tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אז, בסימון המקום 10, מופיע נושא חדש בחליל בליווי כלי הקשת הנמוכים, שהוא בעל אופי "אינדיאני", ושופע תחושת טבע חזקה.
לאחר מכן, המוזיקה מתקדרת שוב והמוטיבים של הנושא הראשון שבים ומתפתחים בכלים השונים.
לאחר מכן, בסימון המקום 13, מופיע נושא המבוסס פחות או יותר על המוטיב הפותח של פעמוני המזחלת, והמוטיב הזה משתלט על הפיתוח, עד להופעתו של הנושא הראשון בכינורות שמתפתח בקטע ארוך וסוער שבו משולבים כמעט כל מה שנשמע עד כה בפרק, למעט הנושא השני.
בסימון המקום 16 מנגנת כל התזמורת יחדיו ובעוצמה וריאציה על נושא הגשר מהאקספוזיציה, ובסימון המקום 17 ניתן לשמוע בחצוצרות את המוטיב של הנושא הראשון מהפרק הראשון של הסימפוניה החמישית של מאהלר.
הרפריזה מתחילה כמעט וללא כל הכנה בסימון המקום 18, כאשר הנושא הראשון השליו שב להופיע.
הנושא הראשון מועשר בתזמור שלו, וכלים רבים מצטרפים לנגן אותו.
לאחר מכן מופיע הנושא הגשר הסוער שנית, כפי שהופיע בצורתו הגראנדיוזית לקראת סוף הפיתוח.
לאחר מכן, בסימון המקום 20, מופיע שוב הנושא השני, אך הפעם, בניגוד לפעם הראשונה שבה הוצג באקספוזיציה בתזמורת מצומצמת ובפיאנו חרישי, כעת הוא מופיע בכל התזמורת בפורטיסימו רועם.
לאחר שכל המוטיבים השונים של הנושא השני שבים ומופיעים (הפעם בסולם ה"נכון"- סול מז'ור), שב להופיע מוטיב קבוצות הסיום.
לאחר מכן, כמו באקספוזיציה, שבים להופיע המוטיב הפותח של פעמוני המזחלת והנושא הראשון, שעובר מעין פיתוח קטן לקראת סופו של הפרק.
לאט לאט המוזיקה נרגעת ונחלשת, עד שבסימון המקום 24 הכינורות מנגנים במנעד הכי גבוה שלהם קודטה חרישית.
לאחר מכן, סולו הקרן יער מחזיר את הנושא הראשון, שמתפתח במהירות לקודה סוערת, קצרה ופתאומית שחותמת את הפרק הראשון של הסימפוניה.
ביצוע הפרק נמשך בדרך כלל בין 15 ל-18 דקות.
פרק זה הוא מעין סקרצו מתון יחסית, בסולם דו מינור.
המאפיין העיקרי של הפרק הוא הכינור המזייף: סולו הכינור המכוון טון אחד מעל לשאר התזמורת, מה שמקנה לסקרצו אופי של מחול מוות.
מאהלר כינה את הפרק בשם: "הידיד מוות מנגן".
מאהלר כתב את תווי הכינור שבראשו אגדת פולקלור גרמנית על Freund Hein, "פרוינד היין" (גרמנית) הוא שלד המנגן על כינור את ה-Totentanz - "ריקוד המוות".
כאמור, הפרק הזה מציג את המוות באור שונה מבשאר יצירותיו של מאהלר, והוא מוצג באור ידידותי וחיובי.
במהלך הפרק ישנם מספר מקומות בהם נגני הוויולה והכינור נדרשים לנגן בטכניקה ייחודית: "קון לניו" ("col legno"), כלומר, עליהם לנגן לא בצד השערות של הקשת, אלא בצד העץ, מה שמעניק לכינור גוון מיוחד.
הפרק נפתח בסולו קרן יער, וכבר לאחריו נכנס סולו הכינור המזייף.
אף כי הכינור מכוון באופן שונה משאר התזמורת, מאהלר הצליח להטמיע אותו באופן כזה שישמע כחלק מהותי מהמלודיה ולא יהיה דיס-הרמוני.
אופיו של הנושא הראשי של הסקרצו הוא מאוד לחוץ ומעט מאיים, בעיקר בשל סולו הכינור והסולמות הכרומטיים הרבים שבנושא.
למרות שהסקרצו הוא הפרק הקודר ביותר בסימפוניה, הוא עדין ולא מאיים או מלחיץ יתר על המידה.
במהלך כל הפרק מנגנים רק כלים מועטים בו זמנית, ומאהלר מפגין את יכולות התזמור העשירות והמיוחדות שלו לאורך כל הפרק הרב גוני הזה.
הסקרצו מאופיין בתזוזה בלתי פוסקת של חלקי שש עשרה מתונים, מה שמקנה לסקרצו תחושת פעלתנות ומרץ תמידית.
לאחר הופעתו הראשונה של נושאו הראשי של הסקרצו, מופיע הטריו- שמשמש כמעין אתנחתה רגועה בין חלקי הסקרצו הנמרצים.
הטריו הרבה יותר רגוע, ומשרה אווירת נינוחות לאחר הסקרצו הפעלתני והתזזיתי.
נושא הטריו מאוד שירתי ומלודי, ובולט בו השימוש בנבל, המוסיף לאווירה ה"שמימית" של הטריו.
לאחר ההפוגה עם הטריו השליו והרגוע חוזר נושא הסקרצו.
הפעם הנושאים בסקרצו מורחבים ומועשרים בתזמור חדש ועשיר יותר.
לאחר חזרתו של נושא הסקרצו והרחבתו, חוזר גם נושא הטריו שנית, אשר גם הוא מורחב ומועשר בהופעתו השנייה.
לאחר חזרתו של הטריו הכפול מופיע בפעם השלישית נושא הסקרצו, ולאחר שלל פיתוחים ווריאציות שהוא עובר בכל כלי התזמורת, מגיע הפרק לסיומו הזוהר והאופטימי עם כלי הנשיפה מעץ.
נגינת הפרק אורכת בין 9 ל-11 דקות.
פרק זה כתוב גם הוא בסולם סול מז'ור.
זהו הפרק האיטי ביותר בסימפוניה (poco adagio), והוא משמש כמעין הקדמה לפרק האחרון והווקאלי של הסימפוניה.
הפרק מנוגן בתחילה רק בתזמורת מיתרים חרישית וקטנה, בעלת אופי של יצירה קאמרית, אך הפרק ממשיך להתפתח.
בפרק שולט מוטיב אחד ראשי: מוטיב הרבעים אשר מנוגן בידי הקונטרבסים כבר בשניות הראשונות של הפרק.
הנושא מאוד רך ומלודי, ולאט לאט מצטרפים כלי הנשיפה אל כלי הקשת בנגינתו.
בסימון המקום 2 מופיע מוטיב חדש באבוב.
המוזיקה הולכת ונעשית דרמטית יותר ויותר, עד להתפרצות של כל התזמורת.
לאחר מכן מופיע שוב המוטיב הראשי בקונטרבסים, שלאחריו המוזיקה נעשית חרישית ורגועה שוב.
לאחר סולו כינור רגוע ושליו, מופיע בסימון המקום 4 נושא חדש ומלודי מאוד, שבנוי על סולו הכינור שנשמע לפני הנושא.
הטמפו נעשה מהיר יותר, מה שמקנה לנושא חיות וקלילות.
גם נושא זה מאוד לירי והוא זורם בכל כלי התזמורת.
לאחר מכן המוזיקה הולכת ומתקדרת והתזמור נעשה קאמרי יותר ויותר, עד שבסימון המקום 7 המוזיקה נעשית קודרת וסוערת, וכל התזמורת מנגנת את הנושא הדרמטי ומלא הייאוש, והמוזיקה מתעצמת עד לנקודת השיא בסימון המקום 8, שלאחריו המוזיקה נרגעת, אך נשארת קודרת ומלאת ייסורים.
המוזיקה הולכת ונעשית מהירה יותר ויותר, עד לרגיעתה הפיתאומית בסימון המקום 11, כאשר הוילות מנגנות את המוטיב הראשי בליווי שאר התזמורת.
לאחר קטע לירי ארוך וחרישי שאת כל נפחו ממלא המוטיב הראשי, מתפרצת לפתע כל התזמורת בעוצמה החזקה ביותר עד כה, בסימון המקום 12, באקורד מי מז'ור זוהר, והמוטיב הראשי מנוגן בעוצמה על ידי הטימפאני, על רקע התזמורת שמנגנת מוטיבים מהפרק הראשון.
לאחר מכן המוזיקה נרגעת שוב, והפרק נגמר בקודה חרישית ומלאת רגש המלאה בתפקיד נרחב לנבל.
נגינת הפרק השלישי אורכת בין 18 ל-22 דקות, מה שהופך אותו לפרק הארוך ביותר בסימפוניה.
מפרק זה החלה למעשה כתיבתה של הסימפוניה.
הפרק כתוב בסולם סול מז'ור, סולמה הראשי של הסימפוניה.
הפרק כתוב לסולו הסופרן, משום שהטקסט מתאר את גן העדן השמימי מנקודת מבטו של ילד קטן, וסולו הסופרן במנעדו הגבוה בא להעצים את מילות השיר: קול הסופרן הזך והגבוה בא לדמות את קול הילד הקטן, שהפואמה כתובה לכאורה מנקודת מבטו התמימה.
מאהלר מציין במפורש בתווים שעל הזמרת לשיר את הטקסט כפשוטו וללא כל משמעות נסתרת.
התפתחות הפרק כולו נעשית על ידי הטקסט הארוך.
מאהלר כתב את המוזיקה לפרק כך שתתאים למילים, ותעצים את הרגשות והחוויות שהן מתארות.
למשל: בסימון המקום 5 שרה הזמרת על שה קטן שמובל אל מותו ומיועד לארוחה השמימית.
בקטע זה ניתן לשמוע מוטיב קצר שמנוגן בידי האבובים שבא לייצג את השה הקטן והתמים, ומורכב מסקונדות החוזרות על עצמן כל פעם בתווים אחרים.
זהו מוטיב שמאפיין "אנחות" ועצב עוד מימי תקופת הבארוק (דוגמה נוספת בשימוש באפקט ה"סקונדות הנאנחות" ניתן למצוא בסימפוניה מס' 40 של מוצרט).
לאחר מכן, כשהזמרת שרה על שחיטתו של שור בשביל הסעודה, חוזר המוטיב המתחנן של האבובים, אך כעת הוא מנוגן בידי קרנות יער וקונטרבסים בעלי הצליל העמוק, המייצגים את השור שמובל לשחיטה.
