tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקרדיט ניתן בדרך כלל לסיירת המערכה ליצו, אם כי גם התותחנים של מארקגראף קיבלו קרדיט על ההטבעה.
לאחר מכן ירתה מארקגראף על סיירת המערכה פרינסס רויאל וקלעה שתי פגיעות.
הפגיעה הראשונה פגעה בשריון ה-9 אינץ' שכיסה את הברבטה "X", הוסטה כלפי מטה והתפוצצה לאחר שחדרה את שריון הסיפון בעובי 1 אינץ'.
צוות התותח השמאלי נהרג, הצריח הושבת, והפיצוץ גרם לנזק חמור לסיפון העליון.
הפגז השני חדר את שריון החגורה בעובי 6 אינץ' של פרינסס רויאל, התפרץ כלפי מעלה ממחסן הפחם והתפוצץ מתחת לשריון הסיפון בעובי 1 אינץ'.
בשני הפגזים נהרגו 11 ונפצעו 31 אנשי צוות.
במקביל, התותחים המשניים של מארקגראף ירו על הסיירת ווריור, שניזוקה קשה מ-15 פגזים כבדים ונאלצה לסגת.
בסביבות השעה 19:30, הכוח העיקרי של אוניות המערכה של אדמירל ג'ון ג'ליקו נכנס לקרב; אוריון החלה לירות לעבר מארקגראף בשעה 19:32; היא ירתה ארבעה פגזים חודרי שריון מחופים בקוטר 13.5 אינץ', והשיגה פגיעה עם המטח האחרון.
הפגז התפוצץ עם פגיעה בשריון שהגן על קזמט התותח 15 ס"מ מס' 6. הפגז לא הצליח לחדור אך חורר את השריון והשבית את התותח.
הפיצוץ פצע שניים באורח קשה והרג את שאר צוות התותח.
פגז כבד כמעט פגע באונייה באותו זמן, ובשעה 19:44, גל הנע כפוף אילץ את הצוות של מארקגראף לכבות את המנוע השמאלי; ההיסטוריון הימי ג'ון קמפבל שיער כי פגז זה הוא שפגע בגל הנע.
המהירות שלה ירדה ל-17 או 18 קשרים (31 או 33 קמ"ש), למרות שהיא נשארה בעמדה שלה במערך.
מעט לאחר השעה 20:00, אוניות המערכה הגרמניות התמודדו עם טייסת הסיירת הקלה השנייה; מארקגראף ירתה בעיקר פגזי 15 ס"מ.
בשלב זה, מארקגראף ספגה אש מתותחי ה-12 אינץ' של אז'נקור, שקלעו פגיעה בודדת ב-20:14. הפגז לא הצליח להתפוצץ והתנפץ בפגיעה בשריון הצד בגודל 8 אינץ', תוך שהוא גורם נזק מינימלי.
שניים מלוחות ה-14 אינץ' הצמודים ישירות מתחת לשריון ה-8 אינץ' נכנסו מעט פנימה והתרחשה הצפה קלה.
האש הכבדה של הצי הבריטי אילצה את שר להורות לצי להסתלק.
בשל מהירותה המופחתת, מארקגראף פנתה מוקדם בניסיון לשמור על מקומה במערך הקרב; אולם זה הכריח את גרוסר קורפירסט לצאת מהמבנה.
מארקגראף נערכה מאחורי קרונפרינץ ואילו גרוסר קורפירסט התקדמה קדימה כדי לחזור לעמדתה מאחורי קניג.
כמה סיירות ומשחתות קלות בריטיות נקלעו לקו הגרמני בסביבות השעה 21:20. בקרב הקצר שלאחר מכן מארקגראף פגעה בסיירת קאליופ חמש פעמים עם התותחים המשניים שלה.
הצי התכנס למבנה עד 23:30, כאשר מארקגראף הייתה האונייה ה-13 במערך של 24 אוניות ראשה.
בסביבות השעה 02:45, כמה משחתות בריטיות ערכו מתקפת טורפדו נגד החצי האחורי של הקו הגרמני.
מארקגראף בתחילה נצרה את האש שלה מכיוון שזהות המשחתות לא הייתה ידועה.
אבל תותחנים על סיפון גרוסר קורפירסט זיהו נכונה את כלי השיט כעוינים ופתחו באש תוך כדי פנייה כדי להימנע מטורפדות, מה שגרם למארקגראף ללכת בעקבותיהם.
בשעה 05:06, מארקגראף ועוד כמה אוניות מערכה ירו לעבר מה שלדעתם הייתה צוללת.
בהגיעה לווילהלמסהאפן, מארקגראף נכנסה לנמל בעוד כמה אוניות מערכה אחרות תפסו עמדות הגנה במעגן החיצוני.
עבודת התיקון הסתיימה עד 20 ביולי.
במהלך הקרב, מארקגראף ירתה בסך הכל 254 פגזים מהסוללה הראשית שלה ו-214 כדורים מתותחי ה-15 ס"מ שלה.
היא נפגעה מחמישה פגזים בקליבר גדול, שהרגו 11 אנשי צוות ופצעו 13.
לאחר תיקונים ביולי 1916, מארקגראף הפליגה לאזור הבלטי לניסויים.
מארקגראף נכחה בגיחה חסרת האירועים לכיוון סנדרלנד ב-18–20 באוקטובר.
במהלך המבצע, הצוללת הבריטית J1 טרפדה גם את גרוס קורפירסט וגם את קרונפרינץ וגרמה להן נזק בינוני.
במשך רוב שנת 1917, מארקגראף הייתה פעילה בתפקידי שמירה בים הצפוני, שהופסקו רק על ידי תקופת שיפוץ בינואר ואימוני יחידות תקופתיים בים הבלטי.
תכנן מבצע לתפיסת האי הבלטי אסל, ובמיוחד את סוללות התותחים הרוסיות בחצי האי סורבה.
ה-Admiralstab הוציא פקודות ב-18 בספטמבר למבצע משותף עם הצבא לכיבוש איי אסל ומון; המרכיב הימי העיקרי כלל את ספינת הדגל, מולטקה, וכן את שייטות אוניות המערכה השלישית והרביעית של צי הים הפתוח.
יחד עם תשע סיירות קלות, שלוש שייטות סירות טורפדו ועשרות ספינות לוחמת מוקשים, כל הכוח מנה כ-300 ספינות, נתמכות על ידי למעלה מ-100 מטוסים ושישה צפלינים.
כוח הפלישה הסתכם בכ-24,600 קצינים וחיילים.
במפרץ הוצבו גם שלוש צוללות בריטיות מסוג C.
מצר אירבן, הכניסה הדרומית הראשית למפרץ ריגה, מוקשה בכבדות והוגנה על ידי מספר סוללות ארטילריה של החוף.
המבצע החל ב-12 באוקטובר; כאשר מולטקה וארבע האוניות מסדרת קניג חיפו על נחיתת חיילי צבא היבשה על ידי דיכוי סוללות החוף המכסות את מפרץ טגה.
מארקגראף ירתה על הסוללה הממוקמת על כף נינסט.
לאחר ההסתערות האמפיבית המוצלחת, השייטת השלישית יצאה לפוטציגר ויק, למרות שמארקגראף נשארה מאחור מספר ימים.
ב-17 באוקטובר, מארקגראף עזבה את מפרץ טגה כדי להצטרף שוב לשייטת שלה במפרץ ריגה, אך מוקדם בבוקר שלמחרת היא עלתה על שרטון בכניסה לקלקגרונד.
האונייה שוחררה במהירות, והיא הגיעה למעגן השייטת השלישית מצפון לשרטון לרינה ב-19. למחרת, מארקגראף הפליגה למון סאונד, וב-25 השתתפה בהפגזת עמדות רוסיות באי קינו.
האונייה חזרה לארנסבורג ב-27 באוקטובר, וכעבור יומיים נותקה ממבצע אלביון כדי לחזור לים הצפוני.
מארקגראף פגעה בזוג מוקשים ברצף מהיר בזמן שהייתה במצר אירבן וחדרו אליה 260 טון (260 טון ארוך) מים.
האונייה המשיכה לכיוון קיל דרך נויפוואסר בדנציג; לאחר מכן היא המשיכה לווילהלמסהאפן, שם תוקנו נזקי המוקשים.
העבודה הסתיימה במספנה הקיסרית בין 6 ל-23 בנובמבר.
לאחר שהסתיימו התיקונים, חזרה מארקגראף לשמירה בים הצפוני.
היא החמיצה ניסיון פשיטה על שיירה בריטית ב-23–25 באפריל 1918, כשהיא במבדוק בקיל מ-15 במרץ עד 5 במאי לצורך התקנת תורן חדש.
מארקגראף הייתה אמורה להשתתף בפעולה אחרונה של הצי ימים לפני שביתת הנשק, מבצע שבו עיקר צי הים הפתוח היה אמור להגיח מבסיסו בווילהלמסהאפן כדי להתנגש עם הצי הגדול הבריטי.
התסיסה התפשטה לאוניות מערכה אחרות, כולל מארקגראף.
מארקגראף טבעה בשעה 16:45. החיילים הבריטים בכוח המשמר נבהלו בניסיונם למנוע מהגרמנים להטביע את הספינות; הם ירו והרגו את הקפטן של מארקגראף ולטר שומאן, שהיה בסירת הצלה, ומלח.
בסך הכל הרגו השומרים תשעה גרמנים ופצעו עשרים ואחד.
הצוותים הנותרים, בסך הכל כ-1,860 קצינים ומלחים, נכלאו.
מארקגראף מעולם לא נמשתה לגריטה, בניגוד לרוב אוניות הראשה האחרות שטבעו.
מארקגראף ושתי אחיותיה טבעו במים עמוקים יותר מאשר שאר אוניות הראשה, מה שהקשה על כל ניסיון הצלה.
פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 עצרה את כל פעולות ההצלה, ולאחר המלחמה נקבע שחילוץ ההריסות העמוקות יותר אינו מעשי מבחינה כלכלית.
הזכויות לפעולות חילוץ עתידיות על השרידים נמכרו לבריטניה בשנת 1962. בשל העובדה שהפלדה שהרכיבה את גוף האוניות הופקה לפני הופעת הנשק הגרעיני, מארקגראף ואחיותיה הן בין המקורות הבודדים הנגישים של פלדה עם רקע נמוך, אשר הוסרה מדי פעם לשימוש במכשירים מדעיים.
