tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מהכתובת היוונית שרדו רק הקצה התחתון של היוטא וכשני שלישים מהסיגמה.
בכתובת הפיניקית, מהשם "תרת[א]" שרדו בבירור רק הת' הראשונה והר', והיו שקראוהו "תרר[ת]".
הכתובת הפיניקית היא כתובת נדר.
כתובות חמון הן קבוצת כתובות גדולה בפיניקית וביוונית שנמצאו בעיר חמון.
רוב הכתובות הן כתובות לזכר אנשים או כתובות הקדשה דתיות.
בכתובות הפיניקיות נזכר מלך־עשתרת, זוג אלוהי שנחשב לאלוהי העיר חמון.
האלוהות נזכרת גם בכתובות פיניקיות מאגדר כ"עזז מלכעשתרת" ומלפקי כ"מלכעשתרת ".
שעון שמש בשני שברים ועליו כתובת: .
כתובת משנת 132 לפנה"ס המקדישה שער ודלתות לאל בעל־שמים, כנראה בלדקיה, נמצאה בעיר חמון.
הכתובת ידועה בסימונים KAI 18 ו־CIS I 7, והיא מזכירה במניין שנותיה את המלך תלמי הראשון ואת "עם צר", כלומר הממשלה האוטונומית של העיר צור.
כתובת כפולה חרותה על פסלי אבן, המתוארכים לתקופה התלמיית, ומייצגים את האלוהויות אליהן הוקדשו (ולא את המקדיש).
הכתובת הראשונה חקוקה על פסל גבר ערום עד לחלציו ועונד שרשרת בסגנון מצרי, והשנייה חרותה עם גבו של פסל דומה.
מהכתובות עולה זהות בין האלים "אל" ו"אס[ר]".
"אל" הוא אל הכנעני או אלוהי ישראל, ואילו "אסר", הידוע מכתובות פיניקית אחרות (כמו הקיפוסים של מלקרת) כאוסיר המצרי, הוא פה אולי דווקא אלוהי ארץ אשר, הנזכרת בכתובות מצריות מהמאות ה־14–13 לפנה"ס; קיימות עדויות לישיבת בני שבט אשר בסביבות הכרמל עד סוף ימי בית שני, כמו למשל ב.
כתובת זאת נושאת את הדיו של המיתוס המסובך, בעל האופי האקלקטיסטי העברי־כנעני, וקשורה כנראה באגדות על מייסד קרתחדשת בשם Asoros (צורה של השם "אשר"; בעל חמון, שכנראה מוצאו מחמון, היה אחת האלוהויות הראשיות בקרתחדשת).
כתובת ארוכה בסגנון כתובות נדר על בסיס פסל של יצור ממנו שרדו רק רגלי אריה, ותוכנה:
כתובת נדר על בסיס של פסל, גובה הבסיס 11 ס"מ, רוחבו 52 ס"מ, עומקו 21 ס"מ ומשקלו 18 ק"ג, הידועה בסימון CIS I 8, ותוכנה :
כתובת על מצבת אבן גיר עם תבליט אדם מרים את ימינו, הידועה כ־RÉS 307, ותוכנה:
"עבדחר" הוא שם תאופורי המכיל את שם האל חור.
מקים המצבה היה כהן במקדש הזוג האלוהי מלך־עשתרת.
מצבת זיכרון שכתובתה ידועה כ־RÉS 250, ותוכנה:
כתובת על בסיס מצבה עם תבליט אדם (ממנו שרדו רק הרגליים ושולי הבגד), ותוכנה:
כתובת נדר למלך־עשתרת על בסיס פסל דמות אנושית, ותוכנה:
מצבת זיכרון שעליה תיאור אישה פונה שמאלה ומרימה את ימינה, מעליה גלגל שמש מכונף, מתחת לידה כתובת שהציבה אישה בשם אסברך ("אס" הוא הרכיב התאופורי פיניקי לאלה איזיס), ותוכנה:
מצבת זיכרון פגומה עם תבליט אדם ששרד מהמתניים ומטה, רגלו השמאלית בולטת קדימה ומימינה כתובת הקדשה פגומה, ותוכנה:
חופרי האתר קראו את השורה האחרונה .
כתובת נוספת שנמצאה היא מצבה שהקימו בעלשמר ואשתו לבנם עזבעל.
הכתובת מתוארכת למאה ה־3 לפנה"ס.
המצבה מרובעת, צלעותיה באורך 49 ס"מ, עומקה 21 ס"מ ומשקלה 75 ק"ג.
הכתובת נמצאת במוזיאון הלובר, מחוץ לתצוגה.
משמעה: "לבעלשמר, מפקד שומרי השערים ("רב שערִם" בכתובת) בן עבדאסר, (מצבת) זכר אשר הציב לאב אשר לי, עבדאסר מפקד שומרי השערים".
שבר מצבה ממנה שרד סוף כתובת, שתוכנה:
חופרי האתר שיערו שיו"ד נוספת הייתה אמורה להופיע לפני המילה "שמע", והיא הייתה "ישמע".
הם גם הציעו השלמה אפשרית נוספת לשורה האחרונה, "[ד]ב[רי]".
השם "ססמי" מוכר גם מכתובת ענת־אתנה (שם נמצא גם ביוונית כ־Σέσμαος), מכתובת קבורה פיניקית ביוונית ממרשה (כ־Σεσμαίου), ומהמקרא.
כתובת פיניקית שנמצאה במצובה, ומתייחסת לבניית סטיו מקודש בשנת 221 לפנה"ס.
על סמך ההתייחסות למקדש בכתובת, וכן שמות האלים, מקורה המשוער הוא מהעיר חמון, כ־6 ק"מ צפונה ממצובה.
בחמון נמצאה כתובת נוספת בת שלוש שורות בבסיס מצבה שעליה תבליטי שני אנשים מרימים את ימינם אחד מול השני, אך היא פגומה ובלתי קריאה.
כתובת נוספת נמצאת במוזיאון הלובר.
בנוסף לכתובות יווניות רבות על ידיות צנצנות ואמפורות, נמצאה במקדש המזרחי ידית עם כתובת פיניקית לא ברורה.
כתובת יוונית על מצבה שבורה:
באתר אמנם לא נמצאה צנצנת או אמפורה רודית שלמה אחת, אך נמצאו בו שברי צנצנות ואמפורות רבים כאלה (רובן רודיות), ועל חלק מידיותיהן נמצאו כתובות ביוונית (וכן כתובת אחת בפיניקית).
תפוצת השברים באתר מרמזת על שימוש משני בכלי האגירה, לתוצרת מקומית, כמו שמן.
רבים משמות האפונימים והסוחרים מרודוס נמצאו גם בשומרון, גזר, גבל, אנטיוכיה וטרסוס.
בכל הערים האלה הוערך היין הרודי המיובא לחופי המזרח באמפורות גדולות, נושא חותמות כערבון למוצר.
השמות פאוסניאס, אריסטוקלאוס, פותודור ואאופרנור נפוצים בכל האתרים האלה.
שימוש משני בכלי אגירה מיובאים ידוע גם מהרודוטוס.
הכתובות שהתגלו על ידיות הן:
כתובות על ידיות ממקדש מלך־עשתרת וסביבתוכתובות על ידיות מהמקדש המזרחי וסביבתוכתובות על ידיות משאר האתר
על ידית נוספת נמצא חותם עקרב.
; החותם כתוב בכתב מראה, מימין לשמאל.
באזור התגלו עוד שתי כתובות חותמים בלתי קריאות.
בנוסף, נמצאה כתובת חותם באותיות פיניקיות, אך אף אחת מהאותיות לא כתובה בבירור.
ואיור אנכי לא ברור משמאל.
כתובת נוספת שהתגלתה על ידית היא בלתי קריאה.
כתובות עמוניות הן כתובות הכתובות בעמונית, ניב כנעני כמעט זהה לעברית מקראית, שנמצאו ברובן בתחום ארץ עמון.
הכתובת על בקבוק מתל סיראן מספרת על "מעבד", (מעשה/מעשי) עמנדב בן הצלאל בן עמנדב, שלושתם מלכי בני עמון: "הכרם והגינות והאתחר ואשחת" – מפעלים מלכותיים, ומסתיימת בברכה למלך.
הכתובת מתיאטרון רבת עמון היא שבר כתובת הכולל כ־11 אותיות, שנמצא בתיאטרון רבת עמון (שנבנה כמה מאות שנים לאחר תקופת תארוך הכתובת); היא כוללת, ככל הנראה, התייחסות לאל בעל ולבני עמון.
כתובת ירחעזר היא כתובת הקדשה קצרה וקטועה שנמצאה על בסיס פסלון במצודת רבת עמון; לפי מיקום מציאתה וההתייחסות האפשרית בה לאחד ממלכי בני עמון ייחוסה עמוני, אך כתבה והשימוש במילה "בר", בניגוד ל"בן" הנפוצה בעמונית, מצביעה על היותה של הכתובת דווקא ארמית.
בעיר חשבון נמצאו אוסטרקונים הכתובים, לפי שיקולים פלאוגרפיים, עמונית (אף שיש מי שייחס אותם למואבית), ותוכנם מנהלי.
רשימת מוצרים, כמויות ומעט שמות, מסוף המאה ה־7 או ראשית ה־6 לפנה"ס:
הזכרת המלך בראש מקבלי מס ידועה מכתבי אוגרית ואשור, ובתעודות כאלה נרשמו נכבדים לפי סדר חשיבות יורד; נראה שגם במכתב זה כל הרשומים היו נכבדים.
"אכל" (אוכל) הוא חיטה, כמו במקרא () ובכתבי אוגרית (KTU2 1.14 IV).
"מאלת" הוא מהעיר אילת, אולי אילת שעל ים סוף ואולי עיר בשם זהה בעמון.
"נכאת" הוא שרף ריחני המשמש לקטורת (, ).
"אש" היא מילית פיניקית הזהה למילית העברית "אֲשר" (ש' השעבוד).
"ין", כלומר יין, הוא בכיוון הדו־תנועה, בדומה לעברית הישראלית שבחרסי שומרון, פיניקית ואוגריתית.
"לבבת" הוא כמו בערבית ובסורית, קמח מעולה.
"ארח" היא, כמו באוגריתית, אכדית ובדומה לערבית, פרה צעירה.
"תאן" הוא צורת זכר קיבוצית לתאנים.
"בערם" הוא ריבוי של בעיר – בהמה ( ועוד).
רשימת שמות מהרבע השלישי של המאה ה־6 לפנה"ס:
את השורה הראשונה יש להשלים, אולי, "לחש[ב]ן" (לעיר חשבון), או כשם אדם "לחש [ב]ן [...]".
"בצרת" (צורה קדומה של "בצרה") בשורה האחרונה היא כנראה לא בצרה האדומית, אולי בצרה המואבית ().
רשימת שמות קצרה באלפבית ארמי, מסביבות 500 לפנה"ס:
תרומתה של כתובת זאת לחקר העמונית היא אונומסטית בלבד.
רשימה קצרה כתובה באלפבית ארמי, מסביבות 525 לפנה"ס:
"תמכאל" הוא שם עמוני מוכר.
"בני גבל" הם כנראה בני העיר גבל, והצורה "בני" ולא "בנ" לרבים בסמיכות איננה מוכרת בעמונית.
כתובת על שבר חרס קטן כוללת שם אחד:
"נתנאל" הוא שם מקראי נפוץ, ומקביל ל"יתנאל" הפיניקי הנפוץ (השורש י־ת־נ בפיניקית מקביל לנ־ת־נ בניבים כנעניים אחרים), או ל"מתנאל" הידוע גם הוא בפיניקית.
חרס נוסף נשא את האות א' בלבד.
שני חרסים אחרים מאותו הקשר ארכאולוגי כללו שרידי מספר שורות כתובות, אך הטכנולוגיות שהיו נגישות לחוקרים לא אפשרו להם לקרוא אפילו אות אחת.
בתל אל־מזר (כשלושה ק"מ מצפון לתל דיר עלא) שבבקעת הירדן נמצאו אוסטרקונים ארמיים ועמוניים לפי כתבם.
מכתב בין אחים או שני רעים, מהמחצית הראשונה של המאה ה־6 לפנה"ס, העוסק בהלוואה או השאלה על משכון:
נוסח הפתיחה "אֹמֶר פלוני, אֱמֹר לאלמוני" ידוע מהמכתב הפיניקי מסקארה, מהאוסטרקון האדומי מחורבת עוזה ומכתובות חורבת תימן, ודומה לנוסחות פתיחת מכתבים באוגריתית ("תחם פלוני, לאלמוני רגם" כלומר "דְבר פלוני, לאלמוני אֱמור", או "לאלמוני רגם, תחם פלוני" כלומר "לאלמוני אֱמור, דְבר פלוני") ובאכדית ( – כך (אמר) אלמוני, אֶל פלוני, אֶמור).
"השל(ו)ם את(ה)?" היא נוסחת ברכה המופיעה גם במקרא, באחת מכתובות חורבת תימן, במכתב הפיניקי מסקארה ובמכתב האדומי מחורבת עוזה, ומיוחדת בכך שלמילה "שלום" לא מצטרפת אות יחס ("אנכי בשלום") אלא במקום המושא העקיף ("לי שלום") באים כינויי גוף.
המילה "ועת" (ועתה) בסוף פתיחת המכתב מופיעה גם במכתב האדומי מחורבת עוזה ובמכתבי ערד.
רשימת שמות מהאתר, ככל הנראה מהמאה ה־5 לפנה"ס (השכבה הארכאולוגית בה נמצא מעורבת מהתקופה הפרסית וההלניסטית):
השם "מלכמית" מזכיר את שם האל מלכם, וניתן להשוותו לשם "כמשית", הוא אביו של מישע.
"יהוידע" הוא שם יהויסטי מובהק, עדות להשפעה יהודית או להיותו של אותו יהוידע יהודי.
בכלח נמצא אוסטרקון בכתב ארמי, המתוארך לרבע השלישי של המאה ה־6 לפנה"ס.
שלפי שמות המוזכרים בו והשימוש במילה "בן" (ולא "בר") הוא מזוהה כעמוני.
הוא מחולק לשלושה טורים, שניים (א' וב') בצד האחד ואחד (ג') בצדו האחר:
מקור נוסף לאונומסטיקון העמוני הוא חותמים.
הגם שמדובר במקור חשוב, יש לסייג שחותמים וטביעות חותם רבים נמצאים באוספים פרטיים, וקשה לאמת את מהימנותם.
בין טביעות החותם העמוניות ניתן למנות את הכיתובים (ירידות שורה, כשמוזכרות במקור המצוטט, מסומנות בסימן "/"):
כתובות חורבת תימן הן קבוצת כתובות עבריות עתיקות שנמצאו באתר חורבת תימן (כונתילת עג'רוד).
הן כתובות על חרס, אבן וטיח; רובן נכתבו באתר הימצאן וחלקן נשלחו אליו על כדים, כנראה מאזור ירושלים.
זמנן סוף המאה ה־9 עד תחילת המאה ה־8 לפנה"ס.
חלק מהכתובות נכתבו על פיטסים (כדים גדולים) עליהם נמצאו גם ציורים; לכתובות נודעה חשיבות בחקר ההיסטוריה של הדת הישראלית הקדומה, וכך גם לציורים שנמצאו באתר, חלקם בסמיכות לכתובות ובזיקה אפשרית אליהן.
אתר חורבת תימן ("כונתילת עג'רוד" בערבית) הוא אתר ארכאולוגי קטן באזור צחיח ונידח בצפון מזרח סיני, בו התגלו ממצאים ייחודיים – החשובים שבהם הם הכתובות, הציורים והעיטורים הצבעוניים.
הכתובות, כמו כל אתר חורבת תימן החד־שכבתי, מתוארכות בין סוף המאה ה־9 עד תחילת המאה ה־8 לפנה"ס, ובאמצעות בדיקת פחמן-14 ניתן לדייק את התאריכים ל־820–745 לפנה"ס.
הכלים הקטנים באתר הובאו מממלכת ישראל, ואילו הכלים הגדולים הובאו מיהודה, השפלה ומישור החוף הדרומי; לא נמצא באתר אף כלי או שבר ממשפחת "הקרמיקה הנגבית", כלי חרס מקובלים אצל נוודי המדבר הנפוצים מאוד באתרי תקופת הברזל, וייתכן שיש בכך עדות לסגירה מכוונת של האתר בפני נוודים.
כל כתובות הדיו מהאתר כתובות בכתב בטוח ויציב, לא בכתב של תלמיד; שרבוטי האותיות שנמצאו הם בדיקה של העט ולא ניסויי כתיבה.
למעט כמה כתובות בכתב עברי על טיח שהתגלו בריכוז אחד (לרגלי המדרגות סמוך לפתח המחסן המערבי), כל כתובות הטיח כתובות בכתב פיניקי, הדומה לכתב של כתובת אזתוד.
הכתובות על שאר החומרים כתובות בכתב עברי.
ניתוח כתיב המילים (בעיקר בהטיותיהן) בכתובות הכתובות אלפבית עברי, כמו גם הרכיב התאופורי "יו" (ולא "יהו"), מעלה שכותביהן היו מממלכת ישראל.
ניתוח כתיב המלים בכתובות הכתובות אלפבית פיניקי מעלה חוסר התאמה לכתיב הפיניקי התקני, שנעדר כל אמות קריאה או ציוני דו־תנועות, ותואם את הכתיב של יהודה ("וישבעו", "תימן", "היטב"), לא ישראל ולא פיניקיה.
בשמות התאופוריים המזכירים את יהוה משמש רק הרכיב התאופורי המקוצר "יו" (בוטא כנראה yaw, יָו), הן כתחילית ("יועשה") והן כְסוֹפית ("עבדיו", "שמריו" ועוד) – זאת צורה מכווצת של הרכיב התאופורי "יהו", והיא הצורה היחידה בשמות ישראליים (להבדיל מיהודאים) בממצא הארכאולוגי.
התחילית התאופורית "יו־" נדירה מאוד בממצא היהודאי מימי בית ראשון ובמקרא, והסיומת התאופורית "־יו" נעדרת מהממצא היהודאי מימי בית ראשון ומהמקרא כליל, למעט חותמים אחדים מיהודה שנעשו בסגנון ישראלי, כנראה על־ידי אמן ממלכת ישראל.
כל השמות התאופוריים המלאים מזכירים את האל יהוה, דבר המעיד על אמונת נושאי השמות.
כמה מהשמות הם שמות מקוצרים: "אשא", "עדנה", "אמץ", "יהלי", ו"עזר".
שם האלוהות עצמה מופיע הן כ"יהוה" (כפי שמופיע תמיד במקרא) והן כ"יהו" (כפי שמופיע תמיד במכתבי יב), והצורות מתחלפות לעיתים אף באותה כתובת (באחד ה"מכתבים" מפיטס ב') – לחילופים בהופעות אלה אין הסבר פונטי וקשה להסיק מהם מסקנות, אך אין להם משמעות דתית.
"שמרן" מתייחס לעיר שומרון, לחבל השומרון או לכל ממלכת ישראל (שכן כונתה במקרא ומחוצה לו כך).
"תמן" היתה, כנראה, עיר חשובה באדום, ולפי אוסביוס הייתה באזור פטרה; במקרא השם "תימן" מסמן גם את הדרום ככלל, בניגוד לנגב המציין את אזור באר שבע וערד, ולעיתים משמש גם כינוי לסיני.
השם קשור להופעותיו של יהוה מהדרום (במיוחד ב).
יידוע השם "תמן" בכמה מהופעותיו מעיד אולי על הבנתו כשם חבל ארץ שניתן ליידע, כמו הנגב, השרון והכרמל.
היעדר האות י' בשם "תימן" בחלק מהכתובות מעיד על ערעור הדו־תנועה, דבר האופייני לממלכת ישראל ובעיקר לפיניקיה, בעוד הופעתה בכתובות אחרות מעיד על שימורה.
במחקר זכו להתייחסות יוצאת דופן זוג הדמויות, בעיקר סביב המחלוקת האם הם מייצגים את יהוה ואשרתו.
על הקשר בין הציורים לכתובות, או היעדר קשר כזה, ראו בפרק #פרשנות.
פיטס זה הוא אחד הכדים עליהם מופיעה חריתת האות (כנידון בהמשך הערך).
רוב השברים של פיטס זה נמצאו על הספסל המזרחי באגף הצפוני של חדר הספסלים.
ככל הנראה, קודם צוירו הציורים ולאחר מכן נכתבו הכתובות.
שתי כתובות (הארוכה והקצרה הראשונה) נכתבו כשהפיטס עמד, ושתי הכתובות הקצרות האחרות ותרגילי הסופר נכבתו כנראה כשהפיטס שכב על צדו.
השורה השנייה, המציינת את "יהוה שומרון ואשרתו", כתובה מעל ראשי זוג הדמויות.
ברכת הנמען לאל מופיעה גם במכתבי ערד, במכתב האדומי מחורבת עוזה ובמכתב הפיניקי מסקארה.
שלוש כתובות קצרות נמצאו על הפיטס:
כתובת פגומה וקשה לקריאה, ממנה שרדו שבע אותיות, חמש מהן קריאות: .
שתי שורות סיום של כתובת, הראשונה כוללת כארבע אותיות לא קריאות כלל המסתיימות בנקודה, השנייה כוללת את הכיתוב .
כתובת הכוללת שלוש פעמים את האות י', אחת מתחת לשנייה.
כתובת מתחת לאחת הידיות, ניצבת לכתובת הארוכה, כנראה כמה שמות.
כל שברי הפיטס נמצאו ממערב לאגף הצפוני של חדר הספסלים.
פיטס זה הוא אחד הכדים עליהם מופיעה חריתת האותיות (כנידון בהמשך הערך).
מימין לשורת הדמויות המצוירים מופיע מכתב:בהמשך ולמטה שורות נוספות ובהם אותיות שלא ניתן לזהות בבירור או ליצור מהן רצף קריא כלשהו.
כאמור בפירוש לכתובת הארוכה מפיטס א', נוסח הפתיחה "אֹמֶר פלוני, אֱמֹר לאלמוני" ידוע מהתרבות השמית הצפון־מערבית, וכך גם הברכה לאל/אלים; יש לציין שהנוסח השלם "אֹמֶר פלוני, אֱמֹר לאלמוני, השלום אתה?
וברכתיך לאל" דומה במיוחד לנוסחים מהאוסטרקון האדומי מחורבת עוזה והמכתב הפיניקי מסקארה.
הנוסח "השל (ו)ם את (ה)?" מופיע, בנוסף למכתב האדומי ולזה הפיניקי המוזכרים לעיל, גם ב ובמכתב העמוני מתל מזאר, וייחודו בכך שלמילה "שלום" לא מצטרפת אות יחס ("אנכי בשלום") אלא במקום המושא העקיף ("לי שלום") באים כינויי גוף.
הנוסח דומה לנוסח ברכת הכהנים, כפי שנמצא בלוחיות ברכת כהנים.
מעל שורת המתפללים מופיעה כתובת נוספת בנוסח מכתב:
לפני ציון האלים בשורה הראשונה יש להשלים "ברכתך" או "ברכתִ אתכם" וכדומה.
משמעות השורות השנייה והשלישית היא "כל אשר ישאל (יבקש) מאיש, (אותו איש) חונן הוא (כלומר נותן לו מנדיבות), ואם פתה (הפציר באל) – ייתן לו יהו (יהוה) כלבבו".
שתי שורות אלה מגלות תכונות ספרותיות ובנויות כתקבולת משלימה בלשון גבוהה.
רשימת שמות המופיעה משמאל לשורת המתפללים:
השם (אמוץ בכתיב חסר) מופיע במקרא ועל חותמים מואביים.
הוא שם נפוץ בשפות שמיות צפון־מערביות, כולל מאוסטרקון עברי ממוצא לא ידוע, באוסטרקון ארמי, באוגריתית ובפיניקית.
ארבע רשימות אלפבית הופיעו על הפיטס, באזור הידית הימנית:
אחת, שהופיעה מעל לכתובת הקצרה "...]אבשי", ממנו שרדו שתי שורות, הראשונה , והשנייה .
השנייה, נכתבה בידי סופר מיומן, מתחת לכתובת הקצרה "...]אבשי", ממנה שרדו האותיות .
השלישית, מתחת לשנייה ומעל לכתובת הקצרה "...]ה.
שמרן[.] שערם.", ממנה שרדו האותיות .
הרביעית, מתחת לכתובת הקצרה "...]ה.
סדר האותיות באלפביתים אלה מקדים את האות פ' לאות ע'; סדר כזה נמצא גם בכמה כתובות עבריות אחרות ובכמה מקומות במקרא.
כתובת בדיו שחורה משמאל לידית הפיטס: .
כתובת בין שתי שורות האלפביתים: .
(שעורים) מוזכרים גם בחרסי שומרון, אך במקרה זה לא ברור מה הקשר בין שומרון לשעורים.
מעל הידית השמאלית שורבטה כעשר פעמים האות בצורות וגדלים שונים.
כתובת הטיח העברית בכתב פיניקי
כתובת טיח עברית בכתב פיניקי המורכבת מחמישה קטעים שניתן לצרף לכתובת:
את הברכה "יארך ימִם וישבעו" ניתן להשוות לברכות שבכתובות מלכי גבל: (יאריך בעל־שמים ימות יחמלך ושנותיו על גבל), ו (תאריך בעלת גבל ימות אלבעל/שפטבעל ושנותיו על גבל), ול: .
יכול להתפרש כ"יסַפרו" (משורש ת־נ־י – ), או כ"יִתנו" משורש נ־ת־ן.
המילה "היטב" היא ברכה על דרך הציווי (השוו : ); הופעת הי' במילים "היטב" ו"התימן" מעידה על השתמרות הדו־תנועה.
כתובת פיניקית בכתב פיניקי שנמצאה על שתי פיסות טיח.
קריאתם של חלקים ממנה קשה; הקריאה העדכנית (עם סימן רביע על אותיות שקריאתן קשה, כ֗ך֗) היא:
לפי קריאה זאת משמעות הכתובת קשה.
הוא אולי "בהריח אל" (בניין הפעיל הוא בפיניקית בניין "יפע (י)ל"), וכך ניתן לשער השלמה , בהריח אל ריח ניחוח, ואולי "ירח אל" הוא שם חודש פיניקי, שלא מוכר מכתובות אחרות.
משמעו וַיִּמַּסּוּ (יתמוססו) הרים" מאימת האל, וכך גם – ההרים נשברו, דימוי מוכר מאוד במקרא.
לפי קריאה זאת, המילה "פבנם" מתפרשת כמילה מושאלת מחורית שמשמעה "הרים".
השורה הבאה מתפרשת כשמות גאוגרפיים: היא ארץ לא מוכרת, היא אולי Atinnu שבממלכת חמת או Atuna שמצפון להרי הטאורוס (אך אפשר גם לפרש במילה "איתן" בכתיב חסר, שהיא גם שם חודש פיניקי), ואת המילה ניתן להשלים כהשערה "כר[כמש]" – המשמעות המשוערת היא, אם כן, "מארץ קשדש עלה לאתן, חזה (ב)כר[כמיש...]".
את פתיחת השורה הבאה, "הִכֹּן ל..." יש להשוות ל: , ואת הצירוף "לברך בעל" ניתן לפרש כ"לְבָרֵך (את) בעל" (כפי שבמקרא לעיתים מברכים האנשים את האל, ואף ביום מלחמה: ), או לפי כתובת אזתוד כתואר "ברֻך בעל"; פירושו (בכתיב חסר ובסיומת ת' במקום ה') "יום מלחמה".
התיבות "לשמ אל" נכתבו ללא הפרדה, ולכן ניתן אולי לקראן "לשמאל", אך לפי התקבולת למשפט הקודם נוטים לפרש "לשֵם אֵל", לברך את שם האל (כמו במקרא) ביום מלחמה, כאשר "אל" הוא אולי האלוהות אל, ואולי רק כינוי לאלוהות המדוברת, לאור נדירותו של "אל" כשם פרטי לאלוהות בכתובות פיניקיות.
ניתן גם לקרוא קריאה אחרת:
שברים ושרידים רבים של כתובות נמצאו באתר, שתוכנן קצר – חלקן בשל הישרדות חלקית וחלקן קצרות במקור.
על שבר פיטס שלישי נמצאה כתובת:
הוא שם שנזכר בחרסי שומרון ועל חותם עמוני, וכנראה זהה לשם המקראי אסא.
הוא כנראה טלה בן כבשה, והדבר מתקשר להמשך , אך ייתכן גם שמדובר בשמות פרטיים.
כתובות על פיטסים טרם צריפתם
כתובות שנחרטו על פיטסים (כד גדול) לפני הצריפה בבית יוצר בקרבת המחסנים הממלכתיים מהם נשלחו לחורבת תימן.
לפי החומר ממנו נוצרו מוצאם כנראה בירושלים או סביבתה, ותוֹכנן: , , , ו.
שבע עשרה כתובות נמצאו על כתפי פיטסים, שלמים ופגומים, ותוכנן אות אחת או שתים בלבד.
הכתובות נחרתו על הפיטסים לפני צריפתם.
תוכן שתים־עשרה מהן , שלוש , שתים ואחת משוחזרת כ.
כתובות כגון אלה נמצאו על כדים מעזה, סקארה, אדיל וכתי, וייתכן שמסמלות איכות מעולה או יבול ראשון בעונה.
שלוש שברי כתובות, שתים פגומות אך משוחזרות כזהות לכתובת השלמה, שנחרטו על קנקנים לאחר הצריפה – כנראה מהמקום ממנו נשלחו לחורבת תימן.
תוכן הכתובת השלמה הוא , ותוכן שתי הפגומות הוא ו, ומשמעותן "לְשַׂר הָעִיר", תואר המוזכר גם במקרא.
במקרא, "עיר" לא הייתה בהכרח יישוב גדול, אלא כל יישוב קבע .
הכתיב ללא הפרדה בין המילים וללא יידוע מעיד על היותו תואר מובהק.
על שברי טיח נמצאה כתובת קצרה: .
כתובת על קנקן לאחר צריפתו
כתובת נוספת שנחרטה לאחר הצריפה, כנראה מהמקום ממנו נשלחו לחורבת תימן: .
ייתכן שיש להשלים , בדומה לשם המקראי "ראיה" ולשם "ראיהו" שנמצא על חותם עברי.
כתובת בדיו אדומה על שבר כתף וגוף של קנקן; כתובת זאת היא הכתובת היחידה על קנקן מהאתר.
כתובות קצרות על כלי אבן
כתובת חרותה על שפת קערת אבן גדולה וכבדה: .
כתבה דומה לכתב לוח גזר, לכתובות קדומות מגבל ולאוסטרקון הקדום ממכתבי ערד.
כתובת חרותה על שברי שפת קערת אבן: .
כתובת נוספת חרותה על שבר שפת כלי אבן: .
שניהם שמות פרטיים, לראשון אין פירוש וודאי, השני משמעו "יהוה הוא חַל" (דוד מצד האם, כמו בכנענית, אמורית, נבטית, סורית, אכדית וערבית).
כתובת אחרת על שפת קערת אבן: .
כתובת שנמצאה על טיח הקיר הצדדי של הדלת ("מזוזה" במשמעותה המקורית), והיא כתובת הטיח היחידה שנמצאה באתרה, נשארה על הקיר ולא נפלה על הרצפה; כתבה פיניקי, אך תוכנה אולי עברי (לפי השתמרות הדו־תנועה במלה "קין").
תוכן הכתובת לא מובן למעט קטע מהשורה האחרונה ששרדה.
השדה" ניתן להשוות ל: , ואת סוף השורה ניתן להשלים כ"מרֹם ה[רִם]" (השוו ל – , – , וכן – מרום צפון הנזכר רבות בשירה האוגריתית) או "מרֹמה[ו]" (השוו : ), או אף כ"וּמִרְמה".
"קין" הוא אולי הקיני, ואם כן ניתן להשוות לנבואת בלעם עליו: .
כתובת קצרה על טיח, בכתב פיניקי, אך לא ניתן להכריע אם עברית או פיניקית היא; השימוש בשורש פ־ע־ל אמנם מזוהה עם הפיניקית אך נפוץ גם בעברית.
שבר כתובת על טיח בצורה לא רגילה של האותיות ו' וע'.
כתובת טיח בכתב עברי, לא ניתן לפרש את תוכנה בוודאות.
כתובת טיח לא ברורה נוספת בכתב עברי:
כ־44 שברי כתובות קטנים על טיח, בנות אפס עד שלוש אותיות קריאות, נמצאו באתר, אף אחת מהן לא מאפשרת לקרוא או להשלים איזשהו תוכן; אלה מהן שמכילות אותיות ברורות מגלות לרוב זיקה לכתב הפיניקי, וכל השאר מזוהות כפיניקיות שכן כתובות עבריות על טיח נמצאו רק בריכוז אחד באתר.
בריכוז זה נמצאו, נוסף על שתי אלה שנזכרו לעיל, 25 שברי כתובות קטנים על טיח, בנות אפס עד ארבע אותיות קריאות, ללא תוכן ברור; אחד מאותם שברים נמצא על טיח ששרד ממנו גם ציור ראש אדם.
בעשורים האחרונים, המחקר ההיסטורי מראה יותר ויותר כיצד הדת הישראלית והיהודאית הקדומה הייתה נטועה במכלול האמונות הכנעניות/לבנטיניות/שמיות צפון־מערביות שמסביבה; בין הממצאים שמהווים גורם מרכזי ליצירת תפיסה זאת, בנוסף לארכיונים הגדולים שהתגלו בלבנט (כגון במרי, אוגרית ואמר), ניתן למנות גם ממצאים מקומיים כגון הכתובות מחורבת תימן ומחורבת אל כום.
המחלוקת בנוגע לייצוגי יהוה ואשרה
האלים הישראליים יהוה ואשרה ומאפייניהם
כן ניתן להשוות את דושרא, האל הנבטי שמשמעות שמו " שרא", האל של הרי שרא, לפסוק המקראי ().
נראה שהפסוק () יוצא כנגד ההשקפה המקובלת המכירה בהתגלמויות שונות ומקומיות של יהוה בהתאם להשקפה הדויטרונומיסטית התומכת בריכוז הפולחן, והשוו גם לדברי ירמיהו ( ו): .
שני השמות, שומרון ותימן, עשויים לציין הן חבלי ארץ רחבים (שומרון כהרי שומרון או אף כשם כולל לממלכת ישראל, ותימן כחבלי הארץ הדרומיים) והן כערים ספציפיות (העיר שומרון ויישוב בשם "תימן" באדום).
השם "תימן" קשור לקשריו המקראיים של יהוה עם הדרום – משם הגיע (במיוחד ב: , וכן ב, ו), ושם אף מקום הימצאו הקבוע (לשם הולך אליהו להתגלות יהוה אליו).
היעדרה של אשרה מהמקרא כאלהות לגיטימית נובע מעריכתו בירושלים בתקופה שלאחר חורבן בית ראשון, שהוציאה כל אזכור לה במקרא שהחל לעבור קאנוניזציה בימיהם.
מוטיב זה, ואף מאפייני עץ החיים שבמרכזו (עץ בעל וולוטות), מבטא מסורות כנעניות־פיניקיות־לבנטיניות קדומות שהיו נפוצות גם באלף הראשון לפנה"ס.
גם הופעת סמל האלה מעל אריה משקף המשכיות למוטיב האיקונוגרפי הכנעני שהיה נפוץ בעיקר בתקופת הברונזה המאוחרת בכנען ובסביבתה, שבו הן העץ והיעלים והן האריה מסמלים אלוהות נשית (לעיתים אשרה), והאלה עצמה מתוארת רבות על אריה.
על אף היעדר הקונצנזוס בנוגע להיותה של אשרה אלוהות של ממש בתקופת הברזל, ניתן לזהות אותה – באמצעות סמליה – כאלה אנתרופומורפית המיוצגת גם בדימויים וחפצים שאינם אנתרופומורפיים, דמויי עצים או עצים ממש.
קיום בו־זמני כזה ידוע מנהריים: שם שימשו פסלים אנתרופומורפיים כמייצגי האלים במקדשיהם, אך האלים יכלו להיות מיוצגים גם באמצעות סמליהם; הייצוג בתבנית אנושית נחשב נעלה יותר, ונשמר במקדש, בעוד הייצוג הסמלי הלא־אנושי רווח מאוד בחפצים אחרים, בעיקר מחוץ למקדש.
מטרת הכתובות על הפיטסים והטיח איננה ודאית.
הכתב בהן לא מהוסס, מעיד על מיומנות כתיבה יומיומית, ואין עדות לכך שמדובר בלימוד כתב; קשה לייחס להן משמעות מגית; נראה שהכתובות על הפיטסים הן תרגול עצמי של יושבי המקום, אף שייתכן שמדובר בסופר ממלכתי מיומן שאימן פקיד זוטר שכבר היה בעל ידע בכתיבה, תוך הקניית נוסחות מכתב מקובלות.
קיים הבדל גדול בין הכתובות על הפיטסים לאלה על הטיח: כתבן רהוט יותר, ורמת הציורים על הטיח גבוהה יותר גם היא; ניתן להשוות את הכתובות לכתובת בלעם.
את רוב הציורים בחורבת תימן ניתן לסווג כבעלי אופי מלכותי (כמתארים את השליט, חצרו ופעילויותיהם), או בעלי אופי תיאורי אלוהי (לרוב מציגים דימויים שתכליתם לגונן ולהבטיח פריון).
כתובות פמייתן ופניטריון הן שתי כתובות נפרדות, פיניקית ויוונית, החקוקות על אותו בסיס שיש שנמצא ב שמדרום ללרנקה, כתיון העתיקה, ב־1954. הכתובת הראשונה, הפיניקית, נחקקה ב־328 לפנה"ס, וכשלוש מאות שנה לאחר מכן, בסיס השיש הונח הפוך ונחקקה עליו הכתובת השנייה, היוונית; בין הכתובות אין קשר והן לא מהוות כתובת דו־לשונית.
הכתובת הפיניקית מזכירה את פמייתן, מלך כתי ואדיל, והוקדשה בשנת 34 למלכותו:
נוסח הכתובות דומה לנוסחי כתובות רבות אחרות מקפריסין.
"סמל אז אש יתן ויטנא" משמעו "הפסל הזה אשר נתן והציב".
שנת 34 למלך פמייתן מתוארכת, על בסיס עדויות אפיגרפיות והיסטוריוגרפיות הנוגעות לשלטונו על תמש, לסביבות 328 לפנה"ס.
בתקופה הקלאסית, הקדשות פיניקיות לפסלים נחקקו על בסיסי שיש לפסלים, אך הפסלים שהוצבו על הבסיסים שנמצאו אבדו; רק שרידים מהפסל על הפאה העליונה של בסיסי השיש מרמזים על החומר המקורי של הפסל, שיש או ברונזה.
שרידי ברונזה בשקעים שעזרו לייצב את הפסל על הבסיס מרמזים שהפסל שהוקדש בכתובת זאת היה פסל ברונזה.
אחרי שהבסיס נהפך, והצד העליון הפך לצד התחתון, נחקקה הכתובת היוונית על אותה פאה של הכתובת הפיניקית, בסוף המאה ה־1 לפנה"ס:
ההקדשה נעשתה לאישה מ"משפחה קיפרית עתיקה" שחברה לפיניקים שעברו הלניזציה.
שמות הכוללים את הרכיב (מהמלה πνυτός, במשמעות "חכם" בקירוב) נפוצים בקפריסין, הן בכתובות ב ובכתב היווני האלפביתי, אך נדיר מאוד מחוץ לאי.
שם הסב, סיליס, הוא שמי במקורו, ושם בנו ונכדו, אסקלפיודורוס, הוא שם יווני ותואם לתפקידם ככהני אסקלפיוס, המקביל לאשמון הפיניקי.
חברי המשפחה שהחזיקו במשרות דתיות מילאו גם את תפקיד ה, הקשור בכוח צבאי, והאגורנומוס, המתועד בשתי כתובות מכתיון וידוע היטב מסלמיס, ואולי לקוח מהתפקיד הפיניקי "רב סרסרם" (ראש הסוכנים הכלכליים?) הידוע .
הכתובת היוונית עשויה להעיד על מקדש פיניקי קדום לאשמון באזור בו התגלה בסיס השיש.
ניתן להציע שהכתובת הפיניקית הקדישה פסל לאשמון במקדשו שבאזור אגמי המלח של לרנקה (בהם התגלו כלי אבן המזכירים את השם אשמון ומתוארכים למאה ה־4 לפנה"ס), הסמוכים לדרומולקסיה; אף שאין עדות ישירה לזיהוי אשמון עם אסקלפיוס בתקופה הקלאסית של קפריסין, סביר שאותו אזור שימש בתקופות שונות כמקדש לאל הרפואה, בשמות שונים.
הכתובת היוונית מאשרת שמקדש אסקלפיוס (והיגיאיה) הוקם או מומן על־ידי אישהּ של פניטריון, ולכן ניתן להניח שהמקדש הפיניקי לאשמון נהרס או חרב בשל הזנחה, והוקם מחדש כמקדש לאסקלפיוס והיגיאיה.
בעיר הקדומה קאראטפה, שנכללה בממלכת קוה, התגלו כמה כתובות בפיניקית ובלווית.
הבולטת שבהן היא כתובת אזתוד, שהתגלתה בכמה עותקים; בנוסף לה, התגלו עוד כמה שברי כתובות פיניקיות ולוויות נפרדות, כולם כוללים קטעים קצרים בלבד.
כתובת אַזַתִוַדַ היא כתובת שהציב אַזַתִוַדַ, שליט בממלכת הדננים שבקיליקיה, בשערי העיר קאראטפה, שאותה הקים.
הכתובת התגלתה בשלושה עותקים בפיניקית ובשני עותקים בלווית.
הכתובת נפתחת בתיאור ביוגרפי קצר של אזתוד, ולאחר מכן, מתוארות פעולותיו כשליט: הוא העניק טוב ושפע לעמו, הדננים, הרחיב את ארצו – עמק "אדנ", ביצר את הגבולות, הגדיל את הצבא, הסיר את כל הרע שהיה בארץ, כבש ארצות והגלה את אוכלוסיותיהן, השכין שלום בארצו וקיבל כבוד ממלכים אחרים.
הוא בנה עיר וקראה על שמו, "אַזַתִוַדַיַ", הציב בה את אלוהיו – "בעל כרנתריש"/"תרחונזס המבורך מאוד" – וקיים את הפולחן לאלים.
בסוף הכתובת מקלל אזתוד כל אדם שיפרק את שערי העיר או ימחה את כתובתו, ומברך את עצמו ששמו יהיה נצחי.
מבחינה סגנונית, הכתובת כתובה בסגנון המאפיין דוברי שפות שמיות צפון־מערביות, ומגלה זיקה יתירה לכתובות אחרות בשפות אלה, במיוחד לכתובות פיניקיות אחרות, לתנ"ך העברי, ולכתבים שהתגלו באכדית ונכתבו על־ידי אמורים.
במהלך חפירות קאראטפה נאספו כמה שברי כתובת אבן שהיו עשויים להיות חלק מאורתוסטאט (אבן ריבוד), שחופר האתר הלמוט תאודור בּוֹסֶרט קישור לכתובת אזתוד הגדולה, אך לאחר מכן נעשה ברור שמדובר בכתובת נפרדת.
הכתב פחות קפדני מזה של כתובת אזתוד הגדולה, וייתכן שהכתובת נחקקה בידי סופר אחר.
הקטע ששרד מהכתובת מורכב ב־12 שברים, שבחלקם שרד חלק מהצלע הימנית של האורתוסטאט.
קריאת חלק מהאותיות קשה ולא ודאית.
המלה הראשונה היתה, אולי, "[ס]בך" (יער סבוך), וכך משמעות החלק ששרד בשורה הראשונה היא "בסבך בנינו את הקרת הזאת, את אזתודי".
הצירוף דומה מאוד לתיאור בניית העיר אזתודי בכתובת אזתוד הגדולה.
בשורה השנייה, הנו"ן שאחרי "פעל" אולי הייתה שייכת למילה הקודמת, כלומר "פעלנ", ואז משמעותה "פעלנו, עשינו" (בדומה ל"בנינו" בשורה הקודמת); במקרה זה, ייתכן שהו"ו הראשונה שאחרי נו"ן היא ו"ו החיבור.
האותיות הבאות שייכות לשם אנטולי; את הסיומת "־מש" ניתן למצוא גם בשם מסנזמש/מסנאזמש המצוי ב־KAI 287 , כתובת פיניקית אחרת שהתגלתה בקיליקיה.
"המסכר" הוא אולי בעל משרה דומה ל"מזכיר" בתנ"ך בחילופי ס־ז בין פיניקית לעברית.
קריאת המלה "השער" בשורה השלישית איננה ודאית כלל, אך נתמכת בהופעת המלה בכתובת אזתוד הגדולה.
ההופעה הראשונה של המלה "בנ" עשויה להיות "בן" או "בנה"; ההופעה השנייה היא "בן", אולי לציון שם אביו של צצש ואולי לציון תואר (כגון "בן המלך").
"צצש" הוא שם פרטי, של אדם או אלוהות.
בשורה הרביעית, "מכנ" עשוי להיות זהה ל"מכוֹן", מלה שקיימת בעברית ובנאו־פונית.
השם "כל[-]פיש" משוחזר כ"כל[נ]פיש"; התחילית "כלנ" מוכרת בשמות מכמה מקורות אחרים.
המלה "הסכ[...]" משוחזרת כ"הסכ[נ]"; "סוכן" הוא משרה מוכרת מכתובות פיניקיות אחרות (כגון כתובת אחירם וכתובת בעל לבנון).
שבר כתובת נוספת, אולי חלק מאותו אורתוסטאט כמו כתובת 12 השברים, נושא כתובת קצרה יותר.
משבר זה שרד חלק מהצלע השמאלית של האורתוסטאט.
קריאת האות נו"ן בשורה הראשונה לא ודאית.
"המסכ[ר]" ו"סכנ" הן מילים שמופיעות גם בכתובת 12 השברים.
האות פ"ה המשיכה אולי לשורה הבאה, ואם כן, ניתן לשחזר את הצירוף "אש פ[על]" – "אֲשֶׁר עשה".
שלושה קטעי כתובות בכתב הירוגליפי לווי שאינן קשורות לכתובת אזתוד הגדולה נמצאו בקאראטפה.
באחת מהן מצויה התייחסות לאזתוד בגוף שלישי, עובדה המדגישה את נפרדותן מהכתובת הגדולה.
ייתכן שקטעי כתובות אלה קשורים אחד לשני.
שםהמקור הלוויתרגום לעברית"קאראטפה 2"מבצר זה...
את העיר פִיַתַה.את הדברים האלה כתב מַסַנִיס וחקק מַסַנַזַמִיס.
בכתובת "קאראטפה 3", מופיע בוודאות הרצף של תואר, שם פרטי, אפיתט, זיהוי אתני, ושם האב, כלומר, מוצגת יחד עם אזתוד דמות נוספת.
התואר "אדון הנהר" מוכר מכתובות לוויות נוספות.
ג'ון דייוויד הוקינס הציע שמדובר באנשים בעלי סמכות על ארצות המים, משרה מתאימה לארץ קיליקיה רווית הנהרות ("ארצות נהר" מוזכרות אף בכתובת אזתוד הגדולה).
בשם האב, לא ברור מהכתיב האם בתחילת השם נמצא העיצור מ' או לא.
"קאראטפה 4" חקוקה על קטע מבסיס אורתוסטאט, והחלקים שלפני ואחריה חסרי כתובות, אך לא סביר שהמילה הראשונה בה פותחת כתובת, ואין קשר בין המשפט הראשון בה למשפט השני (שהוא חתימת סופר, המוכרת גם בכתובות אחרות), כך שסביר להניח שהיא חלק מכתובת גדולה יותר.
עיר בשם kuruppiya במערב אסיה הקטנה מוזכרת גם בכתבים חתיים כעיר שכבש תודחליה הראשון או השני, ולכן, ייתכן שה־ra/i שבסוף השם היא סיומת דקדוקית ולא חלק מהשם.
משמעות הפועל שנכתב PUGNUS.PUGNUS-ta לא ברורה.
כתוב בכוכבים הוא סרט רומנטי משנת 2025 בבימוי מישל דאנר , עם אלכס פטיפר, אווה דה דומיניצ'י, אנדי גרסיה וטוני קולט בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על סופר רומנטי צעיר שנוסע לאיטליה כדי להתגבר על משבר זוגיות ומחסום כתיבה ומוצא שם אהבה המעניקה לו השראה לספרו החדש.
הסרט צולם במחוז פוליה בעיירה אוטרנטו וסביבתה ומציג נופים איטלקיים מרהיבים.
איאן פרימן (אלכס פטיפר) הוא סופר בריטי צעיר שעובד כעת על ספרו השני.
לפרנסתו הוא כותב בכתב עט לענייני תיירות וננזף בגלל סגנונו הספרותי שלא מתאים לכתב העט הקליל.
הסוכן שלו אנדרו (רוב אסטס) נותן לו דדליין לסיום ספרו השני.
איאן נמצא בזוגיות עם קייט (ג'סיקה סרפתי) ועומד להציע לה נישואים עד שהוא מוצא אותה מתנשקת עם גבר ברחוב ומנתק את הקשר איתה.
הוא משוחח על בעיותיו עם דודתו הגרושה אודרי (טוני קולט) שהיא כותבת ספרים רומנטיים.
הוא מוצא במחשבו סרטון פרסומת של חווה תיירותית בשם "Masseria sotto le stelle" (מתחת לכוכבים) במחוז פוליה באיטליה וחליט לטוס לשם.
הוא ופוגש את בעל החווה ג'אקומו (אנדי גרסיה) ובתו אריאנה (אווה דה דומיניצ'י).
לאריאנה יש חבר ילדות בשם אנצו (אליה טדסקו) שרוצה להתחתן אתה ולגור ברומא אך אריאנה אינה רוצה לעזוב את אביה האלמן.
בינה לאיאן מתפתח רומן אהבה עם עליות וירידות.
למקום מגיעה גם הדודה אודרי ומתפתח רומן אהבה בינה לג'אקומו שמסתיים בחתונה.
איאן חוזר ללונדון ומסיים את ספרו שנכתב בהשראת שהייתו באיטליה.
הוא חוזר לאיטליה והאהבה עם אריאנה שוב פורחת.
שם השחקן שם הדמות הערותאלכס פטיפראיאןאווה דה דומיניצ'יאריאנהאנדי גרסיהג'אקומו גיליונהטוני קולטאודרידודתו של איאןרוב אסטסאנדרוהסוכן של איאןג'סיקה סרפתיקייטצ'יארה אייזימרתהעובדת בחווהאליה טדסקואנצווינסנט ריוטהפייטרועובד בחווה
כתובת IP (הגייה: כתובת אָיי פִּי) היא תווית מספרית המשמשת לזיהוי בין מרכיבי הרשת השונים.
המונח נקרא "מַעַן IP" במילון המונחים של האקדמיה ללשון העברית.
מרכיבי הרשת יכולים להיות מחשב, מדפסת, מתג (Switch), כונן ועוד.
גם לנתבי הרשת כתובות משלהם לשם בקרה וקביעת תצורה.
לכל מרכיב ברשת משויכת כתובת IP המזהה אותו באותה הרשת, וכך אפשר לשלוח אליו או לקבל ממנו מידע בצורה מזוהה.
הכתובת מורכבת מארבעה שדות מספריים (אוקטטות) כאשר בכל שדה נתונים מספרים בטווח של 0–255.לדוגמה 192.168.70.0
כיום ברשתות תקשורת משתמשים בפרוטוקול התקשורת IP, כגון רשת האינטרנט.
יש המכנים את כתובת ה-IP של מחשב "תעודת הזהות של המחשב", אם כי תיאור זה הולם יותר כתובת MAC, מאחר שכתובת IP איננה קבועה, וייתכנו שני מחשבים עם אותה כתובת IP (כל עוד הם אינם מחוברים לאותה הרשת).
כתובת IP ניתנת להשמה בצורה ידנית או להקצאה אוטומטית על ידי שרת DHCP, ולכן היא מכונה "כתובת לוגית", בשונה מכתובת MAC, המכונה "כתובת פיזית", שכן היא ניתנת לציוד בשעת הייצור.
בפרוטוקול תקשורת HTTP לזיהוי כתובת IP משמש שדה כותרת X-Forwarded-For.
כתובות IP מחלקות את הרשת בצורה היררכית כך שניתן לפנות לא רק לנקודת קצה אלא אף לרשת משנה (תת רשת) לצורך שליחת הודעה או ניתוב מרשת לתת רשת.
התרגום בין כתובת נקודת הקצה לבין כתובת תת-הרשת בה היא נמצאת מבוצעת על ידי מסכות רשת.
מגבלת כמות הכתובות שהיו קיימות על-פי גרסה 4 של פרוטוקול ה-IP, מובילה למעבר אל גרסה 6 שלו, המאפשר לחלק יותר כתובות IP.
פרוטוקול ARP משמש להמרה בין כתובת IP לבין כתובת MAC.
פרוטוקול DHCP משמש להקצאה אוטומטית של כתובת IP עבור מכשירים שלא הוגדרה להם מראש כתובת IP סטטית.
פרוטוקול DNS משמש לתרגום של שמות תחום מילוליים לכתובות IP.
רשת האינטרנט (וככל הנראה רוב הרשתות בעולם) מבוססת כיום על גרסה 4 של פרוטוקול ה-IP (תקן IPv4), שבו כתובת IP היא בת 32 סיביות.
לשם נוחות, מקובל לייצג ערך זה כארבעה מספרים עשרוניים, כל אחד בין 0 ל-255. מספרים אלה נקראים אוקטטות, כיוון שגודל כל אחד מהם הוא 8 ביט.
לדוגמה – 192.168.0.1 הוא הייצוג הנפוץ של הכתובת הבינארית:
תאורטית, שיטה זו מאפשרת עד 2 בחזקת 32 (מעל 4 מיליארד) כתובות שונות, אולם, מכיוון שטווחים גדולים של כתובות שמורים למטרות מיוחדות, מספר הכתובות השמישות קטן יותר.
בתחילה, כשהומצא ה-IPv4, ממציאיו לא העלו בדעתם שיהיו כל כך הרבה מכשירים שיצטרכו כתובות, כיוון שהרשתות אז לא היו נפוצות.
ככל שהאינטרנט נהיה נפוץ הבעיה התחילה לצוף ולכן הוציאו את גרסת IPv6.
על-מנת להתמודד עם מצוקת כתובות ה-IP הוגדר תקן חדש, IP גרסה 6 (גרסה חמש הייתה ניסיונית ונזנחה במהרה), שבה כל כתובת IP מורכבת מ-8 קבוצות של 16 סיביות, כלומר 128 סיביות.
תקן זה מאפשר מרחב עצום של 2 בחזקת 128 (מספר בעל 38 ספרות) כתובות שונות, ופותר את המחסור בכתובות, כנראה לצמיתות.
הקצאת הכתובות מבוצעת בקבוצות של כתובות עוקבות.
בצורה זו, מכשירים השייכים לאותה הרשת מקבלים כתובות דומות זו לזו (בדומה לקידומות, כנהוג במספרי טלפון).
בהקצאת הכתובות החלק הראשון של הכתובת (האוקטטות השמאליות - אוקטטות המייצגות את הרשת) זהה לכל המכשירים השייכים לאותה הרשת, והחלק האחרון (האוקטטות הימניות - המייצגות את ה-host ברשת) משתנה ממכשיר למכשיר.
עם זאת, לרשתות שונות יש כמות שונה של מכשירים (רשת ביתית קטנה, או רשת של ארגון גדול) ולכן משתנה גם כמות הספרות הנדרשות לזיהוי ייחודי של כל מכשיר ומכשיר.
כדי שאפשר יהיה להבחין בין חלק הרשת וחלק המשתמש בכתובת ה-IP נהוג להצמיד לכל כתובת "מסכה" (Subnet Mask), שמאפשרת, באמצעות פעולה לוגית פשוטה, למצוא את כתובת הרשת של כתובת IP מסוימת.
המסכה, כמו כתובת ה-IP מורכבת מארבע קבוצות של שמונה סיביות.
בייצוג בינארי, עבור כל סיבית בכתובת ה-IP שמייצגת את הרשת יופיע 1, ועבור כל סיבית בכתובת ה-IP שמייצגת את המחשב המסוים יופיע 0.
כדי למצוא את כתובת הרשת מתוך כתובת IP של מחשב ברשת, יש לבצע פעולת AND (וגם) בינארית בין כתובת ה-IP למסכת הרשת.
בדוגמה הקודמת, התוצאה תיראה כך:
ניתן גם להצהיר על מסכת הרשת על ידי קו נטוי ומספר האחדות (המובילים) בצמוד לכתובת ה-IP.
נהוג לחלק את כתובות ה-IPv4 לחמש מחלקות.
ב-IPv6 לא קיים מנגנון זה.
כוללת את כל הכתובות שבהן המספר הראשון הוא בין 1 ל-127. הרשתות במחלקה זו מוגדרות כך שהרשת מיוצגת על ידי המספר הראשון (שמונה הסיביות הראשונות), והמחשב מיוצג על ידי שלושת המספרים הנותרים (24 הסיביות הנותרות).
קיימות רק 127 רשתות שונות במחלקה A, אך כל אחת מהן יכולה להכיל 2 בחזקת 24 (מעל 16 מיליון) מחשבים.
מכיוון שכך, רשתות ממחלקה A מוקצות למדינות או לספקיות אינטרנט גדולות במיוחד.
כוללת את כל הכתובות שבהן המספר הראשון הוא בין 128 ל-191. הרשתות בה מוגדרות כך שהרשת מיוצגת על ידי שני המספרים הראשונים (16 הסיביות הראשונות), והמחשב מיוצג על ידי 2 המספרים האחרונים (16 הסיביות האחרונות).
קיימות 16,384 רשתות שונות במחלקה B, וכל אחת מהן יכולה להכיל עד 65,534 מחשבים.
רשתות ממחלקה B מוקצות לחברות גדולות ובינוניות.
כוללת את כל הכתובות שבהן המספר הראשון הוא בין 192 ל-223. הרשתות בה מוגדרות כך שהרשת מיוצגת על ידי שלושת המספרים הראשונים (24 הסיביות הראשונות), והמחשב מיוצג על ידי המספר האחרון (8 הסיביות האחרונות).
קיימות 2,097,152 רשתות שונות במחלקה C, וכל אחת מהן יכולה להכיל עד 254 מחשבים.
רשתות ממחלקה C מוקצות לחברות וארגונים קטנים בדרך כלל.
כוללת את כל הכתובות שבהן המספר הראשון הוא בין 224 ל-239. מחלקה D הוגדרת לצורכי מחקר וניסוי של שידור נתונים לקבוצות (broadband ו־groupband).
כיום משמשת לתקשורת Multicast – שידור ממחשב בודד למספר מחשבים בו זמנית.
השדר יוצא פעם אחת ממחשב המקור ומגיע לכל מחשבי היעד.
בשיטה זו לא לכל מחשב יש כתובת, אלא לכל שירות התומך ב-Multicast, ולכל שירות יש כתובת זהה במחלקה D, כלומר כל המחשבים מאזינים לכתובת המסוימת של השירות, בנוסף לכתובת ה-IP הרגילה שלהם.
שימוש לדוגמה ניתן לראות בשרתי WINS של מיקרוסופט Windows 2000. משמש בעיקר לאפליקציות של שיחות ועידה בווידאו.
כוללת את כל הכתובות שבהן המספר הראשון הוא בין 240 ל-255. מחלקה E הוגדרה כ"שמורה לשימוש עתידי" ועד היום אין שימוש בכתובות שמוגדרות בה.
ישנם מספר טווחים שנקבעו לשימושים מיוחדים:
כתובת MAC היא מזהה ייחודי המוטבע על כל רכיב תקשורת לתקשורת נתונים בעת הייצור.
כתובת ה-MAC מוטבעת בדרך כלל בכרטיס הרשת של המחשב או במודם.
כתובות MAC נחשבות כחלק משכבת הקישוריות של מודל ה-OSI או השכבה הפיזית של מודל ה-TCP/IP ונקבעות על ידי ארגון ה-IEEE.
בעבר הכתובות בשכבת הקישוריות נקבעו ונוהלו באופן ידני על ידי מנהלי הרשת, אך פרוטוקול Ethernet הגדיר תקן לקביעת כתובות MAC ייחודיות.
תקן זה הוטמע בהדרגה בפרוטוקולים נוספים בשכבת הקישוריות וכיום הוא משמש ברוב הפרוטוקולים בשכבה זו (לדוגמה Token Ring ו-ATM).
כתובת MAC בפורמטים MAC-48 ו־EUI-48 מורכבת מ-48 סיביות, מה שמאפשר כ-2 בחזקת 48 (281 טריליון) כתובות שונות.
ה-IEEE מקצה לכל יצרן חומרה קידומת ייחודית בת 24 סיביות שבה עליו להשתמש בכל רכיבי התקשורת שהוא מייצר, מה שמותיר לכל יצרן כ-16 מיליון כתובות אפשריות.
נהוג לכתוב את הכתובת כ-6 זוגות של ספרות הקס-דצימליות, המופרדים בנקודתיים או מקפים.
כתובת MAC בפורמט EUI-64 מאפשרת להגדיר כתובת IPv6 באופן אוטומטי ללא צורך בשרת DHCP.
כמו כן, ניתן להמיר כתובת EUI-48 לכתובת EUI-64 כך שהיא תקבל כתובת IP ייחודית ברשת IPv6.
ניתן לאתר את כתובת ה-MAC של רכיב תקשורת על ידי שימוש בפקודת ב-Unix ובמערכות ההפעלה המבוססות עליה, או על ידי ברוב הגרסאות של Windows.
אף על פי שכתובת ה-MAC צרובה על רכיב התקשורת, מערכות ההפעלה מסוגלת להשתמש בכתובת שונה.
ברוב מערכות ההפעלה ממשפחת Unix ניתן לבצע את השינוי על ידי פקודת .
במערכת ההפעלה Windows, ניתן לעיתים לשנות את הכתובת בתפריט המאפיינים המתקדמים של כרטיס הרשת, או על ידי שימוש בתוכנה ייעודית שסופקה עם רכיב התקשורת.
זיוף כתובת MAC הוא פעולת האקינג המאפשרת לשנות את כתובת ה-MAC של כרטיס רשת מסוים לכתובת MAC כלשהי.
שינוי כתובת ה-MAC עשוי לשמש למספר צרכים:
לאפשר לתעבורה היוצאת מכרטיס הרשת לעקוף מנגנוני אבטחה דוגמת רשימות מורשי גישה (Access control lists) המבוססות על כתובות MAC ומיושמות בנתבים ובשרתים שונים.
להחביא מחשב ברשת המנטרת את הרכיבים השונים המתחברים אליה.
להתחזות למחשב אחר לצורך הוצאת תעבורה או קבלת תעבורה בלתי חוקית.
כתובת השילוֹחַ, שהתגלתה בשנת 1880, היא כתובת בכתב עברי קדום, שנחצבה על כותל נקבת השילוח ומנציחה את רגע המפגש בין שתי קבוצות חוצבים, עם פריצת הנקבה שהוליכה את מי הגיחון שממזרח ומחוץ לחומת עיר דוד אל בריכת השילוח שבדרום-מערבהּ של עיר דוד ובתחום החומה בה הקיף חזקיהו את ירושלים.
אף על פי שבמשך זמן רב הכתובת שויכה לימי חזקיהו, בהתבסס על המסופר בתנ"ך, קוראים שונים מציעים מועדים שונים לכתובת, והתיארוך המדויק נמצא במחלוקת.
הכתובת נתגלתה בשנת 1880 על ידי קונרד שיק, אשר תיאר את התגלית במילים: "בשעה שאחד מתלמידַי (ככל הנראה מן המיסיון שבו היה מועסק) ירד אל תוך החלק הדרומי של המנהרה שליד בריכת השילוח, הוא מעד בירידתו על שברי סלע ונפל למים.
מששב ועמד, גילה סימנים דמויי אותיות על דופן הסלע.
יצאתי למקום עם הכלים הדרושים כדי לבדוק את התגלית...
מצויה שם כתובת בתוך משטח, של 8 או 10 שורות...
ועד כמה שיכולתי לשפוט, האותיות הן פיניקיות".
הייתה זו חוות הדעת הראשונה על כתובת השילוח.
שיק, אשר לא שלט בעברית מקראית, לא פענח את הכתובת.
הכתובת נתגלתה בנקבה על חציו התחתון של פאנל מסותת, אשר חלקו העליון ריק.
ייתכן שבעת הכנת הכתובת היה תכנון להוסיף דברי פתיחה בראש.
על פי בקשתו של הרמן גוּתֶה, הוכנו העתקי גבס של הכתובת, אשר פוענחו בסופו של דבר על ידי הבלשן והאשורולוג הבריטי .
הכתובת נעקרה ממקומה בשנת 1890 על ידי יווני תושב ירושלים (שנעזר לצורך כך בפלאחים תושבי סילואן), לצורך מכירתה.
בשעת עקירתה נשברה הכתובת לכמה חלקים.
על פי הרמן גותה, בסמוך לתקופה שבה נשדדה הכתובת, הוכנה גם כתובת מזויפת המתיימרת להיות לקוחה מהנקבה.
דבר היעלמות הכתובת הובא לידיעת השלטונות על ידי מנהל המוזיאון העות'מאני באיסטנבול, ונפתחה חקירה מאומצת, שכן על פי החוק העות'מאני, הממשלה היא הבעלים של כל העתיקות המתגלות בשטחה.
החקירה הובילה למעצרם של הפלאחים שהשתתפו בעקירת הכתובת, בהטלת קנס על היווני שעמד מאחורי המעשה, ובהחזרת הכתובת המקורית לידי השלטונות.
לאחר מכן הוצגה הכתובת בסראייה (בניין העירייה), ולבסוף נשלחה לאיסטנבול.
כיום מוצגת הכתובת במוזיאון לארכאולוגיה של איסטנבול.
הכתובת שוחזרה באופן חלקי הודות להעתקי גבס שהוכנו ב-1880, ואולם חלק מהאותיות שנמצאו מתחת לקווי השבר לא ניתנות לקריאה יותר – והטקסט המלא של הכתובת שנחקר היום מבוסס על העתקי הגבס.
במסגרת ביקור נשיא מדינת ישראל הרצוג בטורקיה ב-9 במרץ 2022, הושגה הסכמה עקרונית בין ישראל לטורקיה כי טורקיה תחזיר לישראל את כתובת השילוח ובתמורה תעביר ישראל לטורקיה פריט ארכאולוגי עתיק.
נכון ליוני 2025, לא דווח על חידוש רשמי של המגעים בין ישראל לטורקיה להחזרת כתובת השילוח.
הכתובת ידועה בסימון KAI 189.
המילה הראשונה מחוקה, וככל הנראה היה כתוב "תמה".
המפעל המתואר בכתובת נקרא בה "נקבה", כלומר נקיבה, חציבה מצד לצד, ולפיכך "יום הנקיבה" (שורות 3–4) הוא יום המפגש בין שתי קבוצות החוצבים ויצירת הנקב שאפשר את מעבר המים במנהרה.
המילה "זדה" (שורה 3) היא מילה יחידאית, שאינה מופיעה כלל במקרא ובמקורות אחרים; משמעה על פי ההקשר הוא 'סדק'.
הנחה זו מניחה את היסוד לאחת מהתשובות האפשריות לבעיה שהעלו חוקרים בדבר אפשרות פגישתם של שתי קבוצות החוצבות בסלע זו לכיוון זו במעבה הגבעה.
היו חוקרים שהניחו כי היה קיים סדק קרסטי רצוף מתחילת הנקבה ועד סופה, ואילו החוצבים רק הרחיבו אותו; למעשה, קיים סדק רצוף רק בחלק המרכזי של הנקבה, סמוך למקום המפגש.
היו שהציעו לפרש את המילה "זדה" כ"סטייה", אולי בשל הפניות חסרות המוצא שנמצאו במספר מקומות לאורך מסלול המנהרה.
יש המקשרים את המילה לביטוי המקראי "המים הזידונים".
מכתובת זו ניתן ללמוד עוד על המעבר מכתיב חסר אמות קריאה לכתיב עם אמות קריאה.
אף על פי שרוב התוכן מורכב מכתיב חסר, המילה "בעוד" בשורה הראשונה כתובה כתיב מלא, וכך גם המילה "המוצא" (שורה 5).
ייתכן שיש כאן עדות לראשית השימוש בכתיב מלא – צורה שהתפשטה מאוד בתקופת בית שני, כפי שעולה גם ממגילות קומראן.
לחלופין, ייתכן שיש כאן עדות הפוכה, על כך שהאות ו' בשתי המילים הללו הייתה עיצורית בעברית של אותה התקופה, ונהגתה כעיצור לכל דבר.
כתובת השילוח כתובה על אבן, ואף על פי כן הכתב בה דומה מאוד לזה שבכתובות על חרס מאותה התקופה (כגון הכתב של חרסי שומרון), וכמו כתובות אלו על החרס, גם כתובת השילוח כתובה למעשה בכתב קורסיבי.
ניתן לראות זאת, בין השאר, בקווית הקטנה בימין הקו התחתון של האות זי"ן ובקווית דומה באותו מקום בתחתית האות צד"י, שמטרתן ליצור רצף תנועה לאות הבאה, אלא שאין בכך צורך בכתיבה על אבן.
הכתובת מעידה שהמרחק מן המוצא אל הבריכה הוא אלף ומאתים אמה ובכך מוכיחה שאורך יחידת המדה אמה הוא כ-44.4 ס"מ.
כי אורך הנקבה הוא כ-533 מטרים.
נראה כי כתובת השילוח אינה כתובת מלכותית, שכן לא נזכר בה שמו של המלך, כמקובל בכתובות הנצחה.
יתרה מכך, הכתובת ממוקמת בנקודה שאין אליה גישה נוחה, ולמעשה נראה כאילו לא נועדה להיראות לעיני עוברי אורח.
מתוך ניסוח הדברים, נראה כאילו הם נכתבו מנקודת מבטם של החוצבים, או במטרה להנציח אותם.
גם סגנונה של הכתובת אינו של כתובות הנצחה.
הכתובת למעשה מספרת כיצד נוצרה הנקיבה – מפגש החוצבים והרגע הדרמטי שבו נוצר מעבר המים, וזאת מבלי לתאר כלל את התכנון או הביצוע המרשים של המפעל ההנדסי.
הכתובת כתובה בעברית מקראית, ובמבנה של סיפור קצר.
בשלוש השורות הראשונות נעשה שימוש בביטויים שמטרתם להגביר את המתח, כגון "בעוד" (שורות 1–2) ו"ביום הנקיבה", כאשר בסוף השורה הרביעית מגיע המתח לשיאו עם מפגש הגרזנים.
חוקרים זיהו בכתובת השילוח מבנה שמצוי במקומות שונים במקרא, של נוסחת פירוט שנפתחת בביטוי "וזה הדבר" ומטרתה להסביר ביטוי שמופיע בשורות הקודמות.
לפיכך ייתכן שהטקסט כולו הועתק מטקסט ספרותי גדול יותר.
בשל סגנון כתיבתה הספרותי של הכתובת, היו אף חוקרים שטענו שמדובר בקטע מתוך היצירה האבודה "ספר דברי הימים למלכי יהודה" המוזכר בספר מלכים א'.
מכיוון שהכתובת חקוקה בכתב העברי הקדום, שרווח בתקופת הברזל, והיא חקוקה על דופן המנהרה, הרי שהיא מעניקה את זמן חקיקתה לזמן חציבת המנהרה.
התיארוך המקובל של הכתובת ושל המפעל כולו, הוא לתקופת שלטונו של חזקיהו מלך יהודה בסוף המאה ה-8 לפנה"ס, ולהכנות לקראת מסע סנחריב בארץ ישראל, כפי שמתואר במקרא: .
בדיקת תיארוך פחמן-14 של צמחים חד שנתיים בטיח העלתה שטווח הזמן האפשרי לכתובת נע בין השנים 800–660 לפני הספירה, פרק זמן הכולל בתוכו את תקופת שלטונו של חזקיהו, אולם גם את תקופת שלטונם של מלכים אחרים.
לצד ההנחה הראשונית שמדובר בכתובת שבוצעה בימי חזקיהו, בעקבות הפרשנות מן התיאור המקראי, הוצעו תאריכים שונים לכתובת.
ישנם חוקרים המטילים ספק בשיוכה של המנהרה למפעליו של חזקיהו בזמן המצור, בין השאר עקב אי-התאמתה של פעולת נקיבה איטית ומתוכננת לזמן מלחמה, כמו גם חוסר מתאם מובהק לטקסט המקראי.
גם אל מול הדעה הרואה את מפעל חציבת הנקבה, יחד עם מפעלי מים אחרים מאותה תקופה, כמפעל שנועד למטרת השקיית גן המלך המפואר, אולי בהשפעת גני נינוה, הועלו נימוקים נגדיים.
חופרי עיר דוד העלו את האפשרות שהמפעל נעשה, או לפחות החל, כבר בתקופת שלטונו של עוזיהו מלך יהודה, במחצית הראשונה של המאה ה-8 לפנה"ס.
עם זאת, לאור אופייה הספרותי של הכתובת, ניתן להניח שהיא נכתבה זמן מה לאחר המאורע, כלומר בתחילת המאה ה-7 לפנה"ס.
חוקר המקרא יגאל בן-נון הציע שהכתובת שנמצאה היא העתק של כתובת מקורית קדומה יותר מימי מנשה מלך יהודה, שבן-נון מעריך שבימיו נחצבו התעלות בפועל.
על פי הערכתו, הכתובת – שלא נותנת קרדיט לאף מלך, בשונה מהסגנון המקובל בכתובות הקדשה מלכותיות במזרח הקדום – הועתקה מחדש בימי המלך יאשיהו ללא הקרדיט למנשה מן הכתובת המקורית.
כתובת בלעם בן בְּעור היא כתובת עתיקה (המתוארכת ל־840–760 לפנה"ס) שנמצאה בתל דיר עלא שבירדן.
יש המזהים אותו עם היישוב המקראי סוכות, מצפון-מזרח למפגש נחל יבוק עם נהר הירדן.
בשנת 1967 חשף צוות חפירות הולנדי מבנה של מקדש בתל דיר עלא שבירדן, כ־8 ק"מ מנהר הירדן, בקרבת נחל יבוק.
על קירות המקדש נמצאו חרוטות על גבי סיד שטויח, כמה כתובות במצב השתמרות קשה ביותר.
עד היום פיענוחן שרוי במחלוקת.
למרות קשיי הפיענוח הצליחו החוקרים לפענח מספר שורות, והן זיכו את אסופּת הכתובות שנמצאו באתר בשם "כתובת בלעם".
הכתובת מזכירה אדם ושמו "בלעם ברבער" (=בן בעור), וכוללת שני "צירופים" שמכילים נבואות אפוקליפטיות וסיפורי בלהות על השאול.
הכתובת נכתבה בדיו שחורה ואדומה על קיר מטויח, גובהה מטר, רוחבה 31 ס"מ ובה כ-55 שורות.
מאחר שמצבה קשה ביותר, היה צריך לשחזרה ככל האפשר.
החוקרים חלוקים באיזו שפה נכתבה הכתובת; חלקם טוענים כי היא נכתבה בענף של לשון כנענית עם ארמית וכי היא מספרת על החוזה בלעם בן בעור, על נבואותיו ועל קללותיו.
אפשר לזהות בה קרבה לשונית לסיפור המקראי בפרשת בלק, ויש בה כדי לאשש את קיומו של הנביא המיתולוגי.
הכתובת משמשת מקור חשוב לחקר הבלשנות, המקרא והדתות.
באמצעות פחמן-14 תוארכה הכתובת לטווח השנים 880–760 לפנה"ס, כלומר, מקבילה לזמן תקופת הנבואה המקראית בישראל.
לטענת וייפרט, גילוֹ של הקיר שעליו נמצאה הכתובת עשוי להיות צעיר בהרבה מגילה של המסורת שנכתבה עליו, והתגלית בתל דיר עלא עשויה לפתוח צוהר אל מסורת עתיקה ביותר, המקבילה לספרות המקראית המוכרת לנו כיום.
הכתובת נמצאה על כמה שברי טיח, שאין הסכמה מלאה בין החוקרים על דרך צירופם.
לצד הכתובת נמצא על הטיח גם ציור צבעוני של כרוב.
השברים מתחלקים לשתי קבוצות שניתן לצרף לכדי טקסט אחד.
הקבוצה הראשונה ידועה בסימון KAI 312, ותוכן החלק הראשון הוא:
תמציתה של הכתובת היא נבואת פורענות וחורבן, במה שנראה כמשפט אחרית הימים.
בכתובת מסופר על בלעם בן בעור, איש חוזה האלוהים ("איש חזה אלהן").
מסופר שם כי האלים פקדו אותו בלילה וסיפרו לו על פעולתו של בלע באחרית הימים.
בתגובה צם בלעם ובכה בבוקר, וכאשר שאלו אותו בני עדתו למהות מעשיו, סיפר לשומעיו על החיזיון שראה.
בחזיונו של בלעם נתאחדו שדים על האלה שגר והורו לה לסגור ולתפור את השמים, דבר שגרם לחושך בעולם ולהשממתו.
עופות השמים ידורו במקומות שהיו בהם בני אדם, ובני אדם יביאו מקוננות שיקוננו ויתאבלו על אשר נעשה, במקום לשתות יין.
אף חירשים ישמעו מרחוק את מצוקת אלות הפִּריון שגר ועשתרת, לא יבואו אורחים ולא יתחתנו, הרימה תכה את הקבר בשל תאוות בני האדם, ואף תהיה כרית לראשו של המת; נשים רבות יאלצו לחלוק בגד אחד לכולן, והמוות יפקוד תינוקות צעירים "עולי רחם".
בחלקה השני של הכתובת מסופר על מותו של בלעם ועל ירידתו שאולה ונמסר תיאור מפורט של הרפתקאותיו שם.
את התגלות אל לבלעם ניתן להשוות להתגלות האל במקרא לאבות (כמו בחלום יעקב) בחלומות והתגלות אל לכרת בחלומו בשירה האוגריתית; בלעם במקרא הוא חולם החלומות היחיד מחוץ לספר בראשית, ומתואר כ"שֹמע אִמרֵי אל" ו"מחזה שדי יחזה".
פרופסור ברוך מרגלית משער כי הכתובת היא קללה או נבואת חורבן שנכתבה על ידי מתיישבים ממוצא ארמי נגד מתיישבים ממוצא ישראלי בעמק סוכות, בדומה לנבואות זעם אחרות המוכרות מהמקרא.
כתובת היא מונח המתייחס לכל מסמך, סימן, מספר או אות שנכתבו, גולפו, עוצבו, או נחרטו על חומרים בעלי שרידות יחסית כגון אבן, שיש, מתכת, עץ.
חקר הכתובות הוא תחום במדעי הארכאולוגיה הנקרא אפיגרפיה.
חקר כתובות נבדל מחקר מסמכים שנכתבו על נייר, עור, גוויל, או פפירוס; מחקרם של טקסטים אלה נקרא פלאוגרפיה.
כתובת היא קבוצה ספרותית המונה שישה משוררים ועורכים ירושלמים, אשר שמה לה למטרה לעודד, לפתח ולהשריש את השירה בירושלים, כחלק מיעד של פיתוח מרכז ירושלים כמוקד תרבות איכותי.
הקבוצה נוסדה בשנת 2002 על ידי שישה משוררים ירושלמיים, כולם בוגרי סדנאות כתיבת שירה: גלעד מאירי, שי דותן, גיל אלרואי, אריאל זינדר, יאיר אלדן וליאור שטרנברג.
בשלב מאוחר יותר של פעילות הקבוצה פרשו ממנה המשוררים יאיר אלדן וגיל אלרואי ואילו המשוררת דורית ויסמן, הסופר יובל יבנה והעורכת נועה שקרג'י הצטרפו לקבוצה.
יבנה פרש מהקבוצה בשנת 2007. כיום (2011) הקבוצה מונה את המשוררים והעורכים שי דותן, דורית ויסמן, אריאל זינדר, גלעד מאירי, ליאור שטרנברג ונועה שקרג'י.
בשונה מקבוצות ספרותיות אחרות, "כתובת" לא התאגדה סביב זרם פואטי מסוים, חברי הקבוצה בעלי פואטיקות שונות, החל מהלירי וכלה באוונגרד.
כל חברי הקבוצה פרסמו ספרי שירה, תרגום ועיון.
כל חמשת המשוררים הם זוכי פרסים, ששיריהם, מאמריהם ותרגומיהם התפרסמו בכתבי עת ספרותיים שונים.
"כתובת" בעלת אפיון חברתי-קהילתי בולט: היא מפעילה פרויקט סדנאות כתיבה לאוכלוסיות מיוחדות ברחבי ישראל ופעילותה מוצעת לקהל הרחב ללא תשלום.
הקבוצה מפעילה אשכול של פעילויות הקשורות בשירה, וכן אתר אינטרנט.
בין הפעילויות: ערבי קריאת שירה ומוזיקה, סדנאות לכתיבת שירה, מפגשים עם משוררים ופסטיבל השירה הירושלמי "מטר על מטר - פסטיבל ירושלים לשירה".
בשנת 2008 פרסמה הקבוצה יצירה משותפת, ספר הנקרא "כתובת", שיצא לאור בהוצאת אבן חושן והוא מאגד בתוכו יצירות של כל חברי הקבוצה, שנכתבו במיוחד עבור הספר בפרק זמן מסוים.
בשנת 2002, "כתובת" הקימה את "מקום לשירה" - גוף ספרותי הפועל במסגרת מינהל קהילתי לב העיר, מתנ"ס השוכן בשכונת נחלאות בירושלים.
בשנת 2015, "כתובת" הקימה בירושלים את "בית הספר לאמנויות המילה" - מוסד ללימודי כתיבה ואמנות המילה, המנוהל בידי ד"ר גלעד מאירי ונועה שקרג'י.
במסגרת בית הספר נלמדים שירה, פרוזה, מחזאות, תסריטאות, ספרות ילדים, תרגום ופזמונאות.
תוכניות הלימודים בבית הספר היא תוכנית דו-שנתית והלימודים בה מוכרים לטובת ניקוד אקדמי מהאוניברסיטה הפתוחה.
כתובת ביסותון (פרסית سنگنبشته بیستون מפרסית עתיקה بغیستانه - "באגאסטאנה" או "משכן האל על האדמה"; ברוב שפות המערב "כתובת בהיסטון").
היא כתובת רב-לשונית העשויה מתבליט על צלע הר ביסותון הקדוש, כ-525 ק"מ מערבית לטהראן וכ-30 ק"מ צפונית-מערבית לעיר כרמאנשאה בפרובינציית כרמאנשאה שבמערב איראן.
הכתובת הוכנה בהוראתו של המלך דריווש הראשון בשנת 521 לפנה"ס, והיא כתובה בכתב יתדות בבבלית, בעילמית ובפרסית עתיקה.
ההר והכתובת צופים אל מישור נרחב ידיים דרומית-מזרחית להם, ולרגליהם שרידים ארכאולוגים מתקופות שונות החל בפרהיסטוריה ועד ימי הביניים.
לפי ממצאים ארכאולוגיים, התקיימה נוכחות אנושית באתר זמן רב לפני האחמנים.
במערות באזור ביסותון התגלו ממצאים מהתקופה הפלאוליתית התיכונה, לפני יותר מ-40,000 שנה.
האתר נחשב לנקודה אסטרטגית משך אלפי שנים, ובמיוחד בתחילת האלף ה-1 לפנה"ס, כאשר התפתחו דרכי המסחר בין רמת איראן ומסופוטמיה ואשר חלפו לידו.