tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חתן אות יקיר המשפט העברי ע"ש כבוד השופט מנחם אלון לשנת ה'תשע"ד (2014)
בשנת ה'תשכ"א נשא לאשה את בתיה לבית בירגר (כ"ו בטבת ה'תרצ"ט–כ"ה בטבת ה'תשס"ח) אשר שימשה כמיילדת בבית החולים שערי צדק עשרות שנים.
הרב בנימין – עורך ספרי השיעורים על הש"ס של הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא.
הרב אריאל – ר"מ בישיבת "נצר מטעי" באריאל.
הרב יששכר – מנהל חינוכי במוסדות החינוך מוריה.
הרב חיים – מחנך, מנחה סדנאות ומלמד חסידות.
הילה וולברשטיין – סופרת, שותפה לחיבור ספרי הביוגרפיה מלאכים כבני אדם על הרב אברהם יצחק הכהן קוק, משמיע ישועה על הרב צבי יהודה הכהן קוק ורב הכותל על הרב מאיר יהודה גץ, וזוכת פרס עמינח לשנת תשס"ד.
נשואה לרב יצחק וולברשטיין, ראש כולל ביישוב שומריה.
מוריה הרמן - ד"ר באוניברסיטת בר-אילן.
נשואה לרב גד הרמן ר"מ בישיבת אורות הזורעים.
רחל שפירא - נשואה לרב יצחק שפירא ראש ישיבת עוד יוסף חי ביצהר ומנהיגה של קהילת חסידי הרב יצחק גינזבורג בירושלים, ממחברי הספר תורת המלך.
חנה מלכה - נשואה לרב חיים צפרי, חבר בית הדין לענייני ממונות בבנימין.
יעל - נשואה לרב עדיאל דומוביץ' – ראש כולל דולב-טלמונים.
אחיו היו הרבנים שמחה רז וברוך רקובר.
גיסיו: הרב ישעיהו הדרי ופרופ' משה ימר.
השליחות וההרשאה במשפט העברי, תשל"ב.
אוצר המשפט - מפתח ביבליוגרפי למשפט העברי, תשל"ה (2 כרכים בעברית, וכרך נוסף בלועזית).
הלכות יום העצמאות ויום ירושלים, ירושלים תשמ"ה.
זכות היוצרים במקורות היהודיים, תשנ"א.
המשפט העברי בחקיקת הכנסת, 1988.
המשפט העברי בפסיקת בתי המשפט בישראל, 1989.
הרמב"ם והחוק במדינת ישראל, תשמ"ה-1985.
מורה דרך במקורות המשפט העברי.
ניבי תלמוד - אמרות, פתגמים ומטבעות לשון מתחום המשפט - ביאורם, הוראתם ושימושם, תשנ"א.
סדרת חוק לישראל - עריכה שיטתית ועדכנית של המשפט העברי, תשנ"ב-תשע"ד (11 כרכים בנושאים: שכירות ושאילה, שומרים, ערבות, נזיקין, עשיית עושר ולא במשפט, השבת אבדה, שליחות, נאמנות בנכסים, פגמים בחוזה, שיתוף בנכסים).
איכות הסביבה - היבטים רעיוניים ומשפטיים במקורות היהודיים, תשנ"ד.
לשילובו של המשפט העברי במשפט הישראלי, תשנ"ט-1998.
גדול כבוד הבריות - כבוד האדם כערך-על, תשנ"ט.
מסירות נפש - הקרבת היחיד להצלת הרבים, תש"ס-2000.
מטרה המקדשת את האמצעים, ירושלים: הוצאת ספרית המשפט העברי, תש"ס.
ההגנה על צנעת הפרט, תשס"ו.
סודו של המשפט העברי - צדק משפט יושר ורחמים, 2019.
קנין תורה ביאור הרב צבי יהודה הכהן קוק למסכת אבות, אלון שבות: המרכז לתרבות ישראלית, תשמ"ג
נחום ט' סוקולוב (בכתיב יידי: סאָקאָלאָוו; 10 בינואר 1859, וישוגרוד, ליד פלוצק – 17 במאי 1936, לונדון) היה סופר, מתרגם ועיתונאי יהודי-פולני, נשיא ההסתדרות הציונית העולמית החמישי, עורך "הצפירה", חוקר, מנהיג ציוני ומדינאי.
סוקולוב נולד ב-1859 בעיירה וישוגרוד שליד פלוצק שבאימפריה הרוסית (בתחומי פולין של ימינו) למשפחה רבנית.
אביו, נצר לרבי נתן נטע שפירא (ה"מגלה עמוקות"), עקר בשנת 1865 לפלוצק.
נחום סוקולוב למד בבתי המדרש של וישוגורד, פלוצק, לויביטש, סומפולנא, קויל, קונטנא, ועוד.
סוקולוב היה פוליגלוט שמילדותו למד שפות זרות, ובהדרגה רכש בקיאות בספרות הרוסית, הגרמנית, האנגלית, הצרפתית, והאיטלקית.
משנת 1883, בהגיעו לוורשה, רכש השכלה כללית רחבה.
משנת 1884 היה כתב ובעל טור בעיתון העברי "הצפירה", ולאחר מכן שימש כעורך וכבעלים של העיתון, שבין קוראיו נמנו יהודים משכילים וחרדים כאחד.
בשנת ה'תרמ"ה (1884) ייסד את האלמנך הספרותי "האסיף", אשר יצא לאור מדי שנה בשנה עד לשנת ה'תרמ"ט (1889), ושמהדורתו השישית והאחרונה התפרסמה בשנת ה'תרנ"ד (1894).
בהמשך הוציא לאור בוורשה את "ספר השנה", הנחשב לממשיכו של "האסיף", בין השנים 1899–1902. בנוסף, ערך סוקולוב בשנת ה'תרמ"ט את "ספר זיכרון לסופרי ישראל החיים עמנו היום" – מקבץ ביוגרפי של הסופרים היהודיים בני זמנו, אשר הופיע כנספח ל"האסיף".
היה בין המשתתפים הבולטים בכתב העת עברי אנכי.
סוקולוב נחשב לאבי העיתונות העברית המודרנית.
הוא יצר במידה רבה את דמותה של העיתונות העברית המודרנית והעמידה על סטנדרטים אירופאים.
מתוך הכרה בחשיבותו של מידע עובדתי מעודכן ומדויק הפך את "הצפירה" לכלי חדשותי מהימן ומעמיק.
סוקולוב יצר את צורת ולשון הכתבה החדשותית (הרפורטאז'ה) העברית וטבע נוסח לשוני ייחודי, המורכב מפסיפס של כל רובדי הלשון העברית המשובץ בתחדישים משלו למלים לועזיות.
סוקולוב העביר לעברית את הפיליטון היידישיסטי, ביסס את סוגת רשימות-המסע והיה הראשון שצירף לעיתונו מוסף ספרותי שבועי סדיר.
כמו כן היה סוקולוב העיתונאי העברי הראשון שהגדיר אתיקה עיתונאית שבמרכזה חתירה לאמת ולדיוק תוך הימנעות מסנסציוניות צעקנית.
לא קראו את דבריו - "למדו" אותם, כאילו היה זה דף גמרא'.
בתחילה התנגד סוקולוב לרעיונו של בנימין זאב הרצל להקים מדינה יהודית בארץ ישראל ואף טען כי פעילותו רק תזיק למושבות, אך כבר כעבור שנה נעשה לחסיד מושבע שלו.
במסגרת תפקידו כעיתונאי סיקר סוקולוב בשנת 1897 את הקונגרס הציוני הראשון, כעיתונאי בלבד ולא כציר רשמי.
בקונגרסים שבאו לאחר מכן הוא כבר השתתף כציר רשמי.
סביב 1900 נשלח על ידי הרצל לפגישה עם הרבי מגור, שהיה אחד ממנהיגי יהדות פולין, במטרה לקרבו לציונות, אך הפגישה לא השיגה את מטרתה.
בשנת 1902, כשתרגם סוקולוב את ספרו של הרצל "אלטנוילנד" לעברית, טבע עבורו את השם "תל אביב" (שכעבור 8 שנים נבחר לשמה של העיר העברית הראשונה).
לדבריו, זהו שילוב של חדש עם ישן: 'תל' מלשון תל חורבות ישן ועזוב, ו'אביב' מלשון התחדשות ולבלוב.
לאחר מותו של הרצל הוזמן סוקולוב לקלן שבגרמניה, שבה היה קיים מרכז ההסתדרות הציונית העולמית.
הוא התבקש לשמש המזכיר הכללי שלה וכיהן בתפקיד זה בין השנים 1905–1909. החל משנת 1906 ערך את ביטאונה המרכזי של ההסתדרות הציונית בשפה הגרמנית, "די ולט".
בשנת 1908 ייסד את השבועון העברי "העולם".
בשנת 1910, בעקבות הסכסוך בין הציונים המדיניים ובין הציונים המעשיים, התפטר מכל תפקידיו.
בשנת 1911 נבחר בקונגרס הציוני ה-10 להיות חבר הוועד הפועל הציוני המצומצם (ההנהלה הציונית של התקופה) וניהל את ענייניה המדיניים של ההנהגה הציונית החדשה.
להבדיל מאחרים בתנועה הציונית, סוקולוב לא התרחק ממקורותיה הנאמנים של היהדות; מעולם לא עבר עליו יום בלי לימוד גמרא.
אך באותה מידה היה גם איש מודרני.
סוקולוב ניהל משא ומתן עם צרפת, שהביא להצהרת קמבון, לפיה ממשלת צרפת תומכת בהתיישבות היהודית בארץ ישראל.
יחד עם חיים ויצמן היה מהאישים הבולטים בפעילות המדינית מול בריטניה שהובילה להצהרת בלפור.
באותה שנה יצאה לאור "אישים", יצירת המופת של סוקולוב שנכתבה במשך שנים רבות, הכוללת דיוקנאות מעמיקים של יהודים משפיעים בתקופתו.
ב-1919 יצא לאור באנגלית בשני חלקים ספרו ההיסטורי המונומנטלי "תולדות הציונות", הכולל מבוא מאת הלורד בלפור, ותשעים דיוקנאות ואילוסטרציות בבחירת ועריכת ישראל סולומונס.
בקונגרס הציוני ה-12, בשנת 1921, נבחר סוקולוב ליושב ראש ההנהלה הציונית וכיהן בתפקיד זה עד הקונגרס הציוני ה-17, בשנת 1931 ואז גם התמנה לנשיא ההסתדרות הציונית העולמית.
בשנת 1935 פינה את מקומו לחיים ויצמן, והיה לנשיא כבוד של ההסתדרות הציונית והסוכנות היהודית ולנשיא קרן היסוד.
