tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שבט המילי מרד נגד השלטון העות'מאני לאחר מותו של מנהיגם איברהים פאשא, וחלקם התיישבו בסופו של דבר ברובם בצד הסורי של הגבול הטורקי-סורי שנקבע ב-1922.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, חתמו בעלות הברית המנצחות והאימפריה העות'מאנית המובסת על הסכם סוור ב-10 באוגוסט 1920. ההסכם קבע כי כורדיסטן העות'מאנית, שכללה אזורים מאוכלסים בכורדים בדרום-מזרח טורקיה וצפון עיראק, תזכה לאוטונומיה בתוך הרפובליקה הטורקית החדשה, עם אפשרות לעצמאות מלאה בתוך שנה.
עם זאת, ניצחונם של הכמאליסטים בטורקיה וההישגים הטריטוריאליים במלחמת העצמאות הטורקית הובילו לחתימת הסכם לוזאן ב-24 ביולי 1923, שבו לא הוזכרה כל תוכנית להקמת מדינה כורדית.
מרבית השטח הכורדי של האימפריה העות'מאנית נמסר לטורקיה, בעוד שיתר השטח נכלל במנדט הבריטי בעיראק.
שתי מובלעות קטנות עם רוב כורדי בגבול עם טורקיה (עפרין ועין אל-ערב) נכללו במדינת חלב, שבניגוד לדרוזים, העלאווים והנוצרים, לא הוענקה לה מדינה נפרדת.
גלי הגירה של שבטים כורדיים ומשפחותיהם הגיעו לסוריה במקור מטורקיה בשנות ה-20 של המאה ה-20. ההגירה הכורדית למחוז ג'זירה שבסוריה החלה מיד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בעקבות המלחמה, פיתוח רשתות דרכים והרחבת מסילות הרכבת לעיר נוסייבין האיצו את תנועת ההגירה מהרי אנטוליה לג'זירה הסורית.
לאחר מכן, גלים גדולים של כורדים נמלטו מבתיהם בהרי טורקיה בעקבות כישלון המרידות הכורדיות בטורקיה הכמאליסטית.
ההערכה היא שכ-25,000 כורדים נמלטו באותה תקופה לסוריה תחת המנדט הצרפתי, ששליטיו עודדו את ההגירה והעניקו להם אזרחות סורית.
דו"חות רשמיים של השלטון הצרפתי מצביעים על קיומם של לא יותר מ-45 כפרים כורדיים בג'זירה לפני 1927. באותה שנה הגיע האג'ו אגא, מנהיג שבט הכורדי האוורגן, יחד עם למעלה מ-600 משפחות לאזור קובור אל-ביד (ששמו שונה מאוחר יותר לאל-קאחטאניה).
השלטון המנדטורי המשיך לעודד את ההגירה הכורדית לסוריה, וב-1929 נרשם גל הגירה משמעותי נוסף.
מספר הכורדים שהתיישבו במחוז ג'זירה בשנות ה-20 הוערך בין 20,000 ל-25,000. עם ההגירה המתמשכת והאינטנסיבית, מספר הכפרים הכורדיים עלה ל-700–800 בשנת 1939.
כתוצאה מכך, הפכו הכורדים לרוב במחוזות טיגריס (ששמו שונה בהמשך לאל-מאליכיה) וקאמישלי, בעוד הערבים שמרו על רוב במחוז חסכה.
ההגירה מטורקיה לא הוגבלה לאזור ג'זירה בלבד.
בשנות ה-30, כורדים עלווים שנמלטו מרדיפות הצבא הטורקי במהלך טבח דרסים התיישבו במבטא.
המנדט הצרפתי בסוריה עודד אוטונומיה למיעוטים כחלק מאסטרטגיית "הפרד ומשול", לכן כורדים שהיגרו לאזור קיבלו אזרחות ונהנו מזכויות משמעותיות.
בנוסף, כורדים רבים יחד עם קבוצות מיעוט אחרות, דוגמת עלאווים ודרוזים, גויסו לכוחות המזוינים המקומיים.
בשנת 1936, הכוחות הצרפתיים הפציצו את אמודה.
ב-13 באוגוסט 1937, בפעולת תגמול, שבטים כורדיים התאחדו עם דמשק וכ-500 גברים מהשבטים דאקורי, מילאן וקיקי, בהנהגת המנהיג השבטי הכורדי סעיד אגה אל-דאקורי, תקפו את אמודה – שהייתה אז בעלת אוכלוסייה נוצרית בעיקרה, והציתו אותה.
העיירה נהרסה והאוכלוסייה הנוצרית, כ-300 משפחות, נמלטה לערים קמישלי ואל-חסכה.
הדרישות הראשונות לאוטונומיה כורדית הגיעו מהנציג הכורדי נורי קאנדי מכורד דאג', אשר ביקש מרשויות המנדט הצרפתי להעניק אוטונומיה מנהלתית לכל האזורים בעלי הרוב הכורדי ב-1924. גם השבטים הכורדיים של קונפדרציית ברזאי דרשו אוטונומיה לאזורים הכורדיים בתחום המנדט הצרפתי.
אך הבקשות שלהם לא מולאו על ידי הצרפתים באותה עת.
בין דצמבר 1931 לינואר 1932, נערכו הבחירות הראשונות תחת החוקה הסורית החדשה.
בין הנציגים היו שלושה חברים של המפלגה הלאומית הכורדית שויבון (ח'ויבון) משלושת האזורים הכורדיים בסוריה: ח'ליל בי אבן אברהים פאשא (מחוז ג'זירה), מוסטפא בי אבן שאהין (ג'רבלוס) וחסן אאוני (כורד דאג').
באמצע שנות השלושים, צמחה תנועה אוטונומיסטית חדשה במחוז ג'זירה בקרב כורדים ונוצרים.
המנהיגים הכורדיים חאג' אגה, כדור בי וח'ליל בי אברהים פאשא.
חאג' אגה היה ראש השבט הכורדי של קונפדרציית הוורקאן ואחד ממנהיגי המפלגה הלאומנית הכורדית שויבון (ח'ויבון).
הוא קבע את עצמו כנציג הכורדים בג'זירה תוך שמירה על הקואליציה עם האצילים הנוצרים, אשר היו מיוצגים על ידי הפטריארך הסורי הקתולי איגנטיוס גבריאל, טאפוני ומישל דום, נשיא העירייה הארמני הקתולי של קמישלי.
הקואליציה הכורדית-נוצרית רצתה שהכוחות הצרפתיים יישארו במחוז במקרה של עצמאות סורית, שכן חששו כי הממשלה הלאומנית בדמשק תחליף את הפקידים מהמיעוטים בערבים מוסלמים מהבירה.
הרשויות הצרפתיות, אף על פי שחלקים בשורותיהן עודדו קודם לכן את התנועה האנטי-דמשקאית הזו, סירבו לשקול כל מעמד אוטונומי חדש בתוך סוריה ואף סיפחו את מדינת העלאווים ומדינת הדרוזים לרפובליקה הסורית.
שני נשיאים מוקדמים, חוסני זעים ועדיב אל-שישכלי, היו ממוצא כורדי, אך הם לא הזדהו ככורדים ולא דיברו את השפה הכורדית.
שישכלי אף יזם מדיניות נגד התרבות הכורדית.
אוסמאן סברי וחמזה דיווראן, לצד מספר פוליטיקאים כורדים, יסדו את המפלגה הדמוקרטית של כורדיסטן בסוריה (KDPS) בשנת 1957. מטרות KDPS היו קידום זכויות התרבות הכורדית, התקדמות כלכלית ושינוי דמוקרטי.
בעקבות דרישותיהם להכרה בזכויות התרבות הכורדית, דוכאה המפלגה על ידי הרפובליקה הערבית המאוחדת, והחזקת פרסומים או מוזיקה כורדיים לבדם היוו עילה למעצר.
KDPS מעולם לא הוכרה חוקית על ידי המדינה הסורית ונותרה ארגון מחתרתי, במיוחד לאחר הדיכוי בשנת 1960 שבמהלכו כמה ממנהיגיה נעצרו, הואשמו בבדלנות ונכלאו.
לאחר כישלון האיחוד הפוליטי הסורי עם מצרים בשנת 1961,הוכרזה סוריה כרפובליקה ערבית בחוקה הזמנית.
ב-23 באוגוסט 1962 ערכה הממשלה מפקד אוכלוסין מיוחד במחוז ג'זירה, בהתבסס על דיווחים אודות הסתננות בלתי חוקית של עשרות אלפי כורדים מטורקיה לסוריה.
כתוצאה מכך, נשללה אזרחותם הסורית של כ-120,000 כורדים בג'זירה (20% מהכורדים בסוריה), זאת אף על פי שהחזיקו בתעודות זהות סוריות.תושבים שהחזיקו בתעודות זהות סוריות נדרשו למסור אותן לרשויות לצורך "חידוש" אולם רבים מהם לא קיבלו אותן בחזרה.
רבים סווגו באופן שרירותי כ"אג'אניב" ("זרים"), בעוד אחרים, שלא השתתפו במפקד האוכלוסין, סווגו כ"מקטומין" ("בלתי רשומים"), מעמד אף נמוך יותר מהאג'אניב; בפועל, כורדים אלו לא התקיימו בעיני המדינה.
הם לא יכלו להשיג עבודה, לקבל השכלה, להחזיק ברכוש או להשתתף בפוליטיקה.
במקרים מסוימים, סיווגי האזרחות השתנו אף בתוך משפחות כורדיות: הורים יכלו להיות אזרחי סוריה, אך לא ילדיהם; ילד אחד יכול היה להיות אזרח בעוד אחיו ואחיותיו לא.
כורדים שאיבדו את אזרחותם הופקעו לעיתים קרובות מאדמותיהם, שהוענקו על ידי המדינה למתיישבים ערבים ואשורים.
קמפיין תקשורתי הושק נגד הכורדים עם סיסמאות כגון "הצילו את הערביות בג'זירה!" ו"הלחמו בסכנה הכורדית!".
פעולות אלו במחוז ג'זירה קרו באותו זמן של התקוממותו של מוסטפא ברזאני בכורדיסטן העיראקית ואת גילוי שדות הנפט באזורי המחיה הכורדיים בסוריה.
ביוני 1963, סוריה השתתפה במסע הצבאי העיראקי נגד הכורדים כאשר סיפקה מטוסים, כלי רכב משוריינים וכוח של 6,000 חיילים.
כוחות סוריים אף חצו את הגבול לעיראק והגיעו לעיירה הכורדית זאכו, במרדף אחר לוחמי ברזאני.
