tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-13 ביוני 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בחלק מוזנח בה, בו שוכנו בצפיפות רבה ובתנאי רעב, ואליו הועברו בהמשך יהודים נוספים מכפרי הסביבה.
יהודים שנתפסו מבריחים מזון לגטו הוצאו להורג.
באפריל 1942 רצחו הגרמנים 22 יהודים בגטו, והטילו על יתר היהודים תשלומי כופר גבוהים.
בהמשך, הביאו הגרמנים יהודים רבים מכפרי הסביבה לסביבת העיירה, ושם רצחו אותם.
ביוני 1942 הוטלו תשלומי כופר נוספים על יושבי הגטו.
ב-24 ביוני 1942 הוצעדו יושבי הגטו שבעיירה לגטו ז'שוב, וביולי 1942 שולחו רובם למחנה ההשמדה בלז'ץ.
כ-100 יהודים שהושארו בקולבושובה לשם איסוף וסידור רכוש המגורשים שולחו לבלז'ץ ב-15 בנובמבר 1942, תוך עריכת מצוד אחר מספר יהודים שניסו להימלט מהאקציה.
מקהילת קולבושובה שרדו את השואה 9 יהודים.
קולבייל (בפולנית: Kołbiel; ביידיש: קאלביעל) הוא כפר במחוז אוטבוצק שבפרובינציית מזוביה בפולין, עיר לשעבר, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היישוב נזכר לראשונה בתחילת המאה ה-15, עת היה שייך למשפחת האצולה הפולנית קולבילסקי.
בשנת 1532 הוענקו ליישוב זכויות עיר והיתר לקיים שוק שבועי ויריד שנתי.
באמצע המאה ה-17 הוחרב היישוב בעת פלישת האימפריה השוודית.
בחלוקת פולין השלישית, בשנת 1795, נכלל היישוב בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכלל בתחום פולין הקונגרסאית.
ראשית היישוב היהודי בכפר הייתה בסוף המאה ה-18, ומאמצע המאה ה-19 התקיימה במקום קהילה עצמאית.
בשנים 1907 עד 1917 קבע מושבו ביישוב האדמו"ר יהושע אשר רבינוביץ'.
בעשור השלישי והרביעי של המאה ה-20 כיהן רבי אריה לייב לנדא כרב העיירה.
בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-820 יהודים, שהיוו למעלה ממחצית מתושביו, והתקיימה בו פעילות של אגודת ישראל ושל המפלגות הציוניות.
עקב חרם פולני על עסקיהם, עזבו את היישוב בשנות השלושים של המאה ה-20 יהודים רבים.
ב-1 בספטמבר 1939, פרוץ מלחמת העולם השנייה, הופצץ היישוב קשות בידי הגרמנים, תוך הרג מספר מתושביו.
ב-15 בחודש נכנסו הגרמנים ליישוב, ורצחו בו 13 פולנים ויהודים, תוך שליחת אחרים למחנות עבודה.
בנובמבר 1939 מונה בכפר יודנרט, שנצטווה לספק לגרמנים עובדים יהודים לעבודות כפייה ולספק תשלומי כופר לשלטונות.
כמו כן, חויבו יהודי היישוב בענידת סרט זרוע.
עד סתיו 1941 הגיעו ליישוב פליטים יהודים רבים מיישובי הסביבה, אשר הקהילה המקומית התגייסה לעזרתם.
בשלב זה רוכזו כ-1,100 יהודי היישוב בגטו שהוקם בו, בו השתררו רעב ומגפות.
ב-27 בספטמבר 1942 פשטו על הגטו שבכפר חיילים גרמנים, בסיוע כוחות אוקראיניים, ושילחו את יושביו למחנה ההשמדה טרבלינקה, תוך רצח המתנגדים במקום.
כ-50 יהודים שהושארו ביישוב, וכ-100 יהודים נוספים שהסתתרו בזמן האקציה ושבו לכפר, הועסקו בעבודות כפייה, והועברו לאחר זמן מה לגטו ורשה ולגרבולין.
מקהילת קולבייל שרדו את השואה שלוש משפחות, ואלה לא שבו להתגורר ביישוב לאחר המלחמה.
קולאצ'יצה (בפולנית: Kołaczyce; ביידיש: קולושיץ) היא עיירה במחוז יאסלו שבפרובינציית פודקרפצקיה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
קולאצ'יצה נזכרת לראשונה בשנת 1339, עת הוענקו לה זכויות עיר.
בשנת 1474 נשרפה העיירה בידי ההונגרים, ובשנת 1657 הוחרבה בידי הטרנסילבנים.
בחלוקת פולין בשנת 1772 נכללה העיירה בתחום ממלכת הבסבורג, ועד סוף מלחמת העולם הראשונה הייתה בשטח גליציה האוסטרית.
יהודים התיישבו בעיירה בראשית המאה ה-19, ובתחילה השתייכו בני המקום לקהילת יאסלו הסמוכה.
בסוף המאה ה-19 התקיימה ביישוב קהילה עצמאית, כאשר בין השנים 1890 ו-1902 כיהן בה הרב יעקב פרנקל תאומים.
בשנים 1892 ו-1898 נערכו פרעות ביהודי העיירה.
בין מלחמות העולם נותרו בעיירה כ-250 יהודים, כחמישית מתושביה, ורובם נמנו על החסידות, תוך קיום פעילות של תנועת הנוער עקיבא ביישוב.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בספטמבר 1939, הטילו אלו גזירות שונות על יהודיה, ובהמשך הקימו בה גטו.
ב-12 באוגוסט 1942 רצחו הגרמנים את כ-260 היהודים שנותרו בגטו שבעיירה ליד הכפר הסמוך קריוביצה.
בימים שלאחר מכן רצחו הגרמנים 14 יהודים נוספים שתפסו במקומות מסתור בסביבת העיירה.
בספטמבר 1943 נרצחו עוד מספר יהודים שנמצאו באזור.
קולבוטן פוטבול (שמו המלא בנורווגיה: Kolbotn Fotball Kvinner) הוא מועדון כדורגל נשים מהעיר קולבוטן שבאקרסהוס, נורווגיה.
מאז 1995, משחקת הקבוצה בליגת העל הנורווגית, ולזכותה שלוש אליפויות וגביע מדינה אחד.
קבוצת כדורגל הנשים של מועדון הספורט קולבוטן הוקמה ב-1985, ובמשך כעשר שנים שיחקה בליגות הנמוכות של נורווגיה.
השינוי חל ב-1994, אז סיימה הקבוצה במקום הראשון בליגה השנייה, והעפילה לראשונה בתולדותיה לליגת העל.
בעונת הבכורה של קולבוטן בליגה הראשונה, חתמה בקבוצה החלוצה הישראלית, סילבי ז'אן, שמהר מאוד הפכה לכובשת הבכירה שלה.
הישג השיא של ז'אן עם הקבוצה הייתה ההעפלה לגמר גביע המדינה ב-1998, שם הפסידה 4-0 לטרונדהיימס-ארן.
בשנת 2002 זכתה הקבוצה באליפות ראשונה בתולדותיה, לאחר שהפסידה רק משחק אחד במהלך העונה.
שנה לאחר מכן היא השתתפה בפעם הראשונה בגביע אופ"א (ליגת האלופות כיום), והגיעה עד רבע הגמר.
היא זכתה בשתי אליפויות רצופות בשנים 2005 ו-2006, ובגביע הנורווגי ב-2007. באותה שנה היא אף העפילה עד לחצי גמר גביע אופ"א, והפכה לקבוצה הנורווגית השנייה אי פעם שמגיעה להישג זה.
קול קוריאה (בקוריאנית: 조선의 소리 방송) היא תחנת רדיו בינלאומית המופעלת על ידי קוריאה הצפונית.
התחנה משדרת במגוון שפות, ביניהן סינית, ספרדית, גרמנית, אנגלית, צרפתית, רוסית, יפנית וערבית.
עד לשנת 2002, שמה של התחנה היה רדיו פיונגיאנג.
התחנה נוסדה ב-14 באוקטובר 1945, במהלך תקופת משטר הכיבוש הסובייטי בקוריאה, בשם "רדיו פיונגיאנג".
השידור הראשון של התחנה היה נאום הניצחון של קים איל-סונג, אשר חזר זה עתה לפיונגיאנג עם תום מלחמת העולם השנייה.
השידור הראשון בשפה זרה נעשה ב-16 במרץ 1947, בשפה הסינית.
בשנת 1960 כללו שידורי רדיו פיונגיאנג 159 שעות שידור בשבוע.
ב-1970 הסתכמו שעות השידור השבועיות ב-330 שעות, ובשנת 1980 ב-597 שעות שידור.
בשנת 2002 שונה שם התחנה לקול קוריאה.
התחנה משדרת לתושבי קוריאה הצפונית באמצעות גלים קצרים, וכן למדינות שכנות באמצעות גלים בינוניים.
רוב שידורי התחנה מועברים ממשדר הממוקם כ-25 ק"מ מהעיר קוג'אנג שבקוריאה הצפונית.
שידורים נוספים מתבצעים גם מאתר שידור הממוקם בפיונגיאנג.
בעבר, התחנה נהגה גם לכלול בשידוריה הודעת מוצפנות למרגלים צפון-קוריאנים ברחבי העולם.
התנהלות זו הסתיימה להלכה בשנת 2000, בעקבות הפסגה הבין-קוריאנית הראשונה שהתקיימה באותה שנה.
מרבית שידורי התחנה נפתחים במרווח אות, ולאחר מכן בהודעה מוקלטת: "זהו קולה של קוריאה".
לאחר מכן, מנוגן המנון קוריאה הצפונית ונגינות לאומיות נוספות.
בהמשך, מועבר דיווח חדשות מטעם סוכנות הידיעות המרכזית הקוריאנית, תוך התאמות נדרשות למדיום הרדיו.
קולאמי (בקולאמי: कोलामी ; באנגלית: Kolami) היא שפה דראווידית מרכזית שבטית המדוברת באזורים מהאראשטרה וטלנגאנה שבהודו.
קולאמי היא השפה המדוברת ביותר מבין השפות הדראווידיות המרכזיות.
המרכזי שבהם הוא "קולאמי הדרומית" שלעיתים נחשב כשפה שונה, לניב יש בין 60% ל-74% דמיון לשאר הניבים של קולאמי ולו כ-10,000 דוברים.
