tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הנישואים כשלו מסיבות לא ידועות ופחות משנה לאחר מכן הגיעו אביה ואחיה של סקוט כדי לחלצה מבית בעלה בלונדון.
האב לא הסכים להעביר כסף לבתו הגרושה וגם אסר על אליזבת ואחיה לעזור לה.
סקוט חזרה לברברה מונטגיו בבאת'.
הן הקימו מחדש משק בית צנוע ועסקו בפעילות צדקה ועזרה לעניים.
ב-1762 היא פרסמה את הנובלה ""תיאור של מילניום הול וסביבתו", שבמרכזו קומונה שמנוהלת על ידי נשים המקדישות את חייהן להשכלה, יצירה ועזרה לעניים.
הנובלה הציגה באור חיובי את הערכים הפמיניסטיים של נשות מעגל הבלוסטוקינג, אך קוראים זיהו בנובלה גם ביקורת מרומזת על מונטגיו, בדמותה של ליידי ברמפטון המודעת מדי לענייני מעמד ולנימוסי החברה הגבוהה.
עם זאת, מונטגיו עודדה את סקוט להמשיך בכתיבה.
בהמשך הקימה סקוט, יחד עם מספר נשים נוספות, גרסה אמיתית של מילניום הול בבקינגהאמשייר, עם קומונה משותפת ובית ספר לעניים.
מונטגיו תרמה למיזם אדמות, מקנה וצוות שכיר, אך הפרויקט כשל מסיבות פיננסיות ובריאותיות ועקב חילוקי דעות בין הנשים.
לאחר פטירת בעלה העניקה מונטגיו לסקוט קצבה שנתית של 200 ליש"ט.
בשנות ה-50 החלה מונטגיו לארח אנשי חברה ורוח בביתה.
הסלון התחיל במתכונת של "ארוחות בוקר ספרותיות", אך בהמשך היא אירחה מפגשי ערב, שבהם שוחחו המשתתפים על ענייני ספרות, השכלה ופילוסופיה, בדומה לסלונים בפריז.
בסלון השתתפו גם גברים (כגון סמואל ג'ונסון, דייוויד גריק, אדמונד ברק והוראס וולפול) וגם נשים (כגון אליזבת קרטר, פרנסס ברני והסטר ת'רייל), אך הבולטות של הנשים המשכילות משכה במיוחד את תשומת הלב הציבורית.
בסלון לא הוגשו משקאות חריפים ותרבות השיחה הרציונלית היוותה, באופן מודע ומוצהר, תחליף לעיסוקים שבני התקופה החשיבו כראויים לנשים בחברה, כגון משחקי קלפים וסריגה.
יחד עם סלונים אחרים, בבתיהן של אליזבת ווסי ופרנסס בוסקוון, יצרו מפגשים אלה וחליפות המכתבים בין המשתתפים רשת חברתית שקיבלה את הכינוי "מעגל הבלוסטוקינג".
מונטגיו הייתה העשירה מבין חברות המעגל והיא השתמשה בכספה על מנת לממן את המפגשים ולתמוך כספית ביצירה של נשים אחרות.
עובדה זו ורשת הקשרים החברתיים הענפה שיצרה סביבה, זיכו אותה בכינוי "מלכת הבלוסטוקינגס", זאת על אף שהיא לא הייתה המארחת היחידה.
בציור של ריצ'רד סמואל היא מופיעה על כן עם כתר על ראשה.
במחזה "הוויטלינגס: קומדיה מאת אחות מהמסדר" של פרנסס ברני, שהיה סאטירה על חיי החברה הגבוהה בלונדון ובכלל זאת על מעגל הבלוסטוקינג, היא זוהתה כ-Lady Smatter ("גברת פטפוט"), וייתכן שחששה של ברני מזיהוי זה הוביל אותה לגניזת המחזה.
באמצע המאה הידרדרה בריאותה של מונטגיו והיא ביקרה תדיר ב, עיירה שהייתה ידועה במרחצאותיה והייתה מוקד לתיירות עבור אנשים שחיפשו מנוחה והבראה.
בעיירה היא פגשה, בתחילת שנות ה-50, את המשורר, המחבר ושר האוצר של בריטניה .
ליטלטון תמך בחינוך שווה לנשים; הוא כתב למונטגיו מכתבים מלאי הערצה וחנופה ועודד אותה לכתוב ולפרסם בעצמה.
בשנת 1760 הוא פרסם את החיבור "דיאלוגים של המתים" (Dialogues of the Dead) וכלל בו שלושה דיאלוגים שנכתבו על ידי מונטגיו בעילום שם.
כדי שזהותה לא תתגלה, חברה אדמונד ברק העתיק את הדיאלוגים בכתב ידו לפני שהוגשו לפרסום.
הדיאלוג הראשון (מספר 26) הוא דיאלוג בין הרקולס לקדמוס והוא דן במעמד המוסרי של למידה וכתיבה ספרותית.
הרקולס, שמילא שנים עשר מעללי גבורה ועוד בינקותו הביס שני נחשים מפלצתיים שנשלחו להורגו, התקבל כדוגמה לאומץ וגבורה בקרב, בעוד קדמוס ניצח בקרב מול נחש מפלצתי אחד בלבד והביא ליוונים את האלפבית הפיניקי.
הדיאלוג מביא את המידות הטובות שקשורות בשתי הדמויות לקונפליקט:
האפקט הכולל של הדיאלוג הוא הגנה נחרצת על הערכים שמייצג קדמוס - חוכמה, שירה, מידה טובה ותרבות - מפני טענת הבכורה של ערך הגבורה והניצחון הצבאי.
הדיאלוג השני (מספר 27) הוא דיאלוג בין מרקוריוס ל"ליידי מודרנית נאה" ומטרתו היא סאטירה וביקורת על תרבות החברה הגבוהה ובמיוחד על התרבות של נשים אריסטוקרטיות.
מרקוריוס, שליח האלים, מגיע כדי לבשר לאישה על מותה ושעליה לעזוב את העולם הזה ולעבור את הסטיקס.
מייד בתחילת הדיאלוג מודיעה הליידי ל"מר מרקוריוס" שהיא עסוקה.
מרקוריוס עונה ש"קשרי נישואים, חיבה אימהית, ואפילו הדאגה לרווחה של הממלכה או לתהילה של האומה" לא יכולים לפטור איש מלקבל את הזימון למרחבי המוות.
אולם, הליידי עונה שלא אלה הם עיסוקיה: "לא היו לי מחויבויות, אלא כאלה שמתאימות לאישה בדרגתי.
הסתכל על הלִזְבֵּז וראה שמחויבת אני לתיאטרון בימי שני, לנשפים בימי שלישי, לאופרה בשבתות, ולהתכנסויות הקלפים בשאר ימות השבוע; תהיה זו גסות שאין כמוה בעולם לא להופיע לפגישותיי".
מרקוריוס תוהה מדוע היא מחויבת לדברים שכאלה והאישה עונה שהיא הייתה עסוקה מדי כדי לחשוב על כך.
באמצעות הדיאלוג תוקפת מונטגיו את התרבות של נשים בסביבה החברתית שלה היא עצמה השתייכה.
הדיון עם הליידי, שמזוהה כ"גברת מודה" (Mrs.
Modish), מוביל לביקורת התפיסה שאופנה היא ערך בפני עצמו.
הליידי אומרת שעיקר שאיפתה היא להיחשב "בון טון", ביטוי צרפתי שנכנס זמן לא רב לפני כן לשימוש בשפה האנגלית; אך כשמרקוריוס חוקר אותה לגבי פירוש הביטוי, מתברר שהמאפיין העיקרי של הבון טון הוא היותו חסר הגדרה.
על אף שהדיאלוג תוקף את נשות החברה, יש בו גם ביקורת חברתית ברוח הפמיניזם המוקדם של הבלוסטוקינג - ביקורת על הפרקטיקות והתפקידים שמצופים מנשים ושלהם נשים מחונכות ועל כך שאלה לא כוללים מידות טובות, למדנות ושיחה רציונלית.
הדיאלוג מבקש גם להעביר את המסר שלמידות הטובות הפרטיות, שלהן אחראיות נשים במידה רבה, יש תפקיד חשוב ביצירת בסיס מוסרי למדינה ולאומה.
הדיאלוג השלישי (מספר 28) מתקיים בין פלוטרכוס, כארון ומוכר ספרים מודרני.
כמו בדיאלוג הראשון, גם בדיאלוג זה יש ניסיון להגן על הערך של יצירות ספרות ותרבות, אלא שהפעם הקונפליקט הוא בין ערכן המסחרי של יצירות לבין ערכן התרבותי והמוסרי.
מוכר הספרים לא מעוניין לעבור לעולם המתים בגלל רצונו לחזור לעסקיו ובפתח הדיאלוג מבקש כארון מפלוטרכוס שיעזור לשכנעו.
על כך מוכר הספרים משתומם: "האם הגעתי לעולם כה הפוך מעולמי שלי, עד כדי כך שכאן המחברים עליונים על מוכרי הספרים?".
המוכר מאשים את פלוטרכוס עצמו בכישלון שחווה בתחילת דרכו, באומרו שהכרכים של "חיי אישים" שקנה כשלו במכירות.
פלוטרכוס מגן על חיבורו: "מה יכול להיות שימושי יותר לקורא מהשיפוט של אדם חכם לגבי מעשיהם של אנשים גדולים?".
המוכר מצידו משבח את הרומן המודרני כאלטרנטיבה: הכרכים של "חיי אישים" כשלו במכירות, אך הוא לעולם לא היה הופך עשיר ללא "חיי אישים שמעולם לא חיו".
דעתה של מונטגיו על אלטרנטיבה זו ברורה מהפרשנות שהמוכר עצמו נותן להצלחת הרומן כסוגה: "רק בזכות השיפור המודרני באומנות הכתיבה, יכול אדם לקרוא כל חייו ולא ללמוד דבר או להרוויח ידע כלל".
פלוטרכוס מזועזע מהתפיסה לפיה על המחברים לכתוב על פי טעמם של הקוראים.
מסה על הכתבים והעילוי של שייקספיר
במאי 1769 פרסמה מונטגיו, בתחילה בעילום שם, את "מסה על הכתבים והעילוי של שייקספיר, בהשוואה ליוונים ולמשוררים הצרפתים הדרמטיים, עם כמה הערות על מצגי השוא של אדון דה וולטר".
