tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"האביב" הוצג באקדמיה המלכותית בשנת 1916. כמה ציורים אחרים הושלמו בסטודיו הראשון של נייט בלונדון לאחר שהם עברו לשם בשנת 1919. בנוסף, בשנת 1916 קיבלה נייט עמלה של 300 ליש"ט לצייר בד למשרד רשומות המלחמה בקנדה בנושא הכשרה גופנית במחנה.
בשנת 1916, הרולד נייט נרשם כסרבן מצפון ובסופו של דבר נדרש לעבוד כפועל חקלאי.
בין 1911 עד 1929, נייט ציירה מאחורי הקלעים, כמה מרקדני הבלט המפורסמים ביותר באותה העת מלהקת הבלט של סרגיי דיגילב.
נייט ציירה גם מאחורי הקלעים, ובחדרי ההלבשה, בהפקות תיאטרון בברמינגהאם.
ביוני 1931 קיבלה נייט תואר כבוד מאוניברסיטת סנט אנדרוס.
היא נבחרה לנשיאת האגודה לאמניות נשים בשנת 1932 וכיהנה בתפקיד עד 1967. בשנת 1936 היא הפכה לאישה הראשונה מאז 1769 שנבחרה לחברות מלאה באקדמיה המלכותית.
באותה השנה פרסמה נייט את האוטוביוגרפיה הראשונה שלה, שהפכה לרב מכר עם ארבע מהדורות בכריכה קשה ולאחר 1941 בהדפסת כריכה רכה בהוצאת פינגווין.
משנת 1933 הפך הזוג נייט למבקרים קבועים במלברן שבווסטרשייר, וביקרו מדי שנה בפסטיבל מלברן שנוסד על ידי חברם בארי ג'קסון.
במהלך ביקור כזה פגשה נייט את ג'ורג' ברנרד שו וציירה את דיוקנו.
הם מצאו השראה רבה לעבודתם בגבעות מלברן ובסביבה הכפרית ובתחילת מלחמת העולם השנייה התגוררו בני הזוג בקולוול בהרפורדשייר.
באמצע שנות השלושים של המאה ה-20 נייט התיידדה וציירה קבוצות של צוענים במרוצים באפסום ואסקוט.
נייט חזרה לעיתים קרובות למסלולי המרוצים וציירה מגב מכונית רולס-רויס ישנה, שהייתה גדולה מספיק כדי להכיל את כן הציור שלה.
נייט הוזמנה להתנחלות הצוענים באיבר שבבקינגהאמשייר, שהיה בדרך כלל סגור בפני אנשים מבחוץ.
היא ביקרה במשך מספר חודשים בסוף שנות השלושים.
ביקורים אלה הביאו לסדרת דיוקנאות בעלות עוצמה רבה.
ציורים אלה הוצגו באקדמיה המלכותית בשנת 1939.
בשנת 1926 בילה הרולד נייט מספר חודשים בבית החולים ג'ונס הופקינס בבולטימור, באמריקה, כשהוא מצייר דיוקנאות של מנתחים.
לורה הצטרפה אליו לשם וקיבלה אישור לצייר בבית החולים לילדים ובמחלקות אחרות של בית החולים ג'ון הופקינס שהיה מופרד גזעית.
נייט שכרה גם דוגמנית של אם וילד כדי ליצור את הקומפוזיציה הידועה במקור בשם "מדונה של שדות הכותנה".
נייט לקחה את הציורים האלה ללונדון והם הופיעו במהדורת החדשות בקולנוע של Pathé שהופקה לציון בחירתה כחברה באקדמיה המלכותית בשנת 1927.
בספטמבר 1939 התבקשה לורה נייט להפיק כרזת גיוס נשים לצבא היבשה, נייט שכרה שני סוסי פונץ' ומחרשה מחקלאי וציירה אותם בחוץ במטע דובדבנים בחוות אברילס בוורשייר.
העיצוב המקורי לפוסטר נדחה מכיוון שהושם בו דגש רב מדי על הסוסים ולא על הנשים העובדות.
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה נייט אמנית מלחמה רשמית.
בין העבודות שהפיקה עבור שכר:
פירסון (1940) - מראה את האישה הראשונה שקיבלה את מדליית האימפריה רב"ט דפנה פירסון מחיל העזר לנשים.
בהתעקשותה של נייט, החיילת ישבה לציור דיוקן כשהיא אוחזת ברובה, מה שבמציאות נאסר על חיילות.
רובינס (1940) - הוענקה לרובינס המדליה הצבאית על אומץ שהפגינה בסיוע לפצועים כאשר מקלט נפגע ישירות על ידי פצצה במהלך מתקפה.
אף על פי שביקשו כי נייט תצייר את רובינס כחלק מקבוצה של נשים שזכו במדליות, היא סירבה.
רב"ט אלספת הנדרסון וסמל הלן טרנר (1941) - שתי הנשים קיבלו את המדליה הצבאית על שהותן בעמדתן כאשר הבניין בו שהו נפגע מפצצה במהלך פשיטה אווירית.
אף על פי שהוא צויר בסטודיו של נייט במלברן, הציור מציג את שתי הנשים בתורנות בשדה התעופה.
אתר בלונים, קובנטרי (1943) - מראה צוות נשים שמניף בלון פורח על רקע הצריח של קתדרלת קובנטרי.
הצבא הזמין את היצירה ככלי תעמולה לגיוס נשים למפקדת הבלונים, והציור של נייט הצליח לגרום לתפקיד להיראות פטריוטי ונוצץ כאחד.
רובי לופטוס מבריגה טבעת (1943) - בסתיו 1942 הצבא הזמין דיוקן כדי לחזק את גיוס הנשים למפעלי החימוש, הציור שהתקבל הוא אחד מציורי השמן הגדולים ביותר בכל אוסף ציורי המלחמה, ודיוקן הדמות היחיד הגדול ביותר שרכש הצבא במהלך המלחמה.
הציור הוצג לראשונה ב־30 באפריל 1943 באקדמיה המלכותית ולמחרת הועתק בשמונה עיתונים בריטיים.
הצלחת הציור הביאה לעוד הזמנות לציור בתעשיית לאורך כל שנות הארבעים.
ממריאים (1944) - דיוקן קבוצתי גדול ומורכב של צוות מפציץ כשהוא מתכונן לטיסה, אותה ציירה נייט במשך מספר חודשים.
כאשר נודע לנייט כי הנווט בתמונה, ריימונד פרנקיש אסקריט, נהרג בפעולה, היא ביקשה שמשפחתו תקבל העתק של הציור.
בסך הכל, נייט עשתה לאורך המלחמה שבע עשרה ציורים שהושלמו.
היא המשיכה לקבל עבודות פרטיות, לרוב עבור דיוקנאות פרטניים או משפחתיים.
הדוגמה הבולטת ביותר מזמן המלחמה היא הקומפוזיציה, בטי ויליאם ג'קלין המציגה אם וילד, יחד עם ארנב המחמד שלהם והכפר מלברן ברקע.
בעקבות המלחמה הציעה לורה נייט לוועדה המייעצת של אמני המלחמה לתעד את משפטי נירנברג.
הוועדה הסכימה, ונייט נסעה לגרמניה בינואר 1946 ובילתה שלושה חודשים בתצפית במשפט הראשי מתוך בית המשפט.
התוצאה הייתה ציור השמן הגדול, "משפט נירנברג".
ציור זה יוצא מהריאליזם של ציוריה בתקופת המלחמה, בכך שאף על פי שמתאר באופן ריאליסטי את פושעי המלחמה הנאצים היושבים, חסרים הקירות האחוריים והצדדיים של אולם המשפט, מה שחושף ברקע עיר הרוסה.
במכתב הסבר לציור, היא כתבה שההרס והמוות בעיר היו צריכים להיכנס לתמונה.
בלעדיהם, זאת לא הייתה נירנברג כפי שהייתה במהלך המשפט, כאשר מותם של מיליונים והרס מוחלט הם נושא השיחה המרכזי.
הציור התקבל בקור רוח בתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית, אך זכה לשבחים רבים על ידי מי שהיה עד למשפטים.
לאחר המלחמה חזרה נייט לנושאים הקודמים שלה של בלט, קרקס וצוענים והמשיכה לחלק את זמנה בין לונדון למלברן.
בשנת 1948 ציירה נייט מאחורי הקלעים בתיאטרון הזיכרון של שייקספיר, שעדיין פעל תחת מגבלות צנע.
באותה שנה היא ציירה דיוקן קבוצתי גדול של הנסיכה אליזבת וכמה נכבדים שפתחו את מרכז ברודגייט החדש בקובנטרי.
תערוכה גדולה של יותר משמונים עבודות של נייט נערכה בגלריה איאן ניקול בגלאזגו בשנת 1952. בשנה שלאחר מכן חזרה נייט לתיאטרון, לאופרה ולבלט.
בשנת 1961 נפטר הרולד נייט בקולוול; הזוג היה נשוי חמישים ושמונה שנים.
האוטוביוגרפיה השנייה של נייט, "קסם הקו", פורסמה בשנת 1965, בחפיפה לתערוכה העיקרית של עבודתה באקדמיה המלכותית.
התערוכה, הראשונה שהוצגה לאישה באקדמיה, כללה למעלה מ־250 יצירות, ואחריה ב-1968 וב-1969 הוצגו תערוכות רטרוספקטיביות נוספות.
לורה נייט נפטרה ב־7 ביולי 1970, בת 92, שלושה ימים לפני שנפתחה תערוכה גדולה של עבודותיה בגלריה והמוזיאון של טירת נוטינגהאם.
לורה אליזבת לוּמֶר היא פוליטיקאית יהודייה-אמריקאית, פעילה פוליטית ואושיית רשת שמזוהה עם הימין הקיצוני.
תוארה בתקשורת כתומכת באסלאמופוביה, בתאוריות קשר, ובלאומנות לבנה.
ב-2020 היא נבחרה כמועמדת מטעם המפלגה הרפובליקנית להתמודד לנציגות המחוז ה-21 של פלורידה לבית הנבחרים של ארצות הברית.
בבחירות הפסידה ללואיס פרנקל הדמוקרטית.
ב-2022 הכריזה שתתמודד לנציגות המחוז ה-11 של פלורידה מטעם המפלגה הרפובליקנית, אך הפסידה את המועמדות המפלגתית לדניאל ובסטר.
