tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גליפולי (מאנגלית: ארנון בן-נחום, הוצאת מערכות, 1965)
נחל קופר (מאנגלית: רחל רביד ושמואל שיחור, בעריכת א"ד שפיר, עם עובד, 1965)
הנילוס הכחול (מאנגלית: זיוי שורר, מערכות, 1966 ו-1985)
אלן ורטהיימר הוא איש עסקים ומיליארדר יהודי- צרפתי, המתגורר בעיר ניו יורק.
בבעלותו תאגיד שאנל, עם אחיו ז'ראר ורטהיימר.
ורטהיימר נולד ב-28 בספטמבר 1948, למשפחה יהודית, בנם של ז'אק ורטהיימר ואליאן פישר.
סבו, פייר, ממייסדי שאנל עם קוקו שאנל.
ורטהיימר הוא הבעלים המשותף והיו"ר של שאנל.
החברה הפרטית מנוהלת על ידי אלן, שעמד בראש רכישת מספר מותגים שאינם שאנל, ביניהם ארס הלבשה תחתונה וחוף, אוכפי טאנר קרולה ומוצרי עור, והולנד והולנד, יצרנית נשק בריטית.
בבעלות האחים ורטהיימר כרמים צרפתים כולל שאטו Rauzan-Ségla במארגו, ושאטו הקנון בסנט-אמיליון, אשר שניהם זכו לביקורות נלהבות.
שני האחים חובבים רכיבה על סוסים, שירשו והפעילו גם אורווה חשובה למרוצי סוסים גזעיים שהם מכנים La La Presle או חוות ורטהיימר למרוצים בארצות הברית והיא ידועה כשותפות ורטהיימר ופר בצרפת.
ורטהיימר נשוי, עם שלושה ילדים, גר בעיר ניו יורק.
אלן ואחיו הם בעלי כרמים בצרפת ובעמק נאפה, קליפורניה.
אלן מון הוא זמר-יוצר, מוזיקאי, אמן, משורר ומפיק קנדי.
מון נולד בטורונטו, קנדה וגדל בניו יורק.
בשנת 1992 היגר לתל אביב, ישראל.
ההוצאה המוזיקלית הראשונה של מון הייתה מיני-אלבום דמו בן 5 שירים ב-2006, שכלל את השיר "Song of the Wind" וגרסה אקוסטית מוסתרת ל-"Uptown Girl" של בילי ג'ואל.
הדמו סלל את הדרך לאלבום הבכורה המלא שלו, Song of the Wind.
האלבום, שיצא ב-2008, הציג את כתיבת השירים של מון כהמשך ישיר לשירתו, ושיקף נושאים של חיי כפר והתבוננות פנימית.
האלבום התאפיין בגיטרות אקוסטיות ובקולו הרך והשביר של מון, המזכיר את ניל יאנג.
הוא זכה לביקורות חיוביות, כאשר המגזין Americana UK השווה את כתיבתו לניק דרייק וג'ון מרטין.
ב-2014 הוציא מון את אלבומו השני, Children of the Call, בשיתוף פעולה עם מוזיקאים ישראלים בולטים כמו גבע אלון, עוזי רמירז, קותימאן, אורי בראונר כינרות, אייל תלמודי, אדם שפלן וקרולינה.
האלבום שילב סגנונות כמו פולק, R&B, פאנק ורוק פסיכדלי.
ב-2015, מון הוציא את Analog Memories, מיני-אלבום שכלל דמואים וקטעים נדירים, כולל הדמו המקורי לשיר "Light Up", שהוקלט מאוחר יותר על ידי בום פם.
ב-2019, יצא הסינגל "The Art of Rolling", שהופק על ידי אדם שפלן ותמיר מוסקט מלהקת בלקן ביט בוקס.
ב-2024, יצא המיני-אלבום Sea Part, שהיה האלבום האולפני הראשון של מון מזה 12 שנים.
האלבום כלל גרסאות חדשות לשירים שכתב מון במקור לאלבומים של קותימאן ואוזו בזוקה, והתאפיין באווירה סינתיסייזרית של שנות ה-80.
בהמשך 2024, יצא מיני-אלבום ההמשך, Sea Part II, עם שירים מקוריים חדשים ושירים שנכתבו בשיתוף עם עוזי רמירז בסגנון רוק קלאסי.
מון אינו נצמד לסגנון מוזיקלי אחד.
כל אלבום מהווה פרק אמנותי ייחודי, ומשלב סגנונות כמו פולק, אמריקנה, רוק פסיכדלי, פאנק, סינת'פופ ורוק קלאסי.
למון קרדיטים ככותב שירים באלבומים הבאים:
2017 – Gili Yalo מאת גילי יאלו
2010 – Alakazam מאת בום פם
מון מפיק את כל אלבומי הסולו שלו בעצמו, ולעיתים קרובות מנגן על רבים מהכלים בעצמו, מה שמדגיש את כישרונו הרב-כלי ואת הגישה המעשית שלו להפקה מוזיקלית.
בשנת 2008, מון הפיק את אלבום הסולו הרביעי של יובל בנאי, מעבר להרים, שבו חקר בנאי עיבודים בהשראת פולק ואמריקנה עם גיטרות לפ-סטיל והפקה מינימליסטית.
האלבום סימן שינוי משמעותי מהסגנון הרוקיסטי שאפיין את יצירותיו הקודמות של בנאי.
בשנת 2015, מון הפיק את אלבום הבכורה של זמרת האינדי-פולק Nomke, שנקרא It's OK I'm Alone.
האלבום, שהתאפיין בצליל אקוסטי מינימליסטי ובכתיבה אינטרוספקטיבית, הדגיש את יכולתו של מון להתאים את סגנון ההפקה שלו על מנת להשלים את הקול הייחודי של כל אמן.
הפרויקט Phoetry של מון, ששילב שירה ואמנות ויזואלית, הוביל לעיצוב עטיפות אלבומים ופוסטרים לאמנים כמו משינה, בום פם, ברי סחרוף, התפוחים, אלישע בנאי, עוזי רמירז, דני בסן ואלון עדר.
עם הגעתו לתל אביב, פרץ מון לסצנת השירה בשפה האנגלית, והשתתף בערבי קריאה והופעות מחתרתיות שהזכירו את המשוררים של דור הביט.
סגנון השירה שלו היה גולמי ומעורר, עם רמיזות מיניות, ולעיתים קרובות הושווה לויליאם ס.
"...השירים של מון הם צילומים אותנטיים של חוויות כתובות כמין חוויה ביוגרפית (אוטו) בדיונית אקסטטית מתמשכת.
מון סוחט מעין אורגזמה בשיריו הטובים ביותר, ומשאיר את הטכניקה מתלבטת בחיפוש אחר פילוסופיה.
עבודתו אינה מכילה את האימפרטיבים המוסריים/לשוניים של ברנשטיין, ולא את ההתפרצויות האלימות של בורוז, ובזכות עצמה הופכת לשירה ייחודית משלו." – אלעזר, מתוך הקדמה ל-ARC 15 – כתב העת של איגוד הכותבים באנגלית בישראל.
בשנת 1997 פרסם מון את ספרו הראשון, Word Felon, אוסף שירים מהשנים 1992–1996 שאותם ביצע בהופעותיו.
הסגנון הפואטי של הספר התאפיין בדקונסטרוקציה לשונית, חרוזים שבורים ופריסטייל, בהשראת תרבות ההיפ הופ של שנות ה-80 בניו יורק.
רוב השירים עסקו בתיאור אפל של תרבות העיר התחתית, סמים, מין וניכור אישי, דרך עיניו של ילד אבוד.
לאחר פרסום Word Felon, מון התרכז בניסויים אמנותיים במדיה מעורבת (אמנות, צילום, עיצוב גרפי ושירה).
יצירות אלו ראו אור לבסוף בשנת 2002 תחת הפרויקט Phoetry.
Phoetry פורסם כספר בליווי תערוכה אמנותית באותו שם.
הספר כלל שירים ופרשנויות חזותיות שלהם בצורת צילומים, עיצובים גרפיים וסקיצות.
התערוכה התקיימה בשתי גלריות בתל אביב בין השנים 2002–2003, וכללה "הגדלות" של הוויז'ואלים המופיעים בספר.
Phoetry הציג את מון בוגר ומפויס יותר, עם שירים שנצבעו בנושאים של אהבה, מערכות יחסים וחיבה מחודשת לטבע.
שיריו ותרגומיו של מון הופיעו בפרסומים ספרותיים שונים ברחבי העולם.
אלן לאד היה שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, ידוע בעיקר בגלל תפקידו במערבון הקלאסי "שיין" של ג'ון פורד.
הוא נולד בהוט ספרינגס, ארקנסו ובגיל ארבע מת אביו ואמו היחידנית התקשתה להתפרנס.
הם עברו לאוקלהומה סיטי ואחר כך לפסדינה ולעמק סן פרננדו, שם למד ב-North Hollywood High School שם השתתף בחוג הדרמטי והופיע בהצגת "המיקדו" של גילברט וסאליבן, שם ראה אותו מאתר כישרונות והחתים אותו באולפני סרטי יוניברסל.
הוא הופיע בתפקידים קטנים ואחר כך עבר לאולפני האחים וורנר אך גם שם לא הצליח.
הפריצה שלו הייתה ב-1942 כשהוחתם באולפני פרמאונט לתפקיד משנה בסרט האפל "אקדוחן שכיר" לפי רומן של גרהם גרין לצידה של ורוניקה לייק.
עם ורוניקה לייק הופיע עוד בשלושה סרטים אפלים:
"מפתח הזכוכית" לפי ספרו של דשיל האמט – (1942)
"הדליה הכחולה", לפי תסריט של ריימונד צ'נדלר – (1946)
ב-1949 שיחק בסרט "גטסבי הגדול" לצידה של בטי פילד.
ב-1953 שיחק בתפקיד הראשי של "שיין", במערבון "שיין" בבימויו של ג'ון פורד שזכה להצלחה גדולה.
באותה שנה נבחר לאחד מעשרת הכוכבים הפופולרים ביותר בארצות הברית.
ב-1957 שיחק בסרט "הנער על הדולפין" לצידם של סופיה לורן וקליפטון וב.
בנובמבר 1962 הוא נמצא מחוסר הכרה עם פצע ירייה ליד ליבו לאחר ניסיון התאבדות כושל.
