tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1992 קבוצת אינדיאנים הגישה תביעה כנגד הפוטבול המקצועני לאיגוד זכויות היוצרים בארצות הברית, בדרישה לבטל את שמם של הרדסקינס, שמהווה לטענתם כינוי גנאי.
ב-1999 בית המשפט לזכויות יוצרים פסק לטובת העתירה כי יש לבטל את הסימן המסחרי על השם "רדסקינס".
לאחר ערעורים, ב-2005 הוחלט לשנות את הפסיקה ולאפשר לקבוצה להשתמש בשם "רדסקינס" ולתת להם זכויות על השם תחת חוקי המדינה והאזור.
לאחר ניסיונות ערעורים בנובמבר 2009 סירב בית המשפט העליון לעיון מחודש בתיק ולערעורים מצד פעילים אינדיאנים.
בין התומכים בשינוי השם פוליטיקאים בכירים כגון נשיא ארצות הברית ברק אובמה, ראש העיר מוריאל באוזר ו-50 סנאטורים מהמפלגה הדמוקרטית.
ב-13 ביולי 2020 הודיעה הקבוצה כי תשנה את השם והלוגו שלה.
ב-2 בפברואר 2022 הודיעה הקבוצה על שמה החדש: וושינגטון קומנדרס.
בהודעה נמסר כי השם החדש הוא תוצאה של תהליך משתף שכלל התייעצות עם אוהדים, שחקני עבר, שחקנים, מחזיקי מניות ומנהיגי קהילות באזור וושינגטון די סי, מרילנד ווירג'יניה (אזור DMV) ונמשך 18 חודשים.
השם החדש מייצג את המחויבות לשרות ולהנהגה שמגדירה את קהילת אזור DMV.
בשנתה הראשונה של הקבוצה, מגרשה הביתי היה ה"ברייבס פילד", ששימש את קבוצות הפוטבול, הכדורגל והבייסבול של העיר בוסטון.
המגרש הכיל 40 אלף מקומות.
שנה לאחר מכן, עם שינוי שם הקבוצה, הועברה הקבוצה למגרשה של הבוסטון רד סוקס, "פנווי פארק", אצטדיון מתקדם יותר אך קטן במעט מהברייבס פילד.
עם מעברה של הקבוצה לוושינגטון בשנת 1937, נבחר "אצטדיון גריפית'" להיות מגרשה הביתי.
האצטדיון הכיל 32 אלף מקומות ושימש גם את קבוצות הבייסבול וושינגטון סנטורס מליגת ה-MLB ואת המכללות של וושינגטון ומרילנד בפוטבול ואתלטיקה קלה.
האצטדיון שימש את הקבוצה עד שנסגר ב-1961. את מקומו של אצטדיון גריפית' החליף "אצטדיון RFK", שנקרא על שמו של רוברט פ' קנדי (בראשי תיבות RFK); האצטדיון היה חדיש, הכיל יותר מ-56 אלף מקומות ישיבה ועלות הקמתו עמדה על כ-20 מיליון דולרים.
האצטדיון היה בבעלות עיריית וושינגטון ונקרא תחילה אצטדיון DC .
האצטדיון היה גם מגרשה של קבוצת הפוטבול של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, ובמהלך השנים שימש קבוצות ספורט שונות של וושינגטון.
גם לאחר מעבר הקבוצה מהאצטדיון, נשאר האצטדיון פעיל ומשמש קבוצות מקומיות עד היום.
בשנת 1997 עברה קבוצת הרדסקינס למגרשה הנוכחי, "מגרש פדקס", שממוקם במרילנד.
ביום פתיחת האצטדיון נפטר הבעלים של הקבוצה ג'ק קוק; לזכרו נקרא האצטדיון על שמו עד שנת 1999, בה שונה שם האצטדיון לשמו הנוכחי.
אתר האצטדיון נקרא "ראלג'ון" , איחוד שמות בניו של קוק, ראלף וג'ון.
האצטדיון מכיל 91,704 מקומות ישיבה ובנוי בחמישה מפלסים, כמות המושבים הגדולה ביותר לקבוצה ב-NFL.
עלות בנייתו של האצטדיון הסתכמה בכ-250 מיליון דולרים.
למרות היותו האצטדיון הגדול לקבוצה ב-NFL, רשימת ההמתנה למנוי עונתי משתרעת על פני יותר מ-30 שנים.
עד כה מעולם לא נמכרו כל המושבים באצטדיון, השיא עומד על 91,665 במשחק המכללות בין קבוצות הפוטבול של וירג'יניה טק ואוניברסיטת דרום קליפורניה.
שיא האוהדים במשחק של הרדסקינס הוא 90,910 אוהדים במשחק נגד הדאלאס קאובויס; זהו גם שיא הקהל הגדול ביותר (במקומות ישיבה) במשחק NFL .
האצטדיון נמצא בבעלות הקבוצה ומשמש רק אותה, למעט אירועי ספורט חד פעמיים ומופעים שונים.
"חוק הרדסקינס" הוא קשר בין הרדסקינס, קבוצת הפוטבול של וושינגטון הבירה שהיא משכנו של הבית הלבן, לבין תוצאות הבחירות לנשיאות בארצות הברית.
ה"חוק" הוא צירוף מקרים נפוץ, שעל פיו אם הרדסקינס מנצחים במשחק הבית האחרון שלהם לפני הבחירות - המפלגה שנבחרה בבחירות הקודמות תנצח שוב בבחירות.
אם הקבוצה מפסידה - המתמודד מהמפלגה השנייה ינצח.
"חוק הרדסקינס" מתיימר "לחזות" את תוצאות הבחירות.
החל ממערכת הבחירות של 1940 עד היום ה"חוק" לא נכשל למעט הבחירות של שנת 2004. במערכת בחירות זו הרדסקינס הפסידו במשחק הביתי האחרון לפני הבחירות, אבל המפלגה הרפובליקנית בראשות ג'ורג' ווקר בוש, שהייתה אמורה להפסיד לפי ה"חוק", דווקא ניצחה.
למרות זאת ניתן לומר שהחוק לא נכשל, מאחר שבבחירות של שנת 2000 בוש ניצח אך לא ברוב קולות אלא בגלל שיטת הבחירות.
לכן המפלגה שקיבלה את רוב הקולות היא דווקא המפלגה הדמוקרטית, שאכן הפסידה בבחירות של שנת 2004 לאחר ההפסד של הרדסקינס.
ה"חזרזירים" הם קבוצה של 12 אוהדים מוכרים של הרדסקינס, הידועים בעיקר בגלל תלבושתם.
הם נוהגים ללבוש שמלות נשים, כובעי מחנאות וחוטמי חזיר.
ל"חזרזירים" שתי מטרות: לעודד את קבוצתם ולגייס כסף לצדקה.
הקבוצה הוקמה בשנת 1983 על ידי מייקל טורברט, הידוע בכינויו "בוס חזרזיר", והפכה לקבוצת עידוד קבועה במשחקיה של הרדסקינס.
בקבוצה ישנם 12 חברים פעילים ועוד 15 חברים לשעבר.
הקבוצה שומרת על פרופיל גבוה לרוב בגלל התחפושות שלהם, אבל גם בגלל עבודות בארגוני צדקה אליהם גייסו למעלה מ-100 מיליון דולר.
הרעיון להקמת הארגון החל ב-1983, כאשר מייסדו מייקל טורברט הלך למסיבת תחפושות בליל כל הקדושים, לבוש בבגדים הישנים של סבתו.
התחפושת הייתה מוצלחת והוא החליט לאסוף את חבריו ובבגדי סבתו לבקר בבתי חולים ולשמח ילדים חולים.
ב-27 בנובמבר 1983 הופיעו ה"חזרזירים" לראשונה במשחק של הקבוצה לבושים בבגדי נשים, ועם תוספת של חוטמי חזיר כמחווה לקו ההתקפה של הקבוצה שכונה "החזירים".
טורברט ושני "חזרזירים" נוספים נכנסו להיכל התהילה של חברת ויזה לאוהדים.
אף על פי שה"חזרזירים" מוכרים בקרב האוהדים והקבוצה, הם מעולם לא קיבלו יחס מועדף או הכרה רשמית.
זאמה ויליאמס, הידוע בכינויו "צ'יף זי" הוא אוהד מוכר של הרדסקינס, שמופיע במשחקי הקבוצה מאז 5 בספטמבר 1978 בתלבושת אינדיאנית מסורתית ונחשב לאחד האוהדים הגדולים ביותר של הקבוצה.
צ'יף זי הופיע גם במספר פרסומות טלוויזיה לסוכנות רכב באזור וושינגטון ובולטימור.
באחד ממשחקי הקבוצה נגד פילדלפיה איגלס ב-1983, תקפו אוהדי האיגלס את צ'יף זי, וכתוצאה מכך רגלו נשברה.
ב-9 באוגוסט 2008 נגנב הטומהוק המפורסם של צ'יף זי כאשר חילק חתימות לאוהדי הקבוצה.
מאוחר יותר ב-28 באוגוסט הוחזר הטומהוק לצ'יף זי בעזרת כריס קולי, שחקן הקבוצה שנתן לגנב חולצה חתומה על ידו בתמורה להשבת הטומהוק.
בשנת 2000 חברת ויזה והיכל התהילה של ה-NFL בחרו בצ'יף זי כאוהד הגדול ביותר של הוושינגטון רדסקינס.
היריבה הגדולה ביותר של הרדסקינס היא דאלאס קאובויס; המגזין ספורטס אילוסטרייטד החשיב את היריבות לגדולה ביותר ב-NFL בכל הזמנים ואחת היריבויות הגדולות ביותר בספורט בכלל.
תחילת היריבות הייתה ב-1961 כשהקאובויס הועברו לבית המזרחי של חטיבת ה-NFC, הבית בו גם הרדסקינס משחקת.
היריבות התפתחה כאשר ג'ורג' אלן התחיל לאמן את הקבוצה ב-1971; אלן החדיר בשחקנים שנאה כלפי הקאובויס ופיתח יריבות גדולה מתמיד בין הקבוצות.
אלן רצה להציב מטרה לקבוצה - לנצח את הקאובויס, שהיו הקבוצה הטובה בליגה באותה עת.
עם זאת, בסיכום תוצאות ההתמודדויות של שתי הקבוצות לאורך השנים, מובילה דאלאס קאובויס על פני הרדסקינס: 59 ניצחונות לקאובויס לעומת 39 לרדסקינס, ושתי תוצאות תיקו.
היריבות בין הקבוצות נמשכה גם מחוץ למגרש.
