tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טומאשבסקי זכה בהמשך במדליית כסף עם פולין באולימפיאדת הקיץ 1976, וגם שיחק במונדיאל 1978, שם פולין אכזבה כשהצליחה להגיע רק לשלב הבתים השני.
בין השנים 1989–1990 הוא שימש כמאמן השוערים של נבחרת פולין בכדורגל בהנהגתו של אנדז'יי סטריילאו.
לאחר קריירת המשחק שלו עבד כפרשן ועיתונאי ספורט וכתב מאמרים במגזינים כולל "Przegląd Sportowy".
בשנת 1986 סיים את לימודיו באוניברסיטת החינוך הגופני בוורשה.
בשנת 1991 פרסם ספר בשם "Kulisy reprezentacyjnej piłki" (הוצאת הבטחות, לודז').
טומאשבסקי ידוע בהתבטאויות שנויות במחלוקת רבות, ומתח ביקורת על ההתאחדות לכדורגל בפולין (PZPN) במספר הזדמנויות בהן נוהלה האגודה על ידי מריאן דז'יורוביץ' ומיכל ליסטקייביץ'.
הוא נבחר לסיים בבחירות 2011, כנציג לודז' מטעם מפלגת חוק וצדק.
טומאשבסקי היה נשוי שלוש פעמים.
הוא נישא לאשתו השלישית, קטרזנה (לבית קאלינסקה), בשנת 1988. היא הייתה אלופת פולין בטניס שולחן.
לטומשבסקי תי בנות ממנה: פאולינה ומלגורסטה.
יאן זיולקובסקי (בפולנית: Jan Ziółkowski; נולד ב-5 ביוני 2005 בוורשה שבפולין) הוא כדורגלן פולני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת רומא מהסרייה א' ובנבחרת פולין.
זיולקובסקי גדל במחלקות הנוער של ויכר קובילקה ופולוניה ורשה.
בשנת 2022 חתם בלגיה ורשה, והחל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
בשנת 2024 החל לשחק בקבוצה הראשונה של המועדון, ובסך הכול ערך 24 הופעות במסגרת ליגת העל הפולנית, בהן הבקיע שער אחד.
ב-29 באוגוסט 2025 חתם ברומא מהסרייה א'.
ב-28 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-0 על הלאס ורונה במסגרת המחזור החמישי בליגה לעונת 2025/2026.
ב-9 באוקטובר 2025 ערך זיולקובסקי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פולין, בניצחון 1-0 על נבחרת ניו זילנד במשחק ידידות.
יאן וריך (בצ'כית: Jan Werich; 6 בפברואר 1905 – 31 באוקטובר 1980) היה שחקן, מחזאי וסופר צ'כוסלובקי.
עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין נאלץ לעבור לניו יורק, אך חזר לצ'כוסלובקיה לאחר המלחמה, שם נתקל במהרה בתנאים המשתנים במדינה הסטליניסטית בהנהגת קלמנט גוטוולד.
בשנת 1963 קיבל את פרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הטלוויזיה של מונטה קרלו על תפקידו בסרט הטלוויזיה "Medvěd".
בשנת 1967 לוהק לתפקיד הנבל ארנסט סטאברו בלופלד בסרט "אתה חי רק פעמיים" מסרטי ג'יימס בונד.
אולם לאחר מספר ימי צילומים הבינו המפיקים שווריך נראה ידידותי מדי מכדי לגלם את הדמות.
הוא הוחלף בהתראה קצרה בדונלד פלזנס.
עם זאת, בהודעה הרשמית נאמר שווריך חלה בפתאומיות ולכן לא היה מסוגל לגלם את הדמות.
בשנת 1968, לאחר פלישת ברית המועצות לצ'כוסלובקיה, נמלט לווינה, אך חזר עד מהרה לצ'כוסלובקיה.
וריך נפטר מסרטן הגרון בגיל 75.
יאן מנפומוק (בצ'כית: Jan Nepomucký; 1345-1393) הוא קדוש קתולי צ'כי.
הוא נולד בעיר נפומוק שבבוהמיה.
יאן היה מנאמניו של הארכיהגמון של פראג, שהמלך ואצלב הרביעי היה בריב ממושך עמו.
על פי צו המלך נתפס יאן והושלך מגשר שעל נהר ולטווה לתוך הנהר, וטבע.
מידע על פעילותו רוכז על ידי בוהוסלב בלבין בשנת 1670 בספרו Vita b.
בשנת 1729 הכריזה עליו הכנסייה כקדוש, והשתדלה לנצל את פולחנו כמשקל נגד לרגשות האנטי-כנסייתיים שרווחו בעם הצ'כי מתוך זיכרון תקופת ההוסיטים ומותו של יאן הוס.
הוא נולד בשנות ה-40 של המאה ה-14. אביו היה פלין פלין (וולפלין, וולפלין), ואמו אינה ידועה.
יאן למד תחילה באוניברסיטת קארל בפראג, ולאחר מכן המשיך את לימודיו במשפט קאנוני באוניברסיטת פדובה מ-1383 עד 1387. בשנת 1393 מונה לכהן הכללי של קתדרלת סנט ג'יל על ידי יאן מג'נששטיין שהיה הארכיבישוף של פראג.
כדי לפאר את צדיקותו וחסידותו של יאן מנפומוק וכדי להצדיק את מעמדו כקדוש, נוצר הסיפור שיאן מסר את נפשו על קדושת סוד הווידוי: הוא נהרג משום שסירב למסור למלך את הסודות שמסרה לו המלכה בשעת הווידוי.
לאחרונה הודו ברומא שהסיפור הוא בעצם אגדה.
פסלו של יאן מקשט גשרים רבים בבוהמיה.
קברו המפואר נמצא בכנסייה המרכזית בפראג.
פסלו המפורסם ביותר נמצא על גשר קארל, וניתן לראות שתחתית הפסל מבריקה.
הסיבה לברק זה נעוצה באמונה הרווחת שמי שיגע בתחתית הפסל משאלותיו יתגשמו.
הוא מת בטביעה בשנת 1393 בפראג.
יאן גריג מסריק (בצ'כית: Jan Garrigue Masaryk; 14 בספטמבר 1886 – 10 במרץ 1948) היה מדינאי צ'כוסלובקי, בנו של טומאש מסריק (נשיאה הראשון ו"אבי האומה" של צ'כוסלובקיה).
נולד בפראג ב-1886. בנם של טומאש מסריק ושארלוט גאריג ואחיו של הרברט מסריק.
התחנך בפראג ובארצות הברית ולחם בשורות הצבא האוסטרו-הונגרי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה, הצטרף לשירות הדיפלומטי ובשנים 1919–1922 עבד מטעם משרד החוץ הצ'כי בארצות הברית.
ב-1921 התמנה למזכירו של שר החוץ הצ'כי, אדווארד בנש.
משנת 1925 היה ציר צ'כוסלובקיה בלונדון.
הוא התפטר במחאה על הסכם מינכן.
ב-1940 עם הקמת הממשלה הצ'כוסלובקית הגולה מונה לשר החוץ שלה.
משנת 1941 היה סגן ראש ממשלה בממשלה הגולה של אדווארד בנש.
אחרי מלחמת העולם השנייה חזר לצ'כוסלובקיה, וכיהן כשר חוץ בממשלתו של קלמנט גוטוולד הקומוניסט, שכללה גם מפלגות לא קומוניסטיות.
מסריק המשיך לכהן בתפקידו גם כאשר התפטרו מרבית השרים הלא-קומוניסטיים בפברואר 1948, בתקוות שווא לכינונן של בחירות חדשות.
שבועות אחדים לאחר מכן הושלך מהחלון על ידי סוכני הנ.ק.ו.ד., שהציגו את מותו כהתאבדות.
חקירה מ-2004 הוכיחה שמדובר ברצח.
בעקבות אביו, שהיה ידיד העם היהודי ויצא כנגד אנטישמיות במדינתו, נחשב אף הוא לידיד הציונות והעם היהודי, ובתקופה הקצרה שהיה לשר החוץ של המדינה הוא היה הגורם המוביל מטעם צ'כוסלובקיה במגעים לחתימה על עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-ישראלית.
יאן מאיין (Jan Mayen) הוא אי באוקיינוס הקרח הצפוני תחת ריבונות ממלכת נורווגיה.
באי מתגוררים בין 18 ל-55 תושבים, כתלות בעונה.
שטחו של האי יאן מאיין הוא 373 קילומטרים רבועים והוא הר געש שהתכסה באופן חלקי בקרחונים.
מצר יבשתי צר מחבר שני חלקים רחבים יותר.
שכנו הקרוב ביותר הוא גרינלנד, הממוקמת כ-500 ק"מ משם.
מרחק כפול מזה מפריד בין האי לבין נורווגיה עצמה.
האי הררי למדי, כשהנקודה הגבוהה ביותר היא ברנברג אשר ממוקמת בצפון האי (2,277 מטרים מעל פני הים).
בעקרון, לא ניתן לבקר באי אך בפועל ישנם ביקורים של מדענים ושל מעט תיירים.
במקום שלושה מקווי מים מתוקים.
באחד מהם המים צלולים בעוד בכל השאר המים מלאי בוץ וירוקת.
חלקו המערבי מכוסה צמחייה מלבד החוף המערבי ביותר ואילו המזרחי הוא הר הגעש קפוא המכוסה לחלוטין קרח.
חופו הדרום מערבי מישורי ואילו הצפון מערבי הוא צוק.
חופו המזרחי הוא חוף קפוא.
הפעילות הכלכלית מוגבלת דה יורה לשירות עובדי תחנת הרדיו והתחנה המטאורולוגית אשר על האי.
בכל 124 ק"מ של חופו אין ולו נמל אחד.
ציד לווייתנים התקיים בין השנים 1633 ו-1640 על ידי ההולנדים עד אשר הזן המקומי של הלווייתנים כמעט נכחד.
מחלוקת באשר לגבול המים הטריטוריאליים של נורווגיה (יאן מאיין) ודנמרק (גרינלנד) הסתיימה כשדנמרק קיבלה שטח יותר גדול וייתכן כי במים נימצאים מרבצי נפט.
כיום, בנוסף לתחנת הרדיו ולתחנת המטאורולוגיה, מגיעות אליו כמה ספינת תיירי אקסטרים במטרה לטפס על הר הגעש.
חוץ מזה מגיעות אליו טיסות של תיירים, משלוחי מזון, ציוד ועובדים.
תחנת אולונקינביין (Olonkinbyen) המאכלסת את הצוות הפועל באי והאחראי על תחנת מזג האוויר ועל תחנת הרדיו, נחשבת לבירה דה פקטו של האי.
