tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משנת 1775 הוא הועסק על ידי הקדר ג'וזאיה וג'ווד ושותפו בנטלי, שאביו עשה עבודות מסוימות עבורם, דוגמאות ותבליטים לשימוש בחברה ליצור כלי חרסינה מפורסמת זו.
הנוהל המקובל היה לעצב את התבליטים בשעווה על גבי ציפחה או על גבי זכוכית לפני שהם עברו לייצור.
תחריטים באוסף האגרטלים היוונים הקדומים של סר ויליאם הילטון היו בעלי השראה חשובה על יצירתו.
העיצובים שלו כללו את אפותאוסיס של הומרוס (1778), ששימש מאוחר יותר לאגרטל.
הרקולס בגן ההספרידס (1785); מגוון גדול של תבליטים קטנים (1776–1778) הוכיחו את עצמם במיוחד.
וכן מדליוני דיוקן וערכת שחמט.
בשנת 1780 פלקסמן החל גם להרוויח כסף בפיסול אנדרטאות קבורה.
האנדרטאות המוקדמות שלו כללו את אלה לתומאס צ'טרטון בכנסיית סנט מרי רדקליף בבריסטול (1780), לגברת מורלי בקתדרלת גלוסטר (1784), ולכומר תומאס וגברת מרגרט בול בקתדרלת צ'יצ'סטר (1785).
בהמשך הקריירה של פלקסמן תבליטים מהסוג הזה היוו את עיקר תפוקתו ונמצאים בכנסיות רבות ברחבי אנגליה.
דוגמה אחת, האנדרטה לג'ורג' סטיבנס, במקור בכנסייה העתיקה של סנט מאטה, נמצאת כעת במוזיאון בקיימברידג'.
יצירתו המונומנטלית הטובה ביותר זכתה להערצה בזכות הפאתוס והפשטות שלה, והשילוב של סגנון יווני אמיתי לעיצוב וקומפוזיציה קצבית עם רוח של רוך ותמימות ביתית.
בשנת 1782, בן 27, התחתן פלקסמן עם אן דנמן, שאמורה הייתה לסייע לו לאורך כל הקריירה.
היא הייתה משכילה, ובת לוויה מסורה.
בדרך כלל בילו את חופשת הקיץ כאורחי המשורר ויליאם היילי, בארתאם בסאסקס.
בשנת 1787, חמש שנים לאחר נישואיהם, פלקסמן ואשתו יצאו לרומא, במסע במימון חלקי של וודג'ווד.
פעילותו בעיר כללה פיקוח על קבוצת עובדים שהיו מועסקים על ידי וודג'ווד, אם כי הוא כבר לא עשה שום עבודה עבור הקדר בעצמו.
ספרי השרטוטים שלו מראים כי בזמן שהוא למד לא רק אמנות קלאסית, אלא גם אמנות ימי הביניים והרנסאנס.
פלקסמן יצר מאה ואחד עשר איורים לקומדיה האלוהית של דנטה, ששימשה השראה לאמנים כמו גויה ואנגר, ושימשו כמקור אקדמי לתלמידי אמנות במאה ה-19.
במקור הוא התכוון להישאר באיטליה קצת יותר משנתיים, אך נשאר כשבע שנים ועסק בפיסול שיש קלסי.
במהלך המסע הביתה, פלקסמן ואשתו נסעו למרכז וצפון איטליה.
בשובם שכרו בית ברחוב בקינגהאם, כיכר פיצרוי.
מיד לאחר שובו פרסם הפסל מחאה נגד התוכנית (שכבר נחשבה על ידי הצרפתים ובוצעה שנתיים לאחר מכן על ידי נפוליאון) להקים מוזיאון מרכזי עצום לאמנות בפריס שיכלול יצירות שנבזזו מרחבי אירופה.
למרות זאת, מאוחר יותר הוא ניצל את שלום אמיין כדי לנסוע לפריז ולראות את האוצרות הגנוזים שנאספו שם.
עוד בהיותו ברומא, שלח פלקסמן דגמים למספר אנדרטות קבר, כולל אחת בתבליט עבור המשורר ויליאם קולינס בקתדרלת צ'יצ'סטר, ואחת ללורד מנספילד במנזר וסטמינסטר.
בשנת 1797 הוא התמנה לעמית של האקדמיה המלכותית לאמנויות.
הוא פרסם תוכנית להצבת אנדרטה גרנדיוזית בגריניץ' היל, בדמות בגובה 61 מטר, לכבוד הניצחונות הימיים של בריטניה.
בשנת 1800 הוא נבחר לאקדמאי מלא, ובשנת 1810 האקדמיה מינתה אותו לתפקיד שנוצר במיוחד כפרופסור לפיסול.
הוא היה מורה יסודי ונבון, והרצאותיו נדפסו לעיתים קרובות בין תלמידיו: אדוארד הודג'ס ביילי, באותה תקופה יצר אנדרטאות חשובות כגון עבור משפחת קוק-ירבורו בכנסיית קמפסל, יורקשייר, לסר ג'ושוע ריינולדס בסנט פול (1807); לקפטן וובה בהודו (1810), ללורד קורנוואליס באי הנסיך מוויילס (1812) ועוד.
בסביבות תקופה זו היה ויכוח רב על היתרונות של הפסלים מהפרתנון באתונה, שהובאו לבריטניה על ידי לורד אלגין, ומכאן נודעו בכינויו שיש אלגין.
כאשר פלקסמן ראה אותם לראשונה בבית אלגין בשנת 1807, הוא יעץ נגד שיקומם.
אבל הצהיר בעד רכישתם על ידי הממשלה.
הפסלים נקנו בסופו של דבר בשנת 1816.
בשש השנים האחרונות לחייו עיצב פלקסמן קישוטים לחזיתות ארמון בקינגהאם.
בשנת 1820 נפטרה אשתו של פלקסמן.
אחותה הצעירה, מריה דנמן, ואחותו שלו, מריה פלקסמן, המשיכו לחיות איתו, והוא המשיך לעבוד קשה.
בשנת 1822 העביר באקדמיה הרצאה לזכר חברו הוותיק, קנובה, שמת.
מרבית דגמיו בוצעו על ידי עוזרים.
דגמי הגבס שלו, נוצקו מעיצובים שלו בחימר, מראים לעיתים קרובות טיפול רגיש יותר.
בתחילת הקריירה שלו, פלקסמן עשה את עבודותיו בצורת דגמים קטנים שעוזריו היו מגדילים בעת ייצור גרסאות השיש המוגמרות.
במקרים רבים, בעיקר עם האנדרטה ללורד האו, הדבר הוכח כבעייתי, ובעבודותיו המאוחרות יותר הוא הפיק גרסאות טיח בגודל מלא לעבודותיו.
המונומנטים המסובכים של פלקסמן, כמו השלושה במנזר וסטמינסטר והארבעה בקתדרלת סנט פול, נחשבים "כבדים" מדי.
אבל המונומנטים הפשוטים שלו בתבליט הם איכותיים יותר.
הוא הבין היטב את ההבדל בין התבליטים לפסלים.
הקומפוזיציות שלו נלמדות בצורה הטובה ביותר מתוך רישומי הסטודיו שלו, אשר אוסף מקיף שלהם נשמר בגלריה פלקסמן ביוניברסיטי קולג' לונדון.
ג'ון בנט פן היה פרופסור אמריקאי לכימיה אנליטית שזכה בפרס נובל לכימיה ב-2002. פן חלק מחצית מהפרס עם קויצ'י טנאקה "על פיתוח שיטות יינון עבור ספקטרומטרית מסה של מקרומולקולות ביולוגיות".
החצי השני של הפרס באותה השנה הוענק לקורט ויטריך.
פן הספיק לפרסם למעלה ממאה פרסומים מדעיים בימי חייו.
פן נולד בניו יורק וגדל בהאקנסאק, ניו ג'רזי.
אביו עבד בעבודות מזדמנות, ועבר לקנטקי עם משפחתו במהלך השפל הגדול.
פן עשה את עבודתו לתואר ראשון במכללת בראה, וקיבל את הדוקטורט שלו באוניברסיטת ייל בשנת 1940. במקביל למד גם כימיה אורגנית באוניברסיטת איווה וכימיה פיזיקלית באוניברסיטת פרדו.
עד שנת 1943 הוא עבד בחטיבת הפוספטים וייצור ביפנילים פולי-כלוריים (PCBs) במונסנטו ובמעבדות מחקר פרטיות.
לאחר מכן לתפקידים אקדמיים בייל ובאוניברסיטת וירג'יניה קומונוולת'.
הפרסום האקדמי הראשון של פן פורסם בשנת 1949 - כעשר שנים לאחר סיום התואר השני שלו - דבר נדיר בקרב אקדמאים באותה התקופה.
בשנת 1952, פן עבר לנהל פרויקטים באוניברסיטת פרינסטון.
הוא חזר לאוניברסיטת ייל ב-1967. הו פרש לפנסיה ומונה לפרופסור אמריטוס ב-1987.
פן היה חבר באגודה האמריקנית לכימיה, עמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים (משנת 2000) משנת 2003 גם באקדמיה הלאומית למדעים.
פן התחתן עם מרגרט וילסון בסוף השנה השנייה שלו בתואר שני.
יחד נולדו להם שלושה ילדים - שתי בנות ובן.
מרגרט נהרגה בתאונת דרכים בניו זילנד בשנת 1992. פן נישא בשנית לפרדריקה מולן.
הוא מת בריצ'מונד, וירג'יניה ב-10 בדצמבר 2010, בגיל 93, בדיוק 8 שנים ליום לאחר קבלת פרס נובל.
פן הותיר אחריו אישה, שלושה ילדים
ג'ון פַנְטֶה היה סופר ותסריטאי אמריקאי.
נודע בעיקר בסדרה בת ארבעה רומנים בעלי סממנים אוטוביוגרפיים אודות ארתורו בנדיני, סופר בלוס אנג'לס המתמודד עם תקופת השפל הגדול, המכונים "רביעיית בנדיני".
הרומן "שאל את האבק" עובד בשנת 2006 לסרט בכיכובם של קולין פארל וסלמה הייק.
בשנות החמישים כתב תסריטים למספר סרטי קולנוע מצליחים.
ג'ון פנטה נולד בדנוור, קולורדו, ב-8 באפריל 1909 להורים ממוצא איטלקי שגרו ברובע האיטלקי העני של העיר בולדר.
אביו, ניקולה פנטה, בנאי וסתת במקצועו, היה שתיין ומהמר, והמשפחה חיה לרוב בתנאי עוני.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים למד ג'ון פנטה תקופה קצרה באוניברסיטת קולורדו, אך נשר מהלימודים ב-1929. הוא עבד בעבודות מזדמנות כשוטף כלים וכפועל במפעל לשימורי דגים, ובשעות הפנאי קרא ספרים רבים.
הוא חיבב במיוחד את ספריו של דוסטויבסקי, אך גם את קנוט האמסון, פרידריך ניטשה, ג'ק לונדון וסינקלר לואיס.
בגיל 24 עבר ללוס אנג'לס במטרה להתמקד בעיסוקו כסופר.
סיפוריו הראשונים נדחו על ידי כתבי עת לספרות.
סיפורו הראשון "Altar Boy" פורסם ב-1932 בכתב העת "The American Mercury", בעריכתו של ה.
מנקן, שסייע לפנטה לפרסם את ספריו הראשונים.
בשנת 1933 כתב את הרומן הראשון שלו, "הדרך ללוס אנג'לס", אך הוא נדחה על ידי ההוצאה לאור בגלל שהוא נחשב לגס ופרובוקטיבי מדי.
גם לאחר תיקונים שהכניס ב-1936 הוא נדחה, ולבסוף ראה אור רק ב-1985, לאחר מותו.
ספריו היו בעלי סממנים אוטוביוגרפיים ותיארו את חייו של ארתורו בנדיני, סופר בלוס אנג'לס המתמודד עם תקופת השפל הגדול.
בשנת 1937 הוא נישא לג'ויס סמרט, משוררת ועורכת, בוגרת אוניברסיטת סטנפורד, ולשניים נולדו ארבעה ילדים.
בסוף שנות הארבעים החל לכתוב תסריטים לאולפני קולנוע בהוליווד, לעיתים ביחד עם חברו ויליאם פוקנר.
לסרטיו לוהקו כוכבי התקופה, בהם ג'ודי הולידיי וג'יין פונדה.
הוא עבד כתסריטאי עד אמצע שנות השישים.
הסרט הקומי "מלאת חיים", שכתב בשנת 1957 ומבוסס על ספריו, היה מועמד לפרס גילדת הכותבים של אמריקה.
פנטה השפיע עמוקות על צ'ארלס בוקובסקי, על ג'ק קרואק ועל כל כותבי דור הביט.
לבקשתו של בוקובסקי ההוצאה לאור "אנקור שחור" פרסמה מחדש בשנות השבעים את ספריו של פנטה, שזכו להצלחה.
פנטה אובחן כחולה סוכרת בשנת 1955, ומאז התדרדר מצבו הבריאותי.
בשנת 1977, בשל סיבוכי המחלה, איבד פנטה את מאור עיניו ושתי רגליו נכרתו.
את ספרו האחרון, "חלומות מבאנקר היל", הכתיב לאשתו ג'ויס ממיטת בית החולים בו שכב.
הספר ראה אור בשנת 1982.
ספריו של פנטה עוסקים לרוב בחיי העוני של המשפחות הקתוליות ממוצא איטלקי בלוס אנג'לס ובקולורדו.
יורם קניוק כתב עליו: "פנטה סופר נפלא.
הוא חורש בנפשות גיבוריו ומביא אותם למפלה אחר מפלה וכל המפלות האלו מתרפאות בפרי העינב.
ג'ון פנטה הלך לעולמו ב-8 במאי 1983 במאליבו, קליפורניה.
בשנת 1987, לאחר מותו, זכה פנטה בפרס ארגון הסופרים הבין-לאומי מטעם נשיא ארצות הברית.
בעיירה Torricella Peligna במחוז אברוצו באיטליה, שבה נולד אביו של ג'ון פנטה, מתקיים מדי שנה מאז 2006 פסטיבל ספרים על שמו.
משנת 2008 מחולק בפסטיבל פרס ספרותי על שמו של ג'ון פנטה ליצירת ביכורים שראתה אור באותה שנה.
בשנת 2010 נחנכה כיכר על שמו ליד הספרייה המרכזית של לוס אנג'לס.
הבמאי פרנסיס פורד קופולה תכנן להפיק סרט על פי "חבורת העינב" אבל הפרויקט לא יצא לפועל.
הבמאי ביים את "חכה עד האביב, בנדיני" בשנת 1989.
בינואר 2001 הועלה בתיאטרון בדנוור המחזה "1933" המבוסס על הרומן "1933 הייתה שנה רעה" של פנטה.
הבמאי רוברט טאון ביים ב-2006 את "שאל את האבק" בכיכובם של קולין פארל, סלמה הייק ודונלד סאת'רלנד.
באותה שנה הוקרן סרט תיעודי על חייו של פנטה.
הבמאי הישראלי-צרפתי איוואן אטאל ביים ב-2019 את הסרט "Mon chien Stupide", בו הוא גם מככב, המבוסס על סיפור קצר מאת ג'ון פנטה.
הדרך ללוס אנג'לס (נכתב ב-1933, פורסם לאחר מותו ב-1985) (הספר השני ב"רביעיית בנדיני")
חכה עד האביב, בנדיני (1938) (הספר הראשון ב"רביעיית בנדיני")
שאל את האבק (1939), תורגם לעברית בשנת 1999 בהוצאת אסטרולוג (הספר השלישי ב"רביעיית בנדיני")
(1970, נכתב ביחד עם רודולף בורכרט)
חבורת העינב (1977), תורגם לעברית בשנת 2009 על ידי טל ניצן, בהוצאת אחוזת בית (בספר המתורגם נכלל גם הרומן "חלומות מבאנקר היל")
חלומות מבאנקר היל (1982) (הספר הרביעי ב"רביעיית בנדיני")
1933 הייתה שנה רעה (לא הושלם, אך יצא לאור לאחר מותו בשנת 1985)
ממערב לרומא (נובלה, יצאה לאור לאחר מותו בשנת 1986)
כמו כן פורסמו אוספי סיפורים קצרים ומכתבים שכתב.
בנו, דן פנטה, פרסם ב-2011 ביוגרפיה אודות חיי משפחתו.
ג'ון פלמינג היה צייר נוף סקוטי שחי ופעל בגרינוק, סקוטלנד.
הוא ידוע בעיקר בזכות סדרת התמונות שצייר באגמי הברבורים של סקוטלנד, שפורסמה בגלאזגו ב-1834.
פלמינג נולד בערך בשנת 1792 ולמד לצייר בתים בגיל ארבע עשרה.
סביר להניח שהיה לו קשר מסוים עם צייר הדיוקנאות ג'יימס סאקסון לפני שהייה זמן מה בלונדון, שם עבד כצייר בית וניצל את ההזדמנות ללימוד ציור בגלריות שם.
בתור חוקר נוף, פלמינג התמחה בציורים קטנים של נוף סקוטי, שזכו לפרסום נרחב באמצעות סדרה של שיתופי פעולה עם החרט והמוציא לאור של גלאזגו ג'וזף סוואן.
הוא עבד לראשונה עם סוואן ב-1828 על הוצאה בשם Select Views of Glasgow וסביבותיה, לו תרם גם האמן של גלאזגו ג'ון נוקס.
האחרון שבהם, מורכב בסך הכל מ-48 תמונות, שהונפקו ב-16 חלקים, התגלה כפופולרי מספיק כדי להצדיק פרסום של מהדורות נוספות ב-1836 וב-1839.
פלמינג עבד גם כצייר דיוקנאות והוא רשום ככזה בהופעתו הראשונה במדריך המקומי של גרינוק בשנים 1831/2. משנת 1834 ואילך הוא היה רשום כצייר דיוקנאות ונוף כאחד.
נראה שעבודת הפורטרט שלו הוזמנה כמעט כולה על ידי לקוחות מתוך העיר.
ג'ון פרטרידג' היה אמן וצייר דיוקנאות בריטי.
היצירות שלו מתארות רבות מהדמויות הבולטות של זמנו.
נולד בגלאזגו, הוא היה הבן השני מבין שנים עשר ילדיו של סמואל פרטרידג'.
אחיו ריצ'רד פרטרידג' הפך לנשיא הקולג' המלכותי למנתחים; אחיינו סר ג'ון ברנרד פרטרידג' היה מאייר ושחקן.
פרטרידג' למד אצל צייר הדיוקנאות תומאס פיליפס מ-1814; הוא הציג את הציור הראשון שלו, 'מיס פוט בדמותה של לוסילה' באקדמיה המלכותית ב-1815. הוא עבר ללונדון באותה שנה, נכנס לבית הספר של האקדמיה המלכותית ב-1816. בהתחלה הוא התגורר במרילבון, אז שכונה פופולרית של אמנים.
בשנת 1820, הוא התחתן עם בת דודתו קלמנטינה שרה קמפבל; היא מוצגת בציור שלו "האמן ומשפחתו" בביתו בכיכר גרוסוונור (בערך 1828–1835).
מ-1823 עד 1827, הוא חי באיטליה, שהה בפירנצה, ונציה ורומא.
במהלך שהותו שם, התמקדותו הייתה בדיוקנאות בלבד.
הוא שרטט נופים ועשה עותקים של מאסטרים מתקופת הרנסאנס כולל קארווג'ו, רפאל, רובנס, וטיציאן.
במהלך שהותו באיטליה, הוא התחבר עם כמה פטרונים עשירים.
ב-1828, זמן קצר לאחר שובו מרומא, הוא עזב את מרילבון לרחוב ברוק, רחוב של מעמד גבוה יותר, ליד כיכר גרוסוונור, שם התגוררו רבים מהמצוירים שלו.
נראה שהמהלך הזה השתלם: הקריירה שלו פרחה.
הרבים מהם היו אישים חשובים, כולל עבודה משנת 1836 של לאופולד הראשון מלך בלגיה, שהובילה שנתיים לאחר מכן לחסותה של המלכה ויקטוריה.
הוא צייר כמה דיוקנאות מוצלחים של המלכה ושל הנסיך אלברט, ובשנת 1843, הוא הפך ל"צייר הדיוקנאות" של בית המלוכה.
אולם, המלכה ויקטוריה הייתה הפכפכה, והגעתו של פרנץ חבייר ווינטרהאלטר ב-1842, הפך אותו לחביב המלכה, וקטעה את הקריירה של פרטרידג' כדיוקנאי מלכותי.
בשנת 1846, פרטרידג' קיבל את ההחלטה שלעולם לא יציג שוב באקדמיה המלכותית, לאחר ששני דיוקנאות שלו הוצגו בצורה מעליבה, כנראה כתוצאה ממחלוקת ותיקה, יותר מעשור קודם לכן עם עמיתו אמן האקדמיה המלכותית, רמזי ריצ'רד ריינאגל.
הוא לא שינה את דעתו גם כאשר, שנתיים מאוחר יותר, ריינגל הואשם על כך שטען שעבודתו של אמן אחר היא שלו.
אף שפרטרידג' הקים גלריה בסטודיו שלו כדי להציג את יצירותיו, ההזמנות צנחו, עם 76 דיוקנאות בלבד בתקופה שבין 1845 ל-1865, והכנסותיו נפגעו בהכרח.
לקראת סוף חייו, פרטרידג' התרעם נגד העוול הזה בחוברת שכתב על החוקה והניהול של האקדמיה המלכותית (1864), וכתב שהוא "הודח מהתפקיד שמילאתי בהערכת הציבור ובתעסוקה...
ולא נשמרה לי כל מידה של כבוד עצמי ותחושה עצמאית."
פרטרידג' מת בלונדון בשנת 1872. הוא תרם מוקדם יותר כמה מציוריו שלא נמכרו לגלריה הלאומית לפורטרטים, שם רבים עדיין מוצגים.
ג'וֹן פְּרִטִיקִין הוא שרירן ודובר מוטיבציה אמריקאי.
פריטיקין נולד ברוקפורד, אילינוי למשפחה יהודית, אנדרו וננסי (לבית קונץ) פריטיקין.
לפריטיקין היו לקויות דיבור ולמידה בילדותו.
הוכנס לחינוך מיוחד בכיתה א', הוא ספג בריונות והתעללות על ידי חברי בית הספר וילדי השכונה, ואמר שאין לו חברים.
בתיכון, מורה עבד איתו על ליקוי הדיבור שלו ובעיות אקדמיות, והוא התקבל על תנאי אקדמי לאוניברסיטת בת'אני בסקוטס ואלי, קליפורניה.
בשנת 1994, פריטיקין ייסד ארגון ללא מטרות רווח, "Feel The Power" ("הרגישו את הכוח"), אשר מייצר אספה נגד בריונות לתלמידי בתי ספר יסודיים, חטיבות ביניים ותיכון.
האספה מורכבת מדיבור מוטיבציה והצגת הכוח הפיזי של פריטיקין באמצעות תרגילי איש חזק שונים.
המסר שלו מתמקד בהשפעות ארוכות הטווח של בריונות ובחשיבות של קבלת אחרים.
בשנת 2008, פריטיקין השתלב בתוכנית אנטי סטרואידים הידועה בשם "S.W.A.T.S", שהם ראשי תיבות של Sports With Alternatives to Steroids.
נכון לשנת 2021, פריטיקין דיבר עם יותר מ-10 מיליון תלמידים ב-60 מדינות.
באוקטובר 2021, פריטיקין הוציא את ספרו הראשון שכותרתו "Feel The Power: A Survivor's Guide to Happiness".
פיטריקין ידוע בכך שמחזיק בשיא גינס: "ההיקף הצפוף ביותר של שתי מחבתות אלומיניום שהתגלגלו יחד בידיו החשופות תוך פחות מ-30 שניות." המחבתות היו 30 ס"מ והוא שבר את השיא בשעה בסטיבנברג , קנט, בריטניה ב-11 ביולי 2007.
פריטיקין הכיר את אשתו רונדה כששניהם היו תלמידים באוניברסיטת ביתני; הם התחתנו ב-1995. השניים מתגוררים במדינת קליפורניה ולהם ילדה אחת.
סר ג'ון פלסטף הוא דמות בדיונית המופיעה במחזותיו של ויליאם שייקספיר הנרי הרביעי, חלק ראשון, הנרי הרביעי, חלק שני ונשות וינדזור העליזות ומוזכרת במחזה הנרי החמישי.
לפי המתואר במחזות, כמו גם לפי מסורת הביצוע הבימתי, פלסטף הוא שודד דרכים, אדם שמן, מבוגר למדי, חובב נשים ויין, חופשי, בז למוסכמות חברתיות ופורע-חוק, עצלן ופחדן אך בעל שנינות וחוש-הומור.
במחזות הנרי הרביעי פלסטף הוא דמות מרכזית, חברו של הנסיך האל (או "הארי", בנו של הנרי הרביעי, מלך אנגליה ויורשו כהנרי החמישי).
פלסטף הוא מרכזו של חוג אנשי-שוליים מפוקפקים מרחוב איסטצ'יפ, באיסט אנד של לונדון.
בהם פיסטול, ברדולף, פטו, נים, נד פוינס, דול טירשירט וגברת קוויקלי - הפונדקאית בפונדק "ראש חזיר הבר" בו הם נוהגים להתכנס.
פלסטף הוא גם הדמות הראשית באופרה פלסטף מאת ג'וזפה ורדי, הבנויה על בסיס "נשות וינדזור העליזות" ובסרט הקולנוע "פעמונים בחצות" (1965) מאת אורסון ולס, שגם מגלם בסרט את דמותו של פלסטף.
מהשם נגזר גם שם התואר falstaffian (פלסטאפיאני) לתיאור דמויות בעלות תכונות דומות לתכונותיו של ג'ון פלסטף.
הנסיך האל, בנו של הנרי הרביעי ויורשו העתידי, מנהל חיי הוללות בלונדון, בחברת פושעים ואנשי שוליים שבמרכזם ג'ון פלסטף.
פלסטף בן ה-60 לערך, המבוגר מחבריו, מוצג לראשונה בתמונה השנייה במחזה הנרי הרביעי, חלק ראשון.
הוא מצד אחד מרכזה של החבורה, אך מצד שני מושא ללעג בלתי פוסק בשל שכרותו, כרסו הענקית וגילו המבוגר.
המסר העיקרי שלו הוא תאוות החיים, ההוללות ובוז למוסר המקובל ולגינוני החברה.
דבריו מתובלים תדיר בניבולי פה, רמיזות דו משמעיות בעלות תוכן מיני ובפרט ציטוט פסוקים מכתבי הקודש, ההופך את הנאמר בהם על פיו.
חציו הראשון של המחזה מתחלק לשלוש זירות: חצר המלך, המורדים נגדו ועלילות האל עם פלסטף וחבורתו בפונדק, שעיקרן משחקי מילים, גידופים ומעשי שוד היתוליים למחצה.
בשיא העלילה נערך משחק תפקידים בו מגלם פלסטף את הנרי הרביעי, אביו של הארי בהיפוך תפקידים משעשע, שגם מציג את פלסטף כדמות אב חלופית להארי.
במסגרת משחק פתקידים זה פונה פלסטף ואומר:
לכך עונה הנסיך במילים (המנבאות את העתיד לבוא): .
במחזה כמו הנרי הרביעי, חלק ראשון, העוסק בנושאים רציניים של מדיניות ועתיד המלוכה והמדינה הבריטית, משתלב הסיפור שפלסטף הוא מרכזו, כסיפור קומי מקביל.
פלסטף אינו רק הפוגה קומית (כמו תפקידי הקברן בהמלט או השוער במקבת') אלא גיבור שווה-ערך למלך בעלילה המקבילה.
תובנותיו השנונות מהוות מראה (עקומה) לאירועים הרי-הגורל במחזה.
שייקספיר עושה שימוש בפלסטף וחבורתו על מנת להציג את השקפת המעמדות הנמוכים ביותר של לונדון על חצר המלוכה ובפרט לטפח את הניגוד שבין הנסיך האל לחצר.
חציו השני של מחזה מאחד את הזירות ועוסק בפירוק המרד של בית פרסי.
הנסיך האל מורה לפלסטף לגייס את חבריו לגדוד חיל רגלים שיילחם לצידו בקרב שרוסברי, עם פלסטף כקפטן.
פלסטף מתגלה בשלב זה במלוא כיעורו.
הוא מגייס חבורה עלובה של משרתים שנמלטו מאדוניהם ואסירים משוחררים, ביודעו כי אין להם יכולת לוחמה.
האל נלחם בעוז, ובניצחונו על יריבו הופכת תדמיתו באחת מנער מסבאות ללוחם עז ויורש-עצר ראוי.
בד-בבד מתגלה התנהגות לא ראויה של פלסטף בקרב.
הוא גונב את כספם של חיילים הנוטים למות, בו הוא מבטיח לדאוג להם לקבורה ראויה אך נוטל אותו לעצמו ואף מגלה פחדנות בקרב מול הסקוטים ומדמה את עצמו להרוג.
כאשר הוא "מתעורר" ממותו ומוצא את עצמו לבדו בשדה הקרב עם גופת הוטספור, הוא דוקר את הגופה ומציג את הריגתו של הוטספור כהשגו האישי.
האל, שיודע את האמת, נוזף בפלסטף אך חונן אותו והלה מבטיח להתנהל מעתה והאה באופן הולם לאיש אצולה.
במחזה זה יש לפלסטף ולחבורתו נוכחות גדולה אף יותר מאשר במחזה הקודם ואנו מכירים חברים נוספים בחבורתו כגון הדגלן פיסטול חם המזג והזונה דול טירשירט, כן מפותחת דמותה של גברת קוויקלי בעלת הפונדק.
סצנות הפונדק הרחבות (בעיקר מע' 2 תמונה 4) כוללות מידה רבה של שעשועי לשון ובעיקר לגון גסה ודו-משמעית.
מלבד שעשוע לקהל מציגות סצנות אלה את הזדקנותו של פלסטף ורמזים לגבי בריאותו הלקויה - כתמונת מראה להזדקנותו של הנרי הרביעי ובריאותו הרופפת.
בד-בבד, יחסו האוהב והחומל של האל כלפי פלסטף, שהתגלה בשיאו במחזה הקודם, כאשר האל הסכים לקבל את השקר של פלסטף, עובר שינוי במהלך המחזה הנרי הרביעי, חלק שני.
כחלק מהתבגרותו של הנרי והפיכתו למלך הוא מתרחק מחברתו של פלסטף, עד לסיום המחזה, בו מגיע פלסטף לארמון לאחר שהנרי מוכתר כמלך ופנה אליו במילים , לכך עונה הנרי:
על אף שפלסטף עצמו אינו מופיע כדמות במחזה הנרי החמישי, רוחו שורה עליו.
ככל הנראה שייקספיר התכוון לכלול את פלסטף במחזה.
כך לפי האפילוג להנרי הרביעי, חלק שני: .
לבסוף נותר ב"הנרי החמישי" רק הדיווח העגום על מותו של פלסטף, שאמנם היה חולה, אך מת משברון לב - "המלך שבר לו את הלב" (מערכה 2, תמונה 2, שורה 78).
מסורת שתועדה לראשונה ב-1702 טוענת שהמלכה אליזבת התלהבה כל כך מדמותו של ג'ון פלסטף עד כי דרשה משייקספיר שיחבר מחזה בנושא פלסטף מאוהב.
תוך שבועיים חיבר שייקספיר את נשות וינדזור העליזות והמחזה הוצג לראשונה ב-23 באפריל 1597 בסעודה החגיגית השנתית לייסוד מסדר הבירית.
באופן אנכרוניסטי, המחזה ממקם את סר ג'ון פלסטף בעידן האליזבתני שהחל רק בשנת 1558, בתקופתו של שייקספיר.
כאן מופיע פלסטף כדמות קומית בתכלית, שכל תכלית המחזה היא לשעשע.
פלסטף מגיע לווינדזור ללא פרוטה ומחליט להרוויח כסף על ידי כך שיחזר אחר גברת פורד וגברת פייג' הנשואות והעשירות.
הוא כותב להן מכתבי אהבה זהים ומצווה על משרתיו, פיסטול ונים, לשלוח אותם.
הם מסרבים לפקודתו והוא מפטר אותם.
כנקמה, משרתיו מספרים לבעליהן של הנשים על מזימתו המתוכננת של פלסטף.
מר פייג' אינו מודאג אך מר פורד הקנאי משכנע את מר ג'סטיס להכיר בינו ובין פלסטף ולהציגו כ'מר ברוק' כך שיוכל לחשוף את כוונותיו של פלסטף.
כאשר הנשים מקבלות את המכתבים, הן מספרות על כך אחת לשנייה ומגלות שהמכתבים כמעט זהים.
"הנשים העליזות" אינן מעוניינות בפלסטף השמן והמזדקן כמחזר; אך לשם השעשוע ולשם נקמה בו בשל הצעותיו המגונות כלפיהן, הן משתפות פעולה עם חיזוריו, דבר המסב מבוכה רבה לפלסטף.
'מר ברוק' (הלא הוא מר פורד) אומר לו כי הוא מאוהב בגברת פורד אבל לא מצליח להרשים אותה כיוון שהיא מוסרנית מידי.
הוא מציע לפלסטף לשלם לו על מנת לחזר אחריה באומרו כי ודאי יהיה קל יותר לפתות אותה לאחר שתמעד פעם אחת עם מישהו אחר.
פלסטף מאושר מההזדמנות שנפלה בחלקו ומגלה ל'מר ברוק' שכבר ארגן פגישה עם גברת פורד בשעה שבעלה אינו בבית.
כאשר פלסטף מגיע לפגישה עם גברת פורד, 'הנשים העליזות' דוחפות אותו להתחבא בסל כביסה.
כאשר פורד הקנאי מגיע על מנת לתפוס 'על חם' את אשתו, הנשים דואגות לכך שהסל יילקח ותכולתו נשפכת לנהר יחד עם פלסטף השוהה בתוכו.
אף על פי שהדבר פוגע בגאוותו, פלסטף מתאושש מכך די מהר.
הוא משוכנע שהנשים משחקות אותה קשות להשגה והוא ממשיך בהצעותיו המגונות במחשבה על השכר הנלווה אליהן והאפשרות לסחוט את הנשים.
פלסטף הולך לנסות ולפגוש בהן שוב אך גברת פורד מזהירה את גברת פייג' מהופעתו האפשרית של בעלה הקנאי.
הן מנסות לחשוב על דרכים נוספות להחביא אותו מלבד סל כביסה כיוון שהוא מסרב להיכנס אליו בשנית.
הן מערימות עליו שוב וגורמות לו להסוות את זהותו על ידי כך שהוא מתחפש לדודה השמנה של המשרתת.
פורד מנסה לתפוס את אשתו שוב אך מוצא עצמו מכה את 'האישה השמנה' שהוא מתעב, ומשליך אותה מביתו.
פלסטף מקונן על ביש מזלו.
לבסוף הנשים מגלות לבעליהן על מעשי הקונדס שעשו לפלסטף ויחד הם חושבים על תחבולה אחרונה על מנת להעמידו על מקומו ולהשפילו בפני כל העיר.
הם אומרים לפלסטף להתלבש כמו הרן הצייד (דמותו של רוח רפאים השוכנת ביער וינדזור, על פי המסורת הבריטית) ומצווים עליו לפוגשם ליד עץ אלון זקן ביער וינדזור.
מספר ילדים בממלכה, כולל אן ויליאם פייג', מתחפשים לפיות הצובטות וגורמות לכוויות ולפלסטף.
הנשים פוגשות את פלסטף ומיד לאחר מכן ה'פיות' תוקפות אותו.
לאחר המהומה חושפות כל הדמויות את זהותן האמיתית בפני פלסטף.
למרות מבוכתו הרבה פלסטף מתמודד עם העניין בגבורה ומסכים כי קיבל את מה שהגיע לו.
לבסוף כולם עוזבים יחד וגברת פייג' אף מזמינה את פלסטף לבוא עימם: "הבה נחזור הביתה כאחד ונצחק על הכל".
לפי ניתוחו של סטיבן גרינבלט, הרכיב שייקספיר את דמותו הייחודית של פסלטף ממספר דגמים מסורתיים, אך הוסיף לו גם מאפיינים ייחודיים, שהפכו אותו לדמות המקורית ביותר שיצר.
פלסטף יוצא דופן בגרלריית הדמויות היאטרוניות של תקופה בהיותו חריג ובלתי ניתן לסיווג פשוט (בניגוד לדמויות תיאטרליות של התקופה כגון השליט הנבון, הגיבור, האוהבים הצעירים, האב הקנאי, השוטה וכדומה).
דמותו של פלסטף מורכבת לכאורה משלושה אבו טיפוס:
"החייל הרברבן" (הקפיטנו מהקומדיה דל'ארטה) המרבה לספר גוזמאות ושקרים, בעודו מגלה פחדנות ואגואיזם בשה הקרב
הטפיל החברתי, שמצליח לגרום לאחרים לשלם את החשבון על סביאתו
"החטא" ממחזות המוסר האלגוריים של ימי הביניים או הספרות בסגנון "רומן הוורד" - חסר בושה, רודף תענוגות, מדיח צעירים תמימים מדרך הישר.
אולם, דמותו של פלסטף היא הרבה יותר מאשר סתם צירוף סטריאוטיפים.
זוהי דמות עגולה ובלתי צפויה.
פלסטף מכיל "דבר מה נוסף" וחמקמק שגורם לקהל להתאהב בדמות שכולה מגרעות.
כך, למשל, הוא מאופיין גם כבעל מנוע פנימי של תאוות חיים ותאוות שחרור מכל גבול (מוסרי, חברתי, חוקי); שנינות וכשרון למשחקי מילים; כושר התאוששות מופלא; תבונה פראית וחתרנית ועליצות קרנבלית.
מעמדו החברתי של פלסטף מתעתע.
מצד אחד, הוא מתרועע עם גנבים, שתיינים וזונות.
אולם, מצד שני, הוא במפורש שייך לאצולה.
פעמים רבות מתייחסים אליו כאביר, פונים אליו בתואר סר והוא קצין בצבא.
גם לשונו, הביטויים בהם הוא משתמש והידע אותו הוא מפגין, מרמזים על היותו בעל השכלה.
ייתכן שניתן ללמוד מכך שפלסטף נמצא במצבו מבחירה חופשית.
או, שכמו הנסיך האל, הוא ביקש להתנסות בחיי שוליים או לברוח מאחריות, ובחר או נקלע למצב בו הפכו חיי השוליים למצב קבוע.
חלק מתכונותיו של פלסטף (אגוצנטריות, שתיינות, זללנות, רמזים להשכלה וחיבה למשחקי מילים), משותפים גם לדמותו של סר טובי בלץ' מן המחזה "הלילה השנים עשר".
בשנת 1777 פורסם המאמר "מסה על דמותו הדרמטית של ג'ון פלסטף" מאת מוריס מורגן.
במסה זו השתדל המחבר להוכיח שפלסטף איננו פחדן אלא דווקא אביר אמיץ, כן ופיקח; תוך תשומת-לב לפרטי הפרטים של היצירה.
התגובות המיידיות למקרא מאמרו של מורגן היו שהמאמר מגוחך.
אלא שבמהלך הדורות קיבל האופן בו ניתח מורגן את הדמות הספרותית הכרה גוברת והולכת, עד שכעבור יותר ממאה שנה החשיבו אותו א"ס ברדלי למאמר ביקורתי קלאסי, וכתב עליו: "הפרשנים של המאה ה-18 כמעט לא פירשו את תהליך הדמיון של שייקספיר מבפנים.
זה מה שמורגן ניסה לעשות.
גישתו לשייקספיר היא זו של גתה, קולרידג', לם והזליט".
כלומר, המאמר של מורגן סלל את הדרך לפרשנות הרומנטית והמודרנית של מחזות שייקספיר.
באפילוג מיוחד, לאחר האפילוג להנרי הרביעי, חלק שני, עולה השחקן ששיחק את פלסטף ואומר, בין היתר, "אולדקאסל מת קדוש מעונה, וסר ג'ון לא מבוסס עליו למרות כל מה שאומרים".
ככל הנראה התווספה הבהרה זו לפי דרישת הצנזורה.
בגרסאות דפוס מוקדמות, כמו גם בתיעוד ומכתבים בני הזמן, עולה כי דמותו של סר ג'ון פלסטף נקראה במקור סר ג'ון אולקאסל (John Oldcastle).
אדם זה היה דמות היסטורית אמיתית, שמת ב-1417. ויליאם ברוק, לורד קובהאם, צאצא של אולקאסל שחי בימיו של שייקספיר, דרש לשנות את שם הדמות ולא לקרוא לדמות בזויה על שם אחד מאבות-אבותיו.
אולדקסל האמיתי שירת את המלך הנרי הרביעי ונלחם לצידו בצרפת ובוויילס.
הוא גילה אומץ-לב בקרב (בניגוד בולט לפלסטף הפחדן) וזכה להערכה מצד המלך ונסיך-הכתר.
אולם, בראשית ימי מלכותו של הנרי החמישי הוצא אולקסל זה להורג.
בתקופת שייקספיר, כ-200 שנה לאחר מכן, התחולל דיון ציבורי לגבי נסיבות הוצאתו להורג של אולדקסל.
האם השתייך לזרם דתי כופר או שהיה בוגד במלכות.
לפי הכרוניקות של רפאל הולינסהד, כמו גם לפי תיעוד מודרני, האמין אולדקסל שעל כתבי הקודש להופיע באנגלית ולא רק בלטינית ולפיכך הוכרז ככופר בכנסייה הקתולית.
הארכיבישוף מקנטרברי העליל על אולדקאסל עלילת בגידה ושכנע את המלך הנרי לכלוא אותו במצודת לונדון.
אולדקאסל הצליח להמלט מכלאו ובשנת 1417 ארגן מרד גלוי נגד המלך.
הוא נתפס, הואשם בבגידה חמורה, נתלה, נערף וגופתו נשרפה.
קיימת טענה לפיה שייקספיר לקח את השם ממחזה קודם, בשם The Famous Victories of Henry V, בו מופיע ג'ון אולדקאסל כדמות שולית, חבר נעורים של הנרי החמישי/ הנסיך האל.
פאלסטף מתואר מצד אחד כאויב הסדר הציבורי, כמו אולדקאסל, שסיפורו היה מוכר לקהל.
הוא גם בא לבסוף על עונשו מידיו של הנרי החמישי, כמו אולדקאסל.
מאידך, אולדקאסל הגיע לבגידה כיוון שהיה מרטיר, שהאמין באמונה שונה מהדת הקתולית השלטת.
בתקופת שייקספיר זכו מרטירים של אמונה פרוטו-פרוטסטנטית לאהדה שבדיעבד מצד הקהל.
כך יכול היה הקהל לגלות חיבה וחמלה כלפי פלסטף, על אף היותו גורם אנטי-חברתי.
מבחינת השלטון, כמו גם מבחינת קתולים, ניתן היה לגלות תיעוב לפלסטף/ אולדקאסל בלי חשש.
סר ג'ון פסטולף (John Fastolf ;1380 – 1459) היה אביר וחייל מקצועי שלחם בין היתר בקרב נגד כוחות צרפת בנהגת ז'אן ד'ארק, בה נוצחו האנגלים ורבים מאציליהם נלקחו בשבי.
פסטולף היה מהקצינים הבודדים שלא נהרג ולא נלקח בשבי.
על אף שלא היו עדויות ישירות על גילוי פחדנות קרב, הוכתם שמו של פסטולף כפחדן שנסוג וברח במקום להילחם.
הוא מוזכר כחייל פחדן, שנסוג במקום להילחם, במחזה הנרי השישי, חלק ראשון.
סטיבן גרינבלט קידם את הרעיון לפיו הייתה דמותו של פלסטף מחווה לאיש הבוהמה הלונדוני רוברט גרין .
שייקספיר הגיע ללונדון מסטרטפורד על האייבון בסביבות שנת 1580, שם התוודע לחבורת הכותבים שבילתה במסבאות רובע שורדיץ'.
על חבורה זו נמנו, בין היתר כריסטופר מרלו, תומאס קיד, תומאס לודג', ג'ורג' פיל , תומאס נאש ורוברט גרין.
אמנם מחזאים אלו, ככל אנשי התיאטרון של התקופה חיו בשוליים החברתיים, אך כולם היו בעלי השכלה אוניברסטאית.
בעוד שמארלו היה הכותב המוערך ביותר, גרין היה מנהיגה הטבעי של החבורה.
גרין, שהיה בעל שני תוארי מוסמך מקיימברידג' ואוקספורד, בנה לעצמו דימוי של חסר פרוטה, בדאי מספר סיפורים המתחכך עם העולם התחתון ובקיא בעגת הפשע הלונדונית ועסק בכתיבת חוברות פופולריות שתיארו בפני החברה המהוגנת את חיי העולם התחתון.
לטענת גרינבלט, שייקספיר ראה את עצמו בדמותו של הנסיך האל.
הוא לא היה חלק מהחבורה אלא נספח.
הוא הגיע מעיר שדה והיה נטול השכלה פרמלית ואף היה צעיר משאר הכותבים.
נוסף על כך, הוא לא היה כותב מקצועי אלא בראש ובראשונה שחקן.
כמו הנסיך האל, ביקש שייקספיר לנצל את התועלת השימושית שתצמח מהשיעורים שלמד בפונדקים כמעורב חלקית וצופה מן הצד, בשעשועי לשון ומשחקי תפקידים, על מנת להתנתק מהם לאחר מכן באופן קר על מנת לפרוס כנפיים.
נוסף על כך, השתמש ביושבי המקום לבניית דמיות.
בפרט, לדברי גרינבלט, ריתק את שייקספיר הפרדוקס בדמתו של רוברט גרין, "אותו בוגר אוקספורד וקיימברידג' ששרץ במסבאות עלובות בחברת בריונים...
פלסטף לכד בדמותו את ההתהוללות של גרין, את התרועעותו עם זונות, את כרסו הנפוחה מנוזלים, את הדרך שבה בזבז ביד קלה את כשרונותיו המרשימים, את הניצול הציני של חבריו, את חוצפתו, את קסמו הנקלה".
כך נטל שייקספיר מרכיבים מחייו המבוזבזים של גרין והשמש בהם לשם יצירה אמנותית מקורית בדמותו של פלסטף.
"נישואי פלסטף" מאת ויליאם קנדריק (William Kenrick; 1766)
"חיי פלסטף" מאת רוברט ברנבס ברו (Robert Barnabas Brough; 1858)
"פלסטף" מאת רוברט ניי (Robert Nye; 1976)
"פלסטף", אופרה מאת אנטוניו סליירי (1799), מבוססת על נשות וינדזור העליזות
"חלום לילי קיץ" (Le songe d'une nuit d'été), אופרה מאת אמברואז תומא (1850) המפגישה את שייקספיר ופלסטף
האופרה "פלסטף" מאת ג'וזפה ורדי (1893) עם ליברית מאת אריגו בויטו, המבוססת בעיקר על נשות וינדזור העליזות
"ב'ראש חזיר הבר'" (At the Boar's Head), אופרה קצרה מאת גוסטב הולסט (1925) המבוססת על חבורתו של פלסטף במחזות הנרי הרביעי
"סר ג'ון מאוהב", אופרה מאת ראלף ווהן-ויליאמס (1929) המבוססת בעיקר על נשות וינדזור העליזות
בסרט "הנרי החמישי" משנת 1944, בכיכובו, בימויו והפקתו של לורנס אוליבייה, הכלליל אוליבייה תמונות בהשתתפותו של פלסטף על אף שפלסטף אינו מופיע במחזה
"פעמונים בחצות" (1965) מאת אורסון ולס, שגם מגלם בסרט את דמותו של פלסטף, כולל קטעים משני מחזות הנרי הרביעי, הנרי החמישי וריצ'רד השני.
בעונת 1979 של הפקת ה-BBC לכל מחזות שייקספיר כסרטי טלוויזיה הופיע אנתוני קווייל כפלסטף במחזות הנרי הרביעי
בעונת 1982 של הפקת ה-BBC לכל מחזות שייקספיר כסרטי טלוויזיה הופיע ריצ'רד גריפית'ס כפלסטף בנשות וינדזור העליזות
בסרטו של קנת בראנה הנרי החמישי מ-1989 הופיע רובי קולטריין כפלסטף.
באופן שומה לסרטו של אוליבייה מ-1944, נכללו בסרט תמונות בהשתתפותו של פלסטף על אף שפלסטף אינו מופיע במחזה
הסרט איידהו שלי של גאס ואן סנט מ-1991 מבוסס באופן רופף על מחזות הנרי הרביעי.
דמותו של בוב פיג'ן בסרט (בגילומו של ויליאם ריצ'רט) מבוססת על פלסטף והסרט כולל גם את הטקסט השייקספירי של נאום ההתנכרות של כוכב הסרט סקוט (קיאנו ריבס) לפיג'ן/פלסטף.
בסדרה "הכתר החלול" (2012) גילם סיימון ראסל ביל את דמותו של פלסטף והוא אף זכה על תפקידו בפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 2013
מכל הדמויות במחזות שייקספיר, מספר השורות המדוברות על ידי פלסטף בשלושת המחזות בהם הוא משתתף (1,681) שני רק למספר השורות המדוברות על ידי דמותו של הנרי החמישי בשלושת המחזות בהם הוא משתתף (1,961; חלק גדול מהן בדיאלוג עם פלסטף).
אחריהם בדירוג נמצא המלט (1,506 שורות, במחזה היחיד בו הוא משתתף).
ג'ון ארסל פרייר היה פסיכיאטר אמריקאי בולט שהתפרסם בזכות תמיכתו בזכויות להומואסקסואלים.
הוא זכור בעיקר בזכות נאומו המשפיע שנאמר בעילום שם בכנס השנתי של האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה (APA) ב-1972. פרייר נאם בכנס תחת השם הבדוי ד"ר הנרי אנונימי, כשהוא חובש מסיכה על פניו, וקרא להפסיק להתייחס אל הומוסקסואליות כאל הפרעה נפשית ולהסיר אותה מהמספר האבחנות הפסיכיאטריות, ה-DSM.
פעולה זו באה לאחר מחקרים פורצי דרך מצד אלפרד קינסי ואוולין הוקר ולאחר הפגנות של פעילים חברתיים למען זכויות להט"ב, בכנס השנתי של ה-APA, בשנים 1970 ו-1971. כתוצאה מכך, APA החלה בתהליך של לימוד השאלה המדעית האם הומוסקסואליות צריכה להיחשב כהפרעה פסיכיאטרית.
ב-11 בדצמבר 1973, לאחר פרסום סקירה מקיפה של הספרות, חבר הנאמנים של ה-APA הצביע בעד הסרת הומוסקסואליות מספר האבחנות הפסיכיאטריות.
בשנים שלאחר מכן יותר ויותר פסיכולוגים, פסיאכטרים רופאים וכן גופים רפואה הפסיקו להתייחס להומוסקאוליות כאל הפרעה נפשית.
כהוקרה על תרומתו המשמעותית, ה-APA הקימה לכבודו את "פרס ד"ר ג'ון א.
פרייר" כפרס הניתן לאדם שעבודתו תרמה לבריאות הנפש של מיעוטים מיניים.
פרייר נולד בווינצ'סטר, קנטקי, לקתרין זמפטר פרייר וארסל ריי פרייר.
מגיל צעיר הוא הפגין חוכמה יוצאת דופן, ובגיל חמש למד בכיתה ב'.הוא סיים את לימודיו בתיכון בגיל 15. הוא קיבל במהירות תואר ראשון מאוניברסיטת טרנסילבניה בלקסינגטון, קנטקי, שם היה חבר פעיל באחוות פי קאפה טאו.
בשנת 1962, הוא השיג את התואר הרפואי שלו מאוניברסיטת ואנדרבילט בנאשוויל, טנסי ואחריו התמחות רפואית באוניברסיטת אוהיו סטייט.
התמחותו הפסיכיאטרית החלה בקרן מנינגר בטופקה, קנזס, אך הוא פרש ממנה בעצת פסיכואנליטיקאי עקב דיכאון, ככל הנראה מהצורך להסתיר את ההומוסקסואליות שלו.
מאוחר יותר הוא מתח ביקורת על קרן מנינגר על הומופוביה ניכרת שהייתה בה.
הוא עבר לפילדלפיה, והמשיך להתמחות באוניברסיטת פנסילבניה, אך נתקל באפליה בשל נטייתו המינית, מה שהוביל אותו להשלים את התמחותו בבית החולים הממשלתי נוריסטאון ב-1967.
באמצע שנות ה-60, אלפרד א.
גרוס, שהיה המזכיר המבצעי של קרן ג'ורג' וו.
החל להפנות בקשות אל פרייר.
הקרן, שהוקמה ב-1948 על ידי גרוס והנרי, שמה לה למטרה לסייע לאנשים "שבגלל סטייה מינית נמצאים בצרות עם עצמם, עם החוק או עם החברה." ומתן עדות בית המשפט מטעמם.
על פרייר הוטל לטפל בהומוסקסואלים המסובכים בסוגיות משפטיות ולספק עדות מטעמם בבית המשפט.
בשנת 1967, פרייר הפך לחבר בפקולטה לרפואה באוניברסיטת טמפל בפילדלפיה.
עד ינואר 1969 מילא תפקיד של מדריך בפסיכיאטריה במוסד.
הוא היה מעורב ביוזמות בריאות קהילתיות בצפון פילדלפיה, ומילא תפקיד מרכזי בכוח המשימה של שירותי בריאות וערכי אנוש.
תוך ניצול מענק של 5,000 דולר, הוא הקים קבוצה בשם "Ars Moriendi" כדי לטפל בבעיות הקשורות לתגובות מקצועיות לגסיסה ולמוות.
יוזמה זו התפתחה בסופו של דבר לקבוצת העבודה הבינלאומית בנושא מוות ושכול (the International Work Group on Death, Dying, and Bereavement).
פרייר היה הפסיכיאטר האמריקני ההומו הראשון שדיבר בפומבי על המיניות שלו בתקופה שבה הומוסקסואליות עדיין הייתה מוגדרת כמחלת נפש, הפרעת אישיות סוציופתית לפי המהדורה השנייה של ה-DSM, שפורסמה ב-1968. בשנת 1970, באירוע של APA בסן פרנסיסקו פעילים למען זכויות הומוסקסואלים קיימו מחאה נגד טיפול סלידה.
לדברי הפעילה הלסבית ברברה גיטינגס, המסר היה "תפסיקי לדבר עלינו ותתחילי לדבר איתנו", והמחאה העניקה לפעילים הומוסקסואלים ולסביות קול בעמותה.
בשנה שלאחר מכן, בכנס 1971 בוושינגטון, גיטינגס ארגנה דיון פאנל בנושא "אורחות חיים של הומוסקסואלים שאינם חולים", בראשותו של האסטרונום ההומו מאוניברסיטת הרווארד, ד"ר פרנקלין קמני, שפוטר לפני כן ממשרתו בממשל הפדרלי (כאסטרונום בצבא ארצות הברית) מכיוון שהיה הומוסקסואל.
במחאה מתוכננת מראש חברי ה-APA Gay Liberation וה-Radical Caucus את המיקרופון.
קאמני גינה את הדיכוי של הומוסקסואלים על ידי הפסיכיאטריה, וכינה אותו "האויב בהתגלמותו".
זה היה חלק ממחאה ממשוכת שלו נגד האבחנה של הומוסקסואליות כמחלת נפש, מאבק שהוא ניהל מאז 1964 לפחות.
הוא הופיע בטלוויזיה והכריז כי להיות הומו זה "לא מחלה, פתולוגיה, מחלה, תקלה, או הפרעה מכל סוג שהוא".
ב-7 ביולי 1971 פרסם הניוזלטר הרשמי של ה-APA, ה־Psychiatric News , מכתב ארוך לעורך שבו קמני כתב את הביקורת שלו על עמדת רוב הפסיכיאטרים באותה תקופה: "בעיקרון, אנו מתנגדים לעמדות השליליות של הפסיכיאטריה כלפי הומוסקסואליות.
באופן יותר ספציפי, אנחנו מתנגדים לתאוריית ההומוסקסואליות כמחלה, המוחזקת בעקשנות תוך התעלמות מוחלטת מההשלכות ההרסניות של תיאוריה זו על ההומוסקסואלים, בהיותה מבוססת על מדע גרוע."
האספה השנתית של האגודה בשנה לאחר מכן, ב-1972 שנערכה בטקסס כללה פאנל בנושא הומוסקסואליות ומחלות נפש.
עם הכותרת "פסיכיאטריה: חבר או אויב להומוסקסואל?
דיאלוג", מפגש זה כלל את קמני וגיטינגס בפאנל.
בת זוגה של גיטינגס, קיי להוסן, ציינה שהפאנל כלל הומוסקסואלים שאינם פסיכיאטרים ופסיכיאטרים שאינם הומוסקסואלים.
עם זאת, אף הומוסקסואל לא היה פסיכיאטרים.
גיטינגס חיפשה פסיכולוג הומוסקסואל שיהיה מוכן להיות חבר פאנל.
לאחר מגעים רבים, היא לא הצליחה למצוא פסיכיאטר הומוסקסואל שידבר, ולכן החליטה שהיא תקרא מכתבים של פסיכיאטרים הומוסקסואלים מבלי לחשוף את שמם.
לאחר מכן היא יצרה קשר עם פרייר ושכנעה אותו להופיע, אך באופן אנונמי.
מאוחר יותר, פרייר אמר שמותו של אביו היה גורם אחד בהחלטתו להיענות להזמנה, וכן אובדן של תפקידים מקצועיים בגלל ההומוסקסואליות שלו היו הסיבות לכך שהסכים לנאום בפומבי.
פרייר היה רשום לפאנל בתור "ד"ר ה.
אנונימי" (מאוחר יותר הדבר הורחב ל"ד"ר הנרי אנונימי").
הוא הופיע על הבמה כשהוא עוטה מסכת גומי, פאה, וטוקסידו רחב, והוא דיבר דרך מיקרופון שעוות את קולו.
בשנת 2002, ד"ר ג'ק דרשר, אז ראש ועדת ה-APA בנושאים הומוסקסואלים, לסביות, ביסקסואלים הצביעו על "האירוניה...
שפסיכיאטר הומוסקסואלי היה צריך ללבוש מסכה כדי להגן על הקריירה שלו.
אז העובדה שמישהו קם לבמה, אפילו במסווה, ב סיכון של הוקעה מקצועית או אובדן מקום עבודה, זה לא היה דבר של מה בכך אפילו במסווה, זה היה דבר מאוד מאוד אמיץ לעשות.
בזמן נאומו, פרייר היה חבר בפקולטה של אוניברסיטת טמפל, אך לא היה לו קביעות, כך שהוא היה בסכנה ממשית לאבד את תפקידו אם יזוהה - הוא כבר איבד את מקומו באוניברסיטה מפנסילבניה, ומאוחר יותר נאלץ לעזוב תפקיד בצוות בית החולים Friends בגלל התנהגות הומוסקאולית גלויה.
לדברי פרייר, הוא מצא שזה אירוני שמנהל החברים שאמר לו, "אם היית הומו ולא ראוותני, היינו שומרים עליך.
אם היית ראוותני ולא הומו, היינו שומרים עליך.
אבל מכיוון ששניכם הומו וראוותני, אנחנו לא יכולים לשמור אותך" היה בשורה הראשונה בהופעתו כד"ר אנונימי ב-1972 ומעולם לא הבין ש"אנונימוס" הוא פרייר.
בפתח נאומו אמר פרייר: "אני הומוסקסואל.
אני פסיכיאטר." והוא המשיך ותיאר את חייהם של הפסיכיאטרים ההומואים הרבים ב-APA שנאלצו להסתיר את נטייתם המינית השונה מעמיתיהם מחשש לאפליה, וניסו להסתיר את היותם פסיכאטרים מחברים הומוסקסואלים בגלל הזלזול שבו נתפס מקצוע הפסיכיאטרי בקרב הקהילה הגאה באותו זמן.
נאומו של פרייר הציע דרכים שבהן פסיכיאטרים הומוסקסואלים יכולים לקרוא תיגר בעדינות ו"יצירתית" על דעות קדומות במקצועם מבלי לחשוף את המיניות שלהם, וכיצד הם יכולים לעזור לחולים הומוסקסואלים להסתגל לחברה הרואה בהעדפותיהם המיניות סימן לפסיכופתולוגיה.
על פי הדיווחים, היו יותר מ-100 פסיכיאטרים הומוסקסואלים בוועידה.
Psychiatric News דיווח מאוחר יותר כי "הפסיכיאטר רעול הפנים דיבר על הקשיים שלו לשמור על נטייתו המינית בסוד בגלל ההטיה והדחייה שהוא ייתקל בה".
"'ההפסד הכי גדול שלי', אמר, 'הוא האנושיות הכנה שלי.
כמה מדהים שאנחנו, הפסיכיאטרים ההומוסקסואלים, לא יכולים להיות כנים במקצוע שקורא לעצמו חומל ועוזר".
חבר נוסף בפאנל, הפסיכאיטר Judd Marmor שהיה אז סגן נשיא ה-APA ולימים כיהן כנשיא ה-APA.
הסכים עם פרייר ועם אחרים בפנל והודה שהפסיכאטריה הייתה מוטה נגד הומוסקסואלים.
"אני חייב להודות שבפסיכיאטריה יש דעות קדומות כפי שנאמר בהאשמה, מנהגי הפסיכיאטריה משקפים את המנהגים החברתיים השולטים בתרבות."
לאחר דיון הפאנל, פראייר התראיין במשך שעתיים בתוכנית אירוח מקומית ברדיו כ"ד"ר אנונימי" כשקולו מעוות למניעת זיהוי.
מאוחר יותר אמר פרייר שהתוכנית שודרה מאחד הברים להומואים באזור.
אף על פי שכמה מעמיתיו ידעו מי הוא, בזמן נאומו ומאוחר יותר, פרייר לא הודה רשמית על היותו "ד"ר אנונימי" עד לכנס APA בפילדלפיה ב-1994.
ה-APA הצביע בעד הסרת ההומוסקסואליות מהמדריך האבחוני והסטטיסטי בשנת 1973, שנה לאחר נאומו של פרייר.
נאומו של פרייר צוין כגורם מפתח בשכנוע הקהילה הפסיכיאטרית להגיע להחלטה זו.
גיטינגס אמרה על כך מאוחר יותר: "הנאום שלו הרעיד את הפסיכיאטריה.
הוא היה האדם הנכון בזמן הנכון." מאוחר יותר כתב פרייר בעלון משנת 1985 של איגוד הפסיכיאטרים ההומואים והלסביים, שזה "משהו שהיה צריך לעשות" ו"האירוע המרכזי בקריירה שלי...
זרקו אותי ממגורים כי הייתי הומו, איבדתי עבודה כי הייתי הומו...
זה היה צריך להיאמר, אבל לא יכולתי תעשה את זה בדמותי...
עדיין לא הייתי במשרה מלאה בפקולטה (באוניברסיטת טמפל).
ג'ון פרנסיס מרסר היה מהאבות המייסדים של ארצות הברית, פוליטיקאי, עורך דין, בעל מטעים ובעל עבדים מווירג'יניה וממרילנד.
מרסר, קצין במהלך מלחמת העצמאות, שירת בתחילה בבית הנבחרים של וירג'יניה ולאחר מכן באספה הכללית של מרילנד.
כחבר באספה, מונה לציר ממרילנד לוועידת פילדלפיה משנת 1787, שם היה ממנסחי חוקת ארצות הברית אף על פי שעזב את הוועידה לפני החתימה.
מרסר נבחר מאוחר יותר לבית הנבחרים של ארצות הברית משני מחוזות שונים במרילנד.
בשנים 1801–1803 כיהן כמושל מרילנד העשירי.
מרסר נולד ב-17 במאי 1759 במטע מרלבורו במחוז סטפורד שבמושבת וירג'יניה, לעורך דין, בעל מטעים ומשקיע בולט בארצות המערב ג'ון מרסר (1704–1768) ולאשתו השנייה, אן רוי (1729–1770), בתו של ד"ר מונגו רוי ממחוז אסקס, וירג'יניה.
אביו ג'ון מרסר הוליד 19 ילדים משתי נשים, אם כי רבים מתו לפני שהגיעו לבגרות.
אחיו למחצה, קפטן ג'ון פנטון מרסר (1735–1756) נהרג וקורקף במערב וירג'יניה במהלך מלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
אחיו למחצה הגדולים ג'ורג' מרסר (1733–1784) וג'יימס מרסר (1736–1793) שירתו בבית הנבחרים של וירג'יניה, וג'יימס הפך גם הוא לעורך דין בולט וכיהן בכנסים המהפכניים של וירג'יניה, בבית הנבחרים של וירג'יניה ובקונגרס הקונטיננטלי (1779-1780) לפני שמונה לשופט בבית המשפט העליון של וירג'יניה.
למרסר היו גם כמה אחיות ואחיות למחצה ששרדו עד לבגרות, ביניהן שרה מרסר (1738–1806) שנישאה לקולונל סמואל סלדן (1725–1791) ממחוז סטפורד, מרי מרסר (1740–1764) שנישאה לדניאל מקארטי הבן.
אחיו הצעיר רוברט מרסר (1764–1800) יתחתן עם מילדרד קרטר, בתו של בעל המטעים הבולט לנדון קרטר, ויהפוך לעורך דין ועורך של "גאון החירות".
כמו כל אחיו שהגיעו לבגרות, מרסר למד בקולג' ויליאם ומרי, השלים את לימודיו ב-1775 ולמד משפטים עם תומאס ג'פרסון.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית, קיבל מרסר מינוי כלוטננט בגדוד ה-3 של וירג'יניה בצבא הקונטיננטלי.
הוא נפצע בקרב ברנדיווין ב-11 בספטמבר 1777, וקיבל קידום רטרואקטיבי לקפטן החל מיוני 1777. ב-8 ביוני 1778 מונה לשליש בדרגת מייג'ור לגנרל צ'ארלס לי.
הוא התפטר מהצבא כאשר פרש לי ביולי 1779, אך עד אוקטובר גייס פלוגת פרשים למיליציה של וירג'יניה כשהצי הבריטי שחרר את הלגיון הבריטי ואחרים כדי לפשוט על מטעים במפרץ צ'ספיק.
כך החזיק מרסר בדרגת לוטננט קולונל ושירת לזמן קצר תחת לה פאייט כשהוביל כוחות בקרב גילפורד, קרב גרין ספרינג, המצור על יורקטאון ובמקומות אחרים.
לאחר כניעתו של הגנרל קורנווליס ב-1781, מצביעי מחוז סטפורד בחרו במרסר כאחד משני נציגיהם בבית הנבחרים של וירג'יניה ב-1782, שם שירת לצד צ'ארלס קרטר.
חברי בית הנבחרים בחרו במרסר כאחד הנציגים של וירג'יניה לקונגרס הקונטיננטלי גם ב-1783 וגם ב-1784. כאשר מת ריצ'רד ברנט, נערכו בחירות מיוחדות למלא את מקומו כנציגו של מחוז סטפורד לבית הנבחרים של וירג'יניה, וג'ון פרנסיס מרסר תפס את מקומו לשארית המושב.
בשנת 1785 התחתן מרסר עם אשתו, ועד מהרה עבר למחוז אן ארנדל, מרילנד, שם עיבד את אחוזותיה ("חוות ווסט ריבר") תוך שימוש בעבודה משועבדת.
סופיה מרסר קיבלה אדמה ועבדים על פי תנאי צוואות סבה וסבתה (5 עבדים מסבה ב-1782 ו-19 עבדים מסבתה ב-1789), מרסר הביאה 24 עבדים מווירג'יניה בשנים 1798–1799, ועוד 11 עבדים בין 1799 ו-1801 (כולל לפחות 3 שעברו בירושה מאמו).
בשנת 1810 מכר מרסר את עבדיו וציוד המטעים שלו במחוז אן ארנדל לבנו בשם ג'ון.
מרסר החזיק בבעלותו 72 עבדים עד שמת ב-1821, אשר עם רכושו האישי האחר הוערך ב-19,976.75 דולר.
בינתיים, מונה מרסר לאחד הנציגים של מרילנד לוועידת פילדלפיה ב-1787, אך מכיוון שהתנגד לריכוזיות, פרש לפני חתימת החוקה.
הוא גם ייצג את הנציג העמית נגד האישור, ג'ורג' מייסון, כעורך דין פרטי שגובה חובות של תושבי מרילנד למייסון.
מרסר היה גם נציג בוועידת מדינת מרילנד משנת 1788, כדי להצביע האם על מרילנד לאשרר את הצעת חוקת ארצות הברית.
הוא כיהן שוב בבית הנבחרים של מרילנד (1800–1801) לפני שניצח בבחירות כמושל מרילנד העשירי (לשתי קדנציות של שנה אחת) מ-1801 עד 1803. למרות שמרסר שירת שוב בבית הנבחרים במרילנד בשנים 1803–1806 (והצטרף לפדרליסטים בתקופת הנשיאות של תומאס ג'פרסון), הטרידה מחלה את מרסר בשנותיו האחרונות.
נולדו להם לפחות ארבעה ילדים, ביניהם מרגרט מרסר, שהפכה לאשת תנועת שחרור העבדים ושחררה את כל העבדים שירשה עם מות אביה.
בנם ג'ון מרסר (1788–1848), קנה עבדים וציוד מטעים מאביו בשנת 1810 וקיבל חלק מהירושה האימהית מאביו בשנת 1818. הוא התחתן עם מרי סוואן מאלכסנדריה, וירג'יניה ומת בווירג'יניה.
בנם השני ריצ'רד מרסר (בשנים 1789–1821) לא היו לו ילדים.
אחיינו, חבר הקונגרס צ'ארלס פנטון מרסר, התנגד לעבדות והיה נשיא האגודה האמריקנית לקולוניזציה.
מרסר נסע לפילדלפיה, פנסילבניה כדי לחפש טיפול רפואי, ומת שם ב-30 באוגוסט 1821. נערכה לו הלוויה בכנסיית פטרוס הקדוש בפילדלפיה.
ג'ון בראון פנינגטון היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית שכיהן כתובע הכללי של דלאוור וכיהן שתי קדנציות כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם דלאוור.
פנינגטון נולד ב-20 בדצמבר 1825 ליד ניו קאסל שבדלאוור, ולמד קורסים אקדמיים בניו קאסל ובניוארק הסמוכה.
הוא השלים את לימודיו במכללת ג'פרסון בקנונסבורג, פנסילבניה.
הוא עסק בהוראה באינדיאנה במשך כמה שנים, ולאחר מכן חזר לדלאוור, שם למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין בדלאוור ב-1857, והחל לעסוק בכך בדובר, דלאוור.
פנינגטון מת ב-1 ביוני 1902 בדובר שבדלאוור ונקבר שם בבית הקברות הפרסביטריאני הישן, בשטח מוזיאון מדינת דלאוור.
ג'ון פרנסיס האמטרמק קלייבורן היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ממיסיסיפי.
הוא פרסם את הספר "ההיסטוריה של מיסיסיפי" ב-1880.
קלייבורן נקרא על שמו של ז'אן פרנסואה האמטרמק והיה בנו של פרדיננד קלייבורן.
הוא היה גם אחיינו של ויליאם צ'ארלס קול קלייבורן ונתניאל הרברט קלייבורן, אחיין רבא של תומאס קלייבורן, סבא רבא של הרברט קלייבורן פל הבן, סבא רבא של קלייבורן דה בורדה פל, וסבא רבא רבא של קורין קלייבורן בוגס.
הוא נולד ב-24 באפריל 1809 בנאצ'ז, מיסיסיפי ולמד בבית ספר בווירג'יניה, שם למד משפטים.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1825, והחל לעסוק בעריכת דין בנאצ'ז.
הוא היה חבר בבית הנבחרים של המדינה מ-1830 עד 1834, לאחר מכן עבר למחוז מדיסון, מיסיסיפי, ונבחר כג'קסוני לקונגרס ה-24, שם כיהן מ-4 במרץ 1835 עד 3 במרץ 1837.
קלייבורן נבחר שוב לקונגרס ה-25 לאחר מחלוקת על הבחירות וכיהן מ-18 ביולי 1837, עד 5 בפברואר 1838, כאשר המושב הוכרז פנוי כתוצאה מבחירות מיוחדות שנערכו עקב המחלוקת.
לאחר מכן עסק בעבודת עיתונות בנאצ'ז.
בשנת 1842, קלייבורן שימש כנציב בוועדת התביעות של צ'וקטאוס שהוקמה כדי לפזר אדמה לאחר הסכם דאנסינג ראביט קריק.
קלייבורן קיבל את עמדתו בעמלה בשל העובדה שהיה בעל חוב של 30,000 דולר על ידי ויליאם מ.
האלסי, שהיו אף הם בוועדה.
גווין והאלסי תכננו לתת לקלייבורן 32,000 דונם של אדמות צ'וקטאו כדי לכסות את החובות שלהם.
עסקת הקרקע מעולם לא הושלמה ובשל ריב ציבורי, קלייבורן הודח מהוועדה.
בשנת 1844, הוא עבר לניו אורלינס, לואיזיאנה וחידש את ההתעניינות בעיתונים.
הוא מונה לסוכן עצים של ארצות הברית עבור לואיזיאנה ומיסיסיפי ב-1853. הוא היה המחבר של מספר יצירות היסטוריות, כולל "היסטוריה של מיסיסיפי" מ-1880.
הוא חזר לאחוזתו, "דמברטון", ליד נאצ'ז, ומת שם ב-17 במאי 1884. הוא נקבר בבית הקברות טריניטי, נאצ'ז, מיסיסיפי.
ג'ון סמית' פלפס היה פוליטיקאי אמריקאי, ששירת כקצין בכיר בצבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקנית וכיהן כמושל ה-23 של מדינת מיזורי בין השנים 1877–1881. במהלך מלחמת האזרחים היה המושל הצבאי של ארקנסו מטעם צבא האיחוד.
פלפס נולד ב־22 בדצמבר 1814 בעיירה סימסברי שבקונטיקט, בנם של אלישה ולוסי סמית' פלפס, בן הזקונים מבין חמשת ילדיהם.
אביו כיהן כחבר קונגרס לסירוגין בשנים 1819–1821 וב־1825–1829. לאחר חינוך בבתי ספר ציבוריים, למד פלפס בקולג' וושינגטון (לימים טריניטי קולג' בקונטיקט) שבהרטפורד, אך מיאן להשתתף בטקס הסיום של כיתתו ב־1832, ורק בשנת 1859 קיבל לבסוף את תעודת גמר לימודיו.
לאחר מכן למד משפטים אצל אביו.
ב־30 באפריל 1837 נשא לאישה את מרי ויטני מפורטלנד שבמיין.
משהייתה גרושה, הדבר עורר התנגדות ממשפחתו.
בני הזוג עברו בעקבות כך לספרינגפילד שבמיזורי, שם פתח פלפס משרד עורכי דין.
בשנת 1840 נבחר לאספה הכללית של מיזורי, וב־1844 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, בו כיהן עד 1863. הוא היה פעיל בקידום מערכת החינוך הציבורית ותמך במוסד "הסמינר למערב הרחוק", כמו גם בהתרחבות מערבה ובשיפור שירות הדואר של ארצות הברית.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, גייס פלפס רגימנט מתנדבים עבור צבא האיחוד.
רעייתו מרי מילאה תפקיד יוצא דופן כאשר הבריחה את גופתו של גנרל צבא האיחוד נת'ניאל ליון לאחר קרב וילסון קריק באוגוסט 1861. ב־1862 השתתף פלפס בפלישה של כוחות האיחוד לארקנסו, כשאשתו עומדת לימינו.
יש הרואים בה את האחות הצבאית הראשונה של צבא האיחוד באזור עבר המיסיסיפי.
ב־29 בנובמבר 1862 מונה פלפס לבריגדיר גנרל, עם תאריך דרגה רטרואקטיבי ליולי, אך הסנאט של ארצות הברית סירב לאשר את מינויו.
ביולי אותה שנה מונה גם למושל הצבאי של ארקנסו, ולזמן קצר גם של לואיזיאנה.
מזכיר המלחמה של ארצות הברית אדווין סטנטון הנחה אותו לפעול להשבת השלטון הפדרלי בארקנסו "בתבונה, באנרגטיות ובשיקול דעת".
באותה עת שלטון האיחוד הוגבל לאזור העיר הלנה רבתי בלבד.
פלפס ביקר בחריפות את הגנרל סמואל ראיין קרטיס על כך שחדל להילחם במערכה לשחרור חלקים נוספים של ארקנסו לאחר ניצחון האיחוד בקרב פי רידג'.
הוא גם התנגד נחרצות לספסרות בכותנה – מוצר נחשק בצפון ארצות הברית – אשר כללה לעיתים שיתוף פעולה של קציני צבא עם סוחרים ספקולטיביים.
גרנט ניסה למנוע את התופעה כשהורה לגרש את כל היהודים מהאזור, אך הנשיא אברהם לינקולן ביטל את ההוראה.
פלפס הגדיר את הספסרות כ"נורמה" בהלנה, אף כי שוק הכותנה הגדול יותר התקיים בממפיס.
פלפס, שהיה משפטן קפדן, התנגד להנפקתן של "תעודות חופש" בידי הגנרל קרטיס עבור עבדים נמלטים, וראה בכך חריגה מהחוק.
הוא תיאר את כוח הצבא בהלנה כ"חולה, מדוכדך, וגדול מדי בשביל להישאר כלוא כאן, אך קטן מדי בשביל לצאת למסע קרבי נוסף".
תלונותיו על המצב עוררו פולמוס מתמשך סביב סוגיית העבדות ומטרות המלחמה של האיחוד.
כפוליטיקאי דמוקרטי-תומך איחוד (War Democrat), מעמדו הפוליטי בוושינגטון הבירה הרפובליקנית היה חלש, והוא לא נהנה מתמיכת הנהגת האיחוד.
בשל בריאותו הרופפת שהה רוב הזמן בסנט לואיס והסתייע בעוזרו, השליש הצבאי עמוס פ.
אינו, אשר עדכן אותו בדיווחים שוטפים מהמלחמה.
ב־9 ביולי 1863 בוטל תפקיד המושל הצבאי בארקנסו, וכל פעולותיו של פלפס בתפקיד זה בוטלו ונפסלו רשמית.
פלפס התמודד על משרת מושל מיזורי בבחירות 1868, אך הפסיד לג'וזף מקלרג בשל תנאי הצבעה מגבילים במיוחד שהונהגו אז.
לאחר נפילתם של הרפובליקנים הרדיקלים במיזורי, התמודד שוב ונבחר בהצלחה בבחירות 1876, וכיהן בתפקיד במשך כהונה אחת בת ארבע שנים.
הקונגרס של ארצות הברית העניק לאשתו של פלפס מענק של 20 אלף דולר אמריקאי כהוקרה על תרומתה בתקופת המלחמה, והיא השתמשה בכסף זה כדי להקים בית יתומים.
היא הייתה אחת מתומכות הסופרג'יזם המובילות במיזורי, העידה בפני ועידת החוקה של המדינה ב־1865 למען זכות הצבעה לנשים, וכיהנה כסגנית נשיאה באיגוד הלאומי למען זכות הבחירה לנשים (NWSA).
במהלך חייו היה פלפס מעורב בענייני ארקנסו, בעיקר דרך קשריו עם מנהיגים מצפון-מזרח ארקנסו.
אף שהיה דמוקרטי ותומך־עבדות, הוא תמך גם במודרניזציה, ובפרט בזכויות קניין של נאמני האיחוד – עמדה שגרמה לו לחיכוכים עם הרפובליקנים הרדיקלים במיזורי וברמה הלאומית.
פלפס נפטר ב־20 בנובמבר 1886 ונטמן בבית העלמין הייזלווד שבעיר ספרינגפילד.
ג'ון פלן הוא איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי שמכהן כמזכיר הצי של ארצות הברית ה-79 בממשלו של הנשיא דונלד טראמפ החל מ-25 במרץ 2025.
פלן סיים ב-1986 לימודי תואר בוגר אוניברסיטה בכלכלה ובמדע המדינה באוניברסיטה המתודיסטית הדרומית , וב-1990 לימודי תואר מוסמך אוניברסיטה בבית הספר לעסקים של הרווארד.
פלן היה המייסד השותף ומנהל ההשקעות הראשי של MSD Capital, חברה השקעות פרית שהוקמה ב-1998 כדי לנהל את ההון של מייקל דל.
ב-2022 התפטר פלן מתפקידו כמנהל הכללי של MSD, והקים את Rugger Management LLC, חברת השקעות פרטית שבסיסה בפאלם ביץ', פלורידה.
בני הזוג פלן מארחים אירועי גיוס כספים בבתיהם בפאלם ביץ' ובאספן.
ב-2022 הם אירחו אירוע גיוס כספיים עבור הארגון ללא כוונת רווח amfAR, בו גויסו 5.3 מיליון דולר.
באוגוסט 2024 הם אירחו אירוע גיוס כספים פרטי עבור דונלד טראמפ, שבין אורחיו היו איש העסקים סטיב ויין , המיליארדר תומאס פיטרפי , מושל טקסס גרג אבוט, חבר בית הנבחרים ביירון דונלדס, חברת בית הנבחרים לורן בוברט, והסנאטור לשעבר קורי גרדנר, שתרמו בין 25,000 ל-500,000 דולר כל אחד.
פלן עצמו תרם למערכות הבחירות לנשיאות של טראמפ.
ב-27 בנובמבר 2024 הודיע הנשיא הנבחר טראמפ שפלן הוא המועמד שלו לתפקיד מזכיר הצי של ארצות הברית.
רבים ציינו את חוסר הניסיון שלו בתחומי הצי, הצבא, הביטחון הלאומי והתעשיות הביטחוניות.
ה-Associated Press כתב: "לא כל מזכירי מחלקות הממשל מגיעים לתפקיד עם ניסיון צבאי קודם, אך הוא יהיה הראשון מאז 2006".
ב-27 בפברואר 2025 עבר פלן שימוע בפני ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט של ארצות הברית.
ב-24 במרץ אושר מינויו בתמיכה דו-מפלגתית בסנאט ברוב של 62 תומכים מול 30 מתנגדים.
ביום המחרת הוא הושבע לתפקידו.
פלן נשוי לאמי, אותה הוא הכיר ב-2000, ולשניים בת אחת.
סר ג'ון בריאן פנדרי, FRS HonFInstP (נולד ב-4 ביולי 1943) הוא פיזיקאי תאורטי אנגלי הידוע במחקריו על מטא-חומרים וביצירת "גלימת ההיעלמות" המעשית הראשונה.
הוא פרופסור לפיזיקה תאורטית של מצב מוצק באימפריאל קולג' לונדון, שם היה ראש המחלקה לפיזיקה (1998–2001) ומנהל הפקולטה למדעי הטבע (2001–2002).