tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברבים מרישומיו הראשונים של הירש הופיעו נושאים מוזיקליים: כנר, גיטריסט, חלילן, זמר, מבקר מוזיקלי וקונצרט.
אולם התחביר הפנימי של העיוות לא נבע מתוך רצון ללעוג לזולת אלא מתוך הזדהות עצומה עם חולשות אנוש ועם המבע של הגוף, באמצעות הגזמה בפרופורציות ובמחווה התנועתית.
שנים אחר כך אמר הירש: "יש לי בעיה בעניין זה עם ציור הדיוקן.
עקב עוותו אני מעדיף תמיד לצייר אנשים הקרובים אלי, המכירים אותי, המוכנים 'לבלוע צפרדעים', והמודעים לכוונותיי הטובות.
הלוך הרוח שלי בזמן העבודה הנו של לומד את האדם, של מי שיוצא מתוך הצורה כמתוך נקודת-זינוק ומנסה ללמוד דבר-מה אודות האדם כנציג האנושות; מנסה ללמוד מה הוא הפן המייחד אותו בקונטקסט הכללי".
הירש תיאר את עקרון ה"מימזיס", יכולת הביטוי המימטי, מושג שתיאודור אדורנו ראה בו מרכיב מרכזי של שפת האמנות.
לפי אדורנו, חיקוי הופך למימזיס (חיקוי מתוך הזדהות), כאשר האדם מחקה את רעהו מתוך הכרה ובכוונה, ובכך מוביל ל"הכפלה" של הטבע.
אדורנו, והירש בעקבותיו, ראה ב"מימזיס" את הצורה המקורית של הרציונליות.
להירש הייתה היכרות עמוקה עם גוף האדם.
ככל שהתבגר, כך הלך ופחת הצורך שלו בעיוות קיצוני.
בשנות השמונים והתשעים הפכו העיוותים ברישומים שנעשו מהסתכלות למתונים ומרומזים יותר, ונבעו בעיקר מהחסרה או הדגשה של פרטים.
הם העבירו לצופה תחושות של מצבים פסיכולוגיים מורכבים: "בני האדם שיוצר הירש הם מיוסרים.
עיניהם החולדתיות מכווצות ופיותיהם קפוצים ממאמץ נפשי לשלוט בלחצים פנימיים בעיקר.
אלה אנשים בעלי ראשים גדולים ביחס לגופם וגפיהם, כאותו 'צינובר', יציר רוחו של א.ת.
יש בהם אלמנטים דמוניים לצד יסודות גרוטסקיים".
העניין במוזיקה ובתנועה התפתח ביצירתו המאוחרת של הירש לעיסוק בעקרונות הוויזואליים בהקשרים של סדר, שפה ותמטיקה.
לא הכנר או המנצח הם הנושא אלא הרמוניה, מקצב, סינקופה ופוליפוניה.
על אף העובדה שהמשיכו להופיע ביצירותיו שמות כרקדן, מהלך על חבל ועל פי התהום, הנושאים והתחושות הם של שיווי משקל דינמי, התנגדות לכוח הכבידה, מתח ורפיון.
דמויותיו המומצאות של הירש, כפי שיוסבר להלן, משלבות ביחסיהן זו עם זו ועם הסביבה המצוירת יחסים של כוריאוגרפיה מתוזמרת: "ריקוד" הדמויות וכתמי הדיו במרחב הרישום דומה לדף פרטיטורה שאפשר "לקרוא" בו.
מאז ראשית שנות השבעים, עת ביסס הירש את תפיסתו האמנותית הבוגרת, הוא פעל במקביל בשני ערוצים: בערוץ הראשון פיתח שיטת רישום אישית מתוך התבוננות, כשהוא מתרכז בשני נושאים עיקריים: דמות אדם וטבע דומם.
בערוץ השני פעל כצייר הממציא דימויים, אשר גם אם אוכלסו על ידי דמויות אנושיות, היו מומצאים, מסוגננים ומבוימים.
הירש מעולם לא פסק מלרשום "לפי הטבע".
הרישום לפי הטבע היה מנומק ומעוגן בהשקפה מוצקה: על האמן להתבונן במה שלפניו, לוותר על עצמיותו ולהתרכז במסר המועבר על ידי האובייקט שלפניו.
בשנות השישים והשבעים הרבה לרשום מודלים בעירום, במקביל לפורטרטים ורישומי דמות מלאה.
בשנות השמונים החל לרשום טבע דומם, וזנח את רישומי העירום.
המעבר לרישום טבע דומם ליווה את התהליך של שיבה למקורות אמונתו היהודית.
התפיסה שהאמן הוא פרשן של המציאות, מין עד המוסר עדות אישית, היא יסוד אתי ראשון של השקפתו האמנותית: "אותי עניין תמיד הנושא שעמד לפני.
הסתכלתי על הסביבה והשתדלתי להביא את מה שאני רואה, הציור היה לי אמצעי ולא מטרה.
תרשה לי לטעון כי אין לי סגנון.
מה שיש לי זו יכולת מסוימת למסור מה שאני רואה.
יש ראייה לפני הטבע ויש ראיה מתוך הזיכרון.
בזיכרון מתגבש איזה מראה, וכשמביאים אותו אל הדף, יש בעיות מסוימות".
עם זאת, הירש מעולם לא חדל להמציא דימויים.
הצורך "להעמיד דמות על הנייר" היה חזק ממנו.
לעיתים עמדו רישומים אלה בסתירה לעמדה האתית של ה"עד".
בשוחחו עם תלמידיו ניסה הירש לא פעם להמעיט מערכם של רישומים אלה.
אולם אין ספק שאלה היו יצירי רוחו האותנטיים, והשינוי וההעמקה שחלו בהם בשנותיו האחרונות יידונו בהמשך.
הדיכוטומיה הזו בין עבודה "לפי הטבע" לבין עבודה "מהראש", ליוותה אותו כל חייו.
לאוצרת של תערוכתו האחרונה אמר: "אלה שתי מתודות נפרדות.
אם אני אצייר אותך, זה יהיה ככה (מצביע על טבע דומם גדול), אבל אם אזָכֵר בך, אצייר אותך ככה (כמו ציור מן הדמיון).
כל העולם האסוציאטיבי מנוע ממני בזמן הציור מהטבע.
מה שאני רואה הוא כלכך עשיר ששום דמיון לא יכול להתמודד עם זה.
אבל כשאני נזכר בך – איך אני יכול להגיד את זה – אני נזכר בכל הכמיהות של חייך, שלא באות לידי ביטוי במראֶה שלך אלא בהופעה שלך, בממד אחר, בעבר והווה מתמיד.
כשאני רואה אותם בהווה, אני חש את הקשר לעבר ולעתיד בלי שזה יהיה מודע לי".
בשנים 1964–1981 לימד יוסף הירש רישום בבית הספר לאמנות בצלאל, תחילה במחלקה לגרפיקה ומשנת 1966 במחלקה לאמנות.
לאחר צאתו לגמלאות מסיבות בריאות, המשיך ללמד בסטודיו אמנים וחובבים רציניים, שחלקם ליוו אותו במשך שנים רבות.
שיטת ההוראה של הירש הייתה בנויה על תפיסה רציונלית שלפעולת הרישום כתהליך מתמשך הנבנה בשלבים.
הוא הציג את הדף כולו כבמה, עליה מתרחש אירוע, שהאמן הוא הבמאי שלו.
הוא הדגיש את התהליך של בנייה קונסטרוקטיבית, כאשר הדף מחולק ליחידות שטח גדולות, קווי מבנה, צירים וכיוונים.
שלושת ה"מנטרות" המרכזיות שלו - "לפעול מהכללי לפרטי, מהגדול לקטן ומהבהיר לכהה", הפכו לנכסי צאן ברזל של תלמידיו.
גישתו העקרונית תבעה שלא לשעמם את הצופה: מסיבה זו אין לרשום קווים החוזרים על כיוונם שלשולי הדף, אין לחזור על קווים באותו הגודל וחשוב שלא ליצור צורות החוזרות על עצמן.
מאותה סיבה אין צורה שתחזור פעמיים באותו הגודל, ואין שני כתמים באותה עוצמה.
איסורים אלה נבעו מן התפיסה העקרונית החשובה ביצירתו שהיא הא-סימטריה המוחלטת.
עקרונות נוספים בשיעוריו היו ההנחיות ליצור קשר בין הדמות (או הנושא), לרקע, לחפש בקומפוזיציה יחסי גודל בין צורות ולשים לב להדים, צורות משנה המופיעות ברקע והן חוזרות על צורות עקרוניות בנושא המרכזי.
בשנות השמונים חיבר הירש בין שיטת העבודה שלו על "הציורים מן הדמיון" לבין עקרונות שעלו במשך השנים בהוראתו.
העיקרון השני מייצג את הפעילות במהלכה, השלישי מייצג את מהלך-הזמן; ושניים אלה ממלאים, משנים, משבשים או מכזיבים את הציפיות של הראשון, במטרה לתת פירושים מפרושים שונים לקורות בעולם, אשר להן אותה הסכימה משמשת במה.
ניתוח תמונותיו, שלב אחרי שלב, מלמד שהירש פעל בבניית רישומיו המומצאים באופן סיסטמטי כזה, כשהוא הופך את הקווים למשטחים, מוסיף להם חלקים פנימיים וכך הופך אותם לראשים גדולים, לאלה מוסיף ידיים ורגליים, גוני רקע וקווים המחברים ביניהם - הכל באופן א-סימטרי שאיננו חוזר על עצמו פעמיים.
ניתוח זה מפורט בסכימה "ציור לפי הטבע" - "הפיוט של הנראה" (ג'יימס וויסטלר): א.
בסכימה זו תמצת הירש את עקרונות שפתו הוויזואלית והגדיר אותם כמילון בסיסי של מושגים.
המושג ראייה מתחלק לשלושה מרכיבים: שדה הראייה, הווה אומר המציאות כפי שהיא משתקפת לפני הצופה, הראייה כפעולה, ההתמקדות בנושא על ניגודיו השונים, וראייה סמלית, כזו המעריכה את היחסים בין העצמים.
שטח התמונה מתייחס לדרך שבה קוראים את הדף: כמרחב סמלי, לכל אחד מחלקי הדף יש ערך נתון, עוד לפני פעולת הציור.
החלוקה האופקית הבסיסית ל"שמיים" "חיים" ו"אדמה", בנאלית ככל שתראה, היא הבסיסית והיציבה בתובנות של הציור.
פחות מוכרת ממנה היא החלוקה המאונכת לשלושה חלקים: שמאלי, אזור של חולשה ודיכאון, מרכזי, אזור של פעילות וריכוז וימני, אזור של עוצמה וביטחון.
