tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקים מפעל לאריחים, רעפים ומוצרי בטון ליד תחנת הרכבת ביפו על מנת לנצל את הרכבת להובלת תוצרת המפעל.
בערוב ימיו חלה, נסע לגרמניה ונפטר שם.
הוגו וילנד נולד ב-1853 בבודלסהאוזן (Bodelshausen), דרומית לטיבינגן, בגרמניה להורים חברי כת הטמפלרים.
בהיותו בן שלוש נפטר אביו.
בשנת 1871, בהגיעו לגיל 18, היגרה המשפחה לארץ ישראל.
בתחילה חיו בביתו של השגריר פון אלטן במושבה האמריקאית ביפו ובהמשך עברו למושבה הגרמנית בירושלים.
בערך ב-1878 נשא הוגו לאישה את קתרין וולר ונולדו להם 9 ילדים (6 בנים ו-3 בנות).
ב-1898 נפטרה קתרין ונקברה בבית הקברות הטמפלרי בירושלים.
ב-1899 נישא הוגו בשנית למריה קמפף שהולידה את ילדו העשירי.
את הבנים קרל ורודולף שלח וילנד ב-1900 להכשרה מקצועית ברויטלינגן שבדרום גרמניה.
קרל למד במפעל לייצור לוחות בטון ועם שובו לארץ ישראל הקים מפעל ביפו.
חלק מן הבטון ששימש במפעל יובא מהעיר היידלברג שבגרמניה.
ב-1902 עברה המשפחה לשכונת ולהאלה על גבול יפו על מנת להקים שם את בית החרושת ולצדו חנות, מחסן ובית מגורים.
עם סיום הבנייה עברה המשפחה לגור במתחם.
המפעל סיפק בטון למסילת הברזל ברלין-בגדאד (שעברה גם דרך צפון סוריה וטורקיה).
הוגו התגורר תקופה מסוימת בחלב, שם נולדה אחת מבנותיו.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה גורשה המשפחה למצרים.
מעבר זה דירדר את בריאותו, והוא נאלץ לחזור עם בנו וילהלם לטיבינגן, גרמניה, שם נפטר ב-1922. בנו, הוגו, שירת בצבא הגרמני, נהרג בלבנון ב-1918 ונקבר בבעלבכ.
גם הבן וולטר-קריסטוף ששירת בחיל האוויר הגרמני, נהרג ונקבר בירושלים.
ב-1922, לאחר סיום המלחמה, חזרה המשפחה ממצרים ליפו והאחים קרל ורודולף ניהלו את המפעל וחידשו את הייצור.
זמן קצר לאחר מכן פרש רודולף מהמפעל ויחד עם מספר משפחות טמפלרים נוספות הקים חווה חקלאית בעמק בית שאן.
המשפחה המשיכה לגור במתחם וילנד עד תחילת מלחמת העולם השנייה.
אז נחשדו הטמפלרים, על ידי הבריטים, כגייס חמישי וסוכני אויב, ורובם הגדול נאסרו והוגלו, בעיקר לאוסטרליה.
מתחם וילנד ליד תחנת הרכבת ביפו
ב-26 בספטמבר 1892 נחנכה תחנת הרכבת ביפו בקצה קו הרכבת ירושלים-יפו.
הוגו וילנד שזיהה את הפוטנציאל המסחרי של אמצעי תחבורה זה הקים ב-1902 את מתחם וילנד בצמוד לתחנה על מנת להשתמש ברכבת להובלת תוצרת המפעל.
וילה וילנד - מבנה בן שתי קומות בו גרו בני המשפחה.
הבית נבנה תחילה בקומה אחת בצמוד למבנה עות'מאני שנקרא "הבית האדום".
בית חרושת וילנד בו ייצרה המשפחה מוצרי בטון.
החנות ששימשה להצגת מוצרי החברה.
המחסנים לאחסון מוצרי בית החרושת
בנוסף כלל המתחם גן עם עצים גדולים
את הידע להקמת המפעל הביאו איתם שניים מבניו של הוגו שחזרו מלימודים בגרמניה.
חומרי הגלם למפעל כללו אבקת צמנט שהגיע מבית חרושת בהיידלברג, גרמניה וחול שנכרה בחופי הארץ.
מוצרי החברה (בלוקים, רעפים ואריחי מלט) שימשו לבניית בתי המתחם.
זמן לא רב לאחר הקמתו, שגשג בית החרושת ומכר את תוצרתו ברחבי הארץ ואף מעבר לגבולותיה.
ב-1909 הגיע המפעל לאחד משיאי הצלחתו כשסיפק את חומרי הבניין להקמתה של כנסיית אוגוסטה ויקטוריה בירושלים.
הצלחת פרויקט זה הגדילה את היקף ההזמנות למוצרי החברה ואפשרה רכישת מכונות חדשות ופיתוח מוצרים מתקדמים.
בתקופה מלחמת העולם הראשונה כשבני המשפחה גורשו למצרים (1917-1921) הפעילו יהודים מתל אביב את המפעל.
לאחר חזרת המשפחה לארץ היא שיפצה את המבנים במתחם והמשיכה לייצר מוצרי בטון עד גירוש הטמפלרים עם תחילת מלחמת העולם השנייה.
לאחר עזיבת הטמפלרים, היו המבנים בשימוש הצבא הבריטי ולאחר מלחמת העצמאות שימשו חלק מהמבנים לצורכי צה"ל ולצרכים ממשלתיים אחרים או שעמדו מוזנחים במשך הרבה שנים.
ב-2007 החל שיקום תחנת הרכבת ומתחם וילנד על מנת לשמר את המבנים ההיסטוריים ועל מנת להפוך אות האתר למקום בילוי.
במהלך שיקום המבנים נתגלו קישוטים דקורטיביים על התקרות וציורים פיגורטיביים על הקירות.
הנהלת הפרויקט תכננה לשמר יצירות אלו.
כיום משמש המתחם את ליבו של מרכז בילוי פופולרי.
אחת המסעדות במקום קרויה "הוגו" על שם אבי המשפחה.
בשנות ה-50, במסגרת הסכם השילומים, החליטה ממשלת ישראל לפצות את צאצאי הטמפלרים בתמורה לרכוש שהשאירו מאחור.
בשלהי מלחמת העולם השנייה תכננו הנאצים לפזר רעל במקורות המים בראש העין על מנת להרעיל את תושבי תל אביב.
היחידה שיועדה למבצע כללה 2 ערבים מאנשיו של חג' אמין אל-חוסייני ו-3 טמפלרים מבני המושבות בארץ שהתגייסו לצבא הגרמני.
מפקד היחידה היה מייג'ור קורט וילנד משרונה, בנו של רודולף וילנד ונכדו של הוגו וילנד.
חמשת חברי הקבוצה הוצנחו באזור יריחו ב-6 באוקטובר 1944 אך תוך זמן קצר נתגלו עקבותיהם והחל חיפוש אחריהם שהביא ללכידת רוב הקבוצה ולכישלון תוכנית ההרעלה.
הוגו אורלנדו גאטי (בספרדית: Hugo Orlando Gatti; 19 באוגוסט 1944 – 20 באפריל 2025) היה כדורגלן ארגנטינאי ששיחק בעמדת השוער.
גאטי היה שיאן ההופעות בכל הזמנים של ליגת העל הארגנטינאית.
הוא רשם 765 הופעות ב-26 עונות.
גאטי, שכונה "המשוגע" (בספרדית: El Loco), נודע כאחד השוערים הראשונים שהסתמכו יותר על מיקום ותנועה מאשר על רפלקסים.
הוא היה מהשוערים הראשונים שיצאו לעיתים תכופות אל מחוץ לרחבה והצטרפו לעזרת שחקני ההגנה, ולעיתים אף לשחקני ההתקפה, ופיתח באופן חדשני גם את השימוש במשחק רגל, ראש וחזה מעבר למשחק היד, והתאפיין בתנועה גם לכיוון שחקנים שהגיעו מולו.
בנוסף, גאטי היה ידוע ביכולת עצירת הפנדלים שלו, והוא החזיק בשיא הצלות הפנדלים בכל הזמנים בליגה הארגנטינאית, עם 26 הצלות.
גאטי, שהיה הצעיר מבין ארבעה אחים, החל את דרכו בגיל צעיר כחלוץ.
בגיל 16, בעקבות השראה שקיבל מאמדאו קאריסו כשצפה במשחק של קבוצת ריבר פלייט, החליט להמיר את תפקידו לשוער.
הוא החל לשחק בקבוצת הנוער אטלנטה מפרובינציית בואנוס איירס בה נולד, ורשם את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הארגנטינאית ב-5 באוגוסט 1962, שבועיים לפני יום הולדתו ה-18, במשחק חוץ מול חימנסיה לה פלאטה.
בשנת 1964 נמכר גאטי לריבר פלייט, שם שיחק לצד קאריסו, שממנו שאב השראה לתפקיד השוער.
השניים חלקו את המקום בהרכב לסירוגין, ובסך הכול בארבע שנים רשם גאטי 77 הופעות במדי הקבוצה.
ב-1968 עבר גאטי לחימנסיה לה פלאטה, שם הפך לשוער ראשון.
הוא שיחק בחימנסיה חמש שנים בהן רשם 224 הופעות, וממנה עבר לאוניון דה סנטה פה, בה שיחק שנה אחת ורשם 45 הופעות.
גאטי התבלט ביכולותיו במהלך העונה, ובסך הכול בשלב זה של הקריירה, בגיל 31 ולאחר שצבר מספר הופעות בין-לאומיות, כבר התפרסם בליגה הארגנטינאית.
לאחר עונה זו חתם גאטי בקבוצת בוקה ג'וניורס, ובמדיה קנה לעצמו שם כאחד מגדולי השוערים בארגנטינה בכל הזמנים.
הבכורה של גאטי במדי הקבוצה התקיימה ב-15 בפברואר 1976. בשנה זו זכתה הקבוצה בשני תוארי האליפות בארגנטינה.
ב-1977 זכו גאטי וקבוצתו בגביע ליברטדורס, במשחק בו עצר גאטי כדור עונשין מכריע לזכות קבוצתו, מול קרוזיירו.
