tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עצמאותם של בתי המשפט והרשות השופטת עצמה מובטחת על ידי המועצה השיפוטית העליונה שהיא גוף ממלכתי עצמאי המורכב מעשרה חברים.
חמישה חברים במועצה השיפוטית העליונה נבחרים על ידי האספה הכללית של השופטים, חמישה חברים נוספים – על ידי האספה הלאומית (הרשות המחוקקת).
בבחינת המשפט הבין-לאומי, המערכת המשפטית הארמנית מחויבת להכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, לאמנה בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם, לאמנה האירופית למניעת עינויים ויחס או ענישה לא אנושיים או משפילים ולאמנה האירופית לזכויות אדם.
משרד המשפטים הארמני הוא הסוכנות המשפטית של הרשות המבצעת, והיא אחראית על שירות בתי הסוהר ושירות אכיפת החוק.
על סף החירות, המועצה העליונה של ארמניה הסדירה כינוס ראשון בשנת 1990, וקבעה כי יוקם פרלמנט בן בית-אחד המונה 260 מושבים עם מערכת בחירות בשיטה הרובנית עם שני סבבים.
באותה העת ארמניה עוד הייתה נתונה לברית המועצות.
בפרלמנט החדש, שהחל לפעול ב-20 ביולי, המפלגה הקומוניסטית והמפלגה הפאן-לאומית הארמנית היו המפלגות היריבות הגדולות.
בהמשך הוקמו ועלו לשורות הפרלמנט מפלגות חדשות ומפלגות ישנות שהוקמו מחדש, בהן הפדרציה המהפכנית הארמנית.
עם הסדר החוקה ושינוי המערכת השלטונית, נקבע ב-2015 כי ארמניה היא דמוקרטיה פרלמנטרית בעלת בית אחד בפרלמנט, הוא האספה הלאומית של ארמניה, המחולקת ל-107 מושבים.
הבחירות בארמניה מתקיימות פעם ב-5 שנים, לפי 75 מחוזות בחירה בעלי גודל אוכלוסייה דומה.
כל רשימת מועמדים צריכה להכיל לפחות 30% נשים, וגילם המינימלי של המועמדים חייב להיות 25. המועמדים חייבים להיות אזרחים ארמנים, ותושבי המדינה בחמש השנים שקדמו לבחירות.
אנשים המחזיקים בסמכות ציבורית או עובדי מערכת הביטחון לא יכולים להיות חברים בפרלמנט, אלא אם כן הם פורשים מתפקידם.
רשימות המועמדים מתפרסמות כשלושה חודשים לפני הבחירות.
הפרלמנט מעביר חקיקות לפי שיטת הצבעת הרוב ואינו יכול להעביר חקיקות שלא עומדות בקנה אחד עם החוקה.
הפרלמנט גם ממנה, מאז 2015, את נשיא ארמניה הייצוגי, וראש הממשלה וממשלתו מתמנים בהצבעה פרלמנטרית.
בתוך הפרלמנט יש מספר ועדות קבועות וועדות זמניות שחברי הפרלמנט ממלאים את מושביהם.
הוועדות הקבועות הן אלו המוצגות להלן: ועדת ההגנה והביטחון, הוועדה לעניינים כלכליים, הוועדה לאינטגרציה עם אירופה, הוועדה לענייני תקציב ומימון, הוועדה ליחסי חוץ, הוועדה לענייני בריאות וחברה, הוועדה למדע, חינוך, תרבות, נוער וספורט, הוועדה לענייני מדינה ומשפט ולהגנה על זכויות אדם, הוועדה למנהל טריטוריאלי, ממשל עצמי מקומי, חקלאות וסביבה.
נשיא הרפובליקה הארמנית הוא ראש המדינה.
הנשיא מקפיד, מתוקף היותו מייצג של הממלכתיות המדינית, על ציות מוחלט לדרישות החוקה.
בעת הפעלת סמכויותיו, נשיא הרפובליקה מחויב להיות א-פוליטי, חסר נטיות אידאולוגיות והשפעות זרות ומבחינה אידיאלית מונחה אך ורק על ידי אינטרסים כלל-ארציים וכלל-לאומיים.
נשיא הרפובליקה ימלא את תפקידיו באמצעות הסמכויות הקבועות בחוקה.
הממשלה היא הגוף העליון של הרשות המבצעת החל מהתיקונים לחוקה ב-2015. הממשלה, על סמך מצעה, פועלת לפתח וליישם את מדיניות הפנים והחוץ של המדינה ולהפעיל ניהול כללי של גופי מערכת המנהל הממלכתי.
סמכויות הממשלה ייקבעו בחוקה ובחוקים הנוספים שמחוקקת האספה הלאומית.
כל העניינים הנוגעים לסמכות המבצעת ואינם שמורים לגופי מנהל ממלכתיים או לגופי ממשל עצמי מקומיים אחרים יהיו נתונים בסמכותה של הממשלה.
הממשלה מורכבת מראש הממשלה, סגני ראש הממשלה ושרי הממשלה.
המועמד שנבחר ברוב פרלמנטרי ימונה על ידי נשיא הרפובליקה, הממונה בידי הפרלמנט, כראש ממשלה.
סגני ראש הממשלה והשרים ימונו על ידי נשיא הרפובליקה, לפי המלצת ראש הממשלה.
בנוסף יש להעביר הצבעה פרלמנטרית לאשרור המינוי של הממשלה.
ראש הממשלה יקבע במסגרת תוכנית הממשלה את כיווני המדיניות העיקריים של הממשלה, ינהל את פעילות הממשלה ויתאם את עבודתם של חברי הממשלה שבראשותו.
מאז קבלת עצמאותה המחודשת ב-1991, בארמניה היו 16 ראשי ממשלה וארבעה נשיאים (לבון טר-פטרוסיאן, רוברט קוצ'ריאן, סרז' סרקיסיאן וארמן סרקיסיאן).
שלושה ראשי ממשלה כיהנו גם כנשיאים.
ב-1 בפברואר 2022, הנשיא סרקיסיאן התפטר מתפקידו בפתאומיות ולפי סדר הירושה הנשיאותית, אלן סימוניאן התמנה לנשיא בפועל.
ארמניה מחולקת מבחינה אדמיניסטרטיבית ל-10 מחוזות (מארזים) ואזור מנהלי מיוחד שנמצא באזור של ירוואן.
כל המחוזות מחולקים ל-915 קהילות.
המחוז הגדול ביותר מבחינת אוכלוסייה הוא המחוז ירוואן (1,091,235 תושבים) והגדול ביותר מבחינת שטח הוא מחוז גגהרקוניק (5,348 קילומטר רבוע), אך חלק ניכר משטחו היא ימת סוואן.
שירותי הביטחון של ארמניה התפתחו מתוך מערכי המודיעין והביטחון שעלו בארמניה, בהיותה תחת שלטון ברית המועצות ועד להכרזת עצמאותה בספטמבר 1991. מייד עם המעבר לסטטוס של רפובליקה עצמאית, הפך שירות ה־KGB למִנהלת המדינה לביטחון לאומי.
בין השנים 1996–1999 אוחד משרד זה עם המשרד לענייני פנים.
רק בדצמבר 2002 הפך הארגון ל"שירות לביטחון לאומי" (NSS) תחת אחריותו של נשיא המדינה.
באוקטובר 2007 נחקק חוק המסדיר את אופן פעילות גופים העוסקים באיסוף מודיעין, בכלל זה ה־NSS.
הגופים הנוספים העוסקים בכך בתוככי ארמניה ונכללים בחוק הם המשטרה, המשטרה הצבאית, מס הכנסה והמכס, ורשות בתי הכלא.
לצד השירות, קיים גם אגף מודיעין בצבא ארמניה.
העומד בראשו הוא גם סגן הרמטכ"ל, אך כל עיסוקו הוא בתחום המודיעין הצבאי לטובת הכוחות הלוחמים.
תקציב הביטחון והמודיעין עומד על 3.4% מהתמ"ג (תוצר מקומי גולמי).
היקף כוח האדם הצבאי הוא כ־45,000 איש (נכון ל־2020) אך אין נתונים על היקף התקציב הנפרד וכוח האדם בשירות הביטחון הלאומי.
קולונל Armen Abazyan שימש כסגן ראש השירות והתמנה בנובמבר 2020, עם פיטוריו של ראש השירות הקודם, קולונל Argishti Kyaramyan, שלא הספיק "לחמם" את כיסאו זמן רב, מסיבות שלא הובהרו בפומבי.
Kyaramyan שירת רק חצי שנה בתפקידו.
ייתכן כי החלפתו נבעה מוויכוח פנימי על היענותה של הנהגת ארמניה להצעות ההסדר להפסקת אש בלחץ רוסיה, במלחמה עם אזרבייג'ן.
לארגון יש מוזיאון קטן המתאר את תולדות הארגון, סמלי הארגון, ראשיו לדורותיהם ותיאורי פעולותיו בתמונות ובמלל.
סמל הארגון – שירות הביטחון הלאומי.
הנשר כסמל לכוח, הערנות והרצון; החרב כסמל לדין לצדק ולעונש; המגן סמל להגנה על המדינה.
בין ישראל וארמניה קיימים יחסים דיפלומטיים החל מ-4 באפריל 1992, זמן קצר לאחר שארמניה זכתה לעצמאות מברית המועצות בשנת 1991.
ברקע היחסים בין שתי המדינות עומדת ההשוואה השכיחה בין העם הארמני והעם היהודי, אשר חולקים נקודות דמיון רבות.
ארמניה הקימה את משרד ההגנה ב-28 בינואר 1992. משמר הגבול הכפוף למשרד מסייר בגבולות ארמניה עם גאורגיה ואזרבייג'ן ואילו כוחות רוסים ממשיכים לפקח על גבולותיה עם איראן וטורקיה.
מאז 2002, ארמניה חברה בארגון האמנה לביטחון משותף.
ארמניה חתמה על תוכנית שיתוף פעולה צבאית עם לבנון ב-27 בנובמבר 2015. מאז 1988 ועד 2020 היו כוחות הצבא הארמנים במצב מלחמה ממושך עם אזרבייג'ן השכנה שהחל במלחמת נגורנו קרבאך הראשונה, הגיע לשיאו במלחמת נגורנו קרבאך השנייה, ועודנו נמשך במסגרת סכסוך אזרבייג'ן–ארמניה.
