tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ראשית, ישנה את מותה של אימו ומעברו לגור עם אביו, הנסיך הגדול של היער.
אביו אינו מתלהב ללמוד להיות אבא.
בנוסף, במבי מתחיל להתאהב בפלין, ונקלע לעימות עם עופר בוגר יותר בשם רונו (שאיתו ילחם אחר כך כמבוגר צעיר בכדי לזכות באהבתה של פלין).
בעוד שבסרט הראשון במבי הולך לאן שהחיים יובילו אותו, בסרט זה הוא אסרטיבי יותר במטרה ליצור קשר עם אביו ולהרשים אותו.
בסרט הראשון, למעמדו של במבי כנסיך הצעיר הייתה השפעה מועטה על התקדמות הסיפור.
בעוד שבסרט זה מעמדו הופך לחלק מרכזי בקו העלילה כאשר הוא הולך להוכיח לעצמו ולאחרים, ובייחוד לאביו, שהוא ראוי להיות נסיך ויכול לעמוד בשמו של אביו.
ביאטריס (במבי) שלג (6 באפריל 1958 - 15 באוגוסט 2016) הייתה עיתונאית, פובליציסטית ועורכת ישראלית.
עורכת ומייסדת כתב העת "ארץ אחרת".
נולדה בשם ביאטריס ארליך בצ'ילה למשפחה של יהודים אורתודוקסים ילידי גרמניה.
היא גדלה בסנטיאגו דה צ'ילה.
הכינוי "במבי" ניתן לה על ידי אביה.
בגיל 12 עלתה שלג עם משפחתה לישראל והתיישבה בנתניה.
היא למדה בתיכון הדתי "בר-אילן" בעיר.
התגייסה לצבא במסגרת גרעין נח"ל "ארגוב" של תנועת בני-עקיבא.
שלג למדה ספרות אנגלית והיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית, ופילוסופיה יהודית במכון שלום הרטמן.
בתחילת שנות ה-80 הייתה פעילה ב"תנועה לעצירת הנסיגה מסיני" והייתה בין מקימי היישוב "עצמונה" בחבל ימית, שם התגוררה כחצי שנה.
ב-1983 החלה לכתוב ולערוך בכתב העת "נקודה".
בשנים 1987–1992 שימשה סגנית עורך עיתון "אותיות" ובשנים 1992–1997 עבדה כעורכת העיתון.
פרסמה טור דעה בעיתון "חדשות".
בשנת 1996 עברה לכתוב טורי דעה במעריב ובהמשך, ב"מעריב nrg".
בשנת 2012 החלה לכתוב בעיתון "ידיעות אחרונות".
בשנת 1999 ייסדה את עמותת "ארץ אחרת", והחלה בעריכה והוצאה לאור של מגזין בשם זה.
המגזין שם לו למטרה לנתח תהליכים חברתיים, תרבותיים ורוחניים בחברה הישראלית ובעם היהודי.
ההחלטה להקים את המגזין התקבלה בעקבות רצח יצחק רבין מתוך רצון לייסד במה עיתונאית מעמיקה החוצה עולמות רעיוניים ומגזריים.
שלג הרבתה להדגיש את הצורך לכונן שיח ישראלי ויהודי מעמיק וביקרה את שטחיות השיח בתקשורת הישראלית.
בנושאי דת היא הביעה עמדות מורכבות, בהן שהחלוקה הקיימת בשנות האלפיים בין הזרמים השונים ביהדות היא עניין אנכרוניסטי, המבטא את הקבוצות האידאולוגיות בנושא כפי שהתקיימו לפני השואה.
לאחר פינוי עמונה ביקרה את הברוטליות שנקטה המשטרה במהלך הפינוי, אך גם את מגמת ההתבדלות המיסטית של חלק מאנשי הציונות הדתית, בעיקר בזרם החרדים הלאומיים, וטענה שהיא מובילה את בוגרי מערכת החינוך של ציבור זה לייאוש ולדרך ללא מוצא.
שלג השתתפה באירועי מחאת "יוקר המחיה", וכתבה על התעלמות הציבור הדתי-ציוני מהמחאה, שביטאה בעיניה את "מותה של רוח תורה ועבודה".
שלג הייתה חברה במועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו ובמועצת "יד ושם".
שלג הופיעה לעיתים קרובות כפרשנית אורחת בתוכניות טלוויזיה ורדיו וכן בהרצאות ורבי-שיח ברחבי הארץ.
נפטרה בי"א באב ה'תשע"ו, 15 באוגוסט 2016, בעקבות מחלת הסרטן.
עד לפטירתה הייתה נשואה ליאיר שלג, עמית מחקר ב"מכון הישראלי לדמוקרטיה" ועיתונאי ב"מקור ראשון".
לזוג, שהתגורר בירושלים, שלושה ילדים.
1998 - פרס ליבהבר לסובלנות דתית מטעם התנועה המסורתית בישראל כהוקרה על מאמציה לכונן קשרים בין יהודים בעלי השקפות עולם שונות.
2011 - פרס בני ברית למצוינות תקשורתית בסיקור התפוצות.
2012 - פרס פלג מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים הניתן לאדם שמקדם את ההבנה ההדדית בין קבוצות שונות בעם היהודי.
במדבר רבה הוא מדרש אגדה על ספר במדבר.
המדרש מורכב משני חלקים: הראשון עוסק בפרקים א'-ז' שבספר במדבר, והשני בפרקים ח'-ל"ו.
שם התואר 'רבה' שנוסף למדרש נבע מהעתקה משותפת של מדרשי אגדה על התורה באותם כתבי היד, הכוללים את מדרש רבה.
המדרש מוזכר בשמו בפעם הראשונה בידי רבי יהודה בר יקר, מורו ורבו של הרמב"ן וגם אצל הרמב"ן.
ככל הנראה נערך המדרש בסביבות המאה ה-12 בפרובאנס.
שמו של המדרש מוזכר גם אצל רבי עזריאל מגירונה ומצוטט אצל חכמים מן המאה ה-13, מכאן למדים, שהמדרש נערך עשרות שנים קודם כלומר במאה ה-12. עריכת המדרש וצורת הכתיבה משווים למדרש אופי של מדרשים אחרים במדרש רבה כמו בראשית רבה וויקרא רבה.
מדרש במדבר רבה מורכב משני חלקים.
חלקו הראשון של המדרש מאופיין בדרך כתיבתו של רבי משה הדרשן, וחלקו השני של המדרש זהה למקבילות שלו במדרש תנחומא.
לשונו של המדרש היא ברובה עברית מתקופת המשנה ומעט עברית מימי הביניים, ארמית ומילים בשפות אירופאיות.
סגנון כתיבת המדרש ארוך וארכאי, ובכך הוא שונה ממדרשי חז"ל הקדומים, אשר מצמצמים בכתיבה.
אריכות הכתיבה גורמת מעט לחוסר הבנה ביחס לכוונת כותב המדרש.
המדרש על שתי פרשות ספר במדבר, פרשת במדבר ופרשת נשא ארוך כפליים משאר המדרשים בקובץ זה על שאר פרשות ספר במדבר.
מקורות נכבדים מהמדרשים הם ממקורות קדומים יותר, אך נערכו בהם שינויים כדי שיתאימו לרוח כתיבת מדרש רבה.
בנוסף לדרשות, מכיל המדרש סיפורים המרחיבים את הסיפור המקראי על כל גווניו וכן משלים ופתגמים.
המדרש מחולק לעשרים ושלושה פרקים.
המדרש מורכב משני חלקים הראשון עוסק בפרקים א'-ז', שבספר במדבר והשני - בפרקים ח'-ל"ו.
יום-טוב ליפמן צונץ טען כי לא מחבר אחד חיבר את שני החלקים.
לשיטתו שני החלקים היו שווים, כאשר נכתבו ונערכו בפעם הראשונה.
בתחילה כל הפרקים החלו בהלכה, בסדר המקראות או העניינים.
לאחר זמן מה, מחבר אחר ערך מחדש את שתי הפרשיות הראשונות, עד פרשת נשא.
בשתי הפרשות הראשונות האריך ואת שאר הפרשות השאיר כפי הנערכו בראשונה.
שלמה בובר בעקבותיו טוען אף הוא ששני החלקים נתחברו מחברים שונים.
לשיטתו מחבר אחד התחיל לערוך את המדרשים המיוחסים לספר במדבר, על פי הדוגמה של בראשית רבה, וכאשר החל לערוך את המדרש על פרשת נשא הפסיק, ומחבר אחר השלים קובץ המדרשים.
מניין בני ישראל – פרשת במדבר
סדר החנייה; מספר בני ישראל; מות בני אהרן
מפקד הלוויים – פרשת נשא
בהעלותך את הנרות; החצוצרות; שבעים הזקנים.
מלחמת מדין, עושרם של בני גד וראובן.
במדינת היהודים היא תוכנית טלוויזיה תיעודית ישראלית בת אחד עשר פרקים העוסקת בתולדות ההומור היהודי בארץ ישראל.
התוכנית נוצרה בשנים 2003 – 2004 ושודרה ב בהנחיית מודי בר און החל מ-22 בפברואר 2004.
בכל פרק מתראיינים שחקנים וקומיקאים ששיחקו והופיעו במאה ה-20 ומספרים על התקופה המדוברת.
הסדרה נתנה דגש להומור החל מקום המדינה, ועד שנות ה-2000, וזאת בקטעי הומר מארכיון המדינה.
הפרק הראשון זכה למדרוג (רייטינג) של 11.3%.
הפרק השלישי בסדרה, "במדינת היהודים - ביידיש זה נשמע יותר טוב" (במאי: אבידע ליבני), הוקרן קודם לשידור בפסטיבל הקולנוע היהודי החמישי, בסינמטק ירושלים בדצמבר 2003.
בספטמבר 2004, שודר הפרק האחרון, "עלילות כולנו בעיר הגדולה", שהוקדש לכוכבי ההומור בשנות ה-90. בין המתראיינים בו היו: טל פרידמן, אורנה בנאי, צביקה הדר, חברי "החמישייה הקאמרית", רמי שטרן, שמואל וילוז'ני, ירדן בר כוכבא, גיל קופטש, גיא מרוז ואחרים.
הסדרה זכתה בפרס האקדמיה לסדרה הדוקומנטרית הטובה ביותר בשנת 2004.
מלבד בערוץ הראשון שודרה הסדרה גם בערוץ כאן 11, בערוץ 24, בערוץ 8, בערוץ ההומור של שידורי קשת ובערוץ 20.