קול קדומים הוא סרט הרפתקאות אמריקאי משנת 2020 המבוסס על הרומן של ג'ק לונדון משנת 1903 "קול קדומים" ("קריאת הפרא") והוא מהווה רימייק לסרט באותו שם משנת 1935, שהופק על ידי פוקס המאה העשרים.
את הסרט ביים כריס סנדרס, על פי תסריט של מייקל גרין ובכיכובם של האריסון פורד, דן סטיבנס, קארן גילאן, עומר סי וברדלי וויטפורד.
הסרט הופק על ידי אולפני המאה ה-20 והופץ לאקרנים ב-21 בפברואר 2020.
כלב מבוית מסוג סן ברנרד/קולי סקוטי בשם באק', חי חיים מאושרים בביתו של שופט.
יש לו הכל מכל טוב.
וגם אם הוא קצת משתולל כולם מתייחסים אליו ביראת כבוד, משום שהוא שייך לשופט.
באישון לילה באק' נגנב מבית בסנטה קלרה שבקליפורניה ונמכר לסוחרי הובלה ביוקון.
הסרט מגולל את הרפתקאותיו בטבע הפראי של צפון קנדה.
האריסון פורד בתפקיד ג'ון ת'ורנטון
גרג טרזן דייוויס - פועל בפרדס
באוקטובר 2017 הוכרז כי פוקס המאה ה-20 מפתחת עיבוד קולנועי לרומן "קריאת הפרא" מאת ג'ק לונדון משנת 1903, שעלילתו מתרחשת ביוקון בסביבות 1890 סביב בהלת הזהב של קלונדייק, אותו יביים כריס סנדרס מתסריט מאת מייקל גרין ובהפקת ארווין סטוף.
ביולי 2018 לוהקו האריסון פורד ודן סטיבנס לתפקידים בסרט, כשפורד אמור לככב בתפקיד ג'ון ת'ורנטון, שממשיך במצוד אחר זהב.
הסרט יקבל עבודות אפקטים מיוחדים מאולפני MPC Montréal.
באוגוסט 2018 הצטרף קולין וודל.
בספטמבר התווספו עומר סי וקארן גילן לקאסט.
באוקטובר הצטרף בראדלי וויטפורד לצוות השחקנים, בנוסף להצטרפותה של קארה גי בנובמבר.
צילומים עיקריים החלו בסוף ספטמבר 2018 בלוס אנג'לס.
בינואר 2019 הוכרז כי ג'ון פאוול ילחין את פסקול הסרט.
פאוול שיתף פעולה בעבר עם סנדרס על סרט האנימציה DreamWorks משנת 2010 "הדרקון הראשון שלי".
הסרט היה אמור לצאת לאקרנים ב-25 בדצמבר 2019, אך נדחה ל-21 בפברואר 2020, בעקבות רכישת פוקס על ידי דיסני, כדי להתאים את יציאתם של "מלחמת הכוכבים: עלייתו של סקייווקר" ו"מרגלים לא רגילים".
קולאודקטילוס נאטאלנסיס (שם מדעי: Coleodactylus natalensis) היא מין של שממית ממשפחת הספארוקטיליים החיה ביערות הגשם של אמריקה הדרומית.
היא קרויה גם "שממית ננסית נאטאלית" על שם העיר נאטאל, בירת ריו גראנדה דו נורטה שבצפון-מזרח ברזיל, שם היא התגלתה לראשונה ועליה קרוי השם המדעי של המין (natalensis).
השממית אנדמית לשטחי היער האטלנטי של ברזיל וייתכן שהיא מצויה בסכנה עקב כך, אם כי לא הוכח.
שממית זו היא קרובת משפחה של שממית ננסית ברזילאית והיא אחת הלטאות הקטנות בעולם, קטנה יותר מ-35 מילימטרים.
הנקבות מטילות כנראה רק ביצה אחת והצאצא בבקיעתו מגיע לאורך של 11 מילימטרים בלבד.
לטאה זו פעילה במשך היום, והיא ציידת של חרקים קטנים, אחריהם היא משחרת בינות הרקבובית ונשורת העלים של היער.
עורה של שממית זו בעלת מבנה אטום למים, מה שעוזר לה להימנע מטביעה בעת הצפה או אף בירידת גשמים עזה.
קולבי קייב היה שחקן הוקי קרח מקצועני קנדי, ששיחק במדי בוסטון ברואינס ואדמונטון אוילרס מליגת ההוקי הלאומית (NHL).
קייב נולדה בצפון באטלפורד שבססקצ'ואן, שיחקה לראשונה באופן מקומי עם כוכבי באטלפורד בליגת ההוקי AAA של ססקצ'ואן מ-2009 עד 2011.
הוא שיחק במדי הברונקוס משנת 2011 ובעונתו השלישית בקבוצה מונה לקפטן.
הוא המשיך בהתפתחותו בכך שהעלה את משחקו ההתקפי כמעט לקצב נקודה למשחק שסיים עם 70 נקודות ב-72 משחקים.
לבסוף עורר את התעניינות קבוצת ה-NHL וחתם חוזה לשלוש שנים בבוסטון ברוינס ב-4 באפריל 2015.
קייב בילה את רוב שלוש השנים הראשונות בקריירה המקצועית שלו עם פרובידנס ברוינס, מליגת ההוקי האמריקאית.
במהלך העונה האחרונה בחוזה שלו עם הברוינס בשנים 2017–2018, שיחק בליגת NHL לראשונה.
את הופעת הבכורה שלו ב-NHL, ערך לצד חברו לקבוצה הצעירה של ברונקוס לשעבר, ג'ייק דה ברוסק, בניצחון 1–2 על ויניפג ג'טס.
לאחר מכן הוא הוחזר לפרובידנס בעקבות המשחק.
ב-17 בדצמבר 2018, קייב הבקיע את שער הקריירה הראשון שלו ב-4:0 על מונטריאול קנדיינס.
הוא נשאר עם בוסטון בהמשך העונה.
ב-15 בינואר 2019, עזב את הברוינס לאחר שזומן על ידי אנשי אדמונטון אוילרס.
לאחר 11 משחקים בשורות הקבוצה הוא עבר לקבוצה מקליפורניה שמשחקת בליגת AHL.
קייב סבל מדימום מוחי בליל 6–7 באפריל 2020. הוא מת לאחר שהיה שרוי בתרדמת, בשעות המוקדמות של 11 באפריל, בבית החולים סאניברוק בטורונטו.
קול צפת הוא עלון שיצא לאור בידי לוחמי ההגנה במהלך המצור על צפת במלחמת העצמאות ב-1948 עד לאחר כיבוש צפת, תחילה כחוברת ואחר כך בדפים בודדים.
מטרת העיתון הייתה הפצת הודעות ממטה ההגנה והעלאת המורל בקרב היהודים הנצורים.
סך הכל יצאו לאור 11 גיליונות עד לאחר כיבוש העיר.
בעיר ובסביבתה שהו באותה העת כוחות הבריטים מועטים, שמטרתם הייתה לא להתערב בהתנגשויות שבין שני הצדדים ולפנות את כוחותיהם מן העיר בבוא העת ללא פגע.
ביום שישי ה-2 בינואר 1948 התקיפו הכוחות הערביים לראשונה את הרובע היהודי במשך כתשע שעות.
ההתקפה נכשלה באבדות כבדות לכוחות התוקפים.
ב-16 באפריל 1948 פינו הבריטים את כחותיהם מהעיר צפת.
הכחות הערביים השתלטו מיד על נקודות מפתח בעיר, ובהמשך ניסו לפרוץ לרובע היהודי ולחסלו.
כוחות ההגנה הדפו את המתקפה במאמצים רבים.
האזור היהודי בצפת היה מכותר למעשה בידי הכחות הערביים, ודרכי הגישה אליו נחסמו.
כוחות ההגנה הזעיקו לתגבורת את הגדוד השלישי בחטיבת יפתח של הפלמ"ח, שהצליח להגיע לעיר לפנות בוקר ה-17 באפריל.
בשבועות שלאחר מכן ניהלו כוחות ההגנה קרבות קשים לבלימת התקפות הכוחות הערביים על הרובע.
כדי להכריע את המערכה, שלח יגאל אלון את כל הגדוד השלישי של הפלמ"ח.
הגדוד הגיע לעיר ב-1 במאי 1948, והחל בקרבות תנופה נגד הכוחות הערביים.
ההתקפה הראשונה ב-6 במאי נכשלה והכחות נסוגו.
כישלון ההתקפה גרם לדמורליזציה חריפה בקרב יהודי העיר.
ההתקפה השנייה החלה ב-9 במאי והסתיימה בניצחון ההגנה.
ב-11 במאי, עם שוך הקרבות, סרקו הכוחות את העיר הערבית, שנמצאה ריקה, והודיעו על כיבוש העיר.
בתחילת המאבק, המורל בקרב תושבי צפת היה ירוד, ורבים מתושבי העיר התכוננו לנסיגה כללית, בהתאם להצעתם החוזרת ונשנית של השלטונות הבריטיים.
כך לדוגמה, ב-24 בדצמבר 1947 כתב דוד בן-גוריון ביומנו: "פחד גדול בצפת וקשה להשתלט על הציבור.
אם יהיה חופש תנועה יעזבו רבים את צפת".
לצורך כך, במקביל להתמקדות במשמעת הצבאית, החליטה הנהגת העיר שיש להשקיע גם בשיפור מורל הציבור והלוחמים.
בדצמבר 1947 כינס מפקד העיר מאיר מיבר בעליית הגג של מפקדת ההגנה את מיטב הכותבים שבעיר והקים את "קול צפת".
העיתון, בטורים לוחמניים ובעלי מסר מעודד ומסרים ישירים ועדכונים ממפקדת ההגנה, השפיע רבות על המורל בקרב יהודי העיר, תבע את הירתמותם למאבק ונסך בהם תקווה עד לכיבושה.
לעורך העיתון מונה העיתונאי תושב העיר ישעיהו עשני, שגם קבע את שם העיתון ואת הסיסמה.
בהמשך שימש עשני לרכז ההסברה ברובע היהודי בצפת.
חברי מערכת נוספים היו יצחק גייגר שערך את מדור הידיעות, וי.
מאמרי המערכת ורוב הידיעות בעיתון הובאו בעילום שם.
שני הגיליונות הראשונים יצאו לאור אחת לחודש בחודשים שבט ואדר א' ה'תש"ח, ינואר-פברואר 1948, והם כללו 18 ו-22 עמודים בהתאמה, באורך 16 ס"מ.