האמנה על הכוחות המזוינים הקונבנציונליים באירופה אושרה על ידי הפרלמנט הארמני ביולי 1992. האמנה קובעת מגבלות מקיפות על קטגוריות מפתח של ציוד צבאי, כגון טנקים, ארטילריה, כלי רכב קרביים משוריינים, מטוסי קרב ומסוקים קרביים, וקובעת השמדת נשק מעבר לגבולות אלה.
פקידים ארמנים הביעו בעקביות נחישות לעמוד בהוראותיה וכך ארמניה מסרה נתונים על חימוש כנדרש על פי האמנה.
למרות זאת, אזרבייג'ן מאשימה את ארמניה בהצבת חלק גדול מכוחותיה הצבאיים לנגורנו-קרבאך ובכך לעקוף את התקנות הבין-לאומיות הללו.
ארמניה אינה יצואנית משמעותית של נשק קונבנציונלי, אך היא סיפקה תמיכה, כולל חומר, לארמנים החיים בנגורנו-קרבאך במהלך מלחמת נגורנו קרבאך.
במרץ 1993 חתמה ארמניה על אמנת הנשק הכימי הרב-צדדי הקוראת לביטול נשק כימי בסופו של דבר.
ארמניה הצטרפה לאמנה למניעת הפצת נשק גרעיני כמדינה שאין ברשותה נשק גרעיני, ביולי 1993. ארצות הברית וממשלות מערביות אחרות דנו במאמצים להקים מערכות בקרת ייצוא גרעיניות יעילות עם ארמניה והביעו שביעות רצון משיתוף הפעולה המלא של ארמניה.
מטה הצבא הארמני נמצא בירוואן, שם נמצא רוב המטה הכללי.
בראשות הרמטכ"ל, המטה הכללי אחראי על הפיקוד המבצעי על הצבא הארמני ועל שני אגפיו העיקריים.
בנוסף לשירותים המפורטים לעיל, ארמניה הקימה כוחות פנים משלה מתוך כוחות הפנים הסובייטים לשעבר, לאחר פירוק ברית המועצות.
עד דצמבר 2002 שמרה ארמניה על משרד הפנים, אך יחד עם המשרד לביטחון לאומי, היא אורגנה מחדש כמוסד שאינו משרד ממשלתי.
שני הארגונים הפכו למשטרת ארמניה ולשירות הביטחון הלאומי.
אף על פי שהרוסים סיפקו ציוד חדש יותר לארמניה לאורך השנים, המספרים מעולם לא הספיקו כדי לשדרג את כל תצורות כוח היבשה ורבים מיחידות הצבא עדיין מחזיקות מערכות ישנות ומורשת סובייטית שלא שודרגו או במקרים רבים לא יעילות.
מערכות ישנות אלה מציבות דרישות גדולות למערכת הלוגיסטית, מערכות התחזוקה וטעונים שדרוגים הכרחיים.
הכוח היבשתי עוסק בהערכה מחודשת, ארגון מחדש ומבנה מחדש, מכיוון שעתיד ההגנה של ארמניה זקוק למבנה כוח יציב ומעודכן.
הצבא רואה את הצורך לשמור על חלק גדול מהצורות הממוכנות המסורתיות שלו, אך הוא מבקש להקל ולהפוך מספר רב יותר של יחידות אחרות לניידות.
עליה לפתח תצורות חדשות יותר כדי לתמוך בדרישותיה הבין-לאומיות ולפעול ביעילות בשטח הררי ואחרים, אך עליה לעשות זאת מבלי להשפיע על היכולת הממוכנת הדרושה להתמודדות עם כוחות אזרבייג'ן.
מאז נפילת ברית המועצות נקטה ארמניה במדיניות של פיתוח הכוחות המזוינים לצבא מקצועי, מאומן היטב ונייד.
בשנת 2000, המרכז ללימודים ומחקר בין-לאומיים דיווח כי באותה תקופה היה לצבא הארמני יכולת הלחימה החזקה ביותר מבין שלושת הצבאות של מדינות דרום הקווקז (השניים האחרים הם גאורגיה ואזרבייג'ן).
מזכיר ארגון האמנה לביטחון משותף, ניקולאי בורדיוז'ה, הגיע למסקנה דומה לאחר תרגילים צבאיים משותפים בשנת 2007, כאשר הצהיר ש"הצבא הארמני הוא היעיל ביותר במרחב הפוסט-סובייטי".
כך התבטא גם איגור קורוצ'נקו, חבר המועצה הציבורית במשרד ההגנה הרוסי, בראיון שקיים במרץ 2011 לרדיו קול רוסיה.
ההגנה האווירית הארמנית היא האגף להפעלת טילים נגד מטוסים של הכוחות המזוינים של ארמניה.
מאובזר ומאורגן כחלק מתוכנית הרפורמה הצבאית ומורכב מחטיבת טילים נגד מטוסים ושני גדודים חמושים ב-100 מתחמי נ"מ מדגמים שונים, כולל SA-8, Krug, S-75, S-125, SA-7, SA-10, SA-13, SA-16 ו-SA-18. לרוסיה יש טילי קרקע-אוויר מטווח ארוך מסוג SA-6 ו-S-300 בבסיס הצבאי הרוסי 102 שבשטח ארמניה.
ישנם גם 24 טילים בליסטיים מדגם סקאד עם שמונה משגרים.
הכוח המספרי מוערך בכ-3,000 אנשי שירות, עם תוכניות להרחבה נוספת.
בסוף דצמבר 2010, שר ההגנה הארמני, סיירן אוחניאן, הודה רשמית כי הצבא מצויד בטילי קרקע-אוויר S-300 מתוצרת רוסיה.
ההצהרה נאמרה בזמן שהשר בדק נקודת פיקוד חדשה להגנה אווירית המתחזקת "ציוד חדיש" שנבנה במיוחד להפעלת טילי ה-S-300. מומחה רוסי החל להכשיר צוותים ארמנים בטילים מתוחכמים ובמערכות הגנה.
S-300 הוצג לראשונה במצעד 2011. ה-S-300 היא מערכת ההגנה האווירית העיקרית המגינה על ביטחון האוויר של ארמניה.
במצעד הארמני 2016 שחגג את עצמאות ארמניה מערכות BUK-M2 הוצגו כמערכות הגנה אווירית.
מערכות אלה לא היו חלק מחוזה בשווי 200 מיליון דולר בין ירוואן למוסקבה אך הסכם בין שותפי האמנה לביטחון משותף.
כוח ההגנה של ארצאך היא מיליציה שהקימה ארמניה בשטח נגורנו קרבאך, והם אגף בלתי רשמי בכוחות המזוינים של ארמניה.
על אף כיבוש החבל בידי אזרבייג'ן והצהרות על פירוק, הכוח ממשיך לפעול במלחמת גרילה בשטח, בעוד חלק אחר פועל משטחי ארמניה.
בסקטור התעשייה בארמניה עוסקים בעיקר בעיבוד ובייצור של מכונות אלקטרוניות, מיקרואלקטרוניקה, צמיגים, כימיקלים, משאיות, שעונים, גומי סינתטי, דשנים, חומרי בניין, טקסטיל והנעלה.
ארמניה מייצאת בעיקר לבלגיה, רוסיה, איראן, טורקמניסטן, ארצות הברית וגאורגיה.
בעקבות סכסוך נגורנו קרבאך מחרימות אזרבייג'ן וטורקיה את ארמניה והדבר פוגע בכלכלת המדינה.
בשנות השבעים של המאה העשרים נבנתה ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית תחנת הכוח הגרעינית מצאמור.
בשנת 1989 נסגרה תחנת הכוח בעקבות רעידת האדמה בספיטק.
בשנת 1995 החזירה הרפובליקה הארמנית את תחנת הכוח לפעילות כדי למלא את צורכי האוכלוסייה בחשמל.
תחנת כוח זו מייצרת כשליש מסך כל ייצור החשמל במדינה.
באפריל 2008 חשפה ארמניה נתונים רשמיים אודות אוצרות הטבע שלה ומיקומם.
לפי נתוני המכון הגאולוגי הארמני, בשטח המדינה מצויים 26 מכרות של מתכות, בהן זהב, כסף, נחושת, אלומיניום וברזל.
בנוסף ישנן 558 מחצבות של שיש, גרניט וטוף.
כמו כן, בארמניה 630 מעיינות מרפא, שב-23 מהם המים טובים לשתייה.
השווי הכולל של אוצרות הטבע בארמניה מוערך ב-150 מיליארד דולר.
ארמניה נמצאת באזור הקווקז וגובלת בגאורגיה, באזרבייג'ן, באיראן ובטורקיה, והיא חסרת מוצא לים.
גובה הנקודה הגבוהה ביותר, בפסגת הר אַרָגַץ, הוא 4,095 מטרים וגובה הנקודה הנמוכה ביותר, בקניון נהר דבד – כ-400 מטרים.
ימת סוואן במרכז המדינה היא האגם הגדול ביותר במדינה.
האקלים במדינה הוא אקלים יבשתי, המתאפיין בטמפרטורות קיצוניות; הטמפרטורות מגיעות עד 36 מעלות צלזיוס בקיץ ו-10 מעלות מתחת לאפס בחורף.
בשל שיעור ילודה נמוך, בדומה לרוב מדינות ברית המועצות לשעבר, אוכלוסיית ארמניה פוחתת משנה לשנה.
בשל כך, היא נכנסה לחורף דמוגרפי ומחסור בידיים עובדות.
לכיווץ האוכלוסייה השפעות של הזדקנות האוכלוסייה (עליית הגיל החציוני של המדינה).
תוחלת החיים הממוצעת היא 75.2 שנים.
כ-97.9% מאוכלוסיית ארמניה הם ארמנים אתניים, כ-1.3% הם יזידים, וכחצי אחוז הם רוסים.
הדת השלטת בארמניה היא הנצרות האורתודוקסית האוריינטלית.
שאר הדתות, כולל זרמים נוצריים אחרים, וכן חסרי דת, הם מיעוטים זניחים באוכלוסייה.
כ-93% אחוז מהארמנים משתייכים לכנסייה האפוסטולית הארמנית – אחת מהכנסיות האוריינטליות שהתפצלו מהכנסייה המרכזית לאחר ועדת כלקדון בשנת 451, סביב הוויכוח אודות טבעו של ישו.
