tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרס השירות המצטיין של המזכיר מוענק לפי שיקול דעתו של מזכיר המדינה, כהכרה בהנהגה יוצאת דופן, במקצועיות גבוהה ובהישגים משמעותיים לאורך תקופה ממושכת בתחום יחסי החוץ.
הישגים אלו חייבים להיות בעלי משמעות לאומית או בינלאומית חשובה, ולהוות תרומה מהותית לקידום האינטרסים הלאומיים של ארצות הברית.
פרס המזכיר מוענק לעובדי המדינה, עובדי הסוכנות האמריקנית לפיתוח בין-לאומי, ולמאבטחים של חיל הנחתים המוצבים במתקנים דיפלומטיים וקונסולריים, כהכרה בהקרבת בריאותם או חייהם במהלך ביצוע תפקידם הרשמי.
פרס זה עשוי להינתן לחברי קהילות יחסי החוץ שנלקחו כבני ערובה או נחטפו בזמן שירותם מעבר לים במסגרת תפקידם הרשמי.
המועמדויות לפרס המזכיר מוגשות דרך ערוצים פיקודיים לוועדת הפרסים המשותפת של המדינה לבחינה ולהמלצה לראש המשלחת.
מועמדויות מאושרות מועברות דרך ועדת הפרסים האזורית המתאימה לוועדת הפרסים של המשרד להחלטה סופית.
מועמדויות שהוגשו בוושינגטון מועברות דרך ועדת הפרסים האזורית המתאימה לוועדת הפרסים של המשרד להחלטה סופית.
פרס הגבורה מוענק כהכרה במעשי אומץ או בביצוע יוצא דופן בתנאים קשים או מסוכנים במיוחד, בין אם במהלך ביצוע תפקיד רשמי ובין אם לא.
ביצוע מעולה ומתמשך תחת איום של תקיפה פיזית או הטרדה;
מעשה אישי של אומץ או ביצוע יוצא דופן בסיכון לביטחונו האישי.
הפרס כולל מדליית כסף ותעודה חתומה על ידי מזכיר המדינה.
המועמדויות לפרס הגבורה מוגשות דרך ערוצים פיקודיים לוועדת הפרסים המשותפת של המדינה לבחינה ולהמלצה לראש המשלחת.
בשל טבע עבודתם והסביבה המסוכנת שבה הם פועלים לעיתים קרובות, סוכנים מיוחדים של שירות הביטחון הדיפלומטי קיבלו את הפרס הזה במקרים רבים.
כוכב שירות החוץ על שם תומאס ג'פרסון
כוכב שירות החוץ על שם תומאס ג'פרסון מוענק לאנשים אשר במהלך נסיעה או שירות מחוץ למדינה במסגרת תפקידם הרשמי נהרגים, חולים במחלה קשה או נפצעים באופן שמוביל למוות, נכות קבועה או חוסר יכולת תפקודית תמידית.
פרס זה דומה במידה מסוימת לעיטור לב הארגמן של הצבא, אם כי הוא מוענק כמעט תמיד לאחר מוות, בשל הדרישות המחמירות לקבלתו.
כוכב שירות החוץ על שם תומאס ג'פרסון מכיר באנשים שנהרגו או שנפגעו בצורה חמורה במהלך נסיעה או שירות מחוץ למדינה במסגרת תפקידם הרשמי, וכתוצאה מכך מתו, נותרו עם נכות קבועה או חוסר יכולת תפקודית תמידית.
הפרס כולל מדליית כוכב שירות החוץ ותעודה החתומה על ידי הנשיא והמזכיר.
פרסים המוענקים לאחר מוות יימסרו לבן המשפחה בעל הקרוב ביותר.
פרס הכבוד הנכבד מוענק לאנשים או קבוצות שהעניקו:
שירות יוצא דופן לסוכנויות או לממשלת ארצות הברית שהוביל להישגים בעלי משמעות לאומית או בינלאומית;
שירות יוצא דופן או הנהגה יוצאת דופן בניהול תוכנית אחת או יותר של הסוכנות, שהובילו להצלחה משמעותית במשימה, או להישג חשוב בנסיבות מיוחדות או במצבי חירום;
הישגים יוצאי דופן לאורך תקופה ממושכת, שכללו הפעלת סמכות או שיקול דעת למען הציבור.
הפרס כולל מדליית זהב ותעודה חתומה על ידי מזכיר המדינה, בהתאם לצורך.
בשל הדרישות המחמירות של פרס זה, רק שני חברי שירות החוץ בדרג נמוך משגריר זכו בכבוד אישי לקבלו.
פרס הכבוד הנעלה מוענק לקבוצות או יחידים כהוקרה על מעשה מיוחד או שירות יוצא דופן ומתמשך במשך שנה אחת או יותר.
הקריטריונים הבאים חלים על הענקת פרס הכבוד המעולה:
תרומות שהשפיעו בצורה משמעותית על השגת המטרות, היעדים או המשימות של הסוכנות;
הישגים שתרמו באופן משמעותי לקידום האינטרסים של ממשלת ארצות הברית;
ביצוע יוצא דופן בתחום אחד או יותר מתוך תחומי האחריות של העובד, כפי שמוגדרים בתיאור הדרישות בעבודה (שירות חוץ) או בתוכנית הביצועים (שירות אזרחי);
חדשנות ויצירתיות בהשלמת משימות או פרויקטים ארוכי טווח;
תרומות שהובילו לעלייה בפריון וביעילות, ולחיסכון בפעילות ברמת הסוכנות;
מסירות יוצאת דופן לתפקיד בתנאים קשים.
הפרס כולל תעודה חתומה על ידי עוזר המזכיר או בעל דרג מקביל.
מדליית הכסף אינה מוענקת יותר.
פרס הכבוד המוערך מוענק לקבוצות או יחידים כהוקרה על מעשה מיוחד או שירות יוצא דופן ומתמשך.
הקריטריונים הבאים חלים על הענקת פרס הכבוד המוערך:
שירות יוצא דופן בתמיכה באירוע חד-פעמי (לדוגמה, תמיכה בכנס מרכזי או מפגש פסגה);
חדשנות ויצירתיות בהשלמת משימות או פרויקטים קצרי טווח;
תרומות שהובילו לעלייה בפריון וביעילות, ולחיסכון בפעילות ברמת התחנה או הלשכה.
מדליית הארד אינה מוענקת יותר.
כפי שמפורט במספר רב של דיווחים דיפלומטיים, פרסי הישגים מכירים בשירות ספציפי שהוענק במהלך השנה האחרונה בתחום או קטגוריית עבודה מסוימים.
רוב הפרסים כוללים תעודה חתומה על ידי מזכיר המדינה ובונוס כספי.
הבונוסים הכספיים נעים בין אפס ל-10,000 דולר.
רבים מהפרסים ממומנים על ידי תורמים פרטיים, שלרוב הם חברים לשעבר בשירות החוץ, אך המועמדויות לפרסים אלו עוברות בכל שנה דרך ועדת הפרסים של משרד החוץ.
פרסי הוקרה ניתנים לחברי שירות המדינה או שירות החוץ ולעובדים מקומיים בשירות החוץ.
הפרס כולל תעודה חתומה על ידי הגורם המאשר, שלרוב הוא מפקח ישיר או גורם בדרגה גבוהה יותר, ולעיתים עשוי לכלול גם מענק כספי.
פרס פרנקלין פרס פרנקלין, הנקרא על שמו של בנג'מין פרנקלין לכבוד שירותו הציבורי המכובד ושירותו כדיפלומט אמריקאי, מכיר בהישגיהם של יחידים בתחומים מגוונים החשובים למשרד החוץ.
הפרס כולל תעודה ממוסגרת, שלרוב חתומה על ידי ראש המשלחת או מנהל המשרד.
בנוסף, עשוי להינתן מענק כספי הנע בין 200 ל-750 דולר.
קבלת פרס פרנקלין אינה מתועדת בתיקו האישי של עובד שירות החוץ, שכן הפרס אינו נחשב כפרס כבוד.
פרס "המייל הנוסף" פרס "המייל הנוסף" נועד לספק למפקחים מנגנון להכרה מיידית בעובדים שביצועיהם בעבודה מצדיקים הכרה, אך אינם עומדים בסף הדרוש לפרס פרנקלין או אחד מפרסי הכבוד.
הפרס כולל לרוב מענק כספי, הנע בין 25 ל-200 דולר במדרגות של 25 דולר.
פרס חופשה פרס חופשה, מכיר במעשים מיוחדים או במאמצים אחרים שתורמים לאיכות, יעילות או כלכליות פעולות ממשלת ארצות הברית.
החופשה מוענקת ללא אובדן שכר או חיוב בימי חופשה.
פרס אורך שירות פרס אורך שירות מעניק הכרה לשירות בעל ערך בממשלת ארצות הברית.
עבור פרס אורך שירות, מוענקות תעודה וסיכה על שירות הנע בין 10 ל-50 שנים, בהתאם לסוכנות.
פרס נהיגה בטוחה פרס נהיגה בטוחה מוענק לנהגים במשרה מלאה עבור נהיגה בטוחה ויכולת נהיגה.
עובדים שנהגו במשך שנה או יותר ללא תאונה שניתן היה למנוע, ושביצועיהם מספקים ביותר ומותאמים לסטנדרטים ולהחלטות המועצה הלאומית לבטיחות לגבי תאונות שניתן למנוע ושלא ניתן למנוע, זכאים להיחשב לפרס זה.
רק נהגים מקומיים בשירות החוץ המועסקים במשרה מלאה בקוד כישורי נהיגה זכאים לפרס זה.
תעודת הוקרה תעודת הוקרה מכירה בתרומות כלליות שמקדמות את מטרות המשרד.
כל העובדים, ללא קשר לתוכנית שכר או דרגה, חברי סוכנויות אחרות ושירותי הביטחון, אזרחים פרטיים ופקידים זרים זכאים לתעודת הוקרה.
פרס זה הופסק והוחלף על ידי פרס הגבורה של משרד החוץ.
המדליה המקורית הייתה עשויה זהב טהור, כשעל חלקה העליון היה חקוק הכיתוב "Department of State" ועל חלקה התחתון "Valor".
לאורך הצדדים היו עלי דפנה, ובמרכז הייתה חותמת הגדולה של ארצות הברית.
בתקופה מסוימת, שמו של מקבל הפרס היה חקוק על גב המדליה.
