tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדירקטורים של חברת אלבמה וצ'טנוגה שילמו מאות אלפי דולרים במזומן ובבטוחות לאחד מידידיו של לינדזי, נתניאל מקיי, שהבטיח לדירקטורים שהשליטה בחברה תוחזר להם.
ניסיון שוחד זה, שבו חלקו האישי של לינדזי לא היה ברור, הותיר המוניטין של לינדזי קרוע לגזרים.
פעילותו נגד הקו קלוקס קלאן
בתחומים אחרים יכול היה לינדזי לרשום לעצמו הישגים, שהבולט מבניהם היה ירידה בפעילות הקו קלוקס קלאן.
הניצחון הנרחב של הדמוקרטים באלבמה חיסל את כמה מהסיבות לפעילות טרור.
הבדיקה הכלל ארצית בנוגע לקלאן והאיום בחקירה פדרלית נגדו יכלו גם הם להיות ההסבר לצמצום האלימות מצד הארגון.
מדיניותו של לינדזי כלפי הקלאן הייתה מורכבת: לעיתים קרובות הוא ניסה לבלום את האלימות ביישובים בהם הייתה שליטה של הקלאן באמצעות עידוד פקידי ממשל רפובליקנים להתפטר, ואז הוא מינה דמוקרטים שהתקבלו בצורה טובה יותר על ידי האוכלוסייה הלבנה.
כך היה לינדזי מחויב פחות לשלטון החוק מאשר לחיסול כוחה של המפלגה הרפובליקנית באלבמה.
ועדיין, הוא גינה בפומבי את לקיחת החוק לידיים, והכרזות אלו תרמו לשקיעת פעילותו של הקלאן.
כמה מהמצביעים הדמוקרטים שיבחו את הריסון התקציבי של לינדזי, אך קיצוצים במימון למערכת החינוך שהובילו לסגירת בתי ספר הכשילו סופית את התמיכה במושל.
בעיות אלו, שנבעו מהקשיים הפיננסיים, נוצרו כתוצאה משערוריית הרכבות.
בחוגי המפלגה הדמוקרטית, ספג לינדזי התנגדות על רקע סוגיית הרכבות.
המבקר הקולני ביותר שלו היה רוברט מקי מהעיתון Selma Argus, שבמאמרי המערכת שלו הוא טען שלינדזי הפנה כספי חינוך ל"מהמרי הוול סטריט ולספקולנטים הזרים".
בוועידה המדינתית של הדמוקרטים של 1872, זכתה הודעתו של לינדזי שלא יתמודד לתקופת כהונה שנייה למחיאות כפיים, ורק התערבותו הזמנית של יושב הראש מנעה שריקות בוז כלפיו.
הרנדון ממוביל, לשעבר תומך הפרישה, התמודד ללא הצלחה.
יריבו בבחירות הכללית, דייוויד לואיס, זכה בניצחון ברור, כאשר שמונה מחוזות בצפון אלבמה, שהצביעו בעבר לדמוקרטים, נתנו את קולותיהם לרפובליקנים.
כך ריפה לינדזי את ידי מפלגתו וסלל את הדרך לתחייתה המחודשת של המפלגה הרפובליקנית, שבאופן אירוני קיבלה דחיפה כתוצאה משקיעת האלימות שבעבר הובילה לעלייתם של המועמדים הדמוקרטים.
חודשיים לאחר תום כהונתו כמושל, לקה לינדזי בשיתוק.
הוא שב לעיסוקו בעריכת דין בהיקף מוגבל, אך התעלם מהנעשה בפוליטיקה מעבר להתגוננויות מזדמנות על תקופת ממשלו בעיתונות.
עד למותו הוא נותר מוגבל.
רוברט לינדזי נפטר בטסקמביה ב-13 בפברואר 1902. הוא נטמן בחלקת הקבר של משפחת וינסטון שבעיר.
רוברט לואלין בראדשו היה ראש הממשלה הראשון של סנט קיטס ונוויס.
בנוסף כיהן כשר ראשי, מחוקק ופעיל מרכזי במפלגת הלייבור של סנט קיטס ונוויס.
בראדשו נולד בכפר סנט פול קפיסטר בסנט קיטס למרי ג'יין פרנסיס, עקרת בית ולוויליאם בראדשו, נפח.
הוא גדל על ידי סבתו לאחר שאביו עבר לארצות הברית כאשר בראדשו היה בן תשעה חודשים.
הוא למד בבית הספר היסודי של סנט פול והגיע עד לכתה ז' הרמה הגבוהה ביותר של השכלה לאותה התקופה.
בגיל 16 הפך בראדשו החל התמחות במפעל הסוכר בסנט קיטס, שם החל להתעניין בתנועת הפועלים.
ב-1940 הוא עזב את מפעל הסוכר בעקבות שביתה למען שכר גבוה יותר והחל לעסוק כפקיד באיגוד הסחר והעובדים של סנט קיטס ונוויס.
עם השנים עלה המוניטין שלו באיגוד והוא החליף את ג'וזף מתיו סבסטיאן כנשיא האיגוד ב-1944
בשל עברו, בראדשו תמך בשיפור זכוייתהם של עובדי הסוכר במדינה והיה אחד הפעילים הפוליטיים החשובים של המדינה.
ב-1945 הוא הפך לנשיא מפלגת הלייבור של סנט קיטס-נביס-אנגווילה.
הוא נכנס לפוליטיקה ב-1946 וזכה במושב במועצה המחוקקת בבחירות באותה שנה, לאחר מכן הפך לחבר במועצה המבצעת.
ב-1956 היה שר המסחר והייצור של סנט קיטס-נביס-אנגווילה.
הוא חי תקופה קצרה בהפדרציה הקצרה של איי הודו המערבית (מ-1958 עד 1962) באותה תקופה נבחר לבית הנבחרים הפדרלי ושימש בתפקיד שר האוצר של הפדרציה של איי הודו המערבית.
לאחר התפרקות הפדרציה של איי הודו המערבית, בראדשו חזר לסנט קיטס מטרינידד, ב-1967 הפך לראש הממשלה הראשון של סנט קיטס-נביס-אנגווילה אשר באותה תקופה הייתה מדינת חסות של הממלכה המאוחדת.
תחת הנהגתו, כל אדמות הסוכר, וכן מפעל הסוכר המרכזי, נקנו על ידי הממשלה.
מה שגרם לכך שהחלה התנגדות לשלטונו של בראדשו.
ההתנגדות הייתה גדולה במיוחד באי נוויס, שם הרגישו שהאי מוזנח ולא מושקעים בו מספיק משאבים מהמדינה לשיפור המצב.
בראדשו לרוב התעלם מתלונותיהם של תושבי נוויס, אך התפכחות הנוויסיאנית ממפלגת הלייבור הוכיחה את עצמה כגורם מפתח בנפילתה הסופית של המפלגה מהשלטון.
האופוזיציה באנגווילה הייתה חזקה אף יותר, כאשר האנגווילים פינו את משטרת סנט קיטס מהאי שלהם וערכו משאלי עם בשנים 1967 ו-1969, בשתי הפעמים הצביעו ברוב מכריע להתנתק מסנט קיטס-נאביס ולהישאר טריטוריה בריטית נפרדת.
בראדשו נפטר ב-23 במאי 1978 מסרטן הערמונית בביתו בבאסטר כאשר כיהן כראש ממשלה.
הוא הוחלף על ידי סגנו, פול סאות'וול.
הוא נקבר בבית הקברות ספרינגפילד בבאסטר.
בשנת 1996, לאחר מותו זכה בתואר הגיבור הלאומי הראשון על ידי האספה הלאומית של סנט קיטס ונוויס ומדי שנה מכבדים אותו ביום הגיבורים הלאומי, המצוין ביום הולדתו.
בנוסף לכך שמו של שדה התעופה גולדן רוק בסנט קיטס לנמל התעופה הבינלאומי רוברט ל.
ברדשו ביום הגיבורים הלאומי הראשון בשנת 1998. בשנת 2007 נחנך פארק הזיכרון של רוברט לואלין ברדשו במקום הולדתו בסנט פול.
ב-17 בספטמבר 2010, בניין רוברט לואלין בראדשו נחנך בקמפוס בית הספר לרפואה של אוניברסיטת ווינדזור בקיון.
רוברט לי הנרי היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן עשר קדנציות כחבר המפלגה הדמוקרטית בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם טקסס מ-1897 עד 1917.
רוברט לי הנרי נולד בלינדן שבטקסס ב-12 במאי 1864, והיה נכדו של פטריק הנרי.
בעודו ילד, למד בבתי ספר ציבוריים ועבר למחוז בואי ב-1878 ולמחוז מקלן ב-1895. ב-1885 השלים את לימודיו באוניברסיטת סאות'ווסטרן בג'ורג'טאון, טקסס.
הוא למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1886 ועסק בכך במשך תקופה קצרה בטקסרקנה, טקסס.
ב-1887 סיים את לימודיו באוניברסיטת טקסס באוסטין.
הנרי נבחר לראש עיריית טקסרקנה ב-1890 אך התפטר ב-1891. לאחר מכן מונה לעוזר הראשון של התובע הכללי של טקסס בשנים 1891–1893 ולעוזר התובע הכללי (1893–1896).
ב-1895 התיישב בוייקו, טקסס ועסק בעריכת דין.
ב-1896 נבחר כחבר המפלגה הדמוקרטית לקונגרס וכיהן עשר קדנציות רצופות מ-1897 עד 1917. מ-1905 עד 1907, הנרי היה יושב ראש הוועד הדמוקרטי בבית הנבחרים.
הוא היה גם יושב ראש ועדת בית הנבחרים, וכיהן בתפקיד זה מ-1912 עד 1917. כתומך נלהב של וודרו וילסון ב-1912, הנרי נחשב לדמוקרט פרוגרסיבי.
הוא לא הועמד לבחירה מחדש ב-1916, אך ניסה להשיג ללא הצלחה את המועמדות הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית.
הוא עסק בעריכת דין בווייקו, ושוב נכשל בניסיונו לקבל את המועמדות הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית ב-1922 וב-1928. ב-1923 עבר ליוסטון, טקסס וחזר לעסוק במקצועו.
הנרי מת ביוסטון, טקסס, ב-9 ביולי 1931, מירי עצמי שנגרם לראשו בהתאבדות לכאורה.
הוא נקבר בבית הקברות רוז היל, טקסרקנה, טקסס.
