tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יחד עם עמיתו המוסלמי עלי ריאחי, היה הזמר הערבי הפופולרי ביותר של המאה העשרים בתוניסיה.
ראול ג'ורנו נולד בשנת 1911 בעיר תוניס למשפחה יהודית ספרדית־תוניסאית.
כבר בילדותו ניכר כישרונו המוזיקלי, והוא החל לשיר מגיל צעיר מאוד בבתי כנסת ובאירועים משפחתיים.
בגיל תשע הופיע לראשונה בפני קהל רחב וזכה להכרה כילד פלא בעל קול טנור צלול.
בשנות ה־30 החל להשתלב בחיי התרבות בתוניסיה, שהייתה אז מרכז חשוב של מוזיקה ערבית קלאסית ואנדלוסית.
הוא הופיע ברדיו התוניסאי ובמועדונים מקומיים, והפך בהדרגה לדמות מוכרת בזירה המוזיקלית.
ג'ורנו שלט במיוחד בז'אנר ה־עֲרוּבִּי (שירה בדואית מסורתית) וב־תַעְלִיל (שירי הלל לאירועים משפחתיים), והצליח לשלב אותם בסגנון אישי שייחד אותו מאומנים בני דורו.
במהלך הקריירה שיתף פעולה עם אמנים בולטים בתוניסיה, בהם הזמרת לואיזה תוניסיה והזמר עלי ריאחי, שנחשב ל"מתחרה" אך גם שותף ליצירה המוזיקלית.
הקלטותיו הראשונות נעשו בחברת התקליטים Dounia, בבעלותו של אל-כחלאווי א-תונסי, והפכו לנכסי צאן ברזל במוזיקה התוניסאית.
לאחר עצמאות תוניסיה ב־1956 השתנה מעמדם של יהודי המדינה, ורבים מהם היגרו לצרפת.
בשנת 1965 עבר גם ג'ורנו להתגורר בפריז, שם המשיך להופיע בפני קהילות מהגרים צפון־אפריקאיות ויהודיות, והפך לדמות מוערכת במעגל התרבותי של יהודי המגרב בצרפת.
ג'ורנו נודע גם בזיקתו לזהות היהודית־תוניסאית.
רבים משיריו שולבו בפיוטים ובתפילות יהודיות מסורתיות, בעיקר בקהילות יוצאי תוניסיה בצרפת ובישראל.
המנגינות שחיבר הפכו לחלק מן הרפרטואר המוכר בבתי הכנסת, ולעיתים בוצעו לצדו של רפרטואר של זמרים ערבים קלאסיים דוגמת פריד אל־אטרש.
במהלך חייו זכה להוקרה רשמית מתוניסיה על תרומתו לשימור ולפיתוח המורשת המוזיקלית הערבית־אנדלוסית.
ממשלת תוניסיה הגדירה אותו כאחד השומרים הבולטים של המוזיקה המסורתית במאה ה־20.
ראול ג'ורנו נפטר בפריז ב-22 בנובמבר 2001. לפי בקשתו הועלה ארונו לישראל והוא נקבר בהר הזיתים בירושלים.
ג'ורנו קיבל עיטורים משמעותיים — התואר "Officier de l'Ordre du mérite culturel" מתוניסיה, וכן "מסדר האמנויות והספרות" מצרפת
ראול מרטין (בספרדית: Raúl Martín) הוא צייר ומאייר ספרדי המתמחה באמנות פלאונטולוגית, ענף של אמנות ומדע העוסק בשחזור אמנותי של בעלי חיים ובתי גידול פרה-היסטוריים הנחקרים במסגרת מדע הפלאונטולוגיה.
הוא ידוע בעיקר בזכות איורי הדינוזאורים והתנינאים שלו, שמצוירים בסגנון היפר-ריאליסטי ומופיעים במוזיאונים רבים בכל העולם כולל במוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע, מרכז המדע של מרילנד וחברת פורט פק לפלאונטולוגיה.
בנוסף, הוא פרסם בכתבי עת ומגזינים רבים בהם סיינטיפיק אמריקן ונשיונל ג'יאוגרפיק.
הוא עובד עם המחלקה לפלאונטולוגיה של האוניברסיטה האוטונומית של מדריד בספרד, בה הוא גר.
מרטין מצייר בסגנון היפר-ריאליסטי ולמד ציור בכוחות עצמו (אוטודידקט).
הוא שואב השראה מציירים היפר-ריאליסטים בהם ריצ'רד אסטס, צ'אק קלוז ואנטוניו לופס גרסיה.
מבחינת טכניקה, הוא מצייר בצבעי אקריליק אך גם בצבעי שמן, פסטל ועפרונות.
מאז שנות ה-2000 הוא מצייר גם באמצעות מחשב.
יצירתו הידועה ביותר היא כנראה הציור של התנינאי הענק דיינוסוכוס המזנק על אלברטוזאורוס, שהתפרסמה בנשיונל ג'יאוגרפיק ב-2009. יצירות נודעות נוספות הם של סרקוסוכוס, טירנוזאורוס רקס וזאורופודים ענקיים דוגמת ארגנטינוזאורוס, סופרזאורוס ודיפלודוקוס.
ראול בובה (באיטלקית: Raoul Bova; נולד ב-14 באוגוסט 1971) הוא שחקן איטלקי.
פריצת הדרך בקולנוע האירופי של בובה הייתה בסרט "פיקולו גרנד אמור" משנת 1993. בין היתר שיחק בסרטים "תחת שמש טוסקנה" משנת 2003 לצד דיאן ליין ו"התייר" משנת 2010, לצד אנג'לינה ג'ולי וג'וני דפ.
בובה נולדה ברומא לאב ממחוז קלבריה ולאם ממחוז קמפניה.
הוא נרשם ל-ISEF, המכון האיטלקי לחינוך גופני, אך נשר כדי להתמקד בקריירת המשחק.
הוא למד בבית הספר של ביאטריס בראקו ברומא וגם למד משחק אצל מייקל מרגוטה.
בובה גילם מדריך ספורט מים, בסרט הקומדיה הרומנטית "Pretty Princess" משנת 1993. בשנים שלאחר מכן מילא בובה תפקידים ראשיים רבים בסרטים רומנטיים בקולנוע האיטלקי.
בשנת 2002 ערך את הופעת הבכורה שלו בסרט האמריקאי, "Avenging Angelo".
שנה שלאחר מכן גילם בובה את מושא אהבתה של דיאן ליין בסרט הדרמה הקומית "תחת שמש טוסקנה".
בשנת 2004 שיחק בסרט המדע הבדיוני "הנוסע השמיני נגד הטורף".
תפקידיו הקולנוע האמריקאים הבולטים האחרים שלו כוללים את "התייר" משנת 2010, ו"כל הדרכים מובילות לרומא" לצד שרה ג'סיקה פרקר.
בטלוויזיה היה לבובה תפקיד חוזר בדרמת הקומדיה של רשת ABC, "מה עם בריאן" בין השנים 2006–2007, ובשנת 2018 כיכב בתפקיד האפיפיור סיקסטוס הרביעי בדרמה התקופתית הבריטית-איטלקית "מדיצ'י".
בשנת 2019 שיחק עם קייט דל קסטיו בסדרת דרמת הפשע של נטפליקס "מלכת הדרום".
במרץ 2000 הוא התחתן עם קיארה ג'ורדנו.
בשנת 2013 נפרדו בובה וג'ורדנו.
באותה שנה החל לצאת עם השחקנית רוסיו מונז, לאחר שהשניים נפגשו על סט הצילומים של הסרט "אימטורי – איל ויאג'יו" (2012).
ילדם הראשון נולד בדצמבר 2015, באותו חודש יצא סרטו "כל הדרכים מובילות לרומא".
2004 - הנוסע השמיני נגד הטורף
2008 - מצטערת, אם אני אוהבת אותך
2014 - סליחה שאני קיימת
2015 - כל הדרכים מובילות לרומא
ראול גינסבורג (Raoul Samuel Gunsbourg; 6 בינואר 1860 - 31 במאי 1955) היה מלחין וכותב לבריתים, אמרגן ומנהל אופרה יהודי רומני.
גינסבורג נולד בבוקרשט, בנסיכויות הרומניות המאוחדות, במשפחה יהודית.
ב-1875 סיים לימודי רפואה בבית הספר לרפואה של בוקרשט ושנתיים לאחר מכן שירת כחובש בצבא הרוסי במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
לאחר מכן נסע לצרפת, שם המשיך בלימודי הרפואה.
גינסבורג נסע לרוסיה ב-1881 ותחת השליט החדש, אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה, יזם במוסקבה ובסנקט פטרבורג תיאטרון צרפתי.
ראול גינסבורג רכש את השכלתו המוזיקלית ואת הידע כאוטודידקט.
ב-1881 הקים במוסקבה להקת אופרה צרפתית והופיע איתה גם בסנקט פטרבורג.
במוסקבה הכיר את ריכרד וגנר.
גינסבורג נסע לצרפת, שם ביים וניצח בגראנד ת'אטר דה ליל בעונת 1888/89 ובאופרה דה ניס בעונת 1889/91. הוא ניהל את תיאטרון האופרה של מונקו בשנים 1893 - 1951.
ב-3 בפברואר 1892 קיבל אזרחות צרפתית.
ב-22 בנובמבר 1898 הוענק לו לגיון הכבוד בדרגת פרש וב-1 באוגוסט 1910 בדרגת קצין.
לה וייל אייגל (הנשר הזקן), מערכה אחת (הוקרן לראשונה ב-13 בפברואר 1909 במונטה קרלו)
איוון האיום, 3 סצנות (20 באוקטובר 1910 בבריסל, Théâtre de la Monnaie)
מאסטרה מנולה, 3 מופעים (17 במרץ 1918 במונטה קרלו)
ליזיסטרטה, 3 סצנות (20 בפברואר 1923 במונטה קרלו)
הנשים הגלנטיות של ברנטום, 5 סצנות (יחד עם מ.
טומאסי) (12 בפברואר 1946 במונטה קרלו)
ראול מנואל גריחלבה היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השביעי של מדינת אריזונה בין השנים 2003–2025. בשנים 2003–2013 ייצג את מחוז הקונגרס השביעי, ומ-2013 עד 2023 ייצג את מחוז הקונגרס השלישי, עד ששב לייצג את המחוז השביעי.
גריחלבה, חבר המפלגה הדמוקרטית שטרם כהונתו בקונגרס ישב בבית הנבחרים המדינתי של אריזונה, היה בעת מותו החבר הוותיק ביותר במשלחת אריזונה לקונגרס של ארצות הברית.