במאה ה-18 היה המוניטין של ויליאם שייקספיר במגמת עלייה, אך יצירותיו עדיין לא התקבלו באופן אוניברסלי כנכס תרבותי ודוגמה לעילוי יצירתי, כפי שהן נתפסות מאז המאה ה-19. במיוחד, חלק מהאינטלקטואלים הצרפתיים הגיבו למחזותיו בזלזול וטענו שהם נחותים ביחס למחזות הקלאסיים ולמחזות הצרפתיים.
וולטר היה אמביוולנטי כלפי היצירות של שייקספיר.
הוא מצא בהן "מאפיינים של הנשגב" אבל סלד מחוסר הסדר של מחזות, השילוב של הטראגי והקומי, ההופעה של דמויות מפוקפקות והאלימות ששולבה במחזות.
המחזות המכונים טרגדיות, הוא טען, הם למעשה "פארסות מפלצתיות".
בשנת 1764 הוא הוציא לאור תרגום של המערכות הראשונה והשנייה וחלק מהשלישית של המחזה "יוליוס קיסר" לצרפתית, שהיו בו טעויות רבות.
מונטגיו הייתה חלק מקבוצה גדלה של אישים שיצאה להגנת שייקספיר ופעלה לחיזוק המוניטין של מחזותיו.
קבוצה זו כללה אישים כמו סמואל ג'ונסון, שפרסם ב-1765 מהדורה חדשה של מחזות שייקספיר, ואישים מהנאורות הסקוטית, שקידמו את ההתפתחות של לימודי אנגלית כדיסציפלינה.
בנוסף, היא כללה נשים רבות, חלקן, כמו אליזבת גריפית' , חברותיה של מונטגיו ממעגל הבלוסטוקינג.
החרדה מנשים מלומדות הייתה ממוקדת בעיקר בלימודי מדע ושפות קלאסיות, כך שמרוב הנשים המשכילות נמנעה היכולת לכתוב על מחזות קלאסיים.
לעומת זאת, עיסוק בספרות ובמחזות אנגליים, ובכלל זאת בשייקספיר, נחשב למאיים פחות.
התוצאה הייתה עניין רב של נשות הבלוסטוקינג, מונטגיו בכללן, בקידום ההערכה כלפי השפה האנגלית בכלל ושייקספיר בפרט.
המסה של מונטגיו היא כתב הגנה פטריוטי, בו היא טוענת בזכותו של שייקספיר, כמחזאי גאון ומקורי ועונה למבקריו.
היא נפתחת בפרק שמספק רקע כללי על האיכויות של "השירה הדרמטית" של שייקספיר וממשיכה בדיון מפורט על הדרמות ההיסטוריות והטרגדיות של שייקספיר.
אחד האספקטים שהיא העריכה במיוחד במחזות של שייקספיר הוא הקרבה של השפה והדמויות לחיי היומיום ולחיי הרחוב, מה שהפך את מחזותיו לריאליסטים יותר וגם העניק להם פן מוסרי וחינוכי.
מונטגיו הייתה ביקורתית כלפי ההקדמה לשייקספיר של ג'ונסון; היא סברה שג'ונסון לא הביא לידי ביטוי את המצוינות בכתיבה הדרמטית של שייקספיר.
היא הייתה גם חלק ממגמה של העלאת שייקפיר על נס כסמל לגאווה אנגלית ולאומיות בריטית.
הגנה על המוניטין של שייקספיר הייתה עבורה, בעקיפין, הגנה על המוניטין של אנגליה.
בסוף המסה מופיעה הביקורת על וולטר.
חלק מהבעיות שמזהה וולטר הן תוצר של המקוריות של שייקספיר, ש"עזב את הדרך החבוטה שבה הלכו אחרים".
סיבה נוספת לביקורת כלפי שייקספיר היא השימוש שהוא עושה בשפת היומיום ובהומור של אנשים רגילים.
את הטענה של וולטר שה"טרגדיות" של שייקספיר הן למעשה פארסות מפלצתיות, פירשה מונטגיו כעלבון לאנגלים.
אך מרכז הכובד של תגובתה לוולטר היא התקפה על חוסר הידע של הפילוסוף בשפה האנגלית.
היא מצביעה על מקומות בהם וולטר לא הבין את הטקסט ובמקרים מסוימים אף מתרגמת חזרה את התרגום של וולטר לאנגלית, כדי להצביע על השיבושים.
המסה התקבלה באהדה רבה בבריטניה.
ב-1771 כתב דייוויד גריק פואמה לכבודה, בה היא מתוארת כאמזונה ביקורתית ששוחטת את יריבה הצרפתי.
המסה קיבלה גם תשומת לב בצרפת ותורגמה בשנת 1771 לגרמנית, לצרפתית בשנת 1777 ולאיטלקית בשנת 1828.
בשנת 1776 יצאו לאור שני הכרכים הראשונים מהמהדורה המלאה של מחזות שייקספיר בצרפתית והיא כללה מאמר מאת ז'אן-פרנסואה מרמונטל , שהפריך את הביקורות על שייקספיר, כיוון נגד וולטר וחזר על הביקורת שהשמיעה מונטגיו.
וולטר עצמו לא הוזמן להשתתף במהדורה.
באותה השנה נסעה מונטגיו לפריז, והיא התקבלה בכבוד בסלונים של החברה הגבוהה.
היא הוזמנה לפגישה באקדמיה הצרפתית, ושם ד'אלמבר הקריא מכתב כעוס של וולטר, בו הוא ביקר את שייקספיר והציג את עצמו כמי שנלחם עבור האומה הצרפתית נגד היותם עבדים לאנגלים.
אולם, המכתב של וולטר לא התקבל באהדה, וכשמונטגיו חזרה לצרפת היא התקבלה כגיבורה שהגנה על אומתה.
שנה לאחר מכן יצאה מהדורה רביעית של המסה באנגלית ובעקבות ההצלחה החליטה מונטגיו להוסיף את שמה כמחברת.
בסוף שנות ה-60 החלה מונטגיו להיות מעורבת יותר בניהול מכרות הפחם והנכסים של המשפחה, זאת בעקבות הידרדרות מצבו הבריאותי של בעלה.
במאי 1775 הוא נפטר והוריש למונטגיו את כל רכושו, מלבד 3,000 ליש"ט שהשאיר לאחיינה, מתיו רובינסון.
בני הזוג מונטגיו מצאו עניין מיוחד במתיו, בנו של מוריס, אחיה של אליזבת; וב-1776 אימצה מונטגיו את מתיו באופן רשמי ושמו שונה ל.
הירושה של מונטגיו מבעלה הוערכה בסכום של 7,000 ליש"ט בשנה, סכום עצום בתקופה זו.
היא ניהלה את המכרות והנכסים בהצלחה יתרה, ובשנת פטירתה הוערך שווי נכסיה ב-10,000 ליש"ט בשנה.
המותג "מונטגיו מיין" היה למותג הפחם השני הכי מצליח בבריטניה ועושרה היה בלתי רגיל עבור נשים בתקופה זו, במיוחד עבור נשים שאינן חלק מהאצולה.
בכסף הרב שצברה היא השתמשה כדי לתמוך ביצירה של נשים וגברים שהעריכה.
היא העניקה מענק שנתי נדיב לחברתה אליזבת קרטר ולאחותה שרה סקוט; סמואל ג'ונסון והמשורר ג'יימס ביטי הם דוגמאות נוספות ליוצרים שנתמכו על ידי מונטגיו.
בנוסף, מונטגיו השתמשה בכישוריה העסקיים ובקשריה כדי לשאת ולתת עם מוציאים לאור של יצירות שבהן תמכה.
ההיסטוריונית אליזבת אגר טוענת שמונטגיו עודדה נשים לפרסם יצירות שאילולא כן לא היו מתפרסמות ושהיא היוותה מודל עבור נשים אחרות למה שנשים יכולות להשיג לעצמן.
מונטגיו תמכה גם במיזמי צדקה שונים, כולל במיזם של אחותה ליצירת קומונה נשית שמטרתה לתמוך בנשים.
כנהוג, היא תמכה בעובדי המכרות שלה והקימה עבור ילדיהם מוסדות חינוך.
היא בנתה בית גדול ומפואר בסגנון נאו-קלאסי בפורטמן סקוור בלונדון ועברה לגור בו בשנת 1781. בשנת 1942 נפגע בית זה ב במלחמת העולם השנייה והוא נהרס ב-1945. מונטגיו השקיעה גם באחוזה הכפרית בסנדלפורד, בין לונדון לבאת'.
היא הרחיבה אותו משמעותית, שיפצה אותו בסגנון גותי (בהתאם לסגנון המבנה המקורי) והקימה גנים סביבו.
מאז 1948 פועל במבנה בית הספר סנט גבריאל והמבנה עצמו הוא בניין רשום בדרגה I (בעל עניין אדריכלי יוצא דופן).
מונטגיו נפטרה בביתה בלונדון ב-25 באוגוסט 1800. היא השאירה את כל נכסיה לאחיינה, מתיו מונטגיו, שאותו אימצה כבן.
מתיו מונטגיו ירש בהמשך תואר ברון מאחיו והיה לברון רוקבי הרביעי.
חלק נכבד מהמכתבים של מונטגיו נשמרו ורובם נמצאים באוסף בסן מרינו שבקליפורניה, ארצות הברית.
מתיו מונטגיו פרסם ארבעה כרכים ערוכים של מכתביה, שניים ב-1809 ושניים ב-1813. במאה ה-19 היה יחסם של קוראים למכתבים אלה עוין, אך בהמשך הם הוכרו כמקור חשוב ללימודי ההיסטוריה של המאה ה-18 בבריטניה.
אליזבת מלוויל הייתה המשוררת הסקוטית הראשונה שעבודותיה הופיעו בדפוס.
אליזבת הייתה ביתו של סר ג'יימס מלוויל, נולדה ליד קולסי בפייף והתחנכה ברמה גבוהה בבית, בשנת 1597 נישאה לג'ון קולוויל, נולדו להם שבעה ילדים.
אליבת מלוויל הייתה בתם של הדיפלומט הסקוטי, סר ג'יימס מלוויל.
היא נולדה ליד קולסי בפייף והתחנכה ברמה גבוהה בבית.
בשנת 1597 בערך היא נישאה לג'ון קולוויל המשפחה התגוררה ליד קולרוס,עם אליזבת שזכתה בתואר הכבוד של ליידי קולרוס.
לזוג היו לפחות שבעה ילדים
אליזבת מלוויל הייתה משוררת סקוטית, בשנת 1603 הפכה לסופרת הסקוטית המוכרת המוקדמת ביותר שראתה את עבודותיה בדפוס.
אליזבת מלוויל כותבת שירים על הדת, היא כותבת כ"פרסביטריאנית" (מודעת לחטא), היא מאמינה שדרך ההינצלות שלה היא דרך היחסים הישירים שלה עם אלוהים.
