tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חוקת סוריה מאז שנת 2012 מעניקה בסעיף 42 את זכות "חופש האמונה" ומצהירה בסעיף 54 כי "כל פגיעה בחופש הפרט תיחשב לפשע בר ענישה על פי חוק".
כפירה באסלאם לא אסורה באופן ישיר בחוקים של המדינה.
עם זאת, דה פקטו, לדברי דיווח מאת ארגון האיגוד ההומניסטי והאתי הבין-לאומי מספטמבר 2020, השלטונות "מפלילים אימוץ אמונה שאיננה האסלאם בקרב מוסלמים" בעוד שסורים כופרים באסלאם דווחו לאורך השנים כמי שנאלצו "לברוח מהמדינה עקב רדיפה חברתית" בעקבות הידיעה של הסביבה הקרובה שלהם על ההצטרפות שלהם לנצרות.
"חופש הדת" בסרי לנקה מוגדר כזכות מוגנת בסעיפים 9, 10 ו-14 של חוקת המדינה.
בגלל הטאבו החברתי הרחב על כפירה באמונה באסלאם בקרב מוסלמים במדינה "מועצת המוסלמים לשעבר של סרי לנקה" נוסדה בחשאי בשנת 2016, שבאמצעותה, חברי הארגון מקיימים פגישות חשאיות.
ביוני 2019 רישווין איסמאת', פעיל סרי לנקי מוסלמי לשעבר וחבר הארגון, התייצב בפומבי כדובר המועצה על מנת לגנות ספרי לימוד שאושרו והופצו על ידי הממשלה הסרי לנקית לסטודנטים מוסלמים שקבעו כי "יש לרצוח את מי שכופרים באסלאם".
בעקבות החשיפה של הזהות שלו איסמאת' קיבל לאחר מכן שורת איומי מוות מצד מוסלמים מקומיים.
חוק היסוד של עומאן קובע כי "האסלאם זו דת המדינה" ו-"דין השריעה הוא המקור לחקיקה במדינה".
סעיף 17 בפסקה ג' לחוק אוסר על "אפליה על רקע דת" בעוד שכפירה באסלאם אינה מוגדרת במפורש כעבירה פלילית בחוקים של עומאן.
עם זאת, אזרחים עומאנים שכופרים באמונה באסלאם ומאמצים דת שונה, מתמודדים עם השלכות משפטיות של אובדן משמרות על הילדים שלהם על רקע תוכן קוד המשפחה והמעמד האישי של עומאן, שאוסר על אב שעוזב את האסלאם להמשיך לשמור על המשמורת שלו על הילדים שלו.
חוקת עיראק מעניקה בסעיף 2 ב' בפסקת "עקרונות היסוד" של החוקה את "מלוא זכויות הדת לחופש האמונה", בסעיף 37 ב' בפסקת "חירויות" את "ההגנה מפני כפייה דתית וחירותו של האדם" ובסעיפי 41–43 את "הזכות לחופש הדת, המצפון והפולחן".
עם זאת, החוק העיראקי לא מאפשר הצטרפות לאמונה אחרת בעקבות כפירה באסלאם עבור מוסלמים לשעבר.
בתקופה שבין 2014 ל-2019 נראתה עלייה במספר המוסלמים הכורדים בעיראק שהמירו את אמונתם לזורואסטריות, האמונה המקורית של אבותיהם האתניים שהייתה קיימת באזור לפני הכיבוש המוסלמי של פרס על ידי פולשים ערבים מח'ליפות ראשידון בין שנת 632 לספירה עד 651 לספירה, שהוביל לנפילת האימפריה הסאסאנית ולדעיכת הדת הזורואסטרית.
הזינוק תואר בעיקר כמי שנוצר לאחר "עדות לשנות האלימות והברבריות" שבוצעו על ידי הפעילים המוסלמים של הארגון באזורים עם נוכחות כורדית.
באוקטובר 2013 אחמד שרוואן בן ה-15 מארביל הצהיר על היותו "גאה להיות כופר באסלאם" לאביו, מה שהוביל למעצר שלו על ידי המשטרה המקומית.
הוא נכלא ל-13 ימים ועונה מספר פעמים לפני ששוחרר בערבות כשקודם לכן עמד בפני מאסר עולם על כפירה באסלאם.
שרוואן ניסה ליצור קשר עם ערוצי תקשורת עיראקים במשך 7 חודשים אבל כולם סירבו לפרסם את הסיפור שלו עד שהעיתון הפרטי "Awene" ראיין אותו במאי 2014. המקרה של שרוואן הפך לוויראלי והוביל להיחלצות של פעילים עיראקים רבים לעזרתו.
עיראקים כופרים באסלאם ידועים נוספים כוללים את העיתונאי וליד אל-קובאיסי והפעילה החברתית וורוד זוהיר .
בערב הסעודית לא קיים חוק עונשין ומערכת המשפט מבססת את החוקים שלה על פי דין השריעה האסלאמי בלבד ומיישמת אותם באמצעות בתי דין שרעים על כלל האוכלוסייה - מוסלמים ולא-מוסלמים כאחד.
חוק היסוד של המדינה קובע בסעיף 1 בפסקת "עקרונות כלליים" כי "האסלאם זו דת המדינה" ו-"חוקת המדינה היא הקוראן ואורך החיים (הסונה) של מוחמד".
בסעיפים 5, 7 ו-8 בפסקת "חוק הממשל" החוק קובע כי "דין השריעה האסלאמי הוא המקור לחקיקה והמשילות במדינה".
בסעיפים 23, 26 ו-34 בפסקת "זכויות וחובות" החוק קובע כי "המדינה תיישם את השריעה ותעמוד בחובתה בנוגע להפצת האסלאם (דעוה)", "תגן על זכויות האדם בהתאם לשריעה" ואת חובתו של כל אזרח "להגן על האמונה האסלאמית".
בסעיפים 46, 48 ו-55 בפסקת "סמכויות המדינה" החוק קובע כי "החלטות שופטים לא יהיו כפופות לשום סמכות מלבד סמכות השריעה האסלאמית", "בתי המשפט יחילו את כללי השריעה האסלאמית במקרים שיובאו בפניהם לפי הקוראן והסונה" ו-"המלך ישלוט בעם לפי השריעה ויפקח על יישום השריעה".
הפסיקה במדינה כמו גם הקונצנזוס של משפטנים סעודים הוא שהחוק האסלאמי מטיל עונש מוות על כופרים.
הזכות לחופש הדת לא מוענקת בחוק הסעודי והצגה של דת שאיננה האסלאם מוגדרת כעבירה פלילית.
לא-מוסלמים מחויבים לקיים את דתם באופן פרטי והם חשופים למעצר, מאסר, הצלפת מלקות, גירוש ועינויים אם יעסקו בפעילות דתית גלויה שאיננה מוסלמית.
בנוסף, לא-מוסלמים אינם רשאים להיכנס לעיר מכה ולרחבת הכניסה של "מסגד הנביא" באל-מדינה, ונהגים לא-מוסלמים שנוסעים בכבישים מהירים שמובילים למכה עשויים לקבל קנס משוטרים שאוכפים את האיסור.
אף על פי שלא קיים חוק שמחייב את כלל האזרחים במדינה להיות מוסלמים, זרים שאינם מוסלמים ומנסים לרכוש אזרחות סעודית מחויבים להתאסלם.
"הוועדה לקידום מידות טובות ומניעת עבירות מוסר" היא ישות ממשלתית שאוכפת את האיסור על עיסוק פומבי באמונות שאינן האסלאם.
הממשלה דורשת מתושבים שאינם אזרחים לשאת אישור שהייה לצורך זיהוי במקום דרכון שכוללים זיהוי בין היתר באמצעות המונחים "מוסלמי" או "לא-מוסלמי".
בתיקים שמוגשים עבור פיצויים משפטיים, לא-מוסלמים במדינה זוכים לפיצויים פחותים ממוסלמים.
חוקים ותקנות קובעים כי יש להתייחס לנאשמים בבתי משפט בערב הסעודית באופן שווה.
עם זאת, תחת דין השריעה כפי שהוא מיושם בפועל, פשעים נגד מוסלמים עלולים להוביל לעונשים חמורים יותר נגד המבצעים מאלה שבוצעו נגד לא-מוסלמים.
מידע בנוגע לנוהלי הממשלה בנושאים הוא בדרך כלל חלקי, משום שההליכים השיפוטיים בדרך כלל לא מפורסמים או סגורים לציבור, למרות הוראות בחוק סדר הדין הפלילי שמחייבות את חשיפת ההליכים בבית המשפט.
בשנת 2012 הצהירה מחלקת המדינה של ארצות הברית כי ספרי הלימוד בבתי הספר של ערב הסעודית "כוללים פרקים שמצדיקים רצח של כופרים באסלאם".
בספטמבר 1992 ראשו של סאדק מללאה נערף בפומבי בעיר קטיף לאחר שהורשע בכפירה ו-"חילול קודש האסלאם".
על פי דיווחים, מללאה הוחזק בבידוד לתקופות ארוכות במהלך החודשים הראשונים שלו במעצר ועונה לפני הופעתו הראשונה בפני שופט ביולי 1988, לאחר שהואשם בכך שכינה את מייסד האסלאם מוחמד "שקרן ונוכל" ואת האסלאם "דת מפוברקת".
מאוחר יותר כשהועמד בפניי שופט הוא הואשם על ידו גם ב-"ידויי אבנים על ניידת משטרה" ו-"הברחת ספר ביבליה למדינה" ונתבקש על ידו להתאסלם לזרם האסלאם הווהאבי הסוני על מנת שיקל בעונש שלו.
לאחר שמללאה סירב הוא הוכנס על פי הדיווחים לבידוד בכלא בדמאם שם הוא הוחזק עד אפריל 1990 ועבר התעללות גופנית.
לאחר מכן הוא הועבר לכלא בבירה ריאד שבו הוא נותר עד להוצאתו להורג.
בשנת 1994 האדי אל-מוטיף מנג'ראן שבדרום-מערב המדינה העיר הערה שבית משפט שרעי ראה כ-"חילול קודש האסלאם" ודן אותו לעונש מוות על כפירה באסלאם.
נכון לשנת 2010 הוא עדיין נותר כלוא, טען שעבר התעללויות רבות במהלך שנות המאסר שלו ועל פי דיווחים ביצע ניסיונות התאבדות רבים.
