tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקביל עסק בתרגום ספרות ערבית לאיטלקית, בין תרגומיו המפורסמים – הספר "סיפורי אלף לילה ולילה".
בעקבות ניסיון לפגע במתקנים אסטרטגיים באיטליה הוא נעצר על ידי משטרת איטליה ונחקר על מעורבות אפשרית בפיגוע, אך בסופו של דבר שוחרר.
בתחילת שנות ה-70 היה מראשי ארגון ספטמבר השחור באירופה ובין היתר היה אחראי על ניסיון פיגוע במטוס אל על שהיה בדרכו מרומא לתל אביב.
לאחר הטבח באולימפיאדת מינכן נורה למוות זועייתר בפתח דירתו ברומא במסגרת מבצע זעם האל.
ב-2006 האמנית אמילי ג'אסיר יצרה עבודת וידאו המבוססת על אירוע ההתנקשות בזועייתר.
בווידאו היא יורה בספרים משום שבזמן ההתנקשות הוא החזיק בידו את הספר "אלף לילה ולילה".
ואגנר מניסובה דה מורה (בפורטוגזית: Wagner Maniçoba de Moura; 27 ביוני 1976) הוא שחקן, במאי קולנוע ומוזיקאי ברזילאי.
התפרסם בזכות תפקידיו בסרטים "יחידת עילית", "יחידת עילית 2" ו"אליסיום".
גילם את דמותו של פבלו אסקובר בסדרת הטלוויזיה של נטפליקס "נרקוס"; בעבורו היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשנת 2016. בשנת 2025 זכה בפרס גלובוס הזהב על תפקידו בסרט "הסוכן החשאי".
מורה נולד בעיירה רודלס וגדל בעיר סלבדור שבמדינת באהיה, בצפון-מזרח ברזיל.
אמו הייתה עקרת בית, ואביו היה סמל בחיל האוויר הברזילאי.
מורה הוא בוגר "האוניברסיטה הפדרלית של באהיה" עם תואר בעיתונאות.
הוא החל את דרכו כשחקן בקולנוע הברזילאי בתפקידים קטנים בסרטים שפרצו לתודעה העולמית וזכו להצלחה, כגון "אישה על הגובה", "קראנדירו", "איש השנה" ו"מאחורי השמש" של וולטר סאלס.
הוא פרץ ככוכב מקומי בברזיל בשנת 2005 בזכות תפקיד ראשי בדרמה הארוטית "עיר תחתית", לצדה של אליס בראגה.
בשנת 2007 הופיע מורה באחד הסרטים המצליחים ביותר שהופקו בברזיל – "יחידת עילית".
בסרט גילם מורה את קפטן נסימינטו מהגדוד למבצעים מיוחדים של המשטרה הצבאית של ברזיל.
לצורך התפקיד הוא התאמן יחד עם סוכני משטרה ברזילאים מיוחדים ובפרט עם פאולו סטובאני, ממפקדי הגדוד.
מורה חזר לתפקיד קפטן נסימינטו גם בסרט ההמשך "יחידת עילית 2: האויב מבפנים", שיצא ב-2010 והיה רווחי ואף מוצלח מקודמו.
בשנת 2013 שיחק מורה לראשונה בתפקיד הוליוודי ובשפה האנגלית בסרט האקשן הבדיוני של ניל בלומקאמפ "אליסיום".
בסרט שיחק בתור ספיידר, מבריח הפליטים איתו מתקשר מקס דה קוסטה (מאט דיימון).
בשנים 2015–2017 גילם מורה את דמותו של סוחר הסמים הקולומביאני פבלו אסקובר בסדרת הפשע של רשת נטפליקס "נרקוס".
עבור תפקיד זה, מורה נאלץ לחזור לקולג' לקחת שיעורים בספרדית כדי שישמע כאילו זוהי שפת האם שלו, והוא אף העלה 18 קילוגרמים בשביל התפקיד.
הוא קיבל מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרה דרמה.
כמו כן, ב-2018 הוא ערך גם הופעת אורח באותו תפקיד בסדרת הבת שלה, "נרקוס: מקסיקו".
ב-2019 ביים את סרטו הראשון, "מריגלה", אודות חייו של הסוציאליסט קרלוס מריגלה ובכוונתו לביים עונה בסדרה "נרקוס: מקסיקו".
בשנת 2020 שיחק בסרט הדרמה הביוגרפי "סרז'יו" כנציג האו"ם בעיראק, סרז'יו ויירה דה מלו.
באוקטובר 2020 חתם מורה עם סוכנות הכישרונות האמריקאית, WME.
בשנת 2022 דיבב את דמות הזאב הגדול הרע בסרט האנימציה "החתול של שרק 2: משאלה אחת ודי".
בשנת 2025 כיכב בתפקיד הראשי במותחן הפוליטי "הסוכן החשאי" (אנ') שביים הבמאי הברזילאי המוערך קלבר מנדונסה פיליו (אנ').
ואגנר גילם בסרט את מרסלו, מורה בתיכון שנקלע לסערה פוליטית של שנותיה האחרונות של הדיקטטורה הצבאית הברזילאית, ומנסה להימלט מרדיפות; בפסטיבל הקולנוע בקאן שנערך ב-18 במאי 2025, זכה ואגנר בפרס השחקן הטוב לצד מנדונסה-פיליו שזכה בפרס לבימוי.
על תפקידו זה זכה גם בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסרט קולנוע - דרמה.
מלבד היותו שחקן מצליח בברזיל, מורה הוא גם סולן וחבר בהרכב מוזיקלי הנקרא "Sua Mãe".
מורה נשוי לצלמת סנדרה דלגדו ואב לשני בנים.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס גות'הם2025ההופעה הראשית הטובה ביותרהסוכן החשאיפרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי2026השחקן הטוב ביותרהסוכן החשאישחקן המשנה הטוב ביותר במיני-סדרה או סרט טלוויזיהגנבי סמים
ואגיט יוסופוביץ' אלקפרוב (נולד ב-1 בספטמבר 1950) הוא איש עסקים רוסי ממוצא אזרי, עמד בעבר בראש חברת הנפט הגדולה ביותר ברוסיה לוקאויל בשנים 1993—2022.
נכון לאפריל 2021, דורג כאיש החמישי בעושרו ברוסיה עם שווי הון הנאמד ב-19.6 מיליארד דולר וכאיש ה-94 בעולם בעושרו.
אלקפרוב נולד בבאקו, אזרבייג'ן, ממרכזי זיקוק הנפט הראשונים בעולם.
אביו, שמת כאשר אלקפרוב עוד היה ילד, עבד בשדות הנפט כל חייו ודחף אותו ללכת בדרכו.
האב היה מוסלמי ואימו הייתה נוצרייה שהשתייכה לזרם הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
אלקפרוב מתאר את עצמו כאדם דתי, אך אינו מגדיר את עצמו כמוסלמי או כנוצרי.
בגיל 18 החל לעבוד לראשונה בתעשיית הנפט והדלקים.
בשנת 1974 סיים לימודים אקדמיים באזרבייג'ן.
בתור סטודנט, עבד בתור עובד זיקוק באתר קידוח לרגלי הים הכספי.
לאחר סיום הלימודים, המשיך לעבוד באתר ובשנת 1979 קודם מתפקיד של מהנדס לאחראי על מספר עובדים.
באתר שררו תנאים קשים והוא עבד על אסדת קידוח.
יום אחד, אירע פיצוץ באסדה, אלקפרוב נזרק אל מימי הים הכספי ונאלץ לשחות כדי לשרוד.
בשנת 1979 עבר למערב סיביר ועבד עבור חברת סורגוטנפטגז עד לשנת 1985, בשנים אלה צבר מוניטין של מומחה בתעשייה לעניין קידוח וזיקוק.
הוא עלה בדרגות ובסוף שנת 1985 כיהן כסגן יושב ראש חברת בשנפט.
בשנת 1990, אלקפרוב מונה לסגן שר תעשיית הגז והנפט בברית המועצות, וכך היה לסגן שר האנרגיה הצעיר ביותר במרחב הסובייטי.
בתקופה זו, הוא איחד ואיגד מספר חברות זיקוק וקידוח נפט וגז כדי שיפעלו יחד ויגבירו תפוקתן.
באפריל 1993 עמד בראש חברת הנפט הגדולה ביותר ברוסיה, שמה דאז היה Langepas-Uray-Kogalymneft והיום - לוקאויל.
מאז ועד היום הוא עומד בראש החברה.
החברה מעסיקה מעל 100,000 עובדים והיא מחברות הנפט החזקות בעולם, עתודות הנפט שלה שניים רק לחברת אקסון האמריקאית.
לוקויל היא החברה הרוסית הראשונה שרכשה חברה אמריקאית.
בנובמבר 2000 החברה השתלטה על חברת גטי ועל 1,300 תחנות הדלק שלה בארצות הברית.
כמו אוליגרכים רוסים אחרים, אלקפרוב נכנס גם לעסקי הבנקאות והתקשורת.
אלקפרוב נשוי ללריסה ויקטורובנה אלקפרובה, בנם יוסוף נולד בשנת 1990.
ואג'זל היא צורה של קישוט איבר המין, הנוצר על ידי הדבקת קישוטי קריסטל על אזור הערווה המגולח של אישה.
התהליך ידוע גם כ-ואג'זלינג, הלחם באנגלית של "ואגינה" ו"bedazzle" (מסנוור, באנגלית).
התופעה הפכה פופולרית לאחר שהשחקנית ג'ניפר לאב יואיט, הקדישה פרק בספרה "היום שיריתי בקופידון" לואג'זלינג.
במהלך ראיון קידום מכירות בתוכנית אירוח אמריקאית בינואר 2010, היא עודדה את נשות הקהל "לואג'זל את הואגינות שלהן".
ואג'זל הפך למונח המחופש ביותר בגוגל יום לאחר מכן.
ואג'זלינג עלול להגביר את הסיכון לזיהום אם לא מתקיים ניקיון יסודי.
במסורת האסתטיקה היפנית, ואבי-סאבי (ביפנית: 侘寂) היא השקפת עולם המתרכזת בקבלת הארעיות וחוסר השלמות.
האסתטיות מתוארת לעיתים כיופי ש"אינו מושלם, ארעי וחסר", כך שהדבר הפגום הופך למושלם משום שאיננו מושלם.
המושג נגזר מבודהיזם המורה על ארעיות.
מאפייני אסתטיקת הוואבי-סאבי כוללים א-סימטריה, חספוס, פשטות, צניעות, אינטימיות, והערכה של יושר תמים וטבעי בעצמים ותהליכים.
