tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביאטריס רודריגס דה סוזה (בפורטוגזית: Beatriz Rodrigues de Souza; נולדה ב-20 במאי 1998) היא ג'ודוקא ברזילאית המתחרה בקטגוריית המשקל 78+ ק"ג.
סוזה היא זוכת מדליית הזהב באולימפיאדת פריז (2024).
ביאטריס רודריגס דה סוזה נולדה ב-20 במאי 1998 באיטרירי, סאו פאולו.
היא הבת של יוצא הצבא והג'ודוקא לשעבר, פוסדוניו חוסה דה סוזה נטו.
המדליה הראשונה שלה בענף הג'ודו הייתה באליפות הפאן-אמריקאית 2017, שהתקיימה בפנמה סיטי, שם היא זכתה במדליית זהב.
באולימפיאדת פריז (2024), היא ניצחה את רז הרשקו בגמר וזכתה במדליית הזהב, שהייתה הראשונה של ברזיל בקטגוריית המשקל של 78 ק"ג ומעלה, כששרה מנזס שימשה כמאמנת שלה.
בנוסף, היא הוסיפה למאזן המדליות שלה גם מדליית ארד באולימפיאדה זו כאשר נבחרתה גברה על נבחרת הג'ודו האיטלקית במסגרת תחרות הנבחרות המעורבות.
שנה קטגוריה עיר מדינה 2019 גראנד סלאם ברזיליה 2021 גראנד סלאם אבו דאבי 2023 גראנד סלאם באקו 2024 גראנד פרי לינץ
ביאטריס (ביאטה) בר (נולדה ב-29 בספטמבר 1971) היא מנצחת מקהלות, מלחינה, חוקרת, אשת חינוך, כלת פרס אנגל לשנת 2021, מרצה בכירה בפקולטה לחינוך מוזיקלי במרכז האקדמי לוינסקי-וינגייט.
בר, ילידת טולצ'ין, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, ברית המועצות, עלתה לישראל ממוסקבה ב-30 בנובמבר 1990. בארבע השנים הראשונות לחייה גדלה עם סבה וסבתה וספגה את האווירה של מוזיקת פריילעכס לצד השתיקות והסיפורים הקשורים לחיי הקהילה היהודית בטולצ'ין והסביבה.
בגיל 4 עברה למוסקבה עם אמה לנה, אשר זיהתה בילדה הקטנה כישרון מוזיקלי רב.
בזכות אמה, למדה ביאטריס אצל מורים בעלי שם: מורתה הראשונה לפסנתר (מגיל 6) ולנטינה דזוגייבה (מתגוררת כיום בקריית מוצקין) ומגיל 14 נונא חצ'טוריאן, בתו של המלחין ארם חצ'טוריאן.
את ניצוח המקהלות למדה אצל פרופ' לאוניד פאבלוב בקונסרבטוריון ע"ש צ'ייקובסקי במוסקבה עד שנת 1990. בישראל למדה במדרשה למוזיקה של מכללת לוינסקי לחינוך אצל מחנכים מוזיקליים: אלכסנדרה כץ, בתיה שטראוס, מיה שביט, ורדה גלעד, משה זורמן ועוזית זדרויביץ'.
לימים המדרשה למוזיקה הפכה לפקולטה לחינוך מוזיקלי במרכז האקדמי לוינסקי-וינגייט.
עבודת המאסטר (2001) של בר עסקה ברפרטואר המוזיקלי המסורתי של החתונה בקרב יהודי אוקראינה ותפקודו הצורני והמבני מתחילת המאה ה-20 עד שנות ה-70. את הדוקטורט (2016) הקדישה לחקר המוזיקה של המלחין חתן פרס ישראל, בן ציון אורגד.
בר לא הכירה את אורגד אך נוצר בינה לבין יצירותיו המוזיקליות והספרותיות חיבור אישי ומרגש, דרך היכרותה עם בת זוגו של המלחין, הסופרת רבקה רז אשר עזרה לה לקשור את זיכרונות הילדות עם המוזיקה של אורגד וסייעה לה בכתיבת המחקר לשם קבלת התואר דוקטור בפילוסופיה.
המחקר נכתב בהנחייתה של פרופ' מרינה רצרייב.
מחקר זה זכה בפרס אנגל 2021. בשנת 2024 יצא לאור ספרה הראשון "בן ציון אורגד ויצירותיו" בהוצאת כרמל בסדרה החדשה "פרשנות ותרבות".
עבודת המאסטר ועבודת הדוקטורט של בר נכתבו במחלקה למוזיקה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1992 החלה את דרכה בתור מורה למוזיקה בבית הספר היסודי "גולדה מאיר" בבת ים.
בהיותה עדיין עולה חדשה בעלת ידע מועט בשפה העברית, פיתחה בר דרך מיוחדת, בלתי מילולית, ללמד שיעורי מוזיקה.
בשנת 1993, שימשה בר כמורה מאמנת מטעם המדרשה למוזיקה של מכללת לוינסקי לחינוך וב-1999, הייתה למדריכה פדגוגית מחוזית בפיקוח על הוראת המוזיקה במחוז תל אביב בפיקוחה של שושנה וייך-שחק, במקביל לעבודתה כמורה למוזיקה ומנצחת מקהלה בבי"ס לאומנויות בתל אביב.
במסגרת תפקידה כמדריכה פדגוגית ארגנה והובילה השתלמויות מורים, כנסי מקהלות ומפגשים חוויתיים בנושא ניצוח מקהלות.
בין השנים 2010–2013 ניהלה בית ספר למוזיקה ע"ש שטיינברג בעיר חולון ובין השנים 2007 עד 2018 הקימה וניצחה על מקהלת הילדים והנוער הייצוגית של חולון.
במהלך שנים אלו, הופיעה המקהלה במגוון רחב של הפקות עירוניות, בין-עירוניות ובינלאומיות ושיתפה פעולה עם אמנים כמו אילנית, ורדינה כהן, ירדנה ארזי, רוחמה רז, גלי עטרי, מייק בורשטיין, שרית חדד, אורי דרומר, אנסמבל מיומנה, תיאטרון גשר, אלדד פרייבס ועוד.
עוד הופיעה המקהלה בהפקות מקור ואופרות לילדים במסגרת ימי חינוך, ימי זמר ופסטיבל "צלילי ילדות" בעיר חולון, פסטיבל התיאטרון הבינלאומי יפו ופסטיבל Еврооркестра בעיר זוקובסקי, רוסיה בשיתוף פעולה עם המנצח סרגיי סקריפקה.
בין השנים 2015 עד 2022 כיהנה כראש תוכנית התנסות בהוראה בפקולטה לחינוך מוזיקלי במכללת לוינסקי לחינוך (כיום המרכז האקדמי לוינסקי וינגייט).
בשנת 2022 הקימה בר את מקהלת הילדים הרב-תרבותית "כולנא יפו" במרכז המוזיקה העירוני יפו ומרכז ערבי יהודי, יחד עם המלחין והפסנתרן אייל באט.
המקהלה מופיעה באירועים עירוניים ובין עירוניים ומשמשת כאחת המסגרות להכשרת מורים למוזיקה ומנצחי מקהלות.
בשנת 2023 הקימה בר את מקהלת הסגל האקדמי והמנהלי במרכז האקדמי לוינסקי וינגייט.
המקהלה משתתפת בכנסים וימי סגל של המרכז.
ב-2024 השתתפו שתי המקהלות בטקס הענקת תואר "מורה לשם כבוד" לזמר יהורם גאון.
בנוסף לעשייתה החינוכית בהכשרת מורים למוזיקה וניצוח מקהלות, שימשה בר כשופטת בתחרות אסיטאז' להצגות ילדים (2007), כשופטת תקצירים וחברת ועד (2016-2012) ולאחר מכן כסגנית יו"ר (2021-2024) באיגוד הישראלי למוסיקלוגיה ובתחרויות הלחנה במרכז האקדמי לוינסקי וינגייט (2022-2019).
בשנת 2003, לבקשתה של מנהלת בית הספר לאומנויות, יעל העליון, כתבה בר מיני-אופרה לילדים "ויהי ערב", עיבוד שירי בחרוזים של פניה ברגשטיין לאגדת הילדים של הנס כריסטיאן אנדרסן מתוך הסיפור "מה שראה הירח".
תהליך כתיבת היצירה התרחש בשיעורי מוזיקה שלימדה בר, תוך התייעצות עם התלמידים אשר ביצעו את האופרטה בציון סוף שנת הלימודים.
האופרטה בוימה על ידי סמדר גרין, התנועה בימתית על ידי ברכל'ה שליטא ובין הנגנים המלווים ניגנו הכנר אקרט לורנצן, הפסנתרנית בתיה לורנצן והחלילנית ענולה ימפל כהוריהם של התלמידים המשתתפים באופרטה.
בין תלמידיה של ביאטריס בר אשר גדלו במקהלת בית הספר לאומנויות בתל אביב בניצוחה: השחקן אורי גוב, השחקניות תמר עמית יוסף ומאיה לבני, הפסנתרנים גדי להבי ותום אורן ואחרים.
בנוסף לאופרטה, תוך כדי עבודתה כמורה למוזיקה ומנצחת מקהלות בבית ספר יסודי, חיברה בר שירים מקוריים על טקסטים של מיריק שניר, יהודה אטלס ואחרים.
בר כתבה עיבודים למקהלות ילדים ונוער ולמקהלות מבוגרים.
בשנת 2007, חברה בר אל הסופרת נירה הראל, עם הצעה לכתוב מיני אופרה על פי סיפורה בחרוזים "דווקא כן ואי אפשר".
הסיפור מספר על תפישת מקצועות האמנות בחברה.
הרעיון הפך להצגה כאשר בר כתבה יחד עם הראל את המחזה והלחינה את המוזיקה.
ההצגה הועלתה במסגרת הפסטיבל הבינלאומי להצגות ילדים בתיאטרון חיפה.
בשנת 2013 חיברה מוזיקה אל טקסטים של חברתה המשוררת מריה פרייגר.
היצירה המוזיקלית נכתבה לשלושה כלים (צ'לו, חצוצרה ופסנתר), אשר כל אחד מהם מייצג את גוף האישה, ולמקהלת נשים.
היצירה "עונות הגורל", כתובה בשפה הרוסית ומורכבת מ-12 פרקים המסמלים 12 ירחים סביב מחזור חייה של האישה.
היצירה בוצעה לראשונה על ידי האנסמבל הווקאלי בקונסרבטוריון ע"ש שטיינברג בשנת 2014.
