tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2013 הצטרפה פולקסווגן באופן מלא לאליפות עם 2 קבוצות שנהגו בדגם הפולקסווגן פולו.
מיקלסן צורף לקבוצה השנייה והתחרה עבורה במשך 4 עונות, עד לפירוק הקבוצה.
את עונת הבכורה סיים במקום העשירי בדירוג הכולל.
בעונתו השנייה סיים 5 פעמים בפודיום (3 פעמים מקום שני ופעמיים מקום שלישי) ובמקום השלישי בדירוג הכללי.
בעונת 2015 השיג את ניצחון הבכורה בראלי הספרדי.
שמונה פודיומים נוספים במהלך העונה הקנו לו את המקום השלישי בסיום העונה.
את עונתו האחרונה בקבוצה שוב סיים במקום השלישי, תוך כדי שהוא מנצח בפולין ובאוסטרליה.
בסיום העונה הודיעה קבוצת פולקסווגן על הפסקת פעילות בעקבות פרשת דיזלגייט.
פירוק הקבוצה הותיר את מיקלסן ללא קבוצה לקראת עונת 2017. בתחילת העונה התחרה בשלושה מרוצים עם קבוצת סקודה בקטגוריית המשנה WRC2. ביוני חתם בקבוצת סיטרואן במקומו של כריס מיק כנהג בראלי איטליה.
בהמשך התחרה עבור הקבוצה גם בפולין ובגרמניה, בה סיים במקום השני.
בספטמבר הודיעה קבוצת יונדאי על החתמתו של מיקלסן על חוזה לשתי עונות בקבוצה.
אנדריאן קורדון (נולד ב-1977) הוא ג'ודוקא עבר ישראלי, אשר התחרה בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג.
קורדון מחזיק במדליית ארד מאליפות אירופה משנת 2005 ומדליית זהב מאליפות אירופה לנבחרות באותה שנה, וזכה ארבע פעמים באליפות ישראל בג'ודו.
באליפות ישראל בשנת 2002, קורדון זכה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג.
בשנת 2004 הוא התחרה באליפות אירופה שנערכה בבוקרשט וסיים במקום השביעי.
באליפות אירופה 2005 שנערכה ברוטרדם שבהולנד, קורדון התחרה בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג וזכה במדליית הארד.
בקרב הראשון קורדון ניצח את איברו מילאדין מבוסניה באיפון תוך שתי דקות ו-41 שניות, ברבע הגמר הפסיד לאלוף העולם לשעבר אלכסנדר מיכאילין הרוסי ועבר לקרבות בית הניחומים שם גבר באיפון על מתיאס סראיי הסלובני ואיוון אילייב הבולגרי.
בקרב על מדליית הארד קורדון פגש את בארנה בור ההונגרי ולאחר חמש דקות הקנו לו השופטים את הניצחון ביתרון של 'וואזארי' ו'קוקה' מול 'וואזארי' בלבד של בור.
לאחר הזכייה אמר קורדון: "עבדתי קשה בחצי השנה האחרונה ואני לא מופתע, חשבתי לפני התחרות על זכייה במדליית כסף או זהב, וציפיתי לפחות להשיג את הארד".
בספטמבר קורדון התחרה באליפות העולם שנערכה בקהיר וסיים במקום השביעי.
בקרב הראשון הוא ניצח באיפון לאחר 40 שניות את קירק הופמן האמריקאי, בשמינית הגמר ניצח שוב באיפון את קדבאטר מונקבטר המונגולי, ברבע הגמר הפסיד לפאולו ביאנצ'סי האיטלקי ועבר לקרבות בית הניחומים שם ניצח את וולטר סנטוס הברזילאי והפסיד לפייר רובין הצרפתי.
ב-22 באוקטובר 2005, השתתפו קורדון ונבחרת הגברים של ישראל באליפות אירופה לנבחרות שנערכה בדברצן שבהונגריה וזכו במדליית הזהב.
באליפות השתתפו ארבע הנבחרות שהגיעו להישגים משמעותיים באליפות אירופה ליחידים ובהם הונגריה, צרפת ורוסיה.
בחצי הגמר ישראל גברה 4:2 על צרפת כאשר קורדון הפסיד בקרב שלו לפייר רובין.
בגמר ישראל פגשה את הנבחרת ההונגרית המקומית ולאחר שישה קרבות התוצאה הייתה 3:3, בקרב האחרון והמכריע ניצח קורדון את זולטן קשיזמדיה.
באותה השנה הוא זכה בפעם השנייה באליפות ישראל שנערכה בתל אביב לאחר שגבר בגמר על ליס רוסטיק.
באליפות ישראל בשנים 2006 ו-2007, זכה קורדון במדליית הזהב.
אנדריאס דיקשטיין (בהונגרית: Andreas Dückstein; ) היה שחמטאי יהודי-הונגרי-אוסטרי.
זכה פעמיים במדליית זהב (מוסקבה 1956 וניס 1974) באולימפיאדת השחמט.
אנדריאס דיקשטיין נולד בבודפשט למשפחה יהודית והיגר לאוסטריה כבר בגיל 22. הוא היה אלוף אוסטריה בשחמט שלוש פעמים – 1954, 1956 ו-1977. במהלך שנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20 השתתף במספר תחרויות.
אנדריאס דיקשטיין זכה 9 פעמים באליפות וינה בשחמט.
בשנת 1956 הוענקה לו דרגת אמן בין-לאומי.
בשנת 2015 הוא השתתף באליפות לסניורים לקבוצות כחבר נבחרת וינה.
בין השנים 1956 ל-1988 השתתף אנדריאס דיקשטיין ב-9 אולימפיאדות שחמט:
אנדריאס הופמן הוא אתלט גרמני סגן אלוף אירופה (ברלין 2018) וסגן אלוף האוניברסיאדה (טאיפיי 2017) בהטלת כידון.
ביולי 2009 זכה במדליית זהב באליפות אירופה עד גיל 20. ב-2012 סיים במקום השני באליפות גרמניה עד גיל 23. ב-2014 סיים במקום השלישי באליפות גרמניה בתוצאה של 79.35 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה 2014 סיים במקום התשיעי בתוצאה של 77.42 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה 2015 סיים במקום השישי בתוצאה של 86.01 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה 2017 סיים שמיני בתוצאה של 83.98 מטר.
באוניברסיאדת טאיפיי (2017) זכה במדליית כסף בשיא אישי של 91.07 מטר.
ביולי 2018 זכה באליפות גרמניה בתוצאה של 89.55 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בברלין באוגוסט 2018 הוא זכה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 87.60 מטר, אחרי בן ארצו תומאס רולר (89.47 מטר) ולפני מגנוס קירט מאסטוניה (85.96 מטר).
אנדריאוס טפינאס (בליטאית: Andrius Tapinas; נולד ב-6 באפריל 1977) הוא סופר, עיתונאי ומנחה טלוויזיה ליטאי.
טפינאס נולד בווילנה ב-6 באפריל 1977.
בשנת 1994 תרגם לליטאית את הספר "שר הטבעות" ואחרי כן תרגם שני ספרים בסדרת "עולם הדיסק".
ב-1998 סיים תואר בכלכלה בינלאומית באוניברסיטת וילנה, לאחר מכן הוא החל להגיש את תוכנית הבוקר "בוקר טוב ליטא" ובכך נהיה לאחד המנחים הצעירים במדינה.
באירוויזיון 1999 שנערך בירושלים הוא מסר את תוצאות הניקוד הליטאי.
ב-2003 התחיל להנחות את תוכניתו העוסקת בעסקים הנקראת "דור הכסף".
הוא ידוע כחובב פוקר וב-2006 נהיה לליטאי הראשון שזכה בפרס אליפות העולם בפוקר.
הוא היה נשוי לראסה, מגישת חדשות עד לגירושים ב-2019. להם שני ילדים.
אנדריאה קרוננברגס (בהולנדית: Andrea Croonenberghs; נולדה ב-28 בספטמבר 1964) היא שחקנית, זמרת ומנחת טלוויזיה בלגית.
קרוננברגס נולדה בעיר גרק שבבלגיה.
ב-1993 שיחקה בסרט הטלוויזיה "De wereld van Ludovic", אודות ילד הנזנח על ידי הוריו.
ב-1995 דיבבה את אמו של אנדי בדיבוב לפלמית של צעצוע של סיפור.
ב-1995 שיחקה גם בסרט הקומדייה הבלגי-הולנדי "Brylcream Boulevard".
באירוויזיון 1998 לקחה חלק בפרשנות לטלוויזיה הבלגית.
מ-1999 ועד 2009 שיחקה בסדרת המשטרה "Flikken", העוסקת בתחנת המשטרה של גנט.
היא גם התארחה בסדרת ההמשך שלה "Flikken Maastricht".
ב-2002 הייתה שופטת ב-Eurosong, קדם האירוויזיון של בלגיה.
ב-2004 דיבבה את דבי במוצאים את נמו.
ב-2006 שיחקה בפרק של הסדרה הגרמנית "Tatort".
ב-2007 שיחקה באחד התפקידים הראשיים של הדרמה היומית "Emma".
ב-2011 שיחקה במספר פרקים של אופרת הסבון "Thuis".
היא התפרסמה כמגישה ב-Eén, ערוץ טלוויזיה ציבורי בלגי דובר הולנדית.
בנוסף היא השתתפה במספר הפקות לתיאטרון, וביניהן סינדרלה ואליס בארץ הפלאות.
ד"ר אנדריה דיאק (בסרבית קירילית: Андрија Деак; בסרבית באותיות לטיניות: Andreja Deak; 9 במאי 1889, סיגטוואר, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 6 במאי 1980, בלגרד, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה) היה פרטיזן יוגוסלבי ממוצא יהודי-הונגרי, חבר במפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה, וגנרל-מאיור בצבא העממי היוגוסלבי.
נולד בעיירה סיגטוואר, הסמוכה לפץ' (בשטחי הונגריה המודרנית).
למד רפואה באוניברסיטת בודפשט ובאוניברסיטת וינה והוסמך ב-1915. דיאק שב להונגריה, וב-1919 שירת כרופא צבאי במהלך האירועים האלימים בהונגריה שלאחר מלחמת העולם הראשונה .
בהמשך היגר לווינה ומאוחר יותר לממלכת יוגוסלביה ובה התגייס לחיל הרפואה של צבא הממלכה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה כיהן כמנהל בית החולים הצבאי בנובי סאד בדרגת קולונל.
לאחר הפלישה ליוגוסלביה נעצר ונשלח לעבודות כפייה באזור הונגריה.
