tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את שעות היום החמות הם מבלים בשינה בעלווה הצפופה של עצים ושיחים גבוהים.
התזונה שלהם מורכבת מפירות ופרחים, והם ניזונים מסולונום, בננות, גויאבות ומנגו, כמו גם פרחים של מתחלית פעמונית, סייבה ועץ השעועית.
בעונה הגשומה, הזכרים נודדים לעבר הסוואנות הטרופיות שבהן יש מזון מגוון יותר.
הרבייה מתרחשת כמעט בכל השנה ותלויה בעיקר באקלים.
הנקבה עשויה להמליט פעמיים בשנה, ובכל פעם גור יחיד.
הגור נגמל בגיל 7 חודשים ועשוי לבלות עם אימו 4 חודשים נוספים.
עטלפי הצווארון משמשים ככל הנראה כחיית מאגר עבור נגיף האבולה.
עטלף צווארון מזרחי (Myonycteris relicta) - מצוי בקניה וטנזניה.
עטלף צווארון מערבי (Myonycteris leptodon) - מערב אפריקה.
עטלף צווארון קטן (Myonycteris torquata) - מרכז אפריקה.
עטלף צווארון סאו טומה (Myonycteris brachycephala) - אנדמי לאי סאו טומה ומצוי בסכנת הכחדה.
עטלף הצוף או עטלף ארך-לשון (שם מדעי: Macroglossus) הוא סוג של עטלף קטן-בינוני במשפחת עטלפי הפירות ובו 2 מינים שמצויים בדרום-מזרח אסיה ואוקיאניה.
הסוג הוקם בשנת 1824 על ידי הזואולוג הצרפתי פרדריק קיוויה ומשמעות שמו המדעי היא "גדול-לשון".
עטלף הצוף חולק קווי דמיון רבים עם הסוג עטלף פרחים.
אין להתבלבל בין סוג זה לבין הסוג זיזף הצוף הדרום-אמריקני.
לעטלף הצוף גוף קטן וגוצי, כנפיים קצרות וגולגולת עדינה, צרה וחרוטית.
החרטום שלו מוארך ומחודד בצורה בולטת והוא הארוך ביותר בקרב עטלפי הפירות.
העיניים גדולות ובולטות, האף קטן והאוזניים גדולות ועגולות.
הלשון ארוכה במיוחד ומכוסה בקצה בשערות זעירות דמויות מכחול.
הזנב קצר למדי (3-2 חוליות לכל היותר) ונראה כגדם, והוא אף עשוי להיעדר לחלוטין.
קרום התעופה האחורי גם הוא קטן ומצומצם.
בין הנחיריים יש תלם אנכי שמסתיים בשפה העליונה וסמוך לכנפיים יש בלוטות ריח גדולות.
בהתאם לתזונה, השיניים קטנות ומנוונות יחסית עם מרווח גדול ביניהן.
אורך הראש והגוף של עטלפי הצוף 49–89 מ"מ, אורך הזרוע 37–52 מ"מ ואורך הזנב עד 6 מ"מ; המשקל נע בין 8 ל-29 גרם והזכר גדול במקצת מן הנקבה.
המינים בסוג נבדלים בעיקר על בסיס גודל, רוחב התלם בין הנחיריים והמורפולוגיה של הלסת התחתונה.
הפרווה של עטלף הצוף שעירה ורכה.
צבעה הכללי בהיר למדי, ונע בין חום בהיר לזהוב, חום אדמדם או כתמתם בהיר.
הגחון והחזה בצבע צהבהב, בז' או שנהב והראש כהה במקצת משאר הגוף.
לעיתים יש גם פס כהה דהוי על הגב.
הכנפיים שחורות-סגלגלות או חומות בהירות, והזרועות, השוקיים והחרטום ורדרדים.
עטלפי הצוף חיים בדרום-מזרח אסיה ובאוקיאניה; טווח התפוצה של הסוג משתרע על מזרח הודו, מדינות הודו-סין (בורמה, תאילנד, לאוס, וייטנאם וקמבודיה), חצי האי מלאי, רבים מאיי סונדה ואיי מאלוקו, צפון אוסטרליה, גינאה החדשה, איי הפיליפינים, איי טלאוד, איי שלמה וארכיפלג ביסמרק.
בית הגידול של עטלפי הצוף מגוון למדי, וכולל יער גשם טרופי, יער גשם ממוזג, יער עננים, יער מנגרובים, יער במבוק, יער גדותיים, יער ביצות, יער סובטרופי יבש, סוואנה טרופית, מטעים ובתה חופית.
המינים נמצאים בשפלות עד רכסים הרריים ברום 2,000 מטר מעל פני הים.
בין מיני עטלף הצוף מתקיימת חפיפה בחצי האי המלאי ובחלק מאיי סונדה הגדולים.
המינים בסוג פעילים בכל שעות היממה, ונחים לסירוגין בחללי וענפי עצים, מבנים נטושים ובפרט תחת כפות דקל, קוקוס ובננה.
הם ישנים בבדידות או בקבוצות קטנות של 5–10 פרטים.
כפי שמרמז שמם, עטלפי הצוף ניזונים בעיקר מצוף ואבקנים ובמידה פחותה ממיץ פירות.
האנטומיה הייחודית והמורפולוגיה של הלשון והשיניים מותאמת במיוחד לסוג זה של תזונה.
העטלף אינו מרחף באוויר במהלך היניקה, אלא מטפס על התפרחת ומשרבב את ראשו לתוכה.
הרגלי האכילה של הסוג הופכים אותו למאביק פרחים חשוב.
עטלפי הצוף תרים אחר מזון בגפם ולעיתים נדירות בזוגות.
נוכחות בלוטות ריח גדולות מעידה על טריטוריאליות, אם כי הדבר לא אומת לחלוטין.
עטלף הצוף חי בשטח קבוע שגודלו עד 5.8 דונם והוא מדי פעם יוצא לגיחות סריקה על פני 1–2 ק"מ במטרה לאתר אזורים עשירים בתפרחות.
שטח המחיה עשוי להיות קטן יותר באזור עם ריכוז גבוה של עצי בננות שמושכים אליהם עטלפים רבים.
כאשר הטמפרטורות צונחות, עטלפי הצוף נכנסים למצב של נמנום כדי לחסוך באנרגיה.
למרות שהסוג אינו מחפש את מזונו באמצעות אקולוקציה הוא מפיק גלי קול נמוכים שמשמשים לתקשורת עם עטלפים אחרים ולהתרעות מפני טורפים.
האויבים העיקריים של הסוג הם נחשים ובמידה פחותה גם דורסי לילה וטורפים קרקעיים.
הנטייה שלהם לחיות בגפם, מקלה עליהם להסתתר מפני טורפים.
בכל שנה יש שתי עונות רבייה, והנקבה ממליטה בכל פעם גור יחיד או תאומים לאחר תקופת היריון של 115–140 יום.
בדרך כלל עונות הרבייה מתרחשות בתקופות של שפע בתפרחות.
ההנקה נמשכת כחודשיים ובגיל 3 חודשים הגור הופך לעצמאי.
במהלך ההנקה, האם לוקחת איתה את הגור בחיפוש אחר מזון, ומלמדת אותו לאסוף צוף.
עטלפי הצוף מגיעים לבגרות בגיל 10 חודשים ותוחלת החיים שלהם בטבע 4–6 שנים.
עטלפי הצוף מסווגים על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור טווח התפוצה הרחב שלהם, אוכלוסייתם הגדולה, הימצאותם במגוון בתי גידול וסובלנותם להפרעות אנושיות.
אין איומים משמעותיים על הסוג ומגמת האוכלוסייה של המינים יציבה.
עטלפי הצוף נמצאים באזורים מוגנים רבים.
עטלף צוף גדול (Macroglossus sobrinus) - מצוי במזרח הודו, הודו-סין, חצי האי המלאי, סומטרה וג'אווה.
עטלף צוף זוטר (Macroglossus minimus) - מצוי בדרום הודו-סין, חצי האי המלאי, איי סונדה הגדולים, איי מאלוקו, מלנזיה, הפיליפינים וצפון אוסטרליה.
עטלף הרפיה (שם מדעי: Harpyionycteris) הוא סוג של עטלף קטן-בינוני במשפחת עטלפי הפירות ובו 2 מינים שחיים בדרום-מזרח אסיה.
הסוג הוקם בשנת 1896 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס, והוא קרוי על שם ההרפיה מהמיתולוגיה היוונית.
הסוג נחשב במקור לטקסון מונוטיפי עד לגילויו של מין נוסף, ובטקסונומיות מסוימות עדיין מופיע ככזה.
עטלפי הרפיה ידועים בשיניהם הייחודיות מרובות התלוליות שאינן נמצאות אצל אף סוג אחר.
עטלף הרפיה בעל ראש גדול, חרטום מחודד קצר, וגוף ארוך.
עיניו גדולות, אוזניו קצרות ומעוגלות וחוטמו ריבועי עם נחיריים בולטים וצינוריים.
השוקיים שלו קצרות במיוחד - יותר מכל עטלף אחר במשפחת עטלפי הפרי.
כפות הרגליים רחבות, והטפרים ארוכים וחדים.
הסוג נטול זנב עם קרום תעופה אחורי קצר ודק.
הסוג ידוע במורפולוגיה הייחודית של השיניים: החותכות העליונות בצורת סהר והחותכות הקטנות מנוונות וקטנטנות.
הניבים גדולים ועבים עם חריץ עמוק במרכז כאשר העליונים עם שתי תלוליות והתחתונים עם שלוש.
כאשר הלסת סגורה, הניבים חוצים זה את זה בזווית כמעט ישרה.
הטוחנות מרובות תלוליות וצורתן ככתר.
החותכות, הניבים והמלתעות, פונים כולם כלפי החוצה ומזכירים בצורתם כף יד קמורה.
המורפולוגיה הייחודית מאפשרת לעטלפים לחתוך ולנגוס בפירות קשים.
לעטלף הרפיה פרווה ארוכה וסבוכה שמשתרעת על השוקיים, הרגליים והאמות.
צבעה הכללי חום כהה, חום ברונזה או חום קקאו, כשהיא נוטה להיות בהירה יותר באזור הגחון והחזה.
הראש, הכתפיים וחלק מהגב כהים יותר עם צבע חום מארון, חום ערמוני או אפילו חום-שחרחר.
