tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף, בכרטיס זה אין דרישה של הצגת פרטים אישיים על גבי הכרטיס על מנת לקבל את הטבות הבסיס (הוזלה כללית והחזר כספי על הסכום הצבור במקרה של אובדן או הרס הכרטיס).
בנוסף, בעת נסיעה ברכבת בלונדון, יש לתקף את הכרטיס בכניסה וביציאה מהרציף, והחישוב מתבצע בצורה אוטומטית בעת תיקוף היציאה.
זאת בשונה מישראל שבה יש צורך להטעין את כרטיס הנסיעה הרצוי טרם תיקוף הכרטיס בכניסה לרציף, דבר המוסיף עוד שלב בשימוש בכרטיס.
OV-chipkaart הוא כרטיס דומה המופעל הדרגתית בכל אמצעי התחבורה הציבורית בהולנד, כולל רכבות.
חסרונו לעומת הכרטיס הישראלי הוא מחיר רכישתו – 7.50 אירו, ותוקפו המוגבל ל-4–5 שנים.
כמו הכרטיס הישראלי גם את הכרטיס ההולנדי ניתן להנפיק במקום, יש צורך במילוי טופס והמתנה עד להכנת הכרטיס הנמשכת מספר דקות.
קיים כרטיס חד-פעמי מיוחד לתיירים.
מאחר שכל המדינה מחולקת לאזורי כרטוס, על הנוסע להעביר את הכרטיס בכל נסיעה גם ליד מכשיר תיקוף בתחילת הנסיעה וגם בסופה.
באוטובוסים נמצאים מכשירי תיקוף ליד דלתות הכניסה והיציאה.
בגין נסיעה ברכבת על הנוסע להעביר את כרטיסו ליד מכשיר תיקוף בהיותו בתוך תחנת המוצא ופעם נוספת עם יציאתו מתחנת היעד.
אם הנוסע שוכח להעביר את כרטיסו בגמר הנסיעה, תחויב יתרת חשבונו ב-4 אירו.
נוסע ששכח לתקף את כרטיסו בגמר הנסיעה וחויב בסכום זה יכול לבקש החזר, אך הדבר כרוך בהליך בירוקרטי.
בעיר ניו יורק פועל מאז 1993 ה-MetroCard, אשר רכישתו במכונות המכירה היא קלה ואינה דורשת הוספת תמונה או פרטים אישיים.
מערכת דומה קיימת גם בשיקגו.
רב-סרן שמועתי הוא דמות בדיונית הומוריסטית, המוצגת בעגה הצה"לית כמקורן של שמועות העוסקות באירועים בצה"ל שלא ניתן להם אישור רשמי.
יש המעלים את רב-סרן שמועתי לדרגת סגן-אלוף (אז נעשה לעיתים שימוש בכינוי "סגן-אלוף אמרו לי"), ויש אף המכנים אותו "רב-אלוף שמועתי" או קובעים כי הוא "הועלה לדרגת רמטכ"ל".
לעיתים מיוחסות לו גם שמועות שאינן במישור הביטחוני (יש המכנים את "עמיתו האזרחי" של רב-סרן שמועתי בשם "מר שמועתי").
מצבה הביטחוני המיוחד של מדינת ישראל, וכן העובדה כי לישראלים רבים יש מכרים קרובים במערכת הביטחון, הביאו לגלים של שמועות, העוסקות באירועים ביטחוניים.
בשמועות יש כאלה שמתגלה בהן גרעין של אמת, וכאלה שמתגלות כמשוללות יסוד.
ככל הנראה, עד תחילת שנות ה-60 הייתה דרגתו של "שמועתי" סרן בלבד.
באמצע שנות ה-60 החלו להתייחס אליו כרב-סרן, אם כי יש שהמשיכו לדבוק בדרגתו המקורית, עד ימינו.
יהושע בר-דיין ב"יומנו של חייל" (1968), יומנו ממלחמת ששת הימים, כותב:
חנוך ברטוב, בסַפּרו על מלחמת יום הכיפורים, מציין כי .
בספרה של עמיה ליבליך "ילדי כפר עציון", מסופר על מלחמת ששת הימים:
וכך בספרו של יוסי בלום הלוי "התקדשות", בקשר למלחמת יום הכיפורים:
בזמן מלחמת לבנון השנייה הגדיר הפרשן הכלכלי עמי גינזבורג ב"הארץ" את רב-סרן שמועתי:
בעקבות פרסום שמועות כוזבות רבות במהלך מבצעי שובו אחים וצוק איתן דרך וואטסאפ, הופצה הודעה ברשתות החברתיות לפיה "רס"ן שמועתי מועלה בדרגה".
ההודעה לוותה בתמונה הומוריסטית בה סמל וואטסאפ משמש כדרגה במקום ה"פלאפלים" של דרגות רב-סרן וסגן-אלוף.
להלן מספר דוגמאות לשמועות מסוג זה:
"ליל הברווזים" - ידיעה על גיוס מילואים ששודרה ב"קול ישראל" ב־1 באפריל 1959 הביאה לגל של שמועות בדבר פריצת מלחמה, ולדיון דרמטי בכנסת במהלכו עלה מנחם בגין על הדוכן ובירך את הכוחות הלוחמים.
לאחר שהסתבר שמקור השמועה בתרגיל גיוס בלבד הודחו ראש אמ"ן, האלוף יהושפט הרכבי וראש אג"מ האלוף מאיר זורע מתפקידיהם.
זורע המשיך בשירות בצה"ל, ואילו הרכבי פרש והפך להיסטוריון נודע.
בעקבות היעלמותה של הצוללת "אח"י דקר" בדרכה מאנגליה לישראל, נפוצו שמועות כאילו הצוללת נמצאה וכל אנשיה בריאים ושלמים, ולאחר מכן נפוצו שמועות משונות על נסיבות היעלמה.
גל שמועות בדבר שחרורו של רון ארד על ידי סיירת מטכ"ל הביא לכך שהשמועות הוכחשו על ידי דובר צה"ל בשידור בערוץ הראשון.
הקרב הקשה בג'נין במסגרת מבצע חומת מגן באפריל 2002 הביא לידי גל של שמועות, לא רק בדבר היקף האבידות.
שמועה אחת אף טענה כי מסוקים שנשאו את שאול מופז ומשה יעלון התרסקו, וכי כאשר הגיעה הבשורה המרה לשר הביטחון בנימין בן אליעזר לקה זה בהתקף לב ומת.
שמועות אלו פסקו רק כאשר הודיע דובר צה"ל בשעות הערב של אותו היום, על המצב לאשורו, ויעלון, מופז ובן אליעזר הופיעו באמצעי התקשורת.
תקיפת חיל האוויר הישראלי בסוריה בספטמבר 2007, שעליה הוטל איפול מוחלט במקורות רשמיים בישראל, הביאה לשלל שמועות בעיתונות העולם על מהותה של הפעולה.
העיתונות הישראלית, שהצנזורה הצבאית אסרה עליה לפרסם מידע בנושא, הסתפקה בציטוט מקורות זרים.
תקיפה של צה"ל, שנערכה, על פי השמועה, בסודאן בינואר 2009, גררה גל שמועות, שהתפרסמו בעיתוני העולם, וצוטטו בעיתונות הישראלית.
ב-8 באפריל יצא העיתון "ידיעות אחרונות" בכותרת ראשית שבה נאמר: "השייטת פעלה בסודאן" (גם אתר ynet, הקשור בעיתון, עסק בכך, אך הכניס את הכותרת למירכאות, צעד שהעיתון נמנע ממנו).
העיתון והאתר לא נזקקו לציין בכותרת כי השייטת היא שייטת 13, שהרי בשפתם של מפיצי השמועות ומקבליהן, אין ספק מי היא "השייטת" בה"א הידיעה.
רב-נתיב היא פעולת ניתוב יחידה של נתונים או הודעה מאלמנט מקור אל קבוצת אלמנטים של תקשורת באופן מקבילי כגון: מחשבים, מרכזיות, מכשירים סלולרים, נתבים, התקני תקשורת וכו'.
פעולה זו גם נודעת בשם מולטיקאסט.
קיימות דרכים שונות להעברת נתונים מאלמנט המקור אל אלמנט היעד (כמודגם בטבלה).
בשיטת הרב-נתיב נתונים עוברים רק אל אלמנטים ייחודיים מתוך כלל האלמנטים, בניגוד ל-Unicast בו הנתונים עוברים ממקור יחיד ליעד יחיד.
ברשתות IPv4 כתובות ה-IP שמיועדות לקבוצות ה-Multicast הן כתובות ממחלקה D.
כאשר מדברים על עץ multicast מתייחסים לנתבים של ה-subnets ולא לכל host בנפרד ונתייחס אליהם בשם Multicast router.
Host מודיע ל-multicast router שלו על רצונו להצטרף או לעזוב קבוצה על ידי פרוטוקול IGMP .
בדרך כלל נתב ה Unicast של ה-host הוא גם נתב ה-multicast שלו.
כדי להיות חלק מהקבוצה על ה-host ראשית להודיע לנתב ה-multicast שהוא מעוניין להצטרף לקבוצה, לאחר מכן עליו להודיע לשכבת ה-IP שהוא מעוניין לקבל חבילות נתונים בעלות הכתובת של הקבוצה G, ולבסוף עליו להודיע לחבילת ה-MAC שהוא מעוניין לקבל חבילות עם ה-IP של הקבוצה.
מהו ה-MAC (כתובת פיזית) של כתובת היעד כאשר שולחים חבילת multicast?
לא broadcast כי אז כל ה-host-ים סתם יעבירו את ההודעה לשכבת ה-IP.
לכן מגדירים כתובת MAC עבור multicast.
הגדרת כתובת MAC עבור הודעות Multicast בעייתית מאחר שמרחב כתובות ה-MAC מצומצם ניתן על ידי ה-IEEE ולכן במקום כתובת MAC אחת לכל קבוצה נצטרך ליצור כתובת MAC אחת לכל 32 קבוצות.
כרטיסי רשת בימינו באים בשתי גרסאות – האחת מקבלת את כל ה-MAC של ה-Multicast והשנייה מקבלת מספר מוגבל של קבוצות MAC.
כאשר host מעוניין להצטרף לקבוצת multicast הוא שולח הודעת IGMP Report עם כתובת IP יעד ככתובת הקבוצה.
בכל פרק זמן נתב ה-multicast שולח הודעת IGMP Report ל-host-ים ומבקש שיודיעו לו אם הם עדיין מעוניינים להשתייך לקבוצה.
