tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1963 קיבל תואר במשפטים מבית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל ותואר נוסף מבית הספר לתאולוגיה של ייל.
בין 1964 ל־1966 עסק בעריכת דין במשרד Davis Polk & Wardwell בניו יורק, ומשם חזר לסנט לואיס, שם היה שותף במשרד Bryan, Cave, McPheeters and McRoberts עד 1968.
באותן שנים מיזורי נחשבה למדינה דמוקרטית מובהקת, וסנאטורים ומושלים היו ברובם מהמפלגה הדמוקרטית.
המושב שאליו נבחר דנפורת' לסנאט הוחזק בעבר בידי דמוקרטים בולטים כמו תומאס הארט בנטון, הארי טרומן וסטיוארט סימינגטון.
ב־1968 נבחר דנפורת' לתפקיד התובע הכללי של מיזורי – הרפובליקני הראשון בתפקיד מזה 40 שנה, והראשון שנבחר למשרה מדינתית מזה 22 שנה.
בצוותו עבדו צעירים שבמשך השנים יהפכו לדמויות מרכזיות בפוליטיקה והמשפט בארצות הברית: קיט בונד (לימים סנאטור ומושל מיזורי), ג'ון אשקרופט (לימים מושל מיזורי, סנאטור והתובע הכללי של ארצות הברית), קלרנס תומאס (לימים שופט בית המשפט העליון), וד.
ברוק בארטליט (לימים שופט פדרלי).
ב־1970 התמודד לראשונה לסנאט מול הסנאטור הדמוקרטי המכהן סטיוארט סימינגטון – והפסיד במרוץ צמוד.
ב־1976 התמודד שוב, הפעם על המושב שהתפנה לאחר פרישתו של סימינגטון.
יריבו הדמוקרטי, חבר הקונגרס ג'רי ליטון, ניצח בפריימריז אך נהרג יחד עם משפחתו בהתרסקות מטוס בדרכם למסיבת הניצחון.
וורן הרנס, שהגיע שני בפריימריז, הוצב כמועמד במקומו, אך דנפורת' ניצח בבחירות עם כ־57% מהקולות.
ב־1982 התמודד מול הארייט וודס, חברת הסנאט של מיזורי ופעילה בולטת בזכויות נשים, וכן בת דודתו של הסנאטור הדמוקרטי הווארד מצנבאום מאוהיו, וניצח בפער קטן – 51% מול 49%.
ב־1988 הביס את המועמד הדמוקרטי ג'יי ניקסון בהפרש גדול (68%–32%).
דנפורת' בחר לא להתמודד שוב ופרש מהסנאט ב־1995. מחליפו היה ג'ון אשקרופט.
ניקסון נבחר מאוחר יותר למשרת התובע הכללי של מיזורי, וב-2008 נבחר לתפקיד מושל מיזורי.
בינואר 2001, כאשר הדמוקרטים של מיזורי התנגדו למועמדותו של אשקרופט לתפקיד התובע הכללי של ארצות הברית, הועלה שמו של דנפורת' כמועמד לתפקיד.
הסנאטור לשעבר טום איגלטון הגיב למועמדות באומרו: "ג'ון דנפורת' היה הבחירה הראשונה שלי.
ג'ון אשקרופט היה הבחירה האחרונה שלי".
במהלך דיוני האישור בסנאט ב-1991 של המועמד לבית המשפט העליון של ארצות הברית, קלרנס תומאס, השתמש דנפורת' בכוחו כדי לתמוך בתומאס, ששימש כעוזרו של דנפורת' במהלך תפקידו כתובע הכללי ומאוחר יותר כיהן כעוזרו בסנאט.
דנפורת' נחשב פוליטיקאי מתון בתדמיתו, אך הצביע פעמים רבות עם חבריו הרפובליקנים השמרנים.
הוא התנגד לעונש מוות, ואף הביע זאת מעל בימת הסנאט ב־1994. שמו הוזכר כמועמד אפשרי לסגן הנשיא במערכת הבחירות של 1988, אך ג'ורג' הרברט ווקר בוש בחר בדן קווייל.
ב־1 ביולי 2004 הושבע לשגריר ארצות הברית באו"ם, במקומו של ג'ון נגרופונטה.
הוא ניסה לקדם הסכמי שלום בסודאן, אך כהונתו נמשכה כחצי שנה בלבד.
לאחר שמונתה קונדוליזה רייס למזכירת המדינה, התפטר דנפורת' מתפקידו.
ב־1999 מינתה אותו התובעת הכללית של ארצות הברית ג'אנט רינו לעמוד בראש חקירת אירועי המצור בווייקו (1993).
הדו"ח שפרסם, שכונה "דו"ח דנפורת'", בחן את תפקוד ה־FBI בפרשה.
ביולי 2000 נכלל ברשימת המועמדים האפשריים לתפקיד סגן הנשיא לצד ג'ורג' ווקר בוש, יחד עם מושל מישיגן ג'ון אנגלר, מושל ניו יורק ג'ורג' פטאקי, מושל פנסילבניה טום רידג', ומזכירת התחבורה של ארצות הברית ונשיאת הצלב האדום האמריקאי לשעבר, אליזבת דול, אך בוש בחר לבסוף בדיק צ'ייני.
ב־2001 מונה לשליח מיוחד לסודאן, וב־2005 נחתם הסכם שלום שסיים את מלחמת האזרחים השנייה במדינה.
דנפורת' ניהל טקסי לוויה ממלכתיים, בהם של הנשיא רונלד רייגן, מנכ"לית וושינגטון פוסט קתרין גרהאם, הסנאטור הארי בירד הבן, ומבקר המדינה של מיזורי תום שווייך.
במאמרי דעה פרסם ביקורת על המפלגה הרפובליקנית, שלדבריו נשלטת יותר ויותר בידי גורמים דתיים שמרניים.
ב־2015 הצטרף ל־299 רפובליקנים אחרים בקריאה לבית המשפט העליון לאשר נישואים חד מיניים.
הוא היה מנטור ותומך מרכזי של ג'וש האולי, אך לאחר אירועי ה־6 בינואר 2021 טען כי תמיכתו בו הייתה "הטעות הגדולה בחיי."
לאחר פרישתו מהסנאט ב־1995 חזר לעסוק בעריכת דין, תחילה במשרד Bryan Cave ולאחר מכן במשרד Dowd Bennett.
במאי 2012 קבוצת משקיעים בראשות חתנו רכשה את קבוצת ההוקי סנט לואיס בלוז, שבה היה דנפורת' משקיע.
ביוני 2019 עברה הקבוצה לשליטתם המלאה.
לשניים חמישה ילדים ו־15 נכדים.
לדנפורת' יש כוכב בשדרת התהילה של סנט לואיס, והוא חבר כבוד בארגון ההומניטרי Wings of Hope.
ג'ון ניקולס דלטון היה פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1966–1973, במהלך 1973 כחבר הסנאט של מדינתו, בשנים 1974–1978 כסגן המושל ה-32 של המדינה, ולאחר מכן ועד 1982 כמושל וירג'יניה ה-63.
ג'ון דלטון נולד בעיר אמפוריה שבווירג'יניה.
הוא אומץ על ידי דודו, תאודור רוזוולט דלטון, שהיה בעצמו מועמד הרפובליקנים למשרת מושל וירג'יניה ב-1953 וב-1957, ועל ידי רעייתו, מרי (לבית טרנר) דלטון.
כבחור צעיר, שכנתו הייתה שארלוט גיסן , שהייתה הרפובליקנית הראשונה שנבחרה לבית הנבחרים של וירג'יניה.
הוא סיים את לימודיו בקולג' ויליאם ומרי בוויליאמסבורג שבווירג'יניה ובבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה.
דלטון שירת בשני בתי המחוקקים של האספה הכללית של וירג'יניה, בבית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1966–1973, ומינואר ועד דצמבר 1973, כחבר הסנאט המדינתי.
בשנים 1974–1978 כיהן דלטון כסגן מושל המדינה תחת המושל מילס גודווין.
לאחר מכן ועד 1982 הוא כיהן כמושל וירג'יניה ה-63. כמושל, הוא קידם צעדי מדיניות להגבלת הממשלה.
הוא גם יישב תביעות משפטיות פדרליות בנוגע לביטול ההפרדה הגזעית במוסדות ההשכלה הגבוהה של וירג'יניה.
ב-1956 נשא דלטון לאישה את אדווינה ג'נט פנזר, ולשניים נולדו שלושה ילדים.
ג'ון דלטון נפטר בריצ'מונד ב-30 ביולי 1986 כתוצאה מסרטן הריאה, בגיל 55. הוא נטמן בבית הקברות סנרייז שבעיירה פיירלון, וירג'יניה.
ג'ון האנטר היה איכר אמריקאי, אשר ייצג את קרוליינה הדרומית בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-1793 עד 1795 ובסנאט של ארצות הברית מ-1796 עד 1798.
האנטר נולד בפרובינציית קרוליינה הדרומית בסביבות 1752, אך תאריך לידתו המדויק אינו ידוע.
הוא התחנך בקרוליינה הדרומית והפך לבעל מטעים ליד ניוברי, קרוליינה הדרומית.
הוא כיהן בבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית בין השנים 1786 ל-1792, והיה אלקטור פדרליסט בבחירות לנשיאות ב-1792.
בשנת 1792 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא כיהן בקונגרס השלישי, מ-4 במרץ 1793 עד 3 במרץ 1795. הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית כדמוקרטי-רפובליקני, ומילא את המקום שהתפנה כתוצאה מהתפטרותו של פירס באטלר; הוא כיהן מ-8 בדצמבר 1796 עד 26 בנובמבר 1798, אז התפטר.
לאחר שעזב את הסנאט, האנטר חידש את עבודתו במטעים שלו.
הוא מת ב-30 בדצמבר 1802, ונקבר בבית הקברות הפרסביטריאני של ליטל ריבר/דומיניק במחוז ניוברי, קרוליינה הדרומית.
ג'ון הנרי סונונו הוא פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל ה־75 של ניו המפשייר בין השנים 1983–1989 וכראש סגל הבית הלבן תחת נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש בין השנים 1989–1991.
סונונו נולד בקובה לאב אמריקאי ולאם סלוודורית, והוא ממוצא יווני, היספני ולבנוני – מה שהפך אותו לאמריקאי-ערבי, אמריקאי-יווני ואמריקאי-היספני הראשון שכיהן כמושל ניו המפשייר וכראש סגל הבית הלבן.
