tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסינגל החמישי מהאלבום הוא "לאן שלא תלכי", שיצא בינואר 2006. השירים "אותך" ו"מרחוק" הם שירים רוסיים במקור, שמנהליה של מימון הציעו לה לעבד ולשיר בעברית.
"זמן של חסד" גם הוא לא שיר מקורי של מימון, במקור הוא שיר איטלקי שהולחן על ידי המלחינים Philippe Leon Garilli, Alessia Aquilani.
את השיר "מרחוק" שרה מימון עם הזמר אייל שחר (לשעבר חבר להקת היי פייב הישראלית) שהיה גם שותף בכתיבת השיר "השקט שנשאר", "מרחוק" ו-"אותך".
האלבום זכה להצלחה והגיע כעבור חצי שנה מרגע יציאתו לאור למעמד "אלבום זהב".
האלבום יצא גם בפורמט של נגן חדשני - MP3 חוקי בשם musicpump.
קלידים: פיני ארונבייב, בועז וולף
ייעוץ אמנותי בשירים 2, 12: חיים רייכטל
עריכה דיגיטלית: יועד נבו TOWN HOUSE
שירים ושערים הייתה תוכנית רדיו בנושא ספורט ששודרה ברשת ב' של קול ישראל, וליוותה בשידור חי את משחקי הכדורגל המתקיימים במהלך העונה.
היא שודרה לראשונה ב-1970. לצד סיקור משחקי כדורגל היו מושמעים שירים פופולריים.
את הרעיון לתוכנית הגה ויישם בקול ישראל השדר גדעון הוד על בסיס תוכנית זהה ששודרה ברדיו האיטלקי.
התוכנית שודרה בעונת הכדורגל בימי שבת בשעות אחר הצהריים, ונמשכה בין שלוש לארבע שעות.
היא נחשבה לאחת מתוכניות הדגל של תחנת השידור קול ישראל, והיוותה חלק בלתי נפרד מתרבות הספורט בישראל.
"שירים ושערים" שודרה החל מעונת 1970/1971 בליגה הלאומית, בימי שבת בין 2:30 ל-5:00. לפני עליית התוכנית היו צריכים חובבי הכדורגל בישראל להמתין למהדורת החדשות במוצאי שבת כדי לשמוע את תוצאות משחקי הליגה הלאומית, אז הליגה העליונה.
התוכנית זכתה מיד עם עלייתה לשידור לפופולריות רבה.
גדעון הוד, עורך תוכניות ספורט ברדיו, הגה ויזם את התוכנית, ששודרה תחילה במתכונת המשלבת שירים פופולריים יחד עם דיווחי ספורט עדכניים מהמגרשים, ומכאן גם ניתן לה שמה.
המנחים הראשונים היו משה קשטן ועמי פזטל ועל התקליטים היה אחראי מנשה רז.
לאחר כשנתיים "ירשו" את רז הקריינים אריה גולן ודניאל קרן, לסירוגין.
בהמשך נכנסה לנעליהם שוש עטרי.
הדיווחים היו בקולו של המגיש באולפן וללא שידור חי מהמגרש.
כשהובקע שער באחד המגרשים, המתין מנחה התוכנית לסיום השיר, ורק אז הודיע למאזינים על השער.
במשך השנים נוספו השידורים החיים מהמגרשים, מקומם של השירים הלך והתמעט, והתוכנית עברה למתכונת בה התקיימה עד סגירת רשות השידור: שידור ישיר עם מנחה המגיש את התוכנית בעזרת צוות פרשנים היושבים באולפן, ושדרים פרושים במגרשי הכדורגל.
השילוב של תאורי השדרים הפורצים לשידור החי ברגעים מרתקים של המשחק, יחד עם הפרשנות המלווה, הקנו לתוכנית את ייחודה ואת תשומת לבם של חובבי הכדורגל במשך השנים.
בעקבות הצלחת התוכנית דרשו קבוצות הכדורגל בסוף 1972 תשלום על השידור, או ששידורה יבוטל, בטענה כי מספר הצופים במשחקים ירד בעקבות שידורה.
לאחר משא ומתן שנמשך ארבעה חודשים, הוסכם תחילה על תשלום של 14 אלף ל"י לכל קבוצה, בסיוע תקציבי של המועצה להסדר ההימורים בספורט.
למרות ההסכם, בפברואר 1973 אסרו הקבוצות את שידור התוכנית, לאחר שהתשלום המובטח לא שולם להם עדיין.
במשך השנים פרצו סכסוכים כספיים שוב, בתחילת עונת 1984/85, ובעונת 1986/87, בה לא שודרה התוכנית במשך מספר חודשים.
רשות השידור הודיעה שהיא מתכוונת להמשיך ולשדר את משחקי הכדורגל בתוכנית "שירים ושערים", אף על פי שפקע ההסכם.
ואילו "רדיו ללא הפסקה" החלה להפיק תוכנית כדורגל משלה בשם "שערים ללא הפסקה", בהגשת טל ברמן ושלמה שרף, ששודרה ב-5 תחנות רדיו אזוריות.
במקביל שלח "קול ישראל" צוותים של שדרים וטכנאים למגרשים, ושידר את המשחקים ב-"שירים ושערים", בתגובה פנתה "רדיו ללא הפסקה" לבית המשפט, בטענה כי רכשה את הזכויות הבלעדיות מההתאחדות לכדורגל על השידור מהמגרשים.
רשות השידור מצדה טענה כי אין זכויות שידור על משדרי רדיו, אף על פי שנהגה לרכוש את הזכויות באופן מסודר במשך כל השנים.
עוד טענה הרשות כי בשידור על ידה יש אינטרס ציבורי מובהק, כיוון שהוא מועבר לכל הארץ ולא רק לחמש תחנות אזוריות-מסחריות.
עם זאת, בית המשפט אסר את המשך שידור "שירים ושערים".
בשנת 2005, לאחר לחץ ציבורי, שבה התוכנית ועלתה לשידור בקול ישראל בהגשתו של דני דבורין, באותה המתכונת כמעט ללא שינויים מהותיים, ועם אותה נעימה מוכרת המשמשת אות התוכנית.
עם זאת ההתאחדות לכדורגל מכרה את זכויות השידור במחיר מופחת של כ-300 אלף דולר, מאחר שערך השידורים ירד בעקבות פיצול שעות המשחקים, בניגוד לעבר, כאשר כל המשחקים שחקו בשבת בצהריים במקביל, או לפחות רובם.
בסוף שנת 2006 התפצלה התוכנית ונוספה תוכנית בימי א' בשם "אחד על אחד" ששידרה את משחקי ליגת העל בכדורסל ואת המשחק המרכזי מליגת העל בכדורגל.
מכירת הזכויות לג'קי בן-זקן והמשך השידור ברשת ב'
לקראת עונת 2009/2010 בליגת העל בכדורגל, הגיש "רדיו הבירה" של איש עסקים ג'קי בן-זקן את ההצעה היחידה במכרז שערכה ההתאחדות לכדורגל, תמורת כ-500 אלף שקל לעונה.
בן-זקן שידר תחילה את התוכנית בשם "שירים ושערים" תוך שימוש גם באותות המוזיקליים שלה, בתגובה פנתה רשות השידור לבית המשפט בבקשה שיאסור את השימוש בשם ובאותות.
שם התוכנית שונה ל"שבת של כדורגל" אך במקביל רשת ב' גם שודרה תוכנית "שירים ושערים" במתכונת שעיקרה שלוש שעות של ראיונות מהאולפן, החל מ-19:00, ללא דיווח ישיר מהמגרשים אך בשילוב דיווח על תוצאות המשחקים.
בעונת 2011/2012 בליגת העל בכדורגל חזרה התוכנית ברשת ב' לשדר את משחקי הליגה ישירות מהמגרשים מהשעה 19:00 ועד 22:00, אך תמורת הזכויות שילמה קול ישראל 80 אלף שקל בלבד לעונה.
לקראת עונת 2014/2015 בליגת העל בכדורגל החליטה רשות השידור לא לרכוש את הזכויות ולהפסיק את שידור התוכנית; ואף גורם אחר לא רכש את זכויות השידור ברדיו.
התוכנית הביאה לציבור הישראלי כמה אישים שפרסומם החל בה.
היוזם וההוגה של שירים ושערים היה גדעון הוד.
על מגישיה הראשונים נמנו הוד, מנשה רז, אריה גולן, דניאל קרן, שוש עטרי ועמי פזטל.
בהמשך הגישו את התוכנית גם מאיר איינשטיין, יואב אביב ודני דבורין, ומינואר 2013 שרון פרי.
בין השדרים הקבועים והבולטים שדיווחו מהמגרשים היו מוטי חביב, קמי ברץ, עמוס כרמלי, חנוך קינן, צחי נגה, זוהיר בהלול ויואל כץ, ובין הפרשנים אבי רצון, ז'וז'ו אבוטבול וחנן קריסטל.
בין המשתתפים בתוכנית במהלך השנים ניתן למנות את יוחנן וולך, רינה מצליח, אליהוא בן און, אודי רובוביץ', משה פרימו, דני נוימן, אילן פילו, אופירה אסייג, יעקב גרונדמן, ליאן וילדאו, עמית הורסקי, שלום ואנו, יצחק שתיל ודני שטרית.
אחד המאפיינים הבולטים של התוכנית הוא אופן התיאור המיוחד של המגישים והשדרים, ומה שנשמע כניסיון להעצים אירועים במגרש ולהוסיף לתיאור נופך נמלץ ודרמטי.
חלק בלתי נפרד מהתוכנית, היה הסאונד של ה"פיצוץ" - סימן לדיווח על הבקעת שער תוך כדי שידור, או שמובקע שער במגרש אחר, ואז זהו האות לעבור למגרש בו נכבש השער.
במהלך שנות שידורה, תפסה התוכנית מקום נכבד בפולקלור הישראלי, ואף הונצחה במערכון המפורסם של הגשש החיוור "שירים, שערים וטכנאים", בו נאמרו המשפטים הידועים "מה הייתה הדקה?" ו"נשרוף את המועדון".
ביטויים נוספים הקשורים לתוכנית שנכנסו לפולקלור:
"60 שניות מהפתיחה והתוצאה עדיין אפס–אפס".
"נע כמו כספית על המגרש"
הקלטה מתוך התוכנית, שבה נשמע השדרן מאיר איינשטיין מדווח על שער שהבקיעה מכבי חיפה, שובצה בשיר האליפות "ירוק בעיניים".
