tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הופעותיו של צ'פלין, ובעיקר תפקידו הבולט כאלכוהוליסט בשם "השיכור הנפוח" (Inebriate Swell) בהצגה "לילה באולם המוזיקה האנגלי" ("A Night in an English Music Hall"), זכו לביקורות נלהבות, שתיארו את צ'פלין כ"אחד מאמני הפנטומימה הטובים ביותר שנראו עד אותה עת בארצות הברית".
ביוני 1912, לאחר סיבוב הופעות שנמשך כ-21 חודשים, חזרו צ'פלין וצוות ההצגה לאנגליה, ולאחר הפוגה קצרה יצא צ'פלין באוקטובר לסיבוב הופעות נוסף בארצות הברית.
באפריל 1913, שישה חודשים לאחר שהחל את סיבוב ההופעות השני של מופע הבידור, הוזמן צ'פלין להצטרף לחברת ההפקות "סרטי ניו יורק" ("New York Motion Picture Company").
מאק סנט, מייסד חברת ההפקות קי-סטון ("Keystone Studios" - הקשורה עסקית לחברת "סרטי ניו יורק"), התרשם מביצועי המשחק שלו והעלה את האפשרות שצ'פלין יחליף את כוכב הסרטים האילמים פרד מייס, שתכנן לעזוב את החברה.
בתחילה היסס צ'פלין אם להצטרף לחברה, שאת סרטי הקומדיות שהפיקה תיאר כ"תערובת של גסות ורעש", אך לבסוף נעתר להצעה בתקווה להתברג בתעשיית הקולנוע בארצות הברית.
בספטמבר 1913 נפגש עם נציגי החברה וחתם על חוזה שבו משכורתו עמדה על 150 דולר בשבוע (כ-3,600 דולר במונחים של שנת 2015).
בדצמבר 1913 הגיע צ'פלין ללוס אנג'לס, שבה הוקמה שנה קודם לכן חברת ההפקות "קי-סטון".
בינואר 1914 החלו צילומי הסרט "Making a Living", שיצא לאקרנים ב-2 בפברואר 1914, ושבו שיחק צ'פלין לראשונה.
כחמישה ימים לאחר מכן יצא לאקרנים סרטו השני של צ'פלין מרוץ המכוניות של הילדים בוניס.
בסרט הוצגה לראשונה דמות "הנווד" של צ'פלין, שהפכה עם השנים לדמותו המזוהה ביותר, ולאחד מסמלי הקולנוע הבולטים בתקופת הסרט אילם.
ב-9 בפברואר 1914 יצא לאקרנים סרטו השלישי, "Mabel's Strange Predicament".
ברבות הזמן החל צ'פלין להיות מעורב יותר בהפקת הסרטים שבהם השתתף.
במאי 1914 יצא לאקרנים הסרט הראשון בבימויו של צ'פלין.
סנט ניאות לבקשתו של צ'פלין לביים את הסרט, אך התנה את הסכמתו בכך שצ'פלין יתחייב לשלם סכום של 1,500 דולר (35,000 דולר במונחי 2015) אם הסרט ייכשל מסחרית.
הסרט "Caught in the Rain" זכה להצלחה רבה, ובעקבות הצלחה זו המשיך צ'פלין לביים את כל הסרטים הקצרים הבאים שהופקו ב"קי-סטון", בקצב של סרט אחד בשבוע בממוצע.
תקופה זו תוארה על ידי צ'פלין כאחת מהתקופות הטובות בקריירה שלו.
באוגוסט יצא סרטו הנוסף "המתחזה".
בנובמבר 1914 יצא לאקרנים הסרט "הרומן המפונצ'ר של טילי" ("Tillie's Punctured Romance"), בכיכובה של השחקנית מארי דרסלר.
הסרט, שאורכו כ-74 דקות, היה לסרט הקומדיה הראשון באורך מלא בהיסטוריה של הקולנוע.
הוא זכה להצלחה מסחרית רבה, והפופולריות של צ'פלין המשיכה לנסוק.
בסוף אותה שנה דרש צ'פלין במעמד חידוש החוזה, משכורת שבועית של 1,000 דולר (24 אלף דולר במונחי שנת 2015), אך סנט סירב בטענה שהשכר מוגזם.
במהלך נובמבר 1914 קיבל צ'פלין הצעה להצטרף לחברת ההפקות "Essanay" שפעלה בשיקגו, בשכר של 1,250 דולר לשבוע (כולל מענק חתימה בסך 10,000 דולר).
בסוף דצמבר חתם צ'פלין על החוזה והצטרף לחברה.
במסגרת עבודתו בה, החל לגבש סביבו קבוצת שחקנים דוגמת ליאו וייט (Leo White), באד ג'מיסון (Bud Jamison) ועדנה פורביאנס, שעמה ניהל יחסים רומנטיים.
בשמונה השנים הבאות הופיעה פורביאנס בחלק ניכר מסרטיו.
לאחר שצ'פלין עזב את חברת "קי-סטון", תפס סידני את מקומו של צ'ארלי אחיו, בתור הקומיקאי המוביל של החברה.
עם המעבר לעמדת הבמאי, החל צ'פלין להשקיע זמן רב יותר בהכנת סרטיו.
בין סרטו השני, "A Night Out", שיצא לאקרנים ב-15 בפברואר 1915, וסרטו השלישי, "The Champion", עבר כמעט חודש ימים (זמן רב במונחים של הסרטים האילמים שהופקו באותה עת).
למעשה, כל שבעת הסרטים האחרונים שהפיק צ'פלין בחברת "Essanay" (מתוך 14 הסרטים שהפיק בה בסך הכול), יצאו לאקרנים במרווחי זמן דומים בין אחד לשני.
בנוסף לשינוי בגישתו להפקה, החל צ'פלין לעדן את דמותו בסרטים, שעליה מתחו ביקורת המבקרים בנוסח: "היא משדרת בהמיות וגסות".
דוגמה ראשונה לשינוי באופן המשחק של צ'פלין באה לידי ביטוי בסרטו "הנווד" שיצא לאקרנים ב-11 באפריל 1915. על אף העובדה, כי דמות הנווד שולבה קודם לכן בסרטיו, בסרט זה היא שינתה פנים.
צ'פלין זנח את סגנון משחק ה"סלפסטיק" הבוטה ואימץ סגנון משחק עדין ורגיש יותר שאותו המשיך לפתח גם בסרטיו הבאים (דוגמת הסרט "The Bank", אשר יצא לאקרנים בחודש אוגוסט 1915).
בשנת 1915 צ'פלין היה כבר שחקן מפורסם ומוערך ביותר.
דמותו שהחלה להיות מוכרת בכל רחבי העולם, הפכה למותג מבוקש בחנויות בגרסאות שונות של מוצרים.
בשנים הללו ביסס צ'פלין את עצמו ככוכב הבינלאומי הראשון של תעשיית הסרטים בארצות הברית.
כשהחוזה שעליו היה חתום בחברת "Essanay" הסתיים בחודש דצמבר 1915, דרש צ'פלין שהיה מודע למעמדו הבלתי מעורער בתעשייה, מענק חתימה בסך 150,000 דולר כתנאי לחתימה על חוזה חדש.
הוא קיבל מספר הצעות עבודה, בין היתר מחברת יוניברסל, פוקס וויטגרף, אך את ההצעה האטרקטיבית ביותר הוא קיבל מחברת "Mutual", אשר הבטיחה לצ'פלין משכורת בסך 10,000 דולר לשבוע.
סוף תקופת Essanay והמעבר ל-Mutual
לאחר משא ומתן עם חברת "Mutual", חתם עמה צ'פלין על חוזה בסכום עתק של 670,000 דולר לשנה, אשר מיצב אותו כאחד היוצרים בעלי השכר הגבוה בתעשייה.
משכורתו החריגה יצרה עניין רב בתקשורת וסוקרה בהרחבה.
לאחר החתימה על החוזה, ציין נשיא החברה ג'ון פרולר כי: "אנחנו יכולים להרשות לעצמנו לשלם לצ'פלין סכומים כאלה, מפני שהציבור מעוניין מאוד לראות אותו מופיע כמה שיותר, והוא מוכן לשלם על זכות זו".
חברת "Mutual" העניקה לצ'פלין במרץ 1916 סטודיו פרטי לעבודה בלוס אנג'לס.
בערך באותה עת, הרחיב צ'פלין את אנסמבל השחקנים שגיבש סביבו וצירף לשורותיו את השחקנים אלברט אוסטין ואריק קמפבל (Eric Campbell), אשר הופיע בהמשך בחלק מסרטיו כמו "The Floorwalker" (מאי 1916), "The Fireman" (יוני 1916), "The Vagabond" (יולי 1916) ועוד.
עבור הסרט "The Pawnshop", אשר יצא לאקרנים ב-2 באוקטובר 1916, גייס צ'פלין לשורותיו את השחקן הנרי ברגמן, שהשתתף ברבים מסרטיו במהלך 30 השנים הבאות.
שנת 1916 נחשבה לשנה פורייה מאוד בעבודתו של צ'פלין ולא בכדי.
במסגרת חוזה העבודה עם חברת "Mutual" נקבע כי על צ'פלין להוציא לאקרנים סרט כל ארבעה שבועות, בין היתר כדי לכסות את ההוצאה על משכורתו הגבוהה.
עם זאת, בתחילת שנת 1917 החל צ'פלין לדרוש כי יאפשרו לו להשקיע זמן עבודה ממושך יותר על כל סרט.
בעשרת החודשים הראשונים של השנה הוציא צ'פלין לאקרנים ארבעה סרטים בלבד - "Easy Street" (ינואר), "The Cure" (אפריל), "The Immigrant" (יוני) ו-"The Adventurer" (אוקטובר).
ההשקעה הנוספת נתנה ככל הנראה את אותותיה, ולדעת חוקרי קולנוע ומבקרים רבים, נחשבים סרטים אלו למשובחים מבין יצירותיו.
צ'פלין העיד בעצמו, שנים רבות לאחר מכן, כי התקופה שבה עבד עם חברת "Mutual" הייתה מהמאושרות בחייו.
בשנים אלו התחוללה מלחמת העולם הראשונה והתקשורת באנגליה ביקרה את צ'פלין על כך שלא התגייס לצבא.
עם זאת, ההנחה היא כי צ'פלין הסכים להתגייס לצבא, אך שוחרר מהשירות בשל בעיות בריאותיות.
עם סיום החוזה עם חברת "Mutual", החל צ'פלין בחיפוש אחר חברת הפקות חדשה שתאפשר לו להקדיש זמן רב יותר לעבודה על סרטיו.