השוני בין תמונה לתמונה מוסבר על ידי יחסי הגודל המשתנים בין החלקים השונים של הדף.
שתי ההגדרות הנוספות לבחינת משטח התמונה, ייחודיות לשפתו של הירש ומתמצתות את פעולתו כאמן: "שטח התמונה כבמה: תנועת האדם על הבמה,(אנטומיה סטטית ודינמית): מסלול - כוריאוגרפיה, האנשת חפצים ויסודות בנוף באמצעות מיקומם בשטח.
כפרטיטורה: משפט ויזואלי או שורה, (עיקרון הא-סימטרייה של מרכיביו).
השורה והדיה כלפי מעלה וכלפי מטה.
שורות נוספות והיחסים בין השורות השונות".
המשפט האחרון מציג את השקפת הירש על משמעות הפיוט באמנות.
למעשה מדובר בשינוי העמדה הצפויה של הצופה, בנקודת מבט חדשה, רעננה על המציאות: "פיוט: השלחה ושילוח (צ"ל הצבה ועקירה), הזזה והשמטה של מרכיבים חזותיים ממקומם הרגיל לשם הארה ופרוש של מצב במציאות החיה".
1960 - "יוסף הירש", בית האמנים על שם מארק שאגאל, חיפה
1962 - "יוסף הירש, אברהם ישכיל וקובה לייבל", בית האמנים, ירושלים
1967 - "יוסף הירש, יצחק פוגץ', איווט שצ'ופק-תומה", בית האמנים, ירושלים
1971 - "בשורות שוליים", הגלריה הקטנה, ירושלים
1974 - "ציורים באפור", גלריה יודפת, תל אביב
1975 - "רישומים", גלריה ערמון, ירושלים
1976 - "דימויים", בית האמנים, ירושלים
1979 - "מציאות ודמיון", גלריה אלה, ירושלים
1981 - "יוסף הירש", בית העירייה, לאנגן, גרמניה
1982 - "עבודות חדשות", גלריה אלה, ירושלים
1983 - "יוסף הירש", גלריה אהובה פנקס, תל אביב
1988 - "יוסף הירש", גלריה משכנות שאננים, ירושלים; גלריה שרה קישון; בית הכנסת ברברוסהשטדט, גלנהאוזן, גרמניה
1989 - "דיוקן", תערוכה נודדת, אמנות לעם
1990 - "יוסף הירש: רישומים", מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח, קיבוץ הזורע; מוזיאון יד לבנים, פתח תקווה
1990 - "ההומניזם של הפגם", תערוכה במשרד, פרנקפורט על נהר מיין, גרמניה
1992 - "יוסף הירש - רישומים", המוזיאון הפתוח בתפן
1993 - "טבע לא דומם", מוזיאון הרצליה לאמנות; הגלריה לאמנות ע"ש ברון, אוניברסיטת בן-גוריון
1993 - "ההומניזם של הפגם", זליגנשטדט, גרמניה
1994 - "ההומניזם של הפגם", לאנגן, גרמניה
1996 - "האדם תמיד נסתר", בנייני האומה, ירושלים
1997 - "עבודות חדשות", מרכז יקר, ירושלים
2001 - "יוסף הירש - רטרוספקטיבה", בית האמנים, ירושלים; הגלריה לאמנות, אוניברסיטת חיפה
2002 - "יוסף הירש - רטרוספקטיבה", הגלריה לאמנות, רחובות
2006 - "טבע לא דומם", גלריה אלה, ירושלים
2007 - "עבודות על נייר", גלריה יאיר, תל אביב
2012 - "יוסף הירש - מבעד למסיכה", גלריה יאיר, תל אביב
2024- "יוסף הירש: הפיוט של הנראה", מוזיאון ישראל, ירושלים
1964 - תערוכת הגרפיקה, בית האמנים, חיפה
1965 - תערוכת הרישום, המוזיאון לאמנות חדשה, חיפה
1967 - "דימוי ודמיון", מוזיאון תל אביב, בית דיזנגוף
1970 - תערוכת מורי בצלאל, בית האמנים, ירושלים
1971 - "תערוכת האביב של אמני הבירה", בית האמנים, ירושלים
1974 - "תערוכת הסתיו", מוזיאון יד לבנים, פתח תקווה
1983 - "קצה הקרחון מס' 2", מוזיאון ישראל, ירושלים
1985 - "יוסף הירש מארח", בית האמנים, ירושלים
1986 - "מאה יצירות על נייר", מוזיאון ישראל, ירושלים
1988 - בצלאל החדש, בית האמנים, ירושלים; מוזיאון תל אביב לאמנות
1994 - "זהות, אמן, מקום", בית האמנים, ירושלים
1998 - "טובל במים, טובל באור", מוזיאון ישראל, ירושלים
1989 - "דיוקן", אמנות לעם; "טבע דומם", גלריה שרה קישון, תל אביב
1980 אמן ישראלי בסיטה אינטרנסיונל דזאר, פריז
1983 פרס ירושלים לציור ופיסול ע"ש א' ארסט
1987 פרס בנק דיסקונט לישראל, מוזיאון ישראל, ירושלים
1988 פרס מפעל חיים ע"ש מרדכי איש-שלום, עיריית ירושלים, ירושלים
יוסף דנה (נולד ב-20 בדצמבר 1937) הוא חוקר ישראלי בערבית קלאסית, מודרנית, ו, שירת החול ושירת הקודש העברית בימי הביניים, והערבית היהודית בימי הביניים.
פרופסור אמריטוס בחוג לשפה ולספרות ערבית באוניברסיטת חיפה.
דנה נולד בדמשק שבסוריה בשלהי שנת 1937 (תרצ"ח).
הוא נכד לרב יוסף דנא (1889–1974), אב בית הדין ובן לשושלת רבנים בדמשק, ומאוחר יותר ראש קהילת יהודי סוריה והלבנון בחיפה.
כילד הושפע ממשקעי התרבות היהודית בדמשק.
ב-1949, בהיותו בן 12, פקד פוגרום את יהודי העיר, כאשר פורעים מן האחים המוסלמים רצחו 14 ילדים בתפילת ליל שבת, ואחיו ביניהם.
מספר חודשים לאחר מכן עלתה משפחתו ארצה דרך לבנון.
המשפחה השתקעה בחיפה, ודנה מתגורר שם עד היום.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר "יבנה", ובהמשך למד לתואר ראשון ושני בחוגים לספרות עברית וערבית באוניברסיטה העברית בירושלים.
עם מוריו נמנו הפרופסורים חיים שירמן, יהושע בלאו, אהרן מירסקי, צבי אדר, ישעיה תשבי, יוסף דן, חיים רבין, זאב בן חיים, בן אשר, יוסף יואל ריבלין, דוד צבי בנעט, משה פיאמנטה, ומאיר פלסנר.
בשנת 1965 הוזמן ללמד בבית הספר הריאלי העברי בהדרכתם של ד"ר ארתור בירם, ד"ר יצחק שפירא ושמחה נהיר, שם לימד במשך 19 שנים.
דנה כתב את עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת תל אביב, בהדרכת פרופ' ישראל לוין, ראש החוג לספרות, והגיש אותה ב-1978. נושא העבודה הוא ספר העיונים והדיונים בשירה העברית של ימי הביניים, "אלמחאצ'רה ואלמד'אכרה" מאת ר' משה אבן עזרא.
המחקר פורסם בהוצאת דביר, ומשמש ספר יסוד למחקר השירה העברית בימי הביניים.
במקביל לימד בשנים 1974–1983 בחוג לספרות עברית באוניברסיטת חיפה.
ב-1984 יצא לשנת שבתון והרצה באוניברסיטת הרווארד על פי הזמנתו של פרופ' יצחק טברסקי, ראש המחלקה ללימודי היהדות.
במהלך שנת השבתון, עקב המוניטין שצבר דנה כבקיא במחקר עברי - ערבי, הזמין אותו ד"ר נג'יב נבואני, מנהל המכללה האקדמית הערבית לחינוך בחיפה, להצטרף לסגל המכללה.
דנה עסק שם בשלושה תחומים:
כיהן כ-15 שנה כראש החוג לעברית, והביא להכרה בתואר אקדמי שלו על ידי המ.ל.ג.
הקים את "המכון למחקר משווה עברית-ערבית", ובמשך 10 שנים עמד בראשו.
בתקופתו יצאו לאור כ-15 ספרי מחקר, והוזמנו מרצים מהארץ ומחו"ל, ביניהם הפרופסור המצרי מחמד אל-הווארי, מומחה לגניזה הקהירית.
ערך את כתב העת של המכללה, שבו מחקרים בשלוש שפות, רובם מאת מורים אקדמאיים ערביים.
דנה הביא את כתב העת לרמה שזיכתה את הכותבים בו בגמול השתלמות.
ב-2005 הצטרף דנה לסגל המכללה האקדמית צפת (בחסות אוניברסיטת בר-אילן).
ב-2010 פרש לגמלאות מן המכללה האקדמית הערבית, והוא ממשיך את פעילותו במכללת צפת.
ב-2013 קיבל את אות יקיר העיר חיפה.
דנה נשוי לשלומית לבית טופילובסקי, ולו חמישה ילדים.
אחיו, נסים דנה, הוא ראש המכון לחקר ולימוד דתות עמי המזרח התיכון ותרבויותיהם ופרופסור אמריטוס באוניברסיטת אריאל.
חיבר מחקרים רבים לעשרות – עשרות ספרים וכשמונים מאמרים מדעיים בתחומים רבים – רובם בחקר הספרות העברית ובלשון הערבית (ר' רשימת פרסומים מלאה).
תחומי ההתמחות המדעיים: ערבית קלאסית, ערבית מודרנית, ערבית מדוברת, שירת החול ושירת הקודש העברית בימי הביניים, הערבית היהודית בימי הביניים.
לפי חוקר הספרות פרופ' נחמיה אלוני על יוסף דנה בראשית דרכו (1982): "ד"ר דנה...הריהו אחד החוקרים הצעירים הטובים ביותר בחקר ספרותנו העברית בימי הביניים.
ד"ר דנה יודע את הספרות העברית ואת הספרות הערבית ממקורות ראשונים באופן ישר, ועל כן יש בידו האמצעים הדרושים להאיר את ספרותנו העברית בימי הביניים הארה מלאה ושלמה.
אף הוא הוכיח את כישרונו לעסוק בנושאים הקשורים בספרותנו בימי הביניים בפרסומיו המדעיים בכתבי עת מדעיים בלשון העברית ואף בלשון הערבית".
