tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שלמה טנאי (קושיצקי; 27 בנובמבר 1919 – 10 בינואר 2000) היה משורר, סופר, מתרגם ועיתונאי עברי.
טנאי זכה בפרס ביאליק בשנת 1985 במשותף עם חנוך ברטוב, ונחשב למשורר ידוע בחברה הישראלית.
שלמה טנאי נולד בביילסקו-ביאלה שבשלזיה, פולין להורים אשר השתלבו במסורת היהודית והציונית.
לאחר שנים ספורות שבהם למד בבית ספר כללי בפולין, עלה לישראל בעלייה החמישית עם הוריו ואחיותיו בשנת 1929, והתגורר בתל אביב-יפו.
בשנת 1938 פורסם שירו הראשון, "שעת הצלילים" בעיתון "דבר".
הוא סיים את לימודיו בגימנסיה "בלפור" בשנת 1939. בראשית שנות הארבעים הוא למד באוניברסיטה העברית בירושלים.
באותו הזמן הוא יזם וערך, יחד עם משה שמיר, את כתב העת "ילקוט הרעים", ופרסם בו כמה משיריו.
נשא את המאיירת והציירת תרצה טנאי, בתם של יהושע ברנדשטטר ורחל קטינקא.
בשנת 1944 הוא הצטרף למערכת "הארץ", בה עבד לסירוגין עד 1966.
בשנת 1947 הופיע ספר שיריו הראשון "פגישת האוהבים" עם ציורים של אשתו.
באותה שנה הוא נסע ללמוד עיתונאות בצרפת, וחזר שנה לאחר מכן בשנת 1948, בעת קום המדינה.
הוא שימש ככתב צבאי של "הארץ" וסיקר בעיקר את חזית הדרום.
עקב כך הוא היה הראשון שתיאר ותיעד את מבצע עובדה אשר התרחשה ב-1949.
רעייתו ליוותה באיוריה רבים מספריו, בעיקר בספרי ילדים.
הוא היה עורך העיתון במחנה, בשנת 1954 היה עורך השבועון לילדים "דבר לילדים", בשנת 1956 היה עורכו של השבועון רימון שהוקם (על ידי איסר הראל) על-מנת להתחרות בשבועון העולם הזה ונסגר כעבור חודשים מעטים.
באותה שנה שהיה עורך העיתון רימון, הוא נבחר כחבר הוועד המרכזי של אגודת הסופרים ובו כיהן כ-15 שנים.
בתור חבר הוועד, טנאי יזם את שבוע הספר העברי אשר התקיים לראשונה בשנת 1959.
החל מ-1967, טנאי עבד במרכז לתרבות ולחינוך של ההסתדרות, והיה אחראי על הפקת סרטי תעודה רבים.
מעבר לכך תרגם רבים משיריו וכתביו של המשורר היינריך היינה.
היה חבר בוועדת העשור להקמת המדינה, ואז הגה ויזם את רעיון שבוע הספר העברי שנערך לראשונה ב-1959.
יו"ר הדירקטוריון של אקו"ם מספטמבר 1973 עד ינואר 1998.
בשנת 1972 זכה בפרס קוגל על ספר שיריו "ניחושים".
בשנת 1976 זכה בפרס מרים טלפיר על ספר שיריו "רגלי המבשר".
בשנת 1985 זכה בפרס ביאליק על מפעלו בשירה, ובשנת 1999 זכה בפרס אקו"ם למפעל חיים לספרות.
במסגרת מיזם הנצחת אמנים ואנשי תרבות בתל אביב, הוצבה בספטמבר 2017 לוחית זיכרון משותפת לשלמה טנאי ולרעייתו, תרצה, בכניסה לבית בו התגוררו ברח' דפנה 20 בתל אביב.
עד שהגיע היום: שירים, אגודת הסופרים בישראל ליד הוצאת מסדה, 1967.
פלא איש: סיפור, ספרית פועלים, תשל"ב.
יומן בעת מלחמה, עם עובד -תרבות וחינוך, תשל"ד.
רגלי המבשר: שירים, אגודת הסופרים העברים בישראל ליד הוצאת מסדה, 1976.
משחקי שיר, הקיבוץ המאוחד, תשל"ח.
מתוך ההפיכה: שירים, יחדיו: דביר, 1981.
מברק: שירים חדשים, כרטא, 1988.
הרב ד"ר שלמה זלמן טל (כ"ז בשבט ה'תרס"ט, פברואר 1909 – 14 באפריל 1998) היה יקיר ירושלים, מהדיר סידור רינת ישראל.
שלמה זלמן טייטלבוים (טל) נולד בריישא, גליציה והתחנך בחדר ובבית מדרשם של הרבנים יעקב פינק ויוסף רייך.
עלה לארץ ישראל בשנת 1936 על חשבון מכסת הסטודנטים של סמינר מזרחי ולמד, בין השאר, אצל הרב ש"י זוין, פרופ' שאול ליברמן ומנהל הסמינר הרא"ם ליפשיץ.
עם תום לימודיו, החל ללמד בכפר פינס, ביסוד המעלה ולבסוף גם בירושלים, שם גם למד באוניברסיטה העברית והוסמך בתחום לימודי ארץ ישראל ותולדות עם ישראל.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התנדב לשירות ב.
הוא שירת יותר מארבע שנים במצרים ובאיטליה.
עם תום המלחמה, סייע בידי ניצולי השואה שהתקבצו בבאקולי שבמפרץ נאפולי וארגן את הכשרתם לקראת עלייתם ארצה.
במהלך שירותו, נשא לאישה את עליזה לבית אנגל, ולאחר שחרורו התיישבו במושבה נווה יעקב שהייתה מצפון לירושלים.
בעיצומה של מלחמת העצמאות פונה לירושלים יחד עם שאר תושבי הכפר העברי והשתקע בשכונת בית וגן.
עם סיום מלחמת העצמאות החל ללמוד משפטים באוניברסיטה העברית והיה מוסמך המחזור הראשון שם.
לימים עשה באוניברסיטת תל אביב את עבודת הדוקטורט שלו בנושא נוסח תפילת יהודי פרס על-פי כתבי יד.
הרצה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת בר-אילן בתחום תולדות התפילה והסידור ובמשפט עברי.
קובץ מאמריו ומחקריו יצא לאור בשם "פרי חיים".
שני מפעליו הגדולים היו הקמת מכון גולד ועריכת סידור רינת ישראל.
בשנת תשי"ז (1957) הקים את מכון גולד להכשרת מורים מן הגולה ועמד בראשו שבע-עשרה שנה.
נפטר ב-14 באפריל 1998 והובא לקבורה בהר המנוחות.
אחיו צבי טל, היה שופט בית המשפט העליון.
הסידור היה פרי יוזמתם של שר הדתות ד"ר זרח ורהפטיג, משה קרונה ויוסף גולדשמידט, שהיה מנהל האגף לחינוך דתי במשרד החינוך והתרבות.
עבודת עריכת הסידור הנפוץ רינת ישראל כללה, בין היתר, בירור הנוסחאות לפי פוסקים ראשונים ואחרונים ולפי סידורים וכתבי יד, העתקת פסוקי המקרא ככתבם וכניקודם בציון מקומם, תיקון הקריאה בסימנים מיוחדים למלעיל, מלרע וקמץ קטן, הכנסת סימני פיסוק, חלוקת הטקסט לפסקאות מתאימות וכתיבת ביאור תמציתי בשולי העמוד.
הגדה של פסח - רינת ישראל, הוצאת נתן טל, ירושלים, ה'תדש"ם (1984)
בשנת 2006 זכה לפרס על מפעל חיים מטעם המגזין "אנשים ומחשבים", על היותו חלוץ בתעשיית ההייטק והמיחשוב בישראל.
שלמה טירן נולד בשנת 1937 וגדל בירושלים.
הוריו אסתר וישראל אברהם טרוקמן-לוי נולדו בעיירת הטקסטיל גורשקוויצה ועלו לארץ כחלוצים בעלייה הרביעית.
אביו היה מראשוני החייטים בירושלים.
שלמה למד בבית הספר 'במעלה' ואחר כך בבית ספר 'עמל', שם למד להיות מסגר מכני.
התגייס לצה"ל בשנת 1955 ושירת בחיל השריון, משנפצע שירת בתפקידים פקידותיים.
בתום שירותו הצבאי ב-1958 נשלח מטעם חברת יבמ ישראל לעבוד כמנקב כרטיסים בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, לאחר מכן התקדם לתפקיד מרכיב לוחות חיבורים שבאמצעותם בוצעו פעולות בציוד לעיבוד נתונים.
בגיל עשרים וארבע השלים תעודת בגרות, בגיל עשרים ושמונה סיים תואר ראשון בכלכלה ומדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים.
עבד שמונה חודשים כגזבר עיריית אילת.
בשנת 1966 הקים את יחידת המחשוב של רשות השידור.
בשנת 1967 החל לעבוד כמנתח מערכות במשרד התחבורה ובשנת 1973 מונה למנהל אגף המחשוב של המשרד.
במהלך תקופה זו סיים תואר שני במינהל ציבורי באוניברסיטה העברית.
הגה חידושים במִנהל ומחשוב, ובהם שיטת הנקודות בכבישים, בדיקות ממוחשבות של מבחני תאוריה וקביעת תור למבחן מעשי באמצעות מחשב.
ב-1977 נמנה עם מקימי ועד הגג של מנהלי מערכות המחשוב במשרדי הממשלה.
בשנת 1978 מונה למנהל אגף המחשוב של קופת חולים הכללית.
באותו זמן הוקמה "קבוצת יעל" וטירן מונה ליושב ראש מועצת המנהלים שלה.
בין השנים 1974 ל-1982, במקביל להיותו מנהל מערכות מידע, לימד ניתוח מערכות וניהול פרויקטים באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באוניברסיטה העברית ובמכון לפריון העבודה והייצור.
בשנת 1982 הקים ביחד עם דני דיין את חברת "אלעד מערכות תוכנה".
בשנים 1982–1984 היה טירן מנמ"ר משרד הבינוי והשיכון.
בשנים 1984-1986 כיהן כמנכ"ל סולמל, חברת הבת של סולל בונה לשירותי מחשוב.
ב-1986 שב ל"אלעד מערכות" והחברה החלה לעסוק בתפעול מערכות מידע.
ב-1988 החלה "אלעד מערכות" לעסוק בפיתוח תוכנה.
טירן היה סגן יושב ראש איגוד המשתמשים של מיקרוסופט בישראל, היה שחקן נבחרת ישראל בכדורת ויושב ראש מועדון הכדורת ברמת גן.
רויטל פייגל, מהילד הזה לא יצא שום דבר: מבוסס על סיפור חייו של שלמה טירן, חולון: אורלי לוי, 2007.
רויטל פייגל, חבורת האבן הירושלמית, 2010.