בשנת 2012 הרשויות הסעודיות האשימו את הסופר הסעודי חמזה קשגרי בכפירה באסלאם בהתבססות על 3 משפטים ששיתף בחשבון הטוויטר שלו ביחס לאיך היה מתנהג במידה והיה פוגש את מייסד האסלאם מוחמד ביום ההולדת שלו.
בין היתר, אחד המשפטים הצהיר "ביום ההולדת שלך אני לא אשתחווה לך.
אני לא אנשק את ידך".
קשגרי הצהיר בתגובה לציוצים באומרו: "אני רואה במעשיי חלק מתהליך לקראת חופש.
דרשתי את זכותי לממש את זכויות האדם הבסיסיות ביותר, חופש הביטוי והמחשבה, כך ששום דבר לא נעשה לשווא.
אני מאמין שאני רק שעיר לעזאזל בסכסוך גדול יותר.
יש הרבה אנשים כמוני בסעודיה שנלחמים על הזכויות שלהם".
קשגרי הוסיף בתגובה התייחסות למעמד זכויות הנשים בסעודיה באומרו: "נשים סעודיות לא ילכו לגיהנום.
אי אפשר ללכת לשם פעמיים".
בעקבות הציוצים של קשגרי קבוצת פייסבוק שקוראת להוציא אותו להורג עם עשרות אלפי חברים נוצרה בפברואר 2012. ב-5 בפברואר קרא איש הדת הסעודי נאצר אל-עומר להעמיד את קשגרי לדין על כפירה.
בעקבות ההשלכות קשגרי פרסם התנצלות על הציוץ ב-6 בפברואר ומחק את חשבון הטוויטר שלו.
האתר האמירתי "Emirates 24/7" הצהיר שההתנצלות של קשגרי פורסמה בעיתונים סעודיים רבים.
לאחר מכן שר התקשורת הסעודי אסר על קשגרי לכתוב בכל פרסום סעודי.
בהמשך קשגרי הצהיר כי ברצונו להגיש בקשה למקלט מדיני בניו זילנד.
לאחר מכן הוא נעצר בדרכו למדינה בנמל התעופה הבין-לאומי קואלה לומפור במלזיה ב-9 בפברואר והוסגר על פי בקשה של ערב הסעודית כדי לעמוד לדין, למרות שלא קיים הסכם הסגרה בין המדינות.
כשהוחזר לערב הסעודית קשגרי החל לרצות עונש מאסר ללא משפט במשך כמעט שנתיים ושוחרר ב-29 באוקטובר 2013.
בפברואר 2015 אחמד אל-שמרי מהעיר חפר אל-באטן נידון לעונש מוות על ידי בית משפט מקומי על רקע כפירה באסלאם ו-"חילול קודש האסלאם" לאחר שהצהיר על היותו כופר באסלאם ברשתות חברתיות.
בינואר 2019 רחף מוחמד בת ה-18 נמלטה מערב הסעודית לאחר שכפרה באמונה באסלאם ועברה התעללות ואיומי מוות מצד בני המשפחה שלה על רקע היותה מוסלמית לשעבר.
בדרכה לאוסטרליה, היא הוחזקה על ידי הרשויות בבנגקוק, תאילנד, בזמן שאביה ניסה לקחת אותה כנגד רצונה בחזרה לערב הסעודית, מה שהוביל לשימוש שלה ברשתות חברתיות שונות כדי למשוך תשומת לב לאירוע שהוביל להימלטות שלה.
היא התבצרה בחדר המלון שלה וסירבה לצאת עד שנפגשה עם נציגי האו"ם והפצירה בפקידי שגרירות של מדינות מערביות שונות לסייע לה בבקשת מקלט.
לאחר התערבות דיפלומטית היא קיבלה בסופו של דבר מקלט מדיני בקנדה, והגיעה למדינה זמן קצר לאחר מכן.
בעקבות פרסום האירוע המשפחה של מוחמד התנערה ממנה והיא שינתה את שם המשפחה שלה בתגובה.
בשנת 2022 היא הוציאה את הספר הראשון שלה תחת הכותרת "מורדת: הבריחה שלי מסעודיה לחופש".
בהקדמה של חוקת הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן נאמר כי "המדינה תפעיל את סמכויותיה באמצעות נציגי העם הנבחרים כאשר עקרונות הדמוקרטיה, החירות, השוויון, הסובלנות והצדק החברתי, כפי שהובעו על ידי האסלאם יישמרו במלואם".
בהמשך ההקדמה מתואר כי יובטחו בכל שטח תחת סמכותה של ממשלת המדינה "זכויות יסוד" שכוללות "שוויון מעמד, של הזדמנויות בפני החוק וצדק חברתי, כלכלי, פוליטי, חופש המחשבה, הביטוי, האמונה, הפולחן וההתאגדות, בכפוף לחוק ולמוסר הציבורי".
עם זאת, הפללה של כפירה והבעת ביקורות נגד האסלאם הופללו לאורך השנים בדרך עקיפה באמצעות הסעיפים המחמירים ביותר של פקיסטן ביחס לאיסור "חילול קודש האסלאם" שמפורשים באופן רחב ומשומשים לעיתים קרובות נגד כל מעשה שעלול להיחשב כ-"פוגעני מבחינה אסלאמית".
לפי סעיף 295 (א) לחוק העונשין של המדינה, בין סעיפים נוספים, כל מוסלמי פקיסטני שחש כי "רגשותיו האסלאמיים נפגעו, במישרין או בעקיפין, מכל סיבה או כל פעולה של אזרח פקיסטני אחר", יכול להאשים אותו ב-"חילול קודש האסלאם" ובכך יפתח נגדו תיק פלילי.
לדברי ארגונים זרים רבים האשמות על רקע הסעיפים מועלות לעיתים קרובות על בסיס חוסר ראיות על מנת "לשמש באופן גורף לרדיפת מיעוטים לא-מוסלמיים ולנקמות על רקע סכסוכים אישיים" בעוד שעדויות רבות תיעדו שהסעיפים מפרים זכויות אדם ועודדו מוסלמים פקיסטניים רבים לרדוף לא-מוסלמים.
בין 1987 לפברואר 2021 לפחות 1,855 פקיסטניים הועמדו לדין על רקע הסעיפים.
לעיתים קרובות אלה שנאשמים על רקע הסעיפים מהווים מטרה של פרעות המון מוסלמי זועם שמתנקש בחייהם באכזריות עוד לפני שהם נעמדים למשפט.
בינואר 2023 האספה הלאומית של פקיסטן הצביעה עבור החמרת העונשים של הפרת סעיפי איסור "חילול קודש האסלאם" והעבירה פה אחד הצעה שהחמירה את הענישה של מי שיורשעו בעבירה שתתפרש כ-"העלבת בני לוויו, נשותיו ובני משפחתו של מוחמד" מ-3 שנים ל-10 שנות מאסר עם קנס של מיליון רופי פקיסטני.
החקיקה עוררה דאגה נוספת בקרב קהילות לא-מוסלמיות שהצהירו כי היא עלולה לתדלק פגיעה בזכויות שלהם ולשמש כמטרה לרדיפות נוספות של לא-מוסלמים במדינה.
לבית המשפט השרעי הפדרלי קיימת סמכות שיפוט בלעדית בענייניים של עבירות "חודוד" ואין בית משפט או חקיקה שיכולים להתערב בסמכות השיפוט שלו או לבטל את החלטותיו, בזמן שבית המשפט השרעי רשאי לבטל כל חקיקה שנחשבת כ-"לא עולה בקנה אחד עם עקרונות האסלאם".
הפרה של עבירות "חודוד" נאכפות על מוסלמים ולא-מוסלמים כאחד על אף שזו איננה האמונה שלהם, בעוד שנאשמים לא-מוסלמים מועמדים מראש לדין ממעמד נחות יותר בניגוד למוסלמים.
לא-מוסלמים רשאים להעיד בעת העמדה לדין על רקע עבירת פשעי "חודוד" רק אם הקורבן הוא גם לא-מוסלמי.
עדויות של נשים, מוסלמיות או לא-מוסלמיות, אינן קבילות במקרים של העמדות לדין על רקע עבירות "חודוד".
ברחבי העולם מספר ניכר של פעילים כופרים באסלאם הם מפקיסטן בהם הסופר אבן ווראק , הפעילה החברתית פאוזיה איליאס ומייסדי הארגון "מוסלמים לשעבר של צפון אמריקה" שרה היידר ומוחמד סייד שעברו להתגורר בארצות הברית.
כחלק משורת אירועים ידועים של הפללת "חילול קודש האסלאם" שהתרחשו בפקיסטן לאורך השנים נגד כופרים באסלאם ומיעוטים לא-מוסלמים בכלל, בשנת 1991 נעצר טאהיר איקבל, כופר פקיסטני באסלאם שהתנצר, באשמת "חילול הקוראן והצהרות נגד מוחמד".
השופט שדן בתיק שלו דחה בהמשך את הטענה שיש לגזור עליו גזר דין מוות בגין הכפירה שלו באסלאם, אבל טען כי ניתן לגזור עליו עונש מוות אם ימצא שהוא "חילל את קודש האסלאם".
בהמשך הדיון בתיק הועבר ממנו לשופט אחר.
באוקטובר 1996 הפקיסטני הנוצרי איוב מסיח נעצר שלאחר שהשכן המוסלמי שלו, מוחמד אכרם, התלונן במשטרה שמסיח אמר כי "הנצרות היא האמונה הצודקת ולא האסלאם" והציע לו לקרוא את הספר פסוקי השטן של הסופר והכופר באסלאם סלמאן רושדי.
באותו יום שבו הוא נעצר, מוסלמים מקומיים גירשו את כל האוכלוסייה הנוצרית של הכפר שבה הוא חיי כולל המשפחה שלו בתגובה.
בעקבות המעצר שלו, אכרם ירה ופצע את מסיח באולמות בית המשפט שבו הועמד לדין בסאהיוואל בנובמבר 1997, ותוקפים מוסלמים התעללו במסיח בתא המעצר שלו.
עם זאת, השלטונות לא נקטו בפעולות כלשהן נגד אכרם או נגד התוקפים האחרים.
באפריל 1998 נגזר עונש מוות על מסיח ונגבה ממנו קנס של 100,000 רופי פקיסטני.
עם זאת, מסיח לא הוצא להורג וכעבור 5 וחצי שנים במאסר שבו הוא חיכה להוצאתו להורג הוא שוחרר לאחר שזוכה על ידי בית המשפט העליון שפסק כי אכרם העליל על מסיח על מנת לגזול את אדמת ביתו.
