tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תביעה של הלן יאנדורף להחזר של מלוא שווי השוק נדחתה על ידי בית הדין האזורי בברלין בשנת 1952.
בשל התרומות הרבות שיאנדורף תרם לעיר הולדתו, הוא הפך לאזרח כבוד בשנת 1908. אזרחות הכבוד נמשכה בתקופת הדיקטטורה הנאצית, כי הוסתרה מהביורוקרטיה הנאצית.
לציון 100 שנות אזרחות כבוד, נתרם לוח זיכרון במקום הולדתו הנגסטפלד ב-14 בספטמבר 2008. הוא ממוקם בבית העירייה לשעבר ליד הכנסייה.
רחוב בהנגסטפלד נקרא על שמו.
לאחר מלחמת העולם השנייה, ברלין קבעה את קברו כקבר כבוד.
KaDeWe: הזמן שלנו הוא עכשיו (ARD).
אדולף הניג (בהונגרית: Hönig Adolf; בודפשט, 12 באוגוסט 1881 – בודפשט, לפני 10 ביוני 1960) היה דוקטור לרפואה (MD) רופא עיניים, רופא ראשי בבית החולים.
בעל עיטור מסדר פרנץ יוזף.
אדולף הניג נולד במשפחה יהודית בת שמונה ילדים, כבנם של איגנץ הניג, סוחר זכוכית, ושל אנטוניה רוזנצוויג (1853–1939).
את לימודיו התיכוניים השלים בבודפשט ברובע 7 בגימנסיה המלכותית ההונגרית הראשית של הרובע (1891–1899) ולאחר מכן התקבל לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (1900–1905), שמה כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד.
בנובמבר 1905, באספה הכללית של איגוד הפוליקליניקה של בודפשט, מונה לאסיסטנט במחלקה לרפואת עיניים.
בנובמבר 1906 הפך למתמחה ולאחר מכן גם למרצה במרפאת העיניים של האוניברסיטה.
בין השנים 1910–1916 היה הרופא הראשי של המרפאה הציבורית של האגודה האמבולטורית של בודה (Budai Ambulatórium Egyesület Nyilvános Rendelőintézet).
בינואר 1913, כרופא במילואים, הועבר מגדוד חיל הרגלים ה-70 לגדוד חיל הרגלים ה-18 של שופרון.
ב-1 במאי 1914 הועלה לדרגת רופא ראשי באותו מקום.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, ב-18 בנובמבר 1914, קיבל דרגת רופא חטיבה במילואים.
בשנת 1915 הוצב בבית חולים והחלמה שדה של הארמייה ההונגרית החמישית.
מאוחר יותר ניהל את בית החולים לעיניים של הארמייה השנייה של הצבא האוסטרו-הונגרי בלמברג עם 400 מיטות.
לאחר 1920, מונה כרופא של בית החולים לילדים ברודי ז'יגמונד ואדל של הקהילה היהודית של פשט, אחר כך מונה לרופא הראשי ומנהל המחלקה.
הקליניקה הפרטית שלו הייתה תחילה בשדרה הגדולה בקטע של שדרות טרז 5 ומשנת 1929 בכתובת בכיכר על שם פרנץ ליסט 5. במשך יותר מארבעה עשורים מהעשור השני של המאה ה-20, הוא היה רופא העיניים המומחה של בבית החולים והסנטוריום של איגוד העיתונאים.
אשתו הייתה ארז'בט גרוסמן (1897–1981), לה נישא ב-15 ביוני 1924. באוקטובר 1974 היגרה אשתו לארצות הברית של אמריקה והתגוררה בה עד מותה.
עיטור צלב האבירים של מסדר פרנץ יוזף עם עיטור צבאי (1917)
אדולף וגנר ( 1 באוקטובר 1890 – 12 באפריל 1944) היה פקיד ומדינאי במפלגה הנאצית ששימש כגאולייטר של המפלגה במינכן וכשר הפנים של בוואריה במשך רוב תקופת הרייך השלישי.
הוא השתתף בפוטש הכושל במרתף הבירה וקיבל על כך את עיטור מסדר הדם.
וגנר מונה לנציב ההגנה של הרייך ושיחק תפקיד מרכזי בגיוס עבודות כפייה.
הוא היה מעורב בליל הסכינים הארוכות ובליל הבדולח.
במותו קיבל את עיטור המסדר הגרמני, העיטור הגבוה ביותר של המפלגה הנאצית.
וגנר נולד באלגרינגן (היום אלגרנז') באלזס-לורן לבנו של כורה פחם ואשתו.
וגנר למד בבית ספר עממי מקומי ולאחר מכן בבית ספר תיכון במץ ובפפורצהיים.
לאחר ששירת כמתנדב לשנה אחת ברגימנט הרגלים ה-143, למד מדעי הטבע ומתמטיקה באוניברסיטת שטרסבורג לשנה אחת ולאחר מכן לימודי מכרות בRWTH אוניברסיטת אאכן במשך שלוש שנים.
הוא קיבל הסמכה כמהנדס מכרות ב-1914, אך כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה התנדב לשירות בצבא הקיסרות הגרמנית.
הוא שובץ לרגימנט הרגלים ה-135 כקצין זוטר בחזית המערבית, הוסמך כלויטננט ב-1917 ושירת כמפקד פלוגה וכקצין מטה במטה הרגימנט.
הוא נפצע פעמיים, פעם אחת מגז רעיל וב-1918 איבד את רגלו הימנית מתחת לברך.
הוענק לו צלב הברזל מדרגה ראשונה ושנייה ושוחרר בסוף המלחמה ב-1918.
לאחר המלחמה חזר וגנר ללורן אך ב-1919 גורש על ידי הרשויות הצרפתיות כאשר האזור הוחזר לצרפת בהתאם לתנאי חוזה ורסאי.
הוא עבר לבוואריה ומצא עבודה כמנהל באיגוד כריית הפחם והמתכות המאוחדות בארבנדורף.
לאחר מכן עבד כמנהל עסקים בחברת המכרות פינצגאו מעבר לגבול הבווארי באוסטריה.
וגנר הצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1923 (מספר חברות 11,330) והפך למנהיג קבוצת המקום בארבנדורף.
הוא השתתף בפוטש במרתף הבירה ב-9 בנובמבר 1923, ועל כך קיבל את עיטור מסדר הדם.
לאחר ההפיכה הכושלת, נאסרה המפלגה הנאצית באופן זמני.
חמישה חודשים לאחר שהמפלגה הנאצית הוקמה מחדש, הוא הצטרף מחדש ב-20 ביולי 1925. ב-1 באוקטובר 1928 מונה לגאולייטר.
ב-1 בנובמבר 1929 הוא עבר לתפקיד היוקרתי של גאולייטר של מינכן, מושב התנועה הנאצית.
כגולייטר של מינכן, וגנר שימש כמנהל הטקסים להנצחת הפוטש של 1923 בכל 9 בנובמבר.
בנוסף, וגנר קיבל את התואר הכבוד של נואם המפלגה, תואר מיוחד שהעניק לו לקרוא את הכרזות הפיהרר באירועים ציבוריים כגון העצרת השנתית של המפלגה הנאצית שהתקיימה בנירנברג.
נאומו, טון דיבורו וסגנון הדיבור שלו נחשבו לדומים מאוד לאלה של אדולף היטלר.
ב-10 במרץ 1933, כאשר הנאצים השתלטו על ממשלת המדינה של בוואריה, נשלח וגנר על ידי היטלר להשתלט על מנגנון המשטרה הבווארי בתור נציב המדינה למשרד הפנים הבווארי.
בתפקיד זה, הוא שלט בכל מנגנון הביטחון של המדינה.
הוא תמך בהקמת מתקני מעצר מיוחדים שהביאו את היינריך הימלר, אז נשיא המשטרה בפועל במינכן, להקים את מחנה הריכוז הראשון בדכאו.
באותו זמן, הוא גם מונה לאחד מנציגי המדינה לרייכסראט עד לפירוקו ב-14 בפברואר 1934. ב-23 במרץ, מונה וגנר לחבר באס אה (SA) בדרגת גרופנפיהרר וב-9 בנובמבר 1937 הוא קודם לדרגת אובר-גרופנפיהרר.
ב-12 באפריל 1933, מונה רשמית לשר הפנים וכן סגן נשיא שר בוואריה.
לפיכך, הוא נהנה מכוח עצום הן במפלגה והן בממשלה, למרות שדיווח לכאורה לרייכססטטהלטר פרנץ ריטר פון אפ.
במאי 1934 מונה וגנר לתפקיד בצוות של סגן הפיהרר רודולף הס ועמד בראש כוח משימה שהיה אחראי על רפורמה במבנה הרייך.
וגנר שהתנגד לפדרליזם דגל בשליטה ריכוזית יותר על ידי המפלגה.
בפברואר 1935 הפיק דו"ח מקיף שכותרתו "בנייה מחדש של הרייך" שקרא להעברת כל סמכויות החקיקה והביצוע לידי פקידי המפלגה תוך השארת הרשויות המדינתיות כישויות מנהליות בלבד.
וגנר הציע חלוקות טריטוריאליות חדשות בשם רייכסגאו (Reichsgaue) שחוצות את הגבולות הפדרליים המסורתיים.
ראשי המפלגה באזורים החדשים היו אמורים להיות נציבים בלתי מעורערים בתחומי שיפוטם.
למרות זאת רפורמת הרייך של וגנר לא התקדמה מעבר לשלב התכנון בגרמניה עצמה עקב האינטרסים המתחרים וההתנגדות המשמעותית מצד האורגנים המדינתיים והיטלר במהרה איבד עניין.
למרות זאת הרפורמה שימשה כמודל כאשר טריטוריות זרות סופחו לרייך.
תפקיד בטיהור האס אה רדיפת היהודים והמאבק הכנסייתי
ב-30 ביוני 1934 וגנר מילא תפקיד מרכזי במהלך טיהור מנהיגי האס אה הידוע כליל הסכינים הארוכות.
כשהיטלר הגיע למינכן, מצא שוגנר כבר עצר את מנהיגי האס אה של מינכן.
הוא גם הקים סיורים בתחנת הרכבת של מינכן לבדוק מנהיגי אס אה מבוקשים כשהם מגיעים לעיר.
מאוחר יותר באותו יום, כאשר מושל בית הכלא של שטאדהיים סירב להסגיר שישה מנהיגי אס אה ליחידת ההוצאה להורג של האס אס כי רשימת השמות שקיבל הייתה ללא חתימה, חתם וגנר על המסמך בתפקידו כשר הפנים הבווארי והשישה נמסרו לאס אס והוצאו להורג.