בגרסה הראשונה של IGMP אם host מעוניין לעזוב הוא פשוט לא מגיב לנתב כאשר הוא מבקש לדעת מי עדיין רוצה להיות משויך לקבוצה.
בגרסה השנייה של IGMP קיימת הודעה מפורשת על רצון host לעזוב שנשלחת ל-224.0.0.2 שזו כתובת כל נתבי ה-Multicast וכתוצאה מכך הנתב שולח הודעת בדיקה: האם עדיין קיים מישהו שמעוניין לקבל הודעות?
בגרסה השלישית של IGMP צומת host יכולה לבקש קבלת הודעות Multicast ממקור ספציפי (source, Group).
עבור Unicast המסלול הטוב ביותר הוא המסלול הקצר ביותר אך עבור עץ Multicast לא כך הדבר מאחר שיש להתייחס לכלל גודל העץ ולא לכל מסלול בנפרד.
עץ שמכיל את כל המסלולים הקצרים נקרא "shortest path tree" ועץ מינימלי שמגיע לכל הצמתים נקרא "Steiner tree".
בניית עץ Steiner היא NP קשה שאינה מגיבה היטב לשינויים בטופולוגיה, על כן לרוב בונים את עץ המסלולים הקצרים.
עץ המסלולים הקצרים לא יקר מאוד בהשוואה לעץ Steiner.
דרכים לצמצם את מספר העצים שקיימים עבור כל קבוצה בוחרים נקודה בשם RP (rendezvous point) ובכך מצמצמים את מספר העצים.
MOSPF עובד רק ברשתות בעלות Link-state.
פרוטוקול זה הוא הרחבה של OSPF.
הנתבים שולחים מידע נוסף ב-LSA.
המידע הנוסף הוא מסביר איזה נתב מעוניין להקשיב לאילו קבוצות.
כאשר נתב מקבל הודעת IGMP מ-host ששייך אליו הוא בודק האם הוא כבר שייך לקבוצה ואם לא הוא מפרסם הודעת LSA שמכילה מידע לגבי רצונו של הנתב להיות שייך לקבוצה.
עץ ה-Multicast נבנה לכל קבוצה בנפרד.
כמו כן ברור שהעץ צריך להבנות עבור כל מקור בנפרד (נעשה on-demand וגם נשמר במטמון).
אם משתמשים בפרוטוקול ניתוב פנימי של RIP אזי ניתן להשתמש ב-multicast של DVMRP.
מתחלק לשני תתי פרוטוקולים, האחד עבור קבוצות בעלות מעט משתתפים והשנייה עבור קבוצות שכמעט כולם משתתפים.
ניתן להבדיל בין סוגי הקבוצות לפי כתובת ה IP שלהן.
כאשר נתב מעוניין להצטרף לקבוצת Multicast הוא שולח הודעת JOIN ל-RP וכתוצאה מכך כל נתב בדרך ל RP מבין שמעתה והלאה הוא יצטרך להעביר הודעות Multicast של הקבוצה הספציפית אל הנתב ששלח את ה-JOIN.
אם הודעת JOIN נשלחת ובדרך ל-RP היא עוברת בנתב שהוא כבר חלק מעץ ה-Multicast אז היא תעצר שם ויתווסף ענף לעץ.
כאשר מקור רוצה לשלוח הודעה בעץ הוא שולח אותה לנתב שלו בהודעת IP.
הנתב שלו עוטף אותה בעוד IP ושולח אותה ל-RP.
משם ה-RP פותח את המעטפת של הנתב של המקור ושולח אותה לכל העץ.
לאחר מכן (אם המקור לא היה כבר חלק מהעץ), ה-RP שולח הודעה למקור לגבי הצטרפות לקבוצה וכך כל הנתבים בדרך ידעו גם להעביר לו הודעה.
ניתן ליצור חיבור ישיר (לא דרך ה-RP) על ידי שליחת הודעת JOIN מנתב לנתב דרך המסלול הקצר ביותר ובכך יבנה עץ Multicast מהכיוון הקצר ביותר.
זה שימושי כאשר יש תשדורת גבוהה מהמקור הספציפי.
לאחר מכן לא ישלחו הודעות מה-RP אל הנתב המבקש אלא רק דרך המקור הישיר.
הודעת ה-JOIN שנשלחת (ל-RP או לנתב ספציפי) צריכה להישלח באופן קבוע כדי לרענן את העץ.
אם נתב עלה מעוניין לצאת מהקבוצה (כי אין יותר host שמעוניינים בו) הוא ישלח הודעת PRUNE לנתב ה-upstream שלו ויבדוק בתורו אם יש לו גם צורך לא להיות חלק מהקבוצה.
אם יש שינוי טופולוגיה והמסלול ל-RP משתנה יש לשלוח JOIN ל-RP דרך המסלול החדש ולשלוח PRUNE לנתב הישן.
הודעת JOIN שתשלח לא תהיה (*,G) אלא (Source, G).
כלומר שכשנרצה להצטרף לקבוצה נציין גם מיהו המקור המבוקש (על המצטרף להכיר מראש את IP השולח).
אין RP מאחר שהנתבים בונים את עץ המקור של הקבוצה שהוא עץ מסלולים קצרים.
פרוטוקול זה מניח שהנתבים וה-host מריצים IGMP 3.
פרוטוקול זה פותר את בעיית חוסר הכתובות ל-Multicast מאחר שכעת לכל (Source, G) יש מזהה של 64 סיביות שהוא source_ip | multicast_ip (למעשה לא מסתכלים על כתובת ה-multicast ip).
כאשר עוד חבר רוצה להצטרף לרשת, העץ שלו ישתלב עם העץ הקיים.
פרוטוקול זה הפוך מה-sparse mode בכך ש-host צריך להודיע לנתב שהוא לא מעוניין להיות שייך ורק כאשר כולם מודיעים שהם לא רוצים להיות שייכים הנתב יוצא.
בניגוד ל-DVRPM, נתב שולח הודעות לכל שכניו.
משתמשים ב-"flood-and-prune" שבו נתב בוחר את הנתבים שמהם הוא מעוניין לקבל חבילות ומודיע לכל השאר על ידי prune שלא ישלחו לו חבילות.
הנקודה האדומה מציינת את אלמנט המקור.
הנקודות הירוקות מציינות את אלמנטי היעד אליהם יגיע המידע.
הנקודות הצהובות מציינות את האלמנטים שאינם היעד ולכן המידע לא יגיע אליהם.
רב-סנפירים (שם מדעי : Polypteriformes) היא סדרת דגים ממחלקת מקריני סנפיר, בתוכה משפחה יחידה - רבי סנפירים (Polypteridae) ובה 14 מינים קיימים.
לדגים אלה ריאות קטנות המסייעות להם לנשום במים דלי-חמצן.
הם בעלי גוף מוארך, סנפירים תחתונים קטנים אך שורה של סנפירים גרמיים דמויי קוצים לאורך פלג גופם העליון.
הם חיים רק במים מתוקים באזור הנילוס של אפריקה ובביצות סביבו.
דגים אלה שייכים לקבוצה שונה משאר מקריני הסנפיר, בקבוצת הסחוס גרמיים יחד עם החדקנאים.
הם בעלי תכונות האופייניות לבעלי ארבע רגליים כמו סנפירים בשרניים, ריאות העוזרות להם לנשום במים דלים בחמצן ולסתות מפותחות כמו בעל ארבע רגליים.
הם יכולים להגיע לאורך של 97 ס"מ.
סוג בואיטיוס (Bawitius) - נכחד
רב-סנפיר קונגו (שם מדעי : Polypterus endlicheri) הוא מין במשפחת הדגים רבי סנפירים.
זהו אחד מהמינים הגדולים במשפחה.
אורכו 63 ס"מ בממוצע והוא שוקל עד 3.3 ק"ג.
הוא בעל לסת תחתונה הבולטת יותר מהראשונה ובעל ראש שטוח, זנב גדול ורכס של סנפירי גב עוקצניים בולטים.
צבעו ירוק-צהוב עם כתמים שחורים על הראש והסנפירים.
רב-סנפיר קונגו הוא דג טורף הניזון בעיקר מטרף קרקעי כמו חלזונות וסרטנים אך גם מדגים קטנים.
הוא נוהג לשחות בסמוך לקרקעית, באזורי ביצות ומקווי מים רדודים באזור הטרופי של מערב אפריקה ואגן הקונגו.
דג זה מגודל לעיתים באקווריומים שונים.
רַב-סַנְדָּלִיִּים (שם מדעי: Scophthalmidae) היא משפחה של דגים שטוחים מסדרת הסוליתאים המצויים בימים של האוקיינוס האטלנטי לרבות הים התיכון, הים השחור, הים הבלטי ובאוקיינוס עצמו.
לעיתים הם גם שוחים לעבר מים מליחים בשפכי נהרות.
הרב-סנדליים הם קרוביהם של השטחנוניים, ודומים להם אך גדולים יותר ומגיעים עד לאורך של 1 מטר ומשקל 25 ק"ג אצל המין Scophthalmus maximus.
חלק מהמינים מהווים דגי מאכל חשובים.
הם מתאימים את עצמם לחיים על קרקעית חולית, ולרבים מהם גוונים מנומרים בירוק-שחור.
סנפירי השת שלהם רחבים מאוד וראשם מעוגל עם לסת קצרה אך בעלת שיניים חדות.
הם ציידים אורבים התופסים דגים אחרים וסרטנים שנעים בקרבתם.
רוב זמנם הם "זוחלים" על החול או האבנים, אך הם יכולים גם לשחות בעזרת זנבם השרירי.
סוג Lepidorhombus - בו שני מינים
סוג Scophthalmus - בו ארבעה מינים
סוג Zeugopterus - בו שני מינים
רב-תאיים אמיתיים (שם מדעי: Eumetazoa) היא קבוצה בממלכת בעלי חיים הכוללת את מרבית המינים בקבוצה וכן את המפותחים שבה.
מרביתם ניידים ורובם בעלי סימטריה דו-צדדית.
רוב החיות נחשבות לרב-תאיים, למעט הספוגיים והמינים הנכחדים Thectardis avalonensis ו-Iotuba chengjiangensis ואולי גם את הקבוצה הנכחדת Vendobionta (בעבר נכללו מספר חד-תאיים כמו האמבה בתור בעלי חיים אך כיום נחשבים לפרוטיסטים).
ראשיתם עם ראשוני החיות במשך הקמבריון שלפני 635 מיליון שנה מזמננו.
