tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המורדים עצרו את סראג' בכלא מאזה והודיעו על כוונתם להעמידו לדין.
במאי 1962, בסיוע אחד הסוהרים, ברח מבית החולים של הכלא על פי תוכנית של המודיעין הכללי המצרי.
הוא הגיע למצרים ונתקבל לשיחה אצל נאצר ב-13 במאי 1962. משפטו, על כן, נערך בסוריה שלא בפניו.
בשנת 1967 נתמנה סראג' למנהל הביטוח הלאומי במצרים.
עבד אל-חפיז עבד א-סלאם אל-אשהב (בערבית عبد الحفيظ عبد السلام الأشهب, תעתיק מדויק: "עבד אלחפיט' אלאשהב"; נובמבר 1927 – 5 במרץ 2018) היה פעיל ערבי-פלסטיני, רופא ושר הדואר והתקשורת לשעבר ברשות הפלסטינית.
אל-אשהב נולד בעיר חברון, קיבל את השכלתו היסודית בבית הספר היסודי בעיר וסיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1946 בירושלים במכללת אבראהימייה.
לאחר מכן עבד שלוש שנים כמורה בבתי ספר בחלחול ובחברון.
ב-1949, בעקבות המחסור ברופאים בנפה והתפשטות מחלות, עזב את מקצוע ההוראה והצטרף לפקולטה לרפואה באוניברסיטת דמשק.
בעודו סטודנט, הפך להיות מעורב באופן פעיל בתנועות סטודנטים ובמפלגות לאומניות והכיר בין השאר פעילי טרור מפורסמים כמו ג'ורג' חבש.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת דמשק בשנת 1956 עם תואר ראשון ברפואה, ועד מהרה הצטרף לצבא הירדני, ועבד כרופא בשירותי הרפואה המלכותיים.
באביב 1957, עקב פעילותו הלאומנית, הוא שוחרר מהצבא, נעצר והושלך לבית כלא צבאי זרקא למשך מספר חודשים.
לאחר שחרורו מהכלא פתח מרפאה פרטית בחברון.
בשל פעילותו הלאומנית, עצרו אותו השלטונות הירדניים ב-1958 וגזרו עליו שלוש שנות מאסר, אותן בילה בבתי הכלא של עמאן, חברון ושכם.
לאחר ריצוי עונש המאסר, חזר אל-אשהב למרפאתו הפרטית בחברון, והתפרסם בכך שטיפל בחולים עניים ללא תשלום.
הוא נשאר פעיל בעבודה סוציאלית ציבורית ובפעילות לאומנית לצד עבודתו המקצועית, ונבחר כחבר במועצת ההסתדרות הרפואית הירדנית וחבר מייסד ויו"ר ועדת המשנה של האגודה בחברון.
הוא גם היה שותף להקמת כמה ארגוני צדקה וארגונים לאומניים בנפת חברון, כולל אגודת בוגרי האוניברסיטאות, הסהר האדום הפלסטיני, אגודת ידידי המטופלים, האגודה לתכנון והגנת המשפחה והאגודה לדיור שיתופי.
לאחר מלחמת ששת הימים הוא נעשה פעיל בחזית הלאומית ונבחר כחבר בוועדת ההכוונה הלאומית, שהייתה המנוף למאבק פלסטיני-לאומני ביהודה ושומרון וחבל עזה.
הוא השתתף בממשלה הראשונה של הרשות הפלסטינית בשנת 1994 בראשות יאסר ערפאת, שם קיבל את משרד הדואר והטלקומוניקציה שהיה אחראי על הקמת ופיתוח הדואר ביהודה ושומרון וחבל עזה.
במסגרת תפקידו זה, חתם אל-אשהב על הסכם שיתוף פעולה עם הממלכה ההאשמית של ירדן, והוא גם ייצג את הרשות הערבית הבינלאומית שהקימה חברת תקשורת.
עבד אל-חפיז אל-אשהב נפטר בחברון בגיל תשעים.
אל-אשהב היה נשוי לפעילה בתחומי הנשים והחינוך, היאם אל-חמורי, ולבני הזוג נולדו שלושה ילדים: חאזם, עאסם ומועתסם.
עבד אל-כרים אבו סלאח הוא פוליטיקאי פלסטיני שכיהן כשר המשפטים בממשלה השישית של הרשות הפלסטינית בראשות מחמוד עבאס בין 30 במרץ 2003 ל-7 באוקטובר 2003.
אבו סלאח הוא פוליטיקאי ומשפטן המתגורר בעזה ועבד כעו"ד.
בשנת 1997 כיהן כחבר ועדת הבחירות המקומיות ברשות הפלסטינית.
בתקופת ממשלתו הקצרה של מחמוד עבאס במהלך 2003 כיהן כשר המשפטים.
כמו כן, כיהן כחבר המועצה המחוקקת הפלסטינית בין השנים 1996–2006, ולקראת הבחירות ב-2006 הודיע על פרישתו מהתמודדות מטעם נפת חאן יונס כדי להגדיל את סיכוייהם של מועמדי הפת"ח האחרים בנפה.
בתקופת כהונתו כשר, הוביל את מימוש הוראתו של יאסר ערפאת לביטול בתי המשפט לביטחון המדינה שהופעלו מ-1995 במתכונת חירום.
ב-16 בפברואר 2006 מונה לתפקיד ראש לשכת הפתווה והחקיקה, בו כיהן עד להדחתו על ידי אבו מאזן ב-28 באוקטובר 2010. ביולי 2007 הודיע ארגון הטרור חמאס על הדחתו מהתפקיד, אולם ממשלת הרשות הפלסטינית פרסמה הודעה לעיתונות והבהירה שהוא ממשיך בתפקידו.
עבד אל-מלכ סאלח אל-ג'אבר הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת א-נסר מליגת העל הסעודית.
אל-ג'אבר גדל במחלקות הנוער של אוחוד ודינמו זאגרב.
ב-14 באוגוסט 2023 חתם בז'לייזניצ'אר סרייבו מליגת העל של בוסניה והרצגובינה.
בחודש ספטמבר 2024 חידש את חוזהו במועדון.
בסך הכל ערך 44 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-2 ביוני 2025 חתם על חוזה לארבע שנים בא-נסר מליגת העל הסעודית.
עבד אל-כרים מוסאווי ארדבילי (בפרסית: عبدالکریم موسوی اردبیلی; 28 בינואר 1926 – 23 בנובמבר 2016) היה פוליטיקאי רפורמיסטי איראני ומרג'ע תקליד בפלג השיעי של התריסריים.
עבד אל-כרים בן עבד אל-רחים מוסאווי ארדבילי נולד ב-1926 בפרובינציית ארדביל.
הוא החל את לימודי האסלאם כבר בגיל שש.
בשנת 1943 היגר לעיר קום כדי להעמיק בלימודי אסלאם במשך שלוש שנים במסגרת החווזה של קום, ומשם עבר לעיר נג'ף בה שהה עד שנאלץ לשוב לאיראן ב-1948 בשל מצבו הבריאותי של אביו והתיישב בקום, שם עסק בהוראה ובמחקר אסלאמיסטיים.
בעקבות הידרדרות במצבו הבריאותי חזר לעיר הולדתו ב-1960 ונשאר שם עד 1968, אז עבר לטהראן, שם הפך לאימאם של מסגד אמיר אל-מואמינין.
ארדבילי היה תומך וחבר של האייתוללה רוחאללה ח'ומייני.
הוא נשא נאומי תמיכה בח'ומייני בשנות ה-70. לאחר המהפכה האיראנית, הפך לחבר מייסד במפלגת הרפובליקה האסלאמית, שהוקמה ב-1979. ח'ומייני מינה אותו לראש בית המשפט ב-1981, לאחר הדחתו של הנשיא אבולחסן בני-סדר.
כנשיא בית המשפט העליון, שימש גם כחבר במועצה הזמנית של הנשיאות, יחד עם ראש הממשלה ויושב הראש, ומילא את תפקידי הנשיא במשך חודשיים.
קבוצת פורקאן ניסתה להתנקש בחייו, ללא הצלחה.
ב-1989 חזר להתגורר בעיר קום עד מותו.
עבד אל-עזיז א-רנתיסי היה טרוריסט פלסטיני, רופא במקצועו, אחד משני מייסדי תנועת חמאס שחוסל על ידי צה"ל בסיכול ממוקד.
הנהיג את חמאס ברצועת עזה במשך חודש, תפקיד שאליו מונה בעקבות הריגתו של השייח' אחמד יאסין, המנהיג הרוחני של הארגון וקודמו בתפקיד.
קודם למינויו כמנהיג כיהן רנתיסי כדובר חמאס וכן כראש הזרוע המדינית של חמאס ברצועה (היה פעיל גם בזרוע הצבאית באופן בלתי רשמי).
כמו כל אנשי חמאס, ובהתאם למדיניות הארגון, שלל רנתיסי כל פשרה עם ישראל, וקרא ל"שחרור" כל תחומי פלסטין באמצעות ג'יהאד נגד מדינת ישראל.
רנתיסי נולד בכפר יבנא ב-1947. ב-1948 ברחה משפחתו לרצועת עזה.
הוא למד רפואת ילדים במצרים במשך 9 שנים והיה לרופא מוסמך.
ב-1976 חזר לעזה והיה חבר בתנועת האחים המוסלמים.
היה פעיל בארגון "הסהר האדום הפלסטיני" והצטרף למועצת המנהלים של ה"קומפלקס האסלאמי", חברה רפואית מעזה.
ב-1978 השתתף בפתיחת הפקולטה למדעים של האוניברסיטה האסלאמית בעזה.
בהמשך לימד באוניברסיטה זאת קורסים לגנטיקה ולפרזיטולוגיה ומונה לרופא ילדים ראשי של בית החולים נאצר בח'אן יונס.
רנתיסי היה נשוי לג'מילה עבדאללה טאהא א-שנטי ואב לשישה ילדים ממנה.
לראשונה נעצר ב-1983, לאחר שניסה לארגן ברצועה מרד נגד תשלום מיסים ל.
ב-1988 נעצר לראשונה כחבר תנועת החמאס, שהוקמה כמה חודשים לפני כן, ונכלא לשנתיים וחצי, על פעילותו בתנועה.
ב-1990 הושם במעצר מינהלי ובדצמבר 1992 היה בין 415 פעילי חמאס והג'יהאד האסלאמי שגורשו למרג' א-זוהור בדרום לבנון על ידי ממשלת רבין בדצמבר 1992. שם היה בין מנהיגי המגורשים.
עם שובו לישראל כעבור שנה, הוא נעצר, אך לאחר מכן שוחרר.
בתקופה זו היה מעורב במאבק ברצועה בין פת"ח ותמאס.