הארמנים, ייחד עם הסורים והקופטים, החזיקו בעמדה מיאפיזיטית, בעוד הכנסייה המרכזית החזיקה בעמדה דיופיזיטית.
בנוסף, הארמנים נחשבים לעם הראשון בהיסטוריה שהתנצר באופן מוחלט (בשנת 301 לספירה) ובארמניה ישנן כנסיות רבות ועתיקות ביותר.
כבר בשלהי המאה ה-4 הייתה קהילה ארמנית בירושלים, ומאז ישנה רציפות של יישוב ארמני בעיר .
כמו כן לכנסייה הארמנית יש חזקה וקפלה משלה בכנסיית הקבר בעיר.
ישנן עדויות לישיבת יהודים באזור ארמניה כבר מהמאה ה-1 לפנה"ס והם באו לשם או בגלות בבל או עם חורבן בית ראשון וישבו שם כאשר ארמניה הייתה חלק מהאימפריה הפרסית.
במאה ה-4 הובסה ארמניה על ידי הצבא הפרסי ורוב היהודים בה נלקחו בשבי.
קבוצות יהודיות קטנות ומבודדות נותרו בארמניה עד למאה ה-13–14. במאה ה-19, לאחר סיפוחה של ארמניה לאימפריה הרוסית בהתאם להסכם טורקמנצ'אי (1828), התיישבו בארמניה יהודים גאורגיים ויהודים אשכנזים מרחבי האימפריה הרוסית.
כמו כן יושבו בארמניה קבוצה של סובוטניקים, איכרים רוסים שהתגיירו והוגלו ליישובי הספר של האימפריה.
בשנת 1970 מנתה אוכלוסיית יהדות ארמניה 1,048 איש ועד לסוף שנות ה-80 (כולל הסובוטניקים) כ-3,000 איש.
בשנות ה-90 היגרו רוב יהדות ארמניה (כ-1,800 איש).
נכון לשנת 2014 מתגוררים בארמניה בבירה ירוואן כ-400 יהודים ומספרם הולך ויורד בכל שנה.
מאז עצמאות ארמניה ב-1991, רוב המוסלמים המתגוררים בארמניה הם תושבים זמניים מאיראן וממדינות שכנות אחרות.
המסגד הפעיל היחיד בארמניה כיום הוא המסגד הכחול של ירוואן, ששוחזר ונפתח לתפילה בשיתוף פעולה בין שלטונות ארמניה ואיראן, לאחר קריסת ברית המועצות.
ארמנדו חאבייר דלי ואלדס (בספרדית: Armando Javier Dely Valdés; 5 בינואר 1964 – 17 באוגוסט 2004) היה כדורגלן פנמי ששיחק בעמדת החלוץ, ולזכותו 13 שערים ב-34 הופעות בנבחרת פנמה.
דלי ואלדס התחיל את הקריירה שלו במועדון נוער מקומי.
בגיל 19 חתם בארחנטינוס ג'וניורס מליגת העל הארגנטינאית בה שיחק במשך 5 עונות בהם זכה עם המועדון בשתי אליפויות ופעם אחת בקופה ליברטדורס בשנת .
לאחר מכן שיחק באינסטיטוטו דה קורדובה וסן מרטין דה טוקומאן.
בשנת הגיע לישראל והיה מהכדורגלנים הזרים הראשונים ששיחקו בליגה הישראלית.
ואלדס חתם בבית"ר תל אביב, והיה ממצטייני הקבוצה.
בתחילת ינואר 1991 במהלך אימון, נפל על ידו, נגרמו לו שני שברים ביד, ועבר ניתוח.
באותה שנה גם נפרד מהקבוצה.
לאחר מכן חזר לדרום אמריקה כאשר חתם בפניארול מאורוגוואי ולאחר מכן בליברפול (מונטווידאו) ובפלאסה אמאדור בה סיים את הקריירה בשנת .
עם פרישתו ממשחק פעיל הפך למאמן המועדון.
בהמשך אימן גם באראבה אונידו, נבחרת פנמה בכדורגל עד גיל 20 והיה עוזר מאמן בנבחרת פנמה.
ב-29 במאי 2001 לקה בהתקף לב ממנו לא התעורר, והוא נשאר בתרדמת.
בנוסף לכך סבל ואלדס מזיהום אלח דם ודלקת ריאות.
לאחר מותו החליטה הנהלת אראבה אונידו, הקבוצה האחרונה בה אימן, לשנות את שם האצטדיון על שמו.
ארמנד מויאל היה סייף צרפתי-יהודי.
זכה במדליות ארד אולימפית (מלבורן 1956) בדקר קבוצתי ואלוף העולם (גדנסק 1957) בדקר אישי, בעל 8 מדליות עולמיות מהן 2 זהב.
מויאל נולד וגדל באוראן, אלג'יריה.
הוא היה קצין משטרה צרפתי.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) השתתף מויאל בתחרות בדקר אישי בסיבוב הראשון שבו ניצח 3 קרבות והפסיד ב-4 קרבות ולא עלה לסיבוב השני ובתחרות הקבוצתית הוא עלה לשלב רבע הגמר וסיים במקום שמיני.
בשנת 1955 דורג מויאל במקום חמישי בעולם.
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה מויאל במדליית ארד בתחרות הקבוצתית בדקר והגיע לשלב חצי הגמר בדקר אישי וסיים במקום עשירי.
באותה שנה דורג במקום שמיני בעולם.
באליפות העולם שנערכה בפריז בשנת 1957 זכה מויאל במדליית זהב בתחרות בדקר אישי.
באולימפיאדת רומא (1960) סיים מויאל במקום שביעי בתחרות האישית בדקר.
במדליית הכסף זכה היהודי אלן ג'יי מבריטניה ובמקום שישי סיים היהודי בן ארצו איב דרייפוס.
ב-1988 הונצח מויאל ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
ארמניה אייר-קומפני היא חברת תעופה ארמנית שנוסדה ב-25 בנובמבר 2015, והחלה לפעול ב-21 באפריל 2016. החברה מפעילה טיסות לכ-7 יעדים בישראל, איראן, לבנון, רוסיה, גיאורגיה ויוון.
החברה נוסדה ב-25 בנובמבר 2015 על ידי תַּמָּזּ גָּאִיַשְׁווִילִי ורוברט הבאנישיאן, אחרי שארמאוויה נכנסה לתהליכי פירוק והשעתה את כל טיסותיה.
החל מ-17 במאי 2017 מקיימת החברה 2 טיסות שבועיות מנמל התעופה הבינלאומי זוורטנוץ בירוואן לנמל התעופה בן-גוריון.
ארמנד "מונדו" דופלנטיס הוא אתלט אמריקאי-שוודי (מייצג את שוודיה בתחרויות הבינלאומיות), פעמיים ברציפות האלוף האולימפי (טוקיו 2020 ופריז 2024), 3 פעמים ברציפות אלוף העולם (יוג'ין 2022, בודפשט 2023 וטוקיו 2025), שלוש פעמים ברציפות אלוף אירופה (ברלין 2018, מינכן 2022 ורומא 2024) ושיאן העולם (קבע 14 שיאי עולם) בקפיצה במוט.
דופלנטיס נולד וגדל בלפאייט שבלואיזיאנה, בנם של גרג דופלנטיס והלנה הדלנד.
אביו, ממוצא קאג'וני, היה קופץ במוט אמריקאי בעל שיא אישי של 5.80 מטר, ואמו השוודית התחרתה בקרב שבע ושיחקה כדורעף, שניהם התחרו ונפגשו במהלך לימודיהם באוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה.
אחיו הגדול, אנתוני, הוא שחקן בייסבול שנבחר בדראפט ה-MLB על ידי ניו יורק מטס.
כבר בגיל חמש החל דופלנטיס להתאמן בקפיצה במוט ומגיל שבע ואילך החזיק בתוצאות הטובות ביותר לגילו בעולם.
מתקן אימונים מיוחד, כולל בור קפיצה ומסלול ריצה של 38 מטר נבנה עבורו בחצר ביתו.
הוא בחר לייצג את שוודיה בתחרויות בינלאומיות, בין היתר מאחר שבכך לא ייאלץ להתמודד בתחרויות המוקדמות האמריקאיות לתחרויות המרכזיות ולמשחקים האולימפיים בפרט.
באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה בסנטיאגו דה קאלי זכה במדליית זהב בשיא אליפות של 5.30 מטר.
ב-2016 זכה במדליית ארד באליפות העולם באתלטיקה עד גיל 20 בתוצאה של 5.45 מטר.
במרץ ניצח בתחרות התיכונים של ארצות הברית באולם בתוצאה של 5.82 מטר, תוצאה שהיוותה שיא עולם עד גיל 20 ושיא שוודיה לבוגרים באולם.
חודש לאחר מכן עבר גובה של 5.90 מטר בתחרות באצטדיון באוסטין שבטקסס, וקבע בכך שיא שוודי ושיא עולם עד גיל 20. ביולי זכה במדליית זהב באליפות אירופה עד גיל 20 כשקבע שיא אליפות של 5.65 מטר.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט אותה שנה סיים במקום התשיעי בתוצאה של 5.50 מטר.
דופלנטיס החל ללמוד ולהתאמן באוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה.
בינואר דופלנטיס שיפר את שיא העולם באולם עד גיל 20 כשקבע תוצאה של 5.83 מטר בתחרות ברינו, בפברואר שיפר שיא זה ל-5.88 מטר בתחרות בקלרמון-פראן.
באליפות העולם באולם שנערכה בברמינגהאם, בריטניה בתחילת מרץ הוא סיים במקום שביעי בתוצאה של 5.70 מטר.
במרץ הוא שיפר את שיא העולם באצטדיון עד גיל 20 עם תוצאה של 5.92 מטר ובמאי שיפר אותו שוב והעמידו על תוצאה של 5.93 מטר.
ביוני ניצח בתחרות ליגת היהלום בסטוקהולם בתוצאה של 5.86 מטר.
ביולי 2018 זכה במדליית זהב באליפות העולם עד גיל 20 וקבע שיא אליפות של 5.82 מטר.
