tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפרויקט עסק בין השאר בשימוש בזיכרון האמנים כמקור השראה עבור האמנות שלהם, ולדברי נשר ביצירה זו היא בחרה ל"ביים מציאות שקרית אך לגרסתה בדרכה היא יותר אמיתית מהאמת".
בספר שיצא לאור בעקבות התערוכה הוצגו תצלומיה של נשר לצד טקסט שכתב קניוק.
במהלך 2019–2020 הוצגה תערוכתה "מחוץ לזמן" במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
בתערוכה זו שהוצגה כשנה לאחר מות בנה, הציגה נשר הקרנה של תצלומים המתעדים את בנה ארי ישן, במוזיאונים או במוקדי אמנות אחרים ברחבי העולם.
נקודת המוצא לסדרת הצילומים זו הייתה תצלום של ארי, שצולם כשהיה בן שש, במהלך ביקור משפחתי במוזיאון ישראל כשהוא משתרע, ספק נרדם ספק מנמנם על כריות שהוצבו במרכז חלל התצוגה, בזמן שממתין לבני משפחתו עד שיסיימו את ביקורם במוזיאון.
במשך השנים התגבשה סדרת תצלומים של ארי במוזיאונים או בכנסיות המציגות עבודות אמנות, המציגות דיאלוג בין יצירות אמנות והתבוננות בארי כיצירת אמנות בפני עצמה.
התצלום האחרון בסדרה צולם מעט לפני מותו הטרגי של ארי, בגיל שבע עשרה, בתאונת דרכים.
את ההקרנה סגרו שני תצלומים בהם מופיע דיוקנה של נשר על רקע הגלריה הלאומית לאמנות עכשווית ברומא, באחד עיניה עצומות, ובאחר פקוחות לרווחה כסימן ליציאה מבועת האבל בה שהתה וחזרה לתקשורת עם העולם והמציאות.
מאחוריה עוברת דמות שחורה ועל מדרגות המוזאון פזורים פסלי אריות, המהדהדים את שם בנה.
על גבי מדרגות המוזיאון מופיעה כתובת גדולה המכריזה על שם התערוכה באותה עת 'Time is out of joint', ציטוט מ"המלט" של שייקספיר המתאר רגע של כאב ושבר גדול, הכרה במציאות הקשה אך באותו הזמן סירוב לקבלה.
ב-2019 הוצגה העבודה במוזיאון MAXXI ברומא.
משנת 2014 החלה נשר ליצור כלי אוכל מפורצלן, תחת המותג דומסטיקה.
סטים של כלי אוכל מפרי יצירתה הוזמנו למסעדת שלושה כוכבי המישלן של השף אלן דיקאס בלונדון וב-2023 למסעדת אופא בתל אביב בהנהלתה של השפית שיראל ברגר.
הכלים של נשר הכלים נוצרים מפורצלן לימוז' הצרפתי, ומיוחדים במראם השבור כביטוי לשבר האישי שחוותה עם מות בנה.
המיצב "כלים שבורים" הוצג ב-2023 בביאנלה לאמנויות ועיצוב במוזיאון ארץ ישראל.
2007 - "מחוסמת", גלריה רוזנפלד, תל אביב
2010 - "בחדרי חושך", מוזאון לאמנות ישראלית, רמת גן
2012 - "כניסה", המוזאון לאמנות ישראלי, רמת גן
2014 - "In the Dark Rooms", המוזאון לאמנות מודרנית, גוודלחרה, מקסיקו
2016 - "In the Dark Room", המוזיאון היהודי בגליציה, קראקוב, פולין
2019 - "מחוץ לזמן", מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, ישראל
איריק סון אנגה (בשוודית: Erik Sune Enge; נולד ב-26 ביולי 1996) הוא שחקן שוודי-פיני.
איריק אנגה נולד בעיר סטוקהולם שבשוודיה בשם איריק לינגרין (Lönngren), וכשהיה בן כמה חודשים עבר עם הוריו לאולנד.
אמו, מריה, נולדה באולנד, ואביו, פטריק, נולד בשוודיה.
בסביבות שנת 2020 החליף את שם המשפחה שלו לאנגה, שם הנעורים של סבתו מצד אביו.
בצעירותו למד אנגה בבית הספר לאמנויות הבמה "קולטורמה" שבסטוקהולם.
הוא דובר שוודית, אנגלית, פינית, איטלקית וגרמנית.
בין השנים 2015 ל-2016 השתתף אנגה בסדרת הטלוויזיה השוודית , בתפקיד פינן.
בשנת 2018 השתתף בעונה הרביעית של סדרת הדרמה "הגשר", בה גילם את דמותו של כריסטופר.
בשנת 2020 כיכב בסרט הדרמה-ספורט "Tigers" , בו גילם את דמותו של שחקן הכדורגל השוודי מרטין בנגטסון .
הסרט מבוסס על האוטוביוגרפיה שכתב בנגטסון על חוויותיו ככדורגלן צעיר בקבוצת הכדורגל האיטלקית אינטר מילאנו.
שנהסדרה/סרטתפקידהערות2015–2016פינן2018Morden i Sandhamn אנטוןתפקיד אורח2018הגשרכריסטופרעונה רביעית2020מאטס2 פרקים2021Beck ויקטורתפקיד אורח2022Allt som blir kvarסימון2023רוברטעונה שלישיתתמחקי אותילוקאס6 פרקים
שנהפרסקטגוריהסדרה/סרטתוצאההערה2019פסטיבל הסרטים הקצרים השוודי השחקן הטוב ביותר (גבר)From Our Laundry2020פסטיבל הסרטים של רומא פרס הכוכב העולהTigers 2021פסטיבל הסרטים של גטבורג השחקן הטוב ביותר2022פרס גולדבאגהשחקן הראשי הטוב ביותר
איריס מילנר (נולדה ב-24 במרץ 1958) היא חוקרת ספרות, פרופסור בחוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב.
כיהנה כראשת החוג וכראשת תוכנית המצטיינים המשולבת במדעי הרוח והאמנויות ע"ש מרק ריץ'.
מחקריה מתמקדים בעיקר בייצוג ספרותי של השואה וכן בביקורת הספרות מתוך קריאה פסיכואנליטית.
מילנר נולדה בטבריה, ומאוחר יותר עברה עם משפחתה לאילת ולרמת גן.
אמה עלתה לישראל לאחר תום מלחמת העולם השנייה, במהלכה גורשה לגטו בטרנסניסטריה.
אביה הוא הצלם מקסים סלומון, מצאצאי הראש"ז.
סיימה תואר ראשון בחוגים לפסיכולוגיה ולפילוסופיה באוניברסיטת ניו יורק (NYU).
את התואר השני והשלישי למדה בחוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב, ובמקביל עבדה ככתבת במוסף "הארץ".
היא חברת סגל אקדמי בכיר בחוג לספרות.
כיהנה כראשת תוכנית המצטיינים המשולבת במדעי הרוח והאמנויות ע"ש מרק ריץ', כראשת החוג לספרות, וכסגנית דקאן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב לענייני תלמידים והוראה.
נכון למאי 2023 מכהנת מילנר כראשת מרכז קיפ לחקר הספרות והתרבות העברית.
עוסקת במחקריה בייצוג השואה בספרות ובהיבטים הסוציולוגיים־ספרותיים של בני הדור השני לשואה.
מילנר חוקרת את הספרות שנכתבה על ידי אנשים שעברו את השואה וכן בני הדור הספרותי שלאחר מכן.
היא בוחנת את ההיבטים הנרטולוגיים הנובעים משינויים תרבותיים וגם מחוללים אותם.
ספרה הראשון, "קרעי עבר: ביוגרפיה, זהות וזיכרון בסיפורת הדור השני", יצא לאור ב-2003 בהוצאת עם עובד.
הספר מתמקד בספרות הישראלית העוסקת בבני הדור השני לשואה או שנכתבה על ידי בני ניצולים.
לטענת מילנר, הכותבים מבקשים לבטא את מה שלא סופר בספרות של הוריהם.
הספר בוחן את גרסתה של הסיפורת ליחס החברה הישראלית אל הניצולים, ואת והכפפתה של השואה לנרטיבים לאומיים.
בספרה טוענת מילנר שהנושא שבמוקד הסיפורת הזו הוא ההשפעות ההרסניות ארוכות-הטווח של הטרור הגרמני הנאצי על קרבנותיו וכי אין גאולה או נחמה בכל הנוגע לטראומת השואה.
לדבריה, בעולמם הפרטי של הניצולים ובני משפחותיהם אין למיתוס השואה והתקומה כל מקום.
ספרה השני, "הנרטיבים של ספרות השואה", שיצא ב-2008, עוסק ביצירות שכתבו בעיקר בני ה"דור הראשון", ניצולי שואה עצמם, במהלך מלחמת העולם השנייה בתוך הגטאות והמחנות, וגם בעשורים שלאחר המלחמה.
הפרקים האחרונים של הספר עוסקים בהשפעותיה של השואה על הספרות הישראלית, ובקיומה של הגות ממשמעת בספרות הניצולים.
בנוסף פרסמה מילנר מאמרים על ייצוגי טראומה והחלמה בספרות, בין השאר בכתיבתו של י.ח.
ברנר, ועל סיפורי ילדות והתבגרות, ודנה ביצירותיהם של אהרן אפלפלד, עמוס עוז וק' צטניק.
מילנר עוסקת במחקריה גם במפגש בין ספרות לפסיכואנליזה, וכן בייצוגי הבית בספרות העברית המודרנית והחוויה הדיאספוריסטית המלווה אותם.
בהקשר זה פרסמה מאמרים על יצירותיהם של ש"י עגנון, ס.
יזהר, יהודית הנדל ודויד גרוסמן.
קרעי עבר: ביוגרפיה, זהות וזיכרון בסיפורת הדור השני.
תל אביב: עם עובד: המכון לחקר הציונות וישראל ע"ש חיים ויצמן, אוניברסיטת תל אביב, תשס"ד 2003
תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשס"ט 2008
איריס שור (נולדה ב-31 במרץ 1981) היא אדריכלית, יזמית ומרצה ישראלית.
נולדה ברעננה, שירתה בחיל המודיעין, למדה ארכיטקטורה בבצלאל.
ב-2007 לאחר סיום הלימודים הקימה יחד עם טל וייס, ויונתן סרוסי את חברת ויזואל טאו .
