tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב־6 בנובמבר 2019, במהלך הופעת ערב של המחזה מותו של סוכן, חלק מגבס מהתקרה מעל המעגל העליון האחורי של התיאטרון קרס אל הקהל וארבעה צופים נלקחו לבית חולים.
האירוע נגרם בגלל דליפת מים.
הרשות המקומית דאגה שהתיאטרון יפתח מחדש כעבור יומיים.
רוק בבית הסוהר - המחזמר (19 באפריל 2004–23 באפריל 2005) מאת רוב בטינסון ואלן ג'נס
גריז (24 ביולי 2007–30 באפריל 2011) מאת ג'ים ג'ייקובס וורן קייסי, בכיכובם של דני ביין, סוזן מקפדן, סיובן דילון, נואל סאליבן וריי קווין
רוח רפאים (המחזה) (19 ביולי 2011–6 באוקטובר 2012) מאת ברוס ג'ואל רובין, דייב סטיוארט וגלן באלארד.
מככבים בתקופות שונות – ריצ'רד פלשמן, קייסי לוי, אנדרו לאנגטרי, סיבאן דילון, שרון ד' קלארק, דאווין ג'וי רנדולף.
ריקוד מושחת (13 ביולי 2013–22 בפברואר 2014) מבוסס על הסרט באותו השם.
ג'רזי בויז (15 במרץ 2014–26 במרץ 2017) מבוסס על סיפורם של פרנקי ואלי וארבע העונות.
אנני (23 במאי 2017–18 בפברואר 2018), מככבת בזמנים שונים מירנדה הארט, קרייג רוול הורווד ומירה סיאל.
המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה (29 בנובמבר 2018–27 באפריל 2019), תחיית הפקת התיאטרון המלכותי הלאומי.
טרילוגיית להמן (11 במאי 2019–31 באוגוסט 2019), העברה מהתיאטרון הלאומי, בבימויו של סם מנדס, בכיכובם של סיימון ראסל ביל, אדם גודלי ובן מיילס.
מותו של סוכן (5 בנובמבר 2019–4 בינואר 2020) בכיכובם של וונדל פירס ושרון די קלארק
אישה יפה (1 במרץ 2020–2 בינואר 2021) בכיכובם של דני מק ואיימי אטקינסון
תיאטרון עוטף הנגב, שנקרא בעבר תיאטרון הנגב הוא תיאטרון יוצר בפריפריה המשמש כבית ליוצרים מהנגב, ושוכן במועצה אזורית אשכול שבנגב המערבי.
המטרה הראשונית הייתה ליצור בסיס ליוצרים מיישובי הסביבה, קיבוצים ומושבים שיוכלו לשלב חיי קיבוץ/מושב עם חיי יצירה.
תיאטרון הנגב נוסד ב־1986 במועצה האזורית אשכול.
אולם הבית שלו הוא אולם אשכול ע"ש שמואל שילה הנמצא במתחם המועצה האזורית.
התיאטרון נוסד על ידי אבינועם בלומנקרנץ, גיל זרביב ושמואל שילה, שהיה מנהלו האומנותי במשך שנים.
תיאטרון הנגב נשא על דגלו את נושא המעורבות החברתית.
חלק מהאג'נדה של התיאטרון הוא ליצור הצגות עם אמירות שמעוררות מחשבה וויכוח (פוליטי, חברתי, תרבותי, סאטירה).
בשנת 2005 הבמאי איסי ממנוב נוריאל מונה למנהל התיאטרון.
בתקופתו הוא הפך מתיאטרון פרינג' לתיאטרון המפיק מחזות מקוריים לאולמות הגדולים.
התיאטרון מתוקצב על ידי משרד התרבות והפך לקבוצת תיאטרון משנת 2013. הוא מפיק כשתי הצגות בשנה.
בין השנים 2015–2020 תיאטרון הנגב היה שותף בהקמת תיאטרון אלמהבאש, התיאטרון העירוני בעיר הבדואית, רהט וניהל את תקציבו עד שיצא לדרך עצמאית ב-2021.
לאחר טבח שבעה באוקטובר שינה התיאטרון את שמו לתיאטרון עוטף הנגב.
קאיד אבו לטייף2016נמש בת שמשיעקב אמסלם2017יאלואיסי ממנוב נוריאל2019נשיבה דיאלי - החותנת שליאיסי ממנוב נוריאל2019טיפול בצחוקאיסי ממנוב נוריאל2021סבאבאיעקב אמסלם2020זוגיות על ארבעאיסי ממנוב נוריאל2021גורלו של מר כהןאיסי ממנוב נוריאל2021בביוף הראשוןאיסי ממנוב נוריאל2023בוקר של שוטיםאמיתי יעיש, בן אוזיליו עלפי2023גבראמיתי יעיש, בן אוזיליו ויוסי צברי2024מקום לגור בואמיתי יעיש בן אוזיליו
+הצגות תיאטרון אלמהבאש בין השנים 2006–2020שנהשם ההצגהבמאישנהשם ההצגהבמאי2006אחותי לא בעסקאיסי ממנוב נוריאל2010שפיק שהידאיסי ממנוב נוריאל, קאיד אבו לטייף2011בנברוואראיסי ממנוב נוריאל, סהל אלדבסאן2012סעיף שבעמיטל ילינק2016עבדואיסי ממנוב נוריאל2017שמס אלשמוסהיעקב אמסלם2018המופע האחרוןמוחמד עיד2018חלב ציפורמיכאל גמליאל2019זיר סאלםמוחמד עיד2020גופה על המדרכהמוחמד עיד
תיאטרון רזו גבריאדזה או תיאטרון המריונטות של טביליסי (בגאורגית: თბილისის მარიონეტების თეატრი) הוא בניין המאכלס תיאטרון בובות, ברחוב שַׁאוותֶלִי 13 ברובע העתיק של טביליסי, גאורגיה.
זהו תיאטרון הבובות הגאורגי הראשון.
הוא נבנה על ידי המחזאי והבמאי אשר הקים את המבנה ב־1981 ושימש בו כמנהל אמנותי.
הבניין מכונה לעיתים מגדל השעון של טביליסי.
התיאטרון הוא מוסד תרבותי בטביליסי ונחשב לאחת האטרקציות המרכזיות של העיר בשל הארכיטקטורה המיוחדת ומגדל השעון ובית הקפה הצמודים אליו.
חזית התיאטרון המעוטרת נושאת כתובת בלטינית באותיות זהב: Extra cepam nihil cogito nos lacrimare, שפירושה: „שהבצל יהיה הסיבה היחידה לבכי שלנו."
מגדל השעון תוכנן ונבנה על ידי רוואז (רזו) גבּריאדזה (1936–2021) – אומן, מחזאי, במאי, תסריטאי, סופר ובובנאי גאורגי מפורסם.
גבּריאדזה היה אחד מהיוצרים הבולטים ביותר בגאורגיה.
מלבד היותו בובנאי אגדי הוא כתב תסריטים ליותר מ־35 סרטים ואייר יותר מ־50 ספרים.
יצירותיו מוצגות במוזיאוני אמנות חשובים באירופה ובארצות הברית.
המבנה הוקם ב-1981 והוא תיאטרון הבובות הראשון בגאורגיה.
גבריאדזה בנה את התיאטרון במו ידיו לאורך שלושים שנה, כשהוא עושה שימוש חוזר בחלקים ישנים ממבנים נטושים בעיר העתיקה ומבניינים שנהרסו בעקבות רעידת אדמה, מה שהפך את הבניין המודרני הזה לבנין בסגנון עתיק עם אמירה נגד הבנייה המודרנית של זכוכית ופלדה.
גבריאדזה סיפר כי בעת הבנייה חש כאילו הועבר ב„מכונת זמן" אל האימפריה הביזנטית של המאות ה־10–13. הוא שאף שהמגדל ישתלב באופן טבעי בסביבה ובמרחב ההיסטורי.
הוא שקד על ספרי אדריכלות של גאורגיה, ביזנטיון, איטליה ורוסיה ועל קישוטים דקורטיביים מהמורשת הביזנטית.
לדבריו, גם „התקופה האפלה" של ימי הביניים לא הייתה כה אפלה כפי שנהוג לחשוב.
שני בונים ליוו את הקמת המגדל: אוֹתָר מָגרַכּווַאלִידזֶה, בנאי מנוסה שבילה חמישה עשורים באתרי בנייה ברחבי גאורגיה ואבתנדיל לֶזַ'בה, שבנה קודם לכן כנסייה כפרית במערב גאורגיה.
לצידם עבדו מהנדסים, מעצבים ואדריכלים שונים שתרגמו את רעיונותיו של גבריאדזה לשפת בנייה מודרנית.
בשנת 1996 נפתח לצד התיאטרון בית קפה שעוצב גם הוא בידי גבריאדזה.
בית הקפה מקושט ביצירות של האמן ועל השולחן ישנם ציטוטים מסרטים ומחזות שכתב.
ב-2010 התווסף מגדל שעון צמוד לתיאטרון.
קישוטי הקרמיקה שעל המגדל נעשו בידי גבריאדזה עצמו.
חזונו של גבּריאדזה היה ליצור שעון אמנותי וייחודי.
עיצוב המגדל הוא סוריאליסטי ומלא דמיון, עם נגיעות אגדתיות ואמנותיות.
מעבר להיותו יצירת אמנות בפני עצמה, המגדל מתפקד גם כשעון אמיתי.
בכל שעה עגולה נפתח חלון במרפסת הקטנה שבקצהו של השעון ובובה בדמות מלאך מוזהב מצלצלת בפעמון המגדל.
פעמיים ביום, בשעה 12:00 ובשעה 19:00, מתקיים על המגדל מופע בובות זעיר בשם "מחזור החיים".
מתחת לשעון נפתח מסך ומציג את מעגל החיים: נער פוגש נערה, נישואין, לידה ולבסוף הלוויה.
על קירותיו של המגדל משובצים שעונים שונים, ביניהם גם מה שנחשב לשעון הקטן בעולם.
למרות גודלו הצנוע, תיאטרון גבריאדזה נחשב לאחד המוסדות התרבותיים החשובים בעולם.
הוא מציג מופעי מריונטות עמוקים ובעלי משמעות, אשר זכו להכרה ולהערכה רחבה בקרב קהל ומבקרים בינלאומיים.
התיאטרון שוכן בתוך מבנה התיאטרון בעיר העתיקה ההיסטורית של טביליסי.במהלך שלושים שנה יצר גבריאדזה שישה מופעים אשר הוצגו בפסטיבלים בינלאומיים.
מתחילת דרכו התיאטרון הציג הצגות תוך שימוש בבובות חוטים וטכניקות בובנאות שונות כאשר בהמשך שולב גם תיאטרון חי ואנימציה.
הצגות התיאטרון הופיעו על בימות בינלאומיות רבות, בהן: פסטיבל לינקולן סנטר בניו יורק, פסטיבל אדינבורו, פסטיבל בוגוטה, פסטיבל סן סבסטיאן, פסטיבל טורונטו, הברביקן בלונדון, תאטר דה לה ויל בפריז, פסטיבל מרכז קנדי בוושינגטון די.סי.
וכן תקופה ארוכה במוסקבה בשנת 2013. ב-2020 הופיע התיאטרון בישראל במרכז סוזן דלל עם המופעים "רמונה" ו"הסתיו של האביב שלי".
"אלפרד וויולטה" (1981) – מחזה המבוסס על האופרה לה טרוויאטה של ג'וזפה ורדי.
"היהלום של המרשל דה פנטייה" (1982) – נסיך גאורגי מקבל מברק על מותו של דודו בפריז, לצד ירושה של יהלום עצום.
הוא יוצא לצרפת, ונקלע לתוך מערבולת של הרפתקאות בלתי צפויות ואהבה אצילית.
"בת קיסר טרפזונטס" (1983) - העוסק בדמות (לא היסטורית) של בתו של קיסר טרפזונטס.
במחזה זה שולב לראושנה גם תיאטרון חי.
"קרב סטלינגרד" (1996) נקרא בתחילה "השיר על הוולגה" – מחזה בובות אפי המתאר את זוועות המלחמה מנקודת מבט אנושית וחייתית כאחד.
ההצגה משקפת את חוויותיו האישיות של גבריאדזה כילד בתקופת מלחמת העולם השנייה.
סוס עבודה בשם אליושה מאוהב בסוסת קרקס בשם נטשה.
גבריאדזה מציג את זוועות הקרב הקטלני ביותר בהיסטוריה דרך חיות המבטאות רגשות אנושיים.
ההשראה למופע הייתה תיאור ביומנו של כתב בריטי על סוס מחרשה פצוע רגל, מתוך אלפי סוסים שנהרגו בקרב.
"הסתיו של האביב שלי" (סתיו נעורי) (2002)– סיפורה של בוריה גדאי, ציפור קטנה שחיה בכותאיסי לאחר מלחמת העולם השנייה.
"רמונה" (2012) – סיפור אהבתם הבלתי־אפשרית של שני קטרים, ארמון ורמונה, המקבילים לרומיאו ויוליה של שייקספיר.
ארמון הוא קטר של רכבת קיטור שנשלח לסיביר על מנת לבנות מחדש את רוסיה לאחר מלחמת העולם השנייה.
רמונה היא שותפתו שנשארת בבית.
היא קטר חילוף שמרכיב את קרונות הרכבות המחכה שיחליפו אותה כדי שתוכל להצטרף לארמון אך ללא הצלחה.
תיאטרון רמת גן על שם אולב החמישי מלך נורווגיה הוא אולם תיאטרון ברמת גן.
התיאטרון הוקם כחלק מרובע תרבות ורוח בשכונת רמת יצחק ברמת גן, ברחוב חיבת ציון 16, בין הספרייה המרכזית למוזיאון העירוני רמת גן, מול בית צבי.
טקס הנחת אבן הפינה לתיאטרון התקיים בשנת 1992.
התיאטרון הוקם הודות לתרומתם הנדיבה של ממשלת נורווגיה ובית המלוכה הנורווגי כאות להזדהות עם סבלם של תושבי העיר במלחמת המפרץ ונקרא על שם אולב החמישי מלך נורווגיה.
אולם תיאטרון רמת גן הוא היחיד מסוגו בארץ הכולל "במה פורצת", אשר את גובהה ניתן לקבוע על פי צורכי ההפקה.
לבמה הפורצת מעבר תת-קרקעי, ממנו יכולים השחקנים להגיע לבמה ובאותו האופן גם "להיעלם" ממנה.
בתיאטרון 328 מקומות ישיבה עם אפשרות הרחבה ל-400 (תוספת כיסאות על משטח הבמה הפורצת).
הבניין תוכנן על ידי האדריכל אלכס כהן.
בחזית התיאטרון רחבה גדולה, ומעל גג התיאטרון, בואך רחוב שועלי שמשון, נבנתה רחבה נוספת בה נמצאת הכניסה למוזיאון העירוני רמת גן.
התיאטרון החדש מצטרף לתיאטרון הספרייה בו 130 מקומות ישיבה, ולאולם תיאטרון בו 120 מקומות ושני אולמות בני 50 מקומות ישיבה בבית צבי.
תיאטרון שאטלה הוא בית תיאטרון ואופרה, הממוקם בכיכר שאטלה ברובע הראשון של פריז, צרפת.
התיאטרון הוא אחד משני תיאטראות (השני הוא התיאטרון דה לה ויל) שנבנה בצורת טירה, טירה קטנה או מבצר, הוא תוכנן על ידי גבריאל דייוויד לבקשת הברון אוסמן בין השנים 1860 ו-1862. הוא עבר שיפוץ ושינויי שם במהלך השנים.
נכון להיום תכולתו מתאימה ל-2,500 איש.
התיאטרון הוא אחד משני תאומים לכאורה שנבנו לאורך הרציפים של נהר הסן, זה מול זה על פני כיכר שאטלה הפתוחה.
השני הוא התיאטרון דה לה ויל.
הארכיטקטורה החיצונית שלהם היא בעצם כניסות פלדיות מתחת לארקדות, אם כי החלק הפנימי שלהן שונה במידה ניכרת.
תיאטרון אימפריאל שאטלה נבנה עבור חברת הרכיבה של היפוליט הוסטיין, בשמו הראשון תיאטרון אימפריאל דו סירק.
התיאטרון שקדם לו, הסירק אולימפיק בשדרת המקדש, תוכנן להריסה על ידי הברון האוסמן כדי לאפשר את בניית שדרת הנסיך-אוז'ן (לימים שדרות וולטר).
הקרקע נרכשה על ידי עיריית פריז באוקטובר 1859, והבנייה התרחשה בין 1860 ל-1862. מעצבי הפנים כללו את יוג'ין קארירס וארמנד קמבון, והווילון נוצר על ידי צ'ארלס קמבון.
התיאטרון הכיל במקור קיבולת של כ-2,200 איש, אם כי האוסמן טען שהכיל 3,600. הרפרטואר, שנקבע בצו מ-20 בספטמבר 1862, כלל יצירות צבאיות ופיריות במערכה אחת או כמה, כמו גם דרמות וסרטים.
התיאטרון נסגר מספטמבר 1870 עד יולי 1871 עקב מלחמת צרפת-פרוסיה.
החל מאפריל 1876, הגרסה הבימתית של "מסביב לעולם בשמונים יום" של ז'ול ורן, בעיבודם של ורן ואדולף ד'אנרי, החלה בהרצה שנמשכה שישים וארבע שנים ו-2,195 הופעות.
הכיבוש הנאצי של פריז במאי 1940 סגר את ההפקה הזו לצמיתות.
עד המאה ה-20, התיאטרון שימש לאופרטות, מופעי בלט, ולקונצרטים של מוזיקה קלאסית ופופולרית.
התיאטרון גם שימש כקולנוע לתקופה קצרה.
בכורת הסרט Le Martyre de saint Sébastien של קלוד דביסי הוקרנה בתיאטרון ב-22 במאי 1911. זה במקום הוצג לראשונה הבלטים הרוסים, לפני שהם עברו לתיאטרון השאנז אליזה.
מאז 1979, התיאטרון מופעל על ידי עיריית פריז, ולאחר שעבר שיפוץ, ונפתח מחדש בשנת 1980 תחת השם "התיאטרון מוזיקלי דה פריז".
הוא עוצב מחדש מבחינה אקוסטית ובשנת 1989 חזר לשם "תיאטרון שאטלה".
שירלי הורן הקליטה את אלבום ההופעה החיה שלה מ-1992 I Love You, Paris בתיאטרון.
לתקופה מסוימת שימש התיאטרון בעיקר להופעות אופרה וקונצרטים.
התזמורת של פריז והתזמורת הפילהרמונית של רדיו צרפת ניגנו שם.
תחת ניהולו האומנותי של סטפן ליסנר מ-1995 עד 1999, התיאטרון קיבל שיפורים נוספים באקוסטיקה ובקווי הראייה.
בשנת 2004, ז'אן-לוק קופלין הפך למנהל אמנותי של התיאטרון.
הוא הפחית את הדגש על מופעי ריקוד ומוזיקה קלאסית והציג הפקות רווחיות יותר של מחזות זמר בברודוויי, כולל Kiss Me, Kate, Singin' in the Rain, 42nd Street ו-An American in Paris.
תחת כהונתה של רות מקנזי, מ-2017 עד 2019, התיאטרון נסגר לשיפוץ של בשווי 34.7 מיליון דולר.
מטרת השיפוץ העיקרית הייתה חידוש מעגלים חשמליים, בטיחות אש ואבטחה, ה-Grand Salle הוחזר למראהו של 1862 והמבואה הגדולה לסגנון נפוליאון השלישי.
החל מ-2019, טקס כדור הזהב מתקיים מדי שנה במקום.
ב-28 באוגוסט 2020 פורסם שתיאטרון דו שאטלה פיטר את רות מקנזי כמנהלת אמנותית.
בין ספטמבר 2020 לינואר 2022, הפקות רבות בוטלו עקב מגפת הקורונה.
ב-24 בפברואר 2022, 32 רקדנים של הבלט העירוני של קייב נתקעו בפריז עקב הפלישה הרוסית לאוקראינה.
עיריית פריז הציעה להם מגורים בתיאטרון דה שאטלה.
אן הידלגו, ראש עיריית פריז, הודיעה על כך באחת ההופעות הראשונות של הקבוצה בתיאטרון, ואמרה שהסידור יימשך "כל זמן שיידרש".
"תיאטרון רוסי" הוא שיר של הזמר-יוצר הישראלי אביתר בנאי.
השיר נכתב והולחן על ידי בנאי, עובד והופק בידי קורין אלאל ויצא לאור ב-1 ביולי 1997 כחלק מאלבום הבכורה שלו, "אביתר בנאי".
השיר נכתב והולחן על ידי הזמר-יוצר הישראלי אביתר בנאי בשנת 1997. הוא עוסק באהבה נכזבת על רקע הפרידה שחווה בנאי מבת זוגו דאז, השחקנית והזמרת אפרת בן צור.
השיר עובד והופק בידי קורין אלאל ויצא לאור ב-1 ביולי 1997 בתור הרצועה התשיעית מתוך אלבום הבכורה שלו, "אביתר בנאי".
בשנת 2009 דלפה לאינטרנט קלטת דמו שהקליט בנאי ובה ביצועים אקוסטיים למספר שירים שלו, ביניהם גם "תיאטרון רוסי".
השיר עוסק בפרידה של אביתר מבת זוגו, ומתאר את מה שהוא מרגיש כלפיה .
במהלך השיר הוא מביע רגשות נקמה, כעס ושנאה כלפי מי שעזבה אותו, אותה הוא מתאר כ-, כשהוא מתייחס להצגה "כפר" בתיאטרון העברי-רוסי "גשר" בתל אביב, בה השתתפה בן צור באותה תקופה, ובמהלכה גילמה סצנה בעירום חלקי.
לאחר מכן הוא מאחל לה לפחד מהשיגעון ואף להישאר לבד לנצח.
ביצועים ויציאה לאור באלבומים נוספים
לאחר חזרתו בתשובה בעשור הראשון של המאה ה-21 נמנע בנאי מלבצע את השיר בפומבי, לדבריו, בעיקר בגלל המשפט אותו הוא כבר איננו מסכים לאחל יותר.
למרות זאת, השיר נכלל באלבומי ההופעה של בנאי, Live at TEDER שיצא ביולי 2022 וב"בחזרה לאלבום הראשון", שיצא באפריל 2023. בביצועים אלו, הפך אביתר את נוסח האיחול כך שאמר: .
לאחר יציאת אלבום ההופעה חזר בנאי לבצע עם השיר עם השינוי במילים.
השיר נחשב בעיני רבים להמנון ולגולת הכותרת של האלבום.
מבקר המוזיקה רז ישראלי כתב כי זהו אחד משירי הפרידה הכואבים והחושפניים ביותר בתולדות המוזיקה הישראלית, ובריאיון למיכל רשף מ"וואלה!" אמרה אפרת בן צור:
היו שתיארו את כמשפט הזכור ועוצמתי ביותר בשיר.
העיתונאי אורי משגב כינה את "תיאטרון רוסי" כ"שיר זעם" ייחודי מאוד, המבטא רגשות הדורשים תעוזה רבה על מנת להעלותם על הכתב, ומבקר המוזיקה עמי פרידמן מ"ישראל היום" כינה אותו חגיגה נוראית ומרהיבה של כעס, עלבון וחרטה.
אליסף דעואל מ"ynet" כתב כי לא יהיה פשוט למצוא שיר פרידה כה טעון ונועז, ונדב מנוחין מ"וואלה!" תיאר כי אין כמעט במוזיקה הישראלית עוד סערות רגשות כמו זו שבשיר הזה, שמתחיל לאט ומשנה צורה מבית לבית, מפזמון לפזמון.
המשורר עדן אביטבול הקביל בין השיר למשפט מהשיר "הריני" של בנאי ורביד פלוטניק, וכתב: "ככה ממתקים את השיר בשורשו".
בריאיון לאסף ליברמן אישר בנאי כי השיר "הריני", מהווה סגירת מעגל ל"תיאטרון רוסי".
בשיר של רביד פלוטניק משנת 2021, "גברת טיקטוק", שילב רביד את המשפט הלקוח מתוך "תיאטרון רוסי".
דור מאיר מועלם מ"מאקו" הקביל כינה את השיר "Happier Than Ever" של בילי אייליש כ"תיאטרון רוסי" של האמריקאים.
תיאטרון קרתאי סירקל היה אחד מבתי הקולנוע המפורסמים ביותר בתקופת תור הזהב של הוליווד.
התיאטרון ממוקם ב בלוס אנג'לס, קליפורניה.
האודיטוריום עצמו עוצב בצורת עיגול מושלם, הממוקם בתוך ריבוע שהשלים את יתר בניין התיאטרון.
בשל כך הוא נקרא תיאטרון קרתאי סירקל בשל עיצובו הייחודי.
תיאטרון קיסריה הוא מבנה עתיק מן התקופה הרומית, השוכן בתחומי הגן הלאומי קיסריה.
התיאטרון נבנה בשלהי המאה הראשונה לפני הספירה על ידי הורדוס, מלך יהודה, ושימש כזירת מופעים ציבוריים כגון הצגות, תחרויות ספורט וקרבות גלדיאטורים.
המבנה השתמר בחלקו ונחשב לאחד מהתיאטרונים הגדולים והחשובים שהתגלו בישראל.
במהלך המאה ה-20 שוקם האתר, והוא משמש כיום כאולם מופעים פתוח המארח אירועים תרבותיים, תוך שילוב בין ערכיו ההיסטוריים לבין שימוש עכשווי.
בניגוד לכינוי הרווח בקרב הציבור "אמפי קיסריה", התיאטרון אינו אמפי.
משמעות המילה תיאטרון היא מבט, בעוד שהמילה אמפי משמעותה כפול.
כלומר, אמפיתיאטרון פירושו "מבט כפול".
הכוונה במונח זה היא למבנה בו הקהל יושב בשני הצדדים בעיגול או בסגלגל, אך במקרה של קיסריה, שם המקומות מסודרים רק בחצי עיגול, מדובר בתיאטרון.
התיאטרון בקיסריה נבנה בשנת 10 לפני הספירה, כחלק מהתוכנית האדריכלית רחבת ההיקף של המלך הורדוס לפיתוח העיר קיסריה, שנקראה על שמו של הקיסר אוגוסטוס.
בנוסף לתיאטרון בנה הורדוס, צפונית יותר, אמפיתיאטרון, אשר טרם נחשף אך זוהה על ידי הארכאולוג ליאו רייפנברג, ואת ההיפודרום המערבי צמוד לים אשר הוסב בהמשך לאמפיתיאטרון.
בימי אדריאנוס נבנה ההיפודרום המזרחי הגדול יותר, קירקוס למעשה, שם ניצב האובליסק.
התיאטרון בנוי מאבן גיר מקומית והוא קטן יחסית לתיאטרות אחרים בעולם הקלאסי.
קוטרו 90 מטרים והוא מכיל כ-4,000 צופים.
מבנה גב הבמה, הסקנה, גדל משמעותית והוא היה רב קומתי.
חלקו העליון הגיע עד סמוך למושבים הגבוהים ביותר כך ביקשו הרומים לשלוט לחלוטין במראה שייחשף בפני הקהל וזאת בניגוד לתיאטראות היווניים וההלניסטיים, אשר בהם ניתן היה לצפות על הנוף הסובב.
רצפת התיאטרון, האורקסטרה, בקוטר 30 מטרים, רוצפה בגלגולה האחרון בשיש לבן אך תחתיה נתגלו ריצוף מהתקופה ההרודיאנית.
הרצפות הללו נעשו מטיח צבעוני בעיטורים גאומטרים שונים, וחודשו מדי פעם שכבה על גבי שכבה.
העיטורים נעשו בסגנון הפומפיאני שהיה חביב על הורדוס.
התיאטרון המשיך להתקיים עד המאה השישית, בתקופה זו תחת יוסטיניאנוס חדל לתפקד והפך בחלקו למצודה.
בחפירות שנערכו בשנות ה־50 של המאה ה־20 נחשף המבנה מחדש ונמצא במצב שימור טוב יחסית.
עם חשיפתו, בוצעו בו עבודות שימור, שיקום ופיתוח נרחבות, שהכשירו אותו לארח קהל רב ולאפשר קיום אירועי תרבות בקנה מידה גדול, תוך שמירה על ערכיו ההיסטוריים והארכאולוגיים.
מספטמבר 1961 מתקיימות בתיאטרון הופעות פופ ורוק של אמנים שונים, כאשר ההופעה שחנכה את המקום הייתה הופעתו של הצ'לן הקטלאני פבלו קזאלס.
הופעה בתיאטרון נחשבת לאבן דרך משמעותית בקריירה של אמנים ישראלים.
תיאטרון קומקום הוא תיאטרון שוליים (פרינג') ירושלמי, המתמחה בתיאטרון בובות לילדים, תיאטרון חפצים ותיאטרון פיזי.
התיאטרון פועל באזור התעשייה תלפיות בירושלים, בבניין ההיסטורי שבו ישבו בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, בית הספר לתיאטרון חזותי ו-סטודיו למשחק ניסן נתיב.
לצד פעילותו השוטפת בתחום התיאטרון, התיאטרון מפעיל גם מרחבי יצירה אינטראקטיביים לקהל ומשתתף באירועים בישראל ובעולם.
את התיאטרון יסדו בשנת 2005 אנדרי וקטיה אורבך, שהכירו בבית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים, ושבו יצרו את הצגת הבכורה "האדם הרוכב".
בשנים 2005–2011 פעל התיאטרון ללא מקום קבוע, ונדד בין גלריית האמנים באצטדיון טדי, סטודיו בשכונת אבו תור, וכן הופעות בפסטיבלים ותיאטראות בחו"ל.
בין השנים 2011–2014 אמצה עיריית ירושלים את התיאטרון והוא השתכן במבנה בשכונת מוסררה, שבו פועל כיום מרכז הצעירים העירוני.
בשנת 2012 התקיים שם פסטיבל "בובות ועוד" הראשון.
בשנים 2014–2020 עבד התיאטרון ללא אולם קבע, והופיע במרחבים בעיר, בין היתר בבית מזיא, בגבעת התנ"ך, ובמוזיאון הטבע בירושלים.
בשנת 2020 עבר התיאטרון לפעול מתוך מוזיאון הטבע בירושלים בעקבות שיתוף פעולה שיצא לפועל במסגרת הפסטיבל, וב־2023 נאלץ לעזוב בשל עבודות הריסה ובנייה.
מאז 2023 ממוקם התיאטרון במבנה הישן של בית הספר לתיאטרון חזותי בתלפיות.
תיאטרון קומקום פועל בגישה דו-לשונית (עברית–ערבית), עם יצירה המתמקדת בנושאים אוניברסליים וכוללת שפה חזותית חזקה ואינטראקטיביות עם הקהל.
התיאטרון יוזם ומפיק מדי שנה משנת 2012 את הפסטיבל הבינלאומי "בובות ועוד".
בנוסף, הוא משתתף בפסטיבלים ואירועים בישראל ובעולם, מפעיל סדנאות לכל הגילאים והמגזרים, מארח אמנים ויוצר שיתופי פעולה בינתחומיים.
מעלה מטה – הצגה פיוטית על ילד ששואף גבוה במיוחד.
האדם הרוכב – על היחסים בין האדם לטבע.
קרה פעם באפריקה – אגדה על תנין רעב שבולע את השמש.
מיזאנפלס – מה עושים במשפחה עם קשיי תקשורת עקב שימוש יתר בטלפונים ניידים?
2054 – הצגה הבוחנת את העתיד הרחוק.
פסטיבל בובות ועוד נוסד בשנת 2012 בתמיכת עיריית ירושלים והקרן לירושלים.
הפסטיבל משתנה כל שנה בהתאם לנושא ולעיצוב המקום, וכולל מופעי במה, מופעי חוצות, סדנאות, תערוכות ואירועים תלויי-מקום.
הוא מארח אמני תיאטרון ילדים מהארץ ומהעולם.
בתיאטרון פועלים מרחבים אינטראקטיביים במשך כל השנה, עם סדנאות ופעילויות יצירה פתוחות, מתקנים אינטראקטיביים, אנימציה, וידאו, משחק, אמנות פלסטית, ובובות.
המרחבים מעודדים פלואידיות משחקית ויצירת חוויה פעילה לכל המשתתפים.
2006 – "המוזיקה הטובה ביותר" בפסטיבל Walizka בלומז'ה, פולין עבור המופע "האדם הרוכב".
2009 – "ההצגה המקורית ביותר" בפרס התיאטרון Black&White באימטרה, פינלנד עבור המופע "האדם הרוכב".
2013 – "דואט השחקנים הטוב ביותר" בפרס קרנבל הבובות באלמטי, קזחסטן.
2015 – "הצגת השנה הבינתחומית" בפרס הבמה לילדים ונוער של "אסיטז' ישראל" עבור המופע "SOS – מסע בין כוכבים".
2015 – "שחקנית בתפקיד משנה" בפרס הבמה להצגות ילדים ונוער של "אסיטז' ישראל" עבור המופע "SOS – מסע בין כוכבים".
תיארוך פחמן-14 הוא שיטת תיארוך רדיומטרי לקביעת גילו של עצם המכיל חומר אורגני באמצעות תכונותיו של פחמן רדיואקטיבי, איזוטופ רדיואקטיבי של פחמן.
זו אחת מהשיטות המדויקות ביותר להערכת גילם של ממצאים גאולוגיים וארכאולוגיים אורגניים.
את השיטה פיתח הכימאי האמריקאי וילארד פרנק ליבי ב-1949, וזכה בפרס נובל על עבודתו בשנת 1960.
השיטה מבוססת על העובדה שפחמן רדיואקטיבי מסוג פחמן-14, נוצר באופן תמידי באטמוספירה של כדור הארץ על ידי אינטראקציה של קרניים קוסמיות עם חנקן באטמוספירה.
פחמן-14 שהתקבל מתחבר עם חמצן אטמוספירי ויוצר פחמן דו-חמצני רדיואקטיבי, שנקלט בצמחים בפוטוסינתזה; לאחר מכן בעלי חיים מקבלים פחמן-14 על ידי אכילת הצמחים.
כאשר בעל החיים או הצמח מתים, הוא מפסיק להחליף פחמן עם סביבתו, ולאחר מכן ריכוז הפחמן-14 ברקמות מתחיל לרדת, בעקבות דעיכה רדיואקטיבית.
ניתן להשתמש בשיטה זו לתארוך דגימה מתוך שריד של חיה או צמח, או מתוך חומרי גלם שהופקו מהם כמו חתיכות עץ, בד, עצם.
ככל שהחפץ ישן יותר כך יש בו פחות פחמן-14, בהתאם לקצב דעיכה של זמן מחצית חיים (פרק הזמן שבו מחצית מכמות האיזוטופ דועכת והופכת לחומר אחר).
זמן מחצית חיים של פחמן-14 עומד על כ-5,730 שנים.
התאריכים העתיקים ביותר שניתן למדוד באופן מהימן על ידי תהליך זה מתוארכים לפני כ-50,000 שנה, אם כי שיטות הכנה מיוחדות שנעשות מדי פעם, מאפשרות ניתוח מדויק של דוגמאות ישנות עוד יותר.
תארוך טבעות עצים (דנדרכרונולוגיה) משמש כ"עמוד השדרה העיקרי" של כיול פחמן רדיואקטיבי לפרקי הזמן בהם זה אפשרי.
מדידת טבעות עצים מאפשרת מציאת השנה המדויקת של גיל הממצא על ידי השוואה אחורה של סדרות רצפים חופפות.
נכון לשנת 2020 שיטה זו מאפשרת תארוך עד 13,910 שנים אחורה לפני זמננו, או ראשית האלף ה-12 לפני הספירה.
נכון לשנת 2020, שילוב של טבעות מאלמוגים ימיים, ספלאותמים, מאקרו מאובנים, ומשקעים באגמים, מאפשר תיארוך של עד 55,000 שנים לפני זמננו.
בטבע מצויים שלושה איזוטופים של פחמן: "פחמן-12" (המהווה כ-99% מהפחמן בטבע), "פחמן-13" (המהווה קצת פחות מ-1% מהפחמן בטבע), ופחמן-14, המהווה טריליונית מהפחמן בטבע (0.0000000001%).
בעוד שסוגי הפחמן האחרים הם איזוטופים יציבים, פחמן-14 הוא איזוטופ רדיואקטיבי, כלומר, הוא דועך עם הזמן, והופך ליסוד אחר (חנקן-14).
ריכוז הפחמן-14 באטמוספירה הוא יציב למדי, וזאת מכיוון שבמקביל לדעיכת פחמן-14 והפיכתו לחנקן-14, אטומים של חנקן-14 הופכים בגובה האטמוספירה לפחמן-14, עקב אינטראקציה בה מחליף נייטרון את אחד הפרוטונים בחנקן-14 (מקור הנייטרונים הוא פגיעת קרינה קוסמית באטמוספירה).
בתהליך הפוטוסינתזה יש הבדל מסוים בספיגה של צמחים מסוגים שונים את שלושת האיזוטופים של הפחמן, אך הבדל זה כמעט ואינו בא לידי ביטוי במדידות של מרבית הדגימות ובכל מקרה נלקח בחשבון.
לכן, אם ידוע היחס בין הפחמן-14 לאיזוטופי הפחמן האחרים באטמוספירה בתקופת החיים של הצמח או בעל החיים – ניתן לחשב את הזמן שעבר מאז על ידי מדידת היחס בין כמות הפחמן-14 בחומר, לבין כמותם של האיזוטופים היציבים של הפחמן.
לדוגמה, כיוון שזמן מחצית החיים של פחמן-14 הוא כ־5,730 שנים:
אם מצויה בחומר רק מחצית מהכמות שהייתה מצויה באוויר בימי חייו של החומר, גילו של החומר כ־5,730 שנים.
אם כמותו ביחס לאוויר רק רבע, גיל החומר כ-11,460 שנים.
אם כמות פחמן-14 רק שמינית מהכמות באוויר, גילו של החומר כ-17,190 שנים, וכך הלאה, עד שבלתי אפשרי למדוד כמות מדויקת של האיזוטופ.
ההנחה הראשונית של השיטה הייתה שרמת הפחמן-14 באוויר (שממנו מגיע הפחמן לצמחים) קבועה, ולכן ניתן לשער ששיעור הפחמן-14 באוויר בזמן חיי החומר הייתה זהה לשיעורו באוויר בזמן הבדיקה (כלומר כיום).
הנחה זו התבררה כלא מדויקת, כיוון שגורמים שונים יכולים להשפיע על שיעורו של הפחמן-14 באטמוספירה.
על מנת לפתור בעיה זו יש לכייל את הנתונים הגולמיים המתקבלים מהמדידות .
בעבר המדידות נעשו על ידי שיטות המונות את אטומי הפחמן-14 שדועכים בזמן המדידה.
עבור דגימות בגודל מתאים (המכילות לפחות מספר גרמים של פחמן) השיטה הזו עדיין בשימוש נרחב גם בשנות ה-2000. לדוגמה, כל טבעות העצים המשמשות לצורכי כיול נמדדו בשיטת המדידה הזו.
אולם שיטת המדידה הזו, אינה רגישה באופן יחסי, וקיים בה חוסר ודאות סטטיסטית עבור דגימות קטנות.
זאת מכיוון שכאשר בדגימה יש כמות קטנה של פחמן-14, רק מספר קטן של אטומים מתפרקים במהלך הזמן המיועד לבדיקה, דבר שמשפיע על דיוק הבדיקה.
שיטת בדיקה חדשה העושה שימוש ב"ספקטרומטר מסות מאיץ" (Accelerator mass spectrometry) היא רגישה ומדויקת יותר.
באמצעות הטכניקה הזו ניתן למנות באופן ישיר את כמות אטומי הפחמן-14 בדגימה, ולא רק את אלו מתוכם שדועכים במשך זמן הבדיקה.
באמצעות שיטה זו ניתן לתארך גם דגימות המכילות מיליגרמים בודדים של פחמן.
לרוב, תארוכי פחמן-14 גולמיים (לא מכויילים), מסומנים בשנות "BP", כלומר, במספר שנים "לפני ההווה" (Before Present).
כאשר ההווה לצורך העניין נחשב שנת 1950. תיארוך BP מבוסס על שיעורו היחסי של הפחמן-14 באטמוספירה כפי שהיה בשנת 1950 (כלומר, מניחים לצורך המדידה ששיעור הפחמן-14 בזמן החיים של הדגימה היה זהה לשיעורו בשנת 1950).
גם ערך זמן מחצית החיים שבאמצעותו מתקבלים התיארוכים הגולמיים, הוא בעל סטייה קלה מזמן מחצית החיים האמיתי, ומבוסס על הערכות ישנות פחות מדויקות.
משתמשים בצורת המדידה הזו, על מנת לשמור על עקביות במינוח עם מדידות ישנות יותר.
ישנו גבול גיל, שעד אליו ניתן לעשות תיארוך באמצעות פחמן-14, דגימות מבוגרות יותר מגבול הגיל, לא יכולות להימדד כיוון שהכמות המועטה של אטומי פחמן-14 שהן מכילות, נמהלת בכמות קטנה של אטומי פחמן-14 החודרים לדגימה מסביבתה, דבר שמביא לתוצאות מוטעות.
נכון לשנת 2007, הגבול המקסימלי המקובל שבו דגימה המכילה מיליגרם אחד של גרפיט (צורה מוצקה של פחמן) יכולה להימדד, הוא 60,000 שנה בקירוב.
מעבר לגבול זה לא ניתן לקבל תאריכים נכונים בגלל הבעיה שהוזכרה.
כך למשל דגימות של יהלומים טבעיים שגילם על פי הסטנדרטים הגאולוגיים המקובלים הוא כ-100 מיליון שנה, הניבו בבדיקת פחמן-14 גיל של 64,920±430 BP.
לא ניתן להשתמש בתאריכים הגולמיים ישירות על מנת לקבל תאריך אמיתי, מכיוון שרמת הפחמן-14 באטמוספירה לא הייתה קבועה באופן מוחלט במהלך השנים.
רמת הפחמן-14 מושפעת משינויים ברמת הקרינה הקוסמית, שהיא עצמה מושפעת משינויים בשדה המגנטי של כדור הארץ.
בנוסף לכך, ישנם מאגרים גדולים של פחמן בחומרים אורגניים, באוקיינוסים, במצבורי המתאן שבאוקיינוסים ובסלעי משקע.
שינויים באקלים כדור הארץ, יכולים להשפיע על זרימת הפחמן בין מאגרים אלו לאטמוספירה, מה שמוביל לשינוי בשיעור היחסי של פחמן-14 באטמוספירה.
מלבד השינויים שהם תוצאה של תהליכים טבעיים, רמות הפחמן-14 משתנות גם כתוצאה מפעילות אנושית.
מתחילת המהפכה התעשייתית במאה ה-18 עד שנות ה-50 של המאה ה-20, החלק היחסי של פחמן-14 באטמוספירה ירד, כתוצאה מתוספת של כמויות גדולות של פחמן דו-חמצני לאטמוספירה, כתוצאה משימוש נרחב בדלקי מאובנים.
לעומת זאת, כמות הפחמן-14 באטמוספירה כמעט הוכפלה במהלך שנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20 עקב הניסויים בנשק גרעיני שנעשו בתקופה זו.
גרף הכיול הסטנדרטי בגרסתו משנת 2004 (INTCAL04), נמשך לאורך 26,000 השנים האחרונות.
שיעור השגיאה המקסימלי שלו הוא 16± שנים עבור 6,000 השנים האחרונות.
ולא יותר מ-163± שנים לאורך כל 26,000 השנים שעליהן הוא מוסב.
למרות זאת, צורתו של הגרף בתקופות מסוימות, גורמת לכך שלא תמיד יהיה ניתן לקבל תיארוך חד-משמעי.
כיוון שעקב השינויים ברמת הפחמן 14 באטמוספירה בתקופות מסוימות, דגימות בעלות שיעור זהה של פחמן 14, יכולות להיות שייכות לזמנים שונים.
במהלך עשרת אלפים השנים האחרונות חוסר הוודאות הממוצע הוא 335 שנים, אף על פי שבאזורים מסוימים בגרף אי הוודאות מגיעה רק ל-113 שנה, ובאזורים אחרים היא יכולה להגיע עד ל-801 שנה.
ב-2009 פורסם גרף כיול רשמי נוסף (INTCAL09), המרחיב את הגרף הקודם ל-50,000 שנה אחורנית.
ב-2020 פורסם גרף כיול רשמי נוסף (INTCAL20) שאמור להרחיב את הגרף עד 55,000 שנים אחורנית.
בתחילת השימוש בשיטה, לפני הכנסת ספקטרומטרי מסה, היו זקוקים לכמויות גדולות של חומר אורגני על מנת לבצע את הבדיקה ולכן השתמשו בגזעי עצים.
עם השנים התברר שלעיתים קרובות בנאים, בעיקר באזורים מדבריים למחצה כמזרח התיכון, השתמשו בקורות עצים שנלקחו מתוך בניינים ישנים יותר (שימוש משני), דבר שהביא לתוצאות שגויות כאשר קבעו את תיארוך הבניינים החדשים יחסית בעזרת הקורות העתיקות יותר.
כך לדוגמה, בעת בניית מסגד אל-אקצא במאה השביעית לספירה, השתמשו הבנאים בקורות ארז הלבנון וברוש עתיקות יותר.
לאחר שיפוץ שנערך בשנות ה-30 של המאה ה-20 נחשפו הקורות וחלקן נבדקו מאוחר יותר בבדיקות פחמן 14. התברר שחלקן מהמאה הראשונה לפני הספירה ואחת מהמאה התשיעית לפני הספירה.
לפיכך על פי ההיסטוריה המקובלת הקורות הן מבית המקדש ההרודיאני ואף מבית המקדש הראשון.
כדי להימנע מטעות זאת משתמשים בדגימות של חומר אורגני קצר חיים שאינו ממוחזר כזרעי דגנים וגלעיני זיתים.
בנוסף, התברר כי לעיתים קרובות נספחים לפני השטח של הדגימה חלקיקים מתקופות אחרות המטים גם הם את תוצאות הדגימה ולכן יש להשתמש בחומר מעומקה של הדגימה.
חשיבותו של פחמן-14 בתיארוך חומרים אורגניים לתקופות של עשרות אלפי שנים, גדולה ביותר בגלל זמן מחצית החיים המתאים למדידות בטווחי זמן כאלו.
לעומת זאת ישנם גם איזוטופים רדיואקטיביים אחרים שלהם זמן מחצית חיים ארוך בהרבה כמו אשלגן 40 שזמן מחצית החיים שלו הוא יותר ממיליארד שנה.
לעומת זאת, זמן מחצית החיים של האיזוטופ הרדיואקטיבי קובלט 60 שנעשה בו שימוש לשם טיפול קרינה (רדיותרפיה), הוא 5.26 שנים.
לפיכך דגימה שמכילה שמונה גרם מהחומר תכיל לאחר 5.26 שנים רק ארבעה גרם.
כמות זאת נתונה בדיוק לאותו חוק של "זמן מחצית חיים" וגם מחצית ממנה תיעלם ותהפוך לחומר אחר בתוך 5.26 שנים ויישארו אז רק שני גרם שיהיו נתונים לאותו חוק ולכן, לאחר 5.26 שנים נוספות יישאר רק גרם אחד של החומר וכך הלאה.
דוגמה לשימוש בפחמן -14 היא כדי לדייק את התאריכים במדידת כרונולוגיה המצרית.
מסיבה זו היא מהווה את אחד היסודות החשובים במדע הארכאולוגיה של העת העתיקה.
מחקרים שנערכו בתארוך פחמן-14, בהם מחקר מקיף ביותר שפורסם בשנת 2010, אימתו את הכרונולוגיה הקונבנציונלית ועזרו להכריע במחלוקות מקומיות.
האפשרות לתארך באמצעות פחמן-14 פורסמה לראשונה בשנת 1949 על ידי וילארד ליבי וצוותו באוניברסיטת שיקגו.
במדידות שנערכו אז ובשנים שאחריהן לעצמים שגילם היה ידוע ממקורות אחרים, הוכח שההנחה ששיעור הפחמן-14 קבוע באטמוספירה היא נכונה בקירוב, ומביאה לשגיאות לא גדולות במקרה הגרוע.
בעבודות מאוחרות יותר של זיס ואחרים הוכח שכמות הפחמן-14 נתונה לתנודות תקופתיות, שיש לקחת אותן בחשבון אם רוצים להגיע לתיארוך מדויק יותר.
עקב כך, החל משנות ה-60 של המאה ה-20 פותחו עקומות כיול שהתבססו על שיטות תיארוך אחרות.
בזמן הגילוי, ליבי היה סבור שזמן מחצית החיים של פחמן-14 הוא 5568±30 שנים, מספר זה ידוע כ"זמן מחצית החיים של ליבי".
בוועידה שהתקיימה באוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1962, הוסכם בהתבסס על ניסויים מאוחרים יותר, על זמן מחצית חיים מדויק יותר: 5730±40 שנים (מספר זה ידוע כ"זמן מחצית החיים של קיימברידג'").
יושב ראש ועידת קיימברידג', הארי גודווין, המליץ להמשיך את השימוש בזמן ליבי בפרסומים מדעיים, כיוון שיש היתכנות שזמן קיימברידג' עצמו ישתפר על ידי ניסויים מאוחרים יותר.
במעבדות היום ממשיכים להשתמש בזמן ליבי, על מנת לשמור על עקביות עם פרסומים קודמים, וזאת אף על פי שזמן מחצית החיים של קיימברידג' הוא עדיין זמן מחצית החיים המדויק ביותר שידוע.
לחוסר הדיוק של זמן ליבי אין השפעה על התיארוך הסופי, כיוון שהתאריכים הגולמיים עוברים כיול .
ג'פרי ארצ'ר, כבוד בין גנבים.
זייפן מקפיד להשתמש בנייר בגילו של המסמך אותו הוא מזייף, מכיוון שאינו מסוגל לזייף תוצאות בדיקה בפחמן-14.
תיארוך באמצעות טבעות עצים (בלועזית: דֶּנְדְּרוֹכְּרוֹנוֹלוֹגְיָה.
במינוח האקדמיה: גִּילָאוּת הָעֵץ) הוא שיטת תיארוך מדעית המבוססת על מדידות עוביין של טבעות עצים שנתיות.
דנדרוכרונולוגיה שימושית לקביעת הגיל המדויק של דגימות (בטווח של שנה אחת) ביחס לתיארוך פחמן רדיואקטיבי, אשר תמיד מייצר טווח ולא תאריך מדויק, כך היא גם מאפשרת שיפור בדיוק הכיול תיארוך פחמן.
בנוסף היא שימושית עבור דגימות חדשות מכדי שתארוך זה יהיה מדויק.
דנדרוכרונולוגיה מספקת נתונים על תזמון של אירועים ושינוים בסביבה (בעיקר בתחום של חקר האקלים) וכן להערכת דגימות עץ בחפירות ארכאולוגיות או ביצירות אמנות ואדריכלות, כמו ציורי פאנל ישנים.
טבעות עצים נוצרות מדי שנה, אך עוביין מושפע מכמות המשקעים ומתנאים סביבתיים נוספים אליהם חשוף העץ החי.
על פי סדר הטבעות והדגם שהן מתוות ברצף מסוים ניתן ליצור מתאם של טבעות עצים בין עצים שהתקיימו בתקופה חופפת כלשהי.
שימוש בגזעי עצים שהתקיימו ביניהם חפיפות היוצרים יחד רצף ארוך בזמן מאפשר קביעת גיל של ממצאי עץ בחפירות.
ניתן אף למשוך את הרצף הדנדרוכרונולוגי אל מעבר לזמן חייהם של עצים רצנטיים על ידי מציאת חפיפות בין ממצאי עץ מתוארכים.
רצפים כאלה נערכו על ידי מעבדות שונות ברחבי העולם על טבעות עצים של עצים מאריכי ימים.
בישראל שימשו לכך עצי ערער אדום (Juniperus phoenicea) המצויים במקומות מסוימים בנגב.
הדנדרוכרונולוגיה פותחה בארצות הברית על ידי אנדרו אליקוט דאגלס (Andrew Ellicott Douglass) בסוף המאה ה-19 על סמך טבעות עצים של "אורן האצטרובל הזיפני", המצוי בפסגות הגבוהות של ההרים הלבנים שבדרום קליפורניה.
במין זה קיימים עצים שגילם מגיע ל־4,000 שנים ויותר והעץ הזקן ביותר בהם והזקן ביותר בעולם הוא בן יותר מ־4,800 שנים ונקרא "מתושלח", ועל ידי מתאם בינם לבין עצים מתים, שרבים מהם מצויים באזור, ניתן היה לבנות כרונולוגיית על המגיעה עד יותר מ-8,000 שנה אחורה.
באירופה נבנתה כרונולוגיה דומה על בסיס טבעות עצים של עצי אלון מגרמניה ומאירלנד.
אלו אומנם מאריכי חיים פחות מהאורנים של דרום-מערב ארצות הברית, אולם, בכל זאת ניתן היה לבנות על פיהם כרונולוגיית על שהגיעה בשלב הראשון עד יותר מ־7,000 שנה אחורה, ובהמשך עד 10,000 שנה אחורה.
נכון לשנת 2020 מתוארכים נתוני טבעת עצים עבור חלק מהאזורים בחצי הכדור הצפוני וזמינים 13,910 שנים אחורה לפני זמננו.
בשנים האחרונות פותחה שיטה בשם דנדרוכרונולוגיה איזוטופית המבוססת על מדידת שינויים של איזוטופי חמצן בכל טבעת, שיטה זו יכולה להניב תוצאות על דגימות שאינן מתאימות לדנדרוכרונולוגיה מסורתית בגלל מעט מדי טבעות או דפוסי טבעות דומים מדי.
תיארוך טבעות עצים באמצעות דנדרוכרונולוגיה משמש כ"עמוד השדרה העיקרי" של כיול פחמן רדיואקטיבי לפרקי הזמן שבהם זה אפשרי (כמעט 14 אלף שנה או לראשית האלף ה-12 לפני הספירה).
בתיווי מוזיקלי, תיבה היא מקטע זמן, המוגדר על ידי מספר נתון של פעמות של משך זמן נתון.
באופן טיפוסי, קטע מוזיקלי בנוי ממספר תיבות באותו אורך, ובכתב התווים המקובל בימינו, מספר הפעמות בכל תיבה מופיע בראשית היצירה, ליד סימן המשקל (לדוגמה, 3/4).
המילה "תיבה" היא התרגום העברי למושגים בשפות שונות, שכולם מקובלים בשימוש בשפת המוזיקה.
"באר" הוא המושג הבריטי ואילו "מיז'ר" הוא המושג האמריקאי, ואף כי נהוג להחליף ביניהם בשימוש רגיל, הרי "באר" במובנו המדויק מתייחס רק לקווים המאונכים המגדירים את התיבה, בעוד "מיז'ר" מתייחס לפעמות שבין קווים אלה.
לצד שני המושגים האנגלו-סקסיים הללו קיים המושג "טאקט" (Takt) הגרמני, שהיה מקובל בשימוש במשך שנים רבות בישראל.
התיבה הראשונה במשקל מלא בתוך יצירה נקראת "תיבה 1".
כאשר יצירה מתחילה בקדמה (Auftakt - צליל לא מודגש בסוף תיבה, השייך למעשה לתיבה הבאה) "תיבה 1" תהיה התיבה הבאה אחריה.
בתמונה השמאלית למטה מוצגים קווי תיבה שונים - משמאל לימין: קו רגיל המפריד בין תיבה לתיבה; קו כפול, המציין סיום קטע והתחלת קטע חדש; קו סיום; התחלת קטע עם סימן חזרה; סיום קטע עם סימן חזרה; קו המציין סיום עם חזרה והתחלה עם חזרה.
תיאטרון תמונע הוא מרכז פרינג', מופעים, הצגות, מחול ואמנות חזותית ופלסטית, השוכן ברחוב שונצינו 8, בשכונת מונטיפיורי, בתל אביב, ובו ארבעה חללים להופעות ולאירועים.
מרכז "תמונע" הוקם ב-1987 על ידי נאוה צוקרמן בשיתוף מיקי צוקרמן ואילן רוזנטל.
תחילה, שימש המקום להפקת הצגות תיאטרון שוליים בלבד אשר הועלו על ידי אנסמבל השחקנים שייסדה צוקרמן ב-1981. בשנות קיומו העלה אנסמבל "תמו-נע" כשלושים הצגות תיאטרון והשתתף בפסטיבלים שונים, בהם פסטיבל עכו, פסטיבל ישראל, תיאטרונטו, אדינבורו פרינג' פסטיבל ועוד.
האנסמבל מעלה כ-140 הופעות בשנה.
החל משנת 1999 שינה המקום את פניו, והפך למרכז תרבות רב-תחומי המארח על במותיו, לבד מהפקות האנסמבל, הופעות מחול, מוזיקה ואמנות.
במרכז מתקיימים יותר מ-550 הצגות תיאטרון בשנה, כ-80 ערבי מחול, כ-50 ערבי ספרות ושירה ולמעלה מ-350 מופעים ואירועי מוזיקה שונים.
נאוה צוקרמן, שהיא גם המנהלת האמנותית
פרופ' ארז מעין שלו שהוא מנהל אמנותי שותף
איתי דורון שמשמש כמנהל אמנותי שותף ודרמטורג הבית
לאורך השנים יוצרים עבדו עם אנסמבל תיאטרון תמונע כמו: פרופ' יוסי יזרעאלי, יהושע סובול, גיל אלון, אנה בניאל, לילך דקל אבנרי, נטע וינק וסתיו מרין, יאיר ורדי, אייל וייזר, עירא אבנרי וריקי חיות
תיאסטס (יוונית: Θυέστης) דמות מהמיתולוגיה היוונית, בנו של פלופס, אחי אטראוס ואביהם של פלופיה ושל אייגיסתוס.
אטראוס ותיאסטס היו אחים תאומים, בניהם של פלופס, מלך אולימפיה והיפודאמיה.
אטראוס הבטיח לארטמיס להקריב לה את הצמר המשובח ביותר.
תיאסטס הציג את גיזת הזהב וזכה בכיסא המלוכה.
בארוחה הגיש אטראוס לאחיו את בשר ילדיו בעזרת ידיהם ורגליהם (רעיון שאינו חדש במשפחה זו, בדומה למה שעשה טנטלוס לפלופס).
אייגיסתוס הרג את אטראוס ויחד עם אביו תיאסטס מלך במיקנה והגלה את בניו של אטראוס, אגממנון ומנלאוס, אל ספרטה.
קליטמנסטרה ואייגיסתוס, רצחו את אגממנון ואת קסנדרה ואת ילדיהם, התאומים פלופס וטלראמוס.
שיטה זו היא הבסיס העיקרי לקביעת, למשל, גיל כדור הארץ ומהווה מקור מידע משמעותי ביותר לגבי קצב השינוי האבולוציוני.
קיימות מספר שיטות הנבדלות זו מזו בדיוקן (מידת השגיאה במדידה), עלות ומסגרת הזמן הניתנת למדידה.
חומר רגיל מורכב משילובים של יסודות כימיים, כל אחד מהיסודות הוא בעל מספר אטומי משלו, המציין את מספר הפרוטונים בגרעין האטום.
בנוסף, יסודות מופיעים כאיזוטופים שונים, הנבדלים זה מזה במספר הנייטרונים שבגרעין.
איזוטופ מסוים של יסוד מסוים נקרא נוקליד.
חלק מנוקלידים אינם יציבים במיוחד.
כלומר, בנקודת זמן אקראית כלשהי, האטום של נוקליד כזה יהפוך לנוקליד אחר בתהליך התפרקות רדיואקטיבית.
המעבר הזה מתרחש על ידי פליטה של חלקיקים כגון אלקטרונים (הידוע כהתפרקות בטא) או גרעיני הליום (התפרקות אלפא).
הרגע בו גרעין מסוים יתפרק הוא אקראי, אך קבוצת אטומים של נוקליד רדיואקטיבי מתפרקת באופן מעריכי קבוע.
שיעור זה המתואר על ידי הפרמטר המוכר כזמן מחצית חיים.
בשיטות תארוך זמן זה נמדד שני.
בכל פעם שמסתיים זמן מחצית החיים, נותרת בדגימה מחצית מכמות האטומים שהיו בה בתחילת המדידה, וזאת כיוון שחצי מהאטומים התפרקו.
חומרים רדיואקטיביים רבים מתפרקים מנוקליד אחד לתוצר התפרקות (או "גרעין בת") סופי ויציב דרך סדרה של שלבים הידועים כסדרת התפרקות.
במקרה זה, זמן מחצית החיים שמדובר עליו הוא הארוך ביותר בכל השרשרת, ולא רק שלב אחד בשרשרת.
לנוקלידים שמשתמשים בהם בתיארוך רדיומטרי יש זמן מחצית חיים הנע בין אלפי שנים למיליארדי שנים.
היות שיש יסודות שונים בעלי זמני התפרקות שנים, וכן שיטות תארוך אחרות כמו תיארוך באמצעות טבעות עצים, ניתן לבצע מדידות כיול בין שיטות שונות כדי להעריך את רמת הדיוק של השיטות הארוכות יותר באמצעות השיטות קצרות החיים יותר.
לרוב, זמן מחצית החיים של נוקליד תלוי אך ורק בתכונות הגרעין.
גורמים חיצוניים כגון טמפרטורה, סביבה כימית, שדה חשמלי, שדה מגנטי אינם משפיעים עליו.
עם זאת, שיעור ההתפרקות של יסודות כגון בריליום-7, סטרונציום-85 וזירקוניום-89 עשוי להיות מושפע מצפיפות האלקטרונים של הדגימה.
כיוון שכך, לא נהוג להשתמש באיזוטופים אלה לצורך תיארוך רדיומטרי.
למרות שניתן להאיץ התפרקות על ידי הפגזה רדיואקטיבית (הפגזה רדיואקטיבית היא תהליך שבו מכוונים אלומת חלקיקים רדיואקטיביים לעבר דגימת האיזוטופ), הפגזה זו נוטה להשאיר עדויות על התרחשותה.
אם מזניחים את השיקולים האלה, הדעה הרווחת היא כי זמן מחצית החיים של כל נוקליד הוא קבוע (ואיתו קצב ההתפרקות).
לפיכך, בכל חומר המכיל נוקליד רדיואקטיבי, היחס הכמותי בין הנוקליד המקורי לבין תוצר (י) ההתפרקות שלו משתנה בדרך הניתנת לניבוי כשהנוקליד המקורי מתפרק.
יכולת הניבוי הזאת מאפשרת לעשות שימוש בכמויות היחסיות של הנוקלידים מבין כל הנוקלידים הקיימים כשעון שמודד את הזמן מהפכת הנוקליד המקורי לתוצר הבת עד להווה.
התהליכים היוצרים חומרים מסוימים הם לעיתים נוחים מאוד בשל כך שהם בוררים את החומרים שאותם מכניסים לתרכובותיהם.
במקרה האידיאלי, החומר יכלול את נוקליד האב ויפלוט את נוקליד הבת.
במקרה זה, נוקליד הבת היחיד שיימצא במהלך בחינת דגימה בוודאי יהיה בה מאז שהיא נוצרה.
כשחומר מכיל את נוקליד האב ואת נוקליד הבת בזמן היווצרותו, ייתכן ויהיה זה הכרחי להניח שהיחסים ההתחלתיים של חומר רדיואקטיבי ונוקליד הבת שלו ידועים.
תוצר הבת לא יכול להיות מולקולת גז קטנה שיכולה לעזוב את החומר, והוא חייב להיות בעל זמן מחצית חיים ארוך מספיק משל עצמו על מנת שיהיה ניתן למצוא אותו בכמות מספיקה.
בנוסף, ליסוד ההתחלתי ותוצר ההתפרקות אסור להיווצר או להיצרך בכמויות משמעותיות על ידי תגובות אחרות.
התהליכים שבהם עושים שימוש כדי לבודד ולנתח את תוצרי התגובה הכימית חייבים להיות ישירים ואמינים.
אם חומר שפולט באופן בררני את נוקליד הבת מתחמם, כל נוקליד בת שיצטבר במהלך זמן יאבד דרך פעפוע, "ויכוון" את השעון האיזוטופי לאפס.
הטמפרטורה שבה תופעה זו מתרחשת ידועה כ"טמפרטורת החסימה" והיא ייחודית לכל סוג של חומר.
בניגוד לרוב שיטות התיארוך הרדיומטריות הפשוטות, תיארוך איזוכרוני, בו עושים שימוש ברצפי התפרקות של איזוטופים רבים (לדוגמה רצף ההתפרקות רובידיום-סטרונציום), לא דורש מידע מוקדם לגבי היחס ההתחלתי.
כמו כן, עושים שימוש בשיטת התיארוך אָרגון-ארגון ברצף ההתפרקות אשלגן-ארגון על מנת לוודא שלא הייתה כמות התחלתית כלשהי של 40Ar.
בהתחשב בכך שיסוד האב הרדיואקטיבי מתפרק ליסוד בת יציב, הביטוי המתמטי שמקשר בין התפרקות רדיואקטיבית לבין זמן גאולוגי, הנקרא משוואת הגיל, הוא:
D = מספר האטומים של איזוטופ הבת בדגימה
P = מספר האטומים של איזוטופ האב בדגימה
λ = קבוע הדעיכה של איזוטופ האב
קבוע הדעיכה (או שיעור הדעיכה) הוא החלק ממספר האטומים של נוקליד רדיואקטיבי שמתפרקים ביחידת זמן נתונה.
קבוע הדעיכה נמצא ביחס הפוך לזמן מחצית החיים הרדיואקטיבי.
כיום, מוצאים את זמן מחצית החיים באמצעות טבלאות ערכים שנבנו באופן אמפירי.
למרות שתיארוך רדיומטרי מדויק באופן עקרוני, יש צורך בדייקנות רבה בביצוע התהליך.
ההשפעות המבלבלות של זיהום התחלתי של איזוטופי אב ובת חייבות להילקח בחשבון, כמו גם ההשפעות של אובדן או השגת איזוטופים אלו מאז שהדגימה נוצרה.
בנוסף, במדידה בספקטרומטר מסות, איזוטופים של נוקלידים אחרים עם מספר מסה זהה עלולים להפריע.
ייתכן ויש צורך לבצע תיקונים על ידי מדידת יחסי האיזוטופים של היסודות שעשויים להפריע למדידת איזוטופ המטרה.
ספקטרומטרי מסה רגישים מאוד להפרעות.
ההפרעה הקריטית ביותר היא איכות הריק.
ריק גרוע מאפשר לאטומים גזיים ליירט אטומים מיוננים לפני המדידה.
כושר ההפרדה של הגלאי מהווה גם כן גורם, אולם הציוד המודרני השתפר בהרבה לעומת מהדורות קודמות.
רמת הדיוק גדלה אם המדידה נעשית על דגימות שונות מאותו סלע אולם במקומות שונים.
דרך נוספת היא בדיקת קיומו של איזוכרון.
האיזוכרון קיים אם יש מספר מינרלים שונים שניתן לתארך מאותה דגימה, ניתן להניח שהם נוצרו באותו מאורע גאולוגי ושהם נמצאים בשיווי משקל עם המאגר שבו הם נמצאים מאז היווצרותם.
לעיתים יש צורך לבצע בדיקה בכמה שיטות שונות על מנת לוודא את גיל הדגימה.
הדיוק של שיטת תיארוך תלוי חלקית בזמן מחצית החיים של האיזוטופ הנבדק.
לדוגמה, לפחמן-14 יש זמן מחצית חיים של פחות מ-6,000 שנים.
לאחר שיצור היה מת במשך יותר מ-60,000 שנים, ריכוזו של הפחמן-14 בדגימה קטן מכדי לתת אות ברור על רקע רעשי המדידה.
מצד שני, הריכוז של פחמן-14 יורד בתלילות עד שניתן לקבוע בדיוק של כמה עשורים את הגיל של שאריות צעירות יחסית.
לאיזוטופ שעושים בו שימוש בתיארוך אורניום-אורניום יש זמן מחצית חיים ארוך יותר, אולם גורמים אחרים הם שהופכים אותו ליותר מדויק מתיארוך פחמן-14.
כמו כן, תיארוך מדויק יותר מתאפשר הודות להצלבת מספר שיטות תארוך עם יסודות שונים.
ניתן לבצע תיארוך רדיומטרי על דגימות קטנות ביותר (כמיליארדית הגרם) בעזרת שימוש בספקטרומטר מסות.
מכשיר זה הומצא בשנות ה-40 והשימוש בו במסגרת תיארוך רדיומטרי החל בשנות ה-50. המכשיר פועל על ידי יצירת קרן של אטומים מיוננים מהדגימה הנבדקת.
היונים עוברים דרך שדה מגנטי, המסיט אותם לכיוון חיישני דגימה שונים, הידועים בתור "גביעי פאראדיי", באופן התלוי במסה ובדרגת היינון שלהם.
כשהם פוגעים בגביעים, היונים יוצרים זרם חשמלי חלש מאוד שיכול להימדד על מנת לקבוע את שיעור הפגיעות ואת הריכוזים היחסיים של האטומים השונים בקרניים.
שיטת התיארוך מסוג תיארוך אורניום-עופרת היא אחת הוותיקות ביותר, כמו גם אחת מהמדויקות ביותר.
היא שוכללה עד לנקודה שבה טעות בתיארוך של סלעים בני יותר משלושה מיליארדי שנים היא לא יותר משני מיליוני שנים.
תיארוך אורניום-עופרת מבוצע בדרך כלל על המינרל זירקון (ZrSiO4), אולם ניתן לעשות בו שימוש גם על מינרלים אחרים.
זירקון קולט אטומי אורניום לתוך המבנה הגבישי שלו כמחליפים לזירקוניום, אבל דוחה בעוצמה עופרת.
לזירקון יש טמפרטורת חסימה (הטמפרטורה שמתחתיה אינם חופשיים לעזוב את המינרל, כך שהשעון הרדיומטרי מתחיל לפעול) גבוהה מאוד, עמידות בפני שבירה מכנית ואדיש מבחינה כימית במידה רבה.
כמו כן, זירקון יוצר מספר רב של שכבות גבישיות במהלך אירועים מטאמורפיים, כאשר כל אחד מהם יכול להוות עדות לגיל איזוטופי של האירוע.
ניתן להשיג אנליזה מקומית של המיקרו-קרן באמצעות שיטות הלייזר ICP-MS אוSIMS.
לעיתים עושים שימוש בשתי שיטות רדיומטריות אחרות על מנת לבצע תיארוך ארוך-טווח.
תיארוך אשלגן-ארגון כרוך בלכידת אלקטרונים או דעיכת פוזיטרונים של אשלגן-40 לארגון-40. לאשלגן-40 יש זמן מחצית חיים של 1.3 מיליארדי שנים בקירוב, כך ששיטה זו ישימה לסלעים העתיקים ביותר.
אשלגן-40 רדיואקטיבי נפוץ בנציצים, פצלות השדה, והורנבלנדות, למרות שטמפרטורת החסימה בחומרים אלה היא נמוכה מאוד (בערך 125 מעלות צלזיוס בנציצים עד 450 מעלות בהורנבלנדות).
תיארוך רובידיום-סטרונציום מבוסס על התפרקות בטא של רובידיום-87 לסטרונציום-87, עם זמן מחצית חיים של 50 מיליארדי שנים בקירוב.
עושים שימוש בשיטה זו על מנת לתארך סלעי יסוד וסלעים מותמרים, כמו גם לתיארוך של דגימות מהירח.
טמפרטורות החסימה הן כה גבוהות עד כדי כך שאינן מהוות שיקול.
תיארוך רובידיום-סטרונציום אינו מדויק כמו שיטת אורניום-עופרת, עם טעויות של 30 עד 50 מיליוני שנים עבור דגימה בת 3 מיליארדי שנים.
למספר שיטות תיארוך יש טווח קצר ולכן עושים בהן שימוש למחקרים היסטוריים או ארכאולוגיים.
אחת הידועות שבהן היא שיטת פחמן-14 (C14).
פחמן-14 הוא איזוטופ רדיואקטיבי של פחמן, עם זמן מחצית חיים של 5,730 שנים (קצר מאוד בהשוואה לשיטות שתוארו).
בשיטות תיארוך רדיומטריות אחרות, האיזוטופים הכבדים של אטום האב נוצרו נוצרו בהתפוצצויות סופרנובה של כוכבים שפיזרו חומר דרך הגלקסיה, ושמהם נוצרו כוכבי לכת וכוכבים.
האיזוטופים של אטומי האב דעכו מאותו זמן, ולכן כל איזוטופ אב עם זמן מחצית חיים קצר צריך היה לדעוך עד ימינו.
פחמן-14 הוא מקרה יוצא דופן.
הוא נוצר ללא הרף באמצעות התנגשויות של נייטרונים, שהם תוצרים משניים של תגובת חלקיקים אנרגטיים מהקרינה הקוסמית, עם חלקיקי חנקן הנמצאים באטמוספירה העליונה.
ניתן למצוא עקבות של פחמן-14 בפחמן דו-חמצני אטמוספירי.
יצור חי משיג פחמן מפחמן דו-חמצני במהלך חייו.
צמחים משיגים אותו דרך פוטוסינתזה, ובעלי חיים משיגים אותו מעיכול של צמחים ובעלי חיים אחרים.
כשיצור חי מת, הוא מפסיק לקלוט פחמן-14 חדש והאיזוטופ הקיים דועך עם זמן מחצית חיים אופייני (5730 שנים).
השיעור היחסי של פחמן-14 שנשאר כששאריות היצור נבדקות מלמד על הזמן שעבר מאז מותו של היצור.
מספר בדיקות הצלבה של שיטת פחמן 14 עם שיטות תיארוך אחרות נתנו תוצאות עקביות, וכתוצאה מכך הוסקה המסקנה כי שיעור היצירה של פחמן 14 הוא קבוע, בקירוב.
אולם, התפרצויות מקומיות של הרי געש או אירועים אחרים שמפיקים כמויות גדולות של פחמן דו-חמצני יכולים לגרום לירידת הריכוזים המקומיים של פחמן-14 ולתת תאריכים לא מדויקים.
השחרור של פחמן-14 לביוספירה כתוצאה מתיעוש שינה גם כן את השיעור היחסי של פחמן-14 במספר אחוזים.
גורם נוסף שגרם לעלייה בכמות הפחמן 14 הוא הניסויים הגרעיניים האטמוספיריים שבוצעו במהלך שנות ה-60 המוקדמות.
כמו כן, גידול בשטף של רוח השמש או השדה המגנטי של כדור הארץ מעל הערך הקבוע יורידו את כמות הפחמן-14 שנוצרת באטמוספירת כדור הארץ.
השפעות אלו מתוקנות על ידי כיול של סקלת התיארוך הרדיו-פחמני.
עוד שיטת תיארוך קצרת טווח מבוססת על התפרקות של אורניום-238 לתוריום-230, חומר עם זמן מחצית חיים של 80,000 שנים.
התהליך מלווה על ידי תהליך מקביל, שבו אורניום-235 מתפרק לפרוטקטיניום-231, שלו יש זמן מחצית חיים של 34,300 שנים.
בעוד שאורניום נמס במים, תוריום ופרוטקטיניום אינם נמסים, וכך הם שוקעים באופן בררני בתחתית האוקיינוס, משם נמדדים היחסים שלהם.
לשיטה זו יש טווח של כמה מאות אלפי שנים.
מקורות טבעיים של קרינה מהסביבה מחדירות אלקטרונים אל (לדוגמה) חתיכה של כלי חרס, ואלקטרונים אלה מצטברים בפגמים במבנה הגבישי של החומר.
חימום של החפץ ישחרר את האלקטרונים הלכודים ויגרום להארה.
כשהדגימה מחוממת, בטמפרטורה מסוימת היא תזהר מפליטת האלקטרונים המשתחררים מהפגמים, וניתן לעשות שימוש בהארה זו על מנת להעריך עד גיל הדגימה עד לגבול של 15 אחוזים בקירוב מגילה האמיתי.
הגיל של הסלע "מתאפס" כשפעילות געשית ממיסה אותו מחדש והגיל של חתיכת החרס מתאפס על ידי החום של התנור.
טמפרטורות טיפוסיות הגבוהות מ-400 מעלות צלזיוס יאפסו את השעון.
שיטה זו מכונה הארה חומנית (Thermoluminescence).
שיטת תיארוך עקבות ביקוע גרעיני כוללת בדיקה של פיסת חומר ממורקת על מנת לקבוע את צפיפות סימני "העקבות" שנותרו בו על ידי ביקוע ספונטני של אורניום-238 שהוא האיזוטופ הנדיר של אורניום.
תכולת האורניום של דגימה חייבת להיות ידועה, אבל זה ניתן לקביעה על ידי הנחת סרט צילום מעל חתיכת החומר הממורקת, והפצצתו בנייטרונים איטיים.
תהליך זה גורם להשראה של ביקוע אורניום-235, בניגוד לביקוע ספונטני המתרחש באורניום-238. עקבות הביקוע הנוצרות על ידי תהליך זה מתועדות בסרט הצילום.
ניתן לחשב את תכולת האורניום של חומר ממספר העקבות ומזרם הנייטרונים.
לשיטה זו יש יישומים על טווח רחב של גילאים גאולוגיים.
עבור תאריכים של עד מספר מיליוני שנים עושים שימוש טוב בנציצים, טקטיטים (שברי זכוכית שנוצרו מהתפרצויות געשיות) ומטאוריטים.
חומרים ישנים יותר יכולים להיות מתוארכים על ידי שימוש בזירקון, אפטיט, טיטניט, אפידוט וגארנט שלהם יש שיעור משתנה של תכולת אורניום.
בגלל שעקבות ההתפרקות מתוקנות על ידי טמפרטורות הגבוהות מ-200 מעלות צלזיוס, לשיטה יש מגבלות כמו שיש לה יתרונות.
לשיטה זו יש מספר יישומים פוטנציאליים שבאמצעותם ניתן לתת פירוט של ההיסטוריה התרמית של המרבץ.
כמויות גדולות של כלור-36 (שהוא נדיר מאוד) נוצרו על ידי הקרנה של מי ים במהלך הפיצוצים האטמוספיריים של מתקנים גרעיניים בין השנים 1952 ו-1958. זמן השהייה של כלור-36 באטמוספירה הוא שבוע אחד בקירוב.
באופן זה, כסמן מאורע במים משנות ה-50 בקרקע ובמי תהום, כלור-36 יעיל עבור תיארוך דגימות מים בנות פחות מ-50 שנה.
עושים שימוש בכלור-36 גם בתחומים אחרים של מדע הגאולוגיה, כולל תיארוך קרח ומשקעים.
תיארוך עם נוקלידים רדיואקטיביים קצרי ימים שאינם קיימים יותר
בתקופה שלאחר היווצרות מערכת השמש היו בה מספר נוקלידים רדיואקטיביים קצרי ימים כגון 26Al, 60Fe, 53Mn ו-129I, שקודם לכן בערפילית השמש.
הנוקלידים הרדיואקטיביים האלה – שייתכן ונוצרו על ידי פיצוץ של סופרנובה – לא קיימים היום אולם ניתן לאתר את תוצרי הדעיכה שלהם בחומרים הקיימים מאז ראשית קיומה של מערכת השמש, כגון מטאוריטים.
באמצעות מדידת תוצרי הדעיכה של נוקליד רדיואקטיבי שאיננו קיים עם ספקטרומטר מסות ושימוש בתרשימים איזוכרוניים, ניתן לקבוע זמנים יחסיים בין מאורעות שונים בהיסטוריה המוקדמת של מערכת השמש.
ניתן לכייל שיטות תיארוך המבוססות על נוקלידים רדיואקטיביים שאינם קיימים עם שיטת אורניום-עופרת על מנת לתת טווח מדויק.
סוגים שונים של שיטות תיארוך רדיומטריות
תיארוך אופטי על ידי האצת הארה
בגאומטריה של המרחב, תיבה היא פאון תלת-ממדי בן שש פאות, שכולן מלבנים.
אף שצורת התיבה נדירה בטבע, היא נוחה מאוד לשימושים תעשייתיים, למשל משום שאפשר לרצף בה חללים מרחביים בקלות יחסית.
לתיבות אריזה, ספרים, חדרים בבניין ובניינים, יש בדרך כלל צורת תיבה.
תיבה היא מקרה פרטי של מקבילון.
תיבה שכל פאותיה הן ריבועים נקראת קובייה.
לתיבה שמונה קודקודים, ובכל אחד מהם נפגשות שלוש צלעות בזווית ישרה מרחבית; יחד יש לתיבה 12 צלעות, מקצועות.
פאותיה של התיבה מקבילות זו לזו בשלושה זוגות, העשויים להיות שונים זה מזה.
תיבה שבה אחת הפאות היא ריבוע נקראת תיבה ריבועית; בתיבה כזו יש לפחות זוג אחד של פאות ריבועיות, וארבע האחרות חופפות זו לזו.
תיבה שבה כל הפאות הן ריבועים היא קובייה.
תיבה שבה שתי פאות שאינן מקבילות הן ריבועיות, מוכרחה להיות קובייה (שבה כל הפאות ריבועיות).
חבורת הסימטריות המרחביות של תיבה שאינה ריבועית היא חבורת הארבעה של קליין הכוללת ארבע סימטריות: הפעולה הטריוויאלית ושלושת חצאי-הסיבובים סביב האנכים המרכזיים של הפאות (חבורה זו איזומורפית ל-).
אם כוללים גם את השיקוף המרחבי (שאינו ניתן למימוש במרחב הרגיל), מתקבלת החבורה האבלית בת שמונה איברים ואקספוננט 2 (דהיינו ).
חבורת הסימטריות המרחביות של תיבה ריבועית שאינה קובייה היא החבורה הדיהדרלית מסדר 8; אם מתירים שיקוף מרחבי מתקבלת חבורה מסדר 16, שהיא מכפלה ישרה של החבורה הקודמת, עם החבורה בת שני האיברים הנוצרת מן השיקוף.
תיבה אפשר לאפיין בשלושה מספרים, a,b,c, המסמנים את אורכי הצלעות השונות (ארבע צלעות באורך a, ארבע באורך b וארבע באורך c).
הפאות בגודל , ולכן שטח הפנים של התיבה הוא , ונפחה .
מבין הגופים בעלי הנפח במרחב התלת-ממדי, התיבה היא היסודית ביותר, ולכן משמש כיסוי בתיבות כהגדרה למידת הנפח המקובלת במרחב האוקלידי התלת-ממדי, מידת לבג.
בשפת הדיבור, "תיבה" היא עצם תלת-ממדי.