הוא אביו של ג'ון א.
סונונו, לשעבר סנאטור מטעם ניו המפשייר, ושל כריס סנונו, לשעבר מושל ניו המפשייר.
בין השנים 2009–2011 כיהן כיו"ר המפלגה הרפובליקנית של ניו המפשייר.
סונונו נולד בהוואנה, בירת קובה, בשעה שהוריו ביקרו שם בנסיעת עסקים.
הוא בנם של ויקטוריה (לבית דאדא) וג'ון סאלח סונונו, מפיץ סרטים בין-לאומיים.
משפחת אביו מרקע כנוצרי יווני-אורתודוקסי והיא היגרה לארצות הברית מלבנון בראשית המאה ה-20. שורשיו המשפחתיים בצד זה הם מהפזורה היוונית-נוצרית בירושלים וגם ערביים מביירות.
ג'ון סאלח סונונו נולד בבוסטון שבמסצ'וסטס.
אמו, ויקטוריה דאדא, נולדה באל סלוודור.
גם משפחתה הייתה יוונית-אורתודוקסית, ממוצא יווני והיספני, והתיישבה באמריקה המרכזית בראשית המאה ה-20.
כילד, סונונו ביקר בביירות בשלהי שנות ה-40 של המאה ה-20. הוא גדל בניו יורק ולמד באקדמיה הצבאית לה סאל שבלונג איילנד.
בשנת 1961 השלים לימודי תואר ראשון, ב-1963 קיבל תואר שני, וב-1966 קיבל תואר דוקטור מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס – כולם בהנדסת מכונות.
במהלך לימודיו הגבוהים היה חבר באחווה פי סיגמא קפא.
בין השנים 1966 ל-1982 לימד סונונו באוניברסיטת טאפטס, שם היה פרופסור מן המניין להנדסת מכונות.
בין השנים 1968 ל-1973 כיהן כסגן דקאן הפקולטה להנדסה באוניברסיטה.
עד 1988 סונונו שמר על תוארו והטבות שכר הלימוד למשפחתו מטאפטס במהלך חופשה ללא תשלום בת שש שנים – דבר שנחשב לנדיר במיוחד – אשר חפפה לכהונתו כמושל.
בנוסף, הוא היה חבר במועצה המייעצת של תוכנית הטכנולוגיה והמדיניות במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס מ-1984 עד 1989.
סונונו, חבר המפלגה הרפובליקנית, ייצג את מחוז רוקינגהם החמישי בבית הנבחרים של ניו המפשייר בין השנים 1973–1975. הוא התמודד על מושב בסנאט של ניו המפשייר ב-1974 וב-1976, אך הפסיד בבחירות הכלליות בשני המקרים לדלברט פ.
בנובמבר 1978 התמודד למועצת המבצעת של ניו המפשייר, אך הפסיד בבחירות הכלליות לדאדלי דאדלי .
בשנת 1980 התמודד אל הסנאט של ארצות הברית, אך הפסיד בבחירות המקדימות לוורן רודמן.
בנובמבר 1982 נבחר סונונו למושל ניו המפשייר, לאחר שגבר בבחירות הכלליות על המושל הדמוקרטי המכהן יו גלן עם 51.47% מקולות הבוחרים.
סונונו הושבע כמושל ה-75 של ניו המפשייר ב-6 בינואר 1983, ונבחר מחדש פעמיים, וכך כיהן שלוש כהונות רצופות.
הוא היה המושל הערבי-אמריקאי הראשון של ניו המפשייר.
במהלך כהונתו שימש כיושב ראש קואליציית מושלי צפון-מזרח ארצות הברית, איגוד המושלים הרפובליקנים, ובשנת 1987 – אגודת המושלים הלאומית.
סונונו עורר זעם בקרב גורמים מסוימים כאשר היה המושל היחיד מבין מדינות ארצות הברית שלא קרא לבטל את החלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם שקבעה כי הציונות היא גזענות.
מאוחר יותר שינה את עמדתו בנושא ותמך במצע הפרו-ישראלי של המפלגה הרפובליקנית בבחירות 1988.
סונונו היה ראש סגל הבית הלבן תחת נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש וכיהן בתפקיד בין השנים 1989–1991. ב-21 במאי 1990 כינה אותו מגזין טיים "השוטר הרע של בוש" על שערו.
סונונו נחשב לאחראי לוויתור של בוש באמצע כהונתו על הבטחת הקמפיין שלו מ-1988 "קראו את שפתיי: לא עוד מיסים" .
כשנשאל לגבי תפקידו במניעת ההסכם, אמר סונונו:
סונונו המליץ לנשיא בוש למנות את דייוויד סוטר, יליד ותושב ניו המפשייר, לשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, בעקבות המלצה של ידידו הקרוב הסנאטור וורן רודמן.
הוול סטריט ג'ורנל תיאר את סוטר כ"שופט ליברלי" והאשים את רודמן בכך ש"מכר" אותו לסונונו בתור מועמד שמרני שניתן לאשר בסנאט ללא מאבק, וזאת לאחר שהמועמדות הקודמת של רוברט בורק נתקלה בהתנגדות עזה.
רודמן כתב בספר זיכרונותיו כי חשד מלכתחילה שסוטר לא יבטל תקדימים ליברליים.
מאוחר יותר אמר סונונו כי התאכזב מעמדותיו של סוטר, והיה מעדיף שיתיישר יותר עם השקפותיו של השופט אנטונין סקאליה.
ביום השנה ה-24 לתקרית ליברטי, כ-50 ניצולים מספינת ליברטי, ובהם קפטן ויליאם מקגונאגל, הוזמנו לבית הלבן לפגישה עם הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש, בפגישה שאורגנה על ידי חברי הקונגרס לשעבר פול פינדלי ופיט מקלוסקי .
לאחר שהמתינו למעלה משעתיים, הנשיא בוש נופף להם בעת שחלף על פניהם במכונית הנשיאותית, אך לא נועד עמם באופן אישי.
רבים מהניצולים הביעו את אכזבתם מכך.
במקום זאת, סונונו והיועץ לביטחון לאומי ברנט סקוקרופט קיבלו את פניהם.
ברוקס, שהתבטא בעבר בתמיכה בניצולי הליברטי, העניק להם ציון לשבח יחידתי נשיאותי, שנחתם על ידי הנשיא לינדון ג'ונסון אך מעולם לא הוענק.
גם יושב ראש המטות המשולבים לשעבר, האדמירל תומאס הינמן מורר , שהיה מזה שנים תומך בניצולי הליברטי, נכח במפגש.
הפגישה עוררה התנגדות מצד הליגה נגד השמצה, שחששה שהמפגש נובע מניסיון לקדם את הנרטיב שישראל תקפה את הספינה במכוון, בניגוד לגרסה המוצהרת של ישראל וארצות הברית שהיה מדובר במקרה של טעות בזיהוי.
כראש סגל הבית הלבן, יצא סונונו לנסיעות אישיות, בין היתר לחופשות סקי, וסיווג אותן כנסיעות רשמיות בתואנות שונות כגון "שימור הסביבה" או קידום יוזמת "אלף נקודות האור".
הוושינגטון פוסט דיווח כי מטוסיו של סונונו "לקחו אותו לאירועי גיוס כספים של רפובליקנים אמידים, אתרי סקי, אתרי גולף ואפילו לרופא השיניים שלו בבוסטון".
סונונו שילם לממשלה הפדרלית רק 892 דולר עבור טיסותיו במטוסי חיל האוויר של ארצות הברית, ששוויין הכולל נאמד ביותר מ-615 אלף דולר.
סונונו גרס כי השימוש שלו במטוסים היה הכרחי משום שהיה עליו להיות זמין לטלפון בכל עת מסיבות של ביטחון לאומי.
בעקבות הפרשה, סונונו הפך מושא לעג בתוכניות אירוח רבות.
המצב החמיר זמן קצר לאחר מכן, כאשר – לאחר שהפיץ שמועות על קשיים כלכליים במשפחתו – נראה נוסע במכונית ממשלתית ממשרדו בוושינגטון אל מכירה פומבית של בולים נדירים בבית המכירות הפומביות כריסטי'ס שבניו יורק, שם הוציא 5,000 דולר על בולים נדירים.
סונונו שלח את הרכב והנהג חזרה לוושינגטון כשהם ריקים, בעודו עצמו שב במטוס פרטי של חברה מסחרית.
בתוך שבוע, 45 עיתונים פרסמו מאמרי מערכת על סונונו, כמעט כולם בגנות מעשיו.
סונונו התפטר מתפקידו בבית הלבן בראשית דצמבר 1991].
בהוראת היועץ המשפטי של הבית הלבן, ק.
בוידן גריי, ובסיוע המפלגה הרפובליקנית, סונונו החזיר לממשלה יותר מ-47 אלף דולר עבור הטיסות.
עם זאת, ההחזרים חושבו לפי תעריפי טיסה מסחריים, שהיו כעשירית מהעלות האמיתית של הטיסות; טיסת סקי אחת בלבד לווייל שבקולורדו, עלתה למשלם המיסים 86,330 דולר.
בהמלצת ג'ורג' ווקר בוש, אז בנו של הנשיא, התפטר סונונו מתפקידו כראש הסגל של הבית הלבן ב-4 בדצמבר 1991. הוא נשאר בבית הלבן כיועץ לנשיא ארצות הברית עד 1 במרץ 1992.
סונונו שימש כמנחה-שותף בתוכנית "Crossfire" של CNN מדי ערב, ממרץ 1992 ועד פברואר 1998.
בנוסף, סונונו סייע בהקמתה ושימש כמהנדס ראשי של חברת "Astro Dynamics Inc" בין השנים 1960 ל-1965.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012, בתפקידו כיו"ר-משותף של מטה הבחירות הנשיאותי של מיט רומני, עורר סונונו סערה כשכינה את הנשיא המכהן ברק אובמה "לא-אמריקאי".
לאחר שספג ביקורת חריפה על דבריו, הוא התנצל זמן קצר לאחר מכן.
חודשים אחדים אחר כך שוב עורר מחלוקת בשיא מערכת הבחירות של רומני, כשאמר כי לדעתו הסיבה לכך שמזכיר המדינה של ארצות הברית לשעבר, קולין פאוול הרפובליקני, הביע תמיכה באובמה במקום ברומני, היא ששניהם בני אותו הגזע.