האולפן מיהר להסתיר את המקרה וכינה אותו "תאונה שקשורה לשימוש באקדח".
תפקידו האחרון שלו היה בסרט "השאפתנים" לצידו של ג'ורג' פפארד (1964), אך באופן טרגי, הוא לא צפה בהקרנתו.
ב-29 בינואר 1964, הוא נמצא מת בפאלם ספרינגס, קליפורניה מבצקת במוח שנגרמה על ידי שימוש מופרז באלכוהול ותרופות הרגעה.
החקירה העלתה שלא מדובר היה בהתאבדות.
ב-1960 נקבע שמו בשדרת הכוכבים של הוליווד.
אלן מליקדג'יאניאן הוא קולנוען עצמאי אמריקאי.
מליקדג'יאניאן לקח חלק בהקמת אתר הווידאו השיתופי Openfilm ו-Filmnet.com, והוא היוצר של סדרת סרטונים פופולרית קומית בשם "Captain Disillusion" המקדמת חשיבה ביקורתית וספקנות, ומתמקדת בניתוח וחשיפה של שימוש באפקטים ממוחשבים בסרטונים וויראליים.
נולד להורים ממוצא ארמני ורוסי שהיו אמני קרקס סובייטי.
עד גיל 6, הסתובב עם הוריו בכל רחבי ברית המועצות.
בגיל 6, בהגיעו לגיל בית ספר, עבר לגור עם סבתו בעיר ריגה.
במהלך שנת הלימודים, היה מליקדג'אניאן מבלה את רוב זמנו הפנוי בניסיון להעתיק את סגנונות האנימציה של אולפני דיסני.
במהלך הקיץ היה מצטרף להוריו בחיי הקרקס.
משפחתו היגרה לארצות הברית בסוף שנות ה-80. הוא הצטרף אליהם לאחר שנתיים, ולמד בבית ספר תיכון לאומנויות על שם וויליאם ה.
שם למד הפקת וידאו ואנימציית תלת מימד.
לאחר מכן המשיך את לימודיו באוניברסיטה הבינלאומית לאמנות ועיצוב במיאמי .
הוא סיים את לימודיו בקולג' עם תואר ראשון באמנויות בהפקת סרטים.
מליקדג'יאניאן היה מייסד שותף ומנהל הקריאייטיב של FilmNet.com, והיה מייסד ומנהל הקריאייטיב הראשי של Openfilm .
שניהם נוצרו בניסיון להחליף את אתר שיתוף הווידאו הפופולרי יוטיוב, אך הופנו בעיקר ליוצרים חובבים רציניים.
לערוץ היוטיוב "Captain Disillusion" יש מעל 2.19 מיליון מנויים ו-203 מיליון צפיות (נכון ליוני 2021).
בערוץ הוא חושף - בין היתר - סרטונים שמציגים תופעות פראנורמליות או לא אפשריות.
הוא עושה זאת בצורה קומית ומתמקד בעיקר באפקטים ממוחשבים.
בסרטוניו, הוא לבוש בסוויטשירט צהוב, כפפות שחורות וחלקו התחתון של ראשו צבוע בצבע כסוף.
סרטוניו מתחלים בדרך כלל בפניה של הקפטן לקהל.
הקדמה אופיינית לסרטונים שלו היא "ברכות, ילדים, קפטן דיסאילוז'ן כאן." (Greetings, children, Captain Disillusion here).
לאחר מכן הוא ממשיך ומציג סרטון פופולרי, בדרך כלל סרטון פאראנורמלי או ויראלי שהוא "טוב מכדי להיות אמיתי" (לרוב מתחיל בנושאים הומוריסטיים כדי ליצור מצב רוח קליל, ואז משתמש בצמיד שלו - מתנה מג'יימס רנדי - להוביל אותו לדבר על הנושא האמיתי).
לאחר מכן סוקר את הצילומים, תוך שימוש במומחיותו ובידע שלו בעריכה דיגיטלית, כדי 'לפרק' את הסרטון ולהראות כיצד התוצאה הסופית הושגה.
הוא גם מרבה לשחזר אפקטים מהסרטונים שהוא חושף.
הוא מסיים כל סרטון במוטו שלו: "תאהבו עם הלב שלכם, השתמשו בראש לכל השאר" ("Love with your heart.
Use your head for everything else.") קטעי הווידאו שלו מסתכמים לרוב ברצף סיום הומוריסטי, שמתייחס מדי פעם לסרטון שדובר עליו בפרק.
בשנת 2011 הוציא מליקדג'יאניאן DVD של סדרת קפטן האכזבה שלו, שכותרתו Captain Disillusion - Fame Curve Collection.
הוא מכיל את 16 הפרקים הראשונים לאחר ששופצו ובנוסף קטעי בונוס נוספים.
הוא הופיע לראשונה ב-TAM9, ומאוחר יותר העמיד אותו לזמין לרכישה מקוונת.
עבודתו של מליקדג'יאניאן זכתה להכרה מ"ההפינגטון פוסט", קוטאקו, הטלוויזיה הרוסית הבינלאומית, פיל פליט, הקרן החינוכית ג'יימס רנדי, פורטיין טיימס, מגזין המדיה הביתי, ו-Sun Sentinel, בין היתר.
הוא קיבל גם תודות מאנשים על חשיפת סודות הסרטונים ששיתפו.
בשנת 2008, במהלך ראיון ל"מדריך הספקנים ליקום", מליקג'יאניאן מתאר את Captain Disillusion כסדרת אתרים ביוטיוב המתמודדת עם סרטונים פאראנורמליים ואשליות שהועלו על ידי אחרים ליוטיוב.
הוא מתאר כיצד הסדרה החלה את דרכה כערך בלוג באתר Myspace אך מספר איך מאוחר יותר השתמש במאמרים שכתב בבלוג כתסריטים מוכנים לסרטונים שלו.
הוא מציין כי פן & טלר שימשו מקור ההשראה שלו.
הוא מספר שצופיו נהנים מאוד ללמוד על האפקטים, גם אם אינם בעלי רקע בקולנוע.
הוא מבהיר שאין בכוונתו לקלקל בידור לגיטימי או להרוס את עבודתם של שחקנים אלא שכוונתו היא להראות כיצד נוצרים סרטונים וויראליים פראנורמליים, ולדייק תפיסות לא נכונות.
מליקדג'יאניאן מתאר את הבסיס ל-Openfilm.com בקצרה ואומר שהוא "הוקם עבור יוצרי סרטים.
המטרה היא לספק מוצרים איכותיים יותר וקבוצת יוצרי תוכן רציניים.
שנה שם הפרויקט תפקיד הערות 2001 הממלכה במאי, מלחין איש המפלצת עוֹרֵך Zelimo אנימטור ביים אלכס רוזנברג,זכה - פרס חבר השופטים המיוחד של WorldFest-Houston על ההופעה הטובה ביותר.
2002 חטא נאודכניקה עורך רוסית לבנו של לוזר (סרט טלוויזיה) 2006 האזרח מבזיק במאי, סופר, עורך, מלחין (DVD) נכתב בשיתוף עם האב וילן.
הופק על ידי ויללאן הפקות .
2008 המפיק אמן אפקטים מיוחדים ביים אלכס רוזנברג.
בכיכובו של הראפר האמריקאי Prodigal Sunn .
2010 לוחמי פשע אמן אפקטים מיוחדים, עורך סאונד 2013 אופס!
אמן אפקטים דיגיטליים 2021 חלום דינמו מדובב
המשמרת (2013), בכיכובו של דני גלובר.
שנה שם התוכנית כפי ש הערות 2007 – הווה Captain Disillusion קפטן התפכחות
עצמו (בתור אלן) (סדרת רשת).
2012 נתפס במצלמה של MSNBC עצמו - מומחה פרק: "סרטונים ויראליים: האם אתה מאמין?"
שנה פרס קטגוריה תוצאה הערות 2019 פרסי שורטי 11 המוזר הטוב ביותר
אלן טרימבל היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, חבר המפלגה הפדרליסטית והמפלגה הלאומית-רפובליקנית, שכיהן כמושל אוהיו השמיני והעשירי.
אלן טרימבל נולד במחוז אוגוסטה שבווירג'יניה לג'יימס טרימבל, ותיק מלחמת העצמאות של ארצות הברית ולג'יין אלן טרימבל.
באוקטובר 1784 עברה המשפחה לקרקע שקיבל אביו כמענק על שירותו הצבאי במחוז פאייט שבקנטקי.
ג'יימס טרימבל נפטר באוקטובר 1804, והותיר את רעייתו כראשת המשפחה.
אלן טרימבל העביר את המשפחה לבית שהוא ואביו בנו ליד הילסבורו שבאוהיו.
ב-1808 מונה טרימבל כפקיד בבית המשפט לעתירות וכרשם המקרקעין.
באותה שנה התמודד טרימבל לכהונה מלאה כמושל, אך הפסיד לג'רמיה מורו בהפרש קטן.
ב-1824 הוא התמודד שוב בבחירות מול מורו וצמצם את הפער בין השניים, אך עדיין הפסיד.
ב-1826 הוא התמודד שוב והפעם נחל ניצחון סוחף כנציג המפלגה הלאומית-רפובליקנית.
ב-1828 הוא ניצח בבחירות לכהונה נוספת וב-1830 לא התמודד שוב.
טרימבל פרש ועסק בחוואות, וגילה מעורבות מועטה בפוליטיקה במשך רבע המאה הבא, אך ב-1855 הוא הסכים להציג את מועמדותו למשרת המושל מטעם מפלגת שאינם יודעים דבר.
בבחירות אלו הוא הגיע למקום השלישי לאחר שהפסיד לסנאטור הרפובליקני סלמון צ'ייס ולמושל המכהן, הדמוקרט ויליאם מדיל.
ב-1860 הוא היה נציג לוועידת מפלגת האיחוד החוקתי שהתקיימה בבולטימור.
אלן טרימבל נפטר בחוותו באוהיו ב-3 בפברואר 1870. הוא נטמן בבית הקברות של הילסבורו.
הכפר טרימבל שבאוהיו נקרא על שמו.
שמו של רחוב בית המשפט שבהילסבורו, שבצד הצפוני של בית המשפט של מחוז היילנד, שונה ב-1974 ל"רחוב המושל טרימבל".
בתו, , הייתה ממייסדות התנועה לאיסור על משקאות חריפים בארצות הברית.
אחת מצאצאיותיו היא האסטרונומית .