בתחילת שנות ה-80 הופיע מאמן הקאובויס טום לאנדרי בפרסומת לחברת האשראי "אמריקן אקספרס".
בפרסומת לאנדרי מוקף על ידי שחקנים הלבושים בתלבושתם של הרדסקינס אך מצליח לחמוק מהם.
ב-19 בדצמבר 2005 שחקן הכדורסל דארל ארמסטרונג, ששיחק בדאלאס מאבריקס, חטף את המיקרופון לפני תחילת משחק של קבוצתו והכריז "מה עם הרדסקינס!", וזאת מספר שעות לאחר שהרדקסינס ניצחו את הקאובויס.
ארמסטרונג, שגדל כאוהד של הרדסקינס, נקנס בכאלף דולר בעקבות תקרית זו.
יריבה נוספת של הרדסקינס היא ניו יורק ג'איינטס; היריבות בין הקבוצות קיימת עוד מהתקופה של הרדסקינס בבוסטון.
יריבות קטנה קיימת גם עם פילדלפיה איגלס, שמשחקת לצד הרדסקינס באותו בית.
הקבוצה נוסדה על ידי ג'ורג' פרסטון מרשל שהיה מייסדה, בעליה ונשיאה עד שנפטר ב-1969. לאחר מותו החליפו כבעלי הקבוצה ג'ק קנט קוק, שקנה אחוזי בעלות על הקבוצה עוד ב-1961. קוק הרחיב את אחוזי בעלותו על הקבוצה עד שב-1974 הפך לבעלים עם אחוז השליטה הבלעדי כמעט.
תפקיד נשיא הקבוצה ניתן לאדוארד בנט ויליאמס, אף על פי שבבעלותו אחוז קטן של מניות הקבוצה.
בנוסף לרדסקינס, היה קוק הבעלים של קבוצת הכדורסל לוס אנג'לס לייקרס וקבוצת ההוקי קרח לוס אנג'לס קינגס וויליאמס היה בעליהם של קבוצת הבייסבול בולטימור אוריולס.
ב-6 באפריל 1997 נפטר קוק מאי-ספיקת לב.
בנו ג'ון ירש ממנו את הקבוצה אך לאחר שתי עונות לא מוצלחות, מכר את הקבוצה ב-1999 לדניאל סניידר, יושב ראש רשת פארקי השעשועים "סיקס פלאגס".
סכום העסקה עמד על 800 מיליון דולר, רכישת קבוצת הספורט היקרה ביותר בתולדות הספורט עד אותה עת.
לפי מגזין פורבס, ערכה של הרדסקינס מוערך ב-2013 בכ-1.6 מיליארד דולר, והיא קבוצת הספורט בעלת השווי השמיני בגובהו בעולם והשלישי ב-NFL.
הכנסותיה של הקבוצה בעונת 2012 מוערכים בכ-373 מיליון דולר.
הקבוצה שיא של שמונה שנים רצופות בהן הובילה את הליגה בנוכחות האוהדים במשחקיה.
ב-21 ביולי נמכרה הקבוצה לקבוצת משקיעים בהובלת ג'וש האריס תמורת סכום שיא של 6.05 מילארד דולר.
הכי הרבה יארדים כוללים במסירה: 25,206 יארדים, ג'ו תייסמן.
הכי הרבה מסירות לטאצ'דאונים: 187 טאצ'דאונים, סמי באו.
הכי הרבה יארדים כוללים בריצה: 7,472 יארדים, ג'ון ריגנס.
הכי הרבה תפיסות: 888 תפיסות, ארט מונק.
הכי הרבה יארדים כוללים בתפיסה: 12,028 יארדים, ארט מונק.
הכי הרבה חטיפות: 54 חטיפות, דארל גרין.
הכי הרבה שערי שדה: 263 שערים, מארק מוזלי.
הכי הרבה נקודות: 1,207 נקודות, מארק מוזלי.
הכי הרבה טאצ'דאונים: 90 טאצ'דאונים, צ'ארלי טיילור.
ממוצע החזרות בעיטות הרחקה הגבוה ביותר: 12.8 יארדים, ג'וני ויליאמס.
ממוצע החזרות בעיטות פתיחה הגבוה ביותר: 28.5 יארדים, בובי מיטצ'ל.
ממוצע הרחקת כדור הגבוה ביותר: 45.1 יארדים, סמי באו.
הכי הרבה הפלות קוורטרבק: 97.5 הפלות, דקסטר מאנלי.שיאים אישיים (עונה יחידה)
הכי הרבה יארדים כוללים במסירה: 4,109 יארדים ג'יי שרודר, 1986.
הכי הרבה מסירות לטאצ'דאונים: 31 טאצ'דאונים סאני ג'ורגנסון, 1967.
הכי הרבה יארדים כוללים בריצה: 1,516 יארדים קלינטון פורטיס, 2005.
הכי הרבה תפיסות: 106 תפיסות ארט מונק, 1984.
הכי הרבה יארדים כוללים בתפיסה: 1,483 יארדים סנטנה מוס, 2005.
הכי הרבה חטיפות: 13 חטיפות דן סנידפר, 1948.
הכי הרבה שערי שדה: 33 שערים מארק מוזלי, 1983.
הכי הרבה נקודות: 161 נקודות מארק מוזלי, 1983.
הכי הרבה טאצ'דאונים: 24 טאצ'דאונים ג'ון ריגנס, 1983.
ממוצע החזרות בעיטות הרחקה הגבוה ביותר: 15.3 יארדים ג'וני ויליאמס, 1952
ממוצע החזרות בעיטות פתיחה הגבוה ביותר: 29.7 יארדים מייק נילמס, 1981
ממוצע הרחקת כדור הגבוה ביותר: 51.4 יארדים, סמי באו, 1940 - שיא כל הזמנים ב-NFL .
הכי הרבה נקודות לקבוצה במשחק יחיד: 72 נקודות ב-27 בנובמבר 1966 נגד ניו יורק ג'איינטס.
סכום הנקודות הגבוה ביותר במשחק יחיד: 113 נקודות ב-27 בנובמבר 1966 נגד ניו יורק ג'איינטס; 72 נק' לרדקינס, 41 נק' לג'איינטס.
הכי הרבה דאונים (ניסיונות) ראשונים במשחק יחיד: 39 דאונים ב-4 בנובמבר 1990 נגד דטרויט ליונס.
הכי הרבה השתלטויות על פאמבלים (הפלות כדור) במשחק יחיד: 8 פאמבלים ב-25 באוקטובר 1976 נגד סנט לואיס קרדינלס.
מספרי חולצות שהופרשו לא רשמית
28 דארל גרין, מגן פינה
43 לארי בראון, רץ אחורי
44 ג'ון ריגנס, רץ אחורי
49 בובי מיטצ'ל, רץ אחורי
65 דייב בוטץ', טאקל הגנתי
מלבד שחקנים אלו גם מספר 21 של הסייפטי שון טיילור לא בשימוש מאז שנרצח ב-27 בנובמבר 2007.
בשנת 2002 חגגו הרדסקינס 70 שנה מאז הקמת הקבוצה.
לכבוד אירוע זה, בחרה הקבוצה את 70 השחקנים והמאמנים המשפיעים ביותר על הקבוצה.
באחד המשחקים של אותה עונה, נגד אינדיאנפוליס קולטס, קיימה הנהלת הקבוצה טקס לכבוד אותם 70 אנשים משפיעים, במהלך הפסקת המחצית.
וושינגטון חוצה את הדלאוור הוא ציור מונומנטלי של הצייר הגרמני אמריקאי עמנואל לויצה, לזכר המסע הצבאי במסגרתו חצה ג'ורג' וושינגטון את נהר הדלאוור הקפוא ב-25 בדצמבר 1776 במהלך המהפכה האמריקאית - ובכך הפתיע את הכוחות ההסים שהיו ממוקמים בטרנטון שבניו ג'רזי, וניצח בקרב טרנטון.
הציור מהווה חלק מהאוסף הקבוע של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
העתק של היצירה מוצג באגף המערבי של הבית הלבן.
עמנואל לויצה נולד בגרמניה, גדל בארצות הברית, אולם שב לגרמניה בבגרותו.
הרעיון לציור התמונה עלה בראשו בשנת 1848 בתקופת אביב העמים.
מטרת הציור הייתה לעורר רגשות ליברליים תוך מתן המהפכה האמריקאית כדוגמה.
לויצה השתמש בתיירים אמריקאים כדוגמנים בעת ציור הגרסה הראשונה של היצירה, שהושלמה בשנת 1850. גרסה זו ניזוקה בשריפה שפרצה בסטודיו שלו זמן קצר לאחר מכן, אולם הגרסה שוחזרה, זכתה להצלחה רבה באירופה, והוצגה במוזיאון האמנות של ברמן .
היא הושמדה במהלך הפצצות חיל האוויר הבריטי בשנת 1942 במסגרת מלחמת העולם השנייה.
לויצה החל בשנת 1850 לצייר גרסה נוספת של היצירה, וזו הוצגה בניו יורק באוקטובר 1851. היצירה נרכשה על ידי ג'ון ס.
קנדי בעלות של 16,000 דולרים (באותה עת, סכום גבוה ביותר), ונתרמה למוזיאון המטרופוליטן לאמנות בשנת 1897.
בינואר 2003 הדביק אחד משומרי מוזיאון המטרופוליטן תמונה של הפיגוע במגדלי התאומים ב-11 בספטמבר על היצירה, אולם לא נגרם ליצירה נזק.
היצירה מתארת את חציית נהר הדלאוור על ידי ג'ורג' וושינגטון.
וושינגטון מופיע במרכז היצירה מואר באור לא טבעי - אור חזק מאורה של השמש הזורחת מאחוריו.
חלק זה של היצירה היה החלק הראשון שצייר לויצה בראשית אביב העמים.
לאחר כישלון המהפיכות באירופה צייר לויצה את יתרת התמונה באווירה כהה ופסימית יותר.
ברקע סירות קטנות יותר המעבירות את יתר חייליו של וושינגטון יוצרות את הפרספקטיבה של התמונה, ומעניקות חשיבות והדגשה לסירתו של וושינגטון במרכז התמונה.
דמות נוספת חבויה מאחורי הסוחר, ואינה ניתנת לזיהוי.
וושינגטון עומד במרכז התמונה, לובש את מדי הצבא הקונטיננטלי, ומחזיק בידו משקפת וחרב - המסמלים את מנהיגותו, וצפייתו את העתיד.
האדם העומד בסמוך לוושינגטון ונושא את הדגל הוא ג'יימס מונרו, לימים נשיא ארצות הברית.
