tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניבזורוב השתתף באולימפיאדת מונטריאול 1976 בקטגוריית המשקל עד 70 ק"ג וזכה במדליית הזהב.
בקרב הראשון הוא ניצח את מריאן טלאי הפולני, בשמינית הגמר הוא ניצח את תומאס האגמן השווייצרי וברבע הגמר ניצח את ג'ון ואן הוק האוסטרלי.
בחצי הגמר ניבזורוב ניצח את לי צ'אן-סון הקוריאני ובגמר ניצח את קוג'י קוראמוטו היפני.
במאי 1977, ניבזורוב זכה במדליית זהב באליפות אירופה בפעם השנייה לאחר שניצח בגמר את מריאן טלאי הפולני.
בשנת 1980, הוא מונה לתפקיד המאמן של נבחרת ברית המועצות.
בשנים 1999-2001 הוא אימן את נבחרת רוסיה והיה המאמן הראשי במשלחת הג'ודו לאולימפיאדת סידני 2000.
ולדימיר לבוביץ' משקוב הוא שחקן קולנוע טלוויזיה ותיאטרון, במאי, תסריטאי ומפיק קולנוע סובייטי-רוסי.
משמש בתור המנהל האמנותי של התיאטרון על שם אולג טבקוב.
חתן תואר אמן הכבוד של הפדרציה הרוסית (1996) והאמן העממי של הפדרציה הרוסית (2010).
נודע במדינות המערב בתפקידים שגילם בסרטים ההוליוודיים: מאחורי קווי האויב וכנבל משנה במשימה בלתי אפשרית 4: קוד הצללים.
בתחילת שנות ה-80, ולדימיר משקוב נכנס ללימודים במחלקה לביולוגיה של הפקולטה למדעי הטבע של אוניברסיטת נובוסיבירסק, אך לאחר ששינה את דעתו, שנה לאחר מכן הוא נכנס לבית הספר הממלכתי לתיאטרון בנובוסיבירסק.
ב-1984 גורש מבית הספר בגלל ריב אלים.
במוסקבה הוא נכנס לבית הספר לתיאטרון לאמנות, בבית המלאכה של מיכאיל טרחאנוב.
משם הוא גם הודח בגלל מזג אלים מד, והוא קיבל עבודה כמעצב בתיאטרון האמנות של מוסקבה.
זמן קצר לאחר מכן, ולדימיר משקוב החל ללמוד אצל אולג טבקוב, ומאוחר יותר עבר לשחק בתיאטרון וביים.
הופעת הבכורה של ולדימיר משקוב בקולנוע התרחשה בשנת 1989 בסרטו של אנטולי מטשקו "האש הירוקה של העז".
באותה שנה שיחק בסרטיו של אנדריי מאליוקוב "עשה זאת - פעם אחת!" ו"אהבה באי המוות".
בשנת 1990 סיים את בית הספר לתיאטרון אמנותי במוסקבה בהצטיינות.
ב-1994, גילם תפקידים ראשיים בסרטים של במאים רוסים צעירים: בסרט "גבול" מאת דניס אבסטגנייב ובסרט "לילות מוסקבה" מאת ולרי טודורובסקי.
בשנת 1995, כיכב בסרט "בת אמריקאית" מאת קארן שחנאזארוב.
הוא כיכב שוב ושוב בסרטים הוליוודיים, בדרך כלל בתפקידים של "רוסי נבל".
הוא שימש כמנהל תיאטרון, והעלה על במת האולפן-תיאטרון במוסקבה בבימויו של אולג טבקוב את ההצגות "שעת הכוכבים בזמן מקומי", "תשוקה לבומברש" ו"מספר מוות".
על במת התיאטרון האמנותי של מוסקבה על שם צ'כוב, העלה את ההצגה "מס' 13" ובתיאטרון "סאטריקון" את ההצגה "האופרה של שלושת האגורות".
ב-1997 שיחק בסרט "הגנב", שהיה מועמד לאחר מכן לאוסקר.
אב הטיפוס של גיבור המשחק היה דמותו של גיבור הסרט "מאחורי קווי האויב" - הרוצח הסרבי סשה - שגילם ולדימיר משקוב.
מאז 23 באפריל 2018 החל לשמש כמנהלו האמנותי של תיאטרון אולג טבקוב.
מאז 21 במאי 2018, הוא משמש כמנהל האמנותי של בית הספר לתיאטרון אולג טבקוב במוסקבה.
ב-15 בפברואר 2019, ולדימיר משקוב הודיע על פרישה מהקולנוע.
עם זאת, כן השתתף בצילומי הסרט "האתגר".
בספטמבר 2011, הוא היה ציר בקונגרס ה-12 של מפלגת השלטון רוסיה המאוחדת כאורח.
באותה שנה הוא נכנס לרשימת המועמדים ל מטעם רוסיה המאוחדת ומחוז קמרובו, אך סירב למנדט שקיבל.
בבחירות לנשיאות 2018, תמך בפוטין.
באותה שנה תמך במועמד מטעם רוסיה המאוחדת למושל מחוז קמרובו סרגיי ציביליוב והיה איש אמונו של סרגיי סוביאנין בבחירות לראשות עיריית מוסקבה.
ב-2020 הוא כיכב בסרטון קמפיין שקרא להצביע בעד תיקונים לחוקה והיה חבר בוועדה לתיקוני חוקה.
הוא השתתף בבחירות לדומה באוקטובר 2021 מטעם רוסיה המאוחדת אך סירב שוב לקבל את המנדט.
בשנת 2022, הוא קרא להכיר בעצמאותן של הרפובליקה העממית של דונייצק והרפובליקה העממית של לוהנסק.
ב-18 במרץ 2022, הוא הופיע בקונצרט לציון 8 שנים לסיפוח חצי האי קרים לרוסיה, שם הקריא את שיריו של פיודור טיוצ'ב המבקר את המערב ובכך הביע בפומבי את תמיכתו בפלישה הרוסית לאוקראינה.
סרט שנה תפקיד הערות הכורסה 1987 רקדן היתומה מקאזאן 1997 פיודור הגנב 1997 טוליאן המרד הרוסי 2000 ימליאן פוגצ'וב סטריפטיז באיגואנה הכחולה 2000 סשה הסרט ההוליוודי הראשון שלו רפסודיה אמריקאית 2001 פרנק הסרט ההוליוודי השני שלו The Quickie 2001 אולג הסרט ההוליוודי השלישי שלו.
סדרה/סרט שנה תפקיד הערות אידיוט 2003 פארפיון רוגוז'ין זהות בדויה 2005 מילוש קראדיץ' ליקווידציה 2007 דוד גוצמן אפר 2013 איגור פטרוב גריגורי ר.
2014 רספוטין מולדת 2015 הנחת אלכסיי בראגין פשיטה 2017 אולג קפלן שמש הדבש 2018 מיכאיל קריאקין
הצגה תפקיד הערות מטרוסקאיה טישינה אברהם שוורץ רביזור ראש העיר אגדת דון ז'ואן דון חואן עיבוד של המחזה דון ז'ואן הפסנתר המכני פלאטונוב אנקדוטות אוגארוב אופרה בגרוש הוצג בתיאטרון סאטיריקון ב-1996 חדר 13 הוצג בתיאטרון האמנותי של מוסקבה על שם אנטון צ'כוב ב-2001
ולדימיר אפנסייביץ' ליאחוב היה קוסמונאוט סובייטי ממוצא רוסי, שטס לחלל בשלוש משימות כחבר משלחת לתחנת החלל סאליוט 6 וסאליוט 7.
ולדימיר ליאחוב נולד בעיירה אנטרצית במחוז לוהנסק (אז בברית המועצות) למשפחה ממעמד הפועלים ממוצא רוסי.
אביו נהרג במלחמת העולם השנייה.
לאחר סיום בית הספר הוא התקבל לבית ספר לטייס, והחל משנת 1964 שירת בחיל האוויר הסובייטי.
בשנת 1967 נכלל ליאחוב ביחידת הקוסמונאוטים.
בשנת 1979 הוא ביצע טיסה בחללית סויוז 32 לצד ואלרי ריומין.
החללית התחברה לתחנת החלל סאליוט 6 ובכך החלה לפעול משלחת מס' 3 לתחנת חלל זו.
במהלך טיסה זו שנמשכה 174 ימים הוא ביצע גם פעילות חוץ-רכבית, שלא הייתה מתוכננת מראש לצורך תיקון אנטנה.
בשנת 1983 נערכה הטיסה השנייה בחללית סויוז T-9 ליאחוב היה מפקד צוות.
החללית התחברה לתחנת החלל סאליוט 7, עברה תחנת החלל בובכך החלה לפעול משלחת מס' 2. גם במהלך טיסה זו הוא פעמיים עשה פעילות חוץ-רכבית לצורך תיקונים.
בשנת 1988 נערכה הטיסה השלישיתצ בחללית סויוז TM-6. החללית התחברה לתחנת החלל מיר לביקור שנמשך כ-7 ימים.
בזמחם טיסת חזרה בחללית סויוז TM-5 לכדור הארץ התרחשה תקלה במערכת נחיתה והיה צורך לעקב את הנחיתה ב-29 שעות.
בסופו של דבר נחיתה בוצע בהצלחה.
ולדימיר ליאחוב היה בצוות קוסמונאוטים עד לשנת 1995 ואחר כך המשיך לעבוד במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
משלחת מס' 3 תחנת החלל סאליוט 6
המשלחת הגיעה לתחנת החלל בחללית סויוז 32. העגינה בוצעה ב-26 בפברואר לתא העגינה האחורי.
באותה עת תחנת החלל הייתה לא מאוישת כ-3 חודשים.
הצוות החל בתהליך העברת התחנה למשטר מאויש.
פעילות זו נמשכה מספר ימים.
בין היתר היה צורך לבצע תיקונים במערכות תחנת החלל עקב דליפת דלק במערכת הנעה.
ב-14 במרץ לתחנת החלל הגיע חללית מטען פרוגרס 5. היא התחברה לתא עגינה אחורי.
בחללית מטען היו 2,300 ק"ג של אספקה.
צוות תחנת החלל החל בהעברת אספקה לתחנת החלל.
ב-24 במרץ הופעלה לראשונה מערכת טלוויזיה שהייתה יכולה לקלוט ולשדר.
בכך צוות היה יכול לא רק לדבר עם צוות בקרה והמשפחה.
הדבר היה חשוב בטיסות ארוכות.
ב-30 במרץ הופעל מדחף של חללית "פרוגרס 5" לשינוי גובה מסלול תחנת החלל.
ב-3 באפריל חללית מטען "פרוגרס 5" נותקה מתחנת החלל ונשרפה בכניסה לאטמוספירה.