חלוצי המחשוב בישראל/ שלמה טירן.
רויטל פייגל, בסוד ההצלחה - אלעד: שלושים השנים הראשונות, 2012.
הרב שלמה בן סעדיה בירב מימון בירב אפרים אלחראזי היה מגדולי חכמי תימן בסוף המאה ה-17. שימש ברבנות באחת מהקהילות בדרום תימן.
על פי הסברה, אליו נשלחה איגרת בשנת התנ"א (1691) מרבני ירושלים ובראשם הרב משה בן חביב לבקשת סיוע כספי לחיזוק קהילת יהודי ירושלים.
בפתיחת האיגרת נכתב בין היתר: "מלאים מצוות כרימון...
ששים ושמחים לעשות רצון קונם באונם...
בתוכם אנשים הדורים נדיבים ושועים גבירים כבירים ה"ה הנשיא המפורסם עוואץ'...
עואץ' מעוצ'ה וכה"ר מסאלם היבה ועל ראשיהם [כה"ר] שלמה בן סעדיא אתה ה' [תשמרם]...".
נולד בטוילה, ולמד תורה אצל תלמידי חכמים בני מקומו, ובפרט לפני הרב נתן בירב אברהם.
הרב חראזי חיבר שירים וספרים.
לו מיוחס השיר המפורסם "שמע האל ענני בתפילה".
ספרו המפורסם ביותר הוא "בית תפילה".
כמו כן, חראזי נודע כמעתיק ספרים טוב והעתיק חיבורים כמו ספר "היכלות", "תולעת יעקב" ו"רכב אלדים".
בסביבות שנת 1670 חיבר חראזי את הספר "בית תפילה", שהוא מבוא ופירוש לתפילה ובעיקר לתפילת העמידה.
מלבד נושא התפילה, דן הספר במהות הנפש ובהבדל שבין נפש היהודי לנפש הגוי.
הוא נוגע בנושאים אחרים ביהדות כמו חשיבות קיום המצוות, מידת הביטחון, יצר הטוב ויצר הרע, תפקיד ישראל בעולם, תחיית המתים, חישובי קץ, זהות המשיח וקיבוץ גלויות.
מכל הנושאים הנזכרים, זוכים נושא הגלות ונושא הגאולה להעדפה.
חראזי מרבה לחזק את קוראיו כי הגאולה תבוא מן הגלות ואין להתייאש מהמצב הקשה בו הם שרויים.
בין היתר, כותב חראזי "דיין לישראל צער גלות, ואפילו בלא תשובה נגאלין".
אווירת המצוקה והסבל מבוטאת בכל חלקי הספר, עקב ההתנכלויות השונות מצד השלטונות כלפי יהדות תימן בתקופה זו.
הספר גדוש במובאות מהמקרא, מהתלמוד, מהמדרש ומספרי הקבלה והפילוסופיה.
חלק ממקורות הספר לא ידועים, ורובם פרי חכמי תימן הראשונים.
פעמים רבות חראזי מציג שאלות לפני ביאוריו.
הספר יצא לאור מחדש בשנת 1992 על ידי ציון בר מעוז.
הרב שלמה אליעזר טנא (במקור: טנביצקי או טנוביצקי; תרע"ד, 1914 – כ"ח בתמוז תשמ"ו, 4 באוגוסט 1986) היה רבה הראשי של באר שבע ואב בית דין בתל אביב.
תחילת לימודיו הייתה בעיירת הולדתו ואחר כך נסע ללמוד בישיבת מיר.
למד בישיבת "בית יוסף" בתל אביב אצל הרב הלל ויטקינד.
לאחר נישואיו עלה לירושלים וכיהן כדיין ומו"צ בבתי ויטנברג, במקביל ללימודיו בכולל "אוהל תורה".
משפחת הוריו שנותרה ברובה בסמיאטיץ' נספתה בשואה.
בשנת תש"ז יצא לאור ספרו הראשון " 'ברכת שלמה' - ביאור הלכות וסוגיות" וקיבל עליו את הסכמותיהם של הרבנים זליג ראובן בנגיס, איסר זלמן מלצר ואליעזר יהודה פינקל.
בתש"ח (1948) נבחר לכהונת רב העיר באר שבע.
בתשט"ז (1956) עבר להתגורר בבני ברק והתמנה לאב בית דין בתל אביב וכיהן בתפקידו שנים רבות.
אחרי מלחמת ששת הימים חתם על הצהרת הרבנים לפיה אין לעלות להר הבית (לצד דמויות כמו הרבנים עובדיה יוסף, צבי יהודה קוק ויוסף שלום אלישיב).
נמנה עם הרכב הדיינים שהחליט להתיר את עגונות צוות הצוללת אח"י דקר שבראשו עמד הרב שלמה גורן.
חיבר סדרת ספרי הלכה "ברכת שלמה".
רבים מפסקיו כלולים בספרי פסקי הדין הרבניים.
על שמו קרוי רחוב בבאר שבע.
בנו יצחק אביגדור נישא לנכדת הרב דוד פוברסקי, בת בנו עו"ד ד"ר חיים פוברסקי.
בתו, ד"ר שולמית אליאש, היא מרצה להיסטוריה באוניברסיטת בר-אילן.
חתניו: ד"ר יהושע שחור - שהיה רופא בכיר במרכז רפואי מאיר בכפר סבא, הרב יורם זלצברג - מרבני תל אביב, ועו"ד אמוץ אליאש - לשעבר סגן ראש עיריית רמת גן.
ברכת שלמה : חידושים וביאורי סוגיות - חידושים על התלמוד הבבלי, (כולל במשניות סדר זרעים וטהרות), בשילוב חידושים על משנה תורה לרמב"ם.
כולל שני כרכים: הראשון על סדרי זרעים, מועד ונשים, והשני על סדרי נזיקין, קדשים וטהרות.
בעריכת הרבנים מאיר מרגלית, משה הלר, יצחק מאיר יעבץ ורפאל טנא ובהוצאת "מפעל ברכת שלמה - מכון דבר המשפט", בני ברק תשס"ז.
ברכת שלמה : כולל ביאור הלכות וסוגיות : חלק א, דפוס בית היתומים דיסקין, ירושלים תש"ז
ברכת שלמה : כולל באורים וחדושים בספר המדע לנשר הגדול, רבינו משה בן מימון, דפוס חורב, ירושלים תשי"ז
ברכת שלמה : חלק אבן העזר, בני-ברק תשמ"ב
ברכת שלמה : חלק חושן משפט, בני-ברק תשמ"ו
שלמה חרון (15 ביולי 1930 – 6 בפברואר 2018) היה ניצב במשטרת ישראל, כיהן כמפקד המחוז הצפוני וראש אגף כוח האדם.
נוסף לכך, היה בעברו ספורטאי מצטיין, אלוף ישראל (1956), שיאן ישראל וסגן אלוף המכביה החמישית (1957) בהליכה תחרותית ל-3000 מטר.
שלמה חרון נולד בשנת 1930 בסלוניקי שביוון לאידה פילוסוף ולנסים גירון, שהיו נתינים טורקים שהיגרו ליוון מהעיר אדירנה לצורכי פרנסה.
כשגרמניה כבשה את יוון בשנת 1942, והגסטאפו התחיל להתארגן לקראת גירוש היהודים למחנות ההשמדה, הצליח אביו להשיג היתר יציאה לטורקיה, וכך המשפחה נמלטה ברגע האחרון והגיעה לאיסטנבול ב-1943.
בשנת 1944 עלה בגפו ארצה במסגרת עליית הנוער, ונקלט בקיבוץ שדה נחום.
ב-1946 התגייס לפלמ"ח ועבר לקיבוץ גבעת ברנר לצורך אימוניו.
עם החלטת כ"ט בנובמבר 1947, עבר עם מחלקתו לקיבוץ צאלים שם שירת בחזית הדרומית נגד המצרים.
חרון התאמן בקבוצת מכבי חיפה.
בשנות ה-50 השתתף בצעדות ובתחרויות הליכה ונודע כהלך מצטיין.
באליפות ישראל שנערכה בסוף יוני 1956 זכה במדליית זהב בהליכה תחרותית ל-3000 מטר בשיא ישראלי חדש של 14:50.8 דקות, לפני יהודה אלבז ממכבי חיפה (15.41.0 דקות) ועוזי כהן מהפועל גדות (16.29.2 דקות).
ביום ספורט של משטרת ישראל שנערך באוקטובר אותה שנה זכה בתחרות הליכה ל-3000 מטר.
בתחרויות המכביה החמישית שנערכו בתחילת ספטמבר 1957 זכה במדליית כסף בהליכה תחרותית ל-3000 מטר בתוצאה של 15:03.0 דקות, אחרי אלוף ארצות הברית הנרי לסקאו (14:00 דקות) ולפני זלמן פיליפ מישראל (15:37.8 דקות).
ביוני 1949 התגייס שלמה חרון כשוטר טירון למשטרת ישראל.
הוא הוצב כחניך בבית הספר הארצי של+ המשטרה בשפרעם והשתתף בקורס השוטרים הראשון של המשטרה.
בשנים 1950–1960 מילא תפקידי הדרכה בבית הספר הארצי לשוטרים.
בשנת 1960 סיים קורס קצינים, והוצב כמפקד יחידת סיור בנפה הצפונית במחוז תל אביב.
בשנת 1962 מונה לדובר מחוז תל אביב.
משנת 1961 שירת במוקד המרכזי בתל אביב (כיום היחידה המרכזית) כבלש בתפקידי פיקוד בדרגת פקד.
משנת 1964 היה ראש מדור חקירות בענייני רכוש, סמים ומוסר וראש מפלג 1. בספטמבר 1967 הועלה לדרגת רב פקד.
משנת 1970 עד 1973 כיהן כסגן ראש ענף תנועה במחוז תל אביב.
בשנת 1973 מונה לראש ענף ניהול לוגיסטיקה וכוח אדם והועלה לדרגת סגן ניצב.
בשנת 1976 הועלה לדרגת ניצב משנה ועד 1978 כיהן כמפקד מרחב דן, ופיקד על מרחב ירקון משנת 1978 עד 1980. בשנת 1980 מונה לסגן מפקד מחוז תל אביב וקודם לדרגת תת ניצב.
בשנת 1984 מונה לפקד על מכללת המשטרה.
משנת 1986 עד 1988 פיקד על בית הספר לפיקוד ומטה לקצינים בכירים בנעורים.
בשנת 1988 קיבל דרגת ניצב והוצב כמפקד המחוז הצפוני.
בסוף 1989 מונה לראש אגף כוח אדם, ובאוקטובר 1992 פרש לגמלאות.
חרון נפטר ב-6 בפברואר 2018 ונטמן בחלקת המשטרה בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
היה נשוי לדינה ולשניים נולדו בן ובת.
