tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא כינה נקודה זו "קאפ הורן" כף הורן על שם עיר הולדתו וספינתו האבודה.
ציוני הניווט של סכאוטן אינם מדויקים - הוא הציב את כף הורן ב-'48 57° דרום, ואילו מיקומו למעשה הוא '58 55° דרום.
ככלל, מתכחשים לקביעתו של סכאוטן, לפיה הגיע ל-58° דרום, אם כי הוא המשיך מערבה והיה הספן האירופאי הראשון שהגיע אל האוקיינוס השקט דרך מעבר דרייק.
את השיוט המתועד הבא במעבר דרייק ביצעו בפברואר 1619 האחים ברתולומה וגונזלו גארסייה דה נודאל.
במהלך שיט המחקר, גילתה משלחת גארסייה דה נודאל קבוצה קטנה של איים כ-96 ק"מ דרומית-מערבית לכף הורן, בקו הרוחב '30 56° דרום.
הם העניקו להם את השם איי דייגו ראמירז על שם רב חובל המשלחת.
האיים נשארו היבשה הדרומית ביותר הנודעת עלי אדמות עד שקפטיין ג'יימס קוק גילה את איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים הדרומיים בשנת 1775.
מסעות אחרות הניבו תגליות נוספות באוקיינוסים הדרומיים; באוגוסט 1592 מצא הספן האנגלי ג'ון דייוויס מחסה "בין איים שמעולם לא התגלו קודם לכו" - כנראה איי פוקלנד.
מגלי ארצות אחרים טענו לגילוי איי פוקלנד, בעיקר ההולנדי זבאלד דה ורט בשנת 1600, טענה שבעטיה ניתן לקבוצת האיים שמה המוקדם "האיים הזבאלדינים".
ב-1675 צפה הנוסע הסוחר האנגלי אנתוני דה לה רושה את ג'ורג'יה הדרומית.
ב-1739 גילה ז'אן-באטיסט בובה דה לוזייה הצרפתי את האי בובה הנידח, וב-1772 מצא בן ארצו, איב-ז'וזף דה קרגלן דה טרמרק את איי קרגלן.
אף כי לה רושה ובובה חצו את הרכס האנטארקטי כדי לחדור אל חבל הארץ האנטארקטי, אף לא אחת מתגליות אלה הרחיקו אל מעבר לקו הרוחב הדרומי שרשמו האחים גארסייה דה נודאל.
השני במסעותיו ההיסטוריים של ג'יימס קוק, בשנים 1772 עד 1775, היה בראש ובראשונה חיפוש אחר טרה אוסטרליס איקונגניטה החמקנית, שמיקומה נחשב, כמשוער, אי שם בסביבות קווי הרוחב שלא נחקרו עדיין מתחת ל-40° דרום.
קוק הפליג מאנגליה בספטמבר 1772 עם שתי ספינות, "רזולושן" ו"אדבנצ'ר".
אחרי השתהות בקייפטאון, הפליגו שתי הספינות ב-22 בנובמבר דרומה, אבל סופות עזות הדפו אותן מזרחה.
הם הצליחו להתרחק קמעה-קמעה דרומה, ונתקלו בגוש הקרח הראשון שלהם ב-10 בדצמבר.
גושי הקרח היו עד מהרה למחסום מוצק, שהעמיד במבחן את כושר הספנות של קוק כאשר תמרן למצוא מעבר בין גושי הקרח הדחוסים.
לבסוף מצא מים פתוחים ויכול היה להמשיך דרומה; ב-17 בינואר 1773 הגיעו ספינות המשלחת אל החוג האנטארקטי ב-'20 60° דרום, הראשונות שהצליחו בכך.
הקרח חסם אפשרות להתקדמות נוספת, והספינות פנו לצפון-מערב ושייטו אל ניו זילנד, לשם הגיעו ב-26 במרץ.
במהלך החודשים הבאים, חקרה המשלחת את דרום האוקיינוס השקט, ואז חזר קוק ולקח את "רוזולושן" דרומה - "אדבנצ'ר" פרשה מן המשלחת וחזרה לדרום אפריקה לאחר תגרה עם אוכלוסיית הילידים של ניו זילנד.
הפעם הצליח קוק לחדור הרבה אל מעבר לחוג האנטארקטי, וב-30 בינואר 1774 הגיע אל '10 71° דרום, "קצה הדרום" שלו, אבל מצב הקרח מנע המשך שיוט דרומה.
השיא הדרומי הזה יישאר בעינו למשך 49 השנים הבאות.
במהלך מסעותיו במימי אנטארקטיקה, הקיף קוק את העולם בקווי רוחב, שנמצאו ברוב המקרים מעל 60° דרום, ולא ראה דבר פרט לאיים קודרים שאינם מסבירי פנים, ללא רמז ליבשת הפוריה, שהיו מי שקיוו עדיין למצוא בדרום.
קוק כתב, שאם יבשת כזאת אכן קיימת, היא תהיה "ארץ שהטבע חרץ את דינה לכישלון", וכי "שום אדם לא ירחיק הלאה ממני, והיבשה השוכנת בדרום לא תיחקר לעולם." הוא סיכם: "והיה והבלתי-אפשרי יושג והיבשה תימצא, היא תהיה חסרת-תועלת לחלוטין ולא תביא כל טובה למגלה או לארצו".
בניגוד לנבואתו של קוק, בראשית המאה ה-19 נעשו ניסיונות רבים מספור להבקיע דרומה ולגלות ארצות חדשות.
בשנת 1819 גילה ויליאם סמית, כשפיקד על דו-תורנית קטנה בשם "ויליאמס", את איי שטלנד הדרומיים, ושנה לאחר מכן צפה אדוארד ברנספילד, באותה ספינה עצמה, בחצי האי טריניטי שבקצה הצפוני של ארץ גרהאם.
ימים אחדים לפני תגליתו של ברנספילד, ב-27 בינואר 1820, הגיע רב החובל הרוסי פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן, בחלק אחר של אנטארקטיקה, כמטחווי עין מחוף מה שמוכר כיום כארץ המלכה מוד.
הוא מוכר אפוא כאדם הראשון שראה את אדמת היבשת, אף כי הוא עצמו לא טען לכך.
בלינגהאוזן ביצע שתי הקפות של כדור הארץ, בעיקר בקווי הרוחב שבין 60 ל-67°, ובינואר 1821 הגיע אל הנקודה הדרומית ביותר שלו ב-70° דרום, בקו אורך קרוב לזה, שבו השיג קוק את השיא שלו 47 שנים קודם לכן.
בשנת 1821 עמד צייד כלבי-הים האמריקאי, רב חובל ג'ון דייוויס, בראש קבוצה, שירדה אל קטע יבשה לא ממופה מעבר לאיי שטלנד הדרומיים.
"אני חושב, שהיבשה הדרומית הזאת היא יבשת", כתב ביומן הספינה; אם צדק, הרי שקבוצתו הייתה הראשונה להציג רגל על יבשת אנטארקטיקה.
ג'יימס ודל היה ימאי אנגלי-סקוטי, ששירת הן בצי המלכותי והן בצי הסוחר לפני שיצא למסעותיו הראשונים למימי אנטארקטיקה.
ב-1819, כמפקד' דו-תורנית בת 160 טון בשם "ג'יין", שהוסבה לצייד לווייתנים, הפליג אל שטחי הלווייתנים שאך זה התגלו ליד איי סנדוויץ'.
עניינו העיקרי במסע זה היה במציאת איי אורורה, שעל מציאותם ב-53° דרום, 48° מערב דיווחה האונייה הספרדית "אורורה" בשנת 1762. הוא לא הצליח למצוא את היבשה הזאת, שאיננה קיימת, אבל פעילותו בצייד כלבי-ים הניבה רווח נאה.
בשנת 1822 חזר ודל והפליג, שוב כמפקד הספינה "ג'יין" והפעם בלוויית ספינה קטנה יותר, "בופוי", דרומה, מצויד בהוראות ממעסיקיו, לפיהן, אם לא יצלח צייד כלבי-הים בידו, עליו "לחקור מעבר לנתיב של ספנים קודמים".
הוראה זו עלתה בקנה אחד עם נטיות החקר הטבעיות של ודל, והוא צייד את ספינתו בכרונומטרים, תרמומטרים, מצפנים, ברומטרים ומפות ימיות.
בינואר 1823 בחן את הים בין איי סנדוויץ' לאיי אורקני הדרומיים, בחיפוש אחר ארץ חדשה.
כיון שלא מצא כזו, פנה דרומה לאורך המרידיאן ה-40, ב-40° מערב, הרחק אל תוך הים, הנושא כיום את שמו.
העונה הייתה רוגעת שלא כרגיל וודל דיווח, כי "אף חלקיק קרח, בכל צורה שהיא, לא נראה לעין".
ב-20 בפברואר 1823 הגיע אל קצה דרום חדש ב-'15 74° דרום, שלוש מעלות מעבר לשיא הקודם של קוק.
בלתי מודע לקרבתו ליבשה, החליט ודל לחזור מנקודה זו צפונה, משוכנע שהים נמשך הלאה עד הקוטב הדרומי.
בנובמבר 1823 הגיע בנג'מין מורל, רב חובל של אונייה לצייד כלבי-ים, אל איי סנדוויץ' הדרומיים בדו-תורנית "ואספ".
לפי הדיווח שמסר לאחר זמן, הפליג משם דרומה, עוקב בבלי דעת אחר הנתיב שג'יימס ודל שייט בו חודש לפניו.
לדברי מורל, הוא הגיע אל '14 70° דרום, שם פנה צפונה, משום שאספקת הדלק בכבשני ספינה פחתה והלכה - אחרת, לטענתו, היה יכול "להגיע אל 85° ללא צל של ספק".
לאחר שפנה אחור, ראה לדבריו יבשה, שאותה תיאר בפירוט וכינה בשם ניו סאות' גרנלנד.
מחקר נוסף וידא, שיבשה זאת איננה קיימת.
השם שיצא למורל כבדאי ונוכל משמעו, שרוב הממצאים הגאוגרפיים שהתיימר להם הוזמו על ידי חוקרים, אף כי נעשו ניסיונות לבסס את קביעותיו.
משלחתו של ג'יימס קלארק רוס לאנטארקטיקה בשנים 1839–1843 באוניות "ארבוס" ו"טרור" הייתה יוזמה רחבת-ממדים של הצי המלכותי, שמטרתה העיקרית הייתה להעמיד במבחן תאוריות קיימות על מגנטיות ולנסות לקבוע את מיקומו של הקוטב הדרומי המגנטי.