שרידיה של מארקגראף ואוניות המערכה קניג וקרונפרינץ הוגדרו מונומנטים עתיקים מתוכננים ימיים ב-23 במאי 2001. ההריסות הן אתרי צלילה פופולריים, ומוגנים במדיניות האוסרת על צוללנים לשחזר מהם חפצים.
בשנת 2017 ערכו ארכאולוגים ימיים ממרכז המחקר לארכאולוגיה של אורקני סקרים נרחבים של קניג ועוד תשע ספינות טרופות באזור, כולל שש ספינות מלחמה גרמניות ושלוש בריטיות נוספות.
הארכאולוגים מיפו את ההריסות בסונאר ובחנו אותן בכלים תת-מימיים המופעלים מרחוק כחלק ממאמץ לקבוע כיצד השרידים מתדרדרים.
השרידים של מארקגראף ושתי אחיותיה נמכרו בסופו של דבר תמורת 25,500 פאונד ליחידה לחברה מהמזרח התיכון, בעוד קרלסרוהה נמכרה לקונה פרטי תמורת 8,500 פאונד.
מארק רייזן היה זמר אופרה סובייטי ממוצא יהודי.
מארק רייזן נולד בשנת 1895 בכפר שכיום שולב בשטח עיר הורליבקה (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום באוקראינה) למשפחה יהודית.
כהכנה ללימודי גימנסיה רייזן למד בבית ספר יסודי בבחמוט.
הוא לא התקבל לגימנסיה עקב מגבלה אחוזית למספר תלמידים יהודים.
בשנת 1908 המשפחה עברה ללוגנסק בה הוא המשיך לימודי בית ספר.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה רייזן שירת בשורות צבא האימפריה הרוסית וקיבל מספר עיטורים.
לאחר הפציעה השנייה הוא שוחרר.
ביוני 1917 רייזן החל לימודי הנדסה במכון לטכנולוגיה בחרקיב ובמקביל למד שירה באוניברסיטה הלאומית לאמנויות של חרקוב.
לאחר פטירת אביו רייזן החל לפרנס את המשפחה ונתן שיעורים פרטיים.
בשנת 1920 הוא החל להופיע על במת התיאטרון בתפקידים משניים.
בשנים 1921–1925 רייזן היה זמר בתיאטרון לאופרה בחרקיב.
בהמשך עד לשנת 1930 הוא שר בתיאטרון מריאינסקי בלנינגרד.
החל משנת 1930 ועד לשנת 1954 הוא היה בסגל תיאטרון בולשוי.
בשנת 1954 רייזן החל ללמד באקדמיה לאמנויות על שם גנסין.
בשנת 1965 הוא החל ללמד בקונסרבטוריון של מוסקבה ובשנת 1967 התמנה לפרופסור.
רייזן המשיך לשיר, בשנת 1980 הוא שר בתפקיד של בוריס באופרה "בוריס גודונוב" ובשנת 1985 בגיל 90 שר את גרמין ב"יבגני אונגין" (הופעות אלו בוצעו בתיאטרון בולשוי).
רייזן היה בעל קול בס רחב.
בהופעות המפורסמות שלו היו באופרות "הספר מסביליה", "פאוסט", "מוצרט וסליירי", "סדקו", "החיים למען הצאר" ועוד.
בנוסף לאופרות רייזן היה שר מוזיקה קאמרית ורומנסות על מוזיקה של מלחינים שונים.
בשנת 1937 הוענק לו תואר אמן העם של ברית המועצות.
רייזן נפטר בשנת 1992 במוסקבה ונטמן בבית העלמין ודנסקויה לצד אשתו רשל וביתם.
מארק רודאק (בסלובקית: Marek Rodák; נולד ב-13 בדצמבר 1996) הוא כדורגלן סלובקי המשחק בעמדת השוער באל-איתיפאק מליגת העל הסעודית.
רודאק מתחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מ.פ.ק.
קושיצה ובגיל 17 הצטרף לאקדמיה של פולהאם.
ב-15 בינואר 2016 הושאל לוולינג יונייטד עד לסיום העונה.
ב-8 באוגוסט 2017 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של פולהאם במסגרת גביע הליגה האנגלי.
כעבור זמן קצר הושאל לרות'רהאם יונייטד ובסיום העונה הושאל לעונה נוספת במועדון.
ב-12 בספטמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג במדי פולהאם בהפסד 3-0 לארסנל.
בסיום העונה רודאק ירדה לפוטבול ליג צ'מפיונשיפ ורודאק הפך לשוער הראשון, אולם כשחזרה פולהאם לפרמייר חזר להיות השוער השני לאחר הגעתו של ברנד לנו.
ב-5 ביוני 2024 עזב את פולהאם אחרי 11 עונות, וב-25 ביולי חתם באל-איתיפאק מליגת העל הסעודית.
בצעריותו, רודאק שיחק בנבחרות הצעירות של סלובקיה.
בספטמבר הבקיע בדקה ה-94 במדי הנבחרת הצעירה נגד איסלנד במסגרת מוקדמות אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2019.
ביוני זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת.
ב-7 בספטמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בתיקו 1-1 נגד במסגרת ליגת האומות.
מרק שפס (נולד ב-1932) הוא אוצר, כיהן, בין היתר, כאוצר ראשי ומנהל מוזיאון תל אביב לאמנות בשנים 1977–1990.
שפס נולד בבזל בשווייץ וכבר בצעירותו עסק באמנות והתמקד בפיסול.
בשנת 1954 עלה לישראל ובהמשך חי לסירוגין בישראל וצרפת במשך שנים רבות.
הוא שימש כיועץ למוזיאונים וגופי אמנות שונים בארץ.
בשנת 1977 הציע לו ראש עיריית תל אביב, שלמה להט (צ'יץ') את תפקיד מנהל ואוצר המוזיאון, לאחר מחלת קודמו בתפקיד, חיים גמזו.
בשנות כהונתו במוזיאון תל אביב הוא הרחיב את ייצוגה של האומנות הבינלאומית בישראל, ויזם תערוכות של אמנים מצליחים בעולם.
את ציור הקיר הענק של רוי ליכטנשטיין, שממוקם באכסדרת הכניסה של המוזיאון, יצר אמן אמן הפופ-ארט במיוחד למוזיאון ולשפס, שהיה המנהלו באותה.
האמן פיק אדריאן העביר ב-1981 לאוסף המוזיאון כעשרה הדפסי רשת במסגרת קשריו עם שפס.
ברקע התרחבות אוסף המוזיאון פעל שפס למען הקצאת שמגרש שממערב לבניין הראשי, וב־1999 הוקם על שטח זה גן הפסלים ע"ש לולה בר אבנר.
בשנת 1989 פרש שפס מתפקידו בעקבות סכסוך עם העובדים ברקע גירעון שצבר המוזיאון.
אחרי שפרש עבר שפס לנהל את מוזיאון לודוויג בעיר קלן בגרמניה, תפקיד שאייש בשנים 1991-1997. אחר כך שימש במשך כמה שנים נוספים כמנהל האמנותי של קרן המוזיאון.
בשנת 2003 חזר לישראל ומאז עוסק בעיקר בכתיבה.
ב-2004 שימש אוצר אורח בתערוכה הרטרוספקטיבית "מארגים" של האמן ראובן (ברמן) קדים במוזיאון תל אביב.
מארק רסקו הוא עורך דין, שדלן, ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל ה-21 של מונטנה מ-1993 עד 2001. לאחר שסיים את כהונתו עבד רסקו כשדלן במשרד עורכי הדין "בראקוול וג'וליאני".
בין לקוחותיו הבולטים נמנו אנרון, חברת הרכבת BNSF, ואיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי.
הוא כיהן כיו"ר הוועדה הרפובליקנית הלאומית בין השנים 2001 ל-2003, ולאחר מכן מונה ליו"ר מטה הבחירות של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש ב-2004. הן בבחירות 2000 והן בבחירות 2004 נפוצו שמועות לפיהן הנו המועמד המועדף על בוש לתפקיד התובע הכללי של ארצות הברית.
במהלך בחירות 2000 היו שראו בו מועמד לעמיתו למרוץ של בוש.
העיתון וושינגטון פוסט תיאר אותו כ"אחד מחבריו ויועציו הקרובים של בוש".
רסקו נודע כמבקרו החריף של דונלד טראמפ, ובמהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020 הביע את תמיכתו במועמד הדמוקרטי ג'ו ביידן.
בעקבות זאת, המפלגה הרפובליקנית במונטנה גינתה אותו והכריזה כי אינה רואה בו רפובליקני.
רסקו נולד בתומפסון פולס (Thompson Falls) שבמונטנה.
אבותיו הגיעו לשטחי מונטנה דהיום בשנות ה-60 של המאה ה-19. סבו של מארק התיישב בליבי בשנת 1917 כדי לעבוד כטבח במחנה לכריתת עצים בצפון-מערב מונטנה עבור חברת העץ "J.
רסקו נולד ב-24 ביולי 1948, בנם של ביל ופאט רסקו.
הוא גדל בערים מיילס סיטי וליבי.
הוריו ניהלו בית אומנה, ואביו עבד כמורה, מאמן כדורסל, ומאמן אתלטיקה קלה.
רסקו השלים לימודיו התיכוניים בתיכון ליבי, ולאחר מכן השלים לימודי תואר ראשון באנגלית במכללת קרול בשנת 1970. במהלך לימודיו בתיכון ובקולג' נהג לשחק כדורסל.
בשנת 1973 השלים לימודי תואר שני במשפטים בבית הספר למשפטים באוניברסיטת מונטנה שבמיזולה.
לאחר לימודיו הגבוהים היה רסקו לבוגר התוכנית להכשרת קציני המילואים של צבא ארצות הברית (ROTC).
הוא למד בבית הספר למשפטים של חיל הפרקליטות הצבאית של צבא ארצות הברית באוניברסיטת וירג'יניה והתגייס לחיל הפרקליטות הצבאית (JAG Corps) לאחר מכן.
מיד עם גיוסו הוצב כפרקליט צבאי תובע בין השנים 1973 ל-1976. הוא שירת בגרמניה המערבית, שם שימש כתובע הראשי של תחום השיפוט הצבאי האמריקאי הגדול ביותר באירופה.
במהלך שהותו שם לימד דיני עבודה ומשפט פלילי באוניברסיטת מרילנד.
לאחר שלוש שנים השתחרר מהצבא בדרגת קפטן, וב-1976 שב למונטנה.