בפברואר 1997 המון של כ-30,000 מוסלמים שרף ובזז זוג כפרים עם מיעוט נוצרי במחוז הפנג'אב, לאחר שמסגדים מקומיים האשימו את "הכופרים הנוצרים" ב-"חילול קודש האסלאם".
בהתקפות הושמדו לפחות 785 בתים ו-4 כנסיות ואילצו מעל 2,500 נוצרים לברוח מביתם.
מאז, עבר קרוב לעשור עד שהיא זוכתה מכל אשמה באוקטובר 2018, אך בעקבות לחץ חברתי גדול של קבוצות מוסלמיות רבות היא לא הורשתה לעזוב את המדינה והוחזקה תחת שומר חמוש עד 7 במאי 2019 כאשר יום למחרת היא עזבה לקנדה.
באוגוסט 2010 רימשה מסיח בת ה-11 נעצרה באשמת "חילול קודש האסלאם" באסלאמאבאד על כך ששרפה לכאורה עמודים מהקוראן.
בתגובה, המון של מוסלמים התאספו בשכונה הנוצרית שבה גדלה והציבו ל-900 הנוצרים המקומיים תאריך שעד אז יותר להם לעזוב את בתיהם ולא להיפגע על ידם.
בעקבות גינויים רבים ממדינות זרות והעבודה שמסיח הייתה קטינה ואנאלפביתית, האישומים נגדה בוטלו והיא ומשפחתה עזבו את פקיסטן זמן קצר לאחר מכן לקנדה.
לאחר מכן נודע שהואשם אימאם מקומי בכך שהעליל על מסיח.
ביוני 2012 נעצרו שפקת עמנואל ושגופתה קאוסאר , זוג נוצרים מגוג'רה והורים ל-4 ילדים, על כך ששלחו לכאורה הודעת טקסט באנגלית לאימאם במסגד אשר "העליבה את מוחמד".
בני הזוג, שהיו אנאלפביתיים בשפת האורדו וחסרי כל ידע בשפה האנגלית, טענו כי ההודעה נשלחה מטלפון נייד שאבד להם ונבעה מטינה אישית נגדם.
באפריל 2014 שניהם הורשעו ב-"חילול קודש האסלאם" ונידונו למוות.
עם זאת, ביוני 2021 לאחר שחיכו למימוש גזר דינם במשך 8 שנים, בית המשפט העליון של לאהור זיכה את בני הזוג בשל חוסר ראיות, שעזבו את המדינה תוך זמן קצר.
לאחר מכן אימאמים מקומיים הוציאו פסק פתווה לרצח בני הזוג.
בנובמבר 2016 גזר בית משפט נגד טרור גזר דין מוות על 5 מהמחבלים בקשר לרציחות, עם זאת, שניים מהם זוכו מאוחר יותר בשנת 2019.
בשנת 2019 ג'ונייד חאפיז , מרצה אוניברסיטה לשעבר, נידון למוות על רקע "חילול קודש האסלאם" לאחר שנעצר בשנת 2013 והואשם ב-"העלבת מוחמד בפייסבוק".
עורך הדין הראשון של חאפיז, ראשיד רחמן, נרצח במשרד שלו ב-2014 לאחר שהסכים לייצג את חאפיז.
בדצמבר 2021 מנהל מפעל סרי לנקי בודהיסטי בסיאלקוט, פנג'אב, עונה ונשרף למוות על ידי המון שהורכב מהעובדים המוסלמים במפעל שלו ברחוב שצילמו את כל הפיגוע לאחר שנגרר ממקום העבודה שלו על ידם והוצת בעודו חיי בעקבות האשמה נגדו כי "חילל את קודש האסלאם" לאחר שחילל "מדבקות אסלאמיות" שהודבקו על קיר.
בפברואר 2022 פקיסטני בעל הפרעה נפשית נסקל למוות על ידי המון של מעל 300 מוסלמים במחוז הפנג'אב לאחר ששומר במסגד מקומי האשים אותו ב-"חילול קודש האסלאם".
שוטרים מקומיים שניסו לתפוס את החשוד נסקלו גם הם באבנים ונאלצו להימלט.
באותו חודש ויקיפדיה נחסמה בפקיסטן לאחר שרשות התקשורת של פקיסטן (PTA) לא הצליחה להסיר תוכן של "חילול קודש האסלאם" ונתנה לקרן ויקימדיה תאריך יעד של 48 שעות להסרת התוכן שלא הוסר לבסוף.
האיסור בוטל בהמשך בעקבות ביקורת נרחבת.
עם זאת, ראש הממשלה שהבז שריף אישר להקים ועדה בתגובה שתבדוק פתרונות חלופיים להתמודדות עם "תוכן פוגעני".
בפברואר 2023 בוצע לינץ' במוחמד וואריס בפנג'אב על ידי המון של מוסלמים לאחר שנעצר על ידי המשטרה באשמת "חילול קודש האסלאם".
בצילומי הרצח שפורסמו בהרחבה על ידי המחבלים ברשתות החברתיות, מאות מתוכם הקיפו את תחנת המשטרה בה הוא הוחזק שהוצא ממנה בכפייה ונגרר ברחוב, הופשט מבגדיו והוכה למוות במוטות מתכת ומקלות והועלה באש בעודו חי.
במרץ 2023 בית משפט מקומי בג'רנוואלה גזר עונש מוות על סטודנט בן 22 ומאסר עולם על נער בן 17 (מאחר שהחוק הפקיסטני לא מתיר להוציא להורג נאשמים על רקע הסעיפים מתחת לגיל 18) על רקע שיתוף הודעה בוואטסאפ ביניהם שכללה "חילול קודש של אסלאם".
ביוני 2023 תייר מקומי מסיאלקוט, פנג'אב, נרצח על ידי המון מוסלמי מקומי במדיאן שבמחוז סוואט לאחר שהואשם ב-"חילול קודש האסלאם".
דיווח מאת סוכנות רויטרס הצהיר שמספר סרטונים גרפיים של הלינץ' אומתו לסוכנות על ידי המשטרה, בהם גופת הקורבן שנגררה ברחוב ולאחר מכן הוצתה ונסקלה באבנים, לצד תחנת המשטרה שגם הוצתה על ידי ההמון.
באוגוסט 2023 מאות מוסלמים תקפו ושרפו כ-26 כנסיות ו-200 בתים של נוצרים בג'רנוואלה במחוז הפנג'אב בעקבות קריאות של אימאמים במסגדים מקומיים לרצוח נוצרים לאחר ששני נערים מקהילת המיעוט הנוצרית בעיר הואשמו ב-"חילול קודש האסלאם" לכאורה.
ההקדמה של חוקת קומורו מצהירה על האסלאם כ-"דת המדינה" ו-"ההשראה הקבועה לעקרונות וכללים השולטים במדינה".
בהמשך היא מצהירה על "שוויון בכל הנוגע לזכויות וחובות ללא הבדלים על בסיס מין, מוצא, גזע, דת או אמונה".
עם זאת, כפירה באסלאם ואימוץ אמונה שאיננה האסלאם מוגדרת כעבירה פלילית על פי חוק העונשין הקומורי.
העונש על העבירה מוגדר כמעורפל.
"חשיפה, הפצה או לימוד" מוסלמים אמונות אחרות מלבד האסלאם היא עבירה פלילית שנענשת במאסר של 3 חודשים וקנס של 50,000 עד 500,000 פרנק קומורואי.
כמו כן אותם עונשים חלים על "מכירה, הצעה למכירה או הפצה חינם" למוסלמים של ספרים, חוברות, מגזינים, תקליטים וקלטות שחושפות אמונה אחרת שאיננה האסלאם.
כפירה באסלאם מוגדרת כעבירה פלילית שעונשה מוות על פי סעיף 1 בחוקת קטר שמצהיר שהאסלאם היא "דת המדינה" ודין השריעה הוא "המקור לחקיקה במדינה" שקובע עונש מוות על כפירה באסלאם.
מוסלמים ולא-מוסלמים כאחד נשפטים במדינה במסגרת מערכת בתי המשפט המאוחדת שמשלבת בתוכה את דין השריעה, כאשר מוסלמים מורשעים עשויים לזכות בהפחתת עונש של כמה חודשים על ידי שינון הקוראן בניגוד ללא-מוסלמים.
הצגה של אמונה שאיננה האסלאם למוסלמים מוגדרת כעבירה פלילית שנושאת בעונש מאסר של 10 שנים.
בעקבות המהפכה בתוניסיה בשנים 2010 ו-2011 חוקה חדשה נכתבה עבור המדינה במשך שנתיים וחצי שאושרה בינואר 2014 והכילה הוראה בסעיף 6 שלה שמעניק את זכות "חופש המצפון".
כמו כן נקבע בחוקה כי "האשמות בכפירה והסתה לאלימות אסורות".
בכך, הפכה תוניסיה למדינה הערבית הראשונה שהעניקה (דה יורה) הגנה עבור האזרחים שלה מפני העמדה לדין בגין כפירה באסלאם.
כשמג'רי נעצר על ידי המשטרה הוא הודה בהמשך בעקבות עינויים שעבר בתא המעצר שחברו, גאזי בג'י, חיבר ספר אנטי-אסלאמי בשם "אשליית האסלאם" בערבית.
כאשר מג'רי רצה להיענות להזמנה של ממשלת שוודיה להגר למדינה כמבקש מקלט מחשש לרדיפה על היותו כופר באסלאם, הוא נכלא שוב למספר חודשים, אולם, בעקבות האשמה כוזבת במעילה בכספים בעבודה הקודמת שלו מצד העמיתים שלו לשעבר שהחלו לרדוף אותו ברגע שנודע להם שהוא כפר באסלאם.
חוקת תימן קובעת בסעיפים 1–3 בפסקה א' תחת הכותרת "יסודות פוליטיים" כי "רפובליקה תימן היא אסלאמית, האסלאם זו דת המדינה ודין השריעה הוא המקור לכל חקיקה".
בפסקת "הזכויות והחובות הבסיסיות של האזרחים" החוקה קובעת בסעיף 42 כי "המדינה תבטיח את חופש המחשבה והבעת הדעה בדיבור, כתיבה וצילום".
עם זאת, הצגה של אמונה שאיננה האסלאם למוסלמים מוגדרת כעבירה פלילית כמו גם כפירה באסלאם בסעיפים 12 ו-259 של חוק העונשין שמתייחסים לכפירה, כאשר הראשון מחייב שימוש בגזר הדין השרעי לכפירה והאחרון מציין עונש מוות לכפירה.
