tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יוזם התיקון, מיכאל איתן, הסביר במליאה כי התיקון נבע מהמבוכה בה היה שרוי הנשיא עזר ויצמן בשלהי כהונתו, כאשר סבר כי אין זה מן הראוי להמשיך ולעסוק בהאמנת שגרירים ובמתן חנינות בעוד מרחף מעליו ענן חשדות, אך לא נמצאה עבורו בחוק שום אפשרות שבה יכול היה להשעות עצמו מהתפקיד.
בקשתו של קצב, היחידה בהיסטוריה של מוסד הנשיאות, אושרה ב-25 בינואר 2007 והארכתה אושרה ב-22 באפריל אותה שנה.
תוקפה של החלטה על נבצרות של נשיא המדינה, בין לפי בקשתו ובין לפי חוות דעת רפואית, הוא לתקופה של 3 חודשים לכל היותר, וועדת הכנסת רשאית להאריכה בתקופות נוספות, ובלבד שתקופת הנבצרות לא תעמוד, במצטבר, על יותר מ-6 חודשים.
הארכה נוספת טעונה אישור מליאת הכנסת.
כאשר הנבצרות היא מכוח בקשתו של הנשיא, רשאי הוא להפסיקה בכל עת.
במקרים בהם שוהה הנשיא בחו"ל, במקרים בהם נבצר ממנו למלא את תפקידו ובמקרים בהם הסתיימה כהונתו של הנשיא וטרם נבחר נשיא חדש, ממלא את מקומו יושב ראש הכנסת וכל תפקידי הנשיא וסמכויותיו ניתנים לו.
חוק יסודות המשפט, תש"ם-1980, הוא חוק ישראלי, הבא לקבוע את הדרך בה מחויב בית משפט ישראלי לפסוק בשאלה העומדת בפניו, ואינה ניתנת להכרעה ברורה לפי לשון החוק הקיים או לפי תקדימים משפטיים.
חוק יסודות המשפט מעניק מעמד מיוחד ל"עקרונות החירות, הצדק, היושר והשלום של המשפט העברי ומורשת ישראל" כמקור לפסיקה במקרים אלו.
במערכת המשפט הישראלית ישנה מחלוקת רבת שנים בשאלת מעמדו של המשפט העברי כמקור למשפט הישראלי, מחלוקת המוצאת את ביטויה גם במחלוקת בפרשנות חוק זה.
לאחר כיבוש ארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, ועם כינון השלטון הבריטי האזרחי פורסם דבר המלך במועצה על ארץ ישראל, דבר חקיקה מנדטורי שהיה בעל תוקף חוקתי, וכלל את סימן 46 שהותיר את המשפט העות'מאני (המג'לה) בתוקפו, בהסתייגות של "התאמה לתנאי הארץ ולתושביה".
עם זאת קבע 'דבר המלך' כי במקרים שאינם מוסדרים בחקיקה העות'מאנית יפסקו בתי המשפט בהתאם למשפט המקובל ודיני היושר האנגליים.
עם הקמת מדינת ישראל, פורסם במעמד הכרזתה "", שהיווה את הבסיס עליו ניסתה המדינה החדשה לבסס את מערכת המשפט שלה, ואשר קבע כי מועצת העם היא הרשות המחוקקת, וכי המשפט שהיה קיים ערב הקמת המדינה יוותר על כנו, בכפוף לחריגים מסוימים.
בכך אימץ המנשר את המשפט הבריטי הקיים, אך גם קבע את הדרך לשינויו - בדבר חקיקה של הרשות המחוקקת, אשר לימים תיקרא הכנסת.
ב-19 במאי 1948 הוחלף המנשר בפקודת סדרי השלטון והמשפט, שחוקקה מועצת המדינה הזמנית.
פקודה זו קבעה כי: "המשפט שהיה קיים בארץ ישראל ביום ה' באייר תש"ח (14 במאי 1948) יעמוד בתקפו, עד כמה שאין בו משום סתירה לפקודה זו או לחוקים האחרים שיינתנו על ידי מועצת המדינה הזמנית או על פיה, ובשינויים הנובעים מתוך הקמת המדינה ורשויותיה".
קביעה זו הותירה בתוקף את סימן 46, ששימש כ"צינור יבוא" דרכו המשיכה מערכת המשפט של המדינה החדשה לשאוב את המשפט האנגלי גם לאחר הכרזת העצמאות.
מקום המדינה ועד שנת 1980, חוקקה הכנסת שורה של חוקים ישראליים ייחודיים בסוגיות עיקריות המתאימות למשפט הארץ - כגון חוק המכר, תשכ"ח-1968, חוק החוזים (תרופות בשל הפרת חוזה), תשל"א-1970, חוק החוזים (חלק כללי), תשל"ג-1973, חוק חוזה קבלנות, תשל"ד-1974 וחוקים נוספים.
חוקים אלו היוו, בעיקרם, חקיקה ישראלית מקורית, אשר שאבה עקרונותיה הן מהפסיקה שהתפתחה בארץ, הן משיטות משפט זרות, ובמיוחד מן המשפט הגרמני.
לאור מלאכת החקיקה הרבה שנעשתה במהלך השנים מקום המדינה, ההתרחקות הרבה מהמשפט הבריטי, פנייה לפרשנות דברי חקיקה שמקורם אם במשפט הקונטיננטלי ואם במשפט העברי או בעקרון עצמאי שהתפתח בפסיקה, הפניה לחוק הבריטי נראתה מלאכותית.
לאחר המהפך השלטוני של שנת 1977, הוחל בחקיקת 'חוק יסודות המשפט'.
חוק יסודות המשפט הוא חוק בעל תוכן קצר ביותר, ובו שני סעיפים בלבד.
, שהוא הסעיף העיקרי בו, קבע:
"ראה בית המשפט שאלה משפטית הטעונה הכרעה, ולא מצא לה תשובה בדבר חקיקה, בהלכה פסוקה או בדרך של היקש, יכריע בה לאור עקרונות החירות, הצדק, היושר והשלום של מורשת ישראל.", בתיקון משנת 2018 הורחבה זיקה זו ל"עקרונות החירות, הצדק, היושר והשלום של המשפט העברי ומורשת ישראל".
ניסוח זה דומה ללשון הכרזת העצמאות:
תהה מושתתת על יסודות החירות, הצדק והשלום לאור חזונם של נביאי ישראל."
להשלמת מלאכתו קבע המחוקק הישראלי שני עקרונות נוספים הכרחיים מהמצב המשפטי החדש שנוצר:
"(א) סימן 46 לדבר המלך במועצה לארץ-ישראל, 1947-1922 - בטל (כלומר ביטול ההסתמכות על המשפט הבריטי)
"(ב) אין בהוראות סעיף קטן (א) כדי לפגוע במשפט שנקלט בארץ לפני תחילת חוק זה."
לאחר חקיקת חוק זה העקרונות שנקבעו למקורות אליהם יפנה בית המשפט בבואו לדון בשאלה משפטית העומדת לפניו הם: ראשית, לשון החוק.
חוק יסודות המשפט והמשפט העברי
עוד קודם לחקיקת חוק יסודות המשפט היו שופטים רבים בבית המשפט העליון שפנו אל המשפט העברי - אם כמקור השראה, אם כמקור פרשנות.
עם קבלת החוק ניתנה, לכאורה, גושפנקה רשמית למשפט העברי כמקור חוקי מחייב לפרשנות החוק במשפט מדינת ישראל, מתוך הנחה שיש זהות בין המשפט העברי לבין "עקרונות החירות הצדק, היושר והשלום של מורשת ישראל".
אולם שופטים אחרים התנגדו לזהות בין העקרונות המפורטים בחוק יסודות המשפט לבין המשפט העברי.
מחלוקת זו בפרשנות חוק יסודות המשפט, לא הוכרעה עד היום בבית המשפט העליון, וחודדה במיוחד במספר פסקי דין בהם ישבו בדין השופטים מנחם אלון ואהרן ברק, שייצגו גישות מנוגדות באשר לתפקידו של המשפט העברי בפסיקת בתי המשפט ובפרשנות חוק יסודות המשפט.
שלוש סוגיות עיקריות עלו, ולא הוכרעו:
האם החוק תקף בכל מקרה של ספק בפרשנות (עמדת אלון) או רק במקרה של לאקונה (עמדת ברק).
מהו היקפם של "עקרונות החירות הצדק, היושר והשלום של מורשת ישראל".
האם המדובר במשפט העברי (עמדת אלון), או רק במושג הרחב של "מורשת ישראל" (עמדת ברק).
האם משמעות חוק יסודות המשפט היא כי למשפט העברי יש בשיטת המשפט הישראלי מעמד של בכורה, אל מול שיטות משפט אחרות, כמקור לפרשנות החוק ולאיתור "עקרונות היסוד" של שיטת המשפט הישראלית?
שאלות אלו עלו במספר פסקי דין של בית המשפט העליון, וזכו לדיון מעמיק בשלושה פסקי דין ידועים:
בנק קופת עם התעוררה השאלה מי בעליהן של שטרי איגרות חוב שמצא אדם מוטלות על רצפת חדר הכספות בבנק.
לשאלה זו לא נמצאה תשובה ברורה בחוקי מדינת ישראל, ונתגלתה לאקונה.
יש שביקשו לפנות אל דיני השבת אבידה שבמשפט העברי, שכללו פירוט בסוגיה זו.
השופט חיים כהן, שישב בדין, הביע את עמדתו כי אכן, כלשון חוק יסודות המשפט, יש לפנות קודם אל הלשון המפורשת בחוק, לאחר מכן אל התקדים, ואל ההיקש, ואם התשובה לא תימצא בכל אלו, רק אז יש לפנות אל המשפט העברי.
השופט אהרן ברק, שישב אף הוא בדין, סבר לעומתם כי: "אין זה נכון מבחינה פורמלית, ואין זה רצוי מבחינה מהותית, להעמיד את המשפט העברי כמקור פרשני, אליו חייב השופט לפנות, במקום שהוא מתקשה בפירוש החוק.
הפניה שכזו, בלא הוראה מפורשת בחוק, אינה עולה בקנה אחד עם מהות הפרשנות, הבאה לפרש מלים וללמוד על כוונה ומטרה מתוך החוק עצמו, על רקע חקיקה הדומה לו, ושאינה משתלבת כלל בהפניה למקור אחר, יהא ערכו הלאומי והתרבותי רב ככל שיהיה".