סוקולוב מת בפתאומיות בלונדון בשנת 1936, בהיותו עובד לתומו ליד שולחן-הכתיבה שלו.
בשנת 1956 הועלו עצמותיו לישראל ונקברו בחלקת ראשי ההסתדרות הציונית העולמית ומשפחת הרצל בהר הרצל בירושלים.
ארכיונו האישי נמסר לארכיון הציוני המרכזי בירושלים.
על שמו נקראים קיבוץ שדה נחום, "בית סוקולוב" – בית העיתונאים בתל אביב המעניק על שמו את פרס סוקולוב לעיתונות, "גימנסיה גן-נחום" בראשון לציון, תחנת הרכבת הוד השרון - סוקולוב ורחובות בכל הארץ (בהם רחוב סוקולוב בהרצליה).
בגיל שבע-עשרה נשא סוקולוב לאישה את רבקה, בת הרב יצחק צבי סג"ל ממשפחת מאקוב, שעודדה אותו להרחיב אופקים.
נולדו להם מספר ילדים: בנות - מריה, הלן, סופיה (זוסיה) וסלינה (צלינה), ובנים - הנרי, ליאון ופלוריאן.
בתו מריה נישאה למייסד המפלגה הסוציאליסטית בפולין, סטניסלב מנדלסון.
בתו ד"ר סלינה סוקולוב, שימשה גם כמזכירתו, ובהמשך כרופאתו האישית, והקדישה מבחירה את חייה לאביה ולרעיון הציוני.
בנו של אחיה הצעיר פלוריאן, ג'ורג', שימש כעוזר אישי שלה עד פטירתו בשנת 1967. פלוריאן עצמו נהרג בהפצצת הגרמנית על לונדון (הבליץ).
סלינה חיה בלונדון, לא נישאה מעולם ולא היו לה ילדים.
בשנת 1957 השתתפה בטקס חנוכת "בית סוקולוב" בתל אביב, במעמד ראש הממשלה.
השפעתו הגדולה של סוקולוב, אם כעיתונאי וכעורך "הצפירה", ואם כמנהיג ומדינאי ציוני, היותו נשיא ושַׁמָּשׁ המכתת רגליו ממדינה למדינה והמבזבז את חילו לפובליציסטיקה, השכיחו, במידה רבה, את היותו איש-הרוח.יצירתו של סוקולוב כוללת ספרי עיון, שירים בחרוזים ובפרוזה, סיפורים, פיליטונים, מכתבי מסע, מסות ביקורתיות, אלפי מאמרים, תרגומים, הרצאות, נאומים ודרשות.
יודע אני את הפזמון; אבל האמן לא אאמין בו.
מי שנוצר בשביל מקצוע אחד, מצמצם את-עצמו במקצוע אחד, ומי שנוצר לעבודה יותר רחבה ומקפת, אילו היו סוגרים אותו בתחום מוגבל, היו ממעטים את דמותו.
מעוט-הצדדים, או רבוי-הצדדים, בנפשו של אמן, או סופר, איננו דבר של מקרה והזדמנות, אלא דבר שבטבע".
הדיוקנאות כתובים בסגנון עשיר רב-צבעים, מלאי אנקדוטות, ומשקפים עין טובה, תפיסה חריפה, ניסיון חיים, כושר ניתוח דק, וחוש הומור.
הספר, שהוא במידה רבה גם אוטוביוגרפיה של סוקולוב, נחשב ליצירת המופת שלו.
כתב יעקב פיכמן: "יש כאן שיירי סגנון שאינם הולמים אותנו, אבל הולמים במאוד במאוד את הכותב שספג תרבות עברית רבת-תקופות, רבת-שכבות, רבת-גוונים...
אם רק נמסור את עצמנו בלי התחכמות, לקסמיה של פרוזה זו, נרגיש מיד, שיש לנו עסק עם אמנות מיוחדת במינה - אמנות הנובלה ואמנות-הפורטרט, משהו שאין לו הגדרה בפואטיקה, אבל אינו פוסק משום כך להיות פואזיה".
סוקולוב האסתטיקן זה טיפוס שכמעט לא היה כדוגמתו בישראל, המאחד במסותיו את התכונות של תלמיד חכם, משורר, סופר, מבקר ספרות, מבקר וחובב אמנות, היסטוריון, פוליגלוט, ומדריך טיולים ומסעות.
כתביו האסתטים כוללים את "מכתבים מאיטליה", "משוט באירופה", "מברלין לדרזדן", "מסע על פני הרהיין", חושך בתור אור", "מילקוטי הוונציאני", רשמי פלורנץ", "אפתחי דרומי", "גל עד", "אוצר התמונות בדרזדן", "היש חן עברי?", "אצל גליצענשטיין", "מספר המסעות", "מאלבומי הארץ ישראלי", ועוד.
סוקולוב חיבר שני מחקרים היסטוריים מקיפים בתחומים שונים.
הראשון, "תולדות הציונות (1918-1600)", יצא לאור ב-1919, ולדברי ההיסטוריון ארתור הרצברג, סוקולוב הוא הראשון שצייר את ההיסטוריה של ההתעניינות באנגליה ובצרפת בהקמה מחדש של מדינה יהודית בארץ ישראל, וספרו הוא ספר ההיסטוריה היסודי בתחום זה.
השני, "ברוך שפינוזה וזמנו: מדרש בפילוסופיה ובקורות העתים", יצא לאור ב-1928, והוקדש לזכר נשמת אשת נעוריו וחברתו לחיים רבקה בת הרב יצחק צבי סג"ל.
הספר עוסק בפילוסופיה של שפינוזה ובשיטות פילוסופיות בכלל; ומציג תמונה רחבה מחיי האנוסים, ממצבם הכלכלי ומדיוקנם הרוחני.
חוקרי שפינוזה וחוקרי תקופתו של שפינוזה מצאו, ומוצאים גם כיום, עניין בספרו.
סוקולוב היה בין היוצרים החשובים של התעמולה וההסברה הציונית, והוא הבחין מהר מאוד בכוחה של העיתונות לשמש כלי ראשון במעלה למטרה זו.
עורך הצפירה הפך את העיתון לביטאונה של התנועה הציונית, לאחר הקונגרס הראשון, בו הכיר את הרצל.
כל הפיליטונים שלו וחלק משמעותי ממאמריו, מעידים על ה"מחשבה חדא" הזו, שהשתלטה על חייו של סוקולוב: "מצמצם אני כל הויתי הרוחנית בנקודה האחת, בנקודת תחית לאומנו", מתוודה "האורח לשבת".
לעיתים העיסוק בולט ומשתלט על הפיליטון כולו, ולעיתים נרמז העניין בין השורות ונמהל היטב בסיפורים ובמשלים ובפטפוט קולח.
סוקולוב, שהיה יד ימינו של הרצל, ולאחר מכן ממנהיגיה של התנועה הציונית, הסביר בצורה שיטתית את השקפתו-הוא על הציונות בספריו "למרנן ורבנן", "תוכן הציונות", "תולדות הציונות", ו-'ה"אני" הקיבוצי'.
השקפתו, המפוזרת גם במסותיו ובמאמריו, לא הצטמצמה בד' אמות של ציונות, וכוללת עולם ומלואו: יהדות ותרבות, מוסר ודת, ספרות ובלשנות, אמנות ויופי, היסטוריה ופסיכולוגיה, פילוסופיה ומדע, מנהגים ונימוסים, ותכונות עמים וארצות ומקומות וטיפוסים ואישים.
בכל דבר חיפש חוקים כלליים שיכוונו אל הנקודה הפנימית ואל המעלות המעשיות המוציאות אותה אל הפועל.
סוקולוב כתב: 'עבודת-העם היא רבת החלקים והתחומים, אך כל שייעשה בלי צרור איש את רעהו, יעלה ויתלכד באחריתו להרבות את העומד על הפרוץ ואת הבנוי על הנהרס...
למען ראות ענייני העם כולו צריך הצופה לעמוד על נקודה גבוהה ולהסתכל באספקלריא מאירה, המקפת כל העיקרים והשורשים, המפלגות והחלקים.
האנשים הדחוקים וצפופים בשפלה, איש בתוך תחומו הקטן, אינם יכולים לראות מן המקום ההוא דברים שראייתם דורשת מגדל גבוה ונהורא מעליא.
יש להתרומם ל"בחינה" גבוהה מהעולמות הקטנים ששם נלחמים זה בזה ומחרימים זה בזה עד היום'.
סוקולוב לחם בעוז ובהתמדה לכינון השפה העברית כשפה הלאומית של היהודים.
במשך מאות שנים שימשה העברית כלשון הקודש, לשון הקריאה והלימוד והכתיבה התורניים, אך לא לשון דיבור יומיומית.
סוקולוב דאג במאמריו, ובייחוד בפיליטונים שכתב, להנחיל את העברית כשפה מדוברת לקהל הקוראים העברי.
בסדרת מאמרים בשם: "לתחית השפה" שפרסם בשנת 1890 בעיתון הצפירה, הוא טען, שהשפה המדוברת יפה לשכלול הלשון.
לעברית חסרות המילים לשימוש יומיומי, "יש לה כלי זהב, אבל אין לה פכים קטנים".
רק הדיבור עצמו יאנוס את הדובר לקרוא שם לכל דבר ויהפוך את השפה מקדושה לשימושית.
הקדושה - גרס סוקולוב - חונטת את השפה, בעוד שהמדברים יחיו אותה.
סוקולוב הכיר היטב את הלשון העברית המליצית של המשכילים, שאת הריתמוס הנפשי והסגנוני שלה קלט בצעירותו, אך סבר שלבושיה התנ"כיים משקפים דיוק לשוני ולא דיוק ענייני, ששפתם אינה מהעולם הזה, בעוד שפה אמורה להיות עניין ממשי וחיוני.
ככלל העדיף שפה פשוטה מדויקת ועשירה, וכדוגמתה מצא אצל רש"י, רבי אברהם די בוטון, ושד"ל.
כאשר לא מצא מלה מתאימה בעברית לצרכיי כתיבתו, נעזר במילה לועזית מתאימה באחת משמונה שפות בהן שלט; אך כשהיה לו במה להיאחז בעברית - הוא חידש, עדכן או המציא מילה חדשה בעברית.
סוקולוב הבחין בין השפה הגלותית, שלבשה צורת מציאות מושכלת, מתחכמת, מטאפיזית, שמנוחתה כבר מעבר לחיים; לבין שפת המשנה העתיקה, המוצקה כסלע-איתנים, ישר מן החיים אל החיים, בסגנון מצוין בפשטותו, בצמצומו ובריכוזו, כשאופן ההרצאה עוד היה טבעי וישר, כי החכמים והעם היו מבינים זה את זה בעברית.
