tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך 1745 המשלחת של ניו אינגלנד שכבשה את לואיסבורג (30 באפריל - 16 ביוני) קיבלה חיפוי של כוח ימי בריטי, אך מעט יותר הושג על ידי המאמצים הימיים של כל אחד מהלוחמים.
בשנת 1746 נשלחה במהלך אוגוסט ואוקטובר משלחת בריטית משולבת ימית וצבאית לחופי צרפת - הראשונה מתוך שורה ארוכה של מיזמים דומים שבסופו של דבר זכו ללעג כ"שבירת חלונות עם גינאות".
המטרה הייתה לכידת המחסן של חברת הודו המזרחית הצרפתית בלוריאן, אך היא לא הושגה.
משנת 1747 ועד סיום המלחמה באוקטובר 1748, המדיניות הימית של ממשלת בריטניה, מבלי להגיע לרמה גבוהה, הייתה אנרגטית וקוהרנטית יותר.
מעקב קפדני יותר נמשך לאורך החוף הצרפתי, וננקטו אמצעים יעילים ליירט את התקשורת בין צרפת לנחלותיה האמריקאיות.
באביב התקבל מידע ששיירה חשובה לאיי הודו המזרחית והמערבית אמורה להפליג מלוריאן.
השיירה יורטה על ידי אנסון ב-3 במאי, ובקרב הראשון על כף פינסטר, ארבע-עשרה ספינות הקו של האדמירל הבריטי ג'ורג' אנסון חיסלו את הליווי הצרפתי של שש ספינות קו ושלוש אוניות חמושות של חברת הודו, למרות שבינתיים אוניות הסוחר ברחו.
ב-14 באוקטובר, שיירה צרפתית נוספת, מוגנת על ידי שייטת חזקה, יורטה על ידי שייטת מסודרת ומכוונת היטב של עדיפות מספרית - השייטות היו בהתאמה שמונה אוניות צרפתיות וארבע עשרה אוניות בריטיות - במפרץ ביסקאיה.
בקרב השני על כף פינסטר שבא לאחר מכן, הצליח האדמירל הצרפתי, אנרי פרנסואה דה הרבייר-ל'אטנדואר, לחפות על בריחתן של רוב ספינות הסוחר, אך השייטת הבריטית של הוק תפסה שש מאניות המלחמה שלו.
רוב אוניות הסוחר יורטו מאוחר יותר ונלכדו באיי הודו המערבית.
אסון זה שכנע את ממשלת צרפת בחוסר האונים שלה בים, והיא לא עשתה מאמץ נוסף.
בהודו המזרחית, התקפות על המסחר הצרפתי על ידי שייטת בריטית בפיקודו של קרטיס בארנט ב-1745 הובילו לשיגור של שייטת צרפתית בפיקודו של ברטראן פרנסואה מאהה דה לה בורדונה.
לאחר התנגשות לא חד משמעית מול נגאפטנם ביולי 1746, אדוארד פייטון, יורשו של בארנט, נסוג לבנגל, והותיר את בורדונה ללא התנגדות בחוף קורומנדל.
הוא הנחית חיילים ליד מדראס וצר על הנמל ביבשה ובים, ואילץ אותו להיכנע ב-10 בספטמבר 1746. באוקטובר השייטת הצרפתית נהרסה על ידי סופת ציקלון, איבדה ארבע ספינות וספגה נזק כבד לארבע נוספות.
כוחות היבשה הצרפתיים המשיכו לבצע מספר התקפות על ההתיישבות הבריטית בקודלור, אך החלפתו בסופו של דבר של פייטון הרשלני על ידי תומאס גריפין הביאה לחזרה של עליונות הצי הבריטית שהעמידה את הצרפתים במגננה.
למרות הופעתה של שייטת צרפתית נוספת, הגעתה של תגבורת בריטית בקנה מידה גדול תחת אדוארד בוסקאוון (שחשב אך לא ביצע מתקפה על איל דה פראנס בדרך) העניקה לבריטים דומיננטיות מכרעת ביבשה ובים, אך המצור שלאחר מכן על פונדיצ'רי שאורגן על ידי בוסקאוון לא הצליח.
מלחמת הכוכבים: אבירי הרפובליקה הישנה הוא משחק תפקידים ממוחשב שפותח על ידי BioWare והופץ על ידי לוקאס ארטס.
המשחק יצא עבור אקס בוקס ב-15 ביולי 2003, עבור מחשבי PC המריצים חלונות ב-19 בנובמבר 2003, ומאוחר יותר עבור Mac OS X.
אבירי הרפובליקה הישנה הוא משחק התפקידים הממוחשב הראשון שהשתמש בגלקסיית מלחמת הכוכבים.
המערך במשחק הוא אינטראקטיבי - החל ממילה פשוטה עד להחלטות חשובות בעלילה - וקובע אם אתם בצד האפל או בצד האור.
המערכת של המשחק מבוססת על משחק התפקידים של מלחמת הכוכבים, שמבוסס על מערכת משחקי תפקידים מערכת d20, שהיא הגרסה השלישית של החוקים מ-מבוכים ודרקונים.
הזמן במשחק מחולק לסיבובים מופרדים והלוחם תוקף/מגיב בו זמנית.
בכל אופן, מספר הפעולות שהשחקן יכול לבצע בכל סיבוב מוגבל.
כשמשך הזמן של כל סיבוב מכוון לפי זמן אמיתי, השחקן יכול לקבוע שמערכת הקרבות תעצור באירועים ספציפיים או בסוף של כל סיבוב.
משחק ההמשך, מלחמת הכוכבים: אבירי הרפובליקה הישנה: הלורדים של הסית' פותח על ידי חברה אחרת, Obsidian Entertainment, שהשתמשה בגרסה מעודכנת של המנוע מהמשחק הקודם.
BioWare היו עסוקים בהפקת המשחק Jade Empire והם רצו יותר להתמקד בהפקות מקוריות משלהם במקום לפתח משחקים תחת רישיון, אבל הם המליצו על Obsidian לפיתוח משחק ההמשך.
הוא יצא עבור האקס בבוקס בדצמבר 2004 ועבור ה-PC בפברואר 2005.
המשחק מתרחש במספר כוכבי לכת בגלקסיית מלחמת הכוכבים: קאשיק, קוריבן, מנאן, ראקאטה פריים (מוזכר במשחק כ-"הכוכב הלא ידוע"), טאריס ו-טטואין.
השחקנים מבקרים גם במקומות: האבון הוק, האנדאר ספייר, לויתן של סאול קראת', הסטאר פורג' ותחנת החלל יאבין (בגרסת ה-PC בלבד, לאקס בוקס ניתן להורדה דרך האקס בוקס לייב).
במהלך המשחק השחקן פוגש מספר דמויות, הכוללות את הג'דיי, בַּסְטִילַה שָאן, קַ'רְת' אוֹנָסִי, החייל, קַנְדֶרוּס אוֹרְדוֹ, המנדלוריאן, HK-47, דרואיד הפרוטוקול/הקרב; ג'וֹלִי בִּינְדוֹ, הג'דיי האפור; ג'ֹוּהָנִי, הג'דיי שנפלה לצד האפל עד שדמות השחקן החזירה אותה בחזרה לאור; מִישֶן וֵאוֹ, ילדת הרחוב הטווילקית; זַאאלבַּאר, הווקי; וטְרַסְק אוֹלְגוֹ, חייל נוסף (חבר זמני בקבוצה).
דמויות נוספות שהשחקן פוגש בדרך כוללות את: אג'ונטה פול, בנדאק סטארקילר, קאלו נורד, דארת' באנדון, דארת' מאלאק, דאביק קאנג, אות'אר ווין ויות'ורה באן.
אבירי הרפובליקה הישנה מתרחש בגלקסיית מלחמת הכוכבים 4000 שנה לפני אירועי פרק 4, בתקופת הרפובליקה הישנה.
הסיפור מתחיל כשפלוגות סית' אורבות לספינת חלל של הרפובליקה, האנדאר ספייר, שהסתובבה סביב הכוכב טַריס.
הדמות של השחקן וק'ארת' אונסי נמלטים לפני שהיא מושמדת ונוחתים על הכוכב טַריס.
בעדיפות ראשונה עליהם לאתר את בסטילה שאן, ג'דיי צעירה שליוותה אותם על האנדאר ספייר וגם שולטת ביכולת הנדירה של מדיטציית הקרב של הג'דיי.
שנה קודם, באסטילה השתמשה במדיטציית קרב כדי להוביל תקיפה על דארת' רבאן, הלורד האפל של הסית'.
בזמן שהיא נלחמה ברבאן, תלמידו דארת' מאלאק תקף את הספינה של רבאן והשתלט על התואר "הלורד האפל של הסית'".
כעת מאלאק מחפש את באסטילה כי הוא חושש מהכוח שלה; הוא מתכוון לקחת את היכולות שלה או להרוג אותה.
אחרי שתאי המילוט נוחתים בעיר העליונה של טאריס שני חברי הספינה מתחילים בחיפוש אחר באסטילה.
במהלך החיפושים מצטרפים אליהם נערת רחוב טוילקית (מין חיזרי עם זוג זנבות היוצאים מהראש) בשם מישן ואו ואת חברה הווקי מומחה המחשבים זאאלבאר שנשבע לדמות הראשית אמונים אחרי שהצילה אותו מסוחרי עבדים גמורייאנים.
אחרי שהם מצילים את בסטילה החבורה פוגשת צייד ראשים מנדלוריאני בשם קנדרוס אורדו שמחזיק בתוכנית לברוח מהכוכב שנמצא תחת מצור של הסית' על ידי פריצה לבסיס הסית' להשגת קודי המעבר וגנבת הספינה של דאביק קאנג - אדון הפשע של הכוכב והבוס של קנדרוס.
בדיוק כשהם יוצאים מהכוכב מתייאש מאלאק מהחיפושים אחר בסטילה ומורה להפציץ את העיר (היחידה בטאריס) ולא להשאיר ממנה זכר כדי להרוג את הג'דיית.
יחד הם מגיעים לכוכב דנטואין שם השחקן לומד איך להשתמש בכוח.
מועצת הג'דיי נותנת לשחקן ובני הלוויה שלו/שלה משימה - למצוא מפות כוכבים מסוימות שיגלו את המיקום של נשק עתיק ומסתורי בשם הסטַר פורג' שמאפשר יצירה אין סופית של ספינות מלחמה.
השחקן מטייל לארבעה כוכבים כדי להשיג את המיקום של הסטאר פורג'.