רב-תאיים אמיתיים היא קבוצה גדולה אך פרימיטיבית והיא מתפצלת לארבע קבוצות: מסרקנים, Trilobozoa שנכחדה ופרה-הולוזואה (ParaHoxozoa), בה הפלקוזואה, הצורבים והבילטריה, הכוללת את רוב מיני החיות.
מערכה מסרקנים (Ctenophora) – כוללת כ-150 מינים של בעלי חיים ימיים, גודל גופן נע בין מספר מילימטרים עד לשני מטר.
מערכה פלקוזואה (Placozoa) – מערכה של חסרי חוליות בממלכת בעלי החיים.
מערכה צורבים (Cnidaria) – במערכה זו כלולים כ-10,000 מינים של בעלי חיים פשוטים יחסית (בעלות שתי שכבות נבט בלבד) המצויים בסביבות מימיות בלבד, בעיקר בים.
שמם המדעי של הצורבניים, Cnidaria, מקורו במילה קנידוציט תאים מיוחדים שנושאים אברוני עקיצה.
קבוצה בילטריה (Bilateria) – בעלי סימטריה דו-צדדית או בעלי חיים מורכבים – קבוצה של בעלי חיים בעלי סימטריה דו-צדדית, כלומר, יש להם ראש (מלפנים) וזנב (מאחור), כמו גם גב (בצד הגבי) ובטן (בצד הגחוני); לכן יש להם גם צד שמאלי וצד ימני
אבא בר אייבו (, 175 (לערך) – 247; נודע גם בשמות: רב, אבא אריכא, רבינו) היה חכם תלמודי מחשובי האמוראים, ומייסד ישיבת סורא.
היה מאחרוני התנאים, ומראשוני אמוראי בבל.
חזרתו מארץ ישראל לבבל נחשבת כאירוע רב חשיבות ש"העניק את הדחיפה המכרעת לקראת ההתפתחות של מרכז רוחני יהודי בבבל", ושסימן את תחילת חילופי התרבויות בין הקהילות בארץ ישראל ובבל{{הערה|מיכאל אבי יונה, אטלס כרטא לתקופת בית שני, המשנה והתלמוד, ירושלים: הוצאת כרטא, 1974, עמ' 98.}}.
למד תורה מפי רבי יהודה הנשיא, וכן מפי דוֹדוֹ, רבי חייא.
רב נזכר פעמים רבות בתלמוד במחלוקותיו עם שמואל.
תרם תרומה משמעותית לחיבור התפילות.
רב נולד בעיר כפרי בבבל, לאייבו בר אחא כרסלא (לפי כת"י: בר סלא), סבו היה אבא בר אחא בר סלא מכפרי.
הוא הצטרף אל דודו, רבי חייא הגדול, כשעלה לארץ ישראל.
רבי חייא הצטרף לבית מדרשו של רבי יהודה הנשיא בציפורי או בבית שערים.
בצעירותו למד אצל גדולי התנאים: רבי אלעזר ברבי שמעון, רבי ישמעאל ברבי יוסי ורבי אלעזר ברבי יוסי, רבי אלעזר ברבי צדוק, רבי חנינא בן עקיבא, רבי יוסי איש הוצל והתנא מבוג.
רבו המובהק הראשון היה ככל הנראה רבי יצחק בר אבדימי, גם רב כהנא רבה שקיימת דעה ששמו היה רב כהנא בר מלכיו נמנה עם רבותיו.
כמו כן למדו רב ובן דודו, רבה בר חנה, בישיבתו של דודם, רבי חייא, בטבריה, שם שימש גם כמתורגמנו של רבי חייא.
לאחר מכן הצטרפו לבית מדרשו של רבי, ולמדו גם מפי הנשיא עצמו.
גם בבית מדרשו של רבי שימש כמתורגמן.
רב ירד לבבל בשנת ג' אלפים תתקע"ט (219 לספירה).
מיד בבואו לבבל, פגש בשמואל, שהכיר את רב כבר בארץ ישראל בתקופת לימודם המשותפת אצל רבי יהודה הנשיא, ומי שהיה ידידו הטוב של רב, ואף פסק במקרים רבים הלכה כמותו, גם כשדעתו שלו עצמו הייתה סותרת.
שמואל אף התבטא על רב: לא יאונה לצדיק כל אוון.
בתקופה שבה בא רב לבבל החמיר מצבו של העם היהודי הן ברדיפות שעברו תחת שלטון האימפריה הסאסאנית והן בתחומי הרוח.
השלטון הסאסאני, שהחל את שלטונו באותה תקופה, הקפיד ביתר שאת על חוקי השלטון.
במסכת בבא קמא מסופר שבעת שלמד רב כהנא אצל רב, הגיע לשם מלשין, והצהיר בפני רב על כוונתו למסור ממון ישראל לגויים.
לאחר שלא נענה לדבריו של רב שלא לעשות כן ואף הכריז ברמה על כוונתו הברורה למסור, קם עליו רב כהנא והרגו, וזאת על פי ההלכה שמותר ואף מצווה להרוג אדם שהוא "מוסר".
אמר רב לרב כהנא: עד עתה היו כאן היוונים, שאינם מקפידים על שפיכות דמים (הכוונה היא לפרתים, שהרבדים החברתיים העליונים שבהם הושפעו מן התרבות ההלניסטית, שעברה אליהם מן השלטון הסלווקי, שקדם להם), אך עתה שולטת מלכות הפרסים (הסאסאנים), שמקפידים על שפיכות דמים.
על כן הורה רב לרב כהנא לברוח לארץ ישראל, ושם לא להקשות בשיעוריו של רבי יוחנן במשך שבע שנים.
מכאן למדים על ההבדל בין הפרסים לפרתים: הפרסים הקפידו על חוקי המדינה ועל הסדר היציב, בניגוד לאנרכיה ששררה במשטר הפרתי.
בתקופת שלטון הפרסים נגרמו צרות לעם היהודי בגלל דת כהני הדת הזורואסטרית ("חברים" בלשון התלמוד), דת שכפתה את אורחות חייה על תושבי בבל.
על משטר זה התבטא רב '...תחת ישמעאל ולא תחת גוי.
תחת גוי ולא תחת חבאר.
באותה תקופה היו יישובים רבים שבהם רבו עמי הארצות, שלא ידעו גם מושגים הלכתיים בסיסיים.
רב הגיע ליישוב כזה בשם 'טטלפוש', ושמע שם אישה אחת המתייעצת עם חברתה בנוגע לאופן בישול בשר בחלב.
רב הבין שרמתם התורנית נמוכה מאוד עד שאינם יודעים אפילו שאסור לבשל בשר בחלב, וכלשון התלמוד "מצא בקעה להתגדר בה" וחיזק את שמירת המצוות על ידי תקנות שבהן החמיר בהלכות שלא חייבים בהם מהתורה, כדי למנוע מכשלות נפוצות.
בנוסף, כדי להרבות את השפעת ההלכה הוא תיקן את "בי רב" שבו למדו תלמידי חכמים רבים, וציווה להם ללמוד גם הלכות שאינן בסיסיות, אבל נחוצות לכל רב.
הוא אמר: 'תלמיד חכמים צריך שילמוד שלשה דברים: כתב, שחיטה ומילה.
ורב חנניא בר שלמיא משמיה דרב אמר אף קשר של תפילין וברכת חתנים וציצית.
באותה תקופה הרבה רב לעסוק בחשיבות מצוות תלמוד תורה, ואף התבטא: "גדול תלמוד תורה יותר מבנין בית המקדש".
במיוחד הרבה לזרז את תלמידי החכמים להפיץ תורה, ואמר: 'כל המונע הלכה מפי תלמיד, כאילו גוזלו מנחלת אבותיו'.
את המשך קיום העם היהודי ייחס לתינוקות של בית רבן ולישיבות, אותם כינה בתוארים מיוחדים "משיחי ו"נביאי": "אל תגעו במשיחי" אלו תינוקות של בית רבן.
"ובנביאי אל תרעו" אלו תלמידי חכמים'.
הוא הרבה לדאוג לחינוך הקטנים.
ר' אהרון היימן משער על פי כמה מאמרים בירושלמי שלאחר הגעתו של רב לבבל הוא שימש תקופה מסוימת כמפקח על ענייני הלכה בבית מדרשו של רבי אחי ברבי יאשיה.
כמו כן, סופר שלאחר שהגיע לבבל מונה רב להיות אגורנומוס בשווקים על ידי ראש הגולה.
באותה תקופה בה הגיע רב לבבל, שימש רב שילא בתפקיד ראש ישיבת נהרדעא, מר עוקבא שימש בתפקיד הריש גלותא, ושמואל היה דיין בעיר.
רב שהגיע לעיר לא רצה לפגוע במעמדם, והוא השתתף בשיעוריו של רב שילא מבלי לחשוף את זהותו.
הוא לא הקפיד על כבודו, וכאשר מתורגמנו של רב שילא נעדר יום אחד הוא מילא את מקומו, ותרגם את שיעוריו של רב שילא לקהל.
רב שילא שעמד על זהותו באמצע השיעור סירב להשתמש בו כמתורגמן, אך רב התעקש להמשיך את עבודתו בתרגום השיעור.
לפרנסתו קיבל את העבודה שהטיל עליו הריש גלותא, ופיקח על החנויות ותעשיית המסחר בעיר שתעשה על פי כללי האמת והיושר, במיוחד השגיח על המשקולות שתהיינה כראוי.
כאשר רב שילא נפטר, הוצע לרב למלא את מקומו, אך רב סירב לשמש כראש ישיבה ובכך לפגוע במעמדו של שמואל שהתגורר במקום, והציע לכבד בתפקיד את שמואל.
הוא עצמו הלך לסוּרא וייסד בה את ישיבת סורא, שבמרוצת הזמן ישבו בה 1,200 תלמידים, והחזיקה מעמד כשמונה מאות שנה.
סורא גם הייתה שוממה מישיבות ומתלמידי חכמים ורב הגיע אליה במטרה מוצהרת להרים את קרן התורה שבעיר.
ישיבה זו וישיבת נהרדעא, שייסד שמואל בנהרדעא, פתחו תקופה חדשה בתולדות היהדות, תקופה שבה הייתה בבל מרכז היהדות.
החל מאותה תקופה שבה בא לבבל החלה פריחת הישיבות בבבל, ומעמדה של בבל התחזק.
בתלמוד קיימת דעה כי לעניין גיטין שבה מפורש כי המביא מחוץ לארץ – שבה אין מצוין עדים לקיימו מעיד כי "בפני נכתב ובפני נחתם", אינו צריך לעשות כך בבבל שבה שיירות מצויות תמיד מישיבה לישיבה.
