tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
(מקרא: ירוק - רקע אזרחי; כתום - רקע צבאי; אדום: שלטון צבאי)
נשיא לטביה (בלטבית: Latvijas Valsts prezidents) הוא ראש המדינה והמפקד העליון של הכוחות המזוינים הלאומיים של הרפובליקה של לטביה.
מאז 1999 תקופת כהונתו היא ארבע שנים, עד אז הייתה שלוש שנים.
ניתן לבחור אותו או אותה ללא הגבלת כהונות, אך לא יותר מפעמיים ברציפות.
במקרה של נבצרות הנשיא, יושב ראש הסאיימה מקבל את תפקיד הנשיא.
לדוגמה, לאחר מותו של יאניס צ'קסטה בשנת 1927, יו"ר הסאיימה, פאולס קלניץ', שימש כנשיא בפועל עד שניתן היה לבחור נשיא חדש.
מתוקף תפקידו, הנשיא יכול לפזר את הסאיימה ולהכריז על בחירות מוקדמות.
תפקידו של נשיא לטביה אינו טקסי לחלוטין, והוא חולק את הקבינט עם הממשלה וראש הממשלה.
עם זאת, הוא אינו אחראי פוליטית למילוי תפקידו ועל כל פקודות הנשיאות שיוצאת יש להחתים מחדש את חבר הקבינט – בדרך כלל ראש הממשלה.
לנשיא קיימת הסמכות להציע את פיזור הסאימה, כאשר בעקבות ההצעה מתקיים משאל עם, ואם קיימת רוב המצביעים תומכים בהצעה הפרלמנט מתפזר ונערכות בחירות חדשות.
אם ההצעה נדחת הנשיא מאבד את תפקידו.
במאי 2011 הציע הנשיא ולאדיס זאטלרס את פיזור הסאימה, ובעקבות כך הפסיד בבחירות לנשיאות המתקיימות בסאימה.
ההצעה עצמה קיבלה תמיכה של 94% מהמצביעים והסאימה פוזר.
נושא המשרה האחד עשר והנוכחי, והשביעי מאז הכרזת העצמאות, הוא אדגארס רינקביצ'ס שנבחר ב-31 במאי 2023 והחל את כהונתו הראשונה בת ארבע השנים ב-8 ביולי 2023.
שםתחילת כהונהסוף כהונהיאניס צ'קסטה19221927גוסטבס זמגלס19271930אלברטס קביסיס19301936קרליס אולמניס19361940אין נשיא בלטביה בעקבות היותה רפובליקה סובייטיתגונטיס אולמניס19931999ואירה ויקה-פרייברגה19992007ואלדיס זאטלרס20072011אנדריס ברזיניש20112015ריימונדס ויוניס20152019אגילס לויטס20192023אדגארס רינקביצ'ס2023מכהן
נשיא רפובליקת טג'יקיסטן (בטג'יקית: Президентҳои Тоҷикистон) הוא ראש המדינה והמשרה העליונה ביותר בטג'יקיסטן, על פי חוקת 1994.
ב-6 בנובמבר 1999 נערכו לראשונה בחירות במדינה, לאחר שעד אז כל הנשיאים מונו על ידי הפרלמנט.
בבחירות זכה הנשיא המכהן אמומאלי רחמונוב, ברוב של 96.0%.
האופוזיציה טענה לזיופים קשים בתוצאות הבחירות, בבחירות השתתף מועמד נוסף מלבד הנשיא, דַבלאט אוּסמוֹן, שר הכלכלה לשעבר ויו"ר מפלגת התחייה האיסלאמית של טג'יקיסטן, הוא הפסיד אז בבחירות וגרף 2% מקולות הבוחרים.
ב-6 בנובמבר 2006 התקיימו במדינה בחירות נשיאותיות בפעם השנייה, הפעם היו 5 מועמדים לתפקיד הנשיא:
הנשיא המכהן, אמומאלי רחמונוב, יו"ר המפלגה הדמוקרטית העממית של טג'יקיסטן, שזכה לבסוף ב-79.3% מקולות הבוחרים
אולימז'ון בּוֹבּוֹייב, מועמד מטעם מפלגת הרפורמות הכלכליות, גרף 7.6%
עמיר קוראקולוב, יו"ר המפלגה החקלאית הטג'יקית.
איסמועיל טלבאקוב, יו"ר המפלגה הקומוניסטית של רפובליקת טג'יקיסטן שסיים לפני אחרון, עם 5.3%
עבדוחלים גאפורוב, מנהיג המפלגה הסוציאליסטית של טג'יקיסטן, שסיים אחרון עם 2% בלבד
בחירות נוספות התקיימו ב-16 בנובמבר 2013, ובהם זכה הנשיא המכהן רחמונוב ב-86.9 אחוזים מקולות הבוחרים.
גם בבחירות אלו הושמעו טענות על זיופים חמורים.
שם תחילת כהונה סיום כהונה קאהור מחקאמוב 30 בנובמבר 1990 31 באוגוסט 1991 קדרדין אסלונוב 1 בספטמבר 1991 23 בספטמבר 1991 רחמון נאבּייב 23 בספטמבר 1991 אוגוסט 1992 אקבארשו איסקנדרוב אוקטובר 1992 נובמבר 1992 אמומאלי רחמון 30 בנובמבר 1992 מכהן
נשיא רפובליקת טורקמניסטן (בטורקמנית: Türkmenistanyň prezidenti) או טורקמנבאשי - אבי הטורקמנים (Türkmenbaşy) הוא ראש המדינה והעם בטורקמניסטן.
מעונו הרשמי של נשיא טורקמניסטן הוא הארמון הנשיאותי אוע'וזחאן שבאשגבאט.
מאז 1992 נשיא טורקמניסטן הוא גם ראש הממשלה (בשנים 1991–1992 כיהן חאן אחמדוב כראש ממשלה ולאחר מינויו של ספרמורט ניאזוב לתפקיד הנשיא אוחד תפקיד הנשיא עם ראש הממשלה ונשיא המדינה הוא גם יושב ראש מועצת השרים וראש הממשלה).
מועמד לתפקיד הנשיא חייב להיות יליד טורקמניסטן, אינו צעיר מגיל 40 ומי שחי בטורקמניסטן 15 שנה קודם להגשת מועמדותו לתפקיד הנשיא.
בנוסף סעיף 51 בחוקת המדינה קובע שעל המועמד להיות בעל רקע עבודה בגופי המדינה, בארגונים חברתיים או בתחום המשק.
סעיף 52 קובע שהמועמד נבחר לתקופת כהונה בת 5 שנים ללא הגבלת מספר הקדנציות שביכולתו לכהן.
על פי סעיף 53 בחוקת טורקמניסטן, נשיא טורקמניסטן:
מנהל את מדיניות החוץ ומייצג את המדינה ביחסיו עם מדינות זרות, ממנה ומפטר שגרירים ונציגים דיפלומטים טורקמנים במדינות זרות, ארגונים בינלאומיים.
מקבל את כתבי האמנה של שגרירים זרים בטורקמניסטן;
הוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים של טורקמניסטן, בסמכותו להכריז על גיוס חלקי או מלא ומשתמש בצבא לשינוי מיקום פריסתם, העברתם למצב מוכנות קרבית, ממנה את הפיקוד העלון ומנהל את המועצה לביטחון המדינה של טורקמניסטן;
מייסד ועומד בראש מועצת המדינה;
מכריז על תוכניות בתחום הפוליטי, הכלכלי והחברתי;
בוחן את תקציב המדינה לפני העברתו לאשרור הפרלמ נט
חותם על חוקים וביכולתו להטיל וטו על חוק לא יאוחר משבועיים מהגשת החוק לידיו.
נאסר עליו להטיל וטו על חוקים הנוגעים לשינויים בחוקה;
מייסד את הוועדה המרכזית לבחירות ומשאלי עם ומגיש שינויים בהרכבהּ;
ממנה תאריך לקיום משאל עם וביכולתו לפזר את הפרלמנט;
מחליט בנושאים הקשורים להענקת אזרחות או מעמד פליט;
בכפוף לאישור הפרלמנט ממנה ומפטר את יושב ראש הבנק המרכזי, התובע הכללי, שר הפנים ושר המשפטים;
מטיל מצב חירום על אזורים במדינה או על המדינה כולה, בכפוף להתפתחות אירוע חרום;
מחליט על חקיקה וחוקים הנוגעים לשינויים בחוקה.
ב-21 ביוני 1992 נערכו בחירות ראשונות בטורקמניסטן לתפקיד נשיא המדינה.
והמנהיג המכהן, ספרמורט ניאזוב שהיה מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית הטורקמנית, נבחר לתפקיד הנשיא.
בינואר 1994, משאל עם תמך בהארכת כהונתו לשמונה שנים נוספות וב-1999, הפרלמנט החליט כי הוא הנשיא לכל חייו.
הוא מת לבסוף בדצמבר 2006.
ב-11 בפברואר 2007 נערכו הבחירות הנשיאותיות החשובות ביותר במדינה, כשלראשונה השתתפו בהן שישה מועמדים.
גורבנגולי ברדימוחמדוב, ממלא מקום הנשיא שזכה בבחירות ברוב של 89.23%
אמאניאז אטאייקוב, חבר הפרלמנט וסגן מושל מחוז דאשוגוז, סיים שני עם 3.23% מקולות הבוחרים
אישאנגולי נורייב, סגן השר למשאבי טבע ותעשיית הגז, סיים שלישי: 2.38%
מוחמטנאזאר גורבאנוב, ראש מחוז גראבקובול - סיים רביעי בהפרש זעום מהמועמד שבמקום השלישי 2.37%
אוראזמיראט גראייאייב, ראש עיריית אבאדן - 1.55% מהקולות
אשירנייאז פומאנוב, ראש עיריית טורקמנבאשי - 1.31%0
ב-12 בפברואר 2017 נערכו הבחירות הנשיאותיות וגורבנגולי ברדימוחמדוב, זכה בבחירות ברוב של 97.69%.
נטוי = תחילת קדנציה ראשונה
נשיא הרפובליקה של ליטא (בליטאית: Lietuvos Respublikos Prezidentas) הוא ראש מדינת ליטא, והמפקד העליון של צבא ליטא.
גיטנאס נאוסדה הוא נשיא ליטא הנוכחי.
הנשיא מחליט על הנושאים העיקריים של מדיניות החוץ יחד עם ממשלת הרפובליקה של ליטא, מיישם מדיניות חוץ, חותם על הסכמים בינלאומיים ומגיש אותם לידי הפרלמנט לאישור.
הנשיא הוא המפקד הכללי של צבא המדינה, הוא מכנס את המועצה להגנת המדינה, ממנה ומפטר את מפקד כוחות הצבא ואת ראש שירות הביטחון; מעניק את הדרגות הצבאיות הגבוהות ביותר, עוסק בנושאי הגנה מזוינת, מלחמה, הטלת מצב חירום, התגייסות.
קורא את הדו"ח השנתי על המצב בליטא, מדיניות פנים וחוץ ליטא בסיימה.
כנס מושב יוצא דופן של הסימאס (הפרלמנט), מכריז על בחירות רגילות לסימאס, ובמקרים שנקבעו על ידי החוקה - בחירות מוקדמות לסימאס.
על פי הנוהל הקבוע בחוק, הוא מעניק אזרחות של הרפובליקה של ליטא, חנינה למורשעים, מעניק פרסי מדינה, וחותם ומפרסם חוקים שאומצו על ידי הסימאס.
הנשיא נבחר כל 5 שנים (לא יותר מ-2 קדנציות רצופות) על ידי אזרחי ליטא על פי זכות בחירה אוניברסלית, שווה וישירה, בהצבעה חשאית.
על מנת להתמודד לנשיאות על המועמד לאסוף לפחות 20,000 חתימות מצביעים.
בחירות רגילות נערכות ביום ראשון האחרון חודשיים לפני סיום כהונתו של הנשיא.
ההליך לבחירות לנשיאות מוסדר בחוק הבחירות לנשיאות (1993, נוסח חדש 2013).
המעון הנשיאותי שוכן בעיר העתיקה של וילנה, ממול לאוניברסיטת וילנה.
נשיא מקדוניה הצפונית הוא ראש המדינה של רפובליקת מקדוניה הצפונית.
התפקיד בצורתו הנוכחית החל עם הכרזת העצמאות של הרפובליקה המודרנית, ב-8 בספטמבר 1991. קודם לכן, הראשון לכהן בתפקיד היה קירו גליגורוב.
התפקיד טקסי במרביתו, וראש ממשלת מקדוניה הצפונית משמש הלכה למעשה כפוליטיקאי הבכיר במערכת השלטונית של מקדוניה הצפונית.
על הנשיא להיות אזרח מקדוניה הצפונית, מעל גיל 40 ולהתגורר במקדוניה הצפונית לפחות 10 שנים ב-15 השנים האחרונות.
מעונו הרשמי של הנשיא הוא וילה וודנו (Вила Водно, מילולית: בית המים) בסקופיה.
הנשיא הראשון של מקדוניה הצפונית היה קירו גליגורוב, משנת 1991 עד 1999, אז הוא הוחלף על ידי בוריס טרג'קובסקי.
ב-2004 עלה לנשיאות ברנקו צרבנקובסקי שכיהן עד 2009. באותה שנה נבחר מועמד מפלגת VMRO-DPMNE, גיורגה איוואנוב, לנשיאות.
בשנת 2019 נבחר לתפקיד סטבו פנדרובסקי.
מאז 2024 מכהנת בתפקיד גורדנה סיליאנובסקה-דאבקובה.
נשיא זמביה הוא ראש מדינת זמביה ומכהן במקביל גם כראש ממשלתה.
הנשיא נבחר בכל 5 שנים ומאז 1991 יכול להיבחר פעמיים בלבד לתפקיד.
התפקיד נוצר עם הכרזת העצמאות ב-1964, והראשון שכיהן בו הוא קנת קאונדה.
הבאים אחריו היו: פרדריק צ'ילובה, לוי מוואנוואסה, רופיה באנדה ומייקל סאטה.
החל מ-31 באוגוסט 1991 נשיא זמביה עומד גם בראשות ממשלת המדינה, בעקבות ביטולו של תפקיד ראש הממשלה.
כאשר המושבה הבריטית של רודזיה הצפונית הופרדה מרודזיה הדרומית ומשלטון ה-British South Africa Company, בראשה עמדה הממלכה הבריטית המיוצגת במושבה על ידי המושל של רודזיה הצפונית אשר הפעיל סמכות ביצועית כראש המדינה והממשלה.
בבחירות הכלליות של רודזיה הצפונית שנערכו בשנת 1964, נוצרה משרת ראש הממשלה של רודזיה הצפונית כדי לעמוד בראשות הממשלה לקראת קבלת העצמאות.
ב-19 במאי 1964, מזכיר המדינה של המשרד לקשרי חבר העמים הבריטי (Commonwealth Relations) דנקן סנדיס, הכריז שרודזיה הצפונית תהפוך עצמאית תחת ממשל נשיאותי והבחירות לנשיא הראשון ייערכו בבחירות חשאיות בין חבריהם הנבחרים של המועצה המחוקקת .
בעת קבלת העצמאות ושינוי שמה של המדינה לזמביה, ראש הממשלה קנת קאונדה נבחר לנשיא הראשון.
משרת ראש הממשלה בוטלה ובכך הפכה הנשיאות לרשות מבצעת.בתחילה המדינה תפקדה כדמוקרטיה רב מפלגתית.
נשיא הפרלמנט האירופי הוא העומד בראש הפרלמנט האירופי ואחראי לפעילות ולדיונים המתקיימים בו.
הוא מייצג את הפרלמנט באיחוד האירופי ובמסגרות בינלאומיות שונות.
חתימתו נדרשת כדי להוציא לפועל את מרבית החוקים באיחוד האירופי וכן את תקציב האיחוד.
נשיאי הפרלמנט משרתים בתפקידם שנתיים וחצי.
מאז הקמת האיחוד ב-1952 כיהנו בתפקיד זה 28 נשיאים, מתוכם כיהנו 13 נשיאים מאז שהחלו הבחירות לפרלמנט ב-1979. פעמיים שירתו בתפקיד זה נשים (סימון וייל וניקול פונטיין).
נשיאת הפרלמנט בפועל החל מינואר 2022 היא רוברטה מצולה ממלטה, שנכנסה לתפקיד בעקבות מותו של קודמה דוד ססולי מאיטליה.
הנשיא מייצג את הפרלמנט בכל העניינים המשפטיים וקשרי חוץ, במיוחד ביחסים בינלאומיים.
כאשר יש מפגש של המועצה האירופית, הנשיא הוא שמנסח את עמדת הפרלמנט בנושאים שעל סדר יומה של המועצה.
הנשיא גם לוקח חלק בכנסים על הסכמים חדשים.
חתימתו של הנשיא נדרשת גם עבור תקציב האיחוד האירופי.
ברוב המדינות, הפרוטוקול של ראש המדינה בא לפני כל האחרים.
עם זאת, באיחוד האירופי הפרלמנט מופיע בתור המוסד הראשון, ומכאן פרוטוקול של נשיאו מגיע לפני כל הפרוטוקולים האחרים.
הנשיא נבחר על ידי חברי הפרלמנט לכהונה בת שנתיים וחצי, כלומר פעם בחצי קדנציה של הפרלמנט, ומכאן ששני נשיאים עשויים לשמש במהלך כל תקופת כהונה פרלמנטרית אחת.
מפלגת העם האירופי ומפלגת הסוציאליסטים האירופים החלו לשתף פעולה בשנת 1980, ומאז יש להם מסורת של פיצול שתי הודעות ביניהם.
לדוגמה בשנים 2004–2009 למשל, מפלגת העם תמכה במועמד הסוציאליסטי לנשיאות, כאשר כהונתו תמה בשנת 2007, ומפלגת הסוציאליסטים תמכה במועמד מפלגת העם לנשיאות.
התוצאה היא שיש רוב גדול עבור נשיאים, אם כי יש כמה יוצאים מן הכלל:.
למשל בשנים 1999–2004, תחת עסקה מפלגת העם ליברלים תמכה בנשיא עבור המחצית השנייה והיה ליברל, ולא סוציאליסט
הנשיא צריך להיבחר על ידי רוב מוחלט של הפרלמנט.
במקרה שאין רוב כזה לאחר שלוש הצבעות המועמד שזכה במרבית הקולות הוא זה שמנצח.
שם הנשיאתקופת כהונהמדינת מוצאפול אנרי ספאק1952–1954בלגיהאלצ'ידה דה גספרי1954איטליהג'וזפה פלה1954–1956הנס פורלר1956–1958גרמניה המערביתרובר שומאן1958–1960צרפתהנס פורלר1960–1962גרמניה המערביתג'יטאנו מרטינו1962–1964איטליהז'אן דוביסאר1964–1965בלגיהויקטור לימן1965–1966אלן פוהר1966–1969צרפתמריו סלבה1969–1971איטליהולטר בהרנדט1971–1973גרמניה המערביתקורנליס ברכוואר1973–1975הולנדז'ורז' ספנאל1975–1977צרפתאמיליו קולומבו1977–1979איטליהסימון וייל1979–1982צרפתפייט דנקרט1982–1984הולנדפייר פלימלי1984–1987צרפתצ'ארלס הנרי פלאמב1987–1989הממלכה המאוחדתאנריקה ברון קרספו1989–1992ספרדאגון קלפש1992–1994גרמניהקלאוס הנש1994–1997חוסה מריה חיל-רובלס1997–1999ספרדניקול פונטיין1999–2002צרפתפאט קוקס2002–2004אירלנדז'וזפ בורל2004–2007ספרדהנס-גרט פטרינג2007–2009גרמניהיז'י בוז'ק2009–2012פוליןמרטין שולץ2012–2017גרמניהאנטוניו טאיאני2017–2019איטליהדוד ססולי2019–2022רוברטה מצולה (נשיאה בפועל)2022מלטה
נשיא הרפובליקה העממית של סין (בסינית מפושטת: 中华人民共和国主席, בסינית מסורתית: 中華人民共和國主席) הוא ראש המדינה של הרפובליקה העממית של סין.
תפקיד הנשיא הוא ברובו תפקיד טקסי עם סמכויות מוגבלות, על אף שבדרך כלל הנשיא ממלא במקביל תפקידים נוספים והוא המנהיג העליון של המדינה.
התפקיד מוגדר כתפקיד ממשלתי יותר מאשר תפקיד מנהלי.
תפקיד הנשיא הוגדר לראשונה בחוקת 1954 והוא אויש ברציפות על ידי מאו דזה-דונג ועל ידי ליו שאוצ'י.
על ליו הוטל אות קלון מבחינה פוליטית במהלך מהפכת התרבות, ומשרת הנשיא בוטלה.
על פי החוקה של 1975 בוטל תפקיד הנשיא באופן סופי, ובחוקה של 1982 הוא חודש, אם כי עם סמכויות מצומצמות.
התרגום המקובל בשפה האנגלית של שם התפקיד עד 1982 היה "יושב ראש" (Chairman) ומאז מקובל יותר התרגום "נשיא" (President), על אף שהמינוח בשפה הסינית נותר ללא שינוי.
על פי החוקה הנוכחית של סין, תפקיד הנשיא הוא יוקרתי, אך בעיקרו הוא טקסי בעל מעט סמכויות בזכות עצמו, בעיקר הזכות למנות את ראש הממשלה.
רוב הסמכויות המעטות שניתנות לנשיא כפופות לאישורו של הקונגרס הלאומי העממי, אשר בוחר את הנשיא לעד שתי תקופות כהונה של חמש שנים כל אחת.
עם זאת, במרץ 2018 הוכנסו שינויים בחוקה, לפיהם תקופת כהונתו של נשיא סין לא תהיה קצובה בזמן.
יחד עם זאת, מאז כהונתו של ג'יאנג דזה-מין, כל הנשיאים החזיקו במקביל גם בתפקידים של המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של סין ושל יושב ראש הוועדה הצבאית המרכזית.
תפקידים אלה, שלא כמו תפקיד הנשיא, מקנים לאוחזים בהם סמכויות משמעותיות.
כתוצאה מכך, הנשיא הוא ראש המדינה דה יורה וכן שולט על המפלגה הקומוניסטית, על המדינה ועל הצבא, ולפיכך הוא המנהיג העליון דה פקטו של סין.
רוצה לומר, המנהיג העליון של היום מחזיק בתפקיד הנשיא, אך הנשיא הוא לא בהכרח המנהיג העליון, כפי שהיה בין השנים 1959 – 1993.
נשיא סין הנוכחי הוא שי ג'ינפינג, והוא מכהן בתפקידו מאז 14 במרץ 2013.
על פי חוקת סין הנוכחית, על הנשיא להיות אזרח סיני בעל זכות בחירה מלאה שמלאו לו 45 שנים.
תקופת כהונתו של הנשיא חופפת לתקופת כהונתו של הקונגרס הלאומי העממי (כיום חמש שנים) ועד 2018 כהונתם של הנשיא ושל סגנו הייתה מוגבלת לשתי תקופות כהונה.
בפברואר 2018 הוחלט על ידי הוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית של סין לבטל את המגבלה על שתי תקופות כהונה ולאחר שתאושר החלטה זו על ידי הקונגרס, יוכל הנשיא לכהן ללא הגבלה עד לסוף חייו.
ב-11 במרץ 2018 אישר הקונגרס את התיקון לחוק והגבלת מספר הכהונות של הנשיא בוטלה סופית.
הנשיא נבחר על ידי הקונגרס הלאומי העממי, שהוא הגוף השלטוני הבכיר במדינה ושבסמכותו להעביר מתפקידם את הנשיא ופקידים בכירים אחרים.
ההחלטות על בחירתו או על הדחתו של הנשיא מתקבלות בהצבעה ברוב פשוט.
על פי חוקת הקונגרס הלאומי העממי, מועמדותו של הנשיא מוצגת על ידי נשיאות הקונגרס.
בפועל, שומרת המפלגה הקומוניסטית של סין את תפקיד הנשיא עבור המזכיר הכללי של המפלגה.
כמו כל הפקידים הבכירים של המדינה, שנבחרים על ידי הקונגרס, הנשיא נבחר כמועמד יחיד ללא מתמודדים.
במקרה שתפקיד הנשיא מתפנה, ממלא את מקומו סגן הנשיא.
במקרה ששני התפקידים מתפנים, ממלא את מקומם באופן זמני יושב ראש הוועדה המתמדת של הקונגרס הלאומי העממי, שמשמש כנשיא בפועל עד אשר הקונגרס בוחר נשיא חדש וסגן נשיא חדש.
על פי החוקה הסמכות הפוליטית החשובה ביותר של הנשיא היא למנות את ראש ממשלת הרפובליקה העממית של סין.
הקונגרס הלאומי העממי מאשר בהצבעה את המינוי, אך מאחר שרק שם אחד מוצג לבחירה, הוא יכול רק לאשר או לדחות את המינוי.
עד היום, לא דחה הקונגרס מועמד שהוצג לבחירה.
מאחר שתפקיד ראש הממשלה הוא התפקיד הפוליטי החשוב ביותר, הסמכות למנותו, נותנת לנשיא, תחת נסיבות מסוימות, השפעה פוליטית של ממש.
מרגע שהקונגרס הלאומי העממי אישר את מינויו של ראש הממשלה, ממנה אותו הנשיא באופן רשמי.
כראש הרשות המבצעת, יש לראש הממשלה הסמכות למנות את מועצת המדינה, בכפוף לאישור הקונגרס.
לאחר מכן הנשיא ממנה את סגני ראש הממשלה, את חברי מועצת המדינה ואת השרים.
בנוסף לסמכותו למנות את ראש הממשלה, יש לנשיא את הסמכויות לחתום על חוקים, לאשר את הענקתם של מדליות ועיטורים, להעניק חנינות, להכריז על מלחמה ולהוציא פקודות גיוס כלליות.
עם זאת, מאחר שהנשיא מפעיל את סמכויותיו אלה על פי החלטותיו של הקונגרס הלאומי העממי, או על פי החלטותיה של הוועדה המתמדת שלו, ואין הוא רשאי לדחות את החלטותיהם של הגופים הללו, אלו הן סמכויות פורמליות בלבד.
בתחום יחסי החוץ תפקידיו של הנשיא כוללים מינוי נציגים דיפלומטיים והחזרתם משליחותם וכן אשרורם וביטולם של חוזים והסכמים שנחתמו עם מדינות זרות.
כמו סמכויות רבות אחרות של הנשיא, הוא מיישם את סמכויותיו אלה על פי החלטות הוועדה המתמדת של הקונגרס הלאומי העממי, ולפיכך גם הן סמכויות פורמליות בלבד.
משרת יושב ראש המדינה (על פי התרגום המקורי לאנגלית, כמצוין מעלה) הוגדרה לראשונה בחוקת 1954. הסמכויות הטקסיות של התפקיד היו זהות באופן כללי לאלו שמוגדרות בחוקה הנוכחית.
בשני תחומים קיים שוני בסמכויות של החוקה של אז מאלה של היום: התחום הצבאי והתחום הממשלתי.
הסמכויות הצבאיות של היושב ראש הוגדרו בחוקת 1954 באופן הבא: "יושב ראש הרפובליקה העממית של סין מפקד על הכוחות הצבאיים של המדינה והוא יושב הראש של מועצת ההגנה הלאומית".
מועצת ההגנה הלאומית הוגדרה אך ורק בחוקת 1954 והיא בוטלה על פי חוקת 1975.
הסמכויות הממשלתיות של היושב ראש הוגדרו בחוקת 1954 באופן הבא: "יושב ראש הרפובליקה העממית של סין, על פי הצורך, יכנס את ועידת המדינה העליונה ויכהן כיושב הראש שלה".
על חברי מועצת המדינה העליונה נכללו הפקידים הבכירים של המדינה, והמלצותיה הוגשו לקונגרס הלאומי העממי, למועצת המדינה ולמועצת ההגנה הלאומית.
ועידת המדינה העליונה הייתה גם היא ייחודית לחוקת 1954 וגם היא בוטלה בחוקת 1975 ובחוקות שבאו אחריה.
כיושב ראש המפלגה הקומוניסטית של סין, נבחר מאו כיושב ראש המדינה בקונגרס הלאומי העממי הראשון.
בקונגרס השני ב-1959 ירש את מאו בתפקיד זה ליו שאוצ'י, שהיה אז סגן יושב ראש המפלגה.
ליו נבחר מחדש כיושב ראש המדינה בקונגרס השלישי, בינואר 1965. עם זאת, ב-1966 פתח מאו במהפכת התרבות ובאוגוסט אותה שנה הצליחו מאו וחסידיו להדיח את ליו מתפקידו כסגן מנהיג המפלגה.
כמה חודשים לאחר מכן הושם ליו במעצר בית, וב-31 באוקטובר 1968, לאחר מאבק כוחות ממושך, שללה מליאת הקונגרס השמיני של המפלגה מליו את כל תפקידיו בתוך המפלגה ומחוצה לה, כולל את תפקיד יושב ראש המדינה.
צעד זה היה מנוגד לחוקה, שעל פיה נדרשה הצבעה של הקונגרס הלאומי העממי כדי להדיח את היושב ראש מתפקידו.
למעשה, במהלך מהפכת התרבות, הקונגרס הלאומי העממי בעצמו חדל לתפקד.
הישיבה האחרונה של הוועדה המתמדת שלו התקיימה ב-7 ביולי 1966 ובה היא הצביעה לדחות את ישיבתה הבאה.
עד לשנת 1975 לא התקיימו ישיבות של הקונגרס הלאומי העממי ושל הוועדה המתמדת שלו ובמהלך תקופה זו משרת יושב ראש המדינה הייתה בלתי מאוישת.
כאשר התכנס הקונגרס הלאומי העממי הרביעי ב-1975, היה צעדו העיקרי לכונן חוקה חדשה שביטלה את תפקיד יושב ראש המדינה ותחת זאת שמה דגש על מנהיגותה של המפלגה הקומוניסטית על המדינה, כולל סעיף בחוקה שנתנה ליושב ראש המפלגה את תפקיד המפקד העליון של הכוחות המזוינים.
הקונגרס החמישי התכנס שנתיים מוקדם מהמתוכנן, ב-1978, אז אומצה החוקה השלישית שגם בה לא הוגדר תפקיד יושב ראש המדינה.
ב-1982 פורסמה טיוטה של החוקה הרביעית, שאושרה ללא תיקונים בקונגרס השישי ב-1983 וכתוצאה מכך, על פי התרגום האנגלי לחוקה, הפך תפקיד יושב ראש המדינה לתפקיד נשיא הרפובליקה העממית של סין.
בחוקה זו, הוגדר הנשיא כבעל סדר הקדימות העליונה של המדינה, כשסמכויות הממשל המעשיות הועברו לידיהם של המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית ושל ראש הממשלה.
כמו כן הוגדר ששלושת התפקידים הללו ימולאו על ידי שלושה אישים שונים.
לפיכך, נתנו לנשיא תחומי אחריות מוגבלים, כמו לקבל את פניהם של מנהיגים זרים ולחתום על כתבי האמנה לשגרירים ומנגד הוא לא קיבל את האפשרות להתערב בענייניהן של מועצת המדינה או של המפלגה.
על פי התכנון המקורי של חוקת 1982, המפלגה תתווה את המדיניות, המדינה תבצע אותה וחלקות סמכויות אלו תמנע את פולחן האישיות כפי שהיה במקרה של מאו.
לפיכך, ב-1982 היו לסין ארבעה מנהיגים עיקריים: המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית, ראש הממשלה, הנשיא ו"המנהיג העליון", שהחזיק בתואר של "יושב ראש הוועדה הצבאית המרכזית" והיה המפקד העליון של הכוחות המזוינים.
מבנה פוליטי זה, שהיה בסין בראשית שנות השמונים, זהה למבנה הפוליטי של וייטנאם.
בשנות התשעים, הניסיון להפריד בין נושאי המשרות במפלגה ובמדינה, מהלך שהוביל לעימות במהלך אירועי כיכר טיין-אן-מן, בא לקיצו.
ב-1993, נבחר לתפקיד הנשיא ג'יאנג דזה-מין, שכמזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית וכיושב ראש הוועדה הצבאית המרכזית, נעשה המנהיג העליון ללא עוררין של המפלגה ושל המדינה.
ב-2003, כאשר דזה-מין סיים את כהונתו, נמסרו תפקידי המזכיר הכללי והנשיא שוב לאדם אחד, סגן הנשיא, חו ג'ינטאו, סגן הנשיא הראשון שנבחר להיות נשיא.
חו ג'ינטאו בתורו העביר את שני התפקידים לשי ג'ינפינג ב-2012 וב-2013.
נשיא הרפובליקה של איגוד מיאנמר הוא משרת ראש מדינת מיאנמר המכהן גם כראש הממשלה.
הנשיא מוביל את הרשות המבצעת של הממשלה הבורמזית, ועומד בראש קבינט המדינה.
הנשיא נבחר על ידי חברי הפרלמנט, לא על ידי האוכלוסייה הכללית.
עד 1863, אזורים שונים של בורמה של ימינו נשלטו בנפרד.
בין 1824 ל-1886 נכבשה בורמה בהדרגה על ידי האימפריה הבריטית, וסופחה להודו הבריטית.
מאז 1862, הממשל הקולוניאלי, שוכן בבניין המזכירות (המכונה: "בנין השרים") בראנגון (כיום יאנגון), בראשות הממונה הראשי (1862-1897) או סגן המושל (1897–1923), שעמד בראש המנהל, והיה כפוף למושל הכללי של הודו.
מ-31 בינואר 1862 ועד 1 במאי 1897, השלטון הבריטי בבורמה היה מצוי בלחץ מצד הממונה הראשי.
ההרחבה הבאה של בורמה הבריטית, עם הרכישה של בורמה העליונה ואזור שאן במשך כל התקופה הזו, הגדילה את דרישות התפקיד, והובילה שדרוג בהנהגה הקולוניאלית והרחבת הממשלה (בורמה זכתה לממשלה נפרדת ומועצה מחוקקת בשנת 1897).
כתוצאה מכך, החל מיום 1 במאי 1897 ועד 2 בינואר 1923, המחוז היה בראשות סגן מושל.
בשנת 1937, בורמה הופרדה רשמית מהודו הבריטית והחלה להיות מנוהלת כמו מושבה בריטית נפרדת, עם מחוקקים שנבחרו באופן מלא, והורכבו מהסנאט ומבית נבחרים.
החל מ-2 בינואר 1923 עד 4 בינואר 1948, הבריטים בבורמה הובלו על ידי מושל, שהוביל את הממשלה והיה אחראי על הגנת המושבה, יחסי חוץ, כלכלה, ועל האזורים האתניים.
החל מ-1 בינואר 1944 ועד 31 באוגוסט 1946, המושל הצבאי הבריטי שלט במושבה.
במהלך הכיבוש היפני של בורמה בין 1942 ל-1945, מפקד הצבא היפני עמד בראשות הממשלה, בעוד המושל שמינו הבריטים נשלח לגלות.
בשנת 1948 קיבלה בורמה את עצמאותה וסאו שהווא תהאיק מונה לנשיא.
ממרץ 2011 שימש בתפקיד הנשיא תיין סיין, שנבחר על ידי חברי הפרלמנט, בהמלצת הנשיא הקודם, הגנרל טהאן שווה ששלט במדינה מאז 1992. סיין דגל במדיניות מתונה של רפורמות אחרי שנים רבות של משטר צבאי בארצו.
הוא שחרר אסירים פוליטיים רבים (ביניהם: אונג סן סו צ'י), ושיפר את יחסי ארצו עם ארצות הברית.
בנובמבר 2015 נערכו הבחירות החופשיות הראשונות במדינה מאז 1990, בהם זכתה מפלגת "הליגה הלאומית לדמוקרטיה" (NLD), וב-30 במרץ 2016 הושבע טין צ'ו, חבר המפלגה, לתפקיד הנשיא.
ב-30 במרץ 2018 מונה וין מיין לתפקיד.
הוא נעצר על ידי הצבא בינואר 2021.
על פי החוקה של מיאנמר, על מנת להתמודד לתפקיד צריכים להתמלא במועמד התנאים הבאים:
ישמור אמונים למדינה ולתושביה לפי רוח התקופה.
יחשב כאזרח מיאנמר, שנולד לשני הורים שנולדו בשטח השיפוט של הרפובליקה ואשר אף הם נחשבים אזרחי המדינה, לפי חוק האזרחות של מיאנמר.
מכיר היטב את ענייני הרפובליקה בנושאים מדיניים, מנהליים, כלכליים וצבאיים.
יהיה אדם ששהה ברציפות ברפובליקה במשך 20 שנים לפחות עד למועד בחירתו כנשיא.
(שהות רשמית במדינה זרה עם אישור מטעם הרפובליקה נחשבת כשהות במדינה).
הוא עצמו, אחד ההורים, בן הזוג, אחד הילדים הלגיטימיים או בני זוגם לא הצהירו אמונים למעצמה זרה, לא נושאים בכל כוח ואף אינם אזרחים זרים של מדינה זרה.
הם אינם זכאים ליהנות מזכויות היתר של נתין של ממשלה זרה או אזרח של מדינה זרה.
יהיה בעל כישורים לנשיאות שיקבעו בנפרד, בנוסף לכישורים שנקבעו לצורך התמודדותו בבחירות.
עם כניסתו למשרד והשבעתו לתפקיד, הנשיא אסור על פי החוק מלהשתתף בכל פעילות פוליטית.
הנשיא אינו נבחר על ידי הציבור באופן ישיר.
במקום זאת הוא נבחר בעקיפין על ידי חברי האלקטורים, הגוף הבוחר המייצג את העם.
הגוף מורכב משלוש ועדות נפרדות.
שלושת המרכיבים של הוועדה הם:
פוליטיקאים חברי בית הלאומים המיוצגים בצורה פרופורציונלית לפי גודל האזור שהם מייצגים.
פוליטיקאים חברי בית הנבחרים המיוצגים בצורה פרופורציונלית לפי גודל האוכלוסייה שהם מייצגים.
חברי פרלמנט צבאיים הממונים באופן אישי על ידי שירותי הביטחון והצבא (חברי פרלמנט אלו משולבים בשני הבתים הנ"ל).
בהליך הבחירה כל אחד מהוועדות בוחר בנשיא אחד מטעמו.
לאחר מכן "עצרת האיחוד" (כינוי לשני בתי הפרלמנט של מיאנמר: בית הלאומים ובית המחוקקים) מצביעים עבור אחד משלושת המועמדים.
המועמד בעל מספר הקולות הגבוה ביותר הוא הזוכה לתפקיד נשיא המדינה, בעוד ששני המועמדים האחרים מקבלים את תפקיד סגן נשיא המדינה.
תהליך דומה היה נהוג בעבר, אז חברי פרלמנט משני הבתים היו בוחרים בנשיא בהצבעה חשאית.
שיטה זו הוצאה מחוץ לחוק בחוקת מיאנמר של 1947. הנשיא היה אז אחראי גם על מינוי ראש הממשלה (בעצה אחת עם בית הנבחרים), שהיה מוכר חוקתית כמו ראש הממשלה ואף הוביל את הקבינט.
נשיא הרפובליקה של הודו (בהינדי: भारत गणराज्य के राष्ट्रपति) הוא ראש מדינת הרפובליקה של הודו ומפקדם העליון של הכוחות המזוינים של הודו.
נשיא הודו נבחר בבחירות עקיפות על ידי העם באמצעות נציגי שני בתי הפרלמנט של הודו, האספות המחוקקות של כל מדינות הודו, האספה המחוקקת של טריטוריית האיחוד פודוצ'רי וכן האספה המחוקקת של דלהי, לתקופת כהונה של חמש שנים.
השבעתו נערכת בנוכחותו של נשיא בית המשפט העליון של הודו, ובהיעדרו של הנשיא - בנוכחותו של החבר הוותיק ביותר בבית המשפט העליון של הודו.
אף על פי שסעיף 53 בחוקת הודו קובע כי נשיא הודו יכול להפעיל את סמכויותיו ישירות או להשתמש ברשות הכפופה לו, עם כמה יוצאים מן הכלל, כל הרשויות המבצעות שתחת הנשיא מופעלות על ידי ראש ממשלת הודו והקבינט שלו.
בדומה לנהוג בישראל, הנשיא ממנה לתפקיד ראש הממשלה את האדם שהוצע לכך על ידי מרבית חברי ה"לוק סבהה".
החלטות הממשל המרכזי נחשבות "החלטות שנתקבלו על ידי הנשיא".
נשיא הודו מתגורר במבנה שנודע באופן מסורתי כרשטרפטי בהוון שממוקם בניו דלהי, לצד כמה מבני ממשל נוספים.
נשיאת הודו ה-15 והנוכחית היא דרופדי מורמו, שנבחרה ב-17 ביולי 2022 והושבעה ב-25 ביולי 2022. נשיא הודו הראשון היה ראג'נדרה פראסאד, שנבחר לתפקיד ב-26 בינואר 1950.
רשימה זו ממוספרת על פי הנשיאים הנבחרים בבחירות לנשיאות הודו.
הכהונות של ורהגירי ונקטה גירי, מוחמד הידאיטוללה, וב"ד ג'אטי, שכיהנו כממלאי מקום , אינם ממוספרות.
נשיא הודו אינו מייצג שום מפלגה פוליטית.
הצבעים המשמשים בטבלה מציינים את הפרטים הבאים:
שם(נולד-נפטר) תמונה נבחר תחילת כהונה סיום כהונה סגן הנשיא 1 ראג'נדרה פראסאד(1884–1963) 19521957 26 בינואר 1950 12 במאי 1962 סרוופלי רדהקרישנן פראסאד, מביהאר, היה הנשיא הראשון של הודו, וגם הנשיא בעל הכהונה הארוכה ביותר, במשך 12 שנים.
היה לוחם חופש במהלך תנועת העצמאות ההודית.
פראסאד היה הנשיא היחיד שכיהן בשתי כהונות.
2 סרוופלי רדהקרישנן(1888–1975) 1962 13 במאי 1962 13 במאי 1967 זקיר חוסיין רדהקרישנן היה פילוסוף וסופר ידוע והחזיק בתפקיד סגן נשיא הקנצלר של אוניברסיטת אנדרה ואוניברסיטת בנראס ההינדית .
הוא גם הוכתר כאביר של צבא הזהב של המלאכים על ידי האפיפיור פאולוס השישי.
הוא קיבל את אות ההוקרה בהרט רטנה בשנת 1954 לפני שנבחר לנשיא.
הוא היה הנשיא הראשון מדרום הודו.
3 זקיר חוסיין(1897–1969) 1967 13 במאי 1967 3 במאי 1969 ורהגירי ונקטה גיריחוסיין היה סגן הקנצלר של אוניברסיטת אליגרה המוסלמית וקיבל את אותות ההוקרה פדמה ויבהושן ובהרט רטנה.
הוא נפטר בעת שהחזיק בתפקיד.
הוא היה גם הנשיא שכיהן לזמן הקצר ביותר והנשיא המוסלמי הראשון.
הוא התפטר לאחר כמה חודשים כדי להשתתף בבחירות לנשיאות.
– מוחמד הידאיטוללה *(1905–1992) – 20 ביולי 1969 24 באוגוסט 1969 –הידאיטוללה שימש כממלא מקום נשיא הודו מתוקף כהונתו כנשיא בית המשפט העליון של הודו, וכיהן עד לבחירתו של גירי לנשיא הודו.
4 ורהגירי ונקטה גירי(1894–1980) 1969 25 באוגוסט 1969 24 באוגוסט 1974 גופל סוורופ פתק גירי הוא האדם היחיד ששימש גם כנשיא בפועל וגם כנשיא הודו.
כיהן כשר העבודה ההודי וכנציב העליון לציילון (סרי לנקה).
נילאם סנג'יווה רדי (1974–1977)פקרודין עלי אחמד כיהן כשר לפני שנבחר כנשיא.
הוא נפטר ב-1977 לפני תום כהונתו, והיה נשיא הודו השני שנפטר בתפקיד.
הוא גם היה נשיא בזמן מצב החירום בהודו.
מוחמד הייאטולה (1979–1982) <small>נילאם סנג'יווה רדי היה ראש השרים הראשון של מדינת אנדרה פרדש.
רמזוואמי ונקטרמן (1984–1987) במרץ 1972 מונה סינג למושל פנג'אב, ובשנת 1980 לשר הפנים של הודו.
כיהן כמזכ"ל ארגון המדינות הבלתי-מזדהות בשנים 1983-1986. 8 רמזוואמי ונקטרמן(1910–2009) 1987 25 ביולי 1987 25 ביולי 1992 שנקר דיאל שרמה ב-1942 נכלא ונקאטראמן על ידי הבריטים בשל מעורבותו בתנועת העצמאות ההודית.
לאחר שחרורו הוא נבחר לפרלמנט הזמני העצמאי של הודו ב-1950 כחבר במפלגת הקונגרס ובסופו של דבר הצטרף לממשלה המרכזית, שבה כיהן לראשונה כשר האוצר והתעשייה ולאחר מכן כשר ההגנה.
נאראיאנאן שרמה היה שר התקשורת ההודי מושל אנדרה פראדש, פנג'אב ומהאראשטרה וסגן נשיא הודו.
נאראיאנאן(1920–2005) 1997 25 ביולי 1997 25 ביולי 2002 קרישן קאנט נאראיאנאן שימש כשגריר הודו בתאילנד, בטורקיה, בסין ובארצות הברית.
הוא קיבל דוקטורט במדע ומשפטים והיה גם קנצלר בכמה אוניברסיטאות.
הוא היה גם סגן הקנצלר של אוניברסיטת ג'ווהרלל נהרו .
הוא היה הנשיא הראשון מקרלה, וגם נשיא הראשון מקבוצת דלית.
בהיירון סינג שקהוואט (2002–2007) קאלאם היה מדען בעל תפקיד מוביל בפיתוח הטילים הבליסטיים של הודו ותוכניות נשק גרעיני.
הוא גם קיבל את אות בהרט רטנה.
קאלאם היה ידוע בכינוי "נשיא העם", בשל פעילותו החוץ-נשיאותית.
הוא היה הנשיא הראשון של הודו שהיה רווק, והנשיא המוסלמי הראשון שסיים את כהונתו.
12 פרטיבה פטיל(1934–) 2007 25 ביולי 2007 25 ביולי 2012 מוחמד חמיד אנסרי פטיל הייתה האישה הראשונה שנבחרה לנשיאת הודו.
היא הייתה גם האישה הראשונה ששימשה כמושלת ראג'סטן .
13 פרנב מוקהרג'י(1935–2020) 2012 25 ביולי 2012 25 ביולי 2017 מוחמד חמיד אנסרי פרנב מוקהרג'י מילא תפקידים שונים במשרדי ממשלת הודו, כגון שר האוצר, שר החוץ, שר ההגנה וסגן יו"ר ועדת התכנון .
השתייך למפלגת העם ההודית והוא חבר פעיל בראשטריה סווג'מסווק סאנג מנעוריו.
רדהקרישנןמורמו הייתה מושלת ג'הרקאנד מ-2015 עד 2021 וחברת האספה המחוקקת של אודישה מ-2000 עד 2009.
נשיא הרפובליקה ההלנית של יוון או בקיצור נשיא יוון הוא ראש המדינה של יוון.
הנשיא נבחר על ידי הפרלמנט ההלני אחת לחמש שנים.
לנשיא יש סמכות מוגבלת ברשות המבצעת ולו תפקידים ייצוגיים וסמליים, בעוד שראש ממשלת יוון הוא בעל הכח הפוליטי החזק ביוון.
תפקידו של הנשיא הוא בעיקר טקסי מאז הרפורמה בחוקת יוון בשנת 1986. המשרה הוקמה באופן רשמי על ידי ועדת החוקה של יוון ב-1975, אבל היו תפקידים דומים לזה של הנשיא כיום בעבר, לדוגמה במשטר הצבאי ביוון בשנים 1967–1974 וברפובליקה השנייה של יוון.
הנשיא הנוכחי הוא קונסטנדינוס טסולאס.
הנשיא הוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים של יוון והוא תופס את המקום הראשון בסדרי הקדמה הממלכתיים ביוון.
אף על פי שהחוקה היוונית בשנת 1974 העניקה לנשיא סמכויות ניכרות, בפועל הנשיא שימש תפקיד ייצוגי וסמלי באופן כללי לאחר שראש ממשלת יוון הוא המנהל הפעיל של ממשלת יוון.
תפקידיו של הנשיא הוגדרו רשמית רק לאחר השינוי בחוקת 1986, אשר הקטין הסמכויות הרשמיות של הנשיא.
הארמון נמצא ברחוב הרודוטו אטיקוּ, שבו נמצא גם מעונו הרשמי של ראש הממשלה, סמוך לבניין הפרלמנט ולגנים הלאומיים.
הרפובליקה ההלנית השלישית הנוכחית התגבשה ב-1974 במהלך תקופת ה"מטאפוליטפסי", לאחר תום המשטר הצבאי ביוון, אשר שלט ביוון מאז ההפיכה של 21 באפריל 1967.
ב-1 ביוני 1973, המנהיג בזמנו של המשטר הצבאי ביוון ויורש העצר של קונסטנטינוס השני, מלך יוון המוגלה גאורגיוס פאפאדופולוס, ביטל את המלוכה היוונית והכריז על עצמו כנשיא הרפובליקה.
משאל עם מבוים ב-29 ביולי 1973 אישר את שינוי המשטר, והעביר חוקה חדשה שהקימה רפובליקה נשיאותית.
ניסיון זה לדמוקרטיזציה מבוקרת הסתיים על-ידי הפלת פאפאדופולוס על-ידי בריגדיר דימיטריוס יואנידיס ב-25 בנובמבר 1973. הרפובליקה ומוסדותיה נשמרו רשמית, אך היו לא יותר מאשר חזית למשטר הצבאי.
סגן אלוף פאדון גיזיקיס מונה לנשיא הרפובליקה, אבל כוח היה בידי יואנידיס, אשר שלטו מאחורי הקלעים.
לאחר נפילתה של המשטר הצבאי וחזרה לשלטון אזרחי תחת קונסטנדינוס קרמנליס באוגוסט 1974, המעשים המשפטיים והחוקתיים של המשטר הצבאי נחשבו כפסולים, ונערך משאל עם חדש בנושא ב-8 בדצמבר 1974, מה שאישר את ביטול המלוכה.
בינתיים, גיזיקיס, נשאר במשרד כנשיא.
לאחר משאל עם, החליף אותו הנשיא הנבחר הראשון, קונסטנדינוס צאצוס.
חוקה חדשה, אשר פורסמה ב-11 ביוני 1975, הכריזה על יוון כ"דמוקרטיה פרלמנטרית נשיאותית" (או "רפובליקה" – δημοκρατία ביוונית ניתן לתרגם בשני הכיוונים).
החל ממרץ 2025 קונסטנדינוס טסולאס מכהן בתפקיד.
רשימת הנשיאים של הרפובליקה ההלנית השלישית
דיוקן שם נכנס/ה לתפקיד עזב/ה את התפקיד זמן בתפקידקונסטנדינוס צאצוסΚωνσταντίνος Τσάτσος(1899–1987)18 בדצמבר 197419 ביולי 1975213 ימיםדמוקרטיה חדשהכותב ומשפטן, נשיא לשעבר של מועצת המדינה.
הוא נתמך על ידי התנועה הסוציאליסטית הפאן-הלנית והמפלגה הקומוניסטית של יוון.
קרמנליס לא התמודד לבחירות במהלך שלוש הקלפיות הראשונות, אך הועמד על-ידי דמוקרטיה חדשה לאחר הבחירות.
עם השבעתה, היא הפכה לאישה הראשונה שכיהנה בתפקיד נשיאת יוון.
נשיא טאיוואן, רשמית נשיא הרפובליקה הסינית (בסינית: 中華民國總統; פין-יין: Zhōnghuá Mínguó Zǒngtǒng) הוא ראש המדינה של טאיוואן, המשרה העליונה ביותר ברפובליקה הסינית והוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים.
בדומה לנשיא מדינת ישראל, נשיא טאיוואן אינו נחשב חלק מאף אחת מרשויות השלטון; אך בניגוד לנשיא הישראלי, שתפקידו טקסי בלבד, לנשיא טאיוואן סמכויות פוליטיות משמעותיות, ואכן המשטר בטאיוואן הוא משטר נשיאותי.
הרפובליקה הסינית הוקמה בשנת 1912 על שטחי סין היבשתית, ברם לאחר השתלטות המפלגה הקומוניסטית הסינית על כל השטחים, ממשלת הרפובליקה הסינית התמקמה באי טאיוואן בשנת 1947. תפקיד הנשיא נוסד בשנת 1948 ולנשיא הראשון מונה צ'יאנג קאי שק ששלט עד מותו בשנת 1976.
נשיא הרפובליקה הסינית הנוכחי הוא לאי צ'ינגדה, שנכנס לתפקיד ב-20 במאי 2024. הוא החליף את צאי אינג-ון, שכיהנה מאז 2016 והייתה לאישה הראשונה שכיהנה כנשיאה בהיסטוריה של המדינה.
נשיאי הרפובליקה הסינית לאחר כינון חוקת 1947
+מספרדיוקןשםמפלגהתקופת כהונה1צ'יאנג קאי שקקוומינטנג1948-1949בפועללי זונגרןקוומינטנג1949בפועליאן שישאןקוומינטנג1949-1950(1)צ'יאנג קאי שקקוומינטנג1950-19752ין צ'ין קאןקוומינטנג1975-19783צ'יאנג צ'ינג קוקוומינטנג1978-19884לי דנגחווייקוומינטנג1988-2005צ'ן שואי-ביאןהמפלגה הדמוקרטית–פרוגרסיבית200-20086מא יינג-ג'יוקוומינטנג2008-20167צאי יינג-וןהמפלגה הדמוקרטית–פרוגרסיבית2016-20248לאי צ'ינגדההמפלגה הדמוקרטית–פרוגרסיבית2024-הווה
נשיא הרפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם (בווייטנאמית: Chủ tịch nước Cộng hoà Xã hội chủ nghĩa Việt Nam) הוא, על פי חוקת המדינה, ראש המדינה של וייטנאם.
בתוקף תפקידו מייצג הנשיא את הממשלה הן כלפי פנים והן כלפי חוץ, מתאם את פעולות הממשלה ושומר על יציבותה ומבטיח את עצמאותה של המדינה ואת שלמותה.
הנשיא ממנה את סגן הנשיא, את ראש הממשלה, את שרי הממשלה ופקידים בכירים נוספים בהסכמת האספה הלאומית של וייטנאם.
בנוסף לכך, הנשיא הוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים העממיים של וייטנאם והוא יושב ראש המועצה לביטחון והגנה לאומיים.
הוא גם משמש כחבר קבוע בוועדת הביטחון המרכזית ובוועדת המשטרה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית של וייטנאם.
החל מ-2011 הנשיא יושב בראש ועדת ההיגוי לרפורמה שיפוטית.
נשיא המדינה הנוכחי הוא טו לאם , שמכהן בתפקיד החל מ-22 במאי 2024.
משך תקופת כהונתו של הנשיא הוא חמש שנים והוא יכול להיבחר מחדש רק לשתי תקופות כהונה נוספות לזו הראשונה.
במקרה שנבצר מהנשיא למלא את תפקידו, משמשים סגן הנשיא או ראש הממשלה כנשיא בפועל עד לתום נבצרותו של הנשיא או עד לבחירת נשיא חדש.
סמכויותיו ומעמדו של הנשיא השתנו במשך השנים.
לדוגמה, בעוד שהנשיא הראשון, הו צ'י מין, היה גם יושב ראש המפלגה הקומוניסטית של וייטנאם, ובכך הוא היה לחבר הבכיר ביותר בפוליטביורו, גוף קבלת ההחלטות הבכיר ביותר במדינה, יורשו בתפקיד הנשיא, טון דוק תאנג, היה בעל תפקיד סמלי בלבד לצדו של המזכיר הכללי של המפלגה, לה דואן.
החל משנת 1981, עם עלייתו לשלטון של תרונג צ'ין לכס הנשיאות, מדורג הנשיא כשני או ראשון בסדר החשיבות מבין חברי הפוליטביורו, למעט נגויין מין טריט שדורג רביעי ווו צ'י קונג שדורג שלישי.
הנשיא טראן דאי קואנג, שכיהן מ-2016 ועד מותו ב-2018, היה מדורג שני מקרב חברי הפוליטביורו, לאחר המזכיר הכללי של המפלגה, נגויין פו טרונג, שהחליף אותו בתפקיד לאחר מותו.
ב-1946 מונה הו צ'י מין לתפקיד הנשיא הראשון של וייטנאם על ידי האספה הלאומית.
הן בחוקה שכוננה ב-1946 והן בזו שכוננה ב-1959 צוין שלאסיפה הלאומית הסמכות למנות ולפטר את הנשיא.
הנשיא ייצג את וייטנאם הן כלפי פנים והן כלפי חוץ.
הסמכויות ותחומי האחריות של הנשיא נתרו ללא שינוי בחוקה שכוננה ב-1959. חוקת 1980 שינתה את משרת ראש המדינה באופן דרמטי.
משרת הנשיא בוטלה והוחלפה במשרת יושב ראש מועצת המדינה.
משרה חדשה זו הוקמה על בסיס הדוגמה של יושב ראש נשיאות הסובייט העליון של ברית המועצות.
מועצת המדינה, כמו מועצת השרים, הייתה גוף קבלת החלטות שיתופי.
הן מועצת המדינה, והן מועצת השרים היו חלק מהרשות המבצעת וחיזוק כוחם של הגופים הללו גרם להחלשת כוחה של הרשות המחוקקת.
התפקידים, הסמכויות ותחומי האחריות של מועצת המדינה נלקחו מידיה של הוועדה הקבועה של האספה הלאומית, שאיבדה את עיקר מעמדה וסמכויותיה בעקבות כינון חוקת 1980.
חברי מועצת המדינה נבחרו על ידי האספה הלאומית והיא כללה את יושב הראש, את סגן היושב ראש, את המזכיר הכללי וחברים נוספים.
חברי מועצת המדינה לא יכלו לשמש בו-זמנית גם כחברי מועצת השרים.
יושב ראש מועצת המדינה כיהן בו-זמנית כיושב ראש מועצת ההגנה הלאומית (לימים מועצת ההגנה והביטחון הלאומיים) וכמפקד העליון של הכוחות המזוינים העממיים של וייטנאם.
מועצת המדינה פיקחה על עבודתם של שאר מוסדות המדינה, במיוחד על מועצת השרים, מוסד הפיקוח העממי העליון ועל המועצות העממיות בכל הדרגים.
היא גם פיקחה על הבחירות לאספה הלאומית.
משרת יושב ראש מועצת המדינה, כראש המדינה, בוטלה בחוקת 1992 והוחלפה במשרת נשיא המדינה.
מעמדו של נשיא וייטנאם לא נותר קבוע במהלך ההיסטוריה של המדינה.
לדוגמה, בעוד שהו צ'י מין דורג כראשון בחשיבותו מבין חברי הפוליטביורו, גוף קבלת ההחלטות הגבוה ביותר במדינה, יורשו בתפקיד, טון דוק תראנג היה דמות סמלית חסרת סמכויות.
מעמדו של ראש המדינה התחזק בחוקת 1980 עם מינויו של תרונג צ'ין, שהיה על פי סדר החשיבות, השני מבין חברי הפוליטביורו, לאחר לה דואן.
משרת הנשיא נותרה השנייה מבין חברי הפוליטביורו עד שב-2006 מונה נגויין מין טריט, שדורג רק רביעי בחשיבותו מבין חברי הפוליטביורו.
הפוליטביורו שנבחר לאחר הקונגרס ה-11 של המפלגה הקומוניסטית, שהתקיים בינואר 2011, בחר בטרואונג טאן סאנג, כראשון בחשיבות מבין חבריו.
הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה של וייטנאם שבה הבכיר מבין חברי הפוליטביורו לא היה המזכיר הכללי או יושב ראש המפלגה.
ישיבות הפוליטביורו מתקיימות באופן סדיר וההחלטות בהן מתקבלות באופן שיתופי כאשר צעדי המדיניות מיושמים רק בתמיכת רוב חברי הפוליטביורו.
נשיא וייטנאם נבחר לתקופת כהונה של חמש שנים וכהונתו של נשיא מכהן נמשכת עד אשר נבחר נשיא חדש.
עם כניסתו לתפקיד נושא הנשיא החדש את השבוע הבאה: "במסגרת תפקידי כנשיא הרפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם, אני נשבע אמונים באופן מוחלט למדינה, לעמה ולחוקתה, כדי למלא את משימות המפלגה, המדינה והעם".
נשיא וייטנאם הוא ראש המדינה ותפקידו העיקרי הוא ייצוג המדינה כלפי פנים וכלפי חוץ.
נושא המשרה נבחר על ידי האספה הלאומית, אחראי כלפיה ומדווח לה.
משך תקופת כהונתו של הנשיא היא חמש שנים, כמו זו של האספה הלאומית עצמה.
הנשיא ממשיך למלא את תפקידו עד אשר האספה בוחרת לו יורש.
לנשיא מוקנות הסמכויות הביצועיות והחקיקתיות הבאות:
הוא מפרסם את החוקים, החוקים הנגזרים והחוקה.
הוא משמש כמפקד העליון של המדינה ומשמש כיושב ראש מועצת ההגנה והביטחון הלאומיים.
הוא מכנס את מועצת הביטחון וההגנה הלאומיים.
הוא נוקט בצעדים להגנת הריבונות של הרפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם, עצמאותה ושלמותה ולהבטחת תפקוד מתואם ופעילות גומלין של כל גופי השלטון במדינה.
הוא יכול להציע לאספה את בחירתם או פיטוריהם של סגן הנשיא, ראש הממשלה, נשיא בית המשפט העליון ומנהל המשרד העממי הראשי לפיקוח ושליטה.
בסמכותו לשבת בראש ישיבות ממשלת וייטנאם.
בסמכותו למנות ולפטר את סגני ראש הממשלה, את השרים וחברי הממשלה האחרים.
בסמכותו להכריז מלחמה ולהעניק חנינות.
על בסיס החלטות הוועדה הקבועה, הנשיא יכול להורות על גיוס כללי או חלקי או להכריז על מצב חירום לאומי או באזור מסוים.
הנשיא יכול להציע שהוועדה הקבועה תבחן את החוקים הנגזרים שלה תוך עשרה ימים מפרסומם.
אם חוקים נגזרים אלו וההחלטות מאושרים על ידי הוועדה הקבועה של האספה הלאומית והנשיא מביע את התנגדותו להם, הנשיא מדווח על כך לאספה הלאומית כדי שזו תחליט בעניין בישיבתה הקרובה.
הנשיא יכול למנות או לפטר את נשיא בית המשפט העליון, את שופטי בית המשפט העליון ואת סגן המנהל של המשרד העממי לפיקוח ושליטה.
הנשיא יכול למנות או לפטר את ראש המטה הכללי של הצבא, את סגנו, את ראש המחלקה הפוליטית הראשית ואת סגנו.
הנשיא מעניק תארים ודרגות לקצינים הבכירים של הכוחות המזוינים העממיים של וייטנאם ותארים ודרגות דיפלומטיים ואחרים ומעניק מדליות ואותות כבוד של המדינה.
הנשיא ממנה דיפלומטים ומחזיר אותם לארצם ומקבל כתבי האמנה של שגרירים זרים.
הוא נושא ונותן על הסכמים בינלאומיים וחותם עליהם בשם המדינה.
הוא מאשר את הצטרפותה של וייטנאם לאמנות בינלאומיות, למעט במקרים בהן נדרשת החלטתה של האספה הלאומית.
הנשיא מעניק ושולל אזרחות וייטנאמית.
הנשיא יושב בראש ועדת ההיגוי לרפורמה חקיקתית.
מועצת הביטחון וההגנה הלאומיים כוללים את הנשיא, את ראש הממשלה וחברים נוספים.
חברים אלה מוצעים על ידי הנשיא ומאושרים על ידי האספה הלאומית.
חברי המועצה לא צריכים להיות חברי האספה הלאומית.
תהליך קבלת ההחלטות של המועצה מתבצע באופן של מנהיגות משותפת.
בין סמכויותיה ניתן למעות את הזכות לגייס את כל הכוחות לטובת ההגנה הלאומית ובמקרה של מלחמה יכולה האספה הלאומית להפקיד בידי המועצה משימות וסמכויות מיוחדות.
נשיא זימבבואה הוא ראש המדינה, ומשמש גם כמפקד העליון של הכוחות המזוינים של זימבבואה.
תפקיד הנשיא נוצר בשנת 1980 עם קבלת העצמאות של זימבבואה מבריטניה.
כנען בננה, שהיה שר מתודיסטי, מונה לנשיא הראשון עד שנת 1987, כשהתפקיד הפך לטקסי בעיקרו.
עמדת הכוח האמיתית הייתה זו של ראש ממשלת זימבבואה, רוברט מוגאבה, שהפך לנשיא בשנת 1987 וכיהן כראש המדינה במשך 29 שנים.
הנשיא מכהן גם כראש ממשלה מאז 1987. בשנת 2009 התפקיד הוחזר, אך בוטל שוב בשנת 2013.
על פי חוק, הנשיא מכהן במשך חמש שנים וכהונתו מוגבלת לשתי קדנציות.
נשיא מועצת המדינה של קובה (בספרדית: Presidente del Consejo de Estado de Cuba), הוא ראש המדינה של קובה.
המשרה הוקמה בכפוף לחוקת 1976. נשיא מועצת המדינה, באותו הזמן, מכהן גם כנשיא מועצת השרים של קובה והוא גם ראש הממשלה.
במקרים של היעדרות, מחלה או מוות של נשיא מועצת המדינה, סגן הנשיא הראשון ממלא את תפקידי הנשיא.
הנשיא הנוכחי הוא מיגל דיאס-קאנל.
התפקיד יונק את שורשו מתפקיד נשיא קובה שנוסד ב-1902 וזו הייתה המשרה הבכירה ביותר בקובה.
לאחר אימוץ חוקת 1976 התפקיד בוטל והגוף הבכיר במדינה הייתה מועצת המדינה וכתוצאה מכך נשיא המועצה הוא ראש המדינה.
להציע לחברי האספה הלאומית את המבנה והרכב מועצת השרים;
לקבל או לדחות (בהתבסס על העדפה אישית) את התפטרותם של חברי מועצת השרים או החלפתם;
לקבל את כתבי האמנה של ראשי המשלחות הדיפלומטיות הזרות.
סמכות זו הוא רשאי להאציל גם לסגנו;
לקבל את הפיקוד העליון של כל הכוחות המזוינים ולקבוע את כללי הארגון;
עומד בראש המועצה לביטחון לאומי;
לחתום על צווים והנחיות ממשלתיות, כמו גם החלטות של מועצת המדינה, לאמץ חוקים שהתקבלו על ידי מועצת השרים או הוועד המנהל שלה ולהורות על פרסומם ברשומות הרפובליקה;
דיוקן שם תקופת כהונה שיוך מפלגתי תחילת כהונה סוף כהונה נשיא הרפובליקה 1 תומאס אסטרדה פאלמה 20 במאי 1902 28 בספטמבר 1906 המפלגה הרפובליקנית של הוואנה
דיוקן שם תקופת כהונה מונה על ידי תחילת כהונה סוף כהונה מושלים זמניים — ויליאם הווארד טאפט 29 בספטמבר 1906 13 באוקטובר 1906 הנשיאתאודור רוזוולט(1901–1909) — צ'ארלס אדווארד מאגון 13 באוקטובר 1906 28 בינואר 1909
נשיא מלטה (במלטית: President ta' Malta) הוא ראש מדינת מלטה.
הנשיא נבחר על פי החלטת הפרלמנט של מלטה לתקופה בת 5 שנים, ונשבע "לשמור, להגן ולגונן" על החוקה.
נשיא מלטה מעורב ישירות ובעקיפין בשלוש רשויות המדינה.
הנשיא אחראי על המינויים במערכת המשפט.
הרשות המבצעת נתונה רשמית בידי לנשיא, אך מנוהלת בפועל על ידי ראש הממשלה.
משרת נשיא מלטה נוסדה ב-13 בדצמבר 1974, כאשר מלטה הפכה לרפובליקה בחבר העמים הבריטי.
המלכה אליבת השנייה פסקה להיות ראש המדינה ומלכת מלטה (במלטית: Reġina ta' Malta), והמושל הכללי האחרון, סר אנתוני ממו התמנה לנשיא מלטה הראשון.
לא ימונה לנשיא מלטה, אלא מי שעומד בתנאים הבאים:
מעולם לא החזיק במשרה שיפוטית בבית המשפט העליון
אינו פסול למינוי למשרה ציבורית על פי סעיף 109, 118 ו-120 בחוקה.
לפני כניסה לתפקיד על המועמד להישבע בפני הפרלמנט של מלטה.
השבועה כוללת: "אני (שם המועמד), נשבע בזאת, למלא בנאמנות את משרת נשיא מלטה, ולעשות כל שביכולתי לשמור, להגן ולגונן על החוקה".
כאשר באופן זמני אין נשיא בתפקיד, אם בשל היעדרות ממלטה, חופשה, או נבצרות, ממנה ראש ממשלת מלטה לאחר התייעצות עם מנהיג האופוזיציה את מי שימלא את מקום הנשיא עד למינוי נשיא חדש.
בין תפקידיו של נשיא מלטה נמנים:
הנשיא מודיע רשמית על החוקים.
הנשיא מפזר את הפרלמנט לבקשת ראש הממשלה או בעקבות החלטת אי-אימון בממשלה.
הנשיא ממנה את ראש הממשלה בהתאם למצב בפרלמנט.
הנשיא ממנה את רוב חברי הגופים החוקתיים (בהסכמת ראש הממשלה).
הנשיא מעניק חנינה למורשעים בדין, לאחר התייעצות עם הקבינט או בא כוחו.
מתוקף תפקידו הנשיא הוא יושב ראש הוועדה לניהול השפיטה של מלטה.
מתוקף תפקידו הנשיא הוא ראש הקרן הקהילתית של מלטה, קרן צדקה לא ממשלתית שנועדה לסייע למוסדות ולאנשים, אשת הנשיא היא סגנית היושב ראש.
הנשיא מאשר הענקת אותות כבוד, ועיטורים.
תוארי אצולה, כבוד ועיטורים ומשרות אינם מותרים אלא אם כן אושרו על ידי הנשיא.
ארמון הגראנד מאסטר הוא מעונו הרשמי של נשיא מלטה.
ארמון סנט אנטון (מעון רשמי)
נשיאי מלטה השתמשו בדגל הלאומי של מלטה עד ל-12 בדצמבר 1998, אז נוצר הדגל הנשיאותי של מלטה.
הדגל מוצב מעל מעונות הנשיא הרשמיים והמשרדים ובכל אירוע שבו הם נוכחים.
סיום כהונת הנשיא חל במקרים הבאים:
בתום תקופת הכהונה בת 5 השנים
החלטת פרלמנט להפסקת כהונה עקב נבצרות או התנהגות שאינה הולמת
מוסקט9 מארי לואיז קוליירו פרקה
נשיא טנזניה (בסוואהילי: Rais wa Jamhuri ya Muungano wa Tanzania) הוא ראש המדינה וראש הרשות המבצעת של טנזניה.
הוא גם המפקד העליון של הכוחות המזוינים של המדינה.
הנשיא נבחר בבחירה ישירה על ידי הציבור לכהונה בת חמש שנים.
לצידו נבחר גם סגן נשיא.
הנשיא רשאי להיבחר לתקופת כהונה נוספת אחת בלבד.
על פי חוקת המדינה ממנה הנשיא את ראש הממשלה – בכפוף לאישור הפרלמנט – ואת חברי הקבינט.
מקום מושבו של הנשיא הוא במעון האיקולו שבעיר הבירה לשעבר דאר א-סלאם.
נשיא הרפובליקה של מלאווי הוא ראש המדינה וראש ממשלת מלאווי.
הנשיא מוביל את הרשות המבצעת של ממשלת מלאווי והוא המפקד העליון של צבא ההגנה של מלאווי.
הנשיא הנוכחי הוא לזרוס צ'אקוורה, שניצח את פיטר מותריקה בבחירות החוזרות לנשיאות 2020. צ'קווארה הושבע כנשיא מלאווי ב-28 ביוני.
מועמדמפלגהמצביעים% לזרוס צ'אקוורהמפלגת הקונגרס של מלאווי2,604,04359.34 פיטר מותריקההמפלגה הדמוקרטית הפרוגרסיבית1,751,87739.92 פיטר קוואניתנועת מבוקוואקו לפיתוח32,4560.74קולות פסולים\פתק לבן57,323–סך כל המצביעים4,445,699100מצביעים רשומים / אחוזים6,859,57064.81מקור: MEC
ב-6 ביולי 1964 קיבלה ניאסלנד עצמאות מהשלטון הבריטי ושינתה את שמה למלאווי, ואליזבת השנייה המשיכה לשאת בתואר כמלכת מלאווי.
תחת חוקה חדשה בשנת 1966, מלאווי הפכה לרפובליקה וראש הממשלה הייסטינגס בנדה היה לנשיא הראשון שלה.
הנשיא הראשון נבחר על ידי האספה הלאומית, אולם בהמשך נבחרו הנשיאים בבחירות ישירות לתקופת חמש שנים.
במקרה של התפנות משרת הנשיא, סגן הנשיא הופך לנשיא.
נשיא ממשלת קטלוניה (בקטלאנית: President de la Generalitat de Catalunya) הוא אחד המשרות המוגדרות בחוקת האוטונומיה של קטלוניה, נקבע במסגרת ז'נרליטט דה קטלוניה ולצד הפרלמנט, הממשלה, נציב קבילות הציבור הוא מהווה חלק מהרשויות החשובות באוטונומיה.
הנשיא משמש גם כראש ממשלת קטלוניה, עומד בראש הרשות המבצעת של הז'נרליטט דה קטלוניה, היא ממשלת קטלוניה.
הנשיא הנוכחי הוא סלבדור אילה .
הנשיא נבחר על ידי הפרלמנט של קטלוניה וממונה על ידי מלך ספרד.
למשרה תפקידים טקסיים וממשלתיים כאחד.
הנשיא מחזיק בנציגות הגבוהה ביותר של הז'נרליטט באזור.
הוא גם אחראי על היחסים הפנימיים עם שאר גופי המדינה ועם הקהילות האוטונומיות של ספרד שקטלוניה חולקת איתן אינטרסים.
הנשיא אחראי גם על קריאה לבחירות (שיש לעשות זאת לפחות כל ארבע שנים) ולמינוי השרים האזוריים (הנקראים רשמית קונסלרים או קונסיירוס) ומשרות גבוהות אחרות כמפורט בחוק.
כנציג רגיל של המדינה באזור, הוא מפרסם חוקים בשם המלך.
הנשיא חבר בממשלת קטלוניה ומוביל אותה ומתאם את פעילויותיה.
הוא בוחר ויכול לפטר את הקונסולרים (שרי הממשלה), לקרוא לישיבת המועצה ולכהן כיו"ר שלה.
יתר על כן, הוא חותם על צווים שניתנו על ידי המועצה המבצעת ומורה על פרסומם.
הוא יכול גם לקרוא לישיבה יוצאת דופן של הפרלמנט הקטלוני, בהתחשב במקרה, ניתן להורות על פירוקה או לקיים דיון כללי.
יתר על כן, על הנשיא לתאם את סדר היום החקיקתי של ממשלתו, את פיתוח סדר היום הכללי ולתת את כל המידע שהפרלמנט עשוי להחליט לבקש.
נשיא רפובליקת מולדובה הוא ראש מדינת מולדובה והמשרה הרמה במדינה.
הנשיא הוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים של מולדובה.
הנשיא נבחר באמצעות העם בדרך לא ישירה על ידי הפרלמנט לכהונה בת ארבע שנים והוא אחד משני הנבחרים הפיקודיים הנבחרים ברמה הלאומית.
הנשיאה הנוכחית, מאיה סנדו, מכהנת בתפקידה מ-24 בדצמבר 2020.
על פי סעיף 77 לחוקת מולדובה (1994), נשיא מולדובה הוא ראש המדינה ומייצג את המדינה והוא הערב לריבונותה הלאומית, לעצמאותה, לאחדותה ושלמותה הטריטוריאלית של האומה.
הנס הנשיאותי ("Stindardul Preşedintelui") מורכב מסמל מולדובה על רקע סגול וגבול המורכב מריבועים של 1/9 בצבעים הלאומיים של הרפובליקה.
המקור של נס הנשיא מועבר לנשיא בטקס ההשבעה ונשמר בלשכת הנשיא.
עותקים משוכפלים והעתקים שלו מוצגים בארמון הנשיאות או במגורים נשיאותיים אחרים בזמן שהנשיא בשטח.
בשנים 1994–2000 נבחר הנשיא בהצבעה עממית לתקופת כהונה של ארבע שנים; אם אף מועמד לא קיבל רוב בסיבוב הראשון, התרחש סיבוב שני בין שני המועמדים המובילים.
בשנת 2000, החוק בדבר בחירת נשיא מולדובה קבע כי הנשיא ייבחר בעקיפין על ידי הפרלמנט של מולדובה לתקופת כהונה של ארבע שנים; מועמד חייב לזכות ברוב-על של 61 קולות כדי להיבחר.
אף על פי כן, בית הדין לחוקה קבע ב־4 במרץ 2016, שהחוק שאומץ בשנת 2000 אינו חוקתי ובכך החזיר את שיטת הבחירות של הנשיא בבחירה ישירה בת שני סיבובים.
№ דיוקן שם תחילת כהונה סוף כהונה שיוך מפלגתי 1 מירצ'ה סנגור 27 באפריל 1990 3 בספטמבר 1990 המפלגה הקומוניסטית של מולדובה
ארמון הנשיאות ממוקם בגזרת בויוקאני בקישינב.
נבנה בשנים 1984–1987. הבניין הייחודי היה במקור מקום המפגש של הסובייט העליון של הרפובליקה המולדובית.
נשיא העצרת הכללית של האומות המאוחדות הוא יו"ר העצרת הכללית של האומות המאוחדות.
הנשיא ממונה על ידי העצרת הכללית.
אנאלנה ברבוק מגרמניה היא נשיאת העצרת הכללית הנוכחית מאז 9 בספטמבר 2025. היא נבחרה לנשיאה ה-80 של העצרת האומות המאוחדות ב-2 ביוני.
מושב העצרת מתוכנן להתקיים לכל שנה החל מספטמבר – כל האסיפות המיוחדות, או אסיפות חירום מיוחדות, במהלך השנה הבאה, ינוהלו על ידי נשיא העצרת.
הנשיאות מתחלפת מדי שנה בין חמש הקבוצות הגאוגרפיות של האו"ם: קבוצת אפריקה, קבוצת אסיה-פסיפיק, קבוצת מזרח אירופה, קבוצת אמריקה הלטינית והקריביים, וקבוצת מערב אירופה ואחרות.
בגלל היותם המעצמות החזקות בעולם, מטעם כמה מהמדינות הגדולות והחזקות ביותר מעולם לא כיהן איש בנשיאות, כמו הרפובליקה העממית של סין, צרפת, יפן, רוסיה, בריטניה וארצות הברית.
בפרט, מקובל שאף אדם ממדינה חברה קבועה במועצת הביטחון של האו"ם לא יכהן כנשיא העצרת הכללית של האו"ם.
המדינות המודרניות היחידות שבהן נבחר אזרח כנשיא העצרת הכללית פעמיים הן ארגנטינה, צ'ילה, אקוודור, ניגריה והונגריה; כל שאר המדינות החברות יוצגו רק פעם אחת על ידי אזרחיהן המכהנים בתפקיד זה, ומגרמניה נבחר נשיא פעם אחת מגרמניה המערבית ופעם אחת מגרמניה המזרחית.
כל זה לא כולל מושבים מיוחדים ומושבי חירום של העצרת הכללית.
מטעם ישראל מעולם לא נבחר אדם להיות נשיא העצרת הכללית של האו"ם.
עם זאת, בשנת 2022 שגריר ישראל באו"ם גלעד ארדן נבחר להיות סגן נשיא העצרת הכללית.
נשיא מונטנגרו (במונטנגרית: Предсједник Црне Горе) הוא ראש המדינה של מונטנגרו.
הנשיא הנוכחי הוא יאקוב מילטוביץ', שנבחר בסיבוב הראשון של הבחירות לנשיאות ב-2023 עם רוב של 53.90% מהקולות.
מעונו הרשמי של הנשיא הוא הארמון הכחול בצטיניה.
על פי חוקת מונטנגרו, סעיף 97: נשיא מונטנגרו נבחר לתקופה של חמש שנים.
והוא יכול להיבחר לנשיא מונטנגרו בשתי קדנציות.
נשיא מונטנגרו מקבל על עצמו את התפקיד במועד השבעה בפני חברי הפרלמנט.
אם יפוג המנדט של הנשיא במהלך מצב המלחמה או מצב החירום, המנדט יוארך לכל היותר ל-90 ימים לאחר תום הנסיבות שגרמו לאותו מצב.
בנוסף, הנשיא לא יכול כל תפקיד ציבורי אחר.
מס'תמונהשם (שנות חיים)תחילת כהונהסיום כהונהמפלגה -ניקו מיליאניץ' (1892–1957)15 בנובמבר 194321 בנובמבר
19466 בנובמבר 1950המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה2ניקולה קובאצ'ביץ'
(1890–1964)6 בנובמבר 19504 בפברואר 1953המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה2ניקולה קובאצ'ביץ'
(1890–1964)4 בפברואר 195315 בדצמבר 1953המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה3בלז'ו יובאנוביץ'
(1930–)7 במאי 19847 במאי 1985המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה12ברניסלב סוסקיץ' (1922–2022)7 במאי 19857 במאי 1986המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה13ראדיבויה בראיוביץ' (1935–)7 במאי 19867 במאי 1988המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה14בוצינה איבאנוביץ'
מס'תמונהשם (שנות חיים)תחילת כהונהסיום כהונהמפלגה1מומיר בולאטוביץ'
המפלגה הדמוקרטית של הסוציאליסטים של מונטנגרו2 (17)מילו ג'וקאנוביץ'
(1962–)15 בינואר 199825 בנובמבר 2002המפלגה הדמוקרטית של הסוציאליסטים של מונטנגרו -פיליפ וויאנוביץ'