לשונו של סוקולוב, החצובה מכל המחצבים, העשירה בפיזור לשוני בלא סוף, הגדושה בתמונות ובהסברים, הבולטת בחריפותה, לא הגיעה לצמצום ולריכוז ולפשטות של לשון חכמים.
למרות זאת, מה שלא עשה בדרך ספרותית, ביקש לעשות בדרך מחקרית.
לפיכך, צבר חומר דקדוקי ענקי למילון אנציקלופדי של הלשון העברית, מה שאמור היה להיות פסגת יצירתו, עליו עמל לילות רבים בימיו האחרונים.
שנאת עולם לעם עולם: זה ספר תולדות השנאה לישראל, ורשה: י.
מהדורה חדשה (עיבוד, עריכה והערות: משה שניצר), תל אביב: מכון ז'בוטינסקי בישראל, תשס"ז-2007
ארץ חמדה, 1885. כולל מפת ארץ ישראל
למרנן ורבנן: ספר כולל שטה מסודרת וברורה ע"ד עבודת האומה והציוניות השלמה, ורשה: בני ציון, תרס"א
כתבים נבחרים (תרל"ט - תרס"ד), ורשה: ועד היובל, תרס"ד באתר ארכיון האינטרנט
תוכן הציונות, ורשה: הצפירה תרע"א
אישים: קבץ של כרקטריסטיקות ספרותיות, ורשה: הצפירה, תרע"א-1911
נחום סאָקאָלאָוו, וואס מיר ווילען: רעדע געהאלטען אויף דער ציוניסטישער פאלקס-קאנפערענץ אין לאנדאן, קופנהגן: החבר, תרע"ו-1916.
ברוך שפינוזה וזמנו: מדרש בפילוסופיה ובקורות העתים, פריז: [חמו"ל], תרפ"ט
האני הקיבוצי: פרקים בתורת הנפש הצבורית, ניו יורק: עגן, תר"ץ
החשבון האחרון: מחזה (הוצג בתיאטרון הבימה ב-1936)
מסע באיטליה: ניאפול - וויניציה - פלורנץ, ירושלים: עפר, 1946
במראות הקשת, ירושלים: הספרייה ציונית, תש"ך-1960
נחום נַרדי (15 בפברואר 1901, כ"ו בשבט תרס"א – 13 בספטמבר 1977, ג' בתשרי תשל"ח) היה מלחין, מעבד מוזיקלי ופסנתרן ישראלי, אשר חיבר מאות מנגינות פופולריות לפזמונים ושירי ילדים בזמר העברי.
נרדי נולד בכ"ו בשבט תרס"א בקייב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) לרחל לבית ברגינסקי ואברהם נָרוֹדְיֶצקי, במשפחה חסידית של לומדי תורה בת שבעה ילדים.
מגיל צעיר גילה כישרון מוזיקלי.
בגיל שבע זכה לנגן בפסנתר משלו ומגיל 12 החל בליווי אמנים.
זכה במלגה ללימוד בקונסרבטוריון של קייב וסיים לימודיו שם בהצטיינות ב-1915. חוקר הזמר העברי אליהו הכהן מספר כי נרדי זכה בסיום לימודיו בתחרות נגינה בפרס הראשון (במקום השני זכה ולדימיר הורוביץ).
עקב פרעות פטליורה ב-1919 עזב לוורשה, שבה שהה שנתיים, ומשם עבר לווינה, ובה סיים את לימודיו באקדמיה למוזיקה ב-1922.
אחיו הצעיר, נוח, עלה ראשון ארצה עם קבוצת חלוצים בעלייה השלישית.
הוריו עלו אף הם ארצה בעקבותיו.
לדברי הכהן, כאשר נרדי הגיע ארצה הוא התפרסם בתחילה כפסנתרן, אולם הבין שייעודו הוא הלחנה לאחר סיור מוצלח שערך עם הזמרת ברכה צפירה באירופה ב-1929, אשר כלל הופעה בוורשה.
נרדי נחשף בארץ ישראל למלודיות מזרחיות ויצר לחנים ששילבו אלמנטים מזרחיים במוזיקה מערבית.
הוא חיבר לחנים לשירים רבים שהיו פופולריים בתקופת היישוב.
חלק גדול מלחניו היה למילותיו של חיים נחמן ביאליק.
רבים מלחניו הולחנו או עובדו במיוחד למען הזמרת ברכה צפירה, שאיתה הִרבה להופיע בישראל ומחוצה לה, ואף נישא לה.
בין שיריו הידועים נכללים "בין נהר פרת ונהר חידקל", "יש לי גן", "שתו העדרים", "שיר העבודה והמלאכה", "עלי גבעה", "שיר העבודה" (כחול ים המים).
נחום תמך כלכלית באחיו הצעיר, נוח, וסייע לו במימון לימודיו בסמינר למורים.
בשנת 1939 ליווה נרדי את שושנה דמארי בפסנתר עת קיימה דמארי את הקונצרט הראשון שלה כזמרת, בהיותה בת 16 בלבד.
בספטמבר 1947 ייצג את היישוב בכנס עולמי למוזיקה ולפולקלור שהתקיים בפריז וניגן שם מיצירותיו.
הוא הופיע גם בפני פליטים יהודים.
בתחילת שנות ה-50 נישא לזמרת אהובה צדוק, ובשנת 1952 יצאו השניים למסע הופעות בארצות הברית שנמשך שנתיים.
נרדי הלחין גם שירי ילדים רבים, שאת רוב מילותיהם חיבר לוין קיפניס.
בין שיריו המפורסמים "שנה טובה" (שנה הלכה שנה באה), "מי יבנה בית", "אני פורים", "לביבות" (קמח מן השק), שיר לחמוטל של ח"נ ביאליק ועוד.
נרדי זכה בשנת 1958 ב"פרס אלקוני" על תרומתו לזמר העברי.
נרדי היה נשוי ארבע פעמים.
מנישואיו לברכה צפירה (בני הזוג היו נשואים בשנים 1931 - 1939) נולדה בתו, זמרת האופרה נעמה נרדי; מנישואיו לאהובה צדוק נולד הבן יאיר.
נחום נרדי נפטר בג' בתשרי תשל"ח, בגיל 76. נטמן בבית העלמין קריית שאול.
בשנת 2009 נקרא בתל אביב רחוב על שמו.
נחום ספרד (פצ'ניק) (נולד ב-1 בינואר 1973 בקריית ארבע) הוא משורר ופסיכותרפיסט ישראלי, ממייסדי כתב העת "משיב הרוח", מייסדה ומנהלה של תנועת "ארץ שלום".
נולד בקריית ארבע לאם ניצולת שואה.
הוא נין של רבי נחום יהושע פיצ'ניק וצאצא של רבי מנחם נחום מצ'רנוביל.
הוריו הם מראשוני המתנחלים בקריית ארבע.
כשהיה בן שש עברה משפחתו להתגורר בבית אל.
הוא שירת בהתחלה בסיירת מטכ"ל, אך פרש בהמשך.
אחרי הצבא למד בישיבת בית אורות ובישיבת שיח.
הוא רואה את עצמו כתלמידם של הרב שג"ר, הרב ארתור גרין הרב מנחם פרומן ורבי אוהד אזרחי.
משנת 1994 ועד שנת 2000 היה בחבורת המשוררים המייסדים של כתב-העת "משיב הרוח".
שיריו פורסמו גם בכתבי העת "חדרים", "הליקון" ו"דימוי" ובספר "הנבא בן אדם: על הנבואה כאפשרות ממשית" שערך אודיה צוריאלי בהוצאת ראובן מס.
בשנת 2008 יצא לאור ספר שיריו "סוס האמונה", בהוצאת כתר ספרים ובעריכת המשורר אליעז כהן.
הספר זכה במענק ממפעל הפיס.
משנת 2009 משמש פצ'ניק כיו"ר תנועת "ארץ שלום", העוסקת בדיאלוג, חיזוק שכנות טובה ושיתוף פעולה חברתי כלכלי ודתי בין מתנחלים לפלסטינים, ומשנת 2011 הוא חבר בקבוצת מחקר סגורה של Google Ideas, שבה כ-150 קרבנות טרור לשעבר ופעילי טרור, שנאה ונאו-נאצים לשעבר עוסקים בקידום שלום עולמי.
באוגוסט 2013, ביום שבו הורשע הרב מרדכי אלון בביצוע מעשים מגונים בתלמידו, התפרץ פצ'ניק לשיעורו של הרב אלון אשר סוקר בכלי התקשורת וקרא לו להודות שחטא.
פצ'ניק העיד בכתבה ב"ידיעות אחרונות" כי הוא עצמו נפגע מינית בצעירותו, וכי "חשבתי בעבר שזהו, החיים שלי נגמרו.
שיש לי עכשיו 60 שנה לחיות במיץ של הזבל.
היום אני מלווה אנשים שנפגעו וזו זכות גדולה.".
בריאיון לכאן 11 סיפר כי נפגע מינית על ידי אביו כשהיה בסוף תיכון ובתחילת שירותו בסיירת מטכ"ל, ובעקבות הפגיעה פרש מהיחידה; ודיבר על האפשרות לסלוח ומה שהיא מחוללת בתוכו.
באביב שנת 2022 יצא לאור ספרו השני "נמר של קדושה" (הוצאת "שימו לב").
הספר משלב שירים ותורות שכתב ועוסקים בכתיבה מדיטטיבית ופסיכדלית, עיסוק במיניות, שירה פוליטית וטקסטים פוסט-קבליים וניאו חסידיים העוסקים בטנטרה וריפוי מיני.
בדצמבר 2022 פרסם בדף הפייסבוק האישי שלו כי זומן להעיד בלהב 433, במסגרת פעולות החקירה בפרשת התקיפות המיניות המיוחסות לרב טאו.
פצ'ניק סיפר כי עדותו לא עסקה בתקיפות המיניות לכאורה, אלא בתמיכתו של הרב טאו בתלמידו אשר התעלל באשתו.
פצ'ניק גרוש ואב לשלוש בנות ובן.
הוא מנהל אורח חיים מסורתי.
נחום אברהם סלונים (תשעה באב ה'תרפ"ד, 9 באוגוסט 1924 – 15 באפריל 2012) היה לוחם אצ"ל ואיש עסקים ישראלי יליד ישראל.
היה ממקימי המועצה להסדר ההימורים בספורט.
