tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תומכיו טענו, בין השאר, כי בסרטון שתיעד חלק מהאירוע לא נראה שנאווי תקף, אך על פי התביעה תקף נאווי את השוטרים בתוך המבנה, אירוע שלא נקלט בעדשות המצלמה.
בעקבות הקמפיין נשלחו לנציגויות ישראליות ברחבי העולם כ-100 אלף מכתבי תמיכה בנאווי.
בתום דיון בעניינו, הוצג לשופטת מכתב תמיכה שעליו חתמו כ-20 אלף איש.
עם התומכים בנאווי בעת המשפט נמנו יהודית קרפ, גלית חזן-רוקם ונועם חומסקי.
בית המשפט גזר על נאווי חודש מאסר, חצי שנת מאסר על תנאי ל-3 שנים, קנס של 750 ש"ח ופיצויים לשני שוטרים בסך 500 ש"ח לכל אחד.
נאווי ערער לבית המשפט המחוזי בירושלים על הכרעת הדין ועל גזר הדין, אך ערעורו נדחה.
ב-11 ביולי 2009 נעצר לאחר שקרא "פושעי מלחמה" לעבר רס"ן עידן מורג וחייליו, שהורו לו להתפנות משטח צבאי סגור סמוך לסוסיא.
נאווי הועמד לדין בבית משפט השלום בירושלים והורשע בהעלבת עובד ציבור.
בערעור שהגיש לבית המשפט המחוזי בירושלים זוכה נאווי מעבירה זו.
באפריל 2013 נעצר נאווי עם שני פעילי תעאיוש נוספים בדרום הר חברון ונחקר בחשד להפרת הסדר הציבורי.
השלושה תבעו את המדינה על חקירת שווא וב-2015 הושגה פשרה שבמסגרתה התנצלה המשטרה, ושולמו להם פיצויים בסך 12,000 ש"ח.
בינואר 2017 הגיעה המדינה להסכם עם נאווי, שלפיו תפצה אותו ב-45,000 ש"ח בעקבות התנכלות של שוטרים.
פרשת מסירת המידע לרשות הפלסטינית
בינואר 2016 פרסמה תוכנית התחקירים "עובדה" תחקיר המבוסס על מידע שצילם ארגון "עד כאן" ועריכתו מומנה בסיוע של פורום קהלת, המתעד פנייה של אדם המציג עצמו כסוחר קרקעות המעוניין למכור קרקעות ליהודים דרך נאווי.
נאווי נראה בתחקיר מעביר למנגנוני הביטחון הפלסטיניים פרטים על המתווך.
נאווי טען בהקלטה, שמנגנוני הביטחון יהרגו את הסוחר והוא מתגאה שנהג כך בעבר עוד שלוש פעמים ושאף נאמר לו שהייתה לו יד במותו של לפחות פלסטיני אחד.
אותו אדם, אבו ח'ליל, עונה בידי שירותי הביטחון הפלסטיניים ומת זמן מה לאחר מכן, בנסיבות בלתי ברורות.
בתגובתו מסר נאווי: "הוא פנה אלי והציג עצמו כסוחר קרקעות.
כיוון שהנחתי שהוא נשלח לבנות נגדי עלילה, ולהכפיש את שמי בקרב האוכלוסייה הפלסטינית, לא נותר לי אלא לדווח על העניין לרשות, לבל אחשב לרוכש קרקעות".
בעקבות התחקיר פתחה משטרת ישראל בחקירה פלילית של הפרשה, וב-11 בינואר עצרה את נאווי בנמל התעופה בן-גוריון כשניסה לצאת מישראל.
הוא נותר במעצר במשך כשבועיים.
במרץ 2016 המליצה המשטרה להעמיד לדין את נאווי ואת גיא בוטביה, פעיל נוסף בתעאיוש, בגין מגע עם סוכן זר וקשירת קשר לביצוע פשע.
במאי 2018 הודיעה הפרקליטות כי החליטה להגיש כתב אישום נגד נאווי, בגין הפרת החוק ליישום הסכמי אוסלו ומסירת מידע לרשות הפלסטינית.
עקב פטירתו של נאווי הופסק המשפט הפלילי נגדו בינואר 2021.
במרץ 2021 פורסם בעיתון "הארץ" כי מעבדת זיהוי פלילי קבעה שלפחות אחד המסמכים שפרסם "עד כאן", שהפליל לכאורה את נאווי, היה מזויף.
נאווי היה הומוסקסואל מוצהר, שהתגורר בירושלים עם בן זוגו (משנת 1999), פואד מוסא, אסיר ביטחוני משוחרר.
נאווי היה שרברב במקצועו, והוא ובן-זוגו היו שותפים בעסק אינסטלציה.
עזרא מורד (1933 – 19 באוגוסט 2020) היה איש חינוך, סופר, משורר, מתרגם מערבית לעברית, עורך ופובליציסט ישראלי.
עלה לישראל מעיראק ופעל כנציג עולים לפיתוח מעברת קסטינה - לימים קריית מלאכי.
עזרא מורד נולד בשנת בעיר עמארה, במחוז מיסאן שבדרום עיראק.
בגיל 12 הצטרף לתנועת החלוץ, שפעלה באופן מחתרתי בעירו וריכזה בני נוער יהודים ללימודי השפה העברית והכינה אותם לעלייה לארץ ישראל.
בשנת 1950 עלה לבדו מעיראק דרך איראן.
לאחר הכשרה בכפר גלעדי התיישב במעברת האוהלים בקסטינה וריכז קבוצות עולים ללימוד עברית ולרכישת השכלה ומקצוע.
בשנת 1952 הוסמך בבית ברל כמדריך לנוער והחל ללמד קבוצות נוער ועולים בקסטינה.
בשנת 1952 גויס לחיל הקשר.
בחופשותיו מהצבא המשיך בארגון חיי התרבות במעברה, ריכז קבוצות עולים באזור באר טוביה ללימוד עברית וסייע בהקמת בית הספר הראשון בה.
עם שחרורו מצה"ל הוסמך להוראה בנהלל והחל לעבוד כמחנך וסגן מנהל בבית הספר "האחים" בקריית מלאכי.
הוא המשיך לשמש כמורה במקביל לתפקידיו הציבוריים.
בשנת 1960 הביא להקמתו של מרכז קהילתי לנוער בשם "בית הנוער" ויזם פעילות תרבותית שכללה ערבי שירה בציבור וחוגי תיאטרון.
הוא ייסד את שבט הצופים בקריית מלאכי וארגן את שבוע הספר הראשון ביישוב.
בשנת 1965 הצטרף כפעיל למפלגת רפ"י ונבחר כנציג יחיד מטעמה למועצה המקומית.
לאחר הקמת המערך נבחר, ב-1969, ברשימתו למועצה.
הוא הדגיש את ההשקעות במוסדות חינוך ופעל להקמת מתנ"ס, ספרייה, בתי ספר יסודיים ולתיעוש ומקורות תעסוקה לעולים.
בשנת 1969 החל בפעילות לגיוס סטודנטים עירוניים להתנדבות קהילתית בקריית מלאכי.
החל משנת 1970 ניהל את בית הספר לנערים עובדים, ששימש נערים שנפלטו ממערכת החינוך הפורמלית כשמטרתו, מתן מסגרת הולמת לרכישת מקצוע יחד עם רכישת השכלה אלמנטרית.
בשנת 1976 קיבל תואר ראשון בספרות חינוך ותנ"ך מאוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1977 מונה למנהל מחלקת החינוך בקריית מלאכי ושימש בתפקיד זה ארבע שנים.
במסגרת תפקידו הפעיל את השירות הפסיכולוגי, למידה אינדיבידואלית על פי שיטת תוא"ם (תרגול ואבחון במחשב), טיפוח המוסדות לגיל הרך והפעלת חטיבות צעירות בבתי הספר ביישוב.
הוא גייס צוותי מחקר לחינוך בראשות פרופ' רינה שפירא מאוניברסיטת תל אביב לפעילות בקריית מלאכי, תוך מתן היזון חוזר למשרד החינוך לשם הפקת לקחים מן העבודה כמחנך בשטח.
מורד היה חבר במועדון רוטרי בקריית מלאכי ועמד בראשו פעמיים, ב-1972 וב-1980. בשנת 1981 יזם, בשיתוף מועדון רוטרי בבת ים, הצגת תערוכות יוצרים מקריית מלאכי ומפגשים משותפים עם אגודת הסופרים, אגודת שוחרי הספרות, חברי כתב העת "אפיריון" ואגודת הסופרים הציונים.
בשנת 1983, עם יציאתו לגמלאות, החל להרצות בהתנדבות בגני ילדים במסגרת קדמ"ה (קבוצת דיון מחנכים-הורים), לטיפוח שירה בגיל הרך והמשיך את עיסוקו בהוראת מבוגרים ובהשלמת השכלתם במסגרת אורט.
בשנת 1987 מונה לרכז את הקליטה החברתית של העולים הרבים שהגיעו לקריית מלאכי מאתיופיה.
הפעיל את תוכנית רעות, בה תושבים וותיקים מתנדבים ללוות את העולים החדשים.
מורד אצר וריכז בביתו את התיעוד להקמת היישוב קריית מלאכי, מקליטת העלייה ועד המאה ה-21. הוא יזם את הקמת מוזיאון בית הראשונים בקריית מלאכי והפקיד בספריית יד בן-צבי חומר מקורי רב שאסף במהלך השנים, כולל ראיונות עם המשפחות הראשונות ביישוב.
לצד עבודתו החינוכית והקהילתית, מורד עסק לאורך השנים בכתיבת שירים וסיפורים, שחלקם נבחרו על ידי משרד החינוך והתרבות ופורסמו במקראות למחנך ולתלמיד.
ספרו נופי ילדות מבית אבא, שיצא לאור בשנת 1985, תיאר בשירים ובמקאמות פרקים בחייהם של יהודי בבל: הווי ומנהגים, פולקלור, אמונות, מחזור החיים, חלוציות וציונות.
בשנת 1988 יזם והקים יחד עם יוצרים מאזור הדרום את עמותת קס"מ (קבוצת סופרים, יוצרים ומשוררים), שמטרותיה עידוד יצירות אומנותיות וספרותיות, יזום פעולות תרבות וקיום מפגשים לקהל הרחב לעידוד הקריאה, הכתיבה והיצירה האמנותית.
חברי העמותה פעלו בהתנדבות וכינסו מפגשים, בהם הוצגו יצירותיהם של עולים חדשים ויוצרים צעירים.
הם גייסו תרומות להוצאה לאור של יצירותיהם.
יצירות אלה קובצו ופורסמו בשלוש אנתולוגיות בשם "עטים וקווים".
