tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרנמבוקו נכבשה על ידי ההולנדים בשנת 1630 ויחד עם חלקים אחרים של ברזיל כונתה "הולנד החדשה" ונשלטה בידי הרוזן מנסאו, יוהאן מוריץ ואן נסאו זיגן.
ההולנדים בנו את העיר מריטניה, או מאוריסטאד, שהפכה ברבות הימים לרסיפה, על איי דלתה הדומים לטופוגרפיה ההולנדית.
צעד זה העתיק את המוקד הפוליטי מאולינדה לרסיפה.
השלטון ההולנדי היה אחראי להתקדמות הרבה בעיורו של האזור, כמו גם לפיתוחו התרבותי והמדעי.
המורשת ההולנדית ניכרת עדיין באנשי פרנמבוקו, במבטאם ובארכיטקטורה של המקום.
פורטוגל כבשה את רסיפה שוב בשנת 1654 והשיבה לאולינדה את מעמדה הרשמי; אף על פי כן, נותרה רסיפה המרכז הכלכלי ועיר הנמל העיקרית.
אחרי עליית השלטון הפורטוגזי יהודים רבים, אשר תמכו בהולנד, ברחו צפונה לארצות הברית והשתקמו בעיר ששמה היה ניו אמסטרדם, שבעתיד תקרא ניו יורק.
על פי אחת הסברות, שמה נגזר מן המלה העברית "רציף", והוא ניתן לה על ידי סוחרים יהודים שהגיעו אליה בדרך הים.
בשנת 1817 התרחשה בפרנמבוקו המהפכה הפרנמבוקנית, תנועה בדלנית שהביאה ליצירתה של הרפובליקה של פרנמבוקו.
מורת הרוח מן השלטון הקולוניאלי הייתה הסיבה העיקרית לצעד הזה.
המהפכה דוכאה כחודשיים לאחר שפרצה, אבל דגלה של אותה מהפכה הוא דגלה של פרנמבוקו כיום.
פרנמבוקו הייתה אחת מן המדינות שחברו בחודש יולי של שנת 1824 להקמת הקונפדרציה של קו המשווה, אשר התעמתה עם הקיסרות שנפרדה מפורטוגל שנתיים קודם לכן.
בסוף נובמבר של שנת 1824 נכנעו כוחות הקונפדרציה הבדלנית לצבאו של הקיסר דום פדרו הראשון.
גם בשנת 1848 הייתה פרנמבוקו זירה של מאבק - באותה שנה פרץ בה המרד הרפובליקני של פריירה, שלא היה אלא תגובה ברזילאית לאביב העמים האירופי.
הקצין אשר דיכא את המרד היה דאודורו דה פונסקה, שמאוחר יותר היה לנשיאה הראשון של הרפובליקה הברזילאית.
בפרנמבוקו חיו במהלך המאות השמונה-עשרה והתשע-עשרה פורעי חוק ובוקרים הנקראים "וקיירו".
תרבותם היא המקור למוזיקה העממית של אזור זה, שאיננה סמבה - שמקורה בעבדים השחורים, אלא ז'אנר הקרוי "נורדסטו", כלומר שירי צפון המזרח, בהם גם הפורו (forró) המפורסם.
ברסיפה נולד וגדל הזמר והמלחין לניני (Lenine).
פרניו טוג'מן (בקרואטית: Franjo Tuđman;
14 במאי 1922 – 10 בדצמבר 1999) היה הנשיא הראשון של קרואטיה העצמאית, בין השנים 1990–1999. חותם הסכם דייטון וראש מפלגת האיחוד הדמוקרטי הקרואטי.
טוג'מן נולד בכפר וליקו טרגוֹוישׁצ'ה ליד זאגוֹרייה בצפון קרואטיה.
הוא לחם בשורות הפרטיזנים של טיטו במלחמת העולם השנייה ופגש שם את אשתו לעתיד, אנקיצה.
לאחר המלחמה עבד במשרד ההגנה של יוגוסלביה בבלגרד, למד שם באקדמיה צבאית ופרסם ספר על לוחמת גרילה.
במהלך שהותו בבלגרד היה גם נשיא מועדון הכדורגל פרטיזן בלגרד.
הודות לקרבתו לטיטו נתמנה בשנות ה-60 של המאה ה-20 לגנרל בצבא העממי היוגוסלבי והיה אחד הגנרלים הצעירים ביותר בצבא.
הוא פרסם מאמרים נגד השלטון הקומוניסטי ובעקבות זאת סולק מהמפלגה הקומוניסטית.
בימי האביב הקרואטי בשנת 1971, הוא נדון לשנתיים מאסר על תמיכה בהתקוממות הקרואטית נגד השלטון המרכזי של טיטו אך ריצה מתוכם רק שבעה חודשים.
בשנת 1981 נדון שוב למאסר על התבטאויות בדלניות בריאיון לטלוויזיה השוודית וריצה 11 חודשים מתוך שלוש שנים שנגזרו עליו.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 ארגן טוג'מן קואליציה קרואטית שפעלה למען עצמאות קרואטיה תוך השמת שאר המחלוקות בצד.
טוג'מן הצליח לארגן תמיכה רחבה של קרואטים אנטי קומוניסטיים מחוץ ליוגוסלביה ופעל בתחילה להשגת אוטונומיה לקרואטיה.
מפלגתו, מפלגת האיחוד הדמוקרטי הקרואטי ניצחה בבחירות הלא קומוניסטיות הראשונות.
לאחר שנה הוביל טוג'מן להכרזת עצמאות של קרואטיה.
במהלך כהונתו כנשיא נבחר פעמיים נוספות לתפקיד עד למותו ב-1999.
כנשיא היה מחותמי הסכם דייטון ויצר איחוד עם המוסלמים בבוסניה והרצגובינה, כך שקיבלו 51 אחוז משטחה.
רוב הטענות נגד טוג'מן נובעות מהאופי הלאומני של השקפת עולמו.
לפיכך, הואשם בהכחשת השואה ונחשד בפשעי מלחמה.
הוא גם הואשם בעבריינות שלטונית ביחס לנקיטת צעדים לא כשרים לצורכי הפרטה, ייתכן כי ממניע של תאוות בצע פרטית, ובכך גרם לאבטלה ולבעיות כלכליות.
טוג'מן נחשד בקשר לפשעי-מלחמה המוניים נגד האנושות.
התובעת הראשית השלישית של בית הדין הפלילי הבין לאומי ליוגוסלביה, קרלה דל פונטה, אמרה בראיון שהייתה מעמידה לדין את טוג'מן אלמלא היה נפטר ב-1999. גרהם בלוויט, סגן התובע הראשי בבית הדין, אמר ש"היו ראיות מספקות להעמדת טוג'מן לדין לו היה בחיים".
כתב האישום נגד הגנרל הקרואטי אנטה גוטובינה, שפרע פרעות בסרבים תושבי קראיינה, נוקב בשמו של טוג'מן כ"שותף מפתח לפשע".
לעומת זאת, לא ידוע שהתובעים הראשיים שכיהנו בתפקיד בבית הדין הבינלאומי לפני מותו של טוג'מן, ריצ'רד גולדסטון (תובע ראשי בשנים 1994–1996) ולואיז ארבור (תובעת ראשית בשנים 1996–1999), שקלו להעמידו לדין.
כנשיא, החל טוג'מן תהליך של הפרטת רכוש שהולאם בידי הרשויות של המדינה הקומוניסטית לשעבר, בלי שינוי של החוק שיתאים למהלך הזה.
כך החל הליך שפער שסע בין המעמדות, כאשר האמידים וחברי-הממשלה נתנו העדפה לקרוביהם, וביצרו רכוש רב בידיהם שלהם בדרך זו, בעוד אבטלה ונישול גאו בקרב פשוטי העם.
אישים רבי-השפעה אצלו ידיהם על רכוש לאומי שהופרט במחירים מופקעים, ואחר מכרוהו ביוקר.
באותו זמן, טוג'מן עצמו ביצר רכוש רב לילדיו: בתו של טוג'מן, נבנקה, הואשמה בשחיתות.בנו תפס את מקום ראש השירות החשאי של קרואטיה בזמן נשיאות אביו.
נכדו של טוג'מן היה מנהל בנק קאפטול, אך עזב לסרביה במות סבו.
בשנת 1989 הוציא טוג'מן ספר אשר עורר פולמוס תחת הטענה שהוא מכיל טענות אנטישמיות והערות המגמדות את היקף השואה.
הספר, "זוועות המלחמה או השממה של המציאות ההיסטורית" (Bespuća povijesne zbiljnosti), כולל עיון מחודש במלחמת-העולם השנייה.
רוב רובו חסר כל סוג של חידוש, אך במספר נקודות מנסה טוג'מן לשנות את התפיסה הרווחת, לעיתים בנועם ולעיתים בגסות.
טוג'מן מנסה למזער את חלקם של הקרואטים ברצח-העם שבוצע בקרואטיה נגד יהודים, צוענים וסרבים.
הוא מנסה אף למזער את ממדי רצח-העם עצמו, ולהציג אותו כטבח ותו לא.
טוג'מן הכריז, כי הוא אינו מאמין ש"5–6 מיליון" יהודים נספו במלחמת-העולם השנייה, ובכמה מקומות הזכיר את המספרים 4 מיליון וכן 900,000 (ניו-יורק טיימס, 22 באפריל 1993).
כך, למשל, הוא מביא לראייה את עדותו של ניצול מניצולי מחנה יאסנובאץ, אנטה ציליגה ווייסלאב פרניאטוביץ', ולמד ממנו לאמור כי היהודים היו קרתניים ואנוכיים, ובזזו את רכוש האסירים הלא-יהודים : "היהודים החזיקו בידם את השלטון במחנה עד 1944"(טוג'מן, עמ' 316).
ציליגה וטוג'מן ייחסו התנהגות זו למורשת היהודית בת האלפיים המתבטאת בתנ"ך.
בקשר ליאסנובאץ טוען טוג'מן את הדברים הבאים:
.עם זאת, הוא טוען כי במקום התנהל רצח של האוסטאשים עצמם לאחר המלחמה, בידי הפרטיזנים.
עם תאוריה זו, לה אין כל סימוכין, הרחיק לכת עד כדי שכנשיא רצה להכריז על האתר כעל "אתר זיכרון כללי לקורבנות קרואטיה במלחמת-העולם השנייה".
כלומר, להנציח את הקורבנות ואת הרוצחים גם יחד
יתרה מכל זה: טוג'מן האשים את ישראל ברצח-עם של פלסטינים, וסירב לקשרים רשמיים ישירים עימה.
מצד שני, מעולם לא נקט עמדה נגד תופעות של אהדת-האוסטאשה בארצו, ואף שאף להשיב לאוסטאשה משהו מכבודם, כמי שהחלו בבניין העצמאות הקרואטית.
הוא מינה ב-1992 את איבו רוויניצה, המושל האוסטאשי בדימוס אשר לדוברובניק, להיות שגרירו בארגנטינה, אלא שזו סירבה להכיר בו כשגריר.
הוא גם התייחס בסבר פנים טוב ל-דינקו שאקיץ', שאותו הוא ביקר עוד בגלותו בארגנטינה, והביע את מורת-רוחו מן המשפט.הוא אף ניסה לעגן בחוק את מעמדם של הקרואטים כלאום של המדינה וליצור הפליה של-ממש של בני-מיעוטים.
טוג'מן עורר תגובות חזקות אצל גופים ואישים: מדינת ישראל לא קיימה יחסים רשמיים של-ממש עם ממשלתו, אלי וייזל הכחיש מכל וכל שאי-פעם נפגש עמו, אפרים זורוף, ועיתונאים מערביים, ישראליים ואף קרואטיים יצאו בהתרסות ופולמוסים חריפים נגדו.
אפילו במות טוג'מן נאמר עליו מצד אנשיו כי "הוא אכן היה מפלצת אך הוא היה המפלצת שלנו".
פרנטרי גלי הוא פרוור של מלבורן, אוסטרליה במדינת ויקטוריה.
הפרוור ממוקם במורדות רכס הדנדנונג.
מאפייני הסביבה הטבעית של הפרוור הם חלקים מהפארק הלאומי של רכס הדנדנונג, אשר מהווים תפאורת רקע, במיוחד עבור חלקו הכפרי של הפרוור.
חלקים חשובים בפארק זה כוללים "גבעת עץ אחד", שביל קוקודה - שביל זיכרון לזכר שביל קוקודה במלחמת העולם השנייה.
המקום מהווה גם אתר לפיקניקים ופעילות ספורטיבית.
פרנטרי גלי, בתחילה נקרא פרן פרנטרי גלי, על שם הערוץ העובר מ"גבעת עץ אחד" אל עיירת פרנטרי גלי עילית.
הנוף הציורי ושופע צמחייה החל למשוך מבקרים עוד בשנות 1870. בשנת 1882 הערוץ הותר לשימוש ציבורי.
החל משנת 1880 העיירה גדלה, חנויות הוקמו, בתי מלון, כנסיות ובית ספר.
עם הגעת קו הרכבת (המשך של קו לאחד מפרבווי מלבורן - רינגווד) בשנת 1889, האזור הפך נגיע יותר למבקרים.
בתחילה הקו הסתיים בפרנטרי גלי עילית, עם קו צר המגיע לגמברוק ב-1900. מחוז פרנטרי גלי הוכרז בשנת 1889. משרדי המחוז הישנים, בפרנטרי גלי, שוחזרו וכעת מאכלסים את שירות הבריאות הקהילתי.
בעבר שימשו המבנים גם כספרייה.
המבלסייד הומסטד, בדרך אוליבבנק, הוא אתר הבסיס של אגודת נוקס.
האתר נבנה בשנות 1890 ומהווה מוזיאון מקומי.
המוזיאון מציג אוסף מרשים של מסמכים היסטוריים ותמונות משנות 1800.
ריהוט, מכשור וציוד חקלאי מקורי המשקף את חיי החלוציות ופיתוח של האזור.
המלסייד פתוח כל יום ראשון מ-1 בצהריים ועד 4 אחר הצהריים.
בתחילת שנות 1900, 180 האקרים של פארק קנט שימשו למרעה, חקלאות, גידול שיבולת שועל ושמירת משק חי.
בפרוור ישנה ספרייה קהילתית ומרכז קהילתי, בה נערכים פסטיבלים בחודש מרץ כל שנה.
בפרוור ישנם גם שני פאבים, בבורווד ואזור קניות בשם מאונטיין גייט.
כמו כן גם כפר גמלאים בשם אמארו.
מרכול קהילתי ממוקם ברחוב אלפין 18, הוקם על ידי מרכז חלומות בייסייד כדי לספק מצרכים למוגבלי תנועה בקהילה במחירים סבירים.
שירות זה זמין לכולם ולא רק לבעלי מגבלות בריאותיות.
הפעילות ספורטיבית בפרוור היא קריקט, נטבול, כדורסל, פוטבול, בייסבול, טניס, שחייה, טניס שולחן, כדורת דשא והתעמלות קרקע.
הקבוצות הקהילתיות בפרוור הן הצופים, רוטרי ומועדון פרובס.
בתי הספר כוללים (בית הספר השני פרנטרי גלי (7–12), נסגר ב-2007), קולג' סט.
ג'וזף (בנים קתוליים, 7-12), ושבעה בתי ספר כולל ווטלוויו, פרנטרי גלי צפון, פארק קנט, סט.
בפרוור ישנה תחנת רכבת הממוקם ברחוב סטיישן, ליד מתחם הקניות.
שירות אוטובוסים גם כן פועל.
פרנטישק טרייבל (בצ'כית: František Treybal ; 24 בדצמבר 1882 – 5 באוקטובר 1947) היה שחמטאי צ'כי, אלוף צ'כיה בשנת 1907.
בשנת 1907 ניצח באליפות צ'כיה השנייה שהתקיימה בברנו.
באותה שנה ניצח בתחרות ברלין, וחלק מקום 5–6 בתחרות פראג (ניצח: אולדריך דוראס).
בשנת 1908 סיים במקום ה-20 בתחרות פראג (ניצחו: אולדריך דוראס וקרל שלכטר).
בשנת 1908 סיים במקום הרביעי בפראג (ניצח: אולדריך דוראס).
בשנת 1910 חלק מקום 1–2 ביחד עם לדיסלב פרוקש בתחרות פראג.
בשנת 1913 ניצח בתחרות ברלין וסיים במקום השני, אחרי קארל הרומאדקה באליפות צ'כיה החמישית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה שיחק טרייבל במספר תחרויות בפראג.
בשנת 1921 חלק מקום 1–2 עם הרומאדקה.
בשנת 1929 סיים במקום השני, אחרי סאלו פלור.
פרנטישק טרייבל היה אחיו הבכור של קארל טרייבל.
פֶּרְנִיק (בבולגרית: Перник) היא עיר במרכז מערב בולגריה, בירת מחוז פרניק, השוכנת על שתי גדותיו של הנהר סטרומה ו-40 קילומטרים דרומית מערבית לבירה סופיה.
תחילת התיישבות אנושית מאורגנת באזור מתוארכת לתקופת הברונזה המאוחרת.
במהלך המאה ה-1 לפנה"ס, נכבש האזור על ידי צבא הרפובליקה הרומית.
לאחר הפיצול באימפריה הרומית עבר השטח לחזקת האימפריה הביזנטית.
העיר המודרנית בנויה על חורבותיה של העיר הביזנטית קראקרה שהוקמה בשלהי המאה ה-4. שמה המודרני של העיר מופיע בכתובים בתקופת האימפריה הבולגרית הראשונה, כאשר במהלך המאה ה-9 הוקמה במקום מצודה כחלק ממערך המצודות שהגנו על שטחי הממלכה.
השם פרניק מיוחס לשמו של האל הסלאבי פֶּרוּן.
ב-1396 נכבשה המצודה על ידי צבאותיו של באיזיט הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית.
לאחר הכיבוש ננטשה המצודה, היישוב איבד מחשיבותו והיקפו הצטמצם לכדי כפר קטן.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הפך היישוב חלק מנסיכות בולגריה מתוקף סיכומי קונגרס ברלין.
בראשית המאה ה-20 החלו בכרייה ממוכנת של פחם באזור.
ב-1928 זכתה פרניק למעמד של עיר.
מ-1949 ועד 1962 היה שמה של העיר דימיטרובו לכבודו של גאורגי דימיטרוב מנהיג המפלגה הקומוניסטית הבולגרית לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשטח הרשות המקומית קיימת חקלאות מפותחת והגידולים העיקריים הם חיטה, שעורה ושיבולת-שועל.
כמו כן מגדלים צאן, בקר וחזירים לתעשיות הבשר והחלב.
באזור פועלים 2 בתי אריזה, מספר בתי מטבחיים ומחלבות.
חלק נכבד משוק העבודה המקומי נסמך על מכרות הפחם המצויים בסביבות העיר וכן על מפעלים לעיבוד מתכות כבדות.
העיר מקושרת לכביש המהיר E-79 המקשר אותה לערים סלוניקי, סופיה וסקופיה.
כמו כן מקושרת פרניק לרשת מסילות הברזל הבולגרית ומהעיר יוצאים קווי רכבת ישירים לסופיה, בלגואבגרד ופטריץ'.
בעשור השני של המאה ה-21 מתוכנן לקשר את העיר לעורקי התחבורה מספר 4 ו-8 של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים.
אוכלוסיית פרניק מצויה במגמת קיטון בשיעור שנתי של 5%, בשל שיעור תמותה הגדול משיעור הילודה.
שיעור הילודה השנתי הממוצע בפרניק עומד על 70 לידות לכל 1,000 תושבים והוא נמוך מהממוצע הארצי העומד על 79 לידות.
בשטח הרשות המקומית פרניק קיימת הגירה פנימית מהכפרים והעיירות לעיר פרניק גופא.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 11oc כשערכי הקיצון נעים ממינוס 2oc בינואר ועד-29.6oc ביולי.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת נעה בין 550 מ"מ ל-606 מ"מ.
מחוז (אובלסט) פרניק (בבולגרית: Област Перник) הוא אחד מ-28 מחוזות בולגריה השוכן במערב בולגריה, גובל בסרביה ועיר בירתו היא פרניק.
במחוז 6 רשויות מקומיות ושטחו מהווה 2.16% משטח בולגריה.