ליווינגסטון – 26 בפברואר 1813) היה עורך דין, פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי מניו יורק, ואחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית.
הוא היה ידוע בכינוי "הצ'נסלר" ("The Chancellor") בשל תפקידו כראש , שהיה התפקיד המשפטי הבכיר ביותר במדינת ניו יורק, ובו כיהן במשך 25 שנים.
ליווינגסטון היה חבר בוועדת החמישה שניסחה את הכרזת העצמאות, לצד תומאס ג'פרסון, בנג'מין פרנקלין, ג'ון אדמס ורוג'ר שרמן, אך הוחזר למדינת ניו יורק לפני שהספיק לחתום על המסמך.
ליווינגסטון הוא זה שנשא את שבועת הכהונה של ג'ורג' וושינגטון כאשר נכנס לתפקידו כנשיא ארצות הברית ב-30 באפריל 1789. ב-1801 נבחר לחבר ב.
רוברט וודרו ליוורינג היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן קדנציה אחת כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-17 של אוהיו בין השנים 1959 ל-1961.
הוא היה חתנו של אשר בורדיק וגיסו של קוונטין בורדיק.
ליוורינג נולד ב-3 באוקטובר 1914 ליד פרדריקטאון שבאוהיו, בנם של גרטרוד אליס ודניאל לויד ליוורינג.
הוא השלים את לימודיו בבית הספר התיכון פרדריקטאון, ולאחר מכן סיים ב-1936 לימודי תואר ראשון באוניברסיטת דניסון השוכנת בגרנוויל שבאוהיו.
ב-1940 השלים תואר ראשון נוסף בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון שבוושינגטון הבירה.
בין השנים 1937–1941 עבד כספרן בספריית הקונגרס וכעורך דין במשרד פרטי.
ליוורינג שירת בכוחות המילואים של צבא ארצות הברית והועלה לדרגת מייג'ור ב-1960.
ליוורינג נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לקונגרס ה-86 של ארצות הברית, וכיהן מ-3 בינואר 1959 עד 3 בינואר 1961. הוא הפסיד בבחירות לכהונה שנייה ב-1960, וכשל בשאר התמודדויותיו לבית הנבחרים בשנים 1962, 1964 ו-1968.
ב-11 באוגוסט 1989 נפטר ליוורינג בפרדריקטאון שבאוהיו, וגוויתו נשרפה.
רוברט ג'יי ליפטון היה פסיכיאטר וסופר אמריקאי.
נודע בעיקר במחקריו על הסיבות וההשפעות הפסיכולוגיות של מלחמות ואלימות פוליטית, ובתורת הרפורמה המחשבתית שלו.
מהתומכים הראשונים בטכניקות של הפסיכו-היסטוריה.
ליפטון נולד בשנת 1926 בברוקלין, ניו יורק.
בנם של איש העסקים הרולד א.
ליפטון, וסיל ליפטון לבית רוט.
בשנת 1942, הוא נרשם לאוניברסיטת קורנל בגיל 16, התקבל לקולג' לרפואה של ניו יורק ב-1944, וסיים את לימודיו ב-1948. ליפטון התמחה בבית החולים היהודי בברוקלין בשנים 1948 עד 1949. הוא עשה את הסטאג' שלו במרכז הרפואי דאונטסטייט, ברוקלין, ניו יורק בשנים 1949 עד 1951.
משנת 1951 עד 1953 שירת ליפטון כפסיכיאטר של חיל האוויר ביפן ובקוריאה, ולימים ייחס לכך את התעניינותו במלחמה ובפוליטיקה.
מתקופה זו עבד כמרצה וחוקר בבית הספר לפסיכיאטריה של וושינגטון, אוניברסיטת הרווארד, ובמכללת ג'ון ג'יי למשפט פלילי, שם עזר לייסד את המרכז לחקר אלימות אנושית.
ליפטון התחתן עם סופרת הילדים בטי ז'אן קירשנר ב-1952, ונולדו להם שני ילדים.
היא מתה בבוסטון ב-19 בנובמבר 2010 מסיבוכים של דלקת ריאות.
ליפטון אמר שקריקטורה היא היעוד שלו; הוא פרסם שני ספרי קריקטורות הומוריסטים על ציפורים.
ליפטון חבר ב־Collegium International, ארגון מנהיגים בעלי מומחיות פוליטית, מדעית ואתית שמטרתו לספק גישות חדשות להתגברות על המכשולים בדרך לעולם שליו, צודק חברתי ובר-קיימא כלכלית.
בשנת 2012, הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה ניו סקול.
במהלך שנות ה-60, הקים ליפטון, יחד עם מורו אריק אריקסון ועם ההיסטוריון ברוס מזליש מ־MIT, קבוצה שמטרתה יישומן של פסיכולוגיה ופסיכואנליזה בחקר ההיסטוריה.
מפגשי הקבוצה נערכו בביתו של ליפטון בוולפליט, מסצ'וסטס.
הקבוצה נקראה קבוצת "צי הטוב" הפסיכו-היסטורית (אנ' Wellfleet Psychohistory Group).
היא התמקדה בעיקר במניעים פסיכולוגיים למלחמה, טרור ורצח עם בתקופות עכשוויות.
ב-1965 הם קיבלו חסות מהאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים על מנת לבסס את הפסיכו-היסטוריה כתחום לימוד נפרד.
אוסף מאמרי מחקר של הקבוצה פורסם בשנת 1975: "מחקר בפסיכו-היסטוריה, מאמרי "צי-הטוב"" (באנ' Explorations in Psychohistory: The Wellfleet Papers).
עבודתו של ליפטון בתחום זה הושפעה עמוקות ממחקריו של אריקסון על היטלר ועל דמויות פוליטיות אחרות.
היא הושפעה גם מהדאגה של זיגמונד פרויד מההשפעות של דחפים ראשוניים עמוקים, ובמיוחד דחף התוקפנות והמוות על התנהגות חברתית של ההמון.
המשתתפים הקבועים שהיוו את ליבת הקבוצה כללו את אריקסון, ליפטון וקנת' קניסטון.
החל משנת 1953, ראיין ליפטון אנשי שירות אמריקאים שהיו שבויי מלחמה במהלך מלחמת קוריאה, וכן כמרים ותלמידים, או מורים שהוחזקו בכלא בסין לאחר 1951. בנוסף לראיונות עם 25 אמריקאים ואירופאים, ראיין ליפטון 15 סינים שברחו לאחר שעברו אינדוקטרינציה באוניברסיטאות סיניות.
ספרו של ליפטון משנת 1961, "רפורמת המחשבות והפסיכולוגיה של הטוטליזם: מחקר על "שטיפת מוח" בסין", המבוסס על מחקר זה, התבסס על מחקר שנעשה על טכניקות כפייה שהיו בשימוש ברפובליקה העממית של סין.
הוא תיאר תהליך זה כ"רפורמת מחשבה" או "שטיפת מוח", אם כי העדיף את המונח הראשון.
המונח "קלישאה שמפסיקה מחשבה" זכה לפופולריות בספר זה.
ליפטון גילה שאחרי שהשבויים חזרו לארצות הברית, החשיבה שלהם חזרה במהרה לקדמותה, בניגוד לדימוי הפופולרי של "שטיפת מוח" כגורם לשינויים בלתי הפיכים.
מהדורה מחודשת של הספר יצאה בשנת 1989 בהוצאת אוניברסיטת צפון קרוליינה.
מחקרים על ניצולי מלחמה ומעשי זוועה
ליפטון עבד עם תושבי יפן שנפגעו בשתי המתקפות הגרעיניות של ארה"ב ב-1945, עם שורדי מחנות ההשמדה של הנאצים ועם חיילים נפגעי טראומה קרבית ממלחמת וייטנאם.
כמה מספריו הציגו הסתגלות מנטלית שאנשים עשו בסביבות קיצוניות של תקופות מלחמה: "מוות בחיים: שורדי הירושימה" (1967), "בית מהמלחמה: חיילים יוצאי וייטנאם – לא קורבנות ולא תליינים" (1973), "והרופאים הנאצים: הרג רפואי והפסיכולוגיה של רצח עם" (1986).
לגבי ניצולי הירושימה ווייטנאם או הנאצים, ליפטון האמין שהפיצול הנפשי ממנו סובלים נחקריו הוא צורה קיצונית של הפתולוגיות המתעוררות בעתות שלום בעקבות הלחצים והפחדים הקיימים בחברה המודרנית.
מסקנת מחקריו בנוגע להתנהגותם של אנשים שביצעו פשעי מלחמה, הן בנפרד והן בקבוצות, היא כי בעוד שהטבע האנושי אינו אכזרי מלידה ורק סוציופתים נדירים יכולים להשתתף בזוועות מבלי לסבול מנזק רגשי מתמשך, פשעים כאלה אינם דורשים כל מידה חריגה של רוע אישי או מחלת נפש.
הוא אומר שכמעט בטוח שהם שיתרחשו בהינתן תנאים מסוימים (מקריים או תנאים שעוצבו במכוון).
ליפטון כינה אותם "מצבים מייצרי מעשי זוועה".
"הרופאים הנאצים" היה המחקר המעמיק הראשון על האופן שבו אנשי מקצוע מתחום הרפואה עשו רציונליזציה להשתתפותם בשואה, מהשלבים המוקדמים של תוכנית המתת חסד T-4 ועד למחנות ההשמדה.
במחקרי הירושימה ווייטנאם, ליפטון גם הגיע למסקנה שתחושת ההתפוררות האישית שחוו אנשים רבים לאחר שראו מוות והרס בקנה מידה המוני, יכולה להוביל בסופו של דבר לחוסן רגשי חדש.
אך ללא התמיכה והייעוץ המתאימים, רוב השורדים יישארו לכודים בתחושה לא מציאותית ובתחושת אשמה.
באוטוביוגרפיה שלה מ-2005, "חיי עד כה", ג'יין פונדה תיארה את עבודתו של ליפטון ושל עמיתיו הפסיכיאטרים לאונרד נף, חיים שאטן ושרה היילי, עם ותיקי וייטנאם, כ"בלתי נלאית ואמפתית".
ליפטון היה אחד המארגנים הראשונים של קבוצות דיון טיפוליות בנושאים אלו, בהן מתרגלי בריאות הנפש נפגשו עם חיילים יוצאי וייטנאם פנים אל פנים.
תרומתו נחשבת לאבן דרך בהיסטוריה של חקר PTSD.