הראשון שהעלה את רעיון המשלחת היה האסטרונום הראשון במעלה סר ג'ון הרשל, בתמיכת החברה המלכותית והאגודה הבריטית לקידום המדע.
לרוס היה ניסיון עבר נכבד בתצפיות מגנטיות וחקר האזור הארקטי; במאי 1831 היה חבר בקבוצה שהגיעה למיקום הקוטב הצפוני מגנטי, ולפיכך היה האדם המתאים להיבחר למפקד המשלחת.
המשלחת הפליגה מאנגליה ב-30 בספטמבר 1839, ולאחר שיוט שהואט מחמת העצירות הרבות שנדרשו לביצוע עבודת המגנטיות, הגיעה לטסמניה באוגוסט 1840. לאחר שהייה בת שלושה חודשים, שכפה עליהם החורף הדרומי, הפליגו אנשי המשלחת לדרום-מזרח ב-12 בנובמבר 1840 וב-1 בינואר 1841 חצו את החוג האנטארקטי.
ב-11 בינואר צפו קו חוף הררי ארוך, שהשתרע דרומה.
רוס כינה את היבשה בשם ארץ ויקטוריה ואת ההרים בשם רכס אדמירליות.
הוא שייט לאורך החוף דרומה ועבר את נקודת "קצה הדרום" של ודל, '15 74° דרום ב-23 בינואר.
כמה ימים לאחר מכן, בעודם מרחיקים מזרחה כדי לעקוף קרח חופים, נתקלו במראה של הרי געש תאומים (אחד מהם פעיל), שלהם קראו הר ארבוס והר טרור, על שם אוניות המשלחת.
חומת הקרח הגדולה, (שתיקרא בהמשך "מדף הקרח רוס") השתרעה הרחק מזרחה מן ההרים הללו ויצרה מכשול בלתי עביר להתקדמות נוספת דרומה.
בחיפושיו אחר מצר או לשון-ים, סייר רוס 480 ק"מ לאורך שפת החומה, והגיע אל קו רוחב משוער של 78° דרום בסביבות 8 בפברואר.
לא עלה בידו למצוא מעגן מתאים שבו יוכלו הספינות לחרוף, על כן פנה לחזור לטסמניה והגיע לשם באפריל 1841.
בעונה הבאה חזר רוס ואיתר לשון-ים בפני החומה, שהודות לה יכול היה, ב-23 בינואר 1842, להרחיק את "קצה הדרום" שלו עד ל-"30 '09 78° דרום, שיא שיעמוד בעינו עוד 58 שנים.
אף כי רוס לא הצליח לנחות על יבשת אנטארקטיקה, אף לא להתקרב אל מיקומו של הקוטב הדרומי המגנטי, הרי בשובו לאנגליה ב-1843 עוטר בתואר אבירות על הישגיו במחקר גאוגרפי ומדעי.
מגלי ארצות מן העידן ההרואי
מסע המחקר האוקיינוגרפי הידוע בשם משלחת צ'לנג'ר, 1876-1872, סייר במימי אנטארקטיקה וחקר אותם במשך שבועות אחדים, אך לא התקרב ליבשה עצמה; המחקר שערכה המשלחת הוכיח, מכל מקום, את קיומה של יבשת אנטארקטיקה מעבר לכל ספק סביר.
הראיה לקיום יבשת אנטארקטית נמצאה בסלעים, שהועלו מקרקעית הים אחרי שנסחפו לשם בגושי קרח ושקעו לאחר שגושי הקרח התמוססו.
הדחף למה שיוכר בעתיד כ"עידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה" הגיע בשנת 1893, כשפרופסור ג'ון מאריי קרא בהרצאה לפני החברה הגאוגרפית המלכותית להערכה מחודשת של גילוי אנטארקטיקה: "מחקר מתמיד, רצוף, שקדני ושיטתי של כל חבל הארץ הדרומי".
בהמשך לקריאה זו פנה אל הפטריוטיות הבריטית: "האם החלקה הגדולה האחרונה של חקר ימי על פני כדור הארץ שלנו תטופל בידי בריטונים, או שמא נניח אותה לאלה שנועדו לרשת או לנשל אותנו על האוקיינוס?" במהלך רבע המאה הבא, נחלצו חמש-עשרה משלחות משמונה אומות שונות להיענות לאתגר זה.
ברוח הפטריוטית שעוררה קריאתו של מאריי, ובהשפעת נשיא החברה הגאוגרפית המלכותית סר קלמנטס מרקהם, הקדישה בריטניה בשנים הבאות מאמצים מיוחדים להשגת שיאים חדשים של קצה הדרום, מאמצים שהתפתחו בהדרגה לכדי מרוץ אל הקוטב הדרומי.
קאשטן אגברג בורשקרווינק, יליד נורווגיה היגר לאוסטרליה בשנת 1888, שם עבד בצוותי סקר בקווינסלנד ובניו סאות' ויילס, לפני שקיבל משרת הוראה.
בשנת 1894 הצטרף למשלחת של ציידי כלבי-ים ולווייתנים באנטארקטיקה, בראשות הנריק בול.
בינואר 1895 היה בורשקרווינק אחד מחברי קבוצה מן המשלחת, שטענה לנחיתה הראשונה המאושרת על יבשת אנטארקטיקה, בכף אדייר.
בורשקרווינק החליט לחזור עם משלחת משלו, שתעשה שם את החורף ותחקור את פנים הארץ, במטרה לאתר את הקוטב הדרומי המגנטי.
בורשקרווינק נסע לאנגליה, שם הצליח לשכנע את איל ההוצאה לאור ג'ורג' ניונס לממן את משלחתו עד לסכום של 40,000 ליש"ט, שווה ערך ל-3 מיליון ליש"ט במונחי 2008. משלחת זו הייתה רחוקה מחזון המשלחת הבריטית המפוארת של מרקהם והממסד הגאוגרפי, שיחסם אל בורשקרווינק היה עוין ומבטל.
ב-23 באוגוסט 1898 הפליגה אוניית המשלחת "צלב הדרום" מלונדון אל ים רוס והגיעה אל כף אדייר ב-17 בפברואר 1899. כאן נחתה קבוצת חוף והייתה הראשונה לחרוף על היבשת האנטארקטית גופא, בצריף טרומי.
בינואר 1900 חזרה "צלב הדרום", אספה את קבוצת החוף והפליגה דרומה בנתיב שג'יימס קלארק רוס קבע 60 שנה קודם לכן אל חומת הקרח הגדולה, שנסוגה, כפי שגילו, כ-45 ק"מ דרומה מאז ימיו של רוס.
קבוצה שכללה את בורשקרווינק, ויליאם קולבק ואיש משבט הסאמי (לאפים) בשם פר סאביו, נחתה על החוף עם מזחלות וכלבים.
הקבוצה הזאת טיפסה בחומה והייתה הראשונה לעבור במסע מזחלות את פני חומת הקרח; ב-16 בפברואר 1900 עברה הקבוצה את שיא קצה הדרום והגיעה אל '50 78° דרום.
בשובה לאנגליה בהמשך שנת 1900, התקבלה קבוצת בורשקרווינק ללא התלהבות, על אף שיא הדרום החדש שהשיגה.
ההיסטוריון דייוויד קריין חיווה דעתו, שלו היה בורשקרווינק קצין צי בריטי, אפשר שתרומתו למכלול הידע האנטארקטי הייתה מתקבלת בעין יפה יותר, אבל "לימאי/מורה נורווגי לא היה סיכוי לזכות בהתייחסות רצינית".
משלחת דיסקברי, 1904-1901, הייתה לקפטן סקוט המשלחת הראשונה בפיקודו לאנטארקטיקה.
אף כי לדברי אדוארד וילסון, הכוונה הייתה "להגיע אל הקוטב במידת האפשר, או למצוא ארץ חדשה", אין בכתבי סקוט, או ביעדים הרשמיים של המשלחת, ולו מילה שתצביע על הקוטב כמטרה ברורה ומוחלטת.
אף על פי כן, מסע דרומי לעבר הקוטב היה בגדר תוכניתו הרשמית של סקוט "לחקור את חומת הקרח של סר ג'יימס רוס; ...
ולחתור למציאת מענה לשאלות הפיזיות והגאוגרפיות רבות החשיבות, הקשורות בתצורת הקרח המעניינת הזאת."
למסע דרומה יצאו סקוט, וילסון וארנסט שקלטון.
הקבוצה יצאה לדרך ב-1 בנובמבר 1902 עם צוותי סיוע שונים, שאחד מהם, בראשותו של מייקל בארן, עבר את נקודת קצה הדרום של בורשקרווינק ב-11 בנובמבר, אירוע שצוין בשמחה וששון ביומנו של וילסון.
המסע נמשך, תחילה במזג אוויר נוח אבל נתקל בקשיים גדלים והולכים, עקב חוסר הניסיון של הקבוצה בהתקדמות על קרח ובאובדן כל כלביה עקב שילוב של דיאטה גרועה וניצול-יתר עד אפיסת כוחות.
ב-2 בדצמבר עברו את קו הרוחב 80° דרום וארבעה שבועות לאחר זאת, ב-30 בדצמבר 1902, יצאו וילסון וסקוט למסע סקי קצר ממחנה הדרום שלהם לקביעת קצה דרום חדש ב-'17 82° דרום |(בהתאם למדידותיהם).
ייתכן שקביעה זו אינה מדויקת; מפות מודרניות, המתואמות עם הצילום של שקלטון והשרטוט של וילסון, מציבות את המחנה האחרון שלהם ב-'6 82° דרום, ואת הנקודה שאליה הגיעו וילסון וסקוט ב-'11 82° דרום.
כך או כך, הם עברו את ציון הדרך של בורשקרווינק ב-360 ק"מ בקירוב.
כעבור ארבע שנים, ארגן שקלטון יוזמת קוטב משלו, משלחת נמרוד, 1909-1907. הייתה זו המשלחת הראשונה שהציבה לה כמטרה מוגדרת את כיבוש הקוטב הדרומי, והגדירה את האסטרטגיה שלה לתכלית זאת.
כעזר להשגת מטרתו, אימץ שקלטון אסטרטגיית תובלה מעורבת, שכללה שימוש בסוסי פוני מנצ'וריים כבהמות משא, לצד כלבי המזחלות המקובלים יותר.
גם מכונית מנוע מותאמת במיוחד נכללה במערך התובלה.
אף כי בכלבים והמכונית שימשו במהלך המשלחת למספר מטרות, משימת הסיוע לקבוצה המיועדת לצאת למסע הרגלי אל הקוטב נפלה על שכם הפונים.