הציור כולל מספר רב של אי דיוקים היסטוריים ואנכרוניזם.
כך למשל הדגל המופיע בתמונה הוא דגל ארצות הברית המקורי (דגל "הכוכבים והפסים").
דגל זה עוצב ב-14 ביוני 1777, שנה לאחר חציית הדלאוור.
אם אכן נישא דגל במהלך חציית הנהר, היה זה דגל האיחוד הגדול, שנישא על ידי וושינגטון ב-2 בינואר 1776 בקיימברידג' שבמסצ'וסטס כדגל הצבא הקונטיננטלי.
הסירה עצמה קטנה מכדי לשאת 13 אנשים, וכן אינה תואמת את הסירות באותה תקופה.
בעוד שחציית הנהר אירעה באמצע הלילה, הציור מתאר אותה בשעת הזריחה.
הנהר המתואר בספינה מכיל גושי קרח צפים - דבר האופייני לנהר הריין אך לא לנהר הדלאוור.
כמו כן, בניגוד למזג האוויר הקר אך הצלול המתואר בתמונה, בעת חציית הדלאוור ירד גשם כבד (וספק אם וושינגטון עמד באותה תנוחה במהלך הסופה בה חצה את הדלאוור).
יש היסטוריונים הטוענים כי ככל הנראה הדמויות ישבו בעת החציה, אולם ההיסטוריון דייוויד האקט פישר מאוניברסיטת ברנדייס דווקא טוען כי סביר שהחוצים בסירות עמדו, על מנת שלא להירטב מהמים הקפואים בתחתית הסירות.
כמו כן, ככל הנראה מונרו, שהיה סגן צעיר, לא היה באותה סירה עם וושינגטון, ולבטח לא החזיק את הדגל.
דמות האדם השחור שבתמונה היא דמותו של פרינס ויפל - אדם שחור שהיה ידוע בהשתתפותו בקרבות המהפכה האמריקאית, אולם ככל הנראה לא נכח בחציית הדלאוור עצמה, אף שהיו חותרים שחורים רבים שאכן נכחו בחצייה.
דמותו של וושינגטון, כפי שהיא מתוארת בתמונה, היא דמותו של הנשיא המבוגר (ובעל שיער השיבה) ולא דמות המפקד הצעיר בן ה-44 שנכח בחצייה.
וושינגטון נשיונאלס היא קבוצת בייסבול אמריקאית מליגת ה-MLB, שבסיסה בעיר וושינגטון.
הקבוצה הוקמה בשנת 1969 במונטריאול שבקוויבק.
היא הצטרפה לליגה בשם "מונטריאול אקספוז" והייתה לקבוצת הבייסבול הראשונה ב-MLB שבסיסה בקנדה.
בשנותיה הראשונות לא הצליחה הקבוצה להגיע להישגים משמעותיים וסיימה כל עונה במאזן שלילי.
בשנת 1981 העפילו האקספוז לראשונה לפלייאוף, לאחר עונה שקוצרה בשל שביתת שחקנים, וחולקה לשני חלקים.
האקספוז, שהשיגו לראשונה בתולדותיהם מאזן ניצחונות חיובי, זכו בראשות הבית המזרחי בחלק השני של העונה.
בפלייאוף התמודדו מול אלופת החלק הראשון של העונה, פילדלפיה פיליז, וניצחו 2–3, אך בגמר הנשיונל ליג הפסידו ללוס אנג'לס דודג'רס 3-2 ולא הצליחו להעפיל לוורלד סיריס.
בשנת 1994 היו האקספוז בעלי המאזן הטוב בליגה, אך העונה הופסקה בשל שביתת שחקנים נוספת ולא התקיימו משחקי פלייאוף.
בשנת 1977 עברה לשחק באצטדיון האולימפי, שנחנך שנה קודם לכן בעת אולימפיאדת מונטריאול.
לאחר שהקבוצה נרכשה בסוף 1999 על ידי ג'פרי לוריה, ניסה בעלי הקבוצה הטרי לשכנע את פרנסי העיר מונטריאול לבנות לה אצטדיון חדש, אך מאמציו לא צלחו, ושיעור הצופים במשחקי האקפוז התדרדר מתחת ל-10,000 צופים בממוצע למשחק.
בשנת 2002 רכש לוריה גם את קבוצת פלורידה מארלינס והעביר אליה את כל צוות הניהול והאימון של האקספוז.
בעלי קבוצות הליגה החליטו פה אחד לרכוש מלוריה את האקספוז, ובמשך 3 עונות הייתה הקבוצה במצב ביניים, כשאת חלק ממשחקיה שיחקה בפוארטו ריקו.
בשנת 2005 עברה הקבוצה לעיר וושינגטון, שמה שונה ל"וושינגטון נשיונאלס", וב-2006 נמכרה לאיש העסקים תיאודור לרנר.
לאחר מחלוקת בסוגיית מימון אצטדיון חדש, נחנך במרץ 2008 אצטדיון נאשיונלס פארק, שנבנה בעלות של 611 מיליון דולר, ומכיל 41,888 מקומות.
מאז המעבר לוושינגטון, הכנסות ורווחי הקבוצה זינקו בעשרות אחוזים, ועל פי מגזין "פורבס" שוויה מוערך בכ-1.8 מיליארד דולר נכון לאפריל 2019.
בעונת 2019 זכו לראשונה בוורלד סיריס לאחר ניצחון 3–4 בסדרה על יוסטון אסטרוס.
מספרשחקןתפקידשנים בקבוצהשנת הפרשה42ג'קי רובינסוןבסיס שני1997
ווּשִׂי (בסינית מפושטת: 无锡; בסינית מסורתית: 無錫; בפין-יין: Wúxī) היא נציבות עירונית במחוז ג'יאנגסו שבמזרח הרפובליקה העממית של סין.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו בנציבות העירונית כ-7.46 מיליון תושבים, מתוכם כ-4.4 מיליון בחמשת הרבעים.
מוערך כי וושי הוקמה לפני כ-3000 שנה.
בעיר נמצא , ממנו יוצאות טיסות לערים סיניות רבות.
נוסף על כך, העיר ידועה כמרכז תעשייתי בקנה מידה לאומי.
לפי רשומות ההיסטוריון, אנשי שושלת ג'ואו ייסדו את ההתיישבות הסינית הראשונה בסביבה ב.
הנציבות העירונית וושי משתרעת על פני 4,618 קמ"ר בדרום מחוז ג'יאנגסו וגובלת במחוזות ג'ג'יאנג ואנחווי מדרום-מערב ובשלוש נציבויות עירוניות - סוּג'וֹאוּ ממזרח ומדרום-מזרח, ממערב ו מצפון.
העיר מרוחקת כ-150 ק"מ דרום-מזרחית לבירת המחוז נָאנְגִ'ינְג וכ-120 ק"מ צפון-מערבית לעיר שאנגחאי.
הנציבות העירונית וושי מחולקת לחמישה רבעים ושתי נפות עירוניות:
ווּשְׂיָה (בפין-יין: Wǔxiá; בסינית מפושטת: 武侠) היא ז'אנר נרחב של סיפורת סינית המתרכזת בהרפתקאות אמנויות לחימה המתרחשות בעיקר בסין העתיקה.
למרות שנכתבה במקור על הנייר, הוושיה מצויה כיום גם בסרטי קולנוע, סדרות טלוויזיה ותיאטרון, כמו גם יצירות אמנותיות כקומיקס.
המילה "וושיה" היא מילת הרכב בין wu (武, המופיעה גם בצירוף וו-שו), שפירושה "צבאי" או "מלחמתי" לבין xia (俠) שפירושה "אצילי", "מכובד".
אמן לחימה ההולך בדרך האצילית מכונה לעיתים קרובות ביצירות הוושיה "איש חרבות", על אף שאין הכרח שיחזיק בחרב.
גיבורי הוושיה הסינית אינם משרתים אדון כלשהו, אינם מחזיקים בכוח צבאי ואינם משתייכים למעמד אריסטוקרטי.
לרוב הם בני מעמד הביניים בחברה הסינית העתיקה.
גיבורים אלה פועלים תחת קוד התנהגות מסוים, שמחייב אותם לתקן עוולות, בייחוד כאשר חסרי הישע נמצאים במצוקה או תחת דיכוי.
קוד ההתנהגות הסיני (xia) דומה לקוד ההתנהגות של הסמוראים היפניים (בושידו), של האבירים המערב אירופאים ושל האקדוחנים במערבונים האמריקאים.
וושינגטון מיסטיקס היא קבוצת כדורסל אמריקאית המשחקת בליגת כדורסל הנשים WNBA.
הקבוצה נוסדה בשנת 1998 ומשחקת בבית המזרחי של הליגה.
הקבוצה מארחת את משחקיה הביתיים באצטדיון ורייזון סנטר אשר בוושינגטון, בירת ארצות הברית (באצטדיון משחקות גם קבוצת הכדורסל וושינגטון ויזארדס וקבוצת ההוקי קרח וושינגטון קפיטלס).
מאז היווסדה, הגיעה הקבוצה לפלייאוף ליגת הנשים 10 פעמים, היא זכתה בתואר הראשון בתולדותיה בעונת 2019 לאחר ניצחון 3–2 על קונטיקט סאן, לאחר שעונה קודם לכן הפסידה לסיאטל סטורם בגמר.
בקבוצה שיחקו והתקדמו מספר שחקניות ידועות, בהן שמיק הולדסקלו, אלנה בירד וכריסטן לנגהורן.
וושינגטון בלייד הוא עיתון שבועי בפורמט טבלואיד הפונה לקהל של הומואים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב).
העיתון מופץ חינם באזור וושינגטון די.
שבארצות הברית, והוא הוותיק והגדול ביותר מסוגו ביותר בארצות הברית אחרי "Gay City News" היוצא בניו יורק.
הבלייד נחשב לעיתון מהסוג המתעד (Newspaper of record), והוא נחשב לאמין ומקיף בכיסוי התקשורתי שלו של חדשות הקשורות ללהט"ב ברמה המקומית, הארצית והבינלאומית.
הניו יורק טיימס כינה את העיתון "אחד מהעיתונים בעלי ההשפעה הרבה ביותר הנכתבים עבור קהל להט"ב".
העיתון הושק לראשונה על ידי קבוצת מתנדבים בשנת 1969 במטרה להביא לחיזוק וקירוב קהילת הלהט"ב המקומית, והגיליון הראשון יצא ב-5 באוקטובר באותה השנה.
בשנת 1997 החלה לצאת לאור מהדורה מקומית נוספת הניו יורק בלייד.
