tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המפלגה הטורקית הרפובליקנית חזרה לשלטון בעקבות הבחירות ב-2018. למרות הירידה בכוחם מ-38% מהקולות ומהמקום הראשון ב-2013 ל-21% בלבד ולמקום השני, הצליחה המפלגה להרכיב קואליציה של ארבע מפלגות, שכללה גם את מפלגת העם, מפלגת הדמוקרטיה הקהילתית והמפלגה הדמוקרטית ובסך הכל החזיקה ב-27 מתוך 50 המושבים בפרלמנט.
מנהיג ה-CTP, Tufan Erhürman, מונה לראש ממשלת צפון קפריסין על ידי הנשיא מוסטפא אקינצ'י ב-2 בפברואר 2018.
טופאן ארהורמן (13 בנובמבר 2016 – היום)
המפלגה הרפובלקנית של הודו הייתה מפלגה פוליטית בהודו שייצגה את הדלית.
המפלגה הייתה גלגול שלישי של מפלגות שהוקמו בידי בהימראו ראמג'י אמבדקר.
המפלגה הראשונה שהוקמה בידי אמבדקר הייתה מפלגת העובדים העצמאית ( Independent Labour Party, ILP), שהוקמה ב־1936. המפלגה נועדה לכלל המעמדות המדוכאים, כשמה, אך כשלה בניסיונה לגייס תמיכה מחוץ לשורות הדלית.
ב־1942 הפכה המפלגה לפדרציית הקסאטות הנספחות (Scheduled Castes Federation), שפנתה באפן רשמי לבני הדלית בלבד.
גם מפלגה זו לא הצליחה לגייס תמיכה נרחבת מחוץ למהראשטרה, מקום מושבו של אמבדקר.
ב־13 באוקטובר 1956 הודיע אמבדקר על כוונתו לפזר על המפלגה ולהקים מפלגה רפובלקנית תחתיה.
השם נלקח בהשפעת המפלגה הרפובליקנית האמריקאית ומתוך הערצה לאברהם לינקולן, מסיים העבדות בארצות הברית.
אמבדקר מת קודם ההקמה הרשמית של המפלגה, שנעשתה ב־3 באוקטובר 1957. המטרה בהקמת המפלגה הייתה להפוך את התנועה מתנועה המזוהה עם בני הדלית בלבד ולהפוך אותה לתנועה המבוססת על קווי מעמדות.
המפלגה הייתה פעילה בתנועה לפיצול מדינת בומביי על פי קווים לשוניים, דבר שהוביל ב־1960 לחלוקתה למהראשטרה וגוג'ראט.
בשנות הששים הצליחה המפלגה ליצור נוכחות באוטר פרדש, כאשר נציגיה נבחרו בבחירות ב־1962 ו־1967 ל.
נוכחות זו הסתייעה בקהילה המוסלמית במדינה, שבעקבות המהומות ב ב־1961 עזבו את הקונגרס הלאומי ההודי.
שנות הששים המוקדמות הביאו את המפלגה להתמקדות גדולה יותר בסוגיות סוציו־אקונומיות כלליות, כמו רפורמות אגרריות.
ההתמקדות הזו לא הייתה לרוחם של ותיקי המפלגה, ומחלוקות פנימיות גרמו להופעת פלגים שונים של המפלגה.
עד שנות השבעים ארבע מפלגות פעלו בשם המפלגה הרפובליקנית של הודו.
בבחירות ללוק סבהה ב־1977 פעלו ארבעת פלגי המפלגה בשיתוף פעולה עם הקונגרס הלאומי ההודי ואינדירה גנדי, אך שיתוף הפעולה לא סייע בידיהם לחזק את ייצוגם הפוליטי.
בשנות השמונים עד אמצע שנות התשעים לא עלה בידי פצלי המפלגה להשפיע במידה גדולה.
לקראת הבחירות ללוק סבהה ב־1998 הצליח , נכדו של בהימראו ראמג'י אמבדקר ומנהיג אחד מפלגי המפלגה, לאחד את כלל הפלגים ליחידה אחת, שזכתבה ב־4 מושבים בלוק סבהה.
המפלגה המאוחדת לא החזיקה מעמד זמן רב ובבחירות ב־1999 התמודדו שלושה פלגים נפרדים של המפלגה.
עליונותה של המפלגה מעוגנת בסעיף 4 בחוקה הווייטנאמית, והציבור בווייטנאם מתייחס למפלגה כאל "המפלגה" או "מפלגתנו".
המפלגה מאורגנת כמפלגה בעלת צנטרליזם דמוקרטי, שיטה אשר פותחה על ידי מנהיג מהפכת אוקטובר ולדימיר לנין.
הערכאה הגבוהה במפלגה הוא היא הקונגרס הלאומי, אשר בוחר את ההנהגה המרכזית של המפלגה.
ההנהגה המרכזית בוחרת את הפוליטיבורו והמזכירות המרכזית של המפלגה, כאשר המזכירות המרכזית בוחרת את המזכיר המרכזי של המפלגה, הלוא הוא מנהיג וייטנאם.
מזכיר המפלגה כיום ומנהיג וייטנאם הוא טו לאם.
שורשיה של המפלגה נעוצים עוד בשנת 1925, כשמייסד המפלגה הו צ'י מין הקים את הליגה המהפכנית הווייטנאמית הצעירה, שנאבקה למען סיום השליטה הצרפתית בווייטנאם.
וחלוקה מחדש של האדמות במדינה למען החקלאים.
הליגה תכננה לכונן מהפכה חמושה כנגד השלטון הצרפתי, וניסיונות אלה נתמכו כספית על ידי הקומינטרן.
בשנת 1928 משרדי הליגה בקנטון (כיום גואנגג'ואו) שבסין נהרסו על ידי הקוומינטנג, והליגה נאלצה לפעול בסתר.
לאחר מכן, חברי המפלגה הקומוניסטית של אינדוצ'ינה והמפלגה הקומוניסטית של אנאם, התאחדו יחד עם הליגה, ויצרו את המפלגה הקומוניסטית של וייטנאם ב-3 בפברואר 1930, בכנס שנערך כ4 ימים בהונג קונג.
מאוחר יותר לבקשת הקומינטרן, המפלגה שינתה את שמה למפלגה הקומוניסטית האינדוצ'ינית (ההודו-סינית).
למרות גודלה הקטן, המפלגה עוררה אקלים פוליטי סוער במדינה בתחילת שנות ה-30, וערכה 3 מצעדי האחד במאי שסחפו את החקלאים במדינה, אשר נתקלו בדיכוי נרחב של השלטונות הקולוניאליים, שכללו ירי חי על החקלאים הזועמים.
כ-1300 חקלאים מפגינים נהרגו בדיכוי הצעדות.
במהלך שנות ה-30 ותחילת שנות ה-40 המפלגה התחזקה מאוד, וב-1945 השתתפה במהפכת אוגוסט כנגד הקיסרות הווייטנאמית, ששימשה כמדינת בובות של האימפריה היפנית בין מרץ לאוגוסט 1945. המפלגה הפילה את שלטון הקיסרות והשתלטה על חלקה הצפוני של וייטנאם והקימה את צפון וייטנאם.
לאחר מהפכת אוגוסט והקמת צפון וייטנאם דה פקטו, מונה מקים המפלגה הו צ'י מין לראש הממשלה ולנשיא צפון וייטנאם, והכריז על הקמת המדינה החדשה.
המדינה לא הוכרה בינלאומית, ולאחר שכוחות בריטים וצרפתים החזירו את האזור לשליטה צרפתית, ולאחר כישלון המשא ומתן בין הו צ'י מין לכוחות הצרפתיים, פרצה מלחמת הודו–סין הראשונה נגד הכוחות הצרפתיים, והמפלגה נלחמה באמצעות הכוח הצבאי שלה, הווייט מין.
בשנת 1951 שינתה את שמה באופן רשמי ל"מפלגת הפועלים של וייטנאם".
המפלגה נלחמה נגד הכוחות הצרפתיים, בתמיכת ברית המועצות וסין.
במהלך המלחמה נהרגו כ־300 אלף לוחמים מכוחות הוייט מין, אך המלחמה הסתיימה בניצחון וייטנאמי, ושמה קץ לשלטון הקולוניאליסטי הצרפתי בווייטנאם כולה במסגרת ועידת ז'נבה ב-1954, שחילקה את וייטנאם לשתי מדינות: צפון וייטנאם ודרום וייטנאם.
המפלגה הקומוניסטית שלטה בצפון וייטנאם בתמיכת ברית המועצות וסין העממית, ובדרום וייטנאם שלט משטר פרו מערבי בתמיכת ארצות הברית.
לאחר השתלטותו על דרום וייטנאם, צפון וייטנאם פתחה במלחמה נגד דרום וייטנאם בתמיכת ברית המועצות וסין העממית, שהתפתחה למלחמת וייטנאם.
תחילה צפון וייטנאם נלחמה לבדה נגד דרום וייטנאם, עד שב-1960 כפריים וקומוניסטים בדרום וייטנאם שהתנגדו לשלטון הפרו מערבי במדינה הקימו את הווייטקונג, ארגון גרילה שנלחם לצד צפון וייטנאם נגד דרום וייטנאם, במטרה להקים מדינה וייטנאמית אחת תחת שלטון קומוניסטי.
המלחמה יחד עם כוחות הוייטקונג בדרום נמשכה כ-15 שנים, עד שב-1975, עם נפילת סאיגון (כיום הו צ'י מין סיטי), המפלגה השתלטה על וייטנאם כולה, והקימה את הרפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם, הלוא היא וייטנאם המודרנית.
בקונגרס המפלגה הראשון תחת שליטתה במדינה בשנת 1976, הקומוניסטים בדרום וייטנאם התאחדו רשמית עם הקומוניסטים, וקראו למפלגה המאוחדת בשמה הנוכחי.
המפלגה הסבירה כי שינוי השם והמיזוג בוצעו לאור "הדיקטטורה הפרולטריונית המתחזקת, התפתחות הנהגת מעמד הפועלים, והברית בין הפועלים לאיכרים".
לאחר הקמת המדינה הקומוניסטית המאוחדת, המפלגה ומזכירה הכללי לה דואן החלה בתכנון הכלכלה בווייטנאם, אשר תתבסס על בניית הסוציאליזם במדינה ותמיכה בהתפשטות סוציאליסטית בינלאומית.
מטרת המפלגה הייתה לבנות מדינה סוציאליסטית חזקה ומשגשגת תוך 20 שנה.
למרות התקוות, מצבה של הכלכלה הווייטנאמית עד אמצע שנות ה-80 תחת מדיניות המפלגה היה בכי רע, ווייטנאם נחשבה לאחת המדינות העניות בעולם בתקופה זו.