תחילת ההתיישבות האנושית בשטחי המחוז מתוארכת לתקופת האבן החדשה והתיישבות מאורגנת של שבטים תראקים לתקופת הברונזה המאוחרת.
במחוז פזורים שרידים ארכאולוגיים מהמאה ה-4 לפנה"ס, עידן הממלכה התראקית.
האזור נתון היה לשליטת האימפריה הרומית מהמאה ה-1 לפנה"ס ועד המאה ה-4 ובהמשך עבר לחזקת האימפריה הביזנטית.
במהלך המאה ה-7 נכבשו שטחי המחוז על ידי צבא האימפריה הבולגרית הראשונה.
בכתבים מן המאה ה-9 מוזכר היישוב פֶּרִינִיק שאת הנגזרת של שמו נושא המחוז.
האזור נתון היה לשליטת האימפריה הבולגרית השנייה ובראשית המאה ה-14 נפל בידי ממלכת סרביה.
במחצית השנייה של המאה ה-14 נכבש האזור על ידי צבא האימפריה העות'מאנית.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נכבשו שטחי המחוז בידי צבא האימפריה הרוסית ולאחריה הפכו חלק משטחי נסיכות בולגריה, מתוקף סיכומי קונגרס ברלין.
בשנת 2021 בשטח המחוז התרחשה שרפת אוטובוס בה נספו 46 נוסעים.
אוכלוסיית המחוז מצויה במגמת קיטון בשל שיעור תמותה העולה על שיעור הילודה.
שיעור הילודה עומד על 6% בממוצע לשנה ושיעור התמותה השנתי הממוצע עומד על 17%.
מבחינת התמהיל האתני עולה ש-97.2% מהאוכלוסייה ממוצא בולגרי, 2.03% הם צוענים ו-0.1% הם טורקים.
שטחי המחוז עשירים במרבצי פחם, עפרה, חרסית ואבן גיר המשמשים לתעשיות הבנייה והאנרגיה.
במחוז כ-3,600 חברות ועסקים פרטיים.
מחוז פרניק הוא מרכז תעשייתי ארצי ובו מפעלים לייצור פלדה, ציוד כרייה כבד ומכונות, חומרי בניין וטקסטיל.
בשטחי המחוז עובר נתיבם של עורקי התחבורה מספר 4 ו-8 של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים.
בשטחי המחוז שורר אקלים ממוזג והטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 10.3oc.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 600 מילימטרים.
פרנטישק לַאנגֶר (בצ'כית: František Langer; 3 במרץ 1888, פראג – 2 באוגוסט 1965) היה רופא צבאי, סופר, מחזאי, מבקר ספרות ומסאי יהודי-צ'כי.
אחיו של מרדכי גיאורגו לאנגר.
לאנגר נולד בוינוהראדי (Vinohrady) (פרוור של פראג) למשפחה יהודית.
הוא לא היה יהודי שומר מצוות והבין את היותו צ'כי בצורה שונה מאחיו.
ב-1906 סיים את לימודיו בתיכון והחל ללמוד רפואה עד 1914. במלחמת העולם הראשונה גויס כרופא לצבא האוסטרו-הונגרי.
בשנת 1916 נפל בשבי הרוסי באזור בוקובינה.
בעת היותו בשבי הצטרף להלגיון הצ'כוסלובקי והיה הרופא הראשי של הרגימנט הראשון שלו.
ב-1920 חזר לאנגר דרך יפן וסין לפראג.
לאנגר השתייך לעלית הרוחנית והספרותית של הרפובליקה הצ'כית הצעירה.
הוא ייסד כתבי עת, מועדונים לעזרה לנוער.
הוא היה אחד המייסדים של סניף פאן בפראג, תמך בסופרים צעירים מוכשרים וכתב לתיאטרון ולעיתונות.
מ-1935 עד 1938 היה המנהל האמנותי בתיאטרון העירוני וינוראדי.
הוא היה חבר של ירוסלב האשק וקארל צ'אפק.
כמו כן היה קרוב מאוד לספרות.
הוא היה הראשון שכתב ביקורת על סיפורו של קפקא המסיק (Der Heizer) והשתייך, כמו האחים צ'אפק לחוג של אמנים ופילוסופים שהתאסף בכל יום שישי.
בין המשתתפים בחוג היה גם מייסד המדינה הצ'כית טומאש מסריק.
אחרי ההשתלטות הגרמנית על צ'כוסלובקיה היגר לאנגר, בתחילה לפולין ואחרי כן, דרך צרפת לאנגליה.
בבריטניה הצטרף אל צבא הצ'כוסלובקי הגולה כקצין רפואה.
בשנת 1945 מונה לקצין רפואה ראשי של הצבא הצ'כוסלובקי במערב והועלה לדרגת בריגדיר גנרל (תת-אלוף).
אחרי מלחמת העולם השנייה הוא חזר למולדתו אך תוך זמן קצר יצא לגמלאות וכסופר נדחק לשולי האירועים התרבותיים.
ספריו הוחרמו אבל מחזותיו זכו להצלחה גדולה בחו"ל.
בשנות חייו האחרונות פרסם מעט מאוד.
עוד בהיותו תלמיד בגימנסיה כתב סיפורים קצרים בסגנון נאו-קלאסי ומאוחר יותר כתב רומנים וכמה מחזות שהדמויות בהם נלקחו מהווי פרברי פראג.
כעיתונאי הוא כתב באופן קבוע לעיתון Lidové noviny.
אחרי כן פרסם כמה מחזות בסגנון הנאו-קלאסי החדש שאפיין את רוב יצירתו.
הוא התעסק בעיקר בשאלות של פשע, אשמה ועונש, אבל גם בחיים בלגיון.
לאנגר פרסם ארבעה ספרים לנוער.
במחזה וצלב הקדוש (Svatý Václav) (1912) הוא בדק את הנושא של אלימות מוצדקת.
בדרמה מיליונים (Miliony) שנכתבה ב-1914 הוא בדק איך העושר הורס את האנושיות של היחיד.
את עיקר פרסומו קיבל במחזה קצווי הכרך (Periférie), סיפורו של המלצר הפושע והג'יגולו פראנצ'י שחוזר אחרי ריצוי עונש בכלא לשכונות העוני בפרברים של "העיר המוזהבת".
שם הוא פוגש את אנצ'י הזונה היפה והורג, לא בכוונה את המאהב שלה.
המחזה הוצג ב-1932 בתיאטרון הבימה בכיכובה של חנה רובינא בתפקיד אנצ'י הזונה, תפקיד אשר עורר מחלוקות בקרב היישוב היהודי עקב מיניותו התוססת (רובינא אף לבשה חצאית מיני, פריט המזוהה דווקא עם שנות השישים ולא עם שנות השלושים, במהלך ההצגה).
לאנגר קיבל פרס עבור מחזהו פטרול (Jízdní hlídka) בו הוא הסתמך על חוויותיו מהלגיון הצ'כי כדי לבחון את היחס בין האינדיבידואל והקבוצה.
הוא מרומם ערכים אנושיים מעל עקרונות אידאולוגיים.
הקומדיה הגמל עובר בקוף של מחט (Velbloud uchem jehly) היה הצלחה קופתית גדולה מאוד בבורגתיאטר של וינה.
במחזה שלו האחים המכבים (U bratří Makabejských), אותו עם ירוסלב האשק, הופיעה לראשונה דמותו של שווייק אותה פיתח האשק מאוחר יותר בספר החייל האמיץ שווייק
אוסף הסיפורים שלו ונוס המוזהבת (Zlatá Venuše) זכה בפרס של האקדמיה הצ'כית לאמנויות ומדעים.
אוספי הסיפורים שכתב מתאפיינים ברעיון שרגע מיוחד בחיים קובע את גורלו של האדם.
ב-1943 פרסם בלונדון סיפור בשם הילדים והפגיון (Děti a dýka) בו מתואר מפגש בין ילדי כפר ליד העיר קלדנו והגסטפו.
פרנל פלאמל הייתה נדבנית צרפתייה ואשתו של הסופר והמעתיק ניקולא פלאמל שלאחר מותו התפרסם כאלכימאי.
מעט מאוד ידוע על חייה.
היא נישאה לניקולא בשנת 1368, היו לה שני בעלים קודמים שמהם ירשה סכום כסף נכבד, לה ולניקולא לא היו ילדים.
על פי האגדה ניקולא פיצח את סוד אבן החכמים ההופכת עופרת לזהב ומעניקה לשותה ממנה חיי נצח.
אותה אגדה טוענת שפרנל סייעה לניקולא בפתרון החידה.
היא ובעלה היו קתולים אדוקים, הם תרמו כסף רב לכנסיות ומנזרים.
פרנל נזכרת בספר "הארי פוטר ואבן החכמים".
היא אחת הדמויות המרכזיות בסדרה "הסודות של ניקולס פלמל בן האלמוות".
פרנטישק שולץ (בצ'כית: František Schulz; 26 ביוני 1904 – 5 ביוני 1985) היה שחקן כדורמים יהודי-צ'כוסלובקי.
שולץ נולד וגדל בלדץ'/לבם /.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) סיים שולץ עם נבחרת צ'כוסלובקיה בכדורמים במקום תשיעי.
הוא שיחק משחק אחד שבו הנבחרת שלו הפסידה לנבחרת בריטניה 4-2. לצידו בנבחרת שיחקו 6 שחקנים, ארבעה מהם יהודים: הוגו קלמפפנר, קורט אפשטיין, פבל שטיינר ופרנטישק גטרויר.
בשנת 1935 השתתף שולץ במכביה השנייה וזכה במדליית זהב בכדורמים, לפני אוסטריה וארץ ישראל.
גורלו של פרנטישק שולץ לאחר הכיבוש של הנאצים היה דומה במובנים רבים לזה של ספורטאים אחרים.
הוא גורש למחנה הריכוז טרזין ומשם נשלח לאושוויץ.
פרנן דה לנגל דה קרי (בצרפתית: Fernand de Langle de Cary; 4 ביולי 1849 – 19 בפברואר 1927 (היה גנרל צרפתי, שפיקד על הארמייה הרביעית בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
פרנן דה לנגל דה קרי נולד ב-4 ביולי 1849 בלוריאן, למשפחת אצולה מברטאן.
