tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המרכז האקדמי לוינסקי־וינגייט הוא מוסד להשכלה גבוהה בישראל שהוקם במרץ 2022 כאיחוד בין מכללת לוינסקי לחינוך לבין המכללה האקדמית בווינגייט.
מטרת המרכז האקדמי היא להכשיר נשות ואנשי חינוך, הוראה, חינוך מוזיקלי, ספורט ותנועה.
כיום הוא המרכז האקדמי הגדול ביותר בארץ להכשרת נשות ואנשי חינוך והוראה.
המרכז האקדמי פועל בשלושה קמפוסים: קמפוס לוינסקי בצפון תל אביב, קמפוס וינגייט הסמוך לנתניה, וקמפוס אילת, הפועל בעיר יותר מ־25 שנה.
המרכז האקדמי מציע מבחר תוכניות לתואר ראשון בחינוך והוראה (B.Ed.) ותעודת הוראה, להסבת אקדמאים להוראה, לתואר שני בחינוך (.M.Ed), לתואר שני בהוראה M.Teach ותעודת הוראה לבית הספר העל־יסודי, לתואר ראשון ושני בחינוך מוזיקלי ולתואר ראשון ושני בחינוך גופני.
במרכז האקדמי פועלים מרכז לוין קיפניס לספרות ילדים ונוער, המרכז להנחלת שפת היידיש ותרבותה, ו"מהות" – מרכז מחקר ארצי ליחסים בין צוותי חינוך להורים.
בשנת 1942 אישר הוועד הלאומי בכנסת ישראל את הקמת מרכז ההדרכה להכשרת מורים ומדריכים לחינוך הגופני.
בשנת 1944 הוחלט לקרוא למרכז ההדרכה "בית המדרש להכשרת מורים לחינוך גופני" על שמו של אורד צ'ארלס וינגייט מתוך רצון להנציח את זכרו של וינגייט, שהיה תומך נלהב של התנועה הציונית.
בשנת 1957 נפתח לפעילות מכון וינגייט ובשנת 1959 עבר בית המדרש למתחם מכון וינגייט.
כחלק מתהליך האקדמיזציה של בית המדרש שונה שמו בשנת 1981 לשם "המכללה לחינוך גופני על שם זינמן".
בשנת 1983 העניקה ממשלת ישראל למכללה היתר לפתיחת מוסד להשכלה גבוהה ובשנת 1984 העניקה לו המועצה להשכלה גבוהה הכרה כמוסד להשכלה גבוהה.
כ־350 ממרציה ובוגריה של המכללה הגיעו להישגים בולטים בספורט הישראלי והבינלאומי.
כשישים מהם יצגו את המדינה גם במשחקים האולימפיים, ביניהם אסתר רוט-שחמורוב, הישראלית הראשונה שהשתתפה בגמר האולימפי במינכן 1972, לינוי אשרם, זוכת מדליית זהב בהתעמלות אומנותית בטוקיו 2000, רלף קליין, שהיה שותף לנבחרת הכדורסל שהופיעה בפעם היחידה במשחקים האולימפיים בהלסינקי 1952 ועוד.
נוסף על כך, המכללה גם הכשירה חוקרים ומדענים בתחומים שונים של מדעי הספורט והתנועה שעיצבו את הנהגת הספורט במדינת ישראל.
בשנת 1912 הוקם "בית המדרש למורות על שם אלחנן לייב לוינסקי" בשכונת נווה צדק בתל אביב.
בשנת 1938, במלאת 25 שנים לבית המדרש, חנכה עבורו עיריית תל אביב בניין חדש ברחוב בן יהודה 195, אשר שימש משכנו הקבוע במשך 43 שנים.
בשנת 1945 נפתח הסמינר גם בפני בנים, ומאז שמו שונה לשם "בית מדרש למורים וגננות ע"ש לוינסקי".
באותה שנה הוקמה המדרשה למוזיקה בתל אביב, המוסד הראשון בארץ להכשרת מחנכים למוזיקה.
בשנת 1981 עבר הסמינר ע"ש א"ל לוינסקי לבניין חדש בקריית החינוך תל אביב, התמזג עם המדרשה למוזיקה ושינה את שמו לשם "המכללה ע"ש א"ל לוינסקי".
כעבור שנתיים נקבע השם שקיבל את אישורה של המועצה להשכלה גבוהה – "מכללת לוינסקי לחינוך".
בשנת 1982 אישרה המועצה להשכלה גבוהה פתיחת לימודים אקדמיים לקראת מתן תואר אקדמי ראשון בחינוך והייתה המכללה הראשונה להכשרת מורים שקיבלה הכרה אקדמית והסמכה מן המועצה להשכלה גבוהה להעניק תואר B.Ed.
בכל מסלולי ההכשרה להוראה ולכל רמות הגיל החל מגן־הילדים.
בשנת 1989 החל לפעול קמפוס של המכללה באילת.
בשנת 2017 הוקמה הרשות להוראה חדשנית ומיטבית.
ב-2015 החל משרד החינוך בצמצום מספר המכללות שפעלו בישראל במטרה להורידן מ-21 ל-8, והעברת אחריות התקצוב להמועצה להשכלה גבוהה, מהלך שכשל לבסוף לאחר שאוחדו רק כמה מכללות בודדות ומספרן צוצמם אז רק ל-19. מטרת המתווה המוצהרת הייתה ייעול המערכת, שיפור הרמה האקדמית ופיתוח מערכת מרוכזת להכשרת מורים.
ביולי 2016 פורסמה מפת דרכים לאיחוד שכללה בין השאר הצעה לאיחוד מכללת לוינסקי עם סמינר הקיבוצים הסמוך לה וסיפוח מכללת דוד ילין בירושלים לאוניברסיטה העברית או למכללה אחרת בעיר.
מלבד זאת, ניהל פרופ' רוני לידור, נשיא מכללת וינגייט משא ומתן עם מוסדות אקדמיים גדולים בהם אוניברסיטת תל אביב ומכללת בית-ברל כחלק מאידאולוגיה שהוראת חינוך גופני אמורה להיות חלק ממוסד אקדמי גדול יותר.
בינואר 2022 אישר בית המשפט המחוזי בתל אביב את איחוד המכללה האקדמית בווינגייט ומכללת לוינסקי לחינוך לאחר מאבק משפטי שארך כחמש שנים.
ועד הסגל האקדמי של המכללה האקדמית בווינגייט התנגד לאיחוד מתוך חשש לאובדן זכויות ולפגיעה בתנאי העסקת העובדים.
באותו החודש, אישרה השופטת חנה פלינר הסכם פשרה בין המכללות לוועד להבטחת כספי הפנסיה של המרצים.
בספטמבר 2022 אושרה תוכנית הות"ת (הוועדה לתכנון ולתקצוב) לאיחוד המוסדות.
בכך עבר תקצוב המרכז האקדמי לוינסקי־וינגייט מאחריותו של משרד החינוך לתקצוב הות"ת.
המרכז האקדמי לוינסקי־וינגייט הוקם בפועל בשנת 2022.
בספטמבר 2023 עבר קמפוס אילת למבנה חדש שהוקם עבורו לקריה אקדמית.
על המרטירים של פלשתינה הוא חיבור של היסטוריון הכנסייה והבישוף של קיסריה, אוסביוס (263–339 לספירה), המספר על רדיפת הנוצרים בקיסריה בזמן שלטון הקיסר הרומי דיוקלטיאנוס (קיסר בשנים 284–305).
החיבור שרד בשתי צורות: נוסח ערוך קצר יותר, שהיווה חלק מחיבורו "תולדות הכנסייה", וגרסה ארוכה יותר, שהתגלתה רק בשנת 1866. אוסביוס היה בקיסריה בזמן הרדיפות אותן הוא מתאר.
הגרסה הקצרה יותר של החיבור הייתה כנראה עריכה של הנוסח הארוך יותר.
ייתכן ששתי הגרסאות הקיימות הן רק קטעים של חיבור ארוך יותר, שאבד.
הנוסח הארוך נכתב בזמן כלשהו לאחר שנת 311, כאשר הרדיפות בקיסריה כבר פסקו, והוא פורסם בשנת 315–316.
אף על פי שהוא קצר יותר מהגרסה האחרת, בנוסח הקצר ישנם תיאורים של מות קדושים בקיסריה שאינם כלולים בנוסח הארוך, למשל מות הקדושים מרצון של טימולאוס וחבריו .
אכזריותם של הרודפים, כוח הסבל וסבלם של המרטירים, מובאים בפירוט רב יותר בגרסה הארוכה יותר.
בין המרטירים בספר: אגאפיוס (מת ב-306) , ואגאפיוס מפלשתינה , שנהרג בשנת 303 או 304 יחד עם טימולאוס וחבריו (שניים בשם אלכסנדר, דיוניסיוס, פלסיוס ורומולוס), ודיוניסיוס נוסף.
אוסביוס מצהיר שהוא לא מתכוון לדון בשום דבר שאינו "מוכיח את נכונותו של השיפוט האלוהי" והוא יספר רק על הדברים "שעשויים להועיל תחילה לעצמנו ואחר כך לדורות הבאים", מה שגרם להיסטוריון בן המאה ה-18 אדוארד גיבון להביע חוסר אמון בחיבור כולו.
עם זאת, במאה ה-19, ההיסטוריון ג'וזף ברבר לייטפוט שיבח את אוסביוס בקטעים מעין אלה על כנותו.
המרינלנד של אנטיב (צרפתית: Marineland d'Antibes) הוא פארק שעשועים שהוקם ב-1970 ביוזמת הרוזן רולנד דה לה פויפ באנטיב (האלפים הימיים), בריביירה הצרפתית.
הפארק שמשתרע על פני 26 דונם כולל פארק זואולוגי ימי עם דולפינריום, פארק מים (אקווה ספלאש), פארק משחקים לילדים, מיני גולף ומלון.
הפארק נמצא בבעלותה של החברה הרב-לאומית הספרדית Parques Reunidos, שבעלי המניות העיקריים שלה הם קרנות ההשקעות EQT Partners ו-Elliot Management.
מאז 2017, המנכ"ל הוא פסקל פיקו.
המרינלנד אחד מארבעת הדולפינריומים הצרפתיים ואחד משני הדולפינריומים האירופיים המציגים אורקות.
ב-2018 ביקרו באתר למעלה מ-850,000 מבקרים, והוא היה האתר המתויר ביותר באזור פרובנס-אלפ-קוט ד'אזור.
מאז 2010, הוא הואשם בהתעללות בלווייתנאים, בטענה שדולפינריומים לא יכולים להבטיח תנאי שבי נאותים ובריאים ללווייתנים.
ב-4 בדצמבר 2024, הודיע הפארק שייסגר לצמיתות ב-5 בינואר 2025 עקב ירידה במספר המבקרים ורגולציה מוגברת של שבי בעלי חיים בצרפת.
ב-25 ביולי 2006 נמכר הפארק תמורת כ-75 מיליון אירו לקבוצת פארקי השעשועים הספרדית Parques Reunidos.
באוקטובר 2015, אירעו הצפות קשות ותנאי מזג אוויר קשים שפגעו באנטיב, וגרמו למותו של ולנטין, אורקה זכר בן 19 שנולד בשבי בפארק.
הפארק היה מוצף בבוץ ונותר ללא חשמל לשאיבת מים נקיים, ובאותה התקופה מתו גם כרישים, אריות ים וצבים.
בנובמבר 2021 עבר בפרלמנט הצרפתי חוק האוסר על מופעים של יונקים ימיים.
מאחר שכ-90% מהמבקרים בפארק מגיעים לצפות במופעי דולפינים וקטלנים (אורקות), הוחלט לסגור את הפארק בינואר 2025.
בפארק נמצא מתחם בריכות לדולפיני קטלן (אורקה) הגדול באירופה, שלו קיבולת של מים, וזכוכית פנורמית באורך של 64 מטר .
אורך חייהם של דולפיני קטלן בטבע יכולים להגיע לכ-60 שנה.
עד 2023 חיו בפארק ארבעה דולפיני קטלן.
ב-17 באוקטובר 2023 מת הקטלן מואנה בגיל 12, וכמה חודשים אחר כך ב-28 במרץ 2024 מת אינוק בגיל 25. שני דולפיני הקטלן שנותרו, וויקי וקיג'ו, יועדו לעבור ליפן ב-2024, אך בעקבות תביעה של האיגוד הצרפתי להגנת בעלי החיים One Voice, דרש בית המשפט הערכה נוספת בעניין.
במרינלנד גידלו 12 דולפיננים נכון לאפריל 2020.
הדגמה חיה של טכניקות האימון המשמשות את כל היונקים בפארק, כדי להבין טוב יותר את בסיס הקשר בין בני אדם ובעלי חיים.
מנהרה של דרך אקווריום שבה כמעט של מים, המבקרים מוקפים בכרישים ובדגי מנטה (חתולי ים).
ב-22 באפריל 2010 הועברו דובי הקוטב פלוק ורספוטין למרינלנד מגן החיות של נירנברג.
ב-12 בדצמבר 2019 המליטה פלוק שלישייה - אינדיאנה, טאלה ויומה.
ב-11 ביוני 2021 נסגרה תצוגת דובי הקוטב והדובים הועברו לפארק חיות הבר יורקשייר שבממלכה המאוחדת.
המבקרים יכולים לבלות 20 דקות בשכשוך במכל הדולפינים תוך כדי למידה נוספת על החיות.
המבקרים יכולים לבלות 25 דקות באינטראקציה עם אורקות ב"אורקה פיורד" דרך חלון פנורמי גדול, בסיוע ובלמידה ממאמנים.
בילוי של 20 דקות עם אריות ים באזור פרטי עם זוג מאמנים.
המבקרים יכולים לשחות עם חליפת צלילה וקסדה במנהרת הכרישים.
המרחק בינינו: ההצלה האולטימטיבית (או הדרך בינינו: החילוץ האולטימטיבי; באנגלית: The Road Between Us: The Ultimate Rescue הוא סרט תיעודי קנדי משנת 2025 בבימויו של בארי אבריץ'.
הסרט מתאר את נעם תיבון, אלוף במילואים בצה"ל, מציל את משפחתו ואנשים נוספים במהלך טבח שבעה באוקטובר.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי של טורונטו ב-10 בספטמבר 2025, ועתיד לצאת לאקרנים בבתי הקולנוע בארצות הברית ובקנדה ב-3 באוקטובר 2025.
הסרט מגולל את סיפורו של תיבון, שיצא תחת אש כבדה להציל את משפחתו שהייתה בקיבוץ נחל עוז.
בדרך הוא חילץ יחד עם אשתו, גלי, צעירים מפסטיבל הנובה, חיילים פצועים, ותושבים מנחל עוז.
הסרט נבחר על ידי הצופים לסרט האהוב ביותר מבין הסרטים שהוקרנו בפסטיבל בשנה זו.
לאחר שצפה בנעם תיבון מופיע בתוכנית "60 דקות", הבמאי הקנדי בארי אבריץ', שהתרשם מהסיפור ומהפעילות של תיבון, פנה אליו ישירות והציע להפיק סרט על המקרה.
בריאיון ל"הוליווד ריפורטר" הצהיר אבריץ' כי לא מדובר בסרט פוליטי, ואמר כי: "הוא עטוף בדגל של משפחה, לא של מדינה".
אבריץ' תיאר את משימתו של תיבון להציל את משפחתו במהלך אירועי 7 באוקטובר כסיפור אוניברסלי של אומץ לב הורי ולא כהצהרה פוליטית.
הסרט משלב את פרשנותו של תיבון לאירועים, יחד עם חומר ארכיוני, כולל הקלטות של מצלמות אבטחה מהקיבוץ וצילומים ממצלמות גוף של מחבלי חמאס.
אבריץ' הצהיר כי בחר את הקטעים ש"חזרו על עקבותיו של נעם" במהלך פעילותו, וכי הוא לא התכוון "להפחיד אנשים" עם הצילומים הקשים.
בתחילה הסרט הוסר מהבכורה שלו בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי של טורונטו (TIFF) עקב בעיות לכאורה באישור משפטי לשימוש בצילומים, אף על פי שכל הצילומים כבר היו זמינים לציבור עוד מלפני הפקת הסרט.
לאחר שהסרט הוחזר לפסטיבל, אבריץ' ייחס זאת ל"לחץ עולמי".
ב-13 באוגוסט 2025 פסטיבל הסרטים הבין-לאומי של טורונטו (TIFF) ביטל את הקרנת הבכורה של הסרט, בנימוק כי ליוצרי הסרט אין את הזכויות להשתמש בצילומי חמאס מההתקפות.
הפסטיבל גם הצהיר כי הוא שואף למנוע "איום פוטנציאלי של שיבוש משמעותי" שעלול לקרות בהקרנה.
צוות הקולנוע אמר לאתר החדשות Deadline Hollywood כי הם היו המומים מההחלטה, אך בכל זאת יקרינו את הסרט.
ההחלטה ספגה גינוי מצד קרן המרכז היהודי אושוויץ, כאשר מנהלה ג'ק סימוני אמר כי "מדובר במקבילה מוסרית לבקשה של ניצולי השואה לקבל את הסכמתו בכתב של אדולף היטלר להציג קטעים שצולמו על ידי הנאצים במחנות ריכוז".
מכתב פתוח שנחתם על ידי יותר מ-1000 אנשי מקצוע בתחום הבידור מארגון Creative Community for Peace טען כי המהלך "מקיים את כוונתם של פעילים אנטי-ישראליים ואנטישמיים להשתיק קולות יהודיים".
למחרת, מנכ"ל TIFF, קמרון ביילי, חזר בו מהחלטתו, באומרו כי יעבוד עם אבריץ' כדי למצוא פתרונות למצב והכחיש את הטענות על צנזורה.
הסרט יצא לאקרנים ב-10 בספטמבר, והקרנת הבכורה שלו בפסטיבל נתקלה במחאות.
הסרט מתוכנן לצאת לאקרנים בארצות הברית ובקנדה ב-3 באוקטובר, זמן קצר לפני יום השנה השני לאירועי הטבח.
דניאל פיינברג מ"הוליווד ריפורטר" תיאר את הסרט כ"מרתק ללא ספק", והתייחס אליו כ"גרסה מהחיים האמיתיים" של הסרט "חטופה" עם זאת, הוא טען כי הניסיון למסגר אותו כסרט תיעודי "א-פוליטי" הוא בסופו של דבר בלתי אפשרי.
הוא הרגיש כי בעוד שהסרט הדהד תסכול נרחב מחוסר המוכנות של ישראל במהלך התקיפה, לא נעשה בו ניסיון להציע הסברים לדבר.
פאט מולן ממגזין POV שיבח גם הוא את הסרט, וציין כי סיפורו של נעם "התפתח ללא ספק בעוצמה מסחררת".
עם זאת, הוא מתח ביקורת על ההיקף התיעודי הצר שבסרט.
הסרט זכה בפרס בחירת הקהל של TIFF לסרט תיעודי.
בתגובה, מסר תיבון כי: "הקהל אמר את דברו.
הניצחון הזה הוא של כל מי שהיה שם בשבעה באוקטובר ויודע את האמת על היום הנורא הזה.
הבחירה הזו מוכיחה את הכוח של האמת שלנו, ואת החשיבות של מאבק למען האמת, בלי לוותר ובלי להתייאש.
אני רוצה להודות לבמאי בארי אייבריץ', לצוות ההפקה, ולקהילה היהודית בקנדה שעמדה לצידנו לאורך כל הדרך".
המרחק מהירח הוא המרחק בין מרכז כדור הארץ למרכז הירח.
פעמים רבות נעשה שימוש במונח כיחידת מידה בקרב אסטרונומים (LD - ).
המרחק הממוצע הוא כ-385,000 קילומטר, או 1.3 שניות אור.
המרחק הוא פי 30 מקוטר כדור הארץ.
יחידת המידה משמשת לתיאור המרחקים מגופים קרובי ארץ, אך משמעותית גם בתורת היחסות הכללית.
המתמטיקאי האנגלי ארנסט ויליאם בראון פיתח משוואה טריגונומטרית על בסיס מראה הירח משני צידי כדור הארץ.
המרחק בין כדור הארץ לירח יחסי ותלוי במסלול הירח סביב כדור הארץ ומיקומו (אפסיד).
יאן מיאוס, אסטרונום בלגי, שהתמחותו הידועה היא בחישוב תנועות ומסלולים של גרמי שמים שונים, ביסס את הנתונים הבאים על פי 1500 לפנה"ס עד 8000 לספירה:
עד 1950, המחקרים הידועים ביותר בתחום היו של האסטרונומים והמתמטיקאים היוונים אריסטרכוס מסאמוס והיפרכוס.
היפרכוס חקר את תנועת הירח ואישר את הערכים המדויקים עבור שתי תקופות של תנועתו, בעוד שאריסטרכוס העריך את יחס המרחקים בין הארץ לירח ולשמש.
הערכתו של היפרכוס הייתה שהמרחק המקסימלי מהירח הוא 409,000 ק"מ.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, יצאו מחקרים חדשים בנושא, המשתמשים בעיבוד ומידול ממוחשב.
הניסוים המרכזיים בנושא התרחשו באמצעות רדאר (יחס אות לרעש), אף על פי שהיו בלתי מדויקים.
בשנות ה-60 החלו ניסויים בלידאר, טכנולוגיית מדידת מרחק על ידי הארת המטרה בקרן לייזר, ומדידת הזמן שלוקח לקרן האור לחזור למקלט.
ניסויים בקרן לייזר נעשו בעיקר על ידי ברית המועצות במצפה הכוכבים האסטרופיזי של חצי האי קרים .
במאה ה-21 החלו להשתמש במערכות מודרניות של צילום ו-GPS על מנת לשער את קביעת המרחק לירח.
המרכז הבהאי העולמי הוא המרכז המנהלי והדתי של הדת הבהאית.
הוא שוכן בצפון ישראל, בערים חיפה ועכו ובסביבותיהן, וכולל את אתרי העלייה לרגל הבהאיים העיקריים ואת המבנים המשמשים משכן למוסדות הבין-לאומיים של הדת, ובהם מבני משרדים, בתים לעולי רגל, ספריות, ארכיונים, מרכזי מבקרים, מקדשים וגנים רחבי ידיים.
שורשיו של המרכז הבהאי העולמי בשהותו של בהאא אללה בארץ ישראל בתקופת השלטון העות'מאני, במחצית השנייה של המאה ה-19.
כל הפעילות הבהאית במישור הבין-לאומי מרוכזת בידי המרכז הבהאי העולמי, ובכלל זה ניתוב משאבים וקבלת החלטות המשליכות על הדת הבהאית כולה.
בית הצדק העולמי השוכן בחיפה הוא הסמכות העליונה של הדת, והוא נעזר בפעולותיו במרכז ההוראה הבין-לאומי הסמוך ובמוסדות הבהאיים האחרים.
מבני המרכז הבהאי העולמי וסביבותיהם, ובמיוחד המתחם הבהאי על הר הכרמל ומתחם אל-באהג'ה בעכו, מעוצבים בקפידה, תוך שימת דגש על יופי, אסתטיקה ועיצוב נופי, הנחשבים לעיקרון חשוב בדת הבהאית.
בשנת 1868 הגלו השלטונות העות'מאניים את מייסד הדת הבהאית, בהאא אללה, לארץ ישראל וכלאוהו בכלא עכו.
הוא נותר באזור עד סוף חייו, ונפטר ב-1892. בהאא אללה הורה לבנו, עבד אל-בהאא', על המקום ברכס הכרמל שבו יוקם מקדש הבאב, בעת ביקור שערכו השניים בחיפה ב-1891. הר הכרמל נחשב לקדוש בדת הבהאית, כפי שתיארו בהאא אללה בכתביו:
ההר נזכר גם בדברי עבד אל-בהאא':
ב-21 במרץ 1909 הונחו שרידיו של הבאב, מפיצה הראשון של הדת הבהאית, במאוזוליאום בן שישה חדרים, אשר הוקם במקום בו ניצב כיום מקדש הבאב.
באחד החדרים במבנה הונחו גם שרידיו של עבד אל-בהאא' בחודש נובמבר 1921, וב-23 במאי 1944, מאה שנים לאחר הכרזת הבאב, הוצג דגם של המקדש העתידי.
במהלך מלחמת העצמאות עזבו רוב הבהאים את ישראל, ורק קומץ מאמינים נותרו בה.
ב-1949 הונחה אבן הפינה למקדש הבאב, שהושלם ב-1953 והיה למבנה הראשון של המרכז הבהאי העולמי.
ב-1957 הושלם מבנה הארכיון הבהאי הבין-לאומי.
חברי בית הצדק העולמי הראשונים נבחרו ב-1963, וגם מיקומו של מוסד זה נקבע בחיפה.
בשנות ה-70 החלה הקמת בניין בית הצדק העולמי, והוא הושלם ב-1983. בשלב הבנייה האחרון עד כה הוקמו הטרסות והגנים האחרים, ושלושה מבני ציבור נוספים: המרכז ללימודי הכתבים הקדושים, מרכז ההוראה הבין-לאומי ושלוחה של מבנה הארכיון הבין-לאומי.
על המבנים הנוספים המתוכננים לקום במתחם או בסביבתו נמנים הספרייה הבהאית הבין-לאומית, מקדש נוסף שבו יונחו שרידיו של עבד אל-בהאא', ומבנה שישמש כמשכן לבית התפילה הבהאי.
באתר שבו אמור לקום המבנה האחרון, ברחוב טשרניחובסקי בכרמל הצרפתי, הוצב אובליסק בחודש אוגוסט 1971.
חופש הפולחן מובטח לדת הבהאית כמו לכל יתר הדתות במדינת ישראל.
ישראל הכירה בבית הצדק העולמי כגוף ההנהגה החוקי של הדת הבהאית, ואף שהבהאים דוגלים בעשיית נפשות לדתם, קיבלו על עצמם מנהיגי הדת מרצונם את האיסור ללמד את הדת הבהאית בארץ.
למרות חשיבותו המרכזית של המרכז העולמי הבהאי, אין בישראל קהילה בהאית רשמית, ואין מתקיימות בה פעילויות קהילתיות בהאיות אופייניות, כמו 19 ימי המפגש הקהילתי הנהוגים בכל אחד מראשי החודשים הבהאים, או כינוס של האספה הרוחנית הלאומית, שכן זו אינה קיימת בישראל.
גישה זו נובעת, בין היתר, מהצורך לשמור על יחסים תקינים עם שלטונות המדינה ועם אוכלוסייתה.
במכתב מ-1995 הבהיר בית הצדק העולמי את מדיניותו בעניין:
המתחם הבהאי על הר הכרמל
המתחם הבהאי על הר הכרמל בחיפה משתרע לאורך של כמעט קילומטר, בין המושבה הגרמנית מצפון-מזרח, לבין מרכז הכרמל מדרום-מערב.
במרכזו רחבה שבה גן מטופח ובו שבילי הליכה מרוצפים בחצץ בגוון אדמדם.
הרחבה פונה אל שדרות הציונות שמדרום לה והחוצות את המתחם ממזרח למערב במנהרה.
בקצה הצפוני של הרחבה ניצב מקדש הבאב.
מעל לרחבה מטפסות תשע טרסות במעלה הכרמל המשמשות כציר האורך העיקרי של המתחם כולו, ומסתיימות בכניסה העליונה אל המתחם ברחוב יפה-נוף.
תשע טרסות נוספות מהוות את המשכו של ציר זה במורד ההר, והן מסתיימות בכניסה התחתית של המתחם, הפונה אל שדרות בן-גוריון.
בצידו הדרום-מזרחי של המתחם משתרעת הקשת הבהאית, ארבעה מבנים הערוכים בצורת קשת, והכוללים את בית הצדק העולמי, מרכז ההוראה הבין-לאומי, המרכז ללימודי הכתבים הקדושים ואת הארכיון הבין-לאומי.
ארבעת המבנים סוגרים מדרום על הגנים המונומנטליים.
19 הטרסות מהוות את הציר המרכזי של המתחם, המוביל מפינתו הצפון-מזרחית אל קצהו הדרום-מערבי.
תשע הטרסות הראשונות הוקמו בחלקו הצפוני של ההר בשנות ה-30, ולאחר מכן נרכשו יתר הקרקעות בסביבתו של המתחם המקורי.
בשנת 1990 החל השלב האחרון של הקמת הגנים והשלמת תשע הטרסות הנוספות.
אלה מובילות מגובה של 60 מטר מעל פני הים עד גובה של 400 מטר מעליו, ועל מנת ליצור המשכיות, הוקמו גשרים מעל שני הרחובות החוצים את המתחם ממזרח למערב.
בטרסה התחתונה שבה שוכנת רחבת הכניסה הצפונית למתחם, הוקמו מפל עשוי שיש, ומזרקת מים ייחודית בצורת כוכב הוצבה במרכזן של 16 בריכות נוי בצורת יהלום.
19 הטרסות נושאות יסודות סמליים בהאים שונים.
המספר 19 הוא מספר מקודש בדת הבהאית, ומסמל את הבאב – הטרסה המרכזית שבה ניצב המקדש – ואת 18 בני קהילתו הראשונים.
מערכת ההשקיה מבוססת על מיחזור מי המזרקות, ותוכננה כך שתקטין את רמת התאיידות המים ככל הניתן.
במורדות התלולים, ששיפועם נע בין 30 ל-60 מעלות, נשתלו צמחים שביכולתם למנוע את סחיפת הקרקע.
כ-70 גננים וכ-30 מתנדבים בהאים עושים בתחזוקת הגנים והטרסות.
הגנים המונומנטליים שוכנים ממזרח לשורת הטרסות העליונה.
הם משתרעים על פני שטח בצורת חצי מעגל שגבולו מוכתב על ידי ארבעת מבני הקשת מדרום, ועל ידי שדרות הציונות מצפון.
הבאב נחשב למפיצה הראשון של הדת הבהאית.
אף שהמקדש נחשב בעיני הבהאים כמקום השני בקדושתו לאחר אל-באהג'ה בעכו, הוא ללא ספק המבנה הבהאי הידוע ביותר בישראל ובעולם כולו, והוא מזוהה עם הדת יותר מכל.
עולי הרגל הבהאים המגיעים למקדש נכנסים אליו לאחר שהם חולצים את נעליהם כדי לשמור על קדושת המקום.
הם יושבים בתוך המקדש בשקט, והתפילה שלהם מתבטאת במעין "מדיטציה" שקטה.
כך הם מאמינים שהם מתחברים לאל בצורה אישית.
המקדש היה לסמלה המוכר ביותר של העיר חיפה; הוא בולט למרחוק בכיפתו המוזהבת באור יום, ומואר בלילה.
הקונסטרוקציה של הכיפה תוכננה על-ידי היינריך נוימן מהטכניון.
ארבעת מבני הקשת הבהאית ("The Arc") זכו לשמם בשל אופן העמדתם בצורת קשת, אך לשם נודעת גם משמעות סמלית המתקשרת לאמור בספר הכרמל, בו נאמר כי במקום זה ישיט האל את "תיבתו".
מבנה הארכיון הבין-לאומי הושלם ב-1957, והיה המבנה הראשון בקשת.
צורתו, כשל מקדש יווני, שואבת את השראתה מהפרתנון באקרופוליס של אתונה.
למבנה 50 עמודים בסגנון איוני, וגגו ירקרק.
בארכיון שמורים ספרים וכתבים שנאספו על ידי הדת הבהאית במשך 150 שנות קיומה, ובין היתר נמצאים בו תצלומו היחיד של בהאא אללה וציורים שלו ושל הבאב.
עד פתיחת המבנה שימשו שלושה מחדרי מקדש הבאב והמבנה בשדרות הציונות 75 כארכיון הבין-לאומי.
מאז הקמתו ב-1963 בית הצדק העולמי משמש כמוסד העליון של הדת הבהאית.
בבית הצדק תשעה חברים, הנבחרים אחת לחמש שנים על ידי ועדת בחירה המורכבת מנציגי כל האסיפות הרוחניות הבהאיות.
בית הצדק העולמי הוא גוף בעל סמכות חקיקתית ושיפוטית – הוא רשאי לחוקק חוקים ולשנותם, והוא משמש כערכאה השיפוטית הגבוהה ביותר במבנה הארגוני של הדת הבהאית.
פרסומיו נחשבים מחייבים, ובהתאם לקביעת בהאא אללה עצמו החלטותיו החקיקתיות נחשבות לחסינות מטעות.
עם זאת, רק הבית כגוף זכה להנחיה אלוהית זו, ולא היחידים המרכיבים אותו.
לבית הצדק מסורה הסמכות להתאים את הדת הבהאית להתקדמות החברתית, ומכאן נובעת סמכותו החקיקתית לפרש ולהוסיף על כתבי הדת הקדושים, אך הוא אינו רשאי לשנותם או לבטלם.
משרדיו הראשונים של בית הצדק שכנו בבית עולי הרגל המערבי השני ברחוב הפרסים 10 בחיפה, וב-1983 נחנך הבניין ב"קשת".
על תפקידיו של בית הצדק נמנים קידום האיכויות הרוחניות של הדת הבהאית, שימור כתבי הדת, הגנת הקהילה הבהאית העולמית, שימור המרכז הבהאי העולמי ופיתוחו הן במישור הרוחני והן במישור האדמיניסטרטיבי, וכן עידוד התרחבותה של הקהילה הבהאית העולמית.
בנוסף לכך, על בית הצדק להפעיל את "השפעתו החיובית" על ענייניה הכלליים של האנושות כולה, לקדם את השלום בין העמים ולהגן על המין האנושי ועל כבודו.
תפקידו של המרכז ליועצים בין-לאומיים הוא ללוות ולתאם את עבודתם של תשעה יועצים הנמצאים בחיפה ו-81 יועצים ברחבי העולם.
יועצים אלה ממונים על ידי בית הצדק העולמי במטרה לייעץ ולסייע למועצות המקומיות הבהאיות ולמועצות הלאומיות הבהאיות ברחבי העולם.
היועצים נבחרים על ידי בית הצדק העולמי בשל היותם חברים ותיקים בקהילות השונות, והם ממונים לכהונה של חמש שנים.
היועצים אינם נחשבים לאנשי דת ואינם יכולים לקבל החלטות דתיות.
המרכז נוסד ביולי 1973, ובו תשעה חברים הממונים על ידי בית הצדק העולמי.
הוא משתרע על פני תשע קומות בשטח כולל של 19,000 מ"ר.
בתחילה שכן בבית עולי הרגל המערביים השני , והעבודות להקמת המבנה הנוכחי החלו ב-1992 והסתיימו בשנת 2000.
המבנה הוא מקום מושבם של מלומדים בהאים העוסקים בלימוד ובתרגום כתבי הדת הקדושים.
המבנה הושלם בשנת 1999, ויחד עם שלוחת הארכיון הבין-לאומי הצמודה לו, הוא משתרע על פני שטח של 16,000 מ"ר.
עד שיוקם מבנה הספרייה הבהאית הבין-לאומית, מאוכסנים ספריה במבנה זה.
מספר מבנים גדולים שוכנים מתחת לפני הקרקע, ואלה כוללים כלבו המספק מוצרים ללא תמורה אך ורק למתנדבים במקום, חדר אוכל, משרדים, שני מגרשי חנייה, אולם השוכן בעומק של 25 מטרים מתחת לפני האדמה ובו 400 מקומות ישיבה, וכן חמישה מקלטים.
סך הכול משתרעים המבנים התת-קרקעיים מתחת לגנים על-פני שטח של מאות מטרים רבועים.
בתי עולי הרגל ומבנים אחרים בחיפה
העלייה לרגל בדת הבהאית מתבססת על ביקור של המאמינים במקומות הבהאים הקדושים הכלולים במרכז הבהאי העולמי.
על מנת לקבל את פניהם של העולים לרגל השוהים בחיפה ולארח אותם, נבנו בעיר מספר בתים לעולי רגל.
בעבר הופרדו עולי הרגל שבאו מארצות המזרח מאלה שהגיעו מארצות המערב בשל הבדלים תרבותיים, אך נוהג זה הופסק ב-1951.
בית עולי הרגל המערביים הראשון
בית עולי הרגל המערביים הראשון שוכן ברחוב הפרסים 4, במושבה הגרמנית, וכיום אינו פעיל.
בתחילת המאה ה-20 הוא שימש עולי רגל מארצות המערב.
בתחילה נשכר ולאחר מכן נרכש, ולאחר שנבנה בית עולי הרגל המערביים השני, התגורר עבד אל-בהאא' בבניין הישן עם בני משפחתו.
לאחר מכן נמסר לבעלים זרים, אך שב ונרכש בידי בית הצדק העולמי לאחר מכן.
בית עולי הרגל המערביים השני
בית עולי הרגל המערביים השני, ברחוב הפרסים 10, החליף את קודמו ואף הוא אינו פועל כיום למטרה זו.
לפי המסורת הוא ניצב באחד המקומות בהם נטה בהאא אללה את אוהלו כאשר ביקר בחיפה.
הבית הוקם במימונה של בהאית אמידה מארצות הברית, שחשה כי המבנה הקודם אינו ראוי למטרתו.
המבנה חדל מלשמש עולי רגל, ונעשו בו מספר שימושים אחרים.
בין היתר היה זה משכנו הראשון של בית הצדק העולמי, מהקמתו ב-1963 ועד לחנוכת המבנה הנוכחי ב"קשת" ב-1983, ומשכנו של מרכז ההוראה הבין-לאומי מ-1983 עד 2000. כיום משמש המבנה את מזכירות הקהילה הבהאית הבין-לאומית.
בית אבן זה נבנה על ידי בהאי מאיראן, אשר מימן את הקמתו ופיקח עליה.
המבנה אירח משך עשרות שנים את עולי הרגל מאיראן, וב-1951 הפך למשכנם של כל עולי הרגל, הן ממזרח והן ממערב.
ב-1969 התקבלה החלטה עקרונית כי עולי הרגל ישהו בבתי מלון, והמבנה מוגדר כיום כ"מרכז לעולי רגל".
בנין זה הוא החדש שבין המבנים הבהאים לשירות עולי הרגל בחיפה, והוא שוכן סמוך לגנים המונומנטליים.
תחילתו כבית חולים של חברת עזרה.
הוא מסוגל לאכסן עד 500 איש, ובין היתר הוא משמש את 150 עולי הרגל השוהים באזור בכל פרק זמן נתון במהלך עונת העלייה לרגל.
האתר מורכב משני מבנים ששימשו בעבר כמרפאה, וחידושו החל בחודש יולי 1998 והסתיים באוקטובר 2000. שני המבנים חוברו זה לזה במעבר, וכיום משתרע הקומפלקס על פני שטח של 1,069 מ"ר.
במקום אודיטוריום ובו 300 מקומות ישיבה.
הבניין בשדרות הציונות 75 בחיפה מהווה חלק מן המרכז הבהאי העולמי.
הוא שימש במשך השנים כמוקד ממנו פיקח שוגי אפנדי על התפתחות הגנים, כמשרד לאדריכלים שהופקדו על הקמת ה"קשת", וכחלק מהארכיון הבין-לאומי הבהאי (לפני הקמתו של הארכיון הנוכחי ב-1957).
כיום שוכנת במבנה מחלקת המקומות הקדושים הבהאית.
הבית נקנה על ידי בתו של בהאא אללה, בהיה ח'אנום, על מנת לשמש בית ספר לבנות אך תוכנית זאת לא יצאה את הפועל.
קבריהם של אשתו הראשונה של בהאא אללה, אסיה ח'אנום, ובנם נמצא בחלקה סמוכה אחרת לבית.
בית הקברות הבהאי בעיר שוכן בקצה המערבי של רחוב אלנבי, בין מוזיאון ההעפלה וחיל הים מצפון למוזיאון הימי הלאומי ממזרח.
אורכו כ-110 מטרים ורוחבו המרבי הוא 70 מטרים.
בית הקברות מטופח ומתוחזק בהתאם לעקרונות האסתטיים המנחים את האמונה הבהאית, והוא נחצה במרכזו על ידי שדרת עצי דקל.
חלקת הקבר של רוחיה ח'אנום
בהצטלבות הרחובות הפרסים ואירן שוכנת חלקת הקבר של אַמַת אל-בהאא רוחיה ח'אנום.
רוחיה ח'אנום, אמריקאית במקורה (שמה המקורי Mary Sutherland Maxwell), הייתה אשתו של שוגי אפנדי, נכדו של עבד אל-בהאא' (עבאס אפנדי).
רוחיה ח'אנום, הנחשבת לבהאית הקדושה האחרונה משושלת המייסדים, התגוררה בבית הסמוך, ביתו של עבד אל-בהאא', ולאחר מותה בשנת 2000 נקברה כאן.
המצבה עשויה מפיסת שיש קרארה בעובי של 25 ס"מ והיא מעוטרת בערבסקה החרוטה בלייזר.
מבני המרכז בעכו ובגליל המערבי
לעכו חשיבות רבה בדת ובמסורת הבהאית; בה נכלא בהאא אללה, בה התגורר לאחר ששוחרר בתנאים מגבילים, ובה מת ונקבר.
האתר החשוב ביותר בסביבותיה של העיר הוא אל-באהג'ה שבו ניצבים אחוזתו וקברו, אולם מספר מבנים נוספים בעיר ובסביבותיה נקשרו בחייו, והם מתוארים להלן בהתאמה לסדר הכרונולוגי של תולדות חייו:
תא הכלא של בהאא אללה
ב-31 באוגוסט 1868, לאחר שהשלטונות העות'מאניים הגלו את בהאא אללה לארץ ישראל, הוא נכלא יחד עם בני משפחתו בשבעה חדרים בקומה העליונה של האגף הצפון-מערבי בכלא עכו.
בחלקים אחרים של המבנה נכלאו חלק ממאמיניו אשר הוגלו עמו.
הוא נותר בכלא עכו במשך שנתיים, ובחודש נובמבר 1870 שוחרר בתנאים מגבילים, כאשר השלטונות העות'מאניים החליטו להפוך את הבניין לקסרקטין.
שחרורו בא זמן קצר לאחר שאחד מבניו נפל אל מותו דרך צוהר שהיה קבוע בתקרת אחד התאים.
המקום הפך לאחד מיעדיהם של עולי הרגל הבהאים, ולאחר 15 שנות מחקר בעזרת מומחים מהטכניון ומגעים עם ממשלת ישראל, נחתמו הסכמים על שיפוצו.
בהסכמים נקבע כי פנים המבנה ישוחזר למצב בו היה לפני שנת 1920, ומעטפתו החיצונית תושב למצבה בעת המאבק במנדט הבריטי ב-1947. שנת 1920 נבחרה כשנה הקובעת ביעד השחזור, שכן עד מועד זה נותר הבניין במצבו עת שהה בו בהאא אללה, ולאחריו ערכו בו הבריטים שינויים רבים.
העבודות, במימונו של המרכז הבהאי העולמי, החלו בשנת 2003 והסתיימו ביוני 2004.
בית עבוד בעיר העתיקה בעכו הוא למעשה שני מבנים נפרדים – הבית המערבי הקרוי על שם בעליו, עבוד, והבית המזרחי שהיה שייך לעודי חאמר, סוחר אמיד מעכו, אשר מסרו מאוחר יותר לבהאא אללה ולבני משפחתו.
חאמר גם היה בעליה של אחוזת אל-באהג'ה, שנרכשה מאוחר יותר על ידי משפחתו של בהאא אללה.
בהאא אללה התגורר בחדר בבניין לאחר ששוחרר מכלא עכו, ובו כתב את ספר החוקים אל-כתאב אל-אקדס בשנת 1873 לערך.
במקום נערכה חתונת בנו, ובהאא אללה הוכרח להמשיך ולהתגורר במקום במשך שבע שנים עד שנת 1877. בשל כך מקובל לקבוע כי היה נתון במאסר או מעצר במשך תשע שנים בסך הכול.
הבית במזרעה, השוכנת בין עכו מדרום לנהריה מצפון, שימש את בהאא אללה כבית קיץ, עת התגורר בו בשכירות בין השנים 1877–1879, ולפני שעבר לאחוזתו באל-באהג'ה.
עבד אל-בהאא', בנו של בהאא אללה, העיד כי:
גן רידוואן השוכן בחלקה הדרום-מזרחי של עכו, בין רחוב עליית הנוער לנחל נעמן, היה ידוע בשם "נעמין" כשמו של הנחל בערבית.
הוא נשכר על ידי עבד אל-בהאא' עבור אביו, אשר אהב להעביר במקום את זמנו בערוב ימיו.
בהאא אללה העניק למקום את השם "רידוואן", היינו גן עדן, ונהג לכנותו גם בשמות "ירושלים החדשה" ו"האי הירוק שלנו".
אל-באהג'ה ("מחוז ההנאה") שוכן צפונית-מזרחית לעכו, בין בוסתן הגליל ממערב לשמרת ממזרח.
באתר שוכנים "אחוזת אל-באהג'ה" בה התגורר בהאא אללה בשנותיו האחרונות החל ב-1879, ובה מת בשנת 1892; ו"מקדש בהאא אללה" בו שמורים שרידיו.
"החצר הקדושה" (חארם-אי אקדס) היא חלקו של "המתחם הקדוש" הכולל את שני המבנים ואת הגנים הצמודים להם.
מקדש בהאא אללה הוא המקום הקדוש ביותר לבהאים, והוא מסמן את הקיבלה, אליו הם פונים בעת תפילה.
במקום פועל גם מרכז מבקרים.
בית זה שוכן בפינה הצפון-מערבית של העיר העתיקה בעכו (כיום רחוב ההגנה).
הוא היה אחד מנכסיה של משפחת בהאא אללה, ונרכש על ידי עבד אל-בהאא' על מנת לשכן בו את המשפחה המתרחבת וכדי לשמש כמקום לקבל בו את פניהם של עולי הרגל שהגיעו אל העיר.
שמו של הבית בא משמו של אחד מבעליו הקודמים, עבדאללה פאשא, מושל עכו בשנות העשרים של המאה ה-19. עבד אל-בהאא' המשיך להתגורר במקום משך 13 שנים עד שעקר לחיפה, ובבנין זה הוחזקו שרידיו של הבאב בהיחבא, עד שהונחו במאוזוליאום שנבנה עבורו בחיפה ב-1909.
המרכז החופשי הייתה מפלגת ימין ישראלית בראשות שמואל תמיר.
המפלגה התפלגה מתנועת החרות בסוף הכנסת השישית, על רקע קריאת התיגר של אנשי "הגוף החופשי" בהנהגת תמיר על מנהיגותו של מנחם בגין בראשות חרות, עקב כישלונה של גח"ל בבחירות.
במרץ 1967 הובילה המחלוקת לעזיבתם של תמיר ואנשיו את המפלגה והקמת המרכז החופשי.
בקיץ 1968 ניסו פעילי המפלגה לרכוש בתים בשכם.
בפברואר 1969 הצטרף לסיעה חבר הכנסת שלמה כהן-צידון, שפרש אף הוא מגח"ל.
ב באוקטובר 1969 זכתה המפלגה בשני מנדטים.
לקראת הבחירות לכנסת השמינית הצטרפה למקימי רשימת הליכוד, במסגרתה השתתפה בבחירות וזכתה לארבעה מנדטים.
במהלך כהונת הכנסת חל פילוג במפלגה בין אנשי הקו המתון בראשותו של תמיר, לאנשי הקו הניצי בהנהגת אליעזר שוסטק.
ב-1974 הוביל העימות לפרישתם של שוסטק ואהוד אולמרט שהקימו את המרכז העצמאי, כמפלגה עצמאית בתוך הליכוד.
ב-1976 חברו השניים לאנשי הרשימה הממלכתית והתנועה למען ארץ ישראל השלמה (שהיו גם הן מפלגות עצמאיות בתוך הליכוד) בהקמת מפלגת לע"ם, שנשארה חברה בליכוד.
שני חברי הכנסת הנותרים של המרכז החופשי שמואל תמיר ועקיבא נוף פרשו מהליכוד ב-26 באוקטובר 1976 והקימו את סיעת המרכז החופשי כסיעה עצמאית בכנסת.
בסוף הכנסת השמינית התפטרו מן הכנסת כדי להצטרף לתנועה הדמוקרטית לשינוי, מטעמה נבחרו ל.
3 מנדטים: שמואל תמיר, אליעזר שוסטק, אברהם טיאר, שלמה כהן-צידון
2 מנדטים: שמואל תמיר, אליעזר שוסטק
הכנסת השמינית (1973) במסגרת הליכוד
4 מנדטים (מתוך 39 לרשימה כולה): שמואל תמיר, אליעזר שוסטק, עקיבא נוף, אהוד אולמרט
המרכז הגרמני לחקר החלל הוא הגוף הראשי וארגון-העל המאגד את כל הארגונים הרשמיים של המרכז הלאומי לחקר החלל וסוכנות החלל הגרמנית.
הגוף הוקם בשנת 1969 לאחר איחוד של שלושה ארגונים מרכזים בגרמניה - "המעבדה האווירונאוטית" (AVA), "המעבדה הגרמנית לתעופה" (DVL) ו"המוסד הגרמני לחקר התעופה" (DFL).
בשנת 1972 אוחד גם המרכז לחקר החלל (GfW) עם ארגון זה.
המרכז הגרמני לחקר החלל חבר באגודת הלמהולץ.
פרויקט הליוס שכלל גשושיות לחקר השמש היה בין הפרויקטים הראשונים של הסוכנות.
למרכז עצמו שמונה מוקדים עיקריים ברחבי גרמניה ביניהם ברלין ובון והגוף מאגד עשרות ארגונים ומוסדות כגון:
המרכז עצמאי בתפקודו ופועל במגוון פרויקטים רבים, אך בנוסף משתתף פעיל וחלק מסוכנות החלל האירופית ולכן עוסק בין השאר ב:
גלילאו - מערכת לווייני הניווט האירופאית
מארס אקספרס - שיגור חללית לחקר המאדים
המרכז הבריטי הלאומי לחלל (באנגלית: The British National Space Centre, המוכר בראשי התיבות BNSC, הוא התאחדות התנדבותית של משרדי ממשלה בריטיים שונים ומרכזי מחקר אקדמיים.
לבריטניה לא הייתה סוכנות חלל, במובן המקובל של ההגדרה, וגוף זה מהווה מעין סוכנות חלל.
ב-23 במרץ 2010 נוסדה רשמית סוכנות החלל הבריטית.
BNSC נוסד בשנת 1985, על מנת לתאם את הפעילויות השונות בבריטניה בתחומי חקר החלל ויישומיו האזרחיים.
פעילות החלל האזרחית בבריטניה עוסקת במדעי החלל, ניווט לווייני, תקשורת וחישה מרחוק.
המשרד לאיכות הסביבה, מזון וענייני ספר
המרכז הבינלאומי לחקר נדידת הציפורים בלטרון הוא מרכז מחקר מדעי לאורניתולוגיה ומרכז צפרות שהוקם בישראל ביוזמת אוניברסיטת תל אביב והחברה להגנת הטבע.
המרכז ממוקם בבניין המשטרה הבריטית לשעבר בלטרון.
עמותת השריון, המפעילה במקום את אתר ההנצחה יד לשריון, הקצתה כ-25 דונמים משטחה עבור המרכז לחקר נדידת הציפורים.
מיקומו של האתר נבחר, בין השאר, מכיוון שהוא נמצא בלבו של הציר המערבי של נדידת העופות בארץ ישראל.
מנהל המרכז הוא ד"ר יוסי לשם מהמחלקה לזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
במרכז יש כיום מכ"ם, כיתת מחשבים המשמשת להשתלמויות מורים, מוזיאון ואכסניה.
המכ"ם, מעודפי הצבא האדום, הובא ארצה על ידי ד"ר ליאוניד דינביץ', מדען עולה מברית המועצות, בעזרת הקרן למדענים עולים.
את חדר המחשבים מימנה ארצות הברית במטרה לעודד את שיתוף הפעולה בנושא הציפורים עם ירדן, טורקיה ויוון.
ממשלת גרמניה מממנת חקר לוויינים במסגרת התוכנית החינוכית "לטוס עם ציפורים".
מטרותיו המוצהרות של המרכז הן:
ניצול יתרונה היחסי של מדינת ישראל בפיתוח מחקרים רב-תחומיים בנושאי הנדידה.
פיתוח נושאי המחקר היישומי הקשור לנדידה בדגש איתור פתרונות לקונפליקטים עם החקלאים, קידום בטיחות טיסה צבאית ואזרחית.
שימוש בתשתית המדעית שתוקם למטרת קידום החינוך האקדמי בישראל, וכבסיס לפיתוח קורסים בינלאומיים בנושא, הגנה על הציפורים ובית גידולן.
במרכז מבוצעים מחקרים בנושאים שונים, למשל:
בטיחות טיסה - מחקר משותף עם חיל האוויר הישראלי אשר הביא להקטנת מספר התאונות הנגרמות מעופות נודדים ב-76%.
הדברה ביולוגית - שיתוף פעולה אזורי עם חקלאים ישראליים, ירדניים ופלסטינים, לשימוש בתנשמות ובבזים כמדבירים ביולוגיים בחקלאות.
פרויקטים חינוכיים - שיתופי פעולה עם משרד החינוך להפעלת תוכניות חינוכיות בבתי ספר ברחבי הארץ בנושאים שונים הקשורים לצפרות, בין היתר הפרויקט הלימודי "הציפורים הנודדות אינן יודעות גבולות", במהלכו עקבו תלמידים ישראלים ופלסטינים אחרי ציפורים נודדות בעזרת משדרי לוויין.
המרכז היהודי-ערבי לפיתוח כלכלי שנוסד בשנת 1988, פועל לקידום שיתוף פעולה כלכלי בין יהודים לערבים בישראל.
מטרתו המרכזית של המרכז, שהוא הגוף הגדול והוותיק בישראל בתחום זה, היא לאפשר לאוכלוסייה הערבית להשתלב בצורה הטובה ביותר בכלכלה הישראלית.
לצד שורה של יחידות המופעלות ישירות על ידי המרכז, ממשרדיו הממוקמים בהרצליה, כמו למשל יחידת הנשים המתרכזת בקידומן הכלכלי של נשים ערביות, המרכז פועל גם כארגון גג היוזם את הקמתם של ארגונים עצמאיים מקומיים חדשים שמטרתם העצמה כלכלית של קהילות מקומיות.
המרכז מפעיל מאז 2004 קרן הלוואות לעסקים קטנים ובינוניים.
הקרן מעניקה הלוואות ליזמים ערבים צעירים המתקשים לקבל הלוואות במערכת הבנקאות הרגילה.
את המרכז מנהלים במשותף חנוך מרמרי וחלמי כתאנה.
המרכז הגאה תל אביב-יפו (מכונה גם לעיתים המרכז העירוני לקהילה הגאה) הוא מרכז קהילתי עירוני המיועד לקהילה הלהט"בית בתל אביב-יפו והסביבה.
המרכז משמש כבית לחברי וחברות הקהילה הלהט"בית, ומציע שירותים בתחומי קהילה, תרבות וסיוע, ומרכז תחתיו את מגוון השירותים שמעניקה עיריית תל אביב לקהילה הגאה.
המרכז הגאה ממוקם במבנה הנמצא בחלקו הדרומי של גן מאיר, חלקה המערבי של העיר תל אביב, ברחוב המלך ג'ורג'.
המבנה שימש במרוצת השנים כבית ספר על שם דב הוז, כמרכז פעילות לתנועת 'הנוער העובד והלומד' ובהמשך היה מוסד חינוכי שהופעל על ידי דרור בתי חינוך.
בפתחו של המרכז הוקמה ב-10 בדצמבר 2013 אנדרטה לזכר קורבנות הנאצים אשר נרדפו על רקע נטייתם המינית.
משולש בטון, עליו מופיע הסבר היסטורי, משולש הפוך ורוד ומשולש הנוצר משלושה ספסלים ורודים כשעל כל אחד מהם נכתב בשפה אחרת (עברית, אנגלית וגרמנית) המשפט הבא: "לזכר נרדפי המשטר הנאצי בשל נטייתם המינית וזהותם המגדרית".
במרץ 2018, הודיעה עיריית תל אביב שבניין המרכז הגאה יעבור שיפוץ ובנייה מחדש של שתי קומות נוספות ואולם אירועים.
בפברואר 2024 ולאחר כשנתיים וחצי מאז החלו העבודות, נחנך המרכז החדש בגן מאיר, ובכך הפך לאחד מהמרכזים הגאים הגדולים בעולם.
סקר שנערך בשנת 2004, לאיתור צרכיה של הקהילה הגאה קידם את הקמת המרכז.
ממצאי הסקר העלו שישה תחומי פעילות שקיבלו ביטוי הלכה למעשה במרכז הגאה: תרבות גאה, מרכז חברתי, העצמת ארגוני קהילה, שירותי תמיכה (תמיכה נפשית וייעוץ משפטי ובריאותי), השכלה ופנאי.
בעקבות הסקר וביוזמתו של איתי פנקס, חבר מועצת העיר תל אביב, הוקם המרכז הגאה ב-2008.
תפיסת העולם שעל בסיסה פועל המרכז הגאה -
המרכז הוא סוכנות עירונית, כגוף של עיריית תל אביב-יפו, עשרות מיליוני שקלים על בניית המבנה החדש.
הפעילות בו מתחלקת ל-6 קטגוריות עיקריות:
תוכניות תרבות הכוללות תיאטרון, מחול, קונצרטים וכו'.
ארגונים קהילתיים להורים לילדים להט"בים, קבוצות דתיות, טרנס*, גיל הזהב, בדיקות HIV.
שירותי תמיכה: קליניקה לייעוץ וטיפול, מענה סוציאלי ומנטורינג
המרכז מוביל את אירועי הגאווה בתל אביב ומסייע להתוות את המדיניות העירונית למען הקהילה הגאה.
המרכז החרדי להכשרה מקצועית הוא מוסד להכשרה מקצועית המיועד למגזר החרדי.
הלימודים במרכז הם בתחום ההיי טק והמקצועות החופשיים.
הלימודים מתנהלים בשעות שונות לנשים וגברים ועל ידי מרצים לגברים ומרצות לנשים.
במכון מכינה לבני ישיבות שבה לומדים מתמטיקה, אנגלית ויישומי מחשב מהרמה הבסיסית ביותר.
בשנת 1996 יזם ד"ר אברהם פוס את הקמת המרכז.
לאחר התייעצות עם צבי וינברגר, מינו את יחזקאל פוגל למנכ"ל הראשון לבית הספר והוא שימש בתפקיד עד לשנת 2002. הלימודים נקבעו בערב כדי לאפשר לתלמידי כולל ללמוד במקביל ולהחליט בסיום הלימודים אם לפרוש לעבודה.
לדברי ראשי המרכז קיבל ירחמיאל בויאר את הסכמת הרב שך בתנאי שהרב אלישיב יקבע את התנאים.
הרב עובדיה יוסף פרסם מכתב תמיכה במרכז בניסן תשנ"ז, אפריל 1997.
יו"ר הוועד המנהל הוא יהודה פוס והמנכ"ל הוא אברהם מרדכי הורן.
המרכז פועל במספר שלוחות בריכוזי הערים החרדיות: ירושלים, בני ברק, אשדוד, חיפה, מודיעין עילית ובית שמש.
הנדסאים - מכינה טכנולוגית, הנדסאי אדריכלות ועיצוב פנים, הנדסאי עיצוב תעשייתי, הנדסאי תוכנה, הנדסה אזרחית, הנדסאי חשמל.
חשבונאות - חשב שכר בכיר, הנהלת חשבונות סוג 1+2, הנהלת חשבונות סוג 3, ייעוץ מס.
טיפול קוגניטיבי התנהגותי - C.B.T.
טכנולוגיה - ניהול רשתות מיקרוסופט (MCSA), תחזוקת מחשבים אישיים, תכנות מתקדם בסביבת VISUAL STUDIO, יישומי מחשבים בעסקים, חשמלאי מוסמך.
מנהל ושיווק - סוכן נסיעות, שיווק וקידום מכירות, שיווק ותיווך נדל"ן, ניהול לוגיסטי ומחסן ממוחשב, יבוא יצוא וסחר בינלאומי, ניהול מערכות משרד, מזכירות רפואית, מטפלות למעונות יום.
עיצוב ומולטימדיה - עיצוב גרפי וגרפיקה ממוחשבת, מולטימדיה ועיצוב אתרים, עיצוב פנים, גרפיקה ממוחשבת ועיצוב אתרים.
כדי להוזיל את שכר הלימוד עומד המרכז בקשר עם עמותות ומשרדי ממשלה הנותנים מלגות לימודים לקורסים שונים.
משרד התמ"ת מפעיל מסלולי בתחומי הנדסאות וחשבונאות הממומנים ברובם על ידי במשרד.
המרכז היהודי הלאומי לרפואה ולמחקר הוא מכון מחקר בדנוור שבקולורדו, המתמחה במערכת הנשימה, המערכת החיסונית וטיפול ומחקר באלרגיות.
המכון נוסד בשנת 1899 לשם טיפול במחלת השחפת וכיום נחשב אחד ממכוני המחקר הרפואי והטיפולים בתחומו מהטובים בעולם.
המכון אינו נתמך על ידי גוף כלשהו, אם כי עד שנת 1950 קיבל תרומות מארגון בני ברית.
בסוף המאה ה-19 קולורדו ושאר מדינות הדרום-מערב באמריקה משכו אליהן חולי שחפת מכל האזורים בשל מזג האוויר החם והיבש השורר באזור, שכן באותה תקופה הטיפול היחיד לשחפת היה אוויר נקי ואור השמש.
לא היו אז בית חולים או מקום מחסה כלשהו למהגרים מסיבות בריאותיות, לאחר שאת רוב כספם הוציאו על הנסיעה לקולורדו.
ב-9 באוקטובר 1888 הונחה אבן הפינה לבניית בית החולים לטיפול בחולי השחפת, לאחר שאישה בשם פרנסיס וייזברט ג'ייקובס, שראתה צורך במתן פתרון לטיפול בחולי השחפת, חברה לרב ויליאם שטרן פרידמן, וביחד אספו די כסף לרכישת חלקת האדמה ובניית בית החולים עליה.
בשנת 1893 הסתיימה בניית בית החולים.
השם שניתן לו במקור היה "בית החולים על שם פרנסיס וייזברט ג'ייקובס" .
המוסד נפתח רק ב-10 בדצמבר 1899 עקב משבר כלכלי ומשבר הכסף (מתכת) של שנת 1893. כאמור, בשנת 1899 נפתח בית החולים לאחר שהרב ויליאם שטרן פרידמן יצר קשר עם אנשי ארגון בני ברית ושכנע אותם לממן את בית החולים על בסיס קבוע.
עם פתיחת המוסד, ב-10 בדצמבר, שונה שמו - השם החדש היה "בית החולים היהודי הלאומי לטיפול במחלת השחפת" .
המרכז החקלאי הוא ארגון שנוצר בתקופת היישוב ואשר היווה מסגרת משותפת של גופי ההתיישבות העובדת ושל עובדי החינוך החקלאי.
בתקופתו הראשונה, עמד בראשו כארבעה עשורים אברהם הרצפלד איש העלייה השנייה.
בשנת 1956 החליף את הרצפלד יצחק שפירא, שעמד בראשו במשך כעשרים שנה עד 1975 ויזם את בניית ביתו של המרכז, בשדרות שאול המלך 8 בתל אביב.
המרכז החקלאי נבחר אחת לארבע שנים על ידי הוועידה החקלאית המורכבת מנציגי חברי הסתדרות הפועלים החקלאיים שהוקמה בשנת 1919. עם הקמת ההסתדרות הכללית בשנת 1920 היוותה הסתדרות הפועלים החקלאים (שכללה עובדים חקלאים שכירים ועצמאים) חלק מרכזי של ההסתדרות.
בשנת 1994, לאחר השינוי הארגוני בהסתדרות, שהפכה להיות איגוד מקצועי גרידא, נותק הקשר של ההסתדרות עם המרכז החקלאי.
גם לאחר הניתוק מההסתדרות המשיך המרכז החקלאי לפעול ותפקידו המרכזי היה יצוג החקלאים והאינטרסים שלהם מול מוסדות השלטון.
החל מ-2001 אוגד המרכז החקלאי עם נציגי ארגוני המגדלים החקלאיים ועם נציגי התנועות ההתיישבותיות לידי גוף שנקרא התאחדות חקלאי ישראל.
המרכז הבינלאומי לבריאות, משפט ואתיקה הוא מרכז לקידום מחקר אקדמי ופעילויות חינוכיות בתחומי הממשק שבין בריאות, אתיקה ומשפט.
המרכז שייך לאוניברסיטת חיפה ופועל בישראל ובעולם בהתנדבות ללא כוונת רווח מאז 1995.
במרכז פועלות למעלה מ-15 מחלקות בתחומים שונים של בריאות, משפט ואתיקה (גנטיקה, פסיכולוגיה, רפואה משלימה, ביואתיקה סביבתית, סיעוד, אינטרסקס ועוד)
המרכז מפעיל מועדון חברתי-מקצועי המתקיים בחיפה מדי כחודש וכולל הרצאת מומחה ומפגש חברתי; ומועדון סרט המתקיים בחיפה מספר פעמים בשנה, במהלכו מוצג סרט קולנוע העוסק בסוגיות הקשורות בבריאות, משפט ואתיקה וניתנת הרצאה קצרה של מומחה ביחס לסרט.
עוד הפיק המרכז תוכניות טלוויזיה ורדיו במסגרת הערוץ האקדמי.
בכל שנה נערכים מספר כנסים מקצועיים בתחומים שונים של בריאות ומשפט בהשתתפות מומחים בולטים בתחומם בישראל.
אונסק"ו (ארגון לחינוך, מדע ותרבות של האו"ם) הקים את הקתדרה שלו לביואתיקה במרכז.
מופקד הקתדרה הוא פרופ' אמנון כרמי, ראש המרכז.
עד כה הפיקה הקתדרה ספרי הוראה בתחום אתיקה רפואית שמפורסמים בחינם ומשמשים להוראת אתיקה רפואית בבתי ספר שונים לרפואה בעולם.
המרכז יזם, עודד והקים באוניברסיטת חיפה את הספרייה הגדולה בארץ בתחומי הבריאות, המשפט והאתיקה.
לרשות הקוראים עומדים למעלה מ-5,000 ספרים וקלטות וידאו.
המרכז פרסם ספרים שונים בתחומי זכויות החולה, פסיכיאטריה, אפילפסיה, פסיכולוגיה, גנטיקה ומשפט רפואי.
המרכז מוציא בשיתוף פעולה עם הארגון העולמי למשפט רפואי את כתב העת הבינלאומי "Medicine and Law" ומעניק גיבוי אקדמי לכתב העת "רפואה ומשפט" של האגודה לרפואה ולמשפט בישראל.
המרכז ההיסטורי של סנקט פטרבורג ואתרים קשורים הוא השם הכולל לקבוצת אתרים באזור סנקט פטרבורג, אשר הוכרזו על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1990. האתרים הוכרזו בשל חשיבותם הארכיטקטונית, המשלבת אדריכלות בארוק, אדריכלות נאו-קלאסית ואדריכלות רוסית מסורתית.
בין האתרים העיקריים הכלולים בהכרזה:
המרכז ההיסטורי של סנקט פטרבורג (ובהם ארמון החורף ומבצר פטרופבלובסקיה)
המרכז ההיסטורי של קרונשטאדט והמצודה של קרונשטאדט
מתחם הארמונות והגנים בפטרהוף, והמרכז ההיסטורי של העירה פטרהוף
ארמונות העיר פושקין, אזור צארסקויה סלו והארמונות שבו ובהם: ארמון יקטרינה וארמון אלכסנדר, הפארקים שסביב הארמונות והמרכז ההיסטורי של העיר
ארמונות וגני העיר פאבלוסק והמרכז ההיסטורי של העיר
הארמון והפארק בעיירה גטצ'ינה והמרכז ההיסטורי של העיירה
הארמון והפאר בעיירה סטרלנה והמרכז ההיסטורי של העיירה
המרכז היהודי במינכן הוא מרכז קהילתי של הקהילה היהודית במינכן ובוואריה העילית בגרמניה.
המרכז שנבנה בשנים 2004–2006 וממוקם ב בעיר העתיקה, כולל בית כנסת אורתודוקסי, מוזיאון יהודי, ספרייה, מעונות יום, בית ספר, מרכז נוער, חדר כושר, מקווה טהרה ומסעדה כשרה.
במינכן חיה הקהילה היהודית השנייה בגודלה בגרמניה, אחרי ברלין.
האוכלוסייה היהודית שמונה כיום כ-9,000 נפשות, מורכבת ברובה מיהודי ברית המועצות לשעבר.
למרכז קדם מרכז קהילתי קטן יותר ששכן ברחוב רייכנבך 27 משנת 1947, וכלל בית כנסת ראשי ומוזיאון קטן.
טקס הנחת אבן הפינה נערך בנובמבר 2003, בהשתתפות יוהאנס ראו נשיא גרמניה.
בחודש אוגוסט אותה שנה סיכלו רשויות גרמניה תוכנית של הקבוצה הנאו-נאצית Kameradschaft Süd ("אחוות הדרום") לפוצץ מטען חבלה במהלך הטקס.
מנהיג הקבוצה נידון לשבע שנות מאסר.
בבוקר יום שישי יצאה תהלוכה מהמתחם בו עמד בית הכנסת הישן תוך שהם נושאים 9 ספרי תורה, בליווי נגן הקלרינט גיורא פיידמן שניגן "שלום חברים".
לאבטחת האירוע הוקצו 1,500 שוטרים.
עלויות הבנייה שהגיעו לכ-57 מיליון אירו, מומנו על ידי עיריית מינכן, מדינת בוואריה, ותרומות מהקהילה היהודית.
בנוסף עמדו לרשות הקהילה 20 מיליון אירו ממכירת מתחם בית הכנסת הראשי הרפורמי לרשת הכל-בו Karstadt.
לאחר תחרות אדריכלים בת שני שלבים זכו בחוזה לתכנון המרכז האדריכלים רנה וונדל הופר ווולפגנג לורך, שתכננו גם את בית הכנסת החדש בדרזדן.
כמו בתי כנסת אורתודוקסיים רבים, בית הכנסת פונה לכיוון דרום מזרח, מיקומה של ירושלים.
הוא בנוי כולו כקובייה אטומה ללא חלונות, מאבני גיר גדולות.
צורה זו מסמלת את אוהל המועד.
מעל המבנה הקובייתי ניצבת קוביית זכוכית קטנה יותר, שמאירה את הכיכר כמגדלור בשעות הלילה, כסמל לליל הזגוגיות השבורות.
שער הכניסה יוצר במיוחד בבודפשט, וחרוטים עליו עשר האותיות הראשונות של האלפבית העברי, כרמז לעשרת הדיברות.
אולם התפילה שמכיל 550 מקומות ישיבה, איננו מואר ישירות מבחוץ, אלא האור משתקף ברשת מתכות בצורת מגן דוד טרם חדירתו.
קירות ההיכל מצופים פורניר ארז מלבנון ומעוטרים בפסוקים מספר דברים באותיות זהב.
מתחת למבנה בית הכנסת עוברת מנהרה תת-קרקעית באורך 30 מטר.
המנהרה משמשת כאנדרטה שלכל אורכה מונצחים שמות 4,500 יהודי העיר שנרצחו בשואה.
ההנצחה תוכננה כמעבר תת-קרקע מחשש להשחתות.
בשנת 2007 הקדיש שירות הדואר הגרמני למרכז היהודי בול בערך 55 סנט שהופץ ב-6.5 מיליון עותקים.
באוקטובר בשנת 2008 זכה המרכז היהודי בפרס גרמניה לתכנון עירוני.
מאז הקמתו נמצא המרכז תחת אבטחה במשך 24 שעות ביממה ומבקרים נדרשים לעבור בכניסה דרך מגלה מתכות.
המרכז הארצי לַמְדַע הוא מרכז ארצי להכשרת מורים למדע וטכנולוגיה בבית הספר היסודיים בישראל.
ממוקם במרכז לחינוך מדעי וטכנולוגי בבית הספר לחינוך שבאוניברסיטת תל אביב.
המרכז הוקם בשנת 1995 על ידי ראש המרכז לחינוך מדעי וטכנולוגי, פרופ' דוד חן, במסגרת המרכז הישראלי להוראת המדעים (לימים, "המרכז הישראלי לחינוך מדעי וטכנולוגי") על שם עמוס דה-שליט.
בראשית קיומו היו למרכז ארבע זרועות:
פיתוח חומרי למידה למורים בהוראת המדעים, בעריכתו של פרופ' דוד חן.
הוצאה לאור של כתב עת למורים "אאוריקה", שהוקם ונערך על ידי ערן אבני ובהמשך ד"ר אלייה קוקלין.
פיתוח סביבה מתוקשבת (אתר בית) על ידי ישע סיון; בהמשך נבנה אתר "מטר", בניהולה של ד"ר רחל מינץ.
הזרועות הללו התאחדו בהדרגה לניהול מערכתי על ידי ראש המרכז.
מטרת העל של מרכז למדע היא להטמיע תרבות מדעית וטכנולוגית בבתי הספר היסודיים, באמצעות טיפוח מנהיגות חינוכית מובילה שניזונה ממשאבי ידע ומידע מתחדשים, תוך למידה אקדמית ועבודת שדה, וכן קיום קשרי גומלין בין כל חבריה – מורים כתלמידים.
לשם השגת מטרה זו פועל המרכז למדע כמסגרת אקדמית מקצועית לכל השואפים לקחת חלק פעיל בעיצוב וקידום החינוך המדעי והטכנולוגי בבתי-הספר היסודיים.
הפיתוח המקצועי של המנהיגות החינוכית המובילה קשור בשלושה מעגלים המשלימים זה את זה: פיתוח תפיסת עולם, פיתוח ידע בתחומי הדעת של החינוך המדעי והטכנולוגי, ופיתוח כישורי מנהיגות.
פיתוח המנהיגות נועד להביא לפיתוח מקצועי של המורים למדע וטכנולוגיה בבתי-הספר היסודיים.
החזון של המרכז הארצי למדע ממומש באמצעות קהילה של מנהיגות חינוכית.
תפקיד הקהילה הוא לקחת על עצמה את המחויבות להצמיח בקרב המורים דפוסי פעולה מקצועיים, ולהוביל את התחדשות מקצוע ההוראה בהתאם לדרישות המשתנות של תפיסת המקצוע ובהתאם לתמורות החלות בתחום החינוך המדעי והטכנולוגי.
על פי חזון המרכז, קיימים ארבעה מרכיבים עיקריים התורמים לבנייתה של קהילת המנהיגות החינוכית: מקום, עניין, פעולה וזמן.
מימוש החזון נעשה באמצעות מודל ההכלה: "מודל לפיתוח מקצועי של מורים למדע וטכנולוגיה".
המרכז הארצי למדע מפיק את כתב העת המקצועי למורי המדע והטכנולוגיה בבתי הספר היסודיים, "אאוריקה".
כתב העת מעלה לדיון סוגיות מרכזיות בחינוך המדעי והטכנולוגי.
כתב העת מופק פעמיים בשנה ונשלח לכל בתי הספר היסודיים ברחבי הארץ.
המרכז הארצי למדע, בשיתוף עם המרכז לטכנולוגיה חינוכית – מט"ח, מפעיל ומפתח את אתר מט"ר.
האתר משרת מורים, מדריכים, מפקחים, אנשי פיתוח ומחקר העוסקים בחינוך המדעי והטכנולוגי באמצעות כלים וירטואליים כמו פורומים, קבוצות דיון, מאגרי מידע, סביבות למידה ממוחשבות ועוד.
כמו כן האתר מהווה במה לתחומי הפעילות המגוונים של המרכז הארצי.
המרכז הארצי להצלת צבי ים הוא מרכז של רשות הטבע והגנים שהוקם ב-1999, ומטרתו היא טיפול רפואי, שיקום והצלה של אוכלוסיית צבי הים בחופי ישראל.
המרכז שוכן בכפר הנוער מבואות ים, סמוך למכמורת.
נוסף על הטיפול בצבים הפגועים, פועל המרכז להעלאת המודעות בקרב הציבור הרחב וקהלי יעד.
כ-30,000 מבוגרים וילדים מבקרים כל שנה במרכז ההצלה במסגרת סיורים מודרכים.
המרכז הוקם על ידי הרשות בשנת 1999 והוא מוקדש להצלת אוכלוסיית צבי הים בחופי ישראל, השייכים לשני מינים עיקריים - צב ים חום וצב ים ירוק.
מינים אלה נמצאים בסכנת הכחדה בשל דיג, שיט, זיהום הים ופגיעה באזורי המחיה שלהם, ולכן נמצאת אוכלוסיית צבי הים בירידה מאז תחילת המאה ה-20.
מאז הקמתו טופלו במרכז ההצלה כמאות צבים – עיקרם צבי ים חומים וירוקים, אך חלקם גם צבים רכים, צבי ביצה, צבי ים גלדיים, צבי ים קרניים (אשר הגיעו מאילת) ואף מינים נוספים כמו כריש סנפירתן, כריש עפרורי ודולפין סטנלה מפוספסת.
כ-70% מהם שוחררו חזרה לטבע.
ב-2025 נפתח המרכז החדש לאחר שיפוץ נרחב בהיקף של כ-30 מיליון ש"ח.
המרכז החדש כולל בית חולים לצבי הים, חדרי ניתוח, אזור אקלום לצבים הפצועים, מרכז חינוכי וגרעין רבייה לצבי ים ירוקים.
המרכז מספק מקום מוגן לטיפול בצבי ים פגועים שנפלטו אל החוף, מאפשר רבייה ואימון לקראת שחרור אל הטבע, דואג להשבת הצבים אל הים (יותר מ-60% מהצבים המטופלים משוחררים בסופו של התהליך לחופשי), עוסק בחינוך ובהסברה ועורך מחקרים בנושא; כל זאת במטרה לייצב את אוכלוסיית צבי ים לאורך חופי הארץ.
בדרך כלל מגיעים צבי ים פגועים אל המרכז בעקבות יוזמה של אזרחים, דייגים, חובבי ספורט ימי ואחרים; והטיפול בצבים נעשה על ידי מתנדבים.
הצבים נבדקים ומאובחנים, טפילים ומזהמים שנדבקו אל גופם מוסרים ובמידה הצורך הם מטופלים על ידי וטרינר.
לצבים מותאמת דיאטה המבוססת בעיקר על דגים, סרטנים, דיונונים וחסה.
פעילות קבועה נוספת של המרכז ושל פקחי רשות הטבע והגנים היא סריקת חופי הים והעתקת קני צבים לחוות הדגרה בשמורות טבע לאורך החוף.
עם בקיעת הביצים בחווה משוחררים הצבים הצעירים לחופשי באופן מבוקר, ועד כה שוחררו בדרך זו יותר מ-50,000 פרטים.
בשנת 2008 החל המרכז להצמיד משדרים לוויניים אל גופן של צבות ים, במטרה לעקוב אחר מיקומן, והתקדמותן ניתנת לצפייה באינטרנט באופן מקוון.
המרכז ייבא בעבר שני צבי ים ירוקים לאקווריום ישראל, אשר עתידים להשתחרר אל הים בבגרותם.
עלילת העונה השנייה של סדרת הילדים, מבצע קיפוד, עסקה במרכז וצולמה בו.
המרכז ההיסטורי של מקאו (בכתב סיני: 澳門歷史城區, בפורטוגזית: O Centro Histórico de Macau) הוא קבוצה של מעל לעשרים אתרים במקאו, אזור מנהלי מיוחד ברפובליקה העממית של סין.
קבוצה זו מייצגת את המורשת התרבותית והאדריכלית של העיר, וכוללת כיכרות עירוניות, רחובות, גנים, בתי מגורים, כנסיות, מקדשים, בתי קברות ומבצרים.
בשנת 2005 הוכר המרכז ההיסטורי של מקאו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
בכך, הפך האתר לאתר ה-31 ברשימת אתרי המורשת העולמית של סין.
מאז התיישבו הפורטוגזים במקאו ב-1557 והקימו בה את תחנת המסחר האירופית הראשונה בסין, היוותה המושבה שער חשוב דרכו הופצו תרבות המערב לסין והתרבות הסינית לאירופה, באמצעות המפגש הישיר בין אירופאים לסינים.
במהלך חמש מאות השנים מאז היווסדה, שימשה עיר קטנה זו בימה חשובה לחילופי תרבויות בין המזרח והמערב ולסימביוזה ביניהן, שעיצבו זהות ייחודית למקאו.
לזהות זו היו כמה מאפיינים, שהבולט שבהם הוא צמיחת קהילת צאצאים של פורטוגזים וסינים, בעלת מאפייני תרבות (ולתקופה מסוימת אף שפה, הפטואה של מקאו) ייחודיים, המקנזים.
מאפיין נוסף לזהות זו הוא יצירת סגנונות אדריכליים ייחודיים, המהווים מיזוג בין האדריכלות האירופאית, הסינית והשפעות ממקומות אחרים באסיה של אותה תקופה.
למורשת אדריכלית ייחודית זו יש ערך אוניברסלי בהיותה עדות חיה למגוון התרבותי הרב של העיר, לחילופי התרבויות בין מזרח ומערב ולדו-קיום ביניהן, לשמירה על מסורות של תרבויות שונות, ולתרומה של מקאו בהפצת הדת הקתולית במזרח הרחוק והמסורות העממיות הסיניות במערב.
בסגנונות אדריכליים ייחודיים אלו השתמשו בעת בניית מרבית המבנים של המרכז ההיסטורי של מקאו.
ערכם של האתרים במרכז ההיסטורי אינו נמדד רק בצורתם החיצונית ובהשתלבותם בנוף העירוני, אלא גם בכך שהם הצליחו לשמר עד עצם היום הזה הן את הרוח המקורית של בוניהם והן את התפקידים שיועדו להם במקור.
מורשת אדריכלית זו, שהיא בעיקרה אירופאית, בולטת על רקע המבנים בסגנון סיני מסורתי או בסגנון המודרני, ויוצרת ניגוד חריף במרקם האורבני של העיר.
ניגוד זה מדגים את המגוון והסובלנות התרבותית הקיימת בעיר קטנה בשטחה זו.
המרכז ההיסטורי של מקאו כולל 22 אתרים:
כנסיות: הכנסייה של סאו לורנסו, הסמינריון והכנסייה של סאו ז'וזה, כנסיית סאו אגושטיניו, הקתדרלה, כנסיית סאו דומינגוש, חורבות כנסיית אם האלוהים וקולג' סאו פאולו וכנסיית סנטו אנטוניו.