בנוסף היה מפיק תיאטרון וסרטים, וסרט שהפיק ב-1963,"המרתף", זכה בפרס בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין.
נחום אברהם סלונים הוא מצאצאיו של רבי שניאור זלמן מלאדי, אביו היה הרב מנחם מנדל שמואל סלונים, והוא היה השביעי מבין שמונה אחים ואחיות.
בגיל צעיר הצטרף נחום לארגון האצ"ל.
במוצאי שבת, 27 באוקטובר 1944, השתתף סלונים בתקיפת האצ"ל את משרדי מס הכנסה בשלוש הערים הגדולות (ירושלים, חיפה, ותל אביב), היעד נבחר בשל התחושה שכלל האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל תשמח בפעולה זו - כולל המתנגדים הקבועים לפעילות האצ"ל והלח"י - בשל גביית המס הגבוהה מקרב התושבים היהודיים בא"י.
משרדי מס-ההכנסה בתל אביב שכנו ברחוב נחלת בנימין מספר 69 בקומת הקרקע.
את הפעולה בתל אביב, שבראשה עמד נחום סלונים, ביצעה חוליה קטנה בת שלושה לוחמים וכן זוג להתראה.
אחד הלוחמים ניפץ את זגוגיות החלונות והשניים האחרים החדירו פנימה מטעני חבלה והפעילו את פתיל ההשהיה.
לאחר שהחוליה הסתלקה נשמעה התפוצצות ומשרדי מס-ההכנסה נהרסו כליל.
הפעולה בוצעה בשלמות וללא נפגעים.
ב-30 באוקטובר 1946 נעצר (כתוצאה מהלשנה של היינריך ריינהולד, "ינאי" - עליו מבוסס ספרו של דוד שחר, "סוכן הוד מלכותו") ונשלח למחנה המעצר הבריטי בלטרון.
באותו היום נעצר גם יצחק פרידמן.
השניים לא נותרו במעצר זמן רב.
הם ניצלו את ביקורו השבועי של רופא השיניים בכלא כדי להימלט.
ב-8 בפברואר 1947, הצליחו השניים להסתנן לתא המטען של מכוניתו של רופא השיניים - שיצאה משער המחנה ללא מפריע.
השניים הגיעו עם המכונית עד למגרש הרוסים בירושלים, שהיווה תחנת משטרה בריטית.
הם התחזו לצמד שיכורים כדי להסתנן משם חזרה בעזרת חבריהם לארגון חזרה לתל אביב.
נחום סלונים חזר לפעילות מבצעית במסגרת ח"ק (חיל קרב) תל אביב ויצחק פרידמן עסק בהדרכה ונתמנה אחראי על מחלקת ייצור חומרי הנפץ, שם ייצרו גם כספית רועמת (שהייתה חיונית להכנת רימונים).
מספר ימים אחר כך הוחלט באצ"ל לתפוס בני ערובה בריטיים ולתלות אותם כדי להביא להפסקה ב"מדיניות הגרדומים" של הבריטים.
היחידה העבירה את הקצין לאחד הפרדסים בקצה רחוב גורדון (גן הדסה) - שם אמורים היו לתלות אותו.
סלונים העביר את רוב שנותיו בתל אביב שם ניהל והקים מספר עסקים.
בין השאר הקים את משרד הכרטיסים "קתרוס" (ראשי תיבות של קולנוע, תיאטרון, רביו וספורט).
המשרד היה ממוקם סמוך לקפה "כסית" וסלונים זכה להכיר את השחקנים שמועון ישראלי, שייקה אופיר ואורי זוהר ואחרים.
בשנת 1960 פנה לסלונים שמעון ישראלי בבקשה שיסייעו לו להעלות את מופע הבידור שלו "סתם יום של חול", לצורך המופע הקימו יחד את תיאטרון "שי-נס" (ראשי התיבות של שמותיהם).
בנובמבר 1961 פתח סלונים, בשותפות עם השחקן שמעון ישראלי, את מועדון החברים התל אביבי הראשון "מועדון המפתח"
, במרתף ברחוב בן יהודה 77 בצפון הישן של תל אביב.
בינואר 1963 נסגר המועדון, לאחר פשיטה של המשטרה, מאחר שפעל ללא רישיון עסק, הפריע למנוחות השכנים ולא היה לו רישיון למכירת אלכוהול, עם זאת נפתח שוב לאחר זמן קצר ועלו בו מספר תוכניות בידור, ביניהם, "שין-שין" מופע משותף של שמעון ישראלי ושייקה אופיר.
בשנת 1962 הפיק את סרטו של הבמאי נתן גרוס, "המרתף".
בסרט שיחק לבדו שמעון ישראלי (זהרירה חריפאי הייתה קריינית) שבנוסף כתב את התסריט.
על העיצוב האמנותי של הסרט היה מופקד האמן יגאל תומרקין.
"המרתף" היה הסרט הראשון בישראל שעסק בנושא השואה, וסיפר על צעיר יהודי בתקופת מלחמת העולם השנייה ונקמתו בקצין נאצי.
צילומי הסרט החלו במרץ 1962, באולפני "חביב" בהרצליה, שישראלי משמש גם כמפיק יחד עם סלונים.
לצורך הפקת הסרט הקימו ישראלי וסלונים חברת הפקות בשם "סרטי שי" שגייסה 170,000 ל"י, בנוסף קיבלו הלוואה של 40,000 מ"המועצה לעידוד הסרט הישראלי" שליד משרד המסחר והתעשייה.
בקופות הסרט נחל כישלון חרוץ, וסלונים וישראלי נקלעו לחובות.
ביולי 1964 הוצא צו־פירוק ל"מועדון המפתח" ששימש כבטוחה למימון הסרט.
לימים פעלו במקום המועדונים "מנדי'ס", "פרדריקה", "בריוזקה", "רנדוו", "דנס בר לילה" ו"גימנסיה".
בסוף 1964 הקים יחד עם שותפים את חברת "ניחושי השבוע", להימורים על משחקי כדורגל שפעלה מרחוב רחוב בן יהודה 77. בפברואר 1965 נעצר יחד עם השותפים כחשודים בניהול עטק הגרלות של ניחושי כדורגל ללא היתר משר האוצר, ושוחררו בערבות.
אחר כך קיבלו רישיון להפעיל את החברה, שבאותה עת פעלה כבר חברה מתחרה בשם "ספורטוטו" שקיבלה אישור להפעיל הימורים שהכנסותיהם יעברו לטובת הספורט.
עם זאת עד מהרה ביקשו גורמים נוספים רישיון והממשלה החליטה להקים את המועצה להסדר ההימורים בספורט.
המועצה החליטה לאשר רק מפעל הימורי ספורט אחד וחברת "ניחושי השבוע" ניסתה לקבל את הזיכיון להפעלתו.
לבסוף השתלבה עם גורמים נוספים במנגנון שהמועצה הקימה והיה בבעלותה מספר דוכני "טוטו".
בשנת 1979 היה שותף להקמת חברה בשם "בר־טורא", יחד עם ארבעה שותפים יוצאי אצ"ל, הקבלן וחבר מרכז הליכוד משה דולגין; ואנשי העסקים מנחם מלצקי, שמואל עינב ויהודה מור.
החברה עסקה ברכישת קרקעות ביהודה ושומרון לטובת הקמת התנחלויות, בין השאר הקימה את ההתנחלות "גבעת אוהד" (שאחר כך שונה שמה לכפר האורנים).
ביוני 2007 עלתה לאוויר התוכנית "גורילות בערפל" בערוץ "אגו" בכבלים ובלווין.
בתוכנית שודרה פינה קבועה בשם "האריות" בכיכובם של נחום סלונים וחיים פרי (איש מוסד לשעבר).
בפינה חוו השניים את דעתם על מגוון נושאים גבריים ונתנו עצות לדור הצעיר ממרום ניסיונם.
נחום סלונים נשא לאישה את ציפורה (ציפי) לבית רבינוביץ'.
איש העסקים אורי סלונים והאמן אליעז סלונים.
בין נכדיו הפרסומאי והמוזיקאי אורי סלונים והעיתונאי עמית סלונים.
נפטר בשנת 2012 באחוזת פולג שבקיבוץ תל יצחק, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ.
נחום סלושץ (כ"ח בכסלו תרל"ג, 28 בדצמבר 1872, סמורגון, רוסיה – ב' בטבת תשכ"ז, 15 בדצמבר 1966, גדרה) היה סופר, חוקר לשונות המזרח וקדמוניות היהודים בארצות המזרח.
סלושץ חקר, בין השאר, את הפיניקים, וראה בעברים ובכנענים תרבות אחת ביסודה, שרק ברבות הימים התפצלה.
סלושץ נולד בסמורגון שבפלך וילנה שבמערב האימפריה הרוסית (בתחום המושב היהודי; כיום בבלארוס), בנם של הרב והסופר העברי חובב ציון דוד שלמה סלושץ (1852–1906) ורבקה לאה.
הוא גדל והתחנך באודסה, שם כיהן אביו כרב ומטיף.
החל את דרכו הספרותית בנערותו, בגיל 15, במכתבים ששלח לעיתונים עבריים ורוסיים, וחיבר את הערך "אודסה" באנציקלופדיה כללית העברית "האשכול".
בהיותו צעיר מאוד למד את שפת אספרנטו והוא נמנה עם חלוצי השפה, ומופיע בין 1000 הדוברים הראשונים בעולם, ב-adresaro שהוציא לאור ד"ר זמנהוף ממציא השפה.
ב-1896 נסע לז'נבה, שווייץ, כדי ללמוד ספרות קלאסית וצרפתית.
שם גם הכיר את בנימין זאב הרצל.
שימש מזכיר האגודה הציונית בני ציון באודסה.
ב-1901, בגיל 28, עבר לפריז כדי להשתלם באוניברסיטת סורבון בלימודי ספרות, ולמד מדעים ולשונות המזרח אצל יוליוס אופרט, ויוסף הלוי.
שימש גם ציר בקונגרסים הציוניים באותה תקופה.
בשנים 1912–1906 ערך מסעות מחקר בצפון אפריקה, בין היתר בלוב ובתוניסיה, לבחינתן של כתובות פיניקיות ויווניות.
סלושץ עלה לארץ ישראל בשנת 1919. בראשית שנות ה-20 של המאה הקודמת ערך חפירות בחמת טבריה, ובעקבות זאת כינה אותו זאב וילנאי כ"חופר היהודי הראשון" (אף שידוע כיום שהיה זה ריימון וייל).
בשנת 1921 חפר את סביבותיו של המונומנט המכונה יד אבשלום ושל מערת יהושפט המצויה מאחוריו.
