tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפה הפיזי: שירים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2002)
אנך ואנחה: שירים 2003–2007 (תל אביב: הקיבוץ המאוחד: קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות, תל אביב, תשס"ח 2007)
הבוהמה הביתית: פואמה (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2013)
Thinkerbell - סיפור בהמשכים של משוררת בהפסקות (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2015)
"אישה נשואה ושירים בודדים" (תל אביב, הקיבוץ המאוחד, 2019)
(תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2023)
ספר החלומות (ירושלים: חורב, תשמ"ח 1988), בשם 'אפרת צדקה'
תל אביב - מציאות או המצאה?
: ייצוג מקום בשירה כביטוי של יחס-אובייקט - תל אביב כאובייקט-מעבר של אבות ישורון (אוניברסיטת תל אביב, 2006)
אפרת אנזל (נולדה ב-10 במרץ 1975) היא מנחת טלוויזיה ורדיו, עיתונאית ושחקנית ישראלית.
בתום שירותה, למדה רפואה באוניברסיטת תל אביב (1997–2003).
בשנה החמישית ללימודיה החלה אנזל בקריירה טלוויזיונית.
תפקידה הראשון בטלוויזיה היה הגשת פינת גאדג'טים בתוכניתה של אודטה שוורץ.
באותה שנה גילמה את דמותה של מיה, הגרפיקאית של העיתון, בסדרה של חיים בוזגלו "כתב פלילי", בערוץ 1. במקביל, נסעה לצרפת ולמדה בישול.
אחר כך למדה קורסים שונים במשחק.
הנחתה את התוכנית המוקומנטרית "בלאגן" בערוץ פוקס קידס (לימים ערוץ ג'טיקס), ולצדה הנחו אילן פלד ודודו ארז.
הגישה את התוכנית במשך שלוש שנים, עד מרץ 2007. אחר-כך שיחקה בתוכנית ההמשך שלה "בלאגן ועד אילת".
ב-2007 שודרה סדרת הדרמה "הכל דבש", בה גילמה את דמותה של הילית, חברתו של ג'ימי (ציון ברוך).
הגישה פינת היריון ולידה בתוכנית "אודטה" בערוץ 10 בזמן שהייתה בהיריון.
בד בבד הופיעה במספר פרסומות, שימשה כתבת שטח של אתר המסעדות "rest" והגישה בנענע 10 ביקורת מסעדות בשם "מרוץ שליחים".
בהמשך, הגישה את פינת הקולינריה בתוכנית הבוקר של אפרת רייטן וקובי אוז בערוץ 10, ואת התוכנית "מאחורי הקלעים" של "קרב סכינים".
מנובמבר 2007 עד אוגוסט 2009 הנחתה את התוכנית "בריאות 10" בערוץ 10; בסך הכול הנחתה 423 משדרים.
מאז ספטמבר 2009 הייתה אנזל התסריטאית והמנחה של תוכניות הבריאות "אצבע על הדופק" ברשת, ערוץ 2. ב-2009 גילמה את נגה, יועצת בית הספר התיכון בתוכנית "היועצת", ספין אוף של התוכנית "השיר שלנו".
ב-2010 שיחקה באחד התפקידים הראשיים בסדרה "15 דקות" ב-yes, שעסקה בנעשה מאחורי הקלעים של עולם הריאליטי.
היא גילמה את דמותה של המפיקה הלסבית נועה פז.
ממאי 2010 עד מרץ 2012 הנחתה לצדו של קובי מחט את "לחיות טוב", מגזין סגנון החיים בערוץ 2, בזכיינית רשת.
הגישה תוכנית על ניתוחים פלסטיים בערוץ הבריאות ואת "ספיישל ישראל במדיקה".
כמו כן, שימשה מגישת תוכנית הבישול "הקדירה הבריאה" בערוץ הבריאות.
ממרץ 2010 החלה להשתתף בקמפיין ברשות המים של מדינת ישראל.
במרץ 2012 החלה לכתוב במדור האוכל של "Time Out תל אביב".
ממאי אותה שנה, היא מגישה עם מיכל אנסקי את "אנסקי ואנזל", תוכנית האוכל של תחנת הרדיו 103FM.
בפברואר 2013 יצא לאור ספר בישול שהפיקה וערכה עם שרון איילון: "הפסח שלנו: השפים הטובים בישראל עושים סדר".
זהו ספר בישול לרגל חג פסח שכל הכנסותיו הוקדשו לקניית סלי מזון לנזקקים.
בסוף שנת 2013 הגישה במשך כמה שבועות את תוכנית הבוקר "סדר יום חדש" בערוץ 10 לצד אקי אבני, במקום הילה נחשון שיצאה לחופשה.
מאז מרץ 2019, אפרת מגישה את הפודקאסט "לדבר זה לא משמין" לצדו של אורן לוקסנבורג.
ב-2012 פורסם שהיא חולה במחלה גנטית-תורשתית בשם גוֹשֶה, אם כי אנזל לוקה במחלה נדירה זו בגרסתה הקלה יחסית.
ב-2014 נישאה בשנית לדי.ג'יי עמרי סמדר, ולהם ילד משותף.
לאנזל ילד נוסף מנישואיה הקודמים.
אפרת ארנון (נולדה ב-28 ביולי 1974) היא שחקנית ישראלית.
אפרת ארנון נולדה בירושלים בשכונת רחביה, ילדה רביעית מתוך ארבעה.
אמה ממוצא פרסי וספרדי, ואביה יליד מנצ'סטר שבאנגליה, כך שגדלה בבית דו-לשוני בו דיברו אנגלית ועברית.
אביה עבד בשירות המדינה וכשהייתה בת שש נסעו לשליחות בפריז, בה התגוררו עד שהייתה בת אחת עשרה.
היא השתתפה בהצגות שונות בבית הספר, ושיחקה בסרט הסטודנטים "דני דין, הרואה ואינו נראה".
כששבה לישראל התנתקה ארנון מהעיסוק בדרמה, היא הייתה פעילה בצופים ורקדה ב"להקת הצברים", להקת מחול שהופיעה בירושלים ובפסטיבלים בחו"ל.
בתיכון למדה בגימנסיה העברית רחביה, בצה"ל שירתה כמדריכת ספורט.
בתום שירותה הצבאי הלכה אפרת ארנון ללמוד בסטודיו למשחק ניסן נתיב בירושלים, כשבמקביל עבדה בהוראת אירובי ומחול.
אחר-כך למדה שלוש שנים משחק בסטודיו ניסן נתיב.
במסגרת בית הספר השתתפה בהצגות "קרום" של חנוך לוין וב"חתונת הדמים" של לורקה, "היפנית חברים" ובערב מחזות קצרים של צ'כוב ובהצגה "האביב מתעורר".
בשנת 1998, בתום לימודיה בסטודיו למשחק של ניסן נתיב, הקימה קבוצה בשם "תופעת ולסלווה" עם שישה מבני כיתתה שעשתה אימפרוביזציות מול קהל, בתחילה הופיעו בבר "הצוף" בירושלים ובמקביל הציגו בקאמל קומדי קלאב ובצוותא; ארנון הופיעה גם בחברות שונות ובבתי ספר.
ארנון שיחקה במשך שנה בהצגה "דון ז'ואן" של מולייר, בבימויו של יבגני אריה, במסגרת קבוצת הצעירים של תיאטרון גשר.
אחר-כך שיחקה במשך מספר שנים בהצגות פרינג' שונות.
היא שיחקה בשנת 2002–2003 ב"נוימן אגדת חיילים", ההצגה הראשונה שביים אודי בן-משה, היא הציגה בתיאטרון תמונע וההצגה זכתה אותה שנה בפרס התיאטרון הישראלי כהצגת הפרינג' הטובה ביותר.
היא השתתפה בהצגה "כלב צמר", מאת ובבימוי רוני סיני, בה הכירה את מולי שולמן, לימים בעלה.
בשנת 2005 שיחקה בהצגה "סיפור רב-פנים" בתיאטרון המעבדה אותו ניהל עודד קוטלר, מאת ובבימוי ברוך ברנר, שלמד בסדנה של יז'י גרוטובסקי באיטליה, הפקה ששינתה את יחסה למשחק.
ב-2006 הכירה ארנון את אייל וייזר, בהצגה "ותו לא", שהציגה בברלין ומאז הם עובדים ביחד.
ביחד עם וייזר כתבה את המופע "רוקד" בו הופיעה באותה שנה לצדו של הרקדן עידו תדמור, ושם היא הציגה מונולוגים.
ב-2008 העלתה את המופע "שופרא" בתיאטרון תמונע, אותו כתבה ביחד עם אייל וייזר, שגם הופיעה בניו יורק.
ב-2008 השתתפה גם בהצגה המוזיקלית "איכה" בבימויו של וייזר בתיאטרון תמונע.
בשנת 2007 השתתפה בסדרת הטלוויזיה שיצרו ניר ברגמן ושירלי מושיוף, "להוציא את הכלב" ששודרה בערוץ הוט 3, בתפקיד עוזרת ההפקה עופריקי.
ארנון הגישה פינה קומית קבועה של "נועמלי וימה" בתוכנית "הלילה עם ליאור שליין" ששודרה בערוץ 10.
היא השתתפה בסדנת המשחק teatre de complicitee בלונדון ובכיתת האמן של ברנרד הילר בלוס אנג'לס.
היא עברה מספר קורסים בסדנאות הבמה: פלים מקדורמט, בכיתות אמן של איוונה צ'אבק, ובסדנה "שקט מצלמים רעש", בה עובדים שחקנים עם במאי קולנוע.
במסגרת הסדנה "שקט מצלמים רעש" פגשה את רני בלייר, הבמאי והיוצר של סדרת הטלוויזיה "פרשת השבוע" והיא השתתפה בעונה השלישית שלה ששודרה ב-2008. ובסדנאות הבמה פגשה גם את עודד דוידוף, שהזמין אותה להשתתף בסדרת הטלוויזיה "תמרות עשן" שביים ויצר, בה הופיעה בעונה השנייה של התוכנית.
ב-2011. בסדרה גילמה ארנון את דמותה של גאיה, שהייתה בעברה מדענית במכון ויצמן, העוזרת לחשוף את העלמות אנשי הקיבוץ בצפון.
בסדנאות הבמה פגשה גם את עינת ברנובסקי והשתתפה במחזה פרי עטה, אותו ביימה דורונה בן-דוד על מחבלות שהידיות, המחזה מתבסס על תחקיר שנעשה בשבי הישראלי של מחבלות שניסו לבצע פיגוע ונתפשו והוא הציג במשך שנה ברחבי הארץ.
