tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תקופת מייג'י הביאה שינוי בנוף הפוליטי ובמהלכה הונהגו לראשונה חינוך חובה, גיוס חובה, תיעוש וריכוזיות.
בצירוף עם הצלחה במלחמות חיצוניות, הביאו שינויים אלה לעלייה בלאומנות היפנית ולחיזוק מעמדה בתוך החברה.
חינוך חובה להמונים וגיוס חובה היוו כר פורה להנחלת הרעיון לפיו יפן היא אומה אחת, להבדיל מנחלות של דאימיו בודדים.
בדרך זו החליפה הנאמנות למדינה את נאמנות האנשים לנחלתם ולאדונם הפאודלי.
קצב תיעוש מהיר וריכוזיות גרמו ליפנים לראות את ארצם כשוות ערך למעצמות המערב מבחינה טכנולוגית, והצלחה במלחמות חיצוניות עוררה גאווה צבאית בקרב התושבים.
הלאומנות היפנית התבססה על רעיון הבושידו, ודגלה בתיעוש מהיר ובשליטה אסטרטגית במזרח אסיה.
הלאומנים ראו בהתערבות המשולשת ב-1895 איום על השרדותה של יפן במזרח אסיה, והפתרון שקראו לו היה מלחמה וכיבוש.
בראשית תקופת שווה רווחה באימפריה היפנית אפליה גזעית נגד אסייתים זרים, מאחר שיפן החלה כבר בתהליך קולוניזציה של שטחים במזרח אסיה.
גזענות זאת טופחה על ידי ממשל שווה, ואחד ממוריו של הקיסר הירוהיטו, ההיסטוריון קורקיצ'י שירטורי, כתב ש"אין דבר בעולם שידמה לאופי האלוהי של המשפחה הקיסרית ולפיכך לזהות הלאומית שלנו (קוקוטאי).
הנה סיבה טובה אחת לעליונתה של יפן."
הסכם אנטי-קומינטרן עליו חתמו יפן וגרמניה הנאצית ב-1936 הביא לזרימת אידאולוגיות נאציות ליפן, אך בסופו של דבר נכשל הניסיון להחדיר רעיונות אנטישמיים לשיח הציבורי.
בעוד שהממשלה אכן השתמשה בדימוי המקובל של היהודים, היה זה על מנת לחזק את האחדות האידיאולגית של התושבים, ולא על מנת לעורר רדיפות.
דחיית המדיניות האנטישמית נעשתה באופן רשמי על ידי שר החוץ של יפן יוסוקה מצואוקה, שאמר "מעולם לא הבטחתי שננהיג את המדיניות האנטישמית שלו (של היטלר) ביפן.
צבא קוואנטונג אפשר ל-20,000 יהודים להיכנס למנצ'וקוו ב-1938. כאות הערכה על מעשיו, הוזמן גנרל קיאיצ'ירו היגוצ'י, שנתן את הסכמתו לכניסת הפליטים מאירופה, לטקסי העצמאות במדינת ישראל.
בנוסף, הדיפלומט צ'יאונה סוגיהארה הנפיק מעל ל-6,000 אשרות מעבר ליהודים מליטא שנמלטו מהנאצים ליפן.
ב-1985 הוכר סוגיהארה כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
בעקבות פרישתה מחבר הלאומים, ובהיעדר בת ברית חזקה, ספגה יפן גינוי משאר המדינות בחבר, דבר שהזין את הלאומנות בתוך המדינה עצמה.
התנועות גייסו מנהיגים מקומיים כגון ראשי עיר, מורים וכוהני שינטו, על מנת שיחדירו את הרעיונות הלאומניים לאוכלוסייה, רעיונות לפיהם הנאמנות הגבוהה ביותר של אזרח יפן היא לקיסר ולצבא.
במאי 1932 התנקשה קבוצה של קציני צבא וצי קיצוניים בראש הממשלה.
בסופו של דבר נכשל ניסיון הפיכה זה, אך הוא סימן את סוף השלטון המפלגתי ביפן.
מ-1932 עד 1936 נשלטה יפן על ידי אדמירלים, אך עלייה מתמדת ברגשות לאומניים מנעו את יציבות הממשלה, והיקשו על הנהגת מדיניות מתונה.
המשבר הגיע לשיאו ב-26 בפברואר 1936. במה שנודע כמרד הנפל של 26 בפברואר 1936, צעדו כאלף וחמש מאות חיילים לאומנים למרכז טוקיו.
משימתם הייתה לחסל את הממשלה הקיימת ולערוך את "רסטורציית שווה." ראש הממשלה אוקדה קייסוקה הסתתר בצריף אחסון בביתו וכך ניצל מהתנקשות, אך ניסיון ההפיכה הסתיים רק לאחר שהירוהיטו הורה על כך.
באותה עת החל להתפח רעיון מרחב השגשוג המשותף של מזרח אסיה רבתי.
הלאומנים האמינו ש"מעצמות ה-ABCD" (ארצות הברית, בריטניה, סין והולנד) מהוות איום על כל האסייתים, ועל מנת להנצל על מדינות אסיה ללכת בדרכה של יפן, שהייתה המדינה הלא-מערבית היחידה שעברה תהליך תיעוש ושהייתה שוות ערך למעצמות המערב.
בניגוד לטענות המערב, לפיהן היווה הרעיון את חזית ניסיון ההתפשטות היפני, העיקרון שעמד מאחרי מרחב השגשוג המשותף היה איחוד כל עמי אסיה תחת חסות יפן, ונשען על עקרונות הקונפוציאניזם והשינטו המדיני.
המטרה העיקרית של מרחב השגשוג היה ההאקו איצ'יו - איחוד שמונה פינות תבל תחת שלטון קיסר יפן.
המציאות באותה תקופה לא עלתה בקנה אחד עם התעמולה.
קבוצות אתניות זרות סבלו מאפליה, ובעת פלישה למדינות זרות לא הביע המטה הכללי הקיסרי התנגדות לפשעי מלחמה שביצעו החיילים, כגון: יחידה 731, מדיניות שלושת הכל, טבח ננקינג, והטבח בבית החולים אלכסנדרה.
ב-1937 נכנסה האימפריה היפנית למלחמה נוספת.
בליל ה-7 ביולי ערכו חיילי צבא קוואנטונג אימונים מבלי שהודיעו על כך לתושבים המקומיים ולכוחות הסינים ששהו באזור.
האחרונים, שבשמעם את המולת האימונים בצד היפני חשבו שהם תחת התקפה, ירו וקרב יריות התפתח.
התקרית הסתיימה ביום המחרת, אך שני הצדדים הפרו את תנאי הפסקת האש והתקרית הפכה בסופו של דבר למלחמה כוללת.
הקיסר הירוהיטו נתן את אישורו למלחמה והיא זכתה לכינוי "מלחמה קדושה" בתעמולה היפנית.
בשנים 1937–1938 פעל הצבא הקיסרי היפני בהצלחה רבה.
ליפנים היו כוחות שריון עדיפים בהרבה על מקביליהם הסינים ואת הצי השלישי בגודלו בעולם, עם 2,700 מטוסים לרשותו.
תחילה השמיד הצבא היפני את הארמייה ה-29 הסינית ואחר כך המשיך וכבש את בייג'ינג בסוף יולי 1937. משם פנו היפנים דרומה והמשיכו בכיבושיהם, בזכות עליונתם הצבאית.
באותה עת הייתה סין מפולגת בין המפלגה הקומוניסטית של סין בהנהגת מאו דזה-דונג לבין מפלגת הקוומינטנג בהנהגת צ'יאנג קאי שק.
באוקטובר הביס הצבא היפני את צבאותיו של צ'יאנג בשאנגחאי, ובסוף השנה נפלה גם הבירה הדרומית של סין נאנג'ינג לידי היפנים.
לאחר מכן עברו הלאומנים הסינים ללוחמת גרילה שהקשתה על התקדמות הצבא היפני.
השימוש במדיניות אדמה חרוכה על ידי שני הצדדים, ראשית עם השיטפון של הנהר הצהוב ב-1938 על ידי הסינים, ואחר כך עם מדיניות שלושת הכל היפנית, גרמו למותם של מיליוני אזרחים.
ב-1939 נכנסה המלחמה למצב של קיפאון, אך הצבא היפני כבר כבש את מרבית הערים המרכזיות לאורך החוף הסיני, בהן שנגחאי, נאנג'ינג, בייג'ינג וווהאן.
עם זאת, המשיכו הלאומנים והקומוניסטים הסינים להילחם ביפנים מצ'ונגצ'ינג ומינאן, בהתאמה.
מגעים בנוגע לברית גרמנית-יפנית החלו ב-1937 עם פרוץ פעולות האיבה בין יפן לסין, והגיעו לשיאם ב-27 בספטמבר 1940 עם קבלת ההסכם התלת-צדדי ויצירת ציר רומא-טוקיו-ברלין.
הקפאון בסין לא דיכא את השאיפות האימפריאליות להקמת מרחב השגשוג המשותף של מזרח אסיה רבתי, אלא דווקא הגביר את הצורך בדלק ובחומרי גלם אחרים, אותם קיוו היפנים להשיג עם כיבוש איי הודו המזרחיים ההולנדיים.
ביולי 1941, לאחר שהמפקדה הכללית הקיסרית סירבה לדרישת ארצות הברית להסגת הכוחות מסין (מלבד מנצ'וקוו) ומהודו-סין, הטיל נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט סנקציות כלכליות על יפן, בהן אמברגו על ייצוא נפט, סגירת תעלת פנמה לספינות יפניות והקפאת נכסים.
המפקדה הכללית הקיסרית השתמשה בסנקציות אלה כעילה למלחמה, ופתחה במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט עם ההתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941.
במהלך ששת החודשים הבאים החזיקו היפנים ביוזמה ההתקפית ונחלו הצלחות רבות.
הונג קונג נכבשה יום לאחר ההתקפה על פרל הארבור ובמהלך שנת 1942 כבשו חיילי הצבא הקיסרי היפני את בורמה, את סיאם, את איי הודו המזרחית ההולנדית ואת הפיליפינים.
אולם, קרב מידווי, שנערך ביוני 1942, היה נקודת המפנה במלחמה ולאחריו נטלו בעלות הברית את היוזמה ההתקפית עד סוף המלחמה.
ב-1945 הייתה טוקיו נתונה תחת הפצצות כבדות, ובאביב ובקיץ אותה שנה כבשו האמריקאים את האיים איוו ג'ימה ואוקינאווה, שהיו אדמה יפנית ולא שטחים כבושים.