אלן ויצטום (27 באפריל 1939 ח' באייר תרצ"ט - 3 בפברואר 2021 כ"ב בשבט תשפ"א) היה חוקר ומרצה בתחום הבוטניקה, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
אלן ויצטום נולד בניו יורק, ארצות הברית, לשירלי (שרה) והרמן ויצטום.
ההורים הגיעו לארצות הברית מפולין, בשנות ה-30 של המאה ה-20. הם הכירו בניו יורק ונישאו שם.
אחרי מות אביו, ב-1943, אמו נישאה בשנית, ליוסף פרוינד, אשר היה שריד מיהדות פולין של תקופת מלחמת העולם השנייה.
ראיית העולם של אלן ויצטום הושפעה משואת יהדות אירופה.
כבר בגיל צעיר, אלן ויצטום גילה עניין רב בעולם הצומח, כולל בפרטים הקטנים שבו.
בשנים מאוחרות יותר, כמרצה, עשה רבות כדי להנחיל את התעניינותו זו לסטודנטים.
פרופסור ויצטום למד לימודים תיכוניים בישיבת ברוקלין (Brooklyn Talmudical Academy), ולאחר מכן המשיך בלימודים אוניברסיטאיים באוניברסיטת קורנל, שם הכיר את אן קנט, שאותה נשא לאישה בשנת 1966. באותה שנה הזוג עלה לישראל, בהשפעתו של ד"ר חן שיפריס, שהיה אז סטודנט ישראלי באוניברסיטת קורנל.
בשנתיים הראשונות משפחת ויצטום התגוררה בירושלים, ולאחר מכן עברה המשפחה לבאר שבע.
אלן ויצטום למד תואר ראשון בביולוגיה בברוקלין קולג', והמשיך במסלול ישיר לתואר דוקטור באוניברסיטת קורנל, במחלקה לבוטניקה, בהנחית פרופסור David W.
בשנה הראשונה לאחר עלייתו ארצה, אלן ויצטום עבד במעבדתו של פרופסור אברהם פהאן, ובשנה השנייה עבר למעבדתו של פרופסור שמעון קליין, שניהם באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1968, עם המעבר לבאר שבע, ויצטום החל ללמד במכון להשכלה גבוהה בנגב והיה בין חמשת המרצים הראשונים הקבועים במחלקה לביולוגיה.
בשנת 1972 מכון זה הוסמך כאוניברסיטה בשם אוניברסיטת הנגב.
ב-1973 האוניברסיטה קיבלה את שמה הנוכחי - אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
פרופסור ויצטום לימד כבר במחזור הראשון והתמיד בכך עד פרישתו לגמלאות.
הוא ראה ערך עליון בקירוב ציבור תלמידיו לעולם הצומח, והרצה תוך שימוש באמצעי המחשה רבים ומגוונים.
ויצטום היה מרצה מוערך ואהוד.
בנוסף לפעילותו בארץ, פרופסור ויצטום ערך מחקרים תוך שיתוף פעולה עם עמיתים מחוצה לה.
בין היתר, הוא עבד עם חוקרים מאוניברסיטת נוטינגהאם ומאוניברסיטת רדינג בבריטניה, אוניברסיטת ניו יורק בארצות הברית, אוניברסיטת הוואי ואוניברסיטת קורנל.
פרופסור ויצטום פרש לגמלאות בשנת 2007, כפרופסור אמריטוס.
מחקריו הבולטים של פרופסור ויצטום עוסקים בתופעות שונות בצמחים עילאיים, בין היתר במבנה הצמח, בנביטה, בנשירה בהשפעת קרינה אולטרא סגולה ובפריחה.
ויצטום חקר גם את מכניקת מבנה הצמח, פיזור זרעים ושינוי צבעים בצמחים.
פרופסור ויצטום חקר את נושא הצמחים בגמרא, בהיבט של שמות, שימושים והיבט חקלאי.
כמו כן, תרם גם בתחום הטקסונומיה בכתיבת הספר "צמחי המקרא".
אלן וירז'יניוס הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת החלוץ ביאנג בויז ברן.
ב-17 במאי 2022 העפיל וירז'יניוס עם סושו לגמר פלייאוף העלייה לליגת העל הצרפתית, לאחר שקבוצתו הדיחה בחצי הגמר את פריז.
ב-20 במאי 2022, סושו הפסידה בדו-קרב פנדלים לאוסר, מה שמנעה את העפלתה של סושו לליגה הבכירה.
ב-17 באוגוסט 2022 חתם בליל על חוזה לחמש שנים.
4 ימים מאוחר יותר הוא נכנס כמחליף במשחק נגד פריז סן-ז'רמן בהופעה הראשונה שלו בליגה הבכירה בצרפת.
וירז'יניוס שיחק בכל נבחרות הנוער של צרפת החל מהנבחרת עד גיל 16.
אלן מימון היה אתלט צרפתי בתחום ריצות ארוכות.
אלוף אולימפי בריצת מרתון (מלבורן 1956), פעמיים סגן אלוף אולימפי בריצת 10,000 מטר (לונדון 1948 והלסינקי 1952) וזוכה מדליית ארד אולימפית בריצת 5000 מטר (הלסינקי 1952).
זכה בארבע מדליות זהב במשחקי הים התיכון (אלכסנדריה 1951 וברצלונה 1955) בריצת 5000 מטר וריצת 10,000 מטר ובשתי מדליות כסף באליפות אירופה באתלטיקה (בריסל 1950) בריצות לאותם מרחקים.
בנוסף זכה ב-10 מדליות זהב, חמש מדליות כסף ושתי מדליות ארד באליפות הבין-לאומית במרוצי שדה והפך לאתלט הצרפתי המעוטר ביותר בהיסטוריית הספורט של צרפת.
אלן מימון נולד ב-1921 בעיירה טלח' שבפרובינציית סידי בל-אבס שבצפון מערב אלג'יר בתקופה בה הייתה אלג'יריה קולוניה של צרפת.
מימון נולד בשם עלי מימון אוולד קשה (Ali Mimoun Ould Kacha) למשפחה ענייה משבטי הברברים שעסקה בעבודת אדמה והיה הבכור לשבעה ילדים.
לאחר שסיים בית ספר יסודי בהצטיינות ביקשה אימו, שרצתה שיהיה מורה, מלגה עבורו להמשך לימודיו אך נדחתה ומימון יצא לעבודה.
תחילה עבד כבנאי ובהמשך עבד כמוכר בחנות ובמקביל החל לשחק כדורגל ולרכב על אופניים.
בתחילת 1939 גויס מימון לצבא צרפת והוצב ברגימנט הרגלים ה-19. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוצב, עם הרגימנט שלו, בגבול עם בלגיה שם נלחם בקרב על בלגיה כשבסופו הובס צבא צרפת והרגימנט שלו נסוג לצפון צרפת תוך ניסיונות לחמוק מליפול בשבי הגרמני.
ביוני 1940, לאחר נפילת צרפת לידי הגרמנים, הוצב מימון בבורק-אן-ברס שב"אזור החופשי".
בתקופת שירות זו החל להתאמן בריצה באצטדיון שהיה סמוך למחנה בו שירת ואף זכה בתחרויות ריצה מקומיות.
ב-1942 הוצב ברגימנט הנדסה קרבית והועבר לשרת בבזאנסון במזרח צרפת.
בהמשך אותה שנה הועבר לשרת באלג'יריה.
עם הקמת צבא צרפת החופשית החל מימון לשרת בצבא זה תחת פיקוד בעלות הברית.
תחילה השתתף במערכה בתוניסיה שם לחם, תחת פיקודו של אנרי ז'ירו, מול קורפוס אפריקה.
ביולי 1943 הועבר לזירת איטליה שם נלחם במסגרת חיל המשלוח הצרפתי תחת פיקודו של מרשל אלפונס ז'ואן.
בינואר 1944, במהלך הקרב על מונטה קאסינו, נפצע מימון קשה ברגלו מרסיסי פגז גרמני.
הרופא שטיפל בו התכוון לכרות הרגל הפצועה אך מימון סירב ורופא כירורג הצליח להציל את הרגל והעביר את מימון להבראה בבית הבראה צבאי בנפולי.
לקראת סיום המלחמה חזר מימון לאיתנו ובאוגוסט 1944 השתתף בפלישת בעלות הברית לדרום צרפת ובקרבות לשחרור צרפת.
במרץ 1945 השתתף בפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה ושירת שנה בגרמניה.
לאחר סיום המלחמה הועבר בחזרה לאלג'יר שם שוחרר מהצבא ב-1946. לאחר השחרור עבר לגור בפריז, שינה שמו לאלן ונרשם ל"מועדון הריצה של צרפת" (Racing Club de France).
במקביל החל לעבוד כמלצר בבית קפה ביער בולון.
בתקופה זו החל לזכות בתחרויות פנימיות בצרפת.
בגיל 25 פתח מימון בקריירה ספורטיבית שנמשכה כ-20 שנה במהלכה התחרה בארבע אולימפיאדות וזכה בארבע מדליות אולימפיות ובשלל מדליות בתחרויות אחרות.
גם לאחר הפרישה מספורט תחרותי המשיך מימון להתחרות עד גיל 70 במסגרות של מבוגרים.
בנוסף להישגיו הבינלאומיים זכה מימון בכ-80 מדליות בתחרויות לאומיות בצרפת.
בכל התקופה הזו המשיך מימון לעבוד כמלצר בפריז.
מימון סיפר שהתאמן בשוודיה לקראת תחרויות עקב חוסר במתקנים הולמים בצרפת לכן יזם ב-1956 הקמת מרכז ספורט לאומי.
תהליך אישור הקצאת הכספים לפרויקט על ידי הממשלה ארך מספר שנים ורק ב-1967 נפגש ז'אק שיראק, יועץ הנשיא ז'ורז' פומפידו, עם מימון והודיע על אישור התקציב.
באליפות הקרוס קאנטרי הבינלאומית שנערכה באייר, סקוטלנד זכה מימון במדליית זהב קבוצתית, יחד עם נבחרת צרפת, לפני נבחרות בלגיה ואנגליה.
באליפות הקרוס קאנטרי הבינלאומית שנערכה בפריז, צרפת זכה מימון במדליית זהב קבוצתית, יחד עם נבחרת צרפת, לפני נבחרות בלגיה ואנגליה.
באולימפיאדת לונדון זכה מימון במדליית כסף בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 30:47.4 דקות אחרי אמיל זטופק (שיא אולימפי 29:59.6 דקות) ולפני ברטיל אלברטסון משוודיה (30:53.6 דקות).
מימון התחרה גם בריצת 5000 מטר אולם הגיע שישי במקצה השלישי של המוקדמות ולא עלה לגמר.
באליפות הקרוס קאנטרי הבינלאומית שנערכה בדבלין, אירלנד זכה מימון במדליית זהב אישית בריצת 9 מייל בתוצאה של 47:50 דקות לפני רפאל פוז'סון מצרפת (47:51 דקות) וצ'ארלס סרו (Charles Cérou) מצרפת (47:55 דקות).
כמו כן זכה במדליית זהב קבוצתית, יחד עם נבחרת צרפת, לפני נבחרות אנגליה ואירלנד.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבריסל, בלגיה זכה במדליית כסף בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:26.0 דקות אחרי אמיל זטופק מצ'כוסלובקיה (שיא אליפות 14:03.0 דקות) ולפני גסטון ריף מבלגיה (14:26.2 דקות).
כמו כן זכה במדליית כסף בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 30:21.0 דקות אחרי אמיל זטופק (שיא אליפות 29:12.0 דקות) ולפני ויינו קוסקלה מפינלנד (30:30.8 דקות).
באליפות הקרוס קאנטרי הבינלאומית שנערכה בבריסל, בלגיה זכה מימון במדליית כסף אישית בריצת 9 מייל בתוצאה של 45:50 דקות אחרי לוסיאן ת'יס מבלגיה (45:42 דקות) ולפני מוחמד חמזה מצרפת (46:00 דקות).
כמו כן זכה במדליית זהב קבוצתית, יחד עם נבחרת צרפת, לפני נבחרות בלגיה ואנגליה.
במשחקי הים התיכון שנערכו באלכסנדריה, מצרים זכה מימון במדליית זהב בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:38.3 דקות לפני זדרבקו סראז' (15:05.2 דקות) וסטפן פבלוביץ' (15:05.5 דקות), שניהם מיוגוסלביה.
כמו כן זכה במדליית זהב בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 31:07.9 שניות לפני פראניו מיכאליץ' מיוגוסלביה (31:42.08 דקות) ומוסטפא אוזקן מטורקיה (34:27.5 דקות).
באולימפיאדת הלסינקי זכה מימון במדליית כסף ריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:07.4 מטר אחרי אמיל זטופק מצ'כוסלובקיה (שיא אולימפי 14:06.6 דקות) ולפני הרברט שאד מגרמניה המערבית (14:08.6 דקות).
כמו כן זכה במדליית כסף בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 29:32.8 דקות אחרי אמיל זטופק (שיא משחקים 29:17.0 דקות) ולפני אלכסנדר אנופרייב מברית המועצות (29:48.2 דקות).
באליפות הקרוס קאנטרי הבינלאומית שנערכה בהמילטון, סקוטלנד זכה מימון במדליית זהב אישית בריצת 9 מייל בתוצאה של 48:19 דקות לפני מרסל ונדהוואטין מבלגיה (49:02 דקות) ועבדלקאדר דריס (Abdelkader Driss) מצרפת (49:06 דקות).
כמו כן זכה במדליית זהב קבוצתית, יחד עם נבחרת צרפת, לפני נבחרות אנגליה ובלגיה.
באליפות הקרוס קאנטרי הבינלאומית שנערכה בבירמינגהאם, אנגליה זכה מימון במדליית זהב אישית בריצת 9 מייל בתוצאה של 47:51 דקות לפני קן נוריס (48:13 דקות) ופטריק רנגר (48:21 דקות), שניהם מאנגליה.
כמו כן זכה במדליית כסף קבוצתית, יחד עם נבחרת צרפת, אחרי נבחרת אנגליה ולפני נבחרת בלגיה.
במשחקי הים התיכון שנערכו בברצלונה, ספרד זכה מימון במדליית זהב בריצת 5000 מטר בשיא משחקים של 14:27.6 דקות לפני אוסמן קוסגול מטורקיה (14:39.0 דקות) וז'אן קרון (Jean Carron) מצרפת (14:40.4 דקות).
כמו כן זכה במדליית זהב בריצת 10,000 מטר בשיא משחקים של 30:23.6 דקות לפני לואיס גרסיה (Luis García) מספרד (31:32.8 דקות) וריימונד מאהאוט (Raymond Mahaut) מצרפת (31:48.2 דקות).
באולימפיאדת מלבורן זכה מימון במדליית זהב בריצת מרתון בתוצאה של 2:25:00 שעות לפני פראניו מיכאליץ' מיוגוסלביה (2:26:32 שעות) ווייקו קרבונן מפינלנד (2:27:47 שעות).
באותה אולימפיאדה התחרה מימון גם בריצת 10,000 מטר אך סיים במקום ה-12 בתוצאה של 30:18.0 דקות.
באליפות הקרוס קאנטרי הבינלאומית שנערכה בבלפסט, אירלנד זכה מימון במדליית זהב אישית בריצת 9 מייל בתוצאה של 45:18 דקות לפני פרנק סנדו (45:28 דקות) וקן נוריס (45:28 דקות), שניהם מאנגליה.
כמו כן זכה מימון במדליית זהב קבוצתית, יחד עם נבחרת צרפת, בריצת 9 מייל לפני נבחרות אנגליה ובלגיה.
באליפות הקרוס קאנטרי הבינלאומית שנערכה בקרדיף, ויילס זכה מימון במדליית כסף אישית בריצת 9 מייל בתוצאה של 46:30 דקות אחרי סטן אלדון (46:29 דקות) ולפני פרנק סנדו (46:33 דקות), שניהם מאנגליה.
כמו כן זכה מימון במדליית כסף קבוצתית, יחד עם נבחרת צרפת, אחרי נבחרת אנגליה ולפני נבחרת בלגיה.
באליפות אירופה באתלטיקה שהתקיימה בסטוקהולם, שוודיה סיים מימון במקום השביעי בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 29:30.6 דקות.
באליפות הקרוס קאנטרי הבינלאומית שנערכה בליסבון, פורטוגל זכה מימון במדליית כסף קבוצתית, יחד עם נבחרת צרפת, בריצת 9 מייל אחרי נבחרת אנגליה ולפני נבחרת בלגיה.
מימון התחרה גם במסלול האישי אך סיים במקום השישי.
באולימפיאדת רומא סיים מימון במקום ה-34 בריצת מרתון בתוצאה של 2:31:20.0 שעות.
באליפות הקרוס קאנטרי הבינלאומית שנערכה בהמילטון, סקוטלנד זכה מימון במדליית ארד קבוצתית, יחד עם נבחרת צרפת, בריצת 9 מייל אחרי נבחרות אנגליה ובלגיה.
מימון התחרה גם במסלול האישי אך סיים במקום ה-18.
באליפות הקרוס קאנטרי הבינלאומית שנערכה בנאנט, צרפת זכה מימון במדליית ארד קבוצתית, יחד עם נבחרת צרפת, בריצת 9 מייל אחרי נבחרות בלגיה ואנגליה.
מימון התחרה גם במסלול האישי אך סיים במקום ה-24.
באליפות הקרוס קאנטרי הבינלאומית שנערכה בשפילד, אנגליה התחרה מימון, עם נבחרת צרפת, בריצת 9 מייל שסיימה במקום השביעי.
מימון התחרה גם במסלול האישי אך סיים במקום ה-26.
בתו הבכורה נולדה יום לפני זכייתו בריצת המרתון באולימפיאדת מלבורן ונקראה אולימפה (Olympe).
ז'רמין נפטרה ב-2013 ומימון נפטר באותה שנה.
הובא למנוחות בבית קברות בעיר בוגט בין הסופדים לו היו נשיא צרפת פרנסואה הולנד וראש הממשלה ז'אן-מארק ארו.
מימון המוסלמי התנצר ב-1955 ועלה כל שנה לרגל למקום קברה של תרזה הקדושה בליזייה .
2008: קצין גבוה בלגיון הכבוד
1949: נבחר לספורטאי של הספורטאים מטעם עיתון ל'אקיפ
1956: נבחר בשנית לספורטאי של הספורטאים מטעם עיתון ל'אקיפ
1999: נבחר על ידי קוראי מגזין הספורט Athlétisme Magazine כספורטאי המאה ה-20.
כ-50 אצטדיונים ברחבי צרפת נושאים שת שמו של מימון
כ-100 בתי ספר ורחובות נושאים את שמו
אלן אגוסטין מאטורו רומרו (בספרדית: Alan Agustín Matturro Romero; נולד ב-23 במרץ 2004) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת הבלם בלבאנטה מהלה ליגה בהשאלה מגנואה.
מאטורו נולד במונטווידאו למשפחה ממוצא איטלקי, החל את קריירת המשחק שלו כחלוץ בקבוצת הנוער של דפנסור ספורטינג.
הוא הוסב לעמדת הבלם, ובעונת 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת.
בתום העונה העפיל עם קבוצתו לליגת העל האורוגוואית.
ב-21 בדצמבר 2022 חתם בגנואה האיטלקית, כאשר ההעברה הושלמה רשמית בינואר 2023.
ב-9 ביולי 2025 הושאל ללבאנטה לעונה אחת.
במאי 2023 שיחק עם נבחרת אורוגוואי בכדורגל עד גיל 20 בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 - 2023, וסייע לנבחרתו לזכות בגביע.
בתום הטורניר זכה בפרס "כדור הכסף", הפרס המוענק לשחקן השני בטיבו בטורניר, כסגנו של צ'זארה קזאדיי.
גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 (2023)
כדור הכסף של טורניר גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 (2023)
אלן אגוסטין ולסקו (בספרדית: Alan Agustín Velasco; נולד ב-27 ביולי 2002 בבואנוס איירס שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת קשר הכנף בוקה ג'וניורס.
ולסקו גדל במחלקת הנוער של אינדפנדיינטה.
בשנת 2019 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון, ובסך הכל ערך 48 הופעות ליגה במסגרת ליגת העל הארגנטינאית במדי המועדון, בהן הבקיע ששה שערים.
ב-1 בפברואר 2022 חתם ולסקו על חוזה לארבע שנים בדאלאס מה-MLS.
ב-13 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–2 על נאשוויל במסגרת הליגה לעונת .
הוא ערך 28 הופעות ליגה בעונה זו, בהן הבקיע שבעה שערים.
בינואר 2025 חזר לארגנטינה וחתם בבוקה ג'וניורס.
אלן ברגמן (11 בספטמבר 1925 – 17 ביולי 2025) ומרילין קית' ברגמן (לבית כץ; 10 בנובמבר 1928 – 8 בינואר 2022) היו בני זוג יהודים אמריקאים שכתבו יחד מוזיקה ומילים להפקות טלוויזיה, קולנוע ומופעים רבים ומפורסמים.
בני הזוג ברגמן נהנו מקריירה מצליחה, שבמהלכה זכו בארבעה פרסי אמי, שלושה פרסי אוסקר ושני פרסי גראמי, כולל פרס גראמי לשיר השנה.
בני הזוג הונצחו בהיכל התהילה של כותבי השירים .
אלן ברגמן נולד ב-11 בספטמבר 1925, בקראון הייטס, ברוקלין, למשפחה יהודית, רות (מרגוליס), עקרת בית ומתנדבת קהילתית, ולסמואל ברגמן, שעסק במכירת בגדי ילדים.
הוא למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל ואחר כך עבר ללוס אנג'לס וקיבל תואר שני במוזיקה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
מרילין ברגמן נולדה ב-10 בנובמבר 1928, גם היא בקראון הייטס, למשפחת יהודית, אידית (ארקין) ואלברט כץ.
מרילין למדה מוזיקה בתיכון למוזיקה ואמנות בניו יורק ואחר כך למדה פסיכולוגיה ואנגלית באוניברסיטת ניו יורק.
בני הזוג ברגמן נפגשו כששניהם עברו ללוס אנג'לס.
הם נישאו בשנת 1958 ונולדה להם בת, ג'ולי ברגמן סנדר, העובדת כמפיקת סרטים עצמאית.
אלן ברגמן עבד כבמאי טלוויזיה וכותב שירים בתחנת WCAU בפילדלפיה בתחילת שנות ה-50 ובהמלצת הזמר ג'וני מרסר הוא עבר ללוס אנג'לס והפך לכותב שירים מקצועי.
מרילין הפכה אף היא לכותבת שירים, בהשראת חבריה בוב ראסל (Bob Russell) ואשתו אנה, שעסקו בכתיבת שירים.
בני הזוג ברגמן החלו לשתף פעולה, לפי הצעתו של המלחין לו ספנס (Lew Spence).
בשנת 1967, בני הזוג (Bergmans) כתבו את המילים לשיר כחום הלילה למוזיקה של קווינסי ג'ונס בסרט שנשא את אותו השם.
עבודה זו תוארה כ"פריצת הדרך" שלהם.
הקשר הארוך של בני הזוג עם המלחין הצרפתי מישל לגראן החל בסוף שנות ה-60 כשבני הזוג כתבו את המילים באנגלית לשיר The Windmills of Your Mind של לגראן, שהופיע בסרט "השוד המושלם" בשנת 1968, וזיכה אותם בפרס האוסקר הראשון שלהם בקטגוריית "השיר המקורי הטוב ביותר", בטקס ה-41, בשנת 1969.
לגראן כלל שמונה שירים של בני הזוג באלבומו משנת 1972 עם שרה ווהן.
בני הזוג חברו למרווין האמליש כדי לכתוב את הלהיט של ברברה סטרייסנד The Way We Were, בסרט כך היינו.
השיר תואר ב-Turner Classic Movies כ"אחד השירים המוכרים ביותר בעולם".
ב-1978 כתבו בני הזוג ברגמן את מילות השירים למחזמר הטלוויזיוני "Queen of the Stardust Ballroom" מאת בילי גולדנברג (Billy Goldenberg), שזיכה אותם בפרס אמי.
מאוחר יותר הפך המחזמר להצגתם השנייה בברודוויי, "Ballroom", שנפתחה באותה שנה.
בני הזוג ברגמן עבדו שוב עם קווינסי ג'ונס על פסקול הסרט של מייקל ג'קסון עבור אי.טי.
- חבר מכוכב אחר משנת 1982, בו כתבו את המילים לשיר "Someone In the Dark".
בשנת 1983, בטקס פרסי אוסקר ה-55, היו בני הזוג מועמדים לפרס על השיר "How Do You Keep the Music Playing?", שהולחן על ידי לגראן לסרט "Best Friends", בקטגוריה "השיר המקורי הטוב ביותר".
בני הזוג הפכו לכותבי השירים הראשונים אי פעם, שכתבו שלושה מתוך חמשת השירים המועמדים לפרס אוסקר לשיר הטוב ביותר, כשהיו מועמדים גם על "It Might Be You" מתוך טוטסי, וגם על השיר "If We Were in Love" מתוך הסרט "Yes, Giorgio".
בשנת 1987 בני הזוג כתבו את המופע "One Voice" של ברברה סטרייסנד שיצא כאלבום מהופעה חיה.
מרילין שימשה גם כמפיקה בפועל של האלבום.
בני הזוג ברגמן היו גם שותפים לכתיבה של "איחוד אמריקאי" ("An American Reunion"), טקס הפתיחה של חגיגות ההשבעה לציון את כהונתו הראשונה של ביל קלינטון כנשיא ארצות הברית, בינואר 1993 באנדרטת לינקולן בוושינגטון הבירה.
ב-1994 השיר "Ordinary Miracles" מתוך סיבוב ההופעות של סטרייסנד ו-HBO שלה זיכה את אותם בפרס אמי והתסריט שלהם לסיבוב ההופעות היה מועמד גם לפרס CableACE.
בסוף שנות ה-90 קיבלו בני הזוג ברגמן את מועמדויותיהם האחרונות לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר, עבור Moonlight שהלחין ג'ון ויליאמס עבור הסרט סברינה משנת 1995 ו-"Love Is Where You Are" שהולחן על ידי מארק אישם (Mark Isham) עבור הסרט At First Sight.
בשנת 1999, קיבלו בני הזוג ברגמן את פרס אמי האחרון שלהם בפריים טיים למוזיקה ומילים מקוריות יוצאות דופן לשירם "A Time to Dream" שהולחן על ידי המליש, עבור תוכנית הקולנוע האמריקאית לציון 100 שנים ל-100 סרטים ("AFI's 100 Years 100 Movies Special").
קנדי לאמנויות הבמה הזמין מבני הזוג ברגמן מחזור שירים.
הם בחרו לשתף פעולה עם המלחין סיי קולמן (Cy Coleman) ויצרו את "Portraits in Jazz: A Gallery of Songs", שבוצע ב-17 במאי 2002.
בשנת 2007, אלן ברגמן הוציא את אלבומו הראשון כזמר, "Lyrically, Alan Bergman", שכלל מילים שכתבו הוא ואשתו.
במקביל חזרו בני הזוג ברגמן לעבוד עם קווינסי ג'ונס על אלבום המחווה למלחין והמנצח האיטלקי אניו מוריקונה בשם "We All Love Ennio Morricone", עבורו כתבו את המילים לשיר "I Knew I Loved You", שבוצע על ידי סלין דיון.
בשנת 2011 פורסם אלבומה של ברברה סטרייסנד "What Matters Most" שהוקלט כמחווה לבני הזוג ברגמן וכלל עשרה שירים של הזוג שסטרייסנד לא הקליטה קודם לכן.
בני הזוג ברגמן זכו לאורך הקריירה בפרסים ואותו הוקרה רבים.
בשנת 1980 הם הוכנסו להיכל התהילה של כותבי השירים (Songwriters Hall of Fame).
ב-1986 קיבלה מרילין את פרס "קריסטל" (Crystal Award) של ארגון "נשים בקולנוע" (Women in Film).
בשנת 1995 הוענקו להם תוארי דוקטור לשם כבוד ממכללת ברקלי למוזיקה, וכן פרס מפעל חיים מאקדמיית כותבי השירים הלאומית בארצות הברית.
בשנת 1996 זכו בני הזוג ב"פרס פיורלו למפעל חיים" (Fiorello Lifetime Achievement Award) מטעם תיכון לה גוארדיה לאמנויות בניו יורק, ובהמשך הוכנסו להיכל התהילה של המוסד.
באותה שנה מונתה מרילין לקצינת במסדר האמנויות והספרות של משרד התרבות הצרפתי.
בשנת 1997 הם קיבלו את פרס ג'וני מרסר (Johnny Mercer Award).
בשנת 1998 קיבלה מרילין תואר דוקטור לשם כבוד מטריניטי קולג' (Trinity College) בקונטיקט.
בשנת 2002 קיבלו השניים את פרס מפעל החיים של איגוד המו"לים למוזיקה, ומרילין קיבלה גם את פרס האמנויות ממרכז קאופמן.
ב-2011 קיבל אלן קיבל פרס בוגר מצטיין מאוניברסיטת צפון קרוליינה.
בשנת 2022 הוכנסה מרילין להיכל התהילה של יוצרות השירים.
השניים כיהנו בתפקידים בכירים בארגוני מוזיקה ואמנות.
בין 1994–2009 שימשה מרילין בתפקיד נשיאה ויושבת ראש מועצת המנהלים של האגודה האמריקאית למלחינים, סופרים ומוציאים לאור (ASCAP), האישה הראשונה בתפקיד זה.
מרילין כיהנה שתי קדנציות בתפקיד נשיאת הקונפדרציה הבין-לאומית לאגודות יוצרים ומלחינים (CISAC).
אלן כיהן במועצות הקרן על שם ג'וני מרסר, לזכויות האמנים ובארגון "The Jazz Bakery, ארגון ללא מטרות רווח בלוס אנג'לס, המציג רבים מאמני הג'אז המוערכים ביותר בעולם.
בני הזוג ברגמן כיהנו גם בוועד הפועל של ענף המוזיקה של האקדמיה לאמנויות ומדעים של סרטים והיו חברי מועצת המנהלים של האקדמיה הלאומית לכותבי שירים.
מרילין כיהנה גם כנשיאת המועצה הלאומית לשימור הקלטות (National Recording Preservation Board).
אלן סיסלי וילקינסון הייתה פוליטיקאית בריטית מטעם מפלגת הלייבור, אשר כיהנה כמזכירת המדינה לענייני חינוך מיולי 1945 ועד מותה.