ב-2010 השתתפה בקומדיה השחורה "מר קולפרט" בתיאטרון תמונע, בבימויו של בעלה מולי שולמן, וב-2012 השתתפה בהצגה "כולם היו בני", בבימויו של משה נאור בתיאטרון הקאמרי.
בנוסף הייתה ארנון שותפה לכתיבת היצירה "זוהי הארץ", מחזהו של אייל וייזר, המציג אמנים פיקטיביים שלא התקבלו לתחרות פרס הציונות שיזמה שרת התרבות לימור לבנת.
אפרת ארנון הקימה ביחד עם השחקן גל ברזילי את "התופעה", קבוצת אימפרוביזציה ותיאטרון עסקי, שכותבים סדנאות לחברות במשק הישראלי.
היא חלק מהשחקנים והיוצרים של "אבגי הפקות" שמכינה הצגות חינוכיות לילדים ונוער.
השתתפה בפרסומות רבות, קמפיינים ובכמה קליפים והנחתה בנענע שופס של ערוץ הקניות באינטרנט.
ארנון נשואה לשחקן מולי שולמן, ולהם שני ילדים.
הצגה תיאטרון מחזאי במאי אגדת אוצר המילים תיאטרון אורנה פורת אורן נאמן חנוך רעים מחשבות תיאטרון השעה הישראלי חנוך רעים חנוך רעים קשר השתיקה אבגי הפקות איקה זוהר
ערוץ 2רוני קיי גילה מגעילה
שנה סרט במאי תפקיד2017לא בבית ספרנו (סרט קצר)רני אבידןיפית2015טוביאנסקיריקי שלחמלכה'לה 2014 אילוף הגוררתריקי שלח בתפקיד עצמה 2011מי אתה בשבילידרור רשף מזכירה
הנחיה בנענע שופס של ערוץ הקניות
סדרה של הדמות אפ – נענע וידאו
"שירת הסטיקר" – הדג נחש
"סתם עוד יום" – אוהד חיטמן
"בואו נשתגע" – יאיא כהן אהרונוב
אפרת אביב (נולדה ב-20 בינואר 1982) היא שחקנית ישראלית, חברה בקבוצת "אנסמבל ציפורלה".
בשנת 1994 אביב גילמה את דמותה של מרגלית בסרט הקולנוע "סיפור שמתחיל בלוויה של נחש".
בשנים 1996-2000 למדה בתיכון במגמת תיאטרון.
בשנים 2002-2005 אביב למדה בסטודיו למשחק של ניסן נתיב.
במהלך השנים השתתפה במספר סרטים וסדרות טלוויזיה ישראליות.
ב-2000 התארחה בעונה השנייה של סדרת הנוער של ערוץ הילדים "החבר'ה הטובים" גילמה את מישמיש.
ב-2002 השתתפה בסרט הטלוויזיה "שתי דקות מפארדיס".
בשנת 2003 שיחקה בסרטו של שחר סגל, "צעד קטן", בו גילמה את דמותה של יעל.
באותה שנה שיחקה בסרט "הללויה" את הדמות מילי.
בשנת 2004 עשתה את תפקידה בסרט הקולנוע "סוף העולם שמאלה".
במהלך אותה שנה, השתתפה בסדרת הנעורים "כל שבת שנייה", בערוץ הילדים.
באותה השנה התארחה גם בסדרה הקומית של ערוץ 2 "החיים זה לא הכל" בתור בלה, שליחה מחנות פרחים.
ב-2006 השתתפה בתפקיד משני קטן בסדרת הנוער "ראש גדול" ששודרה בערוץ הילדים של Yes גילמה את דפנה ארצי אחות הגדולה של רוי (ענר מורג).
בשנת 2008 השתתפה בסרט "חורבה", המבוסס על רצח אסף שטיירמן.
בשנת 2009 לוהקה לסדרת הדרמה "שירות חדרים", בערוץ 2.
בין השנים 2011–2012 שיחקה בסדרת הדרמה "ילדי ראש הממשלה", פרי עטם של נעה רוטמן ושחר מגן.
בשנת 2012 שיחקה בסרט "חיותה וברל".
בשנת 2015 השתתפה בסרט הקולנוע "פרחים של מרציפן".
ב-2016 התארחה בסדרה הקומית "שותפים" ששודרה בערוץ סנטרל קומדי של HOT גילמה את רונית.
באותה השנה השתתפה בסרט הקולנוע "גאליס - קונקט".
ב-2018 השתתפה בתוכנית הילדים "קופיקו במשטרה" בתפקיד גליה.
באותה השנה גם השתתפה בסדרה "הרמון" בתפקיד איילת.
כמו כן באותה השנה גם השתתפה בסדרת הרשת "לא הכל ורוד" בתפקיד מרכזי בתור הקופאית.
בשנים 2018-2019 שיחקה במשך 4 עונות בסדרת הנוער "כפולה" גילמה את צביה.
ב-2019 התארחה בסדרת הטלוויזיה של HOT "בת אל הבתולה" בתפקיד יעל שבתאי.
בשנת 2020 כיכבה בסדרת החגים "משפחה באוטו" שמשודרת בכאן חינוכית בתור אם המשפחה.היא גם גילמה את רקפת בהצגת הילדים של תיאטרון אורנה פורת, מבצע סבא
בשנת 2021 התארחה בסדרת הטלוויזיה של ניקלודיאון "אבא מטפלת" בתפקיד בר.
באותה השנה גילמה דמויות שנות בסדרת הילדים "פרפר נחמד" ששודרה בכאן חינוכית.
היא השתתפה בתיאטרון הבימה במחזות "הכבש השישה עשר", "חברון" ו"דיבוקים".
כמו כן, היא שיחקה במחזות "הדיבוק" ו"אמא קוראז' וילדיה" שהוצגו בפסטיבל עכו.
היא השתתפה גם בפודקאסט "ראש מלא סיפורים" של החינוכית.
אפרת ברזל (נולדה ב-ג' בחשוון תשל"ג, 11 באוקטובר 1972) היא מרצה, סופרת ואשת תקשורת חרדית.
בעלת טור אישי שבועי במגזין קטיפה מבית יתד נאמן, ומגישת תוכניות ברדיו קול חי ובערוץ הידברות.
כותבת הספרים "כל כך", "ממש", "עכשיו אני מתפללת" ו"פשוט", וספר הילדים "סבא שלי עושה חדשות".
לשעבר עיתונאית בידיעות אחרונות וב'מקומון תל אביב' מקבוצת ידיעות אחרונות.
בכתיבתה ובהרצאותיה עוסקת ביחסים חברתיים, משפחתיים וזוגיים, ובתפר שבין הציבור החילוני והציבור החרדי.
נולדה בירושלים לשני אנשי תקשורת עובדי רשות השידור.
אביה הוא קריין קול ישראל, גבי ינון, ואמה היא עיתונאית רשת ב', כתבת צרכנות, תיירות וקיבוצים, ורד ינון.
בעקבות שליחות שנשלח אביה מטעם הסוכנות היהודית עברה אפרת ביחד עם בני משפחתה מהרצליה, העיר שבה גדלה, להתגורר בלונדון.
כנערה, הקימה עמותה לעזרה לנזקקים בשם "גניה", על שם גניה פינקלשטיין, סבתה ניצולת השואה.
העמותה עסקה בחלוקת מזון ורהיטים למשפחות נזקקות.
בשנת 1991 התגייסה לצה"ל, הייתה בקורס קצינות ושירתה כמזכירת חניכי המכללה לביטחון לאומי תחת פיקודו של האלוף יוסי בן-חנן.
אחרי שחרורה מצה"ל החלה לכתוב ב"עיתון תל אביב" של "ידיעות תקשורת".
בתחילה כתבה למדור החדשות ואחר כך כתבה מדור קבוע שעסק במשרדי פרסום, רדיו וטלוויזיה.
בהמשך כתבה כתבות מגזין גם למוסף "ידיעות אחרונות" והחליפה את העיתונאית גפי אמיר בכתיבת מדור הרכילות של העיתון בשם "סתם".
ברזל חזרה בתשובה, והדמות שליוותה אותה לאורך כל השנים הייתה הרבנית בת שבע קנייבסקי, עמה הייתה בקשר אישי קרוב.
בשנת 2009, לקראת לידת בנה השביעי שהיה אמור להיוולד בניתוח קיסרי אלקטיבי, פיתחה רעיון לשילוב חוויית לידה טבעית רוחנית בתוך חדר ניתוח.
כדי לא לנתק את החוויה העוצמתית של הלידה והקשר המיוחד שהיא יוצרת עם התינוק.
כותבת ומרצה על יחסים חברתיים, משפחתיים וזוגיים, יחסים בין חברות ובעיקר בתפר בין הציבורים החרדי והחילוני.
בעלת קליניקה לייעוץ רגשי המשלבת שיטות מערביות עם חכמת הנפש של חז"ל.
בשנת 2019 יצא לאור ספרה "כל כך", שכולל טורים שהתפרסמו במגזין קטיפה לצד טורים חדשים.
בספר "אוסף פרחים מצויר" מנשים חילוניות וחרדיות, ביניהן כרמלה מנשה, סיון רהב-מאיר, עדן הראל, אורית וולף, רחלי ראובן והרבנית קולודצקי.
החל ממרץ 2019 מגישה את תוכנית הרדיו "עומקא דליבא" ברדיו קול חי.
בינואר 2020 החלה להגיש את תוכנית הטלוויזיה "עושים סדר" בערוץ הידברות, יחד עם זיוה מאיר.
החל מיולי 2020 חברה בפודקאסט עם הפסנתרנית אורית וולף הפודקאסט נקרא "מדברות אחרת", דו-שיח חילוני חרדי.
בשנת 2021 הוציאה לאור את ספרה השני, "ממש".
באוקטובר 2021 החלה להגיש בערוץ הידברות תוכנית ראיונות אישית בשם "פתוח", אותה היא יצרה.
התכנית שייכת לז'אנר הדוקו-ריאליטי, ובכל פרק במהלכה מראיינת ברזל נשים על תופעות ומצבים אישיים רגישים.
התכנית מצולמת בחדר העבודה של ברזל ועולות בה סוגיות רגשיות ונפשיות שאינן מדוברות בפומבי בדרך כלל, כמו הפרעות אכילה, מוגנות ילדים, ניכור הורי, רווקות מאוחרת ונושאים אישיים אחרים.