גודל קבוצת הקוטב של שקלטון, בת ארבעת המשתתפים, הוכתב על פי מספר הפונים שנותרו בחיים: מבין העשרה שהועלו אל הספינה בניו זילנד, רק ארבעה עברו בשלום את החורף של שנת 1908.
באותם ימים, הייתה זו הקרבה הגדולה ביותר שהושגה לכל אחד מן הקטבים.
ההתקדמות של יותר משש מעלות דרומה מעבר להישג הקודם של סקוט הייתה ההרחקה הגדולה ביותר של קצה הדרום מאז ציון המקום של קפטן קוק ב-1883. שקלטון התקבל כגיבור בשובו לאנגליה.
ואולם השיא הזה עמד בעינו פחות משלוש שנים, עד שאמונדסן שבר אותו ב-7 בדצמבר 1911.
בעקבות הנקודה הקרובה מאוד, שאליה הגיע שקלטון במסעו אל הקוטב, לפני שראה לנכון לוותר על המשך הדרך כדי לא לסכן את חיי אנשיו בדרך חזרה, ארגן קפטן סקוט את משלחת טרה נובה, 1913-1910, שהציבה לה כמטרה מפורשת את כיבוש הקוטב הדרומי למען האימפריה הבריטית.
במהלך הכנותיו למשלחת, לא ראה סקוט סיבה לחשוש לתחרות נגדו, אלא שהנורווגי רואלד אמונדסן, שעמד בעיצומן של תוכניות למשלחת אל הקוטב הצפוני, שינה את דעתו כשהקוטב הצפוני נכבש ברצף מהיר בספטמבר 1909, על ידי האמריקאים פרדריק קוק ורוברט פירי.
אמונדסן גמר אומר לפנות תחת זאת דרומה.
אמונדסן הסתיר את השינוי בכוונותיו אפילו מאנשיו, עד שאונייתו, "פראם", נמצאה באוקיינוס האטלנטי ומחוץ לטווח התקשורת.
סקוט דווח במברק, שיש לו יריב בשדה, אבל אז לא הייתה לו ברירה אלא להמשיך בתוכניותיו.
בינתיים, "פראם" הגיעה אל מדף הקרח רוס ב-11 בינואר 1911, ועד 14 בינואר מצאה את מפרץ הלווייתנים, שם עגן קרסטן בורשקרווינק וירד אל היבשה אחת-עשרה שנים קודם לכן.
זה נועד להיות מחנה הבסיס של אמונדסן, פראמהיים.
לאחר הכנה של תשעה חודשים, החל מסע הקוטב של אמונדסן ב-20 באוקטובר 1911. אמונדסן עקף את הנתיב המוכר אל רמת הקוטב דרך קרחון בירדמור והוביל את חמשת אנשי הקבוצה דרומה.
הם הגיעו אל ההרים הטראנס-אנטארקטיים ב-16 בנובמבר.
לאחר גילוי קרחון אקסל הייברג, שסיפק נתיב לעלות בו אל הרמה, המשיכו בצעידת הסיום אל הקוטב.
את ציון קצה הדרום של שקלטון עברו ב-7 בדצמבר, ואל הקוטב הדרומי עצמו, ב-90° דרום, ב-14 בדצמבר 1911. המיומנות הגבוהה יותר של הקבוצה בטכניקות המסע על קרח, בשימוש בסקי ובכלבי מזחלות, התגלתה כגורם המכריע.
חמשת אנשיו של קפטן סקוט הגיעו לאותה נקודה כעבור 33 ימים, ונספו כולם במסע חזרה.
מאז מסעותיו של ג'יימס קוק, כל משלחת שהחזיקה בשיא של קצה הדרום לפני כיבוש הקוטב של אמונדסן הייתה בריטית; ואולם, הניצחון הסופי שייך ללא עוררין לנורווגים.
קצבת נכות משולמת מדי חודש על ידי המוסד לביטוח לאומי, במסגרת ענף נכות שלו, לנכה תושב ישראל העומד בקריטריונים לקבלת קצבה.
הקצבה נקראת לעיתים קצבת נכות כללית כדי להבחין אותה מקצבאות נכות ספציפיות אחרות.
המוסד לביטוח לאומי החל לשלם קצבת נכות לאזרחי המדינה באפריל 1974, כעשרים שנה לאחר שנוסד, בהתאם לתיקון לחוק הביטוח הלאומי.
בשנת 2009 שילם המוסד לביטוח לאומי 6.5 מיליארד ש"ח כקצבת נכות.
קצבת הנכות בישראל היא אחת הנמוכות במדינות ה-OECD: בשנת 2007 דורגה ישראל במקום ה-26 מתוך 31 מדינות.
הזכות לקצבה מתחילה בתום 90 ימים מהמועד שבו, עקב הליקוי, נגרם למבוטח אי-כושר להשתכר לתקופה של 90 ימים רצופים לפחות.
עולה חדש, שאי-כושרו להשתכר נגרם לפני היותו תושב ישראל, זכאי אף הוא לקצבת נכות.
לשם קבלת הקצבה על הנכה להוכיח את נכותו בפני ועדה רפואית של המוסד לביטוח לאומי.
במקרה של פגיעה נפשית: הוא מחויב להציג מסמכים על ביקורים חודשיים אצל פסיכולוג או פסיכיאטר או תיעוד של התנהגות אלימה (למשל באמצעות תיק משטרתי).
במקרה של נכות גופנית: הוא מחויב להוכיח נזק בלתי הפיך שנגרם לו או הוחמר מנזק קיים.
לדוגמה חוסר יכולת לזוז, ללכת, לתפקד ולעבוד בכלל.
בנוסף, חוסר יכולת לעלות במדרגות הבניין שבו חי הנכה, חוסר יכולת להתרחץ, וכן צורך בסיוע תמידי מצד עוזר סיעודי.
בדיקה זו חוזרת מדי תקופה, כדי לברר האם יש הטבה או החמרה במצבו, ובהתאם לתוצאות הבדיקה קובעת הוועדה הרפואית האם יחול שינוי בקצבה המוענקת לו.
בהתאם לממצאי הוועדה נקבעת לנכה דרגת נכות רפואית המוצגת באחוזים.
תנאי לזכאות לקצבת נכות כללית הוא דרגת נכות רפואית של 60% לפחות, או דרגת נכות רפואית של 40% לפחות ובליקוי מסוים נכות רפואית בשיעור של 25% לפחות.
בצעד נוסף נקבעת לנכה דרגת אי-כושר לעבוד, כאשר עקב הנכות אינו מסוגל לעבוד או שיכולתו להשתכר ירדה ב-50% לפחות.
תנאי נוסף הוא שהנכה אינו עובד או שהכנסתו מעבודה כשכיר או כעצמאי נמוכה מ-60% מהשכר הממוצע במשק (הכנסה נמוכה מ-5,804 ש"ח לחודש בינואר 2017).
בהגיע הנכה לגיל פרישה (גיל 62 לנשים, 67 לגברים) מופסקת קצבת הנכות והנכה עובר לקבל קצבת אזרח ותיק בלבד – אך בכל מקרה, סכום הקצבה אינו פוחת, ובמידת הצורך משלם הביטוח הלאומי קצבת אזרח וותיק מוגדלת, בגובה קצבת הנכות שהאדם קיבל בסמוך למועד הפרישה.
בשנת 2009 32% ממקבלי קצבת הנכות היו בתחום בריאות הנפש, 25% בתחום מחלות פנימיות, 21% בתחום מחלות נוירולוגיות ולוקמוטוריות (פגיעה ביכולת התנועה), 11% בתחום מוגבלות שכלית התפתחותית ו-7.5% בתחום מוגבלות חושית.
גובה קצבת הנכות נקבע לפי דרגת אי-הכושר (אובדן כושר עבודה) שנקבעה לאדם.
"קצבה חודשית נוספת" (קח"ן), משולמת לנכה שנקבעה לו דרגת אי-כושר מלאה, ללא תלות באחוזי הנכות הרפואית.
הקח"ן בוטל במרץ 2018, במקומו ניתן שר"ם (שירותים רפואיים מיוחדים).
משולמות גם תוספות עבור בן/בת זוג שהכנסתו נמוכה (עד 5,646 ש"ח לחודש בשנת 2018) ושני הילדים הראשונים עד גיל 18 (עד גיל 24 אם הם משרתים בצה"ל או בשירות לאומי).
המקבל קצבת נכות ואין לו הכנסה אחרת מחויב בדמי ביטוח בריאות בסך 104 ש"ח, נכון ל-1 בינואר 2019 מתוך קצבת הנכות.
אם זו הכנסתו היחידה, הוא פטור מתשלום דמי ביטוח לאומי.
זכאי ביטוח לאומי לקצבת נכות זכאים להנחה בתחבורה ציבורית, תשלומי ארנונה וחשמל, וכן לפטור ממס רכישה ברכישת דירה יחידה..
"חוק לרון" הוא תיקון משנת 2009 לחוק הביטוח הלאומי, אשר צמצם את הפגיעה בקצבת הנכות של מקבלי קצבת נכות היוצאים לעבוד, ובכך עודד נכים להשתלב בשוק העבודה.
עד לתיקון זה, נכה שיצא לעבוד ומשכורתו עלתה על 2,500 ש"ח עלול היה לאבד את זכותו לקצבת נכות.
התיקון בא לפתור בעיה זו ולהפחית את קצבת הנכות בצורה הדרגתית יותר.
על פי תיקון זה, אדם עם מוגבלות שהשתלב בשוק העבודה ימשיך לקבל קצבת נכות כללית באופן שבו ההכנסה מהשכר והקצבה תהיה תמיד גבוהה יותר מההכנסה מהקצבה לבדה.
החוק נחקק בעקבות המלצות ועדת לרון, אשר קמה אחרי הפגנות הנכים הגדולות בסוף שנות ה-90 במאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 שיזם מטה מאבק הנכים.
שיטות המאבק שנקטו לא היו משפטיות מקצועיות, אלא התאפיינו במאבקי רחוב סוערים ובפעילות שטח תובענית.
המאבק להשוואת קצבת הנכות לשכר מינימום
המאבק להשוואת קצבת הנכות לשכר המינימום מתנהל על ידי ארגוני נכים וארגוני בריאות בישראל, נכון ל-2017. לאחר שנים של מאבק ציבורי סיזיפי בלתי אלים, החל מאבק הנכים לבוא לידי ביטוי גם בחסימות כבישים, אחרי שעברה בכנסת בקריאה טרומית הצעת חוק של חבר הכנסת אילן גילאון להשוואת הקצבה לשכר המינימום.