הטמעת חומר לימודי בספרים שחיבר
את החומר שעסק בו הוא השתדל להטמיע בתלמידים – בבחינת ללמוד וללַמד – בהיותו אחראי לתוכנית הלימודים בעברית בבתיה"ס הערביים במשך 10 שנים.
פרץ דרכים חדשות בהקניית השפה העברית בהם מאז שנת 1966 עוסק בכתיבת חומר הוראה בעברית למיגזר הערבי.
כך עשה גם בהיותו מורה לעברית בבית הספר הריאלי העברי בחיפה במשך 19 שנה בעידודו של המחנך שמחה נהיר.
תפקידים במינהל האקדמי של מכללות ואוניברסיטאות
תפקידים ופעילויות מקצועיות אחרות מחוץ לאוניברסיטה
חבר הנהלת קרן תרבות חיפה משנת 1985 ועד היום (2012)
חבר המועצה האקדמית העליונה, המכללה האקדמית לחינוך גבעת ושינגטון משנת 1985 ועד היום (2012).
חבר ועדת המינויים העליונה במכללה האקדמית לחינוך גבעת ושינגטון משנת 1985 ועד היום (2012).
חבר ועדת הביקורת של קרן תרבות חיפה לתחומי האמנות והתרבות השונים בחיפה 1998–1999.
חבר ועדת ביקורת לספרות, קרן תרבות חיפה 1990–1998
שופט בפרסי עיריית חיפה לספרות, 2001
עורך כתב עת המכללה האקדמית הערבית, חיפה 1987–2003
עורך החלק הערבי בספר הרמב"ם "ספר הרפואות"
מחבר תוכנית הלימודים בעברית לחטיבת הביניים בבתי הספר הערביים בחסות בית הספר לחינוך באוניברסיטת חיפה.
אוניברסיטת חיפה, המדור לתוכנית לימודים, 1977-1987.
מלגות, פרסים, מענקי מחקר וכו'
מלגת מחקר מאת המכללה האקדמית צפת על הוצאת ספר מקיף (1000 עמ') על הפתגם הערבי – ערוך לפי א"ב, 2008.
פרס עמינוח למחקר השירה על הספר "הפואטיקה של שירת הקודש הספרדית", בית סוקולוב, אגודת העיתונאים, 2006.
מלגת מחקר מאת "ארגון יוצאי דמשק (סוריה) בישראל" על "חכם יוסף דנה – אמן הדרשנות העממית במזרח כמייצגת מורשת יהדות דמשק", 2006. שותף למחקר: פרופ' אמנון שילוח, האוניברסיטה העברית, ירושלים.
מלגת מחקר מאת המכללה האקדמית צפת על הנושא "הפתגם והמכתם בערבית המדוברת", 2006.
פרס הרב קוק של עיריית תל אביב לספרות תורנית מקורית ולספרי מחקר ועזר תורניים 2001.
פרס מנהל משרד החינוך על חיבור והכנת תקליטור מולטימדיה "העברית על רקע הערבית", 1995, לטובת המכללה הערבית האקדמית, חיפה.
קרן הזיכרון לתרבות יהודית, ניו-יורק על הנושא "הפואטיקה של השירה העברית בימי הביניים", 1982.
קרן שז"ר על "הספרות העברית בימי הביניים" 1984.
קרן הכט על "ארץ ישראל בשירתו של רבי משה אבן עזרא", 1989.
קרן פרחי, האוניברסיטה העברית בירושלים על "ידיעת השפה, ידיעת היהדות", 1964.
קרן תרבות חיפה והעיר ברמן בגרמניה על הספר "הפואטיקה של השירה העברית בימי הביניים", 1982.
קרן רקנאטי, מלגת לימודים 1974.
יוסף דמונטנייא (באיטלקית: da Montagna) היה איש ציבור, מלומד ובעל הון, מן העיר ונציה.
אגרותיו של יוסף דמונטנייא הן מקור מידע על מצב האוכלוסייה בארץ ובמיוחד הקהילות והיישובים היהודים בשלהי המאה ה-15.
בשנת ה'רמ"א 1481 עלה לארץ ישראל, וממנה שלח אגרות לבניו ולבנותיו באירופה.
את מסעו עשה בצוותא עם רעייתו ושתי נשים יהודיות נוספות שנלוו אל בני הזוג.
מסלול הנסיעה לארץ ישראל החל בנמל ונציה, בו הפליג באונייה ונציאנית לעיר ביירות; ממנה נסע שני ימים ומחצה אל העיר דמשק ושהה בקרב הקהילה היהודית בחגי תשרי: יום הכיפורים וסוכות.
הוא מתארה כ"עיר יפה ומקום סחורה", אשר יוקר המחיה בה נמוך מבוונציה, ושפע מזונות מצויים בה: "ויש בה כל טוב לחם בשר ויין וכמה מיני פירות"; הקהילה היהודית מנתה לפי ממצאיו כמאה משפחות "ויש מהם הרבה נכבדים ויודעי תורה".
אחר כך נסע לעיר צפת; ובדרכו אליה עבר "גשר של יעקב אבינו, אשר נקרא עוד היום על שמו והיא [כך!] על הירדן, ושם נכנסתי בארץ ישראל".
הוא מספר כי מצא בצפת "קהילה יפה" המונה כשלוש מאות משפחות, אומדן שכלל גם את יהודי הכפרים שבסביבות העיר.
הוא סייר באזור הגליל וכתב: "ושם קברי הרבה נביאים צדיקים ותנאים ואמוראים, וכן מצא ציוני קברים המיוחסים לאסתר המלכה, חבקוק הנביא ויתרו חותן משה.
אחר כך, פנה דרומה, בדרכו עבר את הכפר כנה ("קני") ושכם; בסביבות העיר מצא ציוני קברים של אלעזר ואיתמר בני אהרן הכהן, וזיהה את הר גריזים והר עיבל.
עד שהגיע אל ירושלים, בראשית חודש כסליו.הוא "מכחיש את השמועות הנפוצות באיטליה על רשעות הערבים", ומעיד כי מצב היחסים בין יהודים לבין ערבים בכי טוב: "היינו לפעמים על השדה בין הרבה ישמעאלים, ולא שמעתי שפצה איש פיו לרע.
אנשים ונשים הולכים בשוק באורך וברוחב ואין איש פוצה פיו לרע".
לפי עדותו, יהודי ירושלים מוצאים את פרנסתם במסחר, בחנויות הפזורות בעיר.
דמונטנייא סייר בעיר ובסביבתה; בין השאר, הוא ביקר במבנה מגדל דוד, בעמק יהושפט, בקבר זכריה ובהר הבית.
אנשי ירושלים קבלו אותו בסבר פנים יפות "והבטיחוני לנהוג עמי כשורה וכהוגן".
היה בין מייסדי ארגון הצלמים והמסריטים.
עסק בצילומי עיתונות, תיעוד וצילומים אומנותיים.
דרנגר נולד בקרקוב, בשם יוליוס דרנגר, בן יהודית (יוזפינה לבית פינגר) ואליהו (אליאס), בן בכור מבין ארבעה אחים.
בילדותו עבר משפחתו לאוסטרבה צ'כיה.
כבר בהיותו נער גילה עניין בתחום הצילום ולימד צילום מקצועי במסגרת תנועת הנוער היהודי בלאו-וייס.
בבגרותו למד טכנאות שיניים בצ'כיה ועסק במקצועו זה במשך כ-40 שנה - גם לאחר שעלה לישראל.
בשנת 1940 עלה לארץ ישראל באנית המעפילים "הילדה" עם רעייתו מרים ובני הזוג קבעו את ביתם בקיבוץ שריד שבעמק יזרעאל.
דרנגר תיעד בצילומיו את תקופת קום המדינה, את הווי החיים בקיבוץ שריד ובעמק יזרעאל.
תצלומיו פורסמו בעיתונות הארצית, בספרים בישראל ומחוצה לה, בתערוכות, באלבומי צילומיו ובכרכיו של שנתון ישראל לאמנות הצילום.
הוא הוזמן לעיתים קרובות לצלם עבור הקק"ל, והסוכנות היהודית.
דרנגר נפטר בשנת 1974, והובא למנוחות בבית הקברות בקיבוצו שריד.
דרנגר ערך תערוכות יחיד ונטל חלק בתערוכות קבוצתיות רבות, שבהן זכה לפרסים ולשבחים.
הוא השאיר אחריו ארכיון חשוב וגדול.
נוסף לכך, היה בין מייסדי ארגון הצלמים והמסריטים.
בשנת 2008 תערוכת יחיד בבית ליברמן, נהריה, לרגל חגיגות 60 למדינה, תרומת מוזיאון ארץ ישראל.
בשנת 2007 יצא לאור ספר תצלומים של דרנגר על ידי קיבוץ שריד ובהפקת מעבדת 'ביתמונה'.
הספר מלווה בציורים של גיורא כהנא חבר קיבוץ שריד.
יוסף דקל (6 באפריל 1899 – 7 באפריל 1977) היה מדור המייסדים של משרד הביטחון, והטביע חותמו בכינון התשתיות האזרחיות של מערכת הביטחון.
דקל הקים את היחידה להנצחת החייל במשרד הביטחון ואת הוצאת הספרים של משרד הביטחון, וכן היה ממונה על תוכנית יהוד הגליל וייסוד העיר נצרת עִלית מטעם משרד הביטחון.
יוסף דקל, בן שיינדל ומשה קרסנר, נולד בעיירה ליטין שבפודוליה תחת שלטון האימפריה הרוסית.
בעת לימודיו בגימנסיה בקייב הצטרף בגיל 16 למפלגת 'פועלי ציון', ולאחר המהפכה הקומוניסטית ברוסיה יצא עם קבוצת חלוצים, ובה אחיו הצעיר אפרים, במסע לארץ ישראל.
ב-1 במאי 1921 הגיעה הקבוצה לנמל יפו, ביום פרוץ פרעות הדמים נגד יהודי העיר (מאורעות תרפ"א).
הקבוצה הוחזרה לקושטא (איסטנבול) בטורקיה, ורק כעבור ארבעה חודשים הורשה דקל לעלות ארצה עם חלק מהקבוצה.
במהלך שהותם בקושטא הוסיף דקל ליד שמותיהם של בעלי אישורי העלייה (סרטיפיקטים) את המילה "ומשפחתו", ובחסות זיוף זה אושרה כניסתם של רבים מחברי הקבוצה כ"בני משפחה".
בעקבות ההתוודעוּת לתוקפנוּת הערבית בארץ רכש דקל עשרה אקדחים בקושטא וחילק אותם לחברי קבוצתו.