נושאו הראשי של הפרק מלאכי ונוגה, והוא מנוגן בתחילה על ידי הקלרינטים, בליווי הנבל וכלי הקשת הנמוכים.
לאחר מכן הזמרת מצטרפת לנגינתו של המוטיב הראשי.
בהמשך, המוזיקה מתפתחת ומשתנה, והיא רוויית מוטיבים שונים מהסימפוניה השלישית של מאהלר, שבמקור היה הפרק הזה חלק ממנה.
אחר כך, בסימון המקום 3, חוזר המוטיב של פעמוני המזחלת מהפרק הראשון, אך הפעם הוא מנוגן בידי התזמורת כולה.
לאחר מכן מתחיל קטע פראי יותר שמלווה על ידי הזמרת ששרה פסאג'ים וירטואוזיים ומהירים, כשברקע נשמעים מוטיבים רבים מהסימפוניה השלישית (הן מהפרק השני והן מהפרק החמישי) בחלילים ובפיקולו.
לאחר אזכור קצר של מוטיב פעמוני המזחלת, חוזר הנושא הראשי והמלודי, והפעם הוא מפותח בידי הזמרת והתזמורת.
לאחר מכן המוזיקה נעשית דומה לקטע הסוער יותר שקדם לו.
אחר כך חוזר מוטיב פעמוני המזחלת שוב, אך הוא גווע במהירות, והנושא הראשי של הפרק חוזר, הפעם בסולם מי מז'ור, כאשר הכינורות והחליל מנגנים נושאים חדשים על רקע הנושא הראשי.
לאחר ההקדמה התזמורתית הקצרה, שרה הזמרת את הנושא הראשי בפיאניסיסימו.
המוזיקה מקבלת אופי שמיימי, רך ונוגה.
לאחר מעבר מינורי קודר במקצת, חוזרת המוזיקה לאופייה האופטימי והצח, ולאחר מכן היא הולכת וגוועת על רקע צלילי הנושא הראשי בקרן האנגלית, וצלילים ארוכים ושקטים בנבל ובקונטרבסים.
הפרק נגמר בסולם מי מז'ור, ולא סול מז'ור כפי שהתחיל.
נגינת הפרק אורכת בין 8 ל-9 דקות, והוא הפרק הקצר ביותר בסימפוניה.
הטקסט שאותו שרה זמרת הסופרן בפרק הרביעי לקוח מתוך קובץ שירי העם הגרמניים קרן הפלא של הנער, שאותו הלחין מאהלר כמה שנים לפני כן; הוא שילב מספר שירים שהלחין בארבע הסימפוניות הראשונות שכתב.
שמו של השיר בפרק הרביעי של הסימפוניה הוא: "החיים בשמיים" ("Das himmlische Leben").
בטקסט של השיר מופיעים רמזים ואזכורים רבים של דמויות ואמונות מן הנצרות: השה התמים שיוחנן המטביל משלח לחופשי הוא ישו, שמשפחתו נסה בטרם לידתו מפני הורדוס, שציווה להמית את כל הילדים מתחת לגיל שנתיים בבית לחם וסביבתה, לאחר שנודע לו מפי החכמים כי מלך היהודים עתיד להיוולד שם.
יוחנן הוא שהודיע לעם את גדולת ישו, שבו ראה מושיע ובן האלוהים.
השור המכונף הוא סמלו של לוקאס, אחד מארבעת השליחים, תלמידיו של ישו.
פטרוס, הידוע גם בשם שמעון כיפא, מראשוני תלמידיו של ישו, היה דייג בכנרת, וישו קרא לו לבוא עמו לדוג בני אדם.
בנצרות הקתולית נאסר על אכילת בשר ביום שישי שבו נצלב ישו ועל כן מקובלת אכילת דגים ביום זה.
מרתה, הטבחית המבשלת את הדגים שפטרוס דג, אירחה את ישו בביתה ודאגה לכל מחסורו בשעה שאחותה מרים ישבה לרגליו ושמעה את תורתו.
מרתה ביקשה מישו שיאמר לאחותה לעזור לה בעבודתה, אך הוא שיבח את מרים, ש"בחרה בחלק הטוב אשר לא יילקח ממנה".
אורסולה הייתה קדושה מעונה, שנרצחה בבתוליה יחד עם 11,000 נערות שרת שליוו אותה במסע הצליינות שלה.
ססיליה הקדושה, המנגנת לפני שוכני גן העדן, היא פטרונית המוזיקה.
כאמור, למרות שהזמרת מצוּוָה לשיר את השיר בצורה טהורה וילדותית "ללא כל פרודיה", לבקיאים באמונות ובמסורת הנוצרית השיר הוא בפירוש פרודיה לגלגנית, המבקרת בגלוי את חיי האושר בשמים.
אכן, מה טוב ומה נעים למות, אם היית צדיק כל ימיך עלי אדמות!
זו למעשה מסקנת השיר, שמעניין להשוותו לטקסט, חלקו של פרידריך גוטליב קלופשטוק וחלקו של מאהלר עצמו, בפרקים הרביעי והחמישי של הסימפוניה השנייה.
גם טקסט זה מדבר על האמונה בחיים שלאחר המוות, שהדובר חתר ועמל לזכות בהם, אך אור הנצח שהוא מדבר עליו נוגע לנפש ולרוח, ואין בו אותה נימה זחוחת דעת ויהירה שבטקסט של הסימפוניה הרביעית, על התיאור המפורט של חיי התענוגות החומרניים והשטחיים בגן העדן שהוא כולל.
הפרק הרביעי תרגום לעברית (שלומית קדם) המקור הגרמניעונג שמיימי מנת חלקנו,
פינו יפיק אך צחוק ושירים
ופטרוס הקדוש מעל עין יפקח.
יוחנן את השה לחופש שילח
והורדוס אורב לו, ממתין הטבח.
לוקאס את השור לטבח הוביל,
ירקות אין מספר, מכל סוג ומין,
כל שנחפוץ בו, הכל מכל טוב,
חיש קל נישאים בידי גננים.
או שמא נחפוץ ארנבות או צבאים -
הנה ברחוב הם רצים ובאים!
ואם צום הוא לנו, הנה שלל דגים
פטרוס נחפז אל ברכת השמיים
ועת עם שללו יבוא בתוך פח,
הטבחית, היא מרתה, תמתין במטבח.
כי אין מוזיקה עלי אדמות
נגני החצר הם לעילא ועילא!
כל חושינו יעורו ואנו שמחים,
ביצוע בכורה עולמי: 25 בנובמבר 1901, בעיר מינכן, בניצוחו של מאהלר, יחד עם התזמורת הפילהרמונית של מינכן.
ביצוע בכורה באמריקה: 6 בנובמבר 1904, בעיר ניו יורק, בניצוחו של וולטר דאמרוש, יחד עם התזמורת הסימפונית של ניו יורק.
ביצוע בכורה בבריטניה: 25 באוקטובר 1905, בעיר לונדון, בניצוחו של הנרי ווד, במסגרת הפרומס.
הקלטה ראשונה: מאי 1930, בעיר טוקיו, בניצוחו של הידמרו קונויה, יחד עם התזמורת הסימפונית החדשה של טוקיו (זו הייתה ההקלטה הראשונה אי פעם של אחת מהסימפוניות של מאהלר).
במהלך המחצית הראשונה של 1901, הרהר ריכרד שטראוס באפשרות לנצח על הביצוע השלם הראשון של הסימפוניה השלישית של מאהלר.
ואולם, שטראוס שחשש כי לא יהיה לו די פנאי להכין את ביצוע הבכורה של הסימפוניה השלישית, פנה אל מאהלר ב-3 ביולי בשאלה, אם יוכל לנצח תחת זאת אל ביצוע הבכורה של הרביעית.
מאהלר גילה לו בתשובתו, שהבטיח כבר את ביצוע הבכורה למינכן, "שם תזמורת קאים (שמה הראשון של הפילהרמונית של מינכן, על שם מקימה, פראנץ קאים) והאודיאון מתחרות עליה בשצף-קצף כזה, שאני מתקשה לנסות לבחור ביניהן".
הפילהרמונית של וינה פנתה גם היא פעמים אחדות אל מאהלר בבקשה לנגן את ביצוע הבכורה של הסימפוניה, אבל בשלב זה כבר הבטיח מאהלר את הבכורה לפליקס ויינגרטנר, ראש תזמורת קאים.
זמן לא רב לאחר חילופי הדברים עם הפילהרמונית, ביקש המלחין, במשך אוגוסט או ספטמבר 1901, רשות מווינגרטנר לנצח אל הבכורה בעצמו, תוך מתן ביטוי לדאגתו לסימפונה ולביצועה.
בסופו של דבר, התקבלה התוכנית, לפיה מאהלר ינצח על תזמורת קאים במינכן בביצוע הבכורה העולמי, שאחריו ינצח ויינגרטנר על הקאים בנגינת היצירה במסע הופעות בערים שונות בגרמניה וממאהלר עצמו ינצח על עוד קונצרט בברלין.
לצורך סקירת התזמור לפני פרסומו, קבע מאהלר חזרת קריאה עם הפילהרמונית של וינה ב-12 באוקטובר, ששימשה גפ כחזרה לקראת הבכורה בווינה, שנועדה לינואר בשנה הבאה.
מאהלר לא היה מרוצה מן התוצאות; הוא הכניס תיקונים בפרטיטורה וערך עוד ארבע חזרות מלאות לפני ביצוע הבכורה של הסימפוניה.
אף כי הבכורה במינכן תוכננה במקור ל-18 בנובמבר, ביקש מאהלר בסוף אוקטובר מוויינגרטנרלדחות את הקונצרט ל-25 בנובמבר, בטענת "קשיים שאין להתגבר עליהם".
הוא התנגד גם להכנסת יצירה ווקאלית לפני הסימפוניה בתוכנית הקונצרט, משום שרצה שהסופרן בפינאלה "תופיע כהפתעה גמורה".
אנרי-לואי דה לה גראנז' כותב: "הסימפוניה הרביעית עלתה למאהלר ביתר עמל וייסורים מן הסימפוניות המונומנטליות שקדמו לה, ועל אף חששותיו מן התגובות של קהל מאזיניה הראשון, קיווה בסתר לבו, שממדיה הצנועים וצלילות סגנונה יעמדו לה להיות לרצון הן לקהל והן לנגנים."
הסימפוניה הראשונה ברה מז'ור של גוסטב מאהלר חוברה ברובה בין סוף 1887 למרץ 1888, אף כי כלולה בה מוזיקה שמאהלר כתב ליצירות קודמות.
