tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המתקפה הראשונה של המורדים הייתה התקפה של קבוצה המתכנה "החזית לשחרור דארפור" (Darfur Liberation Front, DLF) על מוצב צבאי בהרים ב-25 בפברואר 2002. הממשלה הסודאנית נעשתה מודעת לקיומה של תנועת מרי מאוחדת ביוני אותה שנה, לאחר מתקפה על תחנת משטרה בגולו.
ההיסטוריונים ג'ולי פלינט (Flint) ואלכס דה ואאל (de Waal) טוענים שיותר מדויק לתארך את תחילת המרד ל-21 ביולי 2001, כאשר קבוצה של בני שבט זאח'ווה ובני שבט פור התכנסו באבו גמרה (Abu Gamra) ונשבעו בספר הקוראן לברית כנגד מתקפות במימון הממשלה על כפריהם.
ב-25 במרץ 2003 כבשו המורדים את עיר הספר טינה (Tine) שעל גבול צ'אד.
על אף איומו של נשיא סודאן עומאר אל-באשיר לשסות את הצבא במורדים, לצבא סודאן היו מעט מאוד חיילים שביכולתו לשלוח.
הצבא היה כבר פרוס בדרום, בסופה של מלחמת האזרחים השנייה של סודאן, וכן במזרח, שם כוח מורדים הממומן על ידי אריתריאה היווה איום לצינור הנפט החדש באזור משדות הנפט לנמל סודאן.
לצבא הסדיר לא הייתה יכולת להתמודד עם טקטיקת הלחימה המהירה של המורדים, שכללה פשיטות-פתע והתפשטות מהירה על פני השטח המדברי למחצה, שטח שאליו הצבא לא היה מאומן כלל.
עם זאת, ההפצצות האוויריות על בסיסי המורדים בהרים היו יעילות והרסניות.
ב-25 באפריל 2003 תקפו המורדים את מוצב פאשיר בכוח משולב של "החזית לשחרור סודאן" (SLA) ושל "התנועה לצדק ולשוויון" (JEM) שמנה 33 רכבי שטח.
בתוך 4 שעות הושמדו 4 מפציצים ומסוקים (על פי המורדים: 7) על האדמה, 75 טייסים, מכונאים וחיילים נהרגו ו-32 נלקחו בשבי לרבות מפקד הבסיס בדרגת אלוף.
הצלחת המבצע הייתה חסרת תקדים; ב-20 שנות הלחימה בדרום, מעולם לא ביצעו המורדים מבצע שכזה.
הפשיטה בפאשיר היוותה נקודת מפנה, הן צבאית והן פסיכולוגית.
הצבא הסודאני היה מוכה ומושפל והממשלה החליטה לאמן ולפרוס מחדש את הצבא כדי שיוכל להתמודד עם צורת הלחימה החדשה.
כמו כן עלו חששות לגבי נאמנותם של החיילים והקצינים מחבל דארפור בקרב הצבא.
האחריות לניהול המלחמה הועברה למודיעין הצבאי שעמד תחת פיקודו של נאפי עלי נאפי.
במהלך 2003 ניצחו המורדים 34 קרבות מתוך 38. במאי הביס 'הצבא לשחרור סודאן' חטיבה בקוטום (Kutum), הרג 500 חיילים ולקח בשבי 300. באמצע יולי נהרגו עוד 250 במתקפה השנייה על טינה.
'הצבא לשחרור סודאן' התקדם עוד ועוד מזרחה כשהוא דוחק את החזית אל תוך אזור קורדופאן (Kurdufan).
בשלב זה החליטה הממשלה לשנות אסטרטגיה, בהתחשב בעובדה שהצבא הסדיר המשיך להפסיד בקרבות.
הלחימה הסתמכה על 3 מרכיבים עיקריים: מודיעין צבאי, תקיפות אוויריות וכוחות הג'נג'וויד, רועים חמושים בני בגארה (עם בדואי נודד) אשר שימשו את הממשלה בדיכוי ההתקוממות של בני מאסאליט בין השנים 1996–1999. הג'נג'וויד הושמו במרכז האסטרטגיה לדיכוי ההתקוממות.
על אף שהממשלה מכחישה בתוקף כל קשר לג'נג'וויד, אספקה ממקורות צבאיים הוזרמה אל תוך דארפור והג'נג'וויד צוידו בכוחות צבאיים עם מערכות קשר וארטילריה.
אותן שיטות לחימה שהופעלו קודם לכן בהרי נובה (Nuba) וסביב שדות הנפט בשנות ה-90 גרמו להפרות מרחיקות לכת של זכויות אדם ולעקירה בכוח של אוכלוסייה אזרחית.
הג'נג'וויד המצוידים היטב חברו לכוחות צבא סודאן ויחד השמידו בשיטתיות מאות כפרים דארפוריים.
ההתקפות בדרך כלל החלו באמצעות מטוסים מפציצים, מסוקים או ארטילריה שהפעיל צבא סודאן, ולאחר מכן הגיעו הג'נג'וויד רכובים על גבי ג'יפים, טנדרים, סוסים וגמלים, הרגו אזרחים במנוסתם, שרפו את הכפרים, הרעילו בארות, שרפו שדות ובזזו את כל הרכוש ובעלי החיים.
צבא סודאן והג'נג'וויד עברו יחד בשיטתיות, כפר אחרי כפר, וטיהרו הלכה למעשה את דארפור מבני השבטים האפריקאיים.
עד אביב 2004 נהרגו עשרות אלפי אנשים, בעיקר ממוצא לא-ערבי, ועוד כמיליון גורשו מבתיהם.
לאורך חודשים ארוכים המשיכו כוחות הג'ינגאוויד יחד עם צבא סודאן להחריב בשיטתיות כפר אחרי כפר.
דווח על מעשי זוועות איומים כגון: בורות הריגה, השלכת תינוקות לתוך בקתות בוערות, הרעלת בארות, שריפת גברים ונשים הקשורים בשלשלאות וכדומה.
כבר באפריל צוות המשקיפים של האו"ם דיווח שכפרים של אוכלוסייה לא-ערבית סומנו לחיסול בעוד שכפרים ערביים הושארו לנפשם.
הג'נג'וויד השתמשו באונס ככלי מלחמה ואנסו בשיטתיות אלפי נשים.
מאז סוף שנות התשעים החל מסע הפצצות של כפרים דרפורים על ידי חיל האוויר של צבא סודאן, ההפצצות התגברו באמצע שנת 2003 והגיעו לשיא של עשרות הפצצות ביום.
בעקבות טור שכתב ניקולאי כריסטוף במרץ 2004 רצח העם בדרפור נכנס לשיח הציבורי בעולם כולו והמשבר הפך לבינלאומי.
באותו זמן כ-100,000 פליטים שזרמו לצ'אד השכנה נרדפו על ידי כוחות הג'נג'וויד שהתעמתו עם כוחות צבא צ'אד בגבול.
יותר מ-70 לוחמי ג'נג'וויד ו-10 חיילים צ'אדים נהרגו בקרב יריות.
בעקבות זאת צ'אד החלה במגעים דיפלומטיים בנג'מנה, אשר הובילו להסכם ההומניטרי להפסקת אש של 8 באפריל בין ממשלת סודאן וחלק מהכוחות המורדים.
המתקפות, הן של המורדים והן של הג'נג'וויד, נמשכו חרף הסכם הפסקת האש, ובעקבות כך הקים האיחוד האפריקאי (AU) "ועדת הפסקת אש" לפיקוח על קיומה.
ההיקף המאמיר של המשבר הוביל לדאגה בקהילה הבינלאומית.
מזכ"ל האו"ם דאז, קופי אנאן, הזהיר כי הסיכוי לרצח עם בדארפור גבוה בצורה מפחידה.
היקף המערכה של הג'נג'וויד הוביל להשוואות לרצח העם ברואנדה, השוואות שהוכחשו בתוקף על ידי הממשלה הסודאנית.
עיתונאים, עדים ומשקיפים עצמאיים העידו על מעשי זוועות הכוללים קטיעת איברים ורצח של אזרחים ואפילו של ילדים ותינוקות.
קבוצת המשבר הבינלאומית (International Crisis Group) שבסיסה בבריסל, דיווחה במאי 2004 כי קרוב ל-350,000 בני אדם נמצאים בסכנת מוות מרעב ומחלות.
ב-9 בספטמבר 2004 אמר מזכיר המדינה של ארצות הברית קולין פאוול, כי המתרחש בדרפור הוא רצח עם וכי ארצו תעשה במסגרת מועצת הביטחון של האו"ם ככל יכולתה לעצור את הטבח באזרחים דרפורים.
ב-10 ביולי 2005 הושבע מנהיג "החזית העממית לשחרור סודאן" (SPLA), ג'ון גרנג, כסגן-נשיא סודאן, אך ב-30 ביולי הוא נהרג בגבול אוגנדה בתאונת מסוק בנסיבות עלומות.
ב-7 במרץ 2005 רופאים ללא גבולות פרסמו דו"ח ובו עדויות על הטיפול הרפואי שהגישו ליותר מ-500 ילדות ונשים שנאנסו בדרפור.
ב-5 במאי 2006 נחתם הסכם הבנות בין ממשלת סודאן לפלג ב-SLA בהנהגתו של מיני מינאווי (Minnawi), אך נדחה על ידי שתי הקבוצות האחרות בשורות המורדים – התנועה לצדק ושוויון והפלג הנוסף בתוך ה-SLA.
ההסכם תווך ואורגן על ידי סגן מזכיר המדינה האמריקאי, רוברט ב.
זליק (Zoellick), סלים אחמד סלים (נציג האיחוד האפריקאי) ונציגים זרים אחרים מניגריה.
ההסכם קרא לפירוז הג'נג'וויד מנשקם, פיזור כוחות המורדים ושילובם בתוך הצבא הסודאני.
בחודשים יולי-אוגוסט 2006 התחדשו הקרבות באזור, וכוחות הסיוע הזרים עזבו בעקבות התקפות חוזרות ונשנות על אנשי צוות.
מזכ"ל האו"ם קופי אנאן קרא להצבת כוח משקיפים של 18,000 איש שיחליף את הכוח של האיחוד האפריקאי שמנה רק 7,000 אנשים.
באחת התקריות בקאלמה (Kalma) נאנסו ונשדדו 7 נשים שעזבו את שטח המחנה כדי למצוא עצים להסקה, על ידי כוחות הג'נג'וויד.
בפגישה חסויה ב-18 באוגוסט, הזהיר הדי אנאבי (Annabi), סגן המזכיר הכללי של מחלקת המבצעים של כוחות המשקיפים הבינלאומיים, כי ממשלת סודאן מתכוננת למתקפה צבאית גדולה בחבל דארפור.