בהגיעו לחיפה מסר את אקדחו לרוזה כהן (אִמו של יצחק רבין), שעמדה בראש 'ההגנה' בחיפה, והתגייס לשורות הארגון המחתרתי.
ב-23 בפברואר 1923 נישא לעדינה לבית זמושץ מקבוצתו החלוצית.
בשנתו הראשונה בארץ עבד כסַבָּל במחסני מלט בחיפה וכפועל חקלאי בפרדסי פתח-תקווה.
עם נישואיהם הקימו עדינה ויוסף דקל את ביתם המשפחתי בתל אביב, שבה נולד בנם היחידי, יוחנן ושם התגוררו מאז.
בשנת 1923 נענה דקל לקריאת דב הוז, נציג הוועד הלאומי וארגון 'ההגנה', והצטרף למשטרה העברית בתל אביב.
המשטרה העירונית הוקמה לאחר מאורעות 1921 בהרשאת השלטונות הבריטיים לשם שמירה על ביטחון התושבים, וסמכויותיה חלו רק על המרחב העירוני.
ניהולו של הגוף הביטחוני הליגלי, שבו שירתו כ-25 שוטרים יהודים, הופקד מלכתחילה בידי ארגון 'ההגנה' למטרותיו – התחמשוּת בנשק חוקי, אימוני ירי והכשרת כוח לוחם.
תחילה שימש דקל בתפקידי סיור ושמירה אולם עד מהרה התגלו כישוריו הארגוניים והמקצועיים.
הודות לשליטתו בשפות זרות וחריפות מחשבתו הוא מונה לחוקר בדרגת קורפורל (רב"ט) ונבחר לוועד השוטרים.
במהלך עבודתו במשטרה עסק בפעילות מחתרתית שכללה העברת מידע מודיעיני מהמשטרה הבריטית לפיקוד 'ההגנה' (חיפוש מבוקשים ונשק מחתרתי, תוכניות מעצרים), העברת נשק בזמני עוצר והסוואת מבצעי הורדת מעפילים בלתי ליגלים.
לאחר מאורעות תרפ"ט (1929) שימשה המשטרה העירונית מסגרת ארגונית לגיוס מאות מתושבי תל אביב למשטרה המיוחדת (Special Police), שמילאה את תפקידי המשמר האזרחי.
בשנת 1932 הוכפפה המשטרה העירונית למרוּת המשטרה הכללית.
שינוי מבני זה גרם לביטול יכולת הפעילות המחתרתית בחסות השירות המשטרתי, ולכן ב-15 בינואר 1933 פרש דקל מהמשטרה.
הוא עבד כמזכיר באיגוד המקצועי במועצת פועלי תל אביב, מרכז הקואופרציה וניהול קואופרטיב לטרקטורים 'החריש'.
ב-1937 מונה לחבר במפקדת 'ההגנה' במחוז תל אביב (קרייתי) ומילא תפקיד זה עד קום המדינה.
מתוקף ניסיונו הביטחוני הִרצה דקל בקורסים ובהשתלמויות של 'ההגנה' על שיטות עמידה בחקירות משטרתיות להכחשת ההשתייכות המחתרתית וההשתתפות במבצעי הורדת מעפילים בחופי הארץ.
בימי המחאה נגד גזרות 'הספר הלבן', שפורסם במאי 1939 (הגבלת העלייה היהודית לארץ ישראל ואיסור רכישת קרקעות), עצרו השלטונות הבריטיים את דקל.
הוא שוחרר לאחר כמה שבועות מחוסר הוכחות.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מוּנה ב-10 בספטמבר 1939 לחבר בוועד מחוז תל אביב לגיוס מתנדבים לשירות לאומי בראשוּת צבי אורבך.
הסוכנות היהודית הקימה את הגוף הזה לשם גיוס מתנדבי היישוב העברי לצבא הבריטי.
אחיו הצעירים התגייסו אף הם לשירות ב'הגנה' – אפרים דקל בשירות הידיעות (הש"י) ובמוסד לעלייה ב', ושמואל דקל במפקדת הארגון ברמת-גן.
בשנת 1940 עבד בוועד הארצי של הקרן הקיימת לישראל (עד אוקטובר 1950), והמשיך בפעילותו הביטחונית המחתרתית.
בביתו ברחוב דיזנגוף 210 הוסלק מצבור רימוני יד של 'ההגנה', ובשנות המאבק המזוין נאלץ להסתתר תקופת זמן בקיבוץ בית השיטה.
במלחמת העצמאות המשיך בשירותו במפקדת מחוז קרייתי ועם קום המדינה שימש כשופט בבית הדין המחוזי.
בינואר 1949 מינה דוד בן-גוריון את דקל למנהל המדור להנצחת החייל במשרד הביטחון, ועם מינויו החליף את שם משפחתו מקרסנר לדקל.
במסגרת תפקידו הוא נרתם למיסוד בתי העלמין הצבאיים, הבאת חללי המלחמה לקבורת ארעי וקבורת קבע, פעילות לאיתור נעדרים ולהנחת היסודות למפעלי ההנצחה הממלכתיים.
על פעילותו זו כתב לו בן-גוריון: "לח' י.
דקל, קראתי סקירתך על הטיפול בקברות חללי צבא הגנה לישראל – ותחזקנה ידיך.
יש להמשיך בפעולה זו בכל הארץ והדחיפות, עד שלא יישאר אף קבר אחד בלי ציון הוגן וסידור נאות – ולו גם זמני.
אנו חייבים זאת גם לאלה שנתנו נפשם על חירותנו – וגם להורים השכולים, וגם לכבודו של צבא-הגנה-לישראל.
בשנת 1955 התמנה דקל לעוזר מנכ"ל משרד הביטחון, שמעון פרס, לתפקידים מיוחדים.
במסגרת תפקידו זה נקבע לממונה על ייהוּד הגליל מטעם משרד הביטחון.
דקל הניח את היסודות להקמת נצרת עילית בפיקוח על עבודות הבנייה, באיסוף גרעין המתיישבים ובהשקעת מאמצים ומשאבים רבים בתשתיות התעסוקה והתעשייה בנצרת-עִלית.
עם סיום תפקידו הוטל עליו ב-18 באוגוסט 1959 להקים את ההוצאה לאור של משרד הביטחון נוסף על ניהול הוצאת 'מערכות' ויחידת המוזאונים של משרד הביטחון.
בתפקידו זה היה דקל ממונה על הוצאת 'תרמיל' ועל הוצאת כתבי העת הצבאיים – מערכות, במחנה, בטאון חיל האוויר, צקלון, במחנה נח"ל, מחניים ועוד.
דקל הרחיב את תחומי פעילותו הציבורית, וב-22 במרץ 1962 התמנה לחבר המועצה של הוועד הארצי המאוחד של הקרנות הלאומיות בישראל.
ב-9 במאי 1967, חודש לפני מלחמת ששת הימים, סיים דקל את שירותו במערכת הביטחון ופרש לגמלאות.
ב-25 באפריל 1973 הוענקה ליוסף דקל תעודת אזרח כבוד של נצרת-עִלית.
נפטר בי"ט בניסן תשל"ז (7 באפריל 1977), והובא למנוחות בבית העלמין קריית שאול.
הספרייה העירונית הראשונה בנצרת-עִלית נקראת על-שמו
'יוסף דקל', תיק 114/117, הארכיון לתולדות ההגנה (את"ה)
כרטסת חברי ארגון 'ההגנה' בתל אביב, תיק 1/אביב/68, את"ה
אוגדן 'יוסף דקל: פעולותיו', עיזבון יוסף דקל, אוסף המשפחה, תל אביב
אלבום ההוצאה לאור של מערכת הביטחון 1967–1959 (כרך יחידאי), מזכרת אישית ליוסף דקל עם סיום תפקידו כמנהל ההוצאה לאור של משרד הביטחון, 9 במאי 1967, עיזבון אישי, אוסף המשפחה
גרשון גרא, נצרת עלית תשי"ז–תשכ"ז, 1967
אילן נחשון, "האיש שהנציח את הלוחמים", ידיעות אחרונות, 9 במאי 1967, עמ' 7
נולד בעיר חלב שבצפון סוריה ב-1928, בן לאהרון ובוליסה.
בשנת 1947 נסע לפריז ללימודי הנדסה אך קטע אותם ועלה ארצה בשנת 1948 בעקבות מותו של אחיו, מרדכי בקרבות על ירושלים.
בשנת 1951 הצטרף למשרד החוץ כעוזר מחקר במחלקת החקר.
במקביל למד לימודי משפטים באוניברסיטה העברית.
בשנת 1960 יצא לשליחות באפריקה, בתחילה כמזכיר שני וסגן קונסול בסנגל ומשם למאלי ולניז'ר.
כבר אז התריע מפני התפשטות האסלאם באפריקה.
בשנת 1963 מונה למזכיר ראשון בשגרירות ישראל בפריז, ולאחר מכן ליועץ לענייני המזרח התיכון.
בתקופה שקדמה למלחמת ששת הימים תרמו דיווחיו מפריז לעיצוב עמדת ממשלת ישראל.
בעת שירותו בפריז אף ריכז את המאמצים לארגון הגנתו המשפטית של אלי כהן.
בשנת 1967 שימש כסגן מנהל מחלקת אפריקה ולאחר מכן ניהל את מחלקת החקר במשרד החוץ.
בשנת 1971 שב לפריז בתפקיד ציר.
בשנים אלה השלים את הדוקטורט באוניברסיטת סורבון.
שימש סגן מנהל המרכז למחקר ותכנון במשרד החוץ.
בשנת 1977 מונה על ידי שר החוץ משה דיין לטפל ביחסים עם מצרים ובהמשך לאחראי על יישומו של הסכם השלום בין ישראל למצרים.
הדס מונה בינואר 1980 לציר הראשון של ישראל בקהיר והקים את שגרירות ישראל בקהיר טרם בוא השגריר אליהו בן-אלישר בפברואר 1980.
בשנת 1981 מונה לשגריר בדנמרק וב-1983 לשגריר בבלגיה, לוקסמבורג והאיחוד האירופי שם הרחיב את קשרי ישראל עם הקהילייה האירופית המתרחבת בכלל והסכמי הסחר עמה בפרט.
בשובו מבריסל בשנת 1987 מונה לסמנכ"ל לענייני אפריקה אסיה ואוקיאניה.
בתפקידו זה הניח את היסודות לכינון היחסים הדיפלומטיים עם הודו וסין.
