tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הריקודים הארוטיים והפרועים של הקבוקי עברו עידון, והגיישות הוסיפו להם סגנון ואיפוק.
תנועות הריקוד מדויקות ביותר, בדומה לטאי צ'י, וכל מחווה גופנית היא בעלת משמעות לנרטיב, אם כי יש צורך בהכרת כל התנועות על מנת לזהות את הסמליות שבהן.
למשל, תנועת יד קטנה משמעותה קריאת מכתב אהבה, החזקת פינת מטפחת בפה משמעותה גנדרנות, ושרווליו הארוכים של הקימונו מסמלים לעיתים דמעות.
את הריקוד מלווה מוזיקה יפנית מסורתית, והכלי העיקרי בה הוא השמיסן.
מקורו של השמיסן הוא בכלי נגינה סיני, והוא בעל שלושה מיתרים, שעליו מנגנים באמצעות מפרט שנקרא "באצ'י".
לרוב מתייחסים לשמיסן ככלי מלנכולי, מכיוון שבאופן מסורתי משתמשת מוזיקת השימסן באקורדים מינוריים.
בנוסף, על כל גיישה ללמוד לנגן על קו-צוּזוּמי, תוף בעל צורת שעון חול, ועל תוף ריצפתי גדול בשם טאיקו.
גיישות אף עוסקות בכתיבת שירה ומוזיקה וציור.
קיים בלבול בקרב אנשים לא-יפנים לגבי אופי המקצוע של הגיישה, ורבים חושבים אותה לזונה.
למעשה, גיישות אינן מספקות שירותי מין ללקוחותיהן כלל.
מטרתן היא לארח וללוות את הלקוחות על ידי ריקוד, שירה, נגינה ושיחה.
הגיישה עשויה לפלרטט עם גברים ולשלב רמיזות מיניות, אך לקוחותיה יודעים שאל להם לצפות ליחסי מין.
לרוב מבלבלים בין הגיישות לקורטיזנות הנחשבות מתקופת אדו, שנקראו אויראן, שאכן היוו את המקור ממנו צמח מקצוע הגיישה.
בדומה לגיישות, טיפחו האויראן תסרוקות מסוגננות, לבשו בגדים צבעוניים ועטו איפור לבן, אך קשרו את האובי מלפנים, על מנת שיוכלו לקשור אותו בעצמן לאחר שהסירו אותו.
במהלך תקופת אדו הייתה הזנות חוקית.
העוסקות בזנות עבדו ברבעים מיוחדים, מוקפים חומה, באישור השלטונות.
בשלהי המאה ה-18 החלו להופיע הגיישות הנשיות באירועים חברתיים ובמסיבות, אך מכיוון שחלקן אכן עסקו בזנות, וזו הייתה לא-חוקית מחוץ לרובע, הן נעצרו ונשלחו לרבעים המיועדים לכך.
ב-1872, זמן קצר לאחר רסטורציית מייג'י, אישרה הממשלה חוק ששחרר את הזונות ואת הגיישות.
לשון החוק אמנם הגדירה הפרדה בין זונות לגיישות, אך בנוסף לבחינת כישוריהן האמנותיים, נדרשו הגיישות לעבור גם בדיקת עגבת אחת לחודש, מה שמעיד על דעת המחוקקים לפיה מין הוא חלק מעבודתן.
הגבלות אלה נותרו על כנן עד תבוסת יפן במלחמה ב-1945.
גיישה לעולם תהיה רווקה, ואם ברצונה להתחתן עליה לפרוש מעיסוקה.
עם זאת, בעבר היה נהוג שגיישה תיקח לעצמה דאנא, או פטרון.
הדאנא היה לרוב אדם אמיד, לעיתים נשוי, שהיה בעל אמצעים לכלכל את הגיישה, על כל הוצאות החינוך שלה והוצאות אחרות.
בתמורה, הקדישה עצמה הגיישה לפטרון בלבד, ויחסיהם נחגגו בטקס, הדומה לטקס נישואים.
Geisha Girls היו נשים יפניות שעסקו בזנות בתקופת הכיבוש האמריקאי.
הן שירתו כמעט באופן בלעדי חיילים אמריקאים ששירתו ביפן, שקראו להן, בטעות: "גיישה גירלס" (Geisha Girls).
נשים אלו לבשו קימונו וניסו לחקות את סגנונן של הגיישות, והאמריקאים לא הכירו את ההבדלים בין השתיים, וחשבו אותן לבעלות אותו מקצוע.
בסופו של דבר הפך המושג "גיישה גירל" למושג המתאר אישה יפנית העוסקת בבידור לילי, כגון מארחות בברים וזונות.
מיזואגה (水揚げ) הוא טקס אותו עוברת מאיקו המסמל את התקדמותה של המאיקו בהכשרתה, והפיכתה מנערה לאישה צעירה.
שינוי זה בא לידי ביטוי בהחלפת התסרוקת, ובשינויי מלתחה עדינים.
התרגום המילולי של מיזואגה הוא "להרים מים", ומשמעות הביטוי הוא להרוויח, בהשאלה מעולם הדיג, כלומר הרווחים שגורפת המאיקו.
מכיוון שהטקס עצמו והשינויים שהוא טומן בחובו כרוכים בהוצאות רבות, התפתח מנהג בתקופת אדו לפיו פטרון יכול לקחת על עצמו את ההוצאות בתמורה לנטילת הבתולים של המאיקו.
בדרך זו יכלו המאיקו לשלם את חובן לבית התה ולקדם את בכורתן בתור גיישות.
הופעתה של הגיישה משתנה במשך הקריירה שלה, החל בהיותה מאיקו בעלת איפור כבד וילדותי, וכלה בהפיכתה לגיישה מבוגרת עם איפור עדין יותר.
הגיישה גם מחליפה את תסרוקתה ואת קישוטי השיער שלה במהלך הקריירה, ואפילו אורך הגבות הוא בעל חשיבות, כשגבות ארוכות יותר מביעות בגרות.
בעת המודרנית הפך איפורה של הגיישה לאחד ממאפייניה המזוהים ביותר, אף על פי שגיישות מאפרות את פניהן בלבן באירועים מיוחדים בלבד.
האיפור המסורתי של מאיקו כולל שכבת בסיס לבנה המכסה את כל הפנים, שפתון אדום והדגשות אדומות ושחורות מסביב לעיניים ובגבות.
בעבר הייתה שכבת הבסיס עשויה עם עופרת, אך לקראת סוף תקופת מייג'י, לאחר שהתברר שהחומר רעיל, החליפו אותו באיפור על בסיס אבקת אורז.
תהליך האיפור מסובך ואורך זמן רב, והוא קודם ללבישת הקימונו על מנת להימנע מלהכתימו.
ראשית, מושחים את הפנים בחומר שמנוני, ועליו עוטים את שכבת הבסיס הלבנה, החל בצוואר ומעלה.
את האיפור הלבן יוצרים מערבוב של אבקת האורז עם מים עד ליצירת משחה, אותה מושחים על הפנים באמצעות מברשת חזרן.
האיפור הלבן מכסה את הפנים, את הצוואר, את החזה, ובעורף נותרים שניים או שלושה פסים של עור חשוף (באופן מסורתי בצורת האות W) על מנת להדגיש את האזור הנחשב ארוטי.
לאחר מכן טופחים על האזור הלבן באמצעות ספוג על מנת לספוג את יתרת האיפור.
נהוג להשאיר את אזור קו השיער לא מאופר על מנת לתת אשליה של מסכה.
השלב הבא הוא איפור העיניים.
בעבר השתמשו בפחם, אך כיום משתמשים באיפור מודרני.
צובעים את קצות הגבות בשחור ומאיקו מוסיפות צבע אדום מסביב לעיניהן.
את השפתיים צובעים באדום באמצעות מברשת קטנה.
הצבע עצמו מגיע כמקשה אחת וממיסים אותו במים.
לאחר מכן מוסיפים מעט סוכר על מנת להוסיף ברק לצבע.
הגיישה לא צובעת את כל שפתיה, כפי שנהוג במערב, מכיוון שהבסיס הלבן ושפתיים אדומות רחבות יוצרות אשליה המגדילה את הפנים.
תחת זאת, מאיקו צובעות את השפתיים באמצעיתן בלבד, אך בשנתן הראשונה הן משאירות את השפה העליונה ללא אודם.
גיישות צובעות רק את השפה העליונה במלואה, ואת השפה התחתונה צובעות רק במרכזה.
מאיקו הנמצאות בשלב האחרון של הכשרתן צובעות את שיניהן בשחור לתקופה קצרה.
מנהג זה היה נפוץ בעבר בקרב נשים נשואות בחצר הקיסרות.
צביעת השיניים היא בעלת חשיבות חגיגית, והמאיקו חוגגת את סיום הכשרתה והפיכתה לגיישה, כשם שנשואה חדשה הייתה מתכוננת לחייה החדשים בבית בעלה.
הצבע השחור נועד גם להסתיר את השיניים, שצבען מודגש על גבי האיפור הלבן, וייתכן שהעדר רפואת השיניים בעבר הביא לכך שהשיניים לא היו לבנות לגמרי.
המאיקו מתאפרת בדרך זו בשלוש השנים הראשונות של הכשרתה.
תחילה היא מקבלת סיוע מהאונה-סאן שלה, או מבעלת בית התה בו היא מתגוררת, אך עם הזמן היא לומדת להתאפר בעצמה.
לאחר שלוש שנים, בהן התבגרה המאיקו, מתמתן סגנון האיפור שלה על מנת להבליט את היופי הטבעי שלה.
עם זאת, גיישה מבוגרת עשויה להתאפר כך באירועים מיוחדים, או בהופעות הדורשות איפור כזה.
מאיקו לובשות קימונו צבעוני ואובי ראוותני, שתמיד יותר בהיר מהקימונו.
המאיקו של אזור קיוטו קושרות את האובי בסגנון דָרארי, או מטלטל, בעוד שבטוקיו קיימים מספר סגנונות נוספים.
הגיישות המבוגרות של קיוטו נוהגות לקשור את האובי שלהן בסגנון טאיקו מוּסוּבּי (太鼓結び; קשר תוף), קשר פשוט המקובל בקרב נשים נשואות.
בטוקיו, בנוסף לטאיקו מוּסוּבּי, קושרות הגיישות המבוגרות את האובי שלהן בסגנונות היָנאגי מוסובי (柳結び; קשר ערבי) וצוּנוֹדָשי מוסובי (甬出結び)
בנוסף לאובי המטלטל, מתאפיין הקימונו של המאיקו בשרוולים ארוכים המגיעים עד לרצפה.
