tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דצמבר 1679: קרבות עזים בסצ'ואן נגד נגמרים בעוד לצ'ינג ישנה היד העליונה.
דצמבר 1680: לאחר מאבק ממושך חאנות הדזונגרים מכניעה את ממלכת ירקאנט וגובה ממנה שטחים כמו גם ויתור על התמיכה והחסות של שושלת צ'ינג.
ינואר 1681: פלישה מרכזית של צ'ינג דוחקת את שושלת ג'ואו לדרום סצ'ואן ויונאן.
מאי 1681: שושלת צ'ינג פושטת על עברי יונאן ומתחילה מצור על העיר קוּנְמִינְג במרכז המחוז.
יולי 1681: הממלכות הטיבטיות לעברי יונאן וסצ'ואן מבטיחות מחדש את נאמנותן לשושלת צ'ינג וזאת כנגד לשושלת ג'ואו.
ספטמבר 1681: הגבול עם מיאנמר מוסדר מצד שושלת צ'ינג, בעוד מוצב הכוח האחרון של המורדים בו נמצא מנהיגם, נכדו של וו סאנגוי ממוקם בעיר קונמינג.
דצמבר 1681: לאחר יותר מחצי שנה של מצור העיר קונמינג נופלת לידי צ'ינג.
יולי 1683: קאנגשי, קיסר סין יצא בראש חילותיו לכבוש את ממלכת טונגנינג, יורשת שושלת מינג הממוקמת בטאיוואן.
אוגוסט 1683: ב-13באוגוסט ממלכת טונגנינג נכנעה וסופחה לידי צ'ינג.
מנקודה זאת והאלה שושלת צ'ינג שלטת על כל סין.
הסדר עם רוסיה יגיע לקראת סוף המאה ה-17 בהסכם נרצ'ינסק ושושלת צ'ינג תתפשט לטיבט, אגן טארים, מונגוליה החיצונית ועוד ותישאר השושלת האחרונה של סין עד למאה שנות ההשפלה אשר יביאו למהפכת שינהאי ולהקמת הרפובליקה הסינית.
המלחמה, אשר הביאה למותם של לערך 25,000,000 איש הסדירה שלטון של מיעוט על רבים ברחבי סין והביאה לשינוי במדיניות הסינית של מינג ולהתפתחות בהשפעה המדינית אל עבר הצפון והמערב.
מלחמת מלך עֲרָד היא אירוע מקראי שהתרחש בשנת הארבעים ליציאת בני ישראל מארץ מצרים.
עם ישראל מתקרב במסעו אל ארץ ישראל, מלך ערד שהייתה בדרום ארץ כנען שומע על כך, מחליט להילחם בישראל ומגיע אליו דרך האתרים.
אונקלוס והתרגום הירושלמי תרגמו את דרך האתרים כ"אורח מאלליא" - דרך התרים (המרגלים).
כלומר, באותה דרך בה נשלחו המרגלים לארץ.
במלחמה הראשונה מלך ערד מצליח לשבות שבי מישראל.
המדרש מספר שבעקבות התקיפה חזרו עם ישראל לאחור שבע מסעות.
בעקבות תקיפת מלך ערד וניצחונו, עם ישראל פונה לקב"ה ומתפלל אליו לניצחון על הכנעני.
העם נודר שאם ינצחו יחרימו את כל ערי האויב.
במלחמה, עם ישראל מנצח ומחרים את הערים כפי שנדר.
לאחר הניצחון קראו לערים שהחרימו - "חרמה".
נחלקו המפרשים בזהות העיר ערד והעם שישב בה: מדרש תנחומא והרמב"ן מזהים את ערד בדרום ארץ כנען והיא עיר של עמלקים, על פי עדות המרגלים - .
אמנם, בכיבושי יהושע מוזכרת העיר ערד כעיר שנלחמו בה ובספר שופטים מסופר על בני הקיני שהתיישבו במדבר יהודה אשר בנגב ערד, ושם הכו שבטי יהודה ושמעון את העיר צפת וקראו לעיר "חרמה".
ומפרש הרמב"ן ש"חרמה" הוא המקום בו ניצחו עם ישראל את העמלקים והוא לא היה בעיר ערד אלא בשטח מקומי בשטחי ערד ואילו הניצחונות ביהושע ושופטים היו בערים.
הרמב"ן מבסס הנחה זו על לשון הפסוק בבמדבר - למול לשון הפסוק בשופטים - .
בפירוש דעת מקרא הביאו עוד שני הסברים אפשריים:
העיר ערד במלחמת מלך ערד היא "ערד יריחו" ואילו העיר ערד בספר שופטים היא "ערד רבת".
שתי הערים מוזכרות בכיבושיו של שישק מלך מצרים.
הניצחון של עם ישראל היה זמני ועד הכניסה לארץ העיר חזרה ויושבה והיה צורך לכובשה בשנית.
כלומר, העיר ערד הייתה בדרום עבר הירדן המזרחי וזו בעצם מלחמת סיחון.
באבן עזרא מובא פירוש (בלשון "רבים כתבו") שאת הפרשה הזו יהושע כתב לאחר שכבש את ערד.
כלומר, עם ישראל כבש והחרים את ערי ערד רק אחרי הכניסה לארץ.
כך גם נראה מדברי הספורנו שכותב שבתחילה רק נדרו להחרים כאשר יכנסו לארץ, ואכן קיימו זאת בתחילת ספר שופטים.
כיום ישנם חוקרים המזהים את ערד שבפרשתנו עם אתר בשם 'תל מלחתא' שנמצא כ4 קילומטרים מתל ערד.
הממצאים באתר זה, בניגוד לאלו שנמצאו בתל ערד, מתוארכים לתקופת הנדודים במדבר וכיבוש הארץ.
מלחמת סיחון היא אירוע מקראי שהתרחש בשנת הארבעים לאחר יציאת בני ישראל ממצרים, בו נלחמו עם ישראל עם עם האמורי בהנהגת סיחון וכבשו את ארצו.
סיחון מוזכר במקרא כמלך האמורי.
עם ישראל במסעם לארץ ישראל, רצו לעבור דרך ארצו של סיחון ששכנה בדרום מזרח הארץ.
משה שולח שליחים אל סיחון בדברי שלום בבקשה לעבור בארצו והתחייב ללכת בדרך המלך בלי לדרוס כרמים ושדות ולשתות ממימי הבארות.
את האוכל והשתייה התחייבו עם ישראל לקנות מעם האמורי.
עוד לפני הפניה למלך סיחון למעבר בארצו, הקב"ה הבטיח למשה שיתן בידו את סיחון ואת ארצו ומצווה אותו להתגרות בהם במלחמה.
עוד אומר הקב"ה שמהמלחמה הזו שאר העמים יפחדו מישראל.
סיחון לא הסכים לישראל לעבור בארצו ויצא לקראתם למלחמה.
בספר דברים, משה אומר שה' הקשה את לבבו כיוון שרצה לתת את ארצו ביד ישראל.
המדרש מסביר את סיבת התנגדות סיחון - העמים היושבים בארץ שחששו מעם ישראל וממטרתו לכבוש אותם, שכרו את סיחון לשמור על הגבול המזרחי בכניסה לארץ.
במדרש, סיחון וממלכתו מתוארים כעם חזק שלא היה צריך עזרה מעמים שכנים במלחמות ולכן לא קרא לעוג מלך הבשן ששכן בסמוך לו לעזרה במלחמה נגד ישראל.
המפרשים הקשו - בספר דברים מתואר שה' אומר להתגרות מלחמה בעם האמורי ואילו משה שולח שליחים עם דברי שלום?
רש"י מבאר שמשה למד ממעשיו של הקב"ה: כשרצה להוריד את התורה לעולם פנה אלוהים גם לעשיו וישמעאל אף על פי שגלוי היה לפניו שלא יקבלו אותה, וכן מבקשת "שלח את עמי" מפרעה מלך מצרים למרות שלא יענה.
הרב יצחק אברבנאל הציע שלוש מטרות אפשריות:
להראות לעם ישראל שסיחון הוא מלך חזק ואמיץ ולא חושש ממלחמה, כדי שלא יחשבו שהם נצחו אותו בכוחם, אלא ידעו שהניצחון בא מה'.
להראות לישראל שאי אפשר "לעקוף" את דבר ה'.
הקב"ה ציווה להילחם עם סיחון, ואכן הם נאלצו לבסוף להילחם בו, למרות שניסו להציע לו שלום.
להראות לשאר העמים שכדאי להם להשלים עם ישראל, כי סיחון לא השלים והוכה בקרב.
כאמור, סיחון יצא לקראת ישראל למלחמה למדבר והגיע לעיר יהצה שם התרחשה המלחמה.
במלחמה, ישראל הכה את צבא סיחון ולקח את כל ארצו מהארנון עד היבוק שהיה גבול בני עמון.
המקרא מספר שארצו של סיחון כללה גם שטחים שהוא כבש ממלך מואב הראשון ומושלי המשלים אף משלו משל על מלחמה זו:
בספר דברים, מוסבר שהסיבה שעם ישראל לא קרב אל בני עמון היא שה' ציווה אותם לא להילחם בהם.
לאחר המלחמה עם ישראל ישב בכל הערים שכבש מהאמורי.
משה שלח מרגלים לעיר יעזר שהייתה גם עיר אמורית ולאחר מכן כבשו גם אותה.
בהמשך, נלחמו בני ישראל בעוג מלך הבשן וכבשו גם את ממלכתו.
שבטי ראובן, גד וחצי שבט המנשה ביקשו ממשה להישאר בעבר הירדן המזרחי בחלקים שכבשו ולא לנחול בעבר המערבי, משה מסכים להם בתנאי שיעברו חלוצים בכיבוש הארץ לפני אחיהם ולא יחזרו עד שכל השבטים ינחלו בעבר המערבי.
בספר שופטים, מסופר על מלחמת ישראל בהנהגת יפתח הגלעדי בעמון לאחר שאלו האחרונים טענו ששטחי האמורי שעם ישראל כבש שייכים להם מאחר שהאמורי כבש אותם מהם.
מפלת סיחון מוזכרת בספר תהילים בתור שבח לקב"ה - ().
מלחמת סחר היא סכסוך כלכלי, במסגרתו מדינות מעלות או יוצרות מכסים או מחסומי סחר אחרים זו מול זו.
גורמים נפוצים לסכסוך סחר הם פרוטקציוניזם (רצון להגן על תוצרת מקומית) והצורך להפחית תלות כלכלית במדינה אחרת.
פעמים רבות, ההגנה המוגברת של מדינות על התוצרת המקומית באמצעות הטלת המכסים מביאה לכך שהצדדים למלחמת הסחר נעים ממדיניות של משק פתוח לכיוון משק אוטרקי.