"במושבת העונשין" ("") הוא סיפור קצר מאת פרנץ קפקא שנכתב בגרמנית באוקטובר 1914, נערך מחדש בנובמבר 1918, ופורסם לראשונה באוקטובר 1919.
הסיפור מתרחש במושבת עונשין ששמה לא מוזכר, כנראה בקולוניה צרפתית.
הסיפור מתאר את השימוש במכונת עינויים משוכללת שמיועדת להוציא להורג נידונים למוות ללא שום משפט מקדים.
לפני ההוצאה להורג, המכונה כותבת בעורו של הנידון את גזר דינו בתהליך שנמשך 12 שעות.
במהלך הסיפור הקורא לומד יותר ויותר על המכשיר ומקורו.
בדומה לכתבים אחרים של קפקא, המספר בסיפור נראה מנותק מהמתרחש ומגיב בצורה יבשה לאירועים מעוררי האימה בסיפור.
בסיפור ארבע דמויות אנונימיות, הן מזוהות בו רק בתוארן התפקודי הקשור לתפעולה של המכונה.
החוקר / הנוסע (המספר) - מתואר כחוקר אירופי זר, שמפקד המושבה זימן אותו לחוות דעה על ההוצאה להורג.
הקצין - אחראי על המכונה ומשמש כשופט במושבת העונשין.
הנידון - מתואר כגולם רחב לוע ששערו ופרצופו מוזנחים.
החייל - מופקד לשמור על הנידון שכבול אליו בשרשרת.
בסיפור מסופר גם על מפקד המושבה הנוכחי וקודמו בתפקיד, אך הם אינם לוקחים חלק פעיל בסיפור.
הסיפור מסופר מפי נוסע, חוקר אירופי, המוזמן אל מושבת עונשין המצויה על אי טרופי רחוק, כדי לחוות דעה על שיטת ענישה שנויה במחלוקת, בה נעשה שימוש במכונת הוצאה להורג.
בבואו למושבה, מוצגת למבקר המכונה על ידי קצין צייתני ומסור.
הקצין משמש גם כ"שופט" של מושבת העונשין, אם כי מתברר שאף משפט לא מתנהל וכל מי שמואשם בפשע כלשהו, דינו מוות.
הקצין מתאר לפרטי פרטים ובהתפעלות רבה את המתקן, ומרבה בשבחו במטרה לשכנע את הנוסע-חוקר בחיוניותו ובחשיבות המשך קיומו.
הוא מספר לנוסע כי את המתקן המציא המפקד הישן של המושבה, ובתוך-כך הוא מפארו כמי שבנה את כל מערך מושבת העונשין.
בהמשך הוא מתאר את המתקן, אופן פעולתו ותוצאותיו.
התיאור הטכני המובהק, מצייר מתקן המורכב ממסגרת, גלגלי שיניים ושלושה חלקים עיקריים.
החלק התחתון מכונה "מיטה" האמצעי "משדדה" והעליון "שרטט".
המיטה הייתה מרופדת בצמר גפן וכל נידון היה נקשר אליה ברצועות עור כשהוא עירום.
המשדדה הייתה תלויה על כבל פלדה בין השרטט שמעליה ובין המיטה.
השרטט מעל כולם היה מחובר למיטה בארבעה מוטות פליז.
המשדדה תאמה בצורתה את קווי גוף האדם ובמסגרת צורנית זו היו נעוצים מחטים ארוכות ולצדן מחטים קצרות.
את העבירה שעבר הנידון היו מתכנתים בכתב בשרטט ומסדרים באמצעותו את המחטים.
בעת התהליך הייתה המשדדה חורטת וכותבת באמצעות המחטים את פירוט העבירה בבשרו של הנידון משני צדי גופו.
המחטים הארוכות חדרו והקצרות התיזו מים כדי לשטוף את הדם ולהשאיר את הכתב שבגופו נראה לעין.
רק במהלך ההוצאה להורג הנאשם יכול לגלות מהו חטאו שכן לא נערך לו שום משפט קודם.
חלק מהעינוי הוא לנסות לקרוא את פירוט החטא המוטבע על גופו.
הדם של הנידון היה נשטף לתעלות קטנות שניקזו אותו לבור הסמוך למתקן.
הסיפור מתאר תהליך איטי ומתמשך בן 12 שעות של הוצאת הנידון להורג, למורת רוחו של הנוסע.
בשעתיים הראשונות של התהליך היו תוחבים פיסת לבד לפיו של הנידון כדי שלא יצעק ולאחר מכן, כשכלו כוחותיו, סילקו את הלבד והניחו דייסת אורז ליד ראשו, כדי שאם יעמדו לנידון שארית כוחותיו יוכל ללקקה בלשונו.
לאחר שש שעות של "טיפול" במכונה שורר שקט, ולפי דברי הקצין "גם הטיפש הכי גדול מקבל שכל".
הקצין ממשיך ואומר שניכר ממראה פניו של הנידון שהוא משכיל להבין את משמעות הדברים שנחרתו בגופו, "האיש שלנו מפענח אותו בפצעיו".
בסיום התהליך בן 12 השעות משליך המתקן את גופת הנידון לתוך הבור הסמוך, והבור מכוסה בעפר.
הקצין מתאר בפני הנוסע בערגה את תקופת המפקד הישן בה מאות אנשים, נשים וילדים היו מתכנסים על שיפולי העמק כדי לחזות בהוצאות להורג.
המפקד הישן היה משכיב בעצמו את הנידון על מיטת המתקן, ואנשים רבים היו עוצמים את עיניהם כי ידעו ש"עכשיו נעשה צדק".
הקצין מנסה לשכנע את המבקר בייחודיותה ובנחיצותה של השיטה ומדגים לו את גאוניותה על ידי הוצאה להורג של חייל מקומי שעבר עבירת משמעת שולית.
הוא מתכנת את המכונה לצרוב על גופו של הנדון את המשפט: "כבד את הממונים עליך" ומתחיל להפעילה.
אולם, לאחר שמתברר לקצין כי הנוסע אינו מתכוון לתמוך בו בפני המפקד החדש, הוא מחליט באקט ספונטני לשחרר את הנידון, נשכב עירום על המכונה ומכוון אותה לשרטט על גופו שלו את המלים "בצדק תנהג".
המכונה יוצאת מכלל שליטה, מתחילה להשתולל ולטלטל את הקצין והמחטים דוקרות אותו בכל חלקי גופו המדמם עד מוות, כך הוא מעלה עצמו כקורבן על מזבח אמונתו ונאמנותו למפקד הקודם.
הנוסע עוזב את האי מבלי לפגוש את המפקד החדש, ומבלי להביע את התנגדותו למסורת הענישה הברברית רבת השנים.
בדומה לסיפורים אחרים של קפקא, גם הסיפור הזה זכה לפרשנויות שונות ומגוונות בשל אופיו החידתי.
מקובל לומר שהמסר העיקרי הוא אטימות החברה להוצאה להורג, התעניינות האדם המודרני בטכנולוגיה וניתוק מהעניין המהותי, אין משפט.
בין הפרשנויות וההקשרים השונים שהוצעו כרקע לכתיבת הסיפור מונה פרופ' גלילי שחר בספרו "הפצע של קפקא" את פרשת דרייפוס, משפט בייליס, פריצת מלחמת העולם הראשונה בסמוך לכתיבת הסיפור, צליבת ישו ועוד.
הוא סבור כי קפקא מיקם את התרגילים הספרותיים שלו לעיתים קרובות בסביבות טכנולוגיות - בתחום השפעתן של מכונות.
שחר מציע קריאה טכנולוגית של "במושבת העונשין" לפיה מכונת הכתיבה (ממנה סלד קפקא שהעדיף את כתב היד) מייצגת את הבירוקרטיה האנונימית והאטומה של הפקידות האוסטרו-הונגרית שהוא אנוס היה לשרתה כאותו קצין שבסיפור.
הקריאה הטכנית מציעה גם את הגיליוטינה, כאלגוריה של שיח האלימות המצוי בלב כל שיטות הממשל, שיח שאותו מסמלת המהפכה הצרפתית.
דימויים נוספים אותם מציין שחר שיחסו למכונה הם: אקדח, מכונית, מטוס, מחרטה, מתקן-רפואי, מכונת ירייה, השפעות השעתוק הטכני (בהשפעת ניתוחו של וולטר בנימין) ועוד.
הפילוסוף האיטלקי ג'ורג'ו אגמבן מנתח את הסיפור לאור היחס שבין השפה, כמכשיר שרירותי, למכונת העונשין שאליה כבול האדם.
בפרשנותו הוא רואה את כתב המכונה הננעץ בבשר הנאשם (השפה) כעונש, ואת התפרקות המכונה כניצחון הצדק על אזיקי השפה הכובלת וגאולת האדם ממנה.
אברהם בנד מדגיש את ההקשר ההיסטוריוציסטי של היצירה לפיו מאחורי הטקסט משתרע עולם של פרטים ואירועים מוגדרים שהודחקו בתהליך הכתיבה.
אין בסיפור כל סמכות, אין את המפקד הקודם שעל אף שייצג את האכזריות שבעבר, הייתה לה משמעות שהובילה להארה.
עתה אנו עומדים בפני "קלקול, שעמום ומבוכה", עת שכל המושלים הם חסרי משמעות.
לעת הזאת הצדק נעשה על ידי מכניזם אוטומטי שמתקלקל במהלך פעולתו.
בנד מדגיש את הרוח הפוסט-מודרנית באמנות בת התקופה, הוא גם אינו מתעלם מנוכחות הרקע היהודי המלווה במתח שבין "הסדר הישן" שבמושבת העונשין לאווירת אי הוודאות של המושל החדש וההשלכות על הבעיות בנות הזמן.
הנס דיטר צימרמן רואה בסיפור מבט על מאפיינים אירופיים של התלהבות מהישגי הטכנולוגיה שהולכת ומבטלת את ערך האדם.
לעומת אנושיות אירופית הקיימת רק בפוטנציה, המציאות משקפת גינונים אירופיים של איפוק שהופכים אותה לרדומה ומנועה מלהתנגד לעוולות חולניות של שררה וכוחניות.
הקצין והמכונה מייצגים את המפגש בין הכוחניות הברברית לטכנולוגיה המלחמתית ההולכת מתעצמת.
הנוסע-חוקר מייצג את האדישות הבולעת את העוול לתוך גינוני התרבות והאיפוק האירופיים.