בהוצאה לפועל של מדיניות המפלגה הנאצית נגד יהודים, יזם וגנר וארגן הפגנות אלימות נגד יהודים במרכז העיר מינכן במאי 1935, שהוצאו לפועל על ידי המון של כ-200 חברי האס אה והאס אס.
בנוסף, ב-9 ביולי 1938, נהרס בית הכנסת הראשי הישן במינכן ליד מריינפלאץ בהוראת וגנר.
כמה חודשים מאוחר יותר, במהלך פוגרום ליל הבדולח ב-9-10 בנובמבר 1938, הרסו נאצים גם בתי כנסת היסטוריים אחרים ברחבי העיר ובזזו חנויות יהודיות.
כשר החינוך הבווארי, ב-23 באפריל 1941, הורה וגנר להחליף את התפילות בבתי הספר בשירים נאצים ולהסיר צלבים ותמונות דתיות מכיתות הלימוד הבוואריות, דבר שעורר זעם בקרב קתולים רבים בבוואריה.
ההתנגדות למהלך זה הייתה כה חזקה שהיטלר אילץ את וגנר לבטל את הצו ב-28 באוגוסט, אחת הנסיבות הנדירות של התנגדות ציבורית מוצלחת בגרמניה הנאצית.
למרות הכישלון הזה, היטלר נשאר לכאורה ביחסים טובים עם וגנר, אחד מהלוחמים הוותיקים ובעל אות הזהב המפלגתי.
בטוח בקשריו הקרובים עם היטלר, התפאר וגנר בגלוי שהוא מתעלם לעיתים קרובות מהנחיות משרי הממשלה, ושאם ירצו להתייעץ איתו בנושאים, יצטרכו לקבוע ביקור במינכן.
בזמנים אחרים, היטלר העמיד לרשות וגנר את מטוסו לנסיעות לברלין.
לווגנר הייתה גישה להיטלר ויכול היה לפנות אליו ישירות לתמיכה כאשר התעוררו סכסוכים עם פקידים אחרים, שכן הוא היה לעיתים קרובות בין המעגל המזמין שהוזמן למעון של היטלר באוברזלצברג.
סרט צבע נדיר של 8 מ"מ של וגנר מופיע בסרטי בית (בערך 1938) שצולמו על ידי חברתו של היטלר, אווה בראון.
ניתן לראות אותו מדבר עם היטלר על מרפסת מעון היטלר הבווארי בברגהוף, ליד ברכטסגאדן.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939, מונה ואגנר נציב ההגנה של הרייך למחוזות צבאיים VII ו־XIII.
הוא היה הנציב היחיד שעמד בראש שני מחוזות.
תחום השיפוט שלו כלל את הגאו שלו וארבעה גאו בוואריים נוספים ( ביירו, פרנקוניה, מייפרנקן ושוואביה ) וכן את החלק הצפון-מערבי של ארץ הסודטים רייכסגאו.
בתפקיד זה, ואגנר קיבל על עצמו אחריות להגנה אזרחית, הגנה אווירית ופינוי, כמו גם לניהול כלכלת המלחמה המקומית על ידי ניהול קיצוב בזמן מלחמה ודיכוי פעילויות בשוק השחור .
ב-15 בנובמבר 1940, הוא הפך לנציב השיכון של ה-Gau שלו, וב-6 באפריל 1942 הוא מונה לנציג ב-Gau מינכן-בוואריה העליונה של פריץ סאקל בתפקידו כנציג כללי לפריסת עבודה.
בתפקיד זה סייע ואגנר ברכישת עבודת כפייה אזרחית לתעשיות המלחמה של גרמניה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939, מונה וגנר לנציב ההגנה של הרייך לאזורי ההגנה הצבאיים VII ו-XIII.
הוא היה הנציב היחיד שמונה לעמוד בראש שני אזורים.
תחום השיפוט שלו כלל את גאו שלו וארבעה גאו בוואריים נוספים.
בתפקיד זה, קיבל וגנר אחריות על הגנת האזרחים, הגנה אווירית ופעילויות פינוי, וכן על ניהול הכלכלה המלחמתית המקומית על ידי ניהול הקצבות המלחמה ודיכוי פעילויות השוק השחור.
ב-15 בנובמבר 1940, הפך לנציב הדיור של האזור שלו, וב-6 באפריל 1942, מונה לנציג מינכן-אוברביירן עבור פריץ זאוקל בתפקידו כבא כוח הכללי להעסקת עבודה.
בתפקיד זה, סייע וגנר בגיוס עבודה אזרחית בכפייה עבור תעשיות המלחמה של גרמניה.
וגנר סבל במשך שנים רבות מאלכוהוליזם כרוני, ומצבו החמיר בנובמבר 1941 בעקבות ניתוחים נוספים לפציעת הרגל שלו ממלחמת העולם הראשונה.
ביוני 1942 הוא עדיין היה בתהליך התאוששות, ולכן פאול גיסלר החליף אותו בתפקידיו הרשמיים באופן זמני ב-23 ביוני.
בעצרת המפלגה בטראונשטיין ב-15 ביולי 1942, וגנר לקה בשבץ שהותיר אותו נכה בצורה חמורה עם הפרעות בדיבור ובניידות.
הוא נותר בתפקידיו באופן נומינלי עד ששבץ שני גרם למותו ב-12 באפריל 1944, ואז מונה גיסלר ליורשו הקבוע.
הפיהרר, שהפך למתבודד יותר עם הזמן, הופיע בהלוויה המפוארת של וגנר ב-17 באפריל במוזיאון הגרמני, שבה נאם שר התעמולה יוזף גבלס.
לאחר מותו הוענק לו עיטור המסדר הגרמני, העיטור הגבוה ביותר של המפלגה הנאצית, והוא נקבר ליד מקדשי הכבוד (Ehrentempel) שאירחו את שרידי הנופלים בפוטש במרתף הבירה.
אדולף הרמן (בהונגרית: Hermann Adolf; פקש, 5 בפברואר 1837 – בודפשט, 5 בינואר 1874) היה רופא יהודי-הונגרי, כירורג, פרופסור באוניברסיטה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
אדולף הרמן נולד במשפחה יהודית.
אביו מיהאי הרמן היה קמעונאי.
הוא בא ממשפחה יהודית אורתודוקסית ענייה מרובת ילדים והוריו התכוונו שיהיה מדפיס ספרים.
הוא המשיך את לימודיו בבודפשט עקב מעבר משפחתו לעיר, לימודים אותם החל בעיר הולדתו.
הוא למד בבית הספר התיכון הפיאריסטי בפשט, ובשנת 1854 עבר את בחינת הבגרות באופן פרטי.
בין השנים 1854-1860 למד רפואה באוניברסיטאות פשט ווינה.
ב-1859 קיבל תואר דוקטור בווינה ושנה לאחר מכן הסמכה בכירורגיה ומיילדות.
בשנת 1869, קיבל הסמכה להוראה כפרופסור בתחום מחלות הגרון והשד באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בשנים 1860–1861, הוא היה רופא בבית החולים הציבורי בווינה, ולאחר מכן חזר לפשט, שם בחמש השנים הבאות הפך לעוזר של הפרופסור לכירורגיה יאנוש בלשה בבית החולים בבודפשט.
משנת 1866 היה הרופא הראשי של בית החולים היהודי בפשט, גם לאחר איחוד העיר ב-1873 (פשט עם בודה).
בין השנים 1869–1874 עבד גם כפרופסור באוניברסיטת פשט.
הוא עבד בניתוחי חזה וגרון.
בהונגריה היה הראשון שהשתמש בשיטת הזרקת תרופות מתחת לעור, ובכתביו נטל תפקיד חשוב בהכנסת הליך הלרינגוסקופיה בהונגריה.
בשנים האחרונות לחייו, עקב "הריפוי" הבלתי יעיל של כולרה עם סקרנות וקריאות שונות, התעניינותו פנתה למגפה ההרסנית הזו של התקופה.
בתזותיו, הוא נקט עמדה נחרצת נגד ההליכים הלא מדעיים והלא רציניים, מסכני חיים של רופאי האליל שהיו באופנה של שנות ה-60 ושנות ה-70. החשיפה הפומבית והשיימינג של אשת רופא האליל גב' רגינה דאל צין עוררו סערה גדולה במיוחד.
מאמריו פורסמו בכתבי עת מקצועיים בווינה ובבודפשט.
הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי הישן בפשט.
אשתו הייתה רגינה קוֹהְן (כהן), בתו של יעקב קוהן, שאיתה התחתן ב-1862 בפשט ב-14 בספטמבר.
לרינגוסקופיה, בהתייחס במיוחד לפרקטיקה הרפואית.
עם חיתוך עץ ולוחות חרוטים על אבן.
כריכת חצי עור עם שדרה מוזהבת.
על ציסטות גרון ושיטות הניתוח שלהן.
(עבודות של רופאים ומדעני טבע הונגרים, 1868)
אדולף מרקוזה היה אסטרונום וסופר יהודי-גרמני.
מרקוזה נולד ב-1860 במגדבורג לסוחר היהודי היינריך מרקוזה ולרעייתו אנה הירש.
מרקוזה למד באוניברסיטת שטרסבורג ובאוניברסיטת ברלין.
הוא השתתף כעוזר ב"משלחת ונוס" הגרמנית (כדי לצפות במעבר נוגה על פני השמש) בארצות הברית בשנת 1882. בשנת 1884 קיבל את הדוקטורט שלו, ומ-1885 היה עוזר אסטרונום במצפה הכוכבים פולקובו ליד סנט פטרסבורג.
מ-1886 עד 1887 עבד כאסטרונום במצפה הכוכבים הלאומי בסנטיאגו דה צ'ילה ומ-1888 עד 1891 עבד במצפה הכוכבים המלכותי של ברלין.
במשך יותר משנה הוא ביצע תצפיות אסטרונומיות בהוואי מטעם ממשלת גרמניה, וגם כתב ספר על תקופתו בהוואי.
מ-1897 עד 1907 היה מרקוזה מרצה פרטי לאסטרונומיה באוניברסיטת פרידריך-וילהלם בברלין.
ב-1907 הפך לפרופסור מן המניין.
משנת 1911 היה גם מורה באקדמיה הצבאית הטכנית.
מרקוזה היה נשוי פעמיים, לאליזבת ציפורה ולאסתר, מהן נולדן לו תשעה ילדים.
