tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, ידועים באופן מהימן רק שלושה מקרים בתקופה זו שבהם נשים נידונו למוות וגזר הדין בוצע.
חוקת הפדרציה הרוסית, שאומצה בשנת 1993, קבעה בחלק השני של סעיף 20 כי "עונש המוות, עד לביטולו, יכול להיקבע בחוק הפדרלי כאמצעי ענישה חריג על פשעים חמורים במיוחד נגד החיים, תוך מתן הזכות לנאשם להביא את עניינו לדיון על ידי בית משפט בהשתתפות חבר מושבעים.
בשנת 1996, עם כניסתה של רוסיה למועצת אירופה, הוטלה הקפאה על עונש מוות, שעודנו קיים, חרף דיונים ציבוריים להחזרתו לאור עלייה בפשעים חמורים.
סעיף 20 לחוקה הרוסית קובע כי לכל אחד יש את הזכות לחיים, וכי "עד לביטולו, ניתן להעביר עונש מוות רק בגין הפשעים החמורים ביותר נגד האנושות." בנוסף, כל המשפטים הללו דורשים משפט של חבר מושבעים.
הכללת נוסח הביטול פורשה על ידי חלק מהציבור כדרישה לביטול עונש מוות בשלב כלשהו בעתיד.
רשמית, חוק העונשין הנוכחי של רוסיה מתיר עונש מוות על חמישה פשעים:
רצח, בנסיבות מחמירות מסוימות (סעיף 105.2)
פגיעה בחייו של אדם המנהל צדק או מעורב בחקירה ראשונית (סעיף 295)
פגיעה בחייו של קצין סוכנות לאכיפת חוק (סעיף 317)
פגיעה בחייו של מדינאי או דמות ציבורית (מאמר 277)
לאף פשע אין עונש מוות חובה; כל אחד מחמשת הסעיפים שהוזכרו לעיל מאפשר גם עונש מאסר עולם וכן מאסר של פחות משמונה או שתים עשרה (תלוי בפשע) ולא יותר משלושים שנה בכלא.
יתר על כן, גברים מתחת לגיל 18 ומעל לגיל 60 נכון למועד ביצוע הפשע, וכל הנשים, לא יקבלו גזר דין מוות.
חוק העונשין הרוסי מציין כי ההוצאה להורג צריכה להתבצע "באופן לא ציבורי בירי".
אחת הדרישות המוחלטות של מועצת אירופה לכל החברים בה, היא שלא ניתן לבצע עונש מוות בגין כל פשע.
בעוד שהשיטה המועדפת היא ביטול עונש זה, המועצה הוכיחה שהיא תקבל הקפאה שלו, לפחות באופן זמני.
בהתאם לכלל זה, ב-25 בינואר 1996 דרשה המועצה מרוסיה ליישם מורטוריום באופן מיידי ולבטל לחלוטין את עונש המוות בתוך שלוש שנים, על מנת שיאושר הצעתה לשילוב לשורות הארגון.
בתוך קצת יותר מחודש הסכימה רוסיה והפכה לחברה במועצה.
האם ההקפאה אכן התרחשה כעניין של זכות משפטית היא נושא למחלוקת מסוימת.
ב-16 במאי 1996 הוציא הנשיא דאז בוריס ילצין צו "להפחתה הצעדים להחלה של עונש מוות ביחד עם כניסתה של רוסיה למועצת אירופה".
הצו קרא למחוקק להכין חוק שיבטל את עונש המוות, כמו גם המלצה להקטין את מספר הפשעים שבגינם ניתן עונש מוות ולדרוש מהרשויות להתייחס לאלה שקיבלו גזר דין מוות באופן אנושי.
אף על פי שאפשר לקרוא את הצו כמי שאינו מחריג במפורש שימוש בעונש מוות, זה היה בסופו של דבר ההשפעה המעשית והוא התקבל ככזה על ידי מועצת אירופה שכן רוסיה קיבלה חברות בארגון.
עם זאת, מאחר שההוצאות להורג נמשכו במחצית הראשונה של 1996 (כלומר לאחר שרוסיה חתמה על ההסכם) המועצה לא הייתה מרוצה והציגה בפני רוסיה כמה אולטימטומים ואיימה לגרש את המדינה אם ימשיכו לבצע עונשי מוות.
בתגובה, נחקקו מספר חוקים וצווים נוספים, ורוסיה לא הוציאה להורג איש מאז אוגוסט 1996. האדם האחרון שהוצא להורג בפדרציה הרוסית על ידי מערכת המשפט היה רוצח סדרתי בשם סרגיי גולובקין, שהורשע בשנת 1994 ונורה על ידי כיתת יורים ב-2 באוגוסט 1996.
ב-2 בפברואר 1999 הוציא בית המשפט החוקתי של רוסיה שהייה זמנית של עונש הוצאה להורג מסיבה טכנית למדי, אך עם זאת העניק לראשונה להקפאה מעמד משפטי בלתי מעורער.
על פי החוקה שצוטטה לעיל, ניתן לגזור עונש מוות רק על ידי משפט של חבר מושבעים, שעדיין לא יושם באזורים מסוימים במדינה.
בית המשפט מצא כי פער כזה הופך את עונשי המוות לבלתי חוקיים בכל רוסיה, גם אלה שאכן יש בהם תהליך משפט על ידי חבר המושבעים.
על פי הפסיקה, אין לגזור עונש מוות עד שכל אזורי המדינה יקיימו משפטים של חבר מושבעים.
ב-15 בנובמבר 2006 האריכה הדומה הן את יישום משפטי חבר המושבעים באזור היחיד שבהן נערכו משפטים של חברי מושבעים (צ'צ'ניה) והן את ההקפאה על עונש מוות בשלוש שנים, עד לתחילת 2010.
זמן קצר לפני סיום ההקפאה, ב-19 בנובמבר 2009, האריך בית המשפט החוקתי של רוסיה את ההקפאה הלאומית "עד לאשרור הפרוטוקול השישי של האמנה האירופית לזכויות אדם".
בית המשפט קבע גם כי הנהגת משפטי חברי מושבעים בצ'צ'ניה איננה מהווה תוקף של הסרת ההקפאה.
באפריל 2013, הנשיא ולדימיר פוטין אמר כי לא רצוי להסיר את ההקפאה על עונש המוות.
על פי סקר שנערך בשנת 2006 על ידי קרן FOM (קרן חוות הדעת הציבורית), שנערך במלאת עשור להקפאת עונש המוות, הנהגת עונש כזה נתמכה על ידי שלושה רבעים מהנשאלים, ורק ארבעה אחוזים מהם העדיפו את ביטול עונש המוות.
ההקפאה עצמה זכתה להתנגדות של 55 אחוז מהנשאלים ונתמכה על ידי 28 אחוז מהם.
התומכים בהקפאה היו בממוצע ברמת השכלה גבוהה יותר, התגוררו בערים הגדולות והיו צעירים יותר.
סקר שערכה אותה חברה בשנת 2012 (על מדגם של 3,000) מצא כי 62 אחוזים מהנשאלים העדיפו חזרה לשימוש בעונש מוות, ו-21 אחוזים עדיין תומכים בהקפאתו.
בסקר זה, חמישה אחוזים מהנשאלים תמכו בביטול עונש המוות, ו-66 אחוזים תמכו בעונש מוות כעונש תקף.
על פי נתוני מרכז לבאדה, שיעור הרוסים המבקשים לבטל את עונש המוות היה 12 אחוזים בשנת 2002, 10 אחוזים בשנת 2012 ו-11 אחוזים בשנת 2013. על פי אותו מקור, שיעור הרוסים התומכים בהקפאה עלה מ-12% בשנת 2002 ל-23% בשנת 2013.
בשנת 2015, חלקם של אלה שתמכו בעונש מוות ירד ל-41 אחוזים, כאשר 44 אחוזים התנגדו לו.
סקר בפברואר 2017 הראה עלייה קטנה בתמיכה, כאשר 44 אחוזים מהרוסים מעוניינים בהחזרת עונש מוות ו-41 אחוז אמרו שהם מתנגדים לצעד כזה.
15 אחוז מהנשאלים אמרו שאין להם שום דעה בנושא.
הדעה הרוסית על הנוהג באירופה
לאחר ששני מחבלים הוצאו להורג בבלארוס בשנת 2012 בגין תפקידם בהפצצת הרכבת התחתית במינסק בשנת 2011, אמר שר החוץ הרוסי סרגיי לברוב כי הוא קורא לכל מדינות אירופה להצטרף להקפאת עונש המוות, כולל בלארוס.
עם זאת, אמר כי מדובר בעניין פנימי של כל מדינה, ולמרות גינוי ההוצאה להורג, רוסיה עדיין הייתה תומכת גדולה במלחמה נחרצת בטרור.
מבחינה היסטורית, נעשה שימוש ברוסיה בסוגים שונים של עונשי מוות, כמו תלייה, גלגל שבירה, העלאה למוקד, עריפת ראש, הלקאה עד מוות ועוד.
בתקופת איוואן האיום, עונש מוות לבש לעיתים קרובות צורות אקזוטיות ומייסרות, כאשר שיפוד היה אחד מהסוגים הנפוצים ביותר שלו.
פשעים מסוימים יצרו צורות ספציפיות של עונש מוות, למשל זייפני מטבעות הוצאו להורג על ידי שפיכת עופרת מותכת לגרונם, ואילו פשעים דתיים מסוימים הביאו לעונשים על ידי שרפה בחיים.
בזמנים שאחרי פיוטר הגדול, תלייה לאנשי צבא וירי לאזרחים הפכו לאמצעי ההוצאה להורג העיקריים, אם כי סוגים מסוימים של עונש גופני לא קטלני, כגון מלקות שימשו נגד הנידונים.
בברית המועצות וברוסיה של שנות ה-90, המתינו אסירים להוצאה להורג לתקופה של כ-9–18 חודשים מאז העונש הראשון.
זה היה הזמן הדרוש בדרך כלל לביצוע 2–3 ערעורים באמצעות מערכת המשפט הסובייטית, תלוי ברמה של בית המשפט שגזר לראשונה את הנידון למוות.
ירייה היה אמצעי ההוצאה לפועל היחיד, אם כי הנוהל המדויק מעולם לא צוין.
בניגוד לרוב המדינות האחרות, ההוצאה להורג לא הייתה כרוכה בטקס רשמי כלשהו: לעיתים קרובות לא ניתנה שום אזהרה לאסיר או הודעה מראש על ביצוע ההוצאה להורג על מנת למנוע פחד, סבל והתנגדות.