כהן חזרו השופטים אלון וברק על גישתם זו, תוך שהשופט אלון מנסה להרחיב את המקרים שבהם חייב השופט לפנות אל המשפט העברי, וברק מנסה לצמצמם.
"ראוי ורצוי לו למשפט העברי, אשר בהשראתו נחקקה הוראת חוק, כי יהווה מקור להשראה פרשנית, כלומר, להרחבת האופק ושדה הראייה הפרשניים ולהרחבתם, ובכך ליצירת עומק נוסף ליצירה הפרשנית.
אך ההכרעה בין האפשרויות השונות היא הכרעה שלנו, בלא כבלים משפטיים חיצוניים ובלא בכורה או ראשוניות לשיטה אחרת, תהא יקרה לנו ככל שתהא".
עמדות אלו חודדו בפסק דין ז'רז'בסקי נ.
ראש ממשלת ישראל, שעסק בשאלת אכיפתו של הסכם קואליציוני שנוי במחלוקת.
במסגרת הדיון הביע השופט ברק את דעתו כי 'עקרונות החירות, היושר, הצדק והשלום של מורשת ישראל' הם אמנם חלק מ"עקרונות היסוד של השיטה", אך אין הם מתייחדים בכך שאליהם, ורק אליהם יש לפנות.
לקראת חקיקת החוק, במהלך דיוני הכנסת, חברי ועדה רבים התייחסו למשפט העברי לביסוס עמדותיהם בנוגע לחוק.
חוק לא תעמוד על דם רעך, התשנ"ח–1998, נכנס לתוקף ב-28 בספטמבר 1998. עיקר החוק הוא בו, הקובע:
חוק זה הופך את החובה המוסרית של עזרה לזולת לחובה הנובעת מחוק.
העובר על הוראת החוק עונשו קנס.
החוק נחקק בעקבות הצעת חוק פרטית של ח"כ חנן פורת, שגיבש את החוק מתוך טיוטה שהכין הרב פרופ' נחום רקובר, לפי בקשתו של רבם הרב צבי יהודה הכהן קוק.
בעת שהובא החוק לקריאה שנייה ושלישית נימק ח"כ פורת את יוזמתו:
חוקים דומים קיימים ביפן, בגרמניה ובצרפת, אך שיטת המשפט האנגלו-אמריקנית אינה כוללת חובה פוזיטיבית להושיט עזרה לאדם המצוי במצוקה (חוק כזה נוסף לספר החוקים של אחדות ממדינות ארצות הברית, אך אין זה המצב הרווח).
"חוק השומרוני הטוב" הקיים בארצות דוברות אנגלית אינו יוצר חובה פוזיטיבית לעזור לאדם במצוקה, אלא מגן על המסייע מפני תביעתו של האדם לו סייע, אם נגרם לו נזק.
לעומת זאת במשפט הישראלי החוק מחייב להושיט עזרה במקרה של מצוקה מיידית אך אינו מגן על המציל מפני תביעת רשלנות.
ראו סעיף 2(א) לחוק (המפנה לסעיף 5 לחוק עשיית עושר ולא במשפט).
בעבר, התקיימה במידה מסוימת חובה כזו עוד קודם לחקיקת החוק, כדבריו של אהרן ברק:
החוק בא לידי ביטוי במשפט בישראל, ולעיתים נדירות מוגשות תביעות פליליות על הפרתו.
חובה זו, טרם חקיקת החוק, באה לידי ביטוי בדברי השופט טל, שחובה על האדם להציל אדם אחר בסכנה, אך חובה זו מוגבלת למצב שבו איננו מכניס את עצמו למצב סכנה.
סעיף 1(א) לחוק קובע שלושה תנאים, שרק כאשר מתקיימים שלושתם יחדיו חובה להגיש עזרה:
"בסכנה חמורה ומיידית לחייו, לשלמות גופו או לבריאותו".
בניגוד לחוק בגרמניה לדוגמה, החוק הישראלי מחשיב קריאה לעזרה לגורם שלישי כגון משטרה כהושטת עזרה אקטיבית על פי הגדרה, גם אם למעשה עצם הקריאה לעזרה לגורם שלישי ואי-הושטת יד באופן עצמאי כאשר ניתן לעזור, חורצת את גורלו של האדם בסכנה.
למעשה קריאה דווקנית של החוק, מראה כי סעיף קטן ב' שבסעיף 1, מצמצם מאוד את תחולת החוק ומסתפק בקריאה לעזרה, ואינו דורש עזרה פיזית לאדם בסכנה, גם אם ישנה אפשרות כזו.
ב-6 במאי 2007 אירעה תאונת אופנוע בכביש 44 בה נפגע רוכב האופנוע, ושכב על הכביש במשך כדקה וחצי בלא שאף אחד מנהגי המכוניות עצר כדי להושיט לו עזרה.
סרט וידאו שתיעד את ההתעלמות המופגנת מהאדם הגוסס פורסם בכלי התקשורת ועורר מהומה תקשורתית.
בעקבות המקרה, הוגשה מטעם הפורום המשפטי למען ארץ ישראל ליועץ המשפטי לממשלה דרישה לחקור את הנהגים שלא סייעו לרוכב בגין עבירה על חוק "לא תעמוד על דם רעך".
ב-4 באפריל 2009 עשרות עוברי אורח היו עדים לתאונת שיט בירקון בה נפגעה קשה יסמין פיינגולד, אלופת ישראל בחתירה.
אמנם חלקם הזעיקו את כוחות הביטחון, אך אף אחד מהם לא קפץ לסייע לפיינגולד.
רק אבי טויבין, עובר אורח שהזדמן למקום בהמשך קפץ למים והצילה.
האירוע עורר דיון ציבורי בנוגע למחויבותם של עוברי האורח להושיט יד, גם במחיר של סיכון עצמי, למען הצלתו של אדם הנמצא בסכנת חיים ברורה.
בגין מעשהו קיבל טויבין ציון לשבח על מעשה מופת למען הזולת מנשיא המדינה במסגרת טקס חלוקת אות הנשיא למתנדב לשנת תשס"ט (2009), ובהמשך נבחר להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-68 בשנת תשע"ו (2016).
תגמולים לבני משפחתו של אדם שנפטר בעת הצלת חיי הזולת
על פי נתוני המוסד לביטוח לאומי עד למועד הצעת החוק נרשמו כ-20 מקרים של אנשים שנספו או נפצעו כתוצאה מהצלת אדם אחר.
בעקבות זאת הוגשה לכנסת הצעת חוק שבה נאמר:
היקף הזכויות וסוגן ובני המשפחה שיהיו זכאים להן ייקבעו בתקנות שיביא שר העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים לאישור ועדת העבודה, הרווחה והבריאות בתוך שנה מפרסומו של החוק.
ב-5 בינואר 2021 אושרה ההצעה כתיקון לחוק הביטוח הלאומי, לפיו שר העבודה והרווחה מוסמך להתקין תקנות, בהסכמת שר האוצר ובאישור ועדת העבודה והרווחה, למתן זכויות נוספות לבני משפחה של מי שקיפח חייו תוך הושטת עזרה לאדם הנמצא בסכנת חיים.
החוק חל רטרואקטיבית על מקרים שהתרחשו החל מתחילת 2018.
חוק כליאתם של לוחמים בלתי חוקיים, התשס"ב-2002 נחקק בישראל בשנת 2002, לאחר קביעת בג"ץ בפרשת קלפי המיקוח לפיה לשר הביטחון אין סמכות להחזיק במעצר מינהלי אזרחים לבנוניים כ"קלפי מיקוח", וכי ניתן להחזיק אנשים במעצר מינהלי רק כאשר הם עצמם מסוכנים לביטחון המדינה.
בפסיקה בעתירה שהוגשה נגד שחרורם של מרבית העצירים (למעט דיראני ועובייד) בעקבות פסק הדין, העיר אהרן ברק כי בית המשפט לא רואה בהליך החקיקה המסתמן עקיפה של פסיקתו הקודמת, כי אם יצירת דין חדש.
החוק מסמיך את רמטכ"ל צה"ל להוציא צו כליאה נגד אדם שמוחזק בידי רשויות המדינה, ויש לו יסוד סביר להניח כי הוא לוחם בלתי חוקי.
בתוך 14 ימים ממתן צו הכליאה יש להביאו בפני שופט בית המשפט המחוזי, לשם ביקורת שיפוטית על הצו.
ביקורות נוספות נערכות אחת לחצי שנה.
בנוסף, הסדיר החוק את זכותו של הכלוא לפגישה עם עורך דין במועד המוקדם ביותר האפשרי מבלי לפגוע בביטחון המדינה, אך לא יאוחר משבעה ימים מהוצאת צו הכליאה.
מכוח החוק הותקנו תקנות כליאתם של לוחמים בלתי חוקיים (תנאי כליאה), התשס"ב–2002, המסדירות את תנאי כליאתם של לוחמים בלתי חוקיים.
לאחר חקיקתו של החוק נמתחה עליו ביקורת, בטענה שהוא אינו עולה בקנה אחד עם המשפט הבינלאומי ועם העקרונות החוקתיים של מדינת ישראל.
הטענה הייתה, כי בפני ישראל עומדות שתי דרכים להתמודד עם לוחם כאמור שנפל בידיה: להחזיק אותו עד תום הלחימה כשבוי מלחמה, או להחזיקו במסגרת מעצר מינהלי כמו כל אזרח שנשקפת ממנו סכנה אינדיבידואלית.
בנוסף, כאמור, ניתן להחזיקו במאסר פלילי עד תום ריצוי המאסר.
חוקתיותו של החוק עמדה לראשונה לביקורת בית המשפט העליון ביוני 2008, בעת שנדון ערעורם של תושבי רצועת עזה שנכלאו מכוח החוק בשל השתייכותם לחזבאללה.
נשיאת בית המשפט, דורית ביניש, קבעה בפסק דינה כי החוק עומד בתנאי פסקת ההגבלה שבחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, וכי אין עילה להתערבות בית המשפט.
עם זאת, בית המשפט לא בחן את חוקתיותה של חזקת המסוכנות, לאחר שהמדינה הצהירה כי עד כה לא עשתה בה שימוש, ובכל אחד מהמקרים שעמדו על הפרק הוכיחה את מסוכנותו של הכלוא הספציפי.
באותה פסיקה נקבע כי החוק נועד לחול רק על תושבי חוץ, ואילו כלפי אזרחים ותושבים ישראלים יש להשתמש בכלים המשפטיים האחרים העומדים לרשותם של גורמי אכיפת החוק.