החברה פיתחה מערכת הפועלת על גבי האינטרנט, שיצרה אלטרנטיבה לתוכנות השרטוט המקצועיות בדו-ממד ותלת-ממד ששימשו עד אז מהנדסים בהליך הפיתוח.
המערכת אפשרה למהנדסים ולאדריכלים לבנות מודלים ולשתף את המידע באמצעות האינטרנט.
ב-2009 נמכרה החברה לחברת Autodesk האמריקאית בסכום של 25 מיליון דולר.
אחרי הרכישה עבדה בחברה במשך כשנתיים כמנהלת מוצר.
בשנת 2012 הקימה בשותפות את חברת אובר אופס לטיפול ובקרה של קוד תוכנה.
ב-2015 הקימה את חברת אוריבי Oribi, שפיתחה טכנולוגיה לאופטימיזציה של קמפיינים שיווקיים באמצעות סיפוק תובנות מתקדמות על ערוצי השיווק ועל המסרים בהם משתמשות חברות.
החברה נמכרה ל-LinkedIn בכ-90 מיליון דולר, ומאז עובדת שור כמנהלת מוצר בחברה.
משדרת פודקאסט "הסיפורים האמיתיים מאחורי האקזיטים".
נבחרה ל-"50 הנשים המשפיעות של גלובס 2022".
נבחרה ל-"70 השיאניות של ישראל" על ידי מערכת "לאשה" של שנת ה-70 למדינת ישראל, כאישה שעשתה אקזיט בגיל הכי צעיר.
איריס ערבות (נולדה ב-10 ביוני 1954) היא פרופסור אמריטה במחלקה לארכיטקטורה ותכנון ערים בטכניון.
דקאנית הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים, הטכניון.
ערבות השלימה שלושה תארים בישראל ופוסט־דוקטורט ב־AA בלונדון.
ערבות שותפה עם בעלה, אדריכל זאב ערבות, במשרד ייעוץ, אך הקריירה שלה היא אקדמית בעיקרה.
ערבות מונתה בשנת 2016 לדקאנית הפקולטה לארכיטקטורה יחד עם עוד ארבע נשות סגל נוספות.
מינוי הדקאניות בולט במיוחד על רקע חלקן הנמוך של נשים במקצועות ההנדסה ומדעים מדויקים הנע בין 25–30 אחוזים מכלל הסטודנטים בארץ, אף על פי שהן מהוות למעלה מחמישים אחוזים מבוגרי כל התארים.
היא כיהנה כדיקנית עד תחילת 2019.
תחומי המחקר והפעילות המקצועית שלה הם:
בחינת דרכים (תכנים ושיטות) לשילוב מושכל של נושאי קיימות ואיכות סביבה.
המעשה האדריכלי: ההתהוות הרעיונית והיצירה הפואטית של ארכיטקטורה.
הקשר שבין מחקר פנומנולוגי לעיסוק מקצועי בארכיטקטורה.
מונח המפתח שבו משתמשת ערבות הוא נדיבות.
בהלסינקי, בברצלונה ובסידני, שבכל אחת מהן העבירה סמסטר בשבתונים, התקיימו האיכויות האלו של רשות הרבים.
היכולת להגיע לכל מקום בהליכה בסביבה נעימה, מצלה, ירוקה, בטיחותית תוך שילוב תחבורה ציבורית יעילה.
זוהי דוגמה לערים נדיבות במרחב הציבורי שלהן, אליהן היא מכוונת.
תפישותיה לגבי תכנון ערים או שכונות הן עם העיר, עם הקהילה, בדיוק ההפך מהקונספט של מגדל השן.
כך גם בפעילות האקדמית שלה עשתה רבות לקידום מדע אזרחי – מדע הקשור לשטח ולקהילה ומקשר ביניהם ומערב את הציבור באופן פעיל במאמצים מדעיים המייצרים ידע או הבנה חדשים.
דוגמה בולטת לכך הייתה היוזמה של הפקולטה לארכיטקטורה בטכניון, כבר בשבוע שלאחר השריפה הגדולה בכרמל שזכתה לברכת נשיא הטכניון ולתמיכתו, מה שאיפשר להתחיל במאמץ משותף של חברי סגל וסטודנטים ללימוד הנושא של השלכות השריפה ולהתחלה של גיבוש מסקנות ורעיונות לעתיד.
פרסמה מאמרים רבים ומנחה סטודנטים לתארים מתקדמים בפקולטה לאדריכלות.
כן פרסמה יחד עם עוד שני עמיתים תוכנית ללימודי אדריכלות בבתי ספר תיכוניים מטעם המרכז למחקר ופיתוח בארכיטקטורה בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים, הטכניון.
התכנית נכתבה עבור משרד החינוך, המינהל למדע וטכנולוגיה.
כן ערכה את הספר "הרי שטרן והמודרניזם האדריכלי בבוקרשט" שתורגם לעברית.
איריס שי היא חוקרת תזונה ישראלית, פרופסור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
החלה לימודים לתואר שני באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1993. סיימה לימודי דוקטרט בשנת 2002 באוניברסיטת בן-גוריון בנגב בהנחיית דרורה פרייזר בנושא "בנייה ותיקוף של כלים לאומדן צריכת מזון ורכיבי תזונה באוכלוסייה ישראלית".
השלימה פוסט-דוקטורט בבית הספר לבריאות הציבור של אוניברסיטת הרווארד שם עסקה בניבוי סיכון קרדיווסקולרי בעזרת סמני דם חדשניים.
לאחר חזרתה לישראל הצטרפה לסגל המחלקה לבריאות הציבור באוניברסיטת בן-גוריון, כיום בדרגת פרופסור מן המנין.
בשנת 2019 מונתה גם למורה מן החוץ לתזונה בבית הספר לבריאות הציבור של אוניברסיטת הרווארד ובשנת 2022 לפרופסור לשם כבוד באוניברסיטת לייפציג.
מכהנת כראשת המרכז הבינלאומי לחדשנות בבריאות ותזונה באוניברסיטת בן-גוריון.
תחומי המחקר שלה כוללים השמנה, סוכרת, הזדקנות, קוגניצה, אפיגנטיקה וסיכון קרדיו-מטבולי, תוך שימוש במחקרי עוקבה ובניסויים מבוקרים עם הקצאה אקראית.
בין השאר, הובילה את מחקר DIRECT שבחן את ההשפעות הבריאותיות של דיאטות שונות כולל תזונה ים תיכונית בקרב עובדי הקריה למחקר גרעיני.
חברה בוועדה המקדמת תזונה בריאה במשרד הבריאות בישראל.
בן זוגה, גב שי, התמוטט ומת במהלך תחרות טריאתלון בכנרת בגיל 55.
ד"ר איריס זכי (נולדה ב-8 ביוני 1978) היא במאית תסריטאית ועורכת ישראלית.
מרצה לקולנוע תיעודי לתואר ראשון ושני בבית הספר לאמנויות הקול והמסך במכללת ספיר.
הייתה מפיקה ומנהלת בערוצי טלוויזיה שונים.
זכי נולדה וגדלה בשכונת נווה שאנן בחיפה.
בשנת 2009 עברה לגור בלונדון והתחילה בלימודי דוקטורט בקולנוע תיעודי ואתנוגרפי באוניברסיטת לונדון.
בשנת 2011 ביימה במהלך לימודיה את הסרט הקצר My Kosher Shifts (משמרות הכשרות שלי) בו תיעדה את עבודתה כפקידת קבלה במלון יהודי אורתודוקסי בצפון לונדון.
בשנת 2015 ביימה את הסרט הקצר חפיפה, המתרחש במספרת נשים ערבית-נוצרית בשכונת ואדי ניסנאס בחיפה.
זכי התקינה סט צילום מעל כיור החפיפה, בו עבדה כחופפת שיער בעת שצילמה את הנשים.
באותה שנה זכה הסרט בפרס "הסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, בצל"ש בפסטיבל קרלובי וארי ונכלל ברשימת הסרטים המומלצים של הניו יורק טיימס.
בשנת 2018 ביימה את הסרט מתנחלת, אשר במהלכו ראיינה תושבים שונים מתקוע שבגוש עציון.
הסרט נעשה כחלק מעבודת הדוקטורט של זכי באוניברסיטת לונדון.
הוא השתתף בתחרות הרשמית בפסטיבל דוקאביב והוקרן גם בפסטיבל לונדון ובניו יורק.
בהמשך שודר הסרט בכאן 11. באותה שנה זכה הסרט בפרס הסרט הטוב ביותר על שם הכתב היהודי-אמריקאי בוב סיימון בפסטיבל הסרטים "ישראל האחרת" שהתקיים ב-2018 בניו יורק.
בשנת 2022 ביימה את הסרט מצרים, שיר אהבה המספר את סיפורה של סועאד זכי, סבתה מצד אביה שהייתה שחקית וזמרת ידועה במצריים בשנות ה-30 וה-40 של המאה העשרים בטרם עלתה לישראל.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הקולנוע ירושלים בשנת 2022 הוקרן הסרט בקולנוע לב ובהמשך שודר בכאן 11.
בשנת 2023 ביימה את הסרט הקצר במקום הכי נמוך במסגרת כאן 11. הסרט עוסק במטפלים שהתנדבו לטפל במפוני עוטף עזה לאחר טבח שבעה באוקטובר.
בשנת 2024 ביימה את הסרט הקצר אי/מהות העוסק בבחירה של שלוש נשים שלא להביא ילדים לעולם.
הסרט השתתף בתחרות הרשמית בפסטיבל דוקאביב וזכה בציון לשבח בשנת 2025 עלה הסרט לצפייה ישירה באתר של הניו יורק טיימס.
אביה של זכי, פרופ' משה זכי, הוא פסיכולוג, מומחה לפסיכולוגיה משפטית ובנה של הזמרת היהודייה-מצרייה סועאד זכי ונגן הקאנון המצרי מוחמד אל-עקאד..
אימה, בתיה, היא עובדת סוציאלית, בת למשפחה ניצולת שואה.
אחיה הוא אורי זכי, פעיל פוליטי ויושב ראש הנהלת מרצ.
בן זוגה לשעבר הוא השחקן והכוריאוגרף אבשלום פולק.
הרפובליקה של אירלנד (באירית: Poblacht na hÉireann, באנגלית: Republic of Ireland), או בשמה המוכר אירלנד (באירית: , באנגלית: Ireland), היא מדינה הנמצאת באי אירלנד ושולטת על 26 מתוך 32 מחוזותיו, המהווים כחמש שישיות משטחו.