לומר נולדה ב-21 במאי 1993 בטוסון אריזונה.
בשנת 2015 סיימה תואר ראשון בעיתונאות באוניברסיטת בארי.
עד יוני 2017, היא עסקה בסיקור חברות גדולות במסגרת פרויקט וריטאס עם פעיל הימין השמרני ג'יימס או'קיף.
בהמשך עבדה באתר הימין הקיצוני הקנדי Rebel Media והתפטרה בספטמבר.
לומר נוטה לבקר בחריפות את מה שהיא מתארת כ"דיפ סטייט".
היא פרסמה מאמרים באתר תאוריות הקשר InfoWars וגם התראיינה לתוכנית של אלכס ג'ונס.
לומר הביעה תמיכה במספר רב של תיאוריות קשר, ביניהן: טענה שהטבח בסטריפ של לאס וגאס בוצע על ידי תומך דאעש, שהטבח בתיכון דאגלס היה מבוים, שהירי בבאפלו היה קנוניה דמוקרטית, שהדמוקרטים אשר קיבלו בדואר מטעני חבלה שלחו את זה לעצמם.
לומר מתנגדת לחיסונים נגד וירוס הקורונה.
בעקבות פעילותה נחסמה לומר במספר רב של אתרים: רשתות חברתיות, אמצעי תשלום, אתרי גיוס המונים ואפלקציות נוספות כגון אובר וליפט.
לומר מורחקת גם מכנס השמרנים השנתי CPAC.
בשנת 2019, במהלך "מצעד הנשים" בוושינגטון, עלתה לומר לבמה בניסיון לקטוע אחת מהדוברות ולהשתלט על המיקרופון.
במהלך חילופי הדברים, צעקה לומר כי מארגנות המצעד הן אנטישמיות והשוותה אותן לנאצים.
לומר הורדה מהבמה על ידי מאבטחים.
בספטמבר 2020, הליגה נגד השמצה הוציאה הודעת גינוי לפרסומת שיצרה לומר נגד המתמודדת הדמוקרטית, לואיס פרנקל.
הליגה נגד השמצה הסבירה שפרנקל היא יהודייה ופרו-ישראלית, לכן הפרסומת נגדה שכללה תמונות מהשואה הייתה חסרת הגינות בסיסית ודוחה.
לומר מגדירה את עצמה כ"אסלאמופובית גאה", פרו-ישראלית וציונית.
היא תומכת בלאומנות לבנה, ואף נכחה בכנס של לאומנים לבנים.
לורה פייפר היא שחקנית צפון אירית.
היא מוכרת בעיקר מהופעתה בתפקיד אלה די בעונה השנייה של הסדרה "הקס", ג'יין פיירפקס במיני-סדרה "אמה",.
עוד גילמה את לזלי האוול במיני-סדרה "הסוד" של ITV משנת 2016.
פייפר נולדה במגראפלט שבצפון אירלנד.
יש לה שני אחים ושתי אחיות.
היא למדה בבית הספר "Rainey Endowed", ואחר לך למדה ספרות אנגלית ודרמה בטריניטי קולג' בדבלין.
הופעת הבכורה של פייפר בקולנוע הייתה בתפקיד לין בסרט "שלטון האש", בו השתתפה עוד כשהייתה סטודנטית.
עוד הופיעה בסרט האירי "Headrush" בתפקיד ויקי נובל.
בטלוויזיה שיחקה פייפר בתפקיד אלה דין בעונה השנייה של סדרת הדרמה העל-טבעית "הקס" של ערוץ Sky One.
ב-2009 גילמה את ג'יין פיירפקס בעיבוד של ה-BBC לרומן "אמה" מאת ג'יין אוסטן.
היא כיכבה בתפקידי אורח בסדרות "שדים", "רופאים", "עדות אילמת", "The Bill" ו-"Bachelors Walk".
פייפר השתתפה כמדבבת במשחק הווידאו "Dead Space: Extraction" בתפקיד לקסין מורדוך.
בתיאטרון שיחקה פייפר במחזה "דון חואן בסוהו" בתיאטרון דונמאר ורהאוס, ובמחזה "Blackwater Angel" בתיאטרון פינבורו.
ב-2009 גילמה את קרסידה בהפקה של השייקספיר גלוב של המחזה "טרוילוס וקרסידה".
ב-2010 שיחקה בתפקיד לילי קהיל בהפקה מחודשת של המחזה "פאנק רוק".
ב-2012 הופיע בתפקיד לורל בהפקה של דאגלס הודג' של המחזה "סיפור אהבה בשלושה פרקים" שהועלה ב-Menier Chocolate Factory.
ב-2014 שיחקה בתפקיד גברת מנינגהם במחזה "Gas Light" בתיאטרון סולסברי פלייהאוס.
ב-2019 גילמה את ביאטריס במחזה "מראה מעל הגשר" ב-York Theatre Royal וב-Royal & Derngate.
שנה סדרה תפקיד הערות 2003Bachelors Walk ויקי לסטר סדרת טלוויזיה (2 פרקים) 2004Omagh לוריין וילסון סרט טלוויזיה הולבי סיטי אליסון קרמן בפרק "Playing with Fire" 2005 הקס אלה די סדרת טלוויזיה 2006 צוות איי.טי.
שנה סרט תפקיד הערות 2002 שלטון האש לין 2003Headrush ויקי נובל 2010 Isle of Dogs קלי
"Blackwater Angel" - תיאטרון פינבורו, פברואר - מרץ 2006 (בתפקיד ליזי מהאר)
"דון חואן בסוהו" - דונמאר ורהאוס, נובמבר 2006 - פברואר 2007 (בתפקיד אלווירה)
"טרוילוס וקרסידה" - שייקספיר גלוב, יולי - ספטמבר 2009 (בתפקיד קרסידה)
"פאנק רוק" - ליריק האמרסמית' וסיבוב הופעות, ספטמבר - נובמבר 2010 (בתפקיד לילי קהיל)
"סיפור אהבה בשלושה פרקים" - Menier Chocolate Factory, מאי 2012 (בתפקיד לורל)
"Gas Light" - סולסברי פלייהאוס, מרץ 2014 (בתפקיד גברת מנינגהאם)
"מראה מעל הגשר" - תיאטרון רויאל ביורק ותיאטרון Royal & Derngate, ספטמבר - אוקטובר 2019 (בתפקיד ביאטריס)
וייד נולדה בעיירה בדפורד, במחוז בדפורדשייר (Bedfordshire), אשר באנגליה וגדלה בשפילד (Sheffield).
את לימודיה בתיכון עשתה בבית ספר לנימוסי נשים (Lady Manners School) בבייקוול, במחוז דרבישר (Bakewell, Derbyshire).
למדה דרמה באוניברסיטת בריסטול והייתה בתוכנית הכותבים הצעירים של תיאטרון רויאל קורט ב-2003.
כיום, וייד מתגוררת בצפון לונדון עם בן זוגה השחקן והבמאי סמואל וסט ושתי בנותיהם.
וייד כתבה מחזות רבים, העוסקים בנושאים מגוונים.
היא כתבה על המוות, על חיי המשפחה, על מגדר ועוד נושאים חשובים אחרים.
בנוסף, היא כתבה גם דרמות וגם קומדיות.
המגוון הרחב אפשר לה לקחת חלק בכל גווניו של התיאטרון הבריטי ולהשפיע עליו רבות.
מחזותיה של וייד עלו בבמות רבות בלונדון בפרט, תיאטרון הרויאל קורט (Royal Court Theatre), תיאטרון דוכס יורק (Duke of York's Theatre), תיאטרון פינברו (Finborough Theatre) ובבמות נוספות רבות ברחבי הממלכה המאוחדת, כמו כן חלק מיצירותיה שודרו גם ברדיו של BBC.
אחת מיצירותיה החשובות היא "יותר קר מכאן" (Colder Than Here), יצירה זו גם הייתה המחזה הראשון שכתבה ופרסמה על הבמות הגדולות של אנגליה, המחזה זכה לצלחה רבה ותרם לפרסומה.
המחזה עוסק במוות ובהתמודדות של משפחתה של אישה אשר חולה בסרטן ועומדת למות, זאת בזמן שהאישה מתכננת את הלוויה של עצמה.
יצירה חשובה נוספת שכתבה, העוסקת גם היא בסוגיית המוות, הוא המחזה "גופות נושמות" (Breathing Corpses), שזיכה אותה בהצלחה ובפרסים.
עלילת המחזה עוסקת במלון שכביכול מקולל, ובאיש בשם ג'ים אשר מוצא גופה של עצמו, מציאת הגופה והעובדה שהיה נעול איתה מביאים את ג'ים לסיים את חייו.
אופן הכתיבה של המחזות הוא אחת הסיבות להצלחתה: במהלך כתיבתו של המחזה הראשון שלה "יותר קר מכאן" (Colder Than Here), ערכה וייד מחקר מעמיק על נושאים רבים רלוונטיים להבנה עמוקה של הסביבה בה מתרחשת העלילה: היא ערכה מחקר שלם על ארונות קבורה הלוקחים חלק במחזה.
גם בכתיבת מחזות מאוחרים יותר, ניכר כי ערכה מחקר מבוסס ומעמיק.
וייד כתבה את "גופות נושמות" (Breathing Corpses), "יותר קר מכאן" (Colder Than Here), "מועדון ההפגנות" (The Riot Club), "מהודר" (POSH), "ידיים אחרות" (Other Hands) ועוד, כמו כן כתבה אדפטציות רבות למחזות, כמו הנובלה הלא גמורה "הווטסונים" (THE WATSONS) של ג'יין אוסטן ואליס בארץ הפלאות.
עד כה עלו שבע מחזות שוייד כתבה בעצמם וארבע אדפטציות למחזות שאחרים כתבו.
בנוסף, וייד כתבה מספר מחזות נוספים, אשר לא עלו.
בשנת 2024 כתבה שני פרקים מתוך הסדרה "יריבים" בדיסני+.
על מחזותיה בוססו מספר רב של יצירות נוספות, ביניהם סרטים ואדפטציות למחזות אחרים.