באמצע המשימה, עימות בין השחקן לדארת' מאלאק לשחקן חושף שהשחקן הוא בעצם הלורד לשעבר, רבאן, שאיבד את הזיכרון שלו אחרי הבגידה הראשונה של מאלאק.
עוד במהלך התקרית, באסטילה נתפסת ולבסוף עוברת לצד האפל.
אחרי שנמצאו כל המפות, השחקן פונה אל העולם הלא ידוע, ראקאטה פריים, שבו הוא מתרסק.
השחקן נתקל במספר קשיים עם המקומיים אבל לבסוף מצליח להגיע למקדש שבו חיכתה באסטילה.
לאחר עימות, או שהשחקן בוחר לא ללכת עם באסטילה ולעזור לבני הלוויה שלו להגיע לסטאר פורג' ולהביס את איום הסית' (בצד האור), או שהשחקן בוחר ללכת עם באסטילה כדי לגזול מידיו של מאלאק את התואר "הלורד האפל של הסית'" (בצד האפל).
צד האור הוא ברירת מחדל במשחקי ההמשך, למרות שניתן לקבוע מה קרה במשחק הקודם, בנויים על העובדה שאחרי הצלת הגלקסיה, או כיבושה, רבאן עזב לכיוון הטבעת החיצונית , נתון שנחשף רק במשחק ההמשך, מלחמת הכוכבים: אבירי הרפובליקה הישנה: הלורדים של הסית'.
בסצנת הסיום בצד האור, האדמירלית שהנהיגה את הצי של הרפובליקה במהלך הקרב נגד הסטאר פורג', נותנת לשחקן ולחבורתו את פרס "צלב התהילה".
קהל של אזרחים וחיילים מריעים לדמות.
בסצנת הסיום של הצד האפל, באסטילה מכריזה על הדמות שנתנו לשחקן כ"הלורד האפל של הסית'", והוא עומד על במה מוגבהת מול קהל המורכב מדרואידים וחיילים של צבא הסית'.
אחר כך, יש סרטון קצר ובו ספינות שנוצרו על ידי הסטאר פורג' מתקדמות באטיות לחלל הפתוח.
מלחמת הולנד–פורטוגל היא עימות חמוש שנערך בין כוחות הולנדיים מחברת הודו המזרחית ההולנדית וחברת הודו המערבית ההולנדית לבין מושבות האימפריה הפורטוגזית.
המלחמה החלה ב-1588. העימות התאפיין בעיקר בפלישות ופשיטות שערכו חברות הסחר ההולנדיות למושבות הפורטוגליות באמריקה, באפריקה, בהודו ובמזרח הרחוק.
במידה רבה נחשבת מלחמה זו כחריגה חוץ-אירופאית של מלחמת שמונים השנים שהתנהלה באותה התקופה בין ספרד להולנד, בגלל האיחוד בין כתרי ספרד ופורטוגל באותה התקופה, תחת בית הבסבורג.
יתר על כן, קשר רופף בין עימות זה למלחמה מבית באירופה - ההולנדים פשטו על הקולוניות הפורטוגליות בעיקר כדי לייסד אימפריה ימית משל עצמם וכתוצאה מכך להשתלט על הסחר בתבלינים והסחר בסוכר של האימפריה הפורטוגזית הנתונה במשבר.
בהזדמנויות שונות במהלך המלחמה, סייעו להולנדים כוחות אנגליים.
תוצאת המלחמה הייתה ייסודה של נוכחות הולנדית איתנה ביותר במזרח הרחוק.
בזירות חשובות אחרות במירוץ כלכלי זה, לדוגמה בברזיל ובאנגולה, הצליחו הפורטוגזים לעמוד בהתקפות ההולנדיות.
גם האנגלים הפיקו תועלת לא מעטה מהעימות הממושך בין שתי יריבותיה העיקריות בזירת המזרח הרחוק.
המלחמה נמשכה מ-1602 עד 1663, והמשתתפים העיקריים היו ממלכת פורטוגל והרפובליקה ההולנדית.
לאחר האיחוד האיברי ב-1580, פורטוגל הייתה לאורך רוב התקופה תחת שלטון הבסבורגי, ופליפה השני, מלך ספרד נלחם ב.
לפני איחוד הכתר הפורטוגזי והספרדי, השתמשו הסוחרים הפורטוגזים בארצות השפלה כבסיס למכירת התבלינים שלהם בצפון אירופה.
עם זאת, לאחר שהספרדים השתלטו על האימפריה הפורטוגלית, הם הכריזו על אמברגו על כל סחר עם המחוזות המורדים.
במאמציו להכניע את המחוזות המורדים, ניתק פליפה השני את הולנד משוקי התבלינים של ליסבון, מה שגרם להולנדים לשלוח משלחות משלהם למקורות הסחורות הללו ולהשתלט על סחר התבלינים של הודו.
כמו הצרפתים והאנגלים, ההולנדים פעלו ליצירת רשת סחר עולמית על חשבון הממלכות האיבריות.
האימפריה ההולנדית תקפה שטחים רבים באסיה תחת שלטון הפורטוגזים והספרדים, כולל פורמוזה, ציילון, איי הפיליפינים ואינטרסים מסחריים ביפן, אפריקה ודרום אמריקה.
בשנת 1592, במהלך המלחמה עם ספרד, כבש צי אנגלי גלאון פורטוגלי גדול ליד האיים האזוריים, ה-Madre de Deus, עמוס ב-900 טון של סחורה מהודו וסין, בשווי מוערך של חצי מיליון פאונד (כמעט חצי מהגודל) של משרד האוצר האנגלי באותה תקופה.
טעימה מקדימה זו של עושר המזרח עוררה עניין באזור.
באותה שנה שלחו סוחרים הולנדים את קורנליס דה האוטמן לליסבון, כדי לאסוף מידע רב ככל שיכל על איי התבלינים.
בשנת 1595, הסוחר והמגלה יאן הויגן ואן לינסקוטן, לאחר שחקר רבות באוקיינוס ההודי בשירות הפורטוגלים, פרסם דו"ח מסע באמסטרדם, "Reys-gheschrift vande navigatien der Portugaloysers in Orienten" ("דוח על מסע בניווט של הפורטוגזים במזרח").
הדו"ח שפורסם כלל הנחיות נרחבות כיצד לנווט ספינות בין פורטוגל לאיי הודו המזרחית וליפן.
העניין ההולנדי והבריטי שהוזן ממידע חדש הוביל לתנועה של התרחבות מסחרית, וייסוד חברת הודו המזרחית האנגלית בשנת 1600, וחברת הודו המזרחית ההולנדית (VOC) בשנת 1602, מה שאיפשר את כניסתן של חברות צ'ארטר בשם הודו המזרחית.
בשנת 1602, ה-VOC נוסדה, במטרה לחלוק את עלויות החקירה של איי הודו המזרחית ובסופו של דבר להקים מחדש את סחר התבלינים, שהניב רווחים גבוהים ברפובליקה החדשה של שבעת המחוזות המאוחדים ובמדינות אחרות באירופה אם תבלינים נקנו במקור וניתן היה לשלוט באספקתם על ידי מונופול.
הצורך בהקמת ה-VOC התעורר מכיוון שעם איחוד המלחמה עם ספרד ופורטוגל, הסחר יופנה כעת דרך ארצות השפלה הדרומיות (בערך בלגיה של היום), שעל פי איחוד אראס הובטחו למלך הספרדי והיו רומאים קתולים, בניגוד לצפון הפרוטסטנטי ההולנדי.
המשמעות היא גם שההולנדים איבדו את שותפת הסחר הרווחית ביותר שלהם ואת המקור החשוב ביותר שלהם למימון המלחמה נגד ספרד.
בנוסף, ההולנדים יאבדו את מונופול ההפצה שלהם עם ממלכת צרפת, האימפריה הרומית הקדושה וצפון אירופה.
האימפריה הפורטוגלית באוקיינוס ההודי הייתה תלסוקרטיה מסורתית שהרחיבה את ידה לכל נקודת חנק מרכזית באוקיינוס.
הסחר באזור התאים גם לדגם משולש מסורתי, שלאחריו יובאו יצרנים קטנים מאירופה ונסחרו באפריקה תמורת זהב ומספר פריטים, ואז אלה ישמשו לרכישת תבלינים בהודו עצמה, אשר הוחזרו לאחר מכן לאירופה ונסחרו בסכום עצום.
רווח אשר יושקע מחדש בספינות וחיילים, שיישלח מזרחה.
עם עלות השחר ב-25 בפברואר 1603, שלוש ספינות של חברת הודו המזרחית ההולנדית (VOC) תפסו את סנטה קתרינה, גלאון פורטוגלי.
זה היה שלל כה עשיר שהכנסות המכירה שלו הכפילו את ההון של ה-VOC.
חוקיות שמירת השלל הייתה מוטלת בספק על פי החוק ההולנדי והפורטוגלים דרשו את החזרת המטען שלהם.
השערורייה הובילה לשימוע שיפוטי ציבורי ולקמפיין רחב יותר להטות את דעת הקהל (והבינלאומית).
כתוצאה מכך, הוגו גרוטיוס ב"הים החופשי" (Mare Liberum, פורסם ב-1609) ניסח את העיקרון החדש לפיו הים הוא טריטוריה בינלאומית, כנגד מדיניות "הים הסגור" (Mare clausum) הפורטוגלית, וכל האומות היו חופשיות להשתמש בה למסחר ימי.
'הימים החופשיים' סיפקו הצדקה אידאולוגית מתאימה להולנדים לשבור את המונופול הפורטוגלי באמצעות כוחם הימי האדיר.
הכנסה במזרח: בטאוויה מאתגרת את גואה
הודו המזרחית הפורטוגלית הסתמכו על ארבעה בסיסים אסטרטגיים: גואה, בומביי-באסין-דיו, מלאקה ומקאו.
הראשונה חיברה את הודו עם פורטוגל עצמה (סאוטה), מלאקה חיברה את גואה לסחר באוקיינוס ההודי דרך כף קומורין וציילון; ומקאו הייתה המרכז לנתיבי הסחר המשתרעים מים סין הדרומי לים יפן ועד לאיי התבלינים, מזרחית לגינאה החדשה באוסטרליה.
המיקומים האחרים היו חשובים אך לא מכריעים: כולל דיו יחד עם נמל בומביי (עד הרכישה האנגלית) שלטו בגישות למפרץ הקטן יותר של קמביי וגם ל הגדול יותר.