מדיניות סורית בשנות ה-70 הובילה לכך שערבים יושבו מחדש באזורי רוב כורדיים.
בשנת 1965 החליטה ממשלת סוריה ליצור "קורדון ערבי" (חִזאם ערבי) באזור ג'זירה לאורך הגבול הטורקי.
הקורדון השתרע לאורך הגבול הסורי-טורקי ברצועה ברוחב של 10–15 ק"מ, החל מהגבול העיראקי במזרח ועד ראס אל-עין במערב.
יישום תוכנית הקורדון הערבי החל בשנת 1973, ובדואים ערבים הובאו להתיישב באזורים כורדיים.
הטופונימיה המקומית, לרבות שמות כפרים, עוברתה לשמות ערביים.
לפי התוכנית המקורית, כ-140,000 כורדים נועדו להיות מגורשים למדבר הדרומי בקרבת אל-ראעד.
על אף שהחקלאים הכורדים הופקעו מאדמתם, הם סירבו לעזוב את בתיהם.
בקרב כפריים כורדים אלו, מי שסווגו כ"זרים" לא הורשו להחזיק ברכוש, לתקן בתים מתפוררים או לבנות חדשים.
בשנת 1976, חאפז אל-אסד עצר רשמית את המשך יישום מדיניות הערביזציה לאורך הגבול הטורקי.
עם זאת, השינויים הדמוגרפיים שכבר בוצעו לא הושבו לאחור, ובשנת 1977 נאסר באופן רשמי על שימוש בשמות מקומות שאינם ערביים.
במרץ 1986 התאספו כמה אלפי כורדים בתלבושות כורדיות בחלק הכורדי של דמשק כדי לחגוג את פסטיבל האביב, נורוז.
המשטרה הזהירה אותם שהלבוש הכורדי אסור, וירתה על ההמון, וכתוצאה מכך נהרג אדם אחד.
כ-40,000 כורדים השתתפו בהלווייתו בקמישלי.
גם בעפרין נהרגו שלושה כורדים במהלך הפגנות הנורוז.
לאחר המחאות, ממשלת סוריה אסרה על חגיגות הנורוז והנהיגה חג חדש באותו יום, לכבוד האימהות.
ב-12 במרץ 2004, החלו מהומות בעיר קמישלי, המהומות החלו באצטדיון כדורגל בעיר והתפשטו לרחובות העיר, 65 בני אדם נהרגו ויותר מ-160 נפצעו.
כוחות הביטחון הסורים השתמשו בתחמושת חיה נגד אזרחים לאחר שעימותים פרצו במשחק כדורגל בין אוהדים כורדים של הקבוצה המקומית לתומכים ערבים של קבוצה אורחת מהעיר דיר א-זור.
העיתונות הבינלאומית דיווחה כי תשעה בני אדם נהרגו ב-12 במרץ.
לפי אמנסטי אינטרנשיונל מאות בני אדם, רובם כורדים, נעצרו לאחר המהומות.
על פי הדיווחים, עצורים כורדים עונו על ידי כוחות הביטחון הסורים.
בנוסף סטודנטים כורדים גורשו מהאוניברסיטאות בהם למדו בגלל השתתפות בהפגנות לא אלימות.
בעקבות ההפיכות ומהומות האביב הערבי בתוניסיה ובמצרים, הכריזו פעילים באמצעות פייסבוק על "יום זעם" בסוריה ב-4 בפברואר 2011. מעטים יצאו להפגין, אך בין המשתתפים היו מפגינים כורדים בצפון-מזרח המדינה.
ב-7 באוקטובר 2011 נרצח מנהיג הכורדים משעל תמו בדירתו על ידי רעולי פנים, שרבים סברו שהם סוכני ממשלה.
במהלך הלווייתו למחרת בעיר קמישלי, ירו כוחות הביטחון הסוריים לעבר קהל של יותר מ-50,000 אבלים, והרגו חמישה בני אדם.
לדברי בנו של תמו, פארס תמו: "הרצח של אבי הוא המסמר האחרון בארון הקבורה של המשטר.
הם עשו טעות חמורה כשהרגו את אבי".
מאז הפכו ההפגנות הכורדיות לחלק שגרתי בהתקוממות הסורית.
ביוני 2012 הודיע המועצה הלאומית הסורית, ארגון האופוזיציה המרכזי, על מינויו של עבד אל-באסט סיידא, הכורדי, כמנהיג החדש של המועצה.
המחאות באזורים המאוכלסים בכורדים בסוריה התפתחו להתנגשויות חמושות לאחר שהאופוזיציה – המפלגה הדמוקרטית המאוחדת בסוריה (PYD) והמועצה הלאומית הכורדית (KNC) – חתמו ב-12 ביולי 2012 על הסכם שיתוף פעולה, שיצר את "הוועדה העליונה הכורדית" כגוף המנהל של כל האזורים שבשליטה כורדית.
הכורדים פיתחו בהדרגה אוטונומיה בצפון מזרח סוריה.
לאחר שכוחות משטר אסד נסוגו מאזורים כורדיים כדי להתמקד בלחימה במורדים בחלקים אחרים של המדינה, הכורדים הכריזו על ממשל אזרחי משלהם באזורים הללו בשנת 2013.
במסגרת הוועדה העליונה הכורדית הוקמו היחידות להגנת העם (YPG) כדי לשלוט באזורים הכורדיים.
ב-19 ביולי השתלטו יחידות YPG על העיר כובאני, ולמחרת השתלטו על עמודה ואפרין.
לאחר מכן הקימו ה-KNC וה-PYD מועצת הנהגה משותפת לניהול הערים שנתפסו.
עד 24 ביולי השתלטו היחידות על הערים אל-מאליכיה, ראס אל-עין, אל-דארבאסיה ואל-מעבדה.
הערים הגדולות היחידות שבהן נותרו כורדים תחת שליטת הממשלה היו חסכה ואל-קאמישלי.
ב-11 באוקטובר 2015, הוקמה הברית ששמה הכוחות הסוריים הדמוקרטיים (SDF), במהלך מסיבת עיתונאים בעיר אל-חסכה, המשמשת כבסיס הפעילות של הברית.
היא כללה כ-80% לוחמים כורדים ו-20% בני עדות אחרות.
ב-17 במרץ 2016, הוכרזה "מערכת פדרלית דמוקרטית לרוג'בה-צפון סוריה", אמר.
רוג'בה היתה מילה כורדית המתייחסת לשלוש מובלעות, או קנטונים, נפרדים, תחת שליטה כורדית בצפון סוריה: ג'זירה, כובאני ועפרין.
נצחונות הכורדים מול דאעש הרחיבו את אזור השליטה, בין היתר לעיר א-רקה, ויצרו יותר רציפות טריטוריאלית.
כוחות SDF נסוגו מקנטון אפרין בראשית שנת 2018. קנטון אפרין, המאוכלס ברובו בכורדים, נכבש על ידי צבא טורקיה וצבא סוריה החופשי הנתמך על ידה במהלך המבצע הצבאי הטורקי באפרין בראשית 2018. כתוצאה מההתערבות הטורקית, נעקרו מבתיהם בין 150,000 ל-200,000 איש.
ב-6 בספטמבר 2018, במהלך ישיבה של המועצה הדמוקרטית הסורית בעין עיסא, אומץ שם חדש לאזור האוטונומי, "הממשל האוטונומי של צפון ומזרח סוריה", הכולל את אזורי הפרת (כולל קמישלי ואל חסכה), אפרין (שיטחו הצטצמם מאוד בעקבות הלחימה בטורקים) וג'זירה וכן את המועצות האזרחיות המקומיות באזורי א-רקה, מנבג', טבקה ודיר א-זור.
ב-9 באוקטובר 2019 החלה טורקיה להפגיז אזורים בשליטה כורדית בסוריה במסגרת פלישה מתוכננת שנקראה "מבצע מעיין השלום".
לאחר נפילת משטר אל-אסד, התחוללה לחימה בין הכורדים לארדואן ולשליחיו.
כתוצאה מכך, הכוחות כורדים, נסוגו מאזור מנבג' בשנת 2024 וגם משרידי אזורי השליטה שלהם באפרין.
הכורדים ניהלו משא ומתן עם הממשלה הזמנית החדשה בראשות אחמד א-שרע והגיעו להסכם פירוק נשק איתם.
בעקבות כישלון השיחות בין הכורדים ומשטר א-שרע, פרצו בתחילת 2026 קרבות עזים בין ה-SDF לבין משטר א-שרע, תחילה בעיר חלב שבצפון-מערב המדינה – ושם נאלצו הכוחות הכורדיים לסגת משכונות שהיו בשליטתם.
הצבא הסורי השתלט גם על שדות נפט וגז גדולים והתקדם גם לעבר העיר א-רקה - בירת דאעש לשעבר שהכורדים שחררו בעשור הקודם.
מאוחר יותר באותו היום, דווח בסוריה על קרבות גם בתוך העיר א-רקה עצמה וכי כוחותיו של א-שרע כבר השתלטו שם על אחת השכונות.
בשעות הערב, נשיא סוריה אחמד א-שרע הגיע להסכם הפסקת אש עם המיליציה הכורדית.
בסוף השבוע שקדם לקרבות, הכריז א-שרע על מה שנחשבו כצעדי ריכוך, ביניהם הכרה בשפה הכורדית כשפה רשמית.
כך הכורדים נאלצו לסגת מאזורי דיר א-זור, ראקה וטבקה בשנת 2026, וכן חלקית מאזורי ג'זירה ופרת.
ב-30 בינואר 2026, ממשלת סוריה והכוחות הכורדיים הכריזו על הפסקת אש כוללת ועל שילובם של הכוחות במוסדות המדינה.
"הכותל" הוא שיר שנכתב על ידי יוסי גמזו והולחן על ידי דובי זלצר בשנת 1967, לרגל שחרור ירושלים במלחמת ששת הימים.
השיר יצא באותה שנה, באלבום "שירים אחרי מלחמה" שהוציאה גאולה גיל, אשתו של דובי זלצר באותה תקופה.
יוסי גמזו כתב את השיר ב-7 ביוני 1967, ערב שחרור הכותל המערבי.
גמזו מספר בריאיון במלאת 50 שנה לשחרור ירושלים: "הגענו לירושלים העתיקה, הרחבה כולה הייתה מרוצפת בתרמילי עוזי ובחוץ ישבו מאות צנחנים - הצבא שניצח יושב כמו צבא מנוצח, הייתה להם הבעה של אבל מפני שהאנשים שישבו שם, שנשארו בחיים, איבדו את מיטב חבריהם".