במקרים מסוימים, מלחמת סחר עלולה להסלים לסכסוך מלא בין מדינות.
כך למשל, המלחמה האנגלו-הולנדית הראשונה (1652–1654) נגרמה בשל מחלוקות סחר, והמלחמה נפתחה בהתקפות אנגליות על ספנות סוחר הולנדית והתרחבה לפעולות צי עצומות.
בתגובה, פתחה בריטניה במלחמה נגד סין (וכיבוש הונג קונג על ידי בריטניה).
מלחמת האופיום השנייה נבעה ממלחמת סחר נוספת בין סין לבריטניה.
דוגמה למלחמת מכסים מהמאה האחרונה התרחשה בשנות ה-20 וה-30 בין רפובליקת ויימאר לפולין, במלחמת המכס הגרמנית-פולנית.
רפובליקת ויימאר, בראשות גוסטב שטרזמן, ביקשה לאלץ את פולין לוותר על שטחים, וזאת באמצעות הגדלת האגרה על מוצרי פחם ופלדה שמקורם בפולין, במטרה להביא למשבר כלכלי בפולין.
כתגמול, הפולנים העלו את שיעורי האגרה עבור מוצרים גרמניים רבים.
סכסוך זה הוליד בסופו של דבר את נמל גדיניה, שהיווה דרך חדשה לייצוא סחורות מפולין למערב אירופה, מבלי לעבור דרך גרמניה.
מלחמת הסחר בין סין לארצות הברית
סין וארצות הברית חברות בארגון הסחר העולמי, ועל כן מוגבלות מלהטיל מכסים באופן חד צדדי אחת על תוצרת השנייה.
זאת, מכח אמנות שונות עליהן מחייב הארגון לחתום, ובאותו אופן מוגבלות גם יתר המדינות החברות בארגון.
במהלך העשורים האחרונים של המאה ה-20, הפכה סין למעצמת ייצור עולמית, כאשר היא נהנית מהקשיים שארגון המכס העולמי מערים על הטלת מכסים.
במהלך קמפיין הבחירות של דונלד טראמפ לנשיאות ארצות הברית במהלך שנת 2016, טען טראמפ, בהקשר של הייבוא המאסיבי של תוצרת סינית לארצות הברית, כי יש לתקן את "הניצול ארוך השנים של המערכת הבינלאומית הבלתי-מתפקדת והנהגים הבלתי הוגנים".
יצוין, כי חילוקי דעות כלכליים החלו לפני כניסתה של סין לארגון הסחר העולמי, אולם נשיאי ארצות הברית הקודמים ג'ורג' ה.וו.
בשנת 2018, במהלך כהונתו של הנשיא טראמפ, החלה ארצות הברית להטיל מכסים על מוצרים המיוצרים בסין, באקט שהביא למלחמת הסחר בין ארצות הברית לסין.
מעבר לניצול לו טען טראמפ, מאחורי מלחמת הסחר בה פתחה ארצות הברית עמד הצורך להקטין את הגרעון של ממשלת ארצות הברית, והצורך הגאופוליטי להחליש את כוחה של סין כמעצמה, עקב צמיחתה המאסיבית שהחלה לאיים על מעמדה של ארצות הברית כמעצמה החזקה בעולם.
הקהילה הכלכלית האירופית (הגוף שקדם לאיחוד האירופי)
הסכם סחר ושיתוף פעולה בין האיחוד האירופי לבריטניה (לאחר הברקזיט)
GATT (הסכם כללי על מכסים וסחר) (1947–הווה; אחד מההסכמים העומדים בבסיס ארגון הסחר העולמי)
ארגון הסחר העולמי, שהוקם בשנות ה-90 כדי למנוע מלחמות מכס
יישוב סכסוכים בארגון הסחר העולמי
המרכז הבינלאומי ליישוב סכסוכי השקעות
יישוב סכסוך בין משקיעים למדינות
הסכם ה-TRIPS (להגנה בינלאומית על זכויות קניין רוחני)
ועדת האומות המאוחדות לדיני סחר בינלאומי
רשימה של מלחמות סחר או סכסוכי סחר
חוק המכסים סמוט-האולי (1930), חוק אמריקאי המיישם מדיניות סחר פרוטקציוניסטית
מלחמת העוף (שנות ה-60), מלחמת סחר של ארצות הברית מול הקהילה הכלכלית האירופית
מלחמת הסחר בין ארצות הברית לסין (2018–הווה)
כיבוש נַגוֹרְנוֹ קַרָבָּאך או מלחמת נגורנו קרבאך השלישית אירע ב-19 בספטמבר 2023 עם פתיחת אזרבייג'ן במבצע צבאי רחב היקף נגד רפובליקת אַרצַאך הארמנית בחבל נגורנו קרבאך, תוך הפרת הסכם הפסקת האש משנת 2020. לאחר יממה של לחימה, נכנעו הארמנים בחבל.
ב-28 בספטמבר ממשלת ארצאך חתמה רשמית על צו המכריז על פירוקה, עקב כניעתה לאזרבייג'ן.
במקביל יותר מ-100 אלף תושבי החבל, שהם כ-87% מהאוכלוסייה, נמלטו לארמניה.
יום לאחר תחילת המתקפה, ב-20 בספטמבר, הושג הסכם הפסקת אש בתיווך הפיקוד הרוסי לשמירת השלום בנגורנו קרבאך.
אזרבייג'ן קיימה פגישה עם נציגי הארמנים של נגורנו קרבאך ב-21 בספטמבר בייבלאח.
עם זאת, תושבי ארצאך ופקידים ארמנים דיווחו כי התקיימו בכל זאת הפרות של הפסקת האש מצד אזרבייג'ן.
הריבונות על חבל נגורנו קרבאך הייתה בסכסוך מתמשך מאז התפרקות ברית המועצות.
החבל מוכר על ידי הקהילה הבינלאומית כחלק מאזרבייג'ן, אך בפועל נשלט ואוכלס על ידי ארמנים.
תושביו הקימו את רפובליקת ארצאך, מדינת חסות של ארמניה, עם סיום מלחמת נגורנו קרבאך הראשונה.
ההתקפות האזרחיות התרחשו בעיצומו של משבר מתגבר, שנגרם על ידי מצור אזרי על רפובליקת ארצאך, מה שהביא למחסור משמעותי של אספקה חיונית כמו מזון, תרופות וסחורות אחרות באזור הפגוע.
ארגוני זכויות אדם ומומחים למניעת רצח עם פרסמו התראות מרובות, והצהירו כי האוכלוסייה הארמנית הילידית נמצאת בסיכון ונתונה לטיהור אתני ולרצח עם.
לואיס מורנו אוקמפו, לשעבר התובע הראשי של בית הדין הפלילי הבינלאומי, הזהיר כי עלול להתרחש רצח עם ארמני נוסף, וייחס את חוסר המעש של הקהילה הבינלאומית כעידוד לאזרבייג'ן שלא תתמודדנה עם השלכות חמורות.
בדצמבר 2022 חסמה אזרבייג'ן את מסדרון לצ'ין, ובכך ניתקה את רפובליקת ארצאך מהעולם החיצון, תוך הפרת הסכם הפסקת האש משנת 2020 ופסקי דין בינלאומיים.
ממשלת אזרבייג'ן תפסה שטחים מסביב למסדרון לצ'ין, הן בתוך ארצאך והן בארמניה, חסמה דרכים עוקפות חלופיות, והציבה מחסום צבאי.
אזרבייג'ן גם חיבלה בתשתיות אזרחיות קריטיות של ארצאך, כולל גז, חשמל וגישה לאינטרנט.
המצור יצר משבר הומניטרי בחבל.
בנוסף, נחסם יבוא של מוצרים חיוניים, ואף נעצרו שיירות הומניטריות של הצלב האדום וכוחות השלום הרוסים.
כל זאת גרם למחסור במוצרים חיוניים כולל אספת חשמל, דלק ומים, לצד אבטלה מסיבית, וסגירת בתי ספר והתחבורה הציבורית.
אזרבייג'ן טענה תחילה שפעולותיה מכוונות למניעת הובלת נשק ומשאבי טבע, אולם בהמשך הצהירה כי מטרתה היא "השתלבות" ארצאך בתוך אזרבייג'ן, למרות התנגדות האוכלוסייה המקומית, ואיימה בפעולה צבאית אם ממשלת ארצאך לא תתפזר.
מדינות, ארגונים בינלאומיים ושומרי זכויות אדם גינו את המצור וראו בו לוחמה היברידית, טיהור אתני, ורצח עם.
משקיפים בינלאומיים ראו במצור ובחוסר המעש של שומרי השלום הרוסים, הפרות של הסכם הפסקת האש משנת 2020 שנחתם בין ארמניה, אזרבייג'ן ורוסיה, סיים את מלחמת נגורנו קרבאך השנייה, והבטיח מעבר בטוח דרך מסדרון לצ'ין.
אזרבייג'ן ורוסיה התעלמו מקריאות ממדינות שונות וארגונים בינלאומיים להחזיר את חופש התנועה במסדרון.
שבועיים לפני העימותים, פרסם "מכון למקין למניעת רצח עם" דו"ח בו הצהיר צפה "תקיפה צבאית על ארצאך בזמן הקרוב מאוד".
ב-19 בספטמבר 2023 פתחה אזרבייג'ן במתקפה רחבת היקף נגד הרפובליקה של ארצאך.
משרד ההגנה של אזרבייג'ן טען כי הוא מבצע "פעילות מקומית" נגד טרור.
המשרד דרש את פירוז החבל מנשק, נסיגת כל החיילים הארמנים, פירוק רפובליקת ארצאך וכניעתה ללא תנאי.
ההצהרה הסתיימה בהודעה כי כוחות שמירת השלום הרוסיים ומרכז המעקב הרוסי-טורקי המשותף קיבלו התראה על המבצע.
עם זאת, רוסיה הכחישה את הטענה והוסיפה כי כוחות שמירת השלום שלה קיבלו מידע על כך רק "כמה דקות" לפני הפלישה.
עד 21 בספטמבר כבשו כוחות אזרבייג'ן 90 עמדות לחימה, הרסו 20 כלי רכב צבאיים, תפסו שבעה כלי רכב קרביים, טנק אחד, ארבע מרגמות ושני כלי רכב לחי"ר של צבא ארמניה כשלל.
כמו כן נתפס גם מכרה קשן, אחד ממקורות ההכנסה הגדולים ביותר של ממשלת ארצאך.
ההתקפות התרחשו בעיצומו של המצור המתמשך של אזרבייג'ן על האזור.