הורמוז הייתה מדינת החסות של פורטוגל לתקופה קצרה, במהלכה הייתה אבן היסוד של הסחר ב בין פרס, ערב, מסופוטמיה ושאר אסיה ואפריקה.
אם גם דיו וגם הורמוז ייפלו, זה ימנע את מיסוי השווקים במזרח הקרוב על ידי פורטוגל, מה שימנע מליסבון את ההכנסות מהמסלול הדרומי ביותר של דרך המשי.
זה היה סחר רווחי אבל לא חיוני לרשת סחר תבלינים באוקיינוס ההודי בכלל.
לאחר נפילת הורמוז בידי האנגלים וההולנדים, הפורטוגזים שנחלצו מבסיסי מסקט וגואה שלהם, הובילו מערכה הרסנית נגד קו החוף של פרס והתחברו לבצרה.
בסופו של דבר, לאחר קרב ימי מול הורמוז בשנת 1625, פרס ביקשה הפסקת אש עם הפורטוגלים כדי להקים מחדש את הסחר וסיפקה לפורטוגל עמדת סחר בקונג.
יחד עם תוואי הבצרה שהוקם מחדש, זה פיצה זמנית על אובדן הורמוז.
החלוצים של הרס דוקטרינת "הים הסגור" הפורטוגלית והספרדית היו ההולנדים בחלקים של הודו המזרחית.
חברת הודו המזרחית ההולנדית, לעומת זאת, סבלה מאותה חולשה כמו פורטוגל: מחסור בכוח אדם.
לפיכך, מאמץ קולוניזציה בסגנון ספרדי מעולם לא היה אפשרי ורק שליטה בים תאפשר לו להתחרות.
לפורטוגלים הייתה נקודת פתיחה של מאה שנים באזור והאימפריה שלהם אפשרה להם גישה לאוכלוסיות מקומיות מומרות ונאמנות, שחיזקו פנימה את מה שהכוח הימי לא יכול היה להבטיח בים.
לפיכך, ההולנדים כיוונו את מאמציהם לפריפריה של האימפריה הפורטוגלית.
הימנעו מהחופים ההודיים, הם הקימו מפקדה משלהם בדרום מזרח הודו, בעיר ג'קרטה, שלימים נודעה בשם בטאוויה.
זה הרחיק אותם בבטחה מגואה אך קרוב באופן אופורטוניסטי למלאקה ולנתיבי הים המחברים בין האוקיינוס השקט וההודי.
קרבות רבים נערכו אך הקרבות המכריעים ביותר פצעו אנושות את האימפריה ההודית הפורטוגלית.
הקרב על האי קראקס בשנת 1615 מול חופי מלאקה, הרס את כוח הצי הפורטוגלי באיי הודו הדרום מזרחיים והוביל לאובדן העליונות הימית להולנדים, בנתיב המכריע בין גואה למקאו.
המצור על הורמוז בשנת 1622 על ידי חברת הודו המזרחית האנגלית הביא לאובדן מבצר הורמוז לידי הכוחות המשולבים של פרס ואנגליה אשר גירשו את הפורטוגלים מהמזרח התיכון.
גירושם של הישועים (סאקוקו) ב-1639 ובעקבותיו הפורטוגלים, מנגאסאקי, גזר גם דין מוות על הכדאיות הכלכלית של מקאו.
המצור על מלאקה ב-1641, לאחר ניסיונות רבים, העביר את העיר לידי ההולנדים ובני בריתם האזוריים, ושבר באופן מכריע את חוט השדרה בין גואה למזרח.
המפעלים הפורטוגזים היו מבודדים ונוטים להיבחר בזה אחר זה, אך למרות זאת ההולנדים זכו להצלחה מעורבת בכך.
אמבוינה נכבשה מידי הפורטוגזים ב-1605, אך התקפה על מלאקה, קרב כף רשאדו, בשנה שלאחר מכן נכשלה בדוחק במטרה לספק בסיס אסטרטגי יותר באיי הודו המזרחית עם רוחות מונסון חיוביות.
בשנים 1607 ו-1608, ההולנדים לא הצליחו פעמיים להכניע את המעוז הפורטוגזי באי מוזמביק, בשל שיתוף הפעולה ההדוק בין המקומיים לפורטוגלים.
ההולנדים מצאו את מבוקשם בג'קרטה, שנכבשה על ידי יאן פיטרסון קון ב-1619, מאוחר יותר שונה שמה לבטאוויה על שם האבות ההולנדים המשוערים, הבטאווים, ואשר תהפוך לבירת הודו המזרחית ההולנדית.
במשך 44 השנים הבאות, שתי הערים גואה ובטאוויה לחמו ללא הפוגה, שכן הן עמדו כבירת מדינת הודו הפורטוגלית ובסיס הפעילות של חברת הודו המזרחית ההולנדית.
בסיועה של סולטנות ביג'פור ההולנדים אפילו ניסו לכבוש את גואה עצמה, אך הדיפלומטיה הפורטוגלית ניצחה את התוכנית הזו.
למעשה, גואה הייתה נתונה במצור לסירוגין מאז 1603. רוב הקרבות התרחשו במערב הודו, שם מסע המלחמה ההולנדי של מלבר ביקש להחליף את המונופול הפורטוגלי על סחר בתבלינים.
זה הרגיז את סונגתאם, מלך סיאם, שצידד בהולנדים בעדיפות רבה והורה על התקפות ולכידה של כל הספרדים.
מלחמה בין נחלותיו של פליפה למדינות אחרות הובילה להידרדרות של האימפריה הפורטוגזית, כמו אובדן הורמוז לפרס, בסיוע ממלכת אנגליה, אך האימפריה ההולנדית הייתה הנהנית העיקרית.
בשנת 1640, הפורטוגלים ניצלו את המרד הקטלוני ומרדו בעצמם מהאיחוד האיברי שנשלט על ידי ספרד.
מנקודה זו ואילך החליטו האנגלים במקום זאת לכונן מחדש את הברית שלהם עם פורטוגל.
חברת הודו המזרחית ההולנדית צוברת קרקעות
למרות שהפורטוגזים הכריזו על עצמם כעוינים לכתר הספרדי, ה-VOC בכל זאת ניצלה את ההזדמנות כדי לסלק את שורת מבצרי החוף שהרכיבו את האימפריה הפורטוגלית: מלאקה נכנעה לבסוף ב-1641.
קרבות חשובים התרחשו גם בים סין הדרומי, בתחילה עם ציים משולבים של ספינות הולנדיות ואנגליות, ולאחר מכן אך ורק ספינות הולנדיות שתקפו את מקאו.
ניסיונות ההולנדים לכבוש את מקאו, לאלץ את סין להחליף את הפורטוגלים או ליישב את משפחת פסקדור נכשלו, בין השאר בגלל הדיפלומטיה ארוכת השנים בין הפורטוגזים לשושלת מינג, אבל ההולנדים הצליחו בסופו של דבר לרכוש את המונופול של הסחר עם יפן.
בינתיים, ההולנדים לא הצליחו בארבעה ניסיונות לכבוש את מקאו משם פורטוגל קיבלה מונופול על הסחר הרווחי בין סין ליפן.
ההולנדים הקימו מושבה בטאיוואן ב-1624, כיום אנפינג בדרום טאיוואן, הידועה בפי הפורטוגזים בשם פורמוסה, ובשנת 1642 כבשו ההולנדים את צפון פורמוסה מהספרדים בכוח.
ההולנדים התערבו ב בציילון מ-1638 ואילך, בתחילה כבעלי ברית של ממלכת קנדיאן נגד פורטוגל.
ההולנדים כבשו את Batticaloa ב-1639 ואת גאלה ב-1640 לפני שהתפרקה הברית.
לאחר תקופה של לוחמה משולשת בין ההולנדים, הפורטוגלים והקנדיאנים, הברית נכרתה מחדש בשנת 1649. לאחר שניצלו ולאחר מכן הכפילו את בני בריתם בקנדיאן, הצליחו ההולנדים לכבוש את קולומבו ב-1656 והגלו את הפורטוגלים האחרונים מציילון ב-1658. לוחמה ספורדית עם הקנדיאנים נמשכה למעלה ממאה שנה.
לאחר הרס "מערכת טורדיסיאס", פורטוגל הצליחה לשמור על דיו אך לא על הורמוז.
גם גואה ומקאו שרדו אבל לא מלאקה.
אף על פי כן, נפילתה של האימפריה ההודית הפורטוגלית לא הייתה טריטוריאלית אלא כלכלית: תחרות של מעצמות אירופאיות אחרות שהדמוגרפיה שלהן הייתה רבה יותר, הגישה להון קלה יותר והגישה לשווקים ישירה יותר מזו של פורטוגל.
המונופול ההפצתי של ליסבון נגנב מהעולם האסלאמי וצבר תחרות ישירה יותר, הוא התפורר במהירות.
בסך הכל, וגם בגלל שההולנדים היו עסוקים בהתרחבותם באינדונזיה, הכיבושים שנעשו על חשבון הפורטוגלים היו צנועים: כמה נחלות אינדונזיות וכמה ערים ומבצרים בדרום הודו.
המכה החשובה ביותר לאימפריה המזרחית של פורטוגל הייתה כיבוש מלאקה ב-1641 (איבוד השליטה במצרים), ציילון ב-1658 וחוף מלבר ב-1663, אפילו לאחר חתימת הסכם השלום של האג (1661).
מלחמת הסוכר - הממשל הכללי נגד חברת הודו המערבית ההולנדית
מופתעת מההישגים הקלים כל כך במזרח, הרפובליקה החליטה במהירות לנצל את חולשתה של פורטוגל ביבשת אמריקה.
בשנת 1621 הוקמה חברת הודו המערבית ההולנדית כדי להשתלט על סחר הסוכר ולהתיישב באמריקה (פרויקט הולנד החדשה).
החברה נהנתה מהשקעה גדולה בהון, בהתלהבותם של מיטב אנשי הפיננסים ובעלי ההון של הרפובליקה.
עם זאת, חברת הודו המערבית ההולנדית לא הצליחה כמו מקבילתה המזרחית.
הפלישה ההולנדית החלה בשנת 1624 עם כיבוש בירת מדינת ברזיל דאז, העיר סאו סלבדור דה באיה, אך הכיבוש ההולנדי היה קצר מועד.
בשנת 1625, צי ספרדי-פורטוגלי משותף של 52 ספינות ו-12,000 איש כבש במהירות את סלבדור.