להלן מובאת רשימת השירים והאריות אשר חיבר יוהאן סבסטיאן באך במשך חייו.
רשימת היצירות של באך מקוטלגת על פי שיטת רי"ב על ידי וולפגנג שמיידר.
רי"ב 508 - Bist du bei mir (היצירה הזו מיוחסת לגוטפריד היינריך שטלצל)
שירים הוא אלבום הסולו ה-11 של הזמר הישראלי אריק איינשטיין, שיצא לאור בסוף שנת 1975. על אף שהאלבום אינו כלול באופן רשמי בסדרת אלבומי שירי ארץ ישראל של איינשטיין הקרויה "ארץ ישראל הישנה והטובה", הוא חלק בלתי נפרד מסוגת שירים זו.
עיבודי האלבום נעשו על ידי המוזיקאי שם טוב לוי, כשחלק מעיבודי הגיטרות נעשו על ידי מיקי גבריאלוב וחיים קריו.
השיר המקורי החדש היחיד באלבום הוא "ערב מול הגלעד", שהלחין מיקי גבריאלוב למילותיה של לאה גולדברג.
כל שאר שירי האלבום הם חידושים לשירים ישנים מאת יעקב שבתאי, חיים חפר, יחיאל מוהר, יעקב אורלנד, רחל המשוררת ויעקב פיכמן.
"יום אחרון" הוא חידוש של איינשטיין לשירו של אברהם שלונסקי שהולחן על ידי שלום חנוך ומאיר אריאל והוקלט לראשונה ב-1967 על ידי חנוך, מנחם זילברמן ואלי מגן.
זהו עיבוד שני של לוי לשיר, כשאת הראשון שהיה תזמורתי הקליט איינשטיין ב-1973 ולא הופץ.
בין מלחיני השירים: שמוליק קראוס, מרדכי זעירא, שולמית ליפשיץ, שמואל אימברמן ומשה וילנסקי.
את עטיפת האלבום עיצב דוד טרטקובר, על פי תמונה משפחתית של אימו של איינשטיין, דבורה, לצד אחיותיה.
ב־1994 חברת פונוקול הוציאה את האלבום ע"ג תקליטור.
עיבודים, הפקה מוזיקלית, חליל: שם טוב לוי
גיטרה בס, גיטרה 12 מיתרים, הלחנת "ערב מול הגלעד", עיבוד לגיטרות: מיקי גבריאלוב
מלחמת העולם הראשונה, שבני תקופתה האמינו כי היא תהיה "המלחמה שתשים קץ לכל המלחמות", הולידה שירים רבים, שביטאו את התהפוכות בחוויית המלחמה - מגלי ההתלהבות הראשוניים ועד ההלם כתוצאה מהחורבן, ההרס והמוות שזרעה.
זאת דרך ארוכה לטיפררי (It's a Long Way to Tipperary), הוא אחד משירי מלחמת העולם הראשונה הנודעים ביותר.
הוא נכתב בידי ג'ק ג'אדג' (Jack Judge), זמר בימות לונדוני נודע.
הוא פורסם אמנם ב-1912, שנתיים לפני פרוץ המלחמה, אך הפך במהלכה לסמל ולמעין המנון בלתי-רשמי של הלוחמים הבריטים.
את השיר שרו חיילי הצבא הבריטי בקיץ 1914 בדרכם לחזית המערבית, כשהמלחמה עדיין התקבלה בהתלהבות הן ברחוב הבריטי והן בקרב החיילים.
תחילה הוא אומץ בידי חיילי הגדוד השביעי של רגימנט הריינג'רס (the 7th Battalion of the Connaught Rangers Regiment of the British Army), מרביתם אירים (טיפררי היא עיירה באירלנד), אך בהמשך הפך השיר לנחלתם של כלל החיילים הבריטים בצרפת.
אחד הביצועים הראשונים והנודעים של השיר היה של ג'ון מקורמק ב-1914, ומאוחר יותר הוקלטו עשרות ביצועים נוספים.
השיר הושר על ידי חיילים גם בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנות השישים זכה לתחייה מחודשת בביצוע מקהלת הצבא האדום, בעת שקיימה מסע הופעות בבריטניה.
להיט נוסף בקרב החיילים בבריטניה באותה התקופה היה השיר "ארוז את חפציך בקיטבג וחייך, חייך חייך" (Pack up your Troubles), שכן, כדברי המשורר, מה יועילו כל הקיטורים?
את מילות השיר כתב ג'ורג' פאוול (Powell) ואת הלחן פליקס פאוול.
השיר הפך ללהיט מיד עם הופעתו ב-1915. את אותו שיר בדיוק, על פי אותה מנגינה, שרו גם החיילים הגרמנים, ואצלם נקרא השיר "ארוכה הדרך בחזרה למולדת" (Weit ist der Weg zurück ins Heimatland).
בארצות הברית היה השיר "הו ג'וני, הו ג'וני, הו!" (Oh Johnny, Oh Johnny, Oh!), שנכתב על ידי אד רוס והולחן על ידי אייב הולמן ב-1917, אחד הלהיטים הפופולריים ביותר.
בשנות ה-40 זכה השיר לתחייה מחודשת בביצוע של האחיות אנדריוז וגלן מילר.
באותה שנה שטף את ארצות הברית גל של שירים פטריוטיים.
אחד הנודעים שבהם היה "אני לא יודע לאן אני צועד אבל אני בדרך לשם" (I Don't Know Where I'm Going But I'm On My Way).
השיר "להתראות ברודוויי, שלום צרפת!" (Good-bye Broadway, hello France!) מייצג את ההתלהבות שאחזה באמריקנים לנוכח ההצטרפות למלחמה.
לכבוד מיוחד זכה הגנרל ג'ון פרשינג (John J.
Pershing), שזכה למארש מיוחד הנושא את שמו.
השיר האמריקאי הפטריוטי ואולי המפורסם ביותר במלחמת העולם הראשונה, הוא השיר Over There שנכתב בשנת 1917 על ידי ג'ורג' מ.
Cohan), שיר שהפך בארצות הברית ללהיט גדול, כפי ש"ארוכה הדרך לטיפררי" היה ללהיט בבריטניה.
אחד הביצועים הראשונים של השיר הוקלט על ידי זמר הטנור אנריקו קרוזו.
השיר זיכה את קוהאן במדליית הזהב של הקונגרס האמריקני.
הוא סיפר כי חיבר את השיר במהלך נסיעה ברכבת לניו יורק, זמן קצר לאחר ששמע את הנשיא מכריז באפריל 1917 על הצטרפותה של ארצות הברית למלחמה.
השיר בא לעודד את "ג'וני" לקחת את הנשק, להתגייס ולרוץ ולהילחם ב"הונים" אפילו במחיר חייו (לשמיעת השיר ראו קישור ב"מקורות חיצוניים").
שירי לעג וקלס ושירי קסרקטין
לצד השירים המלנכוליים, שירי האהבה והמארשים הפטריוטים לא נפקד גם מקומם של שירים רברבניים.
אחד מהם היה השיר שהפך להיט בארצות הברית: "כולנו צועדים אל הקייזר" (We're All Going Calling on the Kaiser), שיר שבו מבטיחים חיילי ארצות הברית ללמד את הקייזר הגרמני לקח.
שיר נוסף היה "נלמד את הקייזר להיות וויזר" ("Got to teach the Kaiser to be wiser"), כלומר נלמד אותו להיות חכם יותר.
החיילים במלחמת העולם הראשונה, בדומה לחיילים לכל אורך ההיסטוריה, חיברו מילים משלהם ללהיטי התקופה שכללו בדיחות, הומור יחידתי, סרקזם, סקס, שתייה, סלנג, בחורות וסתם ייאוש - דרכים שונות להתמודד עם המציאות הקשה.
כך למשל במקום "ארוכה הדרך לטיפררי" הם שרו בשוחות "זו לא הדרך להתחיל עם מרי" (That's the wrong way to tickle Marie).
את מילות השיר הידוע "המדמואזל מארמנטיאר" הם שרו כך (תרגום חופשי):
שני קצינים גרמנים חצו את הקווים - פרלה וו
כדי לחפש שם יין וחתיכות
בארץ ישראל נכתב שיר הומוריסטי "אריה, אריה, קום התנדב לגדוד העברי" לפי הלחן של השיר הסקוטי הידוע "My Bonnie Lies over the Ocean".
"השושנים של פיקרדי" (Roses of Picardy), הותיר את חותמו בדפי ההיסטוריה המוזיקלית של המלחמה.
הוא נכתב על ידי קצין בריטי בשם פרדריק ודרלי (Frederick E.
Weatherley) ב-1916, בהשראת סיפור אהבה בינו לבין אלמנה צרפתייה שבביתה מצא מחסה מהקרבות.
השיר הפך לשיר אהבה ידוע אותו שרו חיילים שנפרדו מנערותיהם בדרך לשדות הקטל של המלחמה.
להיט אחר שעסק אף הוא בבנות צרפת והושר על ידי החיילים הבריטים היה "המדמואזל מארמנטיאר" (Mademoiselle From Armentieres), והיה גם שיר אהבה מפורסם בשם "הו פרנצ'י" (Oh Frenchy), המספר על רומן בין אחות אמריקאית בשם רוזי גרין, ששירתה בצרפת, לבין בחור צרפתי מפריז בשם ז'אן.
שיר אחר מוקדש לחייל אמריקני הנפרד מאהובתו הצרפתייה, "שלום אבל לא להתראות, חייל צעיר" (Au Revoir, But Not Good Bye, Soldier Boy).
אחד משירי המלחמה הנוגעים ביותר ללב היה השיר שחיבר הסופר והמשורר רודיארד קיפלינג, מחבר ספר הג'ונגל, "האם מישהו ראה את בני ג'ק?".
הפואמה נכתבה בעקבות נפילת בנו ג'ון, סגן במשמר האירי, במהלך הקרבות באזור לוס שבצרפת, בשנת 1915. גופתו של הבן לא נמצאה וקיפלינג הקדיש את שני העשורים האחרונים של חייו כדי לנסות ולאתר את מקום קבורת בנו, אך לשווא.
הקבר של ג'ון קיפלינג נתגלה לבסוף ב-1992 והוכר רשמית על ידי הוועדה לענייני קבורת חללים של חבר העמים (הקומונוולת').
למרות זאת חוקרים ממשיכים להטיל ספק בכך שמדובר אומנם בקברו של קיפלינג הבן.
