tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שחר צוברי (נולד ב-1 בספטמבר 1986) הוא גולש רוח עבר ישראלי על גלשן מדגם "ניל פרייד", אלוף ישראל, וזוכה מדליית הארד באולימפיאדת בייג'ינג 2008. צוברי מחזיק גם במדליית ארד מאליפות העולם 2008 והוא פעמיים אלוף אירופה מהשנים 2009 ו-2010.
לקראת אולימפיאדת פריז 2024, מונה צוברי למאמן הראשי של נבחרת הנשים בגלישת רוח, והוביל כמאמן את שרון קנטור לזכייה במדליית כסף אולימפית בפריז 2024.
בעידודם של אביו זאב, שגלש כתחביב, ואחותו, שגלשה אף היא, החל צוברי לגלוש בגלשן רוח כבר מגיל 7. צוברי הוא אחיינו של המתאבק גד צברי שהשתתף באולימפיאדת מינכן, שהיה בין ניצולי טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, אך הוא הצליח להימלט ללא פגע.
דודניתו היא הגולשת הדר הלר.
בתקופת שירותו בצה"ל קיבל מעמד של ספורטאי מצטיין ושירת בבסיס חיל הים שבאילת.
לאחר שזכה במספר תחרויות גלישה מקומיות באילת, החל להתאמן באופן מקצועי יותר, ובשנת 2000 זכה במדליית הכסף באליפות העולם לנערים.
בהמשך, החל להתאמן על גלשן מדגם "מיסטרל", שהיה בעבר הדגם האולימפי.
בשנת 2002 זכה באליפות העולם עד גיל 17, וב-2004 זכה במדליית הכסף באליפות העולם לנוער שנערכה בבולגריה.
בשנת 2005 החליטה פדרציית השיט הבינלאומית להחליף את דגם הגלשנים האולימפיים מ"מיסטרל" ל"ניל פרייד".
המעבר לגלשן החדש הקשה על הגולשים, שהיו רגילים לדגם הישן.
דווקא בשל כך, הדבר אפשר לגולשים הצעירים לצמצם פערים מול הגולשים הוותיקים והמנוסים יותר.
בראשית 2006, באליפות ישראל הראשונה שנערכה בדגם זה, ניצח צוברי ואילו זוכה מדליית הזהב באולימפיאדת אתונה, גל פרידמן, הסתפק במקום הרביעי בלבד.
לימים, טען צוברי כי בתקופה זו העדיף איגוד השיט בישראל את פרידמן על פניו, מה שבא לידי ביטוי, בין היתר, בכך שאימוני הנבחרת נערכו בשדות ים (מקום מגוריו של פרידמן) וכן כי מאמן נבחרת ישראל, עמית ענבר, העדיף לקדם את פרידמן ואת נמרוד משיח על חשבונו.
לאחר אליפות ישראל הזמין אותו הגולש הניו זילנדי טום אשלי להצטרף אליו ולגולשים נוספים לאימונים בניו זילנד.
עם שובו, התגלע סכסוך בינו לבין מאמן נבחרת ישראל, עמית ענבר, על רקע טענתו של צוברי כי מאמנו של אשלי, ארון מקינטוש, העביר לענבר סודות מקצועיים מאימוניו.
בשל גופו הצנום יחסית, הצלחותיו היו בעיקר כאשר הרוחות היו חלשות עד בינוניות.
בתחרויות שנערכו ברוחות חזקות התקשה צוברי.
כך, לדוגמה, בטורניר שנערך באיטליה בשנת 2007 הוא הגיע למקום ה-34 בלבד.
במהלך 2007 הצליח צוברי להגיע להישגים משמעותיים בתחרויות בינלאומיות גם בקרב גילאי הבוגרים: מדליית כסף בתחרות הקדם אולימפית בהייר שבצרפת, מקום שישי באליפות אירופה שנערכה בקפריסין ומקום שמיני באליפות העולם בפורטוגל.
הישגו זה הקנה לו את הכרטיס לאולימפיאדת בייג'ינג.
בראשית 2008 הגיע להישג חשוב נוסף, כשזכה במדליית הארד באליפות העולם שנערכה בניו זילנד.
באולימפיאדת בייג'ינג זכה גם כן במדליית ארד בתחרות שנערכה בצ'ינגדאו, המדליה היחידה של המשלחת הישראלית באולימפיאדה זו.
בריאיון לידיעות אחרונות לאחר האולימפיאדה התבטא צוברי בחריפות נגד הסינים.
שר המדע, התרבות והספורט, ראלב מג'אדלה, גינה בחריפות את ההתבטאות, והתנצל עליה בפני שגרירות סין, שביטלה במחאה את קבלת הפנים שתכננה למשלחת הישראלית לאולימפיאדה.
גם צוברי עצמו התנצל על הדברים, ואמר שמדובר בפליטת פה.
בשנת 2009 זכה במדליית הזהב בתחרות בהייר, ומאוחר יותר זכה במקום הראשון באליפות אירופה שנערכה בתל אביב.
באליפות העולם שהתקיימה באנגליה באותה שנה, לעומת זאת, הוא סיים במקום ה-13 בלבד, בעוד שיריבו נמרוד משיח סיים במקום השני.
בשנת 2010 זכה פעם נוספת באליפות אירופה שהתקיימה בסופוט שבפולין.
באליפות אירופה שנערכה ב-2011 בבורגס איבד את תוארו, וסיים במקום הרביעי, לאחר שנמרוד משיח, יריבו בקרב על הכרטיס הבודד לאולימפיאדת לונדון, הפריע לו במתכוון, כדי שלא יזכה במדליה.
באליפות העולם שנערכה בפרת' בהמשך אותה שנה, סיים צוברי במקום ה-17 בלבד.
באליפות העולם שנערכה בקדיס ב-2012 סיים במקום התשיעי.
לאחר תחרות גביע העולם בשיט שנערכה במאי 2012 במדמבליק שבהולנד נקבע שצוברי ייצג את ישראל באולימפיאדת לונדון 2012, לאחר שצוברי זכה בתחרות במדליית הזהב.
צוברי נשא את דגל ישראל בטקס הפתיחה של המשחקים האולימפיים.
הוא סיים את התחרות במקום ה-19.
בשנת 2013 הצליח לשוב ולהתברג בצמרת האירופית, וזכה במדליית הכסף באליפות אירופה שנערכה בברסט שבצרפת.
באותה השנה גם זכה במדליית הזהב בתחרות בסבב גביע העולם שנערכה בצ'ינגדאו סין.
ביולי 2014, במהלך השיוט האחרון באליפות אירופה שנערכה בטורקיה, נפצע צוברי ברגלו ונאלץ לעבור ניתוח, בשל כך החמיץ את אליפות העולם בגלשני RSX שנפתחה בספטמבר בסנטנדר ספרד.
באליפות העולם שנערכה בפברואר 2016 באילת, סיים צוברי במקום השישי.
באליפות העולם שנה לאחר מכן שנערכה באינושימה שביפן, סיים צוברי במקום הרביעי הכללי עם 69 נקודות שליליות, נקודה אחת ממדליית הארד בה זכה מנגפאן גאו הסיני.
באליפות אירופה בשנת 2018 אשר נערכה בסופוט שבפולין, זכה צוברי במדליית הארד ועמד על הפודיום לצדו של יואב עומר שזכה במדליית הכסף.
באליפות העולם בשנת 2020 אשר נערכה בסורנטו שבאוסטרליה, סיים צוברי במקום הרביעי הכללי כשסיים עם 62 נקודות שליליות, 6 נקודות יותר מהמקום השלישי בו סיים הצרפתי תומא גוייר.
לאחר תחרות זו, בה סיים בתוצאה הטובה מבין הגולשים הישראלים, הוא השיג את הכרטיס לאולימפיאדת טוקיו 2020 והפך לאחד משישה ישראלים שמשתתפים בארבע אולימפיאדות ברציפות.
באליפות אירופה 2020 שנערכה בוילאמורה שבפורטוגל, זכה במדליית הכסף.
צוברי התחיל את התחרות ביכולת לא גבוהה אך עם התקדמות התחרות ולקראת השיוטים האחרונים, הצליח צוברי להתברג בצמרת.
בשיוט האחרון צוברי סיים במקום השני, מה שהעניק לו בשקלול כל השיוטים את המקום השני הכללי, אחרי יואב כהן שזכה בזהב.
מאז החל צוברי להתחרות באליפויות ישראל לנוער, התפתחה יריבות בינו לבין נמרוד משיח.
במצב דברים זה, נוצרה התמודדות ישירה בין השניים על המקום הבודד במשלחת הישראלית לאולימפיאדת לונדון, בדומה ליריבות דומה שהייתה בין גל פרידמן לעמית ענבר בשנות ה-90 ובתחילת העשור הראשון של המאה ה-21.
בהמשך, קבע איגוד השייט כי משיח התנהל באופן בלתי ספורטיבי.
באולימפיאדה עצמה לא הגיע צוברי להישגים וסיים במקום ה-17.
בספטמבר 2021 נבחר צוברי ליו"ר ועדת הספורטאים של הוועד האולימפי וכחבר בוועדת הכספים של הארגון.
באולימפיאדת פריז 2024, הוא הוביל את שרון קנטור לזכייה במדליית כסף.
בפברואר 2018 התחתן צוברי עם בת זוגו ליאת הלבץ, וביולי 2019 נולדה בתם הראשונה.
צוברי מחזיק בתואר ראשון בדיפלומטיה וממשל.
שחרור גמדי גינה היא תופעה בה נגנבים פסלי גמדים המצויים בגינות בתים (לצורך קישוט) ו"משוחררים" במקומות שונים (בעיקר בטבע).
התופעה זכתה לכיסוי תקשורתי במקומות שונים בעולם.
שחרור גמדי גינה מגינתו של אדם זר היא עבירה פלילית של גנבה.
עם זאת, עם התגברות הפופולריות של גמדי הגינה, הם הפכו ליעד של מתיחות ומעשי קונדס.
העושים את המעשים רואים זאת כמעשי קונדס, ומביעים בכך מחאה על כך שהגמדים משועבדים לבני האדם ואינם חופשיים, ברוב המקרים הגמדים מועברים לחורשות, חופי-ים וסביב למדורות, שם הם כביכול חופשיים.