הפסוק פורסם לראשונה באדינבורו בשנת 1603
רשימת היצירות שכתבה על הדת:
אלכסנדר הום, איש הדת והמשורר הסקוטי, הקדיש את כרך הפסוקים שלו משנת 1599 ל"אמונה ואמונה "ליידי, אליזבת מלוויל, ליידי קאמרי.
'ליידי' זו הייתה בוודאות אליזבת מלוויל, בתו של סר ג'יימס מלוויל מהלהיל, ואשתו לג'ון קולוויל מקולרוס.
מעט ידוע על חייה פרט לכך שכתבה שירה כלשהי, זכתה לכבוד כאישה אדוקה, ויצאה מגדרה לעודד שרים משכנעתה הדתית שסבלו על אמונתם.
היא כתבה סונטת עידוד לכומר הכלוא ג'ון וולש וכמה מכתבים לכומר הגולה ג'ון ליווינגסטון.
אבל אפילו עם רצון כנה כל כך לשרת אחרים, לא הייתה לאליזבת מלוויל הזדמנות לספק נחמה דתית או הנחיה מדוכן סקוטי.
'הודאת הסקוטים' משנת 1560, מסמך חשוב של הרפורמציה הסקוטית, מנע מפורשות מנשים להטיף או לעסוק בתפקידים פסטורליים אחרים.
כדי לעקוף מגבלות כאלה, מלוויל הסתמכה על המסורת הספרותית המבוססת של חזון החלום כדי להמחיש את דוקטרינת ה'הצדקה 'הרפורמיסטית, תוך שהיא כותבת וגם במשתמע לתבוע את מצבה המוצדק.
עבודות יד של אליזבת מלוויל, ליידי קולרוס מוצגת בספריית ניו קולג'.
שתי דוגמאות נדירות לכתיבה של נשים מודרניות מוקדמות מוצגות יחד לראשונה במסגרת האירועים סביב יום אליזבת מלוויל ביום שבת ה-21 ביוני.
אליזבת מלוויל, ליידי קולרוס, הייתה הסקוטסנית הראשונה שראתה את עבודתה בדפוס עם פרסום מיני האפוס שלה "אן גודלי דרימה" בשנת 1603.
היא הייתה בתו של סר ג'יימס מלוויל מהלהיל (1535/6–1617), הדיפלומט והאוטוביוגרף.
אליזבת עמדה במרכז רשת התומכת בשרי הפרסביטריאנים הגולים והכלואים, ואמונתה הקלוויניסטית החזקה מתבטאת בכתביה.
אליזבת טווינינג הייתה ציירת, סופרת ומאיירת בוטנית בריטית.
ידועה בעיקר בזכות האיורים הבוטניים המפורטים שלה לשני הכרכים של "סקר הצמחים הטבעי", שיצא לאור בין השנים 1849–1855. יורשת למשפחת סוחרי התה טוונינגס ופילנתרופית.
אליזבת טווינינג נולדה בשנת 1805 למשפחת סוחרי התה טווינינג, היא הייתה אחת מתשעת ילדיו של ריצ'רד טווינינג ואשתו אליזבת מרי סמית'.
היא גדלה בלונדון, שם למדה אמנות ורישום במסגרת לימודיה, ובמהלכם קיבלה השראה ממגזין הבוטני של קרטיס והגנים של החברה המלכותית לגננות בצ'יזיק.
אליזבת החלה לצייר צמחים ופרחים, והתאמנה על ידי ציור סקיצות מעבודות בגלריית התמונות של דאליץ'.
היא הצליחה לבקר במוזיאונים מפורסמים בחסותו של אביה.
אליזבת טווינינג כתבה ואיירה מספר ספרים בנושא בוטניקה, ובראשם איורי שני הכרכים של סקר הצמחים הטבעי (כרך ראשון בשנת 1849: כרך ב 'בשנת 1855), שכללו 160 ליטוגרפיות בצבעי יד, שלפי הדיווחים התבססו על תצפיות שערכה בגנים הבוטניים המלכותיים בקיו ובפארק לקסדן בקולצ'סטר.
המהדורה הבאה של 1868 בגודל קווארטו כללה לוחות מודפסים בצבע זול יותר, כתוצאה מהמעבר מצביעת יד יקרה לחלופה באיכות נמוכה יותר.
אליזבת טווינינג התגוררה בבית המשפחה הישן, בטוויקנהאם.
היא מתה בשנת 1889, ובצוואתה נתנה את ביתה לאנשי טוויקנהאם לשימוש ככנסייה.
רוב יצירות האמנות המקוריות שלה הן חלק מאוסף המוזיאון הבריטי.
היא קבורה בבית הקברות טוויקנהאם.
אליזבת הייתה אחות בכורה של הרפורמית החברתית לואיזה טווינינג.
אליזבת טווינינג הייתה פילנתרופית בולטת.
היא הקימה וניהלה אגודה למלחמה באלכוהוליזם ברחוב פורטוגל; שיפצה בתים של אנשי הקהילה ליד ביתה בטוויקהאם (עובדה שהונצחה על ידי לוח על כנסיית סנט מרי, טוויקנהאם); ולאחר שיתוף פעולה ממושך עם בית החולים קינג'ס קולג', הקימה את בית החולים סנט ג'ון לטיפול בעניים.
היא הייתה מייסדת "מפגשי אמהות" בלונדון, ותרמה להקמת מכללת בדפורד לנשים.
אליזבת מק'קוזלנד הייתה מבקרת אמנות, היסטוריונית וסופרת אמריקאית.
אליזבת מק'קוזלנד נולדה בוויצ'יטה, קנזס.
מספר שנים לאחר שסיימה את לימודיה במכללת סמית' (תואר ראשון ב-1920 ותואר שני ב-1922), היא החלה לעבוד ב-Springfield Sunday Union וב-The Springfield Republican, עיתונים שראו אור בספרינגפילד, מסצ'וסטס.
היא הייתה מעורבת מאוד בתיק סאקו וונצטי ובסופו של דבר כתבה סדרת מאמרים בחוברת בשם "האיום הכחול".
מק'קוזלנד עברה לניו יורק ב-1935. לאורך כל התקופה הזו היא גרה עם בת זוגה ברניס אבוט במנהטן.
הן עבדו בשיתוף פעולה על פרסום הסדרה "ניו יורק המשתנה" ב-1939. הפרויקט נתמך על ידי פרויקט האמנות הפדרלי ומק'קוזלנד חיברה את הטקסט שליווה את הצילומים של אבוט.
חלק ניכר מהעניין שלה בלימודי אמנות נעוץ בשאיפות לדמוקרטיה ולצדק חברתי.
החל מאמצע שנות ה-30, היא עבדה כמבקרת אמנות וסופרת עצמאית, תרמה ל"פרנסוס", "רפובליקה החדשה" ו"מגזין האמנות".
היא כתבה בעיקר על ציור וצילום סוציאל-ריאליסטים, יחסה של מק'קוזלנד לנטייתו של עולם האמנות להפשטה בשנות ה-50 היה קודר; היא ציינה כי היא חשה שזו "בריחה של האמן מהמציאות ומאחריות".
רגשותיה התרככו במקצת בשנים שלאחר מכן, והיא כתבה כי במחויבותה ההוליסטית להיבטים החברתיים של האמנות, היא חשה שהזניחה את הצדדים הרגשיים והפואטיים שלה עצמה.
מק'קוזלנד כתבה עבודה לאמנים ב-1947, שהתווה את תנאי המחיה והמעמד הכלכלי של האמן האמריקאי.
היא גם חיברה יצירות על אמנים פרטניים, ביניהםמרסדן הארטלי, אלפרד הנרי מאורר, אדוארד למסון הנרי, צ'ארלס ובסטר הות'ורן וג'ורג' איננס.
בין הספרים הנוספים שחיברה: קריירה באמנויות, Fine and Applied (1950) ומקצועות אמנות בארצות הברית.
היא גם כתבה שירה ועיצבה פרסומים במהדורות מוגבלות אותם הדפיסה במדפסה הפרטית שלה.
בשנת 1939 אצרה מק'קוזלנד את התערוכה הרטרוספקטיבית Lewis Hine במוזיאון ריברסייד.
תערוכות נוספות שאצרה כוללות את העולם של היום (מוזיאון ברקשייר, 1939), תערוכה של הדפסי משי עבור מוזיאון ספרינגפילד לאמנויות יפות ומוזיאון מדינת ניו יורק (1940), וצילום היום (גלריית ACA, 1944).
בשנת 1943, היא זכתה במלגת גוגנהיים למדעי הרוח, ארצות הברית וקנדה, על חקר "מעמד האמן באמריקה מימי הקולוניאליזם ועד היום, עם תשומת לב מיוחדת ליחס בין אמנות לפטרונות".
בשנת 1944 היא מונתה לחברה בוועדה המייעצת של המחלקה לצילום של המוזיאון לאמנות מודרנית.
ב-1950 עבדה כיועצת מיוחדת בגלריה קורקורן וערכה את הקטלוג הנלווה לתערוכה.
המחקר הנרחב של מק'קוזלנד התמקד במיוחד בא"ל הנרי, לואיס היין, ג'ורג' אינס ואלפרד מאורר.
את חמש עשרה השנים האחרונות לחייה הקדישה למחקר על אודות הצייר מרסדן הארטלי.
מק'קוזלנד נפטרה ב-14 במאי 1965. היא קבורה בבית הקברות מייפל גרוב, וויצ'יטה.
כתביה של אליזבת מק'קוזלנד שמורים בארכיון לאמנות אמריקאית, בסמית'סוניאן.
אליזבת מקניקול הייתה ציירת סקוטית וחברה בקבוצת האמניות "בנות גלאזגו" המזוהה עם אסכולת גלאזגו.
מקניקול נולדה בגלאזגו, סקוטלנד, ב-5 ביולי 1869, בתם של פיטר מקניקול, מורה ומנהל בית ספר, ומרי אן מתיוס.
כמה מאחיה מתו בינקותם (כולל אחותה התאומה מרי).
היא גדלה עם שתי אחיות ששרדו וחלקה איתן אהבה למוזיקה.
היו לה כמה בעיות בריאותיות שנבעו מכך שסבלה מאלרגיות במהלך חודשי הקיץ.
היא למדה בבית הספר לאמנות של גלאזגו משנת 1887 עד 1892 ולאחר מכן, על פי דרישתו של מנהל בית הספר פרנסיס הנרי ניוברי, למדה אמנות בפריז באקדמיה קולרוסי, שהייתה מהראשונים בפריז שהציעו שיעורים שבהם נשים התאמנו לצד גברים.
