tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זמן קצר לאחר הזכייה באליפות ב-2002 נאלץ המועדון טירול אינסברוק להגיש בקשה לפשיטת רגל והתפרק לאחר שאיבד את רישיון הבונדסליגה לעונת 2002/03, מה שסיים את דרכו של המועדון מאינסברוק.
באותה השנה הוקם המועדון מחדש על ידי האוהדים בשם ואקר אינסברוק (2002) המייצגת את העיר והאזור כיום.
סגנית מחזיקת הסופרקאפ האוסטרי :
ואצלב מאנס היה צייר צ'כי.
הוא היה אחיו של אנטונין מאנס ודודו של קווידו ויוז'ף מאנס ואמלי מנסובה, שכולם היו ציירים.
מעט ידוע עליו; אפילו תאריך לידתו אינו ברור.
הוא מעולם לא התחתן; חי ועבד בביתו של אחיו אנטונין במשך כל חייו.
בתחילה למד בית ספר קתולי.
מאוחר יותר הוא נרשם לאקדמיה לאמנויות יפות, שם למד אצל יוז'ף ברגלר.
בשנת 1829 הוענקה לו מלגת קלרובו והוא בילה את שלוש השנים הבאות ברומא, שם חבריו המרכזיים היו אנשי תנועת הנצרתיים.
מבחינה סגנונית, עבודתו הייתה בין נאו-קלאסיציזם לרומנטיקה.
הוא שימש כמנהל זמני של האקדמיה של פראג מ-1835 עד 1836 ושוב ב-1840. הוא זכה להערכה מסוימת על תיאורי סצנות מהתנ"ך, וצייר גם דיוקנאות.
לאחר 1835, הוא גם היה חבר באגודה לקידום האמנויות היפות.
ניתן לראות את יצירותיו בגלריה הלאומית של פראג, במוזיאון העיר פראג.
ואצלב יאנסה (בצ'כית: Václav Jansa; 22 באוקטובר 1859 – 29 ביוני 1913) היה צייר ומאייר נוף צ'כי, הידוע בעיקר בזכות צבעי המים שלו את העיר העתיקה בפראג.
כשהיה עדיין ילד, הוריו נשכרו כמשרתים עבור יוהאן יוזף, הרוזן הרברשטיין.
כשהיה שם, הוא היה חניך אצל סוחר, אבל צייר כתחביב.
בסופו של דבר, הוא הצליח להתקבל לאקדמיה לאמנויות יפות, פראג, שם למד אצל אנטונין להוטה.
מאוחר יותר, הוא עבר לאקדמיה לאמנויות יפות, וינה, שם מדריכיו היו אדוארד פון ליכטנפלס ולאופולד קרל מולר.
לאחר זמן שהיה כצייר בפראג, החל לטייל, ועבד בעיקר בדרום בוהמיה ובקרקונושה.
הוא גם סיפק איורים מגזינים.
בשנים 1894–1895, יחד עם קארל ויטזסלב מאשק ו-וויטצ'ק ברטונק, הוא עבד על ציור מונומנטלי בעיצובו של מיקולש אלס.
הוא נקרא ("טבח הסקסונים ב-Hrubá Skála, לזכר ניצחון צ'כי במאה ה-"13) בגודל ב-8.5 על 10 מטרים.
הוא גם היה אחד מכמה אמנים ששיתפו פעולה ביצירת פנורמה של קרב ליפאני, שתוכנן על ידי לודייק מרולד, שגובהה 11 מטר ואורכה 95 מטר.
באותה תקופה החלה עיריית פראג לפתח מחדש חלקים מהעיר העתיקה (Staré Město) והגטו היהודי.
הוקמה ועדה ליצירת תיעוד המבנים ורישומם, אלה שהיו מיועדים להריסה.
בהתאם לכך, "איגוד מאנס לאמנויות יפות" העסיק את יאנסה לצייר כמה שיותר באזור.
במהלך שנות ה-90 המאוחרות, הוא הפיק למעלה מ-150 צבעי מים המתארים את העיר העתיקה והעיר החדשה.
ואצראטוט (בהונגרית: Vácrátót) הוא כפר בהונגריה במחוז פשט, בנפת ואץ, בגוש בודפשט.
נכון לשנת 2021 מתגוררים בו 2,038 תושבים.
ואצראטוט ממוקם באגן Veresegyházi בחלק הצפוני של המישור ההונגרי הגדול.
הוא תחום על ידי גבעות גדלה ממזרח, הר שומיו והר קה מדרום, רכס גבעות בשולי הצ'רהאט מצפון, ולבסוף עמק גד ממערב.
באגן הרחב של האזור ההררי, שניתן לומר שהוא נמוך יחסית, גושי אבן הגיר ששקעו בימי הביניים היו מכוסים בחול.
החול שמקורו מנהר הועבר לכאן בעידן הקרח על ידי הדנובה העתיקה, כמו גם מהנחלים המגיעים מהצפון.
במהלך התחממות היבשה לאחר עידן הקרח, הסחף הפך במידה רבה לחול טובעני.
בתקופה המאוחרת והרטובה יותר, גדות החול היו מכוסות ברובן בכיסוי צמחייה, אך באזורים העקרים יותר נמשכת תנועת החול גם כיום.
הצמחייה הקדומה הייתה מורכבת ברובה מאלונים: בשטחי הלס ניתן למצוא עקבות של אלוני לס עם אדר טרטרילס, ובמישורי ההצפה הגבוהים ניתן למצוא עקבות של חורשות אלון שונים.
עוזררים שונים היו אופייניים במפלס השיח העשיר.
ניתן להגיע אל היישוב גם בכביש מואץ ומגדלה בכביש 2104, שהוא גם הרחוב הראשי של היישוב.
עם שכנתה מצפון-מזרח, Váchartyán, ודרכה עם אזור Galgamácsa היישוב מחובר על ידי כביש 2105.
בין קווי הרכבת הארציים נוגעים בו קו הרכבת בודפשט–ואצראטוט–ואץ והקו אסוד–Galgamácsa–ואצראטוט אשר כאן יש להם תחנה משותפת.
תחנת הרכבת ואצראטוט ממוקמת יותר מקילומטר אחד מהקצה הצפוני של מרכז היישוב, ממש ליד כביש 2104.
אישטוואן קבשי (1911 – 1981) היה אספן אמנות משמעותי יהודי-הונגרי.
הגן הבוטני בעל השם הבינלאומי מקבל בברכה כמאה אלף מבקרים מדי שנה.
כאן ניתן למצוא את האוסף הבוטני הגדול בהונגריה, בו מלבד הצמחים האקזוטיים בחממה ובגן הסלעים, ניתן להתפעל מאוסף העצים והשיחים העשיר במיוחד של הגן, וכן מהרכב הגן המציג את צמחים תנ"כיים.
הגן הבוטני נמצא בפיתוח מתמיד: הושלמו גם בית הפחמן, בית הקקטוסים ובית הברומליה והסחלב.
ואצלב צ'רני (בצ'כית: Václav Černý; נולד ב-17 באוקטובר 1997) הוא כדורגלן צ'כי המשחק בעמדת הקיצוני בקבוצת בשיקטש ובנבחרת צ'כיה.
הוא הצטרף ליונג אייאקס בינואר 2013 מפריבראם.
הוא ערך את הופעת הבכורה המקצועית שלו ביונג אייאקס ב-13 במרץ 2015 במשחק הראשון בליגת המשנה ההולנדית נגד פנלו.
ב-15 באוגוסט 2015 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של אייאקס בניצחון 0–3 נגד וילם II.
הוא הבקיע את שערו הראשון ב-26 בנובמבר 2015 במסגרת הליגה האירופית נגד סלטיק, בו ניצחה אייאקס 2–1.
צ'רני הצטרף לאוטרכט ביולי 2019, וחתם על חוזה לשלוש שנים.
הוא ערך הופעת בכורה ב-4 באוגוסט 2019 בניצחון 1–5 על ספרטה רוטרדם.
בעונת 2020/21 הושאל לטוונטה, לפני שחתם בקבוצה כשחקן רשמי ביולי 2021. ב-12 בספטמבר 2020 ערך הופעת בכורה בקבוצה בניצחון 2-0 על פורטונה סיטארד.
שמונה ימים לאחר מכן כבש שער בכורה בתיקו 1-1 נגד פיינורד.
עונת 2022/23 הייתה עונת שיא של צ'רני בה כבש 14 שערי ליגה.
ב-23 ביוני 2023 חתם בוולפסבורג מהבונדסליגה.
בעונתו הראשונה במועדון, 2023/24, הבקיע צ'רני 4 שערי ליגה, וסיים עם וולפסבורג במקום ה-12. בקיץ 2024 הושאל צ'רני מוולפסבורג לגלאזגו ריינג'רס לעונה אחת.
צ'רני רשם עונה מצוינת עם ריינג'רס, בה הבקיע 12 שערי ליגה.
בתום עונת ההשאלה, חזר לוולפסבורג, וערך בה שתי הופעות בפתיחת עונת 2025/2026 בבונדסליגה.
עם זאת, צ'רני לא נשאר בוולפסבורג, ונמכר לבשיקטש הטורקית בסיום חלון ההעברות של קיץ 2025. צ'רני חתם בבשיקטש על חוזה לשלוש עונות.
צ'רני שיחק עבור נבחרות ארצו בכל הגילים.
הוא זומן לנבחרת צ'כיה עד גיל 21 באוגוסט 2015, בגיל 17. זימון זה משך תשומת לב שכן הוא הפך לשחקן הצעיר ביותר שמייצג את הנבחרת כשערך את הופעת הבכורה שלו ב-U21 ב-4 בספטמבר 2015 בניצחון 4–1 על מלטה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת של צ'כיה ב-11 בנובמבר 2020 במשחק ידידות מול גרמניה.
ב-16 בנובמבר 2022 כבש שער בכורה בניצחון 1–5 על נבחרת איי פארו במשחק ידידות.
שחקן החודש בליגה ההולנדית: מאי 2023
נבחרת החודש בליגה ההולנדית: מאי 2023
ואצלב קראטוכוויל (בצ'כית: Václav Kratochvíl; 24 בספטמבר 1903 – 6 בנובמבר 1988) היה גנרל צ'כוסלובקי אשר שימש כראש המטה הכללי של צבא צ'כוסלובקיה בין 1952–1958.
קראטוכוויל נולד בנובה וסלי ב-24 בספטמבר 1903. הוא למד בגימנסיה בחרודים, וב-1923 התגייס לצבא צ'כוסלובקיה ולמד באקדמיה הצבאית הראניצה.