הפואמה הנוגה "האם מישהו ראה את בני ג'ק" הולחנה והושמעה לראשונה על ידי הזמר לואיס קירבי-לון בשנת 1919.
ב-25 באפריל 1915 נקלעה המלחמה בשדות הקטל של צרפת למבוי סתום, והצדדים הלוחמים כתשו זה את זה במלחמת חפירות.
באותו יום נחתו כוחות צבא של האימפריה הבריטית, שכללו גם חיל משלוח אוסטרלי וניו זילנדי (אנזא"ק, ANZAC) גדול, בחופי גליפולי, שבמפרץ סולבה, בטורקיה.
כוחות אלה שאפו לפתוח את הנתיב הימי לרוסיה דרך מיצר הדרדנלים ולכבוש את איסטנבול (קונסטנטינופול), בירת האימפריה העות'מאנית.
הקרב בגליפולי, שנמשך כחודשיים, הותיר אחריו כ-131,000 הרוגים וכ-262,000 פצועים, וצלקות לדורות שלמים.
לזכר אותו קרב עקוב מדם שנמשך כחודשיים, חיבר ב-1970 הזמר האוסטרלי יליד סקוטלנד, אריק בוגל (Eric Bogle), שיר שמושר מאז בעצרות הזיכרון השנתיות לזכרם של לוחמי גליפולי, כמו למשל במצעד השנתי המתקיים בכל חודש אפריל בקנברה לציון אותו קרב, והפך ללהיט בינלאומי: "כשהתזמורת ניגנה וולסינג מתילדה".
השיר מספר את סיפור הקרב המיותר בגליפולי שבו נפלו החיילים "כצאן לטבח".
לאחר ביקור בשדות הקטל של מלחמת העולם הראשונה בצרפת חיבר בוגל שיר נוסף שהפך ללהיט והוא נקרא "שטח הפקר" (No Man's Land) אך ידוע גם בשם "השדות הירוקים של צרפת" (The Green Fields of France).
המלחמה הצמיחה גם שירים פציפיסטים כמו השיר "לא גידלתי את ילדי להיות חייל" (I Didn't Raise My Boy to Be a Soldier), שהושר בארצות הברית ב-1915 בשעה שהחל דיון ציבורי בשאלה האם על ארצות הברית להצטרף למלחמה המתחוללת באירופה.
הבדלנים, הסוציאליסטים, החוגים הפציפיסטים, כמרים פרוטסטנטים ואמריקנים ממוצא גרמני וגם אמריקנים ממוצא אירי, שהפגינו עוינות גלויה כלפי בריטניה, יצאו חוצץ נגד ההכנות להצטרפות ארצות הברית למלחמה.
על רקע זה הפך השיר "לא גידלתי את בני להיות חייל" ללהיט בארצות הברית.
את השיר הלחין אל פיאנטדוסי (Al Piantadosi) למילותיו של אלפרד בראיין (Alfred Bryan), והוא הפך לאחד משירי המחאה הידועים של אותה התקופה.
את השיר ביצע לראשונה הזמר מורטון הארווי (Morton Harvey).
בעקבות הצטרפותה של ארצות הברית למלחמה ב-1917 נפגעה הקריירה שלו, משום שהיה מזוהה עם שיר שנתפס כלא פטריוטי, והוא הפסיק להקליט שירים למשך שנים רבות.
שיר שליווה את החיילים הגרמנים בדרך לחזית היה "שירם של הגרמנים" (Das Lied der Deutschen):
גרמניה, גרמניה, מעל הכל, מעל כל דבר בעולם
אם באחווה תעמוד מאוחדת לעד תשכון לבטח
מהמס ועד לממל, מהאטש ועד לבלט
גרמניה, גרמניה מעל הכל, מעל כל דבר בעולם
השיר מוכר יותר כ"גרמניה מעל הכל" (Deutschland, Deutschland über alles), שיר שחלקים ממנו הפכו לימים להמנון גרמניה בתקופת ויימאר, בתקופת הנאצים וברפובליקה הפדרלית של גרמניה (ראה "המנון גרמניה").
שיר אחר שאותו הרבו לשיר החיילים הגרמנים היה Heil dir im Siegerkranz, ההמנון הבלתי רשמי של גרמניה עד 1918, שהושר על פי אותה מנגינה בדיוק של "אל נצור המלך", ההמנון הבריטי.
הגרמנים נהגו להלהיב את עצמם באמצעות שירי לכת צבאיים.
אחד המפורסמים והפופולריים שבהם בזמן מלחמת העולם הראשונה, היה "חברים ותיקים" (Alte Kameraden), שנכתב בשנת 1889 בעיר אולם על ידי קרל טייקה.
מסופר כי כאשר טייקה הציג את שיר הלכת החדש למפקדו, זה ייעץ לו: "יש לנו מספיק שירי לכת.
את השיר הזה תזרוק לתנור".
טייקה לא העלה את ניירות השיר באש, ו"חברים ותיקים" הפך לאחד משירי הלכת המפורסמים ביותר.
שיר מפורסם אחר שהושר בפי החיילים הגרמנים היה "argonnerwaldlied" - חצות ביער ארגון, הידוע גם כ"שיר הפיונירים", המתאר את השקט שלפני הסערה, את ההסתערות על קווי הצרפתים ואת דממת המוות שלאחריה.
רפרטואר השירים שליווה את החיילים הרוסים לקרב בתקופת מלחמת העולם הראשונה כלל שירי הלל לכבוד הצאר ניקולאי ושירים פטריוטים שעסקו במולדת הרוסית, לצד שירים פופולריים מתקופת מלחמת רוסיה–יפן בין השנים 1904–1905.
הצאר ניקולאי חשב תחילה לפקד בעצמו על יחידותיו ולהוביל את הצבא הרוסי לקרב מול הגרמנים, אך הוא שוכנע לבסוף לוותר על התפקיד לטובת דודו הדוכס הגדול ניקולאי ניקולייביץ'.
אבל חיילי הצאר יצאו לקרב כשבפיהם השיר "הורה!
למען הצאר, אביה של רוסיה!".
שירים נפוצים אחרים בקרב חיילי הצאר היו "גלורי, גלורי אמא רוסיה" ו"המוות בקרב לא יפחידנו".
ההמנון של רוסיה הצארית, שהוחלף בעקבות מהפכת 1917 היה "אל, נצור את הצאר!" (Боже, Царя Храни!) שחובר ב-1833.
אחד השירים הנודעים, המושמעים והפופולריים ביותר באותה התקופה היה "על גבעות מנצ'וריה" (На сопках Манчьжурии, בתעתיק: נָה סוֹפְּקָךְ מַנְצְ'ז'וּרִי) שיר מלנכולי שנכתב במקצב וואלס לאחר סיום מלחמת רוסיה-יפן, ב-1906. את שיא הפופולריות שלו צבר השיר בתקופת מלחמת העולם הראשונה ולאחריה.
שיר פופולרי נוסף מאותה התקופה הוא "וריאג" (Варя́г), המספר את סיפור הגבורה של מלחי הסיירת הממוגנת הרוסית "וריאג" שלחמו בינואר 1904, בעזרת ספינת תותחים מיושנת נוספת, ב-14 משחתות וסיירות של הצי היפני במהלך מלחמת רוסיה–יפן.
כל המלחים ששרדו את הקרב זכו במדליה מיוחדת והשיר נכתב לכבודם.
השיר המזוהה ביותר עם התקופה נקרא "היי שלום אשה סלאבית" .
השיר נכתב כמארש ב-1912 על ידי וסילי איבנוביץ אגפקין והוא הקדיש אותו לנשים הבולגריות הממתינות בדאגה לבעליהן שיצאו להילחם נגד הטורקים במלחמת הבלקן הראשונה.
מילות השיר שונו לאחר פרוץ המלחמה.
מחבר השיר גויס לימים למשטרה החשאית הרוסית, הנ.ק.ו.ד., אבל עמד בראש התזמורת החשאית של הארגון החשאי.
בסיום מלחמת העולם השנייה זכה אגפקין לכבוד מיוחד.
הוא ניצח על שתי התזמורות שליוו את מצעד הניצחון על גרמניה הנאצית, בכיכר האדומה במוסקבה.
התזמורות ניגנו 4 מארשים בלבד, אחד מהם היה "היי שלום אשה סלאבית" (Proshchanie Slavianki") שהפך עם הזמן לגדול המארשים הרוסים בכל הזמנים - "אדומים", "לבנים", קומוניסטים ואנטי-קומוניסטים, כולם אהבו את השיר המושמע עד היום ברוסיה.
התמונה המלווה את השיר היא תמונת כל המלחמות שידעה רוסיה - חייל עולה לקרון רכבת ונפרד מנערתו הדומעת, העומדת על הרציף.
את השיר נהגו להשמיע ברמקולים, בתחנות הרכבת ברוסיה.
למילות השיר היו מספר גרסאות שונות, הידועה שבהן נכתבה לאחר מלחמת העולם הראשונה על ידי וסילי לזרב.
לשיר יש גם גרסה עברית, "בין גבולות", למילים של חיים חפר:
בין גבולות בהרים ללא דרך
שיירות של אחים בלי הרף
בתקופה הסוערת של מלחמת האזרחים ברוסיה, בין "האדומים" ל"לבנים", בין השנים 1918 ל-1920, התבלט מעל שירי התקופה "מארש הפרשים האדומים" או "פרשי בודיוני" , "Marsh konnikov Budionnogo".
סמיון בודיוני פיקד על ארמיית הפרשים הראשונה.
שיר הלכת הידוע ביותר בבולגריה בתקופת מלחמת העולם הראשונה נקרא "החייל שלנו הוא גיבור" ("Великe нашият войник").
השיר נכתב ב-1916 באזור אדירנה בטורקיה, לכבודו של הרגימנט ה-23 שנלחם לצד הרוסים נגד הטורקים, במעבר ההרים שיפקה, ברכס הרי הבלקן, וזכה לתהילה רבה בבולגריה בעקבות לחימת הגבורה של חייליו.
השיר נכתב על ידי קונסטנטין גאורגייב והולחן על ידי מיכאיל שקרדז'ייב שבעצמו היה חייל במלחמה.
שיר זה הפך ב-2001 להמנון הצבא הבולגרי.
קדם למארש זה שיר הלכת Шуми Марица
("שטוף דם זורם המריצה") שמילותיו נכתבו על ידי ניקולה ז'יבקוב שהיה מהחיילים הבולגרים שנלחמו לצד הרוסים בהמלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
השיר הושר לפי לחן פופולרי באותה עת.
ב-1912 שיכתב המשורר הבולגרי הלאומי איוון ואזוב את המילים.
השיר שהפך להמנונה של המדינה הבולגרית החדשה, היה פופולרי גם במלחמת העולם הראשונה Shumi Maritsa.
אחד משירי המלחמה הפופולריים ביותר בבולגריה נקרא "מורשתנו", הוא חובר והולחן על ידי איואן יונצ'ב וגאורגי שגונוב ב-1915 .
את מנגינות הלכת שליוו את חיילי טורקיה העות'מאנית לקרבות נגד הצבאות הפולשים בגליפולי הובילו שירי לכת שניגנה תזמורת היניצ'רים, תזמורת צבאית טורקית מסורתית, הנחשבת למבשרת התזמורות הצבאיות בעולם.
שהראשונה מסוגה הוקמה עוד במאה ה-14, ניגנה את המארש "סדין דדן", המארש הצבאי הטורקי הידוע והפופולרי ביותר.
בעקבות הקרבות הקשים בגליפולי, חוברה בטורקיה בלדה נוגעת ללב על הלוחמים הטורקים שנפלו בקרב.
גליפולי נקראת בטורקית "צ'נקלה" (çanakkale), והבלדה נקראת: "צ'נקלה תורקוסו" (çanakkale türküsü).
שירו האנטי מלחמתי של אלתרמן: "אל תתנו להם רובים"
בראשית שנות ה-30 התפרסם שיר פציפיסטי מיוחד במינו, בין חניכי תנועות הנוער החלוציות בארץ ישראל.
היה זה שירו של המשורר נתן אלתרמן, "אל תתנו להם רובים".
השיר הוא תגובה מאוחרת למלחמת החפירות באירופה, במלחמת העולם הראשונה.
אלתרמן לא כינס את השיר בספריו.
ממילות השיר (שהולחן על ידי סטפן ווֹלְפֶּה ולימים גם על ידי דויד ברוזה):
שירי מלחמת העולם השנייה הם שירים שהיו פופולריים בתקופת המלחמה וביטאו את רוח תקופתה.
שירים אלו כוללים בין השאר שירי לכת, שירי קרב ושירים פטריוטיים שנועדו לעודד את החיילים בדרכם אל הקרב ואת האוכלוסייה האזרחית בעורף.
שירי המלחמה הושמעו ברדיו ובמערכות הכריזה של תחנות הרכבת והושרו על ידי החיילים והאוכלוסייה האזרחית.
היו שירים שהתחבבו בו זמנית על לוחמים משני צידי המערכה, כמו השיר לילי מרלן.
השיר הרוסי הפופולרי קטיושקה הפך גם להמנון הפרטיזנים האיטלקים.
השירים בקרב חיילי הצבא האדום בתקופת מלחמת העולם השנייה, המכונה במדינות ברית המועצות לשעבר "המלחמה הפטריוטית הגדולה" היוו מרכיב חשוב בגיבוש החיילים, בהגברת המורל וגם בעידוד העורף האזרחי.
את הטון נתנה בעיקר מקהלת הצבא האדום, שהפכה עם הזמן ללהקת הייצוג החשובה ביותר של ברית המועצות.
היא הוקמה בשנת 1928 על ידי פליקס דנילוביץ.
החליף אותו אחר כך אלכסנדר אלכסנדרוב, שנתן למקהלה את צביונה המוכר.
בתקופת המלחמה נרתמה הלהקה להרמת המורל באמצעות הופעות בקו החזית ובשידורים ברדיו הרוסי.
השיר המזוהה ביותר עם המלחמה הפטריוטית הגדולה נקרא מלחמה קדושה (Священная война).
הוא חובר ימים ספורים בלבד לאחר פריצתה, ומילותיו בקעו מתוך הרמקולים בתחנת הרכבת, שבהן נאספו מיליוני חיילים לשדרות הקרב, ועד מהרה הפך להמנון המלחמה.
את השיר כתב וסילי לבדב-קומאץ' והלחין מנהל מקהלת הצבא האדום, אלכסנדר אלכסנדרוב.
המלחמה הגיעה לברית המועצות ב-22 ביוני 1941. יומיים לאחר מכן ביקש העיתון "איזווסטיה" מאלכסנדרוב להלחין את השיר שכתב לבדב-קומאץ'.
כבר באותו ערב הולחן השיר, והושר בלילה לראשונה בידי מקהלת הצבא האדום.
כעבור ימים אחדים שרה המקהלה את השיר באוזני אלפי חיילים שעמדו לצאת לחזית.
השיר הותיר על הלוחמים רושם עז ולימים סיפרו אחדים מהם כי עברה בהם צמרמורת כששמעו את השיר לראשונה והם חשו כאילו כל מילה יצוקה מעופרת או פלדה.
השיר ליווה את הלוחמים כל הדרך, לאורך כל שנות המלחמה, עד כיבוש ברלין.
בעברית הבית הראשון ברוסית באנגליתעורי מדינה ענקית
בעולם השיר המזוהה ביותר עם רוסיה בתקופת המלחמה הוא קטיושה, שירם של המלחין מטוויי בלנטר, שהיה בתקופת המלחמה כתב צבאי בדיוויזיה על שם המרשל וורושילוב, ומחבר המילים מיכאיל איסאקובסקי.
השיר שחובר ב-1938 עוסק בקטיושה (שם חיבה לקטיה, יקטרינה), נערה רוסיה ששרה על אהוב נפשה המתגעגע, שיצא להגן על המולדת, ולו היא שומרת אמונים.
השיר תורגם לעברית על ידי נח פניאל ונקרא "קטיושקה".
השיר גם הפך בתקופת המלחמה להיות להמנון הפרטיזנים האיטלקים.
עברית רוסית לטיניזציהלבלבו אגס וגם תפוח
השיר "לילה בנמל" נחשב אף הוא לאחד השירים המזוהים ביותר ברוסיה עם תקופת המלחמה.
חיבר אותו המשורר אלכסנדר צ'ורקין.
שיר זה תורגם אחר כך לעברית על ידי אברהם שלונסקי ונקרא "שלום עירי נוחמה".
ברוסיה הוקדשו שירים לכל גזרות הלחימה, לטנקיסטים, לארטילריה, למשמר הגבול, לטייסים, לצנחנים, אפילו לנהגים בחזית ולכתבים הצבאיים, לאחיות, לרופאים ולקומיסרים.
גם למאמץ המלחמתי של פועלי החרושת, מפעלי הפלדה והתחמושת הוקדשו שירים, כמו השיר "וסילי וסילייביץ'" של המלחין ניקולאי בוגוסלובסקי, המתאר את תרומת פועלי התעשייה לניצחון במלחמה.
שירים רבים נכתבו על גבורת מגיני מוסקבה, לנינגרד וסטלינגרד.
השיר הפופולרי "תכול המטפחת" ("22 ביוני בשעה 4") מספר על הרגעים שבהם פרצה המלחמה עם גרמניה - קייב הופצצה וכל אוקראינה התבשרה על פרוץ המלחמה.
ז'אנר שלם הוקדש למנהיגים הסובייטים ובראשם סטלין.
בין השירים הידועים "תהילה לסטלין" ו"תהילה למולוטוב", "יחי סטלין" ו"לחיי סטלין", שבו מרימים החיילים כוסית לכבודם של אבי האומה סטלין, המפלגה הקומוניסטית ודגל הניצחון.
הצמד קרנוקוב וגוסב חיברו את השיר "למען המולדת", שיר חיילים קצבי שמילותיו "למען סטלין נצעד קדימה, קדימה לקרב".
מילות המארש של המלחין ז'ינובי דונייבסקי אומרות "קדימה פטריוטים, קדימה חברים לקריאתו של מנהיגנו החכם".
מארש ארטילריה נודע כולל את המילים: "זה רודינו, זה סטלינה", למען המולדת, למען סטלין, נצעד קדימה!
ובמארש טנקיסטים נאמר: "טוואריש (חבר, בז'רגון הסובייטי) סטלין ייתן לנו את הפקודה וורושילוב ינהיג אותנו לקרב".
הצמד בלטנר ואיסקובסקי אחראי גם לשיר החיילים הפופולרי "להתראות, ערים ועיירות, אנו נשוב עם ניצחון".
לרגל חגיגות 30 שנה לניצחון, הכריז המשטר הסובייטי ב-1975, על תחרות לכתיבת שיר מיוחד ליום הניצחון.
הצמד ולדימיר חריטונוב (מילים) ודוד טוקמנוב (לחן) חיברו יחדיו שיר שנקרא День Победы, יום הניצחון, מארש עליז וקצבי.
חבר השופטים, שהורכב כולו מאנשים שגדלו על ברכי התרבות הסובייטית בעידן סטלין, לא אהבו את השיר שבוצע בידי הזמר הרוסי המפורסם לב לשצ'נקו.
אלא שהשיר הפך ללהיט ענק לאחר שלשנקו השמיע אותו ב-10 בנובמבר אותה שנה, בקונצרט חגיגי בארמון הקונגרסים של הקרמלין, לרגל יום המיליציה.
הקהל הנלהב קם על רגליו, הריע ממושכות וביקש הדרן.
הבית האחרון בשיר, הנחשב למרגש במיוחד, אומר: "אמא, לא כולנו חזרנו.
חצינו את כל אירופה, את חצי כדור הארץ, כדי להגיע ליום הזה, יום הניצחון".
שיר הפרטיזנים היהודים, הידוע גם כ"אנחנו פה" חובר ביידיש על ידי הירש גליק, בגטו וילנה, באביב 1943,והפך להמנון המחתרת היהודית הלוחמת, לאחר שקבוצת פרטיזנים יהודים יצאה את הגטו ואיבדה בקרב ראשון חמישה-עשר מחבריה.
באותה עת הגיעו לגטו הידיעות הראשונות על המרד בגטו ורשה.
מהר מאוד הפך שיר הפרטיזנים לשיר לאומי המושר ברחבי העולם היהודי.
הירש גליק (1922–1944) נולד בווילנה היה משורר ופרטיזן.
הוא נכלא במחנות עבודה באסטוניה משם ברח ב-1944, הצטרף לשורות הפרטיזנים ונהרג בידי הגרמנים.
שיר הפרטיזנים תורגם לעברית על ידי אברהם שלונסקי.
גם לפרטיזנים ביוגוסלביה, בצרפת, ברוסיה, ביוון ובאיטליה היו שירים משלהם.
למחתרת הקומוניסטית בצרפת, מאקי, היו שני שירים בולטים:
המנונה של תנועת המרי המאוחדת בצרפת נקרא "Le Chant des Partisans", שיר הפרטיזנים, והיו לו שתי גרסאות.
הוא נכתב בידי אנה מרלי Anna Marly, ג'וזף קסל ומוריס דרואון.
השיר בוצע לראשונה בידי אנה מרלי, הושמע בבי.בי.סי ואומץ על ידי מאקי.
השיר הפך כל כך פופולרי בצרפת עד שלאחר המלחמה הוצע להפוך אותו להמנון הרפובליקה.
תקופה מסוימת הוא הושמע לצד ההמנון הרשמי.
שיר פרטיזנים צרפתי נודע אחר, La complainte du Partisan, נכתב בלונדון ב־1943 בידי אנה מרלי ועמנואל ד'אסטיר דה לה ויג'רי Emmanuel D'Astier de la Vigerie, שכינויו במחתרת הצרפתית היה "ברנרד".
מאוחר יותר תורגם השיר לאנגלית על ידי הי זארט (Hy Zaret) וזכה לביצועים שונים, ביניהם ביצוע של לאונרד כהן תחת השם The Partisan.
באיטליה שיר הפרטיזנים הידוע ביותר היה "בלה צ'או", Bella ciao, המבוסס על שיר עם איטלקי עממי.
השיר הרוסי קטיושה, (בגרסה העברית: קטיושקה), התחבב מאוד על הפרטיזנים האיטלקים והפך לצד "בלה צ'או" להמנונם הרשמי.
בגרסה האיטלקית נקרא השיר Fischia il vento.
ברוסיה הוקדשו רבים משירי המלחמה הפטריוטית הגדולה לפרטיזנים.
אחדים מהשירים הוקדשו ללוחמות בשורות הפרטיזנים, אחרים דווקא לאמהות ששלחו את בניהם ליערות להצטרף לשורות הפרטיזנים, כדי לנקום בגרמנים.
השיר "פרטיזנסקיה" בביצוע הזמר בוריסנקו מתאר את נפילתו של פרטיזן, ששוכב חלל מתחת לעץ אי שם בשדה הפתוח.
גולודין הלחין ב-1941 עבור מקהלת הצבא האדום את שיר הקרב של הפרטיזנים.
במלחמת העולם השנייה התגייסו אלפים מבני ובנות היישוב העברי בארץ ישראל לצבא הבריטי.
ביניהם היו חברי להקת "מעין זה", אם הלהקות הצבאיות, שכוכביה היו חנה מרון ויוסי ידין.
בין חברי הלהקה היה מרדכי זעירא, מלחין "היו לילות", "שני שושנים" ופניני זמר רבות אחרות.
זעירא הלחין באותה תקופה את שירי הצבא שלו, ובהם "שיר הלגיונות" ("צבא, צבא, מה טובו אוהליך"), "הגדודנים", "שיר החי"ל", "שיר המגן והמרי" ועוד.
צבי בן-יוסף, מחבר "יש לי כנרת", הכניס לשירו "הולכים בלילה" מונחים צבאיים עכשוויים - "הולכים בלילה / הולכים הולכים / שלשות טורים פלוגות גדודים / של חיילים עבריים...".
שיר נוסף שכתב בן יוסף, "הורה נהלל" (בוצע על ידי שלמה דויטשר-דרורי) הביא דווקא זווית אחרת של המלחמה: "משתמט אני הייתי / ואני לא התביישתי כלל / עד כי עוז תפסתי / ועידוד רכשתי / בריקוד בנהלל...".
שיר החי"ל נכתב על ידי המשורר יעקב אורלנד והולחן על ידי מרדכי זעירא.
חנה מרון ויוסי ידין שרו ביחד את השיר "כל הדרכים מובילות לרומא".
יעקב טימן שר שיר שהפך ללהיט באותם הימים, "מכתב מאמא" פרי עטו של נתן אלתרמן, שיר שבו אם דאגנית שולחת לבנה המשרת בבריגדה סרטים, כדי שיעלה בסולם הדרגות, לאחר שכתב לה כי הוענקה לו דרגת קורפורל (רב"ט) וכי זכה לסרט על שרוולו ("סרטים לך שולחת אמא").
אחד מלהיטי התקופה הגדולים היה השיר "צאנה, צאנה, צאנה", לחן יששכר מירון, מילים יחיאל חגיז.
מירון הלחין את השיר בתקופת שירותו בבריגדה.
לימים אומץ השיר על ידי להקת הוויברז, והפך לחלק מהרפרטואר של הלהקה.
יששכר מירון (מיכרובסקי) אשר שירת בפלוגה 2 בבריגדה היהודית של הצבא הבריטי, קיבל בסוף שנת 1941 מקצין בבריגדה בשם בלום מס´ מילים שכתב חייל בשם יחיאל חגיז וביקש ממנו לחבר למילים מנגינה מהר ככל הניתן עבור מסיבה שערכה פלוגה אחרת.
מילות השיר מתארות חוויה ראשונה של חיילים יהודים בארץ ישראל (למרות שבמלחמת העולם הראשונה כבר הופיעו הגדודים העבריים) ומתבססות על שמו של הספר היהודי הידוע צאנה וראינה, ובמקור משיר השירים.
תוך 6 שעות חיבר יששכר את המנגינה ובאותו ערב אף ניגן את השיר במסיבה שערכו החיילים באחת הקנטינות בבסיס בחיפה, את השיר שר לראשונה באותה מסיבה חייל בשם הילל.
השיר והמנגינה הקליטים התפרסמו בצבא וביישוב היהודי במהרה.
ב-22 בדצמבר 1941, הושר השיר לראשונה ברדיו פלשתינה על ידי זמר בשם אפרים גולדשטיין (לימים אפרים די-זהב).
בשנת 1947 הושר השיר גם במחזמר מוזיקלי שהעלה תיאטרון "גחלילית" בת"א.
באותה שנה הוקלט השיר לראשונה באולפן עבור הוצאתו בתקליט על ידי הזמרת שרה יערי.
בעקבות הסכם שנחתם בין יששכר מירון לבין דוד זיתני שהיה מבעלי חברת התקליטים "זימרה" בניו יורק הועלה השיר לאלבום בשם "ההגנה שרה" "HAGANAH SINGS".
התקליט מעולם לא נמכר בארץ ונמכר רק בארצות הברית בכ 1000 עותקים.
בשנת 1940, בעיצומו של הקרב על בריטניה, כשהבריטים האמינו כי הם עומדים לבדם במערכה, רוס פרקר והרי-פר דייוויס כתבו והלחינו את השיר "בריטניה לעולם ועד", There'll always be an England, שגרסתו הפופולרית ביותר הושמעה על ידי זמרת המלחמה הבריטית ורה לין שכונתה the forces sweetheart (בתרגום חופשי: יקירת החיילים).
שירים מפורסמים אחרים של ורה לין, יקירת החיילים, מאותה התקופה היו "צוקי דובר הלבנים" The White Cliffs Of Dover ו-We'll Meet Again (אנו נשוב וניפגש), שאומר כך, בתרגום חופשי:
אבל אני יודעת שאנחנו ניפגש שוב
שיר מושמע אחר באותם הימים היה "When the Lights Go On Again All Over the World" כשהאורות שבו לדלוק בכל העולם, שיר אופטימי על רקע האפלה שהוכרזה בבריטניה בתקופת המלחמה.
הנעימות הפופולריות ביותר בתקופת מלחמת העולם השנייה בארצות הברית היו נעימות תזמורתו של גלן מילר, ובראשם IN THE MOOD ו"צ'טנוגה צ'ו צ'ו", "סרנדה לאור ירח", "צומת טוקסידו" ו"יש לי נערה בקלמזו", שהושמעו ללא הרף בימי המלחמה בכל תחנות השידור של ארצות הברית, בחזית ובעורף.
כמו כן הושמעו לרוב שיריהן של האחיות אנדריוז, ובעיקר הלהיט "בוגי ווגי בוגל בוי".
אחת מתוכניות הרדיו המובילות בתקופת המלחמה הייתה G.I.
Journal, מגזין רדיון משודר, ששילב הופעות של כוכבים עם להיטי התקופה ושירים כבקשתך.
בין הכוכבים שהופיעו בפני החיילים בחזית ובעורף בשירים ובמערכונים, היו בוב הופ, פרנק סינטרה, בינג קרוסבי, גלן מילר, האחיות אנדריוז, אורסון ולס, דורותי למור, קוני היינס, רוברט בנצ'לי, תומי דורסי, בני גודמן ואחרים.
ב-4 ביולי 1942 הועלה בארצות הברית מופע מוזיקלי להרמת המורל בשם This Is The Army של אירווינג ברלין.
המופע הפך עד מהרה ללהיט והוא הוצג בפני חיילי ארצות הברית באירופה, המזרח התיכון והאוקיינוס השקט.
שיר הנושא מתוך המופע, THIS IS THE ARMY MR JONES הפך ללהיט ענקי.
אלה היו השירים הפופולריים ביותר בקרב חיילי ארצות הברית בזמן המלחמה:
אחת הנעימות המפורסמות במלחמת העולם השנייה הייתה "קולונל בוגי".
לימים "סופחה" מנגינת השיר לטובת נעימת הסרט "הגשר על הנהר קוואי".
על פי אותה מנגינה בדיוק שרו חיילי הצבא הבריטי בתקופת המלחמה שיר מלא לעג שנקרא "להיטלר יש רק ביצה אחת": Hitler Has Only Got One Ball
והנה הבית הידוע של השיר:
שיר מלחמה ידוע אחר בצבא הבריטי היה "Bless them all", "ברך את כולם", אבל החיילים שבעי הקרבות שינו מהר מאוד את הגרסה, כדרכם של חיילים, ושרו על פי אותה מנגינה "Fuck 'em All".
שיר היתולי אחר ששרו החיילים הבריטים בדרכם לחזית היה "נתלה את הכביסה על קו זיגפריד":
שיר הומוריסטי ומלא עוקצנות כיאה לרגשות החיילים באותה תקופה שמזוהה עם צנחני צבא ארצות הברית הוא השיר, Blood on the Risers, שמבוסס על "גווייתו של ג'ון בראון, מתאר צנחן אמריקאי שמצנחו לא נפתח במהלך צניחה ולכן, כמאמר הפזמון "הוא לא יצנח יותר"
שיר אחר המזוהה עם מלחמת העולם השנייה הוא Kiss me Goodnight, Sergeant Major ("נשק לי נשיקת לילה טוב, רב-סמל").
המוזיקה בגרמניה פרחה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
לצד המארשים והשירים הפטריוטים הצבאיים, שהיללו ושיבחו את הרייך השלישי, פארו את הפיהרר ואת גייסותיו, פרחו גם שירים "אזרחיים" כשאת הטון נותנים כוכבי התקופה לאלה אנדרסן Lale Andersen, מימי תומה Mimi Thoma, וילהלם סטריינץ Wilhelm Strienz ואוסקר יוסט, Oskar Joost, ותזמורתו.
מעל לכולם דרך כוכבו של השיר "לילי מרלן" שהתחבב על חיילי בעלות הברית וגרמניה כאחד.
השיר הושמע לראשונה ב-18 באוגוסט 1941. בגרמניה השיר נאסר להשמעה אולם החיילים הגרמנים ששרתו בבלקן וכן חיילי הקורפוס האפריקאי של ארוין רומל, ששרתו בצפון אפריקה, יכלו לקלוט היטב את השידורים מהתחנה הגרמנית ששידרה רדיו בלגרד הכבושה והם נהגו להצטופף סביב המקלטים ולהאזין לשיר בביצוע הגרמני של הזמרת לאלה אנדרסן.
בדממת הלילה של המדבר המערבי יכלו גם החיילים הבריטים והאוסטרלים לשמוע את צלילי השיר בוקעים מהעמדות הגרמניות.
מפקד כנף בטייסת המדבר של חיל האוויר המלכותי, ר.א.
Foggin, מיהר לשלוח לבי.בי.סי בלונדון מכתב בו הוא מפציר בהם למצוא מהר שיר שיהיה תשובה הולמת ל"לילי מרלן", שכן הוא הביע חשש שחייליו יתחילו להאמין ש"גרמנים שמסוגלים להפיק מוזיקה כל כך טובה לא יכולים להיות, לאחר הכל, בחורים רעים כל כך".
בבי.בי.סי ובמשרד החוץ בלונדון החלו דיונים נוקבים בשאלה האם לאסור את השמעת "לילי מרלן" או לנסות לייצר לו גרסה אנגלית.
בסוף הוחלט על גרסה אנגלית, אותה השמיעה ככל הנראה לראשונה הזמרת Anne Shelton אן שלטון.
אחר כך הפך השיר להיות מזוהה עם הזמרת הגרמניה הגולה מרלן דיטריך, שהופיעה בפני חיילי בעלות הברית באירופה.
עד מהרה התחבב השיר על החיילים הגרמנים בכל החזיתות ואפילו מקהלת דיוויזיית הפנצר השישית Panzergrenadierdivision6 הקליטה את השיר.
בלילות ניתן היה לעיתים לקלוט את שידורי הרדיו הצבאי מבלגרד גם בגרמניה.
הצבא הגרמני, כמו הצבא האדום, צעד על שירים.
בכל יום ראשון היו חיילים גרמנים בכל החזיתות מאזינים לתוכנית הרדיו "קונצרט כבקשתך לכוחות הצבא", Wunschkonzert für die Wehrmacht, שהשמיע שירי לכת לצד שירים סנטימנטליים, שירי געגועים הביתה ואפילו שירים קומיים.
שיר הורסט וסל, "הדגל מונף אל על", בגרמנית Die Fahne hoch, אותו חיבר הורסט וסל, פעיל נאצי זוטר שנרצח בקטטה ב-1930, הוכתר כמרטיר הראשון של המפלגה ושירו הפך להמנון המפלגה הנאצית.
השיר הושמע במצעדים, בטקסים צבאיים ובכל הזדמנות בתחנות הרדיו הגרמניות, וכל ילד בתנועת הנוער ההיטלריסטית ידע לשיר אותו.
שיר חביב מאוד על החיילים הגרמנים היה "להפציץ את אנגליה".
לכל אחת מהדיוויזיות הגרמניות הלוחמות הייתה תזמורת משלה שהורכבה ממוזיקאים בוגרי תנועת הנוער של היטלר שסיימו לימודים והכשרה במוזיקה.
לחיל האוויר, הלופטוופה, הייתה תזמורת משלו שניגנה מבחר של מארשים, בהם "Deutsche Piloten", מארש הטייסים הגרמנים, "Marsch des Jagdgeschwaders Richthofen" - המארש לזכרו של אלוף הטיס של מלחמת העולם הראשונה, הברון פון ריכטהופן, Lied der Junker Flugwerke ואחרים.
גם לצי הגרמני הייתה תזמורת משלו שהשמיעה בין היתר את המארש "!Der letze Mann" וכן את "Wir ziehen nach Engeland".
המשטר הנאצי הטיל צנזורה על האמנות, הספרות, השירה וגם המוזיקה.
בין היתר נאסר להשמיע בגרמניה מוזיקת ג'אז, אותה כינו בגרמניה הנאצית "מוזיקה של כושים".
גם מוזיקת הסווינג נאסרה להשמעה, למעט חריג אחד.
בגרמניה הנאצית הוקמה תזמורת סווינג בשם "צ'ארלי והאורקסטרה", שהייתה ידועה גם כ"טמפלין בנד" או "ברונו והסווינגינג טייגרס".
את הלהקה הוביל קרל שוודלר (צ'ארלי) והמנצח היה לוטז טמפלין.
שר התעמולה יוזף גבלס החליט על הקמתה כדי שתשמיע ברדיו הגרמני, בשידורי הגל הקצר שיועדו לקהל הבריטי והאמריקאי, את המוזיקה האהובה עליהם, ולמשוך אותו בכך למשדרי התעמולה הנאצים.
מטרת התזמורת הייתה לעורר אהדה למשטר הנאצי ולהעביר את המסרים הנאצים באווירה מוזיקלית המוכרת למאזינים ולא מעוררת אצלם תגובות נגד.
התזמורת הוקמה ב-1940 והספיקה עד סוף המלחמה להקליט 90 תקליטים.
התזמורת ניגנה את להיטי התקופה בבריטניה ובארצות הברית אך לתוך המילים, שוררבו גם טקסטים שנכתבו במיוחד על ידי מינסטריון התעמולה של גבלס, שניסה לנצל את המוזיקה לצרכיו.
הלהקה הקליטה בין היתר גרסה משלה לשיר האידי הידוע "בי מיר ביסט דו שיין", אותו הציגה כ"שיר של הקשר הבולשביקי הבינלאומי", בו מוצגים היהודים כסוכני הקומוניזם.
גם המוזיקה של המשטר הפשיסטי באיטליה, כמו זה בגרמניה, הצטיינה בעיקר בשירי לכת שנועדו להלהיב את ההמונים ולדרבן את החיילים בדרכם לחזית.
שירי ציון הייתה אגודת פייטנים יהודים ספרדים שפעלה בתל אביב בשנות המנדט הבריטי.
ממייסדיה חזנים ופייטנים יהודים מארצות הבלקן כמו: יצחק אליה נבון שבאותן שנים התגורר בתל אביב.
נסים קורדובה וצ.ל' פיטיליון משלוניקי.
הללו היו פעילים באגודות פייטנים ובמקהלות מפטירים במולדתם.
"שירי ציון" מקורם עוד בישיבת היהודים בגלות ספרד וכיסופיהם לארץ ישראל.
הגדיר זאת היטב רבי יהודה הלוי כשביטא את כיסופיו לציון בקובץ שירי ציון ובו שירים כמו "לבי במזרח ואנוכי בסוף מערב" וכן "ציון הלא תשאלי".
לאחר גירוש ספרד ולאחר דורות של ישיבה באימפריה העות'מאנית, החלו היהודים בעלי המורשת הספרדית, לפתח תודעה ציונית.
זו מצאה את ביטויה במאות מאמרים ובעיקר בשירים ופיוטים שניתן לכנותם כ"שירי ציון", או כפי שכונו בלאדינו "לוֹס קָאנְטֶיס דֶי צִיוֹן", שהיו גם חלק חשוב ברפרטואר של מקהלות המפטירים.
הנושא הציוני זכה לביטוי ספרותי מרשים למדי, והוא בא לידי ביטוי בכמה מסגרות ספרותיות ובעיקר הוכנס בפיוטים ובשירה העממית.
כמו למשל בשיר המפורסם "אִיר מֵה קֶרו מַאדרֶה אַה-ירושלים" (ללכת רוצה אני אמא, לירושלים).
כאשר הגיעה לארץ העלייה הגדולה מסלוניקי בשנים 1931–1936, עשו העולים מאמצים גדולים, למרות קשיי הפרנסה וההתאקלמות, לארגן בארץ את החיים הקהילתיים, הרוחניים והחברתים המיוחדים של עיר מולדתם.
הם הקימו בארץ ארגון עולים, קרנות עזרה לנצרכים ולתלמידים, מטבח זול לנצרכים, בית אבות ועוד, וכן כמה עשרות בתי כנסת, בעיקר בדרום תל אביב.
אחד מבתי הכנסת האלה היה שמחה הדר קודש ברחוב עמק יזרעאל (כיום רחוב פרנקל), שנוסד על ידי אברהם שמואל רקנאטי.
בין המייסדים היו חברי אגודת הפייטנים "שירי ציון" שבית כנסת זה שימש אכסניה לפעילותם ולשירתם.
הם קיוו להמשיך את מסורת הפיוט של היהודים דוברי הלאדינו בארץ ישראל.
בית כנסת זה היה בזמנו מרכז רוחני ותרבותי חשוב בריכוז הגדול של עולי סלוניקי בדרום תל אביב, עם היותו כמובן בית כנסת נאה ומסודר מאוד, למרות שהיה בנוי מעץ.
רב בית הכנסת היה עד פטירתו הרב שאול מולכו, ואחריו הרב יצחק ברכה.
על קיר בבית הכנסת דהיום.
על גבי לוח שיש, מונצח דבר קיומה של האגודה ההיסטורית, על מייסדיה.
שמואל רפאל, ירושלים בשירתם של דוברי הלאדינו, דף שבועי לפרשת בהר-בחוקותי ויום ירושלים, אוני' בר-אילן
שירי תימן הוא אלבומה השביעי של הזמרת–יוצרת הישראלית עפרה חזה.
על אף שהיה אלבומה השביעי במספר, האלבום היה הראשון שהופץ בחו"ל ונחשב שם כאלבומה הראשון.
בעולם התפרסם האלבום בתרגום האנגלי של שמו, Yemenite Songs.
בארצות הברית התפרסם האלבום בשם Fifty Gates of Wisdom ב-1987.
הרעיון להפקת אלבום זה נוצר עקב הרצון להכיר תודה למשפחתה ולמשפחתו של בצלאל אלוני וכן לעולים מתימן ששמרו על המסורת גם בארץ והעבירו אותה הלאה לילדיהם.
לפני יציאת התקליט חזה הקדישה בהופעותיה זמן למחרוזת תימנית, דבר שהתקבל באהדה בקרב הקהל.
לצורך לימוד המקצבים לקראת ההקלטות פנתה עפרה לאהרן עמרם שילמד אותה את המקצבים התימניים בפח תימני.
כמו כן, חזה ובצלאל אלוני בדקו את המקצבים גם באמצעות ריקודים באולפן.
שירי התקליט הושמעו ברדיו בעיקר בתוכניות מוזיקה מזרחית, אך למרות זאת האלבום נמכר בעשרות אלפי עותקים והוא בין האלבומים הנמכרים ביותר של חזה בארץ ובעולם.
המפיק המוזיקלי והמעבד של התקליט היה בני נגרי.
יאיר ניצני, המפיק מטעם חברת התקליטים הד ארצי הציע לחזה ובצלאל אלוני להפקיד בידי יזהר אשדות את העיבוד המוזיקלי של השיר "גלבי" כדי לתת לשיר גרסה חדשנית.
גרסת הדאנס החדשה והנוצצת אמנם לא זכתה להשמעות משמעותיות בישראל, אך שדרן ברדיו קול השלום התלהב מהתוצאה ושלח את התקליטון לשדרני רדיו אנגלים.
תוך זמן קצר הפך "גלבי" התימני ללהיט מפתיע בבריטניה, ושובץ בתוכניות מפתח כמו "The Tube".
בשנת 1985, קיבלו חזה ובצלאל אלוני מאנשי הד ארצי עותק של האלבום כפי שהוא הופץ בבריטניה.
בשנת 1987 החליטו אשדות וניצני להפיק רמיקס נוסף מהאלבום.
הצלחתו של הסינגל "Im Nin'alu" במצעדי המוזיקה באירופה הוביל להצלחתו המחודשת של האלבום.
"שירי תימן" הפך לאלבומה המצליח ביותר של חזה בישראל, הגיע למעמד אלבום פלטינה, יצא מאז במהדורות רבות ונמכר ברבבות עותקים נוספים.
ב-2005 דורג האלבום במקום ה-81 ברשימת "100 האלבומים הישראלים הטובים" של אתר ynet.
אם ננעלו (שלום שבזי/עממי תימני) [5:18]
יחילוי ויחלי (עממי תימני/עממי תימני) [3:27]
אסאלק (שלום שבזי/אהרון עמרם) [4:46]
מחרוזת: צור מנתי / סעי יונה / ספרי תמה (שלום שבזי/עממי תימני) [5:44]
גלבי (אהרון עמרם/אהרון עמרם) [4:15]
אודה לאלי (שלום שבזי/עממי תימני) [3:32]
לפלח הרימון (יהודה הלוי/עממי תימני) [5:08]
איילת חן (שלום שבזי/עממי תימני) [6:30]
הפקה מוזיקלית ועיבודים: בני נגרי
מיקס: אולפני "רולי" ת"א בנובמבר 1984
עוזר טכנאי ב"טריטון": ג'והן לנג
עוזר טכנאי ב"רולי": אליק בלפר
מלבישות: בתיה חיימי ושרה הבה
תופים, קונגס, כלי הקשה מעץ וממתכת, רוטו טם טם, סט טמטמים: איקי לוי
מיתרים: יגאל טונה, רימה קמינקובסקי, יובל קמינקובסקי, ישראל ברקוביץ'.
(חוץ מ"אסאלק ו"גלבי" - יצחק מרקובצקיֿ ישראל ויסר, אברהם רוזנבליט, אלחנן ברגמן)
חליל ופיקולו: אביגל ארנהיים (חוץ מ"אסאלק" ו"גלבי" - בני נגרי)
אבוב וקרן יער: מריל גרינברג (חוץ מ"אסאלק" ו"גלבי" - הרמן אופנשטיין)
פגוט: לסלי לישינסקי (חוץ מ"אסאלק" ו"גלבי" - מרוין פיינשמיט)
קלרינט ובס קלרינט: אילן שול
שירי סוף הדרך הם שלושה שירים שנכתבו על ידי המשוררת הישראלית לאה גולדברג.
"שירי סוף הדרך" התפרסמו בפעם הראשונה ב-1954 בדבר הפועלת.
השירים, אשר עוסקים במחזור המוות והחיים, זכו לפופולריות ומוקראים באירועי מעבר כגון בת מצווה וטקסי אזכרה, הולחנו ובוצעו, בין השאר, על ידי שם-טוב לוי, גידי גוב, נחמה הנדל ומבצעים אחרים מהציבור הרחב.
בכל שיר יש שני בתים, ובכל בית ארבע שורות.
בשיר יש פרידה של הזקן מהחיים.
הנער, העלם והגבר הם הדרך (המסמלת את החיים), אך הזקן כבר התעייף ויושב לנוח בצד הדרך.
הנער, שעודו צעיר וחושב שהחיים יפים ומהנים, אומר כמה הדרך יפה.
העלם, שמתחיל לעבוד, מגלה מהר מאוד שהדרך גם קשה ולא הכל מהנה.
הגבר, שחי זמן רב, רואה שהדרך ארוכה.
בבית השני של השיר הראשון, מתואר סוף דרכו של הזקן, שנח לצד הדרך, והשקיעה צובעת שיבתו בפז ואדום, ובאותו רגע שואלת אותו ציפור: התזכור מה יפתה, מה קשתה, מה ארכה הדרך?
בשיר אין חריזה, אך יש אנאפורה של המילים: הדרך, עד מאוד, אמר.
הניגודים בשיר הם: שקיעה מול זריחה, דיבור מול ישיבה שקטה.
השיר השני עובר מדיבור על הזקן ותיאורו לדיבור אל הזקן ושיקוף תפיסתו את חייו.
שתי הפסקאות מביאות את הניגוד בין תפיסת חיו של הזקן בצעירותו לבין תפיסתו בזיקנתו.
בבית הראשון כתוב: "אמרת יום רודף יום ולילה לילה" כלומר, שכל יום הוא אותו דבר.
"ותראה ימים וערבים פוקדים חלונך ותאמר: הלא אין חדש תחת השמש".
כל זה קרה כשהזקן היה בצעירותו וזלזל בחיים, אך בבית השני, כשהאיש מזדקן ושערו הופך שיבה - הוא אומר "ותדע: כל יום אחרון תחת השמש, ותדע: חדש כל יום תחת השמש".
הזקן משנה את דעתו ומבין את החידוש בכל יום נוסף.
בשיר שני בתים בני ארבע שורות כל אחד, יש בשיר אמצעי ספרותי של תשובה ושאלה.
המשפט "ותדע כי אין חדש תחת השמש" נאמר בהשראה מדברי שלמה המלך, מחבר ספר קהלת: .
השיר השלישי עובר מהדיבור אל הזקן למונולוג של הזקן עצמו.
השיר פונה לאלוהים בתפילה על הרצון והכמיהה של השר אותו שחייו לא יהפכו עליו להרגל, ושלא יפסיק להתפעל מהדברים הקטנים, לא ייקח אותם כמובנים מאליהם, וידע להודות עליהם.
"תפילה" הוא שיר הודיה ובקשה לאל השלובות במילות השיר זו בזו.
האני השרה מהללת את חוויית הקיום האנושי באשר היא המזדהרת מול נוכחות האל.
הקיום האנושי על פי גולדברג הוא החופש הנובע מנוכחות האל האינסופי בחייה- הַחֵרוּת - להיות ולמצות את מגוון ומרב קשת התחושות, הרגש והתודעה שנחון בהם האדם.
שירי עם הוא מחזור שירים שחיבר המלחין האיטלקי לוצ'אנו בריו בשנת 1964. המחזור מורכב מעיבודים למוזיקה עממית מארצות שונות ושירים אחרים, ומהווה "הוקרה לכישרון האמנותי יוצא הדופן" של הזמרת האמריקאית קתי ברבריאן, שהתמחתה במוזיקה של בריו.
היצירה כתובה למצו-סופרן, חליל צד (שמכפיל פיקולו), קלרינט, נבל, ויולה, צ'לו וכלי הקשה.
בשנת 1973 עיבד אותה המלחין לתזמורת גדולה.
שניים מן השירים במחזור, "לה דונה אידיאלה" ו"באלו", חיבר בריו בשנת 1947, במהלך שנתו השנייה בקונסרבטוריון של מילאנו, לקול ופסנתר כחלק מ"שלושה שירי עם" שלו.
טענה ידועה היא, ששלושת השירים האלה נכתבו לקתי ברבריאן בתקופת לימודיה באיטליה, אבל זו טענה חסרת בסיס, כיון שברבריאן הגיעה לאיטליה רק ב-1949.
המחזור "שירי עם" נכתב בהזמנת מילס קולג' בקליפורניה והושמע שם לראשונה בשנת 1964, בביצוע תזמורת קאמרית בניצוח בריו, עם ברבריאן כסופרן סולו.
במועד ביצועו הראשון של המחזור, קרבו נישואיהם של בריו וברבריאן לקצם, אבל שותפותם האמנותית נמשכה; בהמשך שיתפו פעולה ביצירות כגון "סקוונצה III", Visage ו"רסיטל I (לקתי)".
לבריו היה קשר רגשי לשיר העם: פעם הצהיר, כי "כאשר אני עובד עם המוזיקה הזאת אוחז בי תמיד רטט ההתרגשות שבגילוי." יצירות אחרות, מאוחרות יותר, של בריו שבהן שילב שירי עם הן "קריאות לונדון", "מקהלה וקולות: שירי עם 2".
שני השירים הראשונים ב"מחזור שירי העם" אינם שירי-עם אמיתיים, למעשה.
"שחור הוא הצבע (של שער אהובי)" ו"תועה אני ותוהה" נכתבו שניהם בידי זמר העם והמלחין בן קנטקי ג'ון ג'ייקוב ניילס.
ל"שחור הוא הצבע..." יש לחן מסורתי, אך אביו של ניילס סבר שהוא "איום נורא", מספר ניילס, ולכן כתב לו הזמר והמלחין נעימה חדשה והעניק לה סיום מודאלי נאה.
את הסוויטה של בריו פותחת ויולה, בהוראה לנגן "כמו כנר משתפך בנשף מחולות כפרי", חופשייה מקווי-תיבה ומשוחררת מתלות בקול המזמר.
את "תועה אני ותוהה" פיתח ניילס משלוש שורות בודדות שהצליח לחלץ מבתו של מטיף מחזק-אמונה, "בלונדית מדובללת, די מלוכלכת ומאוד חמודה".
האקורדים שמנגנים הוויולה, הצ'לו והנבל תורמים ל"צליל ההארדי גארדי" שבריו רצה לליווי השיר הזה, השני במחזור.
ההפטר (פוסטלוד) הממושך, דמוי שירת ציפורים, לחליל וקלרינט בגרסה של בריו, נובע כנראה מן האזכור החולף ל"ציפור כנף".
ארמניה, מולדת אבותיה של ברבריאן, סיפקה את השיר השלישי, "לוּסין יֶלאב", המתאר את זריחת הירח.
בשיר הצרפתי "זמירי היער", בליווי קלרינט בלבד בראשיתו ובהמשך בנבל וקרוטאלים, מייעץ זמיר למאהב הדורש בעצתו לשיר את הסרנדות שלו שעתיים אחרי חצות ומזהה את ה"תפוחים" בגנו כירח והשמש.
אקורד מושהה, שהקשה על סלילים של קפיץ מכונית מעניקה לו גוון מיוחד, מגשר בין שיר זה לבא אחריו, השיר הסיציליאני הישן "כדרך הנשים" ("A la femminisca") ששרות נשות הדייגים הממתינות על המזח.
כמו שני השירים הראשונים, גם מקור השיר השישי, "לה דונה אידיאלה" והשביעי, "באלו" איננו בזמרי עם אלמונים אלא בבריו עצמו .
הפואמה העממית הנושנה בניב של גנואה, "האישה האידיאלית", אומרת, שאם התמזל מזלך למצוא אישה שהיא גם ממשפחה טובה, גם מחונכת, גם נראית טוב וגם בעלת נדוניה הגונה, שלא תיתן לה חלילה לחמוק ממך.
עוד פואמה איטלקית ישנה, "הנשף" אומרת, שגם החכמים בגברים מאבדים את ראשיהם כשהם מתאהבים, אבל כוח האהבה גדול מכוח השמש והקרח וכל דבר אחר.
"מוטט של עצב" (Motettu de tristura"") מקורו בסרדיניה והוא פונה אל הזמיר: "מה דמית לי בבכותי לאהובי...
כשיטמנו אותי בקבר, זה השיר שתזמר לי."
שני השירים הבאים נמצאים גם ב"מזמורים מאוברן" של ז'וזף קאנטלוב והם בשפה האוקסיטנית.
"Malurous qu'o uno fenno" מציג את הפרדוקס הנצחי של הנישואים: הבודד מבקש לו בן או בת זוג ומי שיש לו בן או בת זוג מייחל לבדידות.
צ'לו העונה כהד על האלתור שבפתיחת הסוויטה משמש מבוא ל-"Lo Fïolairé", שבו נערה היושבת אל גלגל הטוויה מזמרת על חילופי נשיקות עם רועה.
את השיר האחרון, "Qalalıyam", הידוע בסוויטה כ"שיר אהבה אזרי", גילתה ברבריאן בתקליט 78 ישן מן הרפובליקה האזרית של ברית המועצות, מושר כולו בשפה האזרית מלבד חרוז אחד ברוסית, שידיד דובר רוסית אמר לה, כי הוא משווה את האהבה לכיריים.
ברבריאן שרה, לאחר שינון בעל פה, את הצלילים שהצילה כמיטב יכולתה מן התקליט הישן והשרוט.
היא לא ידעה ולו מילה אחת באזרית.
שִׁירִים וּפִזְמוֹנוֹת לִילָדִים הוא ספר שירים וסיפורים מאת חיים נחמן ביאליק ובאיוריו של נחום גוטמן.
הספר יצא בשנת 1933 בהוצאת דביר לרגל חגיגות יובל השישים לביאליק, שצוינו במספר טקסים ביישוב היהודי.
הספר זכה להוצאות מחודשות רבות במהלך השנים, בהן כחלק מהוצאת כל כתבי ביאליק בשנת 1957 ובשנת 2008, במהדורה חגיגית במלאת 75 שנה להופעתו של הספר, בה נוספה הקדמה של יעל דר המתייחסת למעמד הקנוני לו זכתה האסופה.
ביאליק ערך את שיריו בספר בהתאם לגיל הקוראים ויכולתם האוריינית.
11 מהשירים שבספר היו חדשים ופורסמו בו לראשונה, ובחלק מהאחרים ערך ביאליק שינויים לרגל כינוסם בספר זה.
רבים מהשירים נכתבו בחו"ל בהגייה אשכנזית, שהייתה נהוגה באותה עת.
בחלק מהטקסטים קיימת זיקה למעשיות עממיות ומקורות יהודיים, כדוגמת "שַׁבָּת הַמַּלְכָּה" ו"אֵלִיָּהוּ הַנָּבִיא", לצד הטבע המקבל האנשה ומשמש כחלק חשוב מעולמו בעֲצִיץ פְּרָחִים ו"בְּגִנַּת הַיָּרָק" (בערוגת הגינה, מסביב לחבית), וסיפורים ושירים ערכיים המשדרים חלוציות המתבטאת ב"שִׁיר הָעֲבוֹדָה וְהַמְּלָאכָה".
במהלך העבודה ביאליק נעזר באוסף של סיפורי יידיש שהועבר לידיו על ידי צבי דנילביץ'.
מרבית השירים בספר הולחנו, 254 לחנים מקוריים, ו-12 לחנים שהיו קיימים והוצמדו להם, בדרך זו הם נכנסו לרפרטואר התרבות בתקופה מסוימת.
ביאליק - שירים ופזמונות" ובו ביצעו את השירים יהורם גאון, אופירה גלוסקא, שולה חן וליאור ייני (התקליט יצא על גבי דיסק בשנת 2006 על ידי חברת אן אם סי).
שירי תל אביב-יפו מאגדים בתוכם את הפזמונים בעברית, אשר העיר "תל אביב" או "יפו" מוזכרות בהם בכל הקשר שהוא: רומנטי, היסטורי, צבאי, נוסטלגי, ארכיטקטוני וכו'.
שירים אלו הם חלק אינטגרלי ממכלול הפזמונים שנכתבו בעברית בעיקר מתחילת המאה ה-20, ומכונים גם "שירי ארץ ישראל" או "שירי מולדת".
התפתחותם של השירים קרתה תוך כדי תהליך ההתיישבות בארץ ישראל, וכך נוצרה תרבות מוזיקלית ששיקפה את אופי התקופה ואת האידאולוגיה ששלטה בה.
ניתן להבחין בשוני השירים שנכתבו עם ההתיישבויות הראשונות, לבין השירים "העירוניים", שנכתבו עם התפתחות העיור.
מן הסתם, תל אביב זכתה לשלל שירים המתייחסים אליה שנבדלים מאוד מהשירים העבריים שנכתבו עד אז.
שירי היישוב החדש שיקפו את האידאולוגיה הציונית שדגלה בשינוי שיתחולל בעם היהודי המתיישב בארץ ובריאת היהודי החדש כחקלאי, כלוחם, וכחילוני.
כל זאת בניגוד גמור ליהודי הגלותי.
במקביל לבניית הבתים הראשונים וחפירת הבארות הראשונות, החלה להיווצר תרבות עברית חדש, של שירים חדשים שתמכו ברעיון זה.
תהליך זה התרחש בעיקר במגזר ההתיישבותי ושירים אלה מילאו תפקיד של שירי עם ושימשו בסיס להמשך התפתחותה של התרבות המוזיקלית הפופולרית העברית.
הם כונו "שירים מגויסים" ותאמו את יעדי האידאולוגיה הציונית, שיקפו, ביטאו והפיצו אותם.
כדוגמת "עומדים אנו במשמרת" או "פה בארץ חמדת אבות".
שירי תל אביב-יפו, לעומת זאת, החלו להיווצר כאשר תהליך העיור קיבל תאוצה.
בניגוד לשירים שנוצרו במגזר ההתיישבותי, אלה לא היו "שירים מגויסים", הם לא התיימרו לשרת מטרות אידאולוגיות ולא ביקשו ליצור תרבות לאומית חדשה, הן נוצרו למטרות בידור.
תל אביב נוסדה ב-1909, והתחילה להתפתח לעיר גדולה, הגדולה בארץ, החל משנות העשרים, עם העליות הרביעית והחמישית, בהן המסה הגדולה של העולים הייתה מפולין ומגרמניה.
(לעומת העליות הקודמות בהן המסה הגדולה הייתה מרוסיה).
בעליות הרביעית והחמישית, היו בעלי מקצועות חופשיים, סוחרים, תעשיינים, בעלי הון וגם זמרים, בדרנים, נגנים, מלחינים, משוררים ואנשי רוח.
כמו: פאול בן חיים, יוסף טל, חיים אלכסנדר, חנה מרון, יוסף מילוא ועוד רבים שהפכו לאושיות התרבות התל אביבית ואשר השפיעו רבות על היצירה התרבותית בעיר.
מאחר שבפעם הראשונה נוצר בארץ מעמד בינוני ובינוני גבוה, נולד גם סגנון מוזיקלי עירוני חדש בשפה העברית.
שירי תל אביב נחשבו לאנטיתזה לשירי העליות הקודמות של הסקטור ההתיישבותי והציוני.
הדמיון בין שירי ההתיישבות לשירי תל אביב, היה אך ורק בעובדה שהם היו בשפה העברית ובלחנים שהושאלו לעיתים משירים אירופיים ידועים או בלחנים מקוריים.
השוני בין שני סוגי השירים היה רב יותר.
שירי תל אביב נוצרו עם הפרדה בין האמן לקהל, לעומת שירי ההתיישבות שיועדו לכול ולשירה בציבור.