הרב פרופ' שלמה טולידאנו (נולד ב-1942) הוא רב ישראלי, מתמטיקאי, חוקר יהדות ומרצה.
לשעבר ראש החוג לתושב"ע במכללת ליפשיץ בירושלים.
מחבר ספרים בתחום מחשבת ישראל, ההלכה, פרשנות המקרא, ספרות חז"ל והראשונים.
בנו של הרב חביב טולידאנו.
בשנת 1965 סיים תואר שני במתמטיקה באוניברסיטת פריז (סורבון), ועבודתו עסקה ב"משוואה דיפרנציאלית עם פיגור", בהדרכת פרופסור ליונס.
בשנת 1992 הוסמך לרבנות על ידי הרב מרדכי אליהו.
ב-1996 סיים תואר שני בתלמוד, באוניברסיטה העברית בירושלים, בנושא "קובצי תשובות הרא"ש בכתבי יד ובדפוסים", בהדרכתו של פרופסור ישראל תא שמע.
בשנת 2002 סיים תואר שלישי בתלמוד באותה אוניברסיטה, בנושא: "רבי בצלאל אשכנזי – האיש, מפעלו הספרותי וספרייתו", בהדרכתו של פרופסור תא שמע.
בין השנים 1972–2002 שימש כחוקר באוניברסיטה העברית, בתפקיד יועץ ראשי למדעי החברה במתודולוגיה סטטיסטית ובתוכנה סטטיסטית.
החל מ-2002 שימש כראש החוג לתושב"ע במכללה הדתית למורים ע"ש ליפשיץ בירושלים.
חיבר את ספרי "דברי שלום ואמת" ארבעה כרכים לחיזוק פסקי ומנהגי יהדות מרוקו נגד הערעור שיצא עליהם בארץ הקודש.
הספר בנוי על פי סדרת הספרים ילקוט יוסף היות שהמערערים מתבססים בדרך כלל על חיבוריו של הרב עובדיה יוסף, שפסקיו סוכמו בספרים "ילקוט יוסף" על ידי בנו הרב יצחק יוסף.
במהלך חנוכת "הספרייה הספרדית" בראשות רבי מאיר אביטבול נפגש הראשון לציון הרב יצחק יוסף עם הרב טולידאנו, והתייחס למחלוקת ביניהם: "יושב פה איתנו ידידינו הרב שלמה טולידאנו, שהוא הוציא ספר 'דברי שלום ואמת', הספר הזה כולו נועד לחלוק על ה'ילקוט יוסף' ולהביא את מנהגי מרוקו.
אני רוצה לומר לו, כבוד הרב, זו דרכה של תורה, זה דבר חשוב מאוד.
אדרבה, 'יגדיל תורה ויאדיר', אנחנו מחפשים בסך הכל 'אמיתה של תורה', אין לנו נגיעות, כולם לומדים, כולם ברורים.
הרב טולידאנו משמש, החל משנת ה'תשנ"ו, כרב בית הכנסת "שמש ומגן" בשכונת רמות אלון בירושלים.
ספר דניאל, התורה במושגי הדור, התנ"ך הבהיר, מכון טולידאנו, ספריית חוה, ירושלים תשע"ט
ספר עזרא ונחמיה, התורה במושגי הדור, התנ"ך הבהיר, מכון טולידאנו, ספריית חוה תשע"ט
דיבור ומחשבה, סיכום ופירוש ומחשבות על ספר "חובות הלבבות" לרבינו בחיי אבן פקודה, הספרייה הספרדית, ירושלים תשס"ד.
דיבור ומחשבה, סיכום ופירוש ומחשבות על ספר "הכוזרי" לרבי יהודה הלוי, עם פירוש "חויית הקודש", הספרייה הספרדית, ירושלים תשס"ח.
דיבור ומחשבה, ב"כ, סיכום ספר "מורה נבוכים" עם פירוש "מביך משכילים", הספרייה הספרדית, ירושלים תשס"ו.
דיבור ומחשבה, ב"כ, סיכום ספר "מורה נבוכים" עם פירוש "מביך משכילים", מהדורה ב', מכון טולידאנו, ספרית בית-אל תשע"ח.
דיבור ומחשבה, ב"כ, סיכום ופירוש "ספר העיקרים" לרבי יוסף אלבו, עם פירוש "טיפול שורש", הספרייה הספרדית, ירושלים תשע"ג.
דיבור ומחשבה, סיכום ופירוש על ספר " באר הגולה" למהר"ל מפראג, עם פירוש "גולה עמוקות", כולל מבואות על שיטת מחשבתו של המהר"ל, הספרייה הספרדית, ירושלים תש"ע.
דיבור ומחשבה, ב' כרכים, סיכום ופירוש לספר " דרך חיים" למהר"ל מפראג, עם פירוש "באר חיים", כולל מבואות נוספים על שיטת מחשבתו של המהר"ל, הספרייה הספרדית, ירושלים תשע"א.
דיבור ומחשבה, ב' כרכים, סיכום ופירוש על ספר "נצח ישראל" למהר"ל מפראג, עם פירוש "בימינך נצח", כולל מבוא לספר, מבוא על תורת ההכרח של המהר"ל, ספרית בית-אל תשע"ו.
דיבור ומחשבה, ב' כרכים, סיכום ופירוש על ספר " תפארת ישראל" למהר"ל מפראג, עם פירוש "תורת אמת", כולל מבוא, סיכום הספר, ונספח שמכיל מבואות לספרי המחשבה הגדולים של היהדות, מכון טולידאנו, ספרית חוה תשע"ט.
דיבור ומחשבה, ב' כרכים, סיכום ופירוש על ספר "גבורות ה'" למהר"ל מפראג, עם פירוש "גבר עלי חסדו", מכון טולידאנו, ספרית חוה תש"פ.
דיבור ומחשבה, ג' כרכים, סיכום ופירוש על ספר "אורות הקודש" לרב אברהם יצחק הכהן קוק, על חלק א' של אורות הקודש, עם פירוש "חויית הקודש", כולל 6 מבואות, סיכום הספר, ונספחים על מושגים מדעיים, מדענים, פילוסופיות ופילוסופים, ספרית בית-אל, תשע"ד-תשע"ז.
דיבור ומחשבה: סיכום ופירוש ומחשבות על ספר "אורות הקודש" לרב אברהם יצחק הכהן קוק, ג' כרכים, על המאמר הראשון והמאמר השני בחלק ב' של אורות הקודש, עם פירוש "חויית הקודש", ספרית חוה, תשע"ט.
הגדה של פסח למהר"ל מפראג על פי ספר "גבורות ה'", תשע"ו
יסוד התורה שבעל פה, מכון תורני ברקאי, ירושלים תשנ"ב.
תולדות ימי התורה אינן מקריות, חלק א', הספרייה הספרדית, ירושלים תשע"ו.
תולדות ימי התורה אינן מקריות, חלק ב', גלגוליה של התורה שבעל-פה, פיזור מרכזי התורה אחרי הגאונים ודרכי הפרשנות השונות של התלמוד, הספרייה הספרדית, ירושלים תשע"ו.
תולדות ימי התורה, חלק ג', מגורשי ספרד, מסירות נפשם וגדולתם בתורה, הספרייה הספרדית, ירושלים תשע"ו.
פרק אלו מציאות, ניסוח מחדש, פירוש וחידושים, מכון תורני ברקאי, ירושלים תשנ"ז
פרק המפקיד, ניסוח מחדש, פירוש וחידושים, מכון תורני ברקאי, ירושלים תשנ"ח
פרק תפילת השחר, ניסוח מחדש, פירוש וחידושים, מכון תורני ברקאי, ירושלים תשנ"ט
מסכת הוריות, ניסוח מחדש, פירוש וחידושים, מכון תורני ברקאי, ירושלים תשנ"ט
פרק ערבי פסחים, ניסוח מחדש, פירוש וחידושים, מכון תורני ברקאי, ירושלים תש"ס
מסכת מכות, ניסוח מחדש, פירוש וחידושים, מכון תורני ברקאי, ירושלים תשס"א
מסכת ערכין, ניסוח מחדש, פירוש וחידושים, מכון תורני ברקאי, ירושלים תשס"ב
דברי שלום ואמת : חיזוק כמה פסקי הלכות ברוח הפסיקה של חכמי צפון אפריקה ממרוקו ועד לוב, נגד הערעור שיצא עליהם בארץ הקודש, ארבעה חלקים, הספרייה הספרדית, ירושלים תשס"ב-תשע"ד.
קובצי תשובות הרא"ש בכתבי יד ובדפוסים, עבודת מסטר, בהדרכתו של פרופ.
תא-שמע ז"ל, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשנ"ו/1996.
רבי בצלאל אשכנזי, האיש, מפעלו הספרותי וספרייתו, עבודת דוקטור (בהנחיית פרופ.
ישראל תא-שמע), האוניברסיטה העברית בירושלים תשס"ב.
מים בשבועות, תיאור פולקלור משחקי המים בשבועות במכנס שבמרוקו, ירחון העדה המערבית, תשל"ה.
את והב בסופה, מאמר תגובה לפסקו של הרב עובדיה יוסף על מסירת שטחי א"י ולביקורת שמתח עליו הרב אליהו זיני, מכון תורני ברקאי, ירושלים תשנ"ג.
האם הוויתור על שטחי א"י הוא נושא הלכתי, האומה, חורף 1994.
ברכת ההלל בראשי חדשים ושינויי מנהגים, תחומין יט (תשנ"ט), עמ' 364–374.
טולידאנו, הסדר של מורה נבוכים, מים מדליו, שנתון המכללה האקדמית הדתית לחינוך ע"ש רא"מ ליפשיץ, ירושלים תשס"ח.
רוחו של היישוב הישן במדינת ישראל, בתוך "ישועות יעקב", אסופת מאמרים לכבודו של ד"ר יעקב הדני, עמ' 191–207, ירושלים תש"ע.
תורת הרצף אצל המהר"ל, בתוך "הגות", מחקרים בהגות החינוך היהודי, המכללה האקדמית הדתית לחינוך ע"ש רא"מ ליפשיץ, ירושלים 2014.
לימוד תורה שבעל-פה בקדושה ולימוד תורה שבעל-פה כלימוד מדעי: הצגת הבעיות ודרכי ההתמודדות עמן, מים מדליו, שנתון המכללה האקדמית הדתית לחינוך ע"ש רא"מ ליפשיץ, ירושלים תשס"ד.
דרכו של הרמב"ם לטפל בסוגיות סותרות לעומת דרכם של בעלי התוספות, מים מדליו, שנתון המכללה האקדמית הדתית לחינוך ע"ש רא"מ ליפשיץ, ירושלים תשס"ו.
דרכי לימודו של רבי בצלאל אשכנזי בעל 'שיטה מקובצת', בתוך תרביץ, רבעון למדעי היהדות, שנה עח, חוברת ד, עמ' 479–520.