יש הטוענים כי, מעבר למעשי הקונדס, קיימת בפעילויות "שחרור גמדי הגינה" אידאולוגיה של התנגדות לצרכנות יתר, בה אנשים קונים דברים שאינם צריכים, מקשטים את גינותיהם באובייקטים שלכאורה אינם מקשטים באמת, ולכאורה פוגעים בכך בסביבה ובחשיבה הסביבתית.
במרוצת הזמן ולקראת סוף המאה העשרים החלו להיווצר ארגוני שחרור גמדים.
le Front pour la Libération des Nains de Jardin - FLNJ החזית לשחרור גמדי גינה - (צרפת) נחשב בעיני רבים לארגון הראשון בתחום.
FreeTheGnomes - (ארצות הברית) פחות ידוע, אינו תומך בגנבה של גמדים ושחרורם, הארגון מציע לשלוח מכתבי תוכחה לבעלי ומשעבדי גמדים.
בסרט הצרפתי "אמלי" משנת 2001, מחליטה הגיבורה הראשית לנסות לעזור לאביה לגלות שכדאי לו לצאת לטייל בעולם ולכן היא גונבת את גמד הגינה של אביה מגינתו ונותנת אותו לחברתה הדיילת אשר לוקחת את הפסל למקומות אטרקטיביים רבים ברחבי העולם ומצלמת אותו במיקומים מוכרים.
באחד מפרקי הסדרה אבודים, הרלי וחברו משחררים את כל גמדי הגינה של השכונה בכיכר העיר, אחרי שהרלי זוכה בלוטו.
שחרור בעורף האויב הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2005 המבוסס על ספרו של ויליאם ברוואר בעל שם זהה.
הסרט מתאר את הפשיטה על מחנה השבויים בקאבנטואן (Cabanatuan) באי לוזון בפיליפינים בשלהי מלחמת העולם השנייה, אשר נחשבת לאחד ממבצעי החילוץ הגדולים בהיסטוריה האמריקנית.
שני מפקדי המבצע עוטרו בצלב השירות המצוין ושאר המפקדים והלוחמים עוטרו בעיטורי כוכב הכסף וכוכב הארד
הסרט צולם בין 4 ביולי ל-6 בנובמבר 2002, אך מועד השקתו המקורי נדחה כמה פעמים והוא יצא לבסוף ב-12 באוגוסט 2005. תקציב הסרט עמד על כ-80 מיליון דולר והכנסותיו הצליחו לכסות רק כ-12% מסכום זה.
אתר Rotten Tomatoes העניק לסרט דירוג של 35% בהתבסס על 112 ביקורות.
המבקרים טענו כי למרות שסצנת הפשיטה על המחנה מרגשת, הסרט כולו ארוך ובעל עלילות משנה רבות מדי.
עם זאת, מבקר הקולנוע של העיתון "Chicago Sun-Times" העניק לסרט 3 כוכבים.
הסרט פותח בטבח של שבויי מלחמה אמריקאיים על ידי היפנים בפאלאוון (Palawan) במטרה למנוע את שחרורם.
לאחר מכן מתוארת שיגרת חייהם של למעלה מ-500 שבויים במחנה שבויים בקאבנטואן בחורף 1944. השבויים ששרדו את צעדת המוות בבטאן מוחזקים כבר 3 שנים בשבי וסובלים מיחס קשה מצד היפנים, מעינויים וממלריה.
בעקבות תבוסת היפנים והתקדמות הצבא האמריקאי גדל החשש לשלומם של השבויים במחנה קבנטואן, ולוטננט קולונל מיוסי מקבל פקודה לצאת לשחרר את השבויים במהירות המרבית.
חייליו של מיוסי מאומנים למשימות קומנדו אך חסרים ניסיון קרבי.
למרות זאת, מטיל מיוסי על קפטן פרינס לתכנן תוכנית לחילוץ השבויים ועוד באותו יום יוצאים כ-100 לוחמים מפלוגתו של פרינס יחד עם מפקד הגדוד מיוסי במבצע נועז לעומק קווי האויב תוך שהם נעזרים בדרכם בלוחמי גרילה מהמחתרת הפיליפינית.
בליל ה-30 בינואר 1945 הם מגיעים למחנה השבויים ומתקדמים אליו בזחילה תוך שהם נהנים מפעולת הסחה של מטוס הפצצה מסוג P-61. בשעה 7:40 הם פורצים למחנה ומשחררים את השבויים כמעט ללא התנגדות של היפנים שהופתעו ממכת האש החזקה.
באותו הזמן לוחמי המחתרת הפיליפנית בולמים הגעת תגבורות יפניות.
מאות חיילים יפנים נהרגו במבצע לעומת אבדות האמריקאים שהיו מועטות יחסית.
שני חיילים, בהם רופא הגדוד, ד"ר פישר, נהרגו וכ-23 נפצעו.
מבין לוחמי המחתרת הפיליפינית נהרגו כ-20 לוחמים.
הסרט מסתיים במסע של 511 השבויים המשוחררים לעבר קווי הצבא האמריקאי בשילוב צילומים אותנטיים מ-1945. לאורך הסרט עוברת המצלמה בין תיאור חיי השבויים במחנה, התקדמות חיילי הקומנדו ותיאור התנגדות המחתרת הפיליפנית ליפנים דרך סיפורה האמיתי של מרגרט יוטינסקי, אחות אמריקאית שפעלה בשיתוף המחתרת להברחת מזון ותרופות לשבויים במחנה.
בנג'מין בראט, קולונל הנרי מיוסי
ג'יימס פרנקו, קפטן רוברט פרינס
שחרור היא אנדרטה לזכר קורבנות השואה, הניצבת בג'רזי סיטי שבמדינת ניו ג'רזי.
האנדרטה נוצרה על ידי הפסל נתן רפופורט.
האנדרטה היא פסל ארד של חייל אמריקני, הנושא בזרועותיו ניצול של מחנה ריכוז נאצי.
עיצובה מיועד להזכיר את חלקו של הצבא האמריקני בשחרור מחנות הריכוז הגרמניים ואת היות ארצות הברית מקום מפלט עבור רבים מניצולי השואה.
גובה הפסל הוא כ-4.5 מטרים ומשקלו כשתי טונות.
הוא ניצב בחלקו הדרומי של פארק החירות של מדינת ניו ג'רזי, לחוף מפרץ ניו יורק.
אתר האנדרטה נמצא כקילומטר מצפון-מערב לפסל החירות וכקילומטר וחצי מדרום-מערב לאליס איילנד (אתר מוזיאון ההגירה האמריקני), באופן שמיקומי השלושה יוצרים צורת משולש.
הקרבה בין שלושת האתרים נועדה לייצג משמעות סמלית.
הקמת האנדרטה הוזמנה על ידי מדינת ניו ג'רזי, בתמיכתה של קבוצת ארגוני ותיקי מלחמה.
משרד ההגנה של ארצות הברית בחר בצילום האנדרטה להיות עיטור השער של חוברת הדרכה מטעמו לציון ימי הזיכרון לקורבנות השואה, הנערכים בארצות הברית מדי אביב.
שחר קובר (נולד בשנת 1979) הוא מאייר ישראלי תושב קריית טבעון.
קובר גדל במושב גני עם, למד בבית הספר התיכון עמי אסף בבית ברל, ובתיכון של אוניברסיטת שיקגו.
בגיל 22 התקבל למכללת "שנקר", וסיים בה 4 שנות לימוד במסלול לאיור במחלקה לתקשורת חזותית.
בתום הלימודים החל קובר לאייר איורים רבים לעיתונים ישראליים בהם ידיעות אחרונות, מעריב, גלובס וכלכליסט.
במקביל החל לאייר ספרי ילדים רבים בארץ ובמדינות רבות ברחבי העולם.
בין השאר, בארצות הברית, צרפת, בריטניה, סינגפור, גרמניה, אוסטרליה וקוריאה הדרומית.
עד היום אייר קובר כ-80 ספרים.
קובר בוגר התוכנית לתואר שני בלימודי תרבות וקולנוע באוניברסיטת חיפה.
קובר הקים וניהל את הפורום המקוון הישראלי הוותיק ביותר בנושאי איור ברשת בין השנים 2006–2011, ובין השנים 2010–2013 שימש כמבקר איור ספרי-הילדים של כתב-העת המקוון "הפנקס".
משנת 2013 הוא מלמד איור ואנימציה בחוג לתקשורת חזותית בבית הספר לעיצוב של אוניברסיטת חיפה.
בין השנים 2015–2017 שימש כמנהל האמנותי של סרט האנימציה הקצר "אמריקה".
בין השנים 2009–2012 שימש כמנהל הקריאטיב של חברת משחקי המחשב Loadingames.
קובר הוא בנו של פרופסור אבי קובר ואחיו של המתרגם עפר קובר.
תמר בראון-אלקלס, ממלכת שטות וממלכת רצינות, מטר, 2020
נבו זיו, אריה בן-נעים ה-14, ידיעות ספרים, 2019
נבו זיו, סבא מסתיר הכל עם הגב, ידיעות ספרים, 2017
רות אורן, ככה גם אני יכולה, הקיבוץ המאוחד, 2017
עילם בן-דרור, עוד סיפור אחרון, מטר, 2015
רוביק רוזנטל, חנות המילים של נעם, כתר, 2014
איריס ארגמן, בקצה הרחוב, מטר, 2014
נעמי בן-גור, אולי אפשר גרגר סוכר, הקיבוץ המאוחד, 2014
לאה גולדברג, דוד קוסם, ספרית פועלים, 2013
רימונה די-נור, איך ילד גדל?, הוצאת איגואנה, 2013
רות אורן, רכבת טסה על פסים, כנרת, 2013
חיים נחמן ביאליק, בערוגת הגינה, הקיבוץ המאוחד, 2012
יוסי מערבי, שני חברים וקסם, הקיבוץ המאוחד, 2011
רות אורן, הפרה של סבא יפת, כנרת, 2011
מירי רוזובסקי, רוני מקרוני לא אוהבת חבורות, כנרת, 2010
יוסי מערבי, עץ המיץ, הקיבוץ המאוחד, 2010
עילם בן-דרור, על הגשר הקט, מטר 2010
סמי מיכאל, אותיות הולכות לים, דביר, 2009
עדי גבאי-לב, מיקה, לאופולדינה והשניצל הוינאי, מטר, 2008
ב-20 בפברואר 1856 פורסם החוק לשחרור כל הצוענים בנסיכות ולאכיה (ברומנית: Legiuirea pentru emanciparea tuturor țiganilor din Principatul Țării Românești) ובכך הושלם שחרור הצוענים ממעמד של עבדים בכל הנסיכויות הרומניות.