בשנת 1990 מונה כסמנכ"ל אחראי על אירופה המערבית ובנוסף על אמריקה הלטינית, ולאחר מכן כמשנה למנכ"ל.
בשנת 1991 מונה על ידי שר החוץ דוד לוי למנכ"ל משרד החוץ.
באותה שנה היה חבר במשלחת הישראלית לוועידת מדריד.
לאחר הוועידה שימש כראש משלחת ישראל למשא ומתן עם לבנון.
עם כניסתו של שמעון פרס לתפקיד שר החוץ המשיך יוסף בתפקידו כמנכ"ל וזאת עד לפרישתו לגמלאות בשנת 1993.
לאחר פרישתו ממשרד החוץ עמד בראש משלחות ישראל למשא ומתן המולטילטרלי בעניין פליטי 1948 ועקורי 1967.
יוסף היה נשוי לסטלה משנת 1955 ועד לפטירתה בשנת 2012. לזוג שלושה ילדים.
לימודי הנדסה בפריז בשנת 1947.
תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בשנת 1955.
דוקטורט במדעי המדינה וביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת סורבון בפריז בשנת 1975.
בין חלב לירושלים: ארבעים שנה בשירות החוץ, הוצאת כרמל, 2011.
מחבר ועורך ספרים וכתבי עת.
נולד בעיירה אויבערווישיוה במחוז מרמורש לרב נפתלי שוורץ, מגדולי רבני הונגריה.
רבו המובהק היה הרב יעקב טננבוים (מחבר "נהרי אפרסמון").
נסמך לרבנות על ידי הרב משה גרינוולד מחוסט, הרב שלום מרדכי שבדרון מברעזאן ועוד.
נשא לאשה את בת הרב אליעזר חיים דייטש מבוניהד ובמקום זה ישב 26 שנה.
עם פטירת חמיו שימש כדיין בעיר.
בשנת 1924 עבר לגרוסוורדין ושם שימש עד אחרית ימיו כרב קהילת "מחזיקי תורה".
הרב הכהן חיבר ספרים רבים, בהם ספרי שו"ת, חידושים ופלפולים, וברובם ספרים קטנים של הספדים ודינים שימושיים.
הוא עסק בהוצאה לאור של כתבי אביו, חמיו ואחרים.
עיקר עבודתו הספרותית הייתה בעריכת כתב העת התורני "וילקט יוסף" שיצא לאור בהונגריה במשך 20 שנה.
במסגרת עבודתו זו בא בכתובים עם רבים מגדולי הדור ושמו נזכר בעשרות ספרי שו"ת.
כן כתב ערכים באנציקלופדיה "אוצר ישראל" של יהודה דוד אייזנשטיין.
בשואת יהודי הונגריה נלקח הרב שוורץ יחד עם בני קהילתו למחנה אושוויץ שם נספה.
רשימת ספריו המלאה הובאה בספרו של נפתלי בן מנחם (בן אחותו) בספר "מספרות ישראל באונגאריה", בהוצאת קריית ספר, ירושלים, ה'תשי"ח, עמ' 355–370, ובה נרשמו 27 פריטים.
להלן רשימת ספריו הקיימים באתר היברובוקס:
מועד כל חי, קליינווארדין, תרפ"ה ()
וילקט יוסף – כרך ט' של כתב העת בעריכתו, פאקש, תרס"ז
ויצבר יוסף, שו"ת ופלפולים, אורדאה, 1936
גנזי יוסף, שו"ת ופלפולים, דעווה, תר"ץ
אבל ישראל (הספד על האדמו"ר ר' ישראל האגר מויז'ניץ), גרוסוורדין, תרצ"ו
אבל משה (הספד על הרב משה דייטש), גרוסוורדין, תש"ב
מספד וקינה (הספד על החפץ חיים), גרוסוורדן, תרצ"ד
יוסף הבא משושן הבירה או יוסף מחמדן היה מקובל שחי ופעל בקסטיליה (ספרד) בין המחצית השנייה של המאה ה-13 למחצית הראשונה של המאה ה-14, לפי המחקר העדכני נהוג לזהותו כחבר בחוגו של משה די לאון, מפרסם ספר הזוהר.
לא ידוע דבר על תולדות חייו או רקעו.
כינויו מרמז כביכול על מוצא פרסי, אך יהודה ליבס עמד על כך שהוא מספק טעם קבלי ל"אנן מצלאין לסטר מדינחא" (בארמית: "אנו מתפללים לצד מזרח"), כלומר שסביר יותר שהוא בן ליהדות ספרד ללא זיקה ליהדות שממזרח לארץ ישראל.
עם זאת, שלמה פינס מוצא מקבילות בין קבלת יוסף לבין מיסטיקה פרסית.
גרשם שלום וחוקרים אחרים נטו לראות ביוסף הבא משושן הבירה, שכתב הן בעברית והן בארמית, חקיין של ספר הזוהר שכבר היה מונח לפניו.
אולם ליבס הראה במאמרו "כיצד נתחבר ספר הזוהר" (1978) שיוסף הבא משושן הבירה היה ככל הנראה חבר בחוג שחיבר יחדיו את ספר הזוהר.
בין השאר מתבססת קביעה זו על העובדה שעל אף שסגנונו דומה למאמרי זוהר, הוא איננו מצטט לעולם מאמר זוהרי כלשונו.
עמדה זו מקובלת כיום על רוב החוקרים.
כתביו מתאפיינים בהאנשה קיצונית של דמות האל ובדרשות על איברי גופו כביכול (ברוח ספרות שיעור קומה).
ירמיהו צולינג, ספר תש"ק מאת יוסף מחמדן; הוצאה ביקורתית עם מבוא, אוניברסיטת ברנדייס, 1975 (דיסרטציה)
מנחם מאיר, ספר טעמי המצוות: מהדורה ביקורתית של ספר טעמי המצוות המיוחס ליצחק אבן פרחי, אוניברסיטת ברנדייס, 1979 (דיסרטציה)
ליאור זקס שמואלי, מצוות לא תעשה על דרך הקבלה: מהדורה ביקורתית
ספר תולדות אדם לר' יוסף הבא משושן, ההדירה והוסיפה מבוא ליאור זקס שמואלי, מכון בן צבי לחקר קהילות ישראל במזרח 2025.
ספר תשק (לגישה מקוונת, מאתר הספרייה הלאומית)
טעמי המצוות (לגישה מקוונת, מאתר הספרייה הלאומית; גרסה נוספת)
פרוש עשר ספירות (לגישה מקוונת, מאתר הספרייה הלאומית)
פרוש מרכבת יחזקאל (לגישה מקוונת, מאתר הספרייה הלאומית)
תולדות אדם (לגישה מקוונת, מאתר הספרייה הלאומית)
פרוש התורה על דרך הקבלה (בראשית ד) ()
רבי יוסף בן שלמה גאון (נפטר ב-ד'תתי"ד, 1053) חי ופעל בישיבת גאון יעקב כאב בית דין מסביב שנות ד'ת"ת (1039), היה אחיו של רבי אליהו גאון (רבי אליהו אחיו מילא את מקום אביהם רבי שלמה לכהן כראש ישיבת גאון יעקב).
רבי יוסף נפטר בימי חנוכה, שנת 1365 למניין השטרות (ד'תתי"ד, 1053).
רבי יוסף השתייך למשפחה של כהנים שמיוחסים לתנא רבי אלעזר בן עזריה.
היה בנו של רבי שלמה הכהן גאון, ואחיו של רבי אליהו.
בימיו פרצה מחלוקת על ירושת הגאונות בארץ ישראל בין רבי דניאל בן עזריה שהיה ממשפחת ראש גלותא בבבל ובין רבי יוסף ואחיו רבי אליהו, בניו של הגאון הקודם וצאצאים למשפחת גאונים ארץ-ישראליים.
במגילת אביתר, מספר אחיינו רב אביתר גאון על המחלוקת ועל הרדיפות שרדף רבי דניאל את רבי יוסף ואחיו:
הרב יוסף יהודה דנא (1889 – 16 באוגוסט 1974) היה דרשן עממי, פוסק הלכה, מקובל ומוהל, אב בית הדין ומנהיגה הרוחני של קהילת יהודי דמשק שבסוריה, ורב קהילת יוצאי סוריה ולבנון בחיפה, מאחרוני שושלת רבני דמשק.
נולד בשנת 1889 (ה'תרמ"ט) בדמשק שבסוריה לרב יהודה דאנה, בן למשפחת רבנים ספרדית שגורשה מספרד, המשיכה לאמסטרדם שבהולנד ולבסוף בניה התפזרו בדמשק, בביירות שבלבנון ובאלכסנדריה שבמצרים.
בצעירותו נמנה עם תלמידיו של הרב יהודה הכהן מסלתון טראב.
הוא גם למד והוסמך לרבנות אצל הרב יצחק אבולעפיה, אב בית הדין של דמשק.
בתקופה זו החל לדרוש בפני בני הקהילה מדי שבת בבית הכנסת הגדול "אל פרנג' ".
דרשתו, שהייתה נמסרת לאחר מנהג ה"משמרה", כללה פרשנות, הלכה, ומעשיות.
דרשותיו עוררו עניין בקהילה היהודית, ומשכו קהל רב של נשים וגברים כאחד.
לאחר שהרב אבולעפיה עבר לטבריה, החליפו הרב דנא בתפקיד אב בית הדין וכמנהיגה הרוחני של קהילת יהודי דמשק.
בתפקיד זה שימש במשך 40 שנה, ובמשך השנים הללו ישבו לצידו בבית הדין הרב יעקב הררי אלנאעם, הרב אליהו הכהן מסלתון טראב, ובהמשך הרב נסים נדבו הכהן, הרב יהודה חלאק מערבי והרב עזרא הכהן מסלתון טראב.
נודע כבקיא בהלכה ובגימטריות, וכמקובל כתב קמעות לרפואה ולמטרות נוספות.
כדי לא להתפרנס מהרבנות, עסק לפרנסתו בשחיטה, בעריכת בריתות ובהגהת ספרים.
מלבד פעילותו הרוחנית, היה מעורב בכל ענייני הקהילה, פעל מול השלטונות להטבת חיי הקהילה והיה נערץ גם על תושבי דמשק שאינם יהודים.
בשנת 1942 נפגש עם נשיא סוריה.
בשנת 1946 עלה לארץ ישראל, ומונה לשמש כרבה של קהילת יוצאי סוריה ולבנון בחיפה.
בארץ ישראל המשיך במנהג ה"משמרה" ובדרשה שלאחריה.
גם כאן עוררו דרשותיו עניין, ואף שחקני כדורגל היו באים להאזין לדרשותיו לפני משחק הליגה.