בישיבת סורא עצמה למדו אלף ומאתיים תלמידים בתקופה זו.
נודע בתלמוד בפשטות בכינוי רב.
מכוּנה גם אבא אריכא, משום שהאריך ימים או משום שהיה גבוה.
ויש מפרשים בכמה מהראשונים להפך ששמו הוא דווקא רב וכינויו הוא אבא.
בסדר תנאים ואמוראים נכתב שרב חי ארבע מאות [או שלוש מאות] שנה.
אחריו, רמ"ע מפאנו כתב שרב הוא רבי אבא הנזכר בזוהר שהיה בקי בחכמת הקבלה, ולימד את רבי חייא חכמה זו, וכך כתב גם בסדר הדורות, בהמשך לדברים אלו כתב הרמ"ע מפאנו בספרו יונת אלים על שבע סוגיות בתלמוד הבבלי בהן כתוב "שתיק רב" ובכל מקרים אלו ההלכה לא נפסקה כמותו.
לדעתו, רב יכול היה לענות תשובה על פי תורת הקבלה, אך לא רצה לגלות אותה.
הבן איש חי בספרו "תורה לשמה" חלק על כך וטען שזה לא מסתבר ושני אנשים הם, וכך כתב גם הרב עובדיה יוסף בספרו יביע אומר על מסכת הוריות.
הרב ראובן מרגליות טען שבמקור נכתב ת' [או ש'] ופענחו ארבע מאות וזוהי טעות, ופענוחו האמיתי הוא תשעים או שמונים, כלומר לדבריו רב חי תשעים או שמונים שנה.
רב מיעט תמיד בשינה, ובמהלך היום ישן רק זמן מועט בשיעור "שיתין נשמי" (שישים נשימות) כרבו רבי יהודה הנשיא.
הרמב"ם כותב כי רב לא שח שיחה בטלה כל ימיו.
רב היה בן למשפחה נכבדה.
לפי מסורת אחת, היה מבני שפטיה בן אביטל, בנו של דוד המלך.
אם כי, בתלמוד בבלי מובאת גרסה אחרת סותרת, ולפיה רבי חייא, אחיו של אביו ואחיו של אימו של רב, היה בן למשפחה המיוחסת לשמעא אחי דוד המלך ולא היה צאצא של דוד המלך.
אביו היה אחיו של רבי חייא מאב ולא מאם ונשא את אחותו החורגת, ומנישואין אלו נולד רב.
במסכת סנהדרין ישנה דעה שגם אימו של רב הייתה אחותו של רבי חייא.
דעה זו מתבססת על כך שרבי חייא כינה את רב בתואר "בן אחותי".
על פי דעה זאת, סבו של רב, רבי אחא מכפרי, הוליד את רבי חייא מאישה שהייתה אמה של אימו של רב מבעל קודם.
רבי חייא הוסיף לשאול: "אימא קיימת?" רב השיב: "אייבו קיים?".
מתוך רמיזות אלה הבין רבי חייא שאחיו ואחותו נפטרו.
רבי חייא ישב שבעה באופן מקוצר, כפי שמורה ההלכה במקרה כזה.
החוקר אליעזר שמשון רוזנטל חולק על ההנחה המקובלת והמפורשת בתלמוד ובראשונים לפי גרסתינו, והוא קובע (על סמך בירור נוסחאות ופירושי גאונים) ש"בר אחיו דהוא בר אחתיה" פירושו "בן אחיו, כלומר בן אחותו".
במילים אחרות: רב היה רק בן אחותו של ר' חייא, ואילו "בן אחיו" הוא שם כללי שפירושו אחיין.
כך כותב רב האי גאון: .
ולפי גרסת הגאון נראה שבספרים שלנו בסנהדרין דף ה, שמבינים שבאמת דהוא בר אחיו גם כן ממש, היא תוספת מאוחרת ואינה מקורית שם.
עם זאת במקורות קדומים אחרים מפורש כי רב היה גם בן אחיו וגם בן אחותו, וכך מפורש גם בהקדמתו של רב ניסים גאון לתלמוד.
כשביקש רבי חייא מרבי יהודה הנשיא לסמוך את רב ואת רבה בר חנה, קיבל רבה בר חנה סמיכה מלאה, ואילו רב סמיכה חלקית, שלא כללה בתוכה סמכות לקבוע בבכור בהמה טהורה שהוא בעל מום ולהתירו באכילה, למרות העובדה שרב נחשב למומחה במומים.
אחד הפירושים שניתנו לכך בתלמוד הוא, שרב היה מומחה מדי, ומסוגל היה להבחין בין מום (חיצוני) קבוע למום עובר באופן שלא ניכר לשאר האנשים.
מכך נולד חשש שאנשים שאינם מומחים מספיק כדי להבדיל בין מום לרעהו, יתירו במום עוֹבר שלא כדין, על סמך דמיונו למום קבוע שרב התיר על פיו.
רב ירד לבבל, ומשם שלח שאלות לרבי יהודה הנשיא.
לאחר פטירתו של רבי יהודה הנשיא התמנה רבן גמליאל ברבי לנשיאות.
רב ביקש ממנו שישלים את סמיכתו, אך רבן גמליאל ברבי סירב לבקשה, באמירה שלא ייתן לרב יתר על הסמכויות שקיבל מאביו, רבי יהודה הנשיא.
רב נודע בתקנות רבות אותם תיקן כאשר מצא פרצה הלכתית מצויה, הרקע לתקנות אלו מכונה בגמרא "רב בקעה מצא וגדר בה גדר".
בשל העובדה שנולד עם סוף תקופת התנאים, ניתנה לו סמכות לחלוק עליהם.
התלמוד מביא פעמים מספר את הקביעה: "רב תנא הוא ופליג", כלומר: לרב יש סמכות של תנא, ומותר לו לחלוק על תנא נוסף.
לפי הבנתו של הרב אהרון היימן אין הכוונה שיכול לחלוק על דבריהם של תנאים המפורשים במשנה, אלא רק על התנאים השונים ומפרשים את דברי המשנה, ואכן רב אינו חולק על שום משנה בשום מקום אלא על ברייתא בלבד.
(לכאורה בב"ב קע: (לפי הרשב"ם) הוא כן חלק על משנה).
בנוסף, לא כולם הסכימו כי לרב יש מעמד של תנא, ורבי יוחנן סבר שרב נחשב לאמורא.
דבריו של רב מופיעים, בשם "רבי אבא", בכמה מקורות תנאיים.
רב כהנא (הראשון) היה נחשב תלמידו של רב בקבלת השמועות מהדורות הקודמים אך לא בסברה.
כאשר רב בא מארץ ישראל לבבל למד ממנו רב כהנא שמועות שקיבל מחכמי הדור הקודם שהיו בארץ ישראל, כמו רבי יהודה הנשיא ורבי חייא, אך מכיוון שלא קנה ממנו את דרך הסברה ורק היה זקוק לשמועותיו הוא לא נחשב לתלמידו.
יחד עם חברו רב אסי (שהיה צעיר ממנו ושמו מוזכר תמיד אחרי רב כהנא), היו דנים עם רב בהלכה.
שיטת לימודם הייתה אחרת מרב והם לא קיבלו את דעתו, ולכן פעמים רבות הם שאלו את רב שאלות בסברה, ורב שתק מכיוון שסבר שלא ניתן להסביר להם הלכות המנוגדות לסברתם.
כך למשל הם נחלקו בדין המחיצה השלישית בהלכות סוכה, שמקובל כהלכה למשה מסיני שדי בטפח אחד.
חכמי הגמרא נחלקו היכן להעמיד דופן זו, באופן שתיראה כחלק מהסוכה, ותשלים את מראה כדירת עראי במידת האפשר.
בעוד שרב סבר שיש להעמידה ליד סיומה של אחת מהדפנות כדי שתיראה בבירור שהיא המשך של הסוכה, הקשו רב כהנא ורב אסי שיש להעמידה בקצה המקביל, בדיוק מול המקום בו נפגשות שתי הדפנות באלכסון.
כאשר הקשו רב כהנא ורב אסי שאלה זו לרב, הוא שתק.
לפי הסבר התוספות הסיבה לשתיקתו היא מכיוון שלא ידע מה להשיב להם.
רב כהנא (השני) נחשב לתלמידו המובהק.
במסכת ברכות מסופר שרב כהנא הסתתר מתחת מיטתו של רב בעת שזה עסק בתשמיש המיטה.
עוד בהקשר זה מסופר במסכת שבת שרב כהנא קרא לרב את פסוקי פרק יב בספר קהלת, העוסקים בזקנה, וכאשר קרא את המילים , שפירושן תתבטל חדוות המין נאנח רב.
אמר רב כהנא: , כלומר משתמע מכך (מהאנחה) שבטלה אצלך חדוות המין.
רבי אלעזר למד אצלו בצעירותו לפני שעבר רב לבבל, ואף מסר מספר מאמרים בשמו.
אחד מהם הוא בנוגע למאכל בן דרוסאי המצוטט בהקשר של הלכות השהיה, לאחר המשנה שבה מצוין שאפשר להשהות בתנאי שהמאכל מבושל:
גם כאשר למד לפני שמואל, הוא היה מתנהג לפי פסקיו של רב.
מתלמידיו המובהקים היה רב חמא בר גוריא.
מסופר כי פעם בא אדם לשאול את רב מה דינו של הנולד מיהודיה שנישאה לגוי, ורב השיבו שדינו כיהודי הכשר להינשא.
רב חמא בר גוריא הציע לו למהר וללכת בטרם יבוא שמואל ויפסלנו.
רב חמא בן גוריא גם מסר מאמרים רבים באגדה בשם רב.
עם תלמידיו נמנו גם רב הונא, רב יהודה, רב חנן בר אמי, רב אחא בר אדא (כעדות בנו רב פפא), רב חיננא בר שלמיא, רב אדא בר אהבה.
רבה בר אבוה, רב ששת, רב ענן ורב חייא בר אשי, רב חננאל, רב ברונא, יצחק בר אבדימי (השני) ורב יוחנן.
חכמים נוספים שמוסרים מתורתו של רב אף על פי שלא ראו אותו הם רב נחמן ורב חייא בר אבין.
בנו היה חייא בר רב, כאשר אימו הייתה מצערת את אביו רב, הוא יעץ עצות לאביו כיצד להימלט מכך.
נכדו, בן בנו רבי חייא הוא האמורא רב שימי בר חייא, שזכה לראותו ואף לארחו בביתו.
בן אחר שלו היה איבו.
רוץ מיד לעשות מהם שכר, לפני שתתחיל לחסל את הערימה ולא יישאר לך לשכר.