ביוני 1917, חתם צ'פלין על חוזה להפקת 8 סרטים חדשים עבור חברת ההפקות "First National" עבור סכום חסר תקדים של מיליון דולר.
על מנת ליצור סביבת עבודה נוחה, בנה צ'פלין סטודיו פרטי על שטח רחב ידיים בשדרות סאנסט במערב לוס אנג'לס, אשר כלל את ציוד ההפקה המתקדם ביותר.
בניית הסטודיו הסתיימה בינואר 1918.
ב-14 באפריל 1918, יצא לאקרנים סרטו הראשון של צ'פלין במסגרת חברת "First National".
הסרט "A Dog's Life" ביטא את השליטה הרבה של צ'פלין באלמנטים השונים של בניית הסרט (הבימוי, ההפקה והתסריט).
כמו כן, ניכר בסרט שינוי מסוים בדמות "הנווד" המוכרת שהוצגה הפעם כמלנכולית יותר, בסגנון הליצן העצוב.
היה זה הסרט הראשון שבו צ'פלין, ואחיו סידני ששיחק בו תפקיד קטן, שיתפו פעולה.
באותה עת, התנדב צ'פלין לקמפיין ה-"Third Liberty Bond", שבמסגרתו נסע ברחבי ארצות הברית, בלוויית ידוענים ואנשי ציבור על מנת לגייס כספים למען מדינות ההסכמה.
בנוסף ביים צ'פלין, על חשבונו, סרט תעמולה בשם "The Bond", אשר הכנסותיו הוקדשו לטובת הפרויקט.
הסרט, שנחשב לקצר ביותר שביים צ'פלין (מבין הסרטים שביים באורך מלא), זכה לביקורות טובות ונחשב עד לאותה עת לסרט הפופולרי ביותר שלו.
טרם הפקת הסרט, הביעו רבים מעמיתיו של צ'פלין את חששם מיצירת סרט קומדיה על נושא כה טעון כמו מלחמה, אך הוא מצידו טען כי הוא נחוש ליטול את הסיכון.
בעקבות הצלחתו הרבה של הסרט "הכתף שק", דרש צ'פלין מחברת "First National" שיפור בתנאי החוזה שעליו חתמו, אך דרישתו נדחתה על ידי החברה, שכבר במסגרת ההסכם הנוכחי שילמה לצ'פלין סכום חסר תקדים.
באותה עת, החלו לרחוש שמועות על כוונה למזג את חברת "First National" עם חברת הפקות צעירה בשם "Famous Players-Lasky" שהוקמה שלוש שנים קודם לכן.
צ'פלין, שחשש למעמדו בחברה בעקבות המיזוג האפשרי, חבר לכמה מיוצרי הסרטים האילמים והשחקנים המובילים בתעשייה - מרי פיקפורד, דאגלס פיירבנקס, דייוויד גריפית', על מנת להקים חברת הפצה חדשה בשם "יונייטד ארטיסטס".
החברה הוקמה בינואר 1919, בעקבות תחושתם של היוצרים והשחקנים כי הם מקופחים כלכלית ומנוצלים על ידי בעלי האולפנים וחברת הפטנטים של תומאס אדיסון (Motion Picture Patents Company), תאגיד ענק ששלט באותה עת בתשעת אולפני הקולנוע המרכזיים.
צ'פלין ועמיתיו טענו כי האולפנים חסמו את ערוצי ההפצה של סרטי היוצרים העצמאיים ובאופן זה השתלטו על תעשיית הקולנוע.
חבירתם של צ'פלין ועמיתיו להקמת החברה סללה את הדרך למערך הפצה עצמאי לשיווק סרטיהם ולחופש יצירה, ללא התחשבות בשיקולים מסחריים.
הרעיון של הקמת חברת הפצה בידי יוצרי סרטים, אשר אחראיים על מימון יצירותיהם ועל השליטה המלאה בהם, הייתה חדשנית ופורצת דרך בתעשיית הקולנוע, שנשלטה באותה עת ברובה על ידי התאגיד של אדיסון.
צ'פלין שהיה נלהב לפתח את החברה החדשה שהקים, ביקש מבעלי חברת "First National" לשחררו מהחוזה שעליו היה חתום, אך הם דרשו כי ישלים את ששת הסרטים שהתחייב ליצור על פי החוזה.
מספר חודשים לפני הקמת החברה נישא צ'פלין לשחקנית מילדרד האריס .
החתונה נערכה בספטמבר 1918 בלוס אנג'לס, הרחק מעיני התקשורת.
לאחר מספר חודשי נישואים, ב-7 ביולי 1919, ילדה האריס את בנם הבכור נורמן ספנסר צ'פלין.
נורמן, שנולד מעוות כתוצאה מפגמים גנטיים, נפטר שלושה ימים לאחר לידתו.
הטרגדיה שחוו השניים וכן הסכסוכים הרבים שהתגלעו ביניהם, הובילו לגירושי הזוג באפריל 1920. באוטוביוגרפיה שלו, ציין צ'פלין כי הקשר עם האריס היה "זיווג שלא ניתן לחיבור".
הצילומים לסרט הנער החלו באוגוסט 1918. את תפקיד הילד גילם ג'קי קוגן בן ה-4.
במהלך הפקת הסרט, התברר לצ'פלין כי מדובר בפרויקט גדול יותר מכפי שסבר בתחילה וכי הפקתו תארך זמן ממושך.
בסרט זה משתתף לראשונה ג'קי קוגן בתפקיד אחד מבניו.
הסרט שנוצר בזמן קצר, זכה לביקורות צוננות בעיתונות.
לאחר תהליך הפקה ארוך של למעלה מ-9 חודשים, יצא הסרט "הנער" לאקרנים ב-21 בינואר 1921 והיה עד לאותה עת הסרט הארוך ביותר שיצר צ'פלין (כ-68 דקות).
עלילת הסרט היא על נווד (צ'פלין) המאמץ ילד עזוב (ג'קי קוגן) שננטש בסמטה על ידי אמו.
כאשר הילד מתבגר, הוא הופך להיות יד ימינו של הנווד במעשי גזל ושוד קטנים שהם מבצעים לצורך הישרדות.
בסוף הסרט, מתאחדים האם והילד.
אף על פי שהסרט קומי, הוא עוסק בסוגיות דרמטיות מורכבות העוסקות בעוני וביחסי משפחה קשים שבהם ילדים מופרדים מהוריהם.
ילדותו הקשה של צ'פלין בלונדון הייתה ההשראה לכתיבת התסריט.
הסרט זכה להצלחה רבה, הוקרן ביותר מ-50 מדינות (עד 1924) וזכה במקום השני ברשימת הסרטים הרווחיים ביותר באותה שנה, אחרי "ארבעת פרשי האפוקליפסה" שזכה במקום הראשון.
לאחר שיצא לאקרנים סרטו הבא "The Idle Class", ב-25 בספטמבר 1921, החליט צ'פלין לשוב לאנגליה בפעם הראשונה לאחר כמעט עשר שנות שהייה בארצות הברית.
עם הגעתו, החל לעבוד על סרטו הבא "Pay Day", אשר יצא לאקרנים ב-2 באפריל 1922. בשל חילוקי דעות מקצועיים בנוגע להפצתו, יצא סרטו הבא של צ'פלין "The Pilgrim", שהיה סרטו הקצר האחרון, ב-26 בפברואר 1923, באיחור של שנה.
לאחר שסיים את התחייבויותיו במסגרת ההסכם עם חברת "First National", החל צ'פלין את דרכו כמפיק עצמאי בחברה שהקים.
בנובמבר 1922 החלה הפקת הסרט "האישה מפריז", דרמה רומנטית העוסקת ביחסיהם המורכבים של בני זוג.
באופן יוצא דופן, מגלם צ'פלין בסרט תפקיד שולי ביותר של עובד רכבת.
הסרט יצא לאקרנים ב-26 בספטמבר 1923 וזכה לביקורות טובות בשל המשחק המעודן והרגיש שהפגינו השחקנים.
עם זאת, נחל הסרט כישלון קופתי בגלל תפקידו הזניח של צ'פלין בו.
בסרטו הבא, "הבהלה לזהב", מגלם צ'פלין דמות של כורה זהב הנוסע ליוקון כדי לקחת חלק בחיפושים אחר זהב.
הסרט הושפע מסיפורי הנהירה ההמונית לעיר דוסון סיטי ביוקון שבקנדה, לאחר גילוי מרבצי הזהב במקום בשנת 1896, וכן מהטרגדיה שקרתה למשלחת דונר, קבוצת חלוצים שנקלעה לסופת שלגים בדרכם לקליפורניה בשנת 1846, וכדי לשרוד נאלצה לאכול את בשר חבריה שנספו.
הפקת הסרט החלה בפברואר 1924 ועלות הפקתו הייתה כמיליון דולר.
במסגרת ההפקה צולמה סצנה רבת משתתפים (600 ניצבים) ברכס הרים שבמדינת נבדה.
הסרט הופק במשך כ-15 חודשים ויצא לאקרנים ב-26 ביוני 1925. הוא זכה להצלחה גדולה ונחשב לאחד הסרטים הרווחים ביותר בתולדות הסרטים האילמים.
הסרט כולל כמה מהסצנות המפורסמות ביותר של צ'פלין, כמו בישול ואכילת מגפיו בבקתה ו"ריקוד הלחמניות" המתבצע עם צמד מזלגות וצמד לחמניות.
בעת צילומי הסרט "הבהלה לזהב", התחתן צ'פלין בשנית עם השחקנית הצעירה ליטה גריי בת ה-16, אותה ליהק בעבר לתפקיד משני בסרט "הנער".
כפי שאירע עם אשתו הראשונה, נכנסה אף גריי להיריון, וצ'פלין, שלא רצה להסתכן בהעמדה לדין בגין אונס סטטוטורי לפי חוקי מדינת קליפורניה, התחתן עם גריי בטקס פרטי שנערך במקסיקו ב-25 בנובמבר 1924. לאחר כחמישה חודשי נישואים, נולד בנם המשותף הראשון צ'ארלס צ'פלין ג'וניור .
בדומה לנישואיו הראשונים, גם נישואיו עם גריי היו מורכבים וקשים, וצ'פלין בחר לבלות זמן ממושך בסטודיו שלו במקום לבלות עם אשתו.
היחסים בין בני הזוג הידרדרו, עד שלבסוף עזבה גריי את הבית עם הילדים בנובמבר 1926. הזוג התגרש זמן קצר לאחר מכן.