בנוסף לספריו, עזרא מורד פרסם מאמרים שונים, חלקם בביטאונים שונים של מערכת החינוך הישראלית וחלק מעבודתו הספרותית שולב בספרי לימוד של מערכת החינוך.
בשנת 1976 פרסם תוצאות מחקר השוואתישערך בנושא: "קריאה חופשית", מתוך רשימה של ספרים מומלצים מטעם משרד החינוך.
נבדק הקשר בין קריאה חופשית וגורמי סביבה בקרב תלמידי כיתות ז'.
המחקר כלל תלמידים מיישובים מבוססים ומאזורים טעוני טיפוח.
תוצאות המחקר איששו את הקשר בין השכלת ההורים להרגלי הקריאה של הילדים.
משנת 1991 הוא גם ערך ספרים של יוצרים אחרים בתחומי השירה והפרוזה.
בקיאותו בשפה העברית והערבית עודדו אותו ליצור קשרים ספרותיים-תרבותיים בין יוצרים יהודים וערבים.
הוא יצר קשר עם סופרים ומשוררים מן המגזר הערבי במסגרת אגודת שוחרי הספרות ויצא בשנת 1995, כחבר במשלחת לרבת עמון, ירדן, במטרה לטפח את הקשרים בין יוצרים ואנשי ספר, ואף תרגם את יצירותיהם בשתי השפות.
בשנת 2003 אסף ותירגם מערבית לעברית שירי עם, פתגמים ומשלים בדווים-עיראקים אשר פורסמו בחוברת "פוג אל נכל- מעל הדקלים".
עבודת התרגום נעשתה מתוך רצון לשמר גם בעברית, את המקצב וההומור המזרחי של המשלים ופתגמי המקור.
סיפורי עם של יוצאי עיראק נאספו על ידו ותועדו בארכיון הסיפור העממי על שם פרופ' דב נוי בחיפה.
מורד היה חבר פעיל בהנהלת המרכז למורשת יהדות בבל ובהנהלת אגודת האקדמאים של יוצאי עיראק בישראל.
בעת מבצע "צוק איתן" התבקש לתרגם לערבית ולהקריא את השיר "המלחמה בפתח" מתוך האלבום "אינתיפאדה סוליטר".
בתרגום השיר הכולל התייחסות לפולקלור יהודי-ישראלי כגון, קריאת תהילים ישיבה בממ"ד וריקודי עם, השתמש בהקשרים מקבילים מן הפולקלור הערבי ובכך נתן ביטוי מילולי לרעיון אוניברסליות של חוויית היות תחת מלחמה.
הוא יזם ותרגם מערבית לעברית את הספר "וַהֲרֵי הַסִּפּוּר לִפְנֵיכֶם, אָנָּא הִסְכִּיתוּ וְשִׁמְעוּ!" מאת סלמאן דבי, הוא אבן אל-ראפידן
הספר בתרגום לעברית יצא לאור בשנת 2020 על ידי אגודת האקדמאים יוצאי עיראק בישראל.
עזרא מורד נפטר ב-19 באוגוסט 2020 בביתו באשדוד , והובא למנוחות בבית העלמין בקריית מלאכי .
הותיר אחריו אישה, אילנה, לשעבר חברת הנהלה במועצת העיר קריית מלאכי, מזכירת נעמת בקריית מלאכי, חברת מועצת הפועלים ביישוב וחברת מרכז הפועל, וחמש בנות.
"אל שלולית המים", ספר שירים לילדים בנושא טבע, סביבה וטבע הילד, הוצאה עצמית (2025)
"הנדר", סיפור תולדות המשפחה ומורשת בבל (2020)
"והרי הסיפור לפניכם, אנא הסכיתו ושמעו", אקטואליה וסיפורי-עם מאת סלמאן דבי, תרגום מערבית (2020)
"הפלמינגו לא טפשון", ספר שירים לילדים המתארים את ציפורי ארץ ישראל, הוצאה עצמית (2017)
"מיכל והדר, ילדי העתיד", סיפור, הוצאה עצמית (2004)
"שירו לי שיר", שירה לגיל הרך, הוצאה עצמית (2004)
"מעל הדקלים - שירי עם בלהג הבדווי עיראקי", תרגום ועריכה לשונית (2003)
"טל וגל", שירה לגיל הרך, הוצאה עצמית (1999)
"נופי ילדות מבית אבא", ספר שירים, המתעדים את הווי החיים בעירו, זכרונות הילדות, מנהגי המקום והפולקלור היהודי.
"הדובי של עידן", שירה לגיל הרך, דפוס לינגבוים (1984)
"אוהלים", שירה ופרוזה בנושא הווי החיים, הקשיים וחיי התרבות במעברה, הוצאת אל"ף (1980)
"זוהי חידתי - מהי עדתי?", שירה לילדים, הוצאת אל"ף (1980)
עזרא מייקל קניג הוא זמר-יוצר וגיטריסט יהודי אמריקאי.
הוא הסולן, המלחין העיקרי והגיטריסט בלהקת האינדי רוק הניו יורקית ומפייר ויקנד.
קניג נולד בניו ג'רזי למשפחה יהודית ממוצא הונגרי ורומני.
אימו היא פסיכותרפיסטית ואביו הוא תפאורן בהפקות טלוויזיה וקולנוע.
בגיל 11 החל קניג לכתוב שירים.
קניג למד באוניברסיטת קולומביה, שם התמחה בלימודי ספרות אנגלית.
קודם להקמת ומפייר ויקנד, ייסד קניג להקת ראפ בשם "L'Homme Run", ניגן בסקסופון בסיבוב הופעות באירופה של להקת האינדי רוק "דירטי פרוג'קטורס", עבד כמתמחה בלהקת האינדי רוק "דה ווקמן", ולימד אנגלית תלמידי כיתה ח' בחטיבת ביניים בברוקלין עד לשנת 2007.
את חברי ומפייר הכיר בעת לימודיו באוניברסיטת קולומביה, ובשנת הלימודים האחרונה ההרכב נוצר.
את שם ההרכב, "ומפייר ויקנד", לקחו משמו של סרט חובבני שעשה עזרא עם חבריו בחופשת הקיץ.
בסרט זה משחק עזרא דמות בשם ווֹלקוֹט, הצריכה ללכת לקייפ קוד כדי להזהיר את ראש העיר מפני בוא הערפדים.
'וולקוט' ו-'קייפ קוד' מופיעים בשמות שירים מאלבום הבכורה של הלהקה.
לאחר סיום הלימודים הפיקה הלהקה בעצמה את אלבום הבכורה שלה שנקרא בשמה, "Vampire Weekend", תוך שהם עובדים במשרה מלאה.
עם יציאת האלבום, בינואר 2008, ניתנה ללהקה האפשרות להתמקד ביצירת המוזיקה המשותפת.
ב-2010 הוציאו את אלבומם השני "Contra", האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים של הבילבורד - הבילבורד 200, במצעד האלבומים הבריטי ובמצעדי אלבומים נוספים ברחבי העולם.
גם אלבום הזה הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים של בילבורד, מה שהפך את ומפייר ויקנד ללהקת האינדי רוק הראשונה שזכתה בהישג זה פעמיים ברציפות.
ב-2014 זכה האלבום בפרס הגראמי לאלבום המוזיקה האלטרנטיבית.
בינואר 2016, בתום סיבוב ההופעות לכבוד יציאת האלבום, הכריז רוסטאם שהוא עזב את הלהקה, אך ימשיך לשתף פעולה עם קניג בהמשך.
ב-2019 הוציאה הלהקה את אלבומם הרביעי "Father of the Bride", הראשון מאז עזיבתו של רוסטאם.
גם הוא הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים של בילבורד.
האלבום היה מועמד לשלושה פרסי גראמי, וזכה בקטגוריית אלבום המוזיקה האלטרנטיבית.
מאז 2015, קניג הוא המנחה של תוכנית הרדיו "Time Crisis" בתחנת "אפל מיוזיק 1", ומ-2017 הוא מנחה את התכנית עם הצייר ואישיות הרדיו האמריקאי ג'ייק לונגסתרת'.
קניג משתתף בשירה בשיר "Carby" מהאלבום LP של להקת דיסקברי, בה חבר גם קלידן ומפייר ויקנד רוסטאם באטמנגליג'.
קניג גם משתתף באלבום "Warm Heart of Africa" של ה"The Very Best", ב-"Pyromiltia" של תאופילוס לונדון ו- של כרומאו.
קניג גם שר קטע קצר בשיר Barbra Streisand של דאק סוס.
קניג גם מופיע בקליפ של השיר.
עזרא מת'יו מילר הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ומוזיקאי אמריקאי ממוצא יהודי.
הוא ידוע בשל תפקידיו בסרטים "כמה טוב להיות פרח קיר" (2012), וסדרת סרטי חיות הפלא.
מילר גם גילם את הפלאש בסרטים ובסדרות טלוויזיה המתרחשות ביקום המורחב של DC, כשהופיע לראשונה בסרטים באטמן נגד סופרמן: שחר הצדק (2016) ויחידת המתאבדים (2016), לפני שקיבל תפקיד משמעותי יותר בליגת הצדק (2017) ובגרסת הבמאי המכונה ליגת הצדק: גרסת סניידר (2021).
הוא גילם תפקיד ראשי בסרט הפלאש (2023) והייתה לו הופעת קמע בסדרות הטלוויזיה החץ (2020, בפרק המתייחס למשבר בעולמות האינסופיים) ופיסמייקר (2022).
מאז 2022, מילר הואשם בביצוע הפרת סדר, תקיפה ופריצה, שהביאו למספר מעצרים וכן הואשם בשידול קטינים.
מילר גדל בניו ג'רזי שבארצות הברית.
אמו, מרתה לבית קוץ', הייתה רקדנית, ואביו, רוברט ס.
מילר, עבד בהוצאת הספרים של וולט דיסני.למילר שתי אחיות בשם סאיה מילר וקייטלין מילר.
בשנת 2008 כיכב בסרט הדרמה "אחרי בית הספר" בתפקיד רוברט, תלמיד בית ספר, ובנוסף גילם את דמיאן במשך חמישה פרקים בסדרה הדרמה "קליפורניקיישן".
ב-2009 הופיע לצד אנדי גרסיה בסרט "סיטי איילנד".
ב-2010 שיחק ב-"Beware the Gonzo" וכן גילם נער הומוסקסואל ב-"Every Day" לצד לייב שרייבר והלן האנט.
בהמשך כיכב בסרט "חייבים לדבר על קווין" לצד טילדה סווינטון, ועל המשחק בו קיבל שבחים רבים.