חתנו היה רב חנן בר רבא, שהוא היה חותנו של רב חסדא, שעל צאצאיו נמנו עשרות אמוראים.
רב נפטר בשנת 247. כאשר נפטר, גזר רבי יצחק בר ביסנא שלא יביאו הדס לשמחת חתן וכלה כנהוג, במשך כל השנה הראשונה.
אדם שעבר על התקנה נעקץ על ידי נחש ומת.
השמועה על פטירתו של רב הגיעה לאוזני שמואל שקרע שנים עשר בגדי משי באומרו על רב: "הלך האיש שהייתי ירא מפניו".
רב אדא בר אהבה ששהה בשעת הקבורה, קרע את בגדו מדין קריעה, כתלמיד לרבו.
מעפר קברו השתמשו כרפואה סגולית למחלות שונות.
פטירתו של רב, גרמה בעקיפין לפטירתם של שניים מגדולי תלמידיו, שילא בר אבינא ורב אסי.
לפני פטירתו של רב, שהה רב אסי ליד מיטתו, ורב אמר לו כי הוא חוזר בו מפסקו זה, אלא ששילא בר אבינא תלמידו עדיין נוהג כמותו, ולכן – הורה רב לרב אסי – "גרייה", כלומר: שכנע אותו בטעמים וראיות כי פסק זה אינו נכון.
רב אסי לא שמע בבירור את קולו של רב, וחשב כי הוא אומר מילה דומה בארמית שמשמעותה שונה – "גדייה", כלומר: אם לא יסכים לדבריך, כרות אותו על ידי שמתא.
נענה רב אסי: כוחי גדול כשל התנא איסי בן יהודה, שנקרא גם איסי בן גור אריה, איסי בן גמליאל, ואיסי בן מהללאל (השם איסי דומה לשם אסי), "אסיתא דנחשא דלא שלט ביה רקבא" – כרפואה שנוצרת על ידי ארס של נחש, שלא שולט בו רקבון.
לאחר פטירתו של רב הוחלט כי רב הונא ימלא את מקומו בראשות ישיבת סורא.
אם כי, מפאת כבודו של גדול הדור שמואל לא מינו אותו לעמוד רשמית בראשות הישיבה בשבע השנים הבאות עד פטירתו של שמואל, ובאותה תקופה, עלתה קרנה של ישיבת נהרדעא שבראשה עמד שמואל.
רב ושמואל היו בעלי דרכים הלכתיות מנוגדות.
במקרים בהם ניתן לפרש את הכתוב כפשוטו, העדיף רב את הפירוש הקרוב לפשט הפסוק ופירוש המילות.
לכלל רוב בהלכה הוא נתן חשיבות מיוחדת.
הוא נחלק עם שמואל האם הולכים בדיני ממונות אחר הרוב, ובניגוד לשמואל שפסק ש"אין הולכין בממון אחר הרוב", סבר רב שהרוב נחשב להכרעה גמורה וניתן להוציא על פיו בדיני ממונות.
הוא סבר שמותר לקנות מגזלן אם רוב הדברים שאצלו הם שלו, וכן מכריע במקומות רבים לפי הרוב, ואף לא חשש לדעת יחיד בניגוד לדעת הרבים, אף לחומרא (להחמיר מספק), בניגוד לשמואל.
רב היה מתרחק מוויכוחים עם גויים בענייני אמונה, וייחס לוויכוחים כאלו רק רע, התרחק משתיית משקאות ששהו בבית גוי מכיוון שאינם זהירים בדין מים מגולים, ואסר לשבח את מעשיהם.
עם זאת, לרב היה גוי שהיה ידידו בלב ונפש, וכאשר נפטר אמר רב: "נתפרדה החבילה" – אהבתינו שנקשרה בלב ונפש.
מהנהגותיו: לא הציץ מחוץ לארבע אמותיו, לא הלך מעולם בגילוי ראש, הקפיד על קיום מצוות שלוש סעודות שבת, מעולם לא אכל בסעודת הרשות (כי אם בסעודת מצווה.
חולין צה, ב), וכל מי שהקניטו – הלך רב לפייסו, גם אם היה אדם פשוט.
שניים מהמקרים המיוחדים שבהם נהג לפנים משורת הדין וחיזר אחרי השלום, מצוטטים בתלמוד.
מקרה אחד: אחד מטבחי העיר סורא פגע בכבודו של רב.
בערב יום כיפור ראה רב שהטבח לא בא לפניו לבקש סליחה, ואמר לעצמו: אבוא לפניו, שמא יבקש ממני סליחה.
רב הונא שמצא אותו בדרך הבין את העתיד לקרות ואמר לעצמו: הולך אבא (שמו של רב) להרוג את הטבח.
רב הגיע לחנותו של הטבח, הטבח ראה את רב, והמשיך לחתוך בשר תוך כדי שהוא אומר בחוצפה: לך מכאן אבא, אין לי עימך שיג ושיח.
באותו רגע נבקעה מתחת סכינו של הטבח עצם גדולה לשניים, ואחד מהחלקים פגע בטבח והוא מת במקום.
סיפור זה משמש כמוטיב מרכזי במחקרים רבים אודות הסליחה.
העניין נידון בהרצאה שנשא הפילוסוף עמנואל לְוִינס אודות הסליחה בשנת 1963, והוא הסיק מסיפור זה שגם כאשר הנפגע מבקש לסלוח הסליחה אינה חלה אם הפוגע מסרב להתנצל.
מקרה אחר התרחש כאשר שימש כמתורגמן בבית מדרשו של רבי יהודה הנשיא.
לאחר שהחל את הדרשה, נכנס רבי חייא, חזר רב והתחיל את הדרשה מחדש.
כך עשה גם כאשר נכנסו לבית המדרש בר קפרא, ורבי שמעון בנו של רבי, כל אחד בנפרד.
כאשר לאחר מכן נכנס רבי חנינא בן חמא אמר רב: וכי לכל אחד שיכנס אחזור לתחילת הדרשה?
רבי חנינא בר חמא הקפיד על רב.
רב נכנס אליו לאחר מכן שלוש עשרה שנה בערב יום כיפור, אך הוא לא הסכים להתפייס.
קיימת מחלוקת בין רב לשמואל בדין מודה בקנס פטור: שונה חוב של קנס מחוב של ממון.
בממון הודאת בעל חוב מחייבת אותו גם ללא כל הוכחה נוספת, ואילו בקנס אם הודה על המעשה שעשה פטור.
למדו זאת מהפסוק 'אשר ירשיעון אלוהים ולא המרשיע את עצמו, אם באו עדים להעיד על המעשה אחרי שמודה בקנס, מחלוקת בין האמוראים רב ושמואל, שמואל סבר חייב ולדעת רב פטור וכך נפסק להלכה.
אין הולכין בממון אחר הרוב: נחלקו רב ושמואל במסכת בבא בתרא: על פי דברי התלמוד היו קיימים שני סוגי שוורים: נגחנים ובעלי מזג תוקפני, ובעלי מזג נוח.
כלל אותו טבע רב משמש כיסוד בהלכות ייבום וחליצה: .
כלל זה משפיע רבות על הלכות ייבום, לפיו אם בשעת הנפילה לייבום היה אסור לייבם את היבמה מכיוון שהיא נחשבה לאחת מהעריות האסורות, או צרתה, גם אם אחר כך כבר נחשבת ככזו (למשל: הייתה אחות אשתו ומתה אשתו) היא אסורה עליו.
הוא טבע יסודות הלכתיים רבים בהלכות עירובין.
אחד מאלו הוא כלל תיקון חצרות ומבואות, שבה הוא נחלק עם שמואל בדין מבוי עקום.
מחלוקת אחרת בין רב לשמואל בהלכות עירובין היא בנוגע לטלטול בין גג של רשות היחיד אחת לרשות היחיד אחרת, האסור מדברי חכמים.
השאלה היא האם גג של שתי רשויות שמתחתיהם ישנם שני בתים, נחשבות לשתי רשויות או לא.
לפי שיטת רוב התנאים, .
נחלקו רב ושמואל, מה דינו של גג כזה, לפי שיטת החכמים האומרת כי כל גג של בית נחשב לרשות בפני עצמה, וממילא אסור לטלטל מאחת לשנייה.
רב קובע כי מכיוון שכל חלק מהגג נחשב כרשות בפני עצמה, הרי היא כרשות היחיד שפרוצה לגמרי לרשות האסורה לה – הרשות היחיד האחרת, וממילא הטלטול בגג כזה אסור.
לעומת זאת, שמואל סבור שהטלטול בגג כזה מותר, מכיוון שכל גג נחשב כמוקף במחיצה על ידי הדין גוד אסיק מחיצתא – אנו מחשיבים את מחיצות הבית מלמטה כאילו עולים ונמשכים בגג עצמו ומפרידים בין רשות אחת לשנייה.
לעומת זאת, כפי שפסק רב לתלמידו רב כהנא, כל דבר שהוא אריג לא גזרו עליו שלא להוציאו לרשות הרבים, מכיוון שלא ניתן להדק אותו היטב לראש ומכיוון שאינו חוצץ בפני המים מותר לטבול בו ואינו כלול בגזירת חכמים זו.
גם רב הונא בריה דרב יהושע, אמורא מהדורות האחרונים פסק כך, ולפי גרסה אחרת הוא הוסיף וסיפר שראה שאחיותיו אינם מקפידות להסיר את חוטי האריג שבראשם לפני שהולכים למרחץ, ומכיוון שגם הנשים אינן מקפידות שלא להסיר אותן האריג אינו נחשב ל"חציצה".
הגמרא (בכורות מט:) קובעת כלל פסיקה לכל מחלוקות רב ושמואל, לפיו "הלכתא כרב באיסורי, וכשמואל בדיני".
כלומר, בכל מחלוקות רב ושמואל שנוגעים לענייני איסורים, ההלכה היא כרב.
ובכל המחלוקות שלהם שעוסקים בדינים משפטיים, ההלכה כשמואל.
המסכת שבת (מ.) אביי נותן שלושה מקרים חריגים, שבהם למרות שמדובר בענייני איסורים עדיין ההלכה היא כשמואל, אולם בכל שאר מחלוקות אלו ההלכה נפסקת כרב.
הנותן מתנה לחבירו – צריך להודיעו.
לעולם אל ישנה אדם בנו בין הבנים, שבשביל משקל שני סלעים מילת [=צמר משובח] שנתן יעקב ליוסף יותר משאר בניו – נתקנאו בו אחיו, ונתגלגל הדבר וירדו אבותינו למצרים
כל עיר שגגותיה גבוהין מבית הכנסת – לסוף חרבה.