מחיפה ענה על שאלות הלכתיות שקיבל מרחבי ארץ ישראל, וכשהוצעה לו משרה מטעם הרבנות הראשית, סירב.
הלך לעולמו ב-16 באוגוסט 1974 (כ"ח באב ה'תשל"ד) ונקבר בחלקת הכהנים שבבית הקברות חוף הכרמל שבחיפה.
נכדיו הם הפרופסורים יוסף דנה ונסים דנה.
זה כתב יד"י - חיבור שנדפס בסמוך לפטירתו
ברכת יד"י - הוצאה מחודשת של "זה כתב יד"י" עם תוספות, שהוציא לאור נכדו יוסף דנה בשנת 1999
יוסף (יוסי) דירהלי (י"ט בטבת תש"י, 7 בינואר 1950 – 3 בנובמבר 1972) היה מפקד פלוגה בסיירת אגוז.
מעוטר בעיטור העוז ובעיטור המופת.
נהרג בקרב בהפגזה סורית על קוניטרה.
סיים את לימודי התיכון בתיכון אנקורי בתל אביב.
במאי 1968 התגייס לקורס טיס, ולאחר תקופה עבר לסיירת אגוז.
לאחר קורס קציני חי"ר מונה למפקד מחלקה בסיירת ובהמשך היה לסגן מפקד פלוגה.
לאחר פציעתו של מפקד פלוגה ב' דוד אגמון בפשיטה על אל-ח'יאם מונה דירהלי למפקד פלוגה ב'.
נמנה עם מצטייני הנשיא לשנת 1972.
ב-31 בינואר 1971, בזמן הפשיטה על אל-ח'יאם, נפגע בראשו חברו הטוב דב אדר.
סגן דירהלי זינק מעמדתו ותחת אש חילץ את הפצוע.
על פעולתו זו הוענק לדירהלי באפריל 1973 עיטור העוז על ידי הרמטכ"ל דוד אלעזר.
ב-27 ביולי 1971 נכנס רועה דרוזי לשדה מוקשים, ונפצע כתוצאה מההתפוצצות.
סגן דירהלי ועימו עוד חיילים פילסו דרך כדי לחלץ את הפצוע, אך תוך כדי כך גם החבלן עלה על מוקש ונפצע.
דירהלי פילס דרך אל החבלן וחילץ אותו משדה המוקשים.
לאחר מכן שב לבדו לתוך שדה המוקשים, פילס דרך אל הפצוע וחילץ אותו.
על כך הוענק לו עיטור המופת על ידי הרמטכ"ל דוד אלעזר באפריל 1973.
נהרג בקרב ביום כ"ו בחשון תשל"ג 3 בנובמבר 1972 בהפגזה סורית על קוניטרה.
בצומת שיאון הוקמה אנדרטה לזכר סגן , חברו הקרוב של דירהלי שנהרג בקרב באל-ח'יאם ולזכרו דירהלי.
אחיינו הוציא לאור ספר שירים לזכרו בשם "היה חייל אך איננו".
יוסף נפתלי דרנבורג היה מזרחן יהודי צרפתי.
יוסף נפתלי דרנבורג נולד במיינץ לצבי הירש דרנבורג.
באותה תקופה העיר הייתה תחת שליטה של האימפריה הצרפתית.
עד גיל 13 הוא למד בעיקר לימודי יהדות.
לאחר מכך למד דרנבורג באוניברסיטת בון והיה חברו של אברהם גייגר.
לאחר סיום הדוקטורט הוא עבר לאמסטרדם ובשנת 1838 התיישב בפריז.
בשנת 1857 הוא פתח בית ספר פרטי והיה מנהלו עד לשנת 1864.
בשנת 1867 פרסם דרנבורג את ספרו Essai sur l'histoire et la géographie de la Palestine בו הוא חקר היסטוריה של יהודים בתקופת בית המקדש השני.
בהמשך הוא פרסם מספר מחקרים נוספים בנושא ביחד עם בנו.
בשנת 1870 הוציא דרנבורג לאור את מחברת התיג'אן העברית בתוספת מעט הערות ומראי מקום.
בשנת 1877 הוא מונה לפרופסור באקול פראטיק דה אוטז אטיד.
יוסף דרנבורג התקבל ללגיון הכבוד בשנת 1869.
יוסף (יוסי) הטב (נולד ב-11 באוגוסט 1942) הוא פסיכיאטר ופסיכואנליטיקאי ישראלי, מראשוני הפסיכיאטרים לילדים ונוער בישראל.
ניהל את מחלקת הילדים והנוער במרכז הירושלמי לבריאות הנפש איתנים במשך למעלה משלושה עשורים.
שימש כמרצה בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית וכיהן כראש החוג לפסיכיאטריה בפקולטה זו.
תחומי המחקר שלו הם הפסיכיאטריה של הילד והמתבגר, אתיקה בטיפול הפסיכיאטרי ועוד.
במהלך השנים פרסם ספרים ומאמרים רבים והוזמן להרצות בישראל ובעולם בתחומים אלה.
יוסף הטב נולד בעיירה לה-גולט שלחוף ימה של תוניסיה.
אביו מוריס היה חייט ואימו אינס הייתה תופרת.
הוריו היגרו לצרפת בשנת 1936, מתוך שאיפה להשתלב בחברה ובתרבות הצרפתית, אך עם הכיבוש הנאצי של צרפת במלחמת העולם השנייה, ברחה המשפחה יחד עם מיליוני צרפתים למרסיי ועלתה על אונייה שהחזירה אותם לתוניסיה.
בתום המלחמה, כשהיה בן 3, חזר יחד עם הוריו לפריז.
שלוש שנים לאחר מכן, ביולי 1948, בגיל 6 בלבד, נפטר אביו לאחר שסבל ממחלה ממושכת.
יוסף הטב גדל בשכונת פועלים בפאתי פריז והיה מבין היהודים היחידים בכיתתו.
בהיותו תלמיד מצטיין, הוכוון לטכנאות רכב.
בגיל 15 כאשר סיים את לימודי המכונאות עבר לבית ספר תיכון יהודי יהודי על-שם הרמב"ם, ובסיום התיכון קיבל תעודת בגרות עיונית במגמה ראלית.
בשנת 1960, לאחר שמנהל בית הספר שבו למד הציע לו להתחזק ביהדותו, הגיע לראשונה לישראל, לשנת לימודים ב'מכון גולד' להכשרת מורים בירושלים.
במהלך אותה שנה החליט שעם סיום לימודי הרפואה יעלה לארץ.
את לימודי הרפואה החל בשנת 1961 בשטרסבורג, צרפת, שם הכיר את קלודין בלום, והם נישאו בשנת 1965. את יתרת לימודי הרפואה השלים בפריז, ובמקביל ללימודיו עבד לפרנסתו בהוראת עברית ויהדות והכשרת בני מצווה לקריאה בתורה.
באוקטובר 1969 עלה לארץ עם אשתו ושתי בנותיו והם קבעו את משכנם בירושלים.
לאחר עלייתו לארץ, התגייס לצה"ל כרופא מילואים.
הוא סיים קורס קציני רפואה, וזמן קצר לאחר מכן, הצטרף לכוח צה"ל שירד לתעלת סואץ ובמהלך כל מלחמת יום הכיפורים תפקד כרופא צבאי בחזית הדרום.
יוסי שירת במשך שנים רבות במילואים, השתתף במלחמת שלום הגליל והשתחרר בדרגת רס"ן.
נשוי לקלודין הטב-בלום, פיזיותרפיסטית במקצועה, ולהם ארבעה ילדים.
בשנים 1969–1973 התמחה בפסיכיאטריה במרכז לבריאות הנפש "טלביה".
בשנת 1974 הוכר כמומחה לפסיכיאטריה כללית, ובשנת 1976 מונה למנהל מחלקת ילדים ונוער בבית חולים "איתנים" (בגיל 34 בלבד) וניהל את המחלקה עד יציאתו לגמלאות בשנת 2009.
משנת 1982 שימש כפסיכואנליטיקאי מוסמך מטעם המכון הישראלי לפסיכואנליזה.
במהלך השנים מילא תפקידים שונים במכון, ובהם גזבר המכון (1989-1984), חבר בוועדות שונות ומזכיר המכון (2005-2002).
ד"ר יוסף הטב היה מראשוני הפסיכיאטרים לילדים בירושלים.
במסגרת ניהול מחלקת הילדים והנוער ב"איתנים" קיצר את משך האשפוז הממוצע מתקופה של כשנתיים לכ-40 יום; פיתח שיטות אבחון וטיפול רב-מקצועי; הפעיל אשפוזי יום לילדים חולי נפש כדי שיוכלו להמשיך לחיות בקרב בני משפחתם תו קבלת תמיכה מלאה מהמחלקה.
מדי שנה יזם וקיים פעילויות מיוחדות עם כל צוות המחלקה, ובכלל זה קייטנה לחוף הכנרת עבור הילדים המאושפזים וקונצרטים של אומנים עולים לטובת ילדי המחלקה.
במקביל לעבודתו כרופא היה מרצה בכיר בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית, ובין השנים 2003–2006 כיהן כראש החוג לפסיכיאטריה בפקולטה.
מאות סטודנטים לרפואה נחשפו בזכותו לתחום הפסיכיאטריה של הילד, ומרבית הסטודנטים לרפואה שהוכשרו בתחום הפסיכיאטריה של הילד והמתבגר בירושלים היו תלמידיו.
נוסף על כך לימד בבית-הספר לסיעוד בבתי החולים ביקור-חולים ובשערי צדק, בסמינר דוד ילין להכשרת מורים ובבית הספר לריפוי בעיסוק של בית חולים הדסה.
הדריך ולימד פסיכולוגים קליניים, עובדים סוציאליים, מטפלים פארא-רפואיים, מדריכים ובנות שירות לאומי.
עם פרישתו לגמלאות בשנת 2009, מונה להיות הרופא האחראי על מערך שירותי הרפואה לילדי החינוך המיוחד במחוז ירושלים.
כמו כן נענה לבקשת שירותי הרווחה של עיריית ירוחם להרחיב את המרפאה הפסיכיאטרית לילדים ונוער בסיכון.
לאורך השנים הוא נותן חוות דעת משפטיות בנושאים הקשורים לבריאות הנפש, ולפגיעות נפשיות בקרב ילדים, נוער ומבוגרים.
בשנת 1997 פרסם יחד עם אלן אפטר, אברהם ויצמן ושמואל טיאנו את הספר "פסיכיאטריה של הילד והמתבגר", הנחשב לראשון מסוגו בישראל.