בשנת 2023 הוציאה לאור את ספרה השלישי, "עכשיו אני מתפללת".
בשנת 2024 הוציאה לאור את "סבא שלי עושה חדשות", סיפור לילדים ואחריו הדרכה להורים.
בשנת 2025 ראה אור ספרה החמישי, "פשוט", ויחד איתו חוברת בשם "רוצו לחבק את הילדים שלכם".
לברזל תואר ראשון ותואר שני במדעי המדינה ותקשורת מאוניברסיטת בר-אילן, והיא בוגרת התכנית ללימודי תרפיית הגשטאלט באוניברסיטת תל אביב.
ברזל היא חרדית ליטאית, מתגוררת בבני ברק עם בעלה, מיקי ברזל, מבעלי אתר החדשות בחדרי חרדים והבעלים של חברת התקשורת החרדית "נתיב", ולהם שמונה ילדים.
עכשיו אני מתפללת (קולמוס, 2023)
סבא שלי עושה חדשות (קולמוס, 2024)
אפרת בן-יעקב פלג (נולדה ב-27 בינואר 1983) היא עורכת ושחקנית ישראלית.
בן יעקב למדה בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין תלמידת המסלול המלא.
במסגרת הלימודים שיחקה במחזות: "כשיפסיק לרדת גשם", "האישה מן הים" ו"DNA".
כמו כן, עברה קורס משחק מול מצלמה אצל רותי דייכס.
תפקידה הראשון והמשמעותי של בן יעקב, היה בסדרת הנעורים "האי", ששודרה בערוץ הילדים של HOT, שם גילמה את דמותה של אנה למשך כשלוש עונות (2007–2010), וכן גילמה את אנה הציידת כפילתה של אנה עיני בעונתה השנייה של הסדרה.
בנוסף לקחה חלק במופע "עיר ערוץ הילדים" עם חבריה מהסדרה.
בשנת 2008 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "אולי הפעם" ששודרה בYes, גילמה את תמרה.
באותה השנה גם ערכה את סרט הסטודנטים "18 קילומטר".
בשנת 2010 גילמה את נחל סומך בסדרה "15 דקות" בתפקיד ראשי, אחת ממתמודדי ה"מגה-סטאר".
בשנת 2012 גילמה בתפקיד ראשי בסרט "אנחנו לא לבד" בבימויו של ליאור הר-לב את "מאי" לצד אוהד קנולר.
בנוסף בשנת 2012, שיחקה בסרט דרמה קצר בן 40 דקות הנקרא "שליטה מלאה" בתפקיד אליה, לצד גיל דסיאנו ביטון וגיא אדלר.
באותה שנה גילמה בן יעקב את חברתה של הודיה בסדרה סרוגים.
משנת 2013 משחקת בתיאטרון תמונע במחזה "עד ראייה".
ב-2014 ערכה את הסרט התיעודי "אילוף הגוררת", העוסק ב-48 נשים ידועניות, ואת הסרט "טוביאנסקי".
ב-2015 ערכה את הסרט הקצר "בלדה ליוסף".
הייתה כתבת שטח ב"Y בעשר".
מ-2018 משמשת כמנכ"לית הסטודיו למשחק של גל אמיתי.
מ-2023 משחקת בסדרה הנוער "מה הבעיה?" בערוץ זום בתור איילת, אמה של עמליה (ירדן אריש) וגרושתו של דודי.
ב-2024 התארחה בתוכנית הרדיו "קול האוניברסיטה" שהנחה צח שמעון.
נשואה לדר פלג ואם לשני ילדים.
אפרסק מֶלבָּה הוא מנת קינוח ידועה המכילה אפרסקים, גלידת וניל ומחית פטל.
המנה נוצרה בשנת 1892 או 1893 על ידי השף הצרפתי אוגוסט אסקופייה במלון סבוי בלונדון לכבודה של זמרת הסופרן האוסטרלית נלי מלבה, ונקראה על שמה.
בשנת 1892 הופיעה מלבה בהפקת האופרה לוהנגרין מאת ריכרד וגנר בקובנט גארדן.
הדוכס מאורלאן ערך ארוחת ערב ערב לכבודה במלון סבוי.
לכבוד האירוע יצר אסקופייה את הקינוח החדש והציג אותו על גבי פסל קרח של ברבור, המופיע במסגרת האופרה.
האפרסקים הונחו בקערה בין כנפי הברבור על מצע של גלידת וניל וקושטו בצמר גפן מתוק.
בשנת 1900 יצר אסקופייה גרסה חדשה של הקינוח לכבוד פתיחתו של מלון קרלטון בלונדון, שבו הוא שימש שף ראשי.
הוא הוציא מהמנה את פסל הברבור וקישט את האפרסקים במחית פטל.
גרסאות אחרות של המנה מכילות אגסים, משמשים או תותים במקום אפרסקים ו/או רוטב פטל או ג'לי בטעם דומדמניות במקום מחית הפטל.
אפרצפציה טרנסצנדנטלית היא מושג מפתח בתורת ההכרה של הפילוסוף עמנואל קאנט, המופיע בספרו "ביקורת התבונה הטהורה".
המושג מתאר את היכולת ההכרתית שבאמצעותה התודעה האנושית מאחדת ומארגנת רשמים וחוויות חושיות לכדי שלם קוהרנטי ובעל משמעות.
איחוד זה הוא המאפשר לאדם לא רק לחוות חוויות, אלא לדעת שהן שייכות לו ולזהות את עצמו כ"אני" אחד הקבוע לאורך זמן.
הצורך במושג זה עולה מתוך הניסיון להבין כיצד התודעה האנושית מעבדת מידע.
המפגש הראשוני של האדם עם העולם הוא דרך החושים, המספקים שטף בלתי פוסק של רשמים בודדים – צבע, צליל, מגע ותחושות רגעיות.
קאנט טוען כי אוסף רשמים זה כשלעצמו הוא כאוטי ומפורק; כדי שתיווצר משמעות, או כדי שנזהה "חפץ" כלשהו (למשל, שולחן), חייב להתקיים גורם שיאסוף את כל הרשמים הללו ויחבר אותם יחד ליחידה אחת.
פעולת חיבור זו מחייבת נקודת ייחוס קבועה: סובייקט (ה"אני") שנשאר זהה לאורך כל התהליך, ומסוגל לשייך את כל הרשמים השונים לעצמו.
יכולת בסיסית זו של התודעה לדעת את עצמה כבעלת הדימויים ("אני הוא זה שרואה את הצבע, ואני הוא זה ששומע את הצליל") היא האפרצפציה הטרנסצנדנטלית.
קאנט מגדיר מושג זה באמצעות מונחים הדורשים ביאור ספציפי בהקשר משנתו:
תודעה עצמית טהורה (Pure Self-Consciousness): בניגוד לתודעה רגילה ("אמפירית") שבה האדם מודע לרגש חולף (כמו "אני שמח" או "קר לי"), ה"תודעה הטהורה" היא עצם היכולת לומר "אני" עוד לפני שיש תוכן ספציפי.
היא "טהורה" משום שהיא אינה נובעת מגירוי חיצוני, אלא היא תבנית המצויה בשכל ומאפשרת את המחשבה עצמה.
תנאי לניסיון (Condition of Experience): אצל קאנט, "ניסיון" אינו סתם חוויה, אלא הכרה של אובייקטים בעולם (ידע אובייקטיבי).
האפרצפציה היא תנאי לניסיון, משום שבלעדיה לא היה ניתן לאחד את נתוני החושים לכדי אובייקט, ולכן לא היה נוצר ידע כלל, אלא רק רצף חסר פשר של תחושות.
העקרון מנוסח על ידי קאנט במשפט: "ה'אני חושב' (Ich denke) חייב להיות מסוגל ללוות את כל הדימויים שלי".
משמעות הדבר היא שכל מחשבה או תפיסה, כדי שתהיה מובנת לי, חייבת להיות כזו שאוכל לייחס אותה לעצמי באופן עקרוני.
מהות המושג ב"ביקורת התבונה הטהורה"
בספרו "ביקורת התבונה הטהורה", קאנט מציג את האפרצפציה הטרנסצנדנטלית כנקודת המשען עליה עומדת האפשרות של השכל האנושי לחשוב.
הדיון המרכזי במושג מופיע בחלק המכונה "הדדוקציה הטרנסצנדנטלית" (בעיקר במהדורה השנייה, B), שמטרתו להוכיח כי השימוש במושגי היסוד של השכל (הקטגוריות) הוא מוצדק והכרחי.
כדי להבין את הטיעון של קאנט, יש להבחין תחילה בין צמדי מושגים המהווים את התשתית לשפתו הפילוסופית.
בראשית יש להגדיר שני מונחים דומים, אך שונים מהותית:
פרצפציה (Perception, תפיסה): קליטה פסיבית של נתונים מהחושים.
זהו מצב שבו התודעה מושפעת מגירוי חיצוני (כמו ראיית צבע או שמיעת צליל), אך אינה בהכרח מודעת לפעולת הראייה עצמה.
אפרצפציה (Apperception, תודעה-עצמית/תפיסה עצמית): המונח נגזר מהלטינית (ad-percipere, לתפוס אל/כלפי).
אצל קאנט, זוהי פעולה אקטיבית שבה התודעה נעשית מודעת לעצמה ולמצביה.
בעוד שפרצפציה היא רק הימצאות של דימוי בנפש, אפרצפציה היא היכולת לייחס את הדימוי הזה ל"אני" התופס אותו.
זוהי הבחנה קריטית ב"ביקורת התבונה הטהורה", והיא נוגעת לגבולות הידע האנושי:
טרנסצנדנטלי (Transcendental): מונח המתייחס לתנאים המאפשרים את הידע.
ידע טרנסצנדנטלי אינו עוסק באובייקטים עצמם (כגון "השולחן עשוי עץ"), אלא באופן שבו התודעה שלנו בנויה כדי לקלוט אותם מלכתחילה (כגון הזמן, החלל והסיבתיות).
האפרצפציה נקראת "טרנסצנדנטלית" משום שהיא תנאי שבלעדיו שום ניסיון אינו אפשרי.
טרנסצנדנטי (Transcendent): מונח המתייחס למה שנמצא מעבר לגבולות הניסיון האפשרי.
אלו הם מושגים חורגים (כמו אלוהים, הנשמה או "הדבר כשלעצמו") שהתבונה האנושית יכולה לחשוב עליהם, אך לעולם לא תוכל לדעת אותם, שכן הם נמצאים מחוץ לטווח של החלל והזמן.