הברבריות הטכנית שאותה משבח הקצין משקפת את הריאליזם השואף למקסום העוצמה במלחמה המודרנית, ריאליזם שבלע את האידיאליזם של השלום ששרר כמה עשורים שלפני מלחמת העולם הראשונה.
ב-1916 קפקא הקריא את הסיפור ב-Galerie Goltz במינכן, לפני שעיבד אותו מחדש והוציאו לאור.
עיבודים למחזה עלו בתיאטראות אחדים, ובהם:
בספטמבר 1980 הועלה המחזה ב"תיאטרון המדרגות" בתל אביב.
ביולי 2011 תיאטרון פלסטין הציג גרסה חדשה של "במושבת העונשין", בעיבודו של אמיר ניזאר זועבי, בלונדון.
בשנת 2012 קבוצת תיאטרון מצרית עצמאית בשם Warsha הציגה עיבוד לסיפור בבימויו של חסן אל גריטלי.
ב-1999 צ'ארלי דואקס כתב וביים סרט קצר אוונגרדי בשם הזואטרופ, אשר מבוסס באופן רופף על הסיפור.
בשנת 2000 המלחין פיליפ גלאס כתב האופרה "במושבת העונשין" המבוססת על הסיפור.
ב-2006 ביים הבמאי הטורקי-קנדי סיבל גובנק סרט-קצר המבוסס על הסיפור.
פרנק זאפה, כתב בהערות לאלבומו We're Only in It for the Money, כי הוא ממליץ לקרוא את במושבת העונשין לפני ההקשבה לקטע "The Chrome Plated Megaphone of Destiny".
איאן קרטיס מלהקת ג'וי דיוויז'ן כתב בהשראת "מושבת העונשין" את השיר "Colony" (המושבה) מתוך האלבום "Closer".
הרומן "צל המענה", מאת ג'ין וולף, עוקב אחר מעלליו של חבר גילדה של מענים.
בשלב מסוים, בעת סיור במתקנים, ראש הגילדה מתאר מכשיר זהה לזה המוצג בסיפור של קפקא.
ברומן "קפקא על החוף" מאת הארוקי מורקמי, גיבור הספר "קפקא טאמורה" מספר ש"במושבת העונשין" הוא הסיפור האהוב עליו ביותר מבין יצירותיו של קפקא, ומוסיף:
קפקא, פרנץ, סיפורים ופרקי התבוננות, הוצאת שוקן, ירושלים, 1964 (תרגום: ישורון קשת)
קפקא, פרנץ, סיפורים ופרוזה קטנה, הוצאת שוקן, 1993 (תרגום: אברהם כרמל)
קפקא, פרנץ, רופא כפרי: וכתבים אחרים שהתפרסמו בימי חייו של הסופר, עם עובד, תל אביב, תש"ס [2000] (תרגום: אילנה המרמן)
מחווה לשישה סופרים של המאה העשרים, עם עובד, תל אביב, 2001 (תרגום: אילנה המרמן)
במבי הוא רובוט חבלה ישראלי הנמצא בשימוש משטרת ישראל ונועד לחבלה, סילוק פצצות וטיפול בחפצים חשודים בשטח עירוני צפוף.
ה"במבי" פותח בישראל בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 ועבר מאז שדרוגים רבים.
בשנת 2017 צפוי להיקלט במשטרת ישראל רובוט חבלה חדש ומתקדם ביותר שיחליף את "במבי".
"במבי" הוא רובוט קטן בצבע צהוב המונע על ידי ארבעה גלגלים עם צמיגים.
הוא כולל זרוע עם צבת ורובה שוטגאן (שניתן להתקין או להסיר בהתאם לצורך) לטיפול בחפצים חשודים ומטעני חבלה.
הוא מצויד בשתי מצלמות: מצלמה קדמית לניווט ומצלמה על הזרוע.
"במבי" נשלט בשלט רחוק אלחוטי.
החבלן המפעיל נמצא מאחורי מחסה ופעולות הרובוט מוקרנות לחבלן בטלוויזיה.
ב-1984 פרסמה משטרת ישראל מכרז משטרתי לפיתוח רובוט לסילוק פצצות.
במכרז הגדירה משטרת ישראל את הדרישות והמשימות של הרובוט: ניטרול מטעני נפץ, הגעה לאזורים מבוצרים אשר אדם לא יכול להתקרב אליהם וכן תצפית.
חברת "סיון המאה ה-21" זכתה במכרז וסיפקה למשטרה את הרובוטים הראשונים שכונו "צרעה" ואחר כך זכו לשם "במבי".
בפיתוח הרובוטים המתנייעים התקשרה סיון עם 21th Century חברה קטנה באטלנטה בארצות הברית, העוסקת ברובוטים.
שתי החברות הקימו שותפות - חברת "סיון המאה ה-21" - וזו שכללה את הרובוט הראשוני של חברת סיון הישראלית ("הדבור"), ובמקביל החלה לפתח דגמים נוספים.
הפיתוח של הרובוט החל בהמצאתו של יצחק (גודי) אגדי, בשיתוף עם מחלקת החבלה של משטרת ישראל והיחידה לסילוק פצצות בחיל ההנדסה.
ראש פרויקט ה"דבור" הוא אמיר הרמתי - אשר שירת ביחידת החבלנים של הצנחנים בצבא.
ראש הפרויקט של ה"צרעה" הוא גד אבירן, לשעבר קצין הניסויים של היחידה לסילוק פצצות בצה"ל.
בשל היות החברה חברה קטנה, את חלקי הרובוט ייצרו במפעל המרססים של דגניה וכן במפעלים נוספים ואת ההרכבה מבצעים במתקן החברה ברעננה.
"במבי" הוא הכינוי שחבלני המשטרה נתנו לרובוט הישראלי, שנכנס לשימוש ב-1986.
שיווק הרובוט בעולם, ליחידות מיוחדות של צבא, משטרה, כיבוי אש ואחרים, נעשה בידי התעשייה הצבאית.
במדינת הגמדים הוא שיר ילדים עברי שחיברה בשנת 1940 אלה אמיתן (וילֶנסקי) והלחין יצחק לוי.
השיר, שהתפרסם לראשונה ב-1 באוקטובר בשבועון "דבר לילדים", מציג "צבא" ב"מדינת הגמדים" שכביכול יוצא למלחמה: המפקד, "אצבעוני", חמוש בסיכה במקום חרב וחובש "קובַע [כובע] פלדה" (כלומר קסדה) – אולי אצבעון – צועד בראש הגדוד.
אחריו פרשים רכובים על פרעושים, ומעל, כמו מטוס, חג עפיפון.
המתופף שר אמנם "מה טוב ומה: / צאת יחדיו למלחמה", אך השיר, כיאה לשיר ילדים, אינו מתאר לחימה אלא רק תהלוכה, המלוּוה בשריקות, בשירה ובתופים; וזו מסתיימת בערב, בהגיעה של שעת השינה: "במדינת הגמדים / תם עם ערב קול שאון / הצבא פושט מדים / וכולם שוכבים לישון".
השיר היה לאחד משירי הילדים הישראליים המוכרים ביותר, והוא שירה המפורסם ביותר של אמיתן, כמו גם לחנו הידוע ביותר של לוי.
השיר נכתב בירושלים בחודש ספטמבר 1940. היו אלה ימי מלחמת העולם השנייה, ואמיתן הייתה חיילת בחיל העזר לנשים (ATS) של הצבא הבריטי.
קרוב לארבעים שנה מאוחר יותר סיפרה על כך המשוררת: "באחד מימי החופשה הנדירים באתי לבקר ידידים.
בביתם פגשתי באישה צעירה עם הילד שלה, כבן שנה ורבע" (אותו תינוק היה בן רבינוביץ, לימים כלכלן ומנהל).
היה זה "ילד רגיל, שמנמן, אך מה שמשך את מבטי – הייתה ההליכה שלו.
שלא כדרך תינוקות אחרים, שהולכים בהיסוס ובאי-ביטחון, לאחר שזה עתה למדו ללכת – צעד ילד זה בבִטחה, כאילו היה מפקד!
ובאווירת המלחמה ששר[ר]ה אז, תיארתי לי שאילו הוכרזה מלחמה בארץ הגמדים, היה המפקד שלהם צועד כמו ילד זה".
כעבור מספר ימים חיברה אמיתן את שירה – שבתוך זמן קצר, ב-1 באוקטובר 1940, ראה אור ב"דבר לילדים" (עיתון הילדים הגדול היחידי בארץ בשנות המלחמה הראשונות), שם פרסמה המשוררת מאז 1934. השיר לוּוה באיור עליז, מעשה ידי נחום גוטמן, הממחיש היטב את המתואר בו.
בשנת 1942 הוא נדפס שוב בקובץ שיריה "ינוקא", שלוּו גם הם באיוריו של גוטמן (בהוצאת יבנה).
השיר הולחן על ידי המלחין, האתנומוזיקולוג והזמר יצחק לוי במחצית הראשונה של שנות ה-40 בהשראת הרומנסות בלאדינו שהעריץ (על פי עדותו של אחד מתלמידיו של לוי לזמרה, "הוא היה גאה מאוד ב'במדינת הגמדים', וסיפר לנו כי להלחין אותו היה כל-כך קל – חמש דקות").
הוא הושמע מספר פעמים ברדיו קול ירושלים, ובשנת תש"ה (1944/1945) ראה אור עם תוויו בקובץ "שבעה שירי ילדים" (בהוצאת צל וצליל) שהלחין יצחק לוי ועיבד לליווי בפסנתר גרשון יָרֶצקי.
על פי חוקר ספרות הילדים העברית אוריאל אופק, "שיר קצבי 'מלחמתי' זה נהפך זמן קצר אחרי הדפסתו והלחנתו [...] לאחד הלהיטים הגדולים והפופולריים ביותר".
לימים טענה אמיתן: "לדעתי, כתבתי שירים לילדים העולים על שיר זה.
אלא נראה שנכון הפתגם שספרים ויצירות יש להן [!] מזל משלהן".
חוקרת ספרות הילדים ותרבות הילדים הישראלית יעל דר מפרשת את השיר ופרסומו בהקשרם.
לדבריה, "כבר בשנות המלחמה הראשונות החלה להתפרסם גם ספרות פעוטות וילדים [...] [ש]עסקה רק בילד הקטן – לא כחייל של מחר אלא כחייל עכשיו.
חיול הקטנים עסק בעצם הרעיון של גיוס הבנים אך גם דחה אותו בכמה שנים, לכשיגדלו הילדים.