חודש לאחר מכן, באליפות אירופה שנערכה בברלין גרמניה באוגוסט זכה דופלנטיס במדליית זהב כשקבע תוצאה של 6.05 מטר, המהווה שיא עולם עד גיל 20, שיא אירופי עד גיל 23 ושיא אליפות, לפני טימור מורגונוב מרוסיה (6.00 מטר) ושיאן העולם רנו לאבילני מצרפת (5.95 מטר).
כמו כן על אף שייצג את שוודיה, בשל אזרחותו האמריקאית הוכרה התוצאה גם כשיא אמריקאי.
על הישגיו זכה בתואר הכוכב העולה של התאחדות האתלטיקה הבינלאומית.
בתחרות שנערכה בקרוליינה הצפונית בחודש מאי שבר דופלנטיס את שיא המכללות, לאחר שקפץ לגובה של 6.00 מטר.
ביוני הודיע כי הוא עוזב את האוניברסיטה ופונה לקריירה מקצוענית.
מיד לאחר מכן זכה בתחרות ליגת היהלום בפאלו אלטו בתוצאה של 5.93 מטר.
באליפות העולם שנערכה בדוחה שבקטר ב-1 באוקטובר הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 5.97 מטר, זהה לזו של המנצח סם קנדריקס מארצות הברית, אך עם יותר פסילות.
שלישי סיים פיוטר ליסק מפולין (5.87 מטר).
בתחרות באולם שנערכה בדיסלדורף גרמניה קבע דופלנטיס שיא אישי של 6.00 מטר.
בתחרות באולם שנערכה בטורון, פולין ב-8 בפברואר הוא קבע שיא עולם של 6.17 מטר, שיפור לשיא בן 6 השנים של רנו לאבילני (6.16 מטר).
שבוע לאחר מכן, בתחרות בגלאזגו, הוא שבר את השיא פעם נוספת, לאחר שעבר גובה של 6.18 מטר.
במסגרת ליגת היהלום שנערכה ברומא ב-17 בספטמבר קבע דופלנטיס שיא עולם באצטדיון של 6.15 מטר, שיפור ב-1 ס"מ לשיא העולם בן 26 השנים של סרגיי בובקה מאוקראינה (6.14 מטר).
באליפות אירופה באולם שנערכה בטורון במרץ זכה במדליית זהב בשיא אליפות של 6.05 מטר, לפני ולנטין לאבילני מצרפת (5.80 מטר) ופיוטר ליסק מפולין (5.80 מטר).
באולימפיאדת טוקיו זכה במדליית הזהב בתוצאה של 6.02 מטר, לפני כריס נילסן מארצות הברית (5.97 מטר) וטיאגו דה סילבה מברזיל (5.87 מטר).
במהלך תחרות בבלגרד, סרביה במרץ קבע שיא עולם באולם של 6.19 מטר.
שבועיים לאחר מכן, באליפות העולם באולם שנערכה אף היא בבלגרד זכה במדליית זהב בשיא עולם של 6.20 מטר, לפני טיאגו דה סילבה מברזיל (5.95 מטר) וכריס נילסן (5.90 מטר).
ביוני שיפר את שיא העולם באצטדיון והעמידו על 6.16 מטר.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון, ביולי זכה במדליית זהב בשיא עולם של 6.21 מטר, לפני כריס נילסן מארצות הברית (5.94 מטר) וארנסט ג'ון אוביינה מהפיליפינים (5.94 מטר).
בפברואר קבע שיא עולם חדש באולם, 6.22 מטר.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט באוגוסט זכה במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 6.10 מטר, לפני ארנסט ג'ון אוביינה (6.00 מטר) וקרטיס מרשל מאוסטרליה וכריס נילסן (5.95 מטר).
בתחרות הגמר של ליגת היהלום שנערכה ביוג'ין בספטמבר שבר את שיאו העולמי והעמידו על 6.23 מטר.
בתחרות ליגת היהלום שנערכה בשיאמן ב-20 באפריל שבר דופלנטיס פעם נוספת את שיאו העולמי, והעמידו על 6.24 מטר.
באולימפיאדת פריז זכה בפעם השנייה ברציפות במדליית הזהב בקפיצה במוט בשיא עולם חדש של 6.25 מטר, לפני סם קנדריקס מארצות הברית (5.95 מטר) ואמנואיל קראליס מיוון (5.90 מטר)
בתחרות ליגת היהלום שנערכה ב-25 באוגוסט בסילסיה, פולין, שבר את שיאו העולמי בפעם השלישית השנה והעשירית בסך הכל, והעמידו על 6.26 מטרים.
בספטמבר התחרה מול קרסטן ורהולם בריצת 100 מטר וניצח בתוצאה של 10.37 שניות.
בתחרות ליגת היהלום שנערכה בסטוקהולם ב-15 ביוני קבע שיא עולם חדש של 6.28 מטר.
בתחרות שנערכה במסגרת סבב האתלטיקה העולמי היבשתי בבודפשט, ב-12 באוגוסט הוא קבע שיא עולם חדש של 6.29 מטר
באליפות העולם שנערכה בטוקיו, יפן ב-15 בספטמבר אותה שנה הוא זכה בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב בשיא עולם חדש של 6.30 מטר, לפני אמנואיל קראליס (6.00 מטר) וקרטיס מרשל מאוסטרליה (5.95 מטר).
ב-2024 זכה בתואר אתלט השנה בעולם במקצועות השדה.
באולימפיאדות 2020 ו-2024 זכה דופלטיס במדליית הזהב.
בשנת 2025 זכה בפרס הספורט העולמי של לוריוס לספורטאי השנה
ארמן סרקיסיאן או סרגסיאן (בארמנית: Արմեն Սարգսյան; נולד ב-23 ביוני 1953) הוא פוליטיקאי ודיפלומט ארמני, כיהן כנשיא ארמניה.
מאפריל 2018 עד פברואר 2022. סרקיסיאן כיהן בעבר, בנובמבר 1996 - מרץ 1997, כראש הממשלה החמישי של ארמניה העצמאית.
הוא בוגר תואר ראשון בפיזיקה תאורטית ובמתמטיקה מהאוניברסיטה הממלכתית בירוואן.
בשנים 1976 עד 1984 לימד באוניברסיטה והוא מייסדה של המחלקה למודלים ממוחשבים של מערכות מורכבות.
בשנים 1989–1991 שימש פרופסור אורח באוניברסיטת קיימברידג'.
באוקטובר 1991 מונה לשגרירה הראשון של ארמניה בממלכה המאוחדת.
במקביל שימש גם שגריר ארמניה לאיחוד האירופי, בלגיה, הולנד, לוקסמבורג וקריית הוותיקן.
בשנים 1995 עד 1996 שימש שגריר לאיחוד האירופי ולנאט"ו.
בנובמבר 1996 נבחר לראש ממשלת ארמניה וכיהן בתפקיד עד מרץ 1997. בין הסיבות שהוזכרו להתפטרותו היו מחלוקת עם שר ההגנה וטיפולים שנאלץ לעבור עקב מחלה קשה.
ב-1998 מונה שוב לשגריר ארמניה בממלכה המאוחדת וכיהן בתפקיד עד אפריל 2000. לאחר מכן שימש יועץ לחברות בהם BP, אלקטל-לוסנט, טלפוניקה ומריל לינץ'.
בשנת 2000 ייסד את "Eurasia House International", ארגון שנועד לקדם קשרים עסקיים, מחקר ופיתוח מדיני באירואסיה.
בספטמבר 2013 מונה בפעם השלישית לשגריר ארמניה בממלכה המאוחדת.
במרץ 2018 נבחר על ידי הפרלמנט הארמני לנשיא.
הוא החל את כהונתו ב-9 באפריל 2018 וכיהן עד פברואר 2022.
הוא נשוי ואב לשני בנים.
ארמנדו פיירוצ'י (באיטלקית: Fra Armando Pierucci, נולד ב-3 בספטמבר 1935 במויה, מאיולאטי-ספונטיני, במחוז אנקונה באיטליה) הוא מלחין, נגן עוגב ומנצח מקהלה איטלקי, נזיר פרנציסקני.
הוא התמחה במוזיקה כנסייתית וחי 30 שנה בארץ ישראל, בה פעל כנגן עוגב של כנסיית הקבר בירושלים וכפרופסור למוזיקה ליטורגית בסמינר הרומי-קתולי Studium Theologicum Hyerosolymitanum בירושלים.
פיירוצ'י נולד בשנת 1935 בחבל מארקה שבאיטליה, ביישוב מויה (Moie) שבמאיולאטי-ספונטיני במחוז אנקונה, כבנם של ארמנדו פיירוצ'י ושל דיאמנטה לבית דוניני.
בגיל 10 אחרי שהתייתם מאביו נכנס לסמינר הפרנצסקני בסאסופראטו.
ב-16 במרץ 1950, בגיל 15, נכנס פיירוצ'י כנזיר למנזר הפרנציסקני יעקב הקדוש.
ב-19 בספטמבר 1957 נדר את נדריו הקבועים כנזיר במנזר בייזי וב-13 ביולי 1958 הוסמך ככומר.
הוא למד בעיקר הלחנה, נגינת פסנתר ועוגב, מזמור גרגוריאני, מוזיקה מקהלתית וניצוח מקהלות במכון האפיפיורי למוזיקה כנסייתית ברומא, בקונסרבטוריון סן פייטרו של נאפולי ובקונסרבטוריון הממלכתי על שם ג'אוקינו רוסיני בפזארו.
הוא היה תלמידם של וינצ'נצו די דונאטו (אחד מתלמידיו של אוטורינו רספיגי) להרמוניה ושל ארג'נציו יוריו להלחנה.
הוא לימד נגינה והלחנה לעוגב בקונסרבטוריון רוסיני בפזארו.
רבים מתלמידיו הפכו למורים באקדמיות למוזיקה ברחבי איטליה.
פיירוצ'י הופיע במנצח מקהלות וברסיטלים לעוגב באיטליה, ביוון, בקפריסין, במצרים ובישראל.
החל משנת 1988 הוא פעל כנגן עוגב בכנסיית הקבר בירושלים וכפרופסור למזמור גרגוריאני ומוזיקה כנסייתית בסמינר התאולוגי הרומי-קתולי בירושלים.
הוא כיהן בו כמנהל המכון למוזיקה "מגניפיקט" אותו הקים בירושלים בשנת 1995 ושבו לומדים כמאה-מאתיים תלמידים ושרוב מוריו הם ישראלים, רבים מהם יוצאי חבר המדינות.
פיירוצ'י התגורר במנזר הפרנקציסקני סן סלוודור בירושלים.
בשנת 2015 חזר לאיטליה מסיבות בריאות והתיישב במנזר בפרנציסקני סנטה קתרינה ביישוב פבריאני.
בשנים 1989–1999 הוא היה העורך הראשי של המגזין הדו-חודשי La Terra Santa (ארץ הקודש) של משמורת ארץ הקודש.
ב-11 בדצמבר 1997 מאמר שפרסם בכתב העת, שבו הביע את האמונה שהיהודים ייעלמו בעתיד, משך ביקורת בעיתון האיטלקי "קוריירה דלה סרה".
4 Cori su testo di Salvatore Quasimodo (4 שירי מקהלה על טקסטים מאת סלווטורה קווזימודו)
מיסה עממית Messa popolare - בערבית - ל־3–4 קולות מעורבים, מקבלה ועוגב
Missa Regina Palestinae מיסת מלכת פלסטין - בערבית ל־3–4 קולות מעורבים, מקבלה ועוגב
Tota Pulchra כולה יפה - בערבית -
Hymnal ספר המנונים - 580 שירים ערביים מעובדים לעוגב
Zahr Er-Rahm (15 שירים לקול ולפסנתר)
Via Crucis (קנטטה לסולנים, מקהלה ועוגב) למילים של המשוררת רגינה דריאבה (1998)
De Profundis (קנטטה לסופרנו, מקהלה קאמרית, רביעיית מיתרים, חליל וקונטרבס) למילים של רגינה דריאבה (2001)
קבורת משה על הר בנו - קנטטה לשני סולנים, מקהלה, רביעיית כלי קשת, חליל ואבוב
Mahtak ash-Shark - ארבעה קטעים לפסנתר ל־4 ידיים
הקנטטה La terra dei fioretti לסולנים, מקהלה, אבוב, חצוצרה ועוגב
2009 - אות מסדר הכוכב לסולידריות בדרגת אביר - מטעם הרפובליקה האיטלקית.
טקס הענקת האות התקיים באוניברסיטת אל-קודס בירושלים.
1999 בבריטניה - Franciscan Road - in Naxos Music Library - מוזיקה במנזר הפרנציסקני סן סלוודור בירושלים
ארמנדו אנריקה קופר ויטאקר (בספרדית: Armando Enrique Cooper Whitaker; נולד ב-26 בנובמבר 1987) הוא כדורגלן עבר פנמי ששיחק בעמדת הקשר.
קופר החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של אראבה אונדיו, ובשנת הצטרף לקבוצה הבוגרת.
ביולי חתם בגודוי קרוס מליגת העל הארגנטינאית.
ב-26 ביולי 2013 עבר קופר לראשונה לאירופה כאשר הושאל לאוצלול גאלאץ מליגת העל הרומנית, ולאחר שנה חזר לגודוי קרוס.
בפברואר חתם בסנט פאולי מהבונדסליגה השנייה בגרמניה, ובמדיה ערך שבע הופעות ו-125 דקות במצטבר.
בספטמבר חזר קופר לאראבה אונדיו, וב-18 באוגוסט 2016 הושאל לטורונטו הקנדית מליגת ה-MLS.
ב-30 בנובמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בחצי גמר ה-MLS נגד מונטריאול אימפקט, ובתום העונה חתם על חוזה חדש בקבוצה.
ב-29 בינואר 2018 חתם באוניברסידד דה צ'ילה מליגת העל הצ'יליאנית, במדיה שיחק חצי שנה, וב-29 באוגוסט 2018 חתם בדינמו בוקרשט מליגת העל הרומנית.
ב-24 בינואר 2019 הגיע קופב לישראל וחתם במכבי פתח תקווה.
שלושה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשנכנס כמחליף בניצחון 1–0 על בני סכנין.
ב-9 בפברואר כבש את שער הבכורה שלו, בניצחון 2–0 על עירוני קריית שמונה.
בסך הכל כבש קופר חמישה שערים ב-14 הופעות בליגת העל עד תום עונת 2018/2019, אך הקבוצה ירדה לליגה הלאומית והוא עזב את המועדון וחזר לאראבה אונדיו.
ב-28 ביולי 2020 חזר קופר לישראל וחתם לשנתיים בהפועל תל אביב.
ב-8 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף במשחק מול מ.ס.
בסך הכל ערך עשר הופעות במדי הפועל תל אביב בכל המסגרות, ולאחר פחות מחמישה חודשים שוחרר מהמועדון.
לקראת חלון ההעברות של ינואר 2021 חזר קופר לקדנציה שנייה במכבי פתח תקווה.
בצעירותו שיחק קופר בנבחרת הנוער של פנמה, והשתתף עמה בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 בשנת .
ב-7 באוקטובר 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פנמה הבוגרת, במשחק נגד .
ב-16 בינואר 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 2–0 על במסגרת קופה סנטרואמריקנה 2011.
קופר נכלל בסגל נבחרת פנמה למונדיאל 2018.
ארמנד דה בורבון, נסיך קונטי היה אציל צרפתי, וכחבר בית בורבון השליט, החזיק בתואר נסיך הדם - נסיך בעל קרבת דם לבית המלוכה.
ארמנד נולד בפריז ב-11 באוקטובר 1629, והיה בנם הצעיר של אנרי השני, נסיך קונדה ושרלוט מרגריט דה מונמורנסי, בתו של אנרי הראשון דה מונמורנסי.
הוא היה אחיהם של לואי השני, נסיך דה קונדה ואן ז'נבייב דה בורבון-קונדה, ועם לידתו הוענק לו התואר "נסיך קונטי".
עם הכותרת, ארמנד ירש גם את שאטו דה איל-אדם ואת האחוזה שלו, אשר הועברה לאמו שרלוט מרגריט לאחר מותו של אחיה, אנרי השני דה מונמורנסי.
הוא נועד לכנסייה ולמד תאולוגיה באוניברסיטת בורג', אך אף על פי שקיבל מספר בנפיקיום, כולל המנזרים של קלוני ובזיליקת סן-דני, הוא לא קיבל הסמכה לכהונה.
הוא מילא תפקיד בולט בתככים ובלחימה של הפרונד, ב-1648 היה מפקד המפקד העליון של צבא המורדים, ובשנת 1650 נכלא עם אחיו (קונדה) וגיסו (לונגוויל) בטירת ונסן.
בעת שהותו בכלא הוא אמר שהוא "מיסטי" ו"מלא רעיונות מוזרים", אולם הוא קצת השתגע בזמן הכלא.
לאחר שפיתח תאווה נסתרת לאחותו הדוכסית לונגוויל, הוא המציא טריקים כדי לגרום לה לשים לב אליו.
הוא ניסה אלכימיה ושיקויים במשך זמן-מה ולבסוף פצע את עצמו במרית.
פרק זה היה בסופו של דבר בר מזל עבורו, כי הוא כבר לא יכול היה לסרב לקבל עזרה חיצונית של רופאים, כמה מהם העבירו מכתבים תחנונים לעולם החיצון אשר האיצו את שחרורו בסופו של דבר.
כאשר יצא הקרדינל מאזארן לגלות, הוא רצה להתחתן עם שרלוט-מרי דה לורן (1627–1652), הבת השנייה של מאדאם דה שברוז, אשת הסוד של המלכה, אן מאוסטריה (אשתו של לואי השלושה עשר, מלך צרפת) אך נמנע מלעשות זאת על ידי אחיו קונדה, שהיה עכשיו השליט במדינה.
הוא היה מודאג בשנת פרונד, אך כעבור זמן קצר התפייס עם הקרדינל מאזארן, ובשנת 1654 נשא לאישה את אחייניתו של הקרדינל, אן מארי מרטינוזי, ובנוסף שמר על השליטה בגיין.
היו להם שני בנים, לואי ארמנד ופרנסואה לואי.
הוא פיקד על הצבא, אשר בשנת 1654 פלש לספרד דרך קטלוניה, שם כבש שלוש עיירות מהספרדים.
לאחר מכן הוא הוביל את הכוחות הצרפתיים באיטליה, אך לאחר התבוסה לפני אלסנדריה בשנת 1657, הוא פרש ללנגדוק, שם הקדיש את עצמו ללימוד ומיסטיקה עד מותו.
בתיכון לואי הגדול היה קונטי תלמידו של מולייר, שממנו הוא השיג כניסה לחצרו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
ארמנד נפטר ב-26 בפברואר 1666 בפזנא, ובנו לואי ארמנד הראשון, נסיך קונטי ירש את תאריו.
ארמנד התחתן עם אן מארי מרטינוזי, בתו של ג'רולמו מרטינוזי ולורה מרגריטה מזאריני, אחותו הבכורה של הקרדינל מזרין.
לואי דה בורבון (1658), נפטר בינקות.
לואי ארמנד הראשון, נסיך קונטי (1661–1685), התחתן עם מארי אן דה בורבון, בתו הלא חוקית הבכורה של המלך לואי הארבעה עשר ושל פילגשו לואיז דה לוואלייר.
פרנסואה לואי, נסיך קונטי (1664–1709), התחתן עם מארי תרז דה בורבון, בתו של אנרי ז'ול, נסיך קונדה.
ארמניה (בספרדית: Armenia) היא בירתה של קינדיו, קולומביה.
ארמניה הוקמה בשנת 1889 וביססה את כלכלתה על חקלאות, שאפשרה התפתחות ניכרת בין שנות העשרים והשמונים, בזכות בום הקפה.
הטמפרטורה הממוצעת היא 13 מעלות צלזיוס.
החודש הכי חם הוא אפריל (16 מעלות צלזיוס).
החודש הכי קר הוא יוני (12 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 1,912 מילימטרים בשנה.
חודש אפריל הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (250 מ"מ גשם), וחודש יולי הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (59 מ"מ גשם).
לפני למעלה מ-10,000 שנה הייתה תרבות בשם קימבאיאס (Quimbayas), שנמצאת בעיקר באזור בו נמצאת כיום ארמניה.
ייצור הצורפות שלו בולט, ממנו התגלו פסלים שונים שאפשרו לנו ללמוד את הצורות והפרקטיקות העתיקות של הקימביה.
