tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לזוג נולדו שלושה בנים כשהרצל, אשר נקרא על שם סבו, הוא הבכור בהם.
מאז היה בן ארבע, התגורר הרצל בודינגר עם משפחתו בקריית מוצקין והוא בוגר בית הספר היסודי "אחדות" בעיר.
לאחר מכן, למד בפנימייה הצבאית שליד בית הספר הריאלי בחיפה.
עם תום לימודיו התגייס והתנדב לקורס טיס (מס' 40) באוגוסט 1961, וסיים אותו במגמת מטוסי קרב במרץ 1963. שירת כטייס דאסו מיסטר IV וסוד אוויאסיון ווטור בטייסת 110 ברמת דוד.
ביוני 1964 התפוצץ מנוע מטוס הווטור אותו הטיס.
בודינגר החליט שלא לנטוש את המטוס וביצע נחיתת אונס בפרדס.
כתוצאה מהנחיתה נפצע בגבו ועבר שיקום במשך כשנה.
לאחר השיקום נקבע לו הפרופיל הרפואי 45, והוא שב לשירות קרבי כטייס.
מנובמבר 1965 עד דצמבר 1967 היה מדריך בבית הספר לטיסה.
ב-1966 היה שותף לסדרת קרבות אוויר שנועדו ליצור בסיס נתונים על מיג 21, שהובא לארץ במבצע יהלום של "המוסד".
במבצע מוקד במלחמת ששת הימים, השתתף בתקיפת שדות התעופה בני-סואף ולוקסור שבמצרים ו-H-3 שבעיראק.
הוא השמיד 10 מפציצי טופולב Tu-16 על הקרקע ועוד ציוד צבאי.
במהלך תקיפת שדה התעופה בלוקסור, נפגע מכל הדלק הראשי של מטוס הווטור שלו מאש נ"מ מצרית ונזילת הדלק הביאה בהמשך לכיבוי אחד המנועים.
בודינגר המשיך להטיס את המטוס עם מנוע אחד, הגיע בטיפות הדלק האחרונות לשדה התעופה באילת ונחת בשלום.
ב-1969 מונה לסמ"ט א' בטייסת 117, טייסת מטוסי מיראז' 3, וב-1972 למפקד טייסת ראשוני בבית הספר לטיסה.
שימש מוביל הצוות האווירובטי של חיל האוויר הישראלי.
בהצבת חירום שירת כטייס מיראז' בטייסת 117.
במהלך מלחמת יום הכיפורים, ב-9 באוקטובר 1973, בעת טיסת פיטרול שהוביל באזור קוניטרה, הבחין בודינגר ברביעיית מטוסי מיג 17 סוריים.
בודינגר נכנס איתם לקרב אוויר בגובה נמוך בעומק סוריה, במהלכו ירה צרור מתותחי המטוס לעבר אחד המיגים, שבעקבות זאת התהפך והתרסק.
באפריל 1974, במלחמת ההתשה במובלעת הסורית, הוזנק בודינגר לקרב אוויר והפיל מיג 21 סורי באזור לבנון.
ביום האחרון של המלחמה מונה למפקד טייסת 101. הטייסת, תחת פיקודו, הייתה הראשונה לקלוט את מטוסי הכפיר בחיל האוויר.
בודינגר הטיס את מטוס הכפיר הראשון שמסרה התעשייה האווירית לחיל האוויר בשנת 1975.
ב-1976 מונה לראש ענף מטוסים וסגן ראש מחלקת אמצעי לחימה במטה חיל האוויר.
ביולי 1979 מונה למפקד בית הספר לטיסה והועלה לדרגת אלוף-משנה.
בינואר 1982 מונה למפקד בסיס רמת דוד, ופיקד עליו במהלך מבצע שלום הגליל.
באוגוסט 1984 מונה לראש להק אוויר, בדרגת תת-אלוף.
למד לתואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן ואחר כך מונה בפברואר 1990 לסגן צבאי למבקר מערכת הביטחון.
יצא ללימודי קורס מנהל מתקדם באוניברסיטת הרווארד, בינואר 1992 שב מחופשת הלימודים ומונה למפקד החיל, בדרגת אלוף, במקום אביהו בן-נון.
בתחילת כהונתו, בליל 10 באוגוסט 1992, התרחש אסון הכבל, תאונת אימונים שהתרחשה במהלך אימון חילוץ מוסק של יחידה 669 ליד ערד.
במהלך תרגול העלאת לוחמים למסוק יסעור נקרע הכבל שקשר את שני לוחמי היחידה, ו, בזמן שהועלו למסוק.
בודינגר מינה ועדת חקירה פנימית שקבעה שהאסון קרה עקב כשל טכני, ובעקבות המלצות הוועדה קבע בודינגר שורה של לקחים ליישום בחיל האוויר.
ב-28 באוגוסט 1992 הורה בודינגר לאחד את בית הספר לנ"מ (ביסנ"מ) עם אחד מאגדי הנ"מ, זאת בעקבות השינויים בסדר כוחות הנ"מ.
בקיץ 1993 הועבר ביסנ"מ מהרצליה לבסיס משאבים, ואוחד עם אגד נ"מ דרום 170.
לאחר מלחמת המפרץ הגדיר חיל האוויר את הצורך במטוסי תקיפה לטווח ארוך.
ההצעות שהתקבלו היו הצעותיהן של חברות לוקהיד מרטין, שהציעה גרסה של מטוס F-16, ומקדונל דאגלס שהציעה שתי הצעות: F/A-18 ו-F-15E.
המלצת חיל האוויר, אותה גיבש בודינגר, הייתה לרכוש מטוסי F-15E, החלטה שאושרה על ידי ממשלת ישראל ב-17 בינואר 1994. ישראל רכשה 25 מטוסים; דגם המטוס שונה מעט, והדגם נקרא F-15I, "רעם".
המטוס הראשון נמסר לחיל האוויר בנובמבר 1997, ונקלט בטייסת 69 ("הפטישים") שבסיסה בחצרים, כפי שקבע בודינגר.
כלי טיס נוספים שרכש חיל האוויר באותה תקופה היו מסוקי סיקורסקי UH-60 בלקהוק ("ינשוף"), שהגיעו לחיל האוויר באוגוסט 1994; מסוקי יורוקופטר AS-565 פנתר ("עטלף"), שנרכשו על ידי חיל הים והופעלו על ידי חיל האוויר; מטוסים קלים מדגם סוקטה TB-20 טרינידד ("פשוש"); וכלי טיס בלתי מאוישים מדגם סרצ'ר ("חוגלה").
בשנת 1993, מ-25 ועד 31 ביולי באותה שנה, השתתף חיל האוויר במבצע דין וחשבון.
המבצע היה תגובה להסלמה במצב הביטחוני בגבול הצפון.
במהלך המבצע הותקפו כפרים רבים בדרום לבנון שהיו מזוהים עם חזבאללה בירי תותחים וטנקים, והופצצו על ידי מטוסי חיל האוויר, שביצעו קרוב לאלף גיחות הפצצה נקודתיות.
המבצע גרם לנזק רב בלבנון, בין השאר לגשרים ולתחנות כוח, וספג ביקורת חריפה בישראל ובעולם.
ב-31 ביולי, לאחר שבוע של הפגזות הדדיות, נחתם הסכם הפסקת האש.
ב-19 באוגוסט, פחות משלושה שבועות לאחר הסכם הפסקת האש, הטמינו מחבלי חזבאללה מספר מטעני צד שהרגו תשעה חיילי צה"ל.
ישראל הגיבה בהתקפה על מספר מוצבי חזבאללה ליד הגבול הסורי.
כשנה לאחר תום המבצע, ב-2 ביוני 1994, תקפו מטוסי חיל האוויר בסיס אימונים של חזבאללה ליד עין דרדרה, בו התקיים טקס סיום של מחזור קצונה בארגון.
במחזור הזה היו בנים רבים של בכירים בחזבאללה.
כ-40 מצוערי חזבאללה נהרגו בתקיפה.
בשנת 1994 חל מהפך בקורס הטיס של חיל האוויר: על פי החלטת בג"ץ, נפתח הקורס לנשים.
בית המשפט העליון פסק ברוב דעות שאי גיוסן של נשים לחיל האוויר, אך ורק בגין היותן נשים, מהווה יחס מפלה ופסול.
כתוצאה מכך, הוצא צו שחייב את רשויות הצבא לזמן את אליס מילר למבדקי התאמה לקורס טיס ולקבל אותה אם תימצא מתאימה.
זאת על אף שבודינגר דרש, כתנאי לפתיחת הקורס, דיון ציבורי בשאלה האם נכון שנשים תאיישנה תפקידי לוחמה מסוכנים ביחידות העלית וכטייסות קרב.
בשנת 1995, במסגרת אירועי יום השנה לחתימת הסכם השלום בין ישראל לירדן, נערך מפגן אווירי משותף בשמי שתי המדינות.
ב-1996 חזר אי-השקט לגבול הצפוני, וישראל יצאה למבצע ענבי זעם.
המבצע החל בשעות הבוקר של 11 באפריל, ובמהלכו תקף חיל האוויר מאות מטרות של חזבאללה דרום לבנון, בבקאע ובביירות.
במהלך כל המבצע המשיך חזבאללה לירות רקטות לעבר שטח ישראל.
חיל האוויר וחיל התותחנים הגיבו בירי על מתקני השיגור.
במהלך המבצע השתתף בודינגר במשימת תקיפה מבצעית מעל לבנון, במטוס F-16. ביולי 1996 העביר את הפיקוד על החיל לאיתן בן-אליהו.
במהלך קריירת הטיסה שלו ביצע 451 גיחות מבצעיות והפיל שני מטוסי אויב בקרבות אוויר.
משסיים בודינגר את שירותו כמפקד חיל האוויר, מונה לנשיא ומנכ"ל חברת ראדא תעשיות אלקטרוניות.
במקביל, היה למפקד חיל האוויר הראשון שהתנדב לשירות מילואים כמדריך בבית הספר לטיסה.
הוא הפסיק את שירות המילואים באוקטובר 2006 (בן 63), בעקבות בקשתו של מפקד החיל, אליעזר שקדי.
בעקבות הסכם שנחתם ב-1995 בין נשיא ארצות הברית ביל קלינטון, וראש הממשלה שמעון פרס בעניין ניסויים בחלל, הוחלט לכלול ישראלי בטיסת מעבורת חלל.
בודינגר ביקש מחיל האוויר לאתר מועמדים עם השכלה אוניברסיטאית בתחום מדעי או טכני וניסיון בעריכת ניסויים בתוך חיל האוויר.
מפקד חיל האוויר הנכנס, איתן בן-אליהו, בחר באילן רמון לתפקיד.
ב-2001 נמנה בודינגר עם מנסחי "אמנת כנרת", ששאפה ליצור מכנה משותף לזרמים ולמחנות השונים בציבור היהודי (ימין-שמאל, דתיים-חילוניים וכו').
בין השנים 2001–2003 עמד בראש ועדת א.ל.ה שהוקמה ביוזמת עוזי דיין במסגרת "הפורום לאחריות לאומית".
מטרת הוועדה הייתה שיפור תפקודה של מערכת החינוך והצעת רפורמות מערכתיות.
דו"ח הוועדה נמסר לשרת החינוך, לימור לבנת, בנובמבר 2003, והוצג בפני ועדת החינוך של הכנסת מספר ימים לאחר מכן.
המלצות הוועדה לא יושמו, אולם בספטמבר 2003 ממשלת ישראל הקימה את ועדת דוברת, אשר הציגה בינואר 2005 מסקנות דומות לאלה של ועדת א.ל.ה.
ביולי 2005, באישור ראש הממשלה, אריאל שרון, פעל בוושינגטון כנציגו האישי של שר הביטחון, שאול מופז, על מנת לפתור את משבר האמון עם ארצות הברית, שנוצר עקב מכירת מל"טים ומזל"טים מתקדמים על ידי משרד הביטחון לסין.
בנובמבר, באותה שנה היה מועמד להחליף את משה קרת כמנכ"ל התעשייה האווירית לישראל, תפקיד אליו נבחר לבסוף יצחק ניסן.
באוגוסט 2006, בעקבות מלחמת לבנון השנייה, הקים שר הביטחון, עמיר פרץ, ועדת בדיקה למלחמה בראשות הרמטכ"ל לשעבר אמנון ליפקין-שחק.
החברים בה היו יו"ר "טבע" אלי הורוביץ, והאלופים (במיל.) הרצל בודינגר ואילן בירן.
ב-10 בספטמבר 2007 מינה שר התחבורה, שאול מופז, את בודינגר לעמוד בראש ועדה ציבורית שתכין תוכנית אב לנמלי התעופה בישראל.
ב-8 בספטמבר 2008 פורסם כי מגיע לסיומו סקר על צורכי תעופה שמבצע בודינגר.
בהתאם לתוצאות הסקר, התגבשה המלצה לבנות נמל תעופה בינלאומי במגידו.
ב-2011, ביום העצמאות ה-63 של מדינת ישראל, נבחר לדמות השנה הביטחונית של "Israel Defence".
באוגוסט 2012 אמר בריאיון ב"יומן" חדשות ליל שישי של הערוץ הראשון, כי ישראל הייתה צריכה לתקוף את מתקני הגרעין באיראן עוד ב-2005. לדעתו, "העולם לא יצליח לעצור את התגרענות איראן באמצעות הסנקציות, וכשתהיה להם פצצה אנחנו נהיה במצב אחר לגמרי...
אנחנו מאוד מעריכים את העזרה של האמריקנים ואת תמיכתם, אבל בסוף אתה עומד עם עצמך, עם גורלך.
אם נתקוף ייפלו פה טילים, אבל גם אם האמריקנים יתקפו ייפלו פה טילים...
הרמטכ"ל האמריקני אמר השבוע שלפי דעתו ישראל לבד לא תוכל להשמיד את המערך של איראן, אבל אני חושב שהוא לא לגמרי יודע מה מסוגלים לעשות כוחות ישראליים.
האמריקנים לא יודעים עלינו הכל".
באוגוסט 2013 היה מועמד של ראש הממשלה בנימין נתניהו לתפקיד ראש המטה לביטחון לאומי.
בין השנים 1998–2016 היה בודינגר נשיא ויו"ר דירקטוריון חברת ראדא תעשיות אלקטרוניות.
בודינגר היה נשוי לעורית ואב לארבעה ילדים.
בנו, אילן בוגר, שירת אף הוא כטייס קרב ובתפקידו האחרון כיהן כראש להק כוח האדם בחיל האוויר בדרגת תת-אלוף.
בן דודו הוא פסיכולוג, הנקרא גם הוא הרצל בודינגר.
הרצל עמיקם (ורהפטיג; 22 באפריל 1918 – 12 ביולי 1986) היה לוחם מחתרת בארץ ישראל, חבר הלח"י.
נולד לזלמן ובלה בלוצין שבלטביה כהרצל ורהפטיג.
אחיו, דוד ורהפטיג, כיהן כנציב בית"ר בלטביה, אסטוניה ופינלנד עם פלישת הכוחות הסובייטים למדינות הבלטיות בשלהי 1939. הרצל הצטרף לבית"ר בגיל 10, ובאוגוסט 1939, עם משב רוחות המלחמה מאירופה, החליט להימלט מלטביה.
הוא עזב את אירופה ביום פרוץ המלחמה, 1 בספטמבר 1939, על גבי אוניית המעפילים "נעמי יוליה", שנתפסה על ידי הבריטים ליד חופי ארץ ישראל.
לאחר תקופת מעצר קצרה במחנה המעצר בעתלית, שוחרר והתגייס לאצ"ל.
מאוחר יותר נמנה עם חבורת הפורשים מהאצ"ל לטובת הלח"י - לוחמי חרות ישראל מייסודו של אברהם שטרן (יאיר).
הרצל בחר בכינוי "עמיקם" וכונה על ידי חבריו למחתרת בשם 'הרצק'ה'.
ב-1941 נתפס בנס ציונה על ידי הבריטים, והושם במעצר במחנה המעצר מזרעה.
מאוחר יותר עבר עם העצירים למחנה המעצר בלטרון, שם היה ממתכנני בריחת ה-20 מלטרון, בה חפרו הוא וחבריו מנהרה באורך 76 מטרים דרכה נמלטו בליל 31 באוקטובר 1943.
עמיקם המשיך בפעילותו בלח"י וב-1944, בשלהי מלחמת העולם השנייה, נשלח על ידי מפקד הלח"י יצחק יזרניצקי (שמיר) לאירופה כדי לייסד שם תא מחתרתי.
כשהוא מתחזה לחייל בריגדה עבר עמיקם דרך מצרים לאיטליה ומשם המשיך לצרפת.
הוא היה שותף לפעילות נגד הבריטים באותן שנים והיה הרוח החיה מאחורי מניעת הסגרתם של לוחמי המחתרות יעקב אליאב ובטי קנוט מבלגיה לבריטניה.
סיפור גיוס פרקליט בית המלוכה, קארטון דה-וויאר, היה אחד המפורסמים.
עמיקם שידל את הפרקליט המכובד להגן על חבריו כשהוא מבטיח שאת שכר טרחתו יראה מהברון רוטשילד, ולמרות שהדבר לא תואם עם הברון קודם לכן, כך אכן היה.
ב-1948, עם סיום המנדט הבריטי, שב לישראל, התגייס לגדוד 89 של חטיבה 8 והיה שותף לקרבות על כיבוש משטרת עיראק סווידאן ועוג'ה אל-חפיר.
מאוחר יותר היה שותף להקמת היישוב נוה יאיר בנגב, והיה מזכיר היישוב.
כמו כן, נמנה עם מייסדי "מפלגת הלוחמים".
בשנת 1950 נשא לאִשה את דינה לבית גרשון, עולה מבולגריה.
ב-1956 גויס ל"מוסד", ובמשך למעלה מ-15 שנה היה שותף לעשרות מבצעים חשאיים, לרבות פרשת יוסל'ה שוחמכר.
בין השנים 1962–1965 כיהן כקונסול ישראל באורוגוואי וב-1966 גויס ל"נתיב" ונשלח כמזכיר שלישי לשגרירות ישראל במוסקבה, לא לפני שפעל לשחרור אחיו דוד מהגולאגים בסיביר והעלאתו לישראל.
במהלך שירותו במוסקבה פגש את יעקב קדמי שהתפרץ לשגרירות והנחה אותו לגבי המשך תהליך העלייה.
ב-1986, תוך כדי עבודתו ב"נתיב", לקה באירוע מוחי ונפטר לאחר מחלה קצרה.
נטמן בחלקת הלח"י בבית עלמין הדרום.
הותיר אחריו את רעייתו ושלושה בנים, ביניהם עיתונאי הספורט רון עמיקם ויאיר עמיקם.
הרצל אלדד חקק (נולד ב-26 באפריל 1948) הוא סופר ומשורר ישראלי.
נולד בבגדאד שבעיראק ב־1948, סמוך להכרזת העצמאות של מדינת ישראל, יחד עם אחיו התאום, בלפור.
משפחתו עלתה לישראל ב־1950 והתגוררה בבתי סיידוף בירושלים.
כבר בילדותם הרבו האחים הרצל ובלפור חקק לפרסם את יצירותיהם בעיתוני הילדים והנוער, כגון "הארץ שלנו" ו"מעריב לנוער".
בגיל 17 זכה בסגנות חתן התנ"ך בחידון התנ"ך העולמי לנוער (1965), כשאחיו התאום, בלפור, זכה להיות החתן.
בצה"ל היה לוחם בחטיבת גולני ולאחר מכן מש"ק סעד ומודיע נפגעים.
עבד כמורה בבית הספר בית חינוך בירושלים בין השנים 1975 עד 1993.ב-1981 הוצב במקום ה-14 ברשימת התחיה לקראת הבחירות לכנסת העשירית.
ב-1983 הופיעה בעיתון 'כל העיר' נבואה בחתימת האחים בלפור והרצל חקק בזו הלשון: "דרכו של המערך מגמדת אותו לדרגת מפלגה זעירה, תוך שהוא זונח את רעיונות מפא"י ההיסטורית לטובת דרכם של מפ"ם ושלום עכשיו.
דווקא כך יאבד הסיכוי האחרון לחילופי שלטון, ולא תהיה שום מפלגה שתוכל להציג קו אקטיביסטי-ציוני מול הליכוד".
מאז 1988 פעל בהתנדבות בערי פיתוח ובכפרי ילדים.
נמנה עם מייסדי קבוצת הסופרים הציוניים בחסות המועצה הציונית.
לבסוף התקבל לאגודה ובין השנים 2003–2005 היה יו"ר אגודת הסופרים העבריים במדינת ישראל.
בחודש מאי 2011 נבחר שנית לשמש כיושב ראש האגודה והוא כיהן בתפקיד זה עד לדצמבר 2015.
בעל תואר ראשון בספרות עברית ומקרא ותואר שני במקרא בהצטיינות באוניברסיטה העברית.
נשוי לדיצה, בתו של עמירם חרלף, ואב לשלושה בנים ובת, שחזרו בתשובה.
בדצמבר 2020 הודיע שר ההשכלה הגבוהה והמשלימה זאב אלקין כי חקק הוא מהזוכים בפרס שר ההשכלה הגבוהה והמשלימה לתרבות יהודית על תרומה משמעותית בתחום הספרות והשירה בתרבות היהודית בישראל לשנת תש"פ, 2020.
ב-2021 זכו הרצל ובלפור חקק בפרס השר לתרבות יהודית, שהוענק בטקס בא' בניסן תשפ"א., באותה שנה זכו השניים בפרס מפעל חיים על תרומה לתרבות, מטעם קרן אח"י (מרכז יהדות בבל).
בשנת 2025 זכו הרצל ובלפור חקק בפרס אורי צבי גרינברג, על 'מפעל חיים בשירה'.
הרצל חקק זכה גם ב'פרס ולנרוד' לשנת 1980 (יחד עם חדוה הרכבי) מטעם אגודת הסופרים העברים, על השירים הטובים ביותר שפורסמו בכתב העת "מאזניים".
1975-1993 - מורה ומחנך בתיכון "בית חינוך - תיכון עירוני ג'" בירושלים.
1997-2000 - חבר ועד באגודת הסופרים העבריים.
שימש במשך שלוש קדנציות כיו"ר ועדת הביקורת של אגודת הסופרים העבריים.
עורך "רץ בדואר", ביטאון דואר ישראל מאז 1993.
חבר ועד העדה הספרדית בירושלים מאז 1995.
חבר הנהלת מרכז מורשת יהדות בבל מאז 1997.
הזמן הגנוז, 2003, 160 עמודים, הוצאת שלהבת ירושלם.
אנא בכוח, אנא בשיר, 328 עמודים, הוצאת צור אות, בשיתוף שלהבת ירושלם שנת 2010.
שחרית לנצח, 322 עמודים, הוצאת צור אות 2016.
"השיר שלא שרו מעולם", הוצאת שלהבת ירושלם, 320 עמודים 2023.
"ניצוצות מגיא צלמוות" (שירים)- מחבר נוסף: בלפור חקק, הוצאת מכון הברמן, 153 עמודים.
ספרי עיון (בשיתוף עם אחיו, בלפור חקק)
"טעות חזור" לקסיקון לשיפור הלשון 1994,.
"חיבת הפיוט", ביאור לפיוטי תפילה 1990,
"פרקי ברדיצ'בסקי" –מחקר ספרותי 1975.
ספרי ילדים (בשיתוף עם אחיו, בלפור חקק)
"תאומים זה סיפור מצחיק לפעמים", 1994.
הרציחות באגם בודום הן שלושה מעשי רצח שהתרחשו על חוף אגם בודום בפינלנד ב-4 ביוני 1960.
בליל ה-4 ביוני 1960 חבורה של ארבעה בני נוער (שני בנים ושתי בנות) נפשה בגדת האגם.
שלושה מהם נרצחו בדקירות סכין והרביעי נפצע.
האדם היחיד ששרד את הרציחות חי חיים תקינים יחסית לאחר מכן.
התקשורת הפינית הרבתה לעסוק בנושא ובכל פעם שהתגלו ממצאים חדשים הוא עלה מחדש לכותרות.
בשנת 1972 גבר הכריז שהוא הרוצח מאגם בודום, אך חקירת המשטרה הפריכה את עדותו.
בתחילת 2005 לשכת החקירות הלאומית הכריזה שהתיק נפתר.
לפי ההכרזה הרשמית, נילס גוסטפסון (Nils Gustafsson), האדם ששרד, הוא זה שביצע את הרציחות בפרץ של קנאה, שהצטרף לרגשות טינה ישנים שהיו לו כלפי אחת מהצעירות (שהייתה חברתו בעבר).
הצעירה נרצחה באיטיות ובאכזריות בעוד שהנער והנערה האחרים "הוצאו להורג" יחסית במהירות.
אחרי יותר מחודשיים של הכנות הוחלט להעמיד את גוסטפסון לדין ב-8 ביוני 2005. המשפט החל ב-4 באוגוסט 2005. התביעה קראה לדון את הרוצח למאסר עולם עקב שלוש הרציחות.
לפי התביעה, בחינה מחדש של הראיות בעזרת שיטות מודרניות הצביעה על הנאשם כעל הרוצח.
ההגנה לעומת זאת טענה שהרציחות בוצעו על ידי זרים והעובדה שהנאשם סבל מאותן פגיעות כמו שאר הקורבנות, שלא אפשרו לו לרצוח שלושה אנשים, מוכיחות שהוא לא הרוצח.
ואכן ב-7 באוקטובר 2005 גוסטפסון זוכה מכל ההאשמות.
הרצח המשולש נתן את ההשראה לשמה של להקת הדת' מטאל מלודי צ'ילדרן אוף בודום אשר הוקמה בתחילת שנות התשעים.
אביטן נולד בשנת 1952 במעברת "יד המעביר", היום שכונת נווה שרת בצפון תל אביב, בה גדל לעולם הפשע והתחבר לכנופיות שפעלו בסביבה.
כבר בשנת 1962, בגיל 10, נרשמו לו רישומים פליליים בגין גנבות סנדלים בחוף הים.
בשנת 1965 נכלא לראשונה במוסד סגור לעבריינים צעירים.
עד הגיעו לגיל חובת גיוס, נכלא אביטן עוד מספר פעמים אחדות.
תקופה קצרה לאחר הגיוס לצה"ל שוחרר עקב אי התאמה.
אביטן עזר לנרקומנים להיגמל וגם עזר למוגבלים נפשית.
בשנת 1971 – נידון לשנת מאסר בגין עבירות פריצה ותקיפה.
בשנת 1973 – נידון ל-5 שנות מאסר בגין מעורבותו בשוד של סוכן "טוטו".
בשנת 1979 – היה מעורב בשוד אלים בבנק לאומי, סניף רמת אביב.
אביטן, אורי וולף, אברהם קשאני ואשר יהושע, פרצו אל סניף הבנק בעזרת כלי רכב עמו ניפצו את חלונות הכניסה, ותוך כדי יריות לכל עבר שדדו 8 מיליון לירות.
לאחר מכן, נשפט בפני השופט יהושע גרוס ונידון ל-15 שנות מאסר בגין מעורבותו בשוד האלים.
ב-13 בדצמבר 1981 – בהיותו אסיר נמלט (לאחר שחברו שמעיה אנג'ל סייע לו להימלט במהלך חופשה מהכלא) רצח אביטן יחד עם חבריו משה כהן ויעקב שמש את רוני ניצן מפקד "בית המעצר רמלה", הסמוך לכלא רמלה.
ביחד ירו בו השלושה 22 כדורי עוזי ממרחק של שני מטרים בלבד, לאחר שחסמו את מכוניתו בצומת סמוך לפתח ביתו.
לאחר הרצחו נקרא בית המעצר על שמו בית מעצר ניצן.
בשנת 1981 – השתתף בשוד מזוין במפעל התכשיטים "קרן אור" ברמת גן.
במהלך השוד נפגע שומר המפעל, דוד אשורי, פונה לבית החולים ושם מת מפצעיו.
אביטן נלכד בצרפת, וב-21 ביולי 1982 הוסגר לישראל ונידון לשני מאסרי עולם.
בעקבות תיק הרצח הכפול נגזרו על חיים שושן ושמעיה אנג'ל שני מאסרי עולם.
לפי עדותו הם דקרו את שושן: "131 דקירות סכין בחמש דקות".
בגין מעורבותו ברצח חיים שושן נידון אביטן למאסר עולם שלישי.
בתקופת מאסרו בבית הכלא, רשם אביטן מספר ניסיונות בריחה שחלקם הסתיימו בהצלחה.
בשנת 1977 מיד לאחר מעצרו בגין מעורבותו בשוד בבנק לאומי, ניסה אביטן להימלט דרך פתחי האוורור של מרתף המעצרים בבית המשפט המחוזי בתל אביב, אולם ניסיון זה נכשל.
בשנת 1981 בהיותו אסיר, ניצל ביקור בבית הוריו כשהוא מלווה בסוהרים חמושים וברח דרך חלון השירותים בסיועו של שמעיה אנג'ל.
בשנת 1988 ברח אביטן מכלא באר שבע, בעזרת אקדח שהבריח לכלא בסיועו של יצחק דרורי.
אביטן הצליח להשתלט על אסיר וחובש והזמין אמבולנס שדרכו יצא מהכלא.
לאחר הבריחה השתלט על דירתם של משפחת אלמקייס וכפה על שניים מבני המשפחה להצטרף אל נסיעתו במונית לאזור המרכז.
לאחר שהגיע אל בית אחותו בהוד השרון, נתפס על ידי אנשי יחידת המשטרה המרכזית כשהם מחופשים לפועלי בניין.
אביטן נישא לאורית ארביב, ולזוג נולד ילד.
במהלך תקופת המאסר התגרשו השניים.
הנשיא עזר ויצמן קצב את עונשו של אביטן ל-54 שנים וגזר עליו להיות כלוא בבידוד מוחלט בתא בכלא איילון.
במהלך מאסרו הגיש מספר עתירות לגבי תנאי כליאתו, קיבל אישור להחזיק חתול בתאו וניסה לתקן את תדמיתו ובעזרת בנו בנה אתר אינטרנט המספר על קורות חייו.
אביטן אושפז בבית החולים איכילוב בתל אביב לצורך ביצוע ניתוח גב מתוכנן.
לאחר שבוצע הניתוח חזר לבית הכלא, אך שב לבית החולים כדי לבצע תיקון לניתוח.
במהלך האשפוז לקה בדום לב בשנתו ונפטר ב-30 ביוני 2001.
אביטן נקבר בבית העלמין בקריית שאול.
הרצל בָּאַזוֹב (בגאורגית: გერცელ ბააზოვი; גֶרצֶל בּאאזוֹבי; 28 באוקטובר 1904 – 12 בספטמבר 1938) משורר ומחזאי יהודי-גאורגי.
בן למשפחה ציונית מראשי הציונים הגאורגים, שהיה קורבן לטיהורים הגדולים.
הרצל היה בנו הבכור של הרב דוד באזוב, איש דת ציוני, ממנהיגי הציונות בגאורגיה בתחילת דרכה, וספג את ערכי הדת והציונות משחר ילדותו.
הוא נולד בעיר אוני והחל את לימודיו התיכוניים בעיר אוני וסיים אותם בשנת 1923 בטכניקום בטביליסי.
בשנת 1927 סיים את לימודיו באוניברסיטה הממלכתית של טביליסי בפקולטה למשפטים.
לאחר מכן עבד כמשפטן בביטאון "המשפט הסובייטי" (საბჭოთა სამართლის).
בשנת 1918, בעודו תלמיד בבית הספר הופיעו שיריו וסיפוריו הראשונים, בביטאון החדש "בקול היהודי" (ებრაელის ხმაში), תחת שם העט "גר-בי".
עיתון זה היה פרי פעילותו הציונית של דוד אביו של הרצל, שהופיע באוגוסט 1917 בוועידת ציוני הקווקז, שנערכה בבאקו, כנציג יהודי גאורגיה.
כתוצאה מנאומו בוועידה זו נוסד בית ספר עברי-ציוני.
ונוסד בכותאיסי הביטאון הציוני הראשון בשפה הגאורגית.
בין הכותבים בביטאון היו דוד באזוב, בנו הרצל, נתן אליהשווילי, בן ציון אליגולשווילי ועוד.
ג'נלידזה (תיאטרון), את הביטאון "אוני", ובשנת 1923 הופיע בטביליסי.
שיריו וסיפוריו ותרגומיו פורסמו בעיתונות המקומית בטביליסי, ביניהם תרגום מעברית לגאורגית של שיר השירים (1924).
בשנים 1924–1925 הוא מפרסם בעיתון "מכבי" בעריכתו של נתן אליהשווילי, את: "יהודי", "מכבי", "קין", "הנודד הנצחי" - מונולוג, "אלוור רודריגז" - מחיי יהודי ספרד במאה ה-15, סיפורים ומאמרים הקשורים לחיי היהודים, ההיסטוריה שלהם ורוחניותם.
באותה תקופה היה באזוב מעורה היטב בחיים התרבותיים בעיר, והיה היוזם של נשפים, קונצרטים, ומחזות הקשורים בנושאים יהודיים (כל זאת במקביל לפעילותו הציונית של אביו וחברו, נתן אליהשווילי).
בתקופה זו הקים באזוב את להקת הדרמה "קדימה" שהציגה ממחזותיו, את: "הדירה הסודית" - על חיי אנוסי ספרד.
מחזותיו היו בעיקר על חיי היהודים.
ממחזותיו היו "הגיבורה היהודיה" ועוד.
באותן שנים ייסד באזוב יחד עם אחרים את האגודה "עבודה", שתפקידה היה הפצת הרעיון הציוני, ויצירת קשר עם החלוצים בשאיפה לעלות לארץ ישראל.
ובין כל עיסוקיו, לימוד באוניברסיטה בטביליסי, הוראת מבוגרים בערבים במטרה לחסל את האנאלפביתיות, הוא השתתף בירחון "תיאטרון וחיים".
בניגוד לחברו נתן אליהשווילי שהביא עמו קבוצת עולים מגרוזיה לארץ ישראל ב 1925, החליט הרצל להישאר בגרוזיה ולא לעלות לארץ.
במכתב ארוך לנתן אליהשווילי הסביר הרצל את הסיבות להחלטתו, דבר שאכזב את חברו נתן.
יחד עם אביו הרצל המשיך במרץ רב את עבודתו הציונית בגרוזיה עד יום מותו.
בנו של הרצל נקרא על שם חברו נתן.
בשנת 1928 כתב באזוב (נדפס כספר נפרד בשנת 1929) את המחזה הדרמטי אלגוריה סימבולית "דילאמרי" (დილლეამარი) על המיסטיקה של בן אברהם, הופעת המחזה הציבה את באזוב כסופר מוביל בקרב יהודי גאורגיה.
במשך תקופה קצרה לאחר מכן פרסם באזוב עשרה מחזות, שהמוכרים מביניהם הם: "האילמים החלו לדבר" (მუნჯები ალაპარაკდნენ, 1931), "אדם בלי כבוד" (განურჩევლად პიროვნებისა, 1933), איצקה ריז'ינשווילי (იცკა რიჟინაშვილი, 1936).
רובם של המחזות הפכו לחלק מהרפרטואר הגאורגי בשנות השלושים.
בתחילת שנות השלושים הוא פרסם טרילוגיה על חיי יהודי גאורגיה.
הראשון מביניהם "פתאים" הופיע בגאורגית בשנת (ფეთხაინი, 1934), וברוסית בשנת (Петхайн, 1936).
עבודתו הפוריה הופרעה על ידי הרדיפה הפוליטית הסובייטית תחת שלטונו של סטלין.
בשנת 1937 הוא נעצר במוסקבה והוסגר לטביליסי ושם הוא נורה למוות במהלך חקירה.
לאחר מותו, בשנת 1955, טוהר שמו.
רחוב בעיר הולדתו אוני נקרא על שמו.
הדרמטורגיה של הרצל באאזוב, בעברית, באתר הקונגרס העולמי של יהודי גאורגיה
הרצח בתחנה לבריאות הנפש בירושלים התרחש ב-8 בספטמבר 1992. אדם שטופל בתחנה לבריאות הנפש "איתנים" בשכונת קריית היובל בירושלים רצח ביריות ארבע מעובדות התחנה.
האירוע הסתיים לאחר שהוא נהרג על ידי המשטרה.
איתן מור, יליד 1970, סבל מבעיות נפשיות.
הוא טופל בתחנה לבריאות הנפש "איתנים" בקריית היובל על ידי הפסיכולוגית ונדי ווקר.
ב-8 בספטמבר 1992 נכנס מור לבניין התחנה כשהוא חמוש בתת-מקלע מדגם עוזי ובאקדח.
כלי הנשק נמסרו לו על ידי חברת האבטחה ימית, שהעסיקה אותו מתחילת יולי 1992. בתוך הבניין ירה והרג את ונדי ווקר, עליה כעס לאחר שסירבה להעניק לו אישור שהיה דרוש לו לצורך הוצאת רישיון נהיגה למשאית.
בנוסף ירה והרג שלוש עובדות סוציאליות ששתיים מהן היו בהיריון.
לאחר הרצח נמלט מור לרחוב סמוך והתבצר על גג בניין.
המשטרה ניהלה איתו משא ומתן לעיני מצלמות כלי התקשורת.
לאחר זמן מה הוא פתח באש ונורה על ידי צלף של הימ"מ.
מור מת לאחר זמן קצר בבית החולים הדסה עין כרם.
משפחתה של אחת מהעובדות הסוציאליות הגישה תביעה לפיצויים נגד מדינת ישראל וההליכים המשפטיים נמשכו שנים.
בספטמבר 2011 פסק בית המשפט המחוזי כי מדינת ישראל התרשלה בכך שאפשרה את גיוסו של הרוצח לצה"ל ואת עבודתו בחברת שמירה שהצריכה נשיאת נשק, וזאת בעת שהיה מאובחן כחולה נפש, והורה לה לשלם פיצויים למשפחת הנרצחת.
הרצל "הרצי" הלוי (נולד ב־17 בדצמבר 1967) הוא איש צבא ישראלי ששירת כראש המטה הכללי ה־23 של צה"ל.
בתפקידיו הקודמים שימש בין היתר סגן הרמטכ"ל, מפקד פיקוד הדרום, ראש אמ"ן, מפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, מפקד עוצבת הגליל, ראש חטיבת ההפעלה המבצעית באמ"ן, מפקד חטיבת הצנחנים, מפקד חטיבת מנשה ומפקד סיירת מטכ"ל.
הלוי שירת כרמטכ"ל בעת טבח שבעה באוקטובר ובחלק ממלחמת חרבות ברזל שהחלה לאחריו.
הלוי נולד, גדל והתחנך בירושלים.
הוא נקרא על שם דודו, הרצל (הרצי) הלוי, שנהרג בקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים.
אביו, שלמה (מומו) הלוי, שהיה מראשי סניף הליכוד בירושלים וחבר מועצת העיר, הוא בנם של חיים שלום הלוי (גורדין), יליד בריסק שבבלארוס, שהיה פעיל באצ"ל ובגדוד מגיני השפה, ושל צילה, בתו של הרב דב בער הכהן קוק ואחייניתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
אימו, לינה, היא נצר למשפחת פרנס ולמשפחת מזרחי-צורף, משפחות ספרדיות ותיקות בירושלים.
הוא למד בבית-הספר התיכון הדתי הימלפרב והיה חניך בשבט "משואות" של הצופים הדתיים.
הלוי הוא בעל תואר ראשון בפילוסופיה ומנהל עסקים מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר שני בניהול משאבים לאומיים מהאוניברסיטה לביטחון לאומי בוושינגטון.
הלוי מתגורר בהתנחלות כפר האורנים, נשוי לשרון ואב לארבעה.
אחיו הגדול אמיר הלוי, כיהן כמנכ"ל משרד התיירות.
הלוי התגייס לצה"ל בשנת 1985. תחילה שירת בגרעין נח"ל בקיבוץ בצפון ישראל.
לאחר מכן התנדב לגדוד הנח"ל המוצנח.
כקצין שימש כמפקד מחלקה ולאחר מכן כקצין המבצעים הגדודי.
בהמשך שימש כמפקד פלוגת מסלול בגדוד 101. לאחר מכן מונה למפקד פלוגה רובאית בגדוד 101. בשנת 1992 מונה למפקד פלנ"ט צנחנים, והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון.
במהלך תפקידו כמפקד הפלנ"ט, שימש כמפקד מוצב ריחן, המוצב הצפוני ביותר שהחזיק צה"ל ברצועת הביטחון בדרום לבנון, בזמן שהפלוגה תפסה קו בגזרה.
במהלך השהות בקו הוביל כוח מן הפלוגה במבצע פינה אחרת.
בתפקיד זה שירת עד שנת 1993.
בשנת 1993 עבר לשרת בסיירת מטכ"ל ומונה למפקד פלגת ההכשרות ביחידה.
לאחר מכן מונה ל"" מבצעים.
בהמשך שירת במערך המבצעים המיוחדים באמ"ן.
לאחר מכן מונה לסגן מפקד הסיירת.
במסגרת תפקידיו השתתף במבצעים רבים, ובהם, מבצע עוקץ ארסי, במהלכו נחטף מוסטפא דיראני, ובניסיון החילוץ של נחשון וקסמן.
ב-7 במרץ 2001 הועלה הלוי לדרגת סא"ל ומונה למפקד סיירת מטכ"ל, והוביל אותה בלחימה במבצע חומת מגן ובמבצעים נוספים.
בסיום תפקידו בשנת 2004, הועלה לדרגת אל"ם, ויצא ללימודים בארצות הברית.
במהלך ביצוע תוכנית ההתנתקות שהה בלימודים בארצות הברית, ומיד אחריה, ב-11 בספטמבר 2005, מונה למפקד חטיבת מנשה, ושימש בתפקיד עד 12 ביוני 2007. ב-22 באוגוסט 2007 מונה למפקד חטיבת הצנחנים, והוביל את החטיבה בין היתר במבצע אתגר כפול ובמבצע עופרת יצוקה.
במהלך המבצע פיקד על החטיבה ועל גדוד שריון שצורף כסיוע, בקרבות בצפון רצועת עזה, בגזרות בית חאנון, בית לאהיא ואל-עטאטרה, ובמרחבי שיגור הרקטות שבאזור.
ב-20 באוגוסט 2009 סיים את תפקידו.
בספטמבר 2009 הועלה לדרגת תא"ל ומונה לראש חטיבת ההפעלה המבצעית באמ"ן, תפקיד בו כיהן עד 11 באוקטובר 2011. ב-6 בנובמבר 2011 מונה למפקד עוצבת הגליל.
בדצמבר 2012 זכתה האוגדה בפיקודו בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות, על תפיסת הפעלה חדשה החולקת ידע בין היחידות האורגניות של האוגדה לבין אלו המסתפחות אליה לעיתים.
את תפקידו סיים ב-28 בנובמבר 2013. בשנת 2014 מונה למפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
במקביל מונה לחבר הצוות לבחינה וליישום מסקנות דו"ח ועדת טירקל, לחקר אירועי המשט לעזה.
ב-18 בספטמבר 2014 הועלה לדרגת אלוף וב-22 בספטמבר מונה לראש אמ"ן, תפקיד בו החזיק עד 28 במרץ 2018. בתפקידו הגביר את שיתוף הפעולה עם השב"כ ועם המוסד וחתם על מזכר הבנות בין אמ"ן לשב"כ שהביא לסיומה את היריבות בין שני גופים בדבר הקצאת משאבים וחלוקת סמכויות.
ב-2015 מינהו הרמטכ"ל גדי איזנקוט לראש צוות לבחינת אפשרויות ייעול מערך הסייבר והפרדתו מיחידה 8200. על תפקוד אמ"ן במבצע צוק איתן לפני שנכנס לתפקיד אמר שאמ"ן פעל במבצע כראוי אך לא היה נטול בעיות.
כראש אמ"ן הזהיר הלוי בתחילת 2016 ש"המצב הכלכלי הקשה ברצועת עזה עלול להביא לפיצוץ שיופנה כלפי ישראל, למרות מאמצי החמאס לשמור על רגיעה." בנוסף טען שההתקדמות בשיקום עזה איטית מדי ואינה מספקת וש"החמאס עושה מצדו מאמצים רבים כדי לשמור על רגיעה ולרסן ארגוני טרור הפועלים ברצועה".
בסקירה ביוני 2017 ציין הלוי את הדילמה בין מתן אפשרות לרצועת עזה להשתקם לבין העובדה שהחמאס משתמש באמצעים הניתנים לו, כמו בטון וחשמל לצורך בניית כוח למלחמה בישראל.
הוא אמר שצריך להעמיד את חמאס בפני בחירה בין שיקום הרצועה לבין התעצמות.
בראשית מרץ 2017, הלוי העריך שחמאס וחזבאללה אינם מעוניינים בעימות צבאי "בטווח הזמן הקרוב".
הוא טען שההרתעה הישראלית מפחיתה את סבירותה של מלחמה יזומה, אך שבניין כוח צבאי של שחקנים לא־מדינתיים שמעוניינים להרתיע באמצעותו את ישראל ולהרחיק מלחמה, גורם פרדוקסלית להעלאת סבירותה מפני פעולותיה של ישראל נגד קיומו בידיים ללא .
הלוי גם ציין את איראן כמדינה שמחמשת ארגוני טרור רבים, כולל בטכנולוגיות מתקדמות, וקרא לעולם לרסן את איראן.
ב-6 ביוני 2018 מונה למפקד פיקוד הדרום.
במהלך תפקידו יזם בוחן רף, אותו עברו כלל החטיבות בסדיר ובמילואים המיועדות לקחת חלק בלחימה ברצועת עזה.
הוא הוביל את הפיקוד בין היתר בימי הקרב שהתקיימו בנובמבר 2018, במאי 2019 ובמבצע חגורה שחורה.
בפברואר 2020 הצטרף הלוי לראש המוסד יוסי כהן לנסיעה סודית לדוחה בירת קטר, שם נפגשו השניים עם מוחמד בן אחמד אל-מסנד, ראש שירותי המודיעין והיועץ לביטחון לאומי של אמיר קטר, ועם מוחמד אל עמאדי, השליח הקטרי לרצועת עזה.
בראיון לחדשות 12 התבטא אביגדור ליברמן על הביקור בדוחה ואמר כי "ראש המוסד יחד עם אלוף פיקוד דרום בשליחות נתניהו והם מתחננים לקטרים להמשיך ולהזרים כסף לחמאס אחרי ה-30 במרץ".
בתקופתו המשיך תהליך ההחמרה בהוראות הפתיחה באש על גבול רצועת עזה שהחל בתחילת 2018. עומק הפרימטר בקרבת הגבול שאליו אסור לעזתים להיכנס צומצם מ-300 מטרים ל-100 מטרים והוטלו הגבלות קשות על ירי נגד עזתים לא חמושים שאפשרו להם לגשת עד לגדר.
צה"ל נמנע מלירות נגד עזתים שחצו את הגדר ונגד משליכי בקבוקי תבערה.
באמצע 2019 אף הוטלו הגבלות על ירי כלפי חמושים המתקרבים לגדר מחשש לפגיעה באנשי חמאס המרסנים את המהומות.
ב-11 ביולי 2021 נכנס לתפקיד סגן הרמטכ"ל, ושירת בתפקיד עד 31 באוקטובר 2022.
ב-4 בספטמבר 2022 הודיע שר הביטחון בני גנץ על כוונתו למנותו לרמטכ"ל ה-23 של צה"ל.
המינוי התעכב מאחר שגנץ היה שר בממשלת מעבר, שאינה רשאית למנות רמטכ"ל.
המהלך התאפשר רק לאחר חוות דעת של היועצת המשפטית לממשלה גלי בהרב-מיארה וכינוס חריג של הוועדה המייעצת למינוי בכירים בשירות המדינה, שאישורה נדרש לצורך מינוי הרמטכ"ל.
ב-23 באוקטובר אישרה הממשלה את המינוי, ב-1 בינואר 2023 ראש הממשלה בנימין נתניהו אשרר את המינוי וב-16 בינואר 2023 הועלה לדרגת רב-אלוף ונכנס לתפקידו כראש המטה הכללי.
זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד קיים צה"ל את תרגיל "אלוני בזלת", תרגיל רב-חֵילי, הגדול ביותר מסוגו, ביחד עם פיקוד מרכז של ארצות הברית.
הלוי ראה עין בעין עם שר הביטחון יואב גלנט, שנכנס לתפקידו בסמיכות אליו, בנושא בניין הכוח.
שניהם פעלו לקדם תוכנית רב-שנתית בשם תר"ש מעלות אשר תגדיל את חלקו של צבא היבשה בתקציב הביטחון ותחזק את עוצבת ההכרעה של צה"ל לקראת מלחמה עתידית.
במקביל לכניסתו לתפקיד נמשכו מבצע שובר גלים למיגור תאי טרור ביהודה ושומרון והמערכה בין המלחמות מול איראן ושלוחותיה במרחב.
המחאה הציבורית נגד הרפורמה המשפטית לוותה גם בהודעות של חיילי מילואים על הימנעות מהתייצבות לשירות.
במקביל חלה הסלמה, במספר אירועים בגבול ישראל–לבנון, כולל הפיגוע בצומת מגידו שנעשה על ידי מחבל שחדר לישראל מלבנון.
במרץ 2023 אמ"ן ביצע הערכת מודיעין מחודשת, ובה התריע שהסיכויים להסלמה לכדי מלחמה בגזרה הצפונית התגברו.
כתוצאה מכך, הרמטכ"ל הבהיר לדרג המדיני שברמה הביטחונית גרידא חשוב שהעימות הפוליטי בישראל יתקרר וששני הצדדים יוכלו להגיע להידברות במקום חקיקה חד-צדדית.
לקראת ההצבעה על ביטול עילת הסבירות ביקש הרמטכ"ל לערוך סקירה ביטחונית לראש הממשלה נתניהו, אך סורב.
לאחר ההצבעה פרסם הרמטכ"ל איגרת מיוחדת לחיילי צה"ל ובה הזהיר מפני השלכותיה של מחאת המילואימניקים וקרא לשמור על הצבא "מאוחד וחזק" למען ביטחון המדינה.
במאי 2023, שבוע לאחר מטח ירי על עוטף עזה, החל מבצע מגן וחץ נגד הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני בסדרת סיכולים ממוקדים נגד מפקדי הארגון.
האמונה שרווחה בממשלה ובדרג הצבאי הייתה שהחמאס עסוק בבעיות הפנים שלו ומעדיף לדאוג למצבם ההומניטרי של תושבי הרצועה, ולכן נמנע מהתערבות בלחימה.
מערכת הביטחון והממשלה גרסו שלא צפוי עימות מכיוון החמאס, והתמקדו בכוננות לקראת הסלמה אפשרית בגזרה הצפונית, נגד החזבאללה.
במהלך חודשי הקיץ התריע הלוי מספר פעמים על סכנה גוברת למלחמה אזורית בצד ירידה בכשירות צה"ל למלחמה, נוכח הקרע החברתי הגדל בחברה הישראלית כתוצאה מהרפורמה המשפטית.
הערכות המודיעין התרכזו באפשרות של הסלמה מכיוון צפון, והלוי אמר במרץ 2023 שחמאס ברצועת עזה אינו מעוניין במערכה, אך מבין שסבב נוסף בדרך.
הנחת העבודה של צה"ל הייתה שחמאס אינו מעוניין בהסלמה ברצועת עזה וזו הייתה ההערכה שהוצגה לדרג המדיני בימים שלפני מתקפת 7 באוקטובר.
בעקבות המתקפה יצאה ישראל למלחמת חרבות ברזל.
הרמטכ"ל הציג, ושר הביטחון וראש הממשלה אישרו גיוס מילואים בהיקף מסיבי, לגזרת הדרום ולגזרת הצפון המתוחה.
בשלב הראשון ללחימה בדרום ישראל נהרגו המחבלים בתוך שטח ישראל וסביבת עוטף עזה טוהרה.
בשבועות הבאים הכין הרמטכ"ל את צה"ל לקראת הכניסה הקרקעית לתוך עזה, במטרה להשמיד את ארגון הטרור חמאס מבחינה שלטונית ולשלול את יכולותיו הצבאיות.
במהלך חודש אוקטובר, האוגדות בדרום ביצעו סדרות אימונים ותרגילים ולקראת סוף החודש החלה הכניסה הקרקעית המסיבית.
במלחמה נהרגו יותר מ-40,000 מתושבי רצועת עזה, בהם אלפי מחבלים, נגרם הרס נרחב ביותר למבנים ולתשתיות ברצועה, ומאות אלפים מתושבי הרצועה נאלצו לעזוב את בתיהם ולהתגורר במחנות אוהלים.
ישראל פינתה 29 יישובים בעוטף עזה מיושביהם, ותושבי 22 יישובים בצפון ישראל קיבלו המלצה מהרשויות להתפנות, בעקבות חשש שארגון הטרור חזבאללה יעצים גם הוא את תקיפותיו.
בנובמבר ודצמבר 2023 כבש צה"ל את צפון רצועת עזה במסגרת קרב עזה, והמשיך בלחימה עצימה בקרב ח'אן יונס.
במהלך הלחימה התבררו הפערים בין הציפיות והמודיעין המוקדם למצב בשטח, והצבא נקט גישה של לחימה איטית וממוקדת, בהכוונת הדרג המדיני, כדי להשתלט על הרצועה ולטהר אותה ממחבלים.
הודות ללחץ הצבאי הושגה בתום נובמבר עסקת שחרור החטופים ישראל–חמאס, במהלכה שוחררו כמעט מחצית מסך החטופים שהוחזקו בידי חמאס.
הרמטכ"ל התנגד לעסקה בעת ההיא, מתוך אמונה שניתן תוך הפעלת לחץ רב יותר בשבועות הבאים להביא לעסקה בתנאים טובים יותר.
צה"ל פיתח שיטות לחימה מקבילות מעל ומתחת לקרקע, הוציא לפועל מבצעי חילוץ חטופים, בהם שלושה חילוצים מוצלחים של חטופים חיים (מבצע ראשית האור, מבצע יד זהב ומבצע ארנון), ורדף את מפקדי חמאס וכל פעילי ארגוני הטרור.
הרמטכ"ל דחף בדרג המדיני להכריע בשאלות של התקדמות הכוחות בשטח, התרת החבל לפעילות והכרעת עתידה המדיני של הרצועה, שאלות שהממשלה התמהמה באשר להכרעתן.
דוגמה בולטת היא קרב רפיח, שהרמטכ"ל קרא להוצאתו לפועל כבר בפברואר 2024 אך החל לבסוף רק בחודש מאי.
צה"ל לא ניסה להשתלט על כל הרצועה, והרמטכ"ל התנגד להקמת ממשל צבאי כחלופה לחמאס, שכן ראה הכרח בריכוז המשאבים המקוזזים של צה"ל בחזית הצפונית, ולא בהתבססות ארוכה בעזה.
בהתאם לכך, בקיץ 2024 התעצבה החזית באופן בו צה"ל שלט במסדרון נצרים וציר פילדלפי, וקידם פשיטות ופעולות נגד פלגי הטרור ברחבי הרצועה.
האזור הבולט ברצועה שנותר ללא מענה צבאי חד משמעי בשלב זה היה חבל אל-מוואסי, שהוגדר כאזור הומניטרי המיועד לעקורים, וכלל בתוכו את עיקר מחנות המרכז.
החל בחודשי ינואר-פברואר, המאמץ העיקרי במלחמה עבר מהציר הצבאי לציר המדיני, והניסיונות להשיג עסקת חטופים חדשה מול חמאס והסדרה מול חזבאללה.
כל העת של הלחימה העצימה בעזה, צה"ל נקט גישה של הגנה אקטיבית בלחימה בחזית הצפונית, והתרכז בפגיעה בדרג פיקוד השדה של חזבאללה וכוח קודס (בהם טאלב סאמי עבדאללה ואבו נעמה נאסר).
לכל אורך המלחמה, צה"ל הקדיש מאמצים מיוחדים לסיכול חמאס, ובעיקר הנהגתה הבכירה.
דמות המפתח שצה"ל רדף אחריה היה שליט עזה יחיא סנוואר.
בינואר נהרג בביירות סאלח אל-עארורי, סגן מנהיג הלשכה המדינית של חמאס.
באפריל נהרג בתקיפת הקונסוליה האיראנית בדמשק גנרל מוחמד רזא זאהדי, מפקד ההתבססות האיראנית בסוריה.
בתגובה ב-14 באפריל היה על צה"ל לסכל את התקיפה האיראנית על ישראל.
במהלך המתקפה התקיים מערך הגנה אווירי משולב של ישראל, ארצות הברית, בריטניה, ירדן ושותפות נוספות כדי לבלום את התקיפה של איראן.
אחרי התקיפה ביצעה ישראל תקיפה ממוקדת תקדימית נגד מערכי ההגנה של תשתית הגרעין האיראנית.
במהלך חודשי מאי ויוני הרחיב חזבאללה את הפגיעה שלו בצפון ישראל, והרמטכ"ל המליץ להעביר את עיקר המאמצים של צה"ל ללחימה בצפון.
ב-13 ביולי ישראל הרגה בסיכול ממוקד את מפקד חמאס מוחמד דף.
במהלך הלחימה ישראל התמודדה מול איום בליסטי מכיוון תימן, של מיליציית החות'ים.
ישראל ביצעה יירוט תקדימי חוץ-אטמוספירי של מערכת חץ 3, והותירה את ההתמודדות ההתקפית נגד החות'ים לידי קואליציה צבאית-ימית בהנהגת ארצות הברית, שפתחה במבצע שומר השגשוג, שנועד לסכל את תוקפנות החות'ים במרחב.
רק לאחר מתקפת הכטב"ם על תל אביב הורתה הממשלה לצה"ל לצאת למהלך התקפי, וחיל האוויר תקף תשתיות בנמל אל-חודיידה בתימן במבצע יד ארוכה.
ב-27 ביולי "המשוואות" של הלחימה המוגבלת בצפון התנפצו, בעקבות פגיעת הרקטה במג'דל שמס שהרגה 12 ילדים.
הרמטכ"ל פיקד, בתגובה לכך, על מבצע ההתנקשות בפואד שוכר, המפקד הצבאי העליון של חזבאללה, בביירות.
למחרת היום, נהרג אסמאעיל הנייה בטהראן.
איראן וחזבאללה התחייבו לנקום בישראל, והרמטכ"ל המליץ לדרג המדיני לצאת למתקפת מנע.
לפנות בוקר, 25 באוגוסט, זיהה צה"ל כוונה מיידית של חזבאללה לפתוח במתקפה בליסטית קשה על ישראל, והרמטכ"ל יזם את מבצע זה הרגע שהסירה את האיום המיידי ומנעה התלקחות למלחמה כוללת.
ב-17 בספטמבר בוצעה התפוצצות זימוניות חזבאללה.
בעקבות ההסלמה בחזית הצפון, הלוי קידם את שינוע אוגדה 98 צפונה, וקיבל את אישור הדרג המדיני לפתיחה בהסלמה "מדורגת" בדמות מבצע חיצי הצפון.
חיל האוויר החל בסדרת תקיפות מסיביות ברחבי לבנון ובחיסולי בכירים.
ב-19 בספטמבר בוצעה ההתנקשות באבראהים עקיל וצמרת כוח רדואן בביירות, וב-21 בספטמבר חיל האוויר השמיד למעלה מאלף מטרות חזבאללה ברחבי לבנון.
במקביל, צה"ל נערך לאפשרות של תמרון קרקעי.
ב-27 בספטמבר, הלוי פיקד מבור חיל האוויר על מבצע סדר חדש - בו הותקף בור הפיקוד של מפקדת חזבאללה ונהרגו ראשי הארגון, ובתוכם מנהיג חזבאללה חסן נסראללה.
בהצהרה לציבור לאחר שהתקבל אימות דבר מותו של נסראללה הודיע הלוי: "המסר לכל מי שמאיים על אזרחי מדינת ישראל פשוט - נדע להגיע אליו.
בצפון, בדרום וגם במקומות יותר רחוקים."
במהלך אוקטובר התגברה הלחימה במעגל השני והשלישי תוך שצה"ל מבצע תמרון קרקעי עצים אם כי מוגבל בדרום לבנון: תמרון שנועד להשתלט ולטהר את קו הכפרים צמודי הגבול ולהעמיד לידי הדרג המדיני את הקלפים הנדרשים כדי לכפות על חזבאללה הסדר מדיני.
בתקיפה אווירית ב-4 באוקטובר חוסל יורשו של נסראללה, האשם ספי א-דין.
בתגובה לשיגורי טילים על מרכז ישראל, חיל האוויר יצא ליעף תקיפה נוסף בחודיידה, תימן, נגד המשטר החות'י.
ב-1 באוקטובר, למחרת תחילת התמרון בלבנון, בוצעה מתקפה בליסטית איראנית על ישראל, כפולה בעוצמתה מהתקיפה הראשונה באפריל.
נזק קל נגרם לבסיסי חיל האוויר בנבטים ובתל נוף.
בעקבות זאת, הרמטכ"ל עמד בראש מתקפת העונשין הישראלית על איראן, מבצע ימי תשובה, שהתקיימה בסוף אותו חודש.
בתקיפה (שעמדה על למעלה ממאה כלי טיס) השמיד חיל האוויר את מיטב יכולות ההגנה האווירית של איראן והותיר את התשתיות הלאומיות שלה חשופות לתקיפה נוספת אם תידרש.
מיד לאחר השגת הסכם ישראל–לבנון 2024 שקבע שישראל תישאר בדרום לבנון עד להשתלטות צבא לבנון על חבל הארץ, נפתחה מחדש מלחמת האזרחים הסורית, ובתוך שבועיים נפל משטר אל-אסד.
בפרט, לוחמי יחידת שלדג כבשו את כתר החרמון.
בחודשיים הבאים הקימה ישראל 9 מוצבים חדשים ברצועת הביטחון בסוריה, תוך מאמץ לפירוז דרום המדינה מנשק.
בלבנון ישראל ביצעה אכיפה מחמירה של ההסכם, ולאחר הארכה בת חודש של תקופת הביניים השלימה ב-18 בפברואר את הנסיגה תוך שצה"ל נשאר בחמש עמדות שולטות טופוגרפיות סמוך לגבול בלי מגבלת זמן מדינית בהסכמה מול ארצות הברית.
הלוי חיכה לסיום הלחימה ברצועת עזה כדי להגיש את התפטרותו.
ב-16 באוקטובר 2024, במסגרת פעילות שגרתית בתל א-סולטאן, התחוללה היתקלות בחוליית מחבלים ונהרג יחיא סינוואר, מנהיג חמאס ויוזם טבח 7 באוקטובר.
במהלך חודש ינואר חלה התקדמות מדינית במגעים לעסקת חטופים, וב-17 בינואר 2025 אישרה הממשלה את הסכם חמאס–ישראל (ינואר 2025) שנכנס לתוקפו ב-19 בחודש.
יממה לפני כניסת הפסקת האש לתוקפה הנחה את מבצע החילוץ של גופת החייל אורון שאול, שנהרג במבצע צוק איתן, 11 שנים קודם לכן.
ב-21 בינואר 2025 הודיע הלוי כי יסיים את תפקידו ב-6 במרץ 2025. את הודעתו ליווה בנאום על המלחמה ועל חלקו בה.
לאחר סיום תפקידו, החל לפקוד משפחות שכולות, וכן להגיע, בתור אזרח, להלוויותיהם של חללי צה"ל שנחטפו והושבו לקבורה ושל חברי כיתות כוננות שנהרגו ב-7 באוקטובר.
הרצל בן-ארי (נולד ב-1956) הוא מנהל החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי.
לשעבר ראש מועצת קרני שומרון וחבר בהנהלת מועצת יש"ע.
הרצל בן-ארי נולד בכפר שלם בתל אביב למשפחה בת חמישה ילדים, לאב יוצא אפגניסטן ולאם ילידת איראן.
בשנת 1979 עבר להתגורר בקרני שומרון.
בן-ארי כיהן משנת 1992 כראש המועצה הדתית של קרני שומרון.
הוא הקים סניף זק"א בקרני שומרון וקרן גמ"ח בשם "אחיעזר-אחיסמך".
לאחר שיהודה ליברמן, הודיע על פרישתו מתפקיד ראש המועצה, התמודד על תפקיד ראש המועצה מול אסי לוי, סגן ראש המועצה אז מטעם הליכוד, וגבר עליו.
בבחירות בשנת 2008 התמודד שוב, הפעם בראשות רשימת "בה" ("בונים את המחר") ונבחר לכהונה נוספת.
בתקופת כהונתו, המועצה זכתה בפרסים על רמת החינוך, איכות הסביבה והניהול הכספי.
ב-2013 התמודד בשלישית, אך הפסיד ליגאל להב שזכה ב-55.5%.
בן-ארי התנגד לבניית גדר הביטחון מסביב ליישובים ולגוש עציון.
הוא התנגד להקפאת הבנייה ביהודה ושומרון בראשית ממשלת נתניהו השנייה.
בן-ארי הוא בעל תואר במנהל עסקים וסיים קורס לניהול בכיר לדירקטורים.
הוא חבר האספה הכללית של מפעל הפיס ויו"ר המועצה הדתית של קרני שומרון, הוא נבחר לראש המועצה הדתית המצטיין בישראל.
התמנה למנהל החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי ועבר להתגורר בשכונת רחביה בירושלים.
נשוי ללאה, ואב לשישה, מהם:
ד"ר עמיחי בן ארי - פסיכולוג שיקומי, מרצה באוניברסיטת אריאל וקצין צה"ל בדרגת סגן אלוף.
חנן בן ארי - זמר יוצר ומלחין ישראלי.
אחיו הוא חבר הכנסת לשעבר מיכאל בן ארי.
הרצל מקוב (נולד ב-20 במרץ 1956) הוא איש ציבור ואיש מנהל ישראלי, לשעבר מנהל לשכת ראש הממשלה ,יושב-ראש בית"ר העולמי,יושב ראש החברה לניהול קרנות הפנסיה של הסוכנות היהודית כיום מנהל מרכז מורשת מנחם בגין.
נולד בישראל למרים ויצחק מקוב, צאצא לבתיה מקוב, ממייסדי רחובות.
גדל במושב נחלת ז'בוטינסקי שבבנימינה.
למד בתיכון אזורי בפרדס חנה ושימש יו"ר מועצת התלמידים, במקביל פיקד על מעוז של תנועת הנוער בית"ר.
בעל תואר ראשון בסוציולוגיה ומדע המדינה ותואר שני במינהל ציבורי ומדיניות ציבורית מהאוניברסיטה העברית.
התגייס לקורס טיס ולאחר שנשר ממנו שירת כקצין במערך הבקרה בחיל האוויר הישראלי, והיה מקולטי מערך מטוסי ה-E-2 הוקאיי בחיל.
השתתף בהפצצת הכור הגרעיני העיראקי כבקר אוויר באחד ממטוסי החיפוי.
בשנות ה-80 כיהן כיושב-ראש בית"ר העולמי ועמד בראש המנהיגות הארצית של בית"ר ישראל.
לאחר מכן כיהן במשך תקופה כמנהל לשכת ראש הממשלה תחת יצחק שמיר.
לאחר פרישתו ממשרד ראש הממשלה פעל בתפקידים שונים בסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית העולמית, בין השאר היה מנהל מערך השליחות, מנהל המרכז החינוכי וראש משלחת הסוכנות היהודית לקנדה.
מאז שנת 2000 הוא חבר עמית בהנהלת הסוכנות היהודית, כיהן כמזכ"ל ההנהלה הציונית עד 2011.
ממייסדי כפר אדומים ושימש כיו"ר המזכירות וועדת החינוך.
היה חבר בוועד המנהל של מוזיאון יד ושם וחבר בוועדה המייעצת לאות הנשיא למתנדב, מכהן כנציג הציבור במועצה לשידורי כבלים ולווין מאז 2010, דירקטור בחברת כלנית כרמון שירותי תוכנה.
מנהל את החוג לתנ"ך בבית ראש הממשלה מאז חידושו בשנת 2012.
מנהל את מרכז מורשת בגין בירושלים מאז הקמתו ב-1999.
נשוי לאורנה לבית דיין ואב לארבע בנות.
הרצל עוזר (נולד בישראל ב-6 בדצמבר 1956) הוא מנהל ישראלי.
במהלך השנים מילא תפקידים בכירים רבים במשק הישראלי, לרבות תפקידי מנכ"ל בשבע חברות שונות, אשר שיאן היה בין השנים 2008–2015, עת כיהן כיו"ר ומנכ"ל קבוצת HOT.
עוזר מכהן כיום כיו"ר קבוצת AllJobs שיסד, וכן כיו"ר ומייסד של חברת הסייבר Cyber 2.0, כמנטור של מנכ"לים בתעשייה.
בין יתר תפקידיו, בהוט הקים את HOT mobile ואת HOT net, והשיק את הסיבים האופטיים; בבזק הקים את yes, את בזק און ליין ואת בזק סטור, רכש את וואלה!
וקידם את האינטרנט המהיר; בפלאפון הקים את האינטרנט הסלולרי הראשון בעולם; את רשת שקם העביר לרווחיות; בנשר גיבש אסטרטגיה חדשנית שאומצה בעולם; בעלית השיק את החטיפים המלוחים, ואת AllJobs ייסד והפך למובילת השוק.
נולד ב-1956. בצה"ל שירת כקצין בצנחנים, וב-1979 לכד את רב המחבלים סמיר קונטאר.
במילואים שימש במ"פ וכקצין אג"מ חטיבתי, של חטיבת הצנחנים 55, בדרגת רב-סרן.
בינואר 2023 יצא ספרו "לשנות את כללי המשחק".
בעל תואר ראשון בכלכלה ובסטטיסטיקה ותואר שני במנהל עסקים, שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
שירת במשך שנתיים בצבא קבע.
במהלך מבצע ליטני (1978) שימש קמב"ץ גדוד הצנחנים שלחם בכפר מרון א-ראס ובעיירה בינת ג'בל.
בשנת 1978 במהלך פעילות מבצעית, נתקלה הפלוגה אשר תחת פיקודו במחבלים בבית ההארחה במעלות.
שניים מקציני הפלוגה פגעו בשני מחבלים אשר ברחו לתוך המבנה, ושם חוסלו על ידי כח נוסף ששהה במקום.
באפריל 1979, בעת פעילות ביטחון שוטף בגבול הצפון, הגיע מידע עמום ומקרי על מחבלים בנהריה.
עוזר הקפיץ את הפלוגה, נסע לנהריה, והצליח ליצור מגע עם המחבלים, בפיקודו של רב המחבלים סמיר קונטאר, ולעצור אותם כשהם בדרכם לסירת הגומי שלהם.
בפיגוע זה נהרגו שוטר וכן שלשה מבני משפחת הרן, אשר שניים מהם נלקחו כבני ערובה על ידי המחבלים, ונרצחו במהלך האירוע.
במבצע שלום הגליל שימש מפקד פלוגת מילואים בחטיבת הצנחנים 55 (חוד החנית), ובהמשך מונה לקצין האג"מ של החטיבה.
סיים את שרותו הצבאי בדרגת רב-סרן.
התחיל את עבודתו ככלכלן בבנק ישראל, תחילה במחלקת המחקר, ולאחר מכן במחלקה המוניטרית (בשנים 1981 עד 1985)
במקביל עבד כמתרגל במחלקה לסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית.
בשנים 1985–1989 שימש כסמנכ"ל השיווק והמכירות בחברת סוגת.
בשנים 1989–1992 שימש כראש מטה השיווק וכמנהל מכירות של חברת עלית תעשיות בע"מ.
במסגרת תפקידו הוביל את המלחמות השיווקיות שהחלו באותה תקופה בין עלית לאסם (בתחום הוופלים, הפסטה, הקפה והחטיפים המלוחים).
בשנים 1993–1995 שימש כמנכ"ל קרליין - אז חברת הקוסמטיקה הגדולה בישראל.
הוביל את המעבר מחברה משפחתית לחברה גדולה, תוך הטמעת מוצרי חברת תיא שנרכשה קודם לכן על ידי קרליין, את שדרוג מוצרי החברה ואת שיפור התדמית שלה בשוק, לרבות מיצובה כנותנת החסות הראשית לתחרות מלכת היופי, (ובמסגרת זאת, הכתיר בשנת 1994 את מירי בוהדנה לנערת ישראל).
בשנים 1995–1997 שימש כמנכ"ל שקם מזון, מייד לאחר שהופרטה.
הרשת כללה הן את רשת הסופרמרקטים, והן את מערך השקמיות בצה"ל (1,000 נקודות מכירה).
במסגרת עבודתו, העביר את החברה מהפסד לרווח, תוך ביצוע שינוי כולל בתפיסת הרשת.
עם המעבר לרווח, נמכרה החברה, ומוזגה לתוך שופרסל.
בשנים 1997–2003 שימש כסמנכ"ל לשיווק, למכירות, לשירות, לרגולציה, לאסטרטגיה ולפיתוח עסקי בחברת בזק.
במהלכן הוביל את הקמת חברת הלוויין YES, את רכישת וואלה!, את הקמת בזק-און ליין, את הקמת קרן הון סיכון בחברה, ואת הכניסה לאינטרנט המהיר (ADSL).
הוא ביטל את החיוב לפי פעימות מונה ואת החיוב לפי אזורים גאוגרפיים, תוך מעבר לחיוב על בסיס זמן.
כמו כן, שינה את החיוב עבור גלישה באינטרנט לקבוע ולא מותנה בזמן.
הוא הפך את מרכזי השירות לרשת בזק סטור, ובנה את מערך הלקוחות העסקיים של החברה, המבוסס על 200 מנהלי לקוח מול הלקוחות המרכזיים.
כמו כן בנה את תפיסת השליטה של בזק בבית הלקוח.
במקביל שימש כדירקטור בחברות הבנות – בזק בינלאומי, פלאפון, ו־YES.
בשנת 2000 הקים ועמד בראש חברת האינטרנט הסלולרי Go-Next (חברה בת של פלאפון ושל סאני תקשורת).
החברה הייתה הראשונה בארץ בתחום זה, והמתקדמת ביותר בעולם המערבי.
החברה הגיעה להיקף של 420,000 לקוחות, יותר מכל חברת אינטרנט אחרת בישראל, ותוך שנתיים עברה לרווח.
בשנת 2003 מוזגה החברה תוך פלאפון.
בשנים 2003–2004 שימש כמנכ"ל נשר מפעלי מלט ישראליים, וכיו"ר החברות הבנות נשר-סחר, נשר איכות הסביבה, תעשיות מוצרי נייר (תמ"ן), אריזות יצירה, יעלים, מ.פ מחצבים, שותפות שמי בר (עם קבוצת פישמן), ושותפות נץ (עם קיבוץ צרעה).
במסגרת תפקידו קבע כי החברה לא תהיה רק המומחית בייצור מלט, כי אם מומחית ומנחה מקצועית את הלקוחות בייצור בטון, מהלך אשר הגדיל את נתח השוק ל-85%, ואת מחזור המכירות בהיקף של 35%.
כמו כן, הצליח להביא לידי הכרה של משרד התמ"ת בכך שיבוא המלט מטורקיה מהווה פעולת היצף בלתי חוקית.
הוא העביר את החברה מהפסד לרווח, והוביל את תחילת מהלך הקמת תחנת הכוח המבוססת על גז במפעל.
בשנים 2005–2008 שימש כמנכ"ל החטיבה הקולינרית של אסם, והוביל את המהפך בחברות 'עוף טוב' ו'בית השיטה' (מעבר מהפסד לרווח), ואת השיפור ברווחיות החטיבה כולה ובנתח השוק שלה.
בשנת 2008 מונה למנכ"ל HOT מערכות תקשורת, ובהמשך מונה למנכ"ל הקבוצה כולה (הוט שידורים, הוט טלקום, הוט וויז'ן, הוט נט, HOT mobile).
בין המהלכים הבולטים שנעשו במהלך כהונתו כמנכ"ל, נמנים הפיכת החברה מחברת תקשורת הרביעית בגודלה בשוק, לקבוצת התקשורת השנייה בגודלה בארץ (הן במונחי מכירות והן במונחי רווח), תוך הרחבת פעילותה לכל תחומי התקשורת, ובכלל זה לסלולר (הקמת הוט מובייל), לספק האינטרנט (הקמת הוט נט), ולשיחות הבינלאומיות.
הוא הוביל תהליכי התייעלות שבאו לידי ביטוי בצמצום במספר העובדים מ-6,300 ל-1,800 איש, כאשר כמעט כל הצמצום נעשה בדרך של אי קליטת עובדים חדשים במקום עובדים שפרשו.
במהלך כהונתו, חל שיפור דרמטי (80%) ברווחיות החברה, מרמה של 1 מיליארד ₪, ל-1.8 מיליארד ₪.
הוא שידרג את התשתיות, הקים את רשת האינטרנט האולטרה מהירה, והתחיל את פריסת רשת סיבים אופטיים עד לבית.
הוא שיפר באופן משמעותי את רמת השירות, הפחית את מספר הפניות לחברה בעשרות אחוזים, קיצר את זמני ההמתנה, חידש את הציוד בבתי לקוחות, ובנה מערכות ניטור ובקרה לאיתור תקלות ולפתרונן מראש.
בתחום הסלולר, חתם על הסכם לשיתוף רשתות עם פרטנר, ובכך שיפר בצורה משמעותית את הרווחיות ואת מיצוב החברה כשחקנית מרכזית בתחום הסלולר.
במקביל לתפקידו כמנכ"ל, מונה במרץ 2013 גם כיו"ר מועצת המנהלים של קבוצת HOT מערכות תקשורת.
בשנת 2004 הקים עם שותפים את חברת האינטרנט AllJobs, ועמד בראשה כיו"ר.
החברה התחילה כאתר למחפשי עבודה, אשר הציג את כל המשרות שהתפרסמו בארץ במקום אחד, ובהמשך הפכה לפלטפורמה המובילה בתחום ניהול הקריירה.
עם עלייתה לאוויר, הוגשו תביעות מצד העיתונים הגדולים נגד החברה, ואולם היא זכתה בכל המהלכים המשפטיים.
הדיון המשפטי במערכת היחסים שבין עיתונות לאינטרנט היווה תקדים בינלאומי.
הדיונים בנושא הגיעו עד לבית המשפט העליון בראשות השופט אהרן ברק, אשר דחה את דרישות העיתונים נגד החברה.
בשנת 2009 רכשה ידיעות אחרונות 75% ממניות החברה.
בשנת 2022 רכשה קבוצת הראל 20% ממניותיה.
החברה נחשבת למובילה בחיפוש עבודה ובניהול קריירה באינטרנט.
בשנת 2015 הקים עוזר את חברת הסייבר Cyber 2.0, שלה פתרון ייחודי, מוגן ב-8 פטנטים, לעצירת התקפות סייבר.
בשנים 2015–2022 שימש כיו"ר חבר הנאמנים של המכללה למנהל.
בנוסף, סייע לעמותות אחת מתשע, בית איזי שפירא ועוד.
בהיותו סמנכ"ל השיווק של בזק, הוכתר על ידי עיתון גלובס (2/1/2000) כאחד מעשרת אנשי השיווק של העשור.
בהיותו מנכ"ל קבוצת HOT, הוכתר על ידי גלובס בפרויקט איש השנה 2009, כאחד מ-50 המנהיגים הכלכליים של ישראל.
כמו כן, בשנים 2012 ו-2013 הוצב על ידי עיתון גלובס במקום ה-10 ובמקום ה-12, בהתאמה ( פירמה 17/1/13) ברשימת 100 המשפיעים בתקשורת, יחד עם הבעלים של HOT - פטריק דרהי.
הרצל כהן (נולד ב-23 באוקטובר 1959 באשקלון) הוא סופר ומוזיקאי ישראלי.
כהן למד הוראה במכללת רופין ובשרותו הצבאי שימש כמורה בבית הספר להשכלה ב'מחנה ג'וליס'.
בין השנים 1982-1990 למד משפטים ופילוסופיה יהודית באוניברסיטת תל אביב.
התמחה בפלילים ושימש כסנגור עד שפרש לטובת כתיבת פרוזה, עיסוק במוזיקה ערבית ונגינת עוּד.
בשנת 2011 הולחנו טקסטים מתוך ספריו על ידי היוצרת והמבצעת אסתי קינן עופרי.
היצירות בוצעו במופע 'כמה תיקונים' ב'פסטיבל העוּד 2011' בו שימש הרצל כהן כנגן העוּד.
הרצח המסתורי בסטאייל הוא ספרה הבלשי הראשון של אגתה כריסטי, אשר מאז יציאתו לאור העניק לה מוניטין רב בתחום הספרות הבלשית ותורגם לשפות רבות.
הוא נכתב בשנת 1916 ופורסם לראשונה בשנת 1920. הספר מציג לראשונה את הרקול פוארו הבלש הבלגי הנודע, הפקח (אינספקטור) ג'אפ מהסקוטלנד יארד וקפטן (קפיטן) הייסטינגס, דמויות שיופיעו בהמשך ברבים מספריה של כריסטי.
הספר יצא לאור בעברית על ידי הוצאת מ.
מזרחי בשנת 1993, ותורגם על ידי א.
תרגום חדש של הספר על ידי מיכל אלפון יצא בשנת 2016 בהוצאת עם עובד תחת השם "הפרשה המסתורית בסטיילס".
בספר זה משתמשת כריסטי בטכניקה בלשית חוזרת שלה.
היא מציגה בפני הקורא מספר רב של חשודים כאשר מידע נוסף נחשף בפני הקורא במהלך הסיפור, באופן שיוכל לפענח את התעלומה בעצמו.
הספר מתאר רצח על רקע אחוזה אנגלית מבודדת.
ישנם מספר חשודים, רובם מסתירים מידע אודות עצמם.
הספר כולל את מפת הבית, מפת החדר בו אירע הרצח וציור חלק מצוואה.
הספר מוצג מנקודת ראותו של קפיטן הייסטינגס.
קפיטן הייסטינגס הוא קצין בריטי שחזר מהחזית לאחר שנפצע במלחמת העולם הראשונה ונשלח חזרה לביתו באנגליה.
הוא פוגש בידידו ג'ון קאוונדיש במקרה, וזה מזמינו להתארח בביתו, באחוזת סטאייל שבמחוז אסקס.
האחוזה נרכשה על ידי אביו המנוח של ג'ון ובמותו הוא הוריש אותה יחד עם רוב כספו ונכסיו לאשתו ואמו החורגת של ג'ון, אמילי אינגלתורפ, שמכונה "הגבירה".
אף על פי שהייתה אמם החורגת של ג'ון ולאורנס, אחיו הצעיר, היא תמיד התנהגה אליו בנדיבות והם גרו איתה באחוזה.
לאורנס הוא בעל השכלה אקדמאית של רופא, אך עוסק בפועל בכתיבה וג'ון הוא פרקליט, אך כבר אינו עוסק במקצוע.
קפטן הייסטינגס מופתע לשמוע על נישואיה של הגבירה עם אלפרד אינגלתורפ.
נישואים אלו מעמידים את שוכני האחוזה ובייחוד את ג'ון ולאורנס במצב לא נעים מבחינת ירושה.
לאחר מותה של הגבירה, לפי צוואתו של האב, אחוזת סטאייל תועבר לג'ון.
לאורנס יקבל סכום כספי משמעותי.
אולם סכום הכסף המשמעותי שירשה הגבירה מבעלה המנוח הוא שלה להוריש כראות עיניה.
ואכן, כמעט מדי שנה שינתה הגבירה את צוואתה כך שבשלב זה רוב דיירי האחוזה היו מועמדים לרשת את הכסף בעבר.
מאחר שהגבירה נישאה מחדש, אם היא לא תשאיר צוואה כספה יעבור לבעלה הצעיר החדש, מר אלפרד אינגלתורפ.
שילוב עובדה זו, ביחד עם התנהגותו החנפנית כלפי אשתו, גורמים לרוב דיירי האחוזה לתעב את אלפרד אינגלתורפ.