לשם כך הוצג החיול בלוויית קריצת הומור, באצטלה של חלום או כתפילה ילדותית כמוסה.
הייתה זו תחילת כניסתו של רעיון חיול הילדים לרפרטואר הספרותי, הן במישור הבדיוני הן במישור האינדוקטרינרי".
השיר, ה"מציג צבא גמדים ליליפוטי[,] [...] גילם בחובו את רעיון החיול של הילד הקטן.
כאן מדובר בחייל קטן וחמוד השש אלי קרב, והקוראים אמורים לצפות בו בסלחנות פטרונית".
העורך והעיתונאי יותם שווימר מנה את השיר עם "שירים בעלי טקסטים מתוחכמים שעושים שימוש מעניין באלמנטים מעולמם של ילדים".
במובנו זה, לדוגמה, נעשה בשיר שימוש, בלא לשנות ממילותיו המקוריות, בספר הסאטירה "Zoo ארץ zoo?".
ב-5 ביוני 1967 (יום פרוץ מלחמת ששת הימים) פרסמה שולמית הראבן ב"על המשמר" גרסה שהושרה בבית-ספר בתקופת ההמתנה: "במדינת הערבים רעש מהומה / הצבא לבוש שׂקים יוצא למלחמה...
במדינת היהודים שקט ושלווה / הצבא לבוש מדים מוכן למלחמה".
גרסה היתולית נוספת, שהושרה בגדוד יחיעם חיפה של תנועת השומר הצעיר, קבעה כי "בראש הגדוד צועד / בן-גוריון המפקד", ו"לקראתו כמו זנב / עבדול נאצר הגנב".
בשנת 1976 העניק השיר את שמו למופע מוזיקלי מצליח לילדים.
בשנת 2016 יצא לאקרנים סרט עלילתי בשם "מדינת הגמדים", בבימויו של יניב ברמן.
בשנת 2017 עלתה בערוץ כאן 11 תוכנית טלוויזיה סאטירית בפורמט התוכנית "Newzoids" בבימויו של אבי כהן בשם "מדינת הגמדים"; לחן השיר (בעיבודים שונים) שימש כנעימת הנושא ובמהלך התוכנית.
כמו כן, השיר (בשינוי המילים, בביצועה של חני נחמיאס) כיכב בפרסומות טלוויזיונית למעדן החלב "גמדים" של חברת שטראוס משנות ה-90 (ובו הסלוגן: "אם תאכל – תוכל!").
השיר הושמע מספר פעמים ברדיו קול ירושלים במחצית הראשונה של שנות ה-40, ככל הנראה בביצועו של המלחין-הזמר יצחק לוי.
להלן ביצועים בולטים של השיר:
בתה הנערה של דמארי, נאוה בושמי, עם רביעיית אנדרה (1956)
מרים נעמן (בתקליטה לאבא שלי, 1970)
רוחמה רז (בתקליט 30 להיטים לפעוטות, אן.אם.סי., 1975; הוצאה מחודשת ב-1994)
אחד הביצועים הבולטים והמוכרים ביותר לשיר הוא של אריק איינשטיין ושם טוב לוי (בתקליטם ילדים, ליטרטון, 1976,ובקלטת כמו גדולים 1, 1991)
חוה אלברשטיין (בתקליטה צוללת צברית, אן.אם.סי., 1976)
לילך הג'ינג'ית (גליקסמן) (בתקליטה ג'ינג'ית: שירים שאני אוהבת לשיר / לילך, ישראדיסק, 1979)
ילדי תוכנית הטלוויזיה "ריצ'רץ' (בתקליט ריצ'רץ': שירים וריצ'רצ'ים מתוכנית הטלוויזיה לילדים, סי.בי.אס., 1980)
אופירה גלוסקא, דודו זכאי, עוזי מאירי וריקי מנור (בתקליט מבחר שירי הילדים 51 שירים לאיל, ישראדיסק)
עוזי חיטמן (בתקליטו עוזי חיטמן שר לילדים, אם.סי.אי, (2000 בערך), ובקלטת הילדים "שירים קטנים", אמ.סי.איי (1990)
נתן דטנר (בקלטת "100 שירים ראשונים - פרק א'") שהופצה על ידי קלסיקלטת.
הגרסה הנצפית ביותר ב-YouTube היא הביצוע של ערוץ ילדות ישראלית ומקהלת שרונית, שנכון לינואר 2025, הגיע ליותר משני מיליון צפיות.
אלה וילנסקי [אמיתן], ינוקא: שירי ילדים, מצֻירים בידי נחום גוטמן, תל אביב: יבנה, 1942.
שבעה שירי ילדים, מוסיקה מאת יצחק לוי, ליווי פסנתר מאת גרשון ירצקי, ירושלים: צל וצליל, [תש"ה], עמ' 13. (ככל הנראה הופעתו הראשונה של לחנו של השיר בדפוס)
ז' בהרב [=זלמן אריאל] וי[צחק] אבנון (עורכים), ילקוט הילד, תל אביב: מסדה, תש"ה 1945.
אלה אמתן (וילנסקי), במדינת הגמדים: שירים וחרוזים, הציורים: לאה פלד, תל אביב: נ.
מבחר פרק[!] הווי ופזמונים: 22 שירים פופולריים, תל אביב: שירון ('מבחר מצעד פזמוני הישוב'), 1961.
דניאלה גרדוש, תלמה אליגון (עורכות), 100 שירים ראשונים: כל שירי הילדות שלנו (כמעט): אנתולוגיה של שירים לגיל הרך, צייר: דוש, [תל אביב]: כנרת, [תשמ"א].
גיל אלדמע, אסתר לנואל (עורכים), מחברת מזמרת, ציורים: רות צרפתי, יהודה צרפתי, גבעתיים: מסדה, 1981.
גלעד בן-שך ואמנון שילוני (עורכים), משיר לשיר: מבחר שירים לילדים, תל אביב: מודן, תשמ"ח.
ערבי במה פתוחה הם מרחבים שבהם אנשים מן השורה מופיעים מול קהל בהופעה חיה.
המרחבים מתקיימים בברים, בתי קפה, מועדוני קומדי-קלאב או מתנ"סים.
מטרת האירוע היא לאפשר לחובבנים חסרי ניסיון בתחומם להתנסות בהופעה בפני קהל, לצבור ניסיון וביטחון, לבדוק חומרים על קהל אמיתי ולקבל חשיפה ראשונית (כך למשל התחיל את דרכו הקומיקאי ירון ברלד).
גם מופיעים מנוסים משתתפים לעיתים בערבים כאלה כדי לבדוק חומרים חדשים ולקיים קשר לא אמצעי עם קהל לא בהכרח אוהד.
האירועים נערכים לרוב ללא עלות עבור הקהל או המופיעים.
המארגנים מתנדבים או מרוויחים מתשלום הקהל על אוכל ושתייה.
ערבי במה פתוחה נחלקים לפי תחום המופיעים.
מדובר בעיקר בסטאנדאפיסטים, מוזיקאים, משוררים ויזמים.
בישראל נערכים באופן סדיר ערבי במה פתוחה לקומיקאים במועדונים קאמל קומדי קלאב וקומדי פקטורי.
בַּמְבֶּרְגֶר את וַואהרְמַן הייתה חנות ספרים והוצאת ספרים שפעלה בירושלים באמצע המאה ה-20.
בשנת 1921 הקים שמואל וואהרמן חנות ספרים בעיר פרנקפורט שבגרמניה יחד עם דודו משה וואהרמן.
בשנת 1934, לאחר המלצתו של חיים נחמן ביאליק, עלה שמואל וואהרמן לארץ ישראל, ובה הקים יחד עם ידידו נתן זאב במברגר את חנות הספרים "במברגר את וואהרמן" (גם אשתו של במברגר, מרתה במברגר, נטלה חלק בניהול החנות).
החנות הוקמה ברחוב המלך ג'ורג' 14 (בית שיבר), ובשנת 1936 עברה לרחוב הסולל (כיום רחוב החבצלת) 5. בזמן הפיגוע ברחוב בן יהודה נפגעו ספרים בחנות.
בשנת 1948 נפטר במברגר, ווואהרמן המשיך לנהל את החנות עד פטירתו ב-1961. שנתיים לאחר פטירתו נמכרה החנות לאוניברסיטת קליפורניה שצירפה את ספריה לאוספי האוניברסיטה.
החנות התייחדה במכירתם של ספרים עתיקים ונדירים, בין היתר מעזבונות של תלמידי חכמים, ובהיותה מרכז בינלאומי לספרים יהודיים עתיקים, שמכרה ספרים בין היתר לספריית הקונגרס ולבריטיש מוזיאום.
לאורך שנות פעילותה של החנות יצאו לאור 41 קטלוגים של החנות, אשר הכילו בין היתר מידע על ספרים עתיקים שלא ניתן היה להשיגם, או על ספרים שאבדו במהלך השואה.
קטלוגים אלו היוו מחירון בינלאומי לספרים עבריים.
חנות הספרים הייתה מוסד תרבותי בירושלים בתקופתה, ושימשה מקום מפגש לאנשי רוח וספר.
על לקוחותיה נמנו דוד בן-גוריון, שמואל יוסף עגנון, גרשם שלום, הרב יהודה לייב מימון ועוד.
מעבר למכירת ספרים, עסקו במברגר ווואהרמן גם בהוצאה לאור של ספרים ישנים במהדורה חדשה ושל ספרים חדשים.
ספרי שאול ליברמן: הוצאה חדשה של מהדורה מדעית של התוספתא, שנערכה על ידי משה שמואל צוקרמנדל, בתוספת ההקדמה תשלום תוספתא מאת ליברמן; תוספת ראשונים, שקיעין, מדרשי תימן, דברים רבה - כולם מאת ליברמן.
מהדורות חדשות של ספרות המדרש: בית המדרש - קובץ המדרשים שהדפיס אהרן ילינק, סדר אליהו מהדורת מאיר איש שלום, מכילתא מהדורת הורוביץ-רבין.
מהדורה חדשה של פירוש העמק דבר מאת הנצי"ב מוולוז'ין, בתוספת מבוא מאת בנו הרב מאיר בר-אילן.
ספרו של אברהם יערי, ביבליוגרפיה של הגדות פסח: מראשית הדפוס ועד היום.
במה מדליקין הוא הפרק השני במסכת שבת העוסק בעיקר במצוות הדלקת נרות שבת ובהכנות לכניסת שבת.
מתקופת הגאונים נהוג לומר את הפרק הזה במשנה במהלך תפילת ערבית של שבת.