האזהרה באה יום לאחר שחוקרת מיוחדת מטעם הוועדה לזכויות אדם של האו"ם, סימה סאמאר (Samar), הצהירה כי למרות הסכם מאי, המאמצים המושקעים מצד סודאן להשכנת שלום הם דלים.
ב-19 באוגוסט משכה ממשלת סודאן את התנגדותה לפריסת כוח המשקיפים המונה 17,000 איש לאחר שארצות הברית איימה על ממשלת סודאן לגבי "התוצאות האפשריות" של התנגדות מעין זו.
ב-23 באוגוסט 2006 דחתה סודאן זימון להופיע בפני מועצת הביטחון של האו"ם, שבו אמורה הייתה להסביר את תוכניתה לשלוח 10,000 חיילים סודאנים לדארפור במקום כוח המשקיפים הרב-לאומי, המונה כ-20,000 משקיפים.
מועצת הביטחון הודיעה כי תקיים את הדיון למרות אי-השתתפותהּ של סודאן.
באותו יום דיווחה ועידת ההצלה הבינלאומית (International Rescue Committee) על מאות מקרי אונס באזור מחנה הפליטים קאלמה שהתרחשו בשבועות הקודמים.
הג'נג'וויד השתמשו באונס ככלי להשפלת נשים ולגרימה לנידוין.
יום לאחר מכן, ב-25 באוגוסט, הזהיר ג'נדאי פרייזר (Frazer), ראש דסק אפריקה במשרד החוץ האמריקאי, שהאזור כולו ניצב בפני משבר ביטחוני חריף ללא פריסתו המיידית של כוח המשקיפים של האו"ם.
ב-31 באוגוסט 2006 אישרה מועצת הביטחון של האו"ם את החלטה 1706 של מועצת הביטחון של האו"ם לשלוח לאזור כוח בן 17,300 משקיפים; סודאן התנגדה בתקיפות להחלטה.
ב-1 בספטמבר דיווחו נציגים של האיחוד האפריקאי על מתקפה של ממשלת סודאן על דארפור בה נהרגו 20 ועוד 1,000 נעקרו מבתיהם.
ב-8 בספטמבר 2006 הזהיר אנטוניו גוטרש, ראש נציבות האו"ם לפליטים (UNHCR) כי דארפור ניצבת בפני "אסון הומניטרי".
ב-12 בספטמבר טען שליח האיחוד האירופי בסודאן, פקה האביסטו (Haavisto), כי הצבא הסודאני "מפציץ אזרחים בדארפור".
בכיר בתוכנית המזון העולמית דיווח שסיוע המזון נמנע מכ-355,000 אנשים באזור.
קופי אנאן נאם בפני מועצת הביטחון ואמר כי "הטרגדיה בדארפור הגיע לרגעים קריטיים.
המצב דורש את התערבותה המיידית של המועצה".
ב-2 באוקטובר 2006, לאחר שנגנזה תוכנית האו"ם לזמן לא מוגדר בשל התנגדות סודאן, הודיע האיחוד האפריקאי כי יאריך את שהות הכוח באזור עד 31 בדצמבר.
200 חיילים של האו"ם נשלחו כדי לתגבר את הכוח האפריקאי.
ב-10 באוקטובר טענה המפקחת הראשית על זכויות אדם של האו"ם, לואיז ארבור (Arbour), כי ממשלת סודאן ידעה מראש על מתקפת הג'נג'וויד על בוראם (Buram) שבדרום דארפור, שבה נרצחו מאות אזרחים, בחודש שלפני ההתקפה.
ב-12 באוקטובר הגיעה שרת החוץ הניגרית ג'וי אוגוו (Ogwu) לביקור בן יומיים בדארפור, ודחקה בממשלת סודאן לקבל את הצעת האו"ם.
בנאום באתיופיה יצא הנשיא הניגרי אולוסגן אובסאניו (Obasanjo) נגד "העמידה מנגד מול רצח העם המתפתח בדארפור".
ב-13 באוקטובר הטיל נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש סנקציות כנגד המעורבים בזוועות בדארפור, תחת "החוק לשלום ואחריות בדארפור 2006".
הסנקציות החדשות באו לחזק סנקציות קיימות, כגון הטלת איסור על אזרחים אמריקאים לסחור בנפט עם סודאן (על אף שכבר מאז 1997 נאסר על חברות אמריקאיות לסחור עם סודאן), הקפאת נכסי המעורבים בטבח ואיסור כניסתם לתחומי ארצות הברית.
ב-22 באוקטובר 2006 הורתה ממשלת סודאן לשליח האו"ם יאן פרונק (Pronk) כי עליו לעזוב את המדינה תוך 3 ימים.
הצבא הסודאני מתח ביקורת עזה על פרונק, נציג האו"ם הבכיר במדינה, לאחר שפרסם כמה תיאורים של תבוסות קשות של הצבא בדארפור בבלוג האישי שלו.
ב-1 בנובמבר הודיעה ארצות הברית שתנסח יוזמה בינלאומית חדשה שממשלת סודאן תוכל לקבל.
ב-9 בנובמבר יצא יועץ בכיר לנשיא סודאן, נאפי עלי נאפי (Nafie Ali Nafie), בהודעה לתקשורת, שלפיה מוכנה ממשלת סודאן להתחיל במגעים ללא תנאים מוקדמים עם ברית המורדים, החזית הלאומית לגאולה (National Redemption Front, NRF), אך העיר שאין הוא רואה טעם בהסכם שלום חדש.
ה-NRF, שדחתה מכל וכל את הסכם מאי וניסתה לבסס הסכם חדש, לא פרסמה תגובה.
באותה תקופה התרחש פילוג שבטי בקרב הכוחות הערביים, כאשר חלה החמרה ביחסים בין שבט החקלאים טרג'ם (Terjem) ושבט מאהריה (Mahria), נוודים מגדלי גמלים.
שבט טרג'ם האשים את שבט מאהריה בחטיפת ילד מטרג'ם, ובתגובה האשים המאהריה את טרג'ם בגנבת גמלים.
מושל דרום דארפור, עלי מחמוד מוחמד, העיד כי הלחימה בין השבטים החלה כאשר המאהריה הדהירו את גמליהם דרך שטח של טרג'ם ליד נהר בולבול, רומסים את השדות בעוברם.
ב-17 בנובמבר החלו דיווחים על עסקה מתרקמת להצבת "כוח או"ם של פשרה" בדארפור; על פניו, ממשלת סודאן דחתה את ההצעה.
אף על פי כן, ב-18 בנובמבר טען האו"ם שסודאן הסכימה להצבת כוח האו"ם.
שר החוץ של סודאן, לם אקול (Akol), הצהיר ש"אסור שיהיו דיבורים על כוח מעורב" ושתפקיד האו"ם צריך להישאר בפן הסיוע הטכני.
באותו יום דיווח האיחוד האפריקאי שהצבא הסודאני ומליציות הנתמכות על ידו החלו במבצע קרקעי ואווירי באזור שבמהלכו נהרגו 70 אזרחים.
האיחוד קרא למבצע "הפרה בוטה של הסדרי הביטחון".
ב-25 בנובמבר האשים דובר של המפקח הראשי של האו"ם לזכויות אדם את הממשלה הסודאנית בביצוע "מתקפה מכוונת וללא התגרות" כנגד אוכלוסייה אזרחית בעיירה סירבה (Sirba) ב-11 בנובמבר, שבה נהרגו 30 איש.
בהמשך להודעת המפקח נאמר שהמתקפה גררה הרס וביזה נרחבים של רכוש.
בפברואר 2007, נשיא סודאן, עומר חסן אל בשיר נפגש בלוב עם מנהיגי אחת מקבוצות המורדים הגדולות בדארפור, כחלק מהמאמץ לקדם את שיחות השלום לאזור.
בשיחות השתתף גם מנהיג לוב, מועמר קדאפי, נשיא אריתריאה, אייזיאס אפוורקי ומשלחות של האו"ם ושל מדינות אפריקה.
ביום ראשון, 15 באפריל 2007, התרחשה מתקפה כנגד כוחות המשקיפים של האיחוד האפריקאי.
ב נכתב שדו"ח מסווג של האו"ם מוסר כי הממשלה הסודאנית מטיסה כוחות בהיקפים גדולים לתוך דארפור במטוסים שנצבעו בלבן כדי שייראו כמו מטוסים של האו"ם או האיחוד האפריקאי.
הטבח התפשט לכל אורך הגבול עם צ'אד וב-31 במרץ 2007 רצחו הג'נג'וויד כ-400 אנשים בכפרים טיירו (Tiero) ומרנה (Marena), אשר על הגבול בין סודאן ומזרח צ'אד.
תחילה הוקפו הכפרים, ואז הותקפו במטחי אש; הכפריים שברחו נרדפו, הנשים נשדדו והגברים נורו.
רבים מאלה שהצליחו להימלט מתו לאחר זמן מה מתשישות והתייבשות.
ב-14 באפריל 2007 התרחשו עוד התקפות לאורך הגבול.
ב-18 באפריל נשא נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש נאום במוזיאון השואה האמריקני בו גינה את הממשלה הסודאנית, ואיים בסנקציות נוספות, ביניהן הגבלת העסקאות הדולריות והמסחר עם הממשלה הסודאנית ועם 29 עסקים סודאניים.
ב-14 ביולי 2007 פורסם מאמר שטען כי בחודשיים החולפים, 75,000 ערבים מצ'אד וניגריה חצו את הגבול לדארפור, ורובם יושבו על ידי הממשלה בכפרים שהשתייכו פעם לאוכלוסייה לא-ערבית.
דו"ח של אמנסטי מאשים את סין ורוסיה במכירת נשק, תחמושת וציוד צבאי לסודאן.
על פי הדו"ח, ציוד זה הועבר לסודאן לשימוש הצבא הסודאני והג'נג'וויד ועל כן מהווה הפרה של אמברגו הנשק של האו"ם על סודאן.
בדו"ח מצולם מטוס פנטן מתוצרת סין שנצפה בניילה שבדארפור ומטוס אנטונוב-26 אוקראיני (צבוע לבן).
בדו"ח מוצגות ראיות (לרבות עדויות של עדי-ראייה) שסודאן מפציצה כפרים ללא הבחנה בדארפור ובמזרח צ'אד בעזרת מטוסים אלה.
כמו כן מוצגת תמונה של מסוק רוסי, מיל Mi-24, שנצפה בשדה התעופה של ניילה במרץ 2007 - במשך שנים רבות השתמש חיל האוויר הסודאני במסוקים אלו בסיוע להתקפות הג'נג'וויד על הכפרים.