אביו של גריחלבה היה מהגר עבודה ממקסיקו שהיגר לארצות הברית בשנת 1945 דרך תוכנית בראסרו (Bracero program), ועבד בחוות חקלאיות בדרום אריזונה.
גריחלבה עצמו נולד בחווה השוכנת כ-48 קילומטר דרומית לטוסון.
ב-1967 הוא השלים את לימודיו התיכוניים בתיכון סאניסייד, וב-2004 אף נכנס להיכל התהילה של בוגרי התיכון שלו.
בהמשך קיבל תואר ראשון בסוציולוגיה מאוניברסיטת אריזונה.
את ראשית מעורבותו הפוליטית החל כמנהיג מקומי של "מפלגת ראסה אונידה" (Raza Unida Party, מספרדית: "מפלגת הגזע המאוחד"), תנועה פוליטית היספנית המבוססת על לאומנות של קבוצת צ'יקנו .
בשנת 1974 נבחר גריחלבה למועצת בתי הספר המאוחדת של טוסון, בה היה חבר עד ל-1986. ב-1987 נקרא בית הספר היסודי גריחלבה בטוסון על שמו.
בשנים 1975–1986 ניהל גריחלבה את מרכז שכונת אל פואבלו, ולאחר מכן היה עוזר דיקן לענייני סטודנטים היספנים באוניברסיטת אריזונה.
גריחלבה היה חבר במועצת המפקחים של מחוז פימה מ-1989 עד 2002, ובשנתיים האחרונות לכהונתו היה יושב ראש המועצה.
הוא התפטר מתפקידו כיושב ראש מועצת המפקחים לשם התמודדותו על מושב בקונגרס של ארצות הברית.
לאחר מפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2000, נוספו לאריזונה שני מחוזות קונגרס נוספים לאור נסיקה בשיעור האוכלוסייה במדינה.
מחוז הקונגרס השני, שיוצג במשך שלושים שנה בידי מו יודול, נספר מחדש כמחוז הקונגרס השביעי.
על אד פסטור , חבר קונגרס מפיניקס שירש את יודול ב-1991, נכפה להתמודד מחדש במחוז הקונגרס הרביעי שנוצר זה עתה – ולכן נותר מחוז הקונגרס השביעי מיותם מנציג מכהן בקונגרס.
גריחלבה ניצל את חלון ההזדמנויות שנוצר וזכה בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית מול שישה מתמודדים אחרים.
ניצחונו בפריימריז היה שקול לניצחון ביום הבחירות הכלליות שכן מדובר במעוז דמוקרטי מובהק בעל רוב לאוכלוסייה ההיספנית.
הוא הושבע לתפקידו בראשית ינואר 2003.
גריחלבה היה בעבר יו"ר-משותף של השדולה הפרוגריסיבית בקונגרס לצד מארק פוקאן, זאת בטרם הוחלף בפרמילה ג'איאפאל משנבחר ליו"ר ועדת משאבי הטבע של בית הנבחרים.
בשנת 2008 נמנה בין תריסר חברי הקונגרס שדורגו בידי "National Journal" הליברליים ביותר בבית הנבחרים.
במפה האידאולוגית של כל חברי בית הנבחרים באתר "GovTrack", ניצב גריחלבה בצד השמאלי ביותר.
קבוצות אקטיביסטיות ליברליות ופרוגרסיביות מעניקות לו באופן שגרתי הערכות גבוהות בשל דפוס הצבעותיו.
הארגון הפרוגרסיבי "אמריקאים לפעולה דמוקרטית" העניק לו דירוג בן 100% על עמדותיו הליברליות כמו גם עשרות ארגונים אחרים.
עם התכנסות הקונגרס ה-114 של ארצות הברית נהפך לחבר הבכיר בוועדת משאבי הטבע, ובמהלך הקונגרס ה-116 מונה ליו"ר הוועדה.
ב-13 במרץ 2025 נפטר גריחלבה לאחר מאבק ממושך בסרטן הריאה.
בתו הבכורה, אדליטה, נבחרה להחליפו בבית הנבחרים.
ראול גונזלס (בספרדית: Raúl González Rodríguez; 29 בפברואר 1952) הוא אתלט עבר מקסיקני, אלוף אולימפי בהליכה ל-50 ק"מ וסגן אלוף אולימפי בהליכה ל-20 ק"מ (לוס אנג'לס 1984) ופעמיים שיאן עולם בהליכה ל-50 ק"מ (1978).
ראול גונסאלס נולד ב-1952 בעיר צ'ינה שבמחוז נואבו לאון, מקסיקו להרברטו גונזלס קינטנילה ופליפה רודריגז.
מגיל צעיר נמשך לספורט והחל להתאמן בריצות.
בבגרותו למד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת "נואבו ליאון" והצטרף שם לנבחרת האתלטיקה של האוניברסיטה.
הקריירה הספורטיבית שלו, בתחום הליכה תחרותית החלה ב-1971 ונמשכה עד 1987 ובמהלכה זכה בשתי מדליות אולימפיות וכן שבר פעמיים את שיא העולם בהליכה ל-50 ק"מ.
הפרסום של גונסאלס במקסיקו הביא למינויו לשורה של תפקידים בתחום הספורט במדינה:
ב-1984 מונה לתת שר הספורט של מחוז נואבו לאון.
ב-1987 מונה למזכיר קידום הספורט של הוועד הפועל הלאומי.
ב-1988 מונה לנשיא מייסד של ועדת הספורט הלאומית (תפקיד אותו מילא עד 1994).
ב-1989 מונה לנשיא קונפדרציית הספורט המקסיקנית (תפקיד אותו מילא עד 1994).
ב-2002 מונה לנשיא בכיר של ליגת הבייסבול המקצוענית המקסיקנית.
ב-2004 מונה לנשיא מועדון הבייסבול Olmecas de Tabasco.
ב"אליפויות מרכז אמריקה והקריביים באתלטיקה" שנערכה בקינגסטון, ג'מייקה זכה גונסאלס במדליית ארד בהליכה ל-10 ק"מ בתוצאה של 49:35.2 דקות אחרי לוקאס לארה מקובה (47:20.2 דקות) ואיסמעיל אבילה ממקסיקו (47:43.8 דקות).
באולימפיאדת מינכן סיים גונסלאס את תחרות ההליכה ל-50 ק"מ במקום ה-20 בתוצאה של 4:26:13.4 שעות ואת תחרות ההליכה ל-20 ק"מ סיים במקום השישי בתוצאה של 1:27:48.6 שעות.
ב"משחקי מרכז אמריקה והקריביים" שנערכה בסנטו דומינגו, הרפובליקה הדומיניקנית זכה גונסאלס במדליית זהב בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:35:23 שעות לפני פדרו ארוצ'ה ממקסיקו (1:35:33 שעות) וארנסטו אלפרו מקולומביה (1:38:53 שעות).
באולימפיאדת מונטריאול סיים גונסלאס את תחרות ההליכה ל-20 ק"מ במקום החמישי בתוצאה של 1:28:18.2 שעות.
בתחרויות "גביע העולם בהליכה" שנערכו במילטון קינס, בריטניה זכה גונסאלס במדליית זהב בהליכה ל-50 ק"מ בתוצאה של 4:04:16 שעות לפני פדרו ארוצ'ה ממקסיקו (4:04:55 שעות) ופאולו גרקוצ'י .
ב"אליפות מרכז אמריקה והאיים הקריביים באתלטיקה" שנערכה במדיין, קולומביה זכה גונסאלס במדליית כסף בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:31:58 שעות אחרי דניאל באוטיסטה ממקסיקו (1:29:10 שעות) ולפני חורחה קוינון מקולומביה (1:39:31 שעות).
באפריל קבע גונסאלס שיא עולמי בהליכה ל-50 ק"מ בתחרות שנערכה במקסיקו בתוצאה של 3:45:52 שעות תוך שיפור של כ-7 דקות מהשיא הקודם שקבע ברנד קננברג ממערב גרמניה.
ביוני שיפר גונסאלס את שיאו העולמי כשקבע, בתחרות שנערכה בצ'כוסלובקיה, תוצאה של 3:41:20 שעות.
שיא זה נשבר במרץ 1983 על ידי חוזה מרין מספרד שקבע תוצאה של 3:40:46 דקות.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסן חואן, פוארטו ריקו זכה גונסאלס במדליית זהב בהליכה ל-50 ק"מ בשיא משחקים של 4:05:17 שעות לפני מרטין ברמודז ממקסיקו (4:11:13 שעות) ומרקו אבוניוק מארצות הברית (4:24:20 שעות).
באולימפיאדת מוסקבה סיים גונסאלס במקום השישי את תחרות ההליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:27:48.6 שעות.
גונסאלס השתתף גם בתחרות ההליכה ל-50 ק"מ אך לא סיים.
בתחרויות "גביע העולם בהליכה" שנערכו בולנסיה, ספרד זכה גונסאלס במדליית זהב בהליכה ל-50 ק"מ בתוצאה של 3:48:30 שעות לפני הרטוויג גודר ממזרח גרמניה (3:52:18 שעות) וסנדרו בלוצ'י מאיטליה (3:54:57 שעות).
ב"אליפות מרכז אמריקה והאיים הקריביים באתלטיקה" שנערכה בסנטו דומינגו, הרפובליקה הדומיניקנית זכה גונסאלס במדליית כסף בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:34:10 שעות אחרי פליקס גומז ממקסיקו (1:30:12 שעות) ולפני קוארובין מורנו מקולומביה (1:37:01 שעות).
בתחרויות "גביע העולם בהליכה" שנערכה בברגן, נורווגיה זכה גונסאלס במדליית זהב בהליכה ל-50 ק"מ בתוצאה של 3:45:37 שעות לפני סרגיי יונג (3:48:46) וויקטור דורובסקיקה (3:49:47 שעות), שניהם מברית המועצות.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בקרקאס, ונצואלה זכה גונסאלס במדליית זהב בהליכה ל-50 ק"מ בתוצאה של 4:00:45 שעות לפני מרטין ברמודז ממקסיקו (4:04:20 שעות) וקוארובין מורנו מקולומביה (4:23:20 שעות) וכן במדליית כסף בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:29:21 שעות אחרי ארנסטו קנטו ממקסיקו (1:28:12 שעות) ולפני הקטור מורנו מקולומביה (1:30:05 שעות).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד סיים גונסאלס במקום תשיעי (1:22:06 שעות) את התחרות בהליכה ל-20 ק"מ ובמקום חמישי (3:53:51 שעות) את התחרות בהליכה ל-50 ק"מ.