בשנת 2001 נרכש העיתון על ידי חברת ההוצאה לאור הלהט"בית "Window Media", המוציאה לאור פרסומים בכל רחבי ארצות הברית.
כשהוא מורכב מקבוצת עיתונאים מקצועיים, הפך במהרה הבלייד למקור מידע מוביל בתחומו ושרת קוראים בכל רחבי המדינה.
העיתון יוצא לאור מדי יום שישי, והמהדורה המודפסת שלו ניתנת לקריאה מקוונת או הורדה מאתר האינטרנט של העיתון.
וושינגטון אירווינג היה סופר, הוגה דעות, ביוגרף והיסטוריון אמריקאי בתחילת המאה ה-19. הוא היה ידוע במיוחד בזכות סיפוריו הקצרים "האגדה על סליפי הולו" (The Legend of Sleepy Hollow) ו"ריפ ואן וינקל" (Rip Van Winkle), שניהם הופיעו ב"ספר האיורים של הג'נטלמן ג'פרי קריון" (The Sketch Book of Geoffrey Crayon, Gent).
חיבוריו ההיסטוריים כוללים ביוגרפיות של ג'ורג' וושינגטון, אוליבר גולדסמית', מוחמד וכמה חיבורים על היבטים בהיסטוריה של המאה ה-15 בספרד כולל כריסטופר קולומבוס, המורים, ואלהמברה.
אירווינג שירת אף כשגריר ארצות הברית בספרד בין השנים 1842–1846.
פרסומיו הראשונים היו בשנת 1802, אז פרסם סדרת מכתבים תאוריים לעיתון מורנינג כרוניקל, תחת שם העט ג'ונתן אולדסטייל.
לאחר שעקר לאנגליה בשנת 1815, לצורך ניהול העסק המשפחתי, הוא זכה להכרה בין-לאומית בשנת 1819, עם פרסום ספרו "ספר האיורים של הג'נטלמן ג'פרי קריון".
הוא המשיך לכתוב ספרים לאורך חייו, כולל ביוגרפיה בת חמישה כרכים של ג'ורג' וושינגטון שהושלמה רק שמונה חודשים בטרם מותו, וכמעט תמיד זכה להצלחה.
הוא נפטר בגיל 76 בכפר טריטאון במדינת ניו יורק.
לצד ג'יימס פנימור קופר, אירווינג היה אחד הסופרים האמריקאים הראשונים שזכו להכרה באירופה, והוא עודד וליווה סופרים אמריקאים אחרים, ביניהם, נתניאל הות'ורן, הרמן מלוויל, הנרי וודסוורת' לונגפלו ואדגר אלן פו.
מספר סופרים אירופים העריצו את עבודתו של וושינגטון ובהם וולטר סקוט, לורד ביירון, תומאס קמפבל, פרנסיס ג'פרי וצ'ארלס דיקנס.
כסופר אמריקאי ראשון שחיבר רב-מכר בין-לאומי, אירווינג קידם את הכתיבה הספרותית כעיסוק לגיטימי ותמך בחקיקה נוקשה יותר להגנת סופרים אמריקאים מהפרות זכויות יוצרים.
הוריו של אירווינג, ויליאם אירווינג האב ושרה, היגרו לארצות הברית מסקוטלנד.
הם נישאו בשנת 1761 בשעה שאביו של אירווינג שירת כקצין זוטר בצי הבריטי.
לזוג נולדו אחד עשר ילדים, רק שמונה מתוכם שרדו עד גיל בגירות.
וושינגטון היה הצעיר מבין ילדיהם ששרדו.
משפחת אירווינג התיישבה במנהטן ושם נולד וושינגטון ב-3 באפריל 1783, אותו שבוע שבו שמעו תושבי העיר על הפסקת האש עם הבריטים אשר הביאה לסיומה של מלחמת העצמאות האמריקאית.
אימו של וושינגטון אירווינג קראה לו על שם גיבור המלחמה, ג'ורג' וושינגטון.
בשנת 1789, בגיל שש, זכה אירווינג לפגוש את הגיבור שעל שמו נקרא, בעת שוושינגטון התגורר בניו יורק לאחר בחירתו לנשיא ארצות הברית.
הנשיא בירך את הילד הצעיר, מעמד שהונצח בציור אשר תלוי עד היום בביתו של אירווינג.
כמה מאחיו הבוגרים של אירווינג היו לסוחרים בעיר ניו יורק ועודדו את שאיפותיו הספרותיות של אחיהם הצעיר, בכך שסייעו לו לעיתים קרובות בכסף בשעה שניסה לזכות בהכרה כיוצר ספרותי.
אירווינג לא היה תלמיד חרוץ, הוא העדיף לקרוא ספורי הרפתקאות ודרמות, ובגיל 14 החל להיעדר באופן קבוע מן הכיתה כדי ללכת לתיאטרון.
בשנת 1789, עם פרוץ מגפת קדחת צהובה במנהטן, שלחה אותו משפחתו במעלה נהר הדסון, לכפר טריטאון במדינת ניו יורק כדי שישהה בחברת חברו ג'יימס פאולדינג.
בעת שהותו בטריטאון הכיר אירווינג את הכפר השכן סליפי הולו, על מנהגי תושביו ממוצא הולנדי וסיפורי השדים המקומיים.
כנער, אירווינג טייל מספר פעמים נוספות במעלה נהר ההדסון, כולל ביקור ממושך בעיר ג'ונסטאון, אז חצה את הרי קטסקיל, מקום התרחשות סיפורו "ריפ ואן וינקל".
מאוחר יותר כתב: "מכל נופי ההדסון, להרי קטסקיל הייתה את ההשפעה המכשפת ביותר על דמיוני כנער."
בשנת 1802, בהיותו בן 19, החל אירווינג כותב מכתבים לעיתון "ניו יורק מורנינג כרוניקל", בהן הביע דעות על חיי החברה בעיר ועל המתרחש בתיאטראות כשהוא חותם בשם העט ג'ונתן אולדסטייל (בעברית "סגנון ישן").
בשם שבחר גילה את נטיות ליבו למפלגה הפדרליסטית.
היה זה הראשון מבין שורה של שמות עט בהם השתמש לאורך חייו.
המכתבים שפרסם הביאו לאירווינג תשומת לב בעיר.
בשנת 1804, בגלל חששות לבריאותו, שלחוהו אחיו לסיור בן כשנתיים באירופה.
בעת ביקורו ביבשת פסח אירווינג על רבות מן הערים האירופיות שנחשבו באותה עת כיעדי חובה לתייר המשכיל, זאת לאכזבת אחיו ויליאם.
ויליאם כתב לו כי אף שהוא שמח על התאוששות בריאותו, אין הוא אוהב את האופן שבו אירווינג דוהר דרך איטליה כשהוא מותיר את פירנצה לשמאלו ואת ונציה לימינו.
תחת לבקר בערי התרבות, אירווינג חידד את יכולותיו החברתיות ואת כישורי השיחה שלו, דבר שהפך אותו במהלך השנים לאחד מן המוזמנים המרכזיים לאירועים חברתיים.
אירווינג כתב: "אני שואף לקחת את הדברים כפי שהם מתרחשים ברוח טובה, וכאשר אינני משיג מוצא ארוחת ערב שערבה לטעמי, אני שואף לטעם המתאים לארוחת הערב." בעת שביקר ברומא, בשנת 1805, קשר אירווינג קשרי חברות עם הצייר האמריקאי וושינגטון אלסטון, וכמעט ששוכנע על ידי אלסטון להיות צייר.
בשנת 1806 אירווינג שב לעיר ניו יורק כדי ללמוד משפטים אצל השופט ג'וסיה אוגדן הופמן.
הוא הודה כי לא היה תלמיד טוב ובקושי עמד בבחינות לשכת עורכי הדין בשנת 1806. אירווינג החל להתראות באותה תקופה עם חבורה של גברים צעירים ומשכילים, אותם כינה "הבחורים מקילקני".
בשיתוף פעולה עם אחיו ויליאם וחברו ג'יימס פאולדינג, אירווינג יסד בינואר 1807 את הירחון הספרותי סלמגונדי.
בכותבו תחת שמות עט שונים, אירווינג שם ללעג את תרבות ניו יורק ואת הפוליטיקה בעיר, בדומה לאופן הכתיבה שאפיין את המד מגזין שנים רבות אחר כך.
סלמגונדי זכה להצלחה צנועה ושמעו של אירווינג יצא אף מחוץ לגבולות העיר ניו יורק.
בגיליון ה-17 של הירחון, אשר יצא ב-11 בנובמבר 1807, אירווינג כינה את העיר ניו יורק בכינוי "גוטהאם", שם אנגלו-סקסי שפירושו "עיר העז".
בשלהי 1809, בעודו מתאבל על מות ארוסתו בת ה-17, מטילדה הופמן, אירווינג השלים את חיבור סיפרו הגדול הראשון "היסטוריה של ניו יורק החל מתחילת העולם ועד לסוף השושלת ההולנדית, מאת דידריך ניקרבוקר".
היה זה חיבור סאטירי על ההיסטוריה המקומית מלאת חשיבות עצמית ועל הפוליטיקה של זמנו.
בטרם פרסם את הספר החל אירווינג במתיחה הדומה לשיטות שיווק ויראלי של ימינו.
הוא פרסם סדרת מודעות בעיתונות המקומית על אדם נעדר בשם דידריך ניקרבוקר, היסטוריון הולנדי שמנמן אשר נעלם מחדרו במלון בניו יורק.
כחלק מן המתיחה, הוא פרסם אף הודעה – לכאורה בשם בעל המלון – ולפיה הוא מודיע כי אם ניקרבוקר לא יופיע למלון וישלם את חשבונו, יפרסם בעל המלון כתב-יד שהותיר ניקרבוקר בחדרו.
הקוראים שלא חשדו בדבר, עקבו בעניין אחר הסיפור על ניקרבוקר וכתב-היד שהותיר, ואפילו אנשי ממשל מקומיים שקלו להציע פרס כספי למי שיאתר את ההיסטוריון הנעדר.
ב-6 בדצמבר 1806, כאשר חש שקיים די עניין ציבורי בפרשה, אירווינג פרסם את הספר "היסטוריה של ניו יורק" וזכה להצלחה מסחרית מיידית.
הוא סיפר: "הציבור התלהב וזכיתי למעמד של ידוען, כיוון שחיבורים מקוריים היו בבחינת מחזה נדיר ויוצא דופן באמריקה." בימינו, שם המשפחה של דמות ההיסטוריון הדמיוני ניקרבוקר, הפכה לכינוי נפוץ לכלל תושבי מנהטן.