הסימפוניה חוברה בתקופה שמאהלר היה מנצח משנה באופרה של לייפציג, גרמניה.
אף כי במכתביו התייחס מאהלר כמעט תמיד ליצירה כסימפוניה, הרי שני ביצועיה הראשונה תיארו אותה כפואמה סימפונית.
היצירה הושמעה בביצוע בכורה באולם הקונצרטים "ויגאדו" בבודפשט בשנת 1889, אך לא התקבלה בחיוב.
הסימפוניה כתובה להרכב של תזמורת גדולה, הכוללת בסביבות 100 נגנים.
שלא כמו בסימפוניות הבאות שלו, מאהלר אינו משתמש במלוא הכוחות בכל פרק.
כלים אחדים מופיעים רק בפרק האחרון, בעיקר בסקציות כלי הנשיפה מעץ וממתכת.
כלי נשיפה מעץ: 4 חלילים (חלילים מס' 3 ו-4 עוברים לפיקולו (חליל מס' 2 עובר לפיקולו לזמן קצר בפרק 1 ו-4); 4 אבובים (אבוב מס' 3 עובר לקרן אנגלית); 3 קלרינטים בסי במול (בפרק 3 בקצרה, "עוברות לפחות" בפרק 4); 3 בסונים (בסון מס' 3 עובר לקונטרה בסון.
כלי נשיפה ממתכת: 7 קרנות (מחוזקות ב-3 קרנות בפרק האחרון).
(במקור הורה מאהלר לצרף קרנות "תגבור" אחדות לסקציית הקרנות ל-76 התיבות האחרונות של הפרק האחרון.
ואולם, בתיקון האחרון שלו לפרטיטורה, שונתה הוראה זו לחצוצרה חמישית וטרומבון רביעי.
עוד הורה לכל נגני הקרנות לעמוד כדי להשיג את מלוא הצליל האפשרי מכלי הנגינה); 4 חצוצרות בפה (חצוצרות 1 ו-2 מ"מרחק גדול" בפרק הראשון) (חצוצרה מס' 3 עוברת לחצוצרה בסי במול "מרחוק", מאחורי הקלעים, לקטע קצר בראשית הפרק הראשון); 3 טרומבונים, טובה.
כלי הקשה: טימפני, 2 נגני טימפני; מצילתיים, משולש, טם-טם ותוף בס (עם מצילה מחוברת לשימוש אותו נגן בפרק 3).
כלי מיתר: נבל, כינור ראשון, כינור שני, ויולות, צ'לי, קונטרבסים.
בצורתה הסופית, הסימפוניה כוללת ארבעה פרקים:
Feierlich und gemessen, ohne zu schleppen - בחגיגיות ובקצב מדוד, בלי להשתהות, Sehr einfach und schlicht wie eine Volksweise פשוט מאוד, כמו נעימה עממית, ו-Wieder etwas bewegter, wie im Anfang - שוב בתנועה עזה יותר, במידת מה, כמו בהתחלה - מרש הלוויה המבוסס על שיר הילדים אחינו יעקב.
במערך הטיפוסי לארבעה פרקים, המנואט-טריו הוא הפרק השלישי והפרק האיטי הוא השני.
מאהלר שמר על המערך הטיפוסי, במידה ידועה, אבל החליף ביניהם, פעולה שבה נקט לעיתים גם בטהובן.
הסולמות הם רה מז'ור בפרק הראשון, לה מז'ור בפרק השני, רה מינור בפרק השלישי ופה מינור בפרק האחרון, עם גראנד פינאלה בסיום ברה מז'ור.
השימוש בפה מינור לפרק האחרון היה חריגה דרמטית מן המקובל.
בשלושת הביצועים הראשונים (בודפשט, המבורג ו-ויימאר) היה פרק נוסף, Blumine (קטע פרחים), בין הפרקים הראשון והשני של היצירה בצורתה הנוכחית.
הפרק הזה נכתב במקור ביוני 1884 כקטע הפתיחה - Ein Ständchen am Rhein - במוזיקה האינצינדנטלית של מאהלר לסדרה של שבע "תמונות חיות", המבוססות על שירו של יוזף ויקטור פון שפל, "Der Trompeter von Säckingen" שאבדה מאז, פרט ל"פרחים".
הוספת הפרק הזה נעשתה ככל הנראה במחשבה שנייה, ומאהלר ויתר עליו לאחר ההופעה בווימאר ב-1894. הוא התגלה שוב רק ב-1966, כשהסופר דונלד מיצ'ל עלה על עקבותיו.
כעבור שנה ניצח בנג'מין בריטן על הביצוע הראשון שלו מאז ימי מאהלר, בפסטיבל אלדבורו.
כיום כמעט אין כוללים את הפרק הזה בביצוע הסימפוניה, אם כי הוא מושמע לעיתים בנפרד.
בשנות ה-70' של המאה ה-20, הייתה תזמורת פילדלפיה בניצוח יוג'ין אורמנדי התזמורת הגדולה הראשונה שהקליטה את הסימפוניה עם פרק ה"פרחים" בתוכה.
בשלב זה קיימות כ-20 הקלטות הכוללות את "פרחים"; ואולם, רובן משלבות אותו עם הגרסה המתוקנת של שאר הפרקים, ובכך יוצרות גרסה "מעורבת" של הסימפוניה, שלא קיבלה מעולם את אישורו של מאהלר.
עם זאת, מאהלר מצטט את הנושא הראשי מפרק ה"פרחים" בפרק האחרון, כמו גם נושאים אחרים מיתר הפרקים, ובכך הוא מתאים את עצמו לנוהג של בטהובן בסימפוניה התשיעית שלו, שם הוא מצטט נושאים מן הפרקים הראשון, השני והשלישי בתחילת הפרק האחרון.
(הרושם המתקבל הוא, שבטהובן מציג ודוחה את הנושאים המוקדמים בזה אחר זה, ואז מביא את הנושא המפורסם של האודה לשמחה.) מעניין, שהגרסה בת חמשת הפרקים נמשכת בדרך כלל בסביבות שעה, ממש כמו הסימפוניות המאוחרות יותר של מאהלר (מלבד הרביעית), הנמשכות שעה או יותר.
מאהלר היה נאמן למעשה לתקדים שהציב בטהובן, בסימפוניה התשיעית שלו, ואנטון ברוקנר ברבות מן הסימפוניות שלו, של פיתוח ארוך ומפורט יותר של הנושאים, המביא בדרך כלל למשך ביצוע של שעה או יותר.
לפי התוכנית המוקדמת הזאת לחמישה פרקים, ראה מאהלר בחזונו את היצירה כפואמה סימפונית גדולה בשני חלקים, וכתב תוכנייה לתיאור היצירה, אך בלי שום כותרת נוספת לביצוע הבכורה ב-1889 בבודפשט.
החלק הראשון הכיל את שני פרקיה הראשונים של הסימפוניה כפי שהיא עכשיו פלוס "פרחים", והשני הכיל את מארש האבל ואת הפינאלה.
לביצועים של 1893 בהמבורג ו-1894 בוויימאר, הכתיר מאהלר את היצירה בכינוי "טיטאן", לפי הרומאן של ז'אן פול, אף כי הדגיש במפורש שהיצירה איננה עוסקת בשום צורה בספר; הכינוי משמש לעיתים קרובות בימינו, אבל אם לדייק, הרי שהוא מתייחס רק לשתי הגרסאות הללו.
בפתיחת הפרק השלישי מופיע סולן קונטרבס, המבצע וריאציה על הנושא של אחינו יעקב ("Frère Jacques").
הקשר בין שירי שוליה נודד לסימפוניה הראשונה ניכר בבירור בעובדה, שרוב החומר בתצוגת הפרק הראשון של הסימפוניה (לאחר הפתיחה האיטית) לקוח מן השיר השני במחזור השירים.
מאהלר התקשה לתאר ולכנות בשם את הסימפוניה, ועשה שימוש בטכניקות ובאופני הלחנה שונים בשני חלקיה, כפי שאפשר לראות בגרסה המודפסת של פרקים 1 ו-2 ופרקים 3 ו-4, בהתאמה.
בביצוע הראשון בבודפשט התקבל החלק הראשון, הפסטורלי-אידילי באופיו, ביתר רצון מן החלק השני, על ההפרזות הסגנון "הרומנטיקה החדשה" שבו.
המודרניות של היצירה צוינה אותו זמן גם בהצגתה כפואמה סימפונית.
מיאונו של מאהלר לפרסם הסבר בתוכנייה מטעימה עם זאת את הרעיונות הסותרים שלו בשאלה, איך רצה שתובן יצירתו..
הסימפוניה של מאהלר, כפי שהתפרסמה לבסוף, היא בצורה המסורתית של ארבעה פרקים.
הפרק הראשון הוא בצורת סונאטה משופצת.
השני סקרצו וטריו, המבוססים על לנדלר, ואלס אוסטרי מסורתי.
הפרק השלישי הוא מארש אבל איטי וגרוטסקי, והרביעי משמש כפינאלה רחב-יריעה.
בתחילה היה גם פרק שני נוסף שנקרא "פרחים" (Blumine) אבל מאהלר הסיר אותו מן ההוצאה הסופית בשנת 1899.
בביצועים הראשונים, התייחסו הערות התוכנייה הבאות לסימפוניה:
חלק I: מימי הנעורים, "פיסות נעורים, פירות וקוצים"
המבוא האיטי לפרק מתאר את יקיצת הטבע עם הנץ השחר
חלק II: Commedia Umana (הקומדיה האנושית, התייחסות לחיבורו המפורסם של דאנטה, "הקומדיה האלוהית")
מארש אבל בסגנון של ז'אק קאלו.
Dall'inferno al Paradiso, כביטוי הפתאומי של לב פצוע אנושות.
הערות התוכנייה הללו הושמטו החל בביצוע של 1896 בברלין, משום שמאהלר לא רצה, שההערות האלה ודו-המשמעויות שבהן יטעו את הקהל.
לסימפוניה יש כמה כתבי-יד, שמתעדים את השינויים שמאהלר ערך ביצירה:
1888 לייפציג - הפרטיטורה המקורית בחתימתו ובכתב-ידו של מאהלר (מקומה אינו ידוע, ייתכן שאינה קיימת עוד),
1889 בודפשט - הנדבך היסודי שנכתב ביד מעתיק זהה ככל הנראה לפרטיטורה החתומה המקורית.
בגרסה זו היצירה קרויה "פואמה סימפונית בשני חלקים".