שנה אחר כך שמר על רשת נקייה שלוש פעמים בגמר הליברטדורס מול דפורטיבו קאלי, וסייע לקבוצה לזכות בתואר בפעם השנייה ברציפות, ובנוסף זכתה הקבוצה בגביע הביניבשתי, לאחר שניצחה בסיכום שני המשחקים את בורוסיה מנשנגלדבך.
גאטי היה ממצטייני הקבוצה במשחק החוץ בו ניצחה 3-0, ושהבטיח לה את הזכייה בתואר.
בשנת 1982 נבחר גאטי לתואר כדורגלן השנה בארגנטינה.
באמצע שנות ה-80 בוקה עברה תקופה קשה וחסרת הישגים, ובמהלך שנים אלו איבד גאטי בהדרגה את מקומו בהרכב.
הופעתו האחרונה הייתה ב-24 בינואר 1988, ולאחריה לא נכלל יותר בסגל הקבוצה.
גאטי שיחק 12 שנים בשורות הקבוצה עד לפרישתו בגיל 43, ורשם במדיה 381 הופעות ליגה ו-47 הופעות בליברטדורס.
הוא השוער בעל המספר הרב ביותר של הופעות ליגה במדי הקבוצה, ושני בקטגוריה זו רק לרוברטו מוצו, שרשם 396 הופעות.
ב-24 בינואר 1984 נערך עבורו משחק הוקרה, שהפגיש את בוקה ג'וניורס וחימנסיה לה פלאטה.
גאטי נכלל בסגל נבחרת ארגנטינה למונדיאל 1966, וזאת עוד בטרם רשם את הופעת הבכורה הבין-לאומית שלו, אך לא קיבל דקות בטורניר.
את הופעת הבכורה שלו ערך ב-13 באוגוסט 1967, בשבוע של יום הולדתו ה-23, מול .
לאחר שלא העפילה למונדיאל 1970, ארגנטינה חזרה לטורניר הגביע העולמי במונדיאל 1974, אך גאטי לא נכלל בסגל לטורניר.
את מרב הופעותיו רשם תחת המאמן ססאר לואיס מנוטי בשורה של משחקי ידידות לקראת מונדיאל 1978 שנערך במדינה, אך לבסוף נגרע מהסגל לטורניר לטובתו של אובלדו פיליול.
הופעתו האחרונה במדי הנבחרת נערכה ב-5 ביוני 1977, ובסך הכול רשם 18 הופעות בשער הנבחרת.
אליפות ארגנטינה (3): (מטרופוליטנו), (נסיונאל), (מטרופוליטנו)
הוגו גאורג ליכט היה אדריכל גרמני ואדריכל העיר לייפציג.
הוגו ליכט, יליד בנידרצדליץ (כיום הכפר שדלניצה) שבפראושטאדט (שמה הגרמני של פסחובה שבפולין של ימינו), היה בנו של בעל הקרקעות גאורג הוגו ליכט.
לאחר שסיים את בית הספר התיכון החל לעבוד בתור בנאי.
בין השנים 1862 - 1863 למד ליכט במשרד האדריכלים הנודע של הרמן אנדה (Hermann Ende) ווילהלם בקמן (Wilhelm Böckmann) בברלין.
באותו זמן בלטה – במיוחד בווילות ובבניינים פרטיים מפוארים אחרים – הבנייה הגרמנית בסגנון נאו-קלאסי מאוחר.
ב-1864 נרשם ליכט ללימודים באקדמיית ברלין לאדריכלות, שבה היה תלמידו של פרידריך אדלר (Friedrich Adler).
עם המלצתו של אדלר יכול ליכט לעבור מאוחר יותר לסטודיו של האדריכל ריכרד לוקה (Richard Lucae) בברלין.
בעוד אדלר התמקד לעיתים קרובות בעבודתו של קארל פרידריך שינקל, העדיף לוקה יותר את סגנון הרנסאנס האיטלקי.
מברלין עבר לווינה, ועבד שם עם האדריכל היינריך פון פרסטל (Heinrich von Ferstel).
במהלך מסע לימודים זה עבר על פני הארץ כולה, אך התמקד בעיקר ברומא ובפומפיי.
לאחר שחזר ממסעו, נשא, עוד באותה שנה, אישה ממשפחת תעשיינים ברלינאית בשם קלרה הקמן (Clara Heckmann; 1847-1913).
באביב של השנה הבאה התיישב כאדריכל עצמאי בברלין ועבד בתפקיד האמור עד 1879. במהלך זמנו בברלין ערך ליכט מסעות אל מקומות נוספים, הערים פריז ולונדון, בהן התחלף עם ארכיטקטים אחרים.
לפי הצעתו של ראש העיר אוטו גאורגי מונה הוגו ליכט בתאריך 4 באפריל 1879 ללא מכרז למנהל מחלקת הבנייה של העיר לייפציג, והוענק לו את התואר "מנהל הבנייה בעיר".
לאחר שזכה ב-1897 בפרס הראשון בתחרות על בניית בניין מועצת העיר לייפציג, הוא עזב את משרת אדריכל העיר בשנים 1898-1905, וניהל את בניית בית העירייה החדש כאדריכל פרטי.
בתפקידו כאדריכל עיר החזיק עד לפרישתו בשנת 1906.
ב-1880 תכנן ליכט את שער בית הקברות ואת מבני המנהלה והשירות (ברחוב הרברט באום) בסגנון דמוי רנסאנס איטלקי בבית הקברות היהודי בווייסנזה.
ליכט פעל מ-1901 כמוציא לאור של העיתון "Die Architektur des XX.
Jahrhunderts" (האדריכלות של המאה ה-20), ומ-1905 הוציא בנוסף את העיתון "Der Profanbau heraus".
ליכט הלך לעולמו בשמת 1923 בגיל 82 ונקבר בזידפרידהוף שבלייפציג (בית הקברות הדרומי).
מלבד ספרים אלו, היה הוגו ליכט עורכם של כמה כתבי עת:
הוגו לופס מרטינס (בספרדית: Hugo López Martínez; נולד ב-15 במאי 1988) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בט'ופר קלאב בעמדת הקשר.
לופס התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ברצלונה אליה הצטרף בגיל 14. לאחר שסיים את גיל הנוער הצטרף לקבוצת המילואים של אלמריה, כעבור שנה הושאל ממנה לקבוצת המילואים של ספורטינג חיחון.
בעונת הצטרף לאתלטיקו פורטוגל הפורטוגזית.
בסיום העונה חתם בסלביה סופיה הבולגרית במדיה התקשה להשתלב ובדצמבר חתם בהפועל ניר רמת השרון.
ב-26 בינואר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי רמת השרון בניצחון 0-4 נגד בני סכנין לופס היה שותף לעלייה של המועדון לפלייאוף העליון שנחשב להישג השיא של המועדון אי פעם.
בתום העונה עזב את ישראל וחתם באנוסיס נאון פראלימני הקפריסאית.
בינואר חתם לשנה וחצי באפולון לימסול.
ב-30 ביולי 2015 חתם בהפועל כפר סבא.
ב-11 באוגוסט 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי כפר סבא בתיקו 0-0 נגד מכבי נתניה במסגרת גביע הטוטו.
ביוני חתם באתלטיקו סלאיה מהליגה המקסיקנית השנייה.
הוגו מיגל פרירה גומש ויאנה (בפורטוגזית: Hugo Miguel Ferreira Gomes Viana; ) הוא כדורגלן עבר פורטוגזי ששיחק בעמדת הקשר.
בעברו שיחק ויאנה בנבחרת פורטוגל.
ויאנה התחיל את הקריירה המקצועית שלו במחלקת הנוער של ספורטינג ליסבון ובגיל 18 עלה לקבוצה הבוגרת.
בתום עונה אחת בה שיחק 26 משחקים הוא זכה עם המועדון בדאבל ובנוסף זכה בתואר "הכדורגלן הצעיר של השנה באירופה".
בקיץ נמכר לניוקאסל יונייטד תמורת 12 מיליון אירו.
בעונתו הראשונה בניוקאסל, הצליח להשתלב והבקיע 4 שערים בכל המסגרות.
בעונה שלאחר מכן לא הצליח לתפוס את מקומו ובתום העונה הושאל בחזרה לספורטינג ליסבון.
בעונתו כמושאל הגיע עם ספורטינג לגמר גביע אופ"א בה הפסידה ספורטינג לצסק"א מוסקבה.
לאחר שתי עונות בוולנסיה, באוגוסט הושאל לאוסאסונה.
עוד לפני שרשם את הופעת הבכורה שלו, נפצע ונעדר כ-4 חודשים.
בתום העונה חזר לוולנסיה, אך שיחק רק ב-6 משחקים בלבד בכל המסגרות.
ב-31 ביולי 2009 הושאל לספורטינג בראגה לעונה אחת.
כבר במשחק הבכורה שלו הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון.
ויאנה היה שותף לעונה הטובה ביותר של המועדון שהסתיימה במקום השני.
בתום העונה חתם בבראגה בהעברה חופשית, והגיע עם הקבוצה עד לגמר הליגה האירופית 2011, שם נוצחה 0–1 על ידי בת ארצה פורטו.
ב-5 ביוני 2013 עזב ויאנה את אירופה לראשונה בקריירה שלו וחתם באל-אהלי דובאי מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
כעבור שנה וחצי חתם באל-וואסל.
ב-13 באוקטובר 2016 פרש מכדורגל.
ב-14 בנובמבר 2001 ויאנה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פורטוגל במשחק ידידות בו ניצחה פורטוגל 5–1 את .
ב-12 באוקטובר 2005 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 3–0 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2006. ויאנה השתתף עם הנבחרת במונדיאל 2002, אולימפיאדת אתונה (2004), מונדיאל 2006 ויורו 2012. ב-14 בנובמבר 2012 ערך ויאנה את הופעתו האחרונה בנבחרת בתיקו 2-2 נגד .
הסופר קאפ של איחוד האמירויות הערביות:
גביע הליגה של איחוד האמירויות הערביות:
הוגו יונקרס היה מהנדס גרמני, מתכנן ויצרן מטוסים חלוצי וממציא מתקני חימום והסקה מרכזית.