סופה של האימפריה היפנית הגיע באוגוסט 1945. ב-6 באוגוסט הטילו האמריקאים פצצת אטום על הירושימה, וגרמה למותם של כ-150,000 בני אדם; ב-8 באוגוסט פלשה ברית המועצות וכבשה את מנצ'וקוו; וב-9 באוגוסט הטילו האמריקאית פצצת אטום נוספת על נגסאקי, שגבתה את חייהם של כ-80,000 בני אדם.
הממשלה היפנית הודיעה על כניעה ב-14 באוגוסט, וטקס הכניעה הרשמי נערך ב-2 בספטמבר.
לאחר תבוסתה במלחמה פרקו בעלות הברית את האימפריה היפנית.
שטחי האימפריה התחלקו בין ברית המועצות, שקיבלה את מה שעתיד להפוך לקוריאה הצפונית ואיים שמסרה ליפן לאחר ההפסד במלחמת רוסיה–יפן, וארצות הברית קיבלה את כל שטחי הכיבוש היפני באוקיאניה.
ביפן, התמנה גנרל דאגלס מקארתור למפקד העליון של כוחות הברית.
במקביל, פרצה בסין מלחמת אזרחים.
בעלות הברית פרקו את צבא יפן לחלוטין, והחוקה החדשה נטלה את כל הסמכויות מהקיסר וכמו כן את מעמדו האלוהי.
בנוסף אסרה החוקה החדשה על הקיסר לקחת חלק בפוליטיקה, אך הירוהיטו המשיך להפעיל את משקלו בפוליטיקה היפנית בשנים שלאחר המלחמה.
סעיף 9 לחוקת יפן נועד למנוע מיפן להקים כוח צבאי שעשוי לפתוח במלחמה נגד אומה אחרת.
בדומה למשפטי נירנברג, נפתח בטוקיו בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק.
מספר חברי קבינט יפנים הוצאו להורג, כשהבולט ביניהם הוא ראש ממשלת יפן בזמן המלחמה הידקי טוג'ו.
עם זאת, המנהיג העליון של יפן בעת המלחמה, הקיסר הירוהיטו, לא נשפט ואף לא הודח מכיסאו, וכמוהו גם חברים אחרים מהמשפחה הקיסרית.
בנוסף, ניסו בעלות הברית לפרק גם את הזאיבצו, אך ללא הצלחה, אך בסופו של דבר עברה יפן תהליכי דמוקרטיזציה וליברליזציה לפי הדגם האמריקאי.
מפלגות פוליטיות קמו, מפלגות שמאל ותיקות כגון המפלגה הסוציאליסטית של יפן והמפלגה הקומוניסטית של יפן שבו לזירה הפוליטית, וזכות הבחירה ניתנה לנשים בבחירות של 1946.
שיגרו יושידה נבחר לראש ממשלת יפן, ומדיניותו, שנקראה "דוקטרינת יושידה", שמה דגש על השענות על ארצות הברית בתחום הצבאי וקידום צמיחה כלכלית.
עם התגברות מתחי המלחמה הקרה חתמו יפן וארצות הברית הסכם סן פרנסיסקו, שנכנס לתוקף ב-28 באפריל 1952, שהשיב את הריבונות ליפן.
מ-1954 ועד לאחר מותו של הירוהיטו בנתה יפן את עצמה מחדש כמעצמה כלכלית ופוליטית, והשפעתה העולמית בתקופה זו עקפה את מידת השפעתה בשיא תקופת ההתפשטות הצבאית.
דוקטרינת יושידה, בשילוב עם השקעות זרות והתערבות ממשלתית בכלכלה הביאו לנס כלכלי ביפן, בדומה למקבילו הגרמני.
יורשו של יושידה, האיאטו איקדה, פעל להסרת החוקים שאסרו על מונופול, ובכך אפשר את הקמת הקיירטסו, גופים דומים מאוד לזאיבטסו של לפני המלחמה.
בשל התחזקות הקיירטסו וחקיקה פרוטקציונית נדחקו חברות זרות רבות אל מחוץ ליפן.
לקראת שלהי תקופת שווה התבססה כלכלת יפן במקום השני בעולם אחרי זו של ארצות הברית, מקום עליו שמרה עד 2011, כשאיבדה את מקומה לכלכלת סין.
על אף ארבעים שנים של צמיחה כלכלית מתמדת התפוצצה בועת הנדל"ן ביפן ב-1993 (ארבע שנים לאחר מותו של הירוהיטו), ויפן נכנסה למיתון שנמשך עד העשור הראשון של המאה ה-21.
תקופת יאיואי (ביפנית: 弥生時代) היא תקופה בהיסטוריה של יפן המתוארכת מ-300 לפנה"ס עד שנת 400 לספירה וחופפת בחלקה עם תקופת הברזל.
התקופה נקראת על שם שכונה בטוקיו בה גילו ארכאולוגים את הממצאים הראשונים מתקופה זו.
מאפייניה העיקריים של התקופה הם הופעת סגנון קדרות חדש וראשית גידול אורז בשדות מוצפים.
תרבות היאיואי התפרשה מדרום קיושו, האי הדרומי ביותר בארכיפלג היפני, ועד לצפון הונשו.
מחקר שניתח שאריות פחמן בממצאי חרס ועץ מהתקופה באמצעות ספקטרומטר מסה תארך ממצאים אלה למעשה ל–900-800 לפנה"ס, חמש מאות שנים לפני הדעה המקובלת עד אז.
העדויות הארכאולוגיות המוקדמות ביותר של תקופת יאיואי נמצאו באי קיושו.
משם נפוצה תרבות יאיואי לאי המרכזי הונשו, מקום בו באו במגע עם אנשי חברת ג'ומון.
בעלי המלאכה בקרב היאיואי התמחו ביצירת פעמוני ארד טקסיים, מראות וכלי נשק.
במאה ה-1 לספירה החלו אנשי יאיואי להשתמש בברזל כדי ליצור כלי חקלאות וכלי נשק.
אוכלוסיית יאיואי צמחה והתפתחה במאה הראשונה.
תושביה ארגו בדים, התגוררו בכפרים חקלאיים ואף בנו מבנים מאבן ומעץ.
בשל צמיחת האוכולוסייה החלו אנשים לצבור נכסים בדמות אדמות חקלאיות ומצבורי תבואה, ואלה גרמו בתורם להיווצרות מעמדות חברתיים שונים.
שינויים אלה התאפשרו בשל המעבר ליישובי קבע, שהתאפשר בשל הגעת תרבות חקלאות האורז לאזור משפך נהר היאנגצה בדרום מזרח סין דרך איי ריוקיו או דרך חצי האי הקוריאני, והביאה להתפתחות חברה חקלאית ביפן.
השוואה בין בני יאיואי לבין בני ג'ומון מראה ששתי הקבוצות היו שונות זו מזו מבחינה חיצונית.
אנשי ג'ומון היו נמוכים יותר, בעלי עיניים רחבות יותר, פנים רחבים יותר ובעלי תווי פנים בולטים.
בנוסף, היה להם רכס גבות ואף גבוה במיוחד.
אנשי יאיואי, לעומתם, היו מעט גבוהים יותר, בעלי פנים צרים יותר ורכסי גבות ואף שטוחים.
כל השלדים שהתגלו מתקופת קופון ואילך, מלבד אלה של האיינו ושל תושביה הקדומים של אוקינאווה, זהים לשלדיהם של היפנים המודרניים.
מקורות תרבות יאיואי נתונים לדיון.
האתרים הארכאולוגיים הקדומים ביותר הם איטזוקה (Itazuke) או נבאטה (Nabata) השוכנים בצפון קיושו, והם מכילים פריטים המצביעים בבירור על השפעה סינית, הבאה לידי ביטוי בכלי נחושת וארד ובחקלאות אורז.
ממצאים ארכאולוגיים נוספים ועדויות גנטיות שנאספו במזרח סין ובמערב יפן מחזקים השערות אלה.
במחקר שערכו בין השנים 1996 ו-1999 השוו חוקרי המוזיאון הלאומי למדע של יפן בין עצמות שנתגלו במחוזות פוקואוקה וימאגוצ'י לבין כאלה שנמצאו במחוז ג'יאנגסו בסין המתוארכות לתקופת שושלת האן (200 לפנה"ס–220 לספירה), ומצאו דמיון רב בין איברי אנשי יאיואי ואנשי ג'יאנגסו.
דגימות גנטיות משלוש מתוך 36 גולגולות ג'יאנגסו תאמו לחלק מדגימות ה-DNA שנאספו מגולגולות יאיואי.
חוקרים אחרים טוענים שניתן לראות בתרבות יאיואי גם השפעות קוריאניות.
בין השפעות אלה ניתן למצוא שדות אורז סכורים, סוגים שונים של כלי אבן מלוטשים, מכלי אחסון מחרס, ביות חזירים וקברים גדולים.
השערה זו שואבת חיזוק מהעובדה שתרבות יאיואי התפתחה בצפון האי קיושו, באזור בו המרחק בין יפן וקוריאה הוא הקטן ביותר.
התיעוד הקדום ביותר של אנשי יפן מופיע במקורות סיניים מתקופה זו.
וא, ההגייה היפנית של השם הסיני הקדום של יפן, נזכרת לראשונה בשנת 57. מדינה זו קיבלה חותם זהב מקיסר סין, גואנג וו-די, בשלהי שושלת האן.
החותם עצמו התגלה בצפון קיושו במאה ה-18.
היסטוריונים סינים קדומים תיארו את ארץ וא כארצם של מאות שבטים פזורים, ולאו דווקא כמדינה מאוחדת בעלת היסטוריה משותפת של 700 שנה, כפי שנכתב בניהון שוקי, תיעוד מהמאה ה-8 שמחציתו היסטוריה ומחציתו מיתולוגיה, המתארך את ייסוד יפן ב-660 לפנה"ס.
היסטוריונים סינים בני המאה השלישית כתבו שאנשי וא התבססו על אכילת דגים נאים, ירקות ואורז שהוגש במגשים מבמבוק או עץ, מחאו כף בעת תפילה, מנהג הקיים עד היום במקדשי שינטו, ובנו תלי קבורה גדולים.
כמו כן, לפי המקורות, התקיימו בארץ וא מערכות פאודליות, מערכות גביית מיסים, שווקים, ואף מנהגי אבלות היו נפוצים.