על פי לאונרד קורן, הוואבי-סאבי יכולה להיות מוגדרת כ"המאפיין הבולט ביותר של יופי מסורתי יפני, היא תופסת את אותה העמדה בפנתיאון היפני לערכים אסתטיים, כפי שהאידיאלים היווניים של יופי ושלמות נתפסים במערב".
ואילו אנדרו ג'וניפר מציין כי "אם אובייקט או ביטוי יכול להביא, בעצם קיומו, תחושה של שלווה מלנכולית וגעגועים רוחניים, אז האובייקט הזה יכול להיות להיחשב ואבי-סאבי".
על פי ריצ'רד פאוול, "ואבי-סאבי מטפח כל מה שאותנטי על ידי הכרה בשלוש מציאויות פשוטות: שום דבר לא נמשך לנצח, שום דבר לא גמור, שום דבר לא מושלם".
הסופר הבודהיסטי טארו גולד מתאר ואבי-סאבי "חוכמה ויופי של חוסר שלמות".
המילים ואבי וסאבי לא ניתנות לתרגום בקלות.
ואבי במקור מתייחס לבדידות החיים בטבע, בריחוק מן החברה; סאבי משמעותו "רגיעה", "שפיפות" או "נבילה".
סביב המאה ה-14 משמעויות אלה החלו להשתנות, לכיוון קונוטציות חיוביות יותר.
ואבי עכשיו מרמז על פשטות כפרית, רעננות או שקט, והוא יכול להיות מיושם גם בחפצים טבעיים או מעשה ידי בני אדם, או אלגנטיות מאופקת.
המושג גם יכול להתייחס למוזרויות וחריגות הנובעות מתהליך של בנייה, המוסיפות ייחודיות ואלגנטיות לאובייקט.
סאבי הוא יופי או שלווה שמגיעה עם הגיל, כאשר חייו של האובייקט וארעיותו מתבטאים במרקמו ולבושו, או בתיקונים גלויים.
לאחר מאות שנים של שילוב אומנות והשפעות בודהיסטיות מסין, התפתח בסופו של דבר הוואבי-סאבי לאידיאל יפני מובהק.
עם הזמן, משמעויות הוואבי וה-סאבי עברו להיות קלילות יותר ומלאות תקווה.
לפני כ-700 שנים, בעיקר בקרב האצולה היפנית, הושם דגש להבנת הריקנות והפגמים בבחינת הצעד הראשון לסאטורי, או הארה.
ביפן של היום, משמעות הוואבי-סאבי היא מסתכמת לעיתים קרובות כ"חכמה בפשטות טבעית".
בספרי אמנות, היא בדרך כלל מוגדרת בתור "יופי פגום".
ההערכה (פרה-קאנג'י, יאמטו-קוטובה) היא שהמילה המקורית המדוברת כנראה מתייחסת לאותו הדבר.
דוגמה טובה לכך ניתן למצוא בסגנונות מסוימים של כלי חרס יפניים.
בטקס התה היפני, פריטי הקדרות שבשימוש הם לעיתים קרובות כפריים ופשוטים למראה, למשל כלי האגי , עם צורות שאינן ממש סימטריות, צבעים או טקסטורות המופיעים במודגש באופן בלתי מזוקק או בסגנון פשוט.
למעשה, נדרש ידע ויכולת התבוננות של המשתתף כדי לשים לב לסימנים המוסתרים של עיצוב או זיגוג מושלם (בדומה למראה של יהלום לא מלוטש).
זה יכול להתפרש כסוג של אסתטיות ואבי-סאבי.
חיזוק נוסף ניתן למצוא בעובדה שצבע מזוגג משתנה לאורך הזמן במגע של הכלים עם מים חמים שנמזגו אליהם שוב ושוב (סאבי) והעובדה שקערות תה הן לעיתים קרובות סדוקות או חתוכות בכוונה בחלקן התחתון (ואבי), כמעין חתימה של סגנון האגי-יאקי.
ואבי ו-סאבי משקפים שניהם רגשות של עזובה ובדידות.
בהשקפת העולם הבודהיסטית מהאיאנה, הם עשויים להיחשב מאפיינים חיוביים, המייצגים את שחרור העולם מן החומר ואת ההתעלות לחיים פשוטים יותר.
הפילוסופיה מהאיאנה עצמה, עם זאת, מזהירה כי הבנה אמיתית אינה יכולה להיות מושגת באמצעות מילים או שפה, לכן קבלת הוואבי-סאבי במושגים שאינם ורבליים עשויה להיות גישה מתאימה ביותר.
סיימון בראון מציין כי ואבי-סאבי מתארת את האמצעים שבאמצעותם תלמידים יכולים ללמוד לחיות חיים דרך החושים וחיבור טוב יותר לחיים במציאות, במקום להיות שקוע במחשבות מיותרות.
במובן זה, ואבי-סאבי היא חומר מייצג של זן בודהיסטי.
הרעיון הוא להיות מוקף בעצמים טבעיים, משתנים וייחודיים עוזר לנו להתחבר לעולם האמיתי שלנו ולברוח מהסחות דעת פוטנציאליות ומלחיצות.
באחד המובנים, ואבי-סאבי היא הכשרה שבה תלמיד הוואבי-סאבי לומד לראות בעצמים הבסיסיים והטבעיים ביותר כמעניינים, מרתקים ויפים.
עלי שלכת דהויים הם דוגמה.
ואבי-סאבי יכול לשנות את תפיסת העולם שלנו אם שבב או סדק באגרטל עושה אותו מעניין יותר ונותן לעצם ערך גדול ומדיטטיבי.
באופן דומה, חומרים מתיישנים כגון עץ חשוף, נייר, בד הופכים להיות מעניינים יותר כשהם מייצגים את השינוי לאורך זמן.
המושגים ואבי ו-סאבי הם דתיים במקור, אך השימוש בפועל במילים אלו ביפנית הוא רגיל לגמרי.
יש לציין את הטבע הסינקרטי במערכות האמונה היפניות.
במשך אלפי שנים, אמנויות יפניות רבות הושפעו על ידי זן ופילוסופיית המהאיאנה, במיוחד קבלה והתבוננות של אי-שלמות, השטף הקבוע והארעיות של כל הדברים.
אומנויות כאלה יכולות להדגים אסתטיות ואבי-סאבי.
הונקיאונו (מוזיקת שאקוהאצ'י מסורתית של נזירי זן נודדים)
הגנים היפניים, גני זן ובונסאי (מגש גנים)
קדרות יפנית, כלי האגי, כלי ראקו
קינצוגי - אמנות תיקון כלי חרס
הערכה יפנית עכשווית של מושג זה נמצאת מאמר בעל השפעה בשבחו של צללים שכתב ג'וניצ'ירו טניזאקי.
המעצב לאונרד קורן (נולד ב-1948) פרסם בשנת 1994 ואבי-סאבי לאמנים, למעצבים, למשוררים & פילוסופים, כבחינה של הוואבי-סאבי, בעימות עם האידיאלים המערבים של יופי.
לפי פנלופי גרין, ספרו של קורן "הפך לשיחה על תרבות הכוונה בזבזנית על חרטה ועל אבן בוחן עבור מעצבים מכל הזרמים".
הקדר ברנרד ליץ' (1887–1979), שהושפע עמוקות מאסתטיקה וטכניקה יפנית, ייסד תנועה אסתטית אירופאית משפיעה שכללה גם את גברת לוסי רי ואת הנס קופר.
מספר הייקו באנגלית מאמצים את אסתטיקת הוואבי-סאבי, באמצעות שירים מינימליסטיים המעוררים תחושות של בדידות וזמניות כמו שירו של ניק וירגיליו "דמדומי סתיו/זר על הדלת/עולה ברוח".
עבודתו של האמן האמריקני ג'ון קונל (נולד ב-1940) מרוכז ברעיון הוואבי.
במהלך שנות ה-90 הקונספט הושאל על ידי מפתחי תוכנת מחשב שהועסקו בפיתוח ויקי או תכנות אג'ילי כדי לתאר קבלה של מצב מתמשך של אי-שלמות כתוצר של שיטות אלה.
ב-16 במרץ 2009, מרסל ת'רו הציג את "החיפוש אחר הוואבי סאבי" בערוץ 4 של ה-BBC, במסגרת הסדרה יפן המוסתרת.
ת'רו נסע ברחבי יפן בניסיון להבין את הטעם האסתטי של אנשיה, החל בהמחשות קומיות של אתגר מתוך הספר לחיות ואבי סאבי (טארו גולד) כדי "לבקש מאנשים ברחובות טוקיו לתאר את הוואבי סאבי".
ת'רו הראה שכמו שגולד חזה, "הם מושכים את כתפיהם בנימוס ומסבירים שהוואבי סאבי אינה ניתנת להסבר".
ואבי-סאבי הוזכרה בסדרה המלך היל בפרק שבו בובי היל לתחרות גידול ורדים.
נותני חסותו היו חנות עישון שהראו לבובי שחוסר השלמות של הורד עשה אותו טוב יותר.
ג'ק דורסי, המיליארדר שייסד את טוויטר ואת סקוור, מקדם את פילוסופיית העיצוב של הוואבי-סאבי.
טירני, לנוקס (1999), ואבי סאבי, לייטון, יוטה: גיבס סמית', המוציא לאור.
בת' קמפטון, וואבי סאבי, הוצאת תכלת 2020.
ואאל יונס הוא איש ציבור ופוליטיקאי ערבי-ישראלי, אשר שימש כחצי שנה כחבר הכנסת מטעם מפלגת תע"ל בסיעת הרשימה המשותפת.
למד סיעוד באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
הוא אח מוסמך ועסק בתחום במספר בתי חולים בצפון ישראל.
בשנים 1995–2018 היה בעלים ומנהל של חברת "גני מייס אלרים", שברשותה אולם אירועים ומסעדה.
חבר הלשכה המדינית של תע"ל, נבחר כמועמד מטעמה לכנסת ושובץ במקום ה-18 ברשימה המשותפת לקראת הבחירות לכנסת העשרים.
ב-9 בפברואר 2018, עם כניסתה לתוקף של התפטרות יוסף עטאונה, החל יונס לכהן כחבר הכנסת העשרים וכיהן בה כחצי שנה.
במהלך כהונתו היה חבר בוועדה אחת: "הוועדה המיוחדת לעניין הצעות חוק מסוימות שהועברו לדיון בה".
ב-10 באוגוסט 2018 התפטר מחברותו בכנסת במסגרת מימוש הסכם רוטציה בסיעתו, הרשימה המשותפת.
יונס הוא תושב ערערה שעל יד נחל עירון.