רנתיסי תמך בעמדה תקיפה נגד הרשות הפלסטינית ותקף אותה על שבחרה בדרך אוסלו.
על רקע זה נעצר מספר פעמים על ידי הרשות בשנים 1998–2001. באפריל 1998 הוא נעצר על ידי הרשות הפלסטינית בעקבות ביקורת שמתח נגדה על אופן טיפולה בחקירת פרשת הריגתו של מוחי אלדין אלשריף (מרץ 1998).
בדיאלוג שהתנהל בין הפלגים הפלסטינים בקהיר היה רנתיסי ממובילי ההתעקשות של החמאס שלא להגמיש עמדותיה.
ביוני 2003 תקף בראיון את ראש הממשלה הפלסטיני, מחמוד עבאס על קריאתו להפסיק את הטרור וקבלת "מפת הדרכים" במסגרת פסגת עקבה.
ב-10 ביוני 2003, נעשה ניסיון ראשון לחסל את רנתיסי, שהפך למועמד להתנקשות לאחר שהחליף בראשות הזרוע הצבאית של החמאס את סלאח שחאדה ואיבראהים מקאדמה, שצה"ל הרג כמה חודשים קודם.
מידע הגיע לשב"כ לפיו רנתיסי נוסע במכוניתו במרכז עזה, ושני מסוקי "אפאצ'י" נשלחו על מנת לפגוע בו.
המסוקים שיגרו לעבר המכונית שני טילים: הטיל הראשון החטיא את הרכב ורנתיסי נמלט מהמכונית שניות לפני שזו נפגעה מהטיל השני.
ב-6 בספטמבר 2003, במבצע קטיף כלניות, שנעשה בניסיון להרוג את צמרת החמאס ובה יאסין, רנתיסי ובכירים אחרים, ניצל מניסיון התנקשות.
ב-23 במרץ 2004, לאחר מותו של אחמד יאסין, נבחר רנתיסי כמנהיג חמאס ברצועה, מתוקף תפקידו כסגנו של יאסין במועצת השורא ברצועה.
המינוי היה לפחות באופן זמני, עד אשר יתקיימו בחירות מסודות לתפקיד זה.
עם זאת אולץ להודיע בפומבי כי הוא מכפיף עצמו למרותו של ראש הלשכה המדינית של החמאס בדמשק, חאלד משעל.
ב-17 באפריל 2004, חודש לאחר הריגתו של אחמד יאסין, חוסל עבד אל-עזיז א-רנתיסי על ידי חיל האוויר הישראלי, באמצעות ירי טילים מסוג הלפייר שנורו ממסוק "אפאצ'י" לעבר המכונית שבה נסע.
עמו חוסלו שניים ממלוויו (שומר ראש בשם אכרם נאסר, ובנו בן ה-27 של רנתיסי, מוחמד).
בעקבות החיסול אמר שר הביטחון, שאול מופז, כי "רנטיסי היה רופא ילדים שעסק ברצח ילדים.
הוא היה ממעצבי וקובעי מדיניות הטרור של החמאס, שימש מקור השראה לטרור המתאבדים והיה דובר מסית ומיליטנטי של החמאס, הקורא להשמדת ישראל".
הרמטכ"ל, רב-אלוף משה יעלון, אמר כי "נמשיך להילחם בטרור באשר הוא.
כל מי שמקבל החלטות ושולח, פועל, מכין מטענים ומתכוון לתקוף אותנו - אנו נתקוף אותו.
כל אחד שמפעיל טרור צריך לדעת שזה יגיע גם אליו".
חיסול רנתיסי עורר תגובות מדיניות בעולם.
דובר הבית הלבן הביע את דאגתה של ארצות הברית מהשפעת ההתנקשות על השלום והיציבות במזרח התיכון.
מזכ"ל האו"ם קופי אנאן גינה את הפעולה וכינה אותה "הפרה של החוק הבין-לאומי".
גם שרי החוץ של בריטניה וצרפת גינו את הפעולה.
שר החוץ הבריטי ג'ק סטרו אמר: "הממשלה הבריטית הבהירה ש"סיכולים ממוקדים" מהסוגים הזה הם לא חוקיים, לא מוצדקים ומביאים לתוצאה ההפוכה מהמבוקשת".
דובר משרד החוץ הרוסי הביע דאגה מתוצאות המהלך.
ב-31 באוגוסט 2004 בוצע פיגוע התאבדות כפול בבאר שבע בו חמולת קוואסמה מחברון, החברה בחמאס, פוצצה שני אוטובוסים.
בפיגוע נרצחו 16 אנשים ו-80 נפצעו.
בהודעה מטעם חמאס נמסר שהפיגוע בוצע כנקמה על ההתנקשויות באחמד יאסין וברנתיסי.
לאחר חיסול רנתיסי יצאה הוראה מראש הלשכה המדינית של חמאס, ח'אלד משעל, למנות מנהיג למפקדת הפנים אך לא לפרסם את שמו מחשש שישראל תהרוג גם אותו.
לאחר זמן מה, פורסם כי אסמאעיל הנייה נבחר לעמוד כמנהיג מפקדת הפנים.
ב-19 באוקטובר 2023 במלחמת חרבות ברזל הרג צה"ל את אלמנתו ג'מילה עבדאללה טאהא א-שנטי, שנודעה כאישה הבכירה ביותר בחמאס.
בית החולים א-רנתיסי, בית החולים לילדים שהוקם בצפון עזה ב-2007 נקרא על שמו.
עבד אל-עזיז בּוּתפְליקָה היה פוליטיקאי אלג'יראי אשר כיהן כנשיא אלג'יריה משנת 1999 ועד 2019.
במרץ 2019 הודיע בותפליקה, על רקע גל המחאות הגדול נגדו, על אי-התמודדותו לכהונה חמישית כנשיא אלג'יריה ועל דחיית הבחירות לנשיאות, אך ב-3 באפריל התפטר מתפקידו.
עבד אל-עזיז בותפליקה היה מנהיג במלחמת העצמאות של אלג'יריה, ועם קבלת עצמאותה של המדינה מונה לשר הספורט והנוער.
בשנה שלאחר מכן התמנה לתפקיד שר החוץ, ולחבר במועצה המחוקקת.
במהלך כהונתו כשר החוץ הפכה אלג'יריה לחברה בולטת בקהיליה הבינלאומית, ונחשב לאחד ממנהיגי גוש המדינות הבלתי-מזדהות בתקופת המלחמה הקרה בין ארצות הברית לברית המועצות.
ב-1965 היה בותפליקה מבין מארגני ההפיכה כנגד אחמד בן בילא.
בשנים 1974–1975 שימש כנשיא העצרת הכללית של האו"ם.
ב-1979 התפטר מתפקידו כשר החוץ, לאחר שהפסיד במירוץ לנשיאות מול שאד'לי בן ג'דיד.
בשנת 1999 התמודד בותפליקה כמועמד עצמאי בבחירות לנשיאות ונתמך על ידי הצבא.
הוא נבחר ברוב של 74% מקולות המצביעים, לאחר שכל יתר המועמדים פרשו מהתמודדות, וטענו לזיופים.
לאחר בחירתו הכריז בותפליקה על משאל עם על עמדותיו המדיניות.
במשאל זה זכה ברוב של 81% מהקולות, תוצאה שנדחתה אף היא על ידי מתנגדיו.
במהלך כהונתו הראשונה יזם בותפליקה תוכנית חומש כלכלית (2000-2004) בשם "תוכנית תמיכה לשיקום כלכלי" (PSRE: Plan de Soutien a la Relance Economique).
התוכנית כללה חבילה של תוכניות משנה כגון "התוכנית הלאומית לפיתוח חקלאי" (PNDA: Plan National pour le Développement Agricole), שנועדה להגביר את התוצרת החקלאית.
תוכניות משנה אחרות כללו בנייה של שיכונים, כבישים ומיזמי תשתית נוספים.
ההוצאות על תוכנית החומש הסתכמו ב-7 מיליארד דולר, וסיפקו תוצאות משביעות רצון עם גידול כלכלי ממוצע של 5% מדי שנה.
בותפליקה גם קידם רפורמה פיסקלית שתרמה אף היא לשיקום הכלכלי.
בותפליקה היה פעיל בזירה הבינלאומית.
הוא שימש כנשיא האיחוד האפריקאי בשנת 2000 ועמד מאחורי הסכם אלג'יר שנחתם בין אתיופיה לאריתריאה.
בותפליקה גם יזם את הסכם הידידות של מדינתו עם ספרד, וקיבל את נשיא צרפת ז'אק שיראק לביקור רשמי באלג'יריה ב-2003, שגם בעקבותיו נחתם הסכם ידידות בין שתי המדינות.
היחסים עם ממלכת מרוקו נותרו מתוחים, בייחוד בכל הנוגע לסוגיית סהרה המערבית.
ב-8 באפריל 2004 נבחר בותפליקה בשנית ברוב של 85% במערכת בחירות שנערכה בפיקוח משקיפים של הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, והפכה למופת לבחירות דמוקרטיות בעולם הערבי.
מולו התמודד הרמטכ"ל לשעבר עלי בן פליס, אך גם בבחירות אלה נשמעו טענות כי לא היו הוגנות, בעיקר בשל שליטת הממשלה על אמצעי התקשורת במדינה.
במהלך השנה הראשונה לכהונתו השנייה, קיים בותפליקה משאל עם על "תוכנית הפיוס הלאומית", שמטרתה המוצהרת היא סיום מלחמת האזרחים במדינה, הן מבחינה פוליטית והן מבחינה משפטית.
התוכנית זכתה לתמיכה רחבה שבעקבותיה הורה בותפליקה לממשלה ולפרלמנט לבדוק את פרטי יישומה.
מבקריו טוענים כי התוכנית רק תעניק חסינות לאנשי הצבא ולטרוריסטים שביצעו פשעים במהלך המלחמה, וקראו ליישום תוכנית דומה לוועדת האמת והפיוס של דרום אפריקה.
בותפליקה התעלם מדרישה זו וזכה לתמיכה מצד הלאומנים, האסלאמיסטים והדמוקרטים, מלבד אנשי המפלגה הסוציאליסטית FFS.
בריאותו של בותפליקה הידרדרה במהלך דצמבר 2005, והוא סבל מכיב קיבה מדמם שבעקבותיו עבר ניתוח בבית חולים בצרפת.
בשנת 2009 נבחר בותפליקה לכהונה שלישית ברוב של 90.24% מהקולות, לאחר שהאופוזיציה החרימה את הבחירות.
לקראת הבחירות לנשיאות אלג'יריה בשנת 2014, כ-5,000 אנשים התאספו באצטדיון ספורט בבירה אלג'יר וקראו לפסול את בותפליקה מלרוץ לכהונה נוספת בטענה שהוא לא בריא מספיק.