הרשויות בארצאך הלינו כי סטפנקרט הבירה, כמו גם ערים אחרות, מופגזת בכבדות.
הן האשימו את אזרבייג'ן בזריעת פחד בקרב האזרחים כדי לעודד בריחה.
אזרבייג'ן אפשרה לתושבים רק מעבר בכיוון אחד, לכיוון ארמניה.
למרות העדויות, אזרבייג'ן טענה כי לא הותקפו עמדות אזרחיות.
מתוך כ-120 אלף תושבים ארמנים בחבל, נמלטו למעלה מ-100 אלף פליטים מנגורנו קרבאך לכיוון ארמניה.
עקב תנועת ההימלטות הגדולה, ראש ממשלת ארמניה, ניקול פשיניאן, האשים את אזרבייג'ן בטיהור אתני.
ישראל סייעה לממשלת אזרבייג'ן באספקה שוטפת של נשק לפני המלחמה ובמהלכה.
בנאום טלוויזיוני הנשיא אלייב חזר ואמר כי "קרבאך היא אזרבייג'ן", והוסיף כי "אגרוף הברזל" שלו זרק להיסטוריה את הרעיון של מדינה ארמנית נפרדת בקרבאך.
הארמנים דיווחו על שורת מעצרים "לא חוקיים", ביניהם עצרה אזרבייג'ן את מנהיגה הקודם של הממשלה ארצאך, רובן ורדניאן, בעת שניסה לחצות את הגבול.
הנהגת נגורנו קרבאך הציעה לנהל משא ומתן עם אזרבייג'ן.
אזרבייג'ן הגיבה ואמרה כי היא מוכנה להיפגש עם נציג ארמני מנגורנו קרבאך בעיירה האזרית ייבלאח.
היא הדגישה כי במקביל המתקפה האזרית תימשך, אלא אם כן ארצאך תפרק את גופי הממשלה וכוחותיה המזוינים.
בין הדרישות של אזרבייג'ן הייתה דרישה מארצאך וארמניה למסור לאזרבייג'ן רשימה מבוקשים לצורך העמדתם לדין ומשפט, כולל מנהיגים אזרחים וקצינים רמי דרג.
ב-20 בספטמבר 2023 שלטונות ארצאך הסכימו להצעה של כוחות שמירת השלום הרוסיים להקים הפסקת אש מהשעה 13:00. על פי תנאי ההסכם, ממשלת הרפובליקה של ארצאך הסכימה להתפרק מנשקה.
למרות הסכם הפסקת האש, חיילים אזרים פתחו באש לעבר שיירה של חיל המשלוח הרוסי, וסגן מפקד כוח השלום הרוסי נהרג.
הקצין, קולונל איוון קובגן, היה סגן מפקד הצי הצפוני של חיל הים הרוסי.
הנשיא אילהם אלייב התנצל בטלפון בפני נשיא רוסיה ולדימיר פוטין על התקרית.
בהמשך נהרגו עוד חמישה לוחמים מכוח שומרי השלום.
ההפגזה על סטפנקרט נמשכה עד שקרסה רשת החשמל של העיר, מספר שעות לאחר שהפסקת האש הייתה אמורה להיכנס לתוקף.
ב-21 בספטמבר התקיים משא ומתן בין נציגי נגורנו קרבאך ואזרבייג'ן, ללא הסכם.
גם היום השני של המשא ומתן הסתיים במבוי סתום, למרות הצעת חנינה למפקדים וללוחמים ארמנים שיניחו את נשקם, שכן המשלחת הארמנית הצהירה כי שאלות הסיוע ההומניטרי, הערבויות הביטחוניות וההבטחה של המשלחת האזרבייג'נית לא לגרש ארמנים, נותרו ללא מענה.
סבב שני של משא ומתן בין נציגי נגורנו קרבאך ואזרבייג'ן התקיים בחוג'אלי.
ב-29 בספטמבר התקיימה פגישה שלישית בין נציגי הקהילה הארמנית של קרבאך לבין פקידים מממשלת אזרבייג'ן בייבלאח.
ב-28 בספטמבר, נשיא ארצאך, סאמוול שחרמניאן, חתם על צו הקובע כי כל מוסדות המדינה יפוזרו עד 1 בינואר 2024, ויביא לסיום קיומה של הרפובליקה המתפרקת.
ניידות משטרה אזרבייג'ניות נראו בבירה בירסטפנקרט, ודגל אזרבייג'ן הונח על מונומנט "אנחנו ההרים שלנו".
רשויות ארצאך הזהירו את תושביה כי "מכונת התעמולה האזרבייג'נית משתמשת במידע רחב היקף ובאמצעי השפעה פסיכולוגיים".
שירות אבטחת הסייבר של אזרבייג'ן הגביל זמנית את הגישה לטיקטוק באזרבייג'ן.
לאחר הפלישה לעיראק התקיימו בה בחירות בהשתתפות מספר מפלגות בשנת 2005. נורי אל-מאלכי הפך לראש הממשלה בשנת 2006 וכיהן בתפקיד זה עד שנת 2014. ממשלתו של מאלכי קדמה מדיניות שנתפסה כמקדמת עוינות בקרב המיעוט הסוני במדינה ומחריפה מתחים בין זרמים באסלאם.
מאות אלפי פליטים עיראקים זרמו למדינות שכנות, חלקם עברו לסוריה והחריפו בה בעיות של אבטלה ודיור, דבר שהיה בין הגורמים לפרוץ המהומות בסוריה בשנת 2011 שהובילו לפרוץ מלחמת האזרחים בסוריה.
בשנת 2014, פתח ארגון הטרור הסוני המדינה האסלאמית במתקפה צבאית נרחבת בצפון עיראק והכריז על חליפות עולמית איסלמית, דבר שגרר מלחמה נוספת בהשתתפות המדינה האסלאמית מול כוחות של ארצות הברית, הכורדים, טורקיה, ירדן, סוריה ורוסיה.
העילה הרשמית למלחמה הייתה טענה בדבר הימצאות של נשק להשמדה המונית בידי משטרו של סדאם חוסיין העלול לסכן את מדינות האזור ושלום העולם.
ראיות לכאורה לטענה זו הוצגו על ידי ממשלת ארצות הברית, בתיאום עם סוכנות הביון המרכזית.
עם זאת, לאחר כ-7 שנים, ויותר מרבע מיליון חיילים שסרקו וכבשו את המדינה, טרם נמצאה הוכחה לקיומו של נשק להשמדה המונית בעיראק, והחיפושים אחר נשק כזה הופסקו.
טענה נוספת הייתה כי למשטר סדאם חוסיין היו קשרים עם ארגון אל-קאעידה, אולם הטענה התבססה על שהות של ארגון טרור שנמצא דווקא בחלק הצפוני של עיראק שהיה נתון בידי שלטון אוטונומי של הכורדים.
לפני המלחמה ובמהלכה היו חיכוכים רבים בין האמריקנים והבריטים לעמיתיהם באירופה ובקרב ארצות העולם האחרות.
חילוקי דעות אלו התבטאו בסירובן של צרפת, סין ורוסיה להצביע בעד החלטה במועצת הביטחון של האו"ם, שתאשר לארצות הברית לעשות שימוש בכוח כדי לאלץ את סדאם לציית להחלטות מועצת הביטחון הקודמות.
לאחר שארצות הברית לא הצליחה לגייס את הרוב הדרוש ונחלה כישלון גם במושב העצרת של האומות המאוחדות, החליטו האמריקנים והבריטים לחבור יחדיו ולתקוף במשולב את עיראק, בעזרת מספר מדינות נוספות, ללא קבלת אישור בינלאומי.
בעת ההכנות למלחמה כינה גנרל דייוויד מקירנן, מפקד כוחות המתקפה הקרקעית של צבא ארצות הברית וכוחות הקואליציה, את מבצע כיבוש עיראק בשם קוברה 2 לזכר מתקפתו של גנרל ג'ורג' פטון בצרפת במלחמת העולם השנייה.
ריכוז הכוחות במדינות השכנות נמשך מספר חודשים וב-20 במרץ 2003 ניתן האות למלחמה.
חילות האוויר של כוחות הברית החלו לפגוע במתקנים ממשלתיים וצבאיים בבגדאד וברחבי עיראק כולה, ואף ניסו לפגוע באופן אישי בסדאם חוסיין, בבני משפחתו ובעוזריו הקרובים.
כוחות הקואליציה קיבלו סיוע מודיעיני, לוגיסטי וצבאי מכוחות הפשמרגה, המיליציות הכורדיות בצפון עיראק.
ההערכות לגבי מספר הנפגעים בשלב זה נעות סביב עשרת־אלפים אזרחים עיראקים, כמה עשרות אלפים של חיילים עיראקיים, ו-172 מחיילי הכוחות התוקפים.
הצבא העיראקי לא הצליח להעמיד התנגדות משמעותית לכוחות הפולשים, מלבד במקומות מעטים, ויחידותיו קרסו.
כעבור ימים ספורים נכבשה עיראק כולה ולאחר כמה שבועות נתפסו או נהרגו מרבית קרוביו ושותפיו של סדאם חוסיין, בהם שני בניו, קוסאי ועודאי.
סדאם חוסיין עצמו נמלט והסתתר.
לטענת ארצות הברית, בימיו האחרונים בשלטון לאחר הפלישה, עודד חוסיין את הצבא להילחם בשיטות גרילה.
ב-13 בדצמבר בשנת 2003 נלכד סדאם חוסיין בחווה מבודדת, לא הרחק מתיכרית, מחוז הולדתו.
על אף חיפושים קדחתניים של צבא ארצות הברית ואנשי סוכנות הביון לא נמצא כל סימן להימצאות נשק ההשמדה המונית, שנטען כי עיראק מחזיקה בו.
בתחילת פברואר 2004 נאלצו הנשיא בוש וראש ממשלת בריטניה, טוני בלייר, ליזום הקמת ועדות חקירה שיבדקו את הסיבות לכשל המודיעיני שהביא למסקנה השגויה.
עם זאת קיווה סדאם שהסרת הסנקציות יאפשרו את חידוש התוכניות.
כמו כן שכנע סדאם את ראשי צבאו כאילו לעיראק יש נשק השמדה המוני, על מנת למנוע הפיכה נגדו.
בינואר 2005 הודיע צוות הפקחים שהחיפושים אחר נשק להשמדה המונית בעיראק ייפסקו.
בעקבות המסקנות שאליהן הגיע צוות הפקחים האמריקני והבריטי, מקובל כיום להאמין כי לעיראק לא היה נשק השמדה המוני מבצעי בעת פתיחת המלחמה, וההנחה שהיה נשק כזה התבססה על מודיעין מוטעה.