הכנפיים שחורות, חומות או אפורות עם כתמים בהירים.
הזרועות והרגליים בצבע ורוד או בורדו כהה והאצבעות שחורות.
עטלפי דייאק מצויים בדרום-מזרח אסיה בפיליפינים ואינדונזיה; בין האיים שבהם הם נוכחים ניתן למנות את סולאווסי, בוטון, מינדנאו, לוזון, נגרוס, מריפיפי, מינדורו, לייטה, קמיגווין, סבו, סאמאר, מסבטה וביליראן.
בית התפוצה של שני המינים מפרידים 500 קילומטרים ימיים.
בית הגידול של המינים בסוג מורכב מיער עננים ויער גשם טרופי ראשוני בשפלות עד רכסים הרריים גבוהים ברום 2,120 מטר מעל פני הים.
הם נראים לעיתים גם במטעי קקאו.
המינים בסוג פעילים בלילה ומבלים כנראה את שעות היום בשינה על ענפים.
הם חיים בבדידות או בקבוצות קטנות.
למרות שהמינים מעדיפים לשהות בחופת יער צפופה, הם משתמשים בקרחות יער כנתיבי טיסה לעבר אזורי האכלה.
התזונה של עטלפי הרפיה מורכבת מפירות כשהשיניים המיוחדות שלהם מאפשרות להם לנגוס בפירות קשים דוגמת הפנדן או לינוק מיץ מבלי לבלוע סיבי פירות.
יש שתי עונות רבייה בכל שנה (ינואר-פברואר ויולי-אוגוסט) שמסונכרנות עם עונות הגשמים.
ההיריון נמשך 4–5 חודשים ובכל פעם הנקבה ממליטה גור יחיד.
הגור נגמל בגיל 3–4 חודשים.
עטלפי הרפיה מאוימים בעיקר מצד בירוא יערות וציד לבשר.
הם נוכחים במספר אזורים מוגנים בפיליפינים ואינדונזיה.
עטלף הרפיה סולאווסי (Harpyionycteris celebensis) - מצוי בסולאווסי ובוטון.
עטלף הרפיה פיליפיני (Harpyionycteris whiteheadi) - אנדמי לפיליפינים.
עטלף השחר (שם מדעי: Eonycteris) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת עטלפי הפירות, שכולל 3 מינים שחיים בדרום-מזרח אסיה.
הסוג הוקם בשנת 1873 על ידי הזואולוג האירי ג'ורג' אדוארד דובסון.
הסיווג שלו בתוך עטלפי הפרי אינו ברור: הדעות חלוקות האם הוא משתייך לתת-משפחת עטלפים רוסטיים או לתת-משפחת עטלפי צוף.
עטלף השחר מתאפיין בגוף גוצי ובגולגולת עדינה, שטוחה וחרוטית.
חרטומו ארוך וצר ועיניו גדולות במיוחד.
הלשון ארוכה, דקה וגמישה, והיא מכוסה בקצה בגבשושיות.
על אף שיש לעטלף השחר נוסחת שיניים מלאה (32 שיניים), הן קטנות מאוד ולהוציא את הניבים כל השאר בקושי בולטות מהחניכיים.
הזנב ארוך יחסית לעטלפים ונטול שיער.
קרום התעופה האחורי מצומצם למדי והאצבע המורה חסרת טופר.
בצידי פי הטבעת יש זוג בלוטות גדולות.
הפרווה של עטלף השחר קצרה וחלקה.
צבעה הכללי נע בין חום אפרורי לבז', צהבהב, אפרפר או כתמתם חיוור, כשהיא נוטה להיות סמוקה עד אדמונית באזור הפנים והכתפיים.
אצל הנקבות צדדי הצוואר והגרון ורודים ונטולי שיער, בעוד שאצל הזכרים יש באזור זה צעיף שיער סבוך שצבוע לעיתים קרובות בכתום או צהוב עז.
הכנפיים מפוחמות, הזרועות, הרגליים והזנב בצבע בורדו כהה או ורוד.
עטלפי השחר מצויים בדרום-מזרח אסיה; התפוצה הכללית של הסוג משתרעת על כל איי הפיליפינים, רבים מאיי אינדונזיה (סומטרה, ג'אווה, בורנאו, סולאווסי, הלמהרה, טימור, באלי ואיים קטנים נוספים), מלזיה, תאילנד, קמבודיה, וייטנאם, לאוס, בורמה, דרום סין העממית נפאל ומזרח הודו (יש גם אוכלוסיות מבודדות בחופי הודו ובאיי אנדמן וניקובר).
בית הגידול של עטלפי השחר מורכב בעיקר מיער גשם טרופי, יער עננים, יער סובטרופי יבש וסוואנה טרופית ולעיתים גם שדות, שטחים חקלאיים ואזורים עירוניים.
המינים בסוג פעילים בעיקר לאורך הלילה עם שיא פעילות בעלות השחר, ומבלים את שעות היום בשינה במערות או בעצים חלולים.
עטלפי השחר חיים בקבוצות קטנות או מושבות גדולות - תלוי במין, בזוויג ובמקום המחסה.
גם במושבות גדולות שעשויות להכיל מאות או אלפי פרטים, העטלפים מחולקים לקבוצות משפחתיות קטנות.
עטלפי השחר ניזונים בעיקר מצוף ואבקנים ומסתייעים בלשון הארוכה והחרטום המיוחד כדי לתחוב את ראשם בתפרחות.
השהות הממושכת על תפרחות גורמת לכך שהפרווה מכוסה לעיתים קרובות באבקה באזור הגחון, וכך העטלפים מתפקדים כמאביקים חשובים עבור פרחים רבים.
ההיריון נמשך 200 יום ולאחריהם נולד גור יחיד ולעיתים נדירות תאומים.
הגור נתלה על אימו במשך חודש עד חודש וחצי, ולאחר מכן מתחיל בניסיונות ראשונים להתעופף.
הוא יונק מאימו עד גיל 3 חודשים ומגיע לבגרות לאחר שנה.
עטלף שחר זוטר (Eonycteris spelaea) - המין הקטן והנפוץ בסוג.
מצוי בהודו-סין, סומטרה, ג'אווה ואיי הפיליפינים.
עטלף שחר גדול (Eonycteris major) - אנדמי לאי בורניאו.
עטלף שחר פיליפיני (Eonycteris robusta) - אנדמי לאיי הפיליפינים.
עטלף חשוף-גב (שם מדעי: Dobsonia) הוא סוג של עטלף בינוני-גדול במשפחת עטלפי הפירות, שכולל 14 מינים שחיים בדרום-מזרח אסיה ובאוקיאניה.
הסוג הוקם בשנת 1898 על ידי הזואולוג האמריקני תאודור שרמן פלמר, ושמו המדעי (דובסוניה) הוא לזכרו של הזואולוג האירי ג'ורג' אדוארד דובסון.
לעטלף חשוף הגב ראש גדול ומסיבי דמוי צבוע, גוף גוצי וחרטום מקוצר.
האוזניים מחודדות ואליפסיות, העיניים גדולות והאף רחב עם נחיריים צינוריים בולטים.
סימן ההיכר של הסוג הוא החיבור של קרומי הכנף לשדרה במקום לצדדי הגוף, מה שנותן רושם של גב חשוף משיער בדומה לסוג שפתן משופם.
השוקיים גם הן חשופות, כך שהמקומות היחידים עם פרווה בצד העליון הם בסיס הזנב והכתפיים.
הניבים גדולים ונוטים קדימה וביניהם לבין החותכות יש מרווח בולט.
הזנב צר וארוך יחסית וכנף הזנב צרה ודקה.
לעטלף חשוף הגב פרווה קצרה וזיפית.
צבעה הכללי משתנה בהתאם למין ונע בין חום אפרורי לחום בהיר, אפרפר, אוכרה, ערמוני, זהוב, כתום, ירוק זית, בז' או צהבהב-ירקרק.
אצל מינים עם פרווה ירוקה, הפיגמנטים מתפוגגים לאחר המוות.
הראש בולט בצבעו הכהה שעשוי להיות חום כהה לשחרחר.
הכנפיים והרגליים שחורים, בעוד שהזרועות והשוקיים בצבע ורוד.
הטפרים לבנים או חומים - תלוי במין.
העטלפים חשופי הגב מצויים בדרום-מזרח אסיה ומלנזיה; טווח התפוצה שלהם כולל את צפון אוסטרליה, גינאה החדשה, ארכיפלג ביסמרק (בפרט בריטניה החדשה ואירלנד החדשה), איי האדמירליות, איי טלאוד, איי שלמה, איי סונדה, איי מאלוקו וחלק מאיי הפיליפינים.
בית הגידול של המינים בסוג כולל יער עננים, יער גשם טרופי ובתה חופית, והם מצויים בשפלות ובחופים עד רכסים הרריים גבוהים ברום 2,700 מטר מעל פני הים.
בניגוד לעטלפי פירות רבים, העטלפים חשופי הגב נחים בשעות היום מערות ומנהרות ורק לעיתים נדירות על צמרות העצים.
הם לנים בבדידות או במושבות המוניות של אלפי פרטים.
המינים בסוג פעילים בשעות הלילה וניזונים מתאנים ופרחים של עץ הדם (Haematoxylum campechianum).
עונת הרבייה מתרחשת מאפריל עד יוני, ועונת ההמלטות בין אוגוסט לנובמבר.
הנקבה ממליטה גור יחיד לאחר היריון של מספר חודשים, והוא מגיע לבגרות עד גיל שנתיים.
מצבם של רוב המינים בסוג נחשב ליציב, להוציא אחד שמצבו פגיע ואחד שמצבו סכנת הכחדה חמורה.
האיום העיקרי על העטלפים הוא אובדן בית גידול עקב בירוא יערות והפרעה אנושית.
עטלף חשוף-גב ביאק (Dobsonia emersa)
עטלף חשוף-גב זוטר (Dobsonia minor)
עטלף חשוף-גב ירקרק (Dobsonia viridis)
עטלף חשוף-גב מערבי (Dobsonia peroni)
עטלף חשוף-גב ניו-בריטי (Dobsonia praedatrix)
עטלף חשוף-גב ניו-גינאי (Dobsonia magna)
עטלף חשוף-גב סולאווסי (Dobsonia exoleta)
עטלף חשוף-גב סולומוני (Dobsonia inermis)
עטלף חשוף-גב פיליפיני (Dobsonia chapmani)
עטלף חשוף-גב בולמר או עטלף פירות בולמר (שם מדעי: Aproteles bulmerae) הוא סוג של עטלף גדול ונדיר במשפחת עטלפי הפירות, שאנדמי לגינאה החדשה ומהווה מין יחיד בסוגו.
המין ידוע בהיעדרם של השיניים החותכות שלו, ביכולתו לטוס ולרחף אחורנית ובהיותו מין העטלף הגדול ביותר ששוכן במערות.
עטלף בולמר מסומן על ידי הברית להכחדה אפסית כמין שצפוי להיכחד בעתיד הקרוב והוא אחד מ-35 מיני העטלפים שיש עדיפות עליונה לשימורם בארגון שימור העטלפים הבינלאומי; האוכלוסייה העולמית שלו עומדת על פחות מ-200 פרטים והוא ככל הנראה סוג העטלף הנדיר ביותר בעולם לצד קוף-מעופף פיג'יאני ואוזנן פפואני.
העדויות הראשונות לקיומו של המין היו ממאובנים שנמצאו באופן מקרי בשנת 1960 על ידי הארכאולוגית סוזן בולמר; בולמר ביצעה חפירות ארכאולוגיות במערות בעמק ווהגי בפרובינציית צ'ימבו בפפואה, ועסקה בסינון שאריות אוכל של ציידים-לקטים בני אלפי שנים כדי לגלות פרטים נוספים על אורח החיים שלהם.
בין שלל המאובנים היו שרידים רבים של עטלפי פירות, והיא שלחה כמה מהם לזואולוג ג'יימס מנזיס - מומחה ליונקים ניו-גינאים באוניברסיטת פפואה.
מנזיס שהחל למיין את שרידי העטלפים, זיהה בקלות שרובם שייכים למין עטלף חשוף-גב מולוקני הנפוץ בגינאה, אולם גולגולת אחת תפסה את תשומת ליבו בכך שלא היה לה כלל חותכות קדמיות.
על בסיס תארוך פחמן, מנזיס הגיעה למסקנה שעטלף הפירות הייחודי הזה נכחד בסוף עידן הקרח.
14 שנים לאחר מכן - בשנת 1974, האנתרופולוג דייוויד הינדמן הגיע לאזור הרי הכוכבים בפרובינציה המערבית של פפואה - אחד המקומות המבודדים בעולם - כדי ללמוד על אורח חייהם של ה"ווקאקימין" - עם פפואני מקומי שחי באזור.
הינדמן התלווה עם ההווקאקימין למסע בין יומיים בהרים מיוערים בצפיפות לעבר מערה ענקית בשם "לופלופוינטם" (Luplupwintem) שנמצאת על רכס הררי ברום 2,300 מטר מעל פני הים ובה שכנה מושבת עטלפים גדולה של אלפי פרטים.
המערה עצמה היא למעשה פיר אנכי עמוק שמוסתר בצמחייה עבה ומוביל לתוך בולען ענק שעומקו כמגדל אייפל, כאשר בתוך הבולען ישנו חלל מקורה ענקי דמוי קתדרלה שעליו שוכנים העטלפים.
למערה היה מעמד מיוחד בקרב ההווקאקימין ולאנשי הכפר הסמוכים אליה אסור היה להיכנס לתוכה ולצוד עטלפים ללא רשות.
הגישה הקשה למערה בשילוב עם העומק, האפלה והתקרה הגבוהה, גרמו לכך שבמשך שנים רבות רק עטלפים מעטים ניצודו בכל גיחה של הווקאקימין החמושים בחץ וקשת, כשלרוב הם ארבו לעטלפים מחוץ לפיר בשעות שבהם הם יצאו לתור אחרי מזון וכלל לא נכנסו לתוכה.
באותו מסע ציד, ההווקאקימין צדו כמה עשרות עטלפים שיצאו מהפיר בערב ולאחר מכן הם והינדמן שבו עם השלל לכפר.
הינדמן שבחן את אחת הגוויות, שם לב להיעדר החותכות שהתמיהה אותו, והוא החליט לקחת אותה בחזרתו לזואולוג ג'יימס מנזיס.
למרבה הפתעתם, התברר שמדובר במין שנכחד לכאורה לפני אלפי שנים.
הינדמן חזר לבקר במערה בשנת 1977, אולם מצא אותה שקטה וריקה מעטלפים.
לאחר מכן התברר, שבאותה תקופה ממשלת פפואה הרחיבה את המכרה הפתוח הענקי אוק-טדי (זהב, כסף ונחושת) והעסיקה עובדים רבים מכפרי האזור.
לעובדים שחלקם בני ההווקאקימין, התאפשר לראשונה לקבל כסף מזומן ולקנות באמצעותו רובי ציד מודרניים וציוד לטיפוס.
ככל הנראה, הם השתלשלו לקרקעית הבולען באמצעות חבלים, וטבחו באמצעות הרובים במאות עטלפים שסיפקו בשר לכל כפרי הסביבה.
ג'יימס מנזיס עצמו נסע אף הוא למערת לופלופוינטם בשנת 1985 אך העלה חרס בידו.
לאחר מכן, הזואולוג טים פלנרי שהוקסם מהסיפור על העטלף החליט לחפש אותו, ובמשך כמעט עשור תר עם מדריכים מקומיים ברכסי הרים רבים אחר המין.
בתחילת 1990, פלנרי הגיע למסקנה שעטלף בולמר נכחד מן העולם.
אף על פי כן, בשנת 1992 קבוצה קטנה בראשות טים פלנרי ולסטר סרי החליטו לצאת שוב למסע בחיפוש אחר שרידי מושבות.
המסע מומן על ידי חברת הכרייה הממשלתית שמפעילה את מכרה אוק-טדי.
הקבוצה הגיעה למערת לופלופוינטם וציפתה למצוא אותה ריקה, אולם למרבה הפתעתה היא נתקלה בצווחות רבות של עטלפים.
באותו ערב, הקבוצה הצליחה למנות 137 עטלפים שיצאו מהמערה לתור אחר מזון.
ככל הנראה, שרידים של המושבה חזרו בהדרגה למקום במהלך השנים.
בביקור נוסף שנה לאחר מכן, המושבה גדלה רק ל-160 פרטים - הרבה פחות מהגידול המצופה.
בשל כך, ההערכה הייתה שמתרחש ציד בשטחי האכלה של המין.
נכון לעשור השני של המאה ה-21, לופלופוינטם עדיין מהווה את המושבה הידועה הגדולה ביותר של עטלף בולמר.
עטלף בולמר תואר מדעית לראשונה בשנת 1977 והוא אחד ממיני העטלפים הנדירים בעולם.
הוא מסווג בתוך תת-משפחת עטלפי הרפיה שבמשפחת עטלפי הפירות, לצד הסוגים: עטלף הרפיה (2 מינים) ועטלף חשוף-גב (14 מינים).
עטלף בולמר מהווה מין יחיד בסוגו והוא חולק דמיון רב עם בני הסוג האחרון.
משמעות השם המדעי של המין (אפרוטלס בולמרי) הוא "חזית חסרה של בולמר"; החלק הראשון של השם המדעי נועד לציין את העדר החותכות; החלק השני הוא מחווה לארכאולוגית סוזן בולמר שביצעה חפירות באתר שבו נמצאו המאובנים הראשונים של המין.
עטלף בולמר מתאפיין בגוף גוצי וכבד, בראש מסיבי וחסון דמוי-צבוע, ובלוע רחב ומעוגל עם שפתיים שמכוסות בגבשושיות.
אוזניו ארוכות ודקות, אפו רחב ובעל נחיריים צינוריים ועיניו הגדולות מותאמות במיוחד לראיית לילה.
קרומי הכנף שלו מתחברים סמוך לעמוד השדרה ונותנים רושם של גב חשוף; השוקיים והאמות חשופים אף הם.
עטלף בולמר מסווג כטקסון מונוטיפי בעיקר בגלל העדרם המוחלט של החותכות הקדמיות, כאשר סך הכול יש לו 24 שיניים.
זנבו קצר אך בולט וכנף הזנב מצומצת יחסית.
עטלף בולמר הוא עטלף פירות גדול למדי: אורך ראשו וגופו לפחות 242 מ"מ, אורך הזרוע כ-160 מ"מ ואורך זנבו 32 מ"מ; משקלו מעל חצי ק"ג (סביבות 600 גרם) ומוטת כנפיו מגיעה למטר.
הנקבות כנראה גדולות מן הזכרים.
עטלף בולמר מבולבל לעיתים קרובות עם המין עטלף חשוף-גב מולוקני שחולק איתו את מקומות המסתור לעיתים קרובות; הוא נבדל מהאחרון בהיותו גדול יותר, בראשו המסיבי ובשערו הדק.
לעטלף חשוף הגב פרווה קצרה, עבה וצמרירית.
צבעה הכללי חדגוני, ונע בין חום אפרורי כהה לחום ביסטר, חום-שחרחר או אפילו שחור מפויח לחלוטין.
צבע זה מטשטש את ההבדלים בין הפרווה לבין הכנפיים, הרגליים והאוזניים שצבען שחור מבריק.
עם זאת, הפרווה עשויה להיות לעיתים גם בצבע בהיר יותר דוגמת חום בהיר ששזור בשיער כסוף ובז'.
החלק התחתון של הכנפיים לבנבן.
עטלף בולמר אנדמי לאי גינאה החדשה, בה הוא מצוי ככל הנראה רק בשטחה של פפואה.
בתחילה הוא נחשב כאנדמי להרי הכוכבים בצפון הפרובינציה המערבית של פפואה, אולם בהמשך התגלו בהדרגה ראיות לקיומם של מושבות קטנות נוספות בפרובינציית הרמות המזרחיות, בפרובינציית המפרץ בפרובינציית צ'ימבו, בפרובינציית סנדאון ובחלקים הדרומיים של הפרובינציה המערבית.
בית הגידול של המין הוא תצורות קרסט-גיר ענקיות בתוך יער עננים ויער גשם ממוזג צפוף, לרוב באזורים הרריים גבוהים של הקורדילריה הניו-גינאית ברום 2,400-1,800 מטר מעל פני הים שבהם יש נוכחות גבוהה של אפיפיטים, שרכים, טחב וכרי דשא תת-אלפינים.
בהתחשב בבית הגידול הבלתי נגיש, יש סבירות גבוהה לקיומם של מושבות קטנות רבות לאורך הקורילדיה הניו-גינאית.
אין כמעט מידע על האקולוגיה של המין.
הוא ניזון ככל הנראה מפירות (בפרט תאנים) ופעיל בשעות הלילה; אין לו יכולת לבצע איכון-הד והוא משתמש בחוש הראייה המצוין שלו כדי לאתר מזון ולהימנע ממכשולים.
קרומי הכנף שמשתרעים על פני הגב מאפשרים לו לבצע תמרונים חדים באוויר או לעוף באיטיות רבה, והוא ידוע ביכולתו לטוס ולרחף אחורנית - תכונה נדירה אצל עטלפים.
הבוגרים מפיצים ריח מושק חזק שמשחק ככל הנראה תפקיד בעונת הרבייה.
את שעות היום, עטלף בולמר מבלה בשינה במערות ארוכות ובולענים ענקיים שנמצאים בתוך תצורות קרסט - בדרך כלל בתוך מושבות גדולות של אלפי פרטים.
הידלדלות האוכלוסייה בעקבות ציד אינטנסיבי, גרמה לכך שהמושבות היום קטנות ואינן עולות על 200 פרטים.
המיקום הלא שגרתי מגן על עטלף בולמר מפני הטורפת העיקרית שלו - תנשמת מפויחת גדולה.
עטלף בולמר ההיריון נמשך ככל הנראה 5 חודשים ולאחריהם הנקבה ממליטה גור יחיד שנגמל בתום 5–6 חודשים ומגיע לבגרות בגיל שנתיים.
עטלף בולמר מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה חמורה (CR), לאור העובדה שהאוכלוסייה שלו קטנה מ-250 בוגרים, טווח תפוצה שלו מצומצם ביותר שקטן מ-10 קמ"ר וכולל 4–5 אוכלוסיות קטנות ומבודדות, ובנוסף יש תנודות חדות בגודל האוכלוסייה כתוצאה איומים שונים.
האיום העיקרי על עטלף בולמר הוא ציד לבשר.
איום זה חמור במיוחד, מכיוון שבגיחה יחידה למערה ניתן להרוג עטלפים רבים בזמן קצר ולהמיט כליה על המושבה.
המושבה הגדולה בלופלופוינטם הושמדה ברובה בדרך זו בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20. אצל מינים מסוימים של הסוג עטלף חשוף-גב, נראה שלאחר מתקפת ציידים המערה ננטשת על ידי שרידי המושבה שעוברים למקום אחר בטוח יותר.
איום הציד מחמיר בהתאם להתפתחות וסלילת כבישים בלב פפואה, כשלציידים מתאפשרת גישה למקומות שבעבר היו חסומים למעבר על ידי יערות צפופים.
ילידים מקומיים דיווחו על עלייה בתנועה של אנשים זרים בין עמק טלפומין לטאבוביל וחדירה לא מורשית לשטחיהם.
בנוסף, ישנן חדירות של כנופיות חמושות מהגבול הפרוץ עם הצד האינדונזי של גינאה החדשה.
האיום השני על העטלף הוא אובדן בית גידול.
איום זה נגרם לא רק עקב בירוא יערות אלא גם מהשפעות של תופעת אל-ניניו שבעקבותיה מתרחשים בצורות וסופות אש שמכלות קילומטרים של בית גידול מתאים.
טווח התפוצה המצומצם של המין, הופך אותו עוד יותר לפגיע מפני התופעות הללו.
ארגוני השימור מתמקדים בניסיון להגן על המושבות האחרונות הידועות.
מושבות העטלף בהר המכתש נמצאת באזור הניהול של חיות הבר, וקיימת מודעות מקומית למצבו של המין.
המושבה הגדולה יותר בלופלופוינטם אינה מוגנת לעת עתה, ולא קיימת מודעות בקרב האוכלוסייה המקומית למצבו.
גם במקומות שבהם נעשית פעילות הסברתית, המקומיים מתבלבלים לעיתים קרובות בין עטלף בולמר לעטלף חשוף-גב מולוקני, כך שהמאמצים למנוע ציד שלו מאתגרים.
ארגון IUCN ממליץ ללהעריך את מצב המושבות המבודדות בנהר פורארי ונהר פליי ולבצע סקרים לאיתור מושבות נוספות של המין באמצעות ניתוח היסטולוגי של צואת תנשמות - בפרט באזורים עם קרסט גי בגובה נמוך ליד מפרץ פפואה.
כמו כן, יש לבצע מחקרים גנטים על המושבות השונות ולשקול הקמת תוכנית רבייה בשבי כצעד מנע אחרון מפני הכחדה.
בשנים 1992 ו-1993, מושבת העטלפים הגדולה בלופלופוינטם נאמדה בסביבות 137 ו-160 פרטים בהתאמה, על בסיס ספירה ישירה של עטלפים שעזבו את המערה.
מאז, האתר לא נסקר שוב, אולם בפברואר של 2013, חוקרי טבע קיבלו מידע מתושבים מקומיים שהמושבה עזבה את האתר וחזרה אליו מספר פעמים.
ייתכן שהאתר מאוכלס גם על ידי המין עטלף חשוף-גב מולוקני שדומה מאוד למין.
המושבה המבודדת בהרי המכתש הייתה עדיין קיימת בשנת 2006, אולם מאז לא נצפתה שוב, וייתכן שעזבה למקום אחר בעקבות לחץ ציד.
לא ברור מה מצבם של האוכלוסיות בנהר פליי העליון ובנהר פורארי, אך סביר להניח שהן עדיין קיימות לאור ריחוקן ממקומות יישוב.
האוכלוסייה בכל המושבות אינה עולה על 250 פרטים.
עטלף כותפות (שם מדעי: Epomophorus) הוא סוג של עטלף בינוני-גדול במשפחת עטלפי הפירות ובו 9 מינים שחיים ביבשת אפריקה ובחצי האי ערב.
הסוג הוקם בשנת 1836 על ידי הזואולוג האנגלי אדוארד טרנר בנט, ומשמעות שמו המדעי היא "עטלף חובש כותפות".
מספר מינים ששויכו בעבר לסוג פוצלו לסוגים נפרדים: עטלף כותפות מדומה ועטלף כותפות ננסי.
לעטלף הכותפות גוף גוצי, וראש גדול ורחב שדומה בצורתו לכלב.
המראה הכלבי נוצר בעקבות השפתיים הגדולות והנפולות והלסתות הגדולות, והן מאפשרות לו להחזיק בפה חתיכות פרי גדולות.
החרטום מוארך וריבועי והנחיריים צינוריים במקצת.
האוזניים עגולות וקצרות והעיניים גדולות ובולטות.
לזכרים יש ציציות שיער גדולות ובולטות בצידי הכתף שנראות ככותפות, והן מכסות שקי אוויר ובלוטות ריח.
לשני הזוויגים יש בבסיס האוזניים כתמים שעירים בהירים.
השיניים קצרות וחזקות ומספרן 28.
מוטת כנפיו מגיעה לחצי מטר.
הזנב קצר במיוחד ומכיל 2 חוליות בלבד, וכנף הזנב מפותחת.
הזכרים גדולים מן הנקבות עם נחיריים נפוחים ואנטומיה שונה של מיתרי הקול והגרון.
הפרווה של עטלף הכותפות קצרה, צפופה ורכה.
צבעה הכללי נע בין חום בהיר לבז', ערמוני, צהבהב, שנהב, חום זית וחום אדמדם.
הצד התחתון חיוור יותר וצבעו לבנבן, אפרפר או צהבהב חיוור.
הכנפיים שחורות או חומות, והזרועות והשוקיים כתמתמים או ורודים.
האוזניים שחרחרות בקצה, וכתמי השיער שבבסיסן בצבע לבן בוהק או צהוב.
הכותפות של הזכרים בצבע שנהב או לבן בוהק.
עטלפי הכותפות מצויים בכל מדינות אפריקה שמדרום לסהרה להוציא את נמיביה ובוצוואנה שבהם האקלים צחיח יותר; מין אחד מצוי גם בסעודיה ותימן.
עטלפי הכותפות מסתגלים למגוון בתי גידול, ומופיעים ביער גשם טרופי, יער גדותיים, יער מנגרובים, יער סובטרופי יבש, כיסי סבך, סוואנה יבשה או טרופית, סוואנת שיחים דוקרנית, חורש ים-תיכוני ואפילו מטעים, אזורים חקלאיים וסמוך למגורי אדם.
הם מעדיפים את רצועת המנשק בין היער לסוואנה אך לא בררנים בבחירת בית הגידול.
המינים בסוג חיים בבדידות או בקבוצות של 20–100 פרטים ויש להם ארגון חברתי מפותח שכולל טיפוח הדדי, תורנות שמירה ואמפתיה לעטלפים פצועים.
גם כשהם לנים יחדיו, הם מקפידים לשמור על מרחק זה מזה.
העטלפים מבלים את שעות היום בשינה תחת ענפי עצים, עלווה צפופה, וגגות ואינם נרתעים מלינה בסמוך לבני אדם או במקומות חשופים לשמש.
מינים אחדים משנים מדי יום את מקום הלינה שלהם.
במהלך נדידה מאזור לאזור, הקבוצות מתקבצות ללהקות גדולות יותר שחוזרות בסוף למבנה המקורי שלהן.
עטלפי הכותפות יוצאים לפעילות בערב ותרים במהלך הלילה אחר פירות למרחק של עד 4 ק"מ.
הם משתמשים בחוש הריח והראיה כדי לאתר פירות בשלים, ולעיתים ממתינים להבשלת פירות העץ ואז פושטים עליו בקבוצה ומנקים את כל הפירות ממנו.
הם אוכלים בדרך כלל את העיסה הרקה ויורקים את הסיבים והזרעים הקשים, ובדרך זו עשויים לפזר כטון זרעים על פני שטח נרחב תוך מספר ימים.
התזונה של עטלפי הכותפות כוללת מנגו, בננה, תאנה, גויאבה, אפרסק, תפוח ופפאיה וגם צוף פרחים.
במהלך העונה היבשה, הפירות הופכים לנדירים, וחלק מהמינים עשויים לנדוד מאות קילומטרים כדי למצוא אזור גשום יותר.
הטורף העיקרי של הבוגרים הוא נץ עטלפים, והגורים נטרפים גם על ידי הלילן וערפד מדומה אף-לב.
מדי שנה יש שתי עונות רבייה שתלויות באקלים ובזמינות המזון.
במהלך עונת הרבייה, הזכרים מתקבצים בזירת חיזור ומנסים להרשים את הנקבות; מצגי החיזור שלהם כוללים הפקת ריח מהבלוטות, השמעת קולות פעמון חזקים, וזקיפת הכותפות הגדולות שלהם.
ההיריון נמשך 5–6 חודשים ולאחריהם נולד גור אחד או שניים.
תוחלת החיים של עטלפי הכותפות מאריכים ימים עד לגיל 28 שנים.
עטלף כותפות ננסי (שם מדעי: Micropteropus) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת עטלפי הפירות ובו 2 מינים שחיים ביבשת אפריקה.
הסוג הוקם בשנת 1899 על ידי הזואולוג הגרמני פאול מטשי, ומשמעות שמו המדעי היא "יונק מכונף קטן".
בטקסונומיות מסוימות הוא עדיין נכלל תחת הסוג עטלף כותפות הגדול יותר.
לעטלף הכותפות הננסי גוף קטן, ראש ארנבי מעוגל, לוע קצר ורחב ולחיים נפוחות מעט.
האוזניים גדולות ועגולות, והעיניים גדולות בצבע זית עם אישונים קטנים.
האף קטן עם נחיריים בולטים שמופרדים באמצעות חריץ עמוק.
הן לזכר והן לנקבה יש בבסיס האוזניים נקודות שיער לבנות שמכסות בלוטות ריח.
לזכרים, יש בצדדי הכף צמד ציציות שיער גדולות שנראות ככותפות ומכסות קפלי עור דמויי כיס, בעוד שלנקבות יש קפלי עור ללא כותפות.
אורך הראש והגוף של עטלף הכותפות הננסי 67–103 מ"מ, אורך הזרוע 46–67 מ"מ ומשקלו 20–43 גרם.
הזנב קטום או נעדר וכנף הזנב צרה ודקה.
הנקבה גדולה במקצת מן הזכר ולאחרון יש מיתרי קול מפותחים יותר שמשמשים אותו לחיזור.
אף על פי שעטלף הכותפות הננסי קטן משמעותית מהסוג עטלף כותפות, מעבר לגודל קיימים הבדלים מורפולוגיים קטנים מאוד בין הסוגים והסוג נבדל על בסיס הבדלים בכרומוזומים.
הפרווה של עטלף הכותפות הננסי ארוכה, עבה ועדינה והיא הופכת לדלילה באזור הגחון.
צבעה הכללי חום בהיר, כתמתם, זהוב, חום ורדרד או חום אפרורי והגחון לבנבן, צהבהב או בז' עם גוון ורוד.
נקודות השיער בבסיס האוזניים והכותפות הגדולות בצבע לבן-שנהב או צהבהב.
הכנפיים שחרחרות או חומות, והזרועות, השוקיים והאוזניים בצבע כתמתם, ורדרד או חום.
עטלפי הכותפות הננסיים מצויים באפריקה שמדרום לסהרה; טווח התפוצה של הסוג כולל את אתיופיה, רואנדה, בורונדי, אוגנדה, דרום סודאן, קונגו הדמוקרטית, קונגו, גבון, אנגולה, גינאה המשוונית, הרפובליקה המרכז אפריקאית, קמרון, ניגריה, טוגו, בנין, מאלי, בורקינה פאסו, חוף השנהב, ליבריה, גינאה ביסאו, גינאה, גאנה, סנגל וגמביה.
בית הגידול של הסוג כולל יער גשם טרופי, כיסי סבך, יער גדותיים וסוואנה טרופית.
המינים בסוג פעילים משעות הערב עד חצות הלילה, ומבלים את שאר הזמן בשינה בסבך או על עצי דקל בגובה 3–6 מטר; במהלך השינה, הכנפיים נכרכות סביב הגוף ורק האוזניים זקופות ובולטות החוצה.
עטלפי הכותפות חיים בגפם או בקבוצות של 10 פרטים ומחפשים את מזונם בחופת היער הגבוהה.
הם ניזונים בעיקר מפירות בשלים, מפרחים ומצוף של קיגליה מנוצה; העטלף אף משמש כמאביק העיקרי של הצמח האחרון.
המזון נלקח באמצעות נחיתה על הפרי או נגיסה ממנו תוך כדי ריחוף באוויר.
העטלף צורך את המיץ והעיסה הרכה, ויורק את החלקים הקשים והסיבים.
הכותפות של הזכרים נפתחות ורועדות במהלך עונת הרבייה ומפיקות ריח, כחלק ממצג חזותי, קולי וכימי שנועד למשוך את הנקבות.
יש מדי שנה שתי עונות רבייה, וההיריון נמשך 5–6 חודשים.
הנקבה ממליטה בכל פעם גור יחיד והוא שוהה לצד אימו עד 3 חודשים.
הנקבה מסוגלת להתרבות כבר בגיל 6 חודשים, והזכר בגיל 9 חודשים.
עטלף כותפות ננסי פיטרס (Micropteropus pusillus) - מצוי במרכז ומערב אפריקה.
עטלף כותפות ננסי היימן (Micropteropus intermedius) - מצוי בדרום קונגו וצפון אנגולה.
עטלף כותפות מדומה (שם מדעי: Epomops) הוא סוג של עטלף גדול דמוי כלב במשפחת עטלפי הפירות ובו 3 מינים שחיים ביבשת אפריקה.
הסוג הוקם בשנת 1870 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי, ונחשב בתחילה למין בסוג עטלף כותפות.
יש דעה שהסוג הוא למעשה טקסון מונוטיפי בשל שונות גנטית נמוכה, אולם הדעה הרווחת היא שהסוג מכיל שלושה מינים נפרדים על בסיס הבדלים אנטומיים ברורים.
לעטלף הכותפות המדומה גוף גוצי וראש דמוי כלב שגדול בצורה לא פרופורציונלית.
המראה הכלבי של הסוג נובע מהשפתיים הענקיות והנפולות שלו ומלחייו הנפוחות.
הראש בדרך כלל גדול ומסיבי יותר אצל הזכרים, בעוד שאצל הנקבות צורתו יותר שועלית.
הגולגולת של העטלף שטוחה ובעלת חרטום רחב יחסית.
האוזניים אליפסיות וצרות, העיניים גדולות והאף גדול עם נחיריים נפוחים.
לזכר ולנקבה יש בבסיס האוזניים ציציות שיער בהירות.
השיניים גדולות, רחבות וחדות ובחלק האחורי של החיך יש רכסים משוננים שמותאמים לסחיטת פירות.
הזכרים גדולים וכבדים במידה ניכרת מן הנקבות ויש להם מורפולוגיה שונה של הגרון, עצם הלשון ומיתרי הקול ובית קול גדול שמותאם להפקת צלילים חזקים.
בנוסף, לזכרים יש שקיקי עור עם בלוטות ריח משני צידי הכתף, והם מחופים בציציות שיער גדולות שמזכירות כותפות.
הסוג חסר זנב או בעל זנב קטום שמסתכם בבליטה בלתי נראית (2 חוליות בלבד).
קרום התעופה האחורי דק ומצומצם.
הפרווה של עטלף הכותפות המדומה קצרה וצפופה.
צבעה נע בין חום קרמל לחום ברונזה, בז', חאקי, חום אדמדם, ערמוני או אפור כהה.
הגחון והחזה בצבע לבן בוהק, צהבהב או אפרפר חיוור.
הכנפיים עשויות להיות שחורות, חומות או אדמדמות והזרועות והשוקיים בצבע חום כהה, בורדו או חום אדמדם.
כותפות השיער והנקודות השעירות בבסיס האוזן בצבע לבן בוהק, שנהב או זהב.
בית הגידול של הסוג מורכב מיער גשם טרופי, יער עננים, יער מנגרובים, יער ביצות וסוואנה טרופית או יבשה.
הם נמצאים לרוב בשפלות, אך נראים מדי פעם גם על מדרונות הרים ברום 1,200 מטר מעל פני הים.
המינים בסוג פעילים בשעות הלילה, ומבלים את שעות היום בנמנום או בטיפוס על צמרות עצים בגובה 4–6 מטר או בתוך כיסי סבך צפופים.
הם לנים בגפם או בקבוצות קטנות של 3 פרטים.
עטלפי הכותפות ניזונים מפירות, מיץ פירות, צוף ופרחים, כשמיני פיקוס תופסים חלק ניכר מהתזונה.
העטלף אוכל את הפרי במקום, או מכניס אותו ללחייו הנפוחות ומתעופף למקום שקט.
המורפולוגיה של הגולגולת מותאמת לחילוץ עיסת פרי ומיץ: העטלף מכניס את הפרי בשלמותו לפה בסיוע הידיים ואחת מהרגליים, ואז מנקב אותו בו זמנית עם הטוחנות והניבים ולוחץ אותו בחוזקה עם הלשון על הרכסים המשוננים בחיך העליון; בדרך זו, העטלף סוחט את המיץ עד תום ולאחר מכן בולע את העיסה הרכה.
לאחר כמה סחיטות, נותרת בפה עיסת סיבים בצורת גלולה שאותה העטלף יורק החוצה.
עצים שעליהם המין יושן מזוהים לעיתים קרובות בזכות מסה גדולה של גלולות יבשות שזרוקות על האדמה סביבו.
יש שתי עונות רבייה מדי שנה, וההמלטות מקבילות לעונות הגשמים.
במהלך עונת הרבייה, הזכרים מתקבצים בזירת חיזור ומנסים להרשים את הנקבה במצג משולב של קול, ריח ואותות חזותיים.
הם זוקפים מעלה את הכותפות הלבנות שלהם ומפיצים דרכם ריח עז לכל עבר, נוסף על השמעת שירי חיזור רמים שנשמעים כמו קריאות עורב ועשויים להימשך מספר שעות במהלכם מופקים אלפי קריאות רעשניות שנשמעות למרחק קילומטר וחצי.
ההיריון נמשך 6 חודשים והגור יונק מאימו במשך 3 חודשים.
הנקבות מגיעות לבגרות בגיל 6 חודשים והזכרים בגיל 11 חודשים.
כל המינים בסוג מוגדרים על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל טווח תפוצה רחב, אוכלוסייה יציבה והעדר איומים גדולים.
בירוא יערות וציד לבשר גורמים לירידות מקומיות.
עטלף כותפות בוטיקופר (Epomops buettikoferi) - המין הגדול בסוג.
עטלף כותפות פרנקוט (Epomops franqueti) - מצוי במרכז ומערב אפריקה.
עטלף כותפות דובסון (Epomops dobsonii) - מצוי בדרום-מרכז אפריקה.
עטלף כותפות אנשייטה (שם מדעי: Plerotes anchietae) הוא סוג של עטלף נדיר במשפחת עטלפי הפירות שחי ביבשת אפריקה ומהווה מין בסוגו.
הוא תואר מדעית בשנת 1900 על ידי הזואולוג הפורטוגזי אנטרו פרדריקו דה סיברה וקרוי על שם חוקר הטבע הפורטוגזי חוסה אלברטו דה אוליביירה אנשייטה.
במקור הוא תואר כמין בסוג עטלף כותפות, אך בשנת 1910 הוקצה עבורו סוג נפרד.
לעטלף כותפות אנשייטה גולגולת קצרה, עדינה וחרוטית, גוף קטן ולוע בינוני ורחב.
העיניים גדולות והאוזניים רחבות ועגולות.
הלשון מכוסה בגבשושיות זיפים בקצה והשיניים קטנות באופן כללי.
החותכות קטנטנות, המלתעות ארוכות וצרות והטוחנות פשוטות וחסרות תלוליות.
על החך יש 4 רכסים חזיתיים רציפים ו-4 אחוריים שחצויים במרכזם.
אורך הראש והגוף של עטלף כותפות אנשייטה 70–96 מ"מ, אורך הזרוע 47–53 מ"מ ואורך האוזן 15–18 מ"מ; מוטת הכנפיים עד 34 ס"מ ומשקלו כ-20 גרם.
הזנב מסתכם בבליטה ואינו נראה לעין או שנעדר לחלוטין.
הפרווה של עטלף אנשייטה ארוכה ורכה עם מרקם משי.
צבעה הכללי בז', חאקי או חום אפרורי בהיר, כשהצד התחתון חיוור יותר ונע בין צהבהב לאפרפר או שמנת.
בצידי הפנים יש פסים אדמדמים חיוורים וטבעות אדמדמות סביב העיניים.
על הסנטר והשפתיים יש זקן מדומה לבן.
סביב האוזניים יש קווצות שיער לבנות בולטות.
לעטלף אנשייטה אין כותפות שיער אמיתיות כיתר קרוביו, אך יש לו תחתיהן כתמים לבנים דומים על הכתפיים.
הכנפיים אדמדמות-שחומות, והשוקיים והזרועות בצבע ורדרד-בורדו.
עטלף אנשייטה מצוי בחלק הדרומי של מרכז אפריקה; טווח התפוצה שלו כולל את דרום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, צפון זמביה ומלאווי ומרכז ומזרח אנגולה.
בית הגידול של הסוג מורכב מסוואנה טרופית ויערות ירוקי-עד טרופיים או סבוטרופיים באזור האקולוגי המכונה יערות מיומבו במרכז זמבזי.
הוא מצוי בשפלות וברכסים הרריים עד רום 2,000 מטר מעל פני הים.
בשל הנדירות של המין, מעט מאוד ידוע עליו.
הוא פעיל בלילה ומבלה את שעות היום בעלווה הצפופה.
התזונה של המין אינה ידועה.
המורפולוגיה של הגולגולת והשיניים הקטנות מצביעים על היותו יונק צוף שניזון בעיקר מצוף ואבקנים.
עם זאת, לשונו קצרה יחסית, כך שאולי גם פירות תופסים חלק משמעותי ממזונו.
עטלף כותפות אנשייטה מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור טווח התפוצה הגדול יחסית, וההנחה שהאוכלוסייה גדולה.
מגמת האוכלוסייה אינה ידועה וככל הנראה נמצאת בירידה מסוימת.
מיעוט הדגימות שנאספו מאז גילוי המין, מצביעים על כך שהוא נפוץ בדלילות יחסית.
האיומים העיקריים על המין הם בעיקר אובדן בית גידול עקב התפתחות חקלאית, כריתת עצים והצתת שריפות - בפרט במלאווי ואנגולה.
אף על פי שאין מאמצי שימור ספציפיים למין, הוא נוכח כנראה במספר אזורים מוגנים.
נדרשים סקרים נוספים כדי לקבוע טוב יותר את מצב השימור וטווח התפוצה של עטלף אנשייטה.
עטלף כותפות ולדקאמפ (שם מדעי: Nanonycteris veldkampii) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת עטלפי הפירות שחי ביבשת אפריקה ומהווה מין בסוגו.
הוא תואר מדעית בשנת 1888 על ידי הזואולוג ההולנדי פרידריקוס אנה ז'נטינק ודומה מבחינה חיצונית לבני הסוג עטלף כותפות ננסי.
הוא ניזון בעיקר מצוף ופירות, ומבצע נדידה עונתית בין היערות לסוואנות.
לעטלף כותפות ולדקאמפ גולגולת עדינה ומעוגלת, גוף קטן וכנפיים קצרות.
האוזניים צרות, עגולות וחסרות שיער.
הלוע קצר, דק ומחודד, השפתיים נמתחות מעט והעיניים גדולות עם אישונים בצבע אוכרה.
לזכרים יש כותפות שיער לבנות או צהובות על הכתפיים שמכסות כיסים עם בלוטות ריח.
הן לזכר והן לנקבה יש נקודות שיער לבנות בבסיס האוזניים.
השיניים עדינות והחך קצר ומתרחב בחלק האחורי.
הזנב קטום או נעדר וכנף הזנב קצרה ודקה.
אורך הראש והגוף של עטלף כותפות ולדקאמפ 69–87 מ"מ, אורך הזרוע 46–54 מ"מ ואורך האוזן 14–18 מ"מ; מוטת הכנפיים שלו עד 37 ס"מ ומשקלו 16–36 גרם.
הזכר קטן במקצת מן הנקבה.
מבחינה חיצונית, כמעט ולא ניתן להבדיל בין עטלף כותפות ולדקאמפ למינים של עטלף כותפות ננסי.
ההבדל העיקרי ביניהם, הוא נוכחות 4 רכסים קצרים ועבים בחך של עטלף ולדקאמפ לעומת 6 רכסים אצל עטלפי הכותפות הננסיים.
אצל האחרונים השפתיים גמישות והלוע רחב יותר.
הפרווה של עטלף ולדקאמפ קצרה, צפופה ורכה.
צבעה הכללי נע בין בז' לכתמתם, אדמדם, חום אפרורי חיוור או חום בהיר.
הגחון והחזה בצבע לבן בוהק, אפרפר או קרם-צהבהב.
הכנפיים והאוזניים שחומות, האף אדמדם והזרועות והרגליים ורדרדים.
עטלף ולדקאמפ מצוי במערב אפריקה; טווח התפוצה שלו כולל את הרפובליקה המרכז אפריקאית, קמרון, ניגריה, טוגו, בנין, חוף השנהב, ליבריה, גינאה וגאנה.
בית הגידול של הסוג כולל יער גשם טרופי, יער גדותיים, יער מנגרובים, יער עננים וסוואנה טרופית.
המין סובלני יחסית להפרעה אנושית, ומופיע גם במטעים, אזורים חקלאיים מעובדים, גנים בוטנים וגינות.
על אף שעטלף ולדקאמפ נמצא בעיקר בשפלות, הוא מצוי גם באזורים הרריים עד רום 1,200 מטר מעל פני הים.
עטלפי ולדקאמפ פעילים בשעות הלילה ומבלים את שעות היום בשינה בחורים בעצים שנוצרו על ידי נקריים.
הם חיים בבדידות או בזוגות.
המין ידוע בדפוס הנדידה העונתי שלו: את העונה היבשה (בין אוקטובר לפברואר) הוא מבלה בתוך יערות הגשם, ובתחילת עונת הגשמים (בין מרץ לאפריל) הוא נודד צפונה לרצועות המנשק בין יערות הגשם לסוואנות הטרופיות שבהם יש מזון מגוון יותר.
התזונה של עטלף ולדקאמפ מורכבת מצוף ואבקנים של עץ באובב אפריקני, קיגליה מנוצה, אגוז קולה, עץ השיאה ומינים של עץ הפארקיה והאפרואה, ופירות של פיקוס, בננה, סולנום מנגו, פפאיה וגויאבה.
ההיריון נמשך מספר חודשים ולאחריהם הנקבה ממליטה גור יחיד.
עונת הרבייה מסונכרנת עם עונת הגשמים.
עטלף כותפות ולדקאמפ מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור תפוצתו הרחבה, אוכלוסייתו הגדולה, סובלנותו למגוון בתי גידול וגם מכיוון שהוא לא צפוי לחוות ירידה משמעותית בעתיד הקרוב.
אין על המין איומים משמעותיים, לבד אולי מפגיעה מכריתת יתר של עצים המשמשים לו למאכל.
עטלף ולדקאמפ נמצא במספר רב של אזורים מוגנים.
עטלף לוקאס או עטלף כהה (שם מדעי: Penthetor lucasi) הוא סוג של עטלף בינוני במשפחת עטלפי הפירות שמצוי בדרום-מזרח אסיה ומהווה מין יחיד בסוגו.
הוא תואר מדעית בשנת 1880 על ידי הזואולוג האירי ג'ורג' אדוארד דובסון ונחשב עד 1912 כמין בסוג כלב-מעופף.
משמעות השם המדעי שלו היא "עטלף שנמצא באבל", בהתייחס לצבע הכהה של פרוותו.
לעטלף לוקאס גוף קטן, ראש כלבי רחב וחרטום קצר.
העיניים גדולות, והאוזניים רחבות עם קצה מעוגל ואונה קטנה.
הנחיריים גדולים, בולטים ומופרדים בתלם עמוק.
השוקיים ארוכות מאוד וחסרות שיער, הזנב דק, וקרום התעופה האחורי קצר ורצועתי.
המין מזוהה באמצעות מורפולוגיה שונה של השיניים, ובכך שהחותכות החיצוניות העליונות כמחצית מגודלן של הפנימיות.
הפרווה של עטלף לוקאס קצרה ודלילה ביחס לכלב המעופף - בפרט באזור העורף והצוואר.
צבעה הכללי חום אפרורי או חום כהה והיא נוטה להיות חיוורת יותר בגחון ובצוואר.
הכנפיים שחורות מבריקות או חומות כהות.
עטלף לוקאס מצוי בדרום-מזרח אסיה; הוא נפוץ בחצי האי המלאי ובאיים סומטרה ובורנאו; באי האחרון הוא מצוי בצד האינדונזי (קלימנטן), בצד המלזי (סארוואק) ובתחומי נסיכות ברוניי.
בית הגידול שלו מורכב מיער גשם טרופי בשפלה ובגבעות נמוכות עד רום 600 מטר מעל פני הים.
עטלפי לוקאס לנים בשעות היום במערות ונקיקי סלעים במושבות גדולות של עד 100 פרטים.
הם מתעוררים ומתחילים לחפש מזון בשעות הדמדומים באמצעות חוש הריח והראיה.
התזונה שלהם מורכבת בעיקר מפירות, והם נוהגים לשאת את המזון ולאכול אותו במקום הלינה.
הם מהווים מזיקים משמעותיים למטעי פירות הסמוכים לבית גידולם ומאידך מפיצים זרעים ביערות.
לאחר ההזדווגות, התפתחות העובר מושהת למשך מספר חודשים עד להתחלת ההיריון בפועל.
עטלף לוקאס מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור תפוצתו הרחבה, נוכחותו במספר רב של אזורים מוגנים, סובלנותו להפרעה אנושית בבית הגידול, ואף על פי שמגמת האוכלוסייה בירידה היא אינה עדיין ברמה משמעותית המצדיקה הכללה בקטגוריה מאוימת יותר.
האיומים על העטלף קשורים בעיקר לפגיעה בבית הגידול: חציבת אבני גיר בסמוך למערות והפרעה לעטלפים השוכנים בהם, כריתת יערות לצורך תעשיית העץ, המרה למטעים אקזוטיים או הרחבת שטחי חקלאות.
עטלף מאנאדו או עטלף רוסטי מאנאדו (שם מדעי: Boneia bidens) הוא סוג של עטלף גדול במשפחת עטלפי הפירות שאנדמי לאינדונזיה ומהווה מין יחיד בסוגו.
הוא תואר מדעית בשנת 1879 על ידי הזואולוג ההולנדי פרידריקוס אנה ז'נטינק (Fredericus Anna Jentink) ומשמעות שמו המדעי היא "העטלף מבוני דו-שן" בהתייחס ליישוב האינדונזי שבו נאספה הדגימה הראשונה ולנוכחות של שתי חותכות בלבד בלסת העליונה.
עטלף מאנאדו נחשב במקור כמין בסוג עטלף-פירות מאכן-הד (Rousettus); עם זאת, לאורך השנים זואולוגים רבים האמינו שמדובר בסוג עצמאי על בסיס המורפולוגיה של הגולגולת.
מחקר פילוגנטי מקיף משנת 2009 הגיע למסקנה שהוא אכן זכאי למעמד של טקסון מונוטיפי, וקרוב יותר לסוגים עטלף הרפיה ועטלף חשוף-גב.
הסיווג החדש הוכר על ידי הרשימה האדומה של IUCN, אולם בטקסונומיות רבות עטלף מאנאדו עדיין מופיע כתת-סוג תחת עטלף פירות מאכן-הד.
לעטלף מאנאדו גוף כבד וגוצי, כתפיים רחבות וראש שועלי גדול, חרוטי ומוארך.
הלוע ארוך ומחודד, העיניים גדולות והאוזניים עגולות ורחבות.
הזנב דק, קירח וארוך וכנף הזנב קצרה ודקה.
כפות הרגליים רחבות עם טפרים גדולים ומעוקלים.
עטלף מאנאדו ידוע בכך שיש לו זוג חותכות בלבד בלסת העליונה.
הניבים העליונים עבים וחזקים, והתחתונים פונים החוצה.
עטלף פירות מאנאדו דומה מאוד לעטלף פירות סולאווסי החופף איתו באי, אך כהה ממנו ובעל מורפולוגיה שונה.
הפרווה של עטלף מאנאדו צפופה, ארוכה וגסה.
צבעה הכללי משתנה בין חום אפרורי כהה, חום שוקולד, חלודה או שחרחר בצד העליון, לבין בז', אפרפר או חום בהיר בצד התחתון.
לזכרים יש רעמה זהובה או כהה על הכתפיים, ושיער ארוך בגרון.
הזרועות, השוקיים, פנים האוזניים והפנים בצבע ורוד או בורדו.
קצות האוזניים, הלוע, הכנפיים, הזנב וכפות הרגליים בצבע שחור או אפור כהה.
עטלף מאנאדו אנדמי לאינדונזיה, בה הוא מצוי בעיקר באי סולאווסי וכן באיים בוטון, למבה ומאנאדו.
הוא נעדר מחצי האי הדרום-מערבי של סולאווסי.
בית הגידול מורכב מיער גשם טרופי שפלתי, בתה ויער עננים עד רום 1,060 מטר מעל פני הים, אך הוא נוכח גם ביערות משניים עם הפרעה אנושית ובאזורים מעובדים למחצה.
אין מידע רב על אורח החיים של המין.
עטלפי מאנאדו פעילים בלילה וישנים ביום במערות במושבות קטנות.
הם ניזונים מצוף ואבקנים וכנראה מאתרים את מזונם באמצעות איכון-הד שנדיר אצל עטלפי הפירות.
נקבות שנתפסו ביוני ויולי היו בהיריון עם גור יחיד.
עטלף מאנאדו מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), בשל ההערכה לפיה האוכלוסייה שלו צפויה לחוות ירידה משמעותית בשיעור של 30% עד 2034. האיומים העיקריים שגורמים לירידה במספרים הם רמות ציד גבוהות, ואובדן בית גידול מתמשך עקב בירוא יערות.
המין נוכח בכ-7 אזורים מוגנים ברחבי סולאווסי ובוטון.
עטלף מגאירה (שם מדעי: Megaerops) הוא סוג של עטלף קטן-בינוני במשפחת עטלפי הפירות ובו 4 מינים שחיים בדרום-מזרח אסיה.
הסוג הוקם בשנת 1865 על ידי הזואולוג הגרמני וילהלם פיטרס, והוא קרוי על שם מגאירה - אחת מהאריניות במיתולוגיה היוונית.
לעטלף מגאירה יש ראש גדול ורחב, פנים קצרות וגוף קטן.
העיניים גדולות ובולטות והאוזניים רחבות עם קצה מעוגל ונטולות סימונים בשוליים.
הלוע רחב וקצר ופונה מעט כלפי מעלה.
הנחיריים צינוריים במקצת, ובמרכזם יש חריץ אנכי עמוק שנמשך עד לשפה.
יש לו 28 שיניים, כאשר שיני הלעיסה קצרות ורחבות.
יש לו שתי טוחנות תחתונות, 4 טוחנות תחתונות ו-2 טוחנות עליונות.
הזנב קטום או נעדר לחלוטין וקרום התעופה האחורי אינו מפותח.
הפרווה של עטלף מגאירה קצרה וצמרירית עם שוקיים שעירים.
צבעה הכללי בהיר בדרך כלל, ונע בין צהבהב לבז', חאקי, אפרפר, חום אפרורי חיוור או חום בהיר.
העורף והבטן נוטים לאפור כסף, הכתפיים כתמתמות והראש כהה לעיתים קרובות.
הזרועות, השוקיים, החוטם והאוזניים בצבע ורדרד או כתמתם.
עטלפי מגאירה מצויים בדרום-מזרח אסיה; טווח התפוצה שלהם כולל את צפון-מזרח הודו, בהוטן, מדינות הודו-סין (בורמה, תאילנד, לאוס, קמבודיה ווייטנאם), מלזיה, האי מינדנאו בפיליפינים, והאיים האינדונזים סומטרה, בורנאו, ג'אווה, באלי ולומבוק.
בית הגידול של הסוג כולל יער גשם טרופי, יער עננים, יער במבוק ויער סובטרופי יבש בשפלות וברכסים הרריים עד רום 3,000 מטר מעל פני הים.
המינים בסוג חיים בבדידות או בקבוצות קטנות, ולנים במשך היום בחללי עצים או בעלווה סבוכה.
הם יוצאים לפעילות בשעות הערב, ותרים במשך הלילה אחר מזונם העיקרי - מיני פיקוס.
עונת הרבייה נמשכת מינואר עד יוני.
הנקבה ממליטה בכל פעם גור יחיד.
מעבר לכך, אין מידע נוסף על האקולוגיה של הסוג.
עטלפי מגאירה מאוימים מצד בירוא יערות וציד.
שני מינים מוגדרים כללא חשש (LC) ושני מינים מוגדרים כפגיע (VU).
עטלף מגאירה טמינק (Megaerops ecaudatus) - מצוי בבורנאו, סומטרה, חצי האי המלאי וארונצ'ל פראדש בהודו.
עטלף מגאירה לבן-צוואר (Megaerops wetmorei) - מצוי בפיליפינים, בורנאו, סומטרה ומלאיה.
עטלף מגאירה רטאנאוראבהאן (Megaerops niphanae) - מזרח הודו, בהוטן והודו-סין.
עטלף מגאירה ג'אווני (Megaerops kusnotoi) - מצוי בג'אווה, באלי ולומבוק.
עטלף ננסי לוזוני (שם מדעי: Otopteropus cartilagonodus) הוא סוג של עטלף קטנטן כהה במשפחת עטלפי הפירות שאנדמי לאי לוזון בפיליפינים ומהווה מין יחיד בסוגו.
הוא תואר מדעית בשנת 1969 על ידי הזואולוג הגרמני דיטק קוק.
הוא חופף בטווח התפוצה עם קרובו - עטלף ננסי פישר שקרוב אליו חיצונית וגנטית.
לעטלף הננסי הלוזוני גוף כדורי קומפקטי כנפיים קצרות וראש קטן, רחב וחרוטי.
הלוע קצר במיוחד עם נחיריים גדולים ובולטים דמויי צינור.
בין הנחיריים יש חריץ עמוק ומסביבם זיפים קצרים.
האוזניים קצרות יחסית עם שתי בליטות נפוחות בקצוות שמאפשרים לזהות את המין בקלות.
העיניים גדולות ובולטות במיוחד עם אישונים רחבים.
לעטלף הלוזוני 26 שיניים, כאשר הניבים גדולים, החותכות קטנטנות ורוב המלתעות והטוחנות גדולות ורחבות.