אדולף מרקוזה היה חבר ותיק בבונים החופשיים, במסגרת הלשכה הגדולה של המבורג, אחת משמונה הלשכות שהיו אז בתחומי הרייך הגרמני.
הוא היה נציג של הבנייה החופשית ההומניטרית, והיה גם אחד הראשונים שדיברו עליה ברדיו.
מרקוזה היה גם חבר באגודות האסטרונומיות הבינלאומיות ובאגודות הגאוגרפיות של ברלין, באיגוד הצילום החופשי ובאגודה הגרמנית לחקר ניווט אווירי.
"תוצאות תצפית של מצפה הכוכבים המלכותי" (חלק 4, ברלין 1888);
"הקביעה התצלומית של גובה הקוטב" (ברלין 1897);
"השגיאות של תפיסות חושיות במדידות מדויקות" (ברלין 1897);
"תרומות לאסטרונומיה ימית" (ברלין 1899);
"יישום שיטות צילום לקביעת מיקום גאוגרפי" (ברלין 1899);
"ההתפתחות החדשה של קביעת מיקום גאוגרפי" (ברלין 1901);
"פיזיקה של כדור הארץ" (ברלין 1902);
"עיבוד גבהי הקוטב של ברלין 1889–1890 מטעם האגודה המרכזית לגאודזיה בינלאומית" (ברלין 1902);
"מדריך לקביעת מיקום גאוגרפי" (ברונסוויק, 1904).
בשלוש השנים האחרונות לחייו, החל מ־1942, הקפיד ככל הנראה אדולף היטלר על תזונה צמחונית.
הוא התפרסם בציבור כצמחוני כבר משנות ה-30, אך למעשה לא הקפיד להימנע מאכילת בשר באופן מוחלט לפחות עד 1941. למרות צמחונותו הוא פעל לעיתים דווקא לעידוד והגדלת צריכת מזון לא צמחוני בגרמניה.
מספר הסברים ניתנו לצמחונות של היטלר, וההסבר העיקרי הוא בריאותי.
ישנה מחלוקת בין החוקרים האם היו לה גם מניעים אתיים ואמפתיים או לא, מאחר שהתבטאויותיו והתנהגותו האישית ביחס לבעלי חיים מכילות סתירות רבות בעניין זה.
צמחונותו של היטלר שימשה את התעמולה הנאצית, וגם תעמולה אנטי-צמחונית בימינו.
האזכור הראשון של תזונה צמחונית על ידי היטלר הוא ככל הנראה משנת 1911 בווינה.
הוא כתב במכתב שהוא סבל מקלקול קיבה שאותו הוא מנסה לרפא באמצעות דיאטה של פירות וירקות שכנראה עזרה לו.
אך נראה שזה היה רק צעד זמני לטיפול בבעיה נקודתית, וכך למשל יש עדויות על כך שאכל בשר בתקופת היותו חייל במלחמת העולם הראשונה.
הפעיל הנאצי אוטו שטראסר סיפר כי כאשר פגש את היטלר לראשונה בשנת 1920 הוא הוצג לפניו כצמחוני, אך למרות זאת אכל מצלי הבקר שהכינה גיסתו של שטראסר לאחר שהפצירה בו.
בשנת 1924, לאחר שאכל מתרנגול הודו בסעודה בבית ידידו ארנסט האנפשטנגל, הוא אמר לו שהוא מקווה שיהיה לו כוח הרצון להתנזר מצריכת בשר ואלכוהול למרות שהוא נהנה מהם.
בשנת 1926 לאחר שהזמין ואכל כבד עזים במסעדה, שב ואמר לחברתו דאז עדה קליין שהוא מאמין שהוא יהפוך לצמחוני בעתיד.
אחד המאכלים האהובים עליו בתקופת חייו במינכן בשנות ה-20 היו הנקניקיות הבוואריות, שעליהן הוא דיבר בערגה גם אחרי שעלה לשלטון והפך לצמחוני כביכול.
אילזה הס , אשתו של רודולף הס, תיארה כיצד ב־1931 בעקבות ביקור שערך בקברה של אחייניתו למחצה גלי ראובל ימים ספורים אחרי התאבדותה בספטמבר 1931, היטלר החליט סופית להיות צמחוני, לאחר שהשתעשע ברעיון כמה שנים לפני כן.
דברים דומים סיפרו גם אחרים.
במחצית השנייה של שנות ה-30 צמחונותו כביכול של היטלר כבר נחשבה כעובדה מפורסמת שצוינה אפילו בעיתונות האנגלו-סקסית.
אולם רבים מאותם מקורות שמתארים כבר בשנות ה-30 את היטלר כצמחוני אדוק, גם מתארים כיצד באותו הזמן הוא עדיין אוכל מדי פעם מזון לא צמחוני.
הטיים והניו יורק טיימס סיפרו ב־1937 ו־1938 שהוא אוכל לעיתים בשר חזיר, עוף, דג טרוטה וקוויאר.
אילזה הס ורודולף דילס, מפקד הגסטפו הראשון, מציינים במיוחד את העובדה שהוא נהג להמשיך לאכול כופתאות כבד גם אחרי שהחליט להיות צמחוני בשנת 1931. אלברט שפר, שהכיר את היטלר רק החל מ־1934, כתב שהיטלר אכל פעם קוויאר (שנלקח מבטן הדגה לאחר שהורגים אותה) ושיבח את טעמו.
הוא הפסיק לאכול קוויאר רק בגלל שראה זאת כמזון מותרות מושחת בשל מחירו הגבוה.
השפית הבריטית דיון לוקאס שעבדה בשנות ה־30 המאוחרות במלון בהמבורג סיפרה שהמנה האהובה על היטלר הייתה גוזלי יונים ממולאים.
אם כי בעדות זו הוטל ספק על ידי בנה של דיון לוקאס.
רוכוס מיש (ששימש כשומר ראשו של היטלר מ-1940) סיפר כי במהלך נסיעה ברכבת ב-1941 הוא ראה את היטלר אוכל בשר, אבל לעולם לא אחרי כן.
מרגוט וולק , שהפכה לטועמת האוכל של היטלר ב-1942, הצהירה שכל האוכל שהיא בדקה עבור היטלר היה צמחוני, והיא לא זכרה בשר או דגים.
טראודל יונגה, שהפכה למזכירתו של היטלר בדצמבר 1942, דיווחה כי הוא תמיד נמנע מבשר, אך הטבח שלו הוסיף לפעמים מעט ציר או שומן בשר לארוחותיו.
"לרוב הפיהרר היה מבחין בניסיון ההונאה, היה מתעצבן ואז מתלונן שהארוחה גרמה לו לכאב בטן", כתבה יונג, "בסוף הוא הרשה לטבח לבשל לו רק מרק צלול ופירה".
בנוסף, מרלן פון אקסנר , שהפכה לדיאטנית של היטלר ב-1943, הוסיפה לפעמים מח עצם למרק שלו ללא ידיעתו, כי היא בזה לתזונה הצמחונית שלו.
הטענה שהיטלר לא אכל בשר בשנותיו האחרונות קיבלה גיבוי בשנת 2017 כאשר רוסיה העניקה אישור לצוות של מדענים צרפתים לבצע בדיקה של שרידי לסת שנחשבת כלסת התחתונה של היטלר.
בניתוח של משקעי האבנית שנמצאו על השיניים לא נמצאו עקבות של סיבי בשר, דבר המעיד כי בעליהן היה צמחוני בסוף ימיו.
עם זאת החוקרים הוסיפו כי למרות שהם מעריכים שהלסת הייתה של היטלר בהתבסס על רישומים היסטוריים, נדרשת אנליזת DNA נוספת כדי לוודא את האותנטיות שלה.
למרות שהיטלר הקפיד לכאורה על תזונה צמחונית בשלוש שנותיו האחרונות, הרופא שלו, תיאודור מורל, נתן לו גם בשנים אלו זריקות של חומרים שהופקו מאשכי פרים, ככל הנראה כאפרודיזיאק.
לא ידוע בוודאות אם היטלר היה מודע למקור של הזריקות הללו, אבל נראה שד"ר מורל דיבר על כך באופן חופשי עם הסובבים את היטלר, ונטען שהיטלר העניק לד"ר מורל מדליה עיטור כבוד על "תרומתו המיוחדת למחקר בהורמוני מין".
למרות שהיטלר היה כנראה צמחוני לחלוטין בשלוש השנים האחרונות לחייו, הוא מעולם לא היה טבעוני.
הוא שתה חלב, אכל גבינה ביצים ושמנת, ולבש בגדי עור ונעלי עור עד יומו האחרון ממש.
אפילו הכיסים הפנימיים של מכנסיו היו עשויים באופן חריג מעור ולא מבד.
עידוד צריכת מזון לא צמחוני
היטלר דיבר לפעמים על כך שעולם העתיד יהיה צמחוני, ובפרט בגרמניה, אבל בפועל פעל פעמים רבות דווקא לעידוד והגדלת צריכת מזון לא צמחוני בגרמניה.
לפי עדותו של הפעיל הנאצי אוטו וגנר בשיחה בשנת 1931 היטלר הדגיש בפני את הצורך לשפר את תפוקת משק בעלי החיים בגרמניה.
בשנת 1937 במטרה לחסוך כסף לצורך בניית הצבא, השלטון הנאצי יצא במבצע תעמולה לעידוד צריכת נזיד זול המכיל את כל מרכיבי הארוחה, כולל בשר, בסיר אחד, במקום ארוחה בה מוגשות המנות בנפרד שהיא יקרה יותר.
במסגרת המבצע היטלר ויוזף גבלס הצטלמו לתמונה בה הם מסבים יחד לסעודת נזיד כזו, אם כי לא ידוע האם היטלר עצמו אכל מן הנזיד.
היטלר באופן אישי אילץ את חברת יוניליוור לממן הקמת צי לציד לווייתנים שיפעל בשירות גרמניה.
עקב כך גדל חלקה של גרמניה בציד הלווייתנים באנטארקטיקה מכ-2% ב-1934 לכ-19% ב-1937. היטלר אף טען ב־12 במאי 1942 שתעשיית ציד הלווייתנים יכולה לספק יותר בשר, שומן ועור למשק הגרמני, ושחשוב להמשיך לפתח אותה.
כמו כן באוקטובר 1941 הוא ביקש להגדיל את משק הצאן הגרמני מ־12 מיליון כבשים ל־18.5 מיליון, תוך ניצול השטחים שנכבשו במזרח אירופה למטרה זו, ולהוריד את המיסוי על בשר כבש כדי לעודד את האוכלוסייה הגרמנית לאכול אותו.
ב-22 בינואר 1942 הוא גם אמר שיש לעודד את הדיג כדי שצריכת הדגים לנפש בגרמניה תעלה פי 5 ותגיע לרמתה ביפן.
גם כאשר ניתנה לו הזדמנות לצמצם בפועל את צריכת הבשר בגרמניה באמתלא נוחה, הוא ניסה לדחות אותה.
במאי 1943 עקב קשיים לוגיסטיים הציע גבלס לקצץ את מנת הבשר השבועית המוקצבת לנפש בגרמניה (במסגרת מדיניות הקיצוב שנהגה בזמן המלחמה).
היטלר התנגד לכך למרות שגבלס טען שמדובר בצעד הכרחי למניעת קטסטרופה, ונדרש מאמץ רב לשכנע את היטלר להסכים לכך.
משק הבית שניהל היטלר לא היה צמחוני כיוון שכמעט כל עובדיו והאורחים שלו, וכן בת זוגו אווה בראון לא היו צמחונים.
לכן בשטח מתחם ביתו הפרטי ברגהוף באוברזלצברג גידלו בקר וחזירים שנשחטו כדי לספק בשר טרי למשק ביתו של היטלר.
כמו כן נשלחו לברגהוף משלוחי בשר ועופות משלל המלחמה.
כאשר היטלר אכל עם אורחיו או אנשי צוותו היו תמיד מוגשות לשולחן גם מנות בשר, ואף אווה בראון נהגה לאכול בשר במחיצתו בפרטיות.
הסיבה הראשונה והראשית שמוזכרת במקורות לצמחונותו של היטלר היא בריאותית.
זה היה הנימוק היחיד שמופיע בתיאורים המוקדמים ביותר שעוסקים בנושא ב־1911 וב-1924. היטלר חזר פעמים רבות עד סוף ימיו על טענתו שתזונה צמחונית היא הטבעית והבריאה ביותר והיא נותנת לו יותר אנרגיה.
גם תלונותיו על כך שאכילת בשר גורמת לו הזעה וכאבי בטן, הן מוטיב חוזר לאורך השנים.
בהקשר זה הוא גם הטיף לפעמים גם כנגד בישול מזון באופן כללי.
לדברי לינגה היטלר גילה עניין רב בדברים וביקש מגיזינג לספק לו ספרות מקצועית בנושא, ולהערכתו של לינגה אילו לא היה הרופא נאלץ לעזוב זמן קצר לאחר מכן (בשל סכסוך עם הצוות הרפואי הקבוע של היטלר) הוא היה מצליח לשכנע את היטלר לחדול מן הצמחונות.
נימוק נוסף שהזכיר היטלר לצמחונות שלו הוא התיאוריה הפסאודו-היסטורית של המלחין ריכרד וגנר לפיה אכילת בשר ניוונה את האנושות.
היטלר שהעריץ את וגנר, חשב שוגנר היה צמחוני וביקש לחקות אותו, אבל למעשה וגנר לא היה צמחוני אלא רק תמך ברעיון הצמחוני.
העובדה שהיטלר החליט להפוך לצמחוני בעקבות התאבדות גלי ראובל ב־1931, אף שלא עמד בהחלטה זו באופן מלא לפחות עד 1942, הביאה את הפסיכואנליטיקאי אריך פרום לשער שהצמחונות של היטלר הייתה למעשה אמצעי לכפר על האשמה שחש בשל התאבדותה של ראובל שכנראה הייתה פילגשו וכנראה התאבדה בגלל יחסו אליה.
תאוריה אחרת שהועלתה על ידי ההיסטוריון אוסטרי רומן סנדגרובר היא שלהיטלר הייתה העדפה קולינרית מגיל צעיר לאוכל צמחוני מכיוון שהוא גדל כילד בבית ובסביבה שבה התפריט היה עני יחסית בבשר.
ישנה מחלוקת בין החוקרים לגבי השאלה האם היו גם שיקולים אתיים או אמפתיים מאחרי הצמחונות של היטלר, בין השאר משום שנראה שהתבטאויותיו והתנהגותו האישית של היטלר ביחס לבעלי חיים מכילות סתירות רבות בעניין זה.
המחלוקת לגבי קיום שיקולים אתיים ואמפתיים בצמחונות של היטלר
החוקרים הסבורים שהיו מניעים אתיים ואמפתיים לצמחונות של היטלר מביאים את הנימוקים הבאים לדעתם:
רבים ממקורביו העידו שהיה נוהג לכנות את אכילת הבשר שלהם כ"אכילת גוויות".
אולם למעשה ביטויים כאלו כשלעצמם עשויים לבטא רק גועל אסתטי מפני אכילת יצורים מתים (גם אם מתו באופן טבעי).
היטלר היה לעיתים היה מפליג בתאורים גרפיים על המתרחש בבתי מטבחיים.
יש שפירשו זאת כניסיון להפעיל לחץ על אורחיו להפוך לצמחונים, אבל ייתכן גם שעשה זאת רק כדי ללגלג על אורחיו בשל מה שהוא תפש כצביעות.
כמה מהסובבים את היטלר, כמו אלברט שפר, אוטו דיטריך ואחרים טענו שלמעשה הוא מעולם לא ניסה ללחוץ על אורחיו להפוך לצמחונים.
גם לא ידוע על איש ממקורביו של היטלר שהפך לצמחוני בהשפעתו, אם כי על מרטין בורמן מסופר שבמשך זמן מה נהג להעמיד פנים שהוא צמחוני כדי להתחנף להיטלר, והיה אוכל אחר כך בשר בחשאי.
החוקרים ששוללים קיום מניעים אתיים ואמפתיים לצמחונות של היטלר מביאים את הראיות הבאות שלדעתם אינן עולות בקנה אחד עם צמחונות אתית ואמפתית:
היטלר עודד צריכה המונית של מזון לא צמחוני, כפי שפורט לעיל.
מעבר לכך, היטלר האמין בחשיבותו של המאבק בין יצורים וקבוצות שונות, בין בני אדם, בין בעלי חיים, וגם בין בני אדם לבעלי החיים, בו החזק שורד והחלש מאבד את חייו, כי לדבריו זהו חוק הטבע ש"מי שאין לו כוח מאבד את זכותו לחיות".
היטלר גם האמין בהקשר זה ביתרון מוחלט של האדם על הבהמה.
היטלר גם היה מסוגל לגלות אכזריות כלפי בעלי חיים באופן אישי, ואפילו בעלי חיים שאהב.
הוא תיעב חולדות, ובשנות נעוריו הוא נהג לצוד חולדות בחצר ביתו באמצעות רובה אוויר כתחביב.
בהיותו חייל במלחמת העולם הראשון הוא צד חולדות בשוחות באמצעות הכידון של רובהו, והשתתף בציד ארנבות עם מפקדיו.
את כלביו הוא אהב, אבל כאשר הם לא היו ממושמעים מספיק לטעמו הוא הכה אותם באכזריות בשוט.
ב־1942 הוא איים להרוג את כלבתו האהובה "בלונדי" בהתקף של קנאה אחרי ששיחקה עם אדם אחר, ולפני שהתאבד הוא הורה להרעיל את כלבתו זו כדי לבדוק את אמינות הציאניד שבו ביקש להשתמש לצורך התאבדותה של אווה בראון.
כמה מחברים הטילו ספק באתיקה הצמחונית של היטלר גם בשל האיסור הנאצי על אגודות צמחוניות ורדיפות מנהיגיהן.
אך למעשה, האיסור הנאצי על ארגונים לא-נאציים היה גורף ולא ייחודי לאגודות הצמחוניות.
כל מפלגות האופוזיציה הפוליטיות נאסרו, איגודים מקצועיים עצמאיים הוחלפו במקבילים נאציים, וכל שאר הארגונים הלא ממשלתיים, החל מאיגודי נשים ועד אגודות קולנוע, פורקו או שולבו בארגונים חדשים בשליטת הנאצים.
הנאצים השתמשו בטענה אודות הצמחונות של היטלר כדי לשפר את הדימוי הציבורי שלו.
הפסיכואנליטיקאי ולטר לנגר טען שהתעמולה הנאצית השתמש בצמחונות של היטלר כדי לייצר לו דימוי של סגפן בעל כוח רצון עז ומשמעת עצמית חזקה, שיכולה לשרת את מסירותו המוחלטת לגרמניה.
מאותה סיבה הוא הוצג פומבית גם כמי שנמנע מעישון ואלכוהול ונשים, מה שהיה נכון רק חלקית.
מן הצד השני התעמולה הנאצית גם ביקשה להציג את היטלר כאוהב חיות על מנת לרכך את האכזריות שהוא הקרין.
כיום מתנגדים רבים לצמחונות ולטבעונות מנסים לתקוף את הצמחונות והטבעונות באמצעות שימוש בצמחונות של היטלר, והפעלת הכשל הלוגי רדוקטיו אד היטלרום, שהוא דוגמה של כשל אשמה בגלל קרבה.
הפרכה אופיינית של הכשל היא שלפי ההגיון הזה גם התנגדות לעישון היא דבר רע כי היטלר היה גם מתנגד חריף לעישון.
אצל מתנגדי הצמחונות מבין היהודים הדתיים הכשל הלוגי הזה מתבטא לעיתים גם בשימוש המטאפורי-דרשני בפסוק "זובחי אדם עגלים ישקון" שבמקור מתייחס לפולחן עגלי הזהב של ירבעם ואין לו כל קשר לצמחונות.
אותם מבקרים מפרשים את הפסוק כאומר שכל מי שמרחם בצורה "מוגזמת" על בעלי החיים, סופו בהכרח שיתאכזר לבני אדם.
אדולף רודולף ריינהולד דיקמן היה מפקד גדוד נאצי בוואפן אס אס במהלך מלחמת העולם השנייה, אשר הורה על ביצוע טבח אורדור-סור-גלאן בצרפת ב-10 ביוני 1944. תחת פיקודו של דיקמן, חיילי הגדוד הראשון מחטיבת הפאנצר הרביעית מדיוויזיית הפאנצר אס אס השנייה הרגו 643 תושבים בכפר, רובם נשים וילדים.
דיקמן טען כי ביצע את פשע המלחמה כנקמה על הריגתו של קצין אס אס שהיה מג"ד באותה החטיבה בשם הלמוט קמפפה בידי תנועת ההתנגדות הצרפתית.
אדולף דיקמן נולד ב-18 בדצמבר 1914 במגדבורג, פרוסיה שבקיסרות הגרמנית, להיינריך ואנה דיקמן.
הוא היה השני מבין ארבעה ילדים – שתי בנות ושני בנים.
אביו היינריך היה מורה בבית ספר יסודי.
על אף הרקע החינוכי של אביו, דיקמן נשר מבית הספר בשנת 1932 בגיל 17.
ב-1 באפריל 1933 הצטרף דיקמן למפלגה הנאצית, שבוע לאחר שהרייכסטאג העביר את חוק ההסמכה של 1933, שהעניק לאדולף היטלר סמכויות דיקטטוריות.
מספר החברות שלו במפלגה היה 1,752,411. בין 18 במאי ל-13 בנובמבר 1933 השלים דיקמן את שירותו בעבודה נאצית בעיר בורג, כ-24 ק"מ מעיר הולדתו.
לאחר מכן סיים את לימודיו בתיכון במוסדות החינוך הפוליטיים-לאומיים בנאומבורג וקיבל את תעודת הבגרות שלו ב-12 בדצמבר 1935.
בגיל 21, ב-1 במרץ 1936, הצטרף דיקמן לאס אס (מספר חברות 309984) והוצב בחיל הקשר בשכונת אדלרשוף שבברלין.
באוקטובר 1937 נשלח לבתי ספר ליונקרי אס אס בבאד טלץ שבבוואריה, מוסד להכשרת מנהיגות של האס אס.
לאחר מכן, באוגוסט 1938, השלים קורס למפקדי מחלקות בשלוחה של בית הספר בדכאו, וקיבל דרגת אונטר-שטורמפיהרר – דרגת הקצונה הזוטרה ביותר בצבא SS שהיה כפוף ישירות לפיהרר.
יחידתו של דיקמן שובצה לרגימנט גרמניה של דיוויזיית הפאנצר אס אס השנייה.
לאחר חתימת הסכם מינכן על ידי גרמניה, בריטניה, צרפת ואיטליה ב-30 בספטמבר 1938, אשר מסר את חבל הסודטים לשליטת גרמניה, צעדה הדיוויזיה של דיקמן אל תוך צ'כוסלובקיה כדי לספח את האזור לגרמניה.
המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה
באביב 1940 מונה דיקמן לסגן מפקד הגדוד השני ברגימנט גרמניה לקראת השתתפותו בהמערכה על צרפת ועל ארצות השפלה.
במהלך הקרבות בסן-ונאן שבצפון צרפת, נורה דיקמן בריאותיו ב-27 במאי 1940. לאחר החלמתו, הועלה לדרגת אובר-שטורמפיהרר ומונה למפקד הפלוגה השלישית בגדוד הראשון של רגימנט גרמניה ביוני 1940. במאי 1941 הוצב דיקמן כמדריך בבתי ספר ליונקרי אס אס שבבאד טלץ, שם למד ארבע שנים קודם לכן.
ב-22 ביוני 1941 פתחה גרמניה הנאצית את החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה בפלישתה לברית המועצות במסגרת מבצע ברברוסה.
דיקמן שב לשירות בדיוויזיית דאס רייך השנייה של הוואפן אס אס, אשר הוקצתה לקבוצת ארמיות מרכז.
במהלך קיץ 1941 לחמה קבוצת הארמיות בקרבות לכיבוש סמולנסק במסגרת קרב סמולנסק (1941), ובהמשך השתתפה בקרב מוסקבה.
בשלב זה כבר איבדה דיוויזיית דאס רייך 60 אחוז מכוחה הקרבי, ועד פברואר 1942 איבדה 10,690 חיילים.
ב-20 באפריל 1942 הועלה דיקמן לדרגת האופטשטורמפיהרר.
עקב האבידות הכבדות, הוצאה דיוויזיית דאס רייך מהחזית המזרחית ונשלחה למערב כדי להפוך לדיוויזיית פאנצרגרנדיר, יחידת חיל רגלים ממוכן.
לאחר מכן חזרה לחזית המזרחית והשתתפה בקרבות מתקפת ז'יטומיר-ברדיצ'ב במהלך חורף 1943–1944.
בינואר 1944 נשלחה דיוויזיית דאס רייך לעיר מונטובן שבדרום צרפת, ככוח עתודה לקראת מבצע אוברלורד, פלישת בעלות הברית לאירופה הכבושה.
בעודו בדרום צרפת, ב-8 ביוני 1944 לאחר הפלישה לנורמנדי, דיקמן קודם לדרגת שטורמבאנפיהרר.
דיקמן מונה למפקד הגדוד הראשון ברגימנט הפאנצרגרנדיר הרביעי של הוואפן אס אס (Der Führer), בדיוויזיית דאס רייך.
לאחר הפלישה לנורמנדי על ידי בעלות הברית, הגבירו אנשי תנועת ההתנגדות הצרפתית את מאמציהם לשבש את קווי התקשורת והאספקה של הגרמנים.
מפקדים גרמנים כמו דיקמן, ששירתו קודם לכן בחזית המזרחית, הושפעו מאכזריותם של צעדי הדיכוי נגד הפרטיזנים שם.
בתגובה לפעילות ההתנגדות בצרפת, בין אם אמיתית או נתפסת, נקטו מפקדים אלו גישה נוקשה ומחמירה.
ב-9 ביוני 1944 נשבה עמיתו של דיקמן, אס אס-שטורמבאנפיהרר הלמוט קמפפה, חברו האישי ומפקד גדוד באותה חטיבה, על ידי כוחות התנגדות הצרפתית 4 קילומטר ממזרח לסן-לאונאר-דה-נובלה.
השבי בוצע על ידי יחידה בפיקודו של הסמל ז'אן קאנור מהבריגדה של ז'ורז' גנגואן אשר השתייכה למאקי דו לימוזן.
קאנור מסר את קמפפה לידי גנגואן.
למחרת, קמפפה, שהיה קצין מעוטר מאוד, הוצא להורג בהוראת גנגואן או נהרג במהלך ניסיון בריחה.
גופתו נשרפה, אם כי יש דיווחים לפיהם נשרף בעודו בחיים.
לאחר שהתברר לדיוויזיית דאס רייך כי קמפפה נחטף, הוביל דיקמן כוחות מהפלוגה השלישית, הגדוד הראשון של רגימנט הפאנצרגרנדיר הרביעי של הוואפן אס אס, יחד עם אנשי המיליציה הצרפתית, במבצע חיפושים אלים באזור.
שני תושבים מקומיים נורו למוות על ידי פקודיו של דיקמן 2.5 ק"מ ממזרח לסן-לאונאר-דה-נובלה.
לבסוף הגיע דיקמן לפאתי אורדור-סור-גלאן.
לטענתו, הוא פקד על חייליו להעלות את הכפר באש ולהרוג את כל תושביו (245 נשים, 207 ילדים ו-190 גברים), לאחר שזעם כשמצא, לטענתו, את גופתו הכפותה של קמפפה בתוך אמבולנס שדה גרמני עם שאריות גופות של חיילים גרמנים נוספים.
דיקמן האמין כי הרכב הוצת על ידי אנשי ההתנגדות, וגרם למותם בשריפה של כל מי שהיה בתוכו.
לאחר ששמע את עדותו של דיקמן, מפקד רגימנט הפאנצרגרנדיר הרביעי "שטנדרטנפיהרר" סילבסטר שטדלר, הורה להעמידו לדין בבית דין צבאי בגין פקודתו לטבח באורדור-סור-גלאן.
מפקד הדיוויזיה דאס רייך, "בריגדפיהרר" היינץ לאמרדינג, תמך בהחלטה.
עם זאת, כל האישומים נגד דיקמן בוטלו לאחר שנהרג במהלך הקרבות מול הכוחות הבריטיים בנורמנדי ליד נואה-בוקאז' ב-29 ביוני 1944 במסגרת מבצע אוברלורד.
דיקמן, שלא חבש קסדה בעת מותו, נהרג כתוצאה מרסיס פגז ארטילרי בריטי שפגע בראשו.
הוא נקבר בבית הקברות הצבאי הגרמני בלה קאם, חלקה 25, שורה 4, קבר 121.
ב-12 בינואר 1953 דן בית דין צבאי בבורדו באישומים נגד 65 מתוך כ-200 אנשי האס אס שנטלו חלק בטבח באורדור-סור-גלאן.
רק 20 מהנאשמים הורשעו בפשעי מלחמה.
על אף שדיקמן כבר היה מת, קבע בית הדין כי הוא נושא באחריות הכוללת להוצאת הרצח ההמוני לפועל.
כמעט 70 שנה לאחר הטבח, עדיין נחקרו חיילים לשעבר מיחידתו של דיקמן בנוגע למעורבותם ברצח.
ב-8 בינואר 2014 הוגש כתב אישום נגד ורנר כריסטוקט, איש אס אס לשעבר בן 88 ששירת בגדוד הראשון של רגימנט הפאנצרגרנדיר הרביעי של האס אס, בגין 25 סעיפי רצח ומאות סעיפים של סיוע לרצח הקשורים לטבח באורדור-סור-גלאן.
הנאשם, אשר זוהה רק בתור "ורנר כ.", נדרש להשיב להאשמות עד 31 במרץ 2014. אם התיק היה מגיע למשפט, הוא עשוי היה להתנהל בבית משפט לנוער, שכן בעת ביצוע הפשע היה בן 19 בלבד.
לדברי עורך דינו, ריינר פוהלן, כריסטוקט הודה כי שהה בכפר אך הכחיש כל מעורבות ברצח.
ב-9 בדצמבר 2014 ביטל בית המשפט את התיק, בטענה כי לא נמצאו עדויות של עדים או מסמכים מהימנים אשר יוכלו להפריך את טענתו של הנאשם כי לא השתתף בטבח.
דיקמן פגש את הדוויג מיינדל, סטודנטית לרפואה, בעת פלישת גרמניה לצ'כוסלובקיה.
השניים נישאו ב-12 בפברואר 1940 ונולדו להם שני בנים: ריינר (נולד ב-11 במרץ 1942) ואובה רודולף (נולד ב-1943).
המשפחה התגוררה בעיר אלבוגן שבקרבת בית הוריה של הדוויג.
זמן קצר לאחר החתונה נשלח דיקמן לשירות בצרפת.
לאחר מותו של אדולף, נישאה הדוויג מחדש, והילדים עזבו את אלבוגן ועברו להתגורר ביער הבווארי.
מאוחר יותר הצטרפה אליהם הדוויג ופתחה מרפאה רפואית במונהיים שבשוואביה.
לדברי בנה ריינר, שם משפחתה של הדוויג מנישואיה הראשונים היה בגדר טאבו במשפחה.
בריאיון משנת 2014 סיפר ריינר, בנו הבכור של דיקמן, כי אשתו של סבו מצד אמו רמזה לו שאביו עשה "משהו חמור מאוד שם [באורדור] במהלך המלחמה".
מספר שנים לאחר מכן נודע לריינר על אחריותו של אביו לטבח.
יוהאן פרידריך וילהלם אדולף פון באייר היה כימאי גרמני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1905, "על עבודתו על צבעים אורגניים ותרכובת הידרוארומטיות".
היהודי הראשון שזכה בפרס נובל.
באייר היה הראשון שסינתז את דיו האינדיגו.
באייר נולד בברלין בשנת 1835, למשפחה משכילה, אביו היה נוצרי לותרני ואימו הייתה יהודייה שהמירה את דתה לנצרות.
אדולף פון באייר גדל כנוצרי לותרני.
המשורר אדלברט פון צ'מיסו והאסטרונום פרידריך וילהלם בסל היו הסנדקים שלו.
מקטנות התעניין בכימיה, ובגיל 12 גילה סוג חדש של מלח כפול של נחושת.
כשהיה עדיין תלמיד בית ספר, המורה שלו לכימיה בגימנסיה פרידריך וילהלם מינה אותו כעוזרו.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1853, הוא נכנס לאוניברסיטת ברלין כדי ללמוד פיזיקה ומתמטיקה.
תקופה מסוימת בצבא פרוסיה קטעה את לימודיו עד שנת 1856, אז חזר לאקדמיה באוניברסיטת היידלברג, בכוונתו ללמוד כימיה בפיקוחו של רוברט בונזן.
לאחר ויכוח עם הכימאי הנודע, לעומת זאת, הוא שינה את חונכו לפרידריך אוגוסט קקולה.
הוא המשיך לשתף פעולה עם קקולה.
גם לאחר שחזר לברלין בשנת 1858 להשלמת הדוקטורט שלו בנושא ארסן מתיל כלורי, או קקודיליק.
התמנה למרצה בברלין בשנת 1860 ופרופסור בשטרסבורג בשנת 1872. בשנת 1875 נתמנה לפרופסור לכימיה באוניברסיטת מינכן כמחליפו של יוסטוס פון ליביג.
בשנת 1872 ערך מחקרים על הפנול והפורמלין.
בשנת 1881 קיבל מדליית דייווי מהחברה המלכותית בלונדון ובשנת 1885 קיבל את תואר האצולה פון מידי לודוויג השני, מלך בוואריה.
בדצמבר 1905 זכה בפרס נובל בכימיה.
הוא פרש מעבודתו בשנת 1915 ומת בשנת 1917 בביתו על גדות אגם שטרנברג.
באייר נולד לנוצרי לתורני וליהודיה שהמירה את דתה.
באייר איבד את אמו בגיל צעיר בזמן שילדה את אחותו אדלייד.
אנטואן-ז'וזף "אדולף" סאקס (Antoine-Joseph "Adolphe" Sax; 6 בנובמבר 1814 – 7 בפברואר 1894) היה מפתח כלי נגינה בלגי וקלרניתן.
אביו, שרל-ז'וזף סאקס, היה ממציא כלי נגינה בעצמו, שהכניס שינויים בקרן היער ופיתח אותה.
סאקס הרכיב את כלי הנגינה שלו בגיל צעיר מאוד, והציג לתחרות שני חלילים וקלרינט שהרכיב בעצמו כבר בגיל 15. לאחר מכן למד לנגן בכלים אלו בבית הספר המלכותי למוזיקה בבריסל.
בשנת 1841 עבר להתגורר בפריז והחל לתכנן ולפתח כלי נגינה חדשים, אותם הציג בשנת 1844.
סאקס הציג את הסקסופון הראשון בשנת 1845, ורשם עליו פטנט ב-1 ביולי 1846. הוא פיתח אותו לאחר שקיבל הזמנה לכלי נגינה שיתאים לתהלוכות ולתזמורות.
עם זאת, כיום הסקסופון נפוץ בעיקר בהרכבי ג'אז.
עקב בעיות של שמירת זכויות על פטנט והתדיינויות משפטיות, הוכרז סאקס פעמיים (בשנת 1856 ובשנת 1873) כפושט רגל.
בין השנים 1853–1858 היה חולה בסרטן אך הצליח להבריא לחלוטין.
תמונתו הופיעה על שטר של 200 פרנק בלגי, ששימש עד החלפת הפרנק במטבע האירו בשנת 2002.
אדולף פוקורני (גרמנית: Adolf Pokorny; 26 ביולי 1895 – ?), היה דרמטולוג ודוקטור לרפואה שעמד לדין במשפט הרופאים בגרמניה.
פוקורני, יליד ווינה שבאוסטריה נלחם במלחמת העולם הראשונה, זכה בעיטורים רבים ולאחר מכן הועלה לדרגת לוטננט שני.
בשנת 1922 הוא השלים דוקטורט לרפואה וקיבל את ההסמכה.
לאחר כשנתיים, פתח מרכז רפואי בצ'כיה, המתמחה במחלות מין ועור.
ב-1939 ניסה להתקבל למפלגה הנאצית אך בקשתו נדחתה מפני שהיה נשוי לרופאה יהודייה ממנה התגרש כארבע שנים קודם לכן.
בזמן מלחמת העולם השנייה, פוקורני היה קצין רפואי של הכוחות המזוינים של גרמניה.
פוקורני היה אחד מהנאשמים במשפט הרופאים, והוא הואשם בכך שערך ניסויים של עיקור כפוי באסירים במחנות ריכוז והשמדה.
אדולף יוליוס צינקל היה שחמטאי אוסטרי
צינקל ניצח בתחרות בשנת 1899 וחלק מקום 5–7 בתחרות לזכרו של איגנץ קוליש שהתקיימה בשנת 1900 (ניצח: גזה מארוצי).
צינקל הגיע למקום ה-14 בתחרות לייפציג 1894 (ניצח: זיגברט טאראש) וחלק מקום 17–18 בתחרות ברלין 1897 (ניצח: רודולף שארושק).
אדולף סילבר היה שחמטאי וכנר צרפתי.
סילבר ניצח בתחרות ארקשון בשנת 1902 (אליפות צרפת הראשונה לשחמטאים חובבים).
הוא חי בפריז שם התמודד בתחרויות רבות בקפה דה לה רז'אנס.
סילבר הפסיד בדו-קרב לארנולד אורבך 1–3 וניצח דו-קרב מול ויינשטיין 3.5-1.5; שני הדו-קרבות התקיימו בשנת 1907.
סילבר חלק מקום שני בתחרות ניצה בשנת 1925 (אליפות צרפת לשחמט, ניצח: רוברט קרפו) וחלק מקום 10–11 באליפות צרפת לשחמט בשנת 1932 (ניצח: מוריס רייזמן).
אדולף פון רֶמֶן צוּ בַּארֶנְסְפֶלד , היה גנרל-אוברסט אוסטרו-הונגרי, מפקד הקורפוס ה-13 במערכה על סרביה ובחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה ובהמשך כיהן כמושל הצבאי של ממלכת סרביה הכבושה.
ב-1876 סיים את המכללה הצבאית על שם מריה תרזה וב-1884 את האקדמיה הצבאית על שם פרנץ יוזף בווינה והוסמך כקצין רגלים.
באוקטובר 1905 מונה למפקד הדיוויזיה ה-72 ובהמשך פיקד על הדיוויזיה ה-9 ועל הדיוויזיה ה-34. באוקטובר 1912 מונה למפקד הקורפוס ה-13..
ב-1 במאי 1914 הועלה לדרגת גנרל.
פון רמן פיקד על הקורפוס ה-13 שהיה חלק מהארמייה החמישית בפיקודו של ליבוריוס פון פרנק בראשית המערכה על סרביה והיה שותף לתבוסה האוסטרו-הונגרית שהובילה לנסיגה אל מחוץ לגבולות הממלכה.
ב-1915 לחם עם כוחותיו בבוקובינה, הרי הקרפטים ואזור הנהר סן, במסגרת החזית המזרחית.
בהמשך הועבר עם הקורפוס לארמייה השביעית, וב-4 ביוני 1916 ניצב עם כוחותיו מול מתקפת ברוסילוב.
הקורפוס ה-13 הגן על הצירים הראשיים המובילים לעיר לבוב והם הופגזו על ידי הארטילריה הרוסית במשך יומיים ובכלל זה בפגזים שהכילו גז חרדל.
הארמייה השביעית מנתה 11 דיוויזיות רגלים ו-4 דיוויזיות פרשים לעומת 10 דיוויזיות רגלים ו-4 דיוויזיות פרשים לרוסים, אך מרבית הארטילריה הכבדה האוסטרו-הונגרית בלווי מספר חטיבות הועברה לחזית האיטלקית.
הארמייה ה-7 האוסטרו-הונגרית קרסה בפני התקדמות הרוסים והחלה בנסיגה מהירה ורחבה.
ביולי 1916 הועבר פון רמן מתפקידו ומונה למושל הצבאי של ממלכת סרביה הכבושה, תפקיד שבעת ההיא נחשב פחות מבצעי.
האוסטרו-הונגרים הפעילו בסרביה יחידות ז'נדרמריה בלבד לצורכי שיטור פנים והסתמכו על הכוחות הבולגרים והגרמנים שהוצבו במדינה להגנת גבולותיה.
ב-13 במאי 1917 הועלה פון רמן לדרגת גנרל-אוברסט.
ב-14 בספטמבר 1918 פתחו כוחות מדינות ההסכמה בחזית המקדונית בפיקודו של לואי פראנשה ד'אספרה במתקפת הווארדאר אשר במסגרתה שוחררה ממלכת סרביה תוך מספר שבועות.
בשלהי אוקטובר פרש פון רמן מתפקידו ושוחרר מצבא האימפריה.
פון רמן הלך לעולמו ב-11 בינואר 1932 והוא בן 77 שנים.
אדולף סיזר היה שחקן קולנוע ותיאטרון אמריקאי מועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב לשנת 1984 על הופעתו בסרט "סיפורו של חייל".
סיזר נולד בשכונת הארלם שבניו יורק, התגייס לחיל הים האמריקאי ולאחר שירותו הצבאי למד דרמה ב"אוניברסיטת ניו יורק".
שיחק לראשונה ב-1969 בסרט "צה!" בתפקיד קטן.
השתתף ב-1980 בסרט אמנויות הלחימה של ברוס לי "אגרוף הפחד, מגע המוות".
ב-1984 היה סיזר מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב על תפקידו בדרמת המלחמה הגזענית "סיפורו של חייל" בתור סמל וויטרס, סמל מאוס על יחידת חיילים שחורים שנרצח באופן מסתורי.
סיזר גילם את התפקיד גם על בימות התיאטרון וזכה על הופעתו בפרס דרמה דסק.
שיחק לאחר מכן בדרמה של סטיבן ספילברג "הצבע ארגמן" בדמותו של גבר זקן, סרטו האחרון של סיזר היה הקומדיה "מועדון גן עדן".
סיזר נפטר בשנת 1986 מהתקף לב על סט צילומי הסרט "בחורים קשוחים".
סיזר נקבר בבית הקברות פרנקליף שבעיירה גרינבורג', ניו יורק.
השאיר אחריו אישה דיאן, שתי בנות ובן אחד.
אדולף (אברהם) נוֹיבָּאוּאֶר (נכתב גם נויבואר, נויבאוור, ובהשפעת היידיש: נוֹיבּוֹיֶר, נוֹיבּוֹיֶיר (נויבויער); בלועזית: Adolf Neubauer; ה' באדר ב' תקצ"ב, 7 במרץ 1832 – כ"ב בניסן תרס"ז, 6 באפריל 1907) היה מזרחן, ביבליוגרף וספרן יהודי אוסטרו-הונגרי, שפעל בעיקר בצרפת ובבריטניה.
שימש כסגן מנהל ספריית בודליאנה.
מחבר הספרים: "קטלוג כתבי היד העבריים בספריית בודליאנה" ו"סדר החכמים וקורות הימים".
אדולף אברהם נויבאואר נולד ב-7 במרץ 1832, בקוֹטֶשׁוֹ (Kotessó) שעל יד ביטצ'ה, בהונגריה העליונה (אז חלק מהאימפריה האוסטרית, כיום קוטשובה , סלובקיה), לאמליה לנגפלדר (Amalie Langfelder) ויעקב נויבאואר, אשר היה סוחר ותלמיד חכם.
אביו ייעד אותו לרבנות, ולכן כבר מילדות דאג כי יקבל חינוך תורני בחדר, ובמקביל לימד אותו בעצמו, עברית ותלמוד.
כמו כן למד תלמוד אצל דודו, משה נויבאואר.
עם זאת נמשך נויבאואר כבר מגיל צעיר לעולם האקדמי.
בתקופת נעוריו נדד בין מספר ערים בהונגריה, ובין היתר התגורר, בשנת 1847, במישקולץ; משם שלח שתי רשימות שכתב, לעיתון "אוריינט" של יוליוס פירסט.
בשנת 1850 לימד בבית הספר היהודי של קוטשו.
זמן קצר אחר כך, עבר לפראג שם למד אצל שלמה יהודה רפפורט (שי"ר), אשר שימש באותו הזמן רב העיר.
במקביל למד גם מתמטיקה ושפות (צרפתית, איטלקית וערבית).
בתאריך 15 בדצמבר 1853, החל ללמוד באוניברסיטת פראג, עם זאת לא נשאר שם זמן רב, שכן בין השנים 1854–1856, למד שפות מזרחיות באוניברסיטת מינכן.
בשנת 1857 עבר להתגורר בפריז, שם החל לחקור כתבי יד, בעיקר כתבי יד עבריים, בספרייה הלאומית של צרפת.
בתקופה זאת נתוודע לחוקרים ומזרחנים ידועי שם, ביניהם שלמה מונק, יוסף דרנבורג (Joseph Derenbourg) וארנסט רנן, ומאז עמד עמם בקשרי עבודה וידידות.
נראה כי סביבת עבודה זו היא שהובילה אותו לחקור, לתעד ולהוציא לאור כתבי יד עבריים ויהודיים מימי הביניים, נושא לו יקדיש את מרבית חייו המקצועיים.
במאי 1859 הגיע לירושלים, ושירת כמזכיר בקונסוליה האוסטרו-הונגרית.
מטרת הגעתו לירושלים הייתה מדעית, ובין היתר, עסק שם בחיפוש כתבי יד וספרים עתיקים.
בזמן שהותו בירושלים פרסם מכתב, בשבועון "Allgemeine Zeitung des Judentums" ("עיתונה הכללי של היהדות"), בעריכת לודוויג פיליפסון, בגינו הסתכסך עם ראשי היישוב הישן בירושלים.
במכתב כלל נויבאואר ביקורת כנגד פעילותו ושליחותו של עזריאל זליג הויזדורף, מראשי היישוב הישן בירושלים והעסקן הראשי עבור בתי המחסה בעיר, ויצא נגד מפעל בתי המחסה.
בתחילת שנות השישים חזר לפריז והמשיך במחקריו על כתבי יד עבריים.
בשנת 1864, היה בסנקט פטרבורג, על מנת לבחון כתבי יד קראים באוסף פירקוביץ' בספרייה הלאומית הרוסית.
בשנת 1865 עבר להתגורר באנגליה, אך המשיך בקשרים עם פריז.
בתקופה זו ערך את מסעו הראשון לספריות של ספרד ופורטוגל, כדי לאסוף חומר לכתיבת חיבוריו על רבני צרפת וסופריה במאה ה-14. בשנת 1868, הוא פרסם בפריז את ספרו "הגאוגרפיה של התלמוד", וקיבל בגינו את פרס האקדמיה הצרפתית למדעים.
באותה שנה (1868), החל נויבאואר לעבוד בספריית בודליאנה של אוניברסיטת אוקספורד, בשכר שנתי של £200, והיה לאחד מהיהודים הראשונים שהתקבלו לעבוד במוסד זה.
בין היתר כללה משרתו קיטלוג כל כתבי היד העבריים שבספרייה.
תפקיד נוסף בספרייה כלל איתור ורכישת כתבי יד עבריים עבורה, במסגרתו הצליח להעשיר את אוסף הספרייה בעשרות כתבי יד עבריים יקרי ערך ויקרי המציאות.
נויבאואר היה גם מהראשונים להכיר בחשיבותה של הגניזה הקהירית, ובין האישים שבזכותם רכשה הספרייה 2,675 תעודות מן הגניזה.
בשנת 1873, לאחר שהוסרו כל המגבלות החוקיות כנגד חברוּת מלאה של יהודים באוניברסיטת אוקספורד, הוא מוּנה כמשנה לספרן הראשי של הספרייה הבודליאנית וכן הוענק לו תואר MA של אוניברסיטת אוקספורד.
עם זאת, נדחתה מועמדתו למשרת הספרן הראשי של הספרייה, בשנת 1882, ככל הנראה משום דרישות התפקיד, לפיהן יכול אזרח אנגלי בלבד לעמוד בראש מוסד אנגלי גדול.
בהמשך, ובזכות פעילותו בספרייה, הוקמה באוניברסיטת אוקספורד, בשנת 1884, קתדרה לספרות רבנית, והוא מוּנה בה לפרופסור.
בשנת 1890 הוענק לו תואר Honorary Fellow מטעם מכללת אקסטר (Exeter College), אחת מהמכללות המרכיבות את אוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 1891 קיבל תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת היידלברג הגרמנית.
באותה שנה הוענק לו גם תואר חבר של כבוד ב-Real Academia de la Historia, שבמדריד, וכן תואר Correspondence Member של האקדמיה הצרפתית למדעים.
משנת 1890 החל לסבול מבעיות בראייה, שהלכו והחמירו עם השנים, ולבסוף בשנת 1899 פרש בגינן מעבודתו בספרייה.
במאי 1900 נאלץ לפרוש גם מהוראה.
בשל אובדן כושר הראייה ובעיות רפואיות נוספות, עבר בשנת 1901 לווינה, כדי להתגורר עם אחיינו אברהם ביכלר ולהיות תחת השגחתו.
הוא שב ללונדון (יחד עם ביכלר), לאחר שבקיץ 1906 מוּנה ביכלר לתפקיד עוזר ראשי למנהל ה-Jew's College.
הוא נפטר רווק, שנה אחר כך, בשנת 1907, ונקבר בבית הקברות ווילסדן (Willesden cemetery).
מבחינת מפעלו והחותם שהותיר כביבליוגרף, נחשב נויבאואר "שני רק למשה שטיינשניידר".
אוניברסיטת אוקספורד וספריית בודליאנה הכירו בתרומתו החשובה של נויבאואר לאוספים של הספרייה, ועדות לכך ניתן למצוא בספר שיצא לאור על ההיסטוריה של הספרייה.
כמו כן, לאחר מותו, הוצב פורטרט שלו, מעשה ידיו של הצייר הבריטי הנודע, ליאונרד קמפבל-טיילור, בספרייה הבודליאנית, ובשנת 1931, צוין באוקספורד יום מלאות מאה שנה להולדתו.
ארכיון על שמו של נויבאואר, הכולל מכתבים, תכתובות בין נויבאואר ואחרים, מסמכים אישיים שלו, קטעי עיתונות עליו ומידע נוסף, נמצא בספריה הלאומית.
בן 15 שנה היה כאשר החלו להתפרסם מאמריו הראשונים בעיתונות הגרמנית-יהודית.
מאז כתב כעשרים ספרים וכשלוש מאות מאמרים שהתפרסמו בכל כתבי העת הידועים בתקופתו (כתבי עת יהודיים ולא יהודיים).
מאמריו עסקו בנושאים שונים, בין היתר, מקרא והספרים החיצוניים (ספר טוביה, בן סירא), קראים, שומרונים, תולדות עם ישראל (תקופת בית שני, גורל עשרת השבטים, מסעי הצלב ועוד), גאוגרפיה של ארץ ישראל, דקדוק עברי, שירה עברית, ובעיקר עסק בתיעוד, קיטלוג והוצאה לאור של כתבי יד עבריים.
בנוסף, חיבר מעל למאה מאמרי ביקורת על ספרים שונים.
חיבוריו רוכזו ברשימת ביבליוגרפית שחיבר אלקן נתן אדלר, בשנת 1929. הרשימה עודכנה על ידי בועז כהן (שהוסיף 109 ערכים נוספים), בשנת 1933, ועודכנה שוב (בעיקר בקשר לפרסומיו המוקדמים) על ידי גצל קרסל, בשנת 1981.
מבין עשרות חיבוריו, בולטים במיוחד מספר חיבורים, בגינם זכה לפרסום רב, שיפורטו להלן, לפי שנת פרסומם:
בשנת 1859 נסע לארץ ישראל, ובמקביל לעבודתו כמזכיר בשגרירות האוסטרו-הונגרית, סייר בה, בפרט במקומות המוזכרים בתלמוד ובכתבי חז"ל.
את רשמיו ותוצאות מחקריו בנושא סיכם בספר "La géographie du Talmud" ("הגאוגרפיה של התלמוד").
עם צאתו לאור, בשנת 1868, זכה הספר לביקורות חיוביות, זיכה את נויבאואר בפרס האקדמיה הצרפתית למדעים, "והעמיד אותו בשורה הראשונה בין חוקרי הספרות הרבנית".
אלא שבשנת 1870, פרסם החוקר י.
מורגנשטרן בברלין, את הספר: "Die französische Academie und die Geographie des Talmuds" ("האקדמיה הצרפתית ו'הגאוגרפיה של התלמוד'") ועורר סערה רבה.
בספר טען מורגנשטרן כנגד נויבאואר כי הוא איננו בקי במקורות ובדברי חז"ל ולפיכך שגה במקומות רבים בספרו.
בנוסף, תקף מורגנשטרן את האקדמיה הצרפתית על שהעניקה את הפרס לספר שכזה.
נויבאואר פרסם שתי תגובות לטענותיו של מורגנשטרן, בכתב העת Athenaeum (מיום 8 במאי 1870) ובכתב העת Allgemeine Zeitung des Judentums (שנה 34, גיליון 21, מיום 24 במאי 1870), שבהן מצד אחד תקף את מורגנשטרן באופן אישי, ומצד שני הודה במספר טעויות, שעליהן הצביע מורגנשטרן.
מורגנשטרן השיב לתגובה הראשונה, באותו כתב עת (Athenaeum; מיום 4 ביוני 1870), וכן פרסם תשובה מפורטת יותר במהדורה השנייה של ספרו, שיצא לאור באותה שנה.
בתגובתו מצביע מורגנשטרן על השגיאות הרבות בספרו של נויבאואר וכן מאשימו כי העתיק מדברי אחרים (בין היתר, מהספר "ערך מלין" של שי"ר, מספריו של יהוסף שוורץ, בעיקר "תבואות הארץ", וכן מהספר "ארץ קדומים" של יעקב קפלן).
לא ידוע אם נויבאואר הגיב לתשובה המפורטת של מורגנשטרן.
פרסום ראשון של כתב יד קראי על ידי נויבאואר היה לאחר שהותו בארץ ישראל.
בעת שביקר בבית כנסת קראי בירושלים, הוא איתר כתב יד מהמאה ה-15, המכיל קטעים מספר דקדוקי שחיבר המדקדק והבלשן הקראי דוד בן אברהם אלפאסי.
נויבאואר הוציא לאור את הקטעים, והוסיף להם תרגום, בכתב העת Journal Asiatique (בגיליונות 18–20, שיצאו לאור בשנים 1861–1862).
לאחר שחזר לפריז, הוזמן נויבאואר (בשנת 1864), לספרייה הלאומית הרוסית בסנט פטרבורג, כדי לחקור את כתבי היד הקראיים שבאוסף פירקוביץ'.
במהלך ביקורו, פרסם בגרמנית, בשנת 1864, את המאמר "האוסף של פירקוביץ'" (Die Firkowitz'sche Sammlung).
לאחר ששב מביקורו, פרסם דו"ח מקיף בצרפתית, בשנת 1865, על פעילותו בספרייה.
שנה לאחר מכן, בשנת 1866, פרסם ספר בגרמנית ובעברית, הכולל חמישה פרקים.
הפרקים כוללים תיאור של תולדות הקראות בתחילת דרכה (פרק ראשון), ואת קורותיה בחצי האי קרים (פרק שני), תחת השלטון האימפריה הביזנטית (פרק שלישי), וכן בפולין (פרק רביעי).
הפרק החמישי דן בהבדל בין הקראים לרבנים בפרשנות כתבי הקודש (בין היתר על פי חיבורו של מרדכי בן ניסן הקראי, שאת חיבורו מביא נויבאואר בהמשך הספר).
חמשת הפרקים מפנים לפרק הערות, הכולל קטעים רבים מתוך כתבי יד המתעדים את ההיסטוריה והספרות של הקראים.
בסוף הספר, כלל נויבאואר שני חיבורים גדולים: החיבור של הקראי ידידיה שלמה בן אהרן מטרוקי, אפריון עשה לו (המלך שלמה מעצת השם היא תקום, עמודיו עשה כסף נבחר לשון צדיק בהודעת סבת חלוקת הקראים מהרבנים...
בבארו כי יסוד דת הקראות על שלושה עמודים...); והחיבור של מרדכי בן ניסן הקראי, ספר לבוש מלכות (רצון מלכים שפתי צדק, ודובב ישרים יאהב, האדון המעולה...
שאל את עבדיו הקראים שבעיר לוצקא, לדעת אודותם, מאיזו אומה הם ומה אמונתם, ומה ההפרש בין התלמודיים וביניהם...קמתי...
בשנת 1887 פרסם מאמר נוסף, באנגלית, על כתבי היד העבריים-ערביים, שבספריית סנט פטרבורג.
נויבאואר פרסם יחד עם ארנסט רנן שני כרכים מתוך סדרת הספרים "תולדות הספרות הצרפתית", והם נחשבים ל"שתי עבודות מרשימות של יצירות ספרותיות".
הכרך הראשון, משנת 1877, הוא חיבור על רבני צרפת בתחילת המאה ה-14, והכרך השני, משנת 1893, הוא חיבור על הסופרים היהודים הצרפתיים מהמאה ה-14 וכתביהם.
הכרכים נכתבו יחד עם רנן, שהיה העורך הראשי של הסדרה, אולם את החומר לשני הכרכים ליקט נויבאואר בלבד, והוא כלל בו פרסומים בדפוס וכתבי יד מספריות שונות בעולם, לרבות ספריית בודליאנה והספרייה הלאומית של צרפת.
לצורך ליקוט החומר, הוא ערך מספר מסעות בספריות רבות באירופה, ביניהם שלושה מסעות גדולים, שבסיום כל אחד מהם פרסם דו"ח מיוחד ומפורט: המסע הראשון היה לספרד ופורטוגל; המסע השני היה לדרום צרפת ואיטליה; והמסע השלישי כלל את מזרח צרפת, שווייץ וגרמניה.
קטלוג כתבי היד העבריים בספריית בודליאנה
מבין כל הספרים שחיבר ופרסם נויבאואר, הקטלוג של כתבי היד העבריים בספריית בודליאנה, הוא ספרו המפורסם ביותר, ופרסומים רבים – מיום שיצא לראשונה הכרך הראשון, בשנת 1896, ועד לימינו (נכון לשנת 2012) – מאזכרים אותו או מצטטים ממנו.
בשנת 1829 רכשה ספריית בודליאנה את אוסף כתבי היד והספרים העבריים של הרב ואספן הספרים דוד אופנהיים, רכישה שהפכה אותה לבעלת אוסף כתבי יד ודפוסים עבריים מהגדולים בעולם.
לצורך קיטלוג הדפוסים שבאוסף אופנהיים וכן שאר הדפוסים העבריים שבספרייה, הוזמן הביבליוגרף היהודי הנודע, משה שטיינשניידר, והוא עשה כן בין השנים 1852–1860. לשם השלמת עבודתו של שטיינשניידר, קיטלוג של כל כתבי היד העבריים שבאוסף אופנהיים ובספרייה כולה, נשכר נויבאואר על ידי אוניברסיטת אוקספורד, בשנת 1868.
לאחר 18 שנות עבודה, פרסם נויבאואר את הכרך הראשון, בשנת 1886, ונכללו בו 1,168 טורים, המתארים 2,602 כתבי יד (חלק מכתבי היד כוללים 20–50 חיבורים).
הכרך הראשון מלווה בכרך נוסף (הוא הכרך השלישי), הכולל 40 פקסימליות ותיאורן.
חשיבותו של הכרך השלישי נעוצה בעובדה שארבעים הפקסימיליות שנכללו בו, מייצגות סוגים שונים של כתבי יד עבריים (פלאוגרפיה עברית) מתקופות וארצות שונות.
במקביל להוצאת שני הכרכים הללו, הוציא נויבאואר לאור באותה שנה (1886) גם את קטלוג כתבי היד העבריים של ספריית Jew's College, בלונדון.
לאחר רכישתם של אלפי תעודות מהגניזה הקהירית, נדרשה הכנה של קטלוג נוסף.
נויבאואר החל בעבודת הקיטלוג וכן הוסיף מספר תיקונים ועדכונים לכרך הראשון.
אלא שאז החל לסבול מבעיות ראייה ובעיות רפואיות נוספות, ולעזרתו נשכר ארתור ארנסט קאוליי (Arthur Ernest Cowley).
נויבאואר נאלץ לפרוש מעבודתו בספרייה, בשנת 1899, וקאוליי המשיך לבד בעבודת הקיטלוג, והוציא לאור את הכרך השני בשנת 1902.
בשנת 1994 יצא לאור כרך עדכון לכרך הראשון, הכולל תוספות, עדכונים ותיקוני טעויות, בעריכתו של ר.
מאי, (תחת הדרכתו של מלאכי בית אריה).
רוב העדכונים ותיקוני הטעויות, נערכו בהתאם למידע שסיפקו עובדי המכון לתצלומי כתבי יד עבריים של הספרייה הלאומית ומומחים אחרים.
במסגרת תפקידו של נויבאואר בספרייה הבודליאנית, הוא חשף והוציא לאור כתבי יד עבריים רבים.
בין השנים 1887–1895, הוציא לאור שני כרכים, הכוללים חיבורים וספרי כרונוגרפיה והיסטוריה, מהחשובים בתולדות עם ישראל בימי הביניים.
הספר הפך לאחד מהספרים המצוּטטים ביותר בספרות המחקר של מדעי היהדות, עם זאת איבד מעט מערכו בשנים האחרונות, כאשר יצאו מהדורות מדעיות למרבית החיבורים המצויים בו.
כל חלק כולל הקדמה באנגלית.
החלק השני כולל גם מפתח לשני הכרכים.
בנוסף לחיבורים שפורטו לעיל, אחראי נויבאואר לחיבורים חשובים נוספים, בין היתר:
ספר השורשים העבריים לרבי יונה אבן ג'נאח, משנת 1875, הכולל את החיבור המקורי, שנכתב בשפה הערבית.
נויבאואר הוציאוֹ לאור על פי שני כתבי יד, האחד מספריית בודליאנה והשני מספריית רואן (Rouen).