שמחת הניצחון של הלוחמים על שחרור העיר, המלווה בכאב על מות חבריהם שנפלו בקרב, הניעו אותו לכתוב את השיר "הכותל" עוד באותו לילה.
צמד דרום, דני גולן וציון צדוק, ביצעו את השיר באוסף שירי מלחמת הימים, "ירושלים של ברזל", שיצא בספטמבר 1967.
הזמר יהורם גאון הקליט את השיר באלבומו "ירושלים של ברזל", שיצא בנובמבר 1967.
הזמר דוד עשת, ביצע גרסה ביידיש של השיר, באלבומו "די נייעסטע לידער אין יידיש" משנת 1968.
הדסה סיגלוב הקליטה את השיר באלבומה "הדסה סיגלוב - 20 שנות שיר וזמר" משנת 1968.
צמד העמרנים, שלום וברק עמרני, הקליטו את השיר ב-1969 באולפני קול ישראל.
מיכל טל הופיעה בשנת 1973 בסרט התיעודי "ליבֶּרו", על חייו של הכדורגלן פרנץ בקנבאואר, ושרה בו את השיר.
רוחמה רז שרה את השיר מתוך האלבום "ירושלים עיר הנצח", שיצא בשנת 1985.
הזמרת עפרה חזה ביצעה את השיר באלבום "שירי מולדת ג'", שיצא בשנת 1987.
רונית אופיר ביצעה את גרסתה לשיר באלבומה "על יפי הנעורים" משנת 1993.
הכותל המערבי, ירושלים הוא ציור שמן על בד מאת הצייר האוסטרי גוסטב באוארנפיינד, מן הדמויות הבולטות בתנועת האוריינטליזם האירופי של המאה ה-19. גודלו של הציור 193.5 × 98 ס"מ, והוא נחשב לאחת מיצירותיו המרכזיות והאחרונות של האמן, שהושלמה זמן קצר לפני מותו בדצמבר אותה שנה.
היצירה נמכרה במכירה פומבית של כריסטי'ס ב-2001 במחיר של 534,000 דולר אמריקני.
הציור מציג את הכותל המערבי בירושלים, ומתאר קבוצת מתפללים יהודים הסמוכים אל אבני הקיר העתיק.
באוארנפיינד מתמקד בפרטי האבן, בגובה הקיר ובגווניו המדויקים, תוך הקפדה על ריאליזם תיעודי.
הדמויות ממוקמות לאורך התחתית, לבושות בבגדים מסורתיים, ויוצרות ניגוד בין קנה המידה האנושי לבין עוצמתו הארכיטקטונית של האתר.
הסצנה שקטה ומהורהרת, ומודגשת בה תחושת יראת הקודש והזמן ההיסטורי המצטבר.
על אף הדיוק בפרטים, האמן הוסיף כתובות בעברית על האבנים – תוספת שאינה קיימת באתר בפועל – כהדגשה סמלית של הקדושה והזיכרון היהודי.
הציור "הכותל המערבי, ירושלים" של גוסטב באוארנפיינד מבטא את המתח בין תיעוד מדויק לבין אידיאליזציה סמלית של המקום הקדוש.
הדמויות הקטנות למרגלות הקיר העצום מדגישות את תחושת ההכנעה והקִטנוּת האנושית מול העבר ההיסטורי והקדושה.
הקיר, שנותר משרידיו של בית המקדש, מסמל את זיכרון החורבן ואת התקווה לגאולה.
כתובות העברית שהאמן הוסיף על האבנים – אף שאינן קיימות במציאות – משמשות אלמנט סמלי לחיבור הרוחני בין העם היהודי לבין האתר.
האווירה הרוחנית והמהורהרת מדגישה את ממד ההתבוננות השקטה והאישית של המתפללים מול שריד מקודש של העבר, ומשקפת את מקומו של הכותל בתודעה הלאומית כאתר של זיכרון, תפילה ונחמה.
הציור "הכותל המערבי, ירושלים" של גוסטב באוארנפיינד משתלב במסורת האוריינטליסטית של המאה ה־19, אך ניכר בדיוקו התיעודי ובממדיו המרשימים.
בטקסט מוזכרת השוואה ליצירתו של ז'אן-לאון ז'רום, "חומת שלמה", משנת 1876. בעוד שז'רום הציג עיבוד דרמטי ובעל מימד סמלי, באוארנפיינד התרכז בתיאור ריאליסטי של האתר, תוך שימת דגש על פרטי האבן, הארכיטקטורה ונוכחות המתפללים.
האווירה השקטה והמדודה בציורו של באוארנפיינד משקפת עניין בהתבוננות רגועה ובחוויית המקום, ולא בהצגת רגע דרמטי או נרטיב היסטורי.
הכומר המחליק הוא ציור שמן מאת הצייר הסקוטי הנרי רייבורן, המתאר את הכומר רוברט ווקר בעת החלקה על פני אגם קפוא.
היצירה צוירה ככל הנראה בשנות ה־90 של המאה ה־18, כאשר רייבורן כבר היה מבוסס כצייר דיוקנאות מוביל בסקוטלנד.
המודל לדמות הוא הכומר ווקר, חבר באגודת המחליקים של אדינבורו.
הציור מבוצע בטכניקת שמן על בד, מידותיו 76.2 על 63.5 ס"מ, והוא שמור כיום בגלריה הלאומית של סקוטלנד שבאדינבורו.
הציור מציג את הכומר לבוש שחורים, מחליק לבדו על אגם דדינגסטון הקפוא, בתנוחה מאוזנת עם זרועות שלובות אל החזה.
תנוחה זו, שנקראה "עמדת הנסיעה", נחשבה למורכבת ומקצועית והייתה מוכרת בקרב מחליקים בני התקופה.
האמן יצר ניגוד בולט בין הדמות המאופקת בלבושה הקפדני לבין הרקע החורפי הפראי, הכולל שמיים בגוני אפרפר־ורוד וסלעים גולמיים למרגלות הר ארת'רז סיט.
הדמות מצוירת בקו מדויק ומרוסן עד כדי סילואטה, ואילו הנוף מאחוריה מטופל במכחול חופשי.
ייתכן שהציור רומז בכך על טבעו הכפול של המודל – אדם מרוסן כלפי חוץ, אך נמשך לרומנטיקה וחופש פנימי.
הדמות המתוארת בציור מזוהה באופן מסורתי עם הכומר רוברט ווקר (1755–1808), כומר כנסיית קאנונגייט וחבר באגודת ההחלקה של אדינבורו.
משפחתו של ווקר שמרה על היצירה במשך למעלה ממאה שנה, ונינתו ביאטריקס סקוט כתבה בשנת 1926 כי תמיד הובנה במשפחה הידיעה שמדובר בדיוקן שצייר סר הנרי רייבורן.
היא הוסיפה כי הצייר עצמו העניק את הציור לאלמנת ווקר לאחר מותו, והוא עבר בירושה בדורות הבאים.
קשרים אישיים מתועדים בין ווקר לרייבורן, כולל עובדת היותו של רייבורן נאמן בצוואתו של הכומר, תומכים בזיהוי.
אף על פי שאין אזכור ליצירה ברשומות זמניות או בצוואה עצמה, ולמרות העדר תיעוד ישיר מתקופת חייהם של השניים, מקובל לראות בדמות המחליק את ווקר.
הזיהוי נותר מקובל גם לנוכח מחלוקות מאוחרות יותר באשר לזהות הצייר.
בשנת 1949 נרכש הציור על ידי הגלריה הלאומית של סקוטלנד, לאחר שנשמר למעלה ממאה שנה ברשות בני משפחתו של הכומר ווקר.
לאחר מותו ב־1808 עבר הציור לרעייתו ג'ין פרייזר, ולאחר מכן לבתם מגדלן ולנינתו ביאטריקס סקוט.
ב־1914 הוצע למכירה בכריסטי'ס אך לא נמכר, וב־1926 נמכר לפרטית בשם לוסי יום.
רק עם רכישתו מחדש ב־1949 על ידי הגלריה – במחיר של 525 לירות שטרלינג – החלה חשיפתו לציבור.
ב־1973 הופיע הציור על בול דואר בריטי בסדרת "ציירים בריטיים" לציון 150 שנה למות רייבורן.
הבול הופק בערך של 9 פני והופיע לצד דיוקן עצמי של האמן.
הסדרה זכתה לפופולריות רבה, והבול עם דמות המחליק הודפס ביותר מ־5.3 מיליון עותקים.
מאז שנות ה־90 התעוררה מחלוקת באשר לייחוס היצירה לרייבורן.
סטיבן לויד, אוצר בגלריה הלאומית לפורטרטים של סקוטלנד, טען כי הציור הוא פרי מכחולו של האמן הצרפתי אנרי־פייר דאנלו, שפעל באדינבורו באותה תקופה.
לויד הצביע על הדמיון לתנוחות חוזרות ביצירותיו של דאנלו והיעדר מקבילות סגנוניות אצל רייבורן.
לעומתו טען דנקן תומסון, לשעבר ראש הגלריה, כי אופן הנחת הצבע, סימני תיקונים סביב כובע הדמות, והעדר רישומים מקדימים – כל אלה תומכים בייחוס לרייבורן, שפעל בגישה אינטואיטיבית.
עדות יחידה מהתקופה, שנמסרה על ידי נינתו של ווקר, ביאטריקס סקוט, תומכת בייחוס המקורי, אך אין כל תיעוד ישיר מימי חייו של האמן.
לפיכך, שאלת המחבר נותרה פתוחה ומעוררת עניין מתמשך.
הכחדה המונית היא התרחשות שבה נכחדים מן העולם שיעור רב ביותר של יצורים בפרק זמן קצר יחסית.
המדע מעריך כי מאז ראשית החיים התרחשו שש הכחדות המוניות, ולפחות בחלק מהן נעלמו רוב אוכלוסיות החי והצומח מעל פני האדמה.
הכחדות אלה נגרמו כתוצאה משינויים דרמטיים על פני כדור הארץ, בדרך כלל, שינויים אקלימיים בעקבות אירועים געשיים ואירועים קוסמולוגיים.
האבולוציה של החיים החלה במים, ובין ראשית החיים לפני כ-3.8 מיליארדי שנים ועד לפני כ-425 מיליוני שנים שכנו כל היצורים במים בלבד.
לפני כ-540 מיליון שנים, עם עליית הטמפרטורה של כדור הארץ ועליית ריכוז החמצן באוויר, החלה התפתחות מואצת בעולם החי, מיצורים חד תאיים, פשוטים במבנם, ליצורים רב תאיים מגוונים, ובהמשך, ליצורים בעלי שלד חיצוני ויצורים בעלי שלד פנימי, שעד היום אנו מוצאים במאובנים עדויות רבות לקיומם.