התושבים היחידים באי הם עובדים העובדים בכוחות הצבא הנורווגיים ובמכון המטאורולוגי הנורווגי.
שמונה עשר אנשים מבלים את החורף באי, אך האוכלוסייה יכולה להשתנות לכ-35 במהלך הקיץ, כאשר מתבצעת תחזוקה כבדה.
כוח האדם משרת שישה חודשים או שנה, ומחליפים אותו פעמיים בשנה באפריל ובאוקטובר.
צוות התמיכה, כולל מכונאים, טבחים ואחות, נמנים עם אנשי הצבא.
באי ישנם כמה כבישים, בעיקר בצידו המערבי.
כל הכבישים באי הם כבישי עפר.
באי פועל גם שדה תעופה קטן ושמו "ג'אם מאינפילד".
האי "התגלה" על ידי מגלי ארצות אירופאים מספר רב של פעמים, ויש הסבורים כי התגלה קודם לכן, במאה השישית.
בשנת 1607 גילה את האי הנרי הדסון וקרא לו בשם "הדסונס טאצ'ס".
בשנת 1611 ציידי לווייתנים אנגלים קראו לו "האי טריניטי".
בשנת 1612 ציידי לווייתנים צרפתים קראו לו "האי רישליו".
בשנת 1614 קפטן ג'ון קלארק קרא לו "האי איזבלה".
כיום נקרא האי על-שם ההולנדי יאן יאקובס מאי ואן סכלינקהווט.
שביקר באי ב-1614, מיפה אותו וקרא לו על שמו.
במאה ה-17 שגשג באי ציד לווייתנים.
המין המקומי של לווייתנים היה איטי מאוד וכך קל יותר ללכוד אותו.
עשרות פועלים שהו בו בעונות הקיץ ומאות פגרי ענק נגררו מאוניות הציד לחופיו.
מרבבות פגרי כלבי ים ודובים הופשטה הפרווה והוסיפו לזוועת הטבח והסירחון.
בחורפים הקשים והאפלים ננטשו בתי המלאכה.
מאבקי כוח בין מדינות צפון אירופה על השליטה בעוצמה הכלכלית הזו הביאו לביצוע מעשי חבלה והרס הדדיים בתחנות הנטושות עם בוא החורף.
הפתרון המתבקש היה השארת צוות שמירה לשהייה באתר למשך החורף, צוות ממנו לא שרד עד הקיץ ולו אדם אחד.
בשלב מסוים גם באוקיינוס של המאה ה-17 חלו שינויים.
הציד המסיבי הביא לירידה בכמות הלווייתנים באופן כללי ובעיקר בכמות הלווייתנים מסוג קשות ראש (bow head whale) עקב היותם איטיים יותר.
מינים אחרים (מהירים יותר) חמקו מהציד אך נאלצו לשנות את אזורי המחיה שלהם עם ירידת הכמות, התרבו הפלגות ללא רווח.
עובדות אלה בצד עלויות השמירה והשימור הגבוהות של תחנות החוף הביא לנטישת האי למשך 250 שנים.
במאה ה-20 האי חסר החשיבות המסחרית (אין בו מחצבים ואו נמל) עבר לריבונות נורווגית וזו הקימה באי תחנה מטאורולוגית מאוישת בצוות קטן.
במלחמת העולם השנייה חשיבותו של האי עלתה במעט בשל היותו סמוך לנתיבי הפלגה בצפון האוקיינוס האטלנטי, כיבוש נורווגיה על ידי הגרמנים הותיר את צוות התחנה באי בדילמה לגבי הצד שלהם ואלה החליטו להעביר את דיווחיהם לבעלות הברית.
בעלות הברית ניסו להפגין ריבונות באי ועשו מאמצים לחזק את הצוות באי.
הגרמנים מצידם ניסו להפציצו מספר פעמים לא ידוע.
מספר מפציצים גרמניים התרסקו באי במזג האוויר ההפכפך וחלק מהגופות הקפואות של צוותי מטוסים אלה התגלה שנים רבות לאחר תום המלחמה.
באי התרחשו עשרות רעידות אדמה (על האי או לידו) בשנים האחרונות שהחזקות ביניהן הגיעו ל-6.8 בסולם ריכטר.
מתוכן שתיים היו על האי עצמו.
הראשונה ב-19 בספטמבר 1970 שעצמתה 4.2 בסולם ריכטר ואילו השנייה הייתה ב-9 ביולי 1990 ועצמתה 4.4 בסולם ריכטר.
יאן מרטל הוא סופר קנדי.
כבן לזוג דיפלומטים, נדד בילדותו במקומות רבים: קוסטה ריקה, צרפת, מקסיקו, אלסקה וקנדה.
את חייו הבוגרים בילה בטיולים ברחבי העולם.
הוא שהה בטורקיה, איראן, ישראל והודו.
לאחר שסיים לימודי פילוסופיה בקנדה, באוניברסיטת טרנט, פתח בגיל 27 בקריירת כתיבה.
כתיבתו מושפעת ממגוון התרבויות בהן ביקר.
ספרו הידוע ביותר הוא "חיי פיי".
גיבורו הראשי, פיי פאטל, הוא ילד הודי טמילי, אשר ניצל מספינה טובעת בסירת הצלה שבה גם מספר חיות טרף, ביניהן טיגריס בנגלי.
פיי נאלץ לבלות את שארית מסעו בים עם בעלי החיים, ומתפתחים ביניהם יחסים מיוחדים.
הספר תורגם לשפות רבות, הפך לרב מכר וזכה במספר פרסים ספרותיים, ביניהם פרס בוקר לשנת 2002. לצורך כתיבת הספר בילה מרטל חצי שנה בהודו, במהלכה ביקר במקדשים, מסגדים, כנסיות וגני חיות.
באוקטובר 2005, ביקר יאן בישראל, לצורך תחקיר לספרו הבא, "באטריס ו-וירג'יל", אשר עסק בשואה באופן אלגורי.
באפריל 2007, לאחר שהזדעזע מחוסר העניין שהפגין ראש ממשלת קנדה סטיבן הרפר בערב הוקרה לתרבות הקנדית, החליט מרטל לשלוח לו אחת לשבועיים ספר מלווה במכתב, ולתעד זאת באתר אינטרנט שהקים לכך, במיוחד.
העובדות שמאחורי בני רוקאמאטיו מהלסינקי (1993)
יאן נרודה (Jan Nepomuk Neruda; 9 ביולי 1834 – 22 באוגוסט 1891) היה סופר, משורר ומחזאי צ'כי ריאליסטי.
יצירתו המפורסמת ביותר היא קובץ הסיפורים הקצרים Malostranské povídky - "סיפורים מרובע מאלה סטראנה" - המתארים סיטואציות מהוויי החיים ברובע.
נרודה נולד בפראג, בוהמיה שבקיסרות אוסטריה (כיום חלק מצ'כיה), ברובע מאלה סטראנה.
בנעוריו הושפע מדמויות כמו פרנטישק פאלאצקי וקארל אֶרבּן.
הוא למד פילוסופיה ובלשנות באוניברסיטת קארל בפראג ועבד כמורה עד שנת 1860, אז הפך לעיתונאי עצמאי.
לאורך חייו עבד נרודה בעיתונים וכתבי עת צ'כיים וגרמניים כעורך, כתב, מבקר ספרות וכותב פיליטונים.
בז'אנר הפיליטון, לצד סיפוריו הקצרים, הוא התבלט במיוחד ככותב דק הבחנה.
נרודה לא נשא אישה, אך היה ביחסים קרובים מאוד עם הסופרת קרולינה סבייטלה.
מבחינת הסגנון השתייך נרודה לריאליזם הספרותי.
הוא נמנה עם קבוצה ספרותית צעירה שצמחה מתנועת התחייה הלאומית בצ'כיה (שמם בצ'כית: Májovci), יחד עם סופרים ומשוררים אחרים כגון ויטסלב האלק, בוז'נה נימצובה וסבייטלה.
הם התנגדו לדיכוי התרבות והלאומיות הצ'כית שבו נקטו ההבסבורגים לאחר אביב העמים.
בחייו וביצירתו נאבק נרודה למען הלאומיות הצ'כית ועצמאותה.
נרודה נודע בהיותו אנטישמי, ולרוב דמויות היהודים בספריו תוארו כחמדנים ותאווי בצע, תפיסה אשר העריך שתהיה מקובלת בקרב קוראיו.
את דעותיו האנטישמיות, לגבי היהודים כעם זר המזיק ללאום הצ'כי, מנצל אותו ואוהד את הגרמנים, הביע גם בעיתונות ובמסות.
עד סוף ימיו חי בפראג.
הוא קבור לצד רבים אחרים מגדולי האומה הצ'כית בבית הקברות וישהראד שבעיר.
בחלקה הצפוני של גבעת פטז'ין בפראג מוצב פסל בדמותו, והרחוב שגדל בו נקרא כעת על שמו.
המשורר הצ'יליאני נפתלי ריקרדו ראיאס בסואלטו, זוכה פרס נובל לספרות, לקח לעצמו את שם העט פבלו נרודה כמחווה של כבוד ליאן נרודה.
האסטרואיד שהתגלה על ידי האסטרונום הצ'כי לובוש קוהואוטק ב-1969 נקרא על שמו.
1883 Prosté motivy נושאים פשוטים.
ליבה הרך של הגברת רוסקה, בתוך: "בירה ומצבי רוח משתנים: מבחר הסיפור הצ'כי", תרגום מצ'כית: רות בונדי, עמ' 19-11. חרגול, 2012. סיפור קצר זה הוא חלק מסיפורי מאלה סטראנה.
לעת אמות אי-פעם, בתוך: "עולמו של המשורר: לקט משירת העולם", תרגום: גילה אוריאל, עמ' 121. רשפים, 1992. שיר.
יאן השלישי סובייסקי (בפולנית: Jan III Sobieski; 17 באוגוסט 1629 - 17 ביוני 1696) היה מלך פולין ומפקד צבאה.
זכה לתהילה מיוחדת בכל אירופה בעקבות ניצחונו על העות'מאנים בקרב וינה וכונה "מושיעה של אירופה".
סובייסקי נולד באולסקו, אשר ליד לבוב, למשפחת אצולה פולנית.
אביו יעקוב היה וויווֹד (מושל) של חבל רותניה הקרפטית, אמו סופיה תאופילה הייתה נכדתו של ההטמאן סטניסלב ז'ולקיבסקי.
הוא למד במכון נובודבורי ובאוניברסיטה היגלונית שבקרקוב ולאחר סיום לימודיו סייר באירופה במשך שנתיים עם אחיו מרק.
ב-1648 חזר לפולין בעקבות מרד חמלניצקי והתגייס לצבא הפולני.
עד מהרה התגלו כישוריו הצבאיים והוא הקים גדוד פרשים, עליו פיקד יחד עם אחיו.
לאחר קרב זבורוב נפרדו האחים, ויאן מונה לקולונל.
בתפקיד זה השתתף בקרב ברסטצ'קו, ואחיו נהרג בשבי העות'מאני בשנה שלאחר מכן.
יאן השני קז'ימייז', מלך פולין איתר את המפקד האמיץ ושלח אותו לאימפריה העות'מאנית, שצבאה נחשב בין הטובים באותה עת, כדי לרכוש שם ידע צבאי.
בטורקיה למד יאן את השפה, המסורת וטקטיקת הקרב העות'מאנית.
לאחר הפלישה השוודית (המכונה "מבול" בהיסטוריוגרפיה הפולנית), היה יאן בין המפקדים הפולנים שנכנעו למלך שוודיה, קרל גוסטב ה-10, ושרתו תחת פיקודו.
באפריל 1656 חזר יאן להילחם שכם אחד עם מלך פולין.
סובייסקי הצטיין בקרב בן שלושת הימים על ורשה נגד כוחות שוודיה וברנדנבורג, כשפיקד על 2000 לוחמים בגדוד הטטרי.
כהוקרה על הצטיינותו קיבל את אות המגן הגדול של הכתר (פולנית: Chorąży wielki koronny).
הוא עזר למלך בדיכוי המרד של ליובומירסקי והחל לתמוך בסיעה הצרפתית שבקרב האצולה הפולנית.
הוא נשא לאישה ב-1665 את מרי קזימיר לואיז דה-לה גרנג' ד'ארקן (צרפתית: Marie Casimire Louise de la Grange d'Arquien) שהייתה אשת החצר של מלכת פולין, אשתו של יאן קזימיר.
לאחר נישואיו, מונה למרשל הגדול של הכתר (פולנית:marszałek wielki koronny), ושנה לאחר מכן מונה להיטמאן שדה של הכתר.
ב-1667 הנחיל ניצחון נוסף לפולין בקרב פודהיצה על העות'מאנים והקוזקים, וכהוקרה על ניצחונו זה מונה להיטמאן הגדול של הכתר, תפקיד שמשמעותו המפקד העליון של הצבא הפולני.
ב-1672 נמסר חבל פודוליה לאימפריה העות'מאנית, והעות'מאנים החלו לחשוק בשטח שמצפון להם.
ב-1673 הנחיל לעות'מאנים הפסד נוסף בקרב חוטין, הפסד שעצר את התפשטות האימפריה העות'מאנית צפונה.
לאחר שבאותה שנה מת המלך מיכאל קוריבוט ויסנובצקי, היה מוסכם סובייסקי על אצילי פולין כמועמד היחיד לכתר, בזכות הניצחון הגדול על העות'מאנים.
הודות לפופולריות כזו, וכן הודות לאשתו שהביאה לו את התמיכה הצרפתית במועמדותו ב-19 במאי 1674 נבחר כמעט פה אחד למלך פולין, ושנתיים לאחר מכן, ב-2 בפברואר 1676 התקיים טקס ההכתרה הרשמי.
פולין בזמנו של סובייסקי הייתה אחת מהמדינות הגדולות באירופה, אך הייתה מפולגת ביותר.
אצילי פולין תמכו במלכים זרים והסכימו לשרתם יותר מאשר את מלכם שלהם.
רבים משטחי פולין וליטא המקוריים היו עתה בכיבוש זר.
ב-1674 פנה יאן לסדרת מלחמות נוספת נגד העות'מאנים והצליח להנחיל להם תבוסה ולהחזיר את מבצרי קמניץ-פודולסקי, באר ורז'קוב.
ב-1675 ניסו העות'מאנים להתקדם שוב לתחומי פולין וחצו את הדנייפר, אך לא הצליחו לכבוש את העיר האסטרטגית ז'וראבנו.
למרות שקמניץ-פודולסקי נשארה בידי העות'מאנים, הצליח סובייסקי לבנות שם כנסייה ולהחזיר את בליה צרקוב מידיהם.
לאחר מכן, חתמו פולין והאימפריה העות'מאנית על חוזה שלום ב-1676 בז'וראבנו על הדניסטר, במסגרתו הכירו הפולנים בכיבושים העות'מאניים של חבל פודוליה.
ההסכם עזר לשמור על שקט למספר שנים.
בחזיתות אחרות הצליח סובייסקי פחות, שכן את רוב האיום על פולין היוו העות'מאנים ואצילים פולניים רבים תמכו יותר במדינות אירופה השכנות, והיה מאוד קשה להקים חזית אחידה למלחמה באוסטריה ובשוודיה.
סובייסקי הצליח לארגן מחדש את הצבא הפולני לפי הדגם העות'מאני.
כמו כן הוא הגדיל את מספר הרובים, הגדיל את הארטילריה ופיתח את חיל ההוסרים והדרגונים.
ב-1683 תכנן סובייסקי מלחמה נגד אוסטריה וברנדנבורג ולצורך כך הגיע להסכם עם צרפת, אך מחמת האיום העות'מאני נגנזה התוכנית.
כדי להתגונן מפני האימפריה העות'מאנית, בנה סובייסקי חומות מיגון מסביב ללבוב ולקרקוב.
ב-12 בספטמבר 1683 התרחש קרב וינה בו איחד סובייסקי את כוחותיו עם האוסטרים והגרמנים.
צבאם מנה 81,000 איש, לעומת העות'מאנים בפיקודו של קרה מוסטפא, שצבאם מנה 130,000 חיילים.
למרות ההבדל הכמותי, כמצביא מצטיין הבחין סובייסקי בקו ההגנה החלש של העות'מאנים, ולמרות שהקרב נקבע ל-13 בספטמבר, התחיל סובייסקי במתקפה ב-12 בו, בשעה 4 לפנות בוקר ועד מהרה הניס את העות'מאנים בבהלה.
כל אוהליהם נשארו נטושים, ורבים מהחיילים נשבו.
מאותו יום זכה לכינוי "מושיעה של אירופה", וניצחונו בלם את המשך התפשטות האימפריה העות'מאנית ביבשת אירופה.
המלך יאן מת בארמון המלכים בוילנוב ב-17 ביוני 1696. ליורשו נבחר פרידריך אוגוסט הראשון, הנסיך הבוחר מסכסוניה, שמשל על פולין תחת השם אוגוסט השני.
פסלו של יאן סובייסקי הועבר אחרי מלחמת העולם השנייה מלבוב, שעברה לרשות אוקראינה לגדנסק, שחזרה לרשות פולין לפי ועידת פוטסדאם.
באופן כללי נטה סובייסקי חסד ליהודים.
לאחר החרבת הקהילות בפודוליה ובשאר חלקי אוקראינה, הוא פטר את היהודים מתשלום מיסים כדי לתמוך בשיקום הקהילות.
סובייסקי אף אישר את כל הזכויות שהיו ליהודים תחת שלטון המלכים הקודמים.
יאן אלויזי מטייקו (בפולנית: Jan Alojzy Matejko; 24 ביוני 1838, קרקוב – 1 בנובמבר 1893) היה צייר פולני.
נחשב מגדולי הציירים ההיסטוריים של פולין.
עבודותיו כוללות בעיקר תמונות היסטוריות פטריוטיות.
מטייקו נולד בעיר החופשית קרקוב בפולין בשנת 1838 כבן התשיעי במשפחה בת 11 ילדים.
אמו הלכה לעולמה כאשר היה בגיל צעיר, וכך הייתה לאחיו הבוגר פרנצ'ישק השפעה על גידולו.
בשנת 1852, בדיוק כאשר מלאו לו 14 שנה, החל בלימודי האמנות באקדמיה לאמנויות היפות בקרקוב.
בין מוריו היו, בין היתר, וויצ'ך קורנלי שטאטלר וולדיסלב לושצ'קביץ'.
כבר באותן שנים סבל מטייקו מבעיות עיניים, אולם הדבר לא הפריע לו להתבלט כאחד התלמידים המוכשרים ביותר.
לאחר שסיים את לימודיו בקרקוב בשנת 1858, הוא בילה שנתיים במינכן כתלמידו של הרמן אנשיץ (Hermann Anschütz).
אחר כך, בשנים 1859–1860, שהה בווינה אצל כריסטיאן רובן .
הוא חזר לקרקוב, ובשנת 1873 היה למנהל האקדמיה לאמנויות היפות בעיר הולדתו.
מטייקו נשא לאישה את תאודורה, ולזוג נולדו חמישה ילדים: באטה, הלנה, טדאוש, יז'י ורגינה, אשר נפטרה בהיותה תינוקת.
דמות רעייתו של מטייקו מופיעה ברבות מתמונותיו, והיא אף שימשה עבורו כמודל לכמה מציוריו, למשל, תמונתה של המלכה בונה ספורצה.
בתו, הלנה אונייז'יסקה, הייתה ציירת בזכות עצמה.
חלוקתה השלישית של פולין הטביעה את רישומה על מטייקו ועל ציוריו ההיסטוריים.
בחלוקה זו איבדה פולין את מעמדה כמדינה.
במאבק על פולין ועל ריבונותה נהרג אחד מאחיו.
לצד ציורי שמן גדולים צייר מטייקו גם אקוורלים.
בין תמונותיו: קרב גרונוולד, סצנות רבות מחצר המלוכה הפולנית, וגלריה של ציורי מלכים פולנים.
הוא ידוע גם בציורי דיוקן ליצן החצר סטאנצ'יק.
שמו התפרסם הן בפולין והן בשאר העולם, והוא אף זכה בפרסים רבים (כמו בתערוכות בפריז).
עם זאת, הוא השתדל להימנע מהופעות פומביות, שגרמו לו למתח רב.
יאן מטייקו הלך לעולמו ב-1 בנובמבר 1893 בביתו שבקרקוב, ונטמן בבית הקברות "רקוביצקי".
מיד לאחר מותו דאגה מועצת העיר להקים מוזיאון, ולשם כך נרכש מן המשפחה הבית ברחוב פלוריאנסקה 41. המוזיאון נפתח בשנת 1904. האקדמיה לאמנות בעיר הולדתו נושאת את שמו.
הצייר היהודי מאוריצי (משה) גוטליב למד אצל יאן מטייקו בקרקוב, אך סבל מאנטישמיות בקרב חבריו ללימודים, ועזב תוך שנה.