לאחר הבחירות, סונונו תירץ את הפסדו של רומני בכך שתומכיו של אובמה "תלויים" בתוכניות ממשלתיות.
סונונו מכהן כנשיא ".JHS Associates, Ltd" וכשותף בחברת "Trinity International Partners", חברה פרטית לשירותים פיננסיים.
הוא גם חבר במועצת הכבוד המייעצת של לשכת המסחר ארצות הברית–אזרבייג'ן.
ג'ון האברד היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל ה-22 של מדינת מיין בין השנים 1850–1853. האברד היה חבר המפלגה הדמוקרטית.
האברד נולד ב-22 במרץ 1794 ברידפילד שבמחוז מיין, והיה בנם של ד"ר ג'ון ואוליב וילסון האברד, שניהם ילידי ניו המפשייר.
אביו נולד בשנת 1759 בעיירה קינגסטון, ואמו בשנת 1761 בברנטווד.
בני הזוג עברו לרידפילד בשנת 1784, והקימו משפחה בת 12 ילדים – שמונה בנות וארבעה בנים, מתוכם שניים מתו בילדותם.
האב היה רופא וחקלאי, ובמשך תקופה מסוימת מצבו היה טוב, אך בהמשך נקלע לקשיים כלכליים ואיבד את מרבית רכושו.
בילדותו נהנה האברד מהשכלה בסיסית בלבד בבית הספר המקומי, ועד גיל 16 למד עשרה חודשים בבית ספר תיכון.
הוא היה צעיר חזק ובעל כוח גופני רב, והקדיש את זמנו לעבודה בחווה המשפחתית שניהל בעצמו.
לאחר שהחליט להשלים את השכלתו התיכונית, הקדיש את כל שעות הפנאי ללימודים עד גיל 19.
כאשר רצה להתחיל את לימודיו הגבוהים, רכב על סוסו לאולבני שבניו יורק, שם הועסק כמורה פרטי במשפחה אמידה והקדיש את כל שעות הפנאי ללימודים ולעמידה בתנאי הסף לקבלה אל דארטמות' קולג'.
התקדמותו הייתה כה מהירה, עד שבתוך שנה אחת הצליח לעבור את בחינות הכניסה לשנה השנייה.
הוא החל את לימודיו בדארטמות' בשנת 1814, וסיים אותם בהצטיינות בשנת 1816, במיוחד בתחום המתמטיקה.
לאחר סיום לימודיו מונה למנהל אקדמיית הולאוול ולימד בה שנתיים כדי להחזיר את חובותיו מתקופת הלימודים.
אחר כך עבר למחוז דינווידי שבווירג'יניה, שם לימד באקדמיה מקומית במשך שנתיים.
בהמשך החליט לפנות ללימודי רפואה, ובשנת 1820 החל ללמוד בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פנסילבניה שבפילדלפיה, וקיבל תואר דוקטור לרפואה בשנת 1822. הוא נשאר בווירג'יניה עד לשנת 1829 ועבד שם כרופא.
בשנת 1825 נשא לאישה את שרה (הודג') בארט מהעיר דרזדן שבמיין.
לשניים נולדו שני ילדים, ואחד מהם מת בילדותו בווירג'יניה.
אחיו של האברד, תומאס, שגם הוא התפרנס מרפואה, הצטרף אליו לווירג'יניה אך מת ממחלה זמן קצר לאחר תחילת דרכו המקצועית המבטיחה.
מות ילדו ואחיו העציבו מאוד את האברד ורעייתו, לכן החליטו לשוב למיין.
בטרם יעשו כן, סבר האברד כי ראוי שישהה זמן מה בבתי החולים ובבית הספר לרפואה בפילדלפיה, כדי להשתלם עוד במקצועו.
כך עשה, ובשנת 1830 השתקע לצמיתות בעיר הולאוול שם רכש לו מוניטין כרופא מצליח.
אף שהיה מסור כל כולו למקצוע הרפואה וטרוד בעמליו, האברד לא הזניח את חובותיו הציבוריות.
בצעירותו אימץ את עקרונות המפלגה הדמוקרטית, והיה נאמן לה בכל מאודו ותומך נלהב בה.
בשנת 1843 נבחר אל הסנאט של מיין.
במהלך כהונתו שם נעשה ניסיון להעביר חוק שימנע את יישום חוק העבדים הנמלטים שעבר בקונגרס בשנת 1793. האברד כיהן כיו"ר הוועדה שאליה הועברו הצעת החוק והעצומות שתמכו בכך.
אף שהיה מתנגד חריף לעבדות בארצות הברית, טען כי העברת החוק תהווה מעשה בלתי-חוקתי והפרה של החוק הפדרלי.
טיעוניו התקבלו, והצעת החוק נדחתה בסנאט.
בשנת 1849 הועמד האברד בידי מפלגתו לתפקיד מושל מיין, ובבחירות הכלליות ניצח את א.
המלין, מועמד המפלגה הוויגית (ואחיו של סגן נשיא ארצות הברית לעתיד האניבל המלין).
הוא נבחר מחדש בשנת 1850 כאשר גבר על המועמד הוויגי ויליאם קרוסבי.
בעקבות תיקון בחוקת מיין, המחוקקים הוחזר השיבו את מועד תחילת כהונת המושל ליום רביעי הראשון של חודש ינואר, וכהונת הממשלה, על פי החלטת בית המחוקקים, הוארכה לשנה נוספת ללא קיום בחירות בשנת 1851. ב-1852 הועמד האברד פעם נוספת כמועמד הדמוקרטי לתפקיד המושל.
על אף שגרף רוב יחסי גדול של קולות הבוחרים, הוא לא זכה ברוב מוחלט, וקרוסבי נבחר על ידי בית המחוקקים למושל מיין לאחר מאבק פרלמנטרי ממושך.
במהלך כהונתו כמושל קרא האברד להקמת בית ספר לעבריינים צעירים, מכללה חקלאית, מכללת נשים, ולהקצבת תקציבים הולמת עבור תמיכה כספית באקדמיות ובמכללות – יוזמות שכמעט כולן יושמו בשנים שלאחר מכן.
הוא המליץ לרכוש את כל הקרקעות שבתחומי המדינה שהיו בבעלות משותפת או נפרדת של מיין ומסצ'וסטס, ובית המחוקקים אישר בשנת 1852 החלטה המסמיכה אותו לפעול בנושא זה לפי שיקול דעתו.
האברד, יחד עם אנסון מוריל וג'ון א.
פור , ניהל משא ומתן שהוביל בסופו של דבר לרכישת הקרקעות במחירים נוחים במיוחד למדינה.
בשנת 1851 חתם האברד, בתפקידו כמושל, על חוק היובש של מיין – שהיה הראשון מסוגו בארצות הברית.
תמיכתו בחוק זה הייתה לצנינים בעיני חברי מפלגתו, שסירבו לתמוך בהמשך כהונתו ובכך נסתם הגולל על הקריירה הפוליטית שלו.
בשנת 1859 מונה לנציב במסגרת אמנת ההדדיות האמריקאית-קנדית שנחתמה בין ארצות הברית לאימפריה הבריטית ב-1854, ושכללה סוגיות הנוגעות לדיג.
זה היה תפקידו הרשמי האחרון.
מות בנו, ג'ון האברד הבן, שנפל בהתקפה על פורט הדסון במאי 1863 במלחמת האזרחים האמריקנית, היה אסון שהעיב על שנותיו האחרונות.
בנו האחר, קולונל תומאס המלין האברד, שירת במיליציית מיין ושרד את המלחמה.
הוא חי כדי לראות את סופה של המלחמה, אך לא את השלום המלא בין הצפון לדרום, לו ייחל מאוד.
הוא מת בפתאומיות ב-6 בפברואר 1869 בביתו שבהולאוול.
ג'ון וורוויק דניאל היה עורך דין, סופר ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, אשר כיהן בשני בתי בית המחוקקים של וירג'יניה, ובשני בתי הקונגרס של ארצות הברית.
הוא ייצג את וירג'יניה בבית הנבחרים בין 1885 ל־1887, ובסנאט של ארצות הברית מ־1887 ועד מותו ב־1910.
דניאל כונה לעיתים "האריה הצולע של לינצ'בורג", בהתייחס לנכות הקבועה שלו, שנגרמה מפציעה בקרב "היער" במלחמת האזרחים, בעת ששירת כקצין בדרגת מייג'ור בצבא הקונפדרציה.
דניאל נולד ב-5 בספטמבר 1842 בלינצ'בורג, וירג'יניה, והיה בנם של השופט ויליאם דניאל (שכיהן בבית המשפט העליון של וירג'יניה) ואשתו שרה אן וורוויק דניאל, בתו של סוחר טבק עשיר מלינצ'בורג.
אמו נפטרה אחרי לידת אחותו שרה (1918–1845), כאשר ג'ון היה בן שלוש.
זמן קצר אחר כך הודיע אביו על מכירת כל רכוש המשפחה או חלקו – מה שהפך לימים לרובע ההיסטורי "דניאל'ס היל".
ג'ון הצעיר גודל בידי סבו מצד אמו, ולמד בבתי ספר פרטיים, כולל בית הספר של ד"ר גסנר הריסון.
אביו נישא מחדש (לאליזבת קבל), ובנה אחוזה נוספת באזור, "ריברמונט", שכיום משמשת כפארק עירוני, אף שחלק גדול מן הקרקע פוצל אחרי 1870 ובשל המשבר הפיננסי של 1873.
ב־1869 נישא דניאל לג'וליה אליזבת מרל, ולבני הזוג נולדו שתי בנות ושלושה בנים.
לאחר שפרשה וירג'יניה מהאיחוד, התגייס דניאל ליחידת פרשים מלינצ'בורג, אך בתחילת מאי 1861 קיבל דרגת לוטננט משנה ברגימנט הרגלים ה־27 של וירג'יניה.
הוא נפצע בקרב בול ראן הראשון.
בזמן שהחלים הועבר לרגימנט הרגלים ה־11 של וירג'יניה, וקודם ללוטננט ראשון ובהמשך לקצין שלישות.
הוא שירת בצבא הקונפדרציה עד 1864 והגיע לדרגת מייג'ור.
ב־24 במרץ 1863 מונה כקצין מטה של בן עירו, מייג'ור גנרל ג'ובל א.
ארלי, ושירת תחתיו במערכות רבות, כולל בקרב גטיסברג.