הקולות הרפורמיסטים במפלגה שקראו לכינון רפורמות כלכליות שיכוננו כלכלת שוק סוציאליסטית במדינה הלכו והתגברו, עד שב-1985 הוחלט על רפורמות מקיפות לכת שנמשכו עד לשנות ה-2000, שבמהלכן וייטנאם עברה טרנספורמציה לכלכלת שוק סוציאליסטית בעל מאפיינים קפיטליסטיים רבים, תוך כדי הסרות מסוימות של צנזורה על התקשורת ועל חופש הביטוי.
הרפורמות הכלכליות המקיפות שהמפלגה הובילה זכו לשבחים מצד המפלגה הקומוניסטית של סין, אשר בעצמה הובילה רפורמות מרחיקות לכת תחת שלטונו של דנג שיאופינג.
למרות הרפורמות, מזכיר המפלגה נוין ון לין אמר בקונגרס השביעי של המפלגה בשנת 1991 כי המפלגה והמדינה עדיין מחויבות לסוציאליזם.
לאחר תחלופת מזכירי מפלגה, נבחר בשנת 2001 נונג דוק מאן למזכיר המפלגה, תפקיד אותו מילא עד 2011. לאחריו נבחר נווין פו טרונג, שנחשב למזכיר המפלגה החזק ביותר זה עשרות שנים, וכהונתו נקטעה במפתיע עקב פטירתו ב-19 ביולי 2024. הוא הוחלף על ידי טו לאם, שמכהן כיום כמזכיר המפלגה.
המפלגה נחשבת למפלגה קומוניסטית ומרקסיסטית-לניניסטית, אך בפועל למרות ריכוזיותה בשלטון, בתקשורת ובצבא, היא מנהיגה בפועל כלכלה סוציאליסטית עם אלמנטים קפיטליסטיים רבים, והלכה למעשה מנהיגה משטר כלכלי של קפיטליזם מדיני, כלומר סחר חופשי בשליטת המדינה, בדומה לכלכלה הסינית כיום.
בתחום יחסי החוץ המפלגה מקיימת יחסים מלאים אך מתוחים עם הרפובליקה העממית של סין, וב-1979 אף נלחמו השניים על רקע סכסוכי גבול.
בנוסף ישנו סכסוך בין השניים על רקע שליטה בים סין הדרומי ועל איי ספראטלי בפרט.
בשל מתיחות זו המפלגה הידקה משמעותית את יחסיה עם ארצות הברית.
כיום המפלגה נחשבת לאחת המפלגות הקומוניסטיות הידידותיות ביותר לארצות הברית ולמערב בפרט.
בנוסף, המפלגה מקיימת קשרים חמים עם ישראל, בניגוד גדול למפלגות ומדינות קומוניסטיות אחרות.
בנוסף ישנו סחר בנשק גדול מאוד לווייטנאם, והיא נמצאת במקום השני בייצוא הנשק של ישראל, לאחר רוסיה.
סחר בנשק זה בא עקב חששותיה של וייטנאם מסין.
בנוסף, נחתמו הסכמי סחר חופשי ותעשייה בין המדינות.
בשל כך, המפלגה נחשבת למפלגה הקומוניסטית הידידותית ביותר לישראל.
המפלגה הקומוניסטית של נורווגיה (בנורווגית: Norges Kommunistiske Parti, NKP) היא בנורווגיה.
ה-NKP הוקמה ב-1923, בעקבות פיצול במפלגת העבודה הנורווגית.
היא הייתה סטליניסטית מהקמתה, וככזו, תמכה בברית המועצות תוך התנגדות לטרוצקיזם.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ה-NKP התנגדה בתחילה להתנגדות פעילה לכיבוש הגרמני, מתוך כבוד להסכם ריבנטרופ–מולוטוב בין ברית המועצות לגרמניה.
ברגע שגרמניה ביטלה את ההסכם ותקפה את ברית המועצות, המפלגה הצטרפה להתנגדות.
כתוצאה מתפקידה במאבק האנטי-נאצי, חוותה ה-NKP עלייה קצרה בפופולריות מיד לאחר המלחמה, אך האהדה העממית דעכה עם תחילת המלחמה הקרה.
מפלגת העבודה השלטת נקטה קו נוקשה נגד הקומוניסטים, שהגיע לשיאו בנאום הגינוי של ראש הממשלה איינר גרהרדסן ב-1948. הרשויות הנורווגיות ראו במפלגה ארגון קיצוני, ופעילותה הייתה תחת פיקוח הדוק של שירות הביטחון של משטרת נורווגיה לאורך כל המלחמה הקרה.
מבחינה אידאולוגית, ה-NKP התפתחה מאז הקמתה.
היא הלכה בעקבות חרושצ'וב וגינתה רשמית את שלטונו של סטלין לאחר מותו ב-1953, אך נותרה פרו-סובייטית עד סוף המלחמה הקרה, למרות מקרים מזדמנים של חילוקי דעות.
לאחר קריסת ברית המועצות, המפלגה הכירה בכמה מהפגמים של המודל הסובייטי.
עם זאת, היא תומכת בהיסטוריוגרפיה הסובייטית המסורתית ובהשקפות פוליטיות פרו-רוסיות, ומתנגדת לנאט"ו, לאיחוד האירופי ולארצות הברית.
ה-NKP הייתה כוח שולי בפוליטיקה הנורווגית מאז סוף שנות ה-40. היא החזיקה במושב אחד בפרלמנט עד 1961, אך לא הייתה מיוצגת באף גוף נבחר בעשורים האחרונים.
מפלגת העבודה הנורווגית (DNA) הפכה לחברה בקומינטרן ב-1919 תחת הנהגתו של .
טרנמל נעשה סקפטי לגבי הקומינטרן לאחר ההכרזה על שקבעו כי על החברים לאכוף צנטרליזם דמוקרטי ומשמעת מפלגתית.
למרות זאת, טרנמל המשיך לתמוך בחברות במפלגה, גם אם פירוש הדבר היה פיצול עתידי בתוך המפלגה בין שמאל לימין.
הפיצול אכן התרחש על פי קווים סיעתיים ב-1921 והוביל להקמת .
עד מהרה פרץ מאבק כוח בין חסידיו של טרנמל, הטרנמליסטים, לבין תומכיו של , מנהיג המפלגה בפרלמנט, בעקבות היעדרותו של עקב מחלה ומותו מאוחר יותר ב-1922. הסיבה למאבק הייתה רצונו של טרנמל לחסום את גרפ מלהפוך למנהיג הבא של המפלגה, משום שהוא תמך בקו של הקומינטרן.
בזמן הקונגרס העולמי הרביעי של הקומינטרן, נמאס לטרנמל ממה שהוא ראה כהתערבות של הקומינטרן בענייניה הפנימיים של המפלגה.
הוא הצליח להשיג רוב במועצה המרכזית לביטול חברותה בקומינטרן, אך נציג הקומינטרן, קארל ראדק, הצליח לגרום לרוב חברי הוועד הלאומי של המפלגה להצביע בעד השארתה בקומינטרן.
לפני ועידת המפלגה בפברואר 1921 העלה טרנמל את הצעת קריסטיאניה, הכרזת עצמאות למחצה מהקומינטרן.
ההצעה תמכה בשמירה על חברות בקומינטרן, אם מפלגת הלייבור תוכל לפעול בקווים עצמאיים יותר.
בוועידה הצביע רוב, בהפרש של שני קולות, בעד ההצעה.
נציג הקומינטרן בוועידת המפלגה, ניקולאי בוכארין, קיבל את תוצאות ההצבעה בחוסר רצון.
מאבקי הכוח בין הטרנמליסטים לתומכי שפלו נמשכו עד לוועידת המפלגה יוצאת הדופן בנובמבר 1923 שהצביעה בעד פרישת מפלגת הלייבור מהקומינטרן.
כתגובה, תומכי שפלו עזבו את המפלגה והקימו את המפלגה הקומוניסטית הנורווגית.
מבחינה ארגונית, המפלגה הקומוניסטית המשיכה לייצג את נורווגיה בקומינטרן.
13 מחברי הפרלמנט של המפלגה הצטרפו למפלגה הקומוניסטית, וכך גם חלקים גדולים מהאופוזיציה של האיגודים המקצועיים.
המפלגה החדשה בחרה ב כיושב ראש, ב כסגן יושב ראש וב כמזכיר הכללי.
המפלגה הצליחה לזכות ב-6.1 אחוזים מהקולות בבחירות לפרלמנט של 1924, אך שיעור הקולות שלה ירד ל-4 אחוזים ב-1927, ובהמשך ל-1.7 אחוז בלבד ב-1930. במקביל, מספר החברים בה פחת בהדרגה, ובשנות ה-30 איבדה המפלגה חלק ניכר מהשפעתה הקודמת.
הבחירות של 1924 היו כישלון למפלגה.
היא הפכה למפלגת השמאל השלישית בגודלה, אחרי מפלגת העבודה ומפלגת הלייבור הסוציאל-דמוקרטית.
המפלגה הקומוניסטית לא הצליחה לחזק מחדש את ארגון הקומינטרן בנורווגיה לאחר הפיצול ב-1923. הוועידה של 1925 התמקדה במבנה הארגוני של המפלגה, מבנה שהוצע על ידי הקומינטרן והתקבל על ידי רוב משתתפי הוועידה.
במקביל לירידה בהשפעתה האלקטורלית, המפלגה נהרסה על ידי סכסוכים פנימיים.
הלוורד אולסן ומנהיגים אחרים של האיגודים המקצועיים עזבו את המפלגה ב-1924 במחאה.
סבר סטוסטאד, ו הודרו מהמפלגה ב-1927 בשל חילוקי דעות סביב איחודה מחדש של מפלגת העבודה (שהתמזגה עם מפלגת הלייבור הסוציאל-דמוקרטית).
, אמיל סטנג ג'וניור ושפלו עזבו את המפלגה ב-1928 עקב אכזבתם מהאופן שבו המפלגה הקומוניסטית הגיבה לממשלת הלייבור הראשונה בראשות .
ב-1927 הצטרפה למפלגה קבוצת , חוג של אינטלקטואלים שמאלנים.
הם עזבו בשנה שלאחר מכן, כשהמפלגה הקומוניסטית עשתה "פנייה אולטרה-שמאלה".
הקומינטרן דרש בקיץ 1927 שהמפלגה הקומוניסטית תנוע עוד יותר שמאלה, בדגש על "פוליטיקה מעמדית" פתוחה יותר, שבה הסוציאל-דמוקרטים סומנו כאויב העיקרי של הקומוניזם.