הוא למד גם באקדמיה הצבאית בפראג והוכשר כקצין ארטילריה.
בעקבות הכיבוש הגרמני של צ'כוסלובקיה במרץ 1939, עבר קראטוכוויל לשרת בצבא הממשלה - כוח הביטחון הרשמי של הפרוטקטורט של בוהמיה ומורביה.
במקביל, הוא הצטרף לארגון המחתרת "אובראנה נארודנה" ("הגנה על האומה").
בדצמבר 1940 הוא נלכד בידי הגסטאפו.
הוא הוחזק במעצר במשך שנה, ולאחר מכן נידון בברלין לשש שנים במחנה עבודה.
עם סיום מלחמת העולם השנייה, קראטוכוויל שוחרר ממאסר והתגייס מחדש לצבא הצ'כוסלובקי.
הוא הוצב במטה הקורפוס ה-5 בברנו, וב-17 באוגוסט 1945 הועלה לדרגת מאיור.
ב-15 בספטמבר של אותה שנה הוא מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-6. ב-22 באוקטובר 1946 הוא הועלה לדרגת פודפולקובניק.
בספטמבר 1947 הוא נסע למוסקבה במטרה להשלים את הכשרתו הצבאית.
ב-18 באוקטובר 1948 הוא הועלה לדרגת פולקובניק.
שנה לאחר מכן הוא חזר לצ'כוסלובקיה, ומילא תפקידים בכירים במטה הכללי.
באפריל 1950 הוא מונה לסגן ראש המטה הכללי.
ב-1 במאי של אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל-מאיור.
ב-31 בינואר 1952 הוא מונה לראש המטה הכללי.
בתפקידו כראש המטה הכללי, המשיך קראטוכוויל במדיניות שהחלו בה קודמיו בתפקיד, דהיינו בנייה מחדש של הצבא הצ'כוסלובקי על פי המודל של הצבא האדום.
ב-1 ביוני 1954 שונה שמו של הצבא הצ'כוסלובקי ל"צבא העם הצ'כוסלובקי".
הוא סיים את תפקידו ב-28 ביוני 1958. לאחר מכן שימש כרקטור האקדמיה הצבאית בברנו.
בינואר 1961 הוא פרש מהצבא.
הוא נפטר בפראג ב-6 בנובמבר 1988.
ואקום היא חברה יפנית שבסיסה בקאזו, מחוז סאיטאמה, המתמחה בייצור לוחות גרפיים וציוד קלט דיגיטלי.
החברה נסחרת בבורסה לניירות ערך בטוקיו.
החברה נוסדה בשנת 1983; שמה מורכב מהמילים World Computer, תוך שילוב ההברה היפנית "ווה" (和), שפירושה "הרמוניה".
בשנת 1991 פיתחה ואקום את העט האלחוטי הראשון, ובשנה שלאחר מכן הציגה את תצוגת העט הראשונה שלה.
תחילה שיווקה החברה את מוצריה לאנשי מקצוע בתחומי העיצוב והאמנות הדיגיטלית, אך בסוף שנות ה-90 החלה לפנות גם לשוק הביתי.
בשנת 2001 שיתפה פעולה עם סוני בפיתוח מחשב נייד מסדרת VAIO עם ממשק עט ומסך מגע.
ואקום מייצרת לוחות גרפיים בשתי קטגוריות עיקריות: לוחות בעלי מסך (תצוגות עט) ולוחות ללא מסך.
המכשירים כוללים עטים אלקטרוניים, שחלקם מצוידים גם במחק אינטגרלי.
החברה מציעה גם תוכנות נלוות למערכות הפעלה שונות, לרבות יישומים לניתוח נתוני קלט ממכשירי העט.
מוצרי ואקום משמשים בתחומים כגון איור דיגיטלי, אנימציה, עריכת וידאו ועריכת תמונות.
וארג (Warg) הוא יצור מיתולוגי הדומה לזאב.
בספרו של הפילולוג ומחבר הפנטזיה ג.ר.ר.
טולקין, "ווארג" הוא סוג גדול ורע במיוחד של זאב שאורקים יכולים לרכב עליו.
הוא שאב את השם והמאפיינים של הווארגים משילוב משמעויות ומיתוסים נורדים עתיקים ואנגלים ישנים.
במיתולוגיה הנורדית, וארגר (הותאם לאנגלית כ-warg) הוא פנריר שהשמיד את האל אודין בקרב ראגנארוק, ואת הזאבים סקאל והאטי שרודפים ללא הרף אחר השמש והירח.
באנגלית עתיקה המשמעות של wearh הוא מנודה שעלול להיחנק למוות.
טולקין, הווארגים הם זאבים רשעים, בעלי בריתם של האורקים, ומשמשים להם כמין חיות רכיבה.
במיתולוגיה הנורדית, הכוונה בעיקר לזאבים השטניים פנריר, סקול והאטי.
וָארַאנְסִי (בהינדי: , באנגלית: Varanasi), הידועה גם בשמות: קָאשִי () ובָּנַארַס (), היא עיר במדינת אוטר פרדש, הודו, אשר נחשבת לעיר הקדושה ביותר בהינדואיזם ובג'ייניזם, והיוותה חלק חשוב בהתפתחות של הבודהיזם.
העיר ממוקמת על גדות נהר הגנגס, כ-320 קילומטר מזרחית-דרומית ללאקנאו, בירתה של מדינת אוטר פרדש.
העיר מהווה מוקד תיירותי ועלייה לרגל חשוב עם מיליוני תיירים בכל שנה, הרוב בתיירות פנים.
מקור השם הוא ככל הנראה בשני היובלים של נהר הגנגס שצמודים לעיר, הנקראים וארונה ("Varuna") ואסי ("Assi").
אפשרות אחרת היא כתבי הריג ודה בהם מתייחסים לעיר בשם קאשי, מהמילה קאש - לזרוח.
ואראנסי הייתה ידועה בתור "עיר האור" בכתבים העתיקים.
לפי המיתולוגיה ההינדואית ואראנסי נוסדה על ידי האל שיווה, אחד משלושת האלים החשובים ביותר בהינדואיזם, חלק מהטרימורטי עם ברהמה ווישנו.
לפי המיתולוגיה, במהלך קרב שהתנהל בין שני האלים שיווה וברהמה, הצליח שיווה לתלוש את אחד מחמישה הראשים של ברהמה.
במקום להניח לראש, שיווה בחר לנהוג בחוסר כבוד וקשר את הראש ליד ונשא אותו איתו לכל מקום, וכאשר הגיע לוואראנסי הראש של ברהמה נפל מהיד ונעלם באדמה, ולכן נחשבת העיר לקדושה מאוד בדת ההינדואיזם.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בעיר בשנת 2014 נמצאו חפצים מהמאה ה-8 לפנה"ס, ובחפירות נוספות שנעשו באזורים מסביב לעיר נמצאו עדויות לחפצים מהמאה ה-18 לפנה"ס.
היסטוריונים מאמינים כי האזור היה מיושב זמן רב לפני.
ואראנסי נחשבה לעיר מסחר חשובה, והייתה ידועה באריגת משי ומלמלה, בשמים, שנהב ופיסול.
במהלך אמצע המאה ה-6 לפנה"ס, גאוטמה הבודהה ייסד את הבודהיזם כאשר נשא את נאומו הראשון ליד ואראנסי.
במהלך המאה ה-8 חשיבותה הדתית של העיר התחזקה אף יותר כאשר שנקרה הפיץ בעיר את השיוויזם, זרם מרכזי בהינדואיזם המתמקד בפולחן של האל שיווה, ועד היום ואראנסי נחשבת לעיר הקדושה ביותר עבור מאמיני הזרם.
במהלך המאה ה-16 העיר הייתה בשליטת אכבר, השליט השלישי של האימפריה המוגולית, שהשקיע בה ומימן את בנייתם של שני מקדשים גדולים לאלים שיווה ווישנו.
כבר בשלב זה העיר היוותה לא רק מרכז מסחרי, אלא גם מרכז תרבותי ורוחני חשוב, ומשכה אליה מלומדים ומטיפים דתיים רבים מכל רחבי דרום אסיה.
במהלך המאה ה-17, בתקופת שלטונו של אורנגזב, השליט השישי והאחרון של האימפריה המוגולית, החל להיווצר מתח בקרב תושבי המקום לאחר שאורנגזב הורה על הריסת מקדשים רבים, ובניית מסגדים במקומם.
אולם, בשנת 1707 אורנגזב נפטר, והמצב בעיר הוחזר לקדמותו מאחר שהאזור (כמו רוב חלקי תת-היבשת ההודית אז) נשלטו על ידי מלכים מקומיים שתמכו בהינדואיזם.
מאותו זמן ואילך, ובמיוחד במהלך המאה ה-18 בתקופת השלטון של האימפריה המראטהית, העיר התחילה לצמוח משמעותית ובתקופה זו נבנתה רוב העיר המודרנית, הקיימת עד היום.
הסופר האמריקאי מארק טוויין רשם בשנת 1897 את אחת האמרות המזוהות ביותר עם העיר:
בין אמצע המאה ה-19 ועד אמצע המאה ה-20, לאחר המרד ההודי הגדול בשנת 1857, העיר הייתה בשליטת הראג' הבריטי שהיה חלק מהאימפריה הבריטית.
בשנת 1910, השלטון הבריטי הכיר בואראנסי כמדינה ובעיר הסמוכה רמנגאר כעיר הבירה שלה, אך בלי להעניק לאזור סמכויות שיפוטיות.
בשנת 1916 נוסדה בעיר האוניברסיטה ההינדית בבנארס, שכיום נחשבת לאחת האוניברסיטאות הגדולות והחשובות בהודו.
לאחר שהודו הכריזה על עצמאותה בשנת 1947 העיר הפכה לחלק ממדינה אוטר פרדש.
אחוז האבטלה בוואראנסי גבוה יותר משאר הודו, ועל פי תוכנית פיתוח עירונית לעיר משנת 2016 הוערך כי רק כ-29% מתושבי העיר מועסקים (לעומת 40% מכלל האוכלוסייה, נכון לאותה שנה).
מרבית המועסקים בעיר עובדים בייצור ובמסחר, כאשר לרוב מדובר בעסקים קטנים, לעיתים עסקים משפחתיים.
התעשייה המרכזית בעיר היא אריגת משי, כאשר מוסלמים הם האוכלוסייה העיקרית העוסקת בתחום עם כחצי מיליון אורגים וסוחרים.