לכופר ניתנת הזדמנות להינצל מגזר הדין בעקבות 3 חקירות שונות באמצעות הצהרה על אמונה חוזרת באסלאם באופן פומבי במהלך תקופה של 30 ימים.
בנוסף, חוק המעמד האישי מספר 20 משנת 1992 אוסר על גברים תימנים להתחתן עם כופרות באסלאם.
בשנת 2012 האזרח התימני עלי קאסם אל-סעידי נעצר והואשם בכפירה על ידי סוכנות אכיפת החוק בתימן לאחר שפרסם את דעותיו שמטילות ספק באמונה בתוכן האסלאם באתר בלוגים תימני ובדף הפייסבוק שלו.
תומכים רבים של מדינת ישראל תמכו או יישמו חוקים נגד חרם, משיכת השקעות וסנקציות (BDS), המבקשים למעשה לבלום אנשים וארגונים המעורבים בחרם על ישראל.
רוב החרם המאורגן על ישראל הובל על ידי פלסטינים בתמיכת חלקים נרחבים בעולם המוסלמי.
במיוחד מאז האינתיפאדה השנייה, המאמצים מתואמים בעיקר על ידי תנועת ה-BDS בהובלת הפלסטינים, המבקשת להפעיל לחץ כלכלי רב ככל האפשר על ישראל.
חוקים נגד BDS נועדו להקשות על אנשים וארגונים אנטי-ישראליים להשתתף בחרמות.
החלטות משפטיות וגינויים מאשימים את ה-BDS באנטישמיות חדשה, בקידום מוסר כפול ובשתדלנות לדה-לגיטימציה של ישראל עצמה.
תומכי החוקים נגד ה-BDS טוענים כי ה-BDS הוא צורה של אנטישמיות, ולכן חוקים כאלה פועלים נגד הסתה.
המתנגדים טוענים כי החוקים פוגעים בזכות לחופש הביטוי.
חקיקה נגד חרם על ישראל נפוצה ברוב העולם המערבי, ובמיוחד בארצות הברית.
לעומת זאת, חקיקה המקדמת או אוכפת חרם על ישראל נפוצה ברוב העולם המוסלמי, כאשר הדוגמה הבולטת ביותר היא החרם של הליגה הערבית על ישראל, שהוטל לראשונה ב-1945 כחלק מהמאמץ להחליש את היישוב על ידי פגיעה בכלכלה היהודית בתקופת המנדט הבריטי על ארץ ישראל.
לאחר שהסכמי אוסלו לא הצליחו להביא שלום ולא הוקמה מדינה פלסטינית, פעילים פלסטינים יזמו הקמת תנועה שתחרים את ישראל, למשל, באמצעות סירוב לקנות סחורות ישראליות, במיוחד אלה המיוצרות ביהודה ושומרון, או על ידי משיכת כספים מתאגידים ישראליים.
תנועת החרם, משיכת ההשקעות והסנקציות, "BDS" בקיצור, הוכרזה רשמית ב-2005, במטרה ללחוץ על ישראל לסגת מיהודה ושומרון.
חוקים נגד BDS בארצות הברית
נכון לשנת 2024, 38 מדינות העבירו הצעות חוק וצווים נשיאותיים שנועדו להרתיע מהשתתפות בחרם על ישראל.
רוב החוקים נגד ה-BDS היו באחת משתי צורות: חוקים ממוקדי חוזים, המחייבים קבלנים ממשלתיים להתחייב שהם לא מחרימים את ישראל, וחוקים ממוקדי השקעות, המחייבים קרנות השקעה ציבוריות להימנע מהשקעה בגופים המחרימים את ישראל.
בנפרד, הקונגרס האמריקני שקל חקיקה נגד חרם בתגובה לתנועת ה-BDS.
רוב הארגונים היהודים או הפרו ישראלים בארצות הברית מעורבים בקידום החקיקה, ומנגד, ארגוני שמאל (כולל ארגונים יהודיים) וארגונים פרו-פלסטינים נאבקים בחקיקה.
קבוצות המקדמות חוקים נגד BDS
קבוצות המתנגדות לחוקים נגד ה-BDS
ב-2015, בתגובה לחוק נגד ה-BDS בדרום קרוליינה, פרסמה קרן בעלות הברית של ישראל חוק לדוגמה, המשלב את הצעות החוק נגד ה-BDS בדרום קרוליינה ובאילינוי.
חוק לדוגמה הוא "חוק תבנית" שניתן לחוקק בבתי מחוקקים רבים עם שינויים מועטים או ללא שינויים.
עוד פורסם כי 18 מדינות נוספות "מחויבות להציג" חקיקה דומה במדינותיהן.
ישראל עצמה פועלת לקדם חקיקה כזו.
בפברואר 2020 צייץ ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בטוויטר:מי שיחרים אותנו יוחרם...
בשנים האחרונות קידמנו חוקים ברוב מדינות ארצות הברית, שקובעים שיש לפעול בתקיפות נגד כל מי שמנסה להחרים את ישראל.
נכון ל-2020, השאלה האם חוקים אמריקאים נגד BDS הם חוקתיים טרם הוכרעה בבתי המשפט.
הוויכוח על חוקתיות החוקים מתמקד בשתי סוגיות מרכזיות:
השאלה אם חרם על ישראל, וחרמות בכלל, יכולים להיחשב כסוג של אפליה כמו אפליה על בסיס מגדר, גזע או תכונות דומות.
האם חרם פוליטי הוא שיח מוגן.
אם כן, חוקים שנועדו לעצור אותו עלולים להפר את חופש הביטוי המוגן על ידי התיקון הראשון לחוקה.
לתשובה לשאלה הראשונה יש השלכות על התשובה לשאלה השנייה: אם החרם על ישראל הוא אכן נחשב אפליה, אזי הממשלה יכולה לחוקק חוקים נגדו.
תומכי החקיקה טוענים כי חרם על ישראל הוא סוג של אפליה מכיוון שהוא מכוון לקבוצה מסוימת (ישראלים) מתוך כוונה לפגוע בה כלכלית.
מאחר שאין מבחן משפטי להכרעה בשאלה אם חרם צרכנים הוא אפליה, טענת האפליה מבוססת על חוקים המסדירים אפליה בתחומים אחרים, כגון תעסוקה, מוגבלות ודיור.
בפרט, בהתייחס לשתי דוקטרינות בדיני עבודה: יחס שונה או "כוונה מפלה" והשפעה שונה.
חוקים אלה לא נוסחו כדי להסדיר חרמות פוליטיים, מה שמגביל את תחולתם, אך הם שימשו לניתוח האם חרם על ישראל הוא אפליה.
יחס שונה מתייחס לקבלת החלטות המבוססות על חברותו של אדם במעמד מוגן.
תומכי החקיקה טוענים כי קריאותיהם של מנהיגי ה-BDS לישראל לחדול מלהתקיים כ"מדינה יהודית" הן אנטישמיות.
המבקרים טוענים כי הטענה מערבבת בין אנטי-ציונות לאנטישמיות.
תומכי החקיקה מציינים כי ה-BDS מבודד את ישראל ונאבק להטיל עליה חרם, תוך התעלמות מהפרות של זכויות אדם בחלקים אחרים של העולם.
הם טוענים כי התמקדות זו מונעת על ידי עוינות כלפי יהודים או ישראלים וכי זוהי עדות נסיבתית לכוונה מפלה.
הם מתייחסים להגדרה של האנטישמיות, הכוללת "החלת סטנדרטים כפולים על ידי דרישה מישראל להתנהגות שאינה מצופה או נדרשת מכל מדינה דמוקרטית אחרת".
הטענה היא כי ה-BDS לא היה מחרים את ישראל אלמלא זהותה היהודית.
בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, טענו מבקרי החקיקה שכמה פוליטיקאים אמריקאים שתמכו בסנקציות נגד רוסיה ובחרם על רוסיה ובלארוס ניהלו בעבר קמפיין והעבירו חוקים נגד BDS המענישים חרם על ישראל, לכאורה בניגוד ללוגיקה שאוסרת חרמות.
טיעון ההשפעה השונה משלים את טיעון היחס השונה בכך שהוא קובע כי החרם פוגע בישויות יהודיות או ישראליות, גם אם זו אינה כוונתו.
כלומר, החרם הוא "הוגן בצורתו, אך מפלה בפעולה".
מנגד נטען כי יש צורך להראות כי להתנהגות יש השפעה שלילית על עסקים ישראליים או יהודיים.
אך רוב החברות שאליהן מכוון ה-BDS אינן ישראליות.
מבקרי החקיקה טוענים שחוקים נגד BDS אינם חוקתיים מכיוון שהשתתפות בחרם פוליטי היא ביטוי מוגן והממשלה אינה יכולה לדרוש מהאזרחים לוותר על זכויות התיקון הראשון לחוקה בתמורה לחוזים ממשלתיים.
תומכי החקיקה טוענים כי חרם כשלעצמו אינו התנהגות אקספרסיבית המקבילה לדיבור ולכן אינו דיבור מוגן.
הם רואים בקריאה לחרם סוגיה נפרדת מהשתתפות בו.
הראשון ייחשב שיח מוגן, ואילו האחרון, שחוקים נגד BDS מתייחסים אליו, לא.
כך, מי שקורא לחרם על ישראל לא יושפע מחוקי ה-BDS - כל עוד הוא עצמו לא מחרים את ישראל.
מבקרי החקיקה טוענים כי חוקים רבים נגד ה-BDS אינם ספציפיים מספיק לגבי הפעילויות שהם מכוונים אליהן.
טימותי קאפמן מצטט את החוק נגד ה-BDS באריזונה המגדיר "חרם" כ"עיסוק בסירוב לעסקה, הפסקת פעילות עסקית או ביצוע פעולות אחרות שנועדו להגביל את היחסים המסחריים".
לדעתו, הגדרה זו רחבה מדי וחורגת הרבה מעבר להגדרה המילונית של המילה "חרם".
עוד הוא טוען כי רבים מהחוקים אינם מבהירים אם משיכת השקעות צריכה להיחשב כצורה של חרם אסור או לא, או כיצד ניתן להעניש חברה על השתתפות ב"סנקציות" כפי שהן מוטלות על ידי ממשלות או גופים בין-ממשלתיים.
תומכי החקיקה טוענים כי חוק רפורמת המס משנת 1976 וחוק מינהל הייצוא משנת 1979 המענישים יחידים וחברות המשתתפים ב"חרם בינלאומי" קובע תקדים.