בתיעוד הסיני בן המאה ה-3 "סאן גואו ג'י" (רשומות שלוש הממלכות) מתוארת המלכה הימיקו, שנטלה בתום מלחמת אזרחים את כתר ארץ וא, או יאמטאיקוקו, כמנהיגה רוחנית.
אחיה הצעיר היה אחראי על ענייני המדינה, ובכללם גם על היחסים הדיפלומטיים עם שושלת וֵיי.
לכשנשאלו לגבי מקורותיהם על ידי המשלחת הסינית השיבו אנשי וא שהם צאצאים של המנהיג הגדול טאיבו, דמות היסטורית מממלכת ווּ שבאזור דלתת היאנגצה.
במשך שנים רבות נותרו מיקומה המדויק של יאמטאיקוקו וזהותה האמיתית של הימיקו בגדר השערות שונות, ואף היום אין הסכמה כללית לגביהם.
תקופת קוֹפוּן (ביפנית: 古墳時代) היא תקופה בהיסטוריה של יפן שנמשכה בערך משנת 250 ועד שנת 538, ובאה לאחר תקופת יאיואי.
מקור שמה של התקופה הוא במילה היפנית לתלי הקבורה שנבנו בתקופה זו.
תקופת קופון ותקופת אסוקה לעיתים נכללות יחד תחת תקופת יאמטו.
התיעוד ההיסטורי המוקדם ביותר ביפן מתוארך לתקופת קופון, אך מכיוון שכרונולוגיית האירועים ומקורותיהם אינם אמינים דיים, מרבית מחקר התקופה מתבסס על ממצאים ארכאולוגיים.
בתחום הפוליטי, בתקופה זו השתלט אחד מראשי השבטים שישבו באזור על מערב הונשו ועל החצי הצפוני של קיושו, תהליך שבסופו נוסדה המשפחה הקיסרית.
ייתכן שתלי הקבורה בטנגשימה ושני מקדשי שינטו עתיקים ביקושימה סימנו את גבולות המדינה החדשה.
קופון הם תלי קבורה שנבנו עבור השכבה השלטת בין המאה ה-3 למאה ה-7 ביפן.
התלים מכילים היכלי קבורה מאבן וחלקם מוקפים בחפיר.
יש שוני רב בין קופון אחד למשנהו, כשעגול ומרובע הן הצורות הנפוצות ביותר.
צורה ייחודית היא צורת חור מנעול, בעל חזית מרובעת ועורף עגול.
גודלם של הקופון נע בין מספר מטרים בודדים עד אורך של 400 מטרים.
לרוב נקברו מסביב להיקף הקופון האניווה, פסלוני טרקוטה בעלי משמעות טקסית.
הקופון העתיק ביותר ביפן הוא ככל הנראה קופון הוקנויאמה השוכן במחוז נארה ומתוארך לסוף המאה ה-3. באותו אזור נבנו בנוסף מספר תלי קופון בעלי צורת חור מנעול במאה ה-4, ומנהג זה התפשט במאה שלאחר מכן לכל רחבי יפן.
עם זאת, במאה ה-6 נעלמו הקופון בעלי צורת חור המנעול, ככל הנראה בשל הרפורמות השלטוניות שבוצעו לצד הגעת הבודהיזם ליפן.
הקופון הגדולים האחרונים שנבנו הם קופון אימשירוזוקה באוסקה שאורכו 190 מטרים וקופון איווטויאמה בפוקואוקה שאורכו 135 מטרים.
קיימת מחלוקת בנוגע לזמן בו החלה תקופת שלטון יאמטו, אך ישנה הסכמה כללית ששליטי יאמטו החזיקו בשלטון עד המאה ה-4. למרות השלטון הכללי של הקבוצה האתנית של היאמטו, אוטונומיה מקומית נשמרה לאורך כל התקופה, ורק במאה ה-6 שלטה קבוצה האתנית של היאמטו באופן ישיר בכל החלק הדרומי של יפן.
הישות הפוליטית יאמטו הופיעה לראשונה במאה ה-5. היא הכילה מספר שבטים חזקים, כשבכל שבט עמד פטריארך שערך את כל הטקסים הדתיים לקאמי של השבט.
בתוך השבטים הייתה מערכת מעמדות, והמשפחה ששלטה בחצר יאמטו הייתה העילית של מעמד האריסטוקרטיה.
מנהיגים בולטים זכו לתוארי קאבאנה שעברו בירושה ושימשו שמות משפחה.
בסופו של דבר השתלט שבט יאמטו על שבטי הונשו וקיושו, ושם השבט הפך שם נרדף ליפן כולה.
בהתבסס על הדגם הסיני, החלו בני יאמטו לפתח מערכת שלטון מרכזית והם ייסדו חצר קיסרית הנתמכת על מנהיגי שבטים הכפופים להם.
מהגרים מסין ומקוריאה שהתיישבו ביפן נקראו טוֹראיג'ין והביאו עמם אלמנטים תרבותיים רבים מן היבשת.
לפיכך, נהנו הטוראיג'ין מיחס מועדף מצד שלטונות יאמטו, ואף הקימו שבטים משלהם.
מכיוון שהיפנים, הסינים והקוריאנים כתבו את ההיסטוריה שלהם בכתב סיני, קשה לזהות את אופי הגייתן המקורי של המילים.
אף על פי שכתב לא היה בשימוש בקרב היפנים הקדומים, יכולותיהם הספרותיות של המהגרים מהיבשת הרשימו את האליטה של החברה היפנית באותה עת.
פרשים באותה העת לבשו שריון ונשאו חרבות וכלי נשק נוספים.
זאת ניתן להסיק מפסלי ההאינווה שהקיפו ומילאו את תלי הקבורה של האליטה.
להאניווה ניתנו צורות רבות כגון: סוסים, עופות, מניפות, דגים, בתים, כלי נשק, מגנים, שמשיות, כריות וצורות אדם.
את מקומה של תקופת קופון תפסה תקופת אסוקה באמצע המאה ה-6 עם הגעת הבודהיזם ליפן.
הדת הוצגה רשמית ביפן בשנת 538, ושנה זו מסמלת את תחילת תקופת אסוקה.
בתקופה זו גם אוחדה סין תחת שושלת סווי וההשפעה התרבותית של סין על יפן התרחבה מאוד.
תקופת שתי החצרות הקיסריות (ביפנית: 南北朝時代, תעתיק: נאנְבּוֹקוּ-צ'וֹ ג'ידאי) הייתה תקופה בהיסטוריה של יפן בין השנים 1336–1392, בה התקיימו שתי חצרות קיסריים: החצר הצפונית, שנוסדה על ידי השוגון אשיקאגה טאקאוג'י בקיוטו, והחצר הדרומית, שנוסדה על ידי הקיסר גו-דאיגו ביושינו, הסמוכה לנארה.
שתי החצרות נלחמו זה בזה במשך חמישים שנה, עד ניצחון החצר הצפונית ב-1392, אולם החצר הצפונית הייתה תחת שליטתו של השוגון, ולמעשה חסרת השפעה.
עם זאת, הקיסרים מהחצר הדרומית נחשבו לקיסרים הלגיטימיים החל מהמאה ה-19, וזאת בשל העובדה שחצר זו מחזיקה אוצרות הקיסריים.
שוגונות קאמאקורה התמוטטה ב-1333, בשל מלחמת אזרחים ובשל הפלישות המונגוליות ליפן ב-1274 וב-1281. במהלך ובעקבות הפלישות המונגוליות לקראת סוף המאה ה-13, חיזקה משפחת העוצרים הוג'ו, ששלטה ביפן במקום השוגון, את אחיזתה במדינה על ידי מינויים פוליטיים.
למעשה רק חברי המשפחה וקרוביהם מילאו תפקידי ממשל.
בעקבות זאת, החלה להתעורר התנגדות לבית הוג'ו בקרב שאר המשפחות הלוחמות של יפן.
לבסוף הוקמה קואליציה של מתנגדי הוג'ו ב-1331, ולאחר שנתיים הצליחה להדיח את בית הוג'ו מהעוצרות.
ב-1333 האמין הקיסר גו-דאיגו שביכולתו להשיב את השליטה ביפן לחצר הקיסרית ולאצולה, ובכך להחזיר למדינה את השלטון האזרחי לאחר מאה וחצי של שלטון צבאי.
הוא השיב לעצמו מספר נחלות שהיו בשליטת משפחתו בעבר ואת חלקן העביר למקדשים בודהיסטיים שונים בתקווה לזכות בתמיכתם.
עם זאת, הקיסר לא הבין את חשיבות המעמד הלוחם ליציבות שלטונו, ותחת זאת העדיף לתגמל את מקורביו.
מנהיגי הצבאות שהכניעו את השוגונות, כאשיקאגה, קיבלו את חלק הארי של אדמות הוג'ו-לשעבר, ובכך בעצם שבה השליטה בנחלות למצביאים חזקים שלא היו כפופים לקיסר.
הטעות הגדולה יותר של הקיסר הייתה בכך שלא חילק מספיק אדמות לסמוראים מהמעמד הנמוך יותר שתמכו בו, ולא זו בלבד, הוא גבה מסים ממעמד זה על מנת שיוכל לבנות לעצמו ארמון.
הקיסר הבין שהוא איבד את השליטה באשיקאגה, שהחל למנות מושלי מחוזות על דעת עצמו, ללא הסכמה קיסרית, ובתגובה אסף צבא סמוראים כדי לצאת כנגד צבאו של אשיקאגה.
ב-23 בפברואר 1336 הפסיד צבאו של הקיסר, ואשיקאגה כבש את הבירה ושם קץ לרסטורציית קנמו.
הקיסר נמלט מהבירה ונאלץ לברוח לקיושו, שם הקים את החצר הקיסרית הדרומית, ובעצם פתח את תקופת שתי החצרות הקיסריות.
מעט לפני נפילת השוגונות ב-1333, הדיח השוגון את גו-דאיגו מן הקיסרות לאחר שפתח ברסטורציית קנמו, ומינה תחתיו את בן-דודו קוג'ון.
בעקבות התמוטטות השוגונות זמן קצר לאחר מכן, איבד קוג'ון את מקומו, אך אחיו, קומיו, ושני בניו זכו לתמיכתו של אשיקאגה כיורשים החוקיים לכס החרצית.
לפיכך, נוצר הענף הצפוני של המשפחה הקיסרית על ידי משפחתו של קוגון, שישב בקיוטו.