לאחר הצלחת הספר "היסטוריה של ניו יורק" אירווינג חיפש עבודה ולבסוף קיבל משרת עורך לירחון "מגזין אנלקטיק", שם פרסם ביוגרפיות על גיבורי הצי ג'יימס לורנס ואוליבר פרי.
הוא היה אף בין עורכי הירחונים הראשונים שפרסמו את שירו של פרנסיס סקוט קי "ההגנה על מצודת מקהנרי", שזכה מאוחר יותר לתהילת נצח כהמנון ארצות הברית, "הדגל זרוע הכוכבים".
בדומה לסוחרים רבים ותושבי ניו יורק, אירווינג התנגד בתחילה למלחמת 1812 אולם ההתקפה הבריטית על וושינגטון די.
בשנת 1814 שכנעה אותו להתגייס למלחמה.
הוא שירת במטהו של מושל ניו יורק ומפקד המיליציה של מדינת ניו יורק, דניאל תומפסון.
להוציא משימת סיור באזור הימות הגדולות, אירווינג לא היה בשדה הקרב.
המלחמה גרמה נזקים כלכליים כבדים לסוחרים אמריקאים רבים, כולל משפחתו של אירווינג, ובאמצע שנת 1815 הוא עזב לאנגליה בתקווה להציל את חברת הסחר של משפחתו.
הוא נשאר באירופה במשך 17 שנים.
את השנתיים הראשונות לשהותו באנגליה הקדיש אירווינג בניסיון להציל את העסק המשפחתי, אולם לבסוף נאלץ להכריז על פשיטת רגל.
אירווינג המשיך בכתיבתו בשנים 1817–1818 מבלי שיוכל למצוא עבודה.
בקיץ 1817 הוא ביקר בביתו של הסופר וולטר סקוט, ביקור שסימן את תחילתה של ידידות אישית ומקצועית בין שניהם.
אירווינג המשיך לכתוב באופן פורה, את סיפורו "ריפ ון וינקל" כתב בלילה אחד בעודו שוהה בבית אחותו ובעלה בברמינגהאם, מקום שהעניק השראה אף לסיפורים אחרים שכתב.
באוקטובר 1818 מצא לו אחיו ויליאם משרה כפקיד ראשי לצי ארצות הברית, ועודדו לשוב לאמריקה.
אירווינג סירב להצעה והעדיף להישאר באנגליה כדי להמשיך ולהתפתח כסופר.
באביב 1819 אירווינג שלח אסופת חיבורים לאחיו אבנעזר בניו יורק ובקשו שיפרסמם בכותרת "ספר האיורים של ג'פרי קריון, ג'נטלמן".
הכרך הראשון שהכיל את הסיפור "ריפ ואן וינקל" הפך להצלחה ענקית, ושאר הכרכים הצליחו באותה מידה.
היצירה כולה פורסמה בניו יורק בשנים 1819–1820 בשבעה כרכים ובשני כרכים בלונדון.
בדומה לסופרים מצליחים אחרים באותה תקופה, אירווינג נאלץ להאבק במפירי זכויות יוצרים.
באנגליה התפרסמו חלק מן הסיפורים הקצרים שכתב בירחונים, מבלי שנתן את רשותו, מעשה שלא היה מנוגד לחוק אותה עת כיוון שלא היו בנמצא חוק בין-לאומי להגנת זכויות יוצרים.
כדי למנוע העתקות בלתי מורשות נוספות בבריטניה, אירווינג שילם למוציא לאור אנגלי, ג'ון מילר, כדי שיפרסם את ארבעת הכרכים הראשונים שהתפרסמו בניו יורק, ככרך בודד בלונדון.
לבקשת אירווינג, הפנה אותו וולטר סקוט למוציא לאור שלו לצורך הוצאת הכרכים הנותרים במהדורה אנגלית, ואלה התפרסמו בלונדון בהוצאת ג'ון מורי.
מאותה עת הקפיד אירווינג להוציא לאור את ספריו באותה עת באנגליה ובארצות הברית, כדי להגן על זכויות היוצרים, וג'ון מורי המשיך להיות המוציא לאור המועדף עליו בלונדון.
שמו של אירווינג התפרסם מאוד, ובמהלך השנתיים הבאות הוא היה פעיל מאוד בחיי החברה בפריז ובאנגליה, שם תואר לעיתים קרובות כיוצא דופן בעולם הספרות, סופר אמריקאי עולה שהעז לכתוב ספרות אנגלית טובה.
בשאיפה להיבנות מן ההצלחה המסחרית של ספר האיורים אירווינג בילה את רוב שנת 1821 בסיורים באירופה בחיפוש אחר חומר חדש לכתיבה, תוך שהוא קורא סיפורי עם הולנדים וגרמנים רבים.
לאחר סבל ממחסום כתיבה וחש בדיכאון לאחר מות אחיו ויליאם, כתיבתו התקדמה באיטיות ולבסוף השלים כתב-יד שאותו הביא למוציא לאור ג'ון מורי בחודש מרץ 1822. הספר, "ברייסברידג' הול, או ההומוריסט, אוסף סיפורים", התפרסם בחודש יוני 1822.
מבנה הספר היה דומה לזה של ספר האיורים, שבו אירווינג בדמותו של קריון, שימש כמספר ליותר מחמישים סיפורים קצרים ומסות שהקשר ביניהם רופף למדי.
בעוד שחלק מן המבקרים חשבו ש"ברייסברידג'" היה חיקוי נחות לספר האיורים, קהל הקוראים ומבקרים אחרים קיבלו את הספר באהדה.
הספר קיבע את מעמדו של אירווינג בקהל קוראיו האירופי.
כיוון שעדיין סבל ממחסום כתיבה, אירווינג נסע לגרמניה בחורף 1822 והתגורר בעיר דרזדן.
הוא הקסים את משפחת המלוכה ואף חבר לגב' אמיליה פוסטר, אמריקאית שחיה בעיר עם חמשת ילדיה.
אירווינג נמשך במיוחד לבתה בת ה-18 של פוסטר, וביקש את ידה למרות דחיותיה.
היא דחתה סופית את הצעת הנישואין שלו באביב 1823.
הוא שב להתגורר בפריז והחל משתף פעולה עם המחזאי ג'ון הרווארד פיין בתרגום מחזות צרפתיים לשפה האנגלית, אולם נחל הצלחה מעטה.
הוא אף למד מפיין כי הסופרת מרי שלי מפגינה בו עניין רומנטי, אף שלא טווה עימה קשרים.
באוגוסט 1824 אירווינג פרסם אוסף מסות בשם "סיפורי טייל" – הכולל סיפור קצר בשם "השטן וטום ווקר" – תחת שם העט ג'פרי קריון.
לאחותו סיפר כי לדעתו נכללו בספר כמה מן היצירות הטובות ביותר שלו.
אף שהספר זכה למכירות מכובדות, המבקרים קטלו את הספר.
אירווינג נפגע מדעות המבקרים ושב לפריז שם התגורר במשך השנה לאחר פרסום הספר, שהוא חושש לעתידו הכלכלי ורושם לעצמו רעיונות לחיבורים שמעולם לא מימש.
בעודו בפריז אירווינג קיבל ב-30 בינואר 1826, מכתב מאלכסנדר היל אברט, שהיה השגריר החדש של ארצות הברית בספרד, וזה עודד את אירווינג להגיע למדריד, כשהוא מציין כי מספר ספרים העוסקים בכיבושי ספרד ביבשת אמריקה התפרסמו לאחרונה.
אירווינג הגיע למדריד מלא התלהבות והחל נובר בארכיונים ספרדיים אחר חומר מעניין לכתיבה.
משקיבל גישה חופשית לספרייה הענקית של היסטוריה ספרדית בבית הקונסול האמריקאי, אירווינג החל לכתוב מספר ספרים באותה עת.
הספר הראשון שראה אור, פרי עבודה זו, בינואר 1828, היה "חייו ומסעותיו של כריסטופר קולומבוס".
הספר זכה להצלחה בארצות הברית ובאירופה ובטרם הסתיימה המאה ה-19 התפרסם ב-175 מהדורות.
היה זה הספר הראשון שאירווינג פרסם בשמו האמיתי ולא בשם עט.
שנה אחר פרסם את הספר "תולדות כיבוש גרנדה" ובשנת 1831 את "מסעותיו ותגליותיו של חבריו של קולומבוס".
כתבי אירווינג על קולומבוס הם עירוב של היסטוריה ודמיון, כתיבה שהיום מכנים בשם היסטוריה רומנטית, או סיפורת היסטורית.
הסיפורים מבוססים על מחקר נרחב שביצע אירווינג בארכיונים ספרדיים, אולם הוא אף הוסיף להם מרכיבים דמיוניים שנועדו לחזק את הסיפור.
הראשון שבחיבורים אלה עוקב אחר המקור למיתוס ולפיו אירופאים מימי הביניים האמינו כי כדור הארץ שטוח (זאת בניגוד לעובדה שרוב מלומדי ימי הביניים האמינו כי צורת כדור הארץ כדורית).
בשנת 1829 אירווינג עקר לארמון אלהמברה בגרנדה כשהוא נחוש בדעתו לשהות במקום עד שיתחיל לכתוב דבר מה הקשור למקום.
אולם, בטרם החל בכתיבה משמעותית קיבל הודעה ולפיה מונה כמזכיר למשלחת הדיפלומטית של ארצות הברית בלונדון.
מתוך חשש שמא יאכזב את בני משפחתו וידידיו, אם יסרב להצעה, הוא עזב את ספרד ושב ללונדון ביולי 1829.
לאחר שהגיע ללונדון הצטרף אירווינג לשגריר האמריקאי לואיס מקליין.
מקליין מיד העביר את עבודת המזכירות היומית לפקיד אחר וגייס את אירווינג להיות מזכירו האישי.
השניים עבדו יחדיו בשנה הראשונה במשא ומתן לכריתת הסכם סחר בין ארצות הברית לאיי הודו המערבית הבריטיים, הסכם שנחתם לבסוף באוגוסט 1830. באותה שנה הוענקה לאירווינג מדליה מטעם החברה המלכותית לספרות, ובשנת 1831 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד במשפט אזרחי מטעם אוניברסיטת אוקספורד.
לאחר שהשגריר מקליין נקרא לשוב לארצות הברית בשנת 1831 כדי לשמש כשר האוצר, אירווינג נותר במשלחת האמריקאית בלונדון בתפקיד Chargé d'affaires עד להגיעו של השגריר החדש מרטין ואן ביורן, שהיה מינוי של הנשיא אנדרו ג'קסון.