כן כיכב בסרטים "עוד יום שמח" ו"כמה טוב להיות פרח קיר"' (המבוסס על ספר בעל שם זהה).
ב-2015 הופיע בתפקיד משנה בקומדיה "אסון מהלך" לצד הקומיקאית איימי שומר.
כמו כן שיחק בסרט המתח "ניסוי הכלא של סטנפורד" לצידם של קיר גילכריסט, תומאס מאן, ניקולס בראון ומויסס אריאס.
משנת 2016 מילר מגלם את בארי אלן (פלאש) ביקום הקולנועי של די.סי..
בשנת 2016 שיחק לצד אדי רדמיין, קולין פארל וסמנתה מורטון בסרט הפנטזיה "חיות הפלא והיכן למצוא אותן", המהווה ספין אוף לסדרת הסרטים של הארי פוטר, המבוססת על סדרת הספרים שהוא מעריץ.
ב-2018 שיחק גם בסרט השני בסדרה, "חיות הפלא: הפשעים של גרינדלוולד".
כשהיה בן שש, החל מילר לתרגל שירת אופרה כדי להתגבר על לקות הדיבור שלו.
הוא שר עם המטרופוליטן אופרה.
בשנת 2010 היה במערכת יחסים עם השחקנית האמריקאית־יהודייה זואי קרביץ, בעת שצילמו את הסרט "היזהר מגונזו".
בשנת 2018 חשף כי שניהם ניהלו מערכת יחסים פוליאמורית עם מספר פרטנרים.
במהלך 2012 מילר יצא מהארון ומגדירה את עצמו כקוויר, משתמשת ב־they/them, בעברית לשון פנייה מעורבת.
מילר אמר: "לא הייתי בוחר להזדהות כגיי.
אני נמשךת בעיקר ל'הן' אבל הייתי עם הרבה אנשים ואני פתוח לאהבה היכן שתימצא".
מילר שיתף כי הוטרד מינית על ידי מפיק הוליוודי ובמאי קולנוע שנתנו לו אלכוהול כשהיה קטין.
מילר הסתבך עם החוק מספר פעמים.
ב-28 ביוני 2011, בפיטסבורג, פנסילבניה בעת הצילומים לסרט "כמה טוב להיות פרח קיר", מילר נסע ברכב שנעצר על ידי המשטרה בעקבות פנסי בלמים פגומים, והמשטרה גילתה ברשותו 20 גרם מריחואנה.
בתחילה, הואשם מילר בהחזקת סמים, אולם מאוחר יותר האישום בוטל על ידי השופט.
במקום זאת קיבל מילר קנס של 600 דולר בגין שני סעיפים של התנהגות בלתי הולמת.
מאוחר יותר התייחס מילר לפרשה: "אני לא מרגיש שיש צורך להסתיר את העובדה שאני מעשן מריחואנה.
זהו חומר צמחי מרפא לא מזיק שמגביר את ההערכה החושית".
בחודש מרץ 2022 נעצר מילר על ידי משטרת הוואי, לאחר שנחשד כי בעודו יושב בפאב קריוקי החל צועק קללות וגסויות כלפי באי הפאב, מאחר שהתרגז משירת הקריוקי של המשתתפים.
השחקן שוחרר לאחר ששילם ערבות בסך של 500 דולר.
בחודש אפריל נעצר מילר בחשד שתקף אישה במסיבה בה השתתף, במסיבה ביתית שנערכה בהוואי.
ממשטרת הוואי נמסר שמילר התבקש לעזוב את המסיבה, ובתגובה התרגז והשליך כיסא שפגע בראשה של משתתפת במסיבה, בת 26.
ב־1 במאי התקבלה במשטרת המדינה של ורמונט תלונה על פריצה לבית, ממנו נגנבו גם מספר בקבוקי אלכוהול.
ב־7 באוגוסט איתרה המשטרה את מילר, שהואשם בפריצה ובגניבה.
ביוני אותה שנה הוצא נגד מילר צו הרחקה מנערה, אותה על פי החשד תקף מינית לאחר שבמשך שש שנים ביצע בה גרומינג, מאז הייתה בת 12, לרבות עידודה להשתמש ב־LSD.
חשדות הועלו לגבי מעשים דומים שביצעה בנערות נוספות, והועלו אף חשדות לפיהם הוא מנהיגת כת.
הנערה עצמה הכחישה את ההאשמות כלפי מילר.
בעקבות ריבוי המקרים, החלו להישמע בקרב קהילת תעשיית הקולנוע קולות הקוראים לאולפני DC לבטל את סרט הקולנוע הפלאש בכיכובו, שאמור לצאת לאקרנים ב־2023. אך לאחר שיחת הבהרה עם השחקן במהלכה הוא התנצל באולפנים החליטו שלא לגנוז את הסרט.
+שנהסדרהתפקידהערות2008קליפורניקיישןדמיאן5 פרקים2009חוק וסדר: מדור מיוחדאית'ן מורספרק: "Crush"2010-2009רופא להשכירטאקר בריינט5 פרקים2020החץבארי אלן / הפלאשפרק: "Crisis on Infinite Earths: Part Four"2021העמדהפחזבל3 פרקיםבלתי מנוצחסינקליירדיבוב; פרק: "You Look Kinda Dead"
עזרא הלוי נוביק (י"א בתמוז ה'תר"ץ, 7 ביולי 1930 – ט"ז באדר ה'תשע"ג, 26 בפברואר 2013) היה ראש ישיבות באר שבע ובית יחיאל, ר"מ בישיבת השרון ומשגיח ישיבת כנסת יצחק.
נולד בוושינגטון, ארצות הברית, בנם של אלעזר ושרה נוביק.
אביו היה איש המזרחי בארצות הברית וביתו שימש אכסניה לרבנים שהגיעו לארצות הברית, ובהם הרב אברהם דוב כהנא שפירא והרב יוסף שלמה כהנמן.
בשנת ה'ת"ש (1940), החל ללמוד בישיבה בבולטימור, אצל הרב יעקב בוברובסקי.
בשנת ה'תש"ז (1947) עבר ללמוד בישיבת לייקווד והיה מתלמידי הרב אהרן קוטלר.
בשנת ה'תש"י (1950) עלה לישראל ללמוד בישיבת חברון בירושלים, שם למד בחברותא עם הרב ברוך מרדכי אזרחי והרב חיים גדליה צימבליסט.
בתקופת לימודיו בישיבה נהג לשמוע בקביעות את שיחות המוסר שמסר הרב יחזקאל לוינשטיין בישיבת מיר בירושלים, וכמו כן עמד בקשר עם הרב איסר זלמן מלצר.
בשנת ה'תשי"ד (1954) נישא לשרה-מרים, בת יחיאל מנדלבוים ונכדת שמחה מנדלבוים.
לאחר נישואיו עבר להתגורר בבני ברק ולמד בכולל "בית יהודה" בתל אביב שבראשות הרב יחיאל מיכל פיינשטיין, ואף למד איתו בחברותא.
כמו כן למד בחברותא במשך מספר שנים עם הרב שלמה ברמן בהיכל ישיבת פוניבז' בבני ברק, שם קבע את מקום תפילותיו.
בשנת ה'תשי"ט (1959) התמנה כראש ישיבת באר שבע.
בתקופה זו נהג לשהות בבאר שבע במשך כל ימות השבוע והיה שב לביתו לשבת.
כעבור כמה שנים עבר לכהן כר"מ בישיבת השרון.
לאחר מכן עמד בראשות כולל בנתניה, ולאחר מכן בראשות הישיבה הקטנה "בית יחיאל" בבני ברק לצד הרב אליעזר דינר.
בשנת ה'תשמ"ו (1986) נקרא על ידי הרב שך לשמש כמשגיח בישיבת כנסת יצחק, תפקיד שמילא במשך שלוש שנות פעילותה בבני ברק.
בשנת ה'תשמ"ט (1989), לאחר מעבר הישיבה לחדרה, מונה תחתיו בנו, הרב טוביה.
מאז הקדיש את זמנו ללימוד תורה כאברך מן המניין בכולל במושב בית מאיר.
סייע בהקמת הסניף של ישיבת כנסת יצחק במודיעין עילית.
הרבה לייעץ בנושאי מוסר, חינוך והשקפה.
בשנת ה'תשס"ג (2003) חלה, ומאז חלה התדרדרות במצבו הבריאותי.
נפטר בבני ברק בט"ז באדר ה'תשע"ג.
בהלווייתו ספד לו הרב יעקב אדלשטיין באומרו כי היה "כליל המעלות".
לרב נוביק 14 ילדים ומספר חתנים, בהם:
הרב טוביה – משגיח ישיבת כנסת יצחק בחדרה
הרב יחיאל – ראש כולל דעת יוסף באשדוד
הרב זלמן מאיר – משגיח בישיבת עטרת שלמה בבית שמש
הרב שמעון – ראש ישיבת ישיבת כנסת יצחק במודיעין עילית
הרב אלעזר – ר"מ בישיבת בית אליהו במושב אחיעזר
הרב אברהם ישעיהו – ר"מ בישיבת באר מרדכי במודיעין עילית
הרב אהרן – ר"מ בישיבת קהילות יעקב במודיעין עילית
חתנו הרב חיים שלמה אשלג - ראש כולל עטרת שלמה בבני ברק
חתנו הרב אברהם ישעיהו סוקולובסקי - ראש קיבוץ בישיבת תורה בתפארתה
עזרא מנינג מיקר היה חלוץ אמריקאי יליד אוהיו שחצה בנערותו את ארצות הברית ממזרח למערב באמצעות שביל אורגון, ופעל במשך ימי חייו לשימורו ולתיעודו.
התיישב לחופי האוקיינוס השקט, והקים את העיירה פיואלפ בוושינגטון.
הוריו של מיקר, התגוררו בדרום-מערב אוהיו, בסמוך לעיירה הונטסוויל.
עזרא היה הרביעי משישה ילדים, והמשפחה התפרנסה מחווה קטנה.
ב-1839 עברה המשפחה להתגורר באינדיאנה, כשעזרא (אז בן 9) ואחיו הקטן צעדו את כל הדרך - 320 ק"מ - ברגל.
המשפחה התפרנסה בדוחק, ועזרא יצא לעבוד בצעירותו, בין השאר עבד בתור השטן של המדפיס ב"אינדאנפוליס ז'ורנל", ובעבודות נוספות.
ב-1845 קיבלה אמו של עזרא, פובי מאביה, סוחר מסינסינטי 1,000$ מתנה, ובכסף זה קנתה המשפחה חווה, כשעליה הופקד עזרא, והמשפחה המשיכה להתפרנס מטחינה.