בראשית דרכה הציבורית, בהיותה חברת פרלמנט מטעם מחוז הבחירה ג'רו, קנתה לה שם בזירה הלאומית עת מילאה תפקיד מרכזי בצעדת ג'רו בשנת 1936, מסע מחאה של מובטלי העיר אל לונדון בדרישה ל.
אף כי יוזמה זו לא השיגה את יעדה המידי, היא הפכה לסמל מובהק של המאבק ותרמה לעיצוב התפיסות החברתיות והמדיניות בנושאי אבטלה וצדק חברתי לאחר מלחמת העולם השנייה.
וילקינסון נולדה למשפחה דלת-אמצעים אך שאפתנית במנצ'סטר, ובגיל צעיר אימצה השקפות סוציאליסטיות.
לאחר שסיימה את לימודיה באוניברסיטת ויקטוריה של מנצ'סטר, הצטרפה לארגון למען מתן זכות בחירה לנשים.
בהשראת המהפכה הרוסית (1917) הצטרפה לשורות המפלגה הקומוניסטית של בריטניה, הטיפה לסוציאליזם מהפכני ובד בבד חיפשה נתיבים חוקתיים לצבירת כוח פוליטי באמצעות מפלגת הלייבור.
בשנת 1924 נבחרה לראשונה לפרלמנט הבריטי כנציגת מחוז מידלסברו איסט, ותמכה בשביתת הפועלים הכללית של 1926. בממשלת הלייבור בשנים 1929–1931 שימשה מזכירה פרלמנטרית פרטית לשר הבריאות הזוטר, ובתקופה זו כוננה קשרים עם האקטיביסטית הצעירה ג'ני לי.
לאחר שהובסה בבחירות 1931 פנתה לעיתונאות ולכתיבה, בטרם חזרה לפרלמנט ב-1935 כנציגת מחוז ג'רו.
היא נמנתה עם התומכים הנחרצים בממשלת הרפובליקה הספרדית השנייה במלחמת האזרחים ואף ביקרה מספר פעמים בחזיתות הקרב.
בנוסף נטלה חלק במשלחת ליגת הודו שנשלחה לתת היבשת כדי לתעד את היבטי השלטון הקולוניאלי הבריטי; ממצאיה פורסמו לאחר מכן בספר The Condition of India.
במהלך מלחמת העולם השנייה כיהנה וילקינסון בממשלת הקואליציה בראשות וינסטון צ'רצ'יל בתפקידים זוטרים, בעיקר במשרד לביטחון הפנים, שם עבדה תחת הרברט מוריסון.
היא תמכה במאמציו של מוריסון להחליף את קלמנט אטלי בהנהגת מפלגת הלייבור; עם זאת, לאחר הניצחון בבחירות 1945 ומינויו של אטלי לראשות הממשלה, היא מונתה על ידו למזכירת המדינה לענייני חינוך.
באותה עת כבר לקתה בריאותה, כתוצאה משנות עבודה מרובות ומתישות.
בתפקידה ראתה את יעדה המרכזי בהגשמת חוק החינוך משנת 1944, שנחקק עוד בתקופת ממשלת הקואליציה במלחמה, ולא ביוזמת הקמתה של מערכת מקיפה של בתי ספר, כפי שדרשו חוגים רדיקליים יותר במפלגת הלייבור.
עיקר מאמציה הוקדשו ליישום ההחלטה על העלאת גיל סיום לימודי החובה בבתי הספר מ-14 ל-15. בחורף החריג בקורו בראשית 1947 חלתה במחלה בסמפון, ונפטרה לאחר נטילת מנת יתר של תרופות; החוקר במשפט קבע כי המוות נגרם כתוצאה מתאונה ולא מהתאבדות.
וילקינסון נולדה ב-8 באוקטובר 1891 בבית מספר 41 ברחוב קורל, ברובע צ'ורלטון-און-מדלוק שבמנצ'סטר.
היא הייתה צאצאם השלישי ובתם השנייה של ריצ'רד וילקינסון, פועל בתעשיית הטקסטיל אשר הוסמך בהמשך כסוכן ביטוח, ושל רעייתו אלן לבית ווד.
ריצ'רד, שנודע כאיש עקרונות נחרץ וכעמוד תווך בכנסייה המתודיסטית המקומית, שילב בביתו השקפת עולם של צדק חברתי עם אמונה בלתי-מתפשרת בחובת היחיד לעזור לעצמו.
כדברי בתו, ציטוטו המוכר היה: "אני חילצתי עצמי מן התהום, מדוע לא יעשו כן גם הם?".
בהיותו אוטודידקט, חתר להעניק לילדיו חינוך איכותי, טיפח בהם אהבת קריאה, והטמיע בלבם יסודות מוסר נוצריים מוצקים.
בהגיעה לגיל שש החלה את לימודיה בבית ספר יסודי, אותו תיארה למעשה כ"מזוהם, עם חמש כיתות מאוחדות בחדר יחיד".
מחלות ילדות ממושכות אילצו אותה לשהות בביתה במשך כשנתיים, אך בתקופה זו רכשה בכוחות עצמה את מיומנות הקריאה.
בשובה ללימודים הפגינה התקדמות מהירה, ובגיל אחת עשרה זכתה במלגה לבית הספר העל-יסודי ארדויק.
אופייה הדעתני והמרדן הוביל, כעבור שנתיים, למעבר אל בית הספר התיכון לבנות ברחוב סטרטפורד.
את אשר חסר לה במסגרת החינוכית ניסתה, בתמיכת אביה, להשלים באמצעות קריאת כתביהם של ארנסט הקל, תומאס הנרי הקסלי וצ'ארלס דרווין.
בשנת 1906, בהיותה כבת חמש עשרה, הוענקה לה מלגת לימודים בסך 25 ליש"ט, שאפשרה לה להתחיל בהכשרתה להוראה.
מחצית משבוע לימודיה בילתה במכללת ההכשרה למורים של מנצ'סטר, ואת המחצית השנייה הקדישה להוראה בבית הספר היסודי אוסוולד רואד.
דרכה הפדגוגית, שהתמקדה בהנעת תלמידים לעבר סקרנות אינטלקטואלית ולא לכפות עליהם לימוד מכני ושיטתי, גררה חיכוכים תכופים עם הנהלת המוסד, וחיזקה בה את ההכרה כי עתידה לא מצוי בהוראה.
במקביל ללימודיה נחשפה לשיח אינטלקטואלי רחב ולהגות חברתית, ובעקבות עיונה בכתביו של רוברט בלאצ'פורד נמשכה לרעיונות הסוציאליסטיים.
בתקופה זו הלכה והתרחקה ממחויבות דתית מסורתית, והסוציאליזם נתגלה לה כמערכת ערכים חלופית בעלת משיכה רעיונית ומעשית.
בגיל שש עשרה הצטרפה לסניף לונגסייט של מפלגת הלייבור העצמאית.
באחד ממפגשיה הראשונים פגשה את קתרין ברוס גלאזייר, אשר לוחמנותה החברתית הותירה עליה רושם בל יימחה.
כשלושים שנה לאחר מכן העידה בפני עמיתה, ג'ורג' מידלטון, כי גלאזייר היא שהביאה אותה לתוך התנועה הסוציאליסטית.
במקביל הכירה את הסופרג'יסטית האנה מיטשל, שעודדה אותה להצטרף למאבק על זכות בחירה לנשים, סוגיית הדגל של תנועת הנשים באותה עת.
בראשית דרכה עסקה במשימות שגרתיות כגון חלוקת עלונים והדבקת כרוזים, אולם הותירה רושם עז על מיטשל, שתיארה אותה לימים כ"מבריקה ומחוננת".
בשנת 1910 ניגשה וילקינסון לבחינות המלגה הפתוחה על שם ג'ונס בהיסטוריה וזכתה בהן, וכך הבטיחה את מקומה באוניברסיטת ויקטוריה של מנצ'סטר.
בתקופתה כסטודנטית, הרחיבה את פעילותה הציבורית: היא הצטרפה לסניף הסטודנטים של האגודה הפביאנית, ובחלוף הזמן נבחרה לכהן בו כמזכירה.
במקביל הרחיבה את מעורבותה במאבק הסופרג'יסטי והצטרפה לאגודה המנצ'סטרית לזכות בחירה לנשים.
במסגרת זו עוררה את הערכתה של מרגרט אשטון, האישה הראשונה שכיהנה כחברת מועצת העיר מנצ'סטר, אשר התרשמה ממסירותה לפעילות ציבורית באזורי הבחירה של צפון מנצ'סטר וגורטון.
באמצעות פעילותה הציבורית נוצרו קשרים בינה לבין דמויות מובילות בשמאל הרדיקלי, ובהן שארלוט דספרד, ויליאם קרופורד אנדרסון, וכן ביאטריס וסידני וב.
היא הושפעה במיוחד מן הסטודנט המבוגר וולטון ניובולד, לימים חבר הפרלמנט הקומוניסטי הראשון בממלכה המאוחדת.
השניים התארסו לזמן קצר, אך גם לאחר שנפרדו שמרו על קשר פוליטי הדוק לאורך שנים.
בשנת לימודיה האחרונה מונתה כחברה בוועד הפועל של פדרציית הסטודנטים הסוציאליסטיים, ארגון כלל-אוניברסיטאי שנועד לאחד סטודנטים סוציאליסטים מכל רחבי בריטניה.
תפקיד זה העניק לה רשת קשרים ענפה, ובמסגרתו השתתפה בכינוסי הקיץ של האגודה הפביאנית, בהם שמעה הרצאות ממנהיגי מפלגת הלייבור העצמאית כדוגמת רמזי מקדונלד וארתור הנדרסון, ומפעילי איגודים מקצועיים כגון בן טילט ומרגרט בונדפילד.
על אף עיסוקיה הפוליטיים המשיכה להתמיד בלימודיה, זכתה במספר פרסים, ובקיץ 1913 השלימה את בחינות הגמר והוסמכה בתואר ראשון בהיסטוריה.
חרף תחזיות מרציה כי תשיג תואר בהצטיינות יתרה, הסתפקה בציון טוב, והסבירה זאת במילים: "במודע ויתרתי על הצטיינות יתרה כדי להקדיש את זמני הפנוי לשביתה שהתחוללה במנצ'סטר".
עם השלמת לימודיה באוניברסיטת מנצ'סטר ביוני 1913 החלה וילקינסון את דרכה הציבורית כעובדת בשכר באיגוד הארצי למען זכות הבחירה לנשים (NUWSS).