"פרס השירות האזרחי של וייטנאם" (VCSA) נוצר בשנת 1962 כדי להנציח את חברי שירות החוץ של ארצות הברית (כולל המדינה, USAID ו־USIA ) ששירתו בסך הכל שנה אחת או יותר בווייטנאם בזמן שעבדו עבור סוכנות שירות חוץ.
פרס השירות האזרחי בווייטנאם (VCSA) נוצר בשנת 1962 כדי להנציח את חברי שירות החוץ של ארצות הברית (כולל משרד החוץ, הסוכנות האמריקנית לפיתוח בין-לאומי וסוכנות ההסברה של ארצות הברית) ששירתו שנה אחת או יותר בווייטנאם בעת שעבדו עבור סוכנות שירות החוץ.
הפרס כלל סט מדליה ותעודה חתומה על ידי מזכיר המדינה.
פרס זה הופסק והוחלף על ידי פרס הישגי הקריירה של מזכיר המדינה.
הוא נקרא על שמו של חבר הקונגרס ג'ון ג'ייקוב רוג'רס, שעל שמו נקרא חוק רוג'רס משנת 1926. חוק זה איחד את הקצינים הדיפלומטיים והקונסולריים לתוך קורפוס דיפלומטי אחד.
המדליה המקורית הייתה עשויה כסף סטרלינג, כשעל חלקה העליון היה חקוק הכיתוב "John Jacob Rogers Award", על חלקה התחתון "U.S.
Department of State", ובמרכז הייתה חותמת הגדולה של ארצות הברית המוצגת מעל כדור הארץ מוקף בזר עלי דפנה.
אות נשיא המדינה לגבורה אזרחית הוא עיטור ממלכתי המוענק על ידי נשיא מדינת ישראל לאזרחים שגילו אומץ לב יוצא דופן במצבים המסכנים חיי אדם.
העיטור מוענק בטקס רשמי במשכן הנשיא בירושלים, והוא מהווה ביטוי להוקרה רשמית על מעשים אזרחיים של גבורה, שאינם במסגרת פעילות צבאית או ביטחונית.
האות נוסד בשנת 2024 על ידי הנשיא יצחק הרצוג, על רקע מעשי הגבורה שנעשו במהלך טבח שבעה באוקטובר, כחלק מההכרה בחשיבותם של מעשים יוצאי דופן בחיי האזרחות הישראלית, ובהוקרה לאזרחים אשר במעשיהם תרמו תרומה ייחודית להצלת חיים או להגנה על חיי אדם, תוך לקיחת סיכון אישי משמעותי.
הענקת האות מעלה על נס את הערבות ההדדית והגבורה של אזרחי ישראל.
בחירת מקבלי האות נעשית על ידי נשיא המדינה בסיוע ועדה מייעצת שבראשה עומד השופט בדימוס אליקים רובינשטיין.
האות ניתן למי שגילה גבורה יוצאת דופן או הפגין אומץ לב יוצא דופן במטרה להציל חיי אדם.
לאות זכאים גם אזרחים שהלכו לעולמם.
בפרס קיימת קטגוריה מיוחדת לציון גבורת הילדים, לציון הילדים שהוריהם נרצחו וגילו תושייה.
בשתי השנים הראשונות להענקת האות, כמעט כל מקבליו קיבלו אותו על מעשי גבורתם בטבח שבעה באוקטובר.
אחדים ממקבלי האות נרצחו בטבח זה, וקיבלו את האות לאחר מותם.
אותות ועיטורים אזרחיים מוענקים לאזרחים על שירות יוצא דופן או על הצטיינות בתחום מסוים.
אנשי צבא עשויים להיות זכאים גם על שירותים בעלי אופי לא צבאי.
ישנן צורות שונות של פרסים ועיטורים אזרחיים, כולל הדוגמאות הבאות:
מסדרי אבירות, בדרך כלל בכמה דרגות, עבור שירות מכובד לממשלה, לקהילה, לחברה או לאנושות.
דוגמה אחת שאינה צבאית באופייה היא המסדר הבריטי של מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
מסדרים אחרים עשויים לכלול חטיבות צבאיות ואזרחיות בנפרד, כגון מסדר האימפריה הבריטית.
צווים לאומיים או ממלכתיים הניתנים בדרך כלל במדינות בהן אין מסדרי אבירות, על שירות לטובת הממשלה, הקהילה, החברה או האנושות.
דוגמה לכך היא מסדר קנדה, או מסדרים מסוימים במסגרת עיטורים, מדליות ותוארי כבוד של הפדרציה הרוסית.
פרסים ועיטורים על שירות לממשלה או על הצטיינות בתחומים שונים של עשייה.
דוגמאות לכך הן מדליית הזהב של הקונגרס האמריקני, מדליית החירות הנשיאותית ו.
פרסים ועיטורים על גבורה אזרחית (כולל אנשי אכיפת חוק וכיבוי אש).
דוגמאות לכך הן צלב ג'ורג' הבריטי, ו האמריקאית.
פרסים ועיטורים על שירות יוצא דופן באכיפת החוק, כיבוי אש ושירותים אחרים.
פרסים ועיטורים על שירות ארוך בממשל, אכיפת החוק, כיבוי אש ושירותים אחרים.
פרסים ועיטורים בעלי אופי בין-לאומי, כגון , פרס נובל ומדליות אולימפיות.
פרסים ועיטורים לנשים, כגון ו שניתן בגרמניה הנאצית.
שירות בצי הסוחר, כגון .
באירועים יומיומיים, בדרך כלל מקבלי האות או העיטור עונדים רק סמלים מיניאטוריים.
אותיות השימוש הן שבע מתוך עשרים ושתיים האותיות באלפבית העברי, שמצטרפות אל מילות היסוד בראשן.
עיצוריהם מלווים בתנועה, אשר משתנה בתנאים מסוימים.
בנוסף יכולה להצטרף יותר מאות שימוש אחת, לדוגמה: והכובע, לכשיתעורר.
את אותיות השימוש ניתן לסדר כראשי תיבות שישמשו כעזר זיכרון: מש"ה וכל"ב, סימן הנשען על שניים מגיבורי נדודי בני ישראל במדבר, משה וכָלֵב.
ה"א הידיעה - האות ה"א הבאה לפני שמות, כדי להורות על כך שהם ידועים ומפורשים.
ה' הידיעה מנוקדת בדרך כלל בפתח כשבאות הבאה אחריו דגש חזק.
כאשר האות הבאה היא אות גרונית (אהחע"ר) אין דגש חזק וחלים שינויים בניקוד האות ה"א.
כאשר נוספות למילה כמה אותיות שימוש, אות ה' הידיעה נבלעת בתוך אותיות כל"ב וניקודן יהיה לפי כללי ה' הידיעה.
ה"א השאלה - האות ה"א הבאה לפני שם או פועל להבעת שאלה או תמיהה.
הידעתם מה מתרחש בכל הבוסתנים בלילה בו שותקים הצרצרים והתנים?
ה"א המגמה - האות ה"א בסוף מילה לציין מקום למשל:
"הלכתי ירושלימה" במקום: "הלכתי לירושלים".
וי"ו החיבור - האות וי"ו הבאה להורות על חיבור וצירוף של דברים או פעולות.
לאות ו' שימושים רבים נוספים כגון: ברירה, תנאי, תוצאה ועוד, אך הוספה הוא השימוש הנפוץ ביותר.
אני ואתה נשנה את העולם.
כאשר יש רשימה של מילים במשפט, נהוג לסמן פסיק לאחר כל מילה פרט לזו שלפני האחרונה ברשימה וו' החיבור תצורף רק למילה האחרונה.
ו' החיבור מנוקדת בדרך כלל בשווא נע כתוצאה של חיטוף.
עם זאת, לפני העיצורים השפתיים בומ"פ או אותיות המנוקדות בשווא, התנועה של ו' החיבור משתנה לשורוק כתוצאה מהידמות, והעיצור וי"ו נאלם (אינו הגוי).
זאת פרט לאות י' המנוקדת בשווא, אשר לפניה ו' החיבור תנוקד בחיריק מלא (העיצור יו"ד נאלם).
בנוסף, לפני חטפים חלה הידמות לתנועת החטף של האות שאחרי ו' החיבור.
הדגש הקל המופיע באותיות בג"ד כפ"ת בראש מילה יוסר כאשר מצטרף אליה ו' החיבור.
זאת משום שאז הן כבר אינן נמצאות בראש מילה ו-ו' החיבור אינה מנוקדת בשווא נח.
בעברית המודרנית, שינוי זה משפיע רק על הגייתן של האותיות ב', כ' ו-פ'.
וי"ו ההיפוך - האות ו' הבאה להורות על היפוך הזמן של הפועל (מעבר לעתיד או מעתיד לעבר).
מקורה, ככל הנראה, במילית הקדומה "ונ", דבר המשתמר בדגש העוקב לו"ו (ונ יאמר > ויּאמר), ומילית זאת התקיימה באוגריתית, במצרית קדומה וביקטנית (שפה ערבית דרומית).
ויאכל וישת ויקם וילך, ויבז עשו את הבכורה ().
שי"ן השעבוד / הזיקה - אות זו מחליפה את המילית "אשר".
מטרתה להורות על זיקה בין מילים שונות:
אותיות היחס בכל"מ - אותיות אלה מצטרפות אל שמות ופעלים בהוראות שונות: כמו, בזמן, בתוך, לציון מטרה, להוראת מקום, זמן וכדומה.
במשמעות מקום: בעודני ביער; במשמעות שימוש: משתתפי הכנס דיברו בגרמנית, באנגלית, בצרפתית וברוסית; במשמעות בתוך: הניח את החפץ בקופסה; במשמעות זמן: בחצות הלילה, בשבע וחצי; במשמעות אמצעי: הרי את מקודשת לי בטבעת זו.
במשמעות מגמה (יעד): הלכתי לחבר (מקצרת את המילית "אֶל"); במשמעות שייכות: הבית אשר לאביך.
דמיון: כמעוף הפרפר; זמן: כחצות הלילה; שוויון: כמוני כמוך, כעמי כעמך; בערך: כחמישים אחוזים.
חלקיות: אחת מאלף; השוואה: גדולה הכנסת אורחים מקבלת פני שכינה.
אותיות בכל"מ מצטרפות גם לצורת המקור הנטוי.
כיום נהוג להשתמש רק באות ל' לפני מקור נטוי (שם הפועל).
לעיתים מצטרפות למילה אותיות שימוש אחדות, למשל: "וכשקראתי".
דגש חזק אחרי אותיות מש"ה
אחרי אותיות השימוש מש"ה ישנו מכפל המסומן בדגש חזק.
מכפל זה נוצר בעקבות תהליך של הידמות.
בהגייה הישראלית המודרנית הדגש משפיע רק על אופן הגייתם של האותיות ב', כ', ו-פ'..
בכתיב המנוקד מסומן דגש חזק אחרי אותיות מש"ה בכל מקרה פרט לעיצורים גרוניים, שאינם נכפלים.
במקום זאת יש לפעמים שינויים בתנועות שלפני אותיות גרוניות, כמו למשל תשלום דגש.
העיצורים הגרוניים יכולים לעיתים להשפיע על הניקוד של אותיות השימוש מ"ם ו-ה"א הבאות לפניהן.
אותיות כל"ב מנוקדות באופן דומה לוי"ו החיבור כאשר הן מתקשרות לשם עצם לא מיודע, פרט לתנועת שורוק הייחודית לו' החיבור ולא נראית באותיות אלו.
כלומר, בדרך כלל הן תנוקדנה בשווא נע כתוצאה של חיטוף.
עם זאת, לפני חטפים חלה הידמות לתנועת החטף של האות שאחרי אות השימוש כל"ב.
בנוסף, לפני כל האותיות המנוקדות בשווא, אותיות כל"ב תנוקדנה בחיריק.
כשאותיות כל"ב מתקשרות לשם עצם מיודע, ה"א הידוע נעלמת, אך התנועה והמכפל שלה נשארים.
במקרים אלו אותיות השימוש תנוקדנה על פי רוב בפתח או קמץ.
כמו כן, בעקבות הישארותו של המכפל של ה' הידוע האותיות ב', כ', ו-פ' תיהגנה באופן פוצץ ולא חוכך.
כאשר שם העצם מיודע וכולל מילת קניין, תנוקדנה אותיות השימוש בשווא, וזאת על מנת להימנע מיידוע כפול (למשל ב+חלוני = בחלוני, ה'ב' תנוקד בשווא).
ישנן אותיות אשר נוספות לאותיות השורש של המילה ומהוות חלק מהתבנית שלה.
אילו הן מוספיות שאינן אותיות שימוש.
אית"ן - אותיות אלה באות לפני פועל בעתיד להוראת הכינויים שלי.
למשל: אמצא, ימצא, נמצא ותמצא.
תימהו"ן - אותיות אלה באות אחרי פועל בעבר להוראת הכינויים השונים.
לדוגמה: ביצעתי, כתבתן, אכלתם, קנתה, קנינו.
הכנוי"ם - אותיות אלו באות לסמן את הגופים בנטיות השונות: ידך, ידי, ידו, ידן, ידם; בקרני, בקרו, בקרם וכו'.
הפרדת אותיות השימוש ודרך הגייתן
אותיות השימוש נכתבות בכתב המרובע ללא הפרדה מהמילים הבאות לאחריהן.
מצב זה יוצר בעיות הבנה רבות והקורא נאלץ לקרוא לפעמים שוב ושוב משפטים כדי להבין את הכתוב.
דוגמאות: "הנשיא היה בבון", "חשד: פקח העיר לצעירים שעשו "על האש" באנדרטה באשדוד - והותקף", "מתפללים שיפרו הנחיות יפוזרו, לא ניכנס לבתים" ועוד.
כך למשל אף נוצרה המילה "צקלון" כיוון שלא הבינו שהבי"ת ש"בצקלונו" מ"וכרמל בצקלנו" (מלכים ב' ד, פסוק מב) שורשית היא.
רק כשגילו את השפה האוגריתית שהיא שפה אחות לעברית ומצאו בה את המילה הבינו את הטעות.
להבדיל, במרבית השפות המודרניות מקובל להפריד את מיליות השימוש מהמילים הבאות לאחריהן, הפרדה המקלה על הקריאה ומבהירה את המבנה הדקדוקי של השפה.
לכן, במסגרת הצעות הליטון הוצע להפריד את אותיות השימוש.
כך עשו זאב ז'בוטינסקי בספרו ללימוד עברית "תרי"ג מילים", ד"ר מיכאל אבינור בכתב הכרמלי ואיתמר בן אב"י בעיתונו "השבוע הפלסטיני".
גם הבלשן עוזי אורנן בתקן לליטון שלו ISO 259 מפריד את אותיות השימוש.
עוזי אורנן הציע גם להפריד את אותיות השימוש בכתב העברי, אבל הצעתו לא זכתה לתמיכה.
ד"ר אבינור הציע גם להאחיד את הגייתן של אותיות השימוש, כפי שמקובל בשפה העברית העכשווית.
כך, למשל, דוברי עברית עכשווית אינם מבטאים "הֶחָתוּל" אלא "הַחתול".
לכן, הכתב הכרמלי, בו הא הידיעה נכתבת תמיד בתנועת a, מבטא נכונה את דקדוק השפה העכשווית.
בנוסף, הניסיון לשמר את ההגייה הלא-אחידה של אותיות השימוש יוצר כשלעצמו שיבושים קשים, שכן דוברי השפה אינם מכירים את הכללים הארכאיים של העברית העתיקה ולכן כשהם מנסים לדבר "נכון" הם יוצרים שיבושים נוספים.
דוגמאות ידועות מצויות בשירים פופולריים, כמו בשיר "התחנה הישנה" של להקת טיפקס, שם מילות השיר כוללות את השורה "פיתה עם זעתר וּבֵּיצה בצד"; או בשיר "מביט מהצד", של הזמר עומר אדם, שם מילות השיר כוללות את השורה "ומגשש באפלה וּנִשמתי גם קצת אומללה".
אותיות סופיות או אותיות מנצפ"ך הן אותיות שצורתן משתנה כאשר הן נמצאות בסוף המילה.
בשפה העברית ישנן חמש אותיות סופיות: כ"ף, מ"ם, נו"ן, פ"א וצד"י.
בתלמוד נקראות אותיות אלו בשם 'מנצפ"ך'.
במקרים מועטים משמרות האותיות פ"א וכ"ף את צורתן גם בסוף מילה: פ"א דגושה בסוף מילים ושמות לועזיים (מיקרוסקופ, פִילִיפּ), כ"ף בתעתיק האות הערבית ك (מובארכ), או בסלנג (חָרַפּ).
תופעה זו נפוצה מאז תחילת המאה ה-21.
לדעת החוקרים, מקור שתי הצורות של אותיות מנצפ"ך הוא באות קדומה אחת שדומה לצורה הסופית.
מקורו של הכתב המרובע בכתב הסופרים הארמים שכתבו עבור האימפריה הפרסית בה שימשה השפה הארמית כלינגואה פרנקה.
בכתב זה הייתה לכל אות צורה אחת בלבד.
בעברית הייתה מסורת של כתיבה בלתי פורמלית ואותיות נצפ"ך המופיעות באמצע מילה קיבלו צורה חדשה, "מעוגלת" יותר, ללא ה"זנבון" שהפריע למהירות הכתיבה.
בסוף מילה צורת האותיות הללו לא הפריעה שכן בלאו הכי היד נעצרת, ועל כן הצורה הסופית של אותיות נצפ"ך כמעט זהה לצורת האות בארמית.
יוצאת מן הכלל היא מ"ם, שמקבילתה הארמית לא דומה גם לצורה הסופית.
בתלמוד הבבלי נאמר כי אותיות מנצפ"ך חודשו על ידי הנביאים, או בלשון התלמוד: "מנצפך - צופים אמרום".
בעלי התוספות שם דנים בשאלה מדוע קוראים לאותיות אלו מנצפ"ך ולא כסדרן כִּמְנַפֵּ"ץ, ועונים שמנצפך מבטא במשמעותו "מן צופים", כשהכוונה לנביאים המכונים "צופים" שחידשו את אותיות אלו.
פייטני התפילה אף הם עשו שימוש בייחודן של אותיות מנצפ"ך.
כך, בנוסח תפילת העמידה למוסף של שבת נפתחת ברכת היום, ברכת השבת שבתפילת העמידה, במילים הסדורות לפי האות הפותחת כל מילה, וזאת על פי סדר הא"ב מן הסוף אל ההתחלה (בסדר תשר"ק), מן האות תי"ו, שי"ן, קו"ף ואילך: תכנת שבת רצית קרבנותיה צוית פקודיה וכו' עד לאות א' במילה 'אז'.
מכאן ואילך ממשיך הנוסח לפי סדר אותיות מנצפך: מסיני נצטוו ציוויי פעליה כראוי' (ברוב הנוסחים מלבד נוסח אשכנז).
בשפה הערבית ישנה תופעה כמעט הפוכה, בה כל האותיות (פרט לאותיות ארז דוד) נכתבות בצורה שונה על פי מיקומן במילה.
בנוסף על העברית, בערבית יש לאותיות מסוימות צורה שונה לא רק באמצע המילה או סופה אלא גם בתחילתה.
האות היוונית סיגמא (Σ) מופיעה כאות קטנה בשתי צורות: בתחילת מילה או באמצעה: σ וכאות סופית: ς.
בכתיב הלטיני של שפות אירופיות רבות מתקופת ימי הביניים ועד תחילת המאה ה-19 האות הקטנה "s" שונה כשהיא מופיעה באמצע מילה (ſ) או בסופה (s); כתיב זה שרד בכתב הגרמני עד שנות ה-40.
אותיות השמש והירח בדקדוק הערבי הוא כינוי לשתי קבוצות של אותיות בשפה הערבית, אשר נבדלות זו מזו בהשפעתן על הגיית האות לאם (ل) של תחילית היידוע "אל-" (ال-).
הימצאות האותיות בקבוצת "אותיות השמש" בסמיכות ללאם גורמת להידמות (אסימילציה) עיצור הלאם אליהן, בעוד שלקבוצת אותיות הירח אין השפעה על הגיית הלאם.
קבוצת "אותיות השמש" כוללת 14 אותיות, המייצגות עיצורים קדמיים, כלומר, עיצורים הנהגים בקדמת הפה, אך לא בשפתיים.
מקומות החיתוך של אותיות השמש הם בשיניים, במכתש או מאחורי המכתש.
מכיוון שגם העיצור לאם המופיע בתחילית "אל-" הוא עיצור קדמי, ומכיוון שהוא מנוקד בסכון (מקביל לשווא נח בעברית), במקרה שהמילה המיודעת פותחת באות שמש, נוצרת הידמות (אסימילציה) מלאה בין ה-ل של התחילית לבין אות השמש.
במצב כזה, ה-ل של התחילית אינה נהגית, ובמקום זאת נהגה העיצור הראשון במילה (כלומר, "אות השמש") בצורה מודגשת.
בכתיבה, התחילית ال נכתבת במלואה, אולם האות ل אינה מנוקדת בסֻכּוּן כרגיל, אלא נשארת בלא ניקוד, ואילו "אות השמש" מנוקדת בשַדַּה (סימן המקביל לדגש חזק בעברית).
אותיות השמש נקראות כך כאמצעי זיכרון – המילה شمس (שמס = שמש) עצמה פותחת ב"אות שמש".
תהליך הוספת תחילית היידוע "אל-" למילה شمس הוא כדלקמן:
עזר זיכרון ידוע ונפוץ לזכירת אותיות השמש לדוברי עברית הם המשפטים: "שטן תרד לצד", "סרטן זללן צד רשת", ו"שרת זללן צד סרטן".
"אותיות הירח" הן 14 האותיות הנותרות באלפבית הערבי, המייצגות עיצורים הנהגים בשפתיים ואת העיצורים האחוריים, כלומר העיצורים הנהגים בחלק האחורי של הפה, בגרון ובלוע.
כשמילה פותחת באחת מ"אותיות הירח" לא נוצרת הידמות בין ה-ل של התחילית "אל-" לבין העיצור הראשון במילה, ולפיכך התנהגות התחילית רגילה.
הכינוי "אותיות ירח" נובע הן מכך שהמילה הערבית قمر ("קַמר" = ירח) פותחת ב"אות ירח", והן משום שירח הוא היפוך כביכול לשמש.
בערבית ספרותית האות ج (ג'ים) נחשבת כ"אות ירח", אף שרוב דוברי הערבית הוגים אותה כעיצור בתר-מכתשי, כלומר כעיצור קדמי.
רק בערבית מצרית מקובל להגות את האות ج כאות ג בעברית, כלומר כעיצור אחורי.
ייתכן שההגייה המקובלת כיום במצרים הייתה המקורית, ולפיכך השתמרה מסורת על-פיה האות ج היא "אות ירח".
בניבים ערביים רבים חלה הידמות בין ה-ל של התחילית "אל-" לבין העיצור ג', כאילו הייתה האות "ג'ים" אות שמש, אולם בערבית ספרותית יש הקפדה על הגיית ה-ל לפני האות "ג'ים".
לדוגמה, המילה الجمعة (= יום שישי) תיהגה כך:
בחלק גדול מהניבים: ejjúmʕa (ג'ים מתנהגת כמו "אות שמש")
אותיות שמש וירח קיימות גם במלטזית, שהיא שפה שמית שהתפתחה מהערבית המדוברת בצפון אפריקה.
היידוע במלטזית נעשה באמצעות התווית "-il", ההופכת ל-"-l" לפני או אחרי תנועה.
לפני עיצורי שמש ("konsonanti xemxin"), נדמית האות "l" לעיצור שאחריה.
"אותיות וילדים" הוא עיתון ילדים דתי לאומי המיועד לגילאי 7–15. הוא מופץ למנויים בלבד ויוצא לאור פעם בשבועיים על ידי חברת מים תקשורת והוצאה לאור.
'אותיות' נוסד בשנת 1987 על ידי אורי אורבך (שהיה עורכו הראשון) במטרה לתת מענה לקורא הדתי הצעיר שביקש להימנע מתכנים לא מתאימים או לא צנועים שהופיעו בעיתוני ילדים ונוער אחרים, כמו מעריב לנוער, ראש אחד ואחרים.
העיתון עסק בנושאים כלליים, בצד תכנים שיועדו לקורא דתי דווקא, כמו רעיונות לפרשת השבוע, מידע על המתרחש ביישובים הדתיים, טורים של מדריכים בתנועת בני עקיבא, חידות ותשבצים בנושאים יהודיים ועוד.
סביב שנת 1990 נקלע העיתון לקשיים כלכליים, נרכש על ידי כולנו (שבועון לילדים), והופעל במסגרתו.
סביב 1992 נרכש העיתון על ידי מוסדות בית אורות.
ב-2011 אוחד 'אותיות' עם עיתון 'מקור לילדים' מבית מקור ראשון בשם 'אותיות לילדים'.
לאחר כמה חודשים קוצר השם ל'אותיות'.
העיתון בפורמט החדש קליל יותר מבחינת תוכן, ומכיל עמודים רבים של קומיקס.
החל משנת 2014 ועד שנת 2018 היה מצוי העיתון תחת חסותה של תכלת תקשורת.
בהמשך רכשה את העיתון חברת "מים תקשורת", שבבעלותה נמצאים גם המגזינים "ילדים" ו"פנימה".
בשנת 2019 אוחד המגזין עם מגזין "ילדים", ושמו שונה ל"אותיות וילדים".
מאז השתנתה תפוצת העיתון לפעם בשבועיים והוא מכיל 84 עמודים.
עם עורכי העיתון הוותיקים נמנו אורי אורבך, במבי שלג, חיותה דויטש ולירון נגלר-כהן.
עורכת העיתון מ-2011 עד ל-2014 הייתה ליאת רוטנר, שהתחילה את דרכה המקצועית ככתבת נוער בעיתון.
רוטנר פוטרה בעקבות הכנסה מוטעית של עמוד קומיקס שאינו תואם את רוח המגזין, משום שהופיע בו דינוזאור המדבר על נשיקה צרפתית במשחק אמת או חובה.
העורכת שהחליפה אותה היא פנינה גפן.
לאחר האיחוד עם מגזין "ילדים" ערכו את העיתון עדי אהרון ונופיה בר ניצן, שעזבו מאז, וכעת העורכות הן חנה נקי ורוני בוצר.
בצד 'אותיות' ראה אור מוסף בשם 'סוכריות' שיועד לגילאי הגן עד כיתה ג', וראה אור פעם בחודש.
ב-2011, עם איחוד 'אותיות' ו'מקור לילדים', אוחד 'סוכריות' עם הירחון 'ענקים' של מקור לילדים, ושם המוסף המאוחד היה 'סוכריות'.
ב-2012 נסגר הירחון לצעירים, ומאז משובצים כמה עמודים לקוראים הצעירים בגיליונות 'אותיות'.
ב-2020 נוסף מוסף חדש לעיתון ושמו "אותיות לנוער" אשר מיועד לבני נוער.
ב-2023 נוסף עלון חדש לאותיות בשם "מדע וטבע", הרואה אור אחת לחודש ומצורף לעיתון, ועוסק בעיקר בטבע וחיות, יחד עם ארכאולוגיה, מדע, רפואה וטכנולוגיה.
אחת לשנה נערכת תחרות בה נבחרים כתבים צעירים ממנויי העיתון להצטרף למערכת.
הכתבים הצעירים לוקחים חלק פעיל במערכת העיתון, על ידי כתיבת כתבות, בחני פתע, מדורי דעה ופרויקטים מיוחדים נוספים.
בתוך המגזר הדתי לאומי הכתבים הצעירים זוכים להרבה הערכה, ועיתון "אותיות" נחשב לדרך בה נוער דתי יכול לכתוב ולבטא את עצמו בסביבה המתאימה לו.
בין הכתבים הצעירים הראשונים בעיתון, היו הזמר סיני תור, הסופרת ליאת רוטנר, הסופר חיים אקשטיין והעיתונאי ארנון סגל.
בכל גיליון מופיעים בין השאר מדורי "שבצאי" - תשבצים, משחקים ושאלות חשיבה, מדור אקטואליה, מדור אנגלית, מדורי דעות ו"נעים להכיר" - בכל פעם שניים מקוראי העיתון מספרים על עצמם.
סיפורים בהמשכים: "עלילות לוט", "אבא בחופשת לידה", "צנחן וחצי" וסיפורים אחרים מאת זהבה קור זכו להצלחה רבה ואף יצאו לאור כספרים.
גם המדורים "יורי שובר שתיקה" (שם הספר- השתיקה של יורי") "פאלאג'י" מאת מושיק גולסט, וגם סדרת הספרים "החיים על פי ינון'' מאת נדב נווה והסדרה "מיומנו של אבא (שמנסה להיות) סבבה" מאת יהונתן רוזנהק מבוססים על הרעיון שנוצר בעת כתיבתם כמדורים בעיתון.
גם הסדרה "איזהו גיבור" יצאה לאור כספר והסדרה "זוקי" מאת שלומי צ'רקה.
מיקי המקרר: סיפורה של משפחה כפי שהשתקף מן הפתקים שהשאירו זה לזה על גבי המקרר בבית.
"מיקי המקרר", שהופיע בשנות התשעים, שימש כנראה לרעיון למדור "משפחה ב-SMS", שהופיע עם חלוף השנים והתפתחות הטכנולוגיה.
ואחריו הופיעו גם מדורים של קבוצות ווטסאפ, כמו "סביוני השבעה" ב-2014 ו-2015, "המיקיבוביצ'ים" ב-2016, ו"רחוב התמר" ב-2021.
בבא: רצועת קומיקס שנוצרה על ידי האמן והקריקטוריסט שי צ'רקה ופורסמה בעיתון הילדים אותיות.
הקומיקס עוקב אחר קורותיו של בבא, אנטי גיבור ולא יוצלח, החי בתקופת חורבן בית שני.
בעקבות הפופולריות הרבה שצברה הרצועה בקרב הציבור הדתי לאומי, הקומיקס הפך לסדרת ספרים מצליחה.
הקומיקסאי אורי פינק כתב במשך שנים בעיתון- קומיקס שנקרא "תולדות העיפרון" שמספר על תולדות הקומיקס, קומיקס שמסביר איך לצייר קומיקס, מוקדם יותר- קטעים מהסדרה "זבנג'לה" שמבוססת על הספר שנועד לבוגרים יותר- "זבנג!".
כיום יש בעיתון שני מדורי ציור- אחד מאת נעמה להב ואחד בשם "סיפורים מהקלמר" שמוצג בצורת קומיקס.
ג'ירפה בפיג'מה: מדור הבדיחות של העיתון.
החיים על פי ינון: יומן של חנון דתי בשם ינון שמסתבך בכל מיני בעיות.
הגרסה הדתית ליומנו של חנון כתב נדב נוה והאיור על ידי נעמה להב.
טורים אישיים של יהונתן רוזנהק ואבישי שטרית.
+אותיות לנוערשם המדורכותב/תמאייר/תברגל ימיןרחלי מושקוביץ/מיקי שיינפלדאיןהיי הרבהרב יוני לביאאור ברווזאור אסוליןמכירים את אלה?תמרה קרתשעה חופשיתתמר הירדניאין
מדע וטבעשם המדורכותב/תמאייר/תצלמ/תבשיתוף עם...דבר העורכתטל ביסמוטאיןהמועדון התת-ימימרים יעלאיןכסף קטןעינב סיניאיןניסוי ותהייההודיה תעשהכך הולכים השותליםיעקב יהונתןאיןיעקב יהונתןאיןיצירה מהסביבהאביטל גרנותאביטל גרנותממעוף ציפוראסף סלעאסף סלעלבריאותד"ר מיטשל בנוקאיןלאומיתפלאי עולםחן זילבראיןחווית מגן החיותחגית אלבג
וד"ר סיגלית הרץמיכל ארזגן החיות התנכ"יחווית מהאקווריוםאקווריום ישראלאיילת רב-חובלתנופיה בר-ניצןינון פתחיהאיןמנהרת הזמןטל ביסמוטמרים יעלחי וצומח עם חיליקתרצה ירחי מאירחברים כלבביאלומה פישראיןמגדלים צעיריםאיןצוות קורטקסחננאל תורג'מןאין אנשים גדולים בקטנהשירה ברעינב סיניסודות ממדף הספריםמרים זקהייםאיןהספרייה הלאומיתהארי פותרתמר הירדניאיןמעבדת הצחוקמיומנו של מדען דתיאוהד ניר
אותי - עמותה ישראלית לאוטיזם הוקמה בשנת 1990 בשם העמותה לילדים בסיכון.
שמטרתה לטפל ולסייע לילדים בסיכון ומשפחותיהם בקהילתם.
העמותה שינתה את שמה כחלק ממיתוג מחדש ב-2022 ועוסקת בטיפול באוטיזם בגיל הרך ובטיפול בילדים ובני נוער על הרצף האוטיסטי עד לגיל 18.
העמותה היא כתובת מקצועית מקדמת לצעירים ובוגרים עם אוטיזם ולמשפחותיהם, דואגת לזכויותיהם, פועלת למיצוין, מעניקה להם שירותי טיפול מקצועיים באופן מותאם ונגיש, מכשירה מטפלים, לומדת ומטמיעה שיטות טיפוליות ומנגישה את הידע התאורטי והקליני העדכני לטובת הילדים והמשפחות.
ב־2018 מנכ"ל העמותה היא עו"ד ציפי נגל-אדלשטיין והיו"ר היא אלונה בר און.
בעמותה 10 חברים ו-2225 עובדים מהמקצועות הטיפולים קלינאות תקשורת, ריפוי בעיסוק, פיזיותרפיה, הבעה ויצירה, פסיכולוגיה, עבודה סוציאלית, ניתוח התנהגות, רופאים, מטפלים בשיטות ייעודיות (כגון: DIR ,ESDM ומיומנות חברתיות).
העמותה הוקמה בעקבות חוסר המענה לילדים עם אוטיזם בישראל.
העמותה גיבשה "סל טיפולים בריאותי מקדם" (טב"מ) שהמדינה מעניקה לילדים על הרצף האוטיסטי מהגיל הרך ועד גיל 7.
העמותה מפעילה טיפולי בריאות בהיקף של עד 3 שעות שבועיות לילדים בני 7–18 בשעות הצהריים בתוך כיתת הלימוד בבית-הספר.
נכון לשנת 2023, במסגרת העמותה משולבים טיפולים בריאותיים לכ-1000 ילדים ברחבי הארץ.
אותיות ומספרים (ביפנית: ふくめん算) היא חידה שבה מוצגת לפותר פעולת חשבון, בדרך כלל כפל או חילוק, שבה הספרות הוחלפו באותיות (זהו צופן החלפה), ועל הקורא לפענח את הפעולה, כלומר לזהות איזה ספרה מיוצגת על ידי כל אות.
ליתר יופי נבחרות לעיתים האותיות המחליפות כך שייצרו מילים בעלות משמעות (כמו בדוגמה שלהלן).
לעיתים נלווית לפעולת החשבון אמרת כנף שבה האותיות הוחלפו בספרות באמצעות אותו צופן החלפה, כך שפתרון החידה מאפשר לפענח את אמרת הכנף המוסתרת.
הבסיס לפתרון החידה הוא היכרות טובה עם לוח הכפל ולוח החיבור ותכונותיהם בבסיס 10, למשל התכונות:
הכפלה של ספרה זוגית בספרה 6 נותנת תוצאה שבה ספרת היחידות זהה לספרה הזוגית שהוכפלה.
הכפלה של ספרה אי-זוגית בספרה 5 נותנת תוצאה שבה ספרת היחידות היא 5, והכפלה של ספרה זוגית בספרה 5 נותנת תוצאה שבה ספרת היחידות היא 0.
חידה נודעת של "אותיות ומספרים" פורסמה על ידי הנרי ארנסט דודני ביולי 1924:
בתוצאה MONEY יש ספרה אחת יותר מאשר בכל אחד מהמחוברים, ולכן האות השמאלית ביותר בה, M, היא נשא, ולכן מייצגת את הספרה 1.
לאות O, שהיא התוצאה של S + 1, ייתכן רק הערך 0 (משום שהערך האפשרי הנוסף, 1, כבר מיוצג על ידי M), ולכן האות S מייצגת את הספרה 9 (הערך 8 אינו אפשרי, כי הוא דורש נשא כדי להגיע לסכום 10).
בטור המאות רשומה הפעולה E + 0 = N, ולכן ברור שבטור העשרות נוצר נשא (ומתקיים N = E + 1, כך שזיהוי ערכה של אחת משתי אותיות אלה מביא מיד גם לזיהוי האות האחרת).
תחילה נניח שאין נשא מטור היחידות:
אך הספרה 9 כבר מיוצגת על ידי S, ולכן ההנחה שלנו אינה נכונה, כלומר: יש נשא מטור היחידות.
המשך הסקה בשיטות אלה מוביל לפתרון:
חידת "אותיות ומספרים" שבועית פורסמה ב"ידיעות אחרונות" במשך יותר מ-40 שנה על ידי יוסי הרשושנים, עד לפטירתו ביוני 2010. לאחר פטירתו, ממשיך בנו, גלעד הרשושנים, לכתוב את החידה.
גם ב"מעריב" מתפרסמת חידה שבועית כזו, בשם "בואו חשבון", שחלוץ מחבריה בעיתון זה, החל מ-14 בדצמבר 1956, היה אברהם סלמן (לקט של חידות "בואו חשבון" מופיע בספרו "מלכות אגד הר").
אותיות גותיות (כך ברוב השפות, באנגלית: Blackletter, כלומר אותיות שחורות) הוא גופן קליגרפי של האלפבית הלטיני.
האותיות הגותיות התפתחו מן האותיות הקרולינגיות, עם גידול הדרישה לספרים במערב אירופה עקב התפתחות האוניברסיטאות והאוריינות והתרחבות ההעתקה במנזרים על מנת למלא צורך זה.
עיצוב האותיות הקרולינגיות דרש זמן עבודה גדול יחסית ומקום רחב על הדף, כך שעל מנת לכתוב מהר יותר ובפחות בזבוז שטח דף, פיתחו מעתיקים כתב יעיל יותר.
עד אמצע המאה ה-12 התייצבה צורת אות שונה, מתאימה יותר לכתיבה רהוטה (קורסיבית), בצפון צרפת וארצות השפלה.
מלומדי הרנסאנס במאה ה-15 הבחינו בין "הספרות העתיקה" (litterae antiquae), האיכותית, הכתובה בכתב קרולינגי לבין "הספרות המודרנית" (litterae modernae) הכתובה באותיות גותיות, שנחשבו, כאמור, "ברבריות".
האותיות, שנוצרו עבור כתיבה ידנית, היו פחות מתאימות לדפוס ופחות קריאות מאותיות לטיניות מטיפוס רומן (Roman type) או איטליק (Italic type) ולכן, עם התפתחות הדפוס נדחקו והפכו נדירות בשימוש, פרט למדינות דוברות גרמנית.
עם זאת, המשיך הגופן לשמש לכותרות, שלטים וכרזות.
שיטת ההדגשה שהתפתחה בטקסטים הכתובים באותיות גותיות איננה על ידי הכהייה של הכתב (bold) אלא על ידי ריווח (s p e r r s a t z, בגרמנית).
ליגטורות כגון ch, ck, tz ו-ſt לא רווחו ונשארו צמודות.
טקסטואליס (Textualis) או טקסטורה (textura) הוא סוג האות בו הדפיס אבי הדפוס, יוהאן גוטנברג, את תנ"ך גוטנברג.
סוג האות יוצר בשלושה סוגים לדפוס: littera textualis formata שנועד להדפסת ספרים בעלי חשיבות; littera textualis שנועד לספרים פחות חשובים וספרי לימוד ו-littera textualis currens שנועד לכתיבה רהוטה ולהדפסות בעלות חשיבות מועטה ואורך-חיים קצר.
סימני האות, שחלקם אופייניים לכל האותיות הגותיות, הם:
הבדל גדול מאוד בין עובי הקווים המאוזנים הדקים לעמודים המאונכים העבים, דבר המקשה על ההבדלה בין האותיות i, u, m ו־n, שכולן נראות כקו אנכי קצר
חלקים אנכיים העולים מעל לקו השורה (ascender) "נשברים" בחדות שמאלה (למשל באותיות b, d, h)
בצירוף אותיות מעוגלות זו אחר זו (כגון "be" או "po") האותיות מתחברות והשקת הקשתות הופכת לקו ניצב
האותיות r ו-d ליד אות עם קשת מצוירות רק בחלקן ויוצרות עמה ליגטורה
החלקים היחידים היורדים מתחת לקו השורה (descender) הם חודי האותיות g, j, p, q, y והחלק השמאלי התחתון של האות h
שני צידי האות s (שהופיעה כאות גדולה בתחילת משפט ושם פרטי או כאות קטנה בסוף מילה) מחוברים זה לזה בקו אלכסוני, בדומה ל-8. באמצעי מילים ובתחילת מילים רגילות עושה האלפבית שימוש באות S ארוכה.
מקובל לראות חיבורי אותיות במילים נפוצות, חיבורים שנועדו לקצר את זמן הכתיבה
לסוג אות זה היו מספר רב של וריאנטים.
קורסיבה (Cursiva) איננו גופן רשמי בעל תקן מחייב, אלא גרסת כתב-היד של טקסטואליס שהתפתחה מן המאה ה-14 לערך.