במאי 1851 מיקר נישא לבת האזור, והם שכרו חווה באיווה.
אולם, מזג האוויר הקשה והקושי להתפרנס באזור הניעו את מיקר ואשתו הטריה, יחד עם אחיו לצאת במסע לאורך שביל אורגון, במטרה להגיע לאדמות הפקר עליהן יוכלו להקים חווה, באזור ממוזג יותר.
באפריל 1852, רק חודש לאחר לידת בנם הבכור, יצאו הזוג לדרך בת 3,200 הקילומטרים.
בחלק מן הדרך התלוותה אליהם קבוצה גדולה של אנשים בדרכם לקליפורניה, אולם חלק מן הדרך עשתה המשפחה הקטנה לבדה.
הם הגיעו לפורטלנד ב-1 באוקטובר 1852. ולאחר כחצי שנה, הם ישנו לראשונה תחת קורת גג.
למרבה הפלא, כל בני החבורה הגיעו בשלום ואף רכושם נשאר שלם, רק פרה אחת נסחפה בעת חצייתם את נהר מיזורי.
בינואר 1853, מיקר הכריז על חלקת אדמה כ-64 ק"מ מפורטלנד כנחלתו, אולם לאחר חודשים ספורים עבר צפונה.
מלך הכשות של העולם והנפילה הכלכלית
לאחר תקופה שאר משפחתו הצטרפה אליו (אמו ואחד מאחיו מתו בדרך), והמשפחה כולה התיישבה באזור והוקמה העיירה פיואלפ, שמיקר היה ראש העיר הראשון שלה.
ב-1865 התפרסם מיקר כמי שהחל לגדל כשותנית (המהווה מרכיב מרכזי בתעשיית הבירה) בכמות מסחרית, וכונה בשל כך "מלך העולם של הכשות".
מיקר שהתעשר, החל להשקיע זמן ומאמצים בפיתוח האזור.
הוא תרם נכסים וכסף עבור בניית מוסדות ציבור ופארקים, ופתח בתעמולה לשכנוע צעירים לעבור להתגורר באזור.
ב-1880 הוא נחשב כהאיש העשיר ביותר בטריטוריית וושינגטון כולה.
הוא בנה לעצמו בית מפואר במיוחד, כולל הבאת אמן איטלקי שעיטר את הבית בציורי קיר.
ב-1891, מחלה תקפה את גידולי הכשות ומיקר הפסיד את כל הונו, הוא נאלץ לצאת בעקבות בהלת הזהב לאלסקה.
עד מהרה גילה אפשרות נוספת להתעשר, והחל למכור ירקות מיובשים עבור העובדים הנודדים.
הוא פתח חנויות מכולת עבור הכורים, ועשה מכך הון.
אולם, עקב חובותיו הרבים, נאלץ מיקר להעביר את הבעלות על ביתו שבנה, לידי חתנו.
בשנת 1906, יזם מיקר שחזור המסע בשביל אורגון במטרה לשמרו ולהנציחו לדורות.
הוא ארגן שחזור מדויק של כלי הנסיעה, ופתח במסע בין השנים 1906–1908. המסע עורר התעניינות בכל רחבי ארצות הברית, ואף נפגש עם נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט.
לאחר השלמת המסע, מיקר השקיע את זמנו וכוחו בעידוד בניית כבישים טובים יותר, ורתם לשם כך את היזם והממציא הנרי פורד.
באוקטובר 1928, הוא חלה בדלקת ריאות בהיותו בדטרויט, ומתוך הבנה שהוא איננו עומד להחלים ממחלה זו, נסע בחזרה אל ביתו, שבצפון-מזרח מדינת וושינגטון.
הוא מת ב-3 בדצמבר 1928, רק כחודש לפני יום הולדתו ה-98, ונקבר בסמוך לאשתו.
עזרא סדן (נולד ב-5 בינואר 1933) הוא כלכלן ישראלי.
כיהן כמנכ"ל משרד האוצר, מנכ"ל משרד החקלאות וכמשנה לנגיד הבנק העולמי, פרופסור אמריטוס בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ועמד בראש החוג לכלכלה חקלאית.
עזרא סדן נולד בירושלים, בנם של הסופר והחוקר דב סדן ושל גוסטה לבית פרנס, מראשונות העלייה השלישית, ואחיו של פרופ' יוסף (יוסי) סדן, חוקר תרבות האסלאם.
למד בתיכון עירוני א' בתל אביב והיה פעיל בתנועת הנוער התנועה המאוחדת.
הוא מוסמך לכלכלה וחקלאות מהפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית בירושלים, ב-1959 זכה בפרס בראלי על מחקרו בתחום גידול הצאן.
יצא ללימודים בארצות הברית וסיים ב-1962 דוקטורט באוניברסיטת שיקגו, נושא עבודת הדוקטורט שלו היה "התיישבות בארץ ישראל, בעיית הקצאת מקורות".
ב-1970 מונה לדרגת מרצה בכיר באוניברסיטה העברית, ב-1975 מונה לראש החוג לכלכלה חקלאית וב-1979 לפרופסור חבר באוניברסיטה.
הוא עבד בתה"ל ועסק בייעוץ לפרויקטים כלכליים-חקלאיים באמריקה הלטינית ובקליפורניה.
ב-1979 מונה למנהל הרשות לתכנון כלכלי במשרד האוצר.
היה חבר בוועדה לבחינת השכר במגזר הציבורי ובוועדה למכירת חברות ממשלתיות.
בינואר 1981 מונה למנכ"ל משרד האוצר וכיהן בתפקיד עד 1984. תקופת כהונתו התאפיינה במשבר כלכלי חריף, עלייה חדה בשיעור האינפלציה, משבר מניות הבנקים ושביתת רופאים ממושכת בת מספר חודשים.
בשנים 1985 עד 1989 כיהן כיו"ר דירקטוריון חברת אומני מקבוצת כלל תעשיות.
בשנת 1992 כיהן כמנכ"ל משרד החקלאות.
בשנים 1992–1995 עמד בראש מינהל המחקר החקלאי במרכז וולקני.
בעל חברה לייעוץ כלכלי, סדן לובנטל בע"מ.
בראש מספר ועדות ציבוריות בהן ועדה לבחינת הדרכים לפיתוח משקי של חבל עזה ב-1991, ועדה לקביעת הקצאת משימות בין התעשיות הצבאיות וצה"ל ב-1994 והוועדה לבחינת הרפורמה בתחבורה הציבורית ב-2008.
ב-1987 הצטרף למפלגת התחיה והוצב מטעמה במקום השמיני בבחירות לכנסת השתים עשרה.
עזרא קליין הוא עיתונאי, בלוגר ופרשן פוליטי יהודי-אמריקאי בעל מדור בניו יורק טיימס ופודקאסט.
קליין הקים את אתר החדשות Vox והיה העורך הראשי שלו.
קליין נולד וגדל בבית יהודי באירוויין שבקליפורניה, בנם של אומנית ופרופסור למתמטיקה.
למד באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז במשך שנתיים ועבר לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, שם סיים את לימודיו ב-2005 במדעי המדינה.
ב-2003 החל לעבוד כמתמחה במגזין Washington Monthly והחל לכתוב בלוג בנושאים פוליטיים.
ב-2009 הצטרף לוושינגטון פוסט כבלוגר.
בהמשך כתב טורי דעה ופרשנות עבור המהדורה המודפסת של העיתון.
הוא גם החל לשמש, מאותה שנה, כפרשן פוליטי בערוץ MSNBC, ובפרט בתוכניות של רייצ'ל מדאו וכריס מתיוס.
במאי 2011 כתב גם עבור בלומברג.
בינואר 2014 פרש מהוושינגטון פוסט והקים עם מספר עיתונאים את אתר החדשות Vox ושימש כעורך ראשי של האתר.
קליין היה אחד מהיוצרים של התוכנית "מקרוב", המשודרת בנטפליקס החל משנת 2018. ב-2020 קליין הצטרף לניו יורק טיימס.
קליין נשוי מאז אוקטובר 2011 ל, כתבת לענייני כלכלה של "האטלנטיק" ולזוג שני ילדים.
עזרא שיינברג (נולד בי"א באב תשכ"ח, 5 באוגוסט 1968) הוא רב ישראלי לשעבר שכיהן כראש הישיבה המייסד של הישיבה הגבוהה "אורות האר"י" בצפת, רב הקהילה שסביבה ומקובל.
שיינברג הורשע בביצוע עבירות של תקיפה מינית בשמונה נשים ונידון לשבע וחצי שנות מאסר.
גדל בירושלים ולמד בישיבת נתיב מאיר ובישיבת ההסדר בקרית שמונה ושירת בחיל השריון.
היה מתלמידיו של הרב מרדכי אליהו, שהעניק לו סמיכה לרבנות.
ב־1999 הקים מכינה קדם-צבאית בצפת, שהתפתחה לישיבה גבוהה וכולל אברכים "אורות האר"י", שבראשם עמד.
הישיבה כיוונה את תלמידיה להתגייס לשירות במסגרת הנח"ל החרדי.
סביב הישיבה התפתחה קהילה קטנה בראשותו, אשר הפעילה גני ילדים, ישיבה תיכונית ועוד.
הקים ועמד בראש גוף הכשרות הפרטי "בד"ץ אורות אליהו", שנשא את שמו של הרב מרדכי אליהו.
נחשב למקובל וייעץ לאנשים שפנו אליו.
נחשב בעיני תלמידיו וחסידיו לבעל יכולת ראיית נסתרות.
העביר שיעורים גם מחוץ לצפת והיה בעל פינה בתוכנית רדיו שבועית ברשת מורשת של קול ישראל.
חיבר סדרת ספרים תורניים בשם "המאיר לארץ", שזכו להסכמה מהרבנים שמואל אליהו ודוב ליאור.
פעילותו התאפיינה בחלוקת ברכות, עריכת פדיון נפש והמלצות למבקשי עצתו וברכתו, כדוגמת הקפדה על מצווה מסוימת או לימוד ספר תורני מסוים.
להמלצות אלו יוחסה סגולה של פקידת עקרות.
שיינברג נשוי למירי, ולהם שמונה ילדים.
בקיץ 2015 הגיעו לרב העיר צפת, שמואל אליהו, תלונות בנושא פגיעות של הרב שיינברג בנשים שהגיעו אליו לייעוץ.
הרב אליהו, שקודם לכן עמד ביחסים טובים עמו, כינס מושב בן שלושה רבנים מצפת שזימן אליו את הרב שיינברג לבירור.