הוא וד"ר נף פעלו בהצלחה כדי שהפרעת דחק פוסט טראומטית תיכלל במדריך האבחוני והסטטיסטי להפרעות נפשיות (DSM).
בספרו בחזרה מהמלחמה (1973) כתב ליפטון על המושג חותם מוות (Death imprint) שניסח במהלך מחקריו על ההישרדות הפסיכולוגית של ניצולי אלימות קיצונית.
המושג מתאר מצב בו עדות קרובה למוות יוצרת תמונות חדות של מוות בתודעה.
ההשפעה הבלתי נמנעת של חותם המוות היא שהניצול יתעמת שוב ושוב עם התמונות הללו בכל שלב בחייו, מרגע הטראומה והלאה.
ספרו על ניצולי הירושימה זכה בפרס הספר הלאומי במדע לשנת 1969.
תיאוריות של טוטאליזם והאני הפרוטאני
"טוטליזם", מילה שבה השתמש ליפטון לראשונה ב-"רפורמת מחשבות", הוא כינויו של ליפטון למאפיינים של תנועות אידאולוגיות וארגונים המעוניינים בשליטה מוחלטת בהתנהגות ובמחשבה אנושית.
השימוש של ליפטון שונה מתיאוריות של טוטליטריות, שכן ניתן ליישם אותו לא רק על האידאולוגיה של קבוצות שמחזיקות בכוח שלטוני.
למשל טוטליזם אידאולוגי כמו דתות פונדמנטליסטיות שמכתיבות את כל היבטי החיים וכמו כתות.
טוטליזם חברתי ותרבותי שבו קונפורמיזם קיצוני מכתיב את חיי הפרט, טוטליזם פסיכולוגי- חשיבה דיכוטומית או טכניקות שטיפת מוח כמו אצל שבויים או במוסדות מסוימים.
טוטליזם טכנולוגי וכלכלי בו נעשה שימוש בטכנולוגיות מעקב ושוק חופשי בלתי מרוסן קובעים את אורח החיים.
לדעתו של ליפטון, אף על פי שניסיונות כאלה תמיד נכשלים, יש להם דפוס משותף והם גורמים לסוגים צפויים מראש של נזק פסיכולוגי ביחידים ובחברות.
הוא מוצא שני מניעים משותפים בתנועות טוטליסטיות: המניע הראשון הוא פחד והכחשה של המוות, המתועלים לאלימות נגד קבוצות שעיר לעזאזל, שנועדו לייצג איום מטפורי על ההישרדות.
המניע השני הוא פחד ריאקציוני משינוי חברתי.
בעבודתו המאוחרת, התמקד ליפטון בהגדרת סוג השינוי שאליו מתנגד הטוטליזם.
הוא טבע עבורו את המונח "העצמי הפרוטיאני".
בספר בשם זה, הוא קובע כי התפתחותה של "אישיות גמישה ורבת צדדים" היא מגמה חיובית בחברות מודרניות.
בריאות נפשית בעידן המודרני דורשת חקירה מתמדת וניסוי, גמישות בזהות ובדרך החשיבה של האדם תוך שינוי מתמיד והתאמה לסביבה.
כדי שאדם יוכל לחיות כך, הוא זקוק לחברה שלא אוחזת באמת מוחלטת אחת, אלא מאפשרת מגוון נקודות מבט וגמישות מחשבתית.
ליפטון סבור שהקיום של חברה כזו מחייב ויתור על תרבויות ומסורות מבוססות או לפחות הפחתה שלהן.
ביקורת על מלחמה וטרור מודרניים
בעקבות עבודתו עם ניצולי הירושימה, ליפטון הפך למתנגד בולט של נשק גרעיני, בטענה שהאסטרטגיה הגרעינית ודוקטרינת הלחימה הופכות אפילו רצח עם המוני לבנאלי ומתקבל על הדעת.
אף על פי שאינו פציפיסט קפדני, הוא דיבר כנגד פעולות צבאיות של ארצות הברית, במיוחד מלחמת וייטנאם ומלחמת עיראק, מתוך אמונה שהן נבעו מהיבטים לא רציונליים ותוקפניים של הפוליטיקה האמריקנית אשר מונעת מפחד.
בשנת 1993, הוא אמר:מה שקורה שם [בבוסניה] ראוי להיקרא רצח עם.
יש מאמץ להרוס באופן שיטתי קבוצה שלמה.
זה אפילו הומשג על ידי לאומנים סרבים בתור מה שמכונה "טיהור אתני".
המונח הזה מסמל הרג המוני, טרנספר המוני, וזה אכן מהווה רצח עם.
ליפטון רואה בטרור איום חמור יותר ויותר עקב התפשטות הנשק הגרעיני והכימי והאידאולוגיות הטוטאליסטיות.
עם זאת, הוא מתח ביקורת על "המלחמה בטרור" של ממשל בוש כניסיון מוטעה ומסוכן "להרוס את כל הפגיעות" (אנ' destroy all vulnerability).
ספרו משנת 1999, "להרוס את העולם על מנת להצילו" תיאר את כת הטרור האפוקליפטית אום שינרריקיו כמבשרת של "הטרור העולמי החדש".
ליפטון מופיע בסרט התיעודי "הבריחה מהמוות" משנת 2003, סרט החוקר את הקשר בין אלימות אנושית לפחד ממוות, כקשור להשפעות תת-מודעות.
בשנת 2006, ליפטון הופיע בסרט תיעודי על כתות בערוץ ההיסטוריה, "פענוח העבר", יחד עם הפסיכיאטר עמית פיטר א.
ב-18 במאי 2008, ליפטון נשא את נאום הפתיחה במכללת סטונהיל ודן במה שנראה כ"תסמונת כוח העל" שחוותה ארצות הברית בעידן המודרני.
ב-2018 הוא הופיע בסרט התיעודי "מטמורפוזה", שעסק בשינויי אקלים ושינויים חיוביים לקראת עתיד שיהיה יותר בר-קיימא.
1987: פרס הספר היהודי הלאומי בקטגוריית השואה עבור "הרופאים הנאצים: הרג רפואי והפסיכולוגיה של רצח עם"
רוברט סמואל לנגר הוא ביוטכנולוג, איש עסקים, מהנדס כימיה, כימאי וממציא יהודי אמריקאי.
כיהן בעבר כפרופסור גרמשאוזן להנדסה כימית והנדסה ביו-רפואית וכיום ממשיך בפעילות במחלקה להנדסה כימית ובמחלקה להנדסת ביוטכנולוגיה ב-MIT.
הוא גם חבר סגל בתוכנית הרווארד-MIT למדעי הבריאות והטכנולוגיה ובמכון קוך למחקר משולב בסרטן.
לנגר מחזיק ביותר מ-1,400 פטנטים רשומים או ממתינים לרישום.
הוא אחד החוקרים המצוטטים ביותר בעולם, עם מדד הירש של 330 (נכון ל-16 בספטמבר 2023, לפי גוגל סקולר) ומעל 445,000 ציטוטים.
חוקר מוכר ומוערך בתחום הביוטכנולוגיה, במיוחד בתחומי מערכות שחרור מבוקר של תרופות והנדסת רקמות.
לנגר הוא המהנדס המצוטט ביותר בהיסטוריה ואחד מעשרת האנשים המצוטטים ביותר בכל תחום.
הוא חיבר מעל 1,600 מאמרים מדעיים והיה מעורב בהקמתן של למעלה מ-40 חברות ביוטכנולוגיה, כולל חברת התרופות האמריקאית הידועה מודרנה.
מעבדת המחקר של לנגר ב-MIT היא הגדולה מסוגה בתחום ההנדסה ביו-רפואית בעולם, עם מענקים שנתיים של למעלה מ-10 מיליון דולר וצוות של למעלה מ-100 חוקרים.
לנגר נולד ב-29 באוגוסט 1948 באולבני.
הוא בוגר בית הספר מילן וקיבל תואר ראשון בהנדסה כימית מאוניברסיטת קורנל.
הוא השלים דוקטורט בהנדסה כימית במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ב-1974. עבודת הדוקטורט שלו, שכותרתה "התחדשות אנזימטית של ATP", נעשתה בהנחיית קלארק ק.
בין השנים 1974–1977 עבד כפוסט-דוקטורנט בבית החולים לילדים של בוסטון ובבית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד בהנחיית יהודה פולקמן.
לנגר נחשב לאחד החלוצים בתחומי הרפואה והביוטכנולוגיה.
הוא פיתח טכנולוגיות חדשניות, כולל מערכות שחרור מבוקר של תרופות ומערכות מתן תרופות דרך העור, המאפשרות מתן תרופות או הפקת אנליטים מהגוף ללא שימוש במחטים או שיטות פולשניות אחרות.
הוא עבד עם יהודה פולקמן בבית החולים לילדים של בוסטון לבידוד המעכב הראשון של אנגיוגנזה, מקרומולקולה שחוסמת התפשטות כלי דם בגידולים.
מאחר שמקרומולקולות נוטות להתפרק בעיכול או להיחסם על ידי רקמות הגוף, מציאת מערכת מתן עבורן היא אתגר.
לנגר הציע לעטוף את מעכב האנגיוגנזה במערכת פולימרית סינתטית לא דלקתית, שתושתל בגידול ותשלוט בשחרור המעכב.
הוא פיתח מערכות פולימריות שהצליחו במשימה זו, תגלית שנחשבת כבסיס לטכנולוגיות רבות של שחרור תרופות כיום.
בנוסף שיתף פעולה גם עם הנרי ברם מבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס על מערכת שחרור תרופות לטיפול בסרטן המוח, המאפשרת מתן כימותרפיה ישירות לאתר הגידול.
השתלים שפיתחו צוותיו הפכו למתוחכמים יותר, וכיום הם יכולים לשחרר מספר תרופות ולהגיב לגירויים.
ב-2019, הוא וצוותו פיתחו ורשמו פטנט על טכניקה המשתמשת במדבקות קעקוע מיקרו-מחטיות לסימון אנשים בדיו בלתי נראית לאחסון מידע רפואי מתחת לעור, פתרון שהוצג כיתרון עבור "מדינות מתפתחות" שבהן תשתיות לקויות גורמות למחסור ברשומות רפואיות.
הטכנולוגיה משתמשת ב"נקודה קוונטית המועברת יחד עם חיסון באמצעות מדבקה מלעורית.
הוא נחשב למייסד תחום הנדסת רקמות ברפואה רגנרטיבית.
