tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דוד הכהן, כמי שהיה מעורב בתעשיית האבן, חבר להקמה וניהול של מחצבת 4.5. בנימין קב-ונקי ואחיו, איסר, הקימו שותפות עם הנהלת העבודות שליד "מרכז העבודה של ההסתדרות" בחיפה, שאותה ייצגו דוד הכהן, שמואל מרגולין וטהא קרמאן לניהול המחצבה.
השותפות הזאת הייתה הבעלים של מחצבת 4.5.
הכהן נבחר כחבר במועצת עיריית חיפה בבחירות ב־1927 ובבחירות ב־1934.
בתקופת שיתוף הפעולה עם הבריטים, במלחמת העולם השנייה, היה דוד הכהן איש הקשר בין ארגון "ההגנה" למודיעין הבריטי.
שיתוף פעולה זה נעשה על פי הסכם שנחתם בלונדון ב-1940 בין הסוכנות היהודית לבין זרוע המודיעין הבריטי שנקראה מנהלת המבצעים המיוחדים (S.O.E - Special Operations Executive), שתפקידה היה לבצע פעולות חבלה ותעמולה בארצות אירופה שהיו בעלות בריתה של גרמניה הנאצית.
במשא ומתן שקדם להסכם יוצגה הסוכנות היהודית על ידי דוד הכהן, משה שרת (אז שרתוק) וראובן שילוח (אז זסלני, לימים ראש המוסד).
לדוד הכהן ולראובן שילוח הוצעה דרגת קצונה בצבא הבריטי, אך הם דחו את ההצעה כדי להדגיש את מעמדם העצמאי כלפי הבריטים.
על שירותו זה עוטר ב-1959 באות לגיון הכבוד בדרגת קצין.
בשנת 1946 היה דוד הכהן בין מנהיגי היישוב שנעצרו על ידי הבריטים ב"שבת השחורה", יחד עם משה שרתוק (לימים משה שרת), ברנרד ג'וזף (לימים דב יוסף), ראשי המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, דוד רמז יושב ראש הוועד הלאומי ואחרים.
בכך הייתה משום הכרה של הבריטים במעמדו הבכיר של דוד הכהן בהנהגת היישוב.
העצורים שוחררו כעבור חודש וחצי.
לאחר קום המדינה היה דוד הכהן חבר כנסת מטעם מפא"י ולאחר מכן מטעם המערך.
שימש שנים רבות יושב ראש ועדת החוץ והביטחון של הכנסת.
בנובמבר 1950 נפצע קלות בתאונת דרכים בעת שרכב בו נהג בירידה מירושלים התנגש במשאית.
איתו ברכב היו חברי הכנסת יוסף לם ואליעזר לבנה שנפצעו קשה יותר, וכן ח"כ עמי אסף.
במאי 1955 ביקשה המשטרה להעמידו לדין בגין עבירת התנועה שגרמה לתאונה, אך יושב ראש הכנסת יוסף שפרינצק דחה את הבקשה מבלי להעבירה כלל לוועדת הכנסת, בטענה שדוד הכהן עצמו שכב בזמנו בבית החולים בין החיים ובין המוות.
בשנים 1953–1955 שירת כציר הראשון של ישראל בבורמה, תפקיד שהיה אז רב חשיבות מאחר שבורמה, בניגוד לרוב מדינות אסיה, קיימה קשרים גלויים וידידותיים עם מדינת ישראל.
ראש ממשלתה או נו ביקר ביקור ממלכתי בישראל בשנת 1955 וראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון השיב בביקור גומלין בבורמה שנים אחדות לאחר מכן.
בעת שירותו בבורמה עשה דוד הכהן מאמצים לקשור קשרים עם סין העממית ואף להביא לכינון יחסים דיפלומטיים עמה.
הדבר לא עלה בידו הן מחמת התנאים המדיניים ששררו באותה עת והן מחמת התנגדות לכך בארץ, בטענה שהדבר עלול לפגוע בקשרים עם ארצות הברית.
בתפקידו כיושב ראש ועדת החוץ והביטחון של הכנסת היה דוד הכהן לאישיות רבת השפעה, הן משום שבאותן שנים הייתה מפא"י מפלגת שלטון ללא עוררין, והן בשל אישיותו המיוחדת וכישוריו.דוד הכהן הלך לעולמו בשנת 1984 והוא בן 85, והובא למנוחות לצד בני משפחתו בבית העלמין בבנימינה.
אשתו הראשונה הייתה רות הכהן, ולבני הזוג שלושה ילדים:
עדה - אשתו של אהרן ידלין, שר החינוך בממשלתו הראשונה של יצחק רבין.
אסתר - אשתו של אלוף עוזי נרקיס.
יחזקאל - מראשוני המלונאים בישראל, התחתן עם שולמית, בתה של רופאת הילדים ד"ר רות פלד, בתו הבכורה של ארתור רופין.
אשתו השנייה הייתה הסופרת והעיתונאית ברכה חבס.
אשתו השלישית הייתה ציפורה ארבל, דור שלישי למייסדי ראשון לציון ונכדתו של מנשה מאירוביץ' - אחרון הביל"ויים, הייתה נשואה לסוהיל, בנו של חסן שוכרי, מראשי העיר חיפה בתקופה העות'מאנית.
נכדו הוא האלוף עמוס ידלין - ראש אגף המודיעין במטכ"ל.
ונינתו, היא רותם ידלין ראש המועצה האזורית גזר.
לדוד הכהן היו קשרי משפחה ענפים עם צמרת היישוב והמדינה: אחותו, רוזה גינצברג-גינוסר, הייתה עורכת הדין הראשונה בארץ ישראל, ובעלה שלמה גינוסר היה בנו של אחד העם.
אחותו השנייה, חנה, נישאה לארתור רופין, ראש המשרד הארצישראלי.
בתם של חנה וארתור רופין, כרמלה, נישאה ליגאל ידין, ובתם איה נישאה לצבי דינשטיין.
בת דודו של דוד הכהן היא רוזה כהן, אמו של יצחק רבין.
בשנת 1970 הוענקה לדוד הכהן אזרחות כבוד של העיר חיפה.
מוזיאון ההעפלה וחיל הים וכיכר נקראו על שמו בחיפה.
קרויה על שמו גם כיכר דוד הכהן בשכונת אחוזה בעיר.
ברכה חבס ודוד הכהן, עשרים יום בהודו: מרס–אפריל 1947, תל אביב: עם עובד, תש"ח 1948. (ספרון)
עת לספר, תל אביב: עם עובד, תשל"ד 1974. (זיכרונות מפרקים שונים בחייו הציבוריים; תורגם לאנגלית לאחר מותו)
שלום בלי אשליות, תל אביב תשל"ט.
(קובץ מאמרים שהופיעו ב"דבר" וב"מעריב" בשנת 1978)
הרב דוד הלוי סגל (הט"ז) (1586, ה'שמ"ו – 1667, כ"ו בשבט ה'תכ"ז) היה רבן של קהילות חשובות בפולין, אחד מנושאי כליו של השולחן ערוך ומגדולי הפוסקים האשכנזיים במאה ה-17. מכונה על שם חיבורו טורי זהב.
נולד בלודמיר לרבי שמואל הלוי סגל.
למד אצל אחיו הגדול, רבי יצחק הלוי סגל, מחבר שו"ת מהר"י הלוי.
מגיל 23 שימש בתפקידים רבניים שונים; רבנותו הראשונה הייתה בעיירה , הסמוכה לרווה רוסקה שבגליציה (כעת באוקראינה), ולאחריה עבר בין ערים רבות, כמו בריסק וקרקא.
נשא לאישה את רבקה, בת רבו המובהק הרב יואל סירקיש (הב"ח), ולאחר פטירתה נשא לאישה את כלתו של הב"ח שהתאלמנה מבעלה הרב שמואל צבי הרץ בן הב"ח.
בשנת 1641 התיישב באוסטרוה (אוסטראה), שם הקים ישיבה, וכתב את חיבורו המפורסם על השולחן ערוך, טורי זהב.
בעקבות פרעות ת"ח ות"ט נאלץ הט"ז לברוח למוראביה.
לאחר מכן התיישב בלבוב, ובשנת תי"ד (1654) נבחר לשמש כרב העיר.
שלח את בנו רבי ישעיה ואת בנו החורג רבי אריה ליב נכד הב"ח לתהות על קנקנו של שבתי צבי.
בעוד הם התרשמו ממנו מאוד, הט"ז יצא נגד התופעה וסבר שזו לא דרך היהדות.
הט"ז נפטר בלבוב ב-1667, בגיל 81. רבי ישעיה הלוי היה נכדו.
את 'טורי זהב' הדפיס בשנת ה'ת"ו (1646), באותה שנה ר' שבתי הכהן מדפיס את 'שפתי כהן'.
בהמשך הם משיגים אחד על דברי השני.
מטרת כתיבת הספר על ידי הט"ז הייתה להעמיד את ההלכה על בוריה; לדעתו, ריבוי הדעות והמחלוקות בדורו היוו בעיה, שהוא שאף לפתור.
ספרו טורי זהב נקרא בעבר גם "מגן דוד" (בהתאמה עם מגן אברהם אשר יחד איתו נקרא "מגיני ארץ").
השם 'טורי זהב' הוא משחק מילים עם הביטוי 'תורי זהב' ().
שם זה מבטא את אחת מהמטרות העיקריות של הספר, שהיא ליישב את קושיות ה"בית יוסף" על ה"טור".
ה'טורי זהב', בשונה מנושאי כלים אחרים על השו"ע, חובר על כל חלקי השו"ע.
החיבור זכה להשגות מצד רבי שבתי הכהן (הש"ך - שהשגותיו על הט"ז נקראות "נקודות הכסף", על פי אותו פסוק).
הט"ז הגיב להשגות הש"ך ב"הדף האחרון להט"ז".
בפולין, כנס ועד ארבע ארצות משנת 1683, החליט שעל קהילות פולין לפסוק כט"ז, אך עם השנים דעתו של הש"ך נעשתה לדעה המכרעת.
ביטוי למרכזיותו של החיבור בפסיקת ההלכה בהווה ניתן למצוא בכך שחלקים מהחיבור מהווים מרכיב מרכזי בחומר הלימוד הנדרש עבור בחינות ההסמכה לרבנות של הרבנות הראשית לישראל, בנושאים הכלולים בחלק יורה דעה של השולחן ערוך.
בנוסף חיבר הט"ז את הספר "דברי דוד טורי זהב" על פירוש רש"י על התורה.
נדפס לראשונה בדיהרנפורט בשנת ה'תמ"ט.