בתפקיד זה נטלה חלק מרכזי בארגון "הצעדה הגדולה" ביולי 1913, בה השתתפו למעלה מחמישים אלף נשים מרחבי הממלכה המאוחדת.
האירוע הגיע לשיאו בעצרת המונים בהייד פארק שבלונדון.
פעילות זו חישלה את הבנתה במכניקה של הפוליטיקה והמאבק הציבורי, ופיתחה בה יכולת נאום רהוטה שאפשרה לה להתמודד בהצלחה גם באסיפות עוינות במיוחד.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ביולי 1914 הצטרפה וילקינסון לעמדתם של חוגים רחבים בתנועת הלייבור, שראו במלחמה מיזם אימפריאליסטי שתוצאותיו יהיו מותם של מיליונים.
אף על פי כן, קיבלה על עצמה את תפקיד המזכירה של סניף מנצ'סטר בחיל החירום לנשים (WEC), גוף שתיווך לנשים מתנדבות עבודה מתאימה במאמץ המלחמתי.
פרוץ המלחמה העמיק את הפילוג בתנועת ה-NUWSS בין תומכיה למתנגדיה.
בסופו של דבר התפצל הארגון, והפלג הפציפיסטי, שכלל את סניף מנצ'סטר של וילקינסון, השתלב בליגת נשים בין-לאומית לשלום וחירות (WIL).
עם היחלשותה של התנועה הסופרג'יסטית חיפשה וילקינסון אפיק פעולה ציבורי חדש.
ביולי 1915 מונתה למארגנת ארצית באיגוד המאוחד של עובדי קואופרטיב (AUCE), ותפקידה העיקרי היה גיוס נשים לשורותיו.
במסגרת זו נאבקה למימוש העיקרון של שכר שווה בעבור עבודה שווה, והגנה על זכויותיהם של עובדים בלתי-מיומנים ובעלי שכר נמוך, גם כאשר עמד הדבר בניגוד לאינטרסים של תאגידי עובדים מקצועיים ובעלי שכר גבוה.
היא הובילה שורה של שביתות שהניבו הישגים משמעותיים בקרלייל, קוטברידג', גלאזגו וגרנג'מאות'.
לעומת זאת נכשלה בניהול סכסוך מתמשך בבית הדפוס בלונגסייט שבמנצ'סטר בקיץ 1918, כאשר יריביה תיארו את הטקטיקות שלה כ"לוחמת גרילה בלתי-סבירה".
בעקבות פרשה זו פוטרה מתפקידה באיגוד, אך הושבה אליו כעבור זמן קצר בעקבות מחאות החברים ולאחר שהתנצלה על חלקה.
משנת 1918 ואילך ייצגה אותו במועצות עבודה לאומיות, גופים מייעצים אשר נועדו לקבוע שכר מינימום לעובדים.
בשנת 1921 התמזג האיגוד שלה עם התאגיד הלאומי של מחסנאים ועובדים כלליים, ויחדיו הקימו את האיגוד הלאומי של עובדי ההפצה ובעלי הברית (NUDAW).
פעילותה הקנתה לה בריתות חדשות וידידויות מועילות, ובהן עם ג'ון ג'אגר, לימים נשיא האיגוד.
בד בבד המשיכה להיות פעילה באגודה הפביאנית, ולאחר שמחלקת המחקר שלה הוסבה בשנת 1917 למחלקת המחקר של הלייבור, נבחרה לכהן בוועד המנהל שלה.
דרך קשרים אלה הצטרפה לליגת הגילדות הלאומית (NGL), גוף שדגל בדמוקרטיה תעשייתית ובשילוב עובדים זוטרים בהחלטות תאגידי הענק.
במקביל שמרה על קשר הדוק עם ליגת נשים בין-לאומית לשלום וחירות, אשר בוועידתה בשנת 1919 אימצה קו בלתי-פציפיסטי שהצדיק שימוש במאבק מזוין לשם הכרעת הקפיטליזם.
ב-1920 ביקרה וילקינסון באירלנד כנציגת הליגה, ולאחר מכן יצאה בביקורת חריפה על מדיניות הממשלה הבריטית שם, ובייחוד על השימוש בכוח צבאי שכונה "בלאק אנד טאנס".
בדצמבר אותה שנה הופיעה בפני ועדת החקירה של הקונגרס של ארצות הברית בוושינגטון די.
סי., שם מסרה עדות על התנהלות הכוחות הבריטיים באי.
בדבריה קראה להפסקת אש מיידית ולשחרור האסירים האיריים.
בדומה לחוגים רחבים בתנועת הלייבור, עמדותיה של וילקינסון עברו תהליך רדיקליזציה בעקבות המהפכה הרוסית של 1917. בעיניה נתפס הקומוניזם כדרך העתיד, ובקיץ 1920, עם הקמתה של המפלגה הקומוניסטית של בריטניה (CPGB), הצטרפה לקבוצת חברים מן מפלגת הלייבור העצמאית, שהחזיקו בהשקפות מרקסיסטיות.
בשנים שלאחר מכן הייתה פעילותה הפוליטית מרוכזת בעיקר במסגרת המפלגה הקומוניסטית, אך בד בבד שמרה על חברותה גם במפלגת הלייבור, אשר בתקופה זו התירה חברות כפולה במפלגה הקומוניסטית ובלייבור.
בשנת 1921 נטלה חלק בקונגרס האינטרנציונל האדום של האיגודים המקצועיים והקונגרס השני של נשות הקומוניזם, שהתקיימו במוסקבה.
במעמדים אלו פגשה מנהיגים קומוניסטיים בכירים, ובהם שר ההגנה לאון טרוצקי ונאדז'דה קרופסקיה, רעייתו של ולדימיר איליץ' לנין ומחנכת ידועת-שם.
וילקינסון עצמה ציינה כי נאומה של קרופסקיה היה המרשים והמשכנע ביותר מכלל נאומי הקונגרס.
ההישג המרכזי של כינוסים אלה היה ייסודו של האינטרנציונל האדום של האיגודים המקצועיים, אשר נודע בכינויו "פרופינטרן", ומטרתו הייתה קידום מהפכה עולמית באמצעות פעולה תעשייתית שתביא להפלת הסדר הקפיטליסטי.
אף על פי כן, לא עלה בידה לשכנע את האיגוד הלאומי של עובדי ההפצה ובעלי הברית (NUDAW) להצטרף למסגרת זו.
וילקינסון המשיכה להלל את הישגי ברית המועצות, ובעיקר את שחרורן של נשים פועלות.
אולם, בהדרגה החריפו המחלוקות בינה לבין פעילי המפלגה הקומוניסטית בעיר, על רקע עמדותיהם באשר לאסטרטגיות התעשייתיות והבין-לאומיות של התנועה.
וילקינסון נמנתה עם תומכיה הראשונים והעקביים של המועצה הלאומית של מכללות העבודה, אשר נוסדה בשנת 1921 בתמיכת איגוד NUDAW, במטרה להעניק לבני מעמד הפועלים השכלה.
בשנת 1923, בחסות NUDAW, הוצגה וילקינסון כמועמדת לפרלמנט.
באותה עת, בעוד הייתה עדיין חברת המפלגה הקומוניסטית, הגישה את מועמדותה לייצג את מפלגת הלייבור במחוז הבחירה גורטון.
אף כי לא נבחרה, נכנסה בנובמבר אותה שנה כנציגת רובע גורטון למועצת עיריית מנצ'סטר; לצדה כיהנה האנה מיטשל, שותפתה למאבקי זכות הבחירה לנשים ערב מלחמת העולם הראשונה.
כהונתה במועצה הייתה קצרה והסתיימה ב-1926, ובמהלכה התמקדה בעיקר בסוגיות של אבטלה, דיור, רווחת הילד וחינוך.
בדצמבר 1923, משהכריז ראש הממשלה סטנלי בולדווין על בחירות כלליות, נבחרה וילקינסון כמועמדת הלייבור במחוז אשטון-אנדר-ליין.
במערכת הבחירות דורגה שלישית, לאחר נציגי המפלגה השמרנית והמפלגה הליברלית בהתאמה.
תוצאות הבחירות יצרו פרלמנט תלוי, ובעקבותיו כוננה ממשלת מיעוט בראשות רמזי מקדונלד.
במהלך כהונתה הקצרה של ממשלה זו הוצאה המפלגה הקומוניסטית אל מחוץ לחוק, ונאסר על האזרחים להתפקד לשתי מפלגות שונות.
משהוצבה בפני ברירה נחרצת, פרשה וילקינסון מן המפלגה הקומוניסטית, בנימוק כי שיטותיה ה"בלעדיות והדיקטטוריות" אינן מאפשרות את גיבושו של זרם שמאל ממשי בקרב גורמים פרוגרסיביים בתנועת האיגודים המקצועיים ובמפלגת הלייבור.
לאחר מכן הועמדה בבחירות כנציגת מפלגת הלייבור במחוז מידלסברו איסט.
ב-8 באוקטובר 1924 התפרקה ממשלת הלייבור בראשות מקדונלד, לאחר עלתה להצבעת אי-אמון בבית הנבחרים.
שלביה האחרונים של מערכת הבחירות הכלליות הושפעו באופן ניכר מפרשת "מכתב זינובייב", אשר עוררה בהלה גדולה ימים ספורים טרם יום ההצבעה ותרמה תרומה מכרעת לניצחון סוחף של המפלגה השמרנית.
ייצוגה של מפלגת הלייבור בפרלמנט צומצם ל-152 מושבים בלבד, לעומת 415 מושבים לשמרנים.
במערכת בחירות זו הייתה וילקינסון לאישה היחידה שנבחרה לפרלמנט מטעם הלייבור, לאחר שהשיגה רוב של 927 קולות במחוז מידלסברו איסט וגברה על יריבה השמרני.
היבחרה של וילקינסון לבית הנבחרים עוררה הדים תקשורתיים ניכרים, אשר התרכזו לא אחת במראה החיצוני, בשערה האדמוני ובמלבושיה הססגוניים.
במעמד הצגתה בפני בית הנבחרים הכריזה: "נקרה בידי לייצג באספה זו את אחד המרכזים הגדולים בעולם לייצור ברזל ופלדה.
יודעני שאין מראי החיצוני מעיד על כך, אך כך הוא".