2022 - זמן חינוך - גיליון 8, תשפ"ג, חינוך להקשבה בשיעורי מוזיקה כמיומנות גנרית בהוראה (ל' עזריהו, ס' חן ו-ב' בר)
2023 - דו"ח מחקר מכון מופ"ת, יצירתיות מכורח המציאות: השפעתה של תרבות ההדרכה בחינוך המוזיקלי (ט' וויס ו-ב' בר)
2024 - הכשרת מורים בתקופת משבר הקורונה: אתגרים, הזדמנויות ושינוי; כרך א: סוגיות בהכשרה להוראה - הוראה בפיג'מה: הכשרה מרחוק בחינוך המוזיקלי (ט' וויס ו-ב' בר).
2024 - בן ציון אורגד ויצירותיו - שליחות, ציונות והמקום האישי (ב' בר)
2024 - מהפכה בהכשרת מורים - ניווט בנוף הפדגוגי הדיגיטלי.
(ב' בר, ט' וויס ו-ר' אפרתי-חוקוק)
2024 - עריכת גיליון מיוחד של חינוך מוזיקלי בגיל הרך (י' גילת, ט' וויס ו-ב' בר)
(2008) פרס על כתיבת מחזה בפסטיבל חיפה להצגות ילדים ("דווקא כן ואי אפשר" ע"פ נירה הראל)
(2008) צל"ש על כתיבת מוזיקה מקורית בפסטיבל חיפה להצגות ילדים ("דווקא כן ואי אפשר" ע"פ נירה הראל)
(2016) פרס שני בתחרות בינלאומית על כתיבת יצירה ווקאלית רב פרקית מטעם בית הקומפוזיטור של מוסקבה - בעילום שם.("עונות הגורל").
(2021) פרס אנגל לחקר מוזיקה ישראלית
ביאטריס ריינך או בשמה המקורי המלא לואיז ביאטריס דה קמונדו (9 ביולי 1894 – 4 בינואר 1945) הייתה רוכבת סוסים ואחות צרפתייה אשר נרצחה באושוויץ.
ביאטריס דה קמונדו הייתה בתם השנייה של מואיז דה קמונדו ושל אירן קאהן ד'אנבר שניהם ממשפחות יהודיות מהבורגנות הגבוהה.
לאחר לידתה של ביאטריס, התאהבה אירן בברון האיטלקי שארל סמפיירי, אותו שכר מואיז בטעות כמנהל האורווה שלו.
בני הזוג נפרדו רשמית באוגוסט 1897, וגירושיהם הושלמו ב-8 בינואר 1902. בהמשך התנצרה אירן ונישאה לסמפיירי.
שני הילדים, ניסים וביאטריס, התגוררו עם אביהם מואיז, אך נהגו לבלות כארבעה חודשים בשנה במחיצת אמם.
מואיז פעל להגבלת מספר ביקוריה של אירן, דבר שגרם לילדים סבל רגשי ניכר.
חייהם של ניסים וביאטריס התנהלו על פי שגרה ברורה, שהתפרשה בין בית המשפחה ברחוב מונסו, בית אמם או סביהם בשאמפ-סור-מארן, ובסופי השבוע ביקורים בכפר.
השניים למדו סולפז' (תיאוריה מוזיקלית בסיסית), אנגלית ורכיבה על סוסים.
מדי יום שישי העביר להם רב שיעורי דת.
ביאטריס הצטיינה בלימודיה, אך עיקר תשוקתה הייתה נתונה לעולם הסוסים.
בשנת 1904 רכש אביה את הווילה באומון-אן-אלאט, שנקראה על שמה "וילה ביאטריס".
הסוסים הפכו לחלק בלתי נפרד מזהותה, והיא נטלה חלק קבוע במסיבות ציד והייתה חברה בצוותי רכיבה יוקרתיים.
מלחמת העולם הראשונה ומות אחיה (1917)
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ניסים התגייס.
הוא שירת כסגן תצפית בחיל האוויר, ניהל את שירות הצילום של הטייסת, וטס בעצמו.
ניסים נהרג ב-3 בספטמבר 1917 בעת משימת צילום.
ההלוויה התקיימה ב-12 באוקטובר 1917 בבית הכנסת הגדול ברחוב לה ויקטואר בפריז.
ב-1918 נישאה ביאטריס ללאון ריינאך בן למשפחת ריינאך היהודית הידועה.
אביו תאודור ריינאך היה ארכאולוג, מתמטיקאי, היסטוריון וחבר פרלמנט.
לאון וביאטריס התגוררו בתחילה במלון ברחוב מונסו, ששימש כמעונו הפריזאי של מואיז דה קמונדו.
מנישואיהם נולדו שני ילדים: פאני וברטראן.
ביאטריס הייתה גאה בשמה ובייחוסה המשפחתי, אולם לא התרשמה במיוחד מהמעמד האינטלקטואלי של משפחת ריינאך.
בדומה ליחסה הקריר לאמנות, גם בתחום הרוח והחשיבה לא הפגינה עניין מיוחד.
הסופר פייר אסולין תיאר אותה כך: "בשנות השלושים לחייה, ביאטריס הפכה לאדמונית מרשימה, אשת חברה, אם מסורה וספורטאית מצטיינת.
תשוקתה לרכיבה נותרה בעינה, והיא בלטה לא רק בתחרויות סוסים, אלא גם בציד בחצר במיוחד לצד בני משפחת רוטשילד ביער קומפיין.
אם ירשה את מזגה של אמה, הרי שגם ירשה את לקות השמיעה של אביה.
השילוב בין השניים גרם לה להסתגרות גוברת.
מקורביה טענו כי את האושר האמיתי מצאה רק בבדידות המפוארת של הרכיבה".
מוזיאון ניסים דה קמונדו ומותו של מואיז (1935)
ב-1924 החליט מואיז דה קמונדו לממש את חזונו ולהפוך את המלון ברחוב מונסו למוזיאון.
לאחר מות בנו לא נותר לו יורש זכר, והוא חש שמעונו הפריזאי גדול וריק מדי.
במכתב שכתב לנוטריון מאסטר נארט, הבהיר:
כאשר מצבו הבריאותי של מואיז דה קמונדו התדרדר, עברה בתו ביאטריס להתגורר עמו ברחוב מונסו.
היא טיפלה בו במסירות והעניקה לו אהבה וחיבה עד יומו האחרון.
מואיז הלך לעולמו ב-14 בנובמבר 1935. הלווייתו נערכה בבית הכנסת ברחוב בופו, והוא נקבר בקבר המשפחתי בבית העלמין מונמארטר.
ב-21 בדצמבר 1936 נחנך מוזיאון נסים דה קמונדו.
ביאטריס אירחה את החברה הגבוהה בטקס הפתיחה, ובתוך ימים ספורים ביקר במוזיאון גם נשיא צרפת, אלבר לברן.
מ-1933 סבלו יהודי גרמניה מהגבלות ואפליה, שנשאו אופי גזעני מובהק.
ב-1935 נחקקו חוקי נירנברג, ששללו את אזרחותם ואסרו נישואין עם לא-יהודים.
בנובמבר 1938 התרחשו פוגרומים נרחבים, הידועים בשם ליל הבדולח.
למרות ההתפתחויות המדאיגות, ביאטריס לא הפגינה התייחסות מיוחדת לסכנה שהלכה והתעצמה עבור יהודים.
באותה עת, אירופה כולה חשה את האיום ההולך וגובר מצד אדולף היטלר, שכרת ברית עם בניטו מוסוליני כבר ב-1935.
כאשר הצבא הגרמני פלש לפולין ב-1 בספטמבר 1939, צרפת ובריטניה הכריזו על גרמניה מלחמה.
במאי 1940 לאחר חודשים של חוסר פעילות הביסו הגרמנים את הכוחות הצרפתיים והבריטיים במערכה על צרפת.
הכיבוש הגרמני ומשטר וישי (1940)
לאחר שביתת הנשק שנחתמה ב-22 ביוני 1940 עם גרמניה, הוקם בצרפת משטר חדש בראשות אנרי פיליפ פטן.
צפון צרפת וחופי האוקיינוס האטלנטי נכבשו בידי הגרמנים, בעוד הדרום נותר כאזור חופשי שממשלת פטן פעלה ממנו.
ב-10 ביולי 1940, העניקה האספה הלאומית לפטן סמכויות רחבות, דבר שהוביל להקמת "המדינה הצרפתית" – משטר סמכותני שבפועל שיתף פעולה עם גרמניה הנאצית.
משטר וישי חוקק חוקים גזעניים נגד יהודים, במקביל למדיניות אנטישמית של גרמניה באזור הכבוש.
החלו שוד יצירות אמנות והחרמות רכוש של יהודים.
לאון ריינאך ניסה להציל את נכסי משפחתו, אך כאשר הסכנה גברה, הקדיש את מאמציו להגנה על עצמו ועל ילדיו.
הוא מחה בפני הרשויות הצרפתיות, והזכיר את תרומתם של יצחק דה קמונדו, תאודור ריינאך ומואיז דה קמונדו למורשת התרבותית של צרפת.
ביאטריס כבר לא ראתה את עצמה כיהודייה.
בתחילת 1942 התנצרה לקתוליות והוטבלה על ידי נזירות בנדיקטיניות בואנב.
בהמשך אותה שנה נפרדו בני הזוג, וגירושיהם הוכרזו ב-26 באוקטובר 1942. לאחר הפירוד, ברטראן התגורר עם אביו, בעוד פאני נשארה עם אמה.
לאון עבר עם בנו לעיר פו שבאזור החופשי, מתוך כוונה להימלט לספרד.
לעיתים, פאני חצתה את קו ההפרדה כדי לפגוש אותם.
לאחר מכן הייתה חוזרת לדירתה עם אמה בנויי-סור-סן.
באותה תקופה התרבו גירושי יהודים, אך ביאטריס סירבה לעזוב את דירתה.
מדי בוקר נהגה לרכב על סוסה בשבילי יער בולון, כשהיא עונדת את הכוכב הצהוב שהפך לחובה ביוני 1942. היא אף השתתפה בתחרויות רכיבה עם קצינים גרמנים.
לפי עדויות, ביאטריס האמינה שהיותה אזרחית צרפתייה ושאחיה נהרג למען המדינה מגנים עליה.
נאמר גם שהיו לה קשרים עם קצינים יונקרים, ואפילו השתתפה לפני המלחמה בציד עם הרמן גרינג דבר שלדעתה יבטיח את ביטחונה.
ב-5 בדצמבר 1942 או בקיץ 1943, נעצרו ביאטריס ופאני לפי עדות אסולין, ביום שבו לא ענדו את הכוכב הצהוב.
לא ידוע אם היו אלה השלטונות הצרפתיים או הגרמנים שעצרו אותן בדירתן.
ב-12 בדצמבר 1942 נעצרו לאון וברטראן בסנטיין (מחוז ארייז'), לאחר שנבגדו על ידי מבריח.
כל בני המשפחה נכלאו במחנה דרנסי, שהיה "המעגל האחרון לפני הגיהנום".
כדי לשרוד נדרשו העצורים להפוך ל"שימושיים".
ב-יולי 1943, מונה הקצין הנאצי אלואה ברונר למנהל המחנה והחליף את הצוות בזונדרקומנדו של אסירים.
ביאטריס מונתה לאחראית על שירות התינוקות במחנה.
תפקיד זה, כמו אזרחותה הצרפתית, לא העניק לה הגנה ממשית מפני גירוש.
גירוש ומותם של לאון, ברטראן ופאני (נובמבר 1943)
ב-20 בנובמבר 1943 גורשו לאון, ברטראן ופאני במסגרת שיירה מס' 62, שכללה כ-1,200 יהודים.
השיירה הגיעה למחנה ההשמדה אושוויץ כעבור חמישה ימים.
על פי עדויות של ניצולים, לאון וברטראן הוצאו להורג זמן קצר לאחר הגעתם למחנה.
פאני, ככל הנראה, נפטרה ממחלת הטיפוס.
שני ילדיהם של בני הזוג נלקחו בכוח מביתם בפריז והועברו למחנה הריכוז דראנסי.
גירוש ומותה של ביאטריס (מרץ 1944)
ב-7 במרץ 1944 גורשה ביאטריס במסגרת שיירה מס' 69, ובה נכללו 1,501 איש, אל מחנה הריכוז דראנסי.
ב-10 במרץ הגיעה השיירה למחנה ההשמדה אושוויץ.
עם הגעתה למחנה הצליחה ביאטריס להימלט מתא הגזים, אך נסיבות מותה אינן ידועות.
על פי ההערכות, ייתכן שנפטרה כתוצאה מתשישות, מהתעללות או ממחלה.
תאריך מותה המשוער הוא 4 בינואר 1945 כשבועיים בלבד לפני פינוי המחנה עם התקרבות הצבא האדום.
ביאטריצ'ה גראנו היא שחקנית ומדבבת איטלקייה.
היא ידועה בעיקר ממשחקה את מיה בסדרת ה-HBO: הלוטוס הלבן.
ביאטריצ'ה גראנו נולדה במאי 1993 ברומא, איטליה.
היא למדה באקדמיה למוזיקה בפראטו שבטוסקנה וסיימה את לימודי המשחק East 15 בלונדון בשנת 2016.
את הקריירה שלה החלה בהופעת בכורה בטלוויזיה בסדרה האיטלקית הקומית "דון מטאו" מ-2014 בכיכוב טרנס היל, בתור ולנטינה.
ב-2018 היא כיכבה בצוות של המיני-סדרה האיטלקית "Il capitano Maria" של ראי 1 בתור לוסיה גוארה.
כמו כן גילמה את סירי בסדרה "School Hacks" מאותה שנה.
בשנת 2019 גילמה גרנו את תפקידה הראשי הראשון בסרט "Wonder When You'll Miss Me" בתור אמנדה.
היא גם שיחקה באותה שנה בסרט "Tornare" ובסרט הטלוויזיה: "Enrico Piaggio: An Italian Dream".
בשנת 2020 היא כיכבה בתפקיד ראשי של קרלה ארדנגו בסרט הדרמה האיטלקי: "The Time of Indifference" (זמן האדישות), שנכתב בהשראת הספר "Gli indifferenti" של אלברטו מורביה.
כמו כן היא כיכבה בסדרת הדרמה הרפואית "Doc – Nelle tue mani", של ערוץ Rai 1 בתור האחות קרולינה פנטיל.
בשנת 2022, גראנו קיבלה תפקיד ראשי בעונה השנייה של סדרת ה-HBO המצליחה, "הלוטוס הלבן" בתור הזמרת מיה.
ב-2024 שיחקה את דניאלה בדרטה הרומנטית הבדיונית "Daniela Forever", לצד הנרי גולדינג.
ב-2025 דיבבה את ג'יה חברתו של בן (שון גיאמברון) בעולם היורה: תאוריית הכאוס.
2021, Security - מריה ספאזי.
2020-הווה, Doc – Nelle tue mani - קרולינה פאנטי
2025, עולם היורה: תאוריית הכאוס - ג'יה
ביאטריס מבורגון (1257 – 1 באוקטובר 1310) הייתה גבירת בורבון משנת 1288 ועד מותה ב־1310, ודרך אמה, ירשה את כל נחלות בורבון.
היא הייתה בתם של ז'אן מבורגון (1231–1268), בנו של אוג הרביעי, דוכס בורגון, ושל אגנס דה דמפייר, גבירת בורבון.
בשנת 1272 נישאה ביאטריס לרובר, רוזן קלרמון.
בנם הבכור לואי הראשון, דוכס בורבון, שנודע בכינוי "הצלוע" (le Boiteux), היה לדוכס הראשון לבית בורבון.
ביאטריס ורובר הביאו לעולם את הילדים הבאים:
בלאנש (1281–1304), נישאה בשנת 1303 בפריז לרובר השביעי, רוזן אוורן ובולון, וסבתא לז'אן הראשונה, רוזנת אוורן
ז'אן משארולה (1283–1322), ברון שארולה; נשא לאישה את ז'אן מארז'י סביב 1309, ונולדו להם צאצאים
ההיסטוריונים אוטונה ואצ'רבו מורנה, בכתיבתם על פרידריך הראשון, תיארו את ביאטריס כך: "בעלת גובה בינוני, שערה זהוב, פניה מהיפות ביותר..."
בִּיַאלִיסְטוֹק (בפולנית: (מבוטא ביאוִּיסטוק); ביידיש: ביאַליסטאָק; ברוסית: Белосто́к; בבלארוסית: Беласто́к; בליטאית: Balstogė) היא עיר בצפון-מזרח פולין, מרכז תעשייה וצומת מסילות ברזל.
הייתה בשלטון פרוסיה ורוסיה לפני שהושבה ב-1919 לפולין.
העיר משמשת כבירת פרובינציית פודלסיה.
מקובל לחשוב שהעיר נוסדה על ידי גדימינס, נסיך ליטא ב-1320, והוא זה שנתן לה את שמה.
העיר נזכרת לראשונה בתעודות ב-1437, אז נתן המלך קזימיר היגלוני את הקרקע שליד נהר ביאלקה לרצ'קו טבוטוביץ'.
ב-1547 עברה הבעלות למשפחת ויסילובסקי.
משפחה זאת בנתה מבצר מלבנים וכנסייה.
ב-1645 נפטר הנצר האחרון לבית ויסילובסקי והעיר הפכה לרכוש המדינה.
ב-1661 קיבל סטפן צ'רניצקי את העיר כפרס על שרותו בצבא הפולני ועל ניצחונו על השוודים.
ארבע שנים לאחר מכן עברה העיר בירושה לבתו אלכסנדרה וממנה למשפחת ברניצקי שבנו בה את ארמון ברניצקי.
במחצית השנייה של המאה ה-18 שלט בעיר אחד מהשליטים הכי מפוארים שהיו בה, ההטמאן יאן קלמנס ברניצקי.
יאן קלמנס פיתח את העיר לכדי מרכז אצילי ומשכילי פולין.
הוא בנה בה ארמונות, פארקים ואוניברסיטה.
ביאליסטוק קיבלה זכויות עירוניות ב-1749. ב-1795 בחלוקת פולין השלישית סופחה לפרוסיה, ולפי הסכם טילזיט מ-1807, עברה לאימפריה הרוסית.
במאה ה-18 התפתחה העיר לכדי מרכז טקסטיל חשוב.
תמורות אלא הביאו לעלייה מתמדת באוכלוסייה.
רוב התושבים של ביאליסטוק באותו פרק זמן היו יהודים ופולנים.
העיר סבלה קשות במלחמת העולם הראשונה.
היא הופצצה על ידי הגרמנים מספר פעמים, ורבים מבתיה נהרסו.
ב-13 באוגוסט 1915 נכבשה העיר על ידי גרמניה, וביולי 1918 הוכרזה כבירת חבל ליטא הדרומית, שהיה אמור להפוך לחלק מליטא.
הסכמי השלום שנחתמו בסיום מלחמת העולם הראשונה העבירו את ביאליסטוק לרפובליקה הפולנית השנייה שזה עתה קמה.
פליטים פולנים שברחו מרחבי האימפריה הרוסית התיישבו בעיר.
על מנת להתמודד עם הגידול העצום, שטח השיפוט של העיר הורחב וסופחו אליה מספר כפרים סובבים.
ההתפתחות הכלכלית של העיר קפאה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה: לפני שהם עזבו, כוחות הצבא הרוסי הרסו מפעלים, גשרים ותחנות כוח.
תעשיות מקומיות איבדו את השווקים שלהן ואת ההון שהיה מופקד בבנקים רוסיים.
הגרמנים, שכבשו את העיר בסוף אוגוסט 1915 החרימו רכוש, הטילו משטר צנע, גירשו פולנים לגרמניה כעובדי כפייה והטילו פיקוח כבד על המסחר.
יותר ממחצית מפעלי הטקסטיל בעיר נסגרו, מגפות התפשטו, נרשם מחסור חמור באוכל ודלק והאינפלציה הרקיעה.
במחצית השנייה של 1916 הגרמנים החלו לשקם את המפעלים, בייחוד הטקסטיל, מתוך ראייה עתידית של סיפוח האזור.
ואולם תבוסתה של גרמניה במלחמה בנובמבר 1918 שמה קץ למדיניות הזו.
בפברואר 1919 הצבא הפולני נכנס לביאליסטוק.
ואולם, התפוקה התעשייתית לא התאוששה עד המחצית השנייה של השנה תחת שלטונות חדשים.
כבר בשנת 1917 הוקם הוועד הלאומי המרכזי בעיר, שבראשו עמדו הכומר סטניסלב נוברוקי מזבולדוב והרוקח פליקס פיליפוביץ'.
בביאליסטוק בסתיו 1918, נצפתה עלייה בפעילות החוגים התומכים בעצמאות.
ההתרגשות ואווירת אופוריה הקשורה לחופש הועצם בגלל המידע על השתלטות הפולנים באזורים מסוימים במדינה שזרם לאזור ביאליסטוק.
מצבי הרוח הללו התגברו עוד יותר, במיוחד לאחר יוזף פילסודסקי חזר לוורשה.
כתוצאה מכך, בנובמבר 1918 הוקמה הוועדה האזרחית המרכזית אשר התכוונה להשתלט על העיר.
נראה כי תנאים כאלה נקבעו כבר ב-11 בנובמבר 1918 עם הכרזת העצמאות של פילסודסקי, כאשר חיל המצב הגרמני בביאליסטוק ויתר על הציות לקצינים ובחר במועצת החיילים.
"מפקד העיר מטעם מועצת החיילים היה לבנדובסקי מסוים, פולני מאזור השליטה הפרוסי."
ב-11 בנובמבר 1918, לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, המרשל יוזף פילסודסקי הכריז על הקמתה של הרפובליקה הפולנית השנייה.
ביאליסטוק והאזור סביבה היו סוג של אזור חיץ בין המדינה הפולנית שהוקמה לרוסיה הסובייטית.
עם זאת, לאחר תבוסת גרמניה, נותרו ברוסיה למעלה מחצי מיליון חיילים גרמנים.
במקביל, חיילי חיל המצב הגרמני בביאליסטוק, הקימו קצינים מועצת חיילים.
בלילה של 11 בנובמבר 1918, הוועד הלאומי המרכזי חתם הסכם שלום עם מועצת החיילים.
הגרמנים התחייבו למסור את כלי הנשק והמחסנים שלהם, ואילו הפולנים הבטיחו להם יציאה בטוחה לפרוסיה המזרחית.
חלק מהכוחות הפולניים שמצאו את עצמם בלאפי נסעו לביאליסטוק, שם היו אמורים לסייע למשמרות ההגנה העצמית שנוצרו קודם לכן, בהיותם יחידות שאורגנו על ידי קצינים מחיל הגנרל יוזף דובור מושניצקי .
ללא קשר לפעילות הוועד האזרחי המרכזי, קצינים וחייליו לשעבר של הגנרל יוזף דובבור-מושניצקי שהסתתרו בביאליסטוק, ארגנו את המיליציה, שהייתה מערך הגנה עצמית מקומי.
כחלק מהכנותיהם הם גם יצרו קשר עם המפקד לבנדובסקי והשיגו ממנו 800 רובים לצורך חימוש המיליציה החדשה שזה עתה הוקמה.
באופן כללי, העיר הייתה באווירה להוטה, והיא הוחזקה בעיקר על ידי חברי יחידות ההגנה המקומיות ותלמידים, שבאמצעות המורה הצעיר טושקייביץ' ושישה נציגים משלוש כיתות עליונות בגימנסיה, הציעו למיליציה את שירותיהם.
מערך ההגנה העצמי המקומי היה חמוש כבר ב-12 בנובמבר ויכול היה להתחיל למלא את תפקידו.
יחידותיו, שהוקמו מעובדים מקומיים, היו אמורות להוות את הכוח המבצעי, ואילו התלמידים, בפיקודו של טושקביץ', יצרו יחידת עזר של 50 איש.
המיליציה השתלטה על העמדות בתחנת הרכבת, ליד המחסנים הצבאיים וסביב הבניינים החשובים ביותר בעיר, והקלה על הגרמנים שהחלו בהכנות הפינוי ללא מחאה לקו רכבת צפונה למזרח פרוסיה.
המצב עבור הגרמנים הפך אפוא קריטי, ככל שעיר הגבול גרייבו כבר הייתה בידי הפולנים.
אירועים אלה הובילו, כפי שהתברר מאוחר יותר, לשינוי ביחסם של הגרמנים לפעולות של צד הפולני בביאליסטוק.
ב-12 בנובמבר, המפקד לבנדובסקי, מריאן דדרקו (תושב העיר) וסרן.
טייליקי (לשעבר דובורצ'יק) נסע לוורשה כדי לקיים שם שיחות.
שלושתם התייעצו עם נציג ממשלת פולין, אלוף-משנה הנריק מינקייביץ' , שהבטיח לתמוך בתושבי ביאליסטוק בשתי פלוגות צבא מאוסטרוב מזובייצקה.
בינתיים, ב-14 בנובמבר 1918, דוכאה באופן בלתי צפוי פעולת השחרור.
פיקוד חיל המצב בביאליסטוק, לאחר שסיכם עם המועצה המרכזית של צירי החזית המזרחית בקובנה, שינה לפתע את גישתו והורה לפרק את מיליציה שזה עתה נוצרה.
בנוסף פיזרו הגרמנים את מועצת חיילי ביאליסטוק, ובמקומה מינו גוף חדש.
שלטונות גרמניה ניסו לבודד את אוכלוסיית האזורים הכבושים כמו ביאליסטוק מהמדינה הפולנית שזה עתה הוקמה.
הגבול המזרחי הזמני של פולין שנולד מחדש היה אמור להיות מוגן על ידי הדיוויזיה הליטאית-בלארוסית של הגנרל ווסלב איוושקייביץ' וקבוצת הכוחות פולסקה של הגנרל אנטוני ליסוטבסקי שהתארגנה בביאלה פודלסקה.
מדצמבר 1918 התגורר נציב ממשלת פולין איגנצי מרוזובסקי בביאליסטוק.
הוא קיבל תפקיד זה כשבמקביל הוקמה ועדת העירייה הזמנית של הכיבוש הגרמני שכללה 16 אזרחים מקומיים, כולל 6 פולנים, בראשות יוזף פוחלסקי .
עם זאת, המצב היה קשה; הגרמנים לקחו את כל הארכיון והשאירו את הקופה העירונית ריקה.
בנוסף, קבוצות חיילים שיכורות הסתובבו בעיר.
מועצת החיילים הגרמנית החדשה, שקיבלה כוחות נוספים מוילנה וגרודנו, הפרה את החוזה עם תושבי ביאליסטוק.
לאחר פירוק המיליציה המקומית, הכוחות הגרמניים עלו שוב לשלטון בביאליסטוק, וכבשו את הערים שמסביב.
במצב זה, יחידה של הצבא הפולני, שהובאה לעיר ב-14 בנובמבר 1918, כפי שהבטיח אל"ם מינקביץ', נסוגה מייד ללאפי, שם כבר הוקמה החטיבה הליטאית-בלארוסית.
בנסיבות הללו העיר, שבה לשליטה גרמנית לאחר פחות משלושה ימי חופש.
בנוסף, ב-16 בנובמבר 1918, הם השיבו את מצודת אוסובייץ ושליטה מלאה על קו הרכבת לפרוסיה המזרחית.
המצב נוצר כתוצאה מקבלת החלטות שגוי בקרב אלה שתיאמו וניהלו באופן ישיר את פעולת השחרור באזור ביאליסטוק.
הטעות הגדולה ביותר הייתה להתעלם מדרישותיו של ראש המטה בפיקוד אובר-אוסט, הגנרל מקס הופמן.
הגנרל דרש, לאחר שהפולנים כבשו את ביאליסטוק וגרייבו, לספק לגרמנים את קווי הרכבת הבאים: גרודנו-ורשה-סקאכטייצה וברסט-ורשה-צ'נסטוכובה.
שיקול הדעת חזר כאשר הצד הפולני עמד בפני העובדות.
לאחר משא ומתן לפשרה ב-18 בנובמבר 1918, שני הצדדים סיכמו בסוקולוב הסכם על קו תיחום ועל עקרונות ההתנהגות ההדדית.
הפיקוד העליון האציל את קולונל ג'יי אנושז'יטיס לביאליסטוק, כי ינהל שיחות עם פיקוד חיל המצב ביאליסטוק על תפיסת שלל המלחמה ופיקוח על עזיבת כוחות גרמנים.
עם זאת, יאנושז'טיס הגיע רק ללאפי.
באותו זמן, הנהגת השבויים שלחה את מה שמכונה "משלחת" ביאליסטוק ללומז'ה ב-19 בנובמבר 1918 ששכנה בסמיכות לקו התיחום שעבר בנרב.
פעילויות נוספות של המשלחת נמנעו על ידי יחידות גרמניות חזקות שפעלו מביאליסטוק.
לאחר חתימת הסכם קובנה, משימתו של K.
רק בדצמבר 1918 יכלה ממשלת פולין להאציל את איגנצי מרוזובסקי לביאליסטוק כנציבה.
הוא הקים את משרדו בעיר, ושמר על קשר קבוע עם ורשה.
בהתייעצות עם פעילי הוועדה האזרחית המרכזית, הוא המשיך לתפוס בהדרגה את השלטון מידי הגרמנים.
חזרתו של ביאליסטוק לפולין התעכבה עקב הטעויות והמחדלים של הצד הפולני, במיוחד של הרשויות המרכזיות, ובמידה פחותה של הקהילה המקומית, בכל הנוגע לנושא הסדרת כללים לפינוי כוחות גרמנים מהמזרח.
שלטון מועצת החיילים הראשונה, אך גם השנייה, עמד בניגוד מוחלט לשלטון הכיבוש הקדם-מהפכני והתאפיין ב"שתייה מוגזמת, שוד, ביזה וקטטות עקובות מדם, במיוחד בעיירות פרברים.
חיילים ממורמרים שדדו והשמידו את מה שהם יכולים.
קבוצות חיילים מרדים הסתובבו בעיר, יורים בערבים להנאתם לאורך הרחובות ונוהמים ללא מידה".
בתחילת ינואר 1919, פעילים קומוניסטים אף ניסו לקיים בחירות למועצות העובדים בביאליסטוק, אך יוזמת זו לא נתמכה על ידי מועצת החיילים הגרמנית.
חיילים פיזרו ישיבות בחירות, ואפילו ב-3 בינואר 1919 הם עצרו כ-30 אנשים באחת מישיבות כאלה במועדון הקומוניסטי בביאליסטוק.
כוח הנגד העיקרי לתסיסה הקומוניסטית היה פעילות של חוגים בעד עצמאות.
בשל הצורך של צבא פולין לתמוך בפעולת השחרור בשטחים הליטאיים-בלארוסיים, כולל פעולות ההגנה העצמית של וילנה, הופיעה סוגיית השגת אישור מהגרמנים למעבר כוחות פולנים דרך ביאליסטוק.
מכשול בקבלת הסכמה כזו היה הפסקת המגעים הדיפלומטיים הגרמניים-פולניים באמצע דצמבר 1918. לנוכח הצורך הדחוף לתמוך בהגנה העצמית של וילנה, היה צורך לחדש את השיחות עם אובר-אוסט.
משימה זו הופקדה בידי הקפטן אולגירד גורקה.
ב־23 בדצמבר 1918 בקובנה הוא הגיש לגנרל מ' הופמן טיוטה מפורטת של ההסכם הפולני-גרמני על מעבר הכוחות הפולניים לאורך הדרך לאפי-ביאליסטוק-גרודנו-לנדורובו-וילנה.
ראש מטה פיקוד אובר-אוסט התייחס לתוכנית באופן חיובי, עמדה דומה ננקטה על ידי המועצה המרכזית של צירי החזית המזרחית בקובנה.
השיחות הרשמיות הפולניות-גרמניות התחדשו בתחילת ינואר 1919 בגרודנו.
עם זאת, לאור הקשיים שנקרו במהלך המשא ומתן על גרודנו, הפגישה הפולנית-גרמנית הבאה התקיימה רק לאחר 10 ימים, כלומר ב-19 בינואר 1919, אך כבר בביאליסטוק.
בשיחות, הצד הגרמני יוצג על ידי פיקוד חיל המילואים השלישי שהוצב בביאליסטוק, ואילו נציג הצד הפולני היה צוות המחוז הצבאי של ביאליסטוק, השוהה זמנית בלאפי.
לבסוף, ב-5 בפברואר 1919 בביאליסטוק, נחתם הסכם צבאי-פוליטי פולני-גרמני עם שני פרוטוקולים נוספים, שנקרא בהיסטוריוגרפיה הסכם ביאליסטוק.
ההסכם הסדיר את התנאים לנסיגת הכוחות הגרמניים מאוקראינה ומאדמות ליטא, וכן קבע קו תחום זמני גרמני-פולני.
הוא השאיר את גרייבו ואוסובייץ בצד הפולני, רץ דרומה יותר לנרב, אחר כך לאורך הנהר עד לסביבתה של סוראז', ואז לבראנסק, משם הוא רץ במעלה נהרות נוז'ץ וליסנה עד מיילניק על הבוג, ואז לאורך הנהר לנפלה, ואז דרך מלאשוויצ'ה ווילקי בחזרה לבוג.
יתר על כן, ההסכם קבע כי השתלטותם של כוחות פולנים על אזורים שננטשו על ידי הגרמנים צריכה להתרחש מדרום לצפון.
יש לתאם את התהליך על ידי קציני קישור פולניים בהתייעצות עם הגרמנים.
שני קצינים כאלה היו אמורים לפעול בביאליסטוק, גרודנו, ברסט, ווולקוביסק.
סעיף 5 להסכם הסדיר מעבר של הובלות צבאיות פולניות דרך ביאליסטוק ובהמשך דרך גרודנו וולקוביסק יומיים לאחר חתימת ההסכם.
בצד הפולני נחתם החוזה על ידי ד"ר לודוויק קולנקובסקי וסרן גאסיורובסקי.
היחידות הראשונות של לאפי היו אמורות לצאת לדרך ב-7 בפברואר 1919, ולמחרת הכוחות העיקריים שהוצבו במחוז לומז'ה-זמברוב.
בינתיים, הצד הפולני קיבל עדכון מביאליסטוק כי מועצת החיילים של חיל המילואים השלישי שהתכנס שם לא מסכימה למעבר הכוחות הפולניים דרך העיר וכי היא תתנגד לניסיונות מזוינים לכפות מעבר זה.
בהקשר זה, הגיש הגנרל ואצלב איוושקייביץ' הצעה ליישום התוכנית לכיבוש ביאליסטוק ללא קשר לעמדת הגרמנים.
עם זאת, הפיקוד העליון דחה הצעה זו והחליט, באמצעות המשא ומתן, לאלץ את הגרמנים ליישם את הוראות הסכם ביאליסטוק.
כתוצאה מפעולות אלה, ב-10 בפברואר 1919, מעבר שיירות צבאיות פולניות דרך ביאליסטוק כמעט וחדלו.
במקביל למשא ומתן שתואר לעיל, שהשפעתו הייתה הסכם ביאליסטוק, התנהל משא ומתן נמרץ עם מועצת החיילים למסירה סופית ולהשאיר את ביאליסטוק בידי חיל המצב הגרמני.
יו"ר מועצת החיילים, ג'וזפי פלוני, היה נגד הסכם כזה.
הוא האמין כי חיילי גרמניה צריכים להישאר במזרח.
למרות התנגדות זו נקבע סוף סוף מועד פינוי הגרמנים בשעה 02:00 לפנות בוקר ב-19 בפברואר 1919. לאחר הסדרים אלה, הפינוי הואץ.
הפיקוד של חיל המילואים השלישי ניסה להבטיח שכל ספק אפשרי יוסר, על אחת כמה וכמה שנראה כי כניסת כוחות פולנים לעיר הוא דבר שצפוי היה לקרות בימים הבאים.
ב־17 בפברואר 1919 הגיעו נציגי רשויות הצבא הפולניות לביאליסטוק יחד עם מפקד העיר החדש, פולקובניק סטניסלב דז'יווולסקי (פולנית: Stanisław Dziewulski), שהתקבל בברכה על ידי הנציב הפולני מרוזובסקי.
למחרת, 18 בפברואר 1919, הקים נציב הממשלה איגנצי מרוזובסקי ששהה בעיר, את מועצת העיר הזמנית בראשות יוזף פוחלסקי כנשיא העיר.
פיקוד ארמיית המילואים השלישית עזב את העיר באותו היום, והחיילים האחרונים פונו ב-19 בפברואר 1919 בשעה 17:00. באותו יום בבוקר, כשהגרמנים עוד עמדו בתחנת הרכבת, נכנסו לביאליסטוק כוחות הצבא הפולני.
יום זה מצוין כיום שחרור ביאליסטוק.
עם זאת, כניסת יחידות של הצבא הפולני לעיר, כמו גם הקמת ממשל פולני זמני שם, לא הייתה פירושה בשום פנים ואופן התאגדות אוטומטית בגבולות הרפובליקה הפולנית שנולדה מחדש, כיוון שנושא הגבול המזרחי של המדינה, בהקשר לצבא האדום המתקדם, עדיין היה בספק.
ב-12 במאי 1919 ניתן צו המפקד העליון על ארגון המינהל האזרחי בשטחי אזורי המזרח שביטל את פקודות הארגוניות הקודמות וקבע כי עד להסדרת מערכת השטחים המזרחיים ב"דרך הראויה", הניהול האזרחי עליהם ימשיך להיות מופעל על ידי הקומיסר הכללי בפיקוד העליון של הצבא הפולני.
שטח פעולתו היה אמור להיות אזורים המהווים את אזור הלחימה, כמו גם אדמות הממוקמות ממזרח לגבולות פולין הקונגרסאית לשעבר, למעט - הפוביאטים המכוסים על ידי האמור לעיל.
במסגרת החלת השלטון הפולני פורסם צו על פקודת הבחירות לסיים (פרלמנט).
המשמעות הייתה שהנפות הבאות: ביאליסטוק, בילסקו וסוקולסקי שולבו רשמית בגבולות הרפובליקה של פולין ומאותו הרגע נשלטו ארגונית על ידי המשרד לענייני צבא , ולא על ידי הוועדה לניהול אזרחי בפיקוד העליון של כוחות הצבא הפולניים.
נציב אזרחי כללי מונה אז למועצה הצבאית בגבול המזרחי המזרחי, שהיה אמור להיות המוסד האזרחי הגבוה ביותר בשטחים הנדונים – שלטון וביצוע.
בשטח הוטלו נציבים על צבאות בודדים כפקחי נציבות הפוביאט הכללית של נציב האזרחים היו אמורים לנהל את הפוביאט.
מצ'יי יאמונט (פולנית: Maciej Jamontt) הפך לנציב המחוז על אזורי ביאליסטוק, וסמכותו התרחבה עד למחוזות: ביאליסטוק, ביילסק, סוקולקה, גרודנה וולקוביסק.
אוגוסטה סיפרוביץ' מונה לנציבת פוביאט ביאליסטוק, סגנו היה בולסלאב שימנסקי , ונציב ממשלת ביאליסטוק, נפוליאון צידזי'ק (הוא אמור היה לשתף פעולה עם הוועדה העירונית הזמנית, וכן להתכונן ולהתנהל בבחירות העירוניות הראשונות).
ב-1920 במסגרת המלחמה הפולנית-סובייטית עברה ביאליסטוק לידי הצבא האדום וזה ניסה להקים משטר קומוניסטי בפולין בהנהגת יוליאן מרצ'בסקי, שמטהו היה בעיר, אך הניסיון לא צלח והעיר חזרה להיות תחת שלטון פולין.
בקיץ 1920, עם התקרבות חיילי הצבא האדום, בביאליסטוק החלו להתכונן למלחמה.
תלמידי בית ספר פולניים הצטרפו בהמוניהם לצבא, וכל צוות הצופים עם המפקד, הכומר סטניסלב מרסינקובסקי, הצטרף גם הוא לצבא.
ב־13 ביוני בביאליסטוק בפגישה של מוסדות וארגונים חברתיים שונים, בין ואשר כללה גם חברי מועצת העיר ומועצת הפוביאט, הוקם הוועד האזרחי להגנה לאומית (בפולנית: Obywatelski Komytet Obrony Narodowej).
בולסלאב שימנסקי, חבר הוועד, מונה על ידי הגנרל יוזף הלר לתפקיד סגן של הקמת צבא המתנדבים במחוז ובעיר ביאליסטוק.
לוועד הייתה המשימה לתאם פעילות חברתית כך שתשרת את ההגנה על המדינה ובין המשימות נכללו בין היתר גיוס מתנדבים לצבא, טיפול בחיילים פצועים וחולים, אספקת ציוד, לחימה באבטלה, טיפול במשפחות חיילים, חלוקת מזון וקיום תברואה לצורכי התושבים, תעמולת מלחמה וסיוע בטיפול רפואי.
הוועד נכלל גם כן נציגי כל האיגודים המקצועיים, אגודת הפלקון, מעגל הנשים הפולניות והצלב האדום.
הקהילה היהודית בביאליסטוק שיתפה פעולה גם עם הוועד.
משרד גיוס נפתח, שגייס תוך שבועיים למעלה מ־600 מתנדבים שגויסו ממעמדות חברתיים ומקצועות שונים.
קבוצה גדולה של נשים מביאליסטוק התנדבה גם כן להצטרף לצבא ונשלחה אז לשרת בלגיון הנשים המתנדב שהוצב בוורשה.
הוועדה ומוסדותיה פעלו עד 27 ביולי 1920 ועזבה זמן קצר לפני כניסתה הבולשביקים.
כמה פקידים שהתפנו מביאליסטוק קודם לכן הועברו למרכז פולין ומערביה, כולל באזור שייראדז.
שבועיים לפני כיבוש העיר על ידי הצבא האדום ב-11 ביולי ביוזמת איגוד עובדי תעשיית הטקסטיל "פראקה" אורגנה הפגנה פטריוטית גדולה בהשתתפות כמה אלפי אנשים כאשר רוב אזרחי ביאליסטוק הפולניים וקבוצה גדולה מקרב תושבי תושבי וסילקוב הסמוכה השתתפו בה.
הכוחות שהוצבו בביאליסטוק וסביבתה נסוגו מהעיר לפני כניסת הבולשביקים, כלומר ב-27 ביולי, נעו לעבר מצודת אוסובייץ ולומז'ה, שם נועדה לארגן קו הגנה ארוך יותר.
הגנרל לוציאן ז'ליגובסקי, המפקד על האזור הזה הזה כתב כי "הקבוצה בראשותי עוזבת לאורך מסילת הרכבת גרודנו-ביאליסטוק".
ב-27 ביולי הוא עצר על נהר סופראשל.
הלחימה הכבדה נמשכת, הארמייה הרביעית של הצבא הסובייטי פעל נגד הקבוצה.
בליל 23–24 ביולי נשלחו בדחיפות דזרז'ינסקי ומרצ'לבסקי, יחד עם חברים נוספים בוועדה לפולין דרך סמולנסק ומינסק.
במהלך ההפסקה במינסק ב-25 ביולי, הצטווה מרשלבסקי לחבר מניפסט בדחיפות, וסטניסלב פילצקי אמור היה לחבר צו "על בית הדין המהפכני", על פי ההוראות שניתנו על ידי דז'רינסקי.
אם ב-28 ביולי כבר הוצבו חיילים סובייטים בביאליסטוק, חברי ה-TKRP היו רק בווילנה, שם קיבל דז'רז'ינסקי כספים רבים המיועדים לצורכי הוועדה, ומרשלבסקי המשיך לחבר את תוכן המניפסט של TKRP.
זה היה הראשון שהיה פעיל לפני כניסת הבולשביקים קבוצת סטודנטים יהודים מאגודת העזרה העצמית לסטודנטים בעיר ביאליסטוק על ידי הקמת ממשלת המהפכה הזמנית המוכרזת לחלוטין, אולם, מלבד הצהרת עובדה זו, לא הראו כמעט כל פעילות.
מבני הכוח הקומוניסטים המקומיים הכפופים למוסקבה אורגנו בסיוע הצבא האדום.
עוד לפני הגעתו של מרצ'לבסקי הצליחו הסובייטים לגייס כ-80 פעילים קומוניסטים.
הוקמה גם הוועדה הצבאית-מהפכנית ביאליסטוק, שהייתה עצמאית בתחילה מה-TKRP, בראשותו של אושרוביץ' (Oszerowicz), שהיו בה חברים אלכסנדר פורנלסקי, יוזף קובלסקי, בוריס גרינברג ומ' גרולמן.
לאחר סיומו של הקרב חזרה ביאליסטוק לשליטת הממשלה הפולנית.
לאחר השתלטות הצבא הפולני על העיר, החלו טיהורים.
כבר ב-24 באוגוסט נורו שלושה קומוניסטים, רבים אחרים נכלאו, עונש מוות הוטל גם על, למשל, חמש עשרה אנשי רכבת שתומכים ב-TKRP.
בסופו של דבר הם נידונו לתקופות מאסר.
ההאשמות נגד הקהילה היהודית המקומית עוררו מחלוקת.
דו"ח המצב של פיקוד הצבא הפולני השני עליו חתם לייטוננט תדיאוש קוטרזב ציין כי 5,000 חיילי הצבא האדום התגנבו לביאליסטוק דרך היער הגובל בפארק ובזכות עזרתם של יהודים מקומיים תקפו את החיילים הפולנים של דיוויזיית החי"ר הראשונה ששהו במרכז העיר באותה עת.
בתחילת מרץ ואפריל התגברו בביאליסטוק ההכנות להגנה על האוכלוסייה מפני השלכות הפצצות והתקפות הגז.
האוכלוסייה אומנה להגנה עצמית ונבנו תעלות ומקלטים.
נוצרו שירותים מיוחדים: אזעקה, תקשורת, כיבוי אש, הצלה-סניטריים וטכניים.
בנוסף לצופים, היו מעורבים בפעילות זו גם נציגי: הליגה להגנת האוויר והגז (LOPP), הצלב האדום הפולני, האיחוד המערבי, האימוץ הצבאי, איגוד המילואים והרובאים וארגונים אחרים.
העיתון "הד ביאלוסטוק" הורה מה לעשות במקרה של אזעקת אוויר.
בסוף יולי החלה פעולה רחבת היקף של חפירת תעלות נ"מ בעיר.
רובם היו אמורים להיות ממוקמים במרכז העיר, באזור של שתי תחנות רכבת וצריפים.
אזרחים מקומיים השתתפו בריבאונדים לרכישת חימוש לצבא.
לדוגמה, עובדי מפעל המדינה לבוד מדוג'ליד, המעסיקים מעל 400 עובדים, קנו מכונת ירייה כבדה עבור כוחות הצבא הפולני.
כמו כן, נאסף כסף עבור קרן ההגנה הלאומית (בפולנית: Fundusz Obrony Narodowej) וקרן ההגנה הימית (בפולנית: Fundusz Obrony Morskiej).
ערב פרוץ המלחמה התרחשו פעילויות ריגול וחתרנות הולכות וגדלות, שהקשו על היחסים עם הגרמנים המקומיים, והחל מ-13 במאי נאסר לקיים כינוסים ציבוריים בקרב האוכלוסייה הגרמנית.
ב-1 בספטמבר 1939 החלה פלישת גרמניה לפולין.
טייסות מחבלים גרמניות טסו מעל אזור ביאליסטוק, אז הפצצות הראשונות נפלו באזור תחנת הרכבת ביאליסטוק וצריפים צבאיים.
העיתונות המקומית דיווחה על הצלחות הכוחות הפולניים ופשיטות חיל האוויר הפולני על ברלין.
רק המידע אודות כניסתם של טייסות פרשים הנתמכות בתותחנות סוסים למזרח פרוסיה התגלה כנכון.
בקו ההגנה הראשון היה רוגע יחסית; היו רק קרבות סביב מיסשיניץ' וגרייבו.
על פי תוכניות ההגנה הפולניות ביאליסטוק לא נועד להגנה, והיחידות הצבאיות שנמצאו בעיר תפסו עמדות הרחק מחיל המצב שלהן.
עם זאת, הידיעות שהגיעו מנארו הובילו להחלטה להתנגד: סגן אלוף זיגמונט שפרנובסקי (מפקד פיקוד הלוגיסטיקה המחוזי ובמקביל קצין הדרגה הוותיק ביותר בביאליסטוק) וקפטן טדאוש קוסינסקי החליטו להילחם באמצעות יחידות צעדה וחילוף וכן קבוצות חיילים הנסוגים מנארו.
לרשותם עמדו בעיקר גדוד הצעדה של הגדוד ה-42 וגדוד השמירה הלא שלם מספר 33. יחידות משנה נוספות נוספו, חי"ר הגיעו ליד ויזנה נאספו וכן שתי טייסות של גדוד 2 של גרוכוב אולאן מסובאלקי.
היחידות יצרו קו הגנה לאורך שכונת דויילידי ונובה מיאסטו, דרך ויסוקי סטוצ'ק, עד פיטראשי: "אולנים" משתי טייסות מהגדוד השני הוצבו בשכונות יאלוסטוצ'ק ופייטראשה, גדוד השומר מספר 32 הוצב בנווה מיאסטו, ומרכז ההגנה היה גבעות ויסוקי סטוצ'ק מאוישות בגדוד הצעדה של גדוד חי"ר 42 בפיקודו של סגן איגנסי סטצ'וביאק.
בנוסף, מגיני העיר נתמכו על ידי חברת מקלעים כבדים ומחלקה ארטילרית אחת.
בסך הכל מנתה סדר הקרב כ־900 חיילים.
התקלות עם כוחות גרמנים קרתה ב-13 בספטמבר ליד ז'ולטקי וב-15 בספטמבר בשעות הבוקר הסתערו הגרמנים על החלק המרכזי בעמדות פולניות בשכונות מרצ'וק וויסוקי סטוצ'ק.
היתרון של היריב היה הרסני.
ק' קוסינסקי נפטר ונקבר בבית העלמין של סנט רוך.
לאחר מספר שעות של הגנה מתמשכת ודחייה של ארבע התקפות גרמניות, ראשונה שתי טייסות גדוד 2 של גדוד גרוכוב, ואז פלוגות הגדוד ה-42 נסוגו לעבר העיר, ולאחר מנוחה קצרה עזבה בערב עוד מזרחה לכיוון וולקוביסק (בעקבות המלחמה עיר זו הועברה לרפובליקה הבלארוסית).
ב-15 בספטמבר נכבשה ביאליסטוק על ידי חטיבת המבצר "לוצן" בפיקודו של הגנרל אוטו-ארנסט אוטנבאכר.
יומיים לאחר מכן, ב-17 בספטמבר הצטרפו אליהם כוחות סובייטים.
בין ה -20 ל -22 בספטמבר נערכו דיונים בארמון ברניצקי בנוגע להעברת העיר מידי גרמניה לידיים סובייטיות.
על פי ההסכם, הוורמאכט אמור היה לעזוב את העיר עד 22 בספטמבר בשעה 14:00. בתום המשא ומתן המשלחות נסעו לארוחת ערב במלון ריץ.
וכך, ב-22 בספטמבר נערך טקס מסירת העיר בחצר ארמון ברניצקי בהשתתפות איוואן בולדין שהיה מפקד הקבוצה המכוננת לפרשים ברובע הצבאי בבלארוס ואנדריי ירמנקו שהיה המפקד.
הגרמנים העבירו את השלטון לברית המועצות בהתאם לפרוטוקול הסודי של הסכם מולוטוב-ריבנטרופ.
הקים את מושבו בבניין בית המשפט המחוזי ברחוב מיצקייביצ'ה 5. בין קורבנות גל המעצרים היו עובדי בית המשפט המחוזי שנעצרו כמו יוזף אוסטרושקה, הנשיא האחרון של בית המשפט (הוא נכלא בביאליסטוק, ואז גורש יחד עם אחרים למחנות הסובייטים), סגן הנשיא קרול ווליץ, יאן בולסלאב.
סטוקובסקי, המזכיר הראשי של בית הדין האזורי וראש משרד המס.
האספה העממית של ביאליסטוק התכנסה בעיר ב-28–30 באוקטובר תחת הסיסמה: "מוות לנשר הלבן".
ב-22 באוקטובר 1939, פחות משבועיים לאחר הפלישה, ארגן ממשל הכיבוש הסובייטי בחירות לאספה לאומית של מערב בלארוס (בבלארוסית: Народны сход Заходняй Беларусі).
שיעור ההצבעה הרשמי היה 96.7 אחוזים, ו-90 אחוז מהקולות ניתנו למועמדים שנתמכו בברית המועצות.
הבחירות לאסיפות העם במערב אוקראינה ובמערב בלארוס התקיימו בשליטת הנ.ק.ו.ד.
ב-30 באוקטובר, מושב האספה הלאומית שהתקיים בבלסטוק העביר את החלטת הצטרפותה של מערב בלארוס לברית המועצות ואיחודה עם הרפובליקה הסובייטית הסובייטית של בלארוס.
עתירות אלו התקבלו רשמית על ידי הסובייט העליון של ברית המועצות ב-2 בנובמבר ועל ידי הסובייט העליון של הרפובליקה הבלארוסית ב-12 בנובמבר.
העיר נהפכה לבירתה של מחוז ביילסטוק .
לאחר שילוב ביאליסטוק והסביבה כמחוז ביאליסטוק ברפובליקה הסובייטית הבלארוסית, החלה מדיניות סובייטיזציה.
בשנת 1940 נהרס בית העירייה הישן, הראטוש בכיכר קושצ'יושקו כדי לספק מרחב גדול לקיום עצרות וטקסים.
הכיכר עוטרה בפוסטרים עם תעמולה סובייטית.
ברחוב Sovietskaya (Rynek Kosciuszki) 27 החליפה הספרייה המחוזית גורקי את הספרייה הציבורית העירונית.
סמיון איגייב מונה למזכיר הוועד המחוזי של ביאליסטוק, לשעבר המזכיר השני של הוועד המחוזי של מוגילב.
הקים את מטהו ברחוב Mickiewicza במשרד הוויוודה כיום.
המפקד הראשון של סניף הנ.ק.ו.ד.
המחוזי היה אלכסנדר מיסיורייב שהוחלף מאוחר יותר על ידי פיטר גלדקוב וסרגיי בילצ'נקו.
מושב מועצת העיר ("גורקום") מוקם ברחוב ורשבסקה 21, בבניין שלא קיים יותר.
גרישה גרשמן מונתה למזכירה הראשונה של ועד העירייה.
לאחר כניסתם לברית המועצות גורשו אלפי פולנים אתניים, בלארוסים ויהודים בכוח לסיביר על ידי הנ.ק.ו.ד., מה שגרם למעל 100,000 איש שגורשו לחלקים המזרחיים של ברית המועצות.
בין הפולנים שגורשו היו עובדי מדינה, שופטים, שוטרים, קציני צבא מקצועיים, בעלי מפעלים, בעלי בתים, פעילים פוליטיים, מנהיגי ארגוני תרבות, חינוך ודת ופעילים אחרים בקהילה, שכונו "אויבי העם".
הסיפוח של ביאליסטוק לברית המועצות, מלבד הזרם הגדול של אנשים מברית המועצות, יצרה את התנאים להגירתם של אנשים מהעיירות שמסביב, כולל רבים מהבלארוסים המקומיים לעיר, ככל הנראה בעיקר כדי לשפר את הבסיס האתני ולחזק את השלטון הסובייטי בעיר.
תהליך מיסודם של בלארוסים ותרבות בלארוסית התרחש בעיר בקנה מידה גדול יותר: בין היתר הוקמו בעיר בתי ספר בלארוסיים, מכון פדגוגי עם הפקולטה לשפה בלארוסית ותיאטרון בלארוסי.
בתקופה זו חל שינוי בריבוד האתני בעיר והפולנים איבדו את הדומיננטיות שלהם בעיר.
ההתנגדות הפולנית נגד הסובייטים באזור ביאליסטוק (במיוחד לאורך נהר ביברזה הביצתי) החלה מיד לאחר קמפיין ספטמבר ובאמצע 1940 היו ארגונים מחתרתיים ב -161 עיירות וכפרים באזור העתיד של מחוז ביאליסטוק.
היו נפוצות, בעיקר סביב ידוובנה, שם התחושות האנטי-סובייטיות היו החזקות ביותר.
ב-22 ביוני 1941 עם התחלת המתקפה של גרמניה הנאצית שררה בהלה רבה בביאליסטוק שהייתה באותה עת חלק מהרפובליקה הסובייטית הבלארוסית.
הצבא האדום החל להימלט וחנויות נבזזו, ואסירים, כולל יהודים נמלטו מבתי הכלא.
דוד קלמנטינובסקי כתב: "כל מי שיכול, נס עם הרוסים.
משפחות שחיו ביחד עשרות שנים מוכרחות להיפרד.
המחסנים של הצבא הסובייטי נבזזים על ידי אנשים בשביל אוכל והפולנים תוקפים את היהודים.
אנחנו מפחדים לעזוב את הבית כי אין אף אחד בסביבה שישמור על החוק והסדר".
עד חמישי בערב, 26 ביוני 1941 ביאליסטוק נכבשה ללא קרב.
ביום הזה, 3 מחלקות של גדוד משטרה צבאית 309 נכנסו לעיר שאוכלוסייתה באותו הזמן עמדה על 105,000 נפש.
המחלקות הללו התאספו בכיכר המרכזית של העיר, כיכר קושצ'יושקו (בפולנית: Rynek kosciuszki).
מחלקה I שנכנסה ממערב ומחלקה 3 שנכנסה מדרום מערב הגיעו למרכז העיר מוקדם בבוקר בעוד שמחלקה 2 שנכנסה מכיוון דרום מזרח הגיעה למרכז העיר לאחר קרבות עם שאריות של יחידות צבא סובייטי שנותרו באזור.
העיר הוגדרה כבירת מחוז ביאליסטוק.
אריך קוך ראש המנהל האזרחי במחוז בקבע את מושבו בארמון לובומירסקי.
במהלך המלחמה השמידו הנאצים את הקהילה היהודית בעיר רובה ככולה.
בעיר גם פעלו גדודים של פרטיזנים, שיהודים רבים נטלו בהם חלק.
ב-27 ביולי 1944 שוחררה העיר בידי הצבא האדום ונמסרה לניהול הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית.
ב-29 בספטמבר 1944 הוחזרה העיר לפולין.
השתייכותה לפולין נתקבעה סופית בהסכם בין פולין וברית המועצות שנחתם באוגוסט 1945.
בשנת 1968 הוקם סניף של אוניברסיטת ורשה (בשנת 1997 קיבלה עצמאות ונקראה אוניברסיטת ביאליסטוק), כמו גם מוזיאון הצבא.
בשנת 1973 החלה בניית האמפיתיאטרון וחנות הכלבו "הצנטרום".
בשנת 1974 נפתחה מחלקת הבובות של בית הספר הגבוה לתיאטרון על שם אלכסנדר ז'לברוביץ', וכן סניף של האקדמיה למוזיקה שופן של ורשה.
בישיבה הראשונה של מועצת העיר שהקימו השלטונות הקומוניסטים, המועצה הלאומית העירונית (בפולנית: Miejska Rada Narodowa) בביאליסטוק ב-31 באוגוסט 1944, מונה לתפקיד יושב ראש המועצה (ראש עיר) ויטולד ונצ'ליק, וסגני היושב ראש יוזף ינקובסקי ויאן פיטקייביץ'.
ב-30 במאי מונה אנדז'יי קז'בניאק לתפקיד זה היושב ראש וכיהן עד 1948. במקביל הימצאותן של יחידות שירותי הביטחון הסובייטיים כמו הנ.ק.ו.ד.
והסמרש, החל להיווצר בעיר מנגנון הביטחון של הרשויות הקומוניסטיות הפולניות עם הקמת סניפים טריטוריאליים של סוכנויות הביטחון והמודיעין השונות, כגון המשרד לביטחון הציבור.
ב-28 באוגוסט 1980, במפעל לכלים בכביש הטבעת הצפוני, במהלך המשמרת הראשונה, הכריז צוות של 385 איש על שביתה.
למחרת ננקטו שביתה במפעלי הזכוכית של ביאליסטוק (כאלף איש הפסיקו לעבוד), שם הוקם ועד שביתה.
הצוות תמך ב-21 דרישות של העובדים מגדנסק.
מקומות עבודה אחרים לא נקטו בשביתה, אך דיונים סוערים פרצו בין הצוותים על האירועים במדינה.
ב-31 באוגוסט 1980 נחתם בגדנסק הסכם היסטורי בין המוחים בנמל גדנסק בראשות לך ולנסה לבין נציג הממשלה מייצ'יסלב יגיילסקי.
בזמן שהפועלים בגדנסק חגגו את הניצחון, גל השביתות של ספטמבר החל להתפשט בביאליסטוק.
מלבד ועדת השביתה הלאומית, הוקמו בערים הגדולות כמה ועדות מייסדות בין-מפעליות (MKZ).
מטעמי ביטחון הועברו משרדים אלו למפעלים גדולים לעת השביתה.
ועדת מצ"ק ביאליסטוק הוצבה במפעל הכלים והידיות בביאליסטוק.
ב-28 באוגוסט 1980 הפגין צוות מפעל הכלים והידיות בביאליסטוק.
העובדים העלו 42 דרישות, ודרשו, בין היתר, להקים איגודים מקצועיים חופשיים.
למחרת הופסקה עבודת מפעל הזכוכית של ביאליסטוק, וב-4 בספטמבר פתחו 2,000 איש בשביתה.
עובדי מפעל תעשיית הכותנה בביאליסטוק "מהיר", נהגי חברת התחבורה העירונית (MPK) ונהגי מוניות.
בימים הבאים התפשטו ההפגנות לכלל ביאליסטוק והערים הסמוכים.
בסך הכל פרצו 80 שביתות במחוז באוגוסט וספטמבר.
שבוע לאחר מכן, המשרד האזורי נרשם בגדנסק.
ללא קשר ליוזמה זו, נציגי מפעל רכיבי הטלוויזיה ביאזט, בית הדפוס של ביאליסטוק, האוניברסיטה הטכנית בביאליסטוק והקואופרטיב לתיקון ובנייה (בפולנית: Spółdzielni Remontowo-Budowlanej) יצרו קשר עם סניף ורשה של תנועת סולידריות ולרשום סניף אזורי משלהם שמקום מושבו היה בחדר 201 ברחוב Swietojanska 13 ובראשם סטניסלב מרצ'וק.
מחלקת התעמולה של הוועד הפרובינציאלי של מפלגת הפועלים הפולנית המאוחדת הסתירה מידע על שביתת עובדי חברת התחבורה הציבורית מ"גזטה וספולצ'סנה", למרות שאנשים נסעו ברגל וכולם ידעו על השביתה.
נהגי התחבורה הממלכתית ונהגי מוניות מביאליסטוק קטעו את עבודתם.
בין מפעלי התעשייה שפתחו בשביתה היו: המפעלים הגדולים ביותר בביאליסטוק: מפעל הכותנה "פאסטי", מפעל ביאזט, המפעל למכשירים וידיות (Fabryka Przyrządów i Uchwytów) ומפעלי תעשיית הטקסטיל על שם סרגינה ברחוב צ'נסטוחובסקה.
עקב השביתה בבית הדפוס של ביאליסטוק ב-9 וב-10 בספטמבר לא פורסם "גזטה וספולצ'סנה", שופרה המקומי של המפלגה, דבר שהיה חסר תקדים בתולדות העיתונות שלאחר המלחמה.
בספטמבר 1980, המניע העיקרי להפגנות היה קבלת ערבויות ספציפיות מהשלטונות הקומוניסטיים שההסכמים בגדנסק יחולו על כל העובדים, כולל המפעלים בביאליסטוק.
בתקופת השביתות הראשונית, נציגי ועדות השביתה של מקומות עבודה בודדים לא קיימו מגעים הדדיים.
לא היו ניסיונות ליצור הסכמה רחבה יותר בדמות ועדות שביתה בין-מפעליות.
מהשובתים נשלל סיוע משפטי מקצועי.
רק ב-12 באוקטובר 1980 הוקמה בביאליסטוק הוועדה המייסדת הבין-ארגונית של NSZZ "Solidarność", אשר ריכזה איגודים מקצועיים מ-21 מקומות עבודה, המייצגים 4,600 עובדים.
כמו כן, סוכם כי את הוועדה הבין-ארגונית יובילו שלושה יושבי ראש משותפים: יז'י פראיז'נר (מטעם אוניטרה-ביאזט), סטניסלב פז'סטרז'סקי (מטעם בית הדפוס של ביאליסטוק) ויאן וולובסקי (מטעם מפעל ביזון).
ב-16 בנובמבר 1980 יצא לאור הגיליון הראשון של "עלון המידע" של הוועדה המייסדת הבין-ארגונית של האיגוד המקצועי לניהול עצמי "סולידריות" בביאליסטוק.
במהלך השבועות הראשונים, "העלון" היה תפוצה של 5,000 עותקים.
ה"עלון" התפשט במהירות בקרב הציבור.
אנשים היו רעבים למילה כתובה בחינם המתייחסת לעניינים מושתקים שונים, במיוחד מה שנקרא כתמים לבנים מההיסטוריה האחרונה של פולין.
לבסוף, ניתן היה לגשת לשירה, לטקסטים עיתונאיים והיסטוריים שלא הפריעו להם לצנזורה.
קולות ביקורתיים בעיתונות ביאליסטוק על התעללויות מצד מקבלי ההחלטות במפלגה, כמו גם גל שינויים ברשויות המפלגה בפולין, הביאו ל"טיהורים" בביאליסטוק.
בישיבת הוועד הפועל של ועדת מפלגת הפועלים הפולנית המאוחדת, שהתקיימה ב-30 באוקטובר 1980, הגיש ולדיסלב יושקייביץ' בקשה להתפטר מתפקיד המזכיר הראשון של הסניף המחוזי של המפלגה.
הוא הסביר את החלטתו בבריאותו הלקויה.
חברים מהשורה הראשונה של מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית האשימו אותו במילוי תפקידים גבוהים במפלגה ובמדינה שהוא אחראי פוליטית, מוסרית ומשפטית לטעויות ולעיוותים.
למרות זאת, הפך יושקייביץ' לקונסול הכללי של הרפובליקה העממית הפולנית בוורנה.
יחד עם המזכיר הראשון עזבו 8 חברי ההנהלה ו-14 עובדים במשרה מלאה, בעיקר מתפקידי ניהול.
תפקידו של המזכיר הראשון של הוועד המחוזי של המפלגה הופקד בידי סטפן זאוודז'ינסקי, שכיהן בתפקידו עד אפריל 1983, אז הוחלף בוולדז'ימייז' קולודז'יוק.
גם המנגנון הפונקציונלי בחלקים התחתונים הוחלף לצמיתות.
חלו שינויים בתפקידי המזכירים הראשונים של ערכאות המפלגה הבסיסיות.
מתוך 15 מזכירים במשרה מלאה של ועדי החברה, 11 אנשים הפסיקו לבצע את תפקידם.
בוצעו שינויים בהרכב מזכירות הוועד העירוני של המפלגה.
במאי 1981 מונה יוזף קובלצ'יק למזכיר הראשון, ומונה מנהל חדש בן 15 איש.
זיגמונט שפריחה הודח מתפקיד הוויוודה (מושל מחוזי), וקז'ימייז' דונאי תפס את מקומו.
הוא החזיק בתפקידו עד 1986, אז הוחלף על ידי מריאן גאלה.
אלכסנדר צ'וז', ראש העיר של ביאליסטוק, נשאר בתפקידו, אך הוא חדל לכהן רק במחצית השנייה של 1981, ואת מקומו תפס תדיאוש נצ'אס.
ב-1986 הופקד תפקיד הנשיא בידי זביגנייב זדרוייבסקי, וב-1989 בידי יז'י צ'באן.
חלו שינויים ב"גזטה ווספולצ'סנה", שהיה ביטאונו של הוועד המחוזי של מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית.
עד אוגוסט 1980 נשלטה "גזטה וספולצ'סנה" על ידי התעמולה הרשמית, ותוכנו הוכתב על ידי הקו הרשמי שאסר על כתיבה ביקורתית נגד השלטונות.
למרות הצנזורה, הופיע מידע על "סולידריות" ב"גזטה וספולצנה", ובמערכת נערכו פגישות עם ראשי "סולידריות" של ביאליסטוק, שתוארו מאוחר יותר בעיתון.
יאן סוצ'ה העורך הראשי של "גאזטה ווספלצנה" איבד את עבודתו בנובמבר 1981 לאחר שספג ביקורת מאלבין שיוואק, חבר הוועד המרכזי של המפלגה.
עיתונאי הירחון קונטרסטי (בפולנית: Kontrasty) החזירו את תעודות חבר המפלגה שלהם והצטרפו לסולידריות.
לאחר החלת המשטר הצבאי בפולין נסגר העיתון והעובדים פוטרו.
בדצמבר 1980, קבוצה של אנשים שכללה את יז'י בינקובסקי, קריסטינה זבלודובסקה, פיוטר ז'ורבסקי והכמרים צ'סלאב גוודצ'וק וסטניסלאב שצ'פורה התאגדו בניסיון להקים מועדון אינטליגנציה קתולי.
המסמכים הדרושים לרישום המועדון הוכנו והוגשו למשרד המחוז.
בינואר 1981 סירב המושל לאשר את הרישום.
ועדת המייסדים הגישה ערר לשר הפנים ותמיכה ניתנה על ידי הבישוף אדוארד קיסיאל וראשי כנסייה הקתולית בפולין, דבר שסייע והארגון נרשם בביאליסטוק ב-3 במרץ 1981.
בסוף ינואר 1981 התפשטה שיחת היום בביאליסטוק על הכאתו והצתתו של חבר סולידריות זביגנייב סימוניוק - מפעיל מחרטה במפעל הכלים והידיות, על ידי קציני המיליצייה אזרחית (המשטרה בפולין הקומוניסטית).
האירוע זכה לתהודה רחבה בפולין.
התיק הועבר לידי הפרקליטות של ביאליסטוק, כשהיא נכנעה ללחץ דעת הקהל ואף על פי כן החקירה הופסקה איש מהשוטרים לא הוגש נגדו כתב אישום.
לאחר מכן התנכלו השלטונות לסימוניוק.
באוקטובר 1982, הוא נידון על ידי בית המשפט המחוזי בביאליסטוק לשנתיים מאסר, הושם בבית המעצר בביאליסטוק ועונה שם.
ב-8 בינואר 1983 הוא נמצא מת בתאו.
ב-27 בינואר 1981 פרצה בעיר שביתת אזהרה שפגעה במפעלים הגדולים ביותר, ביניהם: מפעל הטקסטיל פאסטי, אינסטאל, פקפול, מפעל הרהיטים של ביאליסטוק ומפעל הכלים והידיות "ספומאש" באזור סטארושיילצה.
לשביתה הצטרפו רבים מרשת קיוסקי העיתונים רוח (בפולנית: Ruch).
במפעלים הוקמו שירותי אבטחה לשמירה על הכניסות ולא אפשרו לאיש להיכנס למפעל.
בסך הכל, למעלה מ-34,000 איש פתחו בשביתה ב-78 מקומות עבודה.
העובדים נלחמו על חופשות שבת.
ההפשרה לאחר הקמת "סולידריות" אפשרה להתמודד עם ההיסטוריה.
בפעם הראשונה הוזכר טבח יער קאטין, שבוצע בהוראת סטלין.
ב-15 באפריל 1981 הניחו נציגי "סולידריות" זרי פרחים על קברו של החייל האלמוני בביאליסטוק בבית הקברות הצבאי, לזכר הקצינים הפולנים שנרצחו ביער קטין.
ב-15 באוגוסט 1981 נחגג חגיגי יום השנה ה-61 למלחמת פולין-בולשביקית ב-1920 (יום השנה שנאסר לציון על ידי שלטונות הרפובליקה העממית הפולנית).
כמו כן האופוזיציה ציינה את יום השנה ה-63 להשבת העצמאות של פולין.
ביוזמת "סולידריות" שוקמו הקברים המוזנחים של חיילים פולנים משנת 1920 וב-11 בנובמבר לציון יום העצמאות נחגגה מיסה קדושה בקתדרלה של ביאליסטוק, שנחגגה על ידי הבישוף אדוארד אוזרובסקי.
ב-25-26 ביוני 1981 התקיים בביאליסטוק הסיבוב השני של הקונגרס הכללי הראשון של הנציגים שם נבחר סטניסלאב מרצ'וק ששימש בתפקיד עד שנת 1991.
ב-4 באוגוסט 1981 מסרה משלחת נשיאות האיחוד למחוז ביאליסטוק החלטה שבה דרש האיגוד לנקוט בצעדים נחרצים להתגברות על המשבר.
למחרת, בכיכר מול מטה המפלגה הקומוניסטית האזורית התאספו נהגי מוניות ונהגי חברת התחבורה הציבורית העירונית MPK.
לאחר מכן, שרשרת של כארבעה קילומטרים של כלי רכב מעוטרים בדגלים וכרזות רצה לאורך רחובות מרכז העיר לצד בניין העירייה והסניף המחוזי של המפלגה.
למחרת, פעולת נהגי המוניות נתמכה על ידי גמלאים, גמלאים ונכים שהתאספו בכיכר מול בניין המפלגה הקומוניסטית.