תולדות צועני רומניה עד השחרור
אזכור ראשון של הצוענים בנסיכות מולדובה הוא במסמך משנת 1428, שבו מעניק השליט אלכסנדרו הטוב לאחד המנזרים 31 משפחות צוענים ו-12 משכני טטרים.
ההיסטוריונים מעריכים שהצוענים הובאו לארצות הרומניות על ידי המונגולים במהלך הפלישה המונגולית לאירופה, בשנים 1241 - 1242.
בימי הביניים, בנסיכויות הרומניות, הצוענים היו במעמד של עבדים והזכות היחידה שהייתה להם, הייתה הזכות לחיים.
היו שלוש קטגוריות של צוענים, לפי הבעלים שלהם, צוענים המשועבדים למנזרים, צוענים המשועבדים לבויארים וצוענים ללא בעלים מוגדר, שנחשבו לעבדי השליט והיו חייבים לו תשלום מס.
הצוענים היוו קטגוריה סוציאלית נפרדת, הנמוכה ביותר במדרג החברתי, אך בחיי האוכלוסייה היה להם תפקיד חשוב בגלל המקצועות המיוחדים להם.
היחס של הבעלים לצוענים היה כאל רכוש, הבעלים היה קובע אם יוכלו ועם מי להתחתן, אפשר היה להעביר את הבעלות עליהם לאחרים ולהעניש אותם עונשים קשים מאוד, כמו הרעבה, מכות קשות, קשירתם מעל אש גלויה, הובלתם באזיקים ושרשראות על ידיהם ורגליהם ואף על צווארם.
אם אדם חופשי היה נישא לצוענייה או אישה חופשית לצועני, הם היו מקבלים סטטוס של צועני.
רק במאה ה-18, כארבע מאות שנים לאחר תחילת עבדות הצוענים, נקבע שאין לבעלים זכות לפרק משפחות.
קובץ החוקים של נסיכות ולאכיה משנת 1818 מכיל סעיף הקובע שכל הצוענים נולדים עבדים וצוענים ללא בעלים מוגדר הם רכוש המדינה.
למרות כל זאת הייתה אפשרות "למחול" לצועני ולשחררו וצועני משוחרר היה הופך לאדם רגיל והיה יכול להתקדם במדרג החברתי.
לקראת סוף המאה ה-16 הגיע שטפאן השמיני רזבאן (Ștefan al VIII-lea Răzvan), בנם של צועני מוסלמי ובת מולדובה, לדרגה העליונה של שליט נסיכות מולדובה והתמיד בכך חצי שנה.
בטרנסילבניה, בעת שהייתה חלק מהממלכה ההונגרית, מעמד הצוענים היה טוב בהרבה ממעמדם בנסיכות מולדובה ובנסיכות ולאכיה - מעמדם היה של אריסי כתר ופירוש הדבר היה שהם היו חופשיים לנוע על פני הארץ ולחנות על אדמות כתר.
לא היו להם חובות צבאיות והיו חייבים לשלם מס קטן, קטן יותר מהמס ששילמו תושבי קבע.
הייתה להם אוטונומיה ניהולית ובמאה ה-16 נקבע תואר אצולה למנהיגם.
במהלך הזמן ובהשפעת הפוליטיקה ההבסבורגית שנטתה לקלוט את הצוענים ולהביא להתבוללותם, צוענים טרנסילבניים רבים עברו ליישובי קבע ואיבדו את ניהולם העצמי ויתר האפיונים הלאומיים.
בעקבות המהפכה הצרפתית הגדולה והפצת האידיאלים שלה (חופש, שוויון, אחווה) בארצות הרומניות על ידי בני בויארים רומנים שלמדו בצרפת, החל תהליך של שחרור הצוענים מעבדות.
בשנים 1843-1856 בוטלה עבדות הצוענים בנסיכויות הרומניות, תחילה בוטלה עבדות צועני הממלכה, אחרי כן עבדות צועני המנזרים ולבסוף תמורת פיצויים, בוטלה עבדות הצוענים של הבויארים.
לא כל הבויארים גבו מהממלכה את הפיצוי שהוענק להם על שחרור הצוענים (עשרה מטבעות זהב על כל צועני, אך התשלום נפרס על הרבה שנים) והיו גם בויארים, כמו וסילה אלכסנדרי, שהקדימו ושחררו את הצוענים שלהם לפני החקיקה.
ביום 22 במרץ 1843 שוחררו מהעבדות כל הצוענים שהיו עבדי השלטון בוולאכיה ועברו לרשימות משלמי המיסים.
ביום 13 בפברואר 1847 שוחררו כל הצוענים שהיו עבדי מנזרים בוולאכיה.
ביום 22 בנובמבר 1850 הוצא בוולאכיה צו, שאסר פירוק משפחות של צוענים עבדים על ידי מכירתם או מסירתם לאחרים.
בכל מכירה של עד 3 צוענים אוצר הנסיכות יתערב ויפדה את הנמכרים.
ב-8 בפברואר 1856 יצא צו שקבע שחרור מלא מעבדות של כל הצוענים בנסיכות ולאכיה.
הצוענים לא הוכנו לשחרורם, לא ידעו להתנהל בצורה עצמאית והתקשו להתפרנס ובעקבות כך חלקם גם הסתבך בגנבות ובהתנגשויות עם שלטונות החוק.
רבים מבין רבע מיליון הצוענים ששוחררו היגרו לכיוון הארצות השכנות ומשם לארצות מערב אירופה ואמריקה - הגירה זו נחשבת לגל השלישי בגודלו של הגירת הצוענים.
שחר שוחט (נולד ב-14 פברואר 1966) הוא תת-אלוף במיל' בצה"ל, חוקר ומומחה להגנה אווירית.
כיהן כמפקד מערך ההגנה האווירית בין השנים 2012–2015, תקופה שכללה את מבצע עמוד ענן ומבצע צוק איתן.
במהלך כהונתו הוביל את מערך ההגנה האווירית להישגים משמעותיים ביירוט רקטות ואיומים אוויריים.
שוחט החל את שירותו הצבאי ב-1984 והתקדם בשורת תפקידים במערך ההגנה האווירית, ביניהם: מפקד סוללת טילי קרקע-אוויר, מפקד יחידת טילי קרקע אוויר, מפקד יחידת "חרב מגן" (טילי חץ), ראש ענף תורה והדרכה במערך ההגנה האווירית וראש ענף פיתוחים וניסויים.
בהמשך שירותו מונה למפקד כנף 168, מפקד כנף 167, וראש תוכנית "עת האסיף" באגף התכנון.
בשנים 2012–2015 כיהן כמפקד מערך ההגנה האווירית, תפקיד במסגרתו הוביל את המערך בשני מבצעים משמעותיים.
במבצע עמוד ענן השיגה מערכת כיפת ברזל 85% הצלחה ביירוט כ-1,500 רקטות, ובמבצע צוק איתן שיפר את אחוזי ההצלחה ל-90% מול 4,700 רקטות.
במהלך כהונתו הוביל את הסבת כל סוללות כיפת ברזל ל"בלוק 2", פיתח יכולות להתמודדות עם מטחים מכיוונים שונים ושיפר את יכולות היירוט של המערכת.
לאחר שחרורו מצה"ל מונה לסמנכ"ל אסטרטגיה ופיתוח עסקי בחטיבת ההגנה האווירית של רפאל.
בתפקידו זה המשיך לתרום לפיתוח אסטרטגיות להגנה אווירית מתקדמת ולניתוח מגמות עולמיות בתחום הלוחמה האווירית והטילים, תוך פרסום ניתוחים מקצועיים על התפתחויות בתחום ההגנה האווירית והאיומים המתפתחים.
בשנת 2016 הוענק לשוחט אות כבוד מצבא גרמניה על תרומתו לשיתוף הפעולה בתחום ההגנה האווירית בין ישראל לגרמניה.
שיתוף הפעולה כלל השתתפות נציגים גרמנים בתרגילים משותפים, ביקורים הדדיים וחילופי ידע בתחום ההגנה האווירית.
שוחט היה שותף מרכזי בארגון כנס ההגנ"א הבינלאומי הראשון בישראל, בו השתתפו שבעה מפקדי מערכי הגנ"א מרחבי העולם.
שוחט בעל תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה, תואר ראשון במדעי החברה מאוניברסיטת בן-גוריון, ובוגר הקורס למנהיגות משפיעה (High Impact Leadership) באוניברסיטת קולומביה בארצות הברית.
הוא בוגר המכללה לביטחון לאומי, המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, קורס דירקטורים מטעם המרכז הישראלי לניהול, וקורס מתקדם בפורט בליס ארצות הברית.
שוחט פרסם מאמרים וניתוחים רבים בתחום ההגנה האווירית, במיוחד לאחר פרישתו מצה"ל.
מאמריו עוסקים בהתפתחות איומי הטילים המדויקים, יכולות ההגנה האווירית המודרנית, והערכות אסטרטגיות של האיומים העתידיים.
הוא התמקד במיוחד בניתוח ההתפתחויות בתחום הטילים המונחים המדויקים והשפעתם על שדה הקרב העתידי.
שחר פלד (נולד ב-1960) הוא סופר ישראלי ומתרגם מאנגלית לעברית.
מוכר בעיקר כמחבר "מגרסת הזהויות" וכיו"ר אגודת המתרגמים בישראל.
שחר פלד נולד בישראל וגדל בסקוטלנד.
הוא החל לעבוד כמתרגם פרילנסר בשנת 1984 וכיהן כיו"ר אגודת המתרגמים משנת 2013. נשוי לרינה פלד ואב ל-4 ילדים.
"מגרסת הזהויות" הוא ספר רב-תחומי מאת שחר פלד, שיצא בהוצאת פרדס בשנת 2007. הספר עוסק בפילוסופיה של המדע, ניתוח של מדעי היהדות, רה-אינטרפרטציה של פרשת סוקל, ניתוח היסטוריוגרפי של התפתחות זהויות יהודיות מודרניות על רקע תמורות בנצרות האירופית והתפתחות האקדמיה.
מאז שנת 2015 עוסק שחר פלד באמנות רב-תחומית הכוללת פודקסטים קולאז'ים קונצפטאולים, קומיקס ומוזיקה.
שחר עם שחר - ערוץ היוטיוב
שחר עם שחר - האתר
בשנת 2023 יזם שחר פלד תרגום מלא של מדריך המתשתמש של אייבלטון לייב כתרומה לקהילת יוצרי המוזיקה בישראל.
