tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן הוזמנו על ידי וורונצוב אמנים מתיאטרון האימפריה.
מאוחר יותר בוצעו האופרות גם בגאורגית.
העבודות על בניית מבנה בית אופרה החלו ב-15 באפריל 1847 ונמשכו ארבע שנים עד ל-1851. המבנה נבנה תחת הדרכתו של הארכיטקט האיטלקי, אנטוניו סקודיארי, במרכז טביליסי, בכיכר החירות בסוף שדרות רוסתוולי ליד מבנה עיריית טביליסי.
עם בנייתו הפך בית האופרה ללב החיים התרבותיים בעיר ובכל הקווקז.
היה זה בית האופרה הראשון שהוקם בכל עבר הקווקז, באולם שהכיל מקום ל-800 צופים שהתבלט בחזיתו ובחלל הפנימי שבו, בעיצוב הארכיטקטוני, מבין התיאטראות האירופאיים של אותם ימים.
התיאטרון נפתח ב-12 באפריל 1851 בסעודה מפוארת בנוכחות המעמד הגבוה של טביליסי.
לאחר מספר חודשים מהפתיחה, הופיעה, ב-25 באוקטובר 1851, ב-"Illustrations", אחד העיתונים הפופולריים בפריז, כתבה של אדמונד דה בארס עם שתי תמונות של החלל הפנימי של התיאטרון.
הכתבה האוהדת הביאה להגברת שיתוף הפעולה של בית האופרה עם אירופה.
באביב של אותה שנה הוזמנה לטביליסי קבוצה איטלקית בניצוחו של ברביארי, מנצח מפורסם באותם ימים, שביצעה 12 הופעות במהלך שלושת החודשים לאחר מכן.
בעקבותיה הגיעו לטביליסי תזמורות נוספות, שחלקן אף התיישבו בטביליסי.
ב-9 בנובמבר 1851 נפתחה עונת התיאטרון הראשונה בטביליסי.
ההצגה הראשונה הייתה לוצ'יה די למרמור של גאטנו דוניצטי.
עם סיום המחזה, שזכה להצלחה רבה, הובילו המארחים את הקבוצה של ברביארי וקהל הצופים למשתה על הגדה השמאלית של נהר הקורה.
ב-11 באוקטובר 1874 נהרס בית האופרה בשרפה.
השרפה כילתה למעשה את כל המבנה ולא שרד למעשה שום קישוט או פריט אחר.
הספרייה המוזיקלית העשירה נשרפה, אף היא, לגמרי.
אף על פי כן, לא הופסקו ההופעות והן בוצעו באופן זמני על בימה קייצית.
יחד עם זאת תקופה זו נמשכה זמן רב למדי, ונסתיימה סופית בשנת 1896.
חוסר היציבות של שנות ה-90 של המאה ה-20 בגאורגיה השפיעה עמוקות על בית האופרה בטביליסי כמו גם על תיאטראות רבים אחרים במדינה.
הממשל לא היה יכול לספק מימון מספיק לתפקוד השוטף של התיאטרון שהתבטאו בתחילה בבעיות בחימום המבנה ובאספקת החשמל ולאחר מכן במימון לתפאורות חדשות, בגדים, תמיכה באמנים ועוד.
למרות שבעיות אספקת החשמל והחימום נפתרו תוך זמן קצר, נמשכו בעיות המימון עד להתרחשותה של מהפכת הוורדים ב-2003. בחירתו של הנשיא החדש, מיכאיל סאקשווילי, הביאה לשיפור משמעותי במצב התיאטרון והתרבות בגאורגיה בכלל.
תיאטרון היימרקט, הידוע גם בשם "התיאטרון המלכותי היימרקט" (), או "התיאטרון הקטן" (), הוא תיאטרון בווסט אנד של לונדון, ברחוב היימרקט שבבירת אנגליה - "שוק החציר" - ברובע הסיטי של וסטמינסטר, הפועל מאז 1720, אולם המופעים השלישי לוותק בלונדון מבין האולמות שעודם פעילים כיום.
סמואל פוט רכש את שטר החכירה ב-1747, וב-1766 השיג כתב הרשאה מלכותי להצגת דרמה מורשית (דהיינו, דרמה מדוברת, בניגוד לאופרה, קונצרטים או מחזות הכוללים מוזיקה בחודשי הקיץ).
הבניין המקורי נמצא מרחק מה צפונה באותו רחוב.
הוא שוכן במקומו הנוכחי מאז 1821, כשג'ון נאש תכנן אותו מחדש.
זהו בניין רשום בדרגה I, בתפוסה של 888 מושבים.
הבעלות המלאה על התיאטרון היא כיום נחלת הכתר.
בתיאטרון היימרקט התרחשו כמה חידושים משמעותיים בתחום התיאטרון.
בשנת 1873 התקיימה שם הצגת השחרית הראשונה המתוכננת, ובכך התקבע מנהג, שאומץ עד מהרה בתיאטראות אחרים בכל מקום.
כעבור שש שנים, שוחזר האודיטוריום והבמה מוסגרה בשימוש הראשון בקדמת בימה בחזית המסך (פרוסניום).
מנהלי ההיימרקט כוללים את בנג'מין נוטינגהאם ובסטר, ג'ון בלדווין באקסטון, סקוויר בנקרופט, סיריל מוד, הרברט ברבוהם טרי וג'ון סליפר קלרק, גיסו של ג'ון וילקס בות', שיצא מאמריקה אחרי ההתנקשות באברהם לינקולן.
שחקנים מפורסמים שעשו את צעדיהם הראשונים בתיאטרון הם ויליאם אליסטון (1774–1831) וג'ון ליסטון (1776–1846).
תיאטרון היימרקט הראשון, או "התיאטרון הקטן", נבנה בשנת 1720 בידי ג'ון פוטר, נגר, על המגרש של "פונדק קינג'ס הד" בהיימרקט וחנות ברחוב סאפולק, שהייתה שייכת לאיזאק בליבורו, יצרן נשק, ונודעה בשלט שעליו תותח ורובה.
בניית התיאטרון עלתה 1000 ליש"ט, ועוד 500 ליש"ט הוצאו על עיצוב פנימי, תפאורות ותלבושות.
התיאטרון נפתח ה-29 בדצמבר 1720 במחזה צרפתי La Fille a la Morte, ou le Badeaut de Paris בביצוע להקה, שנודעה בהמשך כ"קומיקאים הצרפתים של הוד מעלתו הדוכס ממונטגיו".
הספקולציה של פוטר נודעה בשם "התיאטרון הצרפתי החדש".
ההצלחה הראשונה הגדולה של התיאטרון הייתה במחזה מאת סמיואל ג'ונסון מצ'שייר
Hurlothrumbo, or The Supernatural, הצגה שרצה במשך 30 ערבים - פחות מאופרה בגרוש של ג'ון גיי (62 הצגות), אבל בכל זאת משך הצגות מכובד לתקופה.
בשנת 1730 השתלטה על התיאטרון להקה אנגלית, ושמו שונה ל"התיאטרון הקטן בהיימרקט".
בין השחקנים שהופיעו שם לפני 1737, כשהתיאטרון נסגר לפי חוק הרישוי 1737, היו ארון היל, תיאופילוס סיבר והנרי פילדינג.
בשמונה עד עשר השנים שלפני קבלת החוק, היה ה"היימרקט" חלופה לבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן של ג'ון ריץ' ולתיאטרון דרורי ליין, שהעלה בעיקר אופרות.
פילדינג עצמו גרם להעברת החוק, לאחר שהפיק מחזה בשם "היומן ההיסטורי", ששם ללעג את ראש הממשלה רוברט וולפול, בדמות הקריקטורה קווידאם.
תיאטרון היימרקט היווה, בעיקר, חלופה לבימות שעיסוקן העיקרי היה בפנטומימה ובפעלולים מיוחדים והציג סאטירה על מפלגת השלטון.
הנרי פילדינג ביים את מחזותיו בהיימרקט, וכמוהו גם הסופר הנרי קארי.
Hurlothrumbo היה אחד מן המחזות שלו בסדרה זו של סאטירות נגד רוברט וולפול, ואחריו בא Tom Thumb.
עוד סאטירה, בשנת 1734, הייתה האופרה הפרודית "הדרקון מוונטלי", עם מוזיקה של ג'ון פרדריק לאמפ.
יצירה זו ניקבה את הבלון הנפוח של מוסכמות האופרה ושיגרה חץ סאטירי בוולפול ובמדיניות המיסוי שלו.
היצירה זכתה להצלחה עצומה, במספר שיא של 69 הצגות בעונה הראשונה.
הצגת הבכורה של היצירה הייתה בתיאטרון היימרקט, שקהל צופיו יכול היה לפענח בנקל את הביקורת המוצפנת בו על וולפול, אבל ל-69 הופעותיו זכה המחזה אחרי שעבר לקובנט גארדן, שנהנה מהרבה יותר אפשרויות בימוי.
הבורלסקה עצמה קצרה מאוד בטקסט כתוב, משום שהמחזה נשען במידה רבה על תחבולות תיאטרון אבסורדיות, ריקודים ושאר סוגי בידור שאינם קשורים בטקסט.
"מחזה הבידור המוזיקלי" משנת 1739 מכיל תחריטים, המלמדים על מעשה הבימוי.
נוסף לכך, פליטים מן המאבקים הפנימיים של דרורי ליין וקובנט גארדן פנו להיימרקט.
כך קרה ששרלוט שארק הופיעה שם בפרודיה של אביה, קולי סיבר, אחד הבעלים והמנהלם של דרורי ליין.
אולם חוק רישוי התיאטראות שם קץ לסאטירות נגד הממשלה, וקרוב היה לסגור לחלוטין את התיאטרון.
משנת 1741 עד 1747 הפיקו מדי פעם צ'ארלס מקלין, סיבר, סמיואל פוט ואחרים מחזות בהיימרקט, אם באמצעות רישיון זמני ואם בתחבולות עורמה; במודעה אחת כתוב, "באקדמיה של סיבר בהיימרקט יתקיים קונצרט שאחריו תוצג (חינם) חזרה, בצורת מחזה, בשם רומיאו ויוליה".
בשנת 1754 החליף ג'ון וייטהד את ג'ון פוטר, ששילם את מס הרכוש של התיאטרון מאז פתיחתו.
בשנת 1758 השיג תיאופילוס סיבר מוויליאם הווארד, אז ראש לשכת המלך, רישיון כללי, שבחסותו ניסה פוט לבסס את היימרקט כתיאטרון קבוע.