קצבת אזרח ותיק (בעבר קצבת זקנה) היא קצבה חודשית המשולמת על ידי המוסד לביטוח לאומי לכל תושב ישראל שעונה על תנאי הזכאות.
הקצבה נועדה להבטיח לתושבי ישראל הכנסה חודשית קבועה לעת זקנה.
הקצבה משולמת החל מחודש אפריל 1954, מועד כניסתו לתוקף של חוק הביטוח הלאומי.
על קצבת הזקנה הבסיסית, האחידה והאוניברסלית, קיימים תוספים: תוספת ותק לקצבת אזרח ותיק, תוספת בעד בן זוג וילדים לקצבת אזרח ותיק, קצבת זיקנה לנכה, תוספת השלמת הכנסה לקצבת אזרח ותיק ותוספת דחיית קצבה.
לצד קצבת אזרח ותיק קיימת גם קצבת שאירים.
קצבת אזרח ותיק משולמת לתושבי ישראל החל מחודש אפריל 1957. הקצבה משולמת על בסיס אוניברסלי לכל מי שהגיע לגיל הזכאות המוחלט (בשנת 2021: 70 שנה), ובשנים שקודם לכן קבלתה מותנית בעמידה במבחן הכנסות.
ערכה של קצבת הזקנה עמד על %7.21 מהשכר הממוצע ועם השנים נשחק כוחה כי ההצמדה שלה למדד תוספת היוקר לא צלח להדביק את העלייה ביוקר המחיה.
בשנת 1965 מאחר שהקצבת הבסיס של קצבת הזקנה לא אפשרה קיום ברמת חיים סבירה החלו להעניק הטבות סוציאליות לנזקקים שהזכאות לה הותנה במבחן הכנסות.
והיא ניתנה כתוספת לקצבת הזקנה לאזרחים ותיקים שלא הייתה להם כל הכנסה זולת קצבת הזקנה.
בשנת 1966 הוקפא מדד תוספת היוקר.
בשנת 1973 נקבע מחדש בסיס הקצבה ועמד על שיעור של %15 מן השכר הממוצע במשק (לאחר מכן אף עודכן ל-16%) וכמו גם נקבעו הסדרי הצמדה חדשים כדי למנוע שחיקתה כדי להילחם בעוני.
בשנת 1980 הומרה ההטבה הסוציאלית בהשלמת הכנסה בעקבות חקיקת חוק הבטחת הכנסה לפיו ניתנת השלמת הכנסה למקבלי קצבאות זקנה ושאירים שהכנסתם נמוכה מסכום ההכנסה המזערי לקיום.
כמו גם נקבע כי מתוספת השלמת הכנסה יופחתו הכנסות מפנסיה או מעבודה העולים על %13 מהשכר הממוצע (ליחיד) או %17 (לזוג).
כאשר הכנסה משיעורים אלו בעבודה מובילה להפחתה של שיעור 60% ואילו מהכנסה מפנסיה העולים על שיעורים אלו מופחתת במלואה.
הכנסות ממקורות אחרים, לרבות קצבאות והכנסות מהון, מופחתות במלואן מתוספת השלמת הכנסה מהשקל הראשון.
בשנים 2001–2004 נעשו שינויים נוספים בנוגע לשיעורה של קצבת הזקנה ולשיטת עדכונה:
בסיס הקצבה הוקפא כלומר השכר הממוצע שעד אז שמש כבסיס לחישוב של קצבת הזקנה הוקפא לתקופה של שלוש שנים והבסיס שנקבע היה אחוז מהשכר הממוצע שהיה בדצמבר של שנת 2001.
שיטת עדכון קצבת הזקנה נקבע כאחוז מהסכום הבסיסי שהתעדכן על פי העלייה במדד המחירים לצרכן.
בשנת 2008 הוגדלו הקצבאות ונקבע תוספת ותק לקצבת אזרח ותיק לבני 80 ומעלה בשיעור %1 מהסכום הבסיסי.
לבסוף, קצבאות הזקנה והשאירים עם השלמת הכנסה הוגדלו בהתאם לגיל הזכאי.
לצד קצבה זו קיימת גמלת אזרח ותיק מיוחדת שנועדה לתת מענה לאזרחים ותיקים, בעיקר עולים חדשים שעלו לארץ מעל גיל 60 ואינם זכאים לקצבת אזרח ותיק בשלב תקופת האכשרה.
שינוי שם הקצבה מקצבת זקנה לקצבת אזרח ותיק
בשנת 1973 הוצמדה קצבת הזקנה לשכר הממוצע במשק מתוך תפיסה שיש להתאים את רמתה לרמת החיים של כלל האוכלוסייה שממשיכה לעלות.
בשנים 2001 הוחלפה ההצמדה לשכר הממוצע, בקצבה זו ובעוד רבות מקצבאות המוסד לביטוח לאומי, להצמדה למדד המחירים לצרכן, שבדרך כלל עלייתו מתונה מאשר העלייה בשכר הממוצע.
בשנות ה-50 היה גובה הקצבה רבע מהשכר הממוצע במשק, אך מאז היא נשחקה וגובהה בשנת 2020 היה רק 14.2% מהשכר הממוצע.
לקבלת קצבת הזקנה זכאי תושב ישראל שנולד בישראל או שעלה לישראל לראשונה לפני גיל 60–62, והוא עונה על תנאי הזכאות.
טווח הגילאים לתחילת קבלתה של הקצבה נע בין 62–70.
תנאי הזכאות לקצבת אזרח ותיק:
התושב היה מבוטח בענף ביטוח אזרחים ותיקים של המוסד לביטוח לאומי במשך תקופת אכשרה.
התושב הגיע לגיל המזכה בקצבה, שהוא 62 שנים לאישה ו-67 שנה לגבר
עד גיל 70 קבלת הקצבה מותנית במבחן הכנסה, כלומר מי שהכנסתו מעבודה (אך לא מפנסיה) גבוהה מרף מסוים, אינו זכאי לקצבה.
התקופה שבין גיל הזכאות המותנית לקצבה ובין גיל הזכאות המוחלטת קרויה "הגיל המותנה".
סכום הקצבה תלוי בהרכב משפחה ובגיל, והוא צמוד לעלייה במדד המחירים לצרכן ומתעדכן מדי ינואר (אין עדכון בשנה שבה המדד היה שלילי).
סכומי הקצבה הבסיסיים, החל מינואר 2019 הם:
כאמור על סכום קצבת הזיקנה הבסיסית מתווספים סכומים נוספים של תוספות לקצבה.
תוספת דחיית קצבת זיקנה היא תוספת לקצבה הבסיסית שמוענקת למי שקבלת הקצבה נדחתה לו עקב השתכרות מעבודה מגיל הזכאות המותנה ועד לגיל הזכאות המוחלט.
שיעורה של תוספת דחיית הקצבה הוא 5% מקצבת הזקנה בגין כל שנה של דחיית תשלום קצבת הזקנה, עד לשיעור מרבי של 25% מקצבת הזקנה.
מאחר שגיל הזכאות המותנה וגיל הזכאות המוחלט עלו בהדרגה תשלום תוספת דחיית קצבת זיקנה הצטמצם.
בשנת 2009 רק 5.13% ממקבלי קצבת הזקנה קיבלו תוספת דחיית קצבת זקנה שגובהה הממוצע עמד על 2.3% מקצבת הבסיס.
תוספת ותק היא תוספת לסכום הבסיסי של קצבת אזרח ותיק בהתאם לוותק של מקבל הקצבה כמבוטח בביטוח הלאומי.
עד דצמבר 2016 בגין כל שנת ביטוח שמעל ל-10 שנות הביטוח הראשונות שולמה תוספת ותק בשיעור של 2% מהקצבה הבסיסית, עד לתוספת מרבית של 50%.
בשל הפערים התעסוקתיים בין נשים לגברים, בשנת 2009 עמד שיעור הגברים הזכאים לתוספת קצבה על 93.1% ואילו הנשים על 72.6%.
בשנת 2017 החל מהלך לצמצום הדרישה לוותק התחלתי, צעד שבא להיטיב בעיקר עם עולים חדשים.
בשנה זו חושבה תוספת הוותק כבר מהשנה שמעל ל-9 שנות הביטוח הראשונות.
בשנת 2018 שולמה תוספת ותק בגין כל שנת ביטוח שמעל 4 שנות הביטוח הראשונות, והחל מינואר 2019 משולמת תוספת ותק בשיעור של 2% עבור כל שנת ביטוח, החל משנת הביטוח הראשונה.
התוספת המרבית לא השתנתה, ונותרה 50%.
קצב הנשימה הוא סימן רפואי, מן הסימנים החיוניים, המבטא את פעולתה של מערכת נשימות בדקה.
באדם בוגר קצב הנשימה התקין הוא 12–20 נשימות בדקה.
הקצב מבוקר על ידי מרכז הנשימה בגזע המוח.
מצבים פיזיולוגיים ומצבי מחלה שונים עלולים להביא לעלייה בקצב הנשימה (טכיפנאה), לירידה בקצב הנשימה (ברדיפנאה) ואף לדום נשימה (אפנאה).
בבדיקה הגופנית קצב הנשימה נמדד במנוחה על ידי מניית מספר הנשימות בדקה, כפי שהן באות לידי ביטוי בעליית בית החזה.
מניית מספר הנשימות בחצי דקה והכפלת מספר זה בשתיים, נותנת קירוב טוב לקצב הנשימה.
מכיוון שמודעות לנשימה משפיעה על קצב הנשימה, הבדיקה מתבצעת על פי רוב בעת הסחת הדעת מהנשימה.
שיטות נוספות למדידת קצב הנשימה הן בפנאומוגרפיה, המודדת בצורה מכנית או חשמלית את התרחבות בית החזה, או קפנוגרפיה, המודדת את הלחץ החלקי של פחמן דו-חמצני באוויר הננשף ומתרגמת את תדירות השינוי לקצב הנשימה.
האחרונה משמשת תדיר בעת ניטור סימנים חיוניים, בפרט באנשים מונשמים מלאכותית.
באדם הבוגר קצב הנשימה באדם בריא במנוחה הוא 12–20 נשימות בדקה, כשקצב הנשימה בנשים מעט גבוה מבגברים.
מרכז הנשימה מגדיר את מקצב הנשימה הבסיסי סביב שתי שניות לשאיפה ושלוש שניות לנשיפה, קרי 12 מחזורים בדקה של נשימה.
ערכו האבחנתי של קצב הנשימה כסמן להפרעה בתפקוד הנשימתי וכביטוי למחלה משמעותית מוגבל, שכן אין מתאם גבוה בין ריווי חמצן בדם לשינויים בקצב הנשימה.
