורים; נדון עניינם של כ-2,500 עצורים מנהליים; בערכאת הערעורים נדון עניינם של למעלה מ-400 נאשמים.
בשנת 2006 הוגשו כתבי אישום בעניינם של 9,800 נאשמים, והסתיימו משפטיהם של 9,000 נאשמים.
התקיימו דיונים בבקשות להארכת מעצר בעניינם של 16,451 עצורים.
נכון לסוף שנת 2006 היה תלוי ועומד בבתי המשפט הצבאיים עניינם של 3,183 נאשמים, מהם 1,986 עצורים עד תום ההליכים.
בשנה זו הוגשו לבית המשפט הצבאי לערעורים 267 ערעורים על ידי התביעה והסנגוריה.
הסתיים הדיון ב-351 ערעורים, ובסך הכול דן בית המשפט הצבאי לערעורים ב-806 עררי מעצר ובקשות שונות.
קוימו 3,752 דיוני ביקורת שיפוטית.
הוגשו 2,243 ערעורים על מעצרים מנהליים.
בשנה זו הסתיים הטיפול ב-2,294 ערעורים על מעצרים מנהליים.
בשנת 2012 היו הנתונים כדלקמן: הוגשו 7,276 כתבי אישום, והסתיימו 7,331 משפטים.
התקיימו 12,540 דיוני הארכת מעצר.
בסוף אותה שנה היו 1,083 נאשמים עצורים עד תום ההליכים נגדם.
נערכו דיונים ב-713 צווי מעצר מנהלי.
נפתחו 166 עררים בוועדת העררים על החלטות מנהליות (בעיקר בעניין פינוי מרכוש ממשלתי, מניעת שימוש מפריע, והיתרים לעסקה במקרקעין).
התקיימו 17,658 דיוני מעצר, ובסוף השנה היו במעצר עד תום ההליכים כ־1,400 נאשמים.
נדונו 431 צווי מעצר מנהלי.
נפתחו 78 תיקים חדשים בוועדות העררים (בעיקר בגין פינוי מרכוש ממשלתי, רישום ראשון של מקרקעין וצווי חיפוש של רשות ההגירה).
היו פרסומים לפיהם בשנת 2010 שיעור ההרשעות בבתי המשפט הצבאיים היה 99.76% (שיעור דומה למדי להרשעות של כלל הנידונים בבתי משפט לא צבאיים בישראל.
בשנת 2007 עמד אחוז ההרשעות בבתי המשפט בארץ על 98.5%), אך פרסום של מחלקת המחקר של הרשות השופטת ממאי 2012 עמד על הכשלים בתיאור זה של הנתונים שפרסמה הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
ואכן מאז שנת 2011 לא פורסמו עוד נתונים דומים.
ניתוח סטטיסטי מפורט יותר, שנערך בשנת 2008, העלה כי שיעור ההרשעות מתוך כלל האישומים (שהרי בכל תיק יכול להיות יותר מאישום אחד) היה רק 55.75%.
מבין שאר האישומים 40.42% נמחקו במסגרת מגעים בין הסנגוריה לתביעה, וב־3.82% מן האישומים היה זיכוי במשפט.
בבחינה של האישומים שהיו שנויים במחלוקת – להבדיל מן המשפטים שבהם הודה הנאשם באשמה – זוכו נאשמים מ-29.91% מן האישומים נגדם, ורק ב-70.69% מן האישומים הייתה הרשעה בדין.
בישראל, בית משפט לענייני משפחה הוא בית משפט בישראל שמוסמך לדון בסכסוכים בין בני משפחה, בעיקר דיני משפחה, כמו הסדרי גירושין, הסדרי זמני שהות, משמורת ילדים, אפוטרופסות, ועוד, אך גם תביעות אחרות, למשל בנושאים כלכליים ואף בדיני נזיקין, שחלק מהותי בסכסוך נובע מקשרי משפחה.
בית משפט לענייני משפחה הוא בית משפט השלום, שהוכשר והוסמך לדון בענייני משפחה על פי חוק בית המשפט לענייני משפחה, התשנ"ה-1995. הדיונים בבית המשפט לענייני משפחה מתנהלים לרוב בדלתיים סגורות היות שברוב המקרים הדיונים נוגעים בצנעת הפרט, למרות שהדבר פוגע בעקרון פומביות הדיון.
בית משפט לענייני משפחה מוסמך לדון ב"סכסוך משפחתי".
חוק בית משפט לענייני משפחה מונה כבני משפחה: בני זוג, כולל ידועים בציבור, ילדים, הורים, סבים, נכדים ואחים ובני זוגם.
חוק מניעת אלימות במשפחה מוסיף על בני המשפחה את צאצאי בן\בת הזוג, אחיינים וקטין הגר עם אדם האחראי עליו.
באוגוסט 2000 פסק בית המשפט העליון שסמכות בית המשפט לענייני משפחה משתרעת גם על סכסוכים עסקיים שברקעם יחסי משפחה עכורים.
בפברואר 2020 פסק בית המשפט העליון שתביעת נזיקין של בת נגד אביה, בטענה שהאב פגע בה מינית תידון בבית המשפט לענייני משפחה.
לאור האופי המשפחתי של הסכסוכים, בית המשפט רשאי לסטות מסדרי דין ודיני ראיות, והשופט יכול לקבל כל ראיה הנראית לו לצורך קידום העניין, למעט בתובענה בעניין ירושה (חוק הירושה) שאינה נובעת מסכסוך משפחתי ובתובענה לפי חוק החזרת ילדים חטופים.
בניגוד לערכאות רגילות של בית משפט השלום, אין הגבלה על סכום התביעה שבית משפט לענייני משפחה יכול לדון בו.
לצד בית המשפט פועלת יחידת סיוע המורכבת מעובדים סוציאליים ופסיכולוגים המסייעת לבית המשפט וכפופה לו.
התביעות בבית המשפט לענייני משפחה נדונות לרוב בדלתיים סגורות כדי לשמור על חסיון של המתדיינים.
מלבד הכרעה בנושאים אזרחיים, יש לבית המשפט סמכות להוציא צו הרחקה.
השופטים בבית המשפט לענייני משפחה הם בעלי הכשרה לטיפול בענייני משפחה.
טרם הקמת בית המשפט לענייני משפחה, היה נוצר לעיתים מזומנות מצב של פיצול סמכויות בין בתי המשפט השונים, כאשר בני זוג היו מוצאים עצמם מתדיינים בכמה ערכאות במקביל, כאשר כל ערכאה דנה בפן שונה של הסכסוך.
בית המשפט למשפחה פתר בעיה זו על ידי ריכוז ההתדיינויות ומתן כתובת אחת לכל הצדדים בסכסוך, למעט סוגיית מרוץ סמכויות שעדין קיים בין בתי המשפט לענייני משפחה ובתי הדין הרבניים.
בני זוג יהודיים שרוצים להתגרש חייבים לעשות זאת דרך בית הדין הרבני.
אולם את שאר העניינים הנלווים לגירושין (כגון חלוקת רכוש, מזונות ומשמורת) הם יכולים לרכז בבית המשפט לענייני משפחה.
בית המשפט המחוזי דן בערעורים על פסקי דין של בית המשפט לענייני משפחה.
ברוב הערעורים דן בית המשפט בהרכב של שופט אחד, אולם בענייני משמורת ילדים ונושאים משיקים, כמו קביעת אבהות ואמהות, אימוץ והחזרת קטין חטוף על פי האמנה בדבר ההיבטים האזרחיים של חטיפה בין-לאומית של ילדים דן בית המשפט המחוזי בהרכב של שלושה שופטים.
כל בקשה המוגשת במסגרת תיק משפחה, מלבד מזונות וצו הגנה, כרוכה באגרה.
בית משפט של מוצא אחרון (Court of last resort) הוא הערכאה השיפוטית הגבוהה ביותר במערכת משפטית מסוימת.
בית משפט כזה אמור לספק צדק במקרים בהם כל סעד אחר מוצה, ולתקן טעויות כבדות-משקל בפירוש החוק.
השופטים החברים בבית משפט כזה נחשבים, בדרך כלל, כבין המשפטנים הטובים ביותר באותו מקום או ארץ.
במקומות שונים נקרא בית משפט זה בשמות שונים.
לרוב הוא מכונה בית משפט עליון.
בתי המשפט של מוצא אחרון בארצות אחדות:
ישראל – בית המשפט העליון
ארצות הברית – בית המשפט העליון
בריטניה – בית המשפט העליון
צרפת – בית המשפט לערעורים/מועצת המדינה
בישראל, בית המשפט לתעבורה הוא חלק מהרשות השופטת.
הוא שקול לערכאת בית משפט השלום.
בית המשפט לתעבורה דן בעבירות הנוגעות לתעבורה ולכלי רכב, אך גם בית משפט השלום מוסמך לדון בעבירות אלה.
בית משפט לתעבורה דן בעבירות תעבורה אשר מוגדרות ב – עבירה על פקודה זו ועל התקנות, לרבות חוקי העזר שהותקנו לפיה.
עבירות חמורות (כדוגמת הפקרה וגרימת מוות ברשלנות) נידונות תמיד בפני בית המשפט לתעבורה.
עבירות תנועה קלות מוגדרות בחוק כברירת משפט, ובית המשפט ידון בהם רק במקרה שהנאשם מערער על הקנס שניתן לו משוטר.
גם קטין נידון על עבירות תנועה בבית משפט לתעבורה, למעט עבירות מסוימות אשר נידונות בבית המשפט לנוער כגון נהיגה בשכרות (סמים או אלכוהול) או נהיגת רכב למי שאינו מורשה לנהיגת רכב מאותו סוג.
בית משפט לתעבורה דן בראש ובראשונה בעבירות תעבורה ובתאונות דרכים.
מסמיך את בתי המשפט לתעבורה לדון בעבירות הבאות:
(1) עבירות תעבורה, שהן עבירות לפי פקודה זו והתקנות שהותקנו מכוחה;
(2) עבירות לפי הסעיפים 2, 17, 39, 40, 41 ו־46 לפקודת הביטוח, ולפי סעיף 48 לפקודה האמורה במידה שהוא מתייחס לעבירות שפורטו בפסקה זו;
(3) עבירות על חוק הפיקוח על מצרכים ושירותים, תשי"ח–1957, ועל התקנות והצווים שניתנו על פיו, הנוגעים לתעבורה ולכלי רכב;
(4) עבירות על החוק לתיקון דיני העונשין (שימוש ברכב בלי רשות), תשכ"ד–1964;
(5) עבירות על חוק למניעת מפגעים, תשכ"א–1961, והתקנות לפיו, אם העבירות נוגעות לכלי רכב;
(6) עבירה לפי לחוק העונשין, תשל"ז–1977, שנעברה תוך כדי שימוש ברכב;
(7) עבירות לפי חוק שירותי הובלה, התשנ"ז–1997;
(9) עבירות לפי חוק אוויר נקי, התשס"ח–2008, אם העבירות נוגעות לרכב מנועי;
(10) עבירות לפי חוק רישוי שירותים ומקצועות בענף הרכב, התשע"ו–2016.
לבית משפט לתעבורה ממנים שופטים מיוחדים לתעבורה, על פי חוק יסוד: השפיטה ופקודת התעבורה.
שופט תעבורה מתמנה במינוי זמני לשנה.
שופט תעבורה מתמנה כדרך שמתמנה שופט של בית משפט השלום, ונתונות לו הסמכויות של שופט בית משפט השלום.
בית המשפט לתעבורה מתנהל לפי חוק סדר הדין הפלילי, התשנ"ב-1982. סדרי הדין בבתי המשפט לתעבורה נוקשים פחות מאשר בבתי המשפט הרגילים, משיקולים של הענקת הקלות למתדיינים.
עבירות תעבורה שעברו קטינים יידונו בבית משפט לתעבורה, למעט נהיגה בשכרות, גרם מוות ברשלנות ונהיגה ללא רישיון.
מעשית, הרבה משופטי השלום וחלק משופטי התעבורה מוסמכים כשופטי נוער.
לעבירות תעבורה סדרי דין מיוחדים בערעור - דיון בפני דן יחיד בבית משפט מחוזי, למעט עבירות גרם מוות ברשלנות ועבירות מסוג פשע.
בתי משפט לתעבורה נמצאים בערים אילת, אשדוד, אשקלון, באר שבע, בת-ים, חדרה, חיפה, טבריה, ירושלים, נתניה, נצרת, עכו, פתח תקווה, צפת, קריית שמונה, קריית גת, ורמלה.
רוב עבירות התעבורה הן עבירות של אחריות קפידה ולפיכך אין חובה להוכיח בהן את היסוד הנפשי כלל, אלא יש להוכיח שהתקיים היסוד העובדתי (שהנאשם ביצע באופן פיזי את העבירה).
היסודות הנפשיים האפשריים הנדרשים בעבירות תעבורה הם:
מודעות או עצימת עיניים לרכיב ההתנהגותי.
מדיניות הענישה הנהוגה בבתי המשפט במסגרת משפטי התעבורה היא מהאמצעים השכיחים ביותר ללחימה בתאונות הדרכים.
בתי המשפט חזרו פעמים רבות על הצורך האקוטי להילחם בשכיחותן הרבה של תאונות הדרכים ועל תפקידו של בית המשפט כנאמן במאבק.
השופטת אילה פרוקצ'יה תיארה זאת:
בית משפט לעניינים מקומיים הוא בית משפט שדן בעבירות לפי חוק התכנון והבנייה, פקודת העיריות, חוק רישוי עסקים, חוקי עזר עירוניים ופקודת המועצות המקומיות.
סמכות בית המשפט היא כסמכות בית משפט השלום והוא פועל על-פי חוק בתי המשפט.
שר המשפטים רשאי להקים בצו, לאחר התייעצות עם הרשויות המקומיות הנוגעות בדבר, בית משפט לעניינים מקומיים ולקבוע את מקום מושבו ואזור שיפוטו.
אזור השיפוט של בית המשפט יכול להכיל מספר רשויות מקומיות והוא אינו בהכרח תואם לגבולות בתי המשפט לשלום.
אם בית המשפט לעניינים מקומיים "חוצה גבולות" של בתי משפט שלום אחדים מוחלט מי נשיא בית המשפט השלום האחראי לבית משפט זה.
דוגמה לכך היא בית המשפט בקריית ביאליק שכולל יישובים כמו טירת כרמל, עתלית ורכסים.
באין בית משפט שכזה מוסמך בית משפט השלום לשמש כבית משפט לעניינים מקומיים.
דוגמה לעיר שבה אין בית משפט לעניינים מקומיים היא כפר סבא.
דין שופט בית משפט זה הוא כדין שופט שלום.
העבירות עליהן דן בית המשפט, כאמור, נוגעות לעניינים מקומיים שבהם מתעסקת הרשות המקומית בעזרת פקחיה: רישוי עסקים, עבירות בנייה, דו"חות חנייה, רוכלות אסורה, זיהום וכיוצ"ב.
בית המשפט לעניינים מקומיים ממומן בידי הרשות המקומית (אף על פי שהשופטים לא ממונים על ידה), והקנסות משולמים לקופת הרשות.
בפועל רוב התיקים הנ"ל מוגשים לבית משפט השלום, והקנס משולם לקופת המדינה.
סמכותם העניינית של בתי המשפט העירוניים משתרעת רשימת חוקים, אותם ניתן לחלק למספר סוגים:
חוקי עזר עירוניים בנושאים שונים - למשל בענייני מקלטים, עישון במקום ציבורי, ביוב, ועוד.
עבירות לפי פקודת העיריות, פקודת המועצות המקומיות, וחוק התכנון והבניה, תשכ"ה-1965, ולפי תקנות, צווים וחוקי עזר על פיהם, וכן בעבירות לפי החיקוקים המנויים בתוספת השלישית, לרבות תקנות, צווים וחוקי עזר על פיהם.
תיקי ברירת משפט - תיקי חניה שבהם ביקשו אזרחים להישפט.
צווי סגירה ושימוש חורג לפי חוק רישוי עסקים.
הפסקת בניה וצווי הריסה לפי חוק התכנון והבנייה.
לפי חוק בתי המשפט, יש לבית משפט השלום סמכות מקבילה לדון בעניינים מקומיים, וההוראות החלות על בית משפט השלום בעניינים פליליים חלות אף על בית משפט מקומי.
בית נבאלא היה כפר ערבי שהתקיים בשפלה והיה שייך לנפת רמלה.
במלחמת העצמאות, במהלך מבצע דני, כבש צה"ל את הכפר ועל שטחיו הוקמו המושבים בית נחמיה וכפר טרומן.
הכפר משמר בשמו את היישוב המקראי נבלט, ששרידים ממנו נתגלו בסמוך לשרידי הכפר.
במפקד האוכלוסין העות'מאני משנת 1596 נמנו בכפר 297 תושבים.
בתקופה העת'מאנית היה בית נבאלא כפר חשוב בסביבות לוד.
בכפר התיישבו חמולות מתימן והתרחשו מלחמות אחים אלימות שכונו סכסוכי קייס וימן.
בסוף המאה ה-19 עיבדו תושבי בית נבאלא את אדמות ג'ינדאס (כיום, מושב גנתון).
בשנת 1921 הקימו שלטונות המנדט בית ספר לילדי הכפר, שבו למדו למעלה מ-200 תלמידים באמצע שנות ה-40. על פי סקר הכפרים שהתקיים בשנת 1945 מספר התושבים הוערך בכ-2,310, שטח הכפר הוערך כ-15,051 דונם טורקי מתוכם 624 דונם בבעלות ציבורית.
בזכות מיקומו האסטרטגי של הכפר בצומת הדרכים מזרח-מערב וצפון-דרום (כיום כביש 444) הקימו שלטונות המנדט מערבית אליו תחנת רכבת ובסיס תובלה, הממשיך לפעול עד היום כבסיס של מרכז ההובלה בצה"ל, הנקרא כיום "מחנה בן עמי" על שם בן עמי פכטר שנפל בשיירת יחיעם.
ממחנה זה תקפו חיילי הלגיון הערבי ששהו בו אז, את שיירת בן שמן ב-14 בדצמבר 1947 והרגו 13 מאנשיה.
בית נבאלא נועדה להישאר בשטח המדינה הערבית שתוכננה לקום על פי תוכנית החלוקה של ארץ ישראל מ-1947.
עם התגברות הקרבות במלחמת העצמאות, פונה הכפר ב-13 במאי 1948, לפי הוראת הלגיון הערבי.
את הבתים תפסו כוחות צבא ההצלה.
התושבים עזבו מזרחה לרמאללה, רנתיס ולמחנה הפליטים ג'לזון.
הכפר נכבש במהלך שלב א' של מבצע דני, שבמהלכו נכבשו רמלה ולוד.
בתי הכפר נהרסו בספטמבר 1948. במהלך שנת 1950 הוקם דרומית לשרידי הכפר המושב בית נחמיה.
כיום נותרו מצפון למושב בית נחמיה ודרומית-מזרחית לשוהם שני שרידים עיקריים: בית הספר המשמש היום את קרן קיימת לישראל וממוקם בכניסה למושב, ובית קברות הממוקם במערב התל עליו שכן היישוב.
לבד מהם קיימים באזור שרידי מערות ומתקנים חקלאיים שנחצבו בסלע.
בית משפט עליון הוא בית המשפט הגבוה ביותר ובעל הסמכות האחרונה ברשות השופטת במדינה.
פסיקותיו של בית המשפט אינן ניתנות לערעור בפני אף ערכאה גבוהה יותר (אם כי המינוח האנגלי "Supreme court" לעיתים משמש גם ככינוי לערכאות נמוכות יותר, שאינן הערכאה האחרונה במערכת המשפט הנהוגה).
בית המשפט העליון לרוב עוסק בערעורים על החלטות קודמות של בתי משפט בדרגים נמוכים יותר.
במרבית המדינות שהמערכת החוקית שלהן מושתתת על חוקה, תפקיד בית המשפט העליון הוא לרוב גם פרשנות החוקה, אם כי ייתכן שתהיה מערכת משפטית נפרדת או מקבילה לסוגיות חוקתיות.
במדינות בהן השלטון הוא פדרלי, ישנו בית משפט עליון נפרד בעבור מערכת המשפט הפדרלית.
בית המשפט העליון נועד להיות גוף בעל סמכות שיפוטית עליונה, שביכולתו לבחון את חוקתיות החוקים ולהבטיח שהחקיקה עומדת באמות המידה החוקתיות.
תפקידו המרכזי של בית המשפט העליון הוא לפרש חוקים ולפסוק במחלוקות משפטיות ברמה הגבוהה ביותר.
באמצעות תפקידו השיפוטי, בית המשפט העליון משפיע בצורה משמעותית על מערכת המשפט והמדיניות הציבורית, ויכולתו להכריע במקרים חוקתיים מבססת את מעמדו כמוסד חיוני במשטר דמוקרטי.
פסיקותיו של בית המשפט העליון יוצרות תקדימים, אשר מחייבים את כל בתי המשפט האחרים במדינה, אך לא את בית המשפט העליון עצמו.
שיטה זו מבטיחה שהחלטות משפטיות מיושמות באופן עקבי ואחיד ברחבי המדינה.
בית משפט לנוער הוא בית משפט בעל סמכויות מיוחדות לשפוט במקרים של עבריינות נוער: עבירות שבוצעו על ידי קטינים, ילדים או בני נוער בטרם הגיעו לגיל בגירות.
מטרת בית המשפט לנוער היא לשקם את הנאשם.
ברוב מערכות המשפט בעולם המודרני עבירות ילדים ונוער זוכות ליחס משפטי שונה מעבירות דומות המבוצעות על ידי בגירים.
בנוסף, לחקירת עדים צעירים נדרשת הכשרה מיוחדת אותה עובר כל שופט בבית המשפט לנוער.
מכאן הצורך בערכאה שיפוטית מיוחדת.
במדינות רבות סדר הדין הפלילי בבית המשפט לנוער שונה מזה הנהוג בבירור אישומים של בגירים ולקטינים יש זכות אוטומטית לייצוג משפטי על ידי עורך דין.
במדינות רבות להורי הקטין יש זכות להביא את עמדתם להליך ונשמעת אף חוות דעתו של עובד סוציאלי או קצין מבחן באשר לצורך בהרשעה וכן להתערבות הנדרשת במטרה למנוע מעורבות עתידית של הקטין במעשי עבירה.
אולם בפשעים חמורים, ובעברייני נוער החוזרים ומבצעים מעשי עבירה, יש בתי משפט לנוער הדנים את הקטין לעונשי מאסר בדומה לבגירים.
בחלק ממערכות המשפט לבתי משפט לנוער אף סמכות לדון בעניינם של קטינים בסיכון, כתוצאה מהזנחה או חוסר מסוגלות הורית.
במקרים אלה מוסמך בית המשפט להעביר את משמורת הקטין באופן זמני לידי רשות הרווחה ולהורות שהקטין יועבר למשפחת אומנה, או מסגרת חוץ ביתית אחרת, ולהמשיך לפקח על שלומו של הקטין לאורך זמן.
בישראל לבתי המשפט לנוער נתונות סמכויות בתחום המשפט הפלילי והאזרחי גם יחד.
חוק הנוער (שפיטה, ענישה ודרכי טיפול), תשל"א-1971 מהווה את המסגרת החוקית העיקרית לפעולתו של בית המשפט לנוער בתחום השפיטה הפלילית.
בית משפט לנוער שונה מבית משפט רגיל ברמת ההליך, שכן מאחר שהנאשם לא מבין את מלוא משמעות ההליך, יש לשופט מעין "אפוטרופסות" כלפיו.
בנוסף ברמת התוצאה, לשופט יש יותר שיקול דעת בסוג העונש.
בבית המשפט לנוער לא תקף כלל "פומביות הדיון", ויש חיסיון מסוים על הפרוטוקול ועל פסק הדין.
בעבירות פליליות בית המשפט דן נאשמים בגילאי 12–18 (למעט עבירות תנועה של קטינים, שנידונות בבית משפט לתעבורה).
גם נאשמים בגילאי 18–19 נידונים בבית משפט לנוער, אך גזר הדין ניתן בדומה לבית משפט רגיל.
חוק הנוער (טיפול והשגחה), תש"ך-1960 מהווה את המסגרת החוקית העיקרית לפעולתו של בית המשפט לנוער כערכאה אזרחית.
החוק מקנה סמכויות לבית המשפט בתחום הטיפול בקטינים בסיכון.
בית המשפט לנוער פועל כחלק מערכאת בית משפט השלום, אך נשיא בית המשפט הוא שופט מחוזי, והוא דן בעבירות אשר מתאימות לבית משפט מחוזי.
בית משפט לימאות הוא בית משפט בישראל ברמת בית משפט מחוזי, העוסק במגוון תחומים הקשורים לים.
על תחומי השפיטה שלו נמנים: גבולות מים טריטוריאליים, מרד מלחים (אזרחי), תאונה בים ומטען ספינה.
בית המשפט הוקם בתקופת המנדט, בשם "בית משפט לאדמירליות", והקמתו נבעה מחשיבות התחבורה הימית בעיני האימפריה הבריטית.
עד שנת 1952 היה חלק מבית המשפט העליון.
בשנה זו נחקק , שבו שונה מעמדו לרמת בית משפט מחוזי.
בית המשפט המחוזי בחיפה משמש כבית משפט לימאות.
מבנה בית משפט מכיל ומשכן בתוכו את כל החללים והשירותים הדרושים לשם פעולתו השוטפת של בית משפט.
מבנה בית משפט מכיל את החללים הבאים והשירותים המשתכנים בהם:
אולמות משפטים – לבם של בתי המשפט, אשר בהם מתקיימים הדיונים הפומביים של בתי המשפט
לשכות שופטים – משרדיהם של השופטים, שבהם מתקיימים לעיתים דיונים מצומצמים או דיונים לא פומביים, בדרך כלל ללא שמיעת עדים.
שטחי עבודה לסגל המשפטי המסייע לשופטים בעבודתם
שטחי עבודה לשירותים האדמיניסטרטיביים (מזכירויות), התומכים בפעולת השופטים
שטחי המתנה לקהל וחדרי התוועדות לבעלי דין ונאשמים עם עורכי דינם
מתחמי בידוק ביטחוני בכניסות למבנה, שטחי פעולה לאנשי האבטחה של בית המשפט וחדרי מעצר לנאשמים המובאים למשפטיהם בו.
הקהלים השונים הפועלים בבית המשפט הם שופטים, בעלי דין, נאשמים, עורכי דין, עובדי מנהלה ועוזרים משפטיים.
אלו אמורים להיפגש רק בחללים שנקבעו לשם כך, כלומר באולמות המשפט, בלשכות השופטים ובמזכירויות.
תנועתם במבנה אמורה להיעשות בנפרד אלה מאלה, באמצעות מערכות מעברים נפרדות.
הדבר הוא אפשרי רק במבני בתי משפט מודרניים, אשר תוכננו למטרה זו.
בבתי משפט המשתכנים בחללים שלא תוכננו על מנת לשכנם נעשית תנועת הקהלים השונים בתוך אותם מעברים.
מבנה בית משפט מאובטח בדרך כלל על ידי אנשי אבטחה.
תפקידם הוא מניעת כניסת אנשים חמושים בנשק לבית המשפט והתמודדות עם כל הפרת סדר בתוכו, והכל על מנת לאפשר את קיומם של דיונים סדירים בו.
בעבר התרחשו אירועים אלימים בתוך מבני בתי משפט בעולם, לרבות תוך שימוש בנשק חם.
מבנה בית משפט עשוי להכיל בקרבו בית משפט בודד (מערכאה אחת ובנושא אחד בלבד) או מספר בתי משפט בדרגות שונות והעוסקים בתחומים שונים.
מבני בתי משפט במדינות העולם נבנו במגוון סגנונות אדריכליים, המאפיינים את המקומות ואת התקופות שבהם הוקמו.
מקצתם שכנו או שוכנים במבנים בעלי חשיבות היסטורית.
בתי משפט של ערכאות גבוהות ובפרט בתי משפט עליונים שוכנים לא פעם במבנים נפרדים והדורים אשר הוקמו במיוחד עבורם ואשר תכנונם שואף לבטא את מעמדם הרם ואת העקרונות שהם אמורים ליישם בפעולתם.
מבני בתי משפט בארצות שונות
מאז הקמתה של ארצות הברית הוקמו מבני בתי משפט ביישובי השדה במדינות השונות בכל מחוז בנפרד ומוקמו במיקום מרכזי בתוך עיר המחוז העיקרית.
לעיתים שוכנות במבנה בית המשפט שכזה גם רשויות שלטון אחרות של אותו מחוז, לכאורה ללא קיום פיזי של עיקרון הפרדת הרשויות.
תופעה זו נפוצה פחות באזורים מטרופוליטניים בארצות הברית.
ככאלו מהווים בתי המשפט סמל שלטוני באותו אזור, בדומה לבית העירייה המקומי.
בתי המשפט המדינתיים שונים מאוד בגודלם: לעיתים הם קטנים – מכילים רק אולם משפטים אחד – ולעיתים גדולים ומשתרעים על פני שטח נרחב.