מיד עם בוא השגריר החדש התפטר אירווינג ממשרתו, שב להתרכז בכתיבה, והשלים את הספר "סודות אלהמברה", אשר פורסם בארצות הברית ובאנגליה באותה עת בשנת 1832. על בסיסי סיפורים אלו ולדיסלב טרנובסקי כתב אופרה.
אירווינג עדיין שהה בלונדון כאשר הסנאט של ארצות הברית סירב לאשר את מינויו של ואן ביורן לשגריר החדש בלונדון.
בדברי נחמתו לואן ביורן אירווינג ניבא כי עמדתו הפלגנית של הסנאט עשויה להניב תגובת-נגד.
"לא אופתע" הוא אמר, "אם ההצבעה הזו של הסנאט איננה מקדמת אותו במידה רבה לכס הנשיא."
אירווינג שב לניו יורק, לאחר 17 שנה באירופה, ב-21 במאי 1832. בחודש ספטמבר הוא ליווה את הממונה האמריקאי על יחסים עם האינדיאנים במשלחת סקר בטריטוריה האינדיאנית בתחומי מערב ארצות הברית.
לאחר סיום המשלחת אירווינג נסע לוושינגטון די.
ולבולטימור, שם הכיר את המדינאי והסופר ג'ון פנדלטון קנדי.
לאחר שלא הצליח בעסקיו, אירווינג שב לכתיבת ספרים כדי למצוא מקור הכנסה נוסף.
הוא כתב את הספר "טיול בערבות" המבוסס על ניסיונו במשלחת לטריטוריה האינדיאנית.
הספר זכה להצלחה בקהל הקוראים.
בשנת 1834 פנה אליו איל הון בתחום תעשיית הפרוות, ג'ון ג'ייקוב אסטור, ושכנע אותו לכתוב ספר על ההיסטוריה של מושבת סחר בפרוות אותה הקים בצפון-מערב ארצות הברית, הידועה היום כעיר אסטוריה, במדינת אורגון.
אירווינג סיים במהירות את הספר שנקרא "אסטוריה" ופורסם בפברואר 1836.
בעת שהותו במושבה של אסטור אירווינג הכיר את המגלה בנג'מין בונוויל, אשר הקסים את אירווינג במפותיו וסיפוריו על הטריטוריות שמעבר להרי הרוקי.
כאשר השניים נפגשו שוב חודשים מספר אחר כך, בוושינגטון די.
סי., בונוויל הסכים למכור את מפותיו ורשימות שכתב לאירווינג בסכום של 1,000 דולר.
אירווינג השתמש בחומרים אלה כדי לכתוב את הספר "הרפתקאות קפטיין בונוויל" בשנת 1837.
שלושת הספרים הללו, אשר עסקו בחיי "המערב הפרוע" בארצות הברית, נכתבו בחלקם כתגובה לטענות שהושמעו נגדו ולפיהן במהלך שנותיו הרבות באירופה הפך יותר אירופי מאשר אמריקאי.
ספרים אלה התקבלו באהדה בקהל הקוראים ובמיוחד הספר "טיול בערבות", אף שמבקרים בריטים טענו כי אירווינג "מייצר ספרים".
בשנת 1835 קנה אירווינג בית כפרי מוזנח, על גדת נהר, בכפר טריטאון במדינת ניו יורק.
בשנת 1841 אירווינג קרא לבית בשם "סאניסייד" (Sunnyside), והוא שיפץ אותו לאיטו במהלך עשרים שנים.
בשנת 1839, משהאמירו הוצאות אחזקת הבית, הוא הסכים להתחיל לכתוב בקביעות לירחון "ניקרבוקר" ופרסם בו מאמרים וסיפורים קצרים תחת שמות העט "ניקרבוקר" ו"קריון".
סופרים צעירים ושאפתניים פנו לאירווינג בקביעות בבקשה לעצה או לעזרה בקידום עבודותיהם.
בהם הסופר אדגר אלן פו.
אירווינג אף היה דובר בולט למען קידום הספרות האמריקאית ותמך בהחמרת חוקי זכויות יוצרים כדי להגן על סופרים מפני העתקות ספריהם, כפי שסבל אף הוא.
בינואר 1840 כתב מאמר בירחון ניקרבוקר בו תמך בגלוי בחוק זכות יוצרים שהיה מונח בקונגרס האמריקאי.
למרות תמיכתו, החקיקה לא זכתה לרוב בהצבעה.
אירווינג החל להתכתב באותה עת אף עם הסופר האנגלי צ'ארלס דיקנס, ואירח את דיקנס ואשתו בביתו בסאניסייד בעת שהלה ביקר בארצות הברית בשנת 1842.
בשנת 1842, לאחר שזכה לתמיכת מזכיר המדינה דניאל ובסטר, מינה הנשיא ג'ון טיילר את אירווינג לשגריר ארצות הברית בספרד.
אירווינג הופתע וחש בכבוד גדול במינוי, הוא כתב "אתקשה עד מאוד להיפרד לתקופה מה מביתי הקט בסאניסייד, אבל אני אשוב אליו כשבידי אמצעים טובים יותר להמשיך ולהחזיקו בנוחות."
אירווינג קיווה שמשרת השגריר תאפשר לו לפנות זמן רב לכתיבה, אולם ספרד סבלה מאי-יציבות שלטונית בעת שהותו בה, עם כוחות פוליטיים שונים נאבקים לשליטה בעת שעל כס המלכות ישבה איזבלה השנייה, מלכת ספרד בת ה-12. אירווינג שמר על קשרים טובים עם גנרלים ופוליטיקאים שונים, בעוד השליטה במדינה עוברת מיד ליד.
החיכוך המתמיד במדינאים והמאבקים בשלטון התישו את אירווינג, אשר סבל מגעגועים לביתו ומהתפתחות של מחלת עור.
בנוסף למעקב אחר מאבקי הכוחות המקומיים, על אירווינג אף הוטל לנהל משא ומתן על הסכמי סחר של ארצות הברית עם קובה וכן לעקוב אחר הדיונים בפרלמנט הספרדי על הסחר בעבדים.
הוא אף נקרא על ידי שגריר ארצות הברית בלונדון כדי לסייע ביישוב חילוקי הדעות האנגלו-אמריקאים בנושא הגבול של מדינת אורגן, שהיה חלק מהתחייבויות הנשיא החדש ג'יימס פולק.
אירווינג שב לארצות הברית בשנת 1846, התיישב באופן קבוע בסאניסייד, והחל כותב "מהדורה מתוקנת של המחבר" לאסופה של יצירותיו הספרותיות, עבור המוציא לאור ג'ורג' פלמר פטנם.
אירווינג חתם עם המוציא לאור על הסכם ולפיו יקבל 12 אחוז מן המכירות של הספר בחנויות, הסכם חסר תקדים באותה תקופה.
בשנת 1848, עם מותו של ג'ון ג'ייקוב אסטור, מונה אירווינג למנהל עיזבונו, ועל פי צוואת אסטור, הוא מונה אף ליושב ראש ספריית אסטור, אשר הפכה ברבות השנים לספריית העיר ניו יורק.
תוך כדי עריכת מהדורת עבודותיו עבור פטנם, אירווינג המשיך לכתוב בקביעות, ופרסם ביוגרפיות של הסופר והמשורר אוליבר גולדסמית' בשנת 1849 וספר על הנביא מוחמד בשנת 1850. בשנת 1855 הוא הוציא את הספר Wolfert's Roost, אסופת סיפורים שפרסם בירחון ניקרבוקר וירחונים אחרים.
הוא החל בפרסום קטעים מתוך ביוגרפיה שכתב על ג'ורג' וושינגטון.
בין השנים 1855 ו-1859 פורסמו חמישה כרכים מן הביוגרפיה.
אירווינג נסע בקביעות למאונט ורנון ולוושינגטון די.
וטווה קשרי ידידות עם הנשיאים מילרד פילמור ופרנקלין פירס.
עד לשנות ה-70 לחייו הוא המשיך להופיע באירועים חברתיים ולהתכתב ואהדתו בציבור הייתה גבוהה.
בשנת 1859 כתב הסופר אוליבר ונדל הולמס האב כי ביתו של אירווינג, סאניסייד, הפך לאתר עלייה לרגל, ובדומה למאונט ורנון, הוא אחד הבתים האהובים ביותר במדינה.
ב-28 בנובמבר 1859, רק שמונה חודשים לאחר שהשלים את הכרך החמישי של הביוגרפיה של וושינגטון, אירווינג מת מהתקף לב בביתו, בגיל 76. מספרים כי מילותיו האחרונות היו: "ובכן, אני חייב לסדר את הכרית שלי ללילה נוסף.
מתי זה ייגמר?" ב-1 בדצמבר הוא נקבר בבית הקברות סליפי הולו ועל קברו הועמדה מצבה פשוטה.
בשנת 1876 כתב עליו ועל קברו המשורר הנרי וודסוורת' לונגפלו את השיר "גן הכנסייה בטריטאון".
אירווינג נחשב בעיני רבים לסופר האמריקאי הראשון, במלוא מובנו של המונח, והראשון שהתפרנס מכתיבה ספרותית בלבד.
ידידו המשורר לונגפלו שהספידו בפני החברה ההיסטורית של מסצ'וסטס בחודש דצמבר 1859, הכיר בחשיבותו של אירווינג כמקדמה של הספרות האמריקאית: "הוא חשים בצדק גאווה בכך שהתפרסם כסופר, איננו שוכחים כי, בין הישגיו האחרים הראויים להכרתנו, הוא היה הראשון שהביא למדינתו שם מכובד ומעמד בהיסטוריה של אנשים יודעי ספר."
סיפוריו הקצרים של אירווינג הם ממיטב הסיפור הקצר האמריקאי, והוא היה הסופר האמריקאי הראשון שסיפוריו מתחוללים באופן מובהק בארצות הברית, אף כאשר הם גרסאות לסיפורי עם גרמנים או הולנדים.
יש המייחסים לו את היותו הראשון שכתב בשפת היום-יום, ללא מחויבות למסרים מוסריים או חינוכיים בסיפוריו, אלא כתב סיפורים כדי לבדר ולא כדי לחנך.
אירווינג אף עודד סופרים מתחילים רבים, הוא פגש רבים מהם והציע להם מעצתו.
מבקריו, בהם אדגר אלן פו, טוענים כי לצד תרומתו כמחדש ספרותי, כתיבתו לעיתים קרובות הייתה פשטנית, וכי זכה להערכה יותר מכפי המגיע לו.
אירווינג הוא שהטמיע את הכינוי "גוטהאם" לעיר ניו יורק, כינוי שנעשה ידוע עוד יותר לאחר שהופיע בספרי ובסרטי באטמן, יש המייחסים לו אף את הביטוי "הדולר הכל-יכול" (The almighty dollar).
שם המשפחה של דמות ההיסטוריון שהמציא, דידריך ניקרבוקר, הפך לכינוי כללי לתושבי ניו יורק ועדיין ניתן לראותו על חולצותיה של קבוצת הכדורסל המקצועית של העיר, הניו יורק ניקס.
בברוקלין קרויה על שמו שדרה, ובמקביל לה שדרת ניקרבוקר.
אחת מתרומותיו הבולטות של אירווינג לתרבות האמריקאית היא בדרך שבה אמריקאים רואים וחוגגים את חג המולד.
בתיקונים משנת 1812 לספרו "היסטוריה של ניו יורק", אירווינג הוסיף קטע תיאור חלום שבו ניקולאוס הקדוש מרחף בכרכרה מעל צמרות העצים – עלילה שמאוחר יותר הותאמה לסנטה קלאוס.
בחמשת סיפורי חג המולד שכתב ב"ספר האיורים" הוא תיאר חגיגה אידיאלית של מנהגי חג המולד בבית אנגלי עתיק, המבוססת על ניסיונו בבית אחותו בברמינגהאם.
הספר תרם להחייאת מנהגי חג המולד בארצות הברית.
אף צ'ארלס דיקנס ייחס לאירווינג השפעה על האופן שבו תיאר את חג המולד בסיפוריו, כולל סיפורו הידוע "מזמור לחג המולד".
ביתו של אירווינג, סאניסייד, עדיין עומד במקומו בכפר טריטאון במדינת ניו יורק.
הבית הוכרז כאתר היסטורי על ידי האגודה לשימור אתרים היסטוריים בעמק ההאדסון ופתוח לקהל הרחב.
סמוך לכניסה לכפר, בתחומי הכפר השכן אירווינגטון, קיימת אנדרטה לזכרו.
הכפר עצמו נקרא על שם אירווינג.
שמו של אירווינג הוזכר פעמים רבות בספרו של ג'וזף הלר, מלכוד 22, בקטע החוזר על עצמו שבו שמו של אירווינג נחתם על ידי אחרים על מסמכים, דבר הגורר חקירה צבאית באשר לזהותו של אירווינג וושינגטון.
בארצות הברית נקראו בתי ספר רבים על שמו ועל שם מקומות בסיפוריו הדמיוניים.
סודות אלהמברה, בתרגום יותם ראובני.
ריפ ון וינקל, בתרגום א.
בסדרת "ספריה קטנה", ספר כו.
תל אביב: הוצאת גינזבורג, תרפ"ח (1928).
עוד תרגום של "ריפ ואן וינקל " לעברית של דליה טסלר ב"דבר לילדים" כרך ל"ה 35 בשני חלקים: חוברות 38–39 18–25 במאי 1965, בבלוג המולטי יקום של אלי אשד ברשת.
ווֹשִׁינְגְּטוֹן לוּאִיס פֵרֵירָה דֶּה סוֹאוּזַה (בפורטוגזית: Washington Luís Pereira de Sousa; 26 באוקטובר 1869 - 4 באוגוסט 1957) היה עורך דין, היסטוריון ופוליטיקאי ברזילאי, אשר כהן כנשיא ברזיל בין השנים 1926 ו-1930. שנותיו בשלטון סימלו את נפילת הרפובליקה הברזילאית הראשונה.
וושינגטון לואיס כיהן כנשיא מטעם המפלגה הרפובליקנית של סאו פאולו והיה נשיא במהלך השפל הגדול.
הוא הודח בהפיכה צבאית והיה הנשיא האחרון של תקופת הרפובליקה הישנה בברזיל.
במהלך כהונתו נפלה המערכת הפוליטית שהונהגה בידי האוליגרכים מסאו פאולו ומינאס ז'ראיס.
בין השנים 1920 ו-1924 היה נשיא (תפקיד שהומר מאוחר יותר למושל) מדינת סאו פאולו.
וושינגטון לואיס הודח מתפקידו כנשיא ברזיל בהפיכה צבאית שהונהגה בידי אוגוסטו פרגוזו, מנה ברטו ואיזאיאס דה נורוניה והעבירה בסופה שלטון דיקטטורי לידי ז'טוליו ורגאס.
גם לאחר הדחתו נותר לואיס מעורב בפוליטיקה הברזילאית ובשנת 1932 היה דמות מפתח בניסיון להביא להפיכה שלטונית נגד ורגאס שפרץ בסאו פאולו ונודע בתור המהפכה החוקתית בברזיל.
לאחר המהפכה החוקתית הכושלת יצא לואיס לגלות ושב עם הקמתה של הרפובליקה הברזילאית השנייה אך סירב להשתתף שוב בפוליטיקה הלאומית.
לואיס נפטר בסבה טובה בסאו פאולו בשנת 1957, בעודו בן 87.
ווֹשִׁינְגְּטוֹן לוּאִיס פֵרֵירָה דֶּה סוֹאוּזַה נולד במקאאה, ריו דה ז'ניירו, בירת האימפריה הברזילאית, ב-26 באוקטובר 1869. הוא היה בצעירותו סטודנט בקולג' על שם פדרו השני, קיסר ברזיל בריו דה ז'ניירו.
בשנת 1891 סיים לימודי משפטים בפקולטה למשפטים באוניברסיטת סאו פאולו, עליה הוא עבר למען לימודיו.
הוא מונה לתובע ציבורי בבארה מאנסה (אנ'), במדינת ריו דה ז'ניירו, אך העדיף להתמסר לעבודת משפטים בבטתיאס (אנ'), עיר הממוקמת בצפון מדינת סאו פאולו.
בשנת 1897 נכנס וושינגטון לואיס לקריירה הפוליטית שלו כחבר מועצה בבטתיאס.
בשנת 1898 הוא מונה לראשות העיר.
בשנת 1904, הודות למוניטין המוצלח שטיפח, נבחר לתפקיד מזכיר מדינת סאו פאולו עבור בית המחוקקים בין השנים 1904–1906, ופעל מטעם המפלגה הרפובליקנית של סאו פאולו.
ב-13 במרץ 1906 הוא נכנס לתפקיד שר החוץ לענייני צדק וביטחון פנים במדינת סאו פאולו, תפקיד שאותו הוא נותר לכהן עד 1 במאי 1914. בראש מזכירות המדינה, בין היתר, הוא ייצג את המגזר העממי שתמך במודרניזציה מואצת ותרם להקמת המשטרה הצבאית של מדינת סאו פאולו.
הוא הסדיר את מעמדה המשפטי והחוקתי של המשטרה האזרחית ומינה רק עובדי מדינה בכירים שהוכשרו בלימודי משפטים, לתפקיד נציגי המשטרה.
בין 15 בינואר 1914 ל-15 באוגוסט 1919 לואיס היה ראש עיריית סאו פאולו, העיר הגדולה ביותר באוכלוסייתה ברחבי ברזיל.
ב-1 במאי 1920 מונה לנשיא מדינת סאו פאולו (תפקיד שמאוחר יותר הומר במושל), ונשאר בתפקידו עד 1 במאי 1924. בעודו בתפקיד חיזק את ההגנה המשטרתית בפני גנבים ופושעים בכלל שנהגו לעבור את הגבול אל מאטו גרוסו דו סול ופיתח מחדש הגירה אירופאית לברזיל שנעצרה קודם לכן בזמן מלחמת העולם הראשונה.
בתמיכה כלכלית של הממשלה המדינית הוקמו שדות חקלאות חדשים שתרמו להעסקת קהילת המהגרים היפנית.
ממשל וושינגטון לואיס בסאו פאולו פתח מספר פקולטות ללימודים גבוהים, הקים מספר מוזיאונים והסדיר ביטוח לנפגעי תאונות עבודה.
בשנת 1923 אירח וושינגטון לואיס את אלברט הראשון, מלך הבלגים, בביקורו בברזיל.
בשנת 1925 הוא נבחר להיות סנאטור בקונגרס הלאומי של ברזיל והחליף במושבו את הסנאטור אלפרדו אליס שנפטר.
הפוליטיקה של הרפובליקה הברזילאית הראשונה הונהגה בידי מדיניות "רפובליקת הקפה בחלב", לפיה האוליגרכים של מדינות סאו פאולו (מייצרת הקפה המרכזית) ומינאס ז'ראיס (מייצרת החלב המרכזית) שלטו בכלכלה הלאומית ומכאן קבעו את הטון בפוליטיקה הלאומית.
מאז הנשיא פרודנטה דה מוראיס, הנשיא השלישי של הרפובליקה, כמעט כל הנשיאים היו מאחת משתי המדינות הללו.
בבחירות לנשיאות ברזיל בשנת 1926 המפלגות הרפובליקניות של סאו פאולו ומינאס ז'ראיס תמכו יחדיו במועמדותו של וושינגטון לואיס שזכה בניצחון מוחץ אל מול יריבו ז'ואקים פרנסיסקו דה אסיס ברזיל מטעם המפלגה הרפובליקנית של ריו גראנדה.
+משרדהשר שכיהן בממשלת לואיסשנות כהונהמשרד החקלאות, התעשייה והמסחרג'מיניאנו לירה קסטרו1926–1930משרד החוותז'טוליו ורגאס1926–1927פרנסיסקו צ'אבס דה אוליברייה1927–1930משרד המלחמהנסטור סזפרדו דוס פאסוס (פר')1926–1930משרד הפנים והמשפטיםאוגוסטו ויאנה דו קסטלו1926–1930משרד הציארנאלדו דה סיקירה פינטו דה לוז1926–1930משרד החוץאוטביו מנגביירה (פר')1926–1930משרד התחבורה והתשתיות הציבוריותויטוריו קונדר1926–1930
היות שסאו פאולו ומינאס ז'ראיס שלטו בפועל בפוליטיקה הלאומית ויכלו לקדם את האינטרסים האזוריים שלהם, הפדרציה הברזילאית הייתה במצב שחסר לה משטר ריכוזי חסר אינטרסים אזוריים שהיה יכול לאחד את המדינות הברזילאיות לכדי משטר יציב.
עם הזמן עלה כוח פוליטי שאיתגר את האוליגרכיות האזוריות; המפלגה הליברלית בראשותו של ז'טוליו ורגאס, פופוליסט מריו גראנדה דו סול שמונה לכהן בתור שר החוות במשטרו של וושינגטון לואיס.