לפרוץ אל המוזיקה עם אייבלטון לייב 11.
ג'ון רולס: חוק העמים, יצא לאור בשנת 1999 (ובשפה העברית, בתוספת המאמר 'עיון חוזר ברעיון שיקול הדעת הציבורי', תרגם שחר פלד, עריכה מדעית: פרופ' יצחק (יאני) נבו, הוצאת רסלינג, 2010).
רוברט דאל: על הדמוקרטיה, יצא לאור על ידי הוצאת המכון הישראלי לדמוקרטיה, בשנת 2002, מכיל 213 עמודים
יורי סלזקין: המאה היהודית [תרגום משותף עם כרמה בן יוחנן], ההוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב, 485 עמ'
קרן קמינגז, פרסילה לווז, אדווארד פ' רדיש, פטריק ג' קוני: מבינים פיזיקה - מכניקה לקורסי מבוא למהנדסים ומדענים, בעריכת: דוד פונדק, תרגום: שחר פלד, הוצאת מאגנס
מגרסת הזהויות (2007) - יצא בהוצאת פרדס בשנת 2007
חי עולמים - אמונת האבולוציה (2013)
גחלת א"ש, מאת אליעזר שחר פלד, ביאור בחרוזים על חפץ חיים (הלכות איסורי לשון הרע) מאת ר' ישראל מאיר הכהן מראדין
תורת הבחורילות- נשיות אמהות ורוח האומה במשנת הרב יוסף קלנר (2018)
כהני הגולה - אתנוגרפיה של שליחות במזרח אירופה (2020)
עצמות - רומן לאינטלקטואלים (2021)
שחרור מוחלט היא תנועה ישראלית למען בעלי חיים.
חזון התנועה הוא שחרור בעלי החיים מהתעשיות שמנצלות והורגות אותם, ובראש ובראשונה שחרור בעלי החיים מתעשיית המזון מהחי על ידי קידום טבעונות.
התנועה מתאפיינת בחשיפה לא מצונזרת ולא מעודנת של מתקני תעשיית בעלי החיים, מתוך התפיסה שכאשר אנשים יראו במו עיניהם, וגם אם בניגוד לרצונם, את מה שכרוך בייצור מזון מהחי, הם יפסיקו לצרוך אותו.
תנועת שחרור מוחלט פועלת בשלושה כיוונים עיקריים:
תיעוד של תעשיית בעלי החיים כדי לחשוף לציבור את הנעשה בה.
מיצגים, הפגנות והסברה במרחב הציבורי, ברשתות החברתיות ובתקשורת הממוסדת, כדי לעורר מודעות ולעודד מעבר לטבעונות.
פעולות ישירות במתקני תעשיית בעלי החיים כדי לעורר הד תקשורתי, וכדי להציל בעלי חיים ככל הניתן.
תנועת שחרור מוחלט הוקמה בשנת 2013 בשם "החזית לשחרור בעלי חיים" על ידי מספר פעילים למען בעלי חיים, ובהם טל גלבוע שעומדת בראש התנועה.
ב-2018 שונה שם התנועה ל"שחרור מוחלט".
תנועת שחרור מוחלט עוסקת בתיעוד רפתות ולולים ומתקנים אחרים בתעשיית בעלי החיים.
גלבוע התחילה את פעילות התיעוד עוד לפני הקמת הארגון, ובהמשך הצטרף אליה רועי שפרניק.
יחד הם ייסדו את עמותת קירות שקופים, שמתעדת את תעשיית המזון מהחי בישראל.
שם העמותה הוא בהשראת פול מקרטני, שאמר שאילו קירות בתי המטבחיים היו שקופים כולם היו צמחונים.
מהחומר המצולם נוצרה ההרצאה "קירות שקופים" שנועדה לחשוף את הציבור הישראלי למצוקת בעלי החיים בתעשיית המזון מהחי.
ההרצאה נדדה ברחבי הארץ, ולאחר מכן נערכה לסרט שהופץ ברשת ומאות אלפים צפו בו.
לאחר מכן יצרה התנועה את ההרצאה ""שתולים בגיהנום" יחד עם התחקירן רונן בר שצילם ב-2012 את התחקיר הסמוי בבית המטבחיים "אדום אדום".
בהרצאה מסופר על תיעוד הסבל בעלי החיים, ועל הקשיים הנפשיים שכרוכים בתיעוד כזה.
בנוסף התנועה פועלת לחשיפה של קשרי הון-שלטון-מזון בישראל, ויצרה סרט בשם זה.
בסרט מתועדים קשרים כספיים בין מועצות החלב הבשר והלול לבין רופאים ותזונאים שנותנים המלצות בתקשורת לאכילה מהחי.
כמו כן הסרט עוסק בקשרים כספיים בין תעשיית המזון מהחי לבין התקשורת, למשל כתבות פרסומת סמויה באתר החדשות ynet תמורת תשלום של מועצת החלב.
פעילי התנועה מגישים תלונות למשרד החקלאות בצירוף התיעוד שהם צילמו במתקני תעשיית בעלי החיים.
לדברי הפעילים לרוב משרד החקלאות משיב שאין חריגה מהתקנות.
מדי פעם משרד החקלאות עורך בדיקה בעקבות התלונות, אך תיעודים חוזרים באותם מקומות מראים שלא חל בהם שינוי.
באוגוסט 2016 תיעדו פעילי התנועה לול מטילות במשק "הולנדר" בהוד השרון.
הלול הורכב מכלובי סוללה עם תרנגולות מרוטות, קרועות ביב, גוססות ומתות בכלובים, והייתה זוהמה בכלובים ומסביבן.
משרד החקלאות הורה בתגובה על השמדת כל הביצים באותו לול, כולל הביצים שכבר נארזו להפצה, וחשמול התרנגולות.
בעל הלול הגיש תלונה במשטרה על הסגת גבול נגד טל גלבוע.
אופיר בן חמו מבית שאן תיעד בין היתר לול חושך, בו התרנגולים גדלים בעלטה מוחלטת, בקיבוץ חפציבה.
שיטה זו נועדה לגרום לתרנגולים להעלות בשר במהירות גדולה יותר.
בעקבות התיעוד הגישה חברת "מילועוף" בקשה לצו הרחקה של בן חמו מ-56 יישובים וקיבוצים המספקים לה עופות.
בשנת 2017 עבד פעיל של התנועה בבית המטבחיים "בקרנה-בשר-הכפר" בחיפה, ותיעד את הנעשה בו במשך שמונה חודשים.
ההתנועה גייסה יותר מ-260,000 ש"ח בשביל לפרסם את הצילומים.
הפרויקט כונה "התחקיר שמרעיד את המדינה", ופורסם לראשונה בתוכנית הטלוויזיה הצנרת בערוץ 2 ב-25 באוקטובר 2017. בהמשך עלה סרטון לא-מצונזר של התחקיר לערוץ של קירות שקופים ביוטיוב.
"שחרור מוחלט" צילמה עשרות רפתות ולולים בקיבוצים ומושבים בארץ, משחטות ובתי מטבחיים, ופריקת משלוחים חיים בנמלים.
התנועה גורסת שהדרך לשחרר את בעלי החיים מתעשיות המזון, היא על ידי כך שעוד ועוד אנשים יפסיקו לאכול בשר בעלי חיים ותוצרתם, לכן הסברה והעלאת המודעות הם מהדברים החשובים בעיני התנועה.
בנוסף להרצאות נערכים מיצגים והפגנות.
ברחבי הארץ נערכות הפגנות "שתיקה רועמת".
בהפגנה זו האנשים הולכים או עומדים בדממה בטור במקום הומה אדם, כשבידיהם שלטים בגודל דף A3 שעליהם מסרים נגד אכזריות ובעד טבעונות.
לפעמים אלה קומץ אנשים שנוטלים יוזמה, לפעמים עשרות, ולפעמים מאות.
ב-8 בספטמבר 2016 התקיימה בתל אביב הפגנת "שתיקה רועמת", והשתתפו בה כ-1,000 איש.
ב-24 ביוני 2016 התקיים הכנס הראשון של החזית לשחרור בעלי חיים, בהשתתפות 350 פעילים.
הכנס השני התקיים ב-7 ביולי 2017.
ב 15 בדצמבר 2017 התקיים כנס "מטבעונות לאקטביזם" הראשון של נוער החזית לשחרור בעלי חיים.
במרץ 2015 פרצו כעשרים פעילי התנועה מדגרה שבקיבוץ רמת הכובש, וניתקו את החשמל ממגרסת האפרוחים, שאליה נזרקים אפרוחים זכרים משום שאינם נחוצים בתעשיית הביצים.
לדברי הפעילים הם הצליחו לקחת משם 200 אפרוחים.
קליפ הפריצה למדגרה הועלה ליוטיוב.
באירוע המשטרה עצרה 14 פעילים.
בעל המדגרה תבע את טל גלבוע בגין הסגת גבול.
ביולי 2016, ביום שבת, פרצו כ-100 פעילים של התנועה לבית המטבחיים בחוף שמן בחיפה, כדי למחות על שחיטת בעלי חיים למטרות מאכל.
בחצר בית המטבחיים המתינו עגלים מאוסטרליה לשחיטתם ביום ראשון.
הפעילים הדביקו מדבקות "לא תרצח" על קירות בית המטבחיים, והניחו זר זיכרון על תא העקידה.
בעל בית המטבחיים תועד תוקף אותם בצאתם.
לקראת יום כיפור, פעילי שחרור מוחלט מסיירים במקומות שונים בארץ כדי למנוע את שחיטתם של תרנגולי הכפרות, ומזעיקים את יחידת הפיצו"ח (פיקוח צומח וחי) של משרד החקלאות, כדי שתחרים תרנגולי כפרות במספר מוקדים.
ב-2015 היו התעמתויות קשות עם חרדים, ובסך הכול נמנעה שחיטתם של כ-1,500 תרנגולים בעכו, אשדוד, פרדס כץ, רחובות, רמת השרון, פתח תקווה וערים נוספות.
ב-27 במאי 2017 פרצו פעילים למען בעלי חיים לרפת פרידמן במושב כפר אחים, לאחר שהגיע מידע על הזנחה והתעללות.
בין היתר, עגלים רכים נקשרו בחבל קצר לעמוד כמעט ללא יכולת תנועה, כשהם מכוסים זבובים וחלקם חולים ופצועים.