הפעילות המסחרית של ארמניה נתמכת בעיקר על ידי מסחר, חקלאות, תיירות, אספקת סחורות ושירותים, תקשורת, ובמידה פחותה, תעשייה ובנייה.
ספינת "ארמניה" הייתה ספינת תובלה שהופעלה על ידי ברית המועצות במלחמת העולם השנייה לשאת חיילים פצועים וגם מטען צבאי.
היא נבנתה במקור כספינת נוסעים לים השחור.
הארמניה הוטבעה ב-7 בנובמבר 1941 על ידי מטוסים גרמנים תוך פינוי אזרחים וחיילים פצועים מקרים.
ההערכה היא שכ-5,000 עד 7,000 בני אדם נהרגו במהלך הטביעה, מה שהפך אותו לאחד האסונות הימיים הקטלניים בהיסטוריה.
הארמניה, שנבנתה בשנת 1928 במספנות הבלטיות בלנינגרד (כיום סנט פטרבורג), הייתה אחת מארבע ספינות נוסעים מדגם אדז'ריה שתוכננו במיוחד לשימוש בים השחור.
אלה היו אוניות הנוסעים הראשונות שנבנו בברית המועצות החדשה.
הארמניה הייתה ספינה בינונית המסוגלת לשאת 1,000 טון מטען וכן כ-550 נוסעים במגורים מהשורה הראשונה, השנייה והשלישית.
בנסיעות קצרות היא הייתה מסוגלת לשאת 400–500 נוספים על הסיפון והייתה יכולה להיצמד לנמלי המים הרדודים של חצי האי קרים.
במהלך 1930 היא וספינות אחות - אדז'ריה, אבחזיה ואוקראינה - שימשו להסעת נוסעים, ציוד אלקטרוני, ומטען בין נמלי הים השחור כגון אודסה, מריאופול, סבסטופול, יאלטה, ובאטומי.
לאחר פלישת הנאצים לברית המועצות ב-22 ביוני 1941, ארמניה הוחזרה על ידי הצי הסובייטי לשימוש כספינת תובלה ובית חולים נייד.
בסוף אוקטובר 1941 ניתקה הארמייה ה-11 של ורמאכט, תחת פיקודו של הגנרל אריך פון מנשטיין, את חצי האי קרים והטילה מצור על סבסטופול.
עבור הסובייטים, הדרך היחידה אל העיר או החוצה הייתה דרך הים.
בתחילת נובמבר הארמניה, שצוירה בצלבים אדומים גדולים כאוניית בית חולים, הוטלה לפנות ולהוצי חיילים רוסים, אנשי רפואה ואזרחים פצועים מסבסטופול.
בלילה שבין ה-6 ל-7 בנובמבר 1941 נשאה ארמניה אלפי נוסעים מסבסטופול, שיצאו מהכאוס ששלט בעיר.
העיר אמנם עמדה במצור הגרמני כבר תשעה חודשים, אך בתחילת נובמבר נראה היה כי כיבוש האויב קרוב.
צוותי רפואה סובייטיים ובכירים אזרחיים ומשפחותיהם הועלו על סיפונה לצד אלפי פצועים, לעיירה טואפסה, משם לחוף הצפון-מזרחי של הים השחור.
לאחר שעזבה את הנמל בשעות הבוקר המוקדמות של ה-7 בנובמבר, קפטן הארמניה ולדימיר פלאושבסקי, קיבל הוראה לעצור ביאלטה, כמה קילומטרים מזרחית לסבסטופול, שם הספינה העמוסה ממילא נדרשה להעלות עוד נוסעים.
ביאלטה לא נעשה שום ניסיון לרשום את הנוסעים; חיילים ואזרחים פצועים פשוט נדחסו לסיפון.
פלאושבסקי היה להוט לצאת לדרך בזמן שהחשכה עוד מספקת הגנה מסוימת, אך הצטווה לחכות למלווים שיגיעו.
בשעה 07:00 עזבה ארמניה סוף סוף את יאלטה, מלווה בשתי סירות מזוינות ובשני מטוסי קרב.
לגרמנים ובני בריתם הרומנים והאיטלקים היו רק ספינות מעטות על הים השחור; לכן, הים השחור נותר למעשה בשליטה סובייטית לאורך כל מלחמת העולם השנייה.
עם זאת, בשנים הראשונות של המלחמה היו לנאצים ובעלי בריתם עליונות אווירית מלאה.
למעלה ממאה אוניות סוחר סובייטיות הוטבעו וכך גם עשרות ספינות ימיות.
רק הספינות החמושות והכבדות ביותר יכלו לנסוע לאור יום עם סיכוי סביר להגיע בשלום; ספינות שנתפסו לבדן או בנמל במערב הים השחור היו ככל הנראה מותקפות.
המעמד של הארמניה כספינת בית חולים היה ברור.
אף על פי שצדדיה וחלקה העליון היו צבועים בסמלי צלב אדומים גדולים, היה לה חימוש קל נגד מטוסים, היא העבירה בעבר חיילים ותחמושת צבאית ובבוקר ה-7 בנובמבר נסעה עם ליווי צבאי, אך לא היה זה מספיק.
בשעה 11:30, במרחק של בערך מיאלטה, הארמניה הותקפה על ידי היינקל He 111, מפציץ בינוני של הלופטוואפה שהפיל שני טילי טורפדו.
טורפדו אחד פספס; השני פגע פגיעה ישירה.
הספינה נשברה לשניים ושקעה תוך ארבע דקות.
אפילו לפי ההערכה הנמוכה ביותר של כ-5,000 הרוגים, שקיעת הארמניה נותרה האסון הימי הקטלני ביותר בתולדות רוסיה וברית המועצות.
מבחינת אובדן חיים בטביעה של ספינה יחידה, היא לרוב מופיעה כשלישית בהיסטוריה העולמית, לאחר שקיעתם של וילהלם גוסטלוף וטביעת הגויה, אוניות חיל הים הגרמניות שהובילו אנשי צבא ופליטים אזרחיים, שהוטבעו על ידי צוללות סובייטיות בים הבלטי בשנת 1945.
בתחילת שנות האלפיים המחלקה למורשת ימית של אוקראינה החלה במבצעי איתור וחיפוש שרידי האונייה אך לא הצליחו לאתרה.
בשנת 2006 מנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי (NOAA) נרתמה לסייע לממשלת אוקראינה, האמריקאים הצליחו למצוא את מיקום הטביעה האפשרי, אך לא הצליחו לאתרה בפועל.
בשנת 2014, חברת GeoResonance האוסטרלית טענה כי מצאה את הארמניה בשנת 2005 בעומק של 520 מטר, בטכניקת חישה מרחוק שלא נחשפה.
אולם טענה זו לא אוששה.
בשנת 2020, החברה הגאוגרפית הרוסית באמצעות המרכז למחקרים תת-ימיים איתרה את שרידי הארמניה.
בשנת 2007 נחנכה כנסייה של הכנסייה האורתודוקסית האוקראינית לזכר קורבנות הספינה, בעיירה מאלורצ'נסקויה בחצי האי קרים.
בשנת 2009 בקומה התחתונה נפתח מוזיאון לקורבנות אסונות ימיים שהוקדש לאסון הארמניה.
בחוף יאלטה ניצבת אנדרטה לזכר קורבנות האסון.
ארמנדו רברון (בספרדית: Armando Reverón; 10 במאי 1889 – 17 בספטמבר 1954) היה צייר ופסל ונצואלי, מבשר הארטה פוברה – האמנות הענייה, הנחשב לאחד החשובים באמני המאה ה-20 באמריקה הלטינית.
בעוד שבריאותו הנפשית הידרדרה לאורך חייו, נותרו בו יכולותיו האמנותיות.
ביתו שליד החוף הצפוני של ונצואלה משמש משכנו של מוזיאון רברון, אף על פי שהוא נפגע קשות בגלל מפולת האדמה וגשמי זעף (הידועים בשם טרגדיית וארגס), שהתרחשו באזור בדצמבר 1999. רברון משמש יעד מבוקש למחוות והוקרות באמצעי המדיה השונים, ויזכר בזכות ה"מונייקאס" – ("muñecas") הבובות שלו.
הוא החל את לימודיו בקולג'יו דה לוס פאדרס סליאסיאנוס בקראקס.
דודו של אימו, ריקרדו מונטילה, שלמד בניו יורק, לימד אותו רישום טבעי ועורר בו את התשוקה האמנותית; העניין שלו בציור בא לידי ביטוי עוד בילדותו.
בשנת 1896 הוא הועבר לוולנסיה לאחר כישלון נישואיהם של הוריו, ושב ונשלח הביתה לאחר מספר שנים ממשפחתו של רודריגז-זוקה, שדאג לחינוך המוקדם שלו.
תחת טיפולה של משפחת רודריגז-זוקה, רברון יצר מערכת יחסים קרובה עם "חוזפינה", ביתם של בני הזוג, וראה בה אחות.
קירות הבית שימשו אותו לציוריו הראשונים, שם ניסה לתאר את העוזרת המשפחתית, חואניטה קאריזאלס.
רודריגז-זוקה תיאר את מזגו של רברון כ"עצוב, כועס ומלנכולי".
בגיל 12 הוא סבל מטיפוס, שלדעת רבים השפיע עליו נפשית עד סוף ימיו.
רברון בנה כמה בקתות באדמה שקנה במקוטו, הבקתה הראשית שימשה אותו כסדנה; הקירות היו עשויים קורות עץ והגג היה מסוכך.
סביב מותניו קשר תיק גדול בו החזיק את מברשותיו העשויות עץ סחף.
ההחלטה לעבור לאזור הכפרי באה במקביל לשינוי בהתנהגותו ובתפיסותיו האמנותיות.
בתקופה זו, תוך שאימץ הרגלים פרימיטיביים ובהיותו מנותק מהעיר, יכול היה רברון לפתח הבנה עמוקה יותר של הטבע; זה הוביל אותו לפתח את שיטת הציור הספציפית שלו באמצעות אלמנטים ילידיים, ואימוץ טכניקות וחומרים שהתאימו לרצונו לייצג את אווירת הנוף תחת ההשפעות המסנוורות שהופקו מאור שמש ישיר.
כך נכנס רברון למה שהמבקר אלפרדו בולוטון כינה "התקופה הלבנה" שלו – ("Período Blanco"), שהתרחשה בערך בין השנים 1924 ל-1932. הגלריה הלאומית לאמנות של וונצואלה – (GAN) מחזיקה באוסף תצלומים חשוב של רברון שצולמו על ידי אלפרדו בולוטון.
תצלומים אלה כוללים סדרת ציורים של רברון של לואיזה פלפס משנת 1930. בשנת 1933 הוא זכה בפרס הראשון בתערוכה שהוצגה אז בגלריה קטיה גרנוף בפריז, צרפת.
בתחילת 1940 החל את "התקופה החומה" שלו – ("Período Sepia"), במרכזה סט ציורים על בד קנבס שצוירו בחוף ובנמל לה גוארה בו דומיננטיים הגוונים החומים המובאים בנופי אדמה וים.
לאחר מכן הוא סבל מתקופת דיכאון בעקבות התמוטטות פסיכוטית שחייבה את אשפוזו בסנטוריום "סן חורחה".
לאחר שהתאושש החל ליצור בסגנון אחר.
מאותו הרגע הוא מצא מקלט ביקום הקסום, ואסף סביבו חפצים ובובות שיצר במו ידיו, וכך הוליד את השלב האקספרסיוניסטי האחרון וההזוי של תקופת יצירתו המתאפיינת בשימוש בחומרים כמו גיר, עפרונות, ופנטזיה תיאטרלית שהפכו בלתי נשלטים יותר ויותר אך, באמצעות רישום ששאף לתקינות האקדמית, ביקש להחזיר את האיזון הרגשי שלו.
1933 – "נערה – (Maja)", המוזיאון לאמנות מודרנית
1939 – "אישה מן הנהר – (Woman of the River)", המוזיאון לאמנות מודרנית
1940 – "נוף לבן – (White Landscape)", המוזיאון לאמנות מודרנית
ארמנד שנברגר (בהונגרית: Schönberger Armand; גלגוץ, 2 באפריל 1885 – בודפשט, 4 בנובמבר 1974) היה צייר יהודי-הונגרי, גרפיקאי.
שנברגר היה דודו של הצייר ג'רג' הג'י.
ארמנד שנברגר נולד במשפחה יהודית כבנם של מור שנברגר (1855–1911) שוחט ומשגיח כשרות ושל יוזפה גליק.
הוא התחיל את דרכו כצייר אוטודידקט, והעתיק תחילה את ציוריו של מיהאי מונקאצ'י, ואחר כך היה תלמיד קורס ציורי ערום ערב ופתוח של האוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות.
מאוחר יותר המשיך את לימודיו במינכן בבית ספר פתוח (חופשי) שהתנגד לאקדמיה בהנהגת הצייר הסלובני אנטון אז'בה .
לאחר מותו של אז'בה, משנת 1905, הוא היה סטודנט באקדמיה הרשמית במינכן, שם היו ג'יי.
מדי קיץ נסע לבית הספר הפתוח לציור במושבת האמנים של באיה מארה, בתקופה בה החלה התארגנות "ציירי הניאו".
עד 1912 בילה שם כמעט כל קיץ, והצעירים שהתקבצו סביב הצייר היהודי-הונגרי בלה צובל השפיעו עליו מאוד.
בשנת 1909 ביקר בפריז, שם התוודע לתפיסת החלל של פול סזאן ולציוריו הקוביסטיים-אקספרסיוניסטיים של רובר דלונה, שהשפיעו באופן מכריע על אמנותו המאוחרת.
באותו מקום המשיך בערבים באימוניו בציורי עירום של האקדמיה גראנד שומיאר.
בתקופה זו הוא עדיין צייר את דיוקנאותיו ותמונות נוף שלו ברוח באיה מארה, אותם הציג בשנת 1910 ב"בית האמנים".
כאות לשינוי גישה, הוא פירק מאוחר יותר את העבודות הללו, כך שלמעט כמה יוצאים מן הכלל (למשל, איש יושב לשולחן, 1906; אשת פריז, איש פריז, 1909), לא ניתן לשחזר אותן.
הוא הציג בשנת 1913 כפסל בבית האמנים, אך מאוחר יותר חדל מפעילותו האמנותית בכיוון זה.
הוא היה בין האמנים האוונגרדיים שהתקבצו סביב כתבי העת האינטלקטואלים של לאיוש קשאק, טט (Tett) בשנת 1915, ומא (Ma) בשנת 1916. הוא הציג בתערוכה השנייה שלהם ומאותו הזמן שיתף איתם פעולה.
בשנת 1917 היה אחד החברים המייסדים של קבוצת הציירים "השבעה".
ציוריו מתקופה זו מראים את ההשפעה החזקה של השמונה, במיוחד את ברטלן פור.
עבודותיו מעידן זה תוארו על ידי המבקרים כחיפוש דרך (למשל, עירום בן, 1917; משפחה, 1918).
בשנת 1919 היה שנברגר חבר הנהלה ב"איגוד לאמנויות יפות" לצד ג'יי.
נמש למפרט, דז'ה בוקרוש בירמן ואחרים.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם הוא נקט עמדה לטובת האמנים מתקדמים, אך לא הלך בעקבות האמנים של "מא" שנאלצו להגר מהונגריה.
הוא השתתף בתערוכות של בלוודר, שהוקמה בשנת 1921 בבית האמנים.
הוא עבד בעיקר על רישומי דיו-פחם וגירים אקספרסיביים בתקופה זו (למשל, ראש נשי, דיוקן עצמי, מתחת לגשר, 1922), ובשנת 1923 הוצג בתערוכות בלוודר.
הוא השתתף גם בתערוכות של החברה החדשה לאמנויות יפות ואיגוד האמנים החדשים, והיה חבר ליבה בחברה החדשה לאמנויות יפות מאז הקמתה.
הוא הושפע מהצבעים של סזאן, הקוביסטים, האקספרסיוניסטים הגרמנים והפוביזם.
הוא כלל מאפייני סגנון אלה בקומפוזיציה בונה (למשל: טבע דומם בראשית שנות העשרים; בתים על הגבעה, 1930; קומפוזיציה עירומה עם כלב, 1929).
ציוריו בין שתי מלחמות העולם מתארים דיוקנאות וקומפוזיציות פיגורטיביות, כמו גם את סצנות חיי העיר הגדולים (בתי קפה, קונצרטים, נופי עיר).
הוא עקב אחר עקרונותיו הציוריים, והציג כמה פעמים בין 1945 לבין 1958. התערוכות הקבוצתיות כללו את ניסיונותיו לטבע סוציאליסטי.
בשנות השישים הושם דגש רב יותר על פינות חדרים אינטימיות, פעולות של הרמוניה מתווכת (למשל, אישה ישנה, 1964).
עבודתו הגרפית והציורית יכולה להיחשב שווה ערך, ומעבירה את מורשת האוונגרד המוקדם בשני הז'אנרים.
אשתו הייתה מרגיט פירסט (1889–1940), בתם של דיולה פירסט ובורבאלה המבורגר, איתה התחתן ב-17 בינואר 1915 בטרזווארוש, בודפשט.
תערוכת חיים, הגלריה הלאומית של ההונגריה, בודפשט (1970)
תערוכת זיכרון ארמנד שנברגר, הגלריה הלאומית של ההונגריה, בודפשט • מוזיאון אישטוואן טיר, באיה (1985)
שתי ההפנים של האמן, בית אמנים אלקוטאש, בודפשט (1947)
תערוכת ציירים של סנטנדרה, מוזיאון פרנצי, סנטנדרה (1952)
רישום הונגרי וצבעי מים של המאה ה-19 והמאה ה-20. הגלריה הלאומית של ההונגריה, בודפשט (1959)
תערוכת הזיכרון אימרה אולטוואני, מוזיאון אישטוואן טיר, באיה (1963)
גרפיקה הונגרית של המאה ה-20, מוזיאון סבריה, סומבטהיי (1974)
האוונגרד ההונגרי של שנות העשרים והשלושים, טירת-זיצ'י, בודפשט (1980)
ארמנדו מיגל קורייה דה סה (בפורטוגזית: Armando Miguel Correia de Sá; נולד ב-16 בספטמבר 1975) הוא כדורגלן עבר מוזמביקי ששיחק בעמדת המגן הימני.
החל משנת משמש כעוזר מאמן של פסיפיק מליגת העל הקנדית.
סה, נולד במפוטו בירת מוזמביק, ובגיל צעיר עבר לפורטוגל.
סה, התחיל לשחק כדורגל בקבוצות ילדים מקומיות ובגיל 16 הצטרף למחלקת הנוער של בלננסש.
לאחר מכן, שיחק בקבוצות חובבניות עד שבקיץ , סה חתם בריו אבה מליגת העל הפורטוגזית.
ב-29 באוגוסט 1999, סה הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד ספורטינג בראגה.
בקיץ , סה חתם בספורטינג בראגה, במדיה רשם 16 הופעות עד לאמצע העונה, אז חתם בבנפיקה ליסבון.
סה, שיחק בבפניקה שנתיים וחצי במדיה זכה ב.
בקיץ , סה עזב את פורטוגל וחתם בוויאריאל מליגת העל הספרדית.
שנה לאחר מכן, חתם באספניול עמה זכה בגביע המלך הספרדי.
בקיץ , סה הושאל ללידס יונייטד מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
בעונת 2007/08 הוא שיחק בפולאד האיראנית.
הוא סיים את הקריירה שלו בספהאן מליגת העל האיראנית.
לזכותו של סה, 6 הופעות בנבחרת מוזמביק.
ארמנדו ברויה (באלבנית: Armando Broja; נולד ב-10 בספטמבר 2001 בסלאף שבברקשייר, אנגליה) הוא כדורגלן אלבני המשחק בעמדת החלוץ בברנלי ובנבחרת אלבניה.
ברויה גדל במחלקת הנוער של צ'לסי מהפרמייר ליג, אליה הגיע ממחלקת הנוער של טוטנהאם הוטספר.
ב-8 במרץ 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשהחליף את אוליבייה ז'ירו בדקה ה-86 בניצחון 0–4 על אברטון במסגרת המחזור ה-29 בליגה לעונת 2019/2020.
ב-8 באוקטובר 2022 כבש שער בכורה בקבוצה במסגרת הפרמייר ליג, בניצחון 0–3 על וולברהמפטון וונדררס.
ב-21 באוגוסט 2020 הושאל לוויטסה ארנהם מליגת העל ההולנדית לעונה אחת.