קאנט מבקר בחריפות את המטאפיזיקה הישנה על שהייתה "טרנסצנדנטית" (ניסתה לחקור את מה שמעבר), ומציע במקומה פילוסופיה "טרנסצנדנטלית" (החוקרת את גבולות התבונה מבפנים).
הטענה המרכזית של קאנט היא שכל מחשבה או הכרה מחייבת אחדות.
כדי שאוסף של רשמים חושיים ייחשב ל"ניסיון", הם חייבים להשתייך לתודעה אחת.
קאנט מנסח זאת באמצעות העיקרון המפורסם:"ה'אני חושב' (Das: Ich denke) חייב להיות מסוגל ללוות את כל הדימויים שלי."משמעות העיקרון אינה שהסובייקט חייב להיות במצב תמידי של רפלקסיה ולשנן לעצמו "אני חושב" בכל רגע נתון, דבר שאינו אפשרי מבחינה מעשית.
הדרישה היא לפוטנציאל או לזמינות מתמדת: התודעה חייבת להחזיק ביכולת העקרונית לחבר כל דימוי ודימוי אל ה"אני" ברגע שתבחר בכך.
דימוי שאינו מקיים תנאי זה, כלומר, רשמים שהסובייקט אינו מסוגל אפילו באופן עקרוני להיות מודע להם או לשייכם לעצמו נותרים מחוץ למסגרת ההכרה.
מבחינת הסובייקט החושב, דימויים אלו אינם קיימים כלל כמידע, ולפיכך הם בבחינת "לא-כלום" עבורו.
דוגמה לכך ניתן למצוא בתפיסה של רעשי רקע: אדם השקוע בקריאה עשוי לקלוט את תקתוק השעון בחדר באופן פיזיולוגי (האוזן מגיבה לגלי הקול), אך אינו מודע לכך.
כדי שהתקתוק יהפוך ל"ניסיון" או לידע, האדם חייב להיות מסוגל להפנות אליו את הקשב ולומר "אני שומע כעת את השעון".
אם יכולת זו לא הייתה קיימת, הרעש היה נותר גירוי סתמי חסר משמעות הכרתית.
קאנט מבחין בין שתי רמות של תודעה עצמית כדי למנוע טעות נפוצה המכונה פסיכולוגיזם.
טעות זו מתרחשת כאשר מנסים להסביר תנאים לוגיים הכרחיים (כמו חוקי חשיבה) באמצעות תהליכים נפשיים עובדתיים (כמו רגשות או אסוציאציות).
אפרצפציה אמפירית (Empirical): זוהי התודעה הפסיכולוגית, המשתנה בכל רגע.
הסובייקט מודע לתוכן פנימי חולף ("עכשיו הסובייקט חש כאב", "עכשיו הסובייקט נזכר בתמונה").
תודעה זו היא סובייקטיבית, תלויה בזמן ואינה יכולה לשמש בסיס לידע אובייקטיבי קבוע.
אפרצפציה טרנסצנדנטלית (Pure/Transcendental): זוהי התודעה העצמית הטהורה, שאינה תוכן נפשי אלא פעולה (Act) של השכל.
היא אינה משתנה עם הזמן אלא נשארת זהה בכל מחשבה ומחשבה.
היא מכונה "טרנסצנדנטלית" מכיוון שהיא התנאי המקדים המאפשר בכלל את קיומה של האפרצפציה האמפירית ואת איחוד הניסיון כולו.
זהו אחד המושגים המורכבים ביותר בהגותו של קאנט, המתאר את היחס התהליכי שבין התודעה לעולם.
המונח "סינתטית" בהקשר זה נגזר מהמושג סינתזה (Synthesis), שמשמעותו פעולת הרכבה או חיבור של ריבוי נתונים.
הסבר המונח נשען על התובנה הבאה: הזהות של ה"אני" אינה נתון מראש שניתן לגלות אותו בהתבוננות פנימית (כפי שחשב דקארט), אלא היא נוצרת ומתגלה רק מתוך פעולת החיבור של הנתונים.
כדי שהסובייקט יהיה מודע לזהותו האחידה ("אני הוא אותו אחד שראה את הצבע האדום וגם הריח את הפרח"), עליו לבצע פעולה אקטיבית של חיבור (סינתזה) בין הנתונים השונים.
ללא פעולת החיבור של הריבוי, התודעה הייתה מפורקת לרסיסי רגעים נפרדים ללא קשר ביניהם.
לפיכך, אחדות התודעה נקראת "אחדות סינתטית" משום שהיא תלויה בפעולת הסינתזה של נתוני החושים.
קאנט קובע כאן עיקרון מהפכני: תודעה עצמית והכרת אובייקטים בעולם הם שני צדדים של אותו מטבע, אי אפשר להיות מודע ל"אני" ללא חיבור של העולם, ואי אפשר לחבר את העולם ללא "אני" מאחד.
לאחר ביסוס עקרון האחדות של התודעה, קאנט עובר להראות כיצד עיקרון זה משמש כתנאי ההכרחי ליצירת ידע אובייקטיבי.
לטענתו, האפרצפציה אינה רק מודעות פסיבית לקיומו של ה"אני", אלא כוח פעיל המארגן את המציאות והופך אותה לניתנת להבנה.
כינון האובייקט (Object = X)
בשיח היומיומי, נהוג לחשוב ש"חפצים" (אובייקטים) נמצאים בעולם החיצוני, והתודעה פשוט מצלמת או משקפת אותם.
קאנט הופך את היוצרות (מהלך המכונה "המהפכה הקופרניקאית"): הוא טוען שהאובייקט אינו נתון לנו מבחוץ כמו שהוא, אלא התודעה היא זו שבונה (מכוננת) את מושג האובייקט.
כדי להבין זאת, יש להשתמש במושג הריבוי של האינטואיציה (The Manifold of Intuition).
החושים מספקים לנו בכל רגע נתון אוסף עצום של רשמים נפרדים (צבעים, צורות, תחושות).
ללא התערבות השכל, הריבוי הוא כאוס חסר סדר.
כדי שנוכל לראות "תפוח" ולא סתם כתם אדום ועגול, עלינו להפעיל חוקיות מסוימת שתדביק את הרשמים הללו יחד ותקבע שהם שייכים לדבר אחד קבוע.
כאן נכנסת האפרצפציה הטרנסצנדנטלית לפעולה: מאחר שהתודעה חייבת להיות אחת, היא כופה את האחדות שלה על הנתונים החושיים.
היא "קושרת" את הריבוי תחת חוקים לוגיים (הקטגוריות), ויוצרת נקודת מוקד רעיונית שקאנט מכנה האובייקט = X .
האובייקט הזה אינו חפץ שאנו רואים, אלא הוא מושג של "משהו בכלל", המשמש רק כדי לאחד את כל הדימויים סביב נקודה אחת.
אחד התפקידים החשובים ביותר של האפרצפציה הוא היכולת להבדיל בין דמיון או הזיה לבין מציאות ממשית.
תוקף סובייקטיבי: כאשר הקישור בין הדימויים נעשה רק על בסיס אסוציאציה פסיכולוגית (למשל: "כשאני רואה שמש אני נזכר בים").
קישור זה תקף רק עבורי וברגע מסוים.
תוקף אובייקטיבי: כאשר הקישור בין הדימויים נעשה על ידי האפרצפציה הטרנסצנדנטלית באמצעות חוקים הכרחיים (למשל: "השמש מחממת את האבן").
קישור זה נחשב לידע מדעי מכיוון שהוא מתיימר להיות נכון עבור כל תודעה באשר היא.
קאנט טוען כי רק בזכות אחדות האפרצפציה (העובדה שה"אני" הוא קבוע ובעל חוקים אחידים), אנו יכולים לנסח משפטים בעלי תוקף כללי על הטבע, שאינם תלויים במצב רוחנו הרגעי.
הכלים שבהם משתמשת האפרצפציה כדי לאחד את הריבוי מכונים קטגוריות (כגון סיבתיות, עצם, ריבוי ואחדות).
אם נדמה את האפרצפציה למנוע המספק את האנרגיה והכיוון (השאיפה לאחדות), הרי שהקטגוריות הן גלגלי השיניים שדרכם מיושמת האחדות הזו על נתוני החושים.
ללא האפרצפציה, לקטגוריות לא היה מקור סמכות המאפשר להן לחול על הנתונים; וללא הקטגוריות, האפרצפציה הייתה נותרת ריקה מתוכן.
האפרצפציה והעצמי: ביקורת הפסיכולוגיה הרציונלית
לאחר שביסס את האפרצפציה הטרנסצנדנטלית כתנאי הכרחי לידע, קאנט מקדיש חלק נרחב ב"ביקורת התבונה הטהורה" (בפרק המכונה "הפרלוגיזמים של התבונה הטהורה") כדי להציב גבולות למושג זה.
מטרתו היא להפריך את טענותיה של הפסיכולוגיה הרציונלית של זמנו, אשר ניסתה להסיק מקיומו של ה"אני חושב" מסקנות מטאפיזיות מרחיקות לכת על קיום הנפש ונצחיותה.
ה"אני" הלוגי מול ה"אני" המהותני
הטעות המרכזית שקאנט מזהה אצל קודמיו (ובעיקר אצל רנה דקארט) היא הבלבול בין תפקיד לוגי ובין יישות ממשית.
קאנט מסכים כי המשפט "אני חושב" הוא אמת ודאית, וכי ה"אני" חייב להיות אחד ופשוט (במובן שאינו מורכב חלקים).
אולם, מכך שה"אני" משמש כנקודת מוצא לכל מחשבה, לא נובע שהוא "דבר" (עצם) שקיים בפני עצמו בעולם.
קאנט טוען כי האפרצפציה הטרנסצנדנטלית היא צורה ריקה מתוכן.
היא ה"רכב" שנושא את המחשבות, אך אין לה שום צבע, משקל או תכונה משל עצמה.
ה"אני" הזה הוא רק סובייקט לוגי (Logical Subject) – פונקציה של מחשבה, ולא סובייקט ריאלי (Real Subject) או נשמה שניתן להכיר.
לטענת קאנט, איננו יכולים לדעת מהו ה"אני" כשלעצמו (נואומנה), אלא רק כיצד הוא מופיע בפעולת החשיבה.
כדי להבין את הביקורת של קאנט, יש להבין תחילה את המהלך הלוגי שביצעו הפילוסופים הרציונליסטים בני תקופתו (כגון משה מנדלסון), אשר ניסו להוכיח את נצחיות הנפש.