במסמך הגירושים האשימה גריי את צ'פלין כי בגד והתעלל בה וכי דרש ממנה לממש פנטזיות מיניות מוזרות.
מסמך זה דלף לתקשורת ויצר מהומה ציבורית (עד כדי דרישה להחרמת סרטיו), שגרמה לצ'פלין התמוטטות עצבים.
במסגרת הסכם פשרה שחתם בעצת עורכי דינו, הסכים צ'פלין לשלם לגריי 600 אלף דולר, בתקווה שהמהומה התקשורתית תדעך.
עוד בטרם הוגשו מסמכי הגירושים, החל צ'פלין לעבוד על סרטו הבא, "הקרקס".
הפקת הסרט הוקפאה במהלכה למשך 8 חודשים בשל מספר אירועים קשים בחייו של צ'פלין, בהם הליך הגירושים, מות אמו והסתבכותו עם רשויות המס.
ההפקה הסתיימה בסופו של דבר באוקטובר 1927, והסרט יצא לאקרנים ב-6 בינואר 1928 וזכה לביקורות טובות.
במסגרת טקס פרסי האוסקר הראשון, שנערך בלוס אנג'לס ב-16 במאי 1929, קיבל צ'פלין פרס אוסקר לשם כבוד על "גיוון, משחק אמיתי, כתיבה, בימוי והפקה של הסרט הקרקס".
ב-6 באוקטובר 1927 יצא לאקרנים הסרט "זמר הג'אז" בכיכובו של אל ג'ולסון, שכלל פסקול סינכרוני משולב עם תמונה, ובכך היה לנקודת מפנה במעבר מהקולנוע "האילם" אל הקולנוע "המדבר" (על אף העובדה שהוא לא היה הסרט הראשון שכלל פסקול).
צ'פלין, שטרם עשה שימוש בטכנולוגיה החדשה, התייחס בציניות לנושא וטען כי סרטים המלווים בדיבור חסרים את הממד האמנותי הקיים בסרטים האילמים.
בנוסף, צ'פלין לא ראה לנכון לשנות את סגנון הפקת סרטיו אשר הביא לו הצלחה ופרסום כה רב, וחשש כי שילוב קול בדמותו של "הנווד" תפגום בהצלחתו הבינלאומית.
הוא החל לצלם את סרטו (האילם) הבא, "אורות הכרך", לקראת סוף 1928, וב-30 בינואר 1931 יצא הסרט לאקרנים.
הסרט עוסק בניסיונו של הנווד העני (צ'פלין) לגייס כסף לניתוח שישיב את מאור עיניה של מוכרת פרחים עיוורת (וירג'יניה צ'ריל) שבה התאהב.
על אף העובדה כי הסרט היה אילם, עשה צ'פלין שימוש בטכנולוגיות הקול החדשות בהקליטו פסקול שהלחין בעצמו עבור הסרט.
אף כי בעת יציאתו לאקרנים ירדה קרנו של ז'אנר הסרטים האילמים בקרב ציבור חובבי הקולנוע, זכה הסרט להצלחה קופתית מרשימה (הכנסה של 3 מיליון דולר) ולביקורות טובות.
מכון הסרטים הבריטי ציין כי מדובר בהישגו הגדול ביותר של צ'פלין, אשר העיד בעצמו כי מדובר בסרט המועדף עליו.
על אף העובדה כי סרטו "אורות הכרך" זכה להצלחה ולביקורת אוהדת, החל צ'פלין לחכוך בדעתו אם לשלב דיאלוגים בסרטיו הבאים.
חששו העיקרי ממהלך כזה, היה כי סגנון הסרטים האילמים ידעך בסופו של דבר ויעלם כליל.
חוסר הוודאות לגבי עתידו המקצועי, הניע את צ'פלין בתחילת 1931 לצאת לחופשה קצרה, שהפכה בסופו של דבר לטיול שארך כ-16 חודשים.
ביולי 1932, פגש צ'פלין את השחקנית פולט גודארד, אשר הפכה במרוצת הזמן לבת זוגו ואף הופיעה לצדו בסרטו הבא "זמנים מודרניים".
הפקתו החלה בשנת 1934 והוא יצא לאקרנים ב-5 בפברואר 1936. בסרט באה לידי ביטוי השפעתם ההרסנית של מאורעות תקופת השפל הכלכלי על הפרט, שהחלה בארצות הברית בשנת 1929 ושנמשכה עד סוף שנות השלושים.
צ'פלין סבר כי השפל הכלכלי נבע מעודף מיכון תעשייתי ופולחן כוזב של יעילות בנוסח פורדיאני.
צ'פלין מגלם בסרט פועל פשוט בבית חרושת, שתפקידו להבריג ברגים בקו הייצור, אך בשל הקצב המהיר של הסרט הנע, לא עולה בידו לעמוד בקצב העבודה.
בסרט מובעת ביקורת על שגרת העבודה השוחקת בבית החרושת המודרני, שבו העובדים מנוצלים על ידי בעלי ההון ומשועבדים למכונה שייעודה לשרת את האדם ולא להפך.
"זמנים מודרניים" היה הסרט האילם האחרון שיצר צ'פלין.
אף על פי שהוא זכה לביקורות מעורבות, נחשב הסרט במבחן הזמן, לאחת מיצירותיו הטובות ביותר של צ'פלין.
באותה שנה, יצאו צ'פלין וגודארד לטיול ארוך במזרח הרחוק ובמהלכו התחתנו בעיר גואנגג'ואו שבדרום סין.
בשנת 1938 נפרדו בני הזוג (וכעבור 4 שנים התגרשו), אך המשיכו לשתף פעולה מבחינה מקצועית, כאשר צ'פלין ליהק את גודארד לתפקיד בסרטו "הדיקטטור הגדול".
מחלוקות פוליטיות וירידה בפופולריות (1939–1952)
שנות ה-40 התאפיינו במחלוקות רבות שבהם היה מעורב צ'פלין, הן בחייו האישיים והן בחייו המקצועיים, שהיו להן השלכות שליליות על הכנסותיו מסרטיו ועל הפופולריות שלו בקרב הציבור בארצות הברית.
צ'פלין נטה להפגין באופן נחרץ את עמדותיו הפוליטיות, והתריע על הסכנה שבעליית המשטרים הלאומניים והטוטליטריים באירופה של שנות ה-30 (דוגמת איטליה הפשיסטית וגרמניה הנאצית).
עמדותיו אלו הושמעו בעת שבה ארצות הברית הייתה עדיין נייטרלית ורבו בה הקולות הבדלניים שקראו להימנע מלקחת חלק במלחמה (טרום המתקפה על פרל הארבור).
צ'פלין נתן ביטוי לסוגיות הפוליטיות הללו בסרטו הדיקטטור הגדול שיצא לאקרנים ב-15 באוקטובר 1940. בסרט לועג צ'פלין לדמויות המובילות במשטרים הטוטליטריים באירופה, דוגמת היטלר (המכונה בפיו ה"פוי"), מוסוליני (המכונה "בנזינו נפלוני") וגבלס (המכונה "גארביץ", שיבוש המילה Garbage = זבל).
במהלך נאום הנישא לקראת סוף הסרט בפיו של "הספר היהודי" (אחת משתי הדמויות שאותן מגלם צ'פלין), מוצגת עמדתו הפוליטית של צ'פלין נגד המלחמה ושאיפתו לשלום וכן עמדתו כי יש לנצל את הטכנולוגיה לצמצום הפערים בין בני האדם ולשיפור איכות חייהם.
בעת העבודה על הסרט, ביקשו המפיקים להסיר מהסרט את סצנת הנאום, אך צ'פלין סירב.
על אף הנאום השנוי במחלוקת, זכה הסרט להצלחה רבה (היה מועמד ל-5 פרסי אוסקר) ולביקורות נלהבות ונחשב לסרט הרווחי ביותר שיצר צ'פלין.
לאחר שנטל הפסקה ארוכה בשל הסכסוכים המשפטיים שבהם היה מעורב, חזר צ'פלין לעבודה.
באפריל 1946, החל לצלם את הסרט "מסייה ורדו", תסריט שהחל לפתח כבר בשנת 1942, על פי רעיון שהגה הבמאי אורסון ולס.
במקור רצה הלה כי צ'פלין יככב בסרט על הרוצח הסדרתי הצרפתי הארי לאנדרו, אך צ'פלין שסבר כי ניתן יהיה ליצור על סמך הרעיון קומדיה מצוינת, שילם לוולס 5,000 דולר עבור השימוש ברעיון.
הסרט יצא לאקרנים ב-11 באפריל 1947. צ'פלין מגלם בו פקיד בנק שמחליט לפתות ולרצוח נשים עשירות, על מנת שיוכל לשוב ולפרנס את משפחתו, לאחר שאיבד את עבודתו.
בקומדיה שחורה זו זונח צ'פלין את דמותו של הנווד שהפכה לסמלו המסחרי.
בדומה לסרטו הקודם "הדיקטטור הגדול", גם בסרט "מסייה ורדו" נתן צ'פלין ביטוי לדעותיו הפוליטיות דרך הדמויות בסרט, ובהן ביקורת כלפי המדינות המעודדות רצח המוני דרך מלחמות ושימוש בנשק להשמדה המונית.
המסר הפוליטי הבולט והחריג נתן את אותותיו עם יציאתו של הסרט לאקרנים.
לראשונה בארצות הברית קיבל הסרט ביקורות שליליות ונחל כישלון קופתי בולט, על אף שזכה להצלחה גדולה יותר בבתי הקולנוע במקומות אחרים בעולם ועל אף שצ'פלין היה מועמד לפרס אוסקר על התסריט.
אחת הסיבות שבעטיין קיבל הסרט "מסייה ורדו" ביקורות שליליות, נבעה מהשינוי שחל בדמות הנווד האופיינית של צ'פלין.
בנוסף, תדמיתו של צ'פלין ניזוקה בעקבות סכסוכו המתוקשר עם ג'ואן בארי, וכן תיוגו על ידי גורמים ציבוריים כבעל נטיות קומוניסטיות.
במהלך מלחמת העולם השנייה מילא צ'פלין תפקיד מרכזי בוועדה האמריקאית לסיוע למאמצי המלחמה ברוסיה.
בוועדה היו מעורבות דמויות ציבוריות נוספות כמו השחקן והבמאי אורסון ולס, המועמד הרפובליקני לנשיאות ארצות הברית ב-1940 ונדל וילקי והצייר רוקוול קנט.
