tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אפולו מקושר לאתר בגלל הכינוי שלו דלפיניוס שמשמעותו היא "האחד מדלפי".
הכינוי מקושר גם לדולפינים בהמנונים ההומריים (שורה 400), שבהם מתוארת הגעתו הראשונה של אפולו לדלפי בצורת דולפין, כאשר הוא נושא כוהני דת מכרתים על גבו.
השם ההומרי של האורקל הוא פיתו (Πυθώ).
אגדה נוספת טוענת שאפולו הלך לדלפי מכיוון צפון ועצר בטמפה שבתסליה על מנת לאסוף דפנה, שהייתה קדושה עבורו.
לזכר האגדה הזו המנצחים במשחקים הפיתיים קיבלו זרי דפנה שנקטפה בטמפה.
דלפי הפכה לאתר של המקדש הראשי עבור אפולו, כמו גם המשחקים הפיתיים והאורקל הידוע.
גם בתקופה הרומית נותרו בה מאות פסלים מקודשים, שתוארו על ידי פליניוס הצעיר ונצפו על ידי הגאוגרף פאוסניאס.
על קיר המקדש נחרטו שלושה ביטויים: "דע את עצמך" (γνῶθι σεαυτόν), "הכל במתינות" (μηδὲν ἄγαν) והאות אפסילון שנחשבה כמסמלת את המספר 5. חיבורו של פלוטרכוס על המשמעות של האות אפסילון החרוטה על קיר המקדש הוא המקור הספרותי הקדום היחיד המדבר על הכתובת.
לפי אחד המיתוסים מאותה תקופה אפולו הרג את המפלצת פיתון (אלוהות כתונית), אולם לפי מיתוסים אחרים הוא ניסה להרוג את אשתו פיתיה, שחיה ליד המעיין הקסטלייני וזאת כיוון שפיתון ניסה לאנוס את לטו בזמן שהיא הייתה בהריון עם אפולו וארטמיס.
הגופות של השניים נעטפו סביב המטה שלו שביחד עם הכנפיים יצר את מטה הרמס.
המעיין שליד העיר זורם לעבר המקדש אך נעלם מתחתיו והוא יוצר סדק קרקעי שממנו בקע עשן שגרם לאורקל מדלפי לתת את נבואותיו.
אפולו הרג את פיתון אך היה חייב להיענש על כך, כיוון שהיא הייתה הבת של גאיה.
מקדש אפולו הוקדש במקור עבור גאיה ולאחר מכן, ככל הנראה, עבור פוסידון.
השם פיתיה הפך לתואר של האורקל מדלפי.
כעונש על הרצח אפולו נשלח לעבודות כפיים במשך שמונה שנים.
פסטיבל בשם ספטריה נערך פעם בשנה ותיאר את הריגת הנחשית, המנוסה, הכפרה וחזרתו של אפולו.
המשחקים הפיתיים נערכו פעם בארבע שנים על מנת להנציח את הניצחון.
ארווין רודה כתב שפיתון הייתה רוח ארצית שהוכנעה על ידי אפולו, ונקברה מתחת לאומפאלוס, וזהו מקרה של אלוהות אחת המקימה מקדש מעל הקבר של אלוהות אחרת.
לפי השקפה אחרת אפולו היה תוספת מאוחרת לפנתאון היווני ובמקור היה מלידיה.
האטרוסקים שהגיעו מאנטוליה הצפונית האמינו גם כן באפולו, וייתכן כי בהתחלה הייתה זהות בינו לבין האל אפלו מהמיתולוגיה המסופוטמית.
אפלו היה תואר אכדי שמשמעותו "בן" ובמקור הוא ניתן לאל המגפות נרגל, שהיה בנו של אנליל.
דלפי ידועה בעיקר בשל האורקל שהייתה במקדש אפולו.
ניתן למצוא בדלפי מספר רב של חפצים המתוארכים לרביע האחרון של המאה ה-8 לפנה"ס שמקורם מהתקופה הפרהיסטורית ועבודת האלילים לגאיה.
כוהנת האורקל בדלפי הייתה ידועה בשם פיתיה.
אפולו דיבר באמצעות האורקל שלו, שהייתה צריכה להיות אישה מבוגרת בעלת היסטוריה נקייה שנבחרה מקרב פשוטי העם של האזור.
הנביאה קיבלה את השם פיתיה וישבה על כיסא בעל שלוש רגליים מעל הסדק בקרקע.
כאשר אפולו הרג את , גופתה נפלה לתוך הסדק, ומתוכו בקע עשן שהגיעו מהגופה המתפוררת.
הנביאה הייתה נכנסת לטראנס שנבע מהעשן, ואפשרה לאפולו להשתלט על הגוף שלה.
הנביאה דיברה בחידות, שפורשו על ידי כוהני הדת של המקדש, ואנשים התייעצו איתה בנושאים רבים ומגוונים.
ה.ו פארק כותב שהקמת דלפי והאורקל התרחשו לפני ההיסטוריה המתועדת והמקורות בנוגע לכך מעורפלים, אך מתוארכים במידה מסוימת לתקופה שבה עבדו את גאיה.
לאורקל הייתה השפעה רבה ברחבי העולם היווני, ונהגו להתייעץ איתה לפני כל האירועים החשובים: מלחמות, הקמת מושבות וכו'.
היא זכתה לכבוד רב במדינות ההלניות למחצה שמסביב לעולם היווני כגון לידיה, קאריה ואפילו מצרים.
הסיבילה מדלפי הייתה נביאה אגדית שניבאה בדלפי זמן קצר לאחר מלחמת טרויה.
הנבואות המיוחסות לה מצויות באוספים כתובים של אמרות נבואיות.
לנביאה זו אין כל קשר לאורקל של אפולו, ואין לבלבל בינה לבין הפיתיה.
תחילת ההתיישבות בדלפי מתוארכת לתקופת האבן החדשה כאשר השימוש העיקרי באתר החל בתקופה המיקנית (1600 – 1100 לפנה"ס).
רוב השרידים ששרדו עד היום (2007) מתוארכים למאה ה-6 לפנה"ס שבה הפעילות בדלפי הייתה בשיאה.
ההריסות של מקדש אפולו שבהן ניתן עדיין לצפות מתוארכות למאה ה-4 לפנה"ס והן חלק ממבנה דורי.
מקדש זה הוקם על חורבותיו של מקדש קדום יותר המתוארך למאה ה-6 לפנה"ס, כאשר גם מקדש זה הוקדם על חורבותיו של מבנה מהמאה ה-7 לפנה"ס המיוחס לארכיטקטים טרופוניוס ואגאמדס.
המקדש מהמאה ה-6 לפנה"ס נקרא "המקדש האלקמאונידי" כהוקרה למשפחה האתונאית שסיפקה את המימון לבנייתו.
המקדש היה בצורת אכסדרה משושה בעלת סידור של 6 עמודים על 15. המקדש נחרב בשנת 373 לפנה"ס ברעידת אדמה, ובנייתו של המקדש השלישי הושלמה בשנת 330 לפנה"ס.
המקדש השלישי מיוחס לארכיטקטים הקורינתיים ספינטארוס, קסנודורוס ואגאתון.
פסלי הגמלונים מיוחסים לפרקסיאס ואנדרוסתנס מאתונה.
באמצעות שימוש בפרופורציות של המקדש השני הצליחו הבנאים לבנות את הסידור של 15 עמודות על 6 מסביב לסטילובטה.
בתוך המקדש היה אדיטון, שהיה המרכז של דלפי ומקום מושבה של פיתיה.
האנדרטה שוחזרה באופן חלקי בין 1938 ל-1941.
החל מהכניסה לאתר ובמעלה המדרון עד לפתח המקדש ישנו מספר גדול של פסלי הקדש ומספר רב של בתי אוצר.
מבנים אלו נבנו על ידי פולייס (ערי מדינה יווניות) רבות על מנת להנציח ניצחונות ולהודות לאורקל על עצתה שהייתה חשובה מאוד עבור הניצחונות.
הם אחסנו בתוכם את התרומות העשירות שניתנו לאפולו, שהיו בדרך כלל עשירית מהשלל שנלקח בקרב.
המבנה הבולט ביותר הוא בית האוצר האתונאי , שנבנה על מנת להנציח את ניצחונה של אתונה על האימפריה הפרסית בקרב מרתון.
לפי פאוסאניאס, האתונאים קיבלו מהאורקל עצה שעליהם להסתמך על "קירות העץ" שלהם – ופירשו את העצה כמתייחסת לצי שלהם, וניצחו בקרב סלמיס.
מוצג מרשים שנמצא באתר הוא בית האוצר הסיפניאני , שהיה מפואר והוקדש על ידי תושבי העיר סיפנוס, שהקדישו מעשר מהעושר הרב שצברו ממכרות הכסף והזהב שלהם, עד שהים הציף אותם.
אחד מבית האוצר הגדולים ביותר הוא זה של ארגוס.
הבית נבנה בשלהי התקופה הדורית, ותושבי העיר היו גאים במעמד של עירם בקרב שאר ערי המדינה.
בנייתו של הבית הושלמה בשנת 380 לפנה"ס, והוא מבוסס בעיקר על מקדש הרה הנמצא בארגוליס, האקרופוליס של העיר.
אולם, מחקרים מהתקופה האחרונה של יסודות הפסל הארכאיים מלמדים על כך שהבית נבנה בתקופה מוקדמת יותר.
כתוצאה מכל המבנים הללו, ובאמצעות ההגנה של אמפיקטיונה, דלפי הגיעה למעמד של הבנק המרכזי של יוון העתיקה.
מזבח זה היה המזבח הראשי של מקדש אפולו והוא ממוקם בחזית שלפני הכניסה.
המימון והבנייה של המזבח הגיעו מתושבי האי כיוס.
המזבח מתוארך למאה ה-5 לפנה"ס על סמך כתובת הנמצאת על הקרניז שלו.
המזבח בנוי אך ורק משיש שחור (מלבד הבסיס והקרניז) והוא נחשב למבנה מרשים.
הסטואה בנויה בכיוון צפון מזרח מהמקדש הראשי.
היא נבנתה בתקופת הסדר האיוני והיא מורכבת משבעה עמודים חלולים, שבאופן חריג גולפו מאבן אחת (רוב העמודים נבנו מסדרה של גלילים שחוברו זה אל זה).
הכתובת על הסטילובטה מלמדת על כך שהסטואה נבנתה על ידי האתונאים לאחר הניצחון הימי שלהם על הפרסים ב-478 לפנה"ס, על מנת לאחסן את שלל המלחמה שלהם.