אחד מסוגי הבגדים העיקריים עבורם משתמשים במשי הוא הסארי, לבוש מסורתי בהודו, ואלה מואראנסי ידועים באיכותם הגבוהה ונהוג ללבוש אותם בחתונות ובאירועים מיוחדים.
התיירות היא התעשייה השנייה בחשיבותה בעיר.
לרוב מדובר בתיירות פנים מסיבות דתיות, שכן העיר מהווה את אחד ממוקדי העלייה לרגל החשובים במדינה, כאשר רוב התיירים הם מהמדינות ביהר, מערב בנגל, מאדהיה פרדש, ואוטר פרדש.
בנוגע לתיירות חוץ, הרוב מגיעים מהמדינות סרי לנקה ויפן.
עונת התיירות בעיר היא בין החודשים אוקטובר למרץ.
לאורך נהר הגנגס בעיר ממוקמות גהאטות - מדרגות אשר יורדות מהעיר לתוך מי הנהר.
רוב הגהאטות משמשות לרחצה ולטקסים דתיים, ביניהם טקס הפוג'ה, אך יש מספר גהאטות המשמשות לשרפת גווייות.
נהר הגנגס נחשב למקודש בהינדואיזם, ועל פי האמונה טבילה או פיזור האפר בנהר מקרבת את האדם למוקשה.
רוב הגהאטות בעיר נבנו בתקופת האימפריה המראטהית במהלך המאה ה-18.
הגהאט המרכזית וכנראה גם הוותיקה ביותר בעיר היא דאסאסוואמד ("Dashashwamedh"), אשר לפי המיתולוגיה ההינדואית האל ברהמה הקים במטרה לברך על בואו של שיווה.
טקס הפוג'ה המרכזי בעיר, "גנגס אארטי", מתקיים בגהאט בכל ערב בפני מאות אנשים.
גהאט מוכרת אחרת היא מניקרניקה ("Manikarnika"), אשר נחשבת לגהאט העיקרית למטרת שריפת גוויות.
ג'נטר מנטר הוא מצפה כוכבים משנת 1737, הממוקם בסמוך לגהאט דאסאסוואמד.
המצפה נבנה על ידי ג'אי סינג השני, שליט ממלכת אמבר ומייסד העיר ג'איפור, ומטרתו העיקרית הייתה למדוד את הזמן המקומי והגובה של העיר.
כמו כן, המצפה חקר את השמש, מסלולה וליקויי חמה.
במרחק של כ-10 קילומטר צפונית לוואראנסי נמצאת העיר ההיסטורית סרנאת, המקום בו גאוטמה הבודהה לימד לראשונה את ארבע האמיתות הנאצלות והבודהיזם.
הבודהה, לפני מותו, חשב על ארבע ערים אשר יכולות לשמש כאתרי עלייה לרגל לעוקביו, ביניהן העיר סרנאת.
שלוש הערים הנוספות הן: לומביני (מקום לידתו), בודגאיה (המקום בו הגיע להארה), וקושינאגר (מקום פטירתו).
הינדואים אדוקים עורכים מסעות עלייה לרגל לוואראנסי כדי לרחוץ בגנגס, להשתתף בטקסי הפוג'ה המפורסמים של העיר ולעשות מדיטציה על גדות הנהר.
ההינדואים (ומאמיני דתות אחרות, כגון בודהיסטים וג'אינים) מאמינים שטבילה בנהר, בסמוך לגהאטות (מדרגות לגוף מים) הפרוסות לאורך הגנגס שוטפת את החטאים, ופיזור אפרה של גופה בנהר לאחר המוות משפר את חיי המת בגלגולו הבא ואף מסייע להגיע מוקדם יותר למוקשה (שחרור מגלגל החיים - סמסרה).
בנוסף, מאמינים ההינדואים שכל אדם שמת בוואראנסי, ללא קשר לאמונתו או לחטאיו, ישתחרר ממעגל הלידות והמוות ויזכה בגאולה.
בשל כך מגיעים אליה, בסמוך למותם, מאמינים רבים מכל קצות הודו.
הבודהיסטים מאמינים שבסרנאת, כ-8 ק"מ מלב העיר ואראנסי, היה פארק הצבאים בו נשא הבודהא את דרשתו הראשונה בפני חמשת מאמיניו הראשונים, ולפיכך זהו מארבעת המקומות הקדושים לדת זאת.
הג'אינים ממקמים את חיו של הטירתנקארה (מעביר אוקיינוס החיים - בהשאלה המורה הרוחני) ה-23 בעיר זאת.
גם הסיקים מייחסים חשיבות רוחנית לעיר.
על פי המסורת, גורו נאנאק ביקר בעיר בשנת 1507 לרגל פסטיבל שיווהרטרי, ושם קיבל את ההארה שגרמה לו לייסד את הדת.
מקור נוסף לייחוס הקדושה לעיר הוא בעובדה שנהר הגנגס הקדוש מתחיל בהרי ההימליה ויורד לאוקיינוס ההודי כשרוב תנועתו היא בכיוון דרום ומזרח.
ורנסי היא אחת הנקודות הבודדות בהן הנהר מתעקל לכיוון צפון, כלומר, הוא פונה בחזרה לכיוון המקורות שלו שהם מקור כוחו וקדושתו.
ואראס (בספרדית: Huaraz, נהגה לעיתים בטעות על ידי ישראלים כהוואראז) היא עיר בפרו.
אוכלוסייתה מונה כ-100,000 נפש, והיא בירתם של פרובינציית ואראס ושל מחוז אנקאש.
העיר, אשר ממוקמת בהרי האנדים, למרגלות רכס הקורדיירה בלאנקה, מושכת מטיילים רבים שיוצאים ממנה ל"טרקים" בהרים.
העיר ממוקמת במרכז פרו, כ-420 קילומטרים מצפון לעיר הבירה לימה (7–8 שעות נסיעה).
גובהה של העיר הוא 3052 מטרים מעל פני הים.
העיר ממוקמת בעמק Callejón de Huaylas, הידוע כעמק מפותח מבחינה חקלאית, למרגלות "הרכס הלבן" (Cordillera Blanca).
בשנת 1538, העניק פרנסיסקו פיסארו את הזכות הרשמית לגבות את המיסים בעיר לקונקיסטאדור סבסטיאן דה טורס.
בשנת 1574 ייסד אלונסו דה סנטויו את הכפר – שבמרוצת השנים הפך לעיר.
ב-31 במאי 1970 התחוללה בעיר רעידת אדמה, בעקבותיה נהרגו כ-10,000 איש ונהרס חלק גדול מהעיר.
העיר יונגאי הסמוכה נקברה כולה, ובה נהרגו יותר מ-30,000 איש.
העיר מהווה מרכז יציאה לטרקים ולפעילויות שונות בסביבותיה, ולכן מגיעים אליה מטיילים רבים.
הפארק הלאומי וסקראן (Huascarán), אשר נמצא בסמוך לעיר, הוא יעד מועדף לתיירים ולטיילים.
בין הטרקים הידועים ליד העיר ניתן למנות את טרק הוואיוואש (Huayhuash) הפופולרי, אשר אורך כ-7–10 ימים ברכס הוואיוואש, טרק הסנטה קרוז, האורך כ-4 ימים.
קיימים גם מסלולי טיול קצרים יותר סביב העיר, כגון הטרק ללגונה 69. מהעיר ניתן לצאת גם לפעילויות אתגריות כגון סנפלינג, טיפוס קרח ועוד.
מסלולי הטיול מאופיינים בהרים גבוהים ומושלגים (לעיתים מעל 5000 מטרים מעל פני הים), בנחלים ונהרות, בלגונות ובצמחייה מגוונת.
מועדון הכדורגל וארדאר סקופיה (במקדונית: Фудбалски клуб Вардар Скопје) הוא מועדון כדורגל מקדוני מהעיר סקופיה, בירת מקדוניה.
המועדון נחשב לאחד המועדונים הבכירים לאורך השנים במקדוניה, עוד בזמן היותה של מקדוניה חלק מיוגוסלביה, אז זכתה הקבוצה באליפות יוגוסלבית אחת וגביע יוגוסלבי אחד.
אחרי התפרקות יוגוסלביה ועצמאות מקדוניה, נשארה וארדאר סקופיה אחד המועדונים הבכירים במדינה וזכתה בעשר אליפויות וחמישה גביעים לאומיים.
זהו המועדון המקדוני הראשון שהעפיל לשלב בתים אירופי כלשהו, כאשר העפיל בעונת 18–2017 לשלב הבתים של הליגה האירופית.
בזכייה זו באליפות, הפכה וארדאר למועדון המקדוני הראשון, והיחיד, לזכות אי-פעם באליפויות היוגוסלבית ובכך שברה באופן זמני את הדומיננטיות של ארבעת מועדוני הצמרת ביוגוסלביה: פרטיזן בלגרד, דינמו זאגרב, היידוק ספליט והכוכב האדום בלגרד.
עם הקמת הליגה של מקדוניה, מיצבה עצמה וארדאר כמועדון המוביל במדינה כשזכתה בשלוש האליפויות הראשונות ובשני גביעים לאומיים אך לאחר מכן הגיעו שש שנים חלשות יותר, בהן זכתה "רק" בשני גביעים מקדוניים.
הקבוצה חזרה לגדולתה לאחר תקופה זו עם חזרתו של מאמנה הדגול, גיוקו הדז'יבסקי, עמו זכתה בשתי אליפויות נוספות.
בעונת המועדון אמנם זכה באליפות מקדוניה הצפונית, אך לא השתתף במוקדמות ליגת האלופות עקב בעיות כלכליות.
עונה לאחר מכן ירד לליגה המקדונית השנייה בה נשאר שנתיים עד לחזרה בסיום עונת .
במהלך היותה נציג יוגוסלביה במעפלים האירופיים, השתתפה הקבוצה במספר מעפלים מדי כמה שנים.
בעונת 1961/62, הקבוצה שיחקה בגביע המחזיקות, אז הפסידה כבר בסיבוב הראשון לקבוצת דנפמרלין אתלטיק מסקוטלנד.
בעונת 1985/86 השתתפה הקבוצה בגביע אופ"א, אז עברה בסיבוב הראשון את קבוצת דינמו בוקרשט הרומנית בדרך להפסד בסיבוב השני לקבוצת דאנדי יונייטד הסקוטית.
בעונת 1987/88, בגביע אירופה, הפסידה הקבוצה כבר בסיבוב הראשון לקבוצת פורטו הפורטוגלית.