ב-6 באפריל בעזרת מדחף של תחנת החלל בוצע עדכון גובה מסלול תחנת החלל.
ב-10 באפריל שוגרה החללית סויוז 33 (ניקולאי רוקאבישניקוב היה מפקד צוות).
המטרה הייתה לעגון בתחנת החלל לביקור קצר.
בתהליך עגינה התברר שקיימת תקלה משמעותית במדחף של החללית.
בהתייעצות עם צוות קרקע סוכם להספיק את תהליך העגינה ולחזור לכדור הארץ.
התברר שתקלה זו דורשת עדכון תכנון המדחף ואותה תקלה עלולה להתרחש בחלליות אחרות מאותו דגם.
תוכנית פעילות של משלחת מס' 3 עודכנה.
ב-13 במאי לתחנת החלל הגיע חללית מטען פרוגרס 6 והתחברה לתא עגניה אחורי (מדחף חללית היה מדגם אחר ולכן היה אפשר להמשיך בטיסות).
ב-8 ביוני חללית מטען "פרוגרס 6" נותקה מתחנת החלל ונשרפה בכניסה לאטמוספירה.
ב-8 ביוני לתחנת החלל הגיע חללית סויוז 34 במשטר לא מאויש.
חללית הייתה מצוידת במדחף משופר.
עם החללית הגיע מטכן בהקיף 200 ק"ג.
ב-18 ביוני חללית סויוז 32 נותקה מתחנת החלל עם ציוד לא נדרש ונחתה ללא בעיות בכדור הארץ.
ב-28 ביוני לתחנת החלל הגיע חללית מטען פרוגרס 7 והתחברה לתא עגינה אחורי.
בחללית מטען היו 2,300 ק"ג של אספקה כולל רדיו-טלסקופ KRT-10. צוות תחנת החלל החל בהעברת אספקה לתחנת החלל.
כמו כן החלו פעילויות בהרכבת הטלסקופ החדש.
ב-18 ביולי חללית מטען "פרוגרס 7" נותקה מתחנת החלל ונשרפה בכניסה לאטמוספירה.
ב-9 באוגוסט בזמן פתיחת אנטנה של הטלסקופ היא לא התנתקה מתחנת החלל.
מיקומה מנע הגעת חלליות מטען לתחנת החלל.
ניסיון לשחרר אותה לא הצליח.
נשקלה החלטה לעזוב את תחנת החלל אך בסוף הוחלט לבצע פעילות חוץ רכבית בניסיון לשחרר את האנטנה.
ב-15 באוגוסט החלה פעילות חוץ רכבית.
עוד לפני הפעילות מסמכים וציוד אישי הועברו לחללית סויוז 34 במידה ויהיה קושי לחזור לתחנת החלל.
לאחר מספר ניסיונות צוות הצליח לשחרר את האנטנה ולאפשר עגינה חלליות מטען.
ב-19 באוגוסט ליאחון וריומין נכנסו לחללית "סויוז 34" וחזרו לכדור הארץ לאחר שהייה של 175 יממות בחלל.
תחנת החלל נותרה לעבוד במשטר לא מאויש.
ולדימיר אנטוליביץ' מוחנקין הוא רוצח סדרתי רוסי, שפעל במחוז רוסטוב, בעיקר בעיר שאחטי.
ב-1995 התחיל מוחנקין לפעול וביצע שמונה מקרי רצח בחודשיים וחצי, כולם במחוז רוסטוב.
קורבנות הרוצח הסדרתי היו ארבע נשים, שלוש נערות וגבר אחד.
הוא גם ביצע שלושה ניסיונות רצח: שתי תקיפות על נשים ותקיפת נערה.
מוחנקין ביתר חלק מן הגופות, ולאחרות עשה מניפולציות עם גופות מתות ולפני המוות.
הייתה לו תשוקה לא בריאה לאיברים פנימיים, ולא פעם ישן עם האיברים הפנימיים שהוציא מגופותיהם של הקורבנות שלו.
לאחר אחד המקרים, רצח בבית קברות, השאיר מוחנקין סדין עם שירה שכתב.
ביום שלפני לכידתו ביצע מוחנקין שני מקרי רצח וניסיון רצח.
במשפט, כשהבין כי הוא עומד לפני עונש מוות, חזר בו מוחנקין מכל עדויותיו.
טרם משפטו הוחזק בכלא נובוצ'רקסק ולאחר שבית המשפט מצא אותו אשם ב-22 פשעים, כולל שמונה מקרי רצח, שלושה מהם של קטינים הועבר למתקן "הדולפין השחור".
ב-11 בדצמבר 1996 נידון מוחנקין על ידי בית הדין המחוזי של רוסטוב לעונש מוות באמצעות כיתת יורים ולהחרמת רכושו.
בהמשך, הוחלף עונש המוות במאסר עולם.
ולדימיר ניקולייביץ' ניקולייב הוא רוצח וקניבל רוסי; בשנת 1997 הוא נידון למוות, עונשו הוחלף במאסר עולם בשנת 1999.
עוד לפני הרציחות בילה ניקולייב את רוב חייו במוסדות כליאה על עבירות של גניבה, אלימות ושוד.
את עונש המאסר הראשון הוא קיבל בשנת 1980, לאחר מכן נשפט פעמיים נוספות.
הוא לא שהה בכלא זמן רב: כחודשיים-שלושה, כשהמאסר האחרון היה שבעה חודשים.
בשבעת חודשי החופש האלה בשנת 1997 החל ניקולייב להרוג.
הרצח הראשון, כפי שאמר לימים ניקולייב, התרחש במקרה: במהלך ריב בשכרות, הוא הרג את חברו לשתייה עם מכת אגרוף.
לאחר מכן ניקולייב, שלא ידע כי חברו לשתייה מת, לקח את הגופה לביתו, שם ניסה להחיות את חברו עם כמה מכות על לחייו ומים קרים מהמקלחת.
לאחר שהבין שהוא מת, הוא החל לבתר אותו כדי להיפטר מהגופה, ואז החליט לטעום את מבשרו.
הוא כרת חתיכה מרגלו, בישל אותה וטעם אותה.
ניקולייב לא אהב את טעם הבשר.
לאחר מכן טיגן את הביס הבא וסיים לאכול.
חלק מהבשר נתן לחברו, שהביא את הבשר הביתה.
אשתו הכינה פלמני, שלדברי ניקולייב היא אכלה בעצמה והאכילה את הילדים; ניקולייב החליף קצת מהבשר באלכוהול.
ניקולייב ביצע את הרצח השני בכוונה.
עד מהרה נחשף ניקולייב: החבר, יחד עם אשתו, הכינו כיסונים, שניתנו גם לשכנים.
טעמם של הכיסונים נראה לאלה חשוד, והם הראו לרופא את הבשר המוזר.
הבדיקה הפשוטה ביותר הראתה כי הבשר הטחון מכיל עקבות של דם אנושי.
עד מהרה נעצר ניקולייב בחשד לרצח.
החל מאפריל 2020 הוא חי וממשיך לרצות את עונשו ב"הדולפין השחור".
ולדימיר לוצ'יץ' (בסרבית: Владимир Лучић; נולד ב-17 ביוני 1989) הוא כדורסלן סרבי, המשחק בעמדת הסמול פורוורד והפאוור פורוורד בקבוצת הכדורסל באיירן מינכן, וכן בנבחרת סרביה.
לוצ'יץ' נולד בבלגרד בשנת 1989 לוצ'יץ' השתתף בדראפט 2011, אך לא נבחר.
גובהו הוא 2.04 מטרים והוא משחק בעמדות הסמול פורווד והפאוור פורוורד.
בשנת 2006 החל לוצ'יץ' לשחק כדורסל מקצועי, בקבוצת "סופרפונד" הסרבית.
בשנת 2013 חתם על חוזה בקבוצת ולנסיה מליגת העל הספרדית.
בעונת 2013/2014 זכה עם ולנסיה באליפות היורוקאפ.
בשנת 2016 הצטרף לוצ'יץ' לקבוצת באיירן מינכן הגרמנית.
בעונת 2017/2018 זכה עמה הן באליפות ליגת העל הגרמנית והן בגביע הגרמני, ובעונה העוקבת זכה עמה באליפות הליגה הגרמנית.
ב-14 באוקטובר 2020 קלע לוצ'יץ' שיא קריירה של 26 נקודות במשחק היורוליג מול מכבי תל אביב.
ולדימיר לוין הוא אזרח ברית המועצות ורוסיה, שב-1994, בעודו ברוסיה, הצליח להעביר כמה מיליוני דולרים מחשבונותיהם של לקוחות גדולים בבנק האמריקני סיטיבנק, נעצר אז בבריטניה והורשע בארצות הברית.
בשנת 1998 נגזר על לוין 36 חודשי מאסר, אותם כבר ריצה עד ששוחרר ממעצר והוסגר מארצות הברית.
זה היה המקרה הראשון שדווח בתקשורת בקשר לפריצה לרשת המחשבים של בנק, שבוצעה ממדינה אחרת.
הודות לכך, לוין הפך לדמות אייקונית בתחום אבטחת מידע, למרות העובדה שרשת הבנק לא נפרצה על ידו - הוא פשוט קנה הוראות לגישה לרשת הבנקאית, בהן השתמש לגישה לחשבונות החברה.
ולדימיר רוסטיסלאבוביץ' מדינסקי הוא פוליטיקאי, אקדמאי ופובליציסט רוסי, מכהן כעוזרו של נשיא רוסיה, חבר המועצה הכללית של מפלגת רוסיה המאוחדת.
כיהן כשר התרבות של רוסיה בממשלות מדבדב (הראשונה והשנייה, מאי 2012 - ינואר 2021) ועמד בראש המשלחת הרוסית למשא ומתן בהומל, בלארוס, בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה.
מדינסקי, יליד סמילה שבמחוז צ'רקאסי באוקראינה הסובייטית, הוא בוגר המכון הממלכתי ליחסים בינלאומיים של מוסקבה.
שירת בתקופת התפרקות ברית המועצות בתפקיד זוטר בשגרירות רוסיה בוושינגטון, אחר כך הצטרף למפלגת רוסיה המאוחדת ושימש בתפקידים שונים מטעם המפלגה עד לבחירתו לדומא ב-2007.
ולדימיר ואסילייביץ' מרקובניקוב (25 בדצמבר 1837 – 11 בפברואר 1904), היה כימאי רוסי.
מרקובניקוב למד כלכלה באוניברסיטת קאזאן, במהלך לימודיו למד גם כימיה.
לאחר סכסוך עם אוניברסיטת קאזאן שהוביל להתפטרותו, מונה מרקובניקוב לפרופסור באוניברסיטת אודסה, ושנתיים לאחר מכן, באוניברסיטת מוסקבה, שם עבד עד סוף הקריירה שלו.