ואגיז גליאולין (בטטרית: Vəğiz İskəndər ulı Ğəliullin או Вәгыйзь Искәндәр улы Гәлиулин; באוזבקית: Воиз Искандар ўғли Ғалиуллин או Voiz Iskandar o'g'li G'aliullin; נולד ב-10 באוקטובר 1987, לנינסק, מחוז אנדיז'ן, אוזבקיסטן הסובייטית, ברית המועצות) הוא כדורגלן אוזבקי-רוסי ממוצא טטרי, המשחק כקשר במועדון אנדיז'ן ובנבחרת אוזבקיסטן.
בוגר בית הספר לכדורגל של מועדון אנדיז'ן האוזבקי.
ב-2006 עבר לרוסיה וחתם ברובין.
הוא עשה את הופעת הבכורה עם רובין קאזאן ב-7 במרץ 2007 במשחק שמינית גמר גביע רוסיה נגד "רוסטוב".
בליגת העל הרוסית בכדורגל הופיע לראשונה ב-16 נובמבר 2008 במדחק נגד צסק"א.
בשנת 2010 זכה עם קבוצתו בגביע האלופות של חבר המדינות.
ביולי 2012, הוא הצטרף בהשאלה לנפטכימיק, שיחק 19 משחקים וכבש 2 שערים.
בפברואר 2016, הצטרף למועדון "טוסנו".
בקיץ 2018 עבר לקבוצת הכדורגל של טמבוב, מליגת הכדורגל הלאומית.
בקיץ 2019 הושאל לנפטכימיק ניז'נקאמסק.
בקיץ 2024 חזר לאחר 20 שנה לקבוצת נעוריו אנדיז'ן.
בשנת 2011, היה חלק מהרכב נבחרת אוזבקיסטן לגביע אסיה.
ואגיו (ביפנית: 和牛, Wagyū — "בקר יפני") הוא שם כולל לארבעה גזעי פרות מבויתות ביפן, ולפעמים שם קולינרי לנתחי בשר בקר מהם.
אגודת הוואגיו האוסטרלית היא אגודת גידול פרות הוואגיו הגדולה ביותר מחוץ ליפן.
פרות ואגיו יפניות גזעיות, וכן הכלאות למיניהן, מגודלות באוסטרליה לצריכה בתוך המדינה ולייצוא למספר שווקים מעבר לים כגון סין, הונג קונג, טאיוואן, סינגפור, מלזיה, אינדונזיה, בריטניה, צרפת, גרמניה, דנמרק וארצות הברית.
פרות הוואגיו האוסטרלית מפוטמות בזרעים במשך 300 עד 500 הימים האחרונים עד שחיטתן.
לפרות המגודלות בחלקה המערבי של אוסטרליה ניתן יין אדום והן מקבלות עיסויים בתפריט באופן קבוע.
בארצות הברית, גזעי הוואגיו היפני מוכלא עם גזע האנגוס האמריקאי.
לפרות המוכלאות קוראים "בקר קובה בנוסח אמריקאי".
ישנן פרות ואגיו גזעיות לחלוטין בארצות הברית והן רשומות וגידולן מפוקח על ידי איגוד הוואגיו האמריקאי.
גידול פרות ואגיו החל בקנדה בשנת 1991 עת הוקם איגוד הוואגיו הקנדי.
פרות מגזע זה נמצאות ברפתות באלברטה, אונטריו ובאי הנסיך אדוארד.
בשר הפרות מיוצא לארצות הברית, אוסטרליה, ניו זילנד, הוואי ואירופה.
בשנת 2008, פרות ואגיו גזעיות הובאו לצפון יורקשייר ושחיטתן החלה בשנת 2011. מאז שנת 2011 גזע הפרה מגודל גם בסקוטלנד.
איגוד מגדלי גזע הוואגיו האנגלי הוקם ביולי 2014.
ישנם ארבעה גזעים של פרות שמקורם ביפן: "יפנית שחורה" (黒毛和種 Kuroge Washu), "מוקאקו וואשו" (和種 Mukaku Washu), "פרה יפנית חומה" (赤毛和種 Akage Washu), ו"פרה יפנית קצרת קרניים" (日本短角和種 Nihon Tankaku Washu).
הפרה היפנית השחורה מהווה 90% מן הבשר הבקר המפוטם במדינה.
לגזע זה של פרות יש תת-מינים: טוטורי, טאג'ימה, שימאנה ואוקויאמה.
הפרה היפנית החומה (לעיתים מכונה גם "פרה אדומה") מהווה אף היא נתח נכבד משוק הבקר ביפן.
הפרה היפנית קצרת הקרניים מהווה רק אחוז אחד מכל נתח שוק בשר הבקר ביפן.
באזורים מסוימים ביפן, כל נתח ואגיו מכונה לפי שטח הגידול של הפרה כגון בקר מטסוסאקה, בקר קובה (המוכר ביותר), בקר מישימה, בקר אומי ובקר סאנדה.
מתחילת המאה ה-21 הלך בשר הוואגיו ונהיה שמן יותר, שכן הפרות כבר לא מגודלות במרעה פתוח ועוברות תהליך של פיטום לכן בשרן נהיה עבה ושמנוני יותר.
המונח "סטייק קובה" מקורו בקרב הזרים שבאו והתיישבו לראשונה בקובה, מתקופת מייג'י (1868–1912) ואילך, לאחר שקובה הפך לנמל הראשון ביפן שנפתח לסחר חוץ מ-1 בינואר 1869. משם התפשטה הידיעה על הבשר במהירות מערבה.
קובה בקר נחשב על ידי מומחים לבשר הבקר הטוב בעולם והוא יקר מאוד.
לכן המונח "קובי בקר" משמש הרבה גם למטרות שיווק.
חלק גדול מהבשר המוצע תחת ייעוד זה במערב אינו בשר קובה אמיתי, אך עדיין נמכר כאילו הוא אמיתי.
לכן לא מספיק שהחיה היא מגזע הבקר וואגיו.
כמו כן, יש לגדל אותו מבקר אמיתי של טאג'ימה בטאג'ימה, שם כל החיות נבדקות גנטית והפגר מסווג על פי תקן לאחר השחיטה.
בעלי חיים העומדים בתקן מורשים כבשר קובה ומוטבעים בארבעה מקומות עם הלוגו המיוחד, ולאחר מכן מונפקת "תעודת מקוריות של קובי בקר" לכל שחיטה.
לכן ניתן לאתר את כל בשר קובה ביף דרך קוד ייחודי בן 10 ספרות שיש למצוא על האריזה.
קוד ייחודי זה מוקצה לבעלי חיים נבחרים אצל מגדלים מוגדרים בזמן שהם עדיין עגלים.
הלוגו חרצית יפנית סגנונית, לא זהה אבל דומה לסמל של יפן והחותם הקיסרי היפני (שהוא זהה).
ואגאשהוטה (בהונגרית: Vágáshuta) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם אוכלוסיית הכפר נמצאת בירידה שנים רבות מ-120 תושבים בשנת 1990 עד ל-88 תושבים בלבד בשנת 2023.
ואג'יר היא עיר בקניה, שמשמשת כבירת המחוז ואג'יר .
ואג'יר נמצאת כ-464 קילומטרים מבירת קניה, ניירובי.
החודש הכי חם הוא פברואר (34 מעלות צלזיוס).
החודש הכי קר הוא יולי (26 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 416 מילימטרים בשנה.
חודש אפריל הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (140 מ"מ גשם), וחודש פברואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (1 מ"מ גשם).
העיר ממוקמת ליד הכבישים B9 ו-C80. בנוסף, שדה התעופה ואג'יר נמצא בשטח העיר.
ואג (בהונגרית: Vág) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם בואג מספר התושבים נמצא בירידה.
בואג חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
וא"ב גריפין היה שם העט של הסופר האמריקאי ויליאם אדמונד באטרוורת' שכתב מעל ל-250 ספרי ריגול ומלחמה.
הספרים פורסמו תחת 11 שמות עט.
הם נמכרו ביותר מ-50 מיליון העתקים ותורגמו ל-10 שפות.
ויליאם אדמונד באטרוורת' נולד בניוארק וגדל בניו יורק ובפילדלפיה.
בשנת 1946 הוא הצטרף לצבא ארצות הברית והוצב בשטח גרמניה.
על פעילות בתקופה זו הוענקה לו "מדליית הכיבוש".
לאחר סיום השרות הוא התחיל ללמוד באוניברסיטה בעיר מרבורג.
בשנת 1951 באטרוורת' נקרא לשרות ונשלח לחזית של מלחמת קוריאה.
תחילה הוא היה כתב צבאי ואחר כך קצין דוברות של הקורפוס העשירי (ארצות הברית).
הניסיון של באטרוורת' בגרמניה ובקוריאה נתן לו השראה לכתיבת ספרים.
הוא התחיל בכתיבת ספרים בסוף שנות ה-50 וכאשר הם זכו להצלחה עזב את העיסוקים האחרים.
חלק מהספרים נכתבו תוך שיתוף פעולה עם בנו, ויליאם באטרוורת' הרביעי.
ביחד עם ויליאם קולבי גריפין היה מייסד סמינר למודיעין, צבא ודיפלומטיה באוניברסיטת נורוויץ'.
באטרוורת' התחתן בשנת 1950 לאמה מסאליק, רקדנית בלט.
לזוג נולדו שלושה ילדים, והם התגרשו בשנות ה-90.
מספר ספרים לרבות "בנתיב הסכנה" ו"סוכני הביון הלוחמים" תורגמו לעברית.
סדרה The Corps Series על חיל הנחתים 1986–2004
סדרה Men at War Series על המשרד לשירותים אסטרטגיים 1984–2012
סדרה Badge of Honor Series על משטרת פילדלפיה 1988–2019
סדרה M*A*S*H 1974–1977, סיקוול לספר מקורי שאליו צולם סרט וסדרת טלוויזיה
ואדה (בהינדי: वड़ा) הוא קטגוריה של חטיפים מלוחים מטוגנים שמקורם בהודו.
ניתן לתאר את סוגי הואדה גם כפריטר, קציצות או כיסונים.
ואדות ממולאות לפעמים בירקות ומוגשות באופן מסורתי עם צ'אטני וסמבאר.
בצפון הודו ובפקיסטן, באהלה הוא מאכל דומה.
הוא נמכר בחנויות צ'אט ובקיוסקים; משחת שעועית ירוקה מתווספת אליה עם תבלינים, ולאחר מכן היא מטוגנת בשמן עמוק להכנת קרוקטים.