חלק ניכר מהמודיעין לגבי שאלת הנשק הגרעיני הגיע למערב ולישראל מגורמי אופוזיציה עיראקיים בעלי אינטרס, שחלקם חזרו לעיראק בעקבות המלחמה ותפסו מוקדי שלטון.
חלקם התגלו כאנשים מושחתים ובלתי אמינים.
בפברואר 2011 הודה מודיע עיקרי של סוכנות הביון הגרמנית כי בדה את סיפוריו על נשק ביולוגי בעיראק, כי קיווה שהדבר יסייע להפיל את סדאם חוסיין.
: 7,900 חיילים בדרום מזרח עיראק, 3,500 נוספים מוצבים בכווית.
בנוסף פיקדו כוחות בריטים על חיילי חברות אחרות בקואליציה.
: 2,700 חיילים בדרום מרכז עיראק.
: 2,400 חיילים בדרום מרכז עיראק.
בנוסף פיקדו כוחות פולנים על חברות אחרות בקואליציה.
: 1,700 חיילים בדרום מרכז עיראק.
: 1,300 חיילים בנג'אף, בנוסף פיקדו כוחות ספרדים על חברות אחרות בקואליציה.
סקרים הראו, שבספרד אחוז המתנגדים למלחמה היה הגדול באירופה – 90 אחוז.
בעקבות הפיגועים שאירעו שלושה ימים לפני הבחירות בספרד, הוחלפה ממשלת אסנאר הפרו-אמריקאית, ונטשה את הקואליציה.
: 880 חיילים במשימה הומניטרית.
עזבה את הקואליציה בספטמבר 2004.
: 700 חיילים ששירתו תחת פיקוד איטלקי בדרום מזרח עיראק.
: 600 מהנדסים ואנשי רפואה.
תוספת של 3,600 חיילים במסגרת דיוויזיית זייתון.
: 550 חיילים בדרום עיראק, במשימה הומניטרית לבנייה מחדש את התשתית באזור.
: 496 חיילים בדרום מזרח עיראק.
: 485 חיילים, תחת פיקוד פולני, בדרום מרכז עיראק.
: 368 חיילים, תחת פיקוד ספרדי.
עזבה את הקואליציה עם עזיבת ספרד.
אל סלוודור: 360 חיילים, תחת פיקוד פולני, בדרום מרכז עיראק.
: 320 חיילים, תחת פיקוד ספרדי, בדרום מזרח עיראק.
: 300 חיילים, תחת פיקוד פולני, בדרום מרכז עיראק.
: 230 חיילים תחת פיקוד ספרדי.
עזבה את הקואליציה (מיוחס לסיבות כלכליות).
: 150 חיילים, רובם עזבו כמתוכנן עם סיום משימתם ב-30 ביוני 2004.
: 128 חיילי משטרה צבאית, תחת פיקוד איטלקי, בדרום מזרח עיראק.
: 122 חיילים, תחת פיקוד פולני, בדרום מרכז עיראק.
: 105 חיילים, תחת פיקוד פולני, בדרום מרכז עיראק.
: 105 חיילי לוחמה כימית, תחת פיקוד פולני, בדרום מרכז עיראק.
: 80 אנשי משטרה צבאית, נטשו בתחילת 2005.
: 70 אנשי כוחות מיוחדים, תחת פיקוד אמריקאי, במוסול (צפון מערב עיראק).
בספטמבר 2004 סיימו את שהותם המתוכננת, ולא הוחלפו.
: 55 אנשי כוחות מיוחדים.
: 51 חיילים, חובשים ומהנדסים, תחת פיקוד פולני, בדרום מרכז עיראק.
עזבה את הקואליציה ככופר לחוטפי נהג משאית פיליפיני.
: 28 אנשי כוחות מיוחדים.
: 24 חיילים בתחילת המלחמה, צומצמו ל-12 בהמשך.
עבור כוחות הקואליציה, תפקיד הכוחות הבינלאומיים היה בעיקר הענקת לגיטימציה בינלאומית לפלישה לעיראק.
עם זאת, בחלק ניכר מהמדינות שהשתתפו במלחמה ניטש ויכוח לגבי נחיצות המלחמה.
ארצות הברית התחשבה בשאלת הסיוע למלחמה בעת הדיונים על סיוע החוץ ושמיטת חובות.
בישראל היה חשש כבד מפני התקפות טילים מעיראק כמו במלחמת המפרץ ב-1991, ועקב כך הוכרז מצב חירום – כל התושבים מקריית שמונה ועד באר שבע התבקשו להכין את המקלטים והחדרים האטומים, ולשאת עמם לכל מקום את ערכות המגן מחשש להתקפה כימית או ביולוגית על ישראל.
ההיערכות הישראלית לתקיפה עיראקית זכתה לשם "מבצע שריקה מזרחית".
כחלק מהיערכות צה"ל למלחמה נקלטו אלפי נשים למערך המילואים של פיקוד העורף.
בהמשך, בתחילת 2003 לקראת המתקפה האמריקאית בעיראק גויסו לראשונה בתולדות צה"ל מאות חיילות מילואים בצו חירום (צו 8).
מערך הנ"מ בחיל האוויר הישראלי נערך גם הוא למלחמה בעיראק והיה אחד מן הכוחות הצבאיים היחידים שהיו בכוננות גבוהה לקראת האירועים הקרבים.
סוללות הפטריוט הישראליות לאחר תרגיל ג'וניפר קוברה המשותף עם האמריקאים נפרסו במקביל ל-3 סוללות אמריקאיות ברחבי ישראל כהכנה ליירוט טילי הסקאד שהיו עתידים לנחות מעיראק.
בהגנה השתתפה יחידת חרב מגן שזו הייתה מלחמתה הראשונה.
החששות בישראל נבעו מאיומיו של סדאם חוסיין ערב המלחמה כי ישראל תותקף, בין היתר על ידי חומרים כימיים שנחשבו כי ישנם לעיראק.
בסופו של דבר, לא נחתו טילים על ישראל ונראה כי החששות היו מוגזמים.
האווירה הציבורית בארצות הברית בעקבות פיגועי 11 בספטמבר הובילה בהתחלה לתמיכה כמעט מלאה במלחמה בציבור האמריקני.
אולם, ברוב מדינות אירופה המערבית ראה הציבור את מדיניות ארצות הברית, כשימוש ציני באירועים טראגיים על מנת לקדם אינטרסים אחרים, כגון השתלטות כלכלית על המשאב המרכזי של עיראק – הנפט.
התעקשות ארצות הברית לצאת למלחמה גם ללא תמיכת האומות המאוחדות הובילה לגל של הפגנות באירופה כנגד המלחמה.
בוש דיבר על כך שקיימת "אירופה ישנה", שכללה את מדינות אירופה הוותיקות הליברליות שהתנגדו למלחמה, ובראשן צרפת, מול "אירופה החדשה", שכללה בעיקר את הדמוקרטיות החדשות של מזרח אירופה, שנטו לסייע לארצות הברית במלחמה נגד סדאם.
כשם שבאירופה התגבר גל אמריקנופובי (כלומר, גל של סלידה מאמריקה), בארצות הברית עבר גל פרנקופובי (כלומר, סלידה מצרפת), שהתבטא למשל בהצעה להחליף את שמו של הצ'יפס, המכונה בארצות הברית "טוגנים צרפתיים" (French fries) ל"טוגני חופש" (Freedom fries) .
עם זאת, ישנם מדינות מ"אירופה הישנה" (כמו איטליה, ספרד ודנמרק) שתמכו במלחמה ואף סייעו לארצות הברית צבאית.
לאחר כיבוש עיראק, הודיע בוש כי המלחמה תמה, ונחת במטוס קרב של הצי האמריקני על סיפון של נושאת מטוסים, כשמאחורי הדוכן שמעליו נאם, הוצב שלט ובו כתוב כי "המשימה הושלמה".
אולם כאשר החלו פעולות הגרילה הנרחבות כנגד הכוחות המזוינים של ארצות הברית, החלה לרדת הפופולריות של המלחמה גם בקרב הציבור האמריקני, וההכרזה של בוש על סיפון נושאת המטוסים, נתפסה כהתרברבות שהקדימה את זמנה.
אי מציאת הנשק להשמדה המונית, שהיווה את העילה ליציאה למלחמה, סייעה למגמה זו.
כמו כן נתגלה כי טענות נוספות של ארצות הברית נגד השלטון העיראקי לא התבססו כולן על המציאות.
כך נתגלה, כי טענתו של הנשיא בוש בנאום מצב האומה בינואר 2003, כי סדאם ניסה לרכוש אורניום מהרפובליקה האפריקאית ניז'ר, התבססה על מידע מודיעיני מסולף.
גם הקשרים כביכול של עיראק עם ארגון הטרור האסלאמי אל-קאעידה לא הוכחו, ובמכתב שנתגלה עם תפיסת סדאם חוסיין הוא אף קרא לתומכיו להיזהר משיתוף פעולה עם אנשי הארגון האסלאמיסטי.
השפעת המלחמה על הבחירות לנשיאות ארצות הברית
הירידה בפופולריות של המלחמה תרמה רבות לעלייתו המפתיעה של הווארד דין במרוץ למינוי הדמוקרטי לנשיאות.
מכיוון שהוא התנגד למלחמה עוד לפני פריצתה הוא ריכז סביב מועמדותו את רוב מתנגדי המלחמה, והראה כי בסיס התומכים של המפלגה מתנגד לה.
בזאת הוא גרם גם למועמדים האחרים, בהם כאלה שתמכו מלכתחילה ביציאה למלחמה, להתחיל לתקוף את בוש על התנהלותו במלחמה.
גם כאשר דין נשר מהמרוץ הפך הנושא לנקודה ראשית במסגרת מסע הבחירות.
המועמד הסופי של המפלגה הדמוקרטית, ג'ון קרי, נהג לומר, שבניגוד לבוש הוא יודע משהו באמת על נחיתה על נושאות מטוסים, ברומזו להכרזה של בוש על סיום המלחמה (וגם להשתמטותו של בוש ממלחמת וייטנאם, בעוד קרי עצמו הוא חייל מעוטר ממלחמה זו).
אמון הציבור בניהול המלחמה צנח, והשפיע על ירידתו של בוש בסקרים.
גם לכידתו של סדאם שיפרה את תמיכת הציבור במלחמה ובנשיא בוש רק באופן זמני.
למרות זאת ניצח בוש את קרי בבחירות של שנת 2004. השנים הראשונות של הקדנציה השנייה של ג'ורג' ווקר בוש לוותה בירידה נוספת בסקרים, עקב המשך הקרבות בעיראק והדיווחים על מקרי התעללות באוכלוסייה המקומית ובמיוחד בשבויים.