(אוניברסיטת מערב אונטריו, אוסף רוז)
1893 המבורג - הנדבך היסודי בכתב ידו של מאהלר מקביל לגרסה הסופית של כתב היד הבודפשטי, וככל הנראה היה כתב היד שמאהלר שלח לשוט כעותק תחריט (Stichvorlage) בשנת 1891 בתקווה להוצאתו לאור, וזו הפעם הראשונה בכותרת "מחיי אדם גלמוד" (Aus dem Leben eines Einsamen).
מעל קו יסוד זה מופיעים שינויים רבים וקטעים חדשים (כולל ה"פרחים") שנוספו ב-1893, לקראת הביצוע השני, ב-27 באוקטובר בהמבורג.
פרטיטורה זו מכילה את כל חמשת הפרקים; מארש האבל נלקח ככל הנראה בשלמותו מכתב היד של 1889. בתזמורת יש 3 מכל אחד מכלי הנשיפה מעץ.
ממש לפני הביצוע בהמבורג, הוסיף מאהלר את הכותרות מתוך "טיטאן".
המבורג - הנדבך היסודי בכתב יד של מעתיק מקביל לגרסה הסופית של כתב היד משנת 1893, עם תיקונים נוספים של מאהלר.
כנראה לקראת הביצוע השלישי, ב-3 ביוני בוויימאר.
הדפים שהכילו את "פרחים" קופלו לציון מחיקה.
בתזמורת רשומים 4 מכלי הנשיפה מעץ ועוד 3 קרנות נוספות.
(הספרייה הציבורית של ניו יורק, אוסף ברונו ואלטר).
המבורג - הנדבך היסודי בכתב יד של מעתיק, עם תיקונים ושינויים של מאהלר.
כנראה לקראת הביצוע הרביעי, ב-16 במרץ בברלין.
מכיל 4 פרקים (איננו כולל את "פרחים").
משלב זה ואילך ידועה היצירה כ"סימפוניה מס' 1".
(נמכרה במכירה פומבית בבית המכירות סותבי'ס ב-1894, כיום בלתי נגישה).
וינה - כתב-יד זה, שנכתב על ידי מעתיק ומבוסס על הגרסה הסופית של כתב היד מ-1894, הוא עותק התחריט, המשמש כבסיס לפרטיטורה הראשונה שיצאה לאור בבית ההוצאה ויינברגר בפברואר 1899. כנראה לקראת הביצוע החמישי, בפראג.
עיבוד של ברונו ואלטר לפסנתר בארבע ידיים יצא לאור בשנת 1906.
אחד הסימנים החשובים ביותר שמאהלר הותיר בסימפוניה בסוגה הוא המיזוג של סוגה חשובה אחרת של המאה ה-19 - הליד הגרמני.
בסימפוניה הראשונה שלו, שאל מאהלר חומר ממחזור השירים שלו, שירי שוליה נודד, ובכך חידש את הצורה הסימפונית ואולי אף השיב על שאלות בנושא היסודות התוכניתיים והאישיים במוזיקה.
אף כי כמה מקודמיו הסימפוניים של מאהלר התנסו במוזיקה לירית בסימפוניה, גישתו של מאהלר הרחיקה ראות משלהם.
מן השימוש בליד השני של מחזור "שירי שוליה נודד" שלו, "Ging heut' Morgen übers Feld", אנו למדים כיצד מעצב מאהלר את צורת השיר להתאימה לצורת הסימפוניה.
במסגרת הפרק הסימפוני, נעימת הליד היא תצוגה מבריקה, בניגוד למבוא האיטי והאפל יותר.
אף כי השיר ממלא תפקיד דומה במחזור השירים, כשהוא מוקף בשירים אחרים, קודרים יותר בנושאיהם, מאהלר משנה את סדר הבתים מן בסדר המקורי בשיר.
משלושת בתי השיר, הבית השלישי הנינוח יותר מופיע בתחילת התצוגה, ואילו הבית הראשון והשני, הכרומטיים והפעלתנים יותר במקצביהם, נמצאים בקטע המסיים ותורמים לבניית האנרגיה בסוף התצוגה.
בפרק השלישי של הסימפוניה, הציטוט של הליד Die zwei blauen Augen מציג את הדקות והעידון שבהם משלב מאהלר את שתי הסוגות.
בתוך מארש האבל, אנו יכולים לראות את אחדות הצורה והמשמעות של המלחין, וכן יסודות תוכניתיים.
בבית האחרון של מחזור השירים, מכיר הדובר בהיעדר הכאב שבמוות באמרו, "[תחת עץ התרזה] לא ידעתי איך צלחו החיים, [שם] שוב היה הכל טוב כמקודם!" הנעימה הזאת מוצגת מול הנושא של אחינו יעקב בבסולם המינורי, אבל הקונטרפונקט שמאהלר משתמש בו חורג מן המוסכמות, ושתי הנעימות לעולם אינן מתמזגות כיאות.
הקונטרפונקט הלא-נפתר הזה התפרש כקונפליקט בין ההשלכות הקתוליות של נושא "אחינו יעקב" ואיכויות הכליזמר היהודי של נושא ה"Die zwei blauen Augen", ובכך מרמז לקונפליקט החברתי, שמאהלר היה מודע לו מאוד.
התחבולנות הדקה של המיזוג בין השיר "Gesellen" למארש האבל והמשתמע ממנו מביאים אותנו אל סוגיית התוכנית.
מושגי המלחין באשר לתוכן הפרוגרמטי אינם מוצקים.
נושא הסובייקטיביות עולה בדיון במשמעויות שמאהלר התכוון להביא באמצעות הלידר אל היצירה התזמורתית.
במבט אל התוכניות שסיפר, אפשר לראות קשרים רבים בין מחזור השירים ליסודות התוכניתיים של הסימפוניה, אבל בו בזמן יש גם לזכור, שמאהלר הסיר לאחר זמן את התוכניות.
בתוך חוסר הוודאות הזו, ברור שיסודות סיפוריים מסוימים הקשורים במשורר ובמלחין של ליד הועברו ממחזור השירים אל הסימפוניה.
העדר המילים מקשה פי כמה על המלחין להיות סובייקטיבי בסימפוניה, כך שהכרחי למצוא מסר אוניברסלי יותר.
הערות המלחין על ה"עולם" שהסימפוניה יוצרת מחזקות לכאורה רעיון זה.
הסימפוניה הספרדית ברה מינור, אופוס 21 מאת אדואר לאלו היא יצירה לכינור ולתזמורת שחוברה בשנת 1874. ביצוע הבכורה שלה נערך בפברואר 1875 בפריז עם הסולן פבלו סרסטה, שלו גם הוקדשה היצירה על ידי המלחין.
על-אף שמה, "סימפוניה", היא מוגדרת כקונצ'רטו לכינור ולתזמורת.
לאלו הוקסם ממוטיבים ספרדיים, שהיו אותה עת באופנה בצרפת (המלחין ז'ורז' ביזה כתב באותה שנה את האופרה כרמן, העשירה אף היא במוטיבים ספרדיים).
והמוטיבים הספרדיים שזורים ביצירה המאופיינת במוזיקה קליטה ומלהיבה, הודות להשפעה הספרדית המובהקת והתנופה המלודית והקצבית.
היצירה שבתה את לב המאזינים מאז ביצוע הבכורה שלה ומרבים להשמיע אותה אף כיום, זוהי היצירה המוכרת והמושמעת ביותר של לאלו.
היצירה קיימת בהקלטות של רבים מטובי הכנרים, בהם דוד אויסטרך, יאשה חפץ, יהודי מנוחין, יצחק פרלמן, אייזק שטרן, נייג'ל קנדי, אן-סופי מוטר ואחרים.
אורך אופייני לביצוע של היצירה הוא קצת מעל חצי שעה.
התזמור כולל כינור סולו ותזמורת של שני חלילים, פיקולו, שני אבובים, שתי קלרינטות, שני בסונים, ארבע קרנות, שתי חצוצרות, שלושה טרומבונים, טימפני, משולש, תוף סנר, נבל וכלי קשת.
קטעי הכינור, הנשמעים לכל אורכה של היצירה, מאופיינים בדרישה לוירטואוזיות.
הסימפוניה השמינית במי במול מז'ור מאת גוסטב מאהלר, נקראת גם סימפוניית האלף בשל מספר הנגנים והזמרים הגדולה שהיא מחייבת (לפחות 150 חברי תזמורת, 8 זמרים סולנים, שתי מקהלות מלאות (STAB) ומקהלת ילדים).
ביצוע הבכורה של היצירה, שחוברה בפרץ יצירתי אחד בשנת 1906, התקיים ב-12 בספטמבר 1910 במינכן בביצוע הפילהרמונית של מינכן בניצוחו של מאהלר עצמו.
הייתה זו היצירה האחרונה של מאהלר שהמלחין זכה שתבוצע בביצוע בכורה בחייו.
ביצוע טיפוסי של היצירה אורך 80 דקות (כלומר, על אף גודל הגוף המבצע, היא איננה ארוכה במיוחד).
לסימפוניה שני חלקים, החלק הראשון מבוסס על המנון לטיני מן המאה ה-9 בשם Veni Creator Spiritus ("בוא, רוח בורא") ואילו החלק השני הוא הלחנה של התמונה האחרונה במחזה פאוסט מאת יוהאן וולפגנג פון גתה.
שני החלקים מאוחדים תחת רעיון הגאולה באמצעות כוחה של האהבה וביטוי של אמונה ברוח האנושית.
מבחינת גוף היצירה של מאהלר, מהווה היצירה חזרה לרוח הסימפוניות השנייה, השלישית והרביעית, כלומר שיבה אל המילים כאמצעי להבעת רעיונות והתמקדות בגאולת הנפש הרוחנית ולא בנושאים חילוניים וארציים.
בשנת 1906 כיהן מאהלר מזה תשע שנים כמנהלה האמנותי של האופרה של וינה.
כהרגלו, פרש מדי קיץ לוילה שלו בעיר הנופש מיירניג בדרום קרינתיה, על מנת להקדיש עצמו להלחנה.
ביוני 1906 הגיע מאהלר לווילה עם תוכנית להשלים את תזמור הסימפוניה השביעית שלו, אך נתקף פרץ יצירתיות במסגרתו חיבר במהלך אותו חודש את הסימפוניה השמינית.
לפי יומניו של מאהלר ואשתו, אלמה מאהלר, כתיבת היצירה החלה ב-21 ביוני והסתיימה ב-18 באוגוסט.
בראשית שנת 1910 הגיע מאהלר לסיכום עם האמרגן אמיל גוטמן, לביצוע בכורה של הסימפוניה במינכן והחל במבחנים למקהלות ממינכן, לייפציג ווינה.