צ'פלין היה דמות מרכזית בקמפיין לפתיחת החזית השנייה באירופה נגד גרמניה, שהובילו בריטניה וארצות הברית – מהלך שבו תמך מנהיג ברית המועצות יוסיף סטלין, שצבאו ספג מכות קשות.
עם תום המלחמה החלה ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית (HUAC) לחקור "פעילות קומוניסטית" בקרב אנשים הקשורים לתעשיית הבידור שנחשדו בעמדות שמאלניות.
הרוח החיה בוועדה היה הסנטור ג'וזף מקארתי, שהחל ליצור "רשימה שחורה" של ידוענים שנחשדו בפעילות קומוניסטית, אף אם לא היו חברים בפועל במפלגה הקומוניסטית האמריקאית (או בגופים אחרים דומים).
בספטמבר 1947 זומן צ'פלין להופיע בפני הוועדה (אך לבסוף לא העיד).
הוא הכחיש את היותו קומוניסט וטען שהוא "שוחר שלום".
הוא טען כי ניסיונות הממשל בארצות הברית לדכא את האידאולוגיה שלו ושל אחרים פוגעים באופן חמור בזכויות האזרח הבסיסיות שלהם, ולפיכך הוא נוטל חלק פעיל בהפגנות נגד הוועדה לפעילות אנטי אמריקאית.
באותה עת היה בידי ה-FBI מסמך בן 1,900 עמודים המתעד את פעילותו הפוליטית.
ראש הארגון ג'ון אדגר הובר ייעץ לתובע הכללי לא לאפשר לצ'פלין לחזור לשטח ארצות הברית אם ייאלץ לעזוב את המדינה מסיבה כלשהי.
"אורות הבמה" והגירוש מארצות הברית
בנובמבר 1951, החל צ'פלין בצילומי סרטו "אורות הבמה", לאחר שעבד על התסריט במשך כ-3 שנים.
עלילת הסרט סובבת סביב דמותו של קאלוֵורו, בדרן וודוויל המוצא נחמה בטיפה המרה לאחר שכוכבו דעך עם השנים.
במהלך העלילה מסייע קאלוֵורו לשחקנית צעירה בשם תרזה (קלייר בלום) להתגבר על פחד הבמה שלה כרקדנית.
לקראת סוף הסרט, עולה קאלוורו על הבמה כדי להופיע בפעם האחרונה עם בן זוגו משכבר הימים (באסטר קיטון).
לאחר ירידתו מהבמה, הוא חווה התקף לב אך מתעקש לחזור לאולם כדי שיוכל לצפות בתרזה, שמצליחה סוף-סוף להתגבר על השיתוק ההיסטרי שסבלה ממנו.
בעוד תרזה רוקדת, מת קאלוֵורו מאחורי הקלעים.
דמות זו מסמלת במידה רבה את דעיכתו של צ'פלין ושל אמנותו, וקץ תקופת ילדותו שבה הוריו היו בדרני וודוויל.
בסרט השתתפו רבים מבני משפחתו של צ'פלין, דוגמת חמשת ילדיו הגדולים ואחיו סידני.
צ'פלין החליט כי הקרנת הבכורה של הסרט לא תתקיים בלוס אנג'לס כרגיל, אלא בלונדון שבה גם מתרחשת עלילת הסרט.
ב-18 בספטמבר 1952 הוא הפליג מארצות הברית לאנגליה, מלווה בבני משפחתו על גבי האונייה "המלכה אליזבת".
למחרת ביטל התובע הכללי של ארצות הברית ג'יימס פטריק מק'גרנרי את אשרת הכניסה של צ'פלין, וקבע כי עם שובו יידרש צ'פלין להיחקר על אודות דעותיו הפוליטיות בטרם יוכל להיכנס חזרה לארצות הברית.
הסרט קיבל כצפוי ביקורות שליליות בעיקר, ורבים מבתי הקולנוע החליטו להחרים את הסרט בגלל הירידה המתמשכת בפופולריות של צ'פלין בארצות הברית.
מאז שצ'פלין עזב את גבולות המדינה בספטמבר 1952, הוא לא ניסה לחזור לארצות הברית ולחדש את אשרת הכניסה שנלקחה ממנו.
בני הזוג החליטו להגר לשווייץ ובינואר 1953, עברה המשפחה לביתם החדש - אחוזה מפוארת על גדות אגם ז'נבה.
במרץ 1953, העמיד צ'פלין את ביתו בבוורלי הילס ואת הסטודיו הפרטי שלו למכירה וכעבור חודש הודיע לשלטונות האמריקאים כי הוא מוותר על חידוש אשרת הכניסה שלו למדינה.
שנה לאחר מכן, ויתרה אונה על אזרחותה האמריקאית והפכה לאזרחית בריטית.
צ'פלין המשיך להיות דמות שנויה במחלוקת מבחינה פוליטית גם בשנות ה-50 שבמהלכן זכה בפרס מטעם מועצת השלום העולמית (WPC) בעלת הנטיות הקומוניסטיות, ונפגש עם ג'ואו אנלאי, ממייסדי סין הקומוניסטית וראש ממשלתה הראשון ועם ניקיטה חרושצ'וב, מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית בברית המועצות מ-1953 ועד 1964.
בשנת 1954, החל צ'פלין לעבוד על סרטו "האירופאי" הראשון "מלך בניו יורק" - המהווה מעין כתב אישום נגד המדינה שבה היה גדול כוכבי הקולנוע במשך שני עשורים ושממנה גורש.
הוא מגלם כשחקן בתפקיד הראשי את המלך שאחדוב שנמלט חסר כל מארצו אסטרוביה לניו יורק בתקווה למצוא פרנסה.
לצורך זה הוא משתתף בפרסומות ואף עובר ניתוח פלסטי לשם כך.
עם התקדמות העלילה, הוא מסייע לילד, בן להורים קומוניסטים ובשל כך הוא נחשד בפעילות אנטי אמריקאית ונדרש להופיע בפני "ועידת מקרטני".
הסרט, שהופק על ידי חברת ההפקות החדשה שהקים צ'פלין ("אטיקה") הוא למעשה סאטירה חברתית המבקרת את המעמד הגבוה בארצות הברית של שנות ה-50, את פולחן הנעורים, את הרדיפה אחר ממון ואת רמיסת זכויות האזרח על ידי השלטונות.
צ'פלין שילב בסרט חוויות אישיות שחווה בעצמו בשנים הללו.
בנו מייקל, מגלם בסרט את תפקיד הילד שהוריו נרדפים על ידי ה-FBI, בעוד שצ'פלין עצמו (בדמות המלך) מואשם בגין נטיותיו הקומוניסטיות.
הסרט יצא לאקרנים ב-12 בספטמבר 1957 וזכה לביקורות מעורבות.
צ'פלין סירב להתיר את כניסתם של עיתונאים אמריקאים להקרנת הבכורה של הסרט שנערכה בפריז ואף החליט לאסור את הקרנתו בבתי הקולנוע בארצות הברית (הוא הוקרן שם לראשונה רק ב-1973).
להחלטה זו הייתה השפעה רבה על הכנסות הסרט, על אף העובדה שהוא זכה להצלחה באירופה.
בשני העשורים האחרונים לחייו, השקיע צ'פלין את מרבית זמנו בעיבודם של סרטים שונים שיצר, דוגמת "The Chaplin Revue", שיצא לאקרנים בשנת 1959 בהפקת "פירסט נשיונל".
הסרט נערך מחדש כסרט באורך מלא עם שלושת סרטיו הראשונים - "חיי כלב" (A Dog's Life), "הכתף שק", ו-"The Pilgrim".
בתחילת שנות ה-60, החלה להשתנות דעת הקהל של הציבור האמריקאי בנוגע לצ'פלין ולדעותיו.
ביולי 1962, הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטאות אוקספורד ודוראם.
בנובמבר 1963, החל תיאטרון ה"פלאזה" בניו יורק להקרין את סרטיו מכל שנות יצירתו.
בספטמבר 1964, פרסם צ'פלין את האוטוביוגרפיה שלו "חיי", שעליה החל לעבוד עוד בשנת 1957. הספר הפך לרב מכר, על אף הביקורות שציינו כי חסר בו מידע רב על הפילמוגרפיה שלו, כמו גם על התקופה שבה החל להתפרסם כשחקן.
זמן קצר לאחר יציאת ספרו לאור, החל צ'פלין לעבוד על סרטו "הרוזנת מהונג קונג", העוסק בסיפורה של רוזנת רוסיה, פליטת המהפכה (בכיכובה של סופיה לורן) העוקבת אחר מיליונר דיפלומט (מרלון ברנדו) כדי שיסייע לה להיכנס לארצות הברית.
הסרט, יצא לאקרנים ב-5 בינואר 1967 (10 שנים לאחר הקרנת הסרט "מלך בניו יורק"), כסרט הראשון של צ'פלין שאינו בשחור לבן ובפורמט של מסך רחב.
על אף החידושים הללו, זכה הסרט (האחרון שיצר צ'פלין) לביקורות שליליות ולכישלון בקופות.
בסוף שנות ה-60 סבל צ'פלין ממספר אירועים קלים של שבץ שהובילו להתדרדרות במצבו הבריאותי.
על אף בריאותו הלקויה, החל לכתוב תסריט לסרט חדש הנושא את השם "הפריק" (The freak), העוסק בבחורה עם כנפיים המתגלית בדרום אמריקה.
צ'פלין התכוון ללהק לתפקיד הבחורה את בתו ויקטוריה, אך בשל התדרדרות נוספת במצבו הבריאותי, לא הצליח להשלים את הפרויקט.
בתחילת שנות ה-70, המשיך צ'פלין בהוצאת מהדורות חדשות לסרטיו הישנים, דוגמת "הנער" ו"הקרקס".
בשנת 1971 זכה בעיטור לגיון הכבוד הצרפתי במסגרת פסטיבל הקולנוע בקאן.
שנה לאחר מכן, הוענק לו פרס מיוחד על פועלו, בפסטיבל הסרטים של ונציה.
בשנת 1972 ביקשה האקדמיה האמריקאית לקולנוע להעניק לצ'פלין פרס מיוחד על פועלו.
בתחילה, היסס צ'פלין אם לקבל את הפרס, אך לבסוף ניאות לקבלו והחליט לחזור לארצות הברית לאחר 20 שנות היעדרות.
ביקורו המחודש זיכה אותו בתשומת לב מיוחדת מצד התקשורת.
במהלך הטקס, זכה צ'פלין עם קבלת הפרס למחיאות כפיים מצד הקהל במשך 12 דקות רצופות (שיא בתולדות טקסי האוסקר).
באמתחתו של צ'פלין היו פרויקטים נוספים, אך מצבו הבריאותי הרעוע שהחל מאמצע שנות ה-70 ואילך, הגביל אותו מאוד.
הוא לקה במספר מקרי שבץ נוספים שהקשו על יכולת הדיבור שלו ועל מצבו הגופני הכללי שאילץ אותו להתנייד בכיסא גלגלים.
בבוקר 25 בדצמבר 1977, נפטר צ'פלין בשנתו בגיל 88 בביתו שבשווייץ, לאחר שלקה בשבץ.
הלווייתו התקיימה יומיים לאחר מכן בטקס צנוע אנגליקני, כפי שביקש, בבית הקברות Corsier-sur-Vevey בוו שבשווייץ.
ב-1 במרץ 1978, נגנב ארון הקבורה של צ'פלין על ידי 2 מהגרים (רומאן וארדס מפולין, וגנטצ'ו גאנב מבולגריה), במטרה לגבות כופר מאשתו וממשפחתו.
בחודש מאי נתפסו השניים במסגרת מבצע משטרתי, וארונו של צ'פלין אותר קבור בשדה בקרבת העיירה נוויל בדרום-מערב שווייץ.
הארון נטמן מחדש באדמה וסביב קברו נבנתה מעטפת מגן מבטון.
מבקר הקולנוע האמריקאי אנדרו סאריס, טען בספרו "The American Cinema: Directors and Directions 1929-1968" משנת 1998, העוסק בהיסטוריה של הקולנוע האמריקאי בשנים 1927–1949, כי צ'פלין הוא "אחד מהשחקנים והמבצעים יוצאי הדופן והחשובים ביותר בהיסטוריה של הקולנוע".
צ'פלין נכלל במגזין טיים ברשימת "100 האנשים החשובים ביותר במאה ה-20", לצד אנשים כמו אלברט איינשטיין ומהאטמה גנדי.
דמות הנווד, שאותה גילם צ'פלין ברבים מסרטיו, הפכה לאייקון תרבותי בכל רחבי העולם ובהיסטוריה הקולנועית.
הסופר הסקוטי-ישראלי שמעון לוויש כתב, כי דמות "הנווד" מזוהה על ידי אנשים שמעולם לא צפו בסרטיו של צ'פלין, ושלא היו במקומות שבהם הוקרנו סרטיו.
בשנת 2006 נמכרו במכירה פומבית שנערכה בלוס אנג'לס, הכובע ומקל ההליכה של "הנווד" ששימשו את צ'פלין בחלק מסרטיו, בסכום של 140,000 דולר.
בשנת 1991 זכתה משפחתו של צ'פלין בתביעה מול מפעל הפיס הישראלי, שהתבסס על דמותו של הנווד המפורסם בקמפיין פרסום בכיכובו של ספי ריבלין.
המשפחה טענה כי צ'פלין ביקש להעביר ביצירתו מסר של אהבת האנושות, שנאה לדיקטטורה ולמשטרי דיכוי, וכי הצגתו בפרסומות לטופסי הגרלה פוגעת במורשתו.
גובה התביעה עמד על כמיליון דולר.
על אף העובדה כי צ'פלין זכה לפרסום רב בזכות יכולת המשחק שלו ודמות "הנווד" שגילם, הייתה לו השפעה משמעותית בתחום ההפקה והבימוי.
לדעת מבקר הסרטים האירי מארק קוסינס, צ'פלין עשה שינוי משמעותי לא רק בדרך החזותית שבה יוצרים סרטים אלא אף בצורת הביטוי וב"סוציולוגיה" של הדמויות, וציין כי ההשפעה של צ'פלין על ז'אנר הקומדיה זהה להשפעה שהייתה לבמאי הקולנוע הנודע דייוויד גריפית' על התפתחות סרטי הדרמה.
צ'פלין היה הראשון שהפך את סרטי הקומדיה באורך מלא לסוגה פופולרית, כמו גם הראשון שעשה שימוש במחוות רגשיות בעלילות סרטיו.
על אף העובדה כי מרבית סרטיו היו קומיים (מז'אנר הסלפסטיק בעיקר), יצר צ'פלין גם סרטי דרמה, דוגמת "האישה מפריז", אשר לדעת לוויש, השפיעו רבות על יוצרי הסרטים המובילים באותה עת, דוגמת הבמאי היהודי-אמריקאי ארנסט לוביטש.
כאחד מהמייסדים של חברת ההפקות "יונייטד ארטיסט", הייתה לצ'פלין השפעה משמעותית על התפתחות תעשיית הסרטים בארצות הברית.
אומנם החברה לא הגיעה מעולם לממדי ההצלחה של חברות ההפקה הגדולות דוגמת MGM או סרטי פרמאונט, אך הקונספט החדש של החברה, לפיה יוכלו יוצרי הסרטים להפיק את הסרטים שלהם בעצמם וללא מימון חיצוני, היה פורץ דרך.
במאי 1906, החל צ'פלין לשחק בהצגת ילדים בשם "הקרקס של חצר קייסי" ("Casey's Court Circus"), שבמסגרתה שילב סגנון משחק בורלסקאי, שבו עשה שימוש לאורך כל קריירת המשחק שלו.
בעוד שהסגנון הקומי של צ'פלין מוגדר באופן נרחב כסלפסטיק, הוא נחשב למאופק ואינטליגנטי, כאשר היסטוריון הקולנוע פיליפ קמפ מתאר את עבודתו כשילוב של "קומדיה פיזית מיומנת, בלטית וקטעים קומיים מתחשבים, מבוססי מצבים".
צ'פלין התרחק מהסגנון הסלפסטיקי על ידי האטת הקצב ומיצה כל סצנה מהפוטנציאל הקומי שלה, תוך התמקדות רבה יותר בפיתוח היחסים של הצופה לדמויות.
בניגוד לקומדיות סלפסטיקיות קונבנציונליות, דייוויד רובינסון קובע שהרגעים הקומיים בסרטיו של צ'פלין מתרכזים ביחסו של הנווד לדברים שקורים לו.
דן קמין כותב שהמנייריזם ה"מוזר" ו"התנהגותו הרצינית (של צ'פלין) בעיצומה של פעולת סלפסטיק" הם היבטים מרכזיים נוספים בקומדיה שלו, בעוד שהשינוי הסוריאליסטי של חפצים והשימוש בתחבולות במצלמה הם גם מאפיינים נפוצים.
הסגנון המיוחד שלו כלל מחוות גופניות אידיוסינקרטיות כמו כתפיים שמוטות ואגן מוטה לאחור, על מנת להעשיר את דמות הנווד.
הפאתוס הוא היבט ידוע ביצירתו של צ'פלין, וג'רום לרצ'ר מציין את המוניטין שלו כ"[מעורר] צחוק ודמעות".
הסנטימנטליות בסרטיו מגיעה ממגוון מקורות, כאשר סימון לוביש מצביע על "כישלון אישי, קשיחות החברה, אסון כלכלי והאלמנטים".
צ'פלין התבסס לפעמים על אירועים טרגיים בעת יצירת סרטיו, כמו במקרה של הבהלה לזהב, אשר נוצר בהשראת גורלה של .
לצ'פלין הייתה השפעה רבה על יוצרים ובמאי סרטים מובילים, אשר ראו בו מודל לחיקוי.
במאי הקולנוע האיטלקי הנודע פדריקו פליני, טען כי צ'פלין מסמל במובן הקולנועי את היוצר הראשון שממנו התפתחו כל יוצרי הסרטים.
כמו כן היווה צ'פלין מודל לחיקוי לדורות רבים של קומיקאים, דוגמת הפנטומימאי הצרפתי מרסל מרסו, אשר אמר, כי החליט לעסוק בפנטומימה לאחר שנחשף לסרטיו.
צ'פלין היה האישיות הקולנועית המועדפת על השחקן ראג' קאפור, שנחשב לגדול שחקני הקולנוע ההודיים בכל הזמנים, ושדמותו הקולנועית מבוססת במידה רבה על דמות "הנווד".
לצ'פלין הייתה השפעה גם בתחומים אחרים של העשייה הקולנועית, דוגמת תחום האנימציה שבו דמותו היוותה השראה לעיצוב דמותו של "פליקס החתול".
צ'פלין אף הופיע כדמות מצוירת בסרטון האנימציה "פליקס בהוליווד" משנת 1923.
על אף ההתפתחות המשמעותית של תעשיית הקולנוע בארצות הברית ובעולם בכלל, רבים מסרטיו של צ'פלין נחשבים לקלאסיקה ונכללים דרך קבע בדירוגי הסרטים הטובים בהיסטוריה.
בעיר הולדתו של צ'פלין בכיכר לסטר שברובע וסטמינסטר בלונדון, ממוקם פסל של דמות "הנווד" שיצר הצייר והפסל הבריטי ג'ון דאבלדיי בשנת 1981. במרכז העיר ישנו נתיב הקרוי ("Charlie Chaplin Walk").
מוזיאון הסרטים בלונדון הציג תערוכה על צ'פלין בשנים 2010–2013 שנקראה "צ'רלי צ'פלין - הלונדוני הגדול".
באפריל 2016, נחנך באחוזתו של צ'פלין ("Manoir de Ban") שבשווייץ מוזיאון בשם "העולם של צ'פלין", המציג פריטים אישיים שלו כמו גם חפצים שונים מתוך סרטיו.
בעיר השווייצרית ווה, הסמוכה לאחוזתו של צ'פלין, קיים פארק הקרוי על שמו (ובו פסל של צ'פלין).
ב-2011, נחשפו בעיר שני ציורי קיר גדולים בדמותו של צ'פלין, שצוירו על שני בניינים בני 14 קומות כל אחד.
בעיר וטארוייל שבאירלנד, שבה שהה צ'פלין עם משפחתו במשך מספר חודשים במהלך שנות ה-60, הוקם פסל לכבודו בשנת 1998. החל משנת 2011, מתקיים בעיר מדי שנה פסטיבל "צ'רלי צ'פלין לסרטי קומדיה".
במהלך שנות ה-80, חברת IBM עשתה שימוש בדמות "הנווד" בסדרת פרסומות שהפיקה.
ב-15 באפריל 2011, יום אחד לפני יום הולדתו ה-122, יצרה גוגל לזכרו שרבוט גוגל מיוחד, שכלל סרטון וידאו של צ'פלין.
בשנת 1980, גילם השחקן קלייב רוויל את דמותו של צ'פלין בסרט הטלוויזיה "מלחמתה של סקרלט אוהרה".
בשנת 1989, הוקרנה ברשת PBS האמריקאית סדרה על ילדותו של צ'פלין בשם "צ'רלי צ'פלין הצעיר" ("Young Charlie Chaplin"), שהייתה מועמדת לפרס אמי.
בשנת 1992, יצא הסרט הביוגרפי "צ'פלין", בבימויו של ריצ'רד אטנבורו ובכיכובו של רוברט דאוני ג'וניור, שגילם את צ'פלין.
בשנת 2001, הופיעה דמותו של צ'פלין בסרט התקופתי "The Cat's Meow", שגילם השחקן אדי איזרד.
בשנת 1993, הועלה לראשונה המחזמר "Chaplin" שעסק בראשית חייו של צ'פלין.
כעבור שנתיים, הועלה מחזה נוסף בשם "The tramp", העוסק בסיפור חייו של צ'פלין.
בשנת 2006, הופק מחזה נוסף על חייו של צ'פלין בשם "Limelight: The Story of Charlie Chaplin", שהוצג בתיאטרון ברודוויי בניו יורק בשם "Chaplin: The Musical".
צ'פלין זכה בפרסים ובתעודות הוקרה רבים, בעיקר בשנותיו המאוחרות.
בשנת 1962, הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת אוקספורד ואוניברסיטת דורהאם.
בשנת 1965, זכה עם במאי הקולנוע השוודי אינגמר ברגמן, בפרס ארסמוס, המוענק מדי שנה על ידי הקרן ההולנדית "פראמיום ארסמיום", לאישים ולמוסדות שתרמו תרומה משמעותית לתרבות או לחברה באירופה.
בשנת 1971 הוענק לו עיטור "לגיון הכבוד" מטעם הממשלה הצרפתית.
בשנת 1972 זכה צ'פלין בפרס אריה הזהב במסגרת פסטיבל הסרטים של ונציה.
באותה שנה, הוענק לו פרס מפעל חיים מטעם "מרכז לינקולן" שבניו יורק.
החל מאותה שנה, קרוי הפרס על שמו של צ'פלין.
בהמשך השנה, שובץ שמו ב"שדרת הכוכבים של הוליווד".
בשנת 1975, הוענק לצ'פלין תואר אבירות (סר), כחלק ממסדר האימפריה הבריטית.
צ'פלין זכה בשלושה פרסי אוסקר במהלך הקריירה שלו.
בשנת 1929 הוענק לו פרס לשם כבוד על הפקה, בימוי, כתיבה ומשחק בסרט "הקרקס".
בשנת 1972, הוענק לו פרס לשם כבוד נוסף על השפעתו הרבה על התפתחות תעשיית הקולנוע.
בשנת 1973, זכה בפרס אוסקר האחרון שלו (עם ריי ראש ולארי ראסל), על פסקול הסרט הטוב ביותר ("אורות הבמה").
בנוסף לכך, היה צ'פלין מועמד למספר פרסי אוסקר נוספים על סרטיו "הדיקטטור הגדול" ו"מסייה ורדו".
שישה מסרטיו של צ'פלין נבחרו לשימור על ידי "ארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית".
צ'פלין היה נשוי ארבע פעמים ונולדו לו 11 ילדים, כדלקמן:
שם האישהשנות נישואיםשמות הילדיםמילדרד האריס 1918–1920 נורמן צ'פלין (נפטר לאחר מספר ימים)ליטה גריי 1924–1926 צ'ארלס צ'פלין השלישי
סידני צ'פלין פולט גודארד1936–1940איןאונה אוניל 1943–1977 ג'רלדין צ'פלין
באמצע שנות ה-40 היה צ'פלין מעורב בסכסוך משפטי מתמשך עם השחקנית ג'ואן בארי שעמה ניהל מערכת יחסים שהחלה בקיץ 1941 ושהסתיימה בסתיו 1942. מצבה הנפשי של בארי הידרדר והיא החלה להטריד את צ'פלין באופן כפייתי, שהוביל מספר פעמים למעצרה.
ב-2 באוקטובר 1943 ילדה את בתה קרול ודרשה מצ'פלין כי יכיר באבהותו.
עוד בטרם החל משפטו בשאלת האבהות, הסתבך צ'פלין פעם נוספת.
ראש ה-FBI ג'ון אדגר הובר, חשד בנטיותיו הפוליטיות הסוציאליסטיות של צ'פלין וניצל את הסערה המשפטית, על מנת לפגוע בתדמיתו הציבורית.
כחלק מקמפיין ההשמצות נגד צ'פלין, הוגש כתב אישום אשר כלל אישומים חמורים (שכביכול היו רלוונטיים ליחסיו עם בארי), כמו עבירה על ה-"Mann Act", אשר אוסרת על סחר בבני אדם בארצות הברית לשם עיסוק בזנות או בפעילות מינית בלתי חוקית אחרת.
במרץ 1944 החל משפטו של צ'פלין בנוגע לעבירת ה-"Mann Act" (לאחר ששלושת האישומים הראשונים בוטלו מחוסר ראיות), וכעבור שבועיים זוכה צ'פלין.
ביוני 1943, בעיצומם של הדיונים המשפטיים עם בארי, נשא צ'פלין בן ה-54 לאישה את השחקנית אונה אוניל בת ה-18. הוא פגש אותה שנים ספורות קודם לכן כששקל ללהק אותה לאחד מסרטיו (שלא יצא לפועל).
צ'רלי פארקר היה סקסופוניסט ג'אז ומלחין אמריקאי, נחשב לאחד מגדולי המוזיקאים המחדשים במאה ה-20. בתחילת הקריירה קיבל את הכינוי Yardbird שקוצר ל-Bird.
פארקר היה אבי הבי בופ, וכיוון שהבי בופ הוא הבסיס לכל הג'אז המודרני, רבים מתייחסים אל פארקר גם כאל אבי הג'אז המודרני.
מוזיקאי ג'אז רבים אחריו למדו את הגישה המלודית וההרמונית שלו, וספגו רבות מהסגנון שלו.
צ'ארלי פארקר נולד בקנזס, ארצות הברית, וגדל בקנזס סיטי, מיזורי.
פארקר הראה כישרון מוזיקלי כבר מגיל צעיר.
כילד קטן, הוא שר במקהלת הכנסייה בכנסייה הקתולית המקומית.
אביו של פארקר, שהיה פסנתרן וזמר בוודויל, היווה את ההשפעה המוזיקלית הראשונה לבנו.
פארקר גדל תוך כדי האזנה לתזמורות ג'אז, כמו התזמורות של קאונט בייסי ובני מורטן.
אף על פי שלפעמים ניגן על סקסופון טנור, הכלי העיקרי שבו עשה שימוש היה סקסופון אלט.
בגיל 14 נשר פארקר מבית הספר כדי להיות חלק מסצנת המוזיקה המפותחת בקנזס סיטי, אולם בתחילת דרכו רעיונותיו לא זכו להצלחה רבה, אולי בגלל הטכניקה המוגבלת שלו כסקסופוניסט מתחיל.
ב-1937 הצטרף פארקר לתזמורת הג'אז של ג'יי מק'שן, אז כבר שלט בכלי ואפשר להגיד שהתחיל את דרכו למעלה.
פארקר הגיע לראשונה לניו יורק ב-1939 ועבד שם כשוטף כלים.
באותה תקופה הוא הושפע מאוד מלסטר יאנג, באסטר סמית' וארט טייטום.
את ההקלטה הראשונה שלו עשה ב-1940 עם תזמורת הג'אז של ג'יי מק'שן, ורעיונותיו התחילו באותו הזמן להתקבל יותר טוב בקהילת הג'אז.
פארקר עבר לניו יורק, כשהוא מגיח כדמות מובילה בדור של אמנים שיצר את הבי-בופ.
כשהוא נתמך על ידי הדור הקודם של אמנים פורצי דרך - במיוחד קולמן הוקינס ולסטר יאנג - פארקר פיתח אוצר מילים מוזיקלי וסגנון מהפכניים.
למרות כל הקלטותיו בשנים שבין 1940 ל-1945, היה זה שיתוף הפעולה שלו עם דיזי גילספי ב-1945 שזעזע את עולם הג'אז.
השניים יצרו באותו הזמן שירים ידועים כמו Groovin' high, Dizzy atmosphere, Hot house ועוד, וכאשר אלתרו הפתיעו את הקהל שוב ושוב.
אפשר להגיד שזו היא מהות הבי-בופ.
הוא עבד ושימש השראה למוזיקאים הבכירים והמשפיעים ביותר של זמנו, כשהוא יוצר אתם הקלטות שנחשבות קלאסיות, בין האמנים שאתם עבד נמנים: דיזי גילספי, באד פאוול, ת'לוניוס מונק, צ'ארלי כריסטיאן, מקס רואץ', קני קלארק ומיילס דייוויס.
האלתור הסוחף, מהיר, קצבי ולא סימטרי של פארקר יכול להמם את המאזין; ואף על פי כן בדיקה מקרוב מראה שכל שורה מיצירותיו מכילה ביטוי שלם ובנוי היטב כשכל תו נמצא במקומו.
הרעיונות של ההרמוניה של פארקר היו מהפכניים, הם הציגו גישה חדשנית לאוצר מילים הטונאלי בהוסיפם את הדרגה התשיעית האחת-עשרה ושלוש-עשרה לאקורדים, חילופי אקורדים מהירים, ווריאציות של אקורדים.
הטון שלו היה נקי וחודר, אבל עצוב ונוגה בבלדות.
אף על פי שברבות מההקלטות שלו פארקר מדגים טכניקה וירטואוזית מדהימה ומלודיות מורכבות - היצירה המוקדמת שלו "Ko Ko" היא דוגמה טובה - הוא היה גם אחד מגדולי נגני הבלוז.
אלתור הבלוז שלו "Parker's Mood" מהווה את אחת ההקלטות הכי משפיעות בעולם הג'אז, כמו הקלאסיקה של לואי ארמסטרונג "West End Blues".
פארקר הפך לסמל לדור הביט, והיה דמות מרכזית בפיתוח המושג של מוזיקאי הג'אז כאמן בלתי מתפשר וכאינטלקטואל, במקום רק עוד סוג של בדרן פופולרי.
בזמנים שונים פארקר מיזג את הג'אז עם סגנונות מוזיקליים אחרים, מאיגור סטרווינסקי ועד נגן כלי ההקשה הקובני מצ'יטו, כשהוא סולל דרך לאלה שיבואו בעקבותיו.