במקום בו ניתנה אזהרה, זה היה בדרך כלל דקות ספורות טרם ביצוע גזר הדין.
התהליך בוצע בדרך כלל על ידי תליין יחיד, השימוש בכיתת יורים הוגבל להוצאות להורג בזמן המלחמה.
השיטה הנפוצה ביותר הייתה לגרום למורשע להיכנס לחדר ללא מוצא, ולירות בו מאחור בחלק האחורי של הראש עם אקדח.
במקרים מסוימים ניתן היה לכפות את הנידון לשבת על ברכיו.
על פי השמועות בבתי כלא ברוסיה ישנם חדרים שתוכננו במיוחד לכך עם חריצי ירי, בעוד שבאחרים היה הנידון נקשר לרצפה, כשראשו צמוד לחור שמנקז דם.
שיטה אחרת הייתה לגרום לנידון לצאת מבניין הכלא, שם המתין לו התליין ומשאית עם מנוע ופנסים קדמיים דולקים.
האורות סנוורו אותו והורידו את הנידון לקרקע, ואילו רעש המנוע עמעם את קול הירי.
גופות הפושעים שהוצאו להורג והמתנגדים הפוליטיים לא נמסרו לקרובי המשפחה, אלא נקברו בקברים אנונימיים במקומות לא מסומנים.
עונש מוות בארצות הברית הוא עונש מוות הנגזר על נאשמים בפשעים חמורים בארצות הברית.
עונש מוות קיים ב-27 מדינות ארצות הברית מתוך 50. ארצות הברית היא אחת מארבע המדינות הדמוקרטיות המפותחות בהן קיים עונש מוות והמדינה המערבית היחידה.
עונש המוות המתועד הראשון בוצע ב-1608, כאשר קפטן ג'ורג' קנדל הוצא להורג על ידי כיתת יורים בגין ריגול מטעם ממשלת ספרד.
בנוסף, הוציא צבא ארצות הברית להורג 135 חיילים בין השנים 1916 ל-1961 (האחרון).
בשנת 2020 שימש עונש מוות רק 5 מתוך 50 המדינות: אלבמה, ג'ורג'יה, מיזורי, טנסי וטקסס.
הוצאות להורג ממשלתיות, התרחשו רק ב-20 מתוך 195 מדינות העולם.
הוצאות להורג על פשעים שונים, במיוחד רצח ואונס, התרחשו מאז הקמת ארצות הברית ועד תחילת שנות השישים.
חידוש עונש המוות (1976 ואילך)
בעקבון פסק דין פורמן נגד ג'ורג'יה הושהה עונש המוות בארצות הברית.
מקרה ידוע במיוחד הוא של ג'יימס אוטרי, אשר הוצאתו להורג נפסקה בעת שהיה מרותק לאלונקה בחדר ההוצאה להורג, כאשר התקבל צו בית המשפט.
לאחר מקרה טרוי ליאון גרג ב-1973, 37 מדינות חוקקו חוקי עונש מוות חדשים במה שנקרא חוק גרג נגד ג'ורג'יה .
כמה מדינות הגיבו בחקיקת חוקי עונש מוות חובה שקבעו עונש מוות לכל מי שהורשע בצורות רצח מסוימות.
מדינות אחרות אימצו הליכי משפט וגזר דין מפוצלים, עם מגבלות שונות.
ב-2 ביולי 1976, קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית את "הליך ג'ורג'יה".
לפי הליך זה, בשלב הראשון, חבר המושבעים מחליט על אשמת הנאשם, אם הנאשם חף מפשע או שלא הורשע אחרת ברצח מדרגה ראשונה, לא יוטל עונש מוות.
בשלב השני, חבר המושבעים קובע אם קיימים גורמים מחמירים מסוימים, האם קיימים גורמים מקלים כלשהם, ובמשפטים רבים שוקלים את הגורמים המחמירים בהערכת העונש הסופי – מוות או מאסר עולם – עם או בלי אופציית שחרור.
באותו יום קבע בית המשפט שעונש מוות הוא חובה בחוק בכל מדינות ארצות הברית.
הוצאות להורג התחדשו בארצות הברית ב-17 בינואר 1977, כאשר גארי גילמור ניצב בפני כיתת יורים ביוטה.
בשנת 2007, ניו ג'רזי הפכה למדינה הראשונה שביטלה את עונש המוות בהצבעה בחקיקה, לאחר מכן ניו מקסיקו בשנת 2009, אילינוי בשנת 2011, קונטיקט בשנת 2012 ומרילנד בשנת 2013.
ב-11 באוקטובר 2018, הפכה מדינת וושינגטון למדינה ה-20 שמבטלת את עונש המוות.
ניו המפשייר הפכה למדינה ה-21 לבטל את עונש המוות כשביטלה אותו ב-30 במאי 2019. קולורדו הפכה למדינה ה-22 שביטלה את חוק עונש המוות כאשר המושל ג'ארד פוליס חתם על הצעת חוק לביטולו ב-23 במרץ 2020 והפך את כל עונשי המוות הקיימים במדינה לחיים ללא תנאי ולביטולם.
ב-24 במרץ 2021, וירג'יניה הפכה למדינה ה-23 שביטלה את עונש המוות.
11 מדינות ערכו משאל עם העוסק בעונש מוות.
כל אלה הביאו להחזרתה, לדחיית ביטולה, להרחבת תחום היישום שלה, לקבוע בחוקת המדינה שהיא איננה חוקתית, או לזרז את הליך הערעור בתיקים הוניים.
משנת 1976 ועד 24 בדצמבר 2020 התרחשו 1,529 הוצאות להורג בארצות הברית, מתוכן 1,349 בהזרקת רעל, 163 בהתחשמלות, 11 בשאיפת גז, 3 בתלייה ו-3 באמצעות כיתת יורים.
רובם הגדול במדינות הדרום, 1,249 במספר.
כמו כן 190 במערב התיכון, 86 במערב ורק 4 בצפון מזרח המדינה.
מדינת טקסס לבדה ביצעה 576 הוצאות להורג.
11 הוצאות להורג נערכו על ידי הממשלה הפדרלית.
מאז 1999 מספר ההוצאות להורג פחת מאוד ו-17 ההוצאות להורג בשנת 2020 היו לכמות המועטה ביותר מאז 1991.
אני לא רואה שום הוכחה לכך שזה מרתיע, ואני חושב שישנן דרכים יעילות יותר להתמודד עם פשע אלים."
מחקר שפורסם ב-לאנסט בשנת 2005 מצא כי ב-43% מהמקרים של הוצאות להורג על ידי הזרקת רעל, רמת סמי השינה בדם אצל הנידון לא הייתה מספקת כדי להבטיח חוסר הכרה שלו בזמן ההזרקה.
אף על פי כן, בית המשפט העליון פסק בשנת 2008, שוב בשנת 2015 ובפעם השלישית בשנת 2019, שזריקה קטלנית אינה מהווה ענישה אכזרית ויוצאת דופן.
ב-25 ביולי 2019 הורה היועץ המשפטי לממשלה ויליאם בר לחדש את ההוצאות להורג הפדרליות לאחר הפסקה בת 16 שנים, וקבע חמישה מועדי ביצוע לדצמבר 2019 ולינואר 2020.
בשנים האחרונות קיים בממוצע עונש מוות אחד על כל 200 הרשעות ברצח בארצות הברית.
באלבמה יש שיעור עונש מוות הגבוה ביותר ביחס לנפש, זאת מכיוון שאלבמה הייתה אחת המדינות הבודדות שאפשרו לשופטים לעקוף המלצת חבר מושבעים לטובת מאסר עולם, דבר שהופסק במרץ 2017.
התפלגות עונשי המוות בין מדינות עומד ביחס חופף לאוכלוסיותיהן ושיעורי הרצח.
בקליפורניה, שהיא המדינה המאוכלסת ביותר, יש גם את מספר הוצאות המוות המתוכננות הגבוהה ביותר, עם למעלה מ-700 אסירים.
בויומינג, שהיא המדינה הפחות מאוכלסת, יש רק אדם אחד שמצפה לעונש מוות.
עם זאת, הוצאות להורג קורות במהירות רבה יותר לאחר גזר הדין במדינות שמרניות.
טקסס, שהיא המדינה השנייה באוכלוסייתה בארצות הברית, בוצעו למעלה מ-500 הוצאות להורג בחמישים שנה האחרונות, יותר משליש מהסך הלאומי.
קליפורניה ביצעה 13 הוצאות להורג בלבד באותה תקופה, ולא הוציאה להורג מאז 2006.
אפרו אמריקאים מהווים 41% מהאסירים שהוצאו להורג, בעודם מהווים רק 12.6% מכלל האוכלוסייה.
הם היוו 34% מאלה שהוצאו להורג בפועל מאז 1976. עם זאת, מדובר בייצוג חסר יחסית לשיעור הרוצחים שהורשעו, 52.5% מכלל עברייני הרצח בין 1980 ל-2008 היו אפרו אמריקאים.
כ-13.5% מהאסירים עליהם חל גזר דין מוות הם ממוצא היספני או לאטיני, בעוד שהם מהווים 17.4% מכלל האוכלוסייה במדינה.
כ-1.81% מהאסירים עליהם חל גזר דין מוות הם ממוצא אסייתי, אם כי אסייתיים מהווים כ-5.6% מכלל האוכלוסייה בארצות הברית.
החל מ-1 באוקטובר 2016, מרכז המידע לעונש מוות מדווח כי ישנן 54 נשים הממתינות לעונש מוות.
נתון זה מהווה 1.86% מכלל אוכלוסיית האסירים הממתינים לעונש מוות.
16 נשים הוצאו להורג מאז 1976, לעומת 1,426 גברים באותו פרק זמן, כלומר, נשים היוו 1.1% מההוצאות להורג ב-40 השנים הראשונות.
מאז 2016 לא הוצאה להורג אישה לעומת 82 גברים שהוצאו להורג באותו פרק זמן, והפחיתה את הנתון הנ"ל ל-1.05%.
כמו כן, כל 8 ההוצאות להורג הפדרליות שבוצעו מאז 1976 היו של גברים.
מתוך 16 הנשים שהוצאו להורג ברמת המדינה, 6 התקיימו בטקסס, 3 באוקלהומה ו-2 בפלורידה.
25% (4) אפרו-אמריקאים, והשאר (12) היו לבנות מכל מוצא אתני.