הוא תכנן את המטוסים הראשונים שגופם עשוי מתכת ויסד את חברת יונקרס, חברה מרכזית לייצור מטוסי תובלה ונוסעים בתקופת רפובליקת ויימאר, בהם ה-יונקרס Ju 52, ששימש חברות תעופה כלופטהנזה וסוויסאייר לאורך שנות ה-30 וה-40 ואף לאחר מכן.
בנוסף היה יונקרס פטרונו של בית הספר לעיצוב ואדריכלות בדסאו.
זמן קצר לאחר עליית הנאצים לשלטון (1933) הולאמה חברת יונקרס והוגו יונקרס אולץ לעבור מתפקידו.
הוא נפטר זמן קצר לאחר מכן.
לא היה לו קשר לעיצוב או ייצור מטוסי הקרב שייצרה החברה שנשאה את שמו בתקופת גרמניה הנאצית.
שנים ראשונות - מהנדס תרמי
נולד למשפחת תעשיינים אמידה בחבל הריין הפרוסי.
למד בפוליטכניקום המלכותי בשרלוטנבורג (כיום, האוניברסיטה הטכנית של ברלין) ובאוניברסיטה הטכנית באאכן, ממנה בגר ב-1883 כמהנדס.
יונקרס פיתח עניין בתרמודינמיקה והחל לעבוד כמתנכן מנועים במפעלו של מורו, אדולף שלאבי (Adolf Slaby), בדסאו.
במסגרת תפקידו הוציא פטנט על קלורימטר שפיתח ועסק במחקר ופיתוח של משאבת חום.
בשנת 1893 הציג אישית בתערוכה העולמית של שיקגו וזכה במדליית זהב.
ב-1895 רשם פטנט על דוד החימום לשימוש ביתי ("בויילר") והקים מפעל לייצור המצאותיו Junkers & Co (הוא מפעל יונקרס הידוע, שעל שמו נקרא סוג מסוים של הסקה מרכזית).
בין השנים 1897-1912 שימש גם כפרופסור באוניברסיטה הטכנית באאכן והמשיך להמציא מתקני הסקה.
עניינו של יונקרס בתעופה החל רק כשמלאו לו חמישים, כאשר הציג לו עמיתו באאכן, המהנדס הנס רייזנר (Hans Reissner), תכנון למטוס בעל גוף עשוי מתכת והציע שאת כנפי המטוס, העשויות פח גלי ייצרו מפעלי יונקרס.
יונקרס בנה לצורך כך מנהרת רוח ורשם שני פטנטים, על ייצור הכנף ועל בלם הידראולי.
ב-1919 תכנן וייצר לראשונה מטוס נוסעים, יונקרס F.13, מטוס הנוסעים הראשון בעל גוף מתכת, ששימש כאב טיפוס ל-יונקרס Ju 52 והיה למטוס הדגל של לופטהנזה בראשיתה.
בנוסף לתפקידו בחברה, סייר יונקרס ברחבי העולם ויצר יוזמות עסקיות שאפשרו לחברה לבנות מטוסים שלא על אדמת גרמניה (בהתאם לתנאי חוזה ורסאי, שאסר על גרמניה להקים תעשיית מטוסים) וכך הקים מפעלים במוסקבה ובבוליביה.
על-אף שהמטוס לא היה כמעט מבצעי, הוא הוכיח את יכולתו של יונקרס כמהנדס ואת רוחק-ראותו (מטוסי "כנף טסה" נסיוניים פותחו על ידי בואינג עבור נאס"א בשנות האלפיים).
ב-1931 עמדה החברה על סף פשיטת רגל.
יונקרס, שהיה סוציאליסט, פציפיסט ושבע-ימים, התקשה להתמודד עם ניהול המפעל באווירה הפוליטית הסוערת של שלהי רפובליקת ויימאר והפקיד את ניהולו השוטף בידי אדולף דטמן (Adolf Dethmann).
ב-1933 הלאים הרמן גרינג (שנכשל להתקבל לחברה כטייס ניסוי בשנות ה-20) בתפקידו כממונה על סוכנות התעופה את החברה וסילק את הוגו יונקרס מניהולה, תוך השתלטות על הפטנטים שלו ועל מניותיו.
יונקרס הושם במאסר בית וסולק גם מדסאו.
הוא נפטר ביום הולדתו ה-76.
הוגו גולד היה היסטוריון יהודי, חוקר תולדות עם ישראל, מסאי, עורך ומו"ל, בעלי הוצאת הספרים "עולמנו" (Olamenu).
זוכה פרס תאודור קרנר לספרות (1967).
הוגו גולד נולד ב-1895 בווינה, בירת האימפריה האוסטרו הונגרית.
גויס לצבא האוסטרו-הונגרי לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נפל בשבי הרוסי ונכלא במחנה בסיביר.
לאחר שחזר מרוסיה, סיים את לימודיו באוניברסיטה הגרמנית בברנו במוראביה שם הגן, ב-1928, על עבודת הדוקטור שלו על Die Einwanderung der Juden in Mähren ("הגירת היהודים במוראביה").
ב-1924, לאחר מות דודו מקס היקל (היקל היה חברו של הרצל ונציג בקונגרס הציוני השני ב 1898) קיבל את ניהול ההוצאה הציונית שהקים דודו בברנו Jüdischer Buch- und Kunstverlag.
בהוצאה זאת המשיך את עריכת והוצאת השבועון הציוני הוותיק Jüdische Volksstimme ("קול העם היהודי") והמגזין השנתי Hickls Jüdischer Volkskalender ("לוח העם היהודי של היקל").
גולד הוציא גם יצירות של סופרים יהודיים, ביניהם הרמן אונגר, מקס צווייג ועוד.
כאשר גולד ראה את מאבקן של קהילות יהודיות קטנות רבות בסלובקיה, הציב כשאיפתו העיקרית לפרסם את ההיסטוריה שלהן.
הספר הראשון בנושא זה שערך והוציא לאור היה הכרך הענק Die Juden und Judengemeinden Mährens in Vergangenheit und Gegenwart (היהודים והקהילות היהודיות של מורביה בעבר ובהווה; 1929).
כרכים נוספים הגיעו בעקבותיו על ברטיסלבה (1932) ובוהמיה (1934), האחרונה עם כמה מאמרים בצ'כית.
לאחר הקמת הפרוטוקטורט של בוהמיה ומוראביה עבר גולד ב-1940 לתל אביב, שם הצליח להקים הוצאת ספרים חדשה, "עולמנו".
הוא המשיך לפרסם בגרמנית את מה שהפך לכרכי זיכרון, תוך הרחבת פרסומיו לקהילות יהודיות ב-ממלכה ההבסבורגית לשעבר בכללותה.
גולד עצמו כתב היסטוריה קצרה של היהודים בווינה, Geschichte der Juden in Wien (1966), וערך עבודות על בוקובינה (שני כרכים, 1958–1962), בורגנלנד (1970) ואוסטריה, תוך שימת דגש על קהילות כפריות (1971).
ספרו האחרון של גולד מסוג זה, שאותו חיבר בעצמו, היה, בדומה לראשון שהוציא, על מוראביה (1974).
הוא גם פרסם וערך כתב עת היסטורי חדש, Zeitschrift für die Geschichte der Juden (כתב העת לתולדות היהודים; 1964–1974).
בין שאר פרסומיו היו כרכי זיכרון להיסטוריון נתן מיכאל גלבר (1963; בעיקר בעברית) ולסופר מקס ברוד (1969).
גולד נפטר ב-1974 ונקבר בבית העלמין הדרום.
Geschichte der Juden in der Bukowina (תולדות היהודים בבוקובינה), תל אביב כרך 1 1958, כרך 2 1962
Dokumente aus seinem Leben und Wirken (צבי פרץ חיות- מסמכים מחייו ומעבודתו), תל אביב 1971
Ein Gedenkbuch (תולדות היהודים באוסטריה - ספר זיכרון), תל אביב 1971
הוגו גולד, 'כתבי ד"ר נתן מ.
גלבר: רשימה ביבליוגרפית', ישראל קלויזנר, רפאל מאהלר, דב סדן (עורכים), תל אביב: "עולמנו", תשכ"ג
הוגו בקר הוא שחקן ובמאי צרפתי.
בקר ידוע בעיקר בתור לואי גרימלדי בסדרה "אחת שיודעת".
הוגו בקר למד בקונסרבטוריון אמנות הדרמה שבצרפת, בחצר פלורנט, ומאוחר יותר גם באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה שבלונדון.
בקר היה אחד מהכישרונות הצעירים בפסטיבל קאן בשנת 2010, שבה גם הופיע לראשונה בטלוויזיה במגוון תפקידים.
הוא שיחק דמות של פוליטיקאי צעיר ב"התקיפה" שביים.
כמו כן, בשנת 2010 עשה בקר את הופעת הבכורה שלו בהוליווד, כשגילם את לואי גרימלדי בסדרה אחת שיודעת, ששודרה בערוץ The CW.
בשנת 2011 שיחק בקר את חוויאר בסרט האמריקאי עלמות במצוקה.
הסרט חתם את פסטיבל הסרטים של ונציה ובהמשך ניצח בפסטיבל טורונטו.
בשנת 2012 כיכב בדמות אנטואן לווסיאר בסרט המוקומנטרי מסתורין העניין.
בשנת 2013 גילם את איזק דרייפוס, כוכב פוטבול שמעורב בפרשת טרור, בשני פרקים בסדרה ששודרה בערוץ BBC3.
בשנת 2014 שיחק הוגו בקר בדמות רומן ב-6 פרקים של הסדרה שפים, ואשר על משחקו זה זכה בפרס אדמי בקטגוריית השחקן המבטיח הטוב ביותר.
ב-2015 שיחק בסדרה שירות חשאי מאוד בדמות הראשית של אנדרה מרלו, צעיר המגויס לשירות החשאי של צרפת, ומשרת בו במהלך שנות ה-60.
ב-2016 החל לגלם את תפקידו של סיריל בלסן בדרמה הפוליטית ברון נואר.