הוא נבחר לחבר החברה הפילוסופית האמריקאית בשנת 1901.
מרקובניקוב הוא המנסח של כלל מרקובניקוב, המתייחס לתגובות כימיות בהן תרכובת מימן-הלוגן (למשל: מימן כלורי, HCl) מסתפחת (מתווספת) לאלקן או לתרכובת אורגנית אחרת בעלת קשר קוולנטי כפול בין שני אטומי פחמן.
על פי כלל זה, ההלוגן הנוקלאופילי מתקשר לפחמן שקשור למספר המימנים הנמוך ביותר, והפרוטון (אטום המימן) נקשר לפחמן הקשור למספר המימנים הרב ביותר.
מסיבה זו, מימן כלורי, HCl, מגיב עם פרופן, CH3-CH=CH2, ליצירת 2-כלורופרופאן ,CH3CHClCH3, ולא האיזומר 1-כלורופרופאן, CH3CH2CH2Cl.
הכלל שימושי מאוד עבור חיזוי מולקולת התוצר המתקבלת בתגובות סיפוח.
האנומליה, בה בתגובות סיפוח מימן ברומי לעיתים מקיים את כלל מרקובניקוב ובפעמים אחרות לא (מקיים את כלל אנטי-מרקובניקוב), הייתה לחידה עד להסברו של מוריס קארש ב-1933. הסבר זה מכונה לעיתים, אפקט הפרוקסיד או אפקט העל-תחמוצת.
במאמר שהתפרסם על ידי פיטר יוז נידונה השאלה על אי פרסומו של מרקובניקוב במהלך חייו למרות הישגיו המדעיים.
למרות זאת שמרקובניקוב פרסם בעיקר ברוסית, שפה שלא דוברה בקרב מרבית הכימאים במערב אירופה, המאמר בו פרסם לראשונה את הכלל ב-1870 היה כתוב בגרמנית.
הכלל פורסם כנספח בן 4 עמודים למאמר בן 26 עמודים על חומצות בוטיריות איזומריות ובוסס על מעט מאוד מחקר או ראיות אפילו בהשוואה לאותה התקופה.
יוז הסיק כי הכלל אותו הגה מרקובניקוב היה ניחוש מושכל, שלא גובה על ידי ראיות ניסיוניות, שבמרוצת השנים התגלה כנכון (במרבית המקרים).
גישה חדשה יותר, המתבססת על קריאת עבודות הגמר 'Magistr Khimii' ו-'Doktor Khimii' של מרקובניקוב סוטרת את הטענות האלו.
על פי דעה זו עבודות אלו של מרקובניקוב מבססות היטב את ההגיון מאחוריי הכלל.
מרקובניקוב תרם לכימיה אורגנית על ידי מציאת טבעות פחמן בעלות יותר משישה אטומי פחמן, טבעת בעלת ארבעה אטומי פחמן וטבעת בעלת שבעה אטומי פחמן.
מרקובניקוב הראה שלחומצות בוטירית ואיזובוטירית יש את אותה נוסחה כימית (C4H8O2) אך מבנים שונים, כלומר, הם איזומרים.
נובק נולד בעיירה לוני (Louny) שבצ'כיה ולמד באקדמיה לאמנויות יפות של פראג.
הוא היה חבר בקבוצת האמנות "15/12: מוטב מאוחר מאשר לעולם לא".
נובק היה בן דור של אמנים שהחלו ללמוד בבתי ספר לאמנות באווירה הליברלית של סוף שנות ה-60, אך הופיעו במלואם בזירת האמנות בערך באמצע שנות ה-70, בתקופת "הנורמליזציה", במהלכה נמנעו אמנים צ'כים מיצירת קשר עם עולם האמנות הזר.
בערך באמצע שנות השמונים, ציוריו של נובק נעשו רדיקליים יותר, עברו מיצירות שלווה לביטויים אגרסיביים וצבעוניים של רגש מרוכז, במקביל להופעתו של גל חדש באמנות הצ'כית.
ולדימיר נובק לקח חלק בתערוכות יחיד וקבוצתיות רבות.
המפורסמות ביותר היו התערוכות "אדם ברוח" באולם משחקי הכדור בגנים המלכותיים של מצודת פראג ב-1999 ובגלריה לאמנות מאנס בפראג ב-2005.
נפטר ב-23 ביולי 2024. הותיר אחריו אישה, הסופרת האיטלקייה סרינה ויטלה.
ולדימיר ולדימירוביץ' מארושבסקי היה לוטננט גנרל רוסי אשר שימש כראש המטה הכללי האחרון של הצבא הרוסי לפני מהפכת אוקטובר.
לאחר מכן שימש כמושל צפון רוסיה וכמפקד הצבא הצפוני במהלך מלחמת האזרחים הרוסית.
מארושבסקי נולד ב-12 ביולי 1874 למשפחת אצולה בסנט פטרבורג.
הוא למד בגימנסיה בסנט פטרבורג, ולאחר מכן בבית הספר להנדסה באקדמיית המטה הכללי "ניקולייב".
ב-1896 הוא סיים את לימודיו והתגייס לצבא האימפריה הרוסית.
ב-1898 הועלה לדרגת לוטננט, וב-1902 הועלה לדרגת קפטן.
הוא לחם במלחמת רוסיה-יפן כקצין למבצעים מיוחדים במפקדת הקורפוס הסיבירי ה-4. לאחר מכן שרת במפקדת הארמייה המנצ'ורית ה-1. לאחר סיום המלחמה שרת במחוז הצבאי סנט פטרבורג.
ב-1908 הוא הועלה לדרגת פודפולקובניק, וב-1911 הועלה לדרגת פולקובניק.
בדצמבר 1913 מונה לראש מטה בריגדת הרובאים הפינית ה-2.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה הוא לחם בהצטיינות בקרב גליציה.
ב-23 ביוני 1915 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים הפיני ה-7. ב-6 בדצמבר של אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל-מאיור.
ב-24 במאי 1916 הוא מונה למפקד הבריגדה ה-3, ויחד עמה נשלח לסייע לכוחות מדינות ההסכמה בחזית המערבית.
באביב 1917 הוא השתתף בקרבות בצפון צרפת.
במאי של אותה שנה הוא מונה למפקד הדיוויזיה המיוחדת ה-1, שגם כן הוצבה בחזית המערבית.
כעבור שבוע הוא נקרא חזרה לרוסיה.
ביולי הוא החל למלא תפקיד בכיר במחוז הצבאי סנט פטרבורג.
ב-26 בספטמבר 1917 מינה אותו אלכסנדר קרנסקי לראש המטה הכללי הרוסי.
בעקבות מהפכת אוקטובר הוא הודח מתפקיד הרמטכ"ל.
הוא נשפט על קשירת קשר נגד השלטון הבולשביקי ועל משא ומתן עם גרמניה.
הוא נכלא בכלא קרסטי, אולם שוחרר על תנאי כעבור זמן קצר, ונמלט לפינלנד ומשם לסטוקהולם.
ב-2 באוגוסט 1918, כוחות רוסיים אנטי-בולשביקים ביצעו הפיכה בארכנגלסק.
באזור הוקמה ממשלה זמנית בתמיכת בריטניה וצרפת, והוקם הצבא הצפוני במטרה להתנגד לשלטון הבולשביקי.
נציגים בריטים וצרפתים פנו אל מארושבסקי בבקשה שינהיג את המרד הצפוני.
מארושבסקי נענה לבקשה, וב-19 בנובמבר מונה למושל הכללי של אזור הצפון ולמפקד הצבא הצפוני.
הוא הקים צבא שכלל 20,000 לוחמים, מתוכם כמה אלפי חיילים בריטים, ולחם כנגד הצבא האדום.
בינואר 1919, הוא העביר את תפקיד המושל לידי הגנרל יבגני מילר.
מארושבסקי נותר מפקד הצבא הצפוני, אך בפועל תפקד כעוזרו של מילר.
במאי 1919 הוא הועלה לדרגת גנרל-לוטננט, ובאוגוסט של אותה שנה עזב את הצבא מסיבות בריאותיות.
בספטמבר הוא עזב את רוסיה ועבר לשוודיה ומשם ליוגוסלביה.
הוא נפטר בזגרב ב-24 בנובמבר 1951.
ולדימיר ניקולאייביץ' לובוב הוא גנרל רוסי בדימוס, אשר כיהן כראש המטה הכללי האחרון של הצבא האדום.
לובוב נולד ב-22 ביולי 1935 בכפר בוראבו שבבשקורטוסטן.
מגיל 10, תוך כדי לימודיו, הוא החל לעבוד בחברת הטרקטורים MTS.
ב-1945 הוא גויס לצבא האדום.
ב-1956 החל ללמוד בבית ספר לתותחנים בריאזאן.
ב-1959 הוא סיים את לימודיו ונותר בבית הספר כמפקד כיתת צוערים.
ב-1967 הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית פרונזה ומונה למפקד גדוד שהוצב בגרמניה המזרחית.
באוגוסט 1968 הוא השתתף בפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה.
הגדוד שבפיקודו כבש את נמל התעופה רוזינה ליד פראג.
במאי 1969 מונה לראש מטה הרגימנט הממונע ה-74. ב-1970 מונה למפקד הרגימנט.
באוקטובר 1973 הוא מונה למפקד דיוויזיית המשמר ה-63. באפריל 1974 הוא הועלה לדרגת גנרל-מאיור ובדצמבר 1975 מונה למפקד הקורפוס ה-26. ב-1979 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית של המטה הכללי ומונה למפקד הארמייה המשולבת ה-28. ב-1980 הוא הועלה לדרגת גנרל-לייטננט, ובאוקטובר 1981 מונה לסגן מפקד המחוז הצבאי לנינגרד.
ביוני 1984 מונה למפקד המחוז הצבאי מרכז אסיה.
הוא היה סגן יו"ר הוועדה לטיפול באסון צ'רנוביל.
בינואר 1987 מונה לסגן ראש המטה הכללי.
בתפקידו זה, הוא קידם יוזמה לצמצום שירות החובה בצבא האדום משנתיים ל-18 חודשים.
יוזמה זו נתקלה בהתנגדות מצד הצמרת הפוליטית והצבאית בברית המועצות, וכתוצאה מכך, בנובמבר 1988 הוא הודח מהתפקיד.
ב-24 בינואר 1989 הוא חזר לתפקיד, ומונה במקביל לראש המטה הכללי המאוחד של ברית ורשה.
הוא האחרון שהחזיק בתפקיד, כיוון שבמרץ 1991 פורקה ברית ורשה.
ביוני של אותה שנה הוא מונה למפקד האקדמיה הצבאית פרונזה.