הקיר התומך נבנה על מנת לתמוך בטראסה שבה נבנה מקדש אפולו השני ב-548 לפנה"ס.
מקור שמו של הקיר הוא במבנה הפוליגוני שהקיר מהווה חלק ממנו.
הגימנסיון היה סדרה של בניינים ששימשו את צעירי דלפי.
כל בניין הורכב משתי קומות: סטואה בקומה העליונה שסיפקה מרחב פתוח, ואתר התעמלות, בריכה ואמבטיות בקומה התחתונה.
הבריכות והאמבטיות הללו נחשבו כבעלות כוחות קסומים, ונאמר עליהן גם כי ניתן להשתמש בהן כדי לתקשר עם אפולו באופן ישיר.
המעיין המקודש של דלפי נמצא בעמק פידריאדס.
השרידים המשומרים של שתי מזרקות שקיבלו את מימיהן מהמעיין מתוארכים לתקופה הארכאית והרומית, כאשר האחרונים חצבו בסלע.
האצטדיון ממוקם באזור גבוה יותר במעלה ההר, מעבר לוייה סאקרה (via sacra – הדרך הקדושה) והתיאטרון.
האצטדיון נבנה במאה ה-5 לפנה"ס אך שונה כמה פעמים בשנים שלאחר מכן.
השינוי המשמעותי האחרון התרחש במאה ה-2 תחת חסותו של הרודס אטיקוס כאשר נבנו מושבי האבן והכניסה הקשתית.
האצטדיון יכול להכיל 6,500 צופים, אורך המסלול שלו הוא 177 מטרים ורוחב המסלול הוא 25.5 מטרים.
התיאטרון העתיק בדלפי נבנה במקום עוד יותר גבוה במעלה הגבעה ביחס למקדש אפולו, והוא נתן לצופים נקודת השקפה על כל המקדש והעמק שמתחתיו.
התיאטרון נבנה במאה ה-4 לפנה"ס והוא עבר מספר שינויים מאז.
התולוס במקדש אתנה הוא מבנה עגול שנבנה בין 380 ל-360 לפנה"ס.
הוא מורכב מ-20 עמודים דורים המסודרים בקוטר חיצוני של 14.76 מטרים, כאשר בפנים יש 10 עמודים קורינתיים.
התולוס נמצא במרחק של כ-800 מטרים מההריסות המרכזיות בדלפי.
שלושה מבין העמודים הדורים שוחזרו.
מרקוס ויטרוביוס פוליו מציין כי תאודורוס הפוקיאני הוא הארכיטקט שבנה את הבניין.
בימי הביניים דלפי נקראה קאסטרי והייתה בנויה על האתר הארכאולוגי.
התושבים השתמשו בעמודי השיש ובמבנים על מנת לתמוך בבתים המאולתרים שלהם, כאשר שיטת עבודה זו הייתה אופיינית לעיירות שנהרסו באופן חלקי או מלא, בייחוד לאחר רעידת אדמה שהתרחשה ב-1580 שהרסה מספר עיירות בפוקיס.
לאחר רעידת האדמה הוצע לתושבי הכפר מקום חדש לחלוטין במקום הכפר הישן.
ב-1893 בית הספר הצרפתי באתונה הסיר כמויות גדולות של אדמה ממספר רב של אתרי מפולת.
בעקבות זאת נחשפו הבניינים העיקריים, המבנים של מקדש אפולו והפסל של אתנה ביחד עם אלפי חפצים, כתובות ותגליפים.
ארבעה אזורים באתר שוחזרו במידה כזו או אחרת.
בית האוצר האתונאי שוחזר במלואו מהחומרים המקוריים על ידי משלחת החפירות הצרפתית המקורית שנהנתה מחסותו של ראש עיריית אתונה.
המזבח הכיאני שוחזר ב-1959 על ידי השירות הארכאולוגי היווני.
התולוס ומקדש אפולו שוחזרו במידה פחותה.
דלפי המודרנית נמצאת בכיוון מערב מהאתר הארכאולוגי, וסמוכה אליו, ומסיבה זו היא נחשבת ליעד תיירות פופולרי.
העיירה נמצאת על כביש מהיר המחבר את אמפיסה עם איטאה ואראכובה.
בעיירה יש מספר רב של מלונות, בתי הארחה ופאבים.
הרחובות הראשיים צרים ולרוב חד סטריים.
בדלפי יש בית ספר, אולם קונצרטים והרצאות, כנסייה וכיכר עירונית.
הדרך הטראנס אירופית E4 עוברת דרך הקצה המזרחי של העיר.
בנוסף לאתר הארכאולוגי, בדלפי יש גם מרכז סקי וערי חוף המושכות תיירים.
בעיירה יש אוכלוסייה של 2,373 אנשים כאשר האוכלוסייה של מחוז דלפי, כולל כריסו, היא 3,511.
המוזיאון הארכאולוגי בדלפי נמצא למרגלות הקומפלקס הארכאולוגי הראשי, בצד מזרח של הכפר, ובצד הצפוני של הדרך הראשית.
המוזיאון מכיל אוסף מרשים הקשור לדלפי העתיקה, כולל האזכור הקדום ביותר של מלודיה.
הכניסות למוזיאון ולקומפלקס הראשי נפרדות וכרוכות בתשלום, וניתן לקנות כרטיס משותף בהנחה.
ליד המוזיאון יש בית קפה קטן ומשרד דואר.
הגימנסיון והתולוס נמצאים בכיוון מזרח על הצד המערבי של הדרך הראשית, והכניסה אליהם היא בחינם.
דלפט (בהולנדית: Delft, ) היא עיר הולנדית השוכנת במחוז דרום הולנד בין העיר רוטרדם לעיר האג.
העיר שוכנת על נהר ה.
העיר דלפט נוסדה בראשית המאה ה-11, ליד תעלה, לצד נהר גנטל.
שמה נגזר מהמילה ההולנדית delven, אשר פרושה "לחפור".
אחד האצילים בנה כאן את טירתו וסביבה התפתח ישוב אשר שימש כמרכז סחר אזורי.
היישוב המשיך להתפתח וב -15באפריל 1264 וילם השני, רוזן הולנד, העניק לו מעמד של עיר.
בשנת 1389 נחפרה בעיר תעלה דרך הנהר הקרוב ונבנה נמל אשר חיבר את דלפט לים הצפוני.
התעשייה והמסחר פרחו ועד המאה ה-17 דלפט הייתה בין הערים החשובות במחוז שלה.
בשנת 1572 ויליאם לבית אורנג', שכונה וילם השתקן, קבע את מושבו בדלפט והוביל משם את המרד ההולנדי נגד השלטון הספרדי.
בשנת 1581 מספר אזורים בהולנד השתחררו משליטתו של פיליפ השני, מלך ספרד ודלפט הפכה לבירת הולנד העצמאית.
בשנת 1584 וילם השתקן נורה למוות על ידי מתנקש.
מתחם הקבורה המשפחתי של משפחת אורנג', בברדה, היה עדיין תחת שליטת ספרד, ווילם השתקן נקבר בכנסייה החדשה בדלפט.
כך החלה מסורת, לפיה בני משפחת המלוכה ההולנדית וקרוביהם נקברים באגף החדש של כנסייה זו.
בתור אומה צעירה, אשר נלחמה כמעט מאה שנה כנגד השלטון הספרדי, כל עיר הולנדית חויבה להחזיק כמות אבק שריפה אשר תספיק במקרה של מצור ארוך.
בהיותה עיר ראשית, דלפט נטלה חלק בהתארגנות לקראת אירוע כזה.
היו מאוחסנים בה 30 טון אבק שרפה, בתוך מנזר נטוש.
בשנת 1654, ב-12 באוקטובר, בשעה 11 בבוקר, אחד משומרי העיר נכנס לבדוק את המחסן.
ניצוץ הצית את אבק השרפה וגרם לפיצוץ הרסני, אשר מחק חלק גדול מבתי העיר .
נהרגו מעל 100 תושבים, אלפים נפצעו וכרבע מבתי העיר נהרסו.
בפיצוץ זה נהרג התלמיד המבטיח ביותר של רמברנט, קרל פבריציוס וכמעט כל עבודותיו הושמדו.
בסוף המאה ה-16 דלפט הייתה מרכז חשוב של דפוס, אך עיקר פרסומה של העיר מקורו בפעילות האמנותית שהתקיימה בה.
במאה ה-17 חי בעיר דלפט צייר הבארוק יאן ורמיר.
ורמיר צייר ציורים רבים של נוף העיירה ושל חיי היום-יום בה, ביניהם "נוף העיר דלפט" המפורסם ו"נערה עם עגיל פנינה".
בנוסף, יוצרו בדלפט עבודות קרמיקה בצבעי כחול - לבן, הנקראות "הקרמיקה הכחולה של דלפט".
היה זה סגנון חדש, אשר פותח על ידי אומני קרמיקה איטלקים, שהשתקעו בדלפט ויצרו כלים ואריחים לריצוף וחיפוי.
דלפט נחשבת לערש המיקרוביולוגיה, בשל פעילותו של אנטוני ואן לוונהוק.
הוא היה סוחר בדים, אך התמחה בליטוש עדשות.
בעזרת העדשות הללו, שיפר את מיקרוסקופ האור והיה האדם הראשון בהיסטוריה שראה חיידקים.
ואן לוונהוק המשיך במחקריו עד מותו, בגיל 90, בשנת 1723.
במאה ה-17 דלפט חוותה שגשוג כלכלי בזכות חברת הודו המזרחית ההולנדית אשר מיקמה בנמל דלפט את משרדה הראשי.
בנוסף, יצור ויצוא הקרמיקה של דלפט הוסיף עושר לעיר ולתושביה.
עד הפיצוץ הגדול, דלפט הייתה גם מרכז מבשלות בירה והיו בה מאה כאלו.
בתחילת המאה ה-19 נרשמו בדלפט חמש משפחות יהודיות.
בשנת 1821 הוקמה רשמית הקהילה היהודית בדלפט, בתחילה, בית באחת משכונות העיר שימש כמקום תפילה.
ב-8 באוקטובר 1861 הונחה אבן היסוד לבניית בית הכנסת, על ידי המהנדס איש דלפט, ליאון וינקל, אשר היה גם יו"ר הקהילה היהודית של דלפט.
ב-22 באוגוסט 1862 נחנך בית הכנסת על ידי הרב הראשי של האג, הרב ברשטין.
משנת 1840 היה לקהילה היהודית בית קברות משלה בוונדלסטראאט הנוכחי.
חברה קדישא דאגה להלוויות, ובנוסף הייתה גם ועדת עניים.
