tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם בקו הייצור עצמו הועבדו רוב האסירים בעבודות פיזיות קשות; רק מיעוט עבדו בעבודות העדינות על הטילים עצמם, ורובם נאלצו לשאת חלקים כבדים על גבם ולעסוק בעבודות מסוכנות ללא הגנה מתאימה.
אסירים שניסו לחבל בתהליך הייצור נענשו קשות, לרוב במוות; ולמרות זאת היו לא מעט חבלות מכוונות.
ב-7 בנובמבר ערך הגסטפו מעצרים נרחבים בין האסירים שנחשבו קומוניסטים, בתואנה שאלו ניסו לארגן מרד ביום השנה למהפכת אוקטובר.
הגסטפו התכוון במעצרים אלה לשבור את הנהגת האסירים במחנה; מאות אסירים נעצרו ועונו, ועשרות רבות הוצאו להורג.
מפקד המחנה, אוטו פרשנר (Otto Förschner) הודח בידי היינריך הימלר, בטענה שהסתמך יותר מדי על תמיכתם של האסירים שהסתבר שהיו בין מנהיגי המרד המתוכנן, וכן בשל העובדה שלא דיווח על בונוס של 10,000 רייכסמארק שקיבל ממפעלי מיטלוורק.
את פרשנר החליף ריכרד בר, המפקד האחרון של אושוויץ, וזה הביא עמו רבים מפקודיו ששובצו לתפקידים שונים בדורה מיטלבאו, דבר שהחריף עוד יותר את התנאים הקשים במחנה.
לא היו יהודים בין האסירים שהובאו למחנה בשלב הראשון.
משלוחים ראשונים של יהודים הובאו למחנה בקיץ 1944 מאושוויץ, רובם יהודים מהונגריה.
יהודים אלה הועסקו ברובם במחנות המשנה, בתנאים קשים מאוד.
כ-300 יהודים מהונגריה הובאו למחנה עם תחילת ייצור טילי V-1 שם, והם הועסקו בקו הייצור עצמו, אך אלה היו המיעוט.
רוב האסירים היהודים הובאו למחנה מאושוויץ וממחנות אחרים; הם היו מותשים ובמצב פיסי קשה, והועסקו בעבודות הקשות ביותר וסבלו מיחס אכזרי ביותר.
שיעור התמותה בין היהודים היה הגבוה ביותר, ורבים מהם נשלחו במשלוחים לבוכנוואלד ולמאוטהאוזן להשמדה.
לקראת סוף 1944, עם התקדמות הצבא האדום, החל האס אס בפינוי מחנה ההשמדה אושוויץ ומחנה הריכוז גרוס-רוזן, בדרום מערב פולין.
האסירים נשלחו למחנות בתוך גרמניה, ורבים מהם הגיעו לדורה-מיטלבאו: עד מרץ 1945 הובאו למקום כ-16,000 אסירים, רובם ככולם יהודים, גברים, נשים וילדים.
האסירים שהגיעו היו במצב פיזי ירוד מאוד, והותשו עוד יותר במהלך הנסיעה הקשה ברכבות מטען.
רשימות האס-אס מראות על כ-6,000 אסירים שמתו במחנות מיטלבאו, מינואר 1945 עד אפריל; 3,000 מתוכם מתו או הומתו במחנה המשנה בלקה (Boelcke Casern), שהיה בתוך העיר נורדהאוזן, שבו השמידו אנשי האס אס אסירים שהיו חלשים מדי מכדי להמשיך לעבוד.
כ-2,250 אסירים נוספים נשלחו לברגן-בלזן במה שנקרא "טרנספורט השמדה".
ההערכות לגבי מספר האסירים נעות בין 40,000 ל-64,000. מתוכם, ההערכה היא כי נספו כ-26,500 אסירים.
ההערכה היא שכ-15,500 אסירים נרצחו במחנות עצמם או שנשלחו, כיוון שהיו חלשים מכדי לעבוד, לבוכנוואלד, משלוח שמשמעותו הייתה גזר דין מוות.
כ-9,000 אסירים מתוך קבוצה זו מתו מתשישות, וכ-350 איש נתלו לאחר שהואשמו בחבלות בייצור או בגילוי התנגדות.
עוד כ-11,000 איש ואישה מצאו את מותם במהלך פינוי המחנות, בצעדות מוות ובמחנות אחרים.
יעודו העיקרי של המחנה הייתה ייצור הטיל הבליסטי A-4, שנקרא מאוחר יותר (למטרות תעמולה) V-2. הטילים יוצרו בתחילה בפנמינדה (Peenemünde), לחוף הים הבלטי, ובתחילת אוגוסט 1943 היו במחנה כ-3,000 אסירים (בעיקר רוסים, פולנים וצרפתים) שהובאו על ידי האס אס ממחנות אחרים.
ואולם, הפצצה אווירית כבדה של בעלות הברית על פנמינדה, בלילה שבין 17 באוגוסט ל-18 באוגוסט, הביאה את ראשי המשטר הנאצי לחפש אתר אחר, מוגן יותר, לבניית הטילים.
בהרי הארץ, שבתורינגיה, במרכז גרמניה, הוכנו עוד במהלך 1936 מנהרות גדולות.
המנהרות נבנו בתוך הר קונשטיין (Kohnstein) על ידי ארגון Wifo, "ארגון המחקר הכלכלי" (Wirtschaftliche Forschungsgesellschaft), והן נועדו לאחסון דלק עבור צבא גרמניה, הוורמאכט.
במקום נבנו שתי מנהרות ארוכות, רחבות במידה שניתן היה לבנות בתוכן מסילת רכבת ולהעביר בתוכן קרונות.
המנהרות חצו את ההר מצפון לדרום, וחוברו ביניהן ב-46 מנהרות קטנות יותר, כך שנוצר מעין "סולם" של מנהרות.
בדיונים שהתקיימו לאחר ההפצצה על פנמינדה, בין אדולף היטלר, ראש האס אס היינריך הימלר, ושר החימוש, אלברט שפר, הוחלט על העברת הייצור למנהרות אלו.
ב-22 באוגוסט 1943 הורה היטלר על ההעברה.
להפעלת המחנה הוקמה חברה אזרחית, בשם "מיטלוורק בע"מ" (Mittelwerk GmbH), שחכרה מ-WIFO את המנהרות.
המשך ההפצצות של בעלות הברית על התעשייה הגרמנית הניע את ההנהגה הנאצית להעביר יותר ויותר מפעלים למקומות ייצור מוגנים, כדוגמת דורה-מיטלבאו.
באביב 1944 הוקם "מטה מטוסי קרב" (Jägerstab) שנועד למצוא מקומות ייצור מוגנים לייצור מטוסי קרב.
בכל האזור שסביב נורדהאוזן הוקמו מפעלים תת-קרקעיים, פרויקט שנקרא "מיטלבאו"; מפעלים אלה נבנו עבור ייצור המטוסים של חברת יונקרס.
בנוסף, הוקמו בהרי הארץ (שמצפון לנורדהאוזן) תשתיות למפעלי ייצור חימוש.
בקיץ 1944 נוסד מטה גיילנברג (Geilenberg) שנועד להעביר לאזור תשתיות של תעשיית הדלק, ובאוגוסט הועבר למיטלבאו ייצור הטיל V-1, טיל השיוט הגרמני.
כל הפרויקטים הללו יצרו דרישה גדולה לכוח אדם, דרישה שנענתה על ידי הבאת אסירים ממחנות ריכוז, וגם על ידי גיוס כפוי של עובדים מן הארצות הכבושות, שבויי מלחמה, וגם גרמנים שחויבו לעבוד במפעלים אלה.
רוב המפעלים רוכזו ברדיוס מצומצם סביב נורדהאוזן.
המחנה העיקרי היה דורה-מיטלבאו, שבו היו בממוצע כ-15,000 אסירים.
סביבו היו מחנות משנה רבים, שהעיקריים בהם היו:
הרצונגן (Harzungen), החל לפעול ב-1 באפריל 1944, ובו היו כ-4,000 אסירים;
בנוסף, הופעלו באזור חטיבות עבודה של האס אס, ובהן היו כ-3,000 אסירים; אסירים אלה היו מחולקים בין כמה מחנות קטנים, שעסקו בהקמת מסילת ברזל בין נורדהאוזן להרצברג.
ככל שגדל מכלול המפעלים, גדל מספר מחנות המשנה.
באביב 1945 היו באזור כארבעים מחנות משנה, ובהם כ-40,000 אסירים.
קווי הייצור במיטלוורק פעלו כמעט עד תום המלחמה, בצורה חלקה למדי בקצב ייצור של כ-20 טילים ביום כ-600 טילים בחודש, כאשר תוכנן קצב ייצור 900 טילים.
בנוסף, ייצרו המפעלים במקום בין נובמבר 1944 למרץ 1945 למעלה מ-6,000 טילי שיוט V-1.
כל טיל גרם אם כן לכשני הרוגים, בממוצע, אך ייצורו של כל טיל עלה בחייהם של כששה בני אדם.
רוב האסירים הועסקו בעבודות במחנות המשנה; רק 6,000 מתוך כ-40,000 אסירים הועסקו בייצור הטילים עצמם.
כקומפלקס לייצור נשק, כשל מיטלבאו כליל; כמויות כלי הנשק שיוצרו בו היו מועטות מאד.
כאשר הצבא האדום הלך והתקדם לתוך גרמניה ממזרח, התקרבו במקביל יחידות של צבא ארצות הברית אל אזור המחנה.
ב-3 וב-4 באפריל 1945 הנחית חיל האוויר המלכותי הבריטי הפצצה כבדה על נורדהאוזן.
חלקים גדולים מהעיר נהרסו, וקרוב ל-9,000 בני אדם נהרגו, בהם כ-1,500 אסירים במחנה בלקה.
העבודה במפעלים הופסקה עוד קודם לכן, ב-1 באפריל, וההפצצה הייתה הזרז לפינוי המוחלט של המחנות.
בעקבות ההפצצות, רוב האסירים נשלחו ברכבות מטען וברגל, בצעדות מוות, לברגן-בלזן, זקסנהאוזן וראוונסבריק.
אסירים רבים מתו מתשישות ומהתנאים המחרידים בעת הפינוי, ורבים אחרים נרצחו בדרך.
כ-4,000 אסירים נשלחו ברכבות לכיוון צפון, וכאשר הגיעו לאזור העיירה גארדלגן (Gardelegen) לא היו הרכבות יכולות להתקדם, בשל הנזק שנגרם למסילות הברזל מהתקפות אוויריות.
ב-13 באפריל אספו אנשי האס אס יותר מאלף אסירים ודחסו אותם לתוך גורן, אותה הציתו לאחר מכן.
אנשי האס אס ניסו להשמיד את הראיות, ואולם הכוחות האמריקאיים שהתקדמו במהירות גילו למחרת את מעשה הזוועה.
רק אסירים ספורים נותרו מאחור, בדורה-מיטלבאו, חולים וגוססים.
ב-11 באפריל השתלטו יחידות של צבא ארצות הברית על המחנה.
לאחר שכבשו את אזור המחנה גייסו כוחות בעלות הברית את תושבי העיר הסמוכה לקבור את הגוויות שהיו מפוזרות בו.
הראשונים מאנשי המחנה שנשפטו היו שנים עשר אנשי אס אס שהועמדו לדין כחלק מהמשפטים שנערכו על ידי הרשויות הבריטיות לכל אנשי סגל ברגן-בלזן, בסתיו 1945. שלושה מתוכם נתלו, ובהם פרנץ הסלר (Hössler), שהיה ידוע לשמצה גם בשל מעשיו באושוויץ.
מפקד המחנה במשך רוב זמן קיומו, אוטו פרשנר (Förschner) הוצא להורג במאי 1946 על ידי בית דין צבאי של צבא ארצות הברית, על מעשיו במחנות המשנה של מחנה הריכוז דכאו.
בסוף 1947 נערך המשפט היחיד שנושאו היה דורה-מיטלבאו; 18 אנשי אס אס ו-5 קאפו הועמדו לדין.
אחד מהם הוצא להורג, ו-18 נשפטו לעונשי מאסר.
יחד עמם נשפט מנהל חברת מיטלוורק, גאורג ריקהיי (Rickhey), אך הוא זוכה, מכיוון שהמשפט עסק בהתעללות באסירים בודדים ולא בטיפול הכולל בהם.
בבתי דין סובייטים נשפט קצין אס אס אחד ל-20 שנות מאסר, ואחר הוצא להורג.
בשנת 1951 נערך במזרח גרמניה משפטו של וילי האק (Willy Hack), קצין האס אס, אשר בשנים 1943 - 1944 שירת כמפקד של אחת מחטיבות המשנה של מחנה דורה-מיטלבאו.
הוא נידון למוות והוצא להורג בשנת 1952.
בשנות ה-50 היה עיסוק מועט בהיסטוריה וביעוד של המחנה.
ב-1958 נוסדה בגרמניה רשות מרכזית לחקר פשעי מלחמה, והחלו חקירות חדשות לגבי דורה מיטלבאו.
מפקד המחנה האחרון, ריכרד בר, התגלה עוד לפני כן כשהוא חי תחת זהות בדויה, אך הוא התאבד בכלא ב-1963.
הלמוט בישוף (Bischoff), האחראי על הביטחון באזור מיטלבאו, ארווין בוסטה (Busta), איש אס אס ידוע לשמצה, וארנסט סנדר, קצין גסטפו, הועמדו לדין.
בישוף שוחרר במאי 1970 מטעמי בריאות לקויה (האריך ימים ונפטר ב-1991); בוסטה וסנדר נידונו ל-7.5 ו-8.5 שנות מאסר, בהתאמה, אך שוחררו מסיבות בריאותיות.
כמה ממדעני תוכנית הטילים הגרמנית הואשמו כי ידעו על הנעשה במחנות, ובראשם ורנר פון בראון.
תומכיו טענו, כי לא יכול היה לעשות דבר, וכי אם היה מנסה לפעול בנושא היה נרצח גם הוא.
עד שנת 1999 הייתה ההנצחה במחנה העיקרי במבנה הקרמטוריום שהיה במחנה, ובאנדרטה שעמדה מולו.
בחורף 1999–2000 שופצה הרחבה שמול הקרמטוריום, האנדרטה הוזזה למיקום חדש, ונוסף לוח המנציח את הנרצחים במחנה.
כמה חודשים לאחר מכן נוספו עוד לוחות, המנציחים את הקרבנות היהודים והצוענים שנרצחו במחנה.
גם בכמה ממחנות המשנה קיימות אנדרטאות זיכרון: באלריך, בבולקה קאסרן, ואחרות.
דורגל (מקור המושג הוא דו־רגל, אך בפועל נהגה "דּוֹרְגָּל") הוא מתקן תומך, מעין חצובה בעלת שתי רגלים המחובר לכלי ירי באופן שאינו מפריע לניידותו והמספק יציבות משמעותית לאורך שני כיווני תנועה (אופקי ואנכי).
הדורגל מורכב על רובים ומקלעים, ומקנה להם יציבות במהלך הירי.
הוא יכול להיפרס על הקרקע, על חומה נמוכה וכיוצא בזה.
בצה"ל מורכב במקלעים ניידים (כמו נגב ומאג) ובנשקי קלעים, וחיילים רבים נוטים להוסיף אותו בתצורות שונות (כגון ידיות הסתערות ועוד) לנשקם האישי בשל שיפור היציבות והדיוק בירי.
דורה (Dora; 1882–1945) הוא כינוי שהוענק על ידי אבי הפסיכואנליזה זיגמונד פרויד למטופלת אידה באואר (Ida Bauer), אותה אבחן בשנת 1900 כלוקה בהיסטריה נשית, ובה טיפל במשך 11 שבועות.
פרויד פרסם את תיאור המקרה הנודע שלה במאמרו "קטע מתוך אנליזה של היסטריה", שיצא בשנת 1905.
אידה באואר נולדה בווינה למשפחה יהודית מתבוללת מבוהמיה.
אחיה, אוטו באואר, שהיה מבוגר ממנה בשנה, היה מדינאי אוסטרי ידוע שהפך לימים לראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית.
משפחת באואר הייתה מקורבת למשפחתו של זיגמונד פרויד.
שתי המשפחות התגוררו באותו רחוב בווינה, ופרויד טיפל עוד לפני מקרה דורה גם באביה, תעשיין מצליח, שסבל מקשיים נפשיים בעקבות מחלת העגבת, וכן באחיו, אותו אבחן פרויד כלוקה בהיפוכונדריה, ובאחותו, אותה אבחן כלוקה ב"פסיכונוירוזה".
אמה של אידה תוארה על ידי פרויד, בהתאם לתיאורי האב, כלוקה בכפייתיות של ניקיון הבית.
על פי הידוע מתיאוריו של פרויד במאמרו, אידה לקתה בגיל שמונה בקוצר נשימה, ובגיל 12 במיגרנה ובשיעול עצבני.
בגיל 18 הופנתה לראשונה על ידי אביה לטיפולו של פרויד, לאחר שנמצא מכתב התאבדות על שולחנה.
תוארו תסמינים של מלנכוליה, התנהגות מרדנית כלפי הוריה והימנעות מקשרים חברתיים.
פרויד אבחן אותה מיד כלוקה ב"היסטריה קטנה", כהגדרתו.
האב תיאר בפני פרויד כיצד בגיל 16 סיפרה לו אידה על הטרדה מינית של ידידו הוותיק מר ק' בעת טיול בחופשת הקיץ ליד אגם בהרי האלפים.
היא טענה שמר ק' הטריד אותה גם שנתיים קודם לכן וניסה לפתות אותה.
האב בירר את הסיפור עם מר ק', שהכחיש את הדבר וטען כי אידה בדתה את הסיפור מליבה; האב האמין לו.
לאחר שנתיים, בהיותה בת 18, התעמתה דורה עם אביה לאחר שלטענתה חשפה את קיומו של רומן בינו לבין גברת ק', רעייתו של מר ק'.
האב הכחיש את הרומן וטען כי הוא פרי דמיונה, ואז הפנה אותה לפרויד במטרה לרפא אותה מדמיונות אלו ולהנחותה לדרכי התנהגות טובות יותר, כהגדרתו.
נראה שפרויד דווקא האמין לאידה, ואף טען כי אירועים אלו הם שגרמו לה לטראומה נפשית שהביאה לתסמיני מחלתה.
אך במסגרת הטיפול נתן פרויד לסיפוריה פרשנות אחרת.
הוא טען כי הבחילה שחשה אידה, לדבריה, בעת היצמדותו של מר ק' אליה בגיל 14 וניסיונו לנשקה בעוצמה, הייתה למעשה היפוך תגובה של תחושתה האמיתית - תשוקה מינית, והתקה של התשוקה מאיברי המין אל איברי מערכת העיכול.
בנוסף, הוא האמין לאידה כי היא "הוענקה" למר ק' על ידי אביה ומרת ק' כפרס על סובלנותו כלפי בגידתם, אך טען כי באמצעות האשמות אלו היא מחפה על מחשבות מיניות דומות שלה עצמה.
הוא טען כי אידה הייתה מאוהבת באביה וקינאה במאהבת שלו מרת ק', וכי הצורך לדכא אהבה אסורה זו הוּתק לעבר דיכוי משיכתה כלפי מר ק'.
גם התסמינים שלה הוסברו בהתאם בהקשר מיני, למשל השיעול הוסבר כדרך להדחיק מחשבות מטרידות על מין אוראלי בין אביה למרת ק'.
אידה עזבה את הטיפול לאחר 11 שבועות.
פרויד ראה בכך כישלון של הטיפול כולו.
אך לאחר זמן מה, פגשה אידה את פרויד וסיפרה לו שמרבית התסמינים שלה נעלמו.
היא ייחסה זאת לכך שפרויד היה היחיד שהאמין לה לגבי הרומן של אביה עם מרת ק' וההטרדות המיניות של מר ק'.
לאחר הטיפול היא החליטה לעמת את שלושתם עם טענותיה; הם התוודו שהיא צדקה לכל אורך הדרך, ובעקבות כך התסמינים שלה נעלמו.
במאמרו משנת 1905, "קטעים מתוך אנליזה של היסטריה", שכתב אודות המקרה, כינה פרויד את אידה באואר בשם דורה.
פרויד מסביר את המניעים הלא-מודעים שלו לבחירתו בכינוי זה במאמר אחר, "הפסיכופתולוגיה של חיי היומיום": אחותו של פרויד העסיקה עוזרת בית ומטפלת בשם רוזה, אך כשהתקבלה לעבודה אצלה היא הייתה צריכה לשנות את שמה, משום שגם מעבידתה נקראה רוזה; היא החליפה את שמה ל"דורה".
פרויד רצה לשמור על האנונימיות של אידה בכתיבת מאמרו, ולכן כשחיפש כינוי אחר עבור מישהי שלא יכולה לשמור על שמה האמיתי - צץ השם "דורה" המוכר לו מהעוזרת של אחותו.
פרשנותו של פרויד לתסמיניה של דורה היא שנויה במחלוקת בקרב גורמים שונים.
אחת הביקורות שהועלו כלפי המקרה היא מחוקרים וארגונים פמיניסטים, שהתנגדו לפרשנותו לגבי "תשוקתה המינית הסמויה" של דורה כלפי מר ק' כאשר הטריד אותה מינית.
פרויד התעלם מההלם שנראה כי אחז בנערה והתחושות השליליות שלה כאשר מר ק' הפתיע אותה בהיצמדות מינית ונשיקה, ולכן תחושת הבחילה אמורה להיות מובנת כפשוטה ולא כתסמין היסטרי המכסה על תשוקה מינית.
על פי הביקורת הפמיניסטית, פרשנות זו גם מרמזת על הפאסיביות הבסיסית במיניות הנשית.
התיאוריה הפסיכואנליטית מבוססת במידה רבה על סיפורי מקרה כמו המקרה של דורה.
דורה (דבורה) דיאמנט (בפולנית: Dworja Diament וגם Dymant; 4 במרץ 1898 – 15 באוגוסט 1952) הייתה שחקנית, מורה ופעילה פוליטית יהודיה פולניה.
דיאמנט הייתה אהובתו של פרנץ קפקא וזו ששמרה כמה מכתביו האחרונים.
היא הייתה האישה היחידה שניהלה עם קפקא חיים משותפים תחת קורת גג אחת.
מאז פטירתו, חייה היו רצופים סבל ותלאות.
כיהודיה קומוניסטית, היא נרדפה על ידי הנאצים ובשנת 1933 פשטו אנשי הגסטפו על ביתה והחרימו עשרות מכתבים ומחברות של קפקא ששמרה אחרי מותו.
דורה דיאמנט נולדה בעיר פביאניצה שבפולין הקונגרסאית לצבי הרש דיאמנט ופריידל דיאמנט, משפחה חסידית אמידה.
לאחר פטירת אמה ב-1912, עברה משפחתה להתגורר בעיר בנדין הסמוכה לגבול הגרמני.
עם תום מלחמת העולם הראשונה, לאחר שסייעה לגדל את עשרת אחיה ואחיותיה במשך עשור והבהירה לאביה, הרשל דיאמנט, שנישא בשנית, כי אין לה כל רצון להינשא, שלח אותה אביה להכשרה כגננת בקרקוב.
לאחר זמן מה עברה לברלין ועבדה בקהילה היהודית כמורה.
באותה עת היא החליטה לשנות את האיות של שמה מ־Diament ל־Diamant.
פגישתם הראשונה של פרנץ קפקא ודורה דיאמנט, התרחשה ביולי 1923 במטבח של מחנה קיץ לילדים יהודים פליטים, בעיר המרחצאות מיריץ (כיום Graal-Müritz) שעל חוף הים הבלטי.
דיאמנט עבדה במקום בהתנדבות עבור המעון העממי היהודי מברלין, באותה עת שפרנץ קפקא התארח שם.
"ידיים כה ענוגות אך כה מגואלות בדם", היה המשפט שאמר קפקא כשראה לראשונה את דורה דיאמנט, עוסקת בניקוי דגים במטבח".
זה היה הרגע, בו החלה לצמוח אהבה בין דיאמנט בת ה-25 וקפקא בין ה-40, שהובילה את השניים לתכנן תוכניות משותפות לעתיד.
במהלך שלושת השבועות ששהו במקום, החליטו השניים להתגורר יחדיו בברלין ותכננו כי בהמשך יעלו לישראל וינהלו מסעדה בתל אביב.
הם אף חילקו ביניהם את התפקידים: דורה תבשל וקפקא יחלק את המנות לאורחי המסעדה.
בחודש ספטמבר באותה שנה הם מימשו את תוכניתם הראשונה ועברו להתגורר בדירה שכורה ברובע שטיגליץ בברלין.
עדות לקשר שנרקם בין קפקא לדורה, עולה במרומז במכתב שכתב קפקא לאהובתו הקודמת, מילנה יסנסקה, עימה נהג להתכתב במשך מספר שנים.
הוא כתב לה כי לאחר המעבר לברלין לא עולה בדעתו לחיות בעיר זו או בכל מקום אחר בגפו, והזכיר כי במיריץ הוא מצא פתרון לבעיה.
מקס ברוד, שביקר את קפקא ודיאמנט בברלין, סיפר כי קפקא נראה מאושר ואופטימי.
הוא היה מקריא לדיאמנט מתוך ספרים שכתבו גתה ו קלייסט ומדי פעם היה משעשע אותה ביכולתו ליצור דמויות של צלליות על הקיר.
היא אהבה להאזין לו ולהתבונן בו, ונראה היה כי חייהם מתנהלים בהרמוניה.
"דורה העניקה לקפקא את הפרק החדש האחרון של חייו", סיכם מקס ברוד מאוחר יותר את ביקורו בביתם.
"ההתרחקות מפראג, הגם שנעשתה באיחור רב הייתה ההישג המשמעותי ביותר של חיי, שבלעדיו אין לאדם זכות למות" אמר אז לדיאמנט.
והיא מצידה התייחסה לחייהם המשותפים, "כחיים בגן עדן".
שניהם מצאו מפלט בברלין הליברלית.
קפקא מאביו הנוקשה ודיאמנט מאביה הקפדן ומהמגבלות שהטילה עליה הדת.
דיאמנט הציעה לקפקא קשר למסורת ולמורשת של יהודי מזרח אירופה באמצעות הידע שהפגינה בסיפורי עם חסידיים, במעשיות ובפרקים מהתנ"ך ואת שליטתה בשפה העברית.
הוא בתמורה העניק לה את ערכי התרבות המערבית שהיו גלומים באישיותו.
חייהם של דיאמנט וקפקא החלו לקבל צביון של שגרה.
קפקא ערך את הקניות בשוק, הרבה לכתוב והשתתף אף בשיעורי תלמוד בבית הספר הגבוה למדעי היהדות.
"הוא רצה להרגיש כמו אדם ממוצע עם צרכים בסיסיים", כתבה אז דיאמנט ביומנה.
ואילו קפקא כתב כי "אותם שדים ורוחות", שהיו תוקפים אותו באופן קבוע, פסקו.
המעבר לברלין היה נהדר, ועכשיו הם מחפשים אותי ואינם מוצאים – בכל מקרה עד עכשיו הם לא מצאו אותי".
בחודש נובמבר, תמה תקופת האושר בחייהם של בני הזוג.
הם נאלצו לעבור לדירה אחרת עקב עליית מחירי השכירות, ובחורף הקשה שפקד אז את ברלין, מצב בריאותו של קפקא החל להחמיר.
"ובכן כאשר חיים בצנע, אפשר להסתדר, אם כי גם אז רק בעזרת ההורים והאחיות, אבל כשקורה דבר חריג, כי אז נעשה המצב ללא נשוא", כך תיאר קפקא את המצב החדש אליו נקלעו.
במרץ 1924, התאשפז קפקא בסנטוריום "יער וינה" שבאוסטריה ושלושה שבועות מאוחר יותר, הצטרפה אליו דיאמנט וסעדה אותו בחוליו.
בחודש אפריל התברר כי קפקא סובל משחפת בגרון והם נאלצו לעבור לבית חולים בווינה.
התנאים במקום לא היו לרוחם, ובעזרת חבריהם הם נדדו שוב לסנטוריום בקירלינג, בתקווה שמצבו של קפקא ישתפר שם.
בסוף חודש אפריל 1924, הציע קפקא לדיאמנט נישואין ונענה בחיוב.
הוא שלח מכתב לאביה של דורה, למרות מחאתה, וביקש ממנו את הסכמתו.
כדי לשכנעו, הוא כתב כי אף על פי שהוא אינו יהודי חרדי, הוא חוזר בתשובה ובכך הוא מקווה, תיאות משפחתו לקבלו כבעלה של בתו.
האב שלח את אחיה הבכור של דורה, דוד, לרבי מגור כדי להיוועץ בו בסוגיה זו, אך הלה סירב באופן נחרץ להעניק את ברכתו למהלך זה.
דיאמנט הזכירה ביומנה את המשך השתלשלות האירועים: "כשאנשי הצוות הבינו שפרנץ גוסס, הם התחילו להציק לי שאנשא".
היא כתבה כי היא הוזמנה לחדרו של דר' הופמן בעל הסנטוריום וגילתה כי נמצא שם גם נציג של הקהילה היהודית שהובהל למקום כדי לערוך את טקס הנישואין שלה ושל קפקא.
"הכוונה שלהם הייתה טובה, אבל הם נכשלו בחובתם הבסיסית ביותר - לא לקחת מאדם גוסס את שעותיו האחרונות, את תקוותו".
ב-3 ביוני 1924, בארבע לפנות בוקר, דיאמנט וידידו הקרוב רוברט קלופשטוק שהו ליד מיטתו של קפקא, שהתקשה לנשום וסבל מכאבים עזים.
הוא פנה לחברו וביקש ממנו שיהרוג אותו והתרה בו שאם לא יעשה כך, הוא יחשב לרוצח.
הוא אף קרע את אחד מהצינורות שהיו מחוברים אליו והתחנן שלא יאריכו יותר את חייו.
הוא ביקש מחברו שלא ילך וכשהלה ענה לו כי הוא אינו הולך, השיב על כך קפקא: "אבל אני כן".
הוא עצם את עיניו ונרדם.
חברו של קפקא, הניח כי קפקא הלך לעולמו וביקש מדיאמנט לצאת למספר רגעים מהחדר.
קפקא פקח לפתע את עיניו וחיפש את דיאמנט, שברגע זה שבה לחדר עם פרחים בידיה אותם הגישה לו.
בנשימתו האחרונה הוא הריח אותם וסיים את חייו בזרועותיה של אהובתו.
מאוחר יותר באותו יום, הובא קפקא למנוחות בבית העלמין היהודי בפרוור של פראג.
לאחר פטירתו של קפקא, עברה דורה דיאמנט להתגורר בעיר דיסלדורף.
היא החלה ללמוד באקדמיה למשחק דומונט והתפרנסה למחייתה כשחקנית.
בשנת 1930 הצטרפה למפלגה הקומוניסטית בגרמניה ובשנת 1932 התחתנה עם לוץ לסק (Lutz Lask) מי שהיה עורך העיתון "הדגל האדום", שהוציאה לאור המפלגה הקומוניסטית.
שנתיים מאוחר יותר, ב-1 במרץ 1934, נולדה בתם המשותפת פרנצ'סקה מריאן, שנקראה על שמו של פרנץ קפקא.
חיים בצל מלחמת העולם השנייה
עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933, פשטו אנשי הגסטפו על ביתה של דיאמנט, בשל היותה יהודייה וקומוניסטית כאחד, והחרימו עשרות מכתבים ומחברות של קפקא ששמרה שם אחרי מותו.
בשנת 1936, נמלטה דיאמנט עם בתה לברית המועצות והצטרפה לבעלה שהיגר לשם עוד קודם לכן.
בשנת 1937, נעלם לסק באחד מהגולאגים, במסגרת הטיהורים הגדולים שביצע סטלין בארצו.
דיאמנט ובתה הצליחו להימלט לפראג ובשנת 1939, שבוע לפני שהגרמנים פלשו לפולין, הצליחה לאחר מאמץ רב, להשיג עבורה ועבור בתה, אשרת כניסה לאנגליה.
כשהגיעה לאנגליה כתושבת גרמניה לשעבר, היא ובתה נעצרו בין השנים 1940–1941, והועברו למחנה לנשים ממדינות אויב באי מאן.
לאחר שחרורן, הקימה דורה את ביתה בלונדון, שם עסקה במשחק ובהחייאת שפת היידיש ותרבותה.
ב-1949, הגשימה דיאמנט את החלום המשותף שלה ושל קפקא וערכה ביקור בישראל שתועד ביומנה: "החלום של פרנץ היה להביא ילד לעולם ולבוא לפלשתינה.
יש לי עכשיו ילדה בלי פרנץ ואני מבקרת בפלשתינה בלעדיו, אבל הודות לכספו אני רוכשת את הכרטיס" (מקס ברוד היה אחראי לכך שדיאמנט תקבל תמלוגים מספריו של קפקא).
במהלך הביקור בארץ נפגשה עם אחיה דוד ועם שרה אחותה למחצה, עם מקס ברוד ועם פליקס ולטש - סופר ופילוסוף מפראג, שהיה אחד מחבריו הקרובים של קפקא.
לאחר מספר שבועות נסעה דיאמנט לקיבוץ עין חרוד במטרה לפגוש את דוד מלץ, שלימד אותה עברית בנעוריה בעיר בנדין.
בתום הביקור שנמשך 4 חודשים, החליטה דורה לעלות לישראל ולהצטרף כחברה בקיבוץ עין חרוד.
לאחר שובה ללונדון, התערער מצבן הבריאותי שלה ושל בתה, והן נאלצו להתאשפז בבתי חולים בלונדון.
בשנת 1952, כתבה דורה צוואה בה ביקשה להיקבר לצידו של קפקא בבית העלמין בפראג, אך גם משאלה זו לא התגשמה.
חמישה חודשים לאחר כתיבת הצוואה, נקברה דורה בגיל 55 כאלמונית בבית הקברות היהודי בלונדון.
לוץ לסק שוחרר בשנת 1953 מן הגולאג הסובייטי ויצא מברית המועצות למזרח גרמניה.
בשנת 1973, בהיות לוץ לסק בן 70, הוא הורשה לצאת את מזרח גרמניה ולבקר את בתו, אותה לא ראה 40 שנה.
לאחר מפגש שנמשך מספר ימים בלונדון, חזר לוץ לסק לגרמניה ונפטר זמן קצר לאחר מכן בברלין ב-14 בדצמבר 1973. בתו פרנצ'סקה מריאן, נפטרה בלונדון בחודש ספטמבר 1982.
בעקבות המחקר שערכה קתי דיאמנט, אותרו בישראל בשנת 1988 שניים מבני משפחתה של דורה דיאמנט: אחיינה צבי דיאמנט ואחותה למחצה, שרה, שלא ידעו האחד על קיומה של השנייה.
ב-15 באוגוסט 1999, 49 שנים לאחר פטירתה של דורה דיאמנט, הונחה אבן מצבה על קברה.
על המצבה, נחקקו בשפה האנגלית, מילותיו של רוברט קלופשטוק, שנכתבו יום לאחר מותו של קפקא" : "מי שמכיר את דורה יודע מה זו אהבה" ("Who Knows Dora, Knows What Love Means").
זו הסיבה לדעתה, לעזוב את רשימותיה כך, אלא אם כן היא תמצא דרך אחרת לומר את הדברים.
מכל מקום, היא מקווה כי מה שיש לה לומר יגיע לידיעת הציבור.
שנתיים מאוחר יותר התגלה יומן נוסף שכתבה דורה דיאמנט, על ידי חוקר כתבי קפקא, קלאוס וגנבך (Klaus Wagenbach) בארכיון בברלין, ובינואר 2000, נמצאו 35 עמודים נוספים שכתבה בארכיון המרכזי של המפלגה הקומוניסטית במוסקבה.
בשנת 2003, יצאה לאור ביוגרפיה באנגלית של דורה דיאמנט מאת קתי דיאמנט (Kathi Diamant) (כנראה ששם המשפחה הזהה הוא מקרי, ר' להלן) - Kafka's Last Love: The Mystery of Dora Diamant - שהקדישה שנים בחיפוש אחר כתביו האבודים של קפקא ואחר רשימותיה של דורה דיאמנט.
היא מצאה בארכיב הגרמני בברלין, מכתבים שכתבה דורה ביידיש ורשימות מיומניו של קפקא, מהם שאבה פרטים רבים על חייהם של דיאמנט וקפקא.
בהקדמה לספר נכתב כי קתי דיאמנט, הצליחה להאיר את דמותה של דורה דיאמנט, כאישה שהצליחה ללכוד את לבו של קפקא בזכות רוחה העצמאית ונטייתה למרוד במוסכמות שרווחו בשנים המוקדמות של המאה העשרים.
היה זה צירוף מקרים שהביא את קתי דיאמנט, ששם משפחתה זהה לשם משפחתה של דורה דיאמנט, לכתוב ביוגרפיה זו, כך העידה בהקדמה לספרה ובראיונות שקיימה עם עיתונאים.
במהלך 1971, למדה קתי דיאמנט ספרות גרמנית בשפת המקור באוניברסיטת ג'ורג'יה.
באחד השיעורים, תרגמו הסטודנטים את סיפור הגלגול שכתב קפקא.
במהלך השיעור, פנה אליה לפתע המרצה ושאל אותה אם היא קרובת משפחה של דורה דיאמנט אהובתו של קפקא.
קתי דיאמנט ששמעה אז לראשונה את שמה של דורה דיאמנט מפי המרצה, הניחה כי קיימת סבירות לקשר משפחתי, כיוון שעד כה מעולם לא פגשה בשם זה מחוץ למעגל קרובי משפחתה.
היא הבטיחה למרצה כי תערוך מחקר שבעקבותיו, כך היא מקווה, תוכל לענות על שאלתו.
עם תום כתיבת הספר, אמרה קתי דיאמנט, כי הצליחה למצוא מענה לשאלות רבות באשר לחייהם של דורה דיאמנט ופרנץ קפקא, אך באשר לשאלתו של המרצה אודות קשר משפחתי בינה ובין דורה דיאמנט, היא טרם מצאה תשובה.
דורה הייתה אוניית מעפילים שארגנה ההגנה.
האונייה הפליגה תחת פיקודו של צבי ספקטור, ובליווי הגדעוני עמירם שוחט (שלימים היה אחד מכ"ג יורדי הסירה).
"דורה" הפליגה מנמל אמסטרדם בהולנד ביוני 1939, ועל סיפונה כ-300 מעפילים.
הגיעה לאנטוורפן בבלגיה, שם עלו לסיפונה 180 מעפילים נוספים.
האונייה עברה את מצר גיברלטר.
עגנה בנמל מרסין שבטורקיה, כדי להצטייד במים ובמזון.
בשל התנאים הגרועים שבה, היא נקראה בפי הנוסעים: "ספינת ארון המתים".
בדרך התחולל מרד של המלחים היווניים, שיושב לבסוף על ידי רב החובל.
האונייה הגיעה, מבלי שנתגלתה על ידי השלטונות בריטים, לחופי ארץ ישראל בקרבת קיבוץ שפיים.
כל המעפילים הורדו בשלום, ופוזרו ליישובים ברחבי הארץ.
דורדון הוא מחוז בדרום-מערב צרפת, בחבל אקיטן החדשה, בין עמק הלואר להרי הפירנאים.
המחוז נקרא על שם נהר הדורדון החוצה אותו.
דורדון הוא המחוז השלישי בגודלו בצרפת.
מהמחוז יצאו מספר רב של אישים ידועים: ארנאוט דניאל, מישל דה מונטן, אטיין דה לה בואסי, פרנסואה פנלון ואנדרה מורואה.
המחוז מפורסם גם באתרים ארכאולוגיים פרהיסטוריים מתקופת האבן, בעלי חשיבות רבה בחקר האבולוציה של האדם, בהם מערת קרו-מניון, מערת לסקו, ואתרי לה מוסטייה ו שעל שמם נקראו התרבות המוסטרית והתרבות המגדלנית של כלי אבן.
נהר דורדון הוא נהר בדרום צרפת שמתחיל בפואי דה סנסי (Puy de Sancy) שהוא ההר הגבוה במאסיף סנטרל ובמורדו הוא מתלכד עם הנהר גארון, והם יוצרים יחד את שפך הנהר ז'ירונד.
אגן ניקוזו של הנהר הוכרז ב-2012 על ידי אונסק"ו כשמורה ביוספרית.
שלא כפי שניתן לחשוב, השם אינו שם חדש שנוצר מהלחם של Dore (זהב) ו-Dogne.
אלא מדובר על שם ותיק שהגיע מקלטית שבה הקידומת Dur או Dour (מים) ייצגה שמות של נהרות כמו נהר דורו.
השם הראשון שניתן לנהר שעליו ידוע הוא Durānius ולאחר מכן נקרא בשמות נוספים כמו Dorononia fluvius, Dornonia במאה השביעית ולבסוף Dordonia במאה ה-11.
הנהר דורדון יוצא מהר הגעש הרדום פואי דה סנסי שהוא ההר הגבוה במרכז צרפת.
הנהר נוצר באיחוד של שני פלגי הרים, הדור, שמתחיל בראש ההר בגובה של 1,885 מטר, והדון שמתאחד איתו בגובה 1,366 מטר.
הוא זורם כ-500 ק"מ עד העיירה אמבז שבמחוז ז'ירונד, שם הוא מתאחד עם הגארון שיחד יוצרים את שפך הנהר ז'ירונד.
הדורדון עצמו עובר דרך שישה מחוזות ואגן הניקוז שלו עובד דרך חמישה מחוזות נוספים.
איזידורה פטרובה גאבה (בבולגרית: Изидора Петрова Габе; 28 באוגוסט 1888, דאבובניק, מחוז דובריץ', נסיכות בולגריה – 16 בנובמבר 1983, סופיה, הרפובליקה העממית הבולגרית) הייתה משוררת, סופרת ומתרגמת יהודיה נודעת שפעלה בבולגריה.
דורה גאבה נולדה בכפר דאבובניק הסמוך לעיר דובריץ' לפטר גאבה שהיגר מרוסיה לבולגריה.
ב-1894 נבחר פטר גאבה לאספה הלאומית הבולגרית ונשבע אמונים.
ב-15 בדצמבר 1894, באחד הגילויים הבולטים הראשונים של אנטישמיות ממוסדת בנסיכות הצעירה, סולק גאבה בהצבעה מהאסיפה הלאומית על רקע היותו יהודי ובמקומו נבחר חבר פרלמנט נוצרי.
דורה גאבה רכשה השכלה יסודית בווארנה, בהמשך למדה מדעים באוניברסיטת סופיה והשלימה לימודי צרפתית בז'נבה וגרנובל.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה והעברת חבל דרום דוברוג'ה לחזקת ממלכת רומניה מתוקף חוזה ניי, הייתה דורה גאבה פעילה בולטת במאבק לשמירת זכויות התושבים הבולגרים והיהודים בחבל.
גאבה ערכה את עיתון הילדים "החלון".
במהלך מלחמת העולם השנייה נתונה הייתה גאבה להתקפות אנטישמיות.
במאי 1943, לאחר גירוש יהודי סופיה לערי השדה וכישלון גירושם מחוץ לגבולות בולגריה, פרסם ארגון ראטניק כרוז שטנה בבולגריה בו נכתב בין השאר, כי "קיימת השפעת יהודונים גם על התרבות הבולגרית, כאשר דורה גאבה כותבת ללא הפרעה וכתיבתה נקראת על ידי ילדי בולגריה".
לאחר מלחמת העולם השנייה, בין 1947 ל-1950, כיהנה גאבה כנספחת התרבות של שגרירות בולגריה בפולין.
ב-1968 היא זכתה לאזרחות כבוד של העיר דובריץ'.
עוד זכתה גאבה בעיטור על תרומתה הייחודית לתרבות הפולנית (פולנית: Order Odrodzenia Polski).
דורה גאבה הלכה לעולמה ב-1983 בסופיה והיא בת 95 שנים.
ב-1900 פרסמה דורה גאבה את שירה הראשון "אביב" שפורסם במגזין בעיר שומן.
מראשית שנות ה-20 של המאה ה-20, פרסמה גאבה ספרי שירה לילדים ולמבוגרים, סיפורים קצרים וסדרות מאמרים שעסקו בביקורת ספרות ותיאטרון.
שיריה הולחנו על מיטב מלחיני בולגריה כגון פאנצ'ו ולדיגרוב.
גאבה הפכה לסופרת ומשוררת נערצת במיוחד על ידי ילדים ובני נוער בבולגריה.
במקביל, עסקה דורה גאבה בתרגום יצירות מפולנית, צ'כית, רוסית, יוונית וצרפתית לבולגרית ובכללם מיצירותיהם של אדם מיצקביץ', יוליוש סלובצקי, ולדיסלב ריימונט, קארל צ'אפק וסמואיל מרשק.
דורה הלר (נולדה ב-28 במרץ 1968, מזרח ברלין) היא אתלטית ישראלית, אלופת ישראל בתחרות ישראמן (2011 ו-2013) ואלופת ישראל בתחרות חצי ישראמן (2010).
דורה הלר נולדה במזרח ברלין שבגרמניה.
הוריה, קלאוס וקרלה, רופאים במקצועם ושחיינים חובבים.
להלר אח הצעיר ממנה, אולי (1970), המתגורר במינכן.
בילדותה נהגה לרכוב על אופניים, לשחות, לרוץ למרחקים ארוכים ולרכב על סוסים להנאתה.
היא רכבה על אופני פלדה לבית הספר וחזרה, כעשרה קילומטרים ביום.
בשנת 1984 עברה יחד עם משפחתה לפרנקפורט שבמערב גרמניה, ובשנת 1988 עלתה לישראל לבדה מטעמי ציונות במסגרת הסוכנות היהודית וחיה בקיבוץ עין השופט.
הלר למדה באוניברסיטת תל אביב בחוג להיסטוריה בשנים 1990–1998 וקיבלה תואר ראשון ותואר שני.
בשנים האלה גם הכירה את בן זוגה הראשון, גדי אלגזי, ונולדו להם שלושה ילדים, מיתר (1991), ענבר (1994) וזמיר (1998).
בין השנים 2000–2002 למדה הלר סיעוד בבית חולים איכילוב ובשנים 2003–2007 עבדה באסותא במחלקה לטיפול נמרץ, שם פגשה את בן זוגה לשעבר, מייק מילגרם, וילדה את בנם המשותף, אייבי (2007) .
בשנת 2007 עברה להתגורר עם משפחתה במצפה רמון.
בין השנים 2003–2005 הלר התמודדה עם מחלת האנורקסיה שנבעה מהאופי התחרותי וההישגי שלה.
לאורך כל חייה היא הציבה לעצמה סטנדרטים גבוהים, גם בתחומים שלא עוסקים בספורט כמו לימודי התואר הראשון והשני.
הלר מספרת כי בתקופה שהתמודדה עם המחלה היא התחרתה נגד עצמה; הן בגוף והן בנפש.
בן זוגה חשף אותה לעולם הספורט התחרותי, דבר שתיעל את יצר התחרות למקום בריא וספורטיבי, בעזרת הגוף והנפש ולא נגדם.
כיום, היא עובדת כאחות במרפאה בשדה בוקר.
הלר, משמשת כשופטת בתחרויות טריאתלון, ריצות קצרות וריצות ארוכות בישראל ומחוצה לה.
עד גיל 35 עסקה הלר בספורט באופן חובבני בלבד, היא התאמנה על אופני כושר, שחייה, ריצה ורכיבה על סוסים.
בן זוגה, מייק, עודד אותה לעזוב את אופני הכושר לטובת רכיבה על אופני כביש, ומשם החלה את דרכה המקצועית בשילוב של ריצה למרחקים ארוכים, רכיבה על אופניים ושחייה תחרותית.
הלר משתתפת בתחרויות לפי קבוצות גיל הנבדלות מתחרויות מקצועיות, והמתחרה העיקרית המתמודדת מולה בישראל היא נינה פקרמן המשתתפת אף היא בתחרויות מקצועיות.
בשנת 2009 השתתפה הלר בטור טראנס אלפ.
בשנת 2010 היא זכתה במדליית זהב בתחרות חצי ישראמן בתוצאה של 5:53 שעות וסיימה במקום עשירי בקבוצת הגיל שלה בתחרות איירון-מן שנערכה בגרמניה.
ב-18 ביולי אותה שנה היא השתתפה בתחרות צ'אלנג' רות בתוצאה של 10:52 שעות, שנערכה אף היא בגרמניה.
בשנת 2011 זכתה הלר במדליית זהב בתחרות ישראמן בתוצאה של 11:44:04 שעות.
בשנת 2012 היא זכתה במדליית כסף בתחרות ישראמן בתוצאה של 11:48:14 שעות, אחרי אירנה מאזין (11:45:45 שעות), שניצחה אותה לאחר קרב צמוד שהוכרע רק בשלב מאוחר בריצה ולפני מרים בר און (13:04:02 שעות).
אותה שנה, היא סיימה במקום חמישי בקבוצת הגיל שלה בטריאתלון אבו דאבי (3 ק"מ שחייה, 200 ק"מ רכיבה באופניים ו-20 ק"מ ריצה).
בשנת 2013 היא זכתה בפעם השנייה במדליית זהב בתחרות ישראמן בתוצאה של 12:41:41 שעות, לפני אירנה מאזין (13:01:11 שעות) וקרן מרץ (13:06:57 שעות).
אותה שנה היא קבעה את שיאה האישי בתחרות איירון-מן בפרנקפורט, גרמניה בתוצאה של 10:44 שעות.
הספורט והתזונה הם חלק בלתי נפרד מחייה של הלר.
היא ומשפחתה צמחוניים וכולם עוסקים בספורט, הן לשם ההנאה והן לשם התחרות.
מיתר, בנה הבכור, מתחרה אף הוא בטריאתלון ותחרויות איש הברזל.
הוא זכה במקום שלישי לגילו בתחרות חצי איש-ברזל, במקצה האולימפי, שנערכה בחיפה בשנת 2012.
דורה טייטלבוים (ביידיש: דאָרע טיַיטלבוים; 1914 ברסט-ליטובסק - 1992 פריז) הייתה סופרת ומשוררת יידית.
טייטלבוים נולדה באימפריה הרוסית למשפחה ענייה, אביה היה צבעי.
ב-1932 היא ומשפחתה היגרו לארצות הברית והשתקעו בהארלם.
שם במשך שנים רבות עבדה בבית חרושת לכובעים.
בזמן עבודתה בבית חרושת היא סיימה לימודי ערב ועבדה בתור מורה באחד מבתי ספר בעיר ניו יורק.
אז גם החלה לפרסם את שיריה הראשונים בעיתונים, כגון: מארגן פרייהייט, יידישע קולטור וניי לעבן.
ב-1944 התפרסם בניו יורק קובץ שיריה הראשון, "אין מיטן וועלט" (באמצע העולם).
ספרה הבא, "הימל און ערד" (שמים וארץ), פורסם ב-1947, גם הוא בניו יורק.
לאחר הקמת מדינת ישראל היא פרסמה את חיבוריה בעיתונים וכתבי עת יידישאיים שיצאו לאור בארץ, כגון: ישראל שטימע, פריי ישראל, לעצטע נייעס, די גאלדענע קייט ואחרים.
ב-1950 היא עברה להתגורר בצרפת, שם ב-1952 התפרסם ספרה "מיטן פנים צום לעבן" (עם הפנים אל החיים), בספר תיארה את רשמיה מנסיעותיה במזרח התיכון, מערב ומזרח אירופה.
באפריל 2018 בסדרת "מכתבי אהבה גנוזים" אשר מתפרסמת בעיתון "הארץ" - הופיעה חליפת מכתבי אהבה, שהתקיימה בשנת 1972, בין דורה טייטלבוים ואברהם שלונסקי.
המכתבים תורגמו מיידיש לעברית על ידי רחל שליטא.
דורה וחברים בעיר הגדולה היא סדרת טלוויזיה מונפשת מבית ערוץ ניקלודיאון, ספין אוף של "מגלים עם דורה" אחרי "רוץ, דייגו, רוץ!".
הסדרה החלה את שידוריה בארצות הברית ב-2014 ודובבה לעברית ב-2015.
לאחר אירועי הסדרה "מגלים עם דורה", בה הייתה דורה ילדה בת 6, כעת היא בת 15 והיא פוגשת חברים חדשים בני בגילה בעיר חדשה.
היא משתמשת בצמיד המזל שיכול לעזור לה בעת צרה בזמן ההרפתקאות שלה.
בעונה השנייה של דורה וחברים מצטרפים כאורחים חבריה של דורה מהסדרה המקורית (כמו בוטס, חטפני, תיק גב, ואיסה).
מפה הוא היחיד שנשאר מהסדרה המקורית כדי לעזור לדורה וחבריה החדשים בעיר הגדולה.
דורה (Dora) (שירה נאור): דורה עכשיו בת 15 והיא נערה בתיכון בעיר הגדולה, לאחר הסדרה "מגלים עם דורה" היא מלמדת, לא רק אנגלית, אלא גם חשבון ובעיות אחרות.
אלאנה (Alana) (משי קלינשטיין): אחת מחברותיה של דורה, בעלת שיער בלונדיני.
פבלו (Pablo) (רום קלטר): אחד מחבריה של דורה, מזכיר בצורה מסוימת את דייגו, בן דודה של דורה מהסדרה המקורית.
אמה (Emma) (לורה שופוב): אחת מחברותיה של דורה, אפרו אמריקאית.
קייט (Kate) (אליענה מגון): אחת מחברותיה של דורה, בעלת שיער ג'ינג'י.
ניה (Naiya) (עינת אזולאי): אחת מחברותיה של דורה, בעלת צמה אחת.
מפה (Map) (עידו רוזנברג): המפה מהסדרה המקורית, עוזר לדורה וחברים למצוא דרכים ליעדים אליהם היא רוצה להגיע.
דורה ברגי-דווני (בהונגרית: Beregi Dóra נולדה בשם דורותיה ברגר, באנגלית: Dora (Dorothea Berger) Beregi Devenney; 8 באוגוסט 1915 - 8 בפברואר 2011) הייתה שחקנית טניס שולחן יהודיה-הונגריה ובריטית, בעלת 6 מדליות באליפויות עולם בטניס שולחן, מהן 2 זהב, 1 בזוגות ו-1 קבוצתית.
היא זכתה ב-6 תארים מאליפות אנגליה הפתוחה , 2 ביחידות (1938 ו-1946), 2 בזוגות נשים ו-2 בזוגות מעורבים.
ברגי נולדה וגדלה בבודפשט במשפחה יהודית.
באליפות העולם שנערכה בומבלי , לונדון בשנת 1938 זכתה ברגי במדליית כסף בזוגות נשים ביחד עם אידה פרנצזי.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה היא עזבה את הונגריה ועברה להתגורר בבריטניה ושם נישאה לדווניאן דווני.
באליפות העולם שנערכה בלונדון בשנת 1948 זכתה ברגי ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
מדליית זהב, בתחרות הקבוצתית לנשים, מדליית כסף, בתחרות לזוגות נשים עם הלן אליוט ומדליית ארד, בזוגות מעורבים עם ריצ'רד ברגמן.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט בשנת 1950 היא זכתה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, בתחרות לזוגות נשים עם הלן אליוט ומדליית ארד, בתחרות הקבוצתית לנשים.
לברגי ולבעלה נולד בן אחד, ג'ון, בערב חג המולד ב-24 בדצמבר 1948. בשנת 1950 היא היגרה לאוסטרליה.
מאדאם דורה דופרן הייתה אחת מבעלות בתי הבושת המובילות מימי המערב הישן בדדווד שבטריטוריית דקוטה.
הבהלה לזהב הגיעה לדדווד שבטריטוריית דקוטה כשהיא הייתה בערך בת 15, והיא אז קידמה את עצמה ל"מאדאם דורה" ופתחה בית בושת.
התחרות העיקרית של דורה הייתה עם מולי ג'ונסון.
בעיתונות המקומית ניסו תדיר לסכסך בין השתיים, אך בפועל התחרות הייתה ידידותית.
קלמיטי ג'יין, שהייתה לדמות מפורסמת של המערב הפרוע, עבדה אצל דורה מעת לעת, בעיקר בעבודות כמו כביסה ובישול.
בסוף חייה, כשהייתה מחוסרת כל, מצאה אצלה מחסה.
במהלך השנים הרחיבה דורה את עסקיה, עד שהיו לה מספר בתי בושת ברחבי הטריטוריה.
הפופולרי מביניהם, בבל פורש, כונה "Diddlin' Dora's", שם שהוא סלנג לסקס, דוגמת "דורה המרימה".
המקום פורסם כיעד לאוכל, שתייה וריקודים – מקום שאפשר להביא אליו את אמא ('Three D's - Dining, Drinking, and Dancing – a place where you can bring your mother') – שוב, סוג של בדיחה.
בתי הבושת האחרים של דורה היו בלד, מיילס סיטי, סטרג'יס, ודדווד.
בזמן שחייתה בדדווד, דורה התחתנה והמשיכה בעסקיה.
לאחר מותו של בעלה, היא העבירה את העסק לרפיד סיטי, שם המשיכה לנחול הצלחה כמאדאם, במיוחד בתקופת היובש בארצות הברית, כאשר היה בלתי חוקי למכור אלכוהול, מכיוון שהמקום פעל גם במסבאה.
דופרן (16 ביוני 1862 – 3 באוגוסט 1909), אשר תואר כ"ג'נטלמן מהמר חביב", שעזר לה להגדיל את העסק שלה.
דורה נפטרה מהתקף לב ב-1934. התוכי שלה פרד ובעלה ג'וזף קבורים לידה בבית הקברות מאונט מוריה בדדווד.
במודעת האבל בעיתון נכתב שנפטרה "עובדת סוציאלית בעלת שם".
היא אכן הייתה ידוע בשל טוב ליבה, והייתה תורמת רבות לצדקות ולנזקקים, ובאופן כללי הייתה פופולרית עם עובדיה ולקוחותיה.
רבות מהנשים שעבדו עבורה הגיעו מתוך מצוקה קשה ומצאו במקצוע מפלט.
תחת שם העט d'Dee, דורה פרסמה חוברת קצרה על קלמיטי ג'יין, שכותרתו Low Down on Calamity Jane (האמת על קלמיטי ג'יין) (1932).
ב-1981, חוברת זו פורסמה במהדורה מורחבת בת 47 עמודים, בעריכתה של הלן רזאטו.
דורה דופרן מופיעה בספרו ש לארי מקמרטרי על קלמיטי ג'יין, Buffalo Girls: A Novel (1990).
בסרט הטלוויזיה Buffalo Girls (1995), המבוסס על הספר של מקמרטרי, מלאני גריפית' מגלמת את דורה.
בסדרת הטלוויזיה דדווד מבית HBO, הדמות של ג'ואני סטאבס מבוססת על דורה.
דורה והעיר האבודה הוא סרט הרפתקאות אמריקאי לכל המשפחה בבימוי ג'יימס בובין.
הסרט מבוסס על סדרת הטלוויזיה המונפשת "מגלים עם דורה" ששודרה בערוץ ניקלודיאון בין השנים 2000–2015. בסרט מככבת איזבלה מרסד בתפקיד הראשי ולצדה מככבים יוג'ניו דרבז, מייקל פניה, אווה לונגוריה, ג'פרי וולברג, טמוורה מוריסון, בניסיו דל טורו ודני טרחו.
הסרט עלה לאקרנים ב-9 באוגוסט 2019. בישראל הסרט עלה לאקרנים ב-15 באוגוסט 2019.
לאחר שבילתה את רוב חייה בחקירת מעמקי הג'ונגל יחד עם הוריה, שום דבר לא יכול להכין את דורה להרפתקה המסוכנת ביותר שלה אי פעם - התיכון.
כשסקרנותה והרגליה לחקור את סביבתה מובילים אותה, דורה נאלצת עד מהרה להוביל את בוטס (קוף וחברה הטוב ביותר), את בן-דודה, דייגו, וקבוצה של בני נוער להרפתקה במטרה להציל את הוריה ולפתור את התעלומה הבלתי אפשרית שמסתתרת מאחורי התרבות האינקית האבודה.
איזבלה מרסד - דורה החוקרת
מדלין מירנדה - דורה בצעירותה: בת דודה של דייגו חברה הטוב ביותר הוא בוטס הקוף.
ג'פרי וולברג - דייגו, בן-דודה של דורה.
מלכאי ברטון - דייגו בצעירותו; בן דודה של דורה ומאוהב בחברתו לכיתה.
דני טרחו - בוטס , חברה הטוב ביותר של דורה.
יוג'ניו דרבז - אלחנדרו גוטרייז: נוכל שרימה את דורה וחבריה ובסוף נתפס.
מייקל פניה - קול, אביה של דורה ודודו של דייגו.
אווה לונגוריה - אלנה, אמה של דורה ודודתו של דייגו.
בניסיו דל טורו - חטפני חטף לדורה את מפה ובסוף ניסה לחטוף לקול ואלנה את האוצר האיניקה.
אדריאנה בראסה - אבוליטה ולרי
פיה מילר - מאמי, דודתה של דורה.
ק'וריאנקה קילצ'ר - קוואליקה, נסיכת שבט האינקה.
מדליין מאדן - סמי מור
ניקולס קומבה - רנדי וורן
מארק ויינר - מפה השתתף בתור ציור
סשה טורו - תיק גב השתתף בתור ציור
ב-24 באוקטובר 2017, נחתמה עסקה על הפקת סרט לייב אקשן שיתבסס על סדרת הטלוויזיה האנימציה הפופולרית "מגלים עם דורה", וג'יימס בובין נשכר למלאכת הבימוי וניקולס סטולר ודניאל סאנצ'ס-ויצל נשכרו למלאכת כתיבת התסריט.
בנוסף, נודע שחברת ההפקה של הבמאי מייקל ביי, "Platinum Dunes", תפיק את הסרט, אם כי ביי עצמו לא יהיה מעורב בהפקה.
עם זאת, באוגוסט 2018, ביי חשף שהוא ושותפיו ב-"Platinum Dunes" מעולם לא היו מעורבים בהפקת הסרט, ושהדו"ח שהוצג לראשונה באוקטובר 2017 היה שקרי.
בהמשך, צוין שהסרט יציג גרסה מתבגרת של דורה העוברת לעיר על מנת לחיות עם בן-דודה, דייגו.
במקביל, נחשף שהסרט ייצא לאקרנים ב-2 באוגוסט 2019.
במאי 2018, נחשף שהשחקנית איזבלה מרסד תגלם את דמותה של דורה החוקרת.
יוג'ניו דרבז החל במשא ומתן על תפקיד בסרט במהלך יוני, וביולי אושר רשמית שדרבז הצטרף לצוות השחקנים, יחד עם מיקו מורנו שלוהק לגלם את דמותו של דייגו, אך מאוחר יותר הוחלף על ידי ג'פרי וולברג.
השחקנים אווה לונגוריה ומייקל פניה לוהקו לגילום דמויתיהם של הוריה של דורה.
במקביל, מדליין מאדן הצטרפה גם היא לצוות השחקנים.
באוקטובר, השחקנית ק'וריאנקה קילצ'ר הצטרפה לצוות.
בנובמבר, פיה מילר לוהקה לגילום דמותה של מאמי, דודתה של דורה.
בדצמבר 2018, בניסיו דל טורו הצטרף לצוות השחקנים ולוהק לדיבוב דמותו של חטפני השועל.
דני טרחו חשף בטוויטר הרשמי שלו שהוא מדובב את דמותו של בוטס, קוף וחברה הטוב ביותר של דורה.
צילומי הסרט החלו ב-6 באוגוסט 2018 בקווינסלנד, אוסטרליה, ותמו בתחילת דצמבר 2018.
הטריילר הראשון הופץ במהלך טקס פרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון ב-23 במרץ 2019. טריילר שני הופץ ב-9 ביולי 2019.
דורה בַּרְשוֹני (במקור באדר, אחרי נישואיה הימלר, בהונגרית: Bársony Dóra; בודפשט, 29 בספטמבר 1888 - בודפשט, 5 בספטמבר 1972) הייתה זמרת אופרה ( מצו-סופרן, אלט) הונגריה-יהודיה.
אחייניתו של הפוליטיקאי והשר לשעבר וילמוש ואז'וני.
אחיה היה זמר האופרה לאיוש ברשוני.
אביה של ברשוני היה פקיד, אמה הייתה אחותו של וילמוש ואז'וני.
דורה בחרה את מקצוע המשחק למרות התנגדות הוריה.
לאחר שסיימה את לימודיה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בשנת 1910, התקבלה לבית האופרה של בודפשט לניסיון.
מועדון הכדורגל דורדוי בישקק הוא מועדון כדורגל קירגיזי שבסיסו בבישקק, קירגיזסטן.
המועדון הוקם בשנת 1997 ולרשותו זכייה ב-11 תוארי אליפות, שהופכים אותו למועדון המעוטר ביותר במדינה.
המועדון נמצא בבעלות איגוד "דורדוי", קבוצת חברות שבבעלותן גם שוק דורדוי בבישקק.
המועדון הוקם בשנת 1997 ומאז 2004 נחשב לאחד ממועדוני הכדורגל המוצלחים במדינה.
1998: דורדוי ז'אשטיק סקי"ף נארין
דורה וילר קית' הייתה אמנית אמריקאית שיצרה דיוקנאות וציורי קיר, איירה ספרים ומגזינים, ועיצבה שטיחי קיר עבור חברתה של אמה, קנדיס וילר.
דורה וילר נולדה לוסי דורה וילר בנסטלדאון, לונג איילנד, בבית כפרי, שאמה קנדיס וילר בנתה.
אמה, קנדיס וילר, הייתה סופרת, יזמית, מומחית גדולה ומוכרת טקסטיל ועיצוב פנים.
אביה תומאס וילר היה איש עסקים, שתמך באשתו ובבתו בשאיפותיהם האמנותיות.
דורה וילר למדה בבית ספר קוואקרי בכיכר סטיובסנט בהמשך סיימה בית ספר בניו יורק.
משפחת וילר יצאה לשהות ארוכה באירופה מעט אחרי מלחמת האזרחים האמריקאית, במהלכה נרשמה דורה בפנימייה בוויסבאדן מגיל שבע עד שבע עשרה.
היא בילתה את הקיץ במונטרו שבשווייץ.
לטענת אמה, תאונה שקרתה לדורה שנפלה במדרגות שיש באירופה קבעה את עתידה - שכן חוסר הפעילות הגופנית המוחלטת שנגזר עליה כתנאי להחלמתה, הביאה אותה לשימוש מתמיד בעיפרון.
במשך חודשים היא ציירה ללא הפסקה.
דורה וילר כבר ביססה את עצמה כאמנית צעירה עם סדרת איורי ספרים ודיוקנאות של סופרים מפורסמים כאשר בשנת 1890 התחתנה עם עורך הדין בודינות קית' (1859–1925).
משפחת וילר טיפחה את חברת האמנים והיו פטרונים של אמני סטודיו הרחוב העשירי שנקראו בעתיד "אסכולת נהר ההדסון".
חברים משפחתיים של ילדותה של דורה ובהמשך עמיתיה האמנותיים כללו את פרדריק אדווין, סנפורד גפורד, ג'רווי מקנטה, ג'ון פרדריק קנסט, ג'ון לפארג', ואחרים.
לאחר לימודיה עם צ'ייס, דורה וילר למדה אמנות בניו יורק בליגת הסטודנטים לאמנות ובילתה שנתיים באקדמיה ז'וליאן בפריז.
בזמן שלמדה בפריז בשנת 1885, השלימה את אחד העיצובים המוקדמים ביותר שלה המתארים נשים באמנות ובספרות שעבורם התפרסמה.
הגרפיקה הראשונה של דורה וילר שפורסמה תחת שמה הייתה עיצוב כרטיסי חג המולד שזכה בפרס הראשון בתחרות פראנג בשנת 1881. במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19, נהנתה וילר מהצלחה כמאיירת ספרים ומגזינים, ופרסמה כרומוליטוגרפיה ב"אמנות חובבנית".
היא עיצבה את השער ואת האיורים לספרי אמה, ולמוציאים לאור בניו יורק כמו מהדורת הרפר (1884) של אדגר אלן פו.
במהלך שנות השמונים, דורה וילר גם יצאה לצייר סדרת דיוקנאות של הדמויות הספרותיות המובילים בתקופתה, ובהם הרייט ביצ'ר סטו, פרנק סטוקטון, צ'ארלס דאדלי וורנר וולט וויטמן.
דיוקנה של חברו הקרוב של משפחת וילר סמואל לנגהורן קלמנס, הידוע יותר בשם העט שלו מארק טוויין וכן דיוקנאות של אשתו ובנותיו, תלויים כעת בבית מארק טוויין בהרטפורד, קונטיקט.
הפרויקט הציבורי הגדול הראשון של דורה וילר היה ציור קיר שצויר על בד והוצב על תקרת ספריית בניין האישה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשיקגו בשנת 1893. הניו יורק טיימס אמר על כך: " אף אישה מעולם לא הייתה חולמת לבצע ציור קיר משוכלל.
ובכל זאת אישה מניו יורק - דורה וילר קית' - השיגה תוצאה מדהימה בתחום זה ...
" לאחר היריד, נרכש ציור הקיר על ידי מושל מדינת ניו יורק והותקן בבניין הבירה באלבני.
מקום הימצאו הנוכחי אינו ידוע.
דורה וילר החזיקה שני אולפנים: האחד בניו-יורק ברחוב 23, ואחר בבית הקיץ של וילר בקטסקיל.
צ'ייס צייר את דיוקנה של דורה בסטודיו שלה ברחוב 23, על רקע זהב מנצנץ של אחד הבדים הרקומים.
הציור נועד כיצירת לתערוכת האמנות האירופית בשנת 1883 וקיבל מדליית זהב במינכן.
הסטודיו של דורה בניו יורק הפך למקום מפגש פופולרי עבור אמנים, וסופרים.
דורה ואמה קנדיס היו בלתי נפרדות.
הן שיתפו פעולה בתחום האמנות ובעסקים וחיו יחד רוב חייהן, גם לאחר נישואיה של דורה: "השתיים היו כה קרובות, עד שקשה לתאר היכן התחילה קנדיס וילר והיכן דורה וילר." דורה הייתה מעצבת ראשית לטקסטיל למפעל של אימה שייצר שטיחים מעוצבים כולל אלה שנמצאים בסלון בית האחוזה ונדרבילט.
היא נבחרה לאקדמיה לאומית לעיצוב בשנת 1906.
דורה וילר נפטרה בדצמבר 1940. היא הותירה אחריה בתה, הגברת קלייד סימפסון.
שתי אחייניות, העלמה קנדיס סטימסון וגברת ג'ורג' ריגס מפורט וושינגטון.
ואת אחיינה הנרי סטימסון, שר המלחמה, ששירת את הנשיא פרנקלין רוזוולט ערב מלחמת העולם השנייה.
דורה אברהמית (אברמובסקיה) (6 בינואר 1886 – 13 בינואר 1975) הייתה מהפכנית, אשת העלייה השנייה, וסופרת.
דורה אברהמית נולדה בכפר הקטן מונסטרישצ'ה שבאוקראינה (באזור קייב).
לאחר מותו של האב אליעזר אברמובסקי שנים מספר אחר-כך חזרה האם עם הילדים לכפר.
בגיל 17 בערך חזרה אברהמית לאודסה, שם התקרבה לחוגים מהפכניים והשתתפה במהפכת הנפל של 1905, מה שהפך אותה למבוקשת על ידי השלטונות.
בחוגים אלה פגשה את בן זוגה מיכאל גולוכוב שהיה פעיל בחוגים מהפכניים.
בשנת 1907 גרו תקופה מסוימת בלבוב שם הכירה את יוסף חיים ברנר והתיידדה עמו, ועם עוד אנשים מהתנועה הציונית.
בשש השנים הבאות נדדו היא ובן-זוגה ממקום למקום (וינה, פריז, חזרה לרוסיה) ובתקופה מסוימת גם ישבה בכלא הרוסי.
נולדו לה ולגולוכוב (שעמו לא התחתנה, על פי האידאולוגיה המהפכנית) שלושה ילדים; לוי הבכור, יהודית, ויוסף הצעיר.
בשנת 1913 זנחה את המהפכנות הרוסית, עזבה את בן זוגה ועלתה לארץ ישראל עם שלושת ילדיה.
כאן עבדה זמן מה בחדרה ואחר כך בתל אביב, כתופרת וכמבשלת, והשתלבה בחוגים ספרותיים שהתקיימו בה.
בימי מלחמת העולם הראשונה, כנתינה רוסית, נאלצה לעזוב עם ילדיה למצרים, ואחר כך לאודסה, שם שהתה עד סוף המלחמה וחזרה לארץ בסוף 1919 באונייה "רוסלאן".
לאחר תקופה בתל אביב וברעננה עברה לעמק הירדן שם בישלה לעובדים בהקמת מפעל החשמל של פנחס רוטנברג בנהריים, שם עבדו שני בניה, ולדייגים בכנרת.
בתקופה זו כתבה רשימות וסיפורים קצרים שחלקם התפרסמו ב"דבר הפועלת", וכן את ספרה "חיים".
ברוב שנותיה לאחר מכן, להוציא תקופות קצרות חיה עם בתה יהודית ומשפחתה בנהלל, שם הלכה לעולמה ב-1975 בגיל 89, ושם נקברה.
ארכיונה נמצא במכון גנזים של אגודת הסופרים, בבית אריאלה בתל אביב.
חיים, מרוסית: אברהם שלונסקי, הוצאת כתובים, 1929.
קטעים מתוך "ילדות", זכרונות, מרוסית: ריטה גולדברג, הוצאה עצמית של בני המשפחה.
במכון גנזים נמצאים, בין היתר, כתבי היד של כתבים אלה, וחלקים נוספים מזכרונותיה שתורגמו לעברית בידי ריטה גולדברג, חיים ארדין וזויה קופלמן.
דורדרכט (בהולנדית: Dordrecht; , בגרמנית: ) הידועה בשמה ההיסטורי באנגלית Dordt או דורט, היא עיר הולנדית שבמחוז דרום הולנד.
זוהי העיר החמישית בגודלה במחוז אחרי רוטרדם, האג, זוטרמר וליידן, עם אוכלוסייה של 118,654 (2019).
העיר משתרעת על כל האי דורדרכט, המכונה לעיתים קרובות גם "Het Eiland van Dordt" ("האי דורט"), וגובלת במספר נהרות.
דורדרכט היא העיר העתיקה ביותר במחוז דרום הולנד והיא בעלת היסטוריה ותרבות עשירה.
דורדרכט נוצרה לאורך נחל ת'ורה (Thure), שהיה אפיק של נהר הדובל (Dubbel), באזור של ביצות.
בסביבות שנת 1120 התייחסו לדורדרכט לראשונה בכתבים, לפיה נכתב כי הרוזן דירק הרביעי מהולנד נרצח בשנת 1049 ליד "תורדרך".
בשנת 1220, דורדרכט קיבלה את זכויותיה כעיר על ידי ויליאם הראשון, רוזן הולנד, מה שהפך אותה לעיר העתיקה ביותר באזור מחוז דרום הולנד.
למעשה, גרטרוידנברג הייתה העיר הראשונה במחוז ההולנדי ההיסטורי שקיבלה זכויות עיר, אך עיר זו היא כיום חלק מאזור צפון בראבנט ולא מדרום הולנד.
במאה ה-12 וה-13 התפתחה דורדרכט לעיר שוק חשובה בגלל מיקומה האסטרטגי.
התפתחותה התבטאה בעיקר בסחר ביין, עץ ודגנים.
בשנת 1253 הוקם בית ספר לטיני בדורדרכט.
הוא קיים עד היום כגימנסיה של יוהאן דה ויט, והיא הגימנסיה העתיקה ביותר בהולנד.
בין 1600 ל-1615 גרהרד יוהאן, היה רקטור המקום.
ב-18–19 בנובמבר 1421 הציף שיטפון סנט אליזבט חלקים נרחבים בדרום הולנד, שטיפון שהפך את דורדרכט לאי.
מסופר כי למעלה מ-10,000 איש מתו בשיטפון, אולם מחקרים שנעשו לאחרונה מצביעים על כך שככל הנראה מתו פחות מ-200 איש.
בשנים 1780–1787 הייתה דורדרכט בית לסיעת הפטריוטים אשר התכוונה למרוד ולהפסיק את שושלת עמדת הסטאדהאודר שהוחזקה על ידי בית אוראניה-נסאו.
זמן קצר לאחר מכן, ערים נוספות נעשו בית לפטריוטים והמרד התעצם, מה שגרם לוילם החמישי, נסיך אורנז' להימלט מהולנד.
גיסו, פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה, הגיע לעזרתו של ויליאם החמישי, וב-18 בספטמבר 1787, הציב בעיר כוחות פרוסיים.
הפטריוטים הובסו במלחמה ווילם החמישי הוחזר לתפקידו כסטאדהאודר.
במאה ה-18, חשיבותה של דורדרכט החלה לדעוך, ורוטרדם הפכה לעיר המרכזית באזור.
ובכל זאת לאורך הדורות מילאה דורדכט עמדת מפתח בהולנד.
בעיר ישבה אוגדה בצבא עוד במאה העשרים.
במהלך ההתגייסות באוגוסט 1939 נשלחו חיל חי"ר ותותחנים לדורדרכט כדי להגן על האי.
כאשר פלשו הגרמנים להולנד, ב-10 במאי 1940, נחתו צנחנים גרמנים בדורדרכט.
לאחר קרבות עזים הם עקפו את הגשרים דורדרכט-מורדיך ודורדברט-זווינדרד ומבנים רבים בדורדרכט נהרסו.
בסוף מלחמת העולם השנייה, בחורף 1944–45, הייתה דורדרכט בדיוק בציר שבין הצבאות הלוחמים והמקום חווה לחימות קשות כולל כיבוש.
דורדרכט שוחררה לבסוף על ידי הצבא הקנדי.
בשנת 1970 אוחדה דורדרכט עם הכפר דובלדאם שמנה כ-10,000 תושבים ועם חלקה הדרומי של העיירה סלידרכט .
על פי המשרד הגאוגרפי הסוציאלי של דורדרכט, האוכלוסייה כללה את הקבוצות האתניות הבאות בשנת 2008:
+קבוצהכמותילידי הולנד86,611האנטילים ההולנדיים3,037טורקים6,326מרוקאים2,611סורינמים2,796זרים מערביים11,580זרים לא מערביים5,226סה"כ118,187
בגלל תפקידה הארוך והחשוב בהיסטוריה ההולנדית, לדורדרכט תרבות עשירה.
במרכז העיר נמצאים מימי הביניים מעל 950 אנדרטאות.
בעיר גם 7 כנסיות היסטוריות ו-6 מוזיאונים באזור קטן יחסית והעיר מארחת פסטיבלים ואירועים רבים מדי שנה.
העיר זכתה בתואר "עיר האירועים הטובה ביותר" בשנת 2003, והייתה מועמדת לאותה תואר בשנת 2004 וב-2005.
דורדרכט מארחת את שוק הספרים השני בגודלו ואת שוק חג המולד הגדול בהולנד.
Wantijfestival, הוא פסטיבל מוזיקה המתקיים מדי שנה בשבוע השני של יוני מאז 1995. הוא מתקיים בפארק Wantij ומושך אליו כ-35,000 איש בכל שנה.
פארק Wantij מארח גם את ה-Wantijconcerten (קונצרטים של Wantij), המתקיימים בכל יום שני בערב ביולי ובאוגוסט.
פסטיבלי מוזיקה פופולריים אחרים הנערכים בעיר הם: ימי הג'אז העולמי, הנערכים מדי שנה באוגוסט או ספטמבר, ה- Dancetour או Boulevard of Dance, המתקיים בפסטיבל קינגסדיי, פסטיבל ביג ריברס, סרט קולנוע, מוזיקה, שירה ותיאטרון, שנערך ביוני, ופסטיבל צ'לו, המתקיים כל ארבע שנים בסוף השבוע של חג העלייה.
GN Bouw Stadion הוא אצטדיון כדורגל בעיר, והוא מגרשה הביתי של הקבוצה המקומית פ.צ.
דורדרכט, אשר משחקת כיום בליגה השנייה.
דורה איברהים זרוק היא שחקנית תוניסאית שחיה ופועלת במצרים.
זרוק נולדה בתוניס, תוניסיה לאביה איברהים.
סבה מצד אימה, עלי אל-זואווי, היה כלכלן ופוליטיקאי תוניסאי.
בשנת 2001, זרוק קיבלה תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת אל-מנאר בתוניס.
שנתיים לאחר מכן, קיבלה תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת סן-ז'וזף בלבנון.
בשנת 2012, זרוק הייתה מאורשת לאיש העסקים התוניסאי קייס מוכתאר.
באפריל 2020, היא הודיעה ברשתות החברתיות שלה שהיא יוצאת עם איש העסקים המצרי חני סעאד, איתו התחתנה בנובמבר 2020.
בשנת 1997, זרוק התחילה לשחק, והתחילה לשחק בתיאטרון התוניסאי עם תאופיק ג'באלי בשנת 2000. בשנת 2002 היא שיחקה בסרט הצרפתי-תוניסאי, Khorma.
בשנת 2004, שיחקה לראשונה בסדרה מחוץ לתוניסיה, כאשר השתתפה Fares Bani Marwan בסוריה.
באותה השנה היא שיחקה בסרט Nadia et Sarra יחד עם השחקנית היאם עבאס, ובשנת 2005 שיחקה ב-Le Voyage de Louisa.
בשנת 2007, היא החלה לשחק במצרים, שם שיחקה ב-Alawela fel Gharam וב-Heya Fawda יחד עם מנה שלבי.
דורה היץ הייתה ציירת חצר המלכות של משפחת המלוכה הרומנית, חברה בקבוצת נובמבר ומייסדת שותפה של הזצסיון הברלינאי.
כשהייתה בת שש עברה משפחתה לאנסבך ובגיל שלוש-עשרה נשלחה למינכן ללמוד ב"דמנמאלשול דר פראו שטאטסראט ובר", בית ספר לאמנות לצעירות, שם למדה אצל וילהלם פון לינדנשמיט הצעיר.
בתערוכת האמנות והתעשייה של שנת 1876, היא נפגשה והתוודעה לאליסזבטה, מלכת רומניה (אולי ידועה יותר בשמה הספרותי "כרמן סילבה").
כתוצאה מכך מונתה היץ כציירת חצר המלוכה.
בנוסף לציורי שמן ואיורי ספרים, היא יצרה גם ציורי קיר פרסקו בהיכל המוזיקה של טירת פלש בסינאיה.
לאחר 1880 התגוררה בפריז, שם למדה אצל לוק-אוליבייה מרסון, גוסטב קורטואה, ז'אן ג'וזף בנג'מין-קונסטנט, שהשפיעו ביותר על סגנונה.
היא בילתה 1886/87 ברומניה, ואז חזרה לפריז.