העיתון The Woman's Leader אפיין אותה כ"פמיניסטית תקיפה ובלתי-מתפשרת, ופוליטיקאית עיקשת ובעלת תבונה מעשית".
אירוע סמלי התרחש כאשר שוטר ביקש למנוע את כניסתה לחדר העישון של הבית מחמת מגדרה; היא השיבה לו: "אינני גברת, אני חברת פרלמנט".
וילקינסון נודעה כקול מרכזי בזירה הלא-רשמית של זכויות הנשים, עודדה דיון גלוי בסוגיית פיקוח ילודה ואף תקפה את נציגת האיגודים הקתולית ברתה קווין על שכינתה את הנושא כ"פשע" בכינוס הנשים של מפלגת הלייבור בשנת 1925. באותה שנה השיגה הישג פרלמנטרי ראשון כאשר הצליחה להביא לתיקון בחוק הפנסיות לטובת האלמנות.
במרץ 1926 חברה לננסי אסטור מן הספסלים השמרניים במחאה נגד קיצוץ תקציבי מרכזי ההכשרה לנשים.
באותו חודש נבחרה לנשיאת סניף מנצ'סטר של אגודת הנשים לחשמל, בעוד אסטור שימשה כנשיאה הארצית.
הביוגרף בריאן הריסון, ב-Oxford Dictionary of National Biography, ציין כי אף שנושאים מגדריים ניצבו לעיתים קרובות במוקד נאומיה, הייתה וילקינסון בראש ובראשונה סוציאליסטית מובהקת, ולו נדרשה להכריע, הייתה בוחרת בסוציאליזם על פני הפמיניזם.
במהלך השביתה הכללית במאי 1926, שנמשכה תשעה ימים, סיירה ברחבי הממלכה המאוחדת ונשאה נאומים בעצרות השובתים.
ההחלטה להפסיק את השביתה הייתה עבורה מהלומה פוליטית קשה.
בראשית יוני הצטרפה לג'ורג' לנסברי ולבכירי לייבור נוספים בעצרת רבת-משתתפים באלברט הול, אשר הניבה סכום של כ-1,200 ליש"ט למען הכורים שהמשיכו בשביתתם.
לאורך כל הקריירה הפוליטית שלה נודעה וילקינסון כמתנגדת עקבית לאימפריאליזם.
בפברואר 1927 השתתפה בקונגרס היסוד של הליגה נגד האימפריאליזם בבריסל, שם פגשה את מנהיג התנועה הלאומית ההודית, ג'ווהרלל נהרו, עמו רקמה קשרי ידידות.
באותה שנה נבחרה לוועד המנהל של מפלגת הלייבור, ובכך זכתה לעמדה בכירה בעיצוב מדיניותה.
ההתקדמות האישית שלה צוינה לשבח על ידי ביאטריס וב, אשר ראתה בה מועמדת עתידית לעמדות מפתח, אף יותר מחברות לייבור בכירות ממנה כמו מרגרט בונדפילד וסוזן לורנס.
כלוחמת בלתי-נלאית למען שוויון זכויות לנשים, התנגדה לסטראוטיפ שדבק בנשים צעירות חסרות זכות בחירה, שכונו "פלפריות".
ב-29 במרץ 1928 הצביעה בעד "חוק ייצוג העם (זיכיון שווה)", שהעניק את זכות הבחירה לכל הנשים מגיל 21 ומעלה.
בנאומה במליאה אמרה: "אנו עושים, סוף סוף, מעשה גדול של צדק לנשות הארץ...
כשם שפתחנו בעבר את הדלת בפני הנשים המבוגרות, כך אנו פותחים הלילה את הדלת בפני אלה הצועדות בראשית דרכן, ובידיהן מופקד עתידה של הארץ שאנו מבקשים לעצב".
במאי 1929 הכריז ראש הממשלה בולדווין על קיומן של בחירות כלליות.
בהיותה חברה בוועד המנהל של מפלגת הלייבור נטלה וילקינסון חלק בניסוח המצע המפלגתי, אף כי העדפתה להצגה תמציתית של צעדים קונקרטיים נדחתה לטובת ניסוח הצהרתי ארוך-יריעה של עקרונות ויעדים.
במחוז מידלסברו נבחרה בשנית, הפעם ברוב מוגדל מול הנציג השמרני והנציג הליברלי.
במבט כולל, הלייבור הייתה למפלגה הגדולה בפרלמנט עם 288 מושבים (תשעה מתוכם אוישו בידי נשים), בעוד השמרנים והליברלים זכו ל-260 ו-59 מושבים בהתאמה.
מקדונלד שב והקים ממשלת מיעוט, ושילב שתי נשים בתפקידי שרות: מרגרט בונדפילד כמזכירת המדינה לענייני עבודה וסוזן לורנס כעוזרת פרלמנטרית (שרה זוטרה) למזכיר המדינה לענייני בריאות.
וילקינסון עצמה לא קיבלה משרה פורמלית, אך מונתה למזכירה הפרלמנטרית האישית של לורנס (PPS), תפקיד שפורש כרמז לקידום עתידי.
כמעט מראשיתה ניצבה ממשלת מקדונלד השנייה בפני משברים חריפים החל האבטלה ההמונית וכלה בשפל הכלכלי העולמי שנבע מקריסת וול סטריט ב-1929. שורות הלייבור נחלקו: שר האוצר פיליפ סנואודן דגל בקיצוץ מחמיר בהוצאה הציבורית, בעוד אחרים, ובהם וילקינסון, גרסו כי הבעיה המרכזית היא לא ייצור-יתר אלא צריכה-מעטה.
לפיכך טענה כי הפתרון טמון בהגדלת כוח הקנייה של השכבות הנמוכות ולא בצמצומו.
בסוגיית האבטלה תמכה בתוכנית "המזכר" של אוסוואלד מוסלי לשיקום כלכלי באמצעות עבודות ציבוריות, אשר נדחתה בידי הממשלה מטעמי עלות; בעקבות הדחייה התפטר מוסלי במחאה.
בעזרתה של וילקינסון אושר חוק הטיפול בחולי נפש, שקיבל ב-30 ביוני 1930 את אישור המלך ג'ורג' השישי.
באותה שנה נטלה חלק ביוזמת חקיקה שנועדה להגביל את שעות עבודת זבני החנויות ל-48 שעות שבועיות.
בנאומיה תקפה בחריפות את המתנגדים השמרנים, שלדבריה התעלמו מן המציאות הקשה של העובדים וראו בעבודת החנות מלאכה המתנהלת באווירה "מרגיעה" ובניחוחות "מעודנים" של רחוב בונד המפורסם בלונדון.
ההצעה הועברה לדיון בוועדה פרלמנטרית אך לא קודמה מעבר לכך.
ככל שהתקדמה כהונת הפרלמנט גבר הקושי לקדם חקיקה חברתית, לנוכח החרפת המשבר הכלכלי ושימושו התכוף של בית הלורדים השמרני בסמכויות העיכוב שהוקנו לו בחוק.
הקרע במפלגת הלייבור העמיק ב-1931, עת התקשתה הממשלה ליישם את המלצות "דו"ח מאי" לקיצוץ של 97 מיליון ליש"ט, מתוכם 67 מיליון מקצבאות אבטלה.
ב-23 באוגוסט 1931 קרסה הממשלה.
מקדונלד הצטרף להקמת ממשלת אחדות לאומית בשיתוף השמרנים והליברלים, בעוד רוב חברי הלייבור, בכלל זה וילקינסון, עברו לשורות האופוזיציה.
בבחירות הכלליות של אוקטובר ספגה הלייבור תבוסה קשה, ונשארה עם 52 מושבים בלבד.
במחוז מידלסברו איסט שמרה וילקינסון על היקף תמיכה דומה לזה של 1929, אך עדיין הפסידה מול המועמד היחיד מטעם ממשלת האחדות ברוב של למעלה מ-6,000 קולות.
וילקינסון ניתחה את תבוסת מפלגת הלייבור במאמר שפרסמה בעיתון "דיילי אקספרס", ובו טענה כי כישלונה נבע מכך ש"לא הייתה סוציאליסטית דיה".
טענה זו שימשה אבן יסוד לשורה ארוכה של מאמרים רדיקליים שכתבה לאחר מכן בעיתונות ובכתבי עת אידאולוגיים.
במקביל חיברה יצירה בעלת אופי קליל יותר, Peep at Politicians, קובץ תיאורים הומוריסטיים של חברי פרלמנט ויריביה הפוליטיים.
על וינסטון צ'רצ'יל כתבה כי הוא "אדיש בעליזות לשאלה האם הרעיונות החדשים שהוא רוכש תואמים את האוסף שכבר ברשותו", ועל קלמנט אטלי כתבה כי הוא "אנין מכדי ליטול חלק באינטריגות, וצנוע מכדי ללקות בשאפתנות יתרה".
בשנת 1932 פרסמה את הרומן The Division Bell Mystery, המתרחש בבית הנבחרים.
הביוגרפית פולה ברטלי עמדה על כך שוילקינסון לא הייתה סופרת מן השורה הראשונה, אך הדגישה כי "האקטואליה האוטוביוגרפית שהודגשה ביצירותיה הקנתה להן חן מיוחד ומשיכה רבה".
בשנת 1932 נענתה להזמנת הליגה ההודית להצטרף למשלחת מצומצמת שבחנה את תנאי החיים בהודו.
בביקור שנמשך שלושה חודשים פגשה את מהטמה גנדי, שהיה כלוא באותה עת, והגיעה לכלל מסקנה כי שיתוף פעולה עמו הוא תנאי הכרחי לכל הסדר שלום בתת-היבשת.
עם שובה לאנגליה פרסמה מאמר חריף שכותרתו The Condition of India (1934).
בשנת 1933 נסעה לגרמניה, זמן קצר לאחר עליית אדולף היטלר לשלטון, וכתבה את The Terror in Germany, אשר תיעד גילויי זוועה ראשוניים של המשטר הנאצי.
בהמשך נועדה עם פליט מגרמניה הנאצית, אדוארד קונץ, וביחד חיברו את הספר .
חיבור זה גינה את הדרגוליזם של הלייבור ואת ריכוזו בפרלמנט, כמו גם את כישלון האסטרטגיה הקומוניסטית.
בתוך כך זכתה הקריירה הפרלמנטרית של וילקינסון לתנופה מחודשת, לאחר שנבחרה להיות נציגת הלייבור במחוז ג'רו, עיירת ספנות בטיינסייד.