למנהג זה ניתנו מספר טעמים.
בעוד המנהג המקורי היה לאומרו אחרי תפילת ערבית, כיום המנהג המקובל ברוב המקומות הוא לאומרו לפניה.
עיקרו של הפרק עוסק בהלכות הדלקת נרות שבת.
בתחילת הפרק מפורטים סוגי השמנים והפתילות המותרים והאסורים לשימוש.
השמנים והפתילות האסורים הם כאלה שאינם בוערים באופן מיטבי.
הם נאסרו בשל החשש שאדם ינסה לתקן את הנר במהלך השבת או להדליקו מחדש, ובכך יעבור על מלאכת מבעיר האסורה.
חשש נוסף הוא שנר שאינו דולק כראוי לא יועיל להאיר את הבית ולא ימלא את תפקיד מצוות הדלקת הנר.
שמנים נוספים שיש שאסרו להדליק בהם, הם כאלה שיש להם ריח רע, כדי שלא יעזוב את ביתו, ושוב הנר לא ימלא את תפקידו; שמנים שיש להם ריח טוב, מחשש שמא אדם ייקח חלק מהשמן כבושם ויעבור על איסור מכבה; או שמנים שהדלקתם מסוכנת ועלולה לגרום לשרפה.
דעות אחרות מצמצמות יותר את השמנים המותרים.
רבי טרפון, למשל, סבר שמותר להדליק רק בשמן זית.
ייתכן שיש להבין את הדיון בין התנאים על רשימת השמנים המותרים על רקע המשבר הכלכלי שהתרחש בארץ ישראל בסוף המאה ה-1 ובמרבית המאה ה-2, על רקע תוצאות המרד הגדול, חורבן בית שני ולאחר מכן תוצאות מרד בר כוכבא.
בעקבות המשבר הורגש מחסור בשמנים בכלל ובשמן זית בפרט.
בנוסף לכך מובאים דינים שונים הנוהגים בהדלקת נר שבת, ואופנים שונים בהם מותרת ההדלקה או אסורה.
בסוף הפרק מוזכר לראשונה הקשר בין מצוות הדלקת נרות שבת לנשים: למרות שחובת ההדלקה נוהגת בגברים כבנשים, נהוג כי מי שמדליק את הנרות היא האישה.
המשנה האחרונה של הפרק עוסקת בהכנות האחרונות לשבת בכלל, וקובעת: לסיכום מובאים הדברים המותרים והאסורים לביצוע בזמן בין השמשות בכניסת השבת.
בתלמוד הבבלי, מופיעים בפרק זה, אגב דיני הדלקת נרות שבת, גם דיני חנוכה ומצוות הדלקת נרות חנוכה, שאינן מופיעות במשנה.
מקור המנהג לומר משניות אלו בערבי שבתות הוא בתקנת גאונים והמקור הראשון לכך הוא בסדר רב עמרם גאון:
יש שכתבו להזכיר הדלקת נר שבת, שהיא משום שלום בית.
ויש שכתבו מפני סכנת המזיקים, שבעבר בתי הכנסיות היו בשדות, ותקנו אותו בשביל בני אדם שמאחרים לבוא, שיסיימו תפילתם בעת שהקהל אומר "במה מדליקין".
לפי נוסח אשכנז המקורי לא אומרים את "במה מדליקין" בקבלת שבת, אלא בסוף תפילת ערבית של שבת (אחרי קדיש תתקבל), אבל ברוב המקומות בארץ ישראל נהוג לומר אותו בקבלת שבת, בהשפעת הקהילות הספרדיות.
במנהג האיטלקי, המנהג המקורי לאומרו אחרי ערבית, אבל היום הוא נאמר לפני קבלת שבת.
בגניזת קהיר נמצא נוסח מיוחד של ברכה שהיה נאמר קודם אמירת פרק במה מדליקין:
ברכה זו לא התקבלה על ידי פוסקי ההלכה וקהילות ישראל, וקיומה לא היה ידוע מאף מנהג עד מציאתה בגניזה.
במבירפטור (שם מדעי: Bambiraptor; מילולית: "שודד במבי") הוא סוג של דינוזאור נכחד ממשפחת הדרומאוזאוריים שחי לפני 72 מיליון שנים מזמננו.
הדינוזאור תואר בשנת 2000 בידי משלחת של אוניברסיטת קנזס, אוניברסיטת ייל ואוניברסיטת ניו אורלינס והוא התגלה לראשונה בתוך הפארק הלאומי גליישר שבמונטנה ב-1993 בידי צייד מאובנים צעיר, אשר חפר לצד הוריו וחשף שלד ש-95% ממנו הושלם.
שלד זה נבדק בידי חוקרים כמו ג'ון אוסטרום, אשר טען שדינוזאור הוא מאובן מעבר לאבות העופות המודרניים, בהתבסס על גופו הקל ומבנה העצמות הדומות לאלה של עופות.
ככל הנראה היה זה דינוזאור מנוצה כמו קרוביו.
שלד זה נחקר, וב-1997 הניחו מספר חוקרים שהוא שייך לולוצירפטור בהתבסס על המבנה שלו, אך הוא הופרד לסוג משלו בשנת 2000.
דינוזאור זה הגיע לאורך של מטר אחד בלבד ומשקל של לא יותר משני קילוגרם ובגלל גודלו הקטן סוברים שמדובר בפרט צעיר, ייתכן של סוג דרומזאור אחר - הזאורורניתולסט.
גודל של פרט בוגר הגיע לאורך מטר וחצי ולמשקל 5 ק"ג, ע"פ הערכה של החוקר גרגורי ס.
גודלו הקטן, המזכיר את האייל הבדיוני המפורסם "במבי", נתן לדינוזאור את שמו.
הדינוזאור היה בעל גפיים קדמיות ארוכות מאוד עם אצבעות מופנות קדימה וכן רגליים אחוריות ארוכות שעזרו לו לרוץ מהר והיה בעל מוח גדול בהרבה מהיחס לגופו, כך שהוא היה טורף חברתי פעיל.
דינוזאור זה נחשב לקרוב של דרומזאורים אחרים כמו הזאורורניתולסט והאטרוסירפטור.
שלושה סוגים אלה שייכים לתת-המשפחה Saurornitholestinae.
עודד במבי פרידמן (נולד בשנת 1969) הוא מעצב תפאורה ותאורה ישראלי, מרצה וחוקר המכהן כראש התוכנית לעיצוב במה, קולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
במהלך קריירה אמנותית בת עשרות שנים עיצב יותר מ-200 במות לתיאטרון, לאופרה, למחול, לטלוויזיה, לטקסים ולאירועי במה ממלכתיים ומסחריים.
פרידמן בוגר לימודי תואר ראשון ותואר שני בהצטיינות בעיצוב במה במגמה לעיצוב במה של החוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
לאחר סיום התואר השני התמחה בעיצוב באמצעות תוכנות ממוחשבות במכללה לאמנות ועיצוב צ'לסי שבלונדון.
בשנת 1998 החל פרידמן ללמד בחוג לאמנות התיאטרון שבאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2003 הקים במכללת שנקר בית הספר הגבוה להנדסה ועיצוב את "המסלול לעיצוב תפאורה למופע ואירוע", שאותו הוביל וניהל כחמש שנים.
משנת 2011 החל לשמש כמרצה בכיר וחבר סגל באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2014 הקים, יחד עם פרופ' מרים גורצקי בילו ופרופ' צביקה סרפר, את התוכנית למצטיינים בעיצוב במה, קולנוע וטלוויזיה בפקולטה לאמנויות שבאוניברסיטת תל אביב.
הוא מלמד קורסים שונים העוסקים בעיצוב תפאורה ותאורה לתיאטרון ולטלוויזיה.
בשנת 2022, עם פרישתה של גורצקי בילו לגמלאות, מונה פרידמן לכהן כראש התוכנית.
זוכה בפרס ע"ש יחיאל שמי לעיצוב במה לשנת 2004.
נבחר הקרן למצוינות בתרבות icexcellence בתחום התיאטרון לשנת 2005.
במקביל לעשייתו בתחומי ההוראה עיצב פרידמן למעלה מ-200 הפקות בתיאטרון, באופרה, במחול, בטלוויזיה, וכמו כן עיצב במות עבור מופעים מסחריים ואירועים גדולים.
תיאטרון רפרטוארי, אופרה ומחול בישראל
משנת 1998 החל פרידמן לעצב תפאורה ותאורה בתיאטרון הרפרטוארי בישראל, וכמו כן עבור הפקות של אופרה ומחול.
משנת 1999 החל פרידמן לעצב במות עבור מחזות זמר, הצגות לכל המשפחה, מופעי חנוכה גדולים ותוכניות טלוויזיה לילדים.
בתחום הטלוויזיה עיצב פרידמן תפאורה לאולפנים של מגוון תוכניות, בהן: הרצועה בערוץ ביפ, תוכנית הבוקר של ערוץ 10, אולפן ערוץ הכנסת, אולפן ערוץ 23 – החינוכית, ואולפן ערוץ הספורט.
לברית מאת הווארד לינדזי וראסל קרוז.משה קפטןקאט טי ג'י הפקותרונן נג'ריובל כספין2005היפה והחיה - דיסניסיפור: הווארד אשמן, טים רייס ולינדה וולברטון
ואלה שסבטלנה וישטליוק2017פולישוקשמואל הספרישמואל הספריתיאטרון בית לסיןעדי שימרוניאורנה סמורגונסקי2017לזרוסדייוויד בואיאבישי בן גלתיאטרון ענבליאור מיטלאלה קולסניק2019בובספוג – המחזמרמחזה: קייל ג'ארו
תרגום: עמית גורגדי צדקההתיאטרון העבריזיו וולושיןאלה קולסניק2024
במה קהל ואהבה הוא אלבום ההופעה הראשון של הזמר-יוצר הישראלי ישי ריבו.
האלבום יצא לאור ב-10 בספטמבר 2020, על ידי חברת התקליטים NMC.
את האלבום הפיקו ריבו עצמו ומאור שושן.
האלבום מחולק לשלושה חלקים: "במה" - ביצועים נבחרים מהופעות של שירים מתוך האלבומים "תוכו רצוף אהבה" ו"פחד גבהים", "קהל" - ביצועים נבחרים מהופעות של שירים מתוך האלבומים "שטח אפור" ו"אלול תשע"ט" ו"אהבה" - דואטים עם זמרים שונים.
במבי ריי רובינסון , הידוע/ה בשם הבמה במבי ת'אג , הוא/היא אישיות אירית העוסקת בשירה ובכתיבה.