עם זאת, בג"ץ סבר שניתן להכשיר את חזקת המסוכנות ה"קבוצתית" במקרים מסוימים, ויש לבחנה ממקרה למקרה.
במנותק מפסיקה זו תוקן החוק באוגוסט 2008, ונוספו בו הוראות הנוגעות לסמכות הכליאה הראשונית של הלוחם הבלתי חוקי, לקביעת מקום כליאתו ולזכותו להיפגש עם עורך דין ומניעתה.
זאת, בעקבות הניסיון שהצטבר במהלך השנים ובעקבות הערות שהעירו בתי המשפט המחוזיים במהלך דיונים בהליכים שונים מכוח החוק.
בנוסף, נקבעה בו הוראת שעה לשנתיים, שנועדה לתת מענה לסיטואציה שבה יילכד מספר רב של לוחמים בלתי חוקיים.
הוראה זו קובעת לוחות זמנים גמישים יותר, מורידה את הדרג הצבאי המוסמך לקבל החלטות בעניין הלוחמים הבלתי חוקיים, ומקימה בתי דין צבאיים מיוחדים לעניין זה.
הרמטכ"ל גבי אשכנזי ונשיא בית הדין הצבאי לערעורים, האלוף שי יניב, הסמיכו בשנת 2008 את אל"ם ארז פורת, נשיא בית הדין הצבאי של פיקוד צפון וחיל הים לשמש כנשיא בית הדין הצבאי המיוחד שיוקם מכוח חוק זה, ולהיות מופקד על הטיפול בנושא מטעם צה"ל.
בתיקון מס' 3 לחוק הפך סעיף 10א של הוראת השעה, העוסק בלחימה בהיקף נרחב שבה יילכד מספר רב של לוחמים בלתי חוקיים, לסעיף קבוע בחוק.
עמדת בית המשפט לגבי המונח "לוחם בלתי חוקי"
בפסיקותיו השונות בעניין, לא קיבל בית המשפט העליון את הגישה לפיה קיימת קטגוריה של לוחמים בלתי חוקיים.
בבג"ץ הסיכולים הממוקדים ציין השופט ברק כי "קשה לנו לראות כיצד ניתן להכיר בקטגוריה שלישית במסגרת פירושן של אמנות האג וז'נבה.
לא נראה לנו כי הוצגו בפנינו נתונים מספיקים המאפשרים לנו לומר כי קטגוריה שלישית זו הוכרה, לעת הזו, במשפט הבינלאומי המנהגי.
עם זאת, מציאות חדשה מחייבת לעיתים פרשנות חדשה.
כללים שפותחו על רקע מציאות שהשתנתה יצטרכו לקבל פירוש דינמי אשר יתאים אותם, במסגרת כללי הפרשנות המקובלים, למציאות החדשה".
אף בפסיקה שעסקה בחוק כליאתם של לוחמים בלתי חוקיים, שבה וחזרה השופטת ביניש על עמדה זו, בקובעה שהחוק אינו קובע קטגוריה חדשה, אלא קובע הוראות לעניין מעצרם של אזרחים שהם לוחמים בלתי חוקיים.
חוק לאנג הוא כינויו של חוק בצרפת שמספרו 81-766, אשר נחקק ב-10 באוגוסט 1981, המסדיר את מחירי הספרים במדינה.
החוק קובע מחיר אחיד לספרים הנמכרים בצרפת, ומגביל את גובה ההנחה על מחיר הספר ל-5%.
כינויו של החוק נגזר משמו של שר התרבות הצרפתי, ז'ק לאנג, אשר כיהן בעת החקיקה.
חוק לאנג פועל על פי העיקרון הבא:
המוציא לאור מחליט על מחיר לספר ומדפיס מחיר זה על כריכתו האחורית
חנויות הספרים אינן יכולות למכור את הספר במחיר הנמוך ביותר מחמישה אחוזים מתחת למחיר הנקוב.
חוק לאנג נחקק בצרפת כתוצאה מלחץ של בעלי חנויות הספרים הקטנות, אשר נפגעו כתוצאה מהנחות משמעותיות על מחירי ספרים שניתנו ברשתות הספרים הגדולות.
חוקים דומים לחוק לאנג נחקקו אף במספר מדינות אחרות באירופה: אוסטריה, דנמרק, גרמניה, יוון, הונגריה, איטליה, הולנד, פורטוגל, וספרד.
במדינות אחרות נכרתים הסכמים בין הוצאות הספרים לחנויות הספרים.
בישראל בה התעצמה בשנת 2009 היוזמה לחקיקת חוק דומה, זכה החוק לכינוי "החוק הצרפתי".
החוק יוצר את הבסיס המשפטי עליו הוסכם לפי תופעל שיטת "מדינה אחת, שתי שיטות" אשר נותנת להונג קונג מידה רבה של אוטונומיה תחת השלטון הסיני, ומשאירה בתוקפה את השיטה הקפיטליסטית הכלכלית במושבה למשך 50 שנה, וכן את המשפט המקובל.
חוק היסוד גם מגן על הזכויות והחירויות של תושבי הונג קונג.
החוק נוסח על ידי מועצה משותפת שבה היו חברים נציגים הונג קונגים ונציגים של סין העממית, שבראשה ישב ג'י פנגפיי.
טיוטת החוק פורסמה באפריל 1988 וטיוטה שנייה בפברואר 1989. החוק עצמו נחקק ב-4 באפריל 1990, ובמקביל אושר הדגל של האזור המיוחד של הונג קונג והסמל של האזור המיוחד של הונג קונג.
החוק קובע כי השיטה הכלכלית בהונג קונג תישאר בלא שינוי (היינו שיטה קפיטליסטית למשך 50 שנה, והשיטה הסוציאליסטית של סין לא תופעל בהונג קונג לתקופה זו).
על פי חוק היסוד, כל אזרחי הונג קונג שווים בפני החוק.
החוק מעניק לכולם זכות הצבעה וזכות בחירה.
כמו כן חוק היסוד מבטיח חופש ביטוי, חופש עיתונות, חופש התאגדות, חופש הפגנה, חופש תנועה, חופש דת וחופש לשבות.
החוק אוסר על מאסר בלא סיבה, ועל חיפוש גופני בניגוד לחוק, ואוסר על עינויים.
החוק קובע כי הרפובליקה העממית של סין אחראית להגנת הונג קונג וליחסי החוץ שלה, אולם מתיר להונג קונג להשתתף בארגונים בינלאומיים ובכנסיים בינלאומיים בנושאים מסוימים.
סעיף 158 של החוק מעניק לבתי המשפט של הונג קונג סמכות לפרש את החוק בהתאם למטרתו, ובהתאם לסמכויותיהם.
אופן תיקון החוק נקבע בסעיף 159, וקובע כי החוק לא יתוקן באופן המשנה את מטרתו היסודית.
לתיקון החוק נדרש אישור של המועצה המחוקקת של הונג קונג, ושל שני שלישים של הנציגים של הונג קונג בקונגרס הלאומי של סין.
חוק להגנת הספרות והסופרים בישראל (הוראת שעה), התשע"ג-2013 הוא חוק ישראלי שחייב שמירה על מחיר קבוע לספר ישראלי בשנה וחצי הראשונות לצאתו לאור, וקבע שיעורי מינימום לתמלוגים לסופר ישראלי.
החוק אושר בכנסת ב-31 ביולי 2013, נכנס לתוקף ב-6 בפברואר 2014, והיה אמור להיות בתוקף במשך שלוש שנים, כדי לעמוד על השפעתו ולהחליט על המשך דרכו של החוק.
ב-30 במאי 2016 תוקן החוק על ידי הכנסת, ונקבע שרבים מסעיפיו יתבטלו ב-1 בספטמבר 2016. החוק פקע ביום 7 ביוני 2018.
סעיף 1 לחוק מציג את מטרתו:דברי ההסבר להצעת החוק מרחיבים בעניין זה:
"ספר" מוגדר בחוק כך: מכאן שהספרים המוגנים על ידי החוק הם גם ספרים מתורגמים לעברית או ערבית.
לספר תינתן "תקופת הגנה", שהיא 18 חודשים ממועד הדפסת המהדורה הראשונה של הספר.
בתקופת ההגנה יהיה מחיר הספר קבוע, ויצוין על הצד החיצוני של כריכתו (ניתן לקבוע מחירים שונים לגרסה מודפסת ולגרסה אלקטרונית).
רכישת הספר באמצעות תווי קנייה שנועדו לרכישת ספרים ומחירם נמוך מערכם הנקוב, אסורה אף היא.
בשבוע הספר העברי מותרת הנחה של עד 20% ממחירו הנקוב של ספר מוגן.
כמו כן מותרת הנחה של עד 20% במכירה של מאה ספרים לגורם אחד.
החוק קובע שיעורי מינימום לתמלוגים שיש לשלם לסופר ישראלי.
לפקחי משרד הכלכלה ניתנה הסמכות לפקח על ביצוע החוק, ולתת התראה מינהלית ולהטיל עיצום כספי על המפר אותו.
טרם חקיקת החוק וגם לאחר מכן, העלו נגדו מספר טענות וביניהן:
החוק מתערב בשוק החופשי, ופוגע בחופש הכלכלי של הצרכנים, הסופרים, ההוצאות ורשתות הספרים.
החוק יוביל להתייקרות הספרים, וייפגע ביכולתן של אוכלוסיות חלשות מבחינה כלכלית לרכוש ספרים.
החוק יפגע בתפוצת הספרים ובחשיפת הציבור לספרים חדשים, ולפיכך יש בו משום פגיעה בעקרון הפלורליזם ובחופש הביטוי.
החוק יפגע במיוחד בסופרים חדשים או לא מוכרים, משום שהוא יגביר את הסיכון בהוצאה לאור של ספר שעלול להיות לו ביקוש נמוך, ולא ניתן יהיה להוזילו בהתאם.
החוק יקטין את הכנסות הסופרים, בשל הקטנת השוק.
הוצאת ספרים מסוימת אף החליטה למכור ספרים במופגן במחיר נמוך מן המותר, והוטל עליה קנס כבד.
תומך נלהב בחקיקה שתגן על מחיר הספר היה העורך הראשי של "הספריה החדשה", מנחם פרי.
עם זאת, לאחר כניסת החוק לתוקף עקף אותו פרי באמצעות פרשנות דווקנית להגדרתה של תקופת ההגנה על ספר – "18 חודשים ממועד הדפסת המהדורה הראשונה של הספר", והציע מחיר מוזל לרוכשים את ספרי "הספריה החדשה" טרם צאתם לאור.
