tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תחום המחקר שלו היה היסטוריה כלכלית וחברתית הונגרית לפני שנת 1956 ולאחריה חקר את הלאומיות והדמוקרטיה שבאו לידי ביטוי בעידן המהפך האזרחי ההונגרי בשנת 1989. הוא עסק בסוגיות ההיסטוריות של מדינה עצמאית והסכסוכים שבין שלטון החוק על בסיס מערכת שלטון פרלמנטרי ושאיפות של מונרכיה אבסולוטית.
הוא התחתן פעמיים ומאשתו השנייה יש לו בת.
פרס מריטו פרו של מועצת אירופה (1991)
הצלב הגדול של מסדר הכבוד של הרפובליקה של הונגריה (2000)
מעבר של אחוזת אסטרהאזי בטאטה ובדסטש ממערכת רובוטית לחקלאות קפיטליסטית (1957)
פרנץ דיאק ודיון סצ'ני - קושוט בעידן הרפורמה (1976)
מגמות פוליטיות הונגריות בין המהפכה להסכמה 1849–1867 (1977)
לאור הצהרותיו הידועות והלא ידועות ; Kossuth - Magyar Helikon, Bp., 1977
שאלת השלטון העצמי החוקתי של באטאני והונגריה באביב 1848 (1982)
שאלת הממלכתיות העצמאית של הונגריה בעידן השינוי האזרחי (1986)
מחקרים על ריבוד החברה ההונגרית בעידן הטרנספורמציה האזרחית ; עורך ג'רג' סאבאד; הוצאת ספרי לימוד, 1990
מסרים של לאיוש קושוט ; 1994
תמונות מחייו של לאיוש קושוט ; 1994
נושא האחריות הפרלמנטרית של הממשלה (1998)
ניסיונות לשלוט בהובלת עצים בנהר (Cluj-Napoca, 1999)
הרעיון של הפדרציה הדנובית (1999)
הקמה, הגנה וסיכון של המערכת הממשלתית הפרלמנטרית בהונגריה 1848–1867 (2000)
המהפך האזרחי של הונגריה ברפורמציה ו-1848–49 (2001)
ון אנדראה; תשובה, Bp., 2002 (פרסום אנגלית-הונגרית)
התוכנית הממשלתית של יוז'ף אנטאל (2006)
לזכרו של זולטאן טוט (2007)
ראיון של מיקלוש פבלוביץ עם ג'רג' סאבאד 2017,
מבחר מעבודות ההיסטוריה הפוליטית של ג'רג'י סאבאד ;2019 ( ספרי כיכר האומה המרכזית )
ג'רג' גאבור (במקור לֶדֶרֶר, בהונגרית: Gábor György; בודפשט, 6 במרץ 1902 – בודפשט, 3 באוגוסט 1973) היה עיתונאי, סופר, אסתטיקן, מתרגם, מורה יהודי-הונגרי.
הוא אחיה של הציירת מריאן גאבור.
ג'רג' גאבור נולד במשפחה יהודית כבנו של איגנץ גאבור, היסטוריון ספרות.
הוא למד באוניברסיטה הפוליטכנית במילאנו.
בשנים 1924–1925 עבד כעוזר במאי בית האופרה (הישן) בדרזדן בזמפר-אופרה.
הוא למד היסטוריה של הספרות ורומנטיקה בפירנצה, בהיידלברג, בברלין ובפריז.
בשנת 1928 קיבל את הדוקטורט בברלין.
מחקריו בתחום האסתטיקה והדרמטורגיה וכן ביקורותיו הופיעו בפסטר לויד ובהליקון הטרנסילבני.
אחרי מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 הקים גאבור בית יתומים ב, בטירת קארויאי לשעבר, לטיפול בילדים שננטשו כתוצאה מהמלחמה והרדיפות.
משנת 1950 תרגם מ: גרמנית, צרפתית, איטלקית, אנגלית, ספרדית.
הוא ערך את יצירותיהם של צ'כוב, דרייזר, אגון ארווין קיש ושל הסופר .
משנת 1957 ועד מותו, היה בעל הטור האיטלקי-ספרדי של כתב העת "העולם הגדול" (Nagyvilág), שם התמקדה עבודתו בעיקר בתרגום והצגת הספרות האיטלקית של זמנו.
הוא בחר וערך את כתביהם של הסופרים ההונגרים-יהודים ינה הלטאי (בן דודו של בנימין זאב הרצל) ושל אלדאר קומיאט.
אוסף האפוריזם הצרפתי שנערך ותורגם על ידו פורסם בכמה וכמה מהדורות.
עבודתו האחרונה הייתה חיבור אנתולוגיה של ההיסטוריה התרבותית.
בשנת 1973 זכה בפרס הספרות פרמיו קלבריה (הפרס הבינלאומי של קלבריה הוקם על ידי חוג התרבות והיחסים הבינלאומיים של וילה ס.
ג'ובאני, בראשות פרופ' ג'וזפה מוראביטו.
הכינור של אינגרס (תוספים ואנתולוגיה של תולדות התרבות, 1972)
ג'רג' גאבור (בהונגרית: Gábor György; בודפשט, 17 בדצמבר 1913 – בודפשט, 8 ביוני 1979) היה רופא (MD), ברפואה פנימית, קרדיולוג יהודי-הונגרי פרופסור באוניברסיטה, בעל דוקטורט ברפואה (1965).
ג'רג' גאבור היה פרופסור, מנהל המחלקה הפנימית מספר 4 באוניברסיטת זמלווייס בבודפשט ומנכ"ל המכון הלאומי ההונגרי לקרדיולוגיה.
ג'רג' גאבור נולד במשפחה יהודית.
הוא סיים את לימודיו בתיכון בבירת הונגריה בגימנסית דניאל ברז'ני, שם רכש את יסודות השכלתו הכללית הרחבה.
לאחר סיום לימודיו למד במשך שנתיים במכללה לרפואה וטרינרית בבודפשט, ולאחר מכן בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פץ', שם קיבל תואר ברפואה בשנת 1938. השנה הייתה תקופת החוק היהודי הראשון.
במרפאה האוניברסיטאית לא היה מקום לרופא יהודי ובשנים 1938–1940 עבד גאבור במחלקה הראשונה ב"בית החולים מיקלוש הורטי" בדרך מגלודי בבודפשט ואחר כך בשנים 1940–1941 (כשכבר נחקקו גם החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) במחלקה השנייה של בית החולים רוקוש.
בין השנים 1941 ל- 1944 מצא עבודה במחלקה הקלינית והאבחונית של בית החולים בעיר באיה, שם בשנת 1943 הפך למומחה לרפואה פנימית.
בשל חיוניות מקצועו הצליח לשרוד את השואה.
אחרי מלחמת העולם השנייה נעלמו ההגבלות בשל יהדותו.
תחילה עבד ב"בית החולים של רכבות הונגריה" ( MÁV) ובשנת 1946 עבר לאוניברסיטה לרפואה של בודפשט, שם נשאר עד מותו.
בספטמבר 1948 מונה למרצה ללא תשלום.
בשנת 1951 מונה לפרופסור חבר, בשנת 1959 מונה הפך לפרופסור במרפאה הפנימית של ה- Semmelweis Medical One.
הוא מונה למכון לקרדיולוגיה בשנת 1966 ועבד שם עד מותו, משנת 1977 כראש המכון.
הוא עבד בעבודה מדעית עצמאית מאז 1948.
השינוי הגדול בחייו התרחש כאמור כאשר לאחר מותו של פרופסור ג'רג' גוטזגן, בשנת 1966 מונה גאבור למנהל מחלקה 4 בקליניקה ולראש המחלקה בדרגה האוניברסיטאית ולמנכ"ל המכון הלאומי ההונגרי לקרדיולוגיה.
המכון נוסד בשנת 1957 על ידי ג'רג' גוטזגן בתנאים גרועים מאוד.
בעבודתו החרוצה והמצוינת גאבור הביא את הקרדיולוגיה ההונגרית לרמה בינלאומית.
הוא עקב בנאמנות אחר המסורות של גוטזגן, הן בתחום החינוך, הן במחקר ובעבודה הקלינית.
צוות המחקר שלו זכה להכרה בינלאומית בכך שהיה בין הראשונים שתיארו את תפקידם של קטכולאמינים בפיתוח נמק שריר הלב.
גאבור התעניין בעיקר באלקטרוקרדיוגרפיה (א.ק.ג.), בהמשך התעניין בדינמיקה של הלב.
הוא הגן על עבודת הדוקטורט שלו בנושא זה.
אספקת הדם של הלב עצמו, הפתומכניזם של מחזור הדם הכלילי, היו נושאי המחקר.
בזכות עבודתו, ברמה גבוהה של קרדיולוגיה, זכה ביוקרה בינלאומית והמכון לקרדיולוגיה הפך לאחד ממרכזי ההתייחסות של ארגון הבריאות העולמי (WHO).
הוא פרסם כמאה מאמרים מדעיים בתחום הקרדיולוגיה, וכעשרה ספרים ופרקי ספרים שמשמרים גם את תוצאות עבודתו.
מאז 1958, האגודה הבינלאומית לקרדיולוגיה והחברה האירופית לקרדיולוגיה.
הוא השתתף בכל הקונגרסים והעביר הרצאות.
מאז הקמתו, הוא היה נשיא האגודה לקרדיולוגים ההונגרית וחבר מועצת המנהלים שלה.
מאז 1969 הוא מונה למומחה של ארגון הבריאות העולמי (WHO).
פרופסור גאבור היה גם העורך הראשי של Cardiologia Hungarica.
ג'רג' גאבור (בהונגרית: Gábor György; בודפשט, 6 בפברואר 1954) הוא פילוסוף, פרופסור מן המניין, חוקר בכיר במכון לפילוסופיה של האקדמיה ההונגרית למדעים יהודי-הונגרי, ראש קתדרה בבית המדרש לרבנים בבודפשט - האוניברסיטה היהודית.
הוא זוכה בפרס שאנדור שייבר.
בשנת 1978 סיים את לימודיו בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת אטווש לוראנד, במגמת אסתטיקה, השפה ההונגרית והספרות הונגרית ובשנת 1979 התמחה בפילוסופיה.
דוקטור לתאולוגיה יהודית (.Ph.D), 2005
הביליטציה במדעי הדת (ד"ר הביליטציה), 2008
הביליטציה היא הכשרה הנדרשת על מנת לקיים הוראה אוניברסיטאית עצמאית ולקבל תואר פרופסור במדינות רבות באירופה.