האי שוכן צפונית-מערבית ליבשת אירופה, ממערב לאי בריטניה הגדולה.
שאר שטחו של האי, הידוע כ"צפון אירלנד", הוא חלק מהממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד.
בני אדם הגיעו לראשונה לאירלנד בתקופת הקרח האחרונה, בסביבות השנים 7000 עד 6000 לפני הספירה, דרך מעבר יבשתי שחיבר אז בין יבשת אירופה לבריטניה.
באי התפתחה תרבות פגאנית מקומית שהושפעה מפלישה של שבטים קלטים וגאלים במאה הרביעית לפני הספירה.
בניגוד לשכנתה בריטניה, אירלנד לא נשלטה מעולם על ידי האימפריה הרומית.
לפי המסורת, הגיע לאירלנד בשנת 432 לספירה פטריק הקדוש, כנראה ממוצא קלטי, שהחל להמיר לנצרות את תושבי האי.
פטריק לא פגע באורח החיים השבטי ובמסורת החיים של האירים, אך כינס לספר חוקים את החוקים שלפיהם חיו התושבים, ושינה את אלה שסתרו את הנצרות.
הוא שהנחיל את השימוש באלפבית הלטיני ואפשר לנזירים האיריים לשמר חלקים נרחבים של הספרות הקלטית, שנשמרה עד אז רק בעל פה.
ההגמוניה הנוצרית הופרה במאה ה-9, ובמשך 200 שנה של לחימה לא רצופה כשהוויקינגים שטפו את האי ושדדו כנסיות וערים.
הם הקימו ערי חוף רבות, ביניהן דבלין (מהמילה הגאלית: Án Dubh Linn, "בריכה שחורה"), ושלטו בחלק ממזרח האי במסגרת ממלכת דבלין.
הם הובסו על ידי המלך האירי בריאן בורו (Brian Boru), והאירים היו משוחררים כ-150 שנה.
למרות זאת, בתקופה זו הם כילו את מרצם ומשאביהם על מלחמות פנימיות בין השושלות.
בתחילת האלף השני עלו באירלנד מספר שליטים מקומיים שיסדו שושלות מלוכה.
בשנת 1169 פלשו הבריטים הנורמנים לאירלנד.
הם היו שכבת האצולה האנגלית.
הם היו ממוצא נורמני והשתלטו על אנגליה מאה שנה קודם לכן.
הם פלשו לאחר שהוזמנו על ידי מלך מקומי בשם דרמוט מק'מורו להתערב בסכסוך פנימי.
הפולשים הראשונים היו אצילים, שתמכו בטוענים לכתר האנגלי, שלא צלחו בהשגתו.
הם נדחקו מאנגליה לאירלנד בידי מלכי אנגליה.
בסופו של דבר, מלך אנגליה חשש שתיווצר לו אופוזיציה באירלנד ופלש גם הוא.
בהמשך, הכתר האירי אוחד עם הכתר האנגלי והם נשלטו על ידי מלך אחד.
למרות זאת כונן באירלנד פרלמנט עצמאי.
בנוסף לזה, כמעט בכל משך שלטונם של האנגלים באירלנד, השלטון לא כלל את כל שטח אירלנד, וכמעט תמיד היו שטחים איריים חופשיים.
תקופת שלטונו של הנרי השמיני מלך אנגליה הייתה מלאה תהפוכות באירלנד.
בשנת 1541 היא הופרדה בצעד סמלי מבריטניה והוכרזה כממלכה נפרדת, אף על פי שבאופן אוטומטי שליטה היה מלך בריטניה.
הנרי השמיני היה גם המלך שגירש את הכנסייה הקתולית מבריטניה בעקבות סירובו של האפיפיור לבטל את נישואיו.
הנרי ובנו, אדוארד השישי, הצליחו להכחיד כמעט את הנצרות הקתולית מבריטניה אך לא הצליחו כך באירלנד שנשארה קתולית.
מלחמות הדת המשיכו בתקופת המלכה מרי, בתו של הנרי השמיני וחדלו בתקופתה של אליזבת הראשונה, שגם היא הייתה בתו של הנרי.
אליזבת דאגה להסדר בין הפרוטסטנטים לקתולים, הן באירלנד והן בבריטניה.
היא הייתה בין השליטים היחידים של בריטניה, שהצליחו לשלוט באירלנד כולה.
במהלך המאה ה-17 פרוטסטנטים אנגלים וסקוטים שבקשו למגר את הקתולים באירלנד, יזמו התיישבות פרוטסטנטית בצפון אירלנד.
ב-1801 העביר הפרלמנט האירי החלטה כי אירלנד תאוחד עם "הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה", שנוצרה מאיחוד של אנגליה וסקוטלנד ב-1707. כתוצאה מהאיחוד נוצרה "הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד".
בעקבות האיחוד שונה דגל הממלכה המאוחדת שעד אז שילב בין דגלי אנגליה וסקוטלנד, ונוסף לו צלב אדום נטוי באלכסון, המייצג כביכול את סנט פטריק, הפטרון של אירלנד.
"הצלב של סנט פטריק" הוסף על גבי הצלב הלבן של סקוטלנד, באופן שנותן לסקוטלנד עדיפות על-פני אירלנד.
למעשה, "הצלב של סנט פטריק" לא היה סמל אירי מעולם, ואף השימוש שלו בקרב היוניוניסטים (תומכי האיחוד עם בריטניה) בצפון אירלנד, משני.
נראה כי זה היה סמלה של משפחת המושל שמונה על אירלנד מטעם הממלכה המאוחדת.
בשנת 1846 החל "רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד", אחד מהאירועים הטראומטיים ביותר בהיסטוריה האירית.
באותה תקופה, ממגוון סיבות חקלאיות, כלכליות וחברתיות נוצרו תנאי רעב אשר המיתו מאות אלפים מתושבי האי.
הגורם המיידי להיווצרות הייתה פטריית הכימשון, שהתפשטה בכל האי וכילתה את רוב היבולים של פריט המזון הבסיסי של רוב תושבי האי, תפוח האדמה.
כתוצאה מהרעב שנמשך שלוש שנים, מתו מעל חצי מיליון איש, ומיליונים אחרים היגרו לארצות הברית, בריטניה, קנדה ואוסטרליה.
בשנות ה-70 של המאה ה-19, חזרה סוגיית השלטון העצמי האירי למרכז העניין הציבורי והפוליטי באירלנד בהובלתו של צ'ארלס סטיוארט פרנל, מייסד המפלגה הפרלמנטרית האירית, אך תומכי השלטון העצמי, ביניהם ראש הממשלה הבריטי ויליאם גלאדסטון, לא הצליחו להעביר חוק שלטון עצמי בפרלמנט.
לצד הדרישה לעצמאות, קמה בצפון אירלנד תנועת היוניוניזם, שביקשה להישאר חלק מהממלכה המאוחדת.
תושבי בלפסט ואלסטר, הפרוטסטנטים ברובם, חששו כי מתן שלטון עצמי לאירלנד יטביע את הצפון התעשייתי והמשגשג באיכרים קתולים עניים, אשר כצעד ראשון להפגנת עצמאותם יטילו מכסים והגבלות על המסחר עם אנגליה אשר היווה את רוב פרנסתם.
כמו כן, הם חששו שהקתולים יטילו הגבלות עליהם, כפי שהפרוטסטנטים הטילו על הקתולים בעבר.
המאבק למען העברת חוק השלטון העצמי של אירלנד המשיך עד שנות ה-1910, וכשהיה נראה שיעבור, הקימו היוניוניסטים בצפון אירלנד את ארגון מתנדבי אלסטר שמטרתו הייתה מניעת מתן העצמאות למדינה.
פריצת מלחמת העולם הראשונה דחתה את יישום ההחלטה שלבסוף התקבלה, אך בינתיים באירלנד שינו מאורעות המאבק לעצמאות את פני המפה הפוליטית.
מרידת חג הפסחא ומלחמת העצמאות
תקופת מלחמת העולם הראשונה הביאה את המאבק של התנועה הרפובליקנית האירית לשיאים חדשים.
ארגונים לאומניים נאבקו נגד גיוס חובה לצבא הבריטי, והגבירו את התארגנותם ואימוניהם הפארה-צבאיים בציפייה למלחמה על עצמאותם.
בשנה שלפני המלחמה, ב-1913, אירעה "הנעילה" בדבלין, שביתת העובדים הגדולה בהיסטוריה האירית, שמתוכה קמו עוד ארגונים לאומניים ומיליציות, שהצטרפו בשנים שלאחריה למאבק הרפובליקני.
ב-24 באפריל 1916, פתחו הרפובליקנים, בהובלת האחווה הרפובליקנית האירית, המתנדבים האירים, קומן נה מאן, ואחרים את מרידת חג הפסחא בהכרזת הרפובליקה האירית.
המורדים הובסו, אך ב-1919, כשמפלגת שין פיין זכתה בבחירות במרבית מושבי הפרלמנט, חברי המפלגה החרימו את הפרלמנט הבריטי, והקימו במקום זאת את הדאל אירן, הפרלמנט האירי, יחד עם הצהרת עצמאות מבריטניה והקמת רפובליקה אירית.
רק ברית המועצות הכירה ברפובליקה החדשה.
הכרזה זו הייתה יריית הפתיחה של מלחמת העצמאות שארכה שנתיים.
ביולי 1921 הוכרזה הפסקת אש, והתחדש המשא ומתן בין ממשלת בריטניה לנציגים אירים בהובלת ארתור גריפית', רוברט ברטון ומייקל קולינס, במטרה לחתום על האמנה האנגלו-אירית, שתעניק שלטון עצמי לאירלנד במסגרת ריבונית של הממלכה המאוחדת וכחלק מחבר העמים הבריטי.
כעת, התנועה הרפובליקנית התפצלה בין אלו שתמכו בעצמאות חלקית על פי תנאי האמנה, ואלו שדרשו עצמאות מלאה מבריטניה, כולל במחוזות צפון אירלנד.
ב-6 בדצמבר 1921, אישר הדאל אירן את האמנה ברוב זעום, וב-6 בדצמבר 1922 הפך כל האי אירלנד למדינת אירלנד החופשית.