לקראת סוף ימיו השפיע עליו מורו מטייקו לצייר שני ציורים שנושאם קאז'ימייז', מלך פולין במאה ה-14 – "המלך קאז'ימייז' נותן זכויות ליהודים" ו"המלך קאז'ימייז' ואהובתו אסתרק'ה", ובכך לתרום לקידום ההבנה בין יהודים לפולנים.
גם הצייר היהודי הנודע שמואל הירשנברג למד אצל מטייקו והושפע ממנו.
עם הציירים שהיו תלמידיו של מטייקו נמנים יאצק מלצ'בסקי, יוזף מהופר, וסטניסלב ויספיאנסקי.
יאן לדיסלב דוסק (בצ'כית: Jan Ladislav Dusík או Dussek, בשם הפרטי המקורי Václav Jan; 12 בפברואר 1760 – 20 במרץ 1812) היה מלחין ופסנתרן צ'כי.
למשפחת דוסק היסטוריה יוצאת דופן באורכה כמוזיקאים מקצועיים, שראשיתה לפחות בסבו של יאן לדיסלב והמשכה בענף המוראבי של המשפחה בשנות ה-70' של המאה ה-20, אם לא מעבר לזה.
בחבורה זו, יאן לדיסלב מוזכר לא פעם כ"דוסק הגדול".
אמו של יאן לדיסלב הייתה נבלנית והוא חיבר יצירות רבות הן לנבל והן לפסנתר.
בחייו האישיים רבי העניין היה מקום נכבד לנבלניות.
אחרי לימודי יסוד בבוהמיה, נסע דוסק להולנד ולגרמניה, שם ייתכן שלמד אצל קרל פיליפ עמנואל באך.
משם עבר לסנקט פטרבורג, רוסיה, שם היה, לזמן מה, חביבה של הצארינה קתרינה הגדולה.
אף על פי כן, לאחר תקופת מה נמלט דוסק מסנקט פטרבורג וניצל בעור שיניו מן המשטרה החשאית של הצארינה, שהאשימה אותו בקשר להתנקש בחיי קתרינה הגדולה.
האשמה זו מוטלת בספק, לאור אהדתו הנודעת של דוסק במשך כל חייו לבתי מלוכה.
אחרי שהסתלק מסנקט פטרבורג, קיבל דוסק עבודה כמנהל מוזיקלי אצל הנסיך רדזיוויל בליטא.
לאחר שנה בתפקידו זה יצא לגרמניה וסייר שם באמצע שנות ה-80' של המאה ה-18 כנגן וירטואוז בפסנתר ובהרמוניום זכוכית.
אחר נסע לצרפת, שם התחבב על מארי אנטואנט, שניסתה להניא אותו ממסע קונצרטים במילאנו בשנת 1788. עם פרוץ המהפכה הצרפתית בשנת 1789, נמלט דוסק מצרפת לאנגליה ושם עשה את דרכו ללונדון.
בלונדון המשיך דוסק בקריירה משגשגת של פסנתרן וירטואוז וזכה למחמאות מהיידן, שכתב בשבחיו אל אביו של דוסק אחרי אחד הקונצרטים של סלומון, שבו הושמעו מיצירותיהם של שני המלחינים.
דוסק ניסה את ידו בניהול הוצאה לאור של תווי מוזיקה עם מוציא לאור בשם קורי, אך היא פשטה את הרגל.
דוסק נשא לאישה את בתו של קורי, סופי.
סופיה דוסק הייתה זמרת, פסנתרנית ונבלנית, שהתפרסמה בהמשך בזכות עצמה.
לזוג נולדה בת, אך נישואיהם לא עלו יפה.
לצד המוזיקה שלו עצמו, שמור לדוסק מקום של כבוד בתולדות המוזיקה הודות לידידותו עם ג'ון ברודווד, מפתח פסנתר "הפעולה האנגלית".
כיוון שהמוזיקה של דוסק חייבה עוצמה וטווח צלילים, שלא היו זמינים בפסנתרים של זמנו, עודד את ברודווד להכניס כמה שיפורים והרחבות בטווח ובמצלול של הכלי.
היה זה פסנתר ברודווד עם השיפורים של דוסק שנשלח אל בטהובן.
אחרי פשיטת הרגל של ההוצאה, עזב דוסק את אנגליה ונסע לגרמניה.
מאחוריו השאיר אישה ובת, וחותן בבית הסוהר לחייבים.
בתקופה הראשונה בגרמניה היה דוסק לאחד הראשונים בדור "פסנתרני הזוהר" המסיירים ברחבי הארץ, והקדים בכך את פרנץ ליסט.
לאחר זמן לא רב פרש ממסעות הקונצרטים ונכנס לעבוד אצל הנסיך לואיס פרדיננד מפרוסיה, שהתייחס אליו יותר כאל חבר ועמית מאשר אל עובד שכיר.
השניים נהנו יחדיו ממה שכונה "אורגיות מוזיקליות".
כשהנסיך לואיס פרדיננד נהרג בקרב זאלפלד, כתב דוסק את הסונאטה הנוגעת ללב בפה דיאז מינור, "אלגי הרמוניק", אופוס 61 מס' 211.
בשנת 1807, על אף קשריו הקודמים עם מארי אנטואנט, חזר דוסק לפריז כעובד של שארל-מוריס דה טליראן, שר החוץ רב ההשפעה.
הוא כתב סונאטה מרשימה (סונאטה בלה במול מז'ור, אופוס 64, מס' 221) בשם "החזרה לפריז".
הסונאטה רבת-הרושם הזו קיבלה גם את הכינוי "Plus Ultra", במענה נלהב לסונאטה לפסנתר של יוזף ולפל, שעליה נאמר כי היא המילה האחרונה בתחום הקשיים הפסנתרנים, שנקראה Ne Plus Ultra.
במשך שארית חייו עסק בהופעות, הוראה והלחנה בפרוסיה ובצרפת.
דוסק הזדקן, יפי תוארו דהה ומשקלו עלה מאוד, עד שהתקשה להגיע אל מקלדת הפסנתר.
הוא פיתח גם נטייה לשתייה כבדה, שקיצרה את חייו.
דוסק בישר את מלחיני הפסנתר של התקופה הרומנטית, בייחוד שופן, שומאן ומנדלסון.
רבות מיצירותיו נשמעות "מודרניות" להפליא, בייחוד כאשר משווים אותם לסגנון שלהי התקופה הקלאסית של מלחינים אחרים בני זמנו; עם זאת, השאלה אם המלחינים שבאו אחרי דוסק אכן הושפעו ממנו עוד לא הוכרעה, כיוון שעד שאלה החלו לחבר מוזיקה, כבר יצאו יצירותיו מן האופנה.
ייתכן שדוסק יצר קו התפתחות עצמאי ללא ממשיכים, במידת מה כזה של ג'זואלדו.
מבחינה סגנונית יש לדוסק הרבה יותר מן המשותף עם התקופה הרומנטית מאשר עם התקופה הקלאסית, אם כי רוב יצירתו קדמה למה שמקובל לראות כראשית התקופה הרומנטית בעשרים שנה לפחות.
בין יצירותיו המפורסמות והראויות להיזכר הרבה קטעי סולו לפסנתר, שרבים מהם נושאים שמות תוכניתיים, כמו "ייסוריה של מלכת צרפת" (1793), סדרת אפיזודות במשכי זמן משתנים, שביניהם משובצים טקסטים המספרים על תלאות המלכה, ובכלל זה צערה על הפרידה מילדיה ורגעיה האחרונים על הגרדום לפני הגיליוטינה.
יאן מהינמי (צרפתית: Ian Mahinmi; נולד ב-5 בנובמבר 1986 ברואן, צרפת) הוא כדורסלן עבר צרפתי, ששיחק בעמדת הסנטר.
מהינמי החל את קריירת הכדורסל המקצועית לאחר שנכלל בסגל נבחרת צרפת לאליפות אירופה עד גיל 21 של שנת 2004 שנערכה בסרגוסה, ספרד.
מהינמי נבחר בסיום האליפות, לחמישייה השנייה.
עקב כך, מהינמי צד את תשומת לבם של סקאוטים רבים שצפו באליפות, כולל מסן אנטוניו ספרס וניו יורק ניקס.
לאחר האליפות, מהינמי חתם במועדון הכדורסל של לה האבר.
בלה האבר, שיחק במשך שלוש עונות.
כשבעונתו השנייה, קלע כ-10 נקודות והוריד 5.2 כדורים חוזרים בממוצע לכ-30 משחקים בהן שותף.
בקיץ של שנת 2006, מהינמי חתם אצל קבוצת הפאר הצרפתית, פו אורטז.
בעונת , מהינמי סיים את העונה עם ממוצעים של כ-4.5 נקודות ו-3.2 כדורים חוזרים בכ-13 דקות ועם זכייה בגביע הצרפתי.
לאחר עונה אחת במדי פו אורטז, עבר אל קבוצת ה-NBA, סן אנטוניו ספרס לאחר שבקיץ 2005 נבחר במקום ה-28, בחירה שהפתיעה אנשי תקשורת ומאמנים רבים.
לאחר שמהינמי עזב את צרפת, הוא הצטרף למשחקי ליגת הקיץ במדי הספרס, אך במשחקו השלישי קרע את שריר החזה הקטן.
על אף הפציעה הוחתם מהינמי על ידי סן אנטוניו ספרס ב-23 באוגוסט על חוזה לארבע עונות.
מהינמי החל לשחק בקבוצת ה-NBDL שנתמכת על ידי הספרס, אוסטין טורוס ובעונתו 2007/2008 קלע 17.1 נקודות והוריד 8.2 כדורים חוזרים ב-21 דקות, שהובילו את הטורוס לסגנות אליפות ה-NBDL, לאחר שהפסידו בגמר לאיידהו סטמפייד.
ב-30 באוקטובר 2007 ערך מהינמי את הופעת הבכורה של ב-NBA מול פורטלנד טרייל בלייזרס, במשחק עצמו שיחק מהינמי במשך כדקה וחצי.
בסיום אותה עונה הפסיד עם הספרס בגמר האזור המערבי, מול לוס אנג'לס לייקרס (1–4).
ב-13 ביולי 2010 חתם מהינמי על חוזה בדאלאס מאבריקס, ובסיום אותה עונה () זכה עם הקבוצה באליפות ה-NBA.
בסיום עונת הועבר מהינמי בטרייד לאינדיאנה פייסרס, בתמורה לדארן קוליסון ודנטיי ג'ונס.
בשתי עונותיו הראשונות באינדיאנה העפילה הקבוצה לגמר האזור המזרחי, אך בשתי הפעמים הפסידה מול מיאמי היט.