לדברי הרב אליהו, הרב שיינברג עצמו ביקש שיברר את התלונות יחד עם אחרים ומאוחר יותר הודה במעשים שבהם הואשם והסכים להשעות עצמו מכל מגע עם הציבור.
לאחר שלא עמד בתנאים, הורה לו הרב אליהו להתרחק מצפת וחשף בפני תלמידי הישיבה את מעשיו.
עם פרסום הפרשה הגישה אחת הנשים תלונה למשטרה ובעקבותיה הוגשו תלונות נוספות.
לאחר הגשת התלונות ניסה הרב שיינברג לצאת מישראל לברזיל ונעצר בנמל התעופה בחשד לאונס, בעילה אסורה מתוך מרמה, איומים כלפי נשים שבאו להתייעץ עמו בנושאים שונים ועוד.
בחקירתו הכחיש את טענת האינוס וטען כי מדובר בטיפולים בהסכמה, ביוזמת הנשים המתלוננות.
לאחר מעצרו נטשוהו רוב תלמידיו, שכינוהו "נביא שקר" ו"אותו האיש", והשליכו את ספריו לגניזה.
שיינברג נעצר עד לתום ההליכים המשפטיים.
ב-27 ביולי 2015 הוגש נגדו כתב אישום הכולל 12 תלונות של נשים, בעבירות של אונס, מעשי סדום, מעשים מגונים, שיבוש הליכי משפט והטרדה מינית.
שלוש נשים אחרות נמנעו מלהעיד.
במהלך המשפט הציגו עורכי הדין של שיינברג ראיות חדשות שהביאו את השופטים לשלוח את הצדדים לגישור פלילי, לאור הקושי להוכיח את הנאמר בכתב האישום.
ב-26 ביולי 2017 הודה והורשע במסגרת הסדר טיעון בעבירות של תקיפה מינית בשמונה נשים, לאחר שעבירות האינוס נמחקו מכתב האישום.
ב-6 בפברואר 2018 נגזרו עליו שבע וחצי שנות מאסר.
שיינברג ערער לבית המשפט העליון על חומרת העונש, וערעורו נדחה.
שיינברג השתחרר ב-1 בינואר 2023. חופשותיו לפני השחרור ושחרורו לוו בהפגנות נגדו.
לאחר שחרורו עבר לקצרין מהלך שלווה בהפגנות של תושבי המקום.
עזרא פינינברג (יידיש: עזרא פינינבערג; 1899 אומן - 1946 מוסקבה) היה משורר יהודי, כתב ביידיש, עברית ורוסית.
פינינברג למד בחדר מתוקן בעל השקפה ציונית.
את השירים הראשונים חיבר בעברית בהיותו בן 12, אבל יותר מאוחר עבר לחבר שירים ביידיש ורוסית.
ב-1917 היה אחד המייסדים של סניף מפלגת הפועלים הציונית-סוציאליסטית באומן, אך ב-1919 עם רוב חבריו לסניף הצטרף למפלגה הקומוניסטית של אוקראינה.
ב-1920 הוא עבר להתגורר בקייב, שם ערך כתב עת ספרותי ביידיש.
ב-1922 הוא פרסם קובץ שירים ראשון אָטעם (עברית: נשימה).
ב-1925 פורסם קובץ הבא בשם לידער (עברית: שירים).
הוא שימש בתור מזכירו של כתב העת היידי די רויטע וועלט שיצא לאור בחרקוב.
בזמן מלחמת העולם השנייה התנדב לצבא האדום.
בשנת 1942 נפצע קשות בקרב ושוחרר מן השירות.
נפטר ב-1946 כתוצאה מסיבוכי הפציעה.
אוסף על שמו בספרייה הלאומית.
עזרא רוסינק (ט"ו באייר ה'תרע"ד, 11 במאי 1914 בליבאו – י"א באייר ה'תשנ"א, 25 באפריל 1991 בירושלים) היה ממנהיגי תנועת בית"ר בלטביה בשנות ה-30 של המאה ה-20. בשנות השישים היה ממנהיגי התנועה הציונית המחתרתית בריגה ברית המועצות.
עזרא רוסינק היה הבן הבכור מתוך שלושת ילדיהם של יוסף רוסינק ורחל לבית רייבמן.
למד בבית ספר יהודי ועם סיום לימודי התיכון נסע ללימודי שענות בעיר בזאנסון בצרפת.
עם חזרתו לליבאו הצטרף לעסק של אביו לייצור ושיווק שעונים.
במקביל היה פעיל מאוד בתנועה הציונית ובשנים 1938–1940 שימש כמזכיר הסניף המקומי של בית"ר בעירו.
ב-1938 נשא לאשה את רוזה ברון, ילידת ליטא שגדלה כמוהו בליבאו, וב-1940 נולדה בתם הבכורה.
ב-14 ביוני 1941 ערך השלטון הסובייטי מבצע טיהור של האזורים המסופחים לברית המועצות, ורוסינק הוגלה עם משפחתו לסיביר.
כך שיחק מזלו והוא ניצל מהנאצים שפלשו באותה עת לברית המועצות.
בזמן שהותה של המשפחה בסיביר היו אחותו ובנה בין היהודים שנרצחו על ידי הנאצים בגטו ריגה.
ב-1947 חזרה המשפחה לריגה ושנתיים מאוחר יותר נולד בנו השני.
בתחילת 1950 הודיעו השלטונות הסובייטים לרוסינק שזכאותו לגור בערים גדולות בוטלה והוא הבין שזהו צעד בדרך לגירוש נוסף לסיביר.
הוא ברח עם משפחתו ונדד ממקום למקום כדי לחמוק מהשירות החשאי הסובייטי.
רק ב-1963, לאחר שאימו הצליחה לקבל אישור יציאה, חזרו רוסינק ומשפחתו לריגה והגישו גם הם בקשה להיתר יציאה.
בעקבות הגשת הבקשה (שנענתה בשלילה) סולקה בתו מבית הספר לרפואה.
שמונה שנים מאוחר יותר, ב-1971 קיבלו רוסינק ומשפחתו היתר יציאה ובתחילת אפריל 1971 עזבו את ריגה ברכבת, בדרכם לווינה.
עם צאתם, הוא לקה בהתקף לב.
הגיע לבסוף לירושלים, אך ההתקף פגע בו קשות וגרם למוגבלות פיזית בהמשך חייו, עד מותו בביתו בירושלים כעבור עשרים שנה.
שנות השישים התאפיינו בצמיחה מהירה של התארגנות יהודית-ציונית.
צמיחה זאת וריבוי קבוצות שהתארגנו באופן ספונטני דרשו מסגרת שתנווט את הפעילויות המחתרתיות על-מנת לייעל את השימוש במשאבים הדלים להשגת מרב התוצאות.
במספר ערים של ברית המועצות התארגנו "ועדי תיאום" לצורך תיאום פעילות ואף נוצר שיתוף פעולה בין הוועדים של הערים השונות ושיתוף משאבים בהפצת חומר מודפס בהוצאה לאור עצמית ומחתרתית (סמיזדאט).
עם שובו לריגה ב-1963 החל רוסינק לפעול בדרכים שונות כדי להפיץ את הציונות בין יהודי המקום.
הוא עמד מאחורי תרגומו והפצתו המחתרתית של הספר אקסודוס של ליאון יוריס, שהשפעתו על הקוראים הצעירים בברית המועצות הייתה גדולה.
בנוסף יזם את תרגומם של מאמרים רבים מהעיתונות המערבית ומאמרים בנושאים יהודיים שיצאו לאור ברוסית לפני השלטון הקומוניסטי.
בריגה ייצג את הקבוצה של "המבוגרים", בעיקר יוצאי בית"ר שלפני מלחמת העולם השנייה.
לאחר ניסיון כושל של חטיפת מטוס ובריחה מברית המועצות שארגנה באוגוסט 1970 קבוצה שהתארגנה באופן עצמאי ("מבצע חתונה") עברה הפעילות המאורגנת של הקבוצות הפעילים להתמקד בהגברת הלחץ על השלטונות.
או אז עבר מאבק יהודי ברית המועצות משלב של פניות אישיות לאפשר את יציאתה של משפחה זו או אחרת לשלב של מאבק ציבורי גלוי בעד מימוש זכות היציאה ועלייה לישראל.
לחץ זה בא לידי ביטוי גם בשביתות שבת במספר ערים סובייטיות ואף בתוך מבנה הפרלמנט הסובייטי.
המאבק זכה לתהודה רבה בעיתונות העולמית והפגנות התארגנו בערים שונות בעולם.
פניות קבוצתיות ופומביות נשלחו הן למוסדות בברית המועצות, הן למוסדות בינלאומיים.
עזרא רוסינק וחברו בובי צייטלין הובילו את הקבוצה הריגאית בפעילויות אלה, שהובילו בסופו של דבר לפריצת השערים.
הרב עזרא רחמים שושני (3 בדצמבר 1885 – 5 בנובמבר 1956) היה סוחר, איש ציבור, חבר ועד העדה הספרדית בירושלים ונשיא הוועד של יהודי פרס בירושלים.
נולד בהמדאן שבאיראן ב-3 בדצמבר 1885 (כ"ה בכסלו ה'תרמ"ו)לכתון ולרב רחמים שושני, בן למשפחת רבנים ששמה נקרא על שם העיר שושן (המזוהה במסורת היקומית עם המדאן).
בילדותו למד בתלמוד תורה בעיר, משם המשיך לישיבתו של אביו, וכשבגר נישא ליהודית לבית טוטי.
בשנת 1901 (ה'תרס"א) ביקר בארץ ישראל יחד עם אביו למשך תקופה, ולאחר מכן חזר להמדאן.
לאחר כשנה חזר שוב לארץ ישראל, הפעם כדי להתיישב בה, אולם נאלץ לחזור להמדאן בשל קשיים שחווה.
עם חזרתו להמדאן החל לעסוק במסחר, ונחל הצלחה בתחום.
בתקופה זו נמנה עם נכבדי ועסקני עירו, ועם מייסדי הסתדרות התנועה הציונית במחוזו.
בתקופה זו גם נאבק יחד עם הרב מנחם שמואל הלוי כנגד הדת הבהאית, כדי שלא תמשוך אל חיקה יהודים.
בשנת 1918 (תחילת ה'תרע"ט) עלה סופית לארץ ישראל והתיישב בירושלים, שם מונה לשמש כנשיא הוועד הכללי של יוצאי פרס וכנציגו אצל הקונסול הפרסי בביירות שבלבנון.
כן שימש כיו"ר ועד "פוריה" של יהודי איראן וכחבר ועד העיר ליהודי ירושלים.