היסטורית, המדינות שהוציאו להורג הכי הרבה נשים הן קליפורניה, טקסס ופלורידה, אם כי בניגוד לטקסס ופלורידה, קליפורניה לא הוציאה להורג אישה ב-50 שנה האחרונות.
ההתפלגות הגזעית של נשים שנידונות למוות היא 61% לבנות, 21% שחורות, 13% לטיניות, 3% אסיאתיות ו-2% אינדיאניות אמריקאיות.
בשנת 1632, 24 שנים לאחר ההוצאה להורג הראשונה של גבר, ג'יין צ'מפיון הפכה לאישה הראשונה שידוע שהוצאה להורג בעקבות גזר דין.
היא נידונה למוות בתלייה לאחר שהורשעה ברצח תינוקות.
כשני שלישים מהנשים שהוצאו להורג במאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18 הורשעו ברצח ילדים.
נשים היוו רק חמישית מכל ההוצאות להורג בין השנים 1632 ל-1759.
נשים בולטות שהוצאו להורג ניתן למצוא את מרי סוראט שהוצאה להורג בתלייה בשנת 1865 לאחר שהורשעה בקשירת קשר להתנקשות באברהם לינקולן.
השלטון הפדרלי מוציא להורג נשים לעיתים רחוקות.
אתל רוזנברג הוצאה להורג בגין ריגול בכיסא החשמלי ב-19 ביוני 1953. בוני בראון האדי הוצאה להורג בגין חטיפה ורצח בתא גזים מאוחר יותר באותה שנה ב-18 בדצמבר.
ב- 13 בינואר 2021, לאחר מאבק משפטי ממושך, הוצאה להורג בזריקת רעל ליסה מונטגומרי, שהורשעה בהריגת אישה בהיריון, כריתתה וחטיפת תינוקה.
מונטגומרי היא האישה הרביעית שהוצאה להורג על ידי הרשויות הפדרליות.
בשנת 1642, הצעיר הראשון אי פעם, תומאס גראונגר, נידון למוות בפלימות', מסצ'וסטס בגין זואופיליה.
מאז, 361 צעירים אחרים נידונו לעונש מוות.
בשנת 2005 בוטל עונש המוות לנוער.
לפני כן, כל נער בן 16 ומעלה יכול היה להישפט למוות בכמה מדינות, האחרון שבהם היה סקוט האין, שהוצא להורג באוקלהומה בשנת 2003 בגין שריפת שני אנשים למוות במהלך שוד כשהוא בן 17 בלבד.
מאז 2005 לא נערכו הוצאות להורג ואפילו לא דיונים בהוצאת בני נוער להורג בארצות הברית.
כל 27 המדינות עם עונש מוות בגין רצח עושות זאת באמצעות הזרקת רעל כשיטת ההוצאה להורג.
חוק עונש המוות הנותר של ורמונט בגין בגידה מספק התחשמלות כשיטת ההוצאה להורג.
מדינות מסוימות מאפשרות שיטות אחרות מלבד הזרקת קטלנית, אך רק כשיטות משניות ניתן להשתמש רק על פי בקשת האסיר, או אם הזרקת קטלנית אינה זמינה.
שיטות שנבחרו על ידי המדינה
במדינות הבאות, השיטה נבחרת על ידי מחלקת התיקונים בין:
זריקה קטלנית ותא גזים במיזורי
זריקה קטלנית, היפוקסיה בחנקן וכיסא חשמלי בלואיזיאנה
זריקה קטלנית, היפוקסיה בחנקן, כיסא חשמלי וכיתת יורים במיסיסיפי
במדינות הבאות, נידונים למוות עם צו הוצאה להורג יכולים לבחור להיות מוצאים להורג בדרך אחרת מאשר שיטת ברירת המחדל של המדינה:
זריקה קטלנית או כיתת יורים בדרום קרוליינה
בארבע מדינות שיטה חלופית (כיתת יורים ביוטה, תא גזים באריזונה וכיסא חשמלי בארקנסו, קנטקי וטנסי) אפשרית רק כאשר האסיר נידון למוות על פשעים שבוצעו לפני תאריך מוגדר (בדרך כלל כאשר המדינה עברה מהשיטה הקודמת לזריקה קטלנית).
ההוצאות להורג האחרונות על ידי שיטות אחרות חוץ מזריקה קטלנית הן כדלקמן (כולן נבחרו על ידי האסירים):
שִׁיטָהתַאֲרִיךמְדִינָהאָסִירהיפוקסיה בחנקן10 ביוני 2025אלבמהגרגורי האנטכיתת יורים11 באפריל 2025דרום קרולינהמיקאל מהדיכיסא חשמלי20 בפברואר 2020טנסיניקולס טוד סאטוןתא גזים3 במרץ 1999אריזונהוולטר ברנהרד לגרנדתְלִיָה25 בינואר 1996דלאוורבילי בילי(Billy Bailey)
בהתאם למדינה, השיטות החלופיות הבאות מסופקות על פי חוק במקרה שהזרקה קטלנית תימצא בלתי חוקתית על ידי בית משפט או אינה זמינה מסיבות מעשיות:
כיסא חשמלי בארקנסו, פלורידה, קנטקי, אוקלהומה וטנסי
כיתת יורים באיידהו, אוקלהומה, דרום קרוליינה ויוטה
תלייה בניו המפשייר (שם ביטול עונש המוות ב-2019 אינו רטרואקטיבי, ולמדינה עדיין יש נידון אחד למוות)
מספר מדינות כולל אוקלהומה, טנסי ויוטה, הוסיפו לאחרונה שיטות גיבוי (או הרחיבו את תחומי היישום שלהן) בתגובה למחסור בתרופות הזרקות קטלניות.
לכמה מדינות כמו אלבמה, פלורידה וטנסי יש הוראה גדולה יותר העוסקת באי-זמינות של שיטות ביצוע, המחייבות את מחלקות התיקונים שלהן להשתמש ב"כל שיטה חוקתית" אם הן זריקה קטלנית והן התחשמלות נמצאות בלתי חוקתיות.
זה נועד להפוך כל התערבות חקיקתית נוספת למיותר באותו אירוע, אך ההוראה חלה רק על אי-היתכנות משפטית (לא מעשית).
אוקלהומה הפכה ב-2015 למדינה הראשונה שאימצה את אופציית החנקן.
לאחר שנאבקה במשך שנים כדי לתכנן פרוטוקול ביצוע חנקן ולהשיג מכשיר מתאים עבורו, אוקלהומה הודיעה בפברואר 2020 שהיא נטשה את הפרויקט לאחר שמצאה מקור אמין חדש לתרופות הזרקות קטלניות ומאז חידשה את ההוצאות להורג.
במרץ 2018, הפכה אלבמה למדינה השלישית (אחרי אוקלהומה ומיסיסיפי), שמאשרת את השימוש בהיפוקסית חנקן כשיטת הוצאה להורג, והייתה לראשונה שהשתמשה בה ביעילות ב-25 בינואר 2024, עם הוצאתו להורג של קנת יוג'ין סמית' במתקן הכליאה וויליאם סי הולמן.
מדינות שביטלו את עונש המוות
מספר האנשים שהוצאו להורג בארצות הברית מאז 1977
סקרי Pew Research הראו ירידה בתמיכה האמריקאית בעונש מוות: 80% בשנת 1974, 78% בשנת 1996, 55% בשנת 2014 ו-49% בשנת 2016. הסקר משנת 2014 הראה הבדלים משמעותיים בתמיכה בעונש מוות לפי גזע: 63% מהלבנים, 40% מההיספנים ו-36% מהשחורים, בהתאמה, תמכו בעונש מוות באותה שנה.
עם זאת, בשנת 2018, הסקרים של Pew הראו כי התמיכה הציבורית בעונש המוות גדלה ל-54% מ-49% ב-2016. מאז 2016 התמיכה בקרב הרפובליקנים והדמוקרטים לא השתנתה במידה נכרת, אך תמיכתם של העצמאים (לא רפובליקנים ולא דמוקרטים) המצדדים בעונש מוות גדל בשמונה נקודות האחוז (מ-44% ל-52%).
בנובמבר 2009, סקר נוסף של גאלופ מצא כי 77% מהאמריקאים מאמינים כי המוח מאחורי פיגועי 11 בספטמבר, ח'אלד שיח' מוחמד, צריך לקבל עונש מוות אם יורשע, גבוה ב-12 נקודות משיעור התמיכה הכללית בעונש מוות בסקר של גאלופ, הסקר האחרון באותה תקופה.
תוצאה דומה נמצאה בשנת 2001 כאשר הנסקרים נשאלו על הוצאתו להורג של טימותי מקווי בגין הפיגוע באוקלהומה סיטי בו מתו 168 בני אדם.
ב-24 בספטמבר 2024 הוצא להורג במיזורי האסיר מרסלוס ויליאמס, שהורשע בשנת 2001 ברצח אכזרי של עובדת סוציאלית בביתה.
הן התביעה והן משפחתו של הקורבן התנגדו להוצאה להורג, ורבים גינו אותה.
המקרה של ויליאמס היה שנוי במחלוקת, בין השאר בגלל שוויליאמס, אדם שחור, הורשע על ידי חבר מושבעים שכלל 11 מושבעים לבנים ומושבע שחור אחד.
המקרה שלו משך תשומת לב לסוגיות של הטיה גזעית ואמינות של עדות ראייה, כאשר העדים המרכזיים נגדו היו שניהם עבריינים מורשעים.
בנוסף לכך, בשנת 2017 נחשפו ראיות DNA חדשות שהעלו ספקות משמעותיים לגבי אשמתו.
ויליאמס הצליח באוגוסט 2024 להגיע להסכם משפטי עם התביעה במחוז סנט לואיס שיאפשר את המרת עונש המוות במאסר עולם, אך פרקליטות המחוז התנגדה לכך וערערה לבית המשפט העליון של מיזורי, שביטל את ההסכם.
בערך זה מובא סיכום השימוש בעונש מוות לפי מדינה.
באופן גלובלי, מתוך 195 מדינות החברות באו"ם, ב-54 מהן קיים בפועל בחוק עונש מוות, ב-105 מדינות ביטלו אותו לחלוטין, שמונה ביטלו אותו אך שמרו אותו בחוק למקרים חריגים דוגמת בגידה, ו-28 ביטלו אותו בפועל אבל לא ביטלו אותו מהחוק.
מבחינה היסטורית, נעשה שימוש בעונש מוות כמעט בכל חלקי העולם.
נכון לעכשיו, הרוב הגדול של המדינות ביטל את המנהג או הפסיקו אותו.
53 מדינות (28%) מבצעות עונש מוות גם במשפט וגם בפרקטיקה.
23 מדינות (14%) ביטלו את העונש בפועל.
כלומר, הן לא הוציאו להורג איש בעשור האחרון או יותר.
9 מדינות (4%) ביטלו אותו בפרקטיקה אבל לא במשפט.
כלומר, הן לא ביצעו עונש מוות כלל במהלך 14 השנים האחרונות או יותר אך העונש נשמר בחוק למקרים מיוחדים ונסיבות חריגות דוגמת פשעי מלחמה וכדומה.
110 מדינות (54%) ביטלו אותו לחלוטין אפילו בנסיבות מיוחדות.
מאז 2009 איראן ודרום סודאן הוציאו להורג עבריינים שהיו מתחת לגיל 18 בעת ביצוע הפשע, בניגוד לעמדת אמנת זכויות הילד.
מדינות עם מדד פיתוח אנושי גבוה
מתוך 62 המדינות הריבוניות המוגדרות כ"גבוהות מאוד " במדד הפיתוח האנושי, ב-12 מהן מתבצע בפועל עונש מוות: סינגפור, ארצות הברית, יפן, איחוד האמירויות הערביות, ערב הסעודית, בחריין, עומאן, בלארוס, כווית, קטר, מלזיה וטאיוואן.
בקוריאה הדרומית, רוסיה, איי בהאמה, ברבדוס וברוניי, העונש קיים אך לא מיושם.
בישראל, וצ'ילה העונש קיים אך מוגבל רק לפשעים חמורים במיוחד.
בשאר המדינות המדורגות כגבוהות במדד הפיתוח האנושי עונש המוות בוטל לחלוטין.
עונש מוות לפי יבשות ומדינות
כמעט כל מדינות אוקיאניה ביטלו את עונש המוות כסוג של עונש, ורק בשתי מדינות עדיין קיים העונש בחוק, פפואה גינאה החדשה וטונגה, אך גם הן לא השתמשו בעונש בעשורים האחרונים.
ההוצאות להורג האחרונות הידועות באזור זה התרחשו בטונגה ב-1982.
האיחוד האירופי מחזיק בעמדה חריפה נגד עונש המוות, ביטולו הוא מטרה מרכזית במדיניות זכויות האדם של האיחוד.
ביטולו הוא גם תנאי מקדים לכניסה לאיחוד האירופי.
באירופה, רק בלארוס משתמשת בעונש מוות באופן שוטף.
עונש מוות בוטל לחלוטין בכל מדינות אירופה פרט לבלארוס ולרוסיה, כשהאחרונה לא ביצעה הוצאה להורג מאז 1999. האיסור המוחלט על עונש מוות מעוגן הן באמנת זכויות היסוד של האיחוד האירופי (EU) ושני פרוטוקולים שאומצו באופן נרחב של אמנת אירופה לזכויות אדם של מועצת אירופה, ונחשבים באיחוד לערך מרכזי.
מבין כל מדינות אירופה המודרניות, סן מרינו, פורטוגל והולנד היו הראשונות לבטל את עונש המוות, בעוד שרק בלארוס עדיין מבצעת עונש מוות בצורה זו או אחרת.
בשנת 2012, הפכה לטביה למדינה האחרונה באיחוד האירופי שביטלה את עונש המוות.
במדינות הקריביים עונש המוות קיים, לכל הפחות בחוק גם אם לא מיושם בפועל, למעט הרפובליקה הדומיניקנית והאיטי, אשר ביטלו אותו בשנת 1969 ו-1987 בהתאמה.
ההוצאה להורג האחרונה בקריביים, והאחרונה ביבשת אמריקה מחוץ לארצות הברית, הייתה בסנט קיטס ונוויס בשנת 2008. באמריקה המרכזית ואמריקה הדרומית, עונש מוות קיים בבליז וגיאנה, אם כי לא נעשה בו שימוש במשך שנים.
בברזיל, צ'ילה, אל סלוודור, גואטמלה ופרו, עונש מוות חוקי רק בנסיבות חריגות / מיוחדות כגון על פשעים שבוצעו בזמן מלחמה ובוטל בגין פשעים אחרים.
סקרי דעת קהל מציגים את התחושה של ממשלות לחזור לעונש מוות נותר גבוה במדינות רבות בקריביים.
ביטולהערות2000 -עונש מוות מתקיים במדינה בתלייה בגין בגידה ורצח.19731986ניתן להטיל עונש מוות במדינה רק במקרים המסופקים על ידי חוקים צבאיים במהלך מצב של מלחמה בינלאומית.
ובוטל בגין פשעים אחרים בשנת 1983.1991 -עונש מוות ניתן במדינה בגין רצח ובגידה ומבוצע בתלייה.18841906בוטל בשנת 1906 על ידי החוקה.19562009החוקה משנת 1853 קובעת כי "עונש המוות בגין עבירות פוליטיות, כולל מיני עינויים והלקאות, יבוטל לנצח." ובוטל לחלוטין על ידי חוק העונשין של 30 באפריל 1922.
למרות זאת, החוק הוחזר וקויים עונש מוות במספר פעמים בודדות.
בין ה-9 ביוני 1956 על פי חוק צבאי שהטיל הצבא ועד 13 ביוני של אותה השנה.
ב-26 באוגוסט 2008 הוכרז קוד חדש של צדק צבאי שביטל את עונש המוות.
הקוד החדש נכנס לתוקף כעבור 6 חודשים, ב-26 בפברואר 2009.197420131985 -עונש מוות מבוצע במדינה בגין רצח, למעט במקרים בהם ניתן להוכיח נסיבות מקלות.
רצח חמור, פשעי מלחמה, פשעים נגד האנושות, רצח עם, כמה עבירות צבאיות ובגידה.1984 -עונש מוות מבוצע במדינה בגין רצח, טרור, השתתפות במרד, בגידה וריגול.18761978רק אזרח אחד נידון למוות בתקופה הרפובליקנית, בשנת 1969, אך העונש הומר ולא בוצע.
בעידן הרפובליקני, כל עונשי המוות הצבאיים שהוטלו בגין פשעים שבוצעו בזמן המלחמה (מלחמת העולם השנייה הייתה הסכסוך הצבאי הבינלאומי האחרון בברזיל) הומרו באופן דומה ולא בוצעו.
החוקה הנוכחית של ברזיל (1988) אוסרת במפורש על שימוש בעונש מוות, למעט עבירות צבאיות שבוצעו במהלך מלחמה שהכריז הקונגרס.
האדם האחרון שספג עונש מוות בברזיל הוצא להורג בשנת 1876, בתקופת הקיסרות.20002017עונש מוות מתבצע על ידי הזרקה קטלנית.
עד 2017, עונש מוות בוצע בגין רצח, ריגול, בגידה, סחר בסמים, חטיפה, עינויים וטרור.
בוטל במקרים אזרחיים בשנת 2017.1997 -עונש מוות מבוצע בגין מעשי טרור, רצח, בגידה ושוד מזוין, פיראטיות, סחר בסמים ועבירות טרור שגרמו למוות.1988 -עונש מוות מבוצע בגין רצח.
1937 - אזרחי1976בוטל בגין כל הפשעים בשנת 2005.19301979בוטל בשנת 1979 על ידי החוקה.19031903בוטל בשנת 1903 על ידי החוקה.19852001עונש מוות חל על אנשי צבא בגין פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות במהלך המלחמה.
רוב ההוצאות להורג ברחבי העולם מתקיימות באסיה.
סין היא המדינה בה מתקיימות הכי הרבה הוצאות להורג.
על פי אמנסטי אינטרנשיונל, סין מוציאה להורג בשנה אחת יותר אנשים משאר מדינות העולם יחד.
גם באיראן, ערב הסעודית וקוריאה הצפונית מספר ההוצאות להורג גבוה.
הודו מוציאה להורג פושעים רק במקרים קיצוניים.
30 הוצאות להורג התרחשו בהודו מאז 1991. ההוצאה להורג האחרונה הייתה של ארבעה מבצעי אונס קבוצתי ורצח ב-20 במרץ 2020.
מתוך 12 המדינות עם מדד "גבוה מאוד" במדד הפיתוח האנושי המוציאות להורג, 10 מהן באסיה: יפן, טאיוואן, סינגפור, מלזיה, ערב הסעודית, כווית, בחריין, עומאן, קטר ואיחוד האמירויות הערביות.
עונש מוות בישראל הוא נדיר מאוד.
החוק הישראלי מאפשר הוצאה להורג של מורשעים בעבירות מעטות.
מאז הקמת מדינת ישראל, שני האנשים היחידים שהוצאו להורג הם מאיר טוביאנסקי שהוצא להורג בצורה בלתי חוקית במלחמת העצמאות בשנת 1948 ואדולף אייכמן שנתלה ב-1962 מכוח החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם.
עד 1954 נידונו מספר אנשים למוות בגין פשעים שונים אולם עונשם הומתק על רקע התנגדות לעונש מוות ובשנה זו ביטלה הכנסת את עונש המוות על עבירות רצח.
באופן רשמי קיימים בישראל עונשי מוות על חרחור מלחמה, פגיעה בריבונות, בגידה, סיוע לאויב במלחמה, ורצח עם, אולם בפועל לא השתמשו בענישה על עבירות אלה בעונש מוות, למעט המקרה של משפט אייכמן.
נכון ל-2023, מאז הקמת הרשות הפלסטינית ב-1995 בוצעו בשטחה 13 עונשי מוות, נוסף על 44 אנשים שחמאס הוציא להורג לאחר השתלטותו על רצועת עזה ב-2007, 14 מתוכם ללא הליך משפטי.
ב-23 ביולי 2022 מינאמר הוציאה להורג 4 אנשים, ההוצאה להורג האחרונה הייתה ב-1988.
בשנת 2017, ביטלה מונגוליה את עונש המוות במדינה.
ב-2021 ביטלה קזחסטן את עונש המוות על כל הפשעים.
באפריקה ישנן מספר מדינות שעדיין משתמשות בעונש מוות בפועל.
בוטסואנה, מצרים, גינאה המשוונית, לוב, סומליה, דרום סודאן, סודאן וניגריה הן דוגמאות למדינות באפריקה שעדיין מוציאות אנשים להורג.
מתוך 54 מדינות החברות באו"ם ביבשת:
6 מדינות (11%) מתקיים עונש מוות בפועל.
20 (38%) מתירים את השימוש בו לפשעים רגילים, אך לא השתמשו בו במשך עשר שנים לפחות והוא נמצא בהקפאה.
4 (7%) ביטלה אותה בגין פשעים רגילים, אך העונש נשמר בחוק בגין פשעים שבוצעו בנסיבות מיוחדות, כמו פשעי מלחמה.
1 (1%) הודיעה על הקפאה ומתכננת לבטל את עונש המוות, אך השתמשו בה בעשר השנים האחרונות.
בשנת 2019 מצרים הייתה המדינה בה בוצעו הכי הרבה הוצאות להורג ביבשת אפריקה.
לוב ביצעה הוצאות להורג ללא משפט.
בשנת 2018 ביטלה בורקינה פאסו את עונש המוות בגין פשעים רגילים, וגמביה הודיעה על הקפאת העונש כצעד ראשון לקראת ביטולו המוחלט.
אחרונהשנת ביטולהערות2005 -עונש מוות מתבצע במדינה בין היתר בגין רצח, טֵרוֹר, חֲטִיפָה, אונס, שוד אם המבצע משתמש בכלי נשק קטלני או מאיים איתו, בגידה וכמה עבירות צבאיות.
ב-20 בדצמבר 2012, הצביעה אלג'יריה בעד ההחלטה לשימוש בעונש מוות באספה הכללית של האו"ם.אנגולה19771992עונש המוות בוטל לחלוטין בחוקה בשנת 1992.1983 -עונש מוות מבוצע בגין רצח ובגידה במדינה.1989 -עונש מוות מתקיים בירייה ובתלייה.
ההוצאה להורג האחרונה בוצעה כאשר אריתריאה הייתה חלק מאתיופיה בשנת 1989. עונש מוות מיושם בגין רצח, שוד מזוין, ריגול, בגידה, פשעים כלכליים, עבירות צבאיות, פשעי מלחמה ורצח עם.
ההחלטה אושרה על ידי בית המשפט החוקתי בינואר 2016 אם כי עונש מוות עדיין קיים בחוקה אך אינו מיושם.19891995ההוצאה להורג האחרונה בדרום אפריקה הייתה ב-1989. הוצאה להורג התרחשה ב-1991 בבנטוסטן.
עונש מוות בוטל במדינה בשנת 1993 אך הוחזר באוגוסט 1995 תחת שליטתם של המועצה השלטת הזמנית של הכוחות המזוינים.
בפברואר 2018 הודיעה גמביה על הקפאת העונש.
עבירות ריגול וצבא כגון סיוע לאויב או פגיעה בהגנה או בשלמותה הטריטוריאלית של המדינה.
ב-2010 הוציאה לוב להורג יותר אנשים (18) מכל מדינה אפריקאית אחרת.2000 -הוצאות להורג מתקיימות במדינה בתלייה בגין רצח בנסיבות מחמירות, שוד מזוין, טרור, חטיפה, בגידה וריגול.
הפטורים מעונש מוות הם: נשים עם ילדים קטנים, נשים בהריון, בני נוער שהיו מתחת לגיל 18 בזמן הפשע, וחולי נפש.
לפי כל ההשערות לפחות 1,700 בני אדם הוצאו להורג במדינה במסגרת חוק עונש המוות, כש-1,413 מתוכם בין השנים 2007–2014. מאז תחילת 2015 דווח על לפחות 354 עונשי מוות שבוצעו.
עם זאת, המספרים אינם ברורים לחלוטין, המדינה אינה מפרסמת את כל ההוצאות להורג.1993 -עונש מוות ניתן במדינה בין היתר בגין טרור, בגידה וריגול.
סומליה היא המדינה האפריקאית היחידה שמבצעת הוצאות להורג ציבוריות והן מבוצעות בגין רצח, טרור, בגידה, ריגול, כמה עבירות צבאיות, חילול קודש, כפירה וניאוף.1998 -עונש המוות בוטל בשנת 2021.1976 (אף אחד מאז עצמאותה)19931967200420152020הוצאות להורג התקיימו במדינה בכיתת יורים.
עונש מוות ניתן בין היתר בגין רצח בנסיבות מחמירות, הצתה, חטיפה וכתוצאה מכך גרימת מוות, פשעים הקשורים לטרור, בגידה, ריגול, תקיפת עובד ציבור, ניסיון לרצח על ידי הרעלה, ביצוע עינויים ועבירות צבאיות.
אנשים עליהם לא חל מעונש מוות הם בני נוער שהיו מתחת לגיל 18 בזמן הפשע, חולי נפש, נשים עם ילדים קטנים ונשים בהריון.
עונש המוות בוטל במדינה בשנת 2014, אך הוחזר ב-2015. באפריל 2020 ביטל הפרלמנט של צ'אד פה אחד את עונש המוות בגין טרור.
נכון לינואר 2021 הדיון בהמתנה לאישורו של נשיא המדינה אשר צפוי לבטל את עונש המוות על כל הפשעים.1997 -הוצאות להורג מתבצעות בכיתת ירים וניתן בין היתר בגין רצח בנסיבות מחמירות, רצח, אונס (אם זה מביא למות הקורבן), פעולות ברבריות כולל עינויים ואונס בנסיבות מחמירות.
ב־6 בינואר 2014, האספה המכוננת הלאומית (NCA) הצביעה על שמירת עונש מוות בחוקה בתוניסיה.
מאז 2015 ניתן לתת עונש מוות בעיקר בגין טרור.
רוסיה שומרת על עונש מוות בחוק, אך לא משתמשת בו בפועל.
ההוצאה להורג האחרונה על אדמת רוסיה היה בצ'צ'ניה בשנת 1999. מבין הרפובליקות הסובייטיות לשעבר אחרות, רק בלארוס וטג'יקיסטן לא ביטלו את עונש המוות באופן רשמי, ורק בלארוס משתמשת בו בפועל.
מצוות הצדקה ביהדות מחייבת לתת צדקה לעניים דווקא.
לפיכך ישנה חשיבות להגדיר מי נחשב עני מבחינת ההלכה.
במשנה (לפני כ-2000 שנה) מוגדרים מספר "קוי עוני", עבור נטילת צדקה מם התמחוי מן הצדקה וממתנות עניים:
מי שיש לו מזון שתי סעודות (המספיק לקיום במשך יום אחד), אינו רשאי לקחת מזון מהתמחוי הציבורי.
מי שיש לו מזון ארבע-עשרה סעודות (המספיק לקיום במשך שבוע), אינו רשאי לקחת כסף מקופת הצדקה הציבורית (הנגבית בכפייה מכל תושבי העיר).
מי שיש לו מאתיים זוז (סכום שנחשב מספיק לקיום במשך שנה), אינו רשאי לקחת מתנות עניים מהחקלאים (לקט, שכחה, פאה ומעשר עני).
כל קווי-העוני הללו מסתמכים על מדידה בערכים מוחלטים, שאינם תלויים ברמת-ההכנסה של אנשים אחרים.
כמו כן, המדידה בהלכה היא רב-ממדית, המביאה בחשבון לא רק את עושרו המוחלט של האדם אלא גם את יכולתו להרוויח.
ולכך קבעו חז"ל את המדרג דלהלן:
מי שיש לו רק חמישים זוז, אבל הוא יכול להשתמש בהם למסחר שיספק לו פרנסה, גם הוא אינו רשאי לקחת מתנות עניים.
לעומת זאת, מי שיש לו מאתיים זוז, אבל במקביל יש לו חוב לאדם אחר (אפילו לכתובה של אשתו), והכסף שברשותו משועבד לחוב זה, רשאי לקחת.
במשנה לא נזכר בפירוש קו-עוני לעניין כספי צדקה שאנשים נותנים מרצונם החופשי.
למעשה ישנן שלוש דעות מיהו עני לעניין נתינת צדקה:
לדעת רבי יצחק בעל אור זרוע, ישנו קו עוני מוחלט: "ודאי אין חילוק בין לקט שכחה פאה ומעשר עני לשאר צדקה...
כל מי שיש לו מאתיים זוז, לא ייטול מכיס של צדקה.
והכל לפי פרנסת ביתו, כדפירש רבנו אפרים זצ"ל." וכן בעל הטורים בתחילת דבריו: "יש לו מאתים זוז אפילו אינו נושא ונותן בהן, או שיש לו חמשים שנושא ונותן בהן, לא יטול מהצדקה כלל".
הוא ציטט את לשון המשנה, אלא שבמקום "לקט שכחה פאה ומעשר עני" כתב "צדקה", כי הבין שאין הבדל ביניהם.
וכן כתב השולחן ערוך בתחילת דבריו.
אבל האידנא(=עכשיו), שאין כל זה, יכול ליטול עד שיהיה לו קרן כדי להתפרנס מן הריוח.
תדע לך, שהרי יש חילוק בין אם נושא ונותן שאז אפילו אם יש לו חמישים זוז לא יטול שאפשר לו להתפרנס מן הריוח, אלמא (=מכאן ש-)הכל לפי העניין.
ואפשר כי בימיהם הייתה ההוצאה מעוטה ואפשר להתפרנס בריוח של חמישים זוז, אבל האידנא(=עכשיו) אי אפשר, והכל לפי המקום והשעה." וכן מובא בהמשך הסימן בשולחן ערוך.
הרמב"ם הביא את דין "מאתיים זוז" רק לעניין מתנות עניים בשדה.
אולם לעניין צדקה, כתב רק ש"מצות עשה ליתן צדקה לעניים כפי מה שראוי לעני".
מכאן כתבו האחרונים שדעת הרמב"ם, מצוות הצדקה תלויה בצרכיו של כל עני לגופו, ואין כלל "קו עוני" מוחלט.
גם בעל ספר מצוות קטן כתב: "דין מי שיש לו מאתיים זוז אינו נוהג בזמן הזה בינינו".
לדעת הרב יעקב מדן הכוונה היא שכיוון שמתנות עניים בשדה מתחלקות כל שנה בעונת הקציר, מותר לקחת מהן רק מי שאין לו מספיק חסכונות כדי להתפרנס במשך שנה.
אולם הדין הזה אינו רלוונטי לעניין צדקה.
רוב האחרונים, ופוסקי דורנו, סבורים שהגדרת העוני לעניין צדקה תלויה במקום ובזמן מהם:
הרב מרדכי אליהו: "ההגדרה הבסיסית של עני היא חוסר האפשרות שלו להתפרנס, ואז ייטול מן הצדקה.
הגדרה זו אינה קבועה, אלא הערכה של הצרכים הקיומיים לפי המקום והזמן."
הרב שמואל הלוי ואזנר: "כהיום, שגם מי שהוא מתפרנס ממשכורת דרך הכבוד, מכל מקום כשמגיע לשאלת הדירה אין זה די לקנות או אפילו לשכור, שאי אפשר זה בארץ ישראל אלא ביוקר מאד, פשיטא דלעניין דירה על-כל-פנים נחשב עני, כיוון שאין לו מאתיים זוז בערך של היום.
הרב יעקב אריאל: אם "רוב מוחלט של האוכלוסייה" בנקודת הזמן הנוכחית אינו יכול להסתדר בלי דבר מסוים, נחשב הוא להכרחי, ומי שאין ביכולתו לממנו בעצמו, יהיה רשאי לקבל צדקה (אף מקופת הצדקה הציבורית) כדי לרכשו.
דוגמה לכך היא מקרר חשמלי, שבעבר היה נחשב למותרות, ובימינו נחשב לחיוני.
"קוי העוני" שבמשנה מתייחסים למזון ולכסף.
מה דינו של עני שאין לו מזון או כסף, אבל יש לו חפצים אחרים שיכל למכור תמורת מזון או כסף?
במשנה נאמר: "אין מחייבין אותו למכור את ביתו ואת כלי תשמישו".
מצד שני, בתוספתא נאמר: "היה משתמש בכלי זהב - מוכרן ומשתמש בכלי כסף; בכלי כסף - מוכרן ומשתמש בכלי נחושת; בכלי נחושת - מוכרן ומשתמש בכלי זכוכית".
על-פי ההסברים בתלמוד, פירש הרמב"ם כך:
אין מחייבים את העני למכור כלים אישיים, כגון: בגדים, מצעים וכלי אוכל; אבל מחייבים אותו למכור כלי מותרות, כגון מגרדת או עלי ומכתש העשויים מזהב וכסף, וכן מנורה ושולחן.
אין מחייבים את העני למכור במחיר הפסד, אלא מותר לו לקבל מעשר עני (או צדקה) עד שיצליח למכור אותם בשוויים (הדבר נוגע בעיקר לרכוש יקר, כגון בתים ושדות).
אין מחייבים למכור כשהעני לוקח צדקה בסתר, מאנשים פרטיים; אבל כשהעני כבר לוקח צדקה בגלוי, מקופת הצדקה הציבורית, הוא חייב למכור גם את כליו האישיים, ולקנות כלים פשוטים יותר.
הרב יעקב מדן הביא שני הסברים להבחנה זו:
קופת הציבור נגבית בכפייה ולא בהתנדבות, ולכן אין רשות לאדם להפיל עצמו על קופת הציבור עד שימכור כלי תשמישו, ולפחות יחליפם בזולים יותר.
אך לעניין צדקה ומתנות עניים, הניתנים בהתנדבות, אף שקביעת רף העוני אינה נמדדת בהכרח בכסף זמין, בכל זאת לא חייבו חכמים את העני למכור את כליו מפאת עוגמת הנפש הכרוכה בדבר.
קופת הציבור מתחלקת לעניי הקהילה, בניגוד ללקט, שכחה ופאה, מעשר עני וצדקה מאנשים פרטיים הניתנים לכל עני.
לכן, יש בנטילה מקופת הציבור גזל עניים ברור יותר, שהרי הממון ניתן לאנשים מוגדרים, מכיוון שכך יש בקופת הציבור קני מידה מחמירים יותר לחלוקה.
אמנם, לפי רש"י בפירושו לתלמוד, אין מחייבים למכור גם כשהעני לוקח מהקופה הציבורית, אלא רק אם רימה ונטל צדקה שלא כדין מחייבים אותו למכור, כדין בעל חוב.
במשנה נאמר, שמי שיש לו רק חמישים זוז אבל הוא יכול לסחור בהם ולהרויח, אינו נחשב לעני.
מכאן, שהגדרת העוני בהלכה תלויה גם בכושר-העבודה של האדם.
וכן נאמר בספר חסידים: "אם תראה איש שיכול ללמוד והוא מבין.
וסופר שיכול לכתוב ואינם רוצים ללמוד ולכתוב - אם תתן להם צדקה קורא אני עליהם "לצדקה והנה צעקה".
שנאמר "כי לא עם בינות הוא על כן לא ירחמנו עושהו ויוצרו לא יחוננו"." וכן הורה הרשד"ם: "שאין חילוק בין מי שיש לו [מאתיים זוז] ואינו רוצה להתפרנס, למי שאין לו מעות בעין ויכול להתפרנס ממקום אחר ממלאכה או אומנות או סחורה".
וכן דעת הרב צבי שפיץ, הרב אליעזר מלמד ועוד.
מצד שני, בהלכות דמאי נאמר, שמי שרוצה לאכול דמאי, רשאי להפקיר את כל נכסיו ולהפוך לעני.
מכאן הסיקו חלק מהפוסקים, שמותר לאדם להימנע מעבודה ובכך להכניס את עצמו להגדרת "עני" הרשאי לקבל צדקה.
כך כתב הנצי"ב: "כל שאין לו אף על היום אלא במלאכה, אין אנו מכריחים אותו לזה".
וכן הרב משה פיינשטיין: "אם אירע שמחמת חשקו בלימוד התורה אינו רוצה לעסוק בנכסיו...
יש לו רשות למכור תחילה מה שיש לו ולהתפרנס מזה, ואחר שיכלו המעות ההם יהיה רשאי אז ליקח צדקה, שהרי אז הוא ממש עני.
ואף שהוא עצמו גרם לזה שלא בשביל לימוד תורה, והוא פושע, חייבין לפרנסו מצדקה." אמנם, ההיתר לאדם להפקיר את נכסיו נאמר רק לגבי דמאי ולא לגבי צדקה.
עונש מוות בברית המועצות היה קיים במשך רוב שנות קיומה של המדינה.
ההצדקה המשפטית של עונש מוות נמצאה בסעיף 22 בעקרונות היסוד של החוק הפלילי, שקבע כי עונש מוות מותר אך הוא "אמצעי ענישה חריג, שמותר להשתמש בו עד לביטולו המוחלט".
לפי הערכות של הגוש המערבי, בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 מדי שנה גזרו בתי המשפט הסובייטיים כ-2,000 גזרי דין מוות, מתוכם שני שלישים הומתקו למאסר עולם.
עונש מוות לא הוחל על קטינים או על נשים בהיריון.
בנוסף לפשעים כמו בגידה, ריגול, טרור ורצח, עם השנים הוחלט להטיל עונש מוות גם על פשעים כלכליים, כמו "גניבת רכוש המדינה או רכוש הציבור בסכומים גדולים במיוחד".
חטיפת מטוס הפכה לפשע שניתן לגזור בעקבותיו גזר דין מוות ב-1973.
במהלך הקונגרס הכל-רוסי השני של מועצות צירי הפועלים והחיילים בנובמבר 1917 החליטה הממשלה הסובייטית על ביטול עונש המוות.
מאוחר יותר, בפברואר 1918 הוחזר עונש המוות, במיוחד לאחר גל הטרור האדום.
האדם הראשון שנידון למוות על ידי בית משפט סובייטי היה אלכסיי שסטני, שהיה אדמירל בצי הבלטי והוא נידון למוות ב-21 ביוני 1918, מספר שבועות לאחר מכן הוצאה להורג פאני קפלן בגין ניסיונה להתנקש בחייו של לנין.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 העניקה הממשלה למשטרה את הזכות לבצע הוצאות להורג מהירות, אך הן בוטלו ב-1959. עונש המוות בוטל בשנית ב-26 במאי 1947 אך הוחזר עונש המוות ב-12 במאי 1950: תחילה בגין בגידה וריגול, ואחר כך בגין רצח בנסיבות מחמירות.
פסקי הדין על פי סעיף 58 (פעילות של מתנגדי המהפכה) הסתיימו לעיתים קרובות במשפט שבדרך כלל נפסקה בו הוצאה להורג בירייה, אם כי פסקי דין תכופים אחרים הטילו על הנאשמים עונשי מאסר של 10 שנים ו-25 שנים.
כמה פקידים הוצאו להורג בגין פשעים כלכליים במסגרת התוכנית של יורי אנדרופוב נגד שחיתות.
מנהל גסטרונום 1 (אחת מחנויות מזון הגורמה הבולטות במוסקבה) הוצא להורג ב-1984 באשמת שחיתות.
יו"ר Technopromexport הוצא להורג ב-1984 בגין "לקיחת שוחד גדול באופן שיטתי".
בלה בורודקינה, ראש מחלקת המסעדות והקנטינות בעיר ג'לנדז'יק, נידונה למוות בגין קבלת שוחד בסכום של כ-758,500 דולר.
בנוסף לפשעים כמו בגידה, ריגול, טרור ורצח, הוטל עונש מוות על פשעים כלכליים, כגון " גניבת רכוש המדינה או הציבור בסכומים גדולים במיוחד".
חטיפת מטוס הפכה לפשע מוות בשנת 1973.
עונש מוות על פשעים נגד רכוש המדינה והציבור הוכנס מחדש בשנת 1961. במהלך אותה שנה, שני סוחרי מטבע חוץ, רוקוטוב ופייבישנקו, נידונו רטרואקטיבית למוות והוצאו להורג.
עד 1987, יותר מ-6,000 אנשים הוצאו להורג בגין ביצוע פשע כלכלי.
עונש מוות הוחל בדרך כלל אם הפשע כלל סכומים העולים על כ-10,000 רובל, אם כי לא היה רף קבוע.
כמה פקידים הוצאו להורג בגין פשעים כלכליים כחלק מהקמפיין של יורי אנדרופוב נגד שחיתות .
ולדימיר א' ריטוב, סגן שר הדיג, הוצא להורג ב-1982 בגין הברחת קוויאר בשווי מיליוני דולרים למערב .
מנהל גסטרונום 1, אחת מחנויות מזון הגורמה הבולטות במוסקבה, הוצא להורג ב-1984 בגין שחיתות.
בלה בורודקינה, ראש מחלקת המסעדות והקנטינות בג'לנדז'יק, נידונה למוות בגין קבלת שוחד בסך 758,500 דולר .
בשנת 1964 הניו יורק טיימס ציין כי "60 אחוז מ-160 האנשים שהוצאו להורג בגין פשעים כלכליים מאז 1961 היו יהודים ".
מדינהשנת ההוצאה להורג האחרונהמספר ההוצאות להורג ב-2019שנה בוטלההערותרוּסִיָה1999 ( צ'צ'ניה )
1996 (שאר חלקי רוסיה)לאכיתת יורים.
הקוד הפלילי של הפדרציה הרוסית מתיר עונש מוות על רצח בנסיבות מחמירות, ניסיון רצח של פקיד מדינה, ניסיון רצח של שופט, ניסיון רצח של שוטר ורצח עם .
ב-16/04/1997, רוסיה חתמה על פרוטוקול 6 לאמנה האירופית לזכויות אדם, אך לא אשררה.
יש הקפאה על הוצאות להורג מאז 1996; אין הוצאות להורג בפדרציה הרוסית מאז אוגוסט 1996 (למעט אחת ב-1999 ברפובליקה הצ'צ'נית, מדינת הכרה מוגבלת לשעבר).
בדצמבר 2009, בית המשפט החוקתי של הפדרציה הרוסית האריך את ההקפאה ללא הגבלת זמן עד לאשרור פרוטוקול 6.אוקראינה19972000בוטל ב-02/2000 לאחר שבית המשפט החוקתי של אוקראינה קבע שעונש מוות אינו חוקתי ב-12/1999. קוד פלילי חדש עבר ב-04/2000.בלארוס20222לאבלארוס היא המדינה היחידה באירופה שמשתמשת בעונש מוות.
עונשי מוות מבוצעים על ידי ירייה אחת בעורף.
עונש מוות מותר על פשעים נגד האנושות; פשעי מלחמה; טֵרוֹר; רצח בנסיבות מחמירות; בגידה; חַבָּלָה.אוזבקיסטן20052008הנשיא אסלאם קרימוב חתם ב-01/08/2005 על צו שהחליף את עונש המוות במאסר עולם ב-01/01/2008קזחסטן20032021מורטוריום מאז 17 בדצמבר 2003. בוטל ב-30 ביולי 2009 בגין פשעים אחרים.
ב-28 במרץ 2011 הוועדה הנשיאותית לזכויות אדם באסטנה ביקשה מהממשלה לבטל את עונש המוות.גאורגיה19952006עונש המוות בוטל ברוב העבירות ב-1997, אך החוקה קבעה שבסמכותו של בית המשפט העליון להטיל עונש מוות במקרים חמורים במיוחד של "פשעים נגד החיים".
ב-27 בדצמבר 2006, הנשיא מיכאיל סאקשווילי חתם על חוק על תיקון חוקתי חדש המבטל לחלוטין את עונש המוות בכל הנסיבות.
עונש מוות על רצח בנסיבות מחמירות; אונס בנסיבות מחמירות; טֵרוֹר; ביוצי,רֶצַח עַם.
מורטוריום שהוכנס ב-30 באפריל 2004 על ידי הנשיא אמומאלי רחמון, שפירושו במקום עונש מוות, האדם יקבל מאסר עולם.
אנשים המודרים מהנידון למוות הם: קשישים, נשים, נשים בהריון, מוגבלות שכלית, חולי נפש ובני נוער שהיו מתחת לגיל 18 בזמן הפשע.אַרְמֶנִיָה*אין מאז העצמאות ב-19911998בוטל בשנת 1998 על ידי החוקה.
ההוצאה להורג האחרונה הייתה כאשר ארמניה הייתה חלק מברית המועצות הייתה ב-30 באוגוסט 1991.טורקמניסטן19971999בוטל 1999 על ידי החוקה.אסטוניה19911998ההוצאה להורג האחרונה באסטוניה התרחשה ב-11 בספטמבר 1991 כאשר ריין אורוסטה נורה בכדור בחלק האחורי של הראש בגין רצח.
במדינות רבות בעולם, קיים עונש מוות על סחר בסמים.
על פי דו"ח של ארגון Harm Reduction International משנת 2021, ישנן לפחות 35 מדינות וטריטוריות בעלות חוק עונש מוות על עבירות סמים.
בשנה זו, לפחות 131 בני אדם הוצאו להורג על עבירות סמים.
כמו כן, לפחות 3,000 אנשים ממתינים להוצאה להורג לאחר שנגזר עליהם העונש.
הערכות אלו אינן כוללות את סין העממית, שכן לפי HRI אין נתונים מהימנים על ההוצאות להורג שם.
על פי מאמר משנת 2011 של Lawyers Collective, ארגון לא־ממשלתי בהודו, ישנן "32 מדינות מטילות עונש מוות על עבירות הכוללות סמים נרקוטיים וחומרים פסיכוטרופיים." מאמר מ-2015 שפורסם באקונומיסט טוען כי ישנו גזר דין עונש מוות על סחר בסמים ב-32 מדינות.
עונש מוות על סחר בסמים קיים במדינות עולם שלישי ועולם שני רבות באסיה, וכן במדינות ערב, אולם גם במדינות מפותחות כגון סינגפור וטאיוואן העונש נגזר בפועל, בעוד שבארצות הברית קיים עונש מוות על סמים תחת תנאים מסוימים, אולם הוא לא נגזר מעולם.
מדינההערותהעונש קיים, אולם לא תמיד מבוצע: דוגמה לכך היא פידא כיוואן, אזרחית ישראלית שהורשעה בעבירת סמים, אולם לאחר ערעורים עונשה הומר למאסר עולם.עונש מוות על עבירות הקשורות בסמים בהתאם לחומרה.
על עבירות סמים רבות נגזר מאסר עולם ועונשים מחמירים נוספים.איראן מדורגת במקום השלישי בכמות ההוצאות להורג על עבירות סמים; העונשים נגזרים בבית המשפט של המהפכה האסלאמית.כמויות גדולות מאוד או תערובות (למשל בקנה מידה תעשייתי) של הרואין, קוקאין, אקגונין, פנוציקלידין (PCP), אל.אס.די, מריחואנה או מתאמפטמין עלולים לגרום לעונש מוות בארצות הברית.
עד כה, על אף אדם לא נגזר עונש מוות מסיבה זו.
ב-2015, כ-43% מאלה שהוצאו להורג הורשעו בעבירות סמים, כולל סחר במריחואנה.בפועל: בעוד שעונש המוות בוטל בפיליפינים, במסגרת המלחמה בסמים תחת הנשיא לשעבר רודריגו דוטרטה הוצאו להורג אלפים ללא משפט.
(רצועת עזה)ב-2010 החמאס אימץ את החוק המצרי בנוגע לעבירות סמים.
ב-2021 הוצא להורג לפחות אדם אחד על עבירת סחר בסמים, ועל עוד כשישה נגזר עונש מוות.סחר בסמים עלול להוביל לעונש מוות, אולם לא נגזר עונש כזה מאז 1997; לאחר כניסתו לתפקיד בפברואר 1998, הנשיא קים דה-ג'ונג הטיל מורטוריום על עונש מוות בקוריאה.נתונים מלאים אינם ידועים.
עונש מוות לקטינים בארצות הברית היה קיים עד ל-2 במרץ 2005, אז קבע בית המשפט העליון כי הדבר מפר את התיקון השמיני לחוקת ארצות הברית, האוסר על הממשלה הפדרלית להשית "עונש אכזרי ובלתי רגיל" על אזרחיה.
מאז 1642, בשלוש עשרה המושבות (קולוניות בריטיות בארצות הברית לפני 1776) הוצאו להורג כ-364 קטינים.
הקטין הראשון שהוצא להורג בארצות הברית היה תומאס גריינג'ר, בן 16 או 17, שהואשם בזואופיליה והוצא להורג בפלימות', מסצ'וסטס.
האדם הצעיר ביותר שנידון למוות אי פעם בארצות הברית היה ג'יימס ארקן, על חלקו בשוד ורצח שבוצעו כשהיה בן עשר.
עם זאת, הוא היה בן 23 כאשר הוצא להורג בפועל, ב-18 ביוני 1885.
האדם הצעיר ביותר שהוצא להורג במאה ה-20 היה ככל הנראה ג'ו פרסונס, נער שהוצא להורג בתלייה בג'ורג'יה ב -24 בספטמבר 1915 בגין אונס של ילדה בת 8 שביצע ביוני 1915. לפי הדיווח, אנשים הודו בפשע בזמן שהיה על הגרדום.
גילם של אנשים לא אושר; בעוד שעל פי הדיווחים הוא היה בן 13 בזמן ביצוע הפשע, דווח כי הוא היה בן 12, 13, 14, 15 או "לא יותר מ-14" בזמן הוצאתו להורג.
הוא שקל רק 65 פאונד, מה שהוביל את חוקר עונש המוות בן זמננו, מ.
ווט אפי, לטעון שפרסונס קרוב יותר ל-12 מאשר הוא היה ל-15
בשנת 1944 הוצא להורג ג'ורג' סטיני, שהורשע ברצח שתי ילדות.
סטיני הוא האדם השני הצעיר ביותר בארצות הברית שנדון למוות עם תאריך לידה ופטירה ידוע, והוא הוצא להורג בגיל 14 בלבד.
האדם השלישי הצעיר ביותר שהוצא להורג במאה ה-20 היה פורצ'ן פרגוסון ב-1927 בגין אונס בפלורידה; על פי החשד, הוא ביצע את הפשע כשהיה בן 13.
ב-10 באפריל 1959 הוצא להורג לאונרד שוקלי בן ה-17 בתא הגזים של מרילנד.
איש לא היה מתחת לגיל 19 בזמן ההוצאה להורג מאז 1964 לפחות.
עשור השיא של הוצאות להורג של קטינים היה בשנות ה-40, כאשר 53 אנשים שהיו מתחת לגיל 18 בזמן פשעיהם הומתו.
מאז השבת עונש המוות בשנת 1976 כאשר בית המשפט העליון קבע כי עונש המוות אינו מפר את האיסור של התיקון השמיני על ענישה אכזרית וחריגה, 22 אנשים הוצאו להורג בגין פשעים שבוצעו בזמן שהם מתחת לגיל 12. כל המוצאים להורג היו גברים, וכולם הוצאו להורג במדינות הדרום.
21 מהם היו בני 17 כאשר התרחש הפשע; האחד, שון סלרס (הוצא להורג ב-4 בפברואר 1999 באוקלהומה), היה בן 16 כשרצח את אמו, אביו החורג ופקיד בחנות.