במליאה התשיעית של הוועד המרכזי ב-1928, הם גינו את הסיעה הימנית על תמיכתה בממשלתו של כריסטופר הורנסרוד.
המליאה התשיעית הובילה לצמצום נוסף של חברי המפלגה, אך לא הייתה התנגדות משמעותית בתוך המפלגה נגד הקו הקומוניסטי, והמפלגה נעשתה נאמנה לו מאוד.
היא התחילה להאשים את מפלגת העבודה בהיותה , ובהמשך טענה שמפלגת העבודה הפסיקה להיות מפלגת פועלים.
מדיניות זו הובילה לדחיקה נוספת של המפלגה לשוליים בשנות ה-30. ב-1930 התערב הקומינטרן ישירות בענייני ה-NKP, כאשר הורה לפורובוטן, יושב ראש המפלגה, לבקר בברית המועצות.
ב-1933 הציעה המפלגה שיתוף פעולה עם מפלגת העבודה בבחירות לפרלמנט של 1933, אך ההצעה נדחתה.
המפלגה הקומוניסטית המשיכה להציע שיתוף פעולה כלשהו למפלגת העבודה ב-1935, 1936 וב-1937. משנת 1938 ואילך הגיעו יחסי הקומוניסטים עם מפלגות אחרות לשפל של כל הזמנים, ובזמן המערכה בנורווגיה ב-1940, המפלגה הייתה במשבר והציבור הנורווגי החל לראות בה כלי שרת בידי מוסקבה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, ה-NKP הצטרפה להסכם ריבנטרופ-מולוטוב בין גרמניה לברית המועצות.
ממשלת נורווגיה, לעומתה, יישרה קו עם בריטניה.
במהלך מלחמת החורף הפינית, NKP תמכה בסובייטים, בעוד DNA תמכה בצד הנגדי.
גרמניה פלשה לנורווגיה ב-9 באפריל 1940. ביטאון ה-NKP הכריז כי המלחמה היא מלחמה אימפריאליסטית, וכי גרמניה ומעצמות המערב אחראיות באותה מידה לפריצתה.
על פי ניתוח זה, המפלגה לא צריכה לבחור צד, מדיניות שעמדה בניגוד ברור לקו הממשלתי של הממשלה הגולה.
עם זאת, תאים מקומיים של המפלגה הקומוניסטית בצפון נורווגיה החלו (ללא הסכמת הנהגת המפלגה) להתגייס פעולות התנגדות.
באוגוסט 1940, NKP הייתה המפלגה הפוליטית הנורווגית הראשונה שהוצאה מחוץ לחוק על ידי שלטונות הכיבוש הגרמניים והוצאת ביטאון המפלגה הופסקה.
בבלבול המתמשך בתוך המפלגה, פורובוטן החל לקרוא להתנגדות פעילה יותר של ה-NKP נגד הכיבוש.
ב-31 בדצמבר 1941 קיימה המפלגה ועידה לאומית חשאית, שאימצה את "מדיניות המלחמה הפעילה" של פורובוטן.
ה-NKP מילאה תפקיד מוביל בתנועת ההתנגדות, וארגנה פעולות חבלה וגרילה.
אף על פי שקבוצות שונות של ההתנגדות הראו חזית מאוחדת כלפי הכובשים, היחסים בין ה-NKP למחתרת הנורווגית, הממשלה הגולה ותנועת האיגודים המקצועיים החשאית לא תמיד היו חלקים, שכן הממשלה דגלה רק בהתנגדות לא אלימה, כגון תמיכה תקשורתית ומודיעינית בבעלות הברית, עד השנים האחרונות של המלחמה.
באופן כללי, ה-NKP רצתה לאמץ טקטיקות התקפיות יותר.
היא גם יסדה עיתון לא חוקי, Friheten, או Liberty, שעדיין מודפס.
לאחר המלחמה נהנתה ה-NKP מעלייה משמעותית בפופולריות בשל תפקידה בהתנגדות לנאצים.
התפקיד שמילאה ברית המועצות בהבסת גרמניה, ובמיוחד השחרור הסובייטי של פינמרק בצפון נורווגיה, תרמו גם הם לפופולריות של המפלגה.
בממשלת האחדות הלאומית שהוקמה לאחר המלחמה נכללו שני קומוניסטים: ו.
הנסטין הייתה האישה הראשונה בהיסטוריה של נורווגיה שכיהנה בממשלה.
ביטאון המפלגה הגיע לקהל קוראים של כ-100,000 איש מיד לאחר המלחמה.
באווירת הסובלנות החדשה, התנהלו דיונים על איחוד אפשרי בין DNA ל-NKP.
עם זאת, התוכניות נדחו על ידי פורובוטן.
בבחירות לפרלמנט של 1945, שיעור הקולות שקיבלה ה-NKP הגיע לשיא היסטורי.
ב-1946 נבחר פורובוטן לתפקיד המזכיר הכללי של ה-NKP.
עם זאת, הצלחתה של המפלגה הייתה קצרה.
המלחמה הקרה החלה, והממשלה הנורווגית יישרה קו עם מעצמות המערב.
בבחירות לפרלמנט של 1949 איבדה המפלגה מצביעים רבים וקיבלה רק 102,722 קולות (5.83%).
אחת הסיבות לירידה בפופולריות מיוחסת לנאומו המפורסם של ראש ממשלת נורווגיה איינר גרהרדסן בקרוי ב-1948, ארבעה ימים לאחר , כאשר הזהיר שאותו דבר עלול לקרות בנורווגיה אם המפלגה הקומוניסטית תקבל יותר מדי כוח.
הנאום ייצג את תחילתו של קמפיין גלוי וסמוי נגד המפלגה וחבריה, במטרה להפחיד מצביעים ולהפחית את השפעתה.
במקביל, המפלגה חוותה את הפילוג הפנימי הטראומטי ביותר שלה.
ב-1946 גורשו כמה ממקורביו של פורובוטן במהלך המלחמה, קייל קוויברג ו.
ב-1949 פתחו אויביו של פורובוטן בתוך המפלגה בקמפיין לגירושו.
ב-24 באוקטובר 1949 הכריז חבר הפרלמנט יוהאן סטרנד יוהנסן בפומבי כי קיים פילוג בתוך המפלגה.
למחרת התפטרו תומכיו של פורובוטן מתפקידיהם.
ב-26 באוקטובר גורשו פורובוטן וחסידיו והוקעו כטרוצקיסטים וטיטואיסטים.
גירושו של פורובוטן, שנחשב לגיבור מאבק ההתנגדות בנאצים, היה במובנים רבים התאבדות פוליטית.
האופן שבו בוצעו הגירוש והשפה החריפה שבה השתמשה העיתונות של ה-NKP נגד המגורשים, תרמו לדימוי של NKP כמפלגה "קונספירציונלית".
ה-NKP נחשבה לחסידה נאמנה של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, אם כי מדי פעם היא נקטה עמדות עצמאיות נגד הקו הסובייטי.
זה קרה ב-1968, כאשר ה-NKP גינתה את הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה במסגרת האביב של פראג.
באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20, מחלקת המדינה של ארצות הברית העריכה את מספר החברים במפלגה בכ-4,500 (0.2% מהאוכלוסייה בגיל העבודה במדינה).
בבחירות לפרלמנט של 1973 חברה המפלגה לברית אלקטורלית עם קבוצות שמאל אחרות, הידועות בשם הליגה האלקטורלית הסוציאליסטית, ומנהיגה, , נבחר לפרלמנט.
ב-1975 הפכה הליגה הסוציאליסטית למפלגת השמאל הסוציאליסטית (SV).
המפלגה הקומוניסטית לקחה חלק בתהליך, אך בסופו של דבר החליטה להישאר מפלגה נפרדת.
בקונגרס המפלגה ב-1975, 113 צירים הצביעו בעד שמירה על עצמאות המפלגה, בעוד ש-30 הצביעו בעד מיזוג עם ה-SV.
לארסן לא התמודד לבחירה מחדש, ו נבחר כיושב ראש המפלגה החדש.
לאחר הקונגרס, לארסן ואחרים עזבו את ה-NKP והצטרפו למפלגת השמאל הסוציאליסטית.
לאחר שמיכאיל גורבצ'וב עלה לשלטון בברית המועצות והחל בתוכנית הרפורמה שלו, ה-NKP, כמו רוב המפלגות הקומוניסטיות האירופיות האחרות, החלה בתהליך של אירו-קומוניזם.
המפלגה החלה להתרחק מהפרקטיקות של ברית המועצות, והתמקדה בקומוניזם "רך" יותר.
המונח סוציאליזם דמוקרטי מופיע לעיתים קרובות בספרות המפלגה מתחילת שנות ה-90 ואילך.
בסביבות 1990, היו נטיות בתוך ה-NKP לפעול להתארגנות מחדש.
בבחירות לפרלמנט של 1989 המפלגה איחדה כוחות עם מפלגת הפועלים הקומוניסטית (AKP), הברית האלקטורלית האדומה (RV) וסוציאליסטים עצמאיים.
ל-NKP היו גם רשימות משותפות עם RV במקומות מסוימים בתחילת שנות ה-90, בעוד שבמקומות אחרים חברי NKP ניהלו קמפיין עבור RV.
עם זאת, מדיניות האחדות נזנחה בסביבות אמצע שנות ה-90. רגע מכונן בתהליך היה כשהמפלגה התנגדה לניסיון ההפיכה הסובייטי (1991) על ידי "המשמר הישן" של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית.
כיום, הצהרת העקרונות של המפלגה מכירה במפורש בכך שברית המועצות ייצגה הפרה של עקרונות דמוקרטיים, וכי המפלגה צריכה לקחת אחריות על היעדר הביקורת שלה בנושא.
עם זאת, המפלגה רואה את הדוגמאות הללו של סוציאליזם כפרוגרסיביות ביחס למשטרים הקודמים.
אף על פי שה-NKP שרדה את קריסת ברית המועצות, מהומות פנימיות, ובמיוחד היעדר הצטרפות של צעירים, דחקו את המפלגה לשוליים.
בתחילת שנות ה-90 ניסתה המפלגה לבחור מנהיגים צעירים לתפקידים הבכירים במפלגה.
עם זאת, המהלך לא הצליח להגדיל משמעותית את הגיוס למפלגה, ובהמשך הנהגת המפלגה נשלטה שוב על ידי חברים מבוגרים יותר, שרבים מהם הצטרפו במהלך התקופה הסובייטית.
בבחירות לפרלמנט ב-2005 קיבלה המפלגה ב-1,070 קולות - 0.04% מכלל הקולות הארציים.