לאחר שכיהן ארבע קדנציות רצופות, העמיד בותפליקה את מועמדותו לכהונה חמישית, על אף מחלה ממושכת.
בעקבות זאת פרצו מהומות והפגנות, וב-11 במרץ 2019 הודיע בותפליקה שהוא מסיר את מועמדותו.
ב-3 באפריל החליט להתפטר מתפקידו.
עבד אל-עזיז א-זועבי היה איש ציבור ערבי-ישראלי שכיהן כראש עיריית נצרת, כחבר הכנסת וכסגן שר הבריאות מטעם מפ"ם.
א-זועבי נולד בנצרת, צאצא למשפחת זועבי.
בסיום לימודיו התיכוניים, למד בקולג' הערבי בירושלים והחל לעבור כפקיד מכס בממשלת המנדט הבריטי.
עם קום המדינה השתלב בשירות המדינה ועבד כפקיד במינהל מקרקעי ישראל.
במנהל הוא עבד עד שנת 1958 ובמהלך שנים אלו נבחר למזכיר אגודת עובדי המדינה בנצרת.
במקביל החלה פעילותו הציבורית, משום שהיה ממייסדי "האיגוד היהודי-ערבי לשלום ולשוויון זכויות" (1956) וחבר מערכת העיתון "ניו אאוטלוק".
בשנת 1958 הצטרף א-זועבי למפ"ם ונבחר מטעמה למועצת העיר נצרת (1961–1974).
בשנים 1961–1965 כיהן כסגן ראש העירייה בתואר ללא שכר.
בבחירות בסוף שנת 1965 עלה כוחה של רק"ח שזכתה בשבעה מנדטים, וא-זועבי שהיה הנציג היחיד של מפ"ם היה ללשון המאזנים בין רק"ח ומפא"י.
הוא נבחר בקולות רק"ח, בניגוד לעמדת מפלגתו, לתפקיד ראש העיר וניסה ללא הצלחה לגבש קואליציה רחבה שתכלול את רק"ח ואת המערך.
לאחר שלושה חודשים הוא התפטר ולעירייה מונתה ועדה קרואה.
בשנים 1965 עד 1966 הוא שימש גם כעורך הירחון "אל-פג'ר", חבר מערכת בשבועון "אל-מרסד" ונמנה בין מייסדי המכון הערבי בגבעת חביבה.
בשנת 1965 נבחר א-זועבי לכהן כחבר הכנסת בכנסת השישית.
כהונתו נמשכה תשע שנים (מטעם המערך), עד לפטירתו, ובמהלכן הוא היה חבר בוועדות הכלכלה, הפנים והעבודה והרווחה.
בשנת 1971 מונה לסגן שר הבריאות וכיהן בממשלת ישראל החמש עשרה, תחת שר הבריאות ויקטור שם-טוב.
א-זועבי נפטר באופן מפתיע בפברואר 1974, בגיל 48. א-זוועבי נפטר בעודו מכהן כסגן שר הבריאות וחבר הכנסת.
בנובמבר 1967 התחתן עם יהודייה בנישואין אזרחיים בקפריסין.
א-זועבי הוא חלק ממשפחת זועבי, שהוציאה מספר חברי כנסת, ראשי ערים ואישי ציבור אחרים.
עבד אל-פתאח יונס (או: עבדול פתאח יונס; ערבית: عبد الفتاح يونس, תעתיק מדויק: עבדל פתאח יונס; 1944 - 28 ביולי 2011) היה גנרל בצבא לוב אשר כיהן גם כשר הפנים הלובי.
הוא התפטר מתפקידיו בממשלה ב-22 בפברואר 2011 על רקע ההתקוממות בלוב.
עד אז היה שותף ותומך מרכזי של מועמר קדאפי, ונחשב למעשה כסגנו, אף שלא החזיק בתואר זה באופן רשמי.
בהודעת ההתפטרות, הפציר בצבא לוב "להצטרף ולהיענות לדרישות הלגיטימיות (של המורדים)", ובראיון מאוחר יותר ציין שהוא מאמין כי קדאפי יילחם עד הסוף או יתאבד.
לאחר עריקתו ועקב כישלונות רצופים של המורדים, מונה למפקד כוחות המורדים.
הוא עצמו הביא עמו כ-8,000 לוחמים שערקו עמו לשורות המורדים, בטרם התערבות מדינות המערב בנעשה במדינה.
לפני שמונה לשר הפנים, כיהן כשר לביטחון הציבור, כפוף ישירות למועמר קדאפי, והשתתף בפגישה עם השגריר הבריטי במצרים ב-1992, במהלכה התנצל על רצח איבון פלטשר, שוטרת לא חמושה שאבטחה הפגנה נגד קדאפי מול שגרירות לוב בלונדון, ואף הציע להסגיר את הרוצחים.
באותה פגישה הודה, כי לוב תמכה בארגון הטרור הצבא האירי הרפובליקני והציע פיצויים לקורבנות.
ב-1 באפריל 2011 הודיעה מועצת המורדים הלובית כי הוא מונה למפקד הכוחות הלוחמים נגד קדאפי, במסגרת ניסיון ליצור מסגרת לחימה מאורגנת לאור הכישלונות הצבאיים שנבעו לדעתם מחוסר ארגון.
יונס כיהן בתפקיד זה עד למותו ב-28 ביולי כתוצאה מהתנקשות מירי שביצע אחד או יותר משומרי ראשו.
לפי כמה דיווחים, הנהגת המורדים הוציאה להורג את יונס, מכיוון שנחשד במסירת מידע על תנועותיהם לנאמניו של קדאפי או בגלל השתתפותו באותו היום בפגישה עם נציגי הצבא הלובי וקדאפי.
בעבר כיהן כשר ההגנה בממשלת מצרים ומפקד בכיר בצבא מצרים.
א-סיסי נולד ב-19 בנובמבר 1954 בקהיר, לסעיד חוסיין ח'ליל א-סיסי וסועאד מוחמד.
הוא גדל בשכונת אל-גמאליה, ליד מסגד אל-אזהר, ברובע בו התגוררו יחדיו מוסלמים, יהודים ונוצרים, ושבו נזכר מאוחר יותר כיצד שמע בילדותו את פעמוני הכנסיות ואת מראה היהודים הנוהרים לבית הכנסת באין מפריע.
משפחתו, שמקורה ממחוז אל-מִנופיה, הייתה ידועה בשל היותה ממושמעת, אדוקה ועשירה.
הוא השני מבין שמונה אחים ואחיות (מאוחר יותר, אביו הוליד שישה ילדים נוספים עם אישה שנייה).
אביו, שהיה נחשב למוסלמי אדוק אך לא קיצוני, היה בעל חנות עתיקות מעץ לתיירים בבזאר ההיסטורי של חאן אל-חלילי.
א-סיסי, שתואר לעיתים קרובות כממושמע, שקט ואדוק, העדיף להתרכז בלימודים או לסייע לאביו בחנות, מאשר לשחק בכדורגל עם ילדי השכונה.
הוא ואחיו נהגו ללמוד בספרייה הסמוכה הממוקמת באוניברסיטת אל-אזהר.
שלא כמו אחיו - אחד מהם הוא שופט בכיר, אחר עובד מדינה - א-סיסי הלך לבית ספר תיכון מקומי המנוהל על ידי הצבא, היכן שהחל במקביל את מערכת היחסים שלו עם בת דודתו מצד אמו, אנתסאר עאמר.
הם נישאו עם סיום לימודיו באקדמיה הצבאית המצרית ב-1977
א-סיסי הוסמך לקצונה בשנת 1977, כאשר שירת בחיל רגלים ממוכן עם התמחות בנשק נגד טנקים ומרגמות.
לימים התקדם בסולם הדרגות, ובשנים 2006–2005 השתלם במכללת המלחמה של צבא ארצות הברית בקרלייל, פנסילבניה.
בשנת 2008 מונה למפקד הפיקוד הצפוני באלכסנדריה, ולאחר מכן למפקד מודיעין שדה.
הוא גם היה לצעיר הקצינים במועצה העליונה של הכוחות המזוינים.
במהלך ההפיכה במצרים בשנים 2011–2012 הביע ביקורת על הדרך הכוחנית בה נהג השלטון נגד המפגינים.
ב-12 באוגוסט 2012 הדיח נשיא מצרים מוחמד מורסי את מוחמד חוסיין טנטאווי מתפקיד ראש המועצה ושר ההגנה, ומינה את א-סיסי במקומו.
במקביל החליף מורסי את הרמטכ"ל וקצינים בכירים נוספים.
באתר הרשמי של "מפלגת החירות והצדק" המצרית תואר כ"שר ביטחון בעל טעם מהפכני".
א-סיסי נשאר בתפקידו גם לאחר הדחתו של מורסי והקמת ממשלה חדשה ביולי 2013.
ב-3 ביולי 2013 הדיח א-סיסי את הנשיא מורסי בהפיכה.
הוא נקט צעד זה לאחר שלטענתו, מורסי לא שעה להפצרותיהם של ראשי הצבא להימנע מפגיעה במוסדות המדינה.
בעקבות הדחת מורסי היו התנגשויות בין הצבא והמשטרה לבין תומכי מורסי, שגבו מאות הרוגים, ואלה הגיעו לשיא בטבח 14 באוגוסט 2013, שבו נמנו 638 הרוגים וכ-4,000 פצועים.
בינואר 2014 הועלה א-סיסי לדרגת פילדמרשל (מֻשִיר).
ב-26 במרץ 2014 התפטר מתפקידו כשר ההגנה כדי להתמודד בבחירות לנשיאות מצרים בשנת 2014. בבחירות אלה זכה ב-96.91% מקולות המצביעים.
בינואר 2018, א-סיסי הכריז על התמודדותו בבחירות לנשיאות מצרים 2018. המאפיין הבולט של הבחירות הללו הוא מספר המועמדים הרב שהכריזו על מועמדות נגדו, וכולם לא הגיעו בשלום לבחירות, למעט אחד בלבד.
חלקם נפסל בהאשמות משונות, חלקם פרשו תוך אמירות על חוסר אמון מוחלט בטוהר הבחירות, וחלקם נאסרו על לא עוול בכפם.
רק אחד נשאר, וכמובן, הוא הואשם בהיותו מתחרה למראית עין.
בבחירות זכה א-סיסי לכ-97.11% מהקולות ונבחר לכהונה שנייה כנשיא מצרים.
עם כניסתו לתפקיד, עודד א-סיסי צריכת דלק נמוכה אשר עלותה היא מיליארדי דולרים בשנה.