רחלי אידלמן, יו"ר התאחדות הוצאות ספרים בישראל, הגנה על החוק ואמרה כי "מאז כניסת החוק לתוקף עלה שכר הסופרים המשולם לסופרים בישראל, וכמות הספרים שנמכרה לא ירדה בהשוואה לתקופה המקבילה לפני שנכנס החוק לתוקף".
כאמור בדברי ההסבר להצעת החוק, הרקע להצעה הוא התפתחותו של דואופול במכירת ספרים בישראל - מצב שבו עיקר מכירת הספרים מתרכזת בשתי רשתות גדולות - "סטימצקי" ו"צומת ספרים", שהתחרות ביניהן הובילה למבצעי הנחה שבהם זמן קצר לאחר צאתו לאור של ספר הוא נמכר בהנחה ניכרת ממחירו הנקוב.
מצב זה הוביל ליוזמה של הוצאות הספרים לחקיקה שתגן על מחיר הספר, בדומה לחקיקה במדינות אחרות, כגון צרפת.
ביוזמתה של שרת התרבות והספורט, לימור לבנת, הוגשה לכנסת, ב-18 ביולי 2012, הצעת חוק מטעם הממשלה, שהרחיבה במידה ניכרת את הצעת החוק הפרטית.
הצעת חוק זו אושרה בכנסת ב-31 ביולי 2013.
החוק נכנס לתוקף ב-6 בפברואר 2014, שישה חודשים לאחר פרסומו ב"רשומות".
הוא נחקק כהוראת שעה למשך שלוש שנים מיום תחילתו, כדי שבשנים אלה ניתן יהיה לעמוד על השפעתו ולהחליט על המשך דרכו של החוק.
להודעת השרה קדמה הודעתו של ח"כ יואב קיש כי יקדם הצעת חוק לתיקון חוק הספרים ודיון בוועדת הכנסת שבו הושמעו דעות בעד ונגד החוק במתכונתו הנוכחית.
השרה הודיעה כי הוועדה תכלול את נציגי רשתות הספרים, נציגי המו"לים, נציגי הסופרים, וכן ח"כ מהקואליציה וח"כ מהאופוזיציה.
במרץ 2016 הודיעה רגב כי תפעל לביטול החוק, ואף פורסם תזכיר חוק לביטולו.
במאי 2016 הצביעה הממשלה בעד קידום הליך ביטול החוק בכנסת.
חוק-יסוד: משאל עם נחקק בכנסת התשע עשרה במטרה להסדיר בחוק יסוד עריכת משאל עם על כל הסכם מדיני במסגרתו תוותר מדינת ישראל על שטחים בריבונותה או כחלק מאישור של החלטה ממשלתית או הליך חקיקתי במסגרתו תבוצע נסיגה חד-צדדית משטחים שכאלה.
תחולתו של החוק בעת חקיקתו היא על שטחי מדינת ישראל שבגבולות הקו הירוק וכן על מזרח ירושלים ורמת הגולן.
החוק אושר בכנסת ב-12 במרץ 2014 ברוב של 68 תומכים וללא מתנגדים, על רקע החלטת סיעות האופוזיציה להחרים את ההצבעה.
בחוק נקבע עוד שהסעיף הנוגע לקיום משאל עם יחול רק כאשר יוסמך על ידי חוק יסוד שיחוקק בנושא ובכך נותר החוק עקר מהבחינה הזו.
במהלך כהונתה של הכנסת השבע עשרה הציעו חברי כנסת רבים תיקון לחוק זה, לפיו ועדת הבחירות המרכזית היא שתתקין תקנות לעניין עריכת משאל עם ויבוטל הצורך בהסמכת חוק יסוד.
התיקון לחוק עבר בקריאה טרומית ב-16 במאי 2007, בניגוד לעמדת הממשלה המכהנת, והוא הועבר לוועדה משותפת של ועדת הכנסת וועדת חוקה, חוק ומשפט במטרה להכינו ולנסחו לקריאה ראשונה.
ב-30 ביוני 2008 התיקון עבר גם בקריאה הראשונה ברוב גדול והצעת החוק הוחזרה לוועדה לקראת הכנתה לקריאה שנייה ושלישית, אך זו לא הגיעה עד התפזרותה של הכנסת לקראת עריכת הבחירות לכנסת השמונה עשרה.
ממשלת ישראל השלושים ושתיים, שקמה לאחר הבחירות, החליטה לתמוך בהחלת דין רציפות על הצעת החוק, והדיון בה בוועדה המשותפת נמשך גם במהלך כהונתה של הכנסת השמונה עשרה.
לבסוף החליטה הממשלה לתמוך בהצעת החוק, וב-22 בנובמבר 2010 אישרה הכנסת את התיקון לחוק הקיים שזכה לכינוי הנוסף "חוק משאל עם", לפיו בטלה הדרישה לעיגון בחוק יסוד.
כשלושה שבועות לאחר אישור התיקון בכנסת, הוגשה עתירה לבג"ץ נגד החלטת הכנסת בטענה כי החוק במתכונתו החדשה פוגע בסדרי השלטון של מדינת ישראל ועוקף חוקי יסוד אחרים ועל כן אין זה ראוי להעבירו בחקיקה רגילה.
מטעם הממשלה הוגשה "הצעת חוק-יסוד: משאל עם" לכנסת לקריאה ראשונה, כשעוד לפניה הוגשה הצעת חוק פרטית זהה על ידי חברות הכנסת אורית סטרוק ואיילת שקד (מסיעת הבית היהודי) וחבר הכנסת יריב לוין (מסיעת הליכוד ביתנו).
שתי הצעות החוק עברו בקריאה הראשונה ובקריאה הטרומית, בהתאמה, ב-31 ביולי 2013, והועברו לוועדה המשותפת של ועדת הכנסת ושל ועדת חוקה, חוק ומשפט למיזוגן ולהכנתן לקריאה שנייה ושלישית.
סעיף 1 קובע כי אם "החליטה הממשלה לאשרר הסכם או לחתום על הסכם, שלפיו המשפט, השיפוט והמינהל של מדינת ישראל לא יחולו עוד על שטח שהם חלים בו", אזי יובא ההסכם, לאחר שיאושר בכנסת ברוב מוחלט, להצבעה גם במשאל עם, אלא אם יאושר ההסכם בכנסת ברוב מיוחס של 80 ח"כים.
סעיף קטן ב' מוסיף וקובע שגם החלטה כאמור שלא במסגרת הסכם, נסיגה חד-צדדית למשל, תעבור בדרך זהה.
סעיפים 2–3 נוגעים לעניין עצם עריכת המשאל, וקובעים כי יהיה זכאי להשתתף בהצבעה כל אדם שזכאי להשתתף בבחירות לכנסת בעת עריכת המשאל (סעיף 2) ודרך עריכתו של משאל העם תיעשה באופן זהה לזה הנערך בעת הבחירות לכנסת בשינויים המחויבים (סעיף 3).
הדרך המדויקת לעריכת משאל העם קבועה כבר כיום במסגרת החוק הקיים שאושר בשנת 1999 ותוקן בשנת 2010 למטרה זו.
סעיפים 4–5 מסדירים את מעמדו העליון של חוק היסוד ביחס לתקנות שעת חירום ומשריינים את חוק היסוד כולו.
החוק להסדרת הטיפול באריזות, התשע"א-2011 ("חוק האריזות"), הוא חוק במדינת ישראל המטיל על יצרנים ויבואנים של מוצרים ארוזים או אריזות שירות, למחזר את האריזות שייצרו או ייבאו.
העיקרון המנחה את החקיקה של חוק זה הוא עקרון אחריות יצרן מורחבת.
מטרת החוק להביא לצמצום כמות הפסולת הנוצרת מאריזות, למנוע את הטמנתה ולעודד שימוש חוזר באריזות המועברות להטמנה.
היצרנים והיבואנים נדרשים לדווח דיווחים חצי שנתיים ושנתיים על המוצרים הארוזים או אריזות השירות שנמכרו על ידם בישראל בכל שנה, בהתאם לדרישות שנקבעו בחוק האריזות והמשרד להגנת הסביבה.
חוק האריזות אף קובע כי לשם קיום חובותיהם הנ"ל, נדרשים יצרנים ויבואנים להתקשר בהסכם עם חברה אשר קיבלה "הכרה" (רישיון) מהמשרד להגנת הסביבה כ"גוף מוכר", שתפעל לקיום חובותיהם הנ"ל של היצרנים והיבואנים.
אי ביצוע ההתקשרות מהווה עבירה על חוק האריזות ועלול לגרור קנסות ועיצומים כספיים.
החוק מפרט יעדי מיחזור שונים לחומרי האריזות השונים.
לצורך קיום החוק הוקם תאגיד המיחזור ת.מ.י.ר - תאגיד מחזור יצרנים בישראל, עד כה הגוף היחיד המוכר על ידי המשרד להגנת הסביבה לשם ביצוע הוראות החוק.
בעקבות החוק החל תהליך הצבת פחים כתומים וחינוך הציבור להפרדת פסולת במקור.
הצעת החוק הוגשה על ידי המשרד להגנת הסביבה בפברואר 2010. בינואר 2011 אושר החוק בכנסת בקריאה שנייה ושלישית.
החוק נכנס לתוקף ביולי 2011 אך הוחל ביישומו במועצות האזוריות החל מאוקטובר 2012.
חובת הדיווח על ידי היצרנים והיבואנים חלה מ-1 בינואר 2012. חייבים שהתקשרו באיחור עם גוף מוכר מחויבים בדיווח ותשלום רטרואקטיבי.
על פי הדוח לחציון השני של 2021 של תאגיד תמיר, 221 אלף טון אריזות הועברו למִחזור.
אחוזי המחזור נגזרים מהדיווח על המשקל הכולל של האריזות המשווקות לשוק הישראלי מאותו הזרם.
בחציון השני של שנת 2021 אחוזי המחזור התפלגו כך:
חוק להסדרת ההתיישבות ביהודה והשומרון, התשע"ז–2017, המוכר בשם המקוצר חוק ההסדרה, הוא חוק שתוכנן להסדיר את מעמדם של בתים בהתנחלויות ביהודה והשומרון שנבנו על קרקעות בבעלות פרטית, חלקית או מלאה, של פלסטינים, כאשר מדובר בבנייה בתום לב או בהסכמת הממשלה.
החוק אושר בכנסת, אולם בוטל בידי בג"ץ.