בעזרת הדוכס מיורק קיבל כתב הרשאה מלכותי להציג מחזות במשך ארבעה חודשים בשנה, ממאי עד ספטמבר, במהלך חייו.
כמו כן קנה את שטר החכירה של התיאטרון מן המוציאים לפועל של עזבון פוטר ואחרי שהרחיב את האתר בקניית נכס צמוד, הגדיל ושיפר את הבניין, שאותו פתח ב-14 במאי 1767 כתיאטרון המלכותי, השלישי המחזיק בכתב הרשאה מלכותי בלונדון.
בעקבות זאת באו עונות אחדות מוצלחות, שבהן הפיק פוט מספר רב של מחזות בתיאטרון, אבל פוט הסתבך לבסוף בקשיים מחמת מנהגו לשים ללעג ולקלס אישים ידועי-שם על הבמה ועובדה זו, בשילוב עם התערערות גוברת והולכת של בריאותו, הביאו לבסוף למכירת הן התיאטרון והן כתב ההרשאה לג'ורג' קולמן ב-16 בינואר 1777.
במשך עונת 94–1793, כאשר תיאטרון דרורי ליין נבנה מחדש, נפתח תיאטרון היימרקט בחסות כתב ההרשאה של דרורי ליין.
את העונה ציינה "תאונה מחרידה", שארעה ב-3 בפברואר 1794, "כאשר עשרים אנשים איבדו למרבה הצער את חייהם, ועוד רבים נחבלו קשה מחמת לחץ ההמונים, שנדחקו לראות את הוד מלכותו, אשר בא אותו ערב לראות את ההצגה." קולמן מת ב-1794 והתיאטרון עבר לבנו.
ג'ורג' קולמן הצעיר, אף כי נחל הצלחה הן כמחזאי והן כמנהל, פיזר את רווחיו לכל רוח באורח חייו הבזבזני.
זמן מה התגורר בחדר בירכתי התיאטרון ובסופו של דבר נאלץ למכור מניות לגיסו, דייוויד מוריס.
קשייו הכספיים גברו ובמשך זמן ניהל קולמן את התיאטרון מן הכלא המלכותי, שם ריצה את עוונו על חוב.
כל הבניינים בצד המזרחי של היימרקט מן התיאטרון דרומה נבנו בסביבות 1820, בקשר עם התוכניות של האדריכל ג'ון נאש לשיפור השכונה.
נאש שכנע את בעלי התיאטרון להקימו מחדש על מגרש, שנמצא מעט דרומה למגרש הישן, כך שסטיו העמודים יסגור את המראה מרחוב צ'ארלס.
מאפיין החזית העיקרי בשרטוט הבניין של נאש בהיימרקט היה (ועודנו) סטיו גמלון של שישה עמודים קורינתיים, הנמשך בעומק עד לשפת המדרכה וכולל את החזית במלואה.
יש הגורסים, שנאש בנה מחדש את התיאטרון כולו, אבל יש ראיה לכך, שהוא מיזג בית ברחוב ליטל סאפולק אל תוך התיאטרון, הסיר שתי חנויות שהיו בחזית, בהיימרקט, בנה סטיו עמודים, הגדיל את מספר השדרות והוסיף יציע שני לאולם הקיים.
שטר חכירה מיום 10 ביוני 1821 ניתן לדייוויד אדוארד מוריס.
התיאטרון נפתח ב-4 ביולי 1821, בהצגה "היריבים".
בנג'מין נוטינגהאם ובסטר התמנה למנהל התיאטרון מ-1837 עד 1853. הוא וממשיכו, ג'ון בלדווין באקסטון, ביססו את התיאטרון כבית קומדיה חשוב, והתיאטרון אירח את רוב שחקני התקופה הגדולים.
בשנת 1862 אירח התיאטרון עונה בת 400 הצגות של "הדודן האמריקאי שלנו", עם אדוארד סותרן בתפקיד לורד דנדררי.
המחזה "דייוויד גאריק" של רוברטסון היה להיט בשנת 1864 וגם כאן כיכב סותרן בתפקיד הראשי.
ויליאם שוונק גילברט העלה בהצגות בכורה שבעה ממחזותיו בהיימרקט, בהם כמה מן הקומדיות שלו בחרוזים לבנים, כמו "פיגמליון וגלאתיאה" (1871) ו"העולם המושחת" (1873).
כאן הפיק גילברט את הדרמות שלו, "צ'ריטי" (1874), "דני'ל דרוס, נפח" (1876), ואת המחזה המפורסם ביותר שכתב מלבד אופרות הסאבוי שלו, "מאורסים", פארסה משנת 1877.
בשנת 1873 התחיל תיאטרון היימרקט להגיש לקהל הצגות שחרית, שהתחילו בשעה 2:00 אחר הצהריים.
במאי 1875 הועברה הצגת "גן החיות" של ארתור סאליבן להיימרקט.בשנת 1879 עבר הבית לידי הזוג בנקרופט, שפתחו מחדש את התיאטרון בביצוע מחודש של במחזה "כסף" של אדוארד בולבאר-ליטון, ואחריו "אודט" ו"פדורה" של ויקטורין סארדו ו"אדונים ופשוטי-עם" של ארתור וינג פינרו, יחד עם עוד ביצועים מחודשים של הצלחות עבר.
האולם נבנה מחדש והבמה הקיפה פרוסניום ממוסגר בשלמות.
ביטול מתחם התזמורת על ידי הכנסת מושבי כורסה מופרדים בזרועות ברזל פשוטות לאולם חולל מהומה זוטא.
הרברט בירבוהם טרי עבר מתיאטרון הקומדיה עם "המנורה האדומה" בשנת 1887. הוא תפס את מקומם של הבנקרופטים עם פרישתם והתקין תאורת חשמל בתיאטרון.
בניהולו של טרי, עלתה בהצגת בכורה הקומדיה הראשונה של אוסקר ויילד, "אישה חסרת חשיבות" במאי 1893. בינואר 1895 בוצע לראשונה "בעל אידיאלי, של ויילד.
הלהיט החשוב הבא של טרי היה "טרילבי" של ג'ורג' די מוריה, בהמשך שנת 1895. הצגה זו הוצגה 260 פעמים ורווחיה היו גבוהים כל כך, שאפשרו לטרי לבנות את תיאטרון הוד מלכותה ולייסד את בית הספר לתיאטרון "ראדה".
ב-1896 היו סיריל מוד ופרדריק הריסון לבעלי החזקה בבניין ופתחו את העונה ב"תחת הגלימה האדומה", עיבוד לרומן של סטנלי ויימן.
ב-1897 עלה המחזה "הכומר הקטן" של ג'יימס מתיו ברי והוצג 320 פעם.
תיאטרון הוד מלכותו () הוא תיאטרון בווסט אנד של לונדון, הממוקם ברחוב היימרקט, בסיטי של וסטמינסטר.
באולם התיאטרון יש כ-1,200 מקומות ישיבה.
המבנה הנוכחי תוכנן על ידי האדריכל צ'ארלס ג'.
פיפס ונבנה ב-1897 עבור המפיק הרברט בירבוהם טרי, שהקים במקום את האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
בשנים המוקדמות של המאה ה-20 הפיק טרי בתיאטרון מחזות קלאסיים של שייקספיר ועוד, ובתיאטרון נערכו הצגות בכורה של מחזאים כמו ג'ורג' ברנרד שו, נואל קאוורד וג'.ב.
מאז מלחמת העולם הראשונה, מוצגים בתיאטרון בעיקר מחזות זמר, למשל "צ'ו צ'ין צ'או".
כך, מאז 1986 מוצג בתיאטרון המחזמר "פנטום האופרה של אנדרו לויד ובר.
התיאטרון נוסד על ידי האדריכל והמחזאי ג'ון ואנברו בשנת 1705 כ"תיאטרון המלכה".
נאסר על התיאטרון להציג מחזות דרמה, בגלל המונופול שהוענק ל-Patent Theatres, ועל כן הפך התיאטרון להיות בית אופרה.
בתיאטרון הוצגו בבכורות עולמיות ומקומיות אופרות של הנדל, מוצרט, ורדי, ביזה ווגנר.
שמו של התיאטרון שונה לפי מינו של המונרך ששלט באותה עת באנגליה, כך הפך ל"תיאטרון המלך" עם עליית המלך ג'ורג' הראשון.
בתקופה מאוחרת יותר נקרא התיאטרון "תיאטרון הוד מלכותו", ב-1952 עם עליית המלכה אליזבת השנייה נקרא התיאטרון תיאטרון הוד מלכותה וב- 2022 עם עליית המלך צ'ארלס השלישי נקרא שוב תיאטרון הוד מלכותו.
בסוף המאה ה-17 הייתה תקופה של סכסוכים ויריבויות בין שחקנים בלונדון, שהביאה לפיצול בחברת יונייטד קומפני, אשר בידה היה המונופול להציג דרמה בלונדון, בשני התיאטרונים שהיו בבעלות החברה.
הדרמטיסט והארכיטקט ג'ון ואנברו ראה לנכון לנצל את ההזדמנות הזו כדי לשבור את הדואופול שהיו לשני התיאטרונים - תיאטרון דרורי ליין, ולינקולן'ס אין (Lincoln's Inn - שהפך ברבות הימים לבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן).
בשנת 1703 רכש ואנברו קרקע בהיימרקט ששימשה בעבר לאורוות סוסים, במחיר 2000 ליש"ט.
ואנברו התכוון להקים תיאטרון שבו יחולקו הרווחים בצורה יותר הוגנת גם לשחקנים ולמחזאים.
אל ואנברו הצטרף המשורר והמחזאי ויליאם קונגריב כשותף ומנהל אמנותי.
ב-14 בדצמבר 1704 קיבלו ואנברו וקונגריב את אישורה של המלכה אן, להקים "חברת בידור" או "חברת בדרנים" (a Company of Comedians).
התיאטרון נפתח בשם "תיאטרון המלכה" ב-9 באפריל 1705, בהצגת האופרה "The Loves of Ergasto" מאת ג'אקומו גרבר, בביצוע שחקנים וזמרים שהוזמנו מאיטליה.
האופרה נכשלה, והעונה המשיכה לדשדש עד מאי עם הצגת מגוון אופרות ומחזות.
המחזה הראשון שהוצג בבכורה בתיאטרון היה The Conquest of Spain מאת מארי פיקס.
המתקנים שהועמדו לשירות השחקנים היו עלובים למדי, ואולם התיאטרון התגלה כגדול מכדי שקולות השחקנים יישמעו היטב, והעונה כולה נכשלה.
קונגריב עזב את ניהול התיאטרון, והשחקנים חזרו לתיאטרונים הוותיקים.