לכן היא הייתה חלק מהגל הראשון של נשים אמניות שעברו לפריז מבריטניה כדי לקדם את השכלתן לאמנות, כפי שעשו עמיתיהם במשך כמה דורות.
עם זאת, היא כנראה לא הרוויחה הרבה בתקופה שהייתה באקדמיה קולרוסי, והרגישה שהיא מודחקת ללא הרף ולא מעודדים אותה.
עם שובה לסקוטלנד, מקניקול עברה חזרה לבית המשפחה וזמן קצר לאחר מכן רכשה סטודיו ברחוב סנט וינסנט.
בשנת 1893 היא הציגה באקדמיה המלכותית הסקוטית (הפעם היחידה שהציגה שם), ב-1895 הציגה עבודות בגלריות האמנות של סטיבן גודן בגלאזגו, וב-1896 בתערוכה במינכן.
באותה שנה היא בילתה במושבת האמנים קירקודברייט, שם ציירה את דיוקנו של האמן אדוארד אטקינסון הורנל.
ב-1899 היא נישאה לאלכסנדר פרו, רופא ואמן, והם התגוררו בגלאזגו, והקימה סטודיו גדול בחלק האחורי של הבית.
שני הוריה מתו ב-1903, והיא הייתה בשלבים מאוחרים של הריון כאשר נפטרה בגלאזגו ב-4 ביוני 1904, בגיל 34.
בעלה התחתן שוב זמן קצר לפני מותו בהתאבדות ב-1908, ואשתו השנייה מכרה את הבית ואת כל ציוריה של מקניקול באותה שנה.
זו יכולה להיות אחת הסיבות לכך שידוע כל כך מעט על יצירותיה של מקניקול.
ציוריה של מקניקול בשמן ובצבעי מים מושפעים ממסורת של אסכולת ברביזון, כמו גם מהאימפרסיוניזם של ג'יימס מקניל ויסלר וכמה מבני דורה בגלאזגו בקרב "נערי גלאזגו".
היא הייתה ידועה בשליטתה המופתית בצבע, אור ומרקם, ודיוקנאותיה זכו להערצה בשל הקומפוזיציה הטובה והעומק הפסיכולוגי שלהם.
היא ציירה לעיתים קרובות נשים צעירות ואופנתיות השוהות בחוץ, עם צללי עלים בולטים שיוצרים דפוס כללי חזק של אור וצל המתחלפים.
במהלך חייה, עבודותיה הוצגו בסקוטלנד ובלונדון, וכן במספר ערים אירופיות ואמריקאיות.
היא נכללת בקבוצה המכונה "בנות גלאזגו", ביניהן היו מרגרט מקדונלד, פרנסס מקדונלד, ג'סי מריון קינג, אן מקבת' ועוד.
בנות גלאזגו הוצגו בתערוכה נודדת משנת 1990 שאורגנה על ידי האוצר ג'וד בורקהאוזר ומקורה בגלריה ובמוזיאון לאמנות בגלאזגו.
אליזבת ייטס , הידועה בשם לולי, הייתה מחנכת ומוציאה לאור אנגלו-אירית.
היא עבדה כמורה לאמנות ופרסמה כמה ספרים על אמנות, והייתה מייסדת הוצאת Dun Emer שפרסמה כמה יצירות של אחיה W.B.
היא הייתה המדפיס המסחרי הראשון באירלנד שעבד אך ורק עם מכונות יד.
אליזבת ייטס נולדה ברחוב פיצרוי 23, לונדון.
היא הייתה בתם של האמן האירי ג'ון באטלר ייטס וסוזן ייטס (לבית פולקספן).
היא הייתה אחות של ג'ק וסוזן מרי "לילי" ייטס.
מגיל ארבע התגוררה במרוויל, סליגו, בביתו של סבה ויליאם פולקספן.
בנובמבר 1874 עברה משפחתה למערב קנזינגטון, לונדון.
המטפלת שלה הייתה מרתה ג'וויט מ-1876 עד 1879 לפני שהמשפחה עברה לפארק בדפורד, צ'יזוויק, ב-1878.
ייטס חזרה למחוז דבלין בשנת 1881. היא נרשמה, יחד עם אחותה סוזן, לבית הספר לאמנות של דבלין בשנת 1883 ולמדה שיעורים באגודה המלכותית של דבלין.
המשפחה עברה לדרום קנזינגטון, לונדון, בשנת 1886. בעודה שם ייטס התחילה לכתוב סיפורת ופרסמה מגזין תוצרת בית, The Pleiades, עם שישה חברים, שתרמו 'סיפור ללא עלילה' לגיליון חג המולד 1888.
ייטס גם למדה בבית הספר לאמנות צ'יזוויק עם אחותה סוזן ואחיה ג'ק באטלר ייטס, למדה "רישום חופשי על כל ענפיו, גאומטריה ופרספקטיבה מעשית, ציור חרס ואריחים, עיצוב למטרות דקורטיביות".
בשנות ה-90 בבדפורד פארק, לונדון הוכשרה כגננת בקולג' פרובל בדפורדשייר.
היא למדה הוראה בבית הספר התיכון בדפורד פארק.
בשנת 1892, כאשר הושלמה הכשרתה, היא לימדה אמנות באגודת פרובל, בתיכון צ'יזוויק ובית הספר המרכזי של הקרן.
הרצאות והוצאה לאור של ארבעה מדריכי ציור פופולריים: עבודת מכחול (1896), לימודי עבודות מכחול של פרחים, פירות ובעלי חיים (1898), ספר העתקת עבודות מכחול (1899), ולימודי מכחול יסודי (1900) הביאו לאליזבת הכנסה טובה.
היא הוכשרה ועבדה כמורה לאמנות והייתה חברה בחוג של ויליאם מוריס בלונדון לפני שמשפחתה חזרה לדבלין בשנת 1900. ייטס כתבה ויצרה את יצירות האמנות עבור Elementary Brush-Work Studies (יצא לאור בשנת 1900), ספר חינוכי המלמד ילדים צעירים את הטכניקה של ציור פרחים וצמחים בשיטה הפשוטה שלה.
ייטס למדה דפוס בחברת הדפוס לנשים בלונדון.
בדבלין, היא נעתרה להזמנה להצטרף לאיוולין גליסון כדי להקים את גילדת דן אמר יחד עם לילי, שהייתה רוקמת.
"השם דן אימר (מבצר אמר) נקרא על שם ליידי אמר, אשתו של הגיבור Cúchulainn, הידועה בפולקלור האירי בזכות יופיה וכישוריה האמנותיים." ייטס ניהלה את הוצאת דן אמר משנת 1902 עם בית דפוס שנרכש מעיתון פרובינציאלי.
העיתונות הייתה ממוקמת בביתה של אוולין גליסון.
המפעל הוקם מתוך כוונה להכשיר נשים צעירות בכריכת ספרים ובדפוס וכן ברקמה ואריגה.
בשנת 1903 ייטס החלה להדפיס וספרה הראשון של הוצאת דן אמר היה In the seven woods של W.B.
מחירי בית הדפוס עלו על איכות העבודה שהם ייצרו, וכתוצאה מכך העיתונות (כמו הגילדה) הייתה בסיכון כלכלי לעיתים קרובות.
11 ספרים, מעוטרים בפסטלים מאת ג'ורג' ויליאם ראסל, הופיעו תחת חותמת דן אמר.
לאליזבת ייטס היו חילוקי דעות עם אחיה ויליאם על הנחיותיו כעורך ספרותי.
היא גם לא אהבה את אוולין גליסון.
באוקטובר 1906 היא נסעה לניו יורק כדי לפרסם את מוצריה אך פרסמה את ספרו האחרון של דן אמר "תגליותיו של ויליאם" (1907) בסוף נובמבר כשחזרה לדבלין.
לאחר שנים רבות של יחסים מתוחים בין האחיות ייטס ואוולין גליסון, הקשר העסקי ביניהן הופסק סופית.
לאחר מכן, ב-1908, לולי ואחיה ויליאם הקימו את הוצאת קואלה, ופרסמו למעלה מ-70 ספרים, כולל 48 של המשורר.
ייטס ניהלה את העיתונות בעוד אחותה לילי שלטה בקטע הרקמה.
קואלה המשיכה להיות עסק משפחתי, קואלה הפיקה ספרים מפוארים.
היא עבדה עם Cuala Press עד מותה ב-16 בינואר 1940.
מרי אליזבת מגיל היא משפטנית, פרופסורית ומנהלת אקדמית אמריקאית.
כיהנה כנשיאה התשיעית של אוניברסיטת פנסילבניה והתפטרה מתפקידה בדצמבר 2023 במהלך מלחמת חרבות ברזל בעקבות סערה ציבורית סביב הצהרתה בשימוע שיש לאפשר קריאות להשמדת העם היהודי באוניברסיטה כל עוד הן לא מגיעות למעשים.
לפני כן, שימשה כרקטורית של אוניברסיטת וירג'יניה מ-2019 עד 2022 ודיקנית בית הספר למשפטים באוניברסיטת סטנפורד מ-2012 עד 2019.
מגיל היא ילידת העיר פארגו הנמצאת בדקוטה הצפונית, והיא בתו של , בכיר בארצות הברית בבית המשפט הפדרלי השמיני לערעורים של ארצות הברית.
אחיה, פרנק מגיל ג'וניור, הוא שופט מחוזי במחוז השיפוט הרביעי של מינסוטה.
היא קיבלה תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת ייל ב-1988, שם שימשה כראש הדמוקרטים של , ודוקטור למשפטים מ ב-1995.
מ-1988 עד 1992, מגיל עבדה כעוזרת חקיקה בכירה של הסנאטור קנט קונרד מדקוטה הצפונית של ארצות הברית.
היא כיהנה בתפקיד זה עד 2019, ואז חזרה לאוניברסיטת וירג'יניה כדי לשמש כרקטורית של בית הספר.
בינואר 2022, מגיל נבחרה לנשיאה התשיעית של אוניברסיטת פנסילבניה.
היא נכנסה לתפקיד ב-1 ביולי 2022.
פחות משנתיים לאחר תחילת כהונתה, מגיל הגיעה לאור הזרקורים הלאומי בסתיו 2023 בגלל ביקורת על תגובתה של אוניברסיטת פנסילבניה לאנטישמיות.