לפי החוק, הקרקע שעליה בנויים הבתים תישאר בידי בעליה, אולם המדינה תפקיע מהם את זכויות השימוש בקרקע ותעביר אותן לממונה על הרכוש הממשלתי והנטוש באזור יהודה ושומרון.
בתמורה, יפוצו בעלי הקרקעות הפלסטינים בסכום בגובה של 125% מערכם הראוי של דמי השימוש בקרקע, או יקבלו קרקע חלופית, לפי בחירתם.
החוק אושר בכנסת ב-6 בפברואר 2017. לפי הערכה, החוק היה רלוונטי ביחס לכ-2,000 בתי יהודים ב-26 יישובים ביהודה ושומרון.
ב-17 באוגוסט 2017 הקפיא בג"ץ את ביצוע החוק עד לדיון בעתירות שהוגשו בנושא.
ב-9 ביוני 2020 ביטל בג"ץ את החוק בנימוק שהוא פוגע בזכויות חוקתיות לקניין, לשוויון ולכבוד של התושבים הפלסטינים, בלי שיעמוד בתנאיה של פסקת ההגבלה.
לנוכח עמדת הממשלה השלילית באשר לבנייה בשטחים, במהלך העשור האחרון של המאה ה־20 וראשית המאה ה־21 נבנו מספר מאחזים וכן שכונות בהתנחלויות ותיקות על קרקעות הרשומות במרשם המקרקעין של יהודה ושומרון כקרקעות בבעלות פרטית של פלסטינים.
בראשית המאה ה-21 עתרו פלסטינים לבג"ץ פעמים אחדות, בתמיכת ארגוני שמאל, בדרישה לפנות בתים בהתנחלויות ובמאחזים שנבנו לטענתם על קרקע פרטית שלהם.
בחלק מהמקרים נענה בג"ץ לעתירה, והורה על הריסת בתים (לדוגמה, שכונת האולפנה ובתי דריינוף בבית אל, המאחז עמונה, תשעה בתים בעפרה ועוד).
מאמצים גדולים של ממשלת ישראל למנוע את ההריסה הביאו להתמשכות ההליכים במשך שנים, אך לא מנעו את ההריסה.
אף שמספר הבתים שנהרסו קטן למדי, לפי אחת ההערכות כ-2,000 בתים ביהודה ושומרון עומדים על קרקעות הרשומות בטאבו בבעלות פלסטינית.
כפתרון למצב זה יזמו חברי כנסת ממפלגות הימין שינוי חקיקה, שיימנע פסיקה המחייבת הריסת בתים בהתנחלויות ביהודה ושומרון.
הצעות חוק פרטיות להסדרת ההתיישבות ביהודה ושומרון עלו פעמים אחדות בכנסת השמונה עשרה ביוזמת חברי הכנסת זבולון אורלב (פ/4384/18), יעקב כץ (פ/3643/18), מירי רגב (פ/3900/18) ויריב לוין (פ/4278/18).
הצעת החוק צברה תאוצה באמצע 2012 על רקע ניסיון למנוע את פינוי שכונת האולפנה על פי פסיקת בג"ץ, אולם באותה תקופה נתקלה בהתנגדות נחרצת של ראש הממשלה בנימין נתניהו, ולא אושרה.
החוק הוצע מחדש בשנת 2015 בידי ח"כ יואב קיש מהליכוד ובשנת 2016 בידי מפלגת הבית היהודי ויוזמו העיקרי הוא ח"כ בצלאל סמוטריץ'.
קידום ההצעה התעורר על רקע הניסיון למנוע את פינוי עמונה עד סוף שנת 2016, והיא אושרה בוועדת השרים לחקיקה, חרף התנגדותם של ראש הממשלה, בנימין נתניהו, שר הביטחון, אביגדור ליברמן והיועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט.
הצעת החוק בגרסתה הראשונה עברה בקריאה טרומית ב-16 בנובמבר 2016, בתמיכת כל מפלגות הקואליציה.
בהכנת הצעת החוק לקריאה ראשונה נוסף לה סעיף, לפי דרישת יו"ר "כולנו", משה כחלון, המחריג מהגנת החוק הליכי אכיפה וצווים מנהליים קיימים שניתנו בעניינם צווים שיפוטיים או פסקי דין, ובכך נמנעה הכשרת עמונה.
הצעת החוק המתוקנת עברה בקריאה טרומית ב-5 בדצמבר ברוב של 59 תומכים מול 49 מתנגדים, ובקריאה ראשונה ב-7 בדצמבר ברוב של 58 תומכים מול 51 מתנגדים.
במהלך הדיון בהצעת החוק אמר היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, שאין לקבל הצעות חוק שאינן בגדר הדין הבין-לאומי ופוגעות במעמד בית המשפט העליון, והודיע שלא יגן על החוק אם זה יאושר בכנסת, משום שהוא בלתי חוקתי ועלול להוביל להגשת תביעה נגד ישראל בבית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג.
בתגובה לדברי היועץ המשפטי, חתמו מאה עורכי דין על הצהרה האומרת שהחוק המוצע הוא לגיטימי וחוקתי ועומד בסטנדרטים בין לאומיים, ודווקא האפליה העולה מהמצב הקיים טרם החוק אינה מתאימה לערכי השוויון.
החתומים כתבו כי ישמחו להגן על החוק בהתנדבות, בכל ערכאה שיפוטית.
החוק אושר בקריאה שלישית בכנסת ב-6 בפברואר 2017 ברוב של 60 תומכים מול 52 מתנגדים.
החוק עוסק בהתיישבות שנבנתה בתום לב במקרקעין הטעונים הסדרה או שניתנה הסכמת המדינה לבנייתה, בתקופה שקדמה ליום פרסומו של החוק.
זכויות השימוש וההחזקה במקרקעין שהועברו לממונה יוקצו לצורכי ההתיישבות שנבנתה על אותם מקרקעין, ויותלו כל הליכי האכיפה והצווים המנהליים הקיימים בעניין אותה התיישבות.
בעל הזכויות במקרקעין, שזכות השימוש בהם ניטלה ממנו, יהיה זכאי, לפי בחירתו, לדמי שימוש שנתיים בשיעור של 125% מערכם הראוי של דמי השימוש כפי שתקבע ועדת שומה, או לדמי שימוש מהוונים לתקופות של 20 שנה כל פעם בשיעור של 125% מערכם הראוי, או לקרקע חלופית ככל שהדבר אפשרי בנסיבות העניין.
החוק מונה רשימה של 16 התנחלויות ומאחזים שבהם תיבדק רלוונטיות החוק: עפרה, נתיב האבות, עלי, כוכב השחר, מצפה כרמים, אלון מורה, מעלה מכמש, שבי שומרון, קדומים, פסגות, בית אל, יצהר, הר ברכה, מודיעין עילית, נוקדים, כוכב יעקב.
לשר המשפטים, באישור ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת, נתונה סמכות להוסיף יישובים לרשימה זו.
החוק פותח בהצהרה: "מטרת חוק זה היא להסדיר את ההתיישבות ביהודה והשומרון ולאפשר את המשך ביסוסה ופיתוחה".
תומכי החוק הציגו את הנסיבות שיצרו צורך בחוק זה: ביהודה ושומרון קרקעות רבות אינן מוסדרות ורישומי הבעלות שלהן מקורם במסמכים ירדנים, מנדטוריים ועותמאניים שונים, וזאת עקב החלטת ממשלת ישראל לאחר מלחמת ששת הימים לעצירת תהליך הסדרת הקרקעות שהחל באזור בתקופת המנדט, והמשיך בתקופה הירדנית.
לעיתים רק לאחר שנים רבות של שימוש מתגלה למפרע שמדובר בקרקעות פרטיות והשימוש בהן נעשה שלא כדין.
במהלך הזמן הזה מושקעים ביישוב ופיתוח הקרקעות הללו כספים רבים, הן על ידי המדינה והן על ידי אנשים פרטיים.
נחוצה הסדרה של מבנים אלה, כדי למנוע את הנזק הגדול שבהריסתם.
חברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי הרחיבה בעניין זה: "מרבית היישובים הוקמו בעידוד ממשלות ישראל ובמימונן ומרבית התושבים שקבעו בהם את ביתם עשו זאת בתום לב ולא היו מודעים לעובדת הקמתם על קרקע פרטית.
הפתרון הראוי בנסיבות אלו הוא פיצויים ביד נדיבה של בעלי המקרקעין המקוריים, הן בקרקע והן בכסף, והסדרתם התכנונית של היישובים במיקומם הנוכחי".
עמידת החוק בדרישות המשפט הבינלאומי וזכות הקניין - עמדת המתנגדים
אל מול נימוקים אלה סברו משפטנים, ובכללם היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, שהצעת החוק מנוגדת למשפט הבינלאומי ומנוגדת לדיני זכויות האדם הישראליים, אשר מחייבים את רשויות המדינה בכל מקום שבו הן פועלות (כאמור בסעיף 11 לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו).
מבחינת המשפט הבינלאומי, הצעת החוק מנוגדת לדיני הכיבוש אשר ישראל מחילה ופועלת מכוחם ביהודה ושומרון.
סעיף 46 לתקנות האג (אשר ישראל צד להן ומהוות ממילא משפט בינלאומי מנהגי ולכן הן חלק ממשפטה הפנימי של מדינת ישראל) מגן על זכות הקניין של תושבי שטח כבוש.
משמעות הדבר היא שניתן להגביל את הזכות, אך, לפי פסיקת בג"ץ, ההגבלה צריכה להיות מידתית ונחוצה.
בכל מקרה לא ניתן להגביל את הזכות באופן מפלה.
הפקעת רכוש של תושבי השטח הכבוש לטובת אינטרסים של אזרחי המדינה הכובשת מהווה אפליה לאומית/אתנית.
ההפקעה מהווה הפרה גם של סעיף 43 לתקנות האג, לפיו על המדינה הכובשת להשאיר את דיני השטח על כנם אלא במקום שיש צורך הכרחי.
צורך כזה יכול להיות צורכי הצבא או צורכי האוכלוסייה.
הקמת יישוב של אזרחי המדינה הכובשת אינה צורך הכרחי ולפיכך שינוי הדין החל בשטח לצורך זה מהווה הפרה של סעיף 43. ראש הממשלה, בנימין נתניהו, שבסופו של דבר תמך בחוק, אמר בקבינט כי החוק עלול להביא לחקירה נגד בכירים בבית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג.
בנוסף, על פי המשפט הישראלי, זכות הקניין מעוגנת בחוק יסוד, וככזו ניתן להגבילה רק בחוק המשרת תכלית ראויה, ורק במידה הנחוצה.
הפקעת קרקע פרטית מהווה תכלית ראויה רק אם היא נעשית לצורך ציבורי.
הקמת יישוב בדרך כלל אינה נחשבת צורך "ציבורי".
טענה נוספת נגד החוק היא שהחוק מפלה בין ישראלים לפלסטינים בכך שהוא מורה על הפקעת קרקע לטובת יישובים ישראלים בלא הוראה דומה לגבי תושבים פלסטינים.
חוות דעת של עשרים ושמונה משפטנים ישראליים בכירים הוגשה לבית המשפט העליון, ובה הם טוענים בפירוט שחוק ההסדרה מנוגד לחוק הישראלי והבינלאומי.
עמידת החוק בדרישות המשפט הבינלאומי וזכות הקניין - עמדת התומכים
אל מול טענות אלה, מספר משפטנים, בהם פרופ' אבי בל השופט לשעבר הרן פיינשטיין, פרופ' יוג'ין קונטרוביץ, פרופ' טליה איינהורן ופרופ' שלום לרנר, טענו שהחוק מתאים למשפט הבינלאומי המנהגי, והוא חוקי וחוקתי.
בין השאר נטען כי דיני שטחים כבושים לא חלים ביו"ש, וכי הטענה שדיני הכיבוש חלים ביו"ש מנוגדת לעמדה הרשמית של ישראל לאורך השנים, וכי גם אם היו חלים, החוק הבינלאומי לא אוסר הפקעה תמורת פיצוי, אלא רק החרמה.
נימוק נוסף הוא שהדין הבינלאומי מתיר הפקעת קרקעות לטובת האוכלוסייה המקומית, ואוכלוסיית המתיישבים נחשבת אוכלוסייה מקומית (מושג שאינו זהה למושג אוכלוסייה מוגנת), ובשנים האחרונות ניתנו בבג"ץ פסיקות המכירות במעמד זה.
כמו כן נאמר שהפקעת קרקעות לצורך הקמת יישובים ושכונות היא הליך נורמטיבי ושכיח.
שנעשה בו שימוש רב במדינת ישראל, הן כלפי יהודים והן כלפי ערבים, הפקעות אלה עברו פעם אחר פעם את מבחן בג"ץ, אשר קבע כי הקמת יישובים ושכונות היא צורך ציבורי המצדיק את הפגיעה בזכות הקניין של הפרט.
גם חוק ההפקעות הירדני החל ביו"ש מתיר להפקיע אדמות לכל צורך ציבורי שהממשלה תגדיר, ופקודת ההפקעות הישראלית הדומה לחוק זה קובעת במפורש כי אחת המטרות שייחשבו צורך ציבורי היא "הקמה, הרחבה או פיתוח של יישוב".
כפייה של קבלת פיצוי על בעלי הקרקע
באופוזיציה הגדירו את החוק כגזל.
גם חבר הקואליציה בני בגין טען שהחוק נועד לאפשר גזל (בגין היה אחד משני חברי הקואליציה שהצביעו נגד החוק).
החוק מכונה על ידי חלק ממתנגדיו בשם "חוק ההפקעה", על משקל כינויו הרווח כ"חוק ההסדרה", במחאה על ההתעלמות מהפקעת הקרקעות הכלולה בחוק.
בעלי קרקעות פלסטינים עתרו לבג"ץ נגד ההשתלטות על הקרקע.
הם טענו כי רצונם לעבד את הקרקע ולא לקבל פיצוי.
מנגד, תומכי החוק טוענים שהוא מתחשב בפגיעה בזכויות בעלי הקרקע בעקבות ההפקעה וברצונם לשוב ולפתח את הקרקע מבחינה חקלאית ועל כן קובע שמלבד פיצוי כספי יפוצו הבעלים בקרקע חלופית הקרובה ככל האפשר למקום מגוריהם.
כמו כן נאמר כי במקרים רבים מדובר בקרקעות שאם בעליהן יקבלו אותן, לא יוכלו לגשת אליהן ולעבד אותן, מסיבות ביטחוניות, ואם ימכרו אותן ליהודים, הם חושפים את עצמם לעונש מוות מהרשות הפלסטינית, ודווקא החוק מאפשר להם לקבל קרקע חלופית או פיצוי כספי.
בדיון בחוק הועלו גם טיעונים מדיניים: ח"כים מסיעת הבית היהודי אמרו שהחוק תורם להתיישבות בכל רחבי ארץ ישראל השלמה, והוא עוד שלב בדרך להחלת ריבונות בשטחי יהודה ושומרון.
תוצאה אפשרית זו עמדה גם לנגד מתנגדי החוק: בן-דרור ימיני כתב שאף על פי שיש בתוך הקו הירוק ובעולם (כולל בקפריסין הנמצאת חלקית תחת כיבוש טורקי) חוקים דומים, ההתנגדות שלו לחוק היא מכיוון שהוא מקדם את סיפוח כל שטחי יהודה ושומרון ויצירת מדינה דו-לאומית שתמיט אסון על ישראל.
דן מרידור טען שהכנסת מייצגת את הישראלים וחוקיה מיועדים להם, ואין לה סמכות לחוקק חוקים הנוגעים לפלסטינים שאינם בעלי זכות בחירה לכנסת.
ברוח דומה התבטא נשיא המדינה, ראובן ריבלין: "כל מה שקשור לדילמה ולקונפליקט שלנו כמדינה יהודית ודמוקרטית, לא נוכל להחיל על שטח חוק שמשנה כללים מבלי שנחליט קודם שהשטח הזה הוא בריבונותנו.
אנו חייבים להחליט קודם כל מה עמדתנו לגבי שאלת הריבונות, ולהשתמש לשם כך בכלים העומדים לרשותנו ואחר כך לחוקק חוקים".
חוק ההסדרה ספג גינויים ברחבי העולם בין השאר בשל העובדה שמדובר בחוק שמחוקקת מדינה עבור שטח הנמצא בשליטתה אך אינו בריבונותה.
עם מותחי הביקורת נמנו שליח האו"ם למזרח התיכון, ניקולאי מלאדנוב, שר החוץ הצרפתי ז'אן-מארק איירו, נשיא צרפת פרנסואה הולנד, ראש ממשלת בריטניה תרזה מיי, שרת החוץ של האיחוד האירופי פדריקה מוגריני ומשרדי החוץ של גרמניה ושל טורקיה.
בחודש אפריל 2017 ביטל המנהל האזרחי, בהתאם לחוק ההסדרה, צווי הפסקת בנייה שניתנו לארבעה מבנים בהתנחלות פסגות.
המשך מימוש החוק הוקפא עקב עתירות לבג"ץ נגדו .
עשרות יישובים פלסטיניים ביהודה ושומרון, שאליהם הצטרפו עמותות שמאל ישראליות אחדות, עתרו לבג"ץ נגד החוק.
בדיון בעתירות, שהתקיים בפני הרכב מורחב של תשעה שופטים, התייצב היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, לצד העותרים ונגד הממשלה.
ב-17 באוגוסט 2017 הוציא בג"ץ, לבקשת מנדלבליט, צו ביניים המקפיא לחודשיים את יישום החוק.
עקב סירובו של היועץ המשפטי לממשלה להגן על החוק, את הממשלה ייצג עורך דין פרטי, הראל ארנון.
בתגובתה המקדמית לעתירות ציינה ממשלת ישראל שהחוק "נועד להתמודד עם מציאות מורכבת וייחודית, המובילה לא אחת לתוצאות קשות של הריסה ללא תועלת בצדן לאיש, ואשר גוזרות על אלפי משפחות חיים תחת עננת אי-ודאות".
גם היועץ המשפטי לכנסת, איל ינון, ביקש להימנע מפסילת החוק.
ב-9 ביוני 2020 ביטל בג"ץ את החוק, ברוב של 8 שופטים נגד אחד, בנימוק שהוא פוגע בזכויות חוקתיות לקניין, לשוויון ולכבוד של התושבים הפלסטינים, בלי שיעמוד בתנאיה של פסקת ההגבלה, ולכן אינו חוקתי.
הנשיאה אסתר חיות ציינה בפסק דינה:
השופט נעם סולברג, שהיה בדעת מיעוט מול יתר שמונת שופטי ההרכב, הסכים שחוק ההסדרה פוגע בזכות הקניין ובזכות לשוויון, ואף אינו עושה זאת במידתיות נאותה אך ציין:
בהתאם לגישה זו קבע כי אין לבטל את החוק, אלא די במחיקה חלקית בהגדרתם של שני מונחים בסעיף 2 לחוק – 'התיישבות' ו'המדינה'.
מהגדרת "התיישבות" הציע למחוק את המילים "מיתקנים, שטחים חקלאיים ואמצעי ייצור", כך שההסדרה שבחוק תגן רק על בתי מגורים ומבני ציבור והתשתית החיונית להם.
בהגדרת "המדינה" הציע להשאיר את ממשלת ישראל, משרד ממשרדי הממשלה ורשויות האזור, ולמחוק ממנה "רשות מקומית או מועצה אזורית בישראל או באזור ומוסד מיישב".
פסק הדין ניתן כשנה וחצי לאחר הדיון האחרון בעתירה.
לטענת עו"ד שמחה רוטמן, עיתוי מתן פסק הדין הושפע מהשינוי בהרכב הפוליטי של הקואליציה.
ח"כ גדעון סער הביע תמיהה על פרסום פסק הדין "שבועות ספורים לפני החלת הריבונות".
חוק להגנה על השקעות הציבור בישראל בנכסים פיננסיים, תשמ"ד-1984 אושר בכנסת ב-2 ביולי 1984, ובא לצמצם את החשש של ציבור המשקיעים מפגיעה רטרואקטיבית בתנאים שניתנו להשקעות פיננסיות, באמצעות הגבלת כוחה של הממשלה לערוך שינויים כאלה.
תהליך החקיקה של החוק היה מהיר ביותר: הממשלה הגישה אותו לכנסת ב-2 ביולי 1984, ובו ביום הוא עבר קריאה ראשונה, דיון בוועדת הכספים ואישור בקריאה שנייה ושלישית.
בדברי ההסבר להצעת החוק הוצגה מטרתו:
מטרת החוק המוצע להעניק הגנה נוספת ומיוחדת לנכסים הפיננסיים של הציבור בישראל.
באמצעות הגנה זו יוגבר אמון הציבור במכשירי החסכון ויינתן עידוד להמשיך ולהחזיק בהשקעות הקיימות וליצור חסכונות חדשים.