המפלגה עדיין מוציאה לאור שבועון בשם "החירות", שהחל את הופעתו כעיתון חשאי ב-1941.
המפלגה הקומוניסטית של תאילנד (בתאית: พรรคคอมมิวนิสต์แห่งประเทศไทย.
בראשי תיבות: CPT) הייתה מפלגה קומוניסטית שפעלה בין השנים 1942 ל-1990 בתאילנד.
המפלגה נוסדה רשמית ב-1 בדצמבר 1942, אם כי הפעילות הקומוניסטית במדינה החלה כבר ב-1927. בשנות ה-60 של המאה ה-20 גדלה המפלגה במספר החברים והתמיכה בה, ובתחילת שנות ה-70 הייתה התנועה הקומוניסטית השנייה בגודלה בדרום-מזרח אסיה (אחרי וייטנאם).
המפלגה פתחה במלחמת גרילה נגד ממשלת תאילנד ב-1965. אף על פי שהיא סבלה ממחלוקות פנימיות, בשיאה הפוליטי פעלה המפלגה למעשה כמדינה בתוך מדינה.
על פי ההערכות, היקף התמיכה הכפרית שלה היה לפחות ארבעה מיליון איש והזרוע הצבאית שלה כללה 10-12,000 לוחמים.
השפעתה התרכזה בצפון-מזרח, צפון ודרום תאילנד.
בעקבות סדרה של סכסוכים פנימיים, שינויים בבריתות קומוניסטיות בין-לאומיות, מדיניות מוצלחת של ממשלת תאילנד נגד ההתקוממות - כולל הצעת חנינה לחברי המפלגה וסיום המלחמה הקרה, נעלמה המפלגה מהזירה הפוליטית בתחילת שנות ה-90.
ראשיתה של התנועה הקומוניסטית בתאילנד עם הקמת הוועדה המיוחדת של בין השנים 1926 ל-1927. זרם של שמאלנים שנמלטו מסין לתאילנד בסוף שנות ה-20 בעקבות מלחמת האזרחים הסינית ב-1927 הגביר גם הוא את התמיכה בפעילויות.
לפי דיווחים שונים, בין סוף 1929 לתחילת 1930 הוקמה המפלגה הקומוניסטית של סיאם.
בשלב הראשון של קיומה, המפלגה הקומוניסטית של סיאם נותרה מפלגה קטנה.
היא כללה בעיקר אינטלקטואלים בבנגקוק.
בתחילת 1948, מקורות מודיעין בריטיים הגדירו את הדיווחים על כך שהמפלגה מנתה 3,000 חברים ברחבי המדינה כ"מוגזמים".
המפלגה נהנתה מתקופה קצרה של חוקיות מ-1946 עד 1948. במהלך תקופה זו, התאורטיקן העיקרי של המפלגה היה אודום סריסוואן.
מנהיג מפורסם של המפלגה הקומוניסטית בתקופה זו היה , שהיה גנרל בולט בצבא תאילנד וחבר פרלמנט מטעם .
ב-1957 הוא ערק וירד למחתרת, ואימץ את הכינוי 'החבר טו חמטאן' (สหายตู้คําตัน).
מאוחר יותר הוא הפך לחבר בוועדה המרכזית של המפלגה וראש המטה של צבא השחרור העממי של תאילנד.
בנו, צ'ולנונט סוריוד, הפך מאוחר יותר לגנרל ומנהיג פוליטי.
ב-1960 השתתפה המפלגה במפגש הבין-לאומי של מפלגות קומוניסטיות ומפלגות פועלים שנערך במוסקבה.
המפלגה קיימה את הקונגרס השלישי של המפלגה בספטמבר 1961. זמן קצר לאחר מכן, רואם וונגפאן, אחד המנהיגים, נעצר והוצא להורג.
קול העם של תאילנד (VOPT), תחנת רדיו של המפלגה הקומוניסטית של תאילנד, הוקמה ביונאן שבדרום סין במרץ 1962. במהלך הפיצול הסיני-סובייטי, המפלגה הקומוניסטית התאילנדית צידדה במפלגה הקומוניסטית הסינית (מק"ס).
באוקטובר 1964 הובהרה עמדתה בהודעת ברכה לרגל יום השנה ה-15 להקמת הרפובליקה העממית של סין.
מבחינה אידאולוגית, המפלגה התייצבה לצד המאואיזם וגיבשה מדיניות של מאבק על פי הניסיון הסיני, כפי שפורסמה ב-1964. המפלגה גינתה את המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות כרוויזיוניסטית ואימפריאליסטית חברתית.
החל מ-1966, היחסים עם המפלגה הקומוניסטית הסינית החלו להתדרדר.
המפלגה השיקה את החזית הפטריוטית התאילנדית (TPF) ב-1 בינואר 1965. ל-TPF הייתה תוכנית בת שש נקודות לשלום ונייטרליות.
החזית קראה להקמת ממשלה פטריוטית ודמוקרטית, והתנגדה לממשלת תאילנד ולנוכחות הכוחות האמריקאים בתאילנד.
מאבק בעצימות נמוכה החל באוגוסט 1965, כאשר המפלגה הכריזה באמצעות VOPT כי "עידן של מאבק החל".
במקביל, המפלגה החלה בפעולות חמושות ב.
באותה תקופה הוערך כי למפלגה היו כ-1,200 לוחמים חמושים תחת פיקודה.
, מהפכן ואינטלקטואל, תרגם את המניפסט הקומוניסטי לתאית בשנות ה-50, והיה כלוא בין השנים 1957 ל-1963 תחת הדיקטטורה של סריט תאנראט.
עם שחרורו הוא הצטרף למפלגה והשתתף במאבק במחוז סאקון נאקון.
הוא נרצח על ידי פקידי ממשל ב-5 במאי 1966, אך הפך לדמות אייקונית בתנועת השמאל בתאילנד.
בפברואר ובאוגוסט 1967 ביצעה ממשלת תאילנד מספר פשיטות נגד ההתקוממות בבנגקוק וב, ועצרה 30 מחברי המפלגה, כולל המזכיר הכללי תונג צ'מסרי.
ההתנגדות לנוכחות הצבאית האמריקאית בתאילנד הייתה מרכיב מרכזי במפלגה הקומוניסטית במהלך מלחמת וייטנאם.
ה-CPT טענה שתאילנד היא מדינה נאו-קולוניאלית בשליטה אמריקאית.
כך הושם דגש על המאבק לעצמאות לאומית.
נכון ל-1968, רשת הגרילה של המפלגה הקומוניסטית כללה פחות מ-4,000 לוחמים חמושים, שהיו מפוזרים בהרים הצפוניים ובאזורי פריפריה אחרים.
לגרילה של המפלגה הקומוניסטית היו קשרים מוגבלים לתמיכה חיצונית.
ב-1969 הוקם הפיקוד העליון של צבא השחרור העממי של תאילנד, שסימן שלב חדש בבניית כוחות גרילה.
המאבק המזוין התפשט למחוזות שונים בצפון.
הכוחות המזוינים של המפלגה ביססו נוכחות גם לאורך הגבול עם מלזיה, באזורים שבהם התבססו הכוחות המזוינים של .
ביולי 1969 נעצרו תשעה מחברי ה-CPT, כולל חבר בכיר בוועד המרכזי.
המעצרים הוצגו על ידי הממשלה כניצחון מכריע על המפלגה.
משנת 1970 ואילך, צבא השחרור העממי של תאילנד (PLAT) קיבל תמיכה לוגיסטית משמעותית מסין ווייטנאם.
כוחות PLAT הגבירו את פעולותיהם, כולל התקפות על בסיסי מפציצים של חיל האוויר האמריקני במדינה.
ממשלת תאילנד פרסה יותר מ-12,000 חיילים במחוזות הצפוניים בינואר 1972, ובמבצע בן שישה שבועות נהרגו למעלה מ-200 חמושים.
אבדות הממשלה הסתכמו ב-30 חיילים הרוגים ו-100 פצועים.
בסוף 1972, הצבא המלכותי התאילנדי, המשטרה וכוחות ההגנה המתנדבים ביצעו את של יותר מ-200 אזרחים (דיווחים לא רשמיים מדברים על עד 3,000) שהואשמו בתמיכה בקומוניסטים בטמבון לאם סאי שב בדרום תאילנד.
הטבח בוצע ככל הנראה בהוראת פיקוד מבצעי ביטחון הפנים (CSOC).
זו הייתה דוגמה למבצעים האנטי-קומוניסטיים של 1971–1973 שגבו את חייהם של 3,008 אזרחים לפחות.
ההרוגים הואשמו בשיתוף פעולה עם המפלגה הקומוניסטית.
עד אז, חשודים קומוניסטים שנעצרו על ידי חיילים נורו בדרך כלל בצדי הדרך.
טכניקת התוף האדום נועדה להשמיד ראיות.
החשודים הוכו באלות עד איבוד הכרה לפני שהושלכו לחביות מלאות בנזין ונשרפו חיים.
בעקבות החלו הפגנות המוניות של חקלאים וקבוצות כמו סטודנטים ומעמדות מקצועיים שקראו תיגר על האליטה השלטת לשפר את חיי החקלאים.
המרד, שהובל על ידי פדרציית החקלאים החדשה של תאילנד, עורר אנטגוניזם בקרב בעלי האדמות ופקידי המדינה.
בתגובה, בין מרץ 1974 לספטמבר 1979 נרצחו 21 מנהיגי FFT, בעיקר באזור צ'יאנג מאי.
ההתנקשות במנהיגי ה-FFT יצרה סביבה של פחד באזורים הכפריים וסיימה את המאמצים המהפכניים של הקבוצה.
במהלך התקופה הדמוקרטית של תאילנד, בין 1973 ל-1976, קבוצות רבות עברו רדיקליזציה וקבוצות סוציאליסטיות כמו , , ו הצליחו כולן להביא לבחירת חבריהן לפרלמנט של המדינה.
לאחר ב ובאווירה של דיכוי גובר לאחר ההשתלטות הצבאית על המדינה, הצליחה המפלגה הקומוניסטית להרחיב את בסיס החברים שלה.
רבים מהמגויסים החדשים היו סטודנטים, פועלים, אינטלקטואלים, חקלאים או אנשי סגל של המפלגה הסוציאליסטית של תאילנד (SPT) שמנהיגה נרצח גם הוא ב-28 בפברואר 1976. יותר מ-1,000 סטודנטים הצטרפו למפלגה, כולל רוב נציגי הקמפוסים הנבחרים ברחבי המדינה.
חלק גדול מהחברים החדשים שגויסו קיבלו הכשרה פוליטית וצבאית במחנות PLAT בלאוס.
