tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקים ישיבה חסידית בבית וגן בירושלים שנקראה "ישיבת סוכטשוב".
בכ"ז באב תשכ"ט נהרג בתאונת דרכים, בגיל 34, ונקבר בהר המנוחות בירושלים בלווייה בהשתתפות אלפים.
הספידוהו חותנו הרב דניאל מובשוביץ, הרב יעקב רוזנטל אב"ד בחיפה, הרב אונטרמן הרב הראשי לישראל, והרב יחיאל מיכל פיינשטיין.
פטירתו יצרה קושי לשתי החצרות, סוכטשוב וראדומסק, כשהאדמו"ר הצעיר בן ה-34 שאך החל בפעולות לשיקום החצרות נפטר לפתע, וילדיו הצעירים עדיין לא יכולים להמשיך את פעולותיו.
עסקנים מחסידי סוכטשוב וראדומסק לקחו על עצמם את ניהול החצרות.
כשבהמשך בשנת תשמ"ז (1987) שמונה עשרה שנה לאחר פטירתו, הוכתר בנו הבכור הרב שמואל יצחק לאדמו"ר מסוכטשוב.
בנו השני הרב אברהם נתן (חתנו של הרב מרדכי אוירבך מתל אביב) הוא רב בית המדרש רדומסק בבני ברק.
חתניו: הרב משה בצלאל וינברג (נכדו של רבי אברהם מסלונים) מכהן כראש ישיבת "אבני נזר" סוכטשוב.
הרב שלמה יהודה פלצינסקי (בנו של הרב אליעזר פלצינסקי ונכדו של הרב אריה לוין) מכהן כראש ישיבת בית אריה.
הרב זאב פריינד מכהן כרב קהילה בשכונת בית וגן.
אשתו הרבנית טובה גיטל בורנשטיין נפטרה בח' תמוז ה'תשפ"ד בגיל 88, ונקברה בבית העלמין נחלת יצחק בחלקת המשפחה צמוד לקבר אמה.
מנחת הבונים הוא מנחת תעופה השוכן במישור חוף הכרמל, כקילומטר מצפון למושב הבונים.
המנחת הוקם ומופעל על ידי יזם פרטי, ואינו מופיע בתוכנית המתאר הארצית לפריסת שדות תעופה (תמ"א 15), שאושרה במאי 2000.
בקיץ 2022, בוצעו במנחת עבודות לסלילת מסלול טיסה חדש באורך 803 מטר.
המנחת ממוקם כ-700 מטרים ממזרח לחוף הים התיכון וכ-50 מטרים ממזרח למסילת החוף של רכבת ישראל, אליה הוא מקביל.
במנחת מסלול טיסה בודד באורך של 803 מטרים, והוא מורשה לטיסה לפי כללי ראייה מבוקרת בכל ימות השבוע ובשעות האור בלבד.
מנחת הבונים מופעל בידי חברת "אייר פרדייב", והוא משמש בעיקר לצניחה ספורטיבית.
המנחת הוקם ללא אישור סטטוטורי בשנת 1993, על ידי חברה בשם "סקאי קלאב בע"מ", עבור הפעלת עסק לצניחה ספורטיבית עבור חובבים.
המקום שימש קודם כשטח חקלאי לגידולי פלחה.
ב-8 באוקטובר 1994 אירע במנחת תאונת צניחה, בה נפצע צנחן חובב.
ב-22 במרץ 1995 שוב אירע במנחת תאונת צניחה, בה נפצע קשה, במהלך קורס צניחה בן מספר ימים, צנחן חובב.
ב-24 באפריל 1999 התרסק מטוס שהוביל תשעה צנחנים לצניחה, 15 שניות לאחר שהמריא מהמנחת, בעקבות השתחררות חיפוי מנוע, גרמה טעות אנוש להעברת המנוע לסיבובי סרק, להזדקרת המטוס, כך שהזדקר ופגע בגבעת כורכר סמוך לכביש החוף.
בשנת 2000 רכש את המנחת דן מוקדי, טייס חיל האוויר לשעבר, שמפעיל אותה באמצעות חברת "אייר פרדייב בע"מ".
מוקדי החל בהליך של הסדרת תוכניות המנחת וקבלת אישורי בנייה להקמת מספר מבנים, כולל האנגר בגובה עד 8 מטר, ובשטח של כ-7.1 דונם מבנה לבית הספר לצניחה, מסעדה ומשרדים בשטח של כ-2 דונם בקומה אחת, ושטח תפעולי לציוד בשטח של כ-2,400 מ"ר בשתי קומות.
רכבת ישראל הגישה התנגדות לתוכנית, מאחר שהיא קרובה לתוואי מסילת החוף, שנסללה כבר בשנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי הרכבת המנדטורית.
מאחר שבנייה סמוך למסילה תפגע באפשרויות הפיתוח העתידיות שלה, כולל הכפלת מספר המסילות ותוכנית חשמול מסילות רכבת ישראל.
מוקדי קיבל אישור זמני, במהלך 2002, להפעלת מסלול המנחת, ובתוכנית סומן תוואי חדש למסלול, שעליו יהיה להקים כאשר תשודרג המסילה.
במקביל החלה רכבת ישראל בקידום תוכנית חישמול מסילות הרכבת, שתידרוש שינוי מיקום המסלול.
ביוני 2004, הכריז שר התחבורה אביגדור ליברמן כי התוכנית תקודם בהליך מזורז ב, אך בפועל התוכנית לא קודמה במשך שנים רבות.
במהלך מלחמת לבנון השנייה, בקיץ 2006, נאסרה כל פעילות אזרחית במנחת.
המנחת שימש את מסוקי חיל האוויר.
בשנת 2015 הוגשה תוכנית לשינוי מיקום המסלול, כמתן מענה לתוכניות חישמול והכפלת מסילת הרכבת.
בשלב זה התוכנית כללה את העתקת המסלול הקיים, וסלילת מסלול חדש באורך זהה כ-70 מטר ממזרח לו.
בנוסף הגבילה התוכנית במפורש את השימוש במסלול, ונכתב בה כי:.
ביוני 2022, חשף העיתונאי אבנר הופשטיין באתר החדשות "זמן ישראל", כי לאחר אישור התוכנית יזם דן מוקדי שינוי בתוכנית, הכוללת הארכת מסלול הטיסה ל-1,800 מטר, עד פאתי קיבוץ נווה ים.
האישור לשינוי התוכנית ניתן על ידי הוועדה המקומית לתכנון ובנייה ב־2017, כאשר ראש המועצה כרמל סלע הודיע לחבריה כי המועצה מצטרפת כיזם לתוכנית ותתמוך בהכפלת השטח.
ההנמקה להגדלה המסלול הייתה צורך ביטחוני של יחידת הכיבוי האווירי בעקבות לקחי השרפה בכרמל ב-2010. אך בפועל 14 מטוסי כיבוי של יחידת הכיבוי, מסוג "אייר טרקטור AT-802" יכולים לנחות בקלות במנחת גם במסלול הקיים המקוצר.
בנוסף נחשף כי המרכז של מערך הכיבוי הנמצא במנחת מגידו, מכסה את כל אזור הצפון (עם גיבוי של נמל התעופה חיפה ושדה התעופה ראש פינה), ואין שום צורך במנחת נוסף לצורך מטוסי הכיבוי.
בנוסף חשף הופשטיין כי עבודת הארכת המסלול, בעלות של 53 מיליון שקל, ממומנות ומבוצעות על ידי חברת "רכבת ישראל" הממשלתית, מתקציב ציבורי.
הרכבת פרסמה מכרז לביצוע העבודות בדצמבר 2020. היזם מוקדי ורכבת ישראל סירבו להסביר למה מממנת ומבצעת הרכבת את הארכת המסלול בעלות מוערכת של עשרות מיליוני שקלים, לטענתם בהסכם בין הצדדים יש סעיף סודיות מחייב.
מסלול הטיסה החדש, באורך 1,800 מטר, הוא ארוך יתר ממסלול הטיסה בנמל התעופה חיפה (שהוא באורך של 1,278 מטר בלבד) ויאפשר באופן עקרוני (עם התקנת הציוד המתאים) נחיתה של מטוסי סילון קטנים דוגמת ה"אמבראר E-Jets" של ארקיע ולטוס ליעדים קרובים בדרום אירופה.
בספטמבר 2023, אישרה הוועדה המקומית לתכנון ובניה פה-אחד את קיצור המסלול ל-1,000 מטר, לאחר שהובהר כי ליחידת הכיבוי האווירי אין צורך בו.
ברשומות רשות התעופה האזרחית של ישראל המסלול הוא באורך 803 מטר.
הרב מנחם שלמה ראב (אב ה'תרל"ז - י"ב באייר ה'תרע"ו) היה רב שכיהן כאחד מראשי ישיבת מאה שערים.
נולד בירושלים, ליהודה ראב ולאשתו הראשונה הדס (הודס), אלמנת ר' אהרון הרשלר, החלל הראשון למערכות ישראל.
בהיות אמו בהריון שלו, התגרשו הוריו, ואביו הצטרף למקימי פתח תקווה.
בגיל צעיר ראתה אמו שהוא אינו נשמע למלמדיו ועל כן שלחה אותו אל אביו בפתח תקווה.
מששמעה אימו שבנה מסתובב יחף ללא כיסוי ראש ולא לומד תורה יצאה לפתח תקווה וחטפה אותו חזרה ללא ידיעת אביו.
כשנפטר המהרי"ל דיסקין בשנת 1898 עמד הרב ראב בראש המתנגדים לרפורמות שתוכננו בבית היתומים דיסקין, ובהן לימודים בעברית ולימוד מקצועות חול.
הוא שלח בעניין מכתב לרב חיים סולובייצ'יק מבריסק וביקש את תמיכתו.
בעקבות זאת עלה לארץ ישראל בנו של המהרי"ל, יצחק ירוחם דיסקין, כדי לעמוד בראש בית היתומים ולנהלו בדרך שבה נהג אביו.
הרב ראב היה אחראי לחשיפת פרשת שחיתות של אחד מראשי הישיבה שהובילה לרפורמות בהנהלתה.
הרב ראב נפטר בצעירותו, בגיל 38 בלבד, ככל הנראה ממחלת הסרטן.
עד יומו האחרון חי בעוני רב.
הותיר אחריו חמישה בנים ובת, ששינו בהמשך את שם משפחתם (כמו נוספים מבני משפחת ראב) ל"בן עזר".
הרב מנחם שמואל הלוי "מולא מנחם"; (בפרסית: مناهیم شموئل هالوی; י' באלול ה'תרמ"ד, 31 באוגוסט 1884 – י"ט בשבט ה'ת"ש, 28 בינואר 1940) היה רב ומנהיג קהילת יהודי המדאן בהמדאן שבאיראן, מחנך, משורר ומתרגם, ופעיל ציוני בולט.
לאחר עלייתו לארץ ישראל בשנת 1923 כיהן כשופט בבית משפט השלום העברי, נשיא ועד עדת יוצאי פרס וחבר בוועד העדה הספרדית בירושלים.
נולד בהמדאן שבאיראן לרב שמואל מרדכי ולרחל הלוי.
בילדותו התחנך במכּתב מסורתי בעירו ולאחר מכן החל ללמוד במחזור הראשון של בית הספר של כל ישראל חברים שנפתח בעיר בשנת 1900. לאחר מכן המשיך לישיבת "מנחת שמואל" שהקים אביו הרב שמואל הלוי (1846–1918).
במקביל הוכשר להוראה בבית ספר ממשלתי גבוה בהמדאן והחל לעבוד כמחנך לעברית וצרפתית בבית הספר של כי"ח בגיל 14 בלבד.
בשנת 1907 מונה לסגן-מנהל בית הספר ובשנת 1910 מונה למנהלו, ובמשך מספר שנים שימש כמורה לצרפתית בבתי ספר ממשלתיים.
בשנת 1913 (ה'תרע"ג) מונה לשמש כרב בהמדאן, והתבלט שם כאיש ציבור, במיוחד בנאומיו ופועלו כנגד המרת דת של יהודים לדת הבהאית או לאסלאם, וכדי להחזיר ליהדות את מי שהמירו או אולצו להמיר את דתם.
הוא פעל לארגון הרצאות מדי שבת בבתי הכנסת המקומיים, והקים מערך הסברה נרחב כנגד המרת הדת, וזכה להוקרה על כך מכי"ח.
הודות לפעילות זו, הושפעו רבות קהילות אנוסי משהד, ומשפחות רבות מהן עלו לארץ ישראל בזכותו.
בתקופת כהונתו כרב בהמדאן, ייסד שתי אגודות עבריות-ציוניות בשם "מעוררי ישנים" ו"חובבי ישורון".
הראשונה פעלה למען חיזוק ערכי היהדות, לימוד העברית והפצת הרעיון הציוני, והשנייה פעלה להסברה כנגד האמונה הבהאית.
לאחר הצהרת בלפור ייסד בעיר שלוחה של ההסתדרות הציונית ושימש כנשיאה.
בתקופה זו ייסד בעירו גם סניף של הסתדרות הנשים העבריות, וועדים עבור קרן הגאולה, קרן היסוד וקק"ל.
נודע כנואם מוכשר ובדרשותיו השבועיות נהג לקרוא לעלייה לארץ ישראל.
עד מהרה נבחר למנהיג הקהילה היהודית בהמדאן וכיהן בתור הנציג היהודי כחבר במועצת העיר המוניציפלית והממשלתית.
כן שימש כמזכיר בקונסוליה הטורקית ולשכת המסחר שלה בעיר.
בתקופתו התרבו הרדיפות וההתנכלויות ליהודי המדאן, והוא עשה רבות כדי לסכל פגיעות בבני קהילתו.
במקרה אחד בצעירותו מנע בגופו השתלטות על שטח בית העלמין היהודי בהמדאן על ידי המון מוסלמי, ועקב כך הוא הותקף במכות על ידי ההמון ביחד עם אחיו.
פצועים וחבולים הם הובאו בפני המושל של המדאן, שאת בנותיו לימד צרפתית, ובהחלטת המושל זכויות היהודים נשמרו.
עם זאת רדיפות כנגד יהודי המדאן נמשכו לאורך כל שנות פעילותו בקהילה.
בשנת 1923 גמר בלבו לעלות לארץ ישראל ועמו עלו גם רבים מבני קהילתו.
הוא התיישב בשכונת הבוכרים בירושלים ועסק בפעילות ציבורית וחינוכית.
עם עלייתו נבחר לשמש כראש ועד יהודי פרס בארץ ישראל, חבר הוועד הארצי של קרן היסוד, חבר בכיר בוועד העדה הספרדית והסתדרות חלוצי המזרח.
כן סייע לגדוד מגיני השפה, וייסד תלמוד תורה בשכונת הבוכרים, אותו ניהל והתיר גם לבנות ללמוד בו.
נמנה עם מייסדי הסתדרות "התושב" שפעלה להקמת עירייה עברית נפרדת בירושלים, ונמנה עם עסקני התאחדות הספרדים העולמית.
בשנת 1924 מונה על ידי הוועד הלאומי לשופט בבית משפט השלום העברי.
בהמשך חייו שימש כשד"ר עבור קרן היסוד ותנועת המזרחי ונסע לארצות שונות כגון סוריה, עדן (תימן), עיראק, לבנון ומצרים.
בביקוריו בקהילות השונות הצליח לגייס כספים רבים וזכה לשבחים מבני הקהילות.
בשנת 1931 ייסד ועד נפרד לאנשי עדתו, ושימש כמנהיגו.
בשנת 1939 נסע לשליחות בהודו, שם אף פגש את מהטמה גנדי במטרה לגייסו לתמוך בציונות.
לאחר חזרתו מהנסיעה המתישה להודו לקה במחלה, ונפטר בירושלים בשנת 1940 (י"ט בשבט ת"ש).
בהלווייתו בבית העלמין בהר הזיתים נכחו אלפים, ובין הסופדים לו היו הרב עוזיאל ואנשי ציבור בכירים רבים.
בנוסף לעיסוקיו האחרים הלוי היה מתרגם, סופר ומשורר רב לשוני (עברית, צרפתית, פרסית וערבית), וחיבר מספר ספרי שירה.
זמירות ישראל – שירי ציון בעברית לצד תרגומם לפרסית, כולל תרגום לפרסית של המנון התקווה, ותפילת נשמת כל חי, המדאן 1921
שיר הגאולה – ספר שירה, כולל שירים לכבוד ציון 35 שנים להקמת הסתדרות חלוצי המזרח
מצבת מרדכי ואסתר בשושן הבירה – עוסק במסורות ואגדות פרסיות ביחס לקבר מרדכי ואסתר, 1931 ()
תפסיר מי כמוך – ספר בפרוזה פרסית יהודית לפיוט "מי כמוך" של רבי יהודה הלוי שעוסק במגילת אסתר
מרבית כתבי היד שלו שמורים בספריית מכון בן צבי.
מנחם ישעיהו תעיזי (13 במרץ 1978, ד' באדר ב' ה'תשל"ח - 3 בדצמבר 2012, י"ט בכסלו תשע"ג), היה סופר, משורר וצייר קומיקס ומאייר חרדי.
נולד לרב שמואל והרבנית זהבה תעיזי, גדל במושב מבוא מודיעים למד בישיבת חסידי חב"ד ליובאוויטש צפת.
לאחר לימודיו נישא לאבישג ולהם שישה ילדים.
גיסו הוא העיתונאי אבי רוזן ואחיותיו הן הסופרת החרדית דבורה רוזן, המשוררת נחמה קורץ והמוזיקאית צופיה תעיזי.
אייר ספרים רבים והוציא לאור ספרי קומיקס אותם אייר וכתב.
טורי קומיקס בהמשכים שלו התפרסמו בעיתונים רבים ביניהם בעיתוני רשת קו עיתונות.
הוא אף עסק בכתיבה ובמוזיקה ואלבום עם שיריו יצא לאחר פטירתו על ידי המשפחה.
תעיזי היה חסיד חב"ד, בשנותיו האחרונות התגורר ושימש כשליח חב"ד ומחנך באילת.
בי"ט בכסלו תשע"ג היה בדרכו לבית הוריו וביקר בירושלים.
משאבד עימו הקשר הוכרז כנעדר.
גופתו נמצאה לאחר יממה שלמה סמוך לחומות העיר העתיקה באזור שער האשפות לאחר שנרצח באלימות והונח במקום על ידי רוצחיו.
תיק החקירה נסגר מחוסר עניין לציבור, לא נשלל כי הרצח נעשה על רקע לאומני.
נקבר בחלקת התימנים, בבית הקברות בהר הזיתים.
לפרוץ את החומות, ירושלים: יפה נוף, תשס"ו
באש ובמים, ירושלים: יפה נוף, תשס"ז
מה שספר לי אבא: שלשה ספורי קומיקס מרתקים על מסירות נפשם של יהודי רוסיה, ירושלים: יפה נוף, 2008
דבורה רוזן, התעלומה בעליית הגג, ירושלים: יפה נוף, תשס"ט
מושיקו וכדורי הפלא, ירושלים: יפה נוף
בעקבות אבודים, ירושלים: יפה נוף
מנוחה פוקס, ספורים חביבים שקרו בחיים
לב אמיץ, ירושלים: יפה נוף-פלדהיים, 2014
דבורה רוזן, ילדי המושבה במבצע הצלה, ירושלים: יפה נוף, 2014
מאורות השבת, בני ברק: מאורות הדף היומי, תשס"ז - תשע"ג
מנחם שרון (נולד ב-1942) הוא קצין צה"ל במיל' בדרגת תת-אלוף, טייס קרב ואלוף הפלות בחיל האוויר הישראלי.
כיהן כראש מינהל התעופה האזרחית.
שרון גדל בכפר פינס, בנם של שפרה ופנחס שורצון.
התגייס לחיל האוויר ב-1960, תחילה שירת בחיל ההנדסה הקרבית ולאחר חצי שנה עבר לקורס טיס אותו סיים בהצטיינות בנובמבר 1962. שירת כטייס מיראז' 3 בטייסת 101. ב-1967 הוצב כמדריך בטייסת 113, טייסת קורס אימון מתקדם על מטוסי אוראגן ושירת כמוביל בכיר בטייסת.
במלחמת ששת הימים, הוביל מבנה של טייסת 113 לתקיפת שדה התעופה המצרי ביר גפגפה בגל הראשון של מבצע מוקד.
לאחר מלחמת ששת הימים מונה ל ב' בטייסת 101, טייסת מטוסי מיראז' ובאפריל 1969 מונה ל א' בטייסת.
הוא השתתף בקרבות אוויר רבים במהלך מלחמת ההתשה.
את הפלת הבכורה שלו רשם ב-11 בנובמבר 1969 במהלך מבצע רימון 12 כשהפיל מטוס מיג 21 מצרי באזור ג'בל עתקה.
ב-16 במרץ 1970 הפיל מטוס מיג 21 נוסף בקרב אוויר בשעה שהיה במשימת חיפוי על תקיפת מחפורות טילים באזור תעלת סואץ.
בתפקידו הבא שירת כראש מדור במחלקת מבצעים במטה חיל האוויר.