באולימפיאדת לוס אנג'לס זכה גונסאלס במדליית זהב בהליכה ל-50 ק"מ בשיא אולימפי של 3:47:26 שעות לפני בו גוסטפסון משוודיה (3:53:19 שעות) וסנדרו בלוצ'י מאיטליה (3:53:45 שעות) וכן במדליית כסף בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:23:20 שעות אחרי ארנסטו קנטו ממקסיקו (1:23:13 שעות) ולפני מאוריציו דמילנו מאיטליה (1:23:26 שעות).
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו באינדיאנפוליס, ארצות הברית זכה גונסאלס במדליית כסף בהליכה ל-50 ק"מ בתוצאה של 4:07:27 שעות אחרי מרטין ברמודז ממקסיקו (3:58:54 שעות) ולפני הקטור מורנו מקולומביה (4:18:48 שעות).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה ברומא, איטליה סיים גונסאלס במקום ה-11 בהליכה ל-50 ק"מ בתוצאה של 3:53.30 שעות.
1977: פרס הספורט הלאומי של מקסיקו (לנבחרת ההליכה הלאומית)
1978: פרס הספורט הלאומי של מקסיקו (אישי)
ראול הקטור קסטרו (באנגלית ובספרדית: Raúl Héctor Castro; ) היה דיפלומט, שופט ופוליטיקאי אמריקאי מאריזונה, יליד מקסיקו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אריזונה ה-14 בשנים 1975–1977. טרם כהונתו כמושל הוא כיהן כשגריר ארצות הברית באל סלוודור ולאחר מכן בבוליביה, ולאחר כהונתו כמושל כשגריר בארגנטינה.
לפני תחילת הקריירה הדיפלומטית והפוליטית שלו, היה קסטרו עורך דין ושופט במחוז פימה שבאריזונה.
קסטרו נולד בקנאנאה שבמדינת סונורה שבמקסיקו.
הוא חי שם עד 1926, אז היגרה משפחתו לאריזונה, והתיישבה ליד העיר דאגלס.
הוא למד בקולג' למורים של מדינת אריזונה שבפלגסטף (כיום אוניברסיטת צפון אריזונה), ועם סיום לימודיו הוא חזר למדינת הולדתו סונורה כדי לעבוד עבור מחלקת המדינה של ארצות הברית כפקיד בשירות החוץ.
לאחר מכן הוא שב לאריזונה, שם הוא החל קריירה כעורך דין וסיים לימודים בקולג' למשפטים של אוניברסיטת אריזונה.
קסטרו שימש כסגן התובע המחוזי של מחוז פימה, עד שב-1954 נבחר כתובע המחוזי, וב-1958 היה לשופט בית המשפט הגבוה של המחוז.
ב-1964 מונה קסטרו על ידי הנשיא לינדון ג'ונסון כשגריר ארצות הברית באל סלוודור בהמלצתו של הסנאטור קארל היידן, זאת על אף המחלוקת שהייתה בנוגע לזהות של שם משפחתו לזה של נשיא קובה, פידל קסטרו.
לאחר ארבע שנות כהונה באל סלוודור, מונה קסטרו כשגריר בבוליביה, שם הוא כיהן עד התפטרותו ב-1969 ושב לאריזונה כדי להתחיל בקריירה פוליטית.
ב-1970 ניצח קסטרו בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית באריזונה למשרת מושל אריזונה, אך נוצח בהפרש קטן על ידי המושל המכהן, הרפובליקני ג'ק ויליאמס.
ב-1974 החליט קסטרו להתמודד שוב על התפקיד, והפעם הביס את יריבו הרפובליקני ראסל ויליאמס, חבר נציבות התאגידים של אריזונה, בהפרש קטן.
שנתיים בלבד לאחר תחילת כהונתו כמושל, פנה קסטרו לנשיא ג'ימי קרטר, וביקש להתמנות כשגריר בארגנטינה, ולצורך כך התפטר מכהונתו כמושל.
ב-1980 סיים קסטרו את כהונתו בארגנטינה, וכך תמה הקריירה הציבורית שלו, והוא שב לאריזונה לעיסוקו בעריכת דין.
הוא נפטר בגיל 98 בסן דייגו.
ראול הקטור קסטרו נולד בעיר שבמדינת סונורה שבמקסיקו.
הוא היה אחד מ-14 ילדיהם של אביו פרנסיסקו דומינגס קסטרו, שעבד כצולל למים עמוקים בסן חוסה דל קאבו שבבאחה קליפורניה ומאוחר יותר ככורה בקנאנאה, ושל אמו, רוסריו אקוסטה, שלמדה שלוש שנות לימוד בלבד, אך לימדה את בעלה קרוא וכתוב.
אביו של קסטרו היה מעורב בשביתת כורים בקנאנאה ונשלח למאסר, אך מאוחר יותר שוחרר, וב-1926 הגיע כפליט לארצות הברית עם כל משפחתו, שהשתקעה בפיטרוויל שליד דאגלס, אריזונה, בסמוך לגבול ארצות הברית–מקסיקו, והם היו לאזרחי ארצות הברית.
אביו של קסטרו קרא באוזניו באופן סדיר מעיתונים מקסיקנים כדי שיהיה מיודע בענייני השעה, ולימים הוא זקף לזכות זאת את חשיפתו לפוליטיקה.
בעת שלמד קסטרו בבית ספר יסודי, הייתה נהוגה בבית הספר בדאגלס הפרדה גזעית, והוא למד בבית הספר שברחוב 15, שהיה היחידי בעיר שבו למדו תלמידים מקסיקנים.
על אף זאת, לא הותר בית ספר זה השימוש בשפה הספרדית, והוא נאלץ ללמוד אנגלית כדי לא להיענש על ידי מוריו.
בבית הספר התיכון שיחק קסטרו פוטבול בעמדת הקוורטרבק של נבחרת בית הספר וגם התחרה באתלטיקה.
כשסיים את לימודיו, מתוך מבוכה על כך שלא היה לו שם אמצעי, בחר לעצמו קסטרו את השם האמצעי הקטור, בהשראת שמו של שחקן נבחרת הכדורסל של בית הספר שאותו הוא העריץ.
עם סיום לימודיו, ניסה מנהל בית הספר להשפיע עליו שלא ללמוד בקולג', באומרו שיהיה זה בזבוז זמן וכסף, שכן אף אחד לא יעסיק בוגר קולג' מקסיקני מאזור הגבול.
על אף זאת, זכה קסטרו במלגת פוטבול והחל ללמוד בקולג' המדינתי למורים של אריזונה בפלגסטף (כיום אוניברסיטת צפון אריזונה).
בעת לימודיו שם, למדו בקולג' כ-475 סטודנטים.
אחד התנאים לקבלת מלגה היה הדרישה לשטיפת כלים שלוש פעמים בשבוע במטבח הקולג', וקסטרו פילס את דרכו כדי להיות עוזר הטבח של הקולג'.
הוא גם עסק באגרוף, ובנוסף לימד בבית הספר היסודי המקומי.
בגיל 23 נעשה קסטרו אזרח אמריקאי, ושב לדאגלס כדי להתחיל בקריירת הוראה.
הוא נדחה בשל היותו מהגר מקסיקני, והייאוש היה מנת חלקו עד שהוא החליט לעלות על רכבת משא ולהתעסק באגרוף באופן מקצועי, עיסוק שנתן לו רווח של 50 דולר לקרב.
מאוחר יותר הוא החליט לשוב לדאגלס ולעבוד עבור מחלקת המדינה של ארצות הברית כפקיד שירות החוץ באגואה פריאטה, עיר גבול במדינת הולדתו סונורה.
הוא שוכנע על ידי ידיד לעזוב את עבודתו במחלקת המדינה ותחת זאת ביקש לפתוח בקריירה משפטית.
הוא החליט ללמוד בקולג' למשפטים של אוניברסיטת אריזונה.
כדי לשלם את שכר הלימוד, היה קסטרו למורה לספרדית באוניברסיטת אריזונה, אך עיסוק זה גרם לבעיות בנוכחותו בשיעורים בקולג' למשפטים, ודקאן הקולג' חש שהוא לא יהיה מסוגל להקדיש את עצמו ללימודים בעודו מחזיק במשרתו.
קסטרו פיתח מערכת יחסים עם נשיא האוניברסיטה, שפנה לדקאן בית הספר למשפטים, ובסופו של דבר שיכנע אותו לקבל את קסטרו ללימודים.
הוא סיים את הלימודים עם תואר במשפטים, וב-1949 התקבל ללשכת עורכי הדין של אריזונה.
ב-1959 נשא קסטרו לאישה את חברתו משכבר הימים, פטריסיה סטיינר, ולזוג נולדו שתי בנות.
לאחר סיום לימודיו, עסק קסטרו במשך שנתיים בעריכת דין בטוסון, ובסופו של דבר היה לסגן התובע המחוזי של מחוז פימה.
באותה עת היה מו יודול התובע המחוזי, ועם פרישתו, הוא כינס את כל סגניו והודיע להם שכיורשו הוא בחר את אד לרקין.
קסטרו יצא מהפגישה כועס על הדרך שבה בחר יודול את יורשו, אף על פי שמשרת התובע המחוזי הייתה משרה נבחרת, וב-1954 הוא החליט להתמודד בבחירות עליה בעצמו.
הוא ניצח בבחירות בהפרש של 65 קולות, והיה לאמריקאי הראשון ממוצא מקסיקני ששימש בתפקיד זה באריזונה.
הוא כיהן בתפקיד עד 1958, כאשר הוא היה לשופט של בית המשפט הגבוה של מחוז פימה.
בזמן כהונתו על כס השיפוט, זכה קסטרו למוניטין, ובעקבות כך הוא קיבל הצעה מרוי אלסון, עוזרו של הסנאטור קארל היידן, להתמנות כתובע פדרלי.
קסטרו לא היה שבע רצון מההצעה, וחש שהסכמתו תוביל לירידה בדרגה מתפקיד השיפוט בו הוא כיהן.
הוא דחה את ההצעה וביקש תחת זאת להתמנות לתפקיד שגריר.
אלסון יידע את הסנאטור היידן על שאיפתו של קסטרו, והיידן פנה לנשיא לינדון ג'ונסון לבדוק אפשרות למינויו של קסטרו.
