tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עכשיו 14 (בעבר "ערוץ המורשת", ולאחר מכן "ערוץ 20") הוא ערוץ טלוויזיה מסחרי ישראלי, המשודר באמצעות חברת הכבלים "HOT", חברת הלוויין "yes" סלקום tv, פרטנר TV או באמצעות ממיר עידן+.
הערוץ מועבר גם באופן חופשי, באמצעות לוויין התקשורת "עמוס", באתר האינטרנט ובסלולר.
ערוץ 10 קיבל רישיון ב-28 ביוני 2015 למשך 15 שנים והחל לשדר יומיים לאחר מכן תחת הרישיון אולם טרם הוחלט אם יישאר באפיק 10 או יעבור לאפיק אחר.
ב-2017 החליטה הרשות השנייה לחייב את הערוץ במעבר לאפיק אחר עם פיצול ערוץ 2. ב-26 באפריל 2017 זכה הערוץ באפיק 14 ועבר אליו ב-1 בנובמבר של אותה שנה תוך שהוא שינה את המיתוג שלו ל"עשר" והחל לשדר באיכות HD.
בעקבות החוק שעבר בכנסת בעניין שידור חדשות בערוץ 20, אשר כונה "חוק ערוץ 20", הוצאו הערוצים הייעודיים מאחריותה של המועצה לשידורי כבלים ולוויין והועברו לידיה של הרשות השנייה.
זאת, על אף שכמעט כל הערוצים (למעט ערוץ 20) אינם מופצים כלל בפלטפורמת עידן פלוס של הרשות, וגם אין צפי לעלייתם בפלטפורמה בעתיד.
כמו כן, בשונה מערוצים קשת ורשת שעושים שימוש בסמל הפרסומות האחיד, ערוץ 20 לא עושה שימוש בסמל הפרסומות, ואף לא מחויבים בשינוי מספר האפיק (12 ומעלה), כפי שהיו מחויבים ערוצי הרשות השנייה במקור - או כפי שהם מכונים עתה, ערוצים מסחריים ברישיון רגיל.
בעקבות החלטת הממשלה להפוך את הערוצים הייעודיים ל"ערוצים מסחריים זעירים", בכך מתאפשר לכלל הגופים המשדרים במסגרת הרישיון לשדר שידורי חדשות וברודקאסט, כל עוד הערוץ ממשיך לשדר תכנים ייעודיים לרישיון שניתן לו מלכתחילה בעד 51% מכלל השידורים.
כמו כן, המחוקק לא הטיל חובה על שידורי החדשות של הערוצים הייעודיים להתקיים מבירת ישראל, זאת בניגוד לחובה המוטלת על בעלי הרישיון הרגיל לשדר מבירת ישראל או מאזורים הסמוכים לה.
ערוץ 9 הוא ערוץ טלוויזיה ישראלי בשפה הרוסית.
הערוץ משודר באפיק 9 בשידורי הלווין והכבלים מ-2002 ובעבר שודר גם בעידן+.
ערוץ 24 (נקרא בעבר "ערוץ המוזיקה") הוא ערוץ טלוויזיה ישראלי מבית טלעד שמתמקד במוזיקה ישראלית, בנוסף ערוץ 24 משדר גם סרטים וסדרות ישראליים פופולריים.
בעברו היה בבעלות שידורי קשת.
הערוץ ירד משידורי עידן פלוס עם החלטת חברת "טלעד" להפסיק את שידוריו בפלטפורמה.
הַלָא TV הוא ערוץ טלוויזיה ישראלי, המשדר בשפה הערבית.
מספר סדרות של כללי אתיקה, כשכל אחת מתמקדת בתחום אחר של העשייה התקשורתית.
כללי האתיקה עוסקים בשידורי התוכן בערוצי הטלוויזיה המסחרית (ערוץ 2 וערוץ 10) והרדיו האזורי.
כללי האתיקה נקבעו על ידי הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו - על פי חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו משנת 1990.
אי שידור פרסומת אשר פוגעת בטעם הטוב, בכבוד האדם או ברגשות הציבור.
מנהל הרשות או מי שמונה על ידו הם אלו המופקדים על פיקוח ושמירת כללי האתיקה.
על הזכיינים להיוועץ במנהל הרשות ולפעול על פי הנחיותיו.
המנהל רשאי לזמן את בעלי הזיכיון לבירור והנחיה לצורך מילויים של הכללים.
כל בעל זיכיון מחויב להעביר העתק של הפניות שהגיעו אליו מן הציבור והעתק של תגובותיו לציבור.
הפרה של כללי האתיקה היא הפרה של הזיכיון.
אכיפת כללי האתיקה על ידי הרשות
בעקבות דו"ח מבקר המדינה בשנים 2010 ו-2011, שמצא בין היתר, כי נושא הטלת הקנסות על הזכיינים על ידי הרשות השנייה במקרים של הפרות הכללים הוא "אות מתה", הגבירה הרשות בשנת 2012 את פעילותה לאכיפת כללי האתיקה.
בכך נחשפה לציבור תופעה שהייתה נהוגה באותן שנים, לפיה המרואיינים בתוכניות טלוויזיה קונים את מקומם תמורת תשלום כספי, בעיקר בתוכניות הבוקר.
לחקירת התופעה מונה צוות מיוחד על ידי הרשות השנייה, בראשות אילת מצגר, המנהלת הכללית בפועל של הרשות.
לאחר שהנושא נבדק במשך חודשיים, הוחלט לנקוט בצעדי הענישה של הורדת התוכניות משידור והטלת קנסות בגין הפרות כללי האתיקה.
בדיקות של הרשות השנייה ביחס למילוי החובות הרגולטוריות מגלות באופן עקבי פערים משמעותיים בין השידורים "על המסך" לבין דרישות הרגולציה.
המצב הנוכחי של זכייני הטלוויזיה, וכך היה מאז שנות התשעים של המאה הקודמת, הוא של ציות-חסר לכללים האמורים.
למעשה, מרבית הדיאלוג הרגולטורי בין הרשות השנייה למפוקחים מרוכז לנושא של קיום מחויבויות התוכן, קרי סוגה עילית והפקה מקומית.
אחד הכלים המרכזיים של הרשות השנייה הוא רגולציה הסכמית, כלומר קיום משא ומתן לקראת הסכמות רגולטוריות עם מפוקחים ספציפיים, כפי שמתארת במאמרה ד"ר שרון ידין:
מגוון הכלים הרגולטוריים העומדים לרשותה של הרשות השנייה בתחום האכיפה הוא דל ביותר.
אמנם החוק העניק לרשות השנייה סמכות להפעיל כלי אכיפה "קשים" של שלילת זיכיון והשעיית זיכיון אך אלו לא הופעלו מעולם נגד זכיין, אף לנוכח הפרות מהותיות אשר הדין חייב שלילת הזיכיון בגינן.
בנסיבות אלו נוצר "מעגל קסמים" של הפרות רגולטוריות הנענות במשא ומתן לקראת חוזה רגולטורי מקל וחוזר חלילה.
מחקרים אקדמיים בנושא הציעו כי הרשות השנייה היא למעשה "רגולטור שבוי" באינטרסים של הגורמים המפוקחים, קרי ערוצי הטלוויזיה בעצמם.
כלי נוסף בו נעשה שימוש ברגולציה של שוק הטלוויזיה בישראל הוא כללי גילוי.
כך למשל המערכת הרגולטורית שהתפתחה להתאמת משדרי טלוויזיה לילדים מורכבת מארבעה רבדים מרכזיים הנגזרים מתהליך סיווג המשדרים: (1) סימון המשדרים; (2) חסימה טכנולוגית; (3) מגבלה על שעות שידור; (4) איסור שידורים.
באופן עקרוני, הסימונים יכולים להיקבע כסימונים גיליים, קרי סימונים המבוססים על חתכי גיל, או כסימונים הערכתיים, קרי סימונים המבוססים ומתייחסים למאפייני התוכן, כגון אלימות, מין וכיוצא בזה.
הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו איו"ש
בשנת 2007 הוצא מכרז להקמת תחנת רדיו אזורי ביהודה ושומרון.
בעקבות העתירה, תיקן אלוף פיקוד המרכז גדי שמני בנובמבר 2008 את החקיקה הצבאית ביהודה ושומרון והקים את הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו איו"ש, כגוף בעל החופף לחברי הרשות השנייה.
התיקון אפשר לחברי הרשות השנייה בישראל להכריז על אי־הסכמתם לשמש כחברי הרשות השנייה באיו"ש וקבע כי במקרה ופחת חברי המועצה באיו"ש משני שלישים ימנה שר התקשורת חברים חילופיים להשלמת המניין, וכן במקרה שיו"ר הרשות יודיע על אי־הסכמתו להיות יו"ר הרשות באיו"ש.
גוף זה העניק בפברואר 2009 זיכיון לחברת רדיו"ש שזכתה במכרז והפעילה מאז את תחנת הרדיו גלי ישראל.
נציב תלונות הציבור של הרשות השנייה מטפל בתלונות ופניות של הצופים בערוצי הטלוויזיה השונים, ושל המאזינים לרדיו האזורי, בכל הנוגע לשידורי הטלוויזיה או הרדיו האזורי אשר כפופים לרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
נציב התלונות נחשב לבלתי תלוי.
הוא אינו כפוף לאף גורם ברשות השנייה ופועל ללא כל תלות בגורם מוסדי כלשהו.
זאת, לצורך שמירה על מעמדו, הערכתו ויוזמותיו האובייקטיביות.
הוא רשאי לבצע חקירות כרצונו ועמדותיו נקבעות על פי שיקול דעתו, בסיוע יועצים.
הנציב רשאי לשתף בשיקול הדעת את שר התקשורת בעת טיפול בפניות-ציבור המוגדרות כהפרה יוצאת דופן של החוק או של האתיקה.
הציבור מוזמן להפנות תלונות לנציב תלונות הציבור באמצעות הטופס הקיים לשם כך באתר האינטרנט של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
בשנת 2017 פורסם כי הייתה עלייה של 25% במספר התלונות שהוגשו לרשות השנייה, שעמד על 3,983 תלונות.
בין הנושאים של התלונות ניתן למנות תלונות 74% שעסקו בתוכן טלוויזיוני, 12% עסקו בתוכן רדיופוני ו-14% עסקו בנושאים כלליים.