לורה סיסק היא מהנדסת הקלטה ומוזיקאית אמריקאית, אשר זכתה בשני פרסי גראמי בקטגוריית "אלבום השנה", כחלק מהיוצרים של שני האלבומים 1989 ו-Folklore של הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט.
סיסק הועמדה פעמיים נוספות באותה הקטגוריה, כחלק מהיוצרים של Melodrama של לורד ו- של לנה דל ריי.
ב-Sound on Sound נכתב כי "היכולת שלה לאזן בין הצדדים האנושיים והטכניים בהקלטה הפכה את לורה סיסק לאחת המהנדסות המבוקשות ביותר בארצות הברית".
בבית הספר התיכון לאמנות מוזיקלית בקליפורניה ניגנה לורה סיסק בפסנתר ובאבוב והתעניינה בקול.
בהמשך, היא הגישה בקשה לקורסי הקלטה, והתקבלה לבית הספר למוזיקה ג'ייקובס באוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון.
סיסק סיפרה כי התלמידים בבית הספר היו צריכים להקדיש שעות של עבודה בהקלטה, תוך שהתנסו עם סוגות מוזיקליות כמו ג'אז וקלאסי.
את הקריירה שלה החלה סיסק בהנדסת שירים ואלבומים שונים.
בשנת 2014, הגיעה לנקודת שיא בקריירה שלה כאשר הייתה למהנדסת של האלבום החמישי של הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, 1989. היא זכתה עליו בפרס גראמי בקטגוריית "אלבום השנה".
באותה השנה הייתה לחלק מיוצרות האלבום Shakira של שאקירה.
בשנת 2015, הוציאה הזמרת אל קינג את אלבום הבכורה שלה Love Stuff אותו הנדסה סיסק.
בדצמבר 2016 הייתה למהנדסת הלהיט "I Don't Wanna Live Forever" של זאין מאליק וסוויפט, מתוך הסרט "חמישים גוונים של אופל".
בשנת 2017, הייתה שותפה ליצירת האלבום Reputation של סוויפט, וליצירת האלבום של Beautiful Trauma פינק ו-Melodrama של לורד.
בשנת 2019, הייתה שותפה ליצירת האלבום Arizona Baby של קווין אבסטרקט.
בדומה לשנת 2014, הייתה סיסק שותפה להנדסת האלבום Folklore של טיילור סוויפט, שיצא לאור בשנת 2020. האלבום שבר מספר שיאים בשירותי הסטרימינג, בהם מספר ההשמעות הגבוה ביותר ב-24 השעות הראשונות בספוטיפיי לאלבום מאת זמרת (והמקום השני בקטגוריה זו בכלל) ומספר ההשמעות הגבוה ביותר בשבוע הראשון לאלבום פופ באפל מיוזיק.
במהלך טקס פרסי BreakTudo שהתקיים בשנת 2020, היה האלבום מועמד לפרס "אלבום השנה" ואילו סוויפט הייתה מועמדת לפרס "האמנית הבינלאומית של השנה".
במהלך טקס פרסי המוזיקה האמריקאית 2020 זכתה לארבע מועמדויות: "אמנ/ית השנה", "הזמרת האהובה - פופ/רוק", "הווידאו קליפ האהוב" (עבור "Cardigan") ו"האלבום האהוב - פופ/רוק" (עבור Folklore), וזכתה בשלוש הקטגוריות הראשונות בין אלו.
לבסוף, זכה האלבום בקטגוריית "אלבום השנה" והיה לשלישי של סוויפט ולשני של סיסק שעשה זאת.
בשנת 2021 עבדה שוב עם טיילור סוויפט ולנה דל ריי; היא ביצעה הנדסה קולית ל-"Gold Rush" ו-"Dorothea" מ-Evermore ואת כל שירי האלבום Chemtrails over the Country Club מלבד "Yosemite".
בהמשך, לקחה חלק בהנדסה הקולית של "Mr.
לורה ולסבלום (בהולנדית: Laura Vlasblom; נולדה ב-8 באוקטובר 1968) היא זמרת הולנדית.
ולסבלום נולדה בדראכטן, היא הייתה חברה בלהקת הבנות "Frizzle Sizzle", ביחד עימם ייצגה את הולנד באירוויזיון 1986.
ב-1992 השתתפה בפסטיבל השירים הלאומי של הולנד המהווה את קדם האירוויזיון ההולנדי ושם הייתה במקום השני.
היא לקחה חלק בהפקות דיבוב רבות בשפה ההולנדית, ביניהם בסרטי אולפני ההנפשה של וולט דיסני כמו "פיטר פן" (בתפקיד וונדי), "בת הים הקטנה" (בתפקיד אריאל) ו"אלאדין" (בתפקיד יסמין), היא גם דיבבה את התפקיד הראשי בסרט "אצבעונית" ואת ברבי במספר סרטים מסדרת סרטי ברבי.
ב-2010 שיחקה בהפקה ההולנדית של המחזמר "לא רק בלונדינית" בתפקיד פולט.
ב-2008 נישאה לבן זוגה ולה בן ממערכת יחסים קודמת.
לורה קומס הילס הייתה אמנית ומאיירת אמריקאית שהתמחתה בציורי טבע דומם בצבעי מים ופסטל, במיוחד של פרחים וציורי דיוקן מיניאטוריים על שנהב.
היא הפכה לציירת המיניאטורות הראשונה שנבחרה לחברת האמנים האמריקאים, והיא הייתה מייסדת האגודה האמריקאית לציירים מיניאטורים.
היא עבדה גם כמעצבת ואיירה ספרי ילדים.
לורה קומס הילס נולדה ב-7 בספטמבר 1859 בניובריפורט שבמסצ'וסטס, השלישית מתוך חמישה ילדים של מרי גריש הילס ופיליפ נאפ הילס.
אביה היה בנקאי, והמשפחה הייתה במעמד טוב.
אף שגילתה עניין מוקדם באמנות, ההכשרה הפורמלית שלה הייתה מוגבלת: בעיקר שלושה חורפים בבוסטון עם הלן נולטון.
היא גם נרשמה לחודשיים בבית הספר לאמנות קואלס.
בתחילת 1882 עזבה את בוסטון כדי ללמוד ציור מהחיים במשך שלושה חודשים בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק; אחד ממוריה שם היה ויליאם מריט צ'ייס.
בתחילת המאה ה-20, הילס הקימה את הסטודיו שלה בבוסטון, אך היא המשיכה לבלות את הקיץ בבית שבנתה בניובריפורט ובשותפות עם אחת מאחיותיה.
בין השנים 1890 ו-1929 ערכה חמש נסיעות לאירופה כדי להכיר את האמנות והתרבות של יבשת זו.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 ציירה הילס קבוצת נופים בצבעי שמן שהושפעו בבירור מאסכולת ברביזון.
הם גם מראים השפעה מעבודתה של נולטון.
באופן כללי, ציוריה הבוגרים שואבים מהאימפרסיוניזם הרומנטי של ציירי אסכולת בוסטון כמו אדמונד צ'ארלס טרבל, בעוד עבודות העיצוב שלה מראות קרבה חזקה לאר נובו.
היא הייתה חברה ותיקה באגודת אמני בוסטון, ועבודתה נכללה בתערוכה רטרוספקטיבית בשנת 2001 "פרספקטיבה של אישה: חברות מייסדות ונשים באגודת אמני בוסטון, 1914–1945."
הילס העדיפה צבעי מים ופסטל על פני שמנים למרות שאמצעי ציור אלה נחשבו בזמנו מתאימים רק לעבודה ראשונית ולא הוצגו לעיתים קרובות.
מצב זה החל להשתנות בתחילת הקריירה של הילס, שנבע בחלקו מהקמתן של אגודות לציירי צבעי מים ופסטל לאומיים ומקומיים בסוף המאה ה-19.
הילס הציגה את תערוכת היחיד הראשונה שלה בשנת 1889 בגלריית ג'יי.
איסטמן צ'ייס בבוסטון, שהציגה קבוצה של נופי פסטל ודומם.
בשנה שלאחר מכן היא הציגה עבודות בתערוכה השנתית הרביעית של מועדון צבעי המים בבוסטון, שנערכה גם בגלריית צ'ייס.
היא הציגה צבעי מים ופסטל לאורך הקריירה שלה, והתמקדה בפסטלים בשנותיה המאוחרות יותר כאשר ראייתה החלה להיחלש.
בשנות ה-90 של המאה ה-19, בביקור באנגליה, הילס הוקסמה מציורי המיניאטורות על שנהב.
היא לימדה את עצמה את הטכניקה ובשנת 1893 השלימה סדרה של דיוקנאות מיניאטוריות של נערות מעיר הולדתה.
שבע הבנות היפות האלה מניובריפורט, פתחו את הקריירה בת עשרות שנים כציירת פורטרטים מיניאטוריים, נמצאות כעת באוסף מוזיאון בוסטון לאמנויות יפות יחד עם ציורים אחרים שלה.
היא נחשבה לאחת הציירות המיניאטוריות הטובות ביותר באמריקה.
בין השנים 1913 - 1937, דיוקן זה הופיע בחצי תריסר כרכי יצירה של המשוררת ואודותיה שהופקו על ידי אחייניתה של דיקנסון מרתה דיקנסון ביאנצ'י.
בשנת 1897, הילס הפכה לציירת המיניאטורות הראשונה שנבחרה לחברת האמנים האמריקאים ולאחת הנשים הבודדות בה.
שנה לאחר מכן, היא הפכה לאחד ממייסדי האגודה האמריקאית לציירים מיניאטורים וכיהנה כסגן נשיא שלה.
עבודתה עם מיניאטורות שקעה לאחר 1920, עקב בעיות בראייתה.
הילס פרנסה את עצמה בחלקה ביצירות אמנות מסחריות, בציור צבעי מים לכרטיסי ברכה ולוחות שנה, ציור לעיבוד תפירה במחט ובקישוט כלי חרס.
לוח השנה שלה משנת 1897 - הציג תמונות בהשראת אר נובו של נשים צעירות מוקפות בזרי פרחים - התקבל יפה.
היא מכרה גם איורים למגזין הילדים סנט ניקולס ואיירה ספרי ילדים כגון מהדורה מ־1889 של קייט דאגלס ויג'ין "חג המולד של הציפורים".