ב-9 במאי 2003 מינה הנשיא בוש את הדיפלומט פול ברמר כשגריר מיוחד מטעמו לעיראק.
ברמר היה למעשה הנציב העליון של עיראק שעמד בראש ה-CPA.
המטרה המרכזית הייתה לנרמל את עיראק, לייצב אותה שלטונית ולבצע דמוקרטיזציה של עיראק.
כאשר ברמר הגיע לעיראק היא הייתה מצויה באנרכיה שלטונית: בנייני ממשלה עלו באש ואזרחים בזזו את משרדי הממשלה ומוסדות ממלכתיים.
האתגר הראשון שלו היה להפסיק תופעות אלו.
ההחלטות הראשונות הבולטות שלו היו: בצו מספר 1: פירוק מפלגת הבעת', ואיסור על החברות בה.
כל חברי הבעת' הבכירים אולצו לעזוב את משרותיהם במשרדי הממשלה, בצבא ובמערכת החינוך.
הוראה מרכזית אחרת שלו בצו מספר 2: פירוק הצבא העיראקי הסוני.
בהחלטות אלו פגע בדומיננטיות הסונית של נאמני סאדאם חוסיין במרכזי השלטון העיראקי, אך גם ערער את היציבות השלטונית.
החלטות אלו הובילו בין היתר לכך שעשרות אלפי קצינים וחיילים עיראקים סונים הלכו לבתיהם עם נשקיהם והיוו לאחר מכן כוח עתודה להתקוממות הסונית.
ביולי 2003 אישר ברמר את הקמתה של מועצת ממשל זמנית עיראקית של צירים שנבחרו מקרב קבוצות ויחידים שתמכו בפלישה האמריקנית.
לברמר נשמרה זכות וטו על החלטות המועצה.
במהלך כהונתו של ברמר שנמשכה 14 חודשים, אושרה בעיראק החוקה הזמנית, שהפכה לנושא שנוי במחלוקת, אבל צעדים אלו לא הובילו ליציבות שלטונית, והסונים שמודרו מהשלטון התארגנו והגיבו בפעילות טרור.
כיבוש בגדאד, שהביא לנפילת שלטונו של סדאם חוסיין, ואף לכידתו של סדאם חוסיין עצמו, והניסיונות לייצב את עיראק לא הביאו לסוף הלחימה בעיראק.
גורמי מחתרת סונים שפעלו ברחבי עיראק גרמו למאות הרוגים בקרב חיילי הקואליציה, ולכמה אלפי הרוגים בקרב תושבי עיראק.
כלי הנשק העיקריים של המתנגדים לכיבוש היו פיגועים באמצעות מכוניות תופת, פיגועי התאבדות, ירי רקטות נ"ט ונשק קל מן המארב.
עם זאת, החוקה העיראקית החדשה אושרה במשאל עם ברוב של 78 אחוז על אף הטרור, עם אחוזי הצבעה גבוהים.
על פי ארצות הברית, זוהי החוקה הדמוקרטית הראשונה במדינה ערבית.
בקרב המתנגדים למלחמה, נטען כי החוקה קובעת מדיניות כלכלית נאו ליברלית בעיראק ובעצם נועדה לנטילת משאבי הנפט והגז על ידי מדינות זרות.
בחודש אפריל 2004 כתגובה לטרור הסוני החלה התקוממות שיעית באחדות מערי עיראק, התקוממות שגרמה אף לאובדן שליטה של כוחות הקואליציה באחדות מערים אלה, ולחטיפתם של אזרחים זרים כבני ערובה.
התגובה של כוחות הקואליציה הייתה תקיפה ביותר, והביאה תוך ימים מעטים למאות הרוגים עיראקיים.
עיראק פורקה לשלוש מדינות דה פקטו: שיעית, סונית וכורדית.
הלחימה הבין העדתית בין שלוש העדות החריפה והמשיכה לגבות את חייהם של עשרות אלפי עיראקים.
לרוב ההתקפות כנגד כוחות הקואליציה, כוחות הביטחון של הממשלה העיראקית ואזרחים עיראקים היה אחראי ארגונו של אבו מוסעב א-זרקאווי.
באוקטובר 2004 הודיע זרקאווי על הצטרפותו לאל-קאעידה והקמת זרוע של הארגון בעיראק.
בנוסף להתקפות מטענים, רכבי תופת ורקטות נ"ט – הנהיג זרקאווי שיטה של חטיפת אזרחים זרים והתניית שחרורם בעזיבתם של כוחות הקואליציה.
כאשר לא נכנעו כוחות הקואליציה לאולטימטום נהגו החוטפים לערוף את ראשי החטופים ולהפיץ את הקלטת המתעדת זאת בטלוויזיה, בייחוד ברשת אל-ג'זירה.
אחד החטופים הידועים היה היהודי ניק ברג, הראשון שראשו נערף.
השימוש בטקטיקת החטיפות פחת במידה רבה, אם בשל פגיעה ביעילות הטקטיקה בזכות נחישות המדינות שלא להיכנע לתכתיבי ארגוני הטרור, ואם בזכות הצלחות של הקואליציה בלחימה מול ארגוני הטרור.
גם בשנים הבאות, נמשך גל פיגועי הטרור בעיראק וכלל שימוש במכוניות תופת גם נגד אזרחים עיראקים.
בפיגועים אלה נרצחו מאות חיילים ואנשי מנהל מכוחות הקואליציה וכן אלפי אזרחים ושוטרים עיראקים.
לצד הטרור ולוחמת הגרילה כנגד כוחות הקואליציה, התנהלה בעיראק בשנים שלאחר המלחמה מלחמת דת בין הסונים לשיעים, במסגרתה ביצעו ארגוני טרור סונים פיגועים כנגד מסגדים שגרמו למאות הרוגים.
ב-22 בפברואר 2006 פוצצה כיפתו של המקדש הקדוש לשיעים, מסגד אל-עסכריה, פיגוע הידוע כ"פיגוע במסגד אל-עסכריה" בעיר סאמרא, בו נהרגו למעלה מ-100 מתפללים.
השיעים פתחו בתגובה במהומות והציתו מספר מסגדים סוניים.
לפי הוושינגטון פוסט נהרגו בפיגוע ובגלי ההדף בעקבותיו כ-1,300 בני אדם.
רבים מתושבי עיראק נמלטו מארצם, ביוצרם את בעיית פליטי עיראק.
במרץ 2006 הודתה קונדוליזה רייס, מזכירת המדינה, כי במלחמה בעיראק נעשו טעויות רבות.
על פי סקרי דעת קהל, במהלך 2006 ירדה הפופולריות של הנשיא האמריקני לשפל חסר תקדים שלא היה כמוהו מאז ריצ'רד ניקסון.
הסיבה העיקרית לכך, הייתה טיפולו במלחמה בעיראק.
בדצמבר 2006, לאחר שטען במערכת הבחירות כי ארצות הברית ניצחה בעיראק, הודה בוש כי מדובר לא בניצחון ולא בהפסד כרגע.
לאחר מותו, התפרסם ריאיון עם נשיא ארצות הברית הרפובליקני ג'רלד פורד עם העיתונאי בוב וודוורד ובו הביע הסתייגות מהכניסה למלחמה בעיראק.
המלחמה גם יצרה קרע ניכר בין מדינות רבות באירופה לבין ארצות הברית.
מאמצי ממשל בוש לשפר את היחסים בכהונתו השנייה, אילצו את הממשל לנקוט במדיניות פייסנית יותר כלפי איראן, ולאפשר לשלישייה האירופית (בריטניה, גרמניה וצרפת) להמשיך במשא ומתן עם איראן לאורך כשנתיים.
גזר דינו של סדאם חוסיין
ב-5 בנובמבר 2006 לאחר משפט ממושך נגזר דינו של סדאם חוסיין למוות בגין הריגת 128 שיעים בדוג'אייל.
ב-25 בדצמבר 2006 דחה השופט במשפטו את הערעור שהגיש וקבע כי חוסיין יוצא להורג בתלייה בתוך 30 יום.
זאת, לאחר שבקשתו למיצוי הדין ביריה נדחתה.
חוסיין הוצא להורג בתלייה בשעה שש בבוקר ב-30 בדצמבר 2006 בגיל 69, בזמן חג הקורבן המוסלמי.
המשפט ספג ביקורת בקהיליה הבינלאומית והעולם הערבי, בטענה שצריך להעמידו בבית הדין הבינלאומי בהאג ולא בבית משפט בחסות אמריקאית, ששופטיו אינם מקובלים על ידי רבים.
לאחר מותו, משפחתו דרשה שייקבר בתימן ויוחזר לעיראק רק לאחר "כשתשוחרר מהכוחות האמריקאים".
בינואר 2007 כתב פרדריק קגן, חוקר בכיר ב"מכון היוזמה האמריקאית לחקר מדיניות ציבורית" (AEI), בתמיכת אשתו קימברלי קגן נשיאת "המכון לחקר המלחמה" (ISW), דו"ח על עיראק שנקרא "לבחור בניצחון: תוכנית להצלחה בעיראק".
המכון לחקר המלחמה הוא אחד מגופי החשיבה הנאו-קונסרבטיבים השמרניים הוותיקים ביותר בארצות הברית (נוסד ב-1943), ומקושר למפלגה הרפובליקנית.
הוא המליץ להוציא בהדרגה את הכוחות האמריקאיים ולהעביר את נטל הלחימה למקומיים.
בניגוד לו, דו"ח קגן המליץ להכניס כוחות נוספים לעיראק ולהגביר את הלחימה הצבאית האמריקאית.
נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש העדיף את המלצות קגן על פני המלצות בייקר-המילטון, ובשל כך מינה את הגנרל דייוויד פטראוס לעמוד בראש הכוחות הצבאיים בעיראק.
בין ינואר למאי 2007, תגבר בוש את כוחותיו בעיראק במבצע "הנחשול" ("Surge").
הוא התמקד באבטחת האוכלוסייה האזרחית, מיגור הטרור, תוך הוצאת הכוחות מבסיסיהם והקמת נוכחות מתמשכת בשכונות המאוימות ביותר בעיראק.
המהלכים הצבאיים כללו פעולות אגרסיביות נגד המורדים, וביסוס "בני עיראק", כוחות חמושים מקומיים ושילובם בצבא המקומי.
המהלך נתמך על ידי הזרם הנאו-קונסרבטיבי בארצות הברית, אך נתקל בהתנגדות פוליטית עזה מהשמאל הפוליטי ומצד שמרנים בעלי השפעה רבה במפלגה הרפובליקנית.