בהמשך, הצטרף למפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה וחבר לכוחות הפרטיזנים של טיטו.
הוא ניהל את היחידה למחלות זיהומיות בבית החולים הצבאי המרכזי בוויבודינה.
בהמשך מונה למפקד האקדמיה לרפואה של צבא יוגוסלביה והועלה לדרגת גנרל-מאיור.
ב-1956 סיים את שירותו הצבאי.
לאורך הקריירה שלו פרסם ספרים ומאמרים רבים בתחום עיסוקו בסרבית, בהונגרית ובגרמנית וכן ספר העוסק בטבח בדרום באצ'קה.
לאחר שחרורו מצבא יוגוסלביה השתקע בבלגרד וכיהן כנשיא הקהילה היהודית בעיר.
אנדריה קלודז'רוביץ' (בסרבית-קירילית: Андрија Калуђеровић; נולד ב-5 ביולי 1987 בבאצ'קה טופולה) הוא כדורגלן סרבי שמשחק בעמדת החלוץ.
אנדריה קלודז'רוביץ' החל את הקריירה המקצוענית שלו במדי קבוצת OFK בלגרד בעונת לאחר שעלה מקבוצת הנוער של המועדון.
בהמשך הוא שיחק בהשאלה בקבוצות סרביות שונות עד שעבר לראד בלגרד בשנת 2009. בשנת 2010 הוא חתם על חוזה לשלוש שנים עם כוכב האדום בלגרד.
בעונת 2010/11 הוא היה מלך השערים של הליגה לצד איביצה אילייב עם 13 שערים.
בהמשך הוא עבר לקבוצה סינית, אך שיחק במועדונים שונים בהשאלה.
בהמשך הוא פעמיים חזר לראד בלגרד ובתקופות שונות שיחק עבור ז'לגיריס.
בעונת 2021/2022 הוא משחק באוזבקיסטן.
אנדריה קלודז'רוביץ' שיחק בנבחרות הנוער של סרביה.
באפריל 2010 הוא שיחק לראשונה בנבחרת הבוגרת במשחק ידידות נגד יפן.
בהמשך הוא שיחק במשחקי ידידות נוספות.
2010/11 – מלך השערים של ליגת העל הסרבית
2016 – מלך השערים של ליגת העל הליטאית
אנדריאה תומפסון היא שחקנית אמריקאית הידועה בזכות השתתפותה בסדרות הטלוויזיה "פלקון קרסט", "בבילון 5", "ג'אג", "24" ו-"NYPD Blue".
תפקידה הקולנועי הגדול הראשון היה בסרט הקולנוע "וול סטריט" משנת 1987. בשנת 1989 היא לוהקה לתפקיד ג'נל אריקסון רבת התככים בעונתה האחרונה של הסדרה "פלקון קרסט", וכן גילמה את דמותה של העיתונאית מגי דוסון בפרק העונה השלישית של "זינוק לאתמול".
בשנת 1993 היא לוהקה לתפקיד הטלפתית המסחרית טליה וינטרס בסדרת המדע בדיוני "בבילון 5" למשך שתי העונות הראשונות של הסדרה.
בהמשך, תומפסון הצטרפה לצוות השחקנים של הסדרה "ג'אג" בתפקיד קומנדר אליסון קרניק, העוזרת לפרקליט הצבאי הראשי של הצי והמפקחת הראשית על הארמון ראב.
היא הייתה לאחת מהשחקנים שעזבו את הסדרה בעקבות ביטולה ברשת NBC לפני שנודע שהסדרה עוברת לרשת CBS.
לאחר מכן, היא שיחקה בתפקיד הבלשית ג'יל קירקנדל למשך ארבע עונות בסדרה "NYPD Blue", ועזבה בשנת 2000 כדי להתחיל קריירה עיתונאית.
באמצע שנות ה-2000, תומפסון חזרה למשחק עם הופעות אורח בסדרות "24", "בונז" ו"מחשבות פליליות".
אנדראס ראדגור שיילדרופ (בנורווגית: Andreas Rædergård Schjelderup; נולד ב-1 ביוני 2004 בבודה שבנורווגיה) הוא כדורגלן נורווגי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצה בנפיקה ליסבון מליגת העל הפורטוגלית.
שיילדרופ גדל במחלקת הנוער של בודה/גלימט.
בחודש יולי 2020 חתם שיילדרופ במחלקת הנוער של נורשלן מליגת העל הדנית.
ב-4 בפברואר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 0–1 לברונדבי במסגרת המחזור ה-14 בליגה לעונת .
ב-12 במרץ הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–3 על לינגבי בולקלוב במסגרת המחזור ה-21 בליגה.
ב-12 בינואר 2023 חתם שיילדרופ בבנפיקה מהליגה הפורטוגלית בסכום של 14 מיליון אירו לא כולל בונוסים.
שיילדרופ הוא חלק מסגל נבחרת נורווגיה עד גיל 21.
ב-5 ביוני 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במשחק ידידות נגד .
אנדריאה שנייה (צרפתית: Andrea Chénier) היא אופרת וריזמו בארבע מערכות מאת אומברטו ג'ורדנו, לליברית איטלקית מאת לואיג'י איליקה, ובוצעה לראשונה במרץ 1896 בלה סקאלה, מילאנו.
הסיפור מבוסס באופן רופף על חייו של המשורר הצרפתי אנדרה שנייה, שהוצא להורג במהלך המהפכה הצרפתית.
הדמות קרלו ז'רארד מבוססת בחלקה על ז'אן למברט טליאן, דמות מובילה במהפכה.
האופרה נשארה פופולרי בקרב הקהל, אם כי הוצגה בתדירות נמוכה יותר מאשר במחצית הראשונה של המאה ה-20. אחת הסיבות להישרדותה ברפרטואר היא המוזיקה הלירית-דרמטית שסיפק ג'ורדנו לטנור, מה שמאפשר לזמר מוכשר להפגין את כישוריו הקוליים.
הופעתו של ג'וזפה בורגטי בתפקיד הראשי בהופעת הבכורה העלתה אותו מיד לשורה הראשונה של זמרי האופרה האיטלקיים.
הוא המשיך והפך לטנור הוואגנרי הגדול ביותר באיטליה.
היצירה הוצגה לראשונה בלה סקאלה במילאנו, ב-28 במרץ 1896 עם אוולינה קררה, ג'וזפה בורגטי (שהחליף את אלפונסו גארולי) ומריו סמרקו בתפקידים המובילים של הסופרן, הטנור והבריטון, בהתאמה.
הופעות בכורה בולטות אחרות כוללות את אלו בעיר ניו יורק באקדמיה למוזיקה ב-13 בנובמבר 1896; בהמבורג ב-3 בפברואר 1897 תחת שרביטו של גוסטב מאהלר; ובתיאטרון קמדן של לונדון ב-16 באפריל 1903 (מושר באנגלית).
מלבד בורגאטי, מבצעי שנייה המפורסמים בתקופה שבין הצגת הבכורה של האופרה לפרוץ מלחמת העולם השנייה כללו את פרנצ'סקו טאמאניו (שלמד את היצירה עם ג'ורדנו), ברנרדו דה מורו, ג'ובאני זנטלו, ג'ובאני מארטינלי, אאורליאנו פרטיל, פרנצ'סקו מרלי, בנימינו ג'ילי, ג'אקומו לאורי-וולפי ואנטוניו קורטיס.
אנריקו קארוזו הופיע מספר פעמים כשנייה בלונדון ב-1907. כל הטנורים האלה למעט בורגאטי השאירו הקלטות של 78 סל"ד של אחד או יותר מאריות הסולו.
לאחר המלחמה, פרנקו קורלי, ריצ'רד טאקר ומריו דל מונקו היו המבצעים המפורסמים ביותר של התפקיד הראשי במהלך שנות ה-50 וה-60, בעוד פרשנותו של פלאסידו דומינגו לתפקיד, הייתה המובילה בקרב הדור הבא של הטנורים.
לוצ'אנו פבארוטי, בן זמנו של דומינגו, שר והקליט את היצירה.
הטנור הוואגנרי בן הפנר התמודד עם התפקיד במטרופוליטן אופרה ב-2007 בהצלחה מעורבת; הקול שלו היה עוצמתי בצורה מרשימה אבל לא התאים לסגנון, טענו המבקרים.
ההפקה בבימוי קית' וורנר הוצגה בשנים 2011 ו-2012 בברגנץ, אוסטריה, תחת השם "אנדרה שנייה", תוך שימוש בפסל בגובה של כמעט 78 רגל של ז'אן-פול מארה גוסס השוקע במים, מחווה לציור מות מארה של ז'אק-לואי דויד מ־1793, המתאר את המהפכן שנרצח באמבטיה שלו.
aria (" La mamma morta ") לגיבורת הסופרן, שהוצגה בסרט פילדלפיה (בפס הקול נעשה שימוש בגרסת מריה קאלאס.
) ראוי לציין גם את המונולוג האקספרסיבי של הבריטון "Nemico della patria" והדואט אחרון, המסעיר, סופרן-טנור לשני הגיבורים כשהם מצפים לעלות לגיליוטינה ("Vicino a te").
+תפקידקולצוות הבכורה 28 במרץ 1896
המשרתים מכינים את הארמון לנשף.
קרלו ז'ראר, רב המשרתים, מתמלא זעם למראה אביו המבוגר, שחוק משנים ארוכות של עבודה קשה עבור אדוניהם האצילים.
הוא מאוהב במדלנה, בתה של הרוזנת, המתבדחת עם ברסי, המשרתת המולאטית שלה.
הרוזנת משלחת את מדלנה להתלבש לקראת הנשף.
ביניהם אבה שהגיע מפריז עם חדשות על ההחלטות האומללות על ממשלתו של לואי השישה עשר, מלך צרפת.
בין האורחים גם המשורר הנועז והפופולרי, אנדריאה שנייה.
מקהלת רועים ורועות שרים מוזיקה כפרית אידיאלית ובלט מחקה סיפור אהבה כפרי בצורת חצר מפוארת.
הרוזנת מבקשת משנייה לאלתר שיר אבל הוא אומר שההשראה נטשה אותו.
מדלנה מבקשת ממנו לדקלם שיר, אך הוא מסרב גם לה, באומרו ש"פנטזיה אינה ניתנת לזימון".
צחוקן של הבנות מושך את תשומת לבה של הרוזנת, ומדלנה מסבירה בלעג שמוזה של השירה נעדרת מהמסיבה.