מול הענף הצפוני עמד הענף הדרומי, בשל מקום מקומו בנארה, הדרומית לקיוטו, ובראשו עמד הקיסר המודח גו-דאיגו.
ב-1392 הובס הקיסר הדרומי גו-קמיאמה, ונאלץ לוותר על כסאו לטובת נינו של קוגון, הקיסר גו-קומאצו, ובכך הסתיים הפילוג.
שני הקיסרים הסכימו להשיב על כנה את השיטה הישנה לפיה בכל עשור יתחלף הקיסר, בכל פעם מחצר אחרת.
גו-קומאצו הפר את ההסכם, לא רק בכך ששלט עשרים שנה, אלא אף בכך שהכתיר את בנו תחתיו, במקום את הקיסר מהחצר הדרומית.
אף על פי כן, נחשבו הקיסרים מהחצר הדרומית לקיסרים הלגיטימיים, בעוד הקיסרים מהחצר הצפונית, ובכללם המשפחה הקיסרית הנוכחית, נחשבו מתחזים.
במהלך תקופת מייג'י, ב-3 במרץ 1911 התפרסמה הכרזה קיסרית בה הכריז הקיסר מוצוהיטו שהחצר הדרומית היא החצר הלגיטימית, אף על פי שמוצאו היה מהחצר הצפונית.
מספר ימים לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הכריז על עצמו איש העסקים הבודהיסטי הירומיצ'י קומזאווה, צאצא של החצר הדרומית, כקיסר הלגיטמי של יפן, וטען שמכיוון שהענף הקיסרי של הירוהיטו הוא הצפוני, אין לו זכות לתואר הקיסר.
אף על פי שהציג אילן יוחסין שהוכיח שהוא צאצא של הקיסר גו-דאיגו, לא עלה בידיו לממש את טענתו.
תקופת חרושצ'וב בברית המועצות אשר החלה עם עלייתו לשלטון של ניקיטה חרושצ'וב בשנת 1953, עם מות יוסיף סטלין, והסתיימה בהדחתו של חרושצ'וב בשנת 1964, היא תקופה בעלת מאפיינים ייחודיים בהיסטוריה של ברית המועצות בתחום מדיניות הפנים והחוץ של ברית המועצות.
המלחמה הקרה, אותו מאבק אידאולוגי בין ברית המועצות לארצות הברית על הרחבת אזורי השפעתן בעולם, הייתה לנושא המרכזי ביחסי החוץ של ברית המועצות בתקופת חרושצ'וב.
עם מותו של סטלין במרץ 1953, ירש אותו ניקיטה חרושצ'וב כמזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות והתייצב בראש הפוליטביורו, בעוד גאורגי מלנקוב התמנה לראש הממשלה.
יחד עם זאת, לברנטי בריה, ראש המשטרה החשאית של ברית המועצות בתקופת סטלין, המשיך להחזיק בעוצמה רבה ולמשוך בחוטים.
על אף עברו בהשלטת מדיניות של טרור בתקופת סטלין, בריה יזם ליברליזציה יחסית, כולל שחרור חלק מן האסירים הפוליטיים.
ההנהגה אף החלה מתירה ביקורת חלקית על מדיניותו של סטלין, בהצהירה כי תקופת הדיקטטורה של אדם בודד נוגדת את עקרונותיו של לנין.
הפחד ההיסטרי מפני מלחמה, אשר אפיין את שנותיו האחרונות של סטלין בשלטון, נרגע במידת מה, פקידי ממשל ומנהלי מפעלים הצטוו להתלבש בבגדים אזרחיים במקום המדים שלבשו עד אותה עת.
אולם חברי הפוליטביורו המשיכו לחשוש מפני בריה, לאור תפקידו בתקופת סטלין ובתמיכת הצבא הוא נאסר שלושה חודשים לאחר מות סטלין.
בתום שנת 1953 הוא הוצא להורג ביריה, לאחר משפט ראווה שבו הואשם בריגול לטובת המערב, בחבלה ובקשירת קשר להשיב את ברית המועצות לקפיטליזם.
המשטרה החשאית שבראשה עמד בריה פורקה מנשקה ואורגנה מחדש לק.ג.ב., זאת כדי להבטיח שכוחות הארגון נמצאים בשליטה מלאה של המפלגה ולא יוכלו עוד ליזום מדיניות של טרור המוני כבימי סטלין.
מיד לאחר מותו של בריה החל חרושצ'וב לעלות כדמות הדומיננטית במפלגה הקומוניסטית.
ההנהגה הסובייטית הכריזה על חנינה לחלק מן האסירים שריצו עונשי מאסר פליליים, הכריזה על ירידת מחירי מוצרים בשווקים, וריככה את ההגבלות על החזקת חלקות אדמה פרטיות.
בין ההיבטים השונים של הדה-סטליניזציה היה אף קץ לתקופה שבה לעבודות כפייה היה חלק משמעותי בכלכלת המדינה.
בתקופת ההנהגה הקולקטיבית, מיד לאחר מות סטלין, החל חרושצ'וב להגביר בהדרגה את כוחו ושליטתו.
בנאום שנשא בפברואר 1956, בנעילת הוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית, אשר נודע בכינוי הנאום הסודי, חרושצ'וב הדהים את מאזיניו ביציאה חזיתית נגד המשטר הדיקטטורי של סטלין ופולחן האישיות שלו שהיה נהוג בתקופתו.
הוא אף תקף מעשי פשע שבוצעו על ידי אנשי שלטון מקורבים לסטלין ואף הצהיר כי ההשקפה השמרנית - לפיה מלחמה בין העולם הקפיטליסטי והעולם הקומוניסטי היא בלתי נמנעת - אינה נכונה עוד.
חרושצ'וב בנאומו עודד תחרות עם המערב תחת יחסי איבה טהורים והצהיר כי היות העולם הקפיטליסטי רקוב מיסודו, הוא שיביא לקיצו, באופן זה תשתלט ההשקפה הסוציאליסטית על העולם בדרכי שלום.
אולם הוא הוסיף כי אם הקפיטליסטים רוצים מלחמה, ברית המועצות תגיב באותו מטבע.
השפעת נאום זה על המדיניות הסובייטית הייתה אדירה.
הנאום השמיט כל לגיטימיות שנותרה ליריביו הסטליניסטים של חרושצ'וב בשלטון, והביאה לעלייה משמעותית בכוחו.
לאחר הנאום ביטל חרושצ'וב הגבלות שלטוניות נוספות ושחרר מיליוני אסירים שהוחזקו בגולאגים.
בשנת 1953, בעת מות סטלין, הוחזקו 13 מיליון אזרחים סובייטים בגולאגים, בעוד שבשנים 1956–1957 מספר זה פחת ל-5 מיליון, ורוב האסירים הנותרים היו אסירים פליליים ולא מדיניים.
נאומו של חרושצ'וב אף גרם לטלטלה בקרב קהילות קומוניסטיות ברחבי תבל, אשר נותרו המומות ומבולבלות לנוכח גינויו את סטלין.
ביוזמת חרושצ'וב החלה מדיניות הידועה בכינוי "ההפשרה של חרושצ'וב" , אשר במהלכה נעשתה תפנית מורכבת במדיניות, בתרבות ובחיי הכלכלה של ברית המועצות.
בין מאפייני התקופה היו פתיחות רבה יותר, מגעים רבים יותר עם מדינות חוץ ומדיניות חברתית וכלכלית השמה דגש רב יותר על מוצרי צריכה, תוך העלאת רמת החיים באופן ניכר לצד שמירה על הצמיחה הכלכלית.
באותה עת אף רוככו הגבלות הצנזורה שהיו נהוגות בברית המועצות וניתן מקום לביקורת מובלעת על החברה הסובייטית.
כך למשל הותר לאמנים ליצור תכנים שאינם בהכרח מתאימים לקו הסובייטי.
יחד עם זאת, אמנים שרבים מהם היו גאים במולדתם ובמפלגתם, המשיכו לבחור בזהירות את נושאי יצירותיהם.
מנגד התנהל מחדש מסע אנטי-דתי, שהביא לסגירת כנסיות רבות.
הרפיית ההגבלות בברית המועצות השפיעה באופן ישיר על המדינות הסוציאליסטיות במרכז אירופה, אשר רבות מהן לא ראו בעין יפה את ההשפעה הסובייטית על ענייניהן.
בקיץ 1956 פרצו מהומות בפולין, זאת במחאה על מחסור במוצרי מזון ומוצרי צריכה, על תנאי הדיור הגרועים, על הירידה בהכנסה הריאלית ועל הניהול הכושל של הכלכלה הפולנית.
מהומות אלה הובילו לפעולות דיכוי צבאיות של הממשל הפולני ובסופו של דבר, באוקטובר 1956, לעלייתו מחדש של ולדיסלב גומולקה להנהגה.
בחירתו של גומולקה, מבלי שההנהגה הפולנית נועצה קודם לכן בברית המועצות, כמעט והביאה לפלישה סובייטית, כוונה שממנה נסוג חרושצ'וב לאחר שחזה בפופולריות שלה זוכה גומולקה בקרב הציבור הפולני.
השינוי השלטוני בפולין סימן תחילתה של תקופה שבה ברית המועצות מיעטה (יחסית לתקופות קודמות) להתערב בענייניהן הפנימיים וביחסי החוץ של המדינות הסוציאליסטיות החברות בברית ורשה בעיתות שגרה.
תחת זאת, חרושצ'וב היפנה את תשומת לבו למדיניות עצמאיות באסיה ובאפריקה, בניגוד חד להתמקדות הסובייטית באירופה בתקופת סטלין.
בספטמבר 1959 היה חרושצ'וב למנהיג הראשון של ברית המועצות שביקר בארצות הברית.
בחודש נובמבר 1956 דיכאו כוחות סובייטים באכזריות את המרד ההונגרי.
כ-2500–3000 מורדים הונגרים נהרגו, אלפים נוספים נפצעו וכמעט רבע מיליון הונגרים נמלטו מן המדינה והיו לפליטים.
המרד ההונגרי היווה מכה אידאולוגית לקומוניסטים רבים במערב, אשר תמכו בעבר בברית המועצות ולאחר המרד החלו מותחים ביקורת על הדיכוי הסובייטי בהונגריה.
במאי 1957 הדף חרושצ'וב ניסיון פנימי של כוחות סטליניסטים לשוב ולתפוס את השלטון, והביס את מי שכונה בשם "הקבוצה האנטי-מפלגתית" בראשות גאורגי מלנקוב וויאצ'סלב מולוטוב.