דו"ח מבקר המדינה שפורסם במאי 2011 אודות הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו מצא אי הקפדה על החוק בעניין הארכת הזיכיון של ערוץ 10, אכיפה לא אפקטיבית של הפרות על ידי הזכיינים וניהול בעייתי של כספי התמלוגים.
עוד מצא הדו"ח כי נושא הטלת קנסות על ידי הרשות הוא אות מתה.
נושאים נוספים שנבדקו בתקופת הביקורת, ממרץ עד אוגוסט 2010, הם הליכי האיתור והמינוי של חברי המועצה ויושב ראשה ושל דירקטורים מטעם הרשות בחברות החדשות של ערוצי הטלוויזיה, בהם נמצאו ליקויים.
בנוסף, המבקר העיר לרשות על ניהול כספי התמלוגים שמשלמים למדינה בעלי הזיכיון.
במהלך חקיקתו של חוק הרשות השנייה חלו שינויים בנוף הישראלי.
עקב כך ובהתאם לזאת, החוק אינו תוצר בלעדי של פשרות פוליטיות וגם משקף את הצלחתן של קבוצות לחץ, בעלי אינטרסים וכוח מעולם התקשורת.
כמו כן גם השפעה על פוליטיקאים.
הגדרת תפקידה של הרשות השנייה הועתקה כמעט במדויק מחוק רשות השידור.
ומדיניותה התרבותית והחברתית עוצבה לאורו של אידיאל כור ההיתוך.
החוק לא לקח בחשבון את השינויים שחלו בתרבות ובתחום התקשורת ב-30 השנים שחלפו.
טלוויזיה מסחרית בפיקוח מסחרי החלה כחידוש מבורך.
עם זאת קמות שאלות וסוגיות רבות שמתעוררות יחד עם תחילת פעילותה.
כגון: היחס בין מימון מסחרי ואיכות השידורים, מתח ויחסי גומלין בין שיקולים כלכליים ומקצועיים, המעמד וההשלכות של הפרסומת, השלכות ההיבטים הכלכליים של השידור המסחרי.
במודל הרשות השנייה יש מערכת בקרה ומעקב שקבע החוק.
זו מלווה את השידור מתחילתו ועד סופו.
החיבור בין המערכת הציבורית מול הפרטית מסחרית מוליד מערכת לא ברורה.
הציפייה לפופולריות מול הציפייה לאיכות מבלבלת.
מערכת הבקרה והשידורים מתסכלת, שכן אין בידי הרשות אמצעים לאכוף על הזכיינים ולדרוש מהם לבצע את מה שנדרש במלואו.
התחרות שומרת שלא יגרם נזק ופועלת גם למען הציבור.
עם זאת האם יוכלו בעלי כלי תקשורת פרטי להחליט לסייע למועמד פוליטי מטעמים אישיים?
האם קרטל התקשורת יוכל להריץ מועמד לכנסת?
נוצר מצב של תלות הדדית של התקשורת בפוליטיקאים ולהפך.
מצב אשר דורש מן הפוליטיקאי התעסקות בתקשורת אשר מונעת מהם לבצע את תפקידם בצורה הטובה ביותר.
שכן אם לא ישקיעו בתקשורת לא יבחרו שוב לתפקיד.
הפתרון המוצע הוא ריסון עצמי הדדי, הפעלת שיקול דעת או יצירת אמנה בין התקשורת לנבחרים
הרשות הציבורית של אלג'יריה לשידורי רדיו וטלוויזיה היא המוסד המפעיל את תחנות הרדיו וערוצי הטלוויזיה הממלכתיים של אלג'יריה.
הרשות מפעילה כיום 3 ערוצי טלוויזיה כלל-אלג'יראיים ו-5 ערוצי טלוויזיה אזוריים, וכן 3 תחנות רדיו כלל-אלג'יראיות ו-28 תחנות רדיו אזוריות.
השידורים מתקיימים בשפות: ערבית, צרפתית וקבילית (אחת השפות הברבריות).
תחנות הרדיו האזוריות מקיימות שידורים גם בשפות ברבריות אחרות.
הרשות מפעילה גם תחנת רדיו בינלאומית המשדרת בגלים קצרים ובאמצעות לוויין לארצות ערב, לאירופה, לאפריקה ולצפון אמריקה.
תושבי אלג'יריה נהנו משידורי רדיו וטלוויזיה ברמה גבוהה יחסית, זאת משום שעד קבלת העצמאות ב-1962 נחשבה אלג'יריה לחלק בלתי-נפרד מצרפת ולפיכך פעלו בה שירותי השידור הצרפתיים הרגילים.
רשות השידור הצרפתית (RTF) הפעילה שידורי טלוויזיה באלג'יריה כבר בדצמבר 1956, הרבה לפני ששידורים כאלה הופעלו במדינות אחרות במזרח התיכון ובצפון אפריקה.
הטלוויזיה האלג'ירית היא הטלוויזיה השנייה אשר קמה בעולם הערבי לאחר הטלוויזיה העיראקית אשר קמה אף היא ב-1956, ב-2 במאי אותה שנה.
ב-28 באוקטובר 1962, חודשים ספורים לאחר שאלג'יריה הפכה למדינה עצמאית, הוקמה רשות שידור אלג'יראית שהחלה להפעיל תחנות רדיו וערוצי טלוויזיה באזורים שונים של אלג'יריה.
ב-1972 החלו שידורי טלוויזיה צבעוניים (בשיטת PAL).
ב-1980 החלה רשות השידור האלג'יראית להשתמש בלוויין תקשורת להעברת שידורי רדיו לדרום אלג'יריה.
"הרשות הציבורית לשידורי רדיו וטלוויזיה" הוקמה ב-1 ביולי 1986 על-פי צו ממשלת אלג'יריה שהורה על רפורמה במבנה רשות השידור האלג'יראית.
הרפורמה אפשרה יתר אוטונומיה לאגפים השונים של הרשות.
ב-1990 החלה הרשות לשדר בשיטה דיגיטלית.
במהלך שנות ה-90 הורחבו שידורי הרדיו האזורי והוקמו תחנות רדיו חדשות רבות המשדרות לאזורים מסוימים של אלג'יריה.
ב-19 במרץ 2007 הקים הרדיו האלג'יראי תחנת שידור בינלאומית המשדרת בערבית, בצרפתית, באנגלית ובספרדית, בגלים קצרים ובאמצעות לוויין, לארצות ערב, אירופה, אפריקה וצפון אמריקה.
השידור לארצות ערב מתבצע באמצעות לווייני Arabsat ו-Nile SAT, לאפריקה באמצעות NNS 7, לאירופה באמצעות Hot Bird ולצפון אמריקה באמצעות הלוויין Galaxy.
השידורים מתקיימים כל יום בין 12 בצהריים לחצות לפי שעון אלג'יריה.
עיקר השידורים הם מהדורות חדשות ותוכניות אקטואליה.
הרשות לנהיגה ספורטיבית היא רשות שתפקידה לפקח על הספורט המוטורי בישראל.
הרשות הוקמה בשנת 2007, בעקבות אישור חוק הנהיגה הספורטיבית, במטרה לפקח על קיומן של תחרויות ונהיגה ספורטיבית בישראל.
הרשות, בראשה עומד יוסי ניסן, פועלת במסגרת משרד התרבות והספורט.
מיום אישור החוק, קידמה הרשות בשיתוף עם משרד התחבורה וגופים נוספים את ניסוחן ואישורן של 15 תקנות, אשר נועדו להניח את היסודות החוקיים והארגוניים לנהיגה הספורטיבית בישראל.
ניסוח ואישור התקנות ארך עד שנת 2010 ועד אותה עת טרם אושר קיום תחרויות ספורט מוטורי בישראל.
הרשות מנפיקה רישיונות לכלים המיועדים לנהיגה ספורטיבית, רישיונות לנהגים, אישורים לקיום אירועים לנהיגה ספורטיבית, רישיונות למסלולים, ייבוא כלים וחלפים ועוד.
משרד התרבות והספורט הכיר בשלוש התאחדויות לנהיגה ספורטיבית הפעילות בישראל, ואף החל בהכשרה של מדריכים, מאמנים ובוחני כלים.
קיומו של חוק הנהיגה הספורטיבית והרשות המפקחת על הספורט המוטורי הם ייחודים לישראל.
במדינות אחרות בעולם מתקיימות תחרויות ספורט מוטורי ללא פיקוח של המדינה, אלא על פי כללים של אגודות פרטיות ופדרציות בינלאומיות.
ביקורת מוטלת על תפקוד הרשות בשל הבירוקרטיה השלטת שמונעת התפתחות של הספורט המוטורי ונטען כי פקידי הרשות אינם מקלים את פיתוח מסלולי המרוצים..
משרדי הרשות ממוקמים בתל אביב ובירושלים.
מאז 2019 מנהל הרשות לנהיגה ספורטיבית הוא דימיטרי קוזניצוב.
יניב אסרף (ממלא מקום 2013)
הרשות להגנה על עדים בישראל היא רשות ממשלתית במשרד לביטחון לאומי, שתפקידה להגן על עדים מאוימים ברמת סיכון גבוהה.
בשנת 2002 מונה צוות הקמה לתוכנית להגנת עדים בישראל, בהמלצת פרקליטת המדינה דאז עדנה ארבל ומפכ"ל המשטרה לשעבר שלמה אהרונישקי.
בראש הצוות עמד משה לדור, והיו חברים בו נציגים מפרקליטות המדינה, משטרת ישראל, משרד המשפטים, המשרד לביטחון הפנים ומשרד האוצר.
הצוות נדרש לבדוק את תופעת האיומים על עדים והקושי שהיא גורמת בהתמודדות עם פשיעה.
הצוות היה צריך לתכנן מערכת שתמנע את התרחשותה של התופעה.
בשנת 2004 הגיש הצוות את מסקנותיו לפרקליט המדינה ערן שנדר ולמפכ"ל המשטרה משה קראדי.
בעקבות מסקנות הצוות, לפיהן יש להקים תוכנית להגנת עדים בישראל, וביוזמתו ובדחיפתו של השר אבי דיכטר הנושא קודם.
הממשלה יזמה בשנת 2008 הצעת חוק שנועדה להסדיר את התוכנית.
במקביל, הוחל בהקמת רשות להגנה על עדים, כיחידת סמך של המשרד לביטחון הפנים.
לתפקיד מנהל הרשות מונה אריה ליבנה.