חפירה זו הונצחה בסרט קולנוע קצרצר (שניות אחדות בלבד) בידיו של יעקב בן דב, והייתה בכך לחפירה הארכאולוגית הראשונה שהונצחה בארץ ישראל בסרט.
סלושץ גם נמנה עם מחדשי הקמת "החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה", וערך את פרסומיה.
ב-1934 העיד מטעם ההגנה במשפט רצח ארלוזורוב שהוא ראה את אב"א אחימאיר ביחד עם אברהם אלמליח בירושלים מספר שעות לפני הרצח.
סלושץ היה ציוני וקידם את רעיון "הלגיון היהודי".
נחום סלושץ נפטר בשנת 1966 בסנטוריום מיסודו של ד"ר זאב פון וייזל בגדרה, ונקבר בה.
מונצח ברחובות הקרויים על-שמו ברחובות ובראשון לציון.
אחיו, ד"ר שמואל סלושץ ומשה כרמון, שמשו כמורים במדרשה העברית, ויצחק בן-צבי, לימים נשיאה השני של מדינת ישראל, הוא בן דודנם.
סלושץ זכה בפרס ביאליק לחוכמת ישראל לשנת 1942. בשנת 1955 הוענק לו אות לגיון הכבוד הצרפתי, בדרגת אביר, על תרגומיו לעברית של הקלאסיקות הצרפתיות (בהם גוסטב פלובר, גי דה מופאסאן, אמיל זולה ועוד).
בשנת 1956 זכה ב"פרס יעקב לנדאו" לפובליציסטיקה ציונית.
ובשנת 1957 זכה בפרס רמת גן לחוכמת ישראל.
מסע במצרים עם תמונות וציורים.
ספר המסעות - מסעי בארץ לוב, כרכים א' וב', תרצ"ח (יומן מסע).
הכהנים אשר בג'רבה, ירושלים, 1924.
נפוצות ישראל באפריקה הצפונית, תש"ז.
ספר הים - כִּבּוּש הימים בהיסטוריה.
תל אביב, הוצאת החבל הימי לישראל, תש"ח.
נחום צבי פסה (19 בנובמבר 1929 - 3 בינואר 2009) היה מנהיג ציוני סוציאליסטי, ראש תנועת הבונים דרור בברזיל, ממייסדי קיבוץ ברור חיל, פעיל מרכזי בתנועה הקיבוצית המאוחדת (התק"ם) ונציג מטעמה בוועדה המרכזת של ההסתדרות.
מנכ"ל קופת חולים הכללית בין השנים 1988–1992, ולאחר מכן נציג ההסתדרות באיחוד האירופי ובאינטרנציונל הסוציאליסטי.
נמנה בין מייסדי מרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל, היה אחראי על הפיכת בית ליסין ממועדון לתיאטרון ועל פתיחת אתר המרחצאות חמת גדר.
פסה נולד ב-19 בנובמבר 1929, בעיירה שרפץ' שבפולין, למרים בלה לבית גוֹנְשֶר, ושמואל פסה.
אביו היה חייט ועבד בחנות של מעילי פרווה.
הוריו קראו לו נוּשֶן (נחום – ביידיש, על שם אבי סבו מצד אביו) הֶרְשָלֵי (צבי – ביידיש, על שם סבו מצד אמו).
בשנת 1936, עם תחילתו של האיום הגרמני, החליטו הוריו של נחום לעזוב את פולין.
ההחלטה התקבלה לאחר שפולני זרק אבן על אביו בעת שיצא מעבודתו הביתה.
שמואל פנה למשטרה המקומית, אבל השוטר נזף בו בזלזול ואמר: "תגיד תודה שאתה חי בכלל".
שמואל החליט לנסוע לברזיל לחפש עבודה חדשה ולהכין את השטח לבואה של המשפחה.
ברזיל נבחרה משום שקל היה להשיג אליה אשרת כניסה ורישיון עבודה למהגרים.
בסוף שנת 1938, כאשר נחום היה בגיל 9, היגרה משפחתו לברזיל.
בברזיל השתקעה משפחתו של נחום בעיר סאו פאולו, בשכונת "בּוֹן רֶטִירוֹ".
היו בשכונה הזו בעיקר יהודים, איטלקים וליטואנים (מהגרים מלטביה).
רבים מהליטואנים היו אנטישמים, ולא פעם התעוררו חיכוכים ומריבות בינם לבין היהודים.
הוריו של נחום אומנם לא היו דתיים, אבל הם קיימו את המסורת היהודית.
בבית דיברו יידיש – בין ההורים, ופורטוגזית – עם הילדים.
אחת החוויות שהשפיעו על התבגרותו של נחום הייתה תקרית עם מורה אנטישמי להיסטוריה – בתקופת הגימנסיה.
לימים, כתב על כך סיפור בשם: "הקוף הקטן והשאלה היהודית".
הייתה זו התקופה שלאחר השואה והקמת מדינת ישראל.
לנחום הייתה תחושת שייכות עמוקה לעם היהודי.
תחילה הוא הקים מועדון חברתי-תרבותי של צעירים יהודים בסאו פאולו, בשם "מועדון תל אביב".
מאוחר יותר ניסה להתחבר לתנועת הנוער של בית"ר – אבל הבין שהדרך לא מתאימה לו.
ואז, בסוף שנות ה-40 הצטרף לתנועת הנוער החלוצית דרור, שלימים שנתה את שמה להבונים דרור.
הוא התקבל ללימודי רפואה בסאו פאולו.
הוא ניחן בכושר ניתוח ומחשבה מבריקה, והצליח, למרות היותו מהגר, להכלל בין ארבעת המצטיינים מכל המועמדים באותו שנתון.
אלא שבתום שנה אחת של לימודים - שינתה הדרך הציונית את תוכניותיו.
"דרור" הייתה תנועה ציונית סוציאליסטית, ששילבה בין ערכים לאומיים-ציוניים לבין ערכים חברתיים-סוציאליסטיים: שיתוף ושוויון, ביטול הפערים החברתיים בין אנשים וכו'.
זאת הייתה קבוצה אוונגרדית, מובילה, אקטיביסטית, שחושבת ועושה.
באותה תקופה התחזקו ב"דרור" הקולות הקוראים לעשייה אמיתית, והוחלט שיש לעזוב את ברזיל ואת האוניברסיטאות ולעלות לישראל – לבנות קיבוץ.
החלטה נפלה ב-1 במאי 1950, בסמינר בלאפה.
חברי התנועה החליטו: "חייבים ללכת עד הסוף עם הערכים והאמונה שלנו".
האידאולוגיה הייתה, שצריך לחזור לעבודה פיזית – כדי להתכונן לעליה לארץ, ונחום נשלח לעבוד כעוזר בנאי באתר בנייה.
עזיבת האוניברסיטה, וההכנות לעלייה לישראל – גרמו למשבר חמור עם הוריו.
אביו אפילו איים כי ילך לדבר עם דוד בן-גוריון עצמו, כדי שיתערב בהחלטה.
אבל נחום לא היה מוכן לשמוע דבר.
הוא עזב את הבית ועבר לגור בקומונה (דירה משותפת למספר חברים בתנועה).
השבר עם הוריו – היה כה עמוק, שנדרשו יותר מעשר שנים לבנות את הגשרים מחדש.
העבודה בבניין הייתה קשה מאוד.
הן בהיבט הפיזי (אדם בן 20 שאף פעם לא עבד בבניין) והן בהיבט החברתי (יהודי מבית אמיד, בתוך קבוצה של פועלי בניין עניים ופשוטים שבאו מצפון ברזיל הענייה).
פסה ממש לא השתלב במקום.
הפועלים חשדו בו שנשלח על ידי המשטרה החשאית או הבוס, כדי לרגל אחריהם, והיו מטילים עליו עבודות קשות (סחיבת שקי מלט) ונמנעים מלדבר בנוכחותו.
כדי להתריע על הגעתו השתמשו ב"סיסמה": "יש פר על פסי הרכבת " – ומיד, כולם הקפידו להתנהג יפה ולפי הנהלים.
פסה לא החזיק מעמד הרבה זמן.
הוא היה מגיע כל ערב לקומונה מותש לחלוטין וישר הולך לישון.
אפילו לפעילויות בתנועה לא היה לו כוח.
לבסוף, כדי לאפשר לו להיות פעיל יותר בתנועה - הוחלט לשלוח אותו לבית ספר טכני – ללמוד מסגרות.
שם הוא למד ועבד חצי יום, ובשאר הזמן היה פעיל בתנועה.
בהמשך, כחלק מההכנות לעלייה לישראל ולעבודה בחקלאות, נשלחו חברי התנועה ל"הכשרה" בברזיל.
ההכשרה נעשתה בחווה, בה חיו הצעירים של התנועה במתכונת של קיבוץ.
כל שנה היו מארגנים גרעין (כמה עשרות חברים) שהיה שוהה חצי שנה בחווה ואז עולה יחד ליישב קיבוץ בישראל.
פסה עלה בגרעין ה-4 של התנועה.
בשלב מסוים, כשפסה עוד היה ב"הכשרה", יצא אחד מהמנהיגים של המגמה הסוציאליסטית בתנועה בברזיל בהצהרה מפתיעה.
הוא טען כי תנועת "דרור" צריכה להתמקד בפן הסוציאליסטי (חברתי) בתוך ברזיל, ועליה לנטוש את הפעילות הציונית (לאומית) שלה.
הוא קרא לחברי התנועה שלא לעלות לישראל.
נחום היה זה שהוביל את העימות מולו.
הוא עזב את ההכשרה, ופעל בנמרצות כדי לשכנע את אלפי הצעירים שהשתייכו לתנועה, להמשיך במסלול הציוני-חלוצי.
הוא הנהיג את המחנה הציוני בתנועה – וידו הייתה על העליונה.
הצלחת המאבק שלו הייתה התשתית לעלייתם של אלפי צעירים יהודים מברזיל לישראל באותן שנים.
בהמשך הוא נבחר להיות ראש תנועת דרור בברזיל - תפקיד בו שירת במשך שנתיים.
לפני העלייה לארץ – התחתן נחום עם שרה, ויחד עלו לישראל בשנת 1953.
הוריו, שסירבו לבוא להיפרד ממנו בתחילה, נעתרו להפצרות הדוד, ובאו לומר שלום – בנמל בריו.
היה להם מאוד קשה להפסיד את הבן היחיד, ה"רופא לעתיד", שוויתר על הכל ועלה לארץ ישראל.
שנים ראשונות בישראל - הקיבוץ
בחיפה חיכו לאנשי הגרעין נציגים מקיבוץ היעד: ברור חיל, שהסיעו אותם לביתם החדש.