אירוע זה מאפיין את דמותה החדשה של המדיניות הסובייטית, את הפעולות המכריעות נגד הקבוצה הנהיג גאורגי ז'וקוב, שר ההגנה הסובייטי, תוך שהאיום הנשקף לקושרי הקשר היה ברור.
אולם, אף לא אחד ממנהיגי "הקבוצה האנטי-מפלגתית" נהרג או אפילו נשלח למאסר, וחרושצ'וב נפטר מן האיום באופן מתוחכם: מלנקוב נשלח לנהל תחנת כוח בקזחסטן, ומולטוב מונה לשגריר ברית המועצות במונגוליה ואחר כך, נציג ברית המועצות בסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית.
ב-27 במרץ 1958 התמנה חרושצ'וב אף לראש הממשלה ובכך ייצב את כוחו, תוך שהוא נוהג בהתאם למסורת שבה הלכו קודמיו וממשיכיו.
כניסתו לתפקיד ראש הממשלה היה השלב האחרון במעבר מתקופת ההנהגה הקולקטיבית שלאחר סטלין, לתקופת חרושצ'וב כמנהיג יחיד.
מאותה עת היה חרושצ'וב מקור הכוח היחיד בברית המועצות, אולם בשום שלב לא הגיע לדרגת השלטון חסר ההגבלות שהיה לסטלין.
ברית המועצות נותרה כאחת משתי המעצמות המובילות בעולם, בשלהי שנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60, הסיוע שהושיטה, בין היתר בזכות הסיוע שהושיטה למדינות מתפתחות, ומחקר מדעי מתקדם במיוחד בתחומי טכנולוגיית החלל וכלי הנשק.
בשנת 1957 המריא לחלל ספוטניק 1, הלוויין הראשון בחלל, אשר היה גאוות המדע הסובייטי.
בשנת 1961 שלחו הסובייטים את האדם הראשון לחלל, גיבור ברית המועצות, יורי גגארין.
אף שחרושצ'וב הצליח לסלק בדרכי עורמה את מתנגדיו הסטליניסטים, יריביו הפוליטיים מבית, במיוחד מעמד הטכנוקרטים המקצועיים, ראו בו איכר נבער מדעת אשר קטע דברי אחרים בעלבונות.
אירועים דוגמת זה שבו חלץ את נעלו, נופף בה ודפק אותה על השולחן באולם מליאת האומות המאוחדות, ונאומי לגלוג שנשא על המערב ועל האינטלקטואלים היו מקור למבוכה בקרב מדינאים סובייטים.
חרושצ'וב ניסה במהלך שנותיו כמנהיג ליישם רפורמות במספר רחב של תחומים.
תחלואיה של החקלאות הסובייטית היה אחד מן התחומים שהעסיקו את חרושצ'וב, עוד מתקופת פעילותו בהנהגה הקולקטיבית, והוא הכניס לענף זה שינויים וחידושים אשר השפיעו על כלכלת ברית המועצות.
המדינה עודדה חקלאים לגדל יותר על חלקות האדמה הפרטיות שבבעלותם, העלתה את מחירי התוצרת החקלאית לקולקטיבים, והשקיעה במידה רבה יותר בתשומות חקלאיות.
אף לאחר תקופת סטלין המשיך חרושצ'וב להאמין בתורותיו של הביולוג טרופים ליסנקו.
ב"יוזמת האדמות הבתוליות" של חרושצ'וב, באמצע שנות ה-50, הוא אפשר עיבוד חקלאי של חלקות רבות בקזחסטן ובאזורים סמוכים של רוסיה.
התברר כי אזורים חקלאיים חדשים אלה סובלים לעיתים מתקופות בצורת, אולם בשנים לא שחונות גדלו בהם יבולים מצוינים, אשר תרמו לכלכלת המדינה.
רפורמות חקלאיות אחרות שיזם התבררו כמוצלחות פחות.
תוכניותיו להגדיל את שטחי גידול התירס ואת משק גידול הבקר לבשר ולחלב נכשלו, וניסיונו לארגן את הקולקטיבים ליחידות משקיות גדולות יותר יצרו רק בלבול באזוריה החקלאיים של ברית המועצות.
בשנת 1957, בניסיון שהונע ממניעים פוליטיים, להפחית את הבירוקרטיה במדינה, חרושצ'וב פירק את משרדי הממשלה התעשייתיים במוסקבה, והחליפם במועצות תעשייתיות אזוריות (Совнархоз, Совет Народного Хозяйства).
אף שלפי תוכניתו המועצות התעשייתיות אמורות היו להיות קשובות יותר לצורכי האזור בו פעלו, מדיניות הביזור הביאה להפרעה ולהפחתה ביעילות הייצור.
בהמשך לתוכנית הביזור בניהול התעשייתי החליט חרושצ'וב בשנת 1962 לשרטט מחדש את קווי הארגון המפלגתי על פי אפיונים כלכליים ולא מינהליים.
החלוקה מחדש של המנגנון המפלגתי על פי מגזרים חקלאיים ותעשייתיים ברמת האובלסט, ואף מתחתיו, תרמה לחוסר הארגון והרחיקה מפעילות פקידי מפלגה רבים בכל הרמות.
אות לקשיים הכלכליים שאליהם נקלעה ברית המועצות בתקופת חרושצ'וב ניתן למצוא בהחלטה שהתקבלה בשנת 1963 לנטוש את התוכנית הכלכלית לשבע השנים (1959–1965), אותה הגה, שנתיים בטרם תומה.
בתחום מדיניות הביטחון חרושצ'וב נקט בצעדים לקיצוץ תקציב הביטחון, זאת לאחר שהגיע למסקנה כי די במאגר הנשק הגרעיני הקיים כדי להרתיע אויבים מן החוץ.
תרמה להחלטה אף העובדה כי בשלהי שנות החמישים הייתה ירידה משמעותית במספר הגברים בגיל גיוס, זאת על רקע ירידה בילודה בברית המועצות בתחילת שנות ה-40 (בעת מלחמת העולם השנייה).
אולם, צעדים אלה הרחיקו ממנו דמויות מפתח בצבא הסובייטי.
תסכולה של המנהיגות הצבאית מחרושצ'וב גבר עוד יותר לאחר הכישלון הסובייטי במשבר קובה.
למרות הקיצוץ בכוח הצבאי מאז 1956, בניית חומת ברלין ביוזמת שלטונות גרמניה המזרחית, הגבירה את המתיחות הצבאית עם המערב.
התרברבותו של חרושצ'וב באשר לטילי הבליסטיים הסובייטים, היו לנושא מרכזי במרוץ לנשיאות ארצות הברית בשנת 1960, בין ריצ'רד ניקסון לג'ון פ.
קנדי וזכו לכינוי "פער הטילים".
אולם ניסיונותיו של חרושצ'וב לבנות מערכת יחסים אישית עם קנדי לאחר בחירתו נכשלו והגיעו לשיא במשבר הטילים בקובה.
בשנת 1964 נפגעה כבר תדמיתו של חרושצ'וב בברית המועצות במספר תחומים.
אף שהמשיך הגידול בתחומי הייצור התעשייתי, רמת החיים, ומוצרי הצריכה, המגזר החקלאי ידע משבר לאחר יבולים דלים בשנת 1963. ביחסי החוץ של ברית המועצות בלטו נזקי תהליך הפיצול הסיני-סובייטי, הקשיים המדיניים בעקבות בניית חומת ברלין ומשבר הטילים בקובה, על תדמיתו של חרושצ'וב.
ניסיונותיו של חרושצ'וב לשפר את היחסים עם המערב יצרו דחייה מצד מנהיגי הצבא הסובייטי.
לבסוף, ניסיונו לארגן מחדש את המפלגה הקומוניסטית בשנת 1962, מוטטו את ההיררכיה הברורה שהייתה במפלגה.
לקראת סוף תקופת שלטונו החל חרושצ'וב להתנהג באופן אוטוקרטי יותר מבעבר.
סביב דמותו החל אף פולחן מנהיגות, אשר בלט בחגיגות יום הולדתו ה-70, באפריל 1964. אף נסיעותיו התכופות אל מחוץ לברית המועצות אפשרו חופש רב יותר לאלה שחפצו לקשור נגדו.
באוקטובר 1964, בעוד חרושצ'וב נופש בחצי האי קרים, הצביעה נשיאות הפוליטביורו פה אחד להרחיקו מתפקידו וסירבה לבקשתו לקיים הצבעה בוועד המרכזי.
את פרישתו מן התפקיד ליווה מאמר מערכת בעיתון פראבדה שגינה אותו על "תוכניות הזויות, מסקנות חצי-אפויות, החלטות פזיזות, ופעולות שאין קשר בינן לבין המציאות." אולם תקופתו תיזכר בזכות דחיית הסטליניזם, ליברליזציה משמעותית במדינה, וגמישות שלטונית רבה יותר במנהיגות הסובייטית.
תקופת תוקף פטנט היא התקופה המרבית שבמהלכה פטנט יכול לקבל הגנה.
בדרך כלל תקופת תוקף פטנט נמשכת מספר שנים.
התקופה מתחילה ממועד הגשת בקשה לפטנט או מיום מתן הפטנט.
ברוב המדינות לפי חוקי פטנטים צריכים לשלם אגרות חידוש בזמנים הנקובים על מנת לשמור על הפטנט בתוקף.
אחרת תוקף הפטנט יפוג לפני סיום תקופת תוקף.
ניתן לבטל פטנט בשלמותו או תביעות מסוימות ממנו על פי החלטת בית המשפט במדינה בה הוא ניתן.
בשנת 1990 הושגה הרמוניזציה בינלאומית ניכרת על ידי הסכם TRIPS של ארגון הסחר העולמי.
סעיף 33 של ההסכם קובע כי:
"תוקף ההגנה [של פטנט] לא יפוג לפני עשרים שנה מאז תאריך ההגשה."
ברוב המדינות חוק הפטנטים קובע תקופת הגנה של 20 שנה מתאריך ההגשה באותה המדינה.
הסכם TRIPS אינו אוסר על מדינות חברות בארגון הסחר העולמי על הסדרים נוספים בחוק, הקובעים תקופות הגנה קצרות יותר לזכויות דמויות פטנט כגון מודל שרות.
התוקף שלהם, בדרך כלל, מונה 6 עד 10 שנים.
לפי סעיף 52 של חוק הפטנטים תשכ"ז-1967 תקופת הפטנט היא עשרים שנה מתאריך הבקשה.