בית ספר יהודי קטן סיפק חינוך לילדים.
החפצים הפולחניים וחלקו הפנימי של בית הכנסת היו באחזקתם של נשות הקהילה.
בקשה ראשונית לפירוק הקהילה היהודית של דלפט ב-1927 התבטלה.
בתקופת הכיבוש הנאצי, רובם המכריע של יהודי דלפט גורשו ונרצחו.
בית הכנסת השתמר מבחוץ, אולם כל הרכוש והציוד הפנימי נעלמו.
בשנת 1952 נמכר מבנה בית הכנסת לעיריית דלפט.
עשר שנים לאחר מכן, הקהילה היהודית של דלפט הצטרפה רשמית לזו של האג.
בית הקברות היהודי של דלפט מתוחזק כיום על ידי עיריית דלפט.
במשך השנים, בניין בית הכנסת שימש את עיריית דלפט כמתקן אחסון וגם כבית ספר למוזיקה.
בית הכנסת חזר ליעודו בשנת 1974, לאחר שהעירייה העבירה את בית הספר למוסיקה למבנה אחר.
בפברואר 1991 ייסדו חברי העדה עמותה, במטרה לגייס כפסים לקניית המבנה.
ב-27 יוני 1996, לאחר שנרכש המבנה, הוא עבר שיפוץ יסודי.
ב-18 בספטמבר 2003 נפתח מחדש, רשמית, בית הכנסת בדלפט, ברחוב קורנמרקט 12. בבית הכנסת מתקיימות פעילויות יהודיות ותרבותיות שונות.
העיר ידועה בזכות מרכז העיר המשומר על תעלותיו הרבות, הגשרים הציוריים והמבנים ההיסטוריים וכן סביבתה הירוקה.
בעיר פועל מפעל בשם המסחרי "".
הוא מתמחה ביצור קרמיקה בשיטות המסורתיות ומהווה שריד אחרון ל-33 סדנאות הקרמיקה שהתקיימו בעיר.
כמו כן, שוכנת בעיר אוניברסיטת דלפט לטכנולוגיה.
דלק היה שמו של שירות המודיעין והידיעות של הארגון הצבאי הלאומי (אצ"ל).
שירות זה נשא לפני כן שמות נוספים - מש"י ו-צינור.
האצ"ל, אשר נוסד בשנת 1931, ראה עוד בשנים של תחילת פועלו חשיבות בהקמת שרות ידיעות איכותי לטובת כוחות ההגנה היהודיים.
אחת ההאשמות אשר הופנו כנגד ראשי ההגנה הייתה ההפתעה ביישוב היהודי לנוכח פרוץ פרעות תרפ"ט, אשר כתוצאה מהן התפצל האצ"ל מתוך ההגנה.
לכן הקים הארגון את המש"י - מחלקת שירות ידיעות.
גוף זה הצליח להגיע לידיעות רבות בכל הנוגע לערביי ארץ ישראל ואלו שימשו את האצ"ל.
ההגנה פיתחה גם כן מודיעין - ש"י, אשר מחלקתו הערבית נחשבה איכותית.
כאשר האצ"ל פתח ב"מרד" נגד המנדט הבריטי, הופנו רוב מאמצי שירות הידיעות, אשר כונה אז "דלק", לאיסוף מידע אצל הבריטים.
באחריותו של דלק היו לפרקים גם תחומים נוספים.
כך למשל היה הדלק אחראי לביטחונו של מנחם בגין כאשר היה מפקד המחתרת.
הדלק דאג לארגן לו מקומות מסתור בזמני עוצר וכן חדר מוסווה לשעות חירום בבית ברחוב ז'בוטינסקי 59 בתל אביב.
החל משנת 1944 הורכב הדלק ממפקד ארצי, סגן, מזכיר כללי, מזכירה ושליח.
השירות התחלק ל"מחלקות" שבראש כל אחת מהן אחראי.
כמו כן בכל מחוז או סניף של האצ"ל תפקד מפקד דלק מקומי אשר היה כפוף למפקד אותה יחידה.
בתדירות של כאחת לחודש הייתה מתקיימת פגישה המשותפת לשני אלה עם מפקד הדלק הארצי.
יעקב תבין התמנה בפברואר 1944 למפקד הדלק הארצי, בהחליפו את צבי דרזנר אשר היה מפקד הדלק התל אביבי.
לצדו לקחו חלק משמעותי בשירות יעקב עמרמי "יואל", יצחק יגנס-אבינועם "אבינועם", מנחם מלצקי "אריה", חיים לוטנברד "הברון", ומארק קהאן "אלכס".
בתקופת הסזון נחטף תבין, אבינעם החליפו לתקופה קצרה ואחריו החזיק בתפקיד "יואל" עד תחילת 1948. מאז ועד פירוק הארגון, בקיץ 1948, פיקד מי שהיה סגנו, אבא שרצר.
בקרב השירות היו פעילים הממונים על איסוף מידע, אולם עוד מימיה הראשונים של המחתרת הוטל על כל חבר בשורות הארגון להעביר ידיעות שעשויות להיות בעלות חשיבות מודיעינית אל מפקדו הישיר, וזה היה מעבירן לדלק אשר היה בוחנן ומאמתן.
כך נאספו ידיעות רבות מחוליות במחלקות אחרות בארגון.
פעילי מודיעין עברו גם הכשרות מדי פעם.
כך לדוגמה העיד דרזנר על קורס שנערך בתל אביב במהלכו הועברו הרצאות על טכניקות איסוף מידע, הועברה השתלמות על ידי מפקד הסניף הירושלמי והעבודה בוצעה על סמך חוברות בנושא ריגול, יצירת כתבי סתר, מקורות מידע וניתוחו.
מחלקה זו נשאה באחריות לאיסוף מידע אצל זרועות השלטון הבריטי - שירות בתי הכלא, משרדי ממשלה, הצבא, המשטרה ובייחוד הבולשת הבריטית.
יעקב עמרמי העיד כי רוב הישגי המחלקה הגיעו בזכות שיתופי פעולה של פקידים ושוטרים עבריים אשר הזדהו עם מטרות המחתרת, או הסתייגו מהשלטון הבריטי, והעבירו לשירותה ידיעות חיוניות.
אחריות המחלקה כללה גם קשר עם "מטה הגולה" של האצ"ל, באמצעותו נאספו ידיעות ממקורות חוץ.
ידיעות בעלות חשיבות על הנעשה בעולם הערבי הגיעו מהמטה בצרפת.
ידיעות הנוגעות במישור הבינלאומי הועברו במשך תקופה מסוימת מאנגליה.
יחידת השוטרים של האצ"ל, "האופרה", הפיקה כאמור ידיעות חיוניות, אך לעיתים גם מעבר לכך.
לדוגמה ההתקפה על משטרת רמת גן באפריל 1946 נוצרה מיוזמה של שוטר יהודי אשר סיפק את תוכניות הבניין ומידע על סידורי השמירה.
ליד המחלקה גם פעלה יחידה שתפקידה חקירת כאלו שנחשדו בפעילות מודיעינית נגד הארגון, ובראשה עמדו חיים גרוסמן ויגאל גריפל.
היא החזיקה בקשרים עם אנשי ביטחון בריטיים, אנשי פקידות ממשלתית, נותני שירותים שונים ואף גורמים מהעולם התחתון.
מבחינת האצ"ל, הישגים ניתנים לציון היו חשיפת מספר מושתלי ש"י בתוך שורותיו.
הישג אחר היה איתור מיקומו של היינריך ריינהולד, "ינאי", אשר בגד בארגון והוברח לאחר התקפת הרכבת בירושלים על ידי הבריטים לבלגיה.
מפקדת הארגון העבירה פקודה אל ראשי מטה הגולה לאתר ולחסל את ריינהולד.
במאי 1947 נחטף ינאי בבריסל אולם אזרח ששם לב לדחיפת ריינהולד אל תוך מכונית החטיפה החל לרדוף אחריה במכוניתו שלו, תוך שהוא מזעיק בדרך שוטר חמוש.
החוטפים הועמדו למשפט ונאסרו, וריינהולד הוברח על ידי הבריטים לאנגליה.
בנוסף הגיעו ידיעות מאנשי הארגון בערים בהן שכנו אוכלוסיות מעורבות או ביישובים ושכונות הסמוכים ליישובים ערביים.
עם זאת חלקו העיקרי של המידע הגיע מאנשי פקידות מדרגים שונים בבולשת, בתי הסוהר, מזכירות הממשלה או מחלקות שונות שלה.
כמו כן נעזרה המחתרת במודיעים ערביים, ומשנת 1947 גם קיבל ידיעות על הקבוצות הערביות החמושות והכנופיות.
מחלקה זו אספה מידע על המתרחש בגופים הציבוריים של היישוב העברי, וגם לגבי ארגון ההגנה, מפלגות ותנועות נוער.
כך למשל הגיעו לידי הדלק רשימות מן "הבית האדום" בתל אביב אשר לימדו מהן ידיעות הש"י אודות האצ"ל.
מחלקה זו הופקדה על קיום קשר עם גורמי עיתונות בארץ ישראל, בהם עיתונאי פנים ועיתונאי חוץ.
הקשר בינם היה דו צדדי- נמסרו לידיהם ידיעות לפרסום וכן נעזרו בם לשם השגת מידע.
בדומה לארגוני ההגנה והלח"י, החזיק האצ"ל בקשרים עם משרדו של אריה זיו, הצנזור העברי הראשי, ומתוך הידיעות שנפסלו לפרסום ניתן היה ללמוד על כוונות השלטונות או על הלכי רוח ברחוב הערבי.
מחלקת התרגומים טיפלה בחומרי הסברה שפורסמו בשפות שונות.
במסגרתה פעלו יודעי שפות זרות, מתרגמים ומומחי כתב יד לצורך עבודות המודיעין.
חוברות מידע והסברה נשלחו לחו"ל, וכן הודפסו עלונים פנימיים ובהם ידיעות למפקדי הארגון ואנשי השורה.
דלפין דה ז'ירארדן הייתה משוררת וסופרת צרפתייה.
דלפין נולדה בעיר אאכן (כיום בגרמניה) והוטבלה בשם דלפין גיי.
אמה, מארי פרנסואז סופי גיי, הייתה סופרת, ודלפין גדלה באווירה ספרותית מעולה, לקחה חלק בחוגים הרומנטיים בפריז מיסודו של שארל נודייה ופרסמה את שיריה הראשונים בכתב העת "המוזה הצרפתית".
היא פרסמה שני ספרים שעסקו בנושאים שונים: "מאמרים פואטיים" (1824) ו-"מאמרים פואטיים חדשים" (1825).
במרוצת ביקור באיטליה ב-1827 נתפסה להתלהבות בהשראת עולם הספרות של רומא וכתבה את קובץ שיריה "נאפולין" שראה אור ב-1833.
ב-1831 נישאה לאמיל דה ז'ירארדן, שהיה בעליו של העיתון היומי "לה פרס", מה שפתח בפניה אופקים ספרותיים חדשים.
ב-1832 פרסמה את אוסף הסיפורים "סיפוריה של אישה זקנה לאחייניה", ב-1835 את הרומן "המרקיז מפונטנאז'" וב-1836 את הרומן "מקל ההליכה של אדון דה בלזאק".
בין 1836 ו-1839 כתבה "רשימות בהשראה רוחנית" שהופיעו בעיתון היומי של בעלה תחת שם העט שארל דה לוניי.
רשימות אלה שפורסמו ב-1843 בקובץ "מכתבים פריזאיים" זכו להצלחה רבה.
לדלפין דה ז'ירארדן נודעה השפעה רבה על החוגים הספרותיים של פריז, ועל המבקרים בסלון שלה נמנו: תאופיל גוטייה, אונורה דה בלזק, אלפרד דה מיסה, ויקטור הוגו, אלכסנדר דיומא האב, ז'ורז' סאנד ואלפונס דה למרטין.
אוסף של יצירותיה פורסם בשישה כרכים ב-1860–1861.
דלעת ערמונים או דלעת הבלוט (שם מדעי: Cucurbita pepo var.
turbinata; בעבר כונתה לבבון), היא זן ישראלי של הדלעת האמריקאית אייקורן (Acorn) השייכת למין דלעת הקישוא בו כלולים כל זני הקישואים וחלק מזני הדלעות.
דלעת אייקורן (בלוט בעברית) שייכת למשפחת הדלועיים ומוצאה באמריקה הצפונית.
אל דלעת הבלוט נחשפו המתיישבים האירופאיים בעקבות מפגשם עם האינדיאנים.
זני דלעת הבלוט מאופיינים בצורת פרי סביבונית עם 10 רכסים ו-10 תלמים אורכיים לסירוגין, הכינוי "בלוט" הומצא בשל צורתה המחודדת שמזכירה את בלוטי האלון.
זני דלעת הבלוט שונים זה מזה בעיקר בצבע החיצוני של הפרי, ירוק כהה הכי נפוץ אם כי יש זנים בצבע כתום, צהוב, וכמעט לבן, ומפוספסים בירוק וצהוב ובירוק ולבן.
לציפה צבע צהוב כתמתם, והיא מכילה בממוצע כ-7% אחוז סוכר.
דלעת הערמונים היא קטנה מרוב זני דלעת הבלוט ושוקלת בממוצע בין 350 ל-400 גרם.
יש לה צבע חיצוני ירוק-שחור וציפתה בדרך כלל מכילה 12% עד 16% סוכר או יותר, ולכן היא שונה מיתר זני דלעת הבלוט במתיקותה הרבה וטעמה המזכיר ערמונים קלויים.
דלעת הערמונים הוא זן ישראלי שפותח במרכז מחקר נווה-יער של מכון ווֹלקני והיא זן רשום.
שמה באנגלית הוא Acorn squash והשם העברי "דלעת ערמונים TM" הוא שם שרשום כסימן מסחרי של אוריג'ין זרעים בע"מ (Origene Seeds).
משך גידולה של דלעת ערמונים, מנביטתה ועד איסופה למאכל הוא כ-85 יום.
לאחר איסופה היא מאוחסנת למשך כ-10 ימים במקום מוגן בחוץ או במקום קריר.
את דלעת הערמונים ניתן לאחסן בקירור למשך חודשיים או יותר.
דלעת הערמונים משמשת למאכל לרוב בצורתה האפויה.
לעיתים היא מוגשת כשהיא מחוממת במיקרוגל, מטוגנת, צלויה, קלויה, או מבושלת באידוי.
לעיתים היא ממולאת באורז, בשר או ירקות.
גם גרעיניה של דלעת הערמונים משמשים למאכל לאחר קלייתם.
דלעת ערמונים מהווה מקור עשיר לסיבים תזונתיים ואשלגן, כמו גם לוויטמינים B, C, מגנזיום ומנגן.
על כן מוריירה ירש אותו בתור נשיא אך מכיוון שלא נבחר ישירות הוא כיהן בתפקיד עד לבחירות חדשות שנקבעו בידי ממשלו להתקיים בשנה שלאחר מכן.
מוריירה נולד בעיר קריסטינה, מחוז מינאס ז'ראיס, האימפריה הברזילאית, בשנת 1868 למשפחת אוליגרכים מקומית.
הוריו היו אנטוניו מוריירה דה קוסטה ומריה קנדידה ריביירו.
הוא סיים את לימודי המשפטים שלו באוניברסיטת סאו פאולו בשנת 1890 והחל בקריירה פוליטית ברפובליקה הברזילאית הראשונה מטעם המפלגה הרפובליקנית של מינאס ז'ראיס.
בין השנים 1894–1902 כיהן בתפקיד מזכיר המדינה.
בין 1902 ל-1906 היה מזכיר הפנים של מדינת מינאס ז'ראיס ובהמשך כיהן בתור המזכיר הפדרלי במינאס ז'ראיס בין 1909–1911. בין השנים 1914 ו-1918 היה נשיא מדינת מינאס ז'ראיס (תפקיד שהומר מאוחר יותר למושל).
בשנותיו בתפקיד ומאוחר יותר היה הפיתוח הכלכלי של מינאס ז'ראיס וברזיל כולה בראש סדר העדיפויות שהנהיג במסגרת מדיניותו.
מוריירה נבחר לתפקיד סגן נשיא ברזיל בשנת 1918 והתמנה לנשיא ברזיל בעקבות מותו, טרם עלה לשלטון, של הנשיא הנבחר רודריגס אלווס אשר חלה במגפת השפעת הספרדית.
הממשל הברזילאי הונהג בידי בריתות פוליטיות בין מפלגות מינאס ז'ראיס וסאו פאולו אשר שלטו בייצור הקפה והחלב הלאומי ומכאן בכלכלה הלאומית (סאו פאולו הייתה מייצרת הקפה המרכזית ומינאס ז'ראיס מייצרת החלב המרכזית), מה שהוביל לכינוי הרפובליקה בשם "רפובליקת הקפה בחלב".
באותה העת חוקת ברזיל אפשרה לסגן הנשיא לרשת את תפקיד הנשיא באופן קבוע רק לאחר שנתיים של הנשיא הנבחר בשלטון.
לכן, מוריירה כיהן כנשיא רק עד הבחירות, שנקבעו להתקיים מספר חודשים לאחר שעלה לנשיאות.
הוא העביר את התפקיד לנשיא הנבחר, אפיטסיו פסואה, ב-28 ביולי 1919, ואז חזר לתפקידו כסגן נשיא ברזיל.
בקדנציה הקצרה שלו כנשיא, התמודד מוריירה עם אי שקט חברתי, שכלל מספר שביתות כלליות.
הוא הורה בצו נשיאותי על שליחת הכוחות המזוינים של ברזיל להפיל מרד עממי של חקלאים במדינת גויאס.
במהלך שלטונו סבל מוריירה ממחלה אשר פגעה ביכולתו להתרכז ולהתמקד.
רוב ההחלטות התקבלו למעשה על ידי השר אפרניו דה מלו פרנקו, השר לתנועה ותשתיות ציבוריות.
ב-13 במאי 1919, לאחר מערכת בחירות מול המועמד האזרחי רוי ברבוסה, נבחר אפיטסיו פסואה לנשיא הרפובליקה החדש, ודלפים מוריירה העביר אותו לתפקיד הנשיא, בעוד הוא עצמו חזר לתפקיד סגן הנשיא.
מאוחר יותר, המחלה הכריחה אותו להשתקע בעיירה סנטה ריטה דו ספוקאי שבמינאס ז'ראיס בעודו בתפקיד רשמי, ושם הלך לעולמו ב-1 ביולי 1920, טרם השלים את הקדנציה שלו כסגן נשיא.
ימיו הקצרים בתור נשיא השפיעו לרעה על יציבותה השלטונית של הרפובליקה ותהליכים חברתיים שהונהגו בהמשך בידי יורשו, אפיטסיו פסואה, היו בעלי חשיבות מרכזית בנפילתה הסופית של הממשלה הרפובליקנית לקראת מהפכת 1930 שהחלה את שלטונו הדיקטטורי של ז'טוליו ורגאס.
העיר דלפים מוריירו בדרום מדינת מינאס ז'ראיס (לגבולה עם מדינת סאו פאולו) קרויה לזכרו של הנשיא לשעבר.
דְּלַעַת הספגטי (שם מדעי: Cucurbita pepo var.
fastigata) היא צמח מזן תרבותי Vegetable marrow השייך למין Cucurbita pepo במשפחת הדלועיים, בעל פרחים צהובים ופירות בעלי צבע צהבהב-כתום, כשבמרכזם גרעינים גדולים.
כאשר אינו מבושל, פנים הפרי הוא קשה ודומה לדלעת.
לאחר הבישול פנים הפרי הופך רך ומקבל מרקם חוטי המזכיר ספגטי ומכאן שמו.
קל למדי לגדל את דלעת הספגטי שכן היא ניתנת לגידול הן באדנית והן בגינה.
דלעת הספגטי היא צמח חד-ביתי (פרחים ניקביים וזכריים על אותו הצמח) כשלפרח הזכרי גבעולים ארוכים היוצאים מעלה מבסיס הפרח, בעוד שלפרח הנקבי גבעולים קצרים יותר וגידול עגלגל תחת עלי הכותרת שבסופו של דבר הופך להיות הפרי עצמו.
דלעת הספגטי משמשת למאכל לרוב בצורתה האפויה.
לעיתים היא מוגשת כשהיא מחוממת במיקרוגל, מבושלת במים, או מבושלת באידוי.
גם גרעיניה של דלעת הספגטי משמשים למאכל לאחר קלייתם.
דלעת הספגטי מהווה מקור עשיר לחומצה פולית ובטא-קרוטן, כמו גם לויטמינים A, B, C ו-E, סידן, מגנזיום, מנגן, ברזל, זרחן, אשלגן ואבץ.
בנוסף לכך הערך הקלורי שלה נמוך: כ-42 קלוריות ל-155 גרם פרי.
דלפו קבררה גומס (בספרדית: Delfo Cabrera Gómez; 2 באפריל 1919 – 2 באוגוסט 1981) היה אתלט ארגנטינאי, שהתחרה בריצת מרתון והיה האלוף האולימפי באולימפיאדת לונדון (1948).
קבררה נולד בעיירה ארמסטרונג שבפרובינציית סנטה פה.
בעקבות זכייתו של חואן קרלוס סבאלה במדליית הזהב בריצת מרתון באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932), החל להתחרות באתלטיקה.
ב-1938 עבר לבואנוס איירס והחל להתאמן במועדון סן לורנסו.
באותה שנה זכה באליפות ארצו בריצת 5000 מטר.
במהלך מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא ארגנטינה, והתיידד עם חואן פרון.
לאחר שחרורו הצטרף למפלגה הפרוניסטית.
אולימפיאדת לונדון הייתה התחרות הבינלאומית הגדולה הראשונה בה התחרה קבררה.
לאורך רוב המירוץ הוליך הבלגי אטיין גלי, שהיה גם הראשון להיכנס לאצטדיון האולימפי.
כ-400 מטרים לפני קו הסיום התמוטט גלי ונפל, וקבררה חלף על פניו וזכה במדליית הזהב.
קבררה זכה גם במדליית הזהב במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בבואנוס איירס ב-1951. באולימפיאדת הלסינקי (1952) סיים במקום השישי, ולהישג דומה הגיע גם במרתון בוסטון שנערך ב-1954. לאחר מכן פרש, והחל לעסוק כמורה לחינוך גופני.
ב-1981 נהרג בתאונת דרכים סמוך לבואנוס איירס.
דלמנהורסט היא עיר עצמאית (kreisfreie Stadt, עיר שאינה כפופה למחוז) במדינת סקסוניה התחתונה שבגרמניה.
העיר שוכנת במרחק של 10 ק"מ ממערב למרכז העיר ברמן, שיחד איתה היא יוצרת אזור אורבני רציף, ובמרחק של 25 ק"מ מדרום-מזרח לאולדנבורג.
דלמנהורסט מוזכרת לראשונה במגילת זכויות משנת 1254, וזאת לאחר שאוטו הראשון, רוזן אולדנבורג רכש את השטח שליד הנהר דלמה (Delme) בשנת 1234. המצודה שהגנה על היישוב שנוסד נבנתה בשנת 1247 לערך.
הרוזן הבא, אוטו השני, הפך את המצודה למקום מגוריו.
דלמנהורסט הוכרזה כעיר עצמאית ב-15 ביולי 1371 והייתה כפופה לחוקי ברמן.
לאחר תקופה קצרה שהייתה תחת שלטונו של הבישוף של ברמן בין השנים 1421-1436 חזרה דלמנהורסט להיות תחת חסותה של אולדנבורג.
בהמשך התפרסמה העיר בשל הרוזן גרד (Gerd) שהיה ברון-שודד ששלט בה.
תקופת שלטונו הסתיימה ב-1482 הודות למצור שהוטל על המצודה בהנהגתו של הבישוף של מינסטר.
משלב זה הייתה העיר תחת שלטונו של הבישוף עד שהושבה סופית לידי הרוזן אנטון הראשון שקיבל את המצודה ואת העיר ב-1547.
עם מותו של יורשו האחרון של אנטון, כריסטיאן, ב-1647, חזרה דלמנהורסט שוב להיות תחת חסותה של אולדנבורג.
מאחר שהשליט של אולדנבורג באותה עת היה קרוב משפחה של מלך דנמרק, הייתה למעשה דלמנהורסט תחת שלטון דני.
ב-1767 נרכשה דלמנהורסט על ידי יקטרינה הגדולה, הצאריצה של האימפריה הרוסית, אך היא ויתרה עליה לאולדנבורג ב-1773. ב-1777 הוכרזה דלמנהורסט כדוכסות של אולדנבורג.
ב-1806 נכבשו העיר וסביבתה על ידי כוחות צרפתים והולנדים.
בין השנים 1811-1813 הייתה דלמנהורסט חלק מהאימפריה הצרפתית של נפוליאון.
בתקופת המהפכה התעשייתית התפתחה דלמנהורסט מבחינה כלכלית, הודות לסמיכותה לברמן.
מאחר שברמן הייתה נמל חופשי, נאלצו סוחרים שרצו לייצא סחורות מחוץ לברמן, לשלם מכסים גבוהים.
לפיכך הם ייצאו רק את חומרי הגלם וייצרו את המוצרים בכפרים הסמוכים.
ענפי התעשייה שהתפתחו היו ייצור בד יוטה ולילונאום.
מספר תושבי העיר גדל פי ארבעה בשנים אלה.
ב-1903 הוכרזה דלמנהורסט כעיר עצמאית (kreisfrei, שאינה כפופה למחוז).
בשפל הגדול של שנות השלושים פשט מפעל הטוויה את הרגל, ואף על פי כן העיר גדלה וסופחו אליה כמה כפרים קטנים שכנים.
בליל הבדולח ב-1938 נשרף בית הכנסת של העיר על ידי הנאצים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הייתה דלמנהורסט לחלק מאזור הכיבוש הבריטי והיה עליה להתמודד עם אלפי פליטים ממזרח גרמניה, שכעת הייתה כבושה על ידי הסובייטים.
ראש העיר הממונה מטעם שלטונות הכיבוש היה מייג'ור ג'ק וולף, שהיה קצין במשטרת בריטניה.
החל משנות השישים של המאה ה-20 חל גידול בשיעור האבטלה בעיר.
נקודת הציון הבולטת בדלמנהורסט היא מגדל המים של העיר הסמוך לבניין העירייה, שנבנה בין השנים 1910-1914.
מקום מעניין נוסף הוא אי המצודה (Burginsel) שבו ניצבה בימי הביניים מצודה.
המבנה נהרס במהלך המאה ה-18 וכיום משתרע פארק ציבורי (Graft) בשטח המצודה לשעבר.
ההיסטוריה התעשייתית של העיר מוצגת במוזיאון (Nordwolle Museum) שהוא חלק מ"נתיב המורשת התעשייתית של אירופה" (European Route of Industrial Heritage).
דלעת-נחש סורית (שם מדעי: Bryonia syriaca) היא מטפס עשבוני רב-שנתי ממשפחת הדלועיים הנפוצה בישראל, ירדן, לבנון, ובחצי האי סיני.
הפרחים חד-מיניים, ירוקים צהובים, מעורקים בעורקים שקועים בצבע ירוק כהה, ובעלי חמישה עלי כותרת.
לפרח הזכרי חמישה אבקנים, ולפרח הניקבי עמוד עלי אחד.
העלה משולש ושעיר בשני צדדיו, וכן הגבעול.
הפרי הוא ענבה ירוקה בקוטר כסנטימטר אחד המבשיל בקיץ.
דלעת-נחש סורית היא אחד מבין שני מינים בסוג דלעת-נחש הגדלים בר בישראל.
המין השני הוא דלעת-נחש מצויה בעלת עלים שמחולקים כעין כף יד ל-5 עד 7 אונות עמוקות, ולעיתים האונה האמצעית של העלה מאורכת ומסתיימת בחוד.
בסוף שנת 2022 נמצא מין נוסף ונדיר בחרמון - דלעת-נחש רחבת עלים.
מין זה גדל בר בטורקיה, באיראן, בעיראק, בלבנון (?) ובסוריה.
החרמון מהווה עבור דלעת-נחש רחבת עלים את גבול תפוצתה הדרומי בעולם.
התפתחות העלווה היא מתחילת נובמבר עד אמצע מאי.
הפריחה מסוף נובמבר עד תחילת מאי.
פרי בהפצת זרעים מספטמבר ועד דצמבר.
משרעת התפוצה העולמית היא מזרח הים התיכון: סוריה, לבנון, ירדן, סיני וישראל.
בישראל מין זה נפוץ בגליל העליון, בגליל התחתון, בכרמל, בגלבוע, בחוף הגליל, בעמק עכו, בחוף הכרמל ובגלעד; מצוי בגולן, בבקעת כנרות, בעמק יזרעאל, בבקעת בית שאן, בשפלה, בהרי יהודה, בעמון; נדיר בשרון; נדיר מאוד בבקעת חולה, בערבות הירדן ובאדום.
מין זה גדל בבתי גידול טבעיים בלבד בחורש וביער ים-תיכוני וגם בבתות הספר.
דֶּלְפֵּק או בר הוא משטח עבודה אופקי, שניתן למצוא במטבח, באזור הכנת אוכל, פאבים, חנויות, חדרי אמבטיה, חדרי שירותים או חדרי עבודה בכלל.
לעיתים קרובות, הוא מותקן מעל ארונות ונתמך בהם.
המשטח ממוצב בגובה ארגונומי עבור המשתמש וביצוע המשימות שלשמן נועד.
הדלפק עשוי להיות בנוי מחומרים שונים עם תכונות שונות של פונקציונליות, עמידות, ואסתטיקה.
ישנם דלפקים אשר בתוכם מובנים מכשירי חשמל או אביזרים אחרים, הרלוונטיים לצורך היישומי שלשמו מיועד הדלפק.
המונח דלפק משמש גם ככינוי לעמדת עבודה (למשל "דלפק קבלה").
דלפקים עשויים להיות מיוצרים מתוך מגוון רחב של חומרים, והעלות שלהם יכולה להשתנות במידה רבה בהתאם לחומר הנבחר.
העמידות ונגישות השימוש בדלפק משתפרים, לעיתים קרובות, ככל שחומר הגלם מתייקר, אולם ישנם כמה חומרים יקרים שאינם עמידים במיוחד, או אינם ידידותיים למשתמש.
כמה חומרי גלם נפוצים, מהם מקובל לייצר דלפקים, הם כדלקמן:
אבן טבעית: גרניט, אבן גיר, שיש, גברו, לווחה
מתכות: פלדת אל-חלד, נחושת, אבץ, אלומיניום
חומרים תעשייתיים: בטון, עופרת, פלסטיק, טרצו, חרסינה ("גרניט פורצלן"), אפוקסי, שיש מלאכותי ("קווארץ").
דלפי ז'לי אי ראורה (בקטלאנית: Delfí Geli i Roura, נולד ב-22 באפריל 1969 בסאלט שבספרד) הוא כדורגלן עבר קטלאני-ספרדי ששיחק כמגן ימני.
ז'לי שיחק החל מסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 ועד תחילת המאה ה-21 בקבוצות כגון ברצלונה, אלבסטה, אתלטיקו מדריד ודפורטיבו אלאבס.
החל מ-2015 ז'לי הוא נשיא מועדון הכדורגל ז'ירונה.
ז'לי נולד וגדל בסאלט, עיירה שבקרבת ז'ירונה שבקטלוניה, ספרד.
הוא החל את הקריירה המקצועית שלו כשחקן התקפה בז'ירונה שהייתה אז בליגה השלישית.
הוא ירד עמה לליגה הרביעית כבר בעונתו הראשונה שם.
ב-1989 הצטרף לברצלונה אתלטיק, קבוצת המילואים של ברצלונה, מהקבוצות הבכירות בכדורגל בספרד.
הוא היה שנתיים בברצלונה ב', שהייתה אז בליגה השלישית, והוא סייע לה לעלות לליגה השנייה.
במדי הקבוצה הבוגרת ערך הופעה בודדת, במשחק הליגה נגד ריאל אוביידו ב-31 בינואר 1990 שהסתיים בתיקו מאופס.
בעונת 1991/1992 הושאל ז'לי מברצלונה לאלבסטה, שעלתה לראשונה בתולדותיה לליגה הראשונה בספרד.
שם הוסט לעמדת המגן הימני.
לאחר שהסתיימה השאלתו, הועבר באופן מלא לקבוצה, והוא היה שחקן קבוע בהרכבה עד 1994. בקיץ הזה עבר לאתלטיקו מדריד והוא התברג בקבוצתו החדשה במהרה.
בעונת 1995/1996 לקח חלק מהותי בזכייתה בדאבל - זכייה באליפות ספרד ובגביע הספרדי - תוך שהוא מופיע ב-49 משחקים בכל המסגרות ומבקיע פעמיים.
הוא בילה באתלטיקו מדריד 5 עונות, בהן ערך 139 הופעות בליגה וכבש 9 שערים.
מכיוון שמעמדו בקבוצה דעך בעונת 1998/1999 - הוא שותף רק ב-6 משחקי ליגה - החליט ז'לי לעזוב את הקבוצה.
הוא הצטרף לקבוצתו הקודמת, אלבסטה, ששבה לליגה השנייה.
הוא היה שם עונה אחת, בה כבש 6 שערים ב-23 הופעות, ולאחר מכן עבר לדפורטיבו אלאבס שמהליגה הראשונה.
הוא השתלב בקבוצה היטב, שותף ב-35 משחקי בעונתו הראשונה שם וסייע לה להגיע למקום ה-10 בליגה.
כמו כן, העפיל עם הקבוצה לגמר גביע אופ"א, שם פגשה אלאבס את ליברפול.
90 הדקות הראשונות הסתיימו בתוצאה 4-4, מה שהביא את המשחק להארכה, אלא שאז ז'לי הבקיע שער עצמי, שהיה גם שער הזהב שהעניק לליברפול את הניצחון ואת הזכייה בגביע.
ז'לי המשיך באלאבס שנתיים נוספות, כשבעונת 2002/2003 הוא ירד עם הקבוצה לליגה השנייה.
בקיץ 2003 שב לקבוצת נעוריו ז'ירונה, שהייתה אז בליגה השלישית.
בעונתו השנייה שם, עונת 2004/2005, ירד עם הקבוצה לליגה הרביעית.
בסיום העונה, בהיותו בן 36, פרש ממשחק.
ז'לי ערך 4 הופעות במדי נבחרת ספרד, כולן במשחקי ידידות.
הופעת הבכורה שלו הייתה ב-15 בינואר 1992, כשנכנס כמחליף במשחק הידידות נגד .
בהמשך נכנס כמחליף במשחקי הידידות נגד ונגד .
במשחקו הרביעי והאחרון פתח בהרכב במשחק הידידות נגד ב-27 בינואר 1993.
בנוסף, הופיע פעמיים בנבחרת הלא רשמית של קטלוניה במהלך שנת 1993.
ב-9 ביולי 2015 נבחר ז'לי כנשיא קבוצת הכדורגל של ז'ירונה, כשאז היא הייתה בליגה השנייה.
בסיום עונת 2016/2017 העפילה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לליגה הראשונה, לאחר שסיימה במקום השני בליגה השנייה.
דלפיניום או דורבנית (שם מדעי: Delphinium) היא סוג פרח ממשפחת הנוריתיים.
דלפיניום מורכב מפרחים רבים, שצומחים על גבעול אחד.
הפרחים של דלפיניום מורכבים משורה אחת של עלי כותרת ואבקנים במרכז.
הפרחים גדולים וצבעוניים במטרה למשוך אליהם חרקים.
דלפיניום ג'יאנט הגדל בחממה, הוא צמח רב שנתי ועשוי לצמוח עד לגובה של 2 מטרים בעונות חורף קרות (בקיץ, לעומת זאת, גודלו יהיה כ-70 סנטימטרים בלבד).
את פרחי הדלפיניום רצוי לקטוף כאשר הפרחים התחתונים בגבעול נפתחו, בעוד העליונים טרם נפתחו.
כך מקבלים פרח מרהיב בצורתו המרשימה והאופיינית.
מעצבי אירועים רבים משתמשים בפרחי דלפיניום כקישוט לאירועים, או כפרחים עיקריים בזרי פרחים ובסידורי פרחים.
בישראל קיימים שלושה מינים עיקריים של פרחי דלפיניום: האחד דלפיניום שדה – אשר גדל בר בשטח (ומכאן שמו), ודלפיניום ג'יאנט - גדל בחממות ונחשב יפה יותר.
את שני המינים מספקים בחנויות הפרחים לתקופה קצרה של כמה חודשים בלבד.
צבעיהם של פרחי הדלפיניום משתנים בהתאם למינם.
דלפיניום שדה צומח במגוון צבעים הכוללים גוונים של כחול, סגול, לבן וורוד.
דלפיניום ג'יאנט פורח בצבעים של לילך, לבן, סגול ותכלת.
בנוסף לשני מינים אלה יש בארץ דלפיניום מזן בלה דונה, שמגיע בצבעי כחול ולבן בלבד.
על פי המסורת העממית, לכל חודש משויך פרח המייצג את תכונותיו.
הפרח המזוהה עם חודש יולי, החודש השביעי בלוח השנה הגרגוריאני, הוא דלפיניום.
פרח זה נחשב כסמל לרגישות וללב פתוח.
הפרח מתאים לשתילה באביב, במקום שבו הוא יכול להיחשף לכמה שיותר שעות אור.
בנוסף יש להשקות את הצמח בכמות גדולה של מים, במיוחד בקיץ.
דישון הצמח עוזר בגדילה וביצירת פרחים גדולים.
יש לשמור על קרקע רטובה באופן תמידי לכל אורך חיי הדלפיניום.
במהלך העונה, כל צמח צורך עד 65 ליטר מים.
רצוי לא להרטיב את העלווה כדי לא לצרוב את העלים.
מחלות של הדלפיניום הרב שנתי
הדלפיניום יכול לחלות או להיות נתון להתקפות מזיקים.
הבעיות העיקריות מהן סובל הצמח:
זיהום פטרייתי המכסה את העלים בציפוי לבן.
בטיפול יש להשקות בוש עם הבסיס או הרכב "טופז".
מופיע בחלק התחתון של הגבעולים, בשלב מוקדם יש צורך לרסס את הצמח עם טטרציקלין (כמוסה אחת לכל ליטר מים).
מכסה את העלים עם סימונים צהובים.
זהו וירוס שלא ניתן להיפטר ממנו - יש להסיר את השיחים המושפעים.
למניעה, יש צורך לרסס עם אקטליקום.
טיפול באמצעות סיד, אשר ימוקם במכלים בין השיחים.
מטיל את ביציו בתוך הפרחים.
דלפין דה ויגאן היא סופרת רבי-מכר ותסריטאית צרפתייה.
נו ואני, הוצאת כנרת זמורה-ביתן, מצרפתית: רמה איילון, 2012
אל מול הלילה, הוצאת מודן, מצרפתית: רמה איילון, 2018
מבוסס על סיפור אמיתי, הוצאת מודן, מצרפתית: רמה איילון, 2019
רחשי תודה, דלפין דה ויגאן, כתר, מצרפתית: רמה איילון, 2022
דה ויגאן נשואה לפרנסואה בוסנל , עיתונאי, מבקר ספרות, מפיק ומגיש תוכניות ברדיו ובטלוויזיה.
דלעת: מוצב אחד בלבנון, הוא ספר מאת העיתונאי והסופר הישראלי מתי פרידמן, המתאר את סיפור המוצב הצבאי דלעת, שבו העבירו לוחמים רבים את שירותם הצבאי בשנים בו היה קיים.
הספר ראה אור בעברית בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר בינואר 2017. בספר מסופר סיפורם של החיילים בחזית של הלחימה בדרום לבנון במהלך 18 השנים בהם היה קיים (1982–2000).
פרידמן פרסם את הספר בקנדה באנגלית, ולאחר כשנה ראתה אור הגרסה העברית.
הספר מביא את סיפור מוצב דלעת, מוצב צה"ל שהיה ממוקם על בקצה רצועת הביטחון של דרום לבנון, על תל דבשה שברכס עלי טאהר ממזרח לנבטיה, בו שירת פרידמן כלוחם בפלוגת העורב של חטיבת הנח"ל.
בספר כותב פרידמן על המוצב בשנים האחרונות של היערכות צה"ל בלבנון (2000-1994), בעת שהיה יעד בולט לתקיפה על ידי ארגון חזבאללה (עם המוצבים בופור, עיישיה, ריחן, גלגלית, טייבה וכרכום) ומתמקד במספר אירועים:
תקיעת דגל חזבאללה בסוללת המוצב
היתקלות עיקול "בז" (במסגרת נפגעו 13 לוחמי כוח מארב מירי לוחם חזבאללה לפני שנורה ונהרג)
בספר מתואר סיפורם של חיילי צה"ל ששירתו שם, בין היתר המחבר ושאר בני דורו ששירתו במוצב דלעת ובמוצבים אחרים, במהלך מלחמת שמונה־עשרה השנים בהם אייש צבא ההגנה לישראל את המוצבים בדרום לבנון.
הספר מתאר את האירועים במדינה לאורך השנים מנקודת מבט פוליטית ומדינית אך גם את הסיפורים האישיים של החיילים ששירתו שם.
בין התיאורים של המאורעות שהתרחשו יש בספר גם תיאור של האווירה במוצב דלעת, בו העבירו לוחמים לאורך השנים את מרבית שירותם הצבאי, נוף הררי ושקט פסטוראלי, שהיה מופר בשעות לחימה.
בסיפור מובאות נקודות מבטם של החיילים שאיישו את המוצב ונעו בין מצבים שונים של שהות לא נוחה בתעלות המוצב, לבין יציאה לסיורים בלב לבה של ארץ החזבאללה.
המהדורה באנגלית של הספר נבחרה לרשימת 100 הספרים הטובים של השנה בעיתון "הניו יורק טיימס", ולאחד מ־10 הספרים הטובים של השנה באתר "אמזון".
הוא נכתב והתפרסם במקור באנגלית, שפת האם של פרידמן.
הגרסה בעברית עברה שינויים שונים שעל פי המחבר, מטרתם היא הניסיון להעביר את הסיפור לשפה "הטבעית שלו", עברית.
הספר הוא פרויקט עיתונאי שנכתב בעקבות מחקר ארוך.
הפרקים מבוססים על עשרות ראיונות, מאות מסמכים, וזיכרונות אישיים של המחבר שחלקם נכתבו סמוך לזמן בו התרחשו במציאות.
המחבר מציין שבספר לא הוספו פרטים בדיוניים והעובדות המתוארות בו הן כפי שקרו במציאות.
בטקסט במהלך הספר מופיעים לרוב שמות פרטיים בלבד והשמות המלאים של הדמויות נמצאים ברשימת מקורות בסוף הספר.
ביקורות ציינו לטובה את איכות התיאורים בספר: "פרידמן מיטיב לתאר את ה"שגרה" של הקבוצה הקטנה ששירתה במוצבים החודרים בלבנון באמצעות סיפור חייו הצבאיים שלו" וגם את הבחירה לעסוק בנושא בצורה ממצה ומייצגת: "ספר תמציתי, חכם ומטלטל שמתאר היכן החלו סוגי העימותים שאיתם מתמודדת ישראל מאז ועד עתה".
חלק ראשון - תיאור אירועים שהתרחשו במוצב דלעת החל משנת 1994, מנקודת מבטו של סמ"ר אבי אפנר מפלחה"ן נח"ל, שנפל באסון המסוקים, זיכרונותיו האישיים וראיונות עם לוחמים מפלוגות ההנדסה בחטיבות הנח"ל וגבעתי ועורב נח"ל.
חלק שני - סיפורן של שתי אימהות־אזרחיות שפעלו לשינוי באסטרטגיה הצבאית בלבנון, במסגרת ארבע אמהות.
חלק שלישי - תיאור התקופה בה שירת המחבר במוצב וחוויותיהם של חבריו בימים האחרונים של המוצב.
חלק רביעי ואחרון - תיאור של המוצב לאחר שנים כפי שראה אותו פרידמן כשחזר ללבנון כאזרח.
הפרק מוקדש להתרשמותו של פרידמן, בעל הדרכון הקנדי, מביקורו ברכס בשנת 2002, כאשר חזר למקום עליו היה המוצב בעבר.
דלפזייל (בהולנדית: Delfzijl) היא עיר שנמצאת במחוז חרונינגן, הולנד.
העיר ממוקמת כ-173 ק"מ מבירת הולנד, אמסטרדם, וכ-27 ק"מ מבירת המחוז חרונינגן, חרונינגן.
בנוסף, העיר נמצאת ליד תעלות המים אמסקאנאל ודמסטרדיפ .
החודש הכי חם הוא יולי (18 מעלות צלזיוס), והחודש הקר ביותר הוא פברואר (1 מעלות צלזיוס).
הרַבָּה דלפין הורווילר (Delphine Horvilleur; נולדה ב-8 בנובמבר 1974) היא רבה יהודייה-צרפתייה, סופרת והעורכת הראשית של כתב העת הצרפתי "Tenou'a - Atelier de pensée(s) juive(s)" ("תנועה – סדנה למחשבה יהודית" ).
מנהיגת קהילה יהודית בפריז, ושותפה להובלת התנועה היהודית הליברלית של צרפת, אגודה ליברלית תרבותית ודתית יהודית המזוהה עם האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת, שאליו הצטרפה ב-2008.
בשנת 2021 הייתה הורווילר מספר 50 ברשימת 50 היהודים המשפיעים ביותר של 2021 של הג'רוזלם פוסט.
ספרה "לחיות עם המתים שלנו" (Vivre avec nos morts) בו מסבירה הורווילר את דרכה של היהדות להתמודדות עם אבל, היה הספר השישי הנמכר ביותר בצרפת לשנת 2021.
משפחתה מצד אביה הם מאלזס-לורן ומצד אמה מהרי הקרפטים, כולם ניצולי מחנות ריכוז, שם איבדו את מרבית משפחתם.
ולאחר השואה היגרו לצרפת והקימו משפחה.
אחד ממוריה הראשונים ליהדות היה הרב חיים קורסיה, לימים רבה של צרפת.
בגיל 17 עלתה הורווילור לישראל בגפה והחלה ללמוד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, אך לא סיימה את לימודיה וחזרה לצרפת לאחר רצח יצחק רבין, שם למדה עיתונאות ב-CELSA בפריז.
היא עבדה כעיתונאית ב-France 2 משנת 2000 עד 2003, כולל שליחת France 2 בירושלים, ולאחר מכן ב- RCJ מ-2003 עד 2008, בניו יורק, שם הייתה כתבת.
היא הצטרפה לסמינר לרבנים של התנועה הרפורמית Hebrew Union College בניו יורק.
ובמאי 2008 קיבלה את הסמכתה לרבנות והפכה לרבנית בתנועה היהודית הליברלית של צרפת.
הורווילר נשואה לכלכלן והפוליטיקאי אריאל וייל .
Féminin, Pudeur et Judaïsme ("בחליפת יום הולדת: פמיניזם, צניעות ויהדות"), הדן בייצוג העירום והצניעות בתנ"ך.
2015 – sexe, transmission et identité dans le judaïsme איך רבנים עושים ילדים: מין, העברה וזהות ביהדות, פריז, גראסט.
יחד עם האסלאמולוג רחיד בנזין.
הספר ה-6 הנמכר ביותר בצרפת לשנת 2021.
דצמבר 2021 – אות לגיון הכבוד הצרפתי
2021 – פרס "Prix de Savoirs" הצרפתי על ספרה "Vivre avec nos morts" (החיים עם המתים שלנו)
2019 – אות מסדר האמנויות והספרות
2015 – אות המסדר הלאומי של מריטה
דלפין, נסיכת בלגיה , הידועה בעבר בשם ליידי דלפין בואל, היא אמנית בלגית ובת משפחת המלוכה הבלגית.
היא בתו מחוץ לנישואין של אלברט השני, מלך הבלגים מרומן שניהל עם הברונית סיביל דה סליס לונגשאמפ, ואחותו למחצה של מלך בלגיה הנוכחי פיליפ.
ב-1 באוקטובר 2020, היא הוכרה בחוק כנסיכת בלגיה עם התואר "הוד מלכותה".
קודם לכן, היא הייתה שייכת לאצולה הבלגית והייתה על פי חוק "ליידי בואל".
דלפין קסקרינו היא כדורגלנית צרפתייה המשחקת כקשרית במועדון סן דייגו וייב ובנבחרת צרפת.
קסקרינו החלה לשחק כדורגל בקבוצות הנוער המקומיות שלה, AS St.
Priest ו-ASAS Manissieux St Priest, לפני שהצטרפה לקבוצת הנוער של אולימפיק ליון ב-2009. היא ערכה את הופעת הבכורה שלה בבוגרות במדי ליון בליגת העל לנשים בצרפת בעונת 15–2014 .
היא זכתה בחוזה המקצועי הראשון שלה בשנת 2015. בינואר 2017, היא נפצעה וסיימה את העונה מוקדם מהצפוי.
ב-23 במאי 2023 קרעה את הרצועה הצולבת בברך.
היא שחקה בליון עד סוף עונה 2024. בתשע העונות שלה בליון היא זכתה ב־9 אליפויות צרפת וב־6 גביע האלופות באירופה.
ב־24 ביולי 2024 חתמה קסקרינו בסן דייגו וייב מהליגה הלאומית לכדורגל נשים בארצות הברית.
ב-2012, קסקרינו נבחרה לשחק בנבחרת צרפת לנשים בכדורגל עד גיל 17, בה נטלה חלק בזכייה שלהן בגביע העולם בכדורגל נשים עד גיל 17 ב-2012. היא חילקה 3 בישולים במשחק השלישי של שלב הבתים בניצחון צרפת 10–2 על נבחרת גמביה.
היא שותפה בכל 6 משחקי הנבחרת והבקיע פעמיים בדו-קרב פנדלים ברבע הגמר ובגמר.
בשנת 2016, קסקרינו ערכה את הופעת הבכורה שלה בבוגרות בצרפת נגד נבחרת אנגליה.
את שער הבכורה היא כבשה ב־10 בנובמבר 2018 נבניצחון 3–1 נגד נבחרת ברזיל.
קסקרינו השתתפה בגביע העולם בכדורגל נשים 2019, באליפות אירופה בכדורגל נשים 2022. היא לא שותפה בגביע העולם בכדורגל נשים 2023 בשל הפציעה בברך.
שנה לאחר מכן היא השתתפה בתחרות הכדורגל האולימפית וב-2025 השתתפה באליפות אירופה בכדורגל נשים 2025. אחד השערים שהבקיע בשלב הבתים נגד הולנד נבחר לשער התחרות
גביע העולם בכדורגל נשים עד גיל 17: 2012
אליפות אירופה בכדורגל נשים עד גיל 19: 2016
גביע העולם בכדורגל נשים עד גיל 20 מקום שני: 2016
ליגת האומות של אופ"א לנשים מקום שני: 2023/24
הרכב השנה לכדורגלניות של ארגון שחקני הכדורגל העולמי: 2020
הרכב השנה לכדורגלניות של הפדרציה הבין-לאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל: 2020
שער אליפות אירופה לנשים: 2025
קסקרינו היא אחותה התאומה של אסטל קסקרינו, גם היא שחקנית כדורגל, ששיחקה לצד אחותה בליון לפני שעברה לפריז ב-2016. הם אינם קשורים לטוני קסקרינו, למרות שהם נשאלים לעיתים קרובות אם הם: "אני נשאלת לעיתים קרובות אם אני ממשפחתו, זה לא המקרה...
אני יודעת שהוא שיחק במיוחד עבור ננסי ושהוא אירי.
אני, אני לא אירית בכלל!
(צוחקת)" אביה איטלקי ואמה מגיעה מגוואדלופ .
דלפיס היא עמותה, שהוקמה על ידי חוקרים, פעילי סביבה ומתנדבים בתחום הפעילות למען היונקים הימיים בישראל.
מקימי דלפיס הם מחלוצי המחקר בתחום זה בארץ ובעלי ניסיון מצטבר ומוכח בתחום של קרוב ליובל.
מובילי העמותה היו ממייסדי עמותת מחמל"י.
בשנת 2018, עם יישומן בשטח של תקנות הדיג החדשות ופרסומה של תוכנית רשות הטבע והגנים לקידום שמורות טבע ימיות, התגלעו חילוקי דעות בין חברי מחמל"י, שהובילו מספר חברי עמותה לפרוש ולהקים עמותה עצמאית, שתפעל לשמירה הסביבה הימית כערך עליון.
מקימי העמותה רואים בחינוך הסביבתי את אחת הדרכים החשובות ביותר לטיפוח הדור הבא ולהעלאת המודעות לים ולחיים בו.
עמותת דלפיס, הוקמה בקיץ 2020, ממשיכה להוביל את פעילות מרכז הדולפין והים, שהוקם על ידם בשנת 2016 במתחם בית הספר לקציני ים אורט־אשדוד, ופועלת באופן אקטיבי למען היונקים הימיים בישראל, באמצעות פעולות החינוך וההסברה.
מרכז הדולפין, מקדם מחקרים של מדע אזרחי, כמו גם שיתופי פעולה לאומיים ובינלאומיים עם ארגונים סביבתיים.
דלפיס שמה לה למטרה להכשיר את הדרך עבור הדור הבא של חוקרי היונקים הימיים, ביולוגים של שמירת טבע וקובעי מדיניות, ולהדגיש את חשיבות קידום החקיקה למען היונקים הימיים – הן במישור הלאומי והן במישור הבינלאומי.
פעילות עמותת "דלפיס" מתמקדת בארבעה תחומים עיקריים:
מדע אזרחי הוא תחום מתפתח במדע ובחינוך המדעי, שבמסגרתו אזרחים ומדענים משתפים פעולה בשלבים השונים של המחקר המדעי.
האזרחים המתנדבים לוקחים חלק במחקרים שונים ומגוונים ובכך תורמים לגילויים חדשים ולקידום הידע האנושי.
אחד התחומים המרכזיים שנהנה מפירות המדע האזרחי הוא תחום האקולוגיה – ניטור המגוון הביולוגי, זיהוי מינים של בעלי חיים וצמחים, ניטור אוכלוסיות ותחומי תפוצתן וכן תחום הסביבה – ניטור זיהומי אוויר, זיהום מים, איתור מפגעים ועוד.
תחומים אלו דורשים בסיס מידע נרחב, שעל פי רוב קשה למדענים להשיגו בהיעדר המשאבים הנדרשים – והם פונים לעזרת הציבור.
המידע שמתקבל מהמדע אזרחי מסייע בניהול משאבי הטבע, בקביעת מדיניות ובפתרון בעיות.
דלפיס פועלת לקידום החינוך לשמירת הסביבה בכלל, והסביבה הימית בפרט.
העמותה מאמינה שידע מוביל לשינוי משמעותי וחינוך מוביל להיכרות עם הסביבה ומתוך כך לשמירה עליה.
"דלפיס" פועלת להגדיל את הידע בכל הנוגע לים התיכון, ליונקים השוכנים בו – דולפינים, לווייתנים וכלבי ים.
היונקים הימיים הם מקבוצות בעלי החיים שעברו את השינויים המפליגים ביותר בצורה ובתפקוד במהלך המעבר האבולוציוני מחיים ביבשה לחיים במים.
תכונות היונק, כגון טמפרטורת גוף גבוהה, מוח מפותח וקשרי חברה הדוקים, הקנו ליונקים הימיים יתרון בתחרות עם שוכניו הוותיקים של הים.
"דלפיס" פיתחה מגוון רחב של תוכניות חינוך לגילים שונים כמו גם פעילויות חינוך והכשרה לסגלי חינוך והוראה, מפגשים לסטודנטים במוסדות להשכלה גבוהה ועוד.
התוכניות החינוכית של העמותה מנגישה את המחקר העדכני ביותר בתחום היונקים הימיים בים התיכון באמצעות סדנאות, הרצאות, במרחב הווירטואלי, בחוף הים וב"מרכז הדולפין והים".
לאורך חופי ישראל של הים התיכון חיה דרך קבע אוכלוסיית דולפינים משני מינים עיקריים: הדולפינן המצוי והדולפין המצוי.
כ־300 מתוכם מוכרים לחוקרים, שעוקבים אחריהם באמצעות יציאה לסקרים ימיים ואיסוף נתונים במסגרת מחקר ארוך־טווח מסוף שנות ה־90 של המאה העשרים.
דולפיני הבר החיים לאורך חופי ישראל זוהו בידי החוקרים באמצעות זיהוי מצולם (Photo Identification), על סמך תמונת הצדודית של סנפיר הגב (Dorsal Fin) שלהם, שמהווה מעין "טביעת אצבע" של הדולפין.
הצילומים מתבצעים במסגרת הפלגות המחקר (סקרי אוכלוסיות) של תחנת מוריס קאהן לחקר הים מטעם אוניברסיטת חיפה, המתקיימות מדי שבוע באופן סדיר, ומקוטלגים על ידי החוקרים בקטלוג הזיהוי.
שיטה זו היא מהשיטות העיקריות המשמשות למחקר יונקים ימיים בעולם, ובאמצעותה ניתן לאסוף נתונים רבים על אוכלוסיית הדולפינים.
לפני קום המדינה מראה כלבי ים ממין כלב ים נזירי מצוי היה מחזה נפוץ יותר בישראל.
דיווחים על פרטים בודדים, בעיקר בחופי ראש הנקרה וטנטורה (דור-הבונים) תועדו החל משנות ה-20 ופסקו בשנות ה-60. רק לפני כעשור כלב הים הנזירי הים־תיכוני הוכרז כמין בסכנת הכחדה חמורה וכאחד מ־12 היונקים הנדירים בעולם.
אוכלוסייתו מנתה כ־500 פרטים – מספר נמוך מאוד ליונק שקצב רבייתו איטי (צאצא אחד כל שנתיים-שלוש) ומודלים חזו סיכויי הכחדה גבוהים מ־50 אחוזים תוך שלושה דורות בלבד.
אולם, בניגוד לתחזיות, אוכלוסיית כלבי הים הנזיריים הים־תיכוניים גדלה והיא מוערכת בכ־700 פרטים, כ־400 מתוכם חיים לחופי יוון, קפריסין וטורקיה.
בשנת 2010 החלו לזרום דיווחים על כלבי־ים, בחופים שבהם חלפו כמה עשורים ללא תצפיות בסוריה, לבנון וישראל.
מאז נערכו תצפיות קבועות שהיוו בסיס למסד נתונים עם יותר מ־90 תצפיות שנאספו מחופי ישראל.
בשנת 2021 חברו חוקרי עמותת דלפיס לחוקרים מהארגונים הבאים, בפעילות משותפת לניטור ולשמירה על כלב הים הנזירי הים־תיכוני: ה־IUCN, שמרכז ומוביל את הפרויקט ואת התצפיות מלבנון; הארגונים Mom, Archipelagos, HCMR מיוון; METO, SAD-AFAG מטורקיה; SPOT, Enalia מקפריסין; CBD-Habitat מספרד; ודלפיס ואוניברסיטת חיפה מישראל.
הפרויקט מתבצע במימון Monk Seal Alliance
בישראל מתמקדים בסיום סקר בתי הגידול שהחל בקיץ 2015, במטרה לזהות מקומות מתאימים למנוחה ואולי אפילו להמלטה של כלב הים; במקומות נבחרים מוצבות מצלמות אינפרא־אדום.
בנוסף לפרויקט זה, "דלפיס" משתפת פעולה בפרויקט בינלאומי שבוחן את יעילות התקשורת החברתית ככלי לאיסוף נתונים על כלב הים הנזירי הים־תיכוני.
בשאיפה מנסים להשיב את כלבי הים לחופי ישראל ולאפשר את התבססותם, קודמה יצירת בתי גידול חדשים.
במסלול אחד, שהשיג מימון וקיבל את אישור רשות הטבע והגנים, נקבע שישוחזרו 2 מערות טבעיות בשמורת הטבע ראש הנקרה על פי מודל שנוסה בהצלחה בקפריסין.
המסלול השני של הפרויקט כלל הקמת בית גידול מלאכותי באזור המרכז, שהיה בתהליך הרצה.
דְּלַעַת-נָחָשׁ מְצוּיָה (שם מדעי: Bryonia cretica, שם עממי: Cretan bryony) היא צמח עשבוני רב-שנתי (בן חלוף בקיץ) או דו-שנתי, מטפס באמצעות קנוקנות, גאופיט בעל ציצת שורשים מעובים (פקעת), מאוחה עלי כותרת ובעל שחלה תחתית.
הפרחים חד-מיניים ובדרך כלל בכל פרט ישנם פרחים זכריים או פרחים נקביים בלבד (צמח דו-ביתי), לעיתים (במקרים מועטים בישראל, ראה תמונה) לפרט ישנם פרחים זכריים ופרחים נקביים כאחד (צמח חד-ביתי).
בסוג דלעת-נחש נמנים עשרה מינים, שניים מהם גדלים בר בישראל: דלעת-נחש מצויה ודלעת-נחש סורית.
לאחרונה, בסוף שנת 2022 נמצא מין נוסף ונדיר בחרמון - דלעת-נחש רחבת עלים (Bryonia multiflora).
דלעת-נחש מצויה מכילה את האלקלואיד בריונין, הנמצאים גם בשורשיו, והם והפירות רעילים מאוד.
בעבר היה מקובל כצמח מרפא, וגידלו אותו למטרה זו במיוחד.
הגבעולים רכים, מצולעים (מחומש), קירחים, ארוכים ומשתרעים למרחק רב עד שהם מוצאים על מה לטפס.
הקנוקנות דמויות קפיץ מסתלסל, הן יוצאות מן המפרק מצדו השני של העלה ואילו עוקץ התפרחת יוצא מחיק העלה.
הקנוקנת מסובב בניצן כסליל, אך עם צמיחתה היא מתיישרת וממשיכה להתארך, כאשר היא מגעת לעצם יציב היא נכרכת סביבו.
כיוון סיבוב הקנוקנת וההתפתלות משתנה, פעם עם כיוון השעון ופעם נגד כיוון השעון או להפך.
העלים מסורגים, פשוטים, ללא לוואים ובעלי פטוטרת ארוכה וקירחת.