בהמשך דברי ההסבר מוצג אופן מתן ההגנה:
לגבי השקעות קיימות, ההגנה הניתנת מתייחסת לתנאיהן כפי שהם קיימים ביום תחילת החוק.
לגבי השקעות שייעשו בעתיד, ההגנה מתייחסת לתנאים כפי שיהיו בתוקף במועד שבו ייעשו.
לפי המצב המשפטי הקיים רשאית הממשלה מפעם לפעם לקבוע תנאים להשקעות, בהתאם למדיניותה הכלכלית, אולם אין לשנות לרעה באופן רטרואקטיבי תנאים שנקבעו להשקעות אלא בדרך של חקיקה, וחקיקה כזו לא נעשתה בעבר.
החוק המוצע בא להבטיח כי לא יתקבל חוק המשנה לרעה תנאים של השקעה לעומת התנאים שהיו קיימים בעת שההשקעה בוצעה, אלא ברוב של חברי הכנסת, דהיינו בקולותיהם של 61 חברי כנסת לפחות.
בעת הדיון בחוק בקריאה ראשונה הסתייג חבר הכנסת אמנון רובינשטיין מהשריון הלא שגרתי של החוק:
היה ויכוח בכנסות קודמות, האם הכנסת יכולה כלל לשריין חוקים כנגד שינויים ברוב רגיל.
ונתקבלה, פחות או יותר, הדעה – וגם היא עדיין שנויה במחלוקת – שכאשר מדובר בתפקידה של הכנסת כרשות מכוננת – דהיינו, כאשר היא פועלת כנותנת חוקה, כאשר היא מחוקקת פרק מהחוקה – היא יכולה לקבוע מעמד עליון לחוק מסוים.
אם יתקבל, למשל, חוק זכויות האדם...
אזי בחוק כזה, שהוא חוק יסודי בחוקה, יש מקום לומר: החוקה עומדת מעל לחוקים.
זה מוכר על-ידי משפטנים, זה הוכר באורח עקיף על-ידי בית המשפט העליון.
אבל, הייתכן שחוק פיננסי רגיל של הכנסת יקבל מעמד כזה?
הכיצד אפשר לקבוע שחוק פיננסי של הכנסת יעמוד מעל לחקיקה הרגילה של כנסות לעתיד לבוא?
בעת הצגת החוק לקריאה שנייה ושלישית התייחס שר האוצר יגאל כהן-אורגד לסוגיית השריון של החוק:
חבר הכנסת רובינשטיין העלה גם שאלה קונסטיטוציונית מעניינת: האם ראוי שחוק בעל אופי פיסקלי יהיה חוק משוריין המחייב רוב של 61 חברי הכנסת כדי לשנותו?
כאשר נוצר מצב – ולצערי מצב כזה אכן נוצר – שבו מעמידים סימני שאלה באשר לנושא החיסכון, שהוא כל כך מרכזי בחיינו, חייבים לתת את הביטוי הציבורי למלוא משקלו של החוק ולחשיבותה של ההתחייבות הציבורית.
ובמובן זה, הצורך ברוב של 61 חברי הכנסת הוא ביטוי ציבורי לחיוניות ולחשיבות של ההתחייבות הזאת.
מפרט את ההגנה שהוא מעניק:
שינוי בחוק וגריעה מהתוספת ייעשה רק ברוב של חברי הכנסת (כלומר לפחות 61 חברי הכנסת).
זהו חוק יחיד שאינו חוק יסוד שזוכה לשריון.
הוספת השקעה לתוספת היא בסמכות שר האוצר, באישור ועדת הכספים של הכנסת.
בבג"ץ שגיא עתרו חבר הכנסת גדעון שגיא ואחרים נגד החלטתה של ממשלת ישראל מ-29 במרץ 1995, להרע את התנאים הניתנים לעמיתים חדשים בקרנות הפנסיה, ולהחיל הרעה זו גם על עמיתים חדשים שהצטרפו לקרנות מתחילת השנה.
בנימוקי העותרים נכללה הטענה שהחלטה זו מנוגדת לחוק להגנה על השקעות הציבור בישראל בנכסים פיננסיים.
העתירה התקבלה, ונפסק "כי ההחלטה לתת לתנאי התוכנית תחולה למפרע מתבטלת.
פירושו של דבר, שהעמיתים החדשים, אשר הצטרפו לקרנות פנסיה מיום 1.1.1995 ועד יום החלטת הממשלה ביום 29.3.1995, יורשו להישאר כעמיתים בקרנות הפנסיה שאליהן הצטרפו, בתנאים שחלו עליהם שעה שהצטרפו כעמיתים בקרן."
עתירה נוספת לבג"ץ עסקה בביטולו של הסכם רציפות, שעסק בתנאי הפנסיה של עובדים שהיו מבוטחים בקרן פנסיה ועברו להיות מבוטחים בפנסיה תקציבית, בעקבות תיקונו של חוק הפיקוח על הביטוח בשנת 2003 והתקנתו של התקנון האחיד מכוחו.
פסק הדין, שביטל צעד זה וחייב להמשיך במימושו של הסכם הרציפות, הסתמך גם על החוק להגנה על השקעות הציבור בישראל בנכסים פיננסיים:
כאן המקום להזכיר כי החוק להגנה על השקעות הציבור אוסר על הממשלה להפקיע השקעות ציבור – ובכלל זה גם: זכויות עמית בקופת גמל – ולשנות לרעה את התנאים שנקבעו להן בעת יצירתן, לרבות סכום הפירעון, או הפדיון.
איסור זה, כשלעצמו, מעיד גם הוא, לטעמי, על היותן של זכויות הפנסיה הנצברות בקופת גמל לקצבה – זכויות בעלות מאפיינים קנייניים.
מכאן, שהוראה בתקנון האחיד, שהותקן על ידי אורגן של הממשלה (אשר איננה מעוגנת בחוק המסמיך, כאמור), שתוצאתה היא פגיעה בסכום הפירעון, או הפדיון, של עמית בקרן פנסיה – מנוגדת להוראות החוק להגנה על השקעות הציבור.
חוק ירקיז–דודסון נוסח על ידי הפסיכולוגים האמריקאיים וג'ון דילינגהאם דודסון בשנת 1908, ומציין קשר שקיים בין עוררות (בכלל זה דחק וחרדה) לבין תפקוד וביצועים אצל בני אדם.
על פי חוק ירקיז–דודסון, התפקוד משתפר ככל שעולה רמת העוררות, עד לסף מסוים שבו העוררות מאוד גבוהה ומובילה לירידה בתפקוד.
כלומר, יש רמת עוררות שהיא אופטימלית עבור תפקוד (למשל לחץ שמוביל לעשיית פעולות ביעילות) - אבל אם רמת העוררות גבוהה מידי, היכולת לבצע יורדת בהדרגה ובהתאמה.
בניסוי הפסיכולוגי של ירקיז ודודסון, נאמר שכדי למקסם את הביצועים של האדם, צריך ליצור מצב של עוררות פרודקטיבית.
עוררות מסוג זה, הנקראת גם עוררות פריונית, היא עוררות ולחץ אשר, בדרגות מסוימות, תורמות לפריון של האדם ומגבירות אותו.
לפי העקומה, עוררות ברמה גבוהה יחסית מאפשרת לאדם יכולת גילוי גבוהה, אבל עלולה לפגוע רבות בביצוע שלו מכיוון שהלחץ מאוד מעמיס על הקוגניציה שלו, על היכולת לחשוב בבהירות ולפעול במהירות.
כלומר לגילוי המהיר יש לעיתים מחיר והביצוע עלול להיות מהיר פחות.
בצד השני של העקומה נמצאים האנשים הרגועים, שהיכולת שלהם לנהל גבוהה יותר ומצד שני, הם מפספסים הרבה איומים ובתגובה עלולים לפעול מאוחר מדי.
אזור העוררות האופטימלית הוא המקום בו העוררות משפיעה עלינו בצורה הכי פריונית והביצועים שלנו מגיעים לשיא, אך לא משפיעה עלינו לרעה מבחינת הפרודקטיביות, משתנה לפי כל בן אדם, לפי המצב בו אנו נמצאים, רמת ההיכרות שלנו עם כל משימה, אם היינו במצבים דומים בעבר ועוד.
עוררות אופטימלית מתווכת גם על ידי היכולת הנוכחית שלנו להתנהל עם עוררות, האם אנו בריאים, האם אנו ישנים היטב, אילו לחצים נוספים מתרחשים בחיינו?
אימון לחוסר נוחות הוא מאוד חשוב ביכולתנו להגיע לשיא הביצועים ולהשיג עוררות מיטבית.
לפי עקומת ירקיז-דודסון, הביצועים שלנו עולים עם עוררות עד לנקודה מסוימת, ואחרי נקודה זו הוא מתחיל לרדת.
נקודת האמצע היא רמת העוררות האופטימלית שלנו.
אם אדם חווה יותר מדי עוררות, זה עלול להשפיע בצורה הפוכה על הביצועים שלו ולגרום לביצועים שלו לרדת בגלל שהעוררות משתלטת על הביצועים.
אך לעיתים רחוקות, כאשר חווים רמה קיצונית של עוררות ולחץ, דבר זה דווקא עלול להשפיע לטובה ולגרום לעלייה רדיקלית של התפקוד והביצועים, ולא לירידה.
פסיכולוגים ומאמנים רבים בספורט רוצים בדרך כלל שהספורטאים שלהם יהיו קצת חרדים ולא רגועים לגמרי לפני המשחק.
החוקרים אומרים שיש "נקודה קטנה" - כמות בינונית של עוררות שבעצם עוזרת לאנשים לבצע ביצועים טובים יותר בכך שהיא שומרת עליהם דרוכים ומוכנים.
מחקרים הראו עלייה בלמידה כאשר הורמוני הלחץ מוגברים מעט.
חרדה פרודקטיבית הופיעה בפרק בשם "אופטימזציית החרדה" מהעונה ה-8 של הסיטקום האמריקאי, המפץ הגדול.
בפרק, לאחר ששלדון לא מצליח להגיע לפריצת דרך בנושא שלו, הוא מבין שהסיבה שהוא לא מתקדם במחקר שלו היא שהוא יצר לעצמו סביבה נעימה ונוחה מדי, ולכן הוא רוצה להגביר את רמת החרדה שלו כדי לשפר את ביצועי העבודה שלו.