בנובמבר 2008 אישרה הכנסת את החוק להגנה על עדים, המסדיר את פעילות הרשות ואת סמכויותיה.
תפקידה של הרשות הוא להגן על עדים המצויים בסכנה ברמה הגבוהה ביותר.
הגנה זו יכולה להתבטא הן באבטחת העדים והן בשיקומם.
מנהל הרשות הוא שמחליט האם לכלול עד בתוכנית הגנה, בהתבסס על הערכות המשטרה לגבי מידת הסכנה הנשקפת לעד, על חשיבות העדות שלו והאינטרס הציבורי שבקיום ההליך הפלילי שהוא מעיד בו, ותוך התחשבות במצבו המשפחתי, הפסיכולוגי והחברתי.
רשויות ציבוריות מחויבות בסיוע ובמתן כל מידע הדרוש לשם קבלת החלטה בעניין.
ככלל, אבטחת העדים היא באמצעות מאבטחים עובדי הרשות, ואולם הרשות מוסמכת במקרים חריגים להעסיק גם מאבטחים פרטיים, לאחר שתיבחן התאמתם, ולאחר שיעברו הכשרה מתאימה.
לשם הגנה על העד, המאבטחים רשאים לדרוש הזדהות, לחפש ולתפוס חפצים, לעכב ואף לבצע מעצר מוגבל.
בנסיבות מסוימות רשאים המאבטחים להשתמש בכוח סביר.
לרשות ישנן סמכויות לשינוי זהותם של עדים, העתקת מקום מגוריהם (בתוך ישראל או מחוץ לה), סיוע במציאת עבודה או לימודים והשתלבות בקהילה שבה הם נקלטים.
לגבי עדים מוגנים שהם אסירים או עצורים, מוסמכת הרשות להוציאם מבית הסוהר או מבית המעצר ולהחזיקם במשמורת במקום אחר.
יישום תוכנית הגנה במדינות זרות נעשה באמצעות הרשויות המקבילות בהן, ובמקביל, הרשות להגנה על עדים בישראל אחראית ליישום תוכניות של רשויות זרות להגנה על עדיהן בישראל.
כל זאת, בכפוף לאמנות בינלאומיות או הסכמים פרטניים.
מאחר שלא ניתן לספק תוכניות הגנה לכל העדים המאוימים, הרשות אחראית רק לעדים ברמת הסיכון הגבוהה ביותר.
עדים ברמת סיכון נמוכה יותר מאובטחים בידי המשטרה.
עם הקמתה עמד בראש הרשות אריה ליבנה, אך ביוני 2010 הוא הודיע על התפטרותו עקב חילוקי דעות עם השר לביטחון הפנים, יצחק אהרונוביץ'.
לאחר התפטרותו של ליבנה, מונה צפריר ניר לממלא מקום במשך שנה וקיבל את העד הראשון לתוכנית.
ועדת האיתור של המשרד לביטחון פנים המליצה על אבי בן-חמו כמחליף, והוא נכנס לתפקיד בשנת 2011. החל משנת 2018 ראש הרשות הוא תנ"צ בדימוס אבי נוימן.
בשנות ה-20 של המאה ה-21 החלה הרשות להגן בפעם הראשונה על נשים נפגעות אלימות שחייהן בסכנה בעקבות אלימות במשפחה מצד בן הזוג הקודם ובני משפחתו.
במסגרת התכנית, נבנות לנשים תוכניות לחיים חדשים ובהן מעבר לארץ אחרת, כולל ילדיהן.
ראשי התוכנית להגנה על עדים בישראל
+ראש התוכניתשניםהערותרפ"ק גדעון גבאיעד 2007היה ראש חוליית ההגנה על עדים במשרד לביטחון פנים לפני הקמת הרשות.אריה ליבנה2007-2010צפריר ניר2010-2011ממלא מקוםאבי בן חמו2011-2016יפרח דוכובני2016-2018ממלא מקוםאבי נוימן2018–2024דני קפויההחל-2024ראש התוכנית כיום
הרשות לבקרת תקציבים הוא הגוף האחראי על הבקרה התקציבית של קבוצות הכדורגל בליגות המקצועניות בישראל.
הרשות היא יחידת סמך של ההתאחדות לכדורגל ותפקידה לפקח על האיזון התקציבי של קבוצות הכדורגל המקצועניות.
לשם כך, מפקחת הרשות על ניהול הפעילויות בתקציבי הקבוצות, חוזי השחקנים, תיעוד מסמכים חיצוניים הקשורים לקבוצות וכל המסמכים הנוצרים במהלך רישום ואישור תקציב הקבוצות.
הרשות הוקמה על ידי ההתאחדות לכדורגל בתחילת שנות ה-90 בעקבות המלצותיה של ועדה ציבורית שקמה על ידי ההתאחדות למציאת פתרון למצבן הכלכלי הקשה של מספר רב של מועדוני כדורגל בישראל.
הרשות מורכבת מיושב ראש וועדה המורכבת מארבעה בעלי תפקידים בנוסף ליושב ראש.
תפקיד הוועדה הוא להכריע במקרים בהם אין הסכמה בין יושב ראש הרשות לבין הקבוצות אשר מתנהלות מולו.
בראש הרשות לבקרה תקציבית בהקמתה עמד יאיר רבינוביץ'.
בשנת 2009 החליף אותו עופר אורליצקי.
בשנת 2019 מונתה סיגלית סייג ליושבת ראש.
חברי הוועדה הם אבי גרא, גיא עמוסי וינון עוז-ארי.
על כל הקבוצות המקצועניות הרשומות בהתאחדות לכדורגל להגיש לרשות לבקרה תקציבית לפני ה-1 ביולי בכל שנה דו"ח כספי מבוקר על ידי רואה חשבון המתייחס לעונת הכדורגל שחלפה והסתיימה ב-31 במאי, ואת תקציב המועדון לעונת המשחקים הקרובה.
הרשות סוקרת את הדוחות שהוגשו ובוחנת האם המועדונים עמדו בתקציב העונה החולפת, והאם התקציב לעונה הקרובה תואם את צפי ההכנסות של המועדון.
בנוסף, על המועדונים להעביר את חוזי השחקנים והמאמנים לאישור הרשות, ובהתאם לתקציב לעונה הקרובה כפי שנכתב בדו"ח שהוגש.
ללא אישור הוועדה, שחקן או מאמן לא ייקח חלק במסגרת רשמית המנוהלת על ידי ההתאחדות לכדורגל.
משנת 2006, בעקבות החלטת אופ"א לאסור על קבוצות להשתתף בטורנירי אופ"א ללא מאזן נקי מחובות לשחקנים ובעלי תפקידים בתוך המועדון, משמשת הרשות כמפקחת על הקריטריון הפיננסי של אופ"א.
שם זמן בתפקידיאיר רבינוביץ'1991–2009עופר אורליצקי2009–2019סיגלית סייג2019–
הרשות להגנת הפרטיות (לשעבר הרשות למשפט, טכנולוגיה ומידע) היא הרגולטור המסדיר, מפקח את תחום הגנת הפרטיות והמידע האישי לפי חוק להגנת הפרטיות ותקנותיו בישראל.
במסגרת תפקידה כרגולטור של זכות החוקתית לפרטיות, המעוגנת בחוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו, מופקדת הרשות להגנת הפרטיות על הגנת המידע האישי במאגרי מידע דיגיטליים מכוח חוק הגנת הפרטיות ועל ביצורה של הזכות לפרטיות.
לתכלית זו מפעילה הרשות רגולציה, לרבות אכיפה מנהלית ופלילית, על כלל הגופים בישראל - פרטיים, עסקיים וציבוריים, המחזיקים או המעבדים מידע אישי דיגיטלי.
הרשות מתמודדת עם התפתחויות טכנולוגיות בכלל ועם תחום המידע הדיגיטלי בפרט, ובעיקר עם איסוף, עיבוד והעברת מידע בהיקפי ענק, ובאופן גלובלי כחלק מהכלכלה הדיגיטלית.
בנוסף לדיני הגנת המידע האישי, הרשות מיישמת היבטים בינלאומיים משמעותיים ומבצעת פעילות גם בזירה הבין-מדינתית, לרבות במישור התאימות לסטנדרטים הבינלאומיים המובילים בתחום.
כיום, ראש הרשות להגנת הפרטיות הוא עו"ד גלעד סממה, שנכנס לתפקיד בנובמבר 2021. באוגוסט 2024 עבר בקריאה שנייה ושלישית תיקון מס' 13 לחוק הגנת הפרטיות, שעיגן את עצמאותה, תפקידיה וסמכויותיה של הרשות שנכנס לתוקף באוגוסט 2025 ומהווה רפורמה משמעותית בדיני הגנת הפרטיות בישראל.
ההחלטה על הקמת הרשות התקבלה בממשלה בהחלטה 4660 בתחילת 2006 ובהקמתה הוחל בספטמבר 2006, עם בחירתו של עו"ד יורם הכהן להקים אותה ולעמוד בראשה.
שמה של הרשות להגנת הפרטיות היה בתחילה "הרשות למשפט, טכנולוגיה ומידע" (ובראשי תיבות, רמו"ט).
בספטמבר 2017 אישרה הממשלה את שינוי שמה של במטרה לשקף את ליבת תחומי פעילותה.
ייעודה של הרשות להגנת הפרטיות הוא התוויה של מדיניות ההגנה על המידע האישי בישראל.
משימותיה המרכזיות הן קידום שליטת הפרט במידע אישי אודותיו, השפעה על תהליכי עיצוב לפרטיות בארגונים ובמערכות מידע בכל מגזרי המשק וחיזוק תחושת המוגנות של הציבור.
הרשות מחולקת לארבע מחלקות: מחלקת אכיפה, מחלקת ייעוץ משפטי ואסדרה, מחלקת מחלקת קשרי ציבור וממשל, ומחלקת חדשנות ופיתוח מדיניות הפועלות להגנת הפרטיות במגוון כלים.
הראשי שבהם הוא אכיפה, פלילית ומנהלית, שנועדה לחייב ארגונים ועסקים לציית להוראות חוק הגנת הפרטיות, להפסיק פעילות שפוגעת בפרטיות, ולתקן את הלקוי כך שהוראות החוק יקוימו.