בתחילה, התנגד ג'ונסון לכך בשל שם משפחתו של קסטרו שהיה זהה לזה של נשיא קובה, פידל קסטרו, ובשל שמו המלא שהיה זהה לאחיו של הנשיא הקובני ראול קסטרו.
מתוך רצון שלא להרגיז את ציבור הבוחרים לקראת הבחירות לנשיאות של 1964, ביקש ג'ונסון מקסטרו שיישנה את שם משפחתו, אך זה סירב.
ג'ונסון התרצה, ומינה את קסטרו כשגריר ארצות הברית באל סלוודור.
במהלך כהונתו כשגריר, הוענק לו אות הכבוד הגבוה ביותר של המדינה, מסדר חוסה מטיאס דלגדו .
לאחר ארבע שנים באל סלוודור, הוא מונה לתפקידו הבא כשגריר בבוליביה, ונודע בכינוי "השגריר על גב הסוס", בשל נוהגו להגיע רכוב על סוס לאזורים הכפריים של בוליביה ולברך את התושבים שם.
בעת כהונתו כשגריר בבוליביה, הופצץ מעונו שם פעמיים על ידי טרוריסטים.
הוא שירת בתפקיד עד לאחר תום שנת נשיאותו הראשונה של ריצ'רד ניקסון, ואז הועבר מתפקידו.
לאחר תום כהונתו כשגריר בבוליביה ושובו לאריזונה, החל קסטרו לבדוק את האפשרות להיבחר כמושל אריזונה בבחירות של 1970. ב-18 ביוני אותה שנה, הוא הכריז על כוונתו להתמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית מול סוחר המכוניות מפיניקס ג'ק רוס וראש עיריית צ'נדלר ג'ורג' נאדר.
קסטרו קיים את אירוע ההכרזה על מועמדותו בטוסון, אך איש לא הגיע, מתוך האמונה שסיכוייו לזכות במועמדות המפלגה אפסיים.
על אף זאת, הצליח קסטרו לנצח בבחירות המקדימות של המפלגה בהפרש משמעותי, ובבחירות הכלליות התמודד מול המושל המכהן, הרפובליקני ג'ק ויליאמס, שהתמודד על תקופת כהונה שלישית.
במהלך מסע הבחירות, תקפו הרפובליקנים את קסטרו על כך שכביכול אהד את המהגרים המקסיקנים במהלך התקופה בה שימש כתובע של מחוז פימה, ועל כך שהוא היה שופט "סביר" אך לא "מצטיין".
בסופו של דבר, החליטו הרפובליקנים להימנע מלהשמיץ את קסטרו על רקע עברו מתוך חשש שמתקפות כלפיו יתפרשו כמתקפות כלפי בן מיעוטים, ומנהל מסע הבחירות של ויליאמס הצהיר מאוחר יותר שהוא התחרט על כך בשל רצונו של קסטרו לתקוף את ויליאמס.
רוב ציבור התומכים בוויליאמס התגורר באזור המאוכלס ביותר באריזונה, מחוז מריקופה, בעוד ששאר תושבי המדינה תמכו בקסטרו.
בסופו של דבר, נוצח קסטרו בבחירות הכלליות בהפרש קטן, כאשר ויליאמס זכה ב-50.9 אחוזים מהקולות מול 49.1 האחוזים שקיבל קסטרו.
ב-1974 החליט ויליאמס שלא להתמודד על תקופת כהונה רביעית.
כתוצאה מכך הכריזו חמישה מתמודדים על כוונתם להתמודד על מועמדות המפלגה הרפובליקנית למשרת המושל, כולל אוון מיקם (שלימים נבחר כמושל, אך הודח) וחבר נציבות התאגידים של אריזונה, ראסל ויליאמס (ללא קשר משפחתי עם ג'ק ויליאמס).
קסטרו הודיע על החלטתו להתמודד על מועמדות הדמוקרטים למשרת המושל.
בבחירות המקדימות של הדמוקרטים, כמעט ולא ניצבו מול מתמודדים, והוא קיבל יותר מכפלים מספר הקולות של שני יריביו גם יחד.
מנגד, הבחירות המקדימות של הרפובליקנים היו תחרותיות מאוד, והובילו לפיצול בקרב חברי המפלגה, כשראסל ויליאמס נבחר כמועמדה.
בשל המרוץ הצמוד בבחירות של 1970, קיבלה הקהילה ההיספנית עידוד בנוגע לאפשרות שקסטרו ייבחר כמושל, ורבים מאוד מחבריה התנדבו למסע הבחירות שלו.
בסופו של דבר ניצח קסטרו בבחירות הכלליות בהפרש קטן, כאשר קיבל 4,119 קולות יותר מאשר ויליאמס.
הפרש זה נזקף לזכות הצבעתם של אנשי שבט הנאוואחו במחוזות נאוואחו ואפאצ'י, שם הסתכמו הפרשי הקולות בין קסטרו לבין ויליאמס ב-5,488 קולות.
שבועות ספורים לאחר הבחירות, עוד לפני השבעתו, נכח קסטרו בפתיחה של בנק בנוגלס שבמקסיקו, ולאחר מכן הוא שב לארצות הברית דרך מעבר הגבול להולכי הרגל.
הוא היה מלווה בשניים ממנהלי הבנק שהציגו בפני בקרי הגבול את היתרי המעבר שלהם.
קסטרו הכריז על עצמו כאזרח ארצות הברית ובקר הגבול ביקש ממנו הוכחה לכך.
בתשובתו לבקר, הציע קסטרו שהם יקראו לסנאטור בארי גולדווטר כדי לשאול אותו אם ניתן להרשות למושל הנבחר של אריזונה להיכנס למדינתו.
ב-6 בינואר 1975 הושבע קסטרו כמושל אריזונה ה-14, והיה לאמריקאי הראשון ממוצא מקסיקני שכיהן בתפקיד זה מאז קבלתה של אריזונה כמדינה בארצות הברית ב-1912. לצד בחירתו כמושל, השיגו הדמוקרטים רוב של 18 מתוך 30 חברי הסנאט המדינתי.
לעומת זאת, בית הנבחרים של אריזונה נותר בשליטת הרפובליקנים כאשר הם איישו לאחר הבחירות 33 מתוך 60 המושבים בו.
במהלך תקופת כהונתו כמושל, נמתחה ביקורת קשה על קסטרו מצד הרפובליקנים, שהאמינו שהוא פשוט שאף לקבל את תואר המושל, יותר מאשר לבצע את התפקידים הקשורים במשרתו.
בעל הטור ג'ון קולב מהעיתון Phoenix Gazette כתב על קסטרו, באומרו, "הסיקור המפרגן והנינוח של ראש הרשות המבצעת הפך לג'ונגל של אנשי החדשות באמצעות חצאי משפטים, נתונים עובדתיים בלתי מדויקים ואפילו קביעות סותרות".
כמושל, סייע קסטרו במסע הבחירות של מושל ג'ורג'יה לשעבר ג'ימי קרטר בבחירות לנשיאות של 1976, ואף על פי כן, ג'רלד פורד ניצח בבחירות אלו באריזונה.
בנוסף לכך, סייע קסטרו למסע הבחירות של קרטר בניו מקסיקו ובטקסס.
בשל הביקורות שהוטחו נגדו במהלך כהונתו כמושל, כולל התנגדות ממושכת בבית המחוקקים, הוצעה לקסטרו ב-1977 על ידי הנשיא קרטר משרת שגריר ארצות הברית בארגנטינה.
קסטרו התפטר כדי לקחת על עצמו את המשרה, ובמקומו השובע כמושל וסלי בולין, מזכיר המדינה של אריזונה, אך בולין נפטר בעת כהונתו פחות משנה לאחר מכן.
קסטרו היה אמביוולנטי בנוגע להתפטרות ממשרת המושל, שכן הוא לא רצה לאכזב את הקהילה ההיספנית שסייעה לו להיבחר.
על כל פנים, מאוחר יותר הוא הצהיר שהוא חש שהוא יוכל לסייע יותר לקהילה ההיספנית בתור שגריר בארגנטינה.
שוב הוא חש מצוקה בעת כהונתו כשגריר בשל מוצאו המקסיקני, כשארגנטינאים רבים שאלו את עצמם מדוע ארצות הברית בחרה במקסיקני לשרת בארגנטינה.
קסטרו כיהן בתפקיד מ-1977 ועד 1980, ותפקיד זה היה האחרון בקריירה הפוליטית שלו.
ב-2007 קראה אוניברסיטת צפון אריזונה, שבה למד קסטרו, את בניין הקולג' למדעי החברה וההתנהגות על שמו.
כשלמד במוסד הוא התחרה שם באגרוף ובאתלטיקה, וב-1988 הוא הוכנס להיכל התהילה של ספורטאי האוניברסיטה, וב-2011 להיכל התהילה של הקולג' למדעי החברה וההתנהגות.
ב-12 ביוני 2012, יום הולדתו, נעצר קסטרו על ידי סוכנים של משמר הגבול של ארצות הברית למשך חצי שעה כאשר שהה ברכב כנוסע בדרך למסיבת יום הולדתו מביתו שבנוגלס, אריזונה למסעדה בטוסון.
קסטרו בן ה-96 לא הורשה להמתין ברכב ותחת זאת אולץ להמתין מחוצה לו בחום של כמעט 38 מעלות צלזיוס ללא מים.
עצירתו של הרכב אירעה ככל הנראה בשל העובדה שסוכני משמר הגבול ניטרו ערכים נמוכים של קרינה מהרכב, קרינה שככל הנראה נגרמה מהליך רפואי שעבר קסטרו יום קודם לכן בבית חולים בטוסון.
ראול הקטור קסטרו נפטר בהוספיס בסן דייגו ב-10 באפריל 2015, בגיל 98. הוא נטמן בבית הקברות הקהילתי של העיר סדונה שבאריזונה.
ראול לה מאט היה במאי קולנוע ומאמן הוקי קרח צרפתי-אמריקאי שהתפרסם בעיקר בזכות הצגת ההוקי קרח בשוודיה בתחילת שנות ה-20.
יחד עם ארנסט ויברג ותומס קייהיל, הציג לה מאט את ההוקי קרח בשוודיה ואימן את נבחרת שוודיה בטורניר הבינלאומי הראשון שלהם באולימפיאדת אנטוורפן.
בנוסף היה ממייסדי איגוד ההוקי קרח השוודי.