התאריך הקובע יכול להיות תאריך הגשת בקשה בישראל, תאריך בקשה בינלאומית או תאריך מסמך בכורה, שתאריכו יכול להיות 12 חודשים לפני בקשה בינלאומית.
לבטל את הפטנט או לא לתת פטנט;
לתת רישיון לניצול הפטנט לכל החפץ בו כאילו בית המשפט או הרשם בא במקומו של בעל הפטנט, בתנאים שייקבעו בהסכמה בין הצדדים, ובהיעדר הסכמה בידי הרשם או בית המשפט, לפי העניין;
להורות על קיצור תקופת הפטנט.
של חוק בפטנטים תשכ"ז-1967 דנים על הארכות שניתן לבקש לפטנט המגן על חומר כלשהו, על תהליך לייצור חומר, על שימוש בחומר או על תכשיר רפואי המכיל חומר, או על תהליך לייצור תכשיר רפואי המכיל חומר, או על ציוד רפואי החייב ברישוי בישראל.
"תכשיר רפואי" – כל צורה של סמי מרפא שעברו תהליך עיבוד, לרבות תכשיר לשימוש ברפואה וטרינרית ותכשיר בעל ערך תזונתי המיועד להזרקה תוך וורידית;
"הפטנט הבסיסי" – הפטנט המגן על חומר כלשהו, על תהליך לייצור חומר, על שימוש בחומר או על תכשיר רפואי המכיל חומר, או על תהליך לייצור תכשיר רפואי המכיל חומר, או על ציוד רפואי החייב ברישוי בישראל (להלן – ציוד רפואי);
"צו להארכת פטנט ייחוס" – צו או אישור המורה על הארכה, ביום אחד או יותר, של תוקף פטנט ייחוס ביחס לתכשיר רפואי המכיל את החומר או ביחס לציוד רפואי, המוגן על ידי פטנט הייחוס, שמתקיים לגביו אחד מאלה:
הוא ניתן במדינה אירופית מוכרת ("Supplementary Protection Certificate"), ותקופת תוקפו נקבעת בהתחשב בתקופה שחלפה מיום הגשת הבקשה לפטנט הייחוס ועד ליום קבלת היתר השיווק הראשון, בניכוי חמש שנים;
הוא ניתן במדינה מוכרת, ונועד להאריך באופן זמני את תוקף פטנט הייחוס עד להכרעה בדבר מתן צו לפי פסקאות (1) או (2) או עד למועד מוקדם יותר שנקבע בו.
הסכם "European Patent Convention" מחייב כל סמכות משפטית לתת פטנט אירופאי תקופת תוקף של 20 שנה מתאריך השגת בקשת פטנט אירופאית או הגשת בקשה בינלאומית במסגרת הסכם PCT.
תאריך הגשת הבקשה יכול להיות עד שנה לאחר תאריך הבכורה.
חוק אירופאי אומר כי ניתן להאריך את תקופת תוקף של פטנט אירופאי, כשיש אפשרות לתת צו הארכה כתובה בחוק הפטנטים של אותה המדינה כדי לפצות על משך הבחינה והרישוי הרגולטורי לפני קבלת היתר שיווק.
למדינות חברות איחוד אירופי ניתנת הארכה על ידי "Supplementary Protection Certificate".
בארצות הברית הפטנטים שהבקשה שלהם הוגשה מ-8 ביוני 1995 ואילך תקופת תוקף הפטנט היא 20 שנה מתאריך הגשת בקשת פטנט וכל בקשה אמריקאית או בקשת PCT שבקשת הפטנט תובעת ממנה זכות בכורה.
פטנטים שהוגשו לפני 8 ביוני 1995, תקופת תוקף הפטנט הנה או 20 שנה מתאריכים כנ"ל (חוץ מבקשות provisional) או 17 שנים מתאריך הקבלה, לפי הארוך ביניהם.
הארכות תוקף ייתכנו עקב עיכובים אדמיניסטרטיביים.
תקופת תוקף הפטנט ניתנת להארכה כפיצוי לעיכובים בבחינה.
סיבות להארכה יכולים להיות מהסיבות הבאות:
יותר מ-3 שנים לקבלת בקשת פטנט.
עיכובים עקב סודיות או התנגדויות.
עקב העומס תקופת המתנה של בקשות ב-USPTO ארוכה ורוב הפטנטים החדשים מקבלים הארכות מסוימות מעבר ל-20 שנה.
בקשות לפטנטים של עיצוב (המבוססים על תכונות דקורטיביות ולא פונקציונליות) שהוגשו מ-13 במאי 2015 ואילך, תקופת תוקף הפטנט הנה 15 שנה מתאריך קבלת הבקשה.
בקשות פטנט עיצוב שהוגשו לפני 13 במאי 2015 תקופת תוקפם הנה 14 שנה מתאריך קבלת הבקשה.
תקופת רֶאִיוָוה (ביפנית: 令和時代) הוא שמה של תקופת השנים הנוכחית ביפן.
תקופה זו החלה ב-1 במאי 2019, ביום עלייתו של יורש העצר נארוהיטו לכס החרצית, והכתרתו לקיסר יפן.
הקיסר הקודם אקיהיטו, אביו של הקיסר הנוכחי, ירד מכס הקיסרות ב-30 באפריל 2019, ובכך הסתיימה תקופת הייסי.
ועדה בת תשעה חברים הייתה אמונה על הכנת רשימת שמות מתאימים לתקופה, ולאחר מכן בחרה ממשלת יפן את שם התקופה מתוך הרשימה.
מקור הקאנג'י של שם התקופה הוא במאניושו, אנתולוגיית שירה יפנית מהמאה ה-8 (תקופת נארה).
השיר המדובר עוסק בצפייה בפריחת השזיף:
"העת היא הירח הנפלא ("ראי") של ראשית האביב, כאשר האוויר צלול והרוח היא משב עדין ("וה"), כאשר השזיף מלבין בפריחתו כאבקה שהיפהפייה מורחת מול המראה, וכאשר ניחוח הסחלב הוא כשל בושם."
אחד התרגומים לצירוף הקאנג'י ראיווה הוא "הרמוניה נפלאה" או "שלום נפלא".
עם זאת, המשמעות של הקאנג'י 令 כיום היא "חוק, סדר, פקודה", ולא "נפלא", דבר שעשוי להוביל לפירוש הצירוף כ"סדר הרמוני".
באסטרונומיה, המושג תקופה מציין נקודת זמן ספציפית, שנתונים אסטרונומיים שאינם קבועים, כמו קואורדינטות של גרמי שמים או מסלוליהם, נכונים לאותה נקודת זמן.
בדרך כלל נקבעת תקופת זמן סביב אותה נקודת זמן, שלאורכה משתמשים באותם הנתונים ללא תיקון בהנחה שההבדלים בנתונים לאורך כל התקופה הם קטנים מאוד ואינם משמעותיים, ובסוף התקופה עוברים לנקודת זמן חדשה.
כאשר נעשה שימוש בנתונים מתקופה קודמת לתקופה בה נעשה השימוש, יש לערוך תיקון לנתונים כדי שיתאימו לתקופה הרצויה.
יש מספר סיבות לשינויים לאורך הזמן בנתונים של גרמי השמים:
מסלוליהם של כוכבי הלכת ושל שאר הגופים במערכת השמש משתנים בשל השפעת הכבידה של הגופים השונים זה על זה.
ההשפעה ניכרת בעיקר על גופים קטנים כמו אסטרואידים.
השפעה זו יוצרת בדרך כלל שינויים קטנים בצירי הסימטריה של המסלול שגורם לשינוי נקודות האפהליון והפריהליון של הגוף.
גופים שעוברים קרוב לשמש, כמו כוכב חמה, מושפעים גם מאפקטים של יחסות כללית עקב עיקום המרחב על ידי המסה של השמש, מה שגורם גם כן להסטת צירי הסימטריה של מסלולם ולשינוי של אלמנטי המסלול שלהם.
הכוכבים בשביל החלב נעים ביחס למערכת השמש ומיקומם משתנה.
לחלק מהכוכבים יש תנועה עצמית גדולה כך שהשינוי במיקומם ביחס לכוכבים אחרים הוא ניכר על פני מספר שנים קטן וכאשר מציינים את מיקומם בכל מערכת קואורדינטות שמימית, יש לציין את הזמן בו נקבע המיקום.
כך למשל, כוכב ברנרד נע על פני השמים במהירות של כ-10.3 שניות קשת בשנה או כמעלה בכ-350 שנים.
למרות שלכוכב ברנרד יש את התנועה העצמית הגדולה ביותר מבין כוכבי השמים, לכוכבים רבים יש תנועה עצמית משמעותית וקטלוג לויטן של כוכבים בעלי תנועה עצמית של לפחות 0.2 שניית קשת בשנה, שפורסם בשנת 1979, כולל קרוב ל-60,000 כוכבים.
מערכת הקואורדינטות השמימית הנפוצה והמקובלת, היא מערכת הקואורדינטות המשוונית.
במערכת זו, מיקום הכוכבים בשמים ניתן בשתי קואורדינטות המקבילות לקווי האורך והרוחב של כדור הארץ, המוטלות על כיפת השמים.
הקואורדינטה של קווי הרוחב נקראות נטייה ונמדדות במעלות מ-90°- לנקודה שמעל לקוטב הדרומי, דרך 0° לנקודות שמעל לקו המשווה ועד ל-90°+ לנקודה שמעל לקוטב הצפוני.
בשל נקיפת ציר כדור הארץ משתנה מיקומם של הקטבים השמימיים ושל קו המשווה השמימי ולכן מערכת הקואורדינטות משתנה גם כן.
מכיוון שקצב השינויים שונה בין גופים שונים ובין סוגי נתונים שונים, ייתכן מצב שבו משתמשים באותו זמן בתקופות שונות עבור גופים שונים או עבור נתונים שונים, כך למשל ייתכן שמיקומו של גוף במערכת השמש יינתן בקואורדינטות משווניות נכונות לשנת 2000, אך אלמנטי המסלול שלו יהיו נכונים לשנת 2010.
ישנן מספר דרכים לציין את נקודת הזמן אליה מתייחסת תקופת הייחוס:
יום יוליאני - מספר היממות שחלפו מאז צהרי ה-1 בינואר שנת 4713 לפני הספירה (למשל ב-12 בצהריים זמן אוניברסלי מתואם של ה-1 בינואר 2000, החל היום היוליאני ה-2,451,545).