התפתחות היצורים על פני כדור הארץ הייתה רצופה עליות וירידות במספר המינים.
אירוע הכחדה מתרחש כאשר מספר גדול של מינים מתים עד אחרון הפרטים שבהם בתקופת זמן קצרה יחסית.
בהתבסס על רשומות המאובנים, קצב הרקע של ההכחדות על כדור הארץ הוא 2–3 משפחות טקסונומיות של חסרי חוליות ימיים ובעלי חוליות כל מיליון שנה.
מאז החלו החיים על כדור הארץ אירעו מספר מקרים של הכחדות המוניות, שחרגו בהרבה מעל קצב הרקע.
מספר ההכחדות העיקריות שנטען שהתרחשו ב-540 מיליון השנים האחרונות משתנה ממקור למקור, החל מחמש הכחדות גדולות ועד למעלה מ-20. הבדלים אלה משקפים בראש ובראשונה את הסף שהחוקרים בוחרים להשתמש בו לתיאור אירוע הכחדה כאירוע עיקרי, ואיזה סוג של נתונים הם מחשיבים כמדד הטוב ביותר.
חמש ההכחדות ההמוניות הקלאסיות זוהו בידי ראופ וספקוסקי (1982) ועליהם קיימת הסכמה נרחבת: בסוף תור האורדוביק, בסוף התור דבון, בסוף התור פרם, בסוף התור הטריאס, וסוף תור הקרטיקון.
לפני כ-2.4 מיליארדי שנים: בעקבות תהליכים פוטוסינתטיים שגרמו לעליית ריכוז החמצן באטמוספירה, נכחדו כמעט כל המינים האל-אווירניים על פני כדור הארץ.
לפני 488 מיליון שנים : סדרת הכחדות המוניות במעבר מהקמבריון לאורדוביק שבה נכחדו רבים מסוגי הברכיופודים והקונודונטים וחלה הפחתה רצינית במספר מיני הטרילוביטים.
לפני 360 מיליון שנים: בקרבת המעבר בין הדבון לקרבון, אירעה סדרה מתמשכת של הכחדות פתאומיות, ובעקבותיה תקופת שפל בכמות המינים שנמשכה אולי כ-20 מיליון שנים.
כ-95% מכל המינים הימיים נכחדו, וכן כ-53% מכלל המשפחות הימיות וכ-84% מתוך הסוגים (השיעור הנמוך יחסית של המשפחות שנכחדו בהשוואה למינים שנכחדו נובע מכך שמעט המינים ששרדו השתייכו למשפחות רבות).
כמו כן הוכחדו אז גם כ-70% ממיני היבשה, לרבות צמחים, חרקים ובעלי חוליות.
כ-20% מכל משפחות בעלי החיים הימיים נכחדו, כמו מרבית הארכוזוארים שאינם דינוזאורים, מרבית התראפסידה ואחרון הדו-חיים הגדולים, נעלמו.
הכחדה זו משמעותית לאדם היות שבה נכחדו הדינוזאורים, והיונקים הפכו לבעלי החוליות הדומיננטיים ביבשה.
הכחדה זו השפיעה באופן לא אחיד על קבוצות בעלי חיים שונות - חלק נכחדו, חלק קיבלו מכה קשה וחלק הושפעו באופן קל בלבד.
כיום: ההכחדה הנוכחית המכונה גם אירוע ההכחדה בהולוקן.
קיים החשש שהטבע נמצא בתחילתה של הכחדה שביעית בשל השפעות הפיתוח המואץ ובשל הפעילות האנושית שאינה מתחשבת בסביבה הטבעית ומביאה להרס בתי הגידול ולהיעלמותם של מינים רבים.
אפקט החממה, כריתת יערות הגשם, ציד לא מבוקר ודיג יתר המפרים את האיזון הטבעי, ומגבירים את הזיהום הסביבתי מביאים להרס שיטתי של חברות החי והצומח ועלולים לגרום להכחדה השביעית.
וילסון מאוניברסיטת הרווארד, חוזים כי ההרס שגורם האדם לביוספירה עלול לגרום להכחדת כמחצית המינים במאה השנים הבאות.
החוקרים וקבוצות המבצעות מאמצי שימור כמו הרשימה האדומה של ארגון IUCN של מינים בסכנת הכחדה, וכולם מצביעים על תקופה מתמשכת של הכחדה מאסיבית.
בשל ההשפעה המסיבית של האדם על כדור הארץ, מוצע לקרוא לתקופה הנוכחית אנתרופוקן.
לאחר קבלת הגישה לפיה ההכחדה במעבר מהקרטיקון לשלישון נגרמה בשל פגיעת גוף חללי גדול בכדור הארץ, ואילו ההכחדות של ימינו נובעות ממעשי התרבות האנושית, עדיין לא ברור מה גרם לשאר ההכחדות ההמוניות.
כמה מהתאוריות נידונות להלן - הכפילויות נובעות מכך שיש חוקרים הסבורים שמדובר בסיבה זו להכחדה מסוימת בעוד חוקרים אחרים סבורים שהסיבה היא אחרת:
אירועי פגיעה - פגיעת שביט או אסטרואיד מספיק גדולים יכולה לגרום למגה צונאמי גלובלי, לשריפות יער, ולתופעה של חורף גרעיני שתגרם מהאבק העולה לאטמוספירה וחוסם את אור השמש במשך שנים.
כל אלה ביחד, ואולי גם השפעות עקיפות נוספות הן גורם מספיק חזק כדי להפריע לכל המערכת האקולוגית הגלובלית ולגרום להכחדות.
רק לגבי הכחדת סוף הקרטיקון יש עדויות חזקות לפגיעה כזו.
עדויות נסיבתיות של אירועים כאלה קיימות גם לגבי ההכחדות שהתרחשו בסוף תקופת הפרם, סוף האורדוביק, סוף היורה וסוף האאוקן.
שינויים אקלימיים - חילופים מהירים של האקלים עשויים להיות גורם לחץ מתאים של הסביבה עד שהם מובילים להכחדה.
עד כה הדעה המקובלת הייתה כי על פי תצפית בתקופות הקרח האחרונות, נראה כי היו להן רק השפעות מתונות על המגוון הביולוגי.
עם זאת, מאמר מ"סיינטיפיק אמריקן" מעלה השערה שההכחדות ההמוניות בעבר היו תוצאה של התחממות עולמית ולא של אסטרואידים.
על פי המאמר העלייה בטמפרטורה גרמה להפחתת המסה של החמצן באוקיינוסים, דבר שהוביל לפריחה של בקטריות אנאירוביות שפלטו את הגז הרעיל מימן גופרתי.
הגז נפלט לאטמוספירה וחנק את רוב החי, דבר שהקטין עוד את רמות החמצן והגדיל עוד יותר את הגדלת אוכלוסיית הבקטריות האנאירוביות.
בנוסף, גז זה גם פוגע בשכבת האוזון, מה שגורם להרס נוסף של הצמחייה והחי.
הכחדות שככל הנראה קשורות לשינויי האקלים כוללות: סוף האורדוביק, סוף הפרם, הדבון המאוחר, ואחרות.
פעילות געשית - כיסוי שטחים רבים באפר געשי שהיה כרוך בפליטת מיליוני קילומטרים מעוקבים של לבה בתקופה קצרה, עלולים היו להרעיל את האטמוספירה והאוקיינוסים בדרך שהייתה עלולה לגרום להכחדה.
גישה זו הוצעה לסוף הקרטיקון, סוף הפרם, סוף הטריאס וההכחדה של היורה.
התפרצות קרני גמא - התפרצות של קרני גמא מכוכב קרוב (כזה הנמצא במרחק של פחות מ-6,000 שנות אור) יכול לגרום לקרינה שתפגע בפני השטח של כדור הארץ ותהרוג את היצורים החיים שם וכן תהרוס את שכבת האוזון.
לפי הסטטיסטיקה, צפויה התפרצות גמא אחת להתרחש בקרבת כדור הארץ ב-540 מיליון השנים הבאות.
סיבה זו הוצעה כאפשרות לאירוע ההכחדה של סוף האורדיביק.
טקטוניקת הלוחות - הוצע כי הפתיחה והסגירה של דרכי ים וגשרים יבשתיים עשויה הייתה לשחק תפקיד באירועי הכחדה, כשאוכלוסיות שקודם היו מבודדות מגיעות למגע ונוצרת דינמיקה חדשה במערכת האקולוגית.
גישה זו מוסברת כסיבה להכחדה של סוף תקופת הפרם.
תאוריות אחרות כמו התפשטות מגפות חדשות או פשוט הוצאת מתחרים מהתחרות בעקבות המצאה ביולוגית מוצלחת במיוחד גם הן מובאות בחשבון.
אולם רבים סבורים כי ההכחדות ההמוניות בהיסטוריה של כדור הארץ היו פתאומיות והיקפן נרחב, מכדי להיות אך ורק תוצאה של אירועים ביולוגיים.
הצעה שהועלתה היא שהמגוון הביולוגי ו/או אירועי הכחדה עשויים להיות מושפעים מתהליכים מחזוריים.
הטענה המוכרת ביותר היא שקיים מחזור של 26–30 מיליון שנים בתהליך ההכחדה, כפי שהציעו ראופ וספקוסקי בשנת 1986. בשנת 2005 טענו רוד ומולר כי המגוון הביולוגי משתנה אחת ל-62 מיליון שנה (פלוס מינוס 3 מיליון).
קשה להעריך את התקפות של טענות אלו, כי מהבחינה הסטטיסטית קשה בכלל להבחין בתבנית של הכחדות, וקשה להכניס זאת לסטטיסטיקה, הגורמים להכחדות הם עדיין לא ודאיים.
קל וחומר קשה לראות בנתונים תבנית החוזרת על עצמה.
מרבית העבודות המוקדמות בתחום גם סובלות מידע לקוי של לוח הזמנים הגאולוגי (טעויות של למעלה מ-10 מיליון שנים), אף כי כיום ניתן להגיע לרזולוציה של פחות מ-4 מיליון שנים, רזולוציה שדי בה כדי לחקור את התהליכים.
הסטטיסטיקות חשובות לצורך קביעת התהליכים שאולי גרמו לתבניות המחזוריות של ההכחדות ועבודות נוספות עשויות להתמקד בניסיון למצוא עדויות לתהליכים כאלה.
תאוריה אחת, שעדיין אין לה אישור, אך גם לא נפסלה על הסף היא זו שהמחזור האחראי להכחדות עשוי היה להגרם ממסלולו של כוכב שני שיהפוך גם את השמש שלנו למערכת כוכבים כפולה.
כוכב תאורטי זה, הנקרא "נמסיס", מפריע באופן מחזורי את מנוחתם של השביטים בעננת אורט, ושולח סופה של אסטרואידים ושביטים גדולים לעבר מערכת השמש הפנימית.
תאוריה דומה מציעה כי מערכת השמש מתנדנדת מעל ומתחת מישור הגלקסיה וכתוצאה מכך מתרחשים ממטרים תקופתיים.
תאוריות אחרות מציעות אפשרות של אי יציבות גאולוגית שהמחזור שלה נבנה בתוך מעמקי כדור הארץ ופורץ דרך המעטפת בהפרשים קבועים התפרצויות ענק של הרי געש ופעילות של טקטוניקת הלוחות.
אם רק אחת מהתאוריות הללו נכונה, אזי אין משמעות לעובדה שגם ראופ וספקוסקי וגם רוד ומולר חוזים אירוע הכחדה טבעית בתוך 10 מיליון השנים הבאות.
הכח מכבי עמידר רמת גן היא קבוצת כדורגל ישראלית מהעיר רמת גן, אשר מתמודדת כיום בליגה ב.
שורשיו של מועדון הכח הוא בקבוצות האירופאיות ההיסטוריות הכח ברלין שהוקמה ב-1905, והכח וינה, שהוקמה ב-1909 על ידי יהודים-ציונים גרמנים ואוסטרים.
יוצאי מועדונים אירופאים אלו, לאחר שעלו לישראל, הקימו את קבוצת הכח תל אביב המקורית שהתחרתה בארץ ישראל החל משנות ה-30.
גלגול הקבוצה כיום הוא למעשה איחוד של שלוש קבוצות לאורך שנות פעילותה: איחוד הכח תל אביב ומכבי רמת גן (שהקימו את המועדון הכח מכבי רמת גן בשנת 1962) ומכבי רמת עמידר (שאוחדה איתן ב-2005).
הקבוצה המאוחדת בילתה את מרב שנותיה בשתי הליגות העליונות בטבלת הליגות בכדורגל הישראלי וזכתה בשתי אליפויות, פעמיים בגביע המדינה, וכן שלוש פעמים בגביע הטוטו בליגה הלאומית.
בהמשך דשדשה הקבוצה וירדה לליגה השלישית והרביעית (ליגה ב').
החל משנות ה-80, עורכת הקבוצה את משחקיה באצטדיון וינטר, אולם עקב סגירת האצטדיון, עורכת את משחקיה במגרש הספארי.
מורשתה של הכח רמת גן מתחילה במועדוני הכח:
הכח ברלין - מועדון כדורגל מברלין שהוקם ב-1905 על ידי יהודים ציוניים ברלינאים והיה פעיל עד 1957. ב-1929 הקבוצה התמזגה עם קבוצת "בר כוכבא ברלין ויצרה את המועדון "בר כוכבא הכח ברלין".
קבוצת הכח ברלין הייתה קבוצה מצליחה יחסית והתמודדה עד 1933 בליגות הנמוכות של התחרויות הגרמניות ונחשבה למועדון כדורגל מקצועני מצליח בשנים 1925–1927, אך לא הגיע לשחק בליגות הבכירות בכדורגל הגרמני.
עקב ההגבלות, הגזירות והאנטישמיות בגרמניה הנאצית רבים משחקניה של הכח ברלין היגרו לארץ ישראל עוד בשנות ה-30 והקימו בארץ קבוצה בשם זהה בתחילת שנות ה-30 שהתמודדה בעיקר בליגות נמוכות ובמשחקי ידידות נגד הקבוצות הגדולות בישראל.
הכח וינה - מועדון כדורגל וינאי שנוסד בשנת 1909 על ידי ציונים אוסטרים בליגה רביעית בחשיבותה באוסטריה.
במהלך השנים עשתה הכח וינה את דרכה ועלתה לליגות הבכירות יותר.
עם תום מלחמת העולם הראשונה (ב-1918) הצליחה הקבוצה להעפיל לליגה האוסטרית הראשונה.
בעונת 1924/1925 עשתה הקבוצה היסטוריה, כשזכתה באליפות אוסטריה.
בעקבות כך התפרסמה הכח בקרב הקהילות היהודיות ברחבי אירופה, בעיקר בשנות ה-20, והרבתה לערוך משחקי ראווה ברחבי העולם, כולל באזור המזרח התיכון.
בשנים 1924 ו-1925 ביקרה הכח וינה פעמיים בארץ ישראל שתחת המנדט הבריטי והתקבלה על ידי היישוב היהודי.
ב-1935 נרשמה לראשונה קבוצת הכח למשחקי ליגה וגביע בארץ ישראל.
מאמנה היה פסח קסטנבוים, ששיחק קודם לכן ב"הכח ברלין", ומרבית חברי הקבוצה שיחקו בקבוצות השונות של "הכח" באירופה.
הקבוצה שהייתה במצוקה של ציוד זכתה לסיוע של אוסטריה וינה ששלחה לה מדים בצבע סגול, וזה צבע המדים שמשמשים את שחקני הקבוצה עד היום.
הקבוצה שיחקה במשך שנתיים, בהן הגיעה למשחק גמר הגביע ולמקום שלישי בצמרת הליגה.
למרות ההישגים היחסיים, התפרקה הקבוצה, בעיקר בגלל גילם המבוגר של השחקנים.
ב-1934 שוב קמה התארגנות של יוצאי הכח ברלין והכח וינה (שהקימו קבוצות משלהם בארץ ישראל), ביוזמתם של אגון יון (שהיה שופט כדורגל בכיר) וארתור באר.
הם אספו חלק מהשחקנים לשעבר שנאלצו לפרוש מהקבוצות האירופאיות בעקבות האנשלוס והתגברות האנטישמיות באירופה.
ב-1934, כבר בשנתה הראשונה, נרשמה הקבוצה, הכח תל אביב בהתאחדות לכדורגל ושיחקה בליגה הראשונה בעונת 1934/1935, כשנה לאחר הקמתה, תחת שרביטו של המאמן א.
בעונת 1936 סיימה הכח תל אביב כסגנית הליגה הארץ-ישראלית (הליגה הבכירה בישראל לפני קום המדינה) שנייה רק למכבי תל אביב שזכתה באליפות ההיסטורית הראשונה שלה.
בשנים הבאות הצטרפו אליה כוכבים כמו וילי ברגר, פרי נויפלד, וליאו גליה.
עונת 1944/1945 הייתה העונה האחרונה של הקבוצה בליגה הראשונה לפני קום המדינה.
ב-1949 התאחדה הקבוצה עם קבוצת פרבר תל אביבית משכונת שפירא שנקראה השחר הכפיר.
הקבוצה המאוחדת צירפה לשורותיה כוכבים נוספים כמו שלמה לוי, אך המשיכה להישאר בליגה השנייה.
ב-1954 השתנה מערך הליגות והוקמה הליגה הלאומית, והקבוצה עברה לשחק בליגה א' (ליגת המשנה).
קבוצה שהוקמה ב-1939 מתוך תנועת מכבי העולמית, ושיחקה בליגת המשנה של ארץ ישראל החל מעונת 1939 ועד להקמת מדינת ישראל.
לאחר מכן שיחקה בליגת המשנה הישראלית החל מעונת הליגה המיוחדת אך לא הצליחה מעולם להעפיל לליגה הבכירה.
ב-1956/1957 אף ירדה לליגה השלישית, ונקלעה לקשיים כלכליים.
ב-1959 התאחדה הכח תל אביב שהייתה בליגה א' (הליגה השנייה) עם מכבי רמת גן שהייתה אז בליגה ב' (הליגה השלישית) וביחד יצרו השתיים קבוצה אחת מאוחדת מפאת אילוצים כלכליים.
אולם, האיחוד קרה רשמית רק שלוש שנים מאוחר יותר, ב-1962, לאחר שסיימה הכח תל אביב במקום הראשון בליגת המשנה ועלתה לליגה הבכירה - אז שינתה את שמה בטפסי ההתאחדות ל"הכח מכבי רמת גן" - והאיחוד הפך לרשמי, אז חדלה למעשה הכח תל אביב מלהתקיים.
מגרשה של הקבוצה הרמת גנית, מגרש גלי גיל, היה למגרשה הביתי של הקבוצה המאוחדת החדשה, שבין היתר גם חיזקה את שורותיה בשחקני רכש חדשים ובמאמן - חנוך מרדכוביץ', שחקן הנבחרת הלאומית לשעבר.
הקבוצה למעשה החלה את דרכה כבר מהליגה הבכירה של עונת 1962/1963, אז היא סיימה במקום העשירי, ועונה לאחר מכן סיימה במקום השמיני.
בעונה זו תחת הדרכתו של המאמן יצחק שניאור בהרכב הכח כיכבו: הקפטן אהרון קפיטולניק, יהודה שהרבני, האחים יחיאל, צ'יקו פרקש, פיטל והפטל ומנהיג הקבוצה בשנים אלו - השוער לופא קדוש.
בעונת 1968/1969 זכתה הקבוצה בגביע המדינה והוסיפה גם את תואר זה לארון שלה אחרי ניצחון 1-0 על מכבי שעריים בגמר.
בעונת 1970/1971 זכתה הקבוצה בגביע פעם נוספת אחרי ניצחון 2-1 על מכבי חיפה בגמר.
שתי עונות לאחר מכן הייתה הקבוצה מרחק פסע מדאבל היסטורי תחת הדרכתו של המאמן אליעזר שפיגל, כשכבר זכתה באליפות המדינה של 1972/1973 אך כשלה בגמר הגביע נגד הפועל ירושלים והפסידה לה 2-0 בגמר, כאשר ירושלים חוגגת עונת שיא עם תואר ראשון בהיסטוריה שלה על חשבונה של הכח.
עונה אחת בלבד לאחר מכן תקופת הזוהר הסתיימה, וב-1973/1974 הקבוצה איבדה את רוב כוכביה וסיימה במקום שמוביל לליגת המשנה, אך ניצלה מירידה במשחקי המבחן.
בשנים הבאות המשיכה הקבוצה לדשדש בתחתית הליגה ולהינצל מירידה במחזורים האחרונים.
ב-1977/1978 מזלה הירע כשהפעם לא הצליחה להישאר בליגה, וחזרה לליגת המשנה.