ב-25 באוגוסט 1991, בעקבות הפיכת ינאייב, הוא מונה לראש המטה הכללי.
ב-7 בדצמבר פיטר אותו מיכאיל גורבצ'וב מהתפקיד.
לאחר פירוק ברית המועצות הוא המשיך לשרת בצבא הפדרציה הרוסית.
הוא הכין תוכניות לבנייה מחדש של הצבא הרוסי, שנדחו בידי המטה הכללי.
בעקבות כך, במרץ 1994, הוא עזב את הצבא.
ב-2008 הוא מונה למפקח הכללי של הצבא הרוסי - תפקיד מיוחד במשרד ההגנה הרוסי אשר שמור לגנרלים בדימוס.
ולדימיר מאס היה מחזאי ותסריטאי סובייטי ממוצא יהודי.
מאס נולד בשנת 1896 במוסקבה למשפחה יהודית.
בצעירותו מאס רצה להיות צייר ואף למד אצל מארק שאגאל בוויטבסק.
תקופה מסוימת הוא למד באוניברסיטת מוסקבה.
לאחר מהפכת אוקטובר מאס החל לכתוב והתפרסם בתחום זה.
הוא כתב מחזה מצליח וכתב מספר שירים על מוזיקה של מטוויי בלנטר.
במחצית שנות ה-20 של המאה ה-20 מאס החל לשתף פעולה בכתיבה עם ניקולאי ארדמן.
ביחד הם כתבו מחזה וחומר להופעות של לאוניד אוטיוסוב וכתבו כמה יצירות עבור ירחון סאטירי "קרוקודיל".
לפי בקשת של גריגורי אלכסנדרוב הם כתבו תסריט של סרט "החברה העליזים".
במהלך הצילומים מאס וארדמן נעצרו והואשמו בפעילות נגד השלטון.
שמות המחברים הורדו לכתוכיות של הסרט.
למספר שנים מאס הוגלה ממוסקבה לטובולסק.
הוא עבד בתחום תיאטרון וכתב מחזה מצליח.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה הוא היה בצוות של אמנים שנתנו הופעות לחיילים בחזית הלחימה.
בשנת 1943 מאס קיבל אישור מהשלטונות לחזור למוסקבה.
באותה תקופה הוא הכיר את מיכאיל צ'רבינסקי.
ביחד הם כתבו מחזה שהוצג בתיאטרון וכטנגוב במוסקבה, זכה להצלחה והועלה לבמה של תיאטראות נוספות ברחבי ברית המועצות.
סיום כתיבת המחזה השני היה בתקופת המאבק נגד קוסמופוליטיות ולא הועלה על הבמה.
מאס וצ'רבינסקי החליטו לשנות תחום והחלו לכתוב חומרים עבור ארקדי רייקין ואמני סאטירה נוספים.
הם כתבו עבור "קרוקודיל" ומספר שירים עבור לאוניד אוטיוסוב.
עיקר ההצלחה בשנים אלו היה בכתיבת לברית עבור אופרטות שנכתבו על ידי וסילי סולוביוב-סדוי, איסאק דונייבסקי ודימיטרי שוסטקוביץ'.
מאס כתב כמה יצירות אך בהדרגה עבר לתחום הציור.
מאס נפטר בשנת 1979 בשנת 1989 שמו טוהר מכל אשמה.
ולדימיר איסקוביץ' מינקין הוא כימאי סובייטי-רוסי ממוצא יהודי.
ולדימיר מינקין נולד ברוסטוב על דון לאב יהודי.
הוריו היו מרוסטוב על דון אך באותה תקופה התגוררו במזרח הרחוק הסובייטי ולאביו איסאק היה תפקיד בכיר במנגנון הקומסומול באזור.
אמו חזרה לרוסטוב על דון רק למספר חודשים לצורכי לידה.
בשנת 1937 בתקופת הטיהורים הגדולים אביו של מינקין נעצר ונשפט לתקופת מעצר.
אמנם כעבר מספר שנים הוא שוחרר ושמו טוהר מכל אשמה.
הוא אף הוחזר למנגנון המפלגתי.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה המשפחה חזרה לרוסטוב על דון בה מינקין סיים לימודי בית ספר.
מינקין סיים לימודי כימיה באוניברסיטת רוסטוב והמשיך ללימודי תואר שלישי.
בשנת 1959 הוא סיים עבודת תואר שלישי ובשנת 1966 פוסט-דוקטורט.
בשנת 1967 הוא מונה לראש קתדרה באוניברסיטה וכיהן כפרופסור.
בהמשך הוא התקדם לתפקידי ניהול, החל משנת 2012 הוא מכהן כמנהל מדעי של האוניברסיטה.
מינקין פעיל בתחום כימיה אורגנית.
בשנת 1974 ביחד עם יורי ז'דאנוב הוא היה שותף לגילוי תופעה חדשה במולקולות אורגניות.
מינקין פרסם כ-950 מאמרים ו-12 ספרים בתחום התמחותו ובבעלותו 60 פטנטים.
הוא היה מדריך של 60 עבודות תואר שלישי ו-18 עבודות פוסט-דוקטורט.
מינקין חבר מערכת של מספר כתבי עת רוסיים ובין-לאומיים.
מינקין מוזמן להרצאות באוניברסיטאות מחוץ לגבולות רוסיה.
בשנת 1990 התקבל במעמד של חבר בהתכתבות לאקדמיה למדעים של ברית המועצות ובשנת 1994 מעמדו שודרג לחבר בפועל.
על פעילותו הוענק לו פרס ברית המועצות (1989), פרסים נוספים ומספר עיטורים.
ולדימיר מוטיל היה שחקן, במאי קולנוע ותסריטאי סובייטי-רוסי ממוצא יהודי.
הוא ידוע בעיקר כבמאי סרט קולנוע "השמש הלבנה של המדבר".
ולדימיר מוטיל נולד בשנת 1927 בלפל (אז בתחומי ברית המועצות כיום בבלארוס למשפחה יהודית.
אביו היה מסגר, נעצר בשנת 1930 והואשם בריגול נגד המדינה.
הוא נשלח למחנה סולובקי בו נפטר בשנת 1931. אמו עבדה במערכת החינוך.
רוב שנות הילדות מוטיל עבר באזור הרי אורל אליו הם גורשו.
סבו וסבתו גורשו לאזור המזרח הרחוק הרוסי, חזרו לבלארוס הסובייטית ונהרגו בגטו בתקופת הכיבוש הנאצי.
בשנת 1948 מוטיל סיים לימודים במכון לתיאטרון בסברדלובסק.
הוא היה במאי ושחקן של מספר תיאטראות בסברדלובסק ובסביבתו.
בשנת 1957 הוא התחיל לעבוד באולפני הקולנוע של סברדלובסק.
באותה שנה הוא סיים לימודי היסטוריה באוניברסיטה בסברדלובסק.
בשנת 1963 מוטיל ביים את סרטו הראשון כבמאי עצמאי.
הסרט צולם באולפני קולנוע בדושנבה.
בשנת 1967 מוטיל סיים עבודה על סרט "ז'ניה, ז'נייצ'קה וקטיושה" על אירועי של מלחמת העולם השנייה.
מוטיל היה שותף לכתיבת תסריט ביחד עם בולאט אוקוג'אבה.
הסרט הוכרז כ"מזיק" וקיבל ביקורות שליליות בתקשורת.
בכל זאת הוא הוקרן בבתי קולנוע זניחות.
מוטיל הציג את סרטו לסגל הצי הצפוני.
הקרנה הייתה מוצלחת וקציני הצי כתתו מכתב חיובי.
מוטיל כתב מכתב לאלכסיי קוסיגין שהסכים להרחיב את הקרנות הסרט.
בסופו של דבר הסרט זכה להצלחה מסחרית ונמכרו כ-24.5 מיליון כרטיסים.
למרות זאת אולפני קולנוע נמנעו לתת למוטיל לביים סרטים נוספים.
בשנת 1969 מוטיל ביים סרט "השמש הלבנה של המדבר".
מנהל "מוספילם" לא היה מרוצה מהתוצאה ועיכב הוצאת הסרט להקרנות רחבות.
לפי עדות של אלכסיי לאונוב שראה את הסרט הוא וקוסמונאטים נוספים פנו ללאוניד ברז'נייב.
לאחר שברז'נב ראה את סרט הוא שוחרר להקרנות.
עד לשנת 1970 ראו את הסרט 50 מיליון צופים.
למרות ההצלחה סרט לא קיבל פרסים בתקופת ברית המועצות ורק בשנת 1998 צוות קיבל פרס הפדרציה הרוסית.
בשנת 1975 מוטיל סיים עבודה על סרט "כוכב האושר שובה הלב".
לרוב סרטי של מוטיל מוזיקה נכתבה על ידי חברו איסאק שוורץ.
בסוף שנות ה-70 מוטיל החל ללמד בימוי.
כמו כן הוא היה מנהל אמנותי של אולפנים לסרטי עלילה בטלוויזיה.
בשנת 2004 מוטיל ביים סרט שמבוסס בין היתר על אירועים שהתרחשו במשפחתו.
סרט הוקרן לראשונה בטלוויזיה לאחר פטירת הבמאי.
בסך הכול מוטיל ביים 11 סרטים.
מוטיל היה נשוי לשחקנית ליודמילה פודארוייבה.
בשנת 1962 הם התגרשו ומוטיל התחתן עם שחקנית ראיסה קורקינה.
בשנת 1968 הם התגרשו ומוטיל חזר לפודארוייבה.
על פעילותו בתחום הקולנוע מוטיל קיבל עיטור בשנת 1996, פרס הפדרציה הרוסית (1998) ותואר אמן העם של הפדרציה הרוסית (2003).
בפברואר 2010 מוטיל הרגיש לא טוב, הועבר לבית חולים אך נפטר כעבור שבועיים.
הוא נטמן בבית העלמין ווסטריאקובסקויה.
ולדימיר לוקסוריה (נולדה ב-24 ביוני 1965) היא אקטיביסטית איטלקייה, אישיות טלוויזיה ושחקנית.
לוקסוריה הייתה חברת פרלמנט מטעם מפלגת ההקמה הקומוניסטית, כחלק מקואליציית האיחוד בראשות רומנו פרודי.
היא הייתה חברת הפרלמנט הטרנסג'נדרית המוצהרת הראשונה באירופה, והשנייה בעולם לאחר ג'ורג'ינה בייר מניו זילנד.
היא איבדה את מושבה בבחירות של אפריל 2008. בבחירות הכלליות של 2006 באיטליה, לוקסוריה נבחרה לבית התחתון האיטלקי מטעם מחוז לאציו 1 ברומא.
היא איבדה את מושבה בבחירות של 2008. לאחר פרישתן של בייר ולוקסוריה, לא דווח על חברי פרלמנט טרנסג'נדרים בעולם עד 2011, אז נבחרה אנה גרודזקה לפרלמנט הפולני.
לוקסוריה נולדה בפוג'ה, פוליה, ועברה לרומא ב-1985 כדי ללמוד שפות זרות וספרות.
היא החלה לשחק, בעיקר בקברט, ובמהלך תקופה זו פיתחה את הזהות המגדרית הלא-חד-משמעית שלה כסימן היכר.
שם המשפחה שבחרה, "לוקסוריה", פירושו תאווה בלטינית.
היא קיבלה את הקרדיט המשחקי הראשון שלה בסרט "ארוחת ערב בתשע" של פאולו ברצ'יה ב-1991, והחלה לארגן מסיבות ומצעדי גאווה, כולל תפקידה כמנהלת "מוקאסאסינה", מסיבה מממנת עצמית של המעגל לתרבות הומוסקסואלית מריו מיילי.
היא סיימה תואר בשפות זרות וספרות באוניברסיטת רומא לה סאפיינצה עם עבודת תזה על ג'וזף קונרד.
היא ארגנה את מצעד הגאווה הראשון באיטליה, שהתקיים ברומא ב-2 ביוני 1994 והמשיך כעשרת אלפים משתתפים.
בין 2001 ל-2003 היא הופיעה בתיאטראות ברחבי איטליה עם המחזמר "רגשות" לצד סברינה סלרנו ואמברה אנג'וליני.
הקריירה שלה לא התמקדה רק בהופעות במה, וב-2005 היא הנחתה תוכנית טלוויזיה על נוסטלגיה למוזיקה ותרבות שנות ה-80 בערוץ All Music.
היא גם הפכה למוכרת בזכות השתתפותה בארגוני צדקה לפני שהחלה את דרכה בפוליטיקה.
לוקסוריה מזדהה כטרנסג'נדרית ומעדיפה שימוש בלשון נקבה.
עם כניסתה לפרלמנט, היא החליטה להפסיק ללבוש את בגדי הדראג קווין האופייניים לה – שילוב נוצץ של פאייטים, בואות נוצות ופאות גבוהות – ואמרה שהפרלמנט "אינו דיסקוטק" וכי "לא יהיה שימושי לעורר פרובוקציה בדרך כה טיפשית".
לאחר שניסיונה להיבחר מחדש נכשל באפריל 2008, היא השתתפה בתוכנית "L'Isola dei Famosi", המתוארת כ"תשובת הסלבריטאים האיטלקית ל'הישרדות'".
בתוכנית, שהתקיימה בהונדורס, היא ניצחה את הדוגמנית הארגנטינאית בלן רודריגס בסקר ציבורי.
היא אמרה על ניצחונה: "הציבור האיטלקי הוכיח שהוא מתקדם יותר מהפוליטיקאים שלנו, שחשבו שאגיע לפרלמנט לבושה כמו אילונה סטאלר (צ'יצ'ולינה)".
היא התחייבה לתרום מחצית מפרס של 200,000 אירו לקרן החירום הבין-לאומית של האו"ם לילדים ואמרה: "אני יודעת שלא יהיו לי ילדים ואני רוצה לעזור לילדים מוחלשים בדרכי שלי".
ב-2012 היא נבחרה להנחות את המהדורה של תוכנית הטלוויזיה "L'Isola dei Famosi" בערוץ RaiDue.
ב-2017, בראיון עם מאורו לאונרדי לשבועון האיטלקי "Novella 2000", היא סיפרה לראשונה על התקרבותה לקתוליות.
הראיון עורר סערה תקשורתית, ובמהלך שידור ב־Rai 1 היא חזרה על דבריה, וכך גם בראיון ב-2022.
למרות שמחוז לאציו 1 נחשב למושב בטוח של מפלגת ההקמה הקומוניסטית, בחירתה לא הייתה חפה מקשיים, במיוחד לאחר שנחשף כי עבדה כעובדת מין לזמן קצר לאחר הגעתה לרומא, בשל הקושי למצוא עבודה רגילה כטרנסג'נדרית.
קלמנטה מסטלה, מנהיג מפלגת UDEUR המרכזית, כינה אותה "צ'יצ'ולינה מגוחכת".
אלסנדרה מוסוליני אמרה, בהתייחסות ללוקסוריה, ש"עדיף להיות פשיסטית מאשר הומו" (באיטלקית: "meglio fascista che frocio").
עם זאת, שמה של לוקסוריה הוצב שני ברשימת המועמדים הקומוניסטים בלאציו, אחרי מנהיג המפלגה פאוסטו ברטינוטי, מה שהגדיל את סיכוייה להיבחר (איטליה משתמשת בשיטת ייצוג יחסי).
במהלך הבחירות, היא ומועמד נוסף הותקפו על ידי קבוצה של כ-15 אנשים, שלטענתה כללה פוליטיקאים מהברית הלאומית.
הם יידו לעברה שומר (באיטלקית "finocchio", מילה שמשמעותה גם "הומו").
הפוליטיקאים המעורבים הושעו מהמפלגה, ולוקסוריה מתחה ביקורת על המשטרה בשל הזמן שלקח להגיב לתקרית.
שירותה בפרלמנט האיטלקי החל בצורה סוערת, כאשר באוקטובר 2006 חברת הפרלמנט מפורצה איטליה, אליזבטה גרדיני, התעקשה שלוקסוריה לא תורשה להשתמש בשירותי הנשים בבניין הפרלמנט וקראה ליצירת שירותים שלישיים.
גרדיני תיארה את נוכחותה של לוקסוריה שם כ"אלימות מינית" וזכתה לגינויים מצד חברי קואליציה על גילוי דעות קדומות הדומות לגזענות.
לוקסוריה הצהירה כי השתמשה בשירותים אלה במשך שנים וכי שימוש בשירותי הגברים יגרום לבעיות גדולות יותר.
בבחירות הכלליות של 2008, מפלגת ההקמה הקומוניסטית הצטרפה לקואליציית שמאל בשם "השמאל – הקשת", אך הקבוצה זכתה רק ב-3.2% מהקולות ואיבדה את כל מושביה בפרלמנט.
קואליציית הימין-מרכז של סילביו ברלוסקוני ניצחה בניצחון סוחף.
פאולו פררו, אז מנהיג המפלגה, אמר שהיה פתוח לרעיון שתחזור לפוליטיקה כמועמדת לבחירות לפרלמנט האירופי ב-2009 לאחר ניצחונה ב**"L'Isola dei Famosi"**, אך לוקסוריה אמרה שאין לה תוכניות לחזור לפוליטיקה.
לוקסוריה היא מזמן תומכת נלהבת בזכויות להט"ב ומשתתפת פעילה באירועים לקידום שוויון להומוסקסואלים.
היא עזרה לארגן את פסטיבל הגאווה הראשון באיטליה ב-1994 והמשיכה בפעילותה במהלך כהונתה כפוליטיקאית; במאי 2007 היא השתתפה במצעד הגאווה השני במוסקבה.
היא ניצלה את מעמדה הבולט בפוליטיקה האיטלקית לאחר בחירתה כפלטפורמה לקידום זכויות להט"ב.
לקראת הבחירות, היא הפכה את זכויות הלהט"ב לנושא מרכזי בקמפיין שלה והרגישה שהיא מייצגת את קהילת הלהט"ב, תוך שהיא אומרת: "אנחנו לא רוצים זכויות יתר – אנחנו רוצים את זכויותינו".
בנוסף, לוקסוריה קראה לאפשר איחוד אזרחי לזוגות חד-מיניים ולאפשר למקלט מדיני עבור "כל ההומוסקסואלים שמנסים להיכנס לאיטליה ממדינות שבהן הומוסקסואליות נענשת במוות".
ולדימיר פיודורוביץ' מיטקביץ' היה מדען ומהנדס חשמל סובייטי.
בשנת 1931 השתתף מיטקביץ' ב , שנערך בלונדון בין 29 ביוני ל-4 ביולי.
ולדימיר ולדימירוביץ' פוטין הוא מדינאי רוסי המכהן כנשיא רוסיה החל משנת 2012. היה נשיא רוסיה גם בשנים 1999–2008, וכיהן כראש ממשלת רוסיה בשנים 1999–2000 וגם בשנים 2008–2012. משנת 2024 מכהן בקדנציה החמישית שלו כנשיא.
ב-31 בדצמבר 1999 מונה פוטין לנשיא בפועל של הפדרציה הרוסית עד תום הקדנציה של בוריס ילצין, שהודיע על פרישתו.
בשנת 2000 נבחר פוטין לנשיא הפדרציה הרוסית וכיהן בתפקיד במשך שתי קדנציות מלאות, עד מרץ 2008. בשל מגבלות חוקתיות נמנע ממנו להתמודד על כהונה שלישית רצופה כנשיא רוסיה, ולקראת תום הקדנציה השנייה הוא סימן את דמיטרי מדבדב כמועמד המועדף עליו לתפקיד הנשיא הבא.
במרץ 2008 נבחר מדבדב לנשיא בבחירות כלליות, ומינה את פוטין לראש ממשלת רוסיה.
במרץ 2012 זכה פוטין בבחירות לנשיאות, ובמאי אותה שנה הושבע לתפקיד הנשיא לקדנציה שלישית.
הוא חזר ונבחר לקדנציה רביעית גם במרץ 2018.
פוטין נהנה מפופולריות רחבה ברוסיה ותדמית של מנהיג חזק שהחזיר סדר ויציבות לאחר שפל כלכלי שלווה להתפרקות ברית המועצות והתמודד בהצלחה עם הטרור הצ'צ'ני.
עם זאת הוא עורר ביקורת מבית ומחוץ בשל הפרות זכויות אדם בצ'צ'ניה ובדאגסטן, יחס המדינה ללהט"ב, התערבות רוסיה בבחירות לנשיאות ארצות הברית, סיפוח חצי האי קרים והמעורבות במזרח אוקראינה, שהובילו לעיצומים מצד המערב.
הקרמלין דחה את הביקורת כעוינת לרוסיה, ובמקביל ננקטו צעדים להשתקת מתנגדים, תוך טענות לרצח עיתונאים ויריבים פוליטיים.
יחסיו עם אוליגרכים היו שנויים במחלוקת – עם חלקם שיתף פעולה, ואחרים רדף, כלא או הגלה.
מאז חזר לנשיאות בשנת 2012 וביתר שאת, לאורך העשור השני של המאה ה-21 עלו טענות שונות למעורבותו בניסיונות לפגוע במועמדים שאינם מיישרים קו עם השלטון המרכזי, למשל, על ידי מאסרים והרעלות-לכאורה של דמויות פוליטיות.
ולדימיר פוטין זכה להכרה בינלאומית משמעותית בדירוגי מגזינים יוקרתיים.
ב-2007 נבחר לאיש השנה של המגזין "טיים" בשל השפעתו על היציבות ברוסיה והפוליטיקה העולמית.
מגזין "פורבס" דירג אותו כמנהיג החזק ביותר בעולם במשך ארבע שנים רצופות, מ-2013 עד 2016, על רקע פעולות כמו סיפוח קרים והמעורבות בסוריה.
ב-2017 וב-2018 הופיע ברשימת "טיים 100", מה שמשקף את מעמדו כדמות מרכזית בזירה הבינלאומית.
ביולי 2017 דווח כי הונו של פוטין נאמד בסך כ-200 מיליארד דולר.
פוטין נולד בלנינגרד (סנקט פטרבורג) למריה איבאנובנה פוטינה (לבית שֶלומוב), ולוולדימיר ספירידונוביץ' פוטין, מלח בצי הסובייטי.
באמצע שנות ה-30 נולדו לזוג שני ילדים, שמתו בינקותם (אחד מהם כתוצאה מהמצור על לנינגרד).
בספרו האוטוביוגרפי "בגוף ראשון", המבוסס על שיחות עמו, הוא מספר על המחסור שחווה בילדותו, וכיצד דמיין כי הוא הופך לסוכן חשאי בעקבות ספרים שקרא וסרטים שראה.
הוא מספר כי כילד ניגש למשרדי הק.ג.ב.
בעירו והציע את שירותיו, אך נתקל בסירוב אדיב, ונאמר לו כי עליו להשלים את לימודיו.
פוטין סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת לנינגרד בשנת 1975, ולאחר סיום לימודיו הגשים את חלום ילדותו והתגייס לשורות הק.ג.ב.
באוניברסיטה הצטרף לשורות המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות והיה חבר בה עד לפירוקה בעקבות נפילת ברית המועצות בדצמבר 1991.
בלנינגרד, בענף הנלחם בדיסידנטים פוליטיים.
ב-1976 השלים את הכשרתו המקצועית כסוכן.
בשנת 1985 הועבר לענף העוסק במודיעין בינלאומי.
בין 1985 ל-1990 הוצב בדרזדן, באותה התקופה חלק ממזרח גרמניה.
על השירות המצטיין בתקופה זו הוענק לו עיטור ההצטיינות של צבא העם הלאומי מטעם השטאזי.
לאחר התמוטטות המשטר המזרח גרמני, נקרא בחזרה לברית המועצות ושב ללנינגרד.
בשנת 1991 קיבל משרה כממונה על קשרי החוץ באוניברסיטת לנינגרד.
במשרה זו פיתח קשרי ידידות עם ראש עיריית לנינגרד, אנטולי סובצ'ק, ששימש לו כפטרון.
סובצ'ק ופוטין הכירו בתקופה בה היה פוטין סטודנט, וסובצ'ק היה בין המרצים בסגל ההוראה של האוניברסיטה.
ב-20 באוגוסט 1991, בעקבות הפיכת ינאייב נגד נשיא ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב שנתמכה על ידי אנשי ה-ק.ג.ב., הודיע פוטין רשמית על פרישתו מתפקידיו בשירותי הביטחון.
ביוני 1991 מינה סובצ'ק את פוטין ליועצו לעניינים בינלאומיים, ולאחר מכן ליושב ראש ועדת יחסי החוץ של עיריית סנקט פטרבורג, ובאחריותו הופקד טיפוח יחסי החוץ וההשקעות החיצוניות בעיר.
הוועדה שימשה גם בתפקידים הנוגעים לרישום יוזמות עסקיות בעיר.
פחות משנה לאחר שקיבל את התפקיד נחקר פוטין על ידי ועדה של מועצת העיר.
חברי הוועדה מרינה סלייה ויורי גלדקוב קבעו כי פוטין העניק הטבות סחר שלא כדין, במיליוני דולרים, בתמורה לאספקת מזון, שמעולם לא הגיע לעיר.
הוועדה המליצה על פיטוריו של פוטין, אך פוטין נותר בתפקידו עד שנת 1996.
בין 1994 ל-1997 מונה פוטין לתפקידים נוספים בזירה הפוליטית המקומית בסנקט פטרבורג.
במרץ 1994 מונה למנכ"ל העירייה, וב-1995 מונה ליושב ראש סניף סנקט פטרבורג של מפלגת רוסיה ביתנו (Наш дом – Россия) שנוסדה על ידי ראש הממשלה ויקטור צ'רנומירדין והייתה מפלגת מרכז ליברלית שתמכה בשלטונו של בוריס ילצין.
ב-1996 הפסיד אנטולי סובצ'ק בבחירות לראשות העיר, ובמקומו התמנה ולדימיר יקובלב.
פוטין נקרא למוסקבה ביוני 1996 ומונה לסגנו של פאבל בורודין ב"מחלקת ניהול הנכסים הנשיאותית".
בשנת 1997 השלים את לימודי הכלכלה במכון הכרייה של סנקט פטרבורג, לתואר "קנדידט במדע" (Кандидат наук), תואר אקדמי שלאחר תואר שני הנהוג בברית המועצות.
לשם קבלת התואר היה עליו להגן על תזה שחיבר בנושא "תכנון אסטרטגי של משאבים אזוריים בתקופת התהוות יחסי שוק".
ב-25 ביולי 1998 מונה על ידי ילצין לראש שירות הביטחון הפדרלי, ה-FSB, אחת מהסוכנויות בפדרציה הרוסית שהחליפה את ה-ק.ג.ב., וקיבלה עליה את תפקידיו בענייני פנים.
פוטין החזיק במשרה זו עד אוגוסט 1999. הוא היה לחבר של קבע במועצת הביטחון של הפדרציה הרוסית, גוף מייעץ לנשיא רוסיה.
במרץ 1999 מונה למזכיר המועצה.
קדנציה ראשונה כראש ממשלת רוסיה
לקראת סוף שנת 1999 היה נשיא הפדרציה הרוסית בוריס ילצין במשבר מנהיגות חמור.
האשמות בשחיתות ובאלכוהוליזם, כמו גם מצב בריאותו הרופף, הביאו להכרה כללית כי לא ימלא את תפקידו למשך זמן רב נוסף.
הבחירות למשרת הנשיא נועדו להתקיים רק באמצע שנת 2000, ולכיסאו של ילצין לטשו את עיניהם אישים כיבגני פרימקוב, פוליטיקאי ותיק שכיהן כשר החוץ של רוסיה וכראש ממשלתה; יורי לוז'קוב, ראש עיריית מוסקבה; והגנרל הפופולרי אלכסנדר לבד, שכבר הודיעו על כוונתם להתמודד בבחירות לנשיאות.
בין מרץ 1998 לאוגוסט 1999 החליף ילצין ארבעה ראשי ממשלה.
כמה מהם כוויקטור צ'רנומירדין, מחשש כי צברו כוח רב המסכן את מעמדו, וכמה מהם כסרגיי קיריינקו, מהסיבה שלא הצליחו לצבור כוח.
ב-9 באוגוסט 1999 מינה ילצין את פוטין לאחד משלושת סגני ראש ממשלת רוסיה, ובאותו היום פיטר את ראש הממשלה, סרגיי סטפשין, ומינה את פוטין במקומו.
הדומה אישרה את מינויו של פוטין ברוב של 233 קולות בעד כנגד 84 מתנגדים ו-17 נמנעים.
עם מינויו ציפו מעטים כי פוטין, שהיה כמעט פקיד אלמוני, ולא היה מוכר בציבור הרחב או בעולם, יצליח במקום בו נכשלו קודמיו.
יש הסבורים, כחוקרת היחסים הבינלאומיים ליליה שבצובה, כי המדובר היה בהפיכת חצר בעלת מספר שלבים בה הצליחו בכירים שחששו מאי-הסדר והאנרכיה אליה הידרדרה הפדרציה הרוסית, להדיח את ילצין ולמנות את פוטין במקומו, על מנת שימנע את התפוררות המדינה, שנראתה איום ממשי בסוף ימי ילצין.
בחודשי כהונתו הראשונים הצליח פוטין ליצור רושם של אדם הדואג לחוק ולסדר במדינה שהפכה לחסרת חוק.
שעת המבחן שלו הגיעה כעבור מספר ימים כאשר קיצונים צ'צ'נים פלשו אל דאגסטן השכנה במטרה להקים גם בה משטר אסלאמי, ולהביא לפירודה מהפדרציה הרוסית, כשם שנפרדה צ'צ'ניה.
פוטין הורה על הדיפת המורדים מדאגסטן בכוח רב, והחל במלחמת צ'צ'ניה השנייה כשמטרתו – החזרתה של צ'צ'ניה לפדרציה הרוסית וחיסולו בכוח של המשטר האסלאמי הבדלני שהשתלט עליה.
הן ברוסיה והן בעולם, עוצבה תדמיתו של פוטין כאיש חזק בתגובה זו למתקפה הצ'צ'נית.
מלחמת צ'צ'ניה השנייה ומתקפות הגרילה והטרור שבאו בעקבותיה, וכן ההאשמות על מעשי זוועה והפרות זכויות האדם משני הצדדים, היו לנושא כאוב ומתמשך במהלך כהונתו של פוטין כנשיא.
על אף שלא היה קשור רשמית לאף מפלגה, הביע פוטין את תמיכתו במפלגה החדשה "מפלגת האחדות של רוסיה", שזכתה בבחירות לדומה בדצמבר 1999 בהישג של 23.32%, והייתה למפלגה השנייה בגודלה ברוסיה.
זו, מצידה, סיפקה לו בסיס תמיכה נאמן.
עם תמיכתו של ילצין, נראה היה כי פוטין ערוך היטב לבחירות לנשיאות שאמורות היו להתקיים ביוני 2000.
ב-31 בדצמבר 1999 התפטר ילצין במפתיע, ועל פי חוקת הפדרציה הרוסית הפך פוטין לנשיא בפועל.
מעשהו הראשון של פוטין כנשיא היה חתימה על צו נשיאותי שהעניק לילצין ולמשפחתו חסינות מפני הליכי חקירה ומאסר בנוגע לפרשיות השחיתות בהן הואשם.
יש הטוענים כי המדובר בעסקה בין ילצין לפוטין שהביאה לפוטין את תפקיד הנשיא בפועל, שהעניק לו יתרון על מתחריו בבחירות, תמורת הענקת החסינות.
הבחירות הוקדמו בשלושה חודשים, והתקיימו ב-26 במרץ 2000. מיד לאחר פרישתו של ילצין היה ברור כי פוטין הוא המועמד המוביל.
מועמדים בולטים אחרים כלבד ופרימקוב הסירו את מועמדותם והודיעו על תמיכתם בפוטין.
בבחירות ניצח פוטין בסיבוב יחיד לאחר שזכה בכ-53% מן הקולות לעומת כ-29% של יריבו העיקרי, גנאדי זיוגנוב מן המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית.
ב-7 במאי 2000 מונה פוטין רשמית לנשיא רוסיה.
הוא מינה את מיכאיל קסיאנוב כראש ממשלתו.
פוטין הצהיר כי בכוונתו לארגן ברוסיה מבנה כוח אנכי.
בשל כך הוציא צו המחלק את 89 הסובייקטים הפדרליים של הפדרציה הרוסית ל-7 מחוזות פדרליים, עליהם הציב נציגים מטעמו, על מנת לייעל את הפיקוח של הממשל המרכזי על הממשל המקומי.
ביולי 2000 העניקה לו מועצת הפדרציה של רוסיה את הזכות לפטר את ראשי הסובייקטים הפדרליים.
הסובייקטים הפדרליים של רוסיה הם רפובליקות, מחוזות, קראי וסוגים נוספים של יחידות מנהליות ברמה שונה של אוטונומיה, שבימי כהונת ילצין נהנו מאוטונומיה נרחבת, עד שהיה חשש להתפוררות השלטון המרכזי.
פוטין פעל בנחישות נגד ה"אוליגרכים", אנשי העסקים מעידן ילצין, שצברו כוח כלכלי ועוצמה פוליטית.
בין אישים אלו היה בוריס ברזובסקי שסייע לעלייתו לשלטון, והעניק לו מימון ותמיכה ציבורית.
היחסים עם ברזובסקי הגיעו למשבר בסוף שנת 2000, כאשר רשת הטלוויזיה ORT שבבעלות ברזובסקי שידרה כתבות שמתחו ביקורת על תפקודו של פוטין בפרשת טביעת הצוללת הרוסית קורסק.
בתוך מספר שבועות אולץ ברזובסקי לצאת לגלות ללונדון.
גורל דומה פקד גם את ולדימיר גוסינסקי שתחנת הטלוויזיה הפרטית שלו, NTV הולאמה, והוא נאלץ לצאת לגלות.
צעדים אלו זכו לפופולריות בקרב ההמון הרוסי.
את האוליגרכים של עידן ילצין החליפה קבוצה חדשה של אנשי עסקים המקורבים לפוטין - גנאדי טימצ'נקו, ולדימיר יאקונין, יורי קובלצ'וק וסרגיי צ'מזוב.
יש הטוענים כי בתהליך זה הייתה מעורבת שחיתות רבה, במהלכה צבר פוטין הון אישי עצום במניות של חברות גז ונפט.
האתגר הראשון לפופולריות של פוטין הגיע באוגוסט 2000 כאשר נמתחה ביקורת על תפקודו בפרשת טביעת הצוללת הרוסית קורסק.
בעוד שגורלם של מלחי הקורסק אינו ידוע, ובני משפחותיהם החרדים מופיעים באולפני הטלוויזיה, צולם פוטין כשהוא נופש במסיבת יום הולדת בווילה לחוף הים השחור.
פוטין דחה את ההצעות ממדינות זרות לסיוע בחילוץ המלחים הלכודים, אך לא הצליח לחלצם באמצעות הצי הרוסי.
סקרים שנערכו לאחר האסון, שתואר כ"אסון של יחסי ציבור", העניקו לפוטין 60% תמיכה, שיעור נמוך יחסית, אליו חזר רק לאחר משברים כמשבר בני הערובה בבסלאן, כאשר לרוב נהנה פוטין משיעור תמיכה גבוה בהרבה.
בדצמבר 2000 יזם פוטין חוק להחלפת המנון הפדרציה הרוסית.
עד אותו הזמן היה ההמנון מנגינה מאת מיכאיל גלינקה ללא מילים.
פוטין החזיר לשימוש את המנון ברית המועצות, שהולחן להזמנתו של יוסיף סטלין על ידי אלכסנדר אלכסנדרוב ומילותיו נכתבו על ידי סרגיי מיכלקוב, תוך שהוא משמיט ממנו את המילים הנוגעות לברית המועצות, ומוסיף מילים הנוגעות לאדמת רוסיה הרחבה, שניתנה לעם הרוסי כמתת אל.
מלחמת צ'צ'ניה השנייה והמאבק באוליגרכים
בין שנת 2000 לשנת 2002 הפכה מלחמת צ'צ'ניה השנייה למלחמת גרילה וטרור, כאשר הכוחות הצבאיים והצבאיים למחצה של המורדים הצ'צ'נים הובסו, ונסוגו להרים וליערות, משם ניהלו מתקפות גרילה נגד הצבא הרוסי.
המתקפות לא נותרו בשטחי הקווקז בלבד.
פיגועי טרור ופיגועי התאבדות נוהלו נגד מטרות רוסיות בכל שטחי הפדרציה הרוסית.
בשנת 2002 התרחש משבר בני הערובה בתיאטרון במוסקבה בו תפסה כנופיית צ'צ'נים חמושים כ-800 בני ערובה בתיאטרון דוברובקה במוסקבה, ואיימה להוציאם להורג אם לא יקוימו דרישותיה.
לאחר יומיים וחצי בהם נוהל משא ומתן עם החוטפים הורה פוטין על פריצה לאולם התיאטרון.
יחידות רוסיות מיוחדות פרצו אל התיאטרון, לאחר שהזרימו גז שמבוסס על סם האופיום למערכת האוורור של התיאטרון.
התוצאה הייתה מותם של 39 מהטרוריסטים, ושל 115 מבני הערובה, כולם, חוץ משניים, מתו משאיפת הגז.
תגובתו הנחושה של פוטין לאירוע העלתה את מדד הפופולריות שלו ל-83%.
ביולי 2003 צעד פוטין צעד נוסף במלחמתו נגד האוליגרכים המתנגדים למשטרו.
הוא פתח בחקירה כלפי מחזיקי מניות בחברת הנפט הענקית יוקוס, בה שלטו האוליגרכים מיכאיל חודורקובסקי ולאוניד נבזלין שהיו מפורסמים בהתנגדותם לשלטונו.
ראשון נעצר פלטון לבדב, בחשד כי בשנת 1994 רכש באופן לא חוקי מניות בחברה ממשלתית לדשנים בשם "אפטיט".
באוקטובר 2003 נעצר חודורקובסקי, ופוטין הורה על הקפאת המסחר במניות החברה.
בשנת 2005 נדון חודורקובסקי ל-9 שנות מאסר, בשל סעיפים שונים הנוגעים להונאה ולהעלמת מיסים.
חודורקובסקי טען כי ההאשמות נגדו הן רדיפה פוליטית.
מספר חודשים לפני הבחירות פיטר פוטין את ממשלתו של קסיאנוב, ומינה את מיכאיל פרדקוב האלמוני יחסית כראש הממשלה.
סרגיי איוואנוב הפך לאזרח הראשון ששימש ברוסיה כשר ההגנה.
ב-14 במרץ 2004 נבחר פוטין ברוב של 71% לתקופת כהונה שנייה כנשיא הפדרציה הרוסית.
המלחמה הצ'צ'נית, ומתקפות הטרור שבעקבותיה, סירבו לרדת מן הכותרות.
בספטמבר 2004 פרץ משבר בני הערובה בבסלאן, בו נחטפו מאות ילדי בית ספר על ידי קיצונים צ'צ'נים בעיר בסלאן.
לאחר שלושה ימים פרצו החיילים אל בית הספר, לאחר שהחוטפים ירו באנשי סגל רפואי שהורשו להיכנס אל המבנה.
באירוע נהרגו 334 מבני הערובה ו-10 מאנשי הכוחות המיוחדים.
פוטין הורה על שני ימי אבל לאומיים, 6 ו-7 בספטמבר.
בימים אלו נערכה הפגנת ענק נגד הטרור, בהשתתפות כ-135,000 בני אדם בכיכר האדומה במוסקבה.
פוטין השתתף באירוע, ולשם כך ביטל פגישה עם קנצלר גרמניה גרהרד שרדר.
פוטין טען כי אחד מלקחי האירוע הוא חיזוק הממשל המרכזי על חשבון הסובייקטים הפדרליים.
לשם כך יזם הקמת גוף מרכזי בשם "הלשכה הציבורית של רוסיה" שיפקח על פעולות החקיקה ופעולות הממשלות המקומיות בגופים המרכיבים את הפדרציה הרוסית.
כן הציע כי מושלי ונשיאי הסובייקטים הפדרליים לא ייבחרו באופן ישיר, אלא הוא יהיה זה שיציע אותם, והצעתו תוכל להתקבל או להדחות על ידי בתי המחוקקים המקומיים, ופעל למיזוגם של כמה מהסובייקטים הפדרליים.
לאחר בחירתו לתקופת הכהונה השנייה, הסב פוטין את תשומת לבו לכמה מבעיותיה הקשות של רוסיה בזירה הפנימית - אחוז המיתות הגבוה מאחוז הלידה, העוני ובעיות הדיור.
בשנת 2005 הכריז פוטין על ארבעה "פרויקטים לאומיים" בתחום ביטוח הבריאות, החינוך, הדיור והחקלאות.
כאחראי על פרויקטים אלה מינה את דמיטרי מדבדב.
במאי 2006 הגדיל את מענק הלידה.
כן ערך רפורמה במערכת השיפוט הפדרלית אותה כינה "סובייטית".
ב-2005 העביר את הפיקוח על שירות בתי הסוהר ברוסיה ממשרד הפנים למשרד המשפטים.
מאז פברואר 2006 נכנס לשימוש הביטוי "דמוקרטיה ריבונית" שטבע יועצו הפוליטי של פוטין, ולדיסלב סורקוב, היהודי למחצה.
הביטוי, המשמש לעיתים לחיוב ולעיתים לשלילה, מתאר את רוסיה כדמוקרטיה, אך לא על פי קני מידה מערביים, אלא באופן הייחודי לה, לפי צרכיה של רוסיה עצמה, ודעת הקהל הרוסית, הן במדיניות הפנים והן במדיניות החוץ.
במהלך תקופת כהונתו השנייה ספג פוטין ביקורת על מה שנתפש כפגיעה חמורה בחופש הביטוי ובמיוחד בחופש העיתונות ברוסיה.
מאז תחילת כהונתו של פוטין נרצחו למעלה מ-17 עיתונאים שכיסו את משבר צ'צ'ניה ונושאים טעונים אחרים שאינם נוחים למשטרו של פוטין.
רציחתה, באוקטובר 2006 של אנה פוליטקובסקיה, עיתונאית שסיקרה את המצב בצ'צ'ניה ואת השחיתות בצבא הרוסי, הביאה לגל של ביקורת ברוסיה ובמערב.
דובריו של פוטין האשימו גורמים שונים כבוריס ברזובסקי והכחישו קשר לרצח.
פוטין הצליח להשתלט על ערוצי הטלוויזיה הרוסים.
שניים מהגדולים שבהם הם ערוצים ממלכתיים, אחד מהם בבעלות יורי לוז'קוב, נאמנו, וערוץ נוסף בידי חברת הגז הממשלתית.
סקרים שנערכו ברוסיה הראו כי 82% מן הציבור מצדד בצנזורה על הטלוויזיה.
בפברואר 2007 הוא נאם בפני ועידת מינכן לביטחון והבהיר את עמדותיו בהקשר לפוליטיקה עולמית.
ב-12 בספטמבר 2007 פיזר פוטין את ממשלתו של פרדקוב, ומינה במקומו את ויקטור זובקוב, פקיד לשעבר במשרד לפיקוח כלכלי.
לטענת פרדקוב הוא התפטר על מנת לתת לפוטין "חופש פעולה מוחלט".
בבחירות לדומה שנערכו בדצמבר 2007 זכתה מפלגת רוסיה המאוחדת בראשה עומד פוטין ב-64.24 אחוזים מן הקולות.
המפלגה השנייה בגודלה, המפלגה הקומוניסטית, זכתה רק ב-12 אחוזים.
סוף שנת 2007 התאפיינה במאבקי כוח סמויים בין סיעות שונות של ה"סילובקי", נאמניו של פוטין ועושי דברו, על רקע סיומה הקרב של תקופת כהונתו כנשיא.
רבים סברו כי לכהונת הנשיא ייבחר סגנו הפופולרי של ראש הממשלה, סרגיי איבנוב.
ב-10 בדצמבר 2007 הכריז פוטין כי בחר בדמיטרי מדבדב להיות המועמד העדיף עליו לכהונת הנשיא, ובכך הבטיח למעשה את בחירתו של מדבדב.
בתחילת 2008 פסלה ועדת הבחירות המרכזית את מיכאיל קסיאנוב, מתנגד חריף של פוטין, מהשתתפות בבחירות לנשיאות המדינה, בטענה כי החתימות בטופס ההתמודדות היו מזויפות.
במרץ 2008 נבחר מדבדב לנשיאות ברוב גדול, ומינה את פוטין לראש ממשלתו.
רבים ראו במדבדב "נשיא בובה" שנועד להיות עושה דברו של ראש ממשלתו פוטין.
קדנציה שנייה כראש ממשלת רוסיה
אחרי שמונה משנות כהונה כנשיא , במאי 2008 מונה פוטין על ידי מדבדב לראש הממשלה, והציג את ממשלתו החדשה.
במידה רבה הייתה זו ממשלת המשך לממשלתו של זובקוב, שכיהן תחת נשיאותו של פוטין.
המינויים המרכזיים בממשלה - שר ההגנה אנטולי סרדיוקוב, שר האוצר אלכסיי קודרין ושר החוץ סרגיי לברוב נותרו בתפקידם.
סגן ראש הממשלה, סרגיי איבנוב שהיה בעבר "סגן ראשון לראש הממשלה" איבד ממעמדו.
כפי הנראה המדובר בחששם של פוטין ומדבדב מהאיש שסומן בעבר כיורשו של פוטין, בטרם הגיח מדבדב לזירה.
את כניסתו של פוטין לתפקיד ליוותה העברת סמכויות מסוכנויות פדרליות לממשלה, על מנת להגדיל את סמכויות הממשלה בראשה עומד פוטין.
עם פרוץ המלחמה בדרום אוסטיה שהה פוטין בבייג'ינג בטקס הפתיחה של אולימפיאדת בייג'ינג.
הוא קטע את שהותו בבייג'ינג, ושב לרוסיה, תוך שהוא מופיע בתקשורת במספר הופעות בולטות, כשהוא מבקר חיילים פצועים בצפון אוסטיה, או מקבל פליטים שנמלטו מהמלחמה.
הופעות אלו חיזקו את התחושה כי פוטין הוא הדומיננטי בניהול המשבר, ולא הנשיא מדבדב.
פוטין אכן היה דומיננטי בניהול המשבר, הן כלפי פנים והן כלפי חוץ.
הוא עצמו האשים את ארצות הברית בליבוי האש בגאורגיה, וזאת בשל הבחירות הקרבות לנשיאות ולצורכי פנים.
במקביל הכריז על מגבלות כלכליות על ייבוא מוצרי בשר מארצות הברית לרוסיה, בטענה כי אלו נגועים בפגמים שונים.
בזירה הפנימית נאבק משטרם של פוטין ומדבדב נגד המשבר הכלכלי העולמי והשלכותיו.
דו"ח של הבנק העולמי מנובמבר 2008 שיבח את תגובת הממשל הרוסי למשבר כ"חלקה, מקיפה ומתואמת, שסייעה להקטין את עוצמת המשבר", אך דו"חות מיוני 2009 מצאו כי השפעת המשבר חריפה ממה שהיה צפוי מספר חודשים לפני כן, אך פעולת הממשלה להעלאת מחירי הנפט ולהורדת האינפלציה עשויה להשיב לצמיחה צנועה עוד ב-2010.
ביוני 2009, לאחר 16 שנים של שיחות עם ארגון הסחר העולמי, שרוסיה ממשיכה להיות אחת המדינות הבולטות שעדיין אינן חברות בו, הודיע פוטין כי במקום להמשיך ולנסות להצטרף כחברה בודדת, תדרוש רוסיה להצטרף לארגון כחלק מגוש אזורי עם קזחסטן ובלארוס.
לדעת מומחים, סימנה מדיניות זו אכזבה מגישת המערב כלפי רוסיה, ומהעיכוב בתהליך הצירוף לארגון.
הבחירות הפרלמנטריות ב-2011 והבחירות לנשיאות ב-2012
במאי 2011, בכנס המפלגה רוסיה המאוחדת בוולגוגרד, הודיע פוטין על הקמת סיעה פוליטית בשם "החזית העממית הכל-רוסית" (Общероссийский народный фронт), זאת כחלק מן המאמצים לכונן סיעה פוליטית חזקה שתיבחר לבחירות הפרלמנטריות בדצמבר 2011. הרקע להקמת הסיעה הוא צניחה בפופולריות של מפלגת רוסיה המאוחדת בסקרים ובבחירות האזוריות שנערכו באפריל 2011.
בספטמבר 2011 הודיע כי יתמודד לנשיאות רוסיה בבחירות 2012, וזאת בהתאם לשינויים החוקתיים שאפשרו זאת.
הנשיא מדבדב, הודיע על תמיכתו בפוטין.
בבחירות, שהתקיימו ב-4 במרץ 2012, ניצח פוטין.
הבחירות התקיימו על רקע טענות של האופוזיציה ברוסיה על זיופים נרחבים.
אחרי ארבע שנים כראש ממשלה, נבחר לנשיא, וב-7 במאי 2012 הושבע לתפקיד ומינה למחרת את דמיטרי מדבדב לראש ממשלתו.
אלפים הפגינו כנגד השבעתו של פוטין לקדנציה השלישית לנשיאות כחלק מגל מחאות המוניות בגין ממניפולציה אלקטורלית בבחירות לנשיאות ובבחירות הפרלמנטריות ב-2011 בה זכתה מפלגתו.
פוטין ערך סבב מינויים משמעותי במינהל הנשיאותי עם מינויו לנשיא כשמינה את חברי הקבינט מתקופת כהונתו כראש הממשלה לחברים במינהל הנשיאותי, כאשר סרגיי איוואנוב מונה לראש הצוות שלו וקידם שורת חוקים כדי לחזק עוד יותר את אחיזת המשטר, עם חקיקת חוק המאפשר להרשיע את מתנגדי פוטין ביתר קלות.
פוטין עורר עליו מחדש גלי ביקורת על ריכוזיות משטרו, כאשר נעצרו חברי להקת הבנות פוסי ריוט, על שביצעו הופעה מצולמת בכנסייה הגדולה במוסקבה ושרו שירים בגנות פוטין ומשטרו.
הן נשפטו למאסר, ופוטין הביע את שביעות רצונו מהעונש שקיבלו.
בנובמבר 2012 פיטר את אנטולי סרדיוקוב, שר ההגנה הרוסי, עקב פרשת שחיתות גדולה שנחשפה וחשפה ליקויים בהתנהלות משרד ההגנה הרוסי במכרזים למכירת נכסים צבאיים, ומינה במקומו את סרגיי שוייגו, שכיהן כשר החירום במשך תקופה ארוכה.
בדצמבר 2012 חתם על חוק האוסר על אזרחי ארצות הברית לאמץ ילדים רוסיים.
צעד שביטא הידרדרות ביחסים בין רוסיה לארצות הברית והביאו את נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, לבטל ביקור שתוכנן לאוגוסט 2013. זאת לאחר שרוסיה העניקה מקלט מדיני לאדוארד סנודן, איש ה-NSA שמבוקש על ידי הרשויות בארצות הברית על שהדליף מידע חסוי על תוכנית המעקב האמריקנית.
בערך באותה עת גברה הביקורת הבינלאומית נגד פוטין, לאחר שאישר חוקים המפלים לרעה את הקהילה הגאה ברוסיה.
ביולי 2013 חתם על חוק המוציא מחוץ לחוק את ההומוסקסואליות ברוסיה, ובהמשך החודש פתח ואירח את אוניברסיאדת הקיץ ה-27, שהייתה לאירוע הספורט הגדול ביותר ברוסיה מאז אולימפיאדת הקיץ ב-1980.
בספטמבר 2013 ביקרה ארצות הברית את פעולות הממשל הסורי שעל פי הדיווחים השתמש בנשק כימי נגד אוכלוסייה אזרחית, ואיימה בפעולה צבאית נגד סוריה.
מאוחר יותר דווח כי ארצות הברית לא תתקוף, זאת לאחר משא ומתן מול שלטונות רוסיה שהביא להסדר לפיו סוריה תפורק מנשק כימי על פי לוח זמנים מוגדר.
באוקטובר 2013 הכתיר מגזין פורבס את פוטין בתואר "האיש המשפיע ביותר בעולם".
בדצמבר 2013 חתם במפתיע על צווי חנינה לבנות פוסי ריוט הכלואות וליריבו הפוליטי, מיכאיל חודורקובסקי, בצעד שנועד לשכך את הביקורת על פגיעה בזכויות האדם ברוסיה, לקראת אירוח אולימפיאדת החורף בסוצ'י, שעל פתיחתה הכריז רשמית ב-7 בפברואר 2014. אולימפיאדה שתקציבהּ הגיע ל-50 מיליארד דולר בקירוב, מה שהפך אותה לאולימפיאדה היקרה בהיסטוריה.