שוטרים הגיעו למקום כדי לפזר בין הצדדים.
יחידת הפיצו"ח הוזעקה על ידי הפעילים ואנשיה שחררו את העגלים, אך לאחר לכתם שוב קשרו בעלי הרפת את העגלים.
שחר פנקס (נולדה ב-1977) היא מחזאית ישראלית, זוכת פרס התיאטרון הישראלי לשנת 2013 על המחזה "אדם לא מת סתם" ופרס רוזנבלום לאמנויות הבמה לשנת 2014 יחד עם שיר גולדברג בקטגוריית אמנים ויוצרים מבטיחים.
פנקס נולדה במשמרת, ב-2006 סיימה תואר שני MFA בחוג לתיאטרון שבאוניברסיטת תל אביב.
שימשה דרמטורגית בהצגות "אם יש גן עדן", "הסוחר מוונציה", "שרי המלחמה", "הקמצן" "השבועה", "הדה גאבלר" ו"סימני דרך" (מחזמר המבוסס על הביוגרפיה של נעמי שמר) שהוצגו בתיאטרון הבימה.
הייתה שותפה לכתיבת ההצגות "ארץ חדשה" ו"השבועה" יחד עם שי פיטובסקי וצעירי הבימה, עיבדה את ההצגה "אלקטרה ואורסטס – משפט רצח" עם חנן שניר, ועיבדה את ההצגה "פרסאוס ומדוזה" שהוצגה בתיאטרון חיפה.
לאורך השנים משתפת פעולה עם במאית התיאטרון שיר גולדברג עמה למדה באוניברסיטה ושימשה עמה תחקירנית ותמלילנית בתוכניות טלוויזיה.
השתיים יצרו את המחזה "איש לכת" (יחד עם משה פרלשטיין) שהוצג בפסטיבל עכו, את המחזה הקומי "בשר גבירותיי ורבותי" שהוצג בתיאטרון אנסמבל הרצליה ואת המחזה "אבא שלי לא ציפור" שהוצג בפסטיבל ישראל ובתיאטרון הקאמרי.
יהושע שהוצגה בהבימה, בהצגה "אבא גוריו" שהוצגה בהבימה ובהצגה "האדרת" על פי סיפורו של ניקולאי גוגול שהוצגה בתיאטרון החאן.
ב-2014 זכתה עם פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה בקטגוריית אמנים ויוצרים מבטיחים "על עיבודים של יצירות ספרותיות להצגות בעלות סגנון פיוטי ומיוחד".
בשנת 2016 העלה תיאטרון הבימה את המחזה "לבד בברלין", שהוא עיבוד של שחר פנקס לתרגום ספרו של הנס פאלאדה לעברית.
בשנת 2018 העלה תיאטרון הבימה את המחזה "מיקה שלי", המבוסס על שירי יאיר רוזנבלום, שאת הנוסח שלו כתבה שחר פנקס יחד עם משה קפטן.
בשנת 2024 הייתה מלווה אמנותית של המופע "מי שלא נולד - מפסיד" במלאת 80 להולדתו של חנוך לוין בתיאטרון הקאמרי.
שחר רז (רוזנבאום) (נולד ב-22 ביוני 1982) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלי.
זוכה פרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל חיפה הבינ"ל ה-35 להצגות ילדים (2025).
זוכה בפרס השחקן הטוב ביותר בטקס פרסי תיאטרון הבימה (2016), (2022).
יליד תל אביב, בנם של אפרים ורעיה.
בגיל 12 עבר עם משפחתו לראש העין.
את שירותו הצבאי עשה בפלס"ר 7 כלוחם וחובש קרבי.
בשירות המילואים הוצב ביחידת פינוי שתפקידה הענקת טיפול רפואי ופינוי משדה הקרב.
השתתף במבצעים "עופרת יצוקה" ו"עמוד ענן".
מתגורר בהרצליה עם רעייתו, השחקנית והזמרת אלינור פלקסמן ושלושת ילדיהם.
לאחר שירותו הצבאי החל ללמוד משחק ב"בית צבי" (2005) (מחזור מ"ו).
במהלך שנות לימודיו זכה בפרסים ובמלגות, בהם מלגת קבלה לבית הספר (2005), "קרן שרת" (2006) ופרס ע"ש צבי קליר על הצטיינות בלימודים (2008).
מיד עם סיום לימודיו הוחתם בתיאטרון הלאומי "הבימה", בו הוא משחק עד היום.
במסגרת עבודתו בתיאטרון, היה חבר בקבוצת הצעירים בהנהלת שי פיטובסקי (2009–2016).
בקבוצה זו, שזכתה לשבחים רבים, השתתף רז בכל ההצגות: "החוטם", "מסייה דה פרסוניאק", "ארץ חדשה", "השבועה" ו"אלוהים מחכה בתחנה".
בזמן חברותו בקבוצה, החל להופיע מחוצה לה כחלק מלהקת שחקני "הבימה" בהצגות שונות שהתארחו בפסטיבלים בינלאומיים בגראץ, קלוז', שטוטגרט, ריימס, בייג'ינג, סנט פטרבורג, מוסקבה ורבאט.
עם פירוק הקבוצה, צורף לצוות השחקנים הקבוע של "הבימה".
בשנת 2016 זכה בפרס השחקן המצטיין על שם אלה דן בטקס פרסי תיאטרון "הבימה".
בשנת 2022 זכה בפרס השחקן המצטיין מטעם קרן אלי לאון.
בשנת 2025 זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל חיפה הבינ"ל ה-35 להצגות ילדים.
הצגה מחזאי במאי תפקיד מסגרת שנהחתונת הדמיםפדריקו גארסיה לורקהמור לידורלאונרדואוניברסיטת תל אביב2016התקלהפרידריך דירנמאטשי פיטובסקיאלפרד טראפסצוותא2017האחים רייטאורלי ישועה ויהונתן שוורצברגתום שוורצברגווילבור רייטתיאטרון השעה הישראלי2020כמו דג במיםאלון רותם ושרון גלשרון גלמוקהפסטיבל חיפה הבינלאומי להצגות ילדים 2025
סרט/סדרה במאי תפקיד שנהאיים אבודים (סרט)רשף לויערן2008הסטודיה הדרמטית הבימה (סרט)שחר רוזןבתפקיד עצמו2010ארץ שמיים (סדרה)אסי צובללב קיטרובסקי2015האתגר הגדול (סדרה, ערוץ "הופ")בובי לקססופר ספורט2019דברים שרציתי לומר (סדרת רשת)שחר רזתפקידים שונים2019כולם מחכים רק לי (סרט)אקי אבנייהודה מגן2023
שַׁח-רֹאשִׁיִּים (שם מדעי: Centriscidae) היא משפחת דגי ים מסדרת האבובונאים.
לבני משפחה זו ישנו חוטם מוארך אך צר והוא מופנה כלפי מעלה.
בני תת-משפחת Centriscinae הם בעלי גוף אנכי השוחים בתנוחות אנכיות בעזרת סנפיריהם הנעים ללא הרף.
בני תת-משפחת חרטומני ים (Macroramphosinae) אנכיים יותר ובעלי מבנה גוף רזה אך עלי סנפירים קטנים מאוד.
הרבה מהחוקרים חושבים שתת-משפחה זו צריכה להיות משפחה עצמאית.
הם חיים במרבית האוקיינוסים הטרופיים והסובטרופיים בחיפוש אחר פלנקטון וסרטנים זעירים אותם הם שואבים עם פיהם.
חלקם חיים בין עשבי ים או אצות ואחרים בשוניות אלמוגים.
גופם המוזר עוזר להסוות אותם במים.
סוג שַׁח-רֹאשׁ (Aeoliscus) - בו שחראש נקוד
תת-משפחה חרטומני ים (Macroramphosinae) - ככל הנראה היא משפחה עצמאית
שחר שגיב (נולד ב-11 באוקטובר 1994) הוא טריאתלט ישראלי, סגן אלוף אירופה במקצה ספרינט לשנת 2025, זוכה מדליית כסף מהמשחקים האירופיים (קרקוב 2023) בתחרות הטריאתלון ומדליית כסף בתחרות גביע העולם, צ'ייקנדאו, סין, ובמדליית הזהב בהוטולקו, מקסיקו, 2025.
שגיב נולד בזכרון יעקב לד"ר שמי שגיב (שם טוב סבג), ספורטאי אולימפי בעצמו בריצת המרתון מאולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
שגיב החל להתאמן בגיל 8 ובגיל 14 עבר לאקדמיה למצוינות בספורט במכון וינגייט, שם למד התאמן והתחנך תחת שרביטו של המאמן הלאומי אורי זילברמן.
ההישג המשמעותי הראשון של שגיב היה ב-2008 בסבב גביע אירופה לנוער באלניה שבטורקיה.
בשנת 2010 הוא זכה באליפות ישראל לנוער ובשנת 2011 הגיע למקום השני לאחר אמיתי יונה.
בשנת 2015 זכה לראשונה באליפות ישראל.
בשנת 2016 זכה שוב בתואר והגיע למקום השלישי באליפות אירופה עד גיל 23 בבורגס, בולגריה.
שנה לאחר מכן הגיע למקום הרביעי בבתחרות שנערכה הפעם ברוטרדם, הולנד.
ב-2018 הגיע למקום ה-14 באליפות העולם בטריאתלון בגולד קוסט, אוסטרליה.
ב-2019, סיים שגיב במקום ה-13 בתחרות ההכנה לאולימפיאדת טוקיו.
גם אחיו, רן שגיב, הוא ספורטאי טריאתלון.
שניהם צברו מספיק נקודות בדירוג האולימפי על מנת להשתתף במשחקים האולימפיים באולימפיאדת טוקיו.
באולימפיאדת טוקיו 2020 סיים שגיב במקום ה-20 בזמן של 1:47:10 שעות.
הוא החל את התחרות בצורה פחות מוצלחת כאשר דורג במקום ה-34 בקטע השחייה, אך עלה בדירוג כאשר הצטיין בקטע הרכיבה ובמהלכו אף עלה למקום השני, אך נחלש בחלק הריצה וסיים לבסוף במקום ה-20 הכללי.
במשחקים האירופיים 2023 שנערכו בקרקוב, זכה שגיב במדליית הכסף בתחרות הטריאתלון לאחר שסיים במקום השני, שנייה בלבד אחרי המנצח, וטל ברגסוויק ת'ורן הנורווגי.
ב-10 במאי 2025 זכה שגיב במדליית כסף בתחרות גביע העולם בצ'ייקנדאו, סין.
הוא סיים את התחרות בזמן של 1:39:43, שנייה לאחר המנצח בתחרות.
ב-22 ביוני 2025 זכה שגיב בתחרות גביע העולם שבהוטולקו, מקסיקו במקצה הספרינט.
ב-19 ביולי 2025 זכה שגיב במדליית הכסף באליפות אירופה למרחק ספרינט שנערכה בבמלייה שבספרד בזמן של 00:52:04.
שחר בכטיאר-פיבן הוא כדורגלן ישראלי יליד רוסיה, המשחק בעמדת הבלם והמגן הימני בקבוצת הפועל תל אביב.
בכטיאר-פיבן נולד בבירוביג'ן שברוסיה, ובגיל שש עלה עם אמו לישראל.
כשהיה בן עשר החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מכבי תל אביב, ובעונת 2014/2015 זכה עם קבוצת הנוער של המועדון באליפות ליגת העל לנוער.
ב-10 באוגוסט 2015 שיחק את משחקו הראשון בהרכב הקבוצה במשחק מול הפועל ירושלים בגביע הטוטו, ובסך הכל שיחק שנתיים וחצי במועדון.
ב-10 בינואר 2018 הושאל למועדון ספורט אשדוד.
שלושה ימים לאחר מכן שיחק את משחקו הראשון בליגת העל, כשנכנס כמחליף במשחק מול מכבי נתניה שהסתיים בתיקו 2–2, ועד תום עונת 2017/2018 שותף ב-14 משחקי ליגה.
לקראת עונת 2018/2019 חזר למכבי תל אביב וחתם על חוזה חדש לשלוש שנים.
ב-29 ביולי 2018 שיחק את משחקו הראשון בקבוצה הבוגרת של מכבי תל אביב, כשפתח בהרכב בניצחון 0–1 על בית"ר ירושלים בגביע הטוטו.
ב-19 באוגוסט 2018 הבקיע פיבן את שערו הראשון בקריירה, בניצחון 1–4 על הפועל תל אביב בגביע הטוטו, ובתום העונה זכה עם הקבוצה באליפות.
בדצמבר 2019 האריך את חוזהו בקבוצה עד לתום עונת 2023/2024, ובסיום העונה זכה עם הקבוצה באליפות נוספת.
בעונת 2020/2021 זכה עם הקבוצה בגביע המדינה, אך לא שותף במשחק הגמר בו ניצחה מכבי 1–2 את הפועל תל אביב.
בחודש אוגוסט 2023 חתם בהפועל ירושלים מליגת העל.
ב-12 בינואר 2025 חתם לשנה וחצי בהפועל תל אביב.
את שערו הראשון בקבוצה הבקיע בניצחון 1–2 על הפועל חיפה במשחק שמינית גמר גביע המדינה שהתקיים ב-16 בינואר 2025.
ב-14 בנובמבר 2021 זומן לראשונה לנבחרת ישראל על-ידי המאמן וילי רוטנשטיינר, להמשך משחקיה במוקדמות מונדיאל 2022, מול איי פארו.
שחר קמתי להודות היא סליחה לאשמורות מאת רבי שלמה אבן גבירול, שנועדה למעמדי הסליחות בחודש אלול ובעשרת ימי תשובה.
היא נקלטה בסדר הסליחות במנהגי אשכנז, בנוסח איטליה (גם בשחרית של יום הכיפורים), ובסדר "שפתי רננות" (סדר סליחות כמנהג טריפולי וג'רבה), ובעבר גם בנוסח רומניא.
הסליחה ידועה גם בשל הרפרן שלה, נפשי בשאלתי ועמי בבקשתי.
תוכן הסליחה מבוסס על כך שבעקבות חורבן בית המקדש לא ניתן יותר להקריב את הקרבנות המכפרים, ועל כן אין ברירה אלא לבקש שמילות התפילה והווידוי תשמשנה כתחליף לעבודת הקורבנות במטרה לרצות את הקב"ה, ולזכות בחיים.
בסוף כל מחרוזת של הסליחה מופיע הפזמון החוזר, המשתמש בביטוי של אסתר המלכה: .
במשפט זה מודגש שבקשת החיים של המשורר אינה רק בקשה אישית על חייו שלו, אלא בקשה לחיי העם כולו.
באקרוסטיכון רמוז שם המחבר (שלמה הקטן - חזק).
בהשפעת הסליחה הזו חוברה סליחה נוספת, "יושב בסתר עליון מגני וצנתי", שגם בה הפזמון החוזר הוא "נפשי בשאלתי ועמי בבקשתי".
שחראש נקוד (שם מדעי: Aeoliscus punctulatus) הוא מין של דג ממשפחת השחראשיים החי במימי האוקיינוס ההודי מדרום אפריקה ומדגסקר עד ים סוף ומפרץ אילת, מזרחה עד איי סיישל והמולדיביים.
הוא חי בעיקר סביב חופי שוניות אלמוגים ובאזורים מכוסי סלעים.
דג זה בעל גוף צר וחד כתער המכוסה מגינים גרמיים שקופים.
סנפיר הגב נמצא בחלקו האחורי של הגוף.
ראשו מופנה כלפי מטה והוא נע באופן ייחודי לדג, באופן אנכי.
אורכו נע בין 5–12 סנטימטרים.
הוא ניזון בעיקר מפלנקטון וחסילונים, אותם הוא שואב בעזרת הלסתות הדקות שלו.
הצעירים בעלי התאמה לתנועה מהירה וגמישה בין קוציהם החדים של קיפודי ים, מה שעוזר להם להתגונן מטורפים.
הבוגרים חיים בסביבת אצות או עשבי ים שופעים והם נמצאים עד לעומק 40 מטר.
בעונת הרבייה הנקבה מטילה מדי יום ביצים אחדות.
שחר עמיר (נולד ב-11 במרץ 1999) הוא כדורסלן ישראלי, המשחק בעמדת הקלע בקבוצת הפועל גליל עליון מליגת העל.
עמיר גדל באילת שם שיחק כילד בקבוצת הכדורסל המקומית עד לגיל 15.
שיחק כדורסל מגיל קט-סל בקבוצת הפועל אילת.
מכיתה י' ועד סוף התיכון למד בכפר הירוק באקדמיה של הפועל תל אביב.
עונתו הראשונה בקבוצת בוגרים הייתה עונת 2017/2018 כאשר שיחק במקביל בקבוצה הבוגרת של הפועל תל אביב ובקבוצת הנוער של המועדון.
באותה שנה זכה עם הנוער במקום השני באליפות הנוער כאשר הפועל מפסידה ליריבה העירונית מכבי תל אביב בסדרת גמר הפלייאוף.
בעונה שלאחר מכן עבר לשחק בהפועל רמת גן/גבעתיים מהליגה הלאומית בכדורסל.
בעונות 2019/20 עבר לשחק במכבי הוד השרון.
לקראת סוף העונה בעקבות משבר הקורונה, הופסקה הליגה הלאומית ועמיר חתם עד לסוף העונה בליגת העל בקבוצת הפועל אילת.
לקראת עונת 2020/21 חתם בעירוני רמת גן.
באוגוסט 2022 חתם בהפועל חולון מליגת העל.
ביולי 2024 חתם בהפועל גליל עליון מליגת העל.
עמיר, שיחק בנבחרות הנוער והעתודה של ישראל.
שחר סימן טוב (נולד ב-18 באפריל 1979) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ישראלי.
סימן טוב, התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מכבי חיפה ולאחר שסיים את גיל הנוער הצטרף להפועל חיפה.
ב-23 ביוני 2001, סימן טוב רשם את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-3 נגד טומק טאלין.
בקיץ , סימן טוב חתם במכבי עירוני טירת כרמל וכעבור שנה חתם בהפועל כפר סבא מהליגה הלאומית.
בקיץ , סימן טוב חתם בהפועל נצרת עילית מליגת העל.
ב-21 באוגוסט 2004, סימן טוב ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בהפסד 3-1 למ.ס.
ב-23 באוקטובר, כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד מכבי פתח תקווה.
בינואר , הצטרף להפועל בני לוד במדיה שיחק עונה וחצי.
בקיץ , סימן טוב חזר לליגת העל, כאשר חתם בהפועל עכו.
בינואר , סימן טוב חתם בהפועל רמת גן.
ב-17 ביולי 2011, סימן טוב חזר לקדנציה שנייה בהפועל בני לוד, אך כעבור כחודשיים חתם בהפועל רעננה.
בקיץ , סימן טוב חתם בהפועל עפולה מליגה א' צפון, עמה רשם עליה לליגה הלאומית.
בהמשך, שיחק בהפועל מגדל העמק ועירוני קריית אתא.
בקיץ , סימן טוב חתם בהפועל טירת כרמל במדיה שיחק שלוש שנים ובסיומן מונה למאמן הקבוצה.
ב-19 ביולי 2021, סיים את תפקידו כמאמן הפועל טירת כרמל.
שחר סוויסה הוא אלבום הבכורה של המוזיקאי והראפר הישראלי שחר סוויסה, שיצא בשנת 2006 דרך NMC ושבק מיוזיק.
כל מילות השירים נכתבו על ידי שחר בעצמו, וההפקה כולה נוהלה על ידי בנו הנדלר.
האלבום כולל את הלהיטים "מסיבה" ו "טוקמן" להם גם נילוו קליפים והושמעו רבות בתחנות הרדיו השונות.
האלבום כולל גם את השיר של שחר ולהקת טיפקס "האהבה הראשונה" שמופיע גם באלבומם רדיו/מוסיקה/עברית.
שחרור כחול או כרטיס כחול היה סוג של שחרור צבאי מנהלי שהונפק להומוסקסואלים ואפרו-אמריקאים על ידי הכוחות המזוינים של ארצות הברית החל מ-1916.
חברי השירות שהחזיקו בו היו נתונים לאפליה בחייהם האזרחיים.
הם נמנעו מהיתרונות של חוק ההתאמה מחדש של המשרתים 1944 (חוק ) של המחלקה לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית, והתקשו למצוא עבודה כי המעסיקים היו מודעים לקונוטציות השליליות של שחרור כחול.
בעקבות ביקורת חריפה בעיתונות, במיוחד בעיתונות השחורה, בשל האחוז הגבוה של האפרו-אמריקאים שקיבלו שחרורים כחולים - ובקונגרס האמריקאי, השחרור הכחול הופסק ב-1947, והוחלף בשני סיווגים חדשים: כללי ולא רצוי.
השחרור הכחול נוצר ב-1916 כדי להחליף שני סיווגי הפרשות קודמים, ההפרשה המנהלית ללא כבוד וההפרשה ה-"לא מסווגת".
השחרור הכחול נקרא על כך שהוא הודפס על נייר בצבע כחול.
השימוש המוקדם ביותר בשחרור הכחול היה לאנשי שירות שהתגייסו להילחם במלחמת העולם הראשונה בעודם קטינים, אך נוהג זה בוטל בחוק.
לכוחות המזוינים של ארצות הברית הייתה מדיניות ארוכת שנים, בהתאם לחוקים ולרגשות הרווחים של התקופה, לפיה חברי שירות שנמצאו הומוסקסואלים או שעוסקים בהתנהגות הומוסקסואלית היו עומדים לדין צבאי בגין מעשי סדום, כלואים ומשוחררים מהצבא.
עם זאת, עם התגייסות הכוחות בעקבות כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, לא היה אפשר לכנס מועצות צבאיות של קצינים, ולכן מספר מפקדים החלו להוציא שחרורים מנהליים במקום.
מספר גלים של רפורמה שהתייחסו לטיפול בהומוסקסואלים בצבא הביאו להנחיית מדיניות משנת 1944 שקראה להכניס הומוסקסואלים לבתי חולים צבאיים, להיבדק על ידי פסיכיאטרים, ולהשתחרר על פי תקנה 360–615, סעיף 8 כ-"לא כשירים לשירות".
לא ידוע בדיוק כמה חברי שירות הומוסקסואלים ולסביות קיבלו שחרורים כחולים במסגרת תקנה זו, אך בשנת 1946 העריך הצבא כי הוא הוציא בין 49,000 ל-68,000 שחרורים כחולים, כאשר בין 4,000 ל-5,000 מהם הונפקו להומוסקסואלים.
פרק הזמן המכוסה בהערכות אלו אינו ברור.
הפסיכיאטרים האחראים על יצירת ויישום נוהלי מיון להרחקת הומוסקסואלים משירות צבאי תמכו בתחילה במתן שחרורים כחולים לאנשי שירות הומוסקסואלים.
עם זאת, כאשר נודע להם על הקשיים שעמם מתמודדים בעלי הכרטיס הכחול בחייהם האזרחיים, הם הפצירו בצבא להפסיק את הנוהל.
מנינגר , ששימש כמנהל חטיבת יועצי הפסיכיאטריה של המנתח הכללי של צבא ארצות הברית בין השנים 1944 ל-1946, ניסה לשכנע את הצבא להוציא שחרורים מכובדים לחברי שירות הומוסקסואלים שלא ביצעו פשעים כלשהם במהלך שירות הצבאי שלהם.
המחלקה לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית (VA), המופקדת על יישום הוראות חוק , שללה הטבות מיוצאי שחרור כחול, על אף הלשון המפורשת של הצעת החוק, שהייתה רק עילה לא מכובדת לשלילת הטבות לחיילים משוחררים.
בשנת 1945, ה-VA הוציא הנחיה לפיה כל השחרורים הכחולים בגין הומוסקסואליות לא יקבלו הטבות.
ב-22 בדצמבר 1955, בית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה דחה את ערעורו של ריימונד וו.
לונגנרנקר, שנשללה ממנו הטבות על ידי ה-VA בגלל השחרור הכחול שלו.
בית המשפט מצא כי ל-VA היה שיקול דעת בהענקת הטבות וכי הקונגרס מנע באופן ספציפי את בתי המשפט מלהכריע אותו.
עם זאת, בית המשפט ציין כי שלילת ההטבות הייתה צריכה להתרחש רק אם לונגנרנקר היה משוחרר בחוסר כבוד וכי מנהל VA פעל ללא סמכות בהתייחסות לא מכבודת לשחרורים כחולים.
רוב המעסיקים דרשו ממועמדים לעבודה ששירתו בצבא להציג את מסמכי השחרור שלהם כחלק מתהליך הגשת הבקשה.
יוצאי השחרור הכחול חוו קושי בהבטחת תעסוקה מאחר שמעסיקים רבים היו מודעים לכך שאדם המחזיק בשחרור כחול נחשב לבלתי רצוי.
לאותם מעסיקים שלא ידעו הייתה גישה לרשימה של מספרי תוכנית ההפרדה או מספרי "ספין" שהצבא השתמש בהם כדי לסווג שחרורים.
לפחות ארבעה מספרי ספין כאלה הצביעו על שחרור כחול הקשור להומוסקסואלים.
הקונגרס של ארצות הברית הביע דאגה לגבי שימוש לרעה אפשרי בשחרור הכחול, כשהחל לעבוד על חוק ב-1944. בדיונים על פרטי החקיקה, הלגיון האמריקאי התעקש על הוראה ספציפית למתן הטבות לחיילים משוחררים בכל נסיבות שאינן מכובדות.
הלגיון האמין שמספר רב של חיילים משוחררים קיבלו שחרורים כחולים ואחרים פחות מכובדים מסיבות שנחשבו בלתי סבירות או טריוויאליות.
בעדות בפני הסנאט של ארצות הברית, אדמירל המשנה, רנדל ג'ייקובס, התנגד נחרצות להוראה זו בטענה שהיא תערער את המורל ותסיר כל תמריץ לשמור על רקורד שירות טוב.
הסנאטור בנט צ'אמפ קלארק, מגיש הצעת החוק, דחה את חששותיו, וכינה אותם "כמה מההתנגדויות המטופשות וקצרות הראייה שאפשר להעלות".
החוק גם קבע לוועדות לבדיקת שחרורים לבחון ערעורים על כל שחרור שאינו מכובד.
משנת 1945 ועד תחילת 1947, מועצות המנהלים הללו השתדרגו באופן שגרתי לשחרורים מכובדים של חברי שירות הומוסקסואלים שלא ביצעו שום מעשים מיניים ידועים במהלך שירותם הצבאי.
כשליש מכל השחרורים הכחולים שנבדקו שודרגו למכובדות.
קבוצת מיעוט נוספת שהוציאה שחרורים כחולים באופן לא פרופורציונלי היו אפרו-אמריקאים: מתוך 48,603 שחרורים כחולים שהונפקו על ידי הצבא בין 1 בדצמבר 1941 ל-30 ביוני 1945, 10,806 מהם הונפקו לאפרו-אמריקאים, או 22.23% מכלל האפרו-אמריקאים ששירתו בצבא בזמן זה, בעוד הממוצע היה 6.5%.
באוקטובר 1945, העיתון האפרו-אמריקאי, Pittsburgh Courier כינה את השחרור הכחול "מכשיר אכזרי שאסור להפעיל נגד החייל האמריקאי", ונזף בצבא על כך שהוא "מאפשר לקצינים בעלי דעות קדומות להשתמש זה כאמצעי להעניש חיילים כושים שאינם אוהבים תנאים בלתי נסבלים במיוחד".
העיתון ציין במפורש את האפליה העומדת בפני שחרורים כחולים הומוסקסואלים, באומרו: "'אומללים' של האומה ...
נטרפים על ידי השחרור הכחול", ודרש לדעת "מדוע הצבא בוחר להעניש את ה-'אומללים' הללו שנראים זקוקים ביותר להטבות הצבא ולהזדמנות להפוך לאזרחים טובים יותר תחת ההטבות החינוכיות של מגילת הזכויות של GI".
כמו כן, העיתון הדפיס הנחיות כיצד לערער על שחרור כחול, והזהיר את הקוראים מפני קבלת כרטיס כחול מחוץ לשירות בשל ההשפעה השלילית שתהיה לו על חייהם.
בנוסף ל-Pittsburgh Courier, קבוצות ומוסדות נוספים שדחו את השימוש העונשי בשחרורים הכחולים כללו את הלגיון האמריקאי , NAACP, AFL-CIO, ו-Veterans Benevolent Association .
בסנאט האמריקאי, יושב ראש ועדת המשוחררים של הסנאט, הסנטור אדווין ג'ונסון, קרא את מאמר המערכת של ה-Pittsburgh Courie לפרוטוקול הדיון.
בנאום שנשא ב-29 באוקטובר 1945, הוא ציין כי אדם בעל שחרור כחול לא הורשע, ובכל זאת הופרד מיידית מהצבא מבלי שהיה מסוגל להגן על עצמו, באומרו: "לא צריך להיות אזור דמדומים בין חפות לאשמה.
שחרורים כחולים יהוו כאב ראש לקונגרס מעתה ואילך."
דו"ח בית הנבחרים על השחרורים הכחולים
בתגובה לדיווחים על יחס שונה ליוצאי שחרור כחול, מינה בית הנבחרים של ארצות הברית, ועדה מיוחדת לבדיקת נוהלי מנהל המשוחררים מהצבא.
הוועדה, בראשות הפוליטיקאי האמריקאי קארל טי.
דורהאם , הוציא את הדו"ח שלו שנקרא באופן רשמי "חקירות של מאמץ המלחמה הלאומי" (במקור: "Investigations of the National War Effort"), הידוע בכינויו "השחרורים הכחולים" (במקור: "Blue Discharges"), ב-30 בינואר 1946. הוועדה הביעה את פליאתה מכך שכל מי שיש קיבל שחרור כחול יסתכן בסטיגמה נוספת על ידי ביטוי נגד האפליה:
בבחינת תיאורי מקרה של יוצאי שחרור כחול, מצאה הוועדה כי "ההליך מתאים לפיטורים על רקע דעות קדומות ואנטגוניזם".
כמו כן, הוועדה מצאה כי ההשפעות של שחרור כחול "שונות מעט מאלה של שחרור חסר כבוד ...
המשוחרר מתקשה לקבל או לשמור על עבודה.
מתעורר נגדו חשד מצד החברה, על אחת כמה וכמה על כך שהוא נושא אווירה של מסתורין." בדו"ח נכתב כי "שום דבר לא יכול להוכיח בצורה ברורה יותר את האופי החריג והלא הגיוני והבלתי הגיוני של השחרור הכחול מאשר מדיניות זו של המחלקה לענייני חיילים משוחררים".
הוועדה כינתה את מערכת ההתמודדות עם משוחררי שחרור כחול "משחק לחיצה בין מחלקת המלחמה להנהלת הוותיקים", ולקחה על עצמה את הסוכנות על נטילת "הזכות להפריד בין הכבשים לעיזים, [ו]לתת פסקי דין מוסריים על ההיסטוריה של כל חייל".
לרפורמה במערכת השחרורים המליצה הוועדה:
סקירה אוטומטית של כל השחרורים הכחולים.
הצבא יידרש להוכיח שהוא עשה מספר ניסיונות לשקם את חבר השירות לפני הוצאת שחרור כחול.
הזכות לייעוץ לחברי השירות הניתנים לשחרור כחול, ניתנת על ידי הצבא או היועץ הפרטי.
העתקים של תקנות פרוצדורליות לגבי תהליך השחרור הכחול יסופקו לפי בקשה.
כל שחרור שלא פירט את איכות השירות מצהיר בבירור כי אינו מכובד.
עוד המליצה הוועדה לשנות את שיטת השחרור לארבעה סיווגים: מכובד ובלתי מכובד, ללא שינוי בהגדרותיהם; "בתנאים מכובדים" להחליף את השחרור הכחול; ובכלל, לכסות שחרור בגין התנהגות בלתי הולמת.
למרות הדו"ח של הוועדה, ה-VA המשיך להפלות את השחרורים הכחולים ההומוסקסואלים, וחידשה את ההנחיה שלה משנת 1945 ב-1946 ושוב ב-1949. אמנם השחרורים הכחולים הופסקו ב-1 ביולי 1947, והוחלפו ב-2 שחרורים חדשים: כלליות ובלתי רצויות.
שחרור כללי נחשב בתנאים מכובדים, להבדיל מ-"שחרור מכובד", ושחרור בלתי רצוי היה בתנאים שאינם מכובדים, נבדל מ-"שחרור בכבוד".
במקביל, הצבא שינה את התקנות שלו כדי להבטיח שחברי שירות הומוסקסואלים ולסביות לא יהיו זכאים לשחרור כללי.
אלו שנמצאו אשמים בהתנהגות הומוסקסואלית עדיין קיבלו שחרורים חסרי כבוד, בעוד אלו שזוהו כהומוסקסואלים אך לא ביצעו מעשים הומוסקסואלים כלשהם, קיבלו שחרורים לא רצויים.
עד שנות ה-70 של המאה ה-20, חבר שירות שלא ביצע שום מעשים הומוסקסואלים היה נוטה לקבל שחרור כללי, בעוד שאלו שנמצאו עוסקים ביחסי מין הומוסקסואליים נטו לקבל שחרורים לא רצויים.
חברי שירות הומוסקסואלים המשיכו לקבל אחוז לא פרופורציונלי מההפרשות הבלתי רצויות שהונפקו.
זה היה הסטטוס קוו עד שהוחלפה ב-1993 במדיניות "אל תשאל, אל תספר".
הוצע כי בערי נמל עם אוכלוסיית הומוסקסואלים, כגון סן פרנסיסקו, שיקגו וניו יורק הן בחלקן תוצאה של השחרור הכחול.
התיאוריה טוענת שיוצאי הומוסקסואלים רבים עם שחרורים כחולים מאזורים עירוניים או כפריים קטנים יותר, שחשו שהם אינם מסוגלים לחזור לקהילות הבית שלהם בגלל הבושה הקשורה בשחרוריהם, עברו לאזורים גדולים יותר עם תרבות להט"ב מבוססות או פשוט נשארו בעיר.
"שחרור" הוא סרט פעולה היסטורי אמריקאי משנת 2022 בבימויו של אנטואן פוקואה.
הסרט מבוסס על סיפורו האמיתי של אדם בשם גורדון, ששמו בסרט הוא "פיטר", עבד לשעבר, ותצלומי גבו החשוף, לאחר שהולקה בכבדות, אשר פורסמו ברחבי העולם ב-1863, מה ששימש כהוכחה לתנועה לביטול העבדות לגבי אכזריותה של העבדות האמריקאית.
בסרט מככבים ויל סמית', בן פוסטר ושרמיין בינגווה.
הסרט הוקרן לראשונה בוושינגטון די.
ב-1 באוקטובר 2022, ויצא לאקרנים בבתי קולנוע נבחרים ב-2 בדצמבר 2022, לפני יציאתו בשירות הסטרימינג ב-9 בדצמבר 2022 על ידי אפל TV פלוס.
לאחר שהולקה כמעט למוות, עבד בשם פיטר בורח ממטע בלואיזיאנה ועושה את דרכו צפונה, שם הוא מצטרף לצבא האיחוד.
סטיבן אוג – סמל הווארד
מוסטפא שאקיר – אנדרה קאיו
טימותי האטון – סנטור ג'ון ליונס
רוני ג'ין בלווינס – הרינגטון
ב-15 ביוני 2020 דווח, כי אנטואן פוקואה יביים את הסרט בכיכובו של ויל סמית'.
המפיק ג'ואי מקפרלנד, שהחל לחקור ולפתח את הסרט ב-2018, גייס את ויליאם קולאז' לכתוב את התסריט.
על יצירת הסרט אמר פוקווה:
האחים וורנר, MGM, ליונסגייט וסרטי יוניברסל הגישו הצעות על הסרט לפני שאפל זכתה בסופו של דבר בזכויות הפצה עבור יותר מ-130 מיליון דולר.
באוגוסט 2021 הצטרפו לצוות השחקנים בן פוסטר, שרמיין בינגווה, גילברט אוואור ומוסטפא שאקיר.
סמית' הרוויח 35 מיליון דולר על חלקו בסרט.
שלב הצילומים היה צפוי להתחיל ב-3 במאי 2021, בלוס אנג'לס.
מאוחר יותר הוא היה אמור להתחיל ב-21 ביוני 2021, בג'ורג'יה, אך ב-12 באפריל, הוכרז שהסרט יצולם במקום אחר עקב חוק יושר הבחירות של 2021 .
סמית' ופוקווה אמרו בהצהרה משותפת: "איננו יכולים במצפון טוב לספק תמיכה כלכלית לממשלה שחוקקה חוקי הצבעה רגרסיביים שנועדו להגביל את הגישה לבוחרים".
דווח כי שינוי המיקום עלה כ-15 מיליון דולר.
הצילומים התקיימו בניו אורלינס מ-12 ביולי עד 21 באוגוסט 2021. ב-2 באוגוסט, הצילומים נעצרו למשך חמישה ימים כתוצאה ממספר בדיקות חיוביות למחלת נגיף קורונה.
ליהוקים נוספים לסרט הוכרזו בנובמבר ובדצמבר.
במאי 2022 יציאת הסרט נדחתה לשנת 2023, כשהסיבות לכך היו עיכובים רבים בהפקה, התקרית שבה היה מעורב ויל סמית' בטקס פרסי אוסקר ה-94, ולוח זמנים צפוף של סרטים מחברת אפל.
לאחר מכן הסרט הועבר לתאריך שלו בדצמבר 2022.
הקרנה של הסרט נערכה בוועידת החקיקה השנתית ה-51 של הקרן השחורה של הקונגרס בוושינגטון די.
סי., ב-1 באוקטובר 2022, כשסמית' ופוקווה נכחו כדי לקיים דיון שאלות ותשובות לאחר מכן.
הוא גם הוקרן בלוס אנג'לס, ב-24 באוקטובר 2022. הסרט צפוי לצאת לאקרנים בבתי הקולנוע ב-2 בדצמבר 2022, ולאחר מכן ב-9 בדצמבר באפל TV פלוס.
באתר Rotten Tomatoes, כ-61% מתוך 23 ביקורות הן חיוביות, עם דירוג ממוצע של 6.2/10. Metacritic הקצה לסרט ציון ממוצע משוקלל של 59 מתוך 100 על סמך 11 ביקורות של מבקרים, מה שמצביע על "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
שחר קמיניץ (נולד ב-13 בנובמבר 1969) הוא יזם טכנולוגי.
ספר הביכורים שלו, "משאבי אנוש", ראה אור בהוצאת כנרת זמורה דביר בשנת 2023, שניים מסיפוריו הקצרים זכו בציונים לשבח, בהם מומלץ תחרות הסיפור הקצר של "הארץ".
קמיניץ הוא זוכה פרס שר התרבות והספורט בתחום היצירה הספרותית העברית ליוצרים בראשית דרכם לשנת 2024.
משפחת אביו התגוררה בירושלים עוד מתקופת הישוב הישן, סב-סב-סבו, מנחם מנדל מקאמיניץ, הקים את מלון קאמיניץ, המלון הראשון בארץ ישראל, הוא כתב בעברית את הספר "קורות העתים לישורון בארץ ישראל" ב-1837. על שמו קרוי רחוב קמיניץ בשכונת ארנונה בירושלים.
קמיניץ נולד בסביון לרינה - שוטרת וחיים - מנכ"ל מפעל הטקסטיל "ארגמן", מנכ"ל המרכז הישראלי לניהול (המי"ל), יו"ר אגף העבודה והטקסטיל, חבר נשיאות התאחדות התעשיינים בישראל וזוכה פרס מפעל חיים ע"ש אריה שנקר לשנת 2013 מטעמה.
הוא למד במגמת מחשבים בתיכון אורט גבעתיים.
בצה"ל שירת בתפקיד טכנולוגי בחיל המודיעין.
בעל תואר ראשון במתמטיקה, מדעי המחשב וכלכלה ותואר שני במדעי המחשב מאוניברסיטת תל אביב, כולם בהצטיינות יתרה.
לומד כעת בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב ובמסגרת לימודיו חוקר יישום של בינה מלאכותית בחקר הספרות.
עבד בתפקידים ניהוליים שונים בחברת אמדוקס, בהם הובלת קבוצת מוצרי האינטרנט של החברה.
היה יזם הבית של קרן "כרמל" (כיום ויולה ונצ'רס) ועד 2005 שותף עצמאי (venture partner) בקרן "ג'מיני".
ב-2006 יסד קמיניץ את חברת "וורקלייט" וכיהן כמנכ"ל שלה.
החברה פיתחה כלי תוכנה לפיתוח, הרצה ואבטחה של ישומי מובייל בארגונים גדולים.
ב-2012 נרכשה "וורקלייט" בידי IBM בסכום שלהערכת העיתונות נאמד בין 70 ל-100 מיליון דולר.
ב-2015 הקים את חברת ההזנק "אינסרט" וכיהן כמנכ"ל שלה.
"אינסרט" פיתחה טכנולוגיה לניהול והתאמת אפליקציות מובייל ללא תיכנות.