בשל התהליך האיטי של ערעורים מאז 1976, אף אחד מהם לא היה בפועל מתחת לגיל 18 בזמן ההוצאה להורג.
הצעיר ביותר בזמן ההוצאה להורג היה סטיב אדוארד רואץ', שהיה בן 23 בזמן ההוצאה להורג.
בפסק הדין בתיק תופסון נגד אוקלהומה ב־1988 קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי הטלת עונש מוות על פשע שבוצע בגיל 15 ומטה היא בלתי חוקתית.
לעומת זאת, בתיק סנטפורד נגד קנטקי ב־1989, אישר בית המשפט העליון עונש מוות על פשעים שבוצעו בגיל 16 או 17. בחוות דעתו של השופט אנטונין סקאליה בתיק זה מתח סקאליה ביקורת מפורסמת על התנגדותו של השופט ויליאם ברנן בכך שהאשים אותה ב"החלפת שופטי החוק בוועדה של פילוסופים".
השופטת סנדרה דיי או'קונור הייתה ההצבעה המרכזית בשני המקרים.
16 שנים מאוחר יותר, בתיק רופר נגד סימונס הפך בית המשפט את הכרעתו בתיק סנטפורד נגד קנטקי.
השופט אנטוני קנדי, שהצטרף לחוות דעתו של סקאליה בסטנפורד, כתב במקום זאת את חוות דעתו של בית המשפט ברופר והפך להצבעת המפתח.
לפני 2005, מתוך 38 מדינות ארצות הברית שהתירו עונש מוות:
19 מדינות והממשל הפדרלי קבעו גיל מינימלי של 18,
5 מדינות קבעו גיל מינימלי של 17,
14 מדינות קבעו במפורש גיל מינימום של 16, או שהיו כפופות לאישור המינימום הזה על ידי בית המשפט העליון.
בזמן פסק הדין ברופר נגד סימונס, היו 71 צעירים שהמתינו להוצאה למוות: 13 באלבמה, והשאר בכ-10 מדינות אחרות בארצות הברית.
מעטים הם המקרים בהם קטינים מוצאים להורג בארצות הברית, גם אם הם נידונו למוות.
צעירים מתחת לגיל 18 הוצאו להורג בשיעור של 20-27 לעשור, או כ-1.6-2.3% מכלל ההוצאות להורג בין 1880 ל-1920. לאחר מכן היו רק מקרים בודדים, ורק 3 קטינים הוצאו להורג בין ינואר 1977 לנובמבר 1986.
רשימת הקטינים שהוצאו להורג בשנים 1976–2005
"עונות" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי אביב גפן ולהקת התעויוט.
השיר יצא לאור בשנת 1996 על ידי חברת התקליטים NMC, כסינגל מתוך אלבומו החמישי של גפן, "המכתב".
השיר נכתב והולחן על ידי גפן, ועובד על ידי גפן, משה לוי וחברי התעויוט.
אופיו המוזיקלי של השיר "עונות" הוא קצבי ושמח יחסית, כאשר אחד הכלים המרכזיים שמשמשים בו הוא חמת חלילים סקוטית.
לקראת סוף השיר אף מתנגן בחמת חלילים קטע מהשיר הסקוטי-פטריוטי "Scotland The Brave", שהיה מועמד להיבחר כהמנון הלאומי של סקוטלנד.
אך עם זאת, תוכן השיר דווקא עוסק באהבה נכזבת: השיר מתאר את סיפור האהבה של אביו של גפן, המשורר יהונתן גפן, ואמו, המפיקה נורית גפן.
השיר נחתם במשפט "כמו הטבע, גם ללב ארבע עונות".
בתוכנית האירוח המוזיקלית "חי בגימל מהיכל התרבות – שלומי שבן מארח" של כאן גימל, סיפר גפן כי השיר "עונות" מבוסס על שיר שכתב כשהיה בן שבע, כשהוריו נפרדו.
השיר הפך במהרה ללהיט גדול, והיה לשיר המצליח ביותר באלבום.
כמו כן, השיר נכנס למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב-5 במאי 1996, ושהה שם במשך 12 שבועות, עד 4 באוגוסט 1996. בשיאו הגיע לראש המצעד, שם שהה במשך שלושה שבועות רצופים (החל מ-26 במאי).
במצעד השנתי של התחנה לשנת תשנ"ו (1996) דורג השיר במקום השלישי.
אביב גפן – גיטרה חשמלית, גיטרה אקוסטית, קולות
ערן מיטלמן – פסנתר, קלידים
עודד שחר – תופים, טמבורין
משה לוי – פסנתר, אקורדיון
נגן אורח – חמת חלילים סקוטית
אורי מילס – חמת חלילים אירית
עונש מוות הוא עונש חוקי באיראן.
יש הסבורים שאיראן היא המדינה שהוציאה להורג את הכמות הגדולה ביותר של האזרחים, בהשוואה לכמות התושבים הכוללת.
לטענת איראן כמות האזרחים האיראנים שהוצאו להורג בפועל באיראן, נמוכה בהרבה מהכמות שמתפרסמים בכתבי ארגוני זכויות האדם, וכי ההוצאות להורג מבוצעות אך ורק לאחר הליך שיפוטי ממושך.
לטענת גורמים איראנים איראן נלחמת בתעשיית הסחר בסמים, אשר רחבת היקף לאורך גבולותיה המזרחיים של המדינה, והגידול במספר ברוני וסוחרי הסמים הוא הגורם לעלייה בהוצאות להורג.
לפי ה-BBC, איראן "מבצעת יותר הוצאות להורג מכל מדינה אחרת, מלבד הרפובליקה העממית של סין".
עונש מוות מופיע בתורה כעונש חובה על מספר עבירות חמורות.
השימוש בעונש מוות התקיים בעיקר מתקופת המקרא ועד חורבן בית שני, ובמקורות מהעת העתיקה מסופר על הוצאות להורג בידי מלכים, נביאים ובתי דין יהודיים.
בהלכה היהודית, הסמכות לביצוע העונש תלויה במהות המקרה, ובהתאם לו נתונה לסנהדרין קטנה (בית דין של 23 דיינים) ולמלך.
לסנהדרין קטנה ישנה סמכות לדון דיני נפשות רק בזמן שהסנהדרין הגדולה (המונה 71 דיינים) יושבת בלשכת הגזית.
מלך ישראל רשאי להרוג את המורדים בו, ובנוסף לכך, במקרים בהם ישנו צורך ביצירת הרתעה לשם תיקון מצב החברה, יש לו רשות להמית עבריינים על פי שיקול דעתו גם אם העונש הרגיל אינו מוות או שסדרי הדין הרגילים לא מאפשרים זאת.
במשנה ובתלמוד נקבעו כללים משפטיים המקשים מאוד על ההוצאה להורג, וחז"ל אף הורו לנקוט בגישה משפטית המתרחקת ככל האפשר מביצוע עונש מוות.
למעשה, מאז גלות הסנהדרין וביותר מאז ביטול הסמיכה, בטלה האפשרות לדון בדיני נפשות הכוללים הוצאה להורג.
עם זאת, ההלכה השאירה פתח המאפשר המתה כהוראת שעה במקרים נדירים ביותר, שנעשה בהם שימוש פעמים ספורות במהלך הדורות.
היו חוקרים שהצביעו על המשך השימוש בפועל בעונש מוות בקרב קהילות יהודיות בימי הביניים ואחריהן בהוראות שעה מיוחדות.
בתורה הוזכרו איסורים שהעובר עליהם בזדון ולאחר התראה עונשו מוות, בהם עבודה זרה ונבואה בשמה, רוב איסורי עריות ובכללן ניאוף ומשכב זכר, רצח, קורבן אדם, חטיפת אדם ומכירתו, כישוף, ידעוני, העלאה באוב, נבואת שקר, חילול שבת, קללת אב ואם והכאתם, קללת ה', איסור עבודת זר במקדש, וזקן ממרא.
אופני ביצוע ההמתה המוזכרין בפירוש בתורה, הם סקילה ושריפה.
ביצוע העונש הוא בידי העדים בראשונה, "ויד כל העם באחרונה", ובמקרה של רצח, ביצועו בידי גואל הדם.
בתורה מסופר על סקילתם של המקושש – שקושש עצים בשבת, והמקלל – שקילל את ה'.
שניהם נסקלו בידי בני ישראל במדבר על פי הוראת ה' למשה.
בפרשת כי תשא מסופר כי 3,000 עובדי העגל נהרגו בחרב בידי בני לוי בהוראת משה.
בפרשת בלק מסופר כי לאחר חטא בעל פעור, משה נצטווה להמית את ראשי העם שעבדו לבעל פעור, אך לא ברור האם הציווי התבצע.
בספר יהושע מסופר כי בעקבות עלייתו בגורל הודה עכן בן כרמי שלקח משלל כיבוש יריחו על אף החרם עליו, וגרם בכך להפסד ישראלי במלחמת העי.
בעקבות זאת הוא נסקל בהוראת יהושע בן נון.
בספר שמואל מסופר שכמה דורות לאחר מכן, שמואל הוציא להורג את אגג מלך עמלק; בעלת האוב מעין דור אמרה שהיא חוששת לחייה כיוון ששאול הכרית את האובות והידעונים בממלכתו; ודוד הורה על הריגת הנער העמלקי שהרג את שאול, ועל תליית רכב ובענה בני בנימין שרצחו את איש בושת.
בספר מלכים נבות היזרעאלי הומת בסקילה בהוראת איזבל, באשמת שווא של קללת האל והמלך, שנטפלה עליו בעזרת עדי שקר.
בהמשך מסופר שיהוא, בדומה לאליהו הנביא, גם כינס את כל נביאי הבעל בדורו בעורמה והמיתם.
בממלכת יהודה, יהוידע הכהן הוציא להורג את מתן כהן הבעל ויאשיהו המלך זבח כהני במות.
מלבד אלו, במקרא מסופר גם על הריגת מורדים במלכים.
כך שאול שלח את דואג האדומי להמית את כוהני נוב באשמת מרד; שלמה שלח את בניהו בן יהוידע להמית את אדוניהו בן חגית, יואב בן צרויה ושמעי בן גרא; ואמציהו המית את מתנקשי אביו.
כך, לאחר שהדיינים מזהירים את העדים לומר את האמת מתייחסים לחשש האפשרי שלהם לגרום למותו של אדם: "ושמא תאמרו מה לנו לחוב בדמו של זה?
הלא כבר נאמר 'ובאבוד רשעים רינה'".