הטיעון שלהם נשען על ההנחה כי בטבע, "מוות" או כליון הם למעשה תהליך של התפרקות: גוף מורכב מתכלה כאשר חלקיו נפרדים זה מזה.
מכאן נגזרה המסקנה הבאה: אם ניתן להוכיח שהנפש היא עצם פשוט (Simple Substance) – כלומר, יישות אטומית שאין לה שום חלקים – הרי שהיא אינה יכולה להתפרק.
אם אינה יכולה להתפרק, היא אינה יכולה למות, ולפיכך היא נצחית.
הרציונליסטים טענו כי האפרצפציה מוכיחה שהנפש היא אכן "פשוטה".
הם הצביעו על כך שבחוויה הסובייקטיבית, ה"אני" נחווה כנקודה אחת שלמה.
אי אפשר לחשוב על "חצי אני" או לחלק את המודעות העצמית לחלקים.
מכך שהפעולה של ה"אני" היא יחידה אחת, הם הסיקו שגם העצם שעומד מאחוריה הוא יחידה אחת בלתי פריקה (נשמה).
קאנט מזהה בטיעון זה פרלוגיזם (הקש מוטעה).
הוא טוען שהרציונליסטים ביצעו קפיצה לא חוקית בין שני מובנים של המילה "אחדות":
אחדות לוגית: נכון שהמחשבה "אני חושב" היא אחידה ולא ניתן לחלק אותה (כשם שאי אפשר לחלק נקודה גיאומטרית).
זהו תנאי הכרחי לפעולת החשיבה.
אחדות אונטולוגית (קיומית): מכך שהמחשבה היא אחידה, לא נובע שהיישות החושבת היא "אטום" נצחי.
קאנט מדגים כי ייתכן בהחלט שישנה אחדות של תודעה (אפרצפציה) המבוססת על מערכת מורכבת ומתכלה, כל עוד המערכת מתפקדת כיחידה אחת.
העובדה שאיני יכול להיות מודע ל"חלקים" של האני שלי, נובעת ממגבלות ההכרה, ולא מכך שהנפש היא באמת עצם פשוט ונצחי.
בכך, שמט קאנט את הקרקע תחת ההוכחות הלוגיות להישארות הנפש.
"האני מכיר את עצמו רק כפי שהוא נראה לעצמו"
המסקנה הנובעת מניתוח זה היא פרדוקסלית לכאורה: דווקא הגורם שמאפשר לנו להכיר את כל העולם (האפרצפציה), אינו יכול להכיר את עצמו.
כאשר אני מנסה "לתפוס" את ה"אני" הטהור שלי, אני הופך אותו לאובייקט של התבוננות, ובכך הוא מפסיק להיות ה"אני" הסובייקטיבי שחושב, והופך לעוד "תופעה" בתוך התודעה.
לכן, על פי קאנט, יש לנו תודעה לעצמנו (אנו יודעים שאנו קיימים וחושבים), אך אין לנו ידע על עצמנו (איננו יודעים מהו הטבע האמיתי של הנפש שלנו).
מושג האפרצפציה הטרנסצנדנטלית השפיע עמוקות על התפתחות הפילוסופיה המערבית לאחר קאנט.
הניסיון להבין, לפרש או לבקר את המושג שימש כנקודת מוצא לזרמים מרכזיים בפילוסופיה של המאות ה-19 וה-20.
האידיאליזם הגרמני: הפיכת ה"אני" למוחלט
הפילוסופים שבאו מיד אחרי קאנט, ובראשם יוהאן גוטליב פיכטה, ראו באפרצפציה את התגלית החשובה ביותר של קאנט, אך טענו שהוא נעצר באמצע הדרך.
כדי להבין את הביקורת של פיכטה, יש לחזור למגבלה שקאנט הציב: קאנט טען שהתודעה רק מארגנת מידע שמגיע מבחוץ.
הוא הניח שקיימת מציאות עצמאית מחוץ לתודעה, אותה כינה "הדבר כשלעצמו" (Ding an sich), מציאות שאנו יודעים שהיא קיימת, אך אין לנו שום גישה ישירה אליה.
פיכטה ביטל את ההנחה הזו.
לטענתו, אם התודעה ("האני") היא המקור לכל חוקי ההיגיון והניסיון, אין שום טעם להניח קיום של עולם מסתורי ונעלם מחוצה לה.
בחיבורו "בסיס למשנת המדע" (1794), הוא הפך את האפרצפציה מכוח מארגן לכוח יוצר.
כלומר, התודעה אינה מחכה לקבל נתונים מבחוץ, אלא היא זו שמייצרת ("מציבה") את העולם מתוך עצמה, כזירה שבה היא תוכל לפעול.
כאן עולה השאלה: אם ה"אני" יוצר את העולם, האם כל אדם חי בעולם משל עצמו?
פיכטה פותר זאת באמצעות המושג "האני המוחלט" (Das absolute Ich).
אין מדובר ב"אני" הפרטי והפסיכולוגי של אדם ספציפי, אלא בתודעה אוניברסלית אחת גדולה (מעין "רוח" כללית או אלוהות), אשר מתגלמת בתוך התודעה של כל אחד ואחד מאיתנו.
האפרצפציה הפכה אפוא מעקרון לוגי צנוע אצל קאנט, לעקרון מטאפיזי אדיר המכונן את המציאות כולה.
המעבר לפסיכולוגיה: יוהאן פרידריך הרבארט
במאה ה-19, הפילוסוף והפסיכולוג יוהאן פרידריך הרבארט ביצע תפנית משמעותית בשימוש במושג.
בעוד שאצל קאנט האפרצפציה הייתה תנאי לוגי מופשט וקבוע, הרבארט הפך אותה לתהליך פסיכולוגי דינמי של למידה.
לפי הרבארט, אפרצפציה היא התהליך שבו רעיון חדש הנקלט בתודעה מוטמע ומתחבר אל מאגר הידע הקודם של האדם, אותו כינה "המסה האפרצפטיבית" (Apperceptive Mass).
על פי גישה זו, איננו יכולים להבין או לקלוט שום דבר חדש אלא אם כן יש לנו כבר "עוגנים" של ידע קודם שאליהם הוא יכול להתחבר.
תפיסה זו השפיעה רבות על התפתחות הפסיכולוגיה החינוכית ושיטות ההוראה.
אדמונד הוסרל ייסד את הפנומנולוגיה, גישה פילוסופית שאינה עוסקת בחקר העולם הפיזיקלי (כמו המדע) או בחקר הנפש (כמו הפסיכולוגיה), אלא מתמקדת בחקר מבנה החוויה, כלומר כיצד דברים מופיעים בתודעה שלנו.
הוסרל אימץ את הרעיון הקאנטיאני שה"אני" הוא תנאי הכרחי לכל ידע, אך ביקש לעבור מניתוח לוגי יבש לתיאור חי של פעולת התודעה.
הוסרל טען שכדי להבין את התודעה הטהורה, יש לבצע מהלך מתודולוגי המכונה "אפוכה" (Epoché) – מושג שמשמעותו "השהיה" או "שימה בסוגריים".
בשיטה זו, הפילוסוף משעה את השיפוט שלו לגבי קיומו של העולם החיצוני.
במקום לשאול "האם העץ הזה קיים באמת?", אנו מתמקדים אך ורק בשאלה "כיצד העץ הזה נתפס ומקבל משמעות בתוך התודעה שלי?".
באמצעות גישה זו, הוסרל תיאר את "האגו הטרנסצנדנטלי" באופן שונה מקאנט.
בעוד שקאנט ראה באפרצפציה נקודה לוגית ריקה ("האני חושב" המלווה דימויים), הוסרל אפיין את האגו כזרם תודעה פעיל בעל כוונה (אינטנציונליות).
הדגש של הוסרל הוא שהאגו אינו רק קולט נתונים באופן פסיבי, אלא הוא הגורם המעניק משמעות (Sinn) לכל תופעה.
לדוגמה, האגו הוא זה שמארגן כתם צבעוני והופך אותו לבעל משמעות של "פרח פורח".
לכן, בפנומנולוגיה, האפרצפציה היא המקור היוצר את המשמעות של העולם עבורנו.
במאה ה-20, הפילוסוף פיטר סטרוסון (בספרו "גבולות הטעם") ניסה לפתור את הבעייתיות במושג הקאנטיאני.
סטרוסון טען כי תיאור האפרצפציה כ"תודעה ללא גוף" הוא חסר משמעות לוגית.
הטיעון שלו הוא שכדי שאדם יוכל לייחס חוויות לעצמו (לומר "אני מרגיש כאב"), הוא חייב להיות מסוגל להבחין בינו לבין דברים שאינם הוא.
הבחנה כזו אפשרית רק אם ה"אני" נתפס לא כרוח ערטילאית, אלא כאדם (Person) – ישות שיש לה גם תודעה וגם מיקום בעולם הפיזי.
רק מתוך החיכוך עם דברים ש"אינם אני", נוצרת המשמעות של ה"אני".
בשיח המדעי העכשווי (בחקר המוח ובמדעי הקוגניציה), מושג האפרצפציה זוכה לעדנה מחודשת סביב "בעיית הקישור" (The Binding Problem).
המחקר הנוירולוגי מראה כי המוח מעבד תכונות שונות (כגון צבע, צורה ותנועה) באזורים נפרדים לחלוטין.
השאלה המדעית היא: כיצד המידע המפוזר הזה מתאחד ברגע אחד לכדי תמונה שלמה ורציפה של חפץ אחד (למשל, "כדור אדום שמתגלגל")?
חוקרים כדוגמת מצביעים על כך שהפתרון המוצע במדעי המוח, פונקציה של "אינטגרציה גלובלית" ברשתות העצביות, הוא למעשה המקבילה הביולוגית והמודרנית לפעולת הסינתזה של האפרצפציה הקאנטיאנית.
אפרת אן טילמה (נולדה ב־1947) היא אקטיביסטית טרנסג'נדרית, מראשונות הנשים הטרנסיות בישראל, לשעבר חברת ועד בעמותת מעברים והאישה הטרנסית הראשונה מחוץ לארון המתנדבת כשוטרת במשטרת ישראל.
הצגה המבוססת על האוטוביוגרפיה שלה, בשם "לזאת יקרא אישה", עלתה בביצוע האנסמבל הגאה ובכיכובה.
טילמה נבחרה ליקירת העיר תל אביב-יפו לשנת 2019; היא האישה הטרנסית הראשונה הזוכה לקבל תואר כבוד זה.