כל חולי – ולא חולי מעיים, כל כאב – ולא כאב לב, כל מיחוש – ולא מיחוש ראש, כל רעה – ולא אישה רעה.
אם יהיו כל הימים דיו, ואגמים – קולמוסים, ושמיים – יריעות, וכל בני אדם לבלרין - אין מספיקים לכתוב חללה של רָשות (העניינים העומדים על סדר יומו של השלטון).
משה תיקן להם לישראל שמונה משמרות.
בא שמואל והעמידן על שש עשרה, בא דוד והעמידן על עשרים וארבעה.
אסור לאדם שיעמוד על שדה חבירו בשעה שהיא עומדת בקמותיה, שמא יזיקנו בעין הרע.
כמה ראשונים סברו כי רב ערך את ספרא וספרי, אך רש"י חולק על כך, וככל הנראה סובר שרבי עקיבא ערך ספרים אלה.
רב־תרבותיות היא גישה אשר מדגישה את חשיבות הקבלה של זהויות תרבותיות שונות, במיוחד במסגרת של מדינות קולטות הגירה.
התפיסה הרב־תרבותית מניחה כי האדם יכול להיות שותף בכמה הקשרים ומעגלים של זהויות, ולנוע בחופשיות ביניהם.
מדיניות רב־תרבותית אומצה לראשונה בחוק כמדיניות ממשלתית רשמית בקנדה בשנת 1971. מטרתה הייתה לאחד בצורה טובה יותר את הקבוצות השונות בחברה כדי לנסות ולהפיג את המתחים בין קנדים צרפתים וקנדים אנגלים, כמו גם לחזק את הקשר של קבוצות מוצא אחרות למדינה.
עקב תהליכי הגירה יותר ויותר חברות דמוקרטיות בעולם הופכות להיות מגוונות מבחינה אתנית ותרבותית.
ויכוח מתנהל בשאלה האם יש לעודד רב־תרבותיות כמדיניות חברתית וממשלתית.
מצדדי הרב־תרבותיות מצביעים על מעלותיה:
הקלת תהליך השתלבותם של קבוצות מהגרים ומיעוטים בחברה המרגישים שזהותם מכובדת על ידי אחרים, יצירת אידאולוגיה של סובלנות המאחדת בין חלקי החברה, העשרה הדדית של תרבויות זו את זו ויצירת חברה עשירה ומעניינת יותר מבחינה תרבותית.
מתנגדי הרב־תרבותיות, לעומתם, מצביעים על קשיים וחסרונות אפשריים באימוץ מדיניות מסוג זה:
הדגשת הזהות הקבוצתית יכולה להקשות על יחידים להגדיר את עצמם כרצונם, התמקדות בנושא הזהות מסיטה את תשומת הלב מאי שוויון תעסוקתי וכלכלי בין חברי קבוצות שונות, רב־תרבותיות בביטוייה הקיצוניים יכולה לסתור ערכים של חופש ביטוי ושוויון בין המינים.
בניגוד לאידאולוגיית כור ההיתוך, הגישה הרב־תרבותית רואה סכנה גדולה יותר בדיכוי של תרבויות מיעוטים מאשר קיומם של קבוצות בעלות ערכים סותרים באותה מדינה.
כך למשל, ויל קימליקה מאמין שהסיכוי שמיעוט לאומי ירצה להקים מדינה עצמאית משלו גדול יותר כאשר המדינה מתעלמת מהאינטרסים החיוניים ביותר שלו.
כמו כן, הגישה הרב־תרבותית רואה בהבדלים בין יחידים ובין קבוצות מקור פוטנציאלי להעצמה ולא רק להתנגשויות.
הרב־תרבותיות מרחיבה את ההיצע התרבותי (מסעדות, הופעות, פסטיבלים וכדומה) העומד בפני אזרחי המדינה הרב־תרבותית ובכך מעשירה את חייהם.
יתרה מזאת, בעידן הכלכלה הגלובלית הרב־תרבותיות מקלה גם על קשרים עסקיים עם מדינות אחרות, ובכך מסייעת להתפתחותה הכלכלית של המדינה.
חסידי הרב־תרבותיות טוענים שהענקת זכויות אדם בסיסיות כגון חופש הביטוי, חופש ההתארגנות, וחופש דת והמצפון לא מספיקה כדי לענות על הצרכים של מיעוטים לאומיים ודתיים.
לטענתם, המדיניות הנייטרלית כביכול של הליברליזם הקלאסי ביחס לתרבות מפלה לרעה את קבוצות המיעוט התרבותיות.
כך למשל, ההחלטה על שפת הלימוד הרשמית בבתי הספר תפגע במיעוטים אתניים ששפתם שונה מהשפה הרשמית.
כמו כן, הפרדת הדת מהמדינה תפגע במיעוטים דתיים .
כדי לפצות את המיעוטים התרבותיים חסידי הרב־תרבותיות מציעים להעניק למיעוטים אלה זכויות קבוצתיות במטרה לשמר תרבותם.
זכויות אלה כוללות בין השאר זכות לשלטון עצמי, זכות לקביעת כללים פנימיים לחברי הקהילה וניסיון להימנע מחקיקה הפוגעת בתרבותם.
כמו כן, התומכים ברב־תרבותיות מדגישים כי על המדינה להעניק הקצבות שיתמכו במגוון של פעילויות תרבותיות של הקהילות השונות החיות במדינה.
בעיני חסידי-הרב תרבותיות הענקת זכויות קבוצתיות נובעת בהכרח מהנחות היסוד של הגישה הליברלית.
לטענתם, אין משמעות לאוטונמיה אישית ללא אוטונומיה קבוצתית שכן לאוטונומיה אישית יש משמעות רק בהקשר תרבותי.
למשל, הזכות לחיות אורח חיים חקלאי אינה רלוונטית עבור אדם שחי בסביבה עירונית.
מנגד, חסידי הליברליזם טוענים כי הגישה הרב־תרבותית חותרת תחת הנחות היסוד של המדינה הליברלית.
החשש העיקרי של הליברלים הוא מפני תרבויות לא-ליברליות שיכפו את תרבותן על הרוב או שיפגעו בזכויות האדם של חברים בקהילתן (לדוגמה ילדים ונשים) מכוח הזכויות הקבוצתיות שקיבלו.
בריאן בארי, אחד מהמבקרים החריפים של הרב־תרבותיות, טוען כי: "מהות החוק היא הגנה על אינטרסים מסוימים במחיר של אחרים כאשר הם מתנגשים".
כאשר מנהגים תרבותיים מסוימים מתנגשים עם ערכים ליברלים של זכויות אדם, יש להעדיף את האחרונים.
ישנן מדינות כמו קנדה ואוסטרליה שמנסות לגשר בין ערכי הליברליזם לבין ערכי הרב־תרבותיות תוך עידוד ביטויים תרבותיים מגוונים, כל עוד אינם עומדים בסתירה לזכויות האדם הבסיסיות.
חינוך רב־תרבותי מול חינוך לרב־תרבותיות
שאלת היחס לרב־תרבותיות רלוונטית למערכות חינוך בעולם כולו.
באיזו מידה צריכה המדינה לעודד פלורליזם תרבותי?
האם המדינה צריכה להעמיד במרכז כללי משחק דמוקרטיים שיאפשרו את הקיום בצוותא של בני הקבוצות השונות?
מדינות שונות נוהגות בדרכים מגוונות בשאלות אלה.
חינוך רב־תרבותי הוא גישה שדוגלת באוטונומיה חינוכית לכל קבוצה תרבותית, מתוך תפיסה רלטיביסטית שלכל התרבויות יש ערך שווה ואין תרבות חשובה יותר.
הגישה הזו רלוונטית במיוחד למציאות הישראלית הרב־תרבותית, כפי שקובע פלד: "כל קבוצה אידאולוגית או תרבותית רשאית להתארגן ולהקים בית ספר או רשת של בתי ספר שיתנהלו על פי רוחה.[...]משרד חינוך במדינה בה השסע התרבותי הגיע לגבול עליון שאין למעלה הימנו, צריך להיות צנוע ביומרותיו.
עליו להסתפק בעיסוק במנהל ובבקרה מינהלית של בתי הספר ולהיות מנוטרל לגמרי מכל זיקה אידאולוגית והשקפת עולם." אולם, תנאי הכרחי לחינוך רב־תרבותי הוא שהמוסד החינוכי יתן לחניכיו כלים לצאת מהקהילה ולהשתלב בקהילות אחרות, כמו שנקבע בפסק הדין מנחם מענדל אלקסלסי נגד עיריית ביתר עילית.
המבקרים של החינוך הרב־תרבותי טוענים כי בניסיונות שלו להילחם באתנוצנטריות של התרבות השלטת הוא מוביל לאתנוצנטריות של השוליים.
האלטרנטיבה שהם מציעים לחינוך הרב־תרבותי היא חינוך לרב־תרבותיות, או חינוך פלורליסטי.
חסידי גישה זו מבקשים לבטל הן את האינדוקטרינציה של התרבות השלטת והן את האינדוקטרינציה תרבויות השוליים.
בגישה זו המורה "מתווך ערכים" ולא מחנך לערכים.
אף על פי שמשרד החינוך אימץ את אידאולוגיית כור ההיתוך בעשור הראשון לקיומו (מדיניות ממשלתית שבה נוצר ניסיון להתאים את העולים החדשים לתרבות " הצבר" הישראלי), בפועל התפצל החינוך בישראל בין מספר מערכות אוטונומיות או אוטונומיות-למחצה: החינוך הממלכתי, החינוך הממלכתי דתי, החינוך הערבי עצמאי והחינוך העצמאי.
על פי ריטה סבר מערכות החינוך הפורמליות והלא פורמליות חייבות להכיר בכך שהן פועלות בעידן חדש שבו יש שונות תרבותית גבוהה.
לכן הן נדרשות לפתח דיאלוג יצירתי שיתחשב בכל השותפים בלמידה והנושאים הקשורים לתרבותם.
קיימות מספר נקודות מבט ביחס לרב־תרבותיות; נקודת המבט הדמוגרפית מתייחסת אל העובדה שהחברה היא הטרוגנית ומורכבת ממגוון קבוצות; נקודת המבט המבנית מתייחסת להוגנות בחלוקת הכוח בין הקבוצות בחברה; ונקודת המבט האידאולוגית נוגעת ליחס של החברה לריבוי התרבויות שבתוכה.