היא המשיכה בעבודה זו גם לאחר שמכרה באופן שגרתי את ציורי הפסטל וצבעי מים וזכתה בעמלות על המיניאטורות שלה.
הילס עבדה כאמנית כמעט עד מותה ב־21 בפברואר 1952.
מסמכיה נמצאים בארכיון האמנות האמריקאית במוסד הסמית'סוניאן ובחברה ההיסטורית בניובריפורט.
לורה ורטון היא חברת מועצת העיר ירושלים וחוקרת ומרצה למדע המדינה.
משמשת כיו"ר סיעת מרצ ומחזיקת תיק קידום מעמד האישה, משפחות צעירות ומינהלים קהילתיים ערביים.
פעילה חברתית בעיר ירושלים וזוכת פרס ראש הממשלה על מחקר מדיניות חברתית.
ורטון נולדה וגדלה בארצות הברית, ניו ג'רזי.
אמה, ד"ר אלינור ולדן, הייתה מחנכת ומנהלת בהשכלה הגבוהה, ואביה פרופ' ראלף ורטון, עסק בפסיכיאטריה ונוירולוגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת קולומביה, ניו יורק.
בנערותה למדה בבית הספר Phillips Exeter Academy וסיימה תואר ראשון בממשל באוניברסיטת הרווארד.
לאחר סיום התואר בהצטיינות, עלתה לישראל והתגייסה לצבא ההגנה לישראל, כחיילת בודדה.
ורטון שרתה כמפקדת כיתה בבסיס טירונות במסגרת גרעין נח"ל והתגוררה בקיבוץ כפר בלום.
לאחר שירותה הצבאי התקבלה כחברת קיבוץ, עבדה בהוראה בבית ספר עמק החולה ובריכוז העבודה ושירותים של הקיבוץ.
את התואר השני והדוקטורט סיימה באוניברסיטה העברית בירושלים, בתואר השני עבדה במכון דייוויס ליחסים בין לאומיים ובמכון ירושלים לחקר ישראל.
את עבודת הדוקטורט כתבה במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית, בהנחיית פרופסור יצחק גל-נור ופרופסור שלמה אבינרי.
הדוקטורט עסק בשינויי האידאולוגיה והמדיניות של מפלגת מפא"י ומפלגת העבודה בשנות השישים של המאה העשרים, עד ה"מהפך" בשנת 1977 במדיניות חברתית בכלל ותעסוקה ודיור בפרט.
כיום מרצה מן החוץ באוניברסיטה העברית בירושלים.
בין מקימי פורום הדיור הציבורי, שהובילו להעברת חוק הדיור הציבורי בשנת 1998 עם ח"כ לשעבר רן כהן ממרצ.
בשנת 2015 הקימה את האגודה לתחבורה שיתופית "שבוס", התוכנית הראשונה בישראל לאספקת תחבורה שיתופית בסופי השבוע.
האגודה פועלת בערים שונות וזכתה לתמיכה בפעילות משר הבריאות ניצן הורוביץ והשרה להגנת הסביבה תמר זנדברג.
בשנת 2015 האגודה זכתה בפרס ה"גלובוס הירוק".
ממקימי ארגון יוצאי המגזר החרדי "ובחרת", הפועלת לסיוע יוצאים מהקהילה וחיזוק תחושת השייכות לחברה הישראלית.
הייתה חברת הנהלה בעמותת "נכים עכשיו" שהפעילה את "המרכז לחיים עצמאיים" לאנשים עם מוגבלות בירושלים.
זכתה לתמיכה וייעוץ מחבר הכנסת אילן גילאון בנושא קידום אנשים בעלי מוגבלויות.
חברת מזכירות מחוז ירושלים בהסתדרות החדשה.
חברת הנהלה במוזיאון המדע ע"ש בלומפילד בירושלים.
נבחרה לראשונה כחברת מועצת העיר ירושלים בשנת 2008.
בשנת 2009 הקימה את "מועצת הגמלאים" בירושלים שתפקידה לקדם נושאים של הגיל השלישי.
יצרה כרטיס מיוחד לגמלאים מהעיר ירושלים, המעניק הנחות בתחומים רלוונטיים לצד הטבות באירועי תרבות.
הקימה מוקד טלפוני עירוני למרותקי בית, בהשתתפות עמותות ממגזרים שונים.
הקימה את פורום ניצולי השואה וקידמה ימי התנדבות של עובדי העירייה לטיפול במיצוי הזכויות של השורדים.
כמחזיקת תיק הנגישות לקידום אנשים עם מוגבלויות הקימה את מחלקת הנגישות, המורכבת מאנשים בעלי מוגבלויות לשיפור התשתיות ותחומים שונים.
ערכה את הכנסים "תנו הזדמנות" ויצרה תקדים בוועדת המכרזים במתן יתרון לחברות שהעסיקו אנשים בעלי מוגבלויות בעיר.
יצרה משרות ייעודיות לאנשים עם מוגבלות והגדילה את אחוז המועסקים בעיריית ירושלים.
בשנת 2020 הקימה קו במוקד הטלפוני העירוני לקריאות מצוקה וטיפול באלימות בתוך המשפחה.
תגברה את המחלקה לקידום מעמד האישה ושוויון מגדרי בעירייה.
קיימה סדנאות לנשים מהמגזר החרדי שסיפקו מידע אודות זכויות המגיעות להן.
נאבקה לשמור על חניון קרתא פתוח לצד פעילות כנגד חסימת עורכי תחבורה בסופי השבוע על ידי קיצוניים.
פעלה לקידום פתיחת מרכז ראשון לצעירים במזרח העיר ירושלים ופתיחת המרכז לשירותים וחדשנות בשכונת אבו טור, שתפקידו לקשר בין מוסדות עירוניים וממשלתיים לתושבי שכונות מזרח העיר.
נאבקת נגד הריסת ופינוי בתי משפחות פלסטיניות תוך הקדשת זמן רב לפעילות למען זכויות תושבי מזרח העיר.
שותפה לשלוש עתירות בג"ץ נגד חסימת תנועת נשים והצבת מגבלות בשכונות חרדיות ברחבי העיר ירושלים.
שותפה בעתירת בג"ץ בנושא אי אכיפת חוק חינוך חובה במגזר החרדי.
בשנת 1995 התפקדה למפלגת "מרצ" והתחילה את פעילותה בסניף ירושלים.
עבדה על החוק לדיור ציבורי ובנושאים חברתיים.
עבדה עם השר לשעבר רן כבן לקידום סדר היום של מפלגת מרצ בירושלים.
בשנת 2008 נבחרה לראשונה למועצת העיר כשהיא במקום השלישי ברשימה.
בשנת 2013 נבחרה כשהייתה במקום השני ברשימה, והתמנתה ליושבת ראש הרשימה בבחירות 2018. נכנסה לקואליציה יחד עם ראש העיר משה ליאון.
בבחירות המקדימות במרצ ב־2019 נבחרה ורטון למקום ה־14. בבחירות המקדימות במרצ לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש הגיעה ורטון למקום ה־19.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בישראל ב־2024 הודיעה כי תרוץ ברשימה עצמאית בשם "ירושלים דמוקרטית" למועצה.
באוגוסט 2023 הצטרפה לרשימת "האיחוד הירושלמי" בראשות יוסי חביליו.
מחקריה של ורטון עוסקים בשלושה נושאים עיקריים; מדיניות חברתית, דת ומדינה, ומערב ומזרח ירושלים.
ורטון זכתה בפרס ראש הממשלה לזכר ראש הממשלה לוי אשכול על מחקר ומדיניות חברתית על מחקרה "is the party over".
בשנת 2015 זכתה בפרס הגלובוס הירוק על המיזם לתחבורה שיתופית "שבוס" בקטגוריית תחבורה בת קיימא.
זכתה בפרס האוניברסיטה העברית על ניהולה במכון הבין לאומי ע"ש ליאונרד דייוויס.
ניהלה כנסים בין-לאומיים ופעלה במגוון נושאים יחד עם מנהלי המכון, פרופ' יעקב בר-סימן-טוב, פרופ' ריימונד כהן ופרופ' ששון סופר.
זכתה בפרס ויצו ירושלים על פעילותה לקידום סולידריות נשית ביוזמות מגוונות לנשים חרדיות, ערביות וצעירות מהמגזר הכללי בירושלים.
Lopez) היא פרופסור חבר לאסטרונומיה באוניברסיטת מדינת אוהיו החוקרת את מחזור החיים של כוכבים.
היא זכתה בפרס אנני ג'אמפ קאנון לאסטרונומיה בשנת 2016, המוענק על ידי האגודה האמריקאית לאסטרונומיה (AAS) על מחקר יוצא מן הכלל והבטחה למחקר עתידי של חוקרת פוסט-דוקטורט.
לופז היא במקור מברינגטון, אילינוי, פרבר צפון-מערבי של שיקגו, וסיימה את לימודיה בתיכון ברינגטון בשנת 2000. ב-2004 קיבלה את התואר הראשון שלה מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
לופז סיימה את הדוקטורט שלה באסטרונומיה ואסטרופיזיקה באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז ב-2011. לאחר שסיימה את הדוקטורט עברה למכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס שם המשיכה את לימודיה בזכות מלגת איינשטיין ומלגת פפלרדו בפיזיקה (2011–2014).
בהמשך עברה למרכז לאסטרופיזיקה - הרווארד וסמית'סוניאן שם קיבלה את מלגת האבל (2014–2015).
בשנת 2015 עברה לופז לאוניברסיטת המדינה של אוהיו כעוזרת פרופסור ובשנת 2021 קודמה למעמד פרופסור חבר באוניברסיטת המדינה של אוהיו.
בשנים 2018–2021 שימשה כפרופסור אורח מטעם תוכנית סופי וטיכו ברהה במכון נילס בוהר בקופנהגן, דנמרק (2018-2021)
לופז תרמה למחקר בתחום מחזור החיים של הכוכבים.
היא השתמשה בלוויין רנטגן NuSTAR כדי לחקור את שארית הסופרנובה של טיכו.
באמצעות תמונות אופטיות, אינפרא אדום, רדיו וקרני רנטגן, היא מדדה את הלחצים המופעלים על שאריות הקליפות מקרינת כוכבים ישירה, קרינה שעברה דרך אבק בין כוכבי, גז מיונן חם וגז חם הפולט קרני רנטגן.
לופז השתמשה בנתונים שנרכשו ממצפי כוכבים שונים כדי להראות ששארית סופרנובה (SNR) 0104–72.3 בענן מגלן הקטן נוצרה מקריסת ליבת הסופרנובה בסילון דו קוטבי.
באמצעות ספקטרומטר הדמיה מתקדם מבוסס CCD, הנמצא במצפה הכוכבים צ'אנדרה, לופז צפתה בשארית הסופרנובה הגלקטית (SNR) W49B כדי להבין את המאפיינים התרמודינמיים ואת מקור הפיצוץ של ה-SNR.
טמפרטורת האלקטרונים הנצפית ועמודת הבליעה לכיוון W49B מצביעים על כך ששפע המתכות הממוצע תואם את התפוקות (yield) החזויות במודלים של SNe של קריסת ליבה דו-קוטבית/מונעת על ידי סילון.
אם כן, W49B היא ככל הנראה סופרנובה דו-קוטבית מסוג , מה שהופך אותה לראשונה מסוגה שהתגלתה בשביל החלב.
לופז תומכת בשילוב מיעוטים באסטרונומיה והיא חסידה של הקהילה האסטרונומית LGBTIQ.
בנוסף, היא כיהנה בעבר בוועדת AAS למעמד המיעוטים באסטרונומיה (CSMA).
2016 - פרס אנני ג'אמפ קאנון מטעם החברה האמריקאית לאסטרונומיה
2019 - פרס Cottrell Scholar על ידי תאגיד המחקר לקידום מדע
2019 - פרס ההישגים של קבוצת נאס"א (עבור צוות הגדרת המדע והטכנולוגיה של Lynx)
2022 - פרס מחלקת אסטרופיזיקה באנרגיה גבוהה של AAS לקריירה מוקדמת
לורה קתלין ג'יין סטיבנס היא שחיינית בריטית, אלופת עולם (דוחה 2024) וסגנית אלופת חבר העמים (ברמינגהאם 2022) במשחה ל-200 מטר פרפר, ופעמיים אלופת אירופה (לונדון 2016 ובודפשט 2020) במשחה שליחות ל-4x100 מטר מעורב.
באליפות אירופה לנוער שנערכה ביוני בבאקו שבאזרבייג'ן זכתה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:00.54 דקות.
אלופת אירופה בפעם הראשונה במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב
באליפות אירופה שנערכה במאי בלונדון שבממלכה המאוחדת זכתה סטיבנס במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב, לאחר ששחתה בשלב המוקדמות.
במשחה ל-50 מטר פרפר סיימה במקום 30 בתוצאה של 27.37 שניות, ובמשחה ל-100 מטר פרפר סיימה במקום תשיעי בתוצאה של 58.84 שניות.
באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה ביולי בהודמזוושרהיי שבהונגריה זכתה בשלוש מדליות ארד: במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:10.18 דקות, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 59.94 שניות, ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:07.03 דקות.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה בדצמבר בווינזדור שבקנדה סיים במקום 13 במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:08.94 דקות, ובמקום 18 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 59.19 שניות.
בנוסף, סיימה במקום שמיני במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב.
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו באפריל בגולד קוסט שבאוסטרליה סיימה במקום 15 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:00.18 דקות, ובמקום שמיני במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:11.46 דקות.
באליפות העולם סיימה במקום השמיני במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:09.35 דקות.
באליפות אירופה בבריכת 25 מטר שנערכה בדצמבר בגלאזגו שבממלכה המאוחדת סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:06.05 דקות, במקום 23 במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 26.84 שניות, ובמקום 18 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.86 דקות.
אלופת אירופה בפעם השנייה במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב
באליפות אירופה שנערכה במאי בבודפשט שבהונגריה זכתה במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשיא בריטי ושיא אליפות חדש של 3:54.01 דקות.
במשחה ל-100 מטר פרפר סיימה במקום עשירי בתוצאה של 58.45 שניות, במשחה ל-200 מטר פרפר סיימה במקום שישי בתוצאה של 2:09.42 דקות, ובמשחה ל-50 מטר פרפר סיימה במקום 28 בתוצאה של 26.92 שניות.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה ביולי בטוקיו שביפן סיימה במקום עשירי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:09.49 דקות.
באליפות העולם שנערכה ביוני בבודפשט שבהונגריה סיימה במקום 15 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.71 דקות, ובמקום עשירי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:08.47 דקות.
נבחרת השליחות 4x100 מטר מעורב נפסלה בשלב המוקדמות של המשחה.
סגנית אלופת חבר העמים במשחה ל-200 מטר פרפר
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו באוגוסט בברמינגהאם שבממלכה המאוחדת זכתה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:07.90 דקות, אחרי אליזבת דקרס מאוסטרליה (2:07.26 דקות), ולפני בריאנה תרוסל מאוסטרליה (2:08.32 דקות).
בנוסף, זכתה במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:59.44 דקות.
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט ברומא שבאיטליה סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:08.47 דקות.
באליפות העולם שנערכה ביולי בפוקואוקה שביפן סיימה במקום שביעי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:07.27 דקות.
בנוסף, סיימה במקום תשיעי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב אישי.
באליפות אירופה בבריכת 25 מטר שנערכה בדצמבר באוטופן שברומניה סיימה במקום שישי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:07.17 דקות, ובמקום 14 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.93 שניות.
בנוסף, סיימה עם נבחרת השליחות הבריטית במקום רביעי במשחה שליחות 4x50 מטר מעורב בשיא בריטי חדש של 1:47.66 דקות.
באליפות העולם שנערכה בפברואר בדוחה שבקטר זכתה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:07.35 דקות, לפני הלנה רוזנדהל באך מדנמרק (2:07.44 דקות) ולאנה פודר מבוסניה והרצגובינה (2:07.92 דקות).
לורה טרוט היא פוליטיקאית בריטית המכהנת מאז נובמבר 2024 כשרת החינוך בממשלת הצללים הבריטית של קמי בדנוק, ומייצגת בפרלמנט את מחוז סבנאוקס מטעם המפלגה השמרנית מאז 2019.
טרוט נולדה ב-1984 באוקסטד, שם גדלה וסיימה את לימודי התיכון.
היא בוגרת תואר ראשון בהיסטוריה ובכלכלה מאוניברסיטת אוקספורד.
כבר כנערה הצטרפה למפלגה השמרנית וציינה כי ראש הממשלה לשעבר ג'ון מייג'ור היה זה שעורר בה רצון להצטרף לפוליטיקה בעצמה.
לאחר סיום לימודיה עבדה טרוט כיועצת אסטרטגית בחברת Booz &amp; Company, והיא שגרירה של העמותה החינוכית Sutton Trust.
בינואר 2009 החלה טרוט לעבוד כיועצת פוליטית של המפלגה השמרנית, ובמאי 2010 הפכה ליועצת מיוחדת של השר פרנסיס מוד והייתה אחראית למדיניות פוליטית ותקשורת.
בהמשך מונתה לראשת הסגל של מוד, וליועצת פוליטית בדאונינג 10 לענייני חינוך ומדיניות משפחה תחת ראש הממשלה דייוויד קמרון.
בין היתר הייתה זו שגיבשה את מדיניות המפלגה לפטור ממס על טיפול בילדים.
בין השנים 2010–2014 שימשה טרוט כחברת מועצה מטעם המפלגה השמרנית במועצת רובע קמדן בלונדון.
לאחר הבחירות הכלליות ב-2015 היא קודמה לתפקיד מנהלת תקשורת אסטרטגית, ובשנת 2016 קיבלה את אות מסדר האימפריה הבריטית מראש הממשלה היוצא קמרון על שירותה הפוליטי והציבורי.
לאחר התפטרותו של קמרון וכניסתה לתפקיד של תרזה מיי, עזבה טרוט את השירות הציבורי ועברה למגזר הפרטי כשותפה בחברת הייעוץ הפוליטי ויחסי הציבור "Portland Communications".
ב-10 בנובמבר 2019 נבחרה טרוט כמועמדת השמרנית של מחוז סבנאוקס, שמאז 1924 זכתה בו מפלגתה בקביעות.
בבחירות הכלליות של 2019 היא נבחרה לפרלמנט עם רוב של 60.7% מקולות המצביעים במחוז, והפכה לאישה הראשונה המייצגת את מחוז הבחירה.
ב-5 בפברואר 2020 הגישה טרוט הצעת חוק פרטית שנועדהה להגביל את הגישה לחומרי מילוי קוסמטיים כגון בוטוקס מתחת לגיל 18. ההצעה זכתה לאישור הפרלמנט באוקטובר 2021.
ב-6 ביולי 2022, לאחר התפטרותם של שר האוצר רישי סונאק ושר הבריאות סאג'יד ג'אוויד מממשלתו השנייה של בוריס ג'ונסון, התפטרה גם טרוט מתפקידה במשרד התחבורה.
יומיים לאחר מכן, בעקבות התפטרותו של ג'ונסון מראשות המפלגה השמרנית, היא תמכה במועמדותו של סונאק להחליפו בתפקיד.
בהמשך השנה, ולאחר כהונתה קצרת המועד של ליז טראס כראשת הממשלה, שבה ותמכה במועמדותו של סונאק בבחירות לראשות המפלגה השמרנית שנערכו באוקטובר 2022. באוקטובר 2022 מונתה טרוט לתפקיד תת-מזכיר במשרד העבודה והפנסיה.
במהלך כהונתה פרסם המשרד לראשונה נתונים רשמיים על פערים מגדריים בתשלומי הפנסיה, וכן תמכה ב-2023 בתיקון לחוק הפנסיה לממשלה להפחתת גיל ההרשמה המינימלי מ-22 ל-18. בנובמבר 2023, במסגרת סבב תיקים בממשלתו של סונאק, קודמה טרוט לתפקיד מזכירה ראשית במשרד האוצר.
בדצמבר אותה שנה היא נשבעה אמונים למועצה המלכותית בארמון בקינגהאם.
טרוט נבחרה מחדש בבחירות הכלליות של 2024, ולאחר מפלת מפלגתה מונתה למזכירה הראשית של משרד האוצר בממשלת הצללים של רישי סונאק.
עם הודעתו של סונאק על הפרישה מהנהגת המפלגה, תמכה טרוט במועמדותה של קמי בדנוק לראשות המפלגה השמרנית ב-2024. לאחר זכייתה של בדנוק בתפקיד הייתה טרוט המינוי הראשון שלה בממשלת הצללים, לתפקיד שרת החינוך.
טרוט נשואה לבאדור מהוולטי, שותף בחברת פרייס ווטרהאוס קופרס.
השניים הורים לבת אחת ולתאומים בנים.
לורה רות הרייר היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית.
לורה רות הרייר נולדה ב-28 במרץ 1990 בשיקגו, אילינוי, שבארצות הברית, וגדלה באוונסטון, אילינוי.
אביה, טמוג'ין הרייר, הוא אפרו אמריקאי ואימה, לינדה, היא ממוצא פולני ואנגלי.
אביה עובד בביטוח ואימה היא קלינאית תקשורת.
יש לה אח צעיר אחד, וויליאם.
סבא רבא שלה, דרך סבתה מצד אמה, מרגרט פיקט סאגאן, היה ג'יי ואסקום פיקט, שר בולט, מיסיונר ופילנתרופ.
בילדותה היה לה ליקוי בדיבור.
הרייר הייתה ביישנית, אז אימה הכניסה אותה לשיעורי משחק כדי שתשיג יותר ביטחון.
היא למדה בבית הספר התיכון "גימנסיית אוונסטון".
היא החלה לדגמן בגיל 17.
לאחר שסיימה את לימודיה התיכוניים בשנת 2008, עברה הרייר לניו יורק כדי ללמוד את תולדות האומנות בבית ספר גאלאטין באוניברסיטת ניו יורק.
עם הגעתה לעיר, בחרה הרייר לדחות את ההרשמה לאוניברסיטה כדי להמשיך בקריירת הדוגמנות שלה.
לאחר שדגמנה לזמן מה, היא מצאה שדוגמנות לא מספקת אותה, ורצתה לשחק אחרי שהופיעה בפרסומות ובסרטי סטודנטים.
הרייר למדה משחק בתוכנית הדו-שנתית של ויליאם אספר סטודיו, וסיימה את לימודיה בשנת 2015.
לאורך קריירת הדוגמנות שלה היא הייתה מיוצגת על ידי מספר סוכנויות יוקרתיות כולל IMG Models, Wilhelmina Models, ו-סוכנות הדוגמנות עלית.
הרייר דגמנה עבור מגזינים כמו ווג, קוסמופוליטן, Elle וגלמור.
בנוסף, היא דגמנה עבור קמפיינים עם חברות כמו Urban Outfitters, מייסיס, אמריקן איגל, טארגט, ALDO, Steve Madden, ולוריאל.
היא הייתה הפנים של גרנייה לזמן מה.
2013–2017: הופעת בכורה במשחק ופריצת דרך
בזמן שלמדה באולפן וויליאם אספר, עבודת המשחק הראשונה שלה הייתה התפקיד הראשי של דסטיני אוונס בסדרה "חיים אחד לחיות".
בשנת 2014, הרייר כיכבה בתפקיד אורח בתור אמבר בסדרת הטלוויזיה "בלתי נשכח".
באותה שנה היא גם עשתה את הופעת הבכורה שלה בקולנוע עם הסרט "בחמש השנים האחרונות".
באותה שנה היא גם לוהקה לפיילוט AMC "Galyntine", שצולם אך לא פותח לסדרה.
בשנת 2015, היא הופיעה בסרט "האדם הרביעי בחוץ", ולוהקה ל"קודי התנהגות", פיילוט למיני סדרה של HBO שיצר סטיב מקווין, הפיילוט צולם אך הסדרה בוטלה ומעולם לא שודרה.
בשנת 2016, הרייר כיכבה לצד רואן בלנשרד ומהרשל'ה עלי בסרט "המציאות האמיתית", סרט קמפיין בבימויה של קארי בראונשטיין עבור מותג האופנה הצרפתיקנזו.
היא גם דגמנה עבור קלווין קליין ולואי ויטון, והפכה לשגרירה של האחרון ושל מותג התכשיטים האיטלקי, בולגארי.
בשנת 2017, היא שיחקה בסרט "ספיידרמן: השיבה הביתה", שבו גילמה את ליז אלן.
הסרט הביא להרייר סלבריטאיות רבה, בעוד שההופעה שלה זכתה לביקורות מעורבות.
ביוני 2017, הוכרז שהרייר תגלם את מילי מונטג בסרט "פרנהייט 451", העיבוד הקולנועי של HBO לרומן בעל אותו השם משנת 1953, עם זאת, הסצנות שלה הוסרו מאוחר יותר על ידי הבמאי, מתוך החלטה שהדמות שלה לא מתאימה לקו העלילה ומתוך רצון לקצר את אורך הסרט.
2018–הווה: "שחור על לבן" ו"הוליווד"
בשנת 2018, הרייר כיכבה כפטריס דיומא, בסרט "שחור על לבן".
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל קאן במאי 2018, שם זכה בפרס גרנד פרי, הסרט הוצא לאקרנים בקולנוע באוגוסט 2018. על הופעתה, הרייר קיבלה ביקורות חיוביות, והייתה מועמדת לפרס Black Reel ולפרס גילדת המסך.
בשנת 2019, הבמאי ג'יימי אדמס הציע להרייר את התפקיד הראשי בסרטו "איזון, לא סימטריה".
בסרט היא מגלמת את קייטלין ווקר, סטודנטית לאמנות בבית הספר לאמנות בגלאזגו, שנאבקת עם מותו של אביה.
הסרט נחל כישלון עמוק ומשחקה של הרייר היה נתון לביקורת.
בשנת 2020 היא שיחקה במיני-סדרה של נטפליקס "הוליווד", מאת ריאן מרפי בתפקיד קמיל וושינגטון.
הסדרה וההופעה של הרייר זכו לביקורות מעורבות, ביולי 2020, הארייר גילמה אישה צעירה שעוברת פרידה בקליפ של "What's Love Got to Do with It", גרסת הרמיקס של קייגו לשיר המקורי של טינה טרנר.
בשנת 2021 הרייר לוהקה לסרט "פינץ'" עם טום הנקס, אך תפקידה נחתך מהסרט.
באותה שנה היא גם לוהקה לסרט "The Starling" לצד מליסה מקארתי.
בשנת 2022 הופיעה הרייר במיני-סדרה הביוגרפית של Hulu "מייק", המבוססת על חייו של המתאגרף האמריקאי מייק טייסון, הסדרה צפויה לעלות בשנת 2025. במאי 2022 לוהקה הרייר לעיבוד מחודש לסרטו של רון שלטון מ-1992, "גברים לבנים אינם יכולים", שיצא לאקרנים ב-13 במאי 2023.
הרייר הייתה צמחונית מאז גיל שמונה.
לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון, עברה הרייר לניו יורק ב-2008, בשנת 2019 היא עברה ללוס אנג'לס כדי לקדם את הקריירה שלה.
הרייר היא גם אספנית אומנות.
הרייר תומכת בתנועות חברתיות, כמו פמניזם וכמו הקריאה לייצוג של אנשים מכל הצבעים.
היא משתמשת לעיתים קרובות בעמוד האינסטגרם שלה כדי לקרוא על עוולות והביעה תמיכה בהורות מתוכננת ובאיגוד חירויות האזרח האמריקאי.
היא גם הייתה אחת החותמות המפורסמות על תנועת Time's Up, ואף תרמה 1,000 דולר כדי לתמוך במטרה.
הרייר הייתה במערכת יחסים עם שחקן הכדורסל האמריקאי קליי תומפסון משנת 2018 ועד תחילת 2020.
היא הייתה גם במערכת יחסים עם סאם ג'ארו במשך 4 שנים.
הם התארסו בספטמבר 2022, אך נפרדו באפריל 2025.
שנה מסגרת קטגוריה עבודה מועמדת תוצאה הפניות 2019 פרסי Black Reel ביצועים פורצי דרך יוצאי דופן, נקבה שחור על לבן מועמדות פרסי גילדת שחקני המסךהופעה יוצאת מן הכלל של צוות שחקנים בסרט קולנוע מועמדות
לורה פרידמן היא פוליטיקאית יהודייה-אמריקאית, חברת המפלגה הדמוקרטית.
מכהנת כנציגת המחוז ה-30 של קליפורניה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
פרידמן גדלה בניו יורק וסיימה ב-1988 תואר ראשון בפילוסופיה מאוניברסיטת רוצ'סטר.
לאחר הלימודים עברה ללוס אנג'לס ועבדה בתעשיית הבידור בין השאר בסרטי פרמאונט, כסגנית נשיא בחברת Rysher Entertainment, במסגרתה הייתה שותפה בהפקת הסרטים "מותק, הילדות התחלפו, "פוקס פייר", מעצר בית", "זאוס ורוקסן" ו-"Aberration", וכן בחברת Cort/Madden Company.
בשנת 2000 הקימה עסק עצמאי בתחום מסחר באמנות זכוכית.
ב-2009 נבחרה למועצת העיר גלנדייל שבקליפורניה, בין אפריל 2011 לאפריל 2012 כיהנה כראש העיר.
ב-2016 נבחרה למועצת המחוקקים של קליפורניה כנציגת המחוז ה-43, נבחרה מאז שוב ב-2018, ב-2020 וכן ב-2022 אז הפך המחוז למחוז ה-44.
בעקבות הודעתו של אדם שיף, נציג המחוז ה-30 של קליפורניה בבית הנבחרים של ארצות הברית, על כוונו להתמודד לסנאט ב-2024, הכריזה פרידמן על כוונתה להתמודד על מושבו המתפנה.
היא סיימה ראשונה בבחירות המקדימות הפתוחות (לא-מפלגתיות) שנערכו במאי 2024 עם כ-30.1% מהקולות, ובבחירות בנובמבר 2024 זכתה ברוב של 68.4%.
לורה סיקורד הייתה אישה קנדית ילידת מסצ'וסטס שמלאה תפקיד משמעותי במלחמת 1812 בין ארצות הברית לבריטניה בחצי האי ניאגרה.
היא ידועה בכך שבשנת 1813, הלכה כ-32 קילומטר במשך 18 שעות, משטח שנכבש על ידי האמריקאים אל השטח הבריטי כדי להזהיר את הכוחות הבריטיים מפני מתקפה אמריקאית צפויה.
המידע עזר לבריטים ולילידים בני בריתם, המוהוק , להדוף את האמריקנים הפולשים בקרב שנקרא קרב ביבר דאמס (בעברית: סכרי הבונה).
מאמצה נשכח במשך שנים, עד שב-1860, במהלך ביקורו בקנדה, העניק לה אדוארד נסיך ויילס (לימים אדוארד השביעי) סכום של 100 ליש"ט (12,955 ליש"ט במונחי 2022) כהוקרה על שירותה.
אף על פי שלורה סיקורד לא הייתה קשורה לשוקולד בחייה, רוב הקנדים מקשרים את שמה עם חברת השוקולדים לורה סיקורד , שנקראה על שמה במלאת מאה שנה להליכתה.
סיפורה של סיקורד נטמע בתרבות הקנדית כמעין אגדה מודרנית, זכה לעיבודים ספרותיים, תיאטרליים ושיריים ששופעים תיאורים צבעוניים וסמלים.
קנדה הנציחה את מורשתה במגוון דרכים, כמו בתי ספר הנושאים את שמה, אנדרטאות, מוזיאון לזכרה, בול היסטורי, מטבעות מיוחדים וכן פסל באנדרטת הוואליאנטס הממוקם בבירה הקנדית.
אביה של לורה סיקורד, תומאס אינגרסול , חי בפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס ולחם לצד הפטריוטים האמריקאים במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית (1775–1783).
ב-28 בפברואר 1775, התחתן עם אליזבת דיואי בת ה-17 בגרייט ברינגטון שבמסצ'וסטס.
לורה, שהייתה בתם הבכורה, נולדה שם ב-13 בספטמבר 1775, ושלוש אחיות נוספות נולדו עד לשנת 1983. תומאס התפרנס בהצלחה ככובען, מה שאפשר לו להתחתן, להרחיב את אחוזותיו ולהגדיל את ביתו ככל שמשפחתו גדלה.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית, בילה תומאס זמן רב מחוץ לבית כקפטן מיליציה המשרת בצד הפטריוטים האמריקאים.
כשהמלחמה הסתיימה, עם שובו לגרייט ברינגטון, מונה תומאס למגיסטרט (שופט) .
אליזבת אינגרסול נפטרה ב-20 בפברואר 1784, ואחת מבנותיה נמסרה לאימוץ לאחותה של אליזבת ולבעלה.
תומאס התחתן בשנית ב-26 במאי 1785 עם מרסי סמית', שהייתה חשוכת ילדים, והיא לימדה את בנותיה החורגות לקרוא ולעשות עבודת רקמה לפני מותה משחפת בשנת 1789.
תומאס התחתן שוב ארבעה חודשים לאחר מותה של מרסי, ב-20 בספטמבר 1789, עם שרה "סאלי" בקוס (לבית וויטינג), אלמנה עם בת אחת.
לבני הזוג נולדו במסצ'וסטס עוד ארבע בנות ושלושה בנים, הראשון שבהם נולד ב־1791.
בשנים שלאחר מלחמת העצמאות, אביה של לורה נפגע מרדיפת הנאמנים המתמשכת במסצ'וסטס.
תומאס הבין שבתנאים הכלכליים הקשים שלאחר המלחמה, ועם חובותיו הגדולים, לא סביר שיחזור לשגשג כלכלית כמקודם.
בשנת 1793, נפגש תומאס בעיר ניו יורק עם ג'וזף בראנט, מנהיג המוהוק , שהציע לו להראות לו את הקרקע הטובה ביותר להתיישבות בקנדה העליונה, שם עודד הכתר הבריטי את פיתוח האזור.
הוא וארבעה נוספים נסעו לקנדה העליונה ועתרו לסגן המושל ג'ון סימקו בבקשה לקבל מענק קרקע.
הם קיבלו שטח של 66,000 אקר (270,000 דונם) בעמק נהר התמזה, וייסדו את אוקספורד-על-התמזה (שמאוחר יותר נקראה על שמו בשם אינגרסול, אונטריו ), בתנאי שיאכלסו אותה בארבעים משפחות נוספות בתוך שבע שנים.
תומאס ומשפחתו עברו לשם שנתיים מאוחר יותר, בשנת 1795, לאחר שמכר את עסקיו בגרייט ברינגטון, כאשר לורה הייתה כבת עשרים.
בשנותיהם הראשונות בקנדה העליונה, בתקופה בה פונו קרקעות ונסללו כבישים, תמך תומאס אינגרסול במשפחתו על ידי ניהול בית מרזח ב.
המשפחה נשארה ביישוב עד 1796, שלב בו עברו לבקתת העץ שלהם באוקספורד-על-התמזה.
לאחר שהמושל סימקו חזר לאנגליה ב-1796, גברה ההתנגדות בקנדה העליונה ל"נאמנים המאוחרים", כמו תומאס, שהגיע לקנדה בשביל לקבל את מענקי הקרקע.
המענקים צומצמו מאוד, והחוזה של תומאס בוטל כיוון שלא מולאו כל תנאיו.
ב-1805, כשהרגיש מרומה, העביר את משפחתו לקרדיט ריבר, הסמוך ליורק (היום טורונטו), שם ניהל בהצלחה פונדק עד לפטירתו בעקבות שבץ מוחי ב-1812. אשתו סאלי המשיכה לנהל אותו עד מותה ב-1833.
לורה אינגרסול פגשה את בעלה לעתיד בבית המרזח של אביה בקווינסטון, ונשארה בכפר כשהמשפחה עברה.
היא נישאה, ככל הנראה ביוני 1797, לסוחר ג'יימס סיקורד , שהיה בן למשפחה עשירה, והזוג עבר להתגורר בסנט דייוויס.
סיקורד ילדה את מרי, בתה הבכורה ב-1799, בביתם שנבנה מעל לחנות בסנט דייוויס.
אחריה נולדו שרלוט ב-1801, הארייט ב-10 בפברואר 1803, צ'ארלס באדו, בנם היחיד, נולד ב-1809 ואפולוניה ב-1810. בעבודה קשה הם הגיעו להשגים כלכליים ועד 1812 היו בעלי עסק מצליח למכירת בגדים וחפצי בית, ניהלו בית צנוע עם שני משרתים.
ב-13 באוקטובר 1812, חצו האמריקאים את נהר הניאגרה ונחתו ליד קווינסטון.
לורה וחמשת ילדיה מצאו מחסה בבית חווה, כקילומטר וחצי בפנים הארץ, בעוד ג'יימס חבר למיליציה.
במהלך קרב קווינסטון הייטס שהתפתח לאחר מכן, נורה ג'יימס פעמיים, פעם אחת בכתף ופעם אחת בברך, ובהיותו פצוע קשה ביקש שיקראו לאשתו.
ב"סיועו של ג'נטלמן" הביאה לורה את ג'יימס לביתם אף כי נבזז על ידי חיילים אמריקאים וטיפלה בפצעיו.
לאחר שהחלים ג'יימס מספיק כדי שיוכל לעמוד בנסיעה, לקחה לורה את בעלה וילדיה לסנט דייוויס, שם בילו את החורף אצל קרובי משפחתו של ג'יימס.
אמה קארי, שפרסמה ביוגרפיה של לורה סיקורד ב-1900, סיפרה סיפור, המיוחס לנכדם של ג'יימס ולורה, לפיו לורה נתקלה בשלושה חיילים אמריקאים שהתכוונו להכות למוות את בעלה הפצוע בעזרת רובי המוסקט שלהם, והיא נכנסה בניהם והתחננה על חייו.
קצין אמריקאי, קפטן ג'ון אי.
וול, התערב, שלח את השלושה בחזרה מעבר לנהר תחת שמירה לעמוד למשפט על הפרת משמעת, והורה לאנשיו לשאת את ג'יימס לביתו בקווינסטון.
סיפור זה נדחה על ידי ביוגרפים מאוחרים יותר, שכן האמריקאים נכנעו הרבה לפני שלורה הגיעה לשדה הקרב, בעוד שקפטן וול קיבל פקודה לחזור מעבר לנהר שעות קודם לכן כדי לטפל בפצעיו.
ב-27 במאי 1813, פתח הצבא האמריקאי במתקפה מעבר לנהר הניאגרה, וכבש את פורט ג'ורג'.
קווינסטון ואזור ניאגרה נפלו לידי האמריקאים.
כל הגברים הכשירים נשלחו כשבויי מלחמה לארצות הברית, אם כי ג'יימס סיקורד שעדיין היה בתהליך החלמה לא היה ביניהם.
ביוני של אותה שנה, שוכנו שלושה חיילים אמריקאים בביתם של בני הזוג סיקורד.
בערב 21 ביוני 1813, שמעה לורה סיקורד על תוכניות למתקפת פתע אמריקאית על שלושים הלוחמים המתנדבים של לויטננט ג'יימס פיצגיבון שהיה בבית DeCew שבביבר דאמס, 17 מייל מפורט ג'ורג'.
מתקפה זו הייתה אמורה לבסס את השליטה האמריקאית בחצי האי ניאגרה.
לא ברור כיצד נודע לסיקורד על התוכניות הללו, אך על פי המסורת בני הזוג סיקורד שמעו שיחה בין האמריקאים שהתגוררו בביתה בזמן שאכלו ארוחת ערב עם הגנרל בורסטלר, מפקד הכח התוקף.
בספרם של פטריק קרסטנס וטימוטי סנפורד נכתב כי את השיחה בין החיילים האמריקאים שמעו שני בני הזוג סיקורד, ג'יימס הבין את משמעותה האסטרטגית של נפילת ביבר דאמס אבל כיוון שהיה פצוע, הייתה זו לורה שיצאה להזהיר את הכוחות.
סיקורד עזבה את חמשת ילדיה ואת בעלה שעדיין לא התאושש מפצעיו שאירעו באוקטובר, ויצאה למסע בן 18 שעות שהיה מסוכן כיוון שפטרולים אמריקאים שלטו בדרכים, ובינה לבין היעד הייתה ביצה גדולה, כדי להזהיר את הלויטננט.
היא גם עמדה בסכנה מתגובת הילידים אותם היא עלולה לפגוש בדרכה ומחיות הבר.
לפי עדותה, היא יצאה לדרכה מוקדם בבוקר המחרת, וההיסטוריון ברייס מציין כי לבושה בבגדים פשוטים וכשהיא יחפה.
אתגר נוסף שעמד בדרכה היה הצורך לחצות מספר פעמים את הנחל Twelve Miles Creek מעל מערבולות שוצפות, מה שחייב אותה לזחול על פני קטע בוגדני במיוחד.
בהתבסס על אזהרתה, כוח בריטי קטן וכוח גדול יותר של כ-250 לוחמי מוהוק הוכנו למתקפה האמריקאית.
ב-24 ביוני, במה שנודע כקרב ביבר דאמס, הם ניצחו את הכוח האמריקאי שמנה שלושה תותחים וחמש מאות לוחמים, שרובם נפלו בקרב או נכנעו.
מקור אחר טוען כי כח הילידים מנה 400 לוחמים.
בדיווחים שפורסמו מיד לאחר הקרב, לא הוזכרה סיקורד.
אחד ההסברים לכך הוא שמשפחת סיקורד עדיין חייתה מעבר לקווי האויב, בשליטה אמריקאית וחששה מנקמה.
מאוחר יותר פיצגיבון כתב שהוא חשש לשלומה של סיקורד הצנומה והעדינה לאחר הליכתה המאומצת בתנאי מזג אוויר חמים במיוחד.
בלוחית זיכרון שהוצבה בשדה הקרב של ביבר דאמס שנים לאחר מכן, רשום כי אזהרתה של סיקורד היא שהביאה להפתעה שאפשרה את לכידתו המלאה של כוח האויב ובכך היוותה את נקודת המפנה במלחמת 1812.
לאחר המלחמה, כתוצאה מהרס חנותה של משפחת סיקורד בקווינסטון, סבלה המשפחה מעוני.
הם התפרנסו רק מפנסיית המלחמה הקטנה של ג'יימס ומשכירות מ-200 דונם של אדמה שהייתה להם בעיירת גרנת'ם.
בתם השישית של סיקורד, לורה אן, נולדה באוקטובר 1815, ובתם האחרונה, חנה, נולדה ב-1817.
במהלך השנים, פנו בני הזוג סיקורד ללא הצלחה לממשלה בבקשה להכרה ועזרה כלשהי.
כדי לתמוך בעתירותיה, פיצגיבון סיפק לסיקורד בכל פעם עדות כתובה שתומכת בבקשתה, אותה שלחה סיקורד למשרדי הממשלה מבלי להשאיר לעצמה עותק, פרט לזו שניתנה לה ב-1837 בה השתמשה כדי לתמוך בטענותיה לפרסום סיפורה במגזין ב-1853.
ג'יימס מעולם לא החלים לחלוטין מפצעיו.
הוא עתר לממשלה בשנת 1827 בבקשה לסוג כלשהו של תעסוקה.
סגן המושל פרגרין מייטלנד לא הציע לו משרה, אך הציע משהו ללורה.
הוא ביקש ממנה להיות אחראית על אנדרטת ברוק, שטרם הושלמה.
בהתחלה היא דחתה את הבקשה, אך לאחר מכן קיבלה אותה בחוסר רצון.
כאשר נפתחה אנדרטת ברוק בשנת 1831, נודע לסיקורד כי סגן המושל החדש, ג'ון קולבורן, התכוון לתת את המפתחות לאלמנתו של חבר בוועדת האנדרטה שמת בתאונה.
ב-17 ביולי 1831, עתרה סיקורד לקולבורן לכבד את הבטחתו של מייטלנד, וצירפה תעודה נוספת מפיצגיבון המעידה על תרומתה למלחמה.
היא כתבה כי מייטלנד אמר לקולונל תומאס קלארק, "מאוחר מדי לחשוב על [אלמנתו של חבר הוועדה] גברת ניקול, שכן נשבעתי לגברת סיקורד שהיא תקבל את המפתח בהקדם האפשרי".
למרות בקשותיה וטיעוניה, לא קיבלה סיקורד את ניהול האנדרטה.
בדצמבר 1828 שנה נפטרה אפולוניה, בתם של בני הזוג סיקורד מטיפוס.
בשנת 1828 מונה ג'יימס לרשם בית המשפט המחליף של ניאגרה, הוא קודם למשרת שופט בשנת 1833.
בשנת 1835 הפך ג'יימס לגובה מכס בנמל צ'יפווה .
אל המשרה נלווה בית בצ'יפווה, אליו עברו ג'יימס ולורה, בעזבם את קווינסטון.
ב-1940 עתרה סיקורד למושל, בבקשה לקבל רישיון לתפעול מזנון בקווינסטון, אך בקשתה נדחתה.
ג'יימס סיקורד נפטר משבץ מוחי ב-22 בפברואר 1841. הוא נקבר, לבקשתו, בגבעת דראמונד (כיום ב).
מותו של ג'יימס הותיר את לורה חסרת כל.
כאשר פנסיית המלחמה שלו הופסקה, היא לא יכלה לשמור על אדמתה רווחית ומכרה חלק ניכר ממנה.
המושל הכללי סידנהאם דחה עתירה מ-27 בפברואר 1841, בה ביקשה שבנה יקבל את תפקיד המוכס של ג'יימס.
סידנהאם גם דחה עתירה ששלחה במאי של אותה שנה לקבלת פנסיה לעצמה, בטענה כי ג'יימס קיבל פנסיה במשך עשרות שנים.
ייתכן שבעזרתם של בני משפחה אמידים יותר, בנובמבר 1841 קנתה סיקורד בקתה מלבנים אדומות ברחוב ווטר שבצ'יפווה.
בתה הרייט ושתי בנותיה הצטרפו אליה במאי 1842, לאחר שבעלה של הרייט נפטר מהרעלת אלכוהול.
שלושתן חלקו את מגוריהן עם סיקורד למשך שארית חייה.
גם בתה הצעירה חנה עברה לגור שם כשהתאלמנה בשנת 1844, והביאה איתה שתי בנות.
אף על פי שחסרה לה הכשרה, ניהלה סיקורד בית ספר קטן בחצר הבית במאמץ לפרנס את עצמה.
מיזם זה הגיע לסיומו כאשר הונהגה מערכת בתי הספר הציבוריים המשותפים בהמשך שנות ה-40 של המאה ה-19.
בשנת 1845 כתב עורך הדין צ'ארלס באדו, בנה של סיקורד, מכתב למגזין דתי ובו הביא לידיעת הציבור, בפעם הראשונה, את סיפור הליכתה של אימו, מכתב שזכה לתשומת לב מועטה בלבד.
ב-1853 סיקורד עצמה כתבה את סיפור הליכתה, לבקשת הסופר שפרסם אותו כחלק מסדרת מאמרים למגזין אנגלו-אמריקן, אותה כתב על מאורעות ביבר דאמס.
סדרת המאמרים התפרסמה כספר, ב-1862.
בשנת 1860, כשהייתה סיקורד בת 85, סייר נסיך ויילס בקנדה.
קבוצה של ותיקי מלחמת 1812 התארגנה לטקסים עם הנסיך בצ'יפווה ובקווינסטון הייטס, וניסחה פנייה אליו, שאליה צורף מכתבו של פיצגיבון מ-1837 המאמת את דבריה.
סיקורד התעקשה להיכלל ביזמה זו, יחד עם ותיקי המלחמה האחרים.
בצ'יפווה, ליד מפלי ניאגרה, שמע הנסיך על מצוקתה של לורה סיקורד כאלמנה מזדקנת וב-1861 שלח לה זהב בשווי 100 ליש"ט (11,864 דולר במונחי 2023).
הייתה זו ההכרה הרשמית היחידה שקיבלה במהלך חייה.
לורה סיקורד נפטרה בשנת 1868 כשהיא בת 93. היא נקברה לצד בעלה בבית הקברות דראמונד היל בעיירה הקנדית מפלי הניאגרה.
קברה סומן ב-1901 על ידי אנדרטה עם פסל בראשה, והוא נמצא קרוב לאנדרטה המציינת את קרב לונדי'ס ליין .
נכדתה תיארה את סיקורד רזה ובעלת מראה עדין, בגובה 163 סנטימטר עם עיניים חומות ועור בהיר.
סיקורד הייתה מיומנת ברקמה, תפירת בגדים ובישול.
לדברי הביוגרפית פגי דיימונד ליווי, נכדיה הרבים נהנו לשמוע את סבתם מספרת סיפורים על נעוריה, ואמונתה האנגליקנית גברה עם הגיל.
בדיווחו על הקרב, פיצגיבון ציין רק כי "קיבל מידע" על האיום; ייתכן שהוא השמיט אזכור של סיקורד כדי להגן על משפחתה בזמן מלחמה.
הוא כתב לראשונה על סיקורד בתעודה מיום 26 בפברואר 1820, כאשר תמך בבקשת בעלה לקבלת רישיון להפעלת מחצבת אבן בקווינסטון.
ב-11 במאי 1827 כתב פיצגיבון מכתב המאשר כי סיקורד הגיעה אליו לביבר דאמס לאחר השקיעה של ה-22 ביוני 1813, לאחר צעדה בדרכים עקלקלות מביתה בסנט דייוויס והודיעה לו כי בעלה שמע מקצין אמריקאי בלילה שעבר על מתקפה שתוכננה ל-23 בחודש כנגד הכח שבפיקודו בביבר דאמס.
כתוצאה ממידע זה הציב פיצגיבון את כוחות האינדיאנים שהיו תחת פיקודו של נורטון ואת כוחותיו שלו כדי ליירט את הכח האמריקאי.
הם חיכו מהלילה של -22 בחודש ועד ה-24, היום בו הגיעו האמריקאים, ולכדו אותם.
בשיחה שהייתה לו עם הקולונל בורסלר, מפקד הכח האמריקאי, אישר הקולונל כי הם חרגו מתוכניתם המקורית, שהייתה לתקוף ב-23 בחודש כפי שדווחה סיקורד.
מאוחר יותר כתב פיצגיבון בתעודה מיום 23 בפברואר 1837 כי סיקורד אכן "הכירה" לו את כוונותיהם של האמריקאים, אך אינו מציין האם השתמש במידע.