לאחר שחרורו מהצבא התמנה לסגן התובע המחוזי של מחוז מיזולה ב-1976, תפקיד אותו מילא עד 1977. בשנה זו מונה לתובע מדינתי מיוחד במונטנה, וכיהן בתפקיד זה עד 1988. בתקופה זו רשם לעצמו שיעור הרשעות של 95%, והוא הפסיד רק בשני תיקים ב-12 שנה.
בין הרשעותיו הבולטות ניתן למנות את זו של דון ודן ניקולס, שחטפו את הספורטאית האולימפית קרי סוונסון ורצחו אדם שניסה להצילה.
במאי 1985, דן ניקולס נידון ל-20 שנות מאסר בגין חטיפה ותקיפה, ובספטמבר אותה שנה נגזר על דון ניקולס 85 שנות מאסר בגין חטיפה, רצח ותקיפה בנסיבות מחמירות.
בשנת 1980 התמודד רסקו לנשיאות בית המשפט העליון של מונטנה, אך הפסיד.
הוא גם התמודד ללא הצלחה על תפקיד שופט מחוזי במחוז לואיס וקלארק ב-1982, ובמחוז ברודווטר בשנת 1984.
רסקו שימש כתובע המיוחד במשפטו של בארי ביץ' בשנת 1984. ביצ' הורשע ברצח הנערה קים ניס ליד פופלר שבמונטנה בשנת 1979, כשהיה בן 17 בלבד, ונידון למאסר עולם ללא אפשרות לחנינה.
ביץ' טען כי הוא חף מפשע וכי הודאתו נגבתה ממנו בכפייה, אך רסקו היה משוכנע באשמתו.
ערעוריו של ביץ' נדחו, ובית המשפט העליון של מונטנה דחה בקשתו לביטול הרשעתו ברוב של 4–3. עתירותיו לחנינה בפני מועצת החנינות והשחרורים של מונטנה נתקלו בהתנגדותו של רסקו, אך נתמכו על ידי דמויות בולטות במונטנה כמו הסנאטור ג'ון טסטר והמושל לשעבר בריאן שווייצר.
בדיון על החנינה, הודה רסקו כי רשויות אכיפת החוק "יצרו בלגן" בזירת הפשע בכך שזיהמו אותה, אך טען כי הודאתו המפורטת של ביץ' היא הוכחה ניצחת לאשמתו, וכי האלטרנטיבות שהוצגו למקרה הרצח אינן סבירות.
בשנת 1988 התמודד רסקו לתפקיד התובע הכללי של מונטנה.
בבחירות הכלליות הוא גבר על המועמד הדמוקרטי מייק מגראת' ביחס של 48%-52%.
הוא מילא את התפקיד עד השבעתו למושל בינואר 1993.
בשנת 1992 החליט מושל מונטנה סטן סטיבנס שלא להתמודד לתקופת כהונה שנייה בעקבות מצבו הבריאותי.
רסקו החליט להתמודד במקומו לתפקיד, וזכה בקלות בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית כאשר גבר על אנדי בנט עם 69% מהקולות.
הוא ניצח בכל מחוזות המדינה.
בבחירות הכלליות, התמודד מול חברת בית הנבחרים של מונטנה דורותי בראדלי, מועמדת המפלגה הדמוקרטית מבוזמן.
שני המועמדים תמכו במס מכירה בן 4%, אך נבדלו בהצעותיהם לשימוש בהכנסות ממס זה.
בנובמבר 1996 התמודד רסקו לכהונתו השנייה.
הוא ניצח בקלות את רוב נטלסון בפריימריז הרפובליקני, עם 76% מהקולות.
בבחירות הכלליות ניצב בפני המועמד הדמוקרטי צ'ט בליילוק, שהיה חבר הסנאט של מונטנה כ-20 שנה.
הסקרים ניבאו לרסקו הובלה בפער משמעותי לאורך מסע הבחירות.
עם זאת, שבועות אחדים טרם הבחירות, נפטר בליילוק בפתאומיות מהתקף לב בדרכו לעימות בחירות.
בעקבות מותו, עמיתתו למרוץ ג'ודי ג'ייקובסון נטלה על עצמה את ההתמודדות מול רסקו אך לא נותר לה די זמן לניהול קמפיין עצמאי.
מכיוון שהבחירות היו קרובות, ניתן היה לשנות את פתקי ההצבעה כך שיציינו את ג'ייקובסון כמועמדת למושלת ולסגנית המושל כאחד.
רסקו הביס אותה באחד הפערים הגדולים בתולדות המדינה – 79%-21% – וזכה בכל מחוזות מונטנה.
בתור מושל, תואר רסקו בעיתונות המקומית כשמרן פיסקלי וכ"תומך בביטול רגולציה ובאינטרסים עסקיים".
לאחר שעבד עם בית המחוקקים של מונטנה לחיסול גירעון תקציבי בגובה 200 מיליון דולר בשנת 1993, ממשלו הצליח להוביל לעודף תקציבי של 22.4 מיליון דולר בשנה העוקבת.
רסקו אישר חקיקה שהובילה לדה רגולציה על מגזר החשמל במונטנה, צעד שנתמך על ידי חברת האנרגיה הראשית של המדינה, "Montana Power Company".
בעקבות הרפורמה, החברה מכרה את פעילותה בתחום החשמל ועברה לעסוק בתקשורת.
כעבור שנים אחדות החברה פשטה את הרגל.
הדה-רגולציה הובילה לעלייה חדה בתעריפי החשמל עבור רוב תושבי מונטנה, כאשר עובדים שהיו זכאים לפנסיה מ-Montana Power Company מצאו עצמם לפתע ללא הכנסה.
ב-5 בדצמבר 2001 הודיע נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש כי ימנה את רסקו, שהיה בעל בריתו הקרוב, ליושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית.
רסקו נמנה בין תומכיו הראשונים של בוש, והיה נציג בולט של מטה הבחירות של בוש במהלך ספירת הקולות החוזרת בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2000 .
בנוסף, רסקו היה הבחירה הראשונה של בוש לתפקיד התובע הכללי של ארצות הברית, אך זה הסיר את מועמדותו מסיבות אישיות.
כדי לקבל את אישור המפלגה לתפקיד יו"ר הוועדה, ניתק רסקו את קשריו עם ארגוני שדלנות שהיו קשורים לחברת אנרון, אותה ייצג בעבר כעורך דין פרטי.
ב-18 בינואר 2002 אישרה הוועדה הרפובליקנית הלאומית את מינויו של רסקו פה אחד.
רסקו זקף לזכותו הצלחה גדולה בתפקידו, כאשר המפלגה הרפובליקנית זכתה להישגים מרשימים בבחירות אמצע הכהונה בנובמבר 2002. הרפובליקנים השתלטו על הסנאט של ארצות הברית, מה שהפך את ביל פריסט למנהיג הרוב.
בנוסף, בעקבות רפורמת מימון הבחירות מקיין-פיינגולד, גייסה הוועדה הרפובליקנית הלאומית סכום שיא בן 250 מיליון דולר בכספי תרומות.
בינואר 2003 החליט רסקו להתפטר מתפקידו כדי לשמש כיו"ר מטה הבחירות של הנשיא בוש בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2004. לאחר פרישתו, מינה בוש את אד גילספי למחליפו של רסקו בוועדה הרפובליקנית הלאומית.
רסקו כיהן כיושב ראש מטה הבחירות של בוש לכהונה שנייה בין השנים 2003 ל-2004, לאורך כל מחזור הבחירות.
הוא תיאר את תפקידו במילים: "אני רק מחליף שימושי".
רסקו כינה את יריבו של בוש, הסנאטור ג'ון קרי, כמי ש"מחוץ לזרם המרכזי" ודחה את כל הסקרים שניבאו לקרי ניצחון.
בנוסף, הוא טען כי "הרקורד של קרי בנוגע למימון מודיעין צבאי וביטחון לאומי אינו בר הגנה".
בוש ניצח בבחירות ונבחר לכהונה שנייה, כשגבר על קרי ברוב של 51%.
רסקו כיהן כנשיא איגוד הביטוח האמריקאי (AIA), קבוצת שדלנות של תעשיית הביטוח בארצות הברית, מ-13 ביוני 2005 ועד 1 בפברואר 2009. בעבר היה חבר במועצת המבקרים של בית הספר למשפטים באוניברסיטת מונטנה.
בנוסף, כיהן במועצת המנהלים של "AmeriCorps" ושל "United Way", והיה חבר במועצת הנאמנים של מכללת קרול.
הוא גם היה שותף במשרד עורכי הדין "בראקוול וג'וליאני" שבטקסס.
רסקו מתח ביקורת על פסק דין סיטיזנס יונייטד נגד ועדת הבחירות הפדרלית, בטענה שהחלטה זו הובילה ל"רמות מבישות" של גיוס תרומות מצד "גופי צד שלישי" והחמירה את השיח הפוליטי בארצות הברית, לצד השפעות המדיה החברתית.
רסקו הוא מבקר חריף של דונלד טראמפ, אותו כינה "מכה על אמריקה".
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 פרסם מאמר דעה ב"וושינגטון פוסט", בו כתב כי "טראמפ לא הפגין תכונות של מנהיגות עקרונית, ולא הציע מדיניות שמרנית מהותית או רצינית התואמת את העמדות ההיסטוריות של המפלגה הרפובליקנית".
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020 הביע תמיכה פומבית במועמד הדמוקרטי ג'ו ביידן על פני טראמפ.
בנוסף, הוא מיאן לתמוך במועמדים רפובליקנים שתמכו בטראמפ.
בבחירות 2022 נמנע מלתמוך בראיין זינקי, לשעבר מזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו הראשון של טראמפ, בהתמודדותו לייצוג מחוז הקונגרס הראשון של מונטנה בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, באומרו כי הוא "היה מאפשר לטראמפ לפעול כרצונו".
בפברואר 2023, הוועד המרכזי של המפלגה הרפובליקנית במונטנה קיבלה החלטה המגנה את רסקו, והצהירה כי אינה רואה בו עוד חבר במפלגה בשל התנגדותו לטראמפ.
במהלך הבחירות לסנאט של ארצות הברית במונטנה 2024, הביע רסקו תמיכה בסנאטור הדמוקרטי ג'ון טסטר על פני המועמד הרפובליקני טים שיהי, שנתמך על ידי טראמפ.
מארק תומסון היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת ניו ג'רזי, וכיהן בתפקיד בשנים 1795–1799.