המבקרים טוענים כי מעשים אלה התייחסו לחרמות המאורגנים על ידי מדינות זרות, אך BDS היא יוזמה עממית המאורגנת על ידי ארגוני חברה אזרחית.
טיעון נוסף מבוסס על פסיקת בית המשפט העליון כי איגוד מקצועי שסירב לפרוק מטען מברית המועצות במחאה על פלישת המדינה לאפגניסטן עסק בחרם משני בלתי חוקי.
התומכים טוענים כי מקרה זה מהווה תקדים, מכיוון שהוא מתייחס למדינה מסוימת ולצדדים שהשפיעו באופן ישיר על הסכסוך, בדיוק כמו חרם על ישראל.
המבקרים סבורים כי המקרה עסק בדיני עבודה, וחרמות כאלה נותחו באופן עקבי בצורה שונה מחרמות של ארגוני זכויות אזרח.
הצעות חוק וחוקים פדרליים נגד BDS
חוק ההגנה על החופש האקדמי הוצג למושב ה-113 של הקונגרס על ידי חבר הקונגרס הרפובליקני פיטר רוסקאם ב-6 בפברואר 2014. הצעת החוק באה לתקן את חוק ההשכלה הגבוהה משנת 1965 כך שמוסדות להשכלה גבוהה לא יהיו זכאים למימון פדרלי אם הם השתתפו בחרם על מוסדות אקדמיים או חוקרים ישראליים.
הצעת החוק לא התקדמה לאחר שהיא נדחתה לוועדת החינוך והעבודה של בית הנבחרים של ארצות הברית.
רוסקאם ושותפו חואן ורגאס הגישו בפברואר 2015 הצעת חוק נוספת נגד ה-BDS, חוק הסחר והשיפור המסחרי בין ארצות הברית לישראל.
עם זאת, הצעת החוק לא הטילה עונשים על תמיכה ב-BDS.
במרץ 2015, חוק החרם על אויבינו, לא על ישראל הוצג למושב ה-114 של הקונגרס על ידי חבר הקונגרס הרפובליקני דאג למבורן עם 13 תומכים.
הצעת החוק דרשה מקבלנים ממשלתיים קיימים ועתידיים לאשר כי לא השתתפו בחרם על ישראל.
אם הם יעשו זאת, הם יעמדו בפני עונשים.
הצעת החוק נקברה בוועדת החוץ.
החוק נגד חרם על ישראל הוגש לבית הנבחרים ולסנאט בשתי הצעות חוק זהות במרץ 2017 על ידי רוסקאם והסנאטור הדמוקרטי בן קרדין בהתאמה.
לאחר שעורר דיון רב על השלכותיו על חופש הביטוי, החוק נעצר בסופו של דבר בקונגרס.
החוק נגד חרם משנת 2018, אינו מכוון ספציפית לחרמות נגד ישראל, אך הופך את זה לבלתי חוקי "לציית, לקדם או לתמוך בכל חרם שטופח או מוטל על ידי מדינה זרה כלשהי, נגד מדינה ידידותית לארצות הברית".
ב-2019, אחד מיוזמי החוק נגד חרם על ישראל, מרקו רוביו, הציג את חוק המאבק למושב ה-116 של הקונגרס בחבילה של שלוש הצעות חוק אחרות הקשורות למזרח התיכון, החוק עבר בסנאט, אך לא נדון עד כה בבית הנבחרים.
בית הנבחרים העביר ביולי 2019 הצעת חוק המגנה את תנועת ה-BDS, ברוב דו-מפלגתי של 398 מול 17 וחמישה נמנעים.
במאי 2023, ג'וש גוטהיימר (דמוקרט) ומייק לולר (רפובליקני) הגישו את חוק ה-IGO נגד חרם, המרחיב את החוקים נגד חרם כך שיכללו חסימת חרמות המאורגנים על ידי ארגונים ממשלתיים בינלאומיים, במטרה לעצור את תנועת החרם, משיכת ההשקעות והסנקציות בארצות הברית.
החוק נועד לאסור על אזרחים וחברות אמריקאיות לתמוך בחרמות שהוטלו על ידי ישויות גלובליות (IGOs) נגד בעלות בריתה של ארצות הברית, כולל ישראל.
ההנהגה הרפובליקנית בבית הנבחרים ביטלה הצבעה על הצעת החוק במאי 2025, מנימוקים של פגיעה בחופש הביטוי.
במהלך השנים, נרשמו כמה תביעות נגד מדינות שחוקקו חוקים נגד ה-BDS, בטענה להפרת זכויות חוקתיות, אך לא נרשמה אחידות בפסיקה.
כך למשל בית המשפט באריזונה גיבה את תביעתו של מיקל ג'ורדהל, עורך דין שהמדינה סירבה לשלם לו בשל תמיכתו בחרם.
בהמשך תוקן החוק כך שהוא לא חל על המקרה המדובר.
מנגד, במקרה בארקנסו נדחתה תביעתו של עיתון שנדרש להתחייב שלא יעסוק בחרם על ישראל.
חוקים נגד BDS לפי מדינות
הטבלה הבאה מסכמת את המצב המשפטי במדינות עם חוקים נגד BDS.
מדינהאישוררשימה שחורהIHRAאלבמהכןלאלאאריזונהכןכןכןארקנסוכןכןלאקליפורניהכןלאלאקולורדולאכןלאפלורידהלאכןכןג'ורג'יהכןלאלאאילינויכןכןלאאינדיאנהלאכןלאאיווהלאכןלאקנזסכןלאלאקנטקיכןלאלאלואיזיאנהכןלאלאמרילנדכןלאלאמישיגןכןלאלאמינסוטהכןלאלאמיסיסיפילאכןלאמיזוריכןלאלאנבדהלאכןלאניו ג'רזילאכןלאניו יורקלאכןלאקרוליינה הצפוניתלאכןלאאוהיוכןלאכןאוקלהומהכןלאלאפנסילבניהכןלאלארוד איילנדכןלאלאדרום קרוליינהכןלאלאדקוטה הדרומיתכןלאלאטנסיכןלאכןטקססכןכןלאויסקונסיןכןלאלא
חוקים נגד BDS במדינות אחרות
ב-2011 העבירה הכנסת חוק נגד ה-BDS שהופך את הקריאה לחרם על ישראל לעוולה אזרחית.
החוק מאפשר לנפגעי חרם לתבוע פיצויים מאנשים וארגונים המקדמים את החרם מבלי להוכיח שנגרם להם נזק כלכלי.
הוא גם מתיר לממשלה לסרב לחוזים ולמשוך את התמיכה הכספית למקדמי חרם.
החוק אינו יוצר עבירות פליליות או מטיל סנקציות פליליות.
לאחר אישור החוק עתרה תנועת השמאל הקיצוני גוש שלום לבג"ץ בטענה כי החוק פוגע בעקרונות דמוקרטיים בסיסיים.
בית המשפט העליון ביטל את סעיף 2 בחוק שאפשר תביעת פיצויים ללא הוכחת נזק, והשאיר את הסעיפים האחרים.
בשנת 2017 חוקקה ישראל את תיקון מס' 28 לחוק הכניסה לישראל, חוק האוסר על זרים התומכים בחרם על ישראל להיכנס לישראל.
ב-2018 פרסם המשרד לעניינים אסטרטגיים רשימה של 20 ארגונים תומכי BDS שכניסתם תיאסר.
בשנת 2019 מנעה ישראל את כניסתן של שתי חברות קונגרס אמריקאיות, רשידה טליב ואילהאן עומאר, הידועות בתמיכתן ב-BDS.
מאוחר יותר הגישה טליב בקשה לביקור הומניטרי ואושרה.
בפברואר 2016 פרסמה ממשלת בריטניה, בתגובה לכמה מועצות עירוניות שהעבירו הצעות להחרים סחורות מיהודה ושומרון, מדיניות רכש האוסרת על רשויות ציבוריות להחרים סחורות מטעמים אתיים.
הממשלה טענה כיאין להשתמש ברכש ציבורי ככלי להחרמת מכרזים מספקים הממוקמים במדינות אחרות, למעט במקרים שבהם הוטלו סנקציות משפטיות רשמיות, אמברגו והגבלות על ידי ממשלת בריטניהוכי חרמות כאלה עלולים לפגוע ב"לכידות הקהילתית" וב"ביטחון הכלכלי והבינלאומי" של בריטניה.
עוד הזהירה הממשלה את הרשויות הציבוריות כי הן עלולות לעמוד בפני עונשים כבדים על המשך חרמות מטעמים אתיים, מכיוון שהם אינם חוקיים על פי הכללים הקיימים.
בדצמבר 2019 הודיעה הממשלה השמרנית בראשות בוריס ג'ונסון כי תנסה להעביר חוק האוסר על מועצות מקומיות לתמוך ב-BDS.
ממשלת סונאק שלאחריה, הציגה את הצעת חוק הפעילות הכלכלית של גופים ציבוריים ב-2023, שלא הושלמה עד הבחירות הכלליות.
הנחיות ממשלתיות לקרנות פנסיה ציבוריות, שפורסמו בספטמבר 2016, קבעו כי מנהלים לא צריכים "לנקוט במדיניות המנוגדת למדיניות החוץ הבריטית של מדיניות ההגנה".
עם זאת, פרו-פלסטינים פנו לבית המשפט העליון, והחלטתו התירה לקרנות הפנסיה של הרשויות המקומיות למשוך השקעות מחברות המעורבות בתוכניות שונות ביהודה ושומרון וחבל עזה.
באוגוסט 2017 אישרה מועצת העיר פרנקפורט הצעת חוק שהגיש ראש העיר לשלול מ-BDS את השימוש בכספי העירייה ובאתרי אירועים.
כל ארגון שיימצא תומך ב-BDS יסתכן באובדן מימון העירייה.
ב-13 בדצמבר 2017 העבירה מינכן החלטה שכותרתה "נגד כל צורה של אנטישמיות – אין שיתוף פעולה עם תנועת ה-BDS האנטישמית (חרם, משיכת השקעות, סנקציות)".
שרלוטה קנובלוך, ניצולת שואה ויו"ר הקהילה היהודית בעיר, אמרה כי "מינכן שלחה מסר נגד האנטישמיות".
בהמשך, הוגשה תביעה נגד ההחלטה, אך בית המשפט פסק בעד העירייה.
בספטמבר 2018, הפרלמנט של נורדריין-וסטפאליה אימץ החלטה האוסרת על מוסדות ציבוריים לארח ולתמוך בקבוצות BDS ומגנה את "קמפיין ה-BDS האנטישמי והאנטי-ישראלי".