שנים בסליאניות (על שם פרידריך בסל) - שנה בסליאנית מתחילה בדיוק כאשר כדור הארץ נמצא במסלולו 80° לפני נקודת השוויון האביבית.
נקודת זמן זו נמצאת תמיד קרוב לחצות הלילה (זמן אוניברסלי מתואם) של ה-1 בינואר בכל שנה.
שנים יוליאניות - שנה יוליאנית מתחילה ב-12 בצהרים (זמן אוניברסלי מתואם) של ה-1 בינואר.
מאז שנת 1984 מקובל להשתמש בתקופת ייחוס לפי שנה יוליאנית J2000 (כלומר תחילת השנה היוליאנית 2000, שהיא למעשה ה-1 בינואר 2000 שעה 12:00:00, זמן אוניברסלי מתואם).
בחקיקה ובפרקטיקה של זכויות הצרכן, תקופת צינון היא פרק זמן לאחר רכישה שבו הרוכש יכול לבחור לבטל רכישה ולהחזיר סחורה שסופקה, מכל סיבה שהיא, ולקבל החזר מלא.
מדינות רבות העבירו חוקים היוצרים תקופות צינון עבור עסקאות ספציפיות, אם כי, התנאים שבהם הם עשויים לחול והעסקאות המכוסות על ידי החוקים, משתנים באופן משמעותי לפי תחום השיפוט.
לדוגמה, בתוך ארצות הברית, הממשלה הפדרלית מטילה תקופות צינון של 72 שעות עבור עסקאות צרכניות רבות שהושלמו בבית או מחוץ למקום העסקים המסורתי של המוכר.
מדינות רבות בארצות הברית קבעו גרסאות דומות לחוק של תקופת צינון, ומציעות חוקים דומים למגוון נוסף של עסקאות, כגון רכישות בזמן שיתוף וחוזי מועדון בריאות.
לדוגמה, קליפורניה מספקת תקופות צינון לעסקאות צרכניות רבות, כולל רכישות ביטוח, אחריות לרכב, שירותי שיניים ושירותי הרזיה.
האיחוד האירופי מאפשר לתושבי המדינות החברות לבקש החזרים עבור סחורות ושירותים שנרכשו מחוץ לחנות, כגון בטלפון, בהזמנה בדואר או בתגובה למכרז מדלת לדלת, לבטל את העסקה, להחזיר כל רכישה ו לקבל החזר בתוך ארבעה עשר יום.
גם ללא תקופות-צינון מחויבות בחוק, קמעונאים רבים מעניקים לרוכשים מרצונם פרק זמן מוגדר שבמהלכו הם עשויים להחזיר מוצרים שלא נפגעו ונשארו במצב בר מכירה.
תחומי שיפוט מסוימים דורשים מהקמעונאים להציע מדיניות החזרה.
הוראת זכויות הצרכן מיושמת בבריטניה על ידי תקנות חוזי הצרכן (מידע, ביטול וחיובים נוספים) משנת 2013.
ההשפעות של תקופות צינון נחקרו בכלכלה ניסיונית בהקשר של מה שנקרא משחק האולטימטום.
במשחק הזה, צד אחד מציע לחלק פשטידה (נניח 10 דולר).
אז צד אחר יכול לקבל או לדחות את ההצעה.
כאשר ההצעה (נניח, 8 דולר עבור הצד הראשון ו-2 דולר עבור הצד השני) מתקבלת, הצדדים מקבלים את התשלומים המתאימים.
כאשר ההצעה נדחית, שני הצדדים מקבלים אפס.
תקופות צינון יכולות להפחית את שיעורי הדחייה של הצעות לא הוגנות כאשר הצדדים רואים שהסיכון בהימור גדול עבורם.
תַּקינות פוליטית או פּוֹלִיטִיקָלִי קוֹרֶקְט היא כינוי לדרכי התבטאות ודפוסי מדיניות שמטרתם להימנע מיצירת תחושת עלבון או הרגשת נחיתות בקרב חברי קבוצות מסוימות בחברה.
גישה זו שוללת ביטויים מילוליים של סקסיזם, גילנות, אנטישמיות, אסלאמופוביה, גזענות, הומופוביה, טרנספוביה וכו'.
מחייבי התקינות הפוליטית רואים בה אמצעי לשינוי חברתי ומבקריה רואים בה פגיעה בחירות האדם ובאפשרות לשיח חופשי ואותנטי.
התקינות הפוליטית מתייחסת לא רק לשמות תואר של קבוצות וקטגוריות חברתיות, אלא בהיבט כוללני יותר, גם לדרך בה השפה מנכיחה דיבור גזעני, סקסיסטי, שוביניסטי, הומופובי, גילני (אנטי זיקנה) וכדומה.
לפי עקרונות התקינות הפוליטית יש לומר, לדוגמה, "אמריקאים ילידים" ולא "אינדיאנים", "בן זוגי" ולא "בעלי", "מבוגר" ולא "זקן", "בעל מוגבלות שכלית-התפתחותית" ולא "מפגר", "נמוך" ולא "גמד", "מלא" ולא "שמן" וכו'.
גם התקינות הפוליטית של הביטויים החליפיים עשויה להיות שנויה במחלוקת, ולהשתנות עם הזמן.
במקרים מסוימים עצם האזכור של סטריאוטיפים לאומיים או גזעיים מתפרש כגזענות סמוייה ונחשב ללא-תקין פוליטית.
גישת התקינות הפוליטית מתבססת על רעיון השיח, לפיו השפה מעצבת את המציאות החברתית מצד אחד ומושפעת מיחסי כוח מצד שני.
בהמשך לרעיון זה גורסת גישת התקינות הפוליטית כי אחת הדרכים להשפיע על עוולות חברתיות היא להביא לשינוי השיח באמצעות שינוי השפה.
בנוסף, התקינות הפוליטית מתבססת על זרמים לינגוויסטיים-אנתרופולוגיים כדוגמת היפותזת ספיר-וורף, הקובעת כי יש יחס ישיר בין הקטגוריות הלשוניות של שפה שאדם מדבר בה, לבין הדרך בה האדם מבין את העולם ומתנהג בו.
שינויים במילים ובביטויים שבהם נעשה שימוש בשפה מוכרים כבר מתיקוני הסופרים שבתנ"ך, וביתר פירוט אצל חז"ל, שדרשו וקיימו שימוש בלשון נקייה.
לשון סגי נהור אף היא דרך התבטאות עדינה, שנועדה למנוע שימוש במילים פוגעות.
השפעת התקינות הפוליטית על השפה מתבטאת בהתפתחות סגנון כתיבה נייטרלי מבחינה מגדרית, העוקף את הצורך להתייחס למינו הלא ידוע של אדם לא ספציפי, כלומר מבלי לייחס מגדר מסוים לאותו אדם .
בחוגי הפרוגרס, השמאל והאקדמיה בארצות הברית, התקינות הפוליטית נחשבת לכלל ברזל בשפה, כך למשל אין הוגים או כותבים את כינוי הגנאי Nigger, אפילו לא כדוגמה שלילית, אלא אומרים "The N word".
באופן דומה, נזהרים מאוד להתבטא נגד להט"בים או לבקר מוסלמים.
מגמה זו חזקה בעיקר באוניברסיטאות ובקרב בעלי השכלה גבוהה.
מאידך, גישת התקינות הפוליטית פחות נפוצה בשיח העממי.
התקינות הפוליטית נולדה ב-1991 והיא רווחת מאוד באקדמיה ובתקשורת הליברלית, שם מופעלות סנקציות חברתיות – כגון ביוש (שיימינג), חרם חברתי, הטרדה ואף פיטורין – נגד מי שמתבטא נגד להט"ב, נשים ומוסלמים בצורה שנתפשת כפוגענית ולא מספיק תקינה פוליטית.
מתנגדי התקינות הפוליטית טוענים שמדובר ב"טרור לשוני" שמסרס את המחשבה, ושהיא הגיעה לרמות קיצוניות באקדמיה האמריקאית באופן שפוגע במחקר ובחופש הביטוי.
אחת הדוגמאות המקובלות לשינוי שחל בחברה בתחום התקינות הפוליטית, היא במשפט מפורסם בסדרת הטלוויזיה מסע בין כוכבים.
בסדרה המקורית ששודרה בשנים 1966–1969, נאמר המשפט על ידי קפטן ג'יימס קירק (ויליאם שאטנר) המשפט: "Where no man has gone before".
בסדרות ההמשך החל משנות ה-90, נאמר על ידי קפטן ז'אן-לוק פיקארד (פטריק סטיוארט) המשפט המתוקן פוליטית: "Where no one has gone before".
לטענת המצדדים בתקינות הפוליטית, החברה הישראלית כחברה מערבית משופעת בזהויות אשר בחלקן מתבססות על מוצא עדתי מגוון, אבל השפה לא התפתחה.
דבר שהוביל לחשיבה סטריאוטיפית וגזענית.
בשל כך, לטענתם, יש צורך לאמץ עקרונות של תקינות פוליטית בשביל לקדם שיח ענייני ומכבד שמכיר בנוכחות המיעוט.
רעיון זה יושם בישראל שנים רבות לפני שזכה למינוח אמריקאי הולם, בהמלצה שלא לומר "כושי", אלא "אפריקאי".
בפועל, קיימים כינויי גנאי בשיח הפוליטי בישראל בהם מושרשים ביטויי בוז כוללניים וגזעניים וגם מילים שוביניסטיות.
גישת התקינות הפוליטית באה לידי ביטוי בתיקונים אחדים לחוקי מדינת ישראל, שבהם הוחלף מושג אחד באחר.
החלפת המילה "מעביד" במילה "מעסיק" בעשרות חוקים, בנימוק: "למונח מעביד, על הטיותיו, עלולה להיות משמעות שלילית, המתקשרת בין היתר לניצול, שיש בה כדי להשפיע על השיח המשפטי והציבורי כלפי מי שמעסיק עובדים.
לפיכך מוצע להחליף מונח זה במונח מעסיק, שאינו טעון במשמעות שלילית כאמור."
החלפת המושג "משפחות חד-הוריות" במושג "משפחות שבראשן הורה עצמאי" והחלפת המושג "הורה יחיד" ב"הורה עצמאי", בנימוק: "השימוש במונחים אלה יש בו כדי להשפיע על השיח המשפטי והציבורי כלפי הורותו של אחד ההורים, על פי רוב האב, הן מצד האם והילד, הן מצד הרשויות ומוסדות החינוך, והן מצד החברה בכללותה."