תומסון נולד ב-1739 בעיירה נוריטון שבפרובינציית פנסילבניה.
הוא עסק בטחנות קמח, כיהן כשופט שלום במחוז סאסקס שבפרובינציית ניו ג'רזי בשנת 1773, והיה חבר בוועידה הפרובינציאלית בשנת 1774 ובקונגרס הפרובינציאלי בשנת 1775.
ב־22 ביולי 1775 מונה ללוטננט קולונל ברגימנט הראשון של מיליציית מחוז סאסקס.
ב־15 בפברואר 1776 שירת כלוטננט קולונל בגדוד אנשי ה'מיניטמן' בפיקודו של קולונל צ'ארלס סטיוארט.
ב־10 ביולי 1776 מונה לקולונל של הרגימנט הראשון של מיליציית מחוז סאסקס, וב־18 ביולי 1776 מונה לקולונל של גדוד המיליציה המנותקת של ניו ג'רזי.
תומסון כיהן כחבר האספה הכללית של ניו ג'רזי בשנת 1779, ושירת במועצה המחוקקת של ניו ג'רזי (כיום הסנאט של ניו ג'רזי) בשנים 1786–1788. ב־10 ביוני 1793 מונה ללוטננט קולונל ולשליש בלשכתו של מושל ניו ג'רזי, .
הוא נבחר מטעם המפלגה הפדרליסטית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרסים הרביעי והחמישי, וכיהן מ־4 במרץ 1795 ועד 3 במרץ 1799.
תומסון התגורר תחילה באזור צ'יינג'ווטר שבעיירה וושינגטון, מחוז וורן, ניו ג'רזי, ולאחר מכן היה תושב ותיק של אזור מרקסבורו שבעיירה פרלינגהויסן, אשר נקרא על שמו.
הוא נפטר במרקסבורו ב־14 בדצמבר 1803 ונקבר בבית העלמין יוזוויל במחוז וורן, ניו ג'רזי.
מארש רדצקי היא יצירה מוזיקלית של יוהאן שטראוס האב.
היצירה כתובה בצורת שיר לכת (מארש), ונקראת על שם המצביא האוסטרי יוזף רדצקי פון רדץ, יליד בוהמיה שחי בין השנים (1766-1858).
היות שהיצירה היא מארש, עליה להיות בעלת משקל מרובע.
ואכן, היצירה כתובה במשקל של ארבעה רבעים.
היא נכתבה בסולם דו מז'ור שאינו כולל סימני היתק קבועים (בדומה למקבילו המינורי לה) הקל לקריאה ולנגינה.
שני מאפיינים אלו והרקע ההיסטורי הלאומי של היצירה הם שהפכו אותה לקליטה ואהובה בכל העולם.
היצירה האהובה עובדה להרכבים, לפסנתרן בודד ואף לשש ידיים בפסנתר.
כבר בחייו היה רדצקי לאגדה, בזכות אומץ לבו והעובדה שתיקן את רושם התבוסות שצבא אוסטריה ספג מידי נפוליאון.
יוהאן שטראוס האב הנציח את ניצחונו של רדצקי בקוסטוצה על המורדים מפיימונטה.
מארש זה הוא מנגינה פופולרית ואהובה בכל העולם.
תזמורות סימפוניות מנגנות אותו לעיתים קרובות כהדרנים – והקהל המתלהב מצטרף במחיאות קצביות למנגינה.
מנצחים רבים אף נוהגים להסתובב לקהל ולנצח על מחיאות הכפיים כמו בקונצרט השנה החדשה בווינה.
היצירה נפתחת בקדמה שערכה זהה לרבע (המורכב משתי שמיניות).
הנושא מאופיין ברצף שמיניות לגטו המסתיימות ברבע המודגש בסטקטו.
מארקלוס (לטינית: Marcellus) היה נציב יהודה מטעם הרומאים בין השנים 36 עד 37 לספירת הנוצרים.
הוא התמנה לתפקידו על ידי ויטליוס, נציב סוריה, לאחר הדחתו של פונטיוס פילאטוס.
עם מינויו הגיע גם ויטליוס ליהודה והתיר לכוהנים הגדולים להחזיק אצלם את בגדי הכהונה הגדולה ללא פיקוח הנציב.
מארקלוס החל את נציבותו בשנת 36 לספירה וביטל את המיסים שהיו מוטלים על היבולים.
הוא פעל בנחת עם העם היהודים בפרובינקיה יודיאה לעומת קודמו לתפקיד, פונטיוס פילאטוס אשר פעל כנגדם והכעיסם.
מארש אבל או שיר לכת להלוויה הוא שיר לכת איטי, הכתוב בדרך כלל בסולם מינורי (שאופיו הנוגה והמהורהר נחשב מתאים יותר מזה הנמרץ יותר, המאפיין את הסולמות המז'וריים) ובמקצב 2/4 איטי, המתאים לצעידה הטקסית של תהלוכת ההלוויה.
מארש אבל יכול לשמש גם לליווי טקסי זיכרון ואירועים דומים.
מארש המתים מתוך האורטוריה שאול מאת גאורג פרידריך הנדל (Dead March, Saul)
הפרק השני מתוך הסימפוניה השלישית של בטהובן (אירואיקה – Eroica).
הפרק השלישי של הסונטה לפסנתר מס' 12 בלה במול מינור של לודוויג ואן בטהובן, אופוס 26. (בחלק האמצעי חל מעבר לסולם המז'ורי המקביל).
האריה "Agnus Dei" מתוך "המיסה בסי מינור" של באך כתובה בנוסח מארש אבל
הפרק השני בחמישיית הפסנתר של שומאן כתוב בנוסח מארש אבל.
מארש האבל לפסנתר של פרדריק שופן משנת 1837, שהוא הפרק השלישי של הסונטה לפסנתר מס' 2 בסי במול מינור שלו, אופוס 35. (זהו, קרוב לוודאי, מארש האבל המושמע ביותר בתרבות הכללית, כולל משחקי מחשב וסרטים מצוירים)
"מארש אבל לתמונת הסיום" של המלט מאת הקטור ברליוז.
שיר הלכת Marche funèbre שהוא הפרק השני של הסימפוניה לפסנתר סולו של שארל-ולנטן אלקאן, אופוס 39, מס' 5.
"מארש האבל של זיגפריד" מתוך דמדומי האלים (Götterdämmerung) מאת ריכרד וגנר.
הפרק הפותח, Trauermarsch, של הסימפונייה החמישית של גוסטב מאהלר.
הווריאציה התשיעית מתוך "וריאציות על נושא מאת פרנק ברידג'" מאת בנג'מין בריטן, אופוס 10.
אריה על מיתר סול של באך, משתמש במאפיינים של מארש אבל
הפרק השלישי של הסימפוניה הראשונה של מאהלר, המבוסס על שיר הילדים "אחינו יעקב" (Frère Jacques).
הפרק השני של רקוויאם גרמני מאת יוהנס ברהמס משתמש במאפיינים של שיר אבל, אך במקצב משולש איטי.
"מארש האבל של המריונטה" מאת שארל גונו.
מארש, שיר לכת או צְעוּדָה, כסוגה מוזיקלית, הוא לחן בעל מקצב קבוע ועוצמתי, המשמש בעיקר במצעדים צבאיים או חגיגיים.
המארשים מבוצעים בעיקר בכלי הקשה ובכלי נשיפה, בידי תזמורת צועדת או תזמורת הנמצאת על במה לצד הדרך שבה עובר המצעד.
המוזיקה של המארש כתובה בקצב זוגי של ארבעה רבעים או של שני רבעים (אלה ברווה – על החצי), מכיוון שעליה ללוות את קצב הצעידה בימין-שמאל.
סוג נוסף של מארש הוא מארש אבל – לחן במקצב איטי המיועד לצעידה בהלוויות.
מקורו של המארש הוא כנראה צבאי.
המלחינים ניסו לחקות את תנועות החיילים ובכך הצורה הבסיסית של המארש החלה להיווצר.
המארשים הלהיבו את החיילים ונתנו להם מוטיבציה להילחם ולכן פעמים רבות נוגנו מארשים לפני מלחמה.
המארשים החלו להיכתב באופן מסודר רק מהמאה ה-16 והלאה.
עד אז המארשים היו רק קטעי תיפוף עם אלתורים של כלי בודד או מספר כלים.
בתקופות הקלאסית והרומנטית, המארשים שולבו בעיקר באופרות, ולעיתים בסונאטות ובסימפוניות.
במאה ה-16 החלה התפתחות של כלי הנשיפה ועם הזמן עד למאה ה-19 המארשים נהפכו להיות נפוצים, ונוגנו במיוחד על ידי כלי הנשיפה המפותחים יותר, מבתקופות הבארוק והקלאסית.
מהעת החדשה, המארשים היו כבר צורה מוזיקלית מבוססת ומכובדת, ומלחינים רבים יותר ויותר החלו לכתוב מארשים לתזמורת גדולות יותר ויותר, ואף בקצבים שאינם זוגיים (לדוגמה the washington post).
כיום המארשים מנוגנים בעיקר באירועים ובטקסים חגיגיים כגון תהלוכות, מצעדים והכתרות.
מארקו יאריץ' (בסרבית קירילית: Марко Јарић; נולד ב-12 באוקטובר 1978 בבלגרד, יוגוסלביה) הוא כדורסלן עבר סרבי ששיחק בעמדת הקלע באירופה וב-NBA, וייצג גם את נבחרת הכדורסל של יוגוסלביה.
יאריץ' שיחק לראשונה בצורה מקצוענית בקבוצה פריסטרי מיוון.
לאחר שנתיים ביוון, יאריץ' עבר לקבוצת טים סיסטם בולוניה מאיטליה.
בשנת 2000 הוא נבחר במקום ה-30 בדראפט על ידי הלוס אנג'לס קליפרס אך החליט להישאר באירופה ועבר אל היריבה העירונית של טים סיסטם, קינדר בולוניה.
יאריץ' הפך לשחקן היחיד בתולדות הליגה האיטלקית שהיה שותף פעמיים ברציפות לזכייה באליפות בשתי קבוצות שונות, עם טים סיסטם ב-2000 ועם קינדר ב-2001. לאחר שנתיים בקינדר, יאריץ' חתם בקבוצת לוס אנג'לס קליפרס שבחרה בו בדראפט.