שנייה כועס כעת ומאלתר שיר על סבלם של העניים, נגד בעלי השלטון בכנסייה ובמדינה, ומזעזעת את האורחים.
האורחים רוקדים גבוט, שנקטע על ידי המון אנשים מרופטים שמבקשים אוכל, ז'ראר מכריז עליהם כי "הוד גדולתה, העליבות" הגיעה למסיבה.
הרוזנת מתעמתת עם ז'ראר שמתפטר ממשרתו וזורק את המדים שלו לרגלי הרוזנת, לוקח איתו את אביו, שהשליך את עצמו לרגלי הרוזנת.
היא מזמינה את כולם, ומנחמת את עצמה במחשבות על מתנותיה לצדקה.
הנשף ממשיך כאילו כלום לא קרה.
קפה הוטו בפריז, בתקופת שלטון הטרור.
ברסי, מהפכנית, משוחח עם אדם שנראה לה חשוד, מלשן.
היא שואלת אותו אם הוא מרגל עבור רובספייר, אבל הוא אומר שהוא רק "משקיף על הרוח הציבורית".
ברסי טוענת שאין לה מה להסתיר בתור "ילדה של המהפכה".
מהומה פורצת, כשעגלה נושאת אסירים נידונים אל הגיליוטינה, חולפת וזוכה ללעג מן ההמון.
הגבר החשוד מציין שהיא הייתה עם אישה בלונדינית שהוא מחפש; הוא גם מציין ששנייה נמצא בשולחן סמוך ומחכה בעצבנות לסימן של ברסי לעברו.
רושה, חברו של שנייה נכנס.
הוא מזהיר את שנייה מפני דורשי רעתו ומפציר בו לברוח.
הוא מציע לו דרכון מזויף.
שנייה מסרב: ייעודו הוא אהבה; הוא חיכה לאישה מסתורית ששלחה לו מכתבים בעילום שם.
רושה רואה את המכתב האחרון, ומבטל אותו כאילו נכתב על ידי זונה.
הוא מזהיר את שנייה שאהבה מסוכנת במהלך המהפכה.
הוא משכנע אותו לקחת את הדרכון.
קבוצה של מנהיגים מהפכנים עוברת, כולל רובספייר וז'רארד, שנכנסים לבית הקפה.
המרגל מדווח לו על ברסי ועל הקשר האפשרי עם הבלונדינית, שז'רארד חיפש, ואומר שהיא תבוא לבית הקפה באותו לילה.
ברסי חוזרת, ומפצירה ברושה להשאיר את שנייה שם.
רושה משכנע את שנייה לעזוב, אבל ברסי חוזרת במהירות, אומר לו לחכות לאישה בשם "ספרנסה" (תקווה); כולם עוזבים, חוץ מהמרגל החוזר ומסתתר.
היא חושפת פניה, ושנייה מזהה אותה בתור מדלנה דה קויני.
למרות הסכנה, שנייה ומדלנה מכריזים על אהבתם בדואט נלהב.
כשהם מתכוננים לעזוב מגיע ז'רארד.
שנייה שולח את מדלנה עם רושה ופוצע את ז'רארד בדו-קרב.
בהאמינו שהוא גוסס, ז'רארד מזהיר את שנייה לברוח כי הוא מבוקש על ידי המשטרה.
הוא מבקש ממנו להגן על מדלנה.
המלשן חוזר עם חיילים וקהל, אבל ז'ראר אומר להם שהתוקף שלו לא מוכר לו.
מערכה 3 - בית הדין המהפכני
כרוז המהפכנים קורא לאנשים לתרום כסף עבור צבא המהפכה, ללא הצלחה.
ז'ראר , שהחלים, נושא נאום חוצב להבות והאנשים מגיבים בהתלהבות.
אישה עיוורת בשם מדלון מגיעה עם נכדה, שאותו היא נותנת כדי להיות חייל של המהפכה.
המרגל מדווח לז'ראר ששנייה נעצר ונכלא בארמון לוקסמבורג, וברור שמדלנה תבוא לחפש אותו.
על ז'ראר מוטל לנסח את ההאשמות נגד שנייה.
ז'ראר מהסס, אך המלשן משכנע אותו שהרשעה על ידי בית הדין רק תבטיח את הופעתה של מדלנה.
לבדו, מצפונו מציק לו והוא מהרהר בכך שהאידיאלים המהפכניים שלו נזדהמו על ידי האשמות השווא שלו, ולכן הוא עדיין עבד: בעבר של האצילים, עכשיו של תאוותו שלו.
לבסוף התשוקה מנצחת והוא חותם על כתב האישום באווירה של ציניות.
(ז'ראר: "Nemico della patria?!") המרגל לוקח את המסמך לבית הדין.
מדלנה נכנסת לבקש על חייו של שנייה.
ז'ראר מודה שהוא עצר את שנייה כי הוא מאוהב בה מאז ילדותם.
הוא זוכר כששיחקו יחד, וכשלבש לראשונה את מדי השירות.
ספר לה כי צפה בה בסתר כשלמדה לרקוד והוא שהיה אחראי על פתיחת הדלתות.
אבל עכשיו, בזכות המהפכה, הוא אדם חזק וייקח את שלו.
מדלנה מסרבת: ולבסוף מבינה שזה המחיר, ומציעה את עצמה בתמורה לשחרורו של שנייה.
ז'ראר מבטיח לעשות כמיטב יכלתו.
מדלנה מתארת איך ההמון רצח את אמה ושרף את ארמונה, איך היא ברחה, ואיך ברסי הפכה לזונה כדי לפרנס את שתיהן.
היא מקוננת איך היא ממיטה אסון לכל מה שהיא אוהבת ולבסוף איך שנייה היה הכוח שהחזיר לה חיים.
ז'ראר מחפש את כתב האישום כדי לבטל אותו, אבל הוא כבר נעלם.
הוא מתחייב להציל את חייו של שנייה גם במחיר שלו.
פקיד מציג את רשימת הנאשמים, כולל שנייה.
קהל של צופים נכנס, אחר כך השופטים, ואז האסירים.
בזה אחר זה נידונים האסירים בחיפזון.
כאשר שנייה נשפט, הוא מכחיש את כל ההאשמות.
ז'ראר מודה בכך שכתב האישום שקרי, אך בית הדין חרץ את גורלו.
ז'ראר מתריס ודוחה את בית הדין: הצדק הפך לעריצות, ו"אנחנו רוצחים את המשוררים שלנו".
בית הדין דן את שנייה למוות והוא מובל עם שאר האסירים.
שנייה ממתין להוצאתו להורג עם רושה, כותב שיר על אמונתו באמת וביופי.
רושה עוזב, כשנשמעת שירת המרסייז מבחוץ.
מדלנה נכנסת עם ז'ראר לפגישה אחרונה עם שנייה.
היא משחדת את הסוהר שיאפשר לה להתחלף עם אישה נידונה.
ז'ראר עוזב כדי לפנות אל רובספייר.
האוהבים שרים על אהבתם ואיחודם לאחר המוות.
עם עלות השחר, נקראים שמותיהם.
הם צועדים יחד אל הגיליוטינה.
כשהם עוזבים, ז'ראר מופיע שוב עם נייר בידו, עם המשפט "אפילו אפלטון אסר משוררים מהרפובליקה שלו", שנכתב על ידי רובספייר כדי לדחות את תחינתו של ז'ראר על חייו של שנייה.
"Come un bel dì di maggio" ("כמו יום יפה במאי" – שנייה) [זה בין הקטעים המוזיקליים המועטים יחסית שניתן לחלץ מזרימת הוריזמו של היצירה]
"Vivere in fretta" ("לחיות בחופזה" - ברסי)
"נמיקו דלה פטריה" ("אויב המולדת" – ז'רארד)
"Vicino a te" ("לידך", מדלנה ושנייה)
האופרה הועלתה בישראל לראשונה בידי האופרה הישראלית באפריל 1963⁩ בניצוחו של ארנסט פלדי.
אנדריאס בוונשולטה הוא עורך דין ופוליטיקאי גרמני.
מאז 2019 הוא ראש עיריית ברמן מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD) ונשיא הסנאט של ברמן.
מתוקף תפקידו הוא מכהן גם כשר התרבות וכשר לענייני הקהילות הדתיות.
בשנת 1984, לאחר סיום לימודיו בתיכון בסארשטט.
עבר הכשרה בסיסית בצבא הגרמני, אך לאחר מכן עבר לשירות קהילתי בארגון ההצלה של מסדר סנט ג'ון בגרונאו.
לאחר מכן, בשנת 1986, השתתף כחניך במלגת ריצ'מונד בלונדון, שם עבד במתקן שיקום פסיכיאטרי.
הוא למד משפטים באוניברסיטת ברמן מ-1987 עד 1994. בין השנים 1995 ו-1998 היה עוזר מחקר באוניברסיטת ברמן, קיבל דוקטורט במשפטים ב-1998. הוא השלים את התמחותו המשפטית בבית הדין האזורי הגבוה בברמן ולאחר מכן שימש כיועץ משפטי במספר במקומות שונים.
בוונשולטה חבר ב-SPD משנת 1984. בתקופתו בלונדון היה חבר פעיל במפלגת הלייבור.
בשנים 1984 עד 1986 מילא תפקידים שונים בתנועת הצעירים הסוציאליסטים (JUSOS) בהנובר ובין השנים 1987 עד 1994 בסניף התנועה בברמן.
במקביל הוא היה פעיל במספר אגודות פוליטיות באוניברסיטת ברמן.
בוונשולטה מילא תפקידים שונים ב-SPD בברמן החל מ-1994, וביוני 2010 נבחר כיושב ראש ה-SPD בברמן וכיהן כסגן ראש העיר.
באוקטובר 2013 הוא הודיע על התפטרות מתפקיד כיושב ראש המפלגה במדינה על מנת שיכול להתמודד כמועמד ה-SPD בבחירות לראשות העיר וויה (Weyhe) שליד ברמן.
ב-25 במאי 2014 ניצח בבחירות מול נילס קרמר.
במאי 2019 נבחר לפרלמנט של ברמן ובסוף יוני מונה ליושב ראש ה-SPD, לאחר מספר שבועות התפטר מתפקידו לאחר שראש העיר קרסטן סילינג הכריז שהוא לא יתמודד לקדנציה נוספת בתפקיד מתוך כוונה להתמודד בעצמו, בוונשולטה נבחר לראש עיריית ברמן ב-15 באוגוסט 2019 עם 47 מתוך 82 מהקולות שהתקבלו (57.32 אחוזים).
בוונשולטה היה נציג ה-SPD בבחירות במדינת ברמן ב-2023. בהנהגתו, ה-SPD הפך למפלגה הגדולה והקימה שוב קואליציה.
ב-5 ביולי 2023 נבחר מחדש לראשות עיריית ברמן.
בוונשולטה נחשב לסמן שמאלי בתוך המפלגה.
בנוסף, בוונשולטה נחשב לפוליטיקאי פרגמטי, יציב ואמין, הוא מקובל אצל רוב חברי המפלגה ואף נתמך על ידי ה-CDU בבחירות לראשות עיריית וויה.
הוא תומך בישראל ונאם במספר עצרות תמיכה בישראל שנערכו בברמן, שחיפה היא עיר תאומה שלה.
מתנגד לחוקי התעסוקה, לנאו-ליברליזם ולבירוקרטיה רזה, מתח ביקורת כראש העיר על "שוק קר כקרח" ו"מדינה אנורקסית".
במקום זאת, הוא דוגל בכך ששירותים ציבוריים צריכים להיות בידי המדינה בכל מקום אפשרי ואף הנהיג בברמן "בלם הפרטה", לפיו ניתן למכור חברות ציבוריות רק בתנאים מחמירים.
במהלך תקופת הכרטיס ב-9 אירו, הציע בוונשולטה כרטיס מדינתי ב-365 אירו ובנובמבר הציג כרטיס מדינתי ב-49 אירו בלבד, במקביל קרא לממשלה הפדרלית להגדיל את כספי האזוריות.
הוא גם דגל בסגירת "פער החורף" במחיר הגז ובהקלות לאנשים המשתמשים בחימום בנפט, שמשתייכים ברובם לאוכלוסיות חלשות, למשל באמצעות הפחתת מע"מ והקמת קרן מצוקה לסיוע חירום.
במהלך מלחמת רוסיה-אוקראינה, דגל בוונשולטה במס רווח עודף לחברות אנרגיה כדי לסבסד קרן סיוע סולידרית לפיתוח אוקראינה.
מדינת ברמן הגישה טיוטת חוק מקבילה לבונדסראט.
בוונשולטה ידוע כנגן גיטרה מחונן.
במהלך לימודיו, הוא חלק דירה עם קודמו בתפקיד ראש עיריית ברמן, קרסטן סילינג.
הכינוי של בוונשולטה הוא "בובי".
ב-9 באוגוסט 2024 נישא בוונשולטה לקרסטין קרוגר, פרופסור לבוטניקה, אשר למדה איתו יחד בבית הספר התיכון.
יש לו שני ילדים מאשתו לשעבר, אולריקה הילר, שהייתה חברת פרלמנט המדינה מטעם ה-SPD, גם אותה הוא הכיר מנעוריהם.
בוונשולטה והילר התגרשו בקיץ 2021 לאחר יותר מ-22 שנות נישואים.
אנדריאוס פויאביס (בליטאית: Andrius Pojavis; נולד ב-25 בנובמבר 1983) הוא זמר-יוצר ליטאי.
ייצג את באירוויזיון 2013, שהתקיים במאלמה שבשוודיה.
פויאביס החל לשיר בגיל צעיר, ובמהלך התיכון ניגן בלהקת "נו הירו".
לאחר מכן עבר לווילנה, שם קיבל תואר בהיסטוריה מהאוניברסיטה של ליטא למדעי החינוך.
במקביל הופיע עם כמה להקות, כמו הטרו, שזכתה בתחרות "יורורוק" ב-2006. הוא עבר לאירלנד, שם יצר כמה שירי סולו.
בשנת 2012 החל להקליט את אלבום הבכורה שלו באולפני מאסיב ארטס במילאנו שבאיטליה.
"Traukiniai" היה סינגל הבכורה שלו, והוא דורג בין עשרים השירים הפותחים של מצעד הסינגלים הליטאי.
בעקבות הצלחתו, הוציא פויאביס את אלבום הבכורה שלו, Aštuoni, שזכה לשבחי המבקרים.
פויאביס ייצג את באירוויזיון 2013 עם השיר "Something".
הוא צבר 53 נקודות בחצי הגמר, ודורג במקום התשיעי.
מאוחר יותר הגיע בשלב הגמר למקום ה-22 עם 17 נקודות.
ב-19 בדצמבר 2023 נמנה בין האמנים המתחרים ב-Eurovizija.LT, הקדם הליטאי לאירוויזיון 2024. שירו לתחרות היה "Sing Me a Hug".
ב-20 בינואר 2024 הופיע במקצה השני.
שירו דורג במקום האחרון, והוא לא העפיל לשלב הגמר.
פויאביס מתגורר כיום בוולנסיה שבספרד עם אשתו ושתי בנותיו.
אנדריה דליבאשיץ (בסרבית קירילית : Андрија Делибашић; 24 באפריל 1981 – 19 במרץ 2025) היה כדורגלן מונטנגרי ששיחק בעמדת החלוץ.
דליבאשיץ' החל את קריירת הכדורגל שלו בפרטיזן בלגרד, ובהמשך שיחק בעיקר בספרד, שם ייצג את מיורקה, ריאל סוסיאדד, הרקולס אליקנטה וראיו ואיקאנו.
בסך הכול צבר 208 הופעות וכבש 47 שערים בשתי הרמות הבכירות של ליגות הכדורגל בספרד.
בנוסף, שיחק באופן מקצועי גם בפורטוגל ויוון.
דליבאשיץ' החל את הקריירה המקצועית שלו בפרטיזן בלגרד, שם שיחק במשך שלוש וחצי עונות, רשם 126 הופעות וכבש 63 שערים.
בעונת 2003–04 שיחק בליגת האלופות וכבש שלושה שערים בשלב הבתים.
ב-16 בספטמבר 2003 הבקיע שער שוויון מול פורטו בתיקו 1–1. ב-26 בנובמבר כבש שוב מול פורטו בהפסד 2–1, ואת שערו השלישי כבש בתיקו 1–1 מול אולימפיק מרסיי במשחק האחרון של שלב הבתים.
בינואר 2004 הועבר למיורקה, אך לא הצליח לבסס את מקומו בהרכב.
במהלך עונתו הראשונה הבקיע ארבעה שערים ב-17 משחקים.
בתחילת 2005 הושאל לבנפיקה ליסבון, אך שותף במספר דקות מועט בלבד.
בעונת 2005/06 הושאל שוב, הפעם לבראגה.
בעונה שלאחר מכן הושאל תחילה לא.א.ק.
אתונה, שם הופיע ב-15 משחקים וכבש שער אחד.
בינואר 2007 חזר לפורטוגל והצטרף לביירה-מאר, שם ערך את הופעת הבכורה שלו ב-4 בפברואר נגד אוניאו דה לייריה.
בקיץ 2007 חזר דליבאשיץ' למאיורקה, והציג יכולת טובה עם שישה שערים בשני משחקים, אך לא נשאר בקבוצה והושאל לריאל סוסיאדד מהליגה השנייה.
ב-5 באוגוסט 2008 שוחרר ממאיורקה וחתם בהרקולס בהעברה חופשית.
לאחר שתי עונות באליקנטה, בהן סייע לקבוצה להעפיל ללה ליגה, עבר דליבאשיץ' לראיו וייקאנו מהליגה השנייה.
הוא כבש שבעה שערים ב-30 משחקים, וסייע לקבוצה להעפיל ללה ליגה.
בשתי העונות הבאות שימש דליבאשיץ' בעיקר כמחליף, וכבש שבעה שערים בסך הכול.
הוא עזב את ראיו ביוני 2013.
ב-13 בפברואר 2014, בגיל 32, הצטרף דליבאשיץ' לקבוצת ראטצ'בורי מהליגה התאילנדית.
דליבאשיץ' שיחק בנבחרת סרביה ומונטנגרו בכדורגל עד גיל 21, שסיימה במקום השני באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 ב-2004. מספר חודשים לאחר מכן, הוא היה גם חלק מהנבחרת האולימפית שהודחה בסיבוב הראשון בכדורגל באולימפיאדת אתונה.
לאחר ירידה בכושרו, דליבאשיץ' איבד את מקומו בנבחרת.
עם זאת, סיכוייו לחזור לזירה הבינלאומית עלו באמצע 2006 כאשר מונטנגרו נפרדה מסרביה והפכה למדינה עצמאית, מה שהפך אותו לזכאי לשחק עבור נבחרת מונטנגרו בכדורגל.
עם זאת, עוד לפני פרסום הסגל למשחק הבכורה של הנבחרת, הוא הביע את אכזבתו בתקשורת מכך שלא פנו אליו כלל גורמים במונטנגרו, ואף הצהיר כי אם לא ייכלל בסגל הראשון, לא ישחק לעולם בנבחרת.
בספטמבר 2009 זומן דליבאשיץ' למשחק של מונטנגרו מול בולגריה, אך לא שותף בהפסד 4–1 ב-5 בספטמבר.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערך ב-10 באוקטובר, כאשר כבש את שער הניצחון (2–1) מול גאורגיה, במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010.
את שערו השני במדי הנבחרת כבש ב-7 באוקטובר 2011, כאשר השווה ל-2–2 בדקות הסיום מול אנגליה, במשחק שהבטיח למונטנגרו מקום במוקדמות יורו 2012. בסך הכול רשם 21 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש 6 שערים.
הופעתו האחרונה הייתה ביוני 2013 במשחק מוקדמות המונדיאל נגד אוקראינה בפודגוריצה.
דליבאשיץ' נפטר ממחלת הסרטן ב-19 במרץ 2025, בגיל 43.
סגנית אלופת טאסה דה פורטוגל: 2004–05
ברלין היא ארכאולוגית אמריקאית פרופסור במחלקה לארכאולוגיה של אוניברסיטת בוסטון.
ברלין היא פרופסור בקתדרה לארכאולוגיה קלאסית על שם ג'יימס ר.
וייזמן במחלקה לארכאולוגיה באוניברסיטת בוסטון.
היא גם חברת סגל במרכז אלי ויזל ללימודי יהדות באוניברסיטת בוסטון.לפני כן מילאה תפקידים במוסדות אקדמיים, ביניהם (משנת 2004 עד 2010) פרופסור להוראה מצטיינים לארכאולוגיה במחלקה ללימודים קלאסיים והמזרח הקרוב באוניברסיטת מינסוטה.
לברלין תואר ראשון בהצטיינות, מאוניברסיטת מישיגן (1976), תואר שני מאוניברסיטת שיקגו (1979) ודוקטורט מאוניברסיטת מישיגן (1988).
ברלין מתמחה בארכאולוגיה ובהיסטוריה של התקופות הפרסית האחמנית, ההלניסטית והרומית, עם התמחות בקרמיקה של התקופות הנזכרות.
היא פרסמה מאמרים רבים על הארכאולוגיה של יהדות בית שני ועל הארכאולוגיה של ישראל.
ברלין הייתה סגנית מנהלי חפירות תל אנפה ובניאס ומנהלת שותפה בחפירות בתל קדש, כולן בצפון ישראל.
ברלין שזכתה במלגת פולברייט היא מורה ומרצה עטורת פרסים שכתבה וערכה שישה ספרים ויותר מ-70 מאמרים על החיים במזרח הקרוב הקדום מימי אלכסנדר הגדול ועד התקופה הרומית.
היא גם ארכאולוגית פעילה שעבדה במזרח הים התיכון למעלה מארבעים שנה, בפרויקטים מטרויה בטורקיה ועד קופטוס בדרום מצרים ועד פאיסטום שבנפת סלרנו באיטליה.
היא הקדישה למעלה מעשר עונות של חפירות בתל קדש, ישראל, שם ניהלה צוות שחשף מתחם מנהלי אימפריאלי המתוארך למאות החמישית עד השנייה לפני הספירה.
ברלין היא היוזמת, ומאז 2012, העורכת הראשית של פרויקט הקרמיקה הלבנטית (LCP).
זהו מאגר נתונים פתוח של כלי קרמיקה המיוצרים באזור הלבנט.
המכון הארכאולוגי של אמריקה העניק לברלין את הפרס הגבוה ביותר, פרס מדליית הזהב להישג ארכאולוגי יוצא דופן לשנת 2025.
ברלין מצוינת בשביל המלומדים הוא שביל המאזכר את הישגי המחקר ושל סגל, בוגרים וסטודנטים עטורי פרסים באוניברסיטת מינסוטה.
שביל המלומדים, שניתן לאוניברסיטה במתנה על ידי תאגיד University Gateway בשנת 2006, מוקף ב-40 עצי אלון, אנדרטאות מוארות, וכולל את קיר התגליות, מחווה אמנותית.
ברלין אנדראה וקוסמין, פאול, עורכים (2021): המכבים האמצעיים: ארכאולוגיה, היסטוריה ועליית ממלכת החשמונאים
ברלין אנדראה וקוסמין, פול, עורכים (2019): ארץ כבושת חניתות: סרדיס משלום המלך לשלום אפמאה
כלי זכוכית, מנורות, חפצי מתכת, אבן קרקע וכלי אבן וכלי אבן אחרים.
מחקרי שטח במוזיאון קלסי, אן ארבור, מישיגן.
דוחות סופיים, כרך א': כלי החרס מתקופת בית שני.
רשות העתיקות של ישראלדוחות 29. רשות העתיקות, ירושלים.
סדרה משלימה 53 של כתב העת לארכאולוגיה רומית.
אנדרו אוברמן, עורכים (2002) המרד היהודי הראשון: ארכאולוגיה, היסטוריה ואידאולוגיה .
הסחורות הפשוטות הפרסיות, ההלניסטיות והרומיות.
סדרה משלימה של כתב העת לארכאולוגיה רומית 10.2. פורטסמות', רוד איילנד.
אנדריאן בויקוב קרייב (בבולגרית: Андриан Бойков Краев; נולד ב-14 בפברואר 1999 בווראצה שבבולגריה) הוא כדורגלן בולגרי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת הפועל תל אביב ובנבחרת בולגריה.
קרייב שיחק במחלקות הנוער של בוטב וראצה ולבסקי סופיה, ושיחק בקבוצות הבוגרת של בוטב וראצה והבאר פאזארדז'יק במסגרת הליגות הנמוכות בבולגריה.
ב-21 בספטמבר 2020 חתם על חוזה לעונה אחת בלבסקי סופיה מליגת העל הבולגרית.
באוקטובר 2021 האריך את חוזהו במועדון עד לקיץ 2024.
ב-3 באוגוסט 2025 חתם לשלוש שנים בהפועל תל אביב.
את שערו הראשון בקבוצה הבקיע קרייב ב-30 באוגוסט 2025, במשחק החוץ נגד מכבי בני ריינה שהסתיים בתוצאה 2–2.
ב-9 ביוני 2022 ערך קרייב את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בולגריה, בתיקו 1-1 נגד נבחרת גיברלטר במסגרת ליגת האומות 2022/2023. ב-15 בנובמבר 2024 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0–1 על נבחרת לוקסמבורג במסגרת ליגת האומות 2024/2025.
אנדריאה פרקר היא שחקנית אמריקאית.
פרקר נולדה בדרום קליפורניה, היא החלה ללמוד בלט ובנעוריה עזבה את ביתה והצרפה לבלט סן פרנסיסקו, היא הופיעה כרקדנית בפרסומת וכמו כן במספר סרטים ובסדרה נשואים פלוס, תפקידה הראשון שכלל דיבור הוא בפרק ההתערבות בסדרה סיינפלד.
היא גילמה את התפקיד הנשי הראשי בסדרה "The Pretender" של NBC.
בדרמה המשפטית ג'אג הייתה בתפקיד קייט, שותפתו של ראב.
מ-2002 ועד 2006 שיחקה את אחד התפקידים הראשיים בקומדיית המצבים "Less than Perfect", העוסק בבחורה המתחילה לעבוד בטלוויזיה.
היא גילמה רופאה שטום סקאבו יוצע עימה בסדרה עקרות בית נואשות.
היא גם שיחקה את אמה של אליסון בסדרה שקרניות קטנות.
היא תומכת במספר ארגוני צדקה.
אנדריאס מונק היה סופר, מחזאי ומשורר נורווגי.
היה לאדם הראשון אשר קיבל מענק על עיסוקו כמשורר בידי הפרלמנט הנורווגי.
מונק נולד בכריסטיאניה לכומר הלותרני יוהאן סטורם מונק ולאשתו אלסה פטרונלה הפגרד.
הוא התחתן עם שרלוט אמלי יול משנת 1844 ועד למותה בשנת 1850. אחד מבניו מת גם הוא בשנת 1850, ובן נוסף מספר שנים לאחר מכן.
בשנת 1865, מונק התחתן עם אנה מארי אמלי ראבן, אזרחית דנמרק.
נפטר בודבק, דנמרק בשנת 1884.
פריצת הדרך הספרותית של מונק הייתה בשנת 1836 עם אוסף הפואמות "Ephemerer"" ("אפמרה").
המחזה הראשון שלו היה "Kong Sverres Ungdom" ("נעורי המלך סוורה") משנת 1837, שנכתב לרגל חניכתו של בניין חדש של תיאטרון כריסטיאניה.
בשנת 1840, הוא פרסם מחזה בן מערכה אחת בשם "Donna Clara", שהתרחש בספרד.
הוא שימש בתפקיד עורך העיתון Den Constitutionelle בין השנים 1841 ל-1846. הרומן "Den Ensomme.
סיפור נשמה") הודפס לראשונה במערכת העיתון בשנת 1846. בין השנים 1846 ל-1848 הוא ערך מסע חינוכי יחד עם משפחתו, וביקר בצרפת, איטליה, שווייץ וגרמניה.
מונק פרסם את אוסף הפואמות "Digte, gamle og nye" ("שירים, ישנים וחדשים") בשנת 1848, ואת "Nye Digte" ("שירים חדשים") בשנת 1850. אוסף הפואמות שלו "Sorg og Trøst" ("צער ונחמה") משנת 1852 נכתב לאחר מות אשתו ובנו.
בשנת 1866, המלחין אדוורד גריג הלחין את המוזיקה לפואמה "Vuggesang" ("שיר ערש") מתוך האוסף.
ההלחנה פורסמה יחד עם שלושה שירים נוספות כאופוס מספר 9, בצירוף הערותיו של מונק.
בשיר זה, האב שר לבנו הרך הנולד לאחר מות אמו.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 הוא כתב שלוש ורסיות של מחזות, "Salomon de Caus" ("סלומון דה קאוס", 1854), "En Aften paa Giske" ("ערב בגיסקה", 1855) ו"Lord William Russell" ("לורד ויליאם ראסל", 1857).
בשנת 1860, הוענקה למונק עמלת משורר בידי הפרלמנט הנורווגי, לראשונה בתולדות המדינה.
זכה בתואר פרופסור בשנת 1866.
מונק היה מפקד רב עיטורים של מסדר אולף הקדוש על הישגיו הספרותיים, וכן למפקד של מסדר הדגל הדני ולאביר מסדר כוכב הצפון השוודי.
אנדריאקה (ביוונית עתיקה: Ἀνδριάκη) הייתה עיר עתיקה בחוף ליקיה ששימשה כנמל של העיר .
אתרהּ נמצא במחוז , אנטליה, בדרום-מערב טורקיה.
אנדריאקה נוסדה בראשית התקופה ההלניסטית.
היא מוזכרת כבר בכתבי תלמי.
אפיאנוס מספר שבשנת 42 לפנה"ס נשלח פובליוס קורנליוס לנטולוס ספינטר על ידי מרקוס יוניוס ברוטוס לאסוף כסף, והוא שבר את השרשרת שהגנה על הכניסה לנמל, ועלה במעלה הנהר אל מירה.
הגאוגרף סטראבון ממקם את אנדריאקה כנמל שהיה נמוך מהעיר מירה.
העיר פרחה בתקופה הרומית, ובתקופה הביזנטית נמלהּ שופץ והורחב והוקמו בעיר שש כנסיות.
העיר שקעה ונזנחה מכיוון שנמלהּ נסתם בסחף והפך במרוצת הזמן לביצה.
מלבד שרידי אמת מים, אגורה ומאגרי מים בולט בצדה הצפוני של הכניסה לאתר מבנה גזית גדול שבנה הקיסר אדריאנוס לממגורות.
כתובת מתארכת את המבנה לשנה 119 לספירה.
הוא שופץ ומשמש מאז 2014 כמוזיאון לעתיקות המקום.
בולטות באתר חורבות של כנסיות, המתוארכות למאות ה-5 וה-6, ושל בית כנסת מן התקופה הביזנטית.
אחד הממצאים באנדריאקה הוא כתובת מתקופת נירון המפרטת חוקי מכס.
אנדריי אנדרייביץ' גרומיקו היה מדינאי סובייטי שכיהן כשר החוץ של ברית המועצות, שגריר באו"ם ויושב ראש הסובייט העליון.
נולד בכפר קטן בשם גרומיקי באימפריה הרוסית (בתחומי בלארוס של ימינו).
לאחר מלחמת העולם הראשונה סיים גרומיקו את לימודיו התיכוניים במגמת מסחר.
לאחר מכן למד במכללה טכנית ליד מינסק.
בשנת 1931 הצטרף גרומיקו למפלגה הקומוניסטית.
בהיותו בגיל 30 בשנת 1939 הצטרף גרומיקו למשרד החוץ הסובייטי ומיד עם הצטרפותו נשלח לעבוד בשגרירות הסובייטית בארצות הברית.
ב-1943 מונה גרומיקו לשגרירה של ברית המועצות בוושינגטון בארצות הברית ובקובה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה מילא גרומיקו תפקיד מפתח בתיאום הקשרים בין ברית המועצות וארצות הברית.
ב-1946 מונה גרומיקו לנציגה של ברית המועצות באומות המאוחדות.
ביום 29 בנובמבר 1947 - "כ"ט בנובמבר", נמנה גרומיקו, בייצגו את ברית המועצות, עם התומכים באישור תוכנית החלוקה של ארץ ישראל.
חצי שנה לפני ההצבעה, ב-14 במאי, נאם גרומיקו נאום חוצב להבות לטובת העם היהודי.
גרומיקו דיבר על סבלם האיום של היהודים בשנות מלחמת העולם השנייה ועל זכותו של העם היהודי לארץ משלו.
לאחר תקופת כהונה קצרה כשגריר ברית המועצות בבריטניה בין השנים 1952–1953, מונה גרומיקו לתפקיד שר החוץ של ברית המועצות, תפקיד שמילא ברצף במשך 28 שנים.
בתקופת כהונתו הארוכה הוא ייצג בנאמנות רבה שרשרת ארוכה של מנהיגי ברית המועצות, החל בסטלין, עבור דרך חרושצ'וב וברז'נייב וכלה בגורבצ'וב, אשר ראו בנאמנותו תכונה נעלה.
גרומיקו מילא תפקיד חשוב מאוד במשבר הטילים בקובה בשנת 1962. בשיאו של המשבר נקרא לפגישה עם הנשיא ג'ון קנדי והכחיש מכל וכל את העובדה שברית המועצות פרסה טילים בקובה.
רוברט קנדי, שכתב על משבר הטילים, תיאר את התנהגותו של גרומיקו בפגישה עם הנשיא ג'ון קנדי חוצפה.
כמו כן, הוא היה פעיל בשיחות על הסכמי סאל"ט לצמצום נשק.
בשנת 1982 זכה על פועלו בפרס לנין.
בחודש יולי 1985, לאחר תקופת כהונה בת 28 שנים כשר חוץ, החליט מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית מיכאיל גורבצ'וב, כי גרומיקו ימונה ליושב ראש הסובייט העליון, בניגוד לנוהג הבלתי רשמי שלפיו מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית משמש בשני התפקידים.
לאחר שלוש שנים בתפקיד יושב ראש נשיאות הסובייט העליון, דהיינו נשיא המדינה, גרומיקו פרש, משום שלדבריו - חש כי זמנו חלף והוא איננו בעניינים עוד.
גרומיקו נפטר ב-2 ביולי 1989, שלושה ימים לפני יום הולדתו ה-80.
אנדריי אנטונוביץ' גרצ'קו , מצביא סובייטי במהלך מלחמת העולם השנייה, מרשל ברית המועצות, שר ההגנה של ברית המועצות בשנים 1967–1976.
אנדריי גרצ'קו נולד בכפר גולודייבקה שבמחוז רוסטוב במשפחת איכרים.
בגיל 16 התנדב לצבא האדום.
במהלך מלחמת האזרחים הוא לחם במסגרת דיוויזיית הפרשים ה-11 שהייתה חלק של ארמיית הפרשים הראשונה.
לאחר תום המלחמה נשאר לשרת בצבא.
בשנת 1926 סיים בית ספר לקציני חיל הפרשים.
מילא שורה של תפקידי פיקוד ומטה - ממפקד המחלקה עד לראש מטה של דיוויזיית פרשים.
ביולי 1941, זמן קצר לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות, הועלה לדרגת קולונל ומונה למפקד דיוויזיית פרשים.
בנובמבר 1941 הועלה לדרגת גנרל- מיור.
בינואר 1942 מונה למפקד קורפוס פרשים.
היחידות בפיקודו של גרצ'קו הצטיינו בקרבות הבלימה של ההתקפה הגרמנית באזור הקווקז בקיץ 1942. באותה שנה מונה למפקד הארמייה ה-56 שהשתתפה בשחרור צפון קווקז וחצי האי טמן.
באוקטובר 1943 מונה לסגן מפקד החזית האוקראינית הראשונה, והיה בין מתכנני המבצע לשחרור קייב.
בדצמבר 1943 מונה למפקד ארמיית המשמר הראשונה, עליה פיקד עד סוף המלחמה.
הכוחות בפיקודו השתתפו בשחרור אוקראינה המערבית, חציית הרי הקרפטים ושחרור צ'כוסלובקיה.
לאחר סיום המלחמה מונה אנדריי גרצ'קו למפקד המחוז הצבאי קייב.
בשנים 1953-1957 פיקד על קבוצת הכוחות הסובייטיים בגרמניה.
בהיותו מפקד כוחות ברית המועצות בגרמניה ארגן ופיקד על דיכוי המרד המזרח-גרמני.
בשנת 1955 הועלה לדרגת מרשל ברית המועצות.
בין השנים 1957-1960 היה מפקד זרוע היבשה, ובשנים 1960-1967 כיהן כמפקד עליון של כוחות ברית ורשה.
בשנת 1967 מונה לשר ההגנה של ברית המועצות ושירת בתפקיד זה עד מותו.
בנוסף, היה גם חבר בפוליטביורו.
לקראת סוף מלחמת יום הכיפורים ב-22 באוקטובר 1973 אישר גרצ'קו ליועצים הסובייטים שהפעילו את חטיבת טילי הסקאד שהוצבו במצרים לשגר מטח טילי סקאד לעבר כוחות צה"ל.
כתוצאה מהמטח נהרגו שלושה חיילי צה"ל.
הוא נפטר ב-26 באפריל 1976 ונקבר במוסקבה ליד חומת הקרמלין.
מרשל אנדריי גרצ'קו זכה לעיטורים רבים במהלך שירותו הצבאי: 6 עיטורי לנין, 3 עיטורי הדגל האדום, 3 עיטורי סובורוב, 2 עיטורי קוטוזוב, 2 עיטורי בוגדן חמלניצקי.
בנוסף לעיטורים אלו הוענקו לו מספר עיטורים של מדינות זרות: פולין, צ'כוסלובקיה, בריטניה וארצות הברית.
הנסיך אנדריי דָדיאני (בגאורגית: ანდრია დადიანი, 1850-1910) הידוע ברוסיה גם כאנדריי דוודידוביץ'-דדיאן מינגרלסקי (Андрей Давидович Дадиани) היה אציל גאורגי דמות חשובה בהיסטוריה של השחמט הגאורגי.
דדיאני הוא ממוצא מגרלי בן לשושלת מלוכה סוואנית שנולד בזוגדידי.
הוא סיים את חוק לימודי המשפטים באוניברסיטת היידלברג, בשנת 1873. לאחר מכן שרת כלוטננט גנרל בצבא האימפריה הרוסית.
היה ידוע יותר כאפוטרופוס של שחקנים ומארגן משחקי שח אירופאי.
והיה אף שחקן שח בעצמו.
ובאחד המקרים סירב לתת לשחקן, שכתב ספר על המשחקים שלו (כמובן ספר שלא החמיא לאופן המשחק שלו), להשתתף בטורניר שארגן.
דדיאני שיחק בפריז, רומא וקייב וכן בטביליסי, ולפני כן הוא ניצח בתחרות השחמט לחובבים בסנקט פטרבורג בשנים 1881, 1882.
הוא היה ידוע ביחסים אישיים גרועים עם מיכאיל צ'יגורין.
בשנת 1903 דדיאני היה יושב ראש הוועדה המארגנת של תחרות בין לאומית במונטה קרלו ותרם כסף לפרס הראשי, אך הכל בתנאי שצ'יגורין לא ישתתף בתחרות.
בסופו של דבר, למרות התנגדות חלק מהשחמטאים צ'יגורין לא הוזמן לתחרות.
אנדריי סרגייביץ' ארשאבין הוא כדורגלן עבר רוסי.
ארשאבין החל את דרכו כקשר ועד לפרישתו שיחק כחלוץ ולעיתים כקשר התקפי.
ארשאבין נחשב לתקופה לכדורגלן הפופולרי ביותר ברוסיה בזכות כישרונו הרב, והעובדה שהוביל את קבוצתו ואת הנבחרת להישגים מרשימים.
ארשאבין היה לאחד מהשחקנים המובילים בזניט סנקט פטרבורג וזכה להצלחה גדולה שהפכה אותו לאחד מגדולי הכדורגלנים ברוסיה.
הוא הוביל את זניט לשני הישגי שיא בתולדות המועדון – זכייה באליפות רוסיה ב-2007 וזכייה בגביע אופ"א ב-2008. הוא אף כיהן לפרקים בתפקיד קפטן הקבוצה, וכבש במדיה 71 שערים ב-310 הופעות.
בתום תשע שנים בזניט, עבר ארשאבין לארסנל.
ב-2016 שיחק במדי קאיראט אלמטי הקזחית, בה שיחק במשך 3 עונות, בנובמבר 2018 הסתיים חוזהו בקבוצה והוא הודיע על פרישתו ממשחק.
לאחר הפרישה מונה לתפקיד ניהולי במועדון זניט.
ארשאבין שיחק עבור הנבחרת הלאומית של רוסיה משנת 2002 עד 2012, והוא היה אחד משחקניה המרכזיים.
הוא הוביל את הנבחרת להעפלה ראשונה בתולדותיה לחצי גמר יורו 2008. ארשאבין נודע בעל יכולת כדרור טובה, מהירות גבוהה ויכולת לארגן את המשחק של קבוצתו, וכמו כן נחשב למבשל שערים מצטיין, ולכזה שמשתלב היטב בקבוצה בעלת סגנון משחק התקפי.
ארשאבין נולד בלנינגרד (כיום סנקט פטרבורג).
הוא החל להתעניין בכדורגל ולשחק את המשחק כבר בגיל 7, ולמד באקדמיית הכדורגל "סמנה".
מאתר כישרונות שעקב אחר משחקיו באקדמיה המליץ על ארשאבין למועדון הבכיר בעיר, זניט סנקט פטרבורג, והוא הצטרף לקבוצת הנוער של המועדון ב-1999. בשלב המוקדם בקריירה שלו שיחק בעמדת הקשר, ואת הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת ערך במשחק מול ברדפורד סיטי בגביע האינטרטוטו בשנת 2000.
בעונת השתלב ארשאבין באופן קבוע בקבוצה הבוגרת של זניט והבקיע את שעריו הראשונים, תוך שהוא נעזר בחלוץ הבכיר, אלכסנדר קרז'אקוב, עמו יצר שיתוף פעולה פורה בשנים הבאות.
הוא הבקיע באותה עונה ארבעה שערים ב-29 משחקים וסייע לקבוצה לסיים במקום השלישי בליגת העל הרוסית.
בעונת שותף בכל שלושים משחקי הליגה של זניט והבקיע ארבעה שערים.
הקבוצה נחלה כישלון באותה עונה וסיימה במקום העשירי בלבד בליגה, אולם העפילה לגמר הגביע הרוסי שבו הפסידה לצסק"א מוסקבה.
בעונת 2002/2003 השתתף ארשאבין לראשונה יחד עם זניט בגביע אופ"א.
במהלך 2003 הוסט ארשאבין לעמדת החלוץ השני, תפקיד שחלקו ההתקפי גדול יותר.
הוא הצטיין באופן ניכר בעקבות השינוי בתפקידו והגיע לעונת שיא מבחינתו לאותה עת, עם חמישה שערים ועשרה בישולים.
הוא היה שותף בכיר למאבקיה של זניט על הזכייה באליפות, אולם הקבוצה סיימה במקום השני אחרי צסק"א.
באותה שנה זכה עמה בגביע הליגה הרוסית, טורניר שהתקיים באופן חד-פעמי, לאחר ניצחון על צ'רנומורטס נובורסייסק.
ארשאבין קיבל את תפקיד קפטן המשנה של זניט ב-2004. העונה הבאה, , הייתה מוצלחת ביותר עבורו מבחינה אישית – הוא סיים כמלך השערים של קבוצתו עם תשעה כיבושים ותשעה בישולים – אולם זניט סיימה שישית בלבד בטבלת הליגה.
במהלך עונת השעה המאמן דיק אדבוקאט את ארשאבין מסגל הקבוצה והעביר אותו לקבוצת המילואים, כעונש על כך שבילה בלילה שלפני משחק חשוב מול ספרטק מוסקבה.
אף על פי כן, הוא הוחזר לסגל במהרה וביסס את מעמדו כשחקן המוביל של הקבוצה.
באותה עונה הצטיין עם שבעה שערים ו-13 בישולים, וזכה בפרס כדורגלן השנה ברוסיה מטעם העיתון "ספורט אקספרס".
בעונת חבר לארשאבין פאבל פוגרבניאק בחוד ההתקפה של זניט, ויחד הם יצרו שילוב מצטיין שהצעיד את הקבוצה להצלחותיה הגדולות זה שנים.
הוא ענד את סרט הקפטן לראשונה בעונה זו, אם כי לא בעדיפות ראשונה.
במהלך העונה הבקיע ארשאבין עשרה שערי ליגה ובישל 11 נוספים, ובכך זכה בתואר מלך הבישולים של הליגה.
הוא הוביל את זניט לזכייתה הראשונה באליפות מאז 1984 (עוד בעידן הליגה הסובייטית) – הקבוצה הובילה את טבלת הליגה לאורך מרבית העונה, והבטיחה את זכייתה בתואר במחזור האחרון בתום מאבק צמוד עם ספרטק מוסקבה.
הזכייה הבטיחה את השתתפותה של זניט בליגת האלופות לראשונה בתולדותיה.
בהמשך עונת הצעיד ארשאבין את זניט לזכייה היסטורית בגביע אופ"א.
לאורך הטורניר הוא תרם לקבוצתו ארבעה שערים ו-10 בישולים, והופעותיו המרשימות הביאו לחשיפתו הראשונה בפני קהל האוהדים בכל אירופה.
במשחק הגמר מול גלאזגו ריינג'רס, שבו ניצחה זניט בתוצאה 0:2, בישל לאיגור דניסוב את השער הראשון ונבחר לשחקן המצטיין.
בעקבות הישג זה, בצירוף עם הצטיינותו ביורו 2008 שבו הוביל את נבחרת רוסיה להעפלה לחצי הגמר, הוא הגיע למקום השישי בבחירות לפרס כדור הזהב של "פראנס פוטבול".
בפתיחת עונת השתתף ארשאבין בכל משחקיה של זניט בשלב הבתים של ליגת האלופות, אולם לא עזר לקבוצתו, שסיימה במקום השלישי, להעפיל לשלבי הנוק-אאוט.
במהלך 2008 זכתה זניט גם בסופר קאפ הרוסי ובסופר קאפ האירופי, לאחר ניצחון על מנצ'סטר יונייטד החזקה.
אולם, בליגה המקומית נחלה הקבוצה אכזבה כשסיימה במקום החמישי בלבד ואיבדה את אליפות.
לקראת סוף השנה היה ארשאבין מבוקש על ידי קבוצות בכירות רבות מרחבי אירופה שהבחינו בכישרונו, כדוגמת ברצלונה, ארסנל וריאל מדריד.
על אך שארשאבין עצמו שאף לשחק בברצלונה, זו ירדה מן הפרק עקב הסכום הגבוה שדרשה עבורו זניט - כ-22 מיליון אירו.
בעקבות הקשיים שהערימה הנהלת הקבוצה נקלע ארשאבין לסכסוך עמה, ובתקופה מסוימת נראה היה שייאלץ להישאר בה.
בתום משא ומתן מתמשך בין הנהלות המועדונים, חתם ארשאבין בתחילת פברואר 2009 בארסנל האנגלית, ששילמה תמורתו למעלה מ-16 מיליון לירות שטרלינג – סכום שיא בתולדות המועדון עבור העברות שחקנים.
תוקף החוזה היה לשלוש וחצי שנים, ועל אף שהסיכום הגיע בתום מועד ההעברות בפרמייר ליג, אישרה הנהלת הליגה את המעבר.
הוא קצר שבחים ממאמן הקבוצה ארסן ונגר על כך שיתרום לה רבות.
בתחילת דרכו בארסנל, במחצית השנייה של עונת 2008/2009, הפגין ארשאבין יכולת טובה והפך לאחד משחקני הקבוצה הבולטים.
במשחק מול בלקברן רוברס בחודש מרץ הבקיע את שני שעריו הראשונים במדיה.
לשיאו הגיע במשחק מול ליברפול שהתקיים באצטדיון אנפילד באפריל, במהלכו הבקיע את כל ארבעת שעריה של ארסנל בתיקו 4:4. בזכות הצטיינותו הוא זכה בתואר "שחקן החודש בפרמייר ליג" לאפריל.
את חצי העונה הראשונה שלו באנגליה סיים עם שישה שערים ושבעה בישולים בכל המסגרות, והצטרפותו לארסנל הכניסה שיפור ניכר בקבוצה, שסיימה את העונה במקום הרביעי, ללא הפסד ליגה בשנת 2009.
בעונת השתתף ארשאבין לראשונה בשלב שמינית גמר ליגת האלופות, אליו העפיל עם ארסנל.
הוא בישל שלושה שערים בניצחון הביתי 0:5 על פורטו במשחק הגומלין, שבזכותו העפילה ארסנל לרבע הגמר עם ניצחון 2:6 בסיכום שני המשחקים.
במשחק הראשון ברבע הגמר מול ברצלונה סבל ארשאבין מפציעה שהשביתה אותו לשלושה שבועות, בגנה נעדר ממשחק הגומלין שבו הובסה ארסנל והודחה מהטורניר.
בפרמייר ליג סייע לארסנל להיאבק על האליפות במשך מרבית העונה, אך הקבוצה סיימה לבסוף במקום השלישי.
ארשאבין סיים את העונה עם תשעה שערים ו-12 בישולים בכל המסגרות, ומוקם שני אחרי וסלי סניידר בדירוג הבישולים של ליגת האלופות.
בסוף עונת 2012/2013 עזב ארשאבין את ארסנל.
ב-27 ביוני 2013 חתם ארשאבין על חוזה בקבוצת נעוריו, זניט סנקט פטרסבורג.
בקדנציה השנייה בקבוצה הבקיע שישה שערים ב-51 הופעות.
ב-13 ביולי 2015 חתם בקובאן קרסנודאר לעונה אחת.
ב-18 במרץ 2016 חתם בקאיראט אלמטי מליגת העל הקזחית לעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת.
הוא הפך לאחד השחקנים המוצלחים בליגת העל הקזחית, כך למשל, בדצמבר 2016 הוכתר כשחקן השנה ובנובמבר 2017 היה מחמשת השחקנים הטובים בליגה.
ב-26 באוגוסט 2018 עלה למשחק ה-100 שלו במדי קאיראט בכל המסגרות כשעלה כמחליף במשחק הליגה נגד אטיראו, שהסתיים בניצחון 4:2 לקאיראט, אחרי שער אישי ו-2 בישולים שלו שהסתיימו בשער.
בנובמבר 2018 פרש ממשחק פעיל.
ארשאבין שיחק בצעירותו בנבחרות הנוער השונות של רוסיה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הלאומית של רוסיה במשחק מול ב-17 במאי 2002, במסגרת הכנות הנבחרת למונדיאל באותה שנה, אולם לא נכלל בסגל הסופי לטורניר.
הוא הבקיע את שערו הראשון בנבחרת הלאומית במשחק ידידות מול נבחרת רומניה בפברואר 2003.
ארשאבין לא זומן לטורניר יורו 2004 אליו העפילה רוסיה, ובכך לא ניתנה לו הזדמנות להוכיח את כישרונו על הבמה הבינלאומית.
במשחקי מוקדמות מונדיאל 2006 הפך ארשאבין לאחד מבכירי שחקני הנבחרת והבקיע חמישה שערים, תוך שהוא משתף פעולה באופן מוצלח בחוליית ההתקפה עם חברו לזניט, אלכסנדר קרז'אקוב.
אולם, רוסיה כשלה בניסיונותיה להעפיל לטורניר כשסיימה במקום השלישי בלבד בביתה.
במוקדמות יורו 2008, תחת המאמן חוס הידינק, הנהיג ארשאבין את נבחרת רוסיה להעפלה מפתיעה לטורניר, על חשבונה של נבחרת אנגליה.