הביקורת החלה להופיע בספטמבר 2023 סביב פסטיבל ספרות בקמפוס בשם "פלסטין כותבת" (Palestine Writes) שהזמין דוברים בעלי היסטוריה ידועה של אמירות אנטישמיות, כולל רוג'ר ווטרס, סולן העבר של להקת פינק פלויד ופעיל בכיר בתנועת ה-BDS, שספגה ביקורת ממחלקת המדינה של ארצות הברית על השימוש בסטריאוטיפים אנטישמיים.
הבוגרים גם היו מודאגים מהירידה באחוז הסטודנטים היהודים לתואר ראשון בקמפוס של פן, שירד ל-16 אחוזים עד 2023, לעומת כשליש בשנות ה-90 של המאה ה-20.
המתיחות והאנטישמיות הסלימו בעקבות מתקפת הפתע של חמאס על ישראל והתגובה הישראלית אליה במלחמת חרבות ברזל.
בקמפוס התקיימו הפגנות מצד ארגוני סטודנטים פרו-פלסטיניים בהן נשמעו קריאות לאינתיפאדה אלימה, תמיכה בחמאס והשמדת ישראל.
ההפגנות כללו גם מעשי אלימות וקריאות לפגוע ביהודים.
ההפגנות האלימות עברו ללא תגובה או גינוי מהנשיאה והנהלת האוניברסיטה.
בעקבות אירועים אלו התורמים הגדולים החלו להסיר בפומבי את תמיכתם באוניברסיטה וקראו למגיל להתפטר.
בתגובה, מגיל הכריזה בנובמבר 2023 על תוכנית למאבק באנטישמיות, כולל כוח משימה וקבוצת ייעוץ לסטודנטים.
ב-5 בדצמבר 2023, הוזמנה מגיל יחד עם נשיאת MIT סאלי קורנבלות' ונשיאת הרווארד קלודין גיי, להעיד על אנטישמיות בקמפוסים באוניברסיטאות, בשימוע פומבי שנערך בוועדת החינוך והעבודה של בית הנבחרים של ארצות הברית.
חילופי הדברים שניהלו שלוש נשיאות האוניברסיטאות עם חברת הקונגרס הרפובליקנית, אליס סטפניק, בשאלה האם קריאות לרצח העם היהודי ייחשבו כבריונות והטרדה במסגרת מדיניות הקמפוסים שלהן הפכו לוויראליים, וזכו לעשרות מיליוני צפיות ברשתות החברתיות.
תשובתה של מגיל, לפיה קריאות לרצח עם יפרו את מדיניות הקמפוס בהתאם להקשר והימנעות מגינוי קריאות אלו, גררה גינוי נרחב כולל ממושל פנסילבניה, ג'וש שפירו ותורמים רבים איימו לבטל את תרומתם, ובפרט איש העסקים רוס סטיבנס שאיים למשוך תרומה על סך 100 מיליון דולר, אם מגיל לא תתפטר.
ב-9 בדצמבר, בצל הסערה שעורר השימוע בבית הנבחרים האמריקאי, התפטרה מגיל מנשיאות האוניברסיטה.
בתוכנית הטלוויזיה הסאטירית סאטרדיי נייט לייב ששודרה בטלוויזיה ב-9 בדצמבר 2023, קטע הפתיחה הוקדש לעדותה ולעדות האחרים בבית הנבחרים.
אליזבת מבוהמיה (בצ'כית: Eliška Přemyslovna; 20 בינואר 1292 – 28 בספטמבר 1330) הייתה מלכת בוהמיה ורעייתו של יוהאן לוקסמבורג, מלך בוהמיה וקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
תרמה רבות לחיזוק הממלכה, לשגשוגה ולפריחת התרבותית שחוותה.
זכרה נותר עד היום כאחת המלכות החשובות והמשפיעות ביותר בתולדות בוהמיה.
אליזבת נולדה ב-1292, בתם של וצלאב השני, מלך בוהמיה, וגוטה מאוסטריה.
גדלה בחצר המלכות בפראג, קיבלה חינוך מעולה והייתה ידועה ביופייה ובאינטליגנציה שלה.
משפחתה של אליזבת הייתה אחת המשפחות החזקות ביותר באירופה.
אביה היה מלך בוהמיה, וסבה מצד אמה היה רודולף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
אליזבת נישאה ליאן לוקסמבורג, בנו של היינריך השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בשנת 1310.
טקס החתונה נערך ב-5 בספטמבר 1310 בקתדרלת סנט ויטוס בפראג, בירת ממלכת בוהמיה.
היה זה אירוע מפואר, בהשתתפות נכבדים רבים מכל רחבי אירופה.
בין האורחים שהשתתפו בטקס היו:
היינריך השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אביו של יאן
אליזבת דה טירול, אמו של יאן
ביאטריצ'ה מפרובנס, אשת יאן השני
נסיכים, דוכסים ואצילים רבים אחרים
לפני הטקס התקיימה תהלוכה חגיגית ברחובות פראג.
אליזבת, לבושה בשמלת כלה מפוארת, רכבה על סוס לבן, מלווה בפמליית נכבדים.
טקס החופה נערך בקתדרלת סנט ויטוס על ידי הארכיבישוף של פראג.
לאחר הטקס התקיימה סעודה חגיגית בארמון המלכות.
נישואיהם של אליזבת ויאן היו בעלי השפעה משמעותית על ההיסטוריה של ממלכת בוהמיה:
איחוד פוליטי: נישואים אלה איחדו בין שתי ממלכות חזקות: ממלכת בוהמיה ורוזנות לוקסמבורג.
כתוצאה מכך, ממלכת בוהמיה הפכה למעצמה אירופית חשובה.
חיזוק מעמדה של בוהמיה: נישואים אלה חיזקו את מעמדה של ממלכת בוהמיה בזירה הבינלאומית.
יאן לוקסמבורג, בעזרת תמיכתה של אליזבת, הצליח להשיג תפקידים חשובים באימפריה הרומית הקדושה.
ירושה: ילדיהם של אליזבת ויאן ירשו את שתי הממלכות.
כתוצאה מכך, השושלת של לוקסמבורג שלטה בבוהמיה ובאימפריה הרומית הקדושה במשך למעלה ממאה שנה.
קָארָל (1316–1378), ירש את אביו כמלך בוהמיה וקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
אליזבת מבוהמיה (1292–1330) מילאה תפקיד משמעותי בפוליטיקה של ממלכת בוהמיה.
היא לא הסתפקה בתפקיד של רעיית המלך, אלא הייתה מעורבת באופן פעיל בענייני המדינה.
תמיכה ביאן לוקסמבורג: אליזבת תמכה רבות בבעלה, יאן לוקסמבורג, במהלך הקריירה הפוליטית שלו.
היא ניהלה משא ומתן עם שליטים אחרים, ייצגה אותו באירועים בינלאומיים, ואף ניהלה את הממלכה באופן עצמאי במהלך היעדרויותיו.
עוצרת בוהמיה: אליזבת שימשה כעוצרת בוהמיה מספר פעמים במהלך היעדרויותיו של יאן.
כעוצרת, היא ניהלה את הממלכה באופן יעיל, וקיבלה החלטות חשובות בנוגע לפוליטיקה, לכלכלה ולצבא.
דיפלומטיה: אליזבת הייתה דיפלומטית מוכשרת, וניהלה משא ומתן עם שליטים רבים באירופה.
היא הצליחה להשיג הסכמים חשובים עבור ממלכת בוהמיה, וחיזקה את קשריה עם מדינות אחרות.
ייעוץ פוליטי: אליזבת ייעצה ליאן לוקסמבורג בענייני מדינה רבים.
היא הייתה ידועה בחוכמתה ובשיקול דעתה, והיא תרמה רבות להחלטותיו של יאן.
פעילותה הפוליטית של אליזבת תרמה רבות לחיזוק ממלכת בוהמיה ולשגשוגה.
היא תרמה רבות להצלחתו של יאן לוקסמבורג כמנהיג, והיא חיזקה את מעמדה של ממלכת בוהמיה בזירה הבינלאומית.
אליזבת נחשבת לאחת הדמויות הנשים החשובות ביותר בהיסטוריה של ממלכת בוהמיה.
אליזבת מבוהמיה נפטרה ב-28 בספטמבר 1330, בגיל 38. נסיבות מותה אינן ידועות בוודאות, אך רוב המקורות הצ'כיים מציינים שהיא סבלה ממחלת השחפת במשך תקופה ארוכה.
ייתכן שהיא נדבקה במחלה במהלך אחת ממסעותיה הרבים, או ייתכן שהמחלה התפתחה כתוצאה מהלידות הרבות שעברה.
גופתה של אליזבת הובאה לקתדרלת סנט ויטוס בפראג, שם נערכה הלוויה מפוארת.
היא נקברה בקריפטה של הקתדרלה, לצד בעלה יאן לוקסמבורג.
אליזבת יו היא שחקנית אמריקאית.
מוכר בעיקר מתפקידה בתור הנסיכה אזולה (אנ') בסדרה "אווטאר: כשף האוויר האחרון" משנת 2024.
יו נולדה בניו ג'רזי לאב קוריאני ולאם אמריקאית ממוצא גרמני, אירי ופולני.
מאז 2018, יו נמצא במערכת יחסים עם השחקן גאטן מאטרצו, כוכב הסדרה "דברים מוזרים".
בדצמבר 2021 לוהקה יו לתפקיד הנסיכה אזולה (אנ') בסדרת הטלוויזיה "אווטאר: כשף האוויר האחרון".
הסדרה עלתה לשידור בשירות נטפליקס במהלך 2024.
הקרדיט הראשון של יו היה בסרט מ-2022 "איפשהו בקווינס" (אנ') שביים וכתב ריי רומנו.
בינואר 2023, לוהקה יו לסרט "הצצה ליחסים", קומדיה שחורה בבימויו של טוד היינס.
במרץ אותה שנה לוהקה לתפקיד מגי הצעירה בפיילוט לטלוויזיה של ערוץ NBC שיצרו ג'נה באנס וביל קרבס.
דמותה היא "חנון ספרי תעלומות רצח גדול" שבסופו של דבר נרצחת.
בשנת 2024, יו גילמה את הסטודנטית רובי בסרט ההתבגרות "Year One", בבימויה של לורן לוזברג.
+שנה סרטתפקיד הערות 2022איפשהו בקווינס (אנ')איימי 2023הצצה ליחסים מרי את'רטון-יו2024Year One רוביWombהא-יוןTBABlack Spinesשונה
+שנה סדרהתפקיד הערות 2024אווטאר: כשף האוויר האחרון הנסיכה אזולה (אנ')5 פרקים
מארי אליזבת טיבל, הייתה זמרת אופרה צרפתייה והאישה הראשונה המתועדת שטסה בכדור פורח לא קשור, בשנת 1784.