לאחר שלש עונות במדי הקליפרס, יאריץ' עבר בטרייד למינסוטה טימברוולבס תמורת סם קאסל.
בדצמבר 2009, עבר לשחק בקבוצת הכדורסל הספרדית ריאל מדריד.
יאריץ' שיחק בנבחרת יוגוסלביה באליפות אירופה בכדורסל 2001 ובאליפות העולם 2002, ועזר לה לזכות במדליית הזהב בשתי התחרויות, כאשר באליפות הראשונה הוא נבחר לחמישיית הטורניר.
הוא שיחק גם בנבחרת יוגוסלביה באליפות אירופה עד גיל 22 בשנת 1998, וזכה איתה בזהב.
יאריץ' התחתן עם הדוגמנית אדריאנה לימה בשנת 2009, ולהם נולדו שני ילדים.
מארש דונדורמה היא תזמורת כלי נשיפה ירושלמית בת שישה-עשר חברים שהוקמה בשנת 2005, שיוצרת מוזיקה מקורית עם השפעות של ג'אז, פאנק ומוזיקה עממית מרחבי העולם.
התזמורת הוקמה בשנת 2005 על ידי המתופף דותן יוגב והופעתה הראשונה התקיימה בשוק מחנה יהודה בירושלים.
לקראת הופעותיה הראשונות במועדונים ניצלה את העובדה שכל הכלים בה לא נזקקים להגברה ויצאה לרחובות ירושלים ותל אביב, בהם ניגנה, חילקה פלאיירים והודיעה על הופעותיה במועדונים.
2009 - התזמורת העלתה עם שלמה גרוניך מופע משותף בפסטיבל הפסנתר.
2011 - קיימה התזמורת מופע משותף עם חצוצרן הכליזמר הניו-יורקי פרנק לונדון.
2012 - התפרסם ביצוע של ברי סחרוף ומארש דונדורמה לשיר "רוח רוח" מאת מרים ילן שטקליס, בלחן של שלום חנוך, במסגרת האלבום "לילה של כוכבים", בו ביצעו אומנים שונים משיריו של שלום חנוך לילדים.
האלבום הוא חלק מפרויקט עבודה עברית.
באותה שנה קיימה התזמורת מופע משותף עם סחרוף.
2014 - פרסמה התזמורת עיבוד וקליפ לשיר שני שושנים עם הזמרת ליאורה יצחק
2015 - קיימה התזמורת מופע המוקדש לעיר ירושלים בבית אביחי, בו אירחה את שי צברי, מארק אליהו, האחיות לוז וויקטוריה חנה, בהנחיית יואב קוטנר.
2019 - הוציאה מארש דונדורמה לאור ספר ילדים, אלבום ומופע בשם "תנינים על הראש", המשלב סיפורים, שירים ונגינה, עם הקריין והשחקן יואב יפת, בבימויה של ירדן בר כוכבא.
2021 - פרסמה התזמורת את השיר סוכר סוכר, שיתוף פעולה עם הזמרת ריף כהן.
השיר הוא גרסת כיסוי לשיר של היוצר הנובי-מצרי עלי חסן קובן, עם מילים בעברית מאת נעה סגל ועודד אלוני.
לאורך השנים הופיעה התזמורת בקנדה בפסטיבלי הג'אז במונטריאול ובאוטווה, בפסטיבל גוצ'ה בסרביה, בפסטיבל למוזיקה יהודית בקרקוב, במקסיקו, רוסיה, סין, טאיוואן ועוד.
בארץ, השתתפה התזמורת בין השאר בפסטיבל עכו, פסטיבל ישראל, אינדינגב, פסטיבל יערות מנשה ופסטיבל הכליזמרים בצפת.
דונדורמה היא גלידה מסטיק המיוצרת במחוז מַארַש (Maraş) שבטורקיה (כיום העיר קרמאנמרש).
"דוֹנדוּרמַה" (dondurma) היא המילה הטורקית לגלידה, ואת השם "מַארַש", משבשת הלהקה במכוון ל"מארְש" כדי להתייחס להיותה תזמורת צועדת.
השם הנכון בטורקית: Maraş dondurması (הגלידה של מראש).
בשנת 2009 הופיעה התזמורת בפסטיבל לילות סתיו בעיר העתיקה בירושלים.
חברת ההפקה העירונית דרשה מהתזמורת להופיע ללא נשות ההרכב, נגנית טרומבון ומתופפת, וכשהתזמורת סירבה בוטלה ההופעה, החלטה שהשתנתה רק אחרי פנייה לתקשורת לראש העיר.
בשנת 2013 הופיעה התזמורת עם שלמה גרוניך בפסטיבל צלילים בעיר העתיקה בירושלים.
במסגרת הפסטיבל הורדה זמרת של להקה אחרת מהבמה, וחברת ההפקה העירונית דרשה מהתזמורת להופיע ללא נשות ההרכב בהופעתה ברובע היהודי.
כשפנתה התזמורת לתקשורת נסוגה חברת ההפקה מדרישה זאת.
מארש ראדצקי רומן פרי עטו של הסופר האוסטרי-יהודי יוזף רוט, אשר פורסם ב-1932. ברומן מתאר רוט דרך קורותיהם של שלושה דורות במשפחת טרוטה את נפילתה של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
כותרת הרומן מבוססת על המארש בעל אותו שם שחיבר המלחין יוהאן שטראוס (האב) משנת 1848; ליצירה מוזיקלית זו נודעת משמעות סמלית במהלך העלילה.
בספרו קברות הקפוצינים מ-1938, שב רוט להיבטים מסוימים מעלילת רומן זה.
במארש ראדצקי מתאר רוט את גורלה של משפחת טרוטה הדמיונית, על רקע דעיכתו של בית המלוכה ההבסבורגי.
העלילה מגיעה לסיומה בזמן מלחמת העולם הראשונה, שלאחריה התפרקה האימפריה האוסטרו-הונגרית.
הרומן נפתח עם קורותיו של הראשון מבני משפחת האיכרים טרוטה, מן הכפר הדמיוני סיפוֹליה שבסלובניה.
בקרב סולפרינו מזנק סגן משנה טרוטה ומפיל את הקיסר פרנץ יוזף הראשון הצעיר, וכך מציל את חייו תוך שהוא סופג את הכדור שנועד ללבו של הקיסר.
הקיסר אסיר התודה מעניק לו את העיטור הצבאי הגבוה ביותר של האימפריה, עיטור מריה טרזה, והן תואר אצולה.
טרוטה מועלה לדרגת סרן ונודע עתה כ"גיבור סולפרינו".
באופן אירוני חורץ מעשה זה של הקיסר את גורל המשפחה.
לאחר שנישא ונהיה לאב מגלה במקרה סרן טרוטה, כי בספר הלימוד של בנו מתואר סיפור הקרב בסולפרינו באופן שקרי תוך סילוף פרטים חשובים.
מזועזע הוא פונה בעניין זה לקיסר, אך תלונתו אינה מניבה את התוצאות להן קיווה, שכן הקיסר מחליט כי האמת אינה מעניינת דיה ולמעשה מוחק אותה מדפי ההיסטוריה.
במקום להשיג את מטרתו, מוצא עצמו טרוטה מועלה לדרגת רב-סרן ועם תואר ברון ללא שביקש זאת.
הברון טרוטה המריר עוזב את הצבא ומעתיק את מגוריו לבוהמיה.
הוא מונע מבנו מלהיכנס למסלול הצבאי, וזה ממונה ברבות הימים, בעקבות התערבותו המיטיבה של הקיסר, לשר המחוז של עיירה קטנה במוראביה.
הברון טרוטה שולח את בנו שלו, קארל יוזף – שהוא נכדו של "גיבור סולפרינו" – לאקדמיה הצבאית למרות שחסרה בגבר הצעיר והעדין הן את הנועזות של סבו, והן המשמעת הנוקשה של אביו.
אף על פי שההחלטה לפיה עליו להשתלב בשורות הצבא אינה עצמאית, כי אם נובעת מרצונו של אביו, קארל יוזף הולך בתלם שהתחיל עם סבו, ושמהותו חיים של שירות נאמן לקיסר.
באמצעות העלילה העוקבת אחר גורלו של קארל יוזף כקצין צעיר וחסר כישרון, כולל חלקו בדיכוי אכזר ועקוב מדם של התקוממות מקומית, מצליח רוט לתאר באופן נוקב את החיים באימפריה השוקעת, תוך שהוא משכיל למהול את הביקורת החברתית החריפה, המכוונת בעיקר כלפי שורות הקצינים, בהומור ובאירוניה מושחזת.
לקראת סוף הרומן, נהרג קארל יוזף במהלך הקרב הראשון שלו במסגרת מלחמת העולם הראשונה תוך כדי ניסיון להביא מים מבאר עבור חייליו הצמאים.
עם מותו נגדע ענף זה של משפחת טרוטה.
הדמות המרכזית ברומן של רוט קברות הקפוצינים שפורסם ב-1938 היא פרנץ פרדיננד טרוטה, שהוא אחיו של "גיבור סולפרינו".
מארש ראדצקי נחשב על ידי רבים לספרו החשוב ביותר של יוזף רוט.
מבקר הספרות הגרמני הנודע מרסל רייך רניצקי כלל אותו בין עשרים הרומנים החשובים ביותר שנכתבו בשפה הגרמנית.
הרומן נחשב לתיאור הספרותי הטוב ביותר של שקיעת האימפריה, כפי שציינה מבקרת הספרות גיטה אבינור:
מארש ראדצקי, תרגמה אילנה המרמן, עם עובד, 1980.
"צה"ל צועד" הוא שיר הלכת הרשמי של צבא ההגנה לישראל.
המארש מבוצע בקביעות בטקסים ובמצעדים המתקיימים במסגרת הצבאית והלאומית.
המארש נכתב בשנת 1963 על ידי המלחין יואב תלמי.
עד שנת 1963 לא היה לצה"ל מארש רשמי, והשיר "כיתתנו בלילה צועדת" שימש לליווי המצעדים והטקסים.
בתחילת אותה שנה הוכרז על תחרות לכתיבת מארש רשמי לצה"ל, ואליה ניגשו 208 מלחינים.
את 12 המארשים שהגיעו לגמר ניגנה תזמורת צה"ל בראשות יצחק גרציאני לקהל הרחב בהיכל התרבות בתל אביב, וגלי צה"ל העבירו את הטקס בשידור ישיר לכל הבסיסים.