כמו כן, באותה שנה הוא כיכב בתפקיד הראשי בסדרת הפשע הספרדית חשדנות, שם הוא ביצע דמות של שוטר שמסתנן לבית חולים כדי למצוא נעדר.
ב-2019 שיחק בקר בסדרה אוסמוסיס המשודרת בנטפליקס.
מאז שנת 2014 הוגו בקר הוא אחד המפיקים ב"נובל דון הפקות".
שנהשםתפקידהערה2010–2012אחת שיודעתלואי גרימלדי18 פרקים2011Julie Lescautטירי בוויארפרק אחדR.I.S, police scientifiqueעמנואלפרק אחד2013Joאדי2 פרקים2014עדות אילמתאיזק דרייפוספרק אחד בשני חלקים2014Collection rue des ravissantes: Boris Vian fait son cinémaהטרמפיסטפרק אחד2014Où es-tu maintenant?מתיו דלמאססרט טלוויזיוני2015The Mystery of Matterאנטואן לבוארמיני-סדרה, פרק אחד2015Mystère à l'Opéraפול סנטרהסרט טלוויזיוני2015–2016Chefsרומןתפקיד ראשי; 14 פרקים;
זכה בתואר השחקן הצעיר הטוב ביותר בפסטיבל לוצ'ון2015–2018שירות חשאי מאודאנדרה מרלותפקיד ראשי; 24 פרקים2016Bajo sospechaאלן ג'וליארד10 פרקים2016–2020Baron Noirסיריל באלסאןתפקיד ראשי; 18 פרקים2018La mort dans l'âmeטריסטאן דלמאססרט טלוויזיוני2018Tu vivras ma filleסימון לפרגוסרט טלוויזיוני2018Deux gouttes d'eauאנטואן/ טום דלבויסרט טלוויזיוני2019אוסמוסיספול ונהובתפקיד ראשי; 8 פרקים202010 אחוזאריקפרק אחד2021Je te prometsפול גאלותפקיד ראשי2024הלוק החדש (אנ')ארווה7 פרקים
גנרל הוגו הפל היה מפקד בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
הפל נולד ב-16 ביוני 1878 ברגנסבורג, ובשנת 1897 הוא התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים הבווארי ה-20 (הנסיך פרנץ).
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא לחם כחלק מהדיוויזיה הבווארית ה-2, ובאביב 1915 הועבר לחטיבת הרגלים הבווארית ה-3. בקיץ 1916 הוא הועבר למטה הדיוויזיה ה-14, עמה לחם עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה הצטרף הפל לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-14 באוקטובר 1919 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-15 בספטמבר 1923 מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-21 (בוואריה).
ב-1 באפריל 1924 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 בפברואר 1929 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-30 בספטמבר 1929 הוא פרש מהצבא והתגייס לצבא הטורקי, שם שירת במשך 6 שנים.
ב-1 בדצמבר 1935 הוא התגייס מחדש לוורמאכט, וב-1 באוקטובר 1936 הוא מונה לקצין מטה בקורפוס ה-1. באוקטובר 1937 הוא מונה למפקד הלנדווהר באינסטרבורג, וב-1 ביוני 1939 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
בפרוץ המלחמה מונה הפל למפקד הדיוויזיה ה-206, ובמהלך המערכה בפולין הייתה הדיוויזיה בעתודת קבוצת ארמיות צפון ולא השתתפה בקרבות משמעותיים, ובמהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה הוחזקה הדיוויזיה כעתודה בהרי האייפל.
במהלך מבצע ברברוסה הייתה הדיוויזיה חלק מהקורפוס ה-23 בעתודת קבוצת ארמיות צפון, וב-1 ביולי 1941 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
במהלך מבצע טייפון לחמה עם הקורפוס ה-23 כחלק מהארמייה התשיעית, וב-4 בדצמבר 1941 הוא קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-10 ביולי 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-39 שהוצבה בהולנד, וב-18 בדצמבר אותה שנה הוא מונה למפקד הקורפוס ה-89. ב-30 באפריל 1943 פרש הפל מהצבא ושב לביתו.
לאחר המלחמה התגורר הפל בווייפרצהאוזן, שם חי עד מותו ב-13 באפריל 1957.
הוגו גלרט (במקור גרינבאום; בהונגרית: Gellért Hugó; באנגלית: Hugo Gellert; 3 במאי 1892 – 9 בדצמבר 1985) היה מאייר וצייר יהודי-הונגרי-אמריקאי.
גלרט היה פעיל רדיקלי וחבר במפלגה הקומוניסטית של אמריקה, ותרם יצירות עבור האקטיביזם הפוליטי בשנות העשרים והשלושים.
יצירותיו היו בסגנון ייחודי, והוא נחשב על ידי מבקרי אמנות כאחד היוצרים הפוליטיים הטובים במחצית הראשונה של המאה העשרים.
האיורים שלו פורסמו לראשונה במגזינים הונגריים ואמריקניים קיצוניים.
בשנות העשרים עבד גלרט כאמן בצוות המגזין "ניו יורקר" ובעיתון "ניו יורק טיימס".
הוגו גלרט נולד ב־3 במאי 1892 בבודפשט, שבהונגריה.
בשנת 1906 היגרה המשפחה לארצות הברית והגיעה לעיר ניו יורק.
הם התיישבו במקום ושינו את שם משפחתם.
גלרט למד באקדמיה הלאומית לעיצוב.
הוא התחתן עם אישה בשם ליוויה.
גלרט, סוציאליסט פעיל שהצטרף מאוחר יותר למפלגה הקומוניסטית של אמריקה, ראה בדעותיו הפוליטיות חלק בלתי נפרד מאמנותו.
הוא אמר כי "להיות אמן ולהיות קומוניסט זה אותו דבר." הוא השתמש באמנות שלו כדי לקדם את האידיאלים שלו עבור האנשים הפשוטים.
חלק גדול מהאמנות שיצר תיארה את מה שהוא ראה בעוולות של הפרדה הגזעית והקפיטליזם.
לעיתים קרובות יצירותיו לוו בסיסמאות כהמשך לאיור.
גלרט התנגד למלחמת העולם הראשונה, ופרסם את היצירה הראשונה שלו נגד המלחמה בשנת 1916. עבודתו הוצגה בצורה בולטת הן במגזין המאויר של הפדרציה הסוציאליסטית ההונגרית - "אלר" ("קדימה"), וגם במגזין של מקס איסטמן "ההמונים" באותה תקופה.
הוא גם יצר איורים רבים למגזין ההמשך של איסטמן, "הליברטור", כמו גם בפרסומים שונים של המפלגה הקומוניסטית בארצות הברית לאחר הקמתה, כמו "הפועלים" והגרסה החדשה של "ההמונים".
גלרט קיבל תפקיד כאמן בצוות ה"ניו יורקר", בשנת 1925 עבר ל"ניו יורק טיימס".
בשנת 1927 מונה גלרט למנהיג הארגון האמריקני האנטי-פשיסטי הראשון.
בתפקיד זה הוא ארגן הפגנה נגד נשיא ארצות הברית קלווין קולידג', הוא יחד עם אשתו נעצרו בעת הכניסה לבית הלבן.
בשנת 1932 המוזיאון לאמנות מודרנית בעיר ניו יורק, שלא חש בנוח עם האישיות והפוליטיקה הציבורית של גלרט, הוציא את עבודתו של גלרט מהאוסף שלו.
עם זאת הם נאלצו לשקול מחדש כאשר אמנים אחרים, שרבים מהם לא היו שותפים לאידיאליזם החברתי של גלרט, הגיעו להגנתו כאמנים עמיתים ואיימו לקחת את היצירות שלהם.
בשנת 1934 היה גלרט ממנהיגי "ועד האמנים לפעולה", קבוצה לא פורמלית שהוקמה כדי למחות על מעשה של נלסון רוקפלר שהשמיד את הציור של דייגו ריברה "בצומת דרכים" שהיה במרכז רוקפלר.
גלרט סייע להקמת מגזין Art Front, שיצא החל מנובמבר 1934 ופורסם בתחילה על ידי איגוד האמנים.
בשנת 1939 עזר גלרט בארגון קבוצות שתמכו במדיניות המלחמה כנגד הפשיזם באירופה, שמנו אלפי אומנים.
גלרט נפטר בעיר פריהולד, ניו ג'רזי ב־9 בדצמבר 1985.
הפרשנויות החברתיות של גלרט, עבודתו ויצירותיו הציבו אותו בין גדולי האמנים החברתיים האמריקאים בעידן ארט דקו, על פי מומחים בתחום.
אחיו ארנסט, גם הוא סוציאליסט, גויס בשנת 1917 אך סירב בטענה שהוא סרבן מצפון.
גלרט נמלט למקסיקו, לאחר שארנסט מת מפצע מירי בכלא בפורט הנקוק, ניו ג'רזי, שנקבע כהתאבדות.
אחיהם השלישי לורנס היה אספן מוזיקה; בשנות השלושים תיעד מסורות מחאה בדרום ארצות הברית.
אף על פי שנזכר בזכות אומנותו בדפוס, גלרט צייר גם מספר ציורי קיר ציבוריים.
בין ציורי הקיר ששרדו ניתן למצוא את הסדרה המעטרת את הכניסה הקדמית של כל אחד מארבעת הבניינים של חברת דיור פארק סוארד, קואופרטיב לדיור עם 1728 דירות, שנבנה על ידי אברהם קזאן וקרן השיכון המאוחדת.
בשנת 2003 ציורי הקיר האלה הפכו לנושא במחלוקת לאחר שמינהל פרויקט המגורים הנ"ל שעבר לבעלות עסקית פרטית, ניסה להסיר את ארבעת ציורי הקיר הענקיים של גלרט.
בטענה שהציורים בסגנון הסוציאליסטי כבר לא מייצגים את האנשים או את שכונת הלואר איסט סייד.
מחאות פומביות ואיום בפעולה משפטית ומכשולים אפשריים אחרים, גרמו לעיכוב התוכנית.
עדיין ניתן לראות את יצירות האמנות של גלרט בכל אחד מהבניינים.