עם זאת, ניטור קצב הנשימה משמש למעקב, יחד עם הסימנים החיוניים האחרים, אחר המצב הפיזיולוגי בחולים מורכבים, ומהווה סימן אזהרה מוקדם להידרדרות נוירולוגית, נשימתית או המודינמית.
קצב צומתי הוא הפרעה בקצב הלב במסגרתה חדרי הלב מופעלים כתוצאה מדחף חשמלי שמקורו הוא בקשר הפרוזדור והחדר (צומת ה-AV) הנמצא בין העליות לחדרים, במקום שיופעלו על ידי הקוצב הראשי של הלב.
במצב תקין, עובדת מערכת ההפעלה וההולכה החשמלית של הלב באופן בו הדחף החשמלי (דה-פולריזציה) הראשוני הגורם לכיווץ הלב יוצא מקשר הגת והפרוזדור (הקוצב הראשי או SA node), משם הוא מתפשט בעליות הלב וגורם לכיווצן.
לאחר מעברו בעליות מגיע הדחף החשמלי אל קשר הפרוזדור והחדר שם הוא מעוכב לפרק זמן של 120–200 מילישניות בטרם ממשיך אל החדרים.
לאחר השהיה זו ממשיך הדחף החשמלי דרך אלומת הפרוזדור והחדר (סיב ההולכה על שם היס) אל צרורות ההולכה הימני והשמאלי ומשם אל סיבי ההולכה הסופיים שמוליכים אותו אל תאי השריר עצמם וגורמים לכיווצם.
מנגנון זה דואג לכך שהעליות יתכווצו ראשונות ויעבירו את הדם שבהן אל החדרים בטרם כיווץ החדרים עצמם.
על אף שדחף חשמלי מופק במצב תקין בקשר הגת והפרוזדור, שאר תאי הקוצב של הלב (Conducting cells) מסוגלים אף הם להפיק דחף חשמלי עצמוני.
ככל שתא קוצב ממוקם נמוך יותר, כך הקצב אותו הוא מסוגל לייצר איטי יותר.
במצב בו הקוצב הראשי מייצר דחפים חשמליים במהירות תקינה, הוא מכניס את שאר תאי הקוצב לתקופה רפרקטורית (תקופת מנוחה) במהלכה הם אינם יכולים לקבל גירוי חשמלי נוסף, כך למעשה הם אינם משתמשים ביכולתם העצמונית אלא מהווים אך ורק סיב הולכה דרכו עובר הדחף החשמלי שהופק על ידי הקוצב הראשי.
כאשר הקוצב הראשי אינו מפיק דחפים חשמליים או שהוא מפיק דחפים חשמליים באופן איטי מהרגיל, עשויים תאי הקוצב אחרים להשתמש ביכולתם העצמונית ולהפיק גירוי חשמלי משלהם.
קצב צומתי נוצר כתוצאה מפעילות לא תקינה של הקוצב הראשי או כתוצאה מחסימת הדחף החשמלי בנקודה מסוימת לפני שהגיע אל קשר הפרוזדור והחדר.
כשדחף חשמלי אינו מגיע אל קשר הפרוזדור והחדר, משתמש הקשר ביכולתו לייצר דה-פולריזציה עצמונית.
הוא מפיק דחף חשמלי עצמוני במהירות של 40–60 פעימות לדקה, גורם לכיווץ החדרים ולמעשה שומר על המשכיות הפעילות המכנית של הלב.
גם במצב של קצב צומתי יתכווצו העליות לפני החדרים, עם זאת כיווצן יתרחש כתוצאה מהולכה רטרוגרדית של חשמל מקשר הפרוזדור והחדר כלפי מעלה.
קצב צומתי מאובחן באמצעות בדיקת אלקטרוקרדיוגרפיה (א.ק.ג.), בה ניתן לראות גלי P הפוכים או היעדר מוחלט של גלי P.
סינוס ברדיקרדיה (קצב לב איטי שמקורו בקוצב הראשי)
"Sinus arrest" - הפסקה פתאומית של פעילות הקוצב הראשי
חסימה של הקוצב הראשי כך שהדחף החשמלי אינו עובר ממנו אל העליות (Sino-atrial exit block)
חסם הולכה עלייתי-חדרי מדרגה שנייה - חסימה חלקית של קשר הפרוזדור והחדר
חסם הולכה עלייתי-חדרי מדרגה שלישית - חסימה מלאה של קשר הפרוזדור והחדר
תרופות כמו חוסמי בטא, חוסמי תעלות סידן או דיגוקסין
ככלל מהירותו של קצב צומתי היא בין 40–60 פעימות לדקה, עם זאת במצבים מסוימים עשוי קצב צומתי להיות איטי או מהיר יותר.
קצב צומתי במהירות של בין 60–100 פעימות לדקה מכונה "קצב צומתי מואץ" ("Accelerated junctional rhythm"), ואילו קצב צומתי מהיר מ-100 פעימות לדקה מכונה "טכיקרדיה צומתית" ("Junctional tachycardia").
קצב צומתי במהירות של פחות מ-40 פעימות לדקה נקרא "ברדיקרדיה צומתית" ("Junctional bradycardia").
הספר כולל איורים של ארבעה מה"מבשרים", ואיורים של ארבעה מהספרנים (יצורים אנרגטיים שמעניקים כוחות למי שהם נקשרים אליו) אשר יצרו קשר אמיתי עם דמויות מהספר, למעט הספרן של דאלינאר.
כמו בספרים הקודמים, את גרסת האודיו מקריא צוות הקריינות הקבוע של הסדרה, מייקל קרמר וקייט רידינג.
תהליך הכתיבה של הספר החל בינואר 2019. כותרתו הזמנית של הרומן הייתה "שיר השינויים" (The Song of Changes), שלדברי ברנדון מעולם לא נועדה להיות הכותרת הסופית.
במקור הספר היה אמור להציג פלאשבקים מנקודת מבטה של אשונאי, כאשר ונלי תופסת את מרכז הבמה בציר הזמן של ימינו.
בסופו של דבר סנדרסון החליט על פלאשבקים מעורבבים של אשונאי ושל ונלי.סנדרסון הצהיר כי פרק האפילוג החותם את הספר של "שנינות" (הויד) הוא משהו שהוא ציפה לו במשך זמן רב.
הוא גם הצהיר שתהיה קפיצה בזמן בין ספר שלוש לארבע.
הכותרת אמנם מרמזת על התמקדות רבה יותר בדמויות מה"תרבות הפרשנדית" כביכול, אך הגיבורים הנותרים, כולל קאלאדין מבורך הסער, שאלאן דאבאר, דאלינאר קולין וסזת' בן בן ואלאנו, מופיעים גם הם בספר בחלקים משמעותיים.
הספר מורכב מפרולוג אחד, 112 פרקים, מספר נקודות ביניים ואפילוג.
העטיפה האמריקאית נחשפה רשמית ב־17 באוגוסט 2020. הספר יצא לאור בהוצאת "טור ספרים" (Tor Books) ב-17 בנובמבר 2020.
העלילה מתרחשת ביבשת רושאר, בעולם שבו מתחוללות דרך קבע סופות אדירות הנודעות בשם סערות אימים, עולם עם צמחייה הצומחת מתוך סלעים, ובעלי חיים שפועלים לפי חוקיות שונה מזו המוכרת בעולם האמיתי.
נהוג במהלך סופה להשאיר אבנים מחוץ לבית, כדי שאלו יטענו מחדש.
דת - הדת העיקרית ביבשת היא הדת הוורינית שלה יש אדיקויות שונות.
מיתולוגיה - בעבר התחוללו ביבשת סדרת חורבנות שלפי האגדה כמעט והשמידו את החיים על פני היבשת.
כיוון שהסיפורים לא נשמרו היטב, הם מעורבבים עם דיווחים על מגוון יצורים אגדיים שחיו בימים עברו.
האופי הלא ברור של האגדות והסיפורים, הפך את אבירי האור לדמויות שנויות במחלוקת - מצד אחד הן מוערכות כחזקות מאוד ושליחות של האל; ומצד שני הם נחשבים לבוגדים שנטשו את בני האדם ואת האלים.
מעמדות - מדינת אלת'קאר, בה מתרחשת העלילה העיקרית, היא מדינה בעלת חברה מעמדית, המתחלקת לאצילים בהירי העיניים, ולשאר העם כהי העיניים.
שתי האומות האלה מחלקות את האנשים למעמדות המבוססים בעיקר על צבע עיניהם- כהי העיניים (עם צבע עיניים כהה כגון חום, ירוק כהה, אפור פחם) משויכים למעמד הנאהן, ויהיו בעיקר איכרים (ואפילו עבדים).
מנהגים - בתרבות האלת'ית גברים מיועדים ללחימה בעיקר, ואינם עוסקים כלל בלמידה עד כדי כך שאינם יודעים קרוא וכתוב, נשים הן המלומדות, וקצינים רבים מחזיקים לבלריות הקוראות וכותבות עבורם.
ונלי - אחת המאזינות האחרונות ששרדו, לאחר שרייס טבח בכולם.
היא אבירת אור ממסדר מעצבי הרצון, מה שמקנה לה את היכולת להשתמש בפרצים של תזוזה ושל לכידה.
היא מצדדת במחנה של שנאה, אבל לא בגלל שהיא מאמינה במטרותיו, אלא בגלל שאין לה מקום אחר ללכת אליו.
שאלאן דאבאר - בהירת עיניים מוודנר.
שאלאן היא אורגת אור, היא יכולה, בעזרת מבט אחד, לזכור וליצור מחדש סצנה שהיא ראתה עם צבעי פחם ונייר, ליצור אשליות מציאותיות ומסוגלת להשתמש בכוח של מטיל הנשמה, ללא מטיל נשמה.
היא אשתו של אדולין קולין, בן דודה של המלכה.
קאלאדין מבורך הסער - לוחם מאלת'קאר, שמשרת בתור מרשל נעלה בצבא של קואליציית המלכים של אוריתירו.
בעברו, קאלדין היה השולייה של אביו, ויועד ללמוד רפואה, אולם בנסיבות אחרות הצטרף לצבאו של הלורד הנעלה אמראם שם הפך לעבד.
קאלאדין הוא "שועט רוחות" ומנהיג את המסדר עד אמצע הספר השלישי דשם הוא פורש בעקבות הלם קרב.
הוא יכול להשתמש באור הסער כדי להפעיל את שלושת הקשירות.
הוא קשור לספרנית כבוד בשם "סיל".