עטלף ננסי לוזוני הוא סוג עטלף קטן יחסית: אורך ראשו וגופו 70–76 מ"מ, אורך הזרוע 43–50 מ"מ ואורך הזנב עד 6 מ"מ; משקלו עד 17 גרם.
באופן ייחודי, הדו-צורתיות הזוויגית בא לידי ביטוי במורפולוגיה של הגולגולת: לזכר גולגולת גדולה ורחבה בעוד שאצל הנקבה היא צרה יותר אך מוארכת.
הזנב עשוי להיעדר לעיתים קרובות, וקרום התעופה האחורי קצר ודק.
לעטלף הלוזוני פרווה ארוכה וצפופה שמשתרעת גם על הגפיים התחתונות, המרפקים, הברכיים וחלק מהכנפיים.
צבעה הכללי חום מארוני כהה, חום בורגונדי או חום-שחרחר כשהגחון נוטה להיות אפרפר יותר ושזור בשיער כסוף.
האוזניים שחומות והבליטות הנפוחות שעליהן בולטות במיוחד בשל צבען הלבן.
לזכרים יש בעונת הרבייה המוני בלוטות מעגליות בחלק העליון של הבטן.
הכנפיים שחומות, אדמדמות או שחורות עם דפוס מרושת, והשוקיים, הזרועות והאף בצבע בורדו.
העטלף הננסי הלוזוני אנדמי לאי לוזון בפיליפינים; הוא נפוץ בכל חלקי האי: אברה, אלביי, אורורה, בטאן, קגיאן, סור קאמרינס, קלינגה, איזבלה, לגונה, נואבה ויסקיה, קווזון וקווירינו.
נראה שהוא נעדר מכל האיים הסמוכים ללוזון.
בית הגידול של המין מורכב מיער גשם טרופי יער טחב ויער עננים עד רום 2,250 מטר מעל פני הים והוא שכיח יותר באזורים גבוהים.
הנטייה לחיות על מדרונות הרים, הובילה לבידוד גנטי שיצר שלוש אוכלוסיות מובחנות: אחת בהרי הקורדילרה המרכזיים, אחת בהרי סיירה מדרה ואחת בהר זמבאלס.
העטלף הלוזוני חי בבדידות ופעיל בשעות הלילה; את שעות היום הוא מבלה בשינה כשהוא תלוי בעלווה הצפופה.
התזונה שלו מורכבת בעיקר מפירות וצוף.
לזכרים ולנקבות יש העדפות מזון שונות שקשורות לההבדלים המורפולוגיים בגולגולת.
הנקבה ממליטה גור יחיד או תאומים לאחר היריון ארוך יחסית.
הגורם לכך, הוא דיאפאוזה של העובר מיד לאחר הרבייה, שנועדה ככל הנראה לתאם את ההמלטה עם עונת הגשמים השופעת במזון.
העטלף הננסי הלוזוני מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור התפוצה הרחבה שלו באי לוזון, במיוחד באזורים גבוהים שבהם האיומים מינימליים.
האוכלוסייה שלו גדולה ככל הנראה ואף על פי שהמגמה בירידה, היא אינה מתקרבת לרמה המצדיקה סיווג בקטגוריית שימור מאוימת יותר.
האיום העיקרי על המין הוא אובדן בית גידול מתמשך באמצעות בירוא יערות, שחמור במיוחד באזורי השפלה.
הנטייה שלו לחיות באזורים גבוהים גורמת לכך שהוא מושפע פחות מעטלפים פיליפינים אחרים.
העטלף הלוזוני נוכח בכמה אזורים מוגנים באי.
עטלף ננסי מינדנאו (שם מדעי: Alionycteris paucidentata) הוא סוג של עטלף קטן וכהה במשפחת עטלפי הפירות שאנדמי לאי מינדנאו בפיליפינים ומהווה מין יחיד בסוגו.
עטלף ננסי מינדנאו מתאפיין בגוף קומפקטי וכדורי, ראש קטן, מעוגל וחרוטי ולוע קצר במיוחד.
אוזניו קטנות ועגולות, עיניו בינוניות ונחיריו בולטים וצינוריים באורך של 4 מ"מ.
שיניו קטנות ומספרם עומד על 26. עטלף ננסי המינדנאו הוא סוג קטן במיוחד: אורך ראשו וגופו 64–70 מ"מ, אורך הזרוע 46–53 מ"מ ואורך האוזן 11–12 מ"מ; משקלו עד 18 גרם.
הוא חסר זנב ובעל קרומי תעופה עבים.
הוא דומה באנטומיה ובמרופולוגיה שלו לעטלף ננסי פישר, אך קטן וכהה ממנו.
לעטלף מינדנאו פרווה ארוכה ושעירה, כולל בחלק הראשון של האמה, בכפות הרגליים ובאצבעות.
צבעה הכללי כהה למדי ונע בין חום ערמוני לחום-שוקולד כהה או שחור מבריק עם כתמים בהירים על הכתף.
האוזניים שחורות וחסרות שיער עם שוליים בהירים מעט.
הכנפיים שחורות והזרועות והשוקיים בצבע בורדו.
כפי שמרמז שמו, עטלף ננסי מינדנאו מצוי אך ורק באי מינדנאו בפיליפינים; בתוך האי, הוא מוגבל לאזור הצפוני, בתחומי נפת בוקידנון וכנראה גם בלאנאו דל-סור.
בית הגידול שלו מורכב מיער עננים ויער טחב ברום 2,250-1,500 מטר מעל פני הים, כשהוא שכיח יותר באזורים הגבוהים.
התפוצה של המין נמצאת ברובה על מורדות ההרים המרכזיים בצפון האי: הר קלטונגן, הר קיטנגלאד והר ראגנג.
בשל מיעוט הסקרים באזור, ייתכן שהוא מצוי על מורדות הרים נוספים במרכז מינדנאו.
בהתחשב בבית הגידול הבלתי נגיש, אורח החיים של המין אינו ידוע.
הוא פעיל בלילה וישן ביום בעלווה הצפופה.
התזונה שלו מורכבת מפירות קטנים, בעיקר ממשפחת המלסטומטיים.
הנקבה ממליטה גור יחיד מדי שנה לאחר היריון של מספר חודשים.
העטלף הננסי המינדנאואני מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), שכן למרות שטווח התפוצה שלו כולל פחות מ-5,000 קמ"ר, בית הגידול ההררי והבלתי נגיש ברובו מגן עליו מפני איומים משמעותיים ששכיחים ביערות השפלה.
מגמת האוכלוסייה יציבה לעת עתה.
המין מצוי באזור מוגן אחד.
עטלף ננסי פישר או עטלף פירות ננסי (שם מדעי: Haplonycteris fischeri) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת עטלפי הפירות שאנדמי לאיי הפיליפינים ומהווה מין יחיד בסוגו.
הוא תואר מדעית בשנת 1939 על ידי הזואולוגית האמריקנית ברברה לורנס.
האוכלוסייה של המין ברחבי האיים מפגינה שונות גנטית משמעותית (בפרט באי סיבויאן), כך שייתכן שהעטלף הננסי יהפוך בעתיד לסוג בעל 2 מינים או אפילו 5 מינים.
עטלף פישר מתאפיין בגוף כדורי וקומפקטי, ראש גדול ועגלגל עם לוע קצר מחודד.
הנחיריים ארוכים במיוחד ודמויי צינור.
האוזניים קצרות ועגולות והעיניים בנוניות בגודלן.
מספר השיניים של המין קטן יחסית (24), אך הן גדולות יותר מאצל מינים אחרים.
החותכות העליונות ארוכות בצורה יוצאת דופן.
עטלף ננסי פישר הוא בין הקטנים במשפחתו: אורך ראשו וגופו 65–80 מ"מ, אורך הזרוע 46–53 מ"מ ואורך האוזן 11–16 מ"מ; משקלו נע בין 16 ל-21 גרם.
הזנב חסר וכנף הזנב מצומצמת.
לעטלף הננסי פרווה ארוכה וצפופה, והיא משתרעת אף לעבר קרומי הכנף וכפות הרגל.
צבעה הכללי נע בין חום קינמון לחום אדמדם או ערמוני כשהגחון והחזה נוטים להיות אפרפרים ושזורים בשיער כסוף.
לזכרים יש בצדדי הצוואר בלוטות שמפרישות חומר שמנוני בצבע כתום שצובע את הכתפיים והצוואר.
הכנפיים והאוזניים שחומות, אדמדמות או ערמוניות.
השוקיים, הזרועות והאף בצבע בורדו או ורדרד.
העטלף הננסי אנדמי לפיליפינים ומצוי ברוב האיים שלה: לוזון, לייטה, סבו, נגרוס, מינדנאו, בוהול, ביליריאן, קטנדואנס, מרינדוק, פאנאי, דינאגאט, מינדורו, סאמאר ופאלאווי; הוא בולט בהיעדרותו מפאלאוון, ארכיפלג סולו, האי קמיג'ואין ואיי בטנס.
בית הגידול של העטלף הננסי מורכב מיער גשם טרופי שפלתי ולח, יער עננים ויער טחב ברום 2,250-1,500 מטר מעל פני הים.
בגבהים הללו, העטלף הננסי הוא מין העטלף הנפוץ ביותר בפיליפינים.
העטלף הננסי פעיל בשעות הלילה ולן ביום על צמרות העצים.
התזונה שלו מורכבת בעיקר מפירות (בפרט פיקוס ופלפל), ואולי גם מפרחים.
הוא נחשב למפיץ זרעים בולט באיי הפיליפינים.
עונת הרבייה נופלת בין מאי לספטמבר ולאחר מכן מתרחשת דיאפאוזה של 8 חודשים בהתפתחות העובר, שמובילה בסופו של דבר למשך ההיריון הארוך ביותר בקרב העטלפים - 11 חודשים.
הנקבה ממליטה בכל פעם גור יחיד שנגמל בגיל 10 חודשים ומגיע לבגרות סביבות 3–5 חודשים לנקבה ו-11 חודשים לזכר.
תוחלת החיים של העטלף הננסי 4–10 שנים.
העטלף הננסי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור תפוצתו הרחבה בבתי גידול גבוהים ובלתי נגישים שבהם האיומים האנושיים מינימליים, כמו גם סובלנותו להפרעות אנושיות בבתי גידול נמוכים.
מגמת האוכלוסייה שלו יציבה ולא צפויה ירידה במספריו בטווח הקרוב.