בדף השער היה ציור של הרי מירון שמעליהם ניצבת יד האוחזת בחרב שהוא גם מושא של לפיד, מאת הצייר מ' אריה (מוסקוביץ), ועליו התנוססה סיסמת העיתון: הפסוק (במדבר י, לה) .
בבחירת הסיסמה, וכן בתכני העיתון, נעשה מאמץ מיוחד למצוא מסילות ללב האוכלוסייה המדולדלת, שהייתה ברובה דתית.
לצד דבר המערכת והודעות ממטה ההגנה, הכילו הגיליונות ברכות אישיות, שירים וקטעים הומוריסטיים.
מחיר העיתון היה 35 מיל.
עקב המחסור בנייר בעיר הנצורה החל העיתון לצאת במתכונת של דפים בודדים, בגודל 23X33 ס"מ.
הגיליונות הבאים יצאו במהדורה יומית בין ה-23 באפריל, ערב פסח ה'תש"ח ועד ל-12 במאי 1948, יום למחרת כיבוש צפת.
בראש גיליונות אלו צוין כי הם "יוצאים לאור בפקודת מפקד העיר צפת, מטעם ארגון ההגנה העברי בא"י", ומחירם היה 10 מיל א"י.
בתקופה זו, בשיאם של הקרבות החריף העלון את מסריו.
זכור במיוחד דבר המערכת (מאת יצחק גייגר) מיום ה-7 במאי 1948, תחת הכותרת "לא נזוז מצפת":
בין האתגרים בהוצאת העיתון בשעת המלחמה היה מציאת מקורות תקציב.
בין השאר, נסמך העיתון על הקנסות שהושתו על הלוחמים בסך 25 גרוש על כל כדור מיותר, במטרה לקמץ בנשק.
העיתון הודפס בחצות הלילה בדפוס הגליל – בית דפוס קטן, שנתפס על ידי ההגנה ונמסר לאיש הפלמ"ח אהרון בן-זקן (בזק) לצורך הדפסת העיתון, ובהמשך להנפקת בולי צפת.
בי"א באייר ה'תש"ט (10 במאי 1949), לרגל ביום השנה לשחרור צפת, יצא לאור גיליון נוסף בהוצאה מיוחדת, באורך ארבעה עמודים.
קול רִנה היא עמותת חסד ישראלית שהוקמה לזכרה של רנה שנרב שנרצחה בפיגוע בעין בובין באוגוסט 2019.
העמותה מפעילה רשת של מכירת בגדי יד שנייה בשקל אחד, סעודות שבת שפתוחות לציבור ומארחות אנשים הזקוקים למקום שיארח אותם, מיזם שידוכים, קמפיינים להפחתת זמן השימוש במסכים, מיזמים להגדלת לימוד תורה, הקמת מעיינות ופינות טבע ומיזמים נוספים.
יושב ראש העמותה, אביה של רנה, הרב איתן שנרב השיא משואה ביום העצמאות תשפ"א בעקבות פעילות העמותה.
בשעות הבוקר המאוחרות של יום שישי, 23 באוגוסט 2019, הגיע רנה שנרב בת ה-17 עם משפחתה לעין בובין, בעת שיצאו מהמים, מטען חבלה שהוטמן במקום התפוצץ והרג את רִנה, פצע קשה את אביה שניסה לבצע בה פעולות החייאה ופצע בינוני את אחיה.
רשת חנויות יד שנייה - "סיבוב שני".
מכיוון שרנה סייעה בהפעלת עין רנה, הוקמה רשת חנויות, ונכון ל-2022 קיימות חנויות בלמעלה מ-15 ערים שונות.
שולחן שבת - מיזם שמקיים סעודות ערב שבת וחג הפתוחות לציבור הרחב ומספקות מענה למשפחות קשות יום ומבוגרים עריריים.
הקמת ותחזוקת מעיינות, שבילים, מצפים ופינות טבע לזכרה של רנה.
"פק"ל רנה" - ארגזים חברתיים במעיינות בארץ שמכילים פריטים שמטיילים עשויים להצטרך במהלך הטיול.
מיזמים לצמצום השימוש במסכים לדברי המשפחה, אחד הדברים שהיו חשובים באופן אישי לרִנה, היה להתנתק מהמדיה מעט כל יום, כדי להתחבר יותר לעצמה ולאנשים בסביבה.
לזכרה הוקם פרויקט "זמן רנה", ובו כל אחד לוקח אחריות על פרק זמן קבוע של התנתקות מן המסכים, באמצעות יישומון ייעודי שפותח למטרה זו.
לימוד תורה - העמותה יצאה בקמפיין לעידוד פתיחת שיעורים בספר ההלכה פניני הלכה לזכרה של רנה.
במסגרת העמותה הוקמו מעל 80 מוקדי לימוד ומעל לעשר מדרשות במקומות שונים ברחבי הארץ.
מיזם שידוכים - העמותה הקימה מיזם שידוכים בשם "קורעים את הים", שמנהל מאגרים של כרטיסים של בחורים ובחורות ללא פרטים מזהים כגון שם או תמונה - כדי לאפשר גם למי שרוצה להכיר אבל רוצה שפרטיו המזהים יישארו חסויים.
בנוסף לכל אלה, העמותה מפעילה מיזמי חסד ותורה נוספים לזכרה של רנה.
כגון, מסע רנה - יום של מסע חוויתי "מתנתקים מרעשי הרקע ומתחברים לדברים שחשובים לנו באמת", חופת רנה, "אוהבי הארץ" - סיוע לחקלאים, בעלי חוות וישובים קטנים להתמודד עם פשיעה חקלאית, גניבות והצקות ועוד.
קולביאקה הוא סוג של פירוגי ממולא מהמטבח הרוסי.
המאכל ממולא בדרך כלל בסלמון או בחדקן, אורז או כוסמת, ביצים קשות, פטריות, בצל ושמיר.
הפשטידה נאפית במעטפת של מאפה, בדרך כלל של בריוש או בצק עלים.
קולביאקה עשוי היום גם עם מילויים צמחוניים פשוטים יותר כמו כרוב או תפוחי אדמה.
בראשית המאה ה-20 הביא אותו אוגוסט אסקופייה לצרפת וכלל מתכונים עבורו בספרו The Complete Guide to the Art of Modern Cookery.
קולביאקה גראנד קלאסי כולל מספר מילויים, לעיתים קרובות תערובת של דג לבן ואורז לשכבות העליונות והתחתונות עם פילה חדקן או סלמון ביניהם.
בדרך כלל את המילויים מחלקים לבליני דקים, כדי למנוע ערבוב.
המרכיב היוצא דופן ביותר שנכלל בדרך כלל בגרסה הגדולה של המנה הוא מח עצם מעמוד השדרה של החדקן.
ויליאם קול קמפבל (באנגלית ובאיסלנדית: William Cole Campbell; נולד ב-20 בפברואר 2006 ביוסטון שבטקסס, ארצות הברית) הוא כדורגלן אמריקאי-איסלנדי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת בורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה.
קמפבל נולד ביוסטון שבטקסס, ארצות הברית, לראקל קרבלסון , ילידת ארצות הברית ממוצא איסלנדי ששיחקה כדורגל בנבחרת איסלנד בכדורגל נשים ובקבוצת הכדורגל של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, וללאנס קמפבל, ששיחק כדורגל בקבוצת הכדורגל של אוניברסיטת לות'רן בטקסס .
בשנת 2015 עברה משפחתו לפיצ'טרי סיטי שבג'ורג'יה, והוא החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של אטלנטה יונייטד.
בחודש ינואר 2020 עבר קמפבל לאיסלנד והצטרף למחלקת הנוער של הפנרפיירדיר.
בשנת 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל האיסלנדית, ובסך הכל ערך שתי הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-16 במאי 2022 חתם בבורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה החל מ-1 ביולי.
ב-17 במאי הצטרף לפרייד'פליק מליגת העל האיסלנדית בחוזה לטווח קצר עד להצטרפותו לבורוסיה דורטמונד, והוא ערך הופעת ליגה אחת במדי המועדון, ולאחריה הצטרף למחלקת הנוער של בורוסיה דורטמונד.
את עונת פתח בקבוצת המילואים של בורוסיה דורטמונד במסגרת הליגה הגרמנית השלישית.
ב-26 באוקטובר 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בהפסד 1–2 לאאוגסבורג במסגרת המחזור השמיני בבונדסליגה לעונת 2024/2025. ב-5 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בניצחון 0–1 על שטורם גראץ במסגרת שלב הליגה לעונת 2024/2025.
לפי כללי הזכאות של פיפ"א, קמפבל רשאי לייצג את איסלנד או את ארצות הברית.
הוא שיחק בנבחרת איסלנד עד גיל 17, ולאחר מכן עבר לייצג את נבחרת ארצות הברית עד גיל 19.
קמפבל נכלל בסגל נבחרת ארצות הברית עד גיל 20 לטורניר גביע העולם עד גיל 20 לשנת 2025, וב-30 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בטורניר, בניצחון 1–9 על נבחרת קלדוניה החדשה עד גיל 20 במסגרת שלב הבתים, בו גם הבקיע את שער הבכורה שלו בטורניר.
קולג' טרה סנטה הוא מתחם בלב ירושלים, בפינת הרחובות בן מימון וקרן היסוד אל מול כיכר צרפת, המשתרע על-פני שטח של 11 דונם.
עיקר פרסומו נובע מכך ששימש כמשכנה הזמני של האוניברסיטה העברית.
הבניין נבנה בשנים 1924–1927 עבור אגודת סן-פאולו ממילאנו על-פי התכנון של האדריכל האיטלקי אנטוניו ברלוצי.
המבנה הוקם בסגנון נאו-קלאסי עם השפעות של הרנסאנס האיטלקי, ועל ראשו ניצב פסל המדונינה (המדונה הקטנה) של מילאנו.
בשנת 1928 נערך טקס הסרת הלוט מהפסל במעמד יורש העצר האיטלקי, הנסיך אומברטו השני, ושנה לאחר מכן, ב-1929, נקלעה האגודה לקשיים כלכליים, והמבנה הועבר לידי הפרנציסקנים.
הבניין הורחב בשנות ה-30, ובשנות ה-50 נוספו מספר צריפים בחצר הבניין.
בראשית דרכו יועד המבנה על ידי הכנסייה הפרנציסקנית לשמש מרכז לפעילות חברתית-ספורטיבית.