זמן קצר לאחר העלייה ארצה, נשלחו הצעירים לעבור הכשרה נוספת בקיבוץ דברת.
היו לו שתי פרדות גדולות ומריצה.
זה היה קיבוץ של יהודים שעלו מגרמניה ותפקיד העגלון היה לעשות את עבודות החצר: חלוקת מספוא לבעלי החיים, ריפוד המכלאות בקש ועוד.
באותה תקופה פסה רזה ב-30 ק"ג.
גם הייתה עבודה קשה, וגם הייתה תקופה של "צנע" בארץ.
בתקופת ההכשרה בדברת, נולדה בתו הבכורה של פסה: דלית.
לאחר חודשיים בדברת, נשלח פסה לאולפן עולים בירושלים, שם למד עברית במשך חודש.
ברור חיל היה באותה תקופה יישוב סְפָר, ולכן השמירה בקיבוץ נחשבה כחלק מהשירות הצבאי.
במסגרת זו גויס פסה לקורס מ"כים.
הוא נבחר כחניך מצטיין, כיוון שהצליח להרשים את מפקדו בהשקעת המאמץ וכושר ההתמדה שגילה.
בתחילת דרכו בקיבוץ, עבד פסה ברפת.
בהמשך שלח אותו הקיבוץ לקורס "כלכלה חקלאית וריכוז משק", ובסיומו שימש כמרכז משק בקיבוץ במשך יותר מ-5 שנים.
במהלך אותן שנים נולדו ילדיו הלה ועוזי.
בשנות ה-60 יצא פסה ללימודים אקדמיים.
הוא למד כלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים.
את אשתו השנייה, רוזה, פגש פסה בקיבוץ, וכאשר יצאה אף היא ללימודים בירושלים – התהדק הקשר סופית.
שנתיים אחרי כן נולדה בתם – מיכל, ושנה וחצי מאוחר יותר – נעמי.
ב-1968 הגיעו הוריו של פסה לביקור בישראל.
בסופו של דבר, הם השלימו עם דרכו הציונית של בנם, ובאו לחדש איתו את הקשר.
במהלך התקופה שפסה למד בירושלים – נקלע המפעל של הקיבוץ, "דקו" (מפעל לייבוש ירקות), לקשיים כלכליים.
נציגי הקיבוץ באו לירושלים, לשכנע את פסה לבוא להציל את המצב ולהבריא את המפעל.
פסה הסכים לקבל על עצמו את הניהול המורכב.
אבל בתנאי שיוכל להמשיך ולסיים את לימודי התואר השני שלו.
הקיבוץ הסכים, ופסה ניהל בהצלחה רבה את דקו במשך כ-7 שנים.
אחרי דקו ניהל פסה את חברת "ייצור ופיתוח" – שהייתה בבעלות התנועה הקיבוצית, הסוכנות היהודית וההסתדרות.
החברה עסקה בפיתוח חקלאי בקיבוצים וביישובים שונים בעולם.
בין הפרויקטים הגדולים בהם עסק: שיקומה וחידושה של חמת גדר והקמתה של חווה ענקית לגידול כותנה באתיופיה.
האוריינטציה המקצועית של פסה הייתה של משק וכלכלה, אבל תמיד הוא היה גם פעיל פוליטית: חבר במזכירות התנועה הקיבוצית, פעיל במפלגת העבודה ונציג התנועה הקיבוצית בהסתדרות העובדים הכללית.
בשנת 1977 הוא נבחר לוועדה המרכזת של ההסתדרות והתמסר לחיים הפוליטיים באופן מלא.
ההסתדרות באותם ימים הייתה כוח מאוד חזק ומשמעותי בישראל.
פסה היה אחראי על התיקים של תרבות חינוך וספורט – במשך עשר שנים.
הוא פעל להקמת רשת של בתי תרבות ותיאטראות מקומיים, באזורים שונים בארץ.
בהם הפיכתו של מועדון מקומי למרכז תיאטרון בשם בית ליסין בתל אביב.
הוא יזם והקים מערכת של תוכניות מיוחדות, במסגרת מועצות הפועלים, להשכלת מבוגרים ולמידה מהבית.
הוא פעל לקידום אגודת הספורט "הפועל", ארגן הפגנות גדולות (בהן הפגנות אחד במאי הגדולות ביותר בהיסטוריה של ישראל) ועוד.
באותה תקופה היה פעיל גם באינטרנציונל לחינוך מבוגרים - ועדה בינלאומית שעסקה בקידום הנושא.
במשך מספר שנים אף נבחר לסגן הנשיא של האינטרנציונל, והוביל החלטה להעביר את מזכירות האינטרנציונל לישראל – דבר שהיה חסר תקדים והביא הרבה כבוד לישראל.
בשנת 1981 יצא לאור בהוצאת עם עובד ספרו האידאולוגי של פסה "המשבר הבונה".
הספר עוסק בהצגת הרעיון שהחברה הישראלית נתונה בתהליכי גיבוש והתפתחות שניתן לכוון אותם בהתאם לחזונה המתחדש של הציונות הסוציאליסטית.
פסה היה נציג התנועה הקיבוצית בהסתדרות, ונציג ההסתדרות בתנועה הקיבוצית.
החיבור בין שני הגופים הללו לא היה חיבור טבעי - ההסתדרות (שכירים) - התנועה הקיבוצית (עצמאיים).
פסה יצר ערוצי תקשורת ובנה "גשרים" בין שתי המערכות החשובות והמשפיעות הללו, בראשית דרכה של המדינה.
בסוף 1987 עזב נחום את הקיבוץ בעקבות משבר חברתי עמוק.
זאת לא הייתה החלטה קלה עבורו.
לעזוב מקום אשר היה שותף בהקמתו ובנייתו, מקום שהיווה חלק כה מהותי מהתפיסה האידאולוגית שלו.
ועל אחת כמה וכמה, שלא היה קל לעשות שינוי כזה בגיל 58. אבל מבחינתו של פסה הקיבוץ כבר לא היה מה שהיה: האווירה החברתית השסועה, המתיחויות בין החברים ואופן ההתנהלות של הקבוצה החדשה שהובילה את הקיבוץ לא היו לרוחו, והוא החליט לצאת לדרך חדשה.
פסה ומשפחתו עברו להתגורר בדירה שכורה ברמת גן, במשך שנה, ומשם לנס ציונה – שם חיו עד קיץ 2007.
העזיבה את הקיבוץ סימלה גם את סיומו של החלק הפוליטי בחייו של פסה.
הוא עזב את הוועדה המרכזת של ההסתדרות ועבר לנהל חברות עסקיות.
תחילה מונה למנכ"ל של חברת יכין-חק"ל, חברה חקלאית-תעשייתית.
לאחר כחצי שנה, פנה אליו מזכ"ל ההסתדרות ישראל קיסר, וביקש ממנו לבוא ול"הציל" את קופת חולים הכללית, שהייתה שייכת להסתדרות, ונמצאה במשבר כלכלי קשה ביותר.
פסה קיבל על עצמו את המשימה המאתגרת – וב-1988 מונה למנכ"ל קופת חולים הכללית.
הוא ניהל את הקופה במשך 5 שנים, במהלכן עשה מהפכות רבות, וצמצם משמעותית את ההפסדים של הקופה.
הגברת התפיסה של המטופלים כלקוחות.
קיצור משמעותי של התורים בהמתנה לניתוחים
קידום תהליך המחשוב של קופת חולים
הקמת מרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל, בית החולים הגדול ביותר בארץ לילדים
בשנת 1992 – הובילו מספר שרי ממשלה (בהם אהוד אולמרט וחיים רמון), יחד עם ראש הממשלה יצחק רבין מהלך של הוצאת קופת חולים מההסתדרות, וחקיקת חוק ביטוח בריאות ממלכתי.
הוא האמין שפעולתם נובעת משיקולים פוליטיים: מהרצון להחליש את ההסתדרות ולנטרל אותה מנכסיה.
פסה טען שבמצב החדש - לא יהיה מי שילחם למען האינטרס של הלקוחות ומערכת הבריאות.
בסופו של דבר נחקק חוק ביטוח בריאות ממלכתי, ובתנאים החדשים – פסה כבר לא רצה להמשיך לנהל את הקופה.
הוא מונה להיות נציג ההסתדרות באינטרנציונל של האיגודים המקצועיים בבריסל שבבלגיה, ומילא את השליחות הזו במשך קרוב לשלוש שנים.
ביולי 2007 עבר להתגורר בגדרה עם אשתו רוזה, ושם נפטר ב-3 בינואר 2009, והוא בן 79 שנים.
נחום קידר (28 ביולי 1920 – 14 באפריל 2015) היה פרופסור לחקלאות באוניברסיטה העברית בירושלים, מומחה לפיתוח ולטיפוח זני עגבניות.
קידר נולד בשם נוֹרְבֶרְט קָמֶרְמָן בשנת 1920 בווינה בירת אוסטריה.
בצעירותו היה חבר בתנועת "מכבי הצעיר", ומטעמה נשלח ב-1938 (שנת האנשלוס) ללימודי חקלאות בדנמרק.
תוכניותיו לעלות לארץ ישראל נדחו עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939. עם כיבוש דנמרק על ידי גרמניה הנאצית בשנת 1943 הפליג קידר עם מספר חברים באופן בלתי חוקי לחופי שוודיה.
הוא המשיך בלימודי החקלאות באוניברסיטת לונד ואוניברסיטת אופסלה.
בשנת 1947 סיים את לימודיו, אך שהותו בשוודיה נמשכה בתמיכת "החלוץ" לשם העשרת ידיעותיו במחלות צמחים ובגידול ירקות.
בשנת 1950 עלה לישראל והצטרף למחלקת הגנטיקה של מכון ויצמן למדע, בה עסק בטיפוח זני ירקות.
במקביל המשיך בלימודי חקלאות במסגרת האוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1958 סיים את לימודי הדוקטורט, עם דיסרטציה שכותרתה "חסינות זני תפוחי-האדמה בפני כמשון".
בתום לימודיו הצטרף כחבר סגל לפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית (1959–1988), כמדריך, מרצה, מרצה בכיר (1963), פרופסור חבר (1969) ופרופסור מן המניין (1976).
בשנים 1983–1986 עמד בראש המחלקה לגידולי שדה וירקות.
לאורך השנים שימש כחוקר אורח גם באוניברסיטת אילינוי (1958-59), אוניברסיטת ואחנינחן (Wageningen) (1965, 1974-75), אוניברסיטת קליפורניה בדייוויס (1977-78) ואוניברסיטת פלורידה (1984-85).