בצוות שהוביל מעבדתו תרמה להתקדמות בתחום זה, כולל יצירת כלי דם מהונדסים ורקמת שריר וסקולרית מהונדסת.
פולימרים סינתטיים מהונדסים מספקים שלד תומך שעליו ניתן לגדל עור, שריר, עצם ואף איברים שלמים.
עם שלד כזה, נפגעי תאונות קשות או בעלי מומים מולדים יכולים לגדל רקמות חסרות בקלות רבה יותר.
פולימרים אלה יכולים להיות ביוקומפטיביליים ומתכלים.
לנגר מעורב במספר פרויקטים הקשורים לסוכרת.
אנדרסון, הוא תרם עבודה בתחום ההנדסה הביורפואית לפרויקט שמערב צוותים מ-MIT, אוניברסיטת הרווארד ומוסדות נוספים, לפיתוח מכשיר מושתל לטיפול בסוכרת מסוג 1 על ידי הגנה על תאי בטא המייצרים אינסולין מפני התקפות של מערכת החיסון.
הוא גם חלק מצוות ב-MIT שפיתח קפסולת תרופה שיכולה לשמש למתן מנות אוראליות של אינסולין לחולי סוכרת מסוג 1.
בגיל 43, לנגר היה הצעיר ביותר בהיסטוריה שנבחר לשלוש האקדמיות המדעיות האמריקאיות: האקדמיה הלאומית למדעים, האקדמיה הלאומית להנדסה והאקדמיה הלאומית לרפואה.
הוא גם נבחר כחבר מייסד של האקדמיה הלאומית לממציאים.
הוא נבחר כחבר בין-לאומי של האקדמיה המלכותית להנדסה ב-2010. לנגר קיבל למעלה מ-220 פרסים משמעותיים.
הוא אחד משלושה אנשים חיים שקיבלו גם את מדליית המדע הלאומית של ארצות הברית וגם את מדליית הטכנולוגיה והחדשנות הלאומית.
1996: פרס קרן גיירדנר הבינלאומי
2002: Charles Stark Draper Prize (נחשב לשווה ערך לפרס נובל למהנדסים).
2003: פרס הארווי במדע, טכנולוגיה ובריאות האדם.
2005: פרס המרכז הרפואי אולבני במדעי הרפואה והמחקר הביו-רפואי.
2006: המדליה הלאומית למדעים של ארצות הברית, שהוענק על ידי הנשיא ג'ורג' וו.
2008: פרסי נסיך אסטוריאס למחקר מדעי
2008: פרס המילניום לטכנולוגיה של פינלנד על פיתוח חומרים ביולוגיים חדשניים לשחרור מבוקר של תרופות.
2010: נבחר כחבר בין-לאומי של האקדמיה המלכותית להנדסה.
2011: פרס החדשנות של האקונומיסט בקטגוריית ביולוגיה על הצלחותיו המוכחות בשחרור תרופות והנדסת רקמות.
2012: מדליית פרקין, הכבוד הגבוה ביותר המוענק על עבודה יוצאת דופן בכימיה יישומית בארצות הברית.
2012: Priestley Medal, הכבוד הגבוה ביותר המוענק על ידי האגודה האמריקאית לכימיה (ACS), על שירות יוצא דופן בתחום הכימיה.
2013: פרס וולף לכימיה על תרומותיו לקידום הכימיה של פולימרים, שסיפקו מערכות שחרור תרופות מבוקרות וחומרים ביולוגיים חדשים.
2014: Biotechnology Heritage Award על תרומה משמעותית לצמיחת הביוטכנולוגיה, הוענק על ידי ארגון תעשיית הביוטכנולוגיה (BIO) וקרן המורשת הכימית.
2014: פרס פריצת דרך במדעי החיים בסך 3 מיליון דולר על עבודתו.
2015: פרס המלכה אליזבת להנדסה
2015: נבחר כיזם השנה של אוניברסיטת קורנל לשנת 2015.
2017: דורג כחוקר התרגום מספר 1 בעולם על ידי Nature Biotechnology.
2018: דורג כחוקר התרגום מספר 1 בעולם על ידי Nature Biotechnology.
2018: פרס מנהיגות להישג מדעי היסטורי, האגודה האמריקאית לכימיה
2018: הוכנס להיכל התהילה של Advanced Materials
2019: פרס תקווה למצוינות במדעי היסוד של קרן התקווה לסרטן
2019: פרס מדעי הרפואה המובחר של הספרייה הלאומית לרפואה (חברים)
2020: Medalha da Ciência, ההוקרה הגבוהה ביותר למדענים, ממשלת פורטוגל (הכבוד הגבוה ביותר של פורטוגל)
2021: נבחר כחבר זר של האקדמיה הסינית להנדסה
2021: פרס ההשפעה הגלובלית של חומרים ביולוגיים
2021: פרס הרצאה פאלך, אוניברסיטת ברגן, נורווגיה
2021: פרס גבולות הידע של קרן BBVA
2023: פרס בוגר מצטיין להנדסה של קורנל
2023: פרס מצוינות עמק הגנום (הודו)
2023: מדליית המילטון (אוניברסיטת קווינס בלפסט)
2023/2024: פרס פול יאנסן למחקר ביו-רפואי
2025: פרס מדעי השומנים (קרן קאמורוס למחקר שומנים - שוודיה)
2025: פרס דאבל הלייקס עם מרטינה נברטילובה וכריס אברט
הוא קיבל פרסים נוספים רבים, כולל פרס היינץ ה-10 השנתי בקטגוריית טכנולוגיה, כלכלה ותעסוקה (2003), ב-2013 הוא זכה במדליית IRI לצד חברו הוותיק ג'ורג' מ.
ווייטסיידס על הישגים טכנולוגיים יוצאי דופן שתרמו רבות לפיתוח התעשייה ולטובת החברה.
באותה שנה הוא קיבל גם את פרס רוסננו.
לנגר מחזיק בתוארי כבוד מ-44 אוניברסיטאות ברחבי העולם, כולל הרווארד, ייל, קולומביה ואוקספורד.
רוברט ליווינגסטון ביקמן היה ברוקר, ספורטאי ופוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של רוד איילנד בשנים 1908–1912, לאחר מכן ועד 1914 כחבר הסנאט של רוד איילנד, וכמושל רוד איילנד ה-52 בשנים 1915–1921.
רוברט ליווינגסטון ביקמן נולד בניו יורק, כבנם של גילברט ליווינגסטון ביקמן ושל מרגרט אתרתון (לבית פוסטר) ביקמן.
אחותו, קתרין ליווינגסטון, הייתה נשואה ללואיס לאשר לורילרד, בנו של איש העסקים פייר לורילרד השלישי .
אחות אחרת שלו, מרתה ביקמן, הייתה נשואה לבנקאי מניו יורק, איימוס טאק פרנץ'.
שורשי המשפחה מגיעים עד למתיישבים הולנדים שהגיעו לניו אמסטרדם ב-1654. בין אבותיו של ליווינגסטון היו רוברט ליווינגסטון הזקן , חותם הכרזת העצמאות של ארצות הברית פיליפ ליווינגסטון, ו"הצ'נסלור" רוברט ליווינגסטון.
בבעלות משפחתו הייתה החברה הפיננסית לפסלי ביקמן ושות' (Lapsley Beeckman & Co).בצעירותו של ביקמן, עברה המשפחה לניופורט, רוד איילנד.
בגיל 16 החל ביקמן את הקריירה שלו כברוקר בחברה בניו יורק.
בגיל 21 הוא היה לאחד החברים הצעירים ביותר אי פעם של הבורסה לניירות ערך בניו יורק, בה הוא היה חבר בשנים 1887–1906. ב-1916 הוא כבר פרש מעסקי נירות הערך.
לאחר מכן הוא היה חבר במועצות המנהלים של כמה תאגידים, כולל חברת הנאמנות העסקית, חברת הנאמנות של ניופורט, חברת הכסף הבינלאומית והקזינו של ניופורט.
ביקמן היה גם שחקן פולו וטניסאי בולט.
ב-1886 הוא העפיל לגמר היחידים של אליפות ארצות הברית הלאומית בטניס (כיום אליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס), שם הוא נוצח על ידי האלוף שהגן על תוארו, .
המשרה הפוליטית הראשונה של ביקמן הייתה חבר בית הנבחרים של רוד איילנד מטעם ניופורט בשנים 1908–1912. באותה תקופה הוא אמר שהוא "נכנס לפוליטיקה הפעילה משום שהוא האמין שזוהי חובתו.
הוא חש שהגיע הזמן לנקוט בצעד זה, שאותו הוא שקל בזהירות לפני שקיבל את האחריות של המשרה שהוא נטל על עצמו".
בשנים 1912–1914 כיהן ביקמן כחבר הסנאט של רוד איילנד.
ב-1914 נבחר ביקמן כמושל רוד איילנד ה-52, תפקיד בו הוא כיהן מינואר 1915 ועד ינואר 1921 במשך שלוש תקופות כהונה של שנתיים כל אחת.
במהלך תקופת כהונתו, קידם ביקמן רפורמות במוסדות המדינה, כולל בתי החולים, בתי הסוהר, והמוסדות לחולי נפש, הנהיג מס ירושה, והקים את מועצת החנינות המדינתית.
ביקמן דחף לביטול הבעלות על רכוש כתנאי לקבל זכות הצבעה.
ביקמן היה מושל רוד איילנד במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הוא בירך באופן רשמי את מרשל ז'וזף ז'ופר בבוסטון יחד עם מושלים אחרים של מדינות ניו אינגלנד.
הוא "הביע את תקוותו שצרפת תמצא אצל האמריקנים את הנחמה והסיוע כפי שארצם [ארצות הברית] מצאה בצרפת בימים האפלים של המהפכה האמריקנית".
ביקמן ביקר את החיילים מרוד איילנד בשדה הקרב בצרפת, ודחף להקצבה של המדינה לסיוע למשפחות החיילים.
במהלך תקופת כהונתו של ביקמן כמושל התרחשה גם מגפת השפעת הספרדית, שהכתה ברוד איילנד בראשית ספטמבר 1918. בעצת המפקח הראשי על הבריאות, צ'ארלס ו.
צ'אפין , הוא עיכב את צו הסגר עד -6 באוקטובר.
שיא המגפה התרחש בין 3 ועד 9 באוקטובר, כשיותר מ-6,700 מקרים דווחו.
ב-25 באוקטובר הסיר ביקמן את הסגר.
גל שני ומצומצם יותר הכה בבתי הספר של רוד איילנד בינואר 1919, וחודש לאחר מכן הוכרז על סיום המגפה ברוד איילנד.
לאחר סיום כהונתו כמושל, התמודד ביקמן ב-1922 ללא הצלחה בבחירות על מושב רוד איילנד בסנאט של ארצות הברית, בהן הוא הפסיד לסנאטור המכהן, הדמוקרט פיטר גרי.
במהלך מערכת הבחירות, נטען שביקמן ומנהל מסע הבחירות שלו, ג'.
הנרי רויטר, לכאורה ניסו לשחד את הרווה ג' לייג'ג'.
ביקמן הודה בביצוע התשלום, אך "עמד על כך שהוא התבצע בהבנה עם לייג'ג' על כך שהוא יעבוד עבור ביקמן ושהכסף שישולם לו ישמש להוצאות לגיטימיות של מסע הבחירות".
ב-1902 נשא ביקמן לאישה את אלינור תומאס מזיינסוויל, אוהיו, בתם של גנרל סמואל ראסל תומאס ושל אן אוגוסטה (לבית פורטר) תומאס, ואחותו של איש העסקים והספורטאי אדוארד ראסל תומאס .
לאחר מות אביה ב-1903 היא ירשה את מחצית ההכנסות של אחוזתו שהייתה בשווי של 10 מיליון דולר.
לאחר מות אשתו הראשונה ב-1920, נישא ביקמן בשנית לעדנה (לבית מרסטון) ברק בספטמבר 1923. עדנה, שהתגרשה מאוסקר מיץ' ברק, הייתה בתו של אדווין ספראג מרסטון, לשעבר הנשיא ויושב ראש מועצת המנהלים של חברת ההלוואות והנאמנות לחקלאים (קודמתה של סיטיגרופ), ושל אמה בנט (לבית דוטי) מרסטון.
הוא היה חבר פעיל בבונים החופשיים.
ב-1911, בעת ששהה ביקמן במלון ריץ בפריז במהלך טיול בצרפת, התנדנד "אדם שתוי" מול המכונית שבה נסעו ביקמן ורעייתו.
האדם נהרג במקום, ביקמן שבר את ידו, ועל אף שאשתו נזרקה שלושה מטרים מהמכונית, היא לא נפצעה.
ב-1912 דווח שביקמן, ששרד תאונות רכבת, פולו ושיט יותר מכל אדם אחר בחברה של ניופורט, היה מעורב בתאונת רכבת בסולפר ספרינגס שבווירג'יניה המערבית, שממנה הוא ניצל ללא פציעות רציניות.
רוברט ליווינגסטון ביקמן נפטר במעון החורף שלו בסנטה ברברה, קליפורניה ב-21 בינואר 1935, כתוצאה מהתקף לב.
הוא נטמן בבית הקברות שבכפר סליפי הולוו שבמדינת ניו יורק.
לאחר מותו, נישאה אלמנתו ב-1937 לארצ'יבלד גרלי תאצ'ר.
ב-1903 רכש ביקמן את ביתו שלעבר של וולאס סי.
אנדרוז בשדרה החמישית מספר 854 בניו יורק בסכום של 325,000 דולר.
בבעלותו של ביקמן היה גם מעון חורף בפרובידנס, שניזוק בשריפה בינואר 1912. בספטמבר אותה שנה ניזוק גם ביתו בניופורט בשריפה.
בשנים 1913–1921 שכר ביקמן את בית החורף בפרובידנס של התעשיין ותומך המפלגה הרפובליקנית אלפרד מ.
קוטס , שבעת שכיהן ביקמן כמושל, שימש כמעון המושל.
רוברט מיכֶלס היה סוציולוג פוליטי גרמני, שכתב על התנהגותם הפוליטית של האליטות האינטלקטואליות.
ספרו הידוע ביותר הוא "מפלגות פוליטיות", אותו פרסם ב-1911, הכולל תיאור של "כלל הברזל של האוליגרכיה", לפיו בכל חברה דמוקרטית קיימת נטייה ליצירת אוליגרכיה, הנבחר יתחיל לאסוף ידע עד שיהפוך למומחה בתחומו ואז יחל להתנתק מהעם שבחר בו, תיווצר אליטה שתהפוך לאוליגרכיה.
הוא מאשים את ההמון שנוח לו כשאחרים מחליטים בשבילו החלטות ושנתונים באדישות שעוזרת לאוליגרכיה להתבסס.
העם הכניע את עיקרון הדמוקרטיה שבו הם פועלים, ממצב שבו יש זכויות ושוויון לשיטת אליטות אוליגרכיות.
מיכלס נחשב לאחד ההוגים המרכזיים של הפשיזם.
מיכלס למד באנגליה ובסורבון בפריז ולאחר מכן באוניברסיטאות של מינכן ולייפציג, האלה וטורינו.
הוא הפך לסוציאליסט כאשר לימד באוניברסיטת מרבורג והפך לפעיל באגף הרדיקלי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
הוא עזב את המפלגה בשנת 1907 ועבר ללמד באוניברסיטה של טורינו שם לימד כלכלה, מדע המדינה וסוציולוגיה.
בשנת 1914 הפך לפרופסור לכלכלה באוניברסיטת בזל שם לימד עד שנת 1926. בשנותיו האחרונות שהה באיטליה שם לימד כלכלה והיסטוריה באוניברסיטה של פרוג'ה.
בשנים אלו היה לסינדיקליסט ואחר-כך לפשיסט.
רוברט אלכסנדר סטיוארט מקאליסטר (1870–1950) היה ארכאולוג בריטי.
בעשור הראשון של המאה ה-20 עמד בראש הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל (P.E.F) וניהל את החפירות בגזר המקראית, שבהן חשף את לוח גזר.
חפירתו בגזר הפכה לנקודת ציון בתחום המתודולוגיה הארכאולוגית בארץ ישראל.
מקאליסטר נולד בדבלין שבאירלנד, בנו של אלכסנדר מקאליסטר, פרופסור לזואולוגיה באוניברסיטת דבלין.
את לימודיו ערך באוניברסיטת קיימברידג'.
התעניינותו המוקדמת הייתה בארכאולוגיה של אירלנד, והוא פרסם במרוכז את כתובות האוגם בספר Corpus Inscriptionum Insularum Celticarum ("קורפוס הכתובות הקלטיות האינסולריות" – היא הענף של השפות הקלטיות באיים הבריטיים), או בקיצור CIIC.
בהמשך הוא החל להתעניין בארכאולוגיה המקראית.
בשנת 1898 נשלח מקאליסטר לארץ ישראל מטעם הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל כדי לשמש עוזרו של פרדריק ג'ונס בליס.
במשך שנתיים הם חפרו בארבעה תלים באזור השפלה, חפירות שנועדו בין היתר כדי לאתר את גת-פלשתים.
השניים חפרו במרשה-(תל צנדחנה), תל צפית-(תל אל-צאפי), תל גודד- (תל אל-ג'ודידה) ובעזקה-(תל זכריה) וביצעו סקר של חורבת בית הבד בשנת 1899.
בשנת 1900, עם פרישתו של בליס, התמנה מקאליסטר למנהל הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל, והוא שימש בתפקידו עד 1909. בשנים 1905-1902 ו-1909-1907 ערך חפירות מקיפות ביותר באתר תל גזר, מיקומה של גזר המקראית.
מקאליסטר חילק את עבר העיר ל"תקופה הקדם-שמית", "התקופה השמית הראשונה", "התקופה השמית השנייה", "התקופה השמית השלישית", "התקופה השמית הרביעית", "התקופה ההלניסטית" ו"התקופה הרומית-ביזנטית".
מקאליסטר זיהה באתר שמונה שכבות יישוב (כיום מקובל להניח כי מדובר ב-26).
בשנת 1902, התפרצות מחלת הכולרה בין עובדיו הכריחה אותו להשעות את החפירות בתל גזר והוא הגיע לירושלים.
בהיותו בירושלים הוא בחן את מערת ניקנור והכתובת שנתגלתה בה, ימים ספורים לאחר הגילוי.
חפירתו של מקאליסטר בגזר, לבד מתוצאותיה וממצאיה, הפכו גם לנקודת ציון בתחום המתודולוגיה הארכאולוגית בארץ ישראל, שהכל משתדלים ללמוד ממנה לקח.
מקאליסטר חפר למעלה ממחצית שטח התל, ובחלק גדול משטח החפירה ירד מפני השטח ועד לסלע, ובסך הכל היקף עבודה עצום בממדיו.
מקאליסטר ערך את החפירה הארכאולוגית הגדולה בעצמו במלוא מובן המילה.
פרט לעבודת החפירה עצמה, שנעשתה על ידי פועלי כפיים ערבים מן הכפר אבו שושה הסמוך, עסק בארגון, בפיקוח על מספר גדול של פועלים, במדידת השרידים, ברישומם, בציורם וכיוצא בזה.
חפירתו בגזר היא דוגמה מובהקת של "תזמורת של איש אחד".
כיום ברור כי חפירה ארכאולוגית היא "תזמורת" של בעלי תפקידים רבים, שהחוקר הראשי, מנהל החפירה, מנצח עליהם.
מבחינה זו תפס החופר ממצא מרובה שלא השתלט עליו, ולכן הסתפק בתוכניות מבנים שאינם מפורטות, ברישום מקוטע של מקום מציאתם של החפצים בחפירה, ובעיקר בהפרדה לקויה של השרידים לשכבותיהם.
ממצאיו פורסמו בשנים 1912-1911 בשלושה כרכים תחת השם "The Excavation of Gezer", אחד ממצאיו המפורסמים היה לוח גזר.
לאחר מפעל החפירות בגזר, כמעט ונעלם מקאליסטר ממפת החפירות של ארץ-ישראל.
אמנם הוא נענה לקריאתו של ג'ון גרסטנג, מנהל מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי, לבוא ולעמוד בראש המשלחת הבריטית שחפרה בעיר דוד בירושלים, כחלק ממפעל החפירות הבינלאומי שיזם גרסטנג במקום.
מקאליסטר וג'ון גרו דנקן (John Grew Duncan) חפרו בעיר דוד בירושלים בשנים 1923–1925 מטעם הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל.
ה"מבנה המדורג" שחשפו בראש המדרון המזרחי של הגבעה מעסיק את החוקרים מאז, הן מבחינת קביעת תאריכו המדויק והן מבחינת מהותו האדריכלית.
כאשר הסתיימה כהונתו בקרן, מקאליסטר פנה לארכאולוגיה קלטית.
הוא נתמנה לתפקיד פרופסור באוניברסיטת קולג' דבלין בשנת 1909 וכיהן בתפקיד עד לשנת 1943. מקאליסטר התערב במדיניות לשימור האתרים הארכאולוגים של אירלנד, שנוסדה דאז, וכיהן במספר מועצות לשימור אתרים שכאלו.
מקאליסטר פרסם מאות דוחות וספרים בנושאים שחקר, ועם פרישתו מהאוניברסיטה עבר לקיימברידג', שם התגורר עד למותו בשנת 1950.
רוברט מוּסִיל (Robert Musil, יש להגות מוּזִיל; 6 בנובמבר 1880 - 15 באפריל 1942), סופר אוסטרי.
נמנה עם גדולי הסופרים האוסטרים, ובין החשובים שבסופרים המודרניים.
מוסיל נולד בקלגנפורט שבאוסטריה והתגורר עם הוריו, אלפרד מוסיל (1846-1924) ואשתו הרמינה (1853-1924), שסבלה מיציבות רגשית מעורערת.
יחד אתם התגורר היינריך רייטר (?-1856), מורה שאיתו ניהלה האם קשר רומנטי במשך כארבעים שנה.
אביו של מוסיל היה מכונאי, ומונה ב-1891 לחבר במחלקת הנדסת מכונות באוניברסיטה הגרמנית הטכנית בברנו.
הוא אף זכה לאצולה בירושה באימפריה האוסטרו-הונגרית, זמן קצר לפני קריסתה.
לאחר התמוטטות עצבים שעברה עליו, החליטו הוריו של מוסיל לשלוח אותו לפנימייה צבאית באייזנשטט בין השנים 1892-1894, ולאחר מכן במאוריש-ביישקירכן בין השנים 1894-1897. בפנימייה הראשונה למד לפניו גם ריינר מריה רילקה, ושניהם תיעדו אותה ביצירתם כמקום מסויט שהשפיע עליהם רבות.
החוויות שאותן עבר בפנימיות השתקפו ברומן הראשון שלו, Die Verwirrungen des Zöglings Törless (נבוכותיו של החניך טרלס).
לאחר שסיים כצוער, למד מוסיל במכללה צבאית בווינה בסתיו של 1897, אך החליף במהרה את נושא לימודיו למכונאות, והחל לעזור לאביו במחלקתו בברנו.
במהלך לימודיו ביקר מוסיל בתיאטראות ובגלריות, תוך קריאה מרובה של ספרי פילוסופיה וספרות; בעיקר אלו של ניטשה, דויסטויבסקי, ראלף וולדו אמרסון וארנסט מך.
מוסיל סיים את לימודיו בתוך שלוש שנים, ובין 1902-1903 שימש עוזר ללא תשלום לפרופסור יוליוס קארל פון בך בשטוטגרט.
בשנים הללו החל מוסיל לעבוד על ספרו הראשון, שאותו פרסם ב-1906.
כבר אז החל מוסיל למאוס במכונאות ובמגבלות שהטיל המקצוע על התפתחותו הרוחנית, ובמקום לפתוח בקריירה כמכונאי החל ללמוד פסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת ברלין (1903-1908) תחת שרביטו של הפרופסור הידוע קארל שטומפף.
ב-1905 פגש מוסיל במרטה מרכובלדי (21 בינואר 1874 – 6 נובמבר 1949), שהייתה מבוגרת ממנו בשבע שנים.
בפוגשו בה כבר היו לה שני ילדים, ובעברה התאלמנות ונישואים שניים.
ב-1909 סיים מוסיל לימודי דוקטורט, ופרופסור אלקסיוס מינונג הציע לו משרה באוניברסיטת גראץ, שלה סירב כדי להתמקד בכתיבה.
באותה שנה אף נשא את מרטה לאישה, וחדל לקבל תמיכה כלכלית ישירה ממשפחתו, לטובת משרה שאביו השיג עבורו כספרן באוניברסיטה הגרמנית הטכנית בווינה.
מוסיל החזיק במשרה כשנתיים ולאחר מכן החל לעבוד כעורך בעיתון Die neue Rundschau, שם גם עיבד את מחזהו Die Schwärmer, שפורסם לבסוף ב-1921.
במלחמת העולם הראשונה שירת מוסיל כקצין בדרום טירול, ולאחר מכן רחוק מהסכנה במפקדה האוסטרית העליונה בבולצנו.
ב-1916 חלף מוסיל בפראג, שם פגש בקפקא ובריינר מריה רילקה, שאת עבודותיהם העריך עד מאוד.
לאחר שהסתיימה המלחמה, ואיתה הקיץ הקץ על האימפריה האוסטרו-הונגרית, חזר מוסיל לחיות כסופר בווינה, שם פרסם ב-1924 את ספרו Drei Frauen (שלוש נשים).
ב-1930 וב-1932 הוציא מוסיל לאור את שני החלקים הראשונים של יצירת המופת שלו Der Mann ohne Eigenschaften (האיש בלא תכונות), המציגה את דעיכתה המוסרית והאינטלקטואלית של האימפריה האוסטרו-הונגרית דרך עיניו של אולריך, מתמטיקאי לשעבר שכשל בניהול קשרים עם העולם באופן שיאפשר לו לקבל "תכונות".
עלילת הספר התרחשה בווינה ערב מלחמת העולם הראשונה.
מוסיל לא סיים את הרומן הארוך, ומבין שלושה כרכים מתוכננים ראו אור רק שניים.
בשנות העשרים המוקדמות חי מוסיל בעיקר בברלין, תוך ביקורים מזדמנים בווינה, שם היה אורח קבוע בסלון של "אויגניה שוורצוולד".
ב-1932 ייסד תומאס מאן את "עמותת רוברט מוסיל", וכאשר התבקש לציין ספר מודרני חשוב ובולט הכתיר נחרצות את "האיש בלא תכונות" כספר היאה לתואר.
ארבע שנים לאחר מכן לקה מוסיל בהתקף הלב הראשון שלו.
את שנותיו האחרונות חי בצל הנאציזם ומלחמת העולם השנייה - בברלין בין 1931-1933, ומאוחר יותר כאשר סופחה אוסטריה לרייך השלישי ב-1938. עם סיפוחה עבר יחד עם אשתו היהודייה לשווייץ, שם הוא מת מהתקף לב נוסף בעיר ז'נבה ב-15 באפריל 1942.
בהלווייתו נכחו רק שמונה אנשים, ושבע שנים לאחר מכן מתה גם אשתו.
לאחר מותו כמעט נשכחו כתביו בארצות הדוברות גרמנית, ועבודותיו חזרו לתודעה רק בתחילת שנות החמישים עם פרסומם המחודש.
מוסיל היה דודן מדרגה שנייה של המזרחן והתאולוג אלואיס מוסיל (סביהם פרנץ ומתיאס היו אחים).
Der Mann ohne Eigenschaften (האיש בלא תכונות; 1930, 1933, 1943, פורסם בשני כרכים)
"שלוש נשים", תרגם אברהם כרמל, אחרית דבר עזריאל אוכמני, מרחביה 1960. תרגום נוסף ואחרית דבר, גבריאל צורן 2022.
"נבוכותיו של החניך טרלס", תרגם אברהם כרמל, ספרית פועלים, תל אביב תשל"ה 1975.
"עיזבון של אדם חי", תרגמה אילנה המרמן, ספרי סימן קריאה, הקיבוץ המאוחד, תל אביב 1983.
"האיש בלא תכונות", תרגום מגרמנית והקדמה - אברהם כרמל, הוצאת שוקן תל אביב, תשמ"ח 1988.
רוברט צ'ארלס דורמן מיצ'ם היה שחקן קולנוע וזמר אמריקאי.
מיצ'ם זכור בעיקר בשל הופעותיו בסרטים בסגנון הסרט האפל וכמבשר דמות האנטי-גיבור בשנות החמישים ושנות השישים.
מיצ'ם נולד בברידג'פורט, קונטיקט, לג'יימס תומאס מיצ'ם, עובד מספנות ומסילות הברזל, ולאן הרייט לבית גונדרסון, מהגרת נורווגית ובתו של קפטן אוניה.
בתור ילד, נהג מיצ'ם לעסוק במעשי קונדס ובקטטות רחוב, ובגיל 12 שלחה אותו אמו להתגורר אצל סבו וסבתו בדלאוור, שם נשר מבית הספר לאחר שהתעמת עם המנהל.
בשנת 1930 עבר מיצ'ם למנהטן שבניו יורק יחד עם אחותו הגדולה, ג'וליה, שהייתה מלצרית ושחקנית תיאטרון.
הוא עזב את לימודיו ויצא למסע ברחבי ארצות הברית ברכבות.
במהלך מסעותיו התפרנס מאיגרוף ואף נעצר על ידי המשטרה.
בשנת 1936 שב להתגורר עם אחותו בלונג ביץ' שבקליפורניה ועד מהרה הצטרפו אליהם כל שאר בני המשפחה.
אחותו ג'וליה שכנעה אותו להצטרף עמה ללהקת תיאטרון מקומית.
בתחילת דרכו שימש כעוזר במה ואף כתב מספר יצירות קצרות שבוצעו על ידי הלהקה.
בשנת 1941, עם הולדת בנו הבכור, מצא מיצ'ם עבודה קבועה כמפעיל מכונות בחברת תעופה.
בעקבות התמוטטות עצבים שלקה בה בשל עבודתו, החליט לעבוד כניצב בסרטי קולנוע.
סוכן אותו פגש השיג לו ריאיון עם מפיק סדרת מערבונים השייכים לקולנוע העצמאי (B-movie), אליהם התקבל כשהוא מגלם את תפקיד הרשע בכמה סרטים בין השנים 1942–1943.
לאחר שהרשים את הבמאי מרווין לרוי בסרט "שלושים שניות מעל טוקיו" (1944), מיצ'ם חתם חוזה לשבע שנים ב-RKO Pictures בהן כיכב בשורה ארוכה של סרטים שוליים עד אשר החל להשתתף בסרטי הפילם נואר, שהפכו אותו לאחד השחקנים הגדולים של תקופתו.
הסרט האפל הראשון בו שיחק היה "מתחת לזרם" (1946), של הבמאי וינסנט מינלי, אומנם הוא הופיע רק בתפקיד משני, לצד קתרין הפבורן ורוברט טיילור, אך זאת הייתה תחילתה של קריירה שנמשכה 50 שנה.
שנה קודם לכן הוא קיבל את המועמדות היחידה שלו לפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, בדרמת המלחמה הביוגרפית של ויליאם ולמן, "הסיפור של ג'י.
בחצי השני של שנות הארבעים כיכב ביצירות המופת של הפילם נואר "אש צולבת" (1947), שביים אדוארד דמיטריק וב"סיפור מהעבר", מאותה שנה.
סרט אפל ידוע נוסף בו כיכב היה "ליל הצייד" (1955).
מבין סרטיו הבאים נמנים "בצד הסכנה" (1950), "פני מלאך" (1953) ו"נהר האבדון" (1954) של הבמאי אוטו פרמינגר, "רק אלוהים יודע, מר אליסון" (1957), אנשי השקיעה" (1960) דרמת המלחמה עמוסת הכוכבים "היום הארוך ביותר" (1962) ובגרסה השנייה של "השינה הגדולה" (1978).
מיצ'ם נישא בשנת 1940 לאהבת נעוריו דורותי.
השניים נותרו יחד עד פטירתו ונולדו להם שלושה ילדים משותפים.
שני בניו, ג'יימס וכריסטופר וגם שני נכדים, בנטלי וקארי, הם שחקנים.
הסיפור של ג'י.איי.ג'ו, 1945 - בתפקיד: לוטננט ונקר
מתחת לזרם, 1946 - בתפקיד: מייקל גארוויי
אש צולבת, 1947- בתפקיד: רניליי
שלושים שניות מעל טוקיו, 1944 - בוב גריי
הפוני האדום, 1949 - בתפקיד: בילי באק
בצד הסכנה, 1950 - בתפקיד: דוקטור ג'ף קמרון
רק אלוהים יודע, מר אליסון, 1952 - בתפקיד: קולונל סטיב ג'אנובסקי
פני מלאך, 1953 - בתפקיד: רוברט סלרס
נהר האבדון, 1954 - בתפקיד: מאט קאלדר
ליל הצייד, 1955 - בתפקיד:הארי פאוול
לא כזר, 1955 - בתפקיד: לוקאס מארש
אנשי השקיעה, 1960 - בתפקיד: דרמוט או'ניל
הדשא ירוק יותר, (1960) - בתפקיד: צ'ארלס דלקארו
נדנדה בשניים, 1962 - בתפקיד: ג'ארי ראיין
היום הארוך ביותר, 1962 - בתפקיד: בריגדיר גנרל נורמן קוטה
פסגת הפחד, 1962 - בתפקיד: מאקס קאדי
רשימתו של אדריאן מסנג'ר, 1963 - בתפקיד : סלאטרי בוגהנסי
לואיזה וששת בעליה, 1964 - בתפקיד: רוד אנדרסון ( הבעל השלישי )
התרדמה הגדולה, 1978 - בתפקיד: פיליפ מארלו
רוחות מלחמה - סדרת טלוויזיה, 1983 - בתפקיד: ויקטור פוג הנרי
אחוות הוורד, 1989 - בתפקיד: ג'ון אליוט
פסגת הפחד, 1991 - בתפקיד: לוטננט אלגארט
טומבסטון עיר ללא חוק - 1993 - בתפקיד: קולו של המספר
רוברט גבריאל מוגאבה היה פוליטיקאי זימבבואי, ששימש כשליט זימבבואה מ-1980 בה נבחר לראש ממשלה, תפקיד שאותו סיים ב-1987, וכנשיא משנת 1987 עד ל-19 בנובמבר 2017, אז השתלט הצבא על השלטון במדינה, מוגאבה הודח מראשות מפלגתו, ולאחר יומיים התפטר מתפקידו כנשיא המדינה.
מוגאבה נולד במחוז זווימבה, צפונית מזרחית להארארה בדרום רודזיה.
בגיל 17 הוסמך כמורה, אך החל ללמוד באוניברסיטת פורט הייר בדרום אפריקה חינוך וכלכלה.
מאוחר יותר הרחיב את השכלתו, בין היתר בלימודים בהתכתבות באוניברסיטת לונדון.
עם סיום לימודיו, בשנת 1957, היו לו 8 תארים, ובהם תוארי מוסמך בחינוך, בכלכלה ובמשפטים.
אחרי שנתיים שבהן עבד כמורה בבית ספר תיכון בגאנה, חזר לדרום רודזיה ב-1960, חדור אידאולוגיה מרקסיסטית.
הוא הצטרף למפלגה הדמוקרטית הלאומית, שמאוחר יותר הפכה לאיחוד האפריקאי העממי של זימבבואה (ZAPU).
ממשלתו של איאן סמית' הוציאה את המפלגות הללו מחוץ לחוק.
ב-1963 עזב את המפלגה, הצטרף למפלגה המתחרה שאך הוקמה, האיחוד האפריקאי הלאומי של זימבבואה (ZANU), שהקים הכומר נדאבאנינגי סיטהול, והפך למזכ"ל המפלגה.
במפלגה זו הקפידו על ייצוג לכל השבטים, על מנת למנוע פילוג.
ZANU הושפעה מתנועת הקונגרס הפאן-אפריקני הדרום אפריקאית ומרעיונות מאואיסטים, ואילו ZAPU הייתה קרובה יותר לקונגרס הלאומי האפריקני וגם הייתה פרו-סובייטית.
ב-1964 נכלא יחד עם יתר המנהיגים, ושהה במאסר 10 שנים.
עם שחרורו ב-1974 עזב למוזמביק, והקים בה את "צבא השחרור האפריקאי הלאומי של זימבבואה", במטרה להיאבק במשטרו של סמית'.
מאוחר יותר הפך צבא השחרור לזרוע הצבאית של ZANU, לצד הזרוע הפוליטית בהנהגתו של סיטהול.
ב-3 במרץ 1978 נכנע איאן סמית' ללחץ הבינלאומי, וחתם עם מנהיגי השחורים על הסכם שסלל את הדרך לשיתוף השחורים בשלטון במדינה.
בבחירות שנערכו ניצחה המועצה הלאומית האפריקאית המאוחדת בהנהגתו של הבישוף אייבל מוזורווה, אך הקהילה הבינלאומית לא הכירה ברפורמות שנערכו ובתוצאות הבחירות, והחרם הבינלאומי נמשך.
גם הכוחות המיליטנטיים יותר, ובהם צבא השחרור של מוגאבה, סירבו להכיר בתוצאות הבחירות, והמשיכו להיאבק בשלטון.
בספטמבר 1979 נפגשו הצדדים והחלו במשא ומתן.
הם הסכימו על כינון חוקה חדשה שאין לשנותה במשך 10 שנים ועל שמירת 20 מקומות ללבנים בפרלמנט.
בדצמבר חזר מוגאבה לזימבבואה, לתשואות ההמונים.
ב-4 במרץ 1980 נבחר מוגאבה לראש ממשלת זימבבואה, לאחר ש-ZANU קיבלה 57 מתוך 80 המושבים שהוקצו לשחורים בפרלמנט.
החזית הרודזית זכתה בכל 20 המקומות שהוקצו ללבנים.
אף שהיה לו רוב מוחלט בפרלמנט, הוא הקים קואליציה עם יריביו מ-ZAPU ומהמיעוט הלבן.
הקואליציה לא שרדה זמן רב, וב-1983 הדיח מוגאבה את מנהיג ZAPU, ג'ושוע נקומו, מהממשלה.
בין 1982 ל-1985 אירעו התנגשויות אלימות בין השבטים הצפוניים תומכי ZANU לבין השבטים הדרומיים תומכי ZAPU, כאשר הזרועות הצבאיות של שתי המפלגות מעורבות בנעשה.
שתי המפלגות התאחדו והפכו ל"איחוד הלאומי האפריקאי של זימבבואה - החזית הפטריוטית" (ZANU-PF), ומוגאבה מינה את נקומו לסגנו.
במקביל לאיחוד הפוליטי, נערכו שינויים בממשל.
משרת ראש הממשלה בוטלה, ומוגאבה הפך לנשיא, שסמכויותיו עובו.
הוא נבחר מחדש לתפקיד זה ב-1990, ב-1996 וב-2002, חרף תלונות על זיופים ועל איומים על בוחרים.
כשנבחר מוגאבה, היו כ-70% מהאדמות החקלאיות בבעלותם של כ-4,000 לבנים.
כחלק מההסכמות שהושגו ב-1979, הונהגה מדיניות לפיה ממשלת בריטניה מימנה את רכישת אדמותיהם של חוואים לבנים שהיו מעוניינים לעזוב את זימבבואה.
במקביל, הוסכם כי לא יופעל לחץ על חוואים לעזוב.
מוגאבה הקפיד לשמור על מדיניות זו, בין היתר כדי לא לפגוע במשא ומתן שניהל הקונגרס הלאומי האפריקני עם שלטונות האפרטהייד בדרום אפריקה.
ב-1997 השתנה המצב, ולא בשל חילופי השלטון בדרום אפריקה, אלא בשל חילופי השלטון בבריטניה.
מפלגת הלייבור הרגישה פחות מחויבת לשרידי האימפריה הבריטית, וטוני בלייר החליט להפסיק את מימון הרכישות.
כתוצאה מכך, החלו במקומות רבים במדינה השתלטויות אלימות של שחורים על חוות של לבנים, בהסכמה שבשתיקה מצד הממשלה.
משפחת מוגאבה עצמה מחזיקה ב-3 חוות כאלה.
בין השאר הביאה הלאמת החוות לצניחה בתפוקה החקלאית ולמחסור במזון.
ב-1991, לאחר לחץ בינלאומי, הכריז מוגאבה על שורה של רפורמות ליברליות, אך ראשי קרן המטבע הבינלאומית סברו כי אין מדובר בצעדים של ממש, והקפיאו את הסיוע למדינה.
הכלכלה המשיכה להידרדר לאורך שנות שלטונו.
הצמיחה במדינה בשנת 2007 ירדה ב-6%.
ב-1995 החל מוגאבה בקמפיין נגד הקהילה ההומוסקסואלית במדינה.
העונש על קיום יחסים הומוסקסואליים הועמד על 10 שנות מאסר, ובשנת 1999 נגזר אף על נשיא זימבבואה לשעבר, כנען בננה, שריצה בסופו של דבר רק שנתיים מעונשו, ומת בגלות.
ב-11 בפברואר 2000 נערך משאל עם על עריכת שינויים בחוקה.
הוצע לקבוע כי נשיאים עתידיים (אך לא נשיאים מכהנים) יוגבלו לשתי תקופות כהונה, להעניק חסינות מפני תביעות פליליות לשרים ולראשי הצבא ולהסמיך את הממשלה להלאים חוות של לבנים מבלי לפצותם.
שיעור הצבעה נמוך של 20% מנע את אישור התיקונים.
מוגאבה הופתע, אך אמר שהוא מקבל את רצון העם.
עם זאת, ב-6 באפריל אישר הפרלמנט את התיקונים שהוצעו במשאל העם, כלשונם.
מאז הלאמת החוות, נעלמה החקלאות בזימבבואה כמעט לחלוטין, והיא נאלצת לייבא את מרבית התוצרת החקלאית.
כישלונותיו הכלכליים של מוגאבה הביאו לכך שבבחירות שנערכו בשנת 2002 התייצב מולו לראשונה יריב אמיתי, מורגן צ'נגיראי מהתנועה לשינוי דמוקרטי.
מוגאבה זכה ב-56% מהקולות, אך המשקיפים הדרום אפריקאיים הודיעו כי בידיהם ראיות לזיופים.
ב-29 במרץ 2008 נערכו בחירות נוספות בזימבבואה.
מול מוגאבה התמודדו צ'נגיראי וכן סימבה מקוני, שכיהן בעבר כשר האוצר בממשלתו של מוגאבה, אך נטש את מפלגתו.
24 שעות לאחר הבחירות לא פורסמה כל תוצאה רשמית, מה שהעלה חשש לזיופים בבחירות.
ועדת הבחירות הודיעה כי העיכוב נובע מכך שהבחירות מורכבות יחסית, שכן מלבד הבחירות לנשיאות נערכו באותו היום גם בחירות לבית הנבחרים, לסנאט ולרשויות המקומיות.
מפלגתו של צ'נגיראי, התנועה לשינוי דמוקרטי, הזדרזה להכריז על ניצחונו, ותגובת הממשלה הייתה שאם צ'נגיראי יודיע כי הוא הנשיא הבא לפני פרסום התוצאות הרשמיות, יראו בכך ניסיון הפיכה.
בימים הבאים שררה אי ודאות לגבי תוצאות הבחירות.
בסופו של דבר, התפרסמו התוצאות הרשמיות ב-2 באפריל, ומהן עלה כי מוגאבה קיבל 43.2% מהקולות לעומת 47.9% לצ'נגיראי, מה שמחייב עריכת סיבוב בחירות שני.
גורמים במטהו של צ'נגיראי טענו כי למעשה זכה צוונגיראי ב-50.3% מן הקולות וכי אין צורך בסיבוב שני.
בבחירות לפרלמנט הפסידה מפלגתו של מוגאבה, כאשר זכתה ב-97 מושבים מתוך 210, לעומת 109 למפלגות האופוזיציה (מהם 99 למפלגתו של צ'נגיראי).
מוגאבה, שחשש לגורל שלטונו, נקט שיטות של איומים ואלימות נגד מי שזוהה עם האופוזיציה, ומשטרת זימבבואה אף עצרה את צ'נגיראי מספר פעמים.
ב-22 ביוני, 5 ימים לפני הבחירות, הודיע צ'נגיראי כי לא יתמודד, בשל האלימות הרבה והחשש לחייהם של תומכיו.
מוגאבה הגיע לבחירות כמועמד יחיד (אף ששמו של צ'נגיראי נרשם על פתקי ההצבעה), וזכה ב-85.5% מהקולות.
לאחר סיבוב הבחירות השני נפתח משא ומתן בין מוגאבה ותומכיו לבין מנהיגי האופוזיציה, בתיווך דרום-אפריקני.
בסיכומו הסכימו הצדדים על חלוקת השלטון בין ZANU למפלגת האופוזיציה (MDC).
על פי ההסכם ימשיך מוגאבה לכהן כנשיא, בראש קבינט נשיאותי, ומנהיג האופוזיציה המרכזי צ'נגיראי ימונה לראש ממשלה ויעמוד בראש מועצת שרים.
אחרי משא ומתן ארוך, ועל אף המשך הקונפליקט בין הצדדים, הוקמה ב-2009 ממשלה המתבססת על ההסכם ומאפשרת מידה של חלוקה של הכוח השלטוני.
הממשלה החדשה שרדה עד תום הקדנציה שלה ב-2013, זאת על אף שההסדר בין הצדדים היה כל הזמן על סף התפרקות.
מוגאבה ו-ZANU שמרו לאורך תקופה זו על עליונות פוליטית.
הם שימרו שליטה בלעדית על אמצעי האלימות של המדינה והתנגדו לרפורמות דמוקרטיות.
בבחירות לנשיאות שנערכו ב-31 ביולי 2013, נבחר מוגאבה בן ה-89 לכהונה נוספת בת 5 שנים כשליט זימבבואה.
בדומה לבחירות 2008, גבר על יריבו, ראש הממשלה מורגן צ'נגיראי, שזו לו הפעם השלישית שהוא מפסיד בבחירות.
בדומה לבחירות הקודמות, גם הפעם טענה האופוזיציה לזיופים והונאות בחירות.
ערב הבחירות הבטיח מוגאבה כי אם יפסיד בבחירות, יפרוש מהפוליטיקה.
בראיון שנערך בשנת 2016, מוגאבה הצהיר שהוא יתמודד גם בבחירות הבאות (ב-2018) כשהוא יהיה בן 94. במהלך הראיון, הוא נשאל על ידי עיתונאי מתי הוא מתכנן לפרוש, ומוגאבה ענה: "אתה רוצה שאני אכה אותך ואפיל אותך לרצפה כדי שתבין שאני עדיין כאן?
למה לדבר על יורש כשאני עוד כאן?
מאז ביסס את שלטונו, הפך מוגאבה לאחד המנהיגים השנויים במחלוקת באפריקה, אם כי הוא נהנה מפופולריות יחסית ביבשת, שבה זוכרים לו את חסד נעוריו על מאבקו לשוויון זכויות לשחורים.
התומכים במוגאבה טוענים כי הביקורת שמופנית כלפיו נובעת אך ורק משום שנישל את הלבנים מאדמותיהם.
אף כי מוגאבה לא חף מביקורת, הביקורת מצד מדינות המערב, ובראשן בריטניה, ארצות הברית ואוסטרליה, אכן התחזקה רק לאחר הלאמת החוות.
ארצות הברית הטילה סנקציות על זימבבואה ב-2003, והקפיאה נכסים של מוגאבה ושל בכירים אחרים.
זימבבואה הושעתה מחבר העמים הבריטי, עד שלבסוף הודיע מוגאבה על פרישת המדינה ממנו.
מוגאבה לא הורשה להיכנס למדינות האיחוד האירופי, אך איטליה נאלצה להתיר לו לעבור בשטחה בדרכו להלווית האפיפיור יוחנן פאולוס השני ב-2005, בשל התחייבויותיה לוותיקן בהסכמים הלטרניים.
ארגונים בינלאומיים כמו אמנסטי האשימו את מוגאבה בפגיעה בזכויותיהם של מיעוטים, של הומוסקסואלים ושל אנשי האופוזיציה.
גם מנהיגים אפריקניים יצאו כנגד מוגאבה.
הארכיבישוף דזמונד טוטו כינה אותו "קריקטורה של דיקטטור אפריקאי" והסופר וולי סוינקה כינה את משטרו "בושה ליבשת".
נלסון מנדלה גם הוא יצא נגד מוגאבה וקרא למנהיגותו "כישלון טרגי של מנהיגות".
ב-3 ביולי 2004 אימצו שרי החוץ של האיחוד האפריקאי דו"ח המבקר את מאסרם ועינויים של אנשי האופוזיציה ופעילי זכויות האדם במדינה, את מעצרם של עיתונאים ואת הפגיעה בחופש הביטוי.
ב-18 בנובמבר 2017 תפסו כוחות צבא זימבבואה בפיקודו של קונסטנטינו צ'יוונגה, את השלטון בפועל וב-21 בנובמבר התפטר באופן רשמי.
רוברט ארתור מוֹג היה מדען וממציא אמריקאי, אשר היה חלוץ בתחום המוזיקה האלקטרונית בזכות פיתוח סינתיסייזר אייקוני.
פיתח את מותג כלי הנגינה האלקטרוניים מוג הנקרא על שמו.
נולד בעיר ניו יורק בשנת 1934. בשנת 1952 סיים את לימודיו בתיכון ברונקס למדעים.
השלים תואר ראשון בפיזיקה במכללת קווינס, בשנת 1957, תואר ראשון נוסף בהנדסת חשמל באוניברסיטת קולומביה, ודוקטורט בפיזיקה יישומית להנדסה באוניברסיטת קורנל.
מוג הקים במהלך חייו שתי חברות ליצור כלים למוזיקה אלקטרונית.
בין השנים 1984 ל-1988 שימש כיועץ וסמנכ"ל למחקר ופיתוח בחברת קורצוויל מערכות מוזיקה שהקים ריי קורצוויל.
מתחילת שנות ה-90 והלאה עסק במחקר כפרופסור למוזיקה באוניברסיטת קרוליינה הצפונית באשוויל, שם התגורר.
מוג התחתן בשנת 1958 עם שרלין מיי-להי, מורה לאנגלית.
הזוג הביא לעולם שלוש בנות ובן אחד לפני גירושיהם.
בשנת 1996 נישא בשנית לילנה גראמס, פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטה בה לימד, ועימה חי עד מותו.
בשנת 2004 יצא לאקרנים סרט תיעודי המתאר את חיו ופועלו של רוברט מוג.
ב-28 באפריל 2005, אובחן אצל מוג גידול מוחי מסוג גליובלסטומה מולטיפורמה.
לאחר ארבעה חודשים נפטר, כשהוא בן 71, בעיר אשוויל שבצפון קרוליינה.
לזכרו הוקמה "קרן רוברט מוג" שחרתה על דגלה מטרות שונות בתחום החינוך ומורשת המוזיקה האלקטרונית כגון הענקת מלגות, הקמת מוזיאון לזכר מוג, הענקת חסויות לאירועים שונים ותמיכה בתוכניות לחינוך במוזיקה אלקטרונית לילדים ונערים.
הסינתיסייזר של מוג היה אחד מכלי המוזיקה האלקטרוניים הראשונים שנעשה בהם שימוש רחב.