ספר זה מהווה בסיס תאורטי וקליני מקיף ומעמיק בתחום הפסיכיאטריה של הילד והמתבגר, ומביא מגוון עדכני של תפיסות וגישות בתחום ההתפתחות הנורמטיבית של הילד מלידה לבגרות, וכן מתאר את ההפרעות השונות הקיימות בגילאים אלו.
ד"ר הטב העניק מניסיונו לוועדות וארגונים רבים בענייני בריאות הנפש, עבריינות נוער, אוטיזם, ילדים בסיכון; ייעץ וטיפל בבית שוסטרמן (מרכז חירום לילדים בסיכון) מאז הקמתו; כיהן כחבר הנהלה במועצה הלאומית לשלום הילד במשך כעשרים שנה.
לאורך השנים עסק בהכוונת עולים חדשים מצרפת ומארצות אחרות במקצועות בריאות הנפש, מעניק עזרה פסיכיאטרית ליוצאים בשאלה מטעם עמותת 'הלל', ומדריך רופאי משפחה בירושלים בהתמודדות עם חוליהם (קבוצות באלינט).
מרבה לכתוב מאמרים בעלון השבת "שבת שלום" של תנועת עוז ושלום – נתיבות שלום.
ד"ר הטב משתתף בקידום השלום תוך שיח בין דתי בארגון UPF) Universal Peace Federation).
ביולי 2016 הוזמן לרומא על ידי ארגון זה לדיון עם נציגים מכל מדינות אגן הים התיכון; יזם קיום מפגשים בין-דתיים עם ערבים מוסלמים ממזרח ירושלים, מפגשים שנמשכו כשנתיים והתקיימו בבית הספר השוודי ברחוב הנביאים בירושלים.
1998-1977 – מייסד ונשיא העמותה לפסיכיאטריה ופסיכולוגיה לדוברי צרפתית בישראל.
1992-1990 – נשיא האגודה הישראלית לפסיכיאטרית הילד והמתבגר.
2002-1992 – נשיא הוועדה המדעית לפסיכיאטריה של הילד והמתבגר בארץ.
1998-1994 – סגן-מזכיר החברה הבינלאומית לפסיכיאטריה של הילד והמתבגר והמקצועות הנלווים.
2000-1994 – יזם בשותפות את כתב-העת של החברה הבינלאומית לפסיכיאטריה של הילד והמתבגר והמקצועות הנלווים.
1998-2002 – נשיא האגודה ישראל-צרפת לפסיכיאטריה של הילד.
מאז 2015 ואילך חבר בהנהלת "שיבולת" (המכון המולטי-דיציפנרי לחשיבה פסיכואנליטית, הפועל בצרפת ובישראל) וגזבר העמותה.
עם אלן אפטר ואברהם ויצמן (בעריכת שמואל טיאנו), פסיכיאטריה של הילד והמתבגר, אוניברסיטת תל אביב: דיונון, 1997
פסיכואנליזה: הלכה ומעשה (בעריכתו), אוניברסיטת תל אביב: דיונון, 2003
לקראת הסוף: שירי הכנה לזקנה ואחריה, תל אביב: גוונים, 2013.
שירת האדם: ספר שירה, ירושלים: הדפס אמנותי ירושלים, 2016.
יוסף דרזנין (נולד בשנת 1956) הוא יועץ ישראלי.
היה בעבר מנכ"ל משרד ההתיישבות מנובמבר 2020 עד מאי 2021, וכן כיהן בעבר כמנכ"ל המשרד לשיתוף פעולה אזורי.
נולד בשנת 1956 בקיבוץ מפלסים.
דרזנין החל את דרכו בעולם הציבורי בשנת 1984, כעוזר נספח מודיעין בשגרירות ישראל בוושינגטון.
במסגרת תפקידו עסק בחילופי מידע בין אמ"ן למודיעין הצבאי האמריקאי בתקופה סוערת במיוחד שכללה אירועי טרור רבים (Achille Lauro hijacking, TWA Flight 847, capture of William R.
Higgins ועוד) עם שובו לישראל עסק בפיתוח עסקי בינלאומי ובמקביל היה עמית במועצה לאסטרטגיה גלובלית בוושינגטון.
בשנים 2005–2014 עבד ד"ר דרזנין במגזר הפרטי, בפיתוח עסקי אסטרטגי בינלאומי בדגש על שוקי ארצות הברית, הודו וישראל.
בנוסף, לימד שנתיים במרכז הבינתחומי הרצליה, שם העביר שיעורים בנושא גיבוש המדיניות האמריקאית למלחמה בטרור ולהגנה על המולדת בעקבות פיגועי 11 בספטמבר 2000.
בעל תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה, תואר שני בתקשורת המונים מהאוניברסיטה העברית, במסגרתה כתב תזה בהדרכת פרופ' עקיבא כהן ופרופ' הלל נוסק שכותרתה "הכיסוי התקשורתי של אירועי טרור מנקודת מבטם של העיתונאים".
הוא למד לתואר שלישי בתקשורת המונים מאוניברסיטת מרילנד בארצות הברית.
עבודת הדוקטורט שלו בנושא "סיקור חדשותי של אירועי טרור: נקודת המבט התקשורתית".
שירת בצה"ל כקצין במודיעין (8200) והשתחרר משירות מילואים פעיל בדרגת רב-סרן.
בחודש יולי 2017 מונה למנכ"ל המשרד לשיתוף פעולה אזורי, תחת השר צחי הנגבי.
בנובמבר 2020 מונה למנכ"ל משרד ההתיישבות, עד סיום כהונתה של ממשלת ישראל השלושים וחמש ב-2021.
ב-2023 מונה לעמוד בראש האגף למדיניות חוץ של המטה לביטחון לאומי.
מתגורר בנתניה, נשוי לענת ואב לשני ילדים.
הרב יוסף הכהן יצחקי היה מגדולי חכמי תוניסיה, פוסק הלכה, אב בית הדין ורבה של תוניס במאה השמונה עשרה.
את סמיכתו לדיינות קיבל בהיותו בן 17 שנה על ידי רבני הדור שהתרשמו מפסקיו והתבטאו "קולע אל השערה".
בספרות מכונה גם רבי יוסף הכהן יצחקי הדיין.
הרב הכהן יצחקי היה מפורסם בידיעותיו הרחבות בתורת הקבלה, והתכתב עם גדולי המקובלים בירושלים ביניהם הרש"ש ורבי יוסף קאלאמרו.
חתום על הסכמות לספרים רבים ממחברי אותו הדור, ביניהם "זרע יצחק" לרבי יצחק לומברוזו שאף הוא כיהן בתפקיד הרב הראשי של תוניסיה ועוד.
בשנת תקל"ה-1775 אחרי פטירתו של רבי מסעוד רפאל אלפאסי נתמנה לראב"ד וכהן בתפקיד זה עד פטירתו בשנת תקמ"ו-1786. נטמן בהר הזיתים.
מחליפו בתפקיד היה רבי נתן בורג'יל (הראשון).
יוסף היינה (1932 – 21 בספטמבר 2024) היה כדורגלן ישראלי, אשר שיחק בעמדת חלוץ מרכזי במספר קבוצות, אך מזוהה יותר מכולן עם מכבי נתניה, שם שיחק מאמצע שנות ה-50 עד אמצע שנות ה-60, והיה אחד השחקנים הבולטים בקבוצה בשנים אלו.
היינה נולד בתל אביב ב-1932. הוא החל את דרכו ככדורגלן בקבוצת הנוער של קבוצת גדנ"ע יהודה, כלשאחר מכן בגיל בוגרים עבר לקבוצות מכבי חולון והכח תל אביב.
ב-1955 נקנה על ידי מכבי נתניה, כאשר בקבוצה זו הפך לאחד השחקנים הבולטים עם השנים.
הוא שיחק בשורות המועדון בעמדת החלוץ עד 1965 באופן סדיר, והפך לכובש המוביל של הקבוצה בתקופה זו.
לקראת סוף הקריירה עבר למכבי חדרה, שם שיחק עונה אחת, לאחר מכן חזר למכבי נתניה, ושוחרר לבית"ר נתניה שם סיים את הקריירה.
במהלך הקריירה שלו שיחק גם בנבחרת ישראל בכדורגל.
במסגרת הקריירה ככדורגלן גם אימן בקבוצות הנוער של המועדון ובמכבי חדרה שימש כמאמן-שחקן .
במקביל לעבודתו בתחום הכדורגל, היה לו מקצוע כקצין כבאות, ראש צוות תחום כבאות, מפקד מערך הכבאות של נתניה, ולאחר מכן גם כמזכיר האיגוד הארצי של הכבאים בישראל.
בשנת 2023, הוא קיבל הוקרה כיקיר העיר נתניה, בטקס מיוחד שנערך לכבודו לפני משחק של מכבי נתניה מול בני סכנין, כהוקרה על תרומתו הרבה למועדון במשך הזמן, כאשר תרם רבות לפיתוח הכדורגל בעיר ולמועדון מכבי נתניה לאורך השנים.
היינה נפטר ב-21 בספטמבר 2024 בגיל 92, והובא למנוחות בבית העלמין בשכונת שיכון ותיקים בנתניה .
הרב יוסף הוכגלרנטר (ה'ת"ק, 1740 – א' בניסן ה'תקס"ז, 1807) היה רב ביאמפיל ובזמושץ' שבאותה תקופה היו שתיהן בפולין.
מחבר הספר משנת חכמים על סדרת משנה תורה של הרמב"ם.
נולד בשנת 1740 לרב יעקב יצחק, רבה של זמושץ' (כיום באוקראינה).
בגיל 14 נשא את צפורה, בת דודו הרב יעקב חיים, רב בירוסלב.
בהמשך נשא ב'זיווג שני' את אחותו של הרב שאול מאמסטרדם.
בשנת 1758 החל לכהן כרבה של יאמפולי, ובשנת 1772, לאחר פטירת אביו, עבר לכהן כרב העיר זמושץ', בה כיהן עד סוף חייו.
מחותנו היה הרב צבי הירש בושקא, רבן של קהילות אה"ו, שהיה תלמידו של אביו הרב יעקב יצחק.
התכתב עם רבנים שונים, בהם רבי משה סופר בעל החת"ם סופר.
הרב יוסף נפטר בזמושץ' בא' בניסן תקס"ז, 1807.
משנת חכמים, על סדרת משנה תורה שכתב הרמב"ם.
הספר נותר בכתב יד ולא שרד.
רבי שלמה קלוגר, שגם גדל אצלו כיתום במשך תשע שנים.
ד"ר יוסף הורביץ היה אתלט יהודי-דרום אפריקאי.