א-סיסי עודד גם את האזרחים להשתתף מחדש בבניית הכלכלה המצרית ואמר כי הוא ייתן דוגמה בכך שהוא ייתן חצי ממשכורתו וחצי מנכסיו האישיים, כולל ירושתו, לתמיכה בכלכלה המצרית.
מהלך זה, נועד גם לעודד בכירים ואנשי עסקים מצרים לעשות כמוהו.
א-סיסי קרא גם למודרניזציה של האסלאם.
לשם כך, הוא נקט בהסדרת דרשות המסגד והסרת חומרים מסיתים של סלאח א-דין ועוקבה בן נאפע מספרי הלימוד.
א-סיסי גם היה נשיא מצרים הראשון אשר השתתף במיסה של חג המולד.
הוא הקים מועצה מייעצת, המורכבת ממדענים ומומחים מצרים, שתפקידם לייעץ לנשיא בפרויקטים לאומיים.
ממשלתו קידמה את הקמת בירת מצרים החדשה.
לפי ארגון Human Rights Watch, מפעיל משטר א-סיסי עינויים, ומעצר של מתנגדיו הפוליטיים.
כמו כן, לפי הארגון מפעיל הצבא המצרי כוח לא מידתי במערכה נגד מחוז סיני של המדינה האסלאמית.
בנוסף לכך, המשטר עוצר ומאיים על פעילי זכויות אדם שמעבירים ביקורת על פעילות הממשלה ועל הנשיא.
כמו כן נמסר בדו"ח הארגון כי הרשויות במצרים כלאו כ-60 אלף מתומכי מוחמד מורסי, חלקם נעלמו וחלקם הוצאו להורג.
א-סיסי אישר לקציני משטרה והמשמר הלאומי לבצע עינויים בחקירות, דבר שהוביל להצטברות תלונות על פשע נגד האנושות.
"האזרחים נותרו ללא כל תקווה לצדק", אמר דובר הארגון.
משטר א-סיסי מבצע מעצרים המוניים גם בהפגנות ענק שמופנות נגדו.
בשנת 2019 פרסם הקבלן המצרי מוחמד עלי עדויות לשחיתויות בסביבתו של א-סיסי, הנהיג גל מחאות באותה השנה ובהמשך נמלט ממצרים, לאחר שהשלטונות אסרו כ-4,000 מפגינים, על פי הערכות של ארגון אמנסטי.
עלי המשיך להיות מעורב במחאות במצרים גם מגלותו, ובשנת 2020 היה בין הגורמים לגל מחאה נוסף, במהלכו עצרו כוחות הביטחון המצרים כ-2,000 מפגינים, על פי הערכות של פעילי זכויות אדם מקומיים.
תחקיר של עיתון עין המזרח התיכון הצביע על שיתוף פעולה בין הממשל המצרי לאינטרפול במטרה ללכוד את מתנגדי המשטר גם כאשר הם בחו"ל.
מצרים שעמדה בתחילת כהונתו בפני משבר כלכלי קשה, החליטה להעלות את מחירי הדלק בכ-78% כמבוא לקיצוץ בסבסודיות של מזון ואנרגיה אשר מהוות כרבע מהתקציב השנתי של מצרים.
מצרים הוציאה כ-96 מיליארד דולר על סבסוד אנרגיה בעשור שהפך את הדלק במצרים לאחד הזולים בעולם.
הקיצוץ בסבסוד האנרגיה, נועד להוסיף מימון לשירותים כגון חינוך ובריאות.
הנשיא א-סיסי הגן על העלאת מחירי הדלק באומרו כי מדובר ב"רפואה מרירה" שהייתה אמורה להתרחש לפני 50 שנה, אך לא התרחשה עקב חשש הממשלות מפני תגובה חריפה של העם כמו "מהומות הלחם" של 1977.
א-סיסי גם העלה את המס על סיגריות ואלכוהול.
מחירי האוטובוסים והמוניות עלו בכ-13%.
א-סיסי שמקבל רק כמחצית משכרו, קרא למצרים "להקריב קורבנות", ונשבע לתקן את הכלכלה המצרית אשר צמחה בקצב איטי ביותר במשך שני עשורים.
א-סיסי הזהיר את המצרים מפני כאב נוסף שעלול להתרחש תוך שנתיים, כתוצאה של בעיות כלכליות ב-4 העשורים האחרונים שהצטברו וצריך לתקן.
בנוסף, מצרים שילמה חוב של יותר מחצי מיליארד דולר תוך חודשיים לחברת נפט זרה.
לאחר 8 חודשים א-סיסי, במרץ 2015, ירד החוב הלאומי של מצרים לכ-39.9 מיליארד דולר, ירידה של 13.5%.
משבר האנרגיה של מצרים, שסייע להפחית את המחאה נגד הנשיא לשעבר מוחמד מורסי, המשיך לגדול במהלך חודשיה הראשונים של ממשלת א-סיסי, תוך קריאת תיגר על הממשלה החדשה.
בשל המחסור בייצור אנרגיה, בצריכה הגוברת, חובות לחברות נפט זרות ובהיעדר התחזוקה התקופתית הנדרשת של תחנות הכוח, שיעורי הפסקות החשמל עלו לרמות חסרות תקדים.
באוגוסט 2014, צריכת האנרגיה של המצרים הגיעה לכ-27.7 ג'יגה-וואט, כ-20% מאשר תחנות הכוח יכולות לספק.
בחודש שלאחר מכן סבלה מצרים מהפסקת חשמל מסיבית, שהשביתה את המטרו של קהיר, הוציאה תחנות טלוויזיה משידור ועצרה את מרבית המדינה לכמה שעות, בגלל אובדן פתאומי של 50% מכוח החשמל במדינה.
א-סיסי מצדו, הבטיח לפתור את בעיית האנרגיה של מצרים עד אוגוסט 2015. בנוסף, התקבלו החלטות לטווח הקצר ולטווח הארוך.
לטווח הקצר, מצרים חתמה על הסכם עם חברת ג'נרל אלקטריק, כדי לספק את המדינה ב-2.6 ג'יגה וואט נוספים עד קיץ 2015. ביוני 2015, הצהיר ממשל א-סיסי כי לראשונה מזה שנים השיגה מצרים עודף כושר ייצוא של 2.9 ג'יגה וואט.
בטווח הארוך שילמה מצרים כ-6 מיליארד דולר בין ינואר למרץ 2015 לחברת נפט זרה, שהובילה להסכם בין מצרים לחברת סימונס בהיקף של 9 מיליארד דולר, על מנת לספק תחנות כוח לגז וכדי להגביר את ייצור החשמל במדינה בכ-50%.
סיסי הצהיר גם כי מצרים לא רק פותרת את משבר האנרגיה שלה, אלא גם מבקשת להפוך למרכז עולמי לסחר באנרגיה.
ב-21 בנובמבר 2017, א-סיסי נפגש עם נשיא קפריסין ניקוס אנסטסיאדיס וראש ממשלת יוון אלכסיס ציפראס בניקוסיה.
בפגישתם, הם עודדו יוזמות במגזר הפרטי של אנרגיה ותשתיות, החשובים לביטחון האנרגיה של שלוש המדינות, ויזמו הקמת חיבור חשמל בין אירופה לאפריקה, באמצעות כבל חשמל ימי באורך 1619 ק"מ המחבר בין שתי היבשות.
בחודש אוגוסט 2014, יזם הנשיא א-סיסי את תעלת סואץ החדשה - נתיב ימי נוסף אשר מכפיל את הקיבולת של תעלת סואץ מ-49 ספינות ליום לעד 97 ספינות ביום והגדלה של כ-259% מההכנסות השנתיות של מצרים.
ובהתאם ללוח הזמנים, התעלה נחנכה באוגוסט 2015 ועלותה כשישים מיליארד לירות מצריות השוות לכ-8.4 מיליארד דולר.
א-סיסי עמד על כך שמימון התוכנית יגיע ממקורות מצריים בלבד.
התעלה עמדה בלוח הזמנים ונחנכה ב-6 באוגוסט 2015.
א-סיסי גם הציג פרויקט פיתוח אזורי לתעלת סואץ, אשר יכלול כחמישה נמלי ים בשלושת המחוזות המקיפים את התעלה, אזור תעשייה חדש ממערב למפרץ סואץ, אזורים כלכליים סביב נתיב המים, בניית עיר אסמאעיליה חדשה, חוות דגים ענקיות ועמק טכנולוגי בתוך אסמאעיליה.
א-סיסי גם יזם את פרויקט הדרכים הלאומי הכולל בניית רשת כבישים של מעל 4,400 ק"מ והיא משתמשת בכ-104 דונמים של קרקעות.
בנוסף, א-סיסי יזם תוכנית שאפתנית לבניית עיר בירה חדשה מזרחית לקהיר והתוכנית נועדה להקל על לחצי התנועה של אוכלוסיית קהיר רבתי.
הנשיא א-סיסי קבע יעד לאומי לחיסול כל שכונות העוני הלא-בטוחות בתוך חודשיים.
השלב הראשון של הפרויקט נחנך ב-30 במאי 2016, המכיל 11,000 יחידות דיור חדשות שנבנו בעלות של 1.56 מיליארד לירות מצריות (סכום השווה לכ-177.8 מיליון דולר).
המטרה הסופית היא בניית 850,000 יחידות דיור חדשות.
ביקור החוץ הראשון של א-סיסי בתפקידו היה באפריקה.
א-סיסי ביקר באלג'יריה וביקש תמיכה נגד ארגוני הטרור המוסלמים בצפון אפריקה.
זמן קצר לפני כן, ביקר א-סיסי במלאבו שבגינאה המשוונית כדי להשתתף בפסגה ה-23 של האיחוד האפריקאי.
בנאומו בפסגה זו, הוא האשים את האיחוד האירופי בהקפאת החברות המצריות כשנה קודם לכן.
א-סיסי גם הכריז על הקמת סוכנות שותפות מצרית לפיתוח אפריקה.
הוא גם ביקר כמה שעות בסודאן.
אחרי הדחתו של הנשיא מוחמד מורסי, היחסים בין ישראל למצרים השתפרו מאוד וא-סיסי אף טען כי דיבר "הרבה" עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו.
א-סיסי תומך בפתרון שתי המדינות עם גבולות 1967, כאשר ירושלים המזרחית היא הבירה הפלסטינית וירושלים המערבית היא בירת ישראל.
בנוסף, א-סיסי הצהיר כי צריך להיות הסדר מדיני בין ישראל לפלסטינים אשר יענה לצרכיהם של הפלסטינים ויבטיח לישראל ביטחון.
במהלך מבצע צוק איתן, מצרים השתתפה במאמצי התיווך להפסקת אש בין ישראל לחמאס.
מצרים גם ביקרה את צה"ל בכך שהוא פועל בכוח רב מדי ברצועת עזה לטענתה.
עם זאת, א-סיסי גם ביקר את החמאס.
בעת הלחימה ברצועת עזה הורה א-סיסי להעביר כ-500 טון של מזון לפלסטינים ברצועת עזה.
כמו כן, אירחה מצרים בקהיר ועידת תורמים במטרה לגייס 4 מיליון דולר לשיקום רצועת עזה.
ממשל א-סיסי רואה בחמאס אויב, ומאשים אותו בהרג של 16 חיילים מצרים ב-2012.
במרץ 2017, א-סיסי נפגש בקהיר עם נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס.
פגישתם התמקדה במגעים הבינלאומיים אשר נערכו אז בנוגע לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בספטמבר 2017, א-סיסי נפגש עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, בשולי עצרת האו"ם בניו יורק.
בפגישתם, א-סיסי הביע את רצונו לסייע במאמצים להשגת שלום בין ישראל לפלסטינים.
היחסים בין מצרים לטורקיה הדרדרו באופן משמעותי לאחר הדחתו של מוחמד מורסי.
רג'פ טאיפ ארדואן, שהיה אז ראש ממשלת טורקיה, היה המנהיג היחידי אשר קרא להדוף את ניסיון ההפיכה במצרים והצהיר כי מורסי הוא הנשיא הלגיטימי של מצרים.
שר החוץ של טורקיה קרא גם למועצת הביטחון של האו"ם לנקוט בפעולה במצרים.
ארדואן אמר כי לא יכיר בא-סיסי כנשיא מצרים וכינה אותו "עריץ בלתי לגיטימי".
ממשל א-סיסי האשים את טורקיה בפרובוקציה ובהתערבות פנימית במצרים.
בנובמבר 2013, מצרים גירשה את השגריר הטורקי בקהיר, יום אחרי שארדואן קרא לשחרורו של מורסי מהכלא.
מצרים גם ביטלה תרגיל משותף של הצבא המצרי עם חיל הים הטורקי מאותן הטענות.
בספטמבר 2014, שר החוץ המצרי ביטל פגישה עם ארדואן, בעקבות נאום ביקורתי נגד מצרים שנשא ארדואן בעצרת הכללית של האו"ם.
יועצו של ארדואן הכחיש כי ארדואן ושר החוץ המצרי תכננו להיפגש, ובעקבות זה חילק משרד החוץ המצרי לתקשורת, מסמך סרוק שבו ההזמנה הטורקית לפגישה.
ממשלת א-סיסי החליטה לבטל את הסכם "רון-און-רול" המאפשר להעביר למפרץ מכולות טורקיות דרך נמלים מצריים.
קמפיין אינטנסיבי של מצרים וערב הסעודית, גרם לטורקיה להפסיד את חברותה במועצת הביטחון של האו"ם.
היחסים הצבאיים והפוליטיים בין מצרים לרוסיה עדים לשיפור משמעותי מאז עלייתו של א-סיסי לשלטון במצרים.
זאת, במקביל להידרדרות ביחסים בין מצרים לארצות הברית.
מצרים נחשבת לבעלת ברית מרכזית של ארצות הברית במזרח התיכון, אך נוכח מצב זכויות האדם והתקרבות המשטר המצרי למוסקבה, היחסים בשנים האחרונות הפכו למתוחים.
רוסיה ביקשה להחזיר את עמדת ההשפעה שלה במצרים, ותמכה במועמדותו של א-סיסי לנשיאות.
רוסיה הפכה בשנים האחרונות לספקית נשק מרכזית עבור מצרים.
נשיא רוסיה ולדימיר פוטין היה המנהיג הראשון לברך את א-סיסי לאחר השבעתו.
בביקורו של א-סיסי ברוסיה כנשיא, התקבל א-סיסי בברכה על ידי הגנרל סרגיי שויגו שהראה לו כלי רכב צבאיים שונים וכלי נשק בשדה התעופה.
עיתון העסקים וודמוסטי מוסקבה דיווח כי רוסיה ומצרים מתקרבות לחתימה על הסכם נשק בהיקף של 3 מיליארד דולר.
בהצהרות המשותפות של שני הנשיאים, הודיע פוטין כי הושג הסכם בין שתי המדינות להגדלת היצע הסחורות החקלאיות של מצרים לרוסיה ב-30%, בעוד שארצו תספק למצרים 5.5 מיליון טון חיטה.
בנוסף, נידון גם אזור סחר חופשי.
ב-11 בדצמבר 2017, במהלך ביקורו של הנשיא פוטין בקהיר, חתמו שתי המדינות על הסכמים שבהם תבנה רוסיה את הכור הגרעיני הראשון של מצרים ותספק דלק גרעיני.
כמו כן, הוסכם כי אזור תעשייה רוסי ייבנה לאורך תעלת סואץ.
אל-ג'זירה דיווח ביוני 2014, כי ערב הסעודית, כווית ואיחוד האמירויות הערביות סיפקו למצרים יותר מ-20 מיליארד דולר סיוע מאז הדחת מורסי.
בשנת 2015, מצרים הייתה שותפה להתערבות הסעודית במלחמת האזרחים בתימן.
באפריל 2016, ערך סלמאן, מלך ערב הסעודית ביקור בן חמישה ימים במצרים.
במהלך הביקור, שתי המדינות חתמו על הסכמים כלליים בהיקף של 25 מיליארד דולר, וכן חתמו על הסכם לפיו מצרים תחזיר את האיים טיראן וסנפיר לשליטה סעודית.
ההודעה על העברת האיים לשליטה הסעודית עוררה מחאה חריפה מצד הציבור המצרי ברשתות החברתיות.
בנובמבר 2016, הודה א-סיסי כי הוא תומך בנשיאותו של בשאר אל-אסד בסוריה "למען היציבות".
ביוני 2017, הודיעה מצרים על הצטרפות לערב הסעודית בחרם על קטר.
בשנת 2019 ביחד עם מדינות ערביות נוספות באזור ניסה לקדם יוזמת הלבנט החדש.
היחסים בין מצרים לארצות הברית היו מתוחים לאחר הפלת שלטונו של מורסי.
מצרים גונתה כמה פעמים על ידי ארצות הברית, זאת לפני שארצות הברית החליטה לעכב את מכירת ארבעת מטוסי קרב מסוג F-16, מסוקי אפאצ'י וטנקי אברמס.
ארצות הברית גם ביטלה תרגיל צבאי עם הצבא המצרי.
לאחר כניסתו של דונלד טראמפ לבית הלבן נפגש א-סיסי עימו שש פעמים והיחסים בין המדינות השתפרו.
א-סיסי נשוי מאז 1977 לאנתסאר עאמר בת דודתו, ואב לשלושה בנים, מוסטפא, מחמוד וחסן, ולבת אחת - איה.
סיסי נוהג לשמור על עמימות בחייו הפרטיים.
כמי שבא ממשפחה דתית, א-סיסי נודע כמי שאוהב לתבל את דבריו לעיתים קרובות בפסוקים מהקוראן בשיחות לא-רשמיות.
רעייתו של א-סיסי נוהגת לעטות על עצמה את הכיסוי המסורתי, החיג'אב.
הוא ידוע כאיש שקט ולעיתים קרובות מכונה "הגנרל השקט".
כבר בצעירותו דבק בו הכינוי "הגנרל סיסי" וזאת בשל מה שנתפס כמראה מדוגם.
תחומי העניין שלו כוללים קריאה בתחומי היסטוריה ומשפטים.
בוגר האקדמיה הצבאית המצרית, 1977
קורס פיקוד ומטה במכללה המצרית לפיקוד ומטה, 1987
קורס פיקוד ומטה במכללה המאוחדת לפיקוד ומטה הממלכה המאוחדת, 1992
קורס מלחמה, האקדמיה למדעי הצבא על שם נאצר, מצרים, 2003
קורס מלחמה, מכללת המלחמה של צבא ארצות הברית, 2006
עבד אל-פתאח חסן עבד א-רחמאן דוח'אן היה ממקימי תנועת הטרור הפלסטינית חמאס, ממנהיגי האחים המוסלמים ברצועת עזה וחבר המועצה המחוקקת הפלסטינית.
נהרג בסיכול ממוקד במלחמת חרבות ברזל.
עבד אל-פתאח דוח'אן נולד בשנת 1936 בכפר עיראק סווידאן (כיום סמוך לקריית גת).
במהלך מלחמת העצמאות נמלט עם משפחתו לרצועת עזה והתגורר במחנה הפליטים נוסייראת.
בשנות ה-50 אימץ את אידאולוגיית האחים המוסלמים והצטרף לשורות התנועה, ובמסגרת זו התוודע אל השיח' אחמד יאסין, שהחל משנת 1968 עמד בראש התנועה ברצועה.
דוח'אן סייע ליאסין לחזק את היסודות האסלאמיים בתוך האוכלוסייה ברצועת עזה על בסיס הדעוה.
בשנת 1973 הוקם בידי יאסין המוג'מע האסלאמי, מנגנון חברתי שפעל ברצועה, ודוח'אן מונה לראש הסניף של האגודה בנוסייראת.
במקביל שימש כמנהל בית-ספר במחנה הפליטים.
בשנת 1984 שימש כממלא מקומו של יאסין כראש הזרם האסלאמי ברצועת עזה, לאחר שהלה נכלא בעקבות הקמת ארגון הטרור אל-מוג'אהדון אל-פלסטיניון.
יאסין השתחרר שנה לאחר מכן במסגרת עסקת ג'יבריל.
ב-10 בדצמבר 1987, יום לאחר פרוץ האינתיפאדה הראשונה, דוח'אן השתתף בפגישה בביתו של יאסין שבה הוחלט על הקמת תנועת הטרור חמאס.
הקמת התנועה ביטאה את המעבר של התנועה האסלאמית ברצועת עזה מפעילות חברתית בלתי-אלימה לעבר פעילות ג'יהאד לוחמנית כנגד ישראל.
עם ייסוד התנועה דוח'אן מונה לאחראי על פעולות חמאס במחנות הפליטים במרכז הרצועה.
אף שהיה ממקימי חמאס דוח'אן היה פעיל בזרוע הפוליטית של התנועה ולא בזרוע הצבאית.
דוח'אן מילא תפקידו בתוך התנועה במשך שנות האינתיפאדה, עד שגורש ללבנון בדצמבר 1992, יחד עם מאות פעילי חמאס נוספים, כתגובה על רצח החייל הישראלי נסים טולדנו.
בעקבות הסכמי אוסלו נוצרה מתיחות קשה בין אש"ף לבין חמאס על רקע הנכונות להכיר במדינת ישראל.
בניסיון לפשר על מתחים אלו, השתתף דוח'אן בדצמבר 1995 בשיחות עם מנהיגי פת"ח שנערכו בקהיר, לגבי נכונותה של חמאס להשתתף בבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית.