הדו"ח כולל גם עדויות לגבי הסוואת המטוסים והמסוקים הצבאיים ככלי טיס אזרחיים על ידי צביעתם בלבן.
ביוני 2007 נכתב בירחון של חיל האוויר האמריקאי כי סין ואיראן מימנו משלוח של מטוסים חדשים לסודאן, 15-20 מטוסי פנטן A-5 מתוצרת סין להתקפות אוויר-קרקע.
כמו כן, חזר הדיווח אודות שימוש במסוקי קרב Mil Mi-24 ו-Mil Mi-171. הם צולמו צבועים בלבן עם כיתוב של האו"ם עליהם.
דווח על 8 כאלה בשימוש.
סין ורוסיה הכחישו את ההפרה של הסנקציות שהוטלו על ידי האו"ם.
לסין יש יחסים הדוקים עם סודאן ושיתוף פעולה צבאי הולך וגדל מאז תחילת 2007. בשל מאגרי הנפט הגדולים של סודאן, סין מחשיבה יחסים אלו כנכס אסטרטגי לתדלוק הכלכלה ההולכת וגדלה שלה.
חברת הנפט הממשלתית של סין שולטת בכ-60-70% מייצור הנפט בסודאן.
כמו כן, היא בעלת 40% מחברת הנפט של סודאן (למעשה הבעלים הגדולים ביותר).
סין מתנגדת בעקביות לסנקציות לא-צבאיות על סודאן.
הצבת הכוח המשולב של האו"ם והאיחוד האפריקאי אושרה ב-31 ביולי 2007 פה אחד במועצת הביטחון של האו"ם (החלטה 1769).
הכוח החדש נועד להחליף את הכוח של האיחוד האפריקאי ב-31 בדצמבר לכל המאוחר והמנדט שלו אושר עד יולי 2008. באותו יום החריף הסכסוך בין השבטים טרג'ם ומאהריה כאשר לוחמים משבט מאהריה הקיפו הלוויה של שייח חשוב של טרג'ם ובעזרת מכונות ירייה ו-RPG הרגו 60 איש.
מ-3 עד 5 באוגוסט התרחשה בארושה, טנזניה ועידה לאיחוד הפלגים השונים בתנועת ההתנגדות כדי להציג דרישות אחידות אל מול ממשלת סודאן.
רוב ההנהגה הבכירה של ארגוני המורדים נכחה בוועידה, למעט עבד אל-ואחיד אל-נור, שעמד בראש ארגון לא-גדול שהתפצל מה-SLA, ונחשב כמייצג של אוכלוסייה ניכרת של שבט פור.
היו חששות שהיעדרו יפגע בעמדה האחידה בשיחות השלום.
בכירים בינלאומיים העירו ש"אין ג'ון גרנג בדארפור", בהתייחסם למנהיג צוות המשא ומתן של דרום סודאן שהיה מקובל על שלל הקבוצות באזור זה.
לוח הזמנים כלל פגישות בין נציגים של האו"ם והאיחוד האפריקאי למנהיגי המורדים וכן פגישות של מנהיגי המורדים בלבד.
מנהיגי המורדים שהגיעו היו גמאלי גללאידין, חליל עבדאללה אדם, סאלח אבו סורה, חמיס עבדאללה אבאקר, אחמד עבדלשאפי, עבדאללה יחיא, חליל איברהים (התנועה לצדק ושוויון) ואחמד איברהים עלי דיראיג'.
בנוסף לשמונה הללו, נוספו עוד שמונה ביום שלאחר מכן, אך הסיעה לאיחוד ה-SLM לא הגיעה, לאחר שהממשלה כלאה את מנהיגה בבית החולים.
הדרישות שיצאו מוועידה זאת כללו פיצויים לקורבנות ואוטונומיה לחבל דארפור.
לבסוף הגיעו המשתתפים להסכמות בנושאים של חלוקת סמכויות ועושר, ביטחון, שטח, ונושאים הומניטריים.
בזמן זה החלו מאבקים בין השבטים הערביים שהרכיבו את מליציית הג'נג'וויד.
שבט טרג'ם נלחם בשבט מאהריה כאשר לוחמים משני הצדדים נעים מאות קילומטרים כדי להילחם על עמק נהר בולבול.
דרומה משם נלחמו שבט חבנייה (Habanniya) וסלאמאט (Salamat).
הלחימה לא גבתה אמנם קורבנות רבים כמו ב-2003–2004, שהיו שיא האלימות.
האו"ם העלה השערה שהשבטים מנסים לתפוס כמה שיותר אדמה לפני הגעת הכוח מטעמו.
ארגון הסיוע אוקספם (Oxfam) הודיע ב-17 ביוני על הפסקת פעילותו בגריידה (Gereida), מחנה הפליטים הגדול בחבל המונה כ-130,000 נפש.
הארגון הביע מיאוס מחוסר יכולתו של ה-SLM השולט באזור למנוע אלימות נגד עובדי סיוע.
מקרים של שוד ואלימות נגד עובדי האו"ם וארגוני הסיוע, כולל רצח של פעיל זכויות אדם במערב דארפור, מקשים על ארגונים אלו להישאר באזור.
ביולי, ה-BBC דיווח על גילוי אגם תת-קרקעי ענק בדארפור; הפרסום משער שהגילוי יעזור לסיים את המלחמה מפני שהמאבק על מקורות המים נגמר.
בריטניה וצרפת הודיעו שיתמכו ביוזמה לשליחת משקיפים של האו"ם והאיחוד האפריקאי לדארפור, ידחפו להפסקת אש מיידית ומוכנות להשקעות כלכליות משמעותיות ברגע שהמצב הביטחוני יאפשר זאת.
לאחר שהמשטר הסודאני הצליח לטהר את שטחי דארפור מהשבטים האפריקאיים הוא החל לנקוט בצעדים אשר מטרתם המוצהרת הייתה פיוס.
המשטר החל לגייס כספים לשיקום דארפור (בפועל, יישובם של שבטים ערביים המקורבים לשלטון על חורבות הכפרים של השבטים האפריקאיים) ולקיים מגעים ומשא ומתן עם המיליציות אשר מייצגות את השבטים הערביים המקומיים תוך כדי שהוא טוען שהם המנהיגים הייצוגיים והלגיטימים של דארפור.
השיחות שהוחרמו על ידי הפלגים המרכזיים של ארגוני המורדים שונו ל"שיחות התייעצות", כשהשיחות עצמן יחלו בנובמבר-דצמבר.
ב-15 בנובמבר 2007 נחתם הסכם איחוד בין 9 קבוצות מורדים - 6 סיעות SLM, החזית העממית הדמוקרטית, החזית המהפכנית הסודאנית והתנועה לצדק ושוויון - הזרוע הצבאית.
ארגוני המורדים היו מאוגדים בשני גופים מרכזיים והיו מוכנים להתחיל את השיחות על הסכם השלום.
בינואר 2008 נשלחו כ-20,000 משקיפים מטעם האו"ם לדארפור בכוח שמכונה UMANID.
זאת כשנתיים לאחר שהתקבלה החלטה באו"ם על הקמת הכוח ועל ההסדרים לארגונו.
ב-10 במאי התנגשו כוחות המורדים עם הצבא בעיר אום דורמאן, שממערב לח'רטום, בקרב על מפקדה צבאית.
דובר משטרת סודאן מסר שמפקד הכוחות מוחמד סאלח גרבו וקצין המודיעין שלו מוחמד נור אל-דין נהרגו.
עדי ראייה דווחו על יריות שנשמעו ברחובות המערביים של ח'רטום ועל תנועה ערה של מסוקים וכלי רכב צבאיים.
לאחר שצבא סודאן השתלט על הבסיס, דיווחה רשת החדשות של סודאן באותו אחר צהריים כי המורדים הובסו לחלוטין, תוך הקרנת תמונות של כלי רכב בוערים וגופות מוטלות ברחוב.
93 חיילים, 13 שוטרים ו-30 אזרחים נהרגו בקרב על אום דורמאן וח'רטום.
הצבא אישר את מציאתן של כ-90 גופות מורדים אך שיער את מניין האבידות מקרב המורדים בכ-400. המורדים הכחישו.
בתחילת 2009 העריך האו"ם כי בדארפור יש כ-2.7 מיליון עקורים וכ-270,000 פליטים שוהים במזרח צ'אד.
הקרבות בין ארגוני המורדים ובין הג'נג'וויד המשיכו גם בתחום צ'אד, דבר שיצר מתח ביחסים בין שתי המדינות, וקושי רב של ממשלת צ'אד להתמודד עם הפליטים הרבים (בצ'אד הוקמו מחנות פליטים על ידי נציבות האו"ם לפליטים וארגוני סיוע).
הג'נג'וויד המשיכו לאנוס ולרצוח בהתקפותיהם על הכפרים ועל מחנות העקורים, ונשים רבות שיצאו ממחנות העקורים לאסוף עצים להסקה נתפסו על ידי הג'נג'וויד ונאנסו.
עקורים רבים שברחו מבתיהם המשיכו לברוח מהתקפות חוזרות ונשנות של הג'נג'וויד באזור דארפור.
הרחקתם וחסימתם של ארגוני הסיוע בדארפור (מלבד האו"ם) ב-2009 על ידי ממשלת סודאן יצרו אסון הומניטארי חמור, שתוצאתו היא מוות המוני בעקבות רעב, מחלות וזיהומים.
סוכנויות בינלאומיות מעריכות את מספר הנרצחים ברצח העם בחצי מיליון בני-אדם.
האו"ם מעריך כי ישנם מעל לשלושה מיליון עקורים בתחומי דארפור וח'רטום, כ-330,000 במזרח צ'אד, כ־50,000 ברפובליקה המרכז אפריקאית, 50,00 נוספים במצריים ונוספים במדינות מפותחות שקלטו פליטים (ביניהם גם ישראל).
בפברואר 2010 נחתם הסכם הפסקת אש בין הצדדים ובו סעיף המתייחס לשילובם של המורדים בכל דרגי המערכת הפוליטית בסודאן.
למרות זאת, מעשי האלימות בחבל לא נפסקו כליל, ובחלקים אחרים של סודאן המשיכה להתנהל מלחמת אזרחים.
כך לדוגמה, דווח כי בדצמבר 2010 40,000 תושבים נוספים נפלטו מבתיהם עקב קרבות בין כוחות הממשלה למורדים.
ב-12 ביולי 2010 הוציא בית הדין הפלילי הבינלאומי צו מעצר שני במספר נגד נשיא סודאן עומר אלבשיר, באשמת שלושה סעיפים של רצח עם.
בדארפור ובמזרח צ'אד (בסמוך לגבול עם דארפור) חיים יותר ממיליון פליטי רצח העם מהפור, הזאח'ווה והמאסאליט בעשרות מחנות פליטים.
תנאי המחיה במחנות הפליטים קשים במיוחד בשל המחסור במזון, במים, בתרופות ובאמצעי חימום.
במהלך 2011 הרחיקה ממשלת סודאן את סיוע המזון של תוכנית המזון העולמית וכן הקשתה על הכנסת משאיות מים וציוד רפואי למחנות הפליטים שבשטחיה.
נשים היוצאות מהמחנות לחפש אחר עצים להסקה ומים נחשפות לפגיעות אלימות, רצח ואונס על ידי המיליציות השונות ועל ידי כוחות הביטחון הסודאנים.
במחצית הראשונה של 2012 דווח על הפצצות אוויריות של 25 כפרים ברחבי דארפור בהן נהרגו עשרות אזרחים ואלפי אזרחים נמלטו מבתיהם למחנות פליטים בדארפור ובצ'אד הסמוכה.
בנוסף לאלה דווחו מספר מקרים בהם פליטים ששבו לכפרם גורשו על ידי מתיישבים חדשים על אדמותיהם באלימות.
מספר הפליטים והעקורים הדארפורים גדל בשל התקיפות של צבא סודאן על הכפרים.
דווח על מחסור חמור במים ומזון במרבית מחנות הפליטים, במיוחד אלה שבדארפור.
דווח אף על ילדים שמתו ברעב ובצמא.
דווח על אחוזים גבוהים של נגועים במגפות: מלריה, דיפתריה, בילהרציה, פילריאסיס וחצבת.
בחלק מהמחנות עד תשעים אחוז מהפליטים חולים.
עשרות עד מאות בני אדם מתו ממחלות אלה בכל חודש.
אחרוני הארגונים ההומניטאריים שעוד פעלו בדארפור גורשו בתחילת שנת 2012. בכל דארפור נותרו רק שישה צוותים של נציבות הפליטים של האו"ם, אלה פועלים בערים הגדולות של דארפור.
כמה מאות לוחמים מכוחות הג'נג'וויד בדרום דארפור גויסו לחיל המילואים של משטרת סודאן תחת פיקודו של אבו טירה.
חייליו של אבו טירה נכנסים למחנות הפליטים באזור זאם-זאם באופן יומיומי ורוצחים, אונסים בוזזים ומתעללים בחיות.
שייח' מוסא חילל, מפקד הג'נג'וויד שהואשם על ידי בית הדין הפלילי הבינלאומי בביצוע רצח עם ואף נעצר בעבר על ידי ממשלת סודאן, חזר להיות מנהיג גדול ומוערך בדארפור ואף התחתן עם בתו של נשיא צ'אד.
עם זאת, לאורך כל שנות הסכסוך המשיכה ממשלת סודאן להאשים את ממשלת צ'אד בתמיכה בארגוני המורדים.
שנת 2013 אופיינה בהסלמה במתקפות רצחניות על האוכלוסייה האזרחית בדארפור, בשינוי המבנה הדמוגרפי של חבל דארפור וכן ב"רצח עם בהתשה" במחנות העקורים.
על אף הימשכותו של רצח העם בדארפור, והחלת מדיניות דומה בחבלים נוספים בסודאן, ניכר כי אומות המערב החלו בנורמליזציה של היחסים עם ממשלת סודאן המונהגת בידי עומר אל-בשיר.
מתקפות רצחניות על האוכלוסייה האזרחית
במהלך שנת 2013, האוכלוסייה האפריקאית שחיה במזרח ג'אבל מארה, שבצפון דארפור, אזור הררי שהיה מעוזם האחרון של השבטים הנרדפים וממנו טרם הספיק הממשל לגרש את האוכלוסייה, הייתה קורבן להפצצות, הותקפה על ידי מיליציות ובארות המים שלה הורעלו.
שיטות אלה דומות באופיין לשיטות שבהן בוצע רצח העם בדארפור בשנותיו הראשונות (2007-2003).
ממשלת סודאן ביצעה באזור התקפות משולבות שכללו שריפת כפרים, הטלת מאות פצצות, ביזה והרס, ואלה גבו קורבנות רבים.
דוח אמנסטי קבע שהיו גם מתקפות כימיות באזור.
שינוי המבנה הדמוגרפי של חבל דארפור
מעל 380,000 בני-אדם נעקרו מבתיהם בדארפור בשנת 2013. מספר זה העלה את כמות העקורים בדארפור לכשני מיליון בני-אדם בקירוב.
במקביל לעקירתן של אוכלוסיות "אפריקאיות" ושבטים ערביים עניים מאדמותיהם, מתבצעת השתלטות של שבטים ערביים המקורבים לשלטון על האדמות המפונות מיושביהן.
"רצח עם בהתשה" במחנות העקורים
על-אף הגידול המשמעותי במספר העקורים בדארפור, לא הוקמו מחנות עקורים נוספים, ותקציבם של המחנות הקיימים לא גדל.
בנוסף, החלטת ממשלת סודאן לסלק ב-2011 את מרבית הארגונים ההומניטאריים מדארפור הובילה לגוויעתה האיטית של אוכלוסיית המחנות.
ארגון מחנות העקורים בדארפור הכריז על 2013 בתור השנה הקשה ביותר במחנות העקורים בדארפור.
בין ביטוייה של הידרדרות זו:
מחסור קטלני ברופאים, אמצעי רפואה וסניטציה
תקיפה וביזה של מחנות העקורים
כוחות הממשלה במחנות הוחלפו במיליציות שמואשמות בביצוע רצח העם בדארפור: הג'נג'וויד
הרס מכוון של חקלאות במחנות העקורים
אונס מאורגן של ילדות ונשים על ידי כוחות צבאיים
ממשלת סודאן והאו"ם נמנעים מלדווח על כמות התמותה במחנות, ועל כן קשה להעריך את ממדי האסון.
ככל הנראה, מאות עד אלפים נהרגים במחנות העקורים מדי חודש.
במחנות העקורים של דארפור מתקיים "רצח עם בהתשה", האוכלוסייה אשר שרדה את רצח העם בראשית שנות האלפיים נידונה למות ברעב ובמחלות.
ביולי 2020 נהרגו בדארפור כ-20 נשים וילדים.
בינואר 2021 נהרגו 130 בני אדם בעימותים בדארפור.
ב-16 ו-17 בינואר נהרגו 83 בני אדם במחנה פליטים במערב דארפור, וב-19 בינואר נהרגו 155 בני אדם בעימותים בכפר טאוויל שבדרום דארפור.
הסכם שלום כולל נחתם ב-31 באוגוסט 2020 בג'ובה, בין הרשויות הסודניות וסיעות המורדים לסיום פעולות האיבה החמושות.
בבית הדין הפלילי הבינלאומי הוגשו אישומים נגד נשיא סודאן עומר אל בשיר, נגד השר הסודאני אחמד הרון (Haroun), ונגד מנהיג הג'נג'וויד עלי קושייב (Kushayb), על פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות.
כנגד נאשמים אלה, שלא התייצבו למשפט, הוצאו צווי מעצר על ידי בית הדין.
מדינות הליגה הערבית וסין תומכות באל-בשיר והודיעו כי לא יסגירו אותו.
במרץ 2012 הוציא בית הדין הבינלאומי צו מעצר כנגד שר ההגנה הסודאני, אבדל חוסיין, המואשם ב-41 סעיפים של פשעים נגד האנושות ופשעי מלחמה על מעשיו בדארפור.
בשנת 2011 הוחרפה האשמה נגד עומר אל בשיר וכעת הוא מואשם ברצח עם, הפשע החמור ביותר בספרי החוקים.
בשנת 2013 לא נעשה כל מאמץ מצד מועצת הביטחון של האו"ם להביא את עומר אל-בשיר ושריו למשפט בבית הדין הבינלאומי בהאג.
באוגוסט 2021, סודאן הודיעה שתסגיר את אל באשיר לבית הדין הבינלאומי בהאג.
נגד שלושה ממנהיגי המורדים, בכר אידריס אבו גרדה, עבדאללה בנדה האבקר נאוריאן וסלאח מוחאמד ג'רבו ג'אמוס, הוגשו אישומים באשמת פשעי מלחמה.
האישומים נגד אבו גרדה בוטלו והשניים האחרים הסגירו עצמם למעצר ומשפטם נערך בהאג.
באפריל 2022 נפתח משפטו של עלי קושייב בבית המשפט הפלילי הבינלאומי בהאג, במסגרתו הוא מואשם ב-31 סעיפים של פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות, בהם רדיפה, ביזה, רצח ואונס.
הוא מואשם גם בהובלת מתקפות אלימות נגד אזרחים שאינם נוגעים לסכסוך בכפרים בהם היה חשד לפעילות של מורדים.
לדברי התובעים, הוא עצמו הרג, הזמין והשתתף בעינוי עצורים, במעשי אונס ובהרג ילדים.
מחאת הענק של תנועת Save Darfur בארצות הברית הובילה לצעדים פוליטיים תקדימיים בנוגע לרצח העם בדארפור.
מדינות וארגונים רבים הכריזו כי הם מכירים בהתרחשויות בדארפור כרצח עם בעודו מתרחש, שלא כמו רצח העם ברואנדה ורצח העם שביצע הקמר רוז' בקמבודיה, אשר זכו להכרה כרצח עם רק לאחר שהופסקו.
המדינות והארגונים הבאים הכירו באופן רשמי ברצח העם בדארפור:
האגודה הבינלאומית לחוקרי רצח עם, 19 בפברואר 2004
הקונגרס של ארצות הברית, 22 ביוני 2004
מזכיר המדינה של ארצות הברית קולין פאוול, 9 בספטמבר 2004
החל משנת 2005 החלו מהגרים מסודאן להסתנן לישראל באופן לא חוקי דרך הגבול עם מצרים, עד להקמת גדר הגבול ישראל-מצרים בשנת 2012. על פי הערכות יוצאי דארפור בישראל מונים כ-5000 נפשות.
חלק מהמסתננים ביקשו מעמד כפליטים מרצח העם, וקיבלו מעמד של תושב ארעי במסגרת אישור מיוחד של הממשלה בסוף שנת 2007. כך גם בשנים 2017 ו-2018. מעמדם והטיפול בהם ובמסתננים אחרים מאפריקה הם נושא הנתון במחלוקת בפוליטיקה, בתקשורת ובחברה הישראלית.
2 פסיקות של בתי דין בכירים באירופה קבעו כי ניתן להחזיר חלק מהמסתננים מסודאן וכי לחלקם לא נשקפת סכנה.
חבל דרפור עצמו לא נחשב אזור בטוח בעיני האו"ם ובעיני מדינת ישראל עצמה.
לפי המדינה, "בשנה החולפת נרשמו דיווחים על הידרדרות המצב הביטחוני בחבל דרפור על רקע מתיחות אתנית מתמשכת.
השינויים השלטוניים בסודאן טומנים בחובם פוטנציאל לשינוי, אך גם סכנה להידרדרות ולחוסר יציבות.
אי הוודאות מקשה על מיצוי בירור בקשות המקלט".
בשנת 2021, קבע בית המשפט בישראל שהמדינה צריכה להגיע להכרעה בעניין מבקשי המקלט מדרפור וחבל הרי הנובה והנילוס הכחול.
אם לא תינתן החלטה עד לסוף 2021, יזכו כ-2,500 מבקשי מקלט במעמד של תושבות ארעית, מעמד המוגבל בזמן.
על המדינה לקבל החלטה כלשהי בעניין מבקשי המקלט המדוברים, בין אם באמצעות הכרעה בבקשות המקלט או באמצעות גיבוש פתרון אחר, כולל מתווה שיאפשר את יציאתם של מבקשי המקלט מישראל.
מדובר בסך הכל ב-2,445 מבקשי מקלט מאזורים אלה.
רצח העם ברואנדה המוכר גם בשם רצח העם הטוטסי, התרחש בין 7 באפריל ל-19 ביולי 1994 במהלך מלחמת האזרחים ברואנדה.
במהלך תקופה זו של כ-100 ימים, בני קבוצת המיעוט הטוטסי, כמו גם כמה מבני ההוטו המתונים, נהרגו על ידי מיליציות הוטו חמושות.
אף על פי שהחוקה של רואנדה קובעת שיותר ממיליון בני אדם נספו ברצח העם, מספר ההרוגים בפועל אינו ברור, וחלק מההערכות מצביעות על כך שסביר להניח שהמספר האמיתי של ההרוגים היה נמוך יותר.
ההערכות ההיסטוריות המקובלות ביותר הן בסביבות 500,000 עד 800,000 מקרי מוות של בני שבט הטוטסי.
בשנת 1990 פלשה החזית הפטריוטית של רואנדה (RPF), קבוצת מורדים שהורכבה בעיקר מבני טוטסי, לצפון רואנדה מבסיסם באוגנדה, במה שהחל את מלחמת האזרחים ברואנדה.
במהלך שלוש השנים הבאות, אף אחד מהצדדים לא הצליח להשיג יתרון מכריע.
במאמץ להביא את המלחמה לסיומה בדרכי שלום, ממשלת רואנדה בראשות הנשיא מטעם ההוטו, ז'ובנל הביארימנה, חתם על הסכמי ארושה עם ה-RPF ב-4 באוגוסט 1993. הזרז לרצח העם היה ההתנקשות בנשיא הביארמינה, שמטוסו הופל מעל שמי קיגאלי ב-6 באפריל 1994, מה שיצר ואקום מנהיגותי ואת סיום הסכמי שלום.
רצח עם החל למחרת, כאשר רוב חיילי ההוטו, המשטרה והמיליציה רצחו מנהיגים צבאיים ופוליטיים של הטוטסי ומנהיגי הוטו מתונים.
גודלו ואכזריותו של רצח העם גרמו להלם ברחבי העולם, אך אף מדינה לא התערבה כדי לעצור בכוח את ההרג.
רוב הקורבנות נהרגו בכפרים או בעיירות שלהם, רבים על ידי שכניהם ובני הכפר.
כנופיות הוטו חיפשו קורבנות שהסתתרו בכנסיות ובבנייני בתי ספר.
מיליציות ההוטו רצחו קורבנות באמצעות מצ'טות ורובים.
אלימות מינית הייתה נפוצה, על פי ההערכות 250,000 עד 500,000 נשים נאנסו במהלך רצח העם.
ה-RPF חידשה במהירות את מלחמת האזרחים לאחר שהחל רצח העם וכבש את כל שטחי הממשלה, סיים את רצח העם ואילץ את הממשלה ואת מבצעי רצח העם לברוח לזאיר (לימים הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו).
לרצח העם היו השפעות מתמשכות ועמוקות.
בשנת 1996, ממשלת רואנדה בראשות RPF פתחה במתקפה לתוך זאיר, ביתם של מנהיגים גולים של הממשלה שתחתה הובל רצח העם ופליטי הוטו רבים, פתחה במלחמת קונגו הראשונה והרגה כ-200,000 איש.
כיום, לרואנדה יש שני מועדים ציבוריים כדי להתאבל על רצח העם.
רואנדה שלפני העצמאות, והמקורות של קבוצות ההוטו, הטוטסי והטווה
התושבים המוקדמים ביותר של מה שהוא אזור רואנדה של היום היו הטוואים, קבוצה של ציידים-לקטים פיגמים שהתיישבו באזור בין 8000 לפנה"ס עד 3000 לפנה"ס ונשארו ברואנדה כיום.
בין 700 לפנה"ס עד 1500 לספירה, מספר קבוצות בנטו היגרו לתוך רואנדה, והחלו להמיר אדמות יער לאדמות חקלאיות.
להיסטוריונים יש מספר תיאוריות בנוגע לאופי נדידת הבנטו: תיאוריה אחת היא שהמתיישבים הראשונים היו הוטו, בעוד שהטוטסי היגרו מאוחר יותר.
תיאוריה חלופית היא שההגירה הייתה איטית ויציבה מאזורים שכנים, כאשר קבוצות שהגיעו נשאו דמיון גנטי לאלו שכבר שהו ברואנדה, ולכן השתלבו בחברה הקיימת במקום לכבוש אותה.
לפי תיאוריה זו, ההבחנה ההוטו והטוטסי התעוררה מאוחר יותר ולא הייתה גזעית, אלא בעיקר הבחנה מעמדית שבה הטוטסי רעו בקר בזמן שההוטו עבדו את האדמה.
ההוטו, הטוטסי והטווה של רואנדה חולקים שפה משותפת.
האוכלוסייה התלכדה, תחילה למה שיכונה חמולות, ולאחר מכן, עד שנת 1700, לכדי שמונה ממלכות.
ממלכת רואנדה, הנשלטת על ידי שבט הטוטסי, הפכה לממלכה הדומיננטית מאמצע המאה השמונה עשרה, התרחבה באמצעות תהליך של כיבוש והתבוללות, והשיגה את ההיקף הגדול ביותר שלה תחת שלטונו של בשנים 1853–1895. רואבוגירי הרחיב את הממלכה מערבה וצפונה, ויזם רפורמות מנהליות שגרמו לקרע בין אוכלוסיות ההוטו והטוטסי.
אלה כללו את מערכת של עבודת כפייה שהוטו נאלצה לבצע כדי להחזיר את שלטונם לאדמות שנכבשו מהם.
רואנדה ובורונדי השכנה הוקצו לגרמניה על ידי ועידת ברלין ב-1884, וגרמניה יצרה נוכחות במדינה ב-1897 עם כריתת ברית עם המלך.
המדיניות הגרמנית הייתה לשלוט במדינה באמצעות המלוכה ברואנדה; למערכת זו היה יתרון נוסף בכך שהיא אפשרה קולוניזציה עם מספר קטן של חיילים אירופאים.
הגרמנים העדיפו את הטוטסי על פני ההוטו בעת הקצאת תפקידים אדמיניסטרטיביים, והאמינו שהם בעלי עליונות גזעית.
מלך רואנדה קיבל את פני הגרמנים, תוך שהוא משתמש בכוחם הצבאי כדי להרחיב את שלטונו.
כוחות בלגים השתלטו על רואנדה ובורונדי ב-1917 במהלך מלחמת העולם הראשונה, ומשנת 1926 החלו במדיניות של שלטון קולוניאלי ישיר יותר.
הבלגים ביצעו מודרניזציה של כלכלת רואנדה, אך עליונות הטוטסי נותרה והותירה את ההוטו חסרי זכויות.
בתחילת שנות ה-30 הכניסה בלגיה חלוקה קבועה של האוכלוסייה על ידי סיווג הרואנדים לשלוש קבוצות אתניות (אתנו-גזעיות), כאשר ההוטו מייצגים כ-84% מהאוכלוסייה, הטוטסי כ-15% והטוואים כ-1%.
תעודות זהות חובה הונפקו עם תיוג (תחת הכותרת "אתניות וגזע") כל אדם כטוטסי, הוטו או טווה.
בעוד שקודם לכן התאפשר להוטו עשירים במיוחד להפוך ל"טוטסי של כבוד", תעודות הזהות מנעו כל תנועה נוספת בין הקבוצות והפכו קבוצות סוציו-אקונומיות לקבוצות אתניות נוקשות.
המהפכה ויחסי ההוטו-טוסטי לאחר קבלת העצמאות
לאחר מלחמת העולם השנייה, החלה לצמוח ברואנדה תנועת אמנציפציה של ההוטו, שניזונה מהטינה הגוברת כלפי הרפורמות החברתיות במדינה, וגם באהדה גוברת להוטו בתוך הכנסייה הקתולית.
מיסיונרים קתולים ראו את עצמם יותר ויותר כאחראים להעצמת ההוטו המקופחים ולא כאחראים לבני הטוטסי שהיו האליטה.
הדבר הוביל להיווצרות מהירה של כמורת בני הוטו גדולה ואליטה משכילה שיצרה תגובת נגד לסדר הפוליטי המבוסס.
המלוכה והטוטסי הבולטים חשו בהשפעה הגוברת של ההוטו.
בשנת 1957, קבוצה של חוקרי הוטו כתבה את "מניפסט ההוטו".
זה היה המסמך הראשון שתייג את הטוטסי וההוטו כגזעים נפרדים, וקרא להעברת השלטון מהטוטסי להוטו.
ב-1 בנובמבר 1959 הותקף , צ'יף (מנהיג שבט) של הוטו, על ידי תומכי המפלגה הפרו-טוטסי.
מבוניומוטווה שרד, אך החלו להתפשט שמועות שהוא נהרג.
פעילי הוטו הגיבו בהריגת בני שבט טוטסי רבים, הן מהאליטה והן מהאזרחים הרגילים, מה שסימן את תחילתה של .
בני הטוטסי הגיבו בהתקפות משלהם, אך בשלב זה היה להוטו גיבוי מלא מהממשל הבלגי שרצה לבטל את שליטת הטוטסי.
בתחילת 1960 החליפו הבלגים את רוב ראשי הטוטסי בהוטו.
המלך הודח, נוצרה רפובליקה בשליטת ההוטו, והמדינה הפכה לעצמאית בשנת 1962. עם התקדמות המהפכה, החלו הטוטסי לעזוב את המדינה כדי להימלט מטיהורי ההוטו, והתיישבו בארבע המדינות השכנות: בורונדי, אוגנדה, טנזניה וזאיר.
גולים אלו נחשבו כפליטים בארצותיהם המארחות, והחלו כמעט מיד להתסיס לחזרה לרואנדה.
הם הקימו קבוצות חמושות שפתחו בהתקפות לתוך רואנדה; אלה לא היו מוצלחים ברובם, והובילו בתגובה להרג נוסף של 10,000 בני טוטסי וגולי טוטסי נוספים.
עד 1964, יותר מ-300,000 טוטסי ברחו, ונאלצו להישאר בגלות במשך שלושת העשורים הבאים.
גרגואר קאייבנדה ניהל רפובליקה בהובלת ההוטו במשך העשור הבא, והוביל לשלטון אוטוקרטי הדומה לשלטון שלפני המהפכה.
הוא הודח בעקבות שהעלתה את הנשיא ז'ובנל הביארימנה לשלטון.
האפליה הפרו-הוטו ואנטי-טוטסי נמשכה ברואנדה עצמה, אם כי האלימות חסרת ההבחנה נגד הטוטסי אכן פחתה במקצת.
הביארימנה הקים את (MRND) ב-1975, והכריז על חוקה חדשה בעקבות משאל עם ב-1978, מה שהפך את המדינה למדינה חד-מפלגתית שבה כל אזרח צריך להשתייך למדינה ל-MRND.
בשנות ה-80, קבוצה של 500 פליטים רואנדים באוגנדה, בראשות , לחמה עם (NRA) במלחמת האזרחים האוגנדית, בה יוורי מוסווני הפיל את מילטון אובוטה.
חיילים אלו נשארו בצבא אוגנדה בעקבות הפיכתו של מוסווני לנשיא אוגנדה, אך במקביל החלו לתכנן פלישה לרואנדה באמצעות שלוחות סמויות בתוך הצבא הרואנדי.
באוקטובר 1990, הוביל רויגימה כוח של למעלה מ-4,000 מורדים מאוגנדה, והתקדם 60 ק"מ (37 מייל) לתוך רואנדה תחת דגל (RPF).
רויגימה נהרג ביום השלישי להתקפה, וצרפת וזאיר פרסו כוחות לתמיכה בצבא רואנדה, מה שאפשר לרואנדים להדוף את הפלישה.
סגנו של רויגימה, פול קגאמה, קיבל את הפיקוד על כוחות ה-RPF, וארגן נסיגה טקטית דרך אוגנדה ל, שבצפון רואנדה.
משם חיזק וארגן מחדש את הצבא, וביצע גיוס כספים וגיוס מהפזורה של בני הטוטסי.
קגאמה פתח מחדש את המלחמה בינואר 1991, עם התקפת פתע על העיירה רוהנג'רי שבצפון המדינה.
ה-RPF כבש את העיר, נהנה מאלמנט ההפתעה, והחזיק בה יום אחד לפני שנסוג בחזרה אל היערות.
במשך השנה הבאה, ה-RPF ניהל מלחמת גרילה בסגנון "פגע וברח", כבש כמה אזורי גבול אך לא השיג הישגים משמעותיים נגד צבא רואנדה.
ביוני 1992, לאחר הקמת ממשלת קואליציה רב-מפלגתית בקיגאלי, ה-RPF הכריז על הפסקת אש והחל במשא ומתן עם ממשלת רואנדה בארושה, טנזניה.
בתחילת 1993, הוקמו כמה קבוצות בני הוטו קיצוניות והחלו בקמפיינים של אלימות בקנה מידה גדול נגד הטוטסי.
ה-RPF הגיב על ידי השעיית שיחות השלום ופתיחת מתקפה גדולה, תוך השגת שטח גדול בצפון המדינה.
משא ומתן לשלום חודש בסופו של דבר בארושה; מערכת ההסכמים שנוצרה, הידועה בשם הסכמי ארושה, נחתמה באוגוסט 1993 והעניקה ל-RPF עמדות בממשלת מעבר רחבה, בהובלת נשיא מטעם ההוטו, ז'ובנל הביארימנה, ובצבא הלאומי.
משלחת הסיוע של האומות המאוחדות לרואנדה (UNAMIR), כוח לשמירה על השלום, הגיעה למדינה.
תנועת ההוטו הקיצונית (כוח ההוטו)
בשנים הראשונות של משטרו של הביארימנה, היה שגשוג כלכלי גדול במדינה והפחתה האלימות נגד בני הטוטסי.
למרות זאת, נותרו מתנגדים ושונאים רבים לבני הטוטסי, כולל משפחתה של הגברת הראשונה אגתה הביארימנה, אשר נודעה כארגון האקזו (ארגון קיצוני של בני הוטו שלקח חלק משמעותי ברצח העם), כאשר הנשיא סמך על מתנגדים אלו כדי לשמור על משטרו.
כאשר פלש ה-RPF באוקטובר 1990, הביארימנה והקיצוניים ניצלו את הפחד של האוכלוסייה כדי לקדם אג'נדה אנטי-טוטסית בשם "כוח ההוטו", שם כללי לתנועות הוטו קיצוניות, מה שעודד שנאה כנגד בני הטוטסי.
פוגרום אורגן ב-11 באוקטובר 1990 בקומונה במחוז ג'יזני, ובו נרצחו כ-383 בני טוטסי.
קבוצה של קציני צבא וחברי ממשלה הקימה מגזין בשם "Kangura", שהפך לפופולרי בכל המדינה.
העיתון פרסם תעמולה אנטי-טוטסית, כולל עשרת דיברות ההוטו, קבוצה מפורשת של חוקים גזעניים, כולל תיוג בני הוטו שנישאים לבני טוטסי כ"בוגדים".
כדי לגרום לסכסוך הכלכלי, החברתי והפוליטי להיראות יותר כמו סכסוך אתני, הפמליה של הנשיא, כולל הצבא, פתחו במסעות תעמולה כדי להמציא אירועים של משבר אתני שנגרמו על ידי הטוטסי וה-RPF.
התהליך תואר כ"פוליטיקת מראה", הידועה גם בשם "האשמה במראה" לפיה אדם מאשים אחרים במה שהאדם עצמו באמת רוצה לעשות.
בעקבות הסכם הפסקת האש מ-1992, מספר מהקיצוניים בממשלה ובצבא רואנדה החלו לתכנן הפיכה כנגד הנשיא, בשל הדאגה מהאפשרות שבני הטוטסי יכללו בממשלה.
הביארימנה ניסה לסלק את הקיצוניים מתפקידי הצבא הבכירים, אך הצליח רק באופן חלקי; השותפים של ארגון האקזו, דוגמת תאונסט בגוסורה ו, נשארו בתפקידים רבי עוצמה, וסיפקו לקיצוניים קשר לשלטון.
לאורך שנת 1992, הקיצוניים ביצעו מסעות הרג מקומיים של בני הטוטסי, שהגיעו לשיא בינואר 1993, שבהם רצחו קיצונים ובני הוטו מקומיים כ-300 בני אדם.
כאשר ה-RPF חידש את הלחימה בפברואר 1993, הוא ציין את מסעות ההרג הללו כמניע העיקרי, אך השפעת חידוש הלחימה הייתה הגדלת התמיכה בקיצונים בקרב אוכלוסיית ההוטו.
מאמצע 1993, תנועת כוח ההוטו ייצגה כוח שלישי בפוליטיקה של רואנדה, בנוסף לממשלת הביארימנה ולאופוזיציה המתונה.
ברואנדה של אותה תקופה, הייתה מפלגה אחת בלבד שהייתה מייצגת בלעדית של קיצוני ההוטו (CDR).
במקום זאת, כמעט כל מפלגה פוצלה לאגפים "מתונים" ו"קיצוניים", כאשר חברי שני המחנות טענו שהם המייצגים את ההנהגה הלגיטימית של אותה מפלגה.
אפילו מפלגת השלטון הכילה אגף קיצוני, המורכב מאלה שהתנגדו לכוונת הביארימנה לחתום על הסכם שלום.
קמו כמה קבוצות מיליציות נוער רדיקליות, שהוצמדו לאגפים הקיצוניים של המפלגות.
מיליציות הנוער החלו לבצע באופן פעיל מעשי טבח ברחבי המדינה.
הצבא אימן את המיליציות, לעיתים בשיתוף עם הצרפתים, שלא היו מודעים למטרתן האמיתית.
עד היום השאלה עד כמה רצח העם ברואנדה תוכנן לפני ההתנקשות בהביארימנה, ממשיך להוות נושא ויכוח בין היסטוריונים.
התובעים בבית הדין הפלילי הבין לאומי לרואנדה (ICTR) טענו, אך לא הצליחו להוכיח, כי הנאשמים תכננו את רצח העם לפני חיסולו של הביארימנה.
בשנת 1990, הצבא החל לחמש אזרחים בנשק כגון מצ'טות, והוא החל לאמן את צעירי ההוטו בלחימה, באופן רשמי כתוכנית של "הגנה אזרחית" נגד איום ה-RPF, אך כלי נשק אלו שימשו מאוחר יותר לביצוע רצח העם.
מנהיגי ההוטו ארגנו כוח צבאי או מיליציות למחצה.
מיליציות אלו גויסו בעיקר מהמאגר העצום של עקורים מבני ההוטו ברואנדה, שגורשו מבתיהם בצפון על ידי ה-RPF, והיוו מספר חברים כולל של כ-50,000 חברי מיליציות ערב רצח העם.
רואנדה רכשה גם כמויות גדולות של רימונים ותחמושת מסוף 1990. בעסקה אחת, מזכ"ל האו"ם לעתיד, בוטרוס בוטרוס ראלי, בתפקידו כשר החוץ המצרי, אפשר מכירה גדולה של נשק ממצרים.
הכוחות המזוינים של רואנדה (FAR) התרחבו במהירות בזמן זה, וגדלו מפחות מ-10,000 חיילים לכמעט 30,000 בשנה אחת.
במרץ 1993 החלו קבוצות ההוטו הקיצוניות (שכונו "כוח ההוטו"), להרכיב רשימות של "בוגדים" שאותם תכננו להרוג, וייתכן ששמו של הנשיא הביארימנה היה ברשימות אלו.
מפלגת ה-CDR האשימו את הנשיא, בפומבי, בבגידה.
קבוצות הקיצוניים האמינו שתחנת הרדיו הלאומית, , הפכה ליברלית מדי ותומכת באופוזיציה.
בתגובה, הם הקימו תחנת רדיו חדשה, שכונתה ה-RTLM (בצרפתית Radio Télévision Libre des Mille Collines, בתרגום לעברית הרדיו החופשי של אלף הגבעות).
ה-RTLM תוכנן לפנות למבוגרים והצעירים ברואנדה, והיה לו טווח השמעה נרחב.
בניגוד לעיתונים שניתן היה למצוא רק בערים, שידורי הרדיו היו נגישים לאוכלוסיית החקלאים הכפריות ברובה של רואנדה.
פורמט השידורים כלל תוכניות אירוח ברדיו בסגנון מערבי שהשמיעו מוזיקה פופולרית, אירחו ראיונות ועודדו את השתתפות הקהל.
גופי השידור סיפרו בדיחות גסות והשתמשו בשפה פוגענית שעומדת בניגוד לדיווחי החדשות הרשמיים יותר של רדיו רואנדה.
רק 1.52% מזמן השידור של RTLM הוקדש לחדשות, בעוד ש-66.29% מזמן השידור כללו עיתונאים שדנו בנושאים שונים.
כשהתקרב תחילת רצח העם, שידורי RTLM התמקדו בתעמולה אנטי-טוטסית.
הם אפיינו את הטוטסי כאויב מסוכן שרצה לתפוס את הכוח הפוליטי על חשבון בני ההוטו.
ה-RTLM סימן את בני הטוטסי כמזיקים, שיש להדביר אותם.
לקראת רצח העם, היו 294 מקרים שבהם ה-RTLM האשימה את ה-RPF בזוועות נגד ההוטו, יחד עם 252 שידורים שקוראים לבני הוטו לטבוח בבני הטוטסי.
תפקידו של ה-RTLM ברצח העם זיכה אותו בכינוי "רדיו מצ'טה" מכיוון שהוא קשור להסתה שלהם לרצח עם.
בישראל מזוהה ה-RTLM עם הכינוי "רדיו רואנדה".
במהלך שנת 1993, ייבאו אנשי ההוטו הקיצוניים מצ'טות בקנה מידה גדול בהרבה ממה שנדרש לחקלאות, כמו גם כלים אחרים שיכולים לשמש כנשק, כגון סכיני גילוח, מסורים ומספריים.
כלים אלו הופצו ברחבי הארץ, לכאורה במסגרת מערך ההגנה האזרחית.
באוקטובר 1993, נשיא בורונדי, מלכיור נדאדיה, שנבחר ביוני לנשיא בן ההוטו הראשון במדינה אי פעם, נרצח על ידי קצינים קיצוניים בצבא הטוטסי.
ההתנקשות עוררה את מלחמת האזרחים בבורונדי בין ההוטו והטוטסי של בורונדי ורצח העם בבורונדי, עם 50,000 עד 100,000 בני אדם שנהרגו בשנה הראשונה למלחמה.
ההתנקשות גרמה לגלי הלם, וחיזקה את התפיסה בקרב ההוטים כי הטוטסי הם אויבים ואי אפשר לסמוך עליהם.
ה-CDR והאגפים הקיצוניים של המפלגות האחרות הבינו שהם יכולים לנצל את המצב הזה לטובתם.
הרעיון של רצח עם מכוון ושיטתי, שהוצע לראשונה ב-1992 אך נותר שולי, היה כעת בראש סדר היום שלהם, והם החלו לתכנן אותו באופן פעיל.
מנהיגי הקיצוניים החלו לחמש את חברי מיליציות ההוטו בכלי נשק מתקדמים יותר כגון רובי סער, בעוד בעבר היו ברשותם רק מצ'טות.
בפקס ציין שדלר שהוא נמצא בקשר עם "בכיר ברמה הגבוהה ביותר של אחת המיליציות הקיצוניות ".
המודיע, קאסים טוראצ'ינזה, שהיה נהג של אחד , וכונה גם בשם "ז'אן-פייר"- טען כי נדרש לרשום את כל בני הטוטסי שחיו בקיגאלי.
לפי התזכיר, טוראצ'ינזה חשד שמתוכנן רצח עם נגד בני הטוטסי, והוא אמר כי "בתוך 20 דקות אנשיו יכולים להרוג עד 1000 בני טוטסי".
בקשתו של דאלר להגן על המודיע ומשפחתו ולפשוט על מחסני הנשק שחשף נדחתה.
ב-6 באפריל 1994 הופל מטוסו של נשיא רואנדה, ז'ונבל הביארימנה, כאשר הנשיא ולצידו , נשיא מבני ההוטו של בורונדי, היו עליו.
המטוס הופל כשהתכונן לנחות בקיגאלי, וכל מי שהיה על סיפונו נהרג.
האחריות למתקפה הייתה שנויה במחלוקת, כאשר הן ה-RPF והן קיצוניי ההוטו הואשמו בהרג הנשיא.
ב-2006, חקירה שנמשכה שמונה שנים על ידי השופט הצרפתי ז'אן-לואי ברוגייר הגיעה למסקנה שפול קגאמה הוא שהורה על ההתנקשות.
חקירה של ממשלת רואנדה שפורסמה בפומבי ב-2010 האשימה את קיצוניי ההוטו בצבא רואנדה.
בנובמבר 2014, עמנואל מוגיסה (הידוע גם בשם אמיל גפאריטה), חייל רואנדי לשעבר שאמר שיש לו ראיות לכך שקגאמה הורה להפיל את מטוסו של הביארימנה, נחטף בניירובי שעות לאחר שהוזמן להעיד בחקירה הצרפתית.
לפי הדיווחים הוא "הצטרף לרשימה ארוכה של מתנגדיו של מר קגאמה שנעלמו או מתו".
למרות חילוקי הדעות לגבי העבריינים, משקיפים רבים מאמינים שהתקיפה ומותם של שני נשיאי ההוטו שימשו כזרז לרצח העם.
לאחר ההתנקשות בהביארימנה, בערב 6 באפריל, הוקמה ועדת משברים; היא כללה את קולונל תאונסט בגוסורה, מייג'ור ג'נרל ומספר קציני מטה בכירים נוספים של הצבא.
בראש הוועדה עמד באגוסורה, למרות נוכחותו של נדינדילימאנה הבכיר יותר.
ראש הממשלה אגתה אווילינגיימאנה הייתה הבאה מבחינה משפטית בתור היורשת הפוליטית לנשיא, אך הוועדה סירבה להכיר בסמכותה.
רומיאו דאלייר נפגש עם הוועדה באותו לילה ועמד על כך שאוווילינגיימאנה תהפוך לנשיאה, אך באגוסורה סירב ואמרה שאווילינגיימאנה לא "נהנית מאמונו של העם הרואנדי" וכי היא "לא מסוגלת לשלוט על האומה".
הוועדה גם נימקה את קיומה כחיונית כדי למנוע אי ודאות בעקבות מותו של הנשיא.
באגוסורה ביקש לשכנע את כוח האו"ם ברואנדה ואת ה-RPF לעמוד בהסכם ארושה.
כוח האו"ם ברואנדה (UNAMIR) שלח ליווי של עשרה חיילים בלגים לראש הממשלה אווילינגיימאנה, מתוך כוונה להעביר אותה למשרדי רדיו רואנדה כדי לנאום בפני האומה.
תוכנית זו בוטלה מכיוון שהמשמר הנשיאותי השתלט על תחנת הרדיו זמן קצר לאחר מכן ולא הרשה לראש הממשלה לדבר בשידור.
מאוחר יותר בבוקר, מספר חיילים ואזרחים הכריעו את הבלגים ששמרו על אווילינגיימאנה, ואילצו אותם למסור את נשקם.
אווילינגיימאנה ובעלה נרצחו, אף על פי שילדיהם שרדו בהסתתרות מאחורי רהיטים וניצלו על ידי קצין UNAMIR הסנגלי, .
עשרת הבלגים נלקחו לבסיס הצבאי במחנה קיגאלי, שם עונו ונהרגו.
רב-סרן , מפקד יחידת המשמר הנשיאותי שביצעה את הרציחות, נידון ל-20 שנות מאסר על ידי בית משפט בבלגיה בשנת 2007.
בנוסף להתנקשות בראש הממשלה, הקיצונים בילו את הלילה שבין 6 ל-7 באפריל בהסתובבות בבתי קיגאלי עם רשימות של פוליטיקאים ועיתונאים מתונים בולטים, מתוך כוונה להרוג אותם.
ההרוגים באותו ערב כללו את נשיא בית המשפט החוקתי , שר החקלאות פרדריק נזמורמבהו, המנהיג הליברלי ואשתו הקנדית, ומנהל המשא ומתן הראשי על הסכמי ארושה, בוניפאס נגולינזירה.
כמה מתונים שרדו, כולל ראש הממשלה המיועד , אך התוכנית הצליחה במידה רבה.
לדברי דאלר, מפקד ה־UNIMAR, "עד צהריי 7 באפריל, ההנהגה הפוליטית המתונה של רואנדה נרצחה או הסתתרה, הפוטנציאל לממשלה מתונה עתידית אובד לחלוטין".
חריג לכך היה הרמטכ"ל החדש של הצבא, .
המועמד המועדף על באגוסורה, , נדחה על ידי ועדת המשברים, מה שאילץ את באגוסורה להסכים למינויו של גאצינזי.
גאצינזי ניסה להרחיק את הצבא מרצח העם, ולנהל משא ומתן על הפסקת אש עם ה-RPF, אך הייתה לו שליטה מוגבלת בלבד על חייליו והוחלף בביזימונגו הקיצוני לאחר עשרה ימים בלבד.
חיילים, שוטרים ואנשי מיליציות הוציאו להורג במהירות מנהיגי מפתח צבאיים ופוליטיקאים בכירים מבני הטוטסי ואת מנהיגי ההוטו המתונים שהיו יכולים להשתלט על הריק השלטוני.
מחסומים ומתרסים הוקמו כדי לסנן את כל מי שהחזיק בתעודת זהות רואנדית, שהכילה סיווגים אתניים.
הדבר אפשר לכוחות הממשלה לזהות ולהרוג באופן שיטתי את בני הטוטסי.
הם גם גייסו ולחצו על אזרחים בני הוטו להתחמש במצ'טות, אלות וכלי נשק אחרים ועודדו אותם לאנוס ולהרוג את שכניהם בני הטוטסי, ולהרוס או לגנוב את רכושם.
ה-RPF החל מחדש את המתקפה שלו זמן קצר לאחר חיסולו של הביארימנה.