הרשות מפעילה סמכויות בשלוש פונקציות רגולטוריות: רשם מאגרי מידע אשר אחראי לפי חוק הגנת הפרטיות, התשמ"א-1981 על הפיקוח ועל אכיפת הגנת מידע אישי;
רשם גורמים מאשרים אשר אחראי לפי חוק חתימה אלקטרונית, התשס"א-2001 על הרישום והפיקוח על גורמים מאשרים;
רשם שירותי נתוני אשראי ושירותי מידע על עוסקים אשר אחראי לפי חוק שירות נתוני אשראי, התשס"ב-2002 על מתן רישיונות ופיקוח על בעלי רישיונות מכוח החוק.
הרשות מגישה מדי שנה דו"ח לכנסת בו הצעות והמלצות בנושאים שתחת אחריותה.
באוקטובר 2010 קיימה הרשות בירושלים שבוע בינלאומי שעסק בפרטיות במידע, ובמסגרתו התקיים הכנס הראשון של ארגון ה-OECD בישראל, והכנס הבינלאומי ה-32 של נציבי הגנת מידע אישי ופרטיות.
בשנת 2017 הוחלט קיבלה ממשלת ישראל ה-34, את החלטה מספר 3019, לפיה הרשות למשפט וטכנולוגיה תהא מעתה "הרשות להגנת הפרטיות".
ב-2 באוקטובר 2022 אישרה ממשלת ישראל החלטה המעניקה לרשות להגנת הפרטיות מעמד עצמאי בהפעלת סמכויותיה, וקובעת כי הרשות תפעל באופן בלתי תלוי במסגרת משרד המשפטים.
ההחלטה הובאה לאישור הממשלה ביוזמת סגן ראש הממשלה ושר המשפטים, גדעון סער.
(א) הרשות להגנת הפרטיות (להלן: הרשות) היא יחידה במשרד המשפטים שבראשה עומד ראש הרשות.
(ב) הרשות תהיה עצמאית בהפעלת הסמכויות המוקנות לראש הרשות לשם מילוי תפקידיה באמצעות עובדי הרשות ובהתאם להוראות כל דין, ותקציב הפעילות של הרשות ינוהל בנפרד בתוך תקציב משרד המשפטים.
מתוך כיבוד עצמאותה של הרשות, תפעל הרשות באופן בלתי תלוי בעת הפעלת הסמכויות המוקנות לראש הרשות.בהתאם להחלטה זו, עוגנו סמכויותיה ותפקידיה המרכזיים של הרשות להגנת הפרטיות באופן פורמלי, תוך חיזוק מעמדה כגוף מקצועי עצמאי.
בין סמכויותיה העיקריות של הרשות: פיקוח על יישום חוק הגנת הפרטיות, התשמ"א-1981, והתקנות שהותקנו מכוחו, לרבות בנושא מאגרי מידע;
חקירת חשדות לעבירות על פי חוק הגנת הפרטיות ביחס למאגרי מידע, בהתאם לסמכויותיה לפי דין;
העלאת המודעות הציבורית לזכות לפרטיות ולהגנה על מידע אישי, באמצעות פעילות חינוכית, הדרכתית והסברתית;
טיפול בפניות ציבור בעניין פגיעה בפרטיות לפי החוק;
פיתוח והטמעה של תוכניות הכשרה מקצועיות בתחומי פעילותה;
קידום שיתופי פעולה עם גופים מקבילים במדינות אחרות וייצוג ישראל בפורומים בינלאומיים;
מימוש סמכויות רשם הגורמים המאשרים לפי חוק חתימה אלקטרונית, התשס"א-2001.ב-5 בינואר 2024 פרסמה נציבות האיחוד האירופי את החלטתה להמשיך ולהכיר במדינת ישראל כמדינה בעלת מעמד תאימות (Adequacy) בתחום הגנת הפרטיות.
החלטה זו התקבלה לאחר הליך בחינה מקצועי ממושך שבוצע בעקבות כניסת תקנות ה-GDPR (General Data Protection Regulation) לתוקפן בשנת 2018. למעמד התאימות השלכות משמעותיות עבור המשק הישראלי, ובפרט בתחום יחסי הסחר והמחקר עם מדינות האיחוד האירופי.
ההכרה מאפשרת זרימה חופשית של מידע אישי לישראל, מפחיתה את הצורך במנגנונים משפטיים מורכבים (כגון חוזים סטנדרטיים להעברת מידע), ומקלה על פעילותם של עסקים, מוסדות מחקר, גופים ציבוריים ובתי חולים המקבלים מידע אישי מגורמים באירופה.
ההכרה אף תורמת להפחתת עלויות משפטיות ורגולטוריות, ומחזקת את התחרותיות של החברות הישראליות בזירה הבינלאומית.
מחלקת ייעוץ משפטי ואסדרה: האחראית לקידום הליכי חקיקה ותקנות, לקביעת הנחיות שוק, מתן ייעוץ משפטי ופרה רולינג.
מחלקת חדשנות ופיתוח מדיניות: האחראית לזיהוי מגמות ופעילות בזירה הבינלאומית, מגמות טכנולוגיות חברתיות ועסקיות ופיתוח מדיניות רגולציה חדשנית.
מחלקת קשרי ציבור וממשל: האחראית לקידום חינוך הכשרה והדרכה ברשות, להנגשת מדיניותה, תקשורת והסברה, פניות ציבור וקשרי ממשל, וניהול פנקס מאגרי המידע.
מחלקת אכיפה: האחראית לביצוע חקירות פליליות, חקירות מנהליות, פיקוחי רוחב ("אודיט"), איסוף והערכה וניהול המעבדה הפורנזית של הרשות.
בדומה לרשויות ממשלתיות אחרות, מוסמכת הרשות לנהל חקירות מינהליות ופליליות, לצורך הגשת כתבי אישום כשהיא מעבירה את המלצותיה בחקירה לפרקליטות המדינה.
דוגמאות לחקירה פלילית מרכזית שניהלה הרשות היא פרשיית אגרון במסגרתה נגנב מרשם האוכלוסין של מדינת ישראל ונסחר באופן בלתי חוקי למטרות רווח.
הרשות להגנת הפרטיות פועלת לקידום תיקוני חקיקה בתחום הפרטיות.
ב-21 בפברואר 2017 אישרה ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת את תקנות הגנת הפרטיות (אבטחת מידע), התשע"ז-2017, שקבעה שרת המשפטים, המפרטות את אופן יישומה של חובת אבטחת המידע המוטלת בחוק הגנת הפרטיות הישראלי על כל גורם המנהל או מעבד מאגר של מידע אישי.
התקנות פורסמו ברשומות ב-8 במאי 2017, וייכנסו לתוקף שנה מיום פרסומן, ביום ב-8 במאי 2018.
התקנות קובעות מנגנונים ארגוניים ודרישות מהותיות שמטרתם הפיכת אבטחת המידע לחלק משגרת ניהול הארגון.
בין שאר החידושים, מטילות התקנות חובת דיווח על אירועי אבטחה חמורים לרשות להגנת הפרטיות ולפי דרישתה גם לאנשים עליהם המידע שנחשף.
התקנות חלות על כל בעלי, מנהלי ומחזיקי מאגרי המידע מכל סוג, כאשר יש הבחנה בין ארבעה סוגי מאגרים, בהתאם לרמת האבטחה הנדרשת בהם: מאגר מידע המנוהל על ידי יחיד, מאגרים שחלה עליהם רמת האבטחה הבסיסית, מאגרים שחלה עליהם רמת האבטחה הבינונית ומאגרים שחלה עליהם רמת האבטחה הגבוהה.
כלי נוסף בו משתמשת הרשות להגנת הפרטיות הוא פרסום הנחיות שוק לבעלים ומחזיקים של מאגרים כיצד יש לנהוג על מנת לעמוד בדרישות חוק הגנת הפרטיות בעת עיבוד מידע אישי.
כך למשל: הנחיות מיקור חוץ, הנחיות מצלמות מעקב, הנחיות זכות העיון.
במסגרת הליך הפיקוח, שבוצע בעקבות פנייה שהתקבלה ברשות, קבעה הרשות כי החברות לא עמדו בחובת היידוע, לא הציעו חלופות פחות פוגעניות, ולא הבטיחו שמירה נאותה של הנתונים שנאספו.
בשל כך, הוטל על כל אחת מהחברות קנס מינהלי בסך של 15,000 ש"ח.
במסגרת הליך הפיקוח, שקודם בעקבות תלונות ציבוריות, קבעה הרשות כי החברה לא עמדה בחובת היידוע לציבור ולא רשמה את מאגרי המידע שברשותה, הכוללים את תיעוד הווידאו מהחנויות.
בשל כך, הוטל על החברה קנס מינהלי בסך של 35,000 ש"ח.
הרשות להגנת הפרטיות חברה פעילה במספר פורומים בינלאומיים ולוקחת חלק בפעולות אכיפה בינלאומיות בתחום הגנת המידע.
כנס הנציבים קבוצת ברלין ICDPPC
מדינת ישראל מוכרת על ידי האיחוד האירופי החל משנת 2011 כאזור העומד בסטנדרט האירופי לשמירה על הפרטיות.
הכרה זו נמצאת בתהליך של בחינה מחדש, ויש הסוברים שהיא עשויה להשלל נוכח הפערים בין דיני הגנת הפרטיות הישראליים ל-GDPR, או בשל החשיפה על אמצעי המעקב המקוונים של השב"כ, ובתוכם מאגר הנתונים שמנהל שירות הביטחון הכללי, "הכלי".
איסוף מספרי תעודות זהות וצילום תעודות זהות:-17 במרץ 2024 פרסמה הרשות להגנת הפרטיות גילוי דעת בנושא איסוף מספרי תעודות זהות וצילום תעודות זהות.
הסכמה: ב-24 בפברואר 2025, פרסמה הרשות להגנת הפרטיות את טיוטת גילוי דעת בנושא יישום עיקרון ההסכמה בדיני הגנת הפרטיות.
טיוטה זו, מבהירה את עמדת הרשות ביחס ליישום עיקרון ההסכמה - עקרון יסוד בדיני הגנת הפרטיות בישראל.
על פי עיקרון זה, עיבוד מידע אישי מותנה ביכולתו של אדם לשלוט במידע הנוגע אליו – למי הוא ייחשף, ולאילו מטרות.
בטיוטת גילוי הדעת נכתב בין היתר כי:
הסכמה חייבת להיות מדעת, כלומר, מבקש ההסכמה חייב להבטיח שהאדם מודע לתוכן הבקשה, למטרותיה ולהשלכות הסכמתו או סירובו.
במצבים שבהם קיים חשש שההסכמה ניתנה במצב של פערי כוח ("הסכמה חשודה"), הנטל להוכיח שההסכמה ניתנה מרצון חופשי עשוי ליפול על מבקש ההסכמה.
מבקש ההסכמה יכול לנקוט באמצעים כמו העמדת חלופה סבירה או אי-התניית שירות במתן הסכמה למידע שאינו נחוץ, כדי להוכיח רצון חופשי.
אופן קבלת ההסכמה משפיע על תוקפה.
גם כאשר הסתמכות על הסכמה מכללא אפשרית, מומלץ לקבל הסכמה מפורשת, במיוחד כשמדובר במידע רגיש או בפעולות בעלות פוטנציאל לפגיעה קשה בפרטיות.
בינה מלאכותית: באפריל 2025 פרסמה הרשות להגנת הפרטיות טיוטה להנחיה רגולטורית מקיפה, העוסקת ביישום הוראות חוק הגנת הפרטיות, התשמ"א-1981, על מערכות בינה מלאכותית.
מדובר בצעד תקדימי שמטרתו להסדיר את מכלול היבטי הפרטיות לאורך מחזור החיים של מערכות בינה מלאכותית – משלב האימון והפיתוח, דרך עיבוד הנתונים ועד שלב השימוש בפועל.
ההנחיה קובעת כי חוק הגנת הפרטיות חל לא רק על מידע אישי שהוזן למערכת, אלא גם על מידע שמוסק על ידי המערכת, לרבות הסקת פרופילים או נתונים רגישים.
היא מחייבת קיומו של בסיס חוקי לעיבוד מידע אישי, ומדגישה את הצורך בהשגת הסכמה מדעת, הכוללת יידוע המשתמש על עצם קיומה של אינטראקציה עם מערכת אוטומטית.
אחד הדגשים המרכזיים במסמך נוגע לאיסור על כריית מידע אישי (scraping) מהאינטרנט ללא הסכמת נושא המידע, גם כאשר מדובר במידע שפורסם בפרופילים אישיים ברשתות חברתיות.
פעולה זו נחשבת ל"אירוע אבטחת מידע חמור", אשר מחייב דיווח מיידי לרשות לפי תקנות הגנת הפרטיות (אבטחת מידע).
בנוסף, ההנחיה מחדדת את הזכות לתיקון או מחיקה של מידע אישי שגוי, לרבות במקרים בהם מדובר במידע שנוצר על ידי מערכת בינה מלאכותית.
היא מדגישה את הצורך באחריותיות (accountability) ובאימוץ תסקירי השפעה על פרטיות – בעיקר בשל הקושי לחזות את ההשלכות העתידיות של טכנולוגיות אלו על הזכות לפרטיות.
לצד ההנחיה, ובהתאם לתיקון לחוק הצפוי להיכנס לתוקף באוגוסט 2025, הוסמכה הרשות להטיל קנסות משמעותיים על הפרות החוק, ונקבעה חובה למנות ממונה על הגנת פרטיות בארגונים המעבדים מידע אישי רגיש בהיקף נרחב או העוסקים בניטור שיטתי של אנשים.
הרשות לזכויות ניצולי השואה היא גוף ממשלתי, הפועל במסגרת משרד ראש הממשלה ומופקד על הטיפול בהענקת תגמולים והטבות לניצולי השואה ולאוכלוסיות נוספות.
בעבר רוב השנים הגוף פעל במסגרת משרד האוצר.
במסגרת הסכם השילומים ויתרה ממשלת ישראל על זכותם של ניצולי השואה שעלו עד ליום ל-1 באוקטובר 1953 לתבוע את ממשלת גרמניה בגין נזקי בריאות.
הרשות נוסדה בשנות ה-50 תחת השם הלשכה לשיקום נכים, במטרה לפצות את הלוחמים שנפצעו בעקבות לחימה במלחמת העולם השנייה ואת ניצולי השואה אשר עלו עד ליום 1.10.1953 ובשל הסכם השילומים לא היו זכאים לתבוע את ממשלת גרמניה בגין נזקי בריאות.
הרשות מפעילה משרד ראשי בתל אביב ושני משרדים נוספים בירושלים ובחיפה וכן מרכזי מידע ניידים המבקרים אחת לחודש בתשע ערים נוספות.
ב-1954 נחקק בכנסת חוק נכי המלחמה בנאצים אשר הסמיך את שר הביטחון למנות רשות שתדאג למימוש החוק.
מיד לאחר החקיקה החליטה הממשלה להעביר את הסמכות בחוק משר הביטחון לשר האוצר.
בעקבות ההחלטה הוקם מדור השיקום במשרד האוצר אשר טיפל בנכי המלחמה בנאצים.
ההחלטה הייתה למורת רוחם של נכי המלחמה בנאצים אשר מחו על אופי הטיפול בהם, אך ללא הצלחה.
ב-1957 נחקק חוק נכי רדיפות הנאצים.
בחוק זה הממונה על הרשות המוסמכת היה שר האוצר.
בעקבות החוק הורחב מדור השיקום והוקמה הלשכה לשיקום נכים במשרד האוצר אשר טיפלה גם בנכי רדיפות הנאצים.
ב-2007 נחקק חוק ההטבות לניצולי שואה ובעקבותיו הוקמה הרשות לזכויות ניצולי השואה אשר החליפה את הלשכה לשיקום נכים וריכזה את הטיפול בכל ניצולי השואה.
דברי החקיקה המנחים את הרשות
הרשות עסקת עוסקת במתן תגמולים בהתאם לחוקים והוראות הבאים:
תיקוני חקיקה שנעשו עם השנים במסגרת חוקי ההסדרים, מעת לעת.
החלטות מנהליות בעניינם של ניצולי שואה.
החלטות מנהליות של שר האוצר שעניינן מתן הטבות והרחבת מעגל הזכאים
עם הקמתה, הופקדה הרשות על מתן תגמולים וטיפול רפואי בנכי מלחמה בנאצים וכן בניצולי שואה אשר עלו עד ליום 1.10.1953.
עם חקיקת חוק הטבות לניצולי שואה בשנת 2007, החלה מגמה של הרחבת מעגל הזכאים לסיוע ולהטבות ברשות.
במסגרת מגמה זו, הוכרו ניצולי שואה שעלו לאחר 1.10.1953 (2007), אלמנים ואלמנות של ניצולי שואה (2014), יוצאי מדינות מרוקו, עיראק ואלג'יריה (2015), וכן ניצולי שואה שמקבלים רנטה ממדינת חוץ (2018) - כזכאים לזכויות ברשות.
על פי נתוני הרשות, מספר הזכאים להטבות ולסיוע עומד כיום (2018) על כ-220,000 איש והתקציב המחולק על ידה לניצולים עומד על כ-5 מיליארד ש"ח לשנה.
להלן הקבוצות הזכאיות להטבה ולזכויות ברשות:
אזרחי ישראל אשר עברו בעצמם או בהיותם עוברים בזמן מלחמת העולם השנייה, עילת נרדפות אישית כגון שהיה בגטו, במחנה ריכוז, אלימות מצד גורמים נאצים או בריחה מחמת הפחד.
אזרחי ישראל אשר נגרמו להם נזקי בריאות עקב שירות מלחמתי במסגרת בעלות הברית או במסגרת היחידות הלוחמות (כגון פרטיזנים) בתקופת מלחמת העולם השנייה.
יוצאי עיראק אשר חוו את מאורעות הפרהוד שאירעו בבגדאד ב-1941.
יוצאי מדינות אשר סבלו מהגבלות שונות תחת שלטון צרפת של וישי.
ניצולי שואה ולוחמי מלחמת העולם השנייה עשויים להיות זכאים להשלמת כל הכנסותיהם לסכום של עד 10,600 ש"ח לחודש, ולמענקים נוספים, או למענק רבעוני - אם הם מקבלים רנטות וקצבאות ממדינת חו"ל (כגון הרנטה מגרמניה).
סוגה ושיעורה של הקצבה משתנה בהתאם לשיוך לאוכלוסיות, לדרגת הנכות של ניצול השואה, למועד העלייה לארץ ולמצב הכלכלי של מקבל ההטבה.
ניצולי שואה ולוחמי מלחמת העולם השנייה זכאים לטיפול רפואי בכל המחלות והנכויות שנגרמו בשל הרדיפות, בנוסף לכך הרשות מספקת טיפול נפשי לזכאים.
הרשות מספקת 9 שעות סיעוד, וכן שירותי סיעוד קצר מועד באמצעות הקרן לרווחת ניצולי השואה.
הרשות מספקת תרופות מרשם הכלולות בסל הבריאות, בפטור מהשתתפות עצמית, באמצעות קופות החולים.
על מנת לסייע לניצולי השואה להוכיח קשר בין נכויות שונות ובין רדיפות הנאצים, כינסה הרשות בשנים 2009-2010 שורה של ועדת של מומחים בתחומי הרפואה השונים בראשות פרופ' מרדכי שני.
בדו"ח שפרסמו הוועדות, הן המליצו להכיר במספר מחלות כקשורות לרדיפות הנאצים ובהן: יתר לחץ דם, סוכרת, מחלות לב, סוגי סרטן, אוסטאופורוזיס, דמנציה, מחלות עור, מחלות פרקים ועמוד השדרה.
הוועדות קבעו אמות מידה להכרה במחלות אלו בהתבסס על גיל הניצול בתום המלחמה, שיוכו למעגלי רדיפה ומועד פריצת המחלה לראשונה.
ממצאי הוועדות אומצו על ידי הרשות במלואם.
הפרויקט הלאומי למיצוי זכויות ניצולי שואה
בהתאם להחלטת ממשלה מס' 3661 ממרץ 2018 מובילה הרשות פרויקט נרחב למיצוי זכויות.
הפרויקט נועד למצות זכויות בקרב כ-220,000 מקבלי ההטבות והסיוע ברשות וכן בקרב כ-100,000 אזרחי ישראל אשר עשויים להיות זכאים לקבלת הטבות מהרשות.
במסגרת הפרויקט נערכות מאות אלפי פניות יזומות ועשרות אלפי ביקורים בכתובות בהן נמצאים הניצולים והאזרחים אשר אותו כבעלי זכאות אפשרית, לשם בירור זכאויות ומימושן.