טילמה נולדה בקיבוץ בצפון ישראל.
בגיל ההתבגרות משפחתה עברה לרמת אביב.
בשנות השישים היא החלה להתלבש בבגדי נשים ולהיקלע לעימותים עם המשטרה, שראתה בה גבר המתחזה לאישה בניגוד לחוק.
לימים חשפה שבאותה העת נפלה קורבן לאונס אלים ואכזרי.
ב-1962 בגיל 15 הצליחה להשיג הורמונים, יחד עם חברתה הטובה, גילה גולדשטיין, ונטלה אותם ללא ידיעת הוריה.
ב-1964 בגיל 17 הצקות המשטרה ייאשו אותה והיא עזבה את ישראל והחלה לעבוד במועדוני חשפנות של נשים טרנסיות באירופה (אז הן נקראו טרווסטי).
בין השאר היא שרה ליפ סינק במועדונים מאדאם ארתור באמסטרדם ו-Chez Nous בברלין.
ב-1967 בגיל 20 עברה טילמה ניתוח להתאמה מגדרית בקזבלנקה, מרוקו, על ידי ג'ורג' בורו .
באותן שנים ניתוחים לשינוי מין היו אסורים באירופה, שכן האתיקה הרפואית באותה העת אסרה על ביצוע הליכים כירורגיים בלתי הפיכים שאינם מצילי חיים.
בשנות השבעים והשמונים עבדה כדיילת בבריטיש איירווייז.
למרות שמועות מזדמנות, חברת התעופה לא ידעה על היותה אישה טרנסית.
בשנת 2011 החלה להתנדב במחוז תל אביב של משטרת ישראל.
כבת דור הוותיקות סבלה לא אחת מאפליה על רקע היותה טרנסית ועל כן הסתירה עובדה זו מחבריה ומפקדיה במשטרה.
בשנים 2010–2012 קרו מספר תקריות טרנספוביות בהן שוטרים התייחסו לנשים טרנסיות העובדות בזנות באופן משפיל ופנו אליהן בלשון זכר.
מתיחות זו, בשילוב ידידה טרנסית שהתאבדה, הובילו את טילמה לצאת מהארון ולהפוך לשגרירה של הקהילה הטרנסית במשטרה.
כיום, היא מרצה בפני שוטרים על הקהילה הטרנסית ואף זכתה על פעילותה במדליית המחוז, אשר העניק לה מפקד המחוז ניצב משה (צ'יקו) אדרי במאי 2017. טילמה אף נפגשה ב-2017 עם נשיא המדינה, ראובן ריבלין, במסגרת ערב הוקרה לחברי הקהילה הלהט"בית המשרתים בכוחות הביטחון.
בשנת 2016 שימשה טילמה שופטת בתחרות מיס טרנס ישראל.
בתחרות זכתה תאלין אבו חנא, ששנה מאוחר יותר שיחקה אותה בהצגה על חייה "לזאת יקרא אישה".
בשנת 2018 החלה לשמש כחברת ועד בעמותת מעברים הפועלת למען הקהילה הטרנסית.
טילמה השתתפה בתוכניות הטלוויזיה "שיחת בנות" ו"סליחה על השאלה", בהן סיפרה על חוויותיה כאישה טרנסית.
באוגוסט 2018 תמונה של טילמה הופיעה בלוח שנה פמיניסטי שהפיקה עמותת "כולן" שכלל צילומי מחווה של נשים ישראליות לנשים משפיעות מרחבי העולם.
טילמה גילמה בו את תמרה אדריאן, הטרנסג'נדרית הראשונה שנבחרה לתפקיד פוליטי בוונצואלה.
במרץ 2019 טילמה נבחרה ליקירת העיר תל אביב-יפו לשנת 2019 ביוזמת חבר מועצת הערייה איתי פנקס ארד והיא האישה הטרנסית הראשונה הזוכה לקבל את תואר הכבוד.
בדצמבר 2022, נמנתה טילמה ברשימת 100 הנשים מעוררות ההשפעה והמשפיעות ביותר בעולם לשנה זו של ה-BBC, רשות השידור הציבורית של בריטניה.
בשנת 2023 הייתה אפרת טילמה ממייסדי עמותת להט"ב זהב ונבחרה לשמש כחברת ועד מנהל בעמותה.
בשנת 2025 יצא לאקרנים הסרט "הגברת הראשונה" על מהלך חייה של טילמה.
הסרט נוצר על ידי אודי ניר ושגיא בורנשטיין, בהפקת אודי ניר, שגיא בורנשטיין וכריסטיאן ביטס.
הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בתחרות הקולנוע השנתי וייל בלוך לפרויקטי חברה משותפת בישראל של הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה לשנת 2025.
ההצגה "לזאת יקרא אישה" עובדה על ידי יונתן קלדרון על פי האוטוביוגרפיה של אפרת טילמה.
ההצגה עלתה בבכורה בתיאטרון הבימה ביוני 2017 בימויה של רקפת בנימין ובביצוע האנסמבל הגאה.
בהצגה שחקנים שונים מגלמים את דמותה של טילמה בתקופות חיים שונות, כולל טילמה עצמה.
ההצגה מלווה אותה ברגעי מפתח בחייה כאישה טרנסית.
בין השאר מוצגים טקס העלייה לתורה שלה כנער, היתקלויות אלימות עם שוטרים בשנות השישים, עבודתה במועדוני חשפנות באירופה, הניתוח להתאמה מגדרית שעברה ומאבקה ברשויות להכיר בה כאישה.
כמו כן, ההצגה מלווה אותה בתפקידה כשוטרת, כשהיא מנסה לסייע לידידתה הטרנסית העוסקת בזנות שנעצרה וזכתה ליחס משפיל, מבלי להסגיר את היותה טרנסית בעצמה.
שם ההצגה לקוח מתוך ספר בראשית, מהפסוקים המתארים את בריאת האישה מצלעו של אדם:
בעזרת ההצגה מקווה טילמה ללמד נשים טרנסיות צעירות את הדרך הקשה שהוותיקות נאלצו לעבור כדי לקבל את הזכויות המגיעות להן, וכן ליצור נראות טרנסית בשאיפה לעודד מעסיקים להעסיק נשים טרנסיות, שכן מדובר בנשים אמיצות הראויות ליחס שווה.
בשנת 2018 ההצגה זכתה במקום הראשון בפסטיבל סתיו תיאטרוני לתיאטרון קהילתי.
ב-1987 בגיל 40 התחתנה עם אלמן, בעל ילדים מאשתו הראשונה, שידע על היותה אישה טרנסית אך הם שמרו עובדה זו בסוד מפני חוג מכריהם.
בשנת 2005 התגרשו, טילמה שבה ארצה והחלה לעבוד כיועצת יופי.
אפרת לכטר (נולדה ב-11 במרץ 1987) היא עיתונאית ישראלית, כתבת התוכנית "אולפן שישי" בחברת החדשות של ערוץ 12.
אפרת לכטר, בת לישי ונגה לכטר, גדלה בחיפה וסיימה את בית הספר הריאלי העברי בעיר.
את שירותה הצבאי עשתה ביחידת דובר צה"ל כדוברת מבצעית בשטחים.
אחרי שחרורה מהצבא, סיימה תואר ראשון במדע המדינה ותקשורת מאוניברסיטת תל אביב, ולימודי עיתונאות בבית הספר "כותרת".
בהמשך למדה לתואר שני ואת התזה שכתבה, הקדישה לפתרון סכסוכים בינלאומיים.
הייתה עוזרת הוראה בחוג למדע המדינה והיום מרצה בחוג לתקשורת באוניברסיטת רייכמן.
החלה את דרכה העיתונאית בגיל 23 כתחקירנית בתוכנית "עובדה".
לאחר ארבע שנים עברה להיות כתבת תחקירים ומגזין בחברת החדשות בכלל וב"אולפן שישי" בפרט.
בשנת 2019 נסעה לסוריה לסקר את המלחמה באזור, והייתה לישראלית הראשונה שנכנסה לעיר הסורית א-רקה, ששימשה "בירת המדינה האסלאמית".
בין השנים 2015–2017 נשלחה מספר פעמים לעיראק לסקר את המלחמה נגד ארגון דאעש ולתעד את חטיפות הנשים היזידיות, והייתה העיתונאית הישראלית היחידה שהתלוותה לכוחות הכורדים בקרבות לכיבוש העיר מוסול.
בנוסף, נסעה לאפריקה שם חשפה סחר בלתי חוקי בנשק ישראלי במדינות תחת אמברגו בינלאומי.
בקיץ 2021 סיקרה לכטר עבור חדשות 12 את הנסיגה האמריקנית מאפגניסטן.
בשנת 2022 סיקרה את העימות בין אוקראינה ורוסיה, ככתבת חוץ עבור חדשות 12, בערים קייב, אודסה, לבוב וערים נוספות במזרח אוקראינה.
באוגוסט 2023 הודיעה שהיא עוברת להתגורר באופן זמני בארצות הברית, לאחר שנבחרה לאחת מ-19 העיתונאיות בתוכנית היוקרתית של אוניברסיטת מישיגן.
לכטר נשואה לעומר ויש להם שני בנים.
2012 - פרס "העיתונאי הצעיר", על שם דב יודקובסקי, על עבודתה כתחקירנית בתוכנית "עובדה".
2012 - פרס "פרימור" על תחקיר הלוביסטים שערכה בשיתוף עם עמרי אסנהיים.
2018 - נבחרה לרשימת 30 המבטיחים של המגזין "פורבס".
פרס פורום היוצרים הדוקומנטריים על התחקיר בכתבתו של איתי אנגל, שחשף חטיפות פליטים בסיני ומכירתם בישראל עבור כופר.
2022 - אות האבירות של מרכז פרס לשלום.
אפרת ברון-הרלב (נולדה ב-28 בדצמבר 1966) היא רופאה ישראלית, מומחית ברפואת ילדים, טיפול נמרץ ומינהל רפואי.
מכהנת כיום כמנהלת מרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל.
בין השנים 1979–1981 יצאה עם הוריה לשליחות מטעם הסוכנות היהודית בהוואי.
בוגרת התיכון ליד האוניברסיטה בירושלים.
שירתה בצה"ל בחיל האוויר, תחילה כפקחית טיסה ולאחר מכן כקצינת מבצעים בטייסת מבצעית, ובכך הייתה פורצת דרך בתפקיד שהיה קודם לכן נתון רק בידי טייסים.