כעבור חודש, שישה מחוזות צפון אירלנד בעלי רוב פרוטסטנטי הצטרפו בחזרה לממלכה המאוחדת כפי שהותר להם על פי ההסכם.
בעקבות הקמת מדינת אירלנד החופשית נפתחה מלחמת האזרחים האירית.
הכוחות המתנגדים לאמנה, בראשותו של איימון דה ואלירה, טענו שקבלת האמנה משמעותה מיגור הרפובליקה לה נשבעו אמונים.
הם לא רצו לחיות תחת כל צורה של שלטון בריטי, והתנגדו לכך שכל חברי ממשלת אירלנד יחויבו להישבע אמונים למלכות אנגליה.
הכוחות התומכים באמנה, בראשות מייקל קולינס, טענו שאף על פי שהאמנה לא מעניקה את החופש המושלם, היא מעניקה את המסגרת שבתוכה יהיה ניתן להשיג אותו.
הצבא האירי הרפובליקני (IRA) – הצבא האירי הרשמי שיוסד מארגון המתנדבים האירים עם הכרזת הרפובליקה ב-1919 – התחלק בין שני המחנות, והצד התומך באמנה חדל להיקרא IRA, והצטרף לצבא הלאומי, ששורותיו כללו גם חיילים משוחררים מהמלחמה, וצד זה הביס לבסוף את מתנגדי האמנה במאי 1923.
מדינת אירלנד החופשית וחוקת 1937
ויליאם תומאס קוסגרייב, שעמד בראש הממשלה הזמנית עד הקמת מדינת אירלנד החופשית, מונה לראש ממשלתה.
המחוקק כלל את הדאל אירן כבית תחתון, והוסיף את השנד ארין (Seanad Éireann), או הסנאט, כבית עליון.
מכיוון שהיה על כל חברי הדאל להישבע אמונים לכתר הבריטי, נבחרי שין פיין הרפובליקנים סירבו לקחת את מושביהם.
ב-1931 העביר הפרלמנט הבריטי את חוק וסטמינסטר, אשר שחרר את הסמכות של הממלכה המאוחדת לחוקק עבור המדינה החופשית וריבונויות אחרות של הממלכה, צעד חשוב בהפיכתה של אירלנד למדינה ריבונית, מצב שניצל דה ואלירה, כעת ראש הממשלה.
הוא ביטל את שבועת האמונים לכתר, ופתח במלחמה כלכלית נגד אנגליה.
ב-1937, הוא ניסח חוקה חדשה, שעברה במשאל עם ביולי של אותה השנה, ובכך הגיעה המדינה החופשית לסופה, וקמה רפובליקת אירלנד.
החוקה החדשה גרמה לפיצול נוסף בין הפעילים הרפובליקנים הוותיקים.
הוא נתן סמכויות חוקתיות לכנסייה הקתולית, והקטין את זכויות הנשים אשר הובטחו בחוקה הזמנית המקורית שנכתבה עם הצהרת העצמאות כעשרים שנים קודם לכן.
חלק מהנשים הרפובליקניות הנבחרות, שהיו גם חלק מן המאבק המזוין לעצמאות אירית, בחרו בשלב זה לפרוש מן הפוליטיקה האירית.
הרפובליקה האירית הוכרזה רשמית ב-1949, אז אומץ חוק הרפובליקה.
הקשרים שהיו בכל פעם לרופפים יותר בין אירלנד לבין בריטניה נותקו סופית ואירלנד חדלה להיות חברה בחבר העמים הבריטי.
בדצמבר 1955 הצטרפה אירלנד לאו"ם.
אירלנד הצטרפה לאיחוד האירופי בשנת 1973. במהלך שנות ה-70 חוותה אירלנד משבר כלכלי, אך שינויים במדיניות הכלכלית הובילו לצמיחה חדה בין שנות ה-90 לשנות ה-2000, תקופה שמכונה "הטיגריס הקלטי" (An Tíogar Ceilteach).
ב-2007, עם המשבר הכלכלי העולמי גם כלכלת אירלנד ספגה מהלומה, אך מאז שנת 2014 נמצאת שוב בצמיחה.
במהלך החצי השני של המאה ה-20 הייתה ממשלת אירלנד מעורבת עמוקות במציאת פתרון הסכסוך בצפון אירלנד.
הסכם השלום של שנת 1998 אושר במשאלי עם בשני צידי הגבול.
על פי ההסכם הכירה אירלנד בכך שמרבית תושבי צפון אירלנד מבקשים להישאר כחלק מן הממלכה המאוחדת, ולפיכך ויתרה אירלנד על תביעתה לריבונות על צפון אירלנד, והסירה אותה מחוקתה.
בריטניה מצידה הכירה בקשרים העמוקים בין צפון אירלנד לרפובליקת אירלנד, ושצפון אירלנד תישאר חלק ממנה עד שהעם בשני צידי הגבול יחליטו אחרת, ובמקרה כזה, על אירלנד ובריטניה גם יחד לכבד ולבצע החלטה זו.
אירלנד היא רפובליקה, בה מערכת פרלמנטרית וממשלה.
נשיא אירלנד, המשמש כראש המדינה, נבחר לתקופה בת שבע שנים, ויכול להיבחר לשתי תקופות כהונה.
תפקידו של הנשיא הוא סמלי ברובו, אך עדיין יש לו מספר תפקידים וסמכויות על פי החוקה, בביצועם הוא נעזר בגוף מייעץ בשם "מועצת המדינה".
הפרלמנט האירי נקרא "אירכטס" ובו שני בתים, מורכב מן הבית העליון, הסנאט, ומן הבית התחתון, הדאל (Dáil).
בסנאט שישים חברים: אחד-עשר מתמנים על ידי ראש הממשלה, שישה נבחרים על ידי האוניברסיטאות ו-43 נבחרים מתוך פאנלים של מועמדים.
בדול 166 חברים, המכונים TD – Teachtaí Dála (מקביל לראשי התיבות ח"כ).
חברי הדאל נבחרים בבחירות אזוריות לפי שיטת הקול היחיד הנייד.
על פי החוקה האירית יש לערוך בחירות לפחות אחת לשבע שנים.
על פי החוק הבחירות נערכות אחת לחמש שנים.
ראש ממשלת אירלנד מכונה באירית "טישֵך" (Taoiseach); במילה זו נעשה שימוש אף באנגלית (בעיקר בדיווחי חדשות).
ראש הממשלה ממונה על ידי הנשיא לפי המלצת הפרלמנט, ולכן הוא על פי רוב מנהיג מפלגת הרוב בפרלמנט, או מנהיג קואליציה של מפלגות המהוות רוב.
הממשלה מוגבלת חוקתית לחמישה עשר חברים, כששניים לכל היותר הם חברי הסנאט.
ראש הממשלה וסגנו, וכן שר האוצר חייבים להיות חברי הדאיל.
המפלגות העיקריות באירלנד כוללות את פיאנה פול (המפלגה הרפובליקנית), מפלגת השלטון העיקרית בהיסטוריה של אירלנד.
מאז ייסודה בשנת 1926 הייתה המפלגה בשלטון במשך 55 שנים (שלא ברציפות) ורוב נשיאי אירלנד וראשי ממשלתה יצאו משורות מפלגה זו.
המפלגה השנייה בגודלה, המשמשת כמובילת הקואליציה והמפלגה הגדולה במדינה, היא פינה גייל, אשר הוקמה בשנת 1933 מאיחודן של כמה מפלגות.
ראש ממשלת אירלנד הנכחי, ליאו ורדקר הוא גם ראש המפלגה.
מבחינה היסטורית היו פינה גייל וקודמותיה תומכות בחוזה האנגלו אירי, אשר הקים את מדינת אירלנד החופשית שקדמה לאירלנד, על חלק משטח האי אירלנד, ופיאנה פול הייתה מפלגתם של המתנגדים לחוזה.
הלייבור, מפלגה סוציאל-דמוקרטית היא השלישית בגודלה.
מפלגה נוספת היא המפלגה הדמוקרטית הפרוגרסיבית, מפלגה ליברלית ימנית אשר נוסדה בשנת 1987 על ידי TD מפיאנה פול ומפינה גייל, בקואליציה ומשורותיה מונתה סגן ראש הממשלה.
מפלגות אחרות הן שין פיין שהיא הזרוע הפוליטית של ה-IRA, הצבא האירי הרפובליקני, הלוחם לאיחודו של האי.
המפלגה טוענת כי היא המשכה של מפלגת שין פיין ההיסטורית שהוקמה בשנת 1905, אך מאז עברו על מפלגה זו גלגולים רבים, וטענה זו מוטלת בספק.
במהלך שנות קיומה דישדשה המפלגה בשולי הפוליטיקה באירלנד, אך לאחר הפסקת האש בצפון בשנות ה-90, גדל באופן משמעותי מספר תומכיה, אך עדיין שולית ביחס לשלוש המפלגות הגדולות.
מצב זה השתנה במהלך העשור השני של המאה ה-21 והיא הפכה לאחת משלוש המפלגות הגדולות.
כן פעילה באירלנד מפלגה ירוקה.
אחת הדמויות הידועות ביותר בפוליטיקה האירית ברחבי העולם היא מרי רובינסון, נשיאת אירלנד לשעבר, אשר בין 1997 ו-2002 שימשה כנציבת האו"ם לזכויות האדם.
ב-22 במאי 2015 הייתה אירלנד למדינה הראשונה בעולם שערכה משאל עם בנוגע לאישור נישואים חד-מיניים, וכן למדינה הראשונה שאישרה נישואים אלו בקלפי.
ב-25 במאי 2018 בוטל סעיף בחוקה האירית האוסר על הפלות, לאחר משאל עם בנושא.
סעיף זה אושר אף הוא במשאל עם בשנת 1983, ב-2014 הוכנס תיקון לחוקה שאפשר ביצוע הפלה במקרים של סכנה לחיי האם.
ב-5 ביולי 2018, העביר השנאד האירי חוק המכריז על התאריך 21 בינואר כיום העצמאות של אירלנד, יום השנה לאספה הראשונה של הדאל אירן ב-1919. באספה זו אושרה הצהרת העצמאות האירית.
כוחות ההגנה האירים (באירית: Fórsaí Cosanta) הם הכוחות המזוינים של אירלנד, הכוללים את הצבא האירי, הגיס האווירי האירי, השירות הימי האירי וכוחות המילואים האיריים.
המפקד העליון של כוחות ההגנה הוא נשיא אירלנד.