בשנת 1630 חזרו ההולנדים, וכבשו את אולינדה ולאחר מכן את רסיפה, שמה שונה למאוריצשטאדט, ובכך הקימו את המושבה של הולנד החדשה.
המפקד הפורטוגלי מתיאש דה אלבקרקי נסוג עם כוחותיו לפנים היבשה, כדי להקים מחנה שנקרא Arraial do Bom Jesus.
עד 1635, ההולנדים לא היו מסוגלים לקצור סוכר עקב התקפות גרילה פורטוגזיות, ולמעשה היו מוגבלים להיקף המוקף חומה של הערים.
בסופו של דבר, ההולנדים פינו את הפורטוגלים בסיועו של בעל בית מקומי בשם דומינגוש פרננדש קאלבר, אך עם נסיגתו לבאיה, מתיאש דה אלבקרקי לכד את קאלבר בפורטו קלבו, ותלה אותו על בגידה.
הפורטוגלים נלחמו בשתי התקפות הולנדיות על באיה בשנת 1638. למרות זאת, עד 1641 כבשו ההולנדים את סאו לואיס, והותירו אותם בשליטה על צפון מערב ברזיל בין מרניאו וסרז'יפה בדרום.
יוהאן מאוריץ ואן נסאו-זיגן הוחזר מהמושלות של הולנד החדשה ב-1644 בגלל הוצאה מופרזת ותחת חשד לשחיתות.
עוינות הדדית בין הפורטוגזים הקתולים להולנדים הפרוטסטנטים, וצעדים קשים לגבות מבעלי קרקעות בעלי חובות שאחוזותיהם נהרסו במלחמה, גרמו שהמתיישבים הפורטוגזים באו להתרעם על סמכותו של הממשל ההולנדי החדש.
בשנת 1645, רוב ברזיל ההולנדית מרדה בהנהגתו של בעל האדמות המולטות ז'ואאו פרננדש ויירה, שהכריז על עצמו נאמן לכתר הפורטוגלי.
כוחות חברת הודו המערבית ההולנדית הובסו בקרב טאבוקס, ובכך הגבילו למעשה את ההולנדים למתחמים העירוניים המבוצרים של ערי החוף, שהוגנו על ידי קבוצות של שכירי חרב גרמנים ופלמים.
באותה שנה נטשו ההולנדים את סאו לואיס.
הקרב השני על גוארראפס, בשנת 1649, סימן את תחילתו של סוף הכיבוש ההולנדי של ברזיל הפורטוגלית, עד לגירושם הסופי מרסיפה ב-1654.
במקביל, ההולנדים ארגנו פלישות נגד הנחלות הפורטוגזיות באפריקה על מנת להשתלט על סחר העבדים ולהשלים את משולש הסחר שיבטיח את השגשוג הכלכלי של הולנד החדשה.
בשנת 1626, משלחת הולנדית שכבשה את אלמינה הושמדה כמעט כליל על ידי מארב פורטוגלי, אך בשנת 1637 נפלה אלמינה בידי ההולנדים.
בשנת 1641 (לאחר שנחתמה שביתת נשק בין פורטוגל להולנד), כבשו ההולנדים את האי סאו טומה ולפני סוף 1642, שאר חלקי חוף הזהב הפורטוגזי באו בעקבותיו.
באוגוסט 1641 כרתו ההולנדים ברית משולשת עם ממלכת קונגו והמלכה נג'ינגה מבנדה, ובעזרתן כבשו את לואנדה ובנגלה, אם כי מבלי למנוע מהפורטוגלים לסגת פנימה לתוך מעוזים כמו מסנגנו, אמבקה ומוקסימה.
לאחר שכבשו מקור קבוע של עבדים, ההולנדים נמנעו מפעולות נוספות, מתוך הנחה שבעלי בריתם יספיקו נגד הפורטוגלים.
אף על פי כן, בהיעדר ארטילריה וכלי נשק, המלכה נג'ינגה והקונגו הוכיחו שהם לא מסוגלים להביס באופן נחרץ את הפורטוגלים ואת בעלי בריתם הקניבליים של אימבנגלה.
כיבוש מחדש של לואנדה וסאו טומה על ידי פורטוגל
מכיוון שהפורטוגלים לא הצליחו לשלוח תגבורת מספקת למושבותיהם עקב מלחמת השבת הכתר הפורטוגזי המתמשכת בפורטוגל היבשתית, בשנת 1648 ארגן המושל הפורטוגלי של ריו דה ז'ניירו, סלבדור קוריה דה סה, משלחת צבאית כדי להשתלט מחדש על לואנדה מההולנדים, ישירות מברזיל.
בתחילת אוגוסט הגיע הצי ללואנדה, שם מסר דה סה לחיל המצב ההולנדי שמאחר שההולנדים לא יכבדו את תנאי הפסקת האש, גם הפורטוגלים אינם מחויבים לה.
למרות שמספרם של הפורטוגלים היה גדול יותר, הפגנת כוח מהירה השיגה ב-15 באוגוסט את כניעת לואנדה וכל הכוחות ההולנדים באנגולה.
לאחר שמיעה על נפילת לואנדה, המלכה נג'ינגה נסוגה למטאמבה, בעוד ההולנדים בסאו טומה נטשו את האי, שנכבש מחדש על ידי הפורטוגלים מאוחר יותר באותה שנה.
ההולנדים, שנחושו לשחזר או לשמור על שטחיהם, דחו את סיום הסכסוך.
אבל מכיוון שהם נאלצו להתמודד עם האנגלים באותו זמן, הם החליטו בסופו של דבר להציע תנאים לשלום.
ההסכם נחתם ב-6 באוגוסט 1661 בין נציגי הרפובליקה ההולנדית וממלכת פורטוגל.
בהתבסס על תנאי האמנה, הרפובליקה ההולנדית הכירה בריבונות פורטוגזית על ניו הולנד (ברזיל ההולנדית) בתמורה לפיצוי של 4 מיליון רייש, המרה מ-2 מיליון גילדן קרולי, על פני 16 שנים.
מלחמת היהודים, מתורגם גם כמלחמות היהודים הוא ספרו של ההיסטוריון היהודי פלביוס יוספוס (יוסף בן מתתיהו, המוכר גם בשמו הלטיני בצורתו המשובשת כ"יוספוס פלביוס").
הספר הוא דיווח היסטורי העוסק במרד הגדול בין השנים 66–73 לספירה, ובגורמים שהובילו אליו.
כתיבתו של יוספוס נייטרלית בעיקרה אך צצים בה מדי פעם דברי אבל וקינה על מר גורלו של העם היהודי וחורבן המקדש.
עם זאת, רבים טוענים שליוסף ישנה נטייה ליפות את המציאות לטובתם של הרומאים.
יש הקושרים זאת לכך שהספר עמד לבקרת הקיסר אספסיאנוס.
כמו יתר ספריו של יוספוס, הספר בצורתו היוונית שרד בזכות הכנסייה הנוצרית ולא שומר במסורת הרבנית.
הכנסייה ראתה בספרו המתעד את חורבן ירושלים ובית המקדש הוכחה למסופר בברית החדשה על נבואתו של ישו על חורבן העיר, ולדוקטרינה הגורסת שבחירת עם ישראל היא חזקת הכנסייה בלבד ושהיהודים שלא הצטרפו אליה איבדו את מעמדם כחלק מן העם.
זמן חיבורו ושמו של הספר
יוספוס חיבר את הספר לראשונה (סמוך לשנת 73) ב"לשון אבותיו" (ככל הנראה ארמית.
הנוסח המקורי אבד ולא הגיע לידינו) על מנת לספר ליהודים היושבים במזרח "מעבר לנהר פרת" ולבני עמים אחרים באזור, את קורות מלחמת היהודים ברומאים, וזאת על-מנת להרתיע אותם מפני יציאה למלחמה באימפריה הרומית.
לאחר מכן תרגם יוספוס את הספר ליוונית בגרסה שנועדה בעיקר לנוכרים.
הוא כתב את הספר בזמן שישב ברומא וקיבל לשם כך עזרה מאנשים אחדים בלשון היוונית.
את המהדורה היוונית כתב לא לפני שנת 75, אז נבנה המקדש לאלילת השלום, שיוספוס מספר על השלמת בנייתו, ולא אחרי שנת 79 לספירה, שנת מותו של הקיסר אספסיאנוס, מכיוון שב"נגד אפיון" יוספוס מספר שהגיש לו חלקים מ"מלחמת היהודים" כדי לזכות באישורו לדברים שכתב.
עם זאת, רוב החוקרים מעריכים שתיאורו השלילי של קאיקינה אליאנוס נכתב בזמן שזה הוצא להורג על ידי טיטוס, ומשום כך נראה כי יוספוס עדיין ערך שינויים בחיבורו עד שנת 81, שנת מותו של טיטוס.
הגרסה היוונית אינה תרגום של ממש של הגרסה הראשונה בארמית, מאחר שיש בה דברים רבים שאינם רלוונטיים לקהל דובר ארמית או לקהל יהודי, ובהם תיאור המנהגים והאמונות של היהודים מנקודת מבט של הפילוסופיה היוונית והתייחסויות רבות לספרות היוונית.
לגרסה היוונית ישנם מאפיינים יווניים רבים, הזרים להיסטוריוגרפיה והלכי הרוח של המזרח הקרוב, שכתובים בסגנון הרווח בחיבור היסטורי יווני: ניתוח אירועים על פי סיבה ותוצאה, מבנה רטורי, נאומים ארוכים, תיאורים ביוגרפיים וההתפלמסויות עם היסטוריונים אחרים.
בחיבוריו המאוחרים יותר, מכנה יוספוס את יצירתו זו "מלחמת היהודים".
עם זאת, כתבי היד המוקדמים ביותר של החיבור הם מימי הביניים, וניתנו להם אז כותרות שונות, בהן (מלבד "מלחמת היהודים") "ההיסטוריה היהודית של כיבוש ירושלים".
לשם "כיבוש ירושלים" ישנן עדויות כבר בכתבי המתרגם והחוקר הנוצרי הירונימוס, אולם ייתכן שכותרת זו פשוט משקפת את תחום העניין של המלומדים הנוצרים בחורבן ירושלים כהגשמת נבואתו של ישו.
הכותרת "מלחמת היהודים" משקפת נקודת מבט רומאית.
המשפט הראשון בהקדמה של הספר הוא משפט הפתיחה הארוך ביותר בכל הספרות ההיסטוריוגרפית ששרדה מן העת העתיקה, והוא נועד להרשים את הקורא בכל הנוגע למיומנותו של המחבר כסופר והיסטוריון וכ"עד ראייה למאורעות".
החלק הראשון (עד פרק י"ד בספר ב'), שהוא שליש מהספר, משמש מבוא היסטורי לחלקו השני, העיקרי.
החלק הראשון כולל סקירה מהתקופה שבין האירועים בירושלים שקדמו לגזירות אנטיוכוס הרביעי החל משנת 170 לפנה"ס לערך, ועד מעשי הרצח והשוד של הנציב גסיוס פלורוס, שהם לדעת יוספוס, הסיבה הישירה למרד, סוף שנת ג'תתכ"ו (66).
חלק זה מהווה תקציר של האירועים שפורטו על ידו מאוחר יותר בספרים 11–20 של קדמוניות היהודים, אשר מסתיים באירוע עליית גסיוס פלורוס, שם מוסר יוספוס שעל אירועי המלחמה שפרצה ניתן לקרוא בספר שכתב על מלחמת היהודים.
החלק השני, העיקרי, הוא פרשת המלחמה עצמה.
מראשית המרד בשנת 66 ועד כיבוש מבצרי היהודים האחרונים, בשנת 73. יוספוס כותב בפרוטרוט את תולדות המלחמה, כעד־משתתף וכאדם שככל הנראה כתב רשימות בזמן אמת.
הוא מדבר על עצמו בגוף שלישי, לפי המנהג בתקופתו.
הוא משבץ את תיאורו בתיאור מאורעות חשובים שקרו בעולם באותו זמן כגון מרידות הגאלים והגרמאנים, מלחמות בארמניה ועוד.
כל אחד מהם נכתב במקור על מגילת פפירוס נפרדת.
חלוקת הספרים לפרקים אינה של המחבר, אך היא קדומה, אולי אף בימיו, ונעשתה בידי עורכים.
בשלב מאוחר יותר הוסיפו עורכים כותרת לכל פרק (לטינית: Epitome), הכותרת כוללת תקציר המחולק לסעיפים.
אולם סעיפים אלה אינם זהים לסיעוף הפנימי של הפרקים, המופיע במהדורות הדפוס.
נראה שזו עדות לכך שהיו שתי שיטות סיעוף שאחת שרדה בכותרות והשנייה בהוצאות הדפוס, לצד הטקסט.
במספר הוצאות מודרניות (למשל הוצאת מסדה, 1968) ויתרו על הסיעוף בכותרת על-מנת שלא לבלבל את הקורא.
ההוצאה המדעית הראשונה של הספר היא הוצאת ניזה (Niese), ברלין 1894. בהוצאה זו נוספה לכל ספר משבעת הספרים חלוקה פנימית רציפה לפסוקים.
לפיכך, ציטוטים ניתנים לעיתים בציון הספר ומספר הפסוק, או בציון הספר, מספר הפרק ומספר הסעיף.
יוספוס אינו מציין את המקורות ששימשו אותו בכתיבת "מלחמת היהודים", אך אין זה משום שניסה ליצור עמימות.
חיבורים מן העת העתיקה נכתבו במגילות, מה שהציב מגבלה טכנית על פירוט המקורות המצוטטים, ובנוסף על כך היה מקובל בימים ההם לכתוב היסטוריה בסגנון רטורי.
היסטוריונים מהעת העתיקה ציטטו את מקורותיהם לרוב רק במסגרת פולמוס עם מחברים אחרים.
רבים מהם העדיפו להסתמך על מקור אחד, או לכל היותר על מקורות ספוּרים והעדיפו להתבסס על חיבור שכבר התפרסם.
יוספוס הכיר את ספר מקבים א', שעמד בפניו בעת שכתב את ספריו.
ספר חשוב נוסף שהיווה לו מקור הוא רשימותיו של ניקולאוס איש דמשק, מזכירו של המלך הורדוס.
ניקולאוס מדווח על התקופה של אחרית ימי החשמונאים וכל תקופת שלטונו של הורדוס.
יוספוס חי בתקופת הנציבות השנייה (66-44 לספירה).
גם כאן סביר שנעזר בכרוניקות שונות שלא הגיעו לידינו, אך המקור החשוב והבולט לספר, שמיחד אותו כספר היסטורי מרתק במיוחד, היא עדות יוסף עצמו.
בדבר המרד היה שותף מרכזי ופעיל הן בהכנת הגליל למלחמה והן בפרשת הקרב על יודפת, שאותה היה יכול למסור בפרטי פרטים משום שהיה מפקד היהודים בקרב.
לאחר נפילתו בשבי הוא מפסיק לשחק תפקיד משמעותי בעלילה אך עדיין היה עד ממקור ראשון לרוב ההתרחשויות.
בעת שהותו במחנה הרומאים בזמן המצור על ירושלים, ניהל לדבריו תיעוד מסודר של האירועים וראיין עריקים מן העיר.
יוספוס מדגיש שקרא את ספרי הזיכרונות של הקיסרים.
ספרי הזיכרונות הללו הם הקומנטרים (commentarii, רשומות) הקיסריים (ההיפוֹמְנֶמָטָה).
הקומנטרים הללו נזכרים בחיבוריו 3 פעמים.
אף על פי שב"מלחמת היהודים" אין הוא מזכיר אותם כלל, אין ספק שהם היו לנגד עיניו בעת כתיבתו.
ייתכן והסיבה לכך הייתה רצונו להדגיש את מעמדו כמחבר שהוא עד ראייה ולא קומפילאטור בלבד המסתמך על עדותם של אחרים.
המניע העיקרי לכתיבת הספר הוא הנצחת הסיפור ההרואי והמזעזע של חורבן יהודה, ירושלים והמקדש, והאסון הנורא שאירע לעם ישראל.
עוד היבט בספרו הוא הסכלות שבניסיון ההתנגדות לרומא, הוא מתאמץ להראות שהרומאים ברובם הם עם שנוהג באדיבות עם העמים שחיים תחת שלטונם, במובן זה הספר משמש כשופר תעמולה לשושלת הפלבית שיוספוס ישב בחצרם ברומא והוא מרבה בשבחיו לקיסרים אספסיאנוס וטיטוס.
אף על פי כן, בולט היחס החם לטיטוס בהשוואה לאובייקטיביות כלפי אספסיאנוס.
שמו של הספר עצמו, "מלחמת היהודים", מבטא את נקודת המבט הרומאית על המלחמה, שכן הרומאים נהגו לקרוא את מלחמותיהם על שם העמים שבהם נלחמו (למשל: "המלחמה הגאלית" או "המלחמה הפונית").
ההיבט היהודי ניכר בספרו בכך שהוא מבקש להראות שהיהודים הם עם שוחר שלום המעדיף להימנע מאלימות.
את האחריות לפריצת המרד הוא תולה במיעוט קטן ותוקפני בתוך האומה היהודית שגרר את העם למרד חסר סיכוי ברומאים, בעוד שהרוב התנגד בתוקף למלחמה.
בנוסף, מנסה יוספוס להצדיק את מעשיו בתקופת המרד ובמיוחד את מעברו למחנה הרומאים.
הספר נועד לא רק לספר על העבר, אלא גם מכוון לעתיד: להזהיר את היהודים היושבים מעבר לפרת (באמצעות גרסתו הארמית המוקדמת של הספר), את היהודים בארצות הפזורה ההלניסטית שהיו שרויים בתסיסה, ואת יהודי ארץ ישראל, לבל ינסו למרוד שנית ברומא.
לדברי ההיסטוריון מנחם שטרן, החיבור "מלחמת היהודים" הוא חלק מה"התפתחות הכללית של ההיסטוריוגרפיה היוונית, מאז ימות תוקידידס" וניתן לראות בו "דוגמה כמעט מושלמת של היצירה ההיסטוריוגרפית היוונית בעידן הקיסרות הרומית".
לדעתו, במאה ה-1 לאחר תקופת אוגוסטוס, לא ניתן "להצביע על דמות של היסטוריון יווני שישווה בעצמת כתיבתו ליוספוס של 'מלחמת-היהודים'".
לדעת שטרן, מדובר ב"ספר גדול מבחינה ספרותית ואמנותית", ואף אולי "ספר הפרוזה המזהיר ביותר של הספרות היהודית הלניסטית ויצירה גדולה ללא ספק גם לפי הממדים היווניים רומיים באותם דורות".
מלחמת היהודים הוא העדות היחידה כמעט, והמפורטת ביותר, למרד הגדול.
בספר זה נמסרת תמונה מדויקת של ירושלים וארץ ישראל של התקופה.
יוספוס הוא כותב בהיר ומפורט מאוד.
כתיבתו הסדורה והמדויקת, הנעדרת סיפורי מעשיות (אך אינה חפה מאינטרסים) מתאימה מאוד להנחיית המחקר המודרני.
בכל הקשור לתיאורי הארץ יוספוס הוא כותב אמין ומדויק, ככל שהמחקר הארכאולוגי מתפתח מתגלים ממצאים שמאששים את התיאורים של יוספוס.
המחקר הארכאולוגי גם יוצא נשכר מהבחנתו של יוספוס וציונו המדויק את הטופוגרפיה.
הטופוגרפיה אינה משתנה באופן ניכר והיא מאפשרת לחופרים להבין את המפה אותה מצייר יוספוס.
אולם בכל הקשור לתיאור המרד ניתן להבחין במשנתו של יוספוס שמבקש לתאר את המרד כאי הבנה: פעולתם של מיעוט קיצוני שהצליח לגרור אחריו את כל העם בעקבות התנהגותם המושחתת של הנציבים הרומאים.
ישנה ביקורת במיוחד על תיאורו את חורבן בית המקדש.
המבקרים טוענים שהמניע העיקרי לתיאור זה הוא רצונו לנקות את פטרונו, הקיסר טיטוס, שביקש לשדר תדמית של קיסר נאור ומיטיב מאשמת החרבת מקום פולחן דתי - דבר שנחשב טאבו בעולם העתיק.
בחברה היהודית במיוחד נהוג להוקיע את טיטוס משום החשבון ההיסטורי של העם היהודי עם קיסר זה, אך תיאורו של יוספוס את טיטוס כמי שלא רצה לשרוף את המקדש תואם את רוב המקורות הלא יהודיים מתקופתו, ואינו בלתי אמין בהכרח.
תיאור מצעד הניצחון (טריומף) ברומא (ספר ז, סעיפים 123–157) הוא התיאור המפורט ביותר של מצעד ניצחון רומי בכל הספרות הקלאסית.
בספרו "נגד אפיון", מספר יוסף כי העניק את ספרו על המלחמה לאספסיאנוס וטיטוס, וכן גם למספר יהודים חשובים, "אנשים משכילים בחכמה יונית", כמו יוליוס ארכלאוס (בעלה של מרים בת אגריפס הראשון), הורדוס הנאור, והמלך אגריפס השני.
חלקים מתיאור המרד הגדול בספר עומדים בסתירה לתיאורו בספרו האוטוביוגרפי של יוספוס "חיי יוסף", שנכתב בערוב ימיו.
התרגום הקדום ביותר לשפה שאינה יוונית הנמצא בידינו הוא תרגום הספר השישי, לסורית.
תרגום זה נמצא בסוף כתב יד המכיל גם את הפשיטתא.
יש חוקרים המשערים כי תרגום זה נעשה הישר מן המקור העברי או הארמי.
במאה הרביעית תורגם הספר ללטינית, תוך עיבוד וקיצור.
קיצור זה נקרא "ספר הגסיפוס", לכאורה על-שם הגסיפוס, אחד מההיסטוריונים הקדומים של הכנסייה, לו יוחס העיבוד, אולם למעשה מקורו של השם בשגיאת תעתיק שמו של יוספוס ומשום כך מכונה המעבד "פסאודו-הגסיפוס".
על בסיס מקור זה נכתב בימי הביניים בעברית "ספר יוסיפון".
התרגום שתרם להפצת הספר במערב אירופה הוא התרגום ללטינית של אחד מאבות הכנסייה, רופינוס איש אקוילה, מן המאה הרביעית.
תרגום זה היה מוכר גם על ידי היהודים המשכילים בימי הביניים ונקרא "יוסיפון לרומיים".
בשנת 2017 ביקר בנימין נתניהו בקרמלין וקיבל מידי ולדימיר פוטין עותק נדיר של הספר "מלחמות היהודים" שהודפס באיטליה בשנת 1526 בדיאלקט טוסקני.
התרגום העברי המלא הראשון הוא של קלמן שולמן, המשכיל היהודי שתרגם רבות עבור בית ההוצאה של האלמנה והאחים ראם.
תרגומו יצא לאור ב-1863 ונעשה מתוך התרגום לגרמנית של פארט (Parett), כלומר תרגום מכלי שני, ולא ישירות מן המקור היווני.
התרגום יצא בשם "מלחמות היהודים עם הרומאים" וייתכן שמשם השתרש השיבוש "מלחמות היהודים" (ברבים, במקום "מלחמת היהודים") בשם הספר בעברית.
סריקה מקוונת של מהדורת "ניזֶה", ב' ניאצה (Niese), ברלין 1895. (מהדורה מדעית של נוסח המקור היווני, באתר פרויקט פרסאוס).
מהדורת סריקה חלקית (באתר גוגל לספרים) ספר מלחמות היהודים עם הרומאים, חֻבַּר בשפת יפת, עם הקדמה והערות מאת קלמן שולמאן, דפוס יוסף ראובן ראם, וילנה חלק א' (תרכ"א 1861), חלק ב' (תרכ"ג 1862), תרמ"ד 1888 (ב' כרכים); תרע"ג 1913, ב' כרכים, דפוס צילום אמהות (סטריוטיפי).
ככל הידוע, התרגום הראשון לעברית.
תורגם מהמהדורה הגרמנית המתורגמת של היינריך פארט (1856, ראו להלן ברשימה "מהדורות מתורגמות לשפות אחרות").
מהדורת תמלול מקוון תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, בתרגומו של ד"ר י.נ.
שמחוני (יעקב נפתלי שמחוני), הוצאת שטיבל, תרפ"ג (1923) תל אביב.
הוצאה זו הוציאה מהדורות נוספות בשנים תרצ"ח/ט2, 1929, 1930, 1933, 1935, ובשנת 1940. ספר זה יצא בהוצאת מסדה בתל אביב החל משנת תש"י 1950 לערך (ב' כרכים, מהדורת צילום של מהדורת תל אביב, תש"ה לערך).
תשט"ו 1955 (צילום של מהדורת תל אביב, תש"י לערך).
מהדורה זו, משנת 1968 מסדה 1968, היא המהדורה המקובלת בקרב חוקרים ישראליים, ובה משתמשים בדרך כלל בימינו כמקור העיקרי לציטוט.
מלחמת היהודים, תרגום חדש על ידי שמואל חגי, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשכ"ד (1964).
(תרגום פחות מדויק מתרגומו של י"נ שמחוני, אך בעברית קלה וקריאה יותר; משמש בעיקר במערכת החינוך).
תולדות מלחמת היהודים ברומאים, עריכה: ישראל שצמן; תרגום: ליזה אולמן; מבוא: יונתן פרייס, הוצאת כרמל, ירושלים 2009. הספר המלא לקריאת ב"פסיק, הספרייה הדיגיטלית" (זמין לסטודנטים, תלמידים וחוקרים).
התרגום הסורי העתיק כאחד הספרים החיצוניים מתוך הפשיטתא - התרגום הארמי לביבליה:
מלחמת היהודים בכתב יד אמברוסיאנו, אחד מכתבי היד של הפשיטתא (ארמית-סורית), (בכתב היד הספר מופיע בסופו של כתב היד, בעמודים 660 - 679, אולם בקובץ הפד"ף הדפים נסרקו כספר הכתוב משמאל לימין, והדפים מופיעים בסדר יורד, מהסוף להתחלה.
כך שהספר מלחמת היהודים מופיע החל מעמוד 37 ועד עמוד 18) (משקל הקובץ 530 מגהבייט)
מלחמת הזרמים היא כינוי למאבק עסקי ומדעי על שיטת ייצור ושינוע זרם החשמל שהתרחש בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19. מאבק זה התחולל בין חסידי הזרם הישר בראשות הממציא תומאס אלווה אדיסון לבין חסידי זרם החילופין בניצוחם של הממציא ניקולה טסלה והתעשיין ג'ורג' וסטינגהאוס.
זרם ישר (DC) משמעו תנועת אלקטרונים בקו ישר, ואילו זרם חילופין (AC) משמעו תנועה בכיוון מתחלף (קדימה- אחורה- קדימה- אחורה).
תחנות הכוח הראשונות שנבנו על ידי אדיסון יצרו חשמל בשיטת זרם ישר.
בשיטה זו קל יותר לייצר את החשמל, וכן קל יותר לבנות מכשירים חשמליים הפועלים על זרם זה.
חסרונה של שיטה זו הוא שיעילות היצור נמוכה באופן יחסי, כך שלכל שכונה היה צריך לבנות תחנת כוח (במרחקים של כ-1.5 קילומטר).
היעילות הנמוכה כמעט ואינה באה לידי ביטוי בהספקים נמוכים, אך בהספקים גבוהים יותר גודל המכונות, וההשקעה הנדרשת בהן, באים לידי ביטוי.
יחד עם זאת, כל העברה של אנרגיה כרוכה בהפסדים, ואלו גדלים ככל שהמרחקים גדלים.
על מנת להקטין את התנגדות הכבל (שככל שהתנגדותו גבוהה יותר, כך גדל האובדן המתבטא בהתחממות הכבל, וככל שהכבל ארוך יותר, כך התנגדותו גבוהה יותר) ניתן להעביר חשמל בכבלי נחושת בעלי קוטר גדול, שייצורם יקר ומשקלם כבד (ולכן דורש עמודי חשמל מאסיביים יותר).
לכן אדיסון רצה לקרב את תחנות היצור לצרכנים, ולהקים תחנות כוח שכונתיות רבות שיספקו חשמל לסביבתן הקרובה בכבלי נחושת בעלי קוטר גדול.
וסטינגהאוס וטסלה, בראותם את השלכות הכבלים בעלי קוטר קטן על שינוע חשמל למרחקים, צידדו בשיטת זרם החילופין, שמאפשר להעביר אותן אנרגיות במתח גבוה יותר ואז לרדת ברמת הזרם וחתך הכבל.
את המתח בכל שלב ניתן לשנות בעזרת שנאי הספק בעל נצילות גבוהה.
יצור זרם חילופין יכול להיעשות ביעילות גבוהה בהרבה מאשר זרם ישר, על אחת כמה וכמה נכון הדבר בטכנולוגיה של סוף המאה ה-19. ניתן היה לייצר זרם חילופין בהספקים גבוהים בהרבה, בתחנות מעטות, והפסדי האנרגיה בעת העברתה למרחקים ארוכים לא היו בעלי משקל כה גבוה בהשוואה ליכולת היצור של כל תחנה.
כך שגם החשיבות של כבלים עבים ירדה.
בנוסף, את המתח של זרם החילופין היה ניתן לשנות בקלות, וביעילות גבוהה, על ידי שנאי, ובכך לאפשר לצרכנים להיות חשופים למתח יותר נמוך, אף שגם בסכנה שלו לא ניתן להמעיט.
כך ניתן היה לשנע חשמל למרחקים גדולים במתח גבוה ובאובדן של אנרגיה אשר משקלו נמוך בהשוואה ליכולת היצור, ולהנמיך אותו קרוב לבתי הצרכנים בהתאם לצורך.
כך ניתן היה להשתמש באותו מקור גם למכשירים הדורשים זרם בדרגות שונות ובפרט למנועים חשמליים רבי הספק, המתאימים במיוחד לשימוש בזרם חילופין.
המגבלות שהיו קיימות עד סוף שנות ה-80 של המאה ה-19 היו חוסר מנוע פשוט ואמין לזרם חילופין ושיטת מדידת האנרגיה שנמכרה ללקוח (חוסר במונה חשמל).
חסרונה של שיטת זרם החילופין במתח שהוצע הוא שקיים פוטנציאל התחשמלות גבוה יותר כתוצאה ממגע בכבלי המתח בשל גרימת פרפור חדרים בלב (בזרמי חילופין של כ-60 מיליאמפר).
עם זאת, גם מזרם ישר בערכי השינוע ניתן להתחשמל בשל נעילת שרירים (כ-300–500 מיליאמפר).
אדיסון ניסה לנצל חיסרון זה של זרם חילופין, והמציא כיסא חשמלי שעובד בשיטת זרם החילופין על מנת לעורר בציבור פחד מפני שיטה זו, ולעודד את הציבור לתמוך בשיטה של זרם ישר במתחים נמוכים בהרבה.