לאחר שנה בשירות קבע, התקבלה ללימודי רפואה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנים 1987–1993 למדה רפואה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ב-1994 סיימה את הסטאז' בבית חולים בילינסון, והחלה סבב התמחות במרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל, שכלל התמחות ברפואת ילדים ותת-התמחות בטיפול נמרץ בילדים.
עד שנת 2017 פעלה כרופאה בכירה במרכז שניידר לרפואת ילדים.
ב-2007 התקבלה לתוכנית הלימודים של קרן וקסנר, שבמסגרתה למדה והוסמכה במנהל ציבורי באוניברסיטת הרווארד.
עם שובה לישראל שימשה כסגנית מנהל בית חולים בילינסון, ובמקביל שימשה כרופאה מומחית לטיפול נמרץ במרכז שניידר לרפואת ילדים.
ב-2009 עזבה את בית חולים בילינסון ושימשה כסגנית מנהל מרכז שניידר לרפואת ילדים.
באותה תקופה, עסקה גם בהטסות רפואיות בתפקיד רופאת טיפול נמרץ מלווה.
בנוסף, התבקשה להצטרף להנהלת ארגון "איחוד הצלה", בו היא משמשת מאז.
ב-2013 זכתה במגן הסובלנות מטעם נגיד ארגון "רוטרי", עבור "מתן רפואה איכותית ושוויונית לכל ילד, שליחות חסרת פשרות להצלת חיי ילדים, ועל היוזמה לפרויקט משותף עם הרשות הפלסטינית לשיפור רפואת ילדים".
ב-2017 מונתה למנהלת הרפואית של מחוז צפון של קופת חולים כללית, ועשתה שינויים דרמטיים בנושא רפואה נגישה בפריפריה, והובילה מהלכים רבים לטיפול מעמיק במחלת הסוכרת.
ב-2019 מונתה למנהלת בית חולים בילינסון וסגנית מנהל המרכז הרפואי רבין.
ב-2019 נבחרה לאחת מ-50 הנשים המשפיעות בעמדות מפתח בישראל של גלובס.
ב-2020 מונתה למנהלת מרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל.
לאחר אירועי 7 באוקטובר פעלה ברון הרלב להקמת מתחם ייעודי לקליטת האימהות והילדים שחזרו משבי החמאס, תוך שימוש בשיטות ומודלים שלא היו קיימים בספרות המקצועית.
בעקבות כך זכתה באות אבירות מרכז פרס לשלום ולחדשנות לשנת 2024.
בשנת 2025 קיבלה את פרס רות רפפורט לנשים פורצות דרך למען הילדים והדור הצעיר בישראל.
בשנת 2025 מונתה לפרופסור חבר נלווה במסלול מנהלי בתי חולים בבית הספר לבריאות הציבור בפקולטה למדעי הרפואה והבריאות ע"ש גריי באוניברסיטת תל אביב.
ברון הרלב היא אם לארבעה, מתגורר בעין שריד.
אפרת ליכטנשטט (נולדה ב-17 בפברואר 1976) היא אמנית, צלמת ובלוגרית אוכל ישראלית.
ליכטנשטט נולדה וגדלה בירושלים, בכורה מבין ארבעה אחים.
למדה בתיכון פלך בירושלים, שירתה בצה"ל בחיל החינוך והשתחררה בדרגת סגן.
למדה תקשורת חזותית בבצלאל וסיימה את לימודיה בשנת 2003, במקביל למדה בשנת 2001 במגמת תסריטאות בבית הספר סם שפיגל.
בשנים 2006–2009 הקימה וניהלה מותג שמלות הנושא את שמה lichtenstadt יחד עם שותפתה שרון דאובה.
בשנת 2011 פתחה את בלוג המתכונים "אז מה את עושה כל היום" ומאז היא כותבת ומצלמת מתכונים עבור חברות רבות.
בשנת 2014 החלה לכתוב את מדור המתכונים בעיתון מקור ראשון, ובשנת 2015 החלה לצלם סרטוני סטופ-מושן.
נכון ל-2020, ליכטנשטט מצלמת סרטונים ופרסומות עבור החברות הגדולות ביותר במשק ביניהן תנובה, שטראוס וסוגת.
בשנת 2018 השתתפה בתוכנית הטלוויזיה מתכון מנצח בערוץ 13.
בשנת 2014 הוציאה ביחד עם המגדנאית נטלי לוין את "הספר המתוק" שהפך לרב מכר.
ב-2019 הוציאה את ספרה האישי הראשון "אז מה את עושה כל היום?" בהוצאת כתר, שהפך לרב מכר.
היא מאושיות הרשת הבולטות בישראל בתחום האוכל ולה מאות אלפי עוקבים.
נשואה לאסף ריזי מבעלי מסעדת אדום בירושלים.
לזוג שני ילדים והם מתגוררים בירושלים.
"הספר המתוק" (עם נטלי לוין), הוצאת כתר, 2014.
אפרת גל-נור (נולדה ב-1970) היא ציירת ישראלית.
בשנת 1997 סיימה את לימודי התואר הראשון במדרשה לאמנות, ובשנת 2006 סיימה בהצטיינות את התואר השני בחוג לאמנות יצירה באוניברסיטת חיפה.
בשנים 1998–2000 למדה בסדנה לציור ולרישום בירושלים תחת האמן ישראל הרשברג.
מאז שנת 2000 מלמדת במדרשה לאמנות, ואף שימשה ראש המחלקה לציור ולרישום בשנים 2009–2012. היא מלמדת גם בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב ובמכון הטכנולוגי בחולון.בשנת 2024 מונתה לראשת המחלקה לאמנות במדרשה – הפקולטה לאמנויות בבית ברל.
עיקר עיסוקה של גל-נור הוא בציורי נוף תלויי-אתר (שנוצרו עבור חלל תצוגה מסוים).
גל-נור מבקשת לצאת ממסורת ציור הנוף המערבית באמצעות שבירה של רצף הציור וחוקי הפרספקטיבה.
עבודותיה נשענות על תצלומים שהיא מצלמת בסביבות עבודה ומגורים שונות, מפרקת לחלקים ומרכיבה מחדש כקולאז'.
היא משלבת בין שפת ציור פיגורטיבית למופשטת באופן שמשבש את הדימוי האדריכלי, יוצר בו הזרה ומזמין התבוננות ביקורתית מחודשת.
בשנים 2005–2007 יצרה סדרת עבודות בהן ציירה נופים עירוניים ישראליים בכתמי צבע בגווני ורוד בלבד.
בשנת 2007 השתתפה בתערוכה הקבוצתית "פעפוע" בגלריה קו 16, בה הוזמנו אמנים להגיב למראות של שכונת נווה אליעזר בתל אביב.
גל-נור הציגה בתערוכה ציור גדול ממדים שאורכו שבעה וחצי מטרים על גבי ארבעה בדים, ובו נוף סינתטי של חצרות ובתי שיכונים במונוכרום ורוד-אדום בוהק.
בשנת 2013 הציגה גל-נור תערוכת יחיד במוזיאון רמת גן לאמנות ישראלית.
התערוכה, "נוף עם מוזיאון ועמדת ירי", הורכבה כולה מעבודות תלויות אתר שנועדו למבנה המוזיאון ועוסקות בו.
בעבודה המרכזית, "פנורמה אבא הלל 146", יצרה גל-נור פנורמה קולאז'ית של רחוב אבא הלל שמתקדמת ממתחם הבורסה למוזיאון שבקצהו הנגדי של הרחוב; ומצידו השני של המוזיאון, המופיע במרכז, מתוארת הדרך למתחם הבורסה מצדו השני של הכביש.
בשנת 2017 הציגה במשכן לאמנות בעין חרוד תערוכה בשם "נימפות", בעקבות ציורי שושני המים של קלוד מונה, שהם תלויי אתר בעצמם.
גל-נור ציירה על הקיר עיגולים באופן העוקב אחר יחסי הגודל והמיקום המקוריים של החבצלות של מונה.
כלומר, בכל מקום בו צוירה חבצלת או עלה מוצב עיגול שחור בגודל חופף, תוך התאמתם מחלל מוזיאון האורנז'רי בפריז לחלל המשכן בעין חרוד.
בין השנים 2017–2020 יצרה גל-נור סדרת עבודות בעקבות הספר "הדרך לעין חרוד" מאת עמוס קינן.
גיבור הספר, רפי, הוא מורד שמנסה להגיע ל"עין חרוד החופשית" לאחר שחונטה צבאית ציונית השתלטה על הארץ והעלימה את תושביה הערבים.
הפרויקט הורכב משבע תערוכות ואירועים ברחבי הארץ, שמיקומם הגאוגרפי סימן את המסע של רפי מתל אביב לעין חרוד.
אירוע הפתיחה התקיים בגלריה "ליברמן 8" במרכז תל אביב, ומשם עבר הפרויקט לבית האמנים בהרצליה, למרכז החלל תפוח פיס בטייבה, לגלריה לאמנות בקיבוץ גבעת חיים, לגלריה באום אל פחם, ולמשכן לאמנות בעין חרוד.
תערוכת הסיום התקיימה בגלריה העירונית בעפולה.
בסוף דצמבר 2021 הציגה גל-נור בתערוכה "המוסד: המוזיאון והישראליות" במוזיאון רמת גן לאמנות ישראלית.
התערוכה זכתה להד תקשורתי בעקבות דרישת ראש עיריית רמת גן, כרמל שאמה הכהן, להסיר את היצירה "ירושלים" מאת האמן דוד ריב.
גל-נור הייתה אחת משלושים וחמישה אמנים שביקשו להסיר את עבודותיהם מהתערוכה אם היצירה לא תושב למקומה.
התערוכה נסגרה ב-12 בינואר 2022 לאחר שלא צלח הגישור בין עיריית רמת גן לאמנים.
זכתה בפרס עידוד היצירה לאמנות פלסטית לשנת 2022.
2001 - A Material Girl, גלריית פאר-המדרשה, תל אביב.
2004 - תפארת, גלריית כברי לאמנות ישראלית, קיבוץ כברי.
2010 - Viewfinder, גלריה רוזנפלד, תל אביב.
2011 - יונייטד טורס, גלריה רוזנפלד, תל אביב.
2013 - נוף עם מוזאון ועמדת ירי, מוזיאון רמת גן לאמנות ישראלית.
2019 - הזמן השבור, גלריה לאמנות אום אל-פחם, אום אל-פחם
2022 - הסיפור העצוב שלא יאמן על הארגמונית אדומת הפה- גלריה P8
1999 - כיתת אמן, בית האמנים, ירושלים.