הם השתלטו במהירות על החלק הצפוני של המדינה וכבשו את קיגאלי כ-100 ימים לאחר מכן באמצע יולי, והביאו לקץ לרצח העם.
במהלך אירועים אלה ולאחר מכן, ספגו האו"ם ומדינות כולל ארצות הברית, בריטניה ובלגיה ביקורת על חוסר המעש והכישלון שלהן לחזק את הכוח והמנדט של משלחת הסיוע של האו"ם לרואנדה (UNAMIR).
בדצמבר 2017 דיווחו כלי התקשורת על גילויים לפיהם ממשלת צרפת תמכה לכאורה בממשלת ההוטו לאחר שהחל רצח העם.
הרג בקנה מידה עצום של בני הטוטסי, על רקע אתני, החל תוך שעות ספורות לאחר מותו של הביארימנה.
ועדת המשבר בראשות תאונסט באגוסורה, תפסה את השלטון במדינה לאחר מותו של הביארימנה, והייתה הסמכות העיקרית שתיאמה ופיקדה על רצח העם.
בעקבות ההתנקשות בהביארימנה, הורה באגוסורה להוציא להרוג את בני הטוטסי.
מובילים נוספים של רצח העם ברמה הלאומית היו שר ההגנה אוגוסטין ביזימאנה ומפקד הצנחנים אלויס נטאבאקוזה.
איש העסקים פליסיאן קבוגה מימן את ה-RTLM ומיליציות אחרות של בני ההוטו.
מנהיגים צבאיים במחוז ג'יזני, שנשלט על ידי מיליציות קיצוניות, היו בתחילת רצח העם המחסלים המאורגנים ביותר.
המפקדים הכריזו על מותו של הנשיא, האשימו את ה-RPF, ולאחר מכן הורו לקהל "להתחיל את עבודתם" ולא לחוס על אף אחד, כולל תינוקות.
ההרג התפשט למחוזות רבים נוספים, בין היתר למחוז קיגאלי, ב-7 באפריל; בכל אחד מהמקרים, פקידים מקומיים, שפעלו לפי הפקודות שיצוא מידי ועדת המשבר מקיגאלי, הפיצו שמועות לפיהן ה-RPF הרג את הנשיא, ולאחר מכן הוציאו פקודה להרוג את כל בני הטוטסי.
אוכלוסיית ההוטו, שהוכנה וחמושה במהלך החודשים הקודמים, ושמרה על המסורת הרואנדית של ציות לסמכות, ביצעה את הפקודות ללא התנגדות.
בקיגאלי הוביל את רצח העם המשמר הנשיאותי, יחידת העילית של הצבא.
הם נעזרו במיליציות חמושות נוספות, שהקימו מחסומים ברחבי הבירה.
כל אדם שעבר את המחסום נדרש להציג את תעודת הזהות שלו, שכללה מוצא אתני, וכל מי שהחזיק תעודה ובה היה רשום כחבר בשבט הטוטסי נרצח מיד.
המיליציות גם יזמו חיפושים בבתים בעיר, הרגו את בני הטוטסי ובזזו את רכושם.
תארסיס רנזאהו, נשיא מחוז קיגאלי, מילא תפקיד מוביל ברצח העם בימיו הראשונים, סייר בחסימות הדרכים כדי להבטיח את יעילותן וניצל את מעמדו כנשיא המחוז כדי להפיץ פקודות ולפטר פקידים שלא היו מספיק פעילים בהרג במדינה.
באזורים הכפריים, היררכיית השלטון המקומי הייתה ברוב המקרים גם שרשרת הפיקוד לביצוע רצח העם.
הנציב של כל מחוז, פעל לפי פקודות מקיגאלי, הפיץ הנחיות למנהיגי הקומונות המקומיות, שבתורם הוציאו הנחיות למנהיגי המשפחות, התאים והכפרים בתוך הקומונות שלהם.
רוב הרציחות באזורים הכפריים בוצע על ידי אזרחים רגילים, בהוראת מנהיגיהם.
הטוטסי וההוטו חיו זה לצד זה בכפרים שלהם, והמשפחות כולן הכירו זו את זו, מה שהקל על ההוטו לזהות ולמקד את הרציחות בשכניהם בני הטוטסי.
ג'רארד פרונייר מייחס את ההשתתפות ההמונית של האוכלוסייה ברצח העם לשילוב של אידאולוגיית "הרוב הדמוקרטי", שבה לימדו את בני ההוטו לראות בטוטסי אויבים מסוכנים, תרבות הציות הבלתי מתפשר לסמכות, וגורם הכפייה – כפריים שסירבו לבצע פקודות לרצוח בני טוטסי סומנו לעיתים קרובות כאוהדי הטוטסי וכאויבם, והם עצמם נרצחו.
בזמן זה, היו מעט רציחות במחוזות גיטארמה ובוטארה, מפני שהמחוזות הללו נשלטו בידי מתונים שהתנגדו לאלימות.
רצח העם החל בגיטארמה לאחר שהממשלה הזמנית עברה למחוז ב-12 באפריל.
בוטארה נשלטה על ידי המושל הטוטסי היחיד במדינה, ז'אן-בטיסט הביאלימנה.
הביאלימנה סירב לאשר הרג כלשהו בשטחו, ולמשך זמן מה הפכה בוטארה למקלט לפליטי הטוטסי ממקומות אחרים במדינה.
הדבר נמשך עד 18 באפריל, אז פיטרה אותו ממשלת הביניים מתפקידו והחליפה אותו במושל סילבן נסבימנה, שהיה נאמן לממשלה.
ועדת המשבר מינתה ממשלה זמנית ב-8 באפריל, תוך שימוש בתנאי החוקה של 1991 במקום הסכמי ארושה, הוועדה מינתה את לנשיא הזמני של רואנדה, בעוד מונה לראש הממשלה החדש.
כל המפלגות הפוליטיות היו מיוצגות בממשלה, אך רוב החברים היו מהאגפים הקיצוניים של מפלגותיהם.
ממשלת הביניים הושבעה ב-9 באפריל, אך עברה מקיגאלי לגיטארמה ב-12 באפריל, ובכך נמלטה לכאורה מהתקדמותו של RPF לבירה.
ועדת המשברים פוזרה רשמית, אך בגוסורה והקצינים הבכירים נותרו השליטים בפועל של המדינה.
הממשלה מילאה את חלקה בגיוס האוכלוסייה, והעניקה למשטר אווירה של לגיטימציה, אך למעשה הייתה משטר בובות ללא יכולת לעצור את הצבא או את פעילות המיליציות.
כאשר רומיאו דאלר, מפקד כוח הסיוע של האו"ם ברואנדה, ביקר במטה הממשלה שבוע לאחר הקמתה, הוא מצא את רוב הפקידים נחים או בחופשה, ותיאר את פעילותם כמי ש"מסדרים את סידורי הישיבה לפגישה שלא עומדת להתכנס בקרוב".
במהלך אפריל ובתחילת מאי המשיכו המשמר הנשיאותי, המיליצייה החמושה ומיליציות הנוער, בסיוע אוכלוסיות מקומיות, לטבוח בבני הטוטסי במהירות רבה מאוד.
מטרתם הייתה להרוג כל אחד מבני הטוטסי שחי ברואנדה ולמעט צבא ה-RPF שהונהג על ידי מורדי הטוטסי, לא היה כוח אופוזציוני שבכוחו למנוע או להאט את ההרג.
האופוזיציה המקומית כבר חוסלה, ועל כוח האו"ם ברואנדה נאסר במפורש להשתמש בכוח אלא בשביל הגנה עצמית.
באזורים כפריים, שבהם חיו הטוטסי וההוטו זה לצד זה ומשפחות הכירו זו את זו, היה לבני ההוטו קל לזהות ולמקד את הרציחות בשכניהם בני הטוטסי.
באזורים עירוניים, שבהם התושבים היו אנונימיים יותר, הוקל הזיהוי באמצעות מחסומים מאוישים בצבא ובמיליציות; כל אדם שעבר את המחסום נדרש להציג את תעודת הזהות הלאומית, שכללה מוצא אתני, וכל מי שהיה בעל תעודת טוטסי נרצח מיד.
בני הוטו רבים נהרגו גם מסיבות שונות, כולל תמיכה לכאורה למפלגות האופוזיציה המתונות, היותם עיתונאים או פשוט בעלי "דמיון לבני הטוטסי".
אלפי גופות הושלכו אל נהר הקאגרה, אשר עבר לאורך הגבול הצפוני בין רואנדה לאוגנדה וזרם לאגם ויקטוריה.
זריקת גופות לנהרות ולאגמים גרמו לנזק משמעותי לתעשיית הדיג של אוגנדה, שכן צרכנים סירבו לקנות דגים שנתפסו באגם ויקטוריה מחשש שהם הוכתמו בגופות מתפרקות.
ממשלת אוגנדה הגיבה על ידי שיגור צוותים כדי לחלץ את הגופות מנהר הקאגרה לפני כניסתן לאגם.
לאט לאט, ה-RPF צבר הישגים איטיים אך יציבים בצפון ובמזרח המדינה, ובכל אזור כבוש סוים ההרג.
רצח העם הסתיים למעשה במהלך אפריל באזורים של רוהנג'רי, ביומבה, קיבונגו וקיגאלי.
מעשי ההרג פסקו במהלך אפריל בלב האזורים שנשלטו על ידי הקיצוניים, כמו מערב רוהנג'רי וג'יזני, מכיוון שכמעט כל אחד מבני הטוטסי חוסל.
מספר רב של בני הוטו באזורים שנכבשו על ידי RPF ברחו, מחשש לתגובת בני הטוטסי על רצח העם; 500,000 תושבי קיבונגו הלכו על הגשר במפלי רוסומו לטנזניה תוך מספר ימים בסוף אפריל, ושוכנו במחנות האומות המאוחדות שנשלטו למעשה על ידי מנהיגי משטר ההוטו שהודחו.
במחוזות שלא נכבשו על ידי ה־RPF, הרצח נמשך לאורך מאי ויוני, אם כי אירועי הרצח הצטמצמו דרמטית.
רוב בני הטוטסי במחוזות הללו כבר נרצחו, והממשלה הזמנית רצתה לרסן את האנרכיה הגוברת במדינה ולערב את האוכלוסייה הרואנדית בלחימה נגד ה-RPF.
ב-23 ביוני, כ-2,500 חיילים פלשו לדרום מערב רואנדה במסגרת מבצע טורקיז של האו"ם שהונהג על ידי צרפת.
הפעולה נועדה לשמש כמשימה הומניטארית, אך החיילים לא הצליחו להציל מספר משמעותי של רואנדים.