הוגו לופס-גטל רמירס (נולד ב-22 בפברואר 1969) הוא אפידמיולוג מקסיקני, חוקר, פרופסור ובכיר בציבור.
מאז 1 בדצמבר 2018 הוא ראש תת-המזכירות למניעה וקידום בריאות, במשרד הבריאות של מקסיקו.
הוגו לופס-גטל רמירס נולד ב־22 בפברואר 1969 במקסיקו סיטי, בנם של פרנסיסקו לופס-גטל טרוחיו ומרגריטה רמירס דוארטה.
אביו נולד בטרגונה בקטלוניה שבספרד בשנת 1925 והגיע למקסיקו עם סבו וסבתו כגולים רפובליקנים אחרי מלחמת האזרחים בספרד.
אביו היה אורולוג ואמה הייתה אחות, והם נפגשו כששניהם עבדו בבית החולים ב־20 בנובמבר.
לופס-גטל למד בקולחיו מדריד .
משנת 1998 עד 1999 היה ראש רופאים תושבים במכון סלבדור סוביראן, שם בין השנים 1999–2001 היה רופא מומחה.
משנת 2013 עד 2018 הוא היה מנהל חדשנות במעקב ובקרה על מחלות זיהומיות במכון הלאומי לבריאות הציבור במקסיקו, ומשנת 2008 עד 2012 שימש כסגן מנכ"ל אפידמיולוגיה במשרד הבריאות.
בתפקיד זה הוא הוביל את הקמתה של מערכת המעקב האפידמיולוגי הלאומית (Sinave, סינבה), הִנדוס מחדש של מערכת הבריאות הציבורית המקסיקנית שמטרתה "לכידת, ניתוח והוצאת דוחות" על מעקב אפידמיולוגי וגילוי התפרצויות במדינה מוקדם.
מאז 1 בדצמבר 2018, הוא מכהן בתפקיד ראש התת-מזכירות למניעה ולקידום בריאות במזכירות הבריאות של מקסיקו.
הוגו היימן (בהונגרית: Haiman Hugó; 20 בנובמבר 1881, ניז'נה – 22 בפברואר 1932, בודפשט) היה מורה, מתרגם יהודי-הונגרי, אביו של טיפוגרף ואמן הספרים הפרופסור ג'רג' היימן.
אשתו הייתה אילונה קנר, בתו של איזידור קנר.
הוגו היימן נולד במשפחה יהודית כבנם של וילמוש היימן ומריה דונר.
הוא סיים את המחלקה ההונגרית-גרמנית באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) וקיבל תעודת הוראה לבית ספר תיכון וכן דוקטורט במדעי הרוח.
משנת 1913 עבד כמורה בבודפשט.
הוא היה חייל במהלך מלחמת העולם הראשונה ונפל בשבי רוסי.
בהמשך כמה שנים עבר להתגורר בניקולסק-אוסוריסקי (כיום אוסוריסקי), עיר במזרח הרחוק של רוסיה על גבול סין, שם עבד כמורה לשפה במשך שנתיים ולא חזר להונגריה עד שנת 1920.
הוא השתמש בידיעותיו ברוסית ובהיכרותו עם הספרות הרוסית כמתרגם במולדתו.
הוא תרגם להונגרית את יצירותיהם של סופרים קלאסיים כמו לב טולסטוי או איוון טורגנייב מהמקור, והיה הראשון שהשמיע כמה סופרי פרוזה צעירים בולטים בהונגרית.
הוצאתם לאור של רבים מתרגומיו התאפשרה בשל קרבת המשפחה עם איזידור קנר.
בשנים 1926–1928 פורסמו בשתי סדרות של שישה ספרים שהכילו את תרגומיו בהוצאת דפוס קנר.
כמו כן פורסמה גם יצירה מקורית שלו: רומנים וסיפורים קצרים מאת פרדיננד קורנברגר (בודפשט, 1910).
בסדרה הראשונה של מהדורת דפוס קנר (1926–1927):
וסבולוד גרשין: הפרח האדום (סיפורים קצרים)
ליאוניד לאונוב: סוף האיש הקטן (רומן)
אלכסנדר ניברוב: הארץ המובטחת (רומן)
מיכאיל פרישווין: הערבית השחורה (שני סיפורים)
איוון סמליוב: גביע הבתולה הקדושה (רומן)
אלכסיי טולסטוי: יום הצאר פיוטר (שלושה סיפורים קצרים).
שאנדור בונקאלו שיבח את הסדרה הראשונה, ודיולה לאציציוס שיבח את ששת הספרים של הסדרה השנייה ואת התרגום בכתב העת הספרותי החשוב ניוגט.
מאוחר יותר תרגם הוגו היימן את הרומן האוטוביוגרפי של לב טולסטוי (רומן נעוריי I-III.
ילדות, גיל ההתבגרות, נערות) וגם את הרומן הקצר "הגופה החיה".
הוא תרגם, אך הוציא לאור בשם הבדוי של אנדראש הלמי את הרומן של איליה ארנבורג "אהבתה של ז'אן" (בודפשט, 1930) גם כן תחת שם בדוי, אך רומן זה נאסר לפרסום אז.
הוגו הארדטל היה פסל אוסטרי.
הארדטל למד פיסול באקדמיה לאמנויות בווינה אצל פרנץ מלניצקי.
לאחר מותו של מלינצקי בשנת 1876 עבד הארדטל באופן עצמאי.
הארדטל נקבר בבית העלמין המרכזי בווינה.
הוגו גלרט (במקור גולדמן, בהונגרית: Gellért Hugó; בודפשט, 11 במרץ 1890 – בודפשט, 30 במרץ 1937) היה מתרגם יהודי-הונגרי, שבוי מלחמה, אחיו של אוסקר גלרט, אביו של ג'רג' גלרט (1922–1994).
הוגו גולדמן נולד בבודפשט כבנם של יוז'ף גלרט (גולדמן), פקיד ביטוח, ושל ז'ופיה שטיינר (1865–1936).
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון על שם אימרה מדאץ' Madách Imre / Barcsay Street) State High School) ולאחר מכן סיים את לימודיו כמורה לפיזיקה כמותית.
לאחר מכן לימד בבית ספרו הקודם עד 1914 כאשר גויס לצבא במלחמת העולם הראשונה לחזית המזרחית ונפל בשבי.
לבית הספר התיכון הזה חזר ב-1922 מהשבי.
בשבי רכש את השפה הרוסית ברמת שפת אם.
הוא נפטר בגיל צעיר יחסית עקב מחלתו מהשבי.
בשנת 1922 נשא את קטלין (1897–1973), בתם של לאזאר גוטין ושל שרה מרקובנה בבודפשט.
הוא עבד במערכת כתב העת ניוגט, כאחראי על הכספים.
הוא בא בקשר עם המגזין דרך אחיו, אוסקר גלרט.
בנוסף לעבודתו בכספים, הוא הצליח להקדיש זמן מועט יחסית לתרגום, אך יצירתו עדיין רבת היקף, חשובה ומכרעת.
מקסים גורקי: הארטמונובים ברוסית:Дело Артамоновых, (בהוצאת גניאוס 1926)
אילף ופטרוב :12 כורסאות (מהדורה ניוגט, 1934)
לב טולסטוי: חיים בהודאות עצמיות
דקאמרון רוסי 1936 / עריכה: ג'ולה אייש
שלום אש: מוטקה גנב (מחזה)
הלוט של יוקאי: גם שמו של הוגו גלרט רקום על הלוט ביחד עם גיולה קרודי, דז'ה קוסטולאני המשורר ארפאד טוט ואחרים.
"בטובו, נתן לי שיעורי בשפה הרוסית ובאותם זמנים הוא דיבר לעיתים קרובות על השבי שלו.
הוא סבל רבות בשבי, אבל זה לא שיבש את שיקול דעתו.
הוא גם דיבר בחיבה על אלה שגרמו לסבלו.
הניסיונות הקשים ביותר בחייו התרחשו בשבי בקרב הרוסים; בתמורה הצליח לחדור לרוח העם הרוסי ולשפתו, כמו מעטים גם מקרב הרוסים.
הוא מהמתים ההרואים של ההונגרים: נלקח לקבר על ידי מחלה שנרכשה בשבי, אולם ארונו לא היה מוקף בחיילים, אלא בסופרים ובהומניסטים".
לאיוש קשאק - גורקי: "הארטמונובים"
"תרגום הרומן הזה לא היה משימה קלה.
כאשר הוגו גלרט לקח על עצמו את המשימה הרצינית הזו, הוא לקח על עצמו משימה אמנותית טהורה והיה צריך להרגיש ייעוד בשביל העבודה הזו.
אנחנו מודים שמילא נאמנה, את ייעודו בכך".
"תרגומו של הוגו גלרט משקף נאמנה את מלוא ההבנה של הטקסט ושל שפתו של גורקי.
הוא משחזר נאמנה לא רק את האינטלקט אלא גם את מצב הרוח והצבעים, כפי שמעיד התרגום הנאמן של הפזמונים (פסוקים מאולתרים) ושל שירי החתונה".
"...הוגו גלרט, שחזר הביתה מהשבי הרוסי, הסובייטי של מלחמת העולם הראשונה, יצר "יצירות נצחיות" בתור אולי המתרגם ההונגרי היחיד דובר הרוסית על בוריה של תקופתו...".
הוגו גייאמון סנמרטין (בספרדית: Hugo Guillamón Sanmartín; נולד ב־31 בינואר 2000) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדות הבלם והקשר האחורי בהיידוק ספליט מליגת העל הקרואטית.
גיימאון, יליד סן סבסטיאן שבחבל הבסקים, ובגיל שנתיים עבר ללאליאנה שבולנסיה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים בקבוצת המילואים של המועדון ב-16 בדצמבר 2017 בתיקו 0-0 מול באדלונה.
גיימאון ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון ב-22 בפברואר 2020 בהפסד 0–3 לריאל סוסיאדד.
הוא כבש את שערו הראשון עבור הקבוצה ב-22 בנובמבר, בתיקו 2-2 מול דפורטיבו אלאבס.