מקהלת הילדים הייתה מקהלת בית הספר המרכזי לזמרה במינכן (Zentral-Singschule) שמנתה 350 נערים.
עוזרו של מאהלר, ברונו ולטר גייס את שמונת הזמרים הסולנים ועבד איתם במהלך האביב והקיץ של אותה שנה.
לשם הבכורה נבחר אולם ה-Neue Musik-Festhalle המודרניסטי (כיום חלק מן המוזיאון הגרמני במינכן), בן 3,200 המקומות.
גוטמן עסק במכירת הכרטיסים לקונצרט (כולם נמכרו במכירה מוקדמת) ובמסגרת זו טבע את השם "סימפוניית האלף", למורת רוחו של מאהלר, שראה בכך התרברבות קרקסית, אף שמספר המופיעים אכן היה כאלף איש (157 נגנים [אף כי יש הגורסים 171] וכ-850 זמרים, כולל 350 ילדים).
בין האורחים בקונצרט נמנו המלחינים ריכרד שטראוס, קמיל סן-סאנס, פול דיקא, אנטון וברן וזיגפריד וגנר (בנו של ריכרד וגנר), הסופרים תומאס מאן, הוגו פון הופמנסתאל וארתור שניצלר, במאי התיאטרון מקס ריינהרדט וכן המנצחים הצעירים לאופולד סטוקובסקי ואוטו קלמפרר.
בניגוד לביצועי בכורה קודמים של מאהלר, הקונצרט היה הצלחה כבירה ומיידית.
התרועות ומחיאות הכפיים עם סיום הביצוע ארכו כעשרים דקות.
תשעה חודשים בלבד לאחר מכן נפטר מאהלר, בן 50.
החלק הראשון, המלחין את המזמור Veni Creator Spiritus ("בוא, רוח בורא"), בנוי בצורת הסונאטה עם מבוא קצר, תצוגה (אקספוזיציה), עיבוד (פיתוח), חזרה (רפריזה) וסיום (קודה).
הסימפוניה נפתחת באקורד במי במול לעוגב, כלי נשיפה מעץ וכלי הקשת הנמוכים ומיד לאחריו פרץ עוצמתי של שירת מקהלה (אלגרו אימפטואוזו) בשלוש קריאות נשגבות של "בוא" (Veni).
לאחר חלק אמצעי מהורהר ברה מינור בו מבצעות שתי המקהלות דיאלוג על הבית הראשון של המזמור, מגיע נושא במי מז'ור הפותח במילים "הָאֶר אור מבורך" (accende lumen sensibus) ולאחריו שיר לכת במבנה של פוגה כפולה.
הסיום, המתחיל במילה "תהילה" (Gloria) בפי מקהלת הילדים, אנרגטי ואקסטזי ומוביל לקרשנדו המסיים את החלק הראשון.
החלק השני שונה למדי מהראשון.
החומר המולחן הוא התמונה האחרונה במחזה פאוסט מאת יוהאן וולפגנג פון גתה והדגש בו הוא על תזמור עדין של התזמורת, התופסת מקום מרכזי יותר מאשר בחלק הראשון.
חלק זה נפתח בלחן קודר לכלי נשיפה מעץ וקונטרבס בודד, המתאר נקיק-סלע פראי בהרים.
מיד לאחר מכן חוזר הד לנושא ה"הָאֶר" מן החלק הראשון בשלושה תווים עולים המושרים בפי נזירים מתבודדים הנענים בלחש.
המוזיקה הופכת עשירה יותר עם כניסתם של הבריטון "אב נלהב" (פאטר אקסטטיקוס", Pater Ecstaticus) והבס "אב מעמיק" (פאטר פרופונדוס, Pater Profundus) על רקע מוזיקה המתארת סערת רעמים.
החלק הבא נפתח במקהלת מלאכים "צעירים ומושלמים" עד לכניסתו של דוקטור מרטינוס (Doctor Marianus, רוחו של פאוסט, טנור) בשיר-תחינה למריה הקדושה שתתגלה בפני העולם המלווה בנבלים והרמוניום.
לאחר מכן מופיעות שלוש הנשים, מרים המגדלית, מריה המצרית (Maria Aegyptiaca) ו"אשה שומרונית" (Mulier Samaritana, אשה המוזכרת בבשורה על-פי יוחנן, פרק רביעי) - כולן בקול קונטרה אלט - המתחננות על הצלת נשמתו של פאוסט יחד עם גרטכן, אהובתו של פאוסט, הנישאת מעל כולן בקול סופרן צלול.
שיא היצירה מגיע בדיאלוג בין דוקטור מרטינוס לבין הבתולה עצמה (Mater Gloriosa) שלאחריו מקהלה מהוסה ("מקהלה מיסטית", Chorus Mysticus) שנשברת אל קודה תזמורתית שבה שב וחוזר הנושא המוזיקלי של "בוא, רוח בורא" בחצוצרות וטרומבונים עם תופי דוד וגונג "המגיעים אל הכוכבים".
כלי נשיפה מעץ: 4 חלילי צד, 2 פיקולו, 4 אבובים, קרן אנגלית, 4 קלרינטים (1 ב-E♭ ו-3 ב-B♭), קלרינט בס, 4 בסונים, קונטרה-בסון
כלי נשיפה ממתכת: 8 קרנות יער, 4 חצוצרות, 4 טרומבונים, טובה; מאחורי הקלעים: 4 חצוצרות, 3 טרומבונים
כלי הקשה: 4 מתופפי טימפני, תוף סנר, תוף בס גדול, מצילתיים, משולש, גונג, 2 פעמונים מכוונים (אחד בלה ואחד בלה במול), גלוקנשפיל
כלי מקלדת: צ'לסטה, עוגב, פסנתר, הרמוניום
כלי מיתר: מנדולינה, 2 או 4 נבלים, חטיבת כלי קשת מורחבת: כינורות (ראשונים ושניים), ויולות, צ'לי וקונטרבסים
הסימפוניה החמישית מאת המלחין גוסטב מאהלר נכתבה ברובה בין השנים 1901–1902 במהלך שהותו של המלחין בבמאירינג אוסטריה, ובוצעה לראשונה בשנת 1904 על ידי תזמורת גירצניך בניצוח המלחין.
ביצוע ממוצע אורך כשעה ורבע.
היצירה מפורסמת הודות למנעד הרגשות הגדול שבה, בין היתר סולו החצוצרה הפותח את היצירה ומצטט את מוטיב הגורל מהסיפוניה החמישית של בטהובן, סולו קרן היער בפרק השלישי והאדג'יאטו למיתרים ונבל שמבוצע לעיתים קרובות.
מאהלר כתב את הסימפוניה במהלך חודשי הקיץ של השנים 1901 ו-1902, בבקתה אשר יועדה למטרות הלחנה , על יד בית הקיץ שלו במאיירניג אשר בחבל קרינתיה, אוסטריה.
בפברואר 1901 למאהלר הייתה תקרית של דימום שסיכנה את חייו.
בעקבות כך רופאו של מאהלר המליץ לו על תקופת שיקום הכוללת שהות באתר נופש.
לאחר מספר בדיקות הוחלט על וילה אשר יושבת על אגם במחוז האוסטרי הדרומי של קרינתיה.
לפי עדויות מאהלר היה מרוצה מגודלה של הוילה וכן מהאווירה באזור, ובשל כך שב למקום מספר פעמים.
הוא כתב שם בקיצים הבאים את הסימפוניות השישית, השביעית וחלקים מן השמינית.
בתקופה זו מאהלר חווה הצלחות מקצועיות משמעותיות, בין היתר כמנהל המוזיקלי של בית האופרה המלכותי, כמנצח ראשי בתזמורת הפילהרמונית של וינה וכמלחין.
בשנה הראשונה לכתיבת הסימפוניה (1901) הוא נפגש עם אלמה מאהלר ושניהם בילו את הקיץ של 1902 בווילה, ולאחר מכן התחתנו והביאו לעולם את ילדם הראשון.
בסימפוניה זו מגיעה הכתיבה הקונטרפונקטית לידי שכלול גדול.
מאהלר שלמד את כתיבת הקונטרפונקט הבארוקית, עם התמקדות ביצירותיו של יוהאן סבסטיאן באך העריך את באך כגדול מלחיני המוזיקה הפוליפונית.
מאהלר ניצח על יצירותיו של באך מספר פעמים והיה מנוי להוצאות תווים אשר הוציאו לאור יצירות שונות מאת באך.
בעקבות הערות מנגני הפילהרמונית של וינה, מאהלר ערך שינויים ביצירה, במיוחד בתפקידי כלי ההקשה, מה שדחה את הופעת הבכורה שלה לשנת 1904.
בניגוד לנהוג בז'אנר הסימפוני, של זיהוי היצירה עם סולם מוגדר, מאהלר כתב את הסימפוניה ללא סולם מרכזי.
במכתב להוצאת Peters מיולי 1904, הוא ציין כך:
הפרטיטורה יצאה לאור לראשונה בשנת 1904 על ידי הוצאת פטרס, לייפציג.
בשנת 2001 הוצאת פטרס פרסמה מהדורה מיוחדת של הפרטיטורה עם הערות מאת המוזיקולוג ריינהולד קוביק .
בדומה לסימפוניות אחרות פרי עטו, הכתיבה היא לתזמורת סימפונית מורחבת, כולל מגוון כלי הקשה.
בניגוד לשלוש הסימפוניות הקדומות שלו, סימפוניה זו היא אינסטרומנטלית בלבד, ואינה כוללת מקהלות או זמרים סולנים.
4 חלילים, החליל השלישי והרביעי מנגנים גם בפיקולו.
3 אבובים, האבוב השלישי מנגן גם בקרן אנגלית.
3 קלרינטים בסי במול ובלה, הקלרינט השלישי מנגן גם בקלרינט באס.
3 בסונים, הבסון השלישי מנגן גם בקונטרה בסון.
סנר (snare) בפרק הראשון בלבד.
לסימפוניה החמישית, בניגוד למבנה המקובל, ישנם כחמישה פרקים המסודרים בשלוש חטיבות גדולות:
1. מארש אבל (Trauermarsch), בדו דיאז מינור
2. בתנועה סוערת (Stürmisch bewegt) בלה מינור
1.מארש אבל (Trauermarsch) בדו דיאז מינור
Wie ein Kondukt: מארש אבל - "בצעדים מדודים, באופן מוקפד, כמו בתהלוכת אבל".