העברת הרשות ממשרד האוצר למשרד לשוויון חברתי
עם הקמתה, התנהלה הרשות במסגרת משרד האוצר וזאת בדומה לרשות הגרמנית אשר אמונה על תשלום פיצויים לניצולי שואה מכוח חוק הפיצויים הגרמני (BEG) אשר פעלה במסגרת משרד האוצר הגרמני.
כמו כן, שר האוצר הוא הגורם הממונה על ביצוע דברי החקיקה המנחים את הרשות ועל קביעת התקנות לפיהן, כמו גם על מתן החלטות מנהליות מיטיבות, מינויים שונים, קביעת שיעורי התגמולים בצו ועוד.
בהסכם שנערך ונחתם ביום כ"ו בניסן התש"ף, 20 באפריל 2020 בין סיעת הליכוד לבין סיעת כחול לבן, סוכם על העברת הרשות לזכויות ניצולי השואה למשרד אשר יהיה באחריות שר אשר יהיה מסיעת כחול לבן.
בהתאם לכך, החליטה הממשלה ביום 14.6.2020 להעביר את שטח פעולת הרשות למשרד לשוויון חברתי.
החלטה זו הובאה כהודעה לאישור הכנסת ביום 16.6.2020 בשעה 22:30 בלילה, ואושרה ברוב של 7 תומכים למול נמנע אחד, מבין כלל החברים שהיו אותה שעה במשכן.
על העברת הרשות למשרד לשוויון חברתי, ובהתייחס להיעדרה של כל עבודת הכנה ראויה, נמתחה ביקורת בישיבת ועדת הכספים מיוני 2020.
בהמשך לכך, הגיב ח"כ אלעזר שטרן כי תלונה הוגשה על ידו לוועדת האתיקה, בגין האופן בו הועברה הרשות.
הרשות הלאומית לפינוי מוקשים ונפלים (רלפ"ם) היא יחידה באגף אמון (אגף מבצעים לוגיסטיים ונכסים) במשרד הביטחון שתפקידה לקבוע את המדיניות והנהלים לפינוי מוקשים ונפלים ברחבי מדינת ישראל, להפעיל חברות בפרויקטים לפינוי מוקשים ונפלים ולפקח על פעילותן.
חזון הרלפ"ם הוא ישראל נקיה ממוקשים ונפלים כאשר מטרתה הוא שחרור שדות מוקשים ושטחי נפלים לצורכי תיירות, תעשייה ומסחר, חקלאות, אנרגיה ירוקה, התיישבות, ביטחון ועוד.
הרשות לפינוי מוקשים ונפלים הוקמה בשנת 2011, בעקבות פציעתו של דניאל יובל ממוקש ברמת הגולן בפברואר 2010. האירוע העלה את סוגיית שדות המוקשים בישראל לסדר היום הציבורי, והוביל לחקיקת "חוק לפינוי שדות מוקשים ושטחי נפלים, התשע"א–2011".
חוק זה קובע את סמכויות הרשות, תפקידיה ותקציבה, ומטרתו לפנות שדות מוקשים ושטחי נפלים ברחבי המדינה.
עם הקמתה, מונה תא"ל (מיל') ארוין לביא למנהל הרשות.
במרץ 2016 מונה אל"ם (מיל') מרסל אביב למנהל הרשות.
לאחר מותו של אביב ב־2022 מונה סא"ל (מיל') שרון חדד לתפקיד ובפברואר 2024 מונה תא"ל (מיל') שחר בק למנהל הרשות.
הרשות פינתה כ-45,826 דונם של שדות מוקשים ושטחי נפלים, והרחיבה את סמכויותיה לפינוי שדות מוקשים נגד טנקים, נגד אדם ולפינוי שטחי נפלים.
בספטמבר 2024 נתחם הסכם בין הרלפ"ם לעיריית ראשון לציון לטובת פינוי הנפלים במטווח 24. במסגרת הסכם זה הרשות תפנה נפלים מהיבשה והים במחנה "מטווח 24".
תחילה יחלו עבודות מחקר וניסויים לפינוי ימי שיערכו כשנתיים, לאחר מכן הרשות תבצע פיקוח ובקרה על פעולות הפינוי עד השלמת שחרור כלל השטח לעיריית ראשון לציון כאשר הוא נקי מנפלים.
החוק קבע כי תפקידיה של הרשות יהיו:
לקבוע מפרט לאומי לפינוי שדות מוקשים ושטחי נפלים, בהתחשב בנהלים הנוהגים בצבא הגנה לישראל, התואם ככל האפשר את אמות המידה הבינלאומיות לפינוי מוקשים ונפלים.
להתקשר עם מפעילים, שתפקידם לבצע את הפינוי בפועל, ועם חברות מפקחות שיפקחו על המפעילים באופן שוטף.
לפקח על עבודת המפעילים והחברות המפקחות, ולאחר ששניהם הצהירו בכתב כי השטח פנוי ממוקשים, לפנות למפקד הצבאי הרלוונטי לשם ביטול צו הסגירה שהוצא.
לתאם את פעילות המפעילים מול צה"ל ומול רשויות אחרות.
לקיים ולתכנן פעילויות הסברה לשם הגברת המודעות לקיומם של שדות מוקשים.
להכין תוכניות שנתיות ורב-שנתיות לפינוי שדות מוקשים ושטחי נפלים שהרמטכ"ל קבע שאינם חיוניים לביטחון המדינה.
לתוכניות מצורפות חוות דעת של ועדה מייעצת המורכבת מנציגי משרד הביטחון, המשרד להגנת הסביבה, משרד החוץ, המשרד לפיתוח הנגב והגליל, משרד התיירות, רשות מקרקעי ישראל, מרכז השלטון האזורי בישראל ונפגעי המוקשים, והיא טעונה את אישורו של שר הביטחון.
החוק קבע כי תקציב הרשות יעמוד על לפחות 27 מיליון ש"ח בשנה.
כן הוקמה קרן שתפקידה לנהל כספי תרומות המיועדים לשם פינוי מוקשים.
פרויקטים של הרשות מאז הקמתה
2012 – נאות הכיכר, ספיר א' (מקטע בנחל הערבה).
2013 – אילת ומתקני הערבה, ספיר ב' (מקטע בנחל הערבה), עמק המעיינות א', חוסאן א' (איו"ש).
2014 – עמק המעיינות א', חד נס, מג'דל שמס, שניר א', עין יהב א' (מקטע בנחל ערבה), נבי אליאס (איו"ש).
2017 – עין יהב השלמות (מקטע בנחל ערבה), קלע אלון, נווה אור, קרני שומרון, צוריף, דיר אבו דעיף (איו"ש).
2018 – בית המכס העליון, גשר בנות יעקב, קאסר אל-יהוד, חצבה, רמת הגולן – מספר אזורים, איו"ש – מספר אזורים.
2020 – מיזם פינוי נפלים ראשון באשלים לטובת הקמת אתר אנרגיה מתחדשת PV2.
2021 – פינוי נפלים מתוואי הנחת קו צינור גז מחצרים לנאות חובב.
2021 – נעמה, יריחו, עין עלמין, צומת בית המכס, חוות הסוסים ומצפה גדות.
2022 - פינוי שטח נפלים במועצה תעשייתית נאות חובב לטובת הרחבת אזורי התעשייה.
2022-2023 פינוי שטח נפלים דרומית לדימונה לטובת הקמת מתקן אנרגיה כחלק מ־תת"ל 82.
2023 - פינוי נפלים מתוואי הנחת קו צינור גז באזור דימונה.
2024 - עין זיוון, אורטל, מרום גולן, נצר השרון E, פינוי שטח, נפלים באשלים לטובת הקמת מתקן פוטו וולטאי PV3., נווה אור
2025 - פינוי שטח נפלים דרומית לירוחם לטובת הרחבת העיר, נצר השרון G, נאות חובב, חצבה
הרשות הפלסטינית השתתפה לראשונה ב בסידני (2000), ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע.
במשחקי החורף לא נטלה הרשות הפלסטינית חלק מעולם.
אל המשחקים שנערכו בסידני בשנת 2000 שלחה הרשות הפלסטינית משלחת של שני ספורטאים, גבר ואישה.
המשלחת זכתה במדליית ארד אחת, בה זכה האתלט חוסאם עזאם בתחרות ההדיפת כדור ברזל (קטגוריה F53) עם תוצאה של 6.84 מטרים.
ב זכה עזאם במדליית כסף פאראלימפית בתחרות זו עם תוצאה של 7.82 מטרים, וומוחמד פאנונה זכה במדליית הארד בקפיצה לרוחק עם תוצאה של 6.59 מטרים.
הרשות להסדרת התיישבות הבדואים בנגב היא רשות ממשלתית הפועלת בתוך משרד הרווחה והביטחון החברתי, אשר הוקמה בעקבות החלטת ממשלה בשנת 2007. מנכ"ל הרשות הוא יאיר מעיין.
בעבר פעלה הרשות בתוך משרד החקלאות עד להעברתה בשנת 2020 לאחריות משרד הכלכלה והתעשייה ובשנת 2021 למשרד הרווחה והביטחון החברתי.
יעדי הרשות הם להסדיר את תביעות הבעלות על הקרקע של הבדואים, ולהסדיר מגורי קבע לאוכלוסייה הבדואית.
הרשות מקימה בעזרת חברת טלדור, מערכת מידע ממוחשבת לניהול הקרקעות הנטענות על ידי בדואים בנגב, אשר תכלול נתונים מהרשות עצמה ומידע ונתונים מרשויות כמו מינהל מקרקעי ישראל, משרד הבינוי והשיכון, משרד המשפטים ועוד.
הרשות לאכיפה במקרקעין היא זרוע אכיפה של ממשלת ישראל, הפועלת תחת המשרד לביטחון לאומי, בעיקר בתחום בלימת ומניעת בנייה בלתי חוקית.
הרשות הוקמה בשנת 1988 במסגרת משרד הפנים תחת השם "היחידה הארצית לפיקוח על הבניה".
עד להקמת היחידה פעלו בכל הארץ 10 מפקחי בנייה בלבד, שהיו חלק אורגני של לשכות התכנון המחוזיות ב-6 מחוזות משרד הפנים.
בחודש יולי 2015 אישרה הממשלה את הצעת שר האוצר, משה כחלון, לתיקון חוק התכנון והבנייה, ולהעברת מינהל התכנון ולשכות התכנון המחוזיות ממשרד הפנים למשרד האוצר, לרבות העברה לשר האוצר של סמכויות שר הפנים לפי חוק התכנון והבנייה.