בשנת 1988 פרש כפרופסור אמריטוס.
לאורך השנים נשלח קידר על ידי משרד החוץ לסיוע בגידול ירקות במדינות מתפתחות, ובעקבות התנסויות אלו החל בחקר חיי המדף של ירקות.
עבודתו זו הביאה לפיתוח זני בצל חדשים ופיתוח זן עגבניות שניתנות לקטיפה ואחסון טרם הבשלתן.
עבודתו בגנטיקה של ירקות הובילה להמשך העיסוק בשיפור איכותן של עגבניות ולפיתוח עגבניות השרי; עבודה זו נעשתה על ידי צוות פיתוח שהקים בפקולטה והיוותה הצלחה מחקרית ומסחרית, לאורה המשיך הצוות בבחינת טיפוח זנים בעלי עמידות למחלות ועגבניות בעלות טעם משופר.
זרעי העגבניות שפיתח מיוצרים בישראל בלבד ומהווים ענף ייצוא חשוב.
בשנת 2005 ייסד צוות מחקר עגבניות בפקולטה בשם BON-TOM.
חלק מפיתוחיו הם פטנטים הרשומים על שמו.
לצד עבודתו המחקרית החזיק קידר בתפקידים שונים נוספים: חבר ועדת ההיגוי לגידול ירקות במשרד החקלאות (1966–1988), יועץ למחלקה לשיתוף פעולה בינלאומי של משרד החוץ (1970–1980), סגן נשיא הקונגרס העולמי להורטיקולטורה (1970), יועץ לממשלת ונצואלה בנושא גידול ירקות (1974), וכן יו"ר של תוכניות מחקר בינלאומיות לפיתוח זני ירקות.
קידר נפטר ב-2015, בגיל 94. הניח את אשתו, קטי קידר, שני ילדים, אורנית ואלון, ונכדים.
נקבר בבית העלמין מנוחה נכונה בקריית טבעון.
1983 – פרס האגודה לעיבוד מזון בארצות הברית (NFPA) על מאמר מחקר מצטיין (עם אהוד קופליוביץ')
1986 – פרס קפלן על פיתוח עגבניות בעלות חיי מדף ארוכים לייצוא (עם צוות הטיפוח)
1994 – פרס קיי לפיתוחים חדשניים מהאוניברסיטה העברית, ירושלים (עם פרופ' חיים רבינוביץ)
2002 – פרס רוטשילד בחקלאות (עם פרופ' חיים רבינוביץ)
2006 – פרס ישראל בחקר החקלאות
הרב נחום פרצוביץ (כ"ח באדר תרפ"ג, מרץ 1923 – י"ח בחשוון תשמ"ז, 20 בנובמבר 1986) היה ראש ישיבת מיר בירושלים.
נולד בטרוק לחיה קישא ולרבי אריה צבי פרצוביץ, שהיה נכדו של הרב שלמה הכהן מווילנה, בעל ה"חשק שלמה".
למד תורה מפי רבותיו רבי ברוך בער לייבוביץ ורבי אלחנן וסרמן.
בתקופת השואה שהה יחד עם תלמידי ישיבת מיר בשאנגחאי שבסין.
היה מכונה בישיבה "נחום טרוקר" על שם מקום לידתו.
בשנת תשי"א נישא לעטל בת הרב חיים שמואלביץ ראש ישיבת מיר.
משנת תשכ"ה החל לכהן כראש ישיבת מיר.
במשך השנים העמיד תלמידים רבים, מהם רבנים וראשי ישיבות בארץ ובעולם.
בשנותיו האחרונות התרופף מצבו הבריאותי, אך למרות זאת מסר את שיעוריו מדי יום ביומו.
נפטר בי"ח בחשוון תשמ"ז (1986) ונטמן בחלקת הרבנים בהר המנוחות.
ספריו יצאו לאור לאחר פטירתו בשם "חידושי רבי נחום" ו"שיעורי רבי נחום".
דרך לימודו מתאפיינת בדקדוק בפשט המילים המופיעות בתלמוד ובראשונים.
הספר חידושי ר' נחום נערך מתוך סרטי ההקלטה של שיעוריו היומיים.
הספר נדפס עוד לפני סדרת הספרים המקבילה "שיעורי רבי נחום", מכיוון שהרב פרצוביץ עצמו ייחס חשיבות מיוחדת לשיעוריו היומיים וסבר שהם העיקר.
גדולי תלמידיו הגיהו את הספר, ובראשם הרב בערל אייזנשטיין, שכיהן כראש .
במקומות שלא היו סרטי הקלטה נערך הספר על פי כתבי תלמידים שנחשבים מדויקים.
בספר צועד הרב פרצוביץ' לפי שיטת בריסק, ומסביר את הגמרא לאור לשונה ולשון הראשונים, כשהוא משתדל לא להוסיף פרשנות עצמאית.
הוא מצטט בספר רבות מדברי רבותיו רבי ברוך בר לייבוביץ ורבי אלחנן וסרמן, וכן חותנו רבי חיים שמואלביץ.
בחידושים על מסכת בבא בתרא הוא ממעיט מלהביא מדבריו של רבי ברוך בער.
סדרת הספרים נדפסה על מסכתות יבמות, גיטין, בבא קמא, בבא מציעא ובבא בתרא.
עוד נדפסה הסדרה "שיעורי רבי נחום", המבוססת על השיעורים הכלליים שנתן על מסכתות בבא מציעא, בבא בתרא, גיטין ויבמות, בעריכת תלמידו הרב אליעזר צבי סילבר.
ב"ישורון" כרך כ"ב (ניסן תש"ע) נדפס קונטרס "חזון נחום", הכולל משיעוריו ודברי הספד עליו.
בשנת תשע"ה יצא לאור על ידי נכדו הרב מאיר שולביץ הספר "בנין נחום" מתורתו ולזכרו.
בנו הרב צבי, מראשי ישיבת מיר ברכפלד
בנו הרב רפאל, ראש כולל מיר בביתר עילית ומחבר הספר "מנחת רפאל" על מסכת בבא מציעא ומסכת סוכה
חתנו הרב חיים מנדל ברודסקי, ראש ישיבה בטורונטו
חתנו הרב יצחק הלמן, ר"מ בישיבת מיר
חתנו הרב אשר אריאלי, ר"מ בישיבת מיר
הרב דב ברל אייזנשטיין, ראש ישיבת קריית מלך לשעבר, מעורכי ספריו "חידושי רבי נחום"
הרב משה הבלין, רב העיר קריית גת וראש ישיבת תומכי תמימים במקום.
הרב עזריאל לוי, עורכו הראשי של ש"ס עוז והדר
הרב אביגדר נבנצל, רב הרובע היהודי
הרב אליהו ברוך פינקל, מראשי ישיבת מיר לשעבר.
הרב חיים קמיל, ראש ישיבת אופקים לשעבר.
הרב שמואל יעקב בורנשטיין ראש ישיבת חברון גאולה וישיבת קריית מלך לשעבר.
הרב יונה רכניצר, ראש ישיבת טשרנוביל
הרב שבתי רפפורט, ראש המכון הגבוה לתורה באוניברסיטת בר-אילן
הרב אליעזר צבי סילבר ראש ישיבת דרך חכמה ומחבר סדרת הספרים דרך אליעזר ועורך שיעורי ר' נחום
הרב אברהם אוירבך, ראש ישיבת קרלין
הרב אפרים צוקרברג, ראש ישיבת תפארת צבי
הרב נחום נריה (נולד בב' בחשוון תש"ב, 23 באוקטובר 1941) הוא ראש ישיבת "תורה בציון" בשכונת רמות בירושלים, ומייסד ארגון "משואה".
בנו של הרב משה צבי נריה.
שימש בעבר כסמכות הרוחנית של מכון "צורבא מרבנן" בירושלים, וחבר הוועדה של קרן אחד לאחד שהקים בנו.
נולד בכפר הרא"ה לרחל ולרב משה צבי נריה, ששנתיים קודם לכן הקים את ישיבת כפר הרא"ה.
למד בישיבת כפר הרוא"ה, בישיבת קול תורה ובישיבת פוניבז'.
בשנת תשכ"ה נישא לרבקה, בת הרב יצחק אפשטיין, אב"ד בתל אביב.
לאחר נישואיו למד בכולל פוניבז' ובכולל להוראה "שבט מיהודה" בתל אביב.
הוסמך לרבנות על ידי ראש הכולל, הרב אפרים בורודיאנסקי.
התגייס לצה"ל, ובמילואים שימש כרב צבאי.
בסוף שנות ה-60 התמנה לר"מ בישיבת הכותל.
באמצע שנות ה-70 נסע עם משפחתו לשליחות חינוכית במדינות דרום ומרכז אמריקה.
הקים את ישיבת "בני דוד" בארגנטינה והיה רב קהילה במקסיקו סיטי.
כמו כן ייסד ועמד בראש ארגון "משואה", לחיזוק הזהות היהודית בקרב צעירים יהודים יוצאי דרום אמריקה.
בתחילת שנות האלפיים שימש כראש הגרעין התורני באשקלון.
בשנת 2007 ייסד את בית המדרש "תורה בציון" – ישיבה לישראלים ובני חו"ל דוברי אנגלית וספרדית, בדרגות שונות של זהות יהודית ורמה דתית.
הרב נריה הוא ראש הישיבה, ועל צוות הר"מים נמנה בנו הרב יצחק, שהצטרף ב-2008 אל ראשות הישיבה.
בשנת 2009 היה בין המועמדים שהתמודדו בפורום המקדים שבחר את מועמד הציונות הדתית לרבנות העיר ירושלים, אך פרש לפני קיום ההצבעה.
בשנת 2011 קיבל בכנס ירושלים את "פרס ירושלים" על פעילותו ל"קירוב רחוקים".
עסק בעריכת כתבי אביו, וערך את ספרו "נר למאור" על סדר פרשיות השבוע וכתבים נוספים.
נשוי לרבקה (לבית אפשטין) ומתגורר בשכונת טלביה בירושלים, אב לשבעה ילדים.
נחום קורקידי (בר-נס) (1899 – 19 במאי 1979) היה רופא ישראלי ודמות ירושלמית נודעת בזמנו.
קורקידי נולד בשכונת נווה צדק לנסים קורקידי שהיה ממייסדי שכונת אחוזת בית.
למד רפואה בביירות וסיים את לימודיו ב-1924. הוא דחה הצעה לעבוד במושבות הצרפתיות באפריקה ובחר לחזור לתל אביב.