לאחר מכן מקשטים אותם בדאהי (יוגורט), צ'אטני סות' (זנגביל מיובש ותמרהינדי) ותבלינים.
באהלה מוגשת בדרך כלל קר, בניגוד לאלו טיקי.
הסוגים השונים של ואדות עשויים ממרכיבים שונים, החל מקטניות (כגון מדו ואדה של דרום הודו) ועד תפוחי אדמה (כגון בטטה ואדה של מהאראשטרה).
לעיתים קרובות הם מוגשים כפריט לארוחת בוקר או כחטיף, ומשמשים גם בהכנות מזון אחרות (כגון דאהי ואדה, ואדה פאב).
לפי ק.ט.אצ'איה ואדה מוצא אזכור בספרות Sangam במהלך 100 לפנה"ס עד 300 לספירה.
סוג של ואדה מוזכר בשם "וואטאקה" בנמאסולאסה , אנציקלופדיה בסנסקריט מהמאה ה-12, שנערכה על ידי סומשווארה השלישי , ששלט בקרנאטקה של ימינו.
במתכון זה, שעועית מושרית, מסירים ממנה את הקליפה וטוחנים אותה לעיסה.
העיסה מעוצבת לכדורים ומטוגנת בשמן עמוק.
ספרות מוקדמת מהמדינות של ימינו ביהאר ואוטר פראדש מזכירה גם בארה (ואדה) ומוּנְגַאוּרָה (ואדה עשויה ממש).
מהגרים רבים מאוטר פראדש וביהאר היגרו למקומות כמו טרינידד וטובגו, גיאנה, סורינאם, דרום אפריקה, מאוריציוס, ופיג'י מאמצע המאה ה-19 עד תחילת המאה ה-20 כעובדי חוזה.
בארה (ואדה) הפך לחלק חשוב מהמטבח ההודי במדינות אלו.
בטרינידד וטובגו, בארה הפך למרכיב באחד ממאכלי הרחוב המפורסמים ביותר שלהם שנקרא כפילים או כפולים.
ואדה עשויה להיות עשויה מקטניות, סאגו או תפוחי אדמה.
הקטניות הנפוצות כוללות אפונת יונים, חמצה, מש.
ירקות ומרכיבים נוספים מתווספים לשיפור הטעם והערך התזונתי.
ואדות נאכלות לרוב כנשנושים/חטיפים או כתוספת למנה אחרת.
במסעדות ניתן להזמין אותם כפריט א-לה-קארט (מהתפריט), אך אינם המנה העיקרית.
רצוי לאכול אותם מטוגנים טריים, בעודם חמים ופריכים.
הם מוגשים עם מגוון מטבלים, כולל סמבאר, צ'אטני מימי או יבש ודאהי (יוגורט, המכונה לעיתים קרובות "קורד" באנגלית הודית).
ואגיז נאזירוביץ' חידיאטוללין הוא כדורגלן עבר סובייטי-רוסי ממוצא טטרי ששיחק בעמדת המגן.
נולד למשפחה טטרית בעיירה בוגבאחה במחוז פרם.
למד בפנימייה לספורטאים בעיר רוסטוב על הדון.
בגיל 17 התחיל לשחק במועדון ספרטק מוסקבה.
מאמן הקבוצה, קונסטנטין בסקוב, זיהה בו פוטנציאל והציב אותו בהרכב הפותח של הקבוצה.
בשנת 1979 זכה עם הקבוצה באליפות ברית המועצות.
בשנת 1980 עבר חידיאטוללין לקבוצת צסק"א מוסקבה וזאת כדי להימנע מגיוס לשירות הצבאי (צסק"א היה מועדון של הצבא וחברות בו נחשבה כתחליף לשירות צבאי).
בשנת 1982 נפצע באימון ולאחר החלמתו הנהלת המועדון החליטה להעבירו לקבוצה אחרת של הצבא.
חידיאטוללין ניסה לעבור בחזרה לספרטק, כשזה נודע לרשויות הצבא והוא נשלח לשרת כחייל פשוט במערב אוקראינה.
לאחר כשנה בצבא הוא הסכים לשחק במועדון סק"א קרפטי (שהיה גם מועדון ששייך לצבא).
רק בשנת 1986 הצליח חידיאטוללין לשוב לספרטק.
בהתחלה שותף במשחקים כשחקן מחליף ובהמשך נכנס שוב להרכב הפותח של בקבוצה.
בשנת 1987 זכה עם ספרטק בפעם השנייה באליפות ברית המועצות.
בשנת 1988 עזב את ברית המועצות לצרפת, שם שיחק שתי עונות בקבוצת טולוז.
בשנת 1990 החליט המועדון לוותר על שירותיו.
חידיאטוללין נשאר בצרפת לעוד ארבע שנים, במהלכן שיחק בקבוצות מהליגות הנמוכות.
בשנת 1994 הוזמן על ידי מאמנו מימי ספרטק, קונסטנטין בסקוב, לשוב לרוסיה ולהצטרף לסגל דינמו מוסקבה.
חידיאטוללין שיחק בשורות דינמו עונה אחת, זכה עם הקבוצה בגביע רוסיה, אך נאלץ לפרוש ממשחק פעיל בשל פציעה.
חידיאטוללין שיחק בנבחרת הנוער ובנבחרת הצעירה של ברית המועצות.
זכה עימן באליפות אירופה לנוער בשנת 1976 ובאליפות העולם לנבחרות צעירות בשנת 1977.
בשנת 1977 זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת של ברית המועצות.
הוא שותף לראשונה במשחק של הנבחרת ב-6 בספטמבר 1978 - במשחק ידידות נגד נבחרת .
באותו משחק הבקיע גם את שערו הראשון במדי הנבחרת.
באולימפיאדת מוסקבה השתתף חידיאטוללין בכל ששת המשחקים של הנבחרת האולימפית והבקיע שני שערים (שניהם במשחק נגד נבחרת בשלב הבתים), וזכה עם הנבחרת במדליות הארד.
הוא היה בסגל הנבחרת למונדיאל 1982, אך לא השתתף באף אחד מהמשחקים.
לעומת זאת, ביורו 1988 ובמונדיאל 1990 השתתף בכל משחקי הנבחרת בשני הטורנירים.
לאחר מונדיאל 1990 לא זומן יותר לנבחרת.
אליפות העולם לנבחרות צעירות - 1977
אליפות אירופה לנוער - 1976
מקום שלישי באולימפיאדת מוסקבה ב-1980
ואאל חמדאן אבראהים א-דחדוח הוא עיתונאי פלסטיני המשמש כראש משרד אל-ג'זירה בעיר עזה.
א-דחדוח נולד ב-30 באפריל 1970 בשכונת זיתון, השכונה הוותיקה ביותר בעיר עזה.
הוא גדל במשפחה עזתית אמידה שמוצאה בחצי האי ערב.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים, והשתתף בפעילויות טרור, נכלא לשבע שנים בבתי כלא ישראליים, שם השלים תעודת בגרות נוספת.
הוא עשה תואר ראשון בעיתונאות ותקשורת ב-1998 ב ותואר שני בלימודים אזוריים באוניברסיטת אל-קודס באבו דיס בשנת 2007.
א-דחדוח החל לעבוד בעיתונאות בשנת 1998 ככתב בעיתון הפלסטיני "אל-קודס" ולאחר מכן כתב במגזינים פלסטיניים נוספים.
הוא עבד ככתב רדיו בקול פלסטין ובערוץ הלוויין סהר בתחילת האינתיפאדה השנייה בשנת 2000. בשנת 2003 שימש ככתב בערוץ אל-ערביה, ומאז 2004 הוא משמש ככתב וכאחראי במשרד אל-ג'זירה ברצועת עזה.
באוקטובר 2023 במהלך מלחמת חרבות ברזל, בזמן שידור חי, קיבל א-דחדוח את הידיעה כי אשתו, בתו שמר בת ה-7, בנו מחמוד בן ה-15, ונכדו, נהרגו בהפצצת חיל האוויר על מחבלים שהסתתרו בסביבתם.
המשפחה עברה למחנה הפליטים נוסייראת.
כאשר ראה את בנו המת, אמר א-דחדוח: "הם נקמו בנו על מבול אלאקצה באמצעות ילדינו".
ב-15 בדצמבר 2023, נפגע א-דחדוח מירי כשהיה באזורי לחימה.
בנו הבכור, חמאזה א-דחדוח, שנהרג ב-7 בינואר 2024 בתקיפת רכבו בידי צה"ל, תועד כעיתונאי בן 27. צה"ל טען כי חמאזה היה פעיל בג'יהאד האסלאמי.
בינואר 2024 יצא א-דחדוח לעבור טיפול רפואי במצרים ולאחר מכן בקטר.
ואא'ל מוחמד מחמוד זקות הוא מהנדס סביבה אזרחי פלסטיני, המכהן מאז מרץ 2024 כשר התכנון ושיתוף הפעולה הבינלאומי בממשלת מוסטפא.
לפני כן, הוא היה מנהל מדיניות הקרקעות של הבנק העולמי.
הוא למד שני תארים בהנדסה אזרחית באוניברסיטת ביר זית וקיבל תואר ד"ר בהנדסה אזרחית ואיכות הסביבה מאוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון בארצות הברית.
הוא הצטרף לבנק העולמי ב-1994, והתמקד במדיניות קרקעות ובתוכניות בעלות על קרקעות ביותר מ-30 מדינות.
בין השנים 2007 ל-2011 הוא היה מנהל האזור העירוני, מגזר ניהול סיכוני מים ואסונות באזור אירופה ומרכז אסיה.
הוא היה מנהל הבנק העולמי בתימן עד מרץ 2015.
ב־31 במרץ 2024 הושבע זקות לתפקיד שר התכנון ושיתוף הפעולה הבינלאומי באל־בירה.
לאחר מכן, הוא מונה לתפקיד נגיד .
ואדוץ ) פָֿדוּץ, ) היא עיר הבירה של נסיכות ליכטנשטיין.
בעיר מתגוררים כ-5,450 תושבים, רובם קתולים.
העיר שוכנת על גדות נהר הריין.
היא ידועה באוספי האמנות שבה, במוזיאון הדואר, ובענף התיירות התוסס.
ואדוץ מצוינת לראשונה בכתבים מהמאה ה-12. היא כנראה נוסדה על ידי רוזני וורדנברג.
טירתה המפורסמת, שנחרבה על ידי שווייץ בשנת 1499, מוזכרת לראשונה ב-1322.
למרות שוואדוץ היא אחת מערי הבירה הבודדות ללא תחנת רכבת או שדה תעופה, תעשיית התיירות בעיר פורחת.