מאז עצמאות מקדוניה, מייצגת וארדאר את המדינה כמעט בכל עונה במעפלים האירופיים השונים, כאשר היא לא העפילה בשנים האחרונות לרוב לשלבים הגבוהים ביותר.
היא שיחקה בין השאר מול קבוצות הפאר האירופיות ראפיד בוקרשט, לגיה ורשה, רומא, צסק"א מוסקבה, סטנדרד ליאז', שאלקה 04 ובורדו.
בעונת 2017/2018 העפילה לראשונה בתולדותיה לשלב בתים בליגה האירופית.
וארארשאפאט (בארמנית: Վաղարշապատ; הידועה בכינויה אצ'מיאדזין, שהיה שמה הרשמי בין השנים 1945-1995 ()) היא העיר הקדושה בארמניה ומקום מושבו של הקתוליקוס של הכנסייה הארמנית.
העיר שוכנת במחוז ארמביר שבמערב המדינה, כ-20 ק"מ מערבית לירוואן ומהווה את הפרבר הגדול ביותר של הבירה.
במרכזה של העיר נמתחת שדרה בצורת מחומש ובמרכזה שוכנת כיכר קומיטאס.
על פי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2025, מנתה אוכלוסיית העיר כ-51,300 בני אדם.
הקתדרלה ושלוש כנסיות נוספות בעיר הוכרזו בשנת 2000 כאתר מורשת עולמית.
העיר נוסדה על ידי המלך אשר שלט בארמניה ב, במקום בו שכן קודם לכן יישוב קודם, ושמה הרשמי של העיר נגזר משמו.
סמוך לשנת 163 הייתה העיר לבירת ארמניה ושמרה על מעמד זה עד ל.
הקתדרלה בעיר נבנתה בידי גרגוריוס המאיר (Գրիգոր Լուսաւորիչ - "גריגור לוסווריץ'"), מייסד הכנסייה הארמנית והקתוליקוס הראשון שלה.
היא הוקמה לראשונה בין השנים 301–302 כשארמניה הייתה למדינה היחידה בעולם שהנצרות היא דתה הרשמית, ונחשבת למבנה הכנסייתי העתיק במדינה.
לפי אגדה מהמאה ה-5 ראה גרגוריוס הקדוש את ישו בחזונו כשהוא יורד מהשמיים ומכה בפשיט זהב על הקרקע במקום בו על הקתדרלה להיבנות.
לכן שונה שמה של העיר לאצ'מיאדזין, היינו "המקום בו ירד הבן היחיד (מהשמיים)".
בשנת 428 איבדה ארמניה את עצמאותה ובאה תחת שלטון האימפריה הסאסאנית, אולם בתקופה זו נבנו יתר הכנסיות בעיר וכן קתדרלת זוורטנוץ מספר קילומטרים ממזרח לה.
מושבו של הקתוליקוס נע ברחבי ארמניה ואסיה הקטנה משך מאות שנים ושב לעיר ב-1441. הדבר בוצע לפי המלצות של גריגור טאטבצי, אף על פי שאזור היה תחת שליטה מוסלמית.
ב ידעה העיר התפתחות ושגשוג ונשכרה ממיקומה על ציר הסחר בין טבריז באיראן וארזורום בטורקיה.
העיר שבה באופן רשמי לשם "וארארשאפאט" ב-1995, אך השימוש בשם זה מוגבל לצרכים רשמיים בלבד.
קתדרלת אצ'מיאדזין, ה"מייר טצ'אר" ("הכנסייה האם"), היא המבנה החשוב בעיר.
הכנסייה בנויה בצורת ריבוע שאורך כל אחת מצלעות הוא 20 מטר.
המבנה המקורי מתחילת המאה ה-4 הוחלף בכנסייה הנוכחית בשנת 480 ובשנת 618 הוחלפה כיפת העץ שעיטרה אותו בכיפת אבן.
הכיפה נחה על ארבעה עמודי אבן פנימיים המחוברים אל קירותיו החיצוניים של המבנה בקשתות.
מגדל הפעמונים בן שלוש הקומות נוסף בחזית הכנסייה בשנת 1648 כשבראש הקומה העליונה כיפה המונחת על שמונה עמודים.
ציורי הקיר בכנסייה נוספו ב.
בכנסייה שמורים חלקים מהצלב האמיתי, מתיבת נח, שרידיהם של השליחים פטרוס, אנדראס ותדאוס, וכן חלק מהחנית בה דקר החייל הרומאי את ישו בעת צליבתו.
סמוך לכנסייה ניצבת אנדרטה לזכר רצח העם הארמני ואנדרטה אחרת לזכר ביקורו במקום של האפיפיור יוחנן פאולוס השני ב-2001.
כנסיית הריספימה הקדושה הניצבת במזרחה של העיר הושלמה בשנת 618 במקום בו ניצבה כנסייה אחרת קודם לכן.
מתחת לכנסייה שוכן קברה של הריספימה הקדושה אשר נמלטה ב לארמניה מפני רדיפות דיוקלטיאנוס, ונסקלה לפי האגדה במקום זה לאחר שסירבה להינשא למלך טירידאטס השלישי.
הכנסייה מתאפיינת בכיפה גדולה המכסה את מרכז המבנה ובשתי נישות גבוהות בחזיתה שהיו לאחד ממאפייני הבנייה הכנסייתית בארמניה בימי הביניים.
בשנת 1653 היא שופצה באופן מסיווי וב-1790 נוסף לה מגדל פעמונים ובו שני מפלסים שונים, כשבראש העליון כיפה הדומה לזו של מגדל הפעמונים בקתדרלה.
כנסייה זו נבנתה בשנת 630 מדרום לקתדרלה, במקום בו שכנה קפלה לזכרה של גיאנה הקדושה.
לכנסייה ארבעה גמלונים, אחד בכל אחד מצדדיה, ואלה מקיפים את כיפה גדולה בצורת מתומן הנושאת גג מחודד.
בחזית הכנסייה נרתקס ובו שלוש קשתות.
כנסיית שורגאט הקדוש מאוחרת מהכנסיות האחרות בעיר והיא נבנתה מזרחית למרכז אצ'מיאדזין ב-1694.
וָארָאזְ'דִין (בקרואטית: Varaždin; בהונגרית: Varasd; בגרמנית: Warasdin; בלטינית: Varasdinum) היא עיר בצפון-מערב קרואטיה, 81 קילומטרים צפונית לזאגרב, בירת קרואטיה.
העיר שוכנת בסמוך לנהר הדראווה, וידועה בעיקר בשל מבני הבארוק, ותעשיות הטקסטיל, המזון, והמחשוב.
ההתייחסות הראשונה בכתב לוואראז'דין היא מ-1181, כאשר בלה השלישי, מלך הונגריה מזכיר במסמך משפטי את המעיינות החמים של ואראז'דינסקה טופליצה.
ב-1209 הכריז אנדראש השני, מלך הונגריה על ואראז'דין כרובע מלכותי חופשי.
העיר הפכה למרכז הכלכלי והצבאי של צפון קרואטיה.
בשל פלישות האימפריה העות'מאנית, בוצרה העיר סביב המבצר הישן וקיבלה את הצורה האופיינית לימי הביניים המכונה ואסרבורג (Wasserburg).
בתחילת המאה ה-13 הגיעו האבירים ההוספיטלרים לוואראז'דין ובנו בה כנסייה ומנזר.
בסוף המאה ה-14 עבר המבצר של ואראז'דין לידי הדוכסים של צלייה (כיום בסלובניה).
במהלך המאות הבאות עברה ואראז'דין תחת שליטתם של בעלים שונים, החשובים שבהם היו ביאטריס לבית פרנקופן; גאורג, מרקגרף של ברנדנבורג-אנסבאך מבית הוהנצולרן, שבנה את בית העירייה; וברון איוון אונגנאד (Ivan Ungnad) שחיזק את הביצורים הקיימים.
בסוף המאה ה-16 הפך הדוכס טאמאש ארדודי (Tamás Erdődy), הבאן של קרואטיה, לבעלים של המצודה כשהוא נוטל על עצמו את המעמד העובר בירושה של השליט של ואראז'דין (ז'ופאן), והמצודה נשארה בבעלות משפחת ארדודי עד 1925.
ב-1756 בחר הבאן פרניו נאדאשדי (Franjo Nadásdy) בווארארז'דין כמקום משכנו הרשמי, והעיר ואראז'דין הפכה לבירת קרואטיה כולה.
היא אירחה את הסאבור (הפרלמנט של קרואטיה) ואת המועצה המלכותית הקרואטית שנוסדו על ידי הקיסרית מריה תרזה של האימפריה הרומית הקדושה (כלומר אוסטריה).
לתקופות של הרפורמציה והקונטרה-רפורמציה הייתה השפעה רבה על ואראז'דין.
עם בואם של הישועים נוסדו הגימנסיה והמנזר, וכנסיות ומנזרים נבנו בסגנון הבארוק.
במאה ה-18 הייתה ואראז'דין מקום מושבם של אצילים קרואטים רבים, וב-1756 היא הפכה למרכז האדמיניסטרטיבי של קרואטיה.
אש פרצה בעיר ב-1776, הרסה את מרבית העיר, וגרמה להעברת המוסדות האדמיניסטרטיביים בחזרה לזאגרב.
עד תחילת המאה ה-19 נבנתה ואראז'דין מחדש והורחבה, כשהמסחר והאומנויות הזעירות משגשגים, ואליהם נוספו מאוחר יותר ייצור לבנים ומשי.
בתקופה זו נבנו התיאטרון, בית הספר למוזיקה, ובית מכבי האש.
במאה ה-20 התפתחה ואראז'דין כמרכז התעשייתי של צפון מערב קרואטיה.
בית החרושת לטקסטיל טיוואר (Tivar) נוסד ב-1918. במלחמה בין סרביה לקרואטיה ב-1991 סבלה ואראז'דין מעט עד שהבסיס הגדול הסמוך של הצבא העממי היוגוסלבי נכנע במהירות, ולכן היה מספר קטן של קורבנות בנפש.
מבסיס זה נלקח נשק רב (בעלות מוערכת של 600 מיליון דולר) לצבא הקרואטי החדש.
באמצעות המונומנטים הייחודיים והמורשת האמנותית שלה מייצגת ואראז'דין את המכלול האורבני העשיר והשמור ביותר בקרואטיה.
המצודה שבעיר העתיקה היא דוגמה יפהפייה לסגנון המבצרים של ימי הביניים.