גיימאון ייצג את נבחרות ספרד בנבחרות הנוער עד גיל 17 ו-19. הוא זכה עם הנבחרת עד גיל 17 באליפות אירופה עד גיל 17 לשנת 2017, ובאליפות אירופה עד גיל 19 ב-2019.
ב-8 ביוני 2021 זומן לסגל הנבחרת הבוגרת של ספרד לאחר שמספר שחקנים בסגל נדבקו בנגיף הקורונה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו באותו המשחק באותו היום, כבש שער ותרם לניצחון של הנבחרת 0–4 על ליטא.
הוגו בסון הוא כדורסלן צרפתי המשחק בעמדות הקלע והרכז בפריז לבלואה.
הוא החל לשחק כדורסל במחלקות הנוער של שארקס דאנטיב ואלאן שאלון.
ב-2018 החל לשחק במקביל גם בקבוצת הבוגרים של אלאן שאלון, ועד שנת 2020 שיחק 14 משחקים בקבוצת הבוגרים.
ביוני 2020 חתם על חוזה לשלוש עונות בקבוצה, ומיד הושאל לעונה אחת לסן-קנטן מהליגה הצרפתית השנייה.
לאורך העונה הוא הוביל את הליגה עם 19.5 נקודות בממוצע למשחק ב-26 משחקים, והוסיף ממוצעים של 4.3 ריבאונדים, 2.9 אסיסטים וחטיפה למשחק.
בסון העמיד את עצמו לבחירה בדראפט 2021 ב-NBA, אך ויתר על כך, מפני שלא היה יכול להתאמן בשל פציעה בקרסול.
ב-23 בספטמבר 2021 הצטרף יחד עם עוסמאן דיינג לניו זילנד ברייקרס מליגת העל האוסטרלית.
ב-25 משחקיו בקבוצה הוא העמיד ממוצעים של 13.9 נקודות, 3.9 ריבאונדים ו-2.5 אסיסטים למשחק.
ב-17 באפריל 2022 עזב את הקבוצה כדי להתכונן לקראת דראפט 2022 ב-NBA.
בסון נבחר בדראפט בבחירה ה-58 והאחרונה על ידי אינדיאנה פייסרס, אך הזכויות עליו הועברו מיד למילווקי באקס, והוא הצטרף לסגל הקבוצה לקראת ליגת הקיץ של ה-NBA.
ב-13 באוגוסט 2022 חתם בפריז לבלואה הצרפתית.
הוגו דֶרִי (במקור עד 1904 קליין, בהונגרית: Déry Hugó; סקסארד, 6 במאי 1887 – בודפשט, 26 במרץ 1949) היה שחקן, שחקן קולנוע, זמר אופרטה, סטנדאפיסט יהודי-הונגרי.
אישיות בולטת בחיי הקברט, האופרטה והתיאטרון ההונגרי בין שתי מלחמות העולם.
הוגו קליין נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף קליין, חייט אמן יליד פקש, ושל יוזפה שטראוס.
הוא עבד כפקיד בנק עד מלחמת העולם הראשונה ולאחר מכן גויס ולחם במלחמה.
לאחר שחרורו סיים את לימודיו בבית ספר למשחק והחל את הקריירה ב-1922 עם השחקן וזמר האופרה קלמן הורבאט שעם להקתו שיחק על במות תיאטראות בצ'כוסלובקיה.
בשנים 1927–1928 היה חבר ב"תיאטרון החדש" (Új Szinhaz),
בשנים 1928–1929 בתיאטרון האופרטה של בודפשט,
ב-1931–1932 ב"תיאטרון העירוני" (Városi Színház).
בשנים 1935–1936 קיבל חוזה ב"תיאטרון רויאל" (Royal Színház).
בשנת 1938 השיג את הצלחתו הגדולה ביותר בתיאטרון העירוני בתפקיד מוז'י, בעל הפונדק ב"אהבה צוענית" (Gypsy Love) שהיא אחת האופרטות הפופולריות ביותר של פרנץ להאר, יצירה מוזיקלית בשלוש מערכות.
ב-1930 הופיע גם בקברטים כמו ה"אומניה" וב"קברט ניו יורק".
בין השנים 1939–1944 לא הורשה לעלות על הבמה בגלל החוקים היהודיים והסתתר או שהה בגטו בודפשט.
הוא היה חבר בתיאטרון האופרטה של בודפשט מ-1945 ועד מותו.
מותו נגרם מניוון של הכליות.
דרי הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
רעייתו הייתה קטלין פודור (בשם נעוריה קרולינה פישר, מרושוואשארהיי, 3 באוקטובר 1900 – בודפשט, 6 ביולי 1970) היה הלחשנית בתיאטרון הקומדיה של בודפשט, לה נישא ב-10 בספטמבר 1924 בבודפשט.
פרנץ להאר: הדרוטושטוט - גינטלר
אנ-סקי: הדיבוק - בטלן שני
פרנץ להאר: אהבה צוענית - בעל הטברנה מוז'י
לאיוש בירו : הוטל אימפריאל – שוער
הנבל הזקן (1932, הונגרית-גרמנית) - מר סקסארדי, סוכן יין
הוגו עמנואל לארסון (בשוודית: Hugo Emanuel Larsson; נולד ב-27 ביוני 2004 בסווארטה שבשוודיה) הוא כדורגלן שוודי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת איינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה ובנבחרת שוודיה.
לארסון גדל במחלקת הנוער של מאלמה.
בשנת 2022 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל השוודית.
ב-9 בינואר 2023 ערך לארסון את הופעת הבכורה שלו בנבחרת שוודיה, בניצחון 2-0 על נבחרת פינלנד במשחק ידידות.
הוגו וגארד וטלסן (בנורווגית: Hugo Vegard Vetlesen; נולד ב-29 בפברואר 2000 בברום שבנורווגיה) הוא כדורגלן נורווגי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת קלאב ברוז' מליגת העל הבלגית ובנבחרת נורווגיה.
וטלסן גדל במחלקת הנוער של סטאבק.
הוא ערך 93 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הנורווגית, בהן ערך חמישה שערים.
ב-5 באוקטובר 2020 חתם וטלסן בבודה/גלימט מליגת העל הנורווגית.
הוא ערך 75 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 25 שערים, וזכה עם המועדון בשתי אליפויות נורווגיה.
ב-3 ביולי 2023 חתם וטלסן על חוזה לארבע שנים בקלאב ברוז' מליגת העל הבלגית.
ב-27 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–3 על אורהוס גימנסטיקפוינין במסגרת הסיבוב השני של מוקדמות הקונפרנס ליג לעונת 2023/2024. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון.
ב-30 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בתיקו 1-1 נגד מכלן במסגרת המחזור הראשון.
ב-20 בנובמבר 2022 ערך וטלסן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת נורווגיה, בתיקו 1-1 נגד נבחרת פינלנד במשחק ידידות.
הוגו דוּרוֹ פראלס (בספרדית: Hugo Duro Perales; נולד ב־10 בנובמבר 1999) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת החלוץ בוולנסיה מהלה ליגה.
דורו נולד בחטאפה שבקהילה האוטונומית מדריד.
הוא הצטרף לקבוצת הנוער של חטאפה ב-2004, בגיל חמש.
ב-24 באוקטובר 2017, עוד לפני שהופיע עם קבוצת המילואים של חטאפה, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשית כשנכנס כמחליף במחצית השנייה בהפסד הביתי 1-0 מול דפורטיבו אלאבס, בגביע המלך.
דורו הופיע לראשונה בקבוצה השנייה ב-29 באוקטובר 2017, והחליף את קרלוס קלדרון בניצחון חוץ 2-1 נגד אלמו.
הוא הבקיע את השערים הראשונים שלו בבוגרים ב-19 בנובמבר, ובישל צמד שערים בניצחון ביתי 3-0 נגד סנטה אנה.
ב-17 במרץ 2018, דורו ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה בניצחון 2-1 על ריאל סוסיאדד, כמחליף אחרון של חורחה מולינה .
ב-29 בינואר שלאחר מכן, ברבע גמר הגביע מול ולנסיה, הוא חסם בטעות שער של מולינה כשחטאפה הובילה בשערי חוץ בתוספת הזמן; שתים עשרה שניות אחרי שהכדור ירד מהגב שלו, היריב רודריגו כבש את שער הניצחון.
האוהדים והשחקנים של ולנסיה הפכו אז את פרשנות הטלוויזיה "Tocó en Hugo Duro" (זה פגע בהוגו דורו) למוטו וכשהמשיכו בדרך לזכייה בגביע.
כאשר ולנסיה זכתה בגביע באותה עונה הקפטן גבריאל פאוליסטה נטל את המיקרופון ושר את השיר: פגע חזק (Duro בספרדית) בדורו, ובתגובה התלונן הסוכן של דורו על כך שלעגו ללקוח שלו ודרש שיתנצלו בפניו.
דורו הבקיע את השער הראשון שלו בליגה ב-8 ביולי 2020, כשעלה מהספסל כדי להשוות בהפסד ביתי 3-1 לוויאריאל.
בחודש שלאחר מכן, הוא חתם בריאל מדריד על הסכם השאלה לעונה עם אופציה לרכישה, שהוקצה תחילה לקבוצת המילואים ב- בליגה השנייה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה בלוס בלאנקוס ב-20 בפברואר, בניצחון חוץ 1-0 על ריאל ויאדוליד, הוא הופיע לראשונה בליגת האלופות ארבעה ימים לאחר מכן, כשהחליף את מרקו אסנסיו בניצחון 1-0 על אטאלנטה .
ריאל סירבה להשאיל אותו לעונה שנייה ולא יכלה לעמוד בהצעה של 4 מיליון יורו כדי להפוך את העסקה לקבועה.
ב-31 באוגוסט 2021 עבר דורו לקבוצת ולנסיה מהליגה הראשונה בשאלה לשנה, והתאחד עם מאמן חטאפה לשעבר, חוסה בורדלאס.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-12 בספטמבר בניצחון 4–1 על אוססונה, כמחליף במחצית של המגן חוסה גאיה.
שבוע לאחר מכן, הוא כבש את שערו הראשון ופתח בהפסד 2–1 לריאל מדריד באצטדיון מסטלה; דורו כבש שני שערים בתוספת הזמן וקבע תיקו 3-3 בבית מול אתלטיקו מדריד ב-7 בנובמבר.