המדריכים היו תאילנדים, לאו ווייטנאמים.
להקת הפולק־רוק הפוליטית נמלטה גם היא לג'ונגלים כדי לחבור למפלגה הקומוניסטית באותה תקופה.
אדם נוסף שנמלט היה פומתאם וצ'איאצ'אי, שכיהן 50 שנה לאחר מכן כראש ממשלת תאילנד בפועל.
במקרים רבים, סטודנטים שהיו רגילים לחיים עירוניים התקשו להסתגל למציאות הקשה של מאבק גרילה, ולכן המפלגה החליטה למקם רבים מהם בכפרים בעומק הג'ונגל.
הסטודנטים החדשים חולקו לקבוצות של חמישה עד עשרה, שפוזרו לאורך כ-250 "הכפרים המשוחררים" של המדינה.
מחצית ממחוזות המדינה הוכרזו "קומוניסטים שהסתננו" על ידי מקורות תאילנדיים רשמיים באותה תקופה.
כניסתם של אינטלקטואלים שמאלנים למפלגה חיזקה את יכולתה לקדם מדיניות של חזית מאוחדת.
בעקבות כך, החלה המפלגה להושיט יד לחלקים רחבים יותר בחברה התאילנדית ליצירת חזית דמוקרטית רחבה.
ב-7 במאי 1977 הכריזה ה-SPT כי תשתף פעולה במאבק עם ה-CPT.
ב-2 ביולי הכריזו שתי המפלגות על הקמת חזית מאוחדת.
עם זאת, הצמיחה הצבאית והפוליטית של המפלגה נפגעה על ידי התפתחויות נרחבות.
המפלגה הייתה תלויה בתמיכת מדינות ומפלגות קומוניסטיות במדינות שכנות, וככל שהבריתות הבין-לאומיות השתנו, המפלגה מצאה את עצמה פגיעה.
בסוף 1978, הפיצול הסיני-סובייטי התפתח למעשי איבה בדרום מזרח אסיה, כאשר פרצה מלחמה בין וייטנאם לקמבודיה, שתי מדינות שתמכו במפלגה הקומוניסטית.
לאוס, מדינה שאירחה בסיסים רבים של PLAT, צידדה בווייטנאם בסכסוך.
בינואר 1979 גורשה המפלגה הקומוניסטית מלאוס על ידי הממשלה.
חלק ממנהיגי הסטודנטים והאינטלקטואלים לשעבר פרשו מהנהגת המפלגה וב-22 באוקטובר 1979 הם הקימו את מפלגת השחרור התאילנדית איסאן בוויינטיאן.
ככל שהיחסים הדיפלומטיים והמסחריים בין תאילנד לסין השתפרו, וממשלות תאילנד וסין מצאו אויב משותף בווייטנאם הפרו-סובייטית, התמיכה המוסרית והלוגיסטית של הסינים ב-CPT ירדה בחדות.
המפלגה הקומוניסטית הסינית החלה לייעץ למפלגה הקומוניסטית התאית למתן את השיח המהפכני נגד הממשלה התאילנדית בשידורי הרדיו שלה ולתמוך בכוחות של נגד הווייטנאמים.
ב-10 ביולי 1979 הודיעה VOPT כי תפסיק את שירות השידורים שלה.
ב-11 ביולי שודר השידור האחרון של VOPT.
ב-1980 אימצה ממשלת תאילנד צו ממשלתי המעודד את חברי המפלגה לערוק, תוך הצעת חנינה.
במרץ 1981 ניתקה המפלגה הסוציאליסטית של תאילנד את קשריה עם המפלגה הקומוניסטית של תאילנד, בטענה שהמפלגה נשלטת על ידי השפעות זרות.
באפריל 1981 ביקשה הנהגת המפלגה הקומוניסטית לקיים שיחות עם ממשלת תאילנד.
הממשלה הגיבה כי לוחמי ה-CPT צריכים להתפרק מנשקם לפני שניתן יהיה לפתוח בשיחות כלשהן.
בהצהרה ב-25 באוקטובר 1981, נמסר כי המלחמה נגד הכוחות המזוינים של צבא תאילנד מתקרבת לסיומה מכיוון שכל הבסיסים העיקריים של ה-PLAT בצפון ובצפון-מזרח נהרסו.
ב-1982 הוציאה הממשלה, בראשות ראש הממשלה הגנרל פרם טינסולנונדה, צו נשיאותי נוסף המציע חנינה ללוחמי CPT-PLAT.בעקבות כך, המפלגה חוותה עריקות המוניות, והפוטנציאל הצבאי שלה הצטמצם מאוד.
רבים מאלה שערקו בתחילת שנות ה-80 היו סטודנטים ואינטלקטואלים שהצטרפו ל-CPT לאחר הטבח ב-1976. העריקים דחו בדרך כלל את העמדות האידאולוגיות המאואיסטיות של המפלגה הקומוניסטית, בטענה שתאילנד מתגבשת כאומה תעשייתית ויש לנטוש את אסטרטגיית המלחמה של האיכרים.
לא היו דיווחים על פעילות CPT מאז תחילת שנות ה-90. גורלה המדויק של המפלגה אינו ידוע, וקיומה נאסר עד היום.
לפני בחירות 2019 בתאילנד, הגישה קבוצת פעילים מסמכים להקמת מפלגה בשם "המפלגה הקומוניסטית של תאילנד" (CPOT) אך נדחתה על ידי ועדת הבחירות של תאילנד בשל השם המצביע על אידאולוגיה לא דמוקרטית.
המפסטד הוא אזור בלונדון שבאנגליה, במרחק כ-8 קילומטרים ממרכז לונדון.
מערבית לצ'רינג קרוס המפסטד ממוקם בקצהו הצפון־מערבי של רובע קמדן.
המפסטד שימש במשך מאות שנים מקור השראה ליוצרים רבים בתחום האמנות, המוזיקה והקולנוע ובו נעשתה פעילות אינטלקטואלית, אמנותית ופוליטית ענפה בחלוק השנים.
זהו משכנם של כמה משועיה של אנגליה ובו גרו לאורך ההיסטוריה דמויות מופת בתחומים רבים ומגוונים וביניהם ג'ורג' אורוול, זיגמונד פרויד, סטיבן פריי, ג'ים הנסון והגיטריסט סלאש.
כמו כן שכנו בהמפסטד מרבית ראשי הממשלה באנגליה ומכילה יותר מיליונרים בגבולותיה מאשר בכל אזור אחר במדינה.
ממצאים ארכאולוגיים באזור מעידים על כך כי היה יישוב באזור המפסטד עוד מהתקופה הרומית.
עם זאת, האזור צמח והפך למרכז מגורים משמעותי בלונדון בשלהי המאה ה-17 בעיקר הודות לתופעת התיירות הרפואית באזור.
מעיינות הצ'יליבט החמים באזור המכילים מים עשירים בברזל נחשבו לבעלי תכונות מרפא פלאיות ומשכו תושבים רבים מהסביבה.
בשנת 1700 הוקמו משאבות ייעודיות ובית מרחץ ראשון באזור.
כיום ספא זה כבר אינו בשימוש.
הקמת קו רכבת צפון לונדון בשנות ה-60 של המאה ה-19העצימה את התרחבות האוכלוסייה באזור וגל עלייה נוסף התרחש עם הקמת רכבת צ'רינג קרוס, יוסטון והמפסטד בשנת 1906. זוהי התקופה בה נבנו רבים מהמבנים האיקונים לאזור זה בסגנון הגיאוגרגיאני והוויקטוריאני.
כמו כן, הוקם בתקופה זו המפסטד הית', פארק ציבורי גדול שהוא אחד מהעתיקים והגדולים ביותר בלונדון.
פארק זה היווה מוקד התכנסות חשוב שמשך אליו יוצרים והוגים רבים לרבות ג'ון קיטס, ד.ה.
לורנס וכמובן, זיגמוד פרויד שהתגורר באזור.
כיום, ישנה קהילה יהודית גדולה בהמפסטד.
המפסטד הית' הוא פארק אנגלי גדול (שטחו 3.2 קילומטר רבוע) בצפון לונדון, סמוך להמפסטד.
בפארק מספר רב של אגמים קטנים, חורשות, ביצה ושטחי דשא גדולים.
מגבעת הפרלמנט הנמצאת בפארק ניתן לראות אל כל הסיטי.
הפארק נמצא ברובו ברובע קמדן (2.8 קמ"ר מהפארק) של לונדון.
חלק קטן (0.4 קמ"ר) נמצא ברובע ברנט.
בקצהו הדרומי של הפארק נמצאת בריכת הלידו - בריכה לא מקורה, וצפונה לה שני אגמים קטנים שגם בהם ניתן לשחות.
בפארק נמצא בית קנווד, בעבר בית אחוזה וכיום אתר מורשת בריטי.
בשנת 2005 הציב בפארק הפסל ג'אנקרלו נרי את פסלו "הסופר" - פסל בגובה 9 מטרים המתאר שולחן וכיסא.
בשעות הלילה ידוע הפארק כמקום בילוי להומוסקסואלים.
המפלצת מלוך נס (שם מדעי: Rhombopteryx nessiteras), הידועה גם בשם "נסי" (Nessie) היא מפלצת אגדתית שחיה, כביכול, בלוך נס שבסקוטלנד.
אזכורים למפלצת השוכנת בלוך נס מופיעים בסיפורים מלפני כ-1,500 שנה.
ההתייחסות הראשונה הידועה לדמות המפלצת שבלוך נס היא בספר המתאר את סיפור חייו של הקדוש הנוצרי קולומבה, בו מסופר איך בשנת 565 לכאורה הציל את חייו של פיקט (סקוטי קדום) מידי מפלצת על האגם נס.
הסיפור נחשב לאגדה עממית, לצד סיפור אחר בו קולומבה מחסל דוב בר באמצעות קולו בלבד.
הדיווח המודרני הראשון על "מפלצת" התרחש ב-2 במאי 1933. העיתון אינוורנס קוורייר פרסם סיפור על זוג מקומי שראה, לדבריו, "חיה ענקית מתגלגלת וטובלת באגם".
הדיווח הפך לסנסציה עיתונאית והעיתונים הלונדוניים שלחו כתבים רבים לאגם בניסיון להשיג תמונה של ה"מפלצת" (כינוי שהעניק לחיה עורכו של הקורייר).
קרקס אחד הגדיל לעשות והציע פרס בסך עשרים אלף פאונד למי שילכוד את המפלצת.
ב-21 באפריל 1934 פורסם הצילום הראשון של המפלצת בעיתון דיילי מייל.
הצילום הפך למפורסם מאוד ובמשך 60 שנה הוצג כהוכחה לקיומה של המפלצת באגם.