בעונה לאחר מכן עלתה חזרה לליגה הבכירה אך לא הצליחה לתקוע יתד, ובעונת 1979/1980 ירדה פעם נוספת לליגת המשנה.
בשנות ה-80 החל מצב הקבוצה להדרדר עוד, כשהתנדנדה ברוב השנים בין הליגה הראשונה לשנייה (עד עונת 1984/1985 אז הייתה בפעם האחרונה בליגה הבכירה לפני שנות ה-2000), אך בשנת 1988 ירדה הקבוצה עד לליגה השלישית, ועלתה בחזרה לליגת המשנה רק לאחר שלוש שנים.
בעונת נקשר שמו של המועדון לפרשיית מכירת משחקים.
הקבוצה נענשה בצורה קשה של הפחתת נקודות ושחקנה הזר, ויקטור מגלינץ', שהורשע בפרשה, הורחק לצמיתות ממגרשי הכדורגל בארץ.
לאחר פרשת מכירת המשחקים, עבר המועדון לידיו של עו"ד ידין מכנס, שהבטיח לשקם את תדמיתו של המועדון, אך הוא בעצמו הורשע בגניבת מיליוני שקלים מיתומה-צעירה שמכנס שימש כנאמן על רכושה והוכנס לכלא לרצות שבע שנות מאסר.
בשנים 1995–2000, סומנה הכח בפתיחת כל עונה כמועמדת לעלייה, אולם לא מימשה את הציפיות.
באחת העונות הייתה קרובה מאוד הכח לעלייה, אולם לבסוף סיימה שלישית אחרי הפועל כפר סבא, שסיימה שנייה בזכות יחס שערים טוב יותר.
מצבה הכלכלי של הקבוצה הורע בתחילת שנות ה-2000, והקבוצה עמדה על סף פירוק בשנת 2002, עת הייתה בליגה השנייה.
יו"ר הרשות לבקרה תקציבית הכריז על פשיטת רגל של הקבוצה והוריד אותה חזרה לליגה השלישית.
עד לתחילת העונה שלאחר מכן היה ספק רב האם הקבוצה תמשיך להתקיים, אך לבסוף גייסו אוהדיה את הכסף הדרוש להצלתה.
בסיום אותה עונה חזרה הכח רמת גן לליגה הלאומית.
בדצמבר 2002 אישר בית המשפט את מכירת הקבוצה לאיש העסקים נמרוד ורד מידי המפרק הזמני, עו"ד איתן ארז, תמורת 555,555 שקל.
בחוזה הרכישה התחייב ורד בין היתר להעמיד תקציב ממוצע בליגה שבה תופיע הקבוצה והמועדון יצא לדרך חדשה כשהוא נקי מכל חוב עבר.
במרץ 2003 הודיע ורד על הקמת חברה חדשה ללא כוונת רווח שתנהל את המועדון ובמקביל שכר את אורי מלמיליאן כיועץ מקצועי.
כחודשיים לאחר מכן, הבטיחה הכח את שובה לליגה הלאומית מהמקום הראשון.
בשנת 2005 אוחד המועדון שנית עם קבוצה רמת-גנית אחרת, מכבי רמת עמידר, ששיחקה בצבעים צהוב וכחול.
הקבוצה אוחדה תחת השם הכח מכבי עמידר רמת גן, בעקבות האיחוד שונו צבעי הכח, לראשונה מאז הקמתה, מסגול בלבד - לסגול וצהוב.
הקבוצה הצליחה לעלות ב-2006 לליגת העל, לאחר היעדרות בת 21 שנה מהליגה העליונה.
כעבור עונה אחת בלבד היא ירדה שוב, אך בעונת היא עלתה בחזרה לאחר שסיימה במקום הראשון בליגה הלאומית.
את עונת סיימה הקבוצה במקום ה-11 שהוליך באותה עונה למשחקי מבחן מול המדורגת שישית ליגה הלאומית, מכבי אחי נצרת.
הכח עמידר רמת גן הפסידה פעמיים באותה תוצאה (2-1) ונשרה חזרה לליגה הלאומית.
את עונת סיימה הקבוצה בראש הפלייאוף התחתון בליגה הלאומית, וניצחונה האחרון סימן תקופה של 16 מחזורים ללא הפסד.
בתום עונה זו חזרה הקבוצה לשחק במדים בצבע סגול ולבן.
בסיום עונת ירדה הקבוצה לליגה א', לאחר שבמהלך אותה עונה החליפה הקבוצה ארבעה מאמנים, אך סיימה במקום האחרון בליגה הלאומית.
בעונה זו רשמה שיא מועדון שלילי של 11 הפסדים רצופים, ו-15 משחקים רצופים ללא ניצחון.
הקבוצה המשיכה בנסיונותיה הכושלים לעלות חזרה לליגה הלאומית, ובמקביל בשנת 2019, לאחר שמאסו מהתנהלותה הכושלת של הנהלת המועדון לטענתם, החליטו חלק מתומכיה להקים קבוצת אוהדים בליגה ג' שנקראת הכח גלי גיל רמת גן, בדומה למודל קבוצת האוהדים הפועל קטמון.
בתחילת ינואר 2021, לאחר שהתגלו אי סדרים משמעותיים בחברה שמנהלת את מועדון הכדורגל, הוגשה לבית המשפט תביעה לפירוק החברה.
בסיום אותה עונה נשרה הכח עמידר רמת גן לליגה ב' לאחר שסיימה במקום האחרון, והגיעה לשפל ההיסטורי הגדול ביותר שלה עד אז.
ב-23 בדצמבר 2021 הכריז בית המשפט שלאחר בחינה מעמיקה, ולאחר שלא נמצא לקבוצה קונה הקבוצה תפורק.
ב-29 בדצמבר באותה שנה, הוכרז על פירוק הקבוצה באופן רשמי כשהיא בליגה ב'.
כתוצאה מהפירוק הורדו לקבוצה 9 נקודות, אולם היא המשיכה לשחק בליגה ב', אך הקבוצה הייתה תחת איום של פירוק והעלמות ממפת הכדורגל הישראלי בליגה ג'.
ב-13 ביולי 2022 החליט בית המשפט להעביר את המועדון לידיהם של המשקיעים נמרוד ורד (שהחזיק במועדון 15 שנים לפני כן), שלומי הראל וישראל ספיר, שינהלו ביחד את המועדון.
את מרבית עונת 2022/2023 בילתה הקבוצה בתחתית ליגה ב', ונאלצה להתמודד בפלייאוף התחתון על מנת להימנע מירידה לליגה ג'.
הקבוצה הפסידה במשחקי המבחן בתוך ליגה ב', ולבסוף נשארה בליגה אחרי ניצחון במשחק המכריע נגד בית"ר כפר סבא מליגה ג', שהתמודדה על עלייה לליגה ב'.
המעבר לניהול עמותת גני תקווה (2023 ואילך)
לאחר תום העונה ספגה הקבוצה מכה קשה כשבית המשפט החליט לסגור את אצטדיון וינטר, מתוך חשש שאחד מבעליה הקודמים של הקבוצה מקיים בו פעילות פלילית, מה שיהווה סכנה לשלום הציבור.
בעקבות ההחלטה החליטה קבוצת המשקיעים שרכשה את המועדון לסגת ממנו, ולהפסיק את פעילותה, מה שהביא לדיונים חדשים לגבי האפשרות לפירוק הקבוצה, ולבסוף להחלטה על מינוי מפרק לקבוצה.
הדרבי הראשון בין הכח להפועל רמת גן נערך ב-1964. המשחקים בשנות ה-60 נחשבו למתוחים מאוד, ובאחד מהם נדקר סוס של המשטרה על ידי אוהד הכח.
ב-1968 ניצחה הפועל בתוצאה 0–5, ולהכח הורחקו שלושה שחקנים.
עונת 1968/1969 הייתה האחרונה שבה נערך דרבי רמת-גני בליגה הבכירה, וכל משחקי הדרבי שלאחר מכן נערכו בליגה השנייה.
בעונת הוגרלה הכח עם הפועל במסגרת שמינית גמר גביע המדינה, המשחק הסתיים בתוצאה 0-0 והכח ניצחה 3–5 בפנדלים ועלתה לרבע גמר.
הפעם האחרונה בה נערכו משחקי הדרבי של רמת גן הייתה בעונת 2014-15 בה הכח עמידר רמת גן נוצחה בשני משחקי הדרבי במסגרת הליגה (0-1, 1-2) וכן הפסד במסגרת גביע הטוטו.
זוכים בתואר מלך השערים של ליגת העל במדי הכח רמת גן
עונה שם השחקן שערים 1972/1973 יהודה שהרבני 21
בפסיכולוגיה, הכחשה היא מנגנון הגנה ראשוני ("פרימיטיבי") המאפשר לתוכן לא מודע לעלות למודעות, בתנאי שהוא מלווה בטענה המציינת שהתוכן אינו נכון.
הכחשה היא אחד ממנגנוני ההגנה שנכתב על-ידי זיגמונד פרויד.
לטענתו, ישנה מערכת של מנגנוני הגנה שמטרתה שמירה על האדם מפני היתקלות בתכנים שקשה לנפש להכיל.
פעילות מנגנונים אלו חיונית לשם איזון החוויה הנפשית ומסוגלותו של האדם להסתגל לאירועי המציאות ואף לסיטואציות מאיימות.
מנגנון ההכחשה גורם לאדם להימנע מהתמודדות עם אירועי המציאות, דבר שיכול להשפיע עליו בצורה הרסנית ולכן נחשב כמנגנון פרימיטיבי ולא יעיל.
נהוג לחשוב על מקורו של מנגנון ההכחשה בתקופת הינקות והילדות המוקדמת, כאשר הילד האגוצנטרי מאמין שכל עוד הוא אינו מכיר בקיומה של מציאות כלשהי, הרי שזו אינה מתרחשת באמת.
שרידים של מנגנון זה נשמרים אצל כולנו, ובאים לידי ביטוי למשל בנטייה להגיב בביטויים כמו "לא נכון!" (או "הו, לא!") לנוכח אירוע מצער או מצב קשה.
מרבית בני האדם משתמשים במנגון ההכחשה באופן שגרתי, מתוך ניסיון למסך את החלקים הקשים יותר של מציאות היומיום - פנימית או חיצונית.
אדם שריגשותיו נפגעו בסיטואציה שבה הקוד החברתי אינו מאפשר בכי, יכחיש בדרך כלל את דבר הפגיעה.
בצד הפתולוגי של הסקאלה, הכחשה עשויה להביא לתוצאות הפוכות.
כך למשל אדם הנמנע מביצוע בדיקה מוקדמת לגילוי סרטן מתוך תחושה שבכך הוא מונע באופן כלשהו את התפתחות המחלה בגופו; או אחר המתעקש שאינו מכור להימורים.
ההפרעה הנפשית הידועה כמאניה מערבת בתוכה אלמנט חזק של הכחשה, כאשר הפרט אינו מכיר במגבלות שמציבה בפניו המציאות, כמו הצורך בשינה, היעדר אמצעים כלכליים ואפילו היותו בן-תמותה.
במחקר שבוצע על חולי סרטן נמצא שמבוגרים נוטים להכחיש את המחלה יותר מאשר צעירים.
בנוסף, צעירים בדרך כלל משתפים אחרים באבחון המחלה שלהם בעוד שמבוגרים פחות נוטים לשתף.
יתרה מזאת, נעשו מחקרים שבוחנים את השפעת המגדר על הכחשת מחלת הסרטן ולא נמצאה הוכחה מוצקה איזה מגדר נוטה להכחיש יותר.
הכחשה של ממצאים מדעיים היא תופעה נפוצה שנחקרת רבות.
נמצא שהכחשה לממצאים של שינויי האקלים נפוצה ביותר בקרב מדינות אנגלו-אמריקאיות.
מחקרים אמפיריים מצאו שהכחשת ממצאים מדעיים הנעשית בידי בעלי הון פוליטי או חברתי עלולה להשפיע על האופן שבו הסביבה תופסת ומגיבה לאיומים ובעיות חמורות.
לכן, מחקרים רבים חוקרים אסטרטגיות למיגור תופעת הכחשת ממצאים סביבתיים על מנת שניתן יהיה להתמודד עם הבעיות כראוי ולא להעלים עין.
ישנם יתרונות וחסרונות לשימוש-יתר בהכחשה.
יש מצבים בהם הכחשת יתר מהווה יתרון הישרדותי, למשל מצב בו אדם נתון לסכנת חיים והוא חייב לאזור כל טיפת אנרגיה בשביל לשרוד ולא לאפשר לרגשות הקשים לטשטש לו את הדרך להישרדות.
אך יש מצבים בהם הכחשת יתר עלולה לגרום לסכנת חיים, למשל נשים שמכחישות התעללות ואלימות מצד בעליהן.
הכח וינה היה מועדון הספורט היהודי המוביל עד למלחמת העולם השנייה, מהעיר וינה שבאוסטריה.
המועדון כלל ספורטאים בענפי ספורט רבים ומגוונים.
אך הקבוצות הבולטות ביותר של המועדון היו קבוצת הכדורגל, שהורכבה מכדורגלנים יהודים, שהגיעו מכל רחבי אירופה וקבוצת השחייה.
הקבוצות זכו לפרסום רב בעיתונות של שנות ה-20 ושנות ה-30 של המאה ה-20.
ספורטאי הכח הצטיינו גם באתלטיקה, הוקי שדה, היאבקות, טיולים רגליים, טיפוס הרים, טניס שולחן, כדוריד, כדורמים, סיף, סקי ועוד וזכו בתארים לאומיים ובינלאומיים רבים.
להישג הגדול ביותר הגיע המתאבק ניקולאוס הירשל שזכה בשתי מדליות ארד אולימפיות (לוס אנג'לס 1932).
במועדון הכח שהיווה מרכז תרבותי ולא רק ספורטיבי, נערכו פעילויות פנאי כמו שחמט, גם באופן מקצועי, מוזיקה וריקודים.
מועדון הספורט הוקם בשנת 1909 על ידי ציונים אוסטרים, בראשות אמן הקברט פריץ "בדה" לוהנר, ורופא השיניים אינגנץ' הרמן קורנר.
המועדון בתחילה התחרה בענפים סיף, הוקי שדה, אתלטיקה, היאבקות, שחייה וכדורגל.
מחלקת הכדורגל של המועדון הוקמה באותה השנה על ידי ארתור בר, וד"ר איגניץ' מולנר ושם המועדון "הכח" נבחר בהשפעת משנתו של מקס נורדאו, "יהדות השרירים".
הקבוצה החלה את דרכה בליגה האוסטרית הרביעית, אך במהרה טיפסה לליגה העליונה.
בשנת 1920 העפיל המועדון לליגה הראשונה באוסטריה.
בעונת 1921/1922, העונה השנייה של המועדון בליגה הבכירה, הקבוצה סיימה במקום השני, במרחק ניצחון אחד מהאליפות.
בעונת 1924/1925 זכתה הכח וינה באליפות אוסטריה, לאחר שניצחה במחזור האחרון 2:3 את ס.ק.
במהלך המשחק השוער ההונגרי של הכח שבר את ידו.
בתקופה זו לא ניתן היה להחליף שחקנים במהלך המשחק, ולכן פביאן המשיך לשחק, אך בתפקיד חלוץ.
שבע דקות מאוחר יותר כבש פביאן את השער המנצח, שהעניק להכח את אליפות אוסטריה היחידה בתולדותיה.
קבוצת הכדורגל של הכח וינה הייתה אחת הקבוצות הראשונות שנסעו ברחבי העולם למשחקי ידידות, למקומות בהם מתגוררים יהודים רבים.
הקבוצה קיימה משחקי ידידות בערים שונות, כמו לונדון וניו יורק, ומשכה אלפי צופים יהודים למשחקיה.
בביקורה של הקבוצה בלונדון בשנת 1923, היא הביסה את סגל המשנה של וסטהאם יונייטד בתוצאה 0–5, (לאחר שהמשחק בווינה הסתיים בתיקו 1-1) והייתה לקבוצה הראשונה מאירופה שניצחה קבוצה אנגלית על אדמת אנגליה.
כקבוצה היהודית הראשונה, הכח משכה אוהדים יהודים מרחבי אירופה למשחקיה, ובהם הסופר פרנץ קפקא.
היא שיחקה נגד קבוצות מקומיות – יהודיות ואנגליות.
בכל המשחקים היא לא הפסידה ורק אחד הסתיים בתיקו.
השיא היה ניצחונה על מכבי תל אביב בינואר 1925, בתוצאה 2:11.
בשנת 1926 ערכה הקבוצה סדרת משחקים בארצות הברית.
משחקה בניו יורק משך 46,000 צופים, מספר ששבר את שיא הצופים במשחק כדורגל.
שחקנים רבים של הקבוצה, דוגמת היינריך שנפלד, שהתרשמו ממיעוט האנטישמיות בארצות הברית, החליטו להתמקם שם והצטרפו למועדונים מקומיים.
חלק משחקנים אלו (כמו מקס גרונוולד) הקימו את מועדון , שזכה בגביע ארצות הברית הפתוח בשנת 1929. חלק מהשחקנים עלו לארץ ישראל והקימו את הכח תל אביב (כיום "הכח עמידר רמת גן").
בעקבות עזיבת רבים משחקניה המובילים, הכח נחלשה וחדלה מלהתחרות על האליפות.
בשנות ה-30 לקבוצה הצטרף איליה וסטרמנס.
בין שחקני הנוער של הקבוצה בתקופת פעילותה האחרונה היה איתן גינת (אוטו ז'ינייבסקי), שהפך לאחר מכן לאחד מראשי מחתרת היהודים בתנועת ההתנגדות הצרפתית.
בעקבות האנשלוס בשנת 1938, התאחדות הכדורגל האוסטרית החרימה את הכח וינה ולא אפשרה לה לשחק עוד.
אצטדיונה הולאם וניתן למפלגה הנאצית.
חלק גדול מהשחקנים עזבו למדינות אחרות כמו ארצות הברית או קנדה, וחלקם עלה לארץ ישראל והשתלב בקבוצות שהחלו לקום ולהתחרות בליגת הכדורגל שנוסדה בתקופה זו בארץ ישראל.
חלק גם נשארו באירופה וגורלם לא היה שונה משל שאר יהודי אירופה תחת גרמניה הנאצית.
שחקן המועדון נשלח לאושוויץ במהלך השואה, שם נרצח בתחילת שנות ה-40. הוא היה אחד מלפחות שבעה שחקנים של מועדון הכדורגל, שידוע שנרצחו במהלך תקופת השואה.
האחרים היו: ג'וזף קליש, אלי שנפלד, אוסקר גראסגרון, ארנסט הורוביץ, והאחים ארווין ואוסקר פולק.
אחרי תום המלחמה ב-1945 מועדון הספורט הוקם מחדש, ומאז קיים עד היום.
אולם מחלקת הכדורגל ששיחקה בליגה האוסטרית השנייה לאחר המלחמה, התפרקה בשנת 1949.
בשנת 2000, רכשה הקהילה היהודית המקומית בווינה את אצטדיונה הישן של הקבוצה בפרייטר פארק תמורת 10 מיליון יורו, על מנת לבנות עליו מרכז קהילתי חדש.
ב-2006 הוקם מחדש מועדון הכדורגל לו היה באותה עת 400 חברים, וקבוצת הכדורגל שלו שיחקה בליגות הנמוכות באוסטריה, בשם "מועדון ספורט מכבי וינה" (SC Maccabi Wien).
המועדון פתח אצטדיון ביתי חדש ב-11 במרץ 2008.
האתלטית גרדה גוטליב, שיאנית העולם בקפיצה לגובה מהמקום והאתלטים ארפד בלודי, ולטר פרנקל, פריץ דויטשר ואלפרד קניג זכו באליפויות אוסטריה ובמדליות במכביות הראשונה (1932) והשנייה (1935).
אלפרד קניג אף ייצג את אוסטריה באולימפיאדת ברלין.
קבוצת ההוקי שדה של הכח
קבוצת ההוקי שדה של הכח וינה נוסדה ביוני 1913 וזכתה באליפות אוסטריה שלוש פעמים (1925, 1934 ו-1937).
5 (מתוך 16) משחקני נבחרת ההוקי שדה של אוסטריה שהשתתפה באולימפיאדת אמסטרדם (1928) וסיימה במקום תשיעי בטורניר האולימפי, היו שחקני הכח וינה: ארווין נוסיך (קפטן הנבחרת) קורט לרפלד , הנס רוזנפלד , פריץ שטיינר , הנס ואלד .
שחקנים יהודים נוספים ששיחקו בנבחרת היו: אגון וינטר, פריץ הרצל
המתאבק ניקולאוס הירשל היה בעל שתי מדליות ארד אולימפיות (לוס אנג'לס 1932), אלוף אירופה (1932) אלוף המכביה הראשונה (1932) ועשר פעמים אלוף אוסטריה במשקל כבד.
הוא הצטיין גם באתלטיקה והיה שבע פעמים ברציפות אלוף אוסטריה בקרב חמש (1923 - 1930) ואלוף אוסטריה לנוער בהדיפת כדור ברזל ובזריקת דיסקוס.
מתאבקים אולימפיים נוספים: סידני ברגמן, אריך פינסוס, לודוויג שלנגר, פרד אוברלנדר, רודולף פרלס
קבוצת טניס השולחן של הכח
פאול פלוסמן ומוניו פילינגר שחקני הכח וינה ייצגו את אוסטריה באליפויות העולם בטניס שולחן וזכו במדליות.
פלוסמן זכה ב-8 מדליות, מהן 3 כסף ו-5 ארד ופילינגר זכה ב-4 מדליות, מהן 2 כסף ו-2 ארד.
אלויס גוטפריד השתתף באולימפיאדת פריז (1924), בתחרות הרומח אישי והקבוצתי.
הנס ליון השתתף בשתי אולימפיאדות (אמסטרדם 1928 וברלין 1936), בתחרות הרומח אישי והקבוצתי.
בברלין סיים במקום רביעי בתחרות הרומח הקבוצתי ושימש שופט בתחרויות הרומח.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 אימן זיגי ורטהיימר את השחיינים בהכח וינה.
הוא הוביל את שחייניו לשיאים ואליפויות ארציות.
בקבוצה זו שחו בהדרכתו של ורטהיימר פריצי לוי והדי ביננפלד שכל אחת מהן זכתה במדליית ארד באליפות אירופה בשחייה (400 מטר חופשי ו-200 מטר חזה בהתאמה).
היו אלה המדליות היחידות שבהן זכתה אוסטריה באליפות אירופה בשחייה עד לשנת 2000. שתיהן ייצגו את אוסטריה במשחקים האולימפיים באמסטרדם (1928) וסיימו במקומות 11 ו-13 בהתאמה, ואף השתתפו בשתי המכביות הראשונות וזכו כל אחת ב-5 מדליות זהב ומדליית כסף.
בין השחייניות המצטיינות נמנות גם אלופות ושיאניות אוסטריה יהודית דויטש-הספל, לוסי גולדנר ורות לנגר שסירבו להשתתף באולימפיאדת ברלין, במחאה על מדיניותו של אדולף היטלר.
שחיינים מצטיינים נוספים: אדמונד ברנהרדט, זאב ורדי, הנס גולדברגר, פריץ ליכטנשטיין, אלפרד גוט, הוברט נסאו ואידה כהן.
בשנת 1982 הונצח הכח וינה ביד לאיש הספורט היהודי במכון וינגייט, מוזיאון המנציח ספורטאים יהודים שהגיעו להישגים יוצאי דופן.
ב-2004 יצא לאקרנים סרט תיעודי בשם "הכח לשחות" (Watermarks), המספר את סיפורן של שחייניות הכח וינה.
בשנת 2008 נפתח המועדון מחדש בעיר וינה.
הכח לשחות הוא סרט תיעודי משנת 2004 בבימויו של ירון זילברמן, שמציג את סיפורן של נשות קבוצת השחייה של "הכח וינה" במהלך תקומת הפאשיזם באוסטריה של שנות ה-30. הסרט מציג את הצלחותיהן של השחייניות באוסטריה עד לתקופת האנשלוס.
אז היגרו גיבורות הסרט מארצן לארץ ישראל, אנגליה וארצות הברית.
בסופו של הסרט, חלק מהשחייניות חוזרות לווינה 65 שנים לאחר מכן, להתאחד בבריכת השחייה שלהן מתחילת המאה ה-20.
אחת הנשים שמוצגות בסרט, יהודית הספל, הייתה בעלת שיאים אוסטריים בשחייה חופשית, והיא נבחרה לייצג את אוסטריה בתחרויות אולימפיאדת ברלין, שנערכו בשנת 1936. הספל סירבה להשתתף באולימפיאדה, ובעקבות כך נלקחו ממנה שיאיה והיא לא הורשתה להתחרות עוד.
שיאיה הוחזרו באופן רשמי לספרי השיאים האוסטריים בשנת 1995.
הכחול הגדול הוא סרט קולנוע משנת 1988 שנכתב ובוים על ידי הבמאי הצרפתי לוק בסון.
במרכז הסרט עומדת היריבות בין שני צוללים חופשיים: האיטלקי אנצו מולינארי (Enzo Molinari, מגולם על ידי ז'אן רנו) והצרפתי ז'אק מיול (Jacques Mayol, ז'אן-מארק באר).
עלילת משנה מספרת את סיפור האהבה בין מאיול וסוכנת הביטוח האמריקאית ג'ואנה בייקר (רוזנה ארקט).
דמויותיהם של מאיול ומולינארי מבוססות על צוללים חופשיים אמיתיים - ז'אק מאיול ואנצו מאיורקה (Maiorca).
עלילת הסרט אינה נאמנה למציאות, אך משקפת את רוח התקופה בתחרויות הצלילה החופשית.
הסרט זכה להצלחה באירופה, אך נכשל בארצות הברית (עקב גרסה שונה).
הסרט היה מועמד לשמונה פרסי סזאר לשנת 1989 מהם זכה בשניים - על הפסקול והסאונד.
כמו כן זכה בפרס האקדמיה הצרפתית לקולנוע בשנת 1989.
בשנת 1993 הוציאה הזמרת הישראלית שרון ליפשיץ את השיר "האיש מהים" (שנכתב על ידי המשוררת והסופרת צרויה להב), שנושא את עלילת הסרט.
(הוא נכלל באלבומה השלישי, "קו האושר").
הכחדת קרטיקון-פלאוגן (נקראה בעבר הכחדת קרטיקון-שלישון ובקיצור "הכחדת K/T" או "הכחדת K-Pg") היא אירוע הכחדה המונית אשר התרחש במעבר מהקרטיקון לפלאוגן כ-66 מיליון שנה לפני זמננו.
מעבר זה בין התורים נקרא "גבול קרטיקון-פלאוגן", והוא מבדיל גם בין העידנים מזוזואיקון וקנוזואיקון.
באירוע זה נכחדו כ-50% מן המינים שחיו על פני כדור הארץ באותה תקופה, בהם רוב הדינוזאורים, ויותר מ-80% מכלל היצורים.
האבולוציה מתאפיינת באירועי הכחדה המונית ובהתפתחותם של מינים חדשים.
על אף היותם של אירועי הכחדה ביטוי לכוח הרסני ומאיים, יש להם גם היבט חיובי: הכחדה מאפשרת התפתחות של מינים בעלי יכולת הישרדות גבוהה וקיום של גיוון ביולוגי.
בגבול קרטיקון-שלישון ניתן לראות את ההבדל במגוון בעלי החיים שלפני ההכחדה – שפע של זוחלי ענק מפותחים לצד אוכלוסיות דלילות של יונקים ועופות לא מפותחים, ואחרי ההכחדה – התפתחות ענפה של בעלי חיים בסביבות מגוונות שהובילה למגוון היונקים והעופות המוכרים כיום.
הכחדות המוניות התרחשו כמה פעמים מאז הופיעו לראשונה חיים בכדור הארץ.
לגבי חמש הכחדות המוניות שזוהו קיימת הסכמה נרחבת כי אכן התרחשו, והן מכונות "חמש ההכחדות ההמוניות הקלאסיות".
הכחדות אלה מציינות את סופם של תורים גאולוגיים: אורדוביק, דבון, פרם, טריאס וקרטיקון.
העדות הראשונית לאירוע משמעותי באה מקטיעה של רצף המאובנים בשכבות סלע.
מתחת לגבול קרטיקון-שלישון קיימות עדויות לצמחייה ולמינים של בעלי חיים אשר נעדרו מן השכבות המונחות מעל גבול זה, ובמקומם מופיעים מאובנים של בעלי חיים וצמחים אחרים.
ראיות נוספות מתעדות אירועים חריגים אשר חלו באותה תקופה:
סלעי משקע ימיים ויבשתיים, בעיקר חרסית, המתוארכים לגבול קרטיקון-שלישון מכילים כמויות חריגות של יסודות הנדירים בקרום כדור הארץ ומצויים בשכיחות גבוהה בגופים שמימיים כאסטרואידים – בעיקר אירידיום, אך גם אוסמיום, זהב ופלטינה – וקיימים גם במעטפת כדור הארץ
בהאיטי נמצאו עדויות לצונאמי חריג בהיקפו ובמסגרתן גרגרי חול שהכילו אירידיום בכמות גבוהה
מכתשי פגיעה, דוגמת מכתש צ'יקשולוב בקוטר של 180 קילומטרים בחצי האי יוקטן במקסיקו
שרידים לפעילות וולקנית ערה במשך תקופה ארוכה
הופעת נבגי שרכים – הנוהגים להופיע בשפע לאחר היעלמות צמחייה מקומית – מעל גבול K/T
גבישי קוורץ מעוותים (Shocked Quartz)
במשך שנים היה מקובל לתארך את סוף עידן המזוזואיקון בתאריך של 65.5 משל"ז (65.5 מיליון שנה לפני זמננו) אך כיול חדש של שיטות התארוך הרדיומטרי שנעשה ב-2013 שינה אומדן זה ל-66 משל"ז.
הכחדת קרטיקון-שלישון אינה הגדולה בהכחדות ההמוניות, אך היא הידועה בהן מאחר שהיא האחרונה בהן וגם כי היא גרמה להיעלמם של הדינוזאורים.
מחקר הנשען רק על הכחדת הדינוזאורים מוטעה מיסודו, מאחר שהדינוזאורים – שמאובניהם הראשונים נחשפו רק בתחילת המאה ה-19 – הם רק חלק קטן מן המינים שנעלמו בהכחדה זו.
אירוע הכחדה זה בולט לא רק בשל העובדה שכילה את רוב המינים שחיו בסוף הקרטיקון, אלא בשל הסלקטיביות שחלה במיקום ובמינים שנכחדו באירוע מסתורי זה: מרבית המינים נכחדו באזורים טרופיים, ובאזורים אחרים חלה הכחדה מזערית והדרגתית שהושפעה מתנאי אקלים.
לבד מן הדינוזאורים וזוחלים קדומים אחרים נכחדו במעבר בין הקרטיקון לשלישון אמוניטים, רודיסיטים, מיני חוריריות, יצורים חד-תאיים כפלנקטון ואצות ומינים רבים של צמחי יבשה.
מינים אחרים – חלזונות, צדפות ואלמוגים – ספגו פגיעה קשה, אך לא נכחדו.