ב-13 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–1 על ואלבייק במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת .
ב-19 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–2 על ספרטה רוטרדם במסגרת המחזור השני בליגה.
בסך הכול ערך 30 הופעות ליגה במדי ויטסה ארנהם במשך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע עשרה שערים.
ב-10 באוגוסט 2021 הושאל לסאות'המפטון מהפרמייר ליג לעונה אחת.
ב-25 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשהבקיע צמד שערים בניצחון 0–8 על ניופורט קאונטי במסגרת הסיבוב השני של גביע הפוטבול ליג.
ב-16 באוקטובר הבקיע את שערו הראשון נגד לידס יונייטד.
ב-1 בפברואר 2024 הושאל בוריה לפולהאם עד לסוף העונה.
ב-30 באוגוסט 2024 הושאל אל אברטון לעונה אחת.
ב-8 באוגוסט 2025 חתם ל-5 שנים בברנלי תמורת 20 מיליון אירו.
ב-7 בספטמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אלבניה, בהפסד 0–1 לנבחרת ליטא במסגרת ליגת האומות 2020/2021. ב-5 בספטמבר 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–0 על נבחרת הונגריה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
ברויה נכלל בסגל נבחרת אלבניה ליורו 2024.
ארמנדו אוביספו (בהולנדית: Armando Obispo; נולד ב-5 במרץ 1999 בדן בוס שבהולנד) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת פ.ס.וו.
אוביספו גדל במחלקת הנוער של פ.ס.וו.
ב-17 במרץ 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 0–3 על פנלו במסגרת המחזור ה-28 בליגת העל ההולנדית לעונת 2017/2018.
ב-1 ביולי 2019 הושאל אוביספו למשך עונה אחת לוויטסה ארנהם מליגת העל ההולנדית.
ב-3 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 2-2 נגד אייאקס במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2019/2020. הוא ערך 26 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה.
ארמנד ארדש (במקור ארמין אייבנשיץ - Eibenschütz, בהונגרית: Erdős Armand; פשט, 3 בספטמבר 1872 – וינה, 1 באוגוסט 1920) היה מלחין, מבקר מוזיקה יהודי-הונגרי שכתב שני מחקרים חדשניים ובולטים למרות מותו הצעיר בגיל 47.
ארמנד אייבנשיץ נולד במשפחה יהודית כבנם של שאנדור אייבנשיץ (1842–1904) סוחר לבד ושל ז'ופיה אנגל.
בסיום לימודיו התחיל לעבוד במערכת של העיתון "הסכמה" (Egyetértés), עיתון פוליטי ליברלי ולאחר מכן במערכת של עיתון דומה במהותו "הונגריה העצמאית" (Független Magyarország).
משנת 1904 היה הבעלים והמנהל של חברת ההוצאה לאור של "הסכמה" בה התחיל את פעילותו העיתונאית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עבר לווינה ועבד שם כמנכ"ל העיתונים ומבקר המוזיקה של עיתוני Elbemühl:
בנוסף לביקורות המוזיקה העדכניות הרבות מאוד שלו (הן בעיתוני וינה והן של בודפשט) במקביל ובדומה לאיזור בלדי, הוא כתב שני מחקרים מקיפים ומרכזיים:
הוא הלחין את המחזה יוליוס קיסר של ויליאם שייקספיר כאופרה וכתב לחנים לכחמישים משיריו של היינריך היינה.
שמו מוזכר עשרות פעמים בעבודות דוקטורט שנכתבו באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט כדוגמת "אמנותה של אלזה סאמושי" זמרת האופרה ההונגרייה-יהודייה בשם (SZAMOSI ELZA (1881–1924) MŰVÉSZETE) של פרנץ יאנוש סאבו.
לפי מקור ארמנד ארדש שחי בין השנים 1873–1920, והיה מבקר מוזיקה, מלחין וכותב שירים ידוע בתקופתו, רכש בתערוכות (אירועים) של הסלון הלאומי יצירות של ציירים כמו: יאנוש צ'רמי (1882-1963), כן של Lajos Gulácsy (1868-1919) ושל Cézár Herrer (1882-1932), וכן יצירות מאת יאנוש פנטליי-מולנר (1878–1924), מה עלה בגורל האוסף לא ידוע.
אשתו הייתה אידה רונאי, לה נישא ב-6 בספטמבר 1904 בבודפשט.
ארמנד עמרם לוגסי (23 ביולי 1933 – 15 ביולי 2010) היה פרופסור יהודי-צרפתי ואמריקאי לרפואת שיניים באוניברסיטת הפסיפיק .
לוגסי נולד למשפחה יהודית בעיר קניטרה שבצפון מרוקו.
בנעוריו נודע כאצן בטרם עבר עם משפחתו לצרפת.
לוגסי חזר למרוקו ועבר לפאס, בה השלים תואר ראשון בפילוסופיה ב-1955. הוא חזר לצרפת ולמד תואר ראשון ברפואת שיניים באוניברסיטת טולוז, אותו סיים ב-1959. ארמנד ואחיו, ליאון (לימים פרופסור לעיצוב תעשייתי), למדו אנגלית מצפייה בסרטים מצוירים, במערבונים ומשינון פרסומות.
לאחר מכן עבר לארצות הברית, ונרשם לתואר שני דוקטור לרפואה ברפואת שיניים באוניברסיטת פנסילבניה, אותו השלים ב-1962. באותה העת הוא עסק ברפואת שיניים בפילדלפיה.
ב-1968 השלים תואר דוקטור בפילוסופיה בחקר החומרים באוניברסיטת פנסילבניה, והחל לעבוד באופן אקדמי, באוניברסיטת נורת'ווסטרן בין השנים 1968-1971. ב-1971 עבר ללמד רפואת שיניים באוניברסיטת הפסיפיק, בה לימד כארבעה עשורים.
ב-1981 זכה לוגסי בפרס "היועץ הפקולטטי המצטיין", מטעם איגוד האקדמאים האמריקאי של מקצועות רפואת השיניים.
ב-1985 סייע לסטודנט, שלימים יהפך לפרופסור במחלקה בבית הספר לרפואת שיניים באוניברסיטת הפסיפיק, לעבור את בחינות הגמר האקדמיות שלו, לאחר שזה עבר תאונת אופנוע שפגעה ביכולתו הפיזית דאז - אותו הסטודנט הודה לו כשנכנס לתפקיד כעשור לאחר מותו של לוגסי.
במהלך לימודיו בארצות הברית היה לוגסי חבר בארגון הגג של רופאי השיניים בארצות הברית .
לוגסי היה אחד מצמד מפתחי טכניקת M-L Scale.
בצד העסקי, ניהל לוגסי מרפאה בנובטו, קליפורניה.
ארמנד נולד למשה לוגסי ופיבי לבית אוחיון, והיה אח לליאון, גלוריה (רופאה בעצמה) ונינט.
לוגסי היה נשוי במשך 44 שנים לרות, והקים עימה משפחה.
לוגסי היה רץ מרתון ורוכב אופניים.
הוא השתתף בריצות מרתון רבות, כולל כאלה שבהן נשא על עצמו אמצעים להפצת ידע על רפואת השיניים, והשלים מרוצי אופניים של 100 מיילים (160 קילומטרים) ו-200 מיילים (320 ק"מ).
ארמנד ואן הלדן (נולד ב-16 בפברואר 1970) הוא די ג'יי, מפיק תקליטים, רמיקסר וכותב שירים אמריקאי מבוסטון.
הסינגלים הידועים ביותר של ואן הלדן הם "You Don't Know Me", "I Want Your Soul", "My My My" אותו ביצע בשיתוף עם טארה מקדונלד, ו-"Bonkers" אותו ביצע בשיתוף עם דיזי רסקל, אשר כולם הגיעו למקום הראשון במצעד הדאנס הבריטי וחלקם הגיעו גם לצמרת מצעד שירי הדאנס קלאב של בילבורד.
בשנת 2009 ואן הלדן הקים את ההרכב Duck Sauce עם הדי ג'יי הקנדי A-Trak.
הסינגל של ההרכב "Barbra Streisand", אשר הגיע לצמרת מצעד הפזמונים ב-12 מדינות, היה מועמד בעבר לפרס בטקס פרסי הגראמי ה-54 בקטגוריה הקלטת הדאנס/אלקטרונית הטובה ביותר.
ההרכב הפיק גם את הסינגלים "Anyway " (שהגיע למקום הראשון במצעד הדאנס הבריטי), " Big Bad Wolf " ו-" nrg ".
למרות שואן הלדן זכה בעיקר להצלחה באירופה, ובמיוחד בבריטניה, ואן הלדן לקח גם חלק בסצנת המוזיקה האלקטרונית של ניו יורק עוד מאמצע שנות ה-90. ואן הלדן מרבה לעשות רמיקסים ומשתמש בדגימות של מוזיקת פאנק, מוזיקת סול, מוזיקת R&B ומוזיקת היפ הופ.
לאורך השנים ואן הלדן יצר בין היתר גם רמיקסים לשירים של אמנים בולטים שונים כמו קייטי פרי, ואן היילן, דאפט פאנק, פארל ויליאמס, בריטני ספירס, אנריקה איגלסיאס, דייוויד גטה, סם סמית', בלוק פארטי, ג'נט ג'קסון, ו-KRS-One.
ארמנד בווה נולד במחוז פוינט קופה שבלואיזיאנה הצרפתית (אז בשליטה ספרדית כלואיזיאנה הספרדית), כצעיר מבין שמונת ילדיהם של פייר שארל סנט ג'יימס בווה ושל מארי פרנסואז רישר.
הוא קיבל חינוך מוגבל ממורים פרטיים.
ב-1806 היו בבעלותו חוות מטעים ועבד שהוא רכש מאמו האלמנה.
אחוזת המטעים שלו כללה כ-650 מטרים של קו מגע עם נהר המיסיסיפי.
ב-1811 נשא בווה לאישה את לואיז דלפין לבטו.
את תפקידו הציבור הראשון החל בווה כאשר המושל ויליאם קלייבורן מינה אותו ב-1810 כשופט השלום של מחוז פוינט קופה.
זמן קצר לאחר מכן הוא היה למנהלן של מחוז החינוך המקומי.
בסנאט כיהן בווה עד 1830, מתוכן בשלוש השנים האחרונות כנשיאו.