בשנת 1869 התגייס פרנן לצבא הצרפתי, ולחם בשורותיו במלחמת צרפת–פרוסיה, שבמהלכה אף נפצע באורח קשה.
לאחר המלחמה מילא דה קרי תפקידים שונים בצבא, ופיקד על רגימנט הקירסירים ה-10, רגימנט הארטילריה ה-22, ורגימנט הרגלים ה-32. בשנת 1900 הועלה דה קרי לדרגת גנרל של חטיבה, ומונה למפקד המחוז ה-7 של הז'נדרמריה, ובקיץ 1900 מונה למפקד חטיבת הפרשים האלג'יראית ה-3.
בשנת 1903 מונה דה קרי למפקד החטיבה ה-72, ובשנת 1906 מונה למפקד הדיוויזיה הקולוניאלית ה-3, וזמן קצר לאחר מכן למפקד הדיוויזיה ה-14. בשנת 1908 מונה דה קרי למפקד הקורפוס ה-4, ובשנת 1911 מונה למפקד הקורפוס ה-8.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה דה קרי למפקד הארמייה הרביעית, ופיקד עליה במהלך המערכה על הגבולות, ובכלל זה בקרב הארדנים.
בשנת 1915 פיקד דה קרי על המתקפה בשמפאן, אך על אף כישלונה קודם לפיקוד על קבוצת הארמיות המרכזית.
בשנת 1916 הודח דה קרי, בעקבות חוסר המוכנות שגילו הכוחות בורדן.
ב-19 בפברואר 1927 מת דה קרי בפון-סקורף, והוא בן 78 שנים.
פרנטישק פאלאצקי (צ'כית: František Palacký; 14 ביוני 1798 – 26 במאי 1876) היה היסטוריון, איש ציבור ופעיל תרבותי יליד מוראביה, ממכונני הלאומיות הצ'כית המודרנית ותחיית השפה.
פאלאצקי נולד בהודסלביצה (הוצנדורף) שבדרום מוראביה, לא הרחק מאולומואוץ.
אביו ייז'י היה כומר לותרני, עיסוק נדיר בארץ שהקונטרה-רפורמציה נאכפה בה ביסודיות יותר ממאה וחמישים שנה טרם לידתו.
פרנטישק היה החמישי מבין תריסר ילדים, שארבעה מתוכם מתו בטרם הגיעו לבגרות.
בגיל אחת-עשרה נשלח לגימנסיה בטרנצ'ין, ובין 1812 ל-1818 למד בליציאום הפרוטסטנטי שבפרשבורג, הונגריה עילית; חינוך לא-קתולי היה נדיר במוראביה.
החל מימיו בליציאום נסחף פאלאצקי בתחייה הלשונית והתרבותית של השפה הצ'כית, שהובלה על ידי יוזף דוברובסקי ויוזף יונגמן.
ידידו יאן בנדיקט יצר קשר בינו לסלאביסט פאבל יוזף שפריק, ולאחר שהתכתב עמו התחבר בהדרגה עם האחרים.
הלשון דוברה כמעט אך ורק בידי האיכרים למן המאה ה-17 והשכבות הגבוהות העדיפו גרמנית, אך פקודתו של יוזף השני להקים בתי-ספר בלשון העם (כדי שיהיה אפשר להנחיל להם ידע בסיסי, שיהפכם לנתינים מועילים, בלי לטרוח ללמדם שפה אחרת) החלה ביצירת מעמד משכיל שצרך צ'כית.
השפעת הרומנטיקה שקרנה מגרמניה – ויותר מזה, הצורך של בעלי העניין בסדר הקיים בבוהמיה להתגונן משחיקת מעמדם בידי השלטון האבסולוטי – עודדה פנייה להיסטוריה של האומה, והתחזקות הסובלנות הדתית אפשרה גם בחינה מחדש של הרפורמטור הדתי יאן הוס.
מספר כותבים החלו, במהוסס, להתייחס אליו כמנהיג חיובי ולא ככופר מסוכן, אם כי לרוב הודגש שהיה קתולי נאמן בבסיסו.
פאלאצקי הצעיר היה חריג בנוף זה משתי בחינות: הוא היה מוראבי בין בוהמיים, ובחבל הולדתו רווח פטריוטיזם מקומי הרבה לאחר שפרסם את יצירותיו ההיסטוריות; ופרוטסטנטי בין קתולים, שאמנם החלו להתייחס להוס כגיבור לאומי אך שמרו על נאמנות לכנסייה.
לימים נתן לילדיו להתחנך באמונה הרומית, וכמו רבים מעמיתיו, הוסיף לדבר בגרמנית בתוך ביתו.
את פועלו הספרותי החל בפרשבורג, כשתרגם וחיבר מעט שירה בעצמו.
עוד ב-1818 הוא ושפריק פרסמו חיבור על משקל ופרוסודיה בשפה הצ'כית, בכתבם שהראשון מתאים לה יותר.
הספר נשא טון רומנטי ברור, תוך ביקורת על מסירותו של דוברובסקי למוסכמות העולם העתיק ולמחשבת הנאורות.
פאלאצקי נחשף לפילוסופיה של הרדר ולרעיונותיו על חשיבות האומה ותפקידה, שהשפיעו עליו מאוד.
הוא כתב ליונגמן ב-1819 שברצונו להתעמק בקורות בוהמיה.
ב-1823 נסע לפראג כדי לשהות במחיצת דוברובסקי.
זה תלה תקוות גדולות בעניינו בהיסטוריה, בייחלו שיאתגר את הפרשנות הרשמית של הקונטרה-רפורמציה לגביה, והקפיד שיתלווה אליו בסלונים ובנשפים.
בהשפעת הרדר ואחרים, ציין תומש ברקש, החל פאלאצקי בהדרגה לחשוב על העבר במונחים של תולדות האומה דוברת-הצ'כית, בלי לכלול את הגרמנים שחיו בבוהמיה במשך מאות שנים.
פטרונו מצא לו תעסוקה כמנהל הארכיב של הרוזן שטרנברג (בצ'כית, שטרברקובה).
האציל ודוברובסקי היו אריסטוקרטיים ודיברו גרמנית; כיתר בני מעמדם, הם לא שאפו לתחייה לאומית במלוא המובן והפטריוטית שלהם הייתה טריטוריאלית בוהמית, לא אתנית צ'כית.
פאלאצקי שמר על קשר עם יונגמן והמעגל שלו, מלומדים פופוליסטים שמוצאם בשכבות הנמוכות, ושכנע את הרוזן לתמוך בהקמת רבעון ראשון בשפה, Časopis Národního muzea, "כתב-העת למוזיאון הלאומי".
כעורכו, שמר פאלאצקי על קו מתון והקפיד לא להכליל חומרים סלאבופיליים מדי או לקומם את הגרמנים ודוברי-הגרמנית.
במקביל, חרג בהרבה מגבולותיה המסורתיים של הזהות הבוהמית של רוב שותפיו.
הוא קבע כבר אז, במהלך שהקדים בשנים רבות את תומש מסריק, כי הפרסום מיועד גם לקהל במורביה ואפילו בהונגריה עלית (סלובקיה), שתושביהן היו שייכים למרחב הלשוני הצ'כי.
ב-16 בספטמבר 1827 נשא פאלאצקי לאישה את תרזיה מכורובה, בתו של פרקליט.
היו להם שני ילדים, יאן ומריה.
ב-1829 זכה ספרו שניתח בעיות בכמה כרוניקות מימי הביניים בפרס אגודת המלומדים.
אז הוזמן בידי אספת המעמדות הבוהמית להזמנתו לחבר היסטוריה מקיפה חדשה לממלכה, בשפה הגרמנית.
הסדרה Geschichte von Böhmen, שהתפרסמה בחמישה כרכים שהאחרון שבהם יצא רק ב-1867, הייתה עבודת חייו של פאלאצקי.
הוא עבר בלמעלה משבעים ספריות בכל אירופה, וניצל את ידיעותיו בעשר שפות.
על אף היותו לותרני, אף הוותיקן אפשר לו לבלות חודשיים וחצי בארכיביו, והוא קרא רבבות מסמכים.
ב-1831 סייע לשפריק לפתוח את ההוצאה לאור Matice česká, "הקרן הצ'כית".
כתב-העת ובית-הדפוס הפכו למכשירים מרכזיים בהתפתחותה של הספרות בשפה.
ב-1836 יצא לאור הכרך הראשון של Geschichte, שעסק בתקופה מראשית ימי הביניים ועד ל-1197, כשאוטוקר הראשון הפך את הדוכסות לממלכה.
הן שם והן בכרך השני, שנדפס ב-1842, שמר על קו מאוזן.
הוא הציג את הצ'כים כעם שוחר שלום אך נהנתן ואנרכיסטי קמעא, ואת ההתיישבות הגרמנית כתופעה שהביאה תועלת רבה אך היו לה גם תוצאות שליליות.
ברקש עמד על כך שטרם הבחין בשיטתיות בין המונחים Tscheche ו-Böhme.
ב-1840 החל בפרסום כתב-העת Archiv český (הארכיב הבוהמי), שהוסיף לצאת בהפסקות עוד מאה שנה והוקדש לפרסום מקורות היסטוריים.
הפוליטיקה בחבל עברה הקצנה באמצע שנות ה-40. המדיניות של מטרניך לא יכלה לבלום את התסיסה הליברלית ואת התביעות לחוקה ולמודרניזציה.
ההגירה הגוברת מהכפר לעיר יצרה בורגנות דוברת-צ'כית במספרים ניכרים, שהעניקה לפופוליסטים קהל שהיה נכון לקלוט את מסריהם בלי תלות בעלית המגורמנת.
פאלאצקי נהנה מיוקרה רבה בקרב חוגים אלה, אף כי נותר תמיד מלומד הרבה יותר מאיש ציבור.
ב-1845 יצא הכרך השלישי של עבודתו, הפעם בצ'כית, בה היה עתיד להשתמש כשפה בלעדית ומעתה והלאה.
גם השם שונה, מ"היסטוריה של בוהמיה" ל"תולדות האומה הצ'כית בבוהמיה ומוראביה" (Dějiny národa českého v Čechách a v Moravě).
בהמשך תרגם את החלקים הראשונים, בטון לאומי יותר ושלילי כלפי הגרמנים.
הספר החדש תיאר את מרידות ההוסיטים, בהן ראה פאלאצקי את הרגע החשוב והמשפיע ביותר בתולדות האומה.
את האימפריה הרומית הקדושה והכנסייה הקתולית תיאר באופן שלילי, ומשם היו חיבוריו מאופיינים בהצגה של עימות מתמשך בין סלאבים לגרמנים, שהלך ונעשה ראשוני ומוחלט בהדרגה.
הוא גם גינה את ההוסיטים המתונים מהשכבות המבוססות, האוטרקוויסטים, שפנייתם נגד הסיעות הרדיקליות והעממיות ובריתם עם הקיסר אפשרה לדכא את ההתקוממות.
גישה זו הייתה מושפעת בבירור מיחסו למעמדות הגבוהים, שסירבו להבחין בין צ'כים וגרמנים בבוהמיה ושאפו לחוקה ולליברליזם בעודם מתעלמים כמעט מהזכויות הלאומיות.
אף כי נמנע מהשוואות פשטניות בין ימי הביניים לזמנו, הוא הציג את ההוסיטים המשיחיים והקנאים כמבטאים רוח עממית אותנטית.
כשהלחץ בתוך האימפריה גבר, פאלאצקי נעשה לתומך מובהק של רעיון האוסטרו-סלאביזם, שהוצע ב-1846 על ידי מכרו הרדיקלי, קארל האבליצ'ק בורובסקי.
הוא עצמו פיתח אותו לתוכנית פוליטית מקיפה.
שניהם חזו את הפיכת המדינה ההבסבורגית למעין פדרציה בה יוענקו זכויות שוות ללאומים על בסיס מקומי.
מתווה זה היה הופך את הסלאבים השונים, שהיו הקבוצה הגדולה ביותר ביחד, לכח המוביל.
פאלאצקי היה מעוניין, מתוך שכנוע ולא רק כורח המציאות, בשגשוגה של הקיסרות.
למרות שהפגין אהדה מסוימת לרעיון הפאן-סלאבי, הוא תיעב את רוסיה כאוטוקרטיה נחשלת וחשש שהיחלשות יתרה של האוסטרים תאפשר לה דריסת רגל באירופה.
אירועי מהפכת 1848 הציבו את פאלאצקי בקדמת הבמה כמעט ללא התרעה מוקדמת.
עלייתה המהירה של הרוח הפאן-גרמנית סביב האספה הלאומית של פרנקפורט לחצה את הצ'כים להזדקק לחלופות משלהם.
הניסיון לגבש הסכמה בין שתי האוכלוסיות בבוהמיה וללחוץ במשותף על וינה התמוטט כשהקיסר פרנץ יוזף שמט את הקרקע מתחתיה בהענקת רוב הוויתורים שהצ'כים חפצו בהם.
ב-11 במרץ קמה בפראג מועצה רדיקלית שתבעה שוויון זכויות מלא ורפורמות ליברליות מקיפות.
פאלאצקי התייחס אליה בריחוק, ואף מונה על ידי המושל רודולף שטדיון לוועדה הזמנית שהקים הממשל הקיסרי כמשקל-נגד.
אך הוא צבר תנופה כשסירב להזמנה לפרנקפורט ונימק זאת במאמרים שפרסם ב-8 וב-11 באפריל, בהם התנגד למגמת האיחוד של הליברלים הגרמנים ודרש מתווה פדרטיבי ברוח המתווה האוסטרו-סלאבי.
הוא גם ביאר שרק ממשל ריכוזי חזק בווינה יוכל לערוב להצלחת תוכניותיו, והבנה זו אפיינה את המדיניות הצ'כית במהלך המהפכה.
החתירה לאוטונומיה פלורליסטית שתישען על הקיסר העלתה אותם על מסלול התנגשות הן עם הגרמנים והן עם המהפכנים הליברלים ההונגרים, שתבעו ריבונות בכל שטחי ממלכתם הרב-לאומית.
ב-10 באפריל התמזגו הוועדה הזמנית ואספת פראג.
פאלאצקי קיבל הצעה להתמנות לשר החינוך הבוהמי.
הוא ניסה לקדם את משנתו אצל ראש הממשלה הזמנית, לאופולד פון תון, אך זה התעניין יותר בהישגים פוליטיים ממשיים לצ'כים וברפורמות אזרחיות, כמו גם בשימור מעמד האצולה.
כשפרץ מרד אלים בפראג ביוני, היה זה פאלאצקי שהתערב אצל הפורעים כדי לשחרר את פון תון שנפל לידם.
הצבא דיכא את ניסיון ההפיכה, ועמדתו של תון הפכה בהתמדה לריאקציונרית ביחס למאורעות המשתנים במהירות.
ההיסטוריון התפטר מהממשלה ב-12 ביוני.
בבחירות לרייכסראט שנערכו כמעט מיד לאחר מכן, נבחר כציר מטעם פראג.
האספה התכנסה בווינה ב-22 ביולי.
הצ'כים, שאוימו על ידי הפאן-גרמנים והמהפכה ההונגרית גם יחד, נדחקו לתמוך בקיסר.
פאלאצקי וחתנו לדישלאש ריגר, ראשי נציגיהם, התייצבו לצדו.
בספטמבר ובאוקטובר, דיבר ההיסטוריון בשבח הצבא הקרואטי המלוכני שיצא לדכא את ההונגרים ולא הביע אהדה להתקוממות בווינה, שבעטיה פונה הרייכסראט לקרומייריז' והוכרז משטר צבאי בבירה.
אבל ניסיונו החוזר לקדם את האוסטרו-סלאביזם בחודשי המהפכה האחרונים התברר שוב ככישלון.
הממשל המרכזי סלד מערעור נוסף של הסדר שהושג בעמל וכבר חזה את הצורך בפשרה פרגמטית עם הכוחות הפוליטיים העיקריים.
יוז'ף אטווש, שנטש את המהפכה ההונגרית לגלות במינכן, כתב שחזונו ההרדריאני תלוש מן המציאות ולא יוכל להיות ייושם אלא באמצעות טיהור אתני מקיף; ההסדר החדש יוכל להישען רק על המבנים הקיימים.
ממורמר ומיואש, פאלאצקי הודיע על פרישתו מהחיים הפוליטיים ב-12 בינואר 1850.
עד 1852 אולץ פאלאצקי להתפטר גם מתפקידיו במישור התרבותי, כמו יושב-ראש הוועדה המארגנת של התיאטרון הצ'כי (שקם ממש לאחר פרישתו).
את שנות ה-50, תקופה של אבסולוטיזם מחודש, בילה בעיקר בעבודה על ההיסטוריה שלו, שנימתה לבש גוון אנטי-גרמני בלתי מתפשר.
הוא עבר לתאר אותם כאויבים מושבעים.
רק ב-1860, אחרי ששורת כישלונות צבאיים אילצה את החצר הווינאית להתחיל בחלוקה-מחדש של הכח ולבחון פשרות, הוא שב לזירה הציבורית.
הוא נבחר כציר ללנדטאג הבוהמי החדש ב-1861, והקיסר אף כיבד אותו במינויו לבית העליון של הרייכסטאג לכל ימי חייו.
פאלאצקי ניסה לחדש את היוזמה האוסטרו-סלאבית במידת מה, וחתר לייצוג שווה לשלוש הקבוצות הגדולות באימפריה.
אך הוא נותר מבודד בממשל שחתר בהתמדה להתבססות על דואליזם אוסטרי-הונגרי, כשלאחרונים ניתן מעמד בכורה בממלכתם שהפך אותם לשותפים בכח בשימור הסדר הקיים, על חשבון העממים הקטנים יותר.
חתנו ריגר השיג אוטונומיה תרבותית גדלה לצ'כים, ובהמשך אף חויבה הפקידות בבוהמיה להיות דו-לשונית והוקמו מוסדות רבים שהתנהלו בשפה, אך הם נותרו בצל מאזן הכוחות הפוליטי החדש.
ב-1867 אורגנה האימפריה מחדש כאוסטרו-הונגריה, ובפראג פרצו התפרעויות.
את שנותיו האחרונות בילה פאלאצקי בכתיבה – לצד מפעלו הגדול, חיבר מאמרים רבים ועוד מספר ספרים – ובמחאה חסרת תוחלת כציר בלנדטאג.
הוא נקלע לפולמוס עז עם היסטוריונים גרמנים-בוהמיים, שגינו את הצגת עמם כגורם זר ועוין.
פאלאצקי הוכר עוד בחייו כ"אב האומה" הצ'כית, וחוגים לאומיים כיבדו אותו.
הוענקו לו אזרחויות כבוד ביישובים רבים.
ההיסטוריה של בוהמיה אותה חיבר, שהציגה נרטיב רציף של העם הצ'כי כיישות מגובשת ונפרדת מהגרמנים בבוהמיה, ופעילותו הציבורית הפכו אותו בעיני הבאים אחריו לחשוב ולגדול מבין המעוררים הלאומיים (buditelé).
הפוליטיקאים הצ'כים שהמשיכו את מורשתו שאלו במידת-מה את חזונו האוסטרו-סלאבי, והרעיון של מדינה רב-לאומית פלורליסטית עמד גם בתשתיתה של צ'כוסלובקיה.
אחת מההשלכות ארוכות-הטווח של עבודתו הייתה הניכור שנוצר בין העם לכנסייה הקתולית, אותה תיאר באופן שלילי ביותר (האסכולה שלו גם התעלמה מכך שההוסיטים השלימו ברובם עם רומא).
הממשלה ניסתה להקים כנסייה הוסיטית חדשה במאה ה-20, אך זו חסרה שורשים, והציבור הצ'כי הפך לפחות נוצרי מכל עמי אירופה.
פרניל בלום (בדנית: Pernille Blume; נולדה ב-14 במאי 1994) היא שחיינית דנית, אלופה אולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016) במשחה ל-50 מטר חופשי ובכך הייתה לשחיינית הדנית הראשונה שזכתה במדליית זהב, 68 שנים אחרי זכייתן של גרטה אנדרסן וקארן הארופ (לונדון 1948).
הייתה שותפה לשיא העולם (בריכת 25 מטר) במשחה שליחות 4x50 מטר מעורב.
באולימפיאדת לונדון (2012) סיימה בלום במקום שישי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בשיא דנמרק חדש של 3:37.45 דקות (הנוכחי, 2016), כשחיינית ראשונה היא קבעה תוצאה של 54.52 שניות.
בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 54.44 שניות.
היא סיימה במקום שביעי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשיא דנמרק חדש של 3:57.76 דקות, פעמיים במקום 24 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.54 שניות ובמשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:00.91 דקות ובמקום 19 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 55.04 שניות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה באיסטנבול, טורקיה בדצמבר אותה שנה זכתה בלום בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב, ביחד עם מיה נילסן, ריקה מילר פדרסן ויאנט אוטסן בתוצאה של 3:49.87 דקות, לפני אוסטרליה (3:50.88 דקות) וארצות הברית (3:51.43 דקות).
כשחיינית רביעית היא שחתה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 53.17 שניות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שביעי במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בשיא דנמרק חדש של 7:47.04 דקות, כשחיינית שנייה היא שחתה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:56.81 דקות ובמקום 24 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.74 שניות.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2013 סיימה בלום במקום 10 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.01 שניות ובמקום 13 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.68 שניות.
באליפות אירופה בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בהרנינג, דנמרק בדצמבר 2013 זכתה בלום בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, במשחה שליחות 4x50 מטר חופשי ביחד עם יאנט אוטסן, קלי ריבר רסמוסן ומיה נילסן בשיא עולם חדש של 1:37.04 דקות ומדליית כסף, במשחה שליחות 4x50 מטר מעורב בתוצאה של 1:44.81 דקות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בדוחה, קטר בדצמבר אותה שנה זכתה בלום ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד.
כשחיינית רביעית היא שחתה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 52.39 שניות.
מדליית ארד, במשחה שליחות 4x50 מטר חופשי בתוצאה של 1:35.48 דקות, אחרי הולנד שקבעה שיא עולם חדש של 1:34.24 דקות וארצות הברית שקבעה שיא אמריקה חדש של 1:34.61 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:29.86 דקות במקום 12 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.35 שניות ובמקום 14 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 52.90 שניות.
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה בשנת 2015 סיימה בלום במקום 13 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.93 שניות ובמקום 14 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.60 שניות ובמקום חמישי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם מיה נילסן, ריקה מילר פדרסן ויאנט אוטסן בתוצאה של 3:57.61 דקות.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה בלום בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 24.07 שניות, לפני סימון מנואל מארצות הברית (24.09 שניות) ואלכסנדרה גרסימניה מבלארוס (24.11 שניות).
מדליית ארד, במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם נילסן, פדרסן ואוטסן בשיא אירופה חדש של 3:55.01 דקות, אחרי ארצות הברית (3:53.13 דקות) ואוסטרליה (3:55.00 דקות).
כשחיינית אחרונה היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 53.21 שניות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 11 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.19 שניות.
בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 54.15 שניות ובמקום 12 במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:39.45 דקות.
היא זכתה לשאת דגל מדינתה בטקס הסיום של המשחקים האולימפיים.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 2017 זכתה בלום במדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא דנמרק חדש של 52.69 שניות, אחרי סימון מנואל (52.27 שניות) ושרה שסטרם משוודיה (52.31 שניות).
כבר בשלב המוקדמות היא קבעה שיא דנמרק חדש של 53.13 שניות אותו שיפרה בשלב חצי הגמר והעמידה על תוצאה של 52.99 שניות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא דנמרק חדש של 24.00 שניות.
בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא דנמרק חדש של 24.05 שניות ועלתה לגמר מהמקום השני, אחרי שרה שסטרם שקבעה שיא עולם חדש של 23.67 שניות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שמיני במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:38.86 דקות.
באליפות אירופה שנערכה בגלאזגו, בריטניה באוגוסט 2018 זכתה בלום ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד.
מדליות כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 23.75 שניות, מאית השנייה אחרי שרה שסטרם שקבעה שיא אליפות חדש של 23.74 שניות ולפני ראנומי קרומווידג'ויו (24.21 שניות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:56.69 דקות, אחרי רוסיה (3:54.22 דקות) ולפני בריטניה (3:56.91 דקות).
כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 51.77 שניות, התוצאה המהירה באליפות כולה.
כשחיינית ראשונה היא קבעה תוצאה של 52.83 שניות, התוצאה המהירה באליפות כולה.
נוסף לכך, היא סיימה במקום עשירי בתוצאה של 54.71 שניות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 52.97 שניות ועלתה ראשונה לשלב חצי הגמר.
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 סיימה בלום במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.12 שניות, מאית השנייה איטי ממדליית ארד.
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט במאי 2021 זכתה בלום במדליית כסף במשחה ל-50 מטר חופשי ביחד עם קטרז'ינה וואסיק מפולין בתוצאה של 24.17 שניות, אחרי ראנומי קרומווידג'ויו (23.97 שניות).
בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 24.05 שניות ועלתה ראשונה למשחה הגמר.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי, כשחיינית רביעית היא שחתה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 53.56 שניות.
באולימפיאדת טוקיו (2020) זכתה בלום במדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.21 שניות, אחרי אמה מקיאן מאוסטרליה שקבעה שיא אולימפי חדש של 23.81 שניות ושרה שסטרם (24.07 שניות) ולא הצליחה להגן על תוארה.
ברון פרניו ולאשיץ' (בקרואטית: Franjo Vlašić, בהונגרית: Vlassich Ferenc; 24 באפריל 1766 דומבובאר, דרום הונגריה - 16 במאי 1840 זאגרב) היה אציל ואיש צבא קרואטי, באן (משנה למלך) של ממלכת קרואטיה, סלבוניה ודלמטיה בשנים 1840-1832, תחת חסות ממלכת הונגריה, במסגרת האימפריה האוסטרית, גנרל בצבא האוסטרי.
קיבל את התואר ברון בשנת 1832.
ולאשיץ' נולד בשנת 1766 ביישוב דומבובאר שבמחוז טולנה שבדרום הונגריה, כבן למשפחה אצילית קרואטית שמקורה בדרום קרואטיה.
הוא היה בן למשפחת אצילים קרואטים ששורשיהם בצפון דלמטיה וחבל ליקה.
ולאשיץ' התחיל את הקריירה הצבאית שלו בגיל 18 בשנת 1784. עוד כפרח קצונה הצטרף ולאשיץ' לכוחות ההוסארים במסגרת צבא האוסטרי והשתתף בכל המלחמות נגד צרפת ונגד נפוליאון בונפרטה בתקופתו.
בשנת 1813 הוא הועלה לדרגת גנרל.
ב-1831 התמנה למפקד צבאי בפטרוורדין.
ב-10 בפברואר 1832 התמנה לבאן של קרואטיה.
כניסתו לתפקיד במאי 1832 הביאה רוח מרעננת בזירה הפוליטית המקומית מכיוון שהבאן הקודם, הרוזן איגניאט גיולאי, חי רוב השנים רחוק מקרואטיה, עד רבא אחרי שהתחיל לכהן כיושב ראש מועצת בית הדין הצבאי בווינה.
בנוסף ולאשיץ' היה הקרואטי הראשון שכיהן כבאן קרואטיה בין עשרת הבאנים שקדמו ליוסיפ ילאצ'יץ'.
.בשנים 1832–1836 בישיבות הפרלמנט ההונגרי-קרואטי בפוז'ון (ברטיסלבה) הגן ולאשיץ' על זכותה של קרואטיה לנמל רייקה והחוף הסמוך לו הוא התנגד להונגריזציה (מדיאריזציה) של קרואטיה ובמיוחד להנהגת השפה ההונגרית בבתי הספר.
עקב מחאתו, לא אישר הקיסר פרדיננד את החלטת הפרלמנט ההונגרי משנת 1839–1840 להנהיג את השפה ההונגרית כשפה רשמית בקרואטיה.
בימי כהונתו של ולאשיץ' התחזקה התנועה הלאומית הקרואטית, תחילה תחת דגל האיליריזם - התנועה האילירית מיסודו של ליודביט גאי ואחרים.
ולאשיץ' תמך בבקשה שהפנה גאי לקיסרות האוסטרית לאשר הופעתם של עיתונים בשפה הקרואטית.
עם זאת התנגד לרפורמת השפה של גאי.
יחד עם הבישוף אלכסנדר אלאגוביץ' פרש את חסותו על האגודה לקידום החינוך בשפה הקרואטית.
ולאשיץ' נפטר בעיר זאגרב בשנת 1840. הוא הובא לקבורה בכנסיית קתרינה הקדושה בזאגרב.
אחרי מותו בשנת 1840 תפקידו כבאן עבר בפועל לידי יוראי האוליק.
נולדו לזוג שתי בנות:הרמינה, לימים פון ווקאסוביץ' ומריה תרזיה אנה ולאשיץ'.
1813 - העיטור הצבאי "צלב מריה תרזיה", בדרגת אביר
בשנת 2011 ביישוב הולדתו, דומבוואר, בהונגריה, על קיר "בית הלאומים" הוצבה לוח זיכרון לזכרו על ידי הקהילה הקרואטית האוטונומית
בשנת 2016 אותה קהילה הציבה בדומבובאר פסל-דיוקן של ולאשיץ'.
פרנטישק סבובודה (בצ'כית: František Svoboda; 5 באוגוסט 1906 – 6 ביולי 1948) היה כדורגלן צ'כוסלובקי, ששיחק בעמדת החלוץ עבור נבחרת צ'כוסלובקיה.
סבובודה שיחק במשך רוב הקריירה שלו במועדון סלביה פראג ובשנת 1935 היה מלך השערים של הליגה הצ'כוסלובקית עם 27 שערים.
בנבחרת צ'כוסלובקיה ערך 43 הופעות בהן כבש 22 שערים בין השנים 1926–1937. סבובודה היה שותף בהגעה של הנבחרת עד לגמר מונדיאל 1934, תוך כדי שכבש שער אחד בטורניר נגד שווייץ ברבע הגמר.
פרנטישק פלניצ'קה (בצ'כית: František Plánička; 2 ביוני 1904– 20 ביולי 1996) היה כדורגלן צ'כוסלובקי, ששיחק בעמדת השוער.
נחשב לאחד מהשוערים הגדולים ביותר של תקופתו, יחד עם ריקרדו זאמורה וג'אנפיירו קומבי.
פלניצ'קה נולד ב-2 ביוני 1904 בפראג שבאוסטרו-הונגריה של אותו הזמן.
לכל אורך הקריירה שלו שיחק עבור סלביה פראג, שאז הקבוצה הייתה בתקופה הכי מצליחה שלה אי פעם.
במשך 13 שנה שיחק פלניצ'קה בסלביה, בהן זכה עימה שבע פעמים בליגה הצ'כוסלובקית, 6 פעמים בגביע בוהמיה ופעם אחת בגביע מיטרופה.
בסך הכל ערך בה 969 הופעות, בהן סלביה ניצחה 742 משחקים.
למרות גובהו הנמוך בשביל שוער, פלניצ'קה היה בעל יכולות אקרובטיות טובות, דבר שהקנה לו את הכינוי "החתול של פראג".
במהלך טורניר גביע מיטרופה של 1932 פגשה סלביה את יובנטוס.
במשחק הראשון סלביה הביסה אותה בתוצאה 0–4, ובמשחק השני סלביה התמקדה בעיקר בלמשוך את הזמן.
דבר זה עצבן את אוהדי יובנטוס שהשליכו אבנים מהיציע לכר הדשא, כשאחת האבנים פגעה קשה בפלניצ'קה שנפצע.
סלביה החליטה לנטוש את המגרש והמשחק נפסק.
כתוצאה מעזיבת המגרש שתי הקבוצות הושעו מהטורניר ובולוניה, שניצחה את חצי הגמר שלה, הוכרזה כזוכה.
בנבחרת צ'כוסלובקיה ערך פלניצ'קה 73 הופעות, וערך את הופעת הבכורה שלו ב-17 בינואר 1926, בהפסד 1–3 לאיטליה.
במונדיאל 1934 עזר לה להעפיל לטורניר, והיה גם הקפטן שלה.
צ'כוסלובקיה הגיעה עד לגמר בו הפסידה לאיטליה 1–2 בהארכה.
ארבע שנים לאחר מכן היה הקפטן שלה גם במונדיאל 1938, בו הנבחרת סיימה את דרכה ברבע הגמר לאחר הפסד לברזיל במשחק שנחשב לאחד המשחקים האלימים ביותר בהיסטוריית המונדיאל.
שחקן מצ'כוסלובקיה ושניים מברזיל קיבלו כרטיס אדום, ושחקנים משני הצדדים סבלו מפציעות חמורות.
במצב של 1–1 חלוץ נבחרת צ'כוסלובקיה, אולדז'יך ניידלי, עזב את המגרש עם רגל שבורה, ופלניצ'קה עצמו סיים את המשחק עם יד שבורה לאחר התקלות עם חלוץ ברזיל ז'וזה פראסיו.
לאחר שהמשחק נגמר בתוצאה 1–1, הוא שוחזר יומיים לאחר מכן, ובו צ'כוסלובקיה הפסידה 2–1 ללא פלניצ'קה וחלוציה אולדז'יך ניידלי ואנטונין פוץ' הפצועים.
בסיום הטורניר נבחר להיות לשוער המצטיין, וגם בנבחרת המצטיינת.
משחקו של פלניצ'קה נגד ברזיל היה גם משחקו האחרון במדים הלאומיים.
לאחר פרישתו מקריירת משחק הוענק לו בשנת 1985 תואר מ-UNESCO על המשחק ההוגן שהציג לאורך הקריירה שלו.
השוער המצטיין של המונדיאל: 1938
פרס השחקן ההוגן של 1985 מ-UNESCO
פרס השחקן הצ'כי ההוגן של שנת 1994
איזידור פרננד שבריו, ברון דה כריסטיאני היה בן אצולה ופעיל פוליטי מלוכני צרפתי אשר התפרסם כאשר התקיף את נשיא צרפת אמיל לובה.
כריסטיאני נולד בקורביל ב-16 בינואר 1857 למשפחה עשירה שנחשבה לחלק מאצולת הקיסרות הצרפתית הראשונה.
סבו קיבל את התואר ברון ב-1810. הוא עסק רבות בספורט אך גם התעניין במדעים ואסף יצירות אמנות.
בעקבות כינון הרפובליקה הצרפתית השלישית, הצטרף כריסטיאני לתנועת המלוכנים שקראו להחזיר לשלטון את בית בונפרטה.
במהלך פרשת דרייפוס הוא החזיק בדעות אנטי-דרייפוסריות.
ב-1896 מת בפתאומיות נשיא צרפת פליקס פור, ובבחירות שנערכו לאחר מכן התבלטו שני מועמדים עיקריים: ז'יל מלין ואמיל לובה.
מלין נודע כאיש הימין וכאנטי-דרייפוסר מושבע.
לעומתו היה לובה איש שמאל ודרייפוסר מוצהר.
הסיעות המלוכניות, אשר גם הן התנגדו ללובה, החליטו לארגן הפגנה ב-4 ביוני, במהלך מרוץ הסוסים השנתי באוטיי.
במהלך המרוץ, הופיעו אל מול דוכנו של לובה כ-300 גברים שלבשו על דש בגדיהם את הציפורנים הלבנות שסימלו את המלוכנים והציפורנים הכחולות שסימלו את האנטישמים.
המשטרה ושומריו של הנשיא החלו לפזר את המהומה, וכריסטיאני, אשר נכח במקום, גילה שלובה נותר חשוף.
הוא רץ אל הדוכן וחבט בראשו במקבל כבד.
במקום השתררה דממה מוחלטת, ולאחריה פרצה מהומה גדולה.
השוטרים מיהרו להתנפל על כריסטיאני, וחבריו מיהרו לנסות להציל אותו.
כריסטיאני הודה כי המעשה היה ספונטני ולא מתוכנן, והצהיר ש"הייתי עושה זאת שוב".
לובה לא נפגע בגלל כובע הצילינדר אותו לבש, אולם הכאתו נתפסה כעלבון כבד לרפובליקה כולה.
כריסטיאני עצמו נשפט ב-13 ביוני על תקיפת ראש המדינה בהתאם לסעיף 228 של החוקה.
במהלך משפטו, הוא ניסה להכחיש את חברותו בארגונים מלוכניים ולאומניים וטען שביצע את המעשה על דעת עצמו מתוך "התרגשות פתאומית".
הוא נידון לארבע שנות מאסר (העונש המקסימלי במקרה זה היה חמש שנים) אשר אותן ריצה בבית הסוהר סנטה ובהמשך בכלא פרנסס.
הוא העביר את זמנו בכלא בקריאה וציור.
לאחר שחרורו הוא חי בפריז עד מותו ב-30 ביוני 1928. את אוסף יצירות האמנות הגדול שלו הוא הוריש למוזיאון הלובר.
פרנטישק יונק (בצ'כית: František Junek; 17 בינואר 1907 – 19 במרץ 1970) היה כדורגלן צ'כוסלובקי ששיחק בעמדת הקיצוני שמאלי.
יונק נולד ב-17 בינואר 1907 בקארלין שבאימפריה האוסטרו-הונגרית של אז, ושיחק כנער בקבוצה צ'צ'י קארלין.
ב-1925 עלה לקבוצה המקצוענית שלה וב-1928 עבר לסלביה פראג.
יונק היה נחשב לשחקן מהיר וזריז וביחד עם פרנטישק סבובודה הם היוו צמד מצוין שעזר לסלביה לזכות ב-6 תוארי אליפות מתוך 7 עונות בין 1929–1935. ב-1935 עבר לקלאדנו וסיים את הקריירה שלו שם ב-1938. בסך הכל ערך יונק 133 הופעות בליגה הצ'כוסלובקית וכבש 48 שערים.
יונק ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת צ'כוסלובקיה ב-15 בספטמבר 1929 נגד אוסטריה בווינה.
במונדיאל 1934 שיחק בכל המשחקים ונבחרתו הגיעה עד לגמר בו הפסידה למארחת איטליה.
אחרי אותו טורניר שיחק יונק רק פעמיים נוספות במדים הלאומיים ומשחקו האחרון היה ב-14 באוקטובר 1934 נגד שווייץ בז'נבה.
פרנל וויטאקר היה מתאגרף אמריקאי מקצועני, שהתחרה בין השנים 1984–2001, ובהמשך עבד כמאמן אגרוף.
וויטאקר נולד בנורפוק והחל להתאמן באגרוף בגיל 9.
וויטאקר היה אלוף העולם בארבע קטגוריות משקל: קל, מעורב קל, מעורב וקל בינוני.
בנוסף היה אלוף העולם הבלתי מעורער במשקל קל ואלוף אולימפי מ-1984 באותו משקל.
בשנת 1989, וויטאקר נבחר ללוחם השנה על ידי מגזין הזירה ואיגוד סופרי האגרוף באמריקה.
וויטאקר היה אחד ממתאגרפי ההגנה הטובים בכל הזמנים.
ב-2002 מגזין הזירה מיקם את וויטאקר במקום העשירי ברשימת "100 המתאגרפים הגדולים ביותר ב-80 השנים האחרונות".
בשנת 2006 הוכנס וויטאקר להיכל התהילה הבינלאומי לאגרוף.
פרנילה מונסון קולט (בשוודית: Pernilla Månsson Colt; נולדה ב-23 בדצמבר 1966) היא עיתונאית ומנחת טלוויזיה שוודית.
קולט נולדה בעיר ארברו שבשוודיה.
בגיל 16 החלה לעבוד בתחנת רדיו מקומית בעיר שלה, בגיל 24 עברה לעבוד ברשת השידור הציבורית השוודית.
ב-1995 הנחתה את המלודיפסטיבלן וגם סיפקה פרשנות לטלוויזיה השוודית עבור תחרות האירוויזיון, ב-1998 ביצעה בשנית את שני תפקידים אלו, היא הייתה גם פרשנית אירוויזיון 2000 שנערך בסטוקהולם.
ב-2009 החלה להפיק את התוכנית "Antikrundan" במסגרתה מבקרים ברחבי שוודיה ומומחים לענתיקות מביאים לאנשים את שווי הפריטים בו הם מחזיקים.
במסגרת אירוויזיון 2013 שהתארח במאלמה הנחתה את טקס הגרלת מיקום השירים בחצי הגמר שנערך בבית עיריית מאלמה ואת אירוע פתיחת האירוויזיון מבית האופרה של מאלמה.
היא בעלת טור בעיתון "Drömhem & Trädgård".
היא נשואה למוזיקאי סטלאן קולט ולה שני בנים.
פרניל מוסגארד הארדר (בדנית: Pernille Mosegaard Harder; נולדה ב-15 בנובמבר 1992) היא כדורגלנית דנית, המשחקת בעמדת הקשרית בבאיירן מינכן מההבונדסליגה לנשים ובנבחרת דנמרק.
זכתה עם הקבוצות בהן שיחקה באליפויות וגביעים בשוודיה, גרמניה ואנגליה וכן בתארים אישיים רבים כולל כדורגלנית השנה של אופ"א בשנים 2018 ו-2020. בספטמבר 2020 הפכה לשחקנית היקרה בעולם לאחר המעבר שלה מוולפסבורג לצ'לסי.
הארדר החלה לשחק כדורגל כבר מגיל 5 ומגיל 15 שיחקה בליגה הראשונה בדנמרק.
בגיל 18 כבר הוחתמה על חוזה מקצועני בקבוצת סקובאקן.
ב-2012, בגיל 20, עברה לשחק בלינשפינג ששיחקה בליגת העל השוודית.
זכתה עם הקבוצה פעמיים בגביע השוודי וב-2016 באליפות.
בשנה זו זכתה גם בתואר מלכת השערים בליגה השוודית ונבחרה לשחקנית השנה בשוודיה.
ב-2016 עברה לשחק בגרמניה בבונדסליגה בקבוצת וולפסבורג ובמשך ארבע העונות בהן שיחקה בקבוצה זכתה איתה 4 פעמים בדאבל.
כמו כן, הגיעה עם הקבוצה פעמיים לגמר ליגת האלופות בעונות 2017/2018 ו-2019/2020 שם הפסידה בשני המקרים לאולימפיק ליון.
בשנת 2020 חתמה על חוזה ל-3 שנים בצ'לסי.
ההעברה שלה מוולפסבורג לצ'לסי בוצעה תמורת סכום של 250,000 פאונד שנחשב לסכום ההעברה הגבוה ביותר ששולם עבור כדורגלנית עד מועד זה ובכך הפכה לשחקנית היקרה ביותר בעולם.
בעונת 2021/2022 זכתה עם צ'לסי בדאבל והשלימה בכך 7 זכיות רצופות באליפות בשלוש ליגות שונות.
ב-1 ביוני 2023 חתמה הרדר בבאיירן מינכן מהבונדסליגה לנשים עד לקיץ 2026. יחד עמה חתמה בקבוצה בת-זוגה מגדלנה אריקסון.
בגיל 15 הצטרפה הארדר לנבחרת דנמרק עד גיל 17, רשמה 23 הופעות בהן הבקיעה 17 שערים.
בגיל 17 זומנה כבר לנבחרת הבוגרת אך שיחקה במקביל גם בנבחרת עד גיל 19, בה רשמה 15 הופעות בהן הבקיעה 13 שערים.
בנבחרת הבוגרת רשמה 127 הופעות והבקיעה 65 שערים.
בין היתר הובילה את הנבחרת לסגנות אליפות אירופה ב-2017 כשדנמרק הפסידה בגמר למארחת הולנד.
פריצת השנה בליגה הדנית בשנת 2010
השחקנית היעילה וחלוצת השנה בליגה השוודית בשנים 2015, 2016
מלכת השערים בליגה השוודית בשנת 2016
שחקנית השנה בליגה הגרמנית ב-2020
מלכת השערים בליגת האלופות לנשים בעונת 2018/2019
בין השנים 2016-2022 זכתה עם קבוצתה ב-7 אליפויות רצופות בשלוש קבוצות בליגות שונות.
פרננד קורמון היה צייר צרפתי יליד פריז.
הוא הפך לתלמידם של אלכסנדר קבנל, אז'ן פרומנטן ויאן פורטלס, ואחד הציירים ההיסטוריים המובילים של צרפת המודרנית.
אביו היה המחזאי אז'ן קורמה.
אמו הייתה שרלוט פורה, השחקנית.
בגיל צעיר הוא משך תשומת לב בסגנון הסנסציוני של אמנותו, כמו סצנות של שפיכות דמים כ"רצח בסרגליה" (1868) ו"מותו של רווארה, מלך לנקה" במוזיאון טולוז.
במוזיאון ד'אורסיי נמצא הציור "קיין בורח מקללת אלוהים".
עבור הרובע הרביעי של פריז הוא ביצע סדרה של ציורים: לידה, מוות, נישואים, מלחמה וכו'.
סדרה של ציורים גדולים הוא הכין למוזיאון היסטוריה של הטבע בפריז עם נושאים מתקופת האבן, שהעסיקה אותו במשך כמה שנים.
הוא מונה ללגיון הכבוד בשנת 1880.
במקביל להיותו מציג קבוע בסלון השנתי בפריז, הוא ניהל גם בית ספר לאמנות, "אטלייה קורמה" בשנות ה-80, שם ניסה להדריך את תלמידיו ליצור ציורים שיתקבלו על ידי חבר השופטים של הסלון.
בין תלמידיו שאיתם הוא לא הצליח בנקודה זו היו: אנרי דה טולוז-לוטרק, לואי אנקטין, אז'ן בוש, אמיל ברנאר ווינסנט ואן גוך.
תלמידים נוספים כללו את חיים סוטין, אמיל ויזל, אדואר כרמיה והצייר האוסטרלי ג'ון ראסל.
למרות התהילה שלו כפרופסור לאמנויות יפות, הוא כמעט נשכח ב-1924 כשנדרס על ידי מונית מחוץ לסטודיו שלו, וכמעט לא זכור מלבד כמורה של תלמידים מהוללים ממנו.
פְרַנְטִישְׁקוֹבִי לַאזְנִייֶה (בצ'כית: Františkovy Lázně, בגרמנית: Franzensbad, "פרנצנסבאד") היא עיירת מרפא ונופש במחוז קרלובי וארי, במערב בוהמיה שבצ'כיה.
העיר משתרעת על פני שטח של 25.76 קילומטרים ואוכלוסייתה מונה (נכון לראשית 2021) מעל 5,400 תושבים.
יחד עם קרלובי וארי ומריאנסקה לאזנייה השכנות היא חלק ממשולש הספא המערבי של בוהמיה.
מרכז העיירה שמור היטב ומאז 1992 הוא מוגן כשמורת מונומנט עירוני.
בשנת 2021, העיירה הפכה לחלק מאתר המורשת העולמית "ערי הספא הגדולות של אירופה" בשל המעיינות הטבעיים שלה והעדות האדריכלית שלה לפופולריות של עיירות הספא ברחבי אירופה במאות ה-18 עד ה-20.
העיירה ממוקמת באזור ליד הגבול עם גרמניה.
היא שוכנת מזרחית ליער לוז'נסקי (Luženský les) על הנחל סלטיני פוטוק (Slatinný potok) באגן הנהר , צפונית לבירה האזורית חב.
מדרום מתנשא ה"קומורני הורקה" (Komorní hůrka) הר געש בגובה 503 מטרים שהוא מונומנט טבעי ברפובליקה הצ'כית.
ההשפעות המבריאות של המעיינות שמסביב היו ידועות מסוף המאה ה-14 ואילך.
הרופא גאורגיוס אגריקולה (1494–1555) הזכיר את המים המינרליים העומדים לרשות אזרחי איגר (Eger, שמה הקודם של העיר חב).
נשים נהגו לשאוב את המים להוביל אותם לעיר ולמכור אותם למטרות מרפא.
מאוחר יותר המים נשלחו גם בבקבוקי חרס, ובשנת 1700, על פי הדיווחים, נמכרו יותר מים מכאן מאשר מכל אתרי הספא האחרים באימפריה גם יחד.
בערך בשנת 1705, הוקם פונדק באתר של מעיין מינרלי שנודע מאוחר יותר בשם פרנצנסקוולה (Franzensquelle).
העיר נוסדה רשמית בשנת 1793 תחת השם קייזר פרנצנסדורף, על שם הקיסר פרנץ השני, ולאחר מכן שונה שמה לפרנצנסבאד (Franzensbad).
הספא נוסד על ידי הרופא (1753–1810) שהתגורר באיגר.
הוא קידם את הרחבת מתקני הספא והאירוח למחפשי מרפא וקידם את הפיכתה של אדמת הביצות באמצעות שבילים וגשרים למקורות מים ידועים.
העיירה תוכננה סביב 24 מעיינות בתוכנית מלבנית.
כאשר בשנת 1791 הקים אדלר ביתן מעל מעיין פרנצנסקוולה והיטה את המים לאגן, הוא עורר את האירוע שכונה לימים "סערת הנשים של איגר" (Egerer Weibersturm).
נשים רבות התפרנסו משאיבת המים, הובלתם ומכירתם באיגר.
כשהרגישו שזכויותיהן כמובילות המים מאוימות, הן הרסו את המתקנים שבנה.
מועצת העיירה של איגר התערבה ואפשרה את הרחבת פרנצנסבאד כאתר בריאות.
התוצאה הייתה אזור בילוי נרחב, עם גישה נוחה מהעיר איגר.
יוהאן וולפגנג פון גתה היה אחד האורחים המפורסמים ביותר בימים הראשונים.
ביקוריו בפרנצנסבאד מדווחים בהרחבה על ידי הסופר וההיסטוריון ממוצא יהודי בספר "גתה בבוהמיה" ("Goethe in Böhmen" , 1932).
מבקר ידוע נוסף היה לודוויג ואן בטהובן, שהתלווה ל ומשפחתה.
במהלך המאה ה-19 המבקרים כללו אריסטוקרטים רבים, במיוחד אצילים רוסים, ובמקביל רופאים ידועים חיזקו את המוניטין של פרנצנסבאד כאתר נופש טיפולי.
בפרנצנסבאד פעל אחד מ הראשונים באירופה, פופולרי במיוחד בקרב אורחות.