לאחר פתיחת המרכז המתחרה ימק"א, הוסב לקולג' (בית ספר יסודי ותיכון לבנים).
בית הספר נחשב לאחד הטובים בירושלים, ולמדו בו מלבד נוצרים גם מוסלמים ויהודים שהוריהם חשקו בחינוך אירופאי עבור ילדיהם.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שונה שם בית הספר מ-Terra Santa ל-Terra Sancta במטרה להצניע את שורשיו האיטלקיים.
בשנת 1947 נכלל בית הספר בתחום אזורי הביטחון הבריטיים שהגישה אליהם הוגבלה, ועקב כך נסגר.
בשנת 1949 הוחכר המתחם לאוניברסיטה העברית כדי שישמש אותה כתחליף למבני האוניברסיטה בהר הצופים שהגישה אליהם נותקה.
בין השאר שכנו בו הנהלת האוניברסיטה, הפקולטה למדעי הרוח ובית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי.
לאחר שנבנה קמפוס גבעת רם עברו רוב מחלקות האוניברסיטה אליו באופן הדרגתי ובמתחם טרה סנטה נותרו מספר מצומצם של מחלקות.
באמצע שנות התשעים החלו בעלי המקום, הקסטודיה די טרה סנטה, בהליכים משפטיים בבית המשפט המחוזי והעליון בירושלים, כנגד האוניברסיטה העברית.
ניסיונות הקסטודיה, באמצעות בא-כוחה, עורך הדין מועין ח'ורי, נחלו הצלחה, והיא הצליחה לבטל את הסכמי החכירה על המתחם ולהשיבו לידיה ב-30 ביוני 1999. ההצלחה זכתה לפרסום ולסיקור רב, בעיקר בשל גודל הנכס, שוויו, חשיבותו, זהות המחזיקים בו וקרבתו לבית ראש הממשלה.
הבניין עבר שיפוץ נרחב ומשמש כיום אכסניה לצליינים.
המבנה מוזכר בספרו של עמוס עוז, "מיכאל שלי", כמקום שבו נפגשים חנה ומיכאל, וגם בספרו של חנוך ברטוב, "החשבון והנפש", כמקום בו לומד אחד מגיבורי הספר, משה וולף.
קולג' בלויט הוא קולג' פרטי שנוסד בבלויט בוויסקונסין בשנת 1846. כיום לומדים בקולג' כ-1,300 תלמידים מארצות הברית ומחוץ לה.
בלויט קולג' הוא הקולג' הראשון שנוסד בוויסקונסין.
הקולג' נפתח ב-1847, והתארים הראשונים ניתנו ב-1851.
הקולג' ידוע בפקולטות הגאולוגיה והאנתרופולוגיה שלו.
הנשיא הראשון של בלויט היה ארון לוסיוס צ'ייפין, בוגר אוניברסיטת ייל.
הוא עבד כנשיא בלויט מדצמבר 1849 עד 1886. תחת ניהולו הקולג' קיבל מוניטין של השגה אקדמאית וניסויים בתוכנית הלימודים שלו.
הקולג' נותר קטן למשך כמעט כל המאה הראשונה מאז יסודו, עם כמעט 1,000 תלמידים.
מיקום: בלויט, ויסקונסין, ארצות הברית.
הקמיע של בלויט הוא פיראט, אך בכול המסמכים הרשמיים מתנוסס קמיע של צב.
בקולג' ניתן ללמוד תחומים שונים במדעי הרוח והחברה כגון אנתרופולוגיה, מנהל עסקים, כלכלה, פסיכולוגיה, סוציולוגיה, מדעי המדינה, משפטים, פילוסופיה ועוד.
כמו כן, נלמדים מקצועות מדעיים כגון מדעי המחשב, מדעי המידע, כימיה וביולוגיה.
מתקיימת גם תוכנית ללימודי הנדסה.
בין בוגריו הידועים של קולג' בלויט נכללים:
רוי צ'פמן אנדרוס - חוקר והרפתקן (נטען שעל פי אישיותו נבנתה דמותו של אינדיאנה ג'ונס).
זיינב אל-חוואג'ה - פעילת זכויות אדם
מורטון רו (שם העט של טוד סטראסר) - סופר
אמה בול - סופרת המדע הבדיוני והפנטזיה ומחברת מלחמה למען האלונים,
קוֹלֶגיוּם (לטינית: collegium ביחיד; collegia ברבים) הוא מושג ששימש ברומא העתיקה לציון התאגדות בעלת אופי חוקי.
התאגדות זו נשאה אופי של גילדה או מועדון חברתי.
ארגון הקולגיום שאל את מבנהו מגופי ממשל אזרחים כאשר הסנאט הרומי שימש לעיתים כמודל ואולם האספה של הקולגיום נקרא לעיתים קוריה.
תולדות הקולגיה נעוצות עוד בתקופת המלוכה.
פלוטרכוס מייחס למלך נומה פומפיליוס את הקמתן של הקולגיה המקצועיות, כגון: בעלי המלאכה, האומנים והסוחרים, ואף קולגיום קבורה (collegia funeraticia).
קולגיות עתיקות וחשובות אף יותר היו אלו של הכוהנים.
קולגייט-פלמוליב הוא תאגיד אמריקאי לייצור תמרוקים, סבונים, חומרי ניקוי, משחת שיניים ומברשות שיניים וחומרים לרפואה וטרינרית ומזון חיות בית (תחת המותג Hill).
החברה נודעה גם במימון תוכניות רדיו וטלוויזיה ובתרומתה להקמת אוניברסיטת קולגייט בניו יורק.
בין מותגיה אלמקס, חומרי ניקיון אג'קס, ספיד-סטיק, SoftSoap ,Teen Spirit ועוד.
בשנת 1806 פתח יצרן הנרות והסבונים ויליאם קולגייט מפעל לייצור סבון בניו יורק בשם William Colgate & Company.
החברה מכרה סבונים קשיחים במשקלים קבועים.
עם מותו של קולגייט האב ב-1857 שונה שם החברה ל-"Colgate & Company", תחת ניהולו של בנו סמואל קולגייט.
ב-1872 הציגה החברה את "זר קשמיר" (Cashmere Bouquet), סבון תמרוקים מבושם.
שנה מאוחר יותר הציגה החברה את משחת השניים הראשונה שנמכרה בצנצנת.
ב-1896 מכרה את משחת השיניים הראשונה בשפופרת בשם "Colgate Ribbon Dental Cream".
באותה שנה פתחה החברה גם את מעבדת המחקר והפיתוח שלה.
ב-1890 שינתה אוניברסיטת מדיסון שבהמילטון מדינת ניו יורק את שמה ל"אוניברסיטת קולגייט" כהוקרה לתרומה משמעותית שקיבלה מהמשפחה.
ב-1908 התמנה ג'יימס בורמן קולגייט, נכדו של המייסד, ליו"ר חבר הנאמנים של האוניברסיטה.
Johnson" ממילווקי ייצרה החל מ-1898 סבון רך, מבוסס על שמן זית ושמן דקלים תחת המותג "פלמוליב" (הלחם של פאלם=דקלים ואוליב=זית).
במפנה המאה העשרים היה סבון פלמוליב הסבון הרך הנמכר ביותר בעולם.
המותג פלמוליב שימש בין היתר למימון תזמורת נגנים ולתוכניות רדיו שנקראו על שמה .
בשנת 1928 נרכשה החברה על ידי חברת יצרני סבון ממיזורי בשם Peet Brothers שיצרו את חברת Peet-Palmolive, בהמשך נרכשה גם חברת קולגייט ובשנת 1953 שונה שם החברה המאוחדת מ-Colgate-Palmolive-Peet לקולגייט-פלמוליב.
המתחרה הגדולה ביותר של קולגייט-פלמוליב היא פרוקטר אנד גמבל (P&G) ומירוץ החדשנות בין החברות היווה מנוע צמיחה והתקדמות הדדי בשווקיהן לאחר מלחמת העולם השנייה.
כך הכנסת אבקת הכביסה לשימוש על ידי P&G גרם לנטישת לקוחות מקולגייט-פלמוליב אל מתחרתה בנישה של סבוני הכביסה.
הכנסת פלואוריד למשחת השיניים על ידי P&G בשנות החמישים עוררה גם את קולגייט לחדש בתחום זה, שהיה לפני כן נחלתה הבלעדית כמעט.
ג'ורג' הנרי לש (George Henry Lesch), מנכ"ל החברה ונשיאה בין 1960 ל-1971 תרם להפיכתה לחברה מודרנית עם מתקני ייצור חדשניים ומותגים רב-לאומיים.
תחת ניהולו הגיעה החברה לשיאי מכירות.
החברה פעילה ב-200 מדינות ונסחרת בבורסה לניירות ערך בניו יורק ובבורסה של הודו.
בין 1927 ל-1931 מימנה פלמוליב את תוכנית הרדיו "שעת פלמוליב" ששודרה ב-NBC.
התוכנית כללה קונצרט חי של מוזיקת ג'אז וקטעי מוזיקה קלאסית כולל קטעי אופרה.
בין השנים 1934 ל-1937 מימנה פלמוליב את תוכנית הרדיו "Palmolive Beauty Box Theater" ששידרה קטעי אופרטה.
בראשית ימי הטלוויזיה התחרו קולגייט-פלמוליב ומתחרתה, פרוקטר אנד גמבל, על שידור פרסומות בתוכניות הבוקר והצהריים שיועדו לעקרות הבית.
עקב הפרסום הגלוי והסמוי של סבונים וחומרי ניקוי בתוכניות אלה זכו התוכניות לכינוי "אופרת סבון".
בין השנים 1950–1955 מימנה קולגייט את תוכנית הבידור המובילה ברשת הטלוויזיה NBC, "שעת הקומדיה של קולגייט".
קולג' אירופה (College of Europe או Collège d'Europe) היא אוניברסיטה פרטית ומכון ללימודים מתקדמים בעיר ברוז' שבבלגיה.
משנת 1993 לקולג' יש קמפוס קטן בעיירה נטולין שבפולין.
בקולג' מתקיימים מסלולים לתואר מוסמך בתחומים שונים:
קולבן דאנס היא להקת מחול ישראלית, הוקמה בשנת 1996 על ידי הכוריאוגרף והרקדן אמיר קולבן.
קולבן דאנס היא להקת מחול עכשווית המשלבת אומנויות נוספות ביצירותיה.
שפת המחול שלה מאופיינת בפיזיות אתלטית ובמורכבות כוריאוגרפית.