על סידור "אהבת הקדמונים" כמנהג התושבים בפאס, לתולדות קהילת פאס, הספרייה הספרדית, ירושלים תשס"ו.
מנהג ארץ ישראל בתחום ההלכה החל מן המאה הט"ז, אמינותו, סמכותו, יציבותו; לתולדות התרבות התורנית בא"י מן המאה הט"ז ועד ימינו, ולקידום החינוך היהודי.
הרב שלמה יהודה הירש הוא פוסק של העדה החרדית.
מורה צדק וראש כולל של חסידות סאטמר (פלג רבי זלמן לייב) בירושלים ויושב ראש ועד השחיטה של כשרות בד"ץ העדה החרדית.
מונה לחבר הבד"ץ באלול תשפ"א.
הירש חיבר כמה ספרים, בהן "מרא דשמעתתא", "מנחת שי" על הלכות שבת והלכות חלה.
רבי שלמה חיים פרידמן (כונה "ר' שלמה'ניו"; א' בסיוון תרמ"ז, 24 במאי 1887 – כ"ו באב ה'תשל"ב, 6 באוגוסט 1972) היה האדמו"ר מסדיגורה, סופר ועסקן.
נולד בסדיגורה שבבוקובינה לרבי ישראל מסדיגורה ולבת-שבע.
למד בבית אביו עם מלמדים פרטיים.
לפני הבחירות לפרלמנט האוסטרי השתתף בתעמולה לטובת מועמדי הרשימה היהודית הלאומית.
בשנת תרס"ד (1904) נישא לבריינדל לבית הורנשטיין (נפטרה כ"ו באייר תשכ"א).
הקים הסתדרות חסידית ציונית בשם "יישוב ארץ ישראל" עם רבי חיים מאיר יחיאל שפירא מדרוהוביץ' והיה שותף לה גם רבי יעקב פרידמן מהוסיאטין.
ב-1920 השתתף כציר בוועידה הציונית העולמית בלונדון ובקונגרסים הציוניים בקרלסבאד ולוצרן.
לאחר שצורפה ההתארגנות להסתדרות המזרחי הוא שימש כנשיא המזרחי באוסטריה.
כתב בעיתונים "מחזיקי הדת", "המצפה", "הצופה" ועוד.
עסק בהצלת יתומים יהודיים באירופה.
התיישב בתל אביב ומונה לאדמו"ר מסדיגורא.
נפטר בכ"ו באב ה'תשל"ב כששהה בלונדון לצורכי רפואה.
נקבר בבית הקברות נחלת יצחק שבגבעתיים.
בנותיו: מרים (לונדון), זהבה (חיפה), הדסה (ניו יורק).
הרב שלמה יהודה ליב אליעזרוב (בקיצור שיל"א; ה'תרכ"ג – כ"ז בטבת ה'תשי"ב) היה ראב"ד ומנהיג קהילת חב"ד והאשכנזים בחברון.
שליח לקהילת יהודי בוכרה בסמרקנד.
נולד בעיר יעקבשטאט שבלטביה, לרב אליעזר שמעון קזרנובסקי מצאצאי האדמו"ר הזקן.
כשהיה בן עשר שנים עלה עם משפחתו לארץ והתיישב בעיר חברון.
בחודש סיון שנת תר"מ נשא לאישה את מרת חנה ברכה בתו של הרב דובער הלוי אשכנזי.
אחרי חתונתו שינה את שם משפחתו ל"אשכנזי", שם-משפחת אשתו.
למד אצל ראב"ד עדת האשכנזים בחברון הרב שמעון מנשה חייקין והיה תלמידו המובהק, כן למד אצל רבי אליהו מני, שבמשך השנים אף הכין את כתביו לדפוס.
את ה'קבלה' לשו"ב קיבל מקודמו ברבנות חברון רבי דובער אפרת.
בשנת תרנ"ב (ואולי אף מספר שנים קודם) נסע לשליחות בפעם הראשונה לעיר סמרקנד מטעם העדה הספרדית בחברון ובברכת רבו אדמו"ר הרש"ב, שם שימש כרב העיר והקהילה הבוכרית (לבקשת יהודי המקום שהכירו בגדלותו הרוחנית וביקשו שיישאר אצלם ויכהן כרבם).
במשך זמן כהונתו פתח ישיבה ומקוואות והכשיר תלמידים לשחיטה, לשם כך מינה את תלמידו בכירו שו"ב מומחה הרב יונה אהרונוב כמדריך בית הספר ללימודי השחיטה שייסד, כדי להעמיד שוחטים מומחים שהיו נצרכים באותה עת.
כמו כן פתח בית דין בסמרקנד, וכיהן בו כדיין יחד עם הרב שלמה פנחסוב, הידוע בכינויו "באבאג'אן כאבולי", הרב חיים פנחסוב (פילוסוף), והרב יוסף-חיים כימיאגרוב.
שהה בעיר זו לפרקים עד סביבות שנת תר"פ.
בעקבות שהייתו שם שינה את שם משפחתו לאליעזרוב (כשמות-משפחת יהודי המקום) שפירושו הוא בן אליעזר.
לאחר מכן שב לחברון, ואת מקומו מילא הרב שלמה טאג'ר.
היה חסיד של רבי שלום דובער שניאורסון מליובאוויטש.
בשנת תרס"ג מונה לרבה האשכנזי של חברון, במקום הרב דובער אפרת שעזב לירושלים.
היה ידיד קרוב של רבה הספרדי של העיר - רבי חיים חזקיהו מדיני בעל השדי חמד.
הוא הקים בחברון את ישיבת תורת אמת וישיבת מגן אבות ועמד בראשם.
בן משפחתו ורבו, רבי יוסף יצחק שניאורסון מליובאוויטש, מינה אותו להיות נציגו ובא כוחו לארץ ישראל, והטיל עליו שליחויות שונות.
ספרו 'שאילת שלמה' הוא שאלות ותשובות בארבעת חלקי השולחן ערוך.
הרב אליעזרוב נפטר בירושלים בכ"ז בטבת תשי"ב.
בשנת 1987 קראה עיריית ירושלים רחוב על שמו.
בנו היה הרב אברהם אליעזרוב.
נכדו הוא הרב דב בער אליעזרוב.
שלמה טיקוצ'ינסקי (נולד בי"ז באייר ה'תשכ"ו, 7 במאי 1966) הוא רב והיסטוריון ישראלי.
תחום התמחותו הוא ההיסטוריה של עולם הישיבות במזרח אירופה ובארץ ישראל, והחברה החרדית בישראל.
נולד לרב רפאל יונה טיקוצ'ינסקי, בעת שכיהן כר"מ בישיבת הנגב בנתיבות.
לימים כיהן אביו כראש ישיבת ירוחם והמשפחה עברה להתגורר בירוחם.
למד בישיבות בית התלמוד, מהרי"ל דיסקין, פוניבז', וכן אצל אביו בישיבת ירוחם.
לאחר נישואיו לבתו של הרב שמואל דיקמן, התגורר בירוחם, שימש כמגיד שיעור ורב בית כנסת, ועמד זמנית בראשות כולל במדרשת שדה בוקר.
לאחר פטירת אביו ערך את כתביו והוציאם לאור בספר "ושב ורפא לו" (תשנ"ב).
בשנת 2001 השלים תואר ראשון במחשבת ישראל ובהיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 2004 השלים את התואר השני.
עבודת הגמר, בהנחיית פרופ' עמנואל אטקס, עסקה בהיבטים המתודולוגיים וההיסטוריים של דרכי הלימוד בישיבות ליטא במאה ה-19. בעבודתו חקר טיקוצ'ינסקי את דרך הלימוד ה'בריסקאית' ואופן התקבלותה בישיבות.
בשנת 2007 זכתה העבודה בפרס דב רפל להגות בחינוך היהודי.
בין השנים 2005–2007 היה עמית ב'סכוליון' – מרכז למחקר רב תחומי בלימודי היהדות באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2010 קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית.
עבודת הדוקטור, אף היא בהנחיית פרופ' אטקס, עוסקת בישיבות תנועת המוסר הליטאית, ובעלייתן מליטא לישראל בראשית המאה ה-20.
מאז סוף שנות ה-90 עוסק טיקוצ'ינסקי במגוון תפקידי הוראה, מחקר ועריכה אקדמית, ומפרסם מאמרים בתחומי התמחותו בבמות שונות.
ריכז ועמד בראש פרויקטים במכון ון ליר, שעסקו בנושאי יהדות, חינוך והיסטוריה יהודית.
כמו כן עסק בהנחיית קבוצות בבתי מדרש ליהדות ובהם מכון הרטמן ובית מדרש אלול.
משמש מדריך אקדמי של סיורי מורשת במזרח אירופה, ומנחה באוניברסיטה הפתוחה.
בין השנים 2011-2010 כיהן כמנהל האקדמי של הקמפוס החרדי במכון לנדר.
מאוחר יותר החל להתעניין ברוחניות נוסח המזרח ואף ערך מסע בהודו, שתועד ביומן רוחני תחת השם 'ליטאי בהודו'.
בשנים 2020–2022 חילק זמנו בין ישראל לגרמניה, ושימש בתפקיד חינוכי ורבני בדרזדן ובקהילות נוספות.
באוגוסט 2022 מונה לרבה של קהילת סנט גאלן בשווייץ.
למדנות, מוסר ואליטיזם: ישיבת סלבודקה מליטא לארץ ישראל, בהוצאת מרכז זלמן שזר, ירושלים תשע"ו.
זה זה זה: בשנת 2019 פרסם טיקוצ'ינסקי ספר שירים בהוצאה עצמית.
השיר המרכזי בספר נקרא "דברי קהלת השני".
חובה מנחמת: תנועת המוסר והשואה בהגות ובמעשה, בהוצאת יד ושם, ירושלים תשפ"ה 2025.
ישיבות ליטא – פרקי זכרונות (עריכה משותפת עם פרופ' עמנואל אטקס), הוצאת מרכז זלמן שזר ומרכז דינור, 2004
האיר פני כל המזרח עד שבחברון – ספר היובל לישיבת חברון, ירושלים, 2009
מעין זך מחלמיש צור – קורות חייו של הרב דב שוורצמן, ספר הזיכרון לרבי דוב שוורצמן, תשע"ג.
רבי ראובן כץ - רבה של אם המושבות – קורות חייו של הרב ראובן כ"ץ רבה של פתח תקווה, תשע"ג.
אעברה נא - סיפורו העלום של הרב דב מעייני, תשע"ה.
בא יבא ברון - פרקי חיים של פרופ' רון פלר (כולל אביו ע"ד זאב פלר, ומשפחות טפר ומץ), 2018.
"הנס והטבע במשנתו של רמב"ן", בתוך: הוגים בפרשה: פרשת השבוע כהשראה ליצירה ולהגות היהודית לדורותיה, ירושלים: מכון ון ליר, 2005
"העתקת הישיבה הליטאית לארץ ישראל", בתוך ישיבות ובתי מדרשות, ירושלים: הוצאת מרכז זלמן שזר, 2006
"שכחו החיים וזכרו המוות – הרב חיים זייצ'יק ולקחי השואה ברוח תנועת נובהרדוק", בתוך זיכרון בספר, ירושלים: הוצאת ראובן מס, 2008
"לכודים ב'עיון': מה בדיוק לומדים בישיבות?", ארץ אחרת 41, 2007
"על ספרו של קימי קפלן - בסוד השיח החרדי", בתוך: סוציולוגיה ישראלית, 2008
"גדלות האדם ושפלות האדם בארץ לא זרועה - ישיבות המוסר סלבודקה ונובהרדוק עולות לארץ ישראל 1925 – 1935", בתוך: חינוך ודת – בין מסורת לחידוש, הוצאת מאגנס, האוניברסיטה העברית ירושלים, 2011
"הייקים של מזרח אירופה", בתוך: סגולה - מגזין ישראלי להיסטוריה, גיליון 118 ניסן תש"ף - אפריל 2020, עמ' 14–24.
שלמה טוויזר (נולד ב-1950) הוא איש שירות בתי הסוהר לשעבר, גונדר בדימוס ואיש ציבור ישראלי.
טוויזר גדל בשכונה ד' בבאר שבע.
הוא שירת בשירות בתי הסוהר במשך 36 שנה.
באחד מתפקידיו הבולטים בשב"ס שימש טוויזר מפקד כלא באר שבע.
בקֶרב האסירים נודע בכינוי "באבא טוויזר".
תפקיד נוסף שמילא היה ראש מנהל ביטחון האסיר בשב"ס, וכן ניהל את בית הסוהר מעשיהו, בית מעצר מג"ן-ניצן ובית מעצר תל אביב (אבו כביר) .
תפקידו האחרון בשב"ס היה ראש מטה שירות בתי הסוהר.
מתפקיד זה פרש באוגוסט 2002, והחליט לעזוב את שירות בתי הסוהר על אף שהוצעו לו מספר תפקידים שונים בשב"ס על ידי השר לביטחון פנים דאז עוזי לנדאו.
לאחר פרישתו משירות בתי הסוהר שקל להתמודד על ראשות עיריית באר שבע, אך לא עשה זאת לבסוף.
בשנים 1999 עד 2005 שודרה בערוץ 2 הסדרה "זינזאנה", המבוססת על סיפור חייו של טוויזר.
בין היתר הובא בסדרה סיפור אובדנם של שני אחיו, האחד נרצח בחיסול חשבונות והשני מת ממנת יתר של סמים.
בסדרה גילם אלברט אילוז את דמותו של שלמה טוויזר, וטוויזר אף הופיע בה בהופעת אורח.
בשנת 2003 היה פעיל במפלגת "ישראל ביתנו".
במרץ 2005 הגיש יחד עם חטיבת זכויות האדם של המרכז האקדמי למשפט ולעסקים, עתירה לבית המשפט העליון, לביטול תיקון מס' 28 לפקודת בתי הסוהר, שאפשר הקמה של בית סוהר בניהול פרטי.
בהחלטה תקדימית, קבע בית המשפט ב-2009, בפסק דין הקרוי בג"ץ הפרטת בתי הסוהר, כי יש בהקמת בית סוהר פרטי משום פגיעה בלתי מידתית בכבודם ובחירותם של האסירים, ועל כן הורה לבטל את התיקון.
מ-2007 עד 2008 שימש ראש העירייה בפועל של טייבה, כשמילא את תפקיד יושב ראש הוועדה הקרואה, מטעם משרד הפנים, שהייתה ממונה על טייבה.
הוא מונה לתפקיד לאחר שראש העירייה הקודם, עבד אל-חכים חאג' יחיא, הודח על ידי שר הפנים דאז רוני בר-און.
טוויזר שימש בתפקיד במשך כשמונה חודשים, שלוו בסכסוכים עם התושבים ובמתיחות עם הממונה על הכספים מטעם משרד הפנים, אבנר כהן.
שבועיים לאחר שהצהיר כהן כי הוא מבקש להדיח את טוויזר מהתפקיד, התפטר טוויזר מיוזמתו.
בתפקיד יו"ר הוועדה הקרואה של טייבה החליף אותו חמי דורון.
רבי שלמה יהודה ליב טבק (ה'תקצ"ב – י"א בטבת ה'תרס"ח; 1832 – 16 בדצמבר 1907) היה ראב"ד סיגט, מגדולי פוסקי הונגריה בתקופתו.
נודע בספרי השו"ת שלו, ערך ש"י ותשורת ש"י.
נולד בסיגט, מחוז מרמורש לרב פסח צבי טבק, בגיל צעיר נסע ללמוד בגורליץ אצל הרב יקותיאל יהודה טייטלבוים, ה"ייטב לב"; ואחר כך אצל רבי אברהם יהודה שוורץ מחבר "קול אריה".
כשחזר לסיגט למד בישיבת המצטיינים של הרב יהודה מודרן בעיר.
נישא לצביה בת הגביר מרדכי ישראל מקריווה הסמוכה לסיגט.
בשנת ה'תרי"ח (1857), התמנה רבו ה"ייטב לב" לרבה של סיגט, ומינה אותו לצידו לדיין ראשי.
הוא כיהן בתפקידו זה חמישים שנה עד פטירתו.
הוא נחשב לאחד מגדולי הלמדנים בעיר.
לפי הרב דוד שפרבר, הרב מאיר אריק החשיב את הרב טבק כגדול חכמי דורו.
בכ"ט בכסלו ה'תרל"ה נפטרה אשתו הראשונה, והוא נישא בשנית למרים רובין, בתו של הדיין והמקובל הרב צבי אריה רובין, מחבר "אמרי בינה" על שיר השירים.
הרב טבק נפטר בי"א בטבת ה'תרס"ח (1907) ונקבר בבית הקברות היהודי בסיגט.
חתנו, הרב שלמה דוב הלוי הלר מילא את מקומו.
עשרת ספריו רחבי היקף מבחינה הלכתית, אך השמטת שמות השואלים ותאריכי כתיבת התשובות, אינה מאפשרת כמעט שימוש מחקרי-היסטורי בספריו.
צידד בגיור של נכריות הנשואות ליהודים בנישואים אזרחיים בשל החשיבות הגדולה של הצלת יהודים מהתבוללות.
לצד זאת, בשאלה של גיור לשם אישות עבור יהודי דתי שלא היה חשש שיתבולל הוא החמיר, ולא הסתפק בהערכה של בית הדין שהגיורת עתידה לשמור מצוות כראוי, מפני שבלתי אפשרי לקבוע דבר כזה בלי רוח הקודש.
הרב שלמה חיים קסלמן (כ' באלול תרנ"ד, 21 בספטמבר 1894 - י"ט באייר תשל"א, 14 במאי 1971) היה משפיע חב"די מרכזי בישראל.
נולד בז'יטומיר שבאוקראינה ליום טוב ויהודית קסלמן, ונקרא על שם רבי שלמה חיים פרלוב מקוידנוב.
בשנת תרס"ט (1909) שמע על חסידות חב"ד ועבר ללמוד בישיבת תומכי תמימים בלובביץ', במחיצת רבי שלום דובער שניאורסון.
בשנת תר"ע (1910) עבר ללמוד בסניף הישיבה בשצ'דרין, אצל המשפיע הרב שאול דוב זיסלין, בסיום השנה חזר ללמוד בלובביץ' שם למד עד שנת ה'תרע"ח.
בשנת תרע"ח (1918) עבר לסניף של הישיבה בקרמנצ'וג וכעבור שנה התחיל למסור שיעורים בחסידות.
בשנת תר"פ (1920) מינה אותו רבי שלום דובער שניאורסון למשפיע בסניף הישיבה ברוסטוב על הדון.
עם פטירת רבו הרש"ב, בב' בניסן תר"פ.
קיבל על עצמו את הנהגת בנו ממלא מקומו רבי יוסף יצחק שניאורסון.
בשנת תרפ"א (1921) התחתן עם בלומא בת הרב זאב וולף ברונשטיין.
בשנת תרפ"ב (1922) שלח אותו הריי"צ לשמש כמשפיע בעיר פולוצק עד סוף שנת ה'תרפ"ט (1929).
בתרפ"ט נעצר ונשלח לגלות לפולטבה שלש שנים עד קיץ תרצ"ב (1932).
אחר כך התגורר כשלש שנים במלחובקה ואחר כך לתקופות קצרות במז'ייסק ובפרלובקה ובעוד מקומות באזור מוסקבה; מחמת המעקבים והרדיפות של הק.ג.ב.
אחריו עד תקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנת ה'תש"ב (1942) מחמת אימת הנאצים שהתקרבו למוסקבה הצליח לברוח עם בני משפחתו לטשקנט באוזבקיסטן.
אחרי מלחמת העולם השנייה, באלול תש"ו (1946), הצליח לצאת עם משפחתו מרוסיה עם קבוצה גדולה של חסידי חב"ד להאליין עד סוף שנת תש"ז (1947) אז עבר לצרפת שם הקימו את ישיבת תומכי תמימים בברינואה ושימש שם כמשפיע.
בסיוון ה'תש"ט (1949) עלה לישראל, כעבור כמה חודשים החל לשמש כמשפיע בישיבת "אחי תמימים" בתל אביב.
מיד אחר פטירת רבו, רבי יוסף יצחק שניאורסון, בי' בשבט תש"י.
קיבל את מרות חתנו ממלא מקומו רבי מנחם מנדל שניאורסון.
בשנת תשי"א (1951) עבר לשמש כמשפיע בישיבת תומכי תמימים בלוד, ומשנת תשכ"ג (1963) עבר לשמש בישיבת תומכי תמימים המרכזית בכפר חב"ד.
בתפקיד משפיע הישיבה בכפר חב"ד כיהן עד לפטירתו בערב שבת י"ט באייר ה'תשל"א (1971), ונקבר בחלקת חב"ד שבבית הקברות בהר הזיתים ליד התורת חסד; את מקומו בישיבה ירש הרב מנחם מנדל פוטרפס.
לרב קסלמן שני בנים תאומים, הרב שלום דובער (שימש כמשפיע בישיבת תומכי תמימים המרכזית בכפר חב"ד.
נפטר בז' בשבט ה'תשמ"ז) והרב זאב וולף (שימש כמשפיע בבית הכנסת בית מנחם בכפר חב"ד.
נפטר בג' אדר ב' ה'תשע"ט), בתו יהודית הייתה נשואה לאברהם ליסון.
הרב שלמה חזן (?–כ"ו אלול ה'תרמ"ו 26 בספטמבר 1886) היה אב בית דין ביפו ובירושלים ורבה הספרדי של צפת.
פעל רבות לפיתוח היישוב היהודי ביפו, ולהעלאת יהודי מרוקו לארץ ישראל.
נולד במרקש שבמרוקו לזוהרה בת הרב שלמה אסבאג ולרב אלעזר חזן, שכיהן כרב בעיר.
בשנת 1863 (ה'תרכ"ג) הפליג לאלכסנדריה שבמצרים במסע שארך שלושה חודשים, ומשם הפליג ליפו והתיישב בה.
נישא לעיסא בת ימין עקוקה, ולאחר שנפטרה ביפו בשנת 1866 (ה'תרכ"ו), נישא לפרחה בת הרב יעקב שמול, שהיה ראש החברה קדישא של הקהילה היהודית ביפו.
כיהן כאב בית הדין ביפו וכמנהיג העדה המערבית בעיר עד לשנת 1872 (ה'תרל"ב), ובאותה שנה מונה על ידי הרב יהודה אלקלעי לשמש כחבר הוועד ליישוב ארץ ישראל ביפו.
במסגרת תפקידו, פעל רבות לפיתוח היישוב היהודי ביפו ולהעלאת יהודי מרוקו לארץ ישראל.
לאחר מספר שנים ביפו, עבר להתגורר בירושלים, שם מונה לשמש כאב בית דין.
בשנת 1880 (ה'תר"ם) החל לכהן בצפת כאב בית דין של העדה הספרדית, כראש ישיבה וכראש הרבנים.
לשם הדפסת ספריו התפטר ממשרתו בצפת, ותכנן לנסוע לקושטא שבטורקיה דרך ביירות שבלבנון אולם בדרכו, לקה בשבץ ונפטר לאחר מספר ימים בצידון בכ"ו באלול ה'תרמ"ו, 26 בספטמבר 1886, ונקבר בבית הקברות המקומי.
[http://hebrewbooks.org/37837 שלחן הזהב] - חלק א', נא אמון תרס"ג, חלק ב' בכתב יד
שלחן מלכים חלק א' - יאיר נתיב דרך עץ החיים לר' חיים ויטאל, יצא מכתב יד על ידי מכון אהבת שלום, ירושלים תשפ"א.
שלחן מלכים חלק ב' - יאיר נתיב דרך עץ החיים לר' חיים ויטאל, יצא מכתב יד על ידי מכון אהבת שלום, ירושלים תשפ"ב.
הרב ד"ר שלמה טאג'ר (כ"ו בשבט ה'תרכ"ו, 1866, ירושלים – ח' בחשוון ה'תרצ"ו, נובמבר 1935, דמשק) היה הרב הראשי ליהודי בוכרה בטורקסטן, רבן שלביירות ודמשק והחכם באשי ליהודי סוריה ולבנון.
נולד בשנת ה'תרכ"ו (1866) בירושלים לאביו הרב משה בן יצחק טאג'ר (המבי"ט), ראש אבות בית הדין הספרדיים בעיר.
קיבל חינוך תורני בישיבות העיר, ונסע לערי אירופה (בהן פריז וברלין) כדי לרכוש השכלה כללית.
קיבל תואר ד"ר, וכן למד לדבר 12 שפות.
בשנת ה'תרנ"ה נשא בירושלים את מרים, בתו של הרב דוד פנחסוב, מעולי בוכרה.
הזוג התגורר בשכונת נחלת שבעה.
בשנת 1898 עבר לסמרקנד שבמחוז טורקסטן באימפריה הרוסית (כיום באוזבקיסטן) לכהן כמורה בבית הספר הפרטי של הסוחר חזקיהו יששכרוף.
במשך שנה אחת גם לימד מקצועות קודש בבית הספר היהודי הציבורי שהוקם בעיר.
בשנת 1901, שב לחברון רבה של סמרקנד, שלמה יהודה לייב אליעזרוב, והרב טאג'ר נתבקש למלא את מקומו.
הראשון לציון, הרב יעקב שאול אלישר, לא היה שבע-רצון מהמינוי, משום שלא התרשם מידיעותיו בהלכה, ולכן הרב טאג'ר הוסיף ללמוד, ועידכן בכך את הרב אלישר.
לאחר תקופה קצרה עזב את סמרקנד בעקבות סכסוך, ונאות להזמנה לכהן כרבה של טשקנט, בירת המחוז, שם ייסד בית דין וכיהן כמורה בבית הספר היהודי הפרטי.
בכל זמן שבתו בסמרקנד ובטשקנט, עמד בקשר עם נציגי הרבנות הספרדית בירושלים וגייס כספים עבורם.
שד"רים מירושלים התארחו בביתו, וישבו עמו בבית הדין.
הוא החל לצבור פופולריות בקרב יהודי האזור, וכמה שנים לאחר מינויו הכריז על עצמו כרבם של יהודי בוכרה במחוז טורקסטן, כאשר היהודים והשלטון המקומי הכירו בו, למעשה ולא להלכה, כרב ראשי.
לבקשת רב האשכנזים בטשקנט, אברהם קירסנר, פיקח גם על ענייני הגיטין של הקהילה האשכנזית-רוסית.
בין פעולותיו החינוכיות המרכזיות היו הנחלת השפה העברית והמורשת הציונית.
כמו כן, סייע ליהודים שנאלצו להתאסלם בבוכרה וברחו לטורקסטן כדי לשוב ליהדותם.
הוא גם סייע בפתרון "משבר הבשר" שהגיע לשיאו בשנת 1905, אז נוצרה מתיחות בין המוסלמים ליהודים על רקע מכירות הבשר הטרף ששחטו היהודים למוסלמים, ובחלק מהערים נאסרה בשל כך השחיטה היהודית.
לפי חלק מההערכות, פוגרום עמד להתרחש.
הוא פנה במכתב למושל טורקסטן בעניין זה, ובפגישה שכינסו השלטונות בין רבני טשקנט לבין אנשי דת מוסלמים, ציטט קטעים מהחדית' לפיהם מותר לקנות בשר מן היהודים, וכך הוכרע.
בעיתונות היהודית, הוצג האירוע כוויכוח שניהל עם אנשי דת נוצרים ומוסלמים שרצו לאסור את השחיטה היהודית.
ב-1906 היה אמור להיכנס לתוקפו חוק (שנחקק ב-1900) המורה על גירוש היהודים שהיגרו מבוכרה לטורקסטן, בחזרה למחוז מוצאם.
ב-1905 נסע בראש משלחת יהודים להיפגש עם שרי הממשלה בבירה פטרבורג.
לעזרתם נחלצו כמה תעשיינים רוסים ושר האוצר סרגיי ויטה, שהצליחו לשכנע את הממשלה כי פעולה זו תפגע במסחר הרוסי לאסיה התיכונה, והגירוש נדחה ב-3 שנים.
ב-1907 נסע שוב לפגישות עם שרי הממשלה, אשר ניאותו לדחות שוב את הגירוש.
לקראת מועד הגירוש, שלח מברק ברכה לצאר ניקולאי השני, לכבוד יום הולדתו, ובו ביקש כי ישווה בין זכויותיהם של היהודים ילידי טורקסטן לאלו של המהגרים מבוכרה.
הצאר העביר את הבקשה לשר ההגנה אלכסנדר רדיגר, מתומכי הגירוש, אשר דחה אותה.
ב-1908 נסע שוב לפטרבורג, ונפגש עם ראש הממשלה פיוטר סטוליפין.
מועצת השרים התכנסה ודנה בעניין, אך לא הגיעה לידי הכרעה.
היא מסרה את ההכרעה לידיו של הצאר, אשר תמך בגירוש, והוחלט לדחות את הגירוש לתחילת 1910. בסוף 1909 נסע שוב לפטרבורג בניסיון אחרון למנוע את הגירוש, תוך ניצול ביקורו של אמיר בוכרה בבירה.
לאחר מאמצים רבים, הסכים שר ההגנה כי היהודים יוכלו להישאר בטורקסטן, אך לעבור ממרכז המחוז לערי הספר, בשל חשיבותם למסחר הרוסי.
בעקבות פעילותו נגד הגירוש, התגברה ההתנגדות כלפיו מצד אנטישמים, ובראשם הכומר הקתולי יוסטין פראנייטיס וחסידו רדזייבסקי, פקיד בכיר בשלטון המקומי, שהגיש דו"חות חריפים על פעילותו של הרב טאג'ר, ובו האשים את הרב טאג'ר בכך שבנסיעותיו לפטרבורג שיחד פקידי ממשל.
דו"חות אלו עוררו את השלטון המקומי לחקור את פעולותיו של הרב טאג'ר.
הצטרפה לכך עדותו של יהודי בשם אלישע קלנדרוב, שהרב טאג'ר פעל לדחיית הגירוש לשם רווח כספי משמעותי שהובטח לו על ידי היהודים.
האשמות אלו הרתיחו את מושל טורקסטן, הגנרל אלכסנדר סמסונוב, אשר הורה באותו היום לגרשו מטשקנט.
הוא אף כתב לשר ההגנה כי יש חשש סביר כי הרב טאג'ר מפיץ בקרב קהילתו תעמולה אנטי-רוסית, והמליץ על גירושו מרוסיה.
ב-16 בינואר 1910 גורש עם משפחתו מטשקנט ועבר לקוקנד, שם החל לכהן כרב.
כמה מיהודי המקום ביקשו להכיר בו כרב רשמי של מחוז קוקנד, אולם יהודים אחרים ניסו למנוע זאת.
במכתב שפרסם בעיתון החרות טען כי ההתנכלות כלפיו, בטשקנט ובקוקנד, נובעת מקנאה.
ב-1912 החליטו השלטונות לגרש את היהודים שאינם ילידי המקום גם ממחוז פרגנה (שבו הייתה קוקנד).
הוא נסע שוב עם משלחת לפטרבורג, ונפגש עם ראש הממשלה ושר ההגנה.
הוא גם הגיש תצהיר למושל המחוז סמסונוב שמוכיח שיהודים היו בעלי רכוש במחוז עוד לפני הכיבוש הרוסי, בניגוד לטענת רדזייבסקי.
בעקבות כך, לחץ סמסונוב על משרד ההגנה לגרש את הרב טאג'ר, שעדיין טרוד בענייני היהודים.
השלטון סירב לאשר את מינויו בקוקנד.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נאלץ לעזוב את רוסיה בשל נתינותו העות'מאנית.
משפחתו עברה לירושלים, והוא עצמו נסע לאירופה, שם שהה עד שנת 1921.
באותה שנה נקרא למלא את מקומו של הרב יעקב יוסף הכהן טראב מסלתון כרבה של הקהילה היהודית בביירות.