תחנת הרכבת הקרובה ביותר לעיר נמצאת במרחק של כשני קילומטר ממנה, בעיירה שאן.
נמל התעופה הקרוב ביותר לעיר הוא נמל התעופה הבינלאומי ציריך קלוטן, הממוקם כ-120 ק"מ (75 מייל) הרחק מוואדוץ – שעתיים נסיעה ברכבת או שעתיים וחצי נסיעה ברכב.
בעיר ישנם כארבעה גני ילדים, שני בתי ספר יסודיים (עם אותה המזכירות והאדמיניסטרציה), והאוניברסיטה הלאומית של ליכטנשטיין.
ואדי (מערבית: وادي) הוא נחל או גיא המנקזים מי גשמים או מי מעיינות עונתיים, אולם נותרים יבשים בהיעדר גשמים, כיוון שאינם מוזנים ממעיין או ממקור מים קבוע אחר.
ואדיות נפוצים באזורים צחיחים או מדבריים.
המונח משמש בערבית גם כתחילית לשמות של יישובים, אתרים או נחלים.
כמו כן הוא כולל את המושגים: אפיק נחל, גיא, עמק, בקעה וכדומה.
כך למשל, אזור אפיק הנילוס על שתי גדותיו מכונה בערבית "ואדי א-ניל" (وادي النيل).
ככלל, המושג ואדי נפוץ מאוד ב הערביים.
המונח נפוץ גם בשפות נוספות, אם כי במשמעות רחבה יותר.
באנגלית (Wadi) עשוי לשמש לתיאור עמק או ערוץ במדבר.
בערבית הוא גם שם לנחל קטן.
בעברית, המונח "ואדי" מקביל לרוב למונח נחל אכזב, או לנקיק.
ואדיות נמצאים במקרים רבים סמוכים להתיישבות אנושית, משום שלעיתים קרובות ניתן למצוא בהם מים תת-קרקעיים.
חציית ואדיות מסוימים, בתקופה מסוימת בשנה, עשויה להיות מסוכנת עקב שיטפונות לא צפויים שעשויים להפתיע את החוצים.
שיטפונות מסוג זה גורמים למקרי מוות רבים בארצות המזרח התיכון ובאזורי אקלים דומים ברחבי העולם.
ואדי אל-חמאם ) הוא ישוב בדואי בבקעת גינוסר, מצפון לטבריה, השייך למועצה אזורית אל-בטוף (البطوف).
היישוב הוקם בשנת 1948 עבור הבדואים משבט ערב אל-ע'וארנה (الغوارنة), יושבי הכפרים הבדואים ששכנו בצפון עמק החולה עד מלחמת העצמאות (אל-עבאסיה العباسية, חיסאס خصاص, ואל-מופתח'רה المفتخرة).
שמו של היישוב הוא כשמו הבדואי של נחל ארבל, ואדי אל-חמאם.
בקרבת היישוב נמצא האתר הארכאולוגי ח'רבת ואדי חמאם שבו קיימים שרידי בית כנסת מהטיפוס הגלילי.
כמו כן, סמוך לכפר נמצא אחד מאתרי בתי הקברות לחללי אויב.
ואדי אל מפג'ר הוא נחל אכזב קטן במדבר יהודה.
הנחל יורד מההתנחלות מעלה מכמש, ונשפך לבקעת הירדן מדרום ליריחו, סמוך לנחל פרת.
אורכו של הנחל כ-18 ק"מ, ושטח אגן ההיקוות שלו כ-20 קמ"ר.
הנחל רדוד ברובו, ואינו מתחתר אפילו בתחום במת השוליים המזרחיים של מדבר יהודה הבנויה מסלע קשה.
בנחל ישנה אמת מים קדומה, הפועלת עד היום, המוליכה את מי השיטפונות למערכת מאגרי המים של מנזר קרנטל.
וַאדִי אֶל-ג'וֹז היא שכונה ערבית במזרח ירושלים מסביבו של ערוץ נחל קדרון עילי, מפינת החומה הצפון־מזרחית וצפונה עד למרגלות הר הצופים במזרח העיר.
מרבית השכונה שוכנת ברום של כ-750 מטרים מעל פני הים.
בשכונה מתגוררים כ-15,000 תושבים, וברחובה הראשי מרכז מסחרי ומוסכים רבים המשרתים את כלל תושבי העיר.
גבול השכונה בצפון אזור מערת שמעון הצדיק ושכונת נחלת שמעון, בדרום חומת העיר העתיקה ומוזיאון רוקפלר.
השכונה מתפרשת משני עברי ערוץ הנחל: ממזרחו – על המורדות המערביים של הר הזיתים והר הצופים וממערבו על המורדות המזרחיים של הרכס המוגבה שבמרכזו עוברת דרך שכם וגבעת שייח' ג'ראח.
בפאתי השכונה עוברת מנהרת הר הצופים, המקשרת בין מעלה אדומים למרכז ירושלים.
מקור השם "ואדי אל-ג'וז" אינו ברור.
יש הטוענים שהשם (שמשמעותו בעברית היא "נחל האגוז"), נקבע בשל עצי האגוז בשכונה: בעבר גדלו עצי אגוז רבים באזור ירושלים, אף כי היום נותרו בה עצי אגוז בודדים.
השערה אחרת היא שמקור השם "ואדי ג'וז" הוא בקיצור של השם שהופיע במפות צלבניות, Valley of Josaphat ("ואלי אוף ג'וזפאט" – עמק יהושפט).
השכונה נקראת גם "אל-קעה" (בתרגום חופשי, "הבקעה").
בתחום השכונה היו כמה מבני "קסר" (ברבים: קוּסוּר), כינוי לבתי קיץ שהקימו עשירי ירושלים בתקופה העות'מאנית בין הכרמים שמחוץ לעיר.
בתי אבן אלה נראו ממרחק כמו מבצרים קטנים ולכן כונו "קַסר" (ארמון, טירה).
לפי עדותו של שייח' מוחמד אל-ח'לילי (המאה ה-18), היו בימיו בירושלים כמאה קוּסוּר.
בירושלים נותרו מעטים מבתי הקיץ האלה.
הבולט שבהם הוא קסר א-שייח', שהוקם ב־1711 בידי שייח' מוחמד אל-ח'לילי מחוץ לפינה הצפונית-מזרחית של חומת ירושלים (בתחום מוזיאון רוקפלר של היום).
לידו ניצב קסר אבו אל-ח'יר, שהוקם לפי עדות יושביו באמצע המאה ה-18. בוואדי ג'וז נמצא קסר סולטאן א-נאט'יר (קסר אל-חטיב), שהוקם כנראה במאה ה-17, ובמורדות הר הצופים ממערב לוואדי ג'וז נראים שרידים של מספר בתי קיץ נוספים.
השכונה החלה להתפתח בסוף המאה ה-19 כחלק מתהליך היציאה מן החומות של משפחות מוסלמיות אל מחוץ לעיר העתיקה.
תהליך הבנייה באזור זה הושפע מפתיחתו
של שער הפרחים, בשנת 1871, שהיה סגור באבנים עד אז במשך כ-100 שנים.
בני משפחות מוסלמיות אמידות מירושלים הקימו את הבתים הראשונים.
עד כיבוש ירושלים בידי הבריטים, בסוף 1917, הגיע מספר הבתים בשכונה ל-16.
במהלך מלחמת השחרור, ב-26 בפברואר 1948 לפנות בוקר, פוצצה ההגנה שמונה בתים בשכונה, שבעה תושבים נהרגו ועשרות נפצעו.
כתגובה, באותו היום התקבצו קבוצה של ערבים תושבי השכונות באזור וביקשו לתקוף את הר הצופים.
לוחמי ההגנה ירו עליהם פגזי מרגמות ואש מקלעים, הרגו כעשרים מהם ופצעו עשרות.
ואדי אל-ג'וז התפתחה לצורתה הנוכחית בין 1948 ל-1967. במהלך מלחמת השחרור קלטה השכונה פליטים מהשכונות המערביות של ירושלים שנתפסו על ידי ישראל ומהגרים מכפרי יהודה ושומרון בשל קרבתה לעיר העתיקה.
מאחר שהייתה מאוכלסת בדלילות והיה בה שטח פנוי רב.
בין הפליטים הירושלמים היו תושבים ערבים משכונת בקעה.
עיקר גידול האוכלוסייה בוואדי אל-ג'וז באותן השנים מיוחס להגירה מכפרי הגדה המערבית בשנות החמישים והשישים.
במרכז ואדי אל-ג'וז שכנה הזעירה ג'בל אבו ג'יבנה, בה התגוררו 350 תושבים החל משנות התשעים, בעיקר מסביבת סער.
הבעלים של 44 הדונם המרכיבים את השכונה הם משפחת אבו ג'יבנה.
אבו ג'יבנה התגוררו בשכונת באב א-סילסילה בעיר העתיקה, רכשו את האדמות בוואדי אל-ג'וז בסוף המאה ה-19.
לפי מפקד האוכלוסין הראשון שבוצע בירושלים לאחר מלחמת ששת הימים, בשנת 1967 התגוררו בשכונת ואדי ג'וז 3264 תושבים.
בשנת 1972 השלים משרד השיכון את בנייתו של שיכון בשכונה לטובת האוכלוסייה הערבית, שקלטה חלק מהמשפחות הערביות שפונו מהרובע היהודי.
בשנת 1997, הודיע משרד השיכון על תוכנית להקמת כ-100 דירות בשכונה במסגרת כללי פרויקט מחיר למשתכן, אך התוכנית לא יצא לפועל.
בשנת 2004 ביקש ראש עיריית ירושלים אורי לופוליאנסקי לשנות ייעוד מתחם בשכונה, שתוכנן במקור על ידי משרד השיכון והעירייה בעבור אוכלוסייה ערבית, וליישבו ביהודים.
לבסוף לא יצא הפרויקט לפועל.
ב-11 ביוני 2010 ביצע שוטר וידוא הריגה בתושב השכונה שלטענתו ניסה לדרוס אותו ואת חבריו.
לאחר שיצא התושב מרכבו ונמלט, ירו שוטרים לעברו, הוא נפגע ונפל, ולאחר מכן ביצע השוטר וידוא הריגה מטווח קצר.
באוגוסט 2014 נהרג נער פלסטיני מכדור ספוג בהפגנה, אך לא הוגש כתב אישום, לאחר שהמחלקה לחקירת שוטרים סגרה את התיק.
בפברואר 2023 נחנך בשכונה "פארק פתחת קדרון", פארק ציבורי ששטחו כ-25 דונם.