יצירות הלהקה מביאות נקודת מבט אישית וחודרת על מורכבות החיים בישראל בכלל ובירושלים בפרט, בשילוב אלמנטים תיאטרליים, וידאו ואנימציה ממוחשבת.
אמיר קולבן החל את הכשרתו כרקדן בלהקת בת דור ובלהקת בת שבע.
בשנת 1980 למד בניו-יורק בבית הספר של מרס קנינגהם ואצל דייוויד האוורד, מגי בלק ולארי רודס.
עם שובו לישראל, רקד כסולן בבת שבע וב.
בשנת 1996 הקים והיה לכוריאוגרף של להקת "קומבינע" שהפכה בשנת 2006 ללהקת "קולבן דאנס".
קולבן יצר עבור הלהקה יותר מ-20 יצירות שזכו להצלחה והוצגו בארץ וברחבי העולם.
הוא כיהן כראש החוג למחול ב למשך מספר שנים, שבמהלכן יצר גם עבור להקת בת שבע, הבלט הישראלי, להקת תמ"ר, תיאטרון המחול של פרייבורג, גרמניה, להקת המחול הקיבוצית ועוד.
סוניה זוולסקה, שרון כהן, צביקה היזיקיאס, עידן קוגן, מור בירגר חבצלת, נועה בנימין, צ'ארלי מורטון, ג'ושוע ריי סוטון.
היצירה של אמיר קולבן בוחנת את נושא האוכל – אוכל כטרף, אמצעי תקשורת, דימויי גוף, תסכול ותשוקה.
קולבן ורקדניו בודקים בדימויים כוריאוגרפים ותיאטרליים את יחסי האהבה/שנאה שיש לנו עם האוכל והארוחה שסביבו.
במופע כמהין צצים סיפורים וקרעי זיכרונות שהמשותף להם הוא אוכל והמשמעות שלו בחייהם ובחיי הסובבים אותם.
חילופי הסיפורים והזיכרונות שבהם כל אחד הוא מרכיב בתבשיל של מישהו אחר מתרחשים סביב שולחן אוכל קיים או דמיוני, תוך שינוי המערכים החברתיים ותוך יצירה של טקסים תרבותיים שהופכים למאבק הישרדות של כל בכל ללא הסוואות וגינוני נימוס.
יצירת הלהקה נוגעת בסיפור מגדל בבל – מגדל שנבנה בידי אנשים שחלמו לגעת בשמים, ולהגיע למקום שבו שוכנים רק אלוהים ומלאכיו.
מגדל בבל קרס והיהירות האנושית נענשה באובדן התקשורת בין בני האדם - הם החלו לדבר בבליל שפות מבלי שיוכלו להבין אחד את השני.
הטכנולוגיה והתקשורת, לכאורה פסגת ההישגים האנושיים, הופכות לעדות לסכלות האנושית.
אמירה עכשווית, אישית ואוניברסלית, על חלומות ושברם ועל הכוח הטמון בהתרסקות.
היצירה הועלתה לראשונה לכבוד הציון ל-15 שנים ללהקה.
שערי ירושלים הוא מופע מרהיב שמשקף את פניה הרבות והמנוגדות של ירושלים.
הרקדנים לוקחים את הקהל למסע אמנותי בירושלים – העיר שמחולקת בין קודש לחול, בין ירושלים של זהב לירושלים של אבן, בין המביטים לשמים למביטים לתל אביב.
המופע משלב ריקוד מודרני עם מוזיקה מקורית של פיוטים ותפילות.
סצנות ריקוד בשערי העיר העתיקה משתלבות במופע בקטעי וידאו דאנס.
הפיוט והתפילה מעצימים את המסע אל ירושלים רבת הפנים.
מי לקח את הגבינה שלי?
הסיפור מתחיל בקבוצת ילדים שובבים המגיעים לספרייה כדי להכין עבודה, אך מהר מאוד משתעממים ועושים בלגן.
הם ננזפים על ידי הספרן ומשהם נשאלים על ידו לפשר התנהגותם הפרועה, הם עונים במקהלה: זה משעמם לקרוא!
הספרן ההמום מתשובתם מחליט ללמד אותם לקח ויוצא מהחדר.
הילדים הנותרים שומעים לחישות מוזרות, בניסיון לספק את סקרנותם, הם פותחים את הדלת ומגלים ספר גדול ומוזר.
מתוך הספר יוצא הסופר ובידו חריץ גבינה.
מרגע זה ואילך מופיעים המשלים בזה אחר זה.
העורב והשועלה, הנמלה והצרצר והאריה והעכבר, עד לסוף הטוב שבו חוזרת הגבינה למקומה בספר והספרן נפרד מהילדים לשלום.
תחרות הכוריאוגרפיה ליוצרים צעירים של להקת קולבן דאנס.
במסגרת התחרות מוצגות יצירות נבחרות של יוצרים צעירים מכל מגמות המחול בירושלים וסביבתה.
עם תום המופע מחליט חבר השופטים המקצועי על העבודה הזוכה, והפרס – הצגת העבודה לפני מופע של להקת קולבן דאנס.
בנוסף, גם היצירה שנבחרת כחביבת הקהל על ידי הקהל מופיעה לפני מופע של להקת קולבן דאנס.
מחול צעיר בירושלים מתקיים כיוזמה משותפת של להקת קולבן דאנס והפיקוח על המחול במשרד החינוך.
התחרות מתקיימת כל שנה במהלך חודש מרץ.
היצירה עוסקת בגבולות ובטריטוריות בפן הבין-אישי והחברתי.
היצירה מחדדת את קיומם של גבולות (כאלה שאנחנו יצרנו לעצמנו וכאלה שאחרים כפו עלינו).
היא חוקרת את המושגים: "שטח הפקר", "טריטוריה", ו"גבול".
"צ'רלי" יכול להיות כל אדם, ו"מנדלבאום" הוא כל מה שצ'ארלי לא יכול להיות – מנדלבאום מיוצג על ידי רקדני הלהקה.
החלום של מנדלבאום הוא יום אחד להפוך להיות צ'ארלי.
היצירה עלתה לראשונה לציון 25 שנים ללהקה.
היצירה עוסקת בבדידות, ובריחוק חברתי.
היצירה מבוססת על העלילה של יצירת הבלט הקלאסי "אגם הברבורים" – סיפור אהבתם של הנסיך זיגפריד והנסיכה אודט, שקוללה על ידי קוסם והפכה לברבור.
היצירה הקלאסית מתפתלת דרך שקרים והתחזויות של הברבור השחר לברבור הלבן – זה שאהבתו של הנסיך מובטחת לו.
גם היצירה של קולבן דאנס בהסתרת וחילופי זהויות, וחוקרת שבעולם הווירטואלי, החלפת זהויות היא דבר קל ונפוץ מאוד.
היצירה מתחילה כשהרקדנים משתלבים עם הקהל המחכה לפתיחת ומתחילים לאלתר (היצירה בעצם מתחילה מחוץ לאולם), לפעמים לבדם ולפעמים בשילוב עם הקהל.
היצירה מבקשת לחקור את המרחב האישי של כל אדם ואת גבולות המרחב הזה.
כאשר מרחבם הפרטי של הקהל נפרץ, חלק אהבו את זה ונכנסו לאלתור עם הרקדנים, וחלק אחר נרתעו.
לאחר מכן היצירה נכנסת לתוך האולם שם הרקדנים ממשיכים לאלתר עם הקהל.
היצירה חוקרת את גבולות ההשתקה והשתיקה הפנימיות שכל אדם מציב לעצמו.
היא עוסקת בהיררכיה ויחסי כוחות, ובמנגנונים הגלויים והסמויים שאדם מציב לעצמו שעלולים לגרום לשתיקה ו/או השתקה, היא גם חוקרת את ההבדלים בשתיקה פנימית של אדם כלפי עצמו ובשתיקה עצמית מול אנשים אחרים.
בנוסף, היצירה חוקרת את זה ששתיקה היא שפה בפני עצמה, וחוקרת את ההשפעות של השתיקה.
היצירה מבוססת על המיתולוגיה היוונית, ספציפית על מיתוס סיפור אהבתם הבלתי מושגת של אורפאוס ואורידיקה שבה הוא יוצא למסע בתוך השאול בחיפוש אחריה.
היצירה חוקרת שאול ועל אהבות שנהרסות.
היצירה מסופרת מנקודת המבט של אורפאוס.
קולבן אומר שיצירה זו היא יצירה יותר אישית שלו מאשר פוליטית, בשונה מרוב יצירותיו.
"אורפאוס" הוא שמה של הדמות המיתולוגיה היוונית שממנה מסופרת היצירה.
היצירה עוסקת ברעיון של זיכרון ושכחה.
היצירה חוקרת את הגוף והנפש ומקלפת אט אט שכבות שונות.
היוצר, אמיר קולבן, סיפר שאחד מהדברים שקורים עם קילופים אילו הוא שנוצרים חיבורים בין דברים שעד אז היו מנותקים ומופרדים.
הוא מתאר את היצירה כ"שכבות ארכאולוגיות".
חלקים רבים מהיצירה לקוחים מיצירות עבר של הלהקה.
עבודה שנוצרה כיצירה משותפת של אמיר קולבן והרקדנים.
היצירה מבוססת על הריאיון שמעולם לא התקיים עם אמיר קולבן.
בתחילת המופע יש קטע של סולו של אמיר קולבן, שבמהלכו שאר הרקדנים מתיישבים מסביבו על ספסלים ומתחילים לשאול אותו שאלות ולהקליט אותו (כמו כתבים), לשאלות שהרקדנים שואלים אין תשובות והשאלות "נשארות באוויר" למהלך היצירה.
במקום תשובות, הרקדנים מצטרפים בקטעי ריקוד כקבוצה ובקטעים אינדיבידואלים.
סיום המופע נראה דומה להתחלתו, כאשר קולבן נמצא באמצע ושאר רקדני הלהקה מקיפים אותו.
יצירה זו היא חלק מהמופע "DUO" (בחלק מגלגולי המופע).
היצירה מבוצעת על ידי תשעה רקדנים ומתוארת כיצירה שתמיד קורה בה משהו, ללא שום רגע רגוע.
היצירה מבוססת באופן רפוי סיפור הטביעה של ספינת הטיטאניק.
היצירה משתמשת בסיפור הספינה כמעין מטאפורה למלחמת חרבות ברזל ולאירועי השביעי באוקטובר, למרות שיוצר היצירה גם אומר שזוהי לא יצירה פוליטית.