בסופו של דבר ה-"Surge" שינה את פני הלחימה בטרור בעיראק לטובת האמריקאים ואיפשר את תחילת הנסיגה.
אם בשנים 2004–2007 היה מספר ההרוגים של כוחות הקואליציה בעיראק כ-900 מדי שנה, הרי שב-2008 ירד המספר ל-322, ומאז המשיך לרדת מדי שנה, בהתאם לתזה של קגן.
עם התייצבות המצב הביטחוני ירד גם מספר האזרחים העיראקים שנפגעו.
אם עד ה-Surge ובתחילתו נהרגו מדי חודש כ-2,500 עד 3,000 אזרחים, הרי בספטמבר 2007 כבר ירד מספר ההרוגים האזרחים לכחצי מזה, ומאז הוא המשיך וירד בהדרגה מדי חודש.
ב-2007 כולה היה מספר ההרוגים האזרחים בעיראק כ-25,000 איש.
בשנת 2008 הגיע ממשל בוש להסכם עם ממשלת עיראק, שבעקבותיו הוא חתם על U.S.–Iraq Status of Forces Agreement.
ב-14 בדצמבר 2011 חזר החייל האמריקאי האחרון לארצות הברית.
מומחים העריכו את עלות המלחמה לארצות הברית ביותר מטריליון דולר.
בתשע שנות לחימה נמנו כ-4,500 הרוגים אמריקאים וכ-120,000 הרוגים עיראקים.
הפלישה והכיבוש שבא בעקבותיה הוביל למתיחות ואלימות נרחבת בין פלגים איסלאמיים ואתניים שונים במדינה ולעקירה נרחבת של אוכלוסיות בתוך המדינה.
הצלב האדום העיראקי מעריך כי בשנת 2008 היו כ-2.3 מיליון עקורים פנימיים (שעברו ממחוז אחד למחוז אחר).
בנוסף אליהם היו כ-2 מיליון פליטים עיראקיים שעזבו את המדינה.
העוני בעיראק הוביל נשים רבות לעבוד בזנות כדי לתמוך בעצמן ובמשפחתן, דבר שמשך תיירות מין ממדינות שכנות.
הפלישה הובילה ליצירת חוקה שתמכה בדמוקרטיה כל עוד חוקי המדינה לא פגעו בעקרונות איסלאמיים מסורתיים.
בשנת 2005 נערכו בחירות לפרלמנט.
בנוסף הפלישה שמרה על אוטונומיה של האזור הכורדי, והיציבות היחסית הובילה לשגשוג כלכלי.
פליטים עיראקים רבים ברחו לאזור הכורדי שנחשב לדמוקרטי באופן יחסי.
לאחר הפלתו של סאדם חוסיין השבטים הסונים המתונים יחסית הרגישו מקופחים בידי המשטר הדמוקרטי, כגון חברי מפלגת הבעת'.
המשטר, בהנהגתו של ראש הממשלה, נורי אל-מאלכי, תמך בפלגים שיעים וכך דחק סונים מתונים לזרועותיהם של אל-קאעידה, על אף שבתחילת דרכיהם, התנגדו ללוחמי דאעש.
מלחמת האזרחים השנייה בעיראק שהתקיימה בעצם עוד בזמן שהות כוחות ארצות הברית בעיראק, התחזקה עוד יותר לאחר נסיגת הכוחות של ארצות הברית.
ארגונים שונים, בעיקר כוחות סונים, ביצוע פיגועי טרור ופעולות גרילה נגד סמלי שלטון ונגד אוכלוסייה אזרחית של פלגי אסלאם אחרים.
כ-1,000 איש נהרגו בחודשיים שעברו מאז נסיגת צבא ארצות הברית.
בשנת 2012 נהרגו כ-4,700 בני אדם וב-2013 הוערך מספר ההרוגים האזרחים העיראקים במלחמת האזרחים הפנימית שם בכ-9,000.
ב-22 ביולי 2013 בוצעה פעולת טרור ופריצה שהביא לבריחתם של לפחות 500 אסירים של ארגון אל-קאעידה שחיכו להוצאתם להורג בכלא אבו גרייב.
שגריר ארצות הברית האחרון שהיה בעיראק העריך כי הדבר יתרום להעלאת המוראל ולחיזוק שדרת הנהגה בקרב אל-קאעידה וארגונים תומכים בעיראק ובסוריה.
בתחילת ינואר 2014 השתלט דאעש – המדינה האסלאמית על הערים פלוג'ה ורמאדי ועל מרבית שטחי מחוז אל-אנבר.
בראשית יוני 2014 זכה ארגון "המדינה האסלאמית" להישג בולט כשכבש את רוב שטחה של מוסול – העיר הגדולה והחשובה ביותר בצפון עיראק, והביא למנוסת מאות אלפי פליטים מאזור הלחימה.
כיבוש העיר סימן את תחילת התפוררות המשטר הדמוקרטי בעיראק שהחליף את משטרו הדיקטטורי של סדאם חוסיין.
לבסוף, בסיוע של כוחות קואליציה בינלאומית, שב המשטר הדמוקרטי בעיראק לשלוט בשטחים שדאעש כבש.
בנוסף נהרגו כ-169 אזרחים זרים ופעילים בגופים בינלאומיים, מתוכם כ-32 עיתונאים, ו-22 עובדי או"ם.
ההערכות הן שכ-16,600 חיילים עיראקים שלחמו לטובת כוחות הקואליציה נהרגו בזמן המלחמה.
בזמן השבועות הראשונים של המלחמה ב-2003 נהרגו בין 7600 ל-11,000 חיילים עיראקיים, ולאחר שלב זה ועד שנת 2011 – בין 21,000 ו-26,000. בנוסף אליהם, ההערכות נעות בין 66,000 ל-131,000 אזרחים עיראקים שנהרגו בסך הכול, כתוצאה מהמלחמה והשלכותיה.
ההשראה לשם "מבצע קדש" היא ביישוב הקדום קדש ברנע, שהיה עיר מקראית בגבולה הדרומי של ארץ ישראל (על גבול סיני), שממנה שלח משה, על פי המסופר בספר במדבר, את שנים עשר המרגלים לתור את ארץ כנען.
מלחמת העצמאות של ישראל הסתיימה בהסכמי שביתת נשק עם המדינות שתקפו אותה ב-1948, ולא בהסכמי שלום.
ניסוחם המעורפל של הסכמים אלו, ואי הבהירות בנוגע ל"אזורים המפורזים" (אזורים שלא היו בגבול מצרים, וכן עוג'ה אל-חפיר שנכבשה במבצע הר געש), הביאו להחרפה ביחסי ישראל עם מדינות ערב: מסיום מלחמת העצמאות עד מבצע סיני נפגעו כ-1,300 אזרחים ישראלים על ידי מסתננים וחוליות טרור, שהסתננו בעיקר מרצועת עזה ומממלכת ירדן.
ישראל הגיבה מדי פעם בפעולות גמול בהיקף הולך וגובר, והקימה לשם כך את יחידה 101. היחידה התקיימה כגוף עצמאי רק כ-5 חודשים, אך הספיקה לבצע מבצעים רבים, דוגמת מבצע כפפות משי, וכולל פעולות נגד מטרות אזרחיות (שהידועה בהן היא פעולת קיביה).
בנוסף להידרדרות בביטחון האישי, בעיקר באזורי הספר, היה בישראל חשש כבד מפני התחדשות המלחמה בין המדינה הצעירה והענייה לבין מדינות ערב, שהתקשו להשלים עם תבוסתן במלחמת 1948.
בספטמבר 1955 חתמה מצרים על עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית עם צ'כוסלובקיה (בהשראת ברית המועצות).
עסקה זו, אף שתוארה כמסחרית בלבד, כללה כמויות גדולות של נשק חדיש, הצביעה על כוונת תוקפנות כלפי ישראל, ושינתה במובהק את מאזן הכוחות במזרח התיכון.
בעקבותיה חשה מצרים חזקה יותר מבחינה צבאית, והמשיכה את התעצמותה ברכישה של כוחות שריון, ים ואוויר.
ב-24 באוקטובר 1956, כשבועיים לאחר מבצע שומרון - פעולת גמול נרחבת בקלקיליה, הוקם פיקוד צבאי ערבי משותף (מצרי-ירדני-סורי).
ב-18 ביולי 1956 נסוגו כוחות הצבא הבריטיים מתעלת סואץ בהתאם לסיכום עם המצרים.
ההתעצמות הצבאית והגיבוי מירדן ומסוריה וכן הצורך לממן את בניית סכר אסואן, הביאו את מצרים בראשות גמאל עבד אל נאצר, להכריז ב-26 ביולי 1956 על הלאמת חברת תעלת סואץ.
חברה זו הייתה בשליטתן של הממלכה המאוחדת וצרפת, שלא היו מוכנות לוותר על נכס בעל משמעות כלכלית רבה כל כך.
מבחינת ישראל, מטרות המלחמה היו בעיקר השמדת בסיסי הפדאיון ופתיחת מצרי טיראן, שנסגרו על ידי מצרים בפני כלי שיט ישראליים והביאו לשיתוקו המוחלט של נמל אילת.
ההיסטוריון נתנאל לורך בספרו "בצבת מעצמות" (1990), טוען כי למרות כל האמור לעיל, ישראל נדחפה על ידי צרפת למלחמה בניגוד לרצונה.
לטענתו, המסמכים שמקורם בארכיונים של ממשלות צרפת, הממלכה המאוחדת וישראל, מראים כי הצרפתים ביקשו מישראל להתחיל בעימות, כדי שתהיה לבריטים ולצרפתים עילה לכבוש את סביבות התעלה.
כך ניסו צרפת והממלכה המאוחדת לחייב את מצרים לשמור על מעמדה הבינלאומי של התעלה.
על פי טענה זו, ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון, ביקש להימנע מכניסה למלחמה, אך כיוון שישראל הייתה תלויה באותם ימים בסיוע של צרפת - לא נותרה בידיו ברירה.
זאת, על אף שידע שמעמדה הבינלאומי של ישראל, ובמיוחד במסגרת האומות המאוחדות - ייפגע.
שאול ברטל, בספרו "הפלסטינים מהנכבה לפדאיון, 1949–1956" (2009), טוען שהמלחמה, לפחות בכל האמור באשר לרצועת עזה ולמבואות סיני, הייתה בלתי נמנעת.
זאת בשל פעילות ה"פדאיון" שהלכה והתגברה, לא רק מרצועת עזה, אלא גם מירדן ומסוריה.
ספרו של ברטל, המתבסס על דו"חות מודיעין ומקורות ערביים, טוען כי למעשה מלחמת סיני מהווה הסלמה של פעולות הגמול.