במכביה השנייה שנערכה בשנת 1935 זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 5000 מטר בתוצאה של 16:09.8 דקות, לפני ארנסט רוזנגרטן מגרמניה (17:09.8 דקות) וולטר בק מאוסטריה (17:15.0 דקות) ובריצת 10000 מטר בתוצאה של 33:01.1 דקות, לפני ביל שטיינר מארצות הברית (33:56.5 דקות) ומקס רינה (Max Rayne) מאנגליה (34:05.8 דקות)
יוסף הוכברג (1945 – 3 בדצמבר 2013) היה סטטיסטיקאי ישראלי ופרופסור לסטטיסטיקה באוניברסיטת תל אביב.
התפרסם במיוחד בזכות פיתוח שיטה סטטיסטית לבדיקת השערות מרובות – של קריטריון שיעור התגליות השגויות (FDR) שפותח עם יואב בנימיני, של נוהל בנימיני-הוכברג (BH) לשליטה בשיעור ה-FDR, ושל נוהל הוכברג המדרגתי לשליטה בשיעור השגיאות לפי משפחה.
הוכברג הוא בעל תואר שלישי באוניברסיטת צפון קרוליינה בצ'אפל היל בשנת 1974. את הדוקטורט כתב בהנחיית הסטטיסטיקאי ההודי-אמריקאי פְראנאב קוּמר סן (Pranab Kumar Sen).
הוא הצטרף כחבר סגל בחוג לסטטיסטיקה, באוניברסיטת תל אביב בבית הספר למדעי המתמטיקה בפקולטה למדעים מדויקים.
שם הוא התקדם במהלך השנים עד לדרגת פרופסור מן המניין.
הוכברג פרסם למעלה מ-60 מחקרים.
המחקר שזכה לתהודה הגדולה ביותר הוא מחקר של שיטה סטטיסטית שפיתח עם פרופ' יובל בנימיני ב-1989, שיטת שיעור התגליות השגויות.
שיטה מרכזית להתמודדות עם בעיית ההשוואות המרובות.
השיטה פורסמה בכתב עת רק בשנת 1995. על פי מנוע החיפוש האקדמי גוגל סקולר, נכון לאוגוסט 2025, מחקר זה זכה ללמעלה מ-112,000 ציטוטים מדעיים.
המחקר מדורג כאחד מ-25 המאמרים המצוטטים ביותר בסטטיסטיקה.
הוא היה חבר באיגוד האמריקאי לסטטיסטיקה מ-1994. והיה הנשיא השביעי (1987–1989) של האיגוד הישראלי לסטטיסטיקה ומדע הנתונים.
לזוג נולדה בת גילי ונכדים.
הוא נפטר ב-3 בדצמבר 2013 לאחר התמודדות עם מחלה קשה.
הרב יוסף הירש ווייס (בהונגרית: Weiss (Weisz) József; ה'תק"ס, 1800 – ה'תרמ"א, 1881) היה רב ואב בית דין בהונגריה, שכיהן כרבה של העיר אגר (אֶרְלָאו או ערלוי) במשך למעלה מארבעה עשורים.
נמנה עם מנהיגי היהדות החרדית בהונגריה במחצית השנייה של המאה ה-19, והתנגד בחריפות לזרמים הרפורמיים והניאולוגיים שפעלו בערים הגדולות.
נולד בשנת ה'תק"ס (1800) בעיירה פודולה שבמחוז ניטרה בממלכת הונגריה (כיום בסלובקיה).
היה בן למשפחת רבנים מיוחסת שמוצאה ממורביה, ושמה המקורי היה ווייספלד (Weissfeld).
בתחילת דרכו כיהן כרב בעיירה סוק־סלוצה (Sók-Szelőce), כיום סליצה שבסלובקיה.
בשנת 1840 מונה לכהן כרבה של העיר אגר, ועמד בראש הקהילה היהודית במקום עד לפטירתו בשנת 1881.
הרב ווייס נמנה עם מנהיגי המחנה החרדי בהונגריה, והתבלט כמתנגד תקיף לתנועת הרפורמה היהודית שפעלה בעיקר בבודפשט.
בשנת 1848, במהלך פעילותו הציבורית, הביע הזדהות עם תנועת העצמאות ההונגרית בראשות לאיוש קושוט.
בעקבות כך נרדף בידי השלטונות האוסטריים ונאלץ להסתתר תקופה מסוימת במנזר שבעיר אגר, תחת חסותו של הארכיבישוף המקומי.
בהמשך הובא לחקירה בווינה באשמת חתירה נגד השלטון, אך זוכה מכל אשמה.
על אף שלא נודע כמחבר ספרים, נחשב לפוסק ומנהיג קהילתי בולט.
ספרייתו הפרטית כללה מאות ספרי שו"ת וכתבי רבנים, וחלק ממנה נתרם בהמשך על ידי נכדו, הרב סטיבן שמואל וייז, לספריית אוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
הרב אהרן ווייס – בנו, ממנהיגי יהדות ארצות הברית.
הרב סטיבן שמואל וייז – נכדו, מראשי התנועה הרפורמית בארצות הברית.
יוסף דרוויש היה עורך דין, פעיל למען זכויות עובדים, קומוניסט ואינטלקטואל מצרי ממוצא יהודי-קראי שהתאסלם.
הוא נודע במאבקו החברתי והפוליטי נגד הקולוניאליזם הבריטי, הקמת תנועות שמאל והמפלגה הקומוניסטית של מצרים ובהתנגדותו לציונות.
הוא היה מן המעטים בני הקהילה הקראית שנותרו במצרים לאחר קום מדינת ישראל ב-1948.
דרוויש נולד בשנת 1910 במצרים לאביו משה יוסף פרג' דרוויש, תכשיטן יהודי קראי.
בני הקהילה הקראית במצרים השתלבו היטב בחברה, ורבים מהם דיברו בביתם ערבית, צרפתית ולעיתים גם יוונית, רוסית או טורקית.
דרוויש למד בבית הספר הצרפתי היוקרתי "École des frères" בקהיר, ממנו סיים ב-1929. בשנת 1932 קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת טולוז, שם נחשף לראשונה למרקסיזם והצטרף לתא מקומי של המפלגה הקומוניסטית הצרפתית.
ב-1934 שב למצרים והחל לעסוק בעריכת דין בתחום יחסי העבודה.
יחד עם שני פעילים יהודים נוספים, אחמד סאדק סעיד וראימון דואק, ייסד ארגון קומוניסטי חשאי חדש וכתב עת בשם "אל-פג'ר אל-ג'דיד" אשר היה קשור לאיגודים מקצועיים רבים.
באמצע שנות ה-40 שימש דרוויש כעורך הדין של 67 מתוך 170 האיגודים המקצועיים שפעלו אז במצרים, ולעיתים קרובות עבד כמעט ללא שכר.
ב-1946 היה בין מייסדי "הוועד הפועלים לשחרור לאומי" (WCNL), הארגון המרקסיסטי הפורמלי הראשון במצרים.
הארגון דרש את סיום הכיבוש הבריטי, פיתוח הכלכלה המצרית, הלאמה של מונופולים לרבות תעלת סואץ, וכן רפורמות בתחומי חינוך, בריאות, זכויות בחירה לנשים והרחבת חירויות אזרח.
הוועד הפך בהמשך ל"מפלגה הקומוניסטית של הפועלים והאיכרים" (WPCP) ובהמשך התמזג בארגונים קומוניסטיים אחרים להמפלגה הקומוניסטית של מצרים .
ב-1958 נעצר יחד עם כלל הפעילים הקומוניסטים בהוראת הנשיא גמאל עבד אל נאצר ונכלא לשש שנים, במהלכן עונה והוכה.
לאחר שחרורו שימש מזכ"ל בהאגודה הבינלאומית של משפטנים דמוקרטיים (IADL).
ב-1973 נעצר שוב בתקופת נשיאות אנואר סאדאת, ישב שלושה חודשים בכלא על "הסתה קומוניסטית", ולאחר מכן יצא לגלות בת 13 שנים באלג'יריה וצ'כוסלובקיה.
ב-1986 שב למצרים ופעל במסגרת המרכז לשירותי איגודים מקצועיים ועובדים בהלוואן.
דרוויש התנגד כל חייו לציונות ובסוף שנות ה-40 הקים בקהיר את התנועה "יהודים נגד הציונות" ב-1947 התאסלם ונישא לאיקבל, ויחד הביאו שני ילדים, מוגאהיד ונוואלה.השחקנית המצרית בסמה חסן היא נכדתו.
יוסף חיים הֶפְטְמן (בכתיב יידי: העפטמאַן; ט"ו באב תרמ"ח, 23 ביולי 1888, – כ"ד בטבת תשט"ו, 18 בינואר 1955) היה עיתונאי וסופר בתקופת היישוב ובימי המדינה, פזמונאי ועורך העיתון "הבוקר".
יוסף הפטמן נולד בשנת 1888 בבראנסק, שהייתה אז בתחום האימפריה הרוסית ואחרי מלחמת העולם הראשונה בשטח פולין.
החל עבודתו העיתונאית בעיתון "הצפירה" בשנת 1910, ובשנת 1911 היה חבר המערכת של העיתון.
עלה לארץ ישראל בשנת 1920 או 1921. הפטמן הוא מעבדו או מתרגמו לעברית של השיר "אנו נהיה הראשונים", משירי העלייה השלישית.
לאחר הקמת הרפובליקה הפולנית השנייה בשנת 1918 עבר לוורשה ופעל בה כעיתונאי ונואם.
היא חיבר את ההמנון לטקס פתיחת האוניברסיטה העברית בירושלים, שהושר ביום הפתיחה ב-1 באפריל 1925. היה פעיל בתנועת "החלוץ" ולאחר מכן במפלגת "הציונים הכלליים", מפלגת חוגי המעמד הבינוני-הגבוה של סוחרים, תעשיינים ובעלי הון, שאף הייתה משולבת בהנהגת היישוב ובארגון "ההגנה".
יהודי פולין הכירו אותו היטב מההרצאות הרבות שהיה נותן בעיירות נדחות ברחבי פולין.
הפטמן היה עורך העיתון היידי "דער מאמענט" ("הרגע"), אחד מהעיתונים החשובים של יהדות פולין.
הוא היה מייסד ועורך "היום" שהתקיים בשנים 1924–1926, ולאחר שנסגר עבר לערוך את הצפירה.
בסוף 1934 חזר הפטמן לארץ ישראל, ועבד בדואר היום.
משנת 1936 ועד מותו היה עורך עיתון "הבוקר", עיתונם של "הציונים הכלליים".