אפשר לומר שבישראל מתקיימת רב־תרבותיות דמוגרפית, אך היא אינה רב־תרבותית במובן המבני משום שקיימים בה קיפוח ואפליה של קבוצות שונות ואין בה חלוקה הוגנת ושוויונית של הכוח.
היא גם לא רב־תרבותית במובן האידאולוגי משום שקיימת בה קבוצה תרבותית הגמונית, שכל שאר הקבוצות נחשבות לפחותות ממנה.
החברה הישראלית רואה בהטרוגניות הקיימת בתוכה מכשול שיש להתמודד איתו ולא דבר חיובי שניתן ללמוד ממנו.
ניתן להתייחס לשונות התרבותית בחברה באמצעות שישה דפוסים:
בידול אפלייתי – התייחסות היררכית לקבוצות התרבותיות במדינה, כאשר הקבוצות הנחותות מופרדות ומופלות לרעה, כפי שקרה, לדוגמה, בדרום אפריקה.
הטמעה גלויה או מדיניות כור ההיתוך – מדיניות היררכית מובהקת בה כל הקבוצות אמורות לאמץ את התרבות הדומיננטית.
פלורליזם חולף – הקבוצות השונות משתמשות בשפה שלהם כעזרה לתחילת הדרך, אך השפה שלהם אינם נחשבת לנכס והמטרה היא שבסופו של דבר יפטרו ממנה.
המטרה היא עדיין להיטמע בתרבות המרכזית, אך הקצב הוא איטי יותר.
רב־תרבותיות שיירית – החברה מקבלת מאפיינים אתניים או פולקלוריסטיים ורואה בכך אות לסובלנות שלה.
אך בני הקבוצות התרבויות השונות נדרשים לוותר על מרכיבים גרעיניים של תרבותם כמו שפה, דרכי חינוך, יחסים במשפחה כדי להתערות בתרבות הדומיננטית.
שני הדפוסים הבאים מדברים על יחס שווה ערך כלפי כל הקבוצות התרבותיות בחברה:
פלורליזם מצרפי – בחברה יש מגוון קבוצות תרבותיות ללא יחס היררכי ביניהן.
הקבוצות חיות זו לצד זו, כאשר כל אחת שומרת על הייחוד התרבותי שלה ואינה יוצרת קשר או משפיעה על האחרות.
כלומר, כל קבוצה נשארת חד-תרבותית בתוך עצמה.
שזירה (מודל 'החמין') – כל קבוצה שומרת על הייחוד התרבותי שלה אך בין הקבוצות קיימת אינטראקציה והשפעה הדדית.
מודל זה מעדיף זהויות רב־תרבותיות על פני זהויות חד-תרבותיות.
לעיתים, מודל הפסיפס נראה כמו המודל הריאלי והאפשרי היחידי.
במיוחד אם הפער בין הקבוצות גדול עד כדי כך שהן לא מסוגלות להתקרב זו לזו.
סוניה נייטו חקרה את הקשר בין פדגוגיה ביקורתית וחינוך לרב־תרבותיות.
לשיטתה, כדי שחינוך לרב־תרבותיות יצליח ויוביל לשינוי משמעותי עליו לאמץ פרספקטיבה ביקורתית יותר.
פדגוגיה ביקורתית היא גישה שבה סטודנטים ומורים לומדים במשותף ובאופן הדדי על העולם.
זוהי דרך מחשבה פתוחה וביקורתית יותר על הלימודים.
פדגוגיה ביקורתית מתחילה במקום שבו הסטודנטים נמצאים, כלומר במציאות שלהם, כנקודת התחלה ללימוד.
כלומר, הפדגוגיה הביקורתית מכירה בתרבות, בלשון, במצב הכלכלי של התלמידים.
היא מעודדת את הניסיון והידע של התלמידים, אף על פי שהניסיון הזה אינו הדרך היחידה להתמודד עם הידע.
התלמידים לומדים להיות סקרנים, לחקור, לשאול ולהפוך לפותרי בעיות.
התפיסה היא שלבעיה אין פתרון אחד נכון, שכן ניתן לראות את אותה בעיה מכמה נקודות מבט.
המטרה של הפדגוגיה הביקורתית היא לאפשר לתלמידים לראות ולהכיר את המציאות בדרך יותר מלאה, כאשר לתלמידים יש הזדמנות לבחון סיטואציות ואירועים מכמה נקודות מבט.
כאשר התלמידים מנתחים באופן ביקורתי ושואלים שאלות על חומר, הלימודים, הרעיונות והפעולה עולים בהדרגה.
העצמה בחינוך מציעה הגדרה מחדש של היחסים בין מורים ותלמידים, הורים ומנהלים.
היא מובילה להצלחה בלימודים והתקדמות אישית אך זו אינה מטרתה העיקרית.
המטרה המרכזית היא להפוך את התלמידים לביקורתיים ולהמריץ אותם לפעול לשינוי חברתי.
העצמה היא גם המטרה וגם התוצאה של פדגוגיה ביקורתית, והיא גם הצד השני של מטבע השליטה.
כשכוח בא לידי ביטוי בשליטה משתמשים בו כדי לשלוט.
כשהוא בא לידי ביטוי בהעצמה, משתמשים בו כדי לשחרר ולפעול פעולה חברתית.
רב-תאיים הם יצורים המורכבים ממספר גדול של תאים, להם תפקידים שונים.
הם בעלי נוזל מתווך המאפשר מעבר חומרים בין התאים מפנים הגוף והחוצה.
הם נבדלים מחד-תאיים שלהם תא בודד המשמש כמרכז הגוף ללא תלות בתאים אחרים, מה שמגביל את גודלם לצורה מיקרוסקופית.
בעבר, רב-תאיים הייתה קבוצה טקסונומית גדולה של ממלכת החי, שכללה את כל האורגניזמים שאינם חד-תאיים.
כיום מקובל לחלק את היצורים החיים באופן שונה.
ישנן שלוש על-ממלכות, ורק באחת – האאוקריוטים – ישנן ממלכות בעלות רב-תאיים, הכוללות את בעלי החיים (מקבוצת הרב-תאיים האמיתיים), צמחים, פטריות אמיתיות, פרוטיסטים, סטראמנופילס ועוד.
קבוצות אלה אינן קרובות אלא פוליפילטיות.
מעריכים כי יצורים רב-תאיים הופיעו לראשונה לפני מיליוני שנים.
בניסוי גידלו שמרים במבחנה, אספו את הכבדים ששקעו וגידלו אותם שוב ושוב.
הופיעה מוטציה של גושי תאים קטנים דמויי פתיתי שלג, שגם בהתחלקותם אינם נפרדים לשמרים בודדים.
כשהשרו מוטציה שמונעת שימוש בחמצן, גושי התאים גדלו והפכו דחוסים וקשיחים.
בשנת 2016 הוכרזה השמורה האקולוגית מיסטייקן פוינט כאתר מורשת עולמי של אונסק"ו, מכיוון שהיא מכילה את הממצאים העתיקים ביותר שנמצאו של מאובנים של יצורים רב-תאיים.
השמורה היא המחשה פיזית ייחודית לנקודת מפנה דרמטית בתולדות מוצא החיים על פני כדור הארץ – נקודה בה לאחר כמעט 3 מיליארד שנים של התפתחות, הופיעו לראשונה יצורים מורכבים יותר מבחינה ביולוגית.
רב אחא בר יעקב - אמורא בבלי מן הדור השלישי-רביעי.
בתלמוד מסופר עליו שהיה חסיד וחכם גדול.
במסכת בבא קמא מסופר שרבא שיבח את רב אחא בר יעקב בפני ראש ישיבת נהרדעא, רב נחמן, שהוא "אדם גדול", רב נחמן שהיה מגדולי הדור, הסתקרן והחליט לבחון את רב אחא בר יעקב, הוא ביקש שיקשה רב אחא בפניו קושיות על מנת לראות את חריפותו.
רב אחא בר יעקב החל מקשה שאלות מורכבות עד שרב נחמן נאלץ לבקש ממנו להפסיק מרוב הצורך לעיין בעמקות השאלות.
רב אחא נהג הקפדה רבה בסדרי לימודיו, ומה שלא הספיק ללמוד ביום למד בלילה.
בתלמוד מסופר על נס שקרה לו כששלח את בנו, רב יעקב, ללמוד אצל אביי.
לאחר שהבין רב אחא שהוא עצמו ילמד טוב יותר מאשר בנו, הלך רב אחא ללמוד במקומו.
בעירו של אביי היה בית מדרש ששכן בו שד, שאם היו באים שני בני אדם - אפילו ביום - היה מזיקם, ותמוה מאוד כוחו של שד זה, מכיוון ששדים תוקפים רק בלילה ואינם תוקפים שני אנשים אלא יחידים כל שכן אם הם חכמים בתורה.
כיוון שידע אביי שרב אחא מלומד בניסים, ציווה על תושבי המקום שלא יתנו לו אכסניא.
רב אחא נאלץ לישון באותו בית מדרש.
קם עליו המזיק ונדמה לו כנחש בעל שבעה ראשים, רב אחא התפלל, ועל כל כריעה שכרע בתפילתו נפל אחד מראשי המזיק.
רבו, רב הונא היה מאריך בדרשותיו ושיעוריו בתלמוד, ולכן רבים מתלמידיו התאפקו מלצאת לצרכיהם בשעת השיעור, ונעשו עקרים, ולא יכלו להוליד עוד.
רב אחא בר יעקב, כמעט הגיע לידי עקרות, אלא שבעקבות רפואה שציווה לעשות לו, ניצל מעקרות, וקרא על עצמו .
בנו נקרא יעקב, ובן בתו נקרא יעקב.
אחותו נישאה לרב איקא, ובנה היה רב אחא בריה דרב איקא.
רב אחא בר יעקב נפטר בעקבות עין הרע שנתנו בו חבריו, על כך שבפעם הראשונה שכתב ספר תורה נזדמן לו "אורכו כהקיפו".
דברים האסורים לפני מנחה: "לעולם בתספורת דידן, לכתחילה אמאי לא?
ולא למרחץ, להזיע בעלמא, לכתחילה אמאי לא?
ולא לבורסקי, לעיוני בעלמא, לכתחילה אמאי לא?
דילמא חזי פסידא בזבינא ומטריד.
ולא לאכול, סעודה קטנה, לכתחילה אמאי לא?
ולא לדין, בתחילת דין, לכתחילה אמאי לא?
דלמא חזי טעמא וסתר דינא."
"והיום חמש, איצטריך, סלקא דעתך אמינא, הני מילא היכא דחל יום הכיפורים להיות אחר השבת, דחלבי שבת קריבים ביום הכיפורים אבל בשבת לא, קא משמע לן."
"מזמנים ישראל על בני מעיים ואין מזמנים גוי אבני מעיים".
פסק לברך שלא עשני עבד, ולא שלא עשני בור.
"וחם השמש ונמס, איזוהי שעה שהשמש חם והצל צונן?
"כל הקרוב לנפש משיב את הנפש - אונקא (צוואר)".
על רעידת אדמה: "דוחק [הקב"ה] את רגליו תחת כסא הכבוד, שנאמר "כה אמר ה' השמים כסאי והארץ הדום רגלי".
רב אושעיא (או הושעיא) היה אמורא בדור השני והשלישי, שנולד בבבל ובצעירותו עלה לארץ ישראל, אחיו של האמורא רב חנינא.
נולד בבבל למשפחת חכמים כהנים המיוחסת לעלי הכהן, והתגורר כנראה בנהרדעא.
היה תלמיד מובהק של רב יהודה, ראש ישיבת פומבדיתא, שכינה אותו "בני", ולמד גם מרב הונא ראש ישיבת סורא.
בתקופה זו התגורר כנראה בנהרדעא, שכן במספר מקומות בתלמוד הבבלי מוזכר שהוא הביא משם ברייתות.
יש הסוברים שאחיהם היה רבה בר נחמני, ראש ישיבת פומבדיתא בדור השלישי לאמוראי בבל, שהיה אף הוא מיוחס לעלי הכהן.
בשני מקומות מסופר שרב אושעיא ביקש מרבה לשאול שאלות את רבותיו רב הונא ורב חסדא כאשר ילך ללמוד אצלם.
לאחר עלייתם לארץ ישראל הם קראו לרבה לעלות גם הוא לארץ הקודש וללמוד מרבי יוחנן, ונראה שרבה נענה להצעתם ועלה לארץ ישראל לזמן מועט.
רב אושעיא ורב חנינא עלו לארץ ישראל עוד בצעירותם, ולמדו אצל רבי יוחנן בישיבת טבריה.
רבי יוחנן רצה לסמוך אותם לרבנות, אך לא עלה בידו לעשות זאת, והוא הצטער על כך.
הם הסבירו לו שהואיל והם צאצאים של עלי הכהן, רובצת אליהם הקללה שנאמרה לעלי , ואין הכוונה רק לזקן ממש, אלא אפילו לרב מוסמך המוכנה גם "זקן".
כיוון שלא נסמכו, הם לא זכו לתואר "רבי" כנהוג בקרב אמוראי ארץ ישראל, אלא כונו "רב" או "חבר", ושניהם יחד נקראו "חבריהון דרבנן" – חבריהם של החכמים.
רב אושעיא למד גם מרבי אמי ורבי אסי, גדולי תלמידי רבי יוחנן, ובין חבריו ללימוד היו עולא, רבי זירא, ורבי אבא, איתם נשא ונתן הן בבבל והן בארץ ישראל (שכן גם הם עלו לארץ ישראל).
חברו העיקרי ללימוד היה אחיו רב חנינא, והם עסקו יחד הן בלימוד הלכה והן בלימוד תורת הסוד.
בכל ערב שבת הם היו עוסקים בספר יצירה, באמצעותו היו בוראים עגל משובח ואוכלים אותו.
כאשר היו רווקים היו עוסקים לפרנסתם במכירת נעליים בשוק של זונות, ועל אף שהזונות הסתכלו עליהם הם לא הגביהו את עיניהם לראותן.
האמורא רבא אמר שעליהם נאמר שרווק שמתגורר בעיר ואינו חוטא – הקדוש ברוך הוא מכריז עליו בכל יום.
גם הזונות הכירו בצדקותם והיו נוהגות להישבע בחייהם, וכינו אותם "רבנן קדישי דבארעא דישראל" – החכמים הקדושים שבארץ ישראל.
בהמשך נשא רב אושעיא את בתו של רב שמואל בר רב יצחק, והייתה בבעלותו חנות שפעלה בטבריה.
כמנהגו בבבל להביא מנהרדעא ברייתות, גם בארץ ישראל עסק בחיפוש ברייתות נשכחות, והביא מן הדרום ברייתות של בר קפרא.
רב ספרא שהיה צעיר ממנו החשיב אותו מאוד.
רבי שמואל בר חנינא ורבי תימא בר פפייס מסרו הלכות בשמו.
התלמוד הירושלמי מספר שכאשר הוא נפטר נפל 'קלון' בטבריה, והמפרשים הסבירו שמדובר בדקל גבוה (פני משה) או עמוד חשוב (גיליון אפרים).
לעיתים ניתן לטעות בין רב אושעיא לבין רבי אושעיא מהדור הראשון, במיוחד במקומות בהם כתוב בתלמוד ר' בראשי תיבות, ולא ידוע אם הראשי תיבות הוא של המילה רבי או רב.
בשם רב: אדם הראשון, גופו מבבל וראשו מארץ ישראל ואבריו משאר ארצות.
רב אדא בר אהבה היה אמורא בבלי בדור הראשון והשני לאמוראים.
נולד שמונה ימים לפני פטירתו של רבי יהודה הנשיא והאריך ימים מאוד עד דורו של רב נחמן בר יצחק.
(אך יש אומרים שהיו שני חכמים בשם זה) היה תלמידו המובהק של רב, והביא הלכות רבות בשמו.
עם תלמידיו נמנו רב נחמן, רב מלכיא ועוד.
רב אדא בר אהבה נולד באקרא דאגמא (=מקום מעבר האגם), מקום סמוך לנהרדעא.
בתלמוד מובא כי בשעת פטירתו של רבי אמר רבי: , וברש"י מפרש שהכוונה היא שבאותו יום הוא נכנס לבריתו של אברהם אבינו.
(רש"י אף מפרש שרב אדא בר אהבה האריך ימים הרבה עד ימיו של רב נחמן בר יצחק אך בתוספות מובאת דעתו של ר"י שהיו שני חכמים ששמם "רב אדא בר אהבה").
לפי גרסה אחרת המובאת במדרש רבה, אמר רב אבא בר כהנא, , אך ייתכן שאין סתירה בין שני המקורות והמילה "היום" באה לבטא סמיכות קרובה לזמן פטירתו.
ימי נעוריו עברו עליו, ככל הנראה, בנהרדעא, אך לאחר מכן התגורר בפומבדיתא, ושימש שם כרב ודיין.
במדרש רבה מובא אודות פטירתו של רב אדא בר אהבה כי .
התלמוד מציין את מסירות נפשו על שמירת התורה והמצוות, ומספר שכאשר הבחין באשה הלבושה בבגד אדום האסור בלבישה לבנות ישראל, הוא קרע אותו.
לכשהתברר שהאישה אינה יהודייה, שילם לה פיצויים בסך 400 זוז.
צדקתו הוכרה על ידי חכמי דורו, וכאשר נזקקו רב ושמואל לעבור ליד קיר רעוע, סמכו על זכותו של רב אדא בר אהבה שלא יאונה להם כל רע.
רב הונא אמר שזכויותיו מגינות עליו מכל רע, וכאשר הוא הזדמן לעירו, הוא משך את רב אדא מבלי משים - תוך כדי שיחה לימודית - לבית רעוע, כדי שזכותו תגן על הבית עד שיסיימו לפנותו מחביות היין של רב הונא שהיו בו.
מאידך, קפידתו על הנהגה הלכתית של רב הונא ואשתו חובה, שנהגה להקיף את פאות הראש של ילדיו של רב הונא בטענה שהיא פטורה ממצווה זו שהרי היא אשה וגם הילד הנחשב לפטור ממנה, הביאה לכך שנפטרו ילדי רב הונא בקטנותם, ולא נולדו לו אחרים מחובה כל עוד חי רב אדא.
רב אדא בר אהבה דן בחיובים המשפטיים ההדדיים שבין הבעל לאשתו.
אך דעתו של רב אדא בר אהבה שונה, ולפיה חיוב המזונות כלפי האישה בא תמורת מותר מעשי ידיה, ואילו מעת הכסף שנותן לצרכיה היא תחת מעשי ידיה.
רב אדא סבר שמותר לתלמיד חכם לצאת ללמוד אצל רבו שתיים או שלוש שנים שלא ברשות אשתו.
על כך אמר רבא כי החכמים סומכים על רב אדא בר אהבה ומסכנים בכך את נפשותיהם, בצטטו את מקרהו של רב רחומי, אחד מתלמידיו, שנפטר בעקבות דמעה שהזילה אשתו בעקבות היעדרותו מביתו.
אמר רב אדא בר אהבה: אדם שיש בידו עבירה ומתוודה ואינו חוזר בה, למה הוא דומה?
לאדם שתופס שרץ בידו, שאפילו טובל בכל מימות שבעולם לא עלתה לו טבילה.
זרקו מידו, כיון שטבל בארבעים סאה - מיד עלתה לו טבילה, שנאמר: , ואומר: .
במדרש רבה מופיע "יום שמת רב אדא בר אהבה נולד רבי אבון, וקראו עליו: וזרח השמש ובא השמש" המדרש בא לבטא את גדולתו של רב אדא, שהעולם לא נשאר בלי מי שמילא את חסרונו.
רב אחא בר (רב) הונא היה אמורא בדור הרביעי לאמוראי בבל.
בצעירותו למד תורה אצל רב ששת.
לאחר פטירת רב ששת, ככל הנראה, הוא למד יחד עם רב שמואל בנו של רבה בר בר חנה ורב יצחק בריה דרב יהודה למד אצל רבה, אך הוא עמד בקשר גם עם רב יוסף ושלח אליו שאלות הלכתיות.
לאחר פטירתו של רבה, הוא עבר ללמוד אצל רבא.
היחסים ביניהם היו ככל הנראה כרב ותלמיד, שכן רבא הטיל עליו מטלות יחד עם רב ספרא על אחת מהן מסופר: איפרא הורמי אמו של שאפור המלך שלחה לרבא קרבן וביקשה שיקריב אותו לאל.
הוא שימש ככל הנראה כדיין.
החוקר שאול שקד שחוקר את תולדות הקהילה היהודית בפרס, כותב כי במסגרת מחקרו ראה קערה עתיקה שעליה נכתב שמו של רב אחא בר הונא.
ההסבר לכך הוא שבאותה תקופה, במאות הרביעית עד השישית לספירת הנוצרים, פשט המנהג בארצות בבל להחזיק בבית קערות חרס שעליהן כתובות מילים מסוימות שלפי אמונת המחזיק בהן הועילו להבריח מזיקים מהבית.