למרות זאת המשיך ואנברו בהפעלת התיאטרון.
במקום מחזות המשלבים קטעי דיבור ושירה, הקדיש את התיאטרון להעלאת אופרות בלבד, זאת בעקבות דרישה גואה של האצולה לאופרה איטלקית.
באותו זמן נעשה ואנברו מעורב בבניית ארמון בלנהיים, והזניח את ניהול התיאטרון, דבר שדרדר אותו עוד יותר.
בשנת 1707, בעקבות הפסד של ממון רב שנגרם לו וחוסר יכולת לעמוד בהוצאות השוטפות, אולץ ואנברו להחכיר בהפסד ניכר את התיאטרון ל-14 השנים הבאות לאוון סוויני (Owen Swiny).
בדצמבר אותה שנה, הודיע משרד ראש הלשכה המלכותית, ששימש באותן שנים גם כצנזור לכל ענייני תיאטרון ואופרה, כי "כל האופרות ושאר הצגות מוזיקליות, יוצגו מעתה אך ורק בתיאטרון הוד מלכותה בהיימראקט", ואסר על התיאטרון להעלות מחזות שאינם מוזיקליים.
התיאטרון המשיך להעלות בעיקר אופרה איטלקית.
בשנת 1711, העלה גאורג פרידריך הנדל בהצגת בכורה את האופרה רינאלדו, האופרה האיטלקית הראשונה שנכתבה עבור תיאטרון אנגלי.
האופרה התקבלה בהצלחה, אך התיאטרון המשיך להפסיד כסף, וסוויני ברח מאנגליה מפני הנושים.
במקום סוויני, נכנס כמנהל ג'ון ג'יימס היידגר, שביצע שינויים במבנה לשפר את איכות ההופעות.
היידגר ייסד את האקדמיה המלכותית למוזיקה (תזמורת), שהצליחה להשיג מימון ממכירת מנויים לעשירים, ביניהם נסיך ויילס.
במסגרת זו, יכול היה הנדל להמשיך להציג את יצירותיו בתיאטרון.
עד שנת 1739 הציג וניצח הנדל על 25 אופרות מקוריות שלו, ואף היה שותף בניהול בין השנים 1729–1734. הנדל תרם אף להעלאת הפקות אחרות בתיאטרון, למשל "האלכימאי" של בן ג'ונסון.
עם הכתרתו של המלך ג'ורג' הראשון, הפך שמו של התיאטרון ל"תיאטרון המלך" (Kings theatre), שם זה נותר כל עוד מלך ישב על כס המלכות האנגלי.
בשנת 1762 הגיע לאנגליה יוהאן כריסטיאן באך, והעלה בתיאטרון 3 אופרות, מה שהביא לפרסומו באנגליה והוא התקבל כמנהל מוזיקלי בחצר המלכה שארלוט ממקלנבורג-שטרליץ אשת המלך ג'ורג' השלישי.
בשנת 1778, קנו תומאס האריס והמחזאי ריצ'רד שרידן את חוזה החכירה לתיאטרון בסכום של 22,000 ליש"ט.
הם השקיעו כסף רב בשיפוץ המבנה בידי האדריכל רוברט אדם.
ה"מורנינג כרוניקל" תיאר את השינויים: "חלק נועדו להכניס בתיאטרון עצמו יותר אור, אלגנטיות ותחושה נעימה, חלק עבור נוחות החברה עצמה.
צידי חזית הבניין עוטרו בציורי קיר מעשה ידי גיינסבורו, ציוריים ויפים באופן ניכר.
העמודים הכבדים שהעניקו לבניין מראה עגמומי שהזכיר יותר מאוזוליאום או בית לוויות מאשר תיאטרון, הוסרו".
השיפוצים לא הועילו למצבו הכלכלי של התיאטרון והוא התחיל להחליף ידיים, כאשר כל אחד מוסיף לחובותיו של התיאטרון כהנה וכהנה.
בשנת 1783 נאסר עורך הדין ויליאם טיילור, ששימש אז כמנהל הפיננסי של התיאטרון, בעקבות החובות הכבדים שהיה חייב לנושיו.
התיאטרון המשיך להתגלגל בין מנהלים שונים, ביניהם גליני, רקדן לשעבר בחברת התיאטרון.
בשנת 1789 פרצה אש בבנין התיאטרון, בשעה שחזרה נערכה על הבמה.
הרקדנים ברחו החוצה בשעה שקורות בוערות החלו ליפול על הבמה.
גליני הציע פרס של 300 ליש"ט למי שיביא לתפיסת העבריין, אך הוא מעולם לא נתפס.
לאחר שהבית נשרף כליל, נכנס גליני לשותפות עם אדם בשם או'ריילי להצגת אופרה בתיאטרון הקטן הסמוך, אך השניים הסתכסכו, ושניהם ניסו לקבל את הזכויות לבניית התיאטרון מחדש.
בינתיים הצליח טיילור להגיע להסכם עם נושיו, וניסה לרכוש את מה שנותר מחוזה החכירה של ואנברו, אך זה היה כבר מובטח לאו'ריילי.
אך בעיה חדשה צצה - הבניין החדש נזקק לשטח סמוך שהיה בשליטת תומך של טיילור.
המלחמה כמעט והמשיכה לנצח, אך העונה שהפיק או'ריילי נכשלה בגדול והוא ברח לפריז מפני נושיו.
טיילור השלים את בניית התיאטרון החדש בשנת 1791, האדריכל היה מייקל נובוסילסקי שבנה תיאטרון גדול מקודמו, אך ביקורת רבה נשמעה על הבניין החדש והיו שתיארו אותו כמכוער.
הלורד צ'מברלין, תומך של או'ריילי, סירב להעניק לטיילור זכות להציג בתיאטרון.
התיאטרון נפתח מחדש ב-26 במרץ בתוכנית פרטית של שירה ומחול, אך נאסר עליו להיות פתוח לציבור הרחב.
האופרה הראשונה שהוצגה בתיאטרון לציבור הרחב, הוצגה ב-26 בינואר 1793, לאחר שהושג האישור מלשכת הלורד צ'מברלין.
בין השנים 1816–1818, ביצעו ג'ון נאש וג'ורג' רפטון שינויים בחזית, והגדילו את תכולת האולם ל-2,500 מקומות ישיבה.
הם הוסיפו גם ארקדה לחנויות בצד הבניין, שכונתה ארקדת האופרה המלכותית.
הארקדה שרדה שרפות ובניה מחדש, והיא קיימת עד היום.
בשנים 1818–1820, הוצגו בתיאטרון הבכורות האנגליות של האופרות של רוסיני - "הספר מסביליה", "אליזבת מלכת אנגליה", "האיטלקייה באלג'יר", "סינדרלה" ו"טנקרדי".
בשנות ה-20 של המאה ה-19 התיאטרון היה ידוע בשם "בית האופרה האיטלקי, היימרקט".
בשנת 1797 נבחר טיילור לפרלמנט של למסטר, מה שהעניק לו חסינות מפני נושיו.
בשנת 1802, כאשר התפזר הפרלמנט הזה, ברח לצרפת, אך שב עם בחירתו לפרלמנט של בארנסטייפל שם כיהן מ-1806–1812. טיילור העביר זמן רב מתקופת כהונתו כמנהל, ב"כלא ספסל המלך", כלא שיועד לבעלי חוב בסאות'וורק.
בשנת 1821 לקח ג'ון אברס, מוכר ספרים, את הניהול של התיאטרון.
בשלוש השנים הבאות הוצגו עוד 7 בכורות לונדוניות לאופרות של רוסיני - "La gazza ladra", "הטורקי באיטליה", "משה במצרים", "אותלו", "הגברת מן האגם", "Matilde di Shabran", ו-"Ricciardo e Zoraide".
אברס החכיר את התיאטרון לג'מבטיסטה בנלי ב-1824, ורוסיני שהוזמן לשמש כמנצח ומנהל מוזיקלי נשאר לחמשת חודשי העונה, יחד עם אשתו הזמרת איזבלה קולברן.
במהלך העונה הוצגו עוד 2 אופרות של רוסיני - "סמירמידה" ו"זלמירה", אך התיאטרון ספג הפסדים, ובנלי נעלם מבלי לשלם לרוסיני ולשאר האומנים.
אברס שכר את הסופרן ג'ודיתה פסטה לנהל את עונת 1825, אך תביעה משפטית נגדו, יחד עם ההוצאות הכבירות של התיאטרון הביאו אותו לכדי פשיטת רגל, והוא שב לעסקי הספרים.
בשנת 1828 מונה פייר פרנסואה לפורט כמנהל, והחזיק בתפקיד עד למותו ב-1841 (למעט הפסקה בשנים 33–1831).
בתקופה זו הוצגו בבכורה אנגלית האופרות הצרפתיות של רוסיני "Le comte Ory" ו-"המצור על קורינתוס".
לפורט היה הראשון שחשף את הקהל הלונדוני לאופרות של וינצ'נצו בליני (נורמה, הפוריטנים והסהרורית) וגאטנו דוניצטי (לוצ'יה די למרמור, אנה בולנה ולוקרציה בורג'ה), בהעניקו להן בכורה אנגלית בתיאטרון.
לפורט הביא גם זמרים מפורסמים שעשו את הבכורה שלהם באנגליה בתיאטרון, כפולין גארסיה-ויארדו, ג'וליה גריזי, ג'ובאני בטיסטה רוביני, מריו ועוד.
אחד מהמנהלים המוזיקליים שכיהנו בתקופת לפורט היה הנבלן השערורייתי ניקולא-שארל בוקסה שכיהן בתפקיד שש שנים מאז 1827.
כאשר הוכתרה המלכה ויקטוריה ב-1837 שונה שמו של התיאטרון ל"תיאטרון הוד מלכותה, בית האופרה האיטלקי".
באותה שנה הוצגו מספר מחזות של שייקספיר, ביניהם הסוחר מוונציה בו הופיע לראשונה סמיואל פלפס בתפקיד שיילוק.
בשנת 1841 התעוררה מהומה בתיאטרון כאשר לפורט החליף את הבריטון האהוב אנטוניו טמבוריני, הקהל עלה לבימה ואף השחקנים איימו למרוד.
לפורט מת באופן פתאומי, ובמקומו מונה בנג'מין לאמלי בשנת 1842. בין לאמלי למנצח מייקל קוסטה שררו יחסים טובים.
לאמלי הביא לתיאטרון בבכורות אנגליות את האופרות המאוחרות של דוניצטי - "דון פסקואלה" ו"נערת הגדוד".