פארקר היה ידוע בכך שהגיע להופעות ללא הכלי שלו כשהוא שואל כלי ממישהו אחר ברגע האחרון.
באחת ההזדמנויות הוא ניגן גם על סקסופון גרפטון - סקסופון מפלסטיק.
פארקר היה מכור להרואין מאז היה נער.
כנער הוא פיתח התמכרות למורפיום כששהה בבית חולים אחרי תאונת דרכים וכתוצאה מכך פיתח התמכרות להרואין.
ב-1946 חווה פארקר התמוטטות עצבים עקב חוסר בהרואין, הוא נכנס לשיקום בבית החולים "קמרילו" (חוויה שבעקבותיה הלחין את הקטע Relaxin' at Camarillo).
לאחר שישה חודשים, בינואר 1947, השתחרר פארקר וחזר לניו יורק.
באותן שנים עבד עם המוזיקאים מיילס דייוויס, מקס רואץ', טומי פוטר, דיוק ג'ורדן ועוד.
השנים 1947–1951 היו השנים הפעילות ביותר של פארקר, ובמהלכן ביקר באירופה פעמיים ב-1949 וב-1950.
לאחר השנים הטובות הללו החלה ההידרדרות הקשה של פארקר.
התמכרותו לסמים ונטייתו ללקיחת סיכונים לא השתלמו.
ב-1951 הפסיק פארקר לנגן במועדונים ומצבו נעשה בלתי יציב מרגע לרגע וב-1954 הוא ניסה להתאבד פעמיים.
מצבו הבריאותי של פארקר המשיך להידרדר וב-12 במרץ 1955 הוא נפטר כאשר הוא בן 34. התמכרותו להרואין גרמה לבסוף למותו (אף על פי שסיבת המוות הרשמית הייתה כיב קיבה מדמם ודלקת ריאות).
חוקר מקרי המוות העריך בטעות את גילו של פארקר בין 50 ל-60.
בשנת 1988 יצא לאקרנים הסרט "בירד", המתאר את סיפור חייו של צ'ארלי פארקר, בבימויו של קלינט איסטווד וכיכובו של פורסט ויטאקר בתפקיד פארקר, עליו קיבל את פרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל קאן.
בנוסף, הסרט זכה בפרס אוסקר על סאונד.
בשנת 2015 הועלתה האופרה " Charlie Parker's Yardbird", בכיכובו של לורנס בראונלי בתפקיד הראשי.
קרלוס ארוין אסטבז , הנודע בשם הבמה צ'ארלי שין (Charlie Sheen), הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, זוכה פרס גלובוס הזהב.
אביו הוא השחקן מרטין שין.
בטלוויזיה שין ידוע עקב תפקידיו בסדרות "ספין סיטי", בה החליף את מייקל ג'יי פוקס כעוזר ראש העיר החדש צ'ארלי קרופורד; "שני גברים וחצי", בה שין היה הכוכב הראשי בדמות צ'ארלי הרפר, ולאחר מכן בסדרה "סדנה לעצבים" כתרפיסט צ'ארלי גודסון.
בשנת 2010 היה שכרו של שין הגבוה ביותר בטלוויזיה ועמד על 1.8 מיליון דולרים לכל פרק בסדרה "שני גברים וחצי".
חייו האישיים של שין עלו לכותרות בעקבות בעיות שתייה וסמים, בעיות בחיי הנישואין שלו ואף אלימות במשפחה.
שין נולד בניו יורק בשם קרלוס ארוין אסטבז.
הוא בנם השלישי של השחקן מרטין שין המוכר מסדרת הטלוויזיה "הבית הלבן" ואשתו ג'נט טמפלטון.
לשין שני אחים גדולים, אמיליו אסטבז ורמון אסטבז ואחות צעירה, רנה אסטבז, כולם שחקני קולנוע.
סבו של שין היגר לארצות הברית מגליסיה שבספרד.
בילדותו עברה המשפחה למאליבו שבקליפורניה, לאור משחקו של אביו בסרט "The Subject Was Roses".
סרט הקולנוע הראשון בו שיחק היה "שחר אדום", משנת 1984. בשנת 1986 שיחק בשבעה סרטים וקיבל לראשונה תפקיד ראשי, בסרט "פלאטון".
בשנת 1987 שיחק לצד אביו בסרט "וול סטריט".
עוד באותו עשור שין הופיע הופעת אורח לפרק אחד בסדרה חברים בעונה השנייה בתור קצין בחיל הים האמריקאי שמנהל רומן עם פיבי בופה.
בשנים 2000–2002 החליף את מייקל ג'יי פוקס בתפקיד הראשי בסיטקום "ספין סיטי" (ברשת ABC).
בשנים 2003–2011 שין שיחק בסיטקום "שני גברים וחצי" (ברשת CBS) עד אשר פוטר בגלל התנהגותו הפרועה, לדברי חברת האחים וורנר, בנוסף לחילוקי דעות שהיו בינו לבין יוצר הסדרה צ'אק לורי, והוחלף באשטון קוצ'ר.
בשנים 2012–2014 שין כיכב בסיטקום "סדנה לעצבים".
כמו כן כיכב ב-2012 בסרט הקומדיה "הצצה למוחו של צ'ארלס סוון השלישי" לצידם של ביל מארי, ג'ייסון שוורצמן ופטרישה ארקט.
בשנת 2017 שיחק בסרט הדרמה "11 בספטמבר" לצד וופי גולדברג.
בשנים 1990–1992 ניהל רומן עם שחקנית הפורנו ג'ינג'ר לין.
היה נשוי לדונה פיל מספטמבר 1995 עד נובמבר 1996. מיוני 2002 עד מרץ 2005 היה נשוי לשחקנית דניס ריצ'רדס.
שין הוא אב לשלוש בנות: קסנדרה (נולדה ב-1985) מחברתו לשעבר פולה פרופיט, סמנתה (נולדה ב-2004) ולולה (נולדה ב-2005) מדניס ריצ'רדס.
ביוני 2008 נישא שין בשלישית לסוכנת הנדל"ן ברוק מאולר, ובמרץ 2009 נולדו לזוג תאומים בשם בוב ומקס.
במהלך השנים שין היה מעורב בתקריות סמים, זנות וירי, ונעצר על ידי המשטרה מספר פעמים.
ב-26 בדצמבר 2009 הושם במעצר לכמה שעות לאחר שנחשד כי תקף אדם.
ביוני 2010 הרשיע אותו בית המשפט בתקיפת אשתו, וגזר עליו עונש מאסר של 30 ימים.
עקב אירועים אלה, בשל הקושי של העובדים האחרים לעבוד איתו ועקב הערותיו הפוגעניות לצוות ההפקה לאורך תקופה ארוכה, פוטר שין ב-7 במרץ 2011 על ידי חברת האחים וורנר מהתפקיד הראשי בסדרה "שני גברים וחצי".
לאחר הפיטורים, תקף מילולית את יוצר הסדרה, צ'אק לורי, וקרא לו בשמו העברי "חיים לוין".
בתגובה להאשמות באנטישמיות, טען שין בראיון טלפוני כי אמו היא יהודייה כביכול, וכי הוא גאה להיות יהודי.
טענה זו נחשבת כלא נכונה על ידי מספר כלי תקשורת.
בנובמבר 2015 הודיע כי הוא נשא נגיף HIV, ואובחן כך בשנת 2011.
בספטמבר 2025 הוציא שין ספר זיכרונות בשם "The Book of Sheen", במקביל לצאת סרט תיעודי אודותיו בנטפליקס בשם "הידוע בכינויו צ'רלי שין", בהם שיתף כי קיים יחסי מין עם מספר גברים.
בריאיון למגזין פיפל אמר: "אני כבר לא בורח מכלום.
רציתי לנסות משהו חדש ...
אז מה, למה למישהו אכפת?".
צ'ארלי סטיוארט קאופמן הוא תסריטאי, במאי ומפיק קולנוע יהודי אמריקאי, זוכה פרס אוסקר על תסריט הסרט "שמש נצחית בראש צלול".
קאופמן הוא בן למשפחה יהודית מניו יורק.
בגיל 14 עבר יחד עם הוריו ואחותו לגור במדינת קונטיקט.
בתום לימודי התיכון בשנת 1976 למד זמן מה באוניברסיטת בוסטון, אך החליט לעבור לבית הספר לקולנוע של אוניברסיטת ניו יורק, בו התעניין בעיקר בלימודי משחק ובימוי והצטיין כשחקן קומי.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 התגורר במינאפוליס ולמד עבודות שונות לפרנסתו.
קאופמן החל את עבודתו כתסריטאי של סדרות טלוויזיה.
התנסותו הראשונה בקולנוע הייתה בסרטו של הבמאי ספייק ג'ונז משנת 1999, "להיות ג'ון מלקוביץ'", שעל תסריטו הוא זכה בפרסי האקדמיה הבריטית לסרטים ולטלוויזיה (BAFTA) ובמועמדות לפרס האוסקר האמריקאי.
בשנת 2001 קאופמן כתב את התסריט לסרט "המין האנושי" שלא נחל הצלחה רבה.
הסרט מבוסס באופן רופף על הסיפור הקצר "דין-וחשבון לאקדמיה" מאת פרנץ קפקא.
לאחר מכן קאופמן שב לעבוד עם ספייק ג'ונס בסרטו מ-2002, "אדפטיישן" ("הסתגלות" או "עיבוד" באנגלית).
עבודה זאת העניקה לו מועמדות אוסקר שנייה ופרס נוסף של האקדמיה הבריטית.
הסרט נוצר כחוויה אישית שלו, כשנשכר לעבד ספר ביוגרפי על סחלבים לסרט, והבין שהספר פשוט לא מתאים להיות מוסרט, והעיבוד נעשה לסיפורו של תסריטאי שמנסה לעבד ספר שלא יכול להיות מתוסרט.
קאופמן העביר את התסריט למעסיקיו, בהבטחה שהוא לעולם לא יעבוד שוב, אך הם נהנו מהתסריט כל כך עד שהחליטו לבטל לחלוטין את הפרויקט המקורי לטובת הגרסה של קאופמן.
לאחר מכן, באותה שנה, כתב את "וידויים של מוח מסוכן", סרט ביוגרפי על חייו של צ'אק באריס, מנחה שעשועוני טלוויזיה נודע.
הסרט גם היווה את הבכורה של ג'ורג' קלוני כבמאי.