ביוני 2016 החליטה הממשלה על הרחבת סמכויותיה של היחידה.
החלטה זו מומשה בתיקון מס' 116 לחוק התכנון והבנייה.
ביולי 2024 אישרה מליאת הכנסת את העברת הרשות לסמכות המשרד לביטחון לאומי.
כיום פועלת היחידה כגוף אוטונומי, בכפיפות למנכ"ל משרד האוצר, בפריסה ארצית הכוללת 4 יחידות פיקוח מחוזיות וכן גוף מטה שממוקם בבית ההבדל בירושלים ומהווה את הנהלת היחידה.
חלקם הגדול של עובדי היחידה הם עובדי פיקוח מקצועיים הפועלים בשטח,ומחצית העובדים הם עובדי מטה עובדי משרד (מזכירות ומרשם פלילי מודיעין וכדומה).
עבודת המפקחים כוללת איתור עבירות בנייה ונקיטת פעולות אכיפה, תוך כניסה למקרקעין, איסוף ראיות ועיבודן ובכלל זה תיעוד בשטח, חקירה באזהרה וגביית עדויות מחשודים בביצוע עבירות בנייה, לצורך מיגור עבירות הבנייה ולמיצוי הדין עם עברייני הבנייה.
זאת, באמצעות נקיטה בהליכים מנהליים ומשפטיים שונים, כגון: הכנת תיקי תביעה ומסירת הודעת קנס ו/או העברתם לתובע לצורך הגשת כתבי אישום, הוצאת צווים מינהליים ושיפוטיים (הפסקה, הריסה וכו') והריסת הבנייה הבלתי חוקית.
היחידה פועלת בעצמה באיתור, במניעת עבירות ובאכיפת החוק בשטחים גליליים ופתוחים, בד בבד עם הפיקוח על פעילות האכיפה של הוועדות המקומיות בתחום שיפוטן (לעיתים: תוך פעולה עצמית במקומן), במקרים בהם נמנעות הוועדות המקומיות מלנקוט בפעולות אכיפה מספקות המתחייבות מהחוק, או שהן מתקשות (או מתרשלות) בביצוען.
משימות הפיקוח והאכיפה מבוצעות בשיתוף פעולה עם משטרת ישראל ועם גורמי אכיפה אחרים.
הרשות לחקירה בטיחותית בתעופה במשרד התחבורה והבטיחות בדרכים (עד 2024 - "משרד החוקר הראשי") הוא הגוף הממלכתי הראשי במדינת ישראל האחראי לחקירת תאונות אוויריות ואסונות תעופה ותקריות אוויר.
פעילותו מעוגנת בחוק הטיס, תשע"א-2011, והוא מופקד על ניהול חקירות בטיחות של תאונות ותקריות אוויריות ומהווה גוף עצמאי, בלתי תלוי ונטול סמכויות ניהוליות, המשמש כסמכות מקצועית מייעצת לנושא בטיחות הטיסה, בכל סוגי התעופה האזרחית בישראל.
החוקר הראשי כפוף מינהלית לשר התחבורה ומתואם עם מנכ"ל משרד התחבורה.
משרדו שוכן סמוך לטרמינל 1 בנמל התעופה בן-גוריון.
עקב היעדר סמכויות ניהוליות הוא סופג ביקורת רבה על תפקודו.
החוקר הראשי הנוכחי הוא עו"ד גד רגב והוא עוסק בחקירת תאונות אוויריות ותאונות תעופה, מנפיק דו"ח תאונה המתפרסם לציבור ומציג הפקת לקחים להעלאת רמת המקצועיות והבטיחות של עובדי הטיס.
לפניו כיהן בתפקיד עו"ד יצחק (רזצ'יק) רז במשך 17 שנים עד שנת 2019.
בתחילת יולי 2024 אושר בכנסת חוק להקמת רשות לחקירה בטיחותית בתעופה.
בהתאם לחוק שאושר, הוקמה רשות חקירה עצמאית בתוך משרד התחבורה, אשר החליפה את משרד החוקר הראשי שהיה עד כה.
הרשות החדשה עוסקת בחקירה בטיחותית של אירועי בטיחות חמורים בתעופה - תאונות ותקריות חמורות.
חוק הטיס מפרט את תפקידי החוקר הראשי, סמכויותיו ודרך פעולתו.
קובע, "במילוי תפקידיו יפעל החוקר הראשי בהתאם להוראות נספח 13 לאמנה, ככל שהן ישימות בישראל".
החוקר הראשי נושא תפקיד סטטוטורי, ממונה על ידי שר התחבורה והוא מופקד על ביצוע חקירות בטיחותיות בתחום התעופה.
תפקידי החוקר הראשי וסמכויותיו מעוגנים בפרק ז' של חוק הטיס ובתקנות הטיס (חקירת תאונות ותקריות כלי טיס), התשמ"ד-1984.
בהתאם לחקיקה בישראל, שאימצה כללים והמלצות של הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית מוקנות לחוקר הראשי סמכויות שונות, פנים ארציות ובינלאומיות, בכל הנוגע למימוש מטרתה של החקירה הבטיחותית.
הרשות הפלסטינית משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
עד כה, אף ספורטאי נוער מהרשות הפלסטינית לא זכה במדליה אולימפית לנוער.
ההשתתפות של ספורטאי הנוער מהרשות הפלסטינית היא בעיקר סמלית.
המשלחת הראשונה של הרשות הפלסטינית למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה ארבעה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט, אתלטיקה, סיף ושחייה.
המשלחת מנתה ארבעה ספורטאים שהתחרו בשני ענפים, אתלטיקה ושחייה.
הרשות לאיסור הלבנת הון ומימון טרור (רשל"ה) היא יחידה בתוך משרד המשפטים המהווה את הרשות הממלכתית למודיעין פיננסי.
הרשות אחראית על גיבוש תמונת המודיעין הפיננסי, הפקה וכריית המידע הרלוונטי ותכלול החומרים.
באמצעות התוכן שאספה היא מסייעת לגופי אכיפת החוק במניעה ובחקירה של עבירות הלבנת הון ובמלחמה בפעילות ארגוני טרור.
הרשות הוקמה בשנת 2002 מכוח חוק איסור הלבנת הון, התש"ס–2000, כחלק מהצטרפותה של ישראל למאבק הבינלאומי בהלבנת הון.
בתחילה הרשות לא עסקה בתחום המאבק בטרור.
בשנת 2005, בעקבות כניסתו לתוקף של חוק איסור מימון טרור, התשס"ה–2005, הורחב תחום סמכויותיה של רשות זו, ושונה שמה לזה הנוכחי.
בשנת 2002 צורפה לקבוצת אגמונט, ארגון המאגד כיום 164 יחידות מודיעין פיננסי הפעילות בעולם.
החל מינואר 2006 משמשת הרשות כמשקיפה פעילה בארגון Moneyval..
ב-19 בפברואר 2016 צורפה הרשות כמייצגת את מדינת ישראל במעמד של משקיפה בארגון ה-FATF ובדצמבר 2018 התקבלה כחברה בארגון.
הרשות מוגדרת כגוף מודיעיני ללא סמכויות חקירה.
זאת על מנת להגן בצורה המיטבית על האינטרס הציבורי של הזכות לפרטיות מחד, ומניעת ניצול גופים פיננסיים למטרות הלבנת הון ויכולת איתור פעולות פיננסיות החשודות בהלבנת הון ומימון טרור מאידך.
הרשות יוצרת חיץ בין הסקטור הפיננסי המדווח לרשות לבין גופי החקירה בישראל, ובתוך כך מעבירה מידע רלוונטי לרשויות האכיפה ולגופי הביטחון, על פי הוראות הדין, באופן קפדני ומבוקר, רק כאשר קיים חשד להלבנת הון או למימון טרור.
הרשות מקבלת מדי שנה מאות אלפי דיווחים על פעולות רגילות, למשל פעולות במזומן העולות על 50,000 ש"ח, ואלפי דיווחים על פעולות שנראו למדווח כחורגות מהשגרה העסקית.
מעצם אופי עבודתה החשאי הרשות לא חושפת את ממצאיה עם הציבור, אך הרשות משתפת פעולה עם רשויות האכיפה וגופי הביטחון בישראל בחקירה ומניעה של עבירות הלבנת הון, פעילות ארגוני טרור ופעילות שעניינה פגיעה בביטחון המדינה.
כמו כן, מקדמת הרשות שיתופי פעולה עם יחידות מודיעין פיננסי המקבילות לה בחו"ל לחילופי מידע ומודיעין פיננסי בהתאם להוראות הדין.
הערך המוסף של הרשות הוא במודיעין הפיננסי המצוי בידה, המאפשר איתור חשדות להלבנת הון ומימון טרור, גיבוש חשדות וביסוסם, והתחקות אחר היקפי העבירה ונכסים לתפיסה ולחילוט.
זאת, בהתאם להוראות הדין ותוך שימור מעמדה הבינלאומי של מדינת ישראל כמדינה הנאבקת בתופעות אלו.
הרשות משמשת מוקד ידע ומומחיות מחקרית ומשפטית בנושא הלבנת הון ומימון טרור, ועובדיה מתמחים בניתוח המידע והמודיעין הפיננסי המצוי במאגרי המידע הייחודיים שבידה.
זאת, תוך הגברת אפקטיביות פעילות הרשות, הפעלת מערכות מידע, והצלבת המודיעין הפיננסי עם מקורות מידע נוספים, לרבות מידע המתקבל מיחידות מודיעין פיננסי מקבילות בעולם.
בהמשך לכך, מידע שיש בו כדי להצביע על פעילות חשודה, ואשר עומד בדרישות החוק והנהלים הפנימיים של הפצת מידע, מועבר בהתאם לנדרש לרשויות האכיפה, לגופי הביטחון או ליחידה המקבילה לה בחו"ל בצורה של "כתבה מודיעינית".
נציגי הרשות מהווים חלק מ"המוקד המודיעיני המשולב" שהוקם במשטרת ישראל, ופועלים בו במסגרת שיתוף פעולה של רשויות האכיפה באופן ממוקד, לאיתור ותקיפה של פעילות פיננסית בלתי חוקית הקשורה לפשיעה חמורה.
לרשות נציגים גם ב"כוחות המשימה", יחד עם המשטרה, הפרקליטות ורשות המיסים, אשר פועלים נגד ארגוני פשיעה ותופעות פשיעה.