באוגוסט 1996 הגיע דוח'אן לגדה המערבית, באישור ישראלי, כדי לנסות לפשר במאבקים שבין פעילי הזרוע הצבאית של חמאס לבין מנגנוני הביטחון של הרשות הפלסטינית.
דוח'אן המשיך לפעול מתוך המסגרת המדינית של חמאס, וכן במסגרת פעילות חברתית בקרב תושבי הרצועה.
בשנת 2005 הוצב במקום ה-10 ברשימה הארצית של מפלגת הרפורמה והשינוי, מפלגה שהוקמה מטעם החמאס לקראת הבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית.
בינואר 2006 נבחר למועצה בבחירות שבהן ניצחה חמאס את פת"ח וקיבלה לידיה את השלטון ברצועת עזה.
דוח'אן היה בוגר תואר ראשון בגאוגרפיה באוניברסיטת קהיר.
הוא הועסק באונר"א כמורה וכמפקח עד לשנת 1996.
בניו הצטרפו לזרוע הצבאית של התנועה.
בנו טארק היה ממייסדי גדודי עז א-דין אל-קסאם, ונהרג ב-8 באפריל 1992 בזמן שניסה לברוח למצרים.
בן נוסף, מוחמד, היה פעיל בפיגועי טרור בחברון ובג'בליה, נתפס בידי השב"כ ונדון לשלושה מאסרי עולם.
בנו הצעיר של דוח'אן, זייד, נהרג בפברואר 2006 בזמן שניסה להניח מטען חבלה ליד גדר המערכת באזור מחסום כיסופים.
ב-11 באוקטובר 2023, נהרג בביתו שברצועת עזה, יחד עם שניים מבניו, אף הם פעילי חמאס, בתקיפה של חיל האוויר הישראלי, במהלך מלחמת חרבות ברזל.
עבד אל-עזיז אבן מוחמד אבן סעוד היה אימאם והאמיר השני של אמירות א-דרעיה, בנו בכורו ויורשו של מוחמד אבן סעוד, ושלט בשנים 1765- 1803. הוא נבחר ליורש הכתר עוד בחיי אביו וימי הנהגתו הרוחנית של מייסד הווהאביה מוחמד אבן עבד אל-והאב שתמך בשלטון אביו ואישר את בחירתו.
שמו כלוחם אמיץ עזר לו לעלות ללא קשיים על כס המלכות בשנת 1765. האידאולוגיה הווהאבית תרמה רבות לרוח הלוחמנית (עקרון הג'יהאד) שהביאה להתפשטות אמירות א-דרעיה בחצי האי ערב.
במחצית הראשונה של המאה ה-18 קמה אמירות א-דרעיה בהנהגת בית סעוד כעיר-מדינה מן החזקות בחצי האי ערב.
בירתה א-דרעיה הייתה לא רחוק מריאד.
התאולוג והמטיף מוחמד אבן עבד אל-ווהאב, שהפיץ תורה אסלאמית-סונית "מתוקנת", שמרנית וטהרנית, העוינת לשיעים ולפולחן הקדושים, הורחק מחצר האמיר עות'מאן של אל-עוינה, בלחץ אנשי דת אחרים, אחרי תקופה שבה נהנה מתמיכת השליט המקומי.
הוא נמלט לא-דרעיה ובשנת 1744 כרת ברית עם השליט שלה, מוחמד אבן סעוד.
אבן עבד אל-והאב הפך למופתי של האמירות וקיבל יד חופשית ליישם את עקרונותיו.
עם זאת בתפקיד האימאם, ראש הדת המוסלמית הרשמי במדינה, כיהן האמיר מוחמד עצמו.
אבן עבד אל-והאב הביע נכונות שלא למנוע את תוכניות ההתפשטות של האמיר מוחמד אבן סעוד, ותורתו אומצה בפועל כאידאולוגיה רשמית של האמירות העולה.
ברית זו בין המנהיג המדיני ומנהיג הרוחני המשיכה גם אחרי מות מוחמד אבן סעוד בשנת 1765, כשעלה על כס האמירות בנו, עבד אל-עזיז אבן מוחמד.
בימי שלטון אביו השתתף עבד אל-עזיז בפשיטות נגד שבטים בדואים שכנים.
בשנת 1755, בראש כוח של 20 פרשים ו-800 לוחמים רגלים, הוא כבש את נווה המדבר חוריימאלה והבריח משם את סולימאן אבן עבד אל-והאב, שהקים התנגדות חריפה נגד הסעודים ונגד אחיו, מוחמד אבן עבד אל-והאב.
בשנת 1764 מילא את מקום אביו במאבק קשה נגד הכוחות של שבט נג'ראן ושל בעל בריתם, אראיאר אבן דוג'יין, ראש בני אראיאר מאל-חאסאע.
בני נג'ראן הביסו אותו, אך לא הצליחו לכבוש את א-דרעיה ויצאו זמנית מהלחימה אחרי משא ומתן עם אבן עבד אל-והאב.
ב-1765 הגן עבד אל-עזיז בהצלחה על א-דרעיה מול מצור של בני אראיאר.
אחרי מות אביו באותה שנה, עלה עבד אל-עזיז על כס אמירות א-דרעיה וירש ממנו גם את תפקיד האימאם.
במקביל בתפקיד המופתי בא-דרעיה המשיך לכהן עבד אל-והאב.
בשנת 1744 התחתן עבד אל-עזיז עם בתו של האמיר מאלעוינה, עות'מאן בן מוחמד בן מועמר.
מנישואים אלה נולד בשנת 1748 בנו יורשו, סעוד.
בשנים הראשונות לשלטונו כבש האמיר החדש את ואשם ואת סודייר, הביס את שבטי הנוודים סובאי וזפיר ואילץ את רוב בני אל-קסים להישבע אמונים לסמכותו.
עבד אל-עזיז המשיך במאבק נגד אמירות ריאד.
אחרי 27 שנות התנגדות, נשבר האמיר הקשיש דחאם אבן דוואס בעקבות מות שניים מבניו באחד הקרבות.
בקיץ 1773 בפני התקרבות הכוחות הסעודים, הוא ברח עם משפחתו מריאד לאל-אחסא, כשיחד עמו נמלטו רבים מתושבי העיר, ועבד אל-עזיז כבש את העיר השוממה ללא קרב.
הישגו של עבד אל-עזיז בריאד העצים את מעמד אמירות א-דרעיה ככוח המוביל בנג'ד.
אחרי כיבוש ריאד התרחק המטיף אבן עבד אל-והאב מהחיים הציבוריים וויתר על תפקידו הדתי הרשמי.
בשנת 1774, שנה אחרי כיבוש ריאד, התמודד עבד אל-עזיז עם איום מחודש מצד אראיאר.
אולם אראיאר מת באופן פתאומי לפני שהספיק לצאת למתקפה על א-דרעיה.
בקרב אנשיו פרצו מאבקים פנימיים שהחלישו את עוצמת שבטו.
בשנות ה-1780 השתלט בית סעוד על הנג'ד כולה.
כוחו הצבאי של עבד אל-עזיז וגישתו השמרנית לדת ברוח תורתו של עבד אל-והאב זיכו אותו ואת בני משפחתו באהדה בקרב רבים מבני האזור, שהיו מאוכזבים מהמנהיגים המקומיים.
הוא נהג לכנס מפגשים פומביים עם זקני השבטים השונים ולשמוע לדעתם, מנהג שתרם גם הוא לעלייה בפופולריות שלו.
אחרי נפילת ריאד היריב העיקרי של הסעודים בנג'ד נשאר זאיד אבן זמיל, אמיר דילם ואל חרג'.
אחרי ניסיון כושל לכרות ברית עם נג'ראן, הגיע האמיר זאיד להסכם עם הווהאבים, אולם הפר אותו כעבור זמן קצר.
בן בריתו של זאיד ויריב מסוכן אחר, סעדון אבן אראיאר, בנו של אראיאר, ליכד תחת פיקודו כוחות של בני ח'אלד, שַׁ֫מַּר, וזפיר, אך מתקפתו בקסים נכשלה.
בשנים 1783–1786 הוכתה נג'ד בבצורת קשה ורעב.
אל חרג', הנצורה על ידי הווהאבים, נמצאה במצב מיואש.
ב-1785 דילם נכבשה אחרי הסתערות, האמיר ברק אבן זאיד ותומכיו נהרגו והתושבים נשבעו אמונים לעבד אל-עזיז.
שלטון הסעודים בנג'ד הלך והתחזק.
קאדים והאבים התמנו כנציגי הסדר הפוליטי-הדתי החדש.
רוב האמירים של נג'ד, נותרו על כיסאם כמנהיגים חצי עצמאיים, בתנאי שקיבלו על עצמם לשלם למנהיג הסעודי זכאת כביטוי לכניעתם.
בשנת 1788 יחד עם עבד אל-והאב שהיה בערוב ימיו אישר האמיר עבד אל-עזיז את מעמד בנו סעוד כיורשו ודאג להשיג את נאמנות כל האזורים הכבושים כלפיו.
באותן השנים נכנעו לסעודים גם אל-אפלאג' וא-דוואסיר.
מרגע מינוי יורשו, נסוג עבד אל-עזיז בפועל מניהול ענייני המדינה והעביר אותו לבנו, סעוד.
הסכמים או חוזים המשיך לחתום סעוד בשם אביו.
מסעות הכיבוש מזרחה, צפונה ומערבה
עד שנת 1800 שמו הסעודים קץ לשלטונם של בני ח'אלד באל-אחסא שבמזרח תושבי אל-אחסא היו ברובם שיעים שנחשבו בעיני הווהאבים למקרה קיצוני של "אהל אל-בידעה" (אנשי החידושים הלא רצויים") ונרדפו על ידיהם.
בשנים 1792-1791 השתלטו הסעודים על קטיף אחר כך פנו כוחותיהם אל המפרץ הפרסי ועומאן.
בשנת 1786 ארגן סעוד את הפשיטה הראשונה בחוף המפרץ הפרסי.
בשנת 1797 שבטי קטר ואחר כך גם בחריין הכירו בסמכותם ושילמו להם זכאת.
בהמשך כבשו הסעודים גם את חוף שודדי הים (לימים חוף שביתת הנשק).
ב-1797 בויוק סולימאן פאשה מבגדאד יצא עם כוח צבאי של כ-4,000–5,000 חיילים טורקים ועוד כ-8,000–10,000 לוחמים ערבים נגד האמירות הסעודית.
הם צרו על אל-חסאע ואחרי חודש נאלצו לסגת מפני כוח יותר גדול שהגיע למקום, בפיקוד בנו של האמיר, סעוד.