הפארק כולל מגרשי ספורט, מסלול לרכיבת אופניים ומתקני משחקים לילדים, ועלות הקמתו עמדה על 27 מיליון ש"ח.
על פי נתוני עיריית ירושלים יש בשכונה כ-15,400 תושבים, נכון לשנת 2014. מרבית התושבים מוסלמים סונים, וההערכות הם שכמחצית הם ממוצא חברוני.
בשכונה חי גם מיעוט של נוצרים.
הרחוב הראשי של השכונה משמש מרכז של מוסכים ובתי מלאכה לתיקון מכוניות, הגדול במזרח ירושלים.
אל המוסכים מגיעים גם רבים ממערב ירושלים, בשל המחיר הזול ביחס למוסכים במערב העיר.
בשכונה ממוקם גם השוק הסיטונאי לירקות ופירות של מזרח ירושלים.
השכונה נחלקת לשכונות-משנה: שכונת הסעירים, שכונת פלכיין הגובלת בשטח הגן הלאומי שבעמק, שיכון המורים (אל-ראס) בחלקה הגבוה יותר של השכונה, שכונת אטפאא'ייה ("כיבוי האש") בחלקה הדרומי של השכונה ליד תחנת כיבוי האש, ושכונת אל-חסבה הסמוכה לשוק הסיטונאי.
בחלקה הצפוני של השכונה שוכן מתחם, ששטחו 28 דונם, המוכנה "מאמוניה" או "מעמוניה" שיועד בתוכנית אב ירושלים 1968 לבניית מבני ציבור לטובת האוכלוסייה הערבית של מזרח ירושלים.
במתחם תוכננה הקמתו של בית ספר, מרכז יום לקשיש, ומתנ"ס.
בשנת 1985 רכש איל ההון היהודי-אמריקאי ארווינג מוסקוביץ, מידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים, את מלון שפרד הממוקם מעל למתחם.
מוסקוביץ ופעילי ימין לחצו במשך שנים ארוכות על עיריית ירושלים לא לאשר את תוכניות הבינוי במתחם.
מאחר שביקשו לבנות שכונה יהודית בצמוד למתחם.
לבסוף שונו התוכניות, במקום בית ספר ומתנ"ס, נפתחה במתחם בשנת 2006, לשכת האוכלוסין של משרד הפנים עבור תושבי מזרח ירושלים ולשכת עבודה.
בתוכנית המתאר ירושלים 2000, שהוכנה החל מסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, אזור ואדי אג'-ג'וז סומן כאחד משלושת מרכזי העסקים הראשיים של ירושלים.
על פי התוכנית יפונה אזור המוסכים לאורך הרחוב הראשי של השכונה ובמקומו יתאפשר בינוי אינטנסיבי של בניינים למסחר, משרדים ומלונאות.
קידום התוכנית התעכב במשך שנים רבות.
רק במרץ 2010, אישרה אותה להפקדה הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה.
והיא אושרה להפקדה בוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה רק במאי 2020. על פי התוכנית, תוקם קריית ההיי-טק בוואדי אל ג'וז, שתמותג כ"סיליקון ואדי", והיא כוללת פינוי של כ-200 בתי עסק, מרביתם מוסכים.
במקומם מבקשת התוכנית לבנות כ-200 אלף מ"ר של שטחי תעסוקה, בדגש על היי-טק.
זאת לצד 50 אלף מ"ר של שטחי מסחר ועוד 50 אלף מ"ר למלונאות.
ואדי א-זרקא הוא נחל, בו זורמים מי מעיינות כל השנה.
שמו מתקשר למילה אזרק שפירושה צבע כחול.
בעברית הוא נקרא נחל נטוף עליון.
הנחל נמצא דרומית-מערבית מהיישוב נווה צוף ומנקז אל אגן נחל איילון.
מוצאו של הואדי הוא במרכז הרי גופנא באזור הכפר דיר ניזאם.
אל ואדי זרקא מתחבר ואדי טווחין שראשיתו למרגלות גבעת נבי עי'ת.
הוא עובר בתחום שמורת "עיינות זרקא".
השמורה משתרעת על פני יער אל האשמי, אפיק ואדי א-זרקא וואדי א-טווחין ושטחה הוא 3,285 דונם.
השמורה נמצאת ממערב לדרך מקומית 4556.
בערוץ ואדי זרקא נובעים כעשרים מעיינות שכבה.
מי המעיינות נאגרים בבריכות בנויות ומשקים בתי שלחין ומטעים.
בערוץ הראשי מספר גבים גדולים ובריכות מים קטנות וסביבן צמחיית מים עשירה.
מצפון מערב לנחל, מצידו השני של הכביש המקומי, מצוי נחל אל האשמי בו נמצא חורש ים תיכוני, מעורב בעצי אורן נטועים ועצי אלון מצוי ואלת המסטיק.
היער נטוע על גבי מסדרון קמור תלול עם סלעים מתקופת הקרטיקון התחתון.
דרגשי הסלע גבוהים ומשוכבים וביניהם שכבות קרקע טרה רוסה.
ואדי אל-עריש הוא נחל אכזב הנשפך לים התיכון בסמוך לאל-עריש.
הוא הגדול בנחלי חצי האי סיני ומנקז את כל חלקו המרכזי ואת רוב חלקו הצפוני של חצי האי.
אגן הניקוז של הנחל משתרע על שטח של 22,260.3 קילומטרים רבועים – כשליש משטח סיני, ואורכו כ-300 ק"מ.
אגן הניקוז של הנחל, הכולל חלק ממערב הנגב, רמת א-תיה וחלקים מצפון סיני מתאפיין בנדירות משקעים.
בעת שיורד גשם מעביר הנחל כמויות עצומות של מים והשטפונות בו נחשבים למסוכנים וכבר גבו קרבנות בנפש.
את מימיו סוכר סכר הרואיפה שמעליו בנוי גשר אבו עגילה.
במהלכו הצפוני רוחב האפיק הראשי מגיע עד לחמישה קילומטרים ורוחבו בשפך באל-עריש הוא קילומטר אחד.
על פי מחקר שנערך בשנת 2000, כמות המשקעים השנתית הממוצעת באגן הנחל היא 981.3 מיליון מטר מעוקב (ממ"ק) (ממוצע של כ-50 מילימטר).
רוב הכמות, 938.7 מיליון ממ"ק, נספגת בקרקע.
32.5 מיליון ממ"ק מחלחלים לאקוויפר הנחל במהלך הזרימה ורק 10.1 מיליון ממ"ק מגיעים בזרימה לחלק התחתון של הנחל.
במחקר שנערך ב-2015 חולק אגן הניקוז של הנחל ל-12 אגני משנה ובהם יובליו המרכזיים של הנחל:
שפך הנחל - מדרום לאל עריש
ואדי אום שיחאן - מדרום לאבו עגילה
אל-חסנה - אזור ביר חסנה
אל-חזירה - בין ביר גפגפה וביר תמדה
ג'בל אל חרים - ממזרח לכביש ביר חסנה - א-נח'ל
ואדי אל מחאשם - ממערב לכונתילה (כולל גם את ואדי קוריה)
ואדי אל-בורוק - בין ביר חסנה וא-נח'ל
מרכז אגן הניקוז - מצפון לא-נח'ל
ואדי אבו עליקנה - מדרום־דרום מערב לא-נח'ל
ואדי אל-רואק - מדרום־דרום מזרח לא-נח'ל
ואדי אל-עקבה - מדרום מזרח לא-נח'ל
במאמר מ-2020 חולק אגן הניקוז של הנחל לשישה אגני משנה.
חמישה אגנים שהנחל מרכזי שבהם מתואר כנחל בדרגה שישית (מבחינת כמות נחלי המשנה המתנקזת אליו) בשעה שהאפיק המרכזי של ואדי אל-עריש (אגן המשנה השישי), מדרום־מזרח לביר חסנה ועד לשפך הנחל, מתואר כנחל בדרגה שביעית:
ואדי אל-עריש - בחלק הצפוני של האגן
ואדי אל-חסנה - צפון־מערב האגן
ואדי אל-ברוק - בחלק המרכזי־מערבי של האגן
ואדי אל-רואק - דרום האגן
ואדי עקבה - דרום־מזרח האגן
ואדי אבו קוריה - בחלק המרכזי־מזרחי של האגן
יש המזהים את הנחל עם נחל מצרים המקראי, הנזכר רבות בתנ"ך כגבולה הדרום מערבי של ארץ כנען ושל נחלת שבט יהודה בפרט.
זיהוי זה מבוסס על תרגום השבעים לספר ישעיהו אשר שם מוזכר הנחל בצורה "רינוקורורה" , שמה הקדום של אל-עריש.
כך, מצוין גם השם "נחל מצרים" לצד רינוקורורה במפת מידבא, עם ההערה כי המדובר ב"גבול מצרים ופלשתינא".
את נחל מצרים זיהו עם ואדי אל-עריש גם רב סעדיה גאון ובעקבותיו רבי אשתורי הפרחי.
יש המניחים כי על פי זיהוי זה, הנזכר כגבול הארץ המובטחת בברית בין הבתרים, אינו נחל מצרים הנזכר כגבול ארץ כנען, אלא אחד משפכי הנילוס הצפון מזרחיים, המיועד לגבולות ההבטחה בלבד.
אך הדעה הרווחת בין הפרשנים היא, כי נחל מצרים הוא הנילוס, כפי העולה ממשמעות הכתובים שמדובר בנחל גדול שהמצרים היו נעזרים בו להשקאת שדותיהם.
בעקבות דרך זו הלך החוקר חיים בר-דרומא, וזיהה את נהר מצרים עם פלוסיון - יובל מזרחי של הנילוס בימי קדם, שהיה עד סוף המאה ה-20 אזור ביצות בצפון מערב סיני (בלוזה), וכיום חלקו הגדול הוא שטח חקלאי.
על פי החוקר פרופסור יהושע מאיר גרינץ ואדי אל-עריש הוא נחל גרר המקראי.
זאת, מכיוון שמספר מיובליו במרכז סיני נקראים ואדי אל גרור וכן נמצאים בו שלושה עשר מקומות שבשמם נשתמרו האותיות "גר".
בתלמוד הירושלמי נזכרה גרר הסמוכה לגבול המערבי המצרי שם נכתב: .
מכאן משמע שגרר הייתה סמוכה לגבול המערבי של ארץ ישראל.
על מקום זה נכתב הציווי בתורה ליצחק אבינו .
ואדי אל-חיתאן (ערבית وادي الحيتان - "עמק הלווייתנים") הוא אתר פלאונטולוגי השוכן במדבר לוב במחוז פיום שבמצרים, כ-150 קילומטרים דרומית-מערבית לקהיר.