דאלינאר קולין - דאלינר הוא מלך אורית'ירו והמישורים המנופצים.
אביהם של רינארין ואדולין הספרן שלו הוא "אבי הסער" עצמו.
סזת' בן-בן-ואלאנו - כונה גם "המתנקש בלבן" אביר אור ממסדר שוברי השחקים, הבעלים של "דם-ליל" שניתן לו על ידי המבשר נין-בן-אל.
אדולין קולין - בנו הבכור של דאלינר, לוחם חזק ומפקד בשטח של כוחותיו של דאלינר.
אדולין מחזיק בחרב הרסיס "מאיה" ומיודד איתה.
רינארין קולין - בנו השני של דאלינר, שגדל בצילם של אביו ואחיו למרות שאין לו את הכשרון הטבעי שלהם ללחימה, רנארין הוא אביר אור ממסדר משגיחי האמת, אך הספרן שלו עוות על ידי סיא אנאט, ולכן הוא יכול לראות את העתיד.
נבאני קולין - אלמנתו של המלך המנוח גאבילר, אימה של המלכה הנוכחית ג'סנה, ואשתו של דאלינר, אבירת אור ממסדר חרשי הכבלים, הספרן שלה הוא האחאים.
רליין - ידוע גם בתור "שן" אחד מהמאזינים האחרונים ששרדו, רליין הוא חבר בגשר ארבע ואביר אור ממסדר משגיחי האמת.
מרייז - המנהיג בפועל של שלוחה של ארגון "דמי הרפאים" (גווסטבלוד).
לירין - אביו של קאלאדין, מנתח מוכשר.
ליפט - אבירת אור ממסדר מרקדי הקצוות.
מסוגלת להמיר מזון לאור סער.
טפט - אביר אור ממסדר שועטי הרוחות, נהרג על ידי מואש.
"קצב מזרחי" הוא האלבום ה-25 של הזמר הישראלי אייל גולן.
האלבום יצא לאור ב-12 באפריל 2021, בהוצאת חברת התקליטים "ליאם הפקות".
"קצב מזרחי" הוא אלבום הפתעה ואלבום ההמשך של האלבום הקודם של גולן, "להיות מאושר".
האלבום יצא לאור ביום הולדתו ה-50 של גולן.
בדומה לאלבום הקודם, בחלק משירי האלבום שיתף פעולה גולן עם אומנים ויוצרים נוספים דוגמת אבי אוחיון, דודו אהרון ועדי לאון.
קצב תגובה הוא הקצב שבו מתרחשת תגובה כימית.
הוא מוגדר כמהירות שבה ריכוזי המגיבים והתוצר משתנים לאורך זמן, כך שריכוז התוצר עולה וריכוז המגיבים יורד.
קצב של תגובה מסוימת אינו קבוע בזמן או לאורך התגובה, אלא משתנה על פי ריכוזי החומרים המגיבים ולרוב מאט ככל שהתגובה מתקדמת וריכוזם נמוך יותר, לטובת ריכוז התוצר העולה.
כמו כן, הקצב של תגובות שונות שונה באופן דרמטי.
תחום המחקר העוסק בקצבי תגובות כימיות הוא קינטיקה כימית, הבוחן באופן נסיוני קצבי תגובה עבור מערכות עם תנאים משתנים.
בין הגורמים המשפיעים על קצב התגובה ניתן למצוא את ריכוז החומר, הטמפרטורה, מצב הצבירה, זרזים שונים, קרינה אלקטרומגנטית ועוד.
a, b, p, q מסמלים את המקדמים הסטוכיומטריים של החומרים (באותיות גדולות, בהתאמה)
במערכת סגורה, בנפח קבוע וללא היווצרות חומרי ביניים, קצב התגובה v יוגדר באופן הבא:
כאשר סוגריים מרובעים מסמלים את ריכוז החומר המצוין בהן (בדרך כלל ביחידות מולריות).
מקדמים סטוכיומטריים הם חיוביים וכי הסימן השלילי לשינויי ריכוזי החומרים המגיבים בזמן נובע מהירידה בריכוזיהם לטובת עליה בריכוזי התוצרים בתהליך.
באופן דומה, ניתן להציג את כל שלבי המשוואה כחיוביים, תוך הגדרת המקדמים הסטוכיומטריים של המגיבים כשליליים.
במקרה הכללי יותר של מערכת פתוחה ועם נפח משתנה יש להתייחס למאזן המסה הכולל במערכת:
V הוא נפח המערכת בזמן מסוים
FA0 מסמל את שטף החומר הנכנס של חומר A
FA מסמל את שטף החומר היוצא של חומר A
NA קשור בריכוז החומר [A] באופן הבא: (N0 הוא מספר אבוגדרו)
נשים לב כי צמצום משוואה זו למקרה הפרטי בו המערכת סגורה ובעלת נפח קבוע יחזיר אותנו למשוואה מהצורה:
מערכת סגורה בנפח משתנה, קצב המרה
את קצב התגובה במערכת סגורה בעלת נפח משתנה ניתן להקביל לקצב ההמרה של החומר.
נניח שינוי dξ בכמות חומר A המשתנה לחומר B.
השינויים בכמויות החומרים יבוטאו באופן הבא:
באופן כללי יותר, ניתן לבטא את מידת התגובה של חומר i כיחס בין השינוי בכמות החומר (ni) והמקדם הסטוכיומטרי שלו (νi):
במערכת סגורה בעלת נפח משתנה, עבור תגובה יחידה ניתן להשתמש בקצב ההמרה של החומר על מנת להימנע מהתחשבות בריכוז.
קצב ההמרה יוגדר כשינוי בזמן של מידת התגובה:
Ci מסמל את ריכוז החומר i
משוואת הקצב של תגובה כימית היא ביטוי מתמטי המקשר בין קצב התגובה לבין ריכוזי המגיבים והתוצרים בה.
עבור תגובות מסדר אפס, קצב התגובה אינו תלוי בריכוזי המגיבים.
במקרה זה משוואת הקצב תהיה:
כאשר k נקרא קבוע הקצב.
קבוע זה משתנה כתלות בתנאי התגובה, לרוב יתואר באמצעות משוואת ארניוס.
תגובות מסדר ראשון מתארות תלות בריכוז של מגיב אחד.
המקרה מתאר מערכת בעלת מגיב יחיד, או בעלת מגיבים נוספים כאשר הסדר החלקי שלהם הוא אפס.
תגובה מסדר שני מתארת תלות בריכוז של מגיב יחיד בעל סדר חלקי 2, או שני מגיבים בעלי סדר חלקי 1. שוב, המערכת יכולה להכיל מגיבים נוספים ועדיין תתאר תגובה מסדר שני כל עוד הסדר החלקי שלהם הוא אפס.
במקרה זה משוואות הקצב יהיו:
משוואת הקצב הטיפוסית בקינטיקה כימית ניתנת במערכת סגורה בעלת נפח קבוע, כאשר הקצב ההתחלתי ידוע.
כאשר n, m הם סדרי התגובות A, B, בהתאמה.
תוך התייחסות במאזן המסה, ניתן להציג את משוואת הקצב כשינוי בזמן של ריכוז התוצר.
עבור מערכת סגורה בעלת נפח קבוע, יתקבל הביטוי:
תאוריית ההתנגשויות המולקולריות מסבירה כיצד תגובות כימיות מתרחשות ואת ההבדלים בין קצבי התגובה של תגובות שונות.
על פי התאוריה, על מנת שתתרחש תגובה כימית צריכות להתקיים התנגשויות בין החומרים המגיבים.
לשם כך, ישנם שלושה מרכיבים מרכזיים המשפיעים על קצב התגובה: תדירות ההתנגשויות, אנרגיית השחלוף (תנאי סף לפירוק קשרים כימיים) וגורם מרחבי (כדוגמת אוריינטציית החלקיקים).
מפתרון הבעיה הדו-גופית בין מולקולות A למולקולות B, ניתן לקבל ביטוי לתדירות ההתנגשויות הכוללת:
σAB מסמלת את חתך הפעולה
μAB מסמל את המסה המצומצמת
על פי התפלגות מקסוול-בולצמן ניתן לגזור את הביטוי שייתן את אחוז ההתנגשויות שהאנרגיה שלהן גבוהה מאנרגיית השפעול.
עבור תגובה דו-מולקולרית בין שני גזים אידיאליים, מתקבל קצב התגובה:
כאשר ρ הוא הגורם המרחבי.
התוצר Zρ שקול לגורם הקדם-מעריכי ממשוואת ארניוס.
ממשוואות אלה ניתן לראות כי קצב התגובה עולה עם עלייה בריכוזי המגיבים ועם עלייה בטמפרטורה.
אמנם תגובה כימית תלויה באינטראקציה בין חלקיקים, אך לא כל אינטראקציה תגרור תגובה כימית.
תוצרים מתקבלים רק כאשר החלקיקים הבאים במגע עוברים אנרגיית סף מסוימת (תלויית תגובה) המאפשרת פירוק קשרים כימיים והרכבת קשרים חדשים.
ישנם גורמים רבים המשפיעים על קצב התגובה.
את ההשפעות של מרבית גורמים אלה ניתן לתאר באמצעות משוואת הקצב ומשוואות שנובעות מתאוריית ההתנגשויות המולקולריות.
האופן הנפוץ ביותר לתיאור התלות של קבוע הקצב בטמפרטורה נתון על ידי משוואת ארניוס:
ההסבר האיכותני מאחורי משוואת ארניוס נובע מתאוריית ההתנגשויות המולקולריות.
עלייה בטמפרטורה מגדילה באופן ישיר את הביטוי המעריכי במשוואת קצב התגובה ובנוסף את תדירות ההתנגשויות של המולקולות.
בנוסף להגדלת תדירות ההתנגשויות, עלייה בטמפרטורה גורמת לעלייה באנרגיית הוויברציות של האטומים.
כלומר, טמפרטורה גבוהה יותר מגדילה גם את הכמות היחסית של ההתנגשויות המסתיימות בסידור מחדש של האטומים בתוך מולקולות המגיבים ("התנגשויות פוריות").
לתאוריית ההתנגשויות יש מספר חסרונות בתיאור תגובות כימיות מורכבות והיא לא מנבאת את קבועי הקצב באופן מדויק, לכן השימוש הרווח לצורך ניבוי קצב תגובה כתלות בטמפרטורה הוא במשוואת ארניוס.
נפח השפעול הוא ביטוי לשינוי הנפח של חומר במעבר ממצב שיווי משקל למצב לא יציב.
קבוע הקצב של תגובה כימית תלוי בנפח השפעול של המגיב.