טיבל נולדה בליון, צרפת ב-8 במרץ 1757 בשם אליזבת אסטריה, בתם של פייר אסטריה, סוחר משי, ואגת דסקלאוסטר.
היא נולדה ב-8 במרץ 1757 והוטבלה למחרת בכנסיית נוטרדאם דה לה פלאטייר בליון.
חוזה הנישואין מציין כי אליזבת הייתה סוחרת אופנה.
היא קיבלה 2,200 פאונד מאביה כנדוניה, כולל לבנים ובגדים לכלה, מיטה, ארון בגדים וכן בדים ומוצרים שונים בשווי 800 פאונד עבור העסק של בעלה.
זמן קצר לאחר החתונה, נטש אותה בעלה.
ב-6 ביוני 1784, יומיים לאחר הטיסה בכדור הפורח, כתב עליו הרוזן לורנסין במכתבו למונגולפייה (תרגום חופשי): "החלטתי לא לעלות בכדור פורח, למי, אדוני, אתה חושב שוויתרתי על המקום שלי?
לאישה צעירה ויפה, למאדאם טיבל, ילידת ליון, אשר נישאה בניגוד לרצונה, בגיל שתים עשרה, לבעל שאינו גבר, כתוצאה מכך נותרה כבולה בקשרים שמנעו ממנה ליצור התאמות טובות יותר, ואשר ללא ספק רצתה לנחם את עצמה בתהילה על העוולות אותן חוותה.
אלף איש מהמין שלה הצליחו להוכיח לנו שאומץ אינו תכונה בלעדית שלנו, אבל אני טוען שאף אחת לא הוכיחה זאת טוב ממנה; שאיש לא ניחן ביותר שכל ויותר נחישות ממנה".
טיבל הייתה ככל הנראה זמרת סופרן באופרה קומדיה דה ליון, אך לא נותרה עדות בכתובים למידע הזה.
הכדור הפורח נבנה על ידי מר פלורנט בוונציה.
הוא ביצע את החישובים, יצר תנור לדלק וקידם את הפרויקט עם ז'אן אספרנס בלנדין ועם הרוזן לורנסין שהיה פטרון האירוע והמארגן.
הרוזן ז'אן-בטיסט דה לורנסין היה אחד מששת הנוסעים בטיסה הטראומטית של הכדור הפורח "ל'פלסל" שהתקיימה ב-19 בינואר 1784 לכבוד ז'אק דה פלסל.
הטייס היה ז'וזף מישל מונגולפייה והטיסה נמשכה כ-720 שניות.
הטיסה הסתיימה כאשר הכדור הפורח החל להיקרע, אך אף נוסע לא נפגע.
ב-4 ביוני 1784, שמונה חודשים לאחר הטיסה הראשונה בכדור פורח, המריאה טיבל עם האווירונאוט החובב פלורנט על גבי כדור פורח שנקרא "לה גוסטב" על שמו ולכבודו של גוסטב השלישי, מלך שוודיה.
בקהל התאספו גוסטב השלישי, מלך שוודיה, נכבדי העיר ליון וקהל רב.
ההערכה הייתה שבהמראה נכחו 100,000 צופים אך המספר הזה ככל הנראה מוגזם, מכיוון שאוכלוסיית ליון מנתה אז 150,000 תושבים בלבד.
כשהכדור הפורח עזב את הקרקע, טיבל, לבושה כמו האלה הרומית מינרווה, בשמלת טפטה לבנה מהודקת במותן עם חגורת משי כחולה וכובע לבן רחב שוליים, ופלורנט, שרו שני דואטים מתוך "לה בל ארסן", האופרה של מונסיני, אופרה ידועה באותה תקופה.
הטיסה נמשכה 45 דקות, עברה ארבעה קילומטרים והגיעה לגובה משוער של 1,500 מטר.
בזמן הנחיתה סובבה טיבל את קרסולה ברגע הפגיעה של הסל בקרקע.
טיבל זכתה לתשבחות מצידו של פלורנט על הצלחת הטיסה, הן משום שהיא דאגה לתיבת האש של הכדור בדרך והן על הפגנת אומץ.
שני האווירונאוטים נישאו בתהלוכת ניצחון למרכז העיר על מנת להצטרף למארגנים.
הם הלכו לתיאטרון הגדול של ליון, שם רצה מלך שוודיה לצפות באופרות "הוורוויק" ו"המאהב הקנאי".
פייר-ז'אן-בפטיסט נוגארט, בן זמנם, כתב: "מכיוון ששני הנוסעים הללו נמצאים במצב לא ברור והעניין היה בירור המניע למפעלם, הם סורבו להיכנס לקומדיה בתיאטרון, מחשש שהמחזה, שיכובד בנוכחותו של מלך שוודיה, יופסק כדי לשבח אותם".
לבסוף נשלחו מספר אנשים על ידי הקהל כדי למצוא אותם, והם הופיעו באמפיתיאטרון, שם קיבלה טיבל כתר וזר פרחים.
לאחר האירוע התארחו בקתדרלת ליון שם סעד המלך גוסטב עם הארכיבישוף ועם נכבדי העיר.
טיבל מספרת במכתב שכדי לשעשע את המלך, הייתה כף רגלה הפצועה (מהנחיתה) מושא להדגמה של טיפול באמצעות "מגנטיזם חייתי" (מסמריזם).
התיאוריה הפסאודו-מדעית שייסד פרנץ מסמר זכתה להצלחה רבה באותה התקופה, והייתה נושא לתצוגות פופולריות.
עם זאת, רוב המדענים ראו בו שרלטן.
כדי להמשיך ליהנות מהתהילה, נסעו טיבל ופלורנט לפריז.
ב־30 ביוני הקריא פלורנט ספר זיכרונות על בניית הכדור ועל המסע שלהם.
ב-1 ביולי, הם התקבלו לאקדמיה המלכותית למדעים בפריז, שם קיבלו מדליה כהערכה על האומץ שהפגינו.
טיבל הייתה האישה השנייה שזכתה לקבל מדליית הערכה מאז הקמת האקדמיה ב-1666. לאחר האירוע ביקשה טיבל מלאון מולאן ומז'אן פרנסואה ז'נינט לטוס שוב בכדור פורח שהיה אמור לצאת מגני לוקסמבורג ב-11 ביולי 1784 אך בקשתה סורבה.
שני רחובות בצרפת נקראו על שמה Rue Élisabeth-Tible - האחד בלה רושל, והשני ב-Saint-André-de-Cubzac
ב־1990 יצא הסרט "ונוס בספינה בענן" מאת הבמאית אנט ריקר, בכיכובן של השחקנית אנוק פלאני בתפקיד אליזבת טיבל והשחקנית אנג'ליקה שטיינבורן בתפקיד סופי בלנשאר.
ב־2019 פרסמה שרון רייט את הרומן "Balloonomania Belles: דיוות נועזות שעלו לראשונה לשמיים", שעוסק בכדורים הפורחים הראשונים בהיסטוריה.
אליזבת טיבל היא אחת מהגיבורות הראשיות ברומן.
ב־2022 הלחינה ליסה ביאלווה שתי יצירות מוזיקליות בהשראת אליזבת טיבל: "ארץ, ים, שמיים" ואופרה בשלוש מערכות בשם "La Ballonniste".
ב־2022 הפיק ערוץ ארטה הצרפתי סרט תיעודי העוסק בחייה: "אליזבת טיבל, אווירונאוטית ראשונה".
אליזבת יאנג-ברוהל הייתה אקדמאית, פסיכותרפיסטית ופסיכואנליטיקאית אמריקאית.
היא פרסמה מגוון ספרים, בעיקר ביוגרפיות של חנה ארנדט ואנה פרויד.
הביוגרפיה שלה על ארנדט משנת 1982 זכתה בפרס הארקורט הראשון ואילו ספרה "האנטומיה של הדעות הקדומות" זכה בפרס איגוד המוציאים לאור האמריקאי לספר הטוב ביותר בפסיכולוגיה בשנת 1996. היא הייתה חברה באגודה הפסיכואנליטית של טורונטו ומייסדת שותפה של Caversham הפקות, חברה המייצרת חומרים חינוכיים פסיכואנליטיים.
משפחתה של יאנג-ברוהל מצד אמה ניהלה חוות חלב על קרקע ליד ראש מפרץ צ'ספיק, והייתה פעילה בפוליטיקה המקומית של מרילנד.
אביה וסבה של אמה (שהיה עורך עיתון) היו משכילים והחזיקו בספרייה פרטית גדולה.
סבתה מצד אמה הייתה ממשפחות הוקר ובולי של קונטיקט, צאצאית של מהגרי ה"מייפלאואר".
כמה מהם הוכשרו בתאולוגיה בקולג' ויליאם ומרי בוויליאמסבורג, וירג'יניה, שם נמצא בית המשפחה, "בית מאופין-דיקסון".
היא גדלה במרילנד ובדלוור, שם לימד אביה גולף באופן מקצועי.
לאחר מכן למדה בקולג' שרה לורנס, שם למדה כתיבת שירה אצל מיוריאל רוקייסר.
יאנג-ברוהל עזבה את הקולג' כדי להצטרף לתרבות הנגד של ניו יורק של אמצע שנות ה-60, אבל אז השלימה את לימודי התואר הראשון שלה ב־The New School (אז "בית הספר החדש למחקר חברתי").
שם הכירה והתחתנה עם רוברט ברוהל, ממנו התגרשה מאוחר יותר.
במקביל לכך שהתאורטיקנית הפוליטית חנה ארנדט הצטרפה לפקולטה לתואר שני בבית הספר החדש, נרשמה יאנג-ברוהל ללימודי דוקטור בפילוסופיה.
ארנדט הפכה למנטורית של יאנג-ברוהל והמנחה שלה לדוקטורט.
היא סיימה את לימודי הדוקטורט בשנת 1974. יאנג-ברוהל קיבלה מינוי בפקולטה בשנה שלאחר מכן ללמד פילוסופיה בקולג' לספרות (Letters), באוניברסיטת וסליאן בקונטיקט.
בשנה שלאחר מכן, לאחר שחנה ארנדט מתה בגיל 69, פנו כמה מחבריה המהגרים של ארנדט ליאנג-ברוהל כדי שתיקח על עצמה את משימת כתיבת הביוגרפיה של ארנדט.
הספר שיצא לאור ב-1982 כתוצאה מכך מהווה עד היום את העבודה הקנונית בנושא.
הוא תורגם לשפות רבות, כולל עברית (בשנת 2010), ומהדורה שנייה באנגלית יצאה בשנת 2004.