רובינסון, שנולד/ה וגדל/ה במקרום שבמחוז קורק, עסק/ה תחילה בתחום הבלט ואף עבר/ה להתגורר בלונדון כדי להתאמן בכך.
אולם באמצע תקופת הלימודים באוניברסיטה שבר/ה את הזרוע.
הוא/היא החל/ה ללמוד תיאטרון מוזיקלי, דבר שהוביל לפיתוח קריירה מוזיקלית.
נטען על ידי כתבי עת שונים כי במוזיקה שלו/שלה מעורבבים כמה ז'אנרים יחדיו, שילוב שזכה לכינוי "אויג'ה-פופ".
רובינסון הוא/היא האישיות הא-בינארית הראשונה שייצגה את אירלנד באירוויזיון.
שירו/שירה לתחרות היה "Doomsday Blue", והוא סיים בערב הגמר במקום השישי עם 278 נקודות – התוצאה הטובה ביותר של אירלנד מאז אירוויזיון 2000.
רובינסון נולד/ה במקרום שבמחוז קורק לאב ממוצא שוודי מסטוקהולם ולאם מקורק.
מלבדו/ה, לזוג נולדו עוד שלוש בנות.
לאורך תקופת הלימודים בבית הספר התיכוני סנט מרי היה/הייתה שר/ה במהקלה.
לאחר מכן עסק/ה בתחום הבלט ואף עבר/ה להתגורר בלונדון כדי להתאמן בכך.
אולם באמצע תקופת הלימודים באוניברסיטה שבר/ה את הזרוע, ועבר/ה ללמוד משחק.
לאחר סיום הלימודים בלונדון הקדיש/ה שנתיים להתמקצע בכתיבת שירים.
הוא/היא חתמ/ה בסוכנות כישרונות ללא שם.
אולם שיתוף הפעולה ביניהם לא הניב דבר, שכן הסוכנות חשקה בשירי פופ נדושים.
ב-26 ביוני 2020 יצא השיר הראשון בו נכללה השתתפות של רובינסון, "Mean" עם פייק ופאביץ'.
ב-5 במרץ 2021 הוציא/ה רובינסון את סינגל הבכורה שלו/שלה, "Birthday".
הוא נכתב בתקופה בה התמכר/ה לסמים.
בהמשך פורסמו שלושה סינגלים נוספים, ביניהם "Psilocyber" – שיר על וירוס מחשב "פסיכדלי" בשם "", שרווי בסממנים מיניים ובאהבתו/אהבתה של רובינסון לנשים.
במהלך שנת 2021 החל/ה רובינסון מערכת יחסים עם גבר אלמוני.
עם זאת, היא תוארה על ידו/ידה כ"רעילה ופוגענית", לאחר שהסתיימה בשנת 2022. ב-9 בדצמבר אותה שנה יצא לאור הסינגל "Merry Christmas Baby".
באפריל 2023 פורסם "Egregore", שקרוי על שם מונח נסתר ומספר על הרצון של רובינסון לשבור את רגליו ולהרוס את עצמו/עצמה כמוזיקאי/ת עצמאי/ת.
ב-11 באוגוסט אותה שנה נודע כי עתיד לצאת ב-13 באוקטובר מיני-אלבום חדש בשם Cathexis.
בריאיון ל-DIY סיפר/ה רובינסון כי ההשראה למיני-אלבום שאובה מתחום המחזמר.
ב-11 בינואר 2024 נחשף כי רובינסון עתיד/ה להשתתף בקדם האירי לאירוויזיון 2024, Eurosong 2024, עם השיר "Doomsday Blue".
השיר הגיע למקום הראשון בתחרות, הן בקולות השופטים והן בהצבעות הקהל, ורובינסון נבחר/ה לייצג את אירלנד באירוע האירוויזיון הקרוב.
לאחר הניצחון בקדם הפכ/ה רובינסון למוקד התעניינות מצד כלי התקשורת המקומיים.
הבחירה הביאה לביקורות מצד אנשי ימין בממשלת אירלנד.
הרמן קלי, נשיא מפלגת החופש האירית, צייץ: .
השיר עצמו זכה לשבחים על ייחודיותו בהשוואה לשירי העבר של המדינה באירוויזיון.
רובינסון הופיע/ה בחצי הגמר הראשון, שנערך ב-7 במאי 2024, והעפיל/ה לגמר.
בגמר הגיע/ה השיר למקום השישי.
רובינסון השתמש/ה במונח "אויג'ה-פופ" על מנת לתאר את היצירות שלו/שלה.
בריאיון משנת 2023 ציינ/ה כי .
רובינסון ציינ/ה כי יצירת המונח נבעה מחוסר הרצון להיות מסווג/ת לז'אנר מסוים כמו שאר האמנים.
בנוסף, הובעה גם תמיכה בתהליך ההכלה שקהילת ההבי מטאל עוברת בשנים האחרונות, לטענתו/לטענתה, כלפי קהילת הלהט"ב.
רובינסון גם התייחס/ה לרצון להיות "מודל טוב לחיקוי" עבור בני הנוער, כאלו שמזהירים מפני שימוש והתמכרות לסמים.
בריאיון ל"גיי טיימס" הצהירה/ה: .
בין האמנים המהווים לו/לה השראה נמנים דולי פרטון, בריטני ספירס, נינה סימון, פול סיימון, ג'וני מיטשל ולד זפלין.
בילדות אובחנ/ה עם הפרעת קשב וריכוז.
כיום הוא/היא מתגורר/ת במזרח לונדון.
בזמן הפנוי נוהג/ת רובינסון להתחפש לנסיכה ולהפתיע ילדים נכים באירועי גיוס המונים וכדומה.
הוא/היא העיד/ה על עצמו/עצמה כאדם רגוע בחיים הפרטיים.
רובינסון הוא/היא א-בינארי/ת, המשתמש/ת בלשון פנייה "They/Them".
בריאיון לגיי טיימס הצהיר/ה: .
הוא/היא הצהיר/ה כי בזמן תקופת הווסת שלו/שלה הוא/היא נוהג/ת לערוך קסמי דם.
לכישוף הייתה השפעה גדולה על המוזיקה של רובינסון.
מספר לחשים כלולים בשירים שונים.
רובינסון הביע/ה תמיכה מלאה בהחרמת ישראל מאירוויזיון 2024 עקב מלחמת חרבות ברזל.
על בסיס הטיעון בדבר הדרת רוסיה מאירוויזיון 2022, אמר/ה רובינסון במהלך ריאיון ל-Irish Examiner כי .
יחד עם זאת, נאמר כי יש לכבד כל החלטה של איגוד השידור האירופי בעניין.
"במדבר" הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמר-יוצר הישראלי בר צברי.
האלבום יצא לאור ב-18 במאי 2025 וכולל עשרה שירים.
האלבום מאופיין בשילוב של רוק אנד רול מזרחי, פיוז'ן ישראלי וסאונד רטרו, ומהווה ביטוי אישי של צברי.
לדבריו, האלבום עוסק בתחושות של חיפוש עצמי ובדידות בתוך "הרעש של החיים", כאשר המילה "במדבר" חזרה באופן חוזר ונשנה בכתיבתו באופן לא מתוכנן, והפכה לשם ולנושא המרכזי של הפרויקט.
צברי עלה לתודעה הציבורית בתחילת העשור השני של המאה ה-21, ומאז הוציא שלושה אלבומים, השתתף בפרויקטים מוזיקליים ותיאטרליים, וזכה להצלחה עם שירים כגון "ג'וני", "בפרק הבא", "מה בלילות", "רוקנרול בצהריים" ועוד.
באלבומו "רוקנרול בצהריים" (2021), שילב צברי מוזיקה מזרחית עם גישה אינדית ורטרו בסגנון להקות הכרם של שנות ה-70. באלבום "במדבר" הוא מרחיב את הצליל שלו גם לעולמות של פופ קליט.
צברי תיאר את תקופת העבודה על האלבום כזמן של התבוננות פנימית, חיפוש, נפילות וקימה.
לדבריו, המילה "במדבר" חזרה שוב ושוב בטקסטים שכתב מבלי שתכנן זאת, מה שהוביל אותו להבין שזהו נושא האלבום, תחושת הבדידות בתוך רעש החיים.
רוב שירי האלבום הופקו מוזיקלית על ידי מתן דרור, כאשר צברי תיאר את האלבום כ"אישי יותר", "נגיש יותר", וכזה שבו כל שיר עומד בפני עצמו אך יחדיו מרכיבים מסע מוזיקלי שלם.
האלבום משלב בין רוק אנד רול מזרחי, פיוז'ן ישראלי, סינת'-פופ ורטרו בהשפעת שנות ה-80. המוזיקה נעה בין שירים בעלי קצב מהיר והפקה עשירה, לשירים רגשיים עם טקסטים עמוקים.
בסקירת האלבום שפורסמה באתר ynet צוין כי הניגוד בין הפקה בידורית לתוכן מהותי מעניק לאלבום עומק רגשי וכיהשקעה בפרטי ההפקה, הן בצוות הנגנים והן בעיבודים, מזכירה תקופות מוקדמות יותר בז'אנר המוזיקה הים-תיכונית, בהן דגש הושם על איכות השירים ולא רק על שיווק.
השיר "חאן יונס" הוא שיר בעל אופי פטריוטי שנכתב בהשראת לוחמי צבא הגנה לישראל.
צברי תיאר אותו כדרך לבטא את ההערכה והשליחות שהוא מרגיש כלפי המשרתים.
צברי ציין שהשיר מתאר לא רק חייל אחד אלא את רוח הישראליות כולה.
השיר "ג'קי צ'אן" הוא שיר רוק.
לדברי צברי, הרצועה "ג'קי צ'אן" מבטאת צורך בשחרור, שמחה ואסקפיזם על רקע תקופה קשה.
הסינגל הראשון מהאלבום, "חאן יונס", יצא כחצי שנה לפני השקת האלבום, במהלך תקופת מלחמת חרבות ברזל.
השיר יצא תוך זמן קצר מהחלטה ספונטנית לפרסמו מיד.
ב-16 בפברואר 2025 הוציא את הסינגל "ג'קי צאן".
סינגלים נוספים כוללים את "משנה מקום", שיצא עם קליפ אנימציה, ו"לאט לאט", שזכה גם הוא לקליפ וידאו.
במגורי החיילים מחוץ לפריז הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הגרמני אנטון פון ורנר, שנוצר בשנת 1894. היצירה מתארת חיילים גרמנים המנגנים בסלון של שאטו שהופקע בפרוורי פריז במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה.