הסימפוניה נפתחת בסולו חצוצרה - תרועת אבל הצהרתית המשלבת טריולות וספורצנדי (הדגשות), ומזכירה במקצבה את מוטיב הגורל מן הסימפוניה החמישית של בטהובן:
מיד לאחר מכן, התזמורת נכנסת בטוטי על אקורד לה מז'ור מפואר - תהליך של דימינואנדו הדרגתי המבוסס במקצב מנוקד, מסתיים בהופעתו של נושא לירי (נושא ראשון) בסולם דו דיאז מינור (מספר 2 בפרטיטורה - "באופן מאופק" etwas gehaltener), במיתרים ובקלרינטים.
קטע מעבר קצר מחזיר את המאזינים לנושא הפותח, אבל בתזמור מלא, ובהבעה רגשית גדולה יותר, עם ריבוי כרומטיקה ודיסוננסים (מספר 3 בפרטיטורה – "כמו בהתחלה" wie zu anfang).
עם סיום הגרסה המורחבת של הפתיחה, מופיע בהתאמה הנושא הראשון הלירי בסולם דו דיאז מינור.
מיד לאחר תצוגתו הוא מפותח ב"דו-שיח" עם המוטיב המנוקד, המופיע בחטיבת הבראס (מספר 4 בפרטיטורה – " שוב פעם באופן מאופק" wieder etwas gehaltener):
נושא חדש (שני), גם לירי באופיו בסולם לה במול מז'ור, מסכם את חלק האקספוזיציה (מספר 5 בפרטיטורה):
בסיומו של הנושא השני מופיע "מוטיב אנחה" - ספטימה מעלה וסקונדה מטה עם מקצב מנוקד:
לאחר תהליך דימינואנדו ומורנדו (גסיסה) הדרגתי, מוטיב התרועה חוזר אצל החצוצרה, רק כדי לעבור באופן מיידי לחלק סוער ודרמטי במיוחד בסי במול מינור) מספר 7 בפרטיטורה – "מהיר יותר במפתיע, מלא תשוקה, סוער" plötzlich schneller.
החצוצרות, הכינורות, וכלי הנשיפה מעץ מנגנים באופן קונטרפונקטי, כאשר סינקופות עיקשות מופיעות בטרומבונים ובקרנות.
בהדרגתיות, מאהלר מאט את הטמפו (לאחר מספר 11 בפרטיטורה – "לחזור לטמפו ההתחלתי באופן בלתי מורגש" unmerklich zu tempo I zurückkehren) עד לחזרה לטמפו ההתחלתי.
הנושא הראשון מופיע בפעם נוספת, בתזמור ששם דגש על כלי נשיפה מעץ ברגיסטר האמצעי-נמוך, ובהופעת כלי הקשה נוספים, כמו תוף סנר.
(מספר 12 בפרטיטורה – "בכבדות" schwer).
הנושא השני מופיע בשנית, בסולם רה בול מז'ור, גם בתזמור מלא יותר.
הקודה מתחילה באופן מפתיע בנושא מהפיתוח, אך הפעם ללא שינוי טמפו, ובאופי אספרסיבי אבל מרוחק, תוך כדי אזכור של מוטיב הגורל.
(מספר 15 בפרטיטורה – "כמו הטמפו הקודם", immer dasselbe tempo) קרשנדו הדרגתי מביא ליצירת שיא בפורטיסיסימו (fff) (מספר 18 – "מוחזק באופן מרוסן" klagend zurückhaltend), ולאחריו הופעה סופית של נושא הגורל, בדימינואנדו, ובמקביל מיתרים בטרמולי כרומטיים.
הדעיכה מסתיימת בתרועה חרישית בחצוצרה, בחליל, ולבסוף בפיציקטו במיתרים הנמוכים.
הפרק מתחיל בפורטיסיסימו fff סוער עם דגשים וספורצנדים מפתיעים.
בתחילתת הפרק מופיעים שני מוטיבים אשר יגיעו גם בהמשכו:
גרסה דיסטננטית ואלימה יותר ל"מוטיב האנחה" מהפרק הראשון, של נונה קטנה בעלייה ולאחר מכן סקונדה קטנה בירידה:
"מוטיב האנחה" המוקצן, ולאחריו שמיניות עוקבות בירידה, המנוגנות בסטקטו (באופן חד יחסית):
חלקי סולמות כרומטיים יורדים, יוצרים תהליך התפוגגות ומעבר לנושא השני (מספר 5 בפרטיטורה – "משמעותית איטי יותר" Bedentend langsamer) - סולו מלנכולי ביותר לצ'לי (molto cantando) ולכינורות הראשונים, מלווה בשני המוטיבים הבולטים מהנושא הראשון, שהוזכרו בנ"ל, בחטיבת כלי הנשיפה מעץ:
מעבר מהיר מאיץ בחזרה לווריאציה קצרה וחלקית על הנושא הראשון בטמפו הפותח (מספר 9 – subito tempo I), הנושא השני חוזר גם הוא במתכונת של שינויים מסוימים – בתחילה, סולו לצ'לי ולטימפני בלבד, בסולם מי במול מינור, עם הצטרפות מאוחרת יותר של ויולות וקלרינטים ברגיסט הנמוך.
לבסוף קרנות בהכפלה וכינורות מתחלקים בנושא (מספר 12).
מאהלר בונה בהדרגתיות מתח, עד לכדי יצירת קליימקס עוצמתי בפה מינור (24 – "באופן דחוף" etwas langsamer), שמתפוגג, רק כדי לבנות מתח לקטע כוראלי נפלא בחטיבת הבראס (מספר 28 – "בכבדות" pesante):
בקודה, הופעת הנושא הראשון בפעם האחרונה (31) כתובה עם תחושת כבדות גדולה בהרבה, שמתקדמת להופעה של הנושא הראשון עם פרגמנטים חלקיים מהמוטיבים המרכזיים, והנושא עצמו בחטיבת הצ'לי והבאסי.
מוטיב ה"אנחה" עובר בין הכלים השונים בסולואים תוך כדי דימנואנדו, עד לכדי התפוגגות מוחלטת.
הפרק הוא הארוך ביותר בסימפוניה, עם 819 תיבות, וביצוע ממוצע של כ-20 דקות.
הוא משלב אלמנטים מתוך שני ריקודים שהיו פופולריים ביותר בווינה, בזמנו של מאהלר – הוואלס והלנדלר.
הפרק נפתח ברה מז'ור, בנושא עליז ותרועתי בקרנות, בכלי נשיפה מעץ וכינורות, ו"הישענות" על הפעמה השנייה, המאפיינת ואלסים וינאיים:
במספר 2 בפרטיטורה, הוואלס מקבל תפנית דרמטית עם מעבר קצר לסי מינור, וחזרה לנושא ברה מז'ור במספר 5 בפרטיטורה, בהרחבה מתמדת ("זורם שוב" wieder fliessend).
תרועת קרנות יער באוניסונו, מבשרת על מעבר לטריו הראשון (במספר 6 – "רגוע יותר" etwas ruhiger): ריקוד לנדלר איטי בסי במול מז'ור למיתרים ואבוב, נוסטלגי באופיו, בקצב טמפו מתון אך מתעתע.
מעבר בקרנות מחזיר לווריאציה על נושא הסקרצו (מספר 7 ואילך), עם פיתוח מתמיד של המוטיבים מתוך חלקו השני.
הטריו השני, הוא למעשה אוסף חלקים מקוטעים במתכוון, שיוצרים תצרף של מספר תמונות מוזיקליות קטנות, מאוגדות על ידי מוטיבים מנושא הסקרצו: קטע כוראלי בצ'לי, קטע של פיציקטו במיתרים, חטיבה ארוכה מגוון סולואים מתחלפים בין כלי שונים תוך כדי זרימה מתונה (מספר 12), עד לחזרה חלקית של הכוראל, ולחטיבה סוערת ומהירה:
לאחר מכן, במספר 17 בפרטיטורה הסקרצו מופיע באופן מלא, תוך כדי שינויי תזמור.
משלב זה, חלקים מהסקרצו ומשתי חטיבות הטריו משתלבים זה בזה, מה שיוצר מצגת של גרסה מוקצנת יותר של ה"תצרף המוזיקלי", עד לכדי חזרה של התרועות מפתיחת הפרק, בתעצומות רגש גדולות ביותר (באופן מואץ עד הסיום - sehr drängend bis zum schluss).
פרק רביעי: 4\4. "איטי מאוד" Sehr langsam.
ככל הנראה הפרק המפורסם ביותר מהסימפוניה, ובכלל אחת מיצירותיו המוכרות ביותר מאת מאהלר.
בניגוד לסימפונית, אשר בוצעו בתקופת חייו של מאהלר ובעשרות השנים שלאחר מכן במידה מועטה ביותר, פרק האדאג'ייטו בוצע במידה רבה יותר.
ביצוע ממוצע של הפרק נע בסביבות כ-10 דקות, זמן קצר בהרבה מפרקים איטיים בסימפוניות האחרות שלו.
המנצח ההולנדי וילם מנגלברך, שהיה חברו של מאהלר, כתב כהערה בפרטיטורה של הפרק, שהוא נכתב כעדות לאהבתו של גוסטב לאשתו, אלמה, לאחר שזו כתבה מכתב למנגלברג בנושא.
להלן השיר, כולל תרגום לאנגלית:
הפרק כתוב להרכב מצומצם של מיתרים ונבל, ובנוי בצורת שיר (ternary form) של ABA.
המלודיה, בכינורות הראשונים והצ'לי, משופעת בצלילים לא אקורדיים – צלילים שכנים ועוברים, אקורדים מושהים ואפוג'יאטורות.
ההרמוניה כתובה באופן כרומטי ביותר, כאשר הנבל מנגן טריולות ותומך בהתקדמות המוזיקלית.
השילוב בפיאנו ובפיאניסימו של המלודיה וההרמוניה יוצר למאזינים תחושת ריחוף ושמימיות:
במספר 2 בפרטיטורה "בחום, בהאופן רהוט" mit wärme, flissender, מתחיל חלק ה-B, שהוא דרמטי יותר, וכולל מעבר לסולם הנדיר סול במול מז'ור, מצטט את "מוטיב האנחה" מתוך הפרק הראשון בסימפוניה:
מספר מודולציות מחזירות את המלודיה לסולם הבית פה מז'ור ולרפריזה הכתובה באופן דומה יחסית לחלק הפותח, אך במסתיימת בהתפרצות רגשית, אשר דועכת וגוועת באיטיות - morendo.
הפרק נודע בביצועים המגוונים שלו, בדגש על משך הביצוע.
חלק מהמנצחים כגון הרברט פון קאראיאן, קלאודיו אבאדו ואליהו ענבל האריכו את הפרק לכדי 12 דקות, ואחרים כמו סימון ראטל נוהגים לנצח בביצוע שאורכו פחות מ-10 דקות.
ההקלטה המסחרית הקצרה ביותר של הפרק היא של וילם מנגלברך ותזמורת הקונצרטחבאו משנת 1926, שאורכה 7:04 דקות, והארוכה ביותר היא של ברנרד הייטינק והתזמורת הפילהרמונית של ברלין משנת 1988, שאורכה 13:55 דקות.
ההקלטה הארוכה ביותר בביצוע חי בקונצרט היא של הרמן שרכן ותזמורת פילדלפיה משנת 1964, שאורכה 15:15 דקות.
לאונרד ברנשטיין אשר העריץ את היצירה, ניגן אותה במיסת הלוויה של רוברט קנדי בקתדרלת פטריק הקדוש שבמנהטן ב-8 ביוני 1968. פרק זה גם נותח בקצרה בסדרת ההרצאות הנודעת של ברנשטיין "השאלה ללא מענה" כחלק מסדרת ההרצאות על שם צ'ארלס אליוט נורטון באוניברסיטת הרווארד.
הפרק התפרסם רבות בעקבות הופעתו בסיום הסרט של לוקינו ויסקונטי, מוות בוונציה משנת 1971. ויסקונטי ציין שהמוזיקה מתאימה מאוד להתרחשות בסיום הספר וכן מתכתבת עם מחשבותיה של הדמות הראשית - גוסטב פון אשנבך.
הסימפוניה מסתיימת בפרק שנבנה באופן הדרגתי.
הוא מתחיל בשיח מוזיקלי בין כלי הנשיפה מעץ:
בסון, קרן יער (שדוגמתו מופיעה כאן) וקלרינט:
אותו השיח, כולל בתוכו המצאות של חלקי מוטיבים אשר יפותחו בהמשך הפרק.
בתיבה 23, הנושא מופיע לראשונה, בתצוגה כוראלית של הנושא בקרנות, אשר מבשרת על כניסה מדורגת של כלי הנשיפה מעץ, קרנות וטימפני.
במספר 2 בפרטיטורה – "שלא באופן מהיר מדי" nicht eilen נכנס נושא נוסף, אנרגטי, בשמיניות אצל חטיבת הצ'לי.
הנושא עובר באופן פוגאלי בשאר כלי הקשת – כינור שני, ויולות, באסים.
קטע מודולטורי קצר מעביר לתצוגה נוספת של הנושא הכוראלי, הפעם בתזמור שונה (מספר 5 –tempo I subito).
הנושא שני, האנרגטי, מופיע באופן קונטרפונקטי יותר, כאשר באופן מפתיע למדי המיתרים מנגנים חלק מתוך הנושא השני, נושא חלק B מתוך הפרק הרביעי, בסולם סי מז'ור.
קטעים קונטרפונקטים נוספים, המבוססים על הנושאים השונים בפרק, מהווים גשר להופעה נוספת של נושא ה-B מהפרק הרביעי, רק הפעם בסולם ה"נכון", סולם הבית של הפרק – רה מז'ור.
עם התקדמות הפרק, המהלכים ההרמוניים והקונטרפונקט הופכים לסבוכים יותר ויותר.
קטע שקט וקאמרי (מספר 27 – "מורגש במעט" unmerklich etwas einhenhald) מתחיל תהליך של בנייה הדרגתית לקראת קדנצה כוראלית אדירה בכלי נשיפה ממתכת (מספר 32).
סיום מפואר בדמות ההאצה מסחררת של התזמורת כולה, חותם את הסימפוניה.
הסימפוניה החמישית, כמו הסימפוניות האחרות של מאהלר, לא הובנה כראוי לאחר ביצוע הבכורה שלה.
מאהלר התלונן ב-1905, לאחר הופעה כושלת בהמבורג עם הסימפוניה, ש-"החמישית הוא עבודה מקוללת".
ביקורות המוזיקה בשנים שלאחר הבכורה היו שליליות במידה רבה.
לדוגמה, מבקר המוזיקה והמוזיקולוג הנודע פרדיננד פוהל (Ferdinand Pfohl) פסק כי הסימפוניה החמישית הייתה אחת מעבודותיו החלשות ביותר של מאהלר.
העיתון החדש למוזיקה היה אחד מהבודדים שדיבר על הסימפוניה באופן חיובי, על "השפע העצום של יופי" כלשונו, ביצירה.
רק לאחר מותו של מאהלר החלה להיות הערכה גדולה יותר של הסימפוניה.
כיום, הסימפוניה החמישית נחשבת לאחד הסימפוניות הפופולריות ביותר של מאהלר, ומבוצעת באופן קבוע באולמות קונצרטים ברחבי העולם.
הסימפוניה מופיעה כיצירה המרכזית בסרט הקולנוע טאר המנצחת.
בכורה עולמית: 18 באוקטובר 1904, קלן, תזמורת גירצניך, בניצוחו של מאהלר.
בכורה אמריקאית: 24 במרץ 1905, סינסינטי, התזמורת הסימפונית של סינסינטי, בניצוחו של פרנק ואן דר סטוקן.
בכורה בריטית של האדג'ייטו בלבד: 31 באוגוסט 1909, לונדון, תזמורת פסטיבל הפרומס, בניצוחו של סר הנרי ווד.
בכורה בריטית של הסימפוניה בשלמותה: 21 באוקטובר 1945, לונדון, התזמורת הפילהרמונית של לונדון, בניצוחו של היינץ אונגר (Heinz Unger).
וילם מנגלברך מנצח על תזמורת הקונצרטחבאו, 1926. (האדג'יאטו בלבד)
ליאונרד ברנשטיין מנצח על הפילהרמונית של וינה, דויטשה גרמופון
סימון ראטל מנצח על הפילהרמונית של ברלין, EMI
ברונו ואלטר מנצח על הפילהרמונית של ניו יורק, סוני מיוזיק אנטרטיינמנט
בנג'מין זנדר מנצח על תזמורת פילהרמוניה, Telarc International Corporation
הסימפוניה השלישית של ליאונרד ברנשטיין, "קדיש", נכתבה בשנת 1963, באיחור ניכר, לקרן קוסביצקי והתזמורת הסימפונית של בוסטון, שהזמינו אותה לחגיגות ה-75 לתזמורת בשנת 1955. כשהושלמה מלאכת ההלחנה, נענתה תזמורת בוסטון לבקשתו של ברנשטיין, וויתרה על זכות השמעת הבכורה של הסימפוניה למען התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
ביצוע הבכורה העולמי התקיים ב-10 בדצמבר 1963 בהיכל התרבות בתל אביב בניצוח המלחין, עם זמרת הסופרן ג'ני טוראל והקריינית חנה רובינא.
הקריינות האנגלית המקורית תורגמה לעברית בידי דן מירון.
הפסנתרנית רות מנזה הייתה הפסנתרנית ביצירה וכן המאמנת שעבדה עם סולנית המצו-סופרן ג'ני טוראל, והמספרת, השחקנית חנה רובינא.
השתתפו בביצוע מקהלה מעורבת, שהורכבה לצורך הביצוע מחברי המקהלה הפילהרמונית תל אביב ואחרים, ומקהלת הילדים צדיקוב.
ראשית העבודה על ה"קדיש" הייתה במרתה'ס ויניארד בקיץ של שנת 1961, המשכה במושבת מקדואל בניו המפשייר בקיץ 1962 וסיומה ב-19 באוגוסט 1963 בפיירפילד, קונטיקט.
מלאכת התזמור הושלמה תוך שלושה שבועות בנובמבר 1963. העבודה על הפרק השלישי, האחרון, הסתיימה ב-22 בנובמבר, והתווים הועברו לתזמורת ולמקהלה, שהיו בעיצומן של החזרות, כשהם נושאים את ההקדשה "מוקדש באהבה לזכרו של ג'ון פיצג'רלד קנדי".
ביצוע הבכורה האמריקאי היה בבוסטון ב-31 בינואר 1964, בביצוע התזמורת הסימפונית של בוסטון בניצוחו של שארל מינש, עם ג'ני טוראל ועם פליציה מונטאלגרה כקריינית.
בשנת 1977 ערך ברנשטיין תיקונים אחדים ביצירה.
הוא הוציא קטעים מסוימים, שינה אחרים ואף שיכתב את הקריינות.
במסגרת שינויים אלה נתן גם אפשרות בחירה בין קריין לקריינית, תוך ויתור מודע על הבחירה המשמעותית באישה לזמר את מילות התפילה, שנועדו לגברים בלבד.
שלושים ושש שנים קודם לכן נקט ברנשטיין בגישה זו גם בסימפוניה הראשונה, "ירמיהו", שם שרה מצו-סופרן את קינת הנביא.
הגרסה המתוקנת בוצעה לראשונה ב-25 באוגוסט 1977 במיינץ, גרמניה, בניצוחו של ברנשטיין ובהשתתפות זמרת הסופרן מונסראט קאבאייה והקריין מייקל וייג'ר.
את עוצמת הסבל והטחת האשמה באלוהים, בטקסט של הפרק השני "דין תורה", מבטא המלחין במוזיקה אטונאלית, שאחריה קדנצה מורכבת למקהלה בשמונה קולות.
מיד לאחר בקשת המחילה של הקריין, מופיע שיר ערש טונאלי עדין.
בקטע הסקרצו, שהוא שיאה של הסימפוניה, מלווה התזמורת את הקריינות הכואבת במוטיבים קשים וקיצוניים, שבשיאם מכריז הקריין "יתגדל...
אחרי השיא הזה בא הפורקן בסולם סול במול מז'ור במוזיקה שכולה טונאלית, המלווה את קריאת הקריין "תאמין...
הסימפוניה מסתיימת בשירה משותפת של הסופרן, המקהלה הבוגרת ומקהלת הילדים, בחלקה האחרון של תפילת הקדיש, המסתיים במילים "עושה שלום במרומיו הוא יעשה שלום עלינו ועל כל ישראל ואמרו אמן."
לבקשתו של ברנשטיין כתב ניצול השואה שמואל פיזאר טקסט חדש לסימפוניה ובה מוזכרים בני משפחתו שנספו בשואה.
הסימפוניה הרביעית בלה מז'ור אופוס 90, הידועה בשם הסימפוניה "האיטלקית" (מנדלסון עצמו כינה כך את היצירה), היא סימפוניה משנת 1833, מיצירותיו הידועות ביותר של המלחין הגרמני פליקס מנדלסון-ברתולדי.