הרב מסלתון טראב התבקש לפרוש מתפקידו בשל גילו ובשל אי-יכולתו להתמודד עם השינויים שעברה הקהילה בעקבות המנדט הצרפתי על לבנון.
ברקע לבחירתו, עמד קרע עמוק בקהילה בין ה"מתמערבים" (תומכי התרבות הצרפתית), המשכילים (שדגלו בתרבות הערבית-סורית) והציונים, אשר נציגיהם נבחרו אז להנהגת הקהילה, והזמינו אותו בשל פעילותו הציונית, פעילותו בתחום החינוך העברי ויכולותיו הדיפלומטיות.
תקוותם הייתה כי כל אלו יועילו להתיר פעילות ציונית, שנאסרה.
הוא הגיע לביירות בסוף שנת ה'תרפ"א.
ההסדרים שהנהיגו שלטונות המנדט בלבנון, הגדירו את תפקיד רבה של ביירות כרבה של כל יהדות לבנון.
הוא שאף להיות החכם באשי של כל סוריה ולבנון, וביולי 1922, לאחר שהמנדט אושר באופן סופי, הוא אכן זכה להכרה רשמית כחכם באשי לכל סוריה ולבנון.
מינויו יצר רושם עז בקרב הציונים
והמשכילים, אך היה לצנינים בעיני ה'מתמערבים' תומכי התרבות הצרפתית.
בבחירות לוועד הקהילה שנערכו ב-1922, גבר משמעותית כוחם של המתמערבים, והרב טאג'ר נאלץ להתמודד עם לחצים מצדם להמעיט בחינוך העברי והציוני.
גם שלטונות המנדט לחצו להגביר את לימודי הצרפתית והערבית על חשבון לימודי העברית.
הקרע בינו לבין המחנה הציוני הלך והתעצם, עד כדי שאסר את פעילותה של תנועת הצופים העבריים ושירת המנוני התנועות הציוניות.
העיתונים הציוניים בארץ ישראל פרסמו כתבות כנגדו.
אשמות והשמצות הדדיות הוטחו מעל גבי העיתונים ובמכתבים.
בתחילת 1923 נערכו בחירות לוועד הקהילה, בהן נבחרו מתנגדיו לראשות הוועד.
ניסיונות לגשר בינו לבין הוועד נכשלו.
ב-29 ביוני הודיע הוועד כי פיטר את הרב טאג'ר, והוא מצדו הודיע כי הדיח את הוועד וביטל את המס שנגבה מהקהילה עבור אחזקתו.
העילות העיקריות כנגדו היו כי מכר שטחים השייכים לבית הקברות בטריפולי לצורך כיסוי חובות אישיים שלו, וכן משכורתו הגבוהה.
הרב טאג'ר הכחיש כי הייתה כוונה למכור את בית הקברות, ואף איים בתביעת דיבה.
בשלב זה הצטרפו למתנגדיו גם המחנה המשכילי וביטאונו "אלעלם אלאסראאילי", וכן העיתונות העברית בארץ ישראל.
מחנה תומכיו של הרב טאג'ר גייס לעזרתו את העיתונות הלא-יהודית בדמשק ובביירות, בה הוצג העניין כסכסוך בין הוועד הציוני לבין הרב האנטי-ציוני (תיאור שהוכחש על ידי שני הצדדים).
גם שלטונות המנדט התייצבו לימינו.
לאחר שהסכסוך הלך ונמשך, כפה מושל לבנון אנטואן אוברואר על שני המחנות ללכת להסכם בוררות.
משהבין הרב טאג'ר כי בוועדת הבוררות יש רוב כנגדו, התפטר מתפקידו בנובמבר 1923.
מיד לאחר הדחתו מהרבנות בבירות, עבר הרב טאג'ר לדמשק בדצמבר 1923, וכיהן כרב הקהילה היהודית בעיר, עד לפטירתו.
הוא תמך בהקמת לשכת בני ברית בדמשק, בניגוד לעמדתם הנחרצת של רבני חלב.
כמו כן, סייע לפעיל הציוני תופיק מזרחי בהקמת מועדון ציוני בעיר.
כשביקר בעיר פרדריק קיש, ראש הלשכה המדינית של ההסתדרות הציונית, ערך לו קבלת פנים חגיגית.
בשנת 1925 פרץ מרד הדרוזים.
הרב טאג'ר נפגש עם ראשי המורדים, ושכנע אותם לא לפגוע ביהודים.
על פי עדות בנו, המורדים חטפו שבעה יהודים לכפר ג'ירמאנה, שם רצו לתלותם באשמת שיתוף פעלה עם הצרפתים, והרב טאג'ר נסע לשם והפציר בחוטפים לא לפגוע בהם.
נפטר בח' בחשוון ה'תרצ"ו, ונקבר בדמשק.
בשכונת פסגת זאב בירושלים נקרא רחוב על-שמו ועל-שם אביו.
לרב טאג'ר ולאשתו מרים ויולטה (לבית פנחסוב) נולדו שישה ילדים:
נסים טג'ר - ראש ועד העדה הבוכרית בישראל ומחבר הספר "תולדות יהודי בוכארה בבוכארה ובארץ ישראל".
קלרה סתהון - נישאה לאברהם (אלברט) סתהון, בנו של הרב שאול סתהון, רבה של קהילת יסוד הדת בארגנטינה.
אריה שאול טאג'ר - מייג'ור בצבא צרפת.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הצטרף לצבא צרפת החופשית של תומכי שארל דה-גול.
לאחר המלחמה פיקד על מחנה צבאי סמוך לפריז.
בפברואר 1962 נהרג באופן מסתורי בנפילה מרכבת בדרך מפריס לליון, וההנחה היא כי נרצח על ידי פשיסטים מתנגדי משטר דה-גול.
יצחק - היה מנהל בית ספר אליאנס בתל אביב ובטבריה.
הרחוב שבו שכן בית הספר בטבריה קרוי על שמו.
בנימין - קצין בדרגת קפטן בצבא הצרפתי.
ערק מן הצבא לאחר כניעת צרפת לגרמניה הנאצית ונידון למוות שלא בפניו.
הצטרף לצבא צרפת החופשית ולחם בקרבות רבים (בהם קרב אל עלמיין), ואף נפצע פעמיים.
זכה לאות מסדר השחרור ולאות לגיון הכבוד.
שלמה חליווה (נולד בשנת 1949 בחדרה) הוא עבריין ישראלי, אשם במעשי אונס ורצח, וריצה עונש מאסר בין השנים 1970–1975 ו-1976–2024. ידוע בכינוי "האנס הבכיין".
חליווה נולד בחדרה, ארבעה חודשים לאחר שהוריו עלו ממצרים.
זמן קצר לאחר לידתו עברה המשפחה לעכו.
לאחר שסיים 8 שנות לימוד בבית-ספר יסודי, למד בתיכון עירוני במשך שנתיים ואז עבר לתקופת לימודים בבית הספר הטכני של חיל האוויר.
בגיל 17 וחצי התגייס לצה"ל ושירת בצנחנים.
ההסתבכות הראשונה של חליווה עם החוק הייתה כאשר היה חייל בשנת 1969, אז הוא תקף מינית תיירת הולנדית שביקרה בעכו.
חליווה פגש בה כאשר היה בבית הוריו, והתנדב לעשות לה סיור בעיר העתיקה.
כאשר עברו מתחת למנהרה תת-קרקעית, ניסה לבצע בה את זממו אך היא הצליחה להדוף אותו ולהתחמק.
במשפט הוא ביקש את סליחתה.
הוא נידון לעונש קל של קנס בסך של 100 לירות ושנתיים מאסר על תנאי.
באפריל 1969, כשמשפטו על תקיפת התיירת בעכו מתנהל נגדו, וכשהוא חייל וחמוש בתת-מקלע "עוזי" פגש בתיירת, שהמתינה לטרמפ במסעף הדרכים ליד עתלית.
הוא הציג עצמו בפניה כחבר קיבוץ בית אורן והציע שתלך איתו לקיבוץ על מנת שייקח רכב שהשאיר לו אחיו וייסעו יחד לתל אביב.
כשהגיעו למבואות הקיבוץ התנפל עליה בשטח עם צמחייה סבוכה, כרך זרועו סביב צווארה ותוך איומים אנס אותה והיא נזקקה לטיפול רפואי פסיכיאטרי בגלל התמוטטות עצבים בה לקתה כתוצאה מהאירוע.
לימים דווח בעיתון כי לאחר שביצע את האונס הזה הוא פרץ בבכי, אמר שהוא לא ידע את אשר עשה, הציג בפניה תעודת חייל, ליווה אותה לתחנת האוטובוס והסתלק – כך קיבל את הכינוי "האנס הבוכה".
חודשיים לאחר שנדון לשנתיים מאסר על תנאי על תקיפת התיירת בעכו, באוגוסט 1969, פגש בתיירת בעת שהמתינה לטרמפ במפרץ חיפה ליד הצ'קפוסט.
הם נסעו יחד בטרמפ עד לבתי המלאכה במפרץ ושם התנפל עליה ובאיומי הנשק ביצע בה את זממו.
כעבור מספר חודשים היא זיהתה אותו באקראי בעת שנסעה איתו במונית – זיהוי שהוביל כפי הנראה למעצרו מאוחר יותר.
עוד עומד ותלוי נגדו המאסר על תנאי, ביצע באוקטובר 1969 מעשה מגונה בנערה שפגש ברחוב חשוך בחיפה בשעת לילה מאוחרת.
הוא פנה לנערה בבקשה כי תסייע לו לאתר כתובת ועשה בה מעשה מגונה.
לקול צעקותיה התעוררו דיירים ברחוב והוא ברח.
בנובמבר 1970 הוטלו עליו 7 שנות מאסר.
שנתיים המאסר על תנאי שהושתו עליו ביוני 1969 (בעקבות ניסיון אונס התיירת) הופעלו בחפיפה לשבע שנות המאסר.
ב-26 באוקטובר 1975 השתחרר חליווה באמצעות ניכוי שליש – וחזר לבית הוריו בעכו.
ב-2 בפברואר 1976 נעצר שוב בחשד לחמישה מקרי אונס שביצע לאחר השחרור.
בנובמבר אותה שנה, נמלט חליווה ממעצר, כאשר הוא ביקש מהסוהרים להיכנס לשירותים וברח.
חליווה תואר על ידי הסוהרים כבחור "חושב, נעים הליכות ומשכיל".
בשנת 1978 הורשע חליווה בחמישה מקרי אונס ונידון ל-22 שנות מאסר.
ניתן לו הכינוי "האנס הבכיין", זאת משום שנהג להתנצל אחרי שביצע בקורבנותיו את זממו.
חשד ברציחתן של ליאונור בן לולו ועירית יעקבי
בשנת 1976, בזמן שחליווה היה עצור בחשדות למעשי אינוס, הוא נחקר בחשד לרצח ואונס של ליאונור בן לולו וגם לגבי אונס ורצח עירית יעקבי.