ב-31 בדצמבר הוא הורחק בהפסד 2–1 לאספניול.
בגביע המלך, דורו הבקיע את השער המנצח בניצחון 2–1 ברבע הגמר נגד קאדיס ב-2 בפברואר 2022, ואת שער השוויון במשחק הראשון של חצי הגמר מול אתלטיק בילבאו שמונה ימים.
בגמר ב-23 באפריל, הוא בישל את השער של ולנסיה בתיקו 1–1, והוחלף על ידי בריאן חיל כשנותרו חמש דקות מהזמן החוקי, בתבוסה בסופו של דבר בדו-קרב פנדלים מול ריאל בטיס.
במאי 2022, ההשאלה הפכה למעבר קבוע בעסקה לארבע שנים תמורת 4 מיליון יורו.
דורו נמצא במערכת יחסים עם נהגת המרוצים נריה מרטי.
הוגו גונזלס דה אוליביירה (בספרדית: Hugo González de Oliveira; נולד ב-19 בפברואר 1999) הוא שחיין ספרדי, אלוף העולם (דוחה, 2024) במשחה ל-200 מטר גב, סגן אלוף העולם (דוחה, 2024) וסגן אלוף אירופה (בודפשט, 2021) במשחה ל-100 מטר גב ואלוף אירופה (בודפשט, 2021) במשחה ל-200 מטר מעורב אישי.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו הוא סיים במקום 16 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:59.08 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 1:57.50 דקות ועלה ממקום 14 לשלב חצי הגמר ובמקום 20 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 54.18 דקות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי 2017 הוא סיים במקום 23 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 55.05 שניות, במקום 26 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:02.78 דקות ובמקום 32 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:02.41 דקות.
באליפות העולם שנערכה בגלאזגו, סקוטלנד באוגוסט 2018 הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:58.77 דקות ובמקום שמיני במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:59.06 דקות, בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 1:58.43 דקות.
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 הוא סיים במקום 31 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:01.84 דקות, במקום 34 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:03.09 דקות ובמקום 37 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 55.67 שניות.
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה במאי הוא זכה ב-3 מדליות, זהב, כסף וארד.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה בסוף יולי הוא סיים במקום שישי במשחה ל-100 מטר גב בשיא אישי חדש של 52.78 שניות ובמקום 11 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:57.96 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 1:57.61 דקות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט ביוני 2023 הוא סיים במקום 11 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 53.50 שניות, במקום 12 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:58.41 דקות, במקום 13 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:59.05 דקות ובמקום 19 במשחה 50 מטר גב בתוצאה של 25.26 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 12 במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:36.10 דקות, כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 53.67 שניות.
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה ספרד ביולי 2023 הוא סיים פעמיים במקום שביעי, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:56.33 דקות ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:57.37 דקות, מקום 11 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 53.38 שניות ומקום 26 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 25.42 שניות.
נוסף לכך, סיים במקום 14 במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:35.13 דקות, כשחיין ראשון קבע תוצאה של 53.64 שניות.
באליפות העולם שנערכה בדוחה קטר בפברואר זכה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:55.30 דקות, לפני רומן מיטיוקוב משווייץ (1:55.40 דקות) ופיטר קוטז מדרום אפריקה (1:55.99 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בשיא אישי חדש של 52.70 שניות, אחרי האנטר ארמסטרונג מארצות הברית (52.68 שניות) ולפני אפוסטולוס כריסטו (53.36 שניות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום 20 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:02.10 דקות.
הוגו בק ממדראש (תואר אצולה) (בהונגרית: Beck Hugó; באיה, 13 בינואר 1843 – בודפשט, טרזווארוש, 25 בנובמבר 1926) היה משפטן ועורך דין יהודי-הונגרי, נשיא מועצת הקורייה (בית המשפט העליון של הונגריה), סופר, אח של נאנדור מדראשי-בק ושל מיקשה מדראשי-בק.
הוא אחיינו של המשורר קרל איזידור בק, בן דודם של איש הכספים דיולה מדראשי-בק והבנקאי מרצל מדראשי-בק.
בנו לאיוש בק (1876–1953) היה פוליטיקאי וסופר מקצועי.
הוגו בק נולד במשפחה יהודית כבנם של דויד בק ושל שרולטה ברגר (1807–1880).
את לימודיו התיכוניים השלים בעיר הולדתו, ולאחר מכן למד באוניברסיטאות פשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) ואוניברסיטת וינה.
בשנת 1865 קיבל דיפלומה במשפטים ותואר דוקטור, בשנת 1867 ניגש לבחינת לשכת עורכי הדין.
ב-29 באפריל 1873 עזב את הדת היהודית והמיר את דתו לדת הלותרנית בכנסיית כיכר דיאק פרנץ בודפשט.
בין השנים 1868-1892 עבד כעורך דין ויועץ משפטי.
בין השנים 1892–1908 היה שופט של מועצת קוריה (בית המשפט העליון) ובין השנים 1908–1921 היה נשיא בית המשפט העליון.
הוא היה גם נשיא מועצת הפטנטים ונשיא משותף של לשכת עורכי הדין ההונגרית.
אשתו הייתה אמיליה פולק (1843–1883), בתם של איגנץ פולק ובטי נשיץ, איתה התחתן בבודפשט ב-30 באפריל 1873.
הערות מצד טיוטת הקוד המסחרי ההונגרי העוסק בעסקאות ביטוח (1874)
שנת 1876: פיסקת החוק מספר 27 שנערך על סמך מקורות רשמיים (1878)
רפורמות חקיקה בתחום הביטוח (בודפשט, 1890)
מחקרים בדיני ביטוח (בודפשט, 1891)
הצעת חוק על חברות ביטוח פרטיות (בהזמנת שר המשפטים (בודפשט, 1894)
הצעת חוק על חברות ביטוח פרטיות (בודפשט, 1896)
משפט מסחרי (עורך, בודפשט, 1905)
שטר חוב, פשיטת רגל ודיני פטנטים (עורך, בודפשט, 1906)
הרפורמה בדיני הפטנטים שלנו (בודפשט, 1909)
אוסר: מתווה של תולדות העולם הכללי (פשט, 1864)
הונולשטיין: התכתבות של מריה אנטוניה (פשט, 1865)
הוגו קינגסלי ג'ונסטון-ברט הוא שחקן סקוטי-אוסטרלי.
כשהיה בן שנתיים עברה משפחתו לאוסטרליה והוא גדל בסידני.
אחיו משרת בצבא ואילו אחותו עורכת דין.
הוא למד במכון הלאומי לאמנות הדרמה (NIDA)
ג'ונסטון-ברט החל את הקריירה שלו כשהופיע במספר סרטים עצמאיים.
שבוע לפני שסיים את לימודיו ב-NIDA, לוהק ג'ונסטון-ברט לתפקיד בעיבוד הטלוויזיה לרומן "Cloudstreet" של טים ווינטון.
על הופעתו, היה מועמד לפרס Astra בקטגוריית הכישרון החדש הטוב ביותר ולהופעה המצטיינת ביותר של שחקן לשנת 2012. באותה שנה הופיע בסרטו של ג'ון דויגן, "Careless Love".
בשנת 2011 לוהק לתפקיד בסדרת הטלוויזיה "Miss Fisher's Murder Mysteries".
הוא שיחזר את תפקידו גם בעונה השנייה.
במרץ 2012 החל ג'ונסטון-ברט לשחק בסדרת הדרמה "טריקי ביזנס".
חודש לאחר מכן, חשף כי הצטלם לתפקיד אורח לאופרת הסבון "קרוב רחוק".
בשנת 2013 הופיע לצד מגדה סובנסקי בסרט הדרמה המוזיקלית "Goddess".
ב-2015, המשיך להופיע בעונה השלישית של הסדרה "Miss Fisher's Murder Mysteries".
בשנת 2015 שיחק בתפקיד ראשי בסרט העלילתי סן אנדראס, לצד דוויין ג'ונסון.
ג'ונסטון-ברט הופיע בסדרת הדרמה של רשת עשר The Wrong Girl בתור וינסנט, אחיה של הדמות הראשית לילי בגילומה של ג'סיקה מארה.
הוא שיחזר את תפקידו של יו קולינס בסרט העלילתי "Miss Fisher and the Crypt of Tears" משנת 2020. הסרט צולם במלבורן ובמרוקו בשנת 2018. בשנה שלאחר מכן, הוא הופיע בסדרה הקומית של ריק דונלד Australia's Sexiest Tradie .
בשנת 2023, ג'ונסטון-ברט גילם את הנרי ברוד בסדרת הדרמה הבריטית "Ten Pound Poms".
באותה שנה הופיע בסיטקום הבריטי Queen of Oz.
בשנת 2024 שיחק במיני-סדרה "Roast Night".
ג'ונסטון-ברט נמצא במערכת יחסים עם כתבת החדשות ג'ולי סנוק מאז 2016. בני הזוג הכריזו על אירוסיהם בנובמבר 2019, הם נישאו בהרים הכחולים במרץ 2021, לאחר שדחו את הטקס פעמיים בשל מגפת הקורונה.
הוגו ארנדט רודולף, הברון ואן לוויק (Hugo Arndt Rodolf, Baron van Lawick, 10 באפריל 1937 - 2 ביוני 2002) היה במאי קולנוע וצלם טבע הולנדי.
באמצעות תצלומי סטילס וסרטים, ואן לוויק סייע להפיץ מידע על חקר השימפנזים במהלך מחקריה של אשתו ג'יין גודול בפארק הלאומי גומבה בשנות ה-60 וה-70. סרטיו משכו את תשומת ליבו של קהל הצופים למחזורי החיים הדרמטיים של חיות בר בסרנגטי, כגון זאבים טלואים, פילים ואריות.
ואן לוויק נולד בסורבאיה שבאיי הודו המזרחיים ההולנדיים (כיום אינדונזיה) בנו של הברון הוגו אן ויקטור ראול ואן לוויק (1909 - 1941) ואיזבלה סופיה ואן איטרסום (1913 - 1977).