הגופן התאים לכתיבה בדיו על גבי נייר.
בגופן זה, בדרך כלל האותיות f ו-s יורדות מתחת לשורה וחלקים העולים מעל לקו השורה מעוקלים בסלסול (בייחוד באות d).
עם זאת כל כותב סיגל לעצמו סגנון מעט שונה ולא כל המאפיינים מצויים בכל מסמך הכתוב בקורסיבה.
היברידה (Hybrida), בסטרד או בסטרדה (Bastarda או lettre bâtarde בצרפתית) איננו סגנון עצמאי אלא שילוב יעיל בין טקסטואליס וקורסיבה.
מהטקסטואליס ירש הסגנון את השבירות הישרות של החלקים מעל השורה ומהקורסיבה את ה-s הארוכה וה-f היורדות מתחתיה, ואת צורות ה-a וה-g.
צורה זו שימשה בצרפת, גרמניה וארצות השפלה במאות ה-14 וה-15 להעתקת ספרים בעלי חשיבות משנית ולאחר מכן גם להדפסתם.
הגופן שימש עבור טקסטים בלשונות מקומיות ולא ללטינית.
ב-1454 הוציא יוהאן גוטנברג גלופה של הגופן.
שְוָואבָּכֶר (Schwabacher) הוא גופן הנקרא על שם העיר שוואבך, בה הודפס בגופן זה התנ"ך הראשון בתרגום לגרמנית, שנערך בידי מרטין לותר (ולפיכך נחשב בראשיתו ל"גופן פרוטסטנטי").
הגופן התפתח מהטקסטואליס ושימש אך ורק לדפוס.
גופן זה מתאפיין בקו מאונך "שמן" ומאסיבי וזוויתיות רבה.
סימניו המובהקים הם האות הלטינית הקטנה o בנויה משתי קשתות מעוגלות, לאות g חלק עליון מאוזן ישר המצטלב עם החלקים האנכיים מימין ומשמאל ו-H גדולה בעלת מבנה ייחודי המזכיר h קטנה ואת הספרה 5.
האות שימשה בדפוס עיתונים גרמניים עד אמצע המאה ה-20. ב-3 בינואר 1941 הוציא מרטין בורמן, סגנו של אדולף היטלר צו לפיו אסור להשתמש עוד בסוג האות ואסור לכנותו "גותי", כיוון שמדובר ב"אות יהודית" (Schwabacher Judenlettern).
לדברי הצו, האות היהודית הוחדרה לגרמניה על ידי בעלי העיתונים ובתי הדפוס היהודים.
הצו הורה על החלפה מיידית של האות בכל דבר-דפוס ושלט באות "אנטיקווה" (Antiqua).
פְרָקְטוּר (Fraktur; בגרמנית גם Gebrochene Schrift, "גופן סדוק") מהווה לעיתים מילה נרדפת לגופן האותיות הגותיות כולו.
הגופן דומה מאוד ל"שוואבכר" והסמל המובהק שלו, המבדיל אותו מגופנים גותים אחרים, הוא האות הלטינית הקטנה o, הבנויה כקשת מצידה הימני וכקו זוויתי שבור מצידה השמאלי.
בסגנון זה נפוצו, לשם מהירות הכתיבה והחיסכון, קיצורים רבים.
הגופן נוצר בראשית המאה ה-16 בהוראת מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה עבור טקסטים של הנצרות הקתולית וכבש עד מהרה את מקומם של הטקסטואליס והשוואבכר בספרים שהודפסו ברחבי מרכז אירופה, סקנדינביה והמדינות הבלטיות.
במהלך המאה ה-18 וה-19 החליפו רוב ארצות אירופה את הפרקטור הזוויתי באנטיקוואה (Antiqua) המעוגלת והקריאה יותר, בעוד ארצות דוברות גרמנית דבקו בפרקטור.
הגופן המשיך להיות נפוץ עד המאה ה-20 בגרמניה, נורווגיה ולטביה.
במאה ה-19 פרץ בגרמניה ויכוח על השימוש בגופן, שנמשך וצבר משמעויות פוליטיות לתוך המאה ה-20. עד ראשית המאה ה-19 התקבע נוהג מקובל (קונבנציה) לפיו הועדף גופן אנטיקווה לטקסטים בלטינית, אנגלית ושפות זרות (למשל כאלו המשובצים במילון או בטקסט מדעי) והפרקטור לטקסטים בגרמנית.
למרות זאת היו טקסטים גרמניים שהודפסו באנטיקווה הקריאה יותר.
עם כיבוש חלקים גרמניים על ידי נפוליאון בונפרטה ב-1806 הפך השימוש באות (או אי-השימוש בה) להצהרה לאומית.
שימוש בגופן אנטיקוואה לטקסטים גרמניים נחשב לניסיון למוסס את הזהות הגרמנית.
לגופן הפרקטור החלו לייחס לא רק נוהג מקובל גרידא, כמו לפני כן, אלא ייצוג תכונות כגון רצינות, חומרה וכובד-ראש המאפיינות את הלאום הגרמני.
ברוח הרומנטיקה נטוותה אגדה (חסרת תוקף היסטורי) שקישרה בין גופן הפרקטור לאמנות הגותית מימי הביניים.
אמו של גתה הפצירה בו, לאחר שהדפיס ספר בגרמנית באות אנטיקווה הקריאה יותר, שידבק בפרקטור ו"למען השם - שיישאר גרמני גם באותיותיו".
אוטו פון ביסמרק נודע בסירובו לקרוא "ספר גרמני באותיות לטיניות".
עם זאת, למרות הגרמניות המובהקת שלו, סר חינו של הגופן בתקופת המשטר הנאצי.
לפי הצהרתו ברייכסטאג משנת 1934, היטלר עצמו לא אהב אותו, כיוון שלא סימל קידמה ולא השתלב בעידן של "ברזל, פלדה וזכוכית".
סיבה נוספת הייתה חוסר הקריאות שלו על ידי גורמים לא-גרמנים, שלא התאימה לניהול אימפריה ותעמולה מחוץ לגרמניה.
הגופן הופיע עוד פעם אחרונה באופן רשמי על גבי שטרות הכסף שהדפיסו כוחות הכיבוש בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה.
רוּטוֹנְדָה (Rotunda) הוא גופן בין הכתב הקרולינגי לבין האות הגותית ששימש בעיקר באיטליה ודרום אירופה בימי הביניים.
האות מעוגלת יותר מהאות הגותית הזוויתית שהייתה נהוגה מצפון להרי האלפים ההבדל העיקרי בינו לבין אותיות גותיות הוא שה"שבר" החד בחלקים אנכיים העולים מעל לקו השורה כמעט שאינו קיים, למעט באות d.
כן מיוחדת לגופן זה האות R Rotunda, כלומר R ללא הקו הניצב השמאלי, שמופיעה אחרי O ואחרי אותיות עגולות אחרות כ-b h ,p, ו-d.
באוניברסיטת בולוניה הומצא סגנון של הגופן שהקרא littera bononiensis.
כתבים באות זו החל מן המאה ה-13 מאופיינים גם באיות וקיצורים ייחודיים כגון q עם קו מתחת לחלק המעוגל המסמן קיצור ל-qui ושימוש ב-x בסוף מילה במקום ב-s.
הגופן משמש את כתות האמיש והמנוניטים בפרסומיהם.
גם תלמידי מוזיקולוגיה נזקקים לקריאת טקסטים בגופן זה, כיוון שרבות מהוראות המלחין על גבי דפי התווים נכתבו בגופן זה.
במתמטיקה, מקובל להשתמש באותיות גותיות לסימון עוצמות, ובפרט עוצמת הרצף שמסומנת באות .
כותרות העיתונים הניו יורק טיימס, לוס אנג'לס טיימס, פרנקפורטר אלגמיינה צייטונג ואחרים מעוצבות באותיות גותיות.
האותיות משמשות באופן נרחב בכיתוב על גבי כרזות, תקליטים וחולצות של להקות רוק כבד (למשל מוטורהד, Haggard, Rainbow, דאון, בהמות ועוד).
כן מופיעות אותיות גותיות במותגי בירה כגון קורונה, שטיינלאגר, פילזנר ועוד.
אותיות אית"ן הן האותיות א, י, ת, נ.
אותיות אלה מופיעות בתחילת הפועל ומעידות על זמן עתיד.
בשפה העברית קיימים שלושה גופים:
גוף ראשון מדבר: יחיד – אני.
גוף שני נוכח: יחיד/ה - את/ה.
גוף שלישי נסתר: יחיד/ה – הוא, היא.
כאשר הפועל הוא בגוף ראשון יחיד, נוספת בזמן עתיד האות א' בתחילת הפועל לדוגמה: אני אלך לחנות ואקנה לי בגד שאלבש אותו בשבת.
כאשר הפועל הוא בגוף ראשון רבים נוספת האות נ' בתחילת הפועל לדוגמה: אנחנו נלך לחנות ונקנה לנו בגד שנלבש בשבת.
כאשר הפועל הוא בגוף שני יחיד, נוספת האות ת' בתחילת הפועל הן לצורת הזכר והן לצורת הנקבה.
לדוגמה: אתה תלך לחנות ותקנה לך בגד שתלבש אותו בשבת.
(את תלכי לחנות ותקני בגד שתלבשי אותו בשבת).
גם לצורת הרבים נוספת האות ת' בתחילת הפועל לדוגמה: אתם תלכו לחנות ותקנו בגד שתלבשו אותו בשבת (אתן תלכנה לחנות ותקנינה בגד שתלבשנה אותו בשבת).
כאשר הפועל הוא בגוף שלישי יחיד, נוספת האות י' בתחילת הפועל, לדוגמה: הוא ילך לחנות ויקנה בגד שילבש אותו השבת.
גם לצורת הרבים של גוף שלישי נוספת האות י', לדוגמה: הם ילכו לחנות ויקנו בגד שילבשו אותו בשבת.
כאשר הפועל הוא בגוף שלישי נקבה יחיד או רבים, האות המתווספת לפועל היא יוצאת מן הכלל ואינה י', אלא ת'.
לדוגמה: היא תלך לחנות ותקנה לה בגד שתלבש אותו בשבת.
וברבות: הן תלכנה לחנות ותקנינה בגד שתלבשנה אותו בשבת.
בשפה הערבית משמשות אותיות אית"ן (ايت"ن) בצורה כמעט זהה לעברית (מלבד בגוף שלישי רבים נקבה) אולם משמשות באותה צורה גם בזמן הווה.