התואר מוענק לתזה של הביליטציה, אשר נבדקת על ידי ועדה אקדמית בתהליך דומה לזה של עבודת דוקטורט.
במדינות מסוימות, תואר בהביליטציה הוא הכשרה פורמלית נדרשת כדי ללמד ולחקור באופן עצמאי נושא ייעודי ברמה האוניברסיטאית.
1978: המכון לפילוסופיה, האקדמיה ההונגרית למדעים, עוזר מחקר
1986: המכון לפילוסופיה, האקדמיה ההונגרית למדעים, עמית מחקר
2005: המכון לפילוסופיה, האקדמיה ההונגרית למדעים, חוקר בכיר
2001: בית המדרש לרבנים בבודפשט - האוניברסיטה היהודית, מרצה בכיר
2005: בית המדרש לרבנים בבודפשט - האוניברסיטה היהודית, פרופסור חבר
2009: בית המדרש לרבנים בבודפשט - האוניברסיטה היהודית, פרופסור מן המניין
1978: המכון לפילוסופיה, האקדמיה ההונגרית למדעים, חוקר בכיר
1978–1984: אוניברסיטת אטווש לוראנד, הפקולטה למדעי הרוח, המחלקה לפילוסופיה, פטריסטיקה לטינית
1998–2002: אוניברסיטת אטווש לוראנד, הפקולטה למדעי הרוח, המחלקה לאנתרופולוגיה תרבותית, היסטוריה השוואתית של הדת, תולדות הסמלים הדתיים
1980–1990: אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה (BME) המחלקה לפילוסופיה: היסטוריה של פילוסופיה, בעיות תאולוגיות של אדריכלות הדתית
1992–1994: איגוד מדעי הרוח של מישקולץ, מחלוקות תאולוגיות יהודיות-נוצריות, היסטוריה של האנטי-יהדות התאולוגית
2002–2006: אוניברסיטת סגד, החוג ללימודי דת, ההיסטוריה של היהדות, הפילוסופיה של היהדות
משנת 2001: המכללה להכשרת כמרים על שם יאנוש ווסלי: היסטוריה השוואתית של הדת, הפילוסופיה של היהדות ותפיסת היסטוריה
2003–2006: אוניברסיטת קורווינוס בבודפשט, הפקולטה למדעי החברה, יהדות כציוויליזציה
משנת 1998: בית המדרש לרבנים בבודפשט - האוניברסיטה היהודית (כיום כפרופסור הביטציה), היסטוריה דתית השוואתית, פילוסופיה ותפיסת היסטוריה של היהדות, מחלוקות תאולוגיות יהודיות-נוצריות, תולדות הפילוסופיה היהודית של המאה ה-20, משיחיות פוליטית של המאה ה-20, סקירתו ההיסטורית של יוסף בן מתתיהו.
הוראה גם בבית הספר לדוקטורט של האוניברסיטה לאמנויות הבמה והפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת אטווש לוראנד.
מלגת סורוס (1986), יחסי הגומלין של הפילוסופיה היהודית, האלילית והנוצרית במאה הראשונה והשנייה
Universita degli Studi di Roma, La Sapienza (2007), יוסף בן מתתיהו וההיסטוריונים הנוצרים הקדומים
Institutum Patristicum Augustinianum (2009), יוסף בן מתתיהו ותפיסת ההיסטוריה האלילית, היהודית והנוצרית
פרס "ג'רג' וארהדי" לחינוך יהודי הונגרי (2017)
פרס הרמה של העולם הנע (2008)
פרס הרמה של נשיאות הרדיו ההונגרי (על הסדרה בשם "עשרת הדיברות" ב-11 חלקים על דת ותרבות) (1993)
הפילוסופיה הרבנית והאפוקליפטית של המאות הראשונות
חשיבה פילוסופית והיסטורית היהודית והנוצרית
יהודי - השפעות ומחלוקות תאולוגיות נוצריות
ג'רג' הונטי (במקור דויטש, בהונגרית: Honti György; מישקולץ, 13 בינואר 1920 – בודפשט, 11 בספטמבר 2013) היה מהנדס כימיה יהודי-הונגרי.
לאורך הקריירה העמוסה שלו, הונטי עשה בלט והשאיר חותם מתמשך בכמה תחומים; בהנדסה כימית כמו במפעלים כימיים (VEGYTERV) כמהנדס הראשי (לימים המנהל הטכני) הוא השתתף בפיתוח התעשייה הכימית ההונגרית.
לאחר פרישתו שיחק תפקיד כמנכ"ל חברת חשבונאות אוסטרית במהלך חילופי המשטר (1990) ומילא תפקיד בולט בארגון חברות ממשלתיות כחברות כלכליות ולאחר מכן בתמיכה בתהליכי הפרטה באמצעות הערכות שווי נכסים וייעוץ לאחר השינוי משטר.
ג'רג' הונטי נולד במשפחה יהודית כבנם של דז'ה דויטש (במקור עובד דפוס, אך לאחר שהשתחרר כסמל בתום מלחמת העולם הראשונה, פתח סנדלריה ואחר כך חנות נעליים) ושל בורבאלה (ברברה) פוסמן.
מכיוון שהוריו לא רצו שיפסיד שנת לימודים, הוא החל את לימודיו היסודיים כתלמיד פרטי, "בטרם עת".
בשנת 1926 הצטרף לבית הספר היסודי כבר בכיתה ב'.
מאוחר יותר למד בגימנסיה הריאלית יאנוש הונפאלווי במישקולץ, שם התעניין בנושאים הן הומניסטיים והן בנושאים טכניים והיה תלמיד טוב.
הוא השתתף (ובדרך כלל ניצח) בכל התחרויות האפשריות וסיים שלישי בתחרות פיזיקה לאומית.
הוא סיים את לימודיו בגימנסיה בהצטיינות בשנת 1937.
עד מהרה הוא נמשך לקריירה ההנדסית, אך מכיוון שהשרטוט לא היה הצד החזק שלו בחר כיוון שבו זה לא היה משנה: הוא רצה להיות מהנדס כימיה.
מכיוון שהיה ממוצא יהודי, ולא היה יכול להמשיך את לימודיו בהונגריה בשל חוק הנומרוס קלאוזוס האנטישמי והמפלה, הוא נסע לאוניברסיטת R.
הוא למד במשך חצי שנה (הכשרה תאורטית מקדימה משותפת לכל סטודנטים להנדסה, עם ארבע שעות של ציור חופשי ליום) אך התברר שלא התקבל.
בשנת 1938 החל את לימודיו באוניברסיטת טולוז (Institut de Chimie, לימים Institut de Genie Chimique), שם התגורר עם שניים מעמיתיו הסטודנטים ההונגרים, ארווין גזדג וברנבאש פשטי.
הוא סיים בהצטיינות בשנת 1941 כמהנדס כימיה.
כבר בשנת 1939 הוא בא בקשר עם תנועת ההתנגדות הצרפתית.
אחרי מלחמת האזרחים בספרד אסירים (לוחמים בבריגדה הבין-לאומית) הונגרים רבים הועברו למחנה מעצר ליד טולוז והסיוע להם הייתה הפעולה הראשונה בה לקח חלק.
במהלך השנים לקח חלק פעיל יותר ויותר בחיי הארגון, משנת 1940 היה חבר בארגון הפרטיזנים שבסיסו היה בריאנסון בדרום צרפת, שם מאוחר יותר הפך פעיל בשכר.
הונטי הצטרף להנהגה המקומית בשנת 1943 והועבר לגרנובל.
ההנהגה ההונגרית בוטלה בשנת 1944 ובשנת 1945 הונטי חזר להונגריה (שזה עתה שוחררה) דרך איטליה ואוסטריה, לאחר נדידה בת שלושה שבועות.
הוא שלט היטב בשפות אחדות לרבות: אנגלית, צרפתית, גרמנית ואיטלקית.
ילדיו: בתו, מריה, פסיכולוגית ילדים, בנו הבכור, פטר, מהנדס מכונות, בנו הצעיר, זולטאן, צלם.
בשנת 1945, הצטרף למפעל התרופות המפורסם כינואין (כיום סאנופי), כמהנדס מחקר.
בשנת 1946 הועבר למחלקת התעשייה במשרד הפיצויים.
משנת 1948 הפך למנכ"ל המרכז הכימי לעיבוד פחם שזה עתה הוקם.
משימתו הייתה ניהול מקצועי ישיר של משימות מחקר ופיתוח בהונגריה, מגיבוש המשימות וכלה במכירות המסחריות.
משנת 1950 הפך לעובד ב-VEGYTERV, אחת מחברות התכנון הכימי החשובות ביותר באותה תקופה, שם עבד בתחילה כמהנדס תכנון ובהמשך כמהנדס ראשי במתקן.
במהלך עבודתו בא במגע הדוק עם ההתפתחויות וההשקעות של חברות כימיקלים הונגריות.
משנת 1959 עבד תחילה במתחם החברה ולאחר מכן בחברות סחר חוץ כראש מחלקה וכסגן מנהל.
משימתו העיקרית הייתה לייבא את המכונות והציוד שהו דרושים לפיתוח כימי ולהשקעות בתחילת שנות השישים (עריכת מחקרי שוק, עריכת תוכניות פיתוח לאומיות לחברות כימיות, עריכת תיקי מכרזים, הערכת הצעות מחיר, הכנת וסיום חוזים וכו')
הוא ניהל חיי פרישה פעילים, ולאחר פרישתו עבד כמומחה ויועץ ב-VEGYTERV, לשכת התעשייה והמסחר, וכמה ארגונים מקומיים וזרים אחרים.
בשנת 1985 התבקש על ידי ארגון האו"ם לפיתוח תעשייתי (UNIDO), לבצע סדרת מחקרים שמנתחות את המצב בתעשייה הכימית.
המשימה הביאה אותו לווינה למשך שנה.
בשנת 1989 נכנס לתחום מקצועי חדש לחלוטין: הוא הופקד על ידי משקיעים אוסטרים על הנהלת Interauditor Kft, חברת ביקורת (חשבונאות) בין-לאומית שהוקמה באותה תקופה.
הוא לקח על עצמו את המשימה רק במשך שנתיים שלוש עד שנמצא יורש מתאים שיחליף אותו, אך משימתו נמשכה בסופו של דבר במשך 17 שנים.
בין השנים 1953 - 1973 - בעבודה חברתית - נשיא המחלקה הבלגית בלשכת המסחר ההונגרית
מרצה בתוכנית לתואר שני של המכללה הטכנולוגית בבודפשט
מרצה בכיר באוניברסיטת וספרם (טכנולוגיית תהליכים כימיים)
סגן יו"ר שלוש התייעצויות של ארגון האו"ם לפיתוח תעשייתי (UNIDO) בנושא תעשיית הדשנים
יועץ ומומחה למספר פגישות ומחקרים של UNIDO בנושאי תעשיות פטרוכימיה, דשנים ותרופות
בשנת 1990, כמנכ"ל Interauditor Kft., אחד המייסדים וחבר הנהלת התאחדות התעשייה הכימית ההונגרית (MAVESZ)
בין השנים 2001 עד 2011 היה יו"ר ועדת הבקרה של התאחדות התעשייה הכימית ההונגרית
חבר במועצות המדעיות של כמה מכוני מחקר
נואם מוזמן ונשיא של כמה ועידות וסימפוזיונים בין-לאומיים
מסדר לאופולד השני ליפוט דרג קצין (1989)
תעודת MAVESZ ולוח הנצחה (2010) - על פעילויותיו הבולטות לפיתוח בר-קיימא של תעשיית הכימיה ההונגרית
תעשיית החנקן (1976) - ספר סיכום בן שני כרכים בנושא כישורי ייצור חנקן ואמוניה
"Energy conservation in the Fertilizer Industry - שימור אנרגיה בתעשיית הדשנים " (יועץ, הבנק העולמי, 1982, וושינגטון)
ג'רג' גוֹטְזֶגֶן (בהונגרית: Gottsegen György; בודפשט, 18 ביוני 1906 – דוברובניק, יוגוסלביה, 7 במאי 1965) היה רופא יהודי-הונגרי, ברפואה פנימית, קרדיולוג, פרופסור, מייסד המכון הלאומי ההונגרי לקרדיולוגיה.
בשל החוק האנטי יהודי (נומרוס קלאוזוס) בהונגריה הוא למד רפואה בפריז ובווינה, וסיים את לימודיו בפברואר 1929 בבירת אוסטריה.
הוא עבד במרפאת וונקבאך (Wenkebach) המקומית (מרפאה פנימית) ובהמשך עבד גם כמתמחה זר במחלקות בתי החולים הציבוריים בעיר דרמשטאדט ורטיבור.
חזר לבודפשט ובין השנים 1931 לבין 1944 המשיך את עבודתו כרופא בבית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' (כיום שמו המרכז הרפואי הלאומי) של הקהילה היהודית של פשט, שם היה תחילה מתמחה, אחר כך רופא מומחה ולבסוף עמית מחקר.
בשנת 1934 הוא הוציא רישיון הונגרי ברפואה באוניברסיטת ארז'בט בפץ'.
במהלך מלחמת העולם השנייה נלקח לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) פעמיים.
הוא שרד את השואה ובשנת 1945 הפך למנהל הרפואי של המכון הלאומי לביטוח לאומי (OTI), משנת 1950 עמד בראש המחלקה הפנימית של סנט אימרה ומשנים 1952 עד 1957 עמד בראש המחלקה הפנימית בבית החולים סנט אישטוואן.
בשנת 1947 הוסמך כמרצה בכיר באוניברסיטת פאזמאני פטר ששמה שונה בשנת 1951 לאוניברסיטת אטווש לוראנד.
בשנת 1957, למרות הנסיבות הכלכליות הדלות, הוקם המכון הלאומי לקרדיולוגיה בזכות השתדלותו ובו הוא היה המנהל עד מותו.
ניתוח הלב הראשון במוסד החדש בוצע בדצמבר 1957. הוא מונה לפרופסור באוניברסיטה משנת 1959 ודוקטור ברפואה (.Ph.D) בנוסף לתארו (MD) מאז 1962. גוטזגן מת ב-1965 בכנס חוץ בעיר דוברובניק.
לראש המכון מונה אחריו פרופסור ג'רג' גאבור.
מחקריו התמקדו במחלות לב וכלי דם, שינויים המטולוגיים במחלות כליות ומחקר בצקת ריאות.
היה חבר כבוד בחברה הבינלאומית לקרדיולוגיה ובאיגוד האיטלקי לקרדיולוגיה.
אשתו, אדית ארדיי (1908–1963), הייתה מורה, בתם של ז'יגמונד ארדיי וגבריאלה הלפרט.
הוא נשא אותה לאישה בבודפשט ב-25 בנובמבר 1934.
דרגת הזהב של מדליית ההצטיינות של הרפובליקה (1948)
מאז 1997, שמו של המכון הלאומי לקרדיולוגיה נקרא על שמו ג'רג' גוטזגן
קרן ג'רג' גוטזגן למען המכון הלאומי לקרדיולוגיה
ג'רג' ארדי קראוס (בהונגרית: Érdi Krausz György; בודפשט, 31 באוגוסט 1899 – בודפשט, 25 בספטמבר 1972) היה מהנדס גאודזיה, מודד, קרטוגרף יהודי-הונגרי.
ג'רג' קראוס נולד במשפחה יהודית כבנם של שמעון קראוס (1873–1938), בנקאי, פוליטיקאי-כלכלי ושל אידה קצאו (1880–1936).
סבו וסבתו מצד אביו היו מור קראוס ובורבאלה קוריטשונר, סבו וסבתו מצד אמו היו פרידייש קצאו (1842–?) סוחר, ורוזה שוורץ.
את התואר בהנדסה קיבל קראוס באוניברסיטת ברלין-שרלוטנבורג בשנת 1924. בין השנים 1925–1938 עבד בבודפשט כמהנדס פרטי עצמאי.
שמו של ארדי קראוס קשור לפרסום היטל שנקרא על שמו שפרסם בשנת 1960 ויצר אותו על ידי טרנספורמציה של היטל מולביד (Mollweide projection) ושל היטל מרקטור-סנסון (Mercator – Sanson projection).
היטל מולביד והיטל מרקטור-סנסון הן בין ההיטלים הגליליים שאחת התכונות החשובות שלהן היא שהתמונות של מעגלי קוי הרוחב של כדור הארץ הם מקבילים בהיטלים.
ההתאמה של ארדי קראוס בוצעה לאורך קו הרוחב ה-60 או ה-70. מאחר שהחלקים הבודדים של ההיטל היו צריכים להיות מוגדלים בדרגות שונות עבור ההתאמה, היה צריך לצפות ליחס רוחב-גובה שונה באזור הקטבים מאשר בקווי הרוחב הנמוכים יותר.
פגם היופי הנוסף בהיטל הוא שקו המרידיאנים נשבר (בערך 10 מעלות).
ללא קשר לחסרונות אלו, ניתן להשתמש בהיטל של ארדי קראוס היטב והוא גם משמש באופן קבוע באטלסים שונים של קרטוגרפיה, כדי לייצג את כל כדור הארץ.
בין השנים 1931–1939 היה קרטוגרף חיצוני של "המכון הקרטוגרפי הונווד" (Honvéd Térképészeti Intézet).
בשנים 1938–1950 היה מנכ"ל "החברה הבינלאומית לקרונות שינה".
בשנים 1942–1944 היה חוקר חיצוני במכון לניסויי התעופה.
אין תיעוד לגבי שנות הכיבוש הגרמני של הונגריה במלחמת העולם השנייה (מבצע מרגרטה).
בשנים 1950–1957 היה מהנדס מחקר ועמית מחקר במכון המחקר המדעי של הרכבת.
בשנים 1951–1954 היה המהנדס הראשי של מחלקת הרכבות במשרד התחבורה והדואר.
משנת 1955 היה מרצה בפועל במחלקה לקרטוגרפיה באוניברסיטת אטווש לוראנד.
בשנת 1956 יזם את הקמת ועדת החלל של החברה להפצת מדעי החברה והטבע והמחלקה האסטרונאוטית באגודות הטכנולוגיות ומדעי הטבע, ושימש כמזכיר בפועל בשנים 1964–1972.
בשנת 1957 חבר מייסד הוועדה לקרטוגרפית של האקדמיה ההונגרית למדעים.
בשנים 1957–1960 היה עמית מחקר בדימוס במחלקה לעריכת מפות בחברה הקרטוגרפית.
עבודתו הקרטוגרפית התמקדה בעיקר בניתוח היטלי מפות.
תחום נוסף בעבודתו היה טיסות חלל ותצפית על לוויינים.
הוא עידכן ועיבד את הפטנט של הגיליון האלקטרוני האסטרונומי בשם Navicard כדי לעקוב אחר לוויינים (1961).
הייתה לו פעילות ספרותית בולטת בהפצה מדע בתחום האסטרונאוטיקה.
על טילי החלל (לוח השנה האוצר, 1932. מדריך כללי לחיים מעשיים.
עם ארבעה קבצים מצורפים של מפות ו-314 תמונות אינטרטקסט.
הוא גם עיצב וערך את נספחי המפות הצבעוניות (בודפשט, 1932).
הבינלאומי 1: חישוב ועריכה של התחזיות של בקנה מידה 1:1,000,000 של מפות העולם (עלון קרטוגרפי, 1935)
שימוש במפה, הכרת המפה (פרסום מכון הניסויים של התעופה בבודפשט, 1944)
מסקנות בנושא השימוש במפות (עלון קרטוגרפי, 1950)
גאוגרפיה של רכבת ומפעל רכבות (בודפשט, 1955)
תרכובות מפות גאוגרפיות (בודפשט, 1956)
על אפשרויות השימוש הגיאודטי והקרטוגרפי של ירחים מלאכותיים (כתב העת למדעי הטבע, 1957)
כמו כן מונוגרפיה ועבודת דוקטורט (בודפשט, 1958)
ספנות והסכנה של הקרחון (מדריך גאוגרפי, 1959)
עריכת מפות ניווט היפרבולות - מפות התעופה (גאודזיה וקרטוגרפיה, 1960)
מדריך לבקרי תנועה אווירית (עורך, בודפשט, 1962)
דרך חקר המאדים (כתב העת למדעי הטבע, 1965)
גאודזיה קוסמית (ספר שנה אסטרונומי.
גורלם של "אבני הירח" – מכשירים על הירח (עולם הטבע, 1969)
חקר משאבי הטבע של כדור הארץ ויצירת מפות באמצעות תמונות של גופים שמימיים מלאכותיים (סקירה פיזיקה, 1971)
בדיקות מרינר ומאדים הגיעו ליעדן - משלחת אפולו 16 (עולם הטבע, 1972)
מדליית הזיכרון לזרוס דיאק (1968)
ג'רג' בנצה (במקור פלדי, בהונגרית: Bence György; בודפשט, 8 בדצמבר 1941 – בודפשט, 28 באוקטובר 2006) היה פרופסור באוניברסיטה, פילוסוף, יועץ פוליטי מ-1990 עד 1994, אחר כך פרשן פוליטי.
ג'רג' בנצה נולד במשפחה יהודית, אביו, שאנדור פלדי, קיבל דוקטורט במשפטים, אך לא התקבל ללשכת עורכי הדין בשל החוקים היהודיים (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי).
הוא נלקח לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) לחזית המזרחית באוקראינה ומת באזור נהר הדון.
אמו באה ממשפחה זעיר בורגנית.
בענף אמה הסבא של ג'רג' בנצה היה אמן נברשות וברונזה בעל תואר במכללה לרישום וציור תעשייתי.
הוא שרד את השואה ואת תקופת מפלגות הימין ומפלגת צלב החץ יחד עם סבתו של בנצה.
אמו למדה זמן מה בגימנסיה היהודית אך לא סיימה את לימודיה ועבדה בחנות של אביה.
היא גורשה למחנה ריכוז באוסטריה ושרדה.
אחרי מלחמת העולם השנייה, כאלמנה, נישאה לפאל בנצה, ששרד אף הוא את השואה וחזר משירות העבודה והפך לקומוניסט קנאי.
אשתו של ג'רג' בנצה הייתה מריה מ.
קובאץ' שהייתה העורכת של הוצאת הספרים האקדמית.
היא גם לימדה באוניברסיטת מדיסון-ויסקונסין והייתה פרופסורית באוניברסיטה המרכז-אירופאית במשך 22 שנים.
נולד להם בן אחד: אדם אלדאר בנצה.
ג'רג' בנצה סיים את הגימנסיה ע"ש אטילה יוז'ף בבודה.
בשנת 1966 סיים את לימודיו בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת אטווש לוראנד (ELTE) עם תואר בפילוסופיה.
הוא הפך לעוזר מחקר במכון לפילוסופיה של האקדמיה ההונגרית למדעים, ממנה הודח ב-1968 מסיבות פוליטיות.
הוא נאסר להעסקה ולפרסום ב-1972, כך הצליח לסיים את עבודת הדוקטורט שלו, שהושלמה ב-1972 בהנחיתם של ג'רג' לוקאץ' ושל ג'רג' מרקוש.
רק 17 שנים מאוחר יותר, ב-1989 הצליח להציג ולהגן על עבודתו זו.
עד לחילופי המשטר בשנת 1989 עבד כעורך ומתרגם עצמאי (פרילנס).
ב-1983, בלחץ ארגוני זכויות אדם בינלאומיים קיבל דרכון לראשונה, מה שאפשר לו להרצות ולחקור באוניברסיטאות אמריקאיות מספר פעמים.
ב-1977, יחד עם יאנוש קיש, יזם הצהרת סולידריות לטובת אמנת 77.
כאשר המשטר התחלף הוא זוכה מכל אשמה ושמו טוהר וכן בוטל איסור העסקתו הקודם והשלכותיו.
אז מונה לפרופסור חבר בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת ELTE במחלקה לפילוסופיה ומאז 1990 לימד שם כפרופסור פילוסופיה חברתית מודרנית ומחשבה מדינית.
בנוסף לעבודתו המדעית וההוראתית, פעל גם כיועץ ופרשן מדיני.
מאז 1986 יזם ותחזק את הטור הביקורתי שהופיע בפריז בהונגרית ושמו היה "עלי דפנה וקוצים".
מיום היווסדו ב-1989 ועד 1995 היה חבר מערכת של BUKSZ (Budapest Review of Books), בשנים 1991 -1993 היה נשיא המשותף של ועדת העורכים, ובשנים 1994–1995 היה נשיא ועדת העורכים.
המכללה פעלה עד שנת 2003 ובשנת 1997 הוענק לה פרס חנה ארנדט.
בין 1990 לבין 1994, הוא היה יועץ של ויקטור אורבן.
בשנת 2005, הקים את הביקורת המקוונת בשם Metazin, שבה היה העורך הראשי עד מותו.
ב-2006 הפך לחבר מערכת של ספריית הסופרים הפילוסופיים שהושקה מחדש.
בשנת 2007, לאחר מותו, הוענק לו פרס אלברט סנט-ג'רג'י.
ג'רג' מרקוש (בהונגרית: Márkus György; בודפשט, 13 באפריל , 1934 – סידני, 5 באוקטובר 2016) היה פילוסוף יהודי-הונגרי.
חבר חיצוני באקדמיה ההונגרית למדעים.
ג'רג' מרקוש, שנולד במשפחה יהודית ושרד את השואה כילד, היה סטודנט של הפילוסוף הרוסי ולנטין אסמוס באוניברסיטת מוסקבה על שם לומונוסוב.
שם הוא גם התוודע לפילוסופיה "אזרחית" בת זמנו.
הוא סיים את לימודיו ב-1957 ולאחר מכן החל לעבוד בהונגריה.
בין 1957 לבין 1965 לימד באוניברסיטת אטווש לוראנד, ובין 1958 לבין 1973 היה עמית מחקר במכון לחקר הפילוסופיה של האקדמיה ההונגרית למדעים (MTA).
ב-1963 תרגם להונגרית את הטרקטט לוגי-פילוסופי של לודוויג ויטגנשטיין.
מרקוש היה בסביבת ג'רג' לוקאץ', יחד עם פרנץ פהר, אגנש הלר ומיהאי ויידה, במה שנקרא קבוצת אסכולת בודפשט או "בית ספר בודפשט".
חברי הקבוצה היו גם חוג חברים שעבדו בתחילה על תוכנית פילוסופית בהשראת לוקאץ' בשם "הרנסאנס של המרקסיזם".
אז כתב מרקוש את ספרו הקטן, "מרקסיזם ואנתרופולוגיה".
הוא נחשב ליורש כס המחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת אטווש לוראנד.
עם זאת, כאשר תוכנן למנות פרופסור באוניברסיטה ג'רג' אצל, שהיה פוליטיקאי קומוניסטי יהודי-הונגרי ואחד האידאולוגים המנהלים והמכוונים העיקריים של חיי התרבות בהונגריה (וגם סגן שר), דחה במאמר שהמרקסיזם של לוקאץ' ייהפך למונופול בחינוך הפילוסופיה ההונגרית, כך שמרקוש לא התמנה.
כתוצאה מהאירועים הפוליטיים של 1968, הקבוצה התרחקה יותר ויותר מהמרקסיזם ואפילו התעמתה איתו לאחר מותו של לוקאץ' ב-1971. מרקוש חתם במחאה בשנת 1968 נגד הכניסה לצ'כוסלובקיה של כוחות ברית ורשה לדיכוי האביב של פראג מה שנקרא "הצהרת קורצ'ולה".
לאחר מכן מרקוש גורש ממפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית (MSZMP).
אחר כך התחיל בכתיבת הספר, יחד עם ג'רג' בנצה ויאנוש קיש, בשם "איך אפשרי כלכלה בקורתית?", שהוא ביקורת על השקפותיו ודעותיו של קרל מרקס.
הספר לא יכול היה להתפרסם עוד עקב נסיגת הנהגת המשטר מהמנגנון הכלכלי החדש (שהיה רפורמה מקיפה בממשל ובתכנון הכלכלי של הונגריה הסוציאליסטית, שהוכנה באמצע שנות ה-60 והונהגה ב-1 בינואר 1968) וכן בשל היעדר רפורמות פוליטיות.
בשל יחסו של מרקוש לשינוי בחינוך כביכול, (אך למעשה בגלל דעותיו הפוליטיות), הוא פוטר ב-1973 ונאסר עליו לפרסם דבר.
לאחר מכן עבד מרקוש כמתרגם ועורך, שאחת מתוצאותיו הייתה כתיבת ספר בשם "אנשי המוסר הבריטים במאה ה-18".
בשנת 1977 היגר מרקוש עם משפחתו למערב ברלין ולאחר מכן לאוסטרליה.
שם הוא היה תחילה פרופסור ולאחר מכן פרופסור אמריטוס במחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת סידני.
הוא חבר חיצוני באקדמיה ההונגרית למדעים מאז 1990.
בשנות ה-60 של המאה ה-20, כחבר באסכולת בודפשט, ניסה לחדש את הפילוסופיה המרקסיסטית באמצעות ניתוח מושג הניכור.
הוא היה מבקר של השמאל החדש של "הסוציאליזם הקיים" ובכך למעשה התעמת אידאולוגית עם מפלגת היחיד ששלטה אז בהונגריה (במשטר חד-מפלגתי).
אחרי 1968 התרחק מרקוש בהדרגה מהמרקסיזם ובספרו "איך אפשרי כלכלה בקורתית?" מתח ביקורת על רעיונות מרקסיסטיים.
לאחר הגירתו החל לעסוק בתיאוריות תרבותיות ובהרמנויטיקה.
לודוויג ויטגנשטיין: הטרקטט לוגי-פילוסופי (הוצאת אקדמיה 1963)
ברטראנד ראסל: מיסטיקה ולוגיקה (Magyar Helikon, 1976)
ג'רג' גדו (בהונגרית: Gedó György; אויפשט, 23 באפריל 1949) מתאגרף ומאמן אגרוף יהודי-הונגרי בעבר.
בגיל 8 החל להתאמן במועדון קדימה של בוני בקשצ'בה (Békéscsabai Építők Előre), ומ-1965 היה מתאגרף של מועדון הכותנה הונגרית (Magyar Pamut), ומ-1967 של בודפשט ואשאש.
הוא התחרה במשקל זבוב קל, של עד 48 ק"ג.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) הוא לא התייצב לקרב הראשון שלו.
באליפות אירופה שנערכה בבוקרשט, רומניה בשנת 1969 זכה במדלייתז הב במשקל זבובו קל
באליפות אירופה שנערכה במדריד, ספרד בשנת 1971 זכה במדליית זהב ובכך הגן על תוארו.
באולימפיאדת מינכן (1972) זכה במדליית זהב במשקל זבוב קל.
בסיבוב השלישי ניצח את סוראפונג סריפירום מתאילנד בנוק-אאוט טכני.