באתר התגלו מאות מאובנים של לווייתנים קדומים, והוא חושף את אחת התעלומות הגלומות באבולוציה של הלווייתנים - התפתחותו של הלווייתן מיונק יבשתי ליונק ימי.
זהו האתר היחיד בעולם שבו מצויים מאובנים מסוג זה בהיקף, בריכוז, במצב שימור טוב, ובנגישות נוחה.
מסיבות אלה הכריז ארגון אונסק"ו על המקום כאתר מורשת עולמית בשנת 2005.
האתר משתרע על פני 200,150 דונם, כ-40 ק"מ מערבית לשני אגמים מלוחים שנוצרו בשנות ה-70. ואדי אל-חיתאן עצמו יבש לחלוטין, ונופו מתאפיין בסלעים שהתבלו כתוצאה מרוחות, בדיונות חול, בגבעות, וברמות הנתחמות על ידי צוקים.
המאובנים באתר שייכים לשלב האחרון של הסתגלות אבות הלווייתנים לחיים בים, עת איבדו את גפיהם האחוריות ופיתחו מבנה הידרודינמי, תוך שהם שומרים על מספר מאפיינים פרימיטיביים, כמו מבנה גולגולתם ושיניהם.
שלב זה הוא שלב המעבר בין החיים בסביבת מים רדודים לאורך החופים לחיים בים הפתוח, דבר שאיפשר את התפשטות הלווייתנים ברחבי העולם.
המאובנים התגלו בשכבת סלע העשויה מסלעי משקע ימיים, מקונכיות, מחוואר ומאבן גיר.
הם חשופים ומפוזרים על קרקע המדבר, ולצד שרידי הלווייתנים הקדומים, התגלו גם מאובנים של בעלי חוליות וחסרי חוליות אחרים.
כל אלה מאפשרים את שחזור התנאים הסביבתיים והאקולוגים במקום בתקופת האאוקן, שנמשכה החל מלפני 56.5 מיליוני שנים ועד לפני 35.5 מיליוני שנים.
לפני למעלה מ-40 מיליוני שנים השתרע ים תטיס מעבר לגבולו הדרומי של הים התיכון, וכאשר מימיו החלו לסגת באיטיות צפונה, שקעו במקום אבני חול, אבני גיר ושרידי בעלי חיים.
אלה שקעו בשלוש שכבות שונות.
בשכבה המוקדמת, המתוארכת לתקופה שלפני כ-40 מיליוני שנים, שקעו שרידים של לווייתנים רבים, תחשאים, צבים, תנינאים, נחשי-ים, דגים וכרישאים.
גם בשכבה האמצעית נמצאו שרידי לווייתנים, ואילו השכבה הצעירה ביותר, המתוארכת ללפני כ-39 מיליוני שנים, עשירה בחסרי חוליות ימיים המעידים על מפלס מים רדוד.
במקום התגלו גם מאובני צמחים כמו מנגרובים ועשבי-ים.
השלדים המאובנים הראשונים שנמצאו בוואדי אל-חיתאן התגלו בחורף שבין השנים 1902-1903, ובמקום נערכו מחקרים קצרים נוספים בשנים 1947-1948 ובשנות ה-60. המחקר במקום התחדש בשנות ה-80, נמשך עד תחילת שנות ה-90, והניב את מרב הממצאים.
ב-1989 התגלו השרידים הראשונים של לווייתנים אשר שימרו את גפיהם האחוריות.
אורכו של הבסילוזאור הגדול ביותר שהתגלה במקום, מגיע ל-21 מטרים.
הוא היה אוכל בשר, והתאפיין בסנפירים קדמיים מפותחים, שבהם חמש אצבעות, וברגליים אחוריות בעלי בהונות.
מין נוסף שהתגלה במקום הוא הדורודון, שהיה לוויתן קטן יותר דמוי דולפין, וייתכן שנוכחותו באזור משכה את הבסילוזאור בתורו אחרי טרף.
בשנת 2017 התגלו שרידים של קרמוטוס.
בחלק גדול מהמאובנים נמצאו שלדים שהשתמרו בשלמותם, והם נמצאו באתרם במקום מותם.
מצבם הטוב של השרידים מאפשר לעיתים להבחין בחלקי קרביים שהשתמרו כמעט במלואם, ובמספר מקרים התגלו סדרות של מאובני בעלי חיים מאותו מין, השייכים לגילאים שונים.
חלק מהמאובנים גלויים מעל לפני השטח אך רובם קבורים תחת דיונות חול, והם נחשפים בחפירה או כתוצאה מרוחות.
סך הכול נסקרו שרידיהם של 379 לווייתנים ועשרות רבות של בעלי חוליות אחרים.
באזורים שסביב לאזור המוכרז כאתר מורשת עולמית התגלה שפע של מאובני יונקים יבשתיים, ובהם מאובני פרימטים, כולל מאובן של הומינואיד העתיק ביותר הידוע כיום, מאובנים של אבות הפילים ומאובנים נוספים.
בוואדי אל-חיתאן גדלים כ-15 סוגים של צמחי מדבר וחיים כ-15 מיני יונקים שעליהם נמנים התן הזהוב, השועל המצוי, הנמייה המצויה, חתול הבר האפריקאי וצבי הנגב.
במקום תועדו גם 19 מיני זוחלים ו-36 מיני ציפורים.
הממשלה המצרית טוענת כי שתי מכוניות בבעלות דיפלומטית בלגית נסעו באזור שמור בוואדי אל-חיתאן ביולי 2007, וגרמו לנזק בשיעור של יותר מעשרה מילוני דולרים, אך ממשלת בלגיה הכחישה כל קשר של נציגיה הדיפלומטים לפרשה.
ואדי אבו ג'מיל היא שכונה בצפון מערב ביירות, לבנון, שהיוותה את הרובע היהודי בעיר.
השכונה היוותה מרכז לקהילה היהודית הלבנונית, אשר בה שכן בית הכנסת הגדול והחשוב ביותר, בית הכנסת מגן אברהם.
בנוסף לו היו בשכונה שני בתי כנסת נוספים: האחד של דוברי הספניולית (שהיגיעו ברובם מיוון) והשני של האשכנזים (שהיגעו ממזרח אירופה).
השכונה היוותה בית לקהילה היהודית בת מאות השנים וכן לפליטים יהודים מסוריה ומעיראק בתקופות מאוחרות יותר.
בשכונה היו מוסדות יהודים רבים, כגון בית הספר אליאנס, בית ספר ומדרשה "תלמוד תורה", אגודת הספורט "מכבי" שהייתה פעילה מאוד, מוסד "ביקור חולים", משרדי הרבנות.
דרומית לשכונה נמצא בית העלמין היהודי של ביירות.
למרות שחלק גדול מתושבי הרובע היגרו אחרי משבר 1958 ומלחמת האזרחים הלבנונית, כוחות אש"ף והפלנגות הנוצריות הגנו על השכונה במהלך מלחמת לבנון הראשונה.
נוכחות אש"ף ברובע הובילה להפצצות ישראליות אשר גרמו נזק לבית הכנסת מגן אברהם.
גל גדול של עזיבה של השכונה על ידי יהודי ביירות היה לאחר מלחמת ששת הימים.
כיום, המורשת היהודית של ואדי אבו ג'מיל בסכנת הכחדה בשל פרויקט שיקום של חברת סולידר (בבעלותו של ראש הממשלה המנוח רפיק אל-חרירי).
בשנת 2008, נמתחה ביקורת על החברה על הריסת 3 מבנים עתיקים, שאוכלסו בעבר על ידי יהודים לבנונים, אשר הקיפו את בית הכנסת.
כמו כל מבנה ישן בביירות, מבנים אלו היו בעלי ארכיטקטורה מעין-ערבית נדירה.
ע"פ חדשות "הארץ", בית הכנסת עצמו היה גם כן בסכנת הריסה, אך ניצל.
בית הכנסת נמצא תחת אחריות הקהילה היהודית-הלבנונית, ובקיץ 2009 החל שיקומו שהסתיים ב-2010. באוגוסט 2020 בית הכנסת נפגע אך לא נהרס, כתוצאה מהפיצוץ הגדול שהיה בנמל ביירות.
מועדון הכדורגל ואדוץ ("Fußball Club Vaduz"), מהעיר ואדוץ, בירת ליכטנשטיין, הוא מועדון כדורגל הנחשב למועדון הכדורגל המקצועני היחיד במדינה.
המועדון נמצא בבעלות משפחת המלוכה של ליכטנשטיין והספונסר הראשי הוא בנק המדינה של ליכטנשטיין (Liechtensteinische Landesbank) וחברת MBPI AG, שניהם בבעלות המשפחה.
בליכטנשטיין אין למעשה ליגת כדורגל פעילה, אלא רק מפעל גביע – בו משתתפות מספר קבוצות חובבניות מרחבי המדינה.
הפרס לזוכה בגביע המדינה, הוא מקום בסיבוב המוקדמות השני של הקונפרנס ליג.
ואדוץ היא קבוצת הכדורגל המקצוענית היחידה בליכטנשטיין, ולכן היא משחקת בליגת העל השווייצרית והחוק היחידי שעומד כנגדה הוא שאינה יכולה לזכות בכרטיסים לאירופה מההתאחדות השווייצרית.
כלומר, גם אם הקבוצה תזכה באליפות שווייץ, היא לא תוכל להשתתף בליגת האלופות – אלא האפשרות היחידה שלה להשתתף בגביעי אירופה היא רק דרך הכרטיס לקונפרנס ליג של גביע ליכטנשטיין.
מעבר לכך, הקבוצה זוכה ברצף כל שנה, מאז שנת 1998 (פרט ל-2012), בגביע המקומי אך מעולם לא הצליחה להעפיל לגביע אופ"א ולשלב הבתים של הליגה אירופית.
הישג השיא שלה הוא הגעה לשלב הבתים של הקונפרנס ליג בעונת 2022\2023
רוב השחקנים בקבוצה הם זרים.
השחקנים הטובים בליכטנשטיין מעדיפים לעזוב את המדינה הקטנה ולשחק בליגות גדולות יותר, לכן נוצר מצב לפיו הקבוצה לא מרבה לשתף שחקנים מקומיים.
מועדון הכדורגל של ואדוץ הוקם ב-14 בפברואר 1932 בעיר ואדוץ, כשיו"ר הקבוצה הראשון היה יוהאן ולסר.
בעונת 1932/33 הקבוצה התמודדה בתחרויות הליגה באוסטריה והחל משנת 1933 מתמודדת הקבוצה בתחרויות הכדורגל בשווייץ.
בשנת 1949 זכתה הקבוצה בגביע ליכטנשטיין הראשון שלה והתמודדות בליגה השלישית בחשיבותה בשווייץ במשך שנים.
בעונת 2001/02 העפילה הקבוצה לליגת המשנה השווייצרית והפכה לאחת הקבוצות הטובות בה.
בעונת 2008 העפילה לראשונה בתולדותיה לליגת העל השווייצרית והייתה לנציגה הראשונה של ליכטנשטיין בליגה הבכירה בשווייץ.
אך הקבוצה נכשלה בתצוגת כדורגל משכנעת וסיימה את עונת הבכורה במקום האחרון בטבלת האליפות.
חמש שנים לאחר מכן ואדוץ העפילה שוב לליגה הבכירה.
הקבוצה כשלה בהתמודדות במסגרות האירופאיות ומעולם לא עברה את שלב המוקדמות השלישי בגביע אופ"א או בליגת אירופה.
היא העפילה לשלב הבתים של הקונפרנס ליג בעונת 2022\2023 לאחר ניצחון 2-1 בסיכום שני משחקי הפלייאוף.
בעונת 2014/15 ואדוץ סיימה במקום התשיעי בליגה השווייצרית הבכירה וזכתה בפעם ה-43 בגביע ליכטנשטיין בכדורגל והייתה לשיאנית עולמית כמי שזכתה הכי הרבה פעמים בגביע המקומי.
בעונת 2016/2017 נשרה לליגת האתגר השווייצרית, הליגה השנייה, אף שזכתה בטורניר גביע ליכטנשטיין בכדורגל באותה עונה ובכל זאת קיבלה את הזכות להתמודד בליגה האירופית בעונת 2017/2018.
בסיום עונת 2019/2020 חזרה הקבוצה לליגה הראשונה לאחר שסיימה במקום השני בליגה השנייה.
ואדי א-ניס הוא כפר ערבי בנפת בית לחם, השוכן כחמישה ק"מ דרומית לעיר בית לחם.
לפי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, חיים בעיירה 772 תושבים, נכון ל-2007. רובם בני חמולת אבו חאמד.
ואדי א-ניס ממוקם על גבעה בגובה של כ-900 מטר מעל פני הים, כ-500 מטר מזרחית לשכונת הרימון בהתנחלות אפרת.
רבים מתושבי הכפר עבדו כפועלי בניין באפרת.
עד שנות ה-90 של המאה ה-20 חסר היישוב מים זורמים וחשמל.
בנובמבר 2006 החלה בניית גדר ההפרדה על אדמות הכפר והכפרים הסמוכים אל-מעסרה, אום סלמונה, וג'ורת א-שמעה.
לצורך בניית גדר ההפרדה הופקעו 3,500 דונם מאדמות הכפרים.
תושבי ואדי א-ניס מקיימים קשרים עם תושבי ההתנחלות הסמוכה אפרת.
תושבי אפרת מסייעים לתושבי ואדי א-ניס בשירותי רפואה, תרופות, מים ועזרה בשיפוץ קווי מים, וחלק מתושבי ואדי א-ניס עובדים באפרת.
בשנת 1984, תושב הכפר יוסוף אבו חאמד ו-12 בניו הקימו קבוצת כדורגל שתייצג את הכפר בליגה הפלסטינית וקראו לקבוצה "הנשרים הכחולים".
בתקופת האינתיפאדה הראשונה הופסקה תחרות הליגה הפלסטינית למשך חמש שנים, אך הקבוצה והמשיכה להתאמן ולהתפתח.
בשנת 2000, הדהימה הקבוצה בניצחון בגביע פלסטין, הקבוצה התפרסמה והצליחה לממן את בניית בית הספר והמסגד בכפר, ולהביא חשמל לתושביו.
למרות המעבר של ליגת העל הפלסטינית למתכונת מקצוענית החל מעונת 11–2010, בקבוצה משחקים עד היום בעיקר תושבי הכפר.
נכון לשנת 2015, מתוך שנים-עשר האחים שייסדו אותה, שישה עדיין משחקים ופעילים בה, והשאר הם אחיינים ובני דודים.
משחקי הקבוצה משודרים בשידור ישיר בטלוויזיה הפלסטינית.
הקבוצה משחקת באצטדיון אל-ח'דר המכיל 6,000 מושבים.
ואדי א-נטוף הוא עמק השוכן ליד שכונת תל ציון שביישוב כוכב יעקב.
בתחתית העמק בחלקו הדרומי שוכן נחל אכזב והוא ניכר על ידי הצמחייה לאורך התוואי שלו.
מבנה הוואדי הוא זרוע היוצאת מנחל מכמש מצפון למתחם הקטן של מחצבות טריפי, עוברת בדרום תל ציון מצפון למתחם הגדול של המחצבות, ומתפצלת בתבנית מזלג לשלוש שלוחות: ממזרח לשכונה, בנקודת האמצע של דרום השכונה, וממערבה לה.
ממערב לשלוחה המערבית שוכן הכפר עקב שבתוכו כביש 60 הישן.
באמצע הוואדי יש נביעת מים הנקראת עין א-נטוף.
כשיש מים בוואדי המים זורמים מזרחה אל נחל מכמש בשל הפרשי הגבהים של כ-700 מ"ר מעל פני הים במערבו וכ-500 במזרחו.
אורך הקטע הדרומי בוואדי הוא כ-3 ק"מ ושתי זרועות המזרחיות-צפוניות הן כל אחת באורך של כ-0.5 ק"מ.
ואדי אל-עין הוא עמק המתחיל מהתווך שבין היישוב פסגות לרמאללה, ומסתיים בנקודה הצפונית מזרחית של היישוב כוכב יעקב.
בחלקו המזרחי של העמק שוכן נחל אכזב והוא ניכר על ידי הצמחייה לאורך התוואי שלו.
קיים ואדי נוסף בשם ואדי אל-עין הממוקם דרומית לעופרה במרחק של כ-8 ק"מ מוואדי זה.
הוואדי מתחיל בפאתיה המזרחיים של רמאללה במעיין "עין אל ג'ינן" (עין גנים), וממשיך דרומית להר ג'בל טוויל לכיוון דרום מזרח.
בקצה הר ג'בל טוויל בסמוך לנחל קיים מתקן לטיהור שפכים הכולל בריכת חמצון, אשר שייך לעיר רמאללה וכיום אינו פעיל.
מעין אל ג'ינן ועד מתקן טיהור השפכים קיים כביש הבנוי בתחתית העמק, ומתחבר בדרומו בצומת, אל כביש 4578 - כביש הגישה היוצא מכביש 60, ומגיע אל היישובים כוכב יעקב מדרום ופסגות מצפון.
מהצומת לכיוון דרום מזרח הכביש יורד דרומית לנחל.
בהמשך הנחל עובר צפונית לתל ציון ומסתיים צפונית-מזרחית לכוכב יעקב בחיבור עם ואדי אל-עללי, אשר בתורו מוביל אל נחל מכמש.
הנקודה הנמוכה בוואדי היא בגובה כ-570 מטר מעל פני הים, והנקודה הגבוהה בו היא כ-800 מטר מעל פני הים.
ואדי אל-עראיס הוא כפר פלסטיני הממוקם 10 ק"מ מזרחית לבית לחם.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 2,169 תושבים באמצע שנת 2006. שירותי הבריאות העיקריים מתקבלים בעובידייה.
בשנת 1961, תחת השלטון הירדני, אוכלוסיית ואדי עראיס הייתה 357 נפש.
מאז מלחמת ששת הימים ב -1967, הכפר נמצאת תחת שליטה ישראלית.
האוכלוסייה במפקד 1967 שנערכה על ידי הרשויות הישראליות הייתה 501 תושבים.
מועדון ספורט טראג'י ואדי א-ניס היא קבוצת כדורגל מהכפר ואדי א-ניס, שמדרום לבית לחם, המשחקת בליגת העל הפלסטינית.
בשנת 2020/2021 הקבוצה ירדה לליגה השנייה.
לאחר שנה בליגת המשנה (الدوري الاحترف الجزئي) חזרה הקבוצה לליגת העל.
מועדון ואדי א-ניס הוקם בשנת 1984, על ידי תושב הכפר יוסוף אבו חאמד ו-12 בניו, על מנת שתייצג את הכפר בליגה הפלסטינית.
בתקופת האינתיפאדה הראשונה תחרות הליגה הפלסטינית הופסקה למשך חמש שנים אך הקבוצה והמשיכה להתאמן ולהתפתח.
למרות המעבר של ליגת העל הפלסטינית למתכונת מקצוענית החל מעונת 2011–2010, בקבוצה משחקים עד היום בעיקר תושבי הכפר.
נכון לשנת 2015, מתוך שנים-עשר האחים שייסדו אותה שישה עדיין משחקים ופעילים בה, והשאר הם אחיינים ובני דודים.
הקבוצה משחקת באצטדיון אל-ח'דר הממוקם צמוד לכביש 60 בסמוך לכניסה למנהרות של "כביש המנהרות".
ואדודארה (בגוג'ראטית: વડોદરા; בהינדי: वड़ोदरा; באנגלית: Vadodara; ידועה גם בשמה הישן בארודה, באנגלית: Baroda) היא עיר השוכנת על גדות נהר וישוואמיטרי (Vishwamitri River) במדינת גוג'ראט שבהודו.
היא משמשת כבירת מחוז ואדודרה.
שם העיר נגזר מהשפע של עצי בניין (ואד) באזור.
ואדודארה מכונה גם באופן מקומי "עיר התרבות" (Sanskrutik Nagari) ו"עיר האמנות" (Kala Nagari) של הודו.
העיר מפורסמת באתרים כמו ארמון לקשמי וילאס (Lakshmi Vilas Palace), ששימש כמעון של שושלת גאיקוואד (Gaekwad dynasty) ששלטה במדינת ברודה.
היא גם משכנה של אוניברסיטת מהאראג'ה סייאג'יראו (Maharaja Sayajirao) של ברודה.
העיר נקראה בעבר צ'נדנאוואטי (Chandanavati) על שמו של ראג'ה צ'נדן משושלת דוד פרמר רג'פוט.
היא הייתה ידועה גם בשם ויראקשטרה (Virakshetra) – "ארץ הלוחמים".
מאוחר יותר נקראה ודפטרקה (Vadpatraka) או ודודרה (Vadodará), ולפי המסורת, מדובר בשיבוש של המילה בסנסקריט "ואטודרה" (Vatodara), שפירושה "בתוך בטנו של עץ הבניאן".