לקראת עונת חתם על חוזה ל-4 עונות בוושינגטון ויזארדס, עבור כ-64 מיליון דולר.
לאורך תקופת החוזה שותף ב-180 בלבד מתוך 318 משחקי הקבוצה, והציג יכולת מאכזבת עם ממוצעים של 5.3 נקודות ו-4.5 ריבאונדים למשחק.
יאן מיקארדו היה יהודי-ציוני אנגלי, חבר בית הנבחרים הבריטי מטעם מפלגת הלייבור בין השנים 1945–1959 ופעם נוספת בשנים 1969–1987.
נולד בפורטסמות' שבאנגליה להורים יהודים ילידי אוקראינה ופולין.
הוריו נישאו באנגליה ועבדו כחייטים בפורטסמות', בה גדל והיה תלמיד מצטיין.
משנת 1911 למד, לצד לימודיו הכלליים, גם בבית ספר יהודי.
בנעוריו החל לקחת חלק בפעילויות בחוגים פוליטיים ובקרב הקהילה היהודית.
כשהיה בן 13, בשנת 1922, נשא לראשונה דברים בכינוס האגודה הציונית של פורטסמות'.
בשלהי שנות העשרים הצטרף למפלגת הלייבור ולמפלגת פועלי ציון.
בתום לימודיו עבר להתגורר בסטפני, למד ניהול מדעי ועסק בייעוץ.
במהלך מלחמת העולם השנייה עבד כיועץ לייעול העבודה במפעלים לייצור תחמושת וכלי טיס.
בתום המלחמה עבר להתגורר ברדינג ונבחר למועמד המחוז מטעם מפלגת הלייבור בבחירות שנערכו בשנת 1945 לבית הנבחרים הבריטי, כשהוא גובר על ג'יימס קלאהן.
מטעם מחוז זה כיהן עד 1959, עת הפסיד למועמד מטעם המפלגה השמרנית.
בשנת 1969 התמודד במחוז בחירה אחר וחזר לכהן בבית הנבחרים, בו ישב עד פרישתו בשנת 1987.
במפלגת הלייבור היה מיקארדו חבר הוועד הפועל של המפלגה ובשנת 1974 שימש יו"ר הסיעה בבית הנבחרים.
מיקארדו נמנה עם חברי האגף השמאלי במפלגה ובשנות החמישים זוהה כביוואניסט.
החל בשנת 1950 ביקר מיקארדו מספר פעמים בישראל, במהלכם קשר קשרים עם נציגי הסתדרות העובדים הכללית.
גיסו, משה רוזטי, שימש מזכיר הכנסת.
יאן מרטין סונבורן (נולד ב-20 בנובמבר 1984) הוא כדורסלן עבר ישראלי-ספרדי ששיחק בעמדת הפאוור פורוורד.
עבר במספר קבוצות בספרד ובליגת העל הישראלית, ובעונתו במכבי אשדוד ב-2010 זכה בתואר תגלית העונה של ליגת העל.
מרטין נולד לאם יהודיה-גרמניה, דוגמנית לשעבר, בשם שרה.
הוא התגורר בילדותו בקיבוץ הדתי שדה אליהו בעמק בית שאן ושיחק בקבוצת הילדים של מכבי חיפה.
אביו, פרננדו מרטין, היה הכדורסלן הספרדי הראשון בליגת ה-NBA.
הוא שיחק בקבוצות אסטודיאנטס מדריד, ריאל מדריד ופורטלנד טרייל בלייזרס.
בשנת 1989 נהרג האב בתאונת דרכים בדרכו למשחק.
קבוצתו, ריאל מדריד לא השתמשה מאז מותו בגופייתו (מספר 10) במשחקיה עד היום.
מרטין החל לשחק במחלקת הנוער של קבוצת אסטודיאנטס מדריד, המועדון בו החל אביו לשחק.
מאז שנת 1997 החל לשחק בנבחרות הצעירות בספרד.
בעונת שיחק גם בנבחרת ספרד הצעירה.
בעונת שיחק מרטין בליגה השנייה בספרד, בקבוצת המשנה של ריאל מדריד והעמיד שם ממוצעים של 15.5 נקודות ו-6.7 ריבאונדים למשחק.
בעונת שיחק בקבוצת "לסקאס טולדו" שם שיחק 25 משחקים עם ממוצע של 6.5 נקודות למשחק.
בעונת החל מרטין להתאמן עם מכבי תל אביב, אך לא שותף במשחקים.
משם הגיע לאליצור יבנה מהליגה הלאומית, בה קלע 16.8 נקודות למשחק.
בישראל מרטין אינו נחשב לשחקן זר בשל יהדותו.
בחודש ספטמבר 2010 חתם במכבי אשדוד, העולה החדשה לליגת העל הישראלית.
בעונתו הראשונה בליגת העל זכה מרטין בתואר תגלית העונה כשהוא מעמיד שורה סטסטית של 6.4 נקודות ו-2.5 ריבאונדים ב-19.9 דקות למשחק בעונה הסדירה.
בחודש יוני 2011 חתם בהפועל גלבוע גליל מליגת העל הישראלית לקראת עונת , ולקראת עונת חתם בהפועל אילת אך שוחרר לפני תחילת העונה בעקבות חתימתו של ליאור חכמון בקבוצה.
בספטמבר 2013 חתם בדפורטיבו אסטודיו מהליגה השנייה בספרד, ושוחרר ב-2014.
יאן סאודק (בצ'כית: Jan Saudek; נולד ב-13 במאי 1935) הוא צלם אמנות וצייר צ'כי ממוצא יהודי.
סאודק נולד בפראג בירת צ'כוסלובקיה.
אביו היה יהודי, ולכן נרדפו בני משפחתו על ידי הנאצים ורבים מהם נספו בגטו טרזיינשטט במהלך השואה.
סאודק ואחיו התאום קרל הוחזקו במחנה ריכוז של ילדים סמוך לגבול פולין.
סאודק שרד את המלחמה והחל לעבוד בבית דפוס בשנת 1950. לאחר שסיים את שירותו הצבאי, ניסה לעסוק בצילום כאמנות, בהשראת הפרויקט "משפחת האדם" של אדוארד סטייכן.
בשנת 1969 נסע לארצות הברית, שם הוצגה תערוכת יחיד מעבודותיו באוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון, וקיבל עידוד לעבודתו מהאוצר יו אדוארס.
כשחזר לפראג נאלץ סאודק לעבוד בחשאיות במרתף כדי להימנע מתשומת הלב של המשטרה החשאית, מכיוון שעבודתו עסקה בנושאים של חופש אירוטי והוא עשה שימוש בסמלים פוליטיים כרמיזה לשחיתות.
החל משנות ה-70 המאוחרות הפך בהדרגה למוכר בעולם המערבי כצלם צ'כי מוביל, והוביל את תרבות הצילום בארצו.
בשנת 1983 יצא ספר ראשון של עבודותיו באנגלית, ובעקבות כך, אפשר לו השלטון הקומוניסטי להפסיק לעבוד במפעל ונתן לו היתר לעבוד כאמן.
בשנת 1987 החרימה המשטרה את התשלילים שלו, אך החזירה אותם לאחר מכן.
עבודותיו הנודעות ביותר מאופיינות בשילוב של ציור וצילום, כשהוא מצייר סביב הדמויות לאחר ההדפסה תפאורה צבעונית, צבועה בצבעים עדינים, דבר שיוצר אווירה "חלומית" ומסתורית.
בדרך כלל מופיעות בהן דמויות עירומות למחצה או לחלוטין, ובעלות אלמנטים חוזרים רבים.
עבודותיו הראשונות עסקו בילדות, ולאחר מכן החל לעסוק בהתפתחות בין הילדות לבגרות, בתמונות שצולמו לאורך השנים ובהן קומפוזיציה, תנוחה ודמויות קבועות.
סאודק עסק גם בדת ובאי הבהירות שבין הגבר לאישה, ומספר פעמים במהלך שנות ה-90 נעשו ניסיונות לצנזר את עבודתו.
במהלך השנים הציג סאודק את עבודותיו בעשרות תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות.
בין השאר הציג תערוכות יחיד במכון האמנות של שיקגו (1976), במוזיאון לאמנות של סינסינטי (1978, 1981), במוזיאון הבינלאומי לצילום בבית ג'ורג' איסטמן ברוצ'סטר (1978), במוזיאון הלאומי לאמנות מודרנית במרכז פומפידו בפריז (1984, 1991), ובגלריות ומוזיאונים רבים נוספים.
בישראל השתתף סאודק בביאנלה הישראלית השנייה לצילום במשכן לאמנות בעין חרוד (1988), ובתערוכה "מסודק ועד סאודק: צילום צ'כי במאה ה-20" במוזיאון הצילום בתל חי (1998).
רבות מהתערוכות תועדו בקטלוגים שיצאו לאור, ובנוסף פורסמו מספר ספרים מעבודותיו, בין השאר בהוצאת ספרי האמנות טאשן (Taschen).
כמה מעבודותיו נמצאות באוספים הקבועים של מוזיאונים שונים העולם, בהם המטרופוליטן בניו יורק, מכון האמנות של שיקגו, בית ג'ורג' איסטמן, המוזיאון לאמנות של בוסטון, ועוד.
בשנת 2007 הפיק הצלם הצ'כי אדולף זיקה סרט תיעודי באורך מלא על חייו ויצירתו של סאודק.
הסרט הוצג בפסטיבלי סרטים רבים, וזכה בפרס "עין הזכוכית" לסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל Eurofest לסרטים אירופיים במונטריאול.
חלק מעבודותיו של סאודק חדרו לתרבות המערבית הפופולרית, ומשמשות כעטיפות לאלבומים של להקות רבות.
אחת מתמונותיו משמשת כעטיפת אלבומו של יהודה פוליקר "אפר ואבק".
יאן ניקלאס הוא שחקן קולנוע גרמני, שזכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר ב-1986 על תפקידו בסרט "אנסטסיה: המסתורין של אנה".
ניקלאס נולד וגדל במינכן, הוא החל ללמוד משחק בלונדון ולאחר מכן במינכן.
התחיל את הקריירה בטלוויזיה המקומית ובהפקות אמריקאיות קטנות כדוגמת מותחן הפשע "הנוסחא", "21 שעות במינכן" (המבוסס על טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן) ו"קולונל רדל" של אישטוואן סאבו, הסרט בו פרץ לתודעה.
שנת 1986 הייתה המשמעותית בקריירה של ניקלאס שזכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר במיני סדרה/סרט טלוויזיה על הופעתו בהפקה "אנסטסיה: המסתורין של אנה" בתור הנסיך אריך.
באותו הטקס היה מועמד גם בקטגוריית השחקן הראשי הטוב ביותר על תפקידו בתור הדמות הצעירה של שליט רוסיה פיוטר הגדול במיני סדרה הביוגרפית המבוססת על חייו.
שיחק לאחר מכן לצד כוכבי הקולנוע מריל סטריפ, אנטוניו בנדרס ווינונה ריידר בדרמה הספרותית "בית הרוחות" וגילם את דמותו של רופא השיניים היהודי-גרמני פריץ פפר ידיד משפחת פרנק בדרמה הביוגרפית "אנה פרנק: הסיפור במלואו".
יאן מיאוס (במקור: Jean Meeus; נולד ב-12 בדצמבר 1928) הוא אסטרונום בלגי, שהתמחותו הידועה היא בחישוב תנועות ומסלולים של גרמי שמים שונים.
הוא בוגר אוניברסיטת ליוון (Leuven) במתמטיקה.
עבד במשך ארבעים שנה כמטאורולוג בשדה התעופה של בריסל, עד ליציאתו לגמלאות בשנת 1993.
התחום בו התבלט מיאוס במיוחד, הוא פישוט והנגשת דרכי חישוב מורכבות של מסלולים ומיקומים של גופים שונים בחלל.
הוא פיתח אלגוריתמים שבאמצעותם ניתן לחשב את המסלולים והמיקומים באמצעים פשוטים, הנגישים לכל אחד.
האסטרואיד "מיאוס 2213" נקרא על שמו.
יאן סוואמרדם (בהולנדית: Jan Swammerdam; 12 בפברואר 1637, אמסטרדם – 17 בפברואר 1680) היה חוקר טבע וביולוג הולנדי, מוסמך לרפואה, ממייסדי האנטומיה המדויקת של חסרי חוליות ובעל מוזיאון פרטי.
סוואמרדם תיאר את מנגנון הנשימה, היה בין הראשונים שהוכיחו כי הזרע של הזכרים מפרה את הביצית של הנקבה.
במחקריו על החרקים הביא הוכחות לקיומם של שלבים שונים בחיי החרקים – לכך שביצה, פגית, גולם וחרק המבוגר אינם מינים שונים, אלא צורות שונות של אותם היצורים.
במיוחד נודעה המונוגרפיה שלו על הדבורים.
כחלק ממחקריו האנטומיים ערך ניסויים בנוגע לכיווץ השרירים.
סוואמרדם היה הראשון שצפה ותיאר את הכדוריות האדומות.
כמו כן נמנה עם ראשוני המדענים שהשתמשו (ב-1688) במיקרוסקופ בנתיחות האנטומיות ושיטותיו הטכניות נשארו בשימוש מאות בשנים.
יאן סוואמרדם נולד ב-1637 באמסטרדם כשלישי מבין חמשת הילדים של יאן יאקובזון סוומרדם (1606–1678), רוקח ידוע, ושל אשתו, ברטיה יאנס קורוורס.
הסב מצד האב היה סוחר עצים בלסטאחה.
שני הילדים הראשונים של הזוג סוואמרדם נקטפו בדמי ימיהם.
אחרי יאן נולד ב-1640 עוד בן, יאקובוס, שהמשיך את דרך האב כרוקח, וב-1642 עוד בת, יאנטיה.
בית המשפחה ובית המרקחת, ששכנו בבניין נאה בן ארבע קומות על גדת תעלת אודה סכאנס (Oude Schans), אכסנו אוספים מפורסמים של מחצבים, מאובנים, חרקים ומטבעות מכל העולם.
בנעוריו עזר יאן בטיפול באוספיו של אביו.
יאן הצעיר היה מיועד ללימודי כמורה אבל מפני שהלך שבי אחרי הגותו של דקארט החליט להקדיש את עצמו לחקר ותאור הטבע.
נרשם לאוניברסיטת ליידן, בה למד רפואה, לרבות אנטומיה ופיזיולוגיה אצל מורים דגולים כמו יוהנס ואן הורנה ובמיוחד פרנסיסקוס סילביוס שסביבו התאספו חוקרים צעירים ומוכשרים כמו נילס סטנסן, פרדריק ראוס ורייניר דה חראף.
אחרי שסיים מבחני תואר ראשון ברפואה באוקטובר 1663, נסע יאן סוואמרדם לצרפת, שם שהה בעיר סומיר, בביתו של טנגי לה פוור, איש אשכולות, שלימד באקדמיה הפרוטסטנטית במקום, ואחר כך באיסי ובפריז אצל המלומד והדיפלומט מלכיסדק תבנו, איתו שמר על קשרי ידידות ועל התכתבות לאורך השנים.
בחוג האקדמי של תבנו, שבו ביקרו עוד מדענים צעירים כמו סטנו (סטנסן) היו דנים בסוגיות מדעיות ופילוסופיות, למשל ברעיונותיו של דקארט.
הוא הצטרף לקבוצת רופאים ומלומדים, ביניהם חירארד בלאס, שקראו לעצמם "המכללה הפרטית של אמסטרדם".
הם נפגשו באופן לא סדיר עד שנת 1672 ופרסמו, בין היתר, ממצאים של מחקריהם.
בחורף 1666–1667 עסק סוואמרדם במחקרים על חרקים ובשיתוף פעולה עם יוהנס וון הורנה - על האנטומיה של הרחם.
ב 22 בפברואר 1667 עבר את בחינות הגמר לתואר דוקטור ברפואה עם תזה בנושא הנשימה, שהתבססה על מחקר שערך 4 שנים קודם לכן, ב-1663.
אחרי סיום הלימודים באוניברסיטה עסק רבות בחקר החרקים, למורת רוחו של אביו שקיווה כי בנו יעבוד ברפואה.
היחסים בין השניים התידרדרו עד כדי כך שהאב הפסיק לממן את מחקריו האנטומולוגיים.
משום כך נאלץ סוואמרדם, לפחות מדי פעם, לעסוק בעיסוקים קשורים לרפואה, כמו נתיחת גופות, על מנת להתפרנס ולממן בעצמו את מחקריו.
יאן ליין-קה (בסינית: 阎连科 בפין-יין: Yán Liánkē; נולד ב-1958) הוא סופר סיני המתגורר בבייג'ינג, הרומנים והסיפורים הקצרים שכתב תורגמו לשפות רבות.
כתיבתו מתאפיינת בסאטירה חריפה על הקומוניזם הסיני, הצבא הסיני ועד ההתמודדות של סין בדרכה הייחודית עם מחלת האיידס.
יאן ליין-קה זכה על יצירתו הספרותית בפרסים יוקרתיים בסין כמו פרס לו שו'ן בשנת 2000 ובפרס לאו שה בשנת 2004. בשנת 2011 זכה הסופר בפרס איש הספרות של אסיה, עבור ספרו: Dream of Ding Village.
מאידך, אחדים מספריו נאסרו לפרסום בסין על ידי הצנזורה.
שתורגם לעברית זכה לתגובה מטעם משרד התעמולה הסיני: "הנובלה מכפישה את מאו דזה-דונג ואת הצבא, והיא רוויה בקטעי סקס...
אין להפיץ אותה, להעבירה הלאה, לצטט מתוכה או לסקר אותה."
יאן ליין-קה נולד ב-1958 למשפחה חקלאים ענייה במחוז סונג המשתייך לפרובינציית חנאן.
בשנת 1978 הוא התגייס לצבא סין, (מאוחר יותר בספר לשרת את העם!
הוא ידגים באופן סאטירי באמצעות גיבור הספר, בן למשפחת חקלאים ענייה שהדרך היחידה עבור המעמדות הנמוכים בסין להתקדם בסולם החברתי היא רק באמצעות ההתגייסות לצבא.) הוא שירת כמו מו יאן כסופר במחלקת התעמולה של הצבא הסיני.
בשנת 1985 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת חנאן עם תואר במדעי המדינה ובחינוך ובשנת 1991 הוא סיים את לימודיו במכון לאמנות של צבא סין עם תואר בספרות.
הסופר מתאר את הדעות הקדומות ביחס למחלה מצד השלטונות הסיניים ותושבי הכפר.
הרעיון לספר עלה במוחו של הסופר בתחילת שנות התשעים בעקבות השמועות על מגפת איידס המתחוללת בפרובינציית חנאן וניסיונותיו של הממשל הסיני להתכחש לקיום המגפה.
הספר נאסר לפרסום בסין על ידי הצנזורה הסינית אך הדבר לא מנע מהספר לעורר הד רב בסין ובמערב.
הספר "לשרת את העם" שהיה אמור לצאת לאור בסין ב-2005 נאסר לפרסום על ידי הצנזורה בסין אך מצא לו קהל קוראים מחתרתי באמצעות האינטרנט.
הספר מספר את סיפורו של צעיר סיני מכפר נידח עני בשם וו דה-ואנג אשר נשלח על ידי משפחתו לצבא העם הסיני כדי שיתקדם ויקדם את משפחתו במעלה הסולם החברתי.
הצעיר מחליט שהדרך היעילה ביותר להתקדמות לדרגת קצין היא באמצעות הפיכתו לטבח ואחר כך לאיש המשק הכללי של קולונל נכבד ושל רעייתו הצעירה והיפה.
שם הספר לקוח מנאום שנשא מאו דזה-דונג בשנת 1944 בעקבות מותו של שומר ראשו ג'אנג סה-דה ובנאום טען שמשקלו של מוות למען העם כבד כמו הר ומשקלו של מוות נגד העם הסיני קל כנוצה.
כמו כן טען שכל חייל בצבא העם משרת את העם בדרכו, ומבחינה זו אין הבדל בחשיבות מוות של חייל שתפקידו הצבאי הוא טבח, לבין חשיבותו של מוות של חייל שתפקידו הצבאי, לוחם.
הסיפור מתרחש בשנת 1967 בשיא פולחן האישיות של מאו דזה-דונג והרומן המתפתח בין הטבח הכפרי לאשת הקולונל כולל יחסי מין פרועים שבמהלכם מנפצים השניים תמונות של מאו דזה-דונג, ספלים עליהם חרוטה דמותו של המנהיג, קריעת עותקים של הספר האדום.
במרכז הבית יש שלט ועליו חקוק: לשרת את העם!
והסימן המוסכם בין צמד הנאהבים הוא כאשר לא נמצא השלט במקומו הטבעי אז הטבח צריך לעלות אל חדרה של אשת הקולונל.
גיבורי הספר מודעים למעשיהם החתרניים, ובאמצעות ניפוץ תמונותיו של מאו דזה-דונג הם למעשה לועגים למהפכת התרבות שהיא הרקע לכל ההתרחשויות בספר.
כנרת זמורה-ביתן דביר, תרגום מצרפתית אביגיל בורשטיין, 2009
יאן מַסֵיְיס (נכתב גם מטסיס או מאסיס, בהולנדית: Yan Massijs; סביבות 1509 – לפני ה-8 באוקטובר 1575) היה צייר פלמי מסורתי.
יאן היה בנו של הצייר הפלמי קוינטן מסייס, ואביו של הצייר קוונטין מסייס הבן.
יאן סחפ (בהולנדית: Jan Schep; 1898 – 1945) היה חסיד אומות העולם מהולנד שגורש למחנות ריכוז עקב פעילותו להצלת יהודים בתקופת השואה ונספה.
יאן סחפ נולד ב-18 בנובמבר 1898 בעיר לקרקרק שבהולנד.
בשנת 1919 הוא התיישב בעיר זייסט שבהולנד, ליד רוטרדם והיה פקיד בכיר בעירייה.
לאחר כיבוש הולנד ובלגיה באביב 1940 רצתה הממשלה הגרמנית רישום נפרד של כל היהודים.
בשנת 1943 דרשו הגרמנים להנפיק תעודות זהות חדשות.
בתעודה החדשה נרשמו פרטים מזהים רבים כגון כתובת, מקצוע, שם בן הזוג, השתייכות דתית, גובה, צבע שיער ונדרשה חתימה בטביעת אצבע.
רק עם תעודה זו היה אפשר להסתובב חופשי ולקבל כרטיסי מזון.
אגף מרשם התושבים בעירייה היה אחראי להנפקת התעודות הללו.
תעודות זהות של יהודים מסופקות עם "J".
עתידה של יהדות הולנד היה בסכנה מוחלטת, בשל העובדה שכעת כל המידע הנחוץ על חייהם, עתה פתוח לעיניי הגרמנים.
היות שלסחפ הייתה נגישות מידית למידע הרב על תושבי עירו (בשל היותו פקיד בעיריית זייסט), יכול היה לשנות ולזייף תעודות זהות של אזרחים, בעיקרם יהודים על מנת להצילם.
מיד עם קבלת ההוראה להנפקת תעודות זהות חדשות התארגנו באופן לא פורמלי כמה פקידים בעיריית זייסט והקימו מנגנון מחתרתי סודי, שתפקידו היה להנפיק תעודות זהות מזויפות לכל המסתתרים בתחומי העיר, יהודים ולא יהודים כאחד.
בסביבות שנת 1942 סחפ הצטרף למחתרת, ועד מהרה הוא עמד בראש המנגנון המחתרתי והיה זה שאישר בחתימתו האישית כל אחת מן התעודות המזויפות הללו.
אנשי המנגנון דאגו גם להוציא מכרטסת מרשם התושבים תעודות של אזרחים שנרדפו בידי הנאצים ולהעלימם מעיני רודפיהם.
גברת פול (Pool), מזכירתו של יאן סחפ, הייתה עדה לפגישה שהתקיימה בבית הוריה.
בפגישה חילק סחפ תעודות מזויפות לכמה אנשים, בכללם יהודייה צעירה בשם אווה דננבאום (Denneboom) לבית נתנס (Nathans).
אווה באה על מנת לקבל מספר תעודות מזויפות לה ולשתי בנותיה- צביה ושולמית.
יאן מסר לאווה תעודות זהות חדשות עם שמות בדויים - צביה הפכה להיות וילי (Willy) ושולמית הפכה להיות יאני (Jannie) למשפחת ואן-רמרדן (Van-Remmerden).
התעודות המזויפות העניקו להן זהות חדשה והצילו את חייהן.
ב-15 באוגוסט 1944 חשפו הגרמנים את הפעילות המחתרתית לזיוף התעודות.
סחפ נחקר ונאסר בידי הס"ס והועבר למחנה המעבר ווכט (Vught) שבהולנד, ובספטמבר 1944 נשלח למחנה אורניינבורג (Oranienburg) שבגרמניה.
עם התקרבות כוחות בעלות הברית הוצא לצעדת המוות לכיוון ברגן-בלזן.
על פי מסמך של הצלב האדום משנת 1950, סחפ מת בברגן-בלזן בין ה-4 באפריל 1945 ל-31 במאי 1945 (כלומר, ייתכן שמת לאחר שהמחנה כבר שוחרר על ידי הצבא הבריטי).
אחרי המלחמה נמצאו תעודות זהות מזויפות רבות שאושרו בחתימתו של סחפ, ונמצאו מסמכים רבים המדגישים את תפקידו המרכזי.
כמו כן נמצאו עדויות שסחפ גם סייע בחיפוש מקומות מסתור לנמלטים.
על סמך חומר הראיות בתיק, החליטה הוועדה לציון חסידי אומות העולם, בישיבתה מיום 30 באפריל 2006, להעניק ליאן סחפ את התואר של חסיד אומות העולם.
יאן מוחה (בסלובקית: Ján Mucha, נולד ב-5 בדצמבר 1982) הוא כדורגלן עבר סלובקי ששיחק בעמדת השוער.
מוחה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אינטר ברטיסלאבה ובגיל 18 עלה לקבוצה הבוגרת אך לא זכה לדקות משחק.
בקיץ הצטרף לז'ילינה עימה זכה בשתי אליפויות.
בקיץ חתם בלגיה ורשה הפולנית.
בשנתיים הראשונות שלו במועדון שימש כשוער שני, אך בקיץ לוקאש פביאנסקי ששימש כשוער ראשון עזב לארסנל ומוחה קיבל את אפודת השוער הראשון.
בעונתו הראשונה כשוער ראשון, זכה עם לגיה בגביע.
בינואר מוחה חתם באברטון האנגלית ל-3 שנים, העסקה יצאה לפועל ב-1 ביולי.
ב-4 באוגוסט 2010 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו באברטון במשחק ידידות נגד אברטון דה ויניה דל מאר.
את הופעת הבכורה הרשמית שלו הוא ערך במסגרת גביע הליגה האנגלי נגד האדרספילד טאון.
בסיבוב הבא של גביע הליגה נגד ברנטפורד הדף פנדל במהלך ההתמודדות אך המשחק הלך לפנדלים ואברטון הפסידה.
מוחה ששימש כמחליף לטים הווארד לא שיחק בשנתיים הראשונות שלו במועדון.
ב-2 במרץ 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה לאחר פציעתו של הווארד נגד רדינג.
המשחק נגמר בניצחון 1-3 לטובת אברטון.
בסיום עונת עזב את אברטון לאחר שהחוזה שלו הסתיים.
ביולי חתם בקריליה סובטוב סמרה.
ב-15 בינואר 2015 הושאל לארסנל טולה עד לסיום העונה.
ב-28 ביוני 2015 חתם בסלובן ברטיסלאבה.
בנובמבר מוחה חתם בהמילטון אקדמיקל מליגת העל הסקוטית.
ב-1 בינואר 2019 מוחה שוחרר מהמועדון.
בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סלובקיה במהלך משחק ידידות נגד ומאז הפך לשוער הראשון בנבחרת.
מוחה היה שותף לעלייה ההיסטורית של הנבחרת למונדיאל 2010 ואף לקח חלק בטורניר.
יאן הביקסזון סטֶיין (בהולנדית: Jan Havickszoon Steen; ליידן 1625 או 1626 – נקבר ב-3 בפברואר 1679) היה צייר הולנדי שציוריו הצטיינו בהומור, דמויות של אנשים פשוטים, ובחירת צבעים אופיינית לצייר.
יאן סטיין, נולד בליידן, הבכור מבין שמונה ילדים של האביק סטין ואליזבת קפיטיין.
הוא נרשם ב-1646 לאוניברסיטת ליידן.
את הכשרתו כצייר רכש באוטרכט מצייר גרמני בשם ניקולאוס קנופפר ממנו שאב השראה כמו גם מהצייר אדריאן ון אוסטדה שגר בהארלם וצייר את חיי הכפר.
ב-1648 הקים יאן סטיין יחד עם חבריאל מטסו את גילדת הציירים סנט לוקאס.
ב-1649 הצטרף סטיין לצייר הנוף ואן יאן גוין בהאג וגם התחתן עם בתו מרגריט, איתה נולדו לו שמונה ילדים.
הציירים עבדו יחד עד 1654, ואז סטיין עבר לעיר דלפט, שם ניהל אכסניה – לא בהצלחה מרובה.
הכלכלה בעיר נפגעה קשות לאחר פיצוץ אדיר באתר לחומר נפץ, שהחריב בתים רבים בעיר.
מדלפט עבר סטיין לשנים ספורות לעיר בשם ווארמונד ובמשך כעשור, 1660–1670, גר בהארלם שם חווה את התקופה היצירתית ביותר שלו.
עם זאת, הוא נאלץ להמשיך לשלם חובות שגרר עוד מתקופות מגוריו בדלפט.
שנה לאחר מכן מת אביו והוא עבר שוב לליידן וגר בבית שירש מהוריו עד יום מותו.
ב-1673 הוא נישא למריה ואן אגמונט.
בשנים אלו הוא גם שב להוביל את גילדת סנט לוקאס, ובמקביל חובותיו תפחו שוב בעקבות שנת האסון בהולנד.
יאן סטיין נפטר ב-1679 ונקבר בכנסיית פיטר (פיטרסקרק) בליידן.
הנושא העיקרי של ציוריו של יאן סטיין היה תמונות מחיי היום יום.
רבים מהציורים שוקקי חיים, ואפילו קאוטים, עד כדי כך שנטבע הביטוי: "משק בית של יאן סטיין" – מטבע לשון המתאר משק בית בלגניסטי ומושאל גם לתחומים אחרים בחיים כאשר רוצים לתאר בלגן באווירה נעימה.
רבים מהציורים מתייחסים לביטויים הולנדים ישנים, ואפשר למצוא בהם לא פעם גם רמזים וסמלים דרכם ביקש סטיין להעביר מסר סמוי.
בני משפחתו דגמנו לעיתים קרובות בציוריו.
הוא צייר נושאים שונים: מצבים היסטוריים, מיתולוגיים, דתיים, דיוקנאות, טבע דומם ועודו והתפרסם בתשומת לבו לפרטים בעיקר כשזה נגע לטקסטיל, השליטה בטכניקת האור, הצורה בה צייר ילדים.
הוא צייר כ-400 ציורים במהלך הקריירה שלו.
בסביבות 1670 הוא סיים לצייר את "לעג לשמשון".
סטיין צייר מספר דיוקנאות עצמיים, אף אחד מהם לא מצביע על יוהרה כלשהי אצל האומן.
עמיתיו בני זמנו העריכו את עבודותיו ובהתאם היה מחירן.
לסטיין לא היו תלמידים אך עבודותיו היוו מקור השראה לאומנים נוספים.
יאן אלכסנדרוביץ' נפומניאשצ'י הוא שחמטאי יהודי-רוסי בדרגת רב-אמן.
נכון לספטמבר 2025, נפומניאשצ'י מדורג במקום הראשון ברוסיה וה-15 בעולם לפי מד כושר.
הוא היה חבר הקבוצה הרוסית זוכת מדליית הזהב באליפות העולם לנבחרות שחמט ב-2013, באנטליה וכן חבר בקבוצה הרוסית באליפות אירופה לנבחרות שחמט ב-2015 ברייקיאוויק שבאיסלנד.
נפומניאשצ'י זכה באליפות רוסיה לשנת 2010 וכן באליפות אירופה.
הוא גם זכה בתחרות לזכר טל בשנים 2008 ו-2016, ובתחרות אירופלוט בשנת 2015. הוא זכה שוב באליפות רוסיה בשנת 2020.
זכה במדליות כסף באליפות העולם בשנת 2016 הן בשחמט מהיר והן בשחמט בזק.
כמו כן, ניצח בתחרות Ordix בשנת 2008. בשנת 2019 נפומניאשצ'י זכה בכרטיס לתחרות המועמדים לאחר שסיים במקום השני בסבב הגרנד פרי.
באפריל 2021 הבטיח נפומניאשצ'י את זכייתו בתחרות המועמדים.
באליפות העולם בשחמט 2021 שהתקיימה בדובאי הוא הפסיד למגנוס קרלסן.
באותו חודש זכה בשנית במדליית הכסף באליפות העולם בשחמט מהיר.
כשנה לאחר מכן השתתף באליפות העולם בשחמט 2023 בה הפסיד לסיני דינג לירן.
נפומניאשצ'י זכה באליפות אירופה לנוער לשחמט שלוש פעמים.
בשנת 2000 הוא זכה בקטגוריה לילדים צעירים מ-10, ב-2001 ו-2002, הוא זכה בקטגוריה לילדים צעירים מ-12. בשנת 2002, נפומניאשצ'י זכה גם באליפות העולם לנוער בקטגוריה לילדים צעירים מ-12 במשותף עם מגנוס קרלסן אך ראשון עקב איכות הנקודות.
בשנת 2004 באליפות אירופה בשחמט עד גיל 20 הוא חלק מקום 4–5 עם דניאל סטלוואגן.
באותה שנה הוא קיבל דרגת אמן בינלאומי.
בשנת 2005 הוא היה שני באליפות העולם בשחמט עד גיל 16 (ניצח אלכסנדר לנדרמן).
ב-2007, הוא סיים במקום השני בתחרות C של תחרות Corus בוייק אן זה, הולנד.
והשיג ציון ראשון לדרגת רב-אמן.
מאוחר יותר באותה שנה, נפומניאשצ'י קבע ציון שני באליפות אירופה לבודדים בדרזדן.
את הציון השלישי והאחרון, קבע בתחרות זיכרון לסומוב.
על ידי זכייה בתחרות אירופלוט במוסקבה בפברואר 2008, הוא העפיל לתחרות דורטמונד 2008. בתחרות זו, נפומניאשצ'י חלק מקום שני ונותר בלתי מנוצח.
באותה שנה הוא גם זכה בתחרות Ordix הפתוחה, תחרות שחמט מהיר שהתקיימה במיינץ.
ב-2010, ב-רייקה, נפומניאשצ'י זכה באליפות אירופה לבודדים עם 9/11. מאוחר יותר באותה שנה, במוסקבה, הוא זכה באליפות רוסיה לשחמט, לאחר שניצח את סרגיי קריאקין בפלייאוף.
בנובמבר 2011, נפומניאשצ'י חלק מקום 3–5 עם וסילי איוונצ'וק וסרגיי קריאקין בתחרות הזיכרון לטל במוסקבה.
במאי 2013, נפומניאשצ'י חלק מקום 1–8 עם אלכסנדר מואיסיינקו, יבגני רומנוב, אלכסנדר בליאבסקי, קונסטנטין לופולסקו, פרנסיסקו ואלחו פונס, סרגיי מובססיאן, הראנט מלקומיאן, אלכסיי דרייב ויבגני אלכסייב באליפות אירופה לבודדים.
חודש לאחר מכן, נפומניאשצ'י סיים שני, לאחר שחריאר ממדיארוב באליפות העולם בשחמט מהיר, שנערכה בחנטי-מנסיסק.
באוקטובר 2013, הוא חלק עם פטר סבידלר את המקום הראשון באליפות רוסיה אך מוקם שני עקב איכות נקודותיו.
במהלך שנת 2013, דירוג נפומניאשצ'י בבליץ נסק מ-2689 בינואר ל-2830 בדצמבר.
נפומניאשצ'י זכה במדליית כסף באליפות העולם בבליץ שנערכה בדובאי.
באפריל 2015, נפומניאשצ'י ניצח בתחרות אירופלוט בפעם השנייה בקריירה שלו, בגוברו על דניל דובוב באיכות נקודותיו, וכך זכה להשתתף בתחרות דורטמונד.
מיד לאחר סיום התחרות, הוא גם ניצח בתחרות אירופלוט בבליץ.
בהמשך אותה שנה, בחודש ספטמבר, הוא ניצח בתחרות מוסקבה בבליץ חודש מאוחר יותר, זכה במדליית הכסף באליפות העולם בשחמט מהיר בברלין.
נפומניאשצ'י זכה בתחרות האינאן שהתקיימה בחודש יולי ובאליפות לזכר טל באוקטובר.
ב-2016 הוא ניצח בתחרות השחמט לזכר טל (קטגוריה 21).
באולימפיאדת השחמט 2016, הוא זכה במדליית ארד קבוצתית ובמדליית כסף אישית על תוצאתו בלוח הרביעי בנבחרת רוסיה.
בדצמבר 2017 הוא סיים במקום השלישי באליפות העולם בשחמט מהיר.
בשנת 2019 זכה ביחד עם נבחרת רוסיה באליפות העולם בשחמט לנבחרות.
במאי 2019 זכה בגרנד פרי מוסקבה במסגרת סבב הגרנד פרי בשחמט.
בדצמבר של אותה שנה זכה בגרנד פרי ירושלים.
זכיותיו אלו הקנו לו את המקום השני בסבב הגרנד פרי וכרטיס לתחרות המועמדים 2020.
במרץ 2020 השתתף בתחרות המועמדים וסיים את הסיבוב השביעי במקום השני עם ארבע וחצי נקודות, כשלפניו מקסים ושייה-לגראב בשוויון נקודות.
תחרות המועמדים הופסקה לאחר סיבוב זה בגלל התפרצות מגפת הקורונה.
באפריל 2021, חודשה תחרות המועמדים ונפומניאשצ'י הבטיח את זכייתו בתחרות בסיום הסיבוב ה־13 לאחר שצבר שמונה וחצי נקודות.
באליפות העולם בשחמט 2021 שהתקיימה בנובמבר-דצמבר בדובאי הוא הפסיד למגנוס קרלסן.
בסוף דצמבר זכה במדליית הכסף באליפות העולם בשחמט מהיר לאחר שסיים עם 9.5 נקודות מתוך 14. במשחק האליפות הפסיד 0.5–1.5 לנודירבק אבדוסאטורוב.
ביוני 2022 הבטיח בתחרות המועמדים את השתתפותו בתחרות, כשהוא מנצח 5 משחקים ומסיים 8 משחקים בתיקו, מה שהציב אותו בסוף הסיבוב שלפני אחרון עם 9 נקודות, מרחק של נקודה וחצי מרב-אמן היקארו נקמורה שניצב במקום השני.
בסוף 2024 נפומניאשצ'י חלק מקום ראשון עם מגנוס קרלסן בתחרות השח המהיר "2024 FIDE World Blitz".
תחרות המועמדים 2020, תחרות המועמדים 2022, תחרות המועמדים 2024
בין השנים 2010 ל-2018 השתתף יאן נפומניאשצ'י ב-4 אולימפיאדות שחמט:
יאן מיל (בהולנדית: Jan Miel; 1599–1663) היה צייר וחרט פלמי, שהיה פעיל באיטליה.
תחילה הוא היווה חלק ממעגל ציירי הז'אנר ההולנדי והפלמי ברומא המכונים "הבמבוצ'אנטי" והיו ידועים בזכות סצנותיהם המתארות את המעמדות הנמוכים ברומא.
בהמשך התרחק מהסגנון הבמבוצ'אנטי וצייר נושאי היסטוריה בסגנון קלאסי.
הוא שיתף פעולה עם אמנים רבים ברומא ועבד בחלק האחרון של חייו בטורינו כצייר החצר של צ'ארלס עמנואל השני, דוכס סאבוי.
יאן מיל נולד, ככל הנראה, בבורוורן-וואאס, או אולי באנטוורפן.
אין מידע על הכשרתו, אך ההנחה היא שהתרחשה באנטוורפן.
הביוגרף האיטלקי מהמאה השבע-עשרה ג'ובאני בטיסטה פסרי טוען כי ההכשרה של יאן מיל הייתה אצל אנתוני ואן דייק בפלנדריה, אך אין שום ראיות להצהרה זו.
השהות של מיל ברומא בתקופה 1636 - 1658 מתועדת, אך ייתכן שהוא כבר היה שם משנת 1633. ברומא הוא הפך לחבר בבנטפוכלס, אגודה של אמנים הולנדים ופלמיים שבעיקר עבדו ברומא.
היה נהוג שהבנטפוכלס נתנו כינוי נוסף לחבר באגודתם.
עבור מיאל מתועדים שני כינויים שונים: Bieco (שפירושו פזילה באיטלקית) והונינג-בי (שפירושו דבורת דבש) שלפיהם הוא היה ידוע באיטליה.
ברומא הוא גם נקשר למעגל ציירי הז'אנרים שיצירתם הושפעה מצייר הז'אנר ההולנדי פיטר ואן לאר וכונו במבוצ'אנטי.
הבמבוצ'אנטי היו בעיקר אמנים הולנדים ופלמיים שעבדו ברומא, שהפיקו בעיקר ציורים קטנים או הדפסים מחיי היומיום של המעמדות הנמוכים ברומא ובסביבה הכפרית.
יאן מיל היה דמות מרכזית בהתפתחותה של מסורת חדשה זו ברומא.