tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בטלוויזיה הופיע בספינת האהבה וב-1986 הופיעה במיני סדרה פיוטר הגדול כאמו של פיטר.
על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר במיני סדרה.
ב-1957 היא הסכימה לבקשתו של רקס הריסון להתגרש ממנה כדי להתחתן ולהינשא לשחקנית החולה קיי קנדל.
היא נישאה לשחקן קרלוס תומפסון.
נישואים אלה נמשכו 29 שנים, עד למותה של פאלמר מסרטן בגיל 71. תומפסון התאבד זמן קצר לאחר מכן.
נס הסוסים הלבנים – 1963
לילי ווד אנד דה פריק (המכונה Lilly Wood ו-LILLYWOOD) הוא צמד פולק-פופ ישראלי-צרפתי המורכב מנילי חדידה ובנימין קוטו.
אף על פי שהצמד מוגדר כצרפתי בעיקר, חדידה נולדה בישראל.
הצמד ידועי בעיקר בזכות שירו "Prayer in C", שנוצר והופץ מחדש כסינגל בשנת 2014 על ידי הדי ג'יי והמפיק הגרמני רובין שולץ; הוא הגיע למקום הראשון במצעדים באוסטריה, בלגיה, צרפת, גרמניה, ישראל, לבנון, איטליה, הולנד, ספרד, שווייץ ובריטניה.
הצמד הוקם בשנת 2006 כשהשניים נפגשו בבית קפה פריזאי והחליטו לשתף פעולה בכתיבת שירים ביחד.
לאחר שיתוף פעולה במספר שירים, הוציא הצמד ב-2008 גרסת כיסוי ל-"L.E.S.
השניים נפגשו עם הגיטריסט פייר גימארד ששמע את שיריהם במייספייס והציע לעבוד עימם.
בהמשך, אפשר להם להשתמש בסטודיו שלו על מנת שימשיכו ליצור מוזיקה.
ב-2008 יצא שיר שנכלל באלבום אוסף בשם, Folk & Proud, ואחריו, בשנת 2009, הוציא הצמד מיני-אלבום בשם, .
הוא הופץ בהוצאת צ'וק אינדסטרי שהוקמה על ידי גימארד ומתיו טסייה, מנהלו של הצמד.
לאחר 2009, השניים חתמו על חוזה עם Cinq7.
אלבום האולפן הראשון שלהם, Invincible Friends, יצא ב-31 במאי 2010. ב-9 בפברואר 2011, הם היו מועמדים לפרס ניצחונות המוזיקה בקטגוריית "תגלית הציבור".
בטקס הרשמי שנערך ב-1 במרץ ושודר ב-France 2, TV5 Monde ופראנס אינטר הם ניצחו וזכו בפרס.
אלבום ההמשך שלהם היה, The Fight, שיצא ב-5 בנובמבר 2012. בשנת 2013 הם הגיעו לקולנוע עם סרט בשם Lilly Wood and The Prick au Trianon שביים בנימין למייר.
ביוני 2014 הוציאו את השיר "Prayer in C"; רצועה שנכללה במקור באלבומם, Invincible Friends (2010).
בשנת 2014, הדי ג'יי ומפיק התקליטים הגרמני רובין שולץ יצר רמיקס המחדש את השיר.
הוא השתמש בשיר המקורי, והתחיל לפרסם לראשונה את הרמיקס שלו להורדה בחינם, למורת רוחם של בעלי זכויות היוצרים, וואגרם מיוזיק.
השיר הגיע גם לעשירייה המובילה באוסטרליה ובניו זילנד והגיע ל-40 העליונים במצעדים בקנדה ובארצות הברית.
בספטמבר 2014 ביצעה קייזה גרסת כיסוי לשיר בלייב לאונג' של רדיו BBC 1.
בנובמבר 2015 הוציא הצמד את אלבום האולפן השלישי שלו, Shadows.
נילי חדידה, זמרת הלהקה, היא זמרת ישראלית-צרפתייה שנולדה בתל אביב-יפו, ישראל בשנת 1986. היא התגוררה באנגליה ובקליפורניה לפני שעברה לפריז.
היא מבצעת בעיקר שירים צרפתיים, כולל שירים משנות ה-80 של המאה ה-20 ובלדות ג'אז.
היא גם ביצעה גרסאות כיסוי לשירים של הזמר האמריקאי אליוט סמית' והזמרת-יוצרת האמריקאית פיונה אפל.
במהלך ההופעות, מצטרפים לצמד המוזיקאים פייר גימארד (גיטרה, בס) ומתיאס פיש (תופים).
בספטמבר 2010 הצטרף קלמנט פוניו כנגן בס.
בינואר 2011 הוחלף פוניו במת'יו דניס (בס, קלידים).
הברונית לילי הטווני (בהונגרית: Hatvany Lili; הטוון, 8 ביוני 1890 – מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית, 7 באוקטובר 1968) הייתה סופרת, מחזאית ותסריטאית יהודייה-הונגרייה.
בתו של הברון יוז'ף הטווני-דויטש.
לילי הטוואני נולדה למשפחה יהודית.
בצעירותה למדה ב והייתה בת דודו של הברון שאנדור הטווני-דויטש.
בשנת 1884 הפכה לשותפה בחברה "דויטש איגנץ ובנו".
משנת 1888 עבדה כמנהלת מפעל הסוכר בהטוון.
לילי הטוואני, בתו, הייתה אשתו השנייה של הברון דיולה מדראשי-בק.
הם התחתנו ב-19 ביולי 1913 בבודפשט אך התגרשו בשנת 1925. ללילי היו עוד שלושה אחים/אחיות.
בעלה השני היה ממשפחת פרוינד בעלי מפעלי האלכוהול, אימרה טוטסגי, שלמד אדריכלות ולאחר מכן היגר לאמריקה יחד עם לילי.
שם הפך עם הזמן למזכיר הכללי של לשכת עורכי הדין בניו יורק.
היא עבדה תחילה כמבקרת חיי התיאטרון בבודפשט בשנות ה-20 של המאה ה-20 ונסעה לארצות הברית עם בעלה כאמור בסוף שנות ה-30. הם התיישבו בניו יורק.
ביצירותיה הרבות היא מתארת בעיקר את חיי העשירים ועל אף שגיבוריה הם בעיקר דמויות בינלאומיות, אנשי העולם הגדול, ביצירותיה משתקפים החיים בבודפשט של אחרי מלחמת העולם הראשונה.
הנושאים בהם ויצירותיה בכלל היו נועזים ופופולריים מאוד.
לילי שפהרד טוביאס (Lily Shepherd Tobias; 1887 – 30 באפריל 1984) הייתה סופרת ומחזאית ישראלית ילידת הממלכה המאוחדת, אקטיביסטית חברתית, פציפיסטית, סופרג'יסטית וציונית.
לילי טוביאס לבית שפהרד נולדה בסוונסי כבת בכורה לטוביה וחנה ביילה, מהגרים יהודים-פולנים ציונים שהגיעו לויילס בסוף המאה ה-19. אביה טוביאס שפהראד היה בעל בית מסחר לזכוכית.
בשנת 1904 כשהיא בשנות העשרה לחייה היא פיתחה תודעה סוציאליסטית נלהבת והחלה לכתוב קטעים קצרים עבור השבועון הסוציאליסטי המקומי רב ההשפעה,"קול העבודה" Llais Llafur.
היא ואחותה קייט, אמו של המשורר דניאל אבסה היו שתיהן תומכות פעילות של מפלגת הלייבור העצמאית.
טוביאס הייתה פעילה כסופרג'סטית למען זכות הבחירה לנשים, זכויות סרבני מצפון וזכויות עובדים.
בשנת 1911 לילי נישאה לפיליפ וולנטיין (יהושע) טוביאס.
היא הייתה חברת ארגון הסופרים הבינלומי פא"ן שמרכזו העולמי היה בלונדון.
טוביאס ביקרה בארץ בלווית בעלה באוקטובר 1934 ונערכה לה קבלת פנים בידי הקלוב המקומי של פא"ן בראשותו של שאול טשרניחובסקי.
סמוך לאחר ביקור זה עלו לארץ בני הזוג והתיישבו בחיפה.
בני הזוג התגוררו בווילה רחבת ידיים שנקראה "וילה מרחביה" ברחוב התשבי 19 בשכונת כרמל צרפתי שנבנתה בידי אביה והייתה בבעלותו.
בעלה, פיליפ ולנטיין ייסד בשותפות עם אביה של לילי, בית חרושת לריקועי זכוכית במפרץ חיפה בשם "מלאכת זכוכית רקועה וחרושת צבעים בא"י בע"מ" שנודע בקיצור בשם "פאלמירה" (Palestine Mirror).
בעוד לילי שקדה על כתיבת הרומן השלישי שלה, נהנה הזוג מחיי חברה פעילים ואירח בביתו את אליטת הקהילה האנגלית שהתגוררה בחיפה, ביניהם הקולונל פרדריק קיש וליידי דאונס עימה הייתה בידידות קרובה.
לעיתים קרובות נהגה הקליקה האנגלו חיפאית להתגייס במשותף לאיסוף תרומות לאגודות שונות.
ביולי 1938 עולמה של לילי נחרד כשבעלה נדקר למוות על ידי פורעים ערבים בדרכו למפעל המשפחתי.
שבורת לב היא שהתה במשך מלחמת העולם השנייה בדרום אפריקה ופרסמה פואמות ומאמרים ציוניים בעיתונות המקומית.
בינתיים בארץ, נקלע המפעל המשפחתי לקשיים כלכליים ולילי נאלצה לשאת בעול לבדה.
היא שבה לארץ לאחר המלחמה ועל אף שלא שבה יותר לכתיבת רומנים, היא פרסמה מספר פואמות וטורי דעה בעיתונות המקומית שבשפה האנגלית.
בזמן מלחמת העצמאות, למרות היותה פציפיסטית, היא פרסמה סונטה בה הביעה תמיכה בזכותה של מדינת ישראל להגן על עצמה.
בשנת 1967 היא תרמה את הכסף להקמת הקתדרה לטכנולוגיה של הזכוכית בטכניון שנקראה על שם בעלה המנוח ובשנת 1980 הוענק לה תואר יקירת העיר חיפה.
לילי טוביאס נפטרה בגיל 96 ונקברה בבית עלמין חוף הכרמל.
הקובץ מכיל שבעה סיפורים קצרים בנושאי יהדות וציונות.
הרומן שפורסם לראשונה בשנת 1931 הוא סיפור נוקב על שייכות, שפה לאום וזהות המתרחש בוויילס, אנגליה וארץ ישראל המנדטורית.
סיימון הגיבור הוא צעיר יהודי בעייתי שנולד בוויילס, מאוהב בתרבות האנגלית ובאדית', יורשת הון אנגלייה.
הוא מחליט לדחות את זהותו היהודית והוולשית ואת העמקים התעשייתיים של ווילס שבהם גדל ומבקש להגשים את שאיפתו להצליח כמשרת ציבור בלונדון הבירה.
ניסיונו באהבה וחייו המקצועיים מביאים אותו להכרה שאדית', משאת נפשו, אינה מה שחשב שהיא.
לאחר שירותו הצבאי להגנת אנגליה במלחמה הגדולה אט אט חודרת בו ההכרה כי בסופו של דבר, עליו לאמץ את משפחתו ואת מורשתו לפני שיוכל לחוות תחושת שלמות.
באופן טרגי, כשהוא מבקר בפלשתינה כשהוא נושא עיניו לחיים חדשים, הוא נופל קורבן לכדור אויב.
הרומן שפורסם בשנת 1934 מבוסס על סיפורו של אחיה ועוסק ביחס לסרבני מצפון במלחמת העולם הראשונה.
הגיבורה נחרדת מסירובו של בעלה להתגייס למלחמה.
לאחר שנכלא היא מסרבת לבקרו בכלא ורק לאחר מותו במהלך המאסר היא מצליחה לבחון מחדש את מעשיו ומעשיה שלה.
הרומן פורסם בשנת 1935 ועסק באנג'לה, עלמה צעירה וחולמנית אשר בעת נסיעתה ברכבת לגולדרס גרין היא טווה את סיפור חייהם של הנוסעים עימה בקרון ביניהם גם דמויות של יהודים.
סיפורי הדמויות הנעים ונדים בין מציאות לחלום מצטלבים לכדי סיפור אחד של אותם דמויות בקרון ובחוויה המשותפת שלהם המערבת לידה, ניסיון התנקשות ותאונה קשה.
הרומן האחרון שכתבה פורסם בלונדון בשנת 1939 לאחר פטירתו של בעלה.
רומן זה הוא המשך לרומן "בית אימי".
אדית', אלמנתו של סיימון עוזבת את פלשתינה ולוקחת עימה לווילס את מוסה, השומרוני.
ברומן זה שוב עוסקת טוביאס בדילמות ובקשיים של התנגשויות תרבותיות וזהויות חצויות.
לילי טוביאס הייתה הראשונה לעבד את יצירתה הנודעת של הסופרת האנגלייה ג'ורג' אליוט דניאל דרונדה לכדי יצירה בימתית.
המחזה הועלה בשנת 1927 בתיאטרון הקיו בלונדון וזכה לביקורות טובות.
לילי וספרמי (במקור אליס רוטהאוזר, בהונגרית: Veszprémi Lili; טטה, 21 ביולי 1901 – בודפשט, 3 ביוני 1982) הייתה מורה לפסנתר, מומחית למוזיקה, יהודייה-הונגרייה אשתו של האדריכל ג'רג' אלמאר, ואמו של האסטרונום וחוקר החלל איבאן אלמאר.
אליס רוטהאוזר נולדה במשפחה יהודית של סוחר המעדנים ארנולד וספרמי (רוטהאוזר) ושל פאני גראי.
בין 1916 לבין 1922 למדה בבית הספר למוזיקה פודור בבודפשט (פסנתר) בהנחיה של ארפאד טוט ושאנדור ואש, ובין 1922 לבין 1924 באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט (הכשרת מורים) בהדרכת אירן שן.
היא למדה תורת המוזיקה אצל אלברט שיקלוש.
בשנים 1949–1951 הייתה המנהלת של בית הספר למוזיקה של עובדי הדואר, בין השנים 1951–1956 הייתה ראש מחלקת הלימודים והמחקר של האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, ובשנים 1956–1961 הייתה המפקחת המקצועית של ארגון בתי הספר למוזיקה בבודפשט.
היא פרשה לגמלאות ב-1961. וספרמי פרסמה רבות בכתבי עת למוזיקה והייתה מומחית ברמה הלאומית בתחום המוזיקה בכלל והפסנתר בפרט.
בעלה היה גירג' אלמאר (פרנקל), איתו התחתנה בבודפשט ב-21 ביולי 1928. אין תיעוד על כך, רק נטען בקורות חייה, ששניהם הוטבלו לדת הרומית-קתולית בשנת 1938.
ניתוח ופרשנות (קטעי פסנתר הונגרי של תוכנית הלימודים החדשה, בודפשט, 1948)
שלושים ושישה שירי עם צרפתיים (בודפשט, 1949)
מדריך להוראת סולפג' (עם קלמן הלאס, בודפשט, 1950)
"ארבע ידיים" סובייטי (מחברת שותפה, בודפשט, 1950)
"ארבע ידיים" הונגרי ישן (מחברת שותפה, בודפשט, 1958-1959)
בואו ננגן מוזיקה ביחד ("ארבע ידיים", מחברת שותפה, בודפשט, 1960)
חינוך מוזיקלי בהונגריה (בודפשט, 1964, מהדורות נוספות במספר שפות)
ההיסטוריה של לימודי הפסנתר שלנו (בודפשט, 1976)
מרגיט וארו: מחקרים, הרצאות, זכרונות (1980)
עיטור מסדר העבודה דרג כסף (1976)
לילי היידו גם ליוויה היידו (במקור הוכמן, בהונגרית: Hajdú Lili; מישקולץ, 1 בנובמבר 1891 – בודפשט, 29 במאי 1960) הייתה רופאה ראשית, פסיכיאטרית ופסיכואנליטיקאית יהודייה-הונגרייה שתרמה בעבודתה ומחקריה באופן משמעותי לפיתוח בריאות הנפש בהונגריה.
בנה מיקלוש גימש היה מרטיר של המרד ההונגרי של 1956 והוצא להורג.
לילי הוכמן נולדה במשפחה יהודית כשלישית מחמישה ילדים, אביה היה מקס הוכמן (מיקשה היידו), סוחר, ואמה תרזיה קלנר.
היא גדלה במשפחה בורגנית רדיקלית מתבוללת.
בשנת 1909 התקבלה לאוניברסיטת אטווש לוראנד לרפואה, דבר שהיה יוצא דופן באותה תקופה, שכן נשים הורשו באופן יוצא דופן ללמוד באוניברסיטאות.
בשנות לימודיה באוניברסיטה הצטרפה לחוג גלילאו והכירה את בעלה לעתיד, מיקלוש גימש ושם גם פגשה את המשורר אנדרה אדי.
ב-1914 החלה לעבוד כפסיכיאטרית במחלקה לנוירולוגיה ופסיכיאטריה של האוניברסיטה ובאותה השנה הפכה גם למרצה באוניברסיטה לצד ארנה מוראבצ'יק.
היא הייתה הרופאה של המשורר דיולה יוהאס.
באחד מסיפוריו של יוהאס ("אם אתה לא אוהב אותי..."), הוא מזכיר זאת.
ב-27 במרץ 1915, בבודפשט, היא נישאה למיקלוש גימש, כעבור שנתיים נולדו הילדים, הבן.
מיקלוש גימש, ובשנת 1920 בתם יהודית גימש.
בשנת 1918, היא ובעלה קיבלו לידיהם את ניהול המכון לטיפול בנפגעי נפש, שייסד יעקב פרים, בזוגלו (רובע 14 של בודפשט).
זמן מה לאחר מכן, לילי היידו פיתחה מתוך מכון זה וניהלה מכון משלה יחד עם בעלה, שנקרא "המכון לחינוך טיפולי וילדים של ד"ר היידו לילי".
(בשנת 1933, כתוצאה מהמשבר הכלכלי, פשט המכון את הרגל) ב-17 בנובמבר 1920 המירה את דתה ביחד עם בעלה ליוניטרית.
בהשפעתו של שנדור פרנצי, היא נמשכה לפסיכואנליזה ועד מהרה הפכה לאנליטיקאית פעילה.
בשנות ה-30 היא פרנסה את המשפחה.
היא ביצעה בעיקר עבודה אנליטית חלוצית, שונה, עם סכיזופרנים, שהמייסדים אפילו לא חשבו שאפשרית.
במהלך מלחמת העולם השנייה בעלה גורש לגטו טרזיינשטט ומת שם במחנה הריכוז.
לילי היידו שרדה את השנים הקשות תוך הסתתרות בכמה מחבואים.
במהלך מלחמת העולם השנייה ערכה סמינרים בדירתה, שם התקיימו דיונים על בעיות הפשיזם ופסיכולוגיית ההמונים.
לאחר המלחמה הצטרפה למפלגה הקומוניסטית ההונגרית, גם בנה מיקלוש גימש הפך לקומוניסט מחויב.
לאחר עוד כמה שנים חופשיות הצרו את צעדיהם של הפסיכואנליטיקאים בהונגריה, למרות שלילי היידו הפכה לרופאה הראשית של המכון הלאומי לנוירולוגיה ופסיכיאטריה בליפוטמזה (Lipótmező) - חלק של רובע 2 בבודפשט, היא עדיין חיה בסוג של "הגירה פנימית".
היא לא הייתה יכולה לוותר על האמונות המדעיות שלה והמשיכה בפרקטיקה הפרטית שלה בסתר.
ב-1958 פקדה אותה טרגדיה נוספת.
בנה מיקלוש גימש הוצא להורג, במסגרת משפטו של אימרה נאג'.
בתה יהודית גימש ברחה לשווייץ עם משפחתה ב-1956. לילי היידו לא קיבלה דרכון מהרשויות לבקר אותה גם לאחר מספר בקשות.
לאחר הדחייה השלישית, תאבדה ב-1960.
לילי היידו הייתה אישיות חשובה באסכולת הפסיכואנליזה של בודפשט.
תחומי העניין הטיפוליים והתאורטיים שלה התמקדו בפסיכוזות, והיא פרסמה מחקרים על האטיולוגיה והטיפול בסכיזופרניה.
היידו הייתה בין הראשונים שהצליחו ליישם פסיכואנליזה על פסיכוטים.
היא האמינה שהטיפול בחולים פסיכוטיים אפשרי עם שינויים מסוימים של כללי האנליזה הנוקשים, עם פתרון הפסיביות של האנליטיקאי, תוך פרשנות זהירה.
היא הייתה עמיתו של שאנדור פרנצי, ה"מושל" ההונגרי לפסיכואנליזה, אחד מתלמידיו הקרובים ביותר של זיגמונד פרויד, והמייסד של האגודה הפסיכואנליטית ההונגרית.
היידו השתתפה בניתוח הכשרה אצל וילמוש קובאץ'.
יחד עם אימרה הרמן ופרנץ מראי, היא ביצעה ניסויים שונים, כדי להפוך את הפסיכואנליזה לראויה לכל מטרה, כדי "להציל" אותה, כנגד הדוקטרינות הפבלוביות המחייבות דאז, אם לא היסוד שלהן, אז הדומיננטיות שלהן.
מ-1947 ועד לפירוקו על ידי השלטונות הקומוניסטיים ב-1949, היא הייתה נשיאת "האגודה הפסיכואנליטית ההונגרית".
בשנות ה-50 עבדה במכון הלאומי לנוירולוגיה ופסיכיאטריה והייתה מנהלת המוסד במשך שלוש שנים.
בעבודתה תרמה משמעותית לפיתוח ענייני הנפש בהונגריה.
בשנים אלו הורחבה הכשרת המומחים שנתמך בפיתוח המחקר הביוכימי והוקמה מעבדת בעלי חיים.
אז הופיעו התוצאות הראשונות של הטיפולים הנוירולפטיים עם כלורפרומזין.
אישטוואן בנדק מתייחס אליה כאל "הגברת הגדולה" ומכנה אותה "הפטרונית הראשית" של מכון הניסויים שהוקמה אז.
היידו הוצאה לפנסיה ב-1957, ולאחר מכן המשיכה רק בפרקטיקה הפרטית שלה.
יישום אורגנותרפיה בטיפול בדמנציה פראקוקס (dementia praecox).
אצל זיגמונד פרויד, מחקרים פסיכואנליטיים (Psychoanalytische Studien).
לילי פהר (במקור ליוויה קליין, בהונגרית: Fehér Lili; בודפשט, 8 באפריל 1899 – בודפשט, 9 בינואר 1948) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע וסופרת יהודייה-הונגרייה.
לילי קליין נולדה במשפחה יהודית כבתם של דיולה קליין (1869–1930) ושל יוהנה באלוג.
אביה היה אזרח מאוד מכובד של בודפשט, סוחר רהיטים עשיר.
בעלה הראשון היה הסוחר אימרה פהר, לו נישאה ב-2 באוגוסט 1917, וממנו התגרשה ב-1921. בעלה השני היה השחקן שאנדור פטי (במקור קניצר), אבל גם נישואים אלה הסתיימו בגירושים.
כשחקנית, היא סיימה את בית הספר המפורסם למשחק של קלמן רוז'אהאדי.
פהר נחשבה לשחקנית המכוערת ביותר בחיי התיאטרון של אותה תקופה.
פהר התחילה את הקריירה שלה
ב"תיאטרון שדרות אנדראשי" (Andrássy úti Színház)
וב"במה חדשה" (Új Színpad) ברחוב אקצפה (Akácfa utca)
בשנת 1934, חתמה חוזה עם התיאטרון ההונגרי
בשנת 1935 עם "תיאטרון ככר בתלן" (Bethlen-téri Szinház)
ב-1936 הופיעה בתיאטרון קיראי וב"קומדיה"
משנת 1941, (למעשה כבר משנת 1939 לא עבדה של יהדותה) כבר לא הייתה יכולה להופיע על הבמות הכלליות, אלא בתיאטרון גולדמארק בפני קהל יהודי בלבד במסגרת הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
היא הופיעה בעיקר בקומדיות ובתפקידי אופי.
הביקורת של תקופתה כתבה עליה:
בשל בעיותיה האישיות והכלכליות, כמו גם חוסר התקווה המקצועי, היא ניסתה להתאבד ב-1937, אך ניצלה.
כתביה האוטוביוגרפיים פורסמו במהדורה פרטית.
בספרה "השחקנית הכי מכוערת בבודפשט" (A legcsúnyább pesti színésznő), שפורסם ב-1943, קיבלו מקום גם חלקים מיצירותיהם של לילי ברודי, מיקלוש קירטי, ארנה ספ, אישטוואן לוקאץ' ואנדור פינקשטי.
ספרה השני "שמי לא שווה .
– יומנה של יהודייה נמלטת" (Nem ér a nevem...
– Egy szökött zsidó naplója) יצא לאור בסתיו 1945 ובו כתבה על הטלאות והמרירות של שנת המלחמה האחרונה תחת הכיבוש הגרמני.
משנת 1946, היא קיבלה אמנם חוזה אצל טמאש מאיור ובכך הפכה לחברה בתיאטרון הלאומי, אך היא לא קיבלה ממנו תפקיד.
ככל הנראה בגלל השמטתה וההתעלמות ממנה, היא התאבדה בינואר 1948.
פהר הובאה למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
ויקה, החותרת הפראית (1933) - עובדת ניקיון
מאמי (1937) - המועמדת לאומנת
השחקנית הכי מכוערת בבודפשט (1943)
שמי לא שווה את זה.
– יומנה של יהודייה נמלטת (1945)
לילי ייטס, באנגלית: Lily Yeats (25 באוגוסט 1866 - 5 בינואר 1949) הייתה אמנית ורוקמת הקשורה לתחייה הקלטית.
בשנת 1908 ייסדה את מחלקת הרקמה של "תעשיות קואלה", בה הייתה מעורבת עד לפירוקה בשנת 1931. היא ידועה בתמונותיה הרקומות .
נולדה באניסקרון, מחוז סליגו, אירלנד ב-25 באוגוסט 1866, היא הייתה בתם של ג'ון באטלר ייטס וסוזן ייטס (לבית פולקספן).
אחיה היו ויליאם באטלר, ג'ק ואליזבת ייטס.
סוזן הביאה את הילדים מדי שנה בחגים להוריה שרכשו את ביתה במרוויל מחוץ לעיר סליגו.
הסבים מצד האם היו ויליאם פולקספן ואליזבת (לבית מידלטון).
בסוף 1874 עברה משפחת ייטס למערב קנזינגטון, לונדון.
בזמן שחיו שם, לילי ייטס ואחיה חונכו על ידי אומנת, מרתה ג'וויט עד 1876. בשנת 1878 עברה המשפחה לבית גדול יותר בצ'יזוויק, שם למדה בבית הספר נוטינג היל לזמן קצר.
משפחת ייטס עברה למחוז דבלין בשנת 1881, שם לילי נרשמה לבית הספר לאמנות בדבלין יחד עם אחותה אליזבת בשנת 1883. הן גם למדו שיעורים בחברה המלכותית של דבלין.
משפחת ייטס עברה לדרום קנזינגטון, ייטס חלתה ונשלחה לגור אצל קרובי משפחה.
בסופו של דבר היא עברה לגור עם דודתה אליזבת פולקספן בהאדרספילד בשנת 1887. בשנת 1888, היא חזרה לבית המשפחה בבדפורד פארק.
ללילי הוצעה הזדמנות ללמוד רקמה בסגנון רקמה אמנותית.
היא למדה בבית הספר לאמנות בצ'יזוויק עם אחותה סוזן ואחיה ג'ק ולמדה גם אצל בתו של מוריס מיי, שניהלה את מדור הרקמה של מוריס ושות' ועבדה שם עד אפריל 1894 כשעזבה עקב בריאות לקויה.
ב־10 בדצמבר 1888 ייטס חזרה למוריס ושות' עד מרץ 1889 לילי הכשירה רוקמות עבור החברה.
ייטס חזרה לדבלין בשנת 1900, היא ואחותה אליזבת הצטרפו לאיוולין גליסון בסטודיו למלאכת יד, שם ניהלה את מדור עבודת הרקמה.
לילי המשיכה לעבוד אצל מיי מוריס במשך שש שנים, אך מערכת היחסים ביניהם הייתה מתוחה לאחר מות אמם בשנת 1900 לילי ואחותה אליזבת חזרו לאירלנד עם חברתן אוולין גליסון.
ב-1902 הקימו השלושה סטודיו ליצירה ליד דבלין, אשר קראו לו דן אמר (המבצר של אמר) על שם אמר, אשתו של הגיבור האגדי האירי קוצ'ולה.
דן אמר הפך למוקד של תנועת האמנויות והאומנות האירית המתפתחת, והתמקדה ברקמה, הדפסה וייצור שטיחים.
הם גייסו נשים צעירות מקומיות למפעל, לימדו אותן ציור, בישול, תפירה ואת השפה האירית בנוסף למלאכות הליבה של הגילדה.
לילי ייטס ניהלה את מחלקת הרקמה, שיצרה טקסטיל לקישוט הכנסייה ולשימוש ביתי.
בשנת 1904 אורגנה החברה מחדש: "גילדת דן אמר" שנוהלה על ידי אוולין גליסון, ו"תעשיות דן אמר" בניהולן של האחיות ייטס, ובשנת 1908 נפרדו הקבוצות לחלוטין.
אוולין גליסון שמרה על השם Dun Emer, והאחיות ייטס הקימו את Cuala Industries בצ'רצ'טאון הסמוכה, שניהלה סדנא קטנה, Cuala Press ובית מלאכה לרקמה.
אשתו של ויליאם באטלר ייטס ג'ורג' (ברטה ג'ורג'ינה), עזרה ללילי לנהל את זרוע הרקמה של הסטודיו שייצר בגדים ומצעים.
האחיות ייטס חיו יחד במהלך חייהן הבוגרים.
בשנת 1923, לילי חלתה במה שהאמינו כשחפת בזמן חופשה בלונדון, ואחיה שיכן אותה בבית אבות לונדוני ביולי, שם נשארה עד לאפריל הבא עם החלמתה, היא חזרה לקואלה, אך מחלקת הרקמה מעולם לא זכתה להצלחה.
בריאותה של לילי התדרדרה שוב ב-1931, וההחלטה התקבלה לסגור את ענף הרקמה של קואלה.
לילי ייטס המשיכה למכור תמונות רקומות בשנים הבאות' היא מתה ב-1949.
לילי הורניג (לבית שוונק ; נולדה; 22 במרץ 1921 - 17 בנובמבר 2017) הייתה מדענית צ'כית-אמריקאית ממוצא יהודי שעבדה בפרויקט מנהטן, ופעילה פמיניסטית.
הורניג נולדה באוסטי נד לבם לארווין שוונק, כימאי אורגני, ולראשה שפירו, רופאת ילדים.
מכיוון שהוריה היו יהודים, איימו על אביה במאסר במחנה ריכוז והוא נאלץ לברוח.
ארבע שנים לאחר מכן היא ואמה הגיעו לארצות הברית בעקבות האב.
היא סיימה תואר ראשון במכללת ברין מאר ב-1942 ואת הדוקטורט שלה מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1950. בשנת 1943 נישאה לדונלד הורניג ולזוג נולדו ארבעה ילדים.
הורניג ליוותה את בעלה ללוס אלמוס, שם עבד.
לאחר שהתבקשה במקור לגשת למבחן הקלדה, הוכרו כישוריה המדעיים והיא קיבלה עבודה כמדענית בפרויקט מנהטן .
כאשר הוחלט מאוחר יותר כי כימיה של פלוטוניום מסוכנת מדי לנשים, הורניג עבדה במקום זאת על עדשות בעלות נפיצות גבוהה.
בעודה בלוס אלמוס, היא חתמה על עצומה שקוראת להשתמש בפצצת האטום הראשונה על אי לא מיושב כתצוגת תכלית.
הורניג הפכה מאוחר יותר לפרופסור לכימיה באוניברסיטת בראון, ויושבת ראש המחלקה לכימיה בטריניטי קולג' בוושינגטון הבירה היא מונתה על ידי הנשיא ג'ונסון כחברה בנציגות לרפובליקה של קוריאה שם החלה בהקמתו של מכון קוריאה למדע וטכנולוגיה.
כפמיניסטית, הורניג הייתה המנהלת המייסדת של HERS (שירותי חינוך גבוה) בחסות הוועדה לקידום נשים במכללות ובאוניברסיטאות בניו אינגלנד שאורגנה לראשונה על ידי שילה טוביאס.
היא כיהנה בוועדות לשוויון הזדמנויות עבור הקרן הלאומית למדע, המכון הלאומי לסרטן והאגודה האמריקאית לקידום המדע.
היא הייתה יו"ר המחקר של הוועדה לשוויון נשים בהרווארד, והתייעצה והשתתפה במחקרים רבים על חינוך וקריירה של נשים מדעיות.
הורניג הייתה נאמנה לכל חיים של המכון האוקיינוגרפי בוודס הול והייתה נאמן של בית הספר וילר.
הורניג נפטרה ב-17 בנובמבר 2017 בפרובידנס, רוד איילנד, בגיל 96.
בסרט אופנהיימר משנת 2023, בבימויו של כריסטופר נולאן, גולמה הורניג על ידי השחקנית אוליביה ת'ירלבי.
לילי פרייס היא שחיינית אוסטרלית, סגנית אלופת עולם בבריכת 25 מטר (בודפשט 2024) במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה בבודפשט שבהונגריה בדצמבר זכתה במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי, לאחר ששחתה בשלב המוקדמות של המשחה.
לילי סנטיאגו היא שחקנית אמריקאית.
היא הופיעה בשלוש עונות של "לה בראה" ב־NBC ובסדרה "יוסמיטי" של נטפליקס בשנת 2025.
סנטיאגו היא בתם של הסופר והשחקן רובן סנטיאגו-הדסון ושל ג'יני בריטן, היא התחנכה בניו יורק בבית הספר התיכון לאמנויות הבמה פיורלו לה גוארדיה.
יש לה אח אחד שגם הוא גם שחקן.
לאחר שעבדה בתיאטרון בעיקר ניו יורק, היא קיבלה את תפקידה הראשון בסדרת טלוויזיית קבועה ב-2021, כאשר הופיעה בשלוש עונות של הסדרה "לה בראה" ב־NBC בתור ורוניקה קסטילו.
היא ערכה את הופעת הבכורה שלה בתיאטרון בברודוויי בשנת 2024 במחזה "מרי ג'יין" בתיאטרון על שם סמואל ג'יי פרידמן.
ב-2025 הופיעה בתפקיד הראשי כנאיה ואסקז, אם חד הורית, שוטרת לשעבר ופקחית הפארק הלאומי יוסמיטי בסדרה מסוג תעלומת רצח "יוסמיטי" של נטפליקס לצד אריק באנה וסם ניל.
היא נאלצה ללמוד לרכוב על סוס עבור הסדרה.
שנה יצירה תפקיד הערות 2005Lackawanna Blues בתה של לורה 2021Screwed פרק אחד 2021–2024 ורוניקה קסטילו 30 פרקים 2023Vineyards טיילור סרט 2025 יוסמיטי נאיה ואסקז תפקיד ראשי; 6 פרקים
אלישבע (לילי) תמר הורביץ-גץ (נולדה בי"ב בשבט התשי"ט, 21 בינואר 1959 בכרם בן זמרה) היא עורכת דין וטוענת רבנית, מנכ"לית פורום תקנה, ומנכ"לית עמותת בית הרב גץ.
נולדה וגדלה בכרם בן זמרה.
היא בתם של הרב מאיר יהודה והרבנית אסתר גץ.
במלחמת ששת הימים נהרג אחיה הגדול שלחם בקרבות בירושלים בחטיבת הצנחנים, בקרב בבית הקברות המוסלמי בסמוך לחצר המטרה.
בשנת ה'תשכ"ח (1968), עברה המשפחה לירושלים על מנת לשהות סמוך לקברו של בנם אבנר בהר הרצל.
בתחילה גרו בקרוואן בשכונת תלפיות מזרח, לאחר מכן עברו לשיכונים בשכונת שמואל הנביא, ובשנת תשל"א (1971) הייתה המשפחה בין המשפחות הראשונות שעברו להתגורר ברובע היהודי והשתכנו בבית בו שכן תלמוד התורה הספרדי במהלך המאה ה-19.
בשנת 1977 סיימה לימודי תיכון בבית יעקב.
בשנת 1983 סיימה לימודי תעודת הוראה ותואר ראשון בחינוך במכללה ירושלים.
בשנת 1995 הוסמכה כטוענת רבנית ממדרשת לינדנבאום.
באותה שנה למדה גם גישור (התמחות בתחום המשפחה) במכון גומא.
ב-2004 סיימה לימודי תואר שני בלימודי האישה, קהילה ומשפחה במכון שכטר למדעי היהדות.
ב-2006 קיבלה תואר ראשון בלימודי משפטים במכללת שערי משפט ולאחר שנת התמחות אותה עשתה בארגון מבוי סתום (עמותה הפועלת למען עגונות ומסורבות גט בישראל) הוסמכה כעורכת דין.
ב-2016 למדה ביד יצחק בן-צבי וקיבלה רישיון מורת דרך ממשרד התיירות.
לימדה בבית הספר "מוריה" ברובע היהודי.
בשנים 1985–1993 ניהלה את בית הספר היסודי הממלכתי דתי במצפה יריחו.
בשנים 1995–2003 ניהלה את המכון לפיתוח מנהלים חדשים במכללת ליפשיץ, והייתה מרצה בקורס דיני משפחה.
משנת 2017 היא עומדת בראש עמותת בית הרב גץ, העוסקת בהנצחת דמותו של אביה, הרב מאיר יהודה גץ.
במסגרת העמותה הפיקה ספרים, סרטים ("רב הנסתר", "איש האמונה", "אחי אבנר") והצגות ("מול האבנים" -הצגת יחיד של עמיחי עזר, "מופע הכובעים של סבא", "התמונה הגדולה של סבא" ו"סבא כותל") העוסקות בדמותו; וניהלה פרויקטים חינוכיים, סיורים, הרצאות ופעילות ציבורית בשיתוף החמ"ד.
היא הייתה אחראית גם על איסוף ושמירת הארכיון של אביה, וכעבור 30 שנים מפטירתו, בשנת 2025 העבירה את הארכיון לספרייה הלאומית.
בינואר 2023 נבחרה למנהלת פורום תקנה.
מאז שנת 1995 היא טוענת רבנית.
ב-2007 קיבלה תואר ראשון בלימודי משפטים במכללת שערי משפט והוסמכה כעורכת דין.
את ההתמחות עשתה בארגון מבוי סתום - עמותה הפועלת למען עגונות ומסורבות גט בישראל.
ב-2007 הקימה והייתה בעלים ושותפה יחד עם בתה במשרד עורכי דין "הורביץ-גרוסמן" העוסק בדיני משפחה, מסורבות גט, עגונות ונשים מוכות.
היא עסקה בכך עד מינויה למנהלת פורום תקנה בשנת 2023.
ב-2000 השתתפה בסרט "שעשני אשה" שביים יעקב פרידלנד וצילמה אביגיל שפרבר.
ב-2013 הייתה בין 10 אנשי הציבור שמינה השר לשירותי דת נפתלי בנט באספה הבוחרת בבחירות לרבנות הראשית לישראל.
בשנים 2019–2020 הנחתה בהתנדבות מפגשים להעצמה נשית בבית הסוהר נווה תרצה.
ב-2022 יזמה והקימה יחד עם משפחת ניימן, אשר בנם אביעד נהרג במלחמת חרבות ברזל את הפינה החמה לחיילים בצומת מצפה יריחו, לזכר אחותה ברוריה גץ-פרנסיס.
היא חברה בוועדת האתיקה של יד לבנים.
ענת זיסמן, אלישבע (לילי) הורביץ, רש"י: האיש, הכתב, והפירוש, חוברת עבודה לתלמיד ומדריך למורה, ירושלים: תמיר, באישור משרד החינוך והתרבות, 1994
רק עוד אח אחד, בבקשה!, איורים: ענת זיסמן, רנטה מרקס, ה'תשס"ג, 2003
סכריות מהעץ של סבא (ספר ילדים), איורים: שי צ'רקה, בית אל: ספריית בית אל, ה'תשס"ח, 2008
איך הולכים לאי-בוד (ספר ילדים), איורים: שי צ'רקה, ה'תשע"ז, 2017
הצנחן שלא זכה לגעת באבני הכותל: סיפורו של אבנר גץ; עריכה: הילה וולברשטיין, איורים: נתנאל ובת-אל אפשטיין, הוצאת תמר, ה'תשע"ז, 2018
סודות חייו של סבא כותל, איורים: דרור אדם, הוצאת תמר, ה'תשע"ח, 2018
אירוע השקה לכבוד הוצאת הספר נערך בכותל המערבי והשתתפו בו הרבנים שמואל רבינוביץ ואבי גיסר, אברהם ליפשיץ ומוטי יוגב.
במלאת 50 שנה למות אחיה אבנר כתבה את השיר "אל תמות במלחמה" שהלחין אלנתן שלום וביצע ישי לפידות.
נשואה לזאב (ולול) הורביץ - רב, עורך דין ומנכ"ל חברת "ש.א.ג (ולול) בנייה ופיתוח", להם חמישה ילדים, והם מתגוררים במצפה יריחו.
לילי קוסאשווילי (בגאורגית: მადონა ქოსაშვილი, מדונה כּוֹסאשווילי; 1949 בגאורגיה – 11 בדצמבר 2017) הייתה טבחית, אמו של הבמאי דובר קוסאשווילי, שלוהקה על ידו כשחקנית קולנוע בסרטו "חתונה מאוחרת".
קוסאשווילי נולדה וגדלה בגאורגיה, נישאה בגיל 16, ובשנת 1972, כשהייתה בת 23, עלתה לישראל.
בישראל גידלה ארבעה ילדים, הבולט שבהם הוא הבמאי דובר קוסאשווילי, והחלה לעבוד כטבחית בפנימייה באור יהודה, עיר מגוריה.
בשנת 2001 בחר בה במפתיע בנה, דובר, לככב בסרטו "חתונה מאוחרת" בתפקיד הבולט של לילי, אמו של הדמות הראשית, זאזא (ליאור אשכנזי), הדוחפת אותו אל נישואין כחלק מהמסורת הגאורגית.
דובר הסביר את הבחירה יוצאת הדופן: "ליהקתי אותה כי לא הצלחתי ללהק שחקנית ישראלית בתפקיד הזה.
הדמות בסרט ממילא מבוססת עליה והייתי צריך מישהי שתדבר גרוזינית", והוסיף, "אמרתי לה: או שאת באה או שאין לי סרט".
לילי, שלא למדה משחק ולא התנסתה בו בעבר, נאלצה לעבוד יחד עם צוות מיומן של שחקנים מקצועיים, בהם אשכנזי, רונית אלקבץ ומוני מושונוב.
על משחקה בתפקיד משנה זכתה בפרס אופיר.
חרף זכייתה, לא הופיעה קוסאשווילי בסרטים נוספים, והמשיכה במקצועה המקורי, כטבחית.
ליליאן מולר גילברת הייתה מהנשים הראשונות שעבדו כמהנדסות והייתה בעלת תואר Ph.d.
נודעה גם כפסיכולוגית הארגונית הראשונה.
נולדה בשם ליליאן אוולין מולר.
ב-1900 סיימה תואר ראשון באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ב-1902 סיימה תואר שני באותה אוניברסיטה.
גילברת סיימה את הדיסרטציה שלה, "הפסיכולוגיה של הניהול", באוניברסיטת קליפורניה, על מנת לקבל תואר דוקטורט, אך לא קיבלה אותו מכיוון שלא השלימה את דרישות ההתמחות.
במהלך חייה קיבלה גילברת 22 תוארי כבוד מאוניברסיטאות כגון פרינסטון, בראון ומישיגן.
נולדו להם 12 ילדים, שאחד מהם נפטר בילדותו.
בספרים שכתבו, Cheaper By The Dozen ו-Their Toes, מספרים שניים מהילדים על אורח חייהם בקרב משפחתם הגדולה.
בני הזוג נחשבים חלוצים בתחום הנדסת תעשייה.
הם היו שותפים בחברת ייעוץ בתחום הניהול בשם "גילברת בע"מ", שעסקה בחקר הזמן והתנועה.
ליליאן גילברת שימשה גם כמרצה באוניברסיטת פרדו, בקולג' ההנדסה של ניוארק ובאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
היא נחשבת "הגברת הראשונה של ההנדסה", והייתה לאישה הראשונה שנבחרה לאקדמיה הלאומית להנדסה.
היא שימשה כיועצת לענייני הגנה אזרחית, ייצור במלחמה ושיקום של נכים פיזית, עבור מספר נשיאים של ארצות הברית - הובר, רוזוולט, אייזנהואר, קנדי וג'ונסון.
לאחר מותה של גילברת, הוציאה רשות הדואר האמריקנית בול לזכרה, בשנת 1984. תצוגה קבועה לזכרה ולזכר בעלה מתקיימת במוזיאון הלאומי להיסטוריה אמריקנית - סמית'סוניאן, ודיוקנה מוצג בגלריה הלאומית לפורטרטים בארצות הברית.
ליליאן נורדיקה הייתה זמרת סופרן אופראית אמריקאית.
ליליאן נורדיקה נולדה למשפחת נורטון בבית חוה שבנה סבה על גבעה ליד פרמינגטון, מיין.
את שם הבימה שלה אימצה לה בעידודו של מאסטרו איטלקי בראשית הקריירה האופראית שלה.
האיש שכנע אותה, שהקהל האירופאי לא יקבל בעין יפה שם אמריקאי על הבימה.
השם ג'יליה נורדיקה פירושו "חבצלת צפונית" וליליאן נורטון נודעה עד מהרה בשם מאדאם נורדיקה.
כבר בילדותה גילתה נורדיקה משיכה טבעית למוזיקה, שאותה מצאה בשירת ציפורים ובפכפוך פלגים.
כשהייתה בת שמונה עברה משפחתה לבוסטון כדי שאחותה וילהלמינה תוכל להמשיך בלימודי המוזיקה שלה, אך וילהלמינה מתה עוד לפני שמלאו לה שמונה-עשרה.
המשפחה תלתה עכשיו את תקוותיה בליליאן, שהחלה את לימודי המוזיקה זמן קצר לאחר הטרגדיה והשתלמה כזמרת בבוסטון, שם סיימה את לימודיה בהצטיינות יתרה בגיל 18, ואחר במילאנו.
הופעתה הראשונה הייתה כסולנית בקונסרבטוריון של ניו אינגלנד עם אגודת הנדל והיידן.
את הופעתה האופראית הראשונה כמאדאם נורדיקה הגישה בבריסל בשנת 1879 ומאז ואילך תפסה מקום של כבוד בקרב הפרימדונות, בהופעות בכל בתי האופרה החשובים באירופה, כולל פסטיבל ביירוית,
ובארצות הברית, בייחוד במטרופוליטן אופרה, לעיתים קרובות לצד יאן דה רשקה.
כמו לזמרות רבות, הייתה גם לנורדיקה מריבה רבתי עם נלי מלבה, שדרשה למשך עונה אחת "זכויות בלעדיות" על תפקיד ברונהילדה, על אף חוסר ההתאמה של קולה לתפקיד.
נורדיקה יצאה מכליה, אבל בסופו של דבר יצאה בידה על העליונה: ברונהילדה של מלבה הייתה אסון ומעמדה של נורדיקה כסופרן וגנרי ראשון במעלה הושב לה.
ליליאן נורדיקה הייתה זמרת שאפתנית והרפתקנית, בעלת רפרטואר עצום, שכלל את אאידה, ברונהילדה במחזור הטבעת, טריסטן ואיזולדה ולוהנגרין של וגנר, לה טרוויאטה של ורדי, "פאוסט" של גונו, ונישואי פיגרו של מוצרט.
הקלטותיה נעשו במועד מאוחר בקריירה שלה ואינן מציגות אותה במיטבה.
אף על פי כן, אפשר ללמוד מהן על גודל המנעד שלה כזמרת, שיכלה לשיר הן קולורטורה (Io son Titania) ותפקידים דרמטיים כבדים יותר (Mild und leise).
אפשר לשמוע את נורדיקה גם בכמה מגלילי הקול של מייפלסון, המבליטים ביתר הצלחה את הגודל והגמישות של קולה.
הביוגרפיה של ליליאן נורדיקה, "דיווה ינקית" מאת איירה גלאקנס, נכנסת לפרטי פרטים הן בנושא הקריירה האופראית המצליחה שלה והן בתחום חייה האישיים הכושלים.
נורדיקה נישאה שלוש פעמים (האמצעית ביניהן לזמר טנור מעוט כישרון בשם זולטאן דום).
נישואיה השלישיים היו לבנקאי עשיר מניו יורק, ג'ורג' ו.
בשנת 1913 יצאה נורדיקה למסע רסיטלים באוסטרליה.
היא איחרה כמעט לאוניה מסידני בדרכה חזרה, אבל שלחה מברק לרב החובל בבקשה שימתין לה.
מסתבר, שהייתה זו טעות גורלית.
ה"טסמאן" התנגשה בשונית אלמוגים ונשארה תקועה שם למשך שלושה ימים, ונורדיקה סבלה מחשיפה, שממנה לא החלימה עוד.
היא שהתה בים הדרומי למשך חודשים, וכשנדמה היה שהיא מתאוששת, חלה שוב התדרדרות במצבה.
מותה היה תוצאה של תשישות עצבים ודלקת ריאות.
גופתה של נורדיקה הוחזרה לאמריקה ונקברה סמוך לחוות ילדותה במיין.
על אף ביש המזל בחייה האישיים, נודעה נורדיקה בחביבותה ובנדיבותה.
היא כתבה מסה נאה בשם "עצות לזמרים", המצורפת כנספח ל"דיווה ינקית".
המסה נודעת בהיעדר היומרנות שבה ובנימה העניינית והמעשית של העצות הכלולות בה.
ליליאן ברטו (נולדה ב-6 בנובמבר 1966) היא שחקנית תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע, קומיקאית, מדבבת ויזמית תרבות ישראלית, זוכת פרס מסקין ופרס התיאטרון.
ברטו נולדה בוונצואלה, ליוכי שפירא, יהודייה שהיגרה מישראל לדרום אמריקה עם משפחתה בשנת 1948, ולחסוס ברטו אנריקס.
כשהייתה בת שנה הוריה התגרשו ולאחר מכן עלתה לישראל עם אמה.
בשנת 1984 התגייסה לצה"ל ושירתה בלהקת פיקוד הדרום.
לאחר שחרורה מצה"ל למדה משחק בבית הספר בית צבי.
עם סיום לימודיה, בשנת 1990, התחילה לשחק בתיאטרון באר שבע ומשם המשיכה ושיחקה ברוב התיאטראות הרפרטואריים בישראל, כמו גם בפרויקטים רבים בטלוויזיה ובקולנוע.
ברטו הייתה בת זוגו של המחזאי חנוך לוין עד פטירתו ב-1999.
בין השנים 1992-1990 שיחקה בתיאטרון באר שבע.
היא השתתפה בין היתר בהצגות: "באופן יחסי", "אחים לנשק", "הנסיכה והרועה", "כטוב בעיניכם", ו"מירנדולינה".
בין השנים 1995-1992 הייתה ברטו חלק מלהקת שחקני "הבימה".
היא השתתפה בתיאטרון בהצגות רבות, בהן: "היפוליטוס", "הילד חולם", "נ.ב.
החתול שלך מת!", ו"הדה גאבלר".
בין השנים 2004-1996 שיחקה בתיאטרון החאן הירושלמי.
שם השתתפה בהצגות: "אנה גלקתיה", "הנסיכה איבון", "נוף ילדות", "מידה כנגד מידה", "השחף", "קריפס", "מילה של אהבה", "האשליה", "כנגן המנגן" ועוד.
בשנת 2003 גילמה את דמותה של ציונה בהצגה "המלחמה על הבית" בבימוי מיקי גורביץ', על התפקיד הזה זכתה בפרס שחקנית המשנה בטקס פרסי התיאטרון של אותה השנה.
בשנת 2005 גילמה את דמותה של סטיבי בהצגה "העז, או מי זאת סילביה?", לצד מוני מושונוב שגילם את מרטין.
בשנת 2007 שיחקה ברטו לצד רמי הויברגר בהצגה "תמונות מחיי נישואין".
בעקבות הביצוע שלה לתפקיד היא זכתה בפרס מסקין ואף הייתה מועמדת לפרס ב"טקס אנשי השנה" בתחום התיאטרון.
בדצמבר 2008 עלתה בתיאטרון הלאומי ההצגה "אוגוסט: מחוז אוסייג", שבה גילמה ברטו תפקיד מרכזי לצידם של גילה אלמגור, נלי תגר ואחרים.
בשנת 2009 שיחקה ברטו בהצגה "בגידה" מאת הרולד פינטר לצידם של מוני מושונוב ואבי קושניר, ב-2011 השתתפה לצד דבורה קידר, אמנון וולף ודניאל סבג בהצגה "מלכת היופי של לינאן", ובשנת 2013 גילמה את ליזיסטרטה בהצגה "ליזיסטרטה".
בתיאטרון הספרייה השתתפה בהצגות: "בודדה באפלה", "הלוויה חורפית", ו"פאל ג'ואי".
בתיאטרון הקאמרי גילמה את נעמי בהצגה "מילאנו".
בשנים 2019-2016 הייתה חלק מלהקת השחקנים של תיאטרון בית ליסין.
שם שיחקה בהצגות: "אהבת מוות" מאת ענת גוב ו"השקר" מאת פלוריאן זלר.
בתקופת מגפת הקורונה יזמה פרויקט פייסבוק בשם "שיר בבית", בו צילמה אמנים שונים בביתם קוראים שירה, והפיקה את ליין הופעות הג'אז "דרייבין ג'אז" יחד עם המעצבת ורד סליבניק, שגם יזמה את הפרויקט, והאמנית שני ניצן.
ליין ההופעות נוהל אמנותית על ידי המוזיקאים אלכסנדר לוין ואביתר סליבניק.
בשנת 2021 העלתה ברטו מופע יחיד אוטוביוגרפי בשם "חוצפה שלא תיאמן", שכתבה אור ישראלי והלחין אמיר לקנר.
יחד עם העיתונאי רוני קובן והמוזיקאי נדב הולנדר, יצרה מופע על יצירתו של חנוך לוין שנקרא "בסוף יש סוף".
באותה שנה גם יצרה תוכנית אירוח לבמה יחד עם הקדרית עירית בירן, שנקראת "Be My Guest".
התוכנית משלבת שיחות עם אורחות ואורחים שונים, טעימות יין ותוכן תרבותי משתנה.
בשנת 2022 נבחרה ברטו להשתתף בהצגה "Verbrennungen", בבימוי בורקארד קומינסקי, ב-Schauspiel Stuttgart, התיאטרון העירוני של שטוטגרט שבגרמניה.
החל מחודש אוגוסט 2022 החלה ברטו לגלם את פרופסור רות וולף, הדמות הראשית בהצגה "הדוקטור" מאת רוברט אייק, בתיאטרון "הבימה", בבימוי מירי לזר.
המחזה עלה לראשונה ב-2018 בלונדון בתיאטרון Almeida, וההצגה "הדוקטור" היא ההפקה הראשונה שלו בישראל.
המחזה הוא עיבוד חופשי מאוד של אייק למחזה "פרופסור ברנרדי" מאת ארתור שניצלר.
בשנת 2024 שיחקה בתיאטרון הבימה, במחזה "מרי סטיוארט" בתפקיד הכפול של אליזבת מלכת אנגליה ומרי סטיוארט מלכת הסקוטים.
בשנת 2025 שיחקה במחזה סביצ'ה בתיאטרון צוותא בתפקיד אלונה, אישה כבת ארבעים שנישואיה מתפוררים והיא מחפשת מזור לנפשה.
לצד תפקידיה בתיאטרון, ברטו גילמה מספר תפקידים בטלוויזיה ובקולנוע:
בין השנים 2005-2011 גילמה את דמותה של מיכל, בת זוגו של גדי נוימן (אבי קושניר), בסדרה "החיים זה לא הכל".
בשנת 2005 הופיעה בעונה הראשונה של הסדרה "בטיפול", ובנוסף גילמה את תמי בעונה הראשונה של הסדרה "מסכים".
בשנת 2015 גילמה את ציפורה בעונה השנייה של הסדרה "איפה אתה חי?".
בנוסף גילמה את אסתר בסרט "יונה" (2016) וגילמה את פועה בסרט "ימים נוראים" (2019).
במקביל למשחק בתיאטרון ובטלוויזיה, ברטו דיבבה כ-30 סרטים וסדרות.
להלן חלק מהתפקידים שגילמה בקולה:
בשנים 1988–1989 דיבבה את ליידי ג'יי בסדרת האנימציה "כוח המחץ", בשנים 1990–1991 דיבבה את הדמויות של לונה, פנדורה ובולי בסדרת הטלוויזיה "פיטר פן" ואף שרה את שיר הסיום.
ב-1991 דיבבה את דמותו של פידג'טי הפילה בסרט "דמבו הפיל המעופף" של וולט דיסני, את הדמויות פרח וציפור בסרט "אליס בארץ הפלאות", ואת דמותם של החתולים הסיאמיים בסרט "היפהפייה והיחפן" של דיסני.
ב-1992 דיבבה את קוראל בסדרת הטלוויזיה היפנית "בת הים הקטנה", ואת בוני ב"קיטי קט וחומי".
ב-1993 החלה לדבב את מומינאמא ואת סנורקה בסדרת הטלוויזיה "המומינים", תפקידים שהיא גילמה בקולה שנים רבות.
עוד באותה שנה דיבבה את אמא קרפדה בסרט "אצבעונית".
ב-1995 דיבבה את הברווזה אביגייל בסרט "חתולים בצמרת" של דיסני.
ב-1995 דיבבה את דריזלה טרמיין בסרט "סינדרלה".
בין השנים 1996–1997 דיבבה את המכשפה מיראז' בסדרת הטלוויזיה "אלאדין".
ב-1998 דיבבה את ג'יפסי בסרט הקולנוע "באג לייף".
ב-2002 דיבבה את קפטן אמיליה בסרט "כוכב המטמון".
ב-2003 השתתפה בדיבוב הסרט "מוצאים את נמו".
כמו כן, השתתפה בסרטונים קצרים מצוירים של דיסני, שביניהם היא דיבבה את הגרסה המצוירת לילדת הפלא שירלי טמפל בסרטון הקצר של דיסני "כלב החתימות".
ברטו הייתה בת זוגו של המחזאי והבמאי חנוך לוין בשנותיו האחרונות.
הם הכירו בשנת 1993, בעקבות ליהוקה להצגה "הילד חולם" מאת לוין ובבימויו בתיאטרון "הבימה".
ב-1995 הם נישאו ומאוחר יותר היא ילדה את בנם, אלכסנדר לוין.
בשנת 1999 נפטר לוין והשאיר אחריו גוף עבודות פורה.
עזבונו הועבר לניהולו של הסוכן שלו, דני טרץ'.
אחרי שנתיים העביר טרץ' את ניהול העזבון לברטו, ששימשה כמנהלת העזבון של חנוך לוין עד שנת 2022. אחרי פרויקט שהפיקה ברטו לציון 20 שנה למותו של לוין באנגליה, בו גם השתתפה, החליטה לסיים את תפקידה בארגון האמנותי.
בשנת 2022 העבירה את התפקיד לאשת התיאטרון ליהיא ענבר.
2003 – פרס התיאטרון הישראלי לשחקנית המשנה
ברטו נישאה בשנית לאדריכל מורן פלמוני ולהם בת, והם גרים בתל אביב.
ליליאן דיאנה גיש הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית במשך 75 שנה, שזכתה בשנת 1971 בפרס אוסקר על מפעל חיים.
גיש נולדה באוהיו שבארצות הברית, לה אחות קטנה בשם דורותי גיש שגם הייתה לכוכבת קולנוע.
משפחתה הייתה נוצרית: מצד אביה לותרני ומצד אמה אפסיקופלית.
גיש הייתה ידועה בעשור הראשון ובעשור השני של המאה העשרים, במיוחד על עבודתה עם הבמאי ד.וו גריפית', ובשל סרטו הידוע "לידתה של אומה" בו שיחקה גיש בתפקיד הראשי.
בשנים שלאחר מכן המשיכה לעבוד עם גריפית' ושיחקה בסרטים נוספים שלו כגון יתומות הסערה.
בשנת 1919 היא שיחקה בסרט "פרחים שבורים".
בשנת 1920 ביימה סרט הנקרא "לשפץ את בעלה".
הסרט לא הצליח מסחרית ואין עותקים של הסרט אשר שרדו עד היום.
כמו כן הופיעה בסרט פקודה להרוג משנת 1958. ב-1960 הופיעה במערבון "הגזע המוחרם" לצידם של ברט לנקסטר ואודרי הפבורן.
בשנת 1971 קיבלה פרס אוסקר על מפעל החיים שלה ובשנת 1984 קיבלה את פרס על מפעל חיים ממכון הסרטים האמריקאי.
היא האישה השנייה שזכתה בפרס זה לאחר בטי דייוויס, והאדם הראשון שקיבל את הפרס אשר היה דמות מרכזית בעולם הראינוע.
ספר השיאים של גינס הכתיר את גיש כשחקנית בעלת קריירת המשחק הארוכה ביותר בתולדות הקולנוע: מהשתתפות בסרטים קצרים אילמים בשנת 1912 ועד לתפקידה האחרון, לצד בטי דייוויס בסרט "לווייתני אוגוסט" בשנת 1987.
יש כוכב עם שמה בשדרת הכוכבים של הוליווד.
גיש מעולם לא התחתנה ולא הביאה ילדים לעולם.
היא ניהלה רומנים עם גברים ועם נשים בתעשיית הקולנוע וכשעבדה עם ד.וו גריפית' בעשור השני של המאה ה-20, נטען כי יש ביניהם קשר רומנטי, אך טיעון זה לא הוכח מעולם.
בתקופה זו אף הייתה חולה בשפעת הספרדית, אך שרדה את מגפה זו.
בשנות ה-30, כמו רבים אחרים מאנשי הקולנוע, נחשדה גיש בנטייה לקומוניזם ולברית המועצות, אך חשד זה לא הוכח מעולם.
גיש מתה מאי ספיקת לב בשנת 1993 בגיל 99, ונקברה בניו יורק.
השאירה אחריה הון של עשרות מיליוני דולרים, שנתרם ליצירת פרס על שמה ועל שם אחותה דורותי, פרס דורותי וליליאן גיש.
לילי שרון (לבית צימרמן; 7 במרץ 1937 – 25 במרץ 2000) הייתה רעייתו השנייה של אריאל שרון, אלוף בצה"ל, שר בממשלות ישראל, ולימים ראש ממשלת ישראל ה-11.
לילי צימרמן נולדה בבראשוב שברומניה, אחת מששת ילדיהם של יקותיאל יהודה (לאופולד) צימרמן ויהודית (אידה) לבית כהנא.
אורח החיים בביתם היה דתי.
בשנת 1947 עלתה לארץ ישראל יחד עם שלושה מאחיה, והחלה ללמוד בכפר הנוער מוסינזון בשרון.
הוריה עלו בשלב מאוחר יותר.
את אריאל שרון, אז קצין זוטר בצה"ל, הכירה לילי לראשונה בשנת 1949 בערך כבן זוגה של אחותה הבכורה מרגלית (גלי).
עם התקרב מועד גיוסה של לילי לצה"ל, ביקשו הוריה הדתיים שלא תתגייס, אך היא חשה מחויבות להתגייס, ואכן עשתה כך.
את שירותה בצה"ל עשתה בחטיבת הצנחנים, שם שימש שרון (שבינתיים נישא למרגלית) כמפקד גדוד.
עם שחרורה מצה"ל עברה לתל אביב, שם למדה ציור במכון אבני.
כל חייה חיבבה מוזיקה ואמנות ואף הייתה פוליגלוטית.
במאי 1962 נהרגה אחותה מרגלית שרון בתאונת דרכים, ולילי נרתמה לסייע לשרון האלמן ולבנו בן ה-5 גור שהתגוררו בצהלה.
שהותה הקרובה של לילי בביתו של שרון הביאה להתפתחות מערכת יחסים זוגית בין השניים, אשר נישאו בשנת 1963. הרב בחתונתם היה שלמה גורן.
עם נישואיה לאריאל שרון, הפסיקה לילי את לימודיה במכון אבני, והחלה לעבוד במחלקה לזיהוי פלילי במשטרת ישראל בתור קצינת מודיעין.
עם לידת בנם המשותף הבכור עמרי באוגוסט 1964, עזבה לילי את עבודתה במשטרה.
באותה שנה מונה אריאל שרון לראש מטה פיקוד הצפון, והמשפחה עקרה לנהלל.
כעבור שנתיים שבה משפחת שרון לצהלה, שם נולד הבן השני גלעד בנובמבר 1966. באוקטובר 1967 נהרג בנו של שרון מנישואיו למרגלית, גור בן ה-11 מפליטת כדור שירה חברו, בעת ששיחקו ברובה ישן ששרון קישט בו את ביתו.
בראשית 1970 מונה שרון לאלוף פיקוד הדרום והמשפחה עברה לבאר שבע.
באוקטובר 1973, במהלך מלחמת יום הכיפורים, שב לשרת בצה"ל כמפקד אוגדת המילואים 143. זמן קצר לאחר המלחמה נערכו הבחירות לכנסת השמינית ושרון נבחר לחבר כנסת מטעם הליכוד.
מעט לפני שחרורו מצה"ל, רכשו בני הזוג נחלה בחוות שקמים, שם הקימו את ביתם.
מאז כניסתו לפוליטיקה, ייעצה לילי לבעלה.
היא הצטרפה לנסיעותיו ברחבי העולם, להופעותיו בתקשורת, ונהגה להתבטא באופן ציבורי בנושאים פוליטיים.
בראיון לשרית ישי לוי בספטמבר 1988 אמרה:
בפברואר 1999 אובחנה כחולה במחלת הסרטן.
היא נפטרה ב-25 במרץ 2000 בבית החולים תל השומר בגיל 63, פחות משנה לפני הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה, בהן נבחר אריאל שרון לראש ממשלת ישראל ה-11. עם פטירתה נאמרו עליה הספדים מהימין ומהשמאל הפוליטי.
לילי שרון נקברה בגבעת הכלניות המשקיפה על חוות שקמים, ולימים נקבר לצדה גם בעלה (למרות שהיה זכאי לקבורה בחלקת גדולי האומה).
על שמה נקרא פארק לילי שרון למרגלות תל עכו.
ליליאן קופלנד-דרוסין הייתה אתלטית אמריקאית-יהודייה, אלופה אולימפית בזריקת דיסקוס, בעלת שתי מדליות אולימפיות, שיאנית עולם בהדיפת כדור ברזל והטלת כידון.
עד אולימפיאדת בייג'ינג (2008) היא הייתה זורקת הדיסקוס היחידה מארצות הברית שזכתה במדליית זהב.
קופלנד נולדה בניו יורק בשם ליליאן דרוסין, להורים מהגרים מפולין.
שם משפחתה שונה לקופלנד לאחר שאמה נישאה בשנית לאחר מות אביה והם עברו לגור בלוס אנג'לס.
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1926 זכתה קופלנד בכל שלושת הענפים, זריקת דיסקוס, הדיפת כדור ברזל והטלת כידון וקבעה בהם שיאים אמריקאיים חדשים.
בין השנים 1928-1926 קבעה קופלנד שלושה שיאי עולם בהטלת כידון ושני שיאי עולם בהדיפת כדור ברזל (8 ליברות).
לראשונה נערכו תחרויות אתלטיקה לנשים במשחקים האולימפיים.
במבחנים האמריקאיים לאולימפיאדת אמסטרדם (1928) השתתפה קופלנד גם בריצת שליחות 4x110 יארד ויחד עם חברותיה קבעה שיא אמריקאי חדש של 50 שניות.
במשחקים אלו זכתה קופלנד במדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 37.08 מטר, אחרי הלינה קונופקה מפולין שקבעה שיא עולם חדש של 39.62 מטר ולפני רות סבדברג משוודיה (35.92 מטר).
לצערה תחרות הטלת כידון לנשים עדיין לא נכללה במשחקים אלו.
לאחר המשחקים האולימפיים למדה קופלנד באוניברסיטת דרום קליפורניה בבית הספר למשפטים ופחות התרכזה בספורט ולא התאמנה ברצינות עד שנת 1931.
במבחנים האמריקאיים לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) היא נכללה בנבחרת הלאומית, לאחר שסיימה בקושי במקום שלישי בזריקת הדיסקוס.
במשחקים עצמם היא זכתה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בשיא אולימפי חדש של 40.58 מטר אותו קבעה בזריקה האחרונה, לפני רות אוסבורן בת ארצה שהובילה מהזריקה הראשונה בתוצאה של 40.12 מטר וייאדביגה וייס-מרצ'ינקייביץ' יהודייה אף היא מפולין שיאנית העולם (38.74 מטר).
קופלנד זרקה את הדיסקוס מהמקום ללא סיבובים.
בגיל 27 היא הייתה לזוכה האמריקאית המבוגרת ביותר.
תחרות הדיפת כדור ברזל לנשים לא נכללה במשחקים אלו (ניכנסה לאולימפיאדה רק בשנת 1948) ובכך לא יכלה לממש את יכולותיה.
במכביה השנייה שנערכה בשנת 1935 חזרה קופלנד מפרישה וזכתה ב-3 מדליות זהב ובשלושה שיאי מכביה חדשים בזריקת דיסקוס (37.38 מטר), בהדיפת כדור ברזל בשיא ארצות הברית חדש של 12.32 מטר ובהטלת כידון (36.92 מטר).
קופלנד בחרה להחרים את אולימפיאדת ברלין (1936) כיהודייה כיוון שהיטלר אסר על יהודים להשתתף בנבחרת גרמניה ובכך נמנע ממנה להגן על תוארה.
קופלנד עבדה שנים רבות במשרד השריף במחוז לוס אנג'לס בתפקידים שונים באכיפת החוק, בהם כ-24 שנים בתפקיד קצינת נוער.
בשנת 1979 נכללה קופלנד בהיכל התהילה של הספורט היהודי.
בשנת 1994 נכללה קופלנד בהיכל התהילה של האתלטיקה בארצות הברית.
ליליאן אטלן הייתה מחזאית, משוררת וסופרת יהודייה-צרפתייה, שהתמודדה ביצירתה עם נושא השואה.
ליליאן כהן נולדה בשנת 1932 בעיר מונפלייה שבצרפת במשפחה יהודית ממוצא סלוניקאי.
במהלך מלחמת העולם השנייה הסתתרה במרתף עם אחותה רחל באוברן ובדרום צרפת, ובילתה את זמנה במשחקי תיאטרון.
לאחר השחרור גילתה שכל משפחתה של אמה הושמדה.
הוריה, שלאחר המלחמה תרו ללא לאות אחר ניצולים, וקלטו ניצולים זרים שונים, אימצו את ברנרד קוהל (Kuhl), צעיר בן 19, יוצא מחנה אושוויץ, שבו נספו הוריו.
קוהל מצא אוזן קשבת אצל הילדה בת ה-13, וגולל באוזניה את כל קורותיו.
הנערה הצעירה, שהתקשתה להבין מדוע היא שרדה בעוד כל כך רבים אחרים נספו, פיתחה אנורקסיה קשה, אך בסופו של דבר שרדה, בהבינה שלא נולדה עבור עצמה אלא לשם העברת האמת הנוראית של המחנות והחייאתה בעזרת כישרון הכתיבה יוצא הדופן שלה.
סיפור חייה זה שימש תשתית לספר Les Passants ("העוברים והשבים"), אשר ראה אור בשנת 1989.
אטלן החלה את דרכה הספרותית בפרסום קובץ שירים בשנת 1958 בשם Les mains coupeuses de mémoire.
בעשר השנים הבאות חיברה מספר מחזות לתיאטרון.
בשנת 1967 הועלה לבמה המחזה "מר סליק או מחלת היבשה" (Monsieur Fugue ou le mal de terre) – תחילה בעיר סנט אטיין שבצרפת, ובשנה שלאחר מכן בפריז על ידי התיאטרון הלאומי של פריז (ה-TNP), בבימוי רולאן מוֹנוֹ (Monod).
בשנת 1970 עלתה אטלן לישראל עם בעלה ושני ילדיה.
בשנת 1972 תורגם "מר סליק" על ידי חיים גורי, והועלה בתיאטרון "הבימה" בהפקה של גיורא גודיק ובבימויו של דוד ברגמן.
המחזה תורגם לשפות רבות והועלה במדינות רבות עשרות פעמים.
הוא הועלה פעם נוספת בישראל בשנת 1993 בבית צבי בבימויו של ברגמן, וביוני 2010 הועלה שוב בבימויה של אביבית שקד באוניברסיטת תל אביב והוצג ב"צוותא".
"מר סליק" נחשב לאחד המחזות החשובים שנכתבו על השואה.
בשנת 1973 שבה ליליאן עם משפחתה לצרפת, כור מחצבתה הספרותי.
שנות השמונים הוקדשו להשלמת שתי עבודות מונומנטליות, המושתתות על חומרים ועדויות מקוריים שאספה על מחנה טרזיינשטט – "אופרה לטרזין" (Un Opera pour Terezin) ועל יהדות סלוניקי במחנות – "הימים האדומים" (Les mers rouges).
בשנת 1989 הועלתה "אופרה לטרזין" בהפקה של תחנת הרדיו France Culture בתוכנית שמשכה 5 שעות.
במקביל חיברה אטלן שירים, חלומות, "מילון בסיסי וזמני למחלות חדשות", סיפורת ועוד.
בשנת 1994 נערכת רטרוספקטיבה של יצירתה במסגרת פסטיבל אביניון.
בשנת 1999 זכתה אטלן בפרס לזכר השואה, על יצירתה, והייתה הזוכה הראשונה שאינה ניצולת המחנות.
בשנת 1987 יצאו לאור 6 כותרים, שחלקם נכתבו עוד בשנות עבודתה הראשונות.
יצירתה האחרונה הושלמה בשנת 2002.
ליליאן אטלן נפטרה ב-14 בפברואר 2011 בכפר סבא.
פרס תיאטרון "הבימה" (על "מר סליק", בתרגום חיים גורי, 1972)
פרס בוכמן לזיכרון השואה, 1999
לילי ג'יין קולינס היא שחקנית ודוגמנית בריטית-אמריקאית.
התפרסמה בשל השתתפותה בסרט "באהבה, רוזי" ובסדרה "אמילי בפריז".
קולינס נולדה בעיירה גילדפורד שבמחוז סארי, דרום-מזרח אנגליה.
היא בתם של המוזיקאי הבריטי פיל קולינס ואשתו השנייה ג'יל טייוולמן ילידת בוורלי הילס, קליפורניה.
יש לה שני אחים למחצה מנישואיו הראשונים של אביה; המוזיקאי סיימון קולינס והשחקנית ג'ולי קולינס.
סבה מצד אמה הוא יהודי קנדי שהיגר לארצות הברית.
הסב היה בעליה של חנות לבגדי גברים.
הוריה התגרשו ב-1996, והיא עברה עם אמה ללוס אנג'לס.
למדה תואר ראשון בעיתונות באוניברסיטת דרום קליפורניה.
כנערה, כתבה טור במגזין הנוער הבריטי "Elle girl".
כתבה גם במגזינים "Seventeen", "Teen Vogue", ו"לוס אנג'לס טיימס".
כתבה ספר בשם "Unfiltered: No Shame, No Regrets, Just Me" בו שיתפה על הפרעות אכילה שחוותה בנעוריה.
קולינס החלה לשחק בגיל שנתיים בגרסה הבריטית לקומדיית המצבים "להתבגר ולהתגבר" ועברה להתגורר בארצות הברית בגיל חמש, שם שיחקה על בימות תיאטרון.
ב-2008 הנחתה קולינס תוכנית ילדים לסיקור הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008 בערוץ ניקלודאון.
ב-2009 הופיעה כשחקנית לראשונה כאורחת בשני פרקים בסדרה "90210".
שיחקה בסרט "הזדמנות שנייה" את בתה התיכוניסטית של אם המשפחה אותה גילמה סנדרה בולוק.
בשנת 2011 שיחקה בסרט מותחן הערפדים "המאמין" בתפקיד לוסי אשר נחטפת על ידי חבורת ערפדים רצחנית, ובסרט "חטיפה".
בשנת 2012 שיחקה בסרט "מראה מראה: הסיפור האמיתי" בתפקיד שלגיה, ושיחקה בסרט "כותבים סיפור אהבה".
בשנת 2013 גילמה את דמותה של קליירי פריי בסרט "בני נפילים: עיר של עצמות", המבוסס על הספר הראשון בסדרת "בני הנפילים".
שיחקה בסרט "המורה לאנגלית", והופיעה בווידאו קליפ לשיר "City Of Angels" של להקת 30 Seconds to Mars.
ב-2014 שיחקה את רוזי דאן בסרט "באהבה, רוזי" המבוסס על רב המכר "בקצה הקשת בענן", מאת סלייה ארון.
בשנת 2016 כיכבה קולינס בסרט "יוצא מן הכלל" שביים וורן בייטי, לצידו של אלדן ארנרייך.
על תפקידה בסרט הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
בשנת 2017 כיכבה בסרט מבית נטפליקס "עד העצם" לצידו של קיאנו ריבס, בו היא שיחקה אישה צעירה שנלחמת באנורקסיה.
ב-2018 שיחקה במיני-סדרה "עלובי החיים" בתור פנטין.
בשנת 2019 שיחקה בסרט "משפטו של טד בנדי" לצידו של זאק אפרון המגלם את הרוצח הסדרתי טד בנדי.
בשנת 2020 כיכבה בסרט הדרמה הביוגרפי של דייוויד פינצ'ר "מאנק" המבוסס על חייו של התסריטאי הרמן ג'יי.
מנקייביץ' ועל מלחמתו מול הבמאי אורסון וולס על קרדיט על כתיבת התסריט של הקלאסיקה "האזרח קיין".
בהמשך השנה כיכבה בסדרה מבית נטפליקס "אמילי בפריז", עליו הייתה מועמדת בפעם השנייה לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה - קומדיה או מוזיקלי.
מאז 2019 היא בזוגיות עם הבמאי והתסריטאי האמריקאי צ'ארלי מקדואל (בנו של השחקן האנגלי מלקולם מקדואל).
בספטמבר 2020 הכריזו על כך שהתארסו, ולאחר מכן גם התחתנו ב-4 בספטמבר 2021.
קולינס פעילה בתחום האנטי בריונות, והחל מ-2018 היא משמשת כשגרירה של קמפיין "GO" לסיוע לילדים יתומים.
בשנת 2025 הביאו הזוג תינוקת לעולם ושמה "טוב ג'יין" בעזרת פונדקאית.
שנהסדרהתפקידהערות200990210פיבי אברהמס2 פרקים2016–2017הטייקון האחרוןססיליה בריידיתפקיד ראשי; 9 פרקים2018–2019עלובי החייםפנטיןמיני-סדרה2020–הווהאמילי בפריזאמילי קופרתפקיד ראשי (4 עונות); 35 פרקים2021Callsקמילהפרק: "The End"
ליליאן (לילי) הלן מונטגיו הייתה עובדת סוציאלית, שופטת בבית משפט לנוער בלונדון, והאישה הראשונה שפעלה באופן מרכזי והייתה הכוח המניע מאחורי היהדות הליברלית (ענף מקומי של היהדות הרפורמית) באנגליה.
מונטגיו הייתה השישית מבין עשרת ילדיהם של אלן כהן וסמואל מונטגיו, בנקאי עשיר וחבר בבית הנבחרים הבריטי שהיה מיליונר בזכות עצמו כבר בגיל 30. מונטגיו הייתה אחותו של המדינאי אדווין מונטגיו ודודניתו של הדיפלומט הרברט סמואל.
על אף שגדלה במשפחה יהודית אורתודוקסית הושפעה רבות מקלוד מונטיפיורי (Claude Montefiore), חוקר ופילנתרופ רפורמי.
עד גיל 15 מונטגיו התחנכה בדורק קולג', ולאחר מכן באופן פרטי.
אביה של מונטגיו היה אדוק בדתו.
על אף שבהמשך חייה דחתה את אמונותיו הדתיות, דבר שהוביל לנתק ביניהם, היותו מחובר אל אמונותיו בכנות רבה עוררו במונטגיו רושם רב ונחישות להפוך את היהדות לחלק מרכזי בחייה, בדיוק כפי שהיו בחיי אביה.
בעקבות התמודדות עם מחלה, מונטגיו החלה לכתוב סיפורים כדי לבטא את רגשותיה.
ניסיונות מוקדמים אלה היוו השראה או בסיס לספרים רוחניים אוטוביוגרפים שכתבה; "Naomi's Exodus" (ספר שמות של נעמי, 1901) ו-"Broken Stalks" (גבעולים שבורים, 1902).
בנוסף, בעזרת רבי שמעון זינגר, המנהיג הרוחני של בית הכנסת (האורתודוקסי) בווסט אנד ומי שהיה המורה שלה לתנ"ך וידיד קרוב של המשפחה, דקלמה מונטגיו בקביעות תפילה קטנה אל אלוהים בה ביקשה להפוך לאסירת תודה על ההזדמנות לשרתו.
זמן קצר לאחר מכן פנתה לעבודה סוציאלית בה התאפשר לה גם לעשות את עבודת האל וגם לקבל תחושת כיוון ומטרה בחייה.
במהלך 1893 ייסדה מונטגיו את מועדון מערב מרכז לבנות יהודיות (West Central Jewish Girls Club, שלאחר מכן התמזג עם בריגדת הבנים והבנות היהודים), יחד עם אחותה מריון ובת דודתה ביאטריס פרנקלין, שלאחר מכן נישאה להרברט סמואל.
המועדון אפשר לבנות יהודיות ממעמד הפועלים את ההזדמנות לפתח את עצמן מבחינה חברתית, אינטלקטואלית ורוחנית.
בנוסף, מונטגיו הייתה פעילה חברתית, במיוחד בכל הנוגע לאבטלה, סדנות יזע ודיור בעייתי.