בנוסף הדגים אדיסון חשמול של כלבים וחתולים כדי להציג לציבור את הסכנות בזרם החילופין.
כן בהמשך נטען כי אדיסון השתתף בהריגת הפילה טופסי לצורך הוכחת טענתו, אך לימים היסטוריונים קבעו שאדיסון לא היה קשור לכך.
על מנת לאפשר שימוש יעיל בזרם החילופין, פיתח טסלה פטנטים רבים; בין הבולטים שבהם הוא המנוע החשמלי המונע בזרם חילופין.
במקביל לטסלה, גלילאו פראריס האיטלקי פרסם מערכת חשמלית של זרם חילופין, כוללת מכשירי תאורה, מנועים, שנאים ומונה חשמל.
בשנת 1893 התמודדו אדיסון וטסלה זה מול זה במכרז להארת התערוכה העולמית של שיקגו (1893).
טסלה ניצח במכרז והקים את מערך התאורה בשיטת זרם החילופין באופן שהדגים את היעילות הגבוהה לאין שיעור של שיטתו.
במהלך היריד הדליק נשיא ארצות הברית את מתג החשמל והאיר את היריד.
היריד היה הצלחתם המשמעותית הראשונה של וסטינגהאוס וטסלה, והוא היווה מפנה בדעת הקהל לטובת זרם החילופין.
מאוחר יותר ב-1893 זכו וסטינגהאוס וטסלה במכרז להקמת תחנת כוח שתנצל את כוחם של מפלי הניאגרה.
התחנה הוקמה וסיפקה בהצלחה חשמל לחוף המזרחי של ארצות הברית בשיטת זרם החילופין.
בכך הסתיים המאבק, ושיטתו של טסלה זכתה בבכורה.
מאז זרם החילופין הוא השיטה השלטת לייצור והובלת חשמל בכל העולם.
בשנת 2019 יצא על מלחמת הזרמים הסרט העלילתי "המלחמה על הכוח".
מלחמת הזולו היא מלחמה אשר התנהלה בין כוחות האימפריה הבריטית לבין כוחות ממלכת הזולו, בין 11 בינואר ל-4 ביולי 1879. בני הזולו הצליחו להדוף את הפלישה הבריטית הראשונה, שהתאפיינה בזלזול רב של הבריטים בבני הזולו.
בהמשך, גייסו הבריטים תגבורות והכריעו את בני הזולו בפלישה השנייה.
מושבת הכף הייתה קולוניה הולנדית מאמצע המאה ה-17, כשהולנד הייתה בשיא כוחה.
עם הזמן, נחלש כוחה הצבאי של הולנד והיא נכבשה על ידי צרפת בעת המלחמות הנפוליאוניות.
בריטניה שדגלה במדיניות נוקשה כלפי צרפת כבשה את המושבות של הארצות האירופאיות שנפלו תחת השליטה הצרפתית ובכלל זה את מושבת הכף ההולנדית.
לאחר תקופה קצרה שבה הבעלות עברה מיד ליד, התבסס השלטון הבריטי במושבת הכף בשנת 1806, כאשר הבריטים השתלטו סופית על המושבה.
הנוכחות הבריטית באזור הפכה במשך השנים ליקרה שכן הקולוניות בדרום אפריקה היו שרויות במאבקים רבים נגד מתיישבים האירופאים באזור, בעיקרם הבורים שהיו נצר למתיישבים ההולנדים, וכנגד הכוחות השבטיים האפריקאים.
חרף זאת, הבריטים החזיקו בבעלות במושבה כי זאת הייתה הדרך הימית הקצרה ביותר להודו (תעלת סואץ נפתחה רק בשנת 1869).
יתרה מכך, בשנת 1867 התגלו מרבצי יהלומים עשירים מאוד באזור.
מרבצים אלה לא מוצו עד עצם היום הזה.
בשנת 1873, מלך הזולו מפָאנדֶה מת ובנו קטשאויו קמפנדה החליף אותו.
קטשאויו היה מלך יותר מיליטנטי ופחות סלחן לנוכחות האירופאית בגבולות ממלכתו היא ממלכת זולו.
קטשאויו השקיע בפיתוח ושדרוג צבאו ואף רכש כלי ירייה אירופאים, אך החיילים הזולואים לא היו מיומנים בשימוש בהם.
לצד ההשקעה בצבא, הנהיג גישה עוינת כלפי המיסיונים בארצו מה שהעלה את רף המתיחות עם האירופאים באזור ולמרות שהמתיחות לא הגיעה לאלימות ואף מיסיון לא נפגע, גברו הקולות האירופאים כנגדו.
המתיחות גברה כאשר בשנת 1876 טבחו בני הזולו במספר רב של נשים בנות השבט שהתחתנו עם גברים בגילן כנגד המסורת שהכתיבה שהיו אמורות להתחתן עם גברים מבוגרים יותר, טבח זה העלה את הביקורת האירופאית כנגד הזולו ומלכם קטשאויו והעלה את המתיחות בין הצדדים.
לאחר שראשי שבט הזולו לא הגיבו לאולטימטום, פרצה המלחמה.
הצבא הבריטי בסוף המאה ה-19 היה מבוסס על צבא קבע קטן יחסית למעצמות אירופאית אחרות והיה מאומן היטב.
הוא כלל יחידות מכל זרועות הצבא.
חיל רגלים שהיה חמוש ברובה מרטיני-הנרי בקוטר 11.5 מ"מ והיה מסוגל לבצע כ-12 יריות לדקה והיה יעיל לטווח של כ-350 מטר וברובה סניידר-אנפילד שקצב האש שלו היה כ-10 יריות בדקה, אך הטווח היעיל שלו היה כ-550 מטר.
מלבד חיל רגלים סדיר, כלל צבא הפלישה הבריטי גם יחידות רבות שגויסו מבני המקום.
הפרשים הבריטים היו חמושים בחרבות כבדות שהיו בשימוש עוד מימי מלחמות נפוליאון שלושה דורות לפני פרוץ מלחמת הזולו ובנשק חם.
חלק ניכר מהפרשים הבריטיים במלחמה גויס מבני המקום.
כמו כן, היו לבריטים יחידות ארטילריה מודרניות.
חיל הרגלים הבריטי היה לבוש במדים בצבע אדום שהיו בשימוש מסוף המאה ה-17 ועל שמם קיבלו את הכינוי "מעילים אדומים" (Red coats) ולראשו חבש כובע קל עם שוליים להגנה מפני השמש.
בקרבות הבריטים עדיין השתמשו בטקטיקה קווית שמקורה עוד במאה ה-17 שהייתה קשיחה למדי ואפיונה העיקרי הוא ירי לפי פקודה במטחים כבדים ולא ירי אישי.
בניגוד ליריביהם הבריטים, לבני הזולו היה רק חיל רגלים ללא פרשים או יחידות סיוע אחרות.
החיילים נשאו את ציודם עמם ללא שירותי אספקה מסודרים כלשהם, במקרה הצורך גויסו נערים שנשאו ציוד נוסף.
הצבא היה מאורגן בחטיבות הידועות בשם אימפי.
החיילים היו חמושים בעיקר בנשק קר ובמיוחד בחניתות כבדות לדקירה.
נשק חם היה בשימוש, אך בני הזולו לא היו מיומנים בשימוש בו והנזק שהוא גרם לבריטים היה זניח.
הטקטיקה של בני הזולו הייתה דומה לפלנקס מהעת העתיקה: החיילים סודרו בשורות צפופות, כאשר התמרון העיקרי היה איגוף היריב בעזרת חיילים קלי רגלים שהוצבו באגפי המערך.
טקטיקה זו הייתה יעילה בעיקר נגד שבטים אפריקאים אחרים שלא השתמשו בנשק חם, אך הייתה חסרת תועלת נגד צבא אירופאי מודרני החמוש בכלי ירייה מהירי ירי.
הפלישה הראשונה החלה ב-11 בינואר 1879 כאשר הכוחות הבריטים בדרום אפריקה לא קיבלו תשובה ממלך בני הזולו קטשאויו קמפנדה.
הפלישה הייתה תגובה אוטומטית לאולטימטום שהוצב והתרחשה ללא אישור הממשלה הבריטית.
הכוחות הבריטים תחת פיקודו של לורד צ'למספורד התחלקו לשניים, הראשון אשר מנה כ-1,400 חיילים בריטים וכ-400 חיילים אפריקאים הוצב במחוז אוטרכט, מצפון לארץ בני הזולו.
הכוח השני מנה כ-5,000 חיילים בריטים וכ-5,200 חיילים אפריקאים, כוח זה היווה את כוח הפלישה העיקרי אשר התחלק לשלושה טורים, הדרומי יפלוש בגזרת נהר הטוגלה התחתון, הטור המרכזי יפלוש בגזרת רורק'ס דריפט והטור הצפוני יפלוש בגזרת מחוז אוטרכט.
כוח נוסף של כ-3,000 חיילים אפריקאים יישאר מאחור לשמור על אזור הגבול בין המחוזות וישמש עתודה.
אל מול כוחות אלו, כוח בני הזולו בפיקודו של קטשאויו מנה כ-40,000 לוחמים.
הטור המרכזי אשר כלל כ-4,100 חיילים בפיקודו של קולונל ריצ'רד גלין פלש בציר המרכזי באזור אתר המיסיון ברורק'ס דריפט.
הטור התקדם לפנים ממלכת הזולו והגיע ב-20 בינואר לאזור איסאנדלוואנה, שם הקים מחנה ארעי ושלח סיורים כדי לנטר את תנועות כוחות הזולו, אך מספר הסיורים המועט לא מצא את כוח הזולו העיקרי שהיה באזור ורק נתקל בכוחות זולו קטנים.
הכוחות הבריטים המעיטו ביכולות בני הזולו ובכוחם, בצורה זו פעלו בזלזול רב עד כדי שהמחנה היה לא יותר מאוסף אוהלים ללא אסטרטגיית הגנה או ביצורי שדה.
ב-22 בינואר פיצל לורד צ'למספורד את המחנה כאשר שלח כוח בפיקודו לתגבור אחד הסיורים אחרי שעלה חשש שכוח זולו מנסה לאגף את המחנה הבריטי.
בשעה שכחצי מהכוח בפיקודו של צ'למספורד היה מחוץ למחנה ועסוק בלחימה, הכוחות הבריטים במחנה באיסאנדלוואנה תחת פיקודו של הנרי פולין נפלו תחת התקפה של בין 20,000 ל-22,000 לוחמי זולו אשר תקפו במבנה האימפי.