במשחק מול אנדורה בסיום המוקדמות דרך על רגלו של שחקן יריב, ועקב כך הושעה משני משחקי הפתיחה בטורניר עצמו – בהם התמודדה רוסיה מול ו.
הוא שב להרכב במשחק השלישי של שלב הבתים, מול נבחרת שוודיה, הבקיע שער בניצחון 0:2 וסייע לנבחרתו להעפיל לשלב הבא.
ברבע הגמר, מול נבחרת הולנד, הבקיע שער ובישל אחד נוסף בהארכה שבזכותם ניצחה הנבחרת בתוצאה 1:3. בכך העפילה רוסיה לחצי גמר אליפות אירופה לראשונה בתולדותיה כמדינה עצמאית.
על אף שהובסה בשלב הבא 3:0 מול ספרד, נחשבה לאחת מהנבחרות המפתיעות בטורניר.
ארשאבין עצמו נכלל על ידי אופ"א בנבחרת השחקנים המצטיינים בטורניר.
ארשאבין כבש שני שערים בשלושת המשחקים הראשונים של רוסיה במוקדמות מונדיאל 2010: בהפסד 2:1 ל ובניצחון 0:3 על .
במהלך קמפיין זה קיבל ארשאבין שוב את סרט הקפטן של הנבחרת, לאחר שהודח מהתפקיד עקב הרחקתו במוקדמות היורו.
עם זאת, בדומה לקמפיין המוקדמות ב-2006 ארשאבין לא הצליח להעפיל עם נבחרתו למונדיאל, בשל הפסד ל בשלב הפלייאוף של המוקדמות.
בדצמבר 2018 חזר לסנקט פטרבורג ומונה לתפקיד מנהל פרויקט הילדים "סיריוס" במועדון הכדורגל זניט ומנהל אקדמיית זניט סנקט פטרבורג.
במאי 2020 צורף למחלקת ההעברות שבניהול המנהל הספורטיבי של הקבוצה ובאוגוסט אותה שנה מונה למנהל המחלקה לפיתוח הנוער במועדון.
ארשאבין החל את הקריירה שלו בזניט בעמדות הקישור: תחילה בעמדת הקיצוני הימני, ולאחר מכן בעמדת הקשר ההתקפי – קשר אשר בעל יכולות להנהיג את המשחק, ומכונה "פליימיקר".
בשנת 2003 הוא הוסט לעמדת החלוץ, ועם השנים החל לפתח יותר ויותר את סגנון משחקו לטובת עמדה התקפית יותר מאשר עמדת הקישור שבה התחיל את הקריירה.
עם זאת, עמדתו על המגרש אינה מוגדרת באופן מדויק, והוא מוכר פעמים רבות כ"קשר/חלוץ".
גובהו של ארשאבין הוא 1.72 מטר.
הוא ידוע כשחקן בעל יכולת כדרור טובה, מהירות גבוהה ויכולת לארגן את המשחק של קבוצתו.
יחד עם שני שחקני התקפה בולטים של זניט – פאבל פוגרבניאק ודני מיגל אלבס – הוא שיתף פעולה בצורה מוצלחת תחת הדרכתו של המאמן דיק אדבוקאט.
אף על פי שהוא הצטיין בזניט, הוא נחשב לשחקן בעל חוסר יציבות במשחקו; וכמו כן היה קיים חשש כי הוא יתקשה להשתלב בקבוצות אחרות, עקב סגנון משחק שונה בליגות הבכירות.
ארשאבין נחשב גם לשחקן שמבקיע שערים רבים ממצבים קשים לכיבוש, אך גם לכזה שמרבה לבשל שערים.
מאמן נבחרת רוסיה, חוס הידינק, אמר עליו במהלך משחקי יורו 2008: "אחד שמבקיע שערים ממצבים בלתי אפשריים, ובגלל זה אנחנו זקוקים לו כל כך".
הוא אף הופך את קבוצותיו, באמצעות יכולתו הטובה, לבעלות כוח הרתעה גדול יותר של היריבות.
סגנון משחקן ההתקפי של זניט ושל נבחרת רוסיה עזר לו להתבלט על המגרש.
במהלך הקריירה שלו בזניט סנקט פטרבורג, ארשאבין זכה בתארים אישיים רבים ברוסיה, והוא אחד מהכדורגלנים הרוסים המצליחים ביותר כיום.
בעקבות כך, הוא נחשב לאחד מהמשפיעים הגדולים ביותר על התפתחותו של הכדורגל הרוסי.
ארשאבין נבחר במקום השני בפרס כדורגלן השנה ברוסיה מטעם המגזין "ספורט אקספרס" כבר בעונתו השנייה בזניט, ב-2001, אז נבחר כקשר הימני הטוב ביותר.
הוא סיים במיקום זה גם שנה לאחר מכן, ב-2002, ואף בשנת 2004; כאשר ב-2004 ו-2005 הוא נבחר כחלוץ השמאלי הטוב ביותר.
ארשאבין אף זכה בתואר החלוץ הטוב ביותר של זניט סנקט פטרבורג בשנים 2005 ו-2006.
ב-2006 הוא זכה בפעם הראשונה בתואר כדורגלן השנה ברוסיה, ובכך היה השחקן הראשון שזוכה בתואר זה ואיננו בא ממועדון ממוסקבה.
ב-2007 וב-2008 הוא סיים במקום הראשון ברשימת החלוצים השמאליים הטובים ביותר.
ארשאבין פיתח מסורת של עמידה מדי שנה בצמרת רשימת 33 הכדורגלנים הטובים ברוסיה במהלך העונה.
כמו כן, הוא נבחר שלוש פעמים ברציפות במשאל של ספורט אקספרס בשנים 2007–2009 לכדורגלן המצטיין בחבר המדינות ובים הבלטי.
ארשאבין קבע שיא שערים עבור נבחרת רוסיה לשחקן זניט, לאחר שהבקיע בניצחון על בנובמבר 2006 במסגרת מוקדמות יורו 2008. ב-2008 הוא סיים במקום השישי בבחירת כדור הזהב מטעם המגזין פראנס פוטבול.
אביו של אנדריי ארשאבין, סרגיי, מת בגיל 40 בלבד, כתוצאה מאי ספיקת לב.
ביולי 2003 הכיר את יוליה ברנובסקאיה והם חיו יחד 9 שנים עד 2012. להם נולדו שני בנים, ארטיום וארסני, וילדה אחת, יאנה.
בנובמבר 2008 הוא התגלה כספורטאי החמישי בגודל הפופולריות שלו באינטרנט.
ארשאבין מעריץ מילדותו את קבוצת ברצלונה הספרדית, אליה חשק לעבור בתום יורו 2008. בנו ארסני התקבל לאקדמיה של הקבוצה בנובמבר 2018. ב־2020, ארסני עבר לספרטק מוסקבה.
הצלחתו של ארשאבין הופכת אותו לכדורגלן הפופולרי ביותר ברוסיה, ומסבה לו הערצה רבה בקרב הרוסים, וכמו כן סיקור תקשורתי נרחב.
הוא מכונה בתקשורת הרוסית כ"פלה הרוסי".
בתור שחקן ההתקפה הרוסי הבכיר כיום, הוא מובא כסימן לפריצות דרך בכדורגל הרוסי, כדוגמת אלן דזגואב מצסק"א מוסקבה שהושווה לארשאבין ואף נחשב לכזה שיהיה טוב יותר ממנו.
בשנת 2005 ארשאבין השתתף בפרויקט של פיפ"א להצלת ילדים בכפרים.
הוא שימש כשגריר פיפ"א בפרויקט, ואף אמר כי הוא מקווה למשוך את תשומת לבם של אנשים נוספים.
הוא היה השחקן הרוסי הראשון שנבחר לשגריר של פיפ"א.
במרץ 2007 ארשאבין נבחר למועצת העיר סנקט פטרבורג, בזכות ההערצה הרבה שניתנה לו והקשרים של זניט סנקט פטרבורג עם השלטונות הרוסים.
בדצמבר 2007, לאחר ששחקני נבחרת רוסיה הואשמו בשתייה מופרזת לפני משחק מול , הוא הסביר את עמדתו בעניין ואמר כי אף על פי שהוא מעולם לא עשה זאת, לספורטאים מותר לעשן לפני משחקים, ושמגבלות יתר עליהם עלולה לגרום לנזק.
באפריל 2008 ארשאבין לקח חלק בטקס מסירת הלפיד האולימפי של אולימפיאדת בייג'ינג.
הקשר הימני הטוב ביותר ברוסיה: 2001
מועמד לכדורגלן השנה בעולם: 2008
כדורגלן השנה של ספורט אקספרס: 2007, 2009
שחקן החודש בפרמייר ליג: אפריל 2009
מלך הבישולים של ליגת העל הרוסית: 2007
נבחרת הטורניר באליפות אירופה: 2008
אנדריי מיכאילוביץ' באל (באוקראינית: Андрій Міхайлович Баль; 16 בפברואר 1958 – 9 באוגוסט 2014) היה כדורגלן אוקראיני ששיחק בעיקר בקבוצת דינמו קייב ובנבחרת ברית המועצות.
בנבחרת ברית המועצות שיחק 20 משחקים וכבש שער אחד, מול ברזיל במונדיאל 1982.
בתחילת שנות ה-90 שיחק באל בישראל, בקבוצות מכבי תל אביב ובני יהודה תל אביב.
לאחר שפרש ממשחק פעיל פנה לקריירת אימון, שימש כעוזרו של מאמן מכבי חיפה, גיורא שפיגל, והוביל יחד עמו את הקבוצה לזכייה באליפות ללא הפסד בשנת 1994. בשנת 1998 מונה לעוזר מאמן מכבי הרצליה, ולאחר מכן שימש כמאמן הראשי של הכח רמת גן.
בשנת 2000 חזר למולדתו, שימש כעוזר מאמן דינמו קייב, ולאחר שאימן את וורסקלה פולטבה מונה בשנת 2003 לעוזר מאמן נבחרת אוקראינה, תפקיד אותו מילא עד שנת 2007. בשנת 2009 מונה למאמנה הראשי של צ'רנומורץ אודסה, ובשנת 2011 שב לתפקיד עוזר מאמן נבחרת אוקראינה, וכמו כן שימש כמאמנה הזמני של הנבחרת.
באל נפטר בגיל 56 ב-9 באוגוסט 2014, לאחר שסבל מאירוע לב בעת משחק כדורגל ותיקים בקייב.
גביע אירופה בכדורגל עד גיל 19 – 1976
גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 – 1977
גביע אירופה למחזיקות גביע – 1986