בן לולו, בת 24, נעלמה ב-23 בינואר 1976 כאשר עלתה על טרמפ בצומת ארלוזורוב (כיום דרך נמיר) בתל אביב בדרכה למשפחתה בטבריה שחגגה יום הולדת לבת אחיה.
באותו יום שישי הוכרזה שביתה ב"אגד", ולא יצאו אוטובוסים מתל אביב לטבריה.
גופתה של בן לולו נמצאה ב-17 בפברואר בחורשת אקליפטוס ליד נתניה.
היא נאנסה הופשטה ולאחר מכן הולבשה בחזרה, למעט נעליה שהיו לצידה.
היא נחנקה למוות בצעיף שלבשה ובעזרת מברשת שיער שהייתה בתיקה, אותה הידק הרוצח וליפף את הצעיף לצווארה.
השעון שענדה, טבעת שענדה וארנקה היו חסרים.
יעקבי, בת 23, נעלמה ב-26 באוקטובר 1975, היא יצאה מחיפה בדרכה לקיבוץ מעגן מיכאל שם גרה וככל הנראה עלתה על טרמפ.
גופתה נמצאה ב-2 בנובמבר במטע אבוקדו ליד צומת מעגן מיכאל, עירומה במצב ריקבון מתקדם עם שברים קשים בגולגולת לאחר שנאנסה.
חליווה הודה ברצח ליאונור בן לולו, ולטענת החוקרים מסר תיאור מדויק של מקום הגופה, אך טען שהוא קבר אותה אף שהגופה נמצאה גלויה על האדמה.
הפרקליטות החליטה כי הודאתו של חליווה בעייתית, והוא עצמו חזר בו וטען מאוחר יותר שהיא נמסרה תחת לחץ.
אחיה של בן לולו, שהיה שוטר באותה תקופה, סיפר שסבר אז שמדובר בחליווה.
בין התאריכים 13 בנובמבר ל-16 בנובמבר 1983 יצא חליווה לחופשה מהכלא.
במהלך שהייתו בחופשה, בליל ה-15 בנובמבר נעלמה החיילת אורלי דובי.
גופתה של דובי נמצאה ב-14 בדצמבר 1983, במצב ריקבון מתקדם, כשהיא עירומה ומוטלת על בטנה, ליד צומת נתניה, סמוך לערימות פסולת של חול מסוג כרומיט, המשמש בתהליך של יציקת פלדה במפעל "אורדן תעשיות" הסמוך.
מדיה של דובי, יתר בגדיה, ארנקה ומסמכיה האישיים נמצאו מפוזרים, חלקם בסביבה הקרובה וחלקם בתעלת המים, מעברו השני של כביש החוף.
חזייתה נמצאה כשרצועותיה קשורות בקשר כפול, ומכך הסיקו הפתולוגים שהיא נחנקה באמצעותה.
לאחר מציאת הגופה, חשדה המשטרה בחליווה ותישאלה אותו בעניין.
אף על פי שלא נרמז לו כלל שהוא חשוד ברצח, באופן לא אופייני הוא ביקש לבקר אצל אביו החולה, דבר שהתגלה כשקר ובקשתו נדחתה.
לאחר מכן ביקש שוב חליווה לצרפו לטיול אסירים והמשטרה נעתרה לבקשתו.
בזמן שהייתו בטיול, ניצל זאת חליווה ונמלט.
מאוחר יותר, כעבור מספר ימים הוא נתפס מסתתר בישיבה בירושלים.
בחיפוש שנערך על בגדיו של חליווה - מעיל עור שחור וחולצת פלנל כחולה, שאותם שאל מאסירים אחרים, ומכנסי ג'ינס, נמצא מינרל בשם כרומיט.
מאחר שמינרל זה, עם מאפיינים כימיים זהים לזה שנמצאו בגרגירים על בגדיו, היה ייחודי לאותו מפעל "אורדן" בארץ ולא נמצא בטבע - הסיקו החוקרים את הקשר של חליווה לזירת הפשע, ובדיעבד זו הייתה הראיה העיקרית להרשעתו.
בשיחות שצוטטו מהכלא נשמע חליווה מודאג בקשר לבגדים שלבש ואף ניסה לשבש הליכים, כנראה מחשש שעדי ראייה יזהו אותו לפי בגדיו.
בדיקת סוג הדם של הזרע שהכתים את בגדי דובי התאימה לזו של חליווה.
ב-31 באוקטובר 1991 הורשע חליווה בבית המשפט המחוזי, בהרכב השופטים שולמית ולנשטיין, יעקב קדמי ועדנה שצקי בעבירת רצח ונדון למאסר עולם באשמת רצח אורלי דובי.
לפי פסק הדין, חליווה יצר קשר עם דובי כאשר נסעו באוטובוס, דובי שהייתה עייפה ביקשה מהנהג להעיר אותה בצומת נתניה אך הנהג שכח לעצור.
חליווה שעלה בעקבותיה זעק "נתניה, נתניה", הוא ירד עמה ואמר "בואי, אני אראה לך איפה נתניה".
צורת הניקוב של כרטיסיית האוטובוס שנמצאה בכליה של דובי זהה לזאת של הנהג שהעיד שראה אותה.
הנהגים בקווי האוטובוס שבו נסעה שגו בתיאור של חליווה ודובי, הם תיאורו את חליווה כבן 25 ונמוך, ואותה כ"שמנמונת" בגובה 1.5- עד 1.6 מטר, בעוד שחליווה הוא גבר גבוה מעל 1.8 מטר, בן 34, ודובי לא הייתה שמנמונת והייתה גבוהה מ-1.7 מטר.
חליווה עצמו טען שתפרו לו תיק והציג אליבי בו כביכול שהה בבית הוריו בקריית ים.
השופטים קבעו שלאחר שיצא מהקולנוע הבחין בדובי והתיידד איתה, ועלה איתה יחד לאוטובוס לכיוון נתניה, וכשירדה ירד יחד איתה, וביצע את זממו באונס ורצח החיילת.
ב-17 באוקטובר 1995 נדחה ערעורו לבית המשפט העליון פה אחד, בפסק דין של אליהו מצא, אליו הצטרפו יצחק זמיר וצבי טל.
חשד ברציחתן של רחל הלר וג'קלין סמית
מסוף שנות ה-60 ועד אמצע שנות ה-80, נמצאו גופותיהן של לפחות עשר צעירות באזור כביש החוף.
ביניהן החיילת רחל הלר בת ה-19 בשנת 1974, שגופתה נמצאה בחולות שליד קיבוץ שדות ים והתיירת הבריטית ג'קלין סמית בת ה-24, שגופתה נמצאה ב-26 במאי 1972. בזמן רציחות אלו היה חליווה בבית הסוהר, אך אושר לו לצאת לחופשות.
מעשי הרצח מזכירים באופיים ובאכזריותם את רצח אורלי דובי שבו הורשע חליווה, וכן ואת רצח ליאונור בן לולו ועירית יעקובי שבו נחשד אך לא הועמד לדין.
עם זאת בשנים שנרצחו השתיים שהה חליווה בבית הסוהר, אך כיוון שתיק האסיר שלו הושמד לאחר שהותו בבית הסוהר על ידי שב"ס, לא ניתן היה לאמת את זמני החופשות בהם יצא מבית הסוהר.
עם זאת, הרצח היחיד שחליווה הורשע בו הוא של אורלי דובי, שביצע בחופשתו מבית הסוהר.
בעונה השנייה של הסדרה "צל של אמת" נטען כי חליווה הוא מי שהוגדר כ"רוצח כביש החוף", שרצח חמש נשים.
יוצרי הסדרה התלוננו שחליווה איים לפגוע בהם, לאחר שיוצרי הסדרה דיברו עם חליווה מבית הסוהר.
חליווה מעולם לא הודה, ולא התנצל על מעשיו, ואף מכחיש את רצח אורלי דובי בו הורשע, למרות שהעלה בחקירותיו פרטים מוכמנים שרק מי שהיה במקום הרצח יכול היה לדעת.
בנוסף, אסירים שישבו בבית הסוהר עם חליווה טענו שסיפר להם על מספר מעשי אונס ורצח נוספים.
חליווה קיבל הקצבה למאסר העולם, למרות שלא הודה או התנצל על מעשיו.
השתחרר מבית הסוהר שטה ב-19 באפריל 2024, לאחר 47 שנים.
– 1856) היה רבה של אלכסנדריה שבמצרים ומחבר ספרים.
לא הרבה ידוע על חייו של הרב חזן, וכך גם מוצא משפחתו לא ידוע, מלבד הידיעה שהיה בן למשפחת הרבנים חזן.
עם פטירת רבה של אלכסנדריה שבמצרים, הרב ידידיה שלמה ישראל בשנת 1831 (ה'תקצ"א), החליפו הרב חזן בתפקידו.
לתפקיד התמודד גם ידידו הרב נתן עמרם ששימש דיין בעיר ושאלת הבחירה חצתה את הקהילה לשניים כאשר חלק תמכו ברב חזן וחלק ברב עמרם.
בסופו של דבר זכה הרב חזן בתפקיד, ותקופה קצרה לאחר מכן עבר הרב עמרם לחברון.
לאחר כעשרים שנה שב לאלכסנדריה ושימש לצד רב העיר כראש הוועד הרוחני של הקהילה היהודית בעיר.
כפי שהיה נהוג בתקופתו, הרב חזן היה האחראי היחידי לענייני הקהילה הרוחניים והגשמיים ולהכנסותיה ולהוצאותיה.
לאחר שבשנת 1845 (ה'תר"ה) הוקם באלכסנדריה הוועד הראשון של הנהלת הקהילה (שהורכב משבעת נכבדי הקהילה, ומטרתו לסייע בעניינים היום-יומיים שלה), צומצם תפקידו של הרב חזן לענייני הדת, שכללו בין היתר פסיקה, גירושין וקידושין.
במטרה להקל מעליו את העומס של ניהול חיי הקהילה, כינס משה מונטיפיורי (שפעל בתקופה זו לסייע לקהילת אלכסנדריה) אספה של נכבדי הקהילה, ויחד הכריזו בשנת 1854 (ה'תרי"ד) על הקמת מועצת חברים לקהילה.
בשנות כהונתו כרב באלכסנדריה ביסס את מוסדות הקהילה, והכשיר רבנים וחזנים רבים.
הוא פעל לתקן תקנות לטובת הקהילה, בנושאי צדקה, כלכלה וחינוך.
כן פעל אל מול שליט מצרים, מוחמד עלי למען שיקום בית הכנסת אליהו הנביא מהריסותיו, ועל פועלו זה הוא מונצח עד היום בלוח שיש התלוי בבית הכנסת.