בשנים 1829–1831 מנדלסון יצא לטייל ברחבי אירופה במטרה להחשף לתרבויות שונות ולהתפרסם בחוגים מוזיקליים מחוץ לברלין.
נופי איטליה והאווירה בה עוררו בו השראה לכתיבת הסימפוניה הרביעית שלו (הטיול נתן לו השראה לכתיבת שתי יצירות נוספות – הסימפוניה השלישית (הסקוטית) , ואוברטורת ההברידיים).
מנדלסון כתב את הטיוטה הראשונית בעודו באיטליה אך לא סיים שם את כתיבת היצירה.
קטע מתוך מכתב שמנדלסון שלח מוונציה לאביו:
קטע מתוך מכתב שמנדלסון שלח מרומא לאחותו פאני:
מנדלסון קיבל בקשה לכתיבת סימפוניה עבור החברה הפילהרמונית של לונדון ובעקבות זאת החליט לסיים את כתיבת הסימפוניה.
הכתיבה הסתיימה בברלין ב-13 במרץ 1833. מנדלסון ניצח בעצמו על הביצוע הראשון של היצירה שנערך בלונדון ב-13 במאי 1833 בקונצרט של החברה הפילהרמונית של לונדון.
הצלחתה של הסימפוניה והפופולריות של מנדלסון בבריטניה השפיעו על המשך התפתחותה של המוזיקה הקלאסית הבריטית.
הביצוע הראשון של היצירה בארצות הברית נערך על ידי החברה המוזיקלית הגרמנית של בוסטון ב-1 בנובמבר 1851, בניצוחו של קארל ברגמן .
מנדלסון עצמו לא היה מרוצה מהיצירה ואמר שהסבה לו כמה מהרגעים הקשים ביותר שחווה במהלך עבודותיו.
הוא ערך את היצירה ב-1837 ואפילו תכנן לכתוב גרסות אחרות לפרקים השני, השלישי והרביעי.
הוא מעולם לא פרסם את הסימפוניה והיא הופיעה לראשונה בדפוס רק ב-1851. לכן שם הסימפוניה הוא "סימפוניה מס' 4", אף על פי שבפועל זו הייתה הסימפוניה השלישית שכתב.
הסימפוניה כתובה לתזמורת הכוללת: 2 חלילי צד, 2 אבובים, 2 קלרינטים, 2 בסונים, 2 קרנות יער, 2 חצוצרות, טימפני וכלי מיתר.
הפרק הראשון בנוי בצורת הסונאטה וסגנונו עליז.
בפרק השני מנדלסון מעביר את רשמיו מתהלוכה דתית בה צפה בנאפולי.
הפרק האחרון מבוסס על הריקודים האיטלקיים סאלטארלו וטרנטלה.
הסימפוניה הרביעית של מנדלסון היא מבין היצירות הגדולות הראשונות שמתחילות בסולם מז'ורי ומסתיימות בסולם מינורי.
ביצוע הסימפוניה אורך כחצי שעה.
הסימפוניה מס' 1 ברה מז'ור, אופ.
25 המכונה גם "הקלאסית" היא הסימפוניה הראשונה של סרגיי פרוקופייב.
הוא התחיל להלחין את הסימפוניה בשנת 1916 וסיים להלחין אותה ב-10 בספטמבר 1917. הכינוי של הסימפוניה: 'הקלאסית' הוענק על ידי פרוקופייב עצמו.
הופעת הבכורה של הסימפוניה התקיימה ב-21 באפריל 1918 בפטרבורג, בניצוחו של פרוקופייב.
הסימפוניה היא בסגנון הלחנה הדומה לסימפוניות של היידן ומוצרט, אך אינה כך בדיוק.
רק חלקים ממנה דומים לסגנון של שני המלחינים הללו.
אף על פי שהיצירה תוארה לעיתים קרובות כ"נאו-קלאסית" וזו שמבשרת אותה, פרוקופייב הכחיש זאת.
היצירה נוצרה בהשראת לימודי הניצוח שלו בקונסרבטוריון של סנט פטרבורג, שם המורה, ניקולאי צ'רפנין, לימד את תלמידיו על ניצוח בשיטתו של היידן, בין השאר.
הסימפוניה מוקדשת לבוריס אספייב (אנ').
לסימפוניה ארבעה פרקים והיא נמשכת כ-16 דקות פחות או יותר.
במאי 1917 פרוקופייב קיבל את ההחלטה: להלחין את הסימפוניה ללא סיוע של פסנתר.
"במשך זמן מה," כתב, "שקלתי להלחין את הסימפוניה הקלאסית שלי מהפסנתר, וכל העבודה שעשיתי עד כה על כך עשיתי בראש.
עכשיו החלטתי לסיים את זה.
זה נראה לי שהלחנה עם או בלי פסנתר הייתה עניין של הרגל בלבד, וזה יהיה טוב לצבור ניסיון רב יותר ביצירה לא פשוטה כמו הסימפוניה הזו." באותו חודש המשיך להלחין את המבנה של הסימפוניה.
בסוף קיץ 1917 כתב פרוקופייב כי סוף סוף התחיל לתזמר את הסימפוניה, אך העבודה תחילה נעה באיטיות בגלל חוסר היכרותו עם סגנון המוזיקה הנאו-קלאסי.
במקור, הופעת הבכורה של הסימפוניה בפטרבורג נקבעה ל-4 בנובמבר 1917 יחד עם הופעת הבכורה של הקונצ'רטו לכינור מספר 1 מאת פרוקופייב.
משום שב־18 בינואר 1918 אימצה רוסיה את לוח השנה הגרגוריאני.
פירוש הדבר הוא שהתאריך היה למעשה 18 באפריל, שהוא התאריך שהתקיימה בו הופעת הבכורה לסימפוניה הקלאסית.
הסימפוניה זוכה לתזמור בגודל סימפוניה בתקופה הקלאסית המורכבת משני חלילים, שני אבובים, שני קלרינטים, שני בסונים, שתי קרנות יער, שתי חצוצרות, טימפני וכלי מיתר.
הסימפוניה השביעית היא סדרת טלוויזיה רוסית, דרמה בכיכובם של אלכסיי גוסקוב ויליזבטה בויארסקאיה.
הופעת התזמורת הפילהרמונית של לנינגרד עם הסימפוניה השביעית באולם הצפוף של הפילהרמונית בלנינגרד ב-9 באוגוסט 1942 ושידורה ברדיו הפכו הן לסמל מוזיקלי של המצור על לנינגרד והן להלם רגשי חזק להפליא שנתן תקווה וחיזק את רוח האנשים.
לאירוע זה קדמה עבודה קשה ועמוקה.
כאשר החליטה הנהגת העיר כי יש לבצע את הסימפוניה השביעית של דמיטרי שוסטקוביץ' בעיר הנצורה, ביולי מסר מטוס מיוחד מקויבישב, לשם פונה המלחין, את הרכב היצירה.
המנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של לנינגרד, קארל אליאסברג, קיבל הוראה להרכיב את התזמורת ולהתחיל בחזרות.
עם זאת, כמעט ולא היו נגנים בלנינגרד שיכלו לנגן את היצירה המורכבת הזו – זה מת מרעב בעיר, האחר גויס למלחמה ומת בחזית וההוא המשיך להילחם בקו החזית.
סימפוניה מס' 7 בדו מז'ור (מכונה גם "לנינגרד") היא סימפוניה שכתב דמיטרי שוסטקוביץ'.
כתיבת הסימפוניה החלה בעיר לנינגרד בזמן המצור והושלמה בעיר סמרה (שנודעה אז כקויבישב) בדצמבר 1941.
הסימפוניה נוגנה לראשונה בעיר סמארה ב-5 במרץ 1942. תחילה, היא הוקדשה על ידי שוסטקוביץ' ללנין, אך לבסוף הוקדשה לעיר הנצורה של לנינגרד, שם גם הושמעה לראשונה בנסיבות הקשות של המצור על ידי הכוחות הגרמניים והפינים, ב-9 באוגוסט 1942, כמעט שנה לאחר תחילתו.
הקונצרט הושמע ברמקולים ברחבי העיר וכן גם לכוחות הגרמנים במפגן חוסן והתרסה.
עד מהרה הפכה הסימפוניה לפופולרית הן בברית המועצות והן במערב כסמל להתנגדות לפשיזם ולטוטליטריות, בין השאר הודות לשליחתה החשאית, דרך טהראן וקהיר לניו יורק, שם נוגנה לראשונה בשידור חי ב-19 ביולי 1942 על ידי המנצח ארטורו טוסקניני.
מגזין טיים אף הציב את שוסטקוביץ' על השער שלו.
גם כיום, נחשבת היצירה כהנצחה מוזיקלית ל-27 מיליון הסובייטים שאיבדו את חייהם במלחמת העולם השנייה, והיא מנוגנת לעיתים קרובות בבית הקברות של לנינגרד, שם קבורים חצי מיליון הקורבנות של המצור על לנינגרד שנמשך כ-900 ימים.
הסימפוניה השביעית היא הארוכה ביותר של שוסטקוביץ', וביצועה נמשך בדרך כלל כ-75 דקות.
לאורך השנים היא הוקלטה אינספור פעמים, עם הבדלים פרשניים שונים, כמו ההקלטה עטורת השבחים של ליאונרד ברנשטיין משנת 1988, שנמשכה 85 דקות.
ליצירה ארבעה פרקים, להם העניק שוסטקוביץ' תחילה תארים - מלחמה, זכרונות, מרחבים ביתיים וניצחון, אך עד מהרה חזר בו והשאיר את התנועות עם סימוני הטמפו שלהן לבד: אלגרטו, מודרטו, אדג'יו ואלגרו נון טרופו.
ישנן עדויות סותרות מתי החל לכתוב שוסטקוביץ' את הסימפוניה.
באופן רשמי, נאמר שהוא חיבר אותה בתגובה לפלישה הגרמנית.
אחרים, כמו רוסטיסלב דובינסקי, מספרים שאת הפרק הראשון כבר השלים שנה קודם לכן.
המלחין הצהיר, על פי עדותו, כי הוא תכנן את הסימפוניה לפני המתקפה הגרמנית וכי ראה לנגד עיניו "אויבים אחרים של האנושות" כשחיבר את "נושא הפלישה" של הפרק הראשון.
השם "לנינגרד" התקבל על ידו מאחר שעל פי הדיווחים חשב שוסטקוביץ' שלא הייתה זו לנינגרד שעמדה במצור הגרמני, אלא הייתה זו לנינגרד ש"סטלין הרס והיטלר רק חיסל".