במהלך הופעת ריקוד או נגינה על המאיקו ללפף את השרוולים סביב ידיה על מנת שלא תמעד.
הצבע, הדוגמה וסגנון הקימונו תלוי בעונות השנה ובאירוע בו משתתפת הגיישה.
בחורף, למשל, לובשות הגיישות האורי - מעיל עליון עשוי משי המגיע עד למותניים או לירכיים.
בקיץ הן לובשות קימונו עשוי חומר קליל ואוורירי יותר.
מאיקו לובשות קימונו בצבעי אדום ולבן, וצווארון הקימונו שלהן הוא לרוב אדום עם רקמת זהב או כסף.
לאחר שלוש שנים מתחילת ההתלמדות, הצווארון האדום משלוב ברקמה לבנה, המעידה על הוותק שלהן.
כשהופכת המאיקו לגיישה היא מחליפה את הצווארון שלה לצווארון לבן.
גיישות נועלות זורי, סנדלים שטוחי-סוליה, כשהן מתהלכות בחוץ, ובפנים הן נועלות טאבי בלבד.
במזג אוויר סוער נועלות הגיישות קבקבי גטה, המגביהים אותן מהקרקע.
מאיקו נועלות קבקבי אוקובו בעלי הסוליה העבה, המונע מהן לדרוך על שרוולי הקימונו הארוכים שלהן.
תסרוקות הגיישה השתנו במהלך ההיסטוריה.
במאה ה-17 החלו נשים לסדר את שערן גבוה על הראש, ובתקופה זו אימצו הגיישות את תסרוקת השימאדה שלהן, שהיא למעשה איסוף שיער הראש בצורת לחמנייה.
ישנן ארבעה סוגי שימאדה עיקריים: טאקא שימאדה, האופייני לרווקות צעירות, ובו יושב הקשר גבוה על הראש; צובושי שימאדה, שהוא קשר שטוח יותר, האופייני לנשים מבוגרות; אוּאיוָואטה, הדומה לטאקא שימאדה אך משלב עיטורי כותנה; ומוֹמוֹוָוארֶה, האופייני למאיקו והמזכיר בצורתו אפרסק חצוי.
בנוסף, ישנם עוד סוגי תסרוקות האופייניות לאזורים מסוימים.
את התסרוקות מעטרים מגוון קישוטים, סיכות ומסרקים.
הגיישות ישנות על כרית מיוחדת הנקראת טאקאמאקורה (高枕; כרית גבוהה) השומרת על שלמות התסרוקת.
על מנת להטמיע את צורת השינה הזאת במאיקו נוהגות האונה-סאן לפזר אורז סביב הכרית, כך שאם יצנח ראשה של המאיקו ידבקו לשיערה גרגרי אורז.
עם זאת, גם ללא תאונות נדרשת הגיישה ללכת למעצב השיער מדי שבוע.
גיישות מודרניות משתמשות לעיתים בפאות נכריות, אך על המאיקו להציג את שיערה הטבעי בלבד.
לאורך הקריירה, עשויות התסרוקות, המשלבות משיכת ומתיחת השיער, לגרום לקרחת קטנה בקודקוד ראשה של הגיישה, אותה הן מציגות בראווה כסימן של כבוד ושל ותק.
גיל (ברבים: גילים) הוא פרק הזמן שחלף מאז היווצרותו של דבר-מה.
השימוש הנפוץ ביותר במונח הוא לציון משך חייו של יצור חי.
חיי האדם מתחלקים רעיונית למספר חלקים, הנקבעים על פי גילו.
השלב הראשון הוא הינקות, שמתייחס לולד בשנים הראשונות לחייו.
לאחר מכן מגיע שלב הילדות שמתאר אדם בגילי 3 עד 12, ומגיע לפני שלב ההתבגרות, שמתאר את תקופת שנות העשרה של האדם, שבהן הנער מגלה ומעצב את אישיותו.
בתום שלב ההתבגרות, האדם מגיע לשלב הבגרות ונחשב לאדם בוגר.
התקופה הזו מאופיינת בהאטה בקצב ההתפתחות ובהתייצבות זהותו המגובשת של האדם.
אדם יחשב לבוגר החל מתום גיל ההתבגרות, ועד לסוף חייו.
לתקופות מסוימות המוכלות בתקופת הבגרות ניתן שם המייחד אותן, משום שהן מציגות מאפיינים ייחודיים לעומת שלב הבגרות עצמו.
בסביבות גיל 50, האדם מגיע לגיל המעבר שמתאפיין בצורה שונה אצל גברים ואצל נשים.
התקופה האחרונה במחזור חייו של האדם קרויה זקנה.
לא תמיד קיים גיל מוגדר למעבר משלב חיים אחד למשנהו, וקיום של הגדרה כזו תלוי בתרבות וברמת החיים של האדם.
צורת חישוב גיל האדם הנפוצה בתרבות המערבית היא ספירת כמות הזמן שעברה מיום לידתו של האדם ועד לנקודת הזמן הנוכחית, כאשר השנה מעוגלת כלפי מטה.
בתנ"ך ובדברי חז"ל בדרך כלל עגלו כלפי מעלה.
עם זאת, בתרבויות שונות במזרח אסיה מצויה צורת חישוב נוספת, כאשר גילו של האדם בעת היוולדו הוא אחת (ולא אפס), ועם כל תחילת שנה חדשה בלוח השנה (בין אם זה הלוח הגריגוריאני או לוח מסורתי או מקומי) גילו של האדם עולה בשנה.
צורת מנין זו יכולה להביא להפרש של עד 2 שנות ספירה מול צורת המנין הנפוצה במערב.
יום הולדת של אדם הוא היום בשנה שבו התאריך זהה לתאריך הלידה שלו.
ביום זה נמדד גילו בשנים שלמות.
יום זה נחשב בדרך כלל ליום שמח ונחוג על ידי האדם בחברת משפחתו וחבריו.
יש הנוהגים, בעיקר נשים, שלא לחשוף בפומבי את גילם.
בתרבויות שונות מציינים טקסי מעבר שונים את המעבר מתקופת חיים אחת לאחרת.
ביהדות מסומלת הכניסה לעולם על ידי טקסים כגון ברית המילה, פדיון הבן, זבד הבת, ואת המעבר מילדות לבגרות מסמל טקס בר המצווה.
התנא יהודה בן תימא נותן בפרקי אבות (ה', כ"א) תוכנית עבודה מפורטת לאדם בהתאם לגילו:
בן מאה כאלו מת ועבר ובטל מן העולם.
במרבית המדינות ישנן קבוצות גיל המוגדרות בחוק, ולכל אחת מהן יש זכויות או מגבלות שונות החלות על האדם השייך לקבוצת הגיל.
בחוק הפלילי בישראל, למשל, קיימת הבחנה בין קטין - אדם שגילו קטן מ-18 שנה, לבין בגיר.
אדם בגיר יכול להצביע בבחירות מגיל 18, ולהיבחר לכנסת מגיל 21 ואילך.
גם קניית מוצרים מסוימים כמו אלכוהול וסיגריות אסורים בחוק על קטינים.
בחוקים שונים בישראל המסדירים עיסוק במקצוע או במשלח יד נקבע גיל מינימום (20, 21 או 23 שנים) כתנאי מהתנאים הנדרשים לעיסוק.
בחוק חופש העיסוק (הקלה בהגבלות - גיל, תושבות ועיסוק אחר) (תיקוני חקיקה), התשס"ב-2002, הונמכה דרישת גיל זו לגיל 18, שבו הופך האדם לבגיר.
חוק גיל הפרישה הוא חוק שבמרכזו עומד גילו של האדם.
החוק אוסר על אפליה מטעמי גיל, שנאסרה במפורש גם בחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה.
אפליה על בסיס גיל קרויה גילנות.
על פי חוק הפרשנות, חישוב הגיל לצורך החלת חוקי מדינת ישראל נעשה על פי הלוח הגרגוריאני.
חוק שירות ביטחון [נוסח משולב], התשמ"ו-1986, שבו נקבע שחישוב הגיל יבוצע לפי הלוח העברי.
מכיוון שגיל הגיוס לצה"ל הוא 18 שנים, נוצר קונפליקט בין קביעה זו לבין אמנות בינלאומיות שישראל חתמה עליהן, שבהן נקבע שהגיל המינימלי לגיוס חובה לכוחות לוחמים ולהשתתפות בפעילות לחימה הוא גיל 18 (לפי הלוח הגרגוריאני).
כפתרון לבעיה תוקן חוק שירות ביטחון, כך שלא ניתן לגייס אדם שטרם מלאו לו 18 שנים לפי הלוח הגרגוריאני.
בחוק הבחירות לכנסת נקבע שזכות הבחירה לכנסת תינתן לאדם שיום הולדתו ה-18, לפי המוקדם מבין התאריך העברי או הלועזי, חל לא יאוחר מיום הבחירות.
תאריך הולדתו של אדם נרשם במרשם האוכלוסין.
ישנן אנשים שמבקשים לתקן את הרישום, ובכך לשנות את גילם הרשמי.
הכללים לעריכת שינוי כזה נקבעו בחוק קביעת גיל, תשכ"ד-1963. זכויות בביטוח הלאומי הנובעות משינוי גיל חלות ממועד השינוי ולא למפרע.
אריכות חיים היא מושג המתייחס לרף העליון של תוחלת החיים האנושית.
קיים קושי רב באימות אורך החיים האנושי הארוך ביותר שהתקיים מעולם, הן בשל העדר רישום, תיעוד ומדידות זמן מוקפדות בעבר, והן בשל פערים שפתיים ותרבותיים.
האדם המבוגר ביותר שגילו אומת היא הצרפתייה ז'אן לואיז קלמן שהלכה לעולמה בשנת 1997 בגיל 122 שנים ו-164 ימים.
נכון ל-, האישה החיה המבוגרת ביותר היא טומיקו איטואוקה, בת .
בשל הקושי בקביעת אורך החיים המקסימלי, קיימים מיתוסים רבים על אריכות חיים.
לאורך השנים, האפשרות של הגעה לגיל מופלג ריתקה אנשים רבים.
ארגונים רבים מוקדשים לחקר הסיבות להזדקנות, ולחיפוש דרכים להאטת הזדקנות או לעצירתה.
חלקם אף רואים זאת כטרנס הומניזם וכמרדף אחר האלמוות (למשל, כת הראלים).
לעומתם, ישנם ארגונים המתנגדים ל"אנטי אייג'ינג", בטענה שאינה טבעית או מוסרית.
מחקרים דנים מצאו שיטה לקביעת תאריך לידה על פי תיארוך פחמן-14 של עדשת העין.
בשביל לאמת גיל של אדם באופן רשמי על ידי ארגון מוסמך כמו ספר השיאים של גינס או כמו קבוצת המחקר לגרונטולוגיה, נדרש להשתמש בלפחות שלושה מקורות הניתנים לאימות, לפי הכללים המקובלים בחקר אריכות חיים.
ספר השיאים של גינס החל את איסוף הנתונים בשנת 1955.
באנגלית, נפוץ הכינוי "Centenarian" (מהמילה Century - מאה), לאנשים שעברו את גיל 100. אנשים שעברו את גיל 110, נהוג לכנות "Supercentenarian".
בתנ"ך מוזכרים בני אדם רבים שהגיעו לגילים מופלגים.
הזקן ביותר הוא מתושלח, אשר מסופר עליו שנפטר בגיל 969 שנים (ספר בראשית).
לפי חישוב זה גילו של מתושלח הוא רק 78. עם זאת, מופיעות בתנ"ך גם דמויות כגון מהללאל וחנוך שילדו ילדים בגיל 65 "שנים", ולפי פירוש זה גילם היה למעשה חמש שנים ושלושה חודשים, בעת הולדת בנם.
אפילו לפי גרסת תרגום השבעים שילדו בני 165 אזי היו בגיל 13 וכמה חודשים בלבד.
לפי טענה נוצרית, אורך חיי בני האנוש ירד בהדרגה - בתחילה חיו בני האדם חיי נצח, אולם בשל חטאיהם, קיצר אלוהים באופן הדרגתי את חייהם בארבעה שלבים: בשלב הראשון לפחות מאלף שנים, לאחר מכן מתחת ל-500 שנים, לאחר מכן מתחת ל-200 שנים ולבסוף מתחת ל-120 שנים.
נהוג לראות בגיל 120 גבול עליון של תוחלת החיים האנושית ובפרט הדבר בא לידי ביטוי בברכה "עד מאה ועשרים".
יש שרואים בפסוק הבא מקור להערכת הגיל המקסימלי כמאה ועשרים: "ויאמר ה' לא ידון רוחי באדם לעלם בשגם הוא בשר והיו ימיו מאה ועשרים שנה" ().
קשה להניח שזו אכן כוונת הפסוק, שכן רבים מגיבורי התנ"ך האריכו ימים מעבר לסף זה.
כך למשל אהרן נפטר בגיל 123, שרה בגיל 127, ויצחק הגיע לגיל 180. סדר עולם מפרש כי הפסוק עוסק בזמן שקצב אלוהים לבני האדם בטרם הביא עליהם את המבול.
ההסבר המקובל הוא שהסיפורים הללו הם מיתוסים של אריכות ימים.
קיימת נטייה להגזים בתיאורים של גילים מופלגים במיתולוגיה של תרבויות שונות.
לדוגמה, לפי המסורת, חלק מהקיסרים הראשונים של יפן וסין שלטו יותר ממאה שנים.
עם הקידמה, נבדקה אמיתות גיליהם של דמויות היסטוריות שונות לפי רישומים שונים, וגילם המקובל על החוקרים ירד למספר מציאותי יותר.
האדם המבוגר ביותר שגילו אומת הוא הצרפתייה ז'אן לואיז קלמן שהלכה לעולמה בשנת 1997 בגיל 122 שנים ו-164 ימים.
הגבר המבוגר ביותר שגילו אומת היה ג'ירואמון קימורה, מיפן, שהלך לעולמו בגיל 116 שנים, ו-54 ימים.
נכון ל-, האישה החיה המבוגרת ביותר היא מריה ברניאס מוררה, בת .
הגבר החי המבוגר ביותר האחרון היה רוברט וייטון, מבריטניה, שחגג את יום הולדתו ה-112 ב-29 במרץ 2020, אך הוא מת זמן קצר לאחר מכן.
התקן של הגבר החי המבוגר ביותר טרם אויש רשמית, אך לפי רישומים, הגבר המבוגר ביותר שחי היום הוא סטורנינו דה לה פונטה גרסיה מספרד.
בממוצע, מאה הנשים המבוגרות ביותר, חיו מספר שנים יותר ממאה הגברים המבוגרים ביותר.
הסטטיסטיקה מראה שרק אחד ממאה אנשים המגיעים לגיל 100, יגיע גם לגיל 110. גילם של חמישים אנשים אומת בגיל 115, כאשר עשרים ושניים מתוכם הגיעו לגיל 116, ועשרה חצו את גיל 117. רק קלמן חצתה את גיל 120.
נכון לחודש אפריל 2020 היו עשרת האנשים המאומתים המבוגרים ביותר שחיו כולן נשים.
הנשים שגילן אומת כמבוגר ביותר מעולם
הגברים שגילם אומת כמבוגר ביותר מעולם
דירוג שם תאריך לידה תאריך פטירה גיל מדינה 1 ג'ירואמון קימורה 19 באפריל 1897 12 ביוני 2013116 שנים, 54 ימיםיפן 2 כריסטיאן מורטנסן 16 באוגוסט 1882 25 באפריל 1998115 שנים, 252 ימיםארצות הברית 3 אמיליאנו מרקדו דל טורו 21 באוגוסט 1891 24 בינואר 2007115 שנים, 156 ימיםפורטו-ריקו
האנשים החיים שגילם המאומת הוא המבוגר ביותר
נכון לאפריל 2020, 10 האנשים המאומתים המבוגרים ביותר החיים הן נשים.
דירוג שם תאריך לידה גיל מדינה 1 קנה טנקה 2 בינואר 1903 יפן 2 לוסיל רנדון 11 בפברואר 1904צרפת 3 מריה קונובוביץ' 27 במאי 1904 בלארוס
בישראל, הגבר המבוגר ביותר שגילו אומת הוא ישראל קרישטל.
האישה המבוגרת ביותר שגילה אומת הייתה מריה פוגונווסקה שנולדה בפולין.
קיימים מספר מקרים של אנשים שטוענים שהגיעו לגיל 129, אך תאריך לידתם לא אומת, וביניהם אלי בן מוחמד אל אמרי מתוניסיה (2010-1880) וקוקו איסטמבולובה מרוסיה (2019-1889).
משך החיים של בעלי חיים שונים משתנה בהתאם למינו של בעל החיים.
בעלי החיים בעלי משך החיים הקצר ביותר חיים ימים ספורים, למשל מינים מסוימים של חרקים, בעוד שמספר מיני בעלי חיים יכולים להגיע לגילים של מאות שנים.
החולייתן בעל תוחלת החיים הארוכה ביותר הידועה למדע הוא כריש הישנונן הגרינלנדי שגילו מגיע גם ליותר מ-400 שנה.
צבים ידועים בתוחלת חיים ארוכה.
קיימים מיני צבים שאורך החיים שלהם יותר ארוך משל כל יצור אחר כמעט בממלכת בעלי החיים, לעיתים אף מאות שנים.
על פי מדור המדע של הניו יורק טיימס, איברי גופם אינם מזדקנים, בניגוד למרבית בעלי החיים האחרים.
במרץ 2006 למשל, מת בגן החיות של קולקטה, הודו, צב ענק בן 250 שנה.
מדענים טוענים, שישנם צבים, אשר בהיעדר מחלה או פציעה יכולים לחיות לנצח.
מינים נוספים שמשך החיים שלהם הוא ארוך הם הלובסטרים והמדוזה בת האלמוות.
מינים רבים של צמחים הם חד-שנתיים, כלומר הם מגיעים לגיל מקסימלי של שנה אחת, ולאחר מכן צומח פרט אחר במקומם.
סוגים שונים של עצים, לעומת זאת, עשויים להגיע לגילים מופלגים; ידועים עצים שגילם מתוארך באלפי שנים.
בין העצים הללו נמנים זנים מסוימים של עצי אורן, עצי סקויה, ועצי גינקו.
הערכת גילם של עצים נעשית באמצעות ספירת הטבעות בתוך הגזע שלהם.
גיל - גמלאי ישראל לכנסת, הידועה בשם "מפלגת הגמלאים", הייתה מפלגה שמטרתה קידום זכויות האזרחים המבוגרים בישראל.
המפלגה הוקמה לקראת הבחירות לכנסת הארבע עשרה (1996), לא עברה את אחוז החסימה אך נותרה רשומה אצל רשם המפלגות.
לקראת הבחירות לכנסת ה-17 (2006) שימשה המפלגה כבסיס להתארגנות גמלאים חדשה והייתה להפתעת הבחירות, כאשר זכתה ב-7 מנדטים ובייצוג בממשלה.
המפלגה סבלה מפילוגים ומשברים ובמערכת הבחירות שבאה לאחר מכן (ב-2009), לא עברה את אחוז החסימה.
בהמשך, המפלגה התמודדה בבחירות לכנסת התשע עשרה תחת השם "מפלגת דור - מפלגת הגמלאים החדשה".
מההקמה ועד הבחירות לכנסת ה-17
מפלגת "גיל" הוקמה לראשונה על ידי נאוה ארד ומשה שרוני לקראת הבחירות לכנסת הארבע עשרה (1996), ולא עברה את אחוז החסימה.
לקראת הבחירות לכנסת החמש עשרה הוקמה מפלגת כח לגמלאים שזכתה בעשרות אלפי קולות אך לא עברה את אחוז החסימה.
המפלגה שינתה את פניה במערכת הבחירות לכנסת השבע-עשרה.
העמותה תכננה לשלב את נציגיה במקומות ריאליים במפלגת קדימה, תחת הבטחה מפורשת של ראש הממשלה אריאל שרון, אולם החלפתו באהוד אולמרט טרפה את הקלפים, וחלק מחברי העמותה החליטו לגשת פעם נוספת לבחירות באופן עצמאי.
היות שההחלטה נפלה ממש עם סיום הגשת רשימות המפלגות לוועדת הבחירות המרכזית, הוחלט להשתמש במפלגת "גיל" הישנה כמפלגת מדף.
נאוה ארד החליטה שלא לחבור הפעם למירוץ, ואת מקומה בראש הרשימה הסכים לתפוס רפי איתן, שהיה מראשי המוסד ובשלב מאוחר יותר, איש עסקים.
המפלגה הפכה להפתעה הגדולה ביותר של הבחירות לכנסת ה-17, כאשר זכתה באופן מפתיע בשבעה מנדטים, מעל ומעבר לכל תחזית בסקרים בכלי התקשורת, ומעבר לצפוי לגבי מפלגת-נישה כמותה.
שיעורי ההצבעה המפתיעים לה זכתה המפלגה גם בקרב צעירים רבים, שאינם קהל היעד הטבעי שלה, הוסברו כהצבעת מחאה נגד המדיניות הכלכלית שפגעה בשכבות החלשות ובתוכם הגמלאים, וכן ביטוי של ייאוש מהפוליטיקה הישראלית ותופעת השחיתות.
הצלחתה חסרת-התקדים של מפלגת הגמלאים הייתה ההפתעה הגדולה של ערב הבחירות.
המפלגה פרטה את ההישג לשני תיקים בממשלה: שר הבריאות ושר לענייני גמלאים במשרד ראש הממשלה.
בתפקיד שר הבריאות שימש יעקב בן-יזרי, לאחר שגבר על משה שרוני בבחירות פנימיות שנערכו על התפקיד בקרב חברי הסיעה, ובתפקיד השר לענייני גמלאים שימש יו"ר המפלגה רפי איתן.
כמו כן קיבלה המפלגה את ראשות ועדת העבודה והרווחה של הכנסת וסגנות יו"ר הכנסת.
ב-25 ביולי 2007 אישרה הממשלה את הקמת המשרד לענייני גמלאים כמשרד ממשלתי עצמאי.
מטרתה העיקרית של המפלגה הייתה הגנה על זכויות האזרחים המבוגרים בישראל, מתוך תפיסה שלא היה ייצוג למטרה זו באף מסגרת שלטונית-ממשלתית.
לצורך כך הקימה המפלגה את רשות הגמלאים, האמורה לרכז את כל נושא הטיפול באזרח הקשיש.
בראשות ועדת העבודה, הרווחה והבריאות עמד יו"ר הסיעה, משה שרוני.
שרוני מילא תפקיד זה עד ה-15 באוקטובר 2007, עת הודח מתפקידו בשל מחלוקת עם יו"ר המפלגה, רפי איתן, בנוגע להצעת חוק שהגיש העוסקת בהגדלת קצבאות זקנה.
ב-29 באוקטובר העביר שרוני את החוק בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות לקראת קריאה שנייה ושלישית.
באותה שעה, הודח מתפקיד יו"ר הוועדה לאחר דיון שנערך בוועדת הכנסת.
במקומו מונה חבר הכנסת יצחק גלנטי.
בתגובה להדחה אמר שרוני: "אני מבקש סליחה מכל ציבור הגמלאים שהצביע עבור מפלגתי בבחירות".
במרוצת החודשים, ההתלהבות הציבורית מן המפלגה הלכה ופחתה במידה ניכרת.
רבים שתמכו בה חשו שנציגיה בממשלה ובכנסת לא עמדו בציפיות מהם.
סקרים שנערכו במהלך שנת 2007 הצביעו על כך שהתמיכה במפלגה פחתה, ובראשית שנת 2008 העריכו סוקרים כי המפלגה לא תעבור את אחוז החסימה בבחירות לכנסת השמונה עשרה.
ב-28 באפריל 2008 הגישו לוועדת הכנסת שלושה מחברי הסיעה, משה שרוני, אלחנן גלזר ושרה מרום שלו בקשה להתפלג מהסיעה ולהקים סיעה עצמאית בשם "צדק לגמלאים".
זאת בעקבות הדחת שרוני מספר חודשים קודם לכן מראשות ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, ומראשות הסיעה.
בנימוקי הפרישה אמר שרוני: .
מספר שעות לאחר הגשת הבקשה, חזר בו גלזר, וזאת לאחר שהוצע לו תפקיד סגן השר לענייני גמלאים.
בסופו של דבר, ב-3 במאי 2008 החליטו אלחנן גלזר ושרה מרום שלו להצטרף למשה שרוני, ולפרוש מסיעת הגמלאים בכנסת.
שרוני אמר כי "אם יקראו לנו למשא ומתן קואליציוני נשב במשא ומתן.
אם ראש הממשלה יקבל את התנאים שלנו להעביר כספים לגמלאים נשקול להיות בקואליציה, אם לא – נהיה באופוזיציה".
כמו כן פורסם בכלי התקשורת כי השלושה עשויים להצטרף למפלגתו של איש העסקים ארקדי גאידמק ולהוות למעשה את דריסת הרגל הראשונה של מפלגתו, צדק חברתי בכנסת.
ב-4 במאי, כינסו השלושה מסיבת עיתונאים משותפת עם גאידמק ובה הודיעו על הקמת סיעה חדשה בכנסת בשם "צדק לגמלאים".
ב-19 במאי, עם תום פגרת החורף של הכנסת, התקיים דיון בוועדת הכנסת בסופו אמורה הייתה להתקיים הצבעה על אישור התפלגות הסיעה.
במהלך הדיון הושמעה ביקורת מצד חברי כנסת רבים וכן מצד היועצת המשפטית של הכנסת, נורית אלשטיין, באשר לחוקיות ההסכם בין הפורשים לגאידמק.
בתום הדיון החליט שרוני למשוך את בקשתו לאישור ההתפלגות, ולהעמידה להצבעה במועד אחר לאחר תיקון סעיפי ההסכם, לאחר שהסתמן רוב בקרב חברי הוועדה נגד אישור ההתפלגות.
לבסוף, ולאחר שבוטל ההסכם עם גאידמק, אישרה ועדת הכנסת ב-2 ביוני את התפלגות הסיעה ואת הקמת סיעת "צדק לזקן".
ב-15 באוקטובר, בעת נסיונותיה של ציפי לבני להקים ממשלה חדשה בראשותה, הודיעו ראשי שתי הסיעות על איחוד מחודש.
חבר הכנסת גלזר הודיע כי לא ישוב עמם למפלגת האם.
לקראת הבחירות לכנסת ה-18 (2009) הודיע איתן, כי לא יוצבו ברשימתה לכנסת ארבעה מחברי הסיעה: שרוני, זיו, גלנטי ומרום-שלו.
בתחילה הודיעו הארבעה כי יפרשו מהמפלגה ויתמודדו ברשימה נפרדת, אך בסופו של דבר חזרו בהם.
לרשימה הצטרפו העיתונאי גדעון רייכר שהוצב במקום השני, חבר הכנסת לשעבר יוסי כץ שהוצב במקום השלישי, והפזמונאית שמרית אור שהוצבה במקום החמישי.
השר יעקב בן-יזרי נדחק למקום הרביעי.
המפלגה קיבלה 17,571 קולות, לא עברה את אחוז החסימה ולא נכנסה לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-19 (2013) הודיעה המפלגה על התמודדות נוספת בבחירות, הפעם תחת השם "מפלגת דור בוני הארץ".
בראש הרשימה עמד אפרים לפיד, בעוד רפי איתן מונה לנשיא המפלגה.
המפלגה קיבלה 6,027 קולות ולא עברה את אחוז החסימה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-20 (2015) המפלגה הודיעה שלא תתמודד.
צירים במפלגה הודיעו על תמיכתם במפלגת יש עתיד, שהציגה תוכנית סיוע לאוכלוסייה המבוגרת.
התחייבות לפעול להגנה על זכויות הפנסיה
דאגה לזכויות הדיור של גמלאי ישראל
הגדלת סל הבריאות והשירות הרפואי לגמלאים
פעילות לקידום החינוך השווה לכל נפש
פעילות להגנה על ערכי המסורת היהודיים
פעילות לפתיחת מוסדות התרבות והחינוך בפני הגמלאים
תמיכה בגבולות מדיניים שיבטיחו שקט ביטחוני
נציגי המפלגה בכנסת ומועמדיה בבחירות
כנסת חברי כנסת / מועמדים הערות הכנסת ה-17 (2006) 7 מנדטים: רפי איתן, יעקב בן יזרי, משה שרוני, יצחק זיו, יצחק גלנטי, אלחנן גלזר, שרה מרום-שלו פרשו מהסיעה ב-2 ביוני 2008 והקימו את סיעת צדק לזקן.
חזרו לסיעה ב-27 באוקטובר 2008. מועמדי המפלגה לכנסת ה-18 (2009) רפי איתן, גדעון רייכר, יוסי כץ, יעקב בן יזרי, שמרית אור מועמדי המפלגה לכנסת ה-19 (2013) אפרים לפיד, מידד גיסין, יורם קליינר, דליה נקר, הלל גרנות
גיירמו "פאנדו" רמירס אורטגה (בספרדית: Guillermo "Pando" Ramírez Ortega; נולד ב-26 במרץ 1978) הוא כדורגלן עבר גואטמלי.
החל את הקריירה שלו בגיל שמונה, בקבוצת הכדורגל מוניסיפל.
בשנת 2001 שיחק רמירס בפאס יואנינה היוונית ובשנת 2003, שיחק בקבוצת צ'יאפס המקסיקנית.
רמירס הוא הקפטן של נבחרת גואטמלה, ושיאן ההופעות בנבחרת 106 פעמים.
בעונת 2005 הושאל רמירס לקבוצת לוס אנג'לס גלאקסי מה-MLS.
בעונה הרגילה כבש רמירס שער בודד, אבל בפלייאוף כבש את שער הניצחון בגמר גביע ה-MLS, והביא לגלאקסי גביע MLS שני בתולדותיה.
גיל אל-עמי (נולד בשנת 1958) הוא המייסד והעורך הראשי של הירחון "מסע אחר".
אל-עמי נולד בתל אביב, ולמד גאוגרפיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1987 הוא יסד את המגזין מסע אחר, יחד עם טל קלם.
בשנים הראשונות יצא לאור אחת לחודשים, ושווק כ"כתב־עת לתרמילאים", במשך הזמן הרחיב המגזין את נושאי הסיקור והחל לפעול תחת הסיסמה "מגזין חובק עולם".
בשנת 1992 פרש טל קלם מניהול ומעריכת המגזין.
בתחילת שנות ה-2000 היה "מסע אחר" הירחון הנפוץ בישראל.
במקביל הרחיב את תחומי פעילותו והשיק את ירחון הילדים "מסע צעיר", הירחונים "מטיילים" ו"מסע ישראלי", בית ספר לצילום וכן את אתר הנסיעות "מסע אחר ברשת".
בשנת 1999, ניסה המגזין אף להשיק ערוץ טלוויזיה בשם "מסע אחר" שיעסוק בתיירות, נופש ופנאי, בשיתוף חברת פריים פלוס תקשורת של היזם רועי רביב, והמפיק שוקי פרידמן.
הערוץ חתם על הסכמים לרכישת תוכן מערוצי טלוויזה באירופה וארצות הברית, ועל הסכם השקעה עם אולפני הבירה ירושלים, אך לבסוף לא הושק.
בפברואר 2007 השיק את אתר האינטרנט "מסע אחר אונליין" בהשקעה של 2.5 מיליון שקל.
שנה אחר כך מכר את המגזין המודפס למו"ל SBC.
מאז ממשיך אל-עמי לנהל את האתר "מסע אחר אונליין".
גיירמו דל טורו גומס הוא מפיק, תסריטאי ובמאי קולנוע מקסיקני זוכה פרס אוסקר, פרס גלובוס הזהב, פרס באפט"א, פרס גויה ופרס נבולה.
דל טורו הוא אחד משלושת במאי הקולנוע הידועים כ'שלושת האמיגוז' (יחד עם אלפונסו קוארון ואלחנדרו גונסלס איניאריטו).
גיירמו דל טורו נולד וגדל בגוודלחרה שבמקסיקו.
הוא גדל לצד סבתו, שהייתה קתולית אדוקה, והשפיעה על עולמו הערכי והאמנותי.
את דרכו בתחום הקולנוע החל בגיל שמונה, אז יצר את סרטו הקצר הראשון, Dona Lupe.
לאורך שנות נעוריו גילה עניין מיוחד באפקטים מיוחדים, ובמהלך שמונה שנים צבר ניסיון כמאפר.
בגיל 21 ייסד את חברת האפקטים "נקרופיה", ובמקביל סייע בהקמת פסטיבל הסרטים המקומי בגוודלחרה.
בשנת 1998 נחטף אביו, אירוע שטלטל את חייו והוביל להחלטתו לעבור ממקסיקו ולהשתקע מחוץ לגבולות המדינה.
דל טורו מתגורר כיום בווסטלייק וילג' שבקליפורניה, יחד עם רעייתו לורנזה ובנותיהם מריאנה ומריסה.
דל טורו ביים סרטים מז'אנרים שונים, החל מעיבודים קולנועיים לגיבורי על של חוברות קומיקס (הלבוי, הלבוי 2: צבא הזהב, בלייד 2), לסרטי פנטזיה היסטורית (המבוך של פאן), מדע בדיוני (פסיפיק רים) וסרטי אימה ("קרונוס", "מימיק", "ילדים של אף אחד", "קרימזון פיק").
בנוסף, ביים פתיח של הסימפסונס לאחד מפרקי ליל כל הקדושים.
באפריל 2008 נודע כי דל טורו יביים עיבוד קולנועי כפול לספרו של ג'.
טולקין, "ההוביט", כאשר פיטר ג'קסון (הבמאי של טרילוגיית סרטי שר הטבעות) ישמש כמפיק בפועל.
השניים עבדו זה לצד זה, אולם במאי 2010 דל טורו פרש מן הפרויקט.
בנוסף, דווח שדל טורו יביים ארבעה סרטים עבור אולפני יוניברסל: פרנקנשטיין, המקרה המוזר של ד"ר ג'קיל ומר הייד, עיבוד מחודש לבית מטבחיים 5 ו"דרוד", עיבוד לנובלה של הסופר דן סימונס.
דל טורו ציין, כי פרנקנשטיין יהיה "טרגדיה מילטונית" הנאמנה לרוח המקור .
בשנת 2016 יצאה לאור ב־Netflix הסדרה 'ציידי הטרולים' שאת התסריט שלה כתב דל טורו, וזכתה להצלחה רבה, עם שלוש עונות, סדרת ספין אוף וסרט מסכם.
ב-2018 זכה בפרס אוסקר ובפרס גלובוס הזהב על בימוי הסרט "צורת המים", שעבורו אף זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
בשנת 2020 השתתף בכתיבת התסריט לסרט "המכשפות" של הבמאי רוברט זמקיס.
סרטו "סמטת הסיוטים", עיבוד לרומן באותו שם מאת לינסי ויליאם גרשם, יצא לאקרנים בארצות הברית ב-17 בדצמבר 2021.
ב-2023 זכה בפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר עבור הסרט "גיירמו דל טורו מציג: פינוקיו".
בינואר 2024 החל לצלם את סרטו "פרנקנשטיין" שיצא לנטפליקס בשנת 2025.
גיל אוונס היה מעבד מוזיקלי, מלחין, מוביל הרכבים ופסנתרן ג'אז.
מילא תפקיד חיוני ביצירת ה-Cool Jazz, הפיוז'ן הג'אז המודאלי והג'אז החופשי יחד עם שותפו וחברו לאורך שנים רבות מיילס דייוויס.
אוונס נולד בטורונטו, קנדה כאיאן ארנסט גילמור גרין.
שמו שונה בגיל צעיר לאוונס, שמו של אביו החורג.
משפחתו עברה לקליפורניה, שם בילה את מרבית ילדותו ונערותו.
בין השנים 1941–1948 עבד כמעבד מוזיקלי ומלחין עבור תזמורתו של קלוד ת'ורנהיל.
ב-1946 עבר להתגורר בניו יורק באופן קבוע.
דירתו, במרתף מתחת למכבסה, הפכה למקום בו התכנסו אחרי הופעות נגני בי בופ ממועדוני רחוב 52, שראו בקנדי המבוגר (בן 36 באותה עת, מבוגר ב-8 שנים מצ'ארלי פארקר וב-14 שנה ממיילס דייוויס) מורה רוחני.
על החבורה שהתכנסה בדירה נמנו נגני הסקסופון לי קוניץ וג'רי מאליגן, הפסנתרן ג'ון לואיס, נגן הקרן גונתר שולר והטרומבוניסטים ג'יי ג'יי ג'ונסון וקאי ווינדינג.
"רצינו ליצור את ההרכב הקטן ביותר האפשרי שעדיין יישמע כמו הביג בנד של קלוד ת'ורנהיל...[ולנגן ב]סגנון פחות אינטנסיבי מזה של הבי-בופ הרגיל," כתב דייוויס באוטוביוגרפיה שלו.
בין 1949 ו-1950 הקליטו חברי החבורה במסגרת תשיעייה (נונט) את התקליט Birth of the Cool, שיצא לבסוף בחברת "קפיטול רקורדס" רק ב-1959 וסימן את יצירת ה-Cool Jazz.
בהמשך הפך דייוויס לחברו הקרוב של אוונס (אוונס קרא לבנו מיילס).
השניים הקליטו בחברת Columbia Records, בהפקת המפיק, ג'ורג' אוואקיאן, שלושה תקליטים תחת הכותרת המשותפת "מיילס דייוויס וגיל אוונס": Miles Ahead (1957), Porgy and Bess(1958) ו- Sketches of Spain (1959).
בהקלטות אלה ניצח אוונס על תזמורת (הולכת וגדלה עם השנים) כאשר מיילס דייוויס משמש כסולן בחצוצרה ופלוגלהורן וכמלחינם של חלק מהקטעים.
התקליטים זכו להצלחה מסחרית ואמנותית רבה, כחיבור מוצלח בין מסורת ביג בנד ותיקה בסגנון הסווינג, השפעות של פוסט-בופ.
בשנת 1962 הוציא אוונס את התקליט Quiet Nights, למורת רוחו של דייוויס, שהיה כבר בתקופה אחרת ביצירתו.
אוונס המשיך בקו הקלטות אלה בסגנון דומה עם סולנים שונים, בהם לי קוניץ וקנונבול אדרלי בתקליטים כ-Big Stuff (1957), New Bottle Old Wine and Great Jazz Standards (1958), Out of the Cool (1960) ו-The Individualism Of Gil Evans (1964) ועיבד קטעי ביג בנד עבור הגיטריסט קני בורל.
ב-1966 נפגש עם הזמרת הברזילאית אסטרוד ז'ילברטו ויצר עמה את התקליט Look To The Rainbow.
אוונס, למרות גילו המתקדם, היה פתוח לכיוונים אליהם משך את הג'אז חברו הטוב מיילס דייוויס, לאמור חיבור הדוק יותר עם רית'ם אנד בלוז ומוזיקת רוק.
בשנת 1970 ניסה לתאם הקלטת אלבום עם ג'ימי הנדריקס ולהקת ביג בנד בצעד נועז, אך מותו של הנדריקס ביטל תוכנית זו, עם זאת ב-1974 הוציא אוונס את התקליט המכיל עיבודים של אוונס ללהיטים של הנדריקס, The Gil Evans Orchestra Plays the Music of Jimi Hendrix.
ב-1983 הוזמן גיל אוונס לנגן באופן קבוע עם תזמורתו במועדון Sweet Basil בלילות ימי שני בשבוע.
ההופעות נמשכו באופן קבוע מספר שנים, עד מותו של אוונס.
אחד מתקליטים אלה, Bud and Bird זכה בפרס גראמי לתקליט הביג בנד הטוב ביותר לשנת 1989.
ב-1986 יצר את הפסקול המוערך לסרט "התחלות ראשונות" (Absolute Beginners) עם אמנים מובילים באותה עת כפטסי קנזיט, שאדיי ודייוויד בואי.
באותה שנה (1986) נבחר במשאל המבקרים של המגזין דאון ביט להכלל בהיכל התהילה של הג'אז.
ב-1987 שיתף פעולה בהקלטת תקליטיו של סטינג Bring on the Night ו-...Nothing Like the Sun, בעיבוד ליווי הביג בנד.
גיירמו רוסלס (בספרדית: Guillermo Rosales; 1946 – 1993) היה סופר קובני.
פעילות והספרותית החלה עוד בהיותו בקובה, שם עבד כעיתונאי וכתב את ספרו הראשון.
בשנת 1963 גויס לשירות חובה, אך שוחרר מהצבא בעקבות אשפוזו בשל בעיות נפשיות.
בשנת 1965 הצטרף אל משפחתו, ששהתה באותה עת בצ'כוסלובקיה – אביו שירת שם כשגרירהּ של קובה.
רוסלס סבל שם מהתמוטטות עצבים קשה.
לאחר שהותו בצ'כוסלובקיה נסע לברית המועצות, שם אושפז בבית-חולים לחולי נפש.
לאחר שחזר לקובה, הוא המשיך להיות בטיפול פסיכיאטרי.
בשנים שלאחר מכן הוא עבר מספר מקומות עבודה, ולא הצליח להתמיד באף אחת מהם.
הוא עבד בתור מורה, בנאי, פקיד, כותב תסכיתי רדיו ותסריטאי בטלוויזיה, והשתתף בכמה כתבי עת.
באותה עת הוא כתב רומן בשם "סוקרטס", שאותו כתב במשך חודשיים שבמהלכם הסתגר בביתו ולא יצא אל הרחוב.
לבסוף, בדחף עז של הרס עצמי הוא שרף את הספר.
רוסלס באותם ימים כתב וקרע את יצירותיו באותה מהירות.
אמו ניסתה להציל את יצירותיו; היא שמרה את כתביו בארון נעול – אבל הוא פירק את הרהיט מאחור, הוציא את כתבי היד והשמיד אותם.
בשנת 1979 נמלט רוסלס ממשטרו הרודני של פידל קסטרו, והתיישב בארצות הברית, במיאמי.
בארצות הברית הא שקע באלמוניות וסבל מהפרעות נפשיות.
הוא אובחן כחולה סכיזופרניה, ומעולם לא עבד בזמן שהותו באמריקה.
רוב ימיו שם עברו עליו בבתי מחסה ובבתי חולים פסיכיאטריים.
הוא זכה לרגעי תהילה קצרים בזכות ספרו "בורדינג הום", שזכה בפרס ראשון בתחרות "אותיות הזהב" שבראש חבר השופטים שלה עמד המשורר זוכה פרס נובל אוקטביו פאס.
אולם ימי החסד שלו לא נמשכו זמן רב, ובשנת 1993 הוא שם קץ לחייו, לאחר שהשמיד את רוב יצירתו.
בסוף ימיו הוא היה רזה מאוד, הוא איבד את כל שיניו ונראה כמו עוד חסר בית באמריקה.
בשלוש שנות חיו האחרונות הוא הוסיף לעבור מבית מחסה אחד למשנהו, בימיו האחרונים הוא התגורר בדירה קטנה ודלה במיאמי.
הוא היה רק בן 47 במותו, ערירי ובודד כשרק חברים מעטים מקהילת האינטלקטואלים הקובנים הגולים עדיין מתעניינים בגורלו.
צוואתו הרוחנית כוללת בסך הכל שלושה ספרים: "בורדינג הום", El Juego de la Viola ("משחק הויולה") ו-"אביק הקסם", שאותו כתב בין השנים 1988–1990.
ספרו "בורדינג הום" תורגם לעברית מספרדית בידי רמי סערי וראה אור בהוצאת כתר בשנת 2010. הספר ראה אור לראשונה בשנת 1987 בארצות-הברית, אך לא זכה לתהודה רבה.
כעשר שנים לאחר מכן הוא תורגם לצרפתית וזכה להצלחה אדירה.
בעקבות זאת הוא תורגם גם לגרמנית, לצ'כית ולאנגלית.
התרגום לעברית הוא החמישי במספר.
הספר רווי במאפיינים אוטוביוגרפיים, והוא מתאר בצורה חיה ואכזרית את החיים בביתי מחסה למשוגעים במיאמי.
הספר משקף יותר מכל את הווי החיים במעון ששמו Happy Home, אחד מבתי המחסה העלובים שרוסלס שהה בהם.
גילברט פרנק אמיליו הוא מנכ"ל בחברות טכנולוגיה אמריקאיות, בין השאר היה מנכ"ל החברות "אפל" ו-"נשיונל סמיקונדקטור".
אמיליו נולד בניו יורק וגדל במיאמי, פלורידה.
הוא בוגר תואר ראשון, תואר שני ודוקטורט בפיזיקה מהמכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה.
עבד במעבדות בל, ב-"Fairchild Semiconductor" ובמחלקת המוליכים למחצה של "רוקוול אינטרנשיונל".
החל ממאי 1991 ועד ה-2 בפברואר 1996 שימש כמנכ"ל של "נשיונל סמיקונדקטור".
במהלך תקופתו בחברה הוא ערך ארגון מחדש, הוא נפטר מקווי מוצרים ונכסים שלא היה בעסקי הליבה של החברה או שלא הייתה לה מומחיות בהם, והפנה את החברה לעבר מומחיות הליבה שלה - מוליכים למחצה אנלוגיים.
הוא גם עסק בהפחתת עלויות המכירה, שיפור ניצול הקיבולת, הפחתת ביזבוז והפחתת של מוצרים חדשים.
מתקנים מיותרים נמכרו ואוחדו, בהם מפעל החברה בישראל שהפך לחברה עצמאית בשם "טאואר סמיקונדקטור".
מנכ"ל החברה בישראל, גיורא ירון שהחל לחפש שותפים אסטרטגיים שירכשו את המפעל, התבקש במרץ 1992 להתפטר מתפקידו על ידי אמיליו, שטען שהוא פועל בניגוד עניינים כאשר פעל עבור המשך פעילות המפעל.
ב-1994, הצטרף אמיליו לדירקטוריון של אפל.
ב-2 בפברואר 1996, לאחר פרישתו מ-National Semiconductor, מונה אמיליו למנכ"ל אפל, בהחליפו את מייקל ספינדלר.
לפי הדיווחים, משכורתו השנתית באפל עמדה על 990,000 דולר, פלוס בונוסים והלוואה של 5 מיליון דולר.
אמיליו עמד על כמה בעיות באפל: מחסור במזומנים, מוצרים באיכות נמוכה, אסטרטגיה שגויה, תרבות תאגיד ללא משמעת, חוסר מיקוד - ריבוי עשייה בתחומים שונים.
כדי לטפל בבעיות אלו, קיצץ אמיליו בעלויות, צמצם כשליש מכוח האדם בחברה, עצר את פיתוח מערכת ההפעלה Copland (פרויקט לפיתוח מערכת הפעלה חדשה שיועדה להחליף את ה-Mac OS), ומיקד את החברה בפיתוח Mac OS 8.
כדי להחליף את Copland ולהשלים את הצורך במערכת הפעלה מדור חדש יותר, החל אמיליו במשא ומתן לקניית BeOS מחברת .Be Inc, אך זה לא צלח, היות שמנכ"ל Be ז'אן-לואי גאסה דרש 275 מיליון דולר עבור החברה, בעוד אפל לא הייתה מוכנה להציע יותר מ-200 מיליון דולר בלבד.
בנובמבר 1996 החל אמיליו בשיחות עם סטיב ג'ובס, ממייסדי אפל ומנכ"ל החברה בעבר, מנכ"ל חברת NeXT באותה עת, שבסיומן רכשה אפל את NeXT ב-4 בפברואר 1997 תמורת סכום של 429 מיליון דולר, בכוונה להסב את המוצר העיקרי שלה, מערכת ההפעלה NeXTStep כמערכת ההפעלה הבאה למחשבי מקינטוש.
בתקופת כהונתו של אמיליו מניית אפל המשיכה לרדת ואף הגיעה לשפל של 12 שנים ברבעון השני של 1997. חלק מהירידה נגרמה כתוצאה ממכירה אנונימית של 1.5 מיליון מניות על ידי משקיע יחיד ב-26 ביוני.
מאוחר יותר אומת שמשקיע זה היה סטיב ג'ובס.
אפל הפסידה עוד 708 מיליון דולר.
בסוף השבוע של ה-4 ביולי 1997. שכנע ג'ובס את הדירקטוריון של אפל להדיח את אמיליו מתפקידו; לאחר שבוע הגיש אמיליו את התפטרותו מהחברה; וב-16 בספטמבר מונה ג'ובס למנכ"ל זמני של אפל.
ב-1997, בראיון לכתבת הטכנולוגיה ג'ינה סמית', כשנשאל אמיליו לגבי מצבה של אפל, הוא ענה: .
משנת 1998 אמיליו היה משקיע הון סיכון, אשר התמקד בעיקר בחברות סטארט אפ בתחילת דרכם.
אמיליו היה שותף בכיר בסיינה ונצ'רס מסוסליטו, קליפורניה, ושימש מנכ"ל חברת "Acquicor", חברת רכישה למטרות מיוחדות שהקים יחד עם סטיב ווזניאק, ממקימי חברת אפל, ויחד עם אלן הנקוק לשעבר CTO באפל.
בתחילת שנת 2007 השלימה "Acquicor" את רכישת "ג'אז סמיקונדקטור" (Jazz Semiconductor), שבספטמבר 2008 נרכשה על ידי "טאואר סמיקונדקטור".
הוא מחזיק ב-16 פטנטים רשומים.
גיירמו מרטינס לופז (בספרדית: Guillermo Martínez López; נולד ב-28 ביוני 1981) הוא אתלט קובני.
הוא בעל מדליית כסף ומדליית ארד באליפות העולם באתלטיקה ובשתי מדליות זהב במשחקים הפאן-אמריקאיים.
מרטינס השתתף לראשונה באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005, וסיים במקום עשירי בהטלת כידון בתוצאה של 72.68 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 סיים במקום תשיעי בהטלת כידון בתוצאה של 82.03 מטר.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בשנת 2007 זכה מרטינס במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 77.66 מטר, ובמשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו שנת 2011 קבע את שיאו האישי והשיא הקובני וזכה במדליית הזהב עם תוצאה של 87.20 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 זכה מרטינס במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 86.41 מטר, אחרי אנדריאס תורקילדסן מנורווגיה (89.59 מטר) ולפני יוקיפומי מורקאמי מיפן (82.97 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 זכה מרטינס במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 84.30 מטר, אחרי מתיאס דה צורדו מגרמניה (86.27 מטר) ואנדריאס ת'ורקילדסן (84.78 מטר).
גיל-עד חריש (נולד ב-7 בינואר 1950) הוא עורך דין וסופר ישראלי, מנכ"ל עמותת "לשובע".
חריש נולד בירושלים לשרה ויוסף חריש.
שירת בצה"ל בשנים 1968–1971 כלוחם בחטיבת הצנחנים ולאחר מכן כקצין; במילואים שירת בין השאר כמפקד פלוגת סיור במלחמת יום הכיפורים.
קיבל תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בשנת 1975 ותואר שני בלימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת תל אביב ב-2008. עוסק בעריכת דין מאז שנת 1976.
נשוי לשרונה, עימה הוא מפעיל משרד עורכי דין, ולהם שלושה ילדים.
בשנת 1986 הקים חריש את עמותת "לשובע" ביחד עם אשתו, שרונה.
העמותה היא ארגון סיוע הומניטרי ללא כוונת רווח, המפעיל שירותי סיוע למעוטי יכולת, כגון בתי-תמחוי, מעונות לדרי-רחוב, מרכז לחלוקת בגדים יד שנייה, ורשת של בתי-נוער הפרוסה ברחבי הארץ.
בשנת 1991 הוענק לחריש "מגן שר העבודה והרווחה", וב-1995 הוענק לו אות הנשיא למתנדב.
ב-1998 העניקה לו עיריית תל אביב-יפו אות הצטיינות.
ב-2001 הוזמן יחד עם אשתו להדליק משואה בטקס יום העצמאות, כהוקרה על פעילותו למען הנזקקים.
ב-2002 קיבל עם אשתו את "אות יקיר המקצוע" של לשכת עורכי הדין.
בשנת 2023 הוענקה לחריש, בצוותא עם רעייתו שרונה, אזרחות כבוד של עיריית תל אביב.
שרונה וגיל-עד, הם הראשונים לקבל כזוג את אזרחות הכבוד.
1997 - האלפיון התחתון: יומנם של דרי הרחוב, הוצאת א.ב.מ- .
2000 - דבל פרקינג: תמונת מראה - פני החברה בישראל, איורים יוסי אבולעפיה, הוצאת ספרות עכשיו
2003 – תוכנית תלמים - תוכנית להתחדשות מקיפה, הוצאת תוכנית תלמים
גיל חיים אגמון (נולד ב-17 באוקטובר 1961) הוא בעל השליטה בחברת דלק מערכות רכב.
אגמון נולד בשכונת קריית שמואל בירושלים, הוא בנו של אברהם אגמון שכיהן כמנכ"ל משרד האוצר ומנכ"ל חברת דלק.
בוגר הפנימיה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי.
ב-1979 התגייס לצה"ל שירת כקצין בחיל השריון ונפצע במלחמת לבנון הראשונה, השתחרר בדרגת סגן-אלוף.
בוגר תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת תל אביב.
החל לעבוד ב-1987 בחברת דלק רכב, שימש כסוכן מכירות, כסמנכ"ל ומנהל השיווק של חברת הבת דלק מוטורס.
ב-1998 מונה למנכ"ל דלק מוטורס וב-2003 למנכ"ל דלק רכב.
בשנת 2007 נעצר בחשד ששיחד מהנדס תכנון כדי לקבל היתר בניה למרכז הלוגיסטי של חברתו בניר צבי.
המשטרה סגרה את התיק אחרי חקירה ממושכת.
באוקטובר 2010 רכש 22% מהון המניות של חברת דלק רכב מחברת דלק השקעות בתמורה לסך של כ-1 מיליארד ש"ח, ובכך הפך לבעל השליטה עם 38% מהון המניות.
בין נכסי החברה, זיכיון היבוא וההפצה בישראל של יצרניות הרכב מאזדה ופורד ומדצמבר 2011 גם של BMW ומיני.
בנוסף הוביל אגמון את החברה להשקעות בחברות הזנק בתחום הרכב, ובהן מובילאיי.
בפרסום ברשת 13 ב-2 באפריל 2023 נחשף כי אגמון התבטא בקבוצת ווטסאפ של בכירי המשק נגד ממשלת הימין והרפורמה המשפטית שקודמה על ידה, כשכתב "אין קו עליבות שחברי הקואליציה לא חצו, מעולם לא התביישתי כך בממשלת ישראל".
גיל אגמון נמצא ברשימת 100 האנשים העשירים בישראל, של עיתון דה מרקר.
גיל אפשטיין (נולד ב-26 בדצמבר 1964) הוא כלכלן וסטטיסטיקאי ישראלי, פרופסור מן המניין באוניברסיטת בר-אילן, מופקד על הקתדרה למחקר כלכלי על שם אייזיק וולפסון ולשעבר דיקן הפקולטה למדעי החברה.
בנוסף הוא יועץ בתחומי הכלכלה והסטטיסטיקה ועוסק כיום גם בתחום הבינה המלאכותית.
גיל אפשטיין נולד בתל אביב, ללורה וססיל אפשטיין, שעלו מאירלנד באותה שנה.
סיים את לימודיו (תואר ראשון, שני ושלישי) בכלכלה וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, והשלים פוסט דוקטורט באוניברסיטת פנסילבניה בארצות הברית.
הוא נשוי לאיילת אפשטיין, מנחת הורים ויועצת זוגית, הם מתגוררים בנס ציונה ולהם ארבעה ילדים.
פרופ' אפשטיין הוא מומחה לכלכלה פוליטית וציבורית, קבוצות לחץ, כלכלת עבודה והגירה, בינה מלאכותית ושוק העבודה.
בשנת 1996 הצטרף למחלקה לכלכלה באוניברסיטת בר-אילן, ולאחר 11 שנים קיבל דרגת פרופסור מן המניין.
מאז 2018 הוא מופקד על הקתדרה למחקר כלכלי על שם אייזק וולפסון.
חבר במרכז טאוב לחקר המדיניות החברתית בישראל.
לפרופסור אפשטיין מעל 100 מאמרים מדעיים שפורסמו בכתבי עת שפיטים.
על פי הדירוג של Repec .
הוא מדורג בין 6% הכלכלנים המובילים בעולם.
ב-2007 יצא לאור בהוצאת שפרינגר ספרם של אפשטיין ושמואל ניצן, ובו סיכם את התאוריות שפיתחו בתחום קביעה אנדוגנית של מדיניות ציבורית בתחרות פוליטית.
בנוסף לכך, הוא ערך מספר ספרים ועיתונים בתחומי התמחותו.
מאז 2003 הוא לקח על עצמו גם תפקידים מנהליים בנוסף לתפקיד האקדמי.
התחיל כסגן ראש המחלקה לכלכלה, ובהמשך היה יו"ר הוועדה לתואר שני של האוניברסיטה, דיקן בית הספר ללימודים מתקדמים של אוניברסיטת בר-אילן, ראש המערך לתוכניות ייעודיות (לשעבר מערך המכללות).
מ-1 באוקטובר 2019 במשך 5 שנים, כיהן כדיקן הפקולטה למדעי החברה.
במסגרת תפקידו, דאג לפיתוח המצוינות האקדמית בפקולטה.
בין היתר, היה אחראי לקידומם של חוקרי הפקולטה, פיתוח תוכניות לימודים חדשות כדוגמת תוכניות בתחום ניהול, הייטק, בנקאות.
היה שותף לשינויים משמעותיים במבנה הניהול האוניברסיטאי והאקדמי.
החל משנת 2011 ובמשך 5 שנים, כיהן פרופ' אפשטיין כדיקן בית הספר ללימודים מתקדמים.
במהלך תפקידו, הוציא לפועל את רעיון בית הספר ללימודים מתקדמים אותו הגה פרופ' יוסף מניס בהיותו רקטור האוניברסיטה.
בית הספר ללימודים מתקדמים מאחד את הטיפול בלימודים לתארים מתקדמים (לימודי תואר שני ושלישי) ממחלקות האוניברסיטה השונות, לשם מינוף המחקר באוניברסיטה על ידי יצירת תנאים נוחים וסביבת מחקר תומכת.
כיהן כראש המערך לתוכניות ייעודיות במשך 3 שנים (מ־2016 עד 2019).
המערך לתוכניות ייעודיות כולל את: המדור לזרועות הביטחון, המדור לתוכניות מובנות (תואר ראשון רב תחומי במדעי החברה), המדור למכינות (מכינות בגרותיות וייעודיות) והקמפוס החרדי של האוניברסיטה.
המערך כולל כמה אלפי סטודנטים.
במסגרת התפקיד, פיתח אפשטיין מספר תוכניות בתחומים שונים, בהם: תוכנית חכ"ם -תואר רב-תחומי במדעי החברה עם התמקדות בחשבונאות, כלכלה ומנהל עסקים, תוכנית רום - תואר רב-תחומי בתחום הנדל"ן ותוכנית מגן - רב תחומי במדעי החברה בהתמקדות בניהול, טיפול במצבי חירום וסייבר.
בין השנים 2013–2019 היה חבר ועדת הכספים של אוניברסיטת בר-אילן.
במסגרת מרכז טאוב, היה יו"ר הכנס הראשון בארץ בנושא ההשפעה הצפויה של הבינה המלאכותית על שירותים חברתיים: בין הווה לעתיד.
כתב ביחד עם עמיתים ממרכז טאוב את המחקר הראשון על השפעת הבינה המלאכותית על שוק העבודה הישראלי.
המאמר צוטט בדוח של ה-OECD על המשק הישראלי.
מאמר שני, בתחום של השפעת השינויים של הבינה המלאכותית על המשק הישראלי מ-2023 ל-2024 פורסם באפריל 2025, בשיתוף מרכז טאוב ומכון מוזאיק למדיניות בינה מלאכותית.
כמו כן, פרופ' אפשטיין נמצא בוועדה המייעצת של מכון מוזאיק למדיניות בינה מלאכותית, הפועלת לגיבוש מתווה לאומי שיתמודד עם השפעות ה-AI על שוק התעסוקה והחברה הישראלית.
בדצמבר 2024 מונה על ידי גילה גמליאל, שרת החדשנות, המדע והטכנולוגיה כחבר פורום המומחים המייעץ לממשלה בתחום הבינה המלאכותית.
במאי 2025, מונה כיו"ר משותף עם עו"ד גאיה הררי הייט בקבוצת העבודה של פורום המומחים המייעץ לממשלה למדיניות AI בנושא עתיד שוק התעסוקה ואוריינות AI.
חבר הוועדה המייעצת לממשלה בנושא השפעת הבינה המלאכותית על ההון האנושי בשירות המדינה, תחת נציבות שירות המדינה.
בפברואר 2025, השתתף בוועדת המדע והטכנולוגיה של הכנסת בנושא בינה מלאכותית.
אפשטיין כותב מאמרים ומשתתף בפאנלים, ראיונות (בטלוויזיה וברדיו) ובפודקאסטים בתחום הבינה המלאכותית.
בין השנים 2000–2006 כיהן כחבר הדירקטוריון וכיו"ר ועדת הביקורת של חברת EcTel (NASDAQ: ECTX).
בשנת 2007 הקים את Perfector, המתמחה ביישומים ליצירה, ערבול והערכת מבחנים רב-ברירתיים - TestPerfector.
במסגרת זו, הוציא בנו, אופיר אפשטיין, פטנט למערכת ממוחשבת לעריכת מבחנים.
כיועץ כלכלי, כתב אפשטיין חוות דעת לחברות בישראל ואף כתב חוות דעת לתובענה ייצוגית גדולה.
בנוסף, הוא מופיע כעד מומחה בבתי משפט.
גיל אלון (נולד ב-29 באפריל 1960) הוא זֶן מאסטֶר, זמר, שחקן, במאי ומורה ישראלי הפועל בארץ ובעולם.
חתן פרס "שגריר של שלום בעולם 2015" מטעם Save the World Foundation.
בעל תואר "חבר כבוד לכל החיים" באקדמיה האסייתית לקולנוע וטלוויזיה – ניו דלהי, הודו.
למד בבית הספר היסודי "הילל" ובתיכון "רביבים".
בגיל 14 הצטרף במקביל למספר חוגים לדרמה: בתיאטרון אורנה פורת, עם המורה ציפי פינס, בחוג לדרמה לנוער של "בית צבי" עם המורים איציק סיידוף, שמואל וילוז'ני והמשורר יצחק לאור.
גילם את תפקיד אחשוורוש במחזמר "אסתר המלכה" מאת נתן אלתרמן שהועלה במסגרת החוג, על הבמה הראשית של "בית צבי".
במקביל, השתתף בחוג לדרמה של בית הספר התיכון "רביבים" בהדרכת משה קליף, שהעלה את המחזה "הדב" מאת צ'כוב ושיחק בתפקיד הראשי.
בגיל 16 הופיע בתפקיד אייליף בהצגה "אויב העם" מאת הנריק איבסן שהועלתה בתיאטרון הבימה (1976) בבימויו של יוסי יזרעאלי.
את שירותו הצבאי עשה גיל בתיאטרון צה"ל, והופיע בהצגות "המושבה" (בימוי: נולה צ'לטון), "סיפור גן חיות" (בימוי: ראובן אדיב) ו"אלף עיניים רואות" (בימוי: משה ופניק).
לאחר השירות הצבאי התקבל לסטודיו למשחק בהנהלת ניסן נתיב (1980–1982), במסגרתו השתתף בהצגות: "אנדרטה הפוכה", "הצילו!", "הלילה השנים עשר", "לא יסופר כי יאומן", "דון ז'ואן", "שירי תיאטרון" ו"אורפיאוס".
גילם שורה ארוכה של תפקידים בהצגות התיאטרון הרפרטוארי והפרינג' והתמחה בגילום דמויות היסטוריות, ביניהן: אדולף היטלר, היינריך הימלר, אלכסנדר פן, ז'אק ברל, לאונרד כהן, מילן קונדרה, צ'ארלס גיטו (המתנקש בנשיא ארצות הברית ג'יימס גארפילד) ולורד אירווין (המושל הבריטי בהודו).
בתחילת שנות ה-90 העלה מופע יחיד של ערב בדיחות.
שיחק בהצגות הילדים "אגדות מדגדגות" ו"מחשבות קטנות" (הצגת יחיד) שנכתבו על ידי עוזי בן כנען, מן הראשונות שהביאו נונסנס לקהל הילדים.
החל משנת 2000 ערך גיל מסע בחמש יבשות וב-50 מדינות.
המסע הוביל לגילויים ומפגשים מרתקים עם שחקנים ויוצרים ברחבי העולם.
אלון ייצג את ישראל כזמר, שחקן, במאי מורה ומרצה בנפאל, הפיליפינים, אוסטרליה, פיג'י, בלגיה, קמבודיה, הולנד, בריטניה, מלטה, מצרים, ארצות הברית, קנדה, פורטו-ריקו, סמואה, סינגפור, ברזיל, פולין, טנזניה, מאוריציוס, רואנדה, מלדיבים, סרי לנקה, סנגל, בֶּנִין, אלבניה, צפון מקדוניה, קוסובו, כֵּף וֶרְדֶּה, אנדורה, ספרד, בחריין ואיחוד האמירויות הערביות.
הופיע לצידם של ענקי הבוטו, קזואו ויושיטו אונו, ב"פרח היקום" שהועלה ביוקוהמה ביפן.
שיחק בהצגת היחיד "מיסטר סי", אותה כתב וביים, שהועלתה לראשונה במלבורן, אוסטרליה ולאחר מכן בעשר ארצות נוספות.
בנוסף לעבודתו כשחקן, ביים הצגות בישראל ומחוצה לה.
ביים בחו"ל את "הסיפור של פרהלדה", "חיים של שחקן", "הכלה וצייד הפרפרים", "שש נפשות מחפשות מחבר", "וויצק" ו"שלומית" בהודו, "חמֵש" בניו זילנד, "חדר עם אור רך" בדרום-קוריאה, "תנ"ך בודהיסטי 4" בתאילנד, "הפָאדוֹ שלי" בפורטוגל, ו"הכפר הבלתי נראה" בטאיוואן.
שימש כמורה לדיקציה ועבודה על טקסט בבית הספר למשחק של יורם לוינשטיין ובחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
כמו כן, שימש כמורה לתיאטרון בחוגי נוער שוחר תיאטרון (תיאטרון החאן ותיאטרון חיפה), הלהקות הצבאיות ותיאטרון צה"ל.
יוצר הסדנה לפיתוח יצירתיות אישית "אל תוך הרגע - מסע אל האינטואיציה הפנימית", אותה מעביר בארץ ובעולם.
במהלך השנים, שימש אלון כחבר ועדה אמנותית, שופט ולקטור בפסטיבל עכו, פסטיבל חיפה להצגות ילדים, תיאטרון תמונע, צוותא, אמנות לעם, ותיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
בין השנים 1995–1999 יזם וניהל אמנותית את "פסטיבל תיאטרון בנעלי בית" בתל אביב.
בשנים 2009–2012 שמש כמנהל האמנותי של פסטיבל "ניסוי כלים" בתל אביב.
משנת 2010 משמש כמנהלה האמנותי של "עֱזוּז" - קבוצת אמנים רב תחומית.
בשנים 2013–2016 שימש כמנהל האמנותי של פסטיבל עכו.
יזם וניהל אומנותית את פסטיבל "כֵּלִימְשְׁלוּבִים" בתיאטרון "צוותא" ובתיאטרון "הסימטה" בתל אביב.
ייסד את להקת הרוק - "סינתזה", עמה העלה מופע רוק שירי משוררים, והיה סולן להקות הרוק "סתיו" ו"פספרטו".
הקליט כזמר שלושה אלבומים: "גיל אלון שר ז'אק ברל", "סמטת החלומות" (בין המלחינים במיוחד לאלבום זה: סשה ארגוב, רמי פורטיס, שלמה יידוב, שם-טוב לוי, מזי כהן, דני רובס, דורי בן זאב ומיקיאגי), ו"שירה באוויר", אלבום שבו כל מילים מאת יוני להב וכל הלחנים והעיבודים של יובל חבקין.
כמו כן, השתתף בתקליטור האוסף "החדש" בדואט עם קורין אלאל.
הוזמן לשיר עבור האו"ם בטקס יום השואה הבינלאומי – UNCC – בנגקוק ובמלון הטאג' במומביי, הודו.
הוזמן לברזיל לשיר בקונצרט עם שישה נגני בוסה נובה.
הוזמן ליפן לשיר בסדרת קונצרטים במועדוני ג'אז בטוקיו.
השתתף במחזמר "Life Begins At 40" שהוצג בארצות הברית, קנדה ופוארטו ריקו ובמחזמר "הגברים של מהגוני" מאת קורט וייל בגרמניה.
אלון שיתף פעולה כזמר, שחקן וקריין עם תזמורת "מוזיקה נובה" ביצירות: "פנינו הירושימה אל השמש העולה" (אריק שפירא), "תמונות תל אביביות" (משה זורמן), "מעשה בחייל" (סטרווינסקי), "גניטון וגניטמוס" (אבל ארליך) ו"הרצאה על מזג האוויר" (ג'ון קייג').
עם תזמורת "הסינפונייטה הישראלית באר שבע": "חסדיו של טיטוס" (מוצרט), "פטר והזאב" (פרוקופייב) ו"קרנבל החיות" (סן סאנס).
בנוסף, הופיע עם סדנת האופרה של תל אביב: "העטלף" (יוהאן שטראוס הבן) והתזמורת הסימפונית של חיפה.
השתתף ביצירות העצמאיות: "המיקאדו" (גילברט וסאליבן), "חזיונות" (ליאון שידלובסקי), "מים" (ישראל בורוכוב) ו"אדי ופוס" לצידה של עדי עציון.
העלה את המופע "ז'אק" - גיל אלון שר ואומר ז'אק ברל, עם הרביעייה הקאמרית של התזמורת הפילהרמונית והפסנתרנית אסתרית בלצן.
שיתף פעולה עם תזמורת נירנברג, עימה ביצע יצירות של אריק שפירא ויוסף טל שהועלו בברלין.
מראשית שנות השמונים השתתף גיל אלון בתוכניות טלוויזיה ורדיו ובסרטי קולנוע.
בתוכניות לילדים ונוער גילם את תפקיד "ענן" בתוכנית הטלוויזיה החינוכית "קשת וענן", הגיש סיפורים בתוכנית היומית "שש בפיג'מה", את התוכנית "בשיעור חי" ואת פינת התיאטרון ב"יום יומן" ("צ'סטר וחגית").
התארח בתוכניות "פרפר נחמד", "רחוב סומסום", "מסיבת גן", השתתף במחזמר הטלוויזיוני "שלמה המלך" ובסדרה "כוח הקצב" (בתפקיד קאפופו) בערוץ הופ.
הנחה את השעשועון "לינגו" (ערוץ 2) ואת "מבט לאופרה" (ערוץ 8).
הגיש פינות בתוכניות "עד פופ" ו"עניין ראשון".
כמו כן, הופיע בתוכניות הטלוויזיה: "קרובים קרובים" (הפרק "מלחמת העולמות"), "איצ'ה", "המונה דופק", "בנות בראון".
אלון שיחק בסרט הקולנוע "ד.צ חוף אילת", סרטו של דובי גל, ובסרטים "שמיכה חשמלית ושמה משה" ו"מר באום" בבימוי אסי דיין, בסרט "אמור" בבימוי רפאל רביבו, בסרטים "התנערי מעפר", "מנזר השתקנים" ו"אגדה של פסח", ושיחק בקלטת הילדים "חלונות בהקיץ" בבימויו של זיו כנרי.
שחק בתפקיד המושל הבריטי בסרט ההודי "האגדה על בהגד סינג" שצולם ב"בוליווד".