כאשר אליפות שוודיה הראשונה בהוקי קרח נערכה בשנת 1922, לה מאט שפט את משחק הגמר.
גביע לה מאט של ליגת ההוקי השוודית נקרא על שמו ונתרם על ידו, באמצעות תמיכה כספית של מטרו גולדווין מאייר ב-1926.
ראול מאיר ברוך היה סייף תוניסאי-יהודי.
ייצג את תוניסיה במשחקים האולימפיים (רומא 1960) והיה לנושא הדגל הראשון של מדינתו בטקס הפתיחה של המשחקים האולימפיים ובכך היה גם לספורטאי היהודי היחיד בהיסטוריה שנשא דגל של מדינה ערבית במשחקים האולימפיים.
באולימפיאדת רומא סיים פעמיים במקום 49, בחרב אישי (ניצח קרב אחד, את צ'ראלס אל גריסי ממרוקו והפסיד ב-4 קרבות) ובדקר אישי (ניצח קרב אחד, את אמיליו אצ'וורי מקולומביה והפסיד ב-4 קרבות) ובמקום 72 ברומח אישי (ניצח קרב אחד, את ויליאם פג'רדו ממקסיקו והפסיד ב-5 קרבות).
ראול בלאנובה (באיטלקית: Raoul Bellanova; נולד ב-17 במאי 2000) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת המגן ימני באטלנטה ובנבחרת איטליה.
ביולי 2019, בלאנובה הוצג באופן רשמי כשחקן ז'ירונדן דה בורדו.
ב-10 באוגוסט 2019, הוא רשם את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הצרפתית במסגרת משחק ליגה מול אנז'ה.
משחק הבכורה שלו היה גם משחקו האחרון לאחר שביצע מספר טעויות באותו המשחק, טעויות שהובילו לספיגת שלושה שערים ולבסוף לחילופו בדקה ה-63 על ידי מאמן הקבוצה דאז, פאולו סוזה.
ב-20 בינואר 2020, הוא הושאל לעונה וחצי לאטאלנטה עם סעיף רכישה.
משחקו הראשון בסרייה א' היה ב-14 ביולי בניצחון 6–2 על ברשה.
ב-23 בספטמבר 2020, אטאלנטה השאילה אותו לפסקארה מהסרייה ב'.
ב-31 אוגוסט 2021, בלאנובה הושאל פעם נוספת, הפעם לקליארי עם סעיף רכישה.
ב-31 במאי 2022, קליארי מימשה את אופציית הרכישה.
ב-6 ביולי 2022, קליארי השאילה את המגן הימני לעונה אחת באינטר מילאנו.
בלאנובה חתם במדי "השוורים" של טורינו ב-1 ביולי 2023.
ב-22 באוגוסט 2024 חזר לאטלנטה.
ב-24 במרץ 2024, בלאנובה ערך את הופעתו הראשונה במדים הלאומיים של נבחרת איטליה במשחק ידידות מול נבחרת אקוודור.
ב-6 ביוני, הוא נכלל בסגל הנבחרת האיטלקית של המאמן לוצ'אנו ספאלטי עבור יורו 2024.
ראול אסנסיו דל רוסאריו (בספרדית: Raúl Asencio del Rosario; נולד ב-13 בפברואר 2003 בלאס פאלמאס שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הבלם בריאל מדריד מהלה ליגה.
אסנסיו גדל במחלקות הנוער של וטרנוס דל פילאר ולאס פאלמאס, ובגיל 13 הצטרף למחלקת הנוער של ריאל מדריד.
בעונת שיחק ב-RSC אינטרנסיונל, ששימשה כקבוצת מילואים של ריאל מדריד בעונה זו, ובעונת החל לשחק בריאל מדריד קסטיליה, קבוצת המילואים של ריאל מדריד.
ראול מוֹרוֹ פרסקולי (בספרדית: Raúl Moro Prescoli; נולד ב-5 בדצמבר 2002) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקיצוני באוססונה מהלה ליגה.
הוא שיחק במחלקות הנוער של ז'ימנסטיק מנרסה, אספניול, ברצלונה ולאציו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' במדי לאציו ב-20 ביולי 2020 במשחק נגד יובנטוס.
ב-23 באוגוסט 2022, הצטרף מורו לטרננה מליגת המשנה האיטלקית בהשאלה לעונה.
בינואר 2023, השאלתו של מורו הופסקה והוא הושאל במקום לריאל אוביידו עד סוף העונה.
ב-17 ביולי, עבר מורו לריאל ואיאדוליד מהליגה השנייה בהשאלה לשנה.
לאחר שעזר למועדון לעלות ללה ליגה, הוא חתם על חוזה קבוע לארבע שנים ב-30 ביוני 2024.
ב-15 ביולי 2025, מורו עזב את ואיאדוליד וחתם במועדון ההולנדי אייאקס לחמש שנים.
ב-23 בינואר, אחרי חצי שנה לא טובה באייאקס, חזר מורו לספרד וחתם באוססונה מהלה ליגה.
ראול גרסיה דה ארו (בספרדית: Raúl García de Haro; נולד ב-3 בנובמבר 2000) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת החלוץ באוססונה מהלה ליגה.
בניטו נולד באולסה דה מונטסראט שבקטלוניה, וגדל בגואדיקס שבאנדלוסיה.
הוא הצטרף למחלקת הנוער של גואדיקס בשנת 2009. בשנת 2013 הוא עבר לאלמריה, וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים, אלמריה ב', ב-29 באוקטובר 2017, כשנכנס כמחליף בדקות האחרונות בהפסד חוץ 1–0 לאטרפה אינדוסטריאל במסגרת הליגה הספרדית הרביעית.
ב-12 ביולי 2018 הצטרף גרסיה לריאל בטיס.
הוא שובץ בתחילה בקבוצת הנוער אך שיחק בקביעות גם בקבוצת המילואים, בטיס ב', בליגה הרביעית, וכבש 15 שערים.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה ובלה ליגה ב-24 בספטמבר 2019, כשנכנס כמחליף בדקות האחרונות בניצחון ביתי 3–1 על לבאנטה.
ב-28 ביוני 2022 הושאל גרסיה למיראנדס מהליגה השנייה.
ב-10 באוגוסט 2023 חתם גרסיה על חוזה לחמש שנים באוססונה מהלה ליגה.
ראוניון הוא אי צרפתי הממוקם באוקיינוס ההודי, כ־700 ק"מ מזרחית למדגסקר וכ־200 ק"מ דרום־מערבית למאוריציוס.
האי הוא חלק אינטגרלי מצרפת מבחינה מנהלית (מחוז שמעבר לים), ובדומה לארבע מושבות עבר אחרות, נחשב לחבל מנהלי בצרפת (אחד מתוך 27 מחוזות), באופן זהה לכל חבל אחר בחלק האירופי של צרפת.
כחלק מצרפת, ראוניון הוא הנקודה המזרחית ביותר באיחוד האירופי (בגלל אזור הזמן שבו נמצא האי, היה זה המקום הראשון בעולם שבו הפך האירו להילך חוקי).
השייטים הערבים שהפליגו באזור כינו את האי "דינה מוגרבין" ("האי המערבי").
הפורטוגלים היו הראשונים שעלו על האי בשנת 1513 וגילו כי אין בו מתיישבים.
הם כינו את האי "סנטה אפולוניה".
בערך באותה התקופה העבירו הצרפתים את האי לשליטתם אם כי הדגל הצרפתי הונף באי רק בשנת 1638 בידי פרנציוס קאוצ'ה.
השטח נכבש רשמית על ידי האימפריה הקולוניאלית הצרפתית בשנת 1642 בידי ז'אק פרוניס, אשר הגלה לאי זה 12 מורדים צרפתים ממדגסקר, שהייתה אף היא בשליטה צרפתית.
האסירים הוחזרו לצרפת מספר שנים מאוחר יותר, ובשנת 1649 קרא לאי מלך צרפת לואי השלושה עשר בשם לה בורבון, על שם ביתו המלכותי.
השם "ראוניון" ניתן לאי רק ב־1793 לאחר נפילת בית בורבון במהפכה הצרפתית.
השם שפירושו הצטרפות, איחוד, מנציח את האלפים ממרסיי וממקומות אחרים שבאו לפאריס בקיץ 1792 כדי להתנדב למשמר הלאומי ובכך סייעו להפוך אותו ממלוכני לרפובליקני.
בשנת 1801 נקרא האי "לה בונפרטה" על שם נפוליאון בונפרטה.
בשנת 1810 נכבש האי על ידי בריטניה והוחזר השם "בורבון".
האי הוחזר לצרפת בקונגרס וינה בשנת 1815 ושמו נשאר "בורבון" עד שנת 1848 ומהפכת 1848 בצרפת, אז הוחזר השם ל"ראוניון".
בין המאה ה־17 והמאה ה־19 היגרו לאי צרפתים, אפריקאים, מלאים, סינים והודים.
הגירה זו יצרה את המגוון האתני הגדול הקיים באי.
לפני פתיחת תעלת סואץ שימש האי נקודת עצירה חשובה בדרך מאירופה למזרח הרחוק.
ב־19 במרץ 1946 זכתה ראוניון למעמד של מחוז בצרפת יחד עם גוואדלופ, גיאנה הצרפתית ומרטיניק.
ב־29 ביולי 2015 פורסם שנמצאו שרידי מטוס נוסעים מדגם בואינג 777 בחופיו של האי.
ההערכה היא כי אלה שרידיו של המטוס שנעלם בטיסה 370 של מלזיה איירליינס.
ייצור הסוכר היה בעבר ענף היצוא המוביל בראוניון.
בימינו משמש ענף התיירות למקור ההכנסה החשוב באי.
כמו כן, מקבל האי סיוע כלכלי נרחב מצרפת.
באי ישנן קבוצות סוציו־אקונומיות שונות: אנשים אמידים מהודו או צרפת לצד תושבים עניים מחוסרי כל מאפריקה.
האבטלה והעוני הן בעיות חריפות באי.
לפי לה מונד נמצאת כ-42% מהאוכלוסייה מתחת לקו העוני.
נמל התעופה ראוניון רולאן גארוס משרת את האי, מטפל בטיסות לצרפת, הודו, מדגסקר, מאוריציוס, טנזניה, קומורו, סיישל, דרום אפריקה, סין ותאילנד.
בנוסף, קיים גם נמל התעופה פיירפונדס בעיר סן פייר, אשר משרת טיסות מאוריציוס ומדגסקר.