היוצר מתאר את היצירה כיצירה של געגוע לארץ אחרת, לארץ שלווה יותר, שהוא אומר שאולי הייתה קיימת רק בדמיונו.
"אדי" זהו קיצור לשם "אדוארד" – שמו הפרטי של הקברניט בספינת הטיטאניק.
היצירה מורכבת מסיפורים קטנים שאבדו בין דורות.
היוצר אומר שלקח השראה מהסיפור של סבתו, שהייתה אישה משכילה מאוד אך לא ידעה לדבר עברית ובגלל זה הוא (אמיר קולבן) לא יכל לתקשר איתה בילדותו, מה שהוביל ששמע את סיפוריה רק דרך אנשים אחרים, שכן המסע הזה השמיט חלקים מהסיפור מאחור.
מופע המיועד לילדים ולכל המשפחה.
למופע זוג דמויות ראשיות: קאי וגרדה.
המופע שואב השראה מהסיפור של הנס כריסטיאן אנדרסן אך מתאים את הסיפור לסיטואציות המתאימות יותר לחיי הילדים.
המוזיקה המשומשת במופע היא מוזיקה של מוצרט.
בשנת 2011 הלהקה, שממוקמת בעיר ירושלים חוותה התנכלויות רבות מצד החרדים בעיר והתבקשה לכסות את חלונות הסטודיו בעת החזרות.
הנהלת הלהקה פעלה על פי בקשות החרדים עד שהיא החליטה שזה מספיק, ההנהלה הבינה שהפעילות של הלהקה היא פעילות תרבותית ולגיטימית ואין סיבה שיצטרכו להשאיר את החלונות מכוסים בכל זמן ביום.
קולג' סנט אן , הוא קולג' של אוניברסיטת אוקספורד הקרוי על שם אנה הקדושה, סבתו של ישו.
ממערבו של הקולג' שוכנת דרך וודסטוק שבאוקספורד.
מצפונו שוכנת דרך בבינגטון וממזרחו דרך בנבורי .
הקולג' הורחב על ידי רכישת בתים ויקטוריאניים בין דרך וודסטוק ודרך בנבורי .
הבתים בדרך בבינגטון משמשים מעונות לתלמידי שנה א', וזהו המרכז החברתי הסטודנטיאלי של הקולג'.
הלן קינג היא מנהלת המוסד מאפריל 2017.
הקולג' הוקם בשנת 1879 בתור קולג' לנשים במסגרת האגודה לחינוך נשים, וקיבל את שמו (סנט אן) ב-1942. ב-1952 הוא קיבל מעמד של קולג' אוקספורדי.
בשנת 1979 נעשה לקולג' מעורב, שבו לומדים גברים ונשים יחדיו.
מגזין הבוגרים נקרא "הספינה" (The Ship) על שמו של רחוב שיפ במרכז אוקספורד, שבו הקים הקולג' את חדר הסטודנטים הראשון שלו.
קולג' פארק סקייהוקס היא קבוצת כדורסל מהעיר קולג' פארק שבג'ורג'יה, המשחקת בליגת הפיתוח של ה-NBA ומסונפת לקבוצת אטלנטה הוקס מליגת ה-NBA.
הקבוצה הוקמה בשנת 2017 בשם "אירי בייהוקס", ופעלה עד שנת 2019 בעיר אירי שבפנסילבניה.
קבוצת "אירי בייהוקס" המקורית הייתה מסונפת לאורלנדו מג'יק עד שנת 2017, אז הועברה הקבוצה לפלורידה והפכה ללייקלנד מג'יק.
לקראת עונת הבכורה של המועדון ב-2017 מונה עוזר מאמן ניו יורק ניקס דאז, ג'וש לונגסטאף, כמאמן הקבוצה.
הבייהוקס סיימו את העונה הסדירה עם מאזן חיובי 28–22, אשר הציב אותם במקום החמישי באזור המזרחי.
בשלב הפלייאוף גברו הבייהוקס על לייקלנד מג'יק ופורט ויין מאד אנטס בשני הסיבובים הראשונים, והפסידו לראפטורס 905 בגמר המזרח.
לקראת עונת 2019/2020 עבר המועדון לעיר קולג' פארק שבג'ורג'יה, ושינה את שמו לקולג' פארק סקייהוקס.
קולברוקדייל היא עיירה בעמק איירונברידג' במחוז שרופשייר שבאזור מערב המידלנדס במערב אנגליה.
העיירה היא חלק מאתר המורשת העולמית "עמק איירונברידג'".
לקולברוקדייל היה תפקיד חשוב בהיסטוריה של היתוך עפרת ברזל באנגליה: כאן אברהם דרבי (Darby) היה הראשון לפתח את תהליך הייצור של ברזל גולמי מעפרת ברזל תוך שימוש בקוק במקום בפחם עץ, שהיה יקר יותר ואספקתו הייתה מוגבלת, תהליך זה היווה שיפור משמעותי בייצור הברזל ותרם תרומה חשובה למהפכה התעשייתית באנגליה.
בעיירה קיימים מבנים שונים מהמאות ה-18 וה-19: בתי מגורים, מחסנים, ומבני ציבור.
במבנה המכונה "המחסן הגדול" שוכן מוזיאון הברזל של קולברוקדייל, לידו בניין הפירמידה בו נמצא התנור רם של אברהם דרבי.
המוזיאון הוא גם מקום מושבו של "מכון איירונברידג'" (Ironbridge Institute) העוסק במחקר של מורשת תרבותית.
המכון הוא שותפות של אוניברסיטת בירמינגהם וקרן מוזיאוני עמק איירונברידג' (Ironbridge Gorge Museum Trust).
העיירה היא חלק מאתר המורשת העולמית התרבותי של עמק איירונברידג, שהוכרז על ידי אונסק"ו בשנת 1986.
גשר הברזל על נהר הסוורן היה גשר הברזל הראשון בעולם והייתה לו השפעה רבה להתפתחות בתחומי הטכנולוגיה והארכיטקטורה".
בקולברוקדייל אברהם דרבי היה הראשון שפיתח, בתחילת המאה ה-18, את תהליך הייצור של ברזל גולמי מעפרת ברזל תוך שימוש בקוק במקום בפחם עץ, שהיה יקר יותר ואספקתו הייתה מוגבלת, תהליך זה היווה שיפור משמעותי בייצור הברזל ותרם תרומה חשובה למהפכה התעשייתית באנגליה.
ההיסטוריה של תעשיית הברזל בקולברוקדייל התחילה הרבה קודם.
כבר במחצית הראשונה של המאה ה-16, עוד לפני תקופת פירוק המנזרים.
כבר אז היה במקום מתקן מוקדם להתכת עפרות ברזל .
התנור רם ששימש את אברהם דרבי הוקם כבר באמצע המאה ה-17. דרבי חכר אותו ב-1708. וב-10 בינואר 1709 הפעיל אותו לראשונה.
חלק מהברזל שייצר שימש אותו לייצור במקום של סירי ברזל ומוצרי ברזל יציקה אחרים, השאר נשלח במורד נהר סוורן לתעשיית הברזל של בריסטול.
תעשיית הברזל של קולברוקדייל המשיכה לשגשג במהלך המאה ה-18. בשנת 1767 יוצרו שם לראשונה פסי רכבת עשויים מברזל יציקה.
ב-1787 יוצר שם הברזל עבור גשר הברזל המפורסם.
במאה ה-19 התפרסמה קולברוקדייל בייצור אלמנטים דקורטיביים מברזל יציקה.
תנורי הרם נסגרו אולי כבר ב-1820, מאידך בתי היציקה המשיכו לפעול.
בית היציקה האחרון של קולברוקדייל נסגר בנובמבר 2017.
מוזאון הברזל של קולברוקדייל, המוזיאון ממוקם בתוך מבנה, שכונה "המחסן הגדול", שנבנה ב-1838. לידו בניין הפירמידה בו נמצא התנור רם של אברהם דרבי.
קולג' סנט פיטרס הוא אחד הקולג'ים המנהליים של אוניברסיטת אוקספורד הממוקם ברחוב ניו אין הול, בלב העיר אוקספורד בבריטניה.
הוא קרוי על שם פטרוס הקדוש.
הקולג' שוכן באתר בעל שני מבנים שהשתייכו לאוניברסיטה עוד בימי הביניים, ונוסדו לא יאוחר מהמאה ה-14.
הקולג' המודרני נוסד בשנת 1929 על ידי פרנסיס ג'יימס צ'אבאס , בישוף ליברפול , בשם היכל סנט פיטרס (St.
Peter's Hall), והשיג מעמד קולג' מלא בשנת 1961. סנט פיטרס נוסד כקולג' לגברים בלבד ובשנת 1979 החל לקבל גם נשים.
נכון לשנת 2018, הונו של הקולג' הוערך ב-44.6 מיליון ליש"ט, סכום שמציב אותו כאחד הקולג'ים הפחות עשירים באוקספורד.
סנט פיטרס ממוקם בשני בניינים מימי הביניים ששימשו כאולמות או מעונות סטודנטים של האוניברסיטה: Trilleck's Inn, ששמו שונה מאוחר יותר ל-New Inn Hall, ו-Rose Hall.
את Trillecks Inn יסד במאה ה -14 הבישוף ג'ון טרילקס, והוא התמזג בשנת 1887 לתוך בייליול קולג'.
בניין Rose Hall נבנה עבור ניו קולג' על ידי ויליאם מווייקהאם.
ניו קולג' מכר בסופו של דבר את הבניין לרקטור של סנט פיטרס בשנים 1859 ו-1868 כאתר לכנסייה חדשה, וזה משמש כיום ככנסיית הקולג'.
ההיסטוריה של הקולג' בצורתו הנוכחית החלה בשנת 1923 כאשר פרנסיס צ'אבאס, הבישוף לשעבר של ליברפול, חזר לאוקספורד.
הוא היה מודאג מעליית עלויות ההשכלה באוניברסיטאות הוותיקות בבריטניה, וראה בחזונו את סנט פיטרס כמוסד שבו סטודנטים מבטיחים אך מעוטי אמצעים, שאולי היו נרתעים מעלויות הלימודים בקולג' רגיל, יוכלו לקבל חינוך באוקספורד.
בשנת 1928 נפתח מוסד סנט פיטרס כאכסניה ל-13 תלמידים בלבד.
בשנת 1929 הכריזה עליו האוניברסיטה כמוסד פרטי קבוע ובשנת 1947 כמכון.
בשנת 1961, האוניברסיטה אישרה לסנט פיטרס מעמד מלא של קולג' מן המניין.
עם קבלת הצ'רטר המלכותי שלו באותה שנה, הוענק לו השם קולג' סנט פיטרס.
הצבעים ההרלדיים של הקולג', המופיעים בסמליו הם ירוק וזהב.
כמה ממבני הקולג' עתיקים הרבה יותר מן המוסד עצמו.
הקולג' התאים למעשה מבנים קיימים כדי לספק את המתקנים הציבוריים הדרושים לחיי הקהילה, ובנה לאורך השנים מבנים חדשים כדי להשמיש מעונות לסטודנטים.
בית לינטון (Linton House), מעונות ג'ורג'יאנים שנבנו בשנת 1797, מהווה את הבניין הראשי של הקולג' ובו ממוקמת הכניסה הראשית לקולג', דלפק הפורטרים והספרייה.
בית קאנאל (Canal House), מקום מושבו של המאסטר, ראש הקולג', מתוארך לראשית המאה ה-19.
כנסיית הקולג', שכונתה במקור הכנסייה של סנט פיטר לה ביילי , נבנתה בשנת 1874, והיא הכנסייה השלישית בעלת שם זה שנבנתה על או קרוב מאוד למיקומה הנוכחי.
בכנסייה מוצבות אנדרטאות לזכר בני משפחת צ'אבאס, כולל צלב הקבר המקורי של קפטן נואל צ'אבאס, חלון הזיכרון של משפחת צ'אבאס ותבליט גדול של הבישוף פרנסיס צ'אבאס במהלך תפילה.
חדר האוכל של הקולג', הידוע בשם האנינגטון הול, על-שמו של המיסיונר הוויקטוריאני הבישוף ג'יימס הנינגטון, נבנה בשנת 1832 והוא החלק היחיד ששרד מבניין New Inn Hall המקורי.
בניין צ'אבאס, לשעבר בית הספר המרכזי לבנות, אשר צמוד לאתר המקורי של הקולג', נרכש מאוחר יותר, ומשמש כמעונות סטודנטים, חדרי סמינרים, מועדון לתלמידי תארים מתקדמים (MCR) וחדר מוזיקה.
לקולג' יש ארבע מדשאות, האופייניות לקולג'ים באוקספורד: מדשאת לינטון הראשית, מדשאת מאלברי, מדשאת הנינגטון ומדשאת צ'אבאס.
מעונות הסטודנטים ממוקמים בבניין המודרני, בבניין צ'אבאס, באגף Staircase IV, בבניין מת'יוס (בו נמצאים גם מועדון ה-JCR והבר של הקולג') ובבניין מוריס.
פרופסורים וצוות הקולג' השוהים במתחם הקולג' מתגוררים ברובם באגפי Staircase I-IV ובבניין לטנר.
בשנת 2018 הושלמה בנייתו של בניין הוברט פרודו החדש ובו חדרי מעונות וחללי ישיבות נוספים.
בבעלות סנט פיטרס גם כמה בנייני מעונות הממוקמים מחוץ לאתר הראשי של הקולג', במרחק כמה דקות הליכה.
בניין סנט תומאס ובניין סנט ג'ורג' משכנים סטודנטים לתואר ראשון, ואילו הבניין ברחוב פאראדייס (אשר נפתח רשמית ביוני 2008) משמש כמעונות לתלמידי תארים מתקדמים.
מועדון ה-JCR לתלמידי תואר ראשון מארגן לאורך כל שנת הלימודים מגוון רחב של אירועים חברתיים, החל מאירועים רשמיים וכלה במסיבות סטודנטים רוויות אלכוהול הנמשכות עד השעות הקטנות של הלילה.
סנט פיטרס הוא בין הקולג'ים היחידים המפרסם מגזין סטודנטים בנושא אומנות, ה-Misc.
בקולג' קיימים מועדוני ספורט בכל הענפים העיקריים של האוניברסיטה, בהם חתירה, קריקט, כדורגל, כדורגל שולחני ורוגבי.
סנט פיטרס חולק עם קולג' אקסטר וקולג' הרטפורד מתחם מגרשי ספורט הכולל שני מגרשי קריקט, שני מגרשי כדורגל וראגבי, מגרש הוקי, מגרשי טניס ומגרש סקווש.
חתירה היא ספורט פופולרי מאוד בקולג': מועדון החתירה של סנט פיטרס משתתף באופן קבוע בתחרויות באוניברסיטה ומחוצה לה.
סנט פיטרס חולק את מחסן הסירות שלו עם מועדוני החתירה של הקולג'ים סומרוויל, יוניברסיטי ווולפסון.
בשנים האחרונות היו לסנט פיטרס הצלחות מרובות בענף.
חברת Great Western Railway בחרה לקטר מספר 7900 שלה את השם 'Saint Peter's Hall' על שמו של הקולג'.
קטר הקיטור, מסוג GWR 6959, נבנה בשנת 1949 עבור חברת הרכבות הבריטית, ואחד מלוחות המתכת שנשאו את שמו עד שהוצא משימוש נמצא במתחם הקולג'.
קוֹלֶגִיָאלִיּוּת (מאנגלית: collegiality, בעברית: עֲמִיתָנוּת) היא מערכת היחסים בין עמיתים.
קולגה מתייחסת לכינוי חבר לחברי אותו המקצוע, קבוצת עמיתים המאוחדת במטרה משותפת, ומשמשת בשמות ראויים, חבר אלקטורים.
עמיתים הם אלה המאוחדים במפורש במטרה משותפת ומכבדים זה את היכולות של זה לעבוד למען מטרה זו.
עמית הוא מקורב במקצוע או במשרד אזרחי או כנסייתי.
קולגיאליות יכולה לרמז על כבוד למחויבותו של אחר למטרה והיכולת המשותפת לעבוד לקראתה.
במובן הצר יותר, חברי סגל האוניברסיטה או המכללה הם עמיתים זה של זה.
סוציולוגים של ארגונים משתמשים במילה קולגיאליות במובן טכני, כדי ליצור ניגודיות למושג ביורוקרטיה.
סופרים קלאסיים כמו מקס ובר רואים בקולגיאליות כמכשיר ארגוני המשמש את האוטוקרטים, כדי למנוע ממומחים ואנשי מקצוע לקרוא תיגר על סמכויות מונוקרטיות ולעיתים שרירותיות.
לאחרונה, מחברים כמו אליוט פרידסון (ארצות הברית), מלקולם ווטרס (אוסטרליה) ועמנואל לזגה (צרפת) הראו שכעת ניתן להבין קולגיאליות כצורה ארגונית מן המניין.
זה שימושי במיוחד כדי להסביר תיאום בארגונים עתירי ידע, בהם חברים תלויים זה בזה מבצעים יחדיו משימות לא שגרתיות - צורה מתאימה יותר ויותר בכלכלות הידע.
תחום חברתי ספציפי מתחבר לצורה ארגונית זו, תחום המתואר במונחים של חיפוש נישה, תחרות סטטוס, שליטה לרוחב וכוח בקרב עמיתים בשותפויות בתחום דיני חברות, בדיוקסיות, במעבדות מדעיות וכו '.
השקפה זו של קולגיאליות היא בבירור מאוד שונה מהאידאולוגיה של הקולגיאליות, המדגישה בעיקר אמון ושיתוף במכללה.
ברפובליקה הרומית, קולגיאליות הייתה הנוהג להכיל לפחות שני אנשים, ותמיד במספר זוגי, בכל עמדה שיפוטית של הסנאט הרומי.
נוהג זה נקבע כדי לחלק את הכוח ואת האחריות בין כמה אנשים, הן כדי למנוע את עלייתו של מלך אחר, והן כדי להבטיח שופטים יעילים יותר.
דוגמאות לקולגיאליות רומית כוללות את שני הקונסולים והקנסורים, שישה פראיטורים, שמונה קוואיסטורים, ארבע איידילים, עשרה טריבונים ודקמווירי וכו'.
באופן מסורתי, קולגיאליות היה גורם חזק במכללות בממשל של אוניברסיטאות ובמוסדות להשכלה גבוהה אחרים.
מדובר בסביבות בהן עצמאות מחשבתית וכבוד הדדי נחוצים, במיוחד במוסדות עם בסיס מחקרי חזק.
לעיתים קרובות קולגיאליות מנוגד למנג'רליזם, שבו יש מבנה היררכי יותר, עם מנהלים מקצועיים בתפקידים מובילים.
לעיתים קרובות מוצעת גישה ניהולית כזריזה ויעילה יותר בקבלת החלטות מהירות, בעוד שמבקרים טוענים כי היתרון שלה הוא שיותר סביר שתעמוד בצרכים מסחריים וממשלתיים.
קולג' ליאו בק הוא מוסד רבני במימון פרטי, הנמצא בלונדון ומרכז להכשרת מורים בחינוך יהודי.
היא הוקמה על ידי ד"ר ורנר ואן דר ציל בשנת 1956, ומשתייכת לתנועה ליהדות רפורמית.
הקולג' קרוי על שם הרב הרפורמי היהודי-גרמני ליאו בק.
הסמכות לרבנות מקולג' ליאו בק מוכרות ברחבי העולם על ידי התנועות הליברליות, הרפורמיות והמסורתיות.
נכון להיום, הקולג' הכשיר למעלה מ-170 רבנים, ובוגריו מכהנים כראשי קהילות יהודיות בבריטניה ובעולם כולו.
הקולג' היה שחקן מרכזי בהכשרת רבנים להנהגת הקהילות היהודיות של ברית המועצות לשעבר, והוא נמצאת בראש החץ של דיאלוג הדתות האברהמיות בממלכה המאוחדת מזה עשרות שנים.
בנוסף להכשרת רבנים, הקולג' מכשיר מורים, ומספק ייעוץ חינוכי לבתי ספר לדת ובתי ספר יהודיים.
לפני הקמת הקולג' לא היה מוסד להכשרת רבנים רפורמיים בממלכה המאוחדת, והרבנים בממלכה קיבלו את הכשרתם בארצות הברית או בקולג' היהודי האורתודוקסי שבמדינה (שלימים החליף את השתייכותו והפך למוסד רפורמי אף הוא).
בשנת 1956 הקים ד"ר ורנר ואן דר ציל את הקולג', במטרה להכשיר רבנים ליברלים ורפורמיים.