בשנת 1994, הציגה תוכנית של ערוץ דיסקברי הוכחה שהצילום מזויף.
לאחר מכן, התוודה כריס ספרלינג לפני מותו שאכן בנה את הדגם מצוללת צעצוע ומכר אותה לעיתון בעזרת החתן שלו שעבד בדיילי מיל.
לוך נס הוא אטרקציה תיירותית ורבים מגיעים לאזור בניסיון לצפות במפלצת.
חוקרים רבים בדקו ברצינות את רעיון הימצאותה של מפלצת באגם באמצעות מחקרים גאולוגיים, סונאר וצלילה, ולא הצליחו להוכיח או להפריך שהיא קיימת או לספק ראיות משכנעות לכך.
מחקר אחד העריך שעל פי גודל גופה המשוער של המפלצת וכמות הדגה המצויה באגם, המפלצת לא יכולה להתקיים בשל מחסור במזון.
יש שאומרים שככל הנראה המפלצת היא פלסיוזאורוס ששרד עד היום.
אישוש לטענה זו הגיע ב-2022, במחקר שנערך על מאובנים שנמצאו בערוצי מים בני 100 מיליון שנה, וממסקנותיו עולה כי ישנה אפשרות מבחינה מדעית שבמים מתוקים כמו של אגם לוך נס יכלו לחיות פלסיוזאורוסים, יצורים שנכחדו (לפי החוקרים המאובנים גם מצביעים על כך שהם אכן נכחדו) והולמים את מראה המפלצת.
מחקר זה מערער את הטענה לפיה לא היו יכולים יצורים אלו לשרוד מחוץ למים מלוחים, אילו שרדו את ההכחדה העולמית.
בשנת 1968 פרסם זואולוג בריטי בשם פרדי הולידיי השערה לפיה המפלצת מלוך נס קשורה באופן ביולוגי לטולימונסטרום.
ב-2007 הציעה סוכנות הימורים בריטית פרס בסך מיליון ליש"ט (כ-1.3 מיליון דולר) למי שיצלם את המפלצת מלוך נס.
ב-2019 נלקחו דגימות DNA מתוך האגם ועל פיהם שיערו חוקרים שהמפלצת היא בעצם צלופח ענק.
בשנת 2004 יצא סרט ההנפשה "סקובי-דו והמפלצת מלוך נס", המבוסס על סדרת הטלוויזיה "סקובי דו", בו החבורה מאוימת על ידי המפלצת.
בשנת 2007 יצא סרט לייב אקשן בשם "סוס המים" שמתאר את האגדה על המפלצת.
בשנת 2011 יצא סרט קצר מונפש בשם "הבלדה של נסי" בהפקת אולפני ההנפשה של וולט דיסני שנסי היא דמותו הראשית.
בסיפורה הגותי של שלי, ויקטור פרנקנשטיין בורא או יוצר את היצור במעבדתו תוך שילוב מומחיותו בכימיה ובאלכימיה.
שלי מתארת את המפלצת כבעלת תווי פנים יפים, אך עור שקוף וצהוב שאינו מסתיר את מבנה הגוף תחתיו, 240 ס"מ גובהה, אך עם זאת – רגשנית.
המפלצת מנסה להשתלב בחברה האנושית אך ללא הצלחה, מה שמובילה אותה לרצון לנקום בפרנקנשטיין.
על פי ג'וזף קרול, פרופסור לביקורת ספרות מאוניברסיטת מיזורי-סנט לואיס, המפלצת חולשת על "תחום נרחב בין גבולות המאפיינים המגדירים בדרך כלל פרוטגוניסטים ואנטגוניסטים".
המפלצת של פרנקנשטיין הפכה לאייקונית בתרבות הפופולרית, והיא הופיעה בסוגים שונים של אמצעי מדיה, לרבות סרטי קולנוע, סדרות טלוויזיה, מרצ'נדייזינג ומשחקי וידאו.
הגרסה האייקונית ביותר של הדמות היא בגילומו של בוריס קרלוף, בסרט "פרנקנשטיין" משנת 1931.
ברומן המקורי מאת מרי שלי מעולם לא מיוחס למפלצת שם ממשי; אם כי כאשר הוא משוחח עם יוצרו, ויקטור פרנקנשטיין, המפלצת אומרת: "אני צריך להיות אדם שלך" (התייחסות לאדם הראשון כפי שהוא מתואר בביבליה).
פרנקנשטיין מתייחס ליצירתו במילים "יצור" (creature), "שד" (fiend), "רוח" (spectre), "שד" (demon), "עלוב" (wretch), "שטן" (devil), "דבר" (thing), "ישות" (being) ו-"עוג" (ogre).
יצירתו של פרנקנשטיין התייחסה לפחות פעם אחת אל עצמה באמצעות המילה "מפלצת" (monster), כמו גם תושבי הכפר האחרים לקראת סוף הרומן.
כמו בספרה של שלי, היעדר השם של היצור הפך לחלק מרכזי בעיבודים הבימתיים של הרומן שהועלו בלונדון ובפריז בעשורים שלאחר הופעתו הראשונה.
בשנת 1823 שלי עצמה השתתפה בהצגה "Presumption; or, the Fate of Frankenstein" מאת המחזאי ריצ'רד ברינסלי פיק , העיבוד הבימתי המצליח הראשון לרומן שלה.
"התוכניה של ההצגה שעשעה אותי מאוד, כי ברשימת התפקידים נכתב _________, מאת מר ט' קוק", כתבה לחברתה לי האנט .
"מצב חוסר שם, עבור זה שלא ניתן להעניק לו שם, הוא טוב למדי".
בתוך עשור ממועד פרסומו המקורי כבר נעשה שימוש בשמו של היוצר - פרנקנשטיין - על מנת להתייחס אל היצור שיצר, אולם "טעות" זו לא התבססה היטב, אלא במועד מאוחר הרבה יותר.
הסיפור עובד לבמה בשנת 1927 על ידי פגי וובלינג , כאשר בעיבוד זה ויקטור פרנקנשטיין אכן מעניק ליצור את שמו.
עם זאת, ליצור אין שם בסדרת הסרטים של סרטי יוניברסל בכיכובו של בוריס קרלוף שהחלה בשנות ה-30, אשר התבססה במידה רבה על המחזה שכתבה וובלינג.
הסרט של סרטי יוניברסל משנת משנת 1931 מתייחס אל זהותו של היצור באופן דומה כמו ברומן של שלי: בכתוביות הפתיחה, הדמות מכונה רק "המפלצת" (שמו של השחקן מוחלף בסימן שאלה, אך שמו של קרלוף מופיע בכתוביות הסיום).
אף על פי כן, די מהר היצור התפרסם בשם העממי "פרנקנשטיין".
שימוש זה נחשב לעיתים לטעות, אך ישנם פרשנים הרואים במפלצת את התמצית של פרנקנשטיין, ולא טעות.
גם בהתייחסויות מודרניות אל המפלצת - אין אחידות בשמה.
למשל, בסדרת ספרים מאת דין קונץ שפורסמה לראשונה בשנת 2004, נקרא היצור "דוקאליון", על שם הדמות דאוקליון מהמיתולוגיה היוונית, שהוא בנו של הטיטאן פרומתאוס (התייחסות לשמו המקורי והמלא של הרומן).
דוגמה נוספת היא סדרת הטלוויזיה "פני דרדפול" של רשת שואוטיים: בפרק ששודר לראשונה בשנת 2014, ויקטור פרנקנשטיין שוקל בקצרה לקרוא ליצירתו "אדם", לפני שהוא מחליט לתת ליצור "לבחור את שמו שלו".
המפלצת, לאחר שהיא מעניינת בספר יצירותיו של ויליאם שייקספיר, בוחרת בשם "פרוטאוס" מתוך "שני אדונים מוורונה".
מאוחר יותר מתגלה שפרוטאוס הוא למעשה איננו המפלצת הראשונה שאותה יצר פרנקנשטיין, כי אם השנייה, כאשר המפלצת הראשונה נקראה בשם "קליבן", דמות מתוך "הסערה", ומי שבחר שם זה היה שחקן תיאטרון שאימץ אותו.
מאוחר יותר, לאחר שהיצור עוזב את התיאטרון, הוא מאמץ לעצמו את שמו של המשורר האנגלי ג'ון קלייר .
דוגמה נוספת היא ניסיונו של רנדל מונרו, יוצר ובקומיקס, להפוך את "פרנקנשטיין" לשם הקנוני של המפלצת, כאשר בעבודתו פרנקנשטיין הוא גם המפלצת וגם תאורטיקן של תאוריית הקשר על זיוף הנחיתה על הירח.
על פי ספרה של מרי שלי, "פרנקנשטיין, או פרומתאוס המודרני", ויקטור פרנקנשטיין בונה את היצור בעליית הגג של הפנסיון שלו באמצעות שיטה מדעית המתוארת באופן מעורפל, המורכבת מכימיה (מתקופתו כסטודנט באוניברסיטת אינגולשטאדט, שבאינגולשטאדט, בוואריה) ואלכימיה (המבוססת בעיקר על כתביהם של פאראצלסוס, אלברטוס מגנוס, וקורנליוס אגריפה).
עם זאת, פרנקנשטיין נגעל מיצירתו ונמלט ממנה באימה.
המפלצת מפוחדת, ואיננה מודעת לזהותה שלה, נודדת לבדה.
לזמן מה, המפלצת מוצאת מקום מפלט ומחסה בקרבת קוטג' מרוחק ומבודד, בו מתגוררת משפחה של איכרים.
בתחילה, המפלצת מאזינה בסתר למשפחה, לומדת להכיר אותם ואת חייהם, ואף לומדת לדבר, ובחלוף הזמן - הופכת לבעלת דיבור רהוט, משכילה ומנומסת.
בסופו של דבר, המפלצת מציגה את עצמה בפני אבי המשפחה, איכר עיוור, המתייחס אליו באדיבות.
עם זאת, כאשר שאר בני המשפחה חוזרים הביתה, הם נרתעים מהמפלצת ומבריחים אותה.
היצור, מלא תקווה אך מבולבל, מציל את חייה של ילדה קטנה מטביעה בנהר, אך הוא נורה בכתפו.
היצור מוצא את יומנו של פרנקנשטיין בכיס מעיל שמצא במעבדה, והוא נשבע לנקום ביוצרו על שהשאיר אותו לבדו בעולם ששונא אותו.
המפלצת הורגת את ויליאם, אחיו הצעיר של פרנקנשטיין, כאשר היא מגלה על הקשר המשפחתי בין הילד לבין יוצרו.