מאז נדפס פעמים רבות, וגם על ידי הוצאת מוסד הרב קוק בעריכת הרב חיים דב שעוועל.
תשובות הלכתיות שלו נדפסו בתוך הספר "שו"ת גאוני בתראי" טורקא תקכ"ד, ובמהדורת צילום ירושלים תש"מ.
בפרעות ת"ח ות"ט, כאשר הגיעו ההיידמקים לעיר אוסטרוה וטבחו בה את כל היהודים שמצאו, הצליח הט"ז לברוח מהעיר, והגיע לעיר אליק.
בעיר אליק היה מבצר גדול וחזק, מוקף במים מכל סביבותיו.
כאשר הגיעו ההיידמקים לעיר אליק, הסתתרו היהודים בתוך המבצר.
ההיידמקים הקיפו את המבצר וניסו לפרוץ לתוכו במשך ימים רבים, היהודים ובראשם הט"ז, צמו והתפללו כל אותם ימים.
כאשר ההיידמקים הצליחו לפרוץ את החומות, לפתע ירו שני תותחים עתיקים שהיו על אחד הצריחים, ואז ההיידמקים ברחו בבהלה.
בעקבות המאורע, תיקן הט"ז את יום "פורים אליק" ביום כ"ו סיון, לזכר נס ההצלה.
ביום פורים אליק, נהגו יהודי אליק להתענות ולומר סליחות עד חצי היום, ומשעת חצות לחגוג את נס ההצלה במשתה ושמחה.
בית הכנסת שלו בלבוב השתמר עד תקופת השואה, והוחרב בידי הנאצים.
היום, למרות מאמצי הקהילה היהודית לשקמו, הוא נשאר בהריסותיו, אך נותרו ציור של בית הכנסת וצילומים ממנו.
קבר הט"ז בבית הקברות היהודי בלבוב היה יעד לביקורי יהודים עד שנות ה-50, אך חולל בידי הממשלה הסובייטית, ועל כל שטח בית הקברות הוקם שוק מרכזי.
שום מאמץ יהודי לא הצליח לפדות את מקום קבורתו ולהקים שם מצבה מחדש.
בשנת 2014 הרב ישראל מאיר גבאי - יושב-ראש ועד אהלי צדיקים, הקים מצבה בשטח שהיה מקום קבורתו של רבי דוד סגל.
הרב סגל מופיע כדמות ברומן "נחמיה" מאת יעקב צ' מאיר.
כמו כן מופיעים ברומן בנו, הרב ישעיה, והמסע אל שבתי צבי.
כונה "הצייר של תל אביב".
דוד הנדלר נולד בעיר קייב שברוסיה (לימים אוקראינה) ב-1904. בשנת 1924 עלה לארץ ישראל בגפו.
הנדלר למד באופן פרטי רישום אצל פרופ' פישל (Pichel) מהאקדמיה לאמנות בפראג, בתל אביב המשיך את לימודיו אצל הצייר יצחק פרנקל, ממנו שאב את השפעת האמנות הצרפתית המודרנית.
הנדלר ידוע בעיקר בזכות רישומיו; הוא היה בעל חוש עדין לצבע, ורישומיו המצוירים בציפורן ומגוונים בכתמי צבע מים מועטים, היו נפוצים בבתים רבים בתל אביב ובשאר ערי הארץ.
ביסודו היה הנדלר רשם; על כך תעיד קלילות נגיעתו בנייר ועדינות משיכתו של הקו.
בציורי העירום שלו הייתה ניכרת לעין השפעתו של אנרי מאטיס.
עם זאת צייר לעיתים גם בצבעי שמן על בד ועל עץ תעשייתי (מזוניט), אך עבודות אלו נדירות יחסית לציוריו על נייר.
בימי חייו צייר הנדלר יצירות אמנות רבות לפרנסתו.
מסופר שהיה גומר ציור בדקות ספורות.
הוא התפרנס בקושי והיה עובר עם תמונותיו בבתי תל אביב, דופק על הדלתות ומנסה למכור את תמונותיו בפרוטות.
בשנת 1936 היה חבר קבוצת האמנים "מסד" שייצגה את דור האמנים הצעירים של האמנות הארץ-ישראלית.
בשנת 1944 הפך למורה לציור של אביבה אורי, שעברה לגור עמו כשלוש שנים לאחר מכן.
השניים נישאו באמצע שנות החמישים (הנדלר היה בעלה השני).
אורי הפכה להיות המודל הקבועה של הנדלר שרשם וצייר את דיוקנה אין ספור פעמים.
השפעתו של הנדלר על הרישום בארץ הייתה רבה, והיא ניכרת ביצירותיהם של אריה נבון, אביגדור סטימצקי (גם הם מתלמדי יצחק פרנקל) ואחרים.
המוטיבים המרכזיים בציוריו הם פועלים, סוסים ובהמות עבודה אחרות, בתי תל אביב הישנים, הטיילת של תל אביב.
הציג תערוכת יחיד בבית הנכות בצלאל בשנת 1961 ובמוזיאון תל אביב לאמנות בשנת 1981 (בתערוכה שזכתה לשם: "ההנדלרים של הנדלר").
החל משנת 1981 היה הנדלר מרותק למיטתו בשל מחלת ניוון שרירים שלקה בה.
אביבה אורי סעדה אותו בביתם ואחר כך כשהיה מאושפז בבית חולים לוינשטיין.
דוד הנדלר נפטר בא' באייר תשמ"ד (1984), ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
הותיר אחריו את רעייתו, אביבה.
לימים נקבעה לוחית זיכרון על ביתם של הנדלר ואורי ברחוב יריחו בתל אביב.
דוד הראשון קורופלאטס (בגאורגית: დავით I კურაპალატი, דאווית I קוּראפּאלאטי) היה מלך ממלכת האיברים מענף כארתלי של הבגרטים האיברים שמלך בשנים 876–881. הוא נרצח בהתנקשות על ידי דודנו נאסרה, הבן הבכור של גווראם ממפלי, שהכריז על עצמו כיורש.
מותו של דוד הוביל לסכסוך בין שושלתי בהובלת בנו היחיד של דוד אדרנאסה , שבסופו של דבר, בשנת 888, נקם את רצח אביו.
דוד בגרטיוני היה בנו הבכור ויורשו של בגרט הראשון ואשתו, ביתו של הנסיך הארמני סומבאט השמיני בגרטוני .
הוא התגורר יחד עם אביב בטאו קלארג'תי והוטבל לנצרות, לפני שנת 861, על ידי מנהיג קהילות נזירים גאורגי ידוע, גריגול חאנדזתלי, שהיה אז אחראי על ההתגייסות הרוחנית של הגאורגים נגד הח'ליפות העבאסית.
לאחר מות אביו בשנת 876 הוא ירש את דוכסות טאו התחתית והוכר כשליט לגיטימי של איבריה על ידי האימפריה הביזנטית, שהעניקה לו את התואר קורופלאטס .
מדיניות החוץ של דוד הראשון לא ידועה.
הוא הוכר על ידי ביזנטים כמנהיג הלגיטימי של איבריה, למרות שחלק כבוד לח'ליפות העבאסית.
הוא חיפש מדיניות פרו-ארמנית בגיבוי אשוט הראשון, מלך ארמניה , כנגד השפעתה של ממלכת אבחזיה במערב גאורגיה.
ומצד שני חיפש ברית עם האבחזיה ונישא לבתו של מלך אבחזיה.
שלטונו נמשך רק חמש שנים, והוא ידוע בשל בנייתו של מנזר חאחולי בטאו-קלארג'תי.
בשנת 881 נפטר גווראם ממפלי ואחזקותיו הנותרות על תריאלתי הועברו לטובת ליפריט הראשון בר'וואשי , נסיך בולט בן חסותו של דוד הראשון והביזנטים.
נאסרה, שהיה בנו הבכור והיחיד של גווראם שנותר בחיים, שאיבד למעשה את יתרת ירושתו, שהיה בעצמו בן דודו של דוד הראשון, רצח את דוד הראשון.
נאסרה ביקש מהביזנטים ללא הצליחה להיות מוכר בתואר קורופלאטס.
קואליציה ארמנית-עבאסית, שתוגברה בכוחות הנאמנים לשושלת בגרטיוני, התערבה וגירשה את נאסרה לאימפריה הביזנטית.
בנו הקטן של דוד, אדרנסה הרביעי , ירש את שטחי שלטונו של אביו כדוכס טאו התחתונה.
יחד עם זאת, גילו הצעיר הביא את ביזנטיון למנות את בן דודו של דוד, גורגן לקורופלאטס זמני באיבריה, שהוביל למלחמת אזרחים שהסתיימה ב-888 עם הכתרתו של אדרנאסה ל"מלך האיברים".
לדוד היו לפחות שני ילדים.
אדרנסה הרביעי ובת שנישאה לאדרנסה השלישי, מלך ממלכת הגאורגים .
Volume I (תולדות גאורגיה מימי קדם ועד למאה ה-19, כרך 1) .
סנקט פטרבורג: האקדמיה הרוסית למדעים, עמ' 270-272
רונלד גריגור סאני (1994), The Making of the Georgian Nation, מהדורה שנייה, הוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, , עמ' 30
דוד הראל (נולד ב-12 באפריל 1950) הוא פרופסור למדעי המחשב במכון ויצמן למדע ונשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
הראל הוא חתן פרס ישראל לשנת ה'תשס"ד 2004, וידוע בעיקר בזכות עבודתו בתחומי הלוגיקה הדינמית, החישוביות והנדסת התוכנה.
היה דיקן הפקולטה למתמטיקה ולמדעי המחשב במכון ויצמן במשך שבע שנים.
דוד הראל נולד ב-1950 בלונדון שבאנגליה, בן לג'ויס ואהרן הראל-פיש, אקדמאי וממייסדי התנועה למען ארץ ישראל השלמה.
בילדותו גדל בלידס, שם היה אביו מרצה לספרות באוניברסיטת לידס.
עלה עם משפחתו לישראל בהיותו בן 7. בישראל הצטרף אביו לסגל אוניברסיטת בר-אילן כפרופסור לספרות אנגלית, ולימים היה רקטור האוניברסיטה.
אחיו המבוגר ממנו בשנתיים הוא מנחם פיש.
אחיו הצעיר הוא יוסי הראל-פיש.
למד בישיבת בני עקיבא "נתיב מאיר" בירושלים.
בשנת 1968 התגייס לצה"ל, שירת בנח"ל וסיים את שירותו הסדיר כסמ"פ.
בעל תואר ראשון במתמטיקה ובמדעי המחשב מאוניברסיטת בר-אילן (1974), תואר שני במדעי המחשב מאוניברסיטת תל אביב בהנחיית אמיר פנואלי (1976) ותואר דוקטור מ-MIT (1978).
נושא מחקר הדוקטורט שלו היה לוגיקה דינמית.
לאחר קבלת תואר דוקטור שהה שנתיים כפוסט-דוקטורט במרכז המחקר של IBM.
בשנת 1980 הצטרף לסגל של מכון ויצמן למדע.
בשנים 1989–1995 עמד בראש המחלקה למתמטיקה שימושית ומדעי המחשב, ובשנים 1998–2005 היה דיקן הפקולטה למתמטיקה ומדעי המחשב.
בשנת 1983 נמנה, עם מייסדי חברת "אד-קאד", שהוקמה על בסיס רעיון שלו.
בשנות ה-90 השפה גרפית שפיתח לתיאור תהליכים באמצעות מצבים, Statecharts, הפכה לחלק מתקן UML, במסגרת הפרק המתאר דיאגרמות מצבים.
בשנת 2004 הוענק לו פרס ישראל למדעי המחשב (ארבע שנים לאחר שאביו זכה בפרס זה בתחום חקר הספרות הכללית).
כן קיבל פרסים בינלאומיים אחדים.
בנוסף לפעילותו המדעית, מרבה הראל לעסוק בהבאת מדעי המחשב לציבור רחב יותר, במאמרים, בהרצאות ובספרים.
בעקבות סדרת הרצאות שנתן בסוף 1984 במסגרת "האוניברסיטה המשודרת" של גלי צה"ל, יצא לאור, כמקובל בסדרה זו, הספר "פרקי יסוד במדעי המחשב" (1985).
בשנת 1991 יצא לאור תרגום לעברית של ספר זה, בשם "אלגוריתמיקה: יסודות מדעי המחשב".
תוצר נוסף של מיזם כתיבה זה הוא הספר "Computers Ltd.: What They Really Can't Do", שיצא לאור בשנת 2000, תורגם לעברית ויצא לאור בשנת 2004 בשם "המחשב אינו כל-יכול".
ביום העצמאות של שנת 2020 הדליק משואה בטקס הדלקת משואות אלטרנטיבי.
בשנת 2021 החל לכהן כנשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בשנת 2025 יצא נגד מינויו של פרופ' דודי שוורץ לסגן יו"ר המועצה להשכלה גבוהה.
בשנת 1971 נישא לוורדה לבית פוגל, ולזוג נולדו ארבעה ילדים.
מנישואיו השניים בשנת 2000, למיכל, בתו של שלמה אוסטרזצר, נולדה לו בת.
מנעוריו הוא צלם חובב, ובשנת 2020 הציג תערוכה מתצלומיו בספרייה ומרכז הנצחה קריית טבעון.
באותה שנה הפיק יחד עם עידן טולדנו את האלבום "וּלְשׁוֹנֵנוּ רִנָּה", שבו הראל שר מלחניו לפיוטים מסורתיים של שבת וחג.
2006 - חבר באקדמיה אירופיאה (Academia Europaea)
2010 - חבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
2014 - חבר זר באקדמיה האמריקאית הלאומית להנדסה (National Academy of Engineering)
2014 - חבר זר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (American Academy of Arts and Sciences)
2015 - סגן נשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
2019 - חבר זר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית
2020 - עמית החברה המלכותית הבריטית (FRS)
2021 - נשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, החל מא' בתשרי תשפ"ב.
2021 - חבר זר באקדמיה למדעים של סין
הראל הוא עמית ACM, עמית IEEE ועמית ה-AAAS.
הראל היה חבר במועצה של הקרן החדשה לישראל
רבי דוד הלוי חמדי היה פרשן מקרא והלכה ומגדולי חכמי תימן במאה החמש עשרה.
נולד לישע (גיאת'), בן לשלמה.
חי בעיר חמדה שבצפון תימן ומכאן כינויו "אלחמדי".
נדד בתימן לרוב, הן כדי ללמוד תורה והן לצורכי פרנסה.
הגיע עד העיר עדן שבקצה הדרומי של תימן ומכאן כינויו הנוסף "אלעדני".
חמדי היה מאחרוני האסכולה הקדומה של חכמי תימן, אשר הושפעה מהאסכולה הערבית-יהודית מימי הביניים, ועסקה רבות במדעים ובפילוסופיה בהשפעת ספרות חז"ל והגאונים, ובעיקר רב סעדיה גאון והרמב"ם.
הוא חיבר כ-14 חיבורים במקצועות התורה בהם ניכרת בקיאותו הרבה במקרא, במשנה, בתלמוד ובמדרשי חז"ל השונים.
מלבד זאת, הייתה לו בקיאות באסטרונומיה ובפילוסופיה ערבית ויהודית.
בקיאות גדולה הייתה לו בכתבי הרמב"ם והוא חיבר שני ספרים מילוניים על פירוש המשניות לרמב"ם ועל משנה תורה לרמב"ם, במילונים אלו הוא ביאר מילים קשות ומושגים שהיו פזורים בשני ספרים אלו של הרמב"ם.
בכמה מחיבוריו הסתיר את שמו בכינויים שונים כמו "אלואל בן ורינאן" שבגימטריה במספר קטן עולה שמו דוד בן ישע.
רבי דוד חי חיי עוני, והוא הוצרך לנטוש את ביתו ואת שבעת ילדיו ולעבוד כמלמד תינוקות.
אַלוַגִ'יז אַלמֻגנִי (=הקצר המספיק) - פירוש מדרשי-פילוסופי על התורה הכתוב בערבית יהודית.
בראש כל פרשה הוא כתב פתיחה מליצית קצרה הנחרזת עם שם הפרשה.
מטרת הספר בסוף חיבורו הוא כותב .
שרח - פירוש על משנה תורה להרמב"ם בדרך שאלה ותשובה, כתוב גם הוא בערבית יהודית.
מקורותיו הם התלמוד, ספרות הגאונים, חיבורי הרמב"ם, מדרש אלסקילי, רב סעדיה גאון, יונה אבן ג'נאח ושאלות ר' יהושע הנגיד.
בדומה לחכמי תימן באותה תקופה, עשירים הם מקורותיו הערביים.
מהפילוסופים הוא מזכיר את אפלטון ואבן סינא, מהתוכנים את אבן אפלח, אבו ג'עפר אלשרואני ואת מחבר אלזיג אלפארסי אלמצ'פרי.
כמו כן מובאים דברים בשם איש המדעים הפרסי אל-בירוני.
שני חיבורים מוזכרים ללא שמות מחבריהם והם "כתאב אלכ'ואץ" (ספר הסגולות) ו"כתאב אלחיואן אלכביר" (ספר החיות הגדול).
הוא מזכיר בפירושו את פירושו לתורה "אלוג'יז אלמוגני" וכן את פירושיו לספר המצוות ולהלכות שחיטה לרמב"ם.
אלכאפי (המספיק) או אלג'אמע (המאסף) - מילון עברי-ערבי למשנה בפירוש הרמב"ם ולמשנה תורה.
את השם אלג'אמע נתן לספר הרב יחיא קאפח.
הספר נדפס במהדורת צילום כתב יד על ידי הרב שלום גמליאל בירושלים שנת התשמ"ח.
כתב היד עצמו הועתק על ידי הרב שלום קורח.
שרח אלקואעד - פירוש לי"ג עיקרים לרמב"ם, כתוב בערבית יהודית.
בכתב היחיד של הספר הוא מיוחס לאלואל בן ורינאן.
פירוש על הלכות שחיטה לרמב"ם, מכונה בשם "שרח גיאת".
פירוש על הלכות קידוש החודש לרמב"ם.
התפרסם על ידי יצחק לנגרמן בתוך "המדעים המדויקים בקרב יהודי תימן" ירושלים התשמ"ז.
פירוש לספר המצוות לרמב"ם - ידוע רק בשמו מתוך אזכורו בפירושו "אלוג'יז אלמוגני".
חיבור זה יצא לאור בירושלים בשנת התשמ"ט 1989 על ידי מכון מש"ה בשם "תשובות ר' יהושע הנגיד", מסתבר שהמוציא לאור ייחס אותו בטעות לר' יהושע הנגיד צאצא הרמב"ם, וכך שילב אותו בתוך ספר השו"ת של ר' יהושע הנגיד, אך כאמור זהו חיבורו של רבי דוד הלוי חמדי
שרח אלפאט' מן אלחבור - פירוש ערבי למילים קשות מ"החיבור" (משנה תורה לרמב"ם).
פירוש על אלזיג' אלממתחן אלמט'פרי - הערות לספר בשם זה מאת מוחמד אבן אבי בכר אלפארסי, העוסק בחכמת אסטרונומיה-תכונה.
פירוש לספר מעאריג' אלפכר אלוהיג' - על ספר מאת מחבר אלזיג' אלממתחן אלמט'פרי, עוסק באסטרונומיה.
פירוש לספר אלחצירה לאלכארקי - גם הוא באסטרונומיה.
מריבת העגל והזובח - תוכחה לשוחטים בפרוזה.
יש ספק אם אכן זהו חיבורו.
משל בעל התרנגול - תוכחה לשוחטים כנ"ל.
אלמקאמה אלב כתייה באלרזק ואלנייה - מחברת המזל על הפרנסה ועל הכוונה הטובה.
נכתבה בערבית יהודית, מדברת על קשיי הפרנסה של המחבר.
י"ט שירים - שירים שניכרת בהם עדיין שירת ספרד.
יש מהם גם שירי חול.
כל חיבוריו עדיין לא יצאו לאור, מלבד "אלג'אמע" שעדיין לא תורגם מערבית ופירושו על הלכות קידוש החודש.
הרב דוד וייס הלבני (ד' בתשרי תרפ"ח, 27 בספטמבר 1927 – ל' בסיון תשפ"ב, 28 ביוני 2022) היה חוקר תלמוד ישראלי-אמריקאי יליד צ'כוסלובקיה.
שימש פרופסור מן המניין בבית המדרש לרבנים באמריקה ואחר כך באוניברסיטת קולומביה, ופרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת בר-אילן.
היה חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים משנת 1993 וחתן פרס ישראל לחקר התלמוד לשנת תשס"ח (2008).
ממייסדי האיחוד ליהדות מסורתית .
דוד הלבני נולד ב-1927 (תרפ"ח) בקובילצקה פוליאנה , ברוסיה הקרפאטית, אז חלק מצ'כוסלובקיה.
בהיותו בן ארבע התגרשו הוריו, והוא עבר לחזקת סבו שהתגורר בעיר סיגט במרמורש ברומניה.
למד אצל סבו גמרא כבר מגיל 5 והתגלה כעילוי.