אותיות סת"ם או כתב אשורי הוא גופן אותיות האלפבית של הכתב העברי.
לכתב זה מיוחסת קדושה מיוחדת, והוא משמש בייחוד לכתיבת תשמישי קדושה יהודיים, כגון ספרי תורה, תפילין ומזוזות.
בתלמוד הבבלי ישנה מחלוקת האם עשרת הדיברות נחקקו על לוחות הברית בכתב עברי (עתיק) או בכתב אשורי.
במקום אחד כתוב: ובמקום אחר כתוב משתמע מזה שהלוחות נכתבו בכתב אשורי, משום שבכתב עברי המ"ם והסמ"ך אינם סגורים משום שלא היו אותיות סופיות.
קיימת מחלוקת גם בראשונים, דעת רש"י והתוספות הלוחות וספר התורה הראשון נכתבו בכתב העברי העתיק, ולדעת הריטב"א הלוחות וספר התורה הראשון נכתבו בכתב אשורי, יתר ספרי התורה בתקופת התורה נכתבו בכתב העברי העתיק.
ויש עוד שיטות שמחלקות בין לוחות הברית לספרי התורה ואף בין הלוחות הראשונות לשניות.
כתב אשורי לא היה כלל בשימוש לצורכי חול עד ימי עזרא הסופר, אלא הוחלף בכתב העברי הקדום - כתב דַעַץ.
בממצאים הארכאולוגיים שלפני עליית עזרא נמצא רק הכתב העברי, לאחר תקופת עזרא נמצא גם כתב אשורי.
המילה סְתָ"ם מורכבת מראשי תיבות של המילים ספרי-תורה, תפילין ומזוזות.
על פי ההלכה היהודית, גופן זה הוא צורת הכתב היחידה הכשרה לכתיבת ספרי-תורה, תפילין ומזוזות.
אך כתב זה משמש גם תשמישי קדושה נוספים כגון ספרי הנביאים, המגילות, פרשת פיטום הקטורת, וסימון עמודי המשכן.
בעל מקצוע המתמחה בכתיבת ספרי-תורה, תפילין ומזוזות בקולמוס ובדיו על קלף נקרא סופר סת"ם.
המונח "כתב אשורי" מתייחס במקור לצורת הכתב המרובע העברי של ימינו, בשונה מצורת האות של הכתב העברי הקדום.
למונח "כתב אשורי" או "כתב אשורית" מספר מקורות:
אשור נגזרת משמה של ממלכת אַשּׁוּר:
כתב זה אינו מכיל סימני פיסוק, ספרות, ניקוד, טעמים או סימני כתב אחרים.
הכתב האשכנזי מתחלק לארבעה סוגים:
כתב ב"י (בית יוסף) - מנהג כלל האשכנזים.
דיניו ופרטיו, מבוארים ב'בית יוסף' או"ח, סימן ל"ו, ע"פ ספר 'ברוך שאמר' הכתב הנהוג כיום מבוסס על צורת הכתיבה של נתנאל תפילינסקי שהתבסס בעיקר על פי הספר כתיבה תמה.
כתב האר"י - מנהג על פי חכמת הקבלה בספרו של האר"י עץ חיים ופרשנותו את ספר הזוהר.
שונה מכתב בית יוסף בכמה פרטים.
התקבל על חלק מחצרות החסידים.
פולמוס גדול בעניין זה היה הפירוש השבתאי שניתן לכתב, והאשמת מחייבי הכתב באימוץ דעות שבתאיות.
כתב אדמו"ר הזקן (בעל התניא) - מנהג חסידי חב"ד ומבוסס על סגנון כתב "רוסי".
כתב משמ"ח (מצת שמורים ומשנת חסידים) - מבוסס על קבלת האר"י, על פי ביאוריהם ופרשנותם של רבי נתן שפירא הירושלמי ורבי עמנואל חי ריקי.
ברובו הוא דומה לכתב האר"י הסטנדרטי, אולם יש בו שינויים מעטים בכמה אותיות.
כתב זה כמעט ואינו בשימוש כיום.
כתב ספרדי - מנהג עדות המזרח.
גם הכתב הזה מכיל את השינויים של כתב האר"י אף על פי שהוא קדום בהרבה.
הכתב מכונה כתב "וועליש", או כתב "מור וקציעה" כשם ספרו של הגריעב"ץ, שבו הוא מתאר את דיניו ופרטיו.
השם "וועליש" מצין ככל הנראה אזור גאוגרפי או עיר אשר משם בא הכתב.
כתב תימני - מנהג עדת תימן, כולל אותיות משונות ולפופות (להלן).
מרבית האותיות הן כבכתב הספרדי.
הכתב האשכנזי נחשב לקשה יותר לכתיבה מן הכתב הספרדי.
הן הכתב האשכנזי והן הכתב הספרדי השתנו לאורך הדורות והשוני ביניהם גדל בחלוף הזמן.
הכתב הספרדי השתנה פחות מאשר הכתב האשכנזי כפי המתגלה על-ידי עיון בכתב אשכנזי ישן כגון כתב קסל.
ישנן אותיות יוצאות דופן בצורתן, שכתיבתן נשתמרה בהווה בעיקר בקרב יהדות תימן.
עד לפני כ-300 שנה גם בקרב יהדות אשכנז גם נהגו לעשותן אך בעקבות חוסר זהירוח מצד סופרים רבים, רשלנות זו גרמה לכתבי סת"ם שיפסלו ולכן הורו הרבנים שלא להמשיך בעשייתן.
ישנו ספר תורה אשכנזי עתיק מהמאה ה-14 או 15 שנכתב על פי ספר תגין, ובו גם אותיות משונות וגם תגים יוצאים דופן.
ספר תורה ספרדי אף יותר עתיק מן המאה ה-12 התגלה בשנת 2013 באיטליה ובו אותיות משונות ולפופות.
ספר תורה זה הוא העתיק בעולם הידוע שהוא שלם.
תלויות - אותיות הכתובות מעל קו הכתיבה של שאר האותיות.
מרובות תגין - אותיות נבחרות אשר רושמים עליהן תגין יותר מן הרגיל.
משונות - לפופות, עקומות ונו"ן הפוכה.
האותיות הקטנות, הגדולות והנקודות מוזכרות כבר בתלמוד, ורשימות מלאות שלהן מופיעות במצחפי מסורה מן המאה העשירית-אחת עשרה.
האותיות המשונות ומרובות התגין מוזכרות גם בספר התגין, מדרש כתרי אותיות המיוחס לרבי עקיבא, במסורה, בקריית ספר להמאירי, בספר חבצלת השרון למהר"י בשירי ועוד.
מקור הלכתי ידוע לאותיות המשונות הוא ברמב"ם:
המחקר המקיף ביותר שנערך עד כה על האותיות המשונות, הוא בספר תורה שלמה כרך כ"ט, חלק ב'.
חלק מן האותיות בכתב סת"ם מעוטרות בתגים.
התיוג נועד בעיקר ליפות את האותיות אם כי יש לו גם משמעות דרשנית ולפי הגמרא, רבי עקיבא היה לומד דרשות ממיקום התגים באותיות.
חוסר תגים באותיות אינו פוסל את הכתב.
מעל האותיות ג, ז, ט, נ, ע, צ, ש (הסימן: שעטנ"ז ג"ץ) יש שלושה תגים.
ישנם תגים יוצאי דופן המוזכרים בספר תגין, ועל פיהם נהגו בעבר לתייג חלק מספרי התורה.
אחד מהדברים המורכבים שנדרש מסופר הסת"ם לדייק בהם היא כתיבת התגים באופן שלא יגעו אחד בשני.
ההלכה מתייחסת לכל איבריה של האות, תיאור דמותה, יחס הגודל בין האיברים השונים ועוד.
בפרק מספרו ריש מילין שנקרא "התגין" מפרש הרב קוק את מהותם של תגי האותיות "שעטנ"ז ג"ץ" ו"בד"ק חי"ה".
על פי ההלכה היהודית, הגופן של אותיות הסת"ם הוא צורת הכתב היחידה הכשרה לכתיבת ספרי תורה, תפילין ומזוזות.
אך כתב זה משמש גם תשמישי קדושה נוספים כגון ספרי הנביאים, הכתובים, וחמש המגילות, וכן לכתיבת פרשת פיטום הקטורת, וסימון עמודי המשכן.
בעקבות המעלה הרבה של הכתב האשורי בקבלה, נדפסים לעיתים גם ספרים שונים ובעיקר סידורי תפילה, בכתב אשורי, וישנם כמה גופנים מתאימים.
המעצבת פרנציסקה ברוך עיצבה גופן לדפוס המבוסס על אות סת"ם אשכנזית, לפי בקשתו של גרשום שוקן.
אוּתִי בת-אל היא פונולוגית ישראלית, פרופסור אמריטה לבלשנות באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1983 קיבלה תואר ראשון בבלשנות מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1986 סיימה תואר שני בבלשנות באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ובשנת 1989 קיבלה שם תואר דוקטור לפילוסופיה.
הדיסרטציה שלה לדוקטורט עסקה בפונולוגיה ובמורפולוגיה של העברית המודרנית.
מאמרה משנת 1994 מנסה להפריך את האפשרות התאורטית לקיומו הפעיל של השורש השמי בידע הלשוני של דוברי עברית מודרנית.
בנוסף בת-אל פרסמה לאורך השנים מאמרים בנושאים בלשניים-פונולוגיים מגוונים כמו רכישת שפה, שפות קהילה ומורשת, וכן עוסקת בהוראת הבלשנות.
בין השנים 2012 ל-2015 כיהנה כראש החוג לבלשנות באוניברסיטת תל אביב.
אותיות הח"י הוא הכינוי לשבעה עשר גברים ואישה אחת המוגדרים כמאמינים הראשונים של עלי מוחמד שיראזי, המכונה "הבּאבּ", מייסד התנועה הבאבית, התנועה הדתית אשר קדמה לדת הבהאית.
כאשר הבּאבּ נחשב למבשר הראשון ולמניפיסטציה אלוהית ראשונה בקרב המאמינים הבהאים, אשר הופיע לפני בהאא אללה, מייסד הדת.
קודם להופעתו של בהאא אללה, התייחס הבּאבּ בכתביו לדמות אשר תחליף אותו, באמצעות הביטוי הנבואי התיאופני "זה שאלוהים יגלה (לאנושות)" (מַן יֻטְ'הִרֻהֻ אללה, בערבית: من يظهره الله; באנגלית: He whom God shall make manifest).
