tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאב או קהות תחושתית עלולים להופיע.
סיבוכים עקב הופעת הציסטה עלולים לגרום לתסמונת מנהרת שורש כף היד.
הסיבות להופעת הציסטה לא ידועות, אולם נהוג לחשוב כי בבסיס המנגנון נמצאת פעולת הניקוב של הממברנה הסינוביאלית.
האבחנה לרוב מתבססת על הסתכלות על הבליטה באמצעות אור.
כמו כן, לעיתים יעשה שימוש באמצעי דימות על מנת לשלול פתולוגיות אחרות.
הטיפולים לכיסת הגנגליון כוללים המתנה עד שזו תחלוף, ניקב וניקוז הנוזל באמצעות מחט, או התערבות כירוגית להסרת הציסטה.
בכ-50% מהמקרים הציסטה תיעלם מעצמה.
נכון לתחילת המאה ה-21, מוערך כי כ־3 מתוך 10,000 אנשים יפתחו כיסת גנגליון בכול שנה.
האוכלוסייה בה הופעת כיסת הגנגליון היא השכיחה ביותר היא נשים צעירות.
הגודל הממוצע של הציסטה הוא כ-2 ס"מ אולם קיימות ציסטות בנות 5 ס"מ ויותר אשר תועדו בעבר.
גודל הציסטה משתנה לאורך הזמן ועלול לגדול לאחר פעילות האזור שבו נמצאת הציסטה.
לרוב, ציסטת הגנגליון תופיע בחלק האחורי של מפרק כף היד ובחלק האחורי של האצבעות.
מקום נפוץ מאוד להופעת הציסטה הוא בשריר פושט שורש היד האחישורי הקצר, בחלק בו גיד השריר עובר את החלק האחורי של שורש כף היד.
הציסטה עלולה להופיע גם בכף הרגל.
ציסטת הגנגליון מופיעה לרוב במפרקים וגידים הקשורים לשלד התוספי.
88% אחוזים מהציסטות מופיעות במפרקי היד (לרוב ליד עצמות הסירה והסהר והחיבור ביניהן)ו11% מופיעות במפרקי כף הרגל והקרסול.
בשנת 2007 מחקר בגלאזגו בו נבדקו "גושים" ברגלים אשר הוצאו בצורה כירורגית מרגלי מטופלים, נתגלה כי 39 מתוך 101 ה"גושים" היו ציסטות גנגליון בגדלים שונים.
מחקר זה ניסה לחקות מחקר קודם אשר לא מצא ציסטות גנגליון כלל באזור כף הרגל.
עורך המחקר סיכם ואמר כי אף על פי שגושים באזורי הרגליים יכולים להיות ציסטות גנגליון, מוטב יהיה אם המנתחים יבדקו הבחנות שונות קודם לכן.
כמו כן, החוקרים מצאו שיעור הימצאות גדול יותר אצל נשים (כ-85%) וכי 11 מתוך המקרים האחרים במחקר הובחנו בטעות כציסטות הגנגליון לפני הניתוח, על אף שלא היו כאלה.
ציסטות הגנגליון לא מופיעה רק באזור הרגליים והידיים, הן יכולות להופיע ליד הברך, לרוב ליד החלק הקדמי של הרצועה הצולבת, או ליד מקור הגיד של שריר הסובך.
כמו כן, בכתף הציסטות מופיעות ליד מפרק שיא הכתף והבריח או ליד גיד שריר הזרוע הדו ראשי.
מלבד הופעות הציסטות השכיחה באזור הגיד והמפרק, ציסטת הגנגליון יכולה להופיע בעוד מספר אתרים.
לעיתים נדירות ישנה ציסטה תוך לשדית, לעיתים עם ציסטה נוספת ברקמה המקיפה את העצם.
כמו כן, במקרים מאוד נדירים מופיעות ציסטות בתוך שרירי הסבך (ולא על הגיד של השריר).
במקרים קיצוניים, הציסטה יכולה להתפשט דרך העצב למיקום חדש בירך.
במקרה כזה, ניתוח פשוט במפרק הקרוב לציסטה כדי להסיר את החיבור של הציסטה למפרק ויכול למנוע ניתוח מורכב יותר באזור הירך ולפתור את הבעיה.
הסיבה המקובלת ביותר להופעת כיסת הגנגליון היא השערת הבקע לפיה הכיסה מופיעה כיציאה של חלק במפרק או בגיד של השריר כלפי חוץ.
התיאור הזה מבוסס על כך שלרוב כיסת הגנגליון מופיעה בקרבה לשריר או לגיד.
האנטומיה המיקרוסקופית של כיסת הגנגליון דומה לנוזל הסינוביאלי המקיף את המפרק.
באמצעות הזרקת דיו למפרק, ניתן להבחין כי לעיתים קרובות הנוזל מגיע לציסטה וגדל לאחר פעילות גופנית.
אולם, הזרקת דיו לתוך הציסטה לעיתים נדירות תגיע למפרק עצמו.
כלומר, ישנו מנגנון במפרק המאפשר יציאה של נוזל אולם לא מאפשר את כניסתו חזרה.
טראומה ודלקת ברקמת החיבור נחשבים לגורמים להופעת כיסת הגנגליון.
גורמים נוספים הם לחץ פיזי מתמשך על אזור המפרק, דלקת מפרקים ניוונית, ניוון של רקמת חיבור, יצור מוגבר של חומצה היאלורונית על ידי פיברובלסט ולעיתים הציסטה עלולה להופיע באופן עצמאי מהמפרק.
כמו כן, מקובל לטעון כי התעמלות עלולה לגרום להופעת כיסת הגנגליון באזורים שונים בגוף.
ניתן לאבחן את כיסת הגנגליון בקלות יחסית הן על ידי מבט על האזור או על ידי מישוש.
כמו כן, ניתן להשתמש בבדיקות דימות כדי להבין האם קיימת פתולוגיה נוספת.
ניתן להשתמש בבדיקת אולטרה-סאונד כדי להגביר את הביטחון בנכונות ההבחנה המבדלת ולוודא כי לא מדובר בפתולוגיה שונה.
באמצעות בדיקת אולטרה סאונד ניתן גם להבחין בין ציסטות הנמצאות חיצונית לגיד לבין ציסטות הנמצאות מתחת לשריר.
אם האדם לא סובל מכאב, יש להבטיח כי הגידול אינו ממאיר ולהמתין שהבליטה תיעלם מעצמה.
כ-45% מכיסות הגנגליון נעלמות ללא כל טיפול בתוך 6 שנים וכ-50% נעלמות לאחר כ-10 שנים.
התערבות כירורגית מהווה את דרך הטיפול העיקרית להתמודדות עם כיסת הגנגליון, לרוב התערבות זה נעשית באמצעות ארתרוסקופיה.
לחלופין, ניתן לבצע ניקוז של הנוזל הסינוביאלי באמצעות מחט ולאחר שזו ריקה, להזריק הורמון סטרואידי (corticosteroid).
אולם, אם הנוזל התקשה טיפול זה לא יהיה יעיל.
ישנו שיעור הישנות של כ-50% לאחר ניקוז הנוזל.
בעבר, נהגו לטפל בכיסת הגנגליון על ידי חבטה בבליטה באמצעות ספר גדול ועבה.
חבטה זו גרמה לציסטה להיקרע והנוזל נספג לרקמות מסביב.
בעבר, ספר התנ"ך היה הספר הגדול ביותר בבית ועל כן לרוב שימש לפעולה זו.
עובדה זו הביאה לכינויים כגון "בליטת התנ"ך" ו"מחלת גדעון".
הטיפול הזה מסכן בפציעה ועל כן הוא לא מומלץ.
הסיבוכים מהטיפול כוללים התקשות המפרק והופעת צלקת.
הישנות של התופעה שכיחה יותר בקרב ציסטות במפרק כף היד.
כמו כן בעקבות הוצאה חלקית של הציסטה עלולה להתרחש הישנות של הבעיה.
שיעור ההישנות גבוה יותר לאחר ניקוז הציסטה מאשר לאחר ניתוח להסרה.
שיעור ההישנות לאחר הניתוח הוא בין 12% ל-41%בקרב כלל המטופלים.
מחקר שנערך במשך שש שנים לגבי הטיפול המומלץ בכיסת הגנגליון המופיעה החלק האחורי של מפרק שורש כף היד השווה בין ניקוז, הוצאה כירורגית וללא טיפול כלל.
מתוך הציסטות הלא מטופלות, 58% נעלמו לבדן.
לאחר הניתוח, כ-39% מהציסטות הופיעו בשנית.
מחקר דומה בנושא שנערך בשנת 2003 בדק את הטיפולים להופעת כיסת הגנגליון בצד הקדמי של מפרק שורש כף היד.
תוצאות המבחן הראו כי ב-2–5 שנים שלאחר הטיפול לא נמצא שוני בסימפטומים בין הטיפולים השונים.
כיוון ששמו ניתן לו בעבר הרחוק, השם "גנגליון" לא מתאים להגדרה של גנגליון עצבי או תאי גנגליון.
נראה כי שם זה ניתן ביוון העתיקה ומשמעותו הייתה "נפיחות מתחת לעור".
נהוג לחשוב כי הרופא היווני המפורסם היפוקרטס הוא זה שסיפק את תיאור זה לכיסת הגנגליון.
המונח "בליטת התנ"ך" נובע מאגדה אורבנית או סיפור היסטורי לפיו נהגו לחבוט בבליטה באמצעות הספר הגדול ביותר אשר היה מצוי בבתים, הלוא הוא התנ"ך.
כיסטצפאלוס (שם מדעי: Cistecephalus) הוא סוג של זוחל תראפסיד שחי בסוף תקופת הפרם לפני 259.8-254.1 מיליון שנה מהיום.
המאובנים שלו התגלו ב-1876 ותוארו בידי החוקר האנגלי המפורסם ריצ'רד אוון.
משמעות השם מיוונית: "κίστη" - "קופסה", "κεφαλή" - "ראש", כלומר: ראש-קופסה.
שם זה ניתן לו עקב צורת הגולגולת השטוחה והמרובעת שלו.
הכיסטצפאלוס היה תראפסיד באורך 60 ס"מ בלבד שאולי היה בעל אורח חיים דומה