למד לאחר מכן בישיבת סיגט, וקיבל את הסמכתו לרבנות בגיל 15. עם הכיבוש הנאצי נשלח לאושוויץ, ומשם למחנה העבודה וולפסברג (כיום ליד ולודש , בדרום פולין) ולמחנה הריכוז מאוטהאוזן.
הוא היה היחיד ממשפחתו ששרד את השואה.
שמו המקורי של הלבני היה "דוד וייס", אך לאחר מלחמת העולם השנייה הוא ביקש לשנות את שם משפחתו מפני ש"וייס" היה שמו של קאפו במחנה ריכוז שבו נכלא.
בתחילה התכוון לקרוא לעצמו "דוד הלבני", משום שפירוש המילה וייס ביידיש הוא "לבן", אולם לא רצה לוותר על השם "וייס" לחלוטין מפאת כבודו של סבו ומורו, ישעיהו וייס, ולכן לבסוף בחר ב"דוד וייס-הלבני".
בהקשרים ישראליים, ובפרט מאז עלייתו לישראל, הוא הקפיד לעשות שימוש רק בשם "הלבני".
בשנת 1947 היגר לארצות הברית, ולמד בישיבת רבי חיים ברלין אצל הרב יצחק הוטנר.
לאחר מכן למד לתואר ראשון בפילוסופיה כללית בברוקלין קולג' ותואר שני באוניברסיטת ניו יורק בשנת 1955. את עבודת הדוקטור שלו כתב בשנת 1957 בבית המדרש לרבנים באמריקה, בנושא "שרידים מפירוש הר"א על תענית".
בשנת 1953 החל ללמד בבית המדרש לרבנים באמריקה, ובשנת 1969 הופקד על הקתדרה לספרות רבנית על שם מוריס אדלר.
בשנת 1984 נתמנה לפרופסור מן המניין במחלקה לדתות באוניברסיטת קולומביה, והופקד על הקתדרה על שם ליטאואר, לאחר שלימד בה מספר שנים כמורה מן החוץ.
החל מסוף שנות השבעים שהה מדי קיץ בישראל והורה באוניברסיטת בר-אילן.
כיהן כחבר המועצה של הקונגרס העולמי למדעי היהדות.
היה תלמיד של שאול ליברמן, ולמד איתו יחד במשך שנים רבות בבית המדרש לרבנים.
הלבני עזב את בית המדרש בשנת 1983 בעת הסערה סביב הכשרה ומינוי של נשים כרבניות.
הוא הרגיש כי ייתכנו דרכים הלכתיות להכשיר נשים רבניות, אך סבר שדרוש זמן רב יותר לפני מתן לגיטימציה למהלך שכזה.
המחלוקת שלו עם הנהגת בית המדרש סביב נושא זה גרמה לו לבסוף לפרוש ולהקים את האיחוד ליהדות קונסרבטיבית מסורתית (UTCJ).
בתחילה פעל האיחוד כקבוצת שתדלנות בתוך התנועה, אך נפרד ממנה כליל ב-1990, תוך שהוא מסיר את השם "קונסרבטיבי" ופותח סמינר רבני קטן משלו.
הגוף פרסם הצהרת עקרונות שכללה אמונה מפורשת בתורה מן השמים, אך נסיונותיו להתמזג עם האגף הליברלי יותר של האורתודוקסים נכשלו.
הלבני היה מנהיגה הרוחני של קהילת "אורח אליעזר", בצפון-מערב מנהטן.
הוא החזיק בתפקיד מאז ייסוד הקהילה בשנת 1992. ב-2002 התעוררה בקהילה מחלוקת סביב מתן הזכות לנשים לעלות לתורה.
אף על פי שהיו רבנים שנתנו הצדקה הלכתית למהלך, הרוב התנגדו לו הן מטעמים הלכתיים והן מטעמים סוציולוגיים.
הלבני לא התלהב מהרעיון ואמר לקהילתו כי יתיר זאת בתנאי שהעליות יינתנו רק מספר פעמים בשנה ובחדר נפרד מהאולם המרכזי.
גם פשרה זו לא התקבלה באהדה הן מצד החברים בקהילה שרצו במניין שוויוני לגמרי והן מצד אלו שלמרות ההגבלות ראו במהלך פריצה של המסגרת.
בשנת 2005 עבר הלבני לגור בירושלים, ומאז ועד למותו הוא לימד תלמוד באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת בר-אילן.
דוד הלבני היה נשוי לצפורה הגר-הלבני (נפטרה בתשס"ח), בתו של רבי ברוך האגר מווישיווא, ניצולת שואה אף היא, ופרופסור לספרות השואה בסיטי קולג' שבניו יורק.
לזוג שלושה ילדים: ברוך, עורך דין; הרב ד"ר אפרים הלבני, שעובד באקדמיה ללשון העברית; וישעיהו הלבני, שגם הוא עורך דין.
1965 – דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת לונד, שוודיה
1979 – דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה העברית בבולטימור שבמרילנד
1982-1980 – נשיא האקדמיה האמריקאית לחקר היהדות
1985 – דוקטור לשם כבוד מטעם בית המדרש לרבנים באמריקה
1985 – פרס ביאליק במחשבת ישראל
1993 - מונה כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
1993 – דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה
1994 – דוקטור לשם כבוד מטעם מכללת גראץ בפנסילבניה
1998 – דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת תל אביב
2003 - דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בר-אילן
2005 - דוקטור לשם כבוד מטעם היברו יוניון קולג' בניו יורק
2008 - חתן פרס ישראל בתלמוד
הלבני היה המחבר של סדרת הספרים "מקורות ומסורות", ממנה ראו אור שמונה כרכים, הנותנת פרשנות מדעית שיטתית על התלמוד הבבלי.
הוא גם היה המחבר של ספרים באנגלית בשם "פשט ודרש", "Revelation Restored", ספר זכרונות אישיים בשם "עלה לא נידף" וספר תאולוגי על השואה בשם Breaking the Tablets, שבירת הלוחות, שראה אור גם בעברית.
מקורות ומסורות – פרשנות התלמוד
את מסקנותיו אודות התפתחות התלמוד ושלבי כתיבתו הציג הלבני במבואות לכרכי סדרת "מקורות ומסורות" שלו.
בפרטים שונים חזר בו או עדכן את טענותיו לאורך השנים.
במבוא לכרך על "בבא בתרא", שפורסם בתשס"ח (2008), פרס בהרחבה את עיקרי שיטתו כפי שהתפתחה בעשרות השנים של מחקריו.
הלבני טען שאת התלמוד הבבלי כפי שהוא לפנינו ערכו הסתמאים, והם החכמים שחיו בבבל במאתיים השנה לערך שאחר תום תקופת האמוראים, כלומר למן אמצע המאה השישית ועד אמצע המאה השמינית (הלבני דחה את תאריך סיום העריכה לימי רב יהודאי גאון ב-750).
האמוראים עצמם מסרו לדורות רק הלכות פסוקות (אפודיקטיות), ורוב השקלא והטריא שלהם לא השתמרו.
הסתמאים עסקו בשחזור הסוגיות האמוראיות, אך כיוון שחיו בריחוק זמן מן האמוראים, לא תמיד ידעו לשחזר במדויק את הדיונים האמוראיים, ולפיכך נוצרו פירושים דחוקים וסוגיות שאין בהן עקיבות פנימית כפי שהן בתלמוד לפנינו.
בתקופת הסתמאים פעלו גם הסבוראים.
בתום תקופת הסתמאים, באותו זמן שפעלו ראשוני הגאונים שפרסמו חיבורים עצמאיים (שאילתות דרב אחאי גאון, הלכות גדולות וכדומה), הייתה חתימת התלמוד.
הלבני טען שהתלמוד הבבלי נחתם אבל לא נערך, רוצה לומר, הסתמאים סיימו לשחזר לפי הבנתם את השקלא והטריא האמוראיים, אבל לא פעל עורך שיפעל לאחידות ולהסרת הסתירות בין הסוגיות ובתוך עצמן; וכך נותרו בתלמוד סוגיות מוקשות וסותרות.
האחרונים שפעלו בתלמוד (מלבד מגיהי נוסח שהמשיכו לפעול עד העת החדשה) היו "המאספים", שליקטו את כל המימרות והדיונים לכדי סוגיות סדורות, ו"המעבירים", שהעבירו חלקי סוגיות ממקום למקום בתלמוד לפי ההקשר והעניין.
הקושי הבולט בשיטתו של הלבני, שגם הוא עצמו היה מודע לו, היה הניגוד בין שיטתו לדעה המקובלת אודות עריכת התלמוד, למן רב שרירא גאון באיגרתו המפורסמת, דרך הראשונים והאחרונים ועד חוקרי התלמוד בעת החדשה.
הדעה המקובלת מפרשת את מאמר התלמוד "רבינא ורב אשי סוף הוראה" במובן זה שהם (ובעיקר רב אשי) אלו שערכו את התלמוד במאה החמישית.
הלבני טען שהוראה אינה גמרא וסוף אינו עריכה, אלא הוראה היא תמיד הלכה פסוקה (קיימת מסכת שלמה בשם "הוריות" העוסקת בהלכות פסוקות); לכן פירש הלבני "סוף הוראה" במובן של סוף מסירת הלכות פסוקות על ידי המסרנים (התנאים).
הלבני חידש את קיומם של הסתמאים, שפעלו לאורך מאתים שנה, אף על פי שאינם ידועים בשמם ולא נזכרו במפורש בשום מקור היסטורי.
את המימרה אודות רבינא ורב אשי הוא פירש כמימרה שעוסקת רק בפסיקת הלכה ומתבארת על רקע זמנה ומקומה.
ועדת פרס ישראל, בראשות פרופ' דניאל שפרבר, תיארה את חשיבות מחקריו:
"הוא מגדולי חוקרי התלמוד בדורנו.
הוא ממזג באישיותו, בלימודו, ובמחקרו את למדנות בית המדרש הישן עם שיטות המחקר המודרניות במדעי היהדות.
(...) פרופ' הלבני סלל דרך חדשה בחקר התלמוד הבבלי ומחקריו בעשרות השנים האחרונות מסמנים תפנית חשובה, ואפילו דרמטית בתחום זה, בעיקר בזכות פירושו המדעי לתלמוד הבבלי 'מקורות ומסורות'.
(...) פרופ' הלבני העמיד תלמידים הרבה, ומחקריו, ספריו ומאמריו הקנו לו מוניטין בינלאומיים יוצאים מן הכלל".
שבירת הלוחות – שיטתו התאולוגית על השואה
(עברית: הוצאת טובי, 2010) שטח הלבני את משנתו הפילוסופית על השואה ובה שלושה מרכיבים עיקריים.
הוא דחה את אלו שטוענים שהשואה היא עונש על חטא.
הוא דחה את אלו שרואים בשואה רק הבדל כמותי ולא איכותי, כלומר ההסבר הטוען שהשואה דומה לגזרות ת"ח ות"ט, אלא שנרצחו כמותית יותר יהודים.
הוא דחה את ההסבר המטריאליסטי לשואה, המאפיינת חוקרי שואה ומנסה למצוא לה סיבות היסטוריות הנובעות מנסיבות התקופה.
הלבני, כיהודי דתי, ראה בשואה אסון מטפיזי-קוסמולוגי ולא ראה בשואה תוצאה של מעשי היהודים, אלא חלק מהאמונה בבחירה החופשית.
הוא סבר שכל זמן שהיהודים היו קשורים לתורה שבכתב, כפי שהיה בתקופת התנ"ך, אלוהים התערב על מנת להציל את היהודים (למשל הוא הקשה את לב פרעה), אולם באותה תקופה לא הייתה בחירה חופשית.
הלבני סבר כי בתקופת התושב"ע הייתה ליהודים בחירה חופשית משום שאז ניתנה התורה לבני האדם לפרשה ולהשלימה, בתקופת התושב"ע אין התגלות ובני האדם מחליטים בדבר ההלכה עד כדי כך שהם אפילו קבעו שהתורה "לא בשמים היא" ואפילו לא רצו לקבל הוראות מלמעלה, לכן הרשות ניתנה לנאצים לעשות מה שהם רוצים.
עם זאת, בתורה נזכר פעמים מספר שהקב"ה מבטיח ליהודים לא לכלות אותם, שתמיד יהיה עם ישראל ואכן, אם כי בשואה נספתה 75% מיהדות אירופה, היהדות שרדה וקמה מדינת ישראל, שהיא הסמל של ההבטחה הזו.
חטאו ישראל – שיטתו בחקר המקרא
ב-"Revelation Restored" הציע דרך לפשר בין ביקורת המקרא לאמונה בתורה מן השמים, וטען כי משה אכן מסר את התורה על הר סיני, אך היא נשחתה ואבדה במהלך הדורות, ועזרא שחזר אותה בימיו.
גישה זו היא הרחבה של התפישה הקונסרבטיבית הישנה שהתפתחה בשנות ה-30, כשחדלה התנועה להתנגד למחקר ביקורתי של התורה, לפיה הטקסט אמנם מכיל טעויות סופרים אך הוא הקרוב ביותר לדבר האל המקורי.
נטיעות לדוד: ספר היובל לדוד הלבני, בעריכת יעקב אלמן, אפרים בצלאל הלבני, צבי אריה שטיינפלד, ירושלים: הוצאת אורחות, תשס"ה.
שרידים מפירוש הר"א על תענית / יוצאים לאור בפעם הראשונה ...
בצירוף מבוא והערות עם שינוי נוסחאות לפירושי רבינו חננאל ורבינו גרשום, על ידי דוד הלבני <ויס>.
ירושלים: מוסד הרב קוק, תשי"ט.
סדרת מקורות ומסורות – ביאורים בתלמוד (לפי סדר התלמוד ולא סדר הוצאה):
מסכת שבת; ירושלים: בית המדרש לרבנים באמריקה, תשמ"ב
מסכתות עירובין ופסחים; ירושלים: בית המדרש לרבנים באמריקה, תשמ"ב
מסכתות יומא–חגיגה; ירושלים: בית המדרש לרבנים באמריקה, תשל"ה
סדר נשים; תל אביב (דביר) תשכ"ט, מהדורה שנייה טורונטו: אוצרנו, תשנ"ד
מסכת בבא קמא; ירושלים: מאגנס, תשנ"ג
מסכת בבא מציעא; ירושלים: מאגנס, תשס"ג
מסכת בבא בתרא; ירושלים: מאגנס, תשס"ח
מסכתות סנהדרין, שבועות, מכות, עבודה זרה, הוריות; ירושלים: מאגנס, תשע"ב
מסכתות זבחים, מנחות וחולין; ירושלים: מאגנס, תשפ"ג – הספר ראה אור לאחר פטירת המחבר
מבואות למקורות ומסורות – עיונים בהתהוות התלמוד, ירושלים: מאגנס, תשס"ט
בעברית: עלה לא נדף: חיים של לימוד בצל המוות / תרגם אבריאל בר-לבב ; תל אביב : הקיבוץ המאוחד, 1999.
[הזכרונות תורגמו גם לגרמנית ולצרפתית]
"השואה ותפילתה", בתוך: מחזור וולפסברג, תש"ה: מחנה לעבודת כפייה, גרמניה, 1944 / עורכות - בלה גוטרמן ונעמי מורגנשטרן.
ירושלים : יד ושם - רשות הזיכרון לשואה ולגבורה, תשס"א 2000.
בעברית: שבירת הלוחות: תאולוגיה יהודית לאחר השואה / תרגם: דוד ענקי, ערך: עמיחי ברהולץ, הוצאת טובי, 2010
דוד הֶנְשְקֶה (נולד בתשי"ז) הוא חוקר תלמוד ופרופסור אמריטוס במחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן; בתחילת דרכו שימש מגיד השיעור הכללי בישיבת ברכת משה וכתב ערכים לאנציקלופדיה התלמודית.
נולד בחיפה לשמחה ולצפורה הנשקה.
אמו הייתה בתו של פרופ' שמשון ברויאר (נכדו של רש"ר הירש, אחיו של יצחק ברויאר) ואחותו של הרב מרדכי ברויאר.
גדל בקהילתו של הרב בנימין זאב בנדיקט בשכונת אחוזה בחיפה.
בשנים תשל"ד-תשל"ט למד בישיבת כנסת חזקיהו בכפר חסידים בראשות הרב אליהו מישקובסקי, ובישיבת הכותל בירושלים, תוך שילוב שירות צבאי (תותחן טנק) במסגרת ה'הסדר'.
בשנות לימודיו בירושלים השתתף בקביעות בשיעוריו של הרב שלמה פישר, ותקופה מסוימת למד אצל הרב ישראל זאב גוסטמן בישיבתו 'נצח ישראל'.
בשנים תש"מ-תשמ"א שימש מגיד השיעור הכללי בישיבת ברכת משה במעלה אדומים, וכן לימד במשך השנים בישיבה הגבוהה 'מקור חיים', בישיבת שיח, מת"ן, טורו קולג', בית מורשה, המכללה האקדמית הרצוג והמכון הגבוה לתורה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים תשמ"ב-תשמ"ט עסק בכתיבת ערכים עבור האנציקלופדיה התלמודית, ובמקביל למד במחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת תשמ"ו זיכתה אותו עבודתו "סוגיות בדיני שומרים: ניתוח מקורות תנאיים ואמוראיים" בתואר שני בהצטיינות, ובשנת תשנ"א זכתה עבודת הדוקטור שלו "לתלמודם של התנאים: ניתוח סוגיות בדיני שומרים", שנכתבה בהנחיית פרופ' צבי אריה שטיינפלד, בציון 'מעולה'.
פרסם מאמרים אידאולוגיים בעיתון "נקודה".
כשבנו נכלא על סירוב להשתתף כחייל בתוכנית ההתנתקות, כתב בעיתון "מקור ראשון" מאמר שבו בירך אותו על הסירוב; חובת הסירוב נבעה לדעתו לאו דווקא ממניעים הלכתיים, אלא בעיקר מעֶרכֵי מוסר אוניברסליים.
שימש חבר בוועדה המייעצת של המכון לאסטרטגיה ציונית.
הנשקה משמש פרופסור אמריטוס במחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן וחבר מערכת "דיני ישראל" של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
עמד בראש מרכז נפתל לחקר התורה שבעל-פה ובראש הקתדרה ע"ש מילן רובן לחקר ההלכה.
שימש עורכו של כתב העת סידרא לחקר ספרות התורה שבעל-פה בשנים תשס"ג-תשע"ז.
עד כה פרסם ארבעה ספרים ולמעלה ממאה ועשרים מאמרי מחקר, העוסקים בתולדות ההלכה, ספרות חז"ל והספרות הרבנית.
ספרו השני זכה בשנת תשס"ט בפרס ללימודים מתקדמים ע"ש קולאץ', ואחד ממאמריו זכה בשנת תשע"ב בפרס תיגר למאמר מצטיין במשפט עברי; בעקבות ספרו השלישי זכה בשנת תשע"ז ב'פרס הרקטור לחדשנות מדעית' מטעם אוניברסיטת בר-אילן.
בשנת תשע"א זכה הנשקה בפרס לחקר התלמוד ע"ש פרופ' א"ש רוזנטל מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
באייר תשע"ט התפטר הנשקה מן הסנט של אוניברסיטת בר-אילן בשל החלטת הסנט להתיר הוראה שלא בעברית בכל התוכניות האקדמיות בלא כל מגבלות.
הנשקה נשוי ליהודית הנשקה, פרופסור מן המניין במחלקה ללשון עברית באוניברסיטת בר-אילן, ולהם חמישה ילדים.
משנה ראשונה בתלמודם של תנאים אחרונים, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשנ"ז 1997. .
שמחת הרגל בתלמודם של תנאים, הוצאת מאגנס, תשס"ז 2007. .
ליל הפסח בתלמודם של חכמים, הוצאת מאגנס, תשע"ו 2016.
לְבַקֵּשׁ תְּפִלָּה: תפילות הקבע בתלמודם של חכמים, הוצאת מאגנס, תשפ"ה 2025. (2 כרכים)
דוד העשירי (בגאורגית: დავით X, דָווית X; משושלת בגרטיוני היה מלך ממלכת כארתלי משנת 1505 ועד 1525.
דוד היה בנו הבכור של קונסטנטין השני וירש אותו כמלך ממלכת כארתלי בשנת 1505. אף על פי שאביו קונסטנטין הכיר בעצמאותן של הממלכות הגאורגית שהתפרקו מממלכת גאורגיה - ממלכת אימרתי וממלכת קאחתי, נמשך המאבק כנגדן גם בתקופתו של דוד.
הוא נאלץ להתגונן מפני תקיפות של אלכסנדר השני מלך ממלכת אימרתי ממערב וגאורגי השני מלך ממלכת קאחתי ממזרח.
באוגוסט 1509 כבש אלכסנדר השני את עיר המצודה גורי ואת הקצה הצפון-מערבי של כארתלי, אבל נאלץ לנטוש אותה בשנת 1510 לטובת דוד בעקבות פלישה עות'מאנית לאימרתי.
שנה לאחר מכן פלש גאורגי מממלכת קאחתי לממלכת כארתלי, אולם נכשל בניסיונו לתפוס את המלך במצודה הנצורה באַטֵנִי .
בשנת 1513 פלש גאורגי שוב אולם נחל תבוסה ונשבה בידי אחיו של דוד, בגרט, נסיך מוחראני .
גאורגי נפטר בשבי וממלכתו סופחה לממלכת כארתלי.
בשנת 1518, שלח, השאה הפרסי אסמאעיל הראשון, מהאימפריה הספווית, שזה עתה עלתה לשלטון, צבא תחת פיקודו של דיב סולטאן רומלו, שהצטרף לנסיך הגאורגי קוויריקה השלישי ג'אק'לי, אתאבג (דוכס) סאמצחה.
הפולשים כבשו את סוראמי וגורי, ודוד נחלץ לחתו על הסכם שלום עם הפרסים והבטיח להעלות מס שנתי.
בינתיים, בשנת 1520, ניצלו אצילים קאחים את ההזדמנות, והמליכו את לבאן, בנו של גאורגי השני (המלך האחרון לפני סיפוחה של קאחתי על ידי כארתלי), למלך ממלכת קאחתי.
דוד הטיל מצור על מצודת מר'אני, שם נמצא לוואן, אולם זמן קצר לאחר מכן נטש את המצור בעקבות הופעתם של הטורקמנים שוב על אדמת גאורגיה.
דוד הכיר בלוואן כמלך ממלכת קאחתי במטרה לזכות בתמיכתו כנגד הפולשים.
בשנת 1522, סירב דוד לדרישתו של שאה איסמעיל להתאסלם.
הדבר הביא לפלישה נוספת של הפרסים שהונהגה הפעם אישית על ידי השאה.
דוד ובנו לוארסאב הראשון התנגדו התנגדות עזה אולם, בסופו של דבר, נחלו תבוסה אל מול הפרסים שעלו עליהם במספר, בקרב תֶלֶתי.
הבירה טביליסי נכבשה בעזרת בוגדים והושם בה חיל מצב פרסי גדול.
עם מותו של איסמעיל, בשנת 1524, שחרר את טביליסי וגרש את הפרסים מהממלכה.
בשנת 1525 הוא כבש מחדש את ארג'קלה (כיום בנפת מרנאולי, כארתלי תחתית) וטבח בכל הטורקמנים שהתיישבו שם.
ממש באותה שנה הוא ויתר על כס המלוכה לטובת אחיו, גיאורגי התשיעי, ופרש למנזר תחת השם דאמיאנה.
דוד העשירי נפטר בשנת 1526 ונקבר בקתדרלת סווטיצחובלי במצחתה.
הוא הותיר אחריו חמישה בנים ושלוש בנות:
דוד הלפרין (ברומנית: David Halperin) היה רבה של בוקרשט ובנו של רב העיר הראשון.
אביו היגר מהונגריה לבוקרשט לאחר שנת 1800, ונתמנה לרב הראשון שהוכר על ידי שלטונות נסיכות ולאכיה.
בנו, דוד, נבחר לתפקיד רב הקהילה של בוקרשט בשנת 1834, תחת שלטונו של אלכסנדרו גיקה.
תוארו של דוד הלפרין היה "הרב של בוקרשט והסביבה".
הוא ידע עברית, רומנית ויוונית מודרנית ונחשב למלומד.
בתקופת כהונתו של דוד הלפרין הקהילה היהודית של בוקרשט הייתה מפולגת לשתי סיעות שהתקוטטו ללא הפסק ושלחו קובלנות, האחת נגד רעותה, אל השלטונות.
ב-1856, כשהלפרין נואש מלהשלים עם הסיעה המתנגדת לו, נסע אל קונסטנטינופול, כדי להתלונן בפני הווזיר הגדול (ולאכיה הייתה כפופה לאימפריה העות'מאנית) ולקח איתו את החוזה שנחתם בינו ובין הקהילה היהודית ומסמכים נוספים, כדי להציגם בפני השלטונות העות'מאניים.
במקום בו התארח בקונסטנטינופול, נגנבו ממנו מסמכיו ובלעדיהם לא יכול היה להציג את עמדתו, לכן נשאר שם עד מותו, בעוד רעיתו ממתינה לו בבוקרשט.
במקומו של דוד הלפרין בחרה הקהילה היהודית של בוקרשט את עויזר מנדל, מברלאד, כדי שישמש כממלא מקום.
הרב יעקב דוד ויסברוד - הלחמי (כ"ח בחשון ה'תרע"ב, 8 בנובמבר 1912 – ט"ז באדר תשס"ז, 6 במרץ 2007) היה רב וסופר, מראשי פועלי אגודת ישראל, ובמשך שנים רבות שימש מזכ"ל התנועה.
נולד בוורשה לר' שמעלקא ויסברוד, מנאמני ביתם של אדמו"רי אמשינוב.
בנעוריו התגורר בעיירה אוטבוצק, שם הכיר מלבד את אדמו"רי בית אמשינוב אדמו"רים נוספים ובהם רבי שאול ידידיה ממודז'יץ.
היה מהתלמידים הקרובים ביותר של הרב מאיר שפירא בישיבת חכמי לובלין, ושימשו בנאמנות.
הרב הלחמי היה נוכח בשעת פטירתו של רבו, ודקות ספורות לפני פטירתו, כשדיבורו היה כבד עליו, הוא ביקש פיסת נייר ועט ורשם עליו "רק בשמחה", ומסרו לרב הלחמי.
הפתק היה שמור אצלו כל ימי חייו.
בשנת 1936 עלה לארץ ישראל והתיישב בבני ברק, שהייתה אז מושבה דתית צעירה.
היה מראשוני הכותבים ביומון פא"י שערים.
במשך שנים פרסם טור יומי בשם "זכרונות", ובו העלה מזכרונותיו האישיים על עולם התורה והחסידות בפולין שלפני השואה.
את מאמריו חתם בשם העט ד.
הלחמי, ועם השנים אימץ אותו לשמו הרשמי.
היה מראשוני הסופרים החרדים שהעלו על הכתב ביוגרפיות היסטוריות על גדולי ישראל מדורות קודמים.
בשנים הראשונות לאחר קום המדינה שימש כעוזרו של שר הסעד הראשון הרב יצחק מאיר לוין.
לאחר מכן היה מראשי פא"י, ובמשך שנים שימש מזכירה הכללי.
בתפקידו זה היה המושך בחוטים ליצירת האיחוד הפוליטי בין פא"י לאגודת ישראל כחזית דתית תורתית.
במשך כחמישים שנה כיהן כרבו של בית הכנסת המרכזי של פא"י בבני ברק - "חסדא", שבשל מיקומו המרכזי משמש מקום תפילה לאלפים מתושבי העיר.
נודע בשיעוריו, ובמיוחד בשיעורו השבועי בפרקי אבות בשבת, שמשך אליו קהל רב.
נפטר ב-ט"ז באדר ה'תשס"ז 6 במרץ 2007 ונטמן בבית הקברות סנהדריה.
בנו הרב מאיר הלחמי התמנה לעורך "שערים" לאחר סגירתו כיומון והפיכתו לשבועון.
ארזי הלבנון - תולדות חייהם של גדולי התורה והחסידות
חכמי ישראל - תולדות חייהם של גדולי ישראל באלף השישי (3 כרכים)
הבעל שם טוב ותלמידיו - תולדות חייהם של גדולי החסידות מן הדורות הראשונים - תל אביב, תש"ך (1960)
שיח צדיקים - סיפורים ואמרות מגדולי החסידות.
אוהל יוסף - תולדות רבי יוסף קאליש מאמשינוב, וגל-עד לקהילות אמשינוב שנחרבו.
ישיבת חכמי לובלין ומחוללה הגאון מהר"ם שפירא זצ"ל - בני ברק תשנ"ה (1995)
רבי דוד הנגיד (כ"ד בטבת ד'תתקפ"ג, 19 בדצמבר 1222 − א' באלול ה'ס', 1300) היה בנו של רבי אברהם בן הרמב"ם (ראב"ם), וכיהן אחריו כנגיד לקהילות היהודים במצרים, סוריה וארץ ישראל.
בעבר שיערו כי נולד בשנת 1212, וכך כתב אליהו אשתור בספרו "תולדות היהודים במצרים וסוריה תחת שלטון הממלוכים".
השערה זו הופרכה על ידי תעודה שנמצאה בגניזה הקהירית ומתייחסת ללידתו של רבי דוד.
ש"ד גויטיין הראה שהכתוב בתעודה זו מדויק, והשערתו של אשתור איננה נכונה.
למשל, התיאור במכתב אודות פטירת ידידו של ראב"ם, אברהם החסיד, שבועות מספר אחר כך, ובהתאמה בתעודה אחרת בגניזה נאמר שעזבונו של אברהם החסיד נמכר בפיקוחו של ראב"ם בראשית 1223.
נולד בקהיר בשנת 1222, ובהיותו בן 15 נפטר אביו.
מונה לנגיד בסביבות שנת 1245. בשנות נגידותו הראשונות כיהן כנגיד תחת חסותו והדרכתו של סבו (מצד אמו) רבי חננאל בן שמואל.
בשנת 1250 נוצר ערעור על כהונתו ורבי דוד ברח יחד עם סבו לירושלים או לאלכסנדריה.
בשנת 1252 הוא חזר לשלטון עד שבשנת 1285 הודח פעם נוספת מנגידותו והיגר לעיר עכו.
בזמן שהותו בעכו, ניהל מאבק נגד תנועת ההתנגדות לרמב"ם שהובילו רבי שלמה פטיט וחכמים נוספים.
בשנת 1291 חזר למצרים ולכהונתו כנגיד.
נפטר בשנת 1300. על פי המסורת, הוא הובל לקבורה בטבריה ונטמן בסמוך לקבר הרמב"ם סבו.
בשנת תרצ"ב (1922) נתגלתה לכאורה מצבת קבורתו, שעליה נכתב: .
המצבה הועברה למוזיאון הקהילה היהודית בקהיר הנמצא בבית הכנסת שער השמים.
הרב משה הלל הוכיח שמצבה זו היא זיוף מאוחר שנעשה על ידי האחים רבי יעקב משה ורבי ברוך טולידאנו.
בנו היה רבי אברהם הנגיד, אביו של רבי יהושע הנגיד.
על פי המסורת, לרבי דוד הנגיד מיוחסים שלשה חיבורים.
"מדרש דוד" - ספר דרשות על התורה (על ספרי בראשית ושמות) שנכתב בלשון הערבית והיה פופולרי בארצות המזרח, ונהגו לקרוא ממנו בבתי הכנסיות בשבת לאחר תפילת מנחה.
"מדרש דוד" - ביאור לפרקי אבות אשר גם הוא נכתב בערבית מדוברת, נהגו לקרוא בבתי הכנסת בשבתות שבין פסח ושבועות.
פירוש לספר 'נבואת הילד' העוסק בענייני אחרית הימים וקץ הגאולה (ספר זה לא נדפס מעולם).
החוקר יוסף ינון פנטון מעריך, שהספר מדרש דוד לא נתחבר על ידי רבי דוד אלא על ידי חכם אנונימי מאוחר מכיוון שסגנון המדרש אינו מתאים לתקופתו של רבי דוד.
הרב דוד הקשר (י"א בסיוון תש"ג, 14 ביוני 1943 – ט"ז באייר תשנ"ז, 23 במאי 1997) היה ר"מ בישיבת ישיבת קול תורה בירושלים במשך כעשרים ושבע שנה.
נולד בחיפה לשמעון וחנה הקשר, יוצאי גרמניה שעלו ארצה ערב מלחמת העולם השנייה, צאצאי הרב אפרים הקשר, הדיין מהמבורג, מחבר הספרים "אדני פז" ו"לוית חן".
בתום לימודיו היסודיים עבר ללמוד בישיבת קול תורה בשל קשיי התחבורה של אותה תקופה לא שב לביתו במשך כל ה"זמן".
לאחר סיום לימודיו בישיבה, עבר ללמוד בישיבת פוניבז' בבני ברק, והיה מקורב לראשי הישיבה בכלל, ולראש הישיבה הרב אלעזר מנחם מן שך בפרט, וכן למשגיח הרב יחזקאל לוינשטיין.
בשנת תשכ"ח (1968) נישא למרים שינדלהיים.
לאחר נישואיו התגורר בבני ברק ולמד בכולל האברכים של ישיבת פוניבז'.
בשנת תש"ל (1970), בגיל 27, הוצע לו להצטרף לצוות הר"מים בישיבת קול תורה.
בתחילה סירב בשל גילו הצעיר, אולם בעקבות הכרעת המשגיח הרב לוינשטיין שהדור צריך למרביצי תורה כמותו נענה להצעה.
הוא שהה בישיבה במשך כל השבוע ושב למשפחתו בבני ברק בשבתות.
בזמן אלול הראשון עזב את משרתו ושב לכולל בבני ברק, אך בעקבות הוראת הרב לוינשטיין שב לאחר מכן למשרתו החדשה בישיבת קול תורה.
הוא עבר עם משפחתו להתגורר בסמוך לישיבה בשכונת בית וגן בירושלים.
הקים כולל אברכים בישיבת מאור התורה בירושלים, ומסר לאברכים שיעורי תורה בסוגיות שאינן נפוצות בישיבות.
לאחר פטירת הרב יחזקאל אברמסקי, ירש את מקומו במסירת שיעורו היומי לקבוצת "בעלי בתים" תושבי בית וגן.
בשנות החמישים לחייו חלה בסרטן.
הוא נסע לארצות הברית לטיפול במחלתו.
בתקופת שהותו בארצות הברית מסר שיעורי תורה לתלמידי ישיבה מקומיים, הוסמך להוראה על ידי מורו ורבו הגרש"ז אויערבך ובתקופת שהותו בארצות הברית גם הורה הוראות לרבים.
נודע בשיעוריו העמוקים והבהירים, וכתלמיד מובהק של הרב שמואל רוזובסקי לקח ממנו את צורת סדר ואמירת השיעור, יש אצל כמה ראשי ישיבות מובהקים את ההוראות שקיבל מרבי שמואל רוזובסקי בעניין אמירת השיעור ודרך הלימוד לתלמידים.
נפטר בארצות הברית בערב שבת ט"ז באייר תשנ"ז.
הלווייתו יצאה מישיבת תורה תמימה בניו יורק, ולאחר השבת הועלה ארונו לישראל והוא נקבר בל"ג בעומר בחלקת הרבנים החדשה בהר המנוחות בירושלים.
בהוראת המשגיח הרב גדליה אייזמן נכתב על מצבתו התואר "איש האשכולות".
אחיו הגדול הרב ברוך הקשר זצ"ל, שימש ר"מ בישיבת אור ברוך.
גיסו הוא הרב אביגדור צבי שינדלהיים, מראשי ישיבת דרכי משה בבני ברק.
בין חתניו: הרב שאול קלופט ראש ישיבת קהילות יעקב, בנו של הרב חיים קלופט; הרב מאיר, ר"מ בישיבת באר מרדכי ובנו של הרב אליעזר מרקוביץ, ראש הכולל שבישיבת בית מאיר.
סדרת ספרי שירת דוד - מערכות וחידושים על מסכתות יבמות, קידושין, כתובות ובבא קמא
סדרת קובצי מראי מקומות על חלק ממסכתות הש"ס
שירת דוד - על מסכת בבא מציעא
שירת דוד - מאמרים ושיחות מוסר על סדר התורה והמועדים
שיעורי הגר"ד הקשר - פרק יש נוחלין
שולחן הסדר - על ענייני פסח ועל הגדה של פסח בהלכה ובאגדה
אמרי דוד - מאמרים וביאורים על חומש במדבר
מנחת ביכורים - חידושים וביאורים בהלכה ובאגדה בענייני חג השבועות וספירת העומר
דודאי השדה - לקט שיעורים ושיחות שנאמרו על ידו ונכתבו על ידי תלמידיו בארצות הברית
הגדה של פסח שירת דוד - הגדה מלאה עם הלכות והנהגות ומנהגי המחבר לפי מנהגי אשכנז ודיון בהם.
רבי דוד הכהן יהונתן (ט' בטבת ה'תרמ"ז, 5 בינואר 1887 - ג' בתמוז ה'תשכ"ה, 3 ביולי 1965), המכונה "בבא סידי", היה רב ראשי בעיר זרזיס בתוניסיה.
בנו של רבי ציון כהן יהונתן ותלמידו של רבי יוסף ברבי.
נצר למשפחת כהן יהונתן ובן לשושלת רבנים, מפורסמים בקרב יהודי ג'רבה, בין הרבנים המפורסמים של משפחה זו ניתן למנות את רבי סאסי הכהן יהונתן, שהיה ראב"ד בג'רבה עד התרס"ה, ואת אביו רבי ציון הכהן יהונתן שכהן אחריו בתפקיד זה.
שורשי משפחתו מגיעים עד ספרד בימי בית המקדש הראשון, לאחר מכן היגרה המשפחה לאלג'יר ומשם לתוניסיה.
נולד בשנת ה'תרמ"ז-1887, ולמד תורה מפי רבי יוסף ברבי, יחד עימו למד רבי מרדכי אמייס הכהן, כמו כן למד תורה מפי סבו רבי שושן הכהן.
בסביבות שנת 1912 עבר עם משפחתו לעיר הנמל זרזיס, שם שימש כמלמד תינוקות, לאחר מכן כיהן כרב הראשי ללא תמורה משנת תש"ה, אחרי פטירת רב העיר, רבי יוסף בוכריץ, בה' באדר התש"ט.
והיה מנהל עסקים מסועפים לצד אחיו הקטן, האחים היו בעלי נכסי נדל"ן רבים, ואף היו מקפידים להשכיר את חנויותיהם ליהודים עניים במחירים מוזלים, עובדת היותו אמיד סייעה לו לעמוד מול לחצים של ראשי הקהל שכן הוא לא היה זקוק להם לצורך פרנסתו.
את חנותו היה סוגר בצהרי היום ומקדיש את שארית היום (עד השעות הקטנות של הלילה) ללימוד תורה, למתן שיעורים לתלמידיו ולצורכי הקהילה.
חיבר מספר חיבורים על התלמוד ועל שולחן ערוך והיה מפורסם בכושר העיון שלו, אשר היה ידוע בקרב רבני דורו ובקרב תלמידיו.
נחשב כאיש צנוע וכדיין המתאמץ לשפוט דין צדק, ואף תושבי זרזיס המוסלמים העדיפו לעיתים להתדיין בפניו כאשר היה להם סכסוך עם יהודי.
בשנת 1961 עלה עם משפחתו לישראל והתיישב בעיר אשדוד.
נפטר בשבת, ג' בתמוז ה'תשכ"ה, 3 ביולי 1965, ונטמן בבית העלמין באשדוד.
לאחר פטירתו אספו צאצאיו את חיבוריו השונים והוציאו לאור את הספרים: "דברי דוד", הכולל דרשות על פרשת השבוע; ו"יד דוד", הכולל חידושים על הש"ס.
לאחר פטירתו הוקם לזכרו בית הכנסת "בית דוד" באשדוד, ובו מתקיימת סעודת מצווה לזכרו ביום השנה העברי לפטירתו.
רבי דוד הכהן (מכונה רד"ך או מהרד"ך; אחרי ה'רכ"ה, 1465, קורפו, הרפובליקה של ונציה - ה'ר"צ, 1530, אדריאנופולי, האימפריה העות'מאנית), היה רב ופוסק הלכה, מחכמי ורבני יהדות טורקיה ויוון במפנה המאות ה-15 וה-16.
נולד כנראה בקורפו, כנראה אחרי שנת ה'רכ"ה (1465).
על אביו רבי חיים הכהן לא ידועים פרטים כלשהם מלבד היותו תלמיד חכם.
בתחילת דרכו למד בישיבה מקומית בקורפו שבראשה עמד הרב יוסף פיצ'ו; הוא למד גם אצל הרב שלמה ב"ר שמואל בארטה, חמיו של הרב בנימין זאב מארטה, מחבר שו"ת "בנימין זאב"; בתקופה מאוחרת יותר למד בפאדובה אצל רבי יהודה מינץ.
משרתו הרבנית העיקרית, על שמה התפרסם בעולם היהודי ("הרד"ך מקורפו"), הייתה רבנות עיר הולדתו קורפו, בה החזיק עשרות שנים.
בקורפו, במקביל לרבנותו עמד בראש ישיבה.
מיקומה של קורפו הציב אותו על פרשת דרכים בין הקהילות היהודיות הגדולות באיטליה, ובין אלו שבטורקיה, ובגלל קרבתו וידידותו עם גדולי רבני התקופה, נקרא לעיתים להכריע במחלוקות הלכתיות שעלו על הפרק.
בתשובה ידועה שלו, שנדפסה ראשונה בספר השו"ת "תשובות רד"ך", הוא נדרש להכריע בנושא מסוים בהלכות סת"ם שהיה שנוי במחלוקת בין הרב אברהם מינץ מוונציה, בנו של רבו מהר"י מינץ; ורבני סלוניקי: רבי יעקב בן חביב ובנו רבי לוי בן חביב, והרב אברהם טריבש צרפתי.
אחרי קורפו, שימש ברבנות העיר היוונית פטרס בירת אכאיה, שהייתה נתונה אז תחת שלטון עות'מאני.
בעיר זו נוצר קשר בינו לבין הרב משה אלשקר, עמו עמד בקשרי מכתבים כבר בתקופת קורפו.
חילופי מכתבים אלו נמשכו גם כאשר עקר מהר"ם אלשקר בשנת 1522 מפטרס ועבר לגור בקהיר שבמצרים.
כאחד מגדולי פוסקי זמנו, הרבה רד"ך לפרסם תשובות הלכתיות בנושאים שעמדו על הפרק.
בין מכותביו ניתן למנות אישים ידועי שם כמו: רבי בנימין זאב מארטה, מחבר שו"ת "בנימין זאב"; רבי יוסף טאיטאצאק; רבי אליהו מזרחי ואחרים.
בין תלמידיו נודעו: רבי שמואל קלעי, ורבי דוד ויטאל, חתנו של רד"ך, ומחבר הספרים "כתר תורה" ו"מכתם לדוד".
הרד"ך היה מיראי ההוראה, דבר שהתבטא בתשובותיו באריכותם ופלפולם והפיכת הסברות מצד לצד במהלך משאו ומתנו ההלכתי עד הגעתו למסקנה.
בשנת ה'רנ"ב (1492), עם גירוש ספרד, נזקק רד"ך לשאלות הלכתיות רבות שעלו בעקבות אירועי הגירוש.
בחלק מתשובותיו הוא תוקף בחריפות חלק מהאנוסים שנשארו בספרד משיקולי ממון.
בערוב ימיו התגורר בעיר אדריאנופולי, ובה נפטר בשנת ה'ר"צ (1530).
בנו רבי חיים הכהן, וחתנו רבי דוד ויטאל, הכינו לדפוס את ספר השו"ת שלו, הכולל פסקי הלכה במגוון נושאים.
הספר נדפס בקושטא רצ"ז-רצ"ח, וזכה למספר מהדורות.
הוא מצוטט רבות בספרות הפוסקים.
הרב דוד הכהן סקלי (כ"ח באלול ה'תרכ"ב, 3 בספטמבר 1862 – כ"ד באייר ה'תש"ט, 23 במאי 1949) היה מקובל, דיין ואב בית הדין של אוראן שבאלג'יריה, מחבר הספרים שו"ת קריית חנה דוד, דרשות על התורה לך דוד, לדוד ברוך ועוד.
נולד בעיר דבדו שבמרוקו לרבי משה צאצא למשפחת כהן-סקלי ולרחל בת הרב אצבן בן שמואל.
בגיל 13 החל ללמוד תורה אצל הרב אברהם בן סוסאן, ובהמשך אצל הרב אהרן הכהן והרב שלמה הכהן צבאן (ארבי לקביר).
נשא לאישה את בת דודו, שמחה.
בשנת 1896 עבר להתגורר בעיר תלמסאן שבאלג'יריה, שם לימד תורה את בני הקהילה היהודית ביחד עם הרב חיים בלייח.
מאוחר יותר, בשנת 1900, התבקש להגיע ללמד תורה בעיר אוראן, בישיבת 'וזאת ליהודה' שנתמכה על ידי הגביר הרב יהודה חסאן.
שם למד בחברותא עם רבי יוסף בן וואליד.
בשנת 1913 נתמנה לדיין בעיר לצד הרב מיכאל בן סעיד, ויותר מאוחר ירש את תפקיד אב"ד בבית הדין של אוראן.
מלבד עיסוקו במשפט העברי ובפסיקת ההלכה, עסק גם בקבלה, ונהג במנהגי חסידות ופרישות.
ניתן למצוא בכתביו אזכורים רבים מהזוהר, ומכתבי האר"י.
עמד בקשרים הדוקים עם רבני ארץ ישראל ורבני צפון אפריקה אשר העריכו אותו מאוד.
הרב יוסף משאש כינה אותו במכתביו "המלך דוד הכהן".
ראה בעין טובה את העליות לארץ וההתארגנות הלאומית וכך כתב: .
בתאריך כ"ד באייר ה'תש"ט - 1949 כינס את כל בני קהילתו בביתו, וביקש מרעייתו ליטול לו את ידיו, עטף את עצמו בתכריכים ונשא נאום פרידה מכל הנוכחים.
בתום דבריו נפטר, בגיל 87.
קריית חנה דוד – שאלות ותשובות על ארבעת חלקי השו"ע, שני חלקים.
הספר הודפס לראשונה בשנת 1935 ופעם נוספת בשנת 1988.
קרן דוד – חידושים על הש"ס.
בספר זה נדפסו עוד שני חיבורים: ילקוט דוד – חיבור על הזוהר; בנפש דוד – חידושי דינים ומאמרי הלכה ואגדה.
לך דוד – על פרשיות התורה וההפטרות.
משכיל לדוד – ביאור על הזוהר.
לדוד ברוך – דרושי הרב לפי העת והזמן.
חתנו הרב שלמה הכהן זאגורי – רב העיר תאורירת ומחבר הספר "ויקץ שלמה".
הרב דוד אבן כליפא – רב המחוזות עין תמושנת וסעידה באלג'יריה, ורב קהילת מאסי בצרפת וראש בית המדרש ובית הכנסת "קריית חנה דוד- מכלל יופי" בירושלים.
הרב אליהו בן גיגי – רבה של סעידא, אלג'יריה.
מחבר הספר – "קול צעקת הרועים".
הרב שמואל מרציאנו (לחימר) – מח"ס שו"ת ויען שמואל.
הרב משה בן גיגי – רבה של לעיון.
הרב דוד מרציאנו בן עקו – רבה של ברגנט ולאחר מכן של מיסור.
הרב יעקב אסרף בן שלמה לעסרי.
דוד הראשון (בגאורגית: დავით I; 1569 - 21 באוקטובר 1602) היה מלך ממלכת קאחתי החל משנת 1601 ועד מותו הפתאומי באוקטובר 1602.
דוד היה בנו של אלכסנדר השני, מלך קאחתי.
ממלכת קאחתי הייתה ממלכה באזור מזרח גאורגיה של ימינו.
קאחתי סבלה מקרבתה אל האימפריות השונות באזור ובמיוחד האימפריה העות'מאנית, האימפריה הספווית ונסיכות מוסקבה.
מלכי קאחתי נאלצו לתמרן בין המנהיגים השונים ללא הרף.
בתחילת שנת 1601, חלה אביו אלכסנדר השני.
דוד ניצל את ההזדמנות והפך למעשה לשליט בפועל של הממלכה.
בהמשך התאושש אלכסנדר ממחלתו, אולם דוד סירב לוותר על סמכויותיו והכריח את אביו להתפטר.
אלכסנדר פרש למנזר, ודוד הוכתר כמלך קאחתי.
עם זאת, אחיו הצעיר הנסיך גאורגי לא השלים עם המצב החדש, ולמרות שדוד הצליח לפייס אותו בתחילה עם נכסים ומתנות, בהמשך הנהיג גאורגי מרד אצילים כנגד דוד.
דוד דיכא את המרד באכזריות, 17 מתומכיו של גאורגי הוצאו להורג והוא עצמו נכלא.
דוד המשיך במדיניות החוץ שהנהיג אביו.
הוא חיזק את ידידותו עם נסיכות מוסקבה, ויצא למשלחת עונשין כנגד נאגזור, הנסיך המתמרד מאזור אראגווי.
הוא מת במפתיע ב-21 באוקטובר 1602. אביו ניצל את מותו, יצא מהמנזר וחזר ותפס את השלטון.
הוא נישא לכתוואן המעונה (1560-1624) וממנה נולדו לו שלושה ילדים:
רבי דוד הלפרין מברדיטשוב (נפטר בי"ח בשבט ה'תרנ"ד), היה מנהיג חסידי, חתנו השלישי של רבי ישראל פרידמן מרוז'ין.
נולד לר' יעקב יוסף מברדיטשוב.
היה חתנו של רבי ישראל מרוז'ין, נכדו של רבי אברהם המלאך וחתנם של ראש ישיבת ברדיטשוב ורבי דוד לייב מדוקלא .
סירב לקבל אדמו"רות בסדיגורה ובברדיטשוב כנראה מפני עובדת היותו קשור מאוד לחותנו.
לאחר פטירת חותנו בג' בחשוון ה'תרי"א, תפס את מקומו בהנהגת חסידים בסדיגורה ובעיקר בהמשך בברדיטשוב, אולם הוא סירב להתעטר בעטרת האדמו"רות ונפטר 43 שנה אחרי חותנו בי"ח בשבט ה'תרנ"ד, ונקבר בבית הקברות בסדיגורה, ליד ציון חותנו.
חלק משיחותיו וכן חלק מצוואתו לוקטו בספר על הצדיקים שיצא לאור על ידי ישראל שפיגל - חסיד טשורטקוב .
רבי משה מנחם מנדל הלפרין מז'יטומיר.
ר' שלום, נישא לקרובת משפחתו, הרבנית חנה שרה בת ר' יצחק מבוהוש
רבי דוד הלוי (הראשון) הידוע בכינוי מול דרעא היה רב ומקובל מרוקאי ממגורשי ספרד, מראשי חוג המקובלים בעמק הדרעא ומחבר "ספר המלכות".
נולד בסביליה לבליידא ורבי שמואל הלוי בן זמרא.
לאחר הגירוש היגר בשנת ה'רנ"ב (1492) למרוקו.
לפי גרסה אחת הגיע במסע מפרך ורווי ייסורים לפאס, ולאחר כשמונה חודשים פרצה בפאס שרפה גדולה, ובעקבותיה שרר בעיר רעב כבד ופרצה מגפת דבר, והוא עבר לדבדו.
סברה אחרת גורסת כי משפחתו הגיעה מספרד ישירות לדבדו.
בין כך ובין כך, בהמשך הגיע לפאס כדי ללמוד מפי רבי יהודה עוזיאל (הראשון), ממנו נסמך וכנראה גם התגורר בביתו וסמך על שולחנו.
מפאס הוא היגר בשל קשיי פרנסה לכפר תמגרות שבעמק הדרעא, ובו התפרנס מיגיע כפיו – כנראה מסחר או צורפות.
מלבד גדלותו בתורה, היה בעל השכלה מדעית רחבה.
באותה העת התרכזו באזור דרעא מקובלים רבים, ורבי דוד למד עם רבי משה בן מחפוצא, והתגורר בביתו.