הקבוצות האתניות הן: צרפתים, אפריקאים, מלגשים, סינים, פקיסטנים והודים.
הדת העיקרית (86 אחוזים) היא קתולית, בנוסף ישנם מיעוטים הינדים, מוסלמים ובודהיסטים.
השפה המדוברת באי היא שפה קריאולית .
האי נמצא באוקיינוס ההודי, מזרחית למדגסקר.
ראוניון הוא אחד האיים בארכיפלג של איי מאסקרן .
אורך החופים של ראוניון הוא 207 ק"מ.
האי מצוי תחת איום התפרצויות הר הגעש פִּיטוֹן דֶה לָה פוּרנֶז (Piton de la Fournaise, בצרפתית: "פסגת הכבשן") הנמצא בדרומו של האי, וכן סופות ציקלון.
ראומטולוגיה היא התחום הרפואי העוסק באבחון ובטיפול במחלות הקשורות במפרקים, ברקמות רכות וברקמות חיבוריות (הקרויות מחלות ראומטיות).
מקור המונח ראומטולוגיה במילה היוונית ראומה, שפירושה "משהו שזורם כמו נהר, או כמו נחל" ומהסיומת לוגיה, שמשמעותה חקר.
הראומטולוגיה מהווה תת-התמחות ברפואה פנימית וברפואת ילדים.
הגורמים למחלות ראומטיות הם על פי רוב בעיות במערכת החיסונית: כל המחלות הראומטיות הגדולות הן מחלות אוטואימוניות.
לכן רוב סוגי הטיפולים מתבססים על מחקרים רפואיים בנושא החיסון ועל ההבנה המשתפרת של היסודות הגנטיים של הפרעות ריאומטיות.
ייתכן שבעתיד הטיפולים יכללו גם ריפוי גני.
טיפולים המבוססים על רפואה מבוססת ראיות במחלות ריאומטיות, מסייעים לחולי ראומטיזם (שיגרון) לקיים אורח חיים תקין.
ראומטיזם הוא מושג כללי שמתאר כל הפרעה המלווה בכאב ומשפיעה על מערכת התנועה בגוף, כולל מפרקים, שרירים, רקמות חיבוריות, רקמות רכות מסביב למפרקים ולעצמות.
המונח ראומטיזם משמש גם לתיאור חום ראומטי, שמשפיע על שסתומי הלב.
אולם בספרות הרפואית נעשה שימוש במונחים ספציפיים לתיאור הפרעות ראומטלוגיות, כמו דלקת מפרקים שיגרונית , דלקת חוליות מקשחת (אנקילוזינג ספונדיליטיס), שיגדון (גאוט) ולופוס (זאבת אדמנתית מערכתית) וכך הלאה.
ראומטלוגיה היא תחום התמחות רפואי שנמצא כעת בצמיחה ומוכר בכל העולם.
התמחות זו מתקדמת במהירות ומתבססת היטב, באמצעות תוכניות התמחות מאורגנות.
המונח "ראומטולוג", המתאר רופאים העוסקים בראומטולוגיה, הוא כיום מונח מבוסס היטב ושגור בקרב הקהילה הרפואית, אף על פי שאינו מתואר במילוני שפות מבוססים.
מתחילת המאה ה-21 צובר תאוצה סוג טיפול חדש, המכונה טיפול ביולוגי ומשמש לטיפול בחולים הסובלים ממחלות כרוניות וממחלות שגורמות למומים במפרקים.
חלק גדול מהחולים בדלקת מפרקים שגרונית , כ־70% על פי מחקרים מסוימים, יכולים להחלים כיום בזכות הנהגת הטיפולים הביולוגיים.
ראומטולוג הוא רופא מומחה בתת-התחום הרפואי ראומטולגיה.
בישראל, התמחות בתחום זה דורשת התמחות ברפואה פנימית או רפואת ילדים, כשאורך תת-ההתמחות, לאחר סיום ההתמחות, עומד על כשנתיים-שנתיים וחצי (כתלות במסלול ההתמחות).
מספר השנים הנדרשות להתמחות משתנה ממדינה למדינה בהתאם לדרישות אותה המדינה.
ראומטולוגים מטפלים בארתריטיס – דלקת מפרקים, במחלות אוטואימוניות (מחלות חיסון עצמי) מסוימות, במחלות של מערכת השרירים והשלד המלוות בכאב ובאוסטיאופורוזיס – דלדול עצם.
קיימים יותר מ-200 סוגים של מחלות כאלו, ביניהן דלקת מפרקים שגרונית , שיגרון ניווני (אוסתאוארתיריטיס), שיגדון (גאוט), זאבת (לופוס), כאבי גב, דלדול העצם (אוסטאופורוזיס) ודלקת הגידים והרצועות (טנדיניטיס).
חלק מהמחלות הללו יכולות להיות חמורות מאוד וקשות לאבחון ולטיפול.
הם מטפלים בבעיות של רקמות רכות הקשורות למערכת השלד והשרירים ובסוגי ספורט שקשורים לבעיות ברקמות הרכות.
ההתמחות משלבת גם פיזיותרפיה, ריפוי גופני ושיקום של נכים ומוגבלים.
כמו כן, משולבות בהתמחות תוכניות לחינוך מטופלים וריפוי בעיסוק.
ברחבי העולם קיימים ארגונים בינלאומיים רבים שמייצגים את הראומטולוגים.
הקולג' האמריקאי לראומטולוגיה (ACR), איגוד הראומטולוגים המומחים (ARHP), הליגה האירופאית למלחמה בראומטיזם (EULAR), ליגת האגודים לראומטולגיה באסיה ובאוקיינוס השקט (APLAR) והליגה הבינלאומית של איגודי הראומטולוגיה (ILAR), הם הארגונים הבינלאומיים העיקריים שהוקמו ומארגנים פעילויות רבות הקשורות להתמחות זו.
מטרת הארגונים הללו היא לקדם ולחזק את תחום הריאומטולוגיה ברחבי העולם.
יתרה מזאת, ישנם אגודים ומכללות לראומטולוגיה שיש בהם נציגים ריאומטולוגים מכל מדינה בעולם.
ראומטולוגים הם רופאים שמתמחים במחלות ראומטיות.
המחלות שמאובחנות ומטופלות על ידי הראומטולוגים כוללות בין היתר:
כאבי שרירים רב שגרוניים (פולימיאלגיה ראומטיקה)
שיגדון (גאוט), שיגדון מדומה (פסאודוגאוט)
דלקת חוליות מקשחת (אנקילוזינג ספונדילטיס)
תסמונת רייטר (מוכרת גם בשם ריאקטיב ארטופת'י)
דלקת מפרקים כרונית של גיל הילדות (JIA) - דלקת מפרקים כרונית של הילדות כוללת מגוון רחב של בעיות מפרקים אצל ילדים.
דלקת מפרקים שיגרונית - שיגרון ברקמות רכות (מחלות מקומיות ונגעים מקומיים המשפיעים על המפרקים ועל המבנים שמסביב למפרקים, כולל הגידים, רצועות הקופסית, הכיס, שברי לחץ, שרירים, כליאת עצב, נגעי כלי דם, גנגליון, עיוותים ברקמות חיבוריות, הפרעות מקומיות ברקמות רכות וכו').
מחלות שפוגעות בעצמות - דלדול העצם (אוסטאופורוזיס), אוסתאומלזיה (רככת), מחלת עצם כלייתית, רעלת פלואור (פלואורוזיס), רככת וכו'.
מחלות מולדות ותורשתיות הפוגעות במפרקים - מפרקים מורחבים מאד, תסמונת הרלס דנלוס, אכונדרופלזיה (ליקוי גדילה, גמדות), תסמונת מרפן וכו'.
מלבד תשאול מקיף לגבי ההיסטוריה הרפואית, קיימות שיטות נוספות לאבחון, חלקן קלות יחסית לביצוע, ומבוצעות באמצעות בדיקה גופנית, חלקן מסובכות יותר ובדרך כלל דורשות ראומטולוג, או רופא מומחה מתחום אחר.
להלן שיטות אבחון שניתן לבצע במהלך בדיקה גופנית רגילה.
מבחן שובר, בודק את גמישות הגב התחתון.
בדיקת סינון מערכת השלד והשרירים (SMSE)- הערכה מהירה של מבנה ותפקוד.
בדיקה כללית של מערכת השלד והשרירים (GMSE) – הערכה מקיפה של דלקת במפרקים.
בדיקה מקומית של מערכת השלד והשרירים (RMSE) – הערכה ממוקדת של מבנה, תפקוד ודלקתיות, בשילוב עם בדיקות מיוחדות.
בדיקות מעבדה (כגון שקיעת דם, CRP, גורם שגרונתי (גורם ראומטואידי), בדיקת נוגדנים אנטי CCP, בדיקת ANA – נוגדנים נגד גרעין).
צילומי רנטגן של המפרקים הפגועים ובדיקות הדמיה אחרות.
בדיקות ציטופתולוגיות ובדיקות פתולוגיות כימיות אחרות, של נוזלים הנשאבים מהמפרקים הפגועים, (למשל על מנת להבחין בין דלקת מפרקים זיהומית ושגדון (גאוט)).
רוב המחלות הראומטיות מטופלות באמצעות משככי כאבים, תרופות נוגדות דלקת ללא סטרואידים (NSAID), סטרואידים (במקרים קשים), תרופות שמשנות את מהלך המחלה הראומטית ומאטות את קצב התקדמותה (DMARD), נוגדנים חד שבטיים, כמו אינפליקסימאב ואדאלימומאב, ורצפטור TNF מסיס אתאנרספט ומתוטרקסט - למקרים מתונים עד חמורים של דלקת מפרקים שגרונית.
טיפולים באמצעות סוכן ביולוגי ריתוקסימאב (טיפול בתאי אנטי B) מאושרים כעת לטיפול בדלקת מפרקים שגרונית עיקשת.
חולים הלוקים בדלקת מפרקים שגרונית לעיתים קרובות זקוקים לטיפול ארוך טווח ורב תחומי.
הטיפול מותאם אישית לצורכי המטופל ולאופן בו הוא מגיב לתרופות וליכולת של הגוף שלו לסבול אותן.
במקביל לטיפול התרופתי ניתן לשלב טיפול בריפוי בעיסוק לצורך ניתוח ההתנהלות היומיומית וקבלת המלצות לתפקוד נכון, הנחיות לשימור אנרגיה ושמירה על המפרקים (ארגונומיה), התאמת אביזרי עזר ושימוש בהם, התאמת סדי מנוחה במידת הצורך וזיהוי של הרגלי חיים שאינם מיטיבים לגוף החולה והמלצות על תחליפים.