2002 - שיבת ציון: מעבר לעקרון-המקום, גלריית זמן לאמנות, תל אביב.
2004 - עשר מינוס, מוזיאון חיפה לאמנות.
2005 - דיאלוג עם הקלאסיקה, מוזיאון הרצליה לאמנות.
2006 - אפרופו העלמות, מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
2009 - סולמות וחבלים, גלריה רוזנפלד.
2011 - בדרך לשום מקום, מוזיאון אשדוד.
2011 - הנמרודים החדשים, בית האמנים, ירושלים.
2016 - Call of Duty, גלריה דנה, קיבוץ יד מרדכי.
2021 - המוסד: המוזיאון והישראליות, מוזיאון רמת גן לאמנות ישראלית.
2025 - הפילוג, תערוכה בבית שטורמן, עין חרוד.
אפרת מורין (נולדה ב-14 בינואר 1964) היא הידרו-מטאורולוגית, פרופסור מן המניין בחוג למדעי הסביבה באוניברסיטה העברית בירושלים, וחברה במרכז האקלים ומרכז הקיימות של האוניברסיטה.
אפרת מורין נולדה ב-1964. היא למדה את כל תאריה באוניברסיטה העברית בירושלים.
סיימה תואר ראשון במתמטיקה ומדעי המחשב בשנת 1991 במסגרת תוכנית אמירים.
בשנת 1996 סיימה תואר שני בחוג למדעי האטמוספירה, ובשנת 2002 השלימה את התואר השלישי (דוקטורט) במסגרת המכון למדעי כדור הארץ.
מורין סיימה השתלמות פוסט-דוקטורט באוניברסיטת אריזונה ובשנת 2003 התקבלה כחברת סגל בחוג למדעי הסביבה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2009 הועלתה לדרגת מרצה בכירה, בשנת 2012 הועתה לדרגת פרופסור חבר, ובשנת 2018 הועלתה לדרגת פרופסור מן המניין.
במהלך השנים מילאה מורין תפקידים בכירים באוניבריסיטה, ובכללם: ראש החוג לגאוגרפיה (2019-2013), וראש התכנית למדעי הסביבה (2020-2017).
תחומי המחקר של פרופסור מורין הם: הידרומטאורלוגיה, שיטפונות, חישה מרחוק של משקעים, מודלים הידרולוגיים, שינויי אקלים והשפעתם על מערכות סביבתיות.
עבודותיה של מורין (למעלה מ-90 מאמרים) התפרסמו בכתבי עת בין-לאומיים רבים והיא גם חברת מערכת במספר כתבי עת מובילים.
אפרת מורין נשואה לפרופסור שי מורין, אנטומולוג המתמחה ביחסי חרק–צמח, בפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה ברחובות.
אפרת לקסר (נולדה בשנת 1958) היא שופטת בדימוס, נשיאת בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב לשעבר.
נולדה בישראל וסיימה לימודיה בבית הספר תיכון צייטלין בתל אביב בשנת 1976. שירתה בשירות לאומי בשנים 1976–1977. בשנים 1980–1981 התמחתה בבית המשפט המחוזי בתל אביב אצל הנשיא בנימין כהן, ובמשרד עורכי דין מ.
זליגמן ושות', וסיימה לימודי משפטים באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1982 הוסמכה כעורכת דין והחלה לעבוד כשכירה ואחרי כן כעצמאית.
במאי 1995 מונתה לרשמת בבית הדין האזורי לעבודה בתל אביב ובאפריל 1997 מונתה לשופטת בבית הדין.
באוגוסט 2011 מונה לסגנית נשיא בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב, ובאפריל 2012 לנשיאת בית הדין - תפקיד בו כיהנה עד פרישתה לגמלאות ב-21 באפריל 2019. לאחר פרישתה, עובדת כמגשרת וכבוררת במסגרת חברת 'המשכן לבוררות ופתרון סכסוכים'.
במהלך כהונתה, הרבתה לדון בתיקים שנגעו לסכסוך העבודה הממושך ברכבת ישראל סביב תהליכי ההפרטה בחברה.
בדצמבר 2012 דחתה את הבקשה לצווי מניעה שהגישה המדינה כנגד שביתת האחיות, והבהירה כי הזכות לשביתה קיימת גם בתקופת בחירות.
בדצמבר 2018 מונתה לחברה בוועדה בראשות נשיאת בית הדין הארצי בדימוס נילי ארד, לבחינת הליכי הגישור וההידברות בית הדין הארצי לעבודה - ועדה שבעקבות מסקנותיה הוסדר בספטמבר 2021 נוהל אחיד וקבוע בנושא.
כמו כן הייתה חברה בוועדה המייעצת למנהל בתי המשפט בנושא קביעת נוהל ועדת חריגים לעוזרים משפטיים, וכחברה בצוות ההיגוי להשתלמות נשיאי וסגני נשיאי בתי משפטי וכן כנציגת בית הדין לעבודה ב'פורום נשיאת העליון'.
בנה קובי לסטר הוא יזם.
אפרת גרינבוים (נולדה ב-15 בפברואר 1972) היא עורכת דין ישראלית.
המכהנת כמשנה לפרקליט המדינה לעניינים פליליים החל מפברואר 2025. לפני כיהנה כמנהלת המחלקה הבינלאומית בפרקליטות המדינה החל משנת 2019.
אפרת שיימן-גרינבוים נולדה בברית המועצות לד"ר קלאודיה ויזות שיימן.
השלימה תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת חיפה בהצטיינות יתירה, ותואר שני במשפטים מהאוניברסיטה העברית בהצטיינות.
בשנת 1996 התמחתה במשרד עורכי דין פרטי, ולאחר מכן שימשה כעוזרת משפטית של שופטת בית המשפט העליון דליה דורנר, ועבדה כשלוש שנים במשרדי עורכי הדין בו התמחתה.
בשנת 2001 החלה גרינבוים לשמש כפרקליטה בפרקליטות המדינה במחוז חיפה.
בין השנים 2001–2006 שימש כעוזרת משפטית של פרקליטת המחוז לילי בורישנסקי.
לאחר מכן שימשה כעורכת דין במחוז.
בשנת 2012 מונתה גרינבוים לעמוד בראש צוות פלילי במחוז, וכעבור כשנתיים נבחרה למנהלת מחלקה במחוז.
במסגרת תפקידה במחוז חיפה ניהלה תיקי פשיעה חמורה, בהם תיקי רצח, אלימות חמורה, עבירות מין, שחיתות שלטונית, מרמה ועוד.
בין השאר טיפלה בתיק הרצח נגד ראש מועצת ג'וליס, תיק מילאד חטיב שהואשם בריגול לטובת חזבאללה, תיק שוחד בחירות בכפר מנדא, ועוד.
כן ריכזה את תחום הפיקוח על עבריינות מין וההסדרים המותנים.
מנהלת המחלקה הבינלאומית בפרקליטות המדינה
ביוני 2021 נבחרה גרינבוים לעמוד בראש המחלקה הבינלאומית בפרקליטות המדינה, במקומו של עורך הדין יובל קפלינסקי.
לאחר מכן טען קפלינסקי כי גרינבוים לא התאימה לתפקיד זה.
כמנהלת המחלקה עסקה בהשבת מסמכיו המקוריים של איוון דמניוק ארצה, בעדותו של ארנון מילצ'ן במשפט נתניהו, ועוד.
בין השנים 2020–2022 נמנתה גרינבוים בין חברי הצוות לבטיחות במשפט הפלילי באקדמית גליל מערבי, בראשות פרופ' בועז סנג'רו.
המשנה לפרקליט המדינה לעניינים פליליים
בינואר 2025 נבחרה גרינבוים לתפקיד המשנה לפרקליט המדינה לעניינים פליליים, במקומו של שלמה (מומי) למברגר, תוך שהיא גוברת על מועמדותו של דני ויטמן.
בעניין זה נטען כי פרקליט המדינה עמית איסמן קידם את מועמדותה, כדי שהחלטותיו בתחום הפלילי יתקבלו ללא התנגדות.
גרינבויים מתגוררת בחיפה, נשואה לדב ואם לשלושה.
אפרת נחמה (נולדה ב-21 במאי 1981) היא משוררת, כוריאוגרפית ואמנית פרפורמנס ישראלית.
יצירותיה בוחנות את המושג כוריאופואטיקה, המסמן מרחב סינרגי בין השפה המילולית לתנועתית.
זוכת מלגה של הקרן ליוצרים עצמאיים לשנת 2021 ממשרד התרבות.
ב-2006 סיימה את לימודיה לתואר ראשון ותעודת הוראה במכללת אורות ישראל באלקנה.
ב-2020 סיימה את לימודיה לתואר שני MFA בכוריאוגרפיה באקדמיה למוסיקה ומחול בירושלים.
מאז 2021 דוקטורנטית לחינוך ומחול באוניברסיטת בר-אילן, בהנחית פרופסור אלי הולצר.
ב-2008 הקימה מגמת מחול ייחודית 'מחול ויהדות- גוף ונפש' בתיכון קשת, ששילבה לימודי מחשבת ישראל ולימודי מחול ויצירה.
מאז 2021 מרצה ומורה לאימפרוביזציה, קומפוזיציה ולמודעות גוף במכללת אורות בחוג למחול, ובמכללת הרצוג בחוג לספרות ותיאטרון.
פרסמה שני ספרי שירה: 'בשרירים רפויים' (2019) ו'הילד.
ב-2021 פרסמה מאמר על יהדות ומחול בספר "Jewishness and Dance" בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
ב-2022 הוזמנה על ידי מוזיאון ישראל להגיב על תערוכה של סיגלית לנדאו בהופעת מחול 'הילד/ הילדה'.
מסות ושירה של נחמה פורסמו בכתבי עת כמו: מחול עכשיו, המוסך, משיב הרוח, הכיוון מזרח.
קו דק (2019) – סולו מחול – עבודה לטקסט ותנועה.
מחול שלם, אולם הקרנף, ירושלים.
חדרים פתוחים בלב (2018) – מופע מחול ושירה.
עלה בתיאטרון ענבל, במתחם התחנה בירושלים ובבית אצ"ג.
בכיות מתאימות (2018) – וידאו דאנס מחול ושירה.
אנה ואנה (2015) – וידאו דאנס – טקסט ותנועה – לפסטיבל בבית מזיא.
זאת 1 (2014) – סולו לפסטיבל האישה בירושלים בגלריית כורש.