כל קציני כוחות ההגנה מקבלים את מינוייהם מידי הנשיא, אך בפועל, מפקד שר הגנה על הכוחות בשמו של הנשיא ומדווח לממשלת אירלנד.
שר ההגנה פועל בהתייעצות עם מועצת ההגנה בנוגע לניהולו של משרד ההגנה.
אירלנד מחזיקה במדיניות ארוכת ימים של נייטרליות ולא משתתפת ולא השתתפה בעימותים צבאיים.
מדיניות זו בלטה בעיקר במלחמת העולם השנייה.
יכולותיה הצבאיות של אירלנד צנועות באופן יחסי.
עם זאת, למדינה יש היסטוריה ארוכה של מעורבות בפעילות של כוחות שמירת השלום של האומות המאוחדות.
תפקידי כוחות ההגנה הם: הכנות להגנת המדינה מפני תקיפה חיצונית, סיוע למשטרת אירלנד, כולל הגנה על ביטחון הפנים של המדינה, השתתפות במשימות שמירת שלום, ניהולי משברים, ומבצעי סיוע הומניטרי כסיוע לאו"ם.
כמו כן, משימות שיטור ימי, בהתאם למגבלות המדינה על פי הסכמים עם האיחוד האירופי.
זאת ועוד, ביצוע מגוון משימות אזרחיות על פי בקשת הממשלה, כמו משימות חיפוש והצלה, הטסה רפואית, הטסת אח"מים, סיוע באסונות טבע ואסונות אחרים, הבטחת פעולתם של שירותים חיוניים וסיוע באירועי זיהום ים.
אירלנד סבלה במשך שנים מעוני ומבריחת תושבים כתוצאה ממצבה הכלכלי הירוד והתבססה בעיקר על חקלאות.
הגידול התרבותי הנפוץ ביותר הוא תפוח האדמה.
העם האירי הסתמך במשך שנים ארוכות על גידול תפוחי אדמה למחייתו; פטרייה שהרסה בעבר את יבולי תפוחי האדמה הובילה לרעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד.
גידול נפוץ נוסף הוא השעורה.
בשנת 1972 אירלנד חתמה על אמנת ההצטרפות לאיחוד האירופאי.
בשנות ה-90, במקביל להאצה בתיעוש, החלה תופעה שכונתה "הנמר הקלטי" שאופיינה בצמיחה מהירה של הכלכלה האירית והפכה אותה מכלכלה כושלת לכלכלה צומחת – המשק האירי צמח בממוצע בכ-10% בין השנים 1995–2000. אירלנד השיקה ב-1999 את האירו ביחד עם שאר מדינות האיחוד האירופי.
בעשור הראשון של המאה ה-21 החלה הממשלה האירית הסדרה של צעדים שמטרתם לטפל באינפלציה, להוריד את המיסים, לשפר את איכות כוח העבודה ולעודד השקעות זרות בתחומי המדינה.
המשק האירי הוא משק מודרני וקטן יחסית הנשען על מסחר.
החקלאות, בעבר הסקטור החשוב בכלכלה האירית, הוחלפה בתעשייה שהיום אחראית לכ-46% מן התמ"ג, 80% מן היצוא ולכ-29% מכוח העבודה.
אף על פי שיצוא הוא המנוע העיקרי שמניע את הכלכלה האירית גם העלייה בצריכה הפרטית וההתאוששות בענף הבנייה ובהשקעות העסקים תורמות לצמיחה הכלכלית.
עיר הבירה דבלין, מוקמה במקום ה-22 בסקר עולמי שבחן את יוקר המחיה בערים שונות ברחבי העולם.
אירלנד וצפון אירלנד שוכנות באי האירי שנמצא במזרח האוקיינוס האטלנטי.
שטחו 84,421 קילומטר רבוע (האי השלישי בגודלו באירופה), אורכו (מצפון לדרום) 485 קילומטר, רוחבו (ממזרח למערב) 275 קילומטר, ואורך קו-החוף שלו 1,448 קילומטר.
ממערב לאי משתרע האוקיינוס האטלנטי, מצפונו התעלה הצפונית, ממזרח הים האירי המפריד בין אירלנד לבריטניה ומתחבר לאוקיינוס דרך תעלת סנט ג'ורג' והים הקלטי, בדרום מזרח האי.
החלק המרכזי של האי הוא שפלה.
החוף המערבי של אירלנד בין מחוז קורק ומחוז דניגול מורכב ברובו מצוקים תלולים שמסתיימים בים.
ההר הגבוה ביותר הוא Carrauntoohil וגובהו 1,041 מטר.
דרום מערב אירלנד כולל את אזור נהר שאנון, הנהר הארוך באי, אשר חוצה את האי מצפון-מזרח לדרום-מערב ונשפך אל הים ממערב לעיר לימריק.
האזור הדרום מערבי מכיל מספר רב של אגמים שבהם ניתן לדוג.
בנוסף לאגמים יש בדרום מערב האי הרים קשוחים ומישורים פוריים.
באזור זה נמצא גם מישור בורן, מישור ענק של אבן גיר.
האי מושפע מאוד מהזרם הצפון אטלנטי, שהוא ההמשך הצפון מערבי של זרם הגולף הבא מהקריביים.
חום המים בזרם גורם למזג אוויר מתון יחסית באי.
הקיץ איננו חם אם כי הטמפרטורה יכולה להגיע ל-30 מעלות צלזיוס; בחורף הטמפרטורות מגיעות לעיתים לקיפאון, אך השלג נדיר.
גשם יורד כמעט כל השנה, בממוצע ב-275 ימים.
כמויות הגשם הגדולות גורמות לכך שהאי מכוסה בשטחי דשא וצמחייה ירוקים כל השנה, ולכן הוא מכונה בשם "אי הברקת" (Emerald Isle).
באי נפוץ גידולם של צאן, חזירים ובקר.
באי אין כלל נחשים, ועפ"י המיתולוגיה האירית פטריק הקדוש גירש את הנחשים מאירלנד.
עולם החי באי אינו מגוון.
על פי מחקרים גנטיים, המתיישבים הראשונים הגיעו לאירלנד מחצי האי האיברי בסופו של עידן הקרח האחרון.
בתום התקופות המזוליתית, הנאוליתית והברונזה, הגיעו לאי מתיישבים קלטים שהביאו עמם את השפה ואת התרבות הקלטית.
שני סוגי המתיישבים עדיין מייצגים את המטען הגנטי העיקרי של רוב תושבי אירלנד.
המתיישבים הקלטים פשטו ברחבי אירלנד והפכו לגזע הדומיננטי באי.
לאירים גם ישנם שורשים סקנדינבים, אנגלו-נורמנים, צרפתים ובריטים.
באירלנד אחוז הילודה הגבוה ביותר באיחוד האירופי עם 1.7 ילדים לאישה בממוצע.
ב-1 בינואר 2019, הפכו ההפלות במדינה לחוקיות.
מספר הנתינים הזרים באירלנד עומד על כ-544,357 תושבים, שמהווים כ-12% מהאוכלוסייה הכללית.
דתות באירלנד נוצרים קתולים 78.3% חסרי דת 9.8% נוצרים פרוטסטנטים 4.2% מוסלמים 1.3% אחר 6.4%
הנצרות היא הדת העיקרית באירלנד, כשהזרם הקתולי הוא המשמעותי ביותר, על אף שבין המפקד של שנת 2011 לזה של 2016, הייתה ירידה בשיעור של כ-5.9% במספר התושבים שהגדירו את עצמם כקתולים.
מעמד הכנסייה נפגע בשנות ה-90 בשל מספר סקנדלים מיניים והאשמות על מסורת של טיוח, בין היתר בשל בתי-המחסה מגדלנה.
לפני שנת 2000, אחוז הנוכחים בכנסיות באירלנד היה הגבוה ביותר בעולם המערבי.
בשנת 1990 אחוז הנוכחות בכנסיות באופן שבועי היה כ-81%, אך בשנת 2006 הוא עמד על כ-48% בלבד.
נכון לשנת 2011, בדבלין עצמה היו רק כ-18% מהתושבים שהעידו שהם פוקדים את הכנסייה אחת לשבוע.
הכנסייה האנגליקנית היא הכנסייה השנייה בגודלה באי, לאחר זו הקתולית.
במאה ה-20 חלה ירידה במספר המאמינים המשתייכים אליה, אך בתחילת המאה ה-21 ניכרת עליה קטנה במספרם.
זרמים פרוטסטנטים נוספים הם הפרסביטריאניזם והמתודיזם.
ההגירה למדינה הובילה לעלייה בשיעורי ההינדואיזם והאסלאם.
מבחינת אחוזים, הנצרות האורתודוקסית והאסלאם הן הדתות הצומחות ביותר באירלנד, בשיעורים של כ-100% ו-70% בהתאמה.
14.8% מהאוכלוסייה מגדירים עצמם כחסרי דת.
פטרוניה של אירלנד הם הקדוש קולומבה, פטריק הקדוש, ובריג'יד מקילדייר.
יום פטריק הקדוש מצוין ב-17 במרץ באירלנד ומחוצה לה והוא מוכר כיום הלאומי של אירלנד.
יהודים התיישבו באירלנד עוד בימי הביניים, אך הקהילה היהודית מעולם לא הייתה גדולה ולא עלתה במספרה על אלפים בודדים.
הגירה משמעותית לאירלנד החלה רק בשנות השמונים של המאה ה-19. ב-1971 התגוררו בצפון אירלנד כ-968 יהודים וברפובליקה האירית כ-2,633 יהודים.
רוב יהודי הרפובליקה האירית יושבים בדבלין ובצפון אירלנד יושבים היהודים בבירה בלפסט.
הרב הראשי הראשון של מדינת ישראל, הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, כיהן קודם לכן כרב הראשי של אירלנד.
בנו, חיים הרצוג היה לנשיאה השישי של מדינת ישראל.
לאחריו כיהן הרב יעקב שכטר כרבה הראשי של אירלנד.
בשנים 2004–2013 דווחו למשטרה האירית 55 אירועים אנטישמיים.
החוקה האירית מגדירה את השפה האירית כשפה הלאומית והראשונה של אירלנד, אך מכירה גם במעמדה של האנגלית, שהיא בפועל השפה המדוברת ביותר באי, באופן כמעט מוחלט.
נכון לשנת 2006, כ-39% מתושבי המדינה הגדירו את עצמם כבעלי מסוגלות בשימוש בשפה האירית.
האירית נותרה שפת הקהילה רק במספר אזורים כפריים, בעיקר במערב המדינה, אזורים אשר מוכרים בשם גיילטאכט.
מלבד אזורים אלו, הייצוג הבולט ביותר של השפה האירית באירלנד הוא בשלטי דרכים, אשר מחויבים להיות כתובים בשתי השפות.
רוב המודעות לציבור והתקשורת הכתובה מודפסות בשפה האנגלית, כמו גם מתן השירותים הממשלתיים לאזרחים, אשר אמורים כביכול להינתן בשתי השפות, אך בפועל ניתנים כמעט תמיד באנגלית.
מאידך, ישנן מערכות תקשורת המשדרות בשפה האירית בלבד כמו תחנת הטלוויזיה TG4, תחנת הרדיו "רדיו נא גיילטאכטה" ועיתונים רבים המודפסים באירית.
כלל הפקודות הרשמיות הניתנות במסגרת כוחות ההגנה האירים הן בשפה האירית.
כתוצאה מההגירה הכבדה למדינה, הפולנית היא השפה המדוברת ביותר באי לאחר האנגלית, כשהאירית נמצאת במקום השלישי.
כמו כן, במדינה מדוברות על בסיס יום-יומי גם שפות מרכז אירופאיות כמו צ'כית, הונגרית וסלובקית ושפות בלטיות כמו לטבית וליטאית.
שפות נוספות המדוברות באירלנד הן שפת שלטה, המדוברת על ידי נוודים אירים וניב של סקוטית המדובר במחוז דניגול.
רוב התלמידים באירלנד בוחרים ללמוד שפה או שתי שפות זרות כחלק מלימודיהם, כשהאירית היא מקצוע חובה.
מצבו של העם האירי ייחודי בכך שרוב רובו חי מחוץ לגבולות מדינת הלאום שלו.
בהשוואה לכ-5 מיליון אירים החיים באירלנד, בארצות הברית חיים למעלה מ-30 מיליון תושבים שמוצאם אירי.
קהילות גדולות נוספות קיימות בבריטניה ובקנדה.
לאורך מאות רבות התבססה התרבות האירית על זו הקלטית, ואירלנד נותרה אחת משש המדינות הקלטיות.
האומה האירית היא אחת מהאומות הקלטיות והדבר ניכר במסורתה ובשפתה.
בעקבות הפלישה האנגלו-נורמנית במאה ה-12 והכיבוש הבריטי ההדרגתי של האי, הושפעה התרבות האירית מאלו האנגלית והסקוטית.
לכן, חולקת התרבות האירית מאפיינים מסוימים עם העולם האנגלו-סקסי, עם אירופה הקתולית ועם המדינות הקלטיות האחרות.
הפזורה האירית, מהגדולות והנרחבות שבעולם, תרמו לגלובליזציה של התרבות האירית, תרבות אשר הפיקה דמויות מפתח רבות באומנות, במוזיקה ובמדע.
אירלנד תרמה תרומה משמעותית לעולם הספרות הן בשפה האנגלית והן בשפה האירית.
הסיפורת האירית המודרנית החלה בשנת 1726 עם פרסומו של הספר מסעי גוליבר של ג'ונתן סוויפט.
עם הסופרים האירים החשובים הנוספים של המאה ה-18, ניתן למנות את לורנס סטרן וספרו טריסטרם שנדי ואת אוליבר גולדסמית' וספרו The Vicar of Wakefield.
סופרים אירים רבים פרצו לתודעה במהלך המאה ה-19, וביניהם מריה אדג'וורט', ג'ורג' מור וברם סטוקר וספרו משנת 1897, דרקולה.
מבין סופרי המאה ה-20 ניתן למנות את ג'יימס ג'ויס וספריו דבלינאים, דיוקן האמן כאיש צעיר ויוליסס ואת הסופרים בריאן או'נולן, אליזבת בואן, עדנה או'בריאן, רודי דויל וג'ון באנוויל.
בתחום סיפורי הילדים, בולט הסופר אואן קולפר.
בין המשוררים האירים הידועים ביותר ניתן למנות את פטריק קוונה, ואת זוכי פרס נובל לספרות ויליאם בטלר ייטס ושיימוס היני.
ההיסטוריה של התיאטרון האירי מתחילה עם התפתחותו של שטח השליטה האנגלי סביב העיר דבלין במאה ה-17, ובמהלך השנים תרמה אירלנד באופן נרחב לדרמה האנגלית.
בתחילת דרכו, התיאטרון האירי שימש בעיקר למטרות פוליטיות, אך ככל שנפתחו תיאטראות נוספים וככל שעלתה הפופולריות של התחום, התיאטרון העלה הצגות יותר ויותר מגוונות.
תיאטראות רבים בדבלין יצרו קשרים עם מקביליהם בלונדון, והצגות בריטיות רבות הוצגו על במות אירלנד.
אולם, רוב המחזאים האיריים עזבו את המדינה כדי לבסס את עצמם בתחום.
במאה ה-18, היו שני המחזאים האיריים אוליבר גולדסמית' וריצ'רד שרידן מהמצליחים שבמחזאי לונדון.
בתחילת המאה ה-20, תיאטראות רבים באירלנד החלו לקדם מחזות איריים ולטפח מחזאים, במאים ושחקנים מקומיים, מה שאפשר ליוצרים האיריים להתבסס באירלנד במקום בבריטניה או בארצות הברית.
עם המחזאים האיריים הבולטים של המאה ה-20 ניתן למנות את זוכי פרס נובל ג'ורג' ברנרד שו וסמואל בקט, וכמו כן את אוסקר ויילד, שון או'קייסי, בריאן פריל, ברנדן בהאן ויו לאונרד.
אירלנד נודעת בזכות המוזיקה האירית המסורתית, אשר מנוגנת על ידי להקות מכל רחבי העולם.
המוזיקה האירית שמה על מאפייניה המסורתיים, על אף השפעות הגלובליזציה התרבותית, ואף השפיעה על סגנונות אחרים כמו קאנטרי או מוזיקה עממית אמריקאית.
המוזיקה כוללת לרוב שימוש בחליל, כינור וחמת חלילים.
בתחום המוזיקה הפופולרית, יוצרים אירים רבים זכו לפרסום עולמי.
ביניהם: U2, שינייד או'קונור, בוב גלדוף, ווסטלייף, בויזון, ריברדאנס, הסקריפט, ואן מוריסון, הקורס, הקרנבריס, אניה, ג'דווארד, נייל הורן ועוד.
ישנם גם הרכבי מוזיקה קלאסית פעילים באירלנד ושלושה ארגוני אופרה אשר מעלים מופעים גדולים בבירה דבלין ומופיעים בתיאטראות נוספים ברחבי המדינה, וכמו כן מעלים את פסטיבל האופרה בווקספורד בין החודשים אוקטובר ונובמבר.
בתחרות האירוויזיון מחזיקה אירלנד בשלושה שיאים:
שיא הזכיות – שבע זכיות של אירלנד (שיא משותף עם שוודיה)
שיא הזכיות הרצופות – 3 זכיות רצופות של אירלנד בשנים 1992–1994.
זכיות של נציג המדינה – הזמר ג'וני לוגן, שייצג את אירלנד באירוויזיון 1980 ובאירוויזיון 1987 זכה בפעמיים בהן השתתף, וגם כתב את השיר הזוכה של אירוויזיון 1992.
אירלנד הוא אי באוקיינוס האטלנטי, 53° צפונית לקו המשווה, ו-8° מערבית לקו האורך של גריניץ'.
בין אירלנד והאי הסמוך לו – בריטניה הגדולה – מפרידים הים האירי, התעלה הצפונית ותעלת סנט ג'ורג'.
ארץ מכורתו של העם האירי.
שטח האי 84,421 קמ"ר, מעט יותר משטחה של אוסטריה.
הוא האי השלישי בגודלו באירופה (לאחר בריטניה הגדולה ואיסלנד) וה-20 בגודלו בעולם.
האי מחולק בין שתי מדינות – הרפובליקה של אירלנד, משתרעת על פני כחמש שישיות משטח האי, בשטח של 70,282 קמ"ר, וצפון אירלנד (שייכת כיום לממלכה המאוחדת – "בריטניה"), המשתרעת על פני יתר האי, בחלקו הצפון-מזרחי.
האי מחולק לארבע פרובינציות – קונכט (Connaught), אלסטר (Ulster), לנסטר (Leinster) ומנסטר (Munster) – ול-32 מחוזות.
מתוך תשעת המחוזות המרכיבים את אלסטר, שישה מהווים את צפון אירלנד.
על אף החלוקה הפוליטית ישנה לתושבי האי היסטוריה משותפת ארוכה וכן שטחים רבים בהם מוסדרים חיי האי במסגרות כוללות שאינן מבדילות בין הדרום והצפון, כגון ספורט (ראגבי, קריקט, הוקי שדה, כדורגל גאלי, והרלינג – חמישה סוגי ספורט המאורגנים במסגרות חוצות גבולות), הדת והאיגודים המקצועיים.
ניתוח של פיקת דב שהתגלתה ב-1903 במערה במערב האי ונבדקה מחדש ב-2015 הראה עקבות של חיתוך שנעשה על ידי אדם.
תיארוך פחמן-14 הראה כי הדב המדובר חי 12,600 עד 12,800 שנים לפני ימינו.
הממצא מראה כי הנוכחות האנושית באירלנד החלה בין התקופה המזוליתית ולבין התקופה הפלאוליתית, ומראים שהאדם כבר חתך את הדב באותו זמן באי הזה.
התיישבות הקבע המוכרת הראשונה באי הייתה של ציידים-לקטים מהתקופה המזוליתית, אשר הגיעו לאי בסביבות שנת 8000 לפנה"ס.
על אף שיש חוקרים הטוענים שבאותה התקופה גשר יבשתי עוד חיבר בין בריטניה הגדולה לאירלנד, במחקרים עדכניים נטען שהאיים כבר היו נפרדים באלף ה-14 לפנה"ס.
הפרהיסטוריה של האי אינה ידועה היטב, כאשר הידע מתרבה עם הגעת הקלטים במאה השישית לפני הספירה.
הרישומים הכתובים המוקדמים ביותר של אירלנד מגיעים מגאוגרפים יוונים-רומיים קלאסיים.
תלמי בספרו אלמגסט מתייחס לאירלנד כמיקרה ברטניה ("בריטניה הקטנה"), בניגוד לאי הגדול יותר, שאותו כינה מגאלה ברטניה ("בריטניה הגדולה").
בעבודתו המאוחרת, גאוגרפיה, תלמי התייחס לאירלנד כאיוארניה ולבריטניה הגדולה כאלביון.
השמות ה'חדשים' הללו היו ככל הנראה השמות המקומיים של האיים באותה תקופה.
השמות המוקדמים, לעומת זאת, סביר להניח שנטבעו לפני שנוצר מגע ישיר עם עמים מקומיים.
הרומאים התייחסו לאירלנד בשם זה גם בצורתה הלטינית, היברניה או סקוטי.
תלמי תיעד שש עשרה אומות המאכלסות כל חלק של אירלנד בשנת 100 לספירה.
הקשר בין האימפריה הרומית לממלכות אירלנד העתיקה אינו ברור.
עם זאת, התגלו מספר ממצאים של מטבעות רומיים.
בראשית ימי הביניים הנצרות הגיעה לאי ונוצרה נזירות ייחודית בשטח האי.
מבחינה פוליטית, השיוך הקבוצתי לשבטים הוחלף עד המאה ה-8 בממלכות בעלות שושלות ומלכים, ומוקדי הכוח באי התחלפו.
הוויקינגים תקפו במאה השמינית לספירה ובמאה ה-9 הם התיישבו בחלק גדול מהאי, במיוחד בחוף.
מנהיג המשלחת הוויקינגית הגדולה ביותר נקרא תורגסט והכריז על עצמו כמלך אירלנד.
הוויקינגים הם שהקימו את העיר דבלין בשנת 988. בקרב קלונטרף בשנת 1014 תמה השליטה הצבאית הוויקינגית באי.
בימי הנרי השני, מלך אנגליה, בשנת 1156, האפיפיור האנגלי היחיד בהיסטוריה, אדריאנוס הרביעי, כתב בולה אפיפיורית שבו 'נתן' להנרי השני את השליטה על אירלנד לאור רצון המלך להחזיק באירלנד.
בכך הביא לתחילת הכיבוש האנגלי הממושך באי האירי.
מצד אחד, מתנה זו מיוחסת לרצונו של האפיפיור לכפות על כל אירלנד את הדגם של הכנסייה הקתולית.
מצד שני, מאמינים שמכיוון שאפיפיור זה היה אנגלי, הוא העניק את אירלנד למלך אנגליה מתוך אהדה טהורה.
לאחר מכן התיישבו האנגלו-נורמנים באי בהצלחה רבה בחציו המזרחי.
האנגלים לא הצליחו להשתלט על אירלנד.
מסוף המאה ה-13 החל השלטון האנגלי להתערער, והשליטים והמתיישבים הנורמנים החלו להיטמע באוכלוסייה ובתרבות האירית המקומית.
הלורדים הנורמנים יצרו בריתות עם הממלכות האיריות העצמאיות ועם הזמן הפכו כמוהן – שליטים עצמאיים בטריטוריות בהם ישבו, עם קשר מועט או ללא קשר בכלל לכתר האנגלי.
השטח שבשליטתם הישירה של המלך והממשלה האנגלית צומצם לשטח התחום.
החל תהליך הדרגתי שסופי היה שהממלכה האנגלית החילה לראשונה את שלטונה על האי כולו.
בשנת 1539הנרי החל לפרק את המנזרים באירלנד.
במאות ה-16 וה-17 יושבה אירלנד על ידי פרוטסטנטים ידי השלטון האנגלי במדינה.
ההשפעה המיידית המשמעותית ביותר הייתה הסרתו וגירושו של מעמד ההנהגה האירי הקתולי והחלפתו באצולה הפרוטסטנטית החדשה, רובה המוחלט מורכב בעלי אדמות חדשים שהגיעו מבריטניה הגדולה.
התרבות האירית הקלטית נדחקה לשוליים לטובת זו האנגלית, דבר שבא לידי ביטוי גם בדעיכתה של השפה האירית לטובת זו האנגלית כשפת היום-יום.
בשנת 1800, ממשלת בריטניה חיפשה בכל האמצעים את דרך האינטגרציה עד שראש הממשלה וויליאם פיט הכריז על האיחוד של אירלנד ובריטניה הגדולה, והוליד את הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד.
בשנת 1829, המדינאי האירי דניאל או'קונל (דונאל או קונאיל), חסיד ההתנגדות הפסיבית, גרם לביטול ההגבלות המוטלות על הקתולים בחוקי המדינה.
משנת 1846 עד 1850, מחלת תפוחי האדמה, מזון בסיסי באירלנד, גרמה לרעב נוראי, יותר ממיליון אירים מתו ועוד מיליון איש היגרו בתקופה זו.
האוכלוסייה האירית מנתה שמונה מיליון ב-1845 וירדה לשישה מיליון ב-1850. הרעב הגדול היה זה שגרם להגירה הגדולה ביותר של אותה תקופה: 4.4 מיליון אירים הפליגו לעולם החדש (במיוחד בקנדה ובארצות הברית) וגם לממלכה המאוחדת בין 1850 ל-1910. חלקם אף הלכו להתיישב בצרפת ובשווייץ.
סוף המאה ה-19 היה בסימן עליית התביעות הלאומיות בקרב הקתולים.
תנועה אירית (שין פיין) דרשה אוטונומיה בעוד שהיוניוניסטים, הנאמנים לכתר הבריטי, התנגדו לה.
בשנת 1914, שלטון הבית כמעט התקבל אך המלחמה עיכבה את החלתו.
חלק מהתנועות קיצוניות ורואות שהקשיים הבריטיים במהלך המלחמה הגדולה הם הזדמנות עבור אירלנד.
במהלך חג הפסחא 1916 קמו הלאומנים בדבלין אך נמחצו על ידי הצבא האנגלי.
הדיכוי האכזרי שפגע בתנועה הפטריוטית (דה ואלרה חייב את הישרדותו לאזרחות האמריקאית שלו; קולינס ניצל את האנונימיות שלו) הופך את הדעה הבינלאומית לטובת העצמאות.
עם זאת, ולמרות תמיכת האירים בארצות הברית, השאלה האירית לא נדונה במהלך הוועידות שלאחר המלחמה.
ב-1921, האמנה האנגלו-אירית, לאחר משא ומתן בראשות מייקל קולינס, הובילה לחלוקת האי.
דרום אירלנד הוגדרה מדינת אירלנד החופשית, מדינת דומיניון בעלת שלטון עצמי כחלק מחבר העמים הבריטי.
לאחר מכן, מלחמת האזרחים נערכה בין שני צדדים לוחמים: תומכי האמנה האנגלו-אירית ומדינת אירלנד החופשית בראשות הממשלה האירית הזמנית (שהפכה מאוחר יותר לממשלת מדינת אירלנד החופשית) ומתנגדי האמנה ותומכי הקמת רפובליקה אירית עצמאית לחלוטין בראשות ארגון ה-IRA, שראו באמנה מעשה בגידה ברפובליקה האירית שהוכרזה במהלך מרידת חג הפסחא.
רבים מהלוחמים בשני הצדדים היו קודם לכן חברים יחד ב-IRA במהלך מלחמת העצמאות.
כוחות מדינת אירלנד החופשית ניצחו לבסוף במלחמה, לאחר שזכו לתמיכה ולאספקת אמצעי לחימה מהממשלה הבריטית.
בשנת 1937, היא הכריזה על עצמה כריבונית ועצמאית לחלוטין מהממלכה המאוחדת ללא אף תלות בה והקימה את הרפובליקה של אירלנד.
צפון אירלנד, בינתיים, נותרה קשורה לממלכה המאוחדת, ששמה המלא הוא הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד.
הרפובליקה של אירלנד נותרה ענייה מאוד עד שנות ה-90. מאז הצטרפותה לקהילה האירופית ב-1973, הפיתוח הכלכלי הדינמי ביותר שלה הציב אותה בראש מדינות אירופה.
בצפון אירלנד, הרפובליקנים (קתולים) רוצים בעיקר שהאזור שלהם יעזוב את הממלכה המאוחדת כדי להצטרף לרפובליקה של אירלנד.
היווניסטים (הפרוטסטנטים), מצידם, רוצים להישאר בריטים.
האי מוקף בשרשרת הרי חוף המקיפים מישור פנימי קעור שאינו עולה בגובהו על 150 מטרים מעל פני הים והוא ברובו מכוסה בדשא ובצמחייה ירוקת־עד שהקנו לאי את הכינוי "אי האזמרגד" (Emerald Isle).
שטחים נרחבים באי מכוסים בביצות כבול.
הגבוה בהרי האי הוא קרנטול בצפון־מערב שגובהו 1,041 מטרים מעל פני הים.
בצפון מזרח האי רמה בזלתית בשם רמת אנטרים המגיעה אף לגובה של 550 מטרים מעל פני הים.
בחלקו המזרחי אין באי מפרצים רבים, אך צדו המערבי של האי רצוף במפרצים, והידועים והגדולים ביניהם הם מפרץ גולוויי (Galway) ומפרץ דניגול (Donegal).
באי אגמים ונחלים רבים, ביניהם לוך ניי, לוך דרג ולוך רי.
הנהר שאנון – הארוך בנהרות בריטניה ואירלנד – חוצה את האי בזורמו מצפון מערב לדרום לאורך 385 קילומטרים.
אדמתו של האי פורייה ביותר ומכוסה בצמחייה ירוקת־עד.
היערות אינם רבים (בעבר הייתה אירלנד מיוערת ובעקבות יישוב אירלנד, היערות כמעט והושמדו כליל) ושטחי דשא ומרעה מכסים את רוב שטחו של האי.
ככל הנראה באי לא קיימים נחשים.
המסורת האירית מספרת כי אלו גורשו משטחו של האי על ידי פטריק הקדוש.
האקלים באי מושפע מאוד מהזרם הצפון-אטלנטי, שהוא ההמשך הצפון-מערבי של זרם הגולף הבא מהים הקריבי.
הקיץ איננו חם (בין 14 ו-16 מעלות צלזיוס בממוצע), אם כי הטמפרטורה יכולה להגיע ל-30 מעלות צלזיוס; בחורף מגיעות הטמפרטורות לעיתים לקיפאון, אך השלג נדיר באי.
גשם יורד כמעט כל השנה (275 ימים בממוצע); במערב יכול הגשם להגיע אף ל-2,000 מילימטר בשנה בממוצע, אך במזרח כמות המשקעים נמוכה יותר, ויכולה להגיע ל-1,000 מילימטרים בשנה.
אירית רוזנבלום (נולדה בשם אירית למל ב-1959) היא עורכת דין ישראלית, מייסדת ומנכ"לית ארגון "משפחה חדשה".
הוריה היו ניצולי שואה - אימה, בתיה לבית גרפונקל (1928–2012) נולדה בשלזיה ואביה, דב למל, נולד בעיר בנדין בחבל זגלמביה.
רוזנבלום ואחיה, צביקה ויוסי חונכו באורח חיים מסורתי.
לרונזבלום תארים במשפטים ובפילוסופיה מאוניברסיטת תל אביב.
בצעירותה השתתפה בחוגי דרמה ועסקה בבונאות במסגרת תיאטרון 'פנס-ננס', בו בנתה את הבובות והופיעה כשהיא מדבבת את כולן בעצמה.
בשנים 1997–2004 כיהנה כסגנית וממלאת מקום ראש המועצה המקומית שוהם.
בשנת 1998 הקימה את ארגון "משפחה חדשה" במסגרתו היא פועלת להרחבת ההכרה בזכויות אדם בישראל, בין היתר באמצעות פרויקט "בנק זרע לחיילים", מאבק להכרה בשימוש בטכנולוגיות פוריות מעבר לגבולות המקום והזמן, ובנישואים אזרחיים בישראל.
בשנת 2002 הייתה הראשונה שערכה בישראל טקס נישואין אזרחי, בגינת מועצת שוהם, בני זוג שעלו מברית המועצות לשעבר והיו פסולי חיתון כי יהדותו של החתן שהייתה מוטלת בספק.
בשנת 2007 ייצגה את הוריו של קיוון כהן, שנהרג בפעילות מבצעית בעזה, בעתירה נגד היועץ המשפטי לממשלה לאפשר להם לעשות שימוש בזרע בנם.
באותה שנה השיקה לראשונה את "תעודת הזוגיות", שבאמצעותה יכולים בני זוג שאינם נשואים רשמית להצהיר על זוגיותם.
בשנת 2009 ניהלה מאבק משפטי שהסתיים בהקמת ועדה של המוסד לביטוח לאומי להכרה בזכויות בני זוג מאותו מין.
באותה שנה ניהלה בתל אביב את טקס "חתונת המאה" במסגרת אירועי 100 השנים להיוסדה של העיר, ובה השיאה בני זוג מאותו המין.
בסוף שנת 2009 זכתה בפסק דין בעניין אשר בו ייצגה את בני משפחתו של חייל שנפטר ואישה אשר ביקשה להפוך לאם ילדיו מזרע שהשאיר לפני מותו.
פסק הדין משמש מפנה רעיוני לתפיסת המערכת המשפטית, באשר לזכות האדם לבקש את המשכיותו לאחר מותו.
ב-2010 ייצגה בבית המשפט את שלושה אבות הומוסקסואלים שהביאו לעולם ילדים באמצעות פונדקאות בהודו, שהמדינה סירבה להכיר באבהותם ולאפשר להם להביא את ילדיהם לישראל.
ב-2013 נבחרה כחברת ועדת האקדמיה ללשון העברית ל"מונחי המשפחה המשולבת והמשפחה החדשה".
ב-2020 ייצגה זוג לסביות בערעור שהגישה המדינה בדרישה ששלושת ילדיהן ייבדקו על-ידי עובדת סוציאלית כדי להסדיר את מעמד ההורות שלהן.
בעקבות פרסום פסק הדין הונחה הדרג המקצועי במשרד הרווחה לבחון מחדש את המדיניות הקיימת.
בשנת 2022 זכתה בתביעה כנגד המדינה לאפשר שימוש בזרעו של חייל בן 20 שנהרג בפעילות מבצעית, לאחר שבית המשפט קיבל את עדות אביו של החייל לגבי רצונו של בנו לאפשר את המשכיותו באמצעות אישה שתהיה אם מזרעו.
בשנת 2024 במהלך מלחמת "חרבות ברזל" יזמה רוזנבלום את פרויקט "אחריי", שמנגיש לחיילים את האפשרות להשאיר כתב רצון לשימוש בזרע במקרה של פטירה.
באותה שנה גם פנתה למשרד הפנים בבקשה למחוק את סעיפי המצב האישי ואת שם בני הזוג מספח תעודת הזהות, בדומה לנהוג ברישום בדרכונים ומטעמי צנעת הפרט.
מדינת ישראל נגד המשפחה החדשה - מסמך העקרונות של ארגון "משפחה חדשה" (2013).
בגן של אלוהים – תולדות המהפכה המשפחתית (הוצאת מודן, 2016).
פרס "InnovAction" על פריצת דרך וחדשנות משפטית, מטעם מוסדות האקדמיה למשפטים וכלכלה בצפון אמריקה (2009)
פרס רפפורט לאישה מעוררת השראה (2017)
נבחרה על ידי העיתון דה מרקר-Women כאחת מ-40 הנשים המשפיעות בתחום החברה בישראל (2007)
במשך שנים טענה רוזנבלום בפרסומים שונים כי "תעודת הזוגיות" שיזמה ושהנפיקה באמצעות ארגון "משפחה חדשה" שקולה להכרה בנישואים אזרחיים בישראל וגבתה עליו סכום של כ-1,400 ש"ח.
בשנת 2011 הגישה בקשה לאיחוד האירופי לרשום את תעודת הזוגיות כסימן מסחרי, ולאחר שקיבלה את האישור הציגה את ההישג כהכרה של מדינות האיחוד בתעודה כשקולה לרישום נישואים אזרחיים.
בעקבות בקשה לתובענה ייצוגית שהוגשה נגדה ונגד העמותה בשנת 2020, ולאחר התערבות של היועץ המשפטי לממשלה ושל בית המשפט, נתן בית המשפט המחוזי בירושלים תוקף של פסק דין להסדר פשרה לפיו העמותה תבהיר כי תעודת הזוגיות שקולה לתצהיר בפני עורך דין, שעלותו נמוכה בהרבה.
כמו כן חויבה העמותה שלא להטעות בעתיד בפרסומיה לגבי התעודה, ולהעמיד לרשות כל מי שרכש תעודת זוגיות, ללא תשלום, שירותים לניסוח ייפוי כוח מתמשך, שעלותו לרוב היא 5,000 ש"ח.
ביולי 2021 הגישה יחידת אכיפה ובקרה ברשות התאגידים בקשת פירוק כנגד עמותת משפחה חדשה בעקבות חקירה שהחלה בשנת 2017 וחשפה ליקויים חמורים בהתנהלות העמותה.
בין היתר חשף הדו"ח כי לרוזנבלום ולאחיה חולקו רווחים מפעילות העמותה בניגוד לחוק באמצעות התקשרות עם חברות פרטית בבעלותם וללא פיקוח מצד מוסדות העמותה, וכן כי שכרה של רוזנבלום כמנכ"לית היה בפער חריג מיתר עובדי העמותה.
במהלך 2020, ולאחר שהוצגה טיוטת הדו"ח לעמותה הגישה העמותה בקשה ל"פירוק מרצון", לטענתה בשל רצונה של רוזנבלום לצאת לגמלאות.
הבקשה נדחתה לאחר שהחקירה חשפה כי העמותה נמצאת בגירעון של 700 אלף ש"ח, בין היתר בשל התשלומים שהועברו לרוזנבלום.
לאחר הגשת בקשת הפירוק על ידי רשות התאגידים, טענה רוזנבלום כי הליקויים נעשו בתום לב ועתרה כנגד בקשת הפירוק בטענה כי "גופים דתיים מנסים לעצור את הצלחת העמותה".
בנוסף טענה כי ההתקשרות עם החברה הפרטית שבבעלותה לא נערכה בניגוד עניינים, וכי במשך שנים ארוכות התירה לעמותה לעשות שימוש במוצרים משפטיים ייחודים שהם קניינה הפרטי.
ב-2022 הושגה פשרה בין רוזנבלום, העמותה ורשם העמותות לפיה תשיב רוזנבלום לעמותה 2 מיליון ש"ח שגבתה ממנה בגין השימוש במותג "תעודת הזוגיות" ונאסר עליה להתחרות בתחומי העיסוק של העמותה במסגרת הפרקטיקה הפרטית אותה היא מנהלת.
כמו כן נקבעו הגבלות לשכרה מהעמותה ונאסר עליה לקבל תנאי העסקה נוספים.
ההסכם קיבל תוקף של פסק דין בבית המשפט המחוזי בתל אביב, שניתן בדלתיים סגורות.
רוזנבלום נשואה למשה רוזנבלום, לשעבר מנכ"ל קניוני עופר.
אחד משלושת ילדיהם, גל רוזנבלום, הוא מנכ"ל רשת חנויות אדידס בישראל.
מאז 2009 מתגוררים בני הזוג בשכונת רמת חן, בבית ילדותו של משה.
בשנת 2023 נטלה חלק פעיל במחאה נגד הרפורמה המשפטית פרסמה מאמרי דעה ונאמה בהפגנות המחאה.
אירית שושני (או אירית שטייף שושני נולדה ב-3 באוקטובר 1947) היא סופרת ומשוררת ישראלית.
שושני נולדה בשצ'צ'ין בפולין למשפחת שטייף.
שושני היא בוגרת תואר ראשון באוניברסיטת תל אביב בחוגים תולדות האמנות ופילוסופיה ובעלת תעודת הוראה בהיסטוריה.
היא לימדה עברית והיסטוריה במסגרת חינוך מבוגרים בישראל, ובארצות הברית לימדה עברית בבית הכנסת הקונסרבטיבי בצפון קרוליינה.
שושני הוציאה לאור ספרים למבוגרים, לילדים ולנוער ופרסמה אגדות ומעשיות רבות בעיתוני ילדים: "ידיעות אחרונות", "פשוש", "כולנו" ו"פילון" .
פרסמה שירים וסיפורים ב"מאזנים" דו ירחון לספרות, בכתב העת "נתיבים", "הארץ", במגזין הספרותי "סלונט", "חדשות בן עזר" וב"עיתון 77".
משתתפת באנתולוגיה "עורי שפת עבר" בעריכתה של ד"ר לאה צבעוני בהוצאת צבעונים 2018.