ורנר ראה את המוסד כממשיך אחרון לבית המדרש הגבוה למדעי היהדות של ברלין ובית המדרש לרבנים בברסלאו, שנחרבו בשואה.
זמן קצר לאחר מכן התקבלה הצעתו של ואן דר ציל לקרוא לקולג' לכבוד מורו, ד"ר ליאו בק, הרב הליברלי הגרמני מהמאה העשרים.
הקולג' שכן במקור בבית הכנסת במערב לונדון והתרחב לבניין חדש באתר בית הכנסת בשנת 1963. בשנת 1981 עבר הקולג' למקום גדול יותר בצפון פינצ'לי, יחד עם מוסדות אחרים בתנועה הפרוגרסיבית (לימים נקרא המקום מרכז שטרנברג).
הקרבה למוסדות הנוספים הובילה לצמיחה משמעותית בפעילות הקולג', שפנתה מעתה גם לפעילויות לקהל הרחב.
מחלקת הכשרת המורים של הקולג' התרחבה משמעותית ובסופו של דבר הפכה למוסד עצמאי בשם המרכז לחינוך יהודי (Center of Jewish Education).
בשנת 2001 שולב המרכז לחינוך יהודי עם הקולג', והפך לקולג' ליאו בק-המרכז לחינוך יהודי (LBC-CJE).
שני הסטודנטים הראשונים של הקולג' היו ליונל בלו ומייקל ליי, ושניהם הפכו לרבנים מוכרים בבריטניה.
בוגרים נוספים של הקולג' הם:
הרב טוני בייפילד, לימים נשיא התנועה ליהדות רפורמית בבריטניה.
הרב פאולין ביבי, הרבה הראשונה בצרפת
הרב הארי יעקובי, בעבר סגן-נשיא בית הדין הרפורמי בבריטניה
הרב מוריס מייקלס, הקברן היהודי למשחקים האולימפיים בלונדון 2012;
הרבה הברונית נויברגר, חברה בבית הלורדים בעבר והרבה של מערב לונדון
הרבה אליזבת תקווה שרה הרב סיביל שרידן, רב מחוז וימבלדון.
הרב ז'קלין טאביק, הרבה הראשונה שהוכשר בבריטניה;
הרבה אלכסנדרה רייט, הרבה הראשית הראשונה באנגליה.
בשנותיו הראשונות של הקולג' כמעט כל חברי הסגל היו ניצולי השואה ופליטים מגרמניה הנאצית.
בשנת 1972 הפך הרב אלברט פרידלנדר למנהל ובמהלך כהונתו גדל משמעותית מספר הסטודנטים.
חברי הפקולטה כללו גם את הרב לואיס ג'ייקובס ואת קארן ארמסטרונג.
בשנת 1985 הפך הרב פרופסור ג'ונתן מגונט למנהל הראשון במשרה מלאה, תפקיד שמילא במשך 20 שנים עד לפרישתו בשנת 2005. הוא הוחלף על ידי הרב פרופסור מארק ספרשטיין בשנה שלאחר מכן.
ספרשטיין סיים את כהונתו ביולי 2011 וממשיך ללמד במכללה כפרופסור להיסטוריה יהודית והטפה.
המנהלת הנוכחית (מאז ספטמבר 2011) היא הרבה דבורה קאהן-האריס, בוגרת הקולג' ואחת מהרבות הראשונות שהנהיגה סמינר רבני מיינסטרימי.
לעיתים מצטרפים אל סגל המרצים גם פרופסורים אורחים מישראל, ואף כאלו הנמנים עם היהדות האורתודוקסית (כדוגמת פרופסור אבישלום וסטרייך).
בספריית הקולג' 60,000 ספרים, כולל תרומות של ספרים מספריית הוֹכשוּלֵה (Hochschule) לשעבר ומהדורות נדירות רבות.
קולג' רוק (שלעיתים הורכב עם "ג'אנג פופ") היה מוזיקת הרוק האלטרנטיבי שהושמעה בתחנות הרדיו של האוניברסיטאות והקמפוסים בקולג' שנמצאו בארצות הברית ובקנדה בשנות השמונים.
רשימות ההשמעה של התחנות נוצרו לעיתים קרובות על ידי סטודנטים שנמנעו מרוק המיינסטרים שהושמע בתחנות רדיו מסחריות.
הלהקות בקטגוריה זו שילבו את הניסויים בפוסט-פאנק ובגל החדש עם סגנון פופ מלודי יותר ורגישות מחתרתית.
זה לא בהכרח מונח ז'אנרי, אבל קיימת אסתטיקה נפוצה בקרב להקות רוק בקולג'.
אמנים מגוונים כמו REM, U2, הקיור, רד הוט צ'ילי פפרז, Camper Van Beethoven, הסמית'ס, XTC, the Smithereens, The Replacements, 10,000 מניאקים ופיקסיז הפכו לכמה מהדוגמאות הידועות יותר בסוף שנות ה-80.
בשנת 1988, כמה מאמני הרוק בקולג' החלו לזכות בהכרה מיינסטרימית, כאשר כמה אנשים שהגיעו לסינגלים הראשונים של הבילבורד הוט 100.
ה-"CMJ New Music Report" פרסם שדיווח על הסצנה, יצר תרשים שמדד את הפופולריות של אמנים שהושמעו ברדיו הקולג'.
תרשימי כתב העת שימשו את המגזין "רולינג סטון" וכלי תקשורת אחרים.
בספטמבר 1988 הציגה בילבורד את תרשים "הרוק טראק מודרני" אשר פיקח על משחק אוויר בתחנות רדיו מודרניות ובמכללות.
כמה אמני רוק בקולג' זכו להצלחה רבה במצעד במהלך השנים הראשונות לקיומו.
בשנות התשעים הוחלף השימוש במונח "קולג' רוק" בסגנון מוזיקה זה במונחים "רוק אלטרנטיבי ו"אינדי רוק".
רבים ממנהלי המוזיקה ברדיו של שנות השמונים עברו קריירה מצליחה בתעשיית המוזיקה האמריקאית המרכזית.
קולג' דה פרר הוא בית ספר יסודי ותיכוני ביפו, בו לומדים כ-700 תלמידים – נוצרים, מוסלמים ויהודים.
בית הספר הוקם ב-1882, על-ידי מסדר ההוראה הקתולי (הידועה גם בשם – Lasalliens), ממול בית החולים סנט לואי וצמוד לבית הספר הסקוטי טביתא, כחלק מתהליך היציאה אל מעבר לחומות יפו בסוף המאה ה-19, במסגרתו פורקה חומת העיר ובמקומה נסלל רחוב יפת.
בית הספר שייך לרשת עולמית של המסדר הפועלת ב-82 מדינות, כולל במצרים ובלבנון, שהוקמה על-ידי ז'אן-בטיסט דה לה סאל בשנת 1725.
בתקופה העות'מאנית ובתקופת המנדט הבריטי מרבית תלמידיו של בית הספר היו נוצרים ומוסלמים, אך יהודים בני משפחות הישוב הישן שלוש ומויאל, גם שלחו את ילדיהם ללמוד בבית הספר.
ב-1936 הוזכר בית הספר בדו"ח ועדת פיל, כמופת של דו-קיום יהודי–ערבי–פלסטיני, סולידריות, וכדוגמה לאפשרות למגורים עתידיים משותפים של כל בני הקהילות והמגזרים בארץ ישראל.
לאחר הקמת המדינה ועם הידלדלות האוכלוסייה הערבית ביפו, שימש בית הספר בעיקר תלמידים יהודים ויהודיות מהסביבה, מיפו ומדרום תל אביב שהוריהם רצו שילדיהם יקבלו גם חינוך צרפתי.
ב-1970 התאחדו בית הספר לבנים ובית הספר לבנות הסמוך "סנט ג'וזף" לבית ספר אחד, ומאז בית הספר מעורב וללא הפרדה מגדרית.
על גג בית הספר ממול לכניסה שלו ניצב פסל של יוסף הקדוש הנוצרי (בעלה של מריה, ואביו של ישו).
תקציב בית הספר ממומן מתשלומי ההורים, מתמיכה של ממשלת צרפת ובחלקו גם על-ידי משרד החינוך של מדינת ישראל.
בספטמבר 2015 החליט שר החינוך נפתלי בנט לקצץ בכ-50% את התקציב שנותן משרד החינוך לבתי הספר הכנסייתיים בישראל, כולל לקולג' דה פרר.
מאז שנות ה-70 מרבית התלמידים בבית הספר הם נוצרים ומוסלמים ומיעוטם יהודים.
שפת ההוראה המרכזית בבית הספר היא צרפתית, ורוב התלמידים לומדים לצורך קבלת תעודת בגרות צרפתית הנקראת "Baccalauréat" , אך קיים בבית הספר גם מסלול מקביל לקבלת תעודת בגרות ישראלית.
כחלק מתמיכת ממשלת צרפת בבית הספר היא מאפשרת לבוגריו ללמוד בחינם במוסדות להשכלה גבוהה בצרפת.
המסדר הכנסייתי הקים בתי ספר במקומות נוספים ברחבי ארץ ישראל:
ירושלים – בית הספר בירושלים הוקם בשנת 1876, ברובע הנוצרי בעיר העתיקה, ופועל ברציפות מאז בשם "La Salle College des Freres – Jerusalem".
בית לחם – בית הספר בבית לחם הוקם בשנת 1893. בשנת 1973 הוסב מבנה בית הספר לשימוש אוניברסיטת בית לחם, ובית הספר עבר לבניין חדש שנבנה בעבורו.
חיפה – אינו פעיל יותר.
נצרת – בית הספר בנצרת הוקם בשנת 1882 ונסגר בשנות ה-80.
בין בוגריו של בית הספר נמנים:
אלי בר-נביא – היסטוריון ושגריר ישראל בצרפת
יחזקאל רחמים – סופר ומשורר
ירוחם לוריא – סופר, משורר, מתרגם ועורך
יעקב וייצנר – סופר, מחזאי ובמאי תיאטרון
ראפת חטאב – אמן ויוצר בינתחומי;
סכנדר קובטי – קולנוען ושחקן;
איימן סיכסק – סופר, מבקר ספרות ופובליציסט;
ע'סאן כנפאני – סופר, מחזאי ודובר החזית העממית לשחרור פלסטין; חוסל בידי פצצה שהטמין המוסד ברכבו בביירות שבלבנון ב-8 ביולי 1972.
ואלרי חמאתי – זמרת ושחקנית;
בית הספר לבנות סנט ג'וזף