החלפת המושג "מפגר" במושג "בעל מוגבלות שכלית-התפתחותית" ב-23 חוקים, בנימוק "השימוש במונח מפגר נחשב בשפת היום־יום לפוגעני, והוא אינו עולה בקנה אחד עם המגמה להגן על כבודם של אנשים עם מוגבלות ולהבטיח את זכותם להשתתפות שוויונית ופעילה בחברה בכל תחומי החיים".
המוסד לביטוח לאומי יזם החלפה של המושג "קצבת זקנה" במושג "קצבת אזרח ותיק", בנימוק "הסתבר כי השימוש במונח "קצבת זקנה" יוצר אצל מרבית האוכלוסייה קונוטציות שליליות וסטריאוטיפים המובילים לפגיעה ברגשות האוכלוסייה המבוגרת".
בשל השפעתה הנרחבת של התקינות הפוליטית על צורת הביטוי הפוליטית, ישנם קולות, מכיוונים שונים, המתנגדים לעצם התקינות הפוליטית או לעוצמתה.
היוצאים נגד גישת התקינות הפוליטית, טוענים שהיא פוגעת בחופש הביטוי.
בנוסף, הם רואים בה צביעות והתעלמות מן המציאות ועיוות מלאכותי של השפה.
הם סבורים כי שינוי הכינוי של מגזר מסוים לא יתרום לשינוי מצבו העגום.
לטענתם, הדימוי הירוד של הכינוי נובע מן המצב הירוד של הקבוצה וגם הדימוי של הכינוי החדש יתדרדר אם לא תשופר תדמית הקבוצה.
ביקורת נוספת היא על היישום של התקינות הפוליטית, המביאה לפעמים גם לתופעה של תיקון יתר.
איש הימין האמריקאי ויליאם ס.
לינד, טוען שהתקינות הפוליטית נוקטת באותן שיטות שבהן נקטו המשטרים הטוטליטריים של ברית המועצות, גרמניה הנאצית, איטליה הפשיסטית וסין הקומוניסטית, בהשתמשם בשיטות "שיחדש" אורווליאניות.
לדעתם של לינד ואחרים, הציבור צוחק על תופעה זו ואיננו מבחין בסכנותיה מאחר שהיא מכונה "תקינות פוליטית", אולם, התופעה גדלה ומבקשת להרוס את כל מה שמוגדר כחופש וכתרבות שלהם.
רבים גם סבורים שבקמפוסים של אמריקה מופעל טרור כנגד כל מי שסוטה מן "התקינות הפוליטית".
לעומתם, יש המטילים ספק בעצם קיומו של לחץ ממשי לשימוש בתקינות פוליטית, ומוסיפים כי גם אם קיים לחץ שכזה, הרי שאין בו כל חדש.
הפילוסוף והפסיכולוג הקליני ג'ורדן פיטרסון הקדיש חלק רב ממחקרו נגד התקינות הפוליטית.
ג'ונתן היידט פסיכולוג והוגה דעות אמריקאי פרסם ספר המבקר את התקינות הפוליטית שלדבריו משחיתה את החיפוש אחר האמת.
הבדרן והשחקן ג'ון קליז יצא בווידאו המבקר את התופעה.
הסוציולוג פרופ' משה צוקרמן יצא נגד התקינות הפוליטית בספרו ההגותי "חפצון האדם", לדידו של צוקרמן אין שום השפעה של הנאמר "המכובס" על אופן החשיבה האמיתי על האחר.
הסופרת ג'יי קיי רולינג יצאה כמה פעמים כנגד הניסיונות להוציא את הביטוי "נשים" מתוך השיח הציבורי וכל זאת מתוך חשש להתעמת עם קהילת הטרנסקסואלים.
בהזדמנות אחרת השוותה רולינג את האווירה הנוכחית למקארתיזם בארצות הברית של שנות ה-50 של המאה ה-20. אז אנשים הואשמו, גונו, פוטרו ממקום עבודתם והוחרמו בשל חשד לתמיכה בקומוניזם.
היא אף ציטטה בהקשר הזה את המחזאית־תסריטאית האמריקאית המנוחה ליליאן הלמן, באומרה "אני לא יכולה ולא מוכנה להתאים את המצפון שלי לדרישות האופנתיות של השנה הנוכחית".
הפובליציסט הישראלי בן-דרור ימיני טוען שתרבות התקינות הפוליטית הפכה לתרבות המעודדת שקר, מסרסת את המחשבה החופשית ופוגעת בשכל הישר.
כמו כן טען שהיא הגיעה להגזמה והקצנה אבסורדית בארצות הברית, וטען שהתגובה של אזרחי ארצות הברית לכך הייתה בחירתו של דונלד טראמפ לנשיא ארצות הברית.
גדי טאוב ביקר בחריפות את התקינות הפוליטית בהקשר לטרור האסלאמי וטען שהריאקציה לתקינות זו תהיה עליית הימין הקיצוני.
הוא ביקר את התבטאות התקינות הפוליטית והפוסט-מודרניזם באקדמיה בארצות הברית, בייחוד בחוגים להיסטוריה ולימודי מגדר, שם הפרופסורים מצהירים שמטרתם היא לקדם נרטיבים מוטי-אג'נדה (למען ה"מדוכאים" ו"אוכלוסיות מוחלשות") ולא לחתור לגילוי האמת ולהציג תמונה נכונה של המציאות.
הרב חיים נבון, בספרו "לא תקין - חלופה יהודית לתקינות הפוליטית ולתיאוריות הכוח", התמקד בשורשים הרעיוניים של התקינות הפוליטית, ותיאר אותה כגלגול מתוחכם של רעיונות מרקסיסטיים.
התקינות הפוליטית מניחה שעמוד השדרה של החברה הוא דיכוי מתמיד של החזקים את "המוחלשים", והיא מוסיפה על המרקסיזם הקלאסי את ההנחה שהדיכוי הזה מתחולל בעיקר באמצעות השפה.
במקום לראות את החברה כמקום של שותפות ואת השפה כדרך תקשורת, התקינות הפוליטית מציגה את שניהם דרך הפרשנות החשדנית הבלעדית של כוחנות, עוול ודיכוי.
בתחום החופש האמנותי, קומיקאים כמו ג'רי סיינפלד וביל מאהר גינו בפומבי את רגישות היתר של הסטודנטים לגבי אמירות שאינן תקינות פוליטית ואמרו שרבים מהם לא מסוגלים להבין בדיחה.
ביולי 2020 הופיע מכתב של כ-150 סופרים, אקדמאים ואנשי רוח למען חופש הביטוי ונגד ההגזמה של אנשי התקינות הפוליטית שהפכה בעיניהם לסתימת פיות, בין החתומים על המכתב: סלמן רושדי, מרגרט אטווד, ג'יי קיי רולינג ונועם חומסקי.
בתוכנית "נשואים פלוס" שכנתו של אל באנדי, מרסי דרסי, עורכת הפגנה נגד השתתפותה של קלי באנדי, בתו של אל בפרסומת ומאיימת בתביעה "בשם המאותגרות חזותית".
בעונה ה-19 של סדרת האנימציה הסאטירית סאות'-פארק מופיעה דמות בשם "המנהל פי.סי" (ראשי תיבות - פוליטקלי קורקט).
המנהל, שנגד כל תקנות התקינות הפוליטית, מתחתן עם סגניתו, מביא איתה לעולם תינוקות שנקראים P.c Babies הבוכים כל פעם שהם שומעים הגדרות כוללניות, או שהם נתקלים בשירותים ציבוריים שאינם שירותי יוניסקס וכיוצא בזה.
בגרסה האמריקאית לסדרה "המשרד", לאחר תקרית של תקינות פוליטית במשרד, מגיע מומחה אפרו-אמריקאי בשם "מיסטר בראון" לערוך סדנת מודעות לנושא, המנהל רב איתו ומנהל את הסדנה בעצמו, אז הוא פונה לאחד העובדים ושואל אותו "האם תרצה שאקרא לך בביטוי פחות מעליב מ'מקסיקני', כי זה פשוט מעורר קונוטציות".
השיר P.c.p מאת מאניק סטריט פריצ'רס מבטא שאט נפש מהתופעה.
בתוכנית חלומות בהקיציס, עם אייל קיציס וטל פרידמן, הופיעה בדיחה חוזרת על הנושא, בסגנון "אל תגיד שמנים, אתה פוגע בציבור שלם", וכיוצא בזה, ביטויים שהוחלפו, על ידי הדמויות אותן גילם פרידמן, בפאראפרזות מעליבות עוד יותר.
הזמר אריאל זילבר הוציא שיר בשם "פוליטיקלי קורקט" בו שר את השורות "ואם השיר שלי אינו מרפה/אשיר ליד שעל הפה"
בתוכנית הרדיו של שרון טייכר וערן זרחוביץ' מופיעה דמות של מלהק בשם עידן קאסט שמתאר תפקידים אליהם הוא מלהק לתפקידים שכביכול "פתוחים לכולם" ובתיאור כל תפקיד מנציח את הסטריאוטיפים האופייניים ביותר לכל קבוצה, מבלי לקרוא להם בתואר הספציפי.
למשל "שחקן מחוספס, שמשפחתו אוהבת לנדוד, מישהו שטיול שנתי עובר אצלו בסלון."
תְּקִיעַת שׁוֹפָר היא מצוות עשה מתוך תרי"ג מצוות, לפיה יש לשמוע תקיעות ותרועת שופר בראש השנה.
יום ראש השנה מכונה בתורה ו, וחז"ל למדו מזה שיש מצווה להריע בשופר בראש השנה.
השופר ומצוות התקיעה בו תופסים מקום רחב בעולמה של ההלכה, האגדה והמחשבה היהודית.
בפרשת פנחס, כחלק ממצוות הקרבנות בחגים, מוזכר ראש השנה כיום תרועה:
בלשון המקרא לא מפורש באיזה אופן יש לקיים את התרועה.
חז"ל למדו בגזירה שווה ממצוות התקיעה בשופר ביובל שהתרועה בראש השנה צריכה להתקיים בשופר.
לדעת רב סעדיה גאון ישנם עשרה טעמים למצוות תקיעת שופר:
הכתרת ה' כמלך על כל הארץ:
זכר ליום הדין הגדול באחרית הימים:
זכר ליום קיבוץ גלויות העתיד לבוא:
זכר ליום תחיית המתים העתיד לבוא: