tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"חזרה לסביבת צלילים" לשאקוהאצ'י ותזמורת, 2002
שלישייה לשני חלילים ונבל, 1956
דואט לפסנתר וכלי מיתר, 1961
"תמונות I" לכינור ופסנתר, 1978
"תמונות II" לכינור ופסנתר, 1979
"הישנות" לחליל, קלרינט, כלי הקשה, נבל, פסנתר, כינור וצ'לו, 1979
"זמן בעץ, זמן במים" לכלי הקשה ופסנתר, 1981
"לפני בוא החשכה" לאקורדיון ופסנתר, 1981
"פרחים פורחים בקיץ" לנבל ופסנתר, 1982
"עקבות רוח" לכלי מקלדת (מרימבה, ויברפון וצימבל עתיק), 1984
"מרחב ביניים" לשו ונבל, 1986
"השתנות הירח" לשו וכינור, 1988
"מוזיקה לכינור, שו ופסנתר, 1998
"קיום" - לזכרו של קוניהארו אקייאמה- לקלרינט ופסנתר, 1997
"מיראז'" לקרן אנגלית וקונטרבס, 1998
"מעיינות בלתי נדלים" לפסנתר, 1990
טושימיצ'י אוֹקוּבּוֹ (ביפנית: "אוֹקוּבּוֹ טושימיצ'י" 大久保 利通; 26 בספטמבר 1830 - 14 במאי 1878) היה מדינאי יפני, סמוראי מהאן סצומה וממנהיגי רסטורציית מייג'י.
נחשב לאחד מהאבות המייסדים של יפן המודרנית.
אוקובו נולד בקגושימה, סצומה (כיום מחוז קגושימה), הבכור מבין חמשת ילדיו של לסמוראי מדרג נמוך ששירת את הדאימיו של ההאן.
הוא למד בבית הספר ביחד עם טקמורי סאיגו, וב-1846 החל לעבוד בארכיון של ההאן.
הדאימיו של סצומה, נאריאקירה שימאזו, זיהה את כישרונותיו של אוקובו ומינה אותו למנהל מערכת המס של ההאן ב-1858. לאחר מותו של שימאזו הצטרף אוקובו לתנועה להדחת שוגונות טוקוגאווה, אך בניגוד לרבים מסצומה, דווקא תמך בהתנגדות לשוגונות בלבד ולא היה תומך נלהב של השבת הריבונות לקיסר.
הפגזת קגושימה ב-1863 בעקבות תקרית נממוגי וניסיון ההפיכה של האן צ'ושו בקיוטו באותה שנה הביאו את אוקובו למסקנה שעל המחוזות השונים להתאחד כנגד השוגונות.
לפיכך, ב-1866 הוא נפגש עם טקמורי סאיגו ועם טקיושי קידו מצ'ושו והקימו את ברית סאצ'ו, שמטרתה הייתה הדחת השוגונות.
ב-3 בינואר 1868 כבשו צבאות סצומה וצ'ושו את הארמון הקיסרי בקיוטו והכריזו על רסטורציית מייג'י, והטריומווירט בראשות אוקובו, סאיגו וקידו כיהן בתור ממשלת מעבר, אם כי בשנים הראשונות כיהנו באופן רשמי רק כיועצים זוטרים לקיסר.
אוקובו מילא תפקיד משמעותי ברפורמות החשובות של 1871: גיוס הגרעין הראשון של הצבא המרכזי ("משמר הקיסר") מהנחלות הפאודליות הדרומיות: סצומה, צ'ושו, היזן וטוסה, הרפורמה ש"החזירה" את הנחלות הפאודליות לקיסר, וחשוב מכל - ביטול הנחלות הפאודליות והפיכתן למחוזות באוגוסט 1871.
בתחום יחסי החוץ, פעל אוקובו לשינוי החוזים הבלתי-שוויוניים עם מעצמות המערב, ויצא עם משלחת איוואקורה למסעה מסביב לעולם ב-1871. המשלחת שבה ליפן ב-1873 ומיד שינתה את ההחלטה שהתקבלה בהיעדרם, בנושא הסייקנרון - שאלת הפלישה לקוריאה.
ממלכת קוריאה, תחת שלטונה השמרני של שושלת צ'וסון (משפחת יי), סירבה להכיר ביפן החדשה בתירוץ שהיא ממלכה בחסות סין המנהלת את יחסי החוץ שלה.
לפיכך, דחתה את השליחים הדיפלומטיים היפניים וסירבה להכיר בתוקף ההסמכה שלהם.
טקמורי סאיגו, שר האוצר והאיש החזק בממשלת המעבר שנשארה ביפן בזמן היעדרותה של משלחת איוואקורה, דחה את עמדת הקיצוניים שדרשו לפלוש לקוריאה, והציע לתת הזדמנות אחרונה למשא ומתן.
לפי ההצעה, שהועלתה בקיץ 1873, סאיגו עצמו ישלח לבדו, ללא צבא, לקוריאה וינסה להסביר לקוריאנים את הרוע שבדרכיהם.
לאחד משותפיו הפוליטיים, מנהיג הסמוראים של טוסה והיועץ הקיסרי טייסוקה איטגקי, הסביר סאיגו כי הקוריאנים בוודאי יהרגו אותו וכך יהיה ליפן תירוץ לפלוש למדינה.
עם זאת, מקורות אחרים מלמדים כי סאיגו דווקא קיווה ששליחותו תצליח, ועד היום היסטוריונים מתווכחים עם סאיגו התכוון לפלוש לקוריאה או לא.
עם זאת, בקרב רבים מתומכיו ומתנגדיו של סאיגו הובנה תוכניתו כמזימה לפלוש לקוריאה.
התוכנית עוררה התנגדות מצד סגן שר הצבא, יאמגאטה אריטומו, שסבר כי הצבא היפני איננו מוכן עדיין למלחמה מול סין שבוודאי תחלץ לעזרתה של קוריאה.
כאשר חזרה משלחת איוואקורה מסיורה המקיף במדינות המערב, הובילו אוקובו ואיוואקורה עצמו את ההתנגדות לתוכנית.
בנאום מפורסם, שנקרא לימים "נאום שבע הנקודות", טען אוקובו כי במצבה הנוכחי אין ביכולתה של יפן להתמודד עם מעצמות המערב, ובכל מקרה - הסכנה העיקרית לביטחון הקיסרות נובעת דווקא מרוסיה, לא מקוריאה.
דעתו של אוקובו לא התקבלה על ידי הקבינט, אולם באמצעות תוכנית מורכבת שנהגתה בידי שותפו הזוטר, שר העבודות הציבוריות הירובומי איטו (לימים ראש ממשלת יפן), וכונתה על ידי אוקובו עצמו "המזימה הסודית", הצליחו אוקובו ושותפיו לשכנע את הקיסר לבטל את תוכניתו של סאיגו.
שר האוצר, שראה בצעדיו של אוקובו בגידה אישית וחוסר מוסריות שאין כמותו, התפטר מהממשלה ואיתו כל שותפיו הפוליטיים מסצומה, היזן וטוסה.
רבים מקציני וחייליו המשטרה והמשמר הקיסרי, כמו גם עובדי מדינה רבים מסצומה וטוסה התפטרו ביחד עם סאיגו וחזרו למחוזותיהם.
לאחר המשבר, התחזק עד מאוד כוחו של אוקובו והוא התמנה ליועץ קיסרי בכיר ולשר הפנים - תפקיד מפתח שבאמצעותו ארגן את המשטרה תחת ניצוחו של איש סודו ובעל בריתו, טושיושי קאווג'י, שנחשב עד היום לאבי המשטרה היפנית.
מינואר 1874 ועד להרצחו במאי 1878, הפך אוקובו לדמות הדומיננטית בממשלת יפן, ויש המגדירים את התקופה כ"דיקטטורה של אוקובו".
אוקובו היה תומך גדול במודרניזציה, וניצח על פרויקטים של סלילת רכבות, הנחת קווי תקשורת והקמת מוסדות חינוך מערביים.
כדי לסמל את תמיכתו באימוץ תרבות המערב, הקפיד לנוע ממקום למקום אך ורק במרכבה בסגנון מערבי.
מבחינת מדיניות חוץ, הוא ושר החוץ שלו, מוננורי טרג'ימה תמכו במדיניות אימפריאליסטית זהירה.
מצד אחד חששו ממעצמות המערב ולא התגרו בהן, ומצד שני - גילו קשיחות מתונה כלפי קוריאה.
הם עצמם ניסו (בלי הצלחה) לשכנע את מעצמות המערב לבטל את החוזים הבלתי שוויוניים שחתמו עם יפן, אך באותו הזמן אילצו את קוריאה ב-1875, באמצעות ספינות תותחים, לחתום על חוזה לא שוויוני עמם.
מבחינת מדיניות פנים, הכיר אוקובו בכך שהממשלה, בעתיד, תשתף את הציבור בשלטון באופן כלשהו, אולם הדגיש כי יפן עדיין לא מוכנה לכך וכדי להפוך אותה למדינה מודרנית, "מדינה עשירה עם צבא חזק" יש צורך בשלטון של ממשלה נאורה, קשוחה וסמכותית שתנווט את המדינה כהלכה ו"תחנך את העם".
אוקובו היה אחד היוזמים של ועידת אוסקה ב-1875, ניסיון של פשרה עם האופוזיציה הליברלית בראשותו של טייסוקה איטגאקי.
במסגרת הפשרה צורף איטגאקי לממשלה כאדם יחיד (לא כראש מפלגה) והתחייב לרסן את הקיצוניים במפלגתו, המפלגה הציבורית-פטריוטית.
הממשלה, בתמורה, הסכימה להקים את הגנרו-אין, מעין סנאט, ובית משפט עליון.
הפשרה קרסה אחרי זמן מה ואיטגאקי חזר לאופוזיציה, אולם תהליך המעבר למשטר חוקתי המשיך באיטיות, לפי תוכניתו של אוקובו, עד להכרזת חוקת מייג'י ב-1889.
בעקבות משבר הסייקנרון באוקטובר 1873 איבד אוקובו את תמיכת שותפו-לשעבר טקמורי סאיגו.
סאיגו, שהסתגר בכפר קטן בסצומה, האמין כי הממשלה מחקה את ערכי המערב באופן שטחי וכושל, בלי להבין את הגורמים הרוחניים שעומדים מאחורי עוצמתן של מדינות אירופה.
גרוע מכך - הוא סבר כי בכך רומסת הממשלה, מעבר לדרוש, את הערכים היפניים המסורתיים.
ב-1877 הוביל סאיגו את צבא סצומה במהלך מרד כנגד הממשלה, ואקובו, בתור שר הפנים, פיקד על צבא הקיסר.
לאחר תבוסת המורדים הפך אוקובו לבוגד בעיני רבים מהסמוראים של סצומה ותומכיהם ברחבי המדינה.
ב-14 במאי 1878, בעת שהיה בדרכו לארמון הקיסר, התנקשה בחייו של אוקובו קבוצת סמוראים מקנזאווה, בפיקודם של איצ'ירו ימאדה ונאגה צורהידה.
לאחר ההתנקשות הסגירו עצמם והוצאו להורג כחודשיים לאחר מכן.
טושיו אוגאווה (ביפנית: 小川 敏夫; נולד ב-18 במרץ 1948) הוא פוליטיקאי יפני, לשעבר שר המשפטים בממשלת יפן וחבר בית היועצים של יפן מטעם מפלגה הדמוקרטית.
אוגאווה נולד ברובע נרימה שבטוקיו.
הוא בוגר אוניברסיטת ריקיו ועבד כתובע.
ב-1996 התמודד על מושב בבית הנבחרים של יפן מטעם המפלגה הדמוקרטית, אך נכשל.
ב-1998 הוא התמודד על מושב בבית היועצים, ונבחר, ואף נבחר מחדש ב-2004. הוא התמנה לשר המשפטים בינואר 2012, בממשלתו של יושיהיקו נודה.
ביוני 2012 ירש את מקומו בתפקיד למקוטו טאקי.
טושיו שירטורי (יפנית: 白鳥 敏夫; 8 ביוני 1887 – 3 ביוני 1949) היה שגריר יפן באיטליה בשנים 1938–1940 ויועצו של שר החוץ היפני, ופושע מלחמה יפני המזוהה עם הנאציזם.
שירטורי שימש כמנהל משרד המידע, הכפוף למשרד החוץ, בין 1929 ל-1933, כשגריר יפן בשוודיה, וכשגריר לא תושב בפינלנד בין 1933 ו-1936. הוא מונה לשגריר יפן באיטליה בין השנים 1938–1940. שירטורי היה חסיד של התפשטות צבאית וחיזוק הברית בין גרמניה הנאצית, איטליה הפשיסטית ויפן על מנת להקל על שליטתם בעולם.
שירטורי נמצא אשם בקשירת קשר למען ביצוע מלחמה תוקפנית בידי בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק בחודש נובמבר 1948 ונידון למאסר עולם.
שירטורי נפטר בכלא בטוקיו ב-1949, מסרטן גרון.
טושיהירו טקדה (ביפנית: 高田 稔浩; נולד ב-9 בספטמבר 1965) הוא ספורטאי נכה יפני שזכה בעבור המשלחת היפנית בשבע מדליות פאראלימפיות, מהן שלוש מדליות זהב, במשחקים הפאראלימפיים.
טקדה החל להתאמן במרוצים בכיסאות גלגלים כשהיה בן 30 והשתתף לראשונה במשחקים הפאראלימפיים כשהיה בן 39, בתחרויות המשחקים הפאראלימפיים אתונה (2004).
הוא זכה במדליית זהב במרוץ ל-400 מטר כשקבע שיא פאראלימפי (קטגוריה T52) של 1:00.92 דקות, במדליית זהב עם שיא פאראלימפי נוסף של 13:10.86 דקות במרוץ ל-5,000 מטרים, ובמדליית זהב שלישית בתחרות המרתון עם תוצאה של 2:00:02 שעות.
באתונה התחרה טקדה גם במרוץ ל-1,500 מטרים בו זכה במדליית הארד כשסיים את המסלול בזמן של 3:49.76 דקות.
(ניצח תומאס גיירשפיכלר שאותו טקדה הקדים בתחרויות אחרות).
טקדה היה לחלק מהמשלחת היפנית גם ל.
הוא זכה בשתי מדליות כסף, האחת במרוץ ל-800 מטרים עם תוצאה של 1:53.67 דקות והשנייה במירוץ ל-400 מטרים עם תוצאה של 1:00.32 דקות, שני רק לבן ארצו טומויה איטו שקבע שיא פאראלימפי של 57.25 שניות.
הוא זכה בתחרויות גם במדליית ארד אחת, כשסיים את מרוץ המרתון בתוצאה של 1:40.20 שעות, אחרי היפני הירוקזו אויונבארו שזכה במדליית הכסף עם 1:40.10 שעות ותומאס גיירספיצ'לר האוסטרלי שקבע שיא עולם של 1:40.07 שעות.
טושיקי קאיפו (ביפנית: 海部 俊樹; 2 בינואר 1931 – 9 בינואר 2022) היה פוליטיקאי יפני וראש ממשלת יפן ה-76 וה-77.
קאיפו נולד בנגויה ולמד באוניברסיטת ואסדה.
הוא נכנס לבית הנבחרים של יפן ב-1960 מטעם המפלגה הליברלית-דמוקרטית, וישב שם במשך 16 כהונות רצופות שנמשכו 49 שנים.
הוא היה שר החינוך של יפן לפני שהחליף את נובורו טקשיטה ואת סוסוקה אונו בנשיאות המפלגה, לאחר התפטרותם של השניים.
הוא התמנה לראשות הממשלה ב-10 באוגוסט 1989, אך סיעתו הייתה חלשה מדי על מנת לקדם את הרפורמות שרצה להעביר, ושערוריות שונות הפריעו להתנהלות הממשלה.
הוא נאלץ להתפטר מתפקידו בפברואר 1991, וקיאיצ'י מיזאווה החליפו.
קאיפו עזב את המפלגה הליברלית-דמוקרטית ב-1994, והקים את מפלגת האופק החדשה (新進党), אך חזר למפלגה הליברלית-דמוקרטית ב-2003. בבחירות הכלליות של 2009 איבד קאיפו את מושבו בבית הנבחרים כנציג מחוז אאיצ'י לטובת נציג המפלגה הדמוקרטית מיצונארי אוקמוטו.
בעת הפסדו היה קאיפו החבר הוותיק ביותר בבית הנבחרים של יפן, והיה לראש הממשלה לשעבר הראשון שמאבד את מושבו בבית הנבחרים מאז 1963.
טושיו סוזוקי (ביפנית: 鈴木 敏夫; נולד ב־19 באוגוסט 1948) הוא מפיק סרטי אנימה יפני.
סוזוקי ידוע כאחד המפיקים המצליחים ביותר של יפן וכנשיא לשעבר של סטודיו ג'יבלי.
סוזוקי החל את דרכו בחברת ההפקות טוקומה שוטן, אליה הצטרף זמן קצר אחרי שסיים את לימודיו.
הוא עבד במגזין "Asahi Geino" ובשנת 1978 החל לעבוד כעורך בחברת "Animage", שם פגש את הבמאי הייאו מיאזאקי.
סוזוקי שכנע את מיאזאקי לעבד את סיפורה של נאוסיקה לסרט, ולאחר מכן היו לשניים מהמייסדים של סטודיו ג'יבלי, תחילה כחבר במספר ועדות בהן בוועדה ליצירת הסרטים "השכן הקסום שלי טוטורו" ו"קבר הגחליליות", ובשנת 1991 הצטרף באופן רשמי כמפיק באולפן.
הוא הוביל את האולפן החל משנת 2005, ועזב את תפקידו בשנת 2008 (אך עדיין מכהן כמנכ"ל החברה).
בשנת 2021 קיבל את פרס וינזור מקיי בטקס פרסי אנני ה-49.
סוזוקי בעל תואר בספרות מאוניברסיטת קיו.
טושיהידה מסקאווה (7 בפברואר 1940 – 23 ביולי 2021) היה פיזיקאי תאורטי יפני שנודע בעבודתו על שבירת סימטריית CP, שזיכתה אותו להיות אחד מארבעה הזוכים בפרס נובל לפיזיקה בשנת 2008.
מסקאווה, יליד נגויה, למד פיזיקה באוניברסיטת נגויה וקיבל תואר ראשון בשנת 1962, ודוקטורט בפיזיקת חלקיקים בשנת 1967. בתחילת שנות ה-70 שיתף פעולה עם מקוטו קובאיאשי באוניברסיטת קיוטו, ויחד עבדו על הסבר שבירת סימטריית CP.
התאוריה של קובאיאשי ומסאווה טענה שיהיו לפחות שלושה דורות של קווארק, תחזית שאושרה בניסוי ארבע שנים מאוחר יותר על ידי הגילוי של הקווארק התחתון.
מסקאווה וקובאיאשי זכו יחד בחצי מפרס נובל לפיזיקה לשנת 2008 על עבודתם.
מסקאווה היה המנהל של מכון יוקאווה לפיזיקה תאורטית בין השנים 1997–2003. עד למותו הוא היה פרופסור ומנכ"ל של המכון לחקר החלקיקים באוניברסיטת נגויה, מנהל מכון מסקאווה למדע ולתרבות ופרופסור באוניברסיטת קיוטו.
2008 – פרס נובל לפיזיקה
טושיהיקו קוגה (ביפנית: 古賀稔彦; באנגלית: Toshihiko Koga; 21 בנובמבר 1967 – 24 במרץ 2021) היה ג'ודוקא יפני, אשר התחרה בקטגוריית המשקל הבינוני, האלוף האולימפי מברצלונה 1992 וזוכה מדליית הכסף באטלנטה 1996. היה שלוש פעמים אלוף עולם, בשנים 1989, 1991 ו-1995 והחזיק במדליית ארד ממשחקי אסיה.
קוגה נחשב לבין המבצעים הגדולים אי פעם של תרגיל האיפון סיאו-נגי .
קוגה נולד במיאקי שביפן ב-1967. הוא החל להתאמן בג'ודו בבית הספר היסודי, במהלך תקופת חטיבת הביניים קוגה נסע לטוקיו על מנת ללמוד בקודוגאקושה, בית ספר לג'ודו שבו למדו ג'ודוקא יפנים אולימפיים נוספים.
הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת ניפון למדעי ספורט.
קוגה התחרה באליפות יפן בשנת 1985 כאשר היה כבן 18 וזכה במדליית הכסף.
באותה השנה השתתף בטורניר 'Hungaria Cup Budapest' הבינלאומי וזכה במדליית הכסף לאחר שהפסיד בגמר ליריב יפני.
ב-13 באפריל קוגה השתתף באליפות העולם לנוער שנערכה ברומא וזכה במדליית הזהב כשניצח בגמר את אלכסנדר זחרקין הרוסי.
ב ב-3 בנובמבר 1986 הוא התחרה בגביע ג'יגורו קאנו טוקיו היוקרתי (כיום גראנד סלאם טוקיו), וזכה במדליית הזהב לאחר שניצח בגמר את מייקל סוואין האמריקאי.
באליפות העולם 1987 שנערכה באסן, קוגה זכה במדליית הארד בקטגוריית המשקל עד 71 ק"ג.
בקרב הראשון הוא ניצח את אנג'לו רואיז מפוארטו ריקו, בשמינית הגמר את לואיס אונמורה הברזילאי וברבע הגמר הפסיד למייקל סוואין האמריקאי ונשר לבית הניחומים שם גבר על לי ג'ונג-וו הקוריאני והגיע לקרב על הארד.
בקרב על המדליה ניצח את צ'נג סו-לי הצפון-קוריאני.
באליפות יפן 1987 שנערכה בפוקואוקה, קוגה זכה לראשונה במדליית הזהב כשניצח בקרב הגמר את סאטושי פורוטה.
עוד באותה השנה זכה בטורניר 'Matsutaro Shoriki Cup Tokyo' כאשר שוב ניצח בגמר את מייקל סוואין האמריקאי.
קוגה השתתף לראשונה במשחקים האולימפיים בסיאול 1988 והודח בסיבוב השלישי.
באותה השנה זכה באליפות יפן ובטורניר 'Matsutaro Shoriki Cup Tokyo'.
באליפות העולם 1989 שנערכה בבלגרד התחרה קוגה בקטגוריית המשקל עד 71 ק"ג וזכה במדליית הזהב.
בקרב הראשון הוא ניצח את צ'ונג סיו צ'ין מהונג קונג, בשמינית הגמר ניצח את עבדלחאק מאך המרוקאי וברבע הגמר את מג'מיט אומגבלוווג'ה האמריקאי.
בחצי הגמר ניצח את צ'אנג סו-לי הצפון-קוריאני ובגמר ניצח את מייקל סוואין האמריקאי.
באותה השנה זכה בטורניר 'Matsutaro Shoriki Cup Tokyo' ובאליפות יפן בפעם השלישית ברצף לאחר שניצח בגמר את הידמאסה טוקויאסו.
בשנת 1990, קוגה השתתף במשחקי אסיה שנערכו בבייג'ינג וזכה במדליית הארד.
ב-2 בדצמבר זכה בטורניר הבינלאומי 'גביע ג'יגורו קאנו טוקיו' לאחר שניצח בגמר את בן ארצו היפני דייסוקה הידשימה.
באותה השנה התחרה באליפות יפן בקטגוריית המשקל עד 71 ק"ג ובקטגוריית המשקל הפתוח.
בקטגוריית המשקל עד 71 ק"ג קוגה זכה במדליית הזהב ובקטגוריית המשקל הפתוח קוגה זכה במדליית הכסף לאחר שהצליח להגיע עד הגמר ובו הפסיד לנאויה אוגאווה, אלוף העולם המכהן במשקל פתוח.
לאליפות העולם 1991 שנערכה בברצלונה, קוגה הגיע כאלוף העולם המכהן.
הוא הצליח לשמור על התואר כאשר זכה שוב במדליית הזהב.
בקרב הראשון הוא ניצח את לורן פלה השווייצרי, בשמינית הגמר ניצח את צ'נגשנג שי הסיני וברבע הגמר ניצח את מאסימו סולי האיטלקי.
בחצי הגמר גבר באיפון על ברטלן האג'טוס ההונגרי ובגמר ניצח את חואקין רואיז הספרדי.
באליפות יפן באותה השנה זכה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל עד 71 ק"ג בפעם החמישית ברצף.
אל אולימפיאדת ברצלונה 1992, קוגה הגיע עם פציעה בברך שקיבל בזמן שהתאמן עם חברו לנבחרת הג'ודו היפנית, הידהיקו יושידה.
למרות זאת הוא התחרה בקטגוריית המשקל עד 71 ק"ג וזכה במדליית הזהב.
בקרב הראשון קוגה גבר על חואן ורגאס מאל סלוודור, בשמינית הגמר ניצח את הסיני צ'נגשנג שי וברבע הגמר את ויסלב בלאך הפולני.
בחצי הגמר הוא ניצח באיפון את סטפן דוט הגרמני ובגמר קוגה ניצח את ברטלן האג'טוס ההונגרי.
באליפות העולם 1995 שנערכה בצ'יבה שביפן, קוגה התחרה בקטגוריית המשקל עד 78 ק"ג וזכה במדליית הזהב.
בקרב הראשון קוגה ניצח את ארטגין בויאנג'רגאל המונגולי באיפון תוך פחות מדקה, בשמינית הגמר הוא ניצח את הרוסי קונסטנטין סבצ'ישקין וברבע הגמר ניצח באיפון את אלכסנדרו צ'ופה הרומני.
בחצי הגמר ניצח באיפון את דג'מל בורס הצרפתי ובגמר גבר שוב באיפון על אורן סמדג'ה הישראלי.
ב-23 בדצמבר 1995 התחרה באליפות יפן וזכה במדליית הזהב השביעית שלו באליפות כשניצח בגמר קטגוריית עד 78 ק"ג את טאטסוטו מוצ'ידה.
באטלנטה 1996, קוגה התחרה בקטגוריית המשקל עד 78 ק"ג וזכה במדליית הכסף.
בקרב הראשון קוגה ניצח את לו ווי-יו מטאיוואן, בשמינית הגמר את ברוניסלב וולקוביץ' הפולני וברבע הגמר גבר באיפון על פלאביו קנטו הברזילאי.
בחצי הגמר ניצח את צ'ו אין-צ'ול הקוריאני ובגמר הפסיד בהחלטת שופטים לדג'מל בורס הצרפתי.
בשנת 2000, קוגה הכריז על פרישתו מג'ודו תחרותי ומונה למאמן נבחרת ג'ודו הנשים של יפן.
באפריל 2003 הוא ייסד בית ספר לג'ודו לילדים בשם 'קוגה ג'וקו' בעיר קווסאקי.
קוגה נפטר ב-24 במרץ 2021 בביתו שבקווסאקי לאחר התמודדות עם מחלת הסרטן.
טושינו הדרומית הוא ראיון של המחוז הצפון-מערבי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה.
בטושינו הדרומית ישנם מספר אצטדיונים וחדרי כושר, היכל הקרח "זבזדה", בית הספר לספורט לילדים ונוער מס' 103 "יוז'נויאה טושינו".
בית הספר זה עוסק בשני סוגים של ענפי ספורט: רוגבי והיאבקות בסגנון יווני-רומי.
על בסיס בית ספר לספורט זה, פועל מועדון הרוגבי "יוזנויאה טושינו", המשחק באליפות הרוגבי של מוסקבה, שהיא ליגת "מוסקבה" של ליגת הרוגבי הפדרלית, הליגה השלישית בענף הרוגבי ברוסיה.
ישנם מועדוני כדורסל וכדורגל לילדים כמעט בכל בית ספר ציבורי.
אנדרטה לטבע "סחודניצסקאיה צ'אשה" (חלק מהפארק "טושינסקי")
אחוזת בראטצבו, כיום בית מנוחה של איגוד עובדי התיאטרון של הפדרציה הרוסית.
טוּשִׁינוֹ הצפונית הוא ראיון של המחוז הצפון-מערבי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה.
המצב האקולוגי בראיון נחשב לטוב בגלל אזורי הפארק הרבים ומאגר חימקי שנמצא בשטח הראיון, וכן היעדר אזורי תעשייה.
בראיון אין מפעלי תעשייה גדולים, אך תושבים רבים עובדים במפעלים במוסקבה, חימקי וקרסנוגורסק.
בראיון ממוקמת תחנת מטרו "פלנרנאיה" ואולם הכניסה הצפוני של תחנת "סחודנסקאיה".
בית החולים העירוני לילדים טושינו
האוניברסיטה הרוסית לטכנולוגיה כימית ע"ש מנדלייב
מכון המחקר המדעי לתעבורת דרך
טושימה (ביפנית: 豊島区) הוא רובע במרכז העיר טוקיו שביפן.
ברובע נמצאת תחנת רכבת מרכזית גדולה במיוחד וכמו גם אזור מסחר בולט המכונה "איקהבוקורו".
הרובע נוסד ב-15 במרץ 1947, ואוכלוסיית הרובע הגיע לשיא בשנת 1965 כאשר הרובע הכיל בסביבות 370,000 תושבים.
מאז ואילך כמות התושבים ברובע הולכת ודועכת ונכון ל-1 במאי 2015 אוכלוסיית הרובע מנתה כ-298,250 תושבים, בעוד שצפיפות האוכלוסין של הרובע הייתה 22,920 נפש לקמ"ר.
הרובע משתרע על פני 13.01 קמ"ר.
כ-47% מהשטחים של הרובע הם אזורי מגורים, וכ-20% מהשטחים של הרובע הם אזורים מסחריים וציבוריים.
אוכלוסיית הרובע כללה ב-2015 כ-19,868 תושבים לא יפנים, המהווים כ-7.42% מסך תושבי הרובע, ועל כן טושימה הוא מהאזורים הכי קוסמופוליטיים בטוקיו.
מתוך התושבים הלא יפנים שגרים בטושימה כ-56% הם ממוצא סיני, כ-20% הם ממוצא קוריאני, וכל היתר הם בעיקר ממוצא פיליפיני ואירופאי.
טושיהיקו פוקואי (ביפנית: 福井 俊彦; נולד ב־7 בספטמבר 1935) הוא כלכלן ובנקאי יפני.
הוא היה הנגיד ה־29 של בנק יפן ויושב ראש הבנק להסדרי סליקה בין-לאומיים.
פוקואי עבד בבנק המרכזי של יפן במשך 40 שנה.
תפקידיו כללו את נציג הבנק בפריז, ראש לשכות המחקר וניהול האשראי ומנהל בכיר.
הוא היה ראש מחלקת הבנקאות מספטמבר 1986 עד מאי 1989.
בשנת 1989, פוקואי הועלה לתפקיד סגן נגיד בנק יפן.
בשנת 1998, סגן הנגיד פוקואי התפטר בגלל שערוריית שוחד שכללה הדלפות של מידע רגיש.
הוא הצטרף לנגיד יאסו מאצושיטה והביע חרטה וצער בכך שעזב את הבנק.
לאחר מכן הוא הפך ליושב ראש מכון המחקר פוג'יטסו.
הוא גם הפך לסגן יושב הראש של איגוד מנהלי התאגידים ביפן.
פוקואי היה סגן נגיד בנק יפן מ-2002 עד 2003; והוא הפך לנגיד בנק יפן החדש בתום כהונתו בת חמש השנים של מסארו היימי.
טושיקו אקיושי (Toshiko Akiyoshi; נולדה ב-12 בדצמבר 1929) היא פסנתרנית ג'אז יפנית-אמריקאית, מלחינה, מעבדת ומנהיגת להקה.
טושיקו הייתה מועמדת לגראמי 14 פעמים והייתה האישה הראשונה שזכתה בפרס ל-"מעבד והמלחין הטוב ביותר".
אקיושי נולדה במנצ'וריה (חלק מסין) למתיישבים יפנים, שם היא התחילה ללמוד לנגן בפסנתר בגיל שש ב-1935. פרוץ מלחמת העולם השנייה השפיע על משפחת אקיושי באופן משמעותי, אביה איבד את העסק שלה ומשפחתה איבדה את כל חפציה.
לאקיושי ומשפחתה לא היה כסף כדי לקנות לה כלי נגינה לכן אקיושי הייתה צריכה לעבוד כדי לממן לעצמה כלי נגינה.
ב-1946 בסוף מלחמת העולם השנייה היא ומשפחתה עברו בחזרה ליפן, שם היא המשיכה בלימודיה בנגינת הפסנתר.
היא עברה לניו יורק ב-1959 כדי להופיעה.
התחתנה לזמן מה עם הסקסופוניסט צ'ארלי מריאנו.
נולדה להם בת וב-1967 הם התגרשו.
כעבור שנתיים היא נישאה לסקסופוניסט לו טאבאקין.
בתור נערה, טושיקו הייתה מופיעה בערבים במועדונים.
באחת מן הפעמים בה היא הופיעה, פסנתרן בשם אוסקר פיטרסון (Oscar Emmanuel Peterson) פגש אותה.
הוא חשב שיש לה פוטנציאל ועזר לה להקליט את האלבום הראשון שלה.
בין-1956 ל-1959 היא למדה במכללת ברקלי בבוסטון והייתה היפנית הראשונה שלמדה שם.
טוקיושי ובעלה השני לו טאבאקין הקימו ביחד את הביג בנד הראשון שלה ב-1973 אך ב-2003 אקיושי הגיעה להחלטה לפרק את ההרכב.
אקיושי הקליטה 22 אלבומים במהלך חייה, הייתה מועמדת לפרס גראמי 14 פעמים והאישה הראשונה שזכתה בפרס למעבד והמלחין הטוב ביותר.
טושיקאזו יאמאנישי (ביפנית: 山西 利和; נולד ב-15 בפברואר 1996) הוא אתלט יפני, זוכה מדליית ארד אולימפית (טוקיו 2020) ופעמיים ברציפות אלוף עולם (דוחה 2019 ויוג'ין 2022) בהליכה ל-20 ק"מ.
באליפות העולם שנערכה באוקטובר בדוחה, קטר זכה יאמאנישי במדליית זהב בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:26:34 שעות, לפני וסילי מיזינוב שהשתתף כאתלט נייטרלי מורשה (1:26:49 שעות) ופרסס קרלסטרם משוודיה (1:27:00 שעות).
באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט זכה במדליית ארד בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:21:28 שעות, אחרי מאסימו סטאנו מאיטליה (1:21:05 שעות) וקוקי איקדה מיפן (1:21:14 שעות).
אלוף עולם בפעם השנייה ברציפות
באליפות העולם שנערכה ביולי ביוג'ין, אורגון, ארצות הברית זכה במדליית זהב בפעם השנייה ברציפות בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:19:07 שעות, לפני קוקי איקדה (1:19:14 שעות) ופרסס קרלסטרם משוודיה (1:19:18 שעות).
טושונקה הוא בשר מבושל משומר פופולרי במיוחד ברוסיה ובמדינות אחרות של הגוש המזרחי לשעבר.
המאכל הפך לשם נפוץ לסוגים שונים של בשר מבושל משומר, שלא כולם תואמים את תקני GOST המחמירים.
ניתן להשתמש בטושונקה ולשמר במצבים קיצוניים, ולכן הוא חלק מאספקת המזון הצבאי בחבר המדינות.
עבור אנשי ברית המועצות בזמנו, טושונקה היה חלק מאספקת מזון של הכוחות המזוינים של ברית המועצות וגם של התיירות.
בתקופות קיצוניות מסוימות ניתן היה לקנות אותו רק עם תלושי מזון.
בניגוד למוצרי בשר משומר מערביים רבים, לטושונקה יש חתיכות נפרדות, נתחי בשר.
הוא מעורבב עם שומן חזיר וג'לי.
זה קרוב יותר ל־holodets, ולא ל-hash או ל-bully beef או ללוף.
התווית тушёнка (טושונקה) נפוצה לסוגים זולים יותר של שימורי בשר, מלאים בג'לי ואולי משתמשים בהם בחלקי פנים במקום בבשר.
ניתן למצוא טושונקה באיכות גבוהה כפחיות של התוויות govyadina ("בקר") או סווינינה ("חזיר").
בטושונקה הממוצעת, היחס בין בשר לשומן חזיר+ג'לי קרוב ל-50:50.
מתכונים רוסיים מודרניים פשוטים לטושונקה כוללים וריאציה של מקרוני פו-פלוטסקי ("פסטה בסגנון חיל הים").
הוא מורכב מפסטה ומכל סוג של טושונקה, מעורבב ביחס של 1:1.
טז'י טדי סבנייה הוא כדורגלן צרפתי המשחק כקשר התקפי במועדון מונפלייה מהליג 2 בו הוא משמש כקפטן.
סבנייה החל את הקריירה שלו במונפלייה, במועדון המייצג את מונפלייה עיר הולדתו.
אך הוא שיחק רק בקבוצת המילואים של המועדון עד שב-2011 הצטרף לארל-אביניון מהליג 2. ב-24 בספטמבר 2011 כבש סבנייה את שער הבכורה שלו עבור המועדון בניצחון 3–0 על לאנס.
את העונה הראשונה שלו בקבוצה הוא סיים עם שער בודד ב-22 הופעות.
את עונתו השנייה בקבוצה עונת 2012/2013 סיים סבנייה 3 שערים ב-32 הופעות בכל המסגרות.
את עונתו השלישית הוא סיים עם שער בודד ב-27 הופעות בכל המסגרות.
ואת עונתו הרביעית והאחרונה בקבוצה הוא סיים עם 4 שערים ב-37 הופעות בכל המסגרות.
בסך הכל את תקופתו בארל-אביניון סיים סבנייה עם 9 שערים ב-118 הופעות בכל המסגרות.
באוגוסט 2015, חתם סבנייה על חוזה לשנה עם אופציה לשנה נוספת בנים גם היא מהליג 2. ב-22 באוגוסט ערך סבנייה את הבכורה שלו בקבוצה וגם כבש את שער הבכורה שלו במועדון בתיקו 2–2 עם נאנסי.
ואת העונה סיים עם 3 שערים ב-28 הופעות בכל המסגרות.
בעונתו השנייה בקבוצה עונת 2016/2017 הפך סבנייה לבורג מרכזי בקבוצה כאשר סיים אותה עם 8 שערים ב-35 הופעות בכל המסגרות.
ובסיום העונה האריך את חוזהו עד 2020. בעונתו השלישית בקבוצה כבש סבנייה 5 שערים ב-35 הופעות.
אך גם עזר לקבוצתו לסיים במקום השני בליגה ולעלות לליג 1 לראשונה מאז 1993.
ב-11 באוגוסט 2018 ערך סבנייה את הופעת הבכורה שלו בליג 1 בניצחון 4–3 על אנז'ה, ואת שער הבכורה שלו בליגה הבכירה הוא כבש ב-1 בספטמבר 2018 בהפסד 2–4 לאלופה פריז סן-ז'רמן.
בסך הכל את עונת הבכורה שלו בליג 1 עונת 2018/2019, הוא סיים עם 6 שערים ב-35 הופעות אך גם עם 13 בישולים שזיכו אותו בתואר מלך הבישולים בליגה.
לאחר העונה המוצלחת בנים, ביולי 2019, חתם סבנייה במועדון נעוריו, מונפלייה ששילם עבורה כ-10 מיליון אירו, במה שהיווה שיא מועדון.
ב-19 באוקטובר ערך סבנייה את הופעת הבכורה שלו במועדון בהפסד 0–1 לריימס.
ואת שער הבכורה שלו כבש ב-10 בנובמבר בניצחון 3–0 על טולוז.
את עונת הבכורה שלו במועדון עונת 2019/2020 שנקטעה במרץ בעקבות מגפת הקורונה סיים סבנייה עם 7 שערים ב-23 הופעות בכל המסגרות.
את עונתו השנייה במועדון עונת 2020/201 סיים סבנייה עם 5 שערים ב-31 הופעות בכל המסגרות.
בספטמבר 2021 לאחר פרישתו של ויטורינו הילטון, ותיק המועדון בן ה-43, סבנייה ירש אותו כקפטן הקבוצה.
בדצמבר 2021, זכה סבנייה בתואר שחקן החודש בליגה הצרפתית לאחר שכבש שני שערים והוסיף 2 בישולים בחודש זה.
ואת עונתו הראשונה כקפטן עונת 2021/2022 סיים סבנייה עם 9 שערים ב-31 הופעות בכל המסגרות.
ביוני 2022, כשנותרה שנה אחת לחוזה שלו, האריך סבנייה את חוזהו עד 2026, לאחר התעניינות מניס וליון.
עונתו הרביעית בקבוצה עונת 2022/2023 הייתה עונת שיא עבורו כאשר הוא סיים אותה עם 12 שערים ב-30 הופעות.
סבנייה לא שיחק מעולם בנבחרת הבוגרת של צרפת אך זומן לנבחרת האולימפית של צרפת כאשר הוגדר כאחד משלושה שחקנים חריגי גיל בטורניר האולימפי באולימפיאדת טוקיו 2020. ב-22 ביולי 2021 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 1–4 למקסיקו.
שלושה ימים לאחר מכן הוא כבש את שער הבכורה שלו שהיה שער הניצחון בתוספת הזמן בניצחון 4–3 על דרום אפריקה.
שחקן החודש של בליג 1: דצמבר 2021
טושיו סא'אקי הוא דמות בדיונית מסדרת סרטי "ג'ו-און" היפנית וסדרת סרטי "הטינה" האמריקאית ונוצר על ידי טאקאשי שימיזו.
דמותו של טושיו מוצגת כילד קטן (לרוב מתחת לגיל 10), בעל עור לבן כסיד, עיניים שחורות וייללות חתול הבוקעות מפיו.
טושיו נחשב לדמות בולטת בסדרה ביחד עם אמו, קיאקו.
הופעתו הראשונה של טושיו הייתה בסרט הקצר "4444444444" ולאחר מכן המשיכה להופיע בשתי סדרות הסרטים כרוח רפאים הרודפת את בית משפחתו במחוז , טוקיו, יפן.
רוחו של טושיו נחשבת לאחד הכלים בהם הקללה בבית עושה שימוש.
אותה קללה נוצרה כאשר אדם מת תחת זעם רב, רגשותיו נשארים במקום המוות והופכת את אותו אדם לרוח נקמנית שהורגת את כל מי שביקר במקום המוות או שהה בסמוך לאדם שביקר.
הופעתו הבאה של טושיו הייתה בסרט "הטינה 3", שם הוא גולם על ידי השחקן שימבה טסוצ'יה, בתור דמות אורחת בשני הסרטים "ג'ו-און: רוח לבנה" ו-"ג'ו-און: רוח שחורה".
בשני סרטים אלו, דמותו גולמה על ידי השחקן שוסיי אוטו.
טושיו זכה לתפקיד האנטגוניסט הראשי בשני הסרטים "ג'ו-און: תחילתו של הסוף" ו-"ג'ו-און: הקללה האחרונה", בהם מוסבר שמותו הוא המקור לקללת בית משפחת סא'אקי ולא אמו.
טושיו נולד לטאקאו וקיאקו סא'אקי, זוג ממוצא יפני המתגורר במחוז נרימה שבטוקיו, יפן ב-27 ביולי 1987. הוא נקרא כך על שם מושא אהבתה של אמו, מורה בשם שינזוקה קוביאשי (俊介), אך אמו הוסיפה אות נוספת לשמו על מנת לא לעורר את חשד בעלה (剛雄).
על מנת לתמוך בבנה ביומו הראשון בבית הספר, קיאקו אימצה עובר טושיו חתול מחמד שחור לו הם קראו "מר".
למרות שאביו לא היה מרוצה מאימוץ החתול, הוא לא התנגד לכך והרשה לטושיו לשמור את החתול.
מורו של טושיו מתברר להיות שינזוקה קוביאשי, מושא אהבתה הישן של אמו.
לאחר פגישה בין השניים, רגשותיה של קיאקו מוצפים מחדש והיא מעלה אותם על כתב ביומנה.
טאקאו מגלה את היומן והאמין שקיאקו בגדה בו ושטושיו הוא לא בנו שלו.
כשקיאקו חזרה לביתה באותו היום, טאקאו דקר אותה למוות.
בהמשך, טאקאו לקח את חתול המחמד של טושיו, דקר אותו עם סכין יפנית ולאחר מכן כלא אותו בתוך מיקרוגל דולק.
לאחר שטושיו חזה במעשיו של אביו, הוא ברח לעליית הגג וטאקאו החליט להשאירו שם לבד לגורלו.
בעליית הגג, טושיו מצא את גופתה של אמו ולאחר מכן, אמו התגשמה חזרה כרוח נקמנית וטושיו היה קורבנה הראשון.
מותה של קיאקו יצר קללה בשם "ג'ו-און" על הבית ובעקבותיה, רוחותיהם של קיאקו, טושיו וטאקאו (אותו קיאקו הרגה זמן קצר לאחר מותה) רודפות את בית המשפחה והורגות את כל מי שנכנס אליו או שוהה במחיצת אדם שביקר בו.
"צורת הרוח" האייקונית של טושיו היא של ילד בעל עור לבן כסיד, עיניים כהות והליכתו ללא חולצה.
למרות מצבו, טושיו לא מרבה להרוג את הקורבנות, אלא רק לרדוף אותם.
עיבוד מחדש לסדרה משנת 2014
בעיבוד מחודש שנעשה לסדרת הסרטים היפנית בשנת 2014, דמותו של טושיו קיבלה פוקוס גדול יותר והפכה לדמות האנטגוניסט הראשית בסרטים.
בעלילת הסרטים הללו, שנים לפני שמשפחת סא'אקי רכשה את הבית, טושיו, שנקרא אז בשם "טושיו יאמאגה", נמצא מת בארון בקומה העליונה בבית על ידי הרשויות.
לאחר מותו, קללה נולדה בבית וטושיו התגשם בחזרה כרוח נקמנית.
תקופה קצרה לאחר מותו, ארבע נערות מבקרות בבית ולאחר מכן נהרגות על ידי רוחו של טושיו.
טושיו הוא גם הסיבה להירצחה של קיאקו בסרטים אלו: טאקאו סא'אקי נהג לעזוב את הבית רבות לעסקיו וקיאקו התפללה לילד משלה.
באישון לילה, רוחו של טושיו הופיעה בפניה ונכנס לרחמה כדרך להפוך חזרה לילד בשר ודם.
שנים לאחר מכן, טאקאו גילה את האמת ורצח את אשתו (מה שגרם גם לה להפוך לרוח נקמנית בעקבות הקללה שכבר הייתה קיימת בבית).
בסרט השני בצמד, מתברר שטושיו יכול לשלוט באנשים שמתו על ידי קללה.
יכולת זו מוצגת כאשר טושיו פוקד על יאיואי להרוג את אחותה ואת ראו ואמה.
טושיו גם בעל היכולת להשתלט על גופם של אנשים אחרים; בכך הוא מסוגל להמשיך להיראות כאנושי ובהמשך הוא מאומץ על ידי משפחתה של ראו, אותה לבסוף הוא הורג.
בדומה לציר הזמן המקורי, מותה של קיאקו נבע מהיותה מאוהבת במורה, אך הפעם מדובר בפרופסור אמריקאי בשם פיטר קירק.
בנוסף, סיבת מותו שונה: בעוד בסדרה המקורית הוא התחבא בעליית הגג ונהרג על ידי רוחה של אמו, בסדרה זו טאקאו מטביע את טושיו באמבטיה ביחד עם מר החתול.
בסדרה זו, טושיו הוא נכדה של נאקאגאווה קאוואמטה ודודתו היא אחותה של קיאקו, נאוקו ודודו החורג הוא דאיסוק, בעלה של נאוקו.
בגרסה היפנית, טאקאו רוצח רק את קיאקו ומר החתול.
טושיו ברח מאביו אל עבר עליית הגג, שם הוא מוצא את גופת אמו ולאחר מכן מת על ידי הרוח שלה.
בגרסה האמריקאית, טאקאו מטביע אותו ביחד עם מר החתול באמבטיה, לאחר מכן מחביא את גופתו בארון בחדרו ואוטם אותו עם נייר דבק.
בנובלה עליה בוססה סדרת הסרטים היפנית, טושיו בורח מאביו אל עבר ארון בעליית הגג.
שם, טאקאו נועל אותו כדי שיגווע מרעב וימות.
בארון, טושיו מוצא את גופתה ואת רוחה של אמו.
לא ידוע האם הוא באמת מת מרעב והפך לרוח נקמנית או שמא אמו הרגה אותו.
בנוסף, בנובלה מצוין שטושיו הוא זה שקבר את מר בחצר הבית לאחר מותם של שניהם.
בסדרה היפנית, טושיו היה בן 6 כאשר הוא מת.
בסדרה האמריקאית, הוא היה בן 7 או 8 (ניתן לראות זאת בכתבת עיתון אותה קרן דייוויס קוראת שם מצוין גילו).
בסדרה המקורית, טאקאו משאיר את טושיו לבד לגורלו לאחר שהוא מאמין שהוא לא בנו הביולוגי, אלא בנו של שינזוקה קוביאשי.
הנובלה עליה סדרת הסרטים מבוססת מרחיבה זאת ובה מצוין שטרם לידתו, טאקאו וקיאקו הלכו לרופא פוריות שבישר לשניים שספירת הזרע של טאקאו נמוכה, מה שהעלה את חשדו לאחר לידתו של טושיו.
בסדרה האמריקאית, טאקאו רצח את טושיו מכיוון שהוא היה עד לרצח אמו
בעיבוד שנעשה בשנת 2014 מוצגים שני טושיו: הראשון הוא טושיו יאמאגה, ילד שהתגורר עם משפחתו ולאחר מכן נכלא בארון בחדרו ומת.
הטושיו השני הוא טושיו סא'אקי, שהוא ההתגשמות הגשמית של טושיו יאמאגה.
טחינה היא מחית של גרעיני שומשום.
הטחינה מהווה מרכיב עיקרי בחלווה ורכיב חשוב בחומוס, ומשולבת במאכלים מסורתיים רבים במזרח התיכון, בצפון אפריקה ובמזרחה ובאגן הים התיכון.
הטחינה עתירה בשומן בלתי רווי, בחלבון, ובמינרלים כגון סידן וברזל, ודלה בפחמימות.
ברוב מדינות המערב, טחינה אינה מוצר מדף, והיא יקרה יחסית למחירה במזרח התיכון.
טחינה גולמית היא מחית של גרעיני שומשום.
טחינה לבנה (צבעה נוטה לגוון בז' בהיר) עשויה מזרעי שומשום קלופים.
טחינה מלאה עשויה מגרעיני שומשום שלמים עם קליפתם.
היא עשירה יותר בסיבים תזונתיים ומינרלים.
סלט טחינה הוא טחינה המדוללת במים, בתוספת מלח ולעיתים בתוספת עשבי תיבול.
מקור המילה טחינה בערבית: "طَحِينَة", שורש המילה הוא ט.ח.נ, המשמש במשמעות דומה בעברית.
בערבית, משמשת המילה בהוראה כללית למוצר שנטחן.
דוגמה: קמח נקרא "קמח טַחִין".
זאת, על אף העובדה שמשמעות צמד המילים הערביות: "طحين قمح" (תעתיק: "טַחִין קַמְח") הוא "קמח חיטה" ולא "קמח טחון".
בעברית, בערבית, ובאנגלית בקהילות מסוימות, נתייחדה המילה "טחינה" (במלעיל) – לטחינת זרעי שומשום בלבד.
הגיית המילה בערבית תלויה בניב המקומי: בערבית פלסטינית מקובלת ההגייה הקרובה לטַחִינֵה, ואילו בערבית הסורית מקובלת ההגייה טְחִינֵה.
כיום, משמשת המילה "טחינה" לרוב לתיאור טחינת שומשום גולמית או "ממרח טחינה" העשוי ממנה, אולם מוכר גם השימוש בטחינה לתיאור מחיות שונות, שמקורן אינו שומשום, דוגמת "טחינת אגוזים" או "טחינת פיסטוק".
הן טחינה "מלאה", העשויה שומשום שאינו קלוף, והן טחינה משומשום קלוף – מכונות "טחינה גולמית"; כלומר, ממרח העשוי אך ורק מגרעיני שומשום (ולא מגרעינים אחרים כלשהם).
גרעיני השומשום יכולים להיות קלויים או בצורתם הטבעית, ולרמת הקלייה השפעה על עומק הטעם וכהות גוון הממרח.
הטחינה היא קולואיד של מוצקי השומשום בשמן השומשום, היא שמנונית וניתן לראות בה מקבילה לחמאת הבוטנים.
בשתיהן נעשה שימוש במאכלים ובדברי מתיקה, ושתיהן בעלות ערכים תזונתיים גבוהים: הן עתירות שומנים בלתי רוויים וחלבונים, והן דלות בפחמימות.
בדומה לבוטנים ולגרעינים שונים אחרים, ניתן להפיק מגרעיני השומשום שמן.
בטחינה גולמית שעמדה זמן מה ולא עורבבה, נפרדים שמן השומשום ומוצקי השומשום, הדבר אינו מעיד על מוצר פגום ואפשר שדווקא מאשש את היעדרם של תוספים, יש פשוט לערבב המוצר ביסודיות לקבלת נוזל סמיך וחלק.
לאחריו, נותרים מוצקי השומשום בלבד, ואלו משמשים להכנת ממרחים מופחתי שומן, אם כי עדיין בעלי אחוז שומן ניכר.
בשמן השומשום ניתן להשתמש לתיבול ולטיגון.
עם חימומו, מפיץ השמן ניחוח דומה לחמאה, ויכול להוות תחליף לחמאה בתיבול בשרים לצורך שמירה על כשרות (כלומר, שמן שומשום במקום חמאה, שהיא מוצר חלבי – כתיבול לבשרים).
טחינה גולמית מורכבת ממוצקי שומשום הידרופיליים ושמן שומשום הידרופובי.
בהכנת "סלט טחינה" או "רוטב טחינה", מדללים טחינה גולמית במים ובמרכיבים נוספים.
בתחילה, כשכמות המים קטנה, מוצקי השומשום נצמדים זה לזה ונוצרים גושים ולכן התערובת נעשית מוצקה יותר.
רק לאחר שנוספים עוד מים, מוצקי הטחינה מתמוססים במים.
לאחר ערבוב נוצר תחליב של שמן השומשום ומוצקי השומשום הממוסים במים.
בעת אכילת טחינה גולמית, העתירה בשומן, לא מתרככת העיסה הצמיגה ברוק – עובדה המקשה על בליעתה; בשל סיבה זו, יעדיפו חלק מסועדיה לאכלה כמטבל מדולל.
"רוטב טחינה" מוגש במסעדות ערביות מסורתיות, בחומוסיות, בדוכני פלאפל ושווארמה.
המתכון המסורתי כולל: טחינה גולמית, מים, לימון, שום, פטרוזיליה ומלח.
ערכם התזונתי של "רוטב הטחינה" ו"סלט הטחינה" נמוך ביחס לזה של הטחינה הגולמית.
בסלטי טחינה תעשייתיים, אשר ערכם התזונתי נמוך אף הוא ביחס לערכה התזונתי של הטחינה הגולמית, מוסיפות חברות הייצור לרוב עמילנים, המגדילים את נפח הסלט ומוזילים את עלות ייצורו.
כמו כן, מוסיפות החברות לטחינה חומץ וחומרים משמרים שונים – במטרה להאריך את חיי המדף של המוצר.
טחינה גולמית יכולה לשמש גם עבור חלווה, גלידות, עוגות, ועוגיות.
הפקת הטחינה הגולמית כוללת מספר שלבים:
סינון וניקוי השומשום: גרעיני השומשום שמגיעים מהשדה וכוללים אבק, חול, אבנים קטנות ולעיתים שברי קליפות, עוברים סינון וניקוי יסודי באמצעות מסננות, זרמים של אוויר ומים.
השריה והפרדת קליפות: הגרעינים מושרים במים כדי לרכך את הקליפה החיצונית., ולאחר מכונות מפרידות את הקליפה מהגרעין (תוך ערבוב ומערבולת מים).
ייבוש וקליה: השומשום הקלוף מועבר לייבוש בתנורים תעשייתיים כדי להסיר לחלוטין את הלחות, ולפני הטחינה בגרעינים עוברים קליה בטמפרטורה מבוקרת כדי לשפר את הטעם והארומה.
צבע הטחינה יכול להיות מושפע מעוצמת הקליה (זמן וטמפרטורה)
טחינה (טחינה באבני ריחיים או מכונה): גרעיני השומשום הקלוי עוברים דרך אבני ריחיים מסורתיות או מכונות תעשייתיות שמועכות אותו עד שנוצרת משחה חלקה.
קירור ואריזה: הטחינה יוצאת חמה מהטחינה, ולכן מקררים אותה לפני האריזה.
"טחינה מלאה" מופקת בשיטה זהה לזו בה מופקת טחינה משומשום קלוף.
לאחר טחינת השומשום מוסיפים לה מחית קליפות שומשום.
שכם הייתה ועודנה מרכז מסורתי לייצור טחינה לצד יצרנים גליליים.
בעבר גידלו בישראל שומשום, אך מרבית החקלאים המקומיים זנחו גידול זה בשל רווחיות נמוכה.
מרביתו של השומשום המשמש לייצור טחינה מיובא מהודו, סודן, טנזניה, ברזיל ואתיופיה.
בשנים האחרונות פותחו בפקולטה לחקלאות זני שומשום עתירי יבול המותאמים קציר ממוכן, והגידול התחיל לחזור לשדות הארץ, ובעיקר בקיבוצי העוטף.
בעבר, הייתה הטחינה נפוצה בעיקר על שולחנם של ערבים, יהודים אנשי היישוב הישן ויהודים אשר עלו לארץ ממדינות המזרח התיכון.
אף על פי כן, במשך שנים רבות, נפוץ היה "רוטב הטחינה" בדוכני הפלאפל.
עד שנת 1967 הטחינה בישראל הופקה משומשום מזן "בלדי" שגודל בארץ ישראל.
לאחר מלחמת ששת הימים החל בישראל שיווק של טחינה שיוצרה בשכם.
עם הזמן עברה הפקת טחינה בישראל לשימוש בשומשום מאתיופיה מאזור הומרה, אשר נקרא על שם העיר הומרה שבמחוז תיגראי שבצפון המדינה.
משנת 2024, מיוצרת בישראל גם טחינה מגרעיני שומשום מקומיים שגדלו בישראל.
הטחינה החלה להיות נפוצה יותר החל משנות ה-80', תחילה בצורה של מטבלי טחינה מוכנים, ומאוחר יותר – בצורתה הגולמית.
מאז פרוץ האינתיפאדה הראשונה ב-1987 חל שינוי בשוק הייצור של הטחינה, אשר עבר ברובו לתוך שטחי הקו הירוק.
צריכת הטחינה הגולמית בישראל עמד על כ-11,000 טון בשווי של כ-250מיליון ש"ח ב-2021. מתוכו כמות טחינה של 40% שווק על ידי "אחוה", כ-23% על ידי "בארכה", 11% על ידי "אל ארז", 8% על ידי טחינה ירושלים, ועוד מותגים קטנים רבים.
החל מינואר 2020 ניתן לסמן בתו ירוק מוצרי טחינה גולמית ללא תוספות, סלט טחינה מוכן ללא תוספות למעט תבלינים ומלח (עד 200 מ"ג נתרן ב־100 גרם).
ועדת מומחים מספר 554902 במכון התקנים הישראלי מוקדשת לנושאי טחינה, והיא הוציאה את תקן מספר 642: "טחינה מזרעי שומשמין".
בין השאר חברים בוועדה נציגי שירות המזון הארצי, וחברות מסחריות כגון שטראוס, טחינה הנסיך, רושדי תעשיות מזון, ואחדות ביח"ר לחלבה טחינה וממתקים.
טחינה חייבת להכיל 100% שומשום ואין להוסיף דבר פרט למים ומלח
חובת סימון תכולת מלח (נתרן כלורי) אם היא גדולה מ-0.5% מהמוצר
מלבד טחינה גולמית מיוצרים בישראל מוצרים נוספים על בסיס טחינה: סלטי חומוס עם טחינה (עד 40%); טחינה בתוספת תבלינים; סלטי טחינה עם חצילים, פלפלים, עגבניות; טחינה בתוספת ספירולינה; וממרח טחינה עם תוספות של פיסטוק, סילאן, שוקולד ועוד.
טחינה קיימת במזרח הרחוק כבר אלפי שנים ואופן הכנתה משתנה ממדינה למדינה.
בסין, למשל, נהוג להכין טחינה מזרעי שומשום קלויים מזרעים לבנים או שחורים.
ואילו היפנים אשר גם קולים את השומשום לפני ההכנה, נוהגים להוסיף לטחינה טעמים דומיננטיים כגון סויה, מירין, סאקה וכדומה.
טחינה סינית (芝麻酱) – קיימת, אך שונה מהטחינה המזרח־תיכונית: היא לרוב עשויה משומשום קלוי מאוד, כהה וסמיך יותר, עם טעם "קלוי-מריר".
משמשת למשל ברוטב לשיפודים, שוקולד שומשום, או אטריות קרות.
ביפן, גורומה (Goma) – שם כללי לשומשום; Goma-dare הוא רוטב שומשום שמזכיר טחינה מדוללת, מוגש לעיתים עם סובה או שבּוּ שָבּוּ.
בהודו, מחיות שומשום קיימות לעיתים ברטבים, אבל טחינה מזרח־תיכונית פחות מוכרת.
טחינה ומוצרי שומשום קיימים בצפון ובדרום אמריקה, אך הם אינם חלק מהמטבח המסורתי המקומי – אלא הפכו פופולריים יותר בשנים האחרונות, בעיקר בזכות השפעת המטבח המזרח־תיכוני והמודעות הגוברת לתזונה בריאה.
עם העלייה בטרנדים של מזון על (superfoods), טבעונות ועניין במטבחים אתניים, הביקוש לטחינה ולשומשום נמצא בצמיחה מתונה אך עקבית.
בצפון אמריקה, השימוש בטחינה נפוץ במסעדות טבעוניות, חומוסיות, ובמטבחים ים-תיכוניים.
העלייה בפופולריות של חומוס תרמה להחדרת הטחינה – שמרכיבה אותו.
בדרום אמריקה, טחינה פחות נפוצה, אבל נמצאת בעיקר בחנויות טבע, אורגני או קהילות מהגרים מהמזרח התיכון (למשל בברזיל וארגנטינה).
צפון אמריקה (ארצות הברית וקנדה): טחינה זמינה במרכולים רבים, בעיקר באזורים עם אוכלוסייה מגוונת או חובבי אוכל טבעוני/צמחוני.
מותגים כמו Soom Foods, Baron's, Whole Foods 365 ואחרים מייצרים או מייבאים טחינה באיכות גבוהה.
חלק מהטחינות מיוצרות מקומית, אך חומר הגלם (שומשום) לרוב מיובא מאתיופיה, סודאן או הודו.
דרום אמריקה: שומשום משמש רבות באפייה ובבישול מסורתי – לדוגמה, ברוטב המקסיקני "מולה" יש שימוש בשומשום קלוי.
בשנים האחרונות ברזיל התחילה לגדל שומשום בהיקפים הולכים ועולים לייצוא.
במהדורה הישנה של הספר שמירת שבת כהלכתה מובא לאסור את הכנת הטחינה בשבת משום מלאכת לש.
זאת מכיוון שהמים הנוספים אינם מתרכבים עם השמן ונעשית הבלילה יותר עבה (סמיכה).
לעומת זאת, יש פוסקים המתירים את הכנתה באופן גורף.
ובמהדורה החדשה (תש"ע) של שמירת שבת כהלכתה מתיר בשעת הצורך להכין טחינה כשנותן בתחילה הרבה מים, שאז הבלילה מדוללת מיידית, ובלבד שלא יערבב את הטחינה בדרך הרגילה.
על טחינה מברכים שהכל, ובורא נפשות ככל פרי שנעשה משקה.
בטחינה גולמית שניכר צורת השומשום, ברכתה בורא פרי האדמה.
טחבי כבד (שם מדעי: Marchantiophyta או Marchantiomorpha) קבוצה של צמחים פרימיטיביים הכוללת את המחלקות:
לטחבי הכבד אופייני תאלוס שטוח, הנצמד לסובסטרט, ומתחלק באופן דיכוטומי.
צורת התאלוס מזכירה כבד ומכאן שם הקבוצה.
הרבייה היא מינית (מתרחשת רק בסביבה מימית, למשל כשיורד גשם) ואל-מינית (באמצעות איברים מיוחדים המכונים gemma cups).
בדומה לטחבי העלים, השלב הדומיננטי בחיי טחב הכבד הוא ההפלואידי (הגמטופיט), ואילו השלב הדיפלואידי (הספורופיט) משני ביותר.
טחבי הכבד יכולים להיות חד-ביתיים או דו-ביתיים.
טחבי הכבד שויכו בעבר לקבוצה Bryophyta, שכללה גם את טחבי הקרן וטחבי העלים.
מחקרים פילוגנטיים הראו שקבוצה זו היא פאראפילטית, ובעקבותיהם הוצאו טחבי הכבד וסווגו בתור קבוצה נפרדת.
בישראל תוארו עשרות בודדות של מיני טחב כבד, חלקם נפוצים למדי.
המונח טחבים (שם מדעי: Bryophytes) מתייחס לקבוצה של צמחים פרימיטיביים, רב-תאיים ויבשתיים, שאינם וסקולריים.
בעבר התייחסו לקבוצה כדרגה היררכית במיון הטקסונומי, אולם מחקרים פילוגנטיים הראו שזוהי קבוצה פרפילטית, המורכבת משלוש קבוצות מונופילטיות:
בשיטת המיון הישנה, קבוצת הטחבים כונתה Bryophyta, אולם תחת המיון החדש מקובל לכלול תחת שם זה רק את טחבי העלים (Bryophyta sensu stricto).
ישנם מינים שמגיבים על התארכות היום, בכך שהם נכנסים לתרדמה לקראת הקיץ.
ישנם מיני שרך הגדלים בין טחבי עלים הכולאים אבק על גבי התשתית האטומה כמעט למים ובכך מכשירים תשתית סופגת מים לצמחי השרך.
בישראל זוהו כ-260 מינים של טחבים, רובם (כמאתיים) טחבי עלים.
הם גדלים בעיקר בבתי גידול לחים ומוצלים, ולכן שכיחים בעיקר באזורי חורש מפותח בצפון הארץ.
תיאור מפורט של פלורת הטחבים של ישראל מופיע בכרך הטחבים של הפלורה פלשתינה .
המדע העוסק בחקר הטחבים נקרא בּרִיוֹלוגיה (Bryology).
הטחול הוא איבר פנימי רך בצבע סגול־אדום, שגודלו כגודל אגרוף.
הוא שוכן בחלקו העליון השמאלי של חלל הבטן, לצד הקיבה ומאחורי הצלעות התחתונות.
הטחול מהווה חלק ממערכת הלימפה.
הטחול מורכב משני סוגי רקמה:
מוך לבן: רקמה הדומה לרקמת לימפה רגילה, בנוי מלימפוציטים שמקיפים עורק ומונוציטים (מקרופאג'ים).
מוך אדום: רקמה ספוגית מלאת דם וורידים גדולים בה מתרחש פירוק תאי הדם האדומים.
מכיל venous sinuses ובהיקפו יש הרבה מאוד קישריות לימפטיות.
Lienalis) מביא את הדם לשער הטחול, ושם הוא מסתעף לענפים קטנים החודרים עם הכפסיסים לעומק עמוק, שבו הם מוקפים על ידי קשרי לימפה.
כל קשריר לימפה מוחדר ומוזן על ידי ענף עורקי קטן.
הדם היוצא מן הקשריר בנימיות, נשפך למערכת הסינוסואידית-ורידית.
בעובר, הטחול מייצר תאי דם לבנים.
אולם תהליך זה נפסק לקראת הטרימסטר השלישי להריון ואצל אדם בוגר עיקר ייצור תאי הדם הלבנים נעשה במח העצם והתימוס.
הטחול הוא איבר המשויך למערכת הלימפטית.
בתור שכזה, יש לטחול תפקיד חשוב כמקום מפגש בין תאי הדם הלבנים השונים (לימפוציטים ומקרופאג'ים).
קרבה פיזית זו מאפשרת אינטראקציה והעברת מידע בין התאים, התורמת הן לתגובה במערכת החיסון הנרכשת (בין היתר יצירת נוגדנים) והן לתגובה במערכת החיסון המולדת כמו פירוק חיידקים.
למקרופאג'ים השוכנים בטחול תפקיד גם בפירוק תאי דם אדומים פגומים או מתים ומחזור הברזל המצוי בהם, ובפירוק טסיות הדם.
שתי פעולות אלה מבוצעות גם על ידי הכבד.
בטחול יכולות להתפתח מחלות שונות כגון זיהומים, שאתות וכו'.
המחלות הללו יכולות להיות מחלות בפני עצמן, או סימפטום של מחלה.
טחול מוגדל היה תוצאה ידועה של מחלת המלריה.
כמו כן, הטחול עלול להתפוצץ כתוצאה ממאמץ יתר, בעיקר כאשר הגוף חולה במחלת הנשיקה או במחלות אוטואימוניות, ואז יש להוציאו בניתוח.
גם בעת העתיקה היה נהוג לנתח ספורטאים ולוחמים ולהוציא את הטחול, כדי שלא יתפוצץ ממאמץ יתר.
ילדים קטנים חסרי טחול רגישים מאוד לזיהומים על ידי חיידקים.
לעומת זאת, אצל מבוגרים חסרי טחול לא נמצאה עלייה ברגישות לגבי זיהומים אך לעיתים חוסר טחול יכול לגרום לסיבוכים אחרים.
טחבית מצויה (שם מדעי: Porcellio scaber) היא מין של סרטן יבשתי בסדרת שווה רגלאים.
הטחבית חובבת מקומות לחים וניזונה מרקבובית צמחים ומיני צומח.
הטחבית מתרבה על ידי הטלת ביצים, תטולה של 20–35 שבוקעות תוך 40 יום.
התפתחות היא גלגול חסר ללא שלב גולם.
מבנה הגוף של הטחבית פחוס בכיוון גבי-גחוני, כלומר: גוף רחב באמצע וצר בצדדים.
גוף הטחבית מתחלק לשלושה חלקים עיקריים שניתן להבדיל ביניהם בנקל:
ראש – נושא זוג מחושים קטנים הבנויים מ-2–4 פרקים המשמשים כסימן טוב להבדיל בין הזכר והנקבה ועוד זוג עיניים מורכבות שאינן נישאות על גבעולים.
בין הטחביות ישנם גם מינים עיוורים כמו הסומטחבית.
חזה – החזה בנוי מ-7 פרקים שכל אחד ואחד מהם נושא זוג גפי הליכה.
הבטן – הבטן היא איבר בעל ייחוד אצל הטחביות.
הבטן בנויה מ-6 פרקים ונושאת 5 זוגות של גפי-בטן שטוחים ותוספת אחורית, ה-טֶלסוֹן.
הטלסון נושא שלוחות-זנב, הנקראות, אוּרוֹפּודָה.
גוף הבטן, הפְּלאֶוֹפּוֹד, בנוי מבסיס ומשתי תוספות: פנימית וחיצונית.
הפנימית: אֶנדוּפּודִיט משמשת כאיבר נשימה.
התוספת החיצונית, ה-אֶקסוּפּודִיט מגוננת עליה.
חלקים נרחבים מהתנהגותה של הטחבית נובעים מצורך ההסתגלות לחיי היבשה.
הטחבית שמקורה במים, כשאר היצורים, יצרה לעצמה מנגנונים שונים העוזרים לה לשמור על הלחות.
אצל הטחבית בעיית שמירת הלחות קשה במיוחד, כמו אצל שאר בעלי החיים הקטנים, שאצלם יחס שטח פנים-נפח גדול ביותר.
כדי להימנע מחום ומיובש נחבאות הטחביות במשך שעות היום ופעילות במשך הלילה.
במשך היום הטחביות מסתתרות מתחת לאבנים, עצמים הפזורים על השטח, חריצים בקרקע, סדקים בגזעי עץ, תחת קליפות עץ, מחילות שונות של עצמם או של נמלים.
המאפיין הקבוע של כל המקומות הללו הוא לחות גבוהה.
כאשר יוצאות הטחביות מהמחבואים השונים הן נשארות כל עוד הלחות נשארת גבוהה.
גם במקומות הקשים ביותר הטחבית שורדת.
ישנם מינים בכל אזור בעולם, גם למדבר הסתגלו סוגים מסוימים של הטחבית.
גם בתוך הים ובקרבתו ישנן טחביות.
בגבעות החוף גם כן ניתן למצוא טחביות.
גם בכל שאר סוגי האקלים: הרים, חורש, קיני נמלים וכן הלאה, ישנן טחביות אשר הסתגלו כל אחת לתנאים המיוחדים של סביבתה.
בארץ ישראל הטחביות נפוצות ביותר.
בגליל לבדו נמצאו 15 סוגים שונים של טחביות ובכלל הארץ נספרו עד היום כ-50 מינים שונים, וזאת מבלי לבצע חיפוש מדוקדק אחר טחביות.
עם רדת הלילה מגיחות הטחביות ממחילותיהן ומתחילות לתור אחר מזון.
הטחביות ניזונות בעיקר מרקבובית, מנשורת של עלים יבשים ועלים ירוקים.
הטחביות מצוידות כהלכה למטרה זאת: זוג לסתות, שני זוגות של לסתות עליונות (מקסילות) ובזוג נוסף של לסתות תחתונות (רגלסות) מאוחות היוצרות שפה תחתונה.
כיום סוברים המומחים כי הטחביות בתקופת היעלמותן מעל פני הקרקע, תקופת השינה, הן בתרדמת עמוקה ואינן ניזונות כלל.
קצב גדילת הטחביות מושפע רבות ממזונן.
כאשר המזון רווי חלבון, שלב ההתפתחות הראשוני שלהן מהיר יותר וכאשר הכמות קטנה, ההתפתחות מואטת.
תועלתה של הטחבית לאדם מועטה ביותר כשם שנזקה מועט ביותר.
נזקה של הטחבית הוא לחקלאות, אך גם זה בקנה-מידה אפסי ממש.
הנזק שהטחבית יכולה לעשות לעצים הוא מינימלי ונובע בעיקר מהתנחלות הטחביות בגזע העץ דבר הפוגם בעץ.
יתרונות הטחבית הם גם-כן בקנה-מידה קטן ביותר וזאת ב"הפיכת האדמה", תיחוח, כשם שחסרי-חוליות אחרים עושים כדוגמת תולעי אדמה (שלשולים).
התיחוח תורם רבות לחקלאות אך עדיין הטחביות הן לא העזר העיקרי לאדם.
טָחוֹ (בספרדית Tajo (טאחו); בפורטוגזית Tejo (טֶז'וּ); בלטינית Tagus (טאגוס)) הוא הנהר הארוך ביותר בחצי האי האיברי: אורכו 1,007 קילומטרים, מתוכם 785 בספרד, 44 לאורך הגבול עם פורטוגל ו-178 בפורטוגל עצמה.
ראשיתו בהרים שבפרובינציית טרואל באראגון.
הוא זורם מערבה ועובר דרך הערים ארנחואס וטולדו בספרד, וסנטרם וליסבון בפורטוגל.
בליסבון הוא נשפך לאוקיינוס האטלנטי.
כמו נהרות אחרים בחצי האי, פני המים של טחו משתנים לאורך השנה, ולעיתים גורמים להצפות.
ההצפה הכבדה ביותר התרחשה ב-1755 בעקבות רעידת האדמה בליסבון.
שטח אגן הניקוז שלו כ-80,000 קמ"ר, מתוכם 55,000 קמ"ר בספרד ו-25,000 קמ"ר בפורטוגל; בכך הוא השני בחצי האי האיברי אחרי אברו.
טחבי עלים (שם מדעי: Bryophyta) היא קבוצה של טחבים הגדלים בדרך כלל ככרים צפופים במקומות מוצלים.
בדרך כלל הפרטים בעלי עלים פשוטים שהם לרוב בעובי תא בודד.
למרות שלכמה מינים ישנן מערכת הולכה בסיסית של נוטריאנטים או של מים, לרוב טחבי העלים אין רקמות כאלה הנפוצות בצמחים וסקולריים.
אחרי הפריה לטחבי העלים לא נוצרים זרעים אלא ספרופיט המורכב מגבעול ארוך שבראשו קפסולה המכילה נבגים.
רוב המינים בעולם ובארץ קטנים מאוד וגודלם אינו עולה על 1–3 סנטימטר אם כי בעולם קיימים גם פרטים המגיעים לגובה של 20 סנטימטר.
מעמדם של טחבי העלים שנוי במחלוקת.
בעבר התייחסו אליהם כמחלקה במערכת הטחבים שהכילה גם את טחבי הכבד ואת האנתוצרוטה אך כיום נוטים לסווג אותם כמערכה בפני עצמה תחת השם "Bryophyta" (השם הקודם של הטחבים).
טחבי העלים מהווים על פי החלוקה הפילוגנטית המודרנית את מערכת הצמחים החיים הקרובה ביותר לצמחים וסקולריים.
בעולם יש כ-12,000 מינים של טחבי עלים, ומתוכם גדלים בארץ 210 מינים המחולקים ל-64 סוגים ב-20 משפחות שונות.
טחבי-עלים הם צמחים לא וסקולריים.
הדבר מתבטא בכך שהם חסרים את הרקמות שאופייניות בדרך כלל לצמחים וסקולריים, במיוחד העצה.
טחבי עלים קולטים מים וניוטריאנטים בעיקר דרך העלים שלהם ובדומה לשאר הצמחים מעבדים אור-שמש ופחמן דו-חמצני בתהליך הפוטוסינתזה.
בדומה לאנתוצרוטה ולטחבי הכבד גם בטחבי העלים הגמטופיט ההפלואידי הוא השלב המרכזי במחזור החיים, זאת לעומת הצמחים הוסקולריים שמה הספורופיט הדיפלואידי הוא השלב המרכזי במחזור החיים.
טחבי עלים מתרבים באמצעות נבגים ולא באמצעות זרעים, והם חסרי פרחים.
בצמחים וסקולריים יש שני זוגות של כרומוזומים בתאים הוגטטיביים שלהם ולכן הם נקראים דיפלואידים, כלומר, לכל כרומוזום בתא יש זוג שמכיל מטען גנטי פחות או יותר דומה.
בניגוד לכך, לטחבי-עלים ולטחבים אחרים יש רק עותק אחד של כל כרומוזום בתאים הוגטטיבים ולכן הם נקראים הפלואידים.
רק בשלב הספרופיט של הטחב יש שני עותקים של הכרומוזומים לפני שמתחיל תהליך המיוזה.
ההפריה מתחילה כאשר טחב עלים משחרר תאי זרע מהאנטרידיום, נבגים אלה יגיעו אל הארכגוניום של פרט אחר מאותו המין באמצעות דרכי הפצה שונות (בטחבי עלים רוב המינים מפיצים את תאי הזרע באמצעות מים).
בתוך הארכגוניום יתפתח מהמגע בין הביצית לזרע וייווצר עובר ראשוני שהוא הספרופיט.
ברוב המינים לא ימצא ארכגוניום ואנטרידיום על אותו פרט ואז טחבים אלה יקראו "דו-ביתיים" (Dioicous) ובמקרים האחרים שבהם כן יהיו שני האיברים על אותו פרט יקראו טחבים אלה "חד-ביתיים" (Monoicous).
לאחר ההפריה תווצר זיגוטה בתוך הארכגוניום שתתפתח עד שייוצר עובר.
עובר זה יתארך כאשר הוא יתבגר ויעלה מתוך הארכגוניום כזיף (Seta) בולט.
בראש הזיף תמצא קופסית (Capsule) חלולה החסומה במכסה (Operculum).
בחלק מהמינים ייווצרו בשולי הקופסית שיניים (Peristome) אשר מווסתות את יציאת הנבגים מהקופסית ומונעות הפצה בתנאים יבשים שאינם מתאימים לנבגים.
לעיתים, בראש הקופסית יישארו שאריות מהרקמה של הארכגוניום ולשאריות אלה קוראים מצנפת (Calyptra), המצנפת תיפול כאשר הקופסית תתקרב לבשלות.
בתוך הקופסית, כאשר זאת תתקרב לבשלות, יעברו חלק מהתאים מיוזה ויחזרו להיות הפלואידים.
תאים אלה הם הנבגים (Spores).כאשר הנבגים יבשילו המכסה יפתח והם יצאו החוצה.
רוב המינים מפיצים את הנבגים באמצעות רוח או מים.
כאשר הנבגים פוגעים באדמה הם מתפתחים למבנה הנקרא פרוטונמה שהוא מעין שרשרת של תאים המסוגלים לבצע הטמעה.
המבנה הזה יתמיין עם ההתפתחות של הפרט לשתי קבוצות של תאים, אלה שיצרו את הריזואידים (Rhizoids) (שהם מקבילה של השורשים שהתפתחה בטחבים) ואלה שיצרו את הניצן (Bud) שיהפוך בהמשך לפרט בוגר.
כאשר הפרט יתבגר הוא יגדל איבר שנקרא גמטופור שעליו יגדל אנתרידיום או ארכגוניום לפי מין הטחב וכך יחזור התהליך על עצמו.
מחלקים את הטחבים באופן כללי לשתי צורות צימוח, טחבים אקרוקרפים וטחבים פלאוקרפים.
טחבים אקרוקרפים גדלים בדרך כלל בכרים קטנים ומעוגלים, הגבעולים שלהם בולטים מהמרכז והם כמעט ולא מפוצלים.
טחבים פלאוקרפים יוצרים מעין שטיח, הגבעולים מפוצלים פעמים רבות ויוצרים נוף שרוע.
רוב הסדרות המיוצגות בארץ הן אקרוקרפיות, מלבד הסדרות Hypnales ו-Leucodontales שמה המינים פלאוקרפים.
הטחבים הפלאוקרפים הם קבוצה מונופילטית אשר התפצלה משאר טחבי העלים לפני כ-200 מיליון שנה.
השונות הרבה בסידור ובמבנה של העלים בטחבי-עלים היא למעשה הכלי המרכזי לזיהוי מינים שונים של טחבי עלים.
העלים של טחבים לרוב לא מחולקים והם לרוב מוארכים עד דמויי-מרית.
כאשר מסתכלים על עלה של טחב-עלים בחתך רוחב במיקרוסקופ ניתן לחלק אותו לשני חלקים מובחנים:
1. ה-Costa - חלק מעובה (Multistratose) הנמצא במרכז העלה ומשמש כבסיס תמיכה למבנה העלה.
במינים מסוימים נמצאים ב־Costa תאי הולכה (Guide cells) המעבירים תוצרים פוטוסינתטיים מהעלה אל בסיס הגבעול.
ברוב הטחבים האקרוקרפים יש לרוב Costa ברורה ומובחנת המתחילה בבסיס העלה ונמשכת עד לקצה העלה (Percurrent costa) ובמינים מסוימים אף ממשיכה מחוץ לו כמעין זיף (Excurrent costa).
בחלק מהטחבים האקרוקרפים ובטחבים הפלאוקרפים ה־Costa נמצאת רק בבסיס העלה ולא ממשיכה עד סופו ובמספר מינים אין Costa כלל.