הציור נוצר על סמך חוויותיו האישיות של ורנר מהמלחמה, והוא משקף את מעמדו המרכזי כאמן רשמי בחצר הקיסרות הגרמנית.
כיום שמור הציור בגלריה הלאומית הישנה בברלין.
הציור "במגורי החיילים מחוץ לפריז" מציג קבוצת חיילים גרמנים המנגנים בסלון של שאטו אלגנטי שהופקע על־ידם בעיירה ברינואה, בסמוך לפריז.
ורנר מתאר רגע של מנוחה ותרבות בקרב קצינים גרמנים, השוהים באחד מהבתים הפרטיים שגויסו לצורכי הצבא.
הדמויות יושבות בחדר מעוטר ב, והן עסוקות בנגינה ובשיחה.
מראה זה מעניק תחושת הקלה רגשית, אך עם השנים הפער בין ההדר הסביבתי לבין ההתנהגות המחוספסת של הקצינים ניכר יותר, ומקהה את גאוות הניצחון שהציור מבקש לשדר.
ורנר צייר את היצירה בשנת 1894, על סמך זיכרונותיו מתקופת שירותו בפיקוד לוגיסטי בוורסאי עשרים וארבע שנים קודם לכן, במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה.
באותה עת כבר כיהן כמנהל האקדמיה לאמנות בברלין מאז 1875, ונבחר על ידי חוגי החצר לשמש כאמן הרשמי של איחוד גרמניה.
בשנות התשעים של המאה ה־19 נחשב לדמות בעלת השפעה עצומה בעולם האמנות הגרמני, דבר שעורר התנגדות חריפה מצד אמנים פורצי דרך וחוגים מסחריים בין-לאומיים.
הציור נרכש על ידי ועדת האמנות האזורית ("Landeskunstkommission") באותה שנה שבה נוצר, ככל הנראה בשל הפופולריות הרבה של .
במערב אין כל חדש הוא שם ספרו האנטי מלחמתי של אריך מריה רמרק, העוסק בחוויותיו של חייל גרמני במלחמת העולם הראשונה ובהשפעת המלחמה על החייל בעת החופשה בביתו.
בגרמניה נשרף הספר, יחד עם ספר ההמשך "הדרך חזרה" (Der Weg zurück), עם עליית הנאצים לשלטון.
כיום הוא נחשב לאחת מיצירות המופת של הספרות הגרמנית ושל הספרות בכלל.
הספר כתוב בגוף ראשון מפי פאול בוימר, חייל צעיר שגויס עם חבריו לספסל הלימודים לצבא הגרמני עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
הוא מתאר לפרטי פרטים את אורח החיים והחוויות של החיילים בשדה הקרב, ככל שהמלחמה נמשכת ונקלעת למבוי סתום.
התיאורים שמביא החייל משולבים בתחושותיו הקשות לגבי חוסר התוחלת שבמלחמה, וחוסר האמון שהוא חש כלפי מוריו ומנהיגיו שמרבים לדבר בזכות המלחמה, אך אינם מודעים לזוועות המתרחשות בחזית.
הספר מציג בחדות את תחושותיו של דור שלם שחייו עוצבו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
דור זה, שזכה מאוחר יותר לכינוי הדור האבוד, נשלח למלחמה בגיל 18, וכשיצא ממנה שוב לא הצליח להתאים עצמו לחברה ממנה יצא.
הספר משרטט את הפער בין המלחמה, על מגוון מוראותיה, לבין החזרה אל התרבות, ואל החברה ששלחה את בניה למלחמה וצפתה בהם מתים בהמוניהם.
הספר עוסק רבות בהוויי החיים של חיילים.
מנקמה ברס"ר שהתעלל בהם, ועד נקודת האור הגדולה - ארוחת שחיתות שנפלה על קבוצת חיילים במפתיע.
אותה ארוחה היא הזיכרון הטוב שבאמצעותו מנסה המספר להרגיע את חברו הגוסס, שבוכה - לא מכאב, אלא על חייו שהולכים וכלים.
כותרת הספר כוללת אירוניה דקה.
"במערב אין כל חדש" הייתה אחת ההודעות של דובר הצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה, ומשמעותה הייתה כי אין כל שינוי במצב בחזית המערבית.
בסוף הספר נהרג החייל המספר בחזית המערבית, בעוד דובר הצבא מודיע כי "במערב אין כל חדש".
נוראות המלחמה מביאים את המספר לאימוץ עמדה ביקורתית כלפי הדור המבוגר שלא היסס לשלוח את הצעירים לאימי המלחמה.
הוא מבהיר כי הוא וחבריו לא הובסו, אלא נכתשו בידי אויב עדיף בכוחו, מצויד היטב, וחשוב מכל - שבע.
הדור הצעיר שילם את מחיר המלחמה בגופו ובנפשו.
"במערב אין כל חדש" היה לרב מכר ושיקף את קולם של רבים.
הוא שייך לגל של יצירות שנכתבו בעקבות מלחמת העולם הראשונה והתחושה הקשה ששררה באירופה בעקבותיה.
ליצירות אלה אופי אנטי-מלחמתי ולעיתים אף פציפיסטי.
בהן אפשר למנות גם את השירים והמחזות של ברטולט ברכט.
הספר תורגם לשפות רבות, אף כי הוא מציב אתגרים מסובכים למתרגמים.
האתגר הראשון הוא תרגום כותרת הספר, ושימור האירוניה שבו.
שם הספר באנגלית הוא "All Quiet on the Western Front" - זו הייתה ההודעה המקבילה של דובר הצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה.
טיוטות שנשמרו מעבודת התרגום הראשונה לאנגלית (המתרגם היה א.ו.
Wheen) מראות כי המתרגם התלבט אם לתרגם את הכותרת באופן מילולי או להשתמש בהודעה המקבילה באנגלית.
הספר כולל ביטויים רבים מהווי הצבא והחיילים הגרמנים במלחמת העולם הראשונה.
גם בעניין זה התלבטו המתרגמים בין תרגום מילולי לבין שימוש בביטויים מקבילים של הצבאות המקומיים.
תרגום הספר מגרמנית לאנגלית שימש נושא מחקר בתחום חקר התרגום, בייחוד לאור העובדה שהטיוטות מעבודת התרגום השתמרו.
הספר תורגם לעברית כמה פעמים.
שני תרגומים לעברית יצאו במקביל בתל אביב ובוורשה כבר ב-1929, זמן קצר לאחר פרסום המהדורה המקורית.
התרגום שיצא לאור בתל אביב נעשה בידי יעקב הורוביץ בהוצאת שטיבל.
התרגום שיצא לאור בוורשה נקרא "במערב אין חדשות" ונעשה בידי ש.
תרגום נוסף נעשה בידי צבי ארד ויצא לאור בהוצאת זמורה ביתן, 1982. התרגום החדש ביותר לעברית נעשה בידי גדי גולדברג וראה אור ביולי 2014 בהוצאת מחברות לספרות.
המתרגמים הראשונים לעברית נאלצו לתרגם את הספר כולו, כולל הכותרת שלו, באופן מילולי, כיוון שבאותה תקופה כמעט לא נעשה שימוש בשפה העברית במסגרות צבאיות, וודאי לא היה סלנג של חיילים בעברית.
בתרגומים שנעשו מאוחר יותר התברר שכבר אי אפשר לשנות את כותרת הספר, כיוון שהיא הפכה למטבע לשון בעברית.
במערב אין כל חדש; תרגם מגרמנית: יעקב הורוביץ, שטיבל תל אביב, 223 עמודים, תרפ"ט 1929
במערב אין חדשות; תרגם מגרמנית: ש' ימואלי, הוצאת ת.
במערב אין כל חדש; מגרמנית: צבי ארד, זמורה-ביתן תל אביב, 180 עמודים, תשמ"ב 1982
במערב אין כל חדש; תרגם מגרמנית והוסיף אחרית דבר: גדי גולדברג, מהדורה חדשה, מחברות לספרות אור יהודה, 204 עמודים, תשע"ד 2014. (מהדורה מיוחדת, 100 שנה למלחמת העולם הראשונה)
הספר יצא בהוצאת אולשטיין בברלין, למרות שהלקטורים של ההוצאה טענו שאין לו סיכוי כי אין ביקוש לספרי מלחמה, הודות להתעקשותו של פרנץ אולשטיין, שלקח על עצמו את הסיכון של כישלון הספר.
ביוני 1929 נמסר שהספר נמכר במעל חצי מיליון עותקים.
שנה לאחר מכן, ביוני 1930, פורסם שהספר נמכר בגרמנית במעל מיליון עותקים, תורגם ל-29 שפות ובסך הכל נמכר במעל 3 מיליון עותקים.
רבים ביקרו את הספר, בטענה כי רמארק השמיץ את מאמץ המלחמה הגרמני, והגזים את זוועות המלחמה כדי לקדם אג'נדה פציפיסטית.
אנשי המפלגה הנאצית היו ממובילי אותה ביקורת.
עם צאת העיבוד הקולנועי של הסרט ב-1930, הפריעו פלוגות נאציות להקרנות, ואף מנעו אותן בכוח.
עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933, הספר היה בין הראשונים להישרף בציבור בשל הגדרתו כ-"אמנות מנוונת".
בשנת 1930 עובד הספר לראשונה לסרט בעל אותו שם בבימויו של לואיס מיילסטון.
בשנת 1979 יצא עיבוד מחדש - במערב אין כל חדש בבימויו של דלברט מאן.
בשנת 2022 יצא עיבוד נוסף - במערב אין כל חדש בבימויו של אדוארד ברגר.
במקו (בשפת הבמבארה : Bàmakɔ̌, בתרגום חופשי: זנב הקרוקודיל) היא עיר הבירה של מאלי והעיר הגדולה ביותר בה, עם אוכלוסייה של יותר מ-2.1 מיליון תושבים, שהם כ-15% מכלל אוכלוסיית מאלי, נכון ל-2009 (World Bank 2015).
זהו המרכז המנהלי, הכלכלי והתרבותי של מאלי.
ב-2006, היא הוערכה לעיר עם שיעור גידול האוכלוסין הגבוה ביותר באפריקה והשישית בגידול האוכלוסין בעולם.
במקו ממוקמת על גדות נהר ניז'ר (Niger River), בחלק הדרום מערבי של המדינה, כאשר הנהר מחלק אותה לגדה צפונית וגדה דרומית.