ב-2004 כתב את התסריט לסרט "שמש נצחית בראש צלול", עליו הוא קיבל את פרס האוסקר הראשון שלו כתסריטאי הטוב ביותר, והפרס השלישי שלו מהאקדמיה הבריטית.
ב-2008 כתב, הפיק וביים את הסרט "סינקדוכה, ניו יורק", העוסק בבמאי תיאטרון המנסה להפיק הצגה המקיפה את חייו שלו עצמו במלואם.
ב-2015 כתב, ביים והפיק את הסרט "אנומליסה" שזכה לביקורות חיוביות.
רומן הביכורים של קאופמן, "אנטקינד", יצא לאור ביולי 2020. קאופמן אמר בשנת 2016 כי הרומן נכתב כך שלא יהיה ניתן לתיאור, והוא עצמו חשב עליו כי הוא "סרט בלתי אפשרי".
ב"אנטקינד" מבקר הקולנוע ב' רוזנברג מנסה להיזכר בסרט אנימציה באורך שלושה חודשים.
מאמין שהסרט הוא ההזדמנות האחרונה שלו להשיג את הכבוד וההערצה של חבריו, ב' יוצא למסע אבסורדי החוקר את הקומדיה, תורת הקולנוע, הפילוסופיה והפרשנות החברתית על פני 706 עמודי הספר.
ב-2020, כתב, בוים והפיק את הסרט אני חושבת לגמור עם זה.
עיבוד קולנועי חופשי לרומן הביכורים של הסופר הקנדי איאן ריד באותו השם, משנת 2016.
2015 אנומליסה Paramount Pictures בוים במשותף עם דיוק ג'ונסון ומבוסס על מחזה של קאופמן 2020 אני חושבת לגמור עם זה Likely Story הפקה של נטפליקס.
מבוסס על רומן באותו שם מאת איאן ריד 2024 אוריון והחושך נטפליקסהפקה של דרימוורקס הנפשה.
מבוסס על ספר מאת אמה יארלט
צ'ארלי רוברטס היה כדורגלן אנגלי.
רוברטס החל את הקריירה שלו בקבוצת בישופ אוקלנד, אבל מהר מאוד עבר לגרימסבי טאון.
ב-1904, הוא עבר למנצ'סטר יונייטד בתמורה ל-750 פאונד.
רוברטס ששיחק בעמדת הקשר עזר ליונייטד לזכות בשתי אליפויות (1908 ו-1911) ופעם אחת בגביע האנגלי (1909).
באוגוסט 1913 הוא עזב את היונייטד לקבוצת אולדהאם אתלטיק בתמורה ל-1,500 פאונד, אחרי ששיחק 299 משחקים וכבש 23 שערים במדי הקבוצה.
לרוברטס היו שלוש הופעות בנבחרת אנגליה.
רוברטס נפטר במרפאת רויאל במנצ'סטר בעקבות ניתוח גולגולת שלא הצליח.
צ'ארלס "צ'ארלי" ויליאם פדוק היה אתלט אמריקאי ואלוף אולימפי בעל שתי מדליות זהב באולימפיאדת אנטוורפן (1920).
לאחר שלחם במלחמת העולם הראשונה, פדוק שנולד בג'ונסוויל, טקסס, למד באוניברסיטת דרום קליפורניה.
שם הוא הצטרף לנבחרת האתלטיקה והצטיין בעיקר בריצות למרחקים קצרים.
הוא ניצח בריצת 100 מטר וריצת 200 מטר באירוע הספורט המשמעותי הראשון שלאחר המלחמה ב-1919 - המשחקים הבין מעצמתיים בו חיילים של מדינות בעלות הברית התחרו אחד נגד השני.
שנה לאחר מכן, פדוק נשלח לייצג את מדינתו באולימפיאדת אנטוורפן (1920) בה השיג את הצלחתו הגדולה ביותר.
הוא ניצח בריצת 100 מטר, הגיע במקום השני בריצת 200 מטר וזכה עם נבחרת ארצות הברית בריצת שליחים 4X100 ובמדליית הזהב השנייה שלו באולימפיאדה זו.
פדוק התפרסם בגלל סגנון הסיום המיוחד שלו כשהוא קופץ לקראת קו הסיום בסוף הריצה.
בשנה לאחר מכן, רץ 110 יארד (שהם קצת יותר ממאה מטר) ב-10.2 שניות.
רק ב-1956 הצליחו לשבור את שיאו של פדוק ולרדת מתחת ל-10.2 שניות.
נוסף לכך, הוא שבר והישווה שיאי עולם נוספים בריצות הקצרות.
במשחקי הסטודנטים העולמיים שנערכו בפריז, צרפת בשנת 1923 זכה פדוק בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר כשהשווה את שיאו העולמי בתוצאה של 10.40 שניות ובריצת 200 מטר בתוצאה של 21.00 שניות.
באולימפיאדת פריז (1924), הגיע שוב פדוק לשלב הגמר בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר.
אולם, לא נחל הצלחה דומה לזו שבאולימפיאדה ארבע שנים קודם לכן.
הוא זכה במדליית כסף בריצת 200 מטר וסיים במקום חמישי בריצת 100 מטר.
הוא לא היה שותף לנבחרת השליחים באולימפיאדה זו.
ארבע שנים מאוחר יותר, השתתף באולימפיאדת אמסטרדם (1928) שהייתה האולימפיאדה השלישית שלו, אך לא הצליח להגיע לשלב הגמר בריצות ה-100 וה-200 מטר.
בעת הקריירה האתלטית שלו, פדוק שימש בעמדת ניהול במספר עיתונים גדולים.
בסוף שנות העשרים השתתף בכמה סרטים.
נוסף לכך, היה גם חלק מהפמליה של המייג'ור גנרל (מקביל לאלוף) ויליאם אפשור מאז סיום מלחמת העולם הראשונה.
ב-1943, בזמן מלחמת העולם השנייה, אפשור ופדוק נהרגו בהתרסקות מטוס ליד סיטקה, אלסקה.
צ'ארלי פדוק היה בן 42 במותו.
צ'ארלי צ'וק היא סדרת אנימציית סטופ מושן בריטית שהופקה לשידור טלוויזיה בערוץ BBC על ידי חברת "Woodland Animations" בשנת 1987.
בישראל שודרה הסדרה לראשונה בדיבוב האנגלי בערוץ 2 הניסיוני בתחילת שנות התשעים ובערוץ הופ!
עלילת הסדרה מתמקדת בצ'ארלי צ'וק, ליצן קרקס אשר נרדם בסירה בעת שדג בלב ים וכאשר הוא מתעורר הוא מוצא עצמו על גבי אי נידח בו חיים דמויות שונות ומשונות עימם הוא מתידד בהמשך הסדרה.
עלילת הסדרה עוקבת הרפתקאות שונות אותם חווים צ'ארלי וידידיו באי.
צ'ארלי תומאס קוקס הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלי.
ידוע בשל גילום הדמות דרדוויל ביקום הקולנועי של מארוול.
קוקס נולד בלונדון, אנגליה וגדל במזרח סאסקס.
הוא בנם של פטרישיה (לבית הארלי) ואנדרו פרדריק סיפורת' קוקס, מוציא לאור.הוא הצעיר מבין חמישה ילדים ובנוסף יש לו עוד ארבעה אחים למחצה מנישואיו הראשונים של אביו.
קוקס חונך כקתולי, והתחנך בשתי פנימיות עצמאיות: בית הספר אשדאון (אנ') הממוקם בכפר פורסט רואו (אנ') במזרח סאסקס ובית הספר שרבורן (אנ') בעיירת השוק שרבורן (אנ') בצפון מערב דורסט.
כשגדל, קוקס לא שקל קריירה במשחק ורק שקל זאת ברצינות במהלך שנותיו האחרונות בבית הספר.
לאחר שסיים את לימודיו בשרבורן ב-2001, הוא עבר ללונדון והחל ללמוד ב-2002 בבית הספר למשחק בריסטול אולד ויק (אנ') בבריסטול, אנגליה.
בגיל שמונה עשרה, קוקס לוהק לתפקידו המקצועי המשמעותי הראשון במותחן הפסיכולוגי "על נשיקה ותשוקה" שיצא ב-2003. לאחר הצילומים, הוא נרשם לבית הספר למשחק בריסטול אולד ויק.
בקיץ שלאחר שנת הלימודים הראשונה שלו, הוא לוהק לתפקיד לורנצו בסרט "הסוחר מוונציה" משנת 2004 המבוסס על מחזהו של שייקספיר באותו שם.
קוקס הפר את מדיניות בית הספר שלא אפשרה לתלמידים לעבור אודישנים להפקות חיצוניות, ובעקבות כך החליט לעזוב את בית הספר והמשיך להופיע בהפקות שונות בין היתר בסרט הדרמה ההיסטורי "קזנובה" משנת 2005 ובסרט המדע בדיוני של ה-BBC "A for Andromeda" משנת 2006.
בשנת 2007 גילם קוקס את דמותו של טריסטן ת'ורן בסרט הקולנוע "אבק כוכבים" המבוסס על פי ספרו באותו שם של ניל גיימן.
הסרט זכה להצלחה בקרב המבקרים והקהל ברחבי העולם ופרסם את קוקס לקהל נרחב יותר.
בשנת 2008 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בווסט אנד במחזה "המאהב" מאת הרולד פינטר בתיאטרון אמבסדורס בלונדון.
ההצגה נפתחה ב-29 בינואר 2008 ורצה במשך כארבעה חודשים.
בשנים 2011–2012 השתתף בתפקיד משנה כאואן סלייטר בעונה השנייה והשלישית של סדרת הטלוויזיה האמריקאית "אימפריית הפשע".
בשנת 2019 גילם את ג'רי במחזה "בגידה" מאת הרולד פינטר אשר הוצג לראשונה בוסט אנד ובהמשך עבר לברודוויי.
בשנת 2022 שיחק במיני-סדרת ריגול של ספק שירותי המדיה נטפליקס "הפרת אמונים" לצידן של אולגה קורילנקו ואונה צ'פלין.
בספטמבר 2018, קוקס התחתן עם סמנת'ה תומאס, סגנית נשיא בכיר בחברת הפקות הסרטים "Bron Studios", איתה יש לו בת ובן.
בזמן נישואיהם, שניהם עבדו באולפני מארוול, שם תומאס הייתה סגנית נשיא לתכנים מקוריים וקוקס כיכב ב"דרדוויל".
קוקס התגורר בעבר בניו יורק, לוס אנג'לס, ובשכונות צ'לסי והייבורי (אנ') בלונדון.