עבור תגובה הקורית במצב הפעלה:
V̄ מסמל את הנפח המולרי היחסי של הביטוי בתחתיתו
‡ מסמל את מצב ההפעלה המורכב
עבור תגובה בטמפרטורה קבועה ובעזרת נפח השפעול, ניתן לקבל ביטוי התלוי בשינוי קבוע הקצב ובשינוי בלחץ המערכת:
כלומר, שינוי בלחץ המערכת ישפיע על קבוע הקצב ובהתאם על קצב התגובה.
קצב התגובה יכול לעלות ולרדת כתלות בשינוי בלחץ, באופן התלוי בנפח השפעול.
קרינה אלקטרומגנטית היא קרינה אנרגטית.
הקרנתה על המגיבים משמעותה העלאת האנרגיה במערכת, וזו יכולה להתבטא בכמה אופנים.
בדומה להעלאה בטמפרטורה, קרינה אלקטרומגנטית תעלה את האנרגיה הקינטית של חלקיקים ותגדיל את אנרגיית הוויברציות של האטומים, ובכך תגדיל גם את תדירות ההתנגשויות וגם את הכמות היחסית של ההתנגשויות הפוריות.
בנוסף, העלאת האנרגיה במערכת יכול להתבטא בפירוק קשרי מולקולות, ביינון ובעירור חלקיקים שכשלעצמם עלולים לגרום לשינויים בהרכבי החומרים.
לריכוזי המגיבים יש השפעה מרכזית על קצב התגובה.
כפי שראינו ממשוואת הקצב, עלייה בריכוז המגיבים מעידה ישירות על עלייה בקצב התגובה.
בנוסף, על פי תאוריית ההתנגשויות, המולקולות חייבות להתנגש על מנת להגיב ביחד.
ככל שריכוז המגיבים עולה, תדירות ההתנגשויות של המולקולות עולה.
בנוסף, הן פוגעות זו בזו חזק יותר כיוון והן במגע קרוב יותר.
בכך, עלייה בריכוז מגדילה גם את הכמות היחסית של ההתנגשויות הפוריות בין המגיבים.
למצבי הצבירה ולשטחי הפנים של המגיבים במערכת יש השפעה מרכזית על קצב התגובה.
משטח המגע בין המגיבים הוא בעצם חתך הפעולה של התגובה הכימית.
במגע בין חומרים בעלי מופע זהה, כדוגמת תרכובת גז או תמיסה מימית, משטח המגע מוגבל על ידי שטח הפנים הכולל של מולקולות החומר המרוכז פחות.
במצב זה, בחישה של המגיבים יחדיו עלולה להאיץ את הגדלת חתך הפעולה ובכך גם את קצב התגובה.
במגע בין חומרים בעלי מופע שונה, למעט מקרים מסוימים (כדוגמת האנומליה של המים), משטח המגע מוגבל על ידי שטח הפנים של המגיב המעובה יותר.
איזוטופים שונים של יסוד כימי אחד גוררים קצבי תגובה שונים.
תופעה זו מתוארת על ידי אפקט האיזוטופ הקינטי, לפיה איזוטופים כבדים יותר (המונים יותר נייטרונים בגרעין) של יסוד כימי מסוים הם בעלי מהירות נמוכה יותר עבור אותה אנרגיה כוללת.
לכן, עבור איזוטופ כבד יותר, תדירות ההתנגשויות וכן קצב התגובה יהיו נמוכים יותר.
זָרָז הוא חומר המסוגל להאיץ את מהלכן של תגובות כימיות.
הזרז אינו מגיב או תוצר של המערכת, אף על פי שיכול להשתתף בתגובה עצמה.
זרז יכול להימצא במצב צבירה זהה או שונה משל המגיבים במערכת.
הוספת זרז מתאים למערכת מאיצה באופן ישיר את קצב התגובה בין מולקולות המגיבים.
"קצבים" היא סדרת פסלים מאת יגאל תומרקין שנוצרה בין השנים 1969-1968.
במחצית השנייה של שנות ה-60 של המאה ה-20 שילוב הפיסול של יגאל תומרקין בין דימויים אקספרסיוניסטים לבין השפעות פופ ארט.
דרך הפעולה העיקרית בפסלי הדמויות שיצר באותה עת הייתה שימוש בבובות מנקין וביציקות אחרות כבסיס לאסמבלאז'ים.
בתוך עבודות אלו בולטת קבוצה של פסלים, שנוצרה בין השנים 1968–1969, ומשלבת בין דימויים אורגניים כאלו לבין צורות גאומטריות.
הקבוצה העיקרית בסדרה, שאף נקראה "קצבים" או "דיאלוג הקצבים", נוצרה בשנים 1968–1969, והייתה רביעיית פסלים המשלבים יציקות של גוויית בקר עם דימויים אנושיים.
אלו הוצבו מסגרות מלבניות או משולשות רחבות, שנצבעו בצבע אדום וצהוב.
עם זאת, השימוש בדימויים אלו החל מעט קודם לכן.
כבר ב-1967 יצר את הפסל "צליבה משונה" שבו הופיע עירוב יציקות דומה על מבנה גאומטרי דמוי עמוד צליבה.
ברישום של "דיאלוג הקצבים" (1969 בקירוב), מביא האמן תיאור של הסיבות לכליאת הדמויות בתוך המבנה הגאומטרי: "1) ליצור קונטרה-פונקט בין הצורה הגאומטרית האנונימית, המוגדרת והצבועה, לבין הדמות הוגטלית הצפה בתוך החלל שיצרה המסגרת הגאומטרית.
2) לשחרר את הדמות הוגטלית מהשפעות הסביבה ולתת לה מכסימום אוטונומיה בחלל המותווה.
3) שהמכלול הגאומטרי + וגטלי יהיה דומיננטי ומוגדר יותר בחלל שהוא מוצב".
ב-20 במרץ 1969 נפתחה בגלריה מבט בתל אביב-יפו תערוכת יחיד של תומרקין שנקראה "Portrait of the Artist as a Young Butcher" (בעברית: "דיוקן האומן כקצב צעיר").
חלק מעבודות הסדרה הוצגו בה ובהן "המדונה של הקצבים" ו-"דיאלוג הקצבים", לצד עבודות מ"סדרת האסטרונאוטים".
תומרקין שאב את דימוי הבשר מתיאורי מוטיב השור השחוט, כפי שהופיע ביצירותיהם של רמברנדט, חיים סוטין ופרנסיס בייקון ("מחווה לרמברנדט", "מחווה לסוטין", ו-"מחווה לבייקון II/I").
עבודה נוספת עשתה שימוש במסגרת מרובעת לבנה ונקראה "ברלין - אני 1955".
קבוצה נוספת עשתה שימוש בצלב אדום או לבן גדול כבסיס לאסמבלאז' ("אקה הומו", "אגנוס דיי", בה נעשה שימוש ביציקה של פגר של כלב, ו-"הו גרמניה אם חיוורת") ואילו ב"מדונה של קצבים" הכניס תומרקין אסמבלאז' של בובה בגודל שלם למסגרת אדומה, כשמעליה גוויית שור החצוי לשניים.
חלק גדול מן הפסלים פורק בשלב כל שהוא.
ייתכן כי הדבר היה בגלל המבנים הגדולים שהיו קשים לאכסון.
בשנת 1992, לקראת הרטרוספקטיבה שנערכה לתומרקין במוזיאון תל אביב לאמנות, שוחזרו העבודות.
קבוצה מפסלים משוחזרים אלו הוצבה בשנת 1994 בגן הפסלים של תומרקין בכוכב הירדן.
סדרת העבודות "קצבים", מהווה סיום של תקופה בה יצר תומרקין שורה של אסמבלז'ים ששילבו יציקות גוף של האמן, יציקות של בובות, כלי נשק ועוד.
אצל רמברנדט וסוטין מצא תומרקין את דימוי הבשר החשוף ואת הגישה האקספרסיבית, אולם מבייקון יכול היה תומרקין לאמץ מודל "פופי" לאופן שבו ניתן לשלב דמות אנושית עם פגר החיה, בתוך מבנה גאומטרי חמור.
שילוב זה יצר ניכור "אפי".
בראיון משנת 1968 תיאר תומרקין את השימוש בדימויים האנושיים: "רציתי להרחיב את היריעה.
רציתי לראות איך אבר, אבל של בן אדם, משפיע על המכלול.
[...] את הצבת אתה יכול להטמיע יותר טוב בתוך המכלול.
כי קטע הכי קטן של גלגל שיניים זה עדיין חלק משונן, אבל אבר של אדם או שיש לו דומיננט מסוים או שהוא נעלם לגמרי, ואז אתה לא רואה שזה אבר של אדם".
ביטוי למודל האסתטי הזה ניתן למצוא בביקורת שפרסם ראובן ברמן בעיתון ידיעות אחרונות על תערוכת היחיד של תומרקי.
ברמן הדגיש את הפער בין "קסמיהם האסתטיים-חושניים המופלאים של הפסלים" לבין הרתיעה מהתוכן והאכזריות שבהם.
במאמרו על יצירתו של תומרקין (1992) הדגיש אביגדור פוסק את האלמנטים הנוצריים שבעבודות, ואת האופן שבו אימץ האמן מודלים אלו לעבודתו.
כך, לדוגמה, מאזכר פוסק את הרקע הנוצרי של ציור "השור השחוט" של רמברנדט - כביטוי של צליבה.
בנוסף, תיאר את מוטיב השור כביטוי לאי צדק חברתי, כמו גם כאלגוריה לדמותו של האמן הסובל.
בעקבות פוסק, גם אמיתי מנדלסון (2016) הדגיש את המוטיבים הדתיים ביצירות אלו של תומרקין.
בתיאורו של מנדלסון, "הבשר נפער ופני הדמות כמו נולדים מן המוות או נולדים מחדש לאחר הצליבה".
תומרקין מערב כאן את בין משמעויות של קדושה ושל בזות .
תומרקין יצר בשנת 1992 שחזור של הפסלים.
יש להניח כי ישנם פסלים המופיעים בכמה גרסאות.
הרשימה פה עוקבת אחרי פסלי הסדרה, כפי שהם מוצגים בקטלוג התערוכה הרטרוספקטיבית של האמן במוזיאון תל אביב לאמנות.
+ שם שנה תיאור טכניקה מידות אוסף תצלום מחווה לסוטין 1992/1969-1968 מסגרת מלבנית בצבע אדום.
בבסיס המלבן יד של בובה.
בפסל המקורי נולד מתחתית הגווייה ראש אדם פעורת פה.
מעברה השני של המסגרת חובר גלגל גדול, שכנראה חובר אל הראש.