בתחילת המאה ה-19 אחרי מסעות נפוליאון במצרים ובארץ ישראל וההתערבות הבריטית נגדו העבירה האימפריה העות'מאנית חלק מכוחותיה מחצי האי ערב (לרבות מכה וג'דה) ומעיראק (מכופה ובצרה) אל אנטוליה, וכך נוצרה זמנית החלשת נוכחותה באזורים אלה.
מציאות זו נוצלה על ידי המדינה הסעודית הראשונה בראשות עבד אל-עזיז שיזם מסעות צבאיים באזורים אלה.
בהתחלת המאה ה-19 אחרי כישלון המסעות הצבאיים נגד הווהאבים, מפקד בשם עלי פאשה חתם בשם השלטון העותמאני הסכם שביתת נשק איתם לשש שנים.
בשנים 1801–1802 (1216 להג'רה) הפר שלטונו של עבד אל-עזיז את הסכם שביתת הנשק עם העות'אמנים.
כ-20,000 לוחמים בפיקוד סעוד אבן עבד אל-עזיז, כבשו זמנית את כרבלא ואת נג'ף בעיראק ושדדו אותן.
הסעודים התחילו לאיים על חלקים חיוניים של האימפריה העו'תמאנית.
הווהאבים טבחו כ-5,000 מתושבי כרבלא, אך נמנעו לפגוע בזקנים, נשים וטף.
לבמשך חמישה ימים הם שדדו והרסו את המקומות מקודשים המפוארים של השיעים: קבריהם של חוסיין אבן עלי, ושל אביו, עלי בן אבי טאלב, שהיו מלאים באוצרות מטורקיה ופרס, וחזרו מעיראק עם שלל רב.
המגעים בשנים 1771–1790 בין השריפים של מכה (מוסעד, סורור, ראלב בן מסעוד) לווהאבים לא הניבו פירות, כשמנהיגי מכה חששו מאוד מהדוקטרינה הדתית הווהאבית שהוכרזה על ידיהם "כופרנית".
שלושים מומחים והאבים בדין האסלאמי שהגיעו למכה על מנת לבקש רשות להשתתף בחג' זכו ליחס משפיל.
בסביבות 1790 התחילו פעולות צבאיות בין שני המחנות.
החל משנת 1795 הקרבות בחג'אז התרחבו.
בעקבות התבוסה בקומרה בשנת 1798 נאלץ השריף ראלב לחתום על הסכם שלום.
בשנה הבאה, 1799 הוא הרשה ליורש הכתר סעוד עם פמלייתו להשתתף בעליית לרגל במכה.
בזמן מסעותיו של סעוד בעיראק, כבש השריף של מכה, ראלב, את היישוב שארה באזור קסים.
בשובו לאזור גברה נחישותו של סעיד לפלוש לחג'אז.
השריף ראלב משך הרבה שנאה בממלכתו משום ניהולו הכושל והמסים הכבדים שהטיל על נתיניו.
בנסיבות אלה רבים מהם הפנו תקוות אל שליטי נג'ד החדשים.
ב-1802 לוחמיו של סעוד כבשו את טאיף אחרי מצור קשה, טבחו בתושביה והרסו, בהתאם לתורה הווהאבית, את קברי הקדושים כמו, את קברו המפואר של אל-עבאס, דודו של הנביא מוחמד.
ב-27 באפריל 1803 נכנס סעוד גם למכה.
נמנע כאן ממעשי טבח או שוד, אך הרס את כל שמונים הקברות המרשימים של צאצאיו ומקורביו של מוחמד, כולל של אשתו הראשונה, ח'דיג'ה.
במקום ראלב מינה סעוד לשריף את עבד אל-מאין, אחי השריף המודח.
העיר ג'דה הצליחה להישאר מחוץ לתחום שלטונו.
ההרס והשוד שהביאו הסעודים על הערים השיעיות בעיראק גרמו לזעם הקהילות השיעיות.
ב-2 באוקטובר 1803 נדקר למוות עבד אל-עזיז בא-דרעיה על ידי גבר אורח מכונה עות'מאן ייתכן מעמרה שבעיראק, בזמן שניהל את תפילת סלאת א-זוהר במסגד א-טוריף בא-דרעיה.
לדעת אחדים, הרוצח היה שיעי שהתנקם על הטבח וההרס בכרבלא.
לפי סברות אחרות היה כורדי יליד מוסול או אולי שכיר חרב שנשלח על ידי הפאשה בבגדאד.
בהתנקשות נפצע גם אחי האמיר, עבדאללה.
אחרי מותו ירש את השלטון סעוד הראשון אבן עבד אל-עזיז.
תוך כדי הרחבת המדינה הסעודית הראשונה הצליח עבד אל-עזיז, בגיבויו של אבן אבד על-והאב, להכניע לעצמו את המנהיגים המקומיים, אמירים וראשי שבטים, ממונים או תלויים בו, תוך שימוש בעונשי הגלייה, הצבת חילות מצב ליד נאות המדבר והכפרים והערים הגדולים שכבש, חייב את התושבים להשתתף במסעות הג'יהאד שערך.
הישג ניכר נחשבה הבטחת ביטחון אישי לנוסעים ולעולי הרגל למכה.
ההיסטוריון הערבי עות'מאן אבן עבדאללה אבן בישר שיבח את עבד אל-עזיז במילים אלה:
עבד אל-עזיז אל-עומארי היה טרוריסט סעודי, אחד ממתכנני פיגועי 11 בספטמבר ומחוטפי טיסה 11 של אמריקן איירליינס, שהתנגשה במגדל הצפוני של מגדלי התאומים.
אל-עומארי הגיע לארצות הברית בחודש יוני 2001 עם ויזת תייר.
ב-11 בספטמבר 2001 עלה לטיסה 11 של אמריקן איירליינס וסייע בחטיפת המטוס, שרוסק לתוך המגדל הצפוני של מגדלי התאומים.
עבד אל-עזיז אל-עומרי נולד ב-28 במאי 1979 למשפחה ערבית ענייה.
הוא נולד בעיר אסיר שבערב הסעודית והיה בן ארצו של האחים ואיל א-שהרי ווליד א-שהרי, שותפיו לחוטפי המטוסים בפיגועי 11 בספטמבר.
נטען כי הוא סיים בהצטיינות את לימודיו בתיכון.
הוא קיבל תואר מהאוניברסיטה האסלאמית של האימאם מוחמד אבן סעוד, התחתן ונולדה לו בת זמן קצר לפני הפיגועים.
הוא לימד כאמאם במסגד שלו במחוז אל-קסים, שהיה "לב" הוהאביה, צורה מובהקת של האסלאם.
במסגד, שמומחים מכנים "מפעל טרור", הוא ככל הנראה למד על ידי איש הדת הקיצוני סולימאן אל-עלוואן.
לפי וליד בן עטאש, אל-עומארי היה חלק מקבוצה של חוטפים עתידיים שמילאו תפקידי ביטחון בנמל התעופה הבינלאומי קנדהאר שבקנדהאר, אפגניסטן, לאחר אימון בסיסי במחנה של אל-קאעידה.
במהלך ועידת פסגה של אל-קאעידה בקואלה לומפור, מלזיה, בשנת 2000, טענו הרשויות האמריקאיות שרשומות ההגירה מראות שאדם בשם עבד אל-עזיז אל-עומארי מבקר במדינה, אך אמרו שהן לא בטוחות שזה אותו האדם.
בסופו של דבר היה אל-עומארי מעורב בתכנון פיגועי 11 בספטמבר, רעיון שגיבש אוסאמה בן לאדן.
ההתקפות כללו חטיפת מטוסים מסחריים וריסוקם בבניינים; אל-עומרי יחטוף את טיסה 11 של אמריקן איירליינס, שתתרסק במרכז הסחר העולמי בניו יורק.
בעת החטיפה היה אל-עומרי בן 22. בסתיו 2001, לאחר הפיגועים, שידרה רשת הטלוויזיה אל-ג'זירה קלטת שלטענתם צולמה על ידו.
הדובר הכין סרטון התאבדות פרידה.
הוא קרא: "אני כותב את זה עם כל מצפוני ואני כותב את זה בציפייה לקץ, שהוא קרוב...
אלוהים ישבח את כל מי שאימן ועזר לי, כלומר המנהיג השייח' אוסמה בן לאדן".
אדם הנושא את שמו של אל-עומארי ביקר בפיליפינים פעמיים בחודש פברואר 2001. אל-עומארי והחוטף סאלם אל-חאזמי נכנסו לארצות הברית באמצעות טיסה מדובאי ב-29 ביוני 2001 ונחתו בניו יורק.
אל-עומרי השתמש בתוכנית ויזה אקספרס השנויה במחלוקת כדי להיכנס.
השניים נאספו ככל הנראה על ידי אחיו של סאלם, נוואף אל-חאזמי, ב-30 בחודש; ההנחה היא שהדבר נובע מתאונת דרכים מתועדת על ידי נוואף על גשר ג'ורג' וושינגטון באותו יום.
ככל הנראה אל-עומרי שהה עם כמה חוטפים אחרים בפטרסון, ניו ג'רזי (שם שכר תיבת דואר), ככל הנראה אל-עומרי שהה עם כמה חוטפים אחרים בפטרסון, ניו ג'רזי (שם שכר תיבת דואר), לפני שעבר לביתו בורו ביץ', פלורידה עם אשתו ושלושת ילדיו.
בטופס הסכם השכירות שלו לבית זה מסר אל-עומרי שתי לוחיות רישוי המורשות לחנות בשטח שלו, אחת מהן רשומה על שמו של מוחמד עטא.
אל-עומארי למד באקדמיה לבטיחות טיסה בחוף ורו עם חוטפי המטוסים מוהנד א-שהרי וסעיד אל-גאמדי.
הוא גם השיג תעודת זהות מזויפת של ארצות הברית מ-All Services Plus במחוז פאסאיק, ניו ג'רזי, שעסקה במכירת מסמכים מזויפים; אחר ניתן לח'אלד אל-מיח'דאר.
העובד שנתן להם את תעודות הזהות טען שלא היה לו מושג שהם "יותר מלקוחות רגילים".
עטא קנה כרטיסים לטיסה 11 עבורו ועבור אל-עומרי ב-28 באוגוסט.
ב-6 בספטמבר טסו אל-עומארי ועמיתו החוטף סטאם א-סוקמי מפלורידה לבוסטון כדי להתארח במלון פארק אין.
ב-10 בספטמבר 2001 אסף מוחמד עטא, מפקד החוטפים ואחד מחוטפי טיסה 11 של אמריקן איירליינס, את אל-עומארי ממלון מילנר שבבוסטון, מסצ'וסטס, ושניהם נסעו במכונית ניסאן ששכרו למלון קומפורט אין שבפורטלנד, מיין, בו העבירו את הלילה בחדר מספר 232.
בשעות המוקדמות של 11 בספטמבר 2001 עלו עטא ואל-עומארי על טיסה בחזרה לבוסטון כדי לעלות על טיסה 11 של אמריקן איירליינס.
הטיסה נחטפה כרבע שעה לאחר ההמראה על ידי אל-עומארי וארבעה חוטפים נוספים, שאפשרו למוחמד עטא, שהתאמן כטייס, לרסק את המטוס לתוך המגדל הצפוני של מגדלי התאומים כחלק ממתקפת טרור מתוכננת.
בסתיו 2001, לאחר פיגועי 11 בספטמבר, שידרה רשת אל-ג'זירה קלטת שלטענתה הוכנה על ידי אל-עומארי.
בקלטת נשמע אדם בנאום פרידה לקראת התאבדות.
"אני מקליט זאת במצפון שלם ועם ציפייה לסוף הקרוב...
אלוהים יברך את כל מי שהכשיר אותי ועזר לי, בעיקר את השייח' אוסאמה בן לאדן", נאמר בקלטת.
מחלוקת בנוגע לזהותו של אל-עומארי פרצה זמן קצר לאחר הפיגועים.
תחילה, ה-FBI נקב בשמו של עבד א-רחמן אל-עומארי, טייס בחברת התעופה סעודיה, כטייס של טיסה 11 של אמריקן איירליינס.
במהרה הוכח כי האיש עודנו בחיים, וה-FBI פרסם התנצלות.
לאחר מכן נקבע כי מוחמד עטא היה הטייס מבין החוטפים, וכי עבד אל-עזיז אל-עומארי הוא אחד מהחוטפים.
אדם בעל שם דומה לזה שפרסם ה-FBI נמצא בחיים בערב הסעודית ואמר שהוא למד באוניברסיטת דנבר ושהדרכון שלו נגנב שם בשנת 1995. השם, המוצא ותאריך הלידה של האדם פורסמו על ידי ה-FBI, אך התמונה לא הייתה שלו.
"אני לא מסוגל להאמין שה-FBI הציב אותי ברשימה שלו", אמר האדם.
"הם נתנו את שמי ואת תאריך הלידה שלי, אך אני לא מחבל מתאבד.
אני לא יודע כיצד להטיס מטוס.
לפי מנהל ה-FBI, רוברט מולר, והוועדה לחקר אירועי 11 בספטמבר, ב-29 ביוני 2001 נכנס אל-עומארי לארצות הברית דרך טיסה מדובאי (איחוד האמירויות) לניו יורק, יחד עם סאלם אל-חאזמי.
הוא נעזר בתוכנית שנויה במחלוקת לקבלת ויזה לכניסה לארצות הברית.
ככל הנראה הוא שהה עם מספר חוטפים נוספים בפטרסון, ניו ג'רזי, לפני שעבר לבית ב-וורו ביץ', פלורידה.
בהסכם השכרת הבית שלו, נתן אל-עומארי מספרי רישוי של שני כלי רכב להם הוא מאשר לחנות בשטח הבית, אחד מהם של מוחמד עטא.
אל-עומארי התאמן לעיתים בסימולטור טיסה בוורו ביץ' יחד עם מוהנד א-שחרי וסעיד אל-גאמדי.
אל-עומארי קיבל תעודת זהות אמריקאית מזויפת מחברת All Services Plus שבפסאיק, ניו ג'רזי, שעסקה במכירת מסמכים מזויפים ומכרה בנוסף גם תעודה מזויפת לח'אלד אל-מיחדאר (אחד מחוטפי הטיסה שבסופה המטוס החטוף התרסק על מבנה הפנטגון) .
עבד אל-עזיז בלח'אדם הוא פוליטיקאי אלג'יראי שכיהן כראש ממשלת אלג'יריה בין השנים 2008-2006, וכיום הוא מזכיר החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה.
עבד אל-עזיז בלח'אדם נולד באפלו, במחוז תיראת, אלג'יריה.
כבוגר בספרות וכלכלה, החל בלח'אדם את חייו המקצועיים בשנת 1964 כפקח פיננסי, ובהמשך היה פרופסור לספרות ערבית.
בשנת 1972 מונה על ידי נשיא אלג'יריה הווארי בומדיין לסגן המנהל הכללי של המחלקה ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת הנשיאות של אלג'יריה.
הוא החזיק בתפקיד זה עד 1977.
בלח'אדם נבחר למועצה הלאומית העממית של אלג'יריה כנציג מחוז תיראת, מטעם החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה בשנת 1977. הוא נבחר מחדש למועצה הלאומית העממית של אלג'יריה בשנים 1982 ו-1987. הוא היה שר החוץ מיולי 2000 עד מאי 2005, ולאחר מכן שימש כנציגו האישי של הנשיא עבד אל-עזיז בותפליקה, עד 2006.
בלח'אדם מונה לתפקיד ראש ממשלת אלג'יריה בשנת 2006. במהלך כהונתו, בשנת 2007, בוצע פיגוע באלג'יר מול משרד ראש ממשלת אלג'יריה.
לפחות 33 בני אדם נהרגו וכ-160 נפצעו.
אחד מהפיגועים בוצע על ידי מכונית תופת, ובלח'אדם לא נפגע.
לאחר הפיגועים, קיבל ארגון הטרור אל-קאעידה אחריות לביצועם.
בלח'אדם גינה את הפיגוע וכינה אותו "מעשה פשע ומוג לב".
ב-4 ביוני 2007 מינה הנשיא בותפליקה ממשלה חדשה בראשותו של בלח'אדם.
בלח'אדם החולף על ידי אחמד אויחיא ב-2008, ומונה בשנית לנציגו האישי של הנשיא בותפליקה.
עבד אל-פתאח קודסיה (מערבית: عبد الفتاح قدسية; נולד ב-1953), הוא איש צבא ומודיעין סורי שכיהן מיולי 2012 כסגן ראש הלשכה לביטחון לאומי.
משמש כיועץ קרוב לנשיא סוריה בשאר אל-אסד ונחשב למקורב אליו.
קודסיה נולד ב-1953 בעיר חמה.
קודסיה סיים את שירותו הצבאי כקצין בכיר (בדרגה מקבילה לאלוף בצה"ל) בכוחות המזוינים של סוריה.
שירת בעבר בכוחות המיוחדים, והיה ראש אגף המודיעין של חיל האוויר בחלק לא ידוע מהתקופה 2005–2009. ב-2009 מונה למפקד המודיעין הצבאי.
ביולי 2012 נערך פיגוע המטה הביטחון הלאומי הסורי בו נהרגו ראש הלשכה ובכירים סורים נוספים.
לאחר הפיגוע מונה ראש לשכה חדש וקודסיה מונה לסגנו.
ב־9 במאי 2011 הטיל האיחוד האירופי סנקציות על קודסיה..
הוא הוסף לרשימת האישים תחת סנקציות של האיחוד האירופי בגלל "מעורבות בפעולות אלימות נגד אזרחים" בדיכוי המחאות שהתפתחו מאוחר יותר למלחמת האזרחים בסוריה.
זאת במסגרת תפקידו כראש המודיעין הצבאי.
מספר שבועות לאחר מכן גם ארצות הברית הטילה עליו סנקציות בגלל מעצרים ושימוש בכוח נגד מפגינים.
שיח' עבד אל-ע'ני בן אסמאעיל א-נאבולסי , היה חוקר אסלאם סוני וסופי באמונתו, נולד בדמשק בשנת 1641 למשפחה של חכמי דת אסלאמים.
למרות שמשפחתו אינה במקורה משכם (נאבלוס), השם "א-נאבולסי" ניתן לבניה בזכות שהות קצרה של אחד מבני המשפחה באזור במאה ה-14. אביו, אסמאעיל עבד אל-ע'ני, היה משפטן בבית הספר החנפי של האסלאם הסוני אשר תרם רבות לספרות הערבית.
עוד לפני גיל 20 לימד ועסק בפסקי דין מוסלמיים (פתווה).
הוא שילב בין שתי תפיסות סופיות הקאדריה והנקשבנדיה.
לאחר גיל 20 למד בביתו במשך 7 שנים את כתבי הקודש ולאחריהן לימד במסגד האומיי בדמשק והפך מוכר בכל רחבי האזור כחוקר אסלאמי מוכשר.
הוא נפטר ונקבר בדמשק בשנת 1731 בגיל 90.
א-נאבולסי פרסם מעל 300 כתבים בהם פרס את השקפותיו.
כתביו על סובלנות דתית כלפי דתות אחרות התפתחו בהשראת יצירותיו של חכם הדת הסופי מחבל אל-אנדלוס, אבן ערבי.
ספרו "הערבים" העוסק בתנאי העוני של הקהילות האסלאמיות, הושפע מכתביו של המשפטן נאג'ם א-דין אל-ע'אזי (1570–1651).
בשני ביקוריו של א-נאבולסי בארץ ישראל, ב-1690 וב-4–1693, ביקר באתרים נוצריים ויהודיים, כמו גם במקדשים מוסלמים קדושים, ובכתביו הוא מספר על הנאתו מהכנסת האורחים של נזירים נוצרים מקומיים.
הנושאים עליהם כתב כוללים סופיות, חקלאות ושירה.
הוא גם כתב עבודות אתנוגרפיות על בסיס מסעותיו לטריפולי, מצרים, ירושלים, לבנון ושאר אזורי המזרח התיכון.
לוטננט גנרל עבד אל-פתאח עבד א-רחמאן אל-בורהאן הוא איש צבא ופוליטיקאי סודאני ולוטננט גנרל בצבא סודאן המשמש כנשיא מועצת הריבונות של סודאן, נשיאות שיתופית זמנית, המורכבת מחמישה קצינים וארבעה אזרחים.
הוא היה לראשונה לראש המדינה באפריל 2019 כשקיבל את מושכות השלטון מהגנרל אחמד עווד בן עוף.
בין 12 באפריל ל-21 באוגוסט 2019 שימש כנשיא המועצה הצבאית הזמנית של סודאן.
אל-בורהאן כיהן קודם כמפקח הכללי של הצבא הסודאני.
אל-בורהאן נחשב כנקי יותר מבחינתו של הציבור הסודאני לעומת גנרלים אחרים.
במהלך המחאות בסודאן 2018–2019 הוא נפגש עם המפגינים, והאזין לביקורותיהם כלפי המשטר.
בעקבות זאת, לאחר עלייתו לשלטון של אחמד עווד בן עוף, שר ההגנה ומחליפו של עומר אל-בשיר, העם דרש את מינויו של אל-בורהאן והמחאה הצליחה, כך שאבן עוף שרד יום אחד בלבד בתפקיד הנשיא.