תחילה, שלדון ואיימי חוקרים את הנושא על ידי השוואת התוצאה של שלדון למבחן מסוים, כאשר לא היו לו הפרעות, לתוצאה של שלדון לאותו המבחן, כאשר היו לו הפרעות והלחץ שלו עלה, כדי לבדוק כיצד זה משפיע על יכולת פתרון הבעיות.
לאחר מכן הוא משתמש בריחות, תמונות וצלילים שונים כדי להעלות את רמת החרדה שלו.
חוק יסודות התקציב, התשמ"ה–1985 קובע את עקרונותיו של תקציב המדינה ואת אופן ניהולו.
החוק אושר בשנת 1985 בכנסת האחת עשרה, ומאז תוקן יותר מ-50 פעמים.
חוק יסוד: משק המדינה קובע שתקציב המדינה ייקבע בחוק, הוא חוק התקציב שאותו מאשר הכנסת מדי שנה או שנתיים.
חוק יסודות התקציב קובע את העקרונות לפיהם נבנה חוק התקציב ואת אופן ניהולו של התקציב שאושר.
עמד על כך שופט בית המשפט העליון מישאל חשין: "חוק יסודות התקציב בכללו יועד לשמש תשתית לחוקי התקציב המתקבלים מדי שנה בשנה.
חוק זה, אין עניינו לא בשקלים ולא באגורות אלא ביסודות התקציב: בנורמות כלליות שיועדו להיותן מוטמעות בכל חוק תקציב שייחקק בעתיד." נשיאת בית המשפט העליון, דורית ביניש, הציגה את המטרה הנוספת של החוק: "להגביר את הפיקוח על
ההקצאה והשימוש בתקציב השנתי של תאגידים, רשויות מקומיות וגופים נתמכים אחרים."
בעקבות חוקרת המשפט האמריקאית ציינה הנשיאה ביניש את ייחודו של חוק יסודות התקציב:
חוק יסודות התקציב הוא דוגמה למה שמכונה בספרות ההשוואתית "חוק מסגרת" (Legislation Framework).
חוקי מסגרת הם חוקים אשר מבנים את אופן החקיקה של חוקים בתחום העניין אותו הם מסדירים.
על פי רוב, חוקי המסגרת כוללים הוראות הנוגעות לדרכי ההצבעה והדיון בבית המחוקקים בעת ההצבעה על החקיקה הרלוונטית לחוקי המסגרת ולעיתים, כמו בחוק יסודות התקציב, יש בהם גם הוראות הנוגעות לתוכן החקיקה.
חוקים כדוגמת חוק יסודות התקציב, המסדירים את חקיקת חוקי התקציב השנתיים, נחשבים לאב-הטיפוס של חוקי מסגרת.
לחוקי מסגרת יש מספר מטרות.
הצעת החוק הוגשה כחלק מתוכנית הייצוב הכלכלית של 1985, שנועדה להוריד את שיעור האינפלציה, לאזן את מאזן התשלומים ולייצב את מצב המשק.
החוק אושר בכנסת האחת עשרה ב-27 במרץ 1985, כהוראת שעה לשנות התקציב 1985, 1986, 1987. באותן שנים שנת התקציב התחילה בחודש אפריל, כך שהחוק אושר לקראת תחילתה של שנת התקציב 1985.
בתיקון מס' 4 לחוק, שנחקק לקראת תחילתה של שנת התקציב 1988, הפך החוק לחוק קבוע.
דברי ההסבר להצעת החוק נימקו צעד זה: "לחוק יסודות התקציב נקבעה תחולה מוגבלת למשך שלוש שנות תקציב, וזאת כדי שניתן יהיה לבחון במשך תקופה זו האם הוראותיו עומדות במבחן הביצוע ומשיגות את מטרותיהן.
לאור הניסיון החיובי שנרכש בביצוע החוק מוצע לעשות את החוק לחוק של קבע."
בדצמבר 1991, במסגרת "חוק ההסדרים" שנחקק לקראת תחילתה של שנת התקציב 1992, נוסף לחוק יסודות התקציב סעיף 3א, שבא, כדברי השופט יצחק זמיר, "לשרש את שיטת הכספים הייחודיים, ולהסדיר את מתן התמיכות על ידי משרדי הממשלה באופן שוויוני."
ביולי 2009 אושר תיקון מס' 36 לחוק, המחייב את הממונה על השכר באוצר לפרסם גם את השכר הנמוך במגזר הציבורי ולא רק את השכר הגבוה, לרבות שכרם של עובדי הקבלן במשרדי הממשלה.
במרץ 2011 אושר תיקון מס' 40 לחוק, ולפיו נוסף לחוק סעיף 3ב המתואר להלן, לפיו יוכל שר האוצר להפחית מתקציבו של גוף מתוקצב או גוף נתמך סכומים של עד פי 3 מההוצאה שהוציא, אם היא במהותה לשם פעילות נגד עקרונות המדינה.
תיקון זה כונה "חוק הנכבה", משום שאחת ממטרותיו היא מניעת ציון הנכבה.
בהתאם לסמכות שניתנה בחוק התקינו שרים את התקנות הבאות:
תקנות יסודות התקציב (שיפוט משמעתי), התשמ"ט–1988: מחילות את הוראותיו של חוק שירות המדינה (משמעת) גם על עובדיהם של גופים מתוקצבים וגופים נתמכים (למעט חייל, שוטר וסוהר).
תקנות יסודות התקציב (חובת דיווח), התשנ"ד–1993: מסדירות את הגשת דין וחשבון שנתי על תנאי העסקה של בעלי תפקיד ועובדים בגופים מתוקצבים ובגופים נתמכים.
תקנות יסודות התקציב (כללים לפעולת תאגיד בריאות), תשס"ב-2002 מסדירות את פעולתם של תאגידי בריאות.
החוק קובע את מבנהו של תקציב המדינה, וקובע כי חוק תקציב שנתי יכלול את אלה:
(2) תקציב פיתוח וחשבון הון;
(3) החזר חובות לבנק ישראל;
(4) תקציב המפעלים העסקיים – הוצאות ותחזית הכנסות;
(2) תחזית של סכומים שלא ייגבו בשל הטבות מיסים;
בתקציב יצוינו סכומי הוצאה, הוצאה מותנית בהכנסה והרשאה להתחייב ומספרי שיא כוח אדם; הסכומים והמספרים יחולקו לסעיפי תקציב, תחומי פעולה ותוכניות.
פרק מיוחד בחוק, פרק ג', עוסק בתקציב הביטחון.
הממשלה רשאית למלא בשנת כספים פלונית את מספר המשרות הנקוב בחוק התקציב השנתי.
חלוקת המשרות לסעיפי תקציב, לתחומי פעולה ולתוכניות תהיה כמפורט בחוק התקציב השנתי.
סעיף 3א לחוק קובע שחוק תקציב שנתי יקבע את הוצאות הממשלה לצורך תמיכה במוסדות ציבור - מוסדות שאינם ממוסדות המדינה הפועלים למטרה של חינוך, תרבות, דת, מדע, אמנות, רווחה, בריאות, ספורט או מטרה דומה.
חלוקת הכספים בין מוסדות ציבור הנמנים עם אותו סוג תיעשה לפי מבחנים שוויוניים, שיקבע השר הממונה על סעיף התקציב המתאים, בהתייעצות עם היועץ המשפטי לממשלה (הנושא נמצא בתחום אחריותו של המשנה ליועץ המשפטי לממשלה למשפט ציבורי-מינהלי).
בהתאם לסמכותו לפי סעיף זה פרסם שר האוצר נוהל לתמיכות מתקציב המדינה במוסדות ציבור, והיועץ המשפטי לממשלה פרסם הנחיות בעניין אופן מימוש הסעיף.
סעיף 3ב לחוק קובע כי שר האוצר רשאי, בהסכמת השר הממונה על סעיף התקציב שלפיו מתוקצב או נתמך גוף מסוים, להפחית מהסכומים שיש להעבירם מתקציב המדינה לאותו גוף, כאשר גוף זה הוציא הוצאה שהיא במהותה אחד מאלה:
(1) שלילת קיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית;
(2) הסתה לגזענות, לאלימות ולטרור;
(3) תמיכה במאבק מזוין או במעשה טרור, של מדינת אויב או של ארגון טרור, נגד מדינת ישראל;
(4) ציון יום העצמאות או יום הקמת המדינה כיום אבל;
(5) מעשה של השחתה או ביזוי פיזי הפוגע בכבוד דגל המדינה או סמל המדינה.
פיקוח על תקציביהם של גופים שהממשלה משתתפת בתקציבם
פרק ד' לחוק מקנה לשר האוצר כלים לפיקוח על תקציביהם של גופים (למעט בנק ישראל, רשות מקומית וחברה ממשלתית) שהממשלה משתתפת בתקציבם, במישרין או בעקיפין, או שחבריהם או חברי הנהלתם, כולם או מקצתם, מתמנים בידי הממשלה או בידי שר.
התקציב של תאגיד כזה טעון אישור של שר האוצר.
שר האוצר והשר הנוגע בדבר רשאים לקבוע לתאגיד כזה את שיא כוח האדם שלו וכן, על פי החלטת הממשלה, להורות לו להפחית את תקציבו או את שיא כוח האדם שלו בסכום או בשיעור שיקבעו.
שר הפנים רשאי לקבוע לרשות מקומית את שיא כוח האדם שלה וכן, על פי החלטת הממשלה, להורות לה להפחית את תקציבה או את שיא כוח האדם שלה בסכום או בשיעור שיקבע.
סעיף 29 לחוק קובע שגוף מתוקצב וגוף נתמך, כהגדרתם בחוק זה, לא יסכים על שינויים בשכר, בתנאי פרישה או בגמלאות, או על הטבות כספיות אחרות הקשורות לעבודה, ולא ינהיג שינויים או הטבות כאמור, אלא בהתאם למה שהוסכם או הונהג לגבי כלל עובדי המדינה או באישורו של שר האוצר.
הסכם או הסדר הנוגד את הוראות סעיף זה, בטל.
גוף מתוקצב וגוף נתמך חייבים למסור למנכ"ל משרד האוצר לפי דרישתו כל מידע שיש בו צורך למטרות מעקב אחר ביצוע חוק זה או חוק תקציב שנתי.
הממונה על השכר והסכמי העבודה במשרד האוצר נדרש למסור לכנסת, אחת לשנה, דו"ח על העסקת עובדים (כולל עובדי קבלן) בגוף מתוקצב וגוף נתמך ועל תנאי שכרם של העובדים.