כל זאת במטרה לשמור על אורח חיים תקין והשתתפות בחברה על אף המחלה ותוך התחשבות בתסמיניה, ובכך לנסות למנוע הידרדרות במצבם הגופני של החולים.
טיפולי פיזיותרפיה, לעיתים רבות חיוניים להתמודדות עם מחלות ראומטיות שונות.
לאחרונה, גופי מחקר גדולים החלו לעסוק ברקע של מחלות חיסון עצמי (מחלות אוטואימוניות), שהן הגורם למחלות ראומטיות רבות.
גם בתחום האוסטאואימולוגיה נבדקים יחסי הגומלין בין המערכת החיסונית, המפרקים והעצמות.
כמו כן, נערכים גם מחקרים אפידמיולוגים (חקר מגפות) וניסויים של תרופות.
מחקרים מדעיים על טיפולים ביולוגיים וניסויים קליניים על נוגדנים חד שבטיים הוסיפו מימד חדש לטיפול הרפואי במחלות הקשורות בדלקות מפרקים.
ראול מודסטו קסטרו רוז (בספרדית: Raúl Modesto Castro Ruz; נולד ב-3 ביוני 1931) הוא פוליטיקאי קובני, כיהן כנשיא מועצת המדינה של קובה, מפברואר 2008 ועד אפריל 2018. הוא אחיו הצעיר של קודמו בתפקיד, פידל קסטרו.
ראול קסטרו שימש בתפקידי מפתח רבים במדינה, בין השאר המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית של קובה, נשיא והמפקד העליון של הכוחות המזוינים.
על פי סעיף 94 לחוקה הקובנית, סגן הנשיא מחליף את הנשיא במקרה של מחלה או מוות, וב-31 ביולי 2006 קיבל ראול קסטרו את סמכויות אחיו עקב מחלתו באופן זמני, בהתאם לסעיף זה.
ראול קסטרו נבחר לנשיא ב-24 בפברואר 2008, בישיבת הפרלמנט הקובני, עקב הכרזתו של פידל קסטרו על כוונתו שלא לעמוד שוב בתפקיד הנשיאות ב-19 בפברואר 2008.
ראול, בן הזקונים למשפחת קסטרו, נולד בחוות הסוכר ביראן, במאיארי (Mayari), שבפרובינציית אוריינטה במזרח קובה, למשפחה אמידה: אביו, אנחל קסטרו אי ארחיס (Angel Castro), היה מהגר מספרד, ואמו, לינה רוס גונסאלס (Lina Ruz), הייתה הטבחית במשק ביתו.
גדל והתחנך בעיר הבירה של קובה, הוואנה.
כבר כסטודנט למדעי החברה הצטרף קסטרו הצעיר, אשר היה סוציאליסט פעיל, בניגוד לאחיו, לסניף של המפלגה הקומוניסטית של קובה (Partido Comunista de Cuba - PCC).
ב-26 ביולי 1953, ראול, יחד עם אחיו פידל, תחת הקבוצה העתידה להיקרא תנועת 26 ביולי, השתתף בתקיפת בסיס מונקאדה, הבסיס הצבאי השני בגודלו בקובה, ונשפט ל-13 שנים על מעשיו.
אחיו פידל קיבל עונש מאסר של 15 שנים בכלא, אך שניהם שוחררו בשנת 1955 במהלך חנינה כללית, וניתנה להם אפשרות לגלות למקסיקו או לארצות הברית.
בזמן שהותו במקסיקו סיטי הכיר קסטרו את הארגנטינאי ארנסטו צ'ה גווארה והציגו לאחיו פידל, ואת סוכן הק.ג.ב.
ניקולאי לאנוב, שאיתו נפגש כבר בטיול שעשה בגוש הסובייטי שנתיים קודם לכן.
ב-26 בנובמבר 1955, קסטרו, בראשות אחיו ויחד עם 80 מהפכנים נוספים, ביניהם צ'ה גווארה, אשר נקראו מעתה תנועת 26 ביולי על שם תאריך תקיפת בסיס מונקאדה שנתיים קודם לכן, יצאו מנמל טוקספן שבמקסיקו, מפליגים על היאכטה המפורסמת "גראנמה" במטרה להתחיל את המהפכה בקובה.
תנועת 26 ביולי פעלה לראשונה במחוז אוריינטה ב-2 בדצמבר 1956. רק שנים עשר מהחברים המייסדים שרדו את הפעולה ונסוגו להרי סיירה מאסטרה, ומשם ניהלו מלחמת גרילה כנגד ממשלו של פולחנסיו בטיסטה.
בין הניצולים היו צ'ה גווארה, פידל קסטרו, אחיו של ראול, וקמילו סיינפואגוס.
התנועה, בראשות אחיו, צברה תמיכה עממית והגיעה במספרה לשמונה מאות איש.
ב-24 במאי 1958, בטיסטה שלח שבעה עשר גדודים כנגד התנועה ב"מבצע וראנו".
אף על פי שהיו מועטים במספרם, נחלו צבאות המהפכה הצלחות, שלוו בעריקה מאסיבית מצבאו של באטיסטה.
ב-1 בינואר 1959 נמלטו באטיסטה והנשיא הנבחר קרלוס ריביירו אגוארו מן המדינה, וכוחות התנועה השתלטו על הוואנה.
ב-31 ביולי 2006, עקב ניתוח מסובך אותו היה צריך לעבור אחיו פידל קסטרו, העביר לראשונה פידל את כל סמכויות הנשיא לראול אשר תפקד מאותה העת כנשיא בפועל.
ראול קסטרו נבחר לנשיא קובה ב-24 בפברואר 2008 בישיבת האספה הלאומית, עקב הודעתו של פידל קסטרו שברצונו לא להיבחר שוב לנשיא ב-18 בפברואר 2008. בשנת 2011 החליף אותו גם בתפקיד המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית.
הוא סיים את תפקידו באפריל 2018.
ב-16 באפריל 2021 התכנס הקונגרס של המפלגה הקומוניסטית.
בתחילתו הודיע קסטרו כי הוא מתפטר מראשות המפלגה הקומוניסטית של קובה וצפוי לסיים את דרכו בפוליטיקה.
בדצמבר 2014 השתתף קסטרו יחד עם נשיא ארצות הברית ברק אובמה במסיבת עיתונאים מיוחדת, בה הכריז יחד עם אובמה על שינוי דרמטי במדיניות יחסי שתי המדינות.
אובמה הצהיר על התחלה במשא ומתן לנרמול היחסים ופתיחת שגרירויות בוושינגטון די.
והוואנה, בירת קובה, ועל חתירה להסרת משטר הסנקציות נגד קובה.
ב-11 באפריל 2015 נערכה פגישה היסטורית בין הנשיא ראול קסטרו לנשיא ברק אובמה, בשולי ועידה בפנמה.
זוהי הפגישה הראשונה בין מנהיגי שתי המדינות זה יותר מ-50 שנים, מאז נפגשו שליט קובה פולחנסיו בטיסטה והנשיא דווייט אייזנהאואר בשנת 1958. ב-20 במרץ 2016, נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, נחת בקובה בביקור היסטורי.
קסטרו היה נשוי למהפכנית וילמה אספין משנת 1959 ועד מותה ב-2007. לזוג שלוש בנות ובן.
ראומה אלדר (3 ביוני 1928 – 5 במאי 2019) הייתה קריינית בכירה, שדרנית ועורכת בקול ישראל בשנים 1948–1988. הייתה ידועה בשפת העברית המוקפדת שבפיה.
אלדר נולדה בירושלים למזל וחיים מחבוב, במשפחה בת שבעה ילדים.
משפחת מחבוב עלו מתימן בסוף המאה ה-19. אביה היה סופר סת"ם וחזן ואמה הייתה עובדת משק בגימנסיה העברית, שהקפידה להנהיג את ביתה על טהרת השפה העברית.
אלדר לימדה בבית הספר "שפיצר" בהנהלת חנה שפיצר, לאחר מכן עבדה בבית הספר יהודה הלוי בקטמון הישנה, בהנהלתה של שושנה רזיאל.
לפני עבודתה בקול ישראל שימשה קריינית בתחנת הרדיו המחתרתית של "ההגנה", שנקראה גם היא, קול ישראל.
בשנת 1948, כאשר ירושלים עדיין מופגזת, החלה לעבוד בקול ישראל.
במשך 20 שנה הייתה קריינית חדשות וקריינית רצף, וכן הקריאה פרקי ספרות.
בשנת 1968 עברה לתל אביב, שם הייתה ממונה על מדור הקריינים.
כמו כן ערכה את פינת הלשון בתוכנית לעקרת הבית שהגישה רבקה מיכאלי.
בנוסף לכך ערכה משדרים לנוער ומשדרים ספרותיים, ובהם המדור "ספר חדש" ו"רגע של שיר".
במשך שנים ערכה את משדרי האוניברסיטה הפתוחה, שעליהם הוענק לה בשנת 1983 פרס מנהל הרדיו.
בכל תקופת עבודתה בקול ישראל עסקה בהדרכת קריינים, עורכי חדשות ושחקנים.
ביום העצמאות תש"ן (1990) ייצגה את רשות השידור בטקס הדלקת המשואות.
לאחר פרישתה לגמלאות קריינה בהתנדבות בספרייה המוקלטת לעיוורים, והעבירה בה קורסי קריינות.
במשך שנים רבות שימש קולה כ"שעון הדובר" של בזק ("שירות 155").
ראומה אלדר נישאה לד"ר דוד אלדר שהיה מנהל המכללה האקדמית בווינגייט שבמכון וינגייט, והתאלמנה ממנו ב-2018. להם שתי בנות ובן.
אלדר הייתה אחותם הבכורה של הקריין משה חובב ושל עמנואל (עמי) חובב, שחקר את פרשת ילדי תימן, וכן דודתה של הזמרת דפנה ארמוני.
בפוסט שהעלתה בפייסבוק ב-18 בפברואר 2014 חשפה דפנה ארמוני את מצבה הקשה של דודתה, אשר חלתה באלצהיימר.
אלדר נפטרה בביתה במושב אודים בגיל 90, והובאה למנוחות בבית העלמין המקומי.
העיר העתיקה בראומה (פינית Vanha Rauma; שוודית Gamla Raumo) היא רובע עתיק של מבני עץ בעיר ראומה שבדרום-מערב פינלנד, השוכנת לחופו של מפרץ בוטניה.