כאשר פרנקנשטיין נמלט אל ההרים, היצור ניגש אליו ומבקש מיוצרו שייצור עבורו בת-זוג.
בתמורה, הוא מבטיח להיעלם עם בת-זוגו ולעולם לא להטריד שוב את האנושות; המפלצת מאיימת להשמיד את כל מה שיקר לפרנקנשטיין, אם הוא ייכשל או יסרב.
פרנקנשטיין מסכים ובונה מפלצת נוספת, הפעם בדמות אישה, אבל נחרד מהאפשרות שכתוצאה מכך ייווצר גזע חדש של מפלצות, ועל כן הוא משמיד את יצירתו.
בתגובה, היצור הורג את הנרי קלרוול, חברו הטוב ביותר של פרנקנשטיין, ובהמשך הורג את כלתו של פרנקנשטיין, אליזבת לוונצה , בליל כלולותיהם.
עקב כך, אביו של פרנקנשטיין נפטר מרוב צער.
כעת, כאשר נותר לו לחיות רק עבור נקמה, פרנקנשטיין מחליט להקדיש את חייו להרס יצירתו.
חיפושיו של פרנקנשטיין אחר המפלצת שלו מובילים אותו אל החוג הארקטי, שם הוא נופל אל תוך מים קפואים ולוקה בדלקת ריאות קשה.
ספינה, ובה משלחת המנסה להגיע אל הקוטב הצפוני, נתקלת בפרנקנשטיין הגוסס, אשר מספר את סיפורו לקפטן הספינה, רוברט וולטון.
מאוחר יותר, המפלצת עולה לסיפון; אך לאחר שהיא מגלה כי פרנקנשטיין מת, היא חשה בצער כה רב על מות יוצרה ונודרת להצית את עצמה ולהתאבד "בקצה הצפוני ביותר של העולם"; לאחר מכן, המפלצת נעלמת, ומאז לא היא לא נראתה שוב לעולם ולא נשמעה שוב לעולם.
מרי שלי תיארה את המפלצת של פרנקנשטיין כיצור בגובה 2.4 מ' בעל מראה הכולל ניגודים מחרידים:
תמונה של היצור הופיעה במהדורת הספר משנת 1831. בעיבודים מוקדמים של הספר לתיאטרון, היצור הוצג כלבוש בטוגה, מוצלל, עם גוון עור בצבע כחול בהיר.
לאורך המאה ה-19, ייצוגים של המפלצת בתמונות היו שונים מאוד זה מזה, בהתאם לאמן.
הייצוג המוכר ביותר של המפלצת של בתרבות הפופולרית הוא בגילומו של בוריס קרלוף בסרט "פרנקנשטיין" משנת 1931, אותו עיצב ואיפר ג'ק פירס.
אולפני יוניברסל, שהוציאו את הסרט, מיהרו להבטיח את הבעלות על זכויות היוצרים על מאפייני איפור זה.
בכל הסרטים האלו - השחקנים אופרו בצורה המחקה את המראה האייקוני של קרלוף.
עד היום, תמונת מראה פניו של קרלוף בדמות המפלצת נמצאת בבעלות Karloff Enterprises, חברה השייכת לבתו של קרלוף.
אי לכך, אולפני יוניברסל החליפו את דמותו של קרלוף בזו של גלן סטריינג' ברוב מהלכי השיווק שלהם.
מאז גילם קרלוף את דמות היצור, הוא מוצג כמעט תמיד כדמות גבוהה מאוד, דמוית אל-מת, לעיתים קרובות עם ראש שטוח וברגים על צווארו כדי לשמש כמוליכים חשמליים או אלקטרודות גרוטסקיות.
הוא לובש חליפה כהה, מרופטת בדרך כלל, עם שרוולי מעיל קצרים מדי ומגפיים עבים וכבדים, מה שגורם לו ללכת בהליכה מגושמת וקשיחת רגליים (בניגוד לרומן, שבו הוא מתואר כגמיש מאוד, לעומת בני אדם).
גוון עורו משתנה (אם כי גוונים של ירוק או אפור הם הנפוצים ביותר), וגופו נראה תפור בחלקים מסוימים (כגון סביב הצוואר והמפרקים).
דימוי זה השפיע על יצירות של דמויות בדיוניות אחרות, כגון הענק הירוק.
במיני-סדרה הטלוויזיונית משנת 1973 "Frankenstein: The True Story", ננקטה גישה אחרת לתיאור המפלצת: מייקל סרזין נראה כגבר נאה להפליא, שמאוחר יותר מתדרדר למפלצת גרוטסקית בגלל פגם בתהליך היצירה.
בסרט הקולנוע "פרנקנשטיין" משנת 1994, את היצור מגלם רוברט דה נירו בגישה הקרובה יותר למקור הספרותי, למעט שגרסה זו מעניקה ליצור שיער אפור מקריח וגוף מכוסה בתפרים מדממים.
דמות קולנועית זו, כמו ברומן, מונעת מכאב ובדידות.
בגרסה זו, פרנקנשטיין מעניק למפלצת את מוחו של המנטור שלו, וולדמן, בעוד שגופתו עשויה מהאדם שהרג את ולדמן בעודו מתנגד לקבלת חיסון.
המפלצת שומרת על "זיכרונותיו" של ולדמן, שככל הנראה עוזרים לה ללמוד במהירות לדבר ולקרוא.
בסרט "ואן הלסינג" משנת 2004, המפלצת מוצגת כגרסה מודרנית לעיצוב הדמות של קרלוף.
גובהו 240–270 ס"מ, יש לו ראש קירח ומרובע, צלקות מחרידות ועור ירוק חיוור.
חשמל זורם בגופו כתוצאה מהשתלות שעבר בראשו ובליבו.
ברגליו הושתלו בוכנות הידראוליות, מה שהופך את מראה עיצובו לשל סייבורג סטימ-פאנקי.
אמנם הוא אינו רהוט כמו ברומן, אך גרסה זו של היצור היא אינטליגנטית ולא אלימה, יחסית.
עוד בשנת 2004, ערוץ הולמרק עיבוד את הרומן למיני-סדרה "פרנקנשטיין".
לוק גוס מגלם את היצור בהפקה זו.
עיבוד זה דומה יותר למפלצת כפי שהיא מתוארת ברומן: אינטליגנטי ורהוט דיבור, עם שיער כהה וגולש ועיניים דומעות.
סדרת הטלוויזיה משנת 2014 "פני דרדפול" דחתה אף היא העיצוב של קרלוף לטובת התיאור של מרי שלי.
בגרסה זו ליצור היה שיער כהה וגולש, כפי שתיארה שלי, אם כי הוא חורג מתיאורה על ידי כך שעורו אפור בהיר ועל פניו מופיעות צלקות ברורות.
בנוסף, הוא בגובה ממוצע, והוא אפילו נמוך יותר מדמויות אחרות בסדרה.
בסדרה זו, המפלצת מכנה את עצמו "קאליבן", על שם הדמות בסרט "הסערה" של ויליאם שייקספיר.
בסדרה, ויקטור פרנקנשטיין מייצר עוד שני יצורים, שלא ניתן להבחין ביניהם לבין בני אדם רגילים.
כפי שהיא מתוארת ברומן של שלי, המפלצת היא יצור רגיש, רגשי, שמטרתו היחידה היא לחלוק את חייו עם ישות חיה אחרת כמוהו.
ברומן, וכן במספר עיבודים קולנועיים, הוא מוצג כבקיא ביצירות מופת ספרותיות, כגון "גן העדן האבוד" מאת ג'ון מילטון, "חיי אישים" מאת פלוטרכוס ו-"ייסורי ורתר הצעיר" מאת יוהאן וולפגנג פון גתה.
מההתחלה, המפלצת נדחית על ידי כל מי שהיא פוגשת.
היא מבינה מרגע "לידתו" שאפילו היוצר שלה אינו יכול לעמוד בפניה, הדוחות אותו; רתיעתו של פרנקנשטיין מתוארת בספר, כשהוא אומר: "...
יד אחת [של המפלצת] נמתחה, לכאורה לעכב אותי, אבל נמלטתי ...".
כאשר היצור רואה בעצמו את ההשתקפות שלו, הוא מבין שגם הוא נרתע ממראהו.
הרצון הגדול ביותר שלו הוא למצוא אהבה וקבלה; אך כאשר נשלל ממנו הרצון הזה, הוא נשבע לנקום ביוצרו.
בניגוד לאופן הצגתו בגרסאות קולנועיות רבות, היצור ברומן הוא בעל יכולת דיבור רהוט ברמה גבוהה מאוד.
כמעט מיד לאחר יצירתו, הוא מתלבש בעצמו; ובתוך 11 חודשים הוא יכול לדבר ולקרוא גרמנית וצרפתית.
בסוף הרומן נראה כי היצור מסוגל לדבר אנגלית בצורה שוטפת גם כן.
אופן הצגת היצור ביצירות כגון "ואן הלסינג" או "פני דרדפול" היא נאמנה יותר למקור הספרותי, אם כי הגרסה האחרונה היא היחידה שבה הדמות מגיבה באלימות לדחייתה.
בעיבוד הקולנוע משנת 1931, המפלצת מתוארת כאילמת וחייתית; ההסבר שניתן לכך בסרט הוא שזה מפני שהושתל בו בטעות מוח "לא תקין", של עבריין.
בסרט ההמשך שלאחר מכן, "כלתו של פרנקנשטיין", המפלצת לומדת לדבר, אם כי במשפטים קצרים ועילגים.
בסרט ההמשך השני, "בנו של פרנקנשטיין", היצור הופך שוב לחסר יכולת דיבור.
בעקבות השתלת מוח בסרט ההמשך השלישי, "רוח הרפאים של פרנקנשטיין", המפלצת מדברת בקולו ובאישיותו של תורם המוח.
כך היה זה גם בתסריט של סרט ההמשך הרביעי, "פרנקנשטיין פוגש את איש הזאב", אולם כל הדיאלוגים נחתכו מהסרט בטרם הופץ.
בסרטים מאוחרים יותר, המפלצת לרוב המשיכה להיות אילמת, אם כי בסרט "אבוט וקוסטלו פוגשים את פרנקנשטיין" היא נשמעת מתייחסת אל הרוזן דרקולה בכינוי "מאסטר".
לרוב, המפלצת מוצגת כפוחדת מאש.
לעיתים, חוקרים מחפשים משמעות עמוקה יותר בסיפורה של שלי, ובהתאם לכך ערכו אנלוגיה בין המפלצת לבין ילד ללא אם; אמה של שלי עצמה נפטרה בזמן שילדה אותה.
אנלוגיה אחרת השוותה בין המפלצת לבין מעמד מדוכא; שלי כתבה כי המפלצת זיהתה "חלוקת רכוש, עושר עצום ועוני קלוש".
אחרים רואים במפלצת את התוצאות הטרגיות של התקדמות מדעית בלתי מבוקרת, במיוחד כאשר בזמן הפרסום, גלווניזם שכנע מדענים רבים שתחיית מתים באמצעות זרמים חשמליים הייתה אפשרות מדעית.
הצעה נוספת היא כי דמותו של פרנקנשטיין התבססה על מדען אמיתי בעל שם דומה, אשר כונה "פרומתאוס מודרני" - בנג'מין פרנקלין.
לפיכך, המפלצת מייצגת את האומה החדשה שפרנקלין עזר ליצור מתוך שרידים שהשאירה אחריה אנגליה.
גם אביו של ויקטור פרנקנשטיין "הכין עפיפון, עם חוט ומיתר, ששאב את הנוזל מהעננים", כתב שלי, בדומה לניסוי העפיפון המפורסם של פרנקלין.
הופעות נבחרות בתיאטרון, בקולנוע ובטלוויזיה
להצגת רשימת ההופעות - לחצו על "הצגה" משמאל שם השחקן/ית שנה שם ההפקה הערות תומאס קוק 1823 Presumption; or, the Fate of Frankenstein מחזה מאת ריצ'רד ברינסלי פיק
המפלגה לקידום הרעיון הציוני או המפלגה הליברלית החדשה הייתה קבוצה של חמישה חברי כנסת שבתחילת 1990 התפצלה מן הליכוד.
המפלגה הוקמה על ידי חברי הכנסת יצחק מודעי, פסח גרופר, אברהם שריר, יוסף גולדברג ופנחס גולדשטיין.
החמישה, בראשות יצחק מודעי, היו חברי המפלגה הליברלית ההיסטורית אשר התמזגה סופית בתוך הליכוד ב-1988. הפרישה הייתה על רקע מאבקי כוחות פנימיים בליכוד.
הם הודיעו על הפרישה ב-19 בפברואר 1990, ובהתחלה הקבוצה קראה לעצמה "התנועה לקידום הרעיון הליברלי בישראל".
שבועות ספורים לאחר מכן, כאשר שמעון פרס ארגן הצעת אי אמון נגד ממשלת האחדות, השיגה הסיעה הסכמה עם הליכוד להכרה רשמית מוועדת הכנסת, תמורת אי תמיכה בהצבעת האי אמון.
ב-15 במרץ 1990 התקבלה הצעת אי אמון נגד ממשלת שמיר, ונשיא המדינה חיים הרצוג הטיל על שמעון פרס, להרכיב קואליציה חליפית.
במטרה למנוע חבירה של הסיעה לקידום הרעיון הציוני לקואליציה של פרס, חתם יצחק שמיר על הסכם עם הסיעה, ב-11 באפריל 1990, בו הוסכם על שיתוף פעולה במטרה להקים ממשלה בראשות הליכוד.
ההסכם היה אמור להיות מאושר על ידי ועידת הליכוד תוך עשרה ימים.
בינתיים השתכנע שריר לעזוב את המפלגה ולחבור לפרס.
שלושה מחבריו - גולדשטיין, גולדברג וגרופר (שכונו 'שלושת הגימלים') - התחייבו פומבית שלא לתמוך בממשלה בראשות פרס.
מודעי, מנהיג המפלגה, גילה חוסר אמון בשמיר ודרש שיופקדו בידיו ערבויות כספיות להבטחת החזרתו למעמדו הקודם, לרבות תפקיד שר האוצר ושיבוצו במקום גבוה ברשימת הליכוד לכנסת.
בסופו של דבר סוכם כי מודעי יוצב במקום ה-3 ברשימה, וגם חבריו למפלגה, אברהם שריר (מקום 10), פנחס גולדשטיין (מקום 20), יוסף גולדברג (מקום 28) ופסח גרופר (מקום 32).
סוכם כי לאחר הקמת הממשלה יתמנה מודעי לתפקיד שר האוצר ועוד נציג מטעם המפלגה יכהן כשר.
ההסכם הובא לאישור הליכוד ונתקל בהתנגדות עזה מצד חברי מרכז שבראשם עמד ח"כ בני בגין.
במהלך אותו עימות אף כינה בגין בלגלוג את הסיעה בראשי התיבות בקירוב של שמה המלא - קרצי"ה (המפלגה לקידום הרעיון הציוני).
עם זאת, בסופו של דבר אושר ההסכם ברוב ניכר.
זמן קצר לאחר מכן, בשלהי הכנסת ה-12, חזרו יוסף גולדברג ואברהם שריר לסיעת הליכוד.
האחרון שב בעקבות לאחר קריאתו הדרמטית של יצחק שמיר: "אברשה, חזור הביתה".
בעקבות חזרת השניים לליכוד, אישר מרכז הליכוד בתמיכת רוב חברי הסיעה כי ההסכם עם המפלגה לקידום הרעיון הציוני מבוטל.
לקראת הבחירות לכנסת השלוש עשרה, ב-7 אפריל 1992, נערך כנס יסוד של הקבוצה תחת שם חדש - "המפלגה הליברלית החדשה".
בבחירות לכנסת השלוש עשרה, התמודדה המפלגה כאשר מודעי מוצב במקום הראשון, אלי לנדאו במקום השני, פנחס גולדשטיין במקום השלישי, פסח גרופר במקום הרביעי ויולי נודלמן, פעיל לשעבר בליכוד ובמפלגה הליברלית במקום החמישי.
עוד מספר מועמדים ופעילים לשעבר בליכוד ובמפלגה הליברלית שובצו בשאר המקומות, עד המקום ה-75 האחרון ברשימה לכנסת.
הרשימה זכתה ב-16,669 קולות, אך לא עברה את אחוז החסימה ונותרה מחוץ לכנסת, ונעלמה מהמפה הפוליטית בישראל.
כנסתנציגיםהכנסת ה-12 (1988)יצחק מודעי, פסח גרופר, אברהם שריר, יוסף גולדברג, פנחס גולדשטייןמועמדי המפלגה ב (1992)יצחק מודעי, אלי לנדאו, פנחס גולדשטיין, פסח גרופר, יולי נודלמן.
בחירותמושבים קולותאחוזהבחירות לכנסת השלוש עשרה16,6690.6%
מפלגת בוסניה והרצגובינה (בבוסנית: Stranka za Bosnu i Hercegovinu) היא מפלגה בבוסניה והרצגובינה.
נוסדה על ידי חאריס סילייג'יץ' ובראשה החל מאפריל 2021 עומד סמיר אפנדיץ'.
המפלגה מתוארת כמפלגה רב אתנית בעלת השקפה ליברלית בפוליטיקה של בוסניה והרצגובינה ושואפת לבוסניה והצרגובינה אחידה, ולביטול שתי הישויות המרכיבות את בוסניה והרצגובינה כיום.
בזמנו בבחירות לבתי הנבחרים שנערכו ב-5 באוקטובר 2002 המפלגה זכתה ב-10.5% שהם 6 מושבים מתוך 42 המושבים.
בנוסף המפלגה זכתה ב-15 מושבים מתוך 140 המושבים של בית הנבחרים של הפדרציה של בוסניה והרצגובינה ואף זכתה ב-4 מושבים מתוך 83 המושבים באספה הלאומית של רפובליקה סרפסקה.
נכון להיום, בשנת 2022, המפלגה אינה מיוצגת יותר בפרלמנט של בוסניה והרצגובינה.
יריבתה בקרב הבוחרים ה"בוסניאקים" (ה"מוסלמים" לשעבר) היא מפלגת הפעולה הדמוקרטית מיסודו של אלייה איזטבגוביץ'
המפלגה לקידום דמוקרטי (בסרבית: Партија демократског прогреса РС/Partija demokratskog progresa RS) היא מפלגה סרבית בבוסניה והרצגובינה שהוקמה על ידי מלאדן איוואניק, פרופסור לכלכלה מאוניברסיטת באניה לוקה.
המפלגה תומכת ברעיון של מדינה בוסנית, אך לפי הסכם דייטון.
רוב חברי המפלגה היו חברי המפלגה הסרבית או מתומכיה, אשר לא היו מרוצים מהרפורמות הכלכליות אשר בוצעו על ידי אותה מפלגה.
בבחירות האחרונות לבתי הנבחרים שהקיימו ב-5 באוקטובר 2002 המפלגה זכתה ב-4.6% שהם 2 מושבים מתוך 42 המושבים.
בנוסף המפלגה זכתה ב-9 מושבים מתוך 83 המושבים באספה הלאומית של רפובליקה סרפסקה.
ארגון מל"י, המפעל להכשרת ילדי ישראל היא מסגרת חינוכית עבור ילדים שהוצאו מביתהם על ידי לשכות הרווחה, העמותה מתמחה בנושא "אחאים" כמחצית מהילדים המתחנכים בעמותה הם אחים.
המפעל הוקם בשם "המפעל להכשרת ילדי ארץ ישראל" בירושלים בשנת 1941 על ידי רחה פריאר, כלת פרס ישראל לשנת 1981 ומייסדת עליית הנוער.
שם הארגון שונה עם הקמת המדינה ל"המפעל להכשרת ילדי ישראל (מל"י)".
ארגון מלי הוקם כמסגרת חינוכית נפרדת לטיפול בילדים במשפחות מצוקה בארץ ישראל, תוך התאמתה לרעיון החינוך החקלאי.
הרעיון המרכזי שהונח ביסודו נבע מעובדת הימצאותם של ילדים ובני נוער, לרוב בני עדות המזרח, שהתגוררו בשכונות העוני בערים הגדולות: ירושלים, תל אביב, חיפה ועוד, ברחוב.
ילדים ממשפחות דלות או הרוסות, שאינם לומדים אלא עובדים לעיתים בעבודות פשוטות והם חסרים מסגרת חיים וסביבה רצויה להתפתחותם.
היא ביקשה להקנות לילדים אלו מסגרת של הסתגלות לאורח חיים תקין ולמפגש עם ערכי תנועת התחייה של עם ישראל.
המפגש עם הילד הישן ברחוב בן יהודה בירושלים, וילדים נוספים בהם נתקלה ברחובות, נטולים זכויות אלמנטאריות של חינוך, מזון, לבוש ועוד, עובדים בעבודות קשות כדי לסייע לפרנסת משפחה דלת אמצעים, עורר אותה לפעולה ולהקמת המפעל שיביא את ילדי הארץ שבמצוקה לקיבוצים, במטרה לחנכם לעבודה פרודוקטיבית ולמניעת הידרדרותם לפשע.