ממשלת וושינגטון לואיס התאפיינה בהקמת תשתיות ציבוריות בתמיכה ממשלתית, בעיקר לפיתוח כבישים.
סיסמת ממשלתו הייתה: "לשלוט זה לפתוח דרכים".
בין ההישגים החשובים ביותר בולטת בניית הכביש המהיר בין ריו דה ז'ניירו לסאו פאולו וכביש המהיר ריו-פטרופוליס, שנחנך בשנת 1928 ואשר קיבל מאוחר יותר את שמו.
וושינגטון לואיס ניסה לבצע רפורמה פיננסית שמטרתה העיקרית הייתה ייצוב של המטבע הלאומי, .הריאל הברזילאי המרכיב הבסיסי ברפורמה זו יהיה יצירת תיבת הייצוב, במטרה להנפיק כספי נייר מגובים, שכן כל הזהב שנכנס לארץ (כולל זהב שנבע במקורו מהלוואות חיצוניות והופקד בבנקים זרים) תוכנן לשולב בעתודות תיבת הייצוב.
בעקבות הפאניקה שפרצה לנוכח קריסת וול סטריט בשנת 1929 אשר החלה את השפל הכלכלי הגדול, ניסתה הממשלה לשמור על קור רוחם של המשקיעים מבחוץ באמצעות שמירה על שער חליפין על פי עקרונות שהוכתבו על ידי הבנקאים הזרים.
למרד הצטרפו גורמים נוספים כגאוצ'ו, תומכי ורגאס מריו גראנדה דו סול, ביניהם איש אמונו וידידו אוסוולדו ארניה, אנשי הסוכר מצפון מזרח המדינה, קבוצות בורגנים עירוניים, פוליטיקאים מאוכזבים ממינאס ז'ראיס, וקבוצות רבות נוספות.
המהפכה בשנת 1930 החלה עם ההפיכה הצבאית שהעלתה לשלטון חונטה צבאית בראשות אנשי הצבא אוגוסטו פרגוזו, מנה ברטו ואיזאיאס דה נורוניה.
בסוף אוקטובר 1930 הנהגת החונטה ויתרה על סמכויותיה הדיקטטוריות בעד ורגאס אשר מונה לנשיא ברזיל, ללא שפיכות דמים.
ממשלתו הדיקטטורית של ורגאס נתקלה בהתנגדות נרחבת, בעיקר מצד האוליגרכיות של סאו פאולו שנאבקו להשיב את קולם בתור הטון המכריע בהחלטות הלאומיות של ברזיל.
בשנת 1932, ביחד עם מתנגדו של ורגאס ומושל מדינת סאו פאולו, פדרו דה טולידו, וושינגטון לואיס עמד בראש המהפכה החוקתית בברזיל שפרצה בסאו פאולו ומטרתה העיקרית הייתה להביא לסיום עידן שלטונו של ורגאס ולהשבת השלטון למפלגה הרפובליקנית של סאו פאולו.
המרד נכשל עקב חוסר בתמיכה ממדינות שכנות של סאו פאולו, בעיקר מינאס ז'ראיסף שהייתה ציפייה שהפלגים הפרו-אוליגרכים בתוכה יתעוררו גם הם במרידה מזוינת נגד משטר ורגאס הדיקטטורי.
לאחר כישלון המהפכה, וושינגטון לואיס ברח לגלות כדי להימנע מעמידה לדין מול המשפט הברזילאי על פועלו נגד המשטר.
תחילה ברח לואיס אל ארצות הברית ומאוחר יותר עבר בין מדינות אירופה.
בשנת 1947, לנוכח שיבת הדמוקרטיה בברזיל תחת משטרו של גספאר דוטרה ותחילת הרפובליקה הברזילאית השנייה, וושינגטון לואיס שב לגור בברזיל והשתכן בעיר סאו פאולו.
ב-4 באוגוסט 1957 הוא נפטר בסאו פאולו, ובהמשך נקבר בבית העלמין קונסולסאו.
הוא זכה לכבוד מטעם הממשל הברזילאי בתקופת הדיקטטורה הצבאית בברזיל, כאשר לרגל מאה שנה להולדתו, בשנת 1969, כאשר הושקו שני ספרים ביוגרפים אודות חייו.
ישנם מספר כבישים מהירים על שמו, אך הוא אחד הנשיאים הבודדים בתולדות ההיסטוריה של ברזיל שאין ערים על שמם.
הוושינגטון טיימס הוא עיתון יומי אמריקאי, הנחשב כנוטה לכיוון שמרני ביחס לעיתונים אחרים.
ה"וושינגטון טיימס" נוסד בוושינגטון די.
ב-1982, על ידי חברת המדיה .News World Communications, Inc, השייכת לכנסיית האיחוד.
ה-NWC החזיקה ב"וושינגטון טיימס" כ-28 שנים, עד מכירתו בנובמבר 2010 לסאן מיאנג מון אישית, שקנה אותו יחד עם כמה מעורכי העיתון.
באוקטובר 2009, כשנה אחת קודם לכן, העביר מון את השליטה ב-NWC לבנו הבכור היון ג'ין מון, הידוע בכינוי פרסטון מון.
נטען כנגד מון הבן, כי בניגוד לנוהגו של אביו, הוא ביקש מחד לחסוך בהוצאות העיתון ומאידך החל להתערב יותר ויותר בתכניו וכי הדבר עורר תגובות נגד של העורכים והעיתונאים.
הסכסוך איים לגרום לסגירת העיתון וכדי למנוע זאת קנה אותו כאמור מון האב, חזרה מבנו.
נשיאו הראשון של העיתון ומי שמכהן עד היום (עם הפסקה של כשנתיים מ-2009 עד 2011), כנשיאו, הוא דונג מון ג'ו, מאנשי הכנסייה המאוחדת של מון, כאשר נשיא החברה האם "וושינגטון טיימס קורפוריישן" היה עד 1992 עוזרו ויד ימינו של מון - בו הי פאק, Bo Hi Pak.
ה"וושינגטון טיימס" קם על חורבותיו של מתחרהו הקודם של הוושינגטון פוסט, הוושינגטון סטאר, אשר פשט את הרגל שנה אחת קודם לכן, אחרי כמאה ושלושים שנות קיום ומעל מאה שנות תחרות מול הפוסט.
מרבית הכותבים והעורכים של ה"וושינגטון טיימס" היו בעבר אנשי הסטאר, אף כי הבניין ומערכות הדפוס של הסטאר נרכשו על ידי הפוסט.
הגיליון הראשון של ה"וושינגטון טיימס" יצא לאור ב-17 במאי 1982, בכ-130,000 עותקים.
העורך הראשי והמו"ל הראשון של העיתון החדש היה העיתונאי, סופר והיסטוריון ג'יימס וויילן.
וויילן היה קודם לכן עורכו הראשי של ה"סקרמנטו יוניון" (קליפורניה), העיתון הוותיק ביותר במערב ארצות הברית (נוסד ב-1851 ונסגר ב-1994).
הוא תיאר את העיתון החדש כ"חלופה השמרנית של הפוסט".
וויילן לא היה קשור בשום צורה לכנסייה המאוחדת של מון ובחוזהו עם בעלי העיתון אף נכתב במפורש כי עצמאותו של העיתון החדש תישמר.
ב-1984 הוחלף וויילן, לתקופה קצרה, על ידי סגנו, הסופר ואיש הוושינגטון סטאר לשעבר ולימים שגריר ארצות הברית בקניה בתקופת ג'ורג' בוש (האב), סמית' המפסטון, אשר גם בחוזהו נשמרה ההפרדה הקפדנית בין העיתון לכנסייה.
ב-20 במרץ 1985 מונה לתפקיד העורך הראשי, הסופר והעיתונאי איש ניוזוויק, ארנו דה בורשגרייב - Arnaud de Borchgrave.
דה בורשגרייב הוא מי שחיבר בין השאר, יחד עם רוברט מוס, את ספר הריגול רב המכר The Spike, אשר יצא לאור ב-1980 ותורגם ויצא לאור גם בעברית ב-1981 בהוצאת מעריב, תחת השם "היתד".
ספר נוסף שלו שיצא בעברית - מונימבו (נכתב גם הוא יחד עם מוס).
בתקופתו של דה בורשגרייב החלו מאבקים פנימיים בעיתון, כאשר נטען כי הכנסייה החלה לנסות להפעיל יותר ויותר השפעה על תכניו של העיתון, בעיקר בכל הנוגע לידיעות על המתרחש בהקשר לקוריאה הדרומית, אבל גם בנושאים אחרים.
עם זאת, כלל לא ברור לאיזה כיוון בדיוק אמורה הייתה ההשפעה הזו לפעול, משום שמחד, מתנגדי הכנסייה המאוחדת טענו להיותה ימנית קיצונית ואולי אף פשיסטית ומאידך, הם טענו לקשרים בין מייסדה מון, לבין המשטר הקומוניסטי הצפון קוריאני.
כך או כך, דייוויד פרום, כותב הנאומים של הנשיא ג'ורג' בוש (הבן) כתב ב-2000, בספרו How We Got Here: The '70s, כי בסך הכל שמר העיתון על עצמאות מערכתית במהלך כל שנותיו מאז הקמתו, למרות בעלותה עליו של הכנסייה.
ואילו וסלי פרודן, שערך את העיתון במשך 16 שנים עד 2008 טען ב-2005, במכתב ל-American Prospect, כי: "יש לי עצמאות מערכתית ברמה כזו, שביל קלר מהניו יורק טיימס ולן דאוני מהוושינגטון פוסט יכולים בקושי לדמיין לעצמם".
דה בורשגרייב סיים את תפקידו ב-1992 ואחריו כיהנו כעורכים ראשיים: וסלי פרודן (1992 - 2008), ג'ון סולומון (2008 - 2009), סם דילי (2010) ומיוני 2011 עד היום העורך הראשי הוא אד קלי, שהיה קודם לכן העורך של The Oklahoman.
ה"וושינגטון טיימס" הוקם במטרה להתחרות ב"וושינגטון פוסט" הליברלי יותר, אולם בכל שנותיו עד היום הוא שמר על מכירות של קצת מעל או מתחת ל-100,000 עותקים ליום, בהשוואה לכ-500,000 עד 800,000 עותקים שמכר מתחרהו, שהוא העיתון החמישי בתפוצתו בארצות הברית.
עם זאת, השפעתו של ה"וושינגטון טיימס" הייתה ועודנה רבה מהנרמז מתפוצתו וכמו כן, העיתון עצמו טוען שמספר קוראיו מגיע ליותר משני מיליון איש.