בקרב המאמינים הבהאים, ביטוי נבואי זה מתייחס באופן ספציפי להופעתו של הנביא והמנהיג המייסד של דתם, בהאא אללה.
כל שמונה עשר המאמינים הכירו בבאב, הביעו את נאמנותם אליו ואל רעיונותיו, והסכימו שלא לחשוף את זהותו עד לרגע המתאים.
הבאב נתן לכל אחד משמונה עשר תלמידים אלו את הכינוי "אותיות הח"י".
מולא חוסיין בושרואי (בפרסית: ملا حسين بشرویهای, 1814–1849 - הראשון שהכריז על עצמו כמאמין בדרך הבאב, לו ניתן הכינוי "שער השערים" על ידי הבאב.
מירזא מוחמד חסן בושרואי (محمد حسن بشروئى, שנת מותו: 1849) - אחיו של מולא חוסיין בושרוי
מירזא מוחמד באקר בושרואי (محمد باقر بشروئى, שנת מותו: 1849 - אחיין של מולא חוסיין
מולא עלי בסטאמי (ملا علي البسطامى, שנת מותו: 1846 - השני שהוזכר על ידי הבאב.
הודרך על ידי הבאב להכריז על התגלותו, אך נעצר על ידי הרשויות ב-1845 תוך כדי ניסיון.
מת בכלא איסטנבול ונחשב המרטיר הבאבי הראשון.
מולא ח'ודא-בח'ש קוצ'אני (ملا خدابخش قجانى) - מאוחר יותר נקרא "מולא עלי ראזי"
מולא חסן באג'יסטני (ملا حسن الباجستانى) - לאחר שגילה כי הוא אחד מאותיות הח"י, שב לכרבלא בהנחה כי איננו ראוי לתואר זה.
סייד חוסיין יזדי (سيد حسين يزدى, שנת מותו: 1852) - נחשב מזכירו של הבאב.
הוצא להורג על ידי הרשויות.
מירזא מוחמד רווצ'ה-ח'אן יזדי (محمد روضة خان يزدى) - כאשר החלו הרדיפות אחרי הבאב ומאמיניו, חזר משיראז לעיר הולדתו ביזד.
בחר לא לחשוף את אמונותיו ועד סוף ימיו המשיך ללמד את עקרונות הבאב.
נסע להודו ושם הצליח לצרף שני אנשים לאמונת הבאב.
מולא מחמוד ח'ואי (ملا محمود الخوئى, שנת מותו: 1849)
מולא ג'ליל אורומי (ملا جليل الأورومى, שנת מותו: 1849)
מולא אחמד אבדאל מאראע'י (ملا أحمد ابدال الماراقيى, שנת מותו: 1849)
מולא באקר תבריזי (ملا باقر التبريزى, שנת מותו: 1881) - לאחר מותו של הבאב, המשיך להיות תלמיד ומאמין של ממשיכו בהאא אללה.
נחשב לשורד האחרון מבין אותיות הח"י.
מולא יוסוף ארדיבילי (ملا يوسف الأردبيلى, שנת מוות 1849).
ידוע ביכולות למידה גבוהות ושפה רהוטה, לכן היה בעל תפקיד חשוב בקרב הבאביים.
משמעות המילה הפרסית "טהארה" היא "טהורה".
כינויים נוספים לה: "קורת אל-עין" ("נחמת העיניים") ו"זרין תאג'" ("[בעלת] כתר של זהב" או "זהובת הכתר").
טאהירה היא האישה היחידה בקרב אותיות הח"י.
היא נבחרה להיות חלק מהקבוצה בזכות מכתב ששלחה דרך גיסה.
היא מעולם לא פגשה את הבאב באופן אישי, שלא כמו יתר אותיות הח"י.
מירזא מוחמד עלי קזוויני (ملا محمد علي القزوينى, שנת מותו: 1849) - גיסה של טאהירה
מירזא האדי קזוויני (ملا هادى القزوينى) - הרחיק עצמו מהבאביים ולא היה בעל תפקיד חשוב
מוחמד עלי בארפורושי קודוס (قدوس, 1822-1849) משמעות המילה בפרסית היא "הקדוש ביותר".
שמו המלא הוא מולא מוחמד עלי בארפורושי (פרסית: ملا محمد على بارفروشى).
ליווה את הבאב במסעו למכה בשנת 5–1844, ובמהלך כל שנות היכרותו עם הבאב שימש גם כיד ימינו.
קודוס נפל בשבי ב-10 במאי 1849 והוצא להורג בשנת 1849 בבארפורוש, עיר מולדתו.
בעל גדולה בקרב הבהאים עד היום, ועל פי שוגי אפנדי הוא מדורג ראשון בחשיבותו מבין אותיות הח"י.
כל המוזכרים, שמונה עשר במספר, מכונים "אותיות הח"י", וזכו להכרה על ידי הבאב.
סיד עלי מוחמד, הידוע בכינויו "הבאב", נולד בשיראז, השוכנת בדרום איראן.
ב-1844 חווה התגלות אלוהית, שבעקבותיה טען שהוא שליח האל.
לימים, עם הקמת התנועה הבאבית, הניח את אבן הפינה להקמת הדת הבהאית.
הבאב נפגש עם רוב "אותיות הח"י" והטיל עליהם משימה ייחודית, לאחר שאמר להם את המילים הבאות:
במילים אלה ציווה הבאב את אותיות הח"י להשלים את משימתם ולצאת מעירם במטרה להפיץ את הרעיונות הבאביים.
אותיות הח"י פעלו ונדדו ברחבי איראן במטרה להפיץ את רעיונות הבאב.
לא הייתה זו משימה פשוטה.
האתגר הבאבי הגדול ביותר היה קביעת גבולות להפצת עקרונות התנועה.
מטרת הגבולות הייתה לשמור על כבוד אורח החיים השיעי במדינה ולא להתריס נגדו, על מנת להימנע מהתערבות שלטונית המתנגדת לתנועה הבאבית.
תחילה, הממשל לא התייחס להתעוררות זו מאחר שכוחם היה קטן.
בהמשך, החל השלטון לדכאה באמצעות כליאת אותיות הח"י.
לבסוף, נחשבה משימת ההפצה לסכנת מוות, מאחר שהשלטון הוציא להורג מתנגדים לאורתודוקסיה השיעית הרווחת.
אותיות הח"י אינם בעלי הרשאת פרשנות או סמכות חקיקה.
אנשים אלה הוגדרו כחלק מזרם בעל ישות רוחנית א-פוליטית.
אותם שמונה עשר אנשים נבחרו על ידי הבאב בזכות אישיותם הבולטת והבעת דבקות באמונה.
תפקידם ראשוני וייחודי, בין היתר בכך שלא הוחלפו במהלכו, ובכך שלא נמשך לאחר מותם על ידי אחר.
אותיות הח"י בכתיבתן הן תואר והצהרה תאולוגית.
על פי האמונה הבהאית, היקום והציוויליזציה הרוחנית הם התגלמות האל.
ישנו שימוש במונח "נקודה"- הפרט הקטן ביותר ביקום.
כל דבר המתחיל בנקודה יש בו מן התגלמות האל.
עט בנגיעתו הראשונה על פני הדף יוצר נקודה, ממנה ניתן להמשיך לאות, או מספר, שגם הם התגלמות האל.
אנשי אותיות הח"י משולים לאש בחשכת הלילה.
הבאב משלהב את לבם באומרו כי הם האור הזוהר לפני עיניי האדם, הם מקור החסד.
הבאב משלב את המילה "חי" במונח "אותיות החי", ומשום שהאל נמצא בכל דבר שחי, ניתנת למונח "אותיות החי" משמעות נשגבת.
לאנשי אותיות החי, הם המאמינים הראשונים של הבאב, ניתנו חיים, הם החיים.
יודגש כי משמעות המילה חיים בהקשר זה היא לחוות את רוח האמונה, והיכולת להעתיק את אותה רוח (מהות החיים) לאחרים.
אותיות הח"י הם סמל של חסד ותפארת עד היום עבור המאמינים הבהאים.
בנוסף הבאב ממשיל אותם למראות, כל עוד דמותם משתקפת דרך השמש (השמש מפיצה אור וחושפת את האמת), קיים ביקום מקור של השפעה רוחנית אליו ניתן לשאוף.
בשפה הערבית לכל אות יש משמעות מספרית (גימטריה).
אם נקביל את המספר שמונה עשרה (של שמונה עשר המאמינים הראשונים) לאותיות, נקבל - ח"י.
צירוף האותיות מדגים מילה עם משמעות, המילה חי.
כל דבר שהוא חי טומן בתוכו חיים, כך המילה "חי" וכך גם אותיות הח"י.
שתי אותיות מייצגות את המספר שמונה עשר-ח"י.
על פי האמונה הבהאית באותיות אלה ישנה התגלמות אלוהית, ומאחר ואלוהים נמצא בכל דבר חי, הוא נמצא גם באותיות שמביעות את המילה הזו.
אותיות הח"י כוללות בתוכן את שמונה עשר המאמינים הראשונים.
אם נוסיף אליהם את הבאב, יתקבל המספר 19, שגם לו משמעות גימטרית בדת הבהאית- המילה "ואחיד" שפירושה "אחדות".
יש בכך התייחסות לאחדות האל המהווה היבט חשוב בדת הבהאית המונותאיסטית.
משום כך תשעה עשר הוא מספר בעל תפקיד עקרוני בדת והוא מתבטא כמעט בכל גילוי שלה.
כך למשל, בשנה הבהאית 19 חדשים, ובכל חודש 19 יום.
(הערך המספרי של האותיות בערבית ובפרסית זהה לערך המספרי של האותיות בעברית: א=1 ד=4 ו=6 ח=8 ("ואחד" =19. בהאא=9 - פעמיים בהאא=18=חי).
אותיות דרבי עקיבא (קרוי גם: אלפא ביתא דרבי עקיבא) הוא ספר מדרש על שמות האותיות המרכיבות את האלף בית העברי (הכתב המרובע).
מדרשים אלה הם יחסית קטנים ונידחים (וככל הנראה מאוחרים).
ידועים כיום שני נוסחים, או שני חלקים שונים, הקרויים 'אותיות דרבי עקיבא'.
שני הנוסחים פותחים בייחוסו של המדרש לרבי עקיבא.
המדרשים זכו לההדרה בדפוס בקובץ בית המדרש - מפעל הכינוס של אהרן ילינק למדרשים נשכחים.