לאמלי חשף את הקהל הלונדוני לאופרות של המלחין האיטלקי העולה, ג'וזפה ורדי, ובשנת 6–1845 הועלו האופרות "ארנאני", "נבוקו" ו"הלומברדים" בבכורות אנגליות בתיאטרון.
האופרות של ורדי התקבלו בהתלהבות בקרב הקהל הלונדוני, שלחץ על לאמלי להזמין אופרה מורדי שתוצג בבכורה עולמי בתיאטרון.
לאמלי פנה אל ורדי, שהסכים להלחין אופרה במיוחד עבור התיאטרון.
באותו זמן החל ורדי לעבוד על 2 נושאים לשתי אופרות שונות - מחזה של שייקספיר "מקבת'" שעובד על ידי פרנצ'סקו מריה פיאבה ללברית של אופרה באותו שם, ומחזה של שילר "השודדים" אותו עיבד אנדראה מאפאי ללברית האופרה "הבנדיטים".
ורדי במקור ייעד את האופרה מקבת' לבכורה הלונדונית ואת הבנדיטים לעונת הקרניבל בפירנצה, אך מאחר שלא נמצא טנור מתאים לתפקיד בפירנצה, העלה ורדי את מקבת' בפירנצה בשנת 1847, וב-22 ביולי אותה שנה העלה את הבנדיטים בתיאטרון הוד מלכותה בלונדון בבכורה עולמית, עם זמרת הסופרן השוודית ג'ני לינד בתפקיד אמליה.
עוד 2 אופרות של ורדי זכו לפרמיירות מקומיות בשנים 48–1847 - "שני הפוסקארים" ו"אטילה".
ג'ני לינד הופיעה בבכורה אנגלית בתיאטרון ב-4 במאי 1847, באופרה "רוברט השד" של ג'אקומו מאיירבר, בנוכחות משפחת המלוכה, והמלחין פליקס מנדלסון.
העיתונות תיארה כי הלחץ והצפיפות בתיאטרון היו גדולים מאוד, עד כדי שאנשים יצאו חבולים.
לינד הופיעה בתיאטרון כמה עונות מוצלחות, וביצעה מספר סבבי קונצרטים במדינה, ונודעה כ"זמיר השוודי".
בשנת 1847, לאחר ויכוחים רבים בין האמנים בתיאטרון להנהלה, העביר מייקל קוסטה את פעילותו לבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, התיאטרון קיצץ משמו את התואר "בית האופרה האיטלקית" ונשאר כשמו היום - "תיאטרון הוד מלכותה".
לאמלי הביא כמנצח את מייקל באלף, ונכנס למשא ומתן עם מנדלסון לכתיבת אופרה חדשה.
אך עזיבת התזמורת לקובנט גארדן הייתה משמעותית מאוד, והתיאטרון נסגר ב-1852, עד ל-1856 כאשר התיאטרון היריב עלה בלהבות, והתיאטרון נפתח מחדש.
לאחר הפתיחה המחודשת, הביא לאמלי עוד שתי בכורות אנגליות לאופרות של ורדי - "לה טרוויאטה" (1856), ו-"לואיזה מילר" (1858).
בין השנים 1862–1867 נוהל התיאטרון בידי ג'יימס הנרי מייפלסון, בהציגו בתיאטרון לצד האופרות האיטלקיות גם אופרות צרפתיות וגרמניות.
בתקופתו הוצגו בבכורות אנגליות האופרות "כוחו של גורל" (ורדי), "פאוסט" (גונו), "מדיאה" (כרוביני) ו"נשות וינדזור העליזות" (אוטו ניקולאי).
מייפלסון קידם זמרים כמו, מריו, ג'וליה גריזי, הבריטון סר צ'ארלס סטנלי, כריסטינה נילסון ועוד.
בלילה של 6 בדצמבר 1867, עלה התיאטרון באש, ככל הנראה בגלל אח שהתחממה יתר על המידה.
מהבניין נותר רק השלד, והרבה מהחנויות הסמוכות סבלו מנזקים, אך הארקדה הצמודה לבניין סבלה מנזק קל בלבד.
בעקבות השרפה העביר מייפלסון את פעילות התיאטרון לתיאטרון דרורי ליין.
בשנות השלושים והארבעים של המאה ה-19, מילא התיאטרון תפקיד חשוב בתור הזהב של הבלט הרומנטי.
חברת הבלט של התיאטרון, "הבלט של תיאטרון הוד מלכותה", היה הרכב הבלט החשוב ביותר באירופה אחרי הבלט של האקדמיה המלכותית למוזיקה של פריז.
המלחין האיטלקי צ'זארה פוניי, מונה ל"מלחין מוזיקת בלט" בתיאטרון הוד מלכותה בשנת 1843. מאז ועד 1850, כמעט כל בלט חדש שהוצג בתיאטרון היה מפרי עטו.
פוניי הוא המלחין הפורה ביותר בתחום הבלט, הלחין מעל 100 יצירות לבלט, ועוד אין ספור דיברטימנטו וקטעי מחול שלרוב הוצגו כאינטרמצו בהצגות האופרה בתיאטרון.
בתקופה זו של הבלט הרומנטי, הופיעו בתיאטרון בלרינות נודעות כמארי טליוני, קרלוטה גריזי, פאני אלסלר, לוסיל גראן ופאני קריטו.
בשנות החמישים עזבו את לונדון דמויות מרכזיות בתחום הבלט, כמו פרוט, סן-לאון, טליוני ופוניי, ועברו לסנקט פטרבורג לחברת הבלט של תיאטרון מריינסקי.
מצב הבלט בלונדון התדרדר מאוד, ועם שריפת התיאטרון בעצם נעלם הבלט מלונדון כמעט כליל, עד תחילת המאה העשרים, כאשר חזרה חברת בלט לפעול בלונדון במיקומים ושמות שונים, עד שהתחברו לבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן והפכה ל"בלט המלכותי", כפי שהיא נודעת בשנות האלפיים.
המבנה השלישי נבנה ב-1868, עבור הלורד דאדלי, בסכום של 50 אלף ליש"ט.
הבניין תוכנן על ידי צ'ארלס לי ובניו ושותפם ויליאם פיין שהיו ממשיכי דרכו של ג'ון נאש.
הבניין החדש נבנה בתוך השלד של הבניין הישן, אך שילב גם בטון וברזל, כדי למזער נזקים בזמן שרפה עתידית.
האודיטורים היה בגובה ארבע קומות, ובזמן הצגת אופרה היה בו מקום ל-1850 מקומות ישיבה, ובזמן הצגת מחזה, כאשר לא היה צורך בבור התזמורת - 2500 מקומות.
בעקבות סכסוך בין הלורד דאדלי למייפלסון, עמד הבניין ריק עד שנמכר ב-1874 לקבוצה נוצרית ב-31 אלף ליש"ט.
מייפלסון חזר אל התיאטרון ב-1877, לאחר ניסיון כושל לבנות בית אופרה לאומי, מבנה שבסופו של דבר שימש את הסקוטלנד יארד.
עם חזרת חברת האופרה לתיאטרון, בוצעו בו שיפוצים בסך 6000 ליש"ט, ובמסגרתם הוחלפו גם המושבים, השטיחים והטפטים.
לאחר שחזר לשימוש תיאטרלי, נפתח התיאטרון באופרה "נורמה" של וינצ'נצו בליני, ב-28 באפריל 1877. הבכורה הלונדונית של כרמן (ביזה) התקיימה בתיאטרון ביוני 1878. בהמשך אירח התיאטרון את חברת האופרה קרל רוזה, וכן הוצגו בו שורה של מחזות צרפתיות ואופרות קומיות.
בשנת 1882 הוצגו בתיאטרון הבכורות הלונדוניות של אופרות טבעת הניבלונגים של ריכרד וגנר.
מייפלסון חזר לניהול האופרה בשנים 1887 ו-1889, אך הטיימס תיאר את ההופעות כרפרטואר של אופרות שפסקו מלמשוך את הקהל הרחב, זמרים מדרגה שנייה, ואיכות הפקה ירודה.
ריגולטו, הייתה האופרה האחרונה שעלתה בתיאטרון בתאריך 25 במאי 1889.
בעקבות הטכנולוגיות החדשות בתחום התיאטרון שהתחלפו במהירות, הפך מבנה התיאטרון למיושן.
כמו כן, חוזה החכירה למשפחת דאדלי עמד לפקוע ב-1891. מטעם נכסי הכתר הייתה כוונה להרוס את כל הבלוק בו עמד התיאטרון, למעט הארקדה, ולהקים במקומו מבנים חדשים.
לאחר התגברות על מכשולים שונים בפינוי המבנים באזור, הוחרבו המבנים באזור ב-1892. האדריכל צ'ארלס ג'.
Phipps), מונה לתכנן את התיאטרון החדש וכן מבנה שישמש כבית מלון.
בפברואר 1896 הושג הסכם עם הרברט בירבום טרי, להקים את התיאטרון במחיר 55 אלף ליש"ט.
ביולי אותה שנה הונחה אבן הפינה, ובפברואר 1897 אושרו התוכניות.
פיפס מת ב-1897, והתיאטרון היה עבודתו האחרונה.
התיאטרון הנוכחי נפתח ב-28 באפריל 1897. טרי הקים את הבניין מרווחים שעשה בתיאטרון היימרקט.
טרי התגורר וניהל את התיאטרון מאז הקמתו ועד למותו ב-1917. לצרכיו האישיים בנה טרי במבנה אולם אירועים וכן חדר מגורים.
התיאטרון שוב לא נועד להצגת אופרות, אם כי בשנים הראשונות היו כמה הצגות אופראיות.
התיאטרון נפתח בדרמה על פי הספר של גילברט פרקר "The Seats of the Mighty".
הרפרטואר כלל המחזות של רומנים שונים מאת דיקנס וטולסטוי כמו מחזות קלאסיים של מולייר ושייקספיר.
בתיאטרון גם נערכו הצגות בכורה של מחזות כמו "פיגמליון" של ג'ורג' ברנרד שו, כשטרי עצמו משחק בתפקידים ראשיים.
ההפקות של טרי נודעו כהפקות ראוותניות ומרהיבות, בשילוב עם אפקטים מיוחדים והעלאת בעלי חיים על הבמה.
ההפקות הללו היו פופולריות ומכניסות, למרות טענות שנשמעו כנגד טרי בעשור האחרון לחייו, על סגנון המשחק שלו המיושן לכאורה.
בשנת 1904 הקים טרי את האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה, שפעלה בתיאטרון שנה אחת ולאחר מכן עברה למשכן משלה בבלומסברי.
טרי המשיך לקבל בוגרים מהאקדמיה לתיאטרון, ובדרך זו שכר כ-40 שחקנים.
בשנת 1916 עלה המחזמר "צ'ו צ'ין צ'או", ושבר את שיא העולם כאשר עלה לא פחות מ-2235 פעמים (שיא שבו החזיק עד שנשבר ב-1955).
ב-1927 העלו ג'ורג' ואיירה גרשווין את המחזמר "Oh, Kay!" בבכורה לונדונית בתיאטרון, והוא הועלה בו 213 פעמים.
גם לאחר מלחמת העולם השנייה, המשיך התיאטרון להעלות בעיקר מחזות זמר, כולל ייבוא של מחזות זמר מצליחים מברודוויי.
המחזמר "סיפור הפרברים" של ליאונרד ברנשטיין נפתח בתיאטרון בדצמבר 1958, ורץ 1039 פעמים.
הבכורה הלונדונית של "כנר על הגג" התקיימה בתיאטרון בפברואר 1967 עם חיים טופול בתפקיד טביה, ורץ בתיאטרון 2,030 הופעות.
המחזמר "פנטום האופרה" הוצג בבכורה עולמית בתיאטרון ב-9 באוקטובר 1986, עם מייקל קרופורד ושרה ברייטמן בתפקידים הראשיים.
המחזמר זכה בפרס המחזמר הטוב ביותר על שם אוליבייה, וקרופורד זכה באותו פרס על משחקו במחזמר.
המחזמר ממשיך לרוץ בתיאטרון עד היום, כאשר הוא המחזמר השני שרץ התקופה הכי ארוכה בוסט אנד (אחרי "עלובי החיים").
המחזמר הוא גם המחזמר שרץ הכי הרבה זמן בברודוויי, וב-2004 הופק ממנו סרט.
מעל 130 מיליון איש צפו בו ברחבי העולם, וגרף עד 2007 כ-1,8 מיליארד ליש"ט, מה שהופך אותו לפרויקט הבידורי הרווחי ביותר בהיסטוריה.
מבנה התיאטרון, עם המראה החיצוני המרשים והמראה הפנימי המפואר שלו, יציעים בגובה 3 קומות, פיתוחי הזהב סביב הבמה והעיצוב בהשראת הרנסאנס הצרפתי, יוצרים תפאורה גותית לסיפור המחזמר, אשר מתרחש בבית האופרה הפריזאי "אופרה גרנייה".
ציוד הבמה מהתקופה הוויקטוריאנית עדיין קיים מאחורי הקלעים, ואף נעשה בה שימוש כלשהו מפעם לפעם.
המייסד היה פרופ' אוריאל זוהר, כמנהל, במאי ומורה.
בתיאטרון הועברו שבעה קורסים, ולמדו בו כ-300 סטודנטים מדי שנה.
התיאטרון העלה עד 2014 למעלה מ-52 הצגות בסגנונות שונים, מחזות ישראלים מאת חנוך לוין ויהושע סובול, מחזות יהודיים כמו הדיבוק ובין היתר, ניתן לציין מחזות קלאסיים מאת מולייר, שייקספיר, פייר דה מאריבו, הנריק איבסן וברנרד שו.
התיאטרון התפתח במיוחד בתחום תיאטרון הפרינג'.
הוא הוזמן לפסטיבלים אוניברסיטאיים רבים בעולם, וזוכה להכרה בינלאומית.
כיום מעבירים את הקורסים השונים שני דוקטורים מאוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת חיפה.
הבמאי זוכה פרס אופיר סכנדר קובטי מהפקולטה להנדסת מכונות בטכניון השתתף בהצגה "סוף-סוף" במסגרת התיאטרון, וזו הועלתה גם בירושלים בשנת 2001, במסגרת "פסטיבל תספיס".
שלמה פלסנר מהפקולטה להנדסת חשמל השתתף במחזות הקולקטיביים "המזרן הרך" ו"נישואים מעורבים" באולם צ'רצ'יל.
ההצגה "שלשלאות שקופות" מאת שלי בליטי מהפקולטה להנדסה כימית הופיעה בפסטיבל ברטיסלאבה (סלובקיה) בשנת 2006, בגרנדה (ספרד), בסינמטק חיפה, ובפסטיבל נוה יוסף של החוג לתיאטרון קהילתי באוניברסיטת חיפה ב-2007. שחקנים: ענת ניסני ונדב שובל.
ההצגה "אויב העם" מאת איבסן, בהשתתפות פרופסור רוני נבון מהפקולטה להנדסה אזרחית וסביבתית בטכניון, זכתה לציון לשבח ב"פסטיבל בנוונטו" באיטליה ב-2009, והופיעה באולמות בחיפה ובעספיא.
ההצגה "הבגד הבלתי נראה" מפרי עטו של פרופ' אוריאל זוהר, הופיעה בפסטיבל הבינלאומי של האוניברסיטה הממלכתית בסנקט פטרבורג ב-2012.
מבחר מן המחזות שהועלו על בימת תיאטרון הטכניון: ליל העשרים והפלשתינאית מאת יהושע סובול (בפסטיבל בקלן), יעקובי ולידנטל מאת חנוך לוין, טרטיף והקמצן מאת מולייר, "טלמה" על פי (המלט) מאת שייקספיר, אויב העם מאת איבסן, משחק של אהבה ומזל מאת מאריבו (בפסטיבלים בפריז ובליאז'), "לא!
פיגמליון" על פי פיגמליון (מחזה) מאת ברנרד שו, העצם מאת בירגו דיופ ופיטר ברוק (בפסטיבלים במורסיה ואליקנטה), "סקס שקרים ווידאוטייפ" על פי הסרט מאת סטיבן סודרברג (בפסטיבל בליון צרפת), מועדון ארוחת הבוקר על פי הסרט מאת ג'ון יוז, הדיבוק על פי ש.
אסתטיקה של בימוי, במאים ידועי שם (דוגמת פיטר ברוק), דרמה ישראלית, כתיבת מחזות, הפקת הצגות, משחק ובימוי ותיאטרון רפואי-שמשי-רוחני.
אוריאל זוהר, חשיבות מחקר התיאטרון באוניברסיטה טכנולוגית-מדעית (דוגמת הטכניון) 2007.
אוריאל זוהר, חזון תיאטרון הטכניון, 2008.
תיאטרון האינקובטור הוא תיאטרון רפרטוארי ישראלי קטן, הפועל מבניין בית מזי"א לתיאטרון במרכז ירושלים, בתמיכת עיריית ירושלים, משרד התרבות והספורט, והקרן לירושלים.
התיאטרון הוקם בשנת 2005 על ידי אריק עשת, ובתמיכת "קרן ברכה", כפרויקט שמטרתו העיקרית היא יצירה מקורית, צעירה, איכותית ופורצת דרך.
התיאטרון משמש כחממה ליוצרים צעירים, ורואה ערך במצוינות אומנותית, לצד יצירה המדברת בגובה העיניים לקהל הולך וגדל.
לתיאטרון שפה ייחודית, והוא התיאטרון הרפרטוארי היחידי בארץ הפונה לקהל צעיר.
מעל מאה הצגות מקוריות הופקו בתיאטרון, והוצגו בתיאטראות ברחבי הארץ, בכל פסטיבלי התיאטרון המובילים בארץ (פסטיבל ישראל, פסטיבל עכו, פסטיבל חיפה להצגות ילדים ועוד), ובעולם (פסטיבל אדינבורו ועוד).
התיאטרון אף הפיק שתי סדרות טלוויזיה ("הקרם דה לה סלאם" ו"באבאגנוש"), ואת סרט הקאלט זוכה הפרסים "העיר הזאת".
התיאטרון מהווה גם בית לחממה הירושלמית לתיאטרון, פואטרי סלאם ישראל ופסטיבל הקומדיה הישראלי ע"ש אפרים קישון.
תיאטרון האינקובטור הוקם בשנת 2005 על ידי אריק עשת, מנהל סטודיו למשחק ניסן נתיב ירושלים, על מנת לספק תעסוקה לבוגרי הסטודיו, וכדי לפתח את תעשיית התרבות והתיאטרון בירושלים.
המופע הראשון, שלימים התיאטרון נקרא על שמו, היה "האינקובטור", שעלה בברים במרכז העיר, ביניהם סטנגה ועוד.
בין משתתפי המופעים הראשונים היו נדב בושם, ענבל לורי, יאיר להמן, נוית אמסלם, דניאל זהבי, אורי סיידוב, גיא עמיר וחנן סביון ועוד.
בשנת 2006 יצר התיאטרון בשיתוף עמירם גרוס את סדרת הטלוויזיה באבאגנוש ששודרה בערוץ 10, בבימוי יהלי ברגמן, ובהשתתפות השחקנים היוצרים תומר אופנר, יאיר להמן, אורי סיידוב, עדי פיין, ערן קראוס ונוית אמסלם.
בשנת 2007 החל שיתוף הפעולה בין התיאטרון לבית אבי חי, אשר כלל מספר מופעים.
המופע "קלבת שבת" עלה בשנים 2007–2011 כמופע שבועי על פי קטעים מפרשת השבוע, ושולבו בו מערכונים, שירים וקטעי לימוד.
את המופע הנחה ג'קי לוי, והשתתפו בו השחקנים יאיר להמן, ערן קראוס, גלית צברי, רוזי ריצ'מן, מאיר פוריס, גדי ויסברט, בליווי מוזקלי של נדב ויקינסקי שגם הלחין וכתב את השירים למופע.
המופע "פרה שחוטה" עלה גם הוא במסגרת שיתוף הפעולה, בהובלת יאיר להמן, ענבל לורי ואלי חביב, ובהשתפות אורחים משתנים, והפך להצגת קאלט בירושלים.
מופע נוסף שעלה במסגרת שיתוף הפעולה היה "הקבינט" בהשתתפות אלי חביב, ענבל לורי, יפתח ליבוביץ', יאיר להמן, דרור קרן, שי אביבי ועוד.
בשנת 2008 נוצרה "הצגה יומית" בסטודיו למשחק ניסן נתיב ירושלים, והופקה על ידי תיאטרון האינקובטור בתמיכת הזירה הבין תחומית, בסיוע הקרן לירושלים ומחלקת תרבות במשרד החוץ.
ההצגה הועלתה לראשונה באפריל במסגרת פסטיבל חיפה להצגות ילדים וזכתה בשלושה פרסים: המשחק, הבימוי וההצגה הטובים ביותר.
לאחר מכן המשיכה ההצגה להופיע מאות פעמים ברחבי הארץ והעולם.
בשנת 2011 נפתח בית מזיא לתיאטרון כמרכז תרבות, ממנו פועלים תיאטרון האינקובטור, קבוצת התיאטרון הירושלמי ותיאטרון פסיק.
בית מזיא הוא משכנו של תיאטרון האינקובטור עד היום.
בינואר 2012 נוסדה סצנת הפואטרי סלאם הישראלית על במת תיאטרון האינקובטור בירושלים.
אירועי פואטרי סלאם חודשיים מתקיימים עד היום ברחבי הארץ.
עשרות משוררים ומשוררות מופיעים עם טקסטים מקוריים ומתחרים זה בזה.
באותה השנה, עלתה לראשונה ההצגה "העיר הזאת" בהשתתפות עמית אולמן (גם במאי ההצגה), עומר הברון, עומר מור, רוני רוקט ודורית ליליין.
ההצגה היא מחווה בראפ לסרטי פילם נואר ולסגנון הבלשי בכלל.
כל הטקסט בהצגה מדובר, מושר או מבוצע כראפ בחרוזים.
במהלך השנים התחלף הקאסט והצטרפו השחקנים גיא רון ויובל בילגוראי.
ההצגה עלתה על הבמות למעלה מ־450 פעמים, זכתה לסיקורים נרחבים בעיתונות המודפסת, באינטרנט ובטלוויזיה, ואף הוצגה בפסטיבלי תיאטרון באירופה.
ההצגה זכתה בפרסי "קיפוד הזהב" לשנת 2014 בקטגוריות במאי השנה, מחזאי השנה, המוזיקה והעבודה הקבוצתית.
בחודש אוגוסט 2014 יצא המופע בגרסתו האנגלית לפסטיבל הפרינג' הבינלאומי באדינבורו, בירתה של סקוטלנד.
ההצגה לא הועלתה בפסטיבל בסופו של דבר, בעקבות מחאות אנטי-ישראליות באדינבורו.
בשנת 2023 יצא לאקרנים הסרט "העיר הזאת".
הסרט זכה לביקורות אוהדות, היה מועמד לשישה פרסי אופיר וזכה בארבעה פרסי אופיר: הפסקול, המוזיקה, העיצוב האומנותי והתלבושות.
בשנת 2024 זכה הסרט במספר פרסים בפסטיבל הקולנוע צ'לסי בניו יורק: הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר (עמית אולמן) והשחקנית הטובה ביותר (מוריה אקונס).
בשנת 2013 הכיר משרד התרבות בתיאטרון האינקובטור כתיאטרון רפרטוארי.
בשנת 2017 הפיק התיאטרון, בשיתוף ערוץ 11, את תוכנית הטלוויזיה "הקרם דה לה סלאם", בה הופיעו מיטב משוררי פואטרי סלאם ישראל.
באותה השנה הקים התיאטרון את לייבל "בְּדִבּוּר", הלייבל הישראלי הראשון המתמחה בשילוב של ספוקן וורד עם מוזיקה.
הלייבל ייצג את פדרו גראס (עמית אולמן), ג'ימבו ג'יי ואריק אבר.
באוגוסט 2022 הפיק התיאטרון לראשונה את פסטיבל הקומדיה הישראלי ע"ש אפרים קישון, פסטיבל שנתי לקומדיה, הומור וסאטירה ישראלית מקורית, ביוזמת תיאטרון האינקובטור ומשפחת קישון, ובתמיכת עיריית ירושלים, הקרן לירושלים ומשרד התרבות.
הפסטיבל הנו מהפסטיבלים הבולטים בארץ התומכים ביצירה עצמאית בתיאטרון.
בשנת 2024 הוקמה החממה הירושלמית לתיאטרון ביוזמת תיאטרון האינקובטור ועיריית ירושלים, ובתמיכת קרן שי לי מהקרן לירושלים, במטרה להצמיח ולגדל את דור היוצרים הבא.
החממה היא מסגרת לימודית ליוצרים, המאפשרת להם לפתח יצירה תיאטרונית, תוך ליווי של מיטב היוצרים בתחום התיאטרון בארץ.
בשנת 2025 מונה יפתח ליבוביץ' למנהל האומנותי של התיאטרון, כאשר אריק עשת ממשיך לשמש כמנכ"ל התיאטרון.
בין ההפקות הבולטות שהועלו בתיאטרון האינקובטור:
תיאטרון האגר פיקר (באמהרית: ሃገር ፍቅር ቲያትር, "תיאטרון אהבת המולדת") הוא תיאטרון השוכן באדיס אבבה שבאתיופיה.
התיאטרון בעל מסורת היסטורית הנחשבת למפוארת ביותר באתיופיה, והוא תיאטרון הילידים העתיק ביותר באפריקה.
התיאטרון מהווה חלק מחיי התרבות באדיס אבבה מזה למעלה מ-70 שנה, ובו נולדו וטופחו המוזיקה והדרמה האתיופית המודרנית; ורבים מכוכבי אתיופיה החלו את דרכם על בימתו.
בתיאטרון הועלו מחזות מסורתיים אתיופיים ותרגומים של מחזאים אירופאים דוגמת ויליאם שייקספיר, פרידריך שילר, הנריק איבסן ומולייר.
התיאטרון הוקם בשנת 1935, בתקופה בה ייסדו באדיס אבבה את "האגודה למען אהבת המולדת" ("Hager Fikir Maheber") כדי שתעמוד אל מול הפלישה האיטלקית הקרבה ובאה.
מייסד התיאטרון "מקונה הבטה-וולד", רצה לעודד את עוז הפטריוטיות של העם האתיופי, וההפקות הראשונות שהועלו באוויר הפתוח התקיימו בכיכר מנליק השני הנמצאת במרכז העיר.
למרות שלא ניתן היה למנוע את הכיבוש האיטלקי, תיאטרון האגר פיקר שרד, אולם תחת הכיבוש, הובאו לבימתו מספר מחזות לא ביקורתיים שהיו ידידותיים עבור המשטר הפשיסטי.
לאחר נסיגת החיילים האיטלקיים בשנת 1941, עבר צוות התיאטרון מאזור כיכר מנליק אל המקום בו הוא ממוקם כיום ברובע ה"פיאצה".
מועדון לילה איטלקי עתיק עבר שחזור והוסב לאולם תיאטרון.
בשנת 1955, במלאת 25 שנה לשלטונו של היילה סלאסי, הורחבה הכניסה הראשית לאולם ונבנו מרפסת ואזור מנוחה בעלי איכות קיסרית.
בתקופת שלטונו של היילה סלאסי, התיאטרון גדל.
למרות שסלאסי ייסד תיאטרון נוסף באדיס אבבה הנושא את שמו (כיום זהו התיאטרון הלאומי), המשיך תיאטרון האגר פיקר להיות פופולרי בקרב אנשי העיר מהמעמד הבינוני ומטה, בעוד שתיאטרונו של סלאסי שימש בעיקר את אנשי החברה הגבוהה.
מלבד הופעות תיאטרון, המבנה משדר תוכניות רדיו בשידור חי ברדיו אתיופיה.
בנוסף, עובדי התיאטרון יוצאים לאזורי הכפר באופן קבוע, על מנת להנגיש את הפקות התיאטרון בכל רחבי אתיופיה.
לאחר תום משטרו של סלאסי, ובמהלך תקופת שלטונה של החונטה הצבאית האתיופית ("דרג"), המשיך התיאטרון להעלות הצגות ומופעים בעלי אופי סוציאליסטי, בעוד שמוזיקאים, שחקנים ובמאים נשלטו וצונזרו על יד הממשלה.
בשנת 1975 נעצר הבמאי "טספאיה ג'סאס" (Tesfaye Gesesse), על כתיבת המחזה "הדבר" ("Iqaw").
נטען כי הוא יצא כנגד שלטון הדרג וכנגד המהפכה שיצר הממשל החדש.
לאחר נפילת הדרג בשנת 1991, תיאטרון האגר פיקר המשיך את עבודתו.
כיום מועסקים בו למעלה ממאה עובדים, מהם כ-40 שחקנים וזמרים.
במרבית הימים מוצגים בו סרטים, הצגות תיאטרון מועלות בסופי שבוע, ומחזות זמר מתקיימים במהלך החגים.
תיאטרון האמזונאס (בפורטוגזית: Teatro Amazonas) הוא בית האופרה של העיר מנאוס, השוכנת לגדות נהר האמזונאס בצפון ברזיל.
בסוף המאה ה-19 נהנה אזור האמזונאס משגשוג כלכלי, כתוצאה מהתפתחות תעשיית הגומי.
ערים כמנאוס, בלם ופורטו וליו שבברזיל, וכן איקיטוס שבפרו גדלו והתפתחו במהירות.
פרנסי העיר מנאוס שאפו להקים בעירם בית אופרה מפואר, כמו בערים החשובות בעולם.
ב-1882 אישר מושל מחוז אמזונאס תקציב להקמת בית האופרה, וב-1883 נבחר משרד אדריכלים פורטוגלי מליסבון לשם תכנונו.
היסודות הונחו ב-1884, והבנייה נמשכה לסירוגין עד 1896. ב-7 בינואר 1897 נחנך תיאטרון האמזונאס באופן רשמי, כשעל בימתו הועלתה האופרה לה ג'וקונדה מאת אמילקארה פונקיילי.
בית האופרה נבנה בפאר רב, בהשראת אדריכלות הרנסאנס, ורבים מחומרי הגלם ששימשו לבנייתו והאלמנטים המקשטים אותו הובאו במיוחד מאירופה.
הרעפים הובאו מאלזאס, הריהוט עוצב בפריז בהשראת רהיטיו של המלך לואי החמישה עשר, וגרמי המדרגות, העמודים והפסלים הפזורים ברחבי התיאטרון נוצקו משיש איטלקי מקרארה.
התאורה הפנימית בבית האופרה כללה 198 נברשות, 32 מהן מזכוכית מוראנו.
את התיאטרון מעטרים פסלים רבים בדמויותיהם של מלחינים ומחזאים בעלי שם, הן מהעולם (כגון ג'וזפה ורדי, וולפגנג אמדאוס מוצרט או מולייר) והן מברזיל (כגון הייטור וילה לובוס וקרלוס גומס).
חלק מהקישוטים עוצבו בהשראת האזור.
כך, למשל, המסך שעל הבמה מעוטר באיור "מפגש הנהרות", המתאר את מפגש הנהרות ריו נגרו וסולימואס, שבסמוך לעיר.
מפגש זה, שבו ניכרים הבדלי הגוונים בצבעי המים, היווה השראה גם לרצפת העץ בקומה השנייה של התיאטרון, העשויה שתי וערב של לוחות עץ בגוונים כהים ובהירים.
בנוסף, 26 אלף אריחי קרמיקה בצבעי דגל ברזיל מכסים את כיפת התיאטרון.
אף שהוקם כבניין אופרה, נערכו בתיאטרון האמזונאס בעיקר מופעי תיאטרון ומוזיקה, והוא אף מארח פסטיבל קולנוע שנתי.
באותה שנה החליט מושל מדינת אמזונאס להגדיל את ההשקעה בתקציב התרבות.
מופעי האופרה חזרו, ומאז 2004 נערך בתיאטרון פסטיבל אופרה שנתי.
בנוסף, הוקמו מקהלה, להקת בלט ותזמורת שתיאטרון האמזונאס הוא אולם הבית שלהם (אם כי התזמורת מתבססת בעיקר על נגנים ממזרח אירופה ולא על נגנים מקומיים).
לאורך השנים שופץ הבניין מספר פעמים, האחרונה שבהן בין 1988 ל-1990. הוא מכיל כיום 701 מקומות ישיבה, חלקם באולם עצמו וחלקם בשלוש קומות של יציעים פרטיים, המרכזי שבהם שמור למושל מדינת אמזונאס.
ב-1966 הוכרז התיאטרון כאתר מורשת לאומית.
תיאטרון האכזריות הוא סוג התיאטרון שהקים אנטונן ארטו.
בספרו "התיאטרון וכפילו" הוא פורס את תורתו.
תיאטרון האכזריות מנסה לחזור למקור הפולחני של התיאטרון, שבו הטקס, המחוות, השירה, ולא הספרות הם העיקר.
התיאטרון צריך להכות בצופה כמו מגפת הדבר, הוא צריך להיות מטורף ומידבק.
רעיונותיו של ארטו לגבי שינוי וחידוש אומנות התיאטרון נוגעים בכל מרכיבי ההצגה, כולל חלל ההצגה, התאורה, והיחסים בין שחקנים לצופים.
יש המשייכים את סוגה זו לתיאטרון האבסורד ואומרים שהצגתו כעוד סוגה היא רק רצון של ארטו לשיווק הצגותיו.
הדגש על היצרים והרגשות עומד בניגוד מוחלט לניסיון של ברטולט ברכט לחדש את התיאטרון, באותה תקופה, בסגנון התיאטרון האפי.
אז'ן יונסקו הושפע מארטו, אם כי משייכים את תיאטרונו בדרך כלל לתיאטרון האבסורד.
כמו כן אפשר למצוא אלמנטים של תיאטרון האכזריות אצל מחזאים אחרים מהזרם הזה, כמו פרננדו ארבאל והרולד פינטר.
במחזותיהם האלימות לא מובנת ולא הגיונית, מה שהופך אותה לאכזרית עוד יותר.
נציג בולט אחר שעשה ניסויים בכיוון של תיאטרון האכזריות, הוא יז'י גרוטובסקי.
לתפיסתו, על השחקן לעבור באש בשביל הקהל שלו.
כמו כן יש לציין את המחזאית הבריטית שרה קיין.
בישראל ניתן לכנות את יצירתו של דודי מעיין, בייחוד את "ארבייט מאכט פריי פון ארץ טויטלנד אירופה", ואת זו של חוני המעגל כשייכות לזרם זה.
תיאטרון דימונה ע"ש לאון אדרי הוא תיאטרון ישראלי רפרטוארי שהוקם ב-2009 בדימונה במסגרת פרויקט "מעבדותרבות".
מנכ"ל התיאטרון משנת 2024 הוא עומרי לובל אמסטרדם והמנהל האומנותי הוא אורי וידיסלבסקי.
תיאטרון דימונה הוקם תחילה כחלק מפרויקט של חמש מעבדות פיס לתרבות, מיזם תרבותי חברתי ברחבי הארץ שנוסד ביוזמת מועצת הפיס לתרבות ולאמנות כדי לעודד את היצירה התרבותית בפריפריה (האחרות הן חממת מחול בעכו, תיאטרון פרינג' בנצרת, קבוצת אמנים בינתחומית בנתיב הל"ה, ותיאטרון פרינג' "הידית" בפרדס חנה-כרכור).
תחילה שכן התיאטרון זמנית באולם ספורט במבנה ששימש בעבר בית ספר בדימונה.
ב-2011 עבר למבנה חדש, בשכונת כובשי אילת, שהוקם במימון מפעל הפיס.
אולם המופעים נבנה כתיאטרון בלאק בוקס והוא השני מסוגו בישראל.
תיאטרון דימונה זוכה למימון גם מטעם המשרד לפיתוח הנגב והגליל, משרד התרבות והספורט ועיריית דימונה.
במסגרת הפרויקט עברו מספר שחקנים ובמאים להתגורר בדימונה, והחלו להקים את התיאטרון ולהציג בו מספר הצגות מקוריות מדי שנה, בשיתוף עם הקהילה המקומית.
בין מקימי התיאטרון נמנים המנכ"לית מיקה יזרעלוביץ', הבמאית נועה רבן, ששימשה במשך מספר שנים גם כמנהלת האמנותית שלו, ובעלה דאז השחקן אוהד קנולר.
החל מפברואר 2016, המנהל האומנותי הוא איש התיאטרון הישראלי אורי וידיסלבסקי ועד שנת 2021 שימשה כמנכ"לית התיאטרון דקלה קצוני.
לתיאטרון אנסמבל של מספר שחקנים קבועים המתגוררים בעיר ומשחקים בהצגות התיאטרון.
ב-2010 עלתה ההצגה הראשונה של התיאטרון, "צירי דגים", בהשראת "החתונה" מאת ברכט, בבימוי נועה רבן.
התיאטרון משתף פעולה עם פרויקטים קהילתיים מקומיים, כגון חוגי תיאטרון, השתתפות בפסטיבלים מקומיים, הצגות לגני הילדים ויצירת סצנה מקומית תרבותית.
תיאטרון הדרמה הגדול הוא תיאטרון שנוסד בשנת 1919 בסנקט פטרבורג ביוזמת מקסים גורקי.
החל משנות ה-60 של המאה ה-20 כאשר מנהלו היה גאורגי טובסטונוגוב הוא היה אחד התיאטראות הפופולריים בברית המועצות.
בשנת 1992 הוא נקרא על שם טובסטונוגוב שנפטר בשנת 1989. מקובל לקרוא את התיאטרון "ב.ד.ט" על פי קיצור הרוסי של השם.
התיאטרון נוסד ביוזמת מקסים גורקי ואשתו מריה אנדרייבה שהייתה שחקנית של התיאטרון האמנותי של מוסקבה.
לאחר מהפכת אוקטובר היא הייתה אחראית על התרבות באזור הצפון ובאוגוסט 1918 חתמה על הצו להקמת התיאטרון.
בין מייסדי התיאטרון היה אלכסנדר בנואה שפעל כמעצב במה וכבמאי של חלק מההצגות.
צוות התיאטרון החדש כלל שחקנים שבאו מתיאטראות אחרות בעיר.
ב-15 בפברואר 1919 התקיימה ההצגה הראשונה באולם הקונסרבטוריון של פטרוגרד.
זה היה מחזה של פרידריך שילר.
בשנת 1920 התיאטרון קיבל לרשותו את הבניין שבו הוא ממוקם עד היום.
באפריל 1919 ליושב ראש המועצה של התיאטרון מונה אלכסנדר בלוק שפעל תוך שיתוף פעולה עם גורקי.
בשנת 1921 התיאטרון עבר משבר - גורקי עם אשתו עזבו את המדינה, בלוק נפטר וחלק מהשחקנים חזרו לתיאטראות מהם באו.
למרות המשבר התיאטרון שרד, קלט שחקנים צעירים מוכשרים והמשיך לצבור פופולריות.
בשנת 1929 לבמאי ראשי של התיאטרון מונה קונסטנטין טברסקוי, תלמיד של וסבולוד מיירהולד.
הוא ניהל את התיאטרון תוך העדפה להצגות שנכתבו על ידי מחזאים סובייטים חדשים.
בשנת 1932 התיאטרון נקרא על שם גורקי וברפרטואר שלו התווספו מחזות של הסופר.
בשנת 1935 טברסקוי הוגלה מלנינגרד ובשנת 1937 הוצא להורג.
אלכסיי דיקי , שהחליף אותו, נעצר בשנת 1937 ולמרות ששוחרר בשנת 1941 לא חזר לתיאטרון זה.
במהלך שנות ה-30 התיאטרון איבד את הפופולריות שלו.
במשך 20 שנים מנהליו התחלפו בתדירות גבוהה.
המשבר החריף לאחר מלחמת העולם השנייה.
במהלך השנים 1949-1955 התחלפו ארבעה במאים ראשיים.
לקראת מחצית שנות ה-50 היו הצגות שמספר השחקנים על במה היה גבוה יותר ממספר הצופים.
לאור המצב הקשה והסכנה לסגירת התיאטרון, הממסד העירוני החליט להזמין את גאורגי טובסטונוגוב לנהל את התיאטרון ונתן לו סמכויות נרחבות.
הוא הגיע לתיאטרון ב-13 בפברואר 1956, לקראת יום הולדת של התיאטרון.
טובסטונוגוב מינה את אנשיו לתפקידי מפתח בהנהלת התיאטרון ופיטר כ-30 שחקנים (שליש מהרכב שחקני התיאטרון) והביא שחקנים חדשים.
בעונת 1957 האולם כבר היה מלא בצופים.
באותה שנה הועלתה על הבמה גם הצגה מפורסמת "אידיאוט" על פי פיודור דוסטויבסקי עם אינוקנטי סמוקטונובסקי בתפקיד הראשי.
התיאטרון זכה לעיתונות אוהדת במיוחד לאחר שחזר מסבב הופעות במערב אירופה וזכה להצלחה גדולה.
למרות זאת, היו הצגות שהממסד לא הרשה לעלות על הבמה או דרש לכלול בהן שינויים משמעותיים.
בין שחקני התיאטרון באותה תקופה נמנים טטיאנה דורונינה, אליסה פריינדליך, יפים קופליאן, יבגני לבדב, קיריל לברוב, אולג בוריסוב, אולג בסילשווילי, סרגיי יורסקי ועוד.
טובסטונוגוב עמד בראש התיאטרון במשך 23 שנים ונפטר בשנת 1989 ללא הכנת יורש.
אחריו בראש התיאטרון הועמד קיריל לברוב.
הוא לא היה במאי אך ידע לשמור על התיאטרון ולפתור את הבעיות הכלכליות שלו.
רק בשנת 2004 מונה לתיאטרון במאי ראשי קבוע.
הוא כיהן בתפקיד זה עד לשנת פברואר 2013. במרץ 2013 מונה למנהל אמנותי של התיאטרון אלכסנדר מוגוצ'י.
תיאטרון האימפרוב – הבית הישראלי לאימפרוביזציה הוא בית הספר הראשון בישראל לאמנות האלתור הבימתי (אימפרוב) שנוסד ומנוהל על ידי אנה פרמינגר.
בית הספר הוקם ב-2007 על ידי אנה פרמינגר לאחר שחזרה מלימודים מקיפים בניו יורק ושיקגו, שנחשבת כיום לבירת האימפרוביזציה העולמית.
עד אז נלמדו בארץ רק משחקי אימפרוביזציה בסגנון של מי השורה הזאת.
תיאטרון האימפרוב הביא לארץ את אומנות האלתור בשיטת לונג פורם – בה השחקנים מאלתרים מחזה באורך מלא.
משנת 2008 התיאטרון יוצר מופעי אימפרוביזציה בהשתתפות הבוגרים:
2008 – איסתרא בלגינא שעלה בתיאטרון הסטודיו והשתתפו בו בין השאר ערן פרץ ויולי סקר בשיתוף סמינר הקיבוצים
2009 – שלושה מאלתרים בהשתתפות אנה פרמינגר, יואב ברתל ולירון גילרמן – מופע אימפרוביזציה אומנותי שבו יוצרים מחזה קומי שלם מתוך מילה שמוצעת מהקהל, שעלה ורץ עד היום בתיאטרון הסימטה.
2010 אלתורנטיבי – מופע מערכונים מאולתרים בהשראת אישיות מפורסמת.
בין השאר התארחו בו אבי גרייניק, יהלי סובול, ריקי בליך, אושרי כהן תומר שרון ועוד.
בית הספר מעביר קורסים בתל אביב ובחיפה.
בנוסף מעביר בית הספר סדנאות חד פעמיות וערבים נושאיים החוקרים את טיבה של אומנות האלתור הבימתי, כמו גם סדנאות למגזר העסקי.
בין בוגרי בית הספר: אורי אלון, טל בן שחר, טלי רובין, יואב ברתל, גילי סער, מעין ויסברג, נועם רובינשטיין, ירון אדלשטיין ועוד.
תיאטרון האופרה והבלט של נובוסיבירסק הוא אחד מהתיאטראות החשובים ביותר בנובוסיבירסק ובסיביר.
התיאטרון נמצא במרכז נובוסיבירסק, בכיכר על שם לנין.
בניית הבניין החלה בשנת 1931 והופסקה בשנת 1937. בניית התיאטרון הושלמה בשנת 1941 אך תחילת פעילותו הסדירה שהייתה מתוכננת לאוגוסט 1941 נדחתה בגלל אידועי מלחמת העולם השנייה.
ההופעה הראשונה נערכה בו ב-12 במאי 1945 בה הוצגה אופרה "איוואן סוסאנין".
המנצח הראשי הראשון היה איסידור זק.
בשנת 1968 הוא חזר לתיאטרון ופעל בו עד לשנת 1992.
נכון ל-2012, היה התיאטרון לגדול ביותר בין תיאטרוני רוסיה, גדול יותר מתיאטרון בולשוי במוסקבה.
לאחר שיפוצו ב-2005, עם הוספת ציוד ממוחשב לבמה, הפך גם לתיאטרון המתקדם ביותר טכנולוגית ברוסיה.
עד להקמת עולם קונצרטים בעיר התיאטרון היה עולם הבית של תזמורת הסמפונית של נובוסיבירסק אותו הקים וניהל במשך כ-50 שנים ארנולד כץ.
הוא גם היה מנצח של מספר הצגות אופרה ובלט שהוצגו בתיאטרון.
תיאטרון הילדים הישראלי הוא תיאטרון רפרטוארי בישראל המיועד לילדים ולגיל הרך.
מטרת התיאטרון המוצהרת היא יצירת תיאטרון איכותי תוך שמירה על ערכים חינוכיים בין היתר של סביבה וטבע, כבוד הדדי, ציונות ומורשת.
עידוד וטיפוח אמנות תיאטרון הבובות לקהל ילדים והפקת ימי הולדת לכל ילד - לילדים מעוטי יכולת.
בשנת 2015 הקימה את התיאטרון המפיקה קארין סתיו, לאחר שניהלה את התיאטרון המסחרי "בים בם בום" בין השנים 2009 - 2015.
הוא זוכה לתמיכת משרד החינוך.
בשנת 2015 יזם התיאטרון את פסטיבל תל אביב להצגות ילדים המוצג מאז.
בתחילת דרכו הוצג הפסטיבל בתיאטרון הפארק, שהוא תיאטרון הבית של תיאטרון הילדים הישראלי ושוכן בגני יהושע בתל אביב.
כיום הפסטיבל מציג בכל רחבי העיר כגון צוותא, בית ציוני אמריקה, בית החייל, מרכז קהילתי רוזין, בית פרנקפורט ועוד.
מאז הקמתו הפיק התיאטרון כ־20 הצגות וביניהן: החתול במגפיים, הנסיך הקטן, ספר הג'ונגל, עוץ לי גוץ לי ובת הטוחן, כיפה אדומה ופרח לב הזהב.
בשנת 2018 הפיק התיאטרון את ההצגה תירס חם בים בם בם בכיכובה של ענבלי בא לי, אותה ביימה אילון נופר מיוצרי מיומנה, תחת ניהולו האומנותי של השחקן והבמאי אודי גוטשלק.
את המחזה כתב אסף אשתר והפיק מוזיקלית זיו רהב.
ההצגה זכתה להצלחה וצפו בה מעל לחמישים אלף צופים.
עקב ההצלחה של תירס חם, חתמה הנהלת התיאטרון חוזה נוסף עם ספריית הפועלים על הפקת המשך לספר הילדים שמוליק קיפוד שעלתה במאי 2019.
באותה השנה עלתה גם גרסת התיאטרון למחזמר אלאדין.
בינואר 2020 הוצג המחזמר זרעים של מסטיק על פי המחזמר שכתבה לאה נאור.
תיאטרון הגולם (ההונגרית: Gólem Szinház) בבודפשט פתח את שעריו במאי 2005. מנהל התיאטרון הוא אנדראש בוֹרְגוּלָה (András Borgula) שהיה הראשון בהונגריה שיצר תיאטרון יהודי.
בשנים הראשונות ההצגות נערכו במקומות שונים בעיר, אך מאז 2012 התיאטרון מתארח באופן קבוע ב"בית החממות" הקהילתי, בבית יוּרַאנִי.
תיאטרון הגולם נוסד בשנת 2005 על ידי מנהלו הנוכחי אנדראש בורגולה שסיים לימודי תיאטרון באוניברסיטת תל אביב זמן מה לפני כן.
כשחזר להונגריה ביקש להצטרף לתיאטרון יהודי, אך עד מהרה הבין שאין מוסד כזה בארץ הולדתו.
בהקמת תיאטרון הגולם הוא רצה למלא את החלל הזה.
עוד בשנת ההקמה, הצטרפה אליו אֵדִינָה שון (Edina Schőn), כלכלנית שמילאה את תפקיד המפיקה.
מדי שנה מציג התיאטרון הפקה חדשה אחת לפחות, בנוסף לארגון סלונים ספרותיים יהודיים, ערבי קריאה וסדנאות קהילתיות.
תיאטרון הגולם הוא סדנת תיאטרון לדו-שיח פתוח, יצירתי ומתמשך שמנסה לגשר על תרבויות ולהפיץ את התרבות הישראלית וההונגרית כחלק מהתרבות האירופית.
התיאטרון מגיב באחריות על הנושאים החברתיים השוטפים בסביבתו, ותגובותיו משקפות את גישתו ותפיסתו.
הוא רואה את חשיבות הקשר ההדוק ואת שיתוף הפעולה בין האומנים לבין ציבור.
תיאטרון הגולם מבקש למלא בתוכן את הביטוי "תיאטרון יהודי", שואף להציג את העולם דרך משקפיים יהודיים, וכן מבקש ליצור מרכז לאומנות התיאטרון היהודי.
תמיכה ביצירת והצגת דרמות חדשות בנות זמננו
הצגת מחזות ישראליים על במת התיאטרון בהונגריה, בהונגרית
תרגום והוצאה של יצירות ספרותיות בהונגרית
בניית קשר שותפות עם אומנים ישראלים ועם קבוצות אומנים נוספות ברחבי העולם שמייצגות את התרבות היהודית במדינותיהן
הבעת דעה בנושאי הדיאלוג היהודי-יהודי וגם הלא יהודי-יהודי
הצגת מראה עבור הקהילה היהודית בהונגריה
הגעה לקהל הרחב בהונגריה ובארצות אחרות בעולם כמייצגי התרבות היהודית
תמיכה במופעי תיאטרון יהודי בפני הקהל בהונגריה, כאלה שמוצגים על הבמות ברחבי העולם,
הטריק (מהסיפורים הקצרים של אתגר קרת, עיבוד לתיאטרון) A trükk (E.
הפקת התיאטרון הטובה ביותר בשנת 2013 בפסטיבל ההומור של תיאטרון תאליה עבור ההצגה "לבוז בהתנשאות" - Lefitymálva – a 2013. évi Thália Humorfesztiválon a Legjobb színházi produkció díja
תיאטרון דולבי ) הוא אודיטוריום הממוקם בשדרת הוליווד שבהוליווד, קליפורניה.
מאז הקמתו בשנת 2001 מארח התיאטרון באופן קבוע את טקסי פרס האוסקר.
בשנים שקדמו להקמת האולם, נערכו טקסי האוסקר לסירוגין בדורותי צ'נדלר פביליון ובאודיטוריום שריין שבלוס אנג'לס.
התיאטרון עוצב על ידי האדריכל האמריקאי דייוויד רוקוול במיוחד לצורך אירוח טקסי האוסקר, כאשר מבנה ועיצוב האולם מותאם באופן ייחודי להצגות מצולמות.
במרכז האודיטוריום הוקם "תא תקשורת", המיועד למצלמות ולציוד הנלווה להפקת צילום אירועים.
על אף שבמת התיאטרון היא אחת הגדולות בארצות הברית – רוחבה 37 מטרים ועומקה 23 מטרים – קיבולת האולם נמוכה באופן יחסי, עם כ-3,330 מושבים בלבד.
בחלל הכניסה למבנה, לפני התיאטרון עצמו, שורה של עמודים מעוטרים המציגים את שמות הסרטים אשר זכו בעבר בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.