בשנת 1923 (ה'תרפ"ג) כיהן כראש הוועד הכללי של יוצאי פרס בירושלים לצד חנינא מזרחי והרב רפאל חיים הכהן, ובחודש נובמבר 1930 נבחר לשמש כחבר הוועד.
ב-9 בפברואר 1931 (כ"ב בשבט ה'תרצ"א) נבחר לשמש כחבר בוועד העדה הספרדית בירושלים, ב-5 במאי 1939 (ט"ז באייר ה'תרצ"ט) נבחר שוב לתפקיד, וכך גם בחודש ינואר 1945.
את קשריו הרבים ניצל לטובת ייצוג עדתו בפני הוועד הלאומי ובסוכנות היהודית, ולמרות טרדותיו בעסקים, לימד תורה לתלמידים שנים רבות, ושימש כחזן בבית הכנסת אדוניהו הכהן שבשכונת הבוכרים.
פעל רבות להעלאת יהודי איראן לארץ ישראל, ולעיתים אף סיכן את מעמדו ועסקיו בשל סיועו לעלייתם הלא חוקית ארצה.
בשנים האחרונות לחייו סבל משיתוק שריתק אותו ברוב הזמן למיטה.
הלך לעולמו בירושלים ב-5 בנובמבר 1956 (א' בכסלו ה'תשי"ז) ונקבר בהר המנוחות.
זוכה פרס סוקולוב ופרס צימרמן.
ריבליס נולד באוקראינה ובגיל צעיר עלה עם משפחתו לארץ ישראל, בה התגורר זמן מה בחדרה.
בבגרותו היה חבר קיבוץ יד מרדכי.
בשנות ה-50 וה-60, משנת 1954, היה ריבליס כתב על המשמר בנגב.
בכתבותיו תיאר את ההתיישבות היהודית בנגב וביקר את יחס השלטונות לבדואים ואת ההחלטה שלא להניח מסילת רכבת לאילת.
בשנת 1958 קיבל את פרס סוקולוב על רשימותיו בעל המשמר המתארות את חיי הנגב.
בסוף שנות ה-60 היה כתב על המשמר לענייני תעופה ופיתוח ובנוסף כתב כתבות בנושאי איכות הסביבה וארכאולוגיה.
בשנת 1978 זכה בפרס צימרמן לאיכות הסביבה על כתבה עיתונאית מצטיינת בנושא.
לאחר מלחמת ששת הימים ביקר בחריפות את ברית המועצות על עמידתו לצד אויבי ישראל וטען שעל מפ"ם להתנתק מהגוש הקומוניסטי.
בשנת 1981 הוציא את הספר "ברזל מעבר למסך".
נפטר ב-22 בינואר 1991, והובא למנוחות בבית העלמין של יד מרדכי.
עזרא לניאדו (1929 - 29 בספטמבר 1990) היה ראש המועצה המקומית טירת כרמל, מורה, מחנך, מנהל בית ספר וחוקר קהילות ישראל.
עזרא לניאדו נולד בעיר מוסול שבעיראק, שם שימש כמורה וכמנהל בבית הספר אליאנס וכיהן כראש תנועת החלוץ הציונית שפעלה להעלאת יהודי מוסול לישראל.
עלה לארץ בשנת 1951, שירת בנח"ל והיה ממקימי קיבוץ נחל עוז בגבול רצועת עזה.
בשנת 1959 נבחר לראשות המועצה המקומית טירת כרמל.
בתפקידו פעל נמרצות לשכן את תושבי המעברות בבתי קבע, לפתח תעשייה ומקורות תעסוקה ולהקמה וחיזוק תשתית החינוך ביישוב.
עזרא עסק בחקר קהילות ישראל ותרם תרומה חשובה במחקרו על יהדות מוסול.
בספריו ובמאמריו הוא העמיד גל עד לקהילה עתיקת שורשים זו.
ייסד את ארגון יהודי מוסול, עמד בראשו והיה לראש מרכז מורשת יהדות מוסול בטירת כרמל.
במקביל לעיסוקיו ולתפקידיו הרבים שימש כמורה ומחנך.
שימש מנהלו השני של בית הספר השש שנתי "שיפמן" בטירת כרמל.
עזרא סלע הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה.
פיקד על גדוד 12 ועל חטיבה.
בתפקידו האחרון שימש כנספח צה"ל בסינגפור.
עוטר בעיטור המופת על גבורתו במלחמת ששת הימים.
בשנת 1965 התגייס לצה"ל, שובץ בחטיבת גולני ועבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
בסיום הקורס שב לחטיבה ושובץ בגדוד 12 כמפקד מחלקה.
במלחמת ששת הימים לחם בקרב תל פאחר ועוטר בעיטור המופת.
בהמשך שירת במגוון תפקידים, ובהם, פיקוד על פלוגה ועל גדוד 12. לאחר מכן פיקד על חטיבה 408. בתפקידו האחרון שימש כנספח צה"ל בסינגפור.
עזרא לנדאו (נולד ב-4 במאי 1976) הוא צלם וקופירייטר, מרצה לחסידות ואמנות ומטפל רגשי.
נולד ליד פריז שבצרפת לאב רופא שיניים ואם עיתונאית וסופרת.
כילד התחיל לצלם בהשראת אביו, שהיה חובב צילום וטבע.
גדל והתחנך ב-Lucien de Hirsh בפריז עד שנת 1988, ואז עלה לישראל עם משפחתו.
למד בירושלים בישיבת בית התלמוד ובישיבת חברון.
בשנים 2005–2013 שימש כצלם עיתונות אמנותי עצמאי, בין השאר בשבועונים בקהילה, משפחה וכפר חב"ד, ובאתרים בחדרי חרדים וכיכר השבת.
בין השנים 2005–2009 פרסם מדור שבועי בעיתון קהילה בשם "פוקוס", שכלל תמונת רחוב שבועית.
במסגרת עבודתו בעיתון מצא את עצמו עצור בירדן במסגרת עבודתו בשל צילום של אזורים ביטחוניים.
משנת 2014 עוסק עזרא לנדאו בצילום אמנותי עצמאי, בעיקר בצילום רחוב ותפיסת רגעים, בשילוב קופירייטינג.
כמו כן הוא מרצה בנושאי יהדות והשקה בין תורת הנפש, האמנות והחסידות.
בסדרה של תערוכות חיבר לנדאו בין אנשים ומגזרים, העביר מסרים אנושיים והומוריסטיים ואמירות חברתיות ופוליטיות, ולעיתים סוריאליסטיות.
2015 - "ירושלים של תקווה" - מרכז מונטפיורי ירושלים.
(יחד עם הצלם הירושלמי שרון גבאי).
2017 - "רגעים ירושלמיים" - רחוב הקארדו, העיר העתיקה בירושלים, ובמקביל תערוכה ברובע ההרודיאני.
הרב עזרא יאיר שוורץ (נולד ב-11 באפריל 1974, י"ט בניסן ה'תשל"ד) הוא ראש ישיבה ובוחן (בוחן רשמי למבחנים להחליט לאיזה שיעור ייכנסו התלמידים) בישיבה יוניברסיטי וישיבת רבנו יצחק אלחנן.
שוורץ הוא הבוחן החמישי בתולדות ישיבת רבנו יצחק אלחנן.
קודמיו היו הרב יהודה וייל, הרב מנדל זקס (חתנו של החפץ חיים), הרב שרגא פייבל פרצקי, והרב אליהו ברוך שולמן .
מלמד בתוכנית הסמיכה של ישיבת רבנו יצחק אלחנן.
מ-2009 עד 2019, הרב שוורץ היה הרב בבית הכנסת השייך לזרם אורתודוקסיה המודרנית מרכז היהודי הר סיני בוושינגטון הייטס.
רבי עזרא צורף ה'תקס"ה, 1805 – ב' בחשון ה'תר"ם, 19 באוקטובר 1879) היה ראש בית דין בסערדאהעלי ומחבר ספר זיכרון טוב.
נולד בסרדהלי שבסלובקיה ליוסף ויטה.
למד תורה אצל רבי ברוך תאומים-פרנקל הברוך טעם.
רבי צבי הירש הלר מחבר הספר טיב גיטין, ואצל החתם סופר.
נישא לדבורה בת הנגיד ר' משה פאשקוז, מהעיר מעדיער שבהונגריה, נתמנה לאב בית דין בסערדאהעלי תחת הנהגתו של רבי יהודה אסאד רב העיר, ובנו רבי אהרן שמואל אסאד, והעמיד שם תלמידים.
זיכרון טוב חלק ראשון הכולל שערים בתכלית הבריאה, משמרת השבת, בית ישראל, שירת הים ועוד, נדפס בלבוב תרל"ד.
חלק שני, כולל שישה שערים משפטי ה', דרכי תשובה, מלחמות ה', שער הגאולה, נדפס בסערדהלי תרמ"א.
טופסי גיטין – על מסכתות גיטין וכתובות, מכון בית אהרון וישראל תשע"ה.
קונטרס תורת עזרא – תשובות וחידושי תורה בהלכה ובשמעתא, בני ברק תשס"ז.
בנו הרב אהרן דוד גולדשטיין אב"ד בדורמענאך גרמניה נפטר בשנת ה'תרע"ג, חתנו היה הרב ישראל נובל (1878–1962) שכיהן בעיר שניידמול (כיום פילה בפולין) ואחר כך בברלין, משם עלה לארץ ישראל.
בנו רבי יהושע גולדשטיין חתנו של רבי אהרן שמואל אסאד הוציא לאור את כתבי אביו.
ובתו דבורה, אשת רבי יקותיאל דוב גבירץ שו"ב בטעט נרצח ב-1944 באושוויץ-בירקנאו.
עזרא (עיזי) נשרי (נולד ב-7 באפריל 1952) הוא מהנדס אלקטרוניקה, שניהל פרויקטי פיתוח ברפאל - מערכות לחימה מתקדמות.
שירת ביחידה 8200. ד"ר להיסטוריה, חוקר שנות הקמת המדינה והפעילות הבריטית נגד הקמת מדינת ישראל בתקופת מלחמת העצמאות.
אביו של נשרי ניסן אדלר עבר את המלחמה בטרנסילבניה.
לאחר מלחמת העולם השנייה נעשה מעורב ברמה הארצית של תנועת הנוער הציונית הבונים דרור.
ניסה להעפיל לארץ ישראל באוניית המעפילים מדינת היהודים.
האונייה נתפסה על ידי הבריטים ונלקח למחנות המעצר בקפריסין.
האב ניסן אדלר עוכב על ידי הבריטים, יחד עם אלפי מעפילים בכושר לשירות צבאי, בקפריסין עד תום מלחמת העצמאות ינואר 1949.
אימו של נשרי לאה גנץ מכפר "בורשה" במחוז מרמורש ברומניה.
ביוני 1944 כשהייתה בת 14 הועברה לאושביץ.
חלק מהתקופה הייתה פועלת ניקיון בצריף התאומים של מנגלה.
בינואר 1945 הוצאה לצעדת המוות לגרמניה אותה שרדה.
לאחר הניצחון על גרמניה שבה לכפר ברומניה.
ומצאה מכתב שאחיותיה שהיו גם הן באושביץ ניצלו והועברו לשיקום בשוודיה.
עשתה את הדרך לשוודיה ופגשה את אחיותיה בקבוצה שהתארגנה לעליה.
הבנות משוודיה עלו בספינה אולואה, היא חיים ארלוזורוב (אוניית מעפילים) בפיקודו של לובה אליאב.
הספינה הגיעה עד חוף בת גלים ונתקעה בחוף.
לאה גנץ עם שאר והמעפילים הוגלו למחנות המעצר בקפריסין.
לאחר קום המדינה עלתה לאה גנץ מקפריסין לישראל.
הצטרפה לגרעין עליית הנוער בכפר גלעדי וגויסה לנח"ל.
ב-1949 השתתפה עם גרעין הנח"ל בהקמת קיבוץ האון.
ניסן אדלר הגיע מקפריסין לאחר שחרור מהמעצר הבריטי והצטרף לגרעין נח"ל שהתארגן בקיבוץ אפיקים והיה חלק מהקמת קיבוץ האון.
עם נישואיהם עברתו את שם המשפחה לנשרי.
עם הפילוג בקיבוץ המאוחד עברו לקיבוץ פרוד.
האב ניסן נשרי רכש בפרוד את מקצועו כמכונאי והאם לאה למדה ונהייתה לגננת.
עזרא נשרי נולד בקיבוץ פרוד.
בשנת 1955 עברה משפחת נשרי למושב שדמות דבורה שבגליל התחתון.
האב עבד במושב כמנהל המוסך והמסגרייה והאם כגננת.
במושב נולד האח הצעיר אהוד נשרי.
בשנת 1961 עברה המשפחה לקריית מוצקין.
בשנת 1967 החל נשרי בלימודי אלקטרוניקה בבסמ"ת בחיפה, ובשנת 1971 הוסמך לתואר הנדסאי.
בפברואר 1972 התגייס נשרי לצה"ל ושירת ביחידה 8200, כאחראי על מערכות אלקטרוניות לאיסוף מידע על מכ"מים של מערכות טילי נ"מ שבידי צבאות ערב.
במהלך שירותו החלה כניסתן של חברות ישראליות לפיתוח מוצרים מתוחכמים עבור היחידה.
בשנת 1973 יצא לקורס קצינים, לקראת סיום הקורס פרצה מלחמת יום הכיפורים ונשרי נשלח לפעול במסגרת יחידה 8200 בסיני.
בשנת 1976 סיים את שירותו הסדיר כקצין טכני.
בשנת 1976 החל נשרי את לימודיו לתואר מהנדס חשמל בטכניון, במסלול מקוצר לבעלי תואר הנדסאי, אותם סיים בשנת 1979. בשנת 1980 החל את עבודתו ב"רפאל" כמהנדס פיתוח וכמנהל פרויקטים של מערכות לדיכוי אותות של חוסמים במקלטי תקשורת ומכ"ם.
בנושא זה עסק בעשר שנותיו הראשונות בחברה, והגיע למעמד מנהל התחום.
בהמשך עבר לעבוד על פיתוח סימולטורים לפיתוח טילים מונחי מכ"ם.
"רפאל" הגיעה למעמד של מובילה עולמית בתחום זה, ונשרי נעשה למנהל הבכיר בקו מוצרים זה.
לאחר מכן עבד בתחומים נוספים.
בשנת 1992 היה חבר בצוות שקבל את פרס רפאל על פיתוח מצטיין וייצור של תת-מערכת ממוזערת למניעת חסימות אלקטרוניות (נל"א).
בשנת 1995 היה חבר בצוות שקיבל את פרס רפאל על פיתוח של מערכת סימולטור לפיתוח טילי מכ"ם ללקוח זר.
בשנת 1995 יצא ללימודי תואר שני במנהל עסקים למנהלים בפועל (EMBA), באוניברסיטת תל אביב.
בשובו ל"רפאל" ניהל פרויקט לפיתוח מאמן לצוותי הפעלה של טילים מונחים, ובהמשך ניהל פרויקט שדרוג לטיל מבצעי.
בשנת 2005 יצא נשרי מטעם רפאל ללימודים ב, שכללו לימודים לתואר שני במדעי המדינה באוניברסיטת חיפה.
בשנת 2007 פרש מ"רפאל" במעמד ראש שטח.
בשנת 1982 עלה נשרי עם משפחתו בקבוצה השנייה של המתיישבים לגילון, יישוב שהוקם ב-1980 במסגרת תוכנית המצפים בגליל, בגליל התחתון הצפון-מערבי, הצופה אל הנוף של עמק זבולון.
רבים מהמתיישבים הראשונים היו גם הם עובדי "רפאל".
במשך שלושים ושש שנותיו בגילון עסק נשרי גם בפעילות ציבורית הקשורה לאיכות הסביבה.
הוא הוביל צוות בארגון אזרחי לשם פתרון מחודש למערכת הביוב והניקוז המרכזית בבקעת בית הכרם.
נשרי התעניין בהיסטוריה עוד מצעירותו.
לאחר שבשנת 1999 קרא את ספרו של ג'ון קמחי "שבעת העמודים שהתמוטטו" התמקד נשרי בנושא הצד הבריטי במלחמת העצמאות.
בשנת 2008, לאחר שפרש מעבודתו ב"רפאל", החל נשרי את מחקרו לתואר שני בהיסטוריה, בנושא "הגורם הבריטי בארץ ישראל", בהנחיית פרופ' מאיר זמיר מאוניברסיטת בן-גוריון, אליו חבר לאחר שקרא מאמרים שפרסם זמיר בנושא הבריטים במזרח התיכון.
בהמשך עבר להנחייתו של פרופ' טוביה פרילינג ובשנת 2012 כתב תזה בשם: "תוכנית קלייטון – קנוניה בריטית לסיכול הקמת מדינה יהודית?".
בהנחיית פרופ' פרילינג כתב גם את עבודת הדוקטורט שכותרתה "מהלכי משרד החוץ של הלייבור הבריטי כנגד הקמת מדינה יהודית" (2016), המבוססת בעיקרה על מסמכי הארכיון הלאומי הבריטי (וכן מסמכים ישראלים ואמריקניים וספרות מחקרית קודמת).
בעבודת הדוקטורט בחן נשרי ואושש את טענת ההנהגה הציונית, בזמן האירועים, כי הבריטים ארגנו, חימשו ודחפו את מדינות ערב לפלישה במלחמת העצמאות.
לדבריו, ההחלטות המרכזיות לגבי עתיד ארץ ישראל התקבלו על ידי ההנהגה הבריטית הבכירה ביותר בלונדון.
החלטות אלו בוצעו באזור על ידי יד ימינו של שר החוץ הבריטי ארנסט בווין במזרח התיכון קצין הביון הפוליטי הבכיר באזור, הבריגדיר אילטיד קלייטון, ונציגים בריטיים נוספים, במקרים רבים בשיטות של חתרנות (Covert Action).
במחקרו טען נשרי שממשלת בריטניה דחפה את הפלישה שבוצעה בפועל ב-15 במאי 1948 ושהייתה מעורבות בריטית בהתוויית תוכנית פולקה ברנדוט הראשונה, האנטי-ישראלית, שהביאה בטעות, בהכוונה הבריטית, דווקא להרס פנימי של המחנה הבריטי-ערבי במלחמת העצמאות.
לפי המקורות הבריטיים, ההנהגה הבריטית הבכירה בלונדון קבעה את מועד סיום פינוי הכוחות הבריטיים מארץ-ישראל, הקדימה אותו, וחזרה שוב למועד המקורי על-פי צורכי תוכניות הפלישה שהשתנו בהתאם לשינויי הנסיבות בשטח.
כלומר שההחלטות בלונדון בוצעו מתוך קשר ישיר בין תכנון תזמון תוכניות הפלישה לתכנון תזמון הפינוי הבריטי.
ומכאן, ומההיבט הרחב של הדחיפה הבריטית של פלישת מדינות ערב, נובע שם ספרו של נשרי "הסוס הטרויאני הבריטי במלחמת השחרור הישראלית", המציג בהרחבה את המעורבות הבריטית במלחמת תש"ח.
בעבודתו טען נגד הקביעות שהעלו ההיסטוריונים החדשים, אבי שליים, אילן פפה, ויוג'ין רוגאן, בנושא מלחמת העצמאות.
בדוקטורט ובספרים שכתב טען שקיימים ב"ההיסטוריה הישראלית החדשה" שנכתבה בבריטניה, בפרט בסנט אנתוני קולג' באוניברסיטת אוקספורד, סילופים והטיות.
לדברי נשרי, בהיותה של מלחמת העצמאות במידה רבה ביותר מלחמה נגד בריטניה כמעצמה קולוניאלית הגמונית במזרח התיכון, שהפעילה את מדינות ערב כשליחותיה, יש לקרוא למלחמת 1948 בשם "מלחמת השחרור".
בעקבות עבודת הדוקטורט, בשנת 2018 פרסם את המהדורה הראשונה של ספרו בשם "מלחמת השחרור הישראלית", בהוצאת אפי מלצר בע"מ.
בשנת 2019 פרסם מהדורה שנייה בשם "הסוס הטרויאני הבריטי במלחמת השחרור הישראלית" בהוצאת סטימצקי.
עזרא נשרי נישא בשנת 1980 ונולדו לו שני בנים.
אשתו הראשונה אילנה מבית סקורניק, נפטרה ממחלה קשה בשנת 1989. בשנת 1990 נישא בשנית.
אשתו אימצה את הבנים, ונולדו להם בת ובן.
מחבר הספרים מלכי בקדש, שמן למאור, עין משפט ועינות מים.
נולד בצפת לרופא רבי רפאל מרדכי מלכי יליד איטליה שעלה לארץ ישראל בשנת ה'תל"ז (1677).
בצעירותו למד אצל אביו, בהמשך היה לאחד מחכמי צפת.
בשנת ה'תק"ט (1749) נשלח כשד"ר של קהילת צפת לערי טורקיה והבלקן.
במהלך שליחותו, נפגש עם רבי יוסף שמואל מודליאנו מחבר 'אוריין-תליתאי', וחכם דוד פארדו.
במהלך שליחותו כתב חידושי תורה ופסקי הלכה וענה לשאלות הלכתיות רבות.
כאשר הגיע לעיר שאלוניקי בשנת ה'תק"ט (1749), הדפיס את ספרו 'מלכי בקדש' על הלכות פסח וביאור ההגדה ועוד עניינים הלכתיים נוספים.
בשנת ה'תקי"ב (1752) לאחר שסיים את שליחותו, הגיע לעיר רודוס, לבקשת רבני העיר ומנהיגיה התמנה לרב העיר ודיין.
באותה שנה חתם על תקנות הקהילה.
בתקופה זו התכתב עם חכמי איזמיר.
בשנת ה'תקט"ו (1755) הדפיס את ספרו 'שמן למאור', ובו חידושיו בנוגע להשגות הרז"ה ולפירוש הר"ן על מסכת שבועות.
רבי עזרא מלכי נפטר ביום ז' אייר ה'תקכ"ח (1768), ונקבר בבית הקברות היהודי העתיק ברודוס קברו הועבר לחלקת הרבנים בעיר רודוס.
מלכי בקדש - על הלכות פסח וביאור ההגדה ועוד עניינים הלכתיים נוספים, הודפס בשאלוניקי, ה'תק"ט (1749).
שמן למאור - חידושיו בנוגע הרז"ה ולפירוש הר"ן על מסכת שבועות.
עין משפט - הודפס בקושטאנדינה, ה'תק"ל (1770), בידי תלמידו רבי רפאל יעקב די מאייו.
עינות מים - הכולל את שנים עשר מדרשותיו על המקרא, הודפס, לאחר מותו, בשאלוניקי, ה'תקע"א (1811).
חידושים רבים נותרו בכתב יד ואבדו כעבור שנים.
אביו - החכם הרופא רפאל מרדכי מלכי יליד איטליה שעלה לירושלים בשנת ה'תל"ד (1677).
אחיו - רבי משה מלכי היה רב העיר צפת.
אחותו - נישאה לרבי חזקיה די סילוה, מחבר ה'פרי חדש'
אחותו - נישאה לרבי משה חגיז.
עזרא פורמן היא מוזיקאית ופזמונאית יהודייה-אמריקאית.
פורמן הייתה הסולנית והגיטריסטית של להקת Ezra Furman and the Harpoons , שפעלה בין השנים 2006–2011. בשנים שלאחר מכן היא הוציאה מספר אלבומים, וכן יצרה את פסקול הסדרה "חינוך מיני" של נטפליקס.
בשנת 2006 הקימה פורמן יחד עם עוד שלושה חברים את להקת הרוק Ezra Furman and the Harpoons (עזרא פורמן וההרפונז) בעת שלמדו באוניברסיטת טאפטס.
עזרא פורמן הייתה הסולנית והגיטריסטית של הלהקה, והיו בה חברים גם ג'וב מוקאדה (גיטרה בס), דרו "אדם" אברוטין (תופים) ואנדרו לנגר (גיטרה).
בשנת 2009, לאחר שהסתיים החוזה של הלהקה עם חברת התקליטים Minty Fresh, הם הוציאו אלבום אוסף בשם Moon Face: Bootlegs and Road Recordings 2006-2009, שכלל הקלטות חיות וכמה מיצירות הסולו של פורמן.
לאחר סיבוב ההופעות שלה לקידום האלבום Mysterious Power, פורמן הקליטה אלבום סולו בשם The Year of No Returning.
את האלבום היא לא הוציאה דרך חברת תקליטים, וגייסה כסף דרך קיקסטארטר כדי לממן את ההקלטה וההוצאה העצמית של האלבום.
האלבום הוקלט בסטודיו בליסטיקו, שבאותו זמן היה ממוקם בעליית הגג שבביתה של פורמן, והופק על ידי טים סנדסקי, שהיה הבעלים של הבית והאולפן.
האלבום יצא לאור בפברואר 2012. בסוף אותה שנה, פורמן הוחתמה בחברת התקליטים Bar/None Records , שהוציאה את האלבום בהוצאה מחודשת בקיץ 2013.
באביב 2012 הוקמה להקת הליווי Ezra Furman and the Boy-Friends, ויצאה לסיבוב הופעות לקידום האלבום.
בלהקה היו חברים ירגן ירגנסן (בס), בן ג'וזף (קלידים, גיטרה) וסם דרקס (תופים).
טים סנדסקי (סקסופון) הצטרף ב-2013.
באוקטובר 2013 יצא לאור אלבומה השני של פורמן, Day of the Dog, שהופק גם הוא על ידי טים סנדסקי, וכן הוקלט בסטודיו בליסטיקו ויצא לאור דרך חברת התקליטים Bar/None Records.
מייקל האן מהגרדיאן העניק לו ביקורת של 5/5 כוכבים: "עזרא פורמן יצרה אלבום של רוקנרול קלאסיציסטי שאף פעם לא מרגיש כמו תרגיל, אלא כמו פיסת ביטוי עצמי חיה ונושמת", ומגזין NME העניק לו ביקורת של 8/10: "גרסה פרחחית ומחוספסת לרוק הקרנבלי בסגנון הניו יורק דולס, הראמונס מעידן-ספקטור והאי סטריט בנד.
בשנת 2014 הלהקה ערכה סיבוב הופעות בבריטניה וזכתה לביקורות חיוביות בעיתונות.
"הרוקנ'רולרית הפאנקית לא מגניבה מספיק מכדי להתרגש מקבלת הפנים הנלהבת שהיא ראויה לה", כתב מלקולם ג'ק בגרדיאן, ונתן למופע 5 כוכבים.
סיבוב ההופעות הסתיים בסתיו, בהופעה במועדון הסקאלה בלונדון בספטמבר 2014.
בתחילת 2015 פורמן חתמה בחברת התקליטים Bella Union וב-27 באפריל הודיעה על אלבומה החדש, Perpetual Motion People, שיצא לאור ב-6 ביולי בבריטניה ובאירופה וב-10 ביולי בארצות הברית.
בנוסף לביקורות החיוביות בעיקר שקיבל, האלבום נכנס למצעדי הפזמונים בבריטניה, והגיע בשיאו למקום ה-23 עם כניסתו.
סדרה של הופעות באירופה ובארצות הברית התקיימה יחד עם יציאתו של האלבום.
לא נעשה שינוי כלשהו בנוגע לחברי הלהקה, ואותם החברים נשארו בה.
אלבומה השביעי של פורמן, Transangelic Exodus, יצא לאור ב-9 בפברואר 2018. האלבום עוקב אחרי סיפורן של פורמן ומלאך שנמצאים בדרכם, בבריחתם משלטון דכאני.
בשנת 2018, יצא לאור ספרה של פורמן על האלבום Transformer של הזמר לו ריד, במסגרת מיזם הספרים .
פורמן יצרה את הפסקול לסדרת הדרמה הקומית של נטפליקס משנת 2019, "חינוך מיני".
הפסקול כולל שירים מקוריים של פורמן, וכן שירים שנכתבו עבור הסדרה.
בנוסף, פורמן ולהקתה הופיעו בפרק השביעי של העונה הראשונה של הסדרה, "At the Bottom of the Ocean", בהופעת קמאו, בתור הלהקה שמופיעה בנשף בית הספר של הדמויות הראשיות.
אביה הוא בן למשפחה יהודית ואמה התגיירה.
היא סיפרה כי היא מתכננת להפוך לרבה, והחל מסתיו 2021 היא לומדת בבית הספר הרבני של המכללה העברית בניוטון , מסצ'וסטס.
פורמן היא ביסקסואלית, ומשתמשת בכינויי גוף היא/את ו-they/them.
היא יצאה מהארון כאישה טרנסג'נדרית בסוף אפריל 2021.
לפורמן יש שלושה אחים ואחיות, והיא אם לילד.
אחיה הצעיר, ג'ונה, היה הסולן והבסיסט של להקת הרוק Krill מהעיר בוסטון, שהתפרקה ב-2015. אחיה הבכור, נואה, הוא אמן חזותי, ועיצב את עטיפת האלבום Banging Down The Doors של Ezra Furman and the Harpoons.
עזרא רוטמן (1908–1979) היה אדריכל ומהנדס ישראלי, שהיה אחד מהאדרכילים המכוננים של העיר חדרה, בה תכנן מאות מבנים, שחלקם משומשים עד היום ומוגדרים כבניינים לשימור.
רוטמן נולד בחדרה להלנה וחיים רוטמן, שהיה ממייסדי העיר חדרה, כאשר משפחתו הייתה מהראשונות שהתגוררו מחוץ לחאן.
רוטמן למד בקבוצת התלמידים הראשונה של בית הספר העממי "אחד העם" בחדרה, ובגיל 8 עבר עם אחיו לירושלים להמשך לימודיו בבית ספר בעיר.
בכיתה ח', מצא את עצמו רוטמן התלמיד היחיד בכיתתו, כאשר שני חבריו לכיתה לא עברו את הבחינה ונשארו כיתה.
על כן, החליט עזרא להירשם לגימנסיה "הרצליה" בתל אביב, שם סיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1925. באותה שנה, נסע רוטמן ללמוד הנדסה בעיר טורינו באיטליה, שכן באוניברסיטה העברית שנחנכה באותה שנה פעלו פקולטות למדעי רוח בלבד.
באותה תקופה התפרנס רוטמן ממתן שיעורים פרטיים בעברית ליהודים עשירים מטורינו, בהם פגש את אשתו, הלנה יקיה.
בשנת 1930 סיים רוטמן את הדוקטורט שלו, שעסק בגשרים וסכרים.
זמן קצר לאחר מכן התחתן רוטמן עם הלנה ועלה עמה לארץ ישראל למרות התנגדות משפחתה.
בני הזוג בנו את ביתם לצד בית הוריו.
בחדרה, הקים רוטמן את משרד האדריכלות 'משרד טכני ד"ר אינג' עזרא רוטמן מהנדס ואדריכל', בו תכנן מאות בניינים בשלל שימושים, וכן שלל גשרים וכבישים.
בין היתר, תכנן רוטמן את מבנה בית חולים חדרה, והשתתף בבניית בית הכנסת הגדול בחדרה ובתכנון שכונת ביל"ו.
בנוסף תכנן רוטמן את בית קלז, בית הספר העממי ברחוב אחד העם, וכן מספר בתים פרטיים בסגנון הבינלאומי המוגדרים בניינים לשימור.
כמו כן, תכנן רוטמן אנדרטה לאבשלום פיינברג בראשון לציון, וכן מבני ציבור בגבעת חיים ובפרדס חנה.