הבנייה החלה במאה ה-14, ובמאה ה-15 נוספו לה מגדלים עגולים האופייניים לאדריכלות גותית בקרואטיה.
כיום שוכן במקום מוזיאון העיר.
הגלריה לאומנים ותיקים ובני זמננו שוכנת בארמון סרמאג' (Sermage), שנבנה בסגנון רוקוקו ב-1750.
ב-1523 בנה גאורג, המרקגרף של ברנדנבורג-אנסבאך את בית העירייה בסגנון בארוק מאוחר, כששלט האצולה של ואראז'דין מתנוסס בתחתית המגדל, והוא המשיך לתפקד כבית העירייה עד ימינו.
כל יום שבת מתבצע טקס חילופי המשמר לפני בית העירייה.
הקתדרלה של ואראז'דין, לשעבר הכנסייה הישועית, נבנתה ב-1647, ומאופיינת בחזית בארוקית קלאסית, מזבח וציורים מהמאה ה-18.
קיימים בעיר ארמונות ובתים רבים שנבנו בסגנונות הבארוק והרוקוקו, בהם בניין התיאטרון הלאומי הקרואטי בוואראז'דין, שנבנה ב-1873 ותוכנן על ידי האדריכלים הווינאים הנודעים הרמן הלמר (Herman Helmer) ופרנדינד פלנר (Ferdinand Fellner).
פסטיבל מוזיקת בארוק מתקיים בעיר מדי שנה בסוף חודש ספטמבר מאז 1971 בשם ערבי הבארוק של ואראז'דין (Varaždinske barokne večeri), ומושך אליו כמה מטובי המוזיקאים ואוהבי המוזיקה מקרואטיה והעולם.
בסוף אוגוסט ותחילת ספטמבר מתקיים פסטיבל חוצות היסטורי "שפנציר פסט" (Špancir fest).
לעיר יש קבוצת משמר טקסית המכונה פורגארי (Purgari), המשתתפת בטקסים שונים המבוצעים בעיר כמו גם בטקס השבועי "החלפת המשמר" המבוצע לפני בית העירייה.
ואראז'דין היא אחת הערים הקרואטיות הבודדות שתעשייתה לא נפגעה מהמלחמה ב-1991. מלבד ענק הטקסטיל Varteks, שוכנים בה מפעלים חשובים למזון (Vindija), מתכת ובנייה.
גם הסקטור הפיננסי והבנקאי מפותחים היטב.
פיתוח כלכלי נוסף קיבל עידוד מיצירת אזור השקעה חופשי.
בהתחשב בגודלה יש לוואראז'דין מערכת חינוך מפותחת.
שבעה בתי ספר יסודיים, עשרה בתי ספר תיכוניים (שתי גימנסיות ציבוריות, שתי גימנסיות פרטיות, ובתי ספר מקצועיים שונים), ארבעה קולג'ים ושתי פקולטות (הפקולטה לטכנולוגיית המידע והפקולטה לגאוטכניקה) שהן חלק מאוניברסיטת זאגרב.
אל העיר ואראז'דין מובילים כמה כבישים ראשיים מכל הכיוונים.
תשתית הכבישים טובה וכוללת את הכביש המהיר בתשלום שכיוונו צפון דרום המחבר את זאגרב עם מעבר הגבול להונגריה בגוריצ'ן, כמו גם אל חוף הים האדריאטי.
בנוסף יש כביש מהיר שכיוונו מזרח מערב המחבר את העיר לגבול סלובניה ולערים קופריווניצה ואוסייק ולחלק המזרחי של קרואטיה.
העיר מקושרת לפרברים ולכפרים שבסביבה באמצעות מערכת אוטובוסים ציבוריים.
בעיר יש גם תחנת רכבת ותחנת אוטובוסים ששתיהן מצויות במרחק של 10 דקות הליכה ממרכז העיר.
השימוש העיקרי ברכבת הוא למשא, בשל חוסר ההשקעה בתשתית הרכבות במדינה.
שרות האוטובוסים של ואראז'דין נחשב מעולה והוא מציע שרות קבוע ליעדים מקומיים, לאומים ובינלאומיים, כמו גם ליעדים עונתיים לים האדריאטי.
שדה תעופה קטן השוכן בפאתי ואראז'דין משמש בעיקר מטוסי ריסוס ומטוסים קלים עבור סיורי תיירות.
ואראז'דין כיום היא אתר תיירות פופולרי בתקופת הקיץ, ומבקרים בה כמה מאות אלפי תיירים מדי שנה.
לעיר יש כמה מוקדי משיכה תרבותיים (מוזיאונים רבים, גלריות ותיאטראות), מסחריים (מרכזי קניות בלב העיר) וספורטיביים.
בנוסף מתחוללים בעיר שני אירועים המושכים קהל, פסטיבל שפנציר המתרחש בסוף אוגוסט ותחילת ספטמבר ופסטיבל מוזיקת בארוק המתרחש בסוף ספטמבר.
יהודים התיישבו לראשונה בוואראז'דין ב-1777. בוואראז'דין הוקם ב-1826 בית הספר היהודי הראשון בקרואטיה.
רוב היהודים היו שייכים למעמד העליון בעיר ויעיד על כך בית הכנסת המפואר שנבנה ב-1861 בסגנון נאו-מורי על פי תכנונו של ואלנט מוראדיני (Valent Morandini).
בית הכנסת היה בנוי כך שהתקרה של חלקו המרכזי הייתה קמורה ומשני צדדיו של החלק המרכזי הייתה קומה שנייה של עזרת הנשים.
בשנת 38–1937 היו בוואראז'דין כ-1,000 יהודים, אבל בסיום שלטון האימים של האוסטאשה לא נותרו יהודים בוואראז'דין.
במהלך מלחמת העולם השנייה איבן ברסקוור פעל להצלת יהודי העיר ועל כך קיבל הכרה כחסיד אומות העולם.
מהעבר היהודי של ואראז'דין נותרו בית הקברות היהודי ובית הכנסת.
בית הקברות היהודי מצוי מזרחית לעיר בדרך לקופריבניצה.
אומנם היו כמה מקרים של ונדליזם ומצבות הופלו, אך כללית מצב שימור המצבות הוא טוב בית הכנסת ניזוק במלחמה, שופץ חלקית עם סיומה, שימש לאחסון ואחר כך כבית קולנוע שנסגר בסופו של דבר.
בשנת 2008, החליטה עיריית ואראז'דין לשפץ את בית הכנסת על מנת להופכו למרכז תרבות.
במסגרת הקשרים המתהדקים בין קרואטיה לישראל, ביצעה העירייה את פסטיבל ערבי הבארוק של 2008 בשיתוף מדינת ישראל כנותנת חסות רשמית, כאשר הכוונה הייתה לחנוך את בית הכנסת במסגרת האירוע בהופעה של אנסמבל נובילה הישראלי.
בסופו של דבר נערך האירוע בבית הכנסת בתנאים ארעיים, כאשר בדים מכסים את הפיגומים.
לקהילה זו השתייכו יהודי העיירה קְרָאפִּינָה.
קהילה נוסדה שם במחצית השנייה של המאה ה-19. יהודים נקברו בחלקה יהודית בבית העלמין העירוני.
ב-1931 נמנו שם 60 יהודים ובפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 45 נפשות.
נכון ל-2009 הייתה החלקה היהודית בבית העלמין הכללי מתוחזקת ונמצאו בה 30 מצבות שהכיתוב עליהן היה בעברית, בגרמנית ובסרבו-קרואטית.
בעיר זו נולד יאנוש ליקאי בשם קודם לייטנר (1895 - ניו יורק, 1925) שהיה סופר, עיתונאי, פוליטיקאי, הונגרי-יהודי, שכחבר בחוג גלילאו ביצע ניסיון התנקשות, שלא הצליח, בראש ממשלת הונגריה אישטוואן טיסה בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
ואריג (באנגלית Varig; בפורטוגזית VRG Linhas Aéreas) הייתה חברת התעופה הלאומית של ברזיל.
בסיסה הראשי נמצא בסאו פאולו.
החברה פורקה בשנת 2005, הוקמה מחדש על ידי חברת התעופה הברזילאית גול בשנת 2006 ושולבה כחלק מהמותג.
החברה נוסדה במאי 1927 בעיר פורטו אלגרה והייתה חברת התעופה הראשונה בברזיל.
טיסתה הראשונה של החברה התקיימה ב-15 ביולי אותה שנה בקו פורטו אלגרה - ריו גראנדה במטוס ימי מסוג דורניר ואל.
ואריג נועדה בתחילה לבצע טיסות פנים בדרום ברזיל אך באוגוסט 1942 כבר ביצעה החברה טיסה בינלאומית ראשונה למונטווידאו.
בשנת 1965 סגרה ממשלת ברזיל את חברת התעופה הלאומית עד כה "פאנאייר דו ברזיל" ובעקבות מהלך זה הפכה ואריג לחברת התעופה הלאומית וכן נפתחו קווים טרנס אטלנטיים ראשונים.
ביולי 2005 החלה החברה בהליך פירוק ובמאי 2006 הוצעה למכירה.
ביולי אותה שנה נקנתה החברה על ידי קבוצת "וולו" והחלה להתפתח מחדש.
בשנת 2007 נקנתה החברה על ידי חברת התעופה גול, וכיום כל מטוסיה של ואריג מבצעים את טיסותיה של גול.
דגם מספר מטוסים תכולת מושבים (קונפיגורציה) הערותבואינג 737-7009124בואינג 737-80010162
ואראפ הייתה אחת מעשר "המדינות", כלומר היחידות הפדרליות שהמרכיבו את דרום סודאן בין השנים 2011 ל-2015. שטח ואראפ הוא 31,027 קמ"ר ונכון ל-2008 עמדה אוכלוסייתו על 920,045 נפש.
טירת וארטבורג היא טירה הממוקמת על מצוק בגובה 410 מטרים המשקיף על העיר אייזנך במדינת תורינגיה אשר בגרמניה.
הטירה, שהוקמה בשנת 1067 הוספה לרשימת אתרי המורשת העולמית בשנת 1999.
הטירה הוקמה בשנת 1067 בידי לודוויג דר שפרינגר, רוזן שאוונבורג.
על פי המסורת קיבלה הטירה את שמה כאשר מייסדה הניח עיניו לראשונה על הגבעה עליה נבנתה הטירה, נפעם מיופיו של המקום וצעק:
זהו משחק מילים על המילים הגרמניות - מצודה (Burg) והר (Berg) הדומות זו לזו.
על דר שפרינגר נאמר כי ציווה להעביר חימר מאדמותיו אל ראש ההר על מנת לבנות טירה במקום אשר לא היה שייך לאדמותיו.
אך ככל הנראה מקור שמה של הטירה הוא למעשה צמד המילים מבצר-תצפית (Wacht-burg).
וארטרבורג נותרה מקום מושבם של רוזני תורינגיה עד שנת 1440 וכחצר התרבות הפכה הטירה למקום הכינוס לתחרויות האבירים בשנת 1207. התחרויות אשר התקיימו בטירה שימשו מקור השראה פואטי לאופרה "טנהויזר" פרי עטו של ריכרד וגנר.
בהיותה בת 4, נשלחה אליזבת מהונגריה בידי אימה לווארטבורג על מנת להתחנך שם, ולהיות בת לוויה ללודוויג החמישי.
היא חייתה שם משנת 1211 ועד 1228 ונודעה ברוחב ליבה ונדיבותה.
שלוש שנים לאחר שעקרה למרבורג עם מות בעלה, מתה אליזבת בגיל 24 והוכרה כקדושה על ידי הכנסייה הקתולית.
מחודש מאי 1521 ועד ליולי 1522 השתכן מרטין לותר בטירה בעקבות עצתו של נסיך סקסוניה פרידריך החכם על מנת לערוב לביטחונו לאחר נידויו בידי האפיפיור לאו העשירי וחוסר רצונו לחזור בו מאמונותיו בפני דיאט וורמס.
במהלך תקופה זאת, תחת השם הבדוי "היונקר גיאורג", תרגם לותר את הברית החדשה לשפה הגרמנית.
ב-18 באוקטובר 1817, התכנסו כ-450 סטודנטים למרגלות הטירה על מנת לחגוג את הניצחון על צבאות נפוליאון בונפרטה שנתיים קודם לכן, תוך גינוי השמרנות, וקריאה לאחדות גרמנית.
בין הדוברים במצעד היו היינריך הרמן ריימן, ממשוחררי הליצו פרייקור, הסטודנט לפילוסופיה לודוויג רגידר, והאנס פרדיננד מאסמן.
תחת רשותו של הכומר הנעדר פרידריך לודוויג יוהאן, הועלו באופן סמלי על המוקד ספרים כגון: קוד נפוליאון, וכן מגילות עליהם נרשמו שמות ספרים קונסרבטיביים רבים.
אירוע זה, לצד מצעד דומה בשנת 1848 נחשב כיסודה של התנועה לאחדות גרמנית.
הטירה שופצה מספר רב של פעמים לאורך שנות קיומה ותוספות מאוחרות נבנו מעל חלקיה המקוריים.
בין השנים 1953 ועד 1966 שחזרה ממשלת גרמניה המזרחית את המבנה כך שיוצג כפי שנראה במאה ה-16, שחזור אשר כלל את חדרו של מרטין לותר כולל רצפת העץ המקורית והקירות המצופים.
הארמון הרומנסקי (או האולם הגדול) הוא העתיק והמרשים ביותר מבין הבניינים.
מלבד הקפלה, הוא כולל את הזנגרסאל (Sängersaal) אשר היה למעשה הרקע למערכה השנייה באופרה טנהויזר פרי עטו של ואגנר.
חלקים רבים ממבנה הארמון מתוארכים לשנים 1157–1170 כסמל לכוחם ומקום משכנם של רוזני תורינגיה.
שער הטירה, השוכן מאחורי גשר מתרומם, מהווה את הכניסה היחידה לתוכה, והוא נותר כפי שהיה לפני מאות שנים.
בית האבירים וצידו המערבי של הגשר המתרומם בנוי בחלקו מעץ, ומתוארך למאה ה-15. ככל הנראה שימש הביתן למגורי המשרתים והשומרים של שוכני הטירה.
המגדל הדרומי, היחידי אשר נשתמר כפי שהיה בימי הביניים, נבנה בשנת 1318 וכולל בתוכו את הצינוק, ומגדל העוז אשר בניתו הסתיימה בשנת 1859 והוא כולל רכיבים רבים מן המגדל שקדם לו (שנבנה בימי הבניים) שעל גגו מתנוסס צלב בגובה 4 מטרים.
בניינים נוספים אשר כלולים במתחם הם בית המושל, בו ממוקם חדרו של לותר, שתי טיילות מקורות, מעברי אליזבת ומרגרט וחדרי הנשים בהם ממוקם אוסף וארטבורג.
הנשקייה של וארטבורג, אשר בשיאה כללה אוסף של כ-800 כלי נשק וחלקי שריון כשריונו של אנרי השני, מלך צרפת וחפציהם של פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה והאפיפיור יוליוס השני, נבזז בידי כוחות הצבא האדום לאחר כיבוש גרמניה בשנת 1946 ועקבותיהם אבדו בברית המועצות.
מקצת מן הפריטים נמצאו במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 והוחזרו לממשלת גרמניה המזרחית.
במשך מאות שנים שימשה וארטבורג כמקום עלייה לרגל בעבור אנשים רבים, הן מתוך גרמניה והן מחוצה לה, עקב מקומה בהיסטוריה של גרמניה ובהיסטוריה של הנצרות ומספר מקומות וכלי רכב נקראו על שמה של הטירה.
וָארְדָאר (במקדונית: Вардар, ביוונית: Αξιός, אָקְסִיוֹס) הוא הנהר הארוך ביותר במקדוניה הצפונית, וזורם גם בשטח יוון.
מקורו ברכס הרי שר פלנינה, ליד העיר גוסטיבר, ונתיבו עובר דרך העיר סקופיה עד למוצאו בים האגאי, מערבית לסלוניקי שבחבל מרכז מקדוניה ביוון.
מקור המילה וארדאר מהשם וורדו-וורי, מהשפה הפרוטו-הודו-אירופית אשר קדמה לקבוצת השפות ההודו-אירופאיות ומשמעה "מים שחורים".
ביוונית מכונה הנהר "אקסיוס" ומשמעות השם "מים כהים" בניב התראקי העתיק.
הנהר מוזכר גם בכתביו של הומרוס.
באזור שפך הנהר האדמה פורייה ובשטח מגדלים גידולים חקלאיים שונים.
בשטח מקדוניה הצפונית תוואי הנהר ברובו הררי.
לאורך תוואי הנהר עוברים הכביש המהירים כביש מספר 1 – חוצה יוון והכבישים M1 ו-E75 במקדוניה הצפונית.
בתוואי המקדוני של הנהר שורר אקלים ממוזג אשר משתנה בהדרגה לאקלים ים תיכוני ככל שמקרבים לשפכו.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת נעה בין 10oc ל 14oc.
השטח מדרום מזרח לנהר, המהווה שני שלישים משטחה של מקדוניה הצפונית, מכונה על שמו, מקדוניה הווארדארית והיה עילה לסכסוכי גבול ומלחמות בין סרביה, יוון וממלכת בולגריה עוד מחתימת חוזה סן סטפנו אשר סיים את המלחמה העות'מאנית-רוסית.
הבולגרים רואים בשטח חלק ממולדתם ההיסטורית משום שהיה חלק מהאימפריה הבולגרית הראשונה, תוך שהערים אוחריד וסקופיה היו ערי בירתה.
קרבות כבדים התנהלו באזור במלחמת הבלקן הראשונה והשנייה והוא היווה את הזירה העיקרית בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה, כאשר בסיומה הובסו הבולגרים ואיבדו את השטח בהתאם לסיכומי חוזה ניי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הצטרפה ממלכת בולגריה למדינות הציר והוורמאכט אשר נכנס לבולגריה ללא קרב, השתמש בשטחי המדינה כבסיס לכיבוש ממלכת יוגוסלביה.
גרמניה הנאצית מסרה את השטח לבולגרים בעלי בריתם כפיקדון עד סוף המלחמה, תוך הבטחה להכרה בתביעותיהם הטריטוריאליות לאחריה.
הצבא הבולגרי עצר וגירש באכזריות את כל יהודי מקדוניה הווארדארית אל מחנה ההשמדה טרבלינקה, לפי צו המלך בוריס השלישי.
לאחר המלחמה, הוחזר השטח ליוגוסלביה.
וארזה (באיטלקית ; בלטינית Baretium) היא עיר וקומונה בצפון מערב לומברדיה, איטליה, כ-55 ק"מ מצפון למילאנו המשמשת כבירת נפת וארזה.
העיר שוכנת למרגלות סאקרו מונטה די וארזה וצופה אל אגם וארזה.
שדה התעופה המשרת את העיר הוא נמל התעופה מילאנו-מלפנסה.
קבוצת הכדורסל של העיר, פלקנסטרו וארזה, משחקת בליגת העל האיטלקית בכדורסל וזכתה באליפות עשר פעמים.
בנוסף העפילה הקבוצה לגמר גביע אירופה לאלופות במשך עשר שנים ברציפות, וזכתה בו חמש פעמים.
קבוצת כדורגל וארזה שיחקה בעבר בסרייה א'.
ואריס דירי (בסומלית: Waris Diiriye), נולדה ב-1965, היא דוגמנית, סופרת ופעילת זכויות אדם סומלית, הפעילה בעיקר במלחמה בהשחתת איבר המין הנשי.
דירי נולדה לשבט נוודים באזור גַלְקַעְיוֹ (Galkacyo) בסומליה.
בגיל 5 עברה תהליך של השחתת איבר המין הנשי.
בגיל 13 ברחה ממשפחתה שרצתה להשיאה לגבר מבוגר.
היא הגיעה למוגדישו ומשם עברה ללונדון ועבדה כעוזרת בית אצל דודתה שהייתה אשת השגריר הסומלי בלונדון.
לאחר חזרת משפחתה לסומליה, נשארה בלונדון והחלה לעבוד בניקיון בסניף של מקדונלד'ס.
בעת עבודתה במקדונלד'ס פגש בה צלם האופנה טרנס דונובן, שהציע לה לעבוד בדוגמנות.
ב-1983 הוא צילם אותה ללוח השנה של פירלי.
בעקבות עבודה זו היא החלה לעבוד עבור חברות אופנה כגון: שאנל, לוי'ס, לוריאל ורבלון.
היא דגמנה בתצוגות אופנה בלונדון, במילאנו, בניו יורק ובפריז, והופיעה גם על שעריהם של כתבי עת העוסקים באופנה כגון: Elle, גלאמור וווג.
היא הופיעה גם בתפקיד קטן בסרט ג'יימס בונד 007 באזור המסוכן.
בשנת 1995 יצר ה-BBC סרט תיעודי שעסק בקריירה שלה כדוגמנית ונקרא "נוודת בניו יורק".
בשנת 1997, בעת ריאיון למגזין האופנה "מארי קלייר", סיפרה דירי לראשונה על השחתת איבר המין הנשי שעברה בהיותה ילדה.
הראיון התפרסם בכל העולם וזכה לכיסוי נרחב.
בעקבות הראיון הפכה בשנת 1997 לשגרירת האו"ם בנושא המאבק נגד השחתת איבר המין הנשי.
בשנת 1998 כתבה את ספרה האוטוביוגרפי "פרח המדבר" (Desert Flower) שהוא פירוש שמה בסומלית.
באותה שנה ביקרה את אמה בסומליה.
הספר תורגם לעברית בידי סיגל אדלר וראה אור בהוצאת דניאלה די נור ומודן בשנת 2010.
דירי פרסמה לאחר מכן מספר ספרים נוספים הכוללים את: "Desert Dawn" (שחר מדבר) שבו היא מתארת את מסעה לסומליה לביקור משפחתי שאירע 12 שנים לאחר פרוץ מלחמת האזרחים בסומליה, "Letter To My Mother" (מכתב לאמי), ו-"Desert Children" (ילדי מדבר) שיצא כחלק ממסע הפרסום האירופי נגד השחתת איבר המין הנשי.
בשנת 2005 קיבלה אזרחות אוסטרית, והיא גרה בווינה.
בשנת 2009 יצא סרט קולנוע "פרח מדבר" המבוסס על ספרה.
את דמותה של דירי גילמה הדוגמנית האתיופית ליה קבדה.
הסרט הוקרן בארצות רבות, בהן: צרפת, ספרד, ישראל, פולין ועוד.
בינואר 2010 זכה הסרט במינכן בפרס הסרט הבווארי בקטגוריית הסרט הטוב ביותר.
הסרט היה גם מועמד לפרס בפסטיבל הסרט הגרמני בקטגוריית הסרט הבולט של השנה.
הסרט זכה לפרס הקהל בקטגוריית הסרט האירופאי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן.
בשנת 2010 מונתה על יד האיחוד האפריקאי כשגרירת שלום לשנה בנושא שלום וביטחון.
בנה אליק נולד בשנת 1997. הוא חי עם אביו בארצות הברית.
בשנת 1997 עזבה דירי את עבודתה כדוגמנית והתמקדה בפעילות כנגד השחתת איבר המין הנשי וכן כשגרירת האו"ם בנושא.
בשנת 2002 הקימה דירי בווינה את "קרן ואריס דירי" שמטרתה היא להעלות את המודעות לסכנות הצפויות לנשים כתוצאה ממילתן.
בינואר 2009 היא ייסדה ביחד עם הטייקון הצרפתי פרנסואה אנרי-פינו (François-Henri Pinault), אשתו והשחקנית סלמה הייק את ארגון "PPR" העוסק בכבוד וזכויות נשים.
בנוסף הקימה את "קרן שחר מדבר" (Desert Dawn Foundation) העוסקת בגיוס כספים עבור בתי ספר ומרפאות בסומליה.
פעילותה של דירי זיכתה אותה במספר פרסים:
"פרס אשת השנה" מטעם מגזין האופנה גלאמור (2000)
"פרס קורין" (Corine Award) מטעם איגוד הסחר הגרמני למכירת ספרים (2002)
פרס "שתי כנפיים" המוענק מדי שנה לאנשים המקדמים את תנאי החיים של אנשים במדינות מתפתחות (2003}.
"פרס נשות העולם" שניתן על ידי מיכאיל גורבצ'וב נשיא ברית המועצות לשעבר (2004)
פרס על שם הבישוף אוסקר רומרו שניתן על ידי הכנסייה הקתולית (2005)
"אות לגיון הכבוד שניתן על ידי נשיא צרפת ניקולא סרקוזי (2007).
נפת וארזה (באיטלקית: Varese) היא נפה במחוז לומברדיה שבאיטליה.
בירתה וארזה, אך העיר הגדולה ביותר היא בוסטו ארסיציו.
הנפה היא הרביעית במספר תושביה אחרי מילאנו, ברשה וברגמו.
הנפה גובלת בצפון עם שווייץ (קנטון טיצ'ינו), במזרח בנפת קומו, בדרום בנפת מונצה-בריאנצה ובמילאנו.
נהרות בנפת וארזה הם : הנהר טיצ'ינו (איטלקית Ticino), הנהר אולונה (איטלקית Olona) והנהר טרזה (איטלקית Tresa).
אגמים בנפת וארזה הם: אגם מאג'ורה המשתרע על פני 212 קילומטר רבוע.
האגם עמוק מאוד, עומקו הממוצע 177 מטר והנקודה העמוקה ביותר בו היא 372 מטר.
אגם לוגאנו (איטלקית Lago di Lugano) בשטח של 48.7 קמ"ר.
עומקו הממוצע של האגם הוא 288 מטר.
אגמים נוספים הם: אגם וארזה (איטלקית Lago di Varese) בשטח של 14.95 קמ"ר.
עומקו המרבי של האגם הוא 26 מטר והעומק הממוצע הוא 11 מטר.
אגם קומאביו (איטלקית Lago di Comabbio) בשטח של 3.4 קמ"ר.
שטח פני האגם הוא כ-3.4 קמ"ר והעומק המרבי כ-8 מ'.
אגם מונאטה (איטלקית Lago di Monate) בשטח של 2.5 קמ"ר שעומקו יותר מ-41 מטר, אגם דליו (איטלקית Lago Delio) בשטח של 0.485 קמ"ר, אגם גאנה (איטלקית Lago di Ganna) בשטח של 0.07 קמ"ר, אגם גירלה (איטלקית Lago di Ghirla) בשטח של 0.28 קמ"ר ואגם ביאנדרונו (איטלקית Lago di Biandronno).
ואראז'י (ביפנית: 草鞋) הם כפכפים יפניים שגם הסוליה וגם הרצועות שלהם מיוצרים מחבל.
בעבר ייצרו את החבל מגבעולי אורז, אך במהלך הזמן עברו לשימוש גם בחומרים אחרים.
הסמוראים היפנים ולוחמים רגליים בימי הביניים וגם אנשים רגילים נהגו לנעול ואראז'י.
נעילתם נעשתה כשקצות האצבעות חורגות מחוץ לכפכף.
כיום נועלים ואראז'י בעיקר נזירים בודהיסטים.
וארדאר (במקדונית: РК Вардар) הוא קבוצת כדוריד מהעיר סקופיה שבמקדוניה, שמתחרתה בליגה העליונה של מקדוניה.
הקבוצה נוסדה בשנת 1961. בתקופת יוגוסלביה הוא לא הגיע להישגים של ממש.
לאחר הקמת מקדוניה העצמאית, וארדאר הפכה להיות בין הקבוצות החזקות במדינה.
היא ניצחה באליפות המדינה 14 פעמים ו-13 פעמים זכתה בגביע.
שלוש פעמים הקבוצה הגיע לרבע הגמר של ליגת האלופות בכדוריד ובעונת 2016/2017 ובעונת 2018/2019 זכתה בגביע.
בנוסף לכך, 3 פעמים היא הייתה בחצי גמר של גביע מחזיקות גביע.
וארירפטור (שם מדעי: Variraptor; מילולית: "השודד של נהר ואר") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הדרומאוזאוריים אשר חי בסופו של תור הקרטיקון.
היצור התגלה ב-1992 בתצורת ארז'יל א גרה א רפטיל (Argiles et Grès à Reptiles Formation) שבדרום צרפת וקיבל שם ב-1998. את שמו קיבל על שם הנהר ואר שבאלפים הימיים, לא הרחק ממקום הימצאו.
בסוג נמצא מין אחד - Variraptor mechinorum התבסס על שלוש חוליות, עצם סקרום וכן עצמות אגן.
מבנה הגוף שהתבסס על דמיון לדרומזאורים אחרים הוביל למחשבה שהיה דומה לדיינוניכוס קטן באורך 2 מטר.
מספר חוקרים קבעו שסוג זה צריך להיות שייך לסוג Pyroraptor, שגם חי בצרפת, ולהיות מוטל בספק.
חוקרים אחרים רואים בדינוזאור שייך לקבוצה אחרת של קלורוזאוריה.
כמו חברים רבים בקבוצה ייתכן שגופו כוסה בנוצות.
וארבוץ (בהונגרית: Varbóc) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
וארבו (בהונגרית: Varbó) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם אוכלוסיית וארבו קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות מ-1,170 תושבים בשנת 1990 עד 1,070 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-8%).
בווארבו חיו מעט יהודים ובמקום קיים בית קברות יהודי.
וארבלוג (בהונגרית: Várbalog) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם בוארבלוג מספר התושבים נמצא בירידה.
וארושלד (בהונגרית: Városlőd) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בוארושלד מספר התושבים נמצא בירידה.
בוארושלד חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
ואקרוס דה ביאמון (בספרדית: Vaqueros de Bayamón) היא קבוצת כדורסל פוארטו ריקנית מהעיר באימון, המתחרה בליגת העל המקומית וזכתה בה 15 פעמים.
קואקרוס דה ביאמון הוקמה בשנת 1930 וכבר בשנת 1933 זכתה באליפות הליגה.
במהלך שנות ה-40 של המאה ה-20 הקבוצה לא הייתה פעילה וחזרה להתחרות רק בשנת 1954. מאז בשנת 1955 היא מתחרה בשם הנוכחי מסיבות חסות.
בשנת 1967 היא זכתה באליפות בפעם השלישית.
שנות ה-70 של המאה ה-20 היו תקופת הזהר של המועדון וכוכב שלה רובן רודריגס.
בין יתר ההישגים הקבוצה זכתה באליפות חמש שנים ברציפות.
רובן רודריגס עזב את הכדורסל לאחר 23 עונות בהן זכה באליפות 9 פעמים וקלע 11539 נקודות ב-631 משחקים.
עולם הבית של הקבוצה כולל 12 אלף מקומות ונקרא על שמו של הכוכב.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 הקבוצה זכתה מספר פעמים באליפות.
תחילת המאה ה-21 לא הייתה מוצלחת וקבוצה הצליחה להגיע לחצי גמר של הליגה בלבד.
בשנת 2009 הקבוצה זכתה באליפות ה-14 שלה.
באותה עונה כוכבי הקבוצה כרמלו לי ודניאל סנטיאגו היו בין כוכבי נבחרת שזכתה במקום השני באליפות אמריקה.
בשנת 2020 אליפות הליגה צומצמה, אך קבוצה הצליחה לסיים באותה בהצלחה וזכתה באליפות הליגה בפעם ה-15.
ליגת העל הפוארטו ריקנית (15)
וארוארה ברוזדינה הייתה ציירת ריאליסטית רוסית, בעיקר של סצנות ז'אנר.
ב-1875 היא עברה לסנט פטרסבורג כדי לגור עם דודה, הצייר פאבל צ'יסטיאקוב, שנתן לה את שיעורי הציור הראשונים שלה.
חמש שנים לאחר מכן, היא נכנסה לאקדמיה הקיסרית לאמנויות שם הפכה לתלמידתו הפורמלית.
בהיותה שם, היא זכתה במדליית כסף וסיימה את לימודיה ב-1885.
היא החלה להשתתף בתערוכות לאחר 1888; במיוחד אלה של האקדמיה (עד 1916), בחוג האמנות הנשית (1889) והאגודה לאוהבי האמנות של מוסקבה (1895–1896).
הציור שלה, "הנזירה", נרכש על ידי פאבל טרטיאקוב ב-1896. אחת מיצירותיה, "המתבודדת" הוצגה בתערוכת הרכישה של לואיזיאנה ב-1904. יחד עם ציורים רוסיים רבים אחרים היא נעלמה שם ולא נמצאה שנים רבות.
בשנות ה-20, לאחר שהייתה זמן מה בחצי האי קרים, עברה להתגורר בביתו של צ'יסטיאקוב במחוז פושקין, שם כתבה את הזיכרונות של חייו ומשכה אליה חוג תלמידים שרצו ללמד את שיטותיו .
היא נהרגה על ידי חיילים גרמנים, במהלך בראשית המצור על לנינגרד, בזמן שניסתה למנוע מהם לבזוז את ביתה.
ניתן למצוא את ציוריה בגלריה טרטיאקוב ובמוזיאון הרוסי.
וארדה סת'ו היא שחקנית אנגלייה ממוצא הודי.
סת'ו נולדה בקרלה, הודו להורים רופאים ולה אחות תאומה - אבהאיה.
בגיל צעיר עברה לעיר ניוקאסל על הטיין שבצפון-מזרח אנגליה ושם למדה בתיכון דן אלן (Dame Allan's Schools).
בהמשך עברה ללונדון ושם למדה תיאטרון בתיכון הנוער הלאומי (National Youth Theatre).
במהלך לימודיה למדה גם מחול מסוג Mohiniyattam ו-Bharatanatyam צורות ריקוד מסורתיות בהודו.
היא גם זכתה בתחרות מיס ניוקאסל ב-2010. סת'ו גם בוגרת בלימודי וטרינריה ופיזיולוגיה מאוניברסיטת בריסטול ובוגרת לימודי משחק מבית הספר לאומנויות הבמה בלונדון
הופעתה הראשונה בקולנוע הייתה ב-2010 בסרט הקצר "Impressions" בתפקיד סמנה.
שנה לאחר מכן שיחקה בסרט הפשע "Sket" בתפקיד קיראן.
שנה לאחר מכן הופיעה בסרט "English: An Autumn in London" בתור מגאנה סקריה.
ב-2016 הופיעה בסרט חלום ליל קיץ בתור פיסבלוסום.
אותה שנה שיחקה במותחן האשליה 2 לצד דניאל רדקליף ומייקל קיין בתור אחת מעוזרותיו של קיין.
בנוסף היא שיחקה החל מ-2015 גם בסדרות טלוויזיה שונות ביניהם: דוקטור, דוקטור פוסטר, האנה, "New Blood", "Hard Sun" ובשניים מעונות הסדרה מכת מחץ בתור מנישה צ'טרי, רב-טוראית בצבא הבריטי.
ב-2022 שיחקה בסרט "עולם היורה: עולם חדש", בתור מדריכת שדה בשם שירה ובהמשך שיחקה במותחן הפשע "עברתי במקרה" של נטפליקס.
בשנת 2023 שיחקה בעונתה השנייה של סדרת הפשע הקומית "Annika " של ערוץ Alibi.
בשנת 2024 ביצעה הופעת אורח בסדרה "דוקטור הו".
ואריו (ביפנית: ワリオ, באנגלית: Wario) הוא דמות בדיונית מזכיון משחקי הווידאו "מריו" של חברת נינטנדו.
ואריו נוצר כמעין דופלגנגר מרושע של מריו.
בניגוד למריו האמיץ והאדיב, ואריו מתואר כחמדן, רגזן, וחסר הליכות אשר מקנא בתהילה לה זכה מריו, ולעיתים רבות זומם כיצד יהפוך עשיר מספיק על מנת שהוא יוכל להיות פופולרי כמו מריו.
עם זאת, התוכניות הללו כמעט תמיד נכשלות.
ואריו הופיע לראשונה במשחק הגיים בוי משנת 1992 "Super Mario Land 2: 6 Golden Coins" בתור האנטגוניסט הראשי והבוס האחרון אותו מריו צריך להביס.
שמו הוא הלחם בסיסים של "מריו" ושל המילה היפנית ווארואי (悪い) שפירושה "רע".
ואריו עוצב על ידי הירוג'י קיוטאקה והוא מדובב על ידי צ'ארלס מרטינה אשר מדבב דמויות רבות אחרות בסדרה, כולל את האחים מריו ולואיג'י ו-ואלואיג'י שותפו.
עם השנים הפך ואריו לכוכב סדרות משחקים משלו, ביניהן "Wario Land" ו-"WarioWare".
בנוסף לכך דמותו של ואריו נכללה גם במשחקי ספין-אוף שונים של סדרת משחקי מריו, וכן במשחקים אחרים של חברת נינטנדו, כמו בין היתר סדרת משחקי הלחימה .Super Smash Bros, אשר מהווה סוג של קרוסאובר של דמויות שונות ממשחקי חברת נינטנדו.
דמותו כיכבה גם במדיות אחרות, למשל הרומן הגרפי "Super Mario Adventures".
השותף למזימותיו של ואריו הוא ואלואיג'י, אויבו המושבע של לואיג'י.
ואריו ו-ואליג'י לעיתים קרובות משתפים פעולה במשחקי מריו.
דמותו של ואריו הופיעה לראשונה במשחק הגיים בוי משנת 1992 "Super Mario Land 2: 6 Golden Coins" בתור אנטגוניסט הראשי.
מאז ואילך ואריו כיכב כפרוטגוניסט בסדרת משחקים משלו הכוללת את:
וירטואל בוי Wario Land (וירטואל בוי)
Wario Land 4 (גיים בוי אדוונס)
ואריו הופיעה לאורך השנים גם כדמות משנית במשחקים אחרים בזיכיון מריו כגון:
בנוסף, ואריו הוא גם דמות שניתן לשחק בה היא במשחק Super Mario 64 DS.
ואריו היה גם האנטגוניסט במשחק "Wario's Woods", והיה גם היריב של בומברמן במשחק "Wario Blast".
ואראנוזאורוס (שם מדעי: Varanosaurus) הוא סוג של סינאפסיד קדום מהקבוצה פליקוזאוריה, שחי בתקופת הפרם שבסוף עידן הפלאוזואיקון לפני 280 מיליון שנה.
זוחל קדום זה היה קרובם של האופיאקודון והספנקודון והגיע לאורך מטר וחצי.
הואראנוזאורוס חי באמריקה הצפונית והמאובנים שלו נמצאו בטקסס ואוקלהומה .
הואראנוזאורוס היה דומה מאוד ללטאות הכוח אך לא היה קרוב אליהן.
כמו קרוביו הואראנוזאורוס היה אוכל בשר שחי בביצות וניזון מדו-חיים ודגים.
המאובנים של הואראנוזאורוס תוארו לראשונה בשנת 1904 על ידי החוקר .
וארושפלד (בהונגרית: Városföld) הוא כפר יחסית חדש בנפת קצ'קמט שבמחוז באץ'-קישקון במרכז הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בוארושפלד אוכלוסיית הכפר נמצאת בירידה, כך, בשנת 1990 חיו בכפר 2,253 תושבים ובשנת 2021 חיים רק 2,158 תושבים.
האזור מיושב מאות שנים והיישוב הוקם ככפר עצמאי בשנת 1952.
ישנו תיעוד ליהודי אחד מהכפר שנרצח בשואה.
וארונה (בסנסקריט: वरुण) היה אל השמיים, המים, האוקיינוסים ומגן האלמוות במיתולוגיה ההודית.
וארונה הוא בנו של קאשיאפה (אחד משבעת החכמים הקדומים) ובעלה של וארוני אלת היין והחוכמה ביחד הם שולטים במעמקי הים.
נשקו של וארונה הוא פאשה (סוג של לולאה) ויש אומרים שהוא אביה של ושיסטה.
חלק ניכר מהאגדות עליו הן סביב מאבקו עם אל קדום יותר בשם אינדרה.
וארונה נוצח ואינדרה תפס את מקומו כמלך האלים.
ב"ריג ודה", קובץ של מזמורים הינדואיסטים, קיים מזמור העוסק בבקשתו של המלך הרישצ'נדרה מווארונה שהלה יוליד לו בן, והאל נעתר לבקשתו.
בשכבה המוקדמת של הריג ודה וארונה הוא אל החוק המוסרי והמעניש של כל החוטאים ולאחר מכן הוא מצוין גם כאל המערב.
מפני שהיה מיוחס פעם לאל השמיים יש הטוענים שהיה פעם מלך האלים, אך הובס בידי אינדרה ויש אפילו שאומרים שוארונה הוא גלגול של אינדרה בים.
וארונה מוזכר גם באפוס ראמאיאנה שם יש דיאלוג בין ראמה לווארונה.
בסיפור ראמה רוצה לחצות את האוקיינוס על מנת להגיע ללנקה ממלכתו של רוואנה בשביל להציל את אשתו סיטה.
במשך שלושה ימים ושלושה לילות ראמה מתפלל לוארונה אך האל לא מגיב.
לבסוף ראמה אומר לאחיו לקשמנה שאם האל לא מבין בטפילות עדינות הוא יבין באלימות קשה.
בבוקר הרביעי ראמה הכועס מתכנן לשרוף את האוקיינוס כולו על מנת שהוא וצבא הקופים שלו יוכלו להגיע אל לנקה.