אביו היה טייס בשירות התעופה הימי ההולנדי, ועם מותו בזמן שירותו, איזבלה העבירה את הוגו ואחיו לאוסטרליה ומשם לאנגליה, שם התגוררו בלונדון, קינגסטון על ההאל ודבון.
הוגו נרשם לפנימייה וזמן קצר לאחר תום מלחמת העולם השנייה אמו ואחיו עברו להולנד.
בשנת 1947 הצטרף אליהם לאמרספורט.
בנובמבר 1959 נסע ואן לוויק לאפריקה כדי לממש את תשוקתו לצילום סטילס וסרטונים של חיות בר, ומצא עבודה כצלם עבור זוג יוצרי סרטים.
סרט שהפיק כרקע להרצאה של לואיס ליקי נצפה על ידי חבר צוות בנשיונל ג'יאוגרפיק, והוא נשכר לעבודה עבור המגזין.
בהמלצתו של ליקי, באוגוסט 1962 החל ואן לוויק לצלם ולסמן שימפנזים מקהילת השימפנזים קסאקלה בפארק הלאומי גומבה, שם ג'יין גודול, בת חסותו של ליקי, חקרה שימפנזים מאז יולי 1960. הם נישאו ב-28 במרץ 1964 בצ'לסי אולד צ'רץ', לונדון, וחיו בטנזניה במשך שנים רבות, בגומבה ובמקומות בהם התקיימו פרויקטים מחקריים אחרים.
בשנת 1967 נולד להם בן, הוגו אריק לואי, שכונה בחיבה "גראב".
הם התגרשו בשנת 1974 אך נשארו חברים.
ב-1978, בבנג'ול, גמביה, נישא לתרזה רייס.
דרך סרטו של ואן לוויק, "אנשי היער", הצופים הכירו את בני משפחת "F" של גומבה, דהיינו פלו, פיפי ופלינט, בנוסף למספר קרובי משפחה קרובים אחרים שלהם.
הוא יצר תיעוד חזותי המשתרע על פני למעלה מ-20 שנה ותיעד את חייהם של שלושה דורות של שימפנזים.
הוא יצר סרטי תעודה של טבע לטלוויזיה, ומספר סרטים להפצה קולנועית על פילם 35 מ"מ, כגון "בן הנמר" (1996) ו"סימפוניית סרנגטי", שניהם הופקו על ידי Nature Conservation Films WW.
מלבד יצירת הסרטים, ואן לוויק היה מנטור לדור צעיר של יוצרי סרטי טבע.
מחנה האוהלים שלו, נדוטו בסרנגטי, הפך, בהדרכתו, לקרקע פורייה ליוצרי סרטי טבע חדשים.
בשנת 1998 נאלץ לפרוש עקב אמפיזמה.
הוא עזב את נדוטו כדי לגור עם בנו, "גראב", בדאר א-סלאם, טנזניה, שם נפטר.
בטקס בהשתתפות משפחה, חברים, צוות ופקידי ממשל, נקבר במקום בו עמד אוהלו במשך למעלה מ-30 שנה במחנה שלו בסרנגטי.
ואן לוויק זכה בשמונה פרסי אמי על סרטיו, כולל פרס אמי של פריים טיים לצילום מצטיין עבור סרט תיעודי, 16 שנים לאחר מותו עבור צילום שלא פורסם קודם לכן.
הוא מונה לקצין במסדר תיבת הזהב בשנת 1992 על ידי הנסיך ברנהרד מהולנד, מייסד שותף של הקרן העולמית לשימור חיות בר.
עם פיטר מתיסן: נהרות חול (Sand Rivers), הוצאת Aurum, לונדון 1981, .
גן עדן פראי - טורפי הסרנגטי (Savage Paradise – The Predators of Serengeti), קולינס, סנט ג'יימס פלייס, לונדון 1977. ISBN 0-002167719.
דייל פיטרסון, (2006) ג'יין גודול: האישה שהגדירה מחדש את האדם (Jane Goodall: The Woman Who Redefined Man), עמ' 299–301.
הוגו היה רוזן ארל (משנת 898) ורוזן פרובאנס (משנת 911) ונודע בעיקר בשל דרכו רצופת הנישואים כדי להגיע לכס המלך.
באותם ימים היה רודולף השני (מדוכסות בורגונדיה) מלך איטליה.
הוגו נשא את אמו של המלך לאשה, אחר נשא את בתו של המלך ואחרי כן את אלמנתו של המלך.
גם אחיו נישא לבת אחרת של המלך ואילו בנו נישא לבת נוספת של המלך.
הוגו רפאל צ'אווס פריאס (מבוטא אוּגוֹ; בספרדית: Hugo Rafael Chávez Frías; 28 ביולי 1954 – 5 במרץ 2013) היה מדינאי ונצואלני, כיהן כנשיא ונצואלה במשך 14 שנה – משנת 1999 ועד למותו בשנת 2013.
צ'אווס היה מנהיג מפלגת תנועת הרפובליקה החמישית מ-1997 ועד 2007, והפך אחר כך למנהיג המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת של ונצואלה (PSUV) עד מותו ב-2013. צ'אווס תמך ב"בוליבריזם" (או "המשימות הבוליבריות"), אידאולוגיה שביסס על דמותו ופועלו של סימון בוליבר, והתמקד ביישום רפורמות סוציאליסטיות שהיוו לתפישתו "סוציאליזם נוסח המאה ה-21".
כמי שנולד במשפחה ממעמד הפועלים בסבנטה בברינס שבמזרח ונצואלה, צ'אווס צמח מעמדת קצין צבא למדינאי משפיע בפוליטיקה של ונצואלה, כשהוא פועל החל מתחילת שנות ה-90 כמתנגד למדיניות הנשיא הפרו-אמריקאי דאז, קרלוס פרז.
לאחר שנכלא עקב ניסיון הפיכה כושל, הפך צ'אווס למנהיג כריזמטי ונבחר לנשיא ונצואלה ב-1998. הוא חתר לכינון חוקה חדשה ונבחר מחדש בשנת 2000. בקדנציה השנייה שלו פעל ליישם את "המשימות הבוליבריות" לחיזוק מעמד העניים ושיפור מצבם.
הוא נבחר שוב ושוב ובאוקטובר 2012 נבחר לכהונה רביעית רצופה, לקדנציה בת 6 שנים, אך מת במרץ 2013, לאחר שנאבק במחלת הסרטן.
צ'אווס תיאר את מדיניותו כאנטי-אימפריאליסטית, היה מבקר נלהב של הקפיטליזם והנאו-ליברליזם והיה מתנגד בולט למדיניות החוץ של ארצות הברית וניסיונות השפעתה על מדינות אמריקה הלטינית.
צ'אווס התחבר עם השלטון הקומוניסטי של פידל וראול קסטרו בקובה, הממשל הסוציאליסטי של אוו מוראלס בבוליביה, רפאל קוריאה באקוודור ודניאל אורטגה בניקרגואה.
צ'אווס תמך בשיתוף פעולה נרחב בין מדינות האיים הקאריביים ואמריקה הלטינית ופעל להקמת איחוד אומות דרום אמריקה, הברית הבוליברית של האמריקות, בנק הדרום ורשת הטלוויזיה האזורית TeleSur.
הוגו צ'אווס היה דמות שנויה במחלוקת הן מבית והן מבחוץ, אך בזמן שמדינות המערב ביקרו את תמיכתו במשטרים רודניים, הוא זכה לתמיכה מבית בזכות הרפורמות הרבות שהוביל.
לפי פרופסור קים ליין שפלי, צ'אווס הוא דוגמה לרודן בחסות החוק - זן חדש של רודנים שצמחו במאה ה-21, שיודעים מהם הסימנים המזהים של רודנים מהמאה ה-20, כמו הפעלת אלימות גלויה, או כליאת עיתונאים, ומשתמשים בטקטיקות אחרות כדי להגיע לתוצאה דומה - להישאר בשלטון ללא הגבלת זמן ולהימנע מחילופי שלטון.
צ'אווס נולד לאב שהיה ממונה אזורי על החינוך וחבר במפלגה הסוציאל-נוצרית.
ב-1975 סיים צ'אווס לימודי מדעי הצבא והנדסה באקדמיה למדעי הצבא.
לאחר מכן התחיל ללמוד לתואר שני במדע המדינה באוניברסיטת סימון בוליבר בקראקס.
בשנת 1992 הוביל ניסיון ההפיכה שנכשל וישב בכלא במשך שנתיים, עד שקיבל חנינה מאת הנשיא רפאל קלדרה.
אחרי שחרורו החל לפעול כפוליטיקאי והקים את "המפלגה למען הרפובליקה החמישית".
ב-6 בדצמבר 1998 זכה בבחירות לנשיאות, ונכנס לתפקיד ב-2 בפברואר 1999.
ב-5 במרץ 2013 מת הוגו צ'אווס ממחלת הסרטן ממנה סבל בשנותיו האחרונות.
צ'אווס נבחר לנשיאות לאחר שבמצע שפרסם לקראת הבחירות, קרא למלחמה בעוני ובשחיתות ולחלוקה הוגנת של ההון וההכנסות מאוצרות הטבע של המדינה (בעיקר נפט).
כשאויבו העיקריים היו האליטות, שנתפסו כאחראיות לבעיות השחיתות, הכלכלה והפוליטיקה.
הוא זכה לתמיכה רחבה בעיקר בקרב בני המעמדות הנמוכים בוונצואלה.
עם עלייתו לשלטון החל בפרויקטים חברתיים רדיקליים לחלוקת ההון והכוח מחדש, כשבדומה למדיניות הפנים שהנחיל, תכנן גם מדיניות חוץ במטרה להביא לצדק עולמי ולהגן על העמים המדוכאים.
כנשיא התבלט בהתנהגותו העממית והשנויה במחלוקת.
בכל יום ראשון הוא הופיע בתוכנית בת 5 שעות בשם "Alo Presidente" שבה הוא ענה לפניות האזרחים, ואף ביצע חיקויים.
הוא גם הראשון מנשיאי ונצואלה שמוצאו אינדיאני ושחור.