בשמינית הגמר ניצח את דניס טלבוט מאוסטרליה בהחלטת שופטים 0–5, ברבע גמר ניצח את ולדימיר איבנוב מברית המועצות בהחלטת שופטים 2–3, בחצי גמר ניצח את ראלף אוונס מבריטניה בהחלטת שופטים 0–5 ובגמר ניצח את קים או-גיל מקוריאה הצפונית בהחלטת שופטים 0–5.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) לאחר שני קרבות שבהן ניצח, הוא הפסיד בשלב רבע הגמר לפיאו פונטרט מתאילנד בהחלטת שופטים 1–4 ולא הצליח להגן על תוארו.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) לאחר הקרב הראשון שבו ניצח, הוא הפסיד בשלב רבע הגמר להיפוליטו ראמוס מקובה בהחלטת שופטים 0–5.
ב-1980 פרש מתחרויות והחל לאמן מחלקת האגרוף של ואשאש.
עבד כמנהל העסקים של חברת הקייטרינג במרכז העיר, מנהל הביטחון של חברת נפשטדיון (האצטדיון הלאומי) ומוסדותיו, ובין 1994 ל-1995 היה המאמן הראשי של Kordax SE באגר.
בינואר 2016 הוא משמש כמנהל המקצועי של איגוד האגרוף בהונגריה.
אזרחות כבוד של זוגלו (2015)
כוכב הספורט האלמותי של בקשצ'בה (2017)
ג'רג' ורה, (במקור הוגו האואר, בהונגרית: Verő György; איגאל, 31 במרץ 1857 – בודפשט, 12 במרץ 1941) היה מלחין, מחזאי, מנצח, במאי, סופר תולדות התיאטרון יהודי-הונגרי.
הוגו האואר נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף האואר ושל פרנציסקה מזלי.
הוא סיים את בית הספר התיכון בקלוצ'ה ומשפטים בפץ'.
את לימודיו המוזיקליים החל בבית הוריו, ולאחר מכן המשיך אצל מורים למוזיקה בקלוצ'ה - אצל המורים למוזיקה בֶּרֶץ, גוֹרמן ומיהאי.
ב-1880 הפך לשחקן בסגד, ולאחר מכן ב-1882 למנצח במישקולץ.
ב-1883 עבד כבמאי בתיאטרון העם של בודפשט.
הוא נשאר בתפקיד זה עד 1887. אז נסע מחוץ לכרך והפך למנהל וגם למנהל האמנותי של להקות תיאטרון גדולות.
גרה שב לבירת הונגריה ב-1892 ולאחר מכן חי אך ורק למען יצירתו הספרותית.
הוא כתב את תולדות תיאטרון העם ליובל ה-50 שלו מאז הקמתו.
אשתו הייתה זמרת האופרטה ציליה מרגו (מקודם מורגנשטרן) אחותו של הפסל אדה מרגו.
ורה היה חבר גם בוועדת שיפוט הדרמה של התיאטרון הלאומי של בודפשט.
הנסיך מתושלם, אופרטה בשלוש מערכות.
מאת ויילדר ודלאקור, (רק מתרגם) מוזיקה מאת יוהאן שטראוס
חובבי האמנות (קומדיה בשלוש מערכות, מישקולץ, 1883)
כבר מאוחר (קומדיה במערכה 1. דברצן, 1888)
בודפשט, תיאטרון העם 19 בנובמבר 1892);
קרב פרחים (אופרטה בשלוש מערכות).
בודפשט, תיאטרון העם, 28 אפריל 1894)
צייד האריות, אופרטה בשלוש מערכות.
לברית על ידי שנטן ושטיין, גרה הלחין את המוזיקה (בודפשט, 1900);
קין, טרגדיה פואטית בארבע מערכות.
(הופעה ראשונה בתיאטרון הלאומי של בודפשט, 4 באפריל 1902)
ילדה (כתב את המילים ואת המוזיקה שלוש מערכות של מחזה שירים, הוצג בתיאטרון העם ב-17 בינואר 1906)
העם (דרמה בשלוש מערכות בתיאטרון הלאומי, 2 במרץ 1907)
גאבור גרה בבודפשט (בכורה בתיאטרון קישפלודי, 25 במאי 1907)
האויב (מחזה, בכורה בתיאטרון קומדיה, 1915)
מחזה מרהיב עם משחק מקדים.
הוא כתב וחיבר גם את המוזיקה שלו.
(הוצג לראשונה בתיאטרון העם ב-15 במרץ 1898)
מחזמר מרהיב עם שירים וריקודים, שלוש מערכות.
כתב בארד, 1899. (הבכורה הייתה בתיאטרון הלאומי של בודפשט ב-17 באפריל, עם יותר מ-150 הצגות בשנה אחת!)
תיאטרון העם בחיי אמנות הבמה של בודפשט (1925)
בלהה לואיה ותיאטרון העם (חברת פרנקלין, 1926)
מחזה של ג'רג' ורה בכתב ידו "חנה ושותפתה" Kézirat.
ג'רג' יוסטוס, (בהונגרית: Justus György; בודפשט, 6 במאי 1898 – בודפשט, 16 בינואר 1945) היה מלחין, אסתטיקן מוזיקה, מנצח מקהלה.
דודו, יעקב יוסטוס, היה רופא עור בולט ומפורסם.
ג'רג' יוסטוס נולד במשפחה יהודית כבנם של דיולה יוסטוס (1868–1925) סוכן נוסע, ואחר כך פקיד ושל לאונה קליין.
הוא החל ללמוד באופן פרטי קומפוזיציה וכינור.
הוא למד את יסודות הקומפוזיציה אצל אלברט שיקלוש ולאחר מכן המשיך למוד בברלין בתחילת שנות ה-20. שם התוודע לתורת הסוציאליזם ב"ארגוני הפועלים הפרבריים" והצטרף לעבודתם של חברי הסתדרות העובדים.
יוסטוס חזר הביתה לבודפשט ב-1927. באמצעות המנצחת פירושקה סלמאש (מקודם סטרו - Stroh ואחרי נישואיה פישר) בא בקשר עם תנועת הפועלים ההונגרית.
בין השנים 1928 לבין 1934 ארגן את המקהלה של "חוג העבודה קשאק", שתיפקדה כמקהלת שירי עם של "הסטודיו לתרבות העבודה" (Munka Kultúrstúdió Népdalkórusa).
ההופעות שלהם כללו בעיקר תמונות מוזיקליות, עיבודי שירי עם ושירי תנועה עם המוזיקה והניצוח של יוסטוס.
הוא היה הראשון שביצע את שיריו של המלחין ההונגרי הגדול בלה ברטוק בערבי תרבות פועלים.
ב-1929 הוא תרגם והציג את המחזה אופרה בגרוש של קורט וייל ושל ברטולט ברכט, לפי הטקסט המקורי שתורגם להונגרית על ידו ועל ידי המשורר והעיתונאי יוז'ף נאדאש (מקודם נוסבאום).
גם הוא עצמו השתתף בקביעות במחזה.
בשנת 1932 כתב מחזמר בשלוש מערכות בשם "המשחק שבו אפילו נסיך מפסיד" (Játék, amelyben még egy herceg is elkallódik) המחזמר לא התקבל על ידי מנהל תיאטרון הקומדיה של בודפשט, דניאל יוב.
חלקיו הוצגו על ידי הסטודיו לתרבות העבודה.
יוסטוס הלחין מחזה מוזיקלי נוסף שכתב עם המשורר, סופר ועיתונאי זוכה פרס אטילה יוז'ף לאסלו הארש (מקודם הרצוג), בשם "ענבים".
הוא זכה במקום ראשון עם שירו של מיהאי צ'וקונאי ויטז (Csokonai Vitéz Mihály) בתחרות שירים ארצית.
יוסטוס חיבר מוזיקה לשיריהם של מיהאי ורשמארטי, אנדרה אדי, לאיוש קשאק, אטילה יוז'ף ושל זולטאן קרמנדי (מקודם פרים) שניספה בשואה גם הוא.
ב-1934 כתב קנטטה לזכר מרד הפועלים בווינה.
כבר ב-1928 הוצגה סוויטת הג'אז שלו, שהולחנה לפסנתר, המתארת ברגישות את חמשת סוגי הסגנון הבסיסיים של הסוגה.
שלושה משירי המשורר הצרפתי הגדול (הגנב והרוצח) של ימי הביניים פרנסואה ויון שהולחנו על ידו בוצעו ב"בית הקולנוע ההונגרי" בדצמבר 1937 שאורגן כערב שירטי ויון על ידי "אגודת הסופרים, האמנים ותומכי האמנות ההונגרים".
הוא השתלב בעבודתה של מקהלת סלמאש מתחילת שנות ה-30.
ב-1935 ניצח לזמן קצר על "תזמורת גוטנברג" של "הסתדרות פועלי הדפוס".
ב-23 באוגוסט 1941 קיבל לידיו את ניהול המקהלה.
כשלושים מאמרים על תאוריית המוזיקה, ביקורות, אסתטיקה וכתבות דיווח של יוסטוס פורסמו בנושאי מוזיקה, אמנות יפה, מחול ואמנויות הבמה בכתבי העת:
האולפן התרבות של העבודה (Munka Kultúrstúdiója)
גלריית השירים והמוזיקה של הפועלים (Munkások Dal- és Zeneközlönye)
יוסטוס עסק בעיקר בסוגיות של חקר שירי עם והקמת מקהלות שירי עם.
בסתיו 1943 גורש לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) בטרנסילבניה.
הוא ברח הביתה ב-1944 והסתתר בבודפשט.
בנובמבר הוא נתפס על ידי אנשי מפלגת צלב החץ בדירתו ונרצח כחודשיים לאחר מכן, יומיים לפני שחרור בודפשט על ידי הצבא האדום.
ערב מחברים לזכרו נערך ב-1946 בגן קארואי.
אשתו הייתה מרגיט פרייליך, איתה התחתן ב-7 במאי 1931, ולאחר מכן התגרש ב-1936.
ג'רג' האמוש (במקור עד 1930 הולנדר, בהונגרית: Hámos György; בודפשט, 1 ביוני 1910 – בודפשט, 9 בינואר 1976) היה סופר, מספר סיפורים, תסריטאי, מבקר אמנות, עיתונאי, הומוריסטן יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט (הפרס המקביל בהונגריה לפרס ישראל) וכן זוכה פרס אטילה יוז'ף (הפרס הספרותי הגבוה בהונגריה).
ג'רג' הולנדר נולד במשפחה יהודית כבנם של הוגו הולנדר, עוזר המפקח לבריאות הציבור ושל ז'ני שאלאמון (סלומון).
הוא קיבל דוקטורט במשפטים באוניברסיטת פאזמאן פטר בבודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
מ-1932 היה עיתונאי של העיתון בשפה הגרמנית בבודפשט פסטר לויד.
מ-1933 עד 1942, הוא היה עוזר העורך של כתב העת "זמנים חדשים" (Új Idők).
במהלך מלחמת העולם השנייה, נלקח למחנות של שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) באזור הקרפטים הגבוהים בטרנסילבניה.
בין 1948 לבין 1949 היה, בין היתר, גם עורך האחראי של כתב עת שעבד בו לפני המלחמה, "זמנים חדשים".
בין 1945 לבין 1951, הוא היה סגן אלוף ולאחר מכן אלוף-משנה במפקדת משטרת בודפשט.
בין 1951 לבין 1953 היה חבר בצוות המועצה הלאומית לשלום, ולאחר מכן ערך את העיתון "השוטר ההונגרי" (Magyar Rendőr).
בין 1955 לבין 1956 עבד כעורך של "העיתון הספרותי" (Irodalmi Újság) ומ-1958 של "עולם הסרטים" (Filmvilág).
בין 1957 לבין 1968 כתב את התסריטים לחמישה סרטים.
משנת 1964, היה מבקר הטלוויזיה עבור כתב העת "חיים וספרות" (Élet és Irodalom).
המערכונים ההומוריסטים שלו שפורסמו בעיתונים יומיים ובכתבי עת ספרותיים זכו לפופולריות רבה.
הוא הופיע בקביעות בתוכנית הרדיו עם הערותיו האירוניות.
שני חייה של דודה מיצי (1962)
ארבעה סיפורים על שלום עם אישטוואן ארקין, בוריש פלוטאי, קלמן שאנדור (הספרייה הקטנה של ועדות השלון, בודפשט, 1951)
בהגנה על העם (שני סיפורים, 1953)
שני חייה של דודה מיצי (רומן קצר, 1962)
עם כרך משלים לאלמוות (מאמרים, דוחות ספרותיים, 1967)
התירוצים שלי שנאספו (רישומים, הומורסקות, 1968)
(ביקורות, מערכונים, מערכוני הומור, 1969)
ספר הסאטירות (כתבים נבחרים, 1973)
מה צריך כדי להיות בן אלמוות?
בערך על 25 השנים הראשונות.
מתוך ספרים שפורסמו לפני 1981; MTV 2009
פרס על שם אנדור גאבור (1968)
ג'רג' גאבורי, בעולם דובר האנגלית ג'ורג' גאבורי, (במקור גרוס, בהונגרית: Gábori György; פוטנוק, 25 בדצמבר 1924 – טורונטו, דצמבר 1997) היה פובליציסט יהודי-הונגרי, פוליטיקאי סוציאל-דמוקרטי ניצול מחנות ריכוז ועבודת כפייה.
בשנת 1940 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP), הפך לתלמידו של פאל יוסטוס.
מאוחר יותר נלקח לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ממנו ברח.
הוא השתתף בתנועת ההתנגדות, אך לאחר השתלטות מפלגת צלב החץ נעצר ונכלא על ידי הגסטפו.
בדצמבר 1944 גורש למלחנה הריכוז דכאו, לאחר מכן הועבר למחנה הריכוז טירקהיים, שם שוחרר על ידי הצבא האמריקני ולאחר מכן חזר לבודפשט דרך ברטיסלאבה.
אחרי מלחמת העולם השנייה עבד שוב בתנועה הסוציאל-דמוקרטית כמזכיר תנועת הנוער של המפלגה בבודפשט רבתי.
בשנת 1950 נעצר על ידי המשטרה החשאית ההונגרית (ÁVH), נלקח לשדרת אנדראשי 60 - שמכונה היום בית הטרור (Andrássy út 60), משם נשלח לאחר מספר חודשים למאסר במחנה קישטרצ'ה.
לאחר מכן נלקח למחנה עבודת הכפייה ברצ'ק (Recski kényszermunkatábor) שנחשב לגולאג ההונגרי, ממנו שוחרר בספטמבר 1953. כיועץ של יוז'ף דודאש השתתף במהפכה של 1956 (המרד ההונגרי), שלאחריה היגר לקנדה וניהל חברת מוניות.
הוא מת בדצמבר 1997 בטורונטו.
אמו הייתה גיזלה רוט, אביו היה שאנדור גרוס.
הוא היה בן תשע כשאביו הוציא אותו מה"חדר" המקומי בפוטנוק ורשם אותו לבית הספר היסודי.
באחד הימים הראשונים הסתכסך עם חבר ללימודים בשם טיבדאר, אך עד מהרה התיידדו והקימו כנופיה משותפת בשם "סכנה צהובה", שבה גאבורי היה מנהיג הכנופיה וטיבדאר היה סגן מנהיג הכנופיה.
עם חקיקת החוקים ה (אנטי) יהודיים החל משנת 1938, שלא אפשרו לאדם ממוצא יהודי להשלים יותר משמונה שנות לימוד וגם בית המסחר ליינות של המשפחה חויב להיסגר בשל התקנות החדשות, לכן נאלץ גאבורי בן ה-14 ללמוד מקצוע.
המשפחה החליטה לשלוח אותו לגור עם דודתו בשם לינה בבודפשט.
בסוף נובמבר 1940 עבר לבודפשט והחל לעבוד במפעל עורות, שבו – מכיוון שהיה מפעל מאורגן – היו העובדים חברי האיגוד המקצועי הסוציאל-דמוקרטי.
באותה תקופה עד מהרה הפך לחבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
במרכז המפלגה ברחוב קונטי שיקר שהוא מבוגר בשנתיים וקיבל חברות במפלגה.
הוא הצטרף לאיגוד המקצועי של פועלי תעשיית העור והפך חבר בקבוצת סטודנטים.
באביב של השנה שלאחר מכן הוא ועמיתיו השתתפו בהדבקת כרזות נגד המלחמה.
באותה תקופה הוא גם התחנך מבחינה אידאולוגית ומכיוון שלא ידע גרמנית, הספיק לקרוא את האוטוביוגרפיה של טרוצקי "חיי" (Mein Leben) רק בעזרת מילון, וכשסיים כבר הגדיר את עצמו בתור טרוצקיסט.
הודות למנהיג האיגודים המקצועיים שאנדור גנץ, הוא הוכנס לקבוצת המחקר של ה"טרוצקי ההונגרי", פאל יוסטוס.
הוא הזניח את עבודתו, והעדיף להשתתף בהרצאותיו של יוסטוס, אבל הכסף שהרוויח היה חשוב לדודה, אז לאחר זמן מה כתב למשפחה בפוטנוק.
למרות בקשתה של אמו, וכן הדיווחים על האירועים בפולין לאחר מספר שעות של דיונים נתנו בני המשפחה את ברכתם שיחזור לבודפשט.
מאחר שלפי הרעיון של יוסטוס יגורשו קודם כל היהודים הכפריים, הוא ניסה לשכנע את אמו לנסוע לבודפשט, אך היא "חייכה ואמרה שלא יהיה גירוש".
יהודי פוטנוק גורשו לאושוויץ-בירקנאו ב-14 ביוני 1944.
המארב, בתי הכלא של הגסטפו
ב-16 באוקטובר 1944, לאחר שניסיון ההפיכה של הורטי ביום הקודם נכשל, השתלטו (בסיוע הגרמנים) אנשי מפלגת צלב החץ על השלטון.
גאבורי החליט לבקר את חבריו.
הוא הלך לרחוב נאג'מזה (Nagymező), אבל כשנכנס, שני גברים גררו אותו לחנות והכו אותו על ראשו.
הם חשבו שהוא קומוניסט, ואז אחד מהם הפנה אקדח לראשו, והשני דחף אותו לתוך מכונית.
הוא נלקח לבניין בית המדרש לרבנים בבודפשט, שם הוכנס לחדר שכבר היה עמוס בעצורים.
עד מהרה זומן ופגש חוקר צורמני שהרכיב משקפי תיל וניהל שיחת חקירה:
"האם אתה חבר בתא הקומוניסטי ברחוב נאג'מזה?"
לאחר מכן עזב ויצא מהחדר.
הדלת אפילו לא נסגרה מאחוריו כשמישהו משך את הכיסא מתחתי.
נאנחתי כשאחד הבלשים בעט בי בחוזקה בצד.
אחד הבלשים תפס אותי, שניים נוספים התחילו לעבוד על הרגליים שלי עם מקלות גומי".
לאחר מכן הוא הוכה מספר פעמים והוחזר לחדר ממנו נלקח.
מאוחר יותר הובא בפני קצין גרמני, אך מאחר שלא הודה, הוא נקשר לכיסא וחושמל, אך הוא התעלף מהכאב.
הדבר חזר על עצמו מספר פעמים, כיוון שעדיין לא רצה להודות המתח החשמלי הוגבר ולאחר מכן שכב מחוסר הכרה במשך מספר ימים.
במשך שבוע הוא הוזן וטופל על ידי רופא, ואז נדחף למכונית ונלקח למלון הקטן בשם מג'סטיק: הוא הפך אסיר של הגסטפו .
בכלא המרתף של הגסטפו, הוא הצליח לברך מכר ותיק: הוגו נמט, לאחר מספר ימים, גאבורי נקרא ונלקח לתא עינויים, שם הוקראה הודאתו הקודמת.
הם נתנו לו זמן, ולמחרת קראו לו.
לאחר המכות הכמעט רגילות ומקל הגומי, צעקו לעברו: "תודה על הכל, או שנירה בך מיד!
"אני מוכן למות", אמר, והובל לחדר אחר שבו שלושה אנשים כבר עמדו ליד הקיר, קשורים.
גאבורי הוצב לידם ואז הקצין נתן את האות והאיש שלצדו נורה בראשו.
ואז הם התנפלו עליהם עם רובים.
לאחר מכן הכו אותו מספר פעמים, והאסירים הוסעו לאולם.
הוא היה אמור לעלות על משאית בחוץ, אך נפל, הכה את ראשו במדרכה ואיבד את הכרתו.
כשהתעורר מצא את עצמו בקרון בקר.
בדצמבר 1944 הוא והאחרים הגיעו לווינה ולא עזבו במשך יומיים.
לאחר מכן הגיעו לדכאו במסע של מספר ימים.
הגרמנים גילחו אותם לקרחים ולאחר שהתפשטו לפי ההוראות הוכנסו למקלחת עם אריחים לבנים.
הגרמנים נעלו בפניהם את הדלת והיסטריה כללית שררה, רבים התעלפו, אחרים התפללו לישו, למריה הבתולה, והיהודי שביניהם לה'.
אולם במקום גז רצחני החלו לזרום מים חמים מראשי המקלחות.
גאבורי נשלח לצריף עשרים ושלושה.
מפקד הצריף הצליח להשיג לו עבודה במפעל מטוסים ליד אאוגסבורג.
הוא יצא ממחנה הריכוז במשאית וסיים את הנסיעה באחד ממפעלי מסרשמידט.
מאוחר יותר הועבר משם למחנה העבודה בבורגאו.
משם הוא נלקח לעבוד באגף אחר של המפעל, שבו הורכבו חלקי זנב המטוסים.
יום אחד הועלו כל יהודי המחנה על משאית והובלו למחנה טורקהיים, בין האסירים היו כמה חולי טיפוס.
אולם, כוחות בעלות הברית התקרבו, הם כבר היו בעיר אולם, לא הרחק מהמחנה, ומחשש שהגרמנים יהרגו את כל האסירים בטרם יצליחו להימלט - החליט גאבורי להימלט בהזדמנות הראשונה.
למחרת בערב הוצאו האסירים ללא מפקד, וכשהחשיכו את האורות במחנה טיפסו הוא ושני חבריו דרך גדרות התיל שכבר לא היה מחושמלות.
לאחר מספר ימים הופיעו האמריקאים על הכביש המהיר.
קצין בשם בנט שיכן אותם בבאד ווריסהופן, ואחר כך הם חזרו יחד עם החיילים למחנה טורקהיים.
מאוחר יותר גאבורי סייע לרופא הממונה.
עד מהרה קיבל את המסמך הרשמי שהוכיח כי גורש למחנה ריכוז, מה שזיכה אותו גם בנסיעה חינם הביתה, אז הוא יצא ממינכן ברכבת לכיוון צ'כוסלובקיה.
בסופו של דבר הגיע לברטיסלאבה ומשם שוב ברכבת לבודפשט.
ב-12 ביוני 1948 התאחדו שתי מפלגות הפועלים בהונגריה (MKP ו-MSZDP), ויצרו את מפלגת העובדים ההונגרית.
גאבורי איבד את עבודתו, ומצא עבודה בקושי רב בחברת ייצוא היין הממלכתית.
כתוצאה מהדיקטטורה הגוברת, החיים הפכו לבלתי נסבלים יותר ויותר ולכן הוא וחבריו החליטו לעזוב את הארץ.
הם לא הצליחו לחצות את הגבול, נתפסו ונלקחו למעצר משטרתי.
אחרי שחרורו עד מהרה החלו לעקוב אחרי גאבורי בלשים.
ב-2 ביוני 1950, בשתיים בלילה, נשמעה דפיקה בדלת דירתו ולאחר שהישווה את הבלשים בדלת לאנשי הגסטפו, הם הכו אותו, הוא התעורר בחדר משרד בשדרת אנדראשי 60 מטה שרותי הביטחון.
שם הציגו לו הצהרה שכבר הוכנה מראש, שעליה היה אמור רק לחתום, אך מכיוון שהואשם בריגול, הוא לא עשה זאת.
אז הוא נלקח לתאו שהוקצה לו, לאחר מכן הוכה שוב הורו לו שוב ושוב: "תחתום על זה מיד!" .
לאחר מספר שבועות, הובא בפני גאבור פטר (אייזנברג) ראש המשטרה החשאית ההונגרית.
"אם לא ידעת גם לי יש תלונה נגדם, אדוני - עניתי".
מיד כשהחל ב"תלונתו", נכנס לחדר קצין, מכר ותיק נוסף שלו, הוגו נמט (1915–1985), בדרגת סגן אלף.
גאבורי היסס לכמה שניות ואז קפץ ממקומו:
עלית גבוה בדמוקרטיה העממית, בהשוואה לפעם האחרונה שראיתי אותך כשהיית מודיע של הגסטפו.
למעשה, אתה לא צריך להיות מופתע שנפגשנו כאן, כי יש כאן ...".
נמט הכה אותו עד שאיבד את הכרתו.
הוא התעורר בתא, ועד מהרה נכנס החוקר שלו עם ערימת ניירות ועט וביקש ממנו לכתוב בפירוט כיצד פגש את סא"ל נמט.
הוא נשלח למחנה מעצר אך כעבור זמן לא רב שוחרר.
ב-23 באוקטובר 1956 (תחילת המרד ההונגרי), הוא צעד (עם חבר) לכיכר בם, הם הגיעו לשם בשעה חמש אחר הצהריים, ואחרי זה הלך גאבורי לכיכר קושוט עם הקהל.
לאחר נאומו של אימרה נאג', פגשו את אלמר פלדווארי-בור, שעידכן אותם על המצור על תחנת הרדיו ההונגרי.
הוא נלקח במשאית לפינת רחוב שאנדור ברודי, חייל נתן לו אקדח ותחמושת, אבל גאבורי לא נלחם.
במהומה הגדולה בתקופה זו הוא וחברו נסעו לווינה והמפלגה הסוציאליסטית הצרפתית הציעה להם דירה בצרפת.
לאחר מכן, ה-CIA הזמין את ג'רג' אגרי (החבר איתו ברח) לתת הרצאות על הונגריה.
אחרי ההרצאות שלו נשמעו מחיאות כפיים סוערות, אבל הקהל היה בדרך כלל מבולבל מהעובדות הקשות, ולכן גאבורי לא שש להמשיך את ההרצאות לאחר זמן מה.
הם יצאו לצרפת ללא יעד מוגדר.
במהלך מסעם לתוניסיה - שם פגשו גם את חביב בורגיבה, הנשיא הראשון של הרפובליקה של תוניסיה - הוא הציע לאגרי לעבור לקנדה.
הם נסעו בחזרה לפריז, שם ביקשו ממנו אנשי ה-CIA לעזור להם, אך הוא סירב.
הם הגיעו למונטריאול באפריל 1957, שם עבד גאבורי בתחילה כבנאי, אחר כך מצא עבודה במפעל לשטיפת כלי מטבח תעשייתיים, לימים הפך לחייט.
בכסף שחסך קנה מכונת סריגה, שעליה סרגו הוא ואשתו בגדים במשך 14 שעות ביום.
הוא פיתח את העסק הזה שלו והעסיק שלושה עובדים במפעל הסריגה שפתח.
לאחר שיחה אחת עם העובדים, החליט שאינו רוצה להיות לא נצלן ולא מנוצל לכן עבר עם משפחתו לטורונטו, שם הפך לנהג מונית ולאחר מכן למנהל של חברת מוניות.
ג'רג' גומבושי (בהונגרית: Gombosi György; בודפשט, 10 במאי 1904 – אושוויץ-גרוס-רוזן, 19 בינואר 1945) היה היסטוריון אמנות יהודי-הונגרי, סופר.
אחיו של היסטוריון המוזיקה אוטו גומבושי, בעלה הראשון של הציירת והגרפיקאית יהודית בק.
גומבושי היה ממבקרי והיסטוריוני האמנות ההונגריים הבולטים בין שתי מלחמות העולם.
ג'רג' גומבושי נולד במשפחה יהודית כבנם השני של יוז'ף ליפוט גומבושי, סוחר פחם יליד אגר, ושל ארז'בט בודיו.
ב-1922 סיים את בית הספר התיכון ברחוב מרקו.
את לימודיו השלים בפירנצה, ברלין ובבודפשט.
ב-1926 קיבל דוקטורט במדעי הרוח בברלין.
בין השנים 1928–1930 היה בעל מלגה של המכון ההונגרי להיסטוריה ברומא.
בין השנים 1930–1932 עבד כמתמחה במוזיאון לאמנות יפה בבודפשט.
היסטוריון האמנות של מוזיאון ארנסט ושל בית המסחר לאמנות דונאט.
גומבושי היה סמכות בענייני יצירות אומנות.
לאחר הכיבוש הגרמני של הונגריה (מבצע מרגרטה) גורש למחנה הריכוז אושוויץ והפך לקורבן של הפשיזם.
בתור חוקר מוכר בינלאומי של אמנות האיטלקית של ימי הביניים והרנסאנס, של הציירים של ברשה כלומר חוקר אמנות הטרצ'נטו (Trecento).
הוא היה מהראשונים שהשתמשו בגישה פסיכולוגית בהצגת אמן, שמטרתה הייתה ללכוד את האופי הבסיסי של היצירה ובאמצעותה גם של האמן ושל העידן השלם של תקופת יצירתו.
בנוסף למחקרי האמנות של איטליה, יש ערך למאמריו שפורסמו על אמנות הונגרית וואמנות ימי של ארצות השפלה.
עבודותיו ומאמריו העצמאיים עסקו בעיקר בתקופות שונות של האמנות האיטלקית.
יחד עם לאסלו אבר ערך את לקסיקון האמנות.
אשתו הראשונה הייתה יהודית בק, אותה נשא לאישה ב-31 בינואר 1934 בבודפשט.
הם התגרשו ב-1943. הורי אשתו היו הפסל פילפ אדן בק ולאורה בארדוש.
אשתו השנייה הייתה המורה ורה ב.
האוסף של הרוזן דיולה אנדראשי בבודפשט.
מיהאי מפאנוניה וראשית הרנסאנס בפררה.
(שנתון של המוזיאון הלאומי ההונגרי לאמנויות יפות, 1931)
אדריכלות, פיסול, ציור, אומנות שימושית.
(מהדורה שנייה מורחבת ומתוקנת, בודפשט, 1935)
האכסדרה של כנסיית סן מרקו.
(ספר הזיכרון של אלק פטרוביץ'.
ג'רג' דנש (בהונגרית: Dénes György; אורושהאזה, 3 בספטמבר 1923 – 30 באפריל 2015 ) היה עורך דין, היסטוריון, גאוגרף, יועץ מדעי, לשונאי, ספלאולוג יהודי-הונגרי ניצול השואה.
ג'רג' דנש נולד במשפחה יהודית והשלים את לימודיו בבית הספר התיכון טאנצ'יץ' מיהאי בעיר הולדתו בשנת 1942, הוא התקבל לפקולטה למשפטים של אוניברסיטת פץ', שם קיבל תואר דוקטורט במשפטים רק לאחר המלחמה.
עם זאת, אנשי מפלגת צלב החץ תפסו אותו והעלו אותו על רכבת למחנה הריכוז ברגן בלזן בדצמבר.
באפריל 1945 העבירו אותו הגרמנים לגטו טרזיינשטט, שם שוחרר לבסוף על ידי הכוחות הסובייטים (הצבא האדום).
לאחר המלחמה הקים מחדש בפץ' את קבוצת הצופים היהודים "עמוס" ונבחר לנשיאות הקהילה היהודית של פץ' כנציג הסטודנטים היהודים באוניברסיטה.
הוא לימד היסטוריה באוניברסיטת קרל מרקס לכלכלה (היום אוניברסיטת קורווינוס).
דנש היה היועץ המשפטי התאגידי של (OKISZ, ÁFOR), אחר כך לימד הידרו-גאולוגיה באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה.
הוא עבד עם הידרולוגית איזוטופים וחקר מים קארסטי ב"מכון המחקר המדעי לניהול מים", ולבסוף לימד גאוגרפיה קארסטית באוניברסיטת פץ'.
דנש היה אחד מהמייסדים מחדש של "החברה ההונגרית לחקר קרסט ומערות" (Magyar Karszt- és Barlangkutató Társulat)
לאחר מכן הפך למזכיר החברה (1958)
לאחר מכן נשיא הכבוד שלו.
הוא המייסד של שירות ההצלה ההונגרי במערות (Barlangi Mentőszolgálat - 1961) ונשיא הכבוד הקבוע שלו.
דנש היה גם נשיא הכבוד של "הארגון הבינלאומי של הצלה במערות" עד מותו.
הוא היה חבר מועצת המנהלים של החברה הגיאוגרפית ההונגרית
של האגודה ההונגרית של ידידי הטבע,
בשנת 1957, הוא ארגן את קבוצת מערות המטאור האדום, וארגן את משלחותיה המוצלחות בבית ומחוצה לה במשך עשרות שנים.
מיוחסת לו חפירת מערת מטאור (Meteor-barlang)
וכן גילוי אחד מהאתרים הפליאונטולוגיים באסטרמוש (Esztramos-hegy)
מחקר מוצלח במערכת המיערות באראדלה (Baradla–Domica-barlangrendszer)
הוא השתתף בגילוי מערת הר יוז'ף ( József-hegyi-barlang)
דנש היה העורך הראשי של כמה כתבי עת בנושא חקר מערות וכן ספרי תיירות רבים בנושאי מערות בכלל ומערות קרסט בפרט.
אלה הופיעו גם מחוץ להונגריה.
מספר עבודותיו שראו אור יותר מ-300.
עבודותיו החשובות ביותר (מדריכי תיירים לאזורים למערות וכדומה:
מבחר מתוך אותות ההוקרה והפרסים שלו:
מדליית זיכרון למצילי חיים (קיבל שלוש פעמים)
עיטור ההצטיינות על שירות למדינה דרג זהב (פעמיים)
פרס MTESZ (על עבודתו במדעי הקארסט וחקר המערות -1970)
דרגת זהב של מדליית בטיחות הציבור ( 1971 )
פרס אזשטגרגיי (Ezüstgerely - 1983) (על יצירתו הספרותית בתיירות)
מסדר הכוכב של הרפובליקה של הונגריה (1990) (לארגון שירות הצלת המערות)
מדליית גוסטאב טירינג ( 2002 )
אזרח כבוד של Aggtelek (2002)
צלב האבירים של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה (2010)
אזרח כבוד של Bódvasilas (2011)
ב-21 באפריל 2017 נחנך לוח לכבודו במעונו האחרון, בבודפשט רובע 13. בכניסה לבית מספר 5 ב-Borbély utca.
ג'רג' ליטוואן (בהונגרית: Litván György; בודפשט, 19 בפברואר 1929 – בודפשט, 8 בנובמבר 2006) היה היסטוריון יהודי-הונגרי, דוקטור למדעי ההיסטוריה, עטור פרסים ועיטורים, בין היתר מקבל אות לגיון הכבוד הצרפתי, פרופסור באוניברסיטה.
ג'רג' ליטוואן נולד במשפחה יהודית אינטלקטואלית בורגנית.
אביו, יוז'ף ליטוואן, השתתף במהפכה של 1918 (מהפכת החרציות) ושל 1919 (הרפובליקה הסובייטית ההונגרית) והשתייך לחוג הרדיקלים הבורגניים.
במהלך מלחמת העולם השנייה גורש והיה אסיר במחנה הריכוז מאוטהאוזן, אמו גורשה ונרצחה באושוויץ.
ג'רג' ליטוואן היה בן 15 כאשר הוורמכט נכנס לממלכת הונגריה (מבצע מרגרטה) ועלתה לשלטון מפלגת צלב החץ.
הפסל, המדליסט והגרפיקאי ההונגרי שזכה לימים פעמיים בפרס קושוט בני פרנצי, חסיד אומות העולם הסתיר אותו והציל את חייו.
בין השנים 1947 לבין 1956 היה חבר במפלגה הקומוניסטית ההונגרית (MKP) ולאחר מכן במפלגת העובדים ההונגרית (MDP) והשתתף באופן פעיל, תחילה בתנועת הנוער ותנועת הסטודנים באוניברסיטאות, ולאחר מכן בחינוך המפלגתי.
ב-1954 הצטרף לאופוזיציה המפלגתית שנוצרה סביב אימרה נאג'י.
ב-23 במרץ 1956, ברובע 13 בבודפשט, בפגישה פעילים של המחוז שלו, הוא היה הראשון שדרש בפומבי את סילוקו מהשלון של מתיאש ראקושי.
הוא השתתף באופן פעיל בעבודתו של חוג פטפי, ואז במהלך המרד ההונגרי היה חבר ב"וועדה המהפכנית של אינטלקטואלים הונגרים" (Magyar Értelmiség Forradalmi Bizottság) וברובע 12 היה חבר בוועדה הלאומית המחוזית.
לאחר דיכוי המרד השתתף בהקמת "תנועת העצמאות הדמוקרטית ההונגרית" (Magyar Demokratikus Függetlenségi Mozgalom) ובפעילותה ולכן בשנת 1959, גזרה עליו מועצת בית המשפט העממי של בית המשפט העליון, בראשות פרנץ וידה (במה שמכונה "משפט מראי") את גזר הדין של שש שנות מאסר ללא אפשרות ערעור.
בין 1963 לבין 1971 היה מורה וספרן בבית הספר התיכון ארפאד ולאחר מכן עבד כהיסטוריון במכון להיסטוריה של האקדמיה ההונגרית למדעים.
ב-1985 השתתף בפגישת מונור הבלתי חוקית.
ב-1988 היה חבר מייסד ב"וועדה לצדק היסטורי" ובתחום הפוליטי היה חבר מייסד של מפלגת "ברית הדמוקרטים החופשיים" (ברית הדמוקרטים החופשיים - בראשי תיבות: SZDSZ - הייתה מפלגה פוליטית הונגרית שהייתה חברה בפרלמנט בין השנים 1990 לבין 2010).
משנת 1991, ניהל את מכון התיעוד והמחקר לתולדות המרד ההונגרי (שמכונה בהונגריה "המהפכה ההונגרית של 1956".
משנת 1995, היה פרופסור באוניברסיטה, במכון לסוציולוגיה של ELTE.
תחום המחקר שלו היה המחשבה החברתית והפוליטית ההונגרית בתחילת המאה ה-20, התהליכים המדיניים, הדיפלומטיים והצבאיים שהובילו לחוזה טריאנון, וכן ההיסטוריה של המחצית השנייה של המאה ה-20.
הצלב האמצעי של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה (1996 )
אביר לגיון הכבוד הצרפתי ( 1997 )
פרס הזיכרון של אישטוואן ביבו ( 2000 )
מדליית הזיכרון של פאל דמני ( 2000 )
הצלב המרכזי של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה עם הכוכב ( 2002 )
עיטור מסדר ההצטיינות של אימרה נאג' ( 2004 )
מדליית זיכרון גיבור החופש ( 2006 )
ג'רג' גרב (במקור גרוס, בהונגרית: Geréb György; קומארום, 17 ביוני 1923 – סגד, 28 בינואר 1982) היה פסיכולוג יהודי-הונגרי, פרופסור במכללה, פרופסור אמריטוס באוניברסיטה.
הוא זכה לתהילה כחוקר של יוחנן עמוס קומניוס, (שהיה פילוסוף צ'כי, פדגוג ותאולוג, שנחשב לאבי החינוך המודרני) וכן ככותב הספרים "פסיכולוגיה" ו"אטלס פסיכולוגי".
כמו כן נודע ברצאותיו המעשיות האינפורמטיביות פסיכולוגיות להוראת הנוער.
ג'רג' גרוס נולד בקומארום, ילד שלישי למשפחה יהודית ענייה.
סיים בהצטיינות את בית הספר התיכון הבנדיקטיני בעיר הולדתו בשנת 1942. למד הונגרית-לטינית ופילוסופיה ולאחר מכן פסיכולוגיה באוניברסיטת סגד (אחרי המלחמה).
במלחמת העולם השנייה הוריו ושני אחיו גורשו למחנות ריכוז והשמדה וניספו בשואה, הוא עצמו נשלח למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ונשלח לאזור טרנסדנוביה.
גרב הצליח לברוח ולהגיע למנזר פאנונהאלמה שם הסתירו והצילו אותו אב המנזר קלמן קריזוסטום ולאיוש טורדה, פועל במנזר.
בין השנים 1945–1948 היה מתמחה ללא שכר באוניברסיטת סגד ובינתיים השלים את לימודיו באוניברסיטה.
ב-1948, לפי הצעתו של דז'ה הילדברנד וארקוני, הוא מונה ל"מחלקה לחינוך במכללה הפדגוגית של סגד".
משנת 1963 הפך לראש החוג לפסיכולוגיה באוניברסיטה, תפקיד אותו מילא עד מותו ב-1982. מאות ממחקריו פורסמו לא רק בהונגרית, אלא גם בתרגומים.
בשנת 1957 הוא סיים את תואר השני שלו בפדגוגיה ובשנת 1960 בפסיכולוגיה.
הוא כתב את הדוקטורט האקדמי שלו בגרמנית בנושא מונוטוניות (חדגוניות) וערנות, עליו הגן בפוטסדאם ב-1974, וב-1979 הפך לפרופסור אמריטוס באוניברסיטה.