שטחה של העיר העתיקה הוא כ-30 הקטאר ונמצאים בה 600 מבנים בהם מתגוררים כיום כ-800 איש.
העיר העתיקה של ראומה מוכרת כאתר מורשת עולמית מאז שנת 1991.
תחילתה של ראומה העתיקה ב-1441 ושנה לאחר מכן, ב-17 במאי 1442 קיבלה מעמד של עיר.
העיר שימשה כנמל וכמרכז מסחרי חשוב והיא התפתחה סביב מנזר פרנסיסקני.
כנסיית המנזר מהמאה ה-15 המוקדשת לצלב הקדוש (Pyhän ristin kirko) עדיין עומדת על תילה.
בשנת 1550 הורה גוסטב ואסה, מלך שוודיה לתושבי ראומה לעזוב אותה ולעבור להתגורר בהלסינקי, אך רובם שבו לעירם והיא המשיכה להתפתח.
רק ב-1809 התפשטו בתי העיר אל מחוץ לרובע העתיק, ורוב בתיו הם מהמאה ה-18 ולאחריה, שכן הוא נהרס בשתי שריפות שהתרחשו בו ב-1640 וב-1682.
עם האתרים הראויים לציון בראומה העתיקה נמנים בית קירסטי (Kirstin talo) ובית מרלה (Marela talo) מהמאה ה-18, ששימשו כבתיהם של ימאים וכיום משמשים כמוזיאונים; בניין העירייה מ-1776 (vanha raatihuone), שבו שוכן כיום המוזיאון העירוני (Rauman taidemuseo); והריסות כנסיית השילוש (Pyhän kolminaisuuden kirko) מהמאה ה-15, שחרבה באחת השריפות.
ראומה ויצמן (לבית שוורץ; 18 באוגוסט 1925 – 14 באפריל 2025) הייתה אשת ציבור ישראלית ורעיית נשיא מדינת ישראל השביעי, עזר ויצמן.
ראומה שוורץ נולדה בלונדון שבממלכה המאוחדת ב-18 באוגוסט 1925. הוריה, צבי יליד נובוסליצה ורחל ילידת קישינב (בתו של דב קלימקר), היו אנשי העלייה השנייה ממייסדי מפלגת פועלי ארץ ישראל והפקולטה למשפטים שבאוניברסיטה העברית בירושלים.
אחותה הבכורה של ראומה הייתה רות, שלימים נישאה למשה דיין.
צבי ורחל נסעו עם רות בת השנתיים לאנגליה לצורך לימודי המשפטים של האב.
שנה לאחר הולדת ראומה שבה המשפחה לארץ ישראל שנשלטה בידי המנדט הבריטי והשתקעה בירושלים בשכונת רחביה.
בגיל תשע עברה ראומה להתחנך בקיבוץ משמר העמק.
הוריה, שהיו טרודים בפרנסת המשפחה ובפעילות ציבורית, החליטו שהחינוך הקיבוצי יועיל לבתם.
לאחר שעזבה את משמר העמק, עברה ראומה הכשרה חקלאית בקיבוץ ניר דוד והשלימה קורס הוראה בסמינר הקיבוצים בתל אביב-יפו.
כשחיפשה עבודה, פנתה ראומה לבית הילדים בבלנקנזה בפרוור של המבורג השייך לסוכנות היהודית והצלב האדום, שם עבדה כשנתיים עם ילדים, פליטי השואה ומלחמת העולם השנייה.
הילדים נאספו על ידי אנשי תנועת הבריחה בארצות אירופה השונות, והובלו בדרכי הבריחה לבלנקנזה.
משם נלקחו על ידי פעילי תנועת הבריחה אל אוניות המעפילים, בדרכם לארץ ישראל.
לאחר מלחמת העצמאות שבה ראומה לישראל ושירתה בחיל הנשים כפקידה בלשכת העיתונות הממשלתית.
ראומה פגשה את עזר ויצמן ב-1949 כשהוא ומוטי הוד עצרו לה טרמפ בדרך לאזכרה למודי אלון.
הם נישאו ב-1950 בחצר ביתם של אחותה ובעלה, רות ומשה דיין.
משה דיין היה אז מפקד ירושלים, ובית המשפחה שכן בווילה לאה שבשכונת רחביה בירושלים.
את הזוג חיתן הרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
בשנת 1951 התקבל ויצמן ללימודים בחיל האוויר הבריטי והזוג עבר לאנגליה, שם נולד בנם הבכור שאול.
בתם מיכל נולדה ארבע שנים אחריו.
באותה השנה תבעה אישה את הזוג ויצמן ואת עיזבון הבן שאול, בטענה ששאול הוא אבי בנה.
טרם הגעתה למשכן נשיאי ישראל פעלה ויצמן רבות למען ילדים בעלי מוגבלות שכלית התפתחותית במסגרת ארגונים חברתיים שונים.
ויצמן פעלה לפתיחת בית הנשיא לתערוכות של אמנים ישראלים רבים, ורבות מיצירותיהם הוענקו על ידי הנשיא, בעידודה, לאורחים רמי מעלה מחוץ לישראל.
ויצמן יזמה את "פרס המעשה הטוב" שמטרתו "להעלות על נס מעשים טובים של אזרחים שנעשו לטובת הכלל, ללא תמורה, במסגרת התנדבותית המהווים דוגמה ומופת לכולנו".
ראולוגיה הוא חקר הזרימה הפלסטית והאלסטית, והעיוותים הנוצרים במבנה המרחבי של חומר במצב שבו מופעלים עליו כוחות ולחצים.
ענף זה מתמקד בעיקר בנוזלים אך גם ב"מוצקים רכים" וחומרים בעלי מבנה מולקולרי סבוך כגון בוץ, צואה, תרחיפים, פולימרים, מעצבי זכוכית (כגון סיליקטים), נוזלי גוף (כגון דם) ושאר חומרים ביולוגיים.
קיים קושי להגדיר זרימת חומרים מעין אלו באמצעות מאפיין יחיד, כמו צמיגות או אלסטיות (בטמפרטורה קבועה), ולכן תחום זה מנסה לתת מענה המבוסס על השפעות וגורמים נוספים.
המונח נטבע בשנת 1920 על ידי פרופסור לכימיה בשם יוג'ין בינגהאם, ועל ידי עמיתו (הציוני, ולימים ישראלי) פרופסור מרכוס ריינר.
נטען כי למינוח היו שתי השפעות.
אחת היא מהפתגם של הפילוסוף היווני סימפליקיוס, אחד מאחרוני הנאופלאטונים, שטען כי "הכל זורם".
על כן הדמיון למילה היוונית לזרימה (ῥοή – נקראת כ-Rei) בחלקה הראשון של המילה.
השערה נוספת היא בהשוואת השם לאלה היוונית ריאה.
הראולוגיה מטפלת בהרחבת תחומים (דיסציפלינות) קלאסיים כגון אלסטיות ומכניקת נוזלים (ניוטונים ולא ניוטונים) ובנושאים בהם "התנהגות מכנית", לא ניתנת להסבר באמצעות תאוריות קלאסיות.
על כן, ענף זה נוגע גם בניסיון ליצור תחזיות להתנהגויות מכניות מסוימות (כחלק מהסקאלה של מכניקת הרצף) המבוססות על ננו-מבנים של חומרים.
למשל המבנה המולקולרי של פולימרים בתמיסה, או תפוצת חלקיקים בתוך תרחיף מוצק.
כאשר חומר נתון ללחץ או למאמץ (הנדסה) פועל עליו כוח ביחס לשטח נתון.
ישנם סוגים שונים של מאמצים (גזירה, פיתול, כפיפה וכיוצא באלו) היכולים לפעול על חומר, והוא עשוי להגיב בהתאם במספר דרכים.
חלק נרחב מהתאוריה הריאולוגית עוסקת בחקר כוחות הפועלים בתוך החומר, ובכוחות ובלחצים חיצוניים המופעלים עליו וגורמים לשינויים ועיוותים.
היבטים נוספים בוחנים את הקשר בין זרימה או עיוות של חומר ומבנהו המרחבי (שינויים מרחביים של מולקולות פולימריות).
אפיון חומרים בצורה ניסויית, כדי לקבוע את תכונותיהן הריאולוגיות נקרא ראומטריה.
לראולוגיה יישומים רבים בהנדסת חומרים, פיזיולוגיה, ביולוגיה של גוף האדם וברוקחות.
בהנדסת חומרים נעשה שימוש ניכר בעקרונות ראולוגיים לצורכי ייצור של חומרים כגון; בטון, צבע ושוקולד, להם מאפייני זרימה מורכבים.
למשל, קטשופ עשוי להיעשות פחות צמיגי לאחר שיעבור ניעור (או כל זעזוע מכני אחר), בעוד שמים לא יושפעו.
לאחר שניוטון טבע את המונח צמיגות, חקר של נוזלים בעלי צמיגות משתנה ייקרא לעיתים קרובות נוזל לא-ניוטוני.
ראולוגיה משמשת בתחומים רבים של גאולוגיה: בגאופיזיקה ובגאולוגיה הנדסית – לקביעת תכונותיהם של סלעים ושכבות בהם חל מעוות, ובגאולוגיה מבנית – להבנת התהליכים בעקבותיהם נוצרו מבנים גאולוגיים דוגמת קמטים, העתקים וסדקים.
תאוריית הפלסטיות חשובה באותה מידה בתהליכי עיצוב וייצור מתכות.
מדע הראולוגיה ואפיון תכונות הצמיגות והגמישות (Viscoelasticity) של החומר מופיעים תכופות הן בתהליכי ייצור של פולימרים שונים בשימוש התעשייה והן בסקטורים צבאיים רבים.
אפיון תכונות הזרימה של נוזל חשוב למשל עבור רוקחים וכימאים בקביעתם את מינוני התרופות והרכבם הכימי.
לדוגמה: משחות, קרמים, סירופים וכדומה, יידרשו להיבחן בקפידה לקביעת מידות הצמיגות.
מאפייני זרימה משמשים כלי חשוב בבקרת איכות על מנת להבטיח איכות מוצר גבוהה ולהפחית פגמים סדרתיים.
ראול אלברטו קובס גראו (בספרדית: Raúl Alberto Cubas Grau; נולד ב-23 באוגוסט 1943) פוליטיקאי שכיהן כנשיא פרגוואי בין השנים 1998–1999.
גראו הוא מהנדס חשמל במקצועו.