בפסל המחודש נעלם הראש, והגלגל חובר במיקום נמוך יותר על מסגרת הפסל.
ברזל וברונזה גובה 217 ס"מ, רוחב 85 ס"מ, עומק 43 ס"מ מוזיאון תל אביב לאמנות מחווה לרמברנדט 1992/1969-1968 מעמד משולש בצבע אדום.
בבסיס המשולש יציקת ראש דמות מכוסה עיניים, המוצבת בפרופיל לצופה, ומאחוריה יד עם אגרוף.
על אחד מפאות המשולש מגיח ראשו של האמן חורץ לשון.
מקרקפתו יוצאת רגל גווייה, הפורצת מצידה השני של המסגרת.
ברזל וברונזה מחווה לבייקון I 1992/1969-1968 מסגרת אדומה, שבסיסה הפנימי נצבע צהוב.
בתוכה מונחת פרוטומה עם גרון העשוי מעין בורג גדול (בדומה להוא הלך בשדות).
על ראשה של הדמות גוויית בשר, שרגליה הפרושות פורצות את המסגרת.
בפסל המשוחזר שהוצג במוזיאון תל אביב לאמנות (1992) גוויית הבשר היא ב-2 חלקים ואילו החזה של הדמות מכוסה.
בגרסה שבכוכב הירדן החזה פתוח והדמות חורצת לשון.
על חלקי הגוויות מחוברים אלמנטים שונים כגון שרשרת חוליות, קליבה ועוד.
ברזל וברונזה גובה 210 ס"מ, רוחב 100 ס"מ, עומק 62 ס"מ גן הפסלים, כוכב הירדן מחווה לבייקון II 1992/1969-1968 בגרסה המשוחזרת מופיעה מסגרת אדומה שצידה הפנימי צבוע צהוב.
בפסל מוצבת פרוטומה שחזה ופיה פתוחים, ויד היורדת אל מחוץ למסגרת, כלפי מטה.
בחלק העליון שלוש רגליים של גוויות.
ברזל וברונזה גובה 182 ס"מ, רוחב 100 ס"מ, עומק 62 ס"מ [צליבה] 1992/1969-1968 הרכב האלמנטים בעבודה שונה משלוש ה"צליבות" שמופיעות בקטלוג התערוכה במוזיאון תל אביב לאמנות (1992).
מבנה אדום דמוי צורת האות T.
במרכז תלויה גווייה שמתחתיתה נולד או נפלט ראשו של האמן שאליו מחוברת מכונת כתיבה.
על חלקו העליון של המבנה אסמבלאז' נוסף המכיל חלקי גוויות ואלמנטים מכניים שונים.
מתוך המסגרת מתפרצת גווייה, שאחת מרגליה הוחלפה ביד של בובה.
מתוך הבשר הנפתח מגיח ראש אדם.
על צדו החיצוני של הבשר תלויה מסכה יצוקה של דמות האמן עם זקן.
מן הקורה תלויה גווית בשר בעזרת שרשרת חוליות.
מתוך הבשר מגיח ראש דמותו של האמן המחובר לפיסת גוף/בשר.
מעל אסמבלאז' המורכב משני ראשי דמויות נשיות, בשר וראשו פעור הפה של האמן.
בחיבור האחורי מחובר גלגל גדול.
על המבנה תלויה, בעזרת שרשראות, גוויית בשר, כמעין צליבה או מתקן עינויים.
מתוך הגווייה מגיחה דמות פעורת פה שלחלקה התחתון מחובר גוש אדום (לב?) וכן בורג גדול.
בחלק העליון אסמבלאז' נוסף שבו שני ראשים וחלקים נוספים.
ברזל וברונזה גובה 230 ס"מ, רוחב 100 ס"מ, עומק 50 ס"מ מוזיאון ישראל מדונה של הקצבים 1969-1968 בובת מנקין חסרת ידיים עומדת על אצבעות רגליה.
היא ניצבת בתוך מבנה דמוי שער אדום המחובר למשטח צהוב.
הברונזה של הדמות ממורקת ובעלת ברק מתכתי, העומד בניגוד לכמה אזורים שאינם ממורקים - מחצית פניה ואחת הכתפיים ובית החזה וכן איבר המין שלה.
מעליה גוויית בשר התלויה משני קצוות השער.
ברזל וברונזה ממורקת גובה 228 ס"מ, רוחב 96 ס"מ, עומק 50 ס"מ אסטרו-קצב 1969-1968 שער אדום, כדוגמת זה של "המדונה של הקצבים".
מן השער תלויות רגלי גווייה בעזרת שרשרת חוליות.
לגוויות מוצמד כדור תותח מפוצץ, שבתוכו ראשו הקפוא של האמו.
מאחורי הכדור משתלשלת יד של בובת מנקין האוחזת בסכין קצבים.
"קצה היום" הוא סינגל של הזמרת הישראלית רוני דלומי, שיצא לאור ב-6 ביולי 2013. השיר יצא בסמיכות לצאת אלבומה השני "תחזיקו".
השיר נכתב בידי נועם חורב, הולחן בידי הצמד גיא ויהל והופק בידי לואי להב.
השיר עוסק בסיומה של מערכת יחסים.
השיר שוחרר בליווי קליפ שבוים בידי אלעד וייסמן.
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי סקר בצורה ביקורתית את מילות השיר, אולם שיבח את הביצוע מלא הרגש של דלומי תוך שהוא מעניק לשיר שלושה וחצי כוכבי זהב מתוך חמישה.
השיר צעד במשך ארבעה שבועות רצופים במצעד ההשמעות של רשת ג', ובשיאו הגיע למקום התשיעי במצעד.
קצב רענון משתנה מתייחס לתכונה של מסכים המאפשרת לשנות את קצב הרענון שלהם באופן רציף ובצורה חלקה ללא התערבות מצד המשתמש.
מסך שתומך בקצב רענון משתנה בדרך כלל תומך בטווח ספציפי של קצבי רענון (לדוגמה, טווח בין 30 עד 144 הרץ) והדבר מכונה טווח קצב רענון משתנה (או טווח VRR בקיצור).
קצב הרענון יכול להשתנות לכל אחד מהערכים בטווח בצורה חלקה, באופן רציף ומיידי.
במסכים עם קצב רענון קבוע, כל פריים מוצג במרווחי זמן מסוימים, שפרוסים באופן שווה.
אם הפריים הבא בתורו עדיין לא מוכן כאשר המרווח הזה מגיע, יכולים להתרחש שני מקרים: המקרה הראשון הוא שהפריים הקודם נשאר, עד המרווח זמן הבא (נקרא גמגום - stutter) והמקרה השני הוא כאשר הפריים הקודם והפריים הבא מתערבבים זה עם זה (נקרא קריעת מסך ).
באופן דומה, אם הפריים מוכן בטרם המסך מוכן להציג את הפריים הבא, הוא לא יוצג.
המטרה העיקרית של קצב רענון משתנה היא להימנע כליל מיצירת אותם "גמגומים" ו-"קריעות" על ידי סנכרון קצב הרענון באמצעות שינוי תמידי של אותו קצב בהתאם לקצב הרנדור של התוכנה, לדוגמה, סנכרון בין קצב הרענון לקצב הפריימים לשנייה (FPS) של משחק וידאו.
הדבר גורם לתצוגת תנועה חלקה יותר.
מטרה נוספת היא חסכון בחשמל, על ידי הנמכת קצב הרענון של המסך באופן זמני לצורך שמירה על חיי סוללה במחשבים ניידים וטלפונים סלולריים.
כמו כן, קצב רענון משתנה מאפשר למסך להציג באופן תקין כל קצב פריימים שרירותי של סרט או וידאו, כל עוד קצב הפריימים נמצא בטווח שהמסך תומך בו.
מסכים וקטורים שפעלו על טכנולוגיית שפופרת קרן קתודית (CRT) תמכו בקצב רענון משתנה וקצב הרענון נקבע על פי מספר הווקטורים אשר מופיעים על המסך, שכן כמות גדולה יותר של וקטורים משמעותה לוקח יותר זמן להציג את כל הווקטורים.
החל מהעשור השני של המאה ה-21, מסכי רסטר קיבלו מספר תקנים תעשייתיים עבור קצב רענון משתנה.
מבחינה היסטורית, ישנם רק מספר מועט של קצבי רענון קבועים עבור מצבי תצוגה נפוצים.
לצורך יישום התכונה, פותחו מספר תקנים תעשייתיים וקניינים:
קצב רענון משתנה של HDMI 2.1
קצב פריימים (מבוטא בפריימים לשנייה או FPS) הוא התדירות (קצב) שבה נלכדות או מוצגות תמונות (המונח חל באופן שווה על מצלמות סרטים ווידאו, גרפיקה ממוחשבת ומערכות לכידת תנועה).
קצב הפריימים יכול להיקרא גם תדירות, ולהתבטא בהרץ.
קצב הפריימים במפרטי המצלמה האלקטרונית עשוי להתייחס לקצב המקסימלי האפשרי, כאשר בפועל, הגדרות אחרות (כגון זמן חשיפה) עשויות להפחית את התדר למספר נמוך יותר.
הרגישות הזמנית והרזולוציה של הראייה האנושית משתנות בהתאם לסוג ולמאפיינים של הגירוי החזותי.
כמו כן, היא שונה בין אנשים.
מערכת הראייה האנושית יכולה לעבד 10 עד 12 תמונות בשנייה ולתפוס אותן בנפרד, בעוד שקצב גבוה יותר נתפס כתנועה.
אור מאופנן (כגון צג מחשב) נתפס כיציב על ידי רוב המשתתפים במחקרים כאשר הקצב גבוה מ-50 הרץ.
תפיסה זו של אור מאופנן כיציב ידועה בשם "סף היתוך הבהוב".
עם זאת, כאשר האור המאופנן אינו אחיד ומכיל תמונה, סף היתוך הבהוב יכול להיות גבוה בהרבה, במאות הרץ.
בכל הנוגע לזיהוי תמונה, נמצא כי אנשים מזהים תמונה ספציפית בסדרה רציפה של תמונות שונות, שכל אחת מהן נמשכת עד 13 אלפיות השנייה.
אחראית לפעמים לגירוי חזותי קצר מאוד של אלפיות שניות עם משך נתפס של בין 100 ל-400 אלפיות השנייה.
גירויים מרובים וקצרים מאוד נתפסים לפעמים כגירוי בודד, כגון הבזק אור ירוק של 10 אלפיות השנייה ולאחריו הבזק אור אדום של 10 אלפיות השנייה, נתפסים כהבזק אור צהוב יחיד.