מהתקופה הקולוניאלית ועד היום, במקו מתפקדת כצומת דרכים אזורי: מחברת הרבה מהערים הקטנות עם האוקיינוס האטלנטי ועם דקר (Dakar).
כבישים רבים יוצאים מהעיר לכל המחוזות של מאלי, וגם למפרצים של קונאקרי (Conakry-בירת גינאה) ומונרוביה (Monrovia-בירת ליבריה).
במקו מיוחדת במבנים עשויים לבני בוץ שמאפיינים את אזור המגורים שלה.
המושבה הוותיקה שכיום הפכה לעיר במקו, הייתה ממוקמת לאורך נהר ניז'ר והייתה מרכז מסחרי משני של מערב אפריקה.
מניחים כי בעבר התיישבו בה חסידי מנהיג מנדה קדום (Manda-קבוצה אתנית באפריקה) ועם הזמן ההתיישבות הפכה למרכז בולט של למידה אסלאמית בתקופת ימי הביניים של מאלי (במאה ה-12 עד ה-14).
לאחר שקיעתה של אימפריית מאלי עברו על העיר במקו זמנים קשים.
היא נכבשה במאה ה-18 על ידי קבוצת לוחמים בני הבמבארה .
עם הזמן הייתה מאוכלסת על ידי במבארה, בוזו (Bozo), מאורי (Maouri), וקבוצות אתניות ערביות.
בשנת 1797, כשהגיע החוקר הסקוטי מונגו פארק (Mungo Park), היא הלכה והצטמצמה לכדי כפר קטן.
במאה ה-19 המאוחרת נפלה העיר תחת שלטונו של סאמורי טורה (Samori Ture), אחד ממייסדיה הגדולים של אימפריית ואסולו המוסלמית באותה תקופה.
בסוף המאה ה-19, לאחר מאבק ממושך על השליטה באזור, ניצחו הצרפתים את טורה וכבשו את במקו כנקודה אסטרטגית על מנת לפלוש למערב סודאן, והקימו מצודה בבמקו ב-1883. באותה עת היו בעיר רק כ-1,000 איש, עם עוד כמה אלפים פזורים באזור הכפרי הסמוך.
הצרפתים הקימו בסיס מסחרי בבמקו, והעיר החלה לצמוח שוב.
הם תכננו רכבת שתחבר את העיר עם סנגל (Senegal).
עם השלמת קו הרכבת מחוף האוקיינוס האטלנטי בסנגל בשנת 1904, הפכה במקו למרכז אזורי ובירתה לשעבר של מערב סודאן הועברה אליה.
בשנת 1908 הפכו הצרפתים את במקו לבירת הקולוניות שהיו בידיהן בסודאן הצרפתית.
בתקופה שלפני קום המדינה, התפתחותה של העיר הייתה מתונה והדרגתית.
כשמאלי קיבלה עצמאות ב-1960, הפכה במקו לבירה הלאומית.
בזמן הזה, במקו הייתה בעלת אוכלוסייה של כ-160,000 איש.
במהלך שנות ה-60', המדינה הפכה לסוציאליסטית ובמקו הייתה כפופה להשקעה והשפעה סובייטית.
האתר המקורי של העיר נמצא על הגדה הצפונית של הנהר, אך בניית גשר מרטירס וגשר המלך פהד קידמו את התפתחותה של העיר לכיוון דרום.
מאז ועד היום במקו המשיכה להתרחב במיוחד לדרום.
המבנה המרחבי הנוכחי של במקו מבוסס במידה רבה על מודל פיתוח קולוניאלי צרפתי.
מחוז במקו מחולק לשש קהילות-קומונות.
כל קהילה מנוהלת על ידי מועצת העיר וראש העיר הנבחר.
העיר במקו מחולקת לשני חלקים:
העיר האירופית: רחובותיה הרחבים נקיים, מטופחים ומכוסים בצמחייה, בתים מטופחים.
העיר העתיקה: רחובותיה הצרים מורכבים מצריפים ובתי עץ ואין בהם כמעט צמחייה; לא מטופחים.
הבניין המרכזי של העיר נמצא בחלק הצרפתי (דהיינו האירופי) של העיר, וארמון המושל הצרפתי הוחלף להיות ארמונו של נשיא מאלי.
דומיננטיות במקו מיוחסת להיותה מקום מעבר בין ערים מרוחקות וקישור לאזורים עירוניים גדולים אחרים באמצעות רכבת סנגל-ניז'ר.
על פי דוח הבנק העולמי (2015), רוב המקומות העירוניים ממוקמים לאורך הנהרות הגדולים בדרום מאלי, שם הקרקע מתאימה יותר לחקלאות, ורשת התחבורה צפופה יותר.
עליונותה של במקו הולכת וגוברת על ידי פליטים המגיעים מחלקים צפוניים של המדינה ומארצות שכנות אחרות.
נוסף על כך, היא ממשיכה למשוך אוכלוסייה כפרית בחיפוש אחר עבודה, כולל פולשים בלתי חוקיים ועובדים זמניים.
במקו היא המרכז האורבני האפריקאי השביעי בגודלו, אחרי לאגוס (Lagos), אביג'אן (Abidjan), קנו (Kano), איבדאן (Ibadan), דקר (Dakar) ואקרה (Accra).
במקו מייצרת סחורה מקומית, כולל טקסטיל, בשר מעובד ומוצרי מתכת.
דייג מסחרי מתרחש בנהר ניז'ר.
זהב מובא מהמערב, אגוזי קולה ואורז מגיעים מדרום וממזרח.
הענפים העיקריים בה הם טקסטיל, קרמיקה, תרופות, וייצור חשמל.
במקו היא עיר שוקקת עם שוק גדול, גנים בוטניים וזואולוגיים, קהילה פעילה של אומנים ומספר מכוני מחקר.
יש בה ארבע מכללות ונמצאים בה רוב מפעלי התעשייה של מאלי.
נוסף לכך, יש בה גן חיות, נמל תעופה בינלאומי ומספר מכוני מחקר מדעיים.
במקו פרחה מאז שהוקמה ועד היום, וכיום משמשת כמרכז האדמיניסטרטיבי של המדינה וכמו כן, גם עיר נמל ומרכז מסחרי חשוב.
הערים התאומות של במקו הן:
על פי תוכנית ההתיישבות של האומות המאוחדות (2012-UN-Habitat), במקו היא אחת מעשר הערים בעלות הצמיחה הגדולה ביותר במספר האנשים בה.
היא חווה גידול אוכלוסין גבוה עקב הגירה כפרית-עירונית וגידול אוכלוסין טבעי גבוה.
אומדן הגידול של במקו עומד על 5.8% בשנה.
כתוצאה מכך, הביקוש לקרקעות למגורים באזור המרכזי בעיר עולה משנה לשנה.
צמיחה בלתי מבוקרת זו גרמה לקשיים משמעותיים מבחינת תחבורה, תברואה וזיהום אוויר.
במקו נהפכה לצומת מרכזית של מערב אפריקה ומארחת אוכלוסייה מגוונת, המורכבת מקבוצות אתניות שונות במאלי, וגם ממדינות שכנות.
בבמקו כמה מוסדות ואתרים מיוחדים:
המרכז לחקר המדעים - מוסד צרפתי של "אפריקה השחורה", בו לומדים את כל סוגי המדעים.
המוסד לחקר הצרעת והגרענת - מוסד בו לומדים על מחלות הצרעת והגרענת, מניעה ודרכים להדברה.
בית ספר גבוה לרפואה וטרינרית.
הבנק המרכזי של גוש המטבע של מדינות מערב אפריקה (פרנק CFA).
בעיר ישנם כמה וכמה מוסדות לימוד יסודיים ותיכוניים.
כמו כן יש בבמקו כמה בתי חרושת לאורז, מפעלי עורות וסבון, מפעלים לעיבוד זהב וכסף, ועוד כמה מפעלים ובתי חרושת.
הספרייה הלאומית של מאלי נוצרה לראשונה ב-1944 על ידי המכון הצרפתי של אפריקה השחורה (IFAN-Institut Français d'Afrique Noire), זרוע של הממשל הקולוניאלי הצרפתי.
בעקבות עצמאותה של מאלי ב-1960 הפכה ספרייה זו לספריית הממשלה.
מאוחר יותר השתנה שמה מחדש לספרייה הלאומית של מאלי.
ב-1968 הועברה הספרייה ממקומה הראשוני בקולובה (Koulouba) לאולופובוגו (Ouolofobougou), שכונות בבמקו.
בספרייה למעלה מ-60,000 יצירות, כולל ספרים, כתבי עת, מסמכי אודיו, קטעי וידאו ותוכנה.
חומרים אלה זמינים ללא תשלום לציבור, אם כי קיימים דמי מנוי סמליים בעבור השאלה.
הספרייה גם מארחת חלק מהמיצגים של פסטיבל הצילום הדו שנתי של במקו.
המסגד הגדול של במקו (Bamako Grand Mosque) ממוקם במרכז העיר, הממוקם צפונית לנהר ניז'ר, ליד השוק המרכזי וקתדרלת במקו מהתקופה הקולוניאלית.
זהו אחד המבנים הגבוהים ביותר בבמקו.
המסגד הנוכחי, שנבנה על בסיס מסגד מהתקופה הפרה-קולוניאלית, נבנה על ידי מימון מממשלת ערב הסעודית בסוף שנות ה-70. עם צריחי הבטון הגבוהים המקיפים מבנה מרכזי מרובע, הבניין קרוב יותר למבנים סעודיים מסורתיים מאשר לאלו במערב אפריקה.
המסגד נראה מחלקים רבים של העיר ולעיתים פתוח לסיורי תיירים.
למגדל BCEAO אשר בעיר 20 קומות, והוא הבניין הגבוה ביותר במערב אפריקה.
הוא נמצא של הגדה הצפונית של נהר ניז'ר.
מגדל BCEAO הוא המטה המאלי של הבנק המרכזי של מדינות מערב אפריקה, המספק שירותי בנקאות, פיתוח ממשלתי ושירותים פיננסיים עבור כמה ממדינות מערב אפריקה.
המגדל מעוצב באדריכלות סודאנית-סאהלנית של המסגדים המפורסמים של דג'ן (Djenné) וטימבוקטו (Timbuktu).
הבניין ממוקם בשכונת קהילה III, שבה "שדרת מוסא טאוול" ("Avenue Moussa Tavele") פוגשת את שדרת המים בין שני הגשרים העיקריים בבמקו: גשר המלך פאהד וגשר מרטירס.