פולין יצר קו הגנה של חיילים בריטים, חיילים אפריקאים וחיילי נטאל אשר מנה כ-1,400 חיילים במרווחים גדולים, מתוכם כ-1,330 נהרגו בקרב קשה כנגד לוחמי הזולו.
הבריטים הובסו בקרב והתקדמות הטור המרכזי, שהיה מיועד למאמץ הלחימה העיקרי, נבלמה.
בזמן הקרב באיסאנדלוואנה ב-22 בינואר 139 חיילים בריטים אשר נשארו מאחור במיסיון רורק'ס דריפט, הותקפו על ידי בין 4,000 ל-5,000 לוחמי זולו.
קרב רורק'ס דריפט התנהל בסדרה של התקפות קשות כנגד חומות המיסיון והביצורים המאולתרים של הכוחות הבריטים.
לאחר כ-10 שעות של לחימה עיקשת, נהדפו לבסוף כוחות הזולו.
הטור הדרומי שכלל כ-1,700 חיילים, תחת פיקודו של צ'ארלס פירסון הגיע עד הריסות המיסיון הנורווגי באֶשאוֹ והחל להקים ביצורים כדי להגן על המחנה לקראת התקפה על עיר הבירה אוּלוּנדִי שהייתה יעד ההתקפה של הטור.
פירסון קיבל ב-22 בינואר את הדיווח על הקרב שנערך באיסאנדלוואנה והתבוסה של הכוחות הבריטים יחד עם פקודה לביטול ההתקדמות אל עבר אולונדי שכן היו שני הטורים אמורים להגיע ולכבוש יחד את העיר.
בעוד פירסון שקל את האפשרות לסגת משום שאיבד את התמיכה מאגפו השמאלי, כוחות הזולו הצליחו לאגף אותו מאחור ולשבור את נתיב האספקה של הטור.
הריסות המיסיון המבוצר באשאו הפכו להיות זירה למצור כנגד הכוחות הבריטים על ידי כוחות זולו, כאשר לסירוגין נערכו קרבות קלים כנגד הבריטים.
לורד צ'למספורד שנסוג עם שארית כוחותיו מהגזרה המרכזית ארגן כוח הצלה לשבירת המצור באשאו ושחרור הכוחות המגינים שם.
כוח זה מנה כ-5,670 חיילים בריטים, אירופאים ואפריקאים.
הכוח נכנס לממלכת הזולו בדרכו למיסיון ב-29 במרץ ונצפה על ידי מגיני המיסיון ב-1 באפריל.
כוחות בריטים שסיירו באזור התקדמות הכוח גילו כוח של כ-11,000 לוחמי זולו אשר חנו ממערב למיסיון וחיכו לארוב לכוח החילוץ.
צ'למספורד שהיה בעמדה אסטרטגית ומוגנת, שלח כוח קטן להתגרות בלוחמי הזולו כדי שאלו יתקפו את הבריטים בעמדתם הנוחה, התוצאה הייתה קרב גינגינדלובו ב-2 באפריל 1879. מעמדת הכוח ובאופן מתוכנן, הצליח הכוח של צ'למספורד להביס את כוחות הזולו בקרב, בכך הייתה הדרך פנויה לשחרור פירסון והכוח הנצור שלו מאשאו.
הטור הצפוני בפיקודו של אוולין ווד התקדם באזור מחוז אוטרכט.
תפקיד הטור היה להילחם בשבטי הזולו הצפוניים ולמנוע מהם לתגבר את כוחות הזולו במרכז הממלכה היכן שהטור המרכזי והדרומי היו עתידים לתקוף את עיר הבירה אוּלוּנדִי.
ווד תכנן לתקוף כוח זולו בן כ-4,000 לוחמים ב-24 בינואר אך כאשר קיבל את הדיווח על תבוסת הטור המרכזי בקרב באיסאנדלוואנה החליט לסגת אחורה לאזור קראָל.
הכוח התמקם בגבעת קמבולה במחנה הגנתי ב-31 בינואר, כאשר קיבל הודעה ממפקד המערכה לורד צ'למספורד שמודיעה על ביטול התוכניות המקוריות והכנה לקראת התקפה של כוחות הזולו.
הכוח נשאר בעמדה מגננתית על רכס הגבעה כאשר הוא מוקף חפירות וביצורי שדה, למעט מספר אירועים הכוח נשאר במקומו בשקט יחסי במהלך כל חודש פברואר.
ב-28 במרץ, צ'למספורד ביקש מווד להילחם בכוחות הזולו בגזרתו כפעולת הסחה בזמן שהוא יפקד על כוח חילוץ לחיילים הנצורים באשאו.
לעזרת כוחות הזולו בהלובאין הגיעו כ-26,000 לוחמי זולו והכוחות הבריטים הובסו באופן מוחץ בהלובאין עם 225 הרוגים ועריקה של הכוחות האפריקאים בשירות הצבא הבריטי.
כוח של לוחמי זולו שמנה כ-25,000 לוחמים תקף, אחרי הצלחתו בקרב הלובאין, את העמדה המבוצרת בקמבולה כנגד הכוחות הבריטים של ווד שמנו 2,068 חיילים ב-29 במרץ.
בקרב קמבולה הכוחות הבריטים בפיקודו של אוולין ווד הצליחו להדוף את כוחות הזולו עם 29 הרוגים מהכוח הבריטי וכ-2,000 הרוגים מכוחות הזולו, קרב זה נחשב לנקודת המפנה במלחמת הזולו ואפשר את חילוץ הכוח הנצור באשאו.
מיד בתום הימים הראשונים של הפלישה, היה ברור לצבא הבריטי שישנו צורך בתגבורות רבות, חיילים וציוד, כדי להשלים את המשימה ולהביס את ממלכת הזולו.
נאספו מספר יחידות קטנות מרחבי נטאל, אך לא היה די בכך.
צ'למספורד שלח הודעה לממשלת בריטניה בדבר התבוסות והלחימה כנגד שבט הזולו, ראש הממשלה הבריטי בנג'מין דיזראלי, ששמע לראשונה על הלחימה ולמרות כעסו על כניסה לעימות ללא אישור הממשלה, החליט בכל זאת לשלוח כוחות בריטים לדרום אפריקה כדי לשמר את היוקרה של האימפריה הבריטית ולסיים את הקונפליקט מהר ככל שניתן.
תגבורות בריטיות הגיעו במאי 1879. צ'למספורד למד מלקחי הפלישה הראשונה לא לפצל את כוחותיו ואת המשאבים שלו, אך חשש מאיגוף האויב, לכן במקום 3 טורים, הרכיב 2 כוחות.
הדיוויזיה הראשונה אשר הורכבה ברובה מכוחות הפלישה הראשונה של פירסון וכוח החילוץ מהמצור על אשאו.
הדיוויזיה השנייה שנקראה גם 'הדיוויזיה המעופפת', הורכבה ברובה מכוחות התגבורת כולל שני רגימנטים של פרשים (רג' 1 דרגוני המלך ורג' 17 נושאי הרומח) שהיו חסרים לצ'למספורד בפלישה הראשונה.
תפקיד הדיוויזיה השנייה היה מאמץ הלחימה העיקרי, כלומר התקדמות בציר שיועד בפלישה הראשונה לטור המרכזי, לכיוון אולונדי וכיבוש עיר הבירה, כאשר הדיוויזיה השנייה תתקדם מצפון ותשמש עתודה מהאגף השמאלי של ההתקדמות.
הדיוויזיה השנייה שהייתה כוח המאמץ העיקרי, התחילה להתקדם לעבר הבירה אולונדי ב-3 ביוני 1879. הדיוויזיה כללה כ-17,000 חיילי חי"ר, פרשים וארטילריה, בריטים ואפריקאים.
כוחות הזולו נמנעו מלתקוף את צירי האספקה הארוכים של הבריטים בניסיון להביא את הבריטים לכדי הפסקת המערכה, קטשאויו אף שלח הודעות לצ'למספורד בשאלת המשא ומתן לשלום והפסקת הלחימה בממלכתו, ניסיונות הזולו לא צלחו והכוח הבריטי המשיך להתקדם לעבר אולונדי.
הבריטים הגיעו קרוב לאולונדי והרכיבו מבנה הגנתי בעל כוח אש רב, מספר שורות חי"ר עם תותחים הפונים לארבעה כיוונים, בין התותחים היו גם שני מקלעי גאטלינג ששימשו לראשונה במלחמה זו כחלק ממהלך צבאי קרקעי.
במהלך תחילת יולי 1879, תקפו כוחות זולו מספר פעמים את הכוח הבריטי, אך מעולם לא הצליחו אפילו להתקרב מעבר לחומת האש ונהדפו כל פעם, כאשר פרשים בריטים רודפים אחריהם.
ב-4 ביולי, כוח הזולו אשר מנה כ-15,000 חיילים נשבר והתפזר עם כ-500 הרוגים, בעוד שבצד הבריטי נהרגו עשרה חיילים בלבד.
לאחר שבירת צבא הזולו והבריחה של קטשאויו, הכוח הבריטי העלה את העיר אולונדי באש.
מלך בני שבט הזולו קטשאויו ברח והסתתר מפני הבריטים, אך לבסוף נתפס ב-28 באוגוסט והוגלה ללונדון.
בשנת 1884, הוא הוחזר על ידי הבריטים למלוך על הממלכה תחת המשטר הבריטי העליון.
מספר חודשים אחרי כיבוש ממלכת הזולו על ידי הבריטים, הבורים במחוזותיהם החלו במהלכי מרידה כנגד הבריטים מה שהתפתח לכדי מלחמות הבורים בין הבורים לכוחות הבריטים השולטים בדרום אפריקה.
לאחר שנים של תסיסה בין המחוזות והעמים בדרום אפריקה של סוף המאה ה-19, אוחדו המחוזות בשנת 1910 לכדי מדינה אחת – איחוד דרום אפריקה – אשר קיבלה עצמאות מהאימפריה הבריטית אך המשיכה להיות מדינת חבר העמים הבריטי.
מלחמת היצר הוא מונח בהגות היהודית, המתאר את המאבק התמידי בין היצר הטוב ובין היצר הרע, הנתפס כאויב מסוכן שיש להילחם עמו.
תפקידו של האדם בכל ימי חייו הוא לנצח במלחמה זו, אל מול נסיונותיו של היצר הרע להכשיל את האדם בחטאים, ולמנוע ממנו את שמירת המצוות.
בפרשת בראשית, מופיע אזכור ליצר האדם: