tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פיירו הוחלף בשנת 1469 על ידי בנו לורנצו דה מדיצ'י (המכונה "il Magnifico" – "המפואר"), והיא הפכה למקום מגוריו האהוב.
הווילה שימשה למגורים לעיתים קרובות גם בחורף וגם בקיץ, והיא הפכה למקום מפגש של האינטלקטואלים הגדולים של התקופה, שבאו בשל המסיבות הרבות שהוקדשו לציד, או סתם כדי לבדר את חצר האצולה בפרי עטם, למשל ידוע שלואיג'י פולצ'י קרא בקול רם את ה"מורגאנטה" (Morgante, שירה אפית על רולאן) שלו שם.
לורנצו חיבר רבים משיריו בקפאג'ולו, והיו גם אורחים נודעים אחרים דוגמת מרסיליו פיצ'ינו וחבריו הנאמנים ביותר, אנג'לו פוליציאנו וג'ובאני פיקו דלה מירנדולה.
משנת 1476 ואילך נדרש לורנצו המפואר לגייס כספים, משום שהאפיפיור סיקסטוס הרביעי החרים רבים מנכסיו.
לאו העשירי (לשעבר ג'ובאני די לורנצו דה מדיצ'י) האפיפיור מבית מדיצ'י העביר חלק מילדותו בטירה, וקבע את חצרו בווילה ב-15 בדצמבר 1515, עם שובו משיחותיו הסודיות עם פרנסואה הראשון, מלך צרפת בבולוניה, שעליהם נאמר כי הוא שיחק משחק כפול במאמציו לסלק את הצרפתים מאיטליה.
ב-1676 הייתה הווילה המקום שבו נרצחה אשת מדיצ'י.
אלאונורה די גארציה די טולדו (Eleonora di Garzia di Toledo), אשתו של פייטרו דה מדיצ'י (Pietro de' Medici), שהזניח אותה, ניהלה פרשיית אהבים עם אציל צעיר בשם ברנרדינו אנטינורי (Bernardino Antinori).
הפרשייה נחשפה כשאנטינורי הרג מתוך הגנה עצמית אציל בשם פרנצ'סקו ג'ינורי.
אנטינורי הודה בביצוע הפשע והוגלה לאי אלבה על ידי גיסה של אלאונורה, פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה.
ממקום גלותו באלבה שלח אנטינורי בפזיזות מכתבי אהבה לאלאונורה.
מכתבים אלו נפלו לידיו של הדוכס הגדול, שהורה מיד להוציא להורג את אנטינורי במטרה לשמור על כבוד המשפחה.
ב-11 ביולי 1576 הזמין פייטרו, הבעל הנבגד, את אשתו לטירה, ושם חנק אותה ברצועה לכלבים.
הדיווחים על הרצח הושתקו ודווח שהיא מתה מהתקף לב.
אלאונורה נקברה בטקס מפואר בקפלת מדיצ'י (המאוזוליאום המשפחתי) בבזיליקת סן לורנצו, כבוד המוענק בדרך כלל לבן למשפחת מדיצ'י.
בעלה הרצחני נשלח מהחצר הפלורנטינית לחצר המלכות בספרד עד מותו בשנת 1604.
בשנת 1737, עם מותו של ג'אן גסטונה דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, השליט האחרון של טוסקנה מבית מדיצ'י, הועברה הבעלות על הווילה בקפאג'ולו ליורשים של נכסי מדיצ'י, בית הבסבורג-לורן, בדמותו של פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
כבן זוגה של הקיסרית העתידית מריה תרזה מאוסטריה, הוא ביקר לעיתים רחוקות בטוסקנה, ונשאר בווינה.
אין ספק שהווילה בקפאג'ולו הייתה בית מועדף על בני מדיצ'י, ולו משום העובדה שהיא שרדה כמגורים של בני מדיצ'י הרבה יותר מרבים מבתיהם האחרים: פאלאציו וקיו הגדול, מושב הכוח שלהם, פונה בשנת 1587 בתמורה לפאלאצו פיטי.
הווילה הנוספת של קוזימו דה מדיצ'י בתכנונו של מיקלוצו, וילה די טרביו, נמכרה בשנת 1644 על ידי פרדיננדו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה לג'וליאנו סראלי תמורת 113,500 סקודו איטלקי.
בשנת 1864 מכרה ממשלת איטליה את הטירה לנסיך מרקאנטוניו בורגזה.
בורגזה ביצע בווילה תוכנית בנייה מחודשת נרחבת, ששינתה חלק ניכר מעיצובו של מיקלוצו.
העיצובים החדשים סילקו את הביצורים שנותרו, כמו החפיר וחומות המגן, ואילו הפנים עוצב מחדש בסגנון עתיק יותר, דמוי ימי הביניים.
בניגוד לבתי המגורים הטוסקניים הרבים האחרים שהוקמו על ידי משפחת מדיצ'י, אין בווילה מדיצ'י בקפאג'ולו הקפדה על האידיאלים של אדריכלות הרנסאנס.
לא ניתן לייחס זאת לתאריך 1452, השנה בה מונה מיקלוצו להפוך את הבניין מטירה לווילה.
הארמון הוא אולי גם סיבה נוספת לתכנון השמרני של הטירה.
האצולה בפירנצה ביקרה את קוזימו באופן חריף על מה שנחשב כתכנון יומרני של הארמון.
או בפשטות "גותי בצורה אבל רנסאנסי בפרטים".
בסגנונה דמתה הטירה לפאלאצו וקיו, המשכן הקודם של משפחת מדיצ'י בפירנצה, שגם בו ביצע מיקלוצו שינויים בזמן שהטירה נבנתה.
משום כך, במבט ראשון, נראה שהארכיטקטורה של קסטלו מדיצ'או די קפאג'ולו היא של טירה מימי הביניים ולא של וילה.
בחזית, מגדל עם שינות שמשני צדדיו אגפים עם חורי ירי, מחוזקים בעזרת באסטיונים בכל פינה.
מאפיינים גותיים ורנסאנסיים אלו לא נכללו על ידי מיקלוצו כדי לשמור על מאפיינים מהמצודה הקודמת אלא, 33 שנה לאחר תחילת בניית אוספדלה דלי אינוצ'נטי של ברונלסקי, כמוטיב במתכוון שנועד למלא את הצורך ההומניסטי שווילה צריכה להיות "מקום לרוח לנוח", מה שתאם למבנים שנועדו לשמש כמפלט כפרי ומעון ציד.
המשיקולים והשינות, בפועל לא יותר מגמלונים בולטים עם שינות שנתמכו בעזרת קשתות קטנות וזיזים, נועדו לקישוט ולא להגנה.
עם זאת, אין לומר שהווילה הייתה חסרת הגנה לחלוטין, ועובדה זו ניכרת באדריכלות.
האקלים הפוליטי בתקופה חייב את כל בתי האצילים להיות מוגנים למחצה.
לכן, כמו בתכנון של הארמונות העירוניים הגדולים הראשונים, הייתה קומת הקרקע "חצר מוגנת המוקפת בחדרי שומרים ומגורים לחיילים".
מבנה זה הכתיב את צורת החלונות.
הם היו קטנים ורחוקים מהקרקע בקומה הראשונה, בעוד שאלו בקומות העליונות, שבהם שהו הבעלים, היו גדולים ורבים יותר.
הלונטה של ג'וסטו אוטנס מ-1599 אינה מראה דבר לגבי ההגנות החיצוניות והביצורים.
ידוע שהיה חפיר, קרוב לוודאי בין המאפיינים הבודדים שהשתמרו מהמבצר הקודם.
הציור של אוטנס מ-1599 מראה את הווילה כפי שהושלמה על ידי מיקלוצו.
היא בנויה סביב חצר, והחזית נראית דומה למצבה כיום, אבל עם מגדל גבוה יותר השולט על הבניין מאחור.
ייתכן שמגדל זה (שבינתיים נהרס) השתמר מהמבצר הקודם.
מגדל דומה קיים בווילה נוספת של משפחת מדיצ'י, וילה לה פטראיה, שהאדריכל ברנרדו בונטלנטי (Bernardo Buontalenti) שימר ב-1575 כשהסב וילה זו ממבצר קודם עבור פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה.
כשם שהאדריכלות של הרנסאנס הסתכלה לאחור על התקופה הקלאסית, כך גם תכנון הגנים של הרנסאנס כללו טרסות עם חורשות צינית ושבילים שבשוליהם הדסים ופסלים, בדיוק כמו אלו ברומא העתיקה.
לאציל ההומניסט מהרנסאנס, הגנים היו חשובים כמו הווילה עצמה.
סימני ההיכר של אדריכלות הרנסאנס היו סימטריה, איזון ופרופורציות מדויקות, ואם וילה מדיצ'י בקפאג'ולו עצמה לא ממש עמדה בדרישות הללו, הגנים שלה בהחלט עשו זאת.
עקרונות הרנסאנס יושמו בקפידה בעיצוב הגן.
בתקופה זו היחס אל הגן היה כשל שלוחה של הבית עצמו, וככזה היה מאורגן באותו סדר.
הפסלים והספסלים מוקמו באותו יחס בתוך הבית - מרפדים חלקים נפרדים, כאשר החלקים מייצגים חדרים ואולמות.
מערות מלאכותיות הוקמו לא רק להגנה מהשמש, אלא גם כרקע לסצנות אלגוריות המתוארות באמצעות הפסלים והמים.
בקפאג'ולו הועסקו הפסלים הגדולים ביותר באותה תקופה ביצירת המזרקות, המערות המלאכותיות והפסלים, כולל ניקולו טריבולו, ג'ורג'ו וזארי וברנרדו בונטלנטי.
הציור של הווילה בלונטה של אוטנס ב-1599 מראה גם מאפיין פופולרי נוסף של התקופה, מים, מצרך יקר ערך.
לעיתים קרובות, כשהמים היו זמינים, הם הוזרמו למזרקות ולמפלי המים, כשהם תורמים לא רק למטרה המובנת, השקיה, אלא גם לתנועה ולצלילים.
נוכחות המים גם אפשרה את המותרות הגדולות ביותר בגן של טוסקנה, דשא ירוק.
סמל מותרות זה נשתל בדרך כלל רק סמוך לבית, שם אפשר היה להעריך אותו בקביעות.
בגינון אמנותי ובגדר חיה, שדרשו פחות מים, השתמשו בעדיפות לשתילה ססגונית, והם אפשרו את הבידוד הנחוץ לחלוקת הגן לחלקים נפרדים, וגם לצללים ולפיסול ירוק חי.
בכך הפך גן הרנסאנס לסמל לעושרו ותרבותו של הבעלים, ממש כמו ביתו או אוסף האמנות שלו.
המבנה החיצוני הארוך משמאל לטירה בתמונה היה ידוע כ"מניקה לוּנגה" (Manica Lunga), שפירושו "האגף הארוך".
מבנה זה שימש לייצור מיוליקה, כלי קדרות המתאפיינים בשכבת זיגוג דקה עשויה מתחמוצת בדיל אשר רווחו בתקופת הרנסאנס בספרד ובמיוחד באיטליה.
ספירת המלאי ב-1498 ציינה שהכבשנים לשריפת כלי הקדרות הושכרו לפיירו וסטפנו די פיליפו דה מונטלופו, שהקימו את הכבשנים בחסות משפחת מדיצ'י ב-1495.
וילה דל טרביו (באיטלקית: Villa Medicea del Trebbio) היא וילה השוכנת באזור מוג'לו, סמוך לקומונה סקרפריה אה סן פיירו (Scarperia e San Piero) בנפת פירנצה במחוז טוסקנה שבמרכז איטליה, כ-25 קילומטרים צפונית לפירנצה.
היא אחת הווילות באתר המורשת העולמית "הווילות והגנים של משפחת מדיצ'י בטוסקנה" שהוכרז על ידי ארגון אונסק"ו ב-2013.
הווילה שוכנת באזור שממנו הגיעו בני משפחת מדיצ'י במקור, והייתה אחד ממבני המגורים הראשונים (אם לא הראשון שבהם) שבני המשפחה בנו מחוץ לפירנצה.
למעשה, היא הייתה כבר שייכת לג'ובאני די ביצ'י דה מדיצ'י (Giovanni di Bicci de' Medici), מייסד הבנק של משפחת מדיצ'י, ומי שנחשב בפועל למייסד שושלת מדיצ'י.
האחוזה הייתה במיקום אסטרטגי, מראש גבעה בהרי האפנינים המשקיפה על עמק הנהר סייווה (Val di Sieve), בצומת של שלוש דרכים (מקור המילה טרביו הוא "שלוש דרכים" בלטינית (trivium), שהיא גם מקור המונח טריוויאלי).
לאחר מותו של ג'ובאני די ביצ'י (1428), מינה בנו, קוזימו דה מדיצ'י, את האדריכל שלו מיקלוצו לשפץ את מה שנראה כמו טירה מבוצרת.
ג'ורג'ו וזארי תיאר אותה כווילה השנייה שעברה שיפוצים, אחרי וילה מדיצ'י בקפאג'ולו, ולפני וילה מדיצ'י בקרג'י, אם כי מחקרים עדכניים מצאו כי וילה דל טרביו הייתה ראשונה, כשעבודות השיפוץ שלה התבצעו בין 1427 ל-1433.
המערך של הווילה עדיין קשור לביצורים מימי הביניים, ולא למקום נעים ומסודר עם הרוח ההומניסטית של הרנסאנס.
לא קל להבחין בין המבנים המקוריים לבין אלו שמיקלוצו שינה, גם אם נראה סביר שלפחות ברמת החיצונית, המבנים הקודמים קבעו עבור המבנים החשובים.
מיקלוצו שימר או בנה מחדש את מגדל השמירה, כמבנה מוצק וחסר חלונות, והוסיף לו את המרפסת ההיקפית הנשענת על זיזים, וגם שימר מאפיינים אחרים של "טירה" כדוגמת החפיר והגשר המתרומם.
במרכז הווילה יש חצר עם באר.
עם זאת, הוא הכניס כמה חידושים שהוכתבו על ידי הצורך של הלקוח גם בבידור, כמו הגן מוקף החומה, יוצא דופן לאותה התקופה, ואולי הדוגמה הראשונה באזור פרברי, המסמל את השגשוג של סוג וילה זה, שהיה כה חשוב לרומאים הקדמונים.
גן זה בנוי על שתי טרסות מימין לווילה: בטרסה העליונה יש פרגולה מלבנים עם שורת עמודים כפולה מאבן חול מהסדר היוני עם או כותרות של עלים.
בטרסה התחתונה הייתה פרגולה שנייה שאינה קיימת עוד, ונותרה גינת ירק ואגן מים.
הגן היה מקום מפלט עבור קוזימו דה מדיצ'י, הרחק מצרות הפוליטיקה בפירנצה, שם יכול היה לטפל בעצי הפרי שלו.
משמאל לווילה יש קפלה קטנה מבודדת.
אז היא הייתה מוקפת ביערות ואחוזה חקלאית רחבה, שגבלה בווילה מדיצ'י בקפאג'ולו.
הווילה הורחבה על ידי קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, שאהב לצוד באחוזתו, ועל ידי בנו פרדיננדו הראשון, שצירף אותה לשאר רכושו.
פרדיננדו השני מכר אותה בשנת 1644 לפלורנטיני עשיר בשם ג'וליאנו סראלי, שמכר אותו אז למסדר נוצרי (Confederazione dell'oratorio di San Filippo Neri).
במאה התשע עשרה נהרסו הבתים הכפריים שנבנו בצמוד לווילה כדי לפנות מקום ליער ברושים.
הגן שלפני הווילה, עם ורדים וגדרות של אשכרוע ירוק-עד (Buxus sempervirens), הוא מהמאה העשרים.
כיום, אחרי כמה גלגולים, היא שייכת לאדם פרטי, המייצר במקום יינות.
אפשר לבקר במקום במסגרת של סיורים מודרכים הכוללים גם טעימת יינות.
וילה מדיצ'י בקרג'י (באיטלקית: Villa Medicea di Careggi) היא וילה השוכנת על גבעה הצופה על העיר פירנצה במחוז טוסקנה שבמרכז איטליה.
הווילה היא אחת מה"הווילות של משפחת מדיצ'י", אתר מורשת עולמית שהוכרז על ידי ארגון אונסק"ו ב-2013.
באזור קרג'י הסמוך לפירנצה היו במאה הארבע עשרה לא מעט נכסים יוקרתיים של פלורנטינים עשירים, כפי שהעיד המבקר ג'ובאני וילאני בשנת 1325:
ב-7 ביוני 1417 רכש ג'ובאני די ביצ'י דה מדיצ'י, המייסד בפועל של שושלת מדיצ'י, אדמות ונכסים מטומאסו ליפי בגבעה שנקראה אז מונטריבקי.
זו הייתה הווילה הכפרית השלישית של בבעלות המשפחה, אחרי וילה דל טרביו ווילה מדיצ'י בקפאג'ולו באזור מוג'לו, והיא הקרובה ביותר לפירנצה, ולכן גם רכישה שנבחרה אסטרטגית בסמיכות רבה יותר אל מרכז העיר ההיא, שהייתה בלב האינטרסים הכלכליים של המשפחה.
וילות אלה היו לא רק מקום של מנוחה ושלווה, אלא גם מרכזי רווח.
כמרכז של פעילויות חקלאיות הן היו בלתי תלויות כלכלית, וייצגו מקורות הכנסה בטוחים.
בתחילה היו הווילות מבוצרות ומעוצבות כמו טירות קודרות מימי הביניים, ואז בהדרגה הן עוצבו מחדש כמקומות נעימים, שם היו ההומניסטים של טוסקנה יכולים ליישם חיי שלווה אינטלקטואלית וחיים בריאים בחיק הטבע, באמצעות גילוי מחדש של היצירות קלאסיות של סנקה, וארו, מרטיאליס, קאטו וורגיליוס.
רעיונות אלה הופצו בייחוד על ידי לאונה בטיסטה אלברטי באמצע המאה החמש עשרה בחיבורו "על הבנייה" (De re aedificatoria), ובמסה ה"ווילה", שדנה במבנה וילות כפריות.
הווילה בקרג'י שופצה אז בתקופת מעבר, המחצית הראשונה של המאה החמש עשרה, מהטיפוס הכפרי והמבוצר לסוג המפואר ששימש לנופש, והפתוח לחיק הטבע ולגנים.
גם האדריכלות שלה מדגימה את המעבר באמצעות אלמנטים השייכים לשני הסוגים כאחד.
על פי חוזה הרכישה כללה אחוזת קרג'י בעת הרכישה בניין עם חצר, לוג'יה, באר, מרתף, אורווה, מגדל, גן ירק ושני בתים.
מצב הבניינים היה כנראה טוב מאוד, מכיוון שבתחילה לא בוצעו שינויים בווילה.
רק לאחר מותו של ג'ובאני (1429), הכינו בניו, קוזימו דה מדיצ'י (המכונה "הזקן") ולורנצו, כמה שינויים בווילה והפקידו את המשימה בידיו של האדריכל המועדף עליהם, מיקלוצו.
שינויים אלו בווילה בוצעו זמן רב לפני שהחלו העבודות במשכן העירוני של המשפחה, פאלאצו מדיצ'י-ריקארדי ב-1444. אין בידינו שום תיאור של העבודות שבוצעו בווילה, אך עדיין יש בידינו רישום של ההוצאה, ולפי הערכת הסכום שהוקצה לשינויים הם היו משמעותיים.
נראה כי העבודות הושלמו בשנת 1427, על פי מכתב של מקונטסינה דה ברדי, אשתו של קוזימו, שבו כתבה שהווילה הושלמה.
בכל מקרה, הווילה הייתה מוכנה בזמן ביקורו של פרנצ'סקו ספורצה בפירנצה בשנת 1459 ששיבח את מיקומה ויופייה של הווילה.
ממה שלמד מהיצירות הרומאיות הקלאסיות, חשב קוזימו דה מדיצ'י שלמקומות הכפריים צריך להיות גם ייעוד תרבותי, אתרים שבהם לימודים והשערות פילוסופיות יכולים להתקיים בנוחיות הנינוחה של הכפר.
למעשה, הוא העביר לשם את הספרייה שלו וחלק מאוסף החפצים ויצירות האמנות.
בשנת 1459 הקים קוזימו בווילה את האקדמיה האפלטונית, בית הספר הפילוסופי החשוב ביותר להומניזם האיטלקי, בו השתתפו כריסטופורו לנדינו, מרסיליו פיצ'ינו וג'ובאני פיקו דלה מירנדולה.
לא במקרה נתן קוזימו לפיצ'ינו בית סמוך לווילה, המכונה וילה לה פונטנלה, כדי שיהיה קרוב תמיד למשפחתו, שם תרגם פיצ'ינו את קורפוס הרמטיקום, והניח את היסודות לאקדמיה.
מחקרים שנעשו על המערך של המבנה והיסודות הראו שמיקלוצו פעל לשנות רק באופן מזערי את תוכנית הבניין המקורית.
העבודות התרכזו אפוא בחדרים הפנימיים, החל מהחצר, וכלה בהגבהת המבנה.
המרפסת המעוטרת על זיזים, שנוצרה לאורך הקירות החיצוניים, היא מורשת של סגנון מימי הביניים (היא קיימת למשל גם בווילה דל טרביו), אך כתוספת למתווה הגדול יותר של הווילה היא נראית יותר כמו קישוט מאשר אלמנט שנוצר לצרכים הגנתיים.
בסופו של דבר המראה של הווילה הוא יותר כשל ארמון מאשר מבנה מבוצר, הדבר בולט במיוחד בהשוואה לווילות הישנות יותר של טרביו וקפאג'ולו.
הווילה שמרה על צריח עם שינות, המתואר ברישומים ובהדפסים של הווילה שנוצרו עד המאה השבע-עשרה.
לזכותו של מיקלוצו גם שני האגפים הרוחביים המשתרעים מערבה לכיוון הגן, הנמוכים מהגוף המרכזי ואשר מאופיינים בקומת הקרקע בשתי לוג'יות פתוחות עם שלוש קשתות כל אחת, וכותרות עמודים מורכבות הדומות לאלה של החצר.
לורנצו דה מדיצ'י (המכונה "המפואר), שנולד ומת בווילה (1448–1492), ירש את הווילה מסבו לאחר התקופה הקצרה של שלטונו של אביו פיירו.
לורנצו בחר את קרג'י כמקום מגוריו האהוב, וכאן הוא איחד את חוג המלומדים של האקדמיה האפלטונית, וארגן בכך בווילה את המרכז התרבותי והאמנותי של תקופת הרנסאנס המוקדמת.
בין המשתתפים באקדמיה היו גדולי ההומניסטים באותה תקופה: מרסיליו פיצ'ינו, אנג'לו פוליציאנו וג'ובאני פיקו דלה מירנדולה.
הלוג'יה הפנורמית בקומה הראשונה, המיוחסת לג'וליאנו דה סנגאלו, מתוארכת לתקופה זו.
מבנה זה, שלא תואם את שאר הבניין, יכול להיות מתוארך לתקופה האחרונה בחייו של לורנצו המפואר, או אולי לעשור השני של המאה השש-עשרה.
עם מותו של לורנצו וההגליה של משפחת מדיצ'י מפירנצה בשנת 1498, הווילה לא הוחרמה כמו נכסים אחרים של המשפחה, אלא עברה בירושה בין בני המשפחה וחוותה כמה עליות ומורדות, כולל הצתה בזדון הרת אסון בשנת 1529, במהלך השלב האחרון בחיי הרפובליקה של פירנצה.
עם חזרתם של בני משפחת מדיצ'י לעיר ירש הדוכס אלסנדרו את הווילה וביצע בה את השיפוצים הדרושים.
גרם המדרגות הקצר המוביל לקומה הראשונה, ואולי הלוג'יה בקומה הראשונה הם מתקופה זו.
ג'ורג'ו וזארי מספק מעט מידע על הדקורציה של הווילה שאינו ברור מאוד ואינו נתמך על ידי מקורות אחרים.
הצייר פונטורמו (כינויו של יאקפו קארוצ'י), בסיועו של הצייר יאקון (כינויו של יאקופו די ג'ובאני די פרנצ'סקו) צייר את תקרת הלוג'יה בתקופה זו, אך בגלל הטכניקה הלא נכונה (יבשה במקום "רטובה") הציורים הדרדרו במהירות.
קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה לא אהב את קרג'י, והעדיף מגורים אחרים, יותר מכל את וילה דל טרביו, ומשנת 1569 הוא העביר אותה לבנו הצעיר פייטרו דה מדיצ'י, שידוע בהיסטוריה בכך שחנק את אשתו בווילה מדיצ'י בקפאג'ולו, לאחר שנתגלה כי ניהלה פרשיית אהבים.
הלידה מחדש של הווילה התרחשה כאשר הנסיך קרלו דה מדיצ'י קיבל אותה לבעלותו (1609).
לאחר מינויו לקרדינל בשנת 1615, הוא מימן פרויקט שיפוץ נרחב של הווילה והגן.
בין העבודות שעדיין ניתן להתפעל מהם מתקופה זו ניתן למצוא את אולם הפרסקו בקומת הקרקע, קישוט הלוג'יה בקומה הראשונה, המערה המלאכותית במרתף (ה"גרוטיצ'ינה") וחדר העבודה של מדיצ'י.
הצריח מהמאה ה-14 נעלם לטובת שימוש מודרני יותר בחלל.
גם הגן אורגן מחדש על ידי האדריכלים המפורסמים של גני בובולי, ג'וליו פאריג'י ובנו אלפונסו, במיוחד בצד הדרומי עם שביל המסומן על ידי חלוקי נחל צבעוניים עם שני פסלי גמדים שנמצאים שם עד היום.
עם קיצה של משפחת מדיצ'י, החלה משפחת לורן בארגון מחדש של כל הנכסים הכפריים שקיבלה בירושה, תוך התנתקות ומכירה של אלו שנחשבו משניים או מיושנים, וקיבצה את הריהוט והקישוטים החשובים ביותר.
בהמשך הועברה הווילה למשפחת הולנד, משפחת השגריר הבריטי בפירנצה.
בעלים אלו אחראים לציורי קיר בלוג'יה שבקומת הקרקע הפונה לגן שבו מתוארת הסצנה של "רציחתו של הרופא של לורנצו המפואר בבאר הווילה"" מאת הצייר האנגלי ג'ורג' פרדריק ווטס (George Frederic Watts) ב-1845.
התפתחות המיתוס של לורנצו, במיוחד בציבור האנגלי, גרמה לכך שהווילה נרכשה על ידי סר פרנסיס ג'וזף סלואן (Francis Joseph Sloane) בשנת 1848. הוא ערך שינויים רבים ומשמעותיים בתקופה שבה היה הבעלים של הווילה.
החזית המזרחית (בה נכנסים כיום) הורחבה
החדרים בקומה הראשונה עוצבו מחדש בסגנון נאו-ימי-ביניימי;
הגן הורחב ועוצב מחדש, נשתלו ערוגות הפרחים הגאומטריות האיטלקיות החדשות ופארק אנגלי גדול.
סר סלואן היה בוטנאי חובב ושתל בפארק מספר רב של צמחים נדירים ולא שגרתיים, כמו קטלב משונן (Arbutus unedo) מיוון בעל הקליפה האדמדמה, סקויה מקליפורניה, עצי ארז וכו'.
חממת ההדרים (אורנז'רי) היא מתקופה זו.
לאחר מותו של סר סלואן עבר הנכס לרוזן אוגוסטו בוטורלין.
בשנת 1901 הועברה הבעלות על הווילה למשפחת סרג'ה, ותרומתם לה הייתה רק בהמשך התחזוקה הרגילה שלה.
הבעלים האחרון, רוזינה צ'ירילו פורנצ'יארי, מכרה את כל המתחם לבית החולים סנטה מריה נובה בפירנצה בשנת 1936. ברוב שטחי החווה הוקם בית החולים קרג'י, הגדול ביותר כיום בפירנצה, ובווילה שכנו כמה משרדי ניהול של בית החולים, שהפכו לימים לבית החולים האוניברסיטאי בקרג'י.
אף על פי שהווילה הייתה פתוחה לציבור וניתן היה לבקר בחינם בחדרים המרכזיים, פעילויות מסוימות של הנהלת בית החולים פגעו בערך האמנותי והתיירותי שלה.
לא חסרות דוגמאות לשימוש בלתי הולם באלמנטים ההיסטוריים של המקום, כגון כשכל הפארק האנגלי הפך לחניה למכוניות של צוות בית החולים.
לאחר מעבר המשרדים של בית החולים ב-2008, הווילה למעשה ננטשה, והמתינה ליעוד חדש.
בשנת 2013 היא עברה לבעלות מחוז טוסקנה, שמבצע שיקום מוחלט של הבניין והגנים.
בסוף אותה שנה היא נכנסה לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו, כחלק עם מהווילות והגנים של משפחת מדיצ'י בטוסקנה.
נכון ל-2020 הווילה עדיין סגורה לביקורים.
קומת הקרקע נפתחת אל החצר בתכנון מיקלוצו.
לחצר יש צורה טרפזית העוקבת אחר פרופיל הבניין, שבתורו עוקב אחרי הרחוב הראשי שגבל בו.
במרכז יש באר המתוארכת ככל הנראה למאה ה-14, ואילו שתי לוג'יות נפתחות בצד הצפוני והמזרחי עם קשתות עגולות, הנתמכות על ידי עמודים עם כותרות המקושטות בעלים של צמחי מים; משני הצדדים יש "ספורטו" (מעבר לקומות העליונות) ומרפסת, הנתמכת על ידי עמודים מתומנים עם כותרות גאומטריות, האופייניות לסגנון של מיקלוצו.
החצר מובילה אל הטרקלין בקומת הקרקע.
סביבה זו מתקופת ראשית המאה השבע-עשרה, בשיפוצים שהוזמנו על ידי הקרדינל קרלו דה מדיצ'י.
היא מעוטרת כולה בציורי קיר ובמיוחד 16 הלונטות (חמש בצדדים העיקריים, שלוש על הקטנות, כשבמרכז שלט האצולה של בית מדיצ'י) מושכות תשומת לב, מעוטרת בתמונות נוף קטנות, מראות דמיוניים, נופי ים, סצנות עם חורבות, גנים, מזרקות ודמויות קטנות.
בין השאר הן כוללות שני מבטים על וילה מדיצ'י ברומא, שהייתה אז בבעלות הקרדינל קרלו, וכמה סצנות המבוססות על האפוס "ירושלים המשוחררת" מאת טורקוואטו טאסו.
סצנות אלו נועדו לחגוג באלגוריות את מעלליו של אחיו של קוזימו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה כנגד הטורקים.
הלונטות ממוסגרות במערכת מורכבת של עיטורי קיר ציוריים, עם מסגרות, כרובים, זרי פרחים, ואלמנטים מהצומח ומהחי.
מנקודת מבט סגנונית, ציורים אלה מחדשים את הזרם האמנותי מהמאפיין "האימפרסיוניסטי" של ציור נוף בין המאות ה-16 וה-17.
מהטרקלין אפשר להגיע לחדרים בלוג'יה שבקומת הקרקע, כאשר הקשתות הגדולות הצופות לגן סגורות כעת על ידי חלונות.
כאן יש ציור פרסקו גדול מהמאה התשע-עשרה מאת ג'ורג' פרדריק ווטס המתאר את הריגתו של הרופא של לורנצו המפואר בבאר הווילה (1845), אפיזודה כמעט דמיונית שהייתה יכולה להיגרם מכעס על האיש שלא ידע כיצד לרפא את הפטרון הגדול והמיטיב לאזרחים.
גרם מדרגות ליד החצר מוביל למרתף, שם יש דוגמה יקרה ונדירה לגחמה אדריכלית המיוצגת על ידי הגרוטיצ'ינה (Grotticina).
סביבה זו, שנבנתה על ידי הקרדינל קרלו דה מדיצ'י במאה השבע-עשרה, הושגה באמצעות שימוש בחלק ממרתפי הווילה, עם קמרון חבית ותאורה רכה המושגת על ידי שני פתחים.
המערות הפנטסטיות למעשה, האופייניות לסגנון המנייריסטי, התפשטו בווילות מהמאה ה-16, כמקום של קרירות בקיץ ורוח "גרוטסקית" (מילה שנובעת מהמילה גרוטו, מערה מלאכותית).
"מערה" זו מעוטרת כולה בציורים עם ענפי גפן, עלווה, דמויות מיתולוגיות ואלמנטים צמחיים.
על הקמרון מצוירים בכחוס ואלגוריה של שפע, כמו גם כמה דמויות של סאטירים.
בחלק המרכזי של הקמרון יש אוקולוס, שממנו ניתן לראות מרפסת עם ארבעה קופידונים.
על הקיר הצפוני, סמוך לכניסה, קיים גרוטו אמיתי, גומחה עם ציפויים דמויי קירות מערה ונטיפים משוחזרים.
הגומחה מכילה מזרקה קטנה, שלא מוזנת כיום, אלא בהזדמנויות מיוחדות.
אלמנט נוסף שיש בו עניין רב הוא הרצפה, המכוסה לחלוטין באריחי מיוליקה מקוריים, מעוטרת במוטיבים גאומטריים, אלמנטים מהצומח, פלר דה ליס בזהב על רקע כחול וכו'.
הריצוף נפגע במקומות מסוימים בצורה בולטת, מה שמחייב שימוש בכיסויים מיוחדים לנעלים המסופקים למבקרים.
מלתחה בנויה סוגרת את המתחם הדקורטיבי של החדר בסמוך לקיר שמול המזרקה, והיא מעוטרת גם מבפנים וגם מבחוץ באמצעות וולוטות.
מייד משמאל לגרם המדרגות הראשי נמצא ה"סלונה דל קמינו", הנשלט על ידי האח המעוטר בתבליטים נמוכים, והמתוארך ל-1465, ולכן מתקופת לורנצו המפואר.
החדר שופץ במאה התשע-עשרה בסגנון ימי-ביניימי ויש בו שני ציורים גדולים המתארים פרקים הקשורים לבעליה הקדומים של הווילה: "לורנצו המפואר וקבוצת האקדמאים במהלך חגיגות אפלטון" ו"קוזימו הזקן המקבל מכובדים ואנשי כנסייה בספריה", שניהם על ידי צייר בשם פולצ'ינלי.
ממול האח יש שתי פרוטומות משיש, עם דיוקנאותיהם של לורנצו המפואר וקוזימו הזקן.
קצת הלאה נמצא החדרון של סטודילו דיי מדיצ'י (Studiolo dei Medici), הממוקם בפינה הדרומית-מזרחית של הווילה.
זהו חדר קטן עם קמרון חבית, מעוטר על הקירות והתקרה בציורי קיר גרוטסקיים: נופים פנטסטיים, אלמנטים צמחיים מדומיינים, אלמנטים דמויי חיות ודמויי אנוש המסודרים בהרמוניה על הרקע הנייטרלי.
סמל הקרדינל קרלו דה מדיצ'י במרכז מזכיר את מקור הקישוט, שנעשה בראשית המאה השבע-עשרה.
כשחוזרים לסלון מגיעים מצד שמאל לחדר המוביל ללוג'יה בקומה הראשונה.
הציורים הגרוטסקיים הנוכחיים על התקרה מתוארכים לתקופת הקרדינל קרלו דה מדיצ'י, ששלט האצולה שלו מצויר במרכז, אף כי כמה מאפיינים סגנוניים של פונטורמו בציורים הולידו את ההשערה שאפשר שחלקים מסוימים שחזרו את ציוריו.
בווילה יש הן גן איטלקי, הצופה על החזית הראשית, והן גן אנגלי רחב המקיף אותה מכל הצדדים (אם כי כיום הוא מצומצם מאוד בהשוואה לעבר).
צורת הגן הנוכחית מתוארכות לשינויים שערך סר ג'וזף סלואן, שנטע מספר מינים חריגים מכל רחבי העולם: מחטניים מאסיה ואנגליה, כמו ארזי לבנון (על אחד מהם יש עדיין חריתה של אהבה ממבט ראשון על חלקו התחתון של הגזע), אורנים ואשוחים, עצי קטלב מיוון, סקוויה נאה ועוד.
הגן האיטלקי מקושט גם בגדרות חיות של שיחי פיטוספורם (Pittosporum) ורימון מצוי, בנוסף למיני העצים הנדירים שהוזכרו, יש גם שני עצי ערמונית הסוסים, האחד עם פרחים בגוון אדום-ורוד, והשני בעל פרחים לבנים.
במרכז הגן מוצב אגן גדול, כאשר בצד הגן ניצבת חממת ההדרים (אורנז'רי) שעדיין משמרת כמה מיני הדרים נדירים.
בין המינים החשובים ביותר: קריפטומריה יפנית (Cryptomeria japonica), הזן fastigiata של טקסוס מעונב, אראוקריה קולומנריס (Araucaria columnaris) וכמה מינים של עצי דקל (וושינגטוניה חוטית (Washingtonia filifera), כמדוריאה עדינה (Chamaedorea elegans) ותמר קנרי).
טרנספורמציה נוספת של הגן התרחשה עם הסטת הכביש, שעד 1837 עבר ליד הווילה, למורד הגבעה.
בדרך זו ניתן היה להגדיל את הפארק עם דרך חדשה לכרכרות שהחלה מהכניסה המונומנטלית החדשה בכנסיית סן ג'ובאני בטיסטה בקרג'י.
בפארק ישנם עצים גבוהים רבים שנשתלו במיוחד במאה התשע עשרה (עצי טיליה, אלון הגלעין (Quercus ilex) וארזים), כשמתחת לעצים גדל ער אציל.
אנו מבחינים בין אורן הזפת, עם גבעול גלילי ודק מאוד, סקוויה נאה, שלה קליפה חרוצה בתלמים עמוקים, וקרוב אליה קלוצדרוס (Calocedrus), שלו ענפים הנפרשים כנברשת.
דוגמאות נוספות בולטות הן כמה עצי אורן ג'פרי, קטלפה (Catalpa), כמה עצי אלון לביד (Quercus pubescens) ומיני אלון נוספים (אחד מהם שגזעו מת, אך הוא רלוונטי מכיוון שהוא מתוארך עוד לתקופת מדיצ'י).
וילה מדיצ'י בפייזולה (באיטלקית: Villa Medici a Fiesole) היא וילה השוכנת בגבעה הצופה על העיירה פייזולה במחוז טוסקנה שבמרכז איטליה.
הווילה היא אחת הווילות העתיקות ביותר שהיו שייכות למשפחת מדיצ'י, הרביעית אחרי שתי הווילות באזור מוג'לו (קפאג'ולו וטרביו) ווילה מדיצ'י בקרג'י.
הווילה המכונה גם "בלקנטו" (Belcanto, "שירה יפה"), או "ארמון פייזולה" (il Palagio di Fiesole) היא אחת הווילות שנשמרו בצורה הטובה ביותר באתר המורשת העולמית "הווילות והגנים של משפחת מדיצ'י בטוסקנה" שהוכרז על ידי ארגון אונסק"ו ב-2013, ועם זאת היא בין הפחות ידועות.
הווילה של ג'ובאני דה מדיצ'י
הווילה נבנתה במקום בית בבעלותו של האציל ניקולו בלדי, ונרכשה על ידי קוזימו דה מדיצ'י (המכונה "הזקן") סביב שנת 1450. בנו, ג'ובאני די קוזימו דה מדיצ'י, בנה אותה מחדש בסגנון הרנסאנס.
לדברי ג'ורג'ו וזארי היה התכנון של האדריכל המשפחתי מיקלוצו, אף שייתכן שאדריכלים אחרים השתתפו באופן פעיל.
הווילה נבנתה בשנים 1451–1457, כפי שעולה מדיווחי רישום הקרקעות.
ג'ובאני היה בנו האהוב של קוזימו, בזכות האינטליגנציה התוססת שלו והנטייה הניכרת שלו לאומנויות הוא היה יכול להיחשב כמבשרו של לורנצו דה מדיצ'י (המכונה "המפואר"), נכדו של קוזימו.
בין תחומי העניין הרבים שלו היה אוסף ספרים נדירים, יצירות אמנות (הוא היה לקוח חשוב של פיליפו ליפי), ותשוקה לאדריכלות, שבה הצטיין.
ההערכה היא שהוא עצמו בחר בבנייה באתר הבניין בפייזולה, במיקום פנורמי במדרון תלול מאוד, הנוגד את כל עקרונות התקופה.
היה צורך לבנות מרפסת גדולה התומכת בבניין על מדרון הגבעה.
מיקלוצו לא היה כבול לסגנון המבנים שהיו קיימים לפני כן, ובנה מבנה ריבועי עם מאפיינים סגנוניים חדשניים, מטויח בלבן עם חלונות ממוסגרים במשקופים מאבן חול ועם לוג'יות גדולות פתוחות משני צידי האולם המרכזי בקומה הראשית.
מראה הווילה היה שונה מאוד מווילות מדיצ'י הקודמות, ובאופן כלשהו מהווה אב-טיפוס לבנייה ברנסאנס המוקדם, גאומטרי ביותר, פתוח מבחוץ וללא חצר מרכזית, עד כדי כך שהיא נחשבה כמקדימה לווילה פוג'ו א קאיאנו, וילה נוספת של משפחת מדיצ'י.
המרכיב ההגנתי-צבאי, האופייני לשלוש הווילות הקודמות, אינו קיים בבניין, כך שאין צריחים, מרפסות מוגבהות הנתמכות על ידי זיזים או חפיר.
הלוג'יות גם הן סימן ברור לפתיחות כלפי חוץ, בשונה מהביצורים "הסגורים" לצרכים הגנתיים.
החידושים הצורניים והפונקציונליים של הווילה בפייזולה מייצגים ערכים אסתטיים חדשים, ומעל לכל תשומת לב חדשה לנוף ולתחום החזותי, לערכים הכלכליים ולדימוי הכוח הצבאי של נכסי מדיצ'י העתיקים ביותר.
מבנה המבנה פתר בצורה מתוחכמת את בעיית המדרון, בזכות התפלגות החדרים בכמה מפלסים: התחתון, המשמשים כמרתפים, אורוות, וכו' המקורים בקמרונות; הקומה העליונה נועדה למגורי בעלי הבית, עם חדרי השינה, הטרקלינים, הספרייה וגם חדר המוקדש למוזיקה.
אז מה שנראה כקומת הקרקע בקומה העליונה היה למעשה הקומה השנייה של הבניין, המשקיפה יפה אל הנוף.
על הטרסות שמתחת היו הגנים התלויים עם לוג'יות מלבנים וערוגות פרחים גאומטריות.
אישיותו של ג'ובאני באה לידי ביטוי בצמצום ניכר של המרכיב החקלאי והייצרני של הווילה, לטובת התמסרות מוחלטת לבילוי, בטלה פיזית ופעילות אינטלקטואלית.
זו הייתה למעשה הפעם הראשונה שבבית מגורים כפרי היה גן במקום להיות מוקף באחוזה חקלאית.
בשילוב עם היעדר מבנים צבאיים, מאפיינים אלה הופכים את הווילה לאחד האבטיפוסים הברורים ביותר של וילה מתקופת הרנסאנס.
ההוצאה שנגרמה בבניית הווילה הייתה משמעותית, וזארי עצמו משבח את החומרים ששימוש בבנייה, שאחרי יותר ממאה שנה לאחר הבנייה היו עדיין במצב מושלם, ללא צורך בשיקום ותחזוקה.
לג'ובאני דה מדיצ'י לא היו ילדים, ולפני שמת הוא הוריש את הווילה לאחיינו הצעיר ג'וליאנו דה מדיצ'י.
וילה מדיצ'י בפייזולה קשורה לשפיכות הדמים הדרמטית של מזימת פאצי (1478), כאשר כמה מבני משפחת פאצי, עם פרנצ'סקו סלוויאטי והקרדינל ג'ירולמו ריאריו, שנתמכו על ידי האפיפיור סיקסטוס הרביעי, ארגנו קנוניה להיפטר מכוחם ההולך וגובר של בית מדיצ'י ברפובליקת פירנצה.
התכנון המקורי של הקשר היה לרצוח שניים מצאצאי משפחת מדיצ'י, לורנצו וג'וליאנו, במהלך משתה שהם ארגנו בווילה בפייזולה ב-25 באפריל, באמצעות שימוש ברעל שיאקופו דה פאצי וריאריו מסכו בבקבוק יין שנועד לשני האחים.
אולם מחושים פתאומיים של ג'וליאנו גרמו לדחיית התוכנית למחרת, במהלך המיסה בקתדרלה סנטה מריה דל פיורה, שם ג'וליאנו נרצח, בעוד לורנצו הצליח להציל את חייו כשמצא מקלט בחדר כלי הקודש.
כשג'וליאנו מת, ירש אחיו הגדול את הווילה.
לורנצו המפואר התגורר בעיקר בווילה מדיצ'י בקרג'י, אך הוא גם אהב את פייזולה מאוד.
גם במקום זה נפגשה הקבוצה הגדולה של הומניסטים שנוצרה סביב חצר מדיצ'י.
לורנצו עם מרסיליו פיצ'ינו, אנג'לו פוליציאנו, ג'ובאני פיקו דלה מירנדולה, כריסטופורו לנדינו, והוגים וסופרים אחרים.
ההקראות, שחזור מופעים של התיאטרון הרומי והיווני, ודיונים מלומדים גילו מחדש את התרבות הקלאסית שהיא בבסיס ההתחדשות האמנותית והספרותית של הרנסאנס.
שתי העדויות האיקונוגרפיות החשובות ביותר על הווילה המקורית מתוארכות אף הן לתקופה זו: היצירה "שינת הבתולה" (Dormitio Virginis) מאת דומניקו גירלנדיו (1486-90), בקפלת טורנבואוני בכנסיית סנטה מריה נובלה, וה"בשורה" (Annunciazione) מאת ביאג'ו ד'אנטוניו (Biagio d'Antonio, סוף המאה ה-15), היום בגלריה של האקדמיה של סן לוקא ברומא.
הכבוד לו זכתה הווילה בתקופת משפחת מדיצ'י עד המאה החמש עשרה, נעלם בדורות הבאים, או לפחות הצטמצם.
בשנת 1671, זמן קצר לאחר שהפך לדוכס הגדול, מכר קוזימו השלישי את הווילה לווינצ'נצו דל סרה תמורת ארבעת אלפים פלורינים.
הגידול בווילה בצד המערבי מתוארך לתקופה זו, כפי שמרמזים לנו המסמכים עם תיאורים של הריהוט, הגנים והלוג'יה הנוכחית ממערב, שנראתה באותה העת כמו מרפסת.
הבעלים העוקבים היו בורגריני (Borgherini משנת 1722 עד ל-1768), שמכרו בשנת 1771 לאלברגוטי (Albergotti).
המשמעות של שינויי בעלות שנערכו הערכות מרשם הקרקעות, עם תיאורים חשובים של מצב הווילה והגנים באותה תקופה.
הווילה נרכשה לאחר מכן על ידי ליידי מרגרט אורפורד (Margaret Orford), גיסתו של הוראס וולפול, בשנת 1772, שהזמינה את האדריכל ניקולו גאספרו פאולטי להרחיב את הגן העליון ולבנות חממת הדרים (אורנז'רי).
הווילה עברה בשנת 1781 למוצי ואז נמכר לבונינסני מסיינה, והייתה בבעלותו עד שנת 1862. דרך הגישה נוצרה אז והיא שינתה את מיקום הכניסה הראשית, והחזית המזרחית הפכה לחזית העיקרית (1858).
בין המאות התשע עשרה והעשרים היו בעלי הווילה אנגלים ואמריקאים, כדוגמת האמן ויליאם בלנדל ספנס (William Blundell Spence, משנת 1862 עד 1897), ואז ליידי סיביל קטינג (Sybil Cutting), אלמנתו של ויליאם בייארד קטינג, ואימה של הסופרת לעתיד איריס אוריגו, שנישאה לסופר ג'פרי סקוט (משנת 1909 עד 1911).
כל הבעלים הללו לא שינו את מתווה האחוזה, מלבד שינויים דקורטיביים.
בשנת 1959 נרכשה הווילה על ידי משפחת מאציני מרקי, הבעלים הנוכחיים.
הגן הנוכחי משקף את העיצוב מחדש שביצע האדריכל הבריטי ססיל פינסנט (Cecil Pinsent), שעבד עבור הליידי קטינג והוא בסגנון נאו-רנסאנס.
הגן מפוצל בין שלוש טרסות ברמות שונות.
הראשונה, אליה ניתן להגיע משדרת הברושים, שמשני צדדיה חורשה של אלון הגלעין (Quercus ilex), בנויה מערוגות פרחים מלבניות, עם עצים עתיקים גדולים במרכז ועצי הדרים בשקעי טרקוטה בקצוות.
בחלק העליון ביותר, החל מחממת ההדרים (אורנז'רי), יש שורה ארוכה של קרקעות מוגבהות במקצת, בהן ניטעו גני ורדים מזנים שונים.
הפיאנו נובילה של הווילה תואמת מפלס זה.
המפלס השני מתחיל מההגבה האחורית של הבניין ומגיעים אליו דרך גרם מדרגות פנימי.
זה החלק של הגן שעבר פחות שינויים, ובו עצי מגנוליה גדולים ומקושט בערוגות פרחים המוקפים בגדר חיה מאשכרוע ירוק-עד (Buxus sempervirens), עם מזרקה במרכז.
המפלס השלישי נסמך למפלס הראשון, אבל נמוך ממנו ב-11 עד 12 מטרים.
הטרסה נבנתה בזמן השיפוצים של פינסט, ומאופיינת בסידור איטלקי, עם פרגולה מלבנים הממוקמת במחצית הדרך בין שני המפלסים, לאורך הקיר התומך הגבוה שנבנה בזמן ג'ובאני דה מדיצ'י.
המעקות של סולם הגישה מקשטים את שיחי הוויסטריה, בשורה עם מזרקה עגולה ממנה נפרשים שתי גדרות חיות עם תבניות גאומטריות של אשכרוע ירוק-עד, המאופיינים במגנוליה במרכז כל אחד מהם.
ליד הפרגולה יש שתי ערוגות פרחים סימטריות ארוכות עם עשבי תיבול ארומטיים, הממוקמות בגובה המעקה.
במפלס העליון, מהמאה ה-19, יש שורת ברושים המסתיימת בכד אבן גדול בסגנון גן אנגלי.
גן הווילה עשיר מאוד במים ונחשף ללא הפסקה לשמש לכיוון דרום: זה יוצר מיקרו אקלים כמעט ייחודי לאזור, אשר מבטיח הפריחה לכ-156 יום בהשוואה לשאר האזורים הסובבים אותו.
וילה מדיצ'י די קסטלו (באיטלקית: Villa medicea di Castello), היא וילה השוכנת על אזור הגבעות של פירנצה, קסטלו, במחוז טוסקנה שבמרכז איטליה.
הווילה הייתה המשכן הכפרי של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה (1519–1574).
הגנים, המלאים במזרקות, פסלונים ומערה מלאכותית (גרוטו), התפרסמו ברחבי אירופה.
בווילה היו גם כמה מאוצרות האמנות הגדולים של פירנצה, כולל יצירות המופת מהרנסאנס של סנדרו בוטיצ'לי: "הולדת ונוס" ו"פרימוורה".
גני הווילה השפיעו בצורה עמוקה על עיצוב גן הרנסאנס האיטלקי והגן הצרפתי הפורמלי המאוחר יותר.
הווילה היא אחת מ"הווילות של משפחת מדיצ'י", אתר מורשת עולמית שהוכרז על ידי ארגון אונסק"ו ב-2013. הווילה והגנים נמצאים כיום בבעלות המדינה ושוכנת בה האקדמיה ללשון האיטלקית (Accademia della Crusca).
וילה די קסטלו שוכנת למרגלות הגבעות מצפון-מערב לפירנצה, בסמוך לעיירה ססטו פיורנטינו (Sesto Fiorentino).
הווילה שכנה בסמוך לאמת מים רומית, ומקור שמה ממכלי המים ("קסטלה") בסמוך לאתר.
בניין מבוצר עמד באתר מאז לפחות בשנת 1427, ונרכש בשנת 1477 על ידי האחים לורנצו וג'ובאני די פיירפרנצ'סקו דה מדיצ'י (Giovanni di Pierfrancesco de' Medici).
רכישה זו בוצעה שנה אחרי שאביהם נפטר בגיל 46, והשאיר את הנערים הצעירים לאפוטרופסות של בן דודם לורנצו דה מדיצ'י (המכונה "המפואר"), מהסניף הבכיר של משפחת מדיצ'י ושליט פירנצה "דה פקטו".
הם שיקמו את הבניין הישן והוסיפו חצר, אכסדרה, מטבחים ואורוות.
את הבית ירש שכיר חרב (באיטלקית קונדוטיירי) מפורסם, ג'ובאני דלה בנדה נרה (Giovanni dalle Bande Nere) ואשתו, מריה סלוויאטי, ההורים של קוזימו דוכס טוסקנה לעתיד, שנולד בשנת 1519, והתגורר בבית בילדותו.
הווילה נבזזה והוצתה במהלך המצור על פירנצה (1529–1530), כמו כמעט כל המבנים האחרים מחוץ לחומות העיר, אך בהשוואה לווילות האחרות בכפר, היא ספגה נזק קל.
בשנת 1537 נרצח אלסנדרו דה מדיצ'י, הדוכס מפירנצה בן ה-26, וקוזימו, אף על פי שהיה רק בן שבע עשרה וחבר לא מוכר יחסית במשפחת מדיצ'י, נבחר על ידי הגברים רבי ההשפעה של פירנצה שיחליף אותו.
הם היו תחת הרושם שהם יכולים לשלוט בו, אך הם טעו.
בשנת 1537 התמודד קוזימו הצעיר עם מרד של סיעה שרצתה להשיב את משטר רפובליקת פירנצה.
הוא הביס אותם בקרב מונטמורלו, וביסס את מעמדו כשליט העיר הבלתי מעורער.
ברגע שמעמדו היה מובטח, התחיל קוזימו לבלות יותר זמן בווילה שלו בקסטלו.
כפי שכתב האדריכל והסופר ג'ורג'ו וזארי, "במקום זה החל הדוכס החל לבנות באיטיות, דבר זה אחר זה, במטרה שהוא עשוי להתגורר שם בצורה מרווחת יותר, הוא וחצרו".
קוזימו הזמין את המהנדס פיירו דה סן קסצ'יאנו (Piero da San Casciano) לבנות מערכת אמות מים כדי להביא מים לווילה ולגניה, ואת הפסל ניקולו טריבולו (Niccolò Tribolo) ליצור מזרקות, פסלים וגנים, ואת האדריכל ג'ורג'ו וזארי לשפץ ולהגדיל הווילה.
ראשית, בניהולו של פיירו דה סן קסצ'יאנו, נבנתה אמת מים ממאגר המים במעלה המדרון של מונטה מורלו (Monte Morello) למאגר קטן שהוא בנה על הגבעה שמעל הווילה.
מאוחר יותר, כאשר היה צורך במים נוספים, נבנתה אמת מים שנייה ממעיין אחר בפטראיה.
העיצוב של טריבולו לגן תואר בפירוט רב בחיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר של ג'ורג'ו וזארי.
הגן הוקם באתר המקורי של גינה מוקפת חומה, שהשתרעה מהווילה במעלה המדרון המתון לעבר ההר.
על צלע הגבעה שמעל לקיר האחורי של הגן, שם היה מאגר המים, יצר טריבולו "בוסקו" (bosco), או יער טבעי מדומה, המופרד מהגן על ידי קיר תמך גבוה.
מתחת לבוסקו, הוא חילק את הגן הישן המוקף חומה לשניים על ידי קיר אחר, ובנה טרסה עליונה קטנה וטרסה תחתונה גדולה, המחוברים על ידי שני גרמי מדרגות מקושטים.
בגן העליון הקטן יותר הוא נטע עצי תפוז ולימון, שהותאמו לגדול במעלה הקירות.
הוא הכיל גם במרכז הקיר האחורי את הכניסה למערה המלאכותית, מערה קטנה שקירותיה דמויי מערה טבעית, עשירה בעיטורים ובפסלים.
הגן התחתון הגדול יותר היה מחולק לריבועים, כמו חדרים קטנים, מחולקים בשבילים וגובלים בגדרות ושורות של עצי ארז וזית, ומלא בערוגות פרחים.
במרכז הטרסה היה מבוך עגול של עצי ברוש שביניהם שיחי דפנה, הדס וורדים.
במרכז המבוך יש מזרקה שבראשה פסל ונוס.
מזרקה שנייה וגדולה יותר, שבראשה פסל ברונזה של הרקולס המנצח את אנטאיוס, נמצא בין המבוך לווילה.
המערכת ההידראולית של הגן הייתה אחד מפלאי , וגם מילאה תפקיד חשוב בסמלים של הגן.
במרכז המאגר מעל הגן, ב"יער הקדוש", היה פסל של אפנינו, המסמל את הרי טוסקנה, המוצג כזקן רועד, עם מים נשפכים מעל ראשו.
מים זרמו מהמאגר במורד צינורות ארד והגיחו בשתי מזרקות שנבנו בקיר התמך משני צידי המערה המלאכותית, המייצגות את שני נהרות פירנצה.
מים זרמו גם לתוך המערה, נוזלים לאורך הקירות.
שני "הנהרות" זרמו בתעלות דרך הגן, ואילו צינורות אחרים הובילו מים לשתי המזרקות.
כל המזרקות בתקופת הרנסאנס היו תלויות בכוח הכבידה, והגבהת מקור המים מעל המזרקה, כדי לגרום למים לזנק כלפי מעלה.
מכיוון שמקור המים למזרקת הרקולס ואנטאיוס היה על צלע הגבעה גבוה מעל המזרקה, פרץ ממנה סילון מים בגובה שלושה מטרים.
לאחר שעברו במזרקות, המים זרמו בשתי תעלות נפרדות לשני גנים פרטיים קטנים משני צדי הווילה, ואז נכנסו לשתי בריכות דגים גדולות מול הווילה.
לאחר מכן, המים שימשו להשקיית השדות והגנים שמתחת.
הגן הכיל גם סדרה של "ג'וקי ד'אקווה" (giochi d'acqua, "משחקי מים") מחוכמים, כדי לבדר את הדוכס ואת אורחיו.
המערה תוכננה כך שעל ידי סיבוב מפתח השער ינעל את האורחים בתוך המערה, והם יירטבו עד לשד עצמותיהם ממים שניתזו מצינורות נסתרים.
מזרקת הרקולס הייתה אמורה להיות מוקפת במעגל עצים, וגם על ידי צינור נסתר.
על ידי סיבוב מפתח נוסף, היו צופים המתבוננים במזרקה מרוססים במים מחרירים מוסתרים.
היה גם בית על עץ קטן ששכן בענפי עץ אלון עצום, ממש ממזרח לגן.
אל הבית אפשר היה להגיע בגרם מדרגות, והוא כלל שולחן שיש ומזרקה שהוזנה על ידי צינורות מהמאגר.
הגן תוכנן להעביר מסר פוליטי ברור.
אחרי תקופה ארוכה של לוחמה וסבל, קוזימו עמד להוביל את פירנצה לתור הזהב החדש, הכולל שלום, שגשוג והרמוניה.
טריבולו הציב מסרים סמליים בכל רחבי הגן.
מזרקת הרקולס ואנטאיוס הראתה כיצד קוזימו, כמו הרקולס, הביס את אויביו בחוכמה, ולא רק בכוח פיזי.
מזרקת ונוס הייתה מחווה לוונוס, אחד מסמליה של פירנצה.
זו הייתה גם תזכורת לכך שוונוס שלטה על האי של ההספרידות.
ונוס זכתה לכבוד גם בתוך הווילה, שם תלה קוזימו את הציור המפורסם של סנדרו בוטיצ'לי: "הולדת ונוס".
טריבולו המשיך את המסר באמצעות פסלונים ברחבי הגן.
גרמי המדרגות עוטרו בפרוטומות של השליטים הקודמים מבית מדיצ'י, בתלבושות רומיות.
טריבולו תכנן להציב פסלים אחרים סביב הגנים המייצגים את ארבע העונות, ואת מעלותיו של בית מדיצ'י: צדק, חמלה, גבורה, אצילות, חוכמה, וחופשיות.
הגן לא היה רק סוג של תיאטרון פוליטי.
זה היה גם גן לתענוגות.
במכתביו של קוזימו נכתב כי הוא בילה בגן בזמן אחר הצהריים הארוך בקיץ עם משפחתו, נהנה מקרירות הצל והמזרקות.
אורחים חשובים שביקרו בפירנצה ביקרו גם בגנים, ותהילתם התפשטה ברחבי אירופה.
לרוע המזל, לא הספיק טריבולו להשלים את כל הפרויקט שלו, מכיוון שכפי שכתב וזארי, "שהיה עסוק יותר מדי בענייני הדוכס".
הוא הצליח לגמור את שתי המזרקות הגדולות, ואת שני הנהרות, אך לא את שאר העבודות.
הוא מת בשנת 1550, ואת הפסלים למזרקות גמר תלמידו, אנטוניו די ג'ינו (Antonio di Gino).
העבודה על הווילה והגנים נמשכה כעשרים שנה, ולקוזימו היו תוכניות שאפתניות יותר, כולל פרויקט לווילה שנייה, גדולה כמו הראשונה, שקשורה אליה באמצעות לוג'יה, אך פרויקט זה מעולם לא החל.
הדוכס היה עסוק בפרויקטים אחרים.
הוא החל לבנות דירות חדשות בפאלאצו וקיו, והוא רכש את פאלאצו פיטי בשנת 1549, והחל בהקמת גני בובולי, עם יותר מזרקות ומערה מלאכותית גדולה עוד יותר, מעוטרת בפסלים של מיכלאנג'לו.
לאחר מותם של אשתו ושניים מבניו ממלריה, פרש שבור מהחיים פוליטיים, העביר את השלטון ליורשו, פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, ובילה את עשר השנים האחרונות לחייו בווילה והגנים.
קוזימו נפטר בשנת 1574, ורצף ארוך של בני מדיצ'י אחרים התגוררו בווילה.
פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, השלים את הווילה במתכונתה הנוכחית, בין 1588 ל-1595, הגדיל את האגף המזרחי, חידש את החזית והוסיף כניסה חדשה בצד דרומי.
דון לורנצו דה מדיצ'י הזמין את הצייר איל וולטרנו (Il Volterrano) לקשט את הווילה בפרסקו "ערנות ושינה" בשנת 1640. קוזימו השלישי דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, שהתעניין מאוד בבוטניקה, הביא מין נדיר מאוד של צמח היסמין, המכונה "מוגרינו" (mugherino), בשנת 1688, ובנה חממה מיוחדת להגנתו בחורף.
במהלך שנות שלטון בית מדיצ'י, ביקרו בווילה מטיילים זרים רבים, כולל המסאי והפילוסוף הצרפתי מישל דה מונטן והבוטנאי פייר בלון, וכתבו תיאורים שהפכו אותה למפורסמת ברחבי אירופה.
הגן של הווילה היווה השראה לגנים אירופיים אחרים שנועדו להמחיש את פארו, חוכמתו וכוחו של השליט.
כאשר נכחדה שושלת מדיצ'י בשנת 1737, עברה הווילה בירושה לשושלת הבסבורג-לורן.
הבעלים החדשים ראו את הווילה והגן כמפעל מעשי ולא כסמל פוליטי; הם הרחיבו את אוסף עצי ההדרים ובנו שני חממות הדרים (אורנז'רי), אך במקביל הם פירקו כמה מזרקות, ניתקו את המים למערה והשמידו את מבוך העצים.
בשנת 1788 הם העבירו את המזרקה של פירנצה לווילה לה פטראיה השכנה, והעבירו את המזרקה המונומנטלית של הרקולס ואנטאיוס לאמצע הגן.
הסמלים של בית מדיצ'י של שני הנהרות שהתאחדו, והסמלים המתארים את מעלותיהם הקלאסיות של שליטי מדיצ'י נמחקו.
מספר ציורי קיר נאו-קלאסיים צוירו בווילה בתקופת נפוליאון בונפרטה, אך לאחר מכן נכנסו הווילה והגן לתקופה ארוכה של הזנחה והתנוונות.
היא נתרמה למדינה האיטלקית בשנת 1919, ושימשה לחלופין כמעונות לגננים, בית ספר ובית חולים.
הבית הפך לרכוש של אקדמיה דלה קרוסקה (Accademia della Crusca, האקדמיה ללשון האיטלקית), שבבעלותה כיום.
הגן הפך למוזיאון לאומי בשנת 1984.
הווילה נתנה את שמה ל"מפת קסטלו" (Castello Plan), מפת עיר קדומה של מנהטן תחתית (ניו יורק) משנת 1660, שנמצאה בווילה בשנת 1900 והודפסה בשנת 1916.
מזרקת הרקולס ואנטאיוס, שעוצבה על ידי ניקולו טריבולו, הייתה נקודת ציון הדרך הבולטת והמפורסמת ביותר של הגן.
היא ממחישה את האגדה מהמיתולוגיה היוונית על אנטאיוס, ענק שאתגר מטיילים בדרך להילחם בו, והרג אותם.
לבסוף אתגר אותו הרקולס, שהבין שכוחו של אנטאיוס נבע ממגעו עם האדמה.
הרקולס הרים את אנטאיוס מהאדמה ומחץ אותו למוות.
הפסל סימל את ניצחונו של קוזימו דה מדיצ'י על אויבי פירנצה, ובמיוחד על המורדים שניסו להדיח אותו בחודשים הראשונים לאחר שהפך לדוכס.
טריבולו קישט את המזרקה מלמעלה למטה בפסלי שיש וברונזה.
לבריכת השיש שאליה נשפכו המים היו שמונה צדדים, וכך גם לבסיס המזרקה.
מסביב לבסיס היו פסלי שיש של ילדים, בגודל טבעי ובתבליט מלא, מוגנים על ידי הטצה (tazza), האגן מלמעלה, כאילו הם מוצאים מחסה מפני הגשם.
האגן, לדברי וזארי, "הוריד גשם יפה מאוד, כמו טפטוף של גג".
סביב שפת הטצה היו דמויות ברונזה רבות יותר, המחזיקות מחרוזות של מוצרים מהים.
הטצה הקטנה יותר שמעל נתמכה גם היא על ידי פסלי ילדים.
ארבעה ראשים של יעל האלפים, אחד מסמלי משפחת מדיצ'י, הביטו למטה מהאגן העליון.
מעל אגן זה עוטר כן עם דמויות נוספות של פסלי ילדים.
בראש הכן הוצב פסל הרקולס ואנטאיוס,
בחלקו העליון נמצא הפסל של הרקולס ואנטאיוס, שעוצב על ידי טריבולו, אך בוצע על ידי ברתולומאו אמאנטי.
וזארי כתב: "הוא התכוון שמפיו של אנטאיוס זה במקום נשמתו יפלטו מים בשפע רב דרך צינור, כפי שאכן קרה".
מכיוון שהמאגר שמספק את המים למזרקה היה ממוקם גבוה מעל לגן העליון, נשפכו המים מפיו של אנטאיוס בסילון שגובהו שלושה מטרים, שנראה לעין סביב הגן.
למזרקה היה גם רכיב נוסף: צינור נסתר עם חרירים קטנים הקיף את המזרקה.
על ידי סיבוב מפתח ניתן היה לשחרר את המים ולהרטיב את הצופים במזרקה בסילוני מים דקים.
מזרקת פירנצה הייתה במקור בחלק העליון של הגן, קרוב יותר למערה המלאכותית, והיא הוקפה במבוך של ירק.
היא נוצרה כדי להשלים את מזרקת הרקולס ואנטאיוס, נמוך יותר בגן.
את המזרקה הכינו טריבולו ועוזרו, פיירינו דה וינצ'י, ובראשה הוצב פסל של דמות המייצגת את האלה ונוס או את העיר פירנצה, בעיצוב ג'אמבולוניה.
דמות ונוס-פירנצה התייחסה לאלה ששלטה בגנים המיתולוגיים של ההספרידות, ולניצחון שהשיג קוזימו על שאר הערים בטוסקנה.
בשנת 1788 הועברה המזרקה מווילה די קסטלו לווילה לה פטראיה השכנה, גם היא בבעלות משפחת מדיצ'י, שם ניתן לראות אותה היום.
אחד החלקים הידועים ביותר בגן היה המערה המלאכותית של בעלי החיים (הידועה גם בשם מערת המבול), מערה שהכניסה אליה דרך דלת בקיר העליון של הגן.
קירות המערה חופו באבני גיר המעוצבות בדומה למערה טבעית, משובצים באבנים, פסיפס וצדפים.
בשלוש גומחות בחלל המערה היו קבוצות של פסלי ציפורים ובעלי חיים, עשויים ברונזה ושיש ססגוניים.
בכל גומחה היה גם אגן שיש מפוסל גדול.
כאשר המערה פעלה זרמו מים מהתקרה והקירות אל אגני השיש.
במרכז המערה היה במקור פסל של אורפיאוס עם לירה.
המערה הכילה גם רכיב נסתר המבוסס על משחקי מים.
ניתן היה לסגור את השער, ובסיבוב מפתח, היו המבקרים במערה נרטבים בסילוני מים דקים מצינורות וחרירים נסתרים.
הווילה התפרסמה במיוחד בזכות אוסף עצי ההדרים הננסיים, ובמיוחד עצי הלימון, שגדלו בגיגיות עץ גדולות וכוסו בחורף.
גידול עצי הדר באירופה החל באמצע המאה ה-15, ובוצע בקנה מידה גדול בווילה די קסטלו.
אוספי עצי הדר, שוכנו לימים בחממות מחוממות בשם אורנז'רי או בתי לימון, והפכו למאפיין של ארמונות ברחבי אירופה.
האורטצ'ו או גן צמחי התבלינים
האורטצ'ו (ortaccio) הוא גן נפרד מוקף חומה מזרחית לגן הראשי, בו גודלו צמחי מרפא וצמחי תבלין ארומטיים, יחד עם מיני פרחים אקזוטיים.
בגן עומד פסל מהמאה ה-16, המייצג אלוהות כפרית או את הסתיו.
ייתכן שזו הייתה אחת הדמויות המקוריות בגן הגדול יותר כאשר נוצרה לראשונה על ידי טריבולו.
הווילה די קסטלו היא מבנה ארכיטקטוני המורכב מבניין קדמי ובניין אחורי, שניהם בתכנון מלבני, המחוברים זה לזה על ידי שני מבנים מרובעים.
יחד, ארבעת הבניינים הנסמכים זה על זה תוחמים את החצר הפנימית של הווילה שצורתה מלבנית.
המתחם האדריכלי כולו מחולק לשני מפלסים.
לווילה חזית נאה עם אלמנטים של פשטות רגועה, ועם זאת של אלגנטיות רבה: שער גדול באבן חול וחלונות רוכנים (finestre inginocchiati, כלומר עם אדן הנתמך על ידי שני עמודים מפוסלים הדומים לרגליים כורעות) בקומת הקרקע, וחלונות פשוטים עם אדנים ומשקופים מאבן בקומה הראשונה, וחלונות מחולקים בעליית הגג.
חלק מהחלונות צבועים בטרומפ-לויל, במיוחד בקומת הביניים.
סדרת החלונות בקומת הקרקע מספקת אור למרתפים.
החלק המרכזי של הווילה הוא החצר מהמאה השש-עשרה, עם שני לוג'יות בצדדים הקטנים יותר.
מהציורים המקוריים מהמאה השש-עשרה של הווילה, נותר רק ציור "הבשורה", פרסקו בתוך הלונטה בראש גרם המדרגות, המיוחס לרפאלינו דל גרבו (Raffaellino del Garbo).
בקומת הקרקע יש גם אולם גדול עם ציורי פרסקו של נוף מהמאה התשע-עשרה, המשמש היום לוועידות ולישיבות פומביות של האקדמיה דלה קרוסקה.
ציורי הקיר מתארים את הגבעות סביב פירנצה וכמה נופים דמיוניים עם חורבות הממוסגרות על ידי עמודים מצוירים, כאילו ליצור מחדש את הרושם של אכסדרה המשמשת כשער לגן הווילה הסמוך.
צמודה אליו קפלה קטנה הקרויה אולם המלתחה (Sala degli armadi), שמה נגזר מהמדפים על קירותיה.
על התקרה יש פרסקו של העונות.
הווילה כיום מאכסנת שני מוסדות הקשורים לשפה האיטלקית "אקדמיה דלה קרוסקה" ו"אופרה דל ווקבלריו איטליאנו".
בקומת הקרקע נמצא גם "אולם האתים" (Sala delle Pale), שמקור שמה הוא 153 ציורים עתיקים על "אתים" התלויים בקפידה על הקירות.
כל אחד מהם מייצג חבר אקדמיה ומעוטר על ידי שם העט המשמש באקדמיה (לעיתים קרובות שם תואר הקשור לעיבוד לחם), מוטו ותיאור הצבוע כשלט אצולה, והכל על את חפירה מעץ כמו אלה שהיו נהוגים באותה עת בטיפול בדגנים.
שני הציורים שנשמרו כאן חשובים במיוחד להיסטוריה של האקדמיה: אלגוריה מאת פיליפו בלדינוצ'י, אקדמאי, ודיוקן זנביוס הקדוש שנבחר כקדוש מגן של המוסד.
אפילו הגב של שמונה-עשר הדרגשים היחידים המוצבים בצידי החדר הוא בצורת את.
סמל האקדמיה הוא כלי הדומה למסננת ששימש בימי קדם כדי להפריד בין הקמח לסובין.
ההשפעה של וילה די קסטלו
גני וילה די קסטלו השפיעו רבות על גן הרנסאנס האיטלקי, ובהמשך על גן הרנסאנס הצרפתי ועל הגן הפורמלי הצרפתי.
באיטליה העתיק ניקולו טריבולו כמה מהמרכיבים של וילה די קסטלו, כולל המערה המלאכותית, מזרקות וסדרת מדרגות מונומנטליות בתוכניותיו לגני בובולי בפירנצה.
טריבולו עיצב גם את הגן הבוטני בפירנצה, השלישי בעולם, על פי דפוס גאומטרי דומה, מסודר סביב מזרקה מרכזית.
לרוע המזל הם נהרסו ברובם בשנת 1820.
סגנון הגנים האיטלקי היה ידוע כבר בצרפת לפני וילה די קסטלו.
פרנסואה הראשון, מלך צרפת הזמין את טריבולו להכין פסל למזרקת גינה שבנה לטירתו בפונטנבלו, אך הפופולריות של הגנים האיטלקיים גדלה מאוד לאחר שקוזימו בנה את וילה די קסטלו.
המערה המלאכותית הראשונה בצרפת נבנתה בפונטנבלו בשנת 1541.
סגנון הגן האיטלקי קודם מאוד על ידי שתי קרובות משפחה של קוזימו: קטרינה דה מדיצ'י (1519–1589), אשתו של אנרי השני, מלך צרפת, ומארי דה מדיצ'י (1575–1642), אשתו של אנרי הרביעי, מלך צרפת.
לאחר שקטרינה הפכה לעוצרת בשנת 1560, היא החלה לבנות ארמון חדש ואת גני טווילרי בסגנון האיטלקי.
בגן החדש, שהושלם בשנת 1564, הייתה מערה מלאכותית עם חיות ודמויות עשויות מחרס, מבוך, וערוגות פרחים שהוצבו לאורך ציר מרכזי בדפוסים גאומטריים.
מארי דה מדיצ'י, שנולדה בפאלאצו פיטי הסמוך לגני בובולי, בנתה העתק של פאלאצו פיטי, שנקרא ארמון לוקסמבורג, ואת גני לוקסמבורג המקיפים אותו בסגנון איטלקי.
היא הביאה מפירנצה משפחה של יצרני מזרקות מיומנים, בראשות טומאסו פרנצ'יני, לבנות את מזרקת מדיצ'י, עם מערה מלאכותית.
כמה דורות של משפחת פרנצ'יני יצרו מזרקות לגנים ולארמונות צרפתיים עד סוף המאה ה-18.
וילה מדיצ'י לה פטראיה (באיטלקית: Villa Medicea La Petraia) היא וילה השוכנת על אזור הגבעות של פירנצה, קסטלו, במחוז טוסקנה שבמרכז איטליה.
הווילה נחשבת לאחת הווילות היפות והידועות מ"הווילות של משפחת מדיצ'י", אתר מורשת עולמית שהוכרז על ידי ארגון אונסק"ו ב-2013. הווילה שוכנת במיקום פנורמי המשקיף על העיר פירנצה.
המאה השש עשרה: פרדיננדו הראשון
משנת 1364 היה ה"ארמון" (palagio) של פטראיה שייך למשפחת ברונלסקי, עד שבשנת 1422 קנה אותו פאלה סטרוצי (Palla Strozzi) והרחיב את הרכוש על ידי קניית האדמות שמסביב.
משנת 1588 היה עשור של עבודות שעם חפירות אדמה גדולות הפכו את הטבע ה"סלעי" של המקום (שהוא מקור השם פטראיה, "המלא באבנים"), לנוף של רצף של טרסות הנשלטות על ידי החלק המסיבי של הבניין הראשי.
עיצוב הווילה מיוחס מסורתית לברנרדו בואונטלנטי, אם כי התיעוד הוודאי היחיד של הנוכחות באתר הבניין הוא של רפאלו פאני (Raffaello Pagni).
הווילה אורגנה מחדש והוגדלה סביב המגדל המרכזי מהמאה הארבע עשרה, שהפך לבלוודרה (מהמאה התשע-עשרה יש גם שעון), אך השינויים העיקריים קשורים לגן, שהפך לשלוש הטרסות הגדולות החופפות לפני הווילה.
הרקע והסגנון נובעים מהשינויים שנעשו כמה שנים קודם לכן בווילה מדיצ'י ברומא, שם העביר פרדיננדו את רוב חייו כקרדינל (לשעבר).
יש בידינו שחזור נאמן של מראה הגנים של אותה תקופה כפי שהיו בלונטה של ג'וסטו אוטנס, המתוארכת לשנים 1599–1602 (שעד 2010 הייתה שוכנת במוזיאון פירנצה): בטרסה הראשונה היה בוסתן של צמחים ננסיים, תופעה נדירה שעוררה עניין בחצרות האצולה האירופיים האחרים.
הטרסה השנייה, "קומת המשתלה" (Piano del Vivaio), נשלטה על ידי אגן מרכזי גדול, עם שני גרמי מדרגות בצדדים, והיו בה ערוגות פרחים עם צמחי מרפא שנשתלו על פי עיצובים גאומטריים, עם שני בניינים עם לוג'יות בצדדים.
בטרסה השלישית, הגדולה ביותר, היו שני אזורים סגלגלים גדולים, עם עצים ומעברים מקורים; ברחבי הגן היו גם עצי הדר בעציצים לאורך קירות ההיקף, שמחוץ להם הורחב היער הטבעי.
הווילה שימשה בעיקר כבית מגורים, בהשוואה לתפקוד הייצוגי של הווילה די קסטלו או לתפקיד אחוזת ציד של הווילות הרבות שבמורדות מונטה אלבנו (Monte Albano).
עובדה זו מסבירה את נוכחותם של צמחים שימושיים, ולא של צמחי נוי, ואת היעדר הפסלים והמזרקות.
לאחר חתונת הדוכס הגדול בשנת 1589, הווילה ניתנה לאשתו, כריסטינה מלורן.
ציורי הקיר של ברנרדינו פוצ'טי (Bernardino Poccetti) בקפלה הפרטית וציורי הקיר החגיגיים של בית לורן מאת קוזימו דדי (Cosimo Daddi) מתוארכים לתקופה זו.
המאה השבע עשרה: בני המדיצ'י האחרונים
הווילה עברה לדון לורנצו דה מדיצ'י (אחיו של קוזימו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה) בשנת 1609, שהעשיר אותה בסדרת ציורי הקיר המכונה "Medici Fasti" (או תהילת בית מדיצ'י), יצירת מופת מאת בלדאסרה פרנצ'שיני הידוע יותר בכינויו איל וולטרנו (Il Volterrano), אשר עדיין מקשטת את החצר (1637–1646).
הסצנות הומצאו על פי הצעתו של פייר פרנצ'סקו רינוצ'יני, סדרת כרזות גדולות בעלות נושא היסטורי שפיארו את משפחת מדיצ'י.
סדרת ציורי קיר חשובה זו, מבחינת וילות מדיצ'י, היא שנייה רק לסדרת הציורים באולם לאו העשירי בווילה פוג'ו א קאיאנו, שגם היא קשורה לחגיגת עלילות מדיצ'י דרך סצנות מההיסטוריה הרומית.
דון לורנצו דה מדיצ'י אסף כאן גלריית תמונות יקרה, ואילו קוזימו השלישי אחראי לציורי קיר בביצועם של פייר דנדיני ורינאלדו בוטי בקפלה החדשה בערך בשנת 1696.
המאות השמונה עשרה והתשע עשרה: בית לורן
עם המאה החדשה איבדו בעליה של הווילה עניין בה, עד כדי כך שהיא שהופשטה מחפציה בהדרגה.
נסיך קראון שהיה העוצר של הדוכסות מטעם פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה משנת 1737, מצא אותה מלנכולית וריקה.