באוגוסט 1973 מונה שרון למפקד טייסת 144, טייסת מטוסי נשר בבסיס עציון.
הוא פיקד על הטייסת במהלך מלחמת יום הכיפורים בה הפילה 40 מטוסי אויב ללא אבדות מצדה.
שרון עצמו רשם ארבע הפלות של מטוסי אויב בקרבות אוויר, מיג 17 מצרי ו-3 מיג 21 מצריים, והיה בכך לאלוף הפלות.
באוגוסט 1974 מונה שרון למפקד טייסת 69 - "קורנס" בבסיס רמת דוד.
בצד פעילות מבצעית שוטפת, תקופת פיקודו אופיינה בלימוד ויישום לקחים מפעילות חיל האוויר במלחמת יום הכיפורים.
הטייסת קלטה סוגי נשק מתקדמים תוך עדכון תורת הלחימה אשר השאירו חותם במלחמת לבנון הראשונה.
בתפקידיו הבאים בחיל האוויר שימש ראש מחלקת תכנון וארגון במטה חיל האוויר, היה מפקדו האחרון של בסיס עציון ונעשה מפקדו הראשון של בסיס עובדה.
שרון פיקד על הבסיס במלחמת לבנון הראשונה והשתתף בגיחות הפצצה כטייס כפיר בטייסת 144. כמו כן שימש מפקד נציגות חיל האוויר בפיקוד הצפון.
בהמשך שירותו פיקד שרון על היחידה לשיתוף פעולה.
שרון הוא בוגר המכללה לביטחון לאומי.
לאחר שחרורו משירות הקבע, כיהן שרון בשנים 1992 עד 1997 כראש מינהל התעופה האזרחית.
הוא שימש חבר הוועדה ציבורית לבחינת בטיחות התעופה האזרחית בראשות עמוס לפידות.
מנחם שלח (בסרבו-קרואטית: Menahem Šelah, בסרבית בכתב קירילי: Менахем Шелах; 14 במרץ 1933, זאגרב ממלכת יוגוסלביה – 23 באפריל 1995, משמר העמק, ישראל) היה פרופסור להיסטוריה וחוקר תולדות יהדות יוגוסלביה.
שלח נולד ב-1933 בזאגרב (שבאותה התקופה הייתה שייכת לממלכת יוגוסלביה) כרָאוּל (מנחם) שְפִּיצֶר, בן לאולגה ואברהם-אלפרד שפיצר.
אביו, אברהם שפיצר יליד העיירה דוּגָה רֶסָה הסמוכה לקרלובץ, היגר עם משפחתו לזאגרב.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וכינון מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה, נמלטו מנחם ומשפחתו לאיטליה.
בהמשך, הועברה המשפחה למחנה הריכוז פרמונטי די טרזיה אשר הופעל על ידי הצבא האיטלקי.
ב-1944 עלה בידי המשפחה לעלות לארץ ישראל המנדטורית.
שלח רכש השכלה אקדמית בהיסטוריה באוניברסיטת תל אביב והתמחה בהיסטוריה של יהדות יוגוסלביה, תוך הבלטת חלקה של איטליה בהצלת יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-1995 קיבל תואר פרופסור מאוניברסיטת חיפה.
מנחם שלח כתב מספר רב של ספרים ומאמרים בתחום עיסוקו.
באותה השנה הלך לעולמו בקיבוץ משמר העמק ממחלת הסרטן.
הוא היה נשוי לד"ר יהודית אכמון, בתו של יעקב חזן.
אחד מחמשת ילדיו הוא פרופסור גדעון שלח, ארכאולוג באוניברסיטה העברית.
מנחם שמואלי (גם מנחם שמואליביץ', מנחם שמואלביץ, שם לידה: מנחם מנדל סומילוביץ; 1879 – כ"ז באייר, ה'תרע"א, 25 במאי 1911), הידוע בשם העט והכינוי ממש"י (או ממשי) ובקיצורים מ.
שמואלי, היה חלוץ העלייה השנייה, חבר בקומונת הסתתים, פעיל ציוני, מסאי, הוגה דעות ופועל בחוות כנרת.
היה כתב של עיתון הפועל הצעיר ופעיל למען זכויות הפועלים וזכויות הנשים.
הגה את רעיון חוות העלמות.
קברו הוא הראשון בבית הקברות של כנרת, ולזכרו ניטעה חורשת האקליפטוס בכנרת.
כינויו ממשי נגזר מצירוף האותיות הראשונות והאחרונות של שמו העברי, מנחם שמואלי .
מנחם מנדל סומילוביץ נולד בנוסיבקה שבאוקראינה לקלונימוס (קלמן) אריה סומילוביץ ואשתו לאה.
מנחם מנדל היה הרביעי משישה ילדים.
ב-1896 עבר את בחינות הבגרות הממשלתיות בהצטיינות והצטרף לחיל הפרשים בצבא האימפריה הרוסית, שם שירת במשך ארבע שנים.
עם שחרורו עבד כמורה במחוז צ'רניגוב במשך ארבע שנים.
ב-1905 עלה לארץ ישראל בעלייה השנייה.
ממש"י עבד תחילה כשכיר יום במושבה רחובות ובמפעל הטבק בוואדי חנין.
ב-1906 עבר לירושלים והצטרף לקומונת הסתתים ליד בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות.
בריאותו של ממש"י הייתה רופפת, ועל כן נאסר עליו לעבוד בסיתות.
ב-1909 עזב ממש"י את ירושלים ועבר לימה (היום המושבה יבנאל), שם עבד בסיקול אבנים ושירוש סידריות.
לאחר שלושה חודשים עבר למושבה כנרת ועבד אצל יוסף טריידל.
שלושה חודשים מאוחר יותר עבר ממש"י לחוות כנרת.
בנובמבר 1910 חתמו ממש"י, בן-ציון ישראלי, משה אינגברמן ודוד דוברינסקי על חוזה אריסות בינם ובין המנהל משה ברמן, ועד מותו ב-1911 היה ממש"י חלק מקבוצת "האריסים".
התגורר בבית המוטור יחד עם "שלישית יחד" (בן ציון ישראלי, מאיר רוטברג ונח נפתולסקי).
היה בין הראשונים שעסקו בניסויים של חקלאות שלחין של ירקות בחווה.
ממש"י היה פעיל של מפלגת הפועל הצעיר ועזר להקים את סניף ירושלים של המפלגה.
ב-1907 השתתף באספת צירי המפלגה ביפו.
בנוסף היה ממש"י כתב של עיתון הפועל הצעיר ופעיל למען לזכויות הפועלים וזכויות הנשים.
בכתביו ניכר חוש צדק חברתי מפותח.
ממש"י השתתף באסיפות, בדיונים ובוועידות.
ב-25 במאי 1911, בגיל 31, נמצאה גופתו של ממש"י על הדרך שבין בית המוטור לחוות כנרת, אחרי שיצא להביא לחם.
רגליו היו יחפות, נעליו לצד הגופה, פניו כלפי מטה ופיו היה מלא בעפר.
רופא ערבי שבדק את הגופה קבע שממש"י נפטר משבץ לב, אולם יש סברה כי נרצח על ידי שודדים בדואים.
קברו הוא הקבר הראשון שנכרה בבית העלמין של כנרת.
הוועד הגלילי של הפועל הצעיר החליט כי ביום השנה למותו, ב-1912, תינטע לזכרו חורשת אקליפטוס על תל ליד הכנרת אותו אהב.
במלאת שנה למותו, בכ"ח באייר תרע"ב (25 במאי 1912), ניטעה לזכרו של ממש"י חורשת האקליפטוס על התל ליד הכנרת.
ממש"י היה דמות ידועה בקרב היישוב, ומותו הכה את הציבור היהודי בתדהמה.
כך כתב נחום טברסקי בהספד שכתב בעיתון הפועל הצעיר:
הסופר יוסף חיים ברנר כתב דברים לזכרו:
ב-1961 יצא ספר המכיל אוסף נבחר של כתביו של ממש"י, וכן דברים שכתבו עליו אחרים, ביניהם דוד בן-גוריון, יוסף חיים ברנר, נחום טברסקי ובן-ציון ישראלי.
כתביו של ממש"י כוללים יומנים פרטיים ורשימות רבות שכתב לעיתון הפועל הצעיר, בהן הביע את דעותיו בנושאי אקטואליה, סוציאליזם, מעמד האשה ועוד.
על רשימותיו נהג לחתום ממשי, ראשי התיבות של שמו העברי (מנחם שמואלי).
שם עט זה, המבטא גם כמיהה למימוש עצמי, הפך גם לכינויו.
לאחר שעבר לחוות כנרת המשיך לכתוב לעיתון.
טוריו תיארו את מאבקם של הפועלים מול פקידות יק"א ונושאים אחרים מענייני היישוב.
בתקופת מגוריו בירושלים התייחס ממשי ביומניו ליהודי ירושלים שחיו על כספי החלוקה:
"שאלת הפועלת הגלילית" וחוות העלמות
ב-1910 פרסם ממש"י מאמר פורץ דרך, "שאלת הפועלת הגלילית", בו התרעם על היחס לנשים בכלל ופועלות בפרט.
זוהי ההתייחסות הראשונה לעניין הפמיניסטי בתקופת היישוב החדש.
באותו מאמר, הגה ממש"י את רעיון ההקמה של חוות העלמות, שהוקמה חודשים אחדים אחרי פרסום המאמר.
ממש"י היה גם בין הראשונים שדיווח על התארגנות הערבים ונטייתם להכרה עצמית.
כבר ב-1908 כתב ממש"י, "חד–העין, שגם המחמירים באנשי העלייה השנייה הכירו ברצינות הגיגיו", על הערבים:דיווחיו של ממש"י על קורות השביתה הגדולה בחוות כנרת, שאחד ממארגניה היה ברל כצנלסון, מהווים עדות היסטורית ומחקרית על אחד מסכסוכי העבודה הראשונים של תנועת העבודה בארץ ישראל.
השביתה הייתה "לאבן דרך בתולדות תנועת הפועלים הארץ ישראלית".
מנחם שירזי (21 באוקטובר 1932 - 28 בספטמבר 2006) היה כדורגלן ששיחק בעמדת שוער וגם כדורסלן ישראלי.
שירזי נולד בירושלים בשכונת הבוכרים למשפחה ירושלמית ותיקה.
הוא עסק מילדותו בספורט וצמח להיות השוער של מכבי ירושלים והפועל ירושלים.
במקביל שיחק כדורסל בנבחרת הירושלמית של שנות ה-50, שיחד עם ישראל טוויל, יעקב שרם, מרדכי תנורי ואברהם הופמן זכתה בגביעים רבים.
לאחר שפרש מספורט בשל פציעה בכתף, שימש שופט כדורסל והיה חבר אגד.
הכדורגלן ניצן שירזי הוא נכדו של אחיו הבכור ניסן.
מנחם היה נשוי למרים שירזי.
במלות חמש שנים לפטירתו התקיים במרכז מורשת בגין בירושלים ערב הקרנה של הסרט הדוקומנטרי ילדי ירושלים.
הסרט מגולל את סיפור חייו של מנחם וחבריו, שילדותם עברה בעיר חצויה.
בערב נכחו חברים רבים, ביניהם ח"כ לשעבר עוזי ברעם, בני קרוצי, ומואיז מהשיר "אני וסימון ומואיז הקטן" של יוסי בנאי.
עד 1948 היה מנחם חבר בלח"י ושימש כמדביק כרוזים.
שם המחתרת שלו היה עמרם.
ב 1956 במהלך מלחמת סיני היה תחת פיקודו של חיים הרצוג, הנשיא ה-6 של מדינת ישראל, שהיה גם מפקד מחוז ירושלים.
במלחמת ששת הימים היה מסופח לצנחנים שכבשו את העיר העתיקה בירושלים.
בשל היכרותו הקרובה עם העיר, הוא נבחר להשתתף בכוח הפריצה של הצנחנים לתוך עיר העתיקה דרך הסמטאות, תוך הימנעות מירי צלפים ירדני.
מנחם שמואלי (1937–1982) היה חוקר ישראלי, שפיתח ויישם שיטת השקיה בטפטוף יעילה, והדגים במחקריו את היעילות של שיטה זו.
פריצת הדרך של שמואלי הייתה בפריסת הטפטוף על פני הקרקע, דבר שמנע סתימות בצנרת, גרסה שהפכה להיות הנפוצה בעולם.
כתבו על יעילותה: "בתחילת שנות ה-60, עבודות של גולדברג ושמואלי במדבר הערבה בדרום הארץ הוכיחו שמערכת השקיה מטפטפת המותקנת על פני הקרקע עבדה בצורה יוצאת דופן בייצור גידולי ירקות, גם עם מים מלוחים" עוד כתבו ב-2020 על היותה הנפוצה בעולם כיום: "קיימות שתי גירסות לטכנולוגית הטפטפות: על הקרקע, וטמונה בקרקע.
הנפוצה ביותר היא השקיה בטפטוף על הקרקע, שפותחה לראשונה בישראל על ידי גולדברג ושמואלי שפרסמו אותה ב-1970"
שמואלי, בנם של זאב ופיגה שמול נולד באמסטרדם, הולנד ושם בילה את שנות ילדותו.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוסתר עם הוריו על ידי הכומר הכפרי וילהלמוס יוהאנס ון אויחן ואשתו, שקיבלו על כך את אות חסידי אומות העולם לאחר מותם.
בשנת 1949 עלה עם משפחתו לתל אביב, שם סיים את לימודי התיכון והיה פעיל בתנועת הנוער בני עקיבא.
את שירותו הצבאי עשה בחטיבת גבעתי ולאחר שחרורו נרשם לפקולטה לחקלאות.
ביוני 1964 סיים את הסמכתו במדעי החקלאות מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים, הוא השתלם בפקולטה לחקלאות, במחלקה להשקיה שבראשה עמד פרופ' דן גולדברג.
ב-1964 במקביל להקמת קיבוץ יטבתה, הוקמה תחנת ניסיונות - מעבדה לקרקע ומים אשר שמואלי התמנה למנהלה.
הקמת התחנה הייתה יוזמה משותפת של גולדברג, ויו"ר המועצה האזורית חבל אילות, אבינועם פינקלמן.
ביטבתה עסק שמואלי בפיתוח שיטת השקיה בטפטוף.
צפיות ראשונות בגידולים אינטנסיביים הראו כי להשקיה בשיטות קונבנציונליות קיימות מגבלות רבות הנובעות מתנאי הקרקע החולית והמים המלוחים ביטבתה.
שמואלי היה מראשוני המיישמים של שיטת הטפטוף.
ב-1989 התפרסם בארצות הברית ספר שנקרא: אוסף המאמרים הקלאסיים שהביאו למהפכה בחקלאות ב-200 השנים האחרונות.
המצאת שיטת הטפטוף נכללת בין מאמרי הספר.
על המאמר מ-1970 חתומים פרופ' דן גולדברג ומנחם שמואלי.
במקביל לניסויים הרבים שערך בתחנת הניסיונות ביטבתה ערך מספר ניסויים בעין גדי, נאות הכיכר, ועין יהב.
בתחנה ניהל שמואלי 10 חוקרים נוספים שערכו ניסויים בהשקיה וגידולים באזור הערבה הדרומית.
בשנת 1971 סיים שמואלי את תפקידו בתחנת הניסיונות ועבר עם משפחתו מאילת לרחובות, שם עבר לתפקידים ניהוליים במחלקה לירקות בשירות ההדרכה והמקצוע של משרד החקלאות ובמינהל המחקר החקלאי במרכז וולקני.
שמואלי ערך ניסיונות שטח רבים, וכתב ופרסם מאמרים מדעיים, חלקם במשותף עם דן גולדברג.
המאמר החשוב ביותר של השניים ב-1970 התפרסם שנית ב-1989 בספר Classic Papers in Horticultural Science, לאחר מותו של שמואלי, והציג את עקרונותיה של שיטת ההשקיה בטפטוף על הקרקע.
שמואלי היה נשוי לציפק'ה, ועוד לפני שעברו להתגורר באילת נולדה בתם הבכורה.
בזמן שגרו באילת נולדו לזוג שתי בנות נוספות.
שמואלי נפטר בגיל 45, בשנת 1982, ימים מספר לאחר פירוקה הפיזי של המשתלה בימית במסגרת פינוי היישוב.
הוא חש בליבו כששב מפגישה מקצועית, התמוטט ומת.
פירוט נרחב של הניסיונות החקלאיים הראשוניים בשימוש בטפטוף, מופיע בסדרת המאמרים (4) שפורסמו על ידי מנחם ב-HortScience וניתן לקבלם מאחת הספריות החקלאיות (ברחובות או בבית דגן).
מאמרים ופרסומים של מנחם שמואלי באוניברסיטה העברית בירושלים
6 מאמרים בעברית על ידי צוות המחקרים בראשותו של מנחם שמואלי ופרופ' דן גולדברג, לפי אתר הגמלאים גמלה-עט:
השקאה של פלפל בהמטרה ובטפטוף (חוברת מס' 13), יוני 1968 בהוצאת הפקולטה לחקלאות, המחלקה להשקאה.
השקאה וחיפוי בתירס מתוק אביבי (חוברת מס' 14), יוני 1968, הפקולטה לחקלאות.
ניסוי עומד של תירס מתוק המושקה בטפטוף (חוברת מס' 15), יוני 1968, הפקולטה לחקלאות.
צפיפות צמחי הפלפל וההשקאה בטפטוף (כנ"ל)
סיכום ניסיונות בערבה עונת 1968/69 (חוברת מס' 20), אוקטובר 1969, הפקולטה לחקלאות.
סיכום ניסיונות בערבה עונת 1969/70 (חוברת מס' 24), נובמבר 1970, הפקולטה לחקלאות.
הרב מנחם שם טוב הכהן חסיד (1851–1911) היה איש ציבור, דיין ופוסק, ממייסדי בית החולים משגב לדך ומנהלו, חבר ועד העדה הספרדית בירושלים וחבר בית הדין של העדה בעיר, ממנהלי בית המדרש דורש ציון ומהרבנים הבולטים בקהילה הספרדית בירושלים.
נודע בסגנונו המליצי והעשיר בכתיבת דרשות, ברכות והספדים.
נולד בסלוניקי שביוון בשנת 1851 (תרי"א).
אביו היה הרב הנודע שם טוב הכהן חסיד, מראשי ישיבת בית אל בירושלים ומחבר הספר "טוב שם".
סבו, מנחם שם טוב, היה איש עסקים בסלוניקי, בעלים של מפעל טקסטיל.
בשנת 1860 (תר"כ) עלתה המשפחה לירושלים.
בילדותו התחנך בחינוך תורני מפי מלמד פרטי, ולאחר מכן למד אצל הרב משה פראדו ואצל גדולי הרבנים בישיבת בית אל, בה כיהן אביו.
מילדותו הצטיין בידיעות הרבות בתורה, ודרשת בר המצווה בהלכה ובאגדה שהכין לעצמו הייתה לפלא.
בגיל 16 שלח אותו אביו בחזרה לסלוניקי, שם נישא ללונה עראמה, בתו של הרופא הידוע דוד עראמה מסלוניקי.
לאחר הנישואין חזרו השניים לירושלים והתגוררו ברובע היהודי שבעיר העתיקה.
עם היציאה מהחומות, נמנה בין הראשונים להעתיק את מגוריו לשכונות החדשות.
סמוך לשנת 1910 התגורר בבית מספר 19 בשכונת ישראליה, הסמוכה לאוהל משה ולמזכרת משה בירושלים.
תודות לסיוע הכלכלי מסבו האמיד, הוא הרחיב את הספרייה התורנית שבביתו, ומספר מקורות מציינים כי ניהל ישיבה בביתו והעמיק בלימודי התורה.
"הוא קנה לו ספרים לרוב בכל ענפי התורה, וכך נצטברה אצלו ספריה עשירה מאד וחוקרים במדעי היהדות, ביניהם אליעזר בן-יהודה, היו באים לביתו לעיין בספריו לצורכי מחקריהם.
הוא בבקיאותו הגדולה בספרים היה עוזר להם למצוא בקלות כל שם או עניין שביקשו".
לימים נקלע למצוקה כספית ונאלץ למכור את ספריו כדי לאפשר את מחייתה של משפחתו.
ישנה סברה כי ניתן לקשר את עובדת המכירה לרכישה של ספרייה תורנית שלמה שביצע הרב בן ציון אברהם קואינקה, אשר היה ידיד קרוב של מנחם ש"ט ועסק במסחר בספרים בשנותיו האחרונות.
מתעד היישוב הישן בירושלים, פנחס גרייבסקי, כתב עליו: .
הרב מנחם שם טוב הכהן חסיד הלך לעולמו ב-14 באפריל 1911 (ט"ז ניסן תרע"א), ונקבר בהר הזיתים.
לאחר פטירתו, נכתב בעיתון מוריה:
הרב מנחם שם טוב הכהן חסיד עסק כל חייו בלימוד תורה וכתב אלפי מאמרים, דרשות ופרשנויות.
חלק גדול מכתבי ידו שמור כיום בספריה הלאומית באוסף יעקב שאול אלישר, ואחדים מכתביו התגלגלו לידיים פרטיות.
כך למשל נמכרו מספר תשובות הלכתיות "מנחם משיב", בכתב ידו, כחלק מ"אוסף כתבי יד תורניים" במכירה פומבית על ידי בית המכירות הפומביות קדם.
הוא אסף והכין את כתביו על מנת לפרסמם בספר או מספר ספרים, אולם בסופו של דבר לא הסתייע הדבר בידו.
הרב מנחם שם טוב הכהן חסיד היה אמן קליגרפיה יהודית.
כתב ידו היה מסוגנן ומוקפד, והוא אף נהג לעמד חלק מכתביו כמו בפרסום מודפס, ולהוסיף מסגרות וקישוטים.
הוא כתב בעברית, בארמית ובלאדינו, והשתמש בכתב עברי, כתב רש"י וכתב יד ספרדי רהוט ("חצי קולמוס").
חתימתו הייתה מסוגננת ומעוצבת, והיא מופיעה על רבים מכתביו.
הרב מנחם שם טוב הכהן חסיד נודע כאמן כתיבת ברכות והספדים, איש המילה הכתובה, הפיוטית.
מספר מחיבוריו הנוגעים ללב השתמרו עד היום.
כך למשל בספריה הלאומית שמור כתב הספד שלו לרב שמואל שמחה: .
בכתב הספד אחר הוא כותב: "קול שוועת בת עמי מארץ מרחקים, שאלוניקי במר תבכה מי יתן ראשי מים: שאי סביב עיניך וראה האדם יראה לעיניים...
קח לך גיליון גדול וכתוב עליו בחרט אנוש ובאותיות בולטות את דבר הקינה הזאת, וזה תוארה: "שאי על שפים קינה ספדי והילילי" מספד גדול וכבד מאוד" (הספד ליעקב, הספרייה הלאומית).
הספד כואב במיוחד כתב עם מותה של אמו אסתר בשנת 1897. ההספד, השמור באוסף האפמרה בספרייה הלאומית, משתרע על פני שלושה גליונות בני אלפי מילים, וכולל מכתב מליצה ודרוש (דרשה), אשר נפתחת במילים: "לעשות דבר אסתר, היא האשה רבת המעלות, שרתי בנשים, הכבודה והצנועה אדונתי מרת אסתר...
אשר הרימותי קולי נגדה בקהל קדושים שהלכה למנוחות ואותי עזבני לאנחות.
אוי לי כי באתי הלום ואין מעמד כאלה נובלת ונצר נתעב?
נפשי עלי תאבל ועליה למשא להעלות נר תמיד וזכה לא ימוש.
וחלקי אמרה נפשי מנת כוסי.
אצלתי לה ברכה מאשר חנן אלקים לעבדו לעורר אהבת דודים למעלה ויה"ר דאמא מלתא דתתקבל והנשמה הלזו הטהורה תפריח באור הגנוז עין לא ראתה נסו"א".
שליטתו באמנות המילה הכתובה גרמה לרבים לפנות אליו על מנת שיכתוב מכתבים, דברי ברכה ובקשות לתרומת כספים, שהיו נפוצות באותן שנים.
כך למשל, התפרסמה בעיתונים בקשתו ליהודים נדיבים יושבי ארצות המערב:
במלאת 70 שנה לברון וילהלם קרל רוטשילד, "הברון הצדיק", בן דודו של הברון אדמונד דה-רוטשילד ומי שתרם והקים בין השאר את שכונת בתי המחסה, חגגה ירושלים לכבודו.
הרב מנחם ש"ט הכהן חסיד ערך תפילה חגיגית במשגב לדך ולאחריה פרסם מודעה בחוצות העיר: "תפלה וברכה לשלום והצלחת השר הצדיק פאר עדת ישורון כש"ת, שמעון וואלף ב"ר קלונימס המכונה באראן פאן ראטשילד בעי"ת פרנקפורט דמיין יע"א, שנערכה ביום מלאת לו שבעים שנה...
ביום זה התאספו גבאיו מנהליו (וביחד עם כל החולים אשר יכלו לעמוד ממטתם) לבית הכנסת...
ומעומק הלב שפכו שיח לאל שבשמים כי יאריך את ימי השר הצדיק הזה, אשר אין ספורות לחסדיו וצדקותיו עם כל בני עמנו ובייחוד עם אחינו המסתופפים בארצות ה'.
ואנוכי הח"מ שוכן הבית הזה מיום היווסדו, הנני מוסיף על הברכה והתפלה הכללית הנ"ל את הברכה המשולשת האמורה מפי אהרן ובניו וחיים על ימי השר יוסיף".
ב-20 ביוני 1879 (כ"ט סיוון תרל"ט) הוקמה חברת "משגב לדך" על ידי הרב מנחם ש"ט הכהן חסיד, אביו הרב שם טוב הכהן חסיד ואחיו הרב שלמה שם טוב הכהן חסיד, והוקם ועד גבאים בן עשרה מנכבדי העדה כדי לפקח עליה.
הרב מנחם ש"ט הכהן חסיד יזם את המפעל והיה הרוח החיה שמאחוריו במשך למעלה מעשרים שנייה.
"עוד מילדותו ראה כיצד שוקד אבי-אמו לעזרת חולים, שהיה מחזיק בביתו כלי-רפואה שונים ומשאילם לנצרכים, וכך הלך גם הוא בדרכי סבא".
חברת משגב לדך הייתה מעין קופת חולים, שנוסדה כדי לסייע לחולים מקרב העדה הספרדית בירושלים.
חברי משגב לדך שילמו סכום חודשי נמוך ואם נזקקו לסיוע רפואי הייתה החברה שולחת לביתם רופא, הידוע שבהם היה המנהל הרפואי של משגב לדך, הרופא היווני ד"ר קלרמו מזארקי.
בשנת 1889 נרכש במאמץ רב בנין בית-החולים רוטשילד בעיר העתיקה ונוסד בית החולים משגב לדך.
הקמת בית החולים נעשתה בין השאר גם כדי למנוע מהמיסיון הנוצרי לפתות יהודים לקבל טיפול רפואי בחינם במוסדותיהם.
תפקידו של הרב מנחם שם טוב הכהן חסיד היה "סוכן" בית החולים, תפקיד שמקביל למנכ"ל בימינו.
בתפקידו זה דאג לכל צרכיו החומריים של בית החולים, גייס כספים לבניינו והרחבתו, וקידם את שמו בין תושבי העיר והארץ.
ביוני 1899, 20 שנה לאחר שהקים את משגב לדך, הודיע מנחם ש"ט על התפטרותו.
על רקע ניסיונות להניאו מהחלטתו הוא פרסם מודעה בעניין:
הרבנים חברי ועד בית החולים נאלצו לקבל את ההתפטרות ופרסמו אף הם מודעה:
לאות הוקרה לפעלו נקבע לוח שיש בכניסה לבית החולים משגב לדך, ובו נאמר: .
אף על פי שמעולם לא נשא בתפקיד רשמי כרב בקהילה, מונה הרב מנחם שם טוב הכהן חסיד להיות חבר בבית הדין של העדה הספרדית בירושלים.
גאון מנה את שמו ברשימת חברי בית הדין, יחד עם הרב יעקב שמעון מטלון, אב בית הדין, והרבנים שמואל נסים, חיים דוד סורנאגה, שמואל מיוחס, וידאל חנוך אנג'יל ומרדכי ישראל.
הקמת ועד הספרדים בירושלים ב-1897 הייתה ניסיון חוזר לארגן את העדה הספרדית בירושלים בצורה מודרנית, כך שלא הגבירים בעלי ההון יהיו אלה שמקבלים החלטות בשם הציבור, וגם כדי להוות משקל נגד לעדה האשכנזית המאורגנת ובעלת ההישגים, ותוך ניסיון ליצור עדת ישראל מאוחדת ביחד איתם.
אשר על כן הוחלט על הקמת ועד בו יהיו חברים
הרב מנחם ש"ט הכהן חסיד נבחר לוועד הספרדים ב-27 באוגוסט 1897, לפי הודעה רשמית בדבר הבחירות לוועד הספרדים שהתפרסמה בעיתון השקפה.
ב-1899, עם התפטרותו ממשרת סוכן בית החולים משגב לדך, ביקש גם שלא להיבחר מחדש לוועד העדה: .
עם זאת, חזרו ובחרו בו לחבר ועד הספרדים בבחירות שנערכו בשנת 1906.
ניהול בית המדרש "דורש ציון"
אחרי שחזר לפעילות ציבורית נקרא שוב הרב מנחם ש"ט לדגל, הפעם לשם ניהולו של המוסד החינוכי המרכזי של הקהילה הספרדית - בית המדרש "דורש ציון".
המוסד הוקם ונוהל על ידי הרב יצחק פראג (אופלטקה) וכאשר נפטר בשנת 1900 מונה תחתיו בנו, הרב יוסף חיים אופלטקה.
ואולם הבן נפטר גם הוא בתוך זמן קצר לאחר מינוי, ובשנת 1907 הוחלט על מינויו של הנכד נסים אופלטקה למנהל הכללי ולצדו הרב מנחם ש"ט הכהן חסיד למנהל הכספים.
המורה יצחק ישראל שיריזלי מונה לראש המורים.
ההיסטוריון גרייבסקי כותב על הרב יוסף חיים אופלטקה שהיה ידוע בחכמתו ובכשרונותיו "...אך לצערנו לא האריך ימים בכהונתו זאת וע"פ בקשת רבני העיר לקחו משרת ההנהלה הרה"ג מנחם שם טוב כהן, והחכם הנעלה מר נסים אופלאטקה בנו של הנז', והחכם הנכבד מר יצחק ישראל שיריזלי הי"ו".
המאסף היה כתב עת תורני, שיצא לאור בירושלים בין השנים 1896–1914 (תרנ"ו - תרע"ד) ונחשב לטוב בתחומו בעולם היהודי בתקופתו.
המאסף יצא לאור מדי חודש ושימש כבמה תורנית מרכזית בעולם היהודי הספרדי וגם האשכנזי.
הרב קואינקה נהג לצאת לנסיעות ממושכות לחו"ל ועל כן מינה מחליפים לתפקיד העורך.
בעת נסיעתו הראשונה לבגדאד, מומבאי וצנעא בשנת 1899, מסר את עריכת כתב העת לידי ידידו, הרב מנחם שם טוב הכהן חסיד, וזאת מבלי ששמו הוזכר בעיתון.
בשנים 1902 ו-1906 יצא לנסיעות נוספות לחו"ל והעיתון נערך לסירוגין על ידי הרבנים מנחם שם טוב הכהן חסיד, מרדכי ישראל ויצחק אשכנזי ולעיתים גם על ידי ישראל דב פרומקין, מבלי ששמותיהם הוזכרו.
לרב מנחם ש"ט הכהן חסיד ולרעייתו לונה נולדו בת בכורה וחמישה בנים.
הבנים אימצו כשם משפחתם את כינויו של סבם, המקובל הרב שם טוב הכהן חסיד, שכונה "אל-חסיד", כלומר החסיד.
נשא לאשה את בוליסא אסתר, ביתו של הרב יצחק פראג (אופלטקה), מייסד בית המדרש דורש ציון.
בניהם, אשר אלחסיד, משה מאוריציו אלחסיד, שבתאי אלחסיד ויצחק אלחסיד ירדו לארגנטינה, עסקו במסחר פרוות והיו ממייסדי ארגון הספרדים הציוניים (CSS) בבואנוס איירס.
יצחק אלחסיד חזר לירושלים עם הקמת המדינה ונהרג בקרבות בירושלים ב-27 במאי 1948.
אליהו הכהן אלחסיד (1877–1962) – היה סוחר ומראשי ועד הספרדים בירושלים.
היה חבר הנהלת בית החולים משגב לדך ומפרנסיו.
היה תושב שכונת ימין משה ובעל חנות מנופקטורה (בדים ותפירה) בשוק החדש (מוריסטן) בעיר העתיקה, שהוקם לאחר המאורעות בשנת 1929 ביוזמת הסוחרים, בהם אלחסיד, מאיר חסידוף ואחיו, האחים טוסינה, דוד כהן שאקו, יוסף מארש, עזרא קבסו, מרדכי שלם ואחרים.
היה מבעלי המניות הראשונים של חברת המזמין בירושלים בשנת 1920, וחבר בוועד ההורים של בית הספר עזרה בירושלים.
אחותו של מנחם שם טוב הכהן חסיד, רבקה, נישאה לרב יצחק רפאל יחזקיהו גאגין (1860–1925) מהרבנים הידועים בירושלים.
הרב גאגין היה בנו של הרב שלום משה חי גאגין ראש ישיבת המקובלים בית אל בירושלים, ונכדו של הרב חיים אברהם גאגין המכונה אג"ן, שהיה גם הוא ראש ישיבת בית אל, הראשון לציון והחכם באשי הראשון בירושלים.
הרב אג"ן היה נינו של הרב הנודע שלום מזרחי שרעבי, הרש"ש.
בנם של רבקה הכהן אלחסיד והרב יצחק גאגין היה הרב שם טוב גאגין, ששימש בתפקיד הרב הראשי הספרדי בבריטניה.
אימן בקבוצת מכבי צפון תל אביב.
שטיין החל להתאמן מגיל 14 וחצי בטניס שולחן בהדרכתו של יוסף ישועה בקבוצת מכבי צפון תל אביב.
הוא בוגר מגמה ריאלית בתיכון עירוני א'.
כבר ביותו בן 17 זכה באליפות ישראל וייצג את ישראל באליפות העולם שנערכה בנגויה, יפן.
בשנת 1974 זכה בפעם השנייה באליפות ישראל בטניס שולחן לבוגרים לאחר ניצחון במשחק הגמר על דרור פולק מהפועל שער הנגב בן ה-14 שנים וחצי בתוצאה של 2-3.
בשנת 1977 זכה שטיין בפעם השלישית באליפות ישראל בטניס שולחן לבוגרים.
בשנת 1977 גילה שטיין את כת ההרא קרישנה.
הוא גילח שער ראשו ונסע לצרפת.
לאחר שנתיים פרש מהכת וחזר לישראל.
ב-1988 הוא נישא לטניסאית השולחן איריס כרמי שהתאמנה בהדרכתו.
מנחת דלתון הוא מנחת השוכן ברמת דלתון, סמוך לפארק תעשיות רמת דלתון.
במקום מסלול טיסה עשוי בטון אספלט, ואין בו שירותי תעופה משום סוג.
המנחת הוקם בשנת 2002, כדי שישרת את תושבי מרום הגליל ויזמים בפארק התעשייה.
המנחת לא זכה להצלחה והוסב בשנת 2016 לשמש מסלול לספורט מוטורי.
בשנת 2014, התרסק מטוס טקסאן במנחת בעת שהמריא.
בשנת 2018, אישר משרד התחבורה את השימוש במנחת לצורך ניסויים במכוניות אוטונומיות.
מנחם שטיין (Menahem Edmund Stein; 1895 – 1943) היה היסטוריון יהודי-פולני, רקטור ויושב ראש אגודת הסופרים העבריים בוורשה.
חקר ולימד היסטוריה של עם ישראל והיסטוריה של יוון ורומא ב, פילוסופיה יהודית ומדרש.
שטיין נולד בכפר בריניה ליד טורקה שבגליציה.
הוא קיבל תואר דוקטור לפילולוגיה קלאסית באוניברסיטת קרקוב, ונסמך לרבנות בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין.
שימש כמורה בבית ספר תיכון יהודי בקרקוב, ובשנת הלימודים 1928/29 נתמנה למרצה במכון למדעי היהדות בוורשה.
בשנת הלימודים האחרונה לקיום המכון נבחר לרקטור שלו.
באותה תקופה שימש גם יושב ראש אגודת הסופרים בוורשה.
שטיין היה מומחה לתקופה ההלניסטית.
הוא עסק רבות בדמויותיהם של פילון האלכסנדרוני ויוספוס פלאוויוס.
בשנותיו האחרונות הקדיש את עבודתו למחקר הרמב"ם והשפעתו של אריסטו עליו.
שטיין היה ממקימי "תקומה", ארגון לקידום השפה העברית.
הוא קרא לשיבה ל"אוצרות הרוחניים והתרבותיים של העם מן הדורות השונים" יחד עם השיבה למולדת.
בתקופת כיבוש פולין בידי גרמניה הנאצית נכלא עם שאר בני הקהילה היהודית בגטו ורשה.
נשלח למחנה הריכוז טרווניקי, ולימים הועבר למחנה ההשמדה מאידנק, שם נרצח בנובמבר 1943.
פילון האלכסנדרוני, כתבי היסטוריה: נגד פלאקוס, המלאכות אל קאיוס.
בנספחות: על האיסיים (קטעים ושרידים).
מתורגם מן המקור בצירוף מבוא והערות מאת מנחם שטיין.
תל אביב, אברהם יוסף שטיבל, 1936.
העתקים דיגיטליים של "כתבי היסטוריה" ו"על האיסיים" בפרויקט בן יהודה.
קאיוס סויטוניוס טראנקויללוס, חיי הקיסרים, בית פלוויוס: אספסינוס, טיטוס, דומיטיינוס.
מתורגם מן המקור הלטיני בצירוף מבוא והערות מאת מנחם שטיין.
ברלין - תל אביב, הוצאת א"י שטיבל, תרצ"ג; מהדורה שנייה: תל אביב, תרצ"ו.
מנחם שטיין, פילון האלכסנדרוני: הסופר וספריו ומשנתו הפילוסופית.
ורשה, הוצאת אברהם יוסף שטיבל, 1939. העתק דיגיטלי בפרויקט בן יהודה.
יוסף בן מתתיהו (יוסיפוס פלויוס).
קדמות היהודים (נגד אפיון) / חיי יוסף.
יעקב נפתלי שמחוני, מנחם שטיין.
מנחם שטיין, בין תרבות ישראל ותרבות יוון ורומא.
בחר והביא לבית הדפוס: ישראל כהן.
תל אביב, הוצאת אגודת הסופרים בישראל, ליד הוצאת מסדה, 1970. (מבחר מחקריו ורשימותיו שנכתבו בעברית)
מנחת בצת היה מנחת למטוסים קלים, כ-5 ק"מ מצפון-מזרח לנהריה, ממערב למושב בצת מדרום לדרך אזורית כביש 899.
המנחת נבנה בזמן מלחמת העולם השנייה על ידי חיל האוויר המלכותי (בשם: RAF El-Bassa על שם הכפר הסמוך אל-בסה) כדי שמטוסיו יסייעו בכיבוש לבנון, שהייתה נתונה אז תחת שלטונה של ממשלת וישי הצרפתית ששיתפה פעולה עם מדינות הציר.
בין השאר נבנו במקום, בין השנים 1941 ל-1942, האנגרים למטוסים, עמדות ירי ובונקרים לתחמושת.
שטח הבסיס הופקע מ"חוות כנען", חווה חקלאית שהייתה בבעלות כנען בישארה סעיד, ערבי נוצרי שהמשיך להחזיק בחלק מהשטח שסביב לבסיס.
השדה היה בשימוש תקופה קצרה בעיקר לאימונים.
בנו של מוכתר הכפר אל-בסה הוזמן ללמוד טיסה במקום.
בעבודות ההקמה הועסקו פועלים ערבים מהסביבה ומלבנון וקבוצה קטנה של פועלים יהודים מנהריה, שעסקו בעיקר בפיקוח על עבודת הפועלים הערבים.
חלק מקבוצה זו היה מגרעין קיבוץ "געתון" בנהריה שהקים אחר כך את קיבוץ נאות מרדכי.
סלילת המסלולים נעשתה על ידי פיזור שכבת אבני שדה שהודקה במכבש ועליה פוזרו שכבות נוספות של חצץ בגדלים שונים, תוך כבישה חוזרת, ולבסוף שכבת אספלט מסיימת את העבודה.
בקיץ 1941, פעלה בבצת טייסת 450 של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי בסתיו 1942 טייסת 451, ובחורף 1943 טייסת 208 של חיל האוויר המלכותי.
לאחר הקמת המדינה הוסב למנחת למטוסים קלים.
חברת ארקיע החלה להפעיל בקיץ 1959 קו תעופה בין נמל התעופה דב הוז בתל אביב למנחת, ושוב בקיץ 1960. אך הטיסות הופסקו עקב חוסר כדאיות כלכלית.
ב-12 באוגוסט 1968, חדרו לישראל שני מטוסים סוריים מדגם מיג-17. הטייסים ביצעו טיסת ניווט בשמי סוריה במהלכה נעזרו במפות משנת 1945, שאינן מעודכנות.
הם נכנסו לתוך לבנון ובמקום לפנות צפונה ולנחות בשדה ליד טריפולי, פנו השניים דרומה ונחתו בבצת.
עד לאחר הנחיתה היו הטייסים משוכנעים כי נחתו במנחת לבנוני.
שני הטייסים, סגן ואליד אדהם וסג"ם רדפן ריפעי, נלקחו בשבי ושוחררו כשנתיים מאוחר יותר במסגרת עסקת שבויים, ואילו המטוסים הופקדו בידיו של חיל-האוויר.
בשנת 1971 חברת תעופה "נתיב" החלה להפעיל שוב טיסות לנתב"ג ועטרות מהמנחת, במטוס בריטן נורמן איילנדר בו מקום ל-9 נוסעים.
בתקופת מלחמת לבנון הראשונה שימש המנחת להטסת ציוד ולוחמים לתוך שטח לבנון במסוקי תובלה.
בשנת 1994 נחתו במנחת עשרות אזמ"ים במטס הזדהות למען רון ארד.
בתחילת שנות ה-2000 שימש המנחת לפעילות רבה של טיסנאות, ומושב בצת יזם את הצבתם של שלטים המתעדים את ההיסטוריה של המנחת.
בשדה הוקמו שני מסלולי המראה מצטלבים זה בזה ובצדדים מספר האנגרים, שלהם שלושה קירות גבוהים, בנויים מאבני שדה ופתוחים אל המסלולים.
ההאנגרים היו רחבים מספיק לקליטת מטוסים מדגם קונסולידייטד B-24 ליברייטור, מפציץ כבד בעל ארבעה מנועים, שהיה בשרות קרבי באותה עת במערכה במדבר המערבי.
מסלול הסעה חצי מעגלי קישור בין מסלולי ההמראה וההאנגרים.
מבנה מסלולים זהה הוקם על ידי הבריטים בשדה התעופה ראש פינה, בשדה התעופה מוקייבלה ובשדות תעופה אחרים שנבנו על ידם באותן שנים.
שדה בצת היה חלק מרשת של שדות תעופה שהקימו הבריטים בתקופת המנדט, והוא סווג כשדה משנה או "שדה קדמי" (Forward operating airfield), שדה המגבה את השדה העיקרי במקרים בהם הפעולה ממנו בלתי אפשרית או מוגבלת מסיבה כלשהי.
תפקידו של השדה הקדמי היה להגן על גבולות סמוכים, יבשתיים או ימיים.
רשת שדות התעופה בצפון הארץ כללה בנוסף לבצת גם את בסיס חיל האוויר המלכותי סנט ג'ין כ-15 קילומטר מדרום, בסיס חיפה, בסיס רמת דוד, מנחת מגידו, שדה התעופה ראש פינה ומוקייבלה.
למד וטרינריה בברלין, הוסמך כרופא וטרינר ושירת בתפקיד זה באגודה "החקלאית" בעמק יזרעאל ובשירותים הווטרינריים של משרד החקלאות.
מנחם נולד ב-1901 בעיר יקטרינוסלאב שב כבן הזקונים למשה ומנוחה שטורמן ולו 2 אחים ו-4 אחיות בוגרות.
בעיר הולדתו עבד אב המשפחה כמנהל מפעל "ברוק" לייצור לבנים ורעפים.
ומנחם (יחד עם אחיו זליג) נשלח ללמוד בבית ספר לבנים ביפו של חברת עזרה.
לאחר מותו המשיכה האם להפעיל את בית התבשיל אך בהמלצת הבן חיים החליטה האם לעלות עם משפחתה לגליל שם נמצאו כבר 3 מבנותיה.
בעקבות השביתה שפרצה במקום ב-1910 עברה המשפחה ליבנאל ואחרי תקופת מה עברו לחיפה.
מנחם החל ללמוד בבית הספר הריאלי שבעיר וסיים את לימודיו ב-1919 לאחר שהשלים את בחינות הבגרות.
ב-1920 למד מנחם בקורס עוזרים לרופאים וטרינריים ביפו (בהנהלת ד"ר כספי) וב-1922 יצא ללימודי וטרינריה בברלין.
בתחילת לימודיו נתקל בקשיים רבים עקב חוסר ידיעת השפה הגרמנית ואי הכרת המוסד האקדמי בתעודת הבגרות אותה הציג.
ב-1929 שב מנחם ארצה לאחר קבלת התואר רופא וטרינר, התיישב בכפר יחזקאל והחל לעבוד כווטרינר אזורי באגודת "החקלאית".
במהלך עבודתו התמקד מנחם בטיפול במחלות של עדרי הפרות ובמיוחד בסוג של קדחת המועברת על ידי קרציות (קדחת הטיילריה).
החיסון שהכניס לשימוש בארץ הביא למיגור רובה של המחלה בארץ.
כמו כן פעל רבות להרחבת השימוש בהזרעה מלאכותית בבקר ולמיגור מחלת הפה והטלפיים.
ב-1937 עברו מנחם ומשפחתו מכפר יחזקאל לקיבוץ עין חרוד מאוחד.
ב-1948 מונה לווטרינר הראשי של אגודת "החקלאות" תפקיד אותו מילא עד 1960 אז נקרא למלא את מקומו של אברהם קמרון (שנפטר) כמנהל השירותים הווטרינריים והמכון הוטרינרי במשרד החקלאות ופיתוח הכפר.
בתפקיד זה פעל עד 1963 אז חזר לתפקידו ב"חקלאית".
מנחם שטורמן נישא ב-1929 לרבקה במהלך לימודיו בברלין וזאת כשרבקה הייתה פעילה בתנועת בלאו וייס.
לזוג נולדו בן ובת (חיים ודליה).
מנחם נפטר ב-1964 מסרטן ונקבר ב-עין חרוד מאוחד.
רבקה נפטרה ב-2001 ונקברה אף היא בעין חרוד.
בני משפחתו של מנחם עסקו מאז הגיעם ארצה בהתיישבות ובשמירה:
אחיו חיים שטורמן היה מאנשי השומר.
אחיו זליג שטורמן היה גם הוא מאנשי השומר ועסק בפעילות ביטחונית עד הקמת המדינה.
אחותו חיה נישאה לשלמה ברשדסקי, מראשוני התושבים בתל אביב
אחותו שיפרה נישאה לישראל בצר (ממייסדי נהלל).
אחותו שרה נישאה למשה עמי-עד (ממייסדי נהלל).
אחותו אסתר נישאה לצבי בקר שהיה מאנשי השומר.
מנחם שרפמן (8 במרץ 1916 – 21 במאי 2008) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, בין השאר כיהן כמפקד יחידת מצוף 247, המושל הצבאי באזור דרום סיני ומפקד הגזרה המערבית בדרום לבנון.
נולד במושבה בית-גן בשנת 1916, למייסדי המושבה יצחק ושרה שרפמן.
אביו יצחק היה עולה חדש מאוקראינה ואמו שרה (לבית לישינסקי) הייתה מורה.
חברו ובן כיתתו היה חיים לבקוב ויחד, החל מגיל 14, השתתפו בהגנת המושבה ואחר כך שירתו כנוטרים.
יחד אתם שירת גם משה דיין.
ב-21 במרץ 1938 השתתף במבצע העלייה לקרקע של קיבוץ חניתה.
בשנות ה-40 היה שרפמן מתאגרף והשתתף בתחרויות אגרוף מטעם "הפועל יבניאל".
היה אלוף ארץ ישראל במשקל "קל" ומשקל "תרנגול".
שרפמן התפרסם בכינוי "מלך הר הצופים" כששירת כמפקד יחידת מצוף 247 בין השנים 1965 עד 1967. יחידה צבאית שהוקמה ב־1955 לשם החזקת המובלעת המפורזת בתוך השטח הירדני בהר הצופים, איסוף מודיעין, חימוש וביצור העמדות.
במהלך מלחמת ששת הימים היה שרפמן בהר הצופים בעת שחיילי צה"ל פרצו את הדרך אל ההר והסירו את הכיתור עליו.
בכוח הראשון שהגיע אל ההר היה שר הביטחון משה דיין ואלוף הפיקוד עוזי נרקיס.
בסיום המלחמה מונה למושל חברון.
בין השנים 1968 ל-1974 שימש כמושל "מרחב שלמה", אזור דרום סיני.
במסגרת יישום מדיניות הגדר הטובה, בסוף שנת 1976, מונה שרפמן למפקד הגזרה המערבית ביחידת אד"ל (אזור דרום לבנון), תחת פיקודו של בנימין בן אליעזר.
התפקיד כלל תחילה משימות קישור ותיאום עם האו"ם (תפקיד דומה עשה גם שהיה מפקד הר הצופים), עם הכוחות הנוצריים וסיוע לאוכלוסייה האזרחית.
אף שהיה בן 60 בעת המינוי הוא מונה לתפקיד עקב ניסיונו הרב במשימות קישור.
במסגרת תפקידו היה מעורב בתקרית מארון א-ראס, שהתרחשה ב-2 במרץ 1978, כשבועיים לפני מבצע ליטני.
מפקדת פיקוד הצפון ניסתה באמצעות אד"ל להשפיע במשך יותר מחודש על רס"ן סאמי שידיאק, מפקד המיליציה הנוצרית צבא לבנון החופשית באזור, שישתלט על הכפר השיעי מארון א־ראס, ויתמקם בו כדי למנוע מאנשי הפת"ח לתפוס אותו.
מיקומו הגבוה וקרבתו לגבול עם ישראל, מאפשר לשולט בכפר תצפית על חלק ניכר של ישובי הגליל וחלק ניכר של המובלעת הנוצרית.
רס"ן שידיאק חשש שלא יוכל להתמיד ולהחזיק בכפר שרוב תושביו, פרט למשפחה שיעית אחת, עוינים את הנוצרים וטען שהוא מוכן לבצע פשיטה על הכפר, אך אין בכוחו להחזיק בו מחשש להתקפת נגד של פת"ח.
בדיון במפקדת אד"ל הביע שרפמן התנגדות למבצע ואמר שפגש את נכבדי הכפר השיעים, שטענו כי היו שמחים שכוח צה"ל יכנס לכפר בהסכמה, אך לא שייכבש בכוח על ידי הנוצרים.
כשבוע לאחר הדיון במפקדת אד"ל הכריז מפקד אד"ל גדעון המאירי שהנוצרים עולים על מארון א־ראס.
מאחר שרס"ן שידיאק לא היה בלבנון באותה עת, המאירי לחץ על סגנו של שידיאק לבצע את הפעולה, הוא הסכים מתוך הבנה שיקבל סיוע מצה"ל.
הכוח הנוצרי השתלט על הכפר, תפס עמדות ויצר קשר עם אנשי הכפר.
במקביל התארגנו המחבלים ותקפו את הכפר בעוצמה רבה.
חלק מאנשי הכפר הצטרפו אליהם.
ההתקפה תפסה את הנוצרים בנחיתות מספרית.
הם ביקשו את עזרת צה"ל, אך שום עזרה לא ניתנה, תוך התעלמות ממצבם הקריטי.
הם נאלצו לנטוש את הכפר בהשאירם אחריהם הרוגים ופצועים, טנק, נגמ"ש, נשק, רכב וציוד.
אל הבורחים הצטרפו גם אנשי משפחה שיעית משתפת פעולה שברחו לעבר כפר יארון, אך הנוצרים לא ידעו מי הם והרגו מייד שניים מהם, ולקחו בשבי 14. שרפמן הצליח לשחרר 12 מהם, ו-2 נלקחו לכפר הנוצרי דבל.
כמה ימים לאחר הפעולה, נערכה פגישה בין האלוף הפיקוד אביגדור בן-גל ונכבדי הכפר דבל, אשר שבעה מבניו נהרגו במבצע.
שרפמן פנה לבן-גל שיבקש את שחררום של 2 משתפי פעולה, אך הוא החליט לא לעלות את הנושא והם נרצחו באותו ערב.
לאחר מבצע ליטני חזרו אנשי המשפחה הנותרים למארון א-ראס ומצאו את בתיהם הרוסים לאחר שהופצצו על ידי צה"ל.
כעבור מספר חודשים שלח שרפמן מכתב לשר הביטחון עזר ויצמן, בבקשה להקמת ועדת חקירה לבירור מקיף של התקרית ופעולות צה"ל בלבנון.
במכתב כתב: "פעולת מארון א־ראס נראית בעיני ובעיני אחדים מאנשי אד"ל כפעולה שבוצע בה פשע כלפי הנוצרים ונבלה כלפי המשפחה השיעית ממארון א־ראס הקשורה אלינו...הפקרת הנוצרים גרמה נזק בל ישוער...אמינותנו ירדה בכל האזור כמי שאין לסמוך עליו בשעת צרה...לא נערך תחקיר, לא הופקו לקחים ולא נערכה כל חקירה יסודית, כנדרש".
בנוסף לתקרית במארון א-ראס דרש לחקור פועלה שנכשלה בכפר א-נאקורה שנה קודם, ותקרית בה יזם צה"ל מהלך בו גנבו הנוצרים כלי רכב של האו"ם במסווה של מחבלי פת"ח.
מנחם שפירא (נולד בניסן ה'תשל"ז, 27 באפריל 1977) הוא איש ציבור ופוליטיקאי חרדי מטעם דגל התורה.
מכהן כסגן וממלא מקום ראש עיריית בני ברק, יושב ראש דגל התורה בעיר ומנהל המחלקה המוניציפלית שלה.
בעבר כיהן כחבר מועצת העיר מודיעין עילית וכיועץ לסמנכ"ל שירותי בריאות כללית.
בוגר תוכנית מעוז למנהיגות ציבורית.
נולד בירושלים לרב אביעזר שפירא, משגיח ישיבת קול תורה לצעירים ורב בית המדרש של חסידות דרוהוביץ'.
למד במוסדות של ישיבת קמניץ ובישיבה גדולה למד בישיבת קול תורה.
לאחר נישואיו התגורר במודיעין עילית, למד בכולל לדיינות וקיבל סמיכה לרבנות.
בין השנים 2003–2013 כיהן כחבר מועצת העיר מודיעין עילית, כחבר הנהלה ומחזיק תיק תברואה.
במהלך כהונתו הוביל פתיחת שירותי קבלת קהל לצורך הנחות בארנונה.
בשנת 2013 החליף את יעקב אשר במועצת עיריית בני ברק ובעקבות כך עבר להתגורר בבני ברק, מונה לסגן ראש העיר ובהמשך שימש כסגן ראש העיר ברוטציה עם אגודת ישראל תוך החזקת תיק התחבורה, הכספים, הפיקוח והשיטור העירוני.
מכהן כממלא מקום ראש העיר ויושב ראש ועדת תכנון ובנייה.
בתקופתו החלה אכיפה נרחבת יותר בתחום הבנייה הבלתי חוקית, לצד טיפול בתשתיות עירוניות ושיפור התחבורה.
במסגרת כהונתו ייסד את סניף בני ברק של "איגוד בני הישיבות".
שפירא משמש במקביל כמנהל המחלקה המוניציפלית של דגל התורה, תפקיד אליו מונה על ידי יושב ראש התנועה, חבר הכנסת משה גפני.
במסגרת זו הוא אחראי על ניהול וליווי של כ־100 נציגי דגל התורה בכ־45 רשויות מקומיות ומועצות אזוריות - כולל ראשי ערים, סגנים וחברי מועצה.
הוא שותף לגיבוש הסכמים קואליציוניים ומעקב אחר יישומם.
שותף לארגון אירועים ארציים מטעם דגל התורה, בהם הפגנת החרדים נגד גיוס בני ישיבות (2014)(2025) ויזם פרויקטים חברתיים בתחום הדיור לזוגות צעירים.
בשנת 2014 יזם כינוס של עשרות סגני ראשי ערים מטעם התנועה, בשיתוף ח"כים ורבנים, לצורך תיאום ולמידה מוניציפלית.
בעבר שימש כיועץ לסמנכ"ל שירותי בריאות כללית וכחבר ועד מנהל ברשת גני הילדים של אגודת ישראל.
מנחת פיק הוא מנחת תעופה השוכן בדרומה של רמת הגולן, כשלושה קילומטרים צפונית מזרחית לקיבוץ אפיק, במקביל ובצמוד ממערב לכביש 98. המנחת פעיל בכל ימות השבוע ובכל שעות היממה, אך נדרש תיאום מוקדם עם המפעיל לשם שימוש בו.
במנחת מסלול טיסה בודד באורך של 1,300 מטרים, הבנוי בשיפוע של 1.17%.
המנחת מופעל בידי מועצה אזורית גולן ומשמש לטיסות של כלי טיס מאוישים מרחוק של חברת אלביט מערכות.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 הפעילה חברת ארקיע קו טיסה סדיר מהמנחת אל נמל התעופה דב הוז בתל אביב.
בנובמבר 1998 הוכרז על תוכנית לשיפור המנחת, בעלות של 8 מיליון שקל, במטרה להתאימו להמראה ונחיתה של מטוסים בינוניים, כדוגמת מטוסי הדאש-7 שהפעילה ארקיע וה-42-ATR שהפעילה ישראייר.
ב-2002 היה ניסיון של עיט שירותי תעופה ותיירות להפעיל קו טיסה סדיר מהמנחת אל מרכז הארץ, במטוס מדגם בריטן נורמן איילנדר, אך זה הופסק לאחר זמן קצר.
המנחת שימש גם במשך כמה שנים לטיסות פרטיות להסעת מבקרים לסיורי יקבים ברמת הגולן משדות התעופה דב והרצליה.
אחר כך ירדה הפעילות האווירית במקום.
חברת אלביט מערכות משתמשת במנחת לצורך ניסויים בכלי טיס בלתי מאוישים מתוצרתה.
אולם הדבר גרם מספר פעמים למתיחות עם לקוחות החברה, ב-2008 העבירה החברה ניסויים במסגרת ווטשקיפר של צבא בריטניה לשדה התעופה ראש פינה, מאחר שבריטניה אינה מכירה בסיפוח רמת הגולן לישראל.
בנובמבר 2017 התרחש אירוע דומה במסגרת ניסויים עבור צבא שווייץ.
בשנת 2001 התקיים במנחת מרוץ אליפות הקארטינג הישראלית.
קיימת תוכנית להפוך את המנחת למסלול מרוצים חוקיים בעתיד.
מנחת ספיר (מכונה גם "מנחת עין יהב"), הוא מנחת הממוקם כשני קילומטר צפונית־מזרחית לספיר, וכחצי קילומטר מזרחה מכביש הערבה.
נמצא בשטח השיפוט של מועצה אזורית הערבה התיכונה ומנוהל תחת רישיון הפעלה שהוענק ממשרד התחבורה לחברת איה תעופה.
המנחת נבנה בשנת 1970, טיסות סדירות החלו בשנת 1989, ובשנת 1991 החל השימוש בשדה במטוס בעל קיבולת של 9 נוסעים.
במנחת חונים בעיקר מטוסים קטנים מונעי מדחף וישנה בו לעיתים פעילות של טיסנים.
בשנת 2008 החלו בקידום תוכנית להרחיב את פעילות המנחת ולהפוך אותו לשדה תעופה קטן מדרגה 4 (שדה תעופה למטוסים קלים ומטוסים חקלאיים).
אך ב-2020 בוטלה רשמית התוכנית מטעם מחוז התכנון בדרום בין השאר בשל הצורך לקיים תסקיר להשפעות הסביבתיות שתגרום הגדלת פעילות הטיסות במנחת.
מנחת קריית שמונה הוא מנחת אזרחי הממוקם כ-2 ק"מ מזרחית לעיר קריית שמונה.
המנחת סיפק שירותים לחברות תעופה, מטוסי ריסוס וכוחות ביטחון בנוסף לפעילות טייסים אזרחיים.
את המנחת הפעילה חברת מטיילי קריית שמונה בע"מ.
המנחת הוקם על ידי צה"ל לצרכים צבאיים, אך באוקטובר 1988 קיבלה חברת "סנונית תעופה" שהקים הטייס יונתן גבע, אישור להפעיל בו לראשונה טיסה אזרחית עם מטוס נוסעים מדגם דאש 6. בפברואר חנכה "סנונית תעופה" קו תעופה סדיר בין המנחת לנמל התעופה דב הוז בתל אביב, עם שלוש טיסות שבועיות.
זמן קצר אחר כך החלה להפעיל גם טיסות לשדה התעופה עטרות בירושלים.
בשנת 1992 צברה חברת "סנונית תעופה" חובות, במקומה הקים יונתן גבע חברה חדשה בשם "סנונית נתיבי אוויר", במימון חברת השקעות דיסקונט.
חברה זו המשיכה להפעיל את הטיסות לקריית שמונה במטוס מדגם שורט 360.
בפברואר 1993 ביטל מנהל התעופה האזרחית את רישיון ההפעלה של סנונית לאחר שלא עמדה בתנאיו והעבירה אותו לחברת ארקיע באופן זמני, במאי 1993 הודיע כי תערוך מכרז בנוגע להפעלה קבועה של הקו.
במקביל ניסה יונתן גבע להכניס את איש העסקים הירושלמי עזרא בליליוס לשותפות בסנונית, אך הוא נסוג מההשקעה.
חברת "מטיילי קריית שמונה" קיבלה את הרישיון להפעלת המנחת וזאת לאחר שהפעילה אותו עבור סנונית תעופה.
חברת ארקיע המשיכה לטוס אליו.
בשנת 1997 הקימה חברת מטיילי קריית שמונה שני מבנים לשימוש הנוסעים ועובדי המנחת.