עבודתה של יאנג-ברוהל על הביוגרפיה של ארנדט העניקה לה עניין הולך וגובר בפסיכואנליזה.
בשנת 1983, היא נרשמה להכשרה פסיכואנליטית קלינית בניו הייבן, קונטיקט.
במרכז ללימודי הילד של ניו הייבן פגשה כמה מעמיתיה האמריקאים של אנה פרויד, והוזמנה להיות הביוגרפית של אנה פרויד, מה שהוביל לספר מ-1988 "Anna Freud: A Biography".
ספר זה זכה למהדורה שנייה בשנת 2008, עם הקדמה חדשה.
בשנת 1991 עזבה יאנג-ברוהל את ווסליאן ועברה לפילדלפיה, שם לימדה במשרה חלקית בקולג' האוורפורד והמשיכה בהכשרתה הפסיכואנליטית באיגוד פילדלפיה לפסיכואנליזה.
את לימודיה אלה סיימה ב-1999. היא התחילה פרקטיקה פרטית כתרפיסטית, תחילה בפילדלפיה ואחר כך בעיר ניו יורק.
לאורך כל הזמן הזה, המשיכה לפרסם ספרים, כולל אוספים ממאמריה ואת הספר עטור הפרסים "האנטומיה של דעות קדומות" .
יאנג-ברוהל מתה מתסחיף ריאתי ב-1 בדצמבר 2011. היא הייתה בת 65.
קונור קרוז אובריאן: הערכה (כותבת שותפה: ג'ואן ל' הנדרסון.
חופש והפילוסופיה של קארל ג'ספרס (הוצאת אוניברסיטת ייל, 1981, )
חנה ארנדט: בשל האהבה לעולם – ביוגרפיה (תרגום מאנגלית: אילנה דגני בינג; עריכה מדעית: יהונתן אלשך), הוצאת רסלינג, תל אביב, 2010. (הוצאת אוניברסיטת ייל 1982, ; מהדורה שנייה הוצאת אוניברסיטת ייל, 2004, )
Vigil (רומן, הוצאת אוניברסיטת לואיזיאנה, 1983, )
אנה פרויד: ביוגרפיה (Summit Books, ניו יורק, 1988, )
הקדמה לספר בין גיהנום לתבונה: מאמרים מתוך עיתון ההתנגדות "קרב", 1944-1947 (הוצאת אוניברסיטת ווסליאן, 1991, )
דמויות יצירתיות, (Routledge, 1991, )
פרויד על נשים: מקראה (עורכת) (נורטון, 1992, )
האנטומיה של דעות קדומות (הוצאת אוניברסיטת הרווארד, 1996, ),
הקדמה להוצאה מחודשת משנת 1997 של ספרו של דייוויד סטפורד-קלארק משנת 1965, מה פרויד באמת אמר: מבוא לחייו ולמחשבתו (ספר שוקן, 1997, )
בכפוף לביוגרפיה: פסיכואנליזה, פמיניזם וכתיבת חיי נשים (Harvard Univ Press, 1999, ),
איפה אנחנו נופלים כשאנחנו מתאהבים?
למה ארנדט חשובה (הוצאת אוניברסיטת ייל, 2006, )
ילדותיות: התמודדות עם דעות קדומות נגד ילדים (הוצאת אוניברסיטת ייל, 2012, )
אליזבת לוקאס (Elisabeth Lukas, נולדה ב-12 בנובמבר 1942) היא פסיכיאטרית אוסטרית, אחת הדמויות המרכזיות בלוגותרפיה, ענף של הפסיכותרפיה שייסד ויקטור פרנקל.
לוקאס כתבה 140 ספרים, שתורגמו ל-18 שפות.
לוקאס נולדה בווינה ולמדה פסיכולוגיה.
שם פגשה את ויקטור א.
פרנקל, מייסד תורת הלוגותרפיה והניתוח האקזיסטנציאליסטי.
היא סיימה דוקטורט בלוגותרפיה בהנחיית גיסלר גוטמן, וכדוקטורנטית פיתחה את "מבחן הלוגו", מבחן מיוחד למדידת עקרונות הלוגותרפיה של ויקטור פרנקל, בעיקר את מידת המשמעות הנתפסת בחיים מצד הפרט.
הבדיקה גם מנסה למדוד נוירוזה נואוגנית אפשרית.
בשנת 1973 עברה לגרמניה עם בעלה ובנה והחלה לעבוד כפסיכולוגית קלינית ופסיכותרפיסטית.
ב-1986 הקימו היא ובעלה בעיר פירסטנפלדברוק ליד מינכן את המכון הדרום גרמני ללוגותרפיה וניתוח אקזיסטנציאליסטי.
לוקאס המשיכה את דרכו של ויקטור פראנקל, פיתחה רבים מהעקרונות של שיטתו, ויישמה אותם בטיפול מעשי.
בספר "חיים משמעותיים" היא מציגה מספר רב של תיאורי מקרה שבהם היא משתמשת בשיטת ההתכוונות הפרדוקסלית.
לדוגמה, לאישה שסבלה מחרדה ממעליות בעיר גדולה והייתה מתעלפת כל פעם שנכנסה למעלית, נאמר במסגרת הטיפול שעליה להיכנס למעלית, לעלות לקומה גבוהה ולהתעלף כמה שיותר פעמים.
למרבה הפלא, המטופלת לא הצליחה להתעלף אפילו פעם אחת.
לשיטתה של לוקאס, החיפוש אחר משמעות הוא התהליך המשמעותי ביותר לאדם, גם במקרים של סבל וקירבה למוות.
לעולם לא מאוחר למצוא משמעות לחיים, והיא המעניקה לאדם כוח רוחני להתמודד עם בעיות פסיכולוגיות ועם קשיי החיים.
משמעות הסבל: נחמה במשבר באמצעות הלוגותרפיה, תרגמו: דוד גוטמן ומיניון אייזנברג, מודן, תל אביב (1995)
חיים משמעותיים: ספר לוגותרפי, תרגמו: מניון איזנברג ודוד גוטמן, הוצאת דביר, תל אביב (1988)
אליזבת טקצ'נקו היא מחליקה אמנותית ישראלית-אמריקאית.
סגנית אלופת עולם בהחלקה אמנותית על הקרח לנוער (טאיפיי 2024) ואלופת ישראל פעמיים (2023, 2025) בקטגוריית ריקוד על הקרח יחד עם אלכסיי קיליאקוב.
טקצ'נקו נולדה ברוקוויל שבמרילנד, ארצות הברית, לוולרי ואוקסנה.
יש לה אח בשם אלכסנדר.
היא החלה ללמוד החלקה אמנותית על הקרח בגיל שלוש, ובהמשך הוזמנה להצטרף לאקדמיית ויטון להחלקה על הקרח (WISA), שנוסדה על-ידי המאמנים הנוכחיים שלה, מחליקי העבר אלנה נובאק ואלכסיי קיליאקוב, הוריו של שותפה הנוכחי לריקוד אלכסיי קיליאקוב, אליו הצטוותה בשנת 2011.
באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח לנוער שנערכה בטאלין שבאסטוניה באפריל סיימה במקום 13 יחד עם אלכסיי קיליאקוב בקטגוריית ריקוד על הקרח בתוצאה של 132.20 נקודות.
באליפות ישראל 2023 בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בדצמבר זכתה במדליית זהב יחד עם אלכסיי קיליאקוב בקטגוריית ריקוד על הקרח בתוצאה של 171.27 נקודות.
באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח לנוער שנערכה בקלגרי שבקנדה בפברואר-מרץ סיימה במקום 11 יחד עם אלכסיי קיליאקוב בקטגוריית ריקוד על הקרח בתוצאה של 147.85 נקודות.
באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח לנוער שנערכה בטאיפיי שבטאיוואן בפברואר-מרץ זכתה במדליית כסף יחד עם אלכסיי קיליאקוב בקטגוריית ריקוד על הקרח בתוצאה של 162.68 נקודות.
באליפות ישראל 2025 בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בדצמבר זכתה במדליית זהב יחד עם אלכסיי קיליאקוב בקטגוריית ריקוד על הקרח בתוצאה של 177.60 נקודות.
גרדנר הייתה טייסת אמריקאית בתקופת מלחמת העולם השנייה, ששירתה כחלק מחיל טייסות שירות חיל האוויר (WASP).
היא הייתה אחת מהטייסות הצבאיות הראשונות בארצות הברית והפכה לנושא של תצלום מפורסם, שבו היא נראית יושבת בכיסא הטייס של מפציץ מרטין B-26 מראודר.
בשנת 2009, זכו 300 טייסות WASP שנותרו בחיים במדליית הזהב של הקונגרס כהוקרה על פועלן הצבאי.
גרדנר נולדה בעיר רוקפורד, אילינוי, בשנת 1921. היא סיימה את לימודיה בתיכון רוקפורד בשנת 1939. טרם המלחמה, הייתה אם ועקרת בית.
לאחר נישואיה, אימצה את שם המשפחה רמבה.
כאשר התגייסה לחיל WASP, עברה שני ימי הכשרה תחת פיקודו של לוטננט קולונל פול טיבטס, אשר לימים פיקד על מטוס ה-B-29 שהטיל את פצצת האטום על הירושימה.
גרדנר התפרסמה בזכות התצלום, בו הייתה כבת 22. התצלום המקורי שמור ב.
התצלום הפך לסמל למקומן של הנשים בשירות הצבאי למען מולדתן.
גרדנר הטיסה מפציצים בינוניים מדגם מרטין B-26 מראודר, כולל גרסת האימון AT-23 של המטוס.
היא הוכשרה כטייסת ניסוי וכמדריכת טיסה, וכן הטיסה מטוסים שגררו מטרות אוויריות לאימוני ירי.
בדצמבר 1944 פורקה יחידת WASP, וגרדנר שבה למגזר הפרטי.
לאחר מלחמת העולם השנייה, עבדה כטייסת מסחרית עבור חברת "Piper Aircraft Corporation" בפנסילבניה.
במסגרת תפקידה עסקה גם ביחסי ציבור, טסה עם לקוחות של החברה, נפגשה עם גורמים במשרד ההגנה וכתבה את כל נאומיו של מנכ"ל החברה, ויליאם ט.
גרדנר המשיכה לעבוד כטייסת ניסוי גם לאחר המלחמה, בין היתר עבור חברת "General Textile Mills", שפיתחה מצנח מיוחד שמטרתו הייתה להנחית בבטחה מטוסים שנפגעו במהלך טיסתם.
בדצמבר 1945, השתתפה לפחות בשני ניסויי טיסה עם המכשיר החדשני, אולם בשני המקרים נאלצה לנטוש את המטוס לאחר שהמצנח הסתבך במבנהו.
באחת הפעמים, כאשר המצנח שיבש את פעולת הגאי המטוס וגרם לו להיכנס לצלילה, הצליחה להיחלץ מהתא ברגע האחרון – מצנחה האישי נפתח כשהייתה בגובה של כ-150 מטרים מעל הקרקע.
גרדנר נפטרה במדינת ניו יורק ב-22 בדצמבר 2011. בשנת 2019 נערך בעיר הולדתה, רוקפורד, פסטיבל אמנות קירות, ובמהלכו צוירה יצירת קיר בהשראת פועלה ב-WASP על ידי האמניות ג'ני רוזל אוסטיק ואתלי גאני מאוהיו.
אליזבת ליז'ה בייקרסמה (בלועזית: Elisabeth (Liesje) Bijkersma; 27 בדצמבר 1912 – 30 בדצמבר 2003) הולנדית חסידת אומות העולם שהצילה יהודים בתקופת השואה בהולנד.
אליזבת הייתה מורה רווקה שהתגוררה בעיר זוולה בירת מחוז אוברייסל במזרח הולנד.
אליזבת הייתה רגישה למצבם של יהודי העיר וכאשר החריפו הצעדים נגדם החליטה לעשות מעשה ולסייע להם.
באמצעות קשריה גייסה מכרים למעגל ההצלה.
היא התייעצה עם הכומר הפרוטסטנטי הוריאוס דה-האס, שסיפק לה שמות נוספים של אנשים שהסכימו לסכן עצמם ולעזור.
כאשר החלו השילוחים למחנות ההשמדה בקיץ 1942 אליזבת החלה להפעיל את רשת האנשים שהסכימו להחביא יהודים.
היא סיפקה למשפחות יהודיות כתובות מסתור.
היא נהגה לרכוב על אופניה וללוות בעצמה רבים מהם למקומות המסתור.
אליזבת דאגה לאספקת תלושי מזון גנובים ואוכל נוסף עבור המשפחות היהודיות.
אליזבת שימשה אשת קשר בין בנות משפחת מרכוס להוריהן אשר הסתתרו במקומות שונים ונהגה להעביר מסרים ביניהם.
אבי המשפחה ליאו מרכוס העיד על כך שאליזבת פעלה תוך סיכון רב לחייה.
בזכותה נמצא מקום מסתור למשפחתו וליהודים רבים אחרים.
אליזבת דאגה גם למקומות מסתור עבור שלוש בנותיו.
באוגוסט 1942 היא סידרה לשתיים מבנותיו מקום מסתור אצל חרי וחריט ניינברג.
את הבת הבכורה לקחה ברכבת לאמסטרדם להסתתר אצל אוטו ואורסולה ואן בוטסלר.
האב ציין את התלות של משפחתו בעזרתה ועל הצורך להקפיד ולציית להוראותיה, שכן בלעדיה הם היו חסרי אונים.
אליזבת דאגה גם לאשתו ההרה למקום ראוי ללידת בתם הרביעית.
בהמשך יצרה קשר עם ד"ר אלדרס, מכר של משפחת מרכוס בזוולה וסיכמה איתו שתשאיר על מפתן ביתו את התינוקת.
ד"ר אלדרס אסף אותה לביתו, רשם אותה תחת שם משפחתו והיא נשארה בביתו במשך כל שנות המלחמה.
ב-1943 ביקרה לראשונה את משפחתו של היהודי יוסף קופמן שאותו הכירה במסגרת פעילות ההתנגדות.
אחרי מעצרו של קופמן על ידי הנאצים ב-1944 היא המשיכה לבקר את המשפחה ובחורף 1944/1945 כשגבר הרעב היא ליוותה את שני בניו למשפחה של חוואים בצפון הולנד.
יופ קופמן, שהיה אז ילד צעיר העיד על אישיותה החזקה ועל כך שמעולם לא דיברה על פעילותה, שמרה על ריחוק והישרתה עליהם תחושת ביטחון.
אמו סיפרה לו ולאחיו על כך שאליזבת עוזרת ליהודים למצוא מקומות מסתור.
בבגרותו הבין יופ את ההקרבה הרבה שלה למענם.
דאגתה למשפחות היהודיות ופעילות ההצלה גזלו ממנה את רוב זמנה ולכן נאלצה לוותר על עבודתה כמורה.
היא התמסרה באופן טוטאלי לעבודת ההצלה עד לשחרור האזור באפריל 1945.
פעילותה במשך שנות המלחמה פגעה באופן משמעותי בבריאותה.
היא נאלצה לפרוש פרישה מוקדמת.
הקשר בינה לבין המשפחות היהודיות אבד.
הודות להתערבות מרכז המחקר ההיסטורי של אוברייסל בזוולה, חודש הקשר עם כמה מהם.
ב-21 באוגוסט 2005 הכיר יד ושם באליזבת בייקרסמה כחסידת אומות העולם.
הטקס נערך בהאג הולנד ושמה הונצח בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם ירושלים.
אליזבטה יוליבנה זרובינה ) הייתה מרגלת סובייטית, בדרגת פודפולקובניק (סגן-אלוף) במשרד לביטחון המדינה.
בעת שירותה בארצות הברית נודעה בשם אליזבת זובלין.
כינוי נוסף שלה היה אליזבטה גורסקאיה.
היא נולדה ברז'אווינצי, במחוז חוטין של פלך בסרביה באימפריה הרוסית (באוקראינה) להורים יהודים, יואל ואיטה רוזנצוויג.
היא למדה היסטוריה ופילולוגיה באוניברסיטאות ברומניה, צרפת ואוסטריה, ודיברה אנגלית, צרפתית, גרמנית, רומנית, רוסית ויידיש.
זרובינה הייתה אחת ממגייסות הסוכנים המצליחות ביותר; היא הקימה רשת בלתי-חוקית משלה של מהגרים יהודים מפולין, וגייסה את אחת ממזכירותיו של לאו סילארד, אשר סיפקה נתונים טכניים.
היא הייתה אשתו של הרזידנט של המודיעין הסובייטי, וסילי זרובין.
היא השתתפה באופן פעיל בתנועה המהפכנית בבסרביה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
ב-1919 הפכה לחברה בקומסומול של בסרביה.
ב-1924 הצטרפה למערכת המודיעין הסובייטית.
בשנת 1923 הצטרפה לשורות המפלגה הקומוניסטית של אוסטריה.
בין השנים 1924 ל-1925 עבדה בשגרירות ובמשלחת המסחר של ברית המועצות.
מ-1925 עד 1928 עבדה ברזידנטורה בווינה.
בשנת 1929, זרובינה ויעקב בלומקין הוצבו כסוכנים בטורקיה, שם הוא מכר כתבי יד חסידיים מהספרייה המרכזית במוסקבה כדי לממן מבצעים בטורקיה ובמזרח התיכון.
קצין המודיעין הסובייטי פאבל סודופלאטוב, שלימים ארגן את רצח לאון טרוצקי, כתב באוטוביוגרפיה שלו כי בלומקין העביר חלק מהכנסות המכירה לטרוצקי, ששהה אז בגלות בטורקיה.
לפי גרסתו, זרובינה ניהלה רומן עם בלומקין, וזו הייתה הסיבה שבגינה הוא נקרא חזרה למוסקבה והוצא להורג.
זמן קצר לאחר מכן (1929), היא נישאה לווסילי זרובין, והשניים נסעו וריגלו יחד במשך שנים רבות, תחת כיסוי של זוג אנשי עסקים צ'כוסלובקי-אמריקאי, לצורך עבודה בדנמרק, גרמניה, צרפת וארצות הברית.
בשנת 1941 נשלחו בני הזוג זרובין לארצות הברית, שם היה וסילי אמור לשרת כמזכיר הראשון בשגרירות ברית המועצות, בעוד שזרובינה הייתה אחראית על איסוף מידע אודות פיתוח נשק גרעיני בארצות הברית, וכן על גיוס מהנדסים שעבדו בקרבת פרויקט מנהטן כסוכנים.
באוגוסט 1942, הודיע פאול מאסינג לנ.ק.ו.ד.
כי חברו, פרנץ נוימן, הצטרף למשרד לשירותים אסטרטגיים (OSS).
מאסינג דיווח למוסקבה כי נוימן סיפר לו שחיבר מחקר על הכלכלה הסובייטית עבור המחלקה הרוסית של ה-OSS.
באפריל 1943 נפגשה זרובינה עם נוימן: "(זרובינה) נפגשה לראשונה עם (נוימן) שהבטיח להעביר לנו את כל הנתונים העוברים תחת ידיו.
לדברי (נוימן), הוא מקבל עותקים רבים של דו"חות משגרירים אמריקאים...
ויש לו גישה לחומרים הנוגעים לגרמניה."
לדברי ג'רולד וליאונה שכטר, זרובינה הייתה "אחת המפעילות המצליחות ביותר בגניבת סודות פצצת האטום מארצות הברית".
יחד עם גריגורי חייפץ (סגן הקונסול הסובייטי בסן פרנסיסקו מ-1941 עד 1944), היא הקימה לכאורה מעגל חברתי של פיזיקאים קומוניסטים צעירים סביב רוברט אופנהיימר בלוס אלמוס כדי להעביר תוכניות נשק גרעיני למוסקבה, והתיידדה עמו כדי להשיג את מטרתה.
וסילי מירונוב האשים את בני הזוג זרובין בקיום קשר סודי עם ה-FBI.
באוגוסט 1944 נקראו זרובינה ובעלה חזרה למוסקבה לחקירה.
נמצא כי ההאשמות מצד מירונוב היו שקריות; הוא נעצר מאוחר יותר בגין הוצאת דיבה.
מאוחר יותר באותה שנה, היא עוטרה בעיטור הכוכב האדום, לאחר שגייסה בסך הכל 22 סוכנים ברשת שלה.
זרובינה מתה בתאונת דרכים במוסקבה ב-14 במאי 1987, בגיל 87. היא נקברה בבית הקברות קליטניקובסקי.
חייה של זרובינה כמרגלת מסופרים בסרט משנת 2015, "סודות המלחמה הקרה: גניבת פצצת האטום", בבימויו של ג'רארד פיוצ'מורל.
ג'ון ארל היינס והארווי קלהר, |וינונה: פענוח הריגול הסובייטי באמריקה", הוצאת אוניברסיטת ייל, 1999. .
שכטר וליאונה שכטר, "סודות קדושים: כיצד פעולות המודיעין הסובייטיות שינו את ההיסטוריה האמריקאית", הוצאת פוטומק, 2002.