חבר השופטים כלל מצד אחד מוזיקאים בכירים, ומצד שני את הקהל שנכח באירוע ואת חיילי צה"ל עצמם.
החיילים העבירו את הצבעתם בטלפון.
בסופו של אותו ערב נבחר המארש של יואב תלמי פה אחד.
רב־טוראי תלמי, אז נגן צעיר (בן 19) בתזמורת צה"ל ותלמיד לקומפוזיציה באקדמיה למוזיקה, ניגש לתחרות בעילום שם.
במקום השני זכה מאיר ויזל, ובמקום השלישי זכה אפרים כץ, שניהם נגני תזמורת צה"ל.
נוסף למארש צה"ל, תזמורת צה"ל מנגנת גם מארשים רבים אחרים שמתחלקים לשתי קטגוריות עיקריות.
הראשונה, שירים ישראלים ביניהם "נבנה ארצנו" "זמר הפלוגות", כיתה אלמונית, שיר אהבה חיילי, לצפון באהבה, "מחר" ו"אור" מאת נעמי שמר.
השנייה, שירי לכת שנכתבו במיוחד עבור תזמורת צה"ל ביניהם "אנשי הפלדה", "מארש יהודה" ו"תכלת לבן".
בשנת 2007 ערכה תזמורת צה"ל תחרות מארשים נוספת, על שם יצחק גרציאני, במטרה לרענן את רפרטואר המארשים של התזמורת.
כ־60 הצעות הוגשו לתחרות, ולאחר תהליכי סינון וניפוי זכתה במקום הראשון רחל ביגון, בת 84, עם המארש "כיסופים לארץ ישראל", שכתבה בברזיל כמעט 60 שנה לפני מועד התחרות, בתקופת ההכרזה על הקמת המדינה.
בפועל, המארש אינו נכלל ברפרטואר הטקסי של תזמורת צה"ל.
מארקוורד פון אנוויילר היה אציל גרמני ששירת את קיסרי האימפריה הרומית הקדושה ולאחר מכן שלט בעצמו בדרום איטליה וסיציליה עד למותו.
החל את דרכו כאציל ששירת את פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (ברברוסה) וכאדמיניסטרטור ומפקד צבאי רכש לעצמו מעמד וחשיבות.
עם מות הקיסר ברברוסה המשיך לשרת את בנו היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בעיקר באיטליה ומאוחר יותר בסיציליה.
בתמורה לשירותיו הטובים זכה לתארים ולנחלות בדרום איטליה, שהציבו אותו בעמדה אסטרטגית וכמגן של האינטרסים הקיסריים באיטליה מול הכס הקדוש.
מותו של הקיסר היינריך השישי נשא בכנפיו עצמאות עבורו.
מארקוורד פון אנוויילר קשר עצמו תחילה עם אלמנת הקיסר, קונסטנס מסיציליה; לאחר מכן, משהובררו שאיפותיו העצמאיות להשתלט על הממלכה הנורמנית שמרכזה סיציליה ותחום שלטונה דרום איטליה ומרכז אגן הים התיכון, ניסתה קוסטנצה לסלק אותו מסיציליה, אך אחיזתו בדרום איטליה הותירה אותו כאיום מתמשך על האי.
מארקוורד ראה עצמו כיורש חוקי של נחלות הקיסרות באיטליה, ולדבריו הקיסר היינריך השישי הפקיד בידיו, בטרם מותו, צוואה המותירה אותו כשליט על סיציליה - אך צוואה זו מעולם לא הוצגה.
מאחר שראה עצמו כחלק מהקיסרות, הוא לא טמן ידי בצלחת, השתתף בפוליטיקה הפנימית הגרמנית ותמך בהכתרתו של פיליפ דוכס שוואביה כמלך גרמניה.
מארקוורד ניצל את חוסר האונים של פרידריך וחולשתו של האפיפיור על מנת למשול בסיציליה, לחלק נתחים מהנחלות הקיסריות על מנת לגייס תומכים, ולצבור עושר לעצמו.
מאמציו של האפיפיור לסלק את מארקוורד מדרום איטליה וסיציליה שהחלו בהטלת חרם ונידוי על האציל הגרמני ולאחר מכן גיוס צבא שכירים צרפתי נגדו לא הצליחו לעצור את מארקוורד.
הקריירה של מארקוורד פון אנוויילר נסתיימה במפתיע בשנת 1202 כאשר הוא נפטר ככל הנראה מדיזנטריה, תוך שהוא מותיר את הזירה הסיציליאנית-איטלקית למלחמות בלתי פוסקות של אצילים מקומיים ואצילים גרמניים שנאבקו על הזכות לשמש כעוצרים.
מארש החתונה הוא כינוי לקטע מוזיקלי אשר נהוג להשמיע באירועי חתונה, בשלב שבו נכנסים בני הזוג העומדים להינשא אל האולם לתשואות המוזמנים הממתינים להם, וצועדים ביחד או כאשר הם מלווים בשושבינים אל טקס הקידושין.
מארש החתונה נבחר בדרך כלל על ידי בני הזוג בהתאם למסר מסוים אשר אותו הם רוצים להעביר למוזמנים, טעמם האישי וגילם של בני הזוג, אופיו של הטקס (דתי או חילוני), והמסורת המקובלת בחוג החברתי שאליו הם משתייכים.
בתרבות המערבית מתקשר מארש החתונה בעיקר עם שני קטעים מוזיקליים ייחודיים:
הקטע נכתב בידי המלחין פליקס מנדלסון בשנת 1842 עבור ההצגה "חלום ליל קיץ" של ויליאם שייקספיר.
הקטע נקרא במקור "סוויטה של מוזיקת ליווי" (Op.
61), והוא מקובל ביותר בארצות הדוברות אנגלית.
את מעמדו כקטע המוזיקלי המועדף קיבל לאחר שהושמע בטקס הנישואין של ויקטוריה, הנסיכה המלכותית עם פרידריך השלישי, קיסר גרמניה ב-25 בינואר 1858. הכלה הייתה בתה של המלכה ויקטוריה, אשר מנדלסון היה המלחין המועדף עליה.
הדרך המקובלת להשמעת מארש החתונה של מנדלסון היא באמצעות עוגב בכנסייה.
מארש החתונה של וגנר הוא הקטע המוזיקלי הידוע כ"מקהלת הכלה" מתוך האופרה לוהנגרין.
השימוש בקטע זה כמלווה לכניסת הזוג בטקס החתונה תואם את מועד השמעתו גם באופרה.
מארש החתונה של וגנר לא מושמע בדרך כלל בחתונות של יהודים בשל ההקשר השלילי הקשור בשמו של המלחין האנטישמי.
גם חברי הכנסייה הלותרנית של מיזורי מוותרים על השמעתו בשל ההקשר הפאגאני של התוכן בעלילת האופרה.
מרקו טפאני הייטאלה (פינית: Marko Tapani "Marco" Hietala; נולד ב-14 בינואר 1966, טרבו, פינלנד) הוא זמר, מלחין, ומוזיקאי פיני המתמקד במטאל סימפוני, הידוע כמי שהיה בסיסט להקת נייטוויש עד פרישתו מהלהקה בשנת 2021, לצורך טיפול נפשי ושמירה על רווחתו הנפשית.
מארקז היינס הוא כדורסלן אמריקאי בעל אזרחות גאורגית המשחק בעמדת הרכז והקלעי.
את תחילת דרכו עשה בבוסטון קולג' בשנים 2005–2007, שם שיתף פעולה עם שחקנה לשעבר של מכבי תל אביב, טייריס רייס.
בשנים 2008–2010 המשיך במכללת טקסס ארלינגטון, כאשר בעונתו האחרונה בקבוצה זו הוא קלע 16.5 נקודות בממוצע למשחק וכמו כן שיפר את רוב הנתונים האישיים שלו בהשוואה לעונותיו הקודמות.
את תחילת דרכו בכדורסל האירופי, החל באלאן שאלון, מהליגה הראשונה בצרפת.
כבר בעונה זו, היינס היה שותף לזכייתה של הקבוצה בפעם הראשונה בגביע הצרפתי, כאשר זו גברה על לימוז' במשחק הגמר בתוצאה 71:79.
בעונה שלאחר מכן, היינס עבר לגראן קנריה, מהליגה הספרדית הראשונה.
בעונה זו היינס, עם ממוצע של 10.9 נקודות למשחק, סייע לקבוצתו להישאר בליגה כאשר זו סיימה במקום ה-14.
בעונת 2012/2013 היינס עבר לארטלנד דראגונס, מהליגה הגרמנית הראשונה, איתה זכה להגיע לשלב הפלייאוף, כאשר זו סיימה את עונתה הרגילה במקום השישי.
במהלך עונה זו היינס קלע 12.2 נקודות בממוצע למשחק.
בחלוף עונה נוספת, מארקז חתם בקבוצתה של אמפוריו ארמני מילאנו, שם שיחק מספר חודשים, בהם ירד בממוצע הדקות והנקודות שלו.
עקב משברו הכלכלי של מועדון איטלקי אחר, מונטפסקי סיינה
, סוכם בין שני המועדונים על חילופי שחקנים.
כחלק מהעסקה, מארקז היינס עבר למונטפסקי סיינה, בה קלע עד תום העונה 14.6 נקודות בממוצע למשחק, כשבשלב הפלייאוף בלט עם כ-19 נקודות בממוצע למשחק.
דבר זה עזר לקבוצתו להגיע עד לשלב גמר הפלייאוף, בו הפסידה סיינה, לקבוצתו הקודמת של היינס, אמפוריו ארמני מילאנו בתוצאה 4:3.
בשנת 2011 היינס קיבל אזרחות גאורגית, ושיחק עבורה ביורובאסקט 2011.
ביולי 2014 מארקז היינס חתם במכבי תל אביב לשנתיים.
ביולי 2015 חתם היינס בסאסרי האיטלקית, ובתחילת 2016 חתם בפנאתינייקוס.
ביולי 2016 חתם ברייר ונציה.
מארק אדוארד פישבאק , הידוע כ-"מארקיפלייר", הוא יוטיובר, גיימר ושחקן אמריקאי.
מארק התחיל את קריירת היוטיוב שלו בסינסינטי, אוהיו.
נכון ל-28 בינואר 2022, לערוץ היוטיוב שלו יש כ-32.8 מיליון מנויים ויותר מ-17 מיליארד צפיות.
נכון ל-27 בפברואר 2023, פרסם מארקיפלייר 5,203 סרטונים בערוץ, מתוכם 134 מסוג YouTube Shorts.
מארק ידוע בעיקר מסרטוני "בואו נשחק" של משחקי אינדי ופעולה, ובמיוחד ממשחקי הישרדות-אימה.
מארק נולד באואהו, הוואי בבית חולים צבאי שממוקם באי.
אביו של מארק שירת בצבא, שם פגש את אמו, ממוצא קוריאני.
לאחר מכן, עברה משפחתו לסינסינטי, אוהיו.
הוריו נפרדו כשהיה ילד, מה שהקשה על ילדותו.
כשהיה בן 18, אביו מת מסרטן.
מארק הצטרף ליוטיוב ב-26 במאי 2012 כאשר יצר ערוץ ושמו "Markiplier".
המשחק הראשון שאיתו מארק קיבל הכרה נקרא אמנזיה - Amnesia: The Dark Descent.
לאחר ששיחק עוד כמה וכמה משחקים, הערוץ נחסם בטענה שהוא היה ממוסחר.
מארק ביקש ודרש שהערוץ יוחזר לפעולה אך ללא הצלחה.
משום כך הוא פתח ערוץ חדש בשם "MarkiplierGAME", שלאחר זמן מה, שונה בחזרה ל־Markiplier, וכיום ערוץ זה הוא הערוץ הרשמי של מארק.
במקור, הוא למד באוניברסיטת סינסינטי כדי להפוך למהנדס, אבל נשר מהלימודים בשביל להמשיך בקריירת היוטיוב שלו.
בשנת 2015 הקליט קולות דיבוב לדמותו שלו בשביל משחק המחשב והפלאפון - "PewDiePie: The Legend of the BroFist" של כוכב היוטיוב "פיודיפאי" יחד עם יוטיוברים אחרים כמו ג'קספטיקאיי.
בנוסף, ניתן לשחק כמארקיפלייר במשחק.
ביולי 2015 הוא השתתף במשחק TableTop בהנחיה של ויל ויטון והפסיד לאלי ברוש.
נכון להיום, מארק מתגורר בלוס-אנג'לס, קליפורניה, לאחר שחבריו מאט וריאן עברו דירה.
הוא גר עם הכלבה שלו -צ'יקה.
למארק יש כיום חברה בשם איימי
וצוות עורכים הכולל את חבריו אית'ן, איימי וקת'רין
וחבר נוסף המופיע איתו בהרבה מסרטוני הסקצ' קומדי שלו הוא טיילר.
נכון להיום באירוע פאקס בארצות הברית בפאנל שלו "מארקיפלייר וחברים", הודיע מארק כי הוא הולך לצאת לסיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית וייתכן כי יפתח בסיבוב עולמי במידה וסיבוב ההופעות הנוכחי יוכתר כהצלחה.
ב-15 בנובמבר 2019 יצר יחד עם היוטיובר אית'ן נסטור את הערוץ "Unus Annus" , ערוץ שבמשך השנה הקרובה יועלה בו סרטון אחד במגוון נושאים מדי יום, ויימחק מיד לאחר מכן.
הערוץ זכה להצלחה גדולה, וצבר מיליון מנויים בחמשת הימים הראשונים לפעילותו ול-11.5 מיליון צפיות בשבוע הראשון לפעילותו.
ב-14 בנובמבר 2020, 365 יום מתחילת פעילותו של הערוץ, ולאחר סרטון ששודר בשידור חי וזכה ל-1.5 מיליון צפיות, נמחק הערוץ, וכל אזכור רשמי שלו הורד מהאינטרנט לנצח.
בשנת 2022 דורג במקום ה־11 ברשימת יוצרי התוכן המרוויחים ביותר של פורבס, עם רווחים של כ־38 מיליון דולר בשנת 2021.
בשנת 2024 שיחק בתפקיד הראשי במיני-סדרת האימה "The Edge of Sleep" ששודרה ברשת הסטרימינג "פריים וידאו".
מארקֶס קווין ג'ונסון הוא כדורסלן עבר אמריקאי, ששיחק במשך 11 עונות בליגת ה-NBA, בעמדת הסמול פורוורד.
ממוצעיו לאורך הקריירה עומדים על 20.1 נקודות, 7.0 ריבאונדים ו-3.6 אסיסטים למשחק.
ג'ונסון נולד בעיר נקאטאש שבלואיזיאנה וגדל בלוס אנג'לס, בה שיחק בתקופת המכללות באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
בארבע שנותיו ב-UCLA הפך לשחקן המוביל בקבוצה, ובשנת 1975, תחת הדרכתו של המאמן ג'ון וודן, הצעיד אותה לזכייה באליפות טורניר המכללות.
הייתה זו הזכייה העשירית והאחרונה של וודן באליפות ה-NCAA, שפרש מאימון בסיום העונה.
בעונת 1976/1977, האחרונה של ג'ונסון במכללה, העמיד הפורוורד ממוצעים של 21.1 נקודות ו-11.1 ריבאונדים למשחק וזכה הן בפרס נייסמית' והן בפרס ג'ון אר.
וודן, המוענקים לכדורסלן המצטיין של השנה ב-NCAA.
בשנת 1996 העלתה אוניברסיטת UCLA את גופייתו של ג'ונסון, עם המספר 54, על תקרת אולם הכדורסל של הקבוצה.
ג'ונסון נבחר על ידי מילווקי באקס בבחירה השלישית של דראפט ה-NBA 1977. כבר בעונתו הראשונה במילווקי הפך לכוכב הקבוצה, כשקלע 19.5 נקודות והוריד 10.6 ריבאונדים בממוצע למשחק ונבחר לחמישיית הרוקיז של העונה.
לאור היכולת הגבוהה שהציג ג'ונסון, החליטה מילווקי בסיום העונה לוותר על מחליפו בעמדת הסמול פורוורד, אלכס אינגליש, שהועבר לאינדיאנה פייסרס.
בהמשך הקריירה הפך אינגליש לאחד הקלעים הגדולים בתולדות ה-NBA, נבחר 8 פעמים למשחק האולסטאר והוצג בשנת 1997 בהיכל התהילה של הכדורסל.
את עונתו השנייה עם הבאקס, שבדיעבד הייתה עונת השיא, סיים ג'ונסון במקום השלישי בטבלת קלעי הליגה עם 25.6 נקודות למשחק, אחרי ג'ורג' גרווין (29.6) ולויד פרי (28.8).
במהלך אותה עונה נבחר להשתתף במשחק האולסטאר כשחקן פותח, ובסיומה נכלל בחמישיית העונה הראשונה.
יחד עם הקלע סידני מונקריף שהצטרף לבאקס בעונת , החזיר ג'ונסון את מילווקי למעמד אחת הקבוצות החזקות בליגה, על אף עזיבתם של כרים עבדול-ג'באר ואוסקר רוברטסון בעונות –.
הבאקס העפילו לפלייאוף ה-NBA בשש מתוך שבע עונותיו של ג'ונסון בקבוצה, ובעונות ו- הגיעו עד שלב גמר המזרח.
במהלך פלייאוף 1984 נפצעו במילווקי מספר שחקנים מעמדות הרכז והקלע, ומאמן הקבוצה, דון נלסון, הציע להעביר את מלאכת הובלת הכדור לידי ג'ונסון.
לדבריו של ג'ונסון, תגובתו לנלסון הייתה: "טוב, אז במקום פוינט גארד, אשחק כ'פוינט פורוורד'", ובכך למעשה טבע את הביטוי.
במרץ 2019 הפרישו הבאקס את גופייתו של ג'ונסון, עם המספר "8".
בסיום עונת 1983/1984 נשלח ג'ונסון בטרייד ללוס אנג'לס קליפרס, יחד עם ג'וניור ברידג'מן והארווי קצ'ינגס , בתמורה לטרי קאמינגס, קרייג הודג'ס וריקי פירס.
בשתי עונותיו הראשונות בלוס אנג'לס המשיך ג'ונסון להיות שחקן מוביל כשקלע 19.9 נקודות למשחק, אך הקבוצה כשלה בניסיונה להעפיל לפלייאוף ה-NBA.
לאחר עשרה משחקים בעונת נפצע ג'ונסון בצווארו והוא לא שיחק בשאר העונה ולמעשה פרש בגיל 31.
בתחילת עונת , כשלוש שנים לאחר הפציעה, חזר ג'ונסון מפרישתו כשחתם על חוזה בגולדן סטייט ווריורס, אך נופה מהקבוצה אחרי עשרה משחקים בהם קלע 4.4 נקודות למשחק בלבד.
מארש טורקי (Marcia Alla Turca) הוא מארש קלאסי ידוע מאת לודוויג ואן בטהובן.
המארש פורסם לראשונה ב-1808, כחלק מיצירתו של בטהובן "שש וריאציות על נושא מקורי" (אופוס 76).
ב-1811 בטהובן כתב את יצירתו "חורבות אתונה" (אופוס 113) .
היצירה, הכוללת אוברטורה ומוזיקת ליווי למחזה "חורבות אתונה" מאת המחזאי הגרמני אוגוסט פון קוצבו, קרויה על שם המחזה.
המארש הטורקי מופיע בפרק הרביעי של מוזיקת הליווי.
המחזה יחד עם מוזיקת הליווי הועלו לראשונה ב-1812 לרגל פתיחתו של תיאטרון חדש בעיר פשט.
למרות שהמארש פורסם לראשונה לפני המחזה רבים מזהים אותו עם מוזיקת הליווי של המחזה.
המארש כתוב בסגנון הטורקי שהיה נפוץ באותה תקופה.
היצירה כתובה בסולם סי במול מז'ור, במפעם Vivace ובמקצב 2/4. היצירה נפתחת בפיאניסימו, עוברת ל-poco a poco, עולה לשיא בפורטיסימו ולבסוף חוזרת לפיאניסימו בקודה.
שינויים אלה בדינמיקה יוצרים תחושה של צפייה בתהלוכה צבאית שמתקרבת ולאחר מכן מתרחקת.
בניגוד ליצירות אחרות של בטהובן שנכתבו לתזמורת, הכלים הדומיננטיים ביצירה זו הם כלי נשיפה מעץ ולא כלי מיתר.
פרנץ ליסט כתב שתי יצירות שמבוססות על המארש הטורקי של בטהובן.
אנטון רובינשטיין עיבד אף הוא את היצירה לפסנתר.
סרגיי רחמנינוב הוסיף עיבוד נוסף לגרסתו של אנטון רובינשטיין.
גרסה אלקטרונית של המארש שימשה כנעימת הנושא של סדרת טלוויזיה מקסיקנית משנות ה-70.
מארקו (בהונגרית: Márkó, בגרמנית Markusdorf) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
הכפר הוקם במאה ה-16, נחרב בזמן השלטון הטורקי בהונגריה והוקם מחדש במאה ה-18 על ידי מתיישבים גרמניים.
לאחר מלחמת העולם השנייה גורשו המתיישבים הגרמניים והכפר אוכלס בידי אזרחים הונגרים.
בשנת 2011 רק 11.8% מהתושבים הגדירו עצמם גרמנים.
מארקט היא עיר בארצות הברית, שמשמשת כמושב המחוז של מחוז מארקט בחצי האי העליון של מדינת מישיגן.
במארקט יש יותר מ-20,000 תושבים, והיא העיר הגדולה ביותר בחצי האי.
העיר היא ביתה של אוניברסיטת צפון מישיגן.
פיתוח ההתיישבות באזור החל לאחר שהתגלו באזור מרבצי ברזל.
ב-1845 נוצר הכפר, שנקרא במקור ניו ווסטר ושמו שונה לאחר מכן ל"מארקט" על שם ז'אק מארקט, המיסיונר הישועי שחקר את האזור.
תעשיית הברזל פרחה בעיר ובמכרות מסביבה.
היא חוברה באמצעות מערכת מסילות רכבת למכרות ומשמשת עדיין כמרכז לשילוח ימי של ברזל מעובד מחצי האי העליון של מישיגן.
בסוף המאה ה-19 התחבורה הימית הנוחה לעיר הביאה גם להתפתחותה כמרכז תיירות.
ב-1899 הוקם לצד העיר קמפוס ששימש כבית ספר למורים לאורך החצי הראשון של המאה ה-20. ב-1963 הוכרז המוסד כאוניבריטסה בשם אוניברסיטת צפון מישיגן, והוא החל לספק לימודים מקיפים בתחומים שונים.
פתיחת גשר מקינק – גשר באורך של כ-8 ק"מ אשר מחבר חצי האי העליון לחצי האי התחתון – בשנת 1957, שיפרה את נגישות העיר לתושבי מישיגן והגדילה את מספר הסטודנטים שלומדים באוניברסיטה.
במהלך המלחמה הקרה שכן ליד העיר בסיס גדול של חיל האוויר של ארצות הברית.
הבסיס נסגר ב-1995 והוא משמש כיום כנמל תעופה אזרחי.
העיר ממוקמת לחוף ימת סופיריור בחצי האי העליון של מישיגן, כ-1,200 ק"מ מבירת ארצות הברית, וושינגטון די.
השטח המוניציפלי של העיר מתפרס על כ-50 קמ"ר, מתוכם כ-30 קמ"ר יבשה.
הוא כולל מספר איים בימת סופיריור.
"שמורת הטבע הימית מרקט" צמודה לעיר בתוך הימה.
"הר מרקט" – גבעה בגובה של כ-380 מטר מעל פני הים – נמצא כ-20 ק"מ מזרחית לעיר ומשמש כאתר סקי ונופש.
הטמפרטורה הממוצעת היא 4 מעלות צלזיוס.
כמות המשקעים הממוצעת היא 1,162 מילימטרים בשנה.
חודש אוקטובר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (120 מ"מ גשם), וחודש פברואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (72 מ"מ גשם).
מארש קניגרץ הוא אחד המארשים המפורסמים ביותר בצבא הגרמני ובעולם.
המארש הולחן בשנת 1866 על ידי יוהאן גוטפריד פיפקה להנצחת קרב קניגרץ, הקרב המכריע במלחמת אוסטריה–פרוסיה, בו ניצחה ממלכת פרוסיה את האימפריה האוסטרית.
נאמר כי הטיוטה הראשונה של המארש נכתבה עצמה במהלך הקרב.
ההלחנה הבטוחה ב-6/8 מטר עוקבת אחר הקרב בשני חלקים, המוטיב ההתחלתי מסמל את הלחימה הבלתי-החלטית בין הקורפוס הפרוסי הראשון לאוסטרים, המוטיב השני מסמל את בואה של התגבורת הפרוסית.
הניצחון בקרב קניגרץ סלל את הדרך לעליונותה של פרוסיה ב ובסופו של דבר הביא להקמת הקיסרות הגרמנית בשנת 1871.
מארש קניגרץ ממשיך להיות פופולרי ביותר והוא מרכיב חשוב בכל תזמורת מארש צבאית בגרמניה מודרנית, ואילו באוסטריה הוא נשמע רק לעיתים רחוקות מאוד, מכיוון שהיצירה קשורה לכישלון הצבא האוסטרי.
כמו צעדות והרכבים מוזיקליים רבים אחרים, גם הנאצים עשו שימוש משמעותי במארש קניגרץ.
ליצירה מיוחס המעמד המפוקפק להיות אחת היצירות האהובות על אדולף היטלר, והיא הושמעה לעיתים קרובות במהלך הופעותיו הפומביות, כולל עצרת נירנברג.
כמו מארשים רבים אחרים, גם מארש זה נמצא בשימוש הצבא הצ'יליאני ובעוד צבאות אחרים בעלי קשר לצבא גרמניה וגרמניה עצמה.
הוא נמצא בשימוש בגדוד הג'מייקני השני תחת השם "הגדוד הערב אינדיאני השני" (2nd Battalion West India Regiment).
מארש קניגרץ נשמע בתחילת סרט התעמולה של עצרת נירנברג של לני ריפנשטאהל, "ניצחון הרצון".
המארש הושר ברקע בסרט "אינדיאנה ג'ונס ומסע הצלב האחרון", כשאינדיאנה ג'ונס מסתנן לטקס שריפת ספרים נאצי.
סצנה זו נועדה להיות התייחסות לסרט "ניצחון הרצון".
מארקו ג'אליני (באיטלקית: Marco Giallini; נולד ב-4 באפריל 1963) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון איטלקי.
מארקו ג'אליני נולד ברומא, איטליה למשפחה ממעמד הפועלים.
הוא למד באקדמיה לאמנויות המשחק בעיר והחל לשחק בתיאטרון.
בשנת 1986 ביצע את הופעת המשחק הראשונה שלו בתפקיד ללא קרדיט בסרט "Grandi magazzini" בתור פקיד משרדי.
בשנת 1988 שיחק בסרטו הראשון של הבמאי פולביו וצל; "Rorret" בתור סטודנט.
בשנת 2004 שיחק בסרט הדרמה "לא לזוז" בכיכובה של פנלופה קרוז, שהוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע בקאן 2004 והוא מבוסס על הרומן עטור הפרסים שכתבה מרגרט מזנטיני.
בשנת 2007 שיחק בתור אלפרו דאנזי בסדרת הדרמה הרפואית "Medicina generale" ברשת הטלווזייה Rai 1.
בשנת 2012 הוא זכה בפרס "רצועת הכסף" עבוד משחקו בסרט "כל השוטרים הם נבלות" כשגילם את דמותו של קצין ביחידת ההשתלטות של משטרת רומא; בבימויו של סטפאנו סולימה.
הוא קיבל פרס זה גם בשנת 2014 ו-2016. הוא גילם את הדמות גם בסדרת הספין-אוף כל השוטרים הם נבלות: הסדרה, שעלתה בנטפליקס בינואר 2025.
בשנת 2015 שיחק בסרט הקומדיה "אם ירצה האל" בבימויו של אדוארדו פלקון.
בשנת 2016 הוא שיחק בסרט "זרים מושלמים" בבימויו של פאולו ג'ינובזה, ובשנת 2017 שיחק בסרטו הבא של ג'ינובזה, "המקום"; דרמת מתח לצד השחקנית ויטוריה פוצ'יני.
בשנת 2018 שיחק בסרט "סלח לנו על חובותינו" שביים אנטוניו מוראביטו עבור שירות הזרמת המדיה נטפליקס.
ג'אליני היה נשוי לאשתו לורדנה במשך 25 שנים, ונולדו להם שני ילדים.
הוא הפך לאלמן ביולי 2011, כאשר אשתו מתה מדימום מוחי.
דהמריוס מרקל בראון הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הרכז והקלע בהפועל אילת.
בראון למד בבית הספר התיכון מגני פיבודי באלכסנדריה שבלואיזיאנה.
בעונתו האחרונה, הוא העמיד ממוצעים של 32 נקודות, 10 ריבאונדים, 5 אסיסטים, 3 חסימות ו-3 חטיפות למשחק, מה שנתן לו את תואר שחקן העונה בלואיזיאנה.
בראון דורג בשלושה כוכבים על יכולתו בתיכונים, כרכז ה-37 בטיבו והשחקן ה-137 הכי טוב במחזור 2010.
בעונתו הראשונה באוניברסיטת המדינה של אוקלהומה, בראון הוביל את הקבוצה בחסימות עם 33, הכי הרבה אי פעם על ידי רכז במכללה והחמישי ביותר אי פעם על ידי רוקי.
ב-34 משחקים, הוא פתח בחמישייה 10 פעמים והעמיד ממוצעים של 6.4 נקודות, 2.5 ריבאונדים, 1.4 אסיסטים ו-1.0 חסימות ב-21.6 דקות למשחק.
בעונתו השנייה, זכה בראון בתואר "המטביע של השנה" במכללות.
ב-33 משחקים, הוא פתח בחמישייה 26 פעמים והעמיד ממוצעים של 10.5 נקודות, 5.1 ריבאונדים, 2.4 אסיסטים ו-1.2 חטיפות ב-31.1 דקות למשחק.
בעונתו השלישית, הוא הפך לשחקן ה-37 בתולדות המכללה שקלע 1,000 נקודות, והשחקן השני בתולדות המכללה שמסר 200 אסיסטים, חטף 100 פעמים וחסם 75 פעמים במהלך הקריירה.
ב-33 משחקים בהם פתח בכולם, הוא העמיד ממוצעים של 15.3 נקודות, 4.4 ריבאונדים, 2.4 אסיסטים ו-1.0 חטיפות ב-34.1 דקות למשחק.
בעונתו האחרונה, הוא פתח בכל 34 המשחקים בהם שותף, והעמיד ממוצעים של 17.2 נקודות, 5.3 ריבאונדים, 2.9 אסיסטים, 1.0 חטיפות ו-1.0 חסימות ב-35.3 דקות למשחק.