לאחר המלחמה, הרבו גורמים ישראליים רשמיים, כולל משה דיין עצמו, לציין כי אחת הסיבות המרכזיות שהניעה אותם לצאת למלחמת סיני הייתה הרצון לשים קץ לפעולות ה"פדאיון".
מאז מהפכת הקצינים החופשיים במצרים בשנת 1952, לא בוצעו שינויים ביחסים החברתיים בתוך צבא מצרים, אף על פי שהמשטר החדש ראה בכך את אחת ממטרותיו המוצהרות הראשונות.
דרג הפיקוד הגבוה עדיין יצא נשכר מהפער החברתי בצבא, כפי שהיה בעת המשטר המלוכני .
הדרגים הנמוכים יותר חיקו את מפקדיהם, וכך המשיך הצבא לסבול מאותו חוסר יעילות שהיה מנת חלקו במהלך מלחמת העצמאות.
בעיה נוספת הייתה מחסור בידע שנדרש להפעלה יעילה של כלי הנשק שנרכשו על ידם משבע מדינות שונות.
מצרים פיזרה את מאמציה הצבאיים והפוליטיים בשלוש חזיתות שונות:
הפעלת ה"פדאיון" בקנה מידה נרחב יותר בשטח ישראל.
הזרמת כוחות צבא רבים לחצי האי סיני, ובניית בסיסים לקראת התקפה על ישראל.
אף על פי שיש ספק אם הייתה יכולה מצרים להתמודד מול התקפה בריטית-צרפתית, היא בכל זאת החזירה כוחות רבים מסיני (שכללו מספר עוצבות שריון) אל אזור התעלה, כדי להדוף את ההתקפה הצפויה.
מצב זה של חולשה זמנית הקנה לישראל יתרון ברור, והוביל למסקנה כי יש ליישם פעולת מנע, בטרם תושלמנה הכנות הצבא המצרי במלואן.
בצה"ל חלו שינויים רבים מאז המלחמה האחרונה: הוקם מערך המילואים, יחד עם אפשרות גיוס כלי רכב וציוד מכני כבד מהמגזר האזרחי.
הושלם תהליך של קליטת חימוש חדיש (לרבות טנקים), והחלה להיבנות תורת לחימה יסודית ואחידה, אם כי יש ספק אם היא הבשילה עד מועד המלחמה.
בארצות הברית עמדו להתקיים בנובמבר 1956 בחירות לנשיאות.
הנשיא המכהן, דווייט אייזנהאואר, שאף להיבחר לכהונה שנייה, ולכן ממשלו לא היה פנוי דיו לעסוק בבעיות המזרח התיכון.
באוקטובר פלש צבא ברית המועצות להונגריה כדי לדכא את המרד ההונגרי, ועל כן נראה היה שההנהגה הסובייטית עסוקה מדי מכדי להקדיש תשומת לב רבה למלחמה בסיני.
עם זאת, בגלל האינטרס שהיה לארצות הברית באספקת הנפט מארצות ערב, הממשל הרפובליקני נטה יותר לצד מדינות ערב, שחלקן היו ספקיות של דלק.
בנוסף לכך, רצו המעצמות הגדולות לדחוק את רגליהן של הממלכה המאוחדת ושל צרפת.
כך נוצרה קואליציה נדירה של ברית המועצות וארצות הברית נגד יוזמות המלחמה.
הממלכה המאוחדת, אף שנפגעה כלכלית מהלאמת תעלת סואץ בידי המצרים, הייתה פחות נלהבת לצאת למערכה מאשר צרפת.
זאת בין היתר משום שהבריטים היו מחויבים בהסכם הגנה עם ממלכת ירדן.
זו כנראה אחת הסיבות שבן-גוריון חשש שמא הממלכה המאוחדת לא תעמוד בהסכם.
מן הצד השני, הבריטים שאפו להפיל את משטרו של גמאל עבד אל נאצר, שלדעתם איים על מעמדם בירדן ובעיראק.
עבד אל נאצר אף היווה איום על מדיניותה הקולוניאלית של צרפת, בכך שתמך במורדים באלג'יריה.
על כן צרפת התקרבה לישראל, כדי שזו תהווה משקל נגד ותחליש את מצרים, ובכך תסייע בעקיפין בדיכוי המרידות בצפון אפריקה.
חשיבות השליטה בתעלת סואץ הייתה משנית בעבור צרפת, בהשוואה לממלכה המאוחדת, מאחר שהיו לה מקורות נפט אחרים.
על רקע המשבר במזרח התיכון, והתעוררות האהדה לישראל בממשל הצרפתי, הצליח הממסד הביטחוני בישראל לקבל מצרפת התחייבות להספקת כור גרעיני, שהוקם בשנים הבאות בדימונה.
ב-1955 יצאה לפועל עסקת נשק צ'כוסלובקית-מצרית, במסגרתה סופקו למצרים מאות מטוסי קרב וטנקים חדישים, וציוד לחימה רב אחר.
בעקבות כך חתמה ישראל עם צרפת על עסקה גדולה להספקת נשק כבד ומטוסים.
המבצע החשאי להבאת הנשק לישראל במטוסי תובלה נקרא "מבצע יונה", על שם יונה הנביא המקראי שנבלע על ידי דג גדול ונפלט מבטנו.
העסקה כללה 61 מטוסי מיסטר מדגם 4A, כ-66 טנקים מדגם סופר שרמן, כ-100 טנקים קלים AMX-13 (שכפי שעתיד להתברר, תחמושתם לא הייתה מסוגלת לחדור את שריון הטנקים המצריים, למעט בנקודות תורפה מעטות; אולם בלחימת שריון נגד שריון, לא ניתן לכוון במדויק את מקום הפגיעה בטנק), כלי רק"מ נוספים ותחמושת.
על אף חשאיות המבצע והרגישות המודיעינית של פרטי העסקה, לא התאפק בן-גוריון מלרמוז עליה ב-15 באוקטובר 1956 מעל בימת הכנסת.
ראש הממשלה קרא שיר מאת נתן אלתרמן, שבו תיאר את הפריקה הלילית של הנשק בנמל הקישון, בה נכח המשורר-הפובליציסט.
בסיום קריאת השיר, אמר בן-גוריון: "עד כאן דברי המשורר.
בפרוזה הדלה שלי אומר רק, כי חל שינוי ניכר לטובה ביכולתו של צה"ל".
בעקבות המבצע היה צורך לבצע התאמות ושינויים בתורת הלחימה של צה"ל, כדי לנצל את יתרונותיו של הנשק החדיש.
בספטמבר 1956 החלו דיונים על שינויים במבנה היחידות ובתורת הלחימה, אולם הם טרם הבשילו להחלטות ארגוניות.
המפגש נקבע בפרוור ליד פריז בשם סוור (Sèvres).
מישראל הגיע ראש הממשלה דוד בן-גוריון מלווה ברמטכ"ל, משה דיין, ראש לשכתו מרדכי בר און, ראש אגף המבצעים, מאיר עמית, ומנכ"ל משרד הביטחון שמעון פרס.
בצד הצרפתי השתתפו ראש ממשלת צרפת גי מולה, שר החוץ כריסטיאן פינו, שר ההגנה מוריס בורז'ס-מונורי והרמטכ"ל מוריס שאל.
בפני משתתפי הוועידה עמדו מספר מכשולים בדרך לפעולה המשותפת.
הבריטים והצרפתים דרשו שישראל תפתח במלחמה, ורק לאחר יממה הן תצטרפנה.
בן-גוריון סירב לכך בתוקף, ואף איים לעזוב את הוועידה בגלל כך.
הוא חשש כנראה מהאפשרות שהמעצמות לא תקיימנה את חלקן, וישראל תישאר לבדה במערכה וגם בזירה הדיפלומטית הבינלאומית.
הצדדים הסכימו להצעת פשרה של הרמטכ"ל הצרפתי, שלפיה ישראל תפתח במבצע מוגבל שייראה כפעולת גמול, ובעקבותיו תצגנה המעצמות אולטימטום לשני הצדדים, שהפרתו לכאורה תיתן להן עילה לתקוף את מצרים.
דרישת בן-גוריון לספק לישראל כיסוי אווירי של שתי המעצמות והשמדת חיל האוויר המצרי בעודו על הקרקע על ידי מקבילו - חיל האוויר הבריטי.
ראש ממשלת ישראל חשש ממתקפה אווירית על ערי ישראל, בעוד צה"ל תוקף בתעלת סואץ.
לכן הוא דרש לקבל התחייבות בכתב מראש הממשלה הבריטי אנתוני אידן, כי חיל האוויר המלכותי יפעל במטרה להרוס כליל את הכוח האווירי המצרי.
הבריטים לא רצו לחתום על כל מסמך אשר יקשור אותם ל"קנוניה" נגד מדינה אחרת.
בפרט, הם ביקשו שלא לפעול נגד ירדן אם זו תצטרף למלחמה, בגלל הסכם ההגנה ביניהן.
אך בסופו של דבר נכנעו.
לאחר התפשרויות מצד כל המשתתפים בוועידה המשולשת, הגיעו הצדדים להסכמה, וחתמו על פרוטוקול הוועידה.
בנוסף לכך, בסיכום הפגישה נרשמו ההתחייבויות של המעצמות כלפי ישראל, שהעיקריות שבהן היו:
זו תהיה פעולת פרובוקציה, שתהווה עילה בשביל הממלכה המאוחדת וצרפת להגיש אולטימטום למצרים ולישראל, בתביעה לפינוי מיידי של כל הכוחות הצבאיים מרצועה ברוחב של כעשרים קילומטר משני צדי תעלת סואץ, להבטחת שלום השיט הבינלאומי בתעלה.
בהנחה שמצרים תסרב לדרישה, הממלכה המאוחדת וצרפת תפתחנה במלחמה עם מצרים, עם שחר 30 באוקטובר.
שתי המעצמות התחייבו, כי ההסדרים שלאחר המלחמה יבטיחו תנועה חופשית של כלי שיט ישראלים במצרי טיראן, וזאת ללא תלות בתוצאות המדיניות של המלחמה, וכן שרצועת עזה לא תוכל עוד לשמש בסיס לפעולות טרור נגד ישראל.
כתוצאת לוואי של הוועידה, התקבלו הסכמות עם ממשלת צרפת, שהובילו להסכם להספקת כור גרעיני לישראל, שנחתם באוקטובר 1957.
מטרות המלחמה מצידה של ישראל
מטרות המערכה, כפי שהוגדרו לצה"ל, היו:
השמדה של בסיסי ה"פדאיון" ברצועת עזה ועל גבול סיני.
מניעת התקפה מצרית, לפחות בטווח הקצר, על ידי הריסת המערך הלוגיסטי המצרי ושדות התעופה בסיני.
לישראל יוחסו גם שורה של מטרות מדיניות, ובהן:
הפלת משטרו של גמאל עבד אל נאצר.
השגת הסכם שלום עם מצרים.
פתיחת תעלת סואץ לשיט ישראלי.
לפי ההיסטוריון ד"ר יגיל הנקין, התנהלותה של ישראל במבצע קדש הייתה חלק מ"האסטרטגיה הלאומית" שלה שכללה השגת תמיכה (במובחן מ"חסות") של מעצמה.
לפי ההיסטוריון תום שגב בן-גוריון ראה בכיבוש סיני על ידי צה"ל ממלכת ישראל השלישי.
בנאום בכנסת בתום הלחימה בן-גוריון ציין כי כיבוש סיני קירב את ישראל אל מקום קבלת התורה.
בהתאם למוסכם בוועידת סוור, אמור היה צה"ל ליזום פעולת-דמה צבאית בסיני, שתהווה עילה למעצמות להגיש את האולטימטום לשני הצדדים (כביכול - ולמעשה למצרים בלבד), להפסיק את האש ולסגת מאזור התעלה, כדי לאפשר את פתיחתה.
בעקבות הסירוב הצפוי של מצרים, אמורות היו המעצמות לתקוף את מצרים, וצה"ל אמור היה להשתלט על כל חצי האי סיני.
הפעולה שנבחרה לפתוח את המערכה הייתה הצנחה של גדוד מחטיבת הצנחנים במעבר המיתלה.
תוכנית זו היוותה שינוי משמעותי לעומת התוכנית המקורית (שכונתה "קדש 1" והוצגה ב-5 באוקטובר), שבה יועדו לחטיבת הצנחנים שני יעדים מרכזיים: אל עריש ומצרי טיראן.
לימים, אמר ראש לשכתו של הרמטכ"ל, מרדכי בר און: "הצנחנים בוזבזו במלחמה זו.
הם הוטלו במקום לא חשוב מבחינה צבאית, שהעניק, אולי, יתרון קטן בכיבוש גדת הסואץ."
כבר בהצגת התוכנית למלחמה התגלעה מחלוקת קשה בין הרמטכ"ל דיין, לבין מפקד פיקוד הדרום והאחראי העיקרי להוציא את התוכנית לפועל, אלוף אסף שמחוני.
שמחוני טען, שהתקווה שהמצרים יאמינו שמדובר בפעולת גמול גדולה היא תקוות שווא.
לדעתו, בגלל חסרונו של צה"ל בכוחות ובמשאבים, היה הכרח להטיל למערכה בשלב מוקדם את מלוא הכוחות הקיימים, כדי להשיג הכרעה מהירה ולמזער סיכונים ואבדות.
התוכנית שבוצעה לבסוף (בשינויים שהוצרכו מהתפתחות המלחמה בפועל), שכינויה היה "קדש 2", כללה השהיה של הפעלת הכוחות העיקריים שבין 36 ל-48 שעות מזמן פתיחת המלחמה.
בכך, לטענתו של שמחוני, ויתר המטכ"ל על גורם ההפתעה, חשף את הכוחות הלוחמים לסיכון מיותר, וסיכן את הצלחת המלחמה כולה.
"פעולת גמול" או מלחמה כוללת
בבסיס התפישה של הפעלת כוחות צה"ל במלחמה, עמדה מחלוקת בין שתי גישות סותרות.
הגישה המוגבלת, שיוצגה על ידי הרמטכ"ל משה דיין, גרסה שיש להימנע ממהלכים גדולים בשלב הפתיחה, כדי להטעות את האויב ולגרום לו להתגונן בהיקף מוגבל.
רק לאחר פתיחת מבצע מוסקטר, הוא המבצע של המעצמות להשתלטות על תעלת סואץ, אמור היה צה"ל לתקוף בכוח מלא ולהשתלט על סיני.
יש הגורסים שבבסיסה של תפישה זאת עמד חוסר אמון של דיין בכוחו של הצבא שעליו פיקד.
לעומתם, יש הטוענים שהיה זה בן-גוריון שחשש מיכולתו המוגבלת של צה"ל, ועל כן הכתיב את מהלך הפתיחה המוגבל, כדי להמתין עד להצטרפותן של הממלכה המאוחדת וצרפת למערכה.
נראה שהגישה המוגבלת השתלבה עם התפיסה של צה"ל בראשיתו, של הפעלת כוחות שריון כנספחים וכמסייעים בלבד ליחידות החי"ר, שנתפסו ככוח העיקרי והמכריע של הצבא.
לעומתה, הגישה הכוללנית גרסה שיש להביא את מרב הכוח לידי ביטוי מיד בפתיחה, וזאת כדי לנצל את יתרונו של צה"ל בניידות, בתעוזה ובמהלכים מהירים.
בהתאם, ביטאה גישה זו את תפיסת השריון כ"אגרוף הברזל", בכך שיתרונו של השריון הוא בכוח האש הגדול ובתמרוני תנועה מהירים, ובלחימה כיחידות שלמות ובלתי מפוצלות (הידועות בצה"ל כ"אורגניות").
במסגרת תפיסה זו, נועדו יחידות השריון להבקיע ולפרוץ במהירות את קווי האויב, וזאת מבלי לטהר אותם כליל, ולהביא להכרעה מהירה ולהתמוטטות של האויב, תוך שימוש גם באפקט המורלי של ההלם, וזאת במקום להתקוטט על כל כוח קטן בקרבות איטיים תוך איבוד התנופה.
הגישה השנייה יוצגה בצה"ל על ידי מפקד פיקוד הדרום, אל"ם אסף שמחוני, וכן על ידי מפקד גייסות השריון חיים לסקוב וסגנו מאיר זורע, שלמדו את לקחי קרבות השריון של מלחמת העולם השנייה, ובעיקר את השימוש המוחץ שעשה בו הצבא הגרמני כנגד הדוקטרינה הישנה.
הרמטכ"ל דיין לא היה חסיד של הגישה הזאת, כנראה מפני שהיה שבוי עדיין בתפיסה שמשלה במלחמת 1948, של החי"ר ככוח המערכה העיקרי.
תוכניתו של הרמטכ"ל משה דיין הייתה, שמהלכי הפתיחה של המלחמה ייראו למצרים כ"פעולת גמול" גדולה, ולא כמלחמה כוללת; וזאת כאמור מתוך חששו של דיין להטיל על צה"ל הצעיר עול של מלחמה כוללת ללא סיוע המעצמות.
על כן פקודתו לכוחות הלוחמים הייתה להימנע ממעבר לשלב המתקדם בטרם עת, והוא נימק זאת ב"אילוצים מדיניים", מפאת חוסר רצונו לחשוף את הסיבה האמיתית.
עקב כך, הוטלו יחידות צה"ל למלחמה ללא הכנה מספקת, מבלי שניתן להן להביא את מלוא יתרונן בפתיחה, וחלקן אף מבלי שאומנו די הצורך.
בתחילת חודש אוקטובר אירעו תקריות אלימות בגבול עם ירדן, שבתגובה להם יצא צה"ל למבצע שומרון בקלקיליה.
הפעולה הסתבכה, כוח החסימה כותר ונזקק לחילוץ, ובסיומה נמנו לצה"ל 18 הרוגים ופצועים רבים.
אך מעבר למטרה הטקטית, הייתה לפעולה גם מטרה של הסחה: היא נועדה להסיט את תשומת הלב מהגזרה המצרית אל הגזרה הירדנית.
מספר ימים לפני המלחמה הוחל בגיוס מילואים גדול.
בהתאם להסכם עם צרפת והממלכה המאוחדת, הגיעו צוותי אוויר צרפתים לבסיס חיל האוויר ברמת דוד, והקימו בפועל טייסת חדשה, טייסת 201, שכללה 18 מטוסי מיסטר 4A חדישים.
טייסת שלישית, שקיבלה את המספר 200, ובה 18 מטוסי F-84 ת'אנדרג'ט הייתה בדרכה מצרפת לשדה התעופה בלוד.
ספינת מלחמה צרפתית, הקרסן, הייתה זו שעצרה ראשונה באש תותחיה את המשחתת, בטרם נלכדה על ידי חיל הים הישראלי.
ערב המבצע, ב-28 באוקטובר 1956 קלטה יחידה 515 (לימים 8200) מברק מצרי שכלל דיווח על הערכות להמראת שני מטוסי תובלה צבאית מצרי לטיסה מדמשק לקהיר ובהם הרמטכ"ל המצרי עאמר ובכירי המטכ"ל המצרי.
בהתייעצות מזורזת במטכ"ל הוחלט להפיל את המטוסים מעל לים התיכון.
בפועל המריא מטוס אחד והשני התעכב.
המשימה הוטלה על הטייס יואש (צ'אטו) צידון אשר ביצע את המשימה במטוס מדגם מטאור.
ביום ב' 29 באוקטובר 1956 בשעה 15:00 הוצנח גדוד הצנחנים 890, בפיקודו של רס"ן רפאל איתן, בפתח המזרחי של מעבר המיתלה, כ-70 ק"מ ממזרח לתעלת סואץ, במה שכונה "מבצע מכבש".
את ההצנחה ביצעו 16 מטוסי DC-3 דקוטה, בליווי של מטוסי אוראגן ומטאור.
התוכנית המקורית הייתה להצניח את הגדוד בצד המערבי של המעבר, 30 ק"מ מהתעלה; אולם צילום אוויר גילה מחנה אוהלים באזור ההצנחה, והיה חשש שהמעבר תפוס מהצד המערבי על ידי כוח חי"ר מצרי.
על כן שונתה התוכנית, שעות מספר לפני הפעולה.
בדיעבד, התברר שידיעות המודיעין היו שגויות: האוהלים המועטים היו שייכים לפועלי כביש מצריים; ואילו כתגובה להצנחה, נע כוח חי"ר מצרי אל המעבר ותפס עמדות בתוכו, עובדה שלא הייתה ידועה ושעתידה לעלות בחייהם של כארבעים צנחנים.
בהתאם לתוכנית, כבשה חטיבת הצנחנים 202 את כונתילה ואת ביר חמד, הסמוכים לגבול, והחלה לנוע מערבה אל עבר מעבר המיתלה, רכובה על גבי זחל"מים ומלווה בכוח שריון.
החטיבה כבשה בדרכה את המוצבים תמד ואל-נח'ל, ובלילה שבין 30 ל-31 באוקטובר חברה אל גדוד הצנחנים בפתח מעבר המיתלה, סמוך למצבת פרקר.