בנוסף, הרשות מרכזת את הפעילות הבין-משרדית של מדינת ישראל מול ארגונים בינלאומיים (FATF, Moneyval, Egmont) ופועלת באופן שוטף לשם קידום משטר המאבק בהלבנת הון ומימון טרור בישראל והתאמתו לדרישות הבינלאומיות, לצורך שימור ושיפור מעמדה הבינלאומי של מדינת ישראל.
סיוע לרשויות האכיפה ולגופי הביטחון בישראל ולרשויות מקבילות בחו"ל, במניעה, בחשיפה ובחקירה של עבירות הלבנת הון ומימון טרור, באמצעות מידע וידע ייחודיים המצויים בידי הרשות - המודיעין הפיננסי.
קידום והטמעה בישראל של משטר איסור הלבנת הון ומימון טרור בהתאם לסטנדרטים הבינלאומיים.
ייצוג מדינת ישראל בארגונים הבינלאומיים המובילים בתחום המאבק בהלבנת הון ומימון טרור, תוך שימור ושיפור מעמדה הבינלאומי של המדינה.
ניהול ואבטחה של מאגר המידע הפיננסי, הכולל את הדיווחים המתקבלים מכוח חוק איסור הלבנת הון ממוסדות פיננסיים ועסקיים, ומידע ממאגרי מידע מודיעיניים, ממשלתיים ופרטיים, תוך שימוש בטכנולוגיות מתקדמות לניצול אופטימלי של המידע הקיים במאגר.
מוקד ידע, מומחיות ומצוינות בתחום המאבק בהלבנת הון ומימון טרור, תוך מתן הנחיה וסיוע למכלול הגורמים הרלוונטיים.
חוק איסור הלבנת הון, התש"ס-2000: עוסק בהסדרת מדיניות פעולה במאבק בהלבנת הון ההולמת את המציאות הקיימת בישראל, תוך העמדת כלים אופרטיביים וגיוס המוסדות הפיננסיים לשיתוף פעולה עם רשויות אכיפת החוק במאבק זה, ולצד עמידה בסטנדרטים הבינלאומיים כפי שנקבעו על ידי ארגון ה-FATF.
מכוחו של החוק הותקנו תקנות וצווים, לסייע ביישום הוראות החוק ועקרונותיו.
החוק מתמקד בארבעה מישורים עיקריים: מניעה, ענישה, חילוט ושיתוף פעולה בינלאומי.
: קובע הוראות בתחום המשפט הפלילי והמנהלי, לרבות סמכויות אכיפה מיוחדות, לצורך מאבק בטרור וכן לצורך מניעת הקמתם, קיומם ופעילותם של ארגוני טרור; ומניעה וסיכול של עבירות טרור המבוצעות בידי ארגוני טרור או יחידים.
החוק מתמקד בשלושה מישורים עיקריים: קביעת מנגנוני הכרזה על ארגוני טרור, קביעת עבירות פליליות וענישה, חילוט.
הרשות הוסמכה על פי חוק איסור הלבנת הון לנהל מאגר מידע אשר מגיע מן הגופים הפיננסיים ואלה מחולקים לשני סוגים::
דיווחים בנוגע לפעולות בהתאם לגובה הסכום וסוג הפעולה, ללא שיקול דעת מצד הגורם המדווח.
דיווחים בנוגע לפעולה הנחזית בעיני המוסד הפיננסי כפעולה בלתי רגילה, לאור המידע המצוי בידו ובהתאם לשיקול דעתו.
כמו כן, מחויבים הגופים הפיננסיים לדווח על פעולות העברת כספים ממדינת ישראל או אליה מעל 100,000 שקל חדש וכן לגבי עולה חדש מעל סכום של 1,250,000 שקל חדש.
ממאגר זה רשאים לבקש נתונים משטרת ישראל, שירות הביטחון הכללי וגופי חקירה נוספים בישראל, וכן ניתן להעביר מידע בין מדינות בהתאם ל.
המבנה הארגוני של הרשות ומתכונת פעילותה עודכנו במסגרת תהליך שינוי ארגוני שנעשה בשנים 2016–2017, כדי להתאים באופן מיטבי לייעוד הרשות ולהבטיח אפקטיביות פעילותה.
אגף איסוף מידע ובקרה: אחראי על קבלה וקליטה של כלל הדיווחים החייבים בדיווח לרשות מן הסקטור הפיננסי (הגופים המפוקחים), תוך ביצוע בקרה על איכות וכמות הדיווחים, מיונם והזנתם למאגר המידע.
בתוך כך, אחראי האגף על קבלת דיווחים משלימים ודיווחים מתקנים, על מנת לטייב, לדייק ולהעשיר את הדיווחים המתקבלים ברשות.
בנוסף, אחראי אגף איסוף מידע ובקרה על הנחיה והדרכה של הסקטור הפיננסי (רגולטורים וגופים מפוקחים) לשיפור פעולתם בתחום המאבק בהלבנת הון ומימון טרור.
אגף מחקר והערכה: אחראי על עיבוד, ניתוח והערכה של המידע הפיננסי הנצבר ברשות תוך הצלבה עם מקורות מידע נוספים ומסייע לרשויות האכיפה וגופי הביטחון באיתור חשדות לפעולות הלבנת הון ומימון טרור, בביסוס חשדות כאמור ובאיתור נכסים לתפיסה ולחילוט.
עיבוד, ניתוח והערכת המידע נעשים הן במענה לבקשות מידע המתקבלות ברשות מצרכני המידע, והן באופן יזום.
בנוסף, אחראי אגף מחקר והערכה על ביצוע מחקר שיטתי של סיכוני הלבנת ההון ומימון טרור, זיהוי טיפולוגיות ותסמינים להלבנת הון ומימון טרור, לרבות באמצעות ביצוע עיבודים סטטיסטיים וכלי תחקור מתקדמים ולהפצת ידע תורתי בנושא.
מחלקה המשפטית: אחראית על מתן ייעוץ משפטי לפעילות השוטפת של הרשות ובקרה כי זו מתבצעת על פי הכללים שנקבעו בדין.
בנוסף, אחראית המחלקה על פיתוח ויישום משטר איסור הלבנת הון ומימון טרור בישראל, והתאמתו לדרישות ולסטנדרטים הבינלאומיים (כפי שנקבעו על ידי ארגון ה-FATF), באמצעות ייזום וקידום חקיקה חדשה, תיקוני חקיקה והשלמת חקיקת משנה.
כמו כן, המחלקה עוסקת במתן מענה מקצועי-משפטי לגופי האכיפה והממשל בתחומי פעילות הרשות, כמו גם העמדת מידע למוסדות הפיננסיים ולציבור הרחב בנוגע להתפתחויות משפטיות בנושא הלבנת הון ומימון טרור בישראל ובעולם.
האגף הבינלאומי: אחראי על חיזוק מעמדן של ישראל והרשות בזירה הבינלאומית בתחום איסור הלבנת הון ומימון טרור, לרבות באמצעות השתתפות בפעילות הארגונים הבינלאומיים המובילים בתחום (FATF, Moneyval, Egmont), ועל הגברת החשיפה של גורמים רלוונטיים בישראל לתוצרי העבודה של הארגונים הבינלאומיים.
בנוסף, אחראי האגף על העמקת שיתוף הפעולה בין הרשות לבין יחידות מודיעין פיננסי מקבילות בעולם (FIUs), לרבות באמצעות חתימה על מזכרי הבנות בנושא חילופי מידע ופעילות אופרטיבית של החלפת מודיעין פיננסי.
פרסום סקירות ומסמכים מקצועיים והפצתם לציבור ולשותפים העסקיים של הרשות.
וכן אחראי האגף על מדידה ובחינת אפקטיביות פעילות הרשות וגיבוש המלצות לשיפור וקידום פעילותה.
אגף מחשוב וטכנולוגיה: אחראי על מיצוב עליונות וחדשנות טכנולוגית, באמצעות הטמעת כלים לשיפור אפקטיביות עבודת הרשות.
האגף אמון על פיתוח ותחזוקת מערכות המחשוב, הטכנולוגיה והתקשורת ברשות, לצד פיתוח תוכנות לאבטחת המידע ברשות ולקליטתו.
בנוסף, מספק האגף מכלול של כלי תוכנה ייחודיים המאפשרים ניתוח מתקדם של המידע, הצפת התרעות על מופעים חשודים במאגר המידע, מיפוי גורמים הפעילים במגזר הפיננסי וניתוח קשרי הגומלין עמם, זיהוי תבניות פעולה חשודות וגורמים חשודים והעשרת מאגר המידע של הרשות.
מטה הרשות: אחראי על תכנון מדיניות ואסטרטגיה, תכלול ושכלול ממשקי העבודה ותהליכי העבודה הפנים הרשותיים ועם גורמי חוץ, וניהול תקציב הרשות.
בנוסף, אחראי המטה על ניהול הידע והמידע ברשות, לצד פיתוח ושימור ההון האנושי.
ראש הרשות לאיסור הלבנת הון ומימון טרור ממונה על ידי שר המשפטים בהסכמת הממשלה.
על ראש הרשות להיות בעל תנאי הכשירות למינוי כשופט בבית המשפט המחוזי, להתמצא היטב בסוגיות הקשורות עם המלחמה בהלבנת הון ולהיות בעל ניסיון ניהולי באחד מהתחומים המשיקים: אכיפת חוק, חקירות כלכליות ופיננסיות או ניהול ואבטחה של מאגרי מידע.
ראש הרשות המכהנת החל משנת 2022 היא עו"ד עילית אוסטרוביץ-לוי.
מספר שם תחילת כהונה סיום כהונההערות 1 יהודה שפר 10 בדצמבר 2001 1 בדצמבר 2009 2 פול לנדס 1 בדצמבר 2009 יולי 2015עד 8 באוגוסט 2010 היה ראש הרשות בפועל.
3 שלומית ווגמן-רטנר יולי 2015 2022עד 14 בינואר 2016 הייתה ראשת הרשות בפועל.
4 עילית אוסטרוביץ-לוי 2022 מכהנת
הרשות לביטחון לאומי (בנורווגית: Nasjonal sikkerhetsmyndighet, בראשי תיבות: NSM) היא סוכנות ביטחון נורווגית, שהוקמה ב-1 בינואר 2003 כיורשת של מטה הביטחון לשעבר (Forsvarets sikkerhetsstab, בראשי תיבות: FO/S).