ב-14 במאי 2019, מועצת העיר בון אימצה הצעה שכותרתה "אין מקום לתנועת ה-BDS האנטישמית בבון" הקוראת לכל המוסדות העירוניים לשלול מתקנים מקבוצות BDS וקבוצות הפועלות למטרות BDS.
ב-17 במאי 2019, מפלגת הימין אלטרנטיבה לגרמניה יזמה הצעת חוק "גנו את תנועת ה-BDS – הגנו על קיומה של מדינת ישראל" כדי לאסור את תנועת ה-BDS ברמה הלאומית.
ההצעה הובסה בבונדסטאג מכיוון שהחוק לא זכה לתמיכה מכל המפלגות האחרות.
במקום זאת, הבונדסטאג העביר החלטה לא מחייבת שגינתה את תנועת ה-BDS באותו יום.
בספטמבר 2022 הכריז בית המשפט העליון של ספרד כי פעולות מסוימות שננקטו על ידי המועצה המקומית ריינוסה, כולל שיתוף פעולה עם תנועת ה-BDS, הן "מפלות" ו"פוגעות בזכויות יסוד".
העמותה הספרדית הפרו-ישראלית Acción y Comunicación sobre el Oriente, אמרה כי הפסיקה מהווה תקדים משפטי.
צרפת מגדירה קריאות לחרם על מדינות אחרות מאז שנת 1977 כעבירה פלילית, על סמך חוק העיתונות משנת 1881, המגדיר הסתה ציבורית לאפליה כעבירה פלילית, ועל בסיס תוספת לחוק העונשין משנת 1977, הקובעת כי "הפרעה לפעילות כלכלית כלשהי" מהווה אפליה.
התוספת ב-1977 הייתה תגובה לחרם שהטילה הליגה הערבית על ישראל.
חוק זה קיבל חיזוק בשנת 2003 עם חוק ללוש, הקרוי על שמו של , שהחמיר את הענישה הפלילית והגדיר את המוצא הלאומי כמעמד מוגן.
בכמה מקרים גם נתבעו פעילים פרו-פלסטינים בעקבות החוק והורשעו.
מקרה זכור במיוחד הוא המתקפה נגד סודהסטרים, כאשר הפעילים נאלצו לשלם פיצוי לחברה.
הצעת חוק נגד ה-BDS בשם "חוק עמידה נגד אנטישמיות באונטריו" הובסה ברוב של 39-18 באספה המחוקקת של אונטריו ב-2016. החוק היה מונע מכל מי שתומך או משתתף בתנועת ה-BDS להתקשר עם גוף ציבורי כלשהו באונטריו.
ביוני 2019, חברת מועצת העיר ונקובר, שרה קירבי-יאנג, הגישה הצעה לגרום לעיר לאמץ את הגדרת העבודה של IHRA לאנטישמיות, כולל "דוגמאות להמחשה" של אנטישמיות.
תריסר פרלמנטים מקומיים וארציים העבירו החלטות סמליות המגנות את ה-BDS.
רוב הגינויים הללו טענו כי ה-BDS הוא אנטישמי.
ב-27 בפברואר 2020, המועצה הלאומית של אוסטריה, הבית התחתון של הפרלמנט האוסטרי, אימצה פה אחד החלטה לא מחייבת המגנה את כל צורות האנטישמיות, כולל "אנטישמיות הקשורה לישראל".
הארגון גינה בחריפות את תנועת ה-BDS וקרא לממשלה לא להעניק סיוע לקבוצות המביעות דעות אנטישמיות או "מטילות ספק בזכותה של ישראל להתקיים".
שר החוץ ישראל כ"ץ בירך על ההחלטה וביקש ממדינות אחרות לאמץ החלטות דומות, וכך גם קבוצת ידידי ישראל הטרנס-אטלנטית, שלוחה של קבוצת התמיכה היהודית הוועד היהודי האמריקני.
ב-2019 העביר הפרלמנט הגרמני החלטה סמלית לא מחייבת בכותרת "התנגדות לתנועת ה-BDS בנחישות – מאבק באנטישמיות", המכריזה על ה-BDS כאנטישמי וקבעה כי היא "מזכירה את הפרק הנורא ביותר בהיסטוריה הגרמנית".
ב-2024 הגדיר המשרד הפדרלי להגנת החוקה את תנועת ה-BDS כ"חשודה בקיצוניות", כך יוכל שירות הביטחון הכללי במדינה לעקוב אחר הארגון.
ביוני 2020 העביר הפרלמנט של האיים הבלאריים החלטה המגנה את האנטישמיות כפי שהיא מוגדרת בהגדרת העבודה של האנטישמיות.
היא גינתה את ה-BDS ואת "הקריאות להחרים מוצרים, מדענים, אמנים וספורטאים ישראלים מישראל" כאנטישמיות.
ב-22 באוקטובר 2019, בית הנבחרים העביר החלטה "המגנה את כל הפעילויות וההצהרות של קבוצות הקוראות לחרם על מדינת ישראל, סחורותיה, שירותיה או אזרחיה".
ההחלטה גם קראה לממשלה לא להציע תמיכה כספית לארגונים המקדמים חרם על ישראל.
שגריר ישראל בפראג הביע הערכה על "הגינוי החד משמעי של הלשכה לאנטישמיות ותמיכתה האיתנה בישראל".
במרץ 2016, מועצת העיר טולוז העבירה החלטה המגנה את ה-BDS.
גם כאן בבית וגם מחוצה לו.ב-1 בדצמבר 2016, התקבלה הצעה לא מחייבת באספה המחוקקת של אונטריו עם 49 בעד ו-5 מתנגדים ש"קוראת למחוקק לעמוד נגד כל תנועה המקדמת שנאה, דעות קדומות וגזענות" ו"לדחות את 'היחס הדיפרנציאלי' לישראל על ידי תנועת ה-BDS".
ההצעה נתמכה על ידי שתי המפלגות הגדולות, מפלגת המרכז הליברלית של אונטריו והמפלגה השמרנית הפרוגרסיבית של אונטריו, כאשר רק המפלגה הסוציאל-דמוקרטית החדשה של אונטריו התנגדה.
ב-23 ביולי 2019, בית הנבחרים של ארצות הברית העביר החלטה המגנה את ה-BDS ברוב של 398 מול 17.
סיכום החלטות הנוגעות ל-BDS בבתי המחוקקים השונים בארצות הברית:
חוקת ארצות הברית היא החוק העליון במערכת החוקים של ארצות הברית, והמסמך המכונן שלה.
החוקה, שכללה עם פרסומה שבעה פרקים, ביססה את הממשל והשלטון בארצות הברית: שלושת הפרקים הראשונים בחוקה יצרו, לפי עקרון הפרדת הרשויות, את שלושת חלקי הממשל הפדרלי של ארצות הברית, שהם הרשות המחוקקת, המבצעת והשופטת, וקבעו את צורת הממשל במדינה כרפובליקה פדרלית.
מכוח הפרק הראשון בחוקה נוסד הקונגרס בן שני הבתים (בית הנבחרים והסנאט), שיחדיו מהווים את הרשות המחוקקת; מכוח הפרק השני נוסד תפקיד נשיא ארצות הברית, שעומד בראש הרשות המבצעת; והפרק השלישי ייסד את בית המשפט העליון, וכן מערכת של בתי משפט נוספים, שיחדיו מהווים את הרשות השופטת.
ארבעת הפרקים האחרונים עיצבו את עקרון הפדרליות, המאפיין את הממשל בארצות הברית, ובו המדינות מתאגדות לכדי ישות פוליטית אחת, ובכך מוסרות חלק מסמכויותיהן לרשות השלטון המרכזי.
בפרקים אלו, החוקה מפרטת את זכויותיהן השונות של המדינות, וכן מבדילה בין תחומי האחריות של ממשלי המדינות ובין אלו של השלטון המרכזי, כמו גם את היחסים ביניהם.
חוקת ארצות הברית נחשבת לחוקת המדינה הקדומה ביותר שעדיין תקפה כיום.
החוקה אומצה ב-17 בספטמבר 1787 על ידי ועידת החוקה שנערכה בעיר פילדלפיה, פנסילבניה, ואושרה לאחר מכן בוועידות במדינות השונות.
החוקה נכנסה לתוקף רשמית כשנתיים לאחר מכן, במרץ 1789. מאז ועד היום, תוקנה החוקה 27 פעמים, במטרה להתאימה לצרכיה המשתנים של האומה, שהשתנו לא מעט מאז המאה ה-18. עשרת התיקונים הראשונים, הידועים יחדיו כמגילת הזכויות, מבססים את ההגנה במשפט האמריקאי על חירויות הפרט, ומגבילים את יכולתו של השלטון להתעמר באזרחיו.
גם התיקונים שבאו לאחר מכן הרחיבו את ההגנה על זכויות הפרט והאזרח, כמו גם התייחסו לעניינים שונים הקשורים לסמכויותיו של השלטון הפדרלי.
בהיותה המסמך העליון והמחייב ביותר, החוקה מדריכה עד היום את החברה האמריקאית בענייני חוק, פוליטיקה וממשל.
הצהרתה, המתחילה במילים "אנו, אנשי ארצות הברית" (We the people), מבססת את התפיסה האמריקאית, החדשנית לשעתה, שהשלטון מטרתו לשרת את האזרחים, ולא להפך, ומשקפת את עקרונות המחשבה הליברלית.
בפרקיה השונים, החוקה מבססת את הפרדת רשויות השלטון, שומרת על איזונים ובלמים בין הרשויות, מגינה על שלטון הרוב כמו גם על זכויותיהם של המיעוטים, ומסדרת את מערכת היחסים שבין השלטון המרכזי ושלטון המדינות.
לאורך ההיסטוריה, חוקת ארצות הברית השפיעה ונתנה השראה בינלאומית לביסוס חוקות במדינות אחרות.
הקלף המקורי עליו נכתב המסמך שמור ומוצג בבניין הארכיון הלאומי של ארצות הברית בוושינגטון הבירה.
מאז הכרזת העצמאות של ארצות הברית בשנת 1776 על ידי שלוש עשרה המושבות, הייתה כל מושבה מדינה עצמאית.
האיחוד בין המדינות היה לא יותר מקונפדרציה רופפת ונוהל על פי תקנון הקונפדרציה אשר קבע כי כל שינוי בו חייב אישור של כל שלוש עשרה המדינות.
כלי השלטון היחיד של האיחוד היה קונגרס הקונפדרציה, אשר היה תלוי ביותר ברצון הטוב של המדינות; גם כאשר החליט הקונגרס דבר-מה, לא הייתה לצדו רשות מבצעת על-מנת להוציא אל הפועל את החלטותיו; כמו כן, לשלטון המרכזי של הקונפדרציה לא היו כספים, שכן התקנון לא העניק לו את הסמכות לגבות מיסים.
לאור חסרונות אלה, בוועידת אנאפוליס משנת 1786 הוחלט כי יש לכנס ועידה של נציגים מכל המדינות על-מנת לדון בתיקונים ושינויים לתקנון.
בהתאם להחלטה זו, ב-25 במאי 1787 התכנסה ועידת החוקה בפילדלפיה.
הוועידה החוקתית החליטה לנהל את דיוניה בסודיות כדי להימנע מלחצים, ובסיום הדיונים הציגה חוקה חדשה לגמרי, דבר שחרג מעבר למנדט המקורי שניתן לוועידה (אך התקבל על ידי הקונגרס).
בנוסף, הוועידה קבעה כי אישור החוקה דורש אשרור על ידי תשע מדינות בלבד, ולא אשרור על ידי כל שלוש עשרה המדינות כפי שנקבע בתקנון הקונפדרציה.
ב-17 בספטמבר 1787 הוועידה סיימה את עבודתה, והציגה את הצעת החוקה שגובשה כפשרה בין ההצעות השונות שנדונו בוועידה.
בשלב זה נפתח דיון ציבורי ער בשלוש עשרה המדינות, בין תומכי החוקה שכונו הפדרליסטים ובין מתנגדי החוקה שכונו אנטי-פדרליסטים.
החוקה אושרה על ידי דלאוור ב-7 בדצמבר 1787, על ידי פנסילבניה ב-12 בדצמבר 1787, על ידי ניו ג'רזי ב-19 בדצמבר 1787, ועל ידי ג'ורג'יה ב-2 בינואר 1788 (שתי האחרונות באישור פה אחד).
קונטיקט אישרה את החוקה ב-9 בינואר 1788 ומסצ'וסטס אישרה את החוקה ברוב דחוק ב-6 בפברואר 1788, עם דרישה שיותקנו תוספות לחוקה אשר יגנו על המדינות מפני עריצות השלטון המרכזי.
מרילנד אשררה את החוקה ב-28 באפריל 1788, קרוליינה הדרומית ב-23 במאי 1788 וניו המפשייר, המדינה התשיעית, ב-21 ביוני 1788 עם דרישה לתוספות לחוקה שיגנו על זכויות המדינות.
על פי הצעת החוקה, זו נכנסה לתוקף במדינות שאישרו אותה, עם אשרורה על ידי ניו המפשייר, המדינה התשיעית שעשתה זאת.
אולם הייתה הרגשה שהחוקה לא תצליח להתבסס כבעלת תוקף מספק ללא וירג'יניה וניו יורק שהיו שתי מדינות מרכזיות באיחוד, ועל כן לחצים רבים הופעלו על מדינות אלו לאשר את החוקה.
ואמנם, ב-10 ביוני 1788 אשררה וירג'יניה את החוקה ברוב דחוק, וניו יורק אשררה את החוקה רק ביולי 1788 ברוב דחוק עוד יותר.
ב-13 בספטמבר 1788 קבע הקונגרס שהחוקה נכנסה לתוקף.
בהמשך, ב-21 בנובמבר 1788, אשררה גם צפון קרוליינה את החוקה, ורוד איילנד הצטרפה למאשררות ב-29 במאי 1790. בכך הושלם תהליך קבלת החוקה על ידי כל שלוש עשרה המדינות המייסדות.
החוקה החדשה ביססה מנגנון פדרלי המהווה מסגרת-על לברית המדינות.
התמציתיות והקיצור שבהם כתובה החוקה חוללו פולמוס מתמיד וממושך על הדרך הנאותה לפרשה, אשר הגיע לשיאו באמצע המאה ה-19, עת על כף המאזניים נחה יכולתן של מדינות הצפון לבטל את העבדות בדרום.
המאבק החוקתי הלוהט נפתר רק לאחר מלחמת האזרחים, שבה מדינות האיחוד המנצחות כפו את דעתן על מדינות הדרום שהובסו.
תוצאות המלחמה וניצחון הצפון חיזקו את הפרשנות הריכוזית לחוקה, זו השואפת להגביר את זכויות הממשל והקונגרס על חשבון זכויות המדינות.
מילות הפתיחה המפורסמות של החוקה הן "אנו העם של ארצות הברית, במטרה ליצור ברית שלמה יותר, לבסס את הצדק, להבטיח שלום מבפנים, לערוב להגנת הציבור, לקדם את רווחת הכלל ולהגן על ברכות החירות, לנו ולצאצאינו אחרינו, מקבעים ומחילים חוקה זאת לארצות הברית של אמריקה".
במילים "העם של ארצות הברית" מצביעה החוקה על מקור סמכותה, הוא העם.
על מילים אלו, המציגות את העם, ולא את המדינות, כריבון של האיחוד, התבססו אלו שחפצו לרכז את הכוח בממשל הפדרלי, שלפיהם הוא נציגו הישיר של העם האמריקני.
ביטוי חשוב נוסף בפתיח החוקה הוא "לקדם את רווחת הכלל", זהו האזכור היחיד בחוקה ליכולתה של ארצות הברית, כמנגנון פדרלי, לחוקק חוקים שמטרתם הושטת סעד לבני המדינות.
החלקים הבאים של החוקה באו לבסס הפרדת הרשויות נוסח מונטסקיה, הפרדה שאינה שלמה.
כוחו של הנשיא מוגבל, ופעולות רבות שלו, כגון כריתת בריתות והסכמים, דורשות את אישור הסנאט.
הפרק הראשון לחוקה מחייב ייסודו של קונגרס בן שני בתים המורכב מסנאט ומבית נבחרים.
הסנאט מורכב מנציגי המדינות, שלכל אחת מהן, קטנה כגדולה, יש אותו הייצוג (שני סנאטורים).
בבית הנבחרים הייצוג למדינות הוא יחסי בהתאם לאוכלוסייתן.
הסעיף הראשון מחייב את המדינות להשגיח על הבחירות הפדרליות, אך מסמיך את הקונגרס להתקין לכך תקנות.
ב-1842 הנהיג הקונגרס את שיטת חלוקת המדינות למחוזות בחירה לקונגרס.
בית המשפט העליון נדרש מאז כמה פעמים לדון בטיבם ובצדקתם של אופני חלוקה שונים.
כמה מסמכויותיו של הקונגרס מנויות בחוקה במפורש.
ביניהן חשובות במיוחד סמכות הסדרת הסחר הבין מדינתי והבינלאומי, סמכות שהוזכרה רבות בהקשר למגבלות על היוזמה החופשית במאה ה-20, ולהתערבות בחקיקה הכלכלית הפנימית במדינות.
שימוש כזה נעשה בו החל משנות השלושים של המאה העשרים.
הפרק הראשון לחוקה אוסר גם חקיקה למפרע ומחיל את הביאס קורפוס (מעצר רק בצו משפטי).
הפרק השני של החוקה עוסק ברשות המבצעת.
בראש הרשות המבצעת עומד הנשיא, הנבחר יחד עם סגנו לקדנציה בת ארבע שנים.
התיקון ה-22 (1951) קבע שנשיא לא יכהן יותר משתי קדנציות.
ברם, זמן רב לפני קבלת התיקון היה זה נוהג מקובל, ורק הנשיאים תאודור רוזוולט ופרנקלין רוזוולט חרגו ממנו: תיאודור רוזוולט התמודד בלא הצלחה לכהונה שלישית לא-רצופה בשנת 1912, ופרנקלין רוזוולט התמודד ונבחר לכהונה שלישית ורביעית בשנים 1940 ו-1944, בהתאמה.
בשני אופנים נדרש הסעיף השני לחוקה מאז החלתו: יש הרואים אותו כמגביל סמכויות הנשיא, כלומר כמונה את כל הסמכויות הניתנות לו, ויש הרואים אותו כמרחיב, כמונה רק מקצת מסמכויות הנשיא.
בין כך ובין כך, הפרק מונה את סמכויות הנשיא לכרות בריתות ולמנות שופטים ופקידים פדרליים (אך מתנה את כולם באישור של שני-שלישים מחברי הסנאט).
את הנשיא ואת סגנו ניתן להדיח בגין "עוונות ופשעים חמורים" ברוב של שני שלישים מחברי הסנאט לאחר שבית הנבחרים קבע כי אלה אכן אשמים.
הפרק השלישי של החוקה עוסק ברשות השופטת, המוסמכת לפרש את החוקה ואת חוקי הקונגרס.
הסמכות לביקורת שיפוטית, המאפשרת לפסול חוקים הנוגדים את החוקה לא ניתנה לה במפורש, אך נלקחה על ידה בשנת 1803 בפסק דין מרבורי נגד מדיסון.
הרשות השופטת מורכבת מבית המשפט העליון ומבתי משפט אחרים אשר כינונם הוא בסמכות הקונגרס.
החוקה מבטיחה משפט מושבעים בתיקים פליליים.
התיקון ה-11 הבטיח ששום מדינה לא תיתבע בידי מי שאינו אזרח מאזרחיה.
תיקון זה נחקק כתגובה לפסיקה הפוכה של בית המשפט דאז.
הפרק הרביעי מבטיח כבוד משפטי הדדי (Full faith and credit) בין המדינות.
שאלה זו כבר איננה רלוונטית לאחר פסיקת בית המשפט העליון של ארצות הברית כי נישואים חד מיניים הם זכות יסוד חוקתית העומדת בפני עצמה, ושכל מדינות ארצות הברית חייבות לאפשר נישואים כאלו בשטחן (פסק דין אוברגפל נגד הודג'ס).
כן מבטיח הפרק הרביעי לחוקה שלא יופלו אזרחי מדינות במדינות אחרות, שפושעים יוסגרו, שכל מדינה תנוהל על ידי בית נבחרים, ושהקונגרס יוכל לקבל מדינות חדשות.
טריטוריות שאינן מדינות ינוהלו במישרין על ידי הקונגרס.
לפני מלחמת האזרחים הורה סעיף זה גם כי על כל מדינה להסגיר עבד נמלט לאדוניו.
סעיף קטן זה ממחיש את הניגוד בין רטוריקת הזכויות של החוקה לבין מוסד העבדות שאותו היא אפשרה מסיבות פרגמטיות.
שינוי החוקה נדון בפרק החמישי.
כדי לתקן את החוקה נדרשת הסכמת רוב של שני שלישים בכל אחד מבתי הקונגרס, ובנוסף נדרש אשרור התיקון על ידי בתי המחוקקים של שלושה רבעים מהמדינות.
הליך חלופי לתיקון החוקה הוא כינוס ועידה מיוחדת, לפי דרישתן של שני שלישים מן המדינות, שתאשר תיקונים אשר יציעו חברי הוועידה.
גם בהליך זה נדרש אשרור התיקון על ידי בתי המחוקקים של שלושה רבעים מהמדינות לאחר נעילת הוועידה.
חריג לאלה, הוא הכלל הקובע שלא ניתן למנוע ממדינה ייצוג שווה בסנאט, אלא בהסכמתה.
הפרק השישי מבטיח את עליונות החוקה על חוקות המדינות ועל חוקיהן.
לבסוף, הפרק השביעי קובע שהחוקה תיכנס לתוקף רק לאחר שתאושר על ידי בתי המחוקקים או על ידי אסיפות פומביות ב-9 מבין 13 המדינות המייסדות.
עשרת התיקונים הראשונים - מגילת הזכויות
חוקת ארצות הברית הבטיחה את זכויות המדינות, אך לא אמרה דבר על זכויות הפרט (למעט הזכות לצו הביאס קורפוס).
תושבי מדינות רבות לא ראו זאת בעין יפה, ודרשו את הוספתה של "מגילת זכויות" לחוקה כתנאי לאישור החוקה.
בעקבות זאת, בתוך שנתיים נוסחו ואושרו עשרה תיקונים לחוקה, הידועים כ"מגילת הזכויות" (The Bill of Rights).
מגילת הזכויות התייחסה במקור לא למדינות אלא לשלטון הפדרלי, אך תחולתה הורחבה למדינות עצמן עם התיקון ה-14, שנחקק ב-1868.
התיקון הראשון מבטיח את חופש הדיבור, חופש הפולחן הדתי, חופש העיתונות, וחופש ההתכנסות, ואוסר על הקונגרס לחוקק כל חוק "המבסס דת".
לימים היה תיקון זה לאחד מהיותר שנויים במחלוקת בבית המשפט העליון האמריקאי, שכן סביבו נסב הוויכוח על תפילות בבתי ספר, על הזכות לשרוף את דגל ארצות הברית, להפיץ פורנוגרפיה ועוד.
בתיקון השני מובטחת הזכות לנשיאת נשק.
לשונו של הסעיף מעורפלת למדי, וניתן לפרשו כאילו הזכות לנשיאת נשק מותרת רק במידה שבאה לסייע בהגנת המדינה, אך כיום אין פירוש זה מקובל, מה עוד שישנן שדולות חזקות המצדדות בנשיאת נשק חופשית.
בתיקון השלישי מובטחת הזכות שלא יכפו על אדם לשכן חיילים בביתו בעתות שלום, ושבעתות מלחמה יעשה הדבר רק לפי חוק.
התיקון הרביעי מבטיח אדם מפני חיפושים בביתו ועיקולים, אלא במידה מוגבלת ומסיבה משפטית הולמת.
התיקון החמישי מעגן את הזכויות היסודיות של החשוד במעשה עבירה.
כך, אוסר הוא על מעצר אדם ללא הגשת כתב אישום, אוסר על "כפל ענישה" (סיכון כפול), מגן על זכות השתיקה, מונע הפללה עצמית, ודורש "הליך הראוי" של משפט לפני כל ענישה.
כמו כן אוסר הוא על הפקעת רכוש ללא פיצוי בגינו.
מאחר שהתיקון ה-14 חוזר ומצווה על "הליך ראוי של משפט", לא ברור אם כלולים בתוכו גם שאר הזכויות המאוזכרות כאן.
לכך חשיבות מרובה שכן התיקון ה-14 מתייחס למדינות ולא רק לממשל הפדרלי.
בתיקון השישי ובשביעי מוגנת הזכות למשפט פומבי ולמושבעים.
התיקון השמיני מגן מפני קנסות וערבונות מופרזים ומפני ענישה "אכזרית ובלתי רגילה" (בימינו, מתנגדי עונש המוות טוענים כי גם הוא נכלל תחת הגדרה זו).
התיקון התשיעי מבהיר שאין זו רשימה סגורה, קרי מניית חלק מהזכויות אינה מונעת קיומן של אחרות השמורות בידי העם (בין השאר השתמשו בתיקון זה כדי להגן על הזכות לפרטיות, שאינה מוזכרת בפירוש בחוקה).
התיקון העשירי מצהיר שהסמכויות שאינן לארצות הברית, שייכות למדינות ולעם, עוד הערה משמעותית למאבק בין זכויותיהן של המדינות לזכויות השלטון הפדרלי (זכויות הברית).
התיקון ה-11 (1795) מונע תביעת מדינות על ידי מי שאינם אזרחיהן.
התיקון ה-12 (1804) הפריד את בחירת סגן הנשיא מבחירת הנשיא, לאחר הפיאסקו החוקתי של שנת 1800.
התיקון ה-13 (1865) ביטל את העבדות: "לא תתקיים עבדות או העסקה בכפייה [...] בתחומי ארצות הברית".
התיקון ה-14 (1868) דורש מהמדינות שלא לקצץ בזכויות התושבים, להעניק להם הליך נאות של משפט ושוויון גמור, וכן זכות הצבעה.
בנוסף, מבטיח התיקון אזרחות אמריקאית לכל אדם הנולד בשטח ארצות הברית.
התיקון ה-15 (1870) מבטיח זכות הצבעה לשחורים.
התיקון ה-16 (1913) מאפשר מס הכנסה פדרלי.
התיקון ה-17 (1913) קובע שנציגי כל מדינה לסנאט ייבחרו על ידי תושביה בבחירות, ולא על ידי בית הנבחרים של אותה מדינה, כפי שהיה לפני כן.
התיקון ה-18 (1919) אסר ייצור, תובלה ומכירה של משקאות חריפים ("חוק היובש"), בוטל על ידי התיקון ה-21 (1933).
התיקון ה-19 (1920) העניק זכות הצבעה לנשים.
התיקון ה-20 (1933) קיצר את תקופת ההמתנה מהבחירות ועד מינוי הנשיא החדש.
התיקון ה-22 (1951) מגביל את כהונת הנשיא לשתי כהונות.
התיקון ה-23 (1961) מבטיח זכות הצבעה בבחירות לנשיאות לתושבי מחוז קולומביה (העיר וושינגטון, מקום מושב ממשלת ארצות הברית), זכות שלא נהנו ממנה עד אז, משום שהם אינם כלולים בשום מדינה.
התיקון ה-24 (1964) אסר התניית זכות ההצבעה בתשלום מיסים תקין.
התיקון ה-25 (1967) עוסק בשרשרת הירושה במקרה של מות הנשיא, או במקרה שנבצר ממנו, למלא את תפקידו ומעניק לו או לקבינט את הזכות למנות ממלא מקום זמני.
התיקון ה-27 (1992) מונע משינוי של שכר חברי הקונגרס לחול באותו הקונגרס המשנה אותו.
הזכויות המובטחות בחוקה נשללו מספר פעמים במהלך ההיסטוריה של ארצות הברית.
החוקה האזרחית לכמורה (צרפתית: Constitution civile du clergé) הייתה קובץ תקנות שהסדיר את מעמד הכנסייה הקתולית בצרפת והתקבל ב-12 ביולי 1790, במהלך המהפכה הצרפתית.
היא ביטלה את מעמד הכנסייה כגוף קורפורטיבי עצמאי, הכפוף עקרונית לאפיפיור, והפכה אותה לגוף אזרחי הנתון לפיקוח הממשלה.
החוקה הציתה מחאה וסרבנות רחבות היקף, והייתה גורם מרכזי בהכשלת הניסיונות לבסס את הישגי המהפכה בהסכמה.
ערב המהפכה הצרפתית, תססה בתוך הכנסייה הצרפתית מתיחות עזה בין המוני הכמרים הזוטרים והעניים, שאפשרויות הקידום שלהם היו מעטות, לשכבה צרה של יוצאי מעמד האצולה, שהחזיקו כמעט בכל התפקידים הבכירים.
הדרישה לשינוי, שהצטרפה לתביעות לרפורמה בכל רחבי הממלכה שהביאו לבסוף את המהפכה, לא נכפתה מבחוץ אלא נבעה קודם כל מתוך הממסד הדתי עצמו.
רעיונות כאלו לא היו חדשים, והתווספו להיסטוריה ארוכה של עימות על סמכויות האפיפיור לעומת המלך ועל עצמאות הכנסייה: במשך מאות שנים התגלעו סכסוכים בין הדוגלים בגליקניזם, שהדגישו את חובת הציות גם למלך צרפת ואת האוטונומיה של הממסד הקתולי בממלכה, לעומת האולטרה-מונטנים, שעמדו על עליונות הכס הקדוש.
תביעות פופוליסטיות לקרבה רבה יותר אל העם והחלשת ההיררכיה התבטאו בתנועת היאנסניזם, שהוכרזה ככפירה ונאסרה ב-1712, אך אוהדיה המשיכו להיות קבוצה משמעותית בצרפת.
לבסוף, ההנהגה החדשה שקמה לאחר המהפכה הייתה נחושה לבטל את המבנה הקורפורטיבי של נתיני צרפת, שהקנה לכל קבוצה חברתית זכויות-יתר נבדלות ומעמד משפטי נבדל בחסות המלך, וליצור חברה בה כולם שווים בפני החוק ונתונים ישירות אך ורק תחת מרות המדינה.
ב-29 במאי 1790 החלו דיונים על חוקה אזרחית לכמורה, שנועדה להחליף את קונקורדט בולוניה שנחתם עם פרנסואה הראשון ב-1516, ולהסדיר את תפקיד אנשי הדת במבנה הציבורי החדש.
כמה צירים בולטים עם רקע כנסייתי, כמו האב אנרי גרגואר, האב קלוד פושה וארמן קאמו, אהדו את רעיונות היאנסניזם.
אגף הימין השמרני באספה, שתומכיו כונו "קפוצ'ינים", הזדעקו כבר בהתחלה, דרשו התייעצות עם האפיפיור, וחלקם אף הכריז שהאסיפה מושפעת מרעיונות פרוטסטנטיים.