לאחר שלא הצליח להתקבל לעבודה בבית החולים הדסה בתל אביב, עבר עם משפחתו ב-1925 לירושלים והחל לעבוד כרופא משפחה וכרופא בבית החולים משגב לדך ששכן אז בעיר העתיקה.
הודות לשליטתו בערבית היה מקובל על הערבים רבים מכפרי הסביבה: אבו גוש, ליפתא, עין כרם, בית צפאפה ומלחה.
הם כינו אותו ה"טביב" (רופא).
הם היו באים לביתו ברחוב יפו 84 ומזמינים אותו לביקור חולים בכפריהם.
בפרוץ מאורעות תרפ"ט בירושלים היה ד"ר קורקידי בבית החולים וטיפל בפצועים.
ב-24 באוגוסט 1929 בשעה שעסק בשליפת כדור מאחד הפצועים, הבחין בערבי בחוץ המכוון אליו רובה.
הוא קפא במקומו כשסכין המנתחים בידיו.
הכדור הראשון שנורה לעברו פגע בשוקו הימנית, שבר את העצם וגרם לנזק רב לרקמות.
הכדור השני שרט את ראשו ונתקע בקיר.
עובדי בית החולים חשו אליו והחלו מיד לטפל בו.
הוא הובל תחת משמר של שוטרים בריטיים לבית החולים מאיר רוטשילד ברחוב הנביאים, הוכנס מיד לחדר ניתוח, נותח וגובס.
לאחר תקופת-מה הועבר לבית החולים שערי צדק ששכן ברחוב יפו סמוך לביתו.
מצב הרגל היה בכי רע ומנהל המחלקה הכירורגית ד"ר גרשון גרי (שטיפל בשעתו ביוסף טרומפלדור) הציע לקטוע את הרגל.
ד"ר קורקידי סירב ואמר שהוא מוכן למות מאשר להישאר קטוע רגל.
לאחר חצי שנה ומספר ניתוחים שוחרר ד"ר קורקידי לביתו כשעדיין אינו מסוגל לדרוך על רגלו הפגועה.
הוא לא היה יכול להמשיך לעבוד והגיע עד לפת לחם תוך שהוא נאלץ ללוות כספים מחבריו הרבים בעיר.
לבסוף, קנה חמור קפריסאי, שכר ערבי שיטפל בחמור, יסדר את האוכף ויוביל אותם לבית החולים בעיר העתיקה ולביקורי בית בסמטאות העיר העתיקה והחדשה (רופא נודד).
במשך ארבע שנים רכב קורקידי על החמור והפך לחלק מהנוף הירושלמי כפי שהיה ד"ר חיים חיסין הרוכב על חמורו לחלק בלתי נפרד מהנוף של תל אביב הקטנה.
בשנת 1933 נסע קורקידי לפריז, שם השתלם וקיבל דיפלומה ברפואת ילדים ובאותה שנה עבר ניתוח שאפשר לאחר שנים רבות את איחוי העצמות ברגלו.
בשנת 1934 חזר למשגב לדך ופתח שם מרפאת ילדים ושנתיים לאחר מכן פתח מחלקת ילדים ובה 11 מיטות.
הוא עבד בבית החולים עד לכיבושו והריסתו במלחמת העצמאות.
לאחר מכן היה הרופא של גימנסיה כרמיה של אליאנס ומנהל רפואי של בית הזקנים הכללי בירושלים.
לאחר הכרזת מדינת ישראל, עִברת קורקידי את שמו ל"בר-נס" (על שם אביו נסים), אך בעבור ירושלמים רבים היה ונשאר "קורקידי".
בשנת 1974 קבל מידי טדי קולק והנשיא אפרים קציר את התואר "יקיר ירושלים".
קורקידי היה רופא משפחתו של יצחק נבון והוא מוזכר במחזה בוסתן ספרדי.
בתוכנית "חיים שכאלה" על יצחק נבון, הוא הוזמן ותוך השיחה עם נבון הוכנס לאולפן חמור.
קורקידי מופיע גם בספרו של מאיר שלו, עשו.
ד"ר קורקידי (בר-נס) נשא את לאה, מוזיקאית, פזמונאית ומורה למוזיקה.
ילדיהם הם: אמנון, אביתר וגדעון.
אמנון בר-נס חיבר את הספר ספר "תולדות העיתונות העברית בארץ ישראל" ולימד עברית באוניברסיטה האמריקאית בקהיר.
נחום דוד צֶמַח Цемах; 1887 – ספטמבר 1939) היה מורה לעברית, שחקן ובמאי תיאטרון יהודי-רוסי, ממקימי התיאטרון העברי הראשון "הבימה" בשנת 1917 ואחד משחקניו הראשונים של תיאטרון הבימה במוסקבה.
צמח נולד ברוגוז'ניצי (ליד ביאליסטוק) ברוסיה הלבנה, בנם של אליעזר וחיה זיסל צמח.
בשנת 1909 ייסד את "הבימה ביאליסטוק" כלהקת תיאטרון המופיעה בעברית, אולם לאחר שהשלטונות אסרו הצגות בעברית, נאלצה הלהקה לנדוד.
בשנת 1913 לקח צמח את הלהקה להופיע בפני הקונגרס הציוני ה-11 בווינה, אולם לא זכה מהם לתמיכה כספית שביקש.
בשנת 1914 ניסה להפעיל את להקתו בוורשה, לאחר שכרת ברית עם מנחם גנסין ופנה עמו יחד תחילה לחנה רובינא, שהצטרפה להחלטה, אך רק בשנת 1917 פעלו למימוש החלטתם.
את פעילותם בוורשה קטע פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בשל כך נסע למוסקבה, שם הצליח לקיים את להקתו, הוא החליט לגייס את תמיכתו של הרב יעקב מזא"ה ולשחק בשפה העברית, כשארץ ישראל היא היעד.
צמח נפגש עם הבמאי והמורה הרוסי המפורסם קונסטנטין סטניסלבסקי וביקש את סיועו בהקמת התיאטרון.
סטניסלבסקי הסכים להפוך את "הבימה" לסטודיו של התיאטרון האמנותי של מוסקבה והעמיד לרשותו את אחד מתלמידיו הטובים ביותר, הבמאי הארמני יבגני וכטנגוב, כדי שישמש מדריך אמנותי לקבוצת הצעירים העבריים.
על הרישיון להקמת התיאטרון חתום השר לענייני לאומים בברית המועצות דאז, יוסיף סטלין.
פעילותו של צמח הייתה חלוצית, שכן התיאטרונים העבריים שפעלו לפני כן בארץ ישראל וברחבי הגולה לא התנהלו בצורה מקצועית, הוא דאג לתרומות, למחזות ולבמאים בשמונה שנותיה הראשונות של הבימה, בהם הציגה ארבעה מחזות שעסקו בתולדות היהודים, בתרבות היהודית ובשפה העברית.
בתיאטרון מנחם גנסין היה המזכיר ויד ימינו, דוד ורדי, בוגר הגימנסיה העברית הרצליה, לימד את חברי הלהקה עברית.
בשנת 1923 החליט הקונגרס ה-12 של המפלגה הקומוניסטית להשתמש בתיאטרון כאמצעי תעמולה קומוניסטית.
בעקבות הצרת חופש היצירה והתגברות האנטישמיות נאסרה פעילות ציונית ברוסיה והתיאטרון החליט לצאת לסיבוב הופעות באירופה וארצות הברית החל מינואר 1926 במשך שנה.
תחילה באירופה : לטביה, ליטא, פולין, אוסטריה, צרפת וגרמניה שם זכו להצלחה קופתית (למעט צרפת), ובדצמבר של אותה השנה הגיעו לארצות הברית והופיעו בחופה המזרחי, אך על אף הביקורות החיוביות לה זכו, לא זכו בהצלחה כספית, ודרישתו של צמח להיות מנהל יחיד עוררה מריבות ומרד בקרב השחקנים.
ביוני 1927 התפצלה הלהקה, מרבית השחקנים שבו לאירופה ומשם עלו לארץ ישראל.
צמח נותר עם קבוצה קטנה בארצות הברית, בהם שלושה מבני משפחתו, אשתו - מרים גולדינה, אחותו - שפרה ברקס ואחיו - בנימין צמח.
הוא כשל בניסיון להקים תיאטרון עברי, לאחר זמן מה עזבו אחרוני השחקנים והוא החל לביים הצגות בעברית, יידיש ואנגלית, ועל אף שהכנסתו הייתה מרשימה, ירד מנכסיו בעקבות המשבר הגדול בארצות הברית של שנת 1929.
בשנת 1930 נולד בנו אריאל, ומצבו הכלכלי התדרדר.
הוא הצטרף לאגודה לקידום השפה היידית בלוס אנג'לס, והופיע מטעמה יחד עם אשתו ואחיו במספר אירועים.
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל במטרה לחבור להבימה.
חלק מאנשי הבימה סירבו לקבלו, והוא נשאר בארץ שנתיים נוספות, שבמהלכן הציע להקים תיאטרון לנוער והגיש מועמדות למשרת מנהל השעה העברית שנפתחה ברדיו המנדטורי, אך לא קיבל את שתי העבודות, ולכן עבד כפקיד בחברת הביטוח "הסנה".
באותה התקופה עזבה אותו אשתו.
ביוני 1937 חזר לניו יורק, וכעבור שנתיים, בספטמבר 1939, נפטר בגיל 52, לאחר שהיה חולה במשך כמה שנים, ובחוסר כל.
משנת 1953 מוענק, מקרן שנפתחה על שמו, פרס הבימה למחזה עברי מקורי שהוצג באחד מהתיאטרונים בארץ מקום המדינה, או שנדפס, אך לא הוצג.
ב-2017 לכבוד חגיגות 100 שנה להיווסדותו של התיאטרון הלאומי הבימה יצאה הצגה "צמח" – שיתוף פעולה של הבימה ותיאטרון מלנקי – המספרת את סיפור הקמת התיאטרון הבימה וסיפור יחסיו של נחום צמח עמו.
נחום פינברג (נולד ב-1 במאי 1944) הוא עורך דין ישראלי, המייסד במשרד עורכי הדין נ.
פינברג ושות' ובמשך שנים רבות השותף הבכיר בו.
פינברג נולד בירושלים ולמד בתיכון אליאנס בתל אביב.
שירת בצה"ל כמש"ק חינוך ושנים רבות בפרקליטות הצבאית וסיים בדרגת סרן.
למד בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים והתמחה במשפטים אצל עורך הדין צבי מיתר.
הוסמך כעורך דין בשנת 1971.
ב-1977 הקים משרד עורכי דין המתמחה במשפט העבודה, בשותפות עם מנחם גולדברג, לימים נשיא בית הדין הארצי לעבודה.