במאי 1864, בקרב "היער" (Wilderness), פגע כדור מיני ברגלו ושבר את עצם הירך.
מאז נזקק לקב ומשום כך התפטר מן השירות.
קריירה משפטית ופוליטית לאחר המלחמה
דניאל למד משפטים באוניברסיטת וירג'יניה בשארלוטסוויל והוסמך לעריכת דין ב־1866. הוא הצטרף למשרד עורכי הדין של אביו בלינצ'בורג.
למרות נכותו, דניאל אהב נאומים ציבוריים – במיוחד כאלה שהנציחו את מאמץ המלחמה של הדרום ותקפו את תקופת השיקום ואת הרפובליקנים.
הוא נכנס לפוליטיקה, ובוחרי מחוז קמפבל בחרו בו מטעם המפלגה השמרנית לבית הנבחרים של וירג'יניה בין השנים 1869–1872. הוא לא התמודד לתקופת כהונה נוספת.
הוא התמודד ללא הצלחה על מועמדות למושב בקונגרס ב־1872 וב־1874. בין מערכות הבחירות נאם רבות בזכות מועמדי המפלגה השמרנית בבחירות של 1873. "חוק המימון" של 1871 – ששיחזר את חובות וירג'יניה מלפני המלחמה – הפך לנושא מרכזי בפוליטיקה של וירג'יניה.
דניאל היה מתומכיו המובילים של החוק (קבוצת "הפאנדרים"), בעוד מתנגדיו (קבוצת "המתאמים מחדש") ביקשו לצמצם את תשלומי הריבית.
ב־1876 פרסם דניאל את ספרו המשפטי "מסה על דיני שטרות חליפין", שזכה לכמה מהדורות נוספות.
באותה שנה נאם בעד המועמד הדמוקרטי לנשיאות סמואל טילדן.
עם זאת, בוחרי מחוז קמפבל בחרו בו שוב לסנאט המדינתי ב־1875 והוא נבחר מחדש פעם נוספת לפני שהתפטר ב־1881.
ב־1881 התמודד דניאל לתפקיד מושל וירג'יניה מטעם המפלגה השמרנית, אך הפסיד לוויליאם א.
קמרון, מועמד קואליציית הרפובליקנים והמתאמים מחדש, בהפרש 12,000 קולות מתוך 211,000. במהלך אחת ההרצאות אמר דניאל כי "עדיף לשרוף את בתי הספר...
מאשר לממן אותם בכסף שנלקח בכפייה" מבעלי האג"ח.
ב־1882 התפרקה המפלגה השמרנית והפכה למפלגה הדמוקרטית של וירג'יניה, בהובלת איל הרכבות ג'ון ברבור הבן.
ב־28 ביוני 1883 נשא דניאל נאום בן שלוש שעות בטקס חנוכת פסל רוברט א.
לי באוניברסיטת וושינגטון ולי – נאום שפורסם בעיתונים רבים.
בבחירות 1883 הפכו סוגיית הגזע והשחיתות בקרב המתאמים מחדש והרפובליקנים לנושאים מרכזיים.
דניאל הכריז: "אני דמוקרט כי אני אדם לבן וירג'יאני".
הדמוקרטים זכו ברוב בבית המחוקקים, שאז אף הוגדר מחדש על פי מפקד 1880. דניאל גם קיבל סוף סוף את מועמדות הדמוקרטים למחוז הקונגרס השישי, וזכה בבחירות.
בזמן כהונתו בקונגרס, נבחר דניאל ב־1901 לוועידת החוקה של וירג'יניה (1901–1902), בה שימש בוועדת הזכאות לבחירות ותמך בדרישות מבחני קריאה וכתיבה – מה שהפך לכלי מרכזי לשלול זכויות הצבעה משחורים ומלבנים עניים.
ב־1884 נבחר דניאל לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של וירג'יניה, והחל לכהן ב־4 במרץ 1885. ב־1887 נבחר לסנאט של ארצות הברית במקום הסנאטור מטעם מפלגת המתאמים מחדש, ויליאם מהון.
בסנאט שימש כיו"ר הוועדה לרוויזיה של חוקי ארצות הברית, והיה חבר בוועדות נוספות, כולל ועדת הבריאות הלאומית והסגר, ועדת תאגידים במחוז קולומביה, ועדת תביעות קרקע פרטיות ועוד.
דניאל תמך בהתערבות ארצות הברית בקובה בשנות ה-90 של המאה ה-19, נאם רבות נגד הזוועות הספרדיות, התנגד לביטול "חוק שרמן לכסף", ותמך במועמד הדמוקרטי ויליאם ג'נינגס ברייאן.
בהמשך נטש את נושא הכסף החופשי כקווי מדיניות לא יעילים.
הוא גם תמך בהקמת מימון פדרלי לבתי ספר.
דניאל עסק רבות בענייני ותיקי מלחמה, והיה מעורב בתכנון הראשוני של האנדרטה של וירג'יניה בשדה הקרב גטיסברג.
קודם לכן הוביל אירועי זיכרון בלינצ'בורג לאחר מות רוברט לי.
דניאל לקה בשבץ מוחי בפילדלפיה באוקטובר 1909, אך בכל זאת נבחר מחדש לסנאט בינואר שלאחר מכן.
במרץ 1910 לקה בשבץ נוסף בפלורידה, ששיתק את צד שמאל של גופו.
הוא שב ללינצ'בורג, שם טופל בסנטוריום, ונפטר מדימום מוחי ב־29 ביוני 1910. משפחתו סירבה לקיים לו הלוויה ממלכתית.
הוא הותיר אחריו את אשתו, אחותו, שני בנים ובת.
הוא נקבר בבית העלמין "ספרינג היל" בלינצ'בורג.
הוקמו תרומות להקמת פסל ברונזה גדול של דניאל, לבוש מדים של צבא הקונפדרציה ויושב כשקב נשען לצדו.
הפסל, מעשה ידי מוזס עזרא, נושא את הכיתוב: "הווירג'יאני המוביל והאהוב ביותר בזמנו".
הוא נחנך ב־1915 ועומד עד היום בלינצ'בורג.
ביתו של אביו, "פוינט אוף האנור", נרשם במרשם הלאומי של אתרים היסטוריים ב־1970 והוא משמש כיום כמוזיאון.
גם בית הולדתו, "בית ג'ון מרשל וורוויק", נרשם במרשם הלאומי ב־1996.
ג'ון אנתוני דנהר היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קונטיקט, וכשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה.
דנהר נולד ב־9 בינואר 1899 בעיר מרידן שבמחוז ניו הייבן, קונטיקט, ולמד בבתי הספר המקומיים.
בשנת 1920 קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת ייל, ולאחר מכן למד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל.
בשנת 1918 שירת כקצין בדרגת לוטננט בצבא ארצות הברית במסגרת חיל ההכשרה הצבאי לסטודנטים וחיל המילואים לקצינים.
בשנת 1922 הוסמך לעריכת דין והחל לעסוק במשרד פרטי בהרטפורד, קונטיקט, ובהמשך גם בוושינגטון די.
סי., פעילות שנמשכה עד 1953. בשנים 1922–1934 כיהן כעוזר תובע פדרלי במחוז קונטיקט.
בין השנים 1933–1935 כיהן כמזכיר המדינה של קונטיקט וכחבר במועצת הכספים והפיקוח של המדינה.
בבחירות לסנאט בשנת 1938 ניצח דנהר בפער קטן את הסנאטור המכהן אוגוסטין לונרגן, ובשנים 1939–1945 כיהן כסנאטור רפובליקני מטעם קונטיקט.
בשנת 1944 התמודד לכהונה נוספת אך לא נבחר מחדש.
בין השנים 1946–1953 שימש יועץ לוועדת הסנאט הרפובליקנית הלאומית.
ב־1 באוקטובר 1953 מינה הנשיא דווייט אייזנהאואר את דנהר במינוי פגרה לשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה, במקומו של השופט ג'יימס מקפרסון פרוקטור.
הוא הושבע לתפקיד ב־20 בנובמבר 1953. בינואר 1954 הוגש מינויו הרשמי, וב־30 במרץ 1954 אושר המינוי על ידי הסנאט.
כתב המינוי הוענק לו ב־31 במרץ 1954.
ב־22 בינואר 1969 עבר למעמד של שופט בכיר.
לאחר מכן שירת במשרה חלקית גם בבית המשפט הפדרלי לערעורים של המחוז השני.
בשנת 1980 עבר למעמד של שופט בכיר בלתי פעיל.
כהונתו הסתיימה עם מותו ב־22 בספטמבר 1990 בווסט הרטפורד שבקונטיקט, שם התגורר מאז 1969. הוא נטמן בבית הקברות Sacred Heart בעיר מרידן.
דנהר השלישי, הוא שופט בבית המשפט העליון של קונטיקט ומכהן כיום במחוז ליצ'פילד.
ג'ון קלדוול הולט היה מחנך וסופר אמריקאי, ונחשב לאבי תנועת החינוך החופשי.
הולט נולד בניו יורק, בכור לשני אחיו.
סמוך לסיום לימודיו באוניברסיטה, הצטרף הולט לצי ארצות הברית ושירת על סיפונה של הצוללת USS Barbero שנלחמה באוקיינוס הפסיפי במלחמת העולם השנייה.
במהלך המלחמה הגיע למסקנה שנשק גרעיני הוא הסכנה הגדולה ביותר לעולם, ושרק ממשלה עולמית תוכל למנוע מלחמה גרעינית.
לאחר שרותו הצבאי, החל לעבוד בסניף הניו יורקי של United World Federalists, ובתוך שש שנים התקדם ממשרה של עובד בחדר הדואר לדירקטור ומנהל הארגון.
הולט עבד כמורה בקולורדו, ולאחר מכן לימד בבוסטון.
הוא פיתח פרויקט של תצפית בכיתה, יחד עם עמיתו לעבודה, ביל האל.
אחד מהם היה מלמד והשני היה צופה בו ובכיתה.
במהלך 11 שנות הוראה אסף הולט סיכומי תצפיות רבות, אשר הפכו לבסיס לשני ספריו הראשונים: כיצד נכשלים ילדים (אשר יצא במהדורה עברית) וכיצד לומדים ילדים.
ספרים אלו מכילים את הבסיס לפילוסופיה החינוכית של הולט.
לשיטתו, הסיבה המרכזית שבגינה ילדים אינם לומדים בבתי ספר היא פחד: פחד לטעות, פחד להיות מושא ללעג בעיני המורים ושאר הילדים, פחד להיות פחות טובים בלימודים בהשוואה לילדים אחרים, ועוד.
לדבריו, מצב זה החמיר עקב כך שילדים הוכרחו ללמוד נושאים שאינם מעניינים אותם.
לאחר שנות עבודה רבות במסגרת בית הספר, קובע הולט – בניגוד לפסיכולוגים והוגי דעות מתחילת המאה אשר תקפו את מערכת החינוך המוסדית אך ניסו להציע לה "מקצה שיפורים" – שרפורמה בבתי הספר ובמערכת החינוך אינה אפשרית, משום שהמערכת היא שגויה מהיסוד.
קביעה זו הפכה את הולט לאבי החינוך הביתי בארצות הברית.
על פי הולט, "החינוך הממוסד פועל מתוך ההנחה שילדים לומדים רק כאשר מלמדים אותם, רק את מה שמלמדים אותם, ורק בגלל שמלמדים אותם.
הולט הגדיר את הרציונל של החינוך הביתי תוך קביעה מפורשת שאין עילה להכריח ילד ללמוד.
החופש ללכת בעקבות תחומי העניין האישיים של הילד, בצירוף מגוון המשאבים ללמוד בעזרתם, טובים יותר מכל למידה פרונטלית.
גישה זו הפכה למוכרת כ"חינוך חופשי" או אנ-סקולינג (Unschooling).
בשנת 1976 פרסם הולט את הספר Instead of Education, בו פרט וקבע את הרציונלים של החינוך הביתי המודרני.
בעקבות תגובות ומכתבים רבים שקיבל הולט מהורים אשר ביצעו הלכה למעשה חינוך ביתי באופן אינטואיטיבי ומבלי להכיר את הרציונלים של הולט, ייסד הולט בשנת 1977 את מגזין החינוך הביתי הראשון בארצות הברית, Growing Without Schooling.
מגזין זה חיבר את ההורים ביבשת אמריקה אשר בחרו בחינוך ביתי.
הולט כתב מאמרים רבים והוציא לאור 11 ספרים.
בספר לעולם לא מאוחר מדי מתאר הולט את חוויותיו מלימוד נגינה בצ'לו אחרי שהיה בן ארבעים.
הספרים "כיצד נכשלים ילדים" ו"כיצד לומדים ילדים", יצאו לאור במהדורה הכוללת תוספות והארות.
הולט הלך לעולמו לפני שהשלים את ספרו האחרון בלמידה מתמדת.
את הספר הוציא לאור חבר נאמניו, באתר הקרוי על שמו, על בסיס הטיוטה המגובשת שהשאיר עם ציון קטעים ממאמרים והרצאות שלו שיש לשלב בפרקים השונים.
הספר יצא לאור בעברית בהוצאת פראג.
כיצד נכשלים ילדים, הוצאת מסדה, רמת גן, 1974.
בלמידה מתמדת, הוצאת פראג, תל אביב, 2004.
ג'ון וינסטון הווארד הוא פוליטיקאי שכיהן כראש ממשלת אוסטרליה ה-25, אשר נבחר לתפקיד ב-11 במרץ 1996 ולאחר מכן נבחר מחדש שלוש פעמים.
תקופת כהונתו כראש ממשלת אוסטרליה שנייה באורכה רק לזו של רוברט מנזיס.
בבחירות 2004 השתלטה המפלגה הליברלית האוסטרלית בהנהגתו על שני בתי הפרלמנט האוסטרלי.
בשנת 2007 הפסיד במערכת הבחירות האחרונה שלו למועמד מפלגת הלייבור קווין ראד.
הווארד גדל בארלווד, פרבר של מעמד הביניים בקרבת סידני.
הוא נקרא וינסטון על שם המדינאי הבריטי הידוע וינסטון צ'רצ'יל.
אביו ניהל תחנת דלק ומוסך, שם עבד גם הווארד הצעיר.
לאחר מות האב גידלה אמו של הווארד אותו ואת שני אחיו.
לאחר שסיים את בית הספר התיכון למד משפטים באוניברסיטת סידני.
ב-1957 הצטרף לשורות המפלגה הליברלית ולאחר שסיים את לימודיו עבד כעורך דין במקביל לפעילות מפלגתית מקומית בניו סאות ויילס.
ב-1971 נשא לאישה את ג'נט, אם שלושת ילדיו.
לפוליטיקה הארצית נכנס ב-1974 כאשר נשלח לבית הנבחרים כנציגו של אזור הבחירה בנלונג שבסידני, מושב אותו הוא מחזיק זה יותר משלושה עשורים.
כשהקים מלקולם פרייזר את ממשלתו ב-1975 מונה הווארד לתפקיד שר העסקים והצרכנות.
בדצמבר 1977 התקדם למשרד האוצר בגיל 38 בלבד.
על כן כונה "הנער האוצֵר" (The boy treasurer).
החל מ-1982 כיהן גם כסגן ראש המפלגה הליברלית.
כשר אוצר לא הצליח הווארד להביא לידי ביטוי את השקפת עולמו התאצ'ריסטית: אמצעים שהציע, כגון הורדת מס ההכנסה ומס החברות, שבירת האיגודים המקצועיים והפרטה מאסיבית, לא זכו לתמיכתו של פרייז'ר.
ב-1982 כמעט והתפטר הווארד מתפקידו במחאה על כלכלת הבחירות שעליה ניצח פרייז'ר שהתבטאה בהצעת תקציב גבוהה.
לאחר התבוסה בבחירות של 1983 הואשם כי שיקר לפרלמנט כשלא דיווח נכונה את גודל הגרעון שהשאירה הממשלה היוצאת.
התבוסה בבחירות הביאה להתפטרותו של פרייז'ר מהפרלמנט ומהנהגת המפלגה הליברלית.
את מקומו תפס אנדרו פיקוק, אשר ניצח את הווארד בבחירות לתפקיד.
הווארד נותר בתפקיד סגן ראש המפלגה.
לאחר תבוסה נוספת בבחירות של 1984, אם גם בפער קטן מהצפוי, החל פיקוק לחשוש מקריאת תיגר אפשרית של הווארד למנהיגותו.
לכן ניסה במאי 1985 למנוע את בחירתו מחדש לתפקיד הסגן.
לאחר שהווארד נבחר מחדש לתפקיד המשני בכל זאת, התפטר פיקוק מהנהגת המפלגה והותיר אותה להווארד.
הווארד תיאר את עצמו כמנהיג השמרן ביותר שקם לליברלים וחזה שרוח הזמן תתאים לעמדותיו השמרניות.
עמדות אלה התבטאו, בנוסף להיבט הכלכלי, גם בנושאים חברתיים.
במהלך השנתיים הראשונות שלו כמנהיג המפלגה נראה היה ששיעור הצמיחה הנמוך והאבטלה הגואה יוכלו לסייע להווארד להחזיר את הליברלים לשלטון.
אולם בסופו של דבר נבחר מחדש ראש הממשלה מטעם הלייבור בוב הוק, אשר היה מנהיג כריזמטי מהווארד.
גם העובדה שמועמד שמרן נוסף התמודד תרמה להפסדו של הווארד ב-1987 על ידי שפיצלה את הכוחות השמרניים ואפשרה לשמאל להישאר בשלטון.
ב-1988 נשא הווארד נאום שנוי במחלוקת שבו טען כי שיעור ההגירה האסייתית לאוסטרליה גבוה מדי.
כתוצאה מהנאום ומכישלונו בבחירות היה הווארד פגיע.
יריבו הישן פיקוק ניצל את שעת הכושר והדיח אותו ב-1989 מהנהגת המפלגה.
הווארד הוגלה לזמן קצר לספסלים האחוריים של הפרלמנט, מחוץ לממשלת הצללים.
למרות שהצליח לחזור משם לספסלים הקדמיים, נראה היה שמנהיגותו הפכה לנחלת העבר.
ב-1990 שוב הפסידו הליברלים בבחירות ולאחר מכן בחרו את ג'ון היוסון הצעיר כמנהיג.
הווארד השווה את עצמו ל-"לזרוס עם שלושה מעקפים".
סיכוייו לחזור לצמרת הפוליטית נראו קלושים.
שני מנהיגים כושלים לאחר מכן, לאחר שסגן ראש המפלגה פיטר קוסטלו סירב לקחת עליו את התפקיד ב-1995, קיבל הווארד הזדמנות נוספת.
למוד ניסיון, פנה כעת לכיוון מתון יותר: הוא חזר בו מההתנגדות שהביע לביטוח רפואי ממלכתי ונע למרכז המפה הפוליטית במגוון רחב של נושאים.
את ראש הממשלה פול קיטינג תקף על כך שהוא עוסק יותר מדי במדיניות חוץ ובנושאים שוליים כמו מאמצי פיוס עם האבוריג'ינים - נושאים שלא עניינו, אליבא דהווארד, את רוב אזרחי אוסטרליה.
הקמפיין נחל הצלחה רבה ובבחירות של 1996 ניצח הווארד ברוב גדול והחזיר את הליברלים לשלטון לאחר 13 שנים באופוזיציה.
הממשלה שהקים הווארד שמה לעצמה למטרה להתמודד עם "החור השחור התקציבי", כפי שכינו את הגרעון שהותירה להם ממשלת הלייבור.
ההוצאה הציבורית קוצצה על כל ענפיה: תוכניות להכשרה מקצועית בוטלו, תקציביהם של ארגונים אבוריג'ינים קוצצו, כפי שהבטיח הווארד בבחירות.
התקופה התאפיינה בהתעוררות כלכלית וצמיחה משמעותית אשר נזקפה על ידי הווארד למדיניות הפיסקלית של ממשלתו, אף שקיטינג טען שאין היא אלא תוצאה מאוחרת של מדיניות הממשלה הקודמת.
השגשוג הכלכלי הפך את הווארד למנהיג פופולרי מאוד, בין אם היה אכן פרי מדיניותו ובין אם לאו.
ב-1996, בעקבות מותם של 35 אנשים בטבח פורט ארתור, הנהיג הווארד מדיניות שכפתה על מדינות אוסטרליה לאסור את החזקתו של נשק אוטומטי, מדיניות שתרמה לפופולריות שלו בציבור הרחב אך עלתה לו בחוסר שביעות רצונם של גורמים שמרנים.
ממשלתו הראשונה של הווארד לא זכתה לרוב בסנאט וכתוצאה מכן לא הצליחה להעביר הרבה מהחוקים שהציעה.
הדמוקרטים והירוקים בסנאט מנעו את הפרטת חברת הטלפון הממשלתית טלסטרה כמו גם את הפגיעה המתוכננת באיגודים המקצועיים ובזכויות מסוימות של האבוריג'ינים.
הבטחת הבחירות של הווארד להילחם בשחיתות הממשלתית והקוד שקבע להתנהגות השרים עלו לו ביוקר: לא פחות משבעה שרים אולצו להתפטר בעקבות הפרות של אותו קוד, בעיקר ניצול לרעה של תקציב הנסיעות המיניסטריאלי וניגוד עניינים בין תפקידם כשרים להחזקותיהם במניות של חברות שונות.
שני שרים נוספים שנתפסו מפרים את הקוד לא אולצו להתפטר.
בשלב זה כבר העדיף הווארד לותר על העיקרון כדי לא לאבד חברים נוספים מהקבינט.
בבחירות של 1998 היה הווארד קרוב להפסד.
למעשה דרגו 51% מהבוחרים את מועמד הלייבור קים ביזלי במקום הראשון, בעיקר מתוך התנגדות למס ערך מוסף חדש שהווארד הציע להנהיג.
אך ניצול אפקטיבי של שיטת הבחירות האזורית איפשר לליברלים לשמור על הרוב בבית הנבחרים ולהישאר בשלטון.
למרות התמקדותו של הווארד במדיניות פנים, ממשלתו השנייה הקדישה את תשומת לבה למדיניות חוץ כאשר הכריזה מזרח טימור על עצמאות בחסות האו"ם בשנת 1999. בניגוד לתמיכה המסורתית שהעניקו ראשי ממשלת אוסטרליה משני קצוות הקשת הפוליטית לאינדונזיה, בחר הווארד לשלוח כוחות צבא כדי לסייע בהגנה על הרפובליקה הצעירה.
במוקד כהונתו השנייה עמד ישומו של המע"מ החדש.
תוכניתו של הווארד הייתה להחליף את המיסים הרבים השונים שהיו מוטלים על מוצרים רבים במס אחד בשיעור אחיד על כל המוצרים.
כדי להעביר את החקיקה בסנאט התפשר ופטר מספר מוצרים מהמס (בעיקר מוצרי מזון) באפן שפגע באחידות המקווה, אבל הנהגת המס עברה בהצלחה יחסית והשיגה מטרה אחרת של מדיניותו בנוסף: ההכנסה מהמס החדש עוברת למדינות ולא לממשלה הפדרלית (אם כי החלוקה הפנימית בין המדינות כן נקבעת על ידה).
על ידי כך מימש הווארד את שאיפתו להעביר חלק ניכר מהאחריות הפיננסית הממשלתית מהרמה הפדרלית לרמת המדינות.
בעקבות הנהגת המס חלה ירידה בתמיכה בממשלה.
הלייבור נחל ניצחונות בבחירות ברמת המדינות והיה חשש לאובדן השלטון ברמה הארצית.
כדי למנוע זאת שוב נע הווארד למרכז ושינה את מדיניות הממשלה במספר נושאים.
בדיעבד הסתבר כי לא היה צורך באמצעים אלה, זאת משום ששני אירועים שקרו באוגוסט-ספטמבר 2001 הפכו למוקד הבחירות.
האירוע הראשון הייתה הגעתה של אונייה נורווגית אשר הצילה בים כמה מאות פליטים, רובם אפגנים וביקשה להביאם, כפי שדורש החוק הימי, לנמל הקרוב באוסטרליה.
הווארד סירב לקבל את הפליטים ואף שלח כוחות מיוחדים לגרשם.
לאחר מכן הציע חקיקה "להגנת הגבולות" שתמנע מתן מקלט למי שמסתננים למדינה דרך הים.
החקיקה עוררה דיון נוקב ברחבי אוסטרליה: מנהיגי הלייבור התלבטו האם לתמוך או להתנגד לה.
פיגועי 11 בספטמבר שאירעו כשבועיים לאחר מכן היטו במידה רבה את הכף, בשל העוינות שעוררו כנגד המהגרים האיסלאמים ברובם.
מפלגת הלייבור החליטה לתמוך בחקיקה של הווארד בחצי פה ובסופו של דבר יצא קרח מכאן ומכאן: אנשי השמאל שהתנגדו לה כמו גם בני מעמד הפועלים שתמכו בה לא באו על סיפוקם.
בבחירות שנערכו בנובמבר 2001 נבחרה ממשלת הווארד מחדש, ברוב גדול יותר מזה שזכתה בו שלוש שנים קודם לכן.
לאחר הבחירות המשיכה ממשלת הווארד לפעול להגבלת ההגירה.
עדיין ללא רוב בסנאט, יכולתה להעביר את החקיקה שרצתה בנושאים חברתיים-כלכליים הייתה מוגבלת.
פעמיים הסתבך הווארד בפרשיות שפגעו במוניטין שלו ושל ממשלתו: ראשית כשהתגלה שטענתו אשר הושמעה במהלך הבחירות, כי המהגרים על סיפון האונייה הנורווגית זרקו את ילדיהם מהסיפון כדי לכפות על הממשלה לקבלם, התבררה כשקרית.
ושנית כאשר מינה את פיטר הולינגוורת לתפקיד הסמלי של המושל הכללי.
הולינגוורת הואשם שבתפקידו כארכיבישוף הכנסייה האנגליקנית בבריסביין סירב לחקור כמרים אשר הואשמו בפדופיליה ולבסוף אולץ להתפטר.
עם זאת המשיך הווארד לשמור על שיעורי תמיכה גבוהים בסקרים, משום שהנושא העיקרי בו התעניין הציבור נותר הביטחון הלאומי.
ב-2003 שלח הווארד כוחות צבא יבשתיים וימיים כדי להילחם יחד עם ארצות הברית, בריטניה ומדינות נוספות במלחמת עיראק.
את תמיכתו במלחמה ביסס על הראיות להימצאותו של נשק להשמדה המונית בידיו של סדאם חוסיין, טענה אשר התבררה לאחר מכן כלא נכונה.
ההחלטה לצאת למלחמה הייתה שנויה במחלוקת כבדה.
אפילו עמיתיו למפלגה הליברלית לא חסכו מהווארד את ביקורתם.
ראש הממשלה לשעבר פרייז'ר היה אף הוא בין המבקרים.
ב-29 באוגוסט 2004 הכריז הווארד על בחירות שנערכו ב-9 באוקטובר.
המלחמה בעיראק הייתה נושא מרכזי בבחירות ומנהיג הלייבור מארק לייתאם הבטיח להחזיר את החיילים הביתה עד חג המולד.
תגובתו של הווארד הייתה לתקוף את לייתאם במישור הכלכלי ולהזהיר שעליית מפלגת הלייבור לשלטון תביא לעלייה בשער הריבית.
משקלו של האיום היה כבד משום שאזרחים רבים לוו כספים להשקעה בנדל"ן וחששו מתשלומי ריבית גבוהים.
בנוסף הבטיח הווארד תקציבים חדשים לבריאות, חינוך ועסקים קטנים.
כלכלנים רבים ביקרו אותו על כך שהתאצ'ריסט והשמרן הכלכלי הפך עם השנים לפוליטיקאי שמוותר על עקרונות כלכליים כדי לזכות בקולות.
על כל פנים הכלכלה האיתנה בשילוב עם הבטחות הבחירות הספיקו כדי להבטיח לקואליציה השמרנית את הניצחון בבחירות ולראשונה מאז 1975 אף את השליטה בסנאט.
השליטה בבתי הפרלמנט איפשרה לממשלת הווארד הרביעית להעביר חקיקה ששלוש קודמותיה לא הצליחו להעביר.
חברת הטלפון הופרטה ומספר חוקים בתחום של יחסי עבודה הגבילו את יכולתם של העובדים להתאגד ולתבוע את מעסיקיהם על פיטורין שלא כדין.
עם זאת לא כל החקיקה שהציעה הממשלה עברה, משום שחברים בקואליציה התנגדו לעיתים לחוקים מסוימים.
ב-2005 הגדיל הווארד את מספר החיילים האוסטרלים בעיראק, בניגוד להבטחתו לפני הבחירות.
גם ההבטחות בתחום הבריאות הציבורית נותרו לא ממומשות.
בסוף 2005 התמקד הווארד בהעברת חוק חדש למלחמה בטרור, העומד נכון לדצמבר 2005 בפני הסנאט להצבעה.
ב-2005 נבחר הווארד לאחד מ-100 האנשים המשפיעים בעולם, לפי המגזין האמריקני TIME.
ב-24 בנובמבר 2007 הפסיד הווארד במערכת הבחירות למועמד מפלגת הלייבור, קווין ראד.
מפלגת הלייבור גרפה ניצחון סוחף על הווארד.
בעוד מערכת הבחירות שקדמה לזו עסקה בעניין החיילים האוסטרלים השוהים בעיראק, ובתמיכתו המלאה של הווארד בנשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש, במערכת הבחירות שחרצה את גורלו של הווארד הנושא המרכזי היה הכלכלה והעייפות מ-11 שנות שלטונו של ג'ון הווארד.
בתקופה זו הוא הואשם בפוליטיקה של משרוקית כלבים.
בתחילת 2009 העניק לו נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש את מדליית החירות הנשיאותית.
ג'ון הולדינג היה איש עסקים בשלהי המאה ה-19 והחזיק במבשלת שיכר שהבטיחה את מצבו הכלכלי המבוסס לכל חייו.
הולדינג נבחר למועצת העיר ליברפול כשמרן המייצג את רובע אברטון, לפני שמונה לראשות העירייה ב-1897. תרומתו המשמעותית ביותר, עם זאת, הייתה הקמתו של מועדון הכדורגל ליברפול ב-1892, למרות שמעורבותו בכדורגל מתחילה דווקא עם היריבים המרים אברטון.
ב-1882 חקיקה חדשה חייבה את קבוצת אברטון לשחק במגרש סגור, לאחר ששיחקו קודם לכן במגרשים הציבוריים בסטנלי פארק.
בפגישה שנערכה במלון סאנדון בליברפול, אשר נמצא בבעלותו של הולדינג, החליטו אנשי אברטון לשכור מגרש בדרך המנזר.
כאשר הבעלים של המגרש ביקש מאברטון לעזוב, הולדינג מצא מגרש חדש בדרך אנפילד ושילם דמי שכירות לג'ון אורל, חברו של הולדינג בתחום המבשלות.
משחק הכדורגל הראשון באצטדיון אנפילד התקיים ב-28 בספטמבר 1884 ובו הביסה אברטון 0-5 את ארלסטאון.
קבוצת אברטון שגשגה ופרחה באנפילד.
נבנו יציעים באצטדיון, מספר הצופים הגיע ל-8,000 בכל משחק ואברטון הייתה מהחברות המייסדות של הפוטבול ליג ב-1888. עם זאת, הולדינג החל לעצבן את המועדון - הוא העלה את אחוז הריבית על ההלוואה שנתן למועדון, והכריח את השחקנים להשתמש בשירותי בית המלון סאנדון כמלתחות לפני ואחרי משחקים.
ב-1891 איים ג'ון אורל שיוותר על המגרש באנפילד רואד.
הולדינג הציע להקים חברה ולרכוש באמצעותה את המגרש.
אורל הסכים למכור את המגרש, אך הולדינג שהחזיק בקרקע נוספת בסמוך לאנפילד ציפה לרכוש גם אותה באמצעות החברה.
רבים מחברי הנהלת אברטון האשימו את הולדינג בניסיון לייצר רווח על חשבון המועדון.
279 חברי המועדון נפגשו בינואר 1892 לדון בנושא.
בעקבות פגישה נוספת ב-15 במרץ 1892, הוחלט לעזוב את אנפילד ולרכוש מגרש אחד.
הם רכשו בסופו של דבר את גודיסון פארק בצדו הצפוני של סטנלי פארק עבור 8,000 ליש"ט.
הולדינג ואורל נותרו עם מגרש כדורגל ריק והולדינג הרגיש שדרך הפעולה היחידה היא הקמתו של מועדון כדורגל חדש - וכך הוקם מועדון הכדורגל ליברפול.
משחק הבכורה של המועדון התקיים ב-1 בספטמבר 1892 - משחק ידידות מול רות'רהאם טאון, בו ניצחה "קבוצת המק'ים" 1-7. הרכב הקבוצה הראשון כלל את רוס, האנה, מקלין, קלסו, מקווין, מקברייד, ויילי, סמית', מילר, מקוין וקלווין.
מקוין היה זה שהתכבד בשערה הראשון אי פעם של ליברפול.
ג'ון קרטיס הולמס היה שחקן שנודע כשחקן פורנוגרפיה בשנות השבעים והשמונים, ובמהלכן השתתף בלמעלה מ-2,500 סרטים וסרטוני פורנוגרפיה.
הולמס הורשע בסחר בסמים, בזנות ובעבירות נוספות, ונודע במעורבותו בתקרית משנת 1981 שזכתה לשם "רציחות וונדרלנד".
בנוסף היה אחד מהשחקנים הראשונים בענף הפורנוגרפיה שמת ממחלת האיידס.
על חייו ומותו נכתבו מספר רב של כתבות וביוגרפיות, בהן גם כתבה ארוכה במגזין רולינג סטון.
אירועים מחייו שימשו השראה לשני סרטים הוליוודים, לילות בוגי ווונדרלנד, ולמספר רב של סרטים דוקומנטריים.
ג'ון הולמס נולד בשם ג'ון קרטיס אסטס, באשוויל, אוהיו, אביו עזב את הבית כשהיה בן שלוש, והוא כמעט שלא הכירו.
אמו, מארי, באפטיסיטית דרומית אדוקה, נישאה להרולד הולמס כמה שנים מאוחר יותר, ושינתה את שם משפחתה.
אביו החורג היה אלכוהוליסט אלים ונהג להגיע הביתה שיכור.
מאוחר יותר התגרשה האם ועברה להתגורר בקולומבוס, אוהיו, שם חייתה מקצבת סעד.
בעת שג'ון היה בן שמונה, נישאה בשלישית ועברה עם בעלה, הרולד באומן, לפאטאסקאלה, אוהיו.
באומן היה מכה את ג'ון, הצעיר מבן ארבעת הילדים, לעיתים קרובות.
בגיל 16, לאחר שהותקף על ידי באומן, הכה אותו הולמס והפיל אותו במורד המדרגות.
בעקבות זאת ברח מהבית, ולאחר ששהה מספר ימים ברחובות הודיע לאמו שאם יאלץ להמשיך להתגורר בבית הוא עלול להרוג את באומן.
בהסכמת אמו התגייס לצבא ארצות הברית ושירת שלוש שנים בגרמניה.
לאחר שחרורו עבר ללוס אנג'לס שם עבד במגוון עבודות בהן גם זנות הומוסקסואלית.
במסגרת עבודתו כנהג אמבולנס פגש אחות בשם שרון ג'ביני ב-1964 ונישא לה שנה מאוחר יותר.
לאחר שנתיים של שגרה, במהלכן עבד כנהג מלגזה, הובילו תנאי עבודתו הקשים במחסן למחלת ריאות קשה.
בתקופת החלמתו נהג הולמס לבקר במועדון הימורים.
ערב אחד הבחין בו צלם פורנוגרפיה בעת שהשתין בשירותי המועדון והציע לו להצטלם למגזינים ולסרטים פורנוגרפיים.
בתחילה הצטלם הולמס בעיקר למגזינים (אם כי לעיתים גם לסרטים) כשהוא שומר זאת בסוד מאשתו.
דבר זה עלה בידו על נקלה עקב התפוצה המוגבלת של סוגה זו באותה תקופה.
למעשה, בתחילת הקריירה שלו לא צוין כל שם ליד תמונותיו, ומאוחר יותר היו אלו מגוון שמות בדויים.
בחוברת אחת, למשל, פורסמו תמונותיו תחת חמישה שמות שונים, על אף שברור היה שמדובר באותו אדם.
בעקבות ההצלחה לה זכו הסרטים "גרון עמוק", "השטן בגברת ג'ונס" ו"מאחורי הדלת הירוקה" בתחילת שנות השבעים, הפכה הפורנוגרפיה לאופנתית יותר, הגם שמעמדה החוקי נותר מפוקפק.
באותה עת נעצר הולמס על סרסרות, אך נמנע ממאסר בכך שהפך מודיע עבור משטרת לוס אנג'לס.
עם הזמן רכש לעצמו מעמד של כוכב בתעשיית הסרטים הפורנוגרפים.
הולמס כיכב בסדרת סרטים כבלש פרטי וב-1978 זכה לשכר של 3,000 דולר עבור השתתפותו בסרטים.
בתקופתו, אישיות וכישרון משחק מינימלי היוו יתרון.
זיהוי קולו כגבוה יותר ממה שניתן לצפות מדמות הבלש הקשוח שגילם, נוספה לביקורת שכישרון משחקו אינו מספיק אלא לפרודיה מוגבלת ובנאלית על דמותו של פיליפ מארלו.
הוא היה חבר בצוות של חברת קולור קליימקס.
בתקופה זו החלה התמכרותו לקוקאין להשפיע על יכולתו לתפקד מינית.
בעוד שבחייו המקצועיים קיים יחסי מין עם אלפי נשים (הולמס עצמו נטה להפריז וטען שקיים יחסי מין עם למעלה מ-14,000 נשים), נראה כי בחייו הפרטיים קשר עצמו עם ארבע או חמש נשים.
נוסף לשרון לה היה נשוי עד 1983 (אף שבפועל השניים נפרדו בתחילת שנות ה-70), היה בקשר רציף גם עם ג'וליה סנט וינסנט (אותה הכיר דרך דודה שהפיק את אחד מלהיטיו) מ-1975 ועד לתקרית וונדרלנד ב-1981.
ב-1976 פגש נערה בת שש עשרה בשם דון שילר שהייתה חברתו מ-1976 ועד לתקרית וונדרלנד.
התמכרותו לסמים הפכה אותו ללא-רצוי בענף הפורנוגרפיה, והוא פנה לפשע.
הולמס עסק בסחר בסמים, זנות, סרסרות (של חברתו בת השש עשרה, דון) הונאות אשראי וגנבות.
הוא התיידד עם אדי נאש, סוחר סמים ובעל מועדון לילה, ממנו גם רכש סמים.
באותו זמן, היה בקשר הדוק עם "כנופיית וונדרלנד", שנקראה על שם מחבואה, מחסן בשדרות וונדרלנד.
הולמס פעל בשירות הכנופיה ומכר עבורה סמים לעיתים קרובות.
לאחר שגנב כסף בכמה עסקאות סמים, חש הולמס במצוקה.
בתמורה לחייו, דיווח, לכאורה, לכנופיה על מחבוא גדול של סמים, כסף ותכשיטים בביתו של נאש וסייע בארגון השוד שאירע ב-19 ביוני 1981. על אף שהולמס לא לקח חלק בשוד, נאש חשד במעורבותו, ולאחר שגרם לו להתוודות, יזם, לכאורה, פעולת נקם כנגד הכנופיה.
יומיים לאחר השוד נמצאו ארבעה מחבריה מתים במחבואם.
הולמס נכח במהלך הירצחם אך מידת מעורבותו לא הייתה ברורה.
הוא קושר לרציחות ולבסוף השתחרר בשל חוסר ראיות.
לאחר חצי שנה בה נמלט יחד עם חברתו דון, נעצר בפלורידה והוחזר ללוס אנג'לס.
הרשויות שכעסו על סירובו לשתף פעולה, האשימו אותו בכל ארבעת מקרי הרצח שנעשו במהלך ניסיון שוד כושל.
התביעה הייתה פגומה מראשיתה בטענתה הבלתי אפשרית שאדם בודד יכול להלום למוות בארבעה ולפצוע קשה חמישי.
הראיה העיקרית נגדו הייתה טביעת ידו שנמצאה סמוך לאחד הקורבנות, אך כיוון שהולמס ביקר בבית גם לפני כן, טביעות אצבעותיו נמצאו בכל מקום.
המשך סירובו לשתף פעולה הוביל למאסרו בגין בזיון בית המשפט, אך הוא טען כי שיתוף פעולה מצדו יביא למות אחד מיקיריו.
עם שחרורו מהכלא ניסה לחזור לשרון אשתו, תוך הבטחה שיחזור למוטב, אך היא סירבה.
ניסיונו להתאחד עם דון כשל גם הוא, כיוון שבתקופת מאסרו (וללא ידיעתו) נסעה עם אביה לתאילנד למשך שבע שנים, וחזרה רק סמוך למותו.
שרון התגרשה מהולמס ב-1983, רק לאחר שתביעת מס הכנסה כנגד הולמס כמעט ורוששה אותה לגמרי.
כשהולמס חזר לפורנוגרפיה ב-1982 החל המעבר מצלולואיד לוידאו.
הוא זכה להצעות עבודה רבות, אך שכרו פחת ומעמדו ככוכב הגדול ביותר חלף.
התמכרותו נמשכה וכך גם חוסר תפקודו באולפן.
עם דעיכת הקריירה הופיע ב-1983 בסרט הפורנוגרפיה ההומוסקסואלי באורך מלא היחיד שלו.
שם קיים יחסי מין עם ג'ואי ייל שמת מאיידס ב-1986. באותו זמן פגש את חברתו ואשתו לימים, לורי רוז, שחקנית פורנוגרפיה אף היא.
על אף שהכחיש שימוש במחטים (הוא טען שהוא פוחד ממחטים, טענה שאושרה על ידי אשתו).
מעבר לשאלת שימושו בסמים, ולשמועות על הרגליו המיניים, היה הולמס חבר בכמה קבוצות סיכון ואת מקור הנגיף לא ניתן לקבוע.
הולמס המשיך לקיים יחסי מין לא מוגנים עם זכרים בסרטיו מבלי לדווח לשותפיו על מצבו (בין היתר גם עם צ'יצ'ולינה), ועבד עד להתפרצות מחלתו ב-1987.
הוא נישא לרוז בינואר 1987. חודשיים לפני מותו, ביקרו אותו בבית החולים שני בלשים בניסיון עקר אחרון לחלץ ממנו מידע על רציחות וונדרלנד.
ג'ון הולמס מת מאיידס ב-13 במרץ 1988 בגיל 43. גופתו נשרפה מיד ואפרו פוזר בחוף אוקסנארד שבקליפורניה.
ג'ון (קנת) הולט (11 ביולי 1947 בקינגסטון, ג'מייקה - 19 באוקטובר 2014, לונדון) היה זמר רגאיי ומלחין ג'מייקני.
הוא זכה לחשיפה ראשונה כסולן הלהקה The Paragons, הידועה בעיקר בזכות שירה "The Tide Is High", שחובר על ידי הולט, וחודש לאחר מכן על ידי להקת בלונדי ונהיה להיט גלובלי.
השיר יצא לאור בשנת 1967. להיט נוסף של הלהקה היה "Wear You To The Ball".
ב-1970 הוא התחיל קריירת סולו.
עבודתו הידועה ביותר כאמן יחיד הייתה 1000 Volts of Holt, אלבום משנת 1974 המכיל גרסאות כיסוי לשירים.
סגנון השירה של הולט, האיטי והרומנטי יחסית למוזיקאים בני-דורו, היה חלוצי בזמנו, והולט היה בין מפתחיו של סגנון רגאיי שהתפתח בבריטניה בשנות ה-70 של המאה ה-20, "Lovers Rock" (רוק של אוהבים).
עם שינויי אופנות והתפשטות תורת הראסטפארי, ירדה קרנו של הולט.
עם זאת, הוא עשה קאמבק ב-1982, כשהוציא את האלבום Police In Helicopter, ועיצב את שיערו בצורת ראסטות.
שירו אשר נושא את שם האלבום, היה ללהיט.
הולט הקליט עשרות אלבומים במהלך קריירה ארוכת שנים.
הרשימה שלהלן אינה מלאה, אך היא מייצגת את מיטב אלבומיו (כפי שנבחרו על ידי Allmusic):
אדמירל סר ג'ון הוקינס היה בונה ספינות אנגלי, קברניט וקצין מינהלה ימי, סוחר, נווט, וסוחר עבדים.
כגזבר (1577) ומפקח (1589) הצי, הוא חידש ספינות ישנות ועזר לעצב ספינות מהירות וחדשות שלחמו בארמדה הספרדית ב-1588. לאחר מכן הורה לצי לחסום ולירט את ספינות האוצר הספרדיות.
הוקינס היה אחד מאנשי הצי החשובים ביותר באנגליה של המאה ה-16, ואחד מהאדריכלים החשובים של הספינות בצי האליזבתני.
בקרב הגדול של 1588 בו הארמדה הספרדית הפסידה, הוקינס שירת כסגן אדמירל.
הוענק לו תואר אבירות על גבורתו בקרב.
ויליאם, אביו של ג'ון, היה איש סודו של הנרי השמיני, מלך אנגליה וקפטן חשוב בצי האנגלי.
הוקינס נחשב לחלוץ סחר העבדים האנגלי (למרות ששני סוחרים לונדוניים קדמו לו בהבאת עבדים אפריקאים לאנגליה) בשל היותו הראשון שעשה מסע סחר משולש (מסע מאירופה לאפריקה, רכישת עבדים שם, הבאתם לאמריקה, מכירתם ורכישת סחורות מקומיות וייבואן לאירופה).
ב-1563 הוביל הוקינס משלחת שאליה הצטרף לראשונה בן דודו מדרגה שנייה, פרנסיס דרייק.
מטרת המשלחת הייתה להשתלט על נתח מסחר העבדים האטלנטי, שהיה עד אז בשליטתן המוחלטת של המעצמות הימיות הגדולות - ספרד ופורטוגל.
פעמיים הצליחו האנגלים להשלים את המסע ולחזור עם זהב וכסף שקיבלו מהמושבות הספרדיות בעולם החדש תמורת עבדים שחטפו או קנו באפריקה, כשהם גורפים רווחי עתק.
ב-1595 התאחד שוב הוקינס עם דרייק להובלת צי בן 27 ספינות ו-2,500 איש, במטרה לתקוף בפוארטו ריקו ופנמה וללכוד אוצרות ספרדיים.
ההתקפה כשלה כישלון חרוץ מאחר שהספרדים ידעו את תוכניות האנגלים והתכוננו בהתאם.
במהלך המסע חלה הוקינס, מת וגופתו הושלכה לים.
ג'ון ויליאם הולינס היה שחקן ומאמן כדורגל אנגלי ששיחק בעמדת הקשר והבלם.
הולינס נולד בגילדפורד שבסארי, אנגליה.
החל את הקריירה שלו כשחקן נוער בצ'לסי, וערך את הופעת הבכורה במדי הסגל הבכיר במשחק מול סווינדון טאון בספטמבר 1963. הוא היה קשר שהרבה לרוץ בזמן המשחק, בדרך כלל לבש את החולצה מספר 4, והיה ידוע בשל מסירותו למועדון שזיכתה אותו בסרט הקפטן.
בתקופתו הראשונה בצ'לסי הוא הבקיע 69 שערים ב-592 משחקים, ובין אמצע שנות ה-60 לתחילת שנות ה-70 קבע שיא מועדון של 167 משחקים רצופים.
הולינס השתתף בניצחון על לסטר סיטי בסיכום שני המשחקים של גמר גביע הליגה ב-1965, ושנתיים לאחר מכן בהפסד לטוטנהאם הוטספר בגמר גביע ה-FA.
ב-1970 הוא מילא תפקיד חשוב בניצחון על לידס יונייטד בגמר גביע ה-FA, לאחר שמסר את הכדור לאיאן האצ'ינסון שהבקיע את שער השוויון באצטדיון ומבלי הישן.
מאוחר יותר באותה שנה ניצחה צ'לסי את ריאל מדריד בגמר גביע המחזיקות, אך הולינס החמיץ את המשחק השני של הגמר בעקבות פציעה.
הוא גם זכה פעמיים ברציפות בתואר שחקן השנה של צ'לסי.
בזמן שהיה בצ'לסי הוא השתתף במשחק של נבחרת אנגליה מול נבחרת ספרד ב-24 במאי 1967, שהיה משחקו היחיד בנבחרת.
בעונת 1971/1972 הוא הבקיע 17 שערים, והיה זה מספר השערים הגבוה ביותר שהבקיע בעונה אחת בצ'לסי.
הוא המשיך לשחק בצ'לסי עד הירידה לליגה השנייה בסיום עונת 1974/1975, ולאחר מכן הועבר לקווינס פארק ריינג'רס.
במשך ארבע שנים בריינג'רס הוא השתתף ב-151 משחקים, והיה שותף להעפלה למקום השני בסיום עונת 1975/1976 של הפוטבול ליג.
בקיץ 1979 הוא עבר לארסנל על מנת לשמש מחליף, אך בסופו של דבר הצליח להשתלב בהרכב באופן קבוע על חשבון ג'ון דיוויין ובתחילת שנות ה-80 דחק את דייוויד פרייס מההרכב.
הוא השתתף ב-172 משחקים והבקיע 13 שערים, ובין השאר עלה כמחליף בהפסד של ארסנל בגמר גביע המחזיקות ב-1980.
ב-1981 הוא זכה לקבל תואר "MBE" על שירותיו לכדורגל, ובהמשך אותה שנה השתתף בפרסומת נגד עישון בטלוויזיה כחלק מקמפיין ממשלתי להפחתת מספר המעשנים במדינה.
הולינס חזר לצ'לסי בהעברה חופשית ב-1983, וסייע למועדון להעפיל בחזרה לליגה הראשונה בסיום עונת 1983/1984, לאחר שהשתתף ב-30 משחקים.
הוא פרש בסוף אותה עונה, לאחר שהשתתף ב-939 משחקים רשמיים בכל המסגרות.
מיד לאחר פרישתו הוא התמנה לתפקיד עוזר המאמן של צ'לסי; שנה אחת לאחר מכן הוא הפך למאמן הראשי בעקבות פרישתו של ג'ון ניל.
שחקני צ'לסי היטיבו לשחק בעונת 1985/1986, העפילו למקום הראשון בליגה בפברואר, אך בעקבות יכולת לא טובה בחלק האחרון של העונה סיים המועדון רק במקום השישי.
למרות זאת הוא הצליח להוביל את שחקניו לניצחון 4–5 על מנצ'סטר סיטי בגמר גביע פול ממברס.
השנים שלאחר מכן היו פחות מוצלחות, ובמהלכן ביצעו הולינס ועוזרו ארני וולי מספר טעויות בבחירת שחקנים.
הוא פוטר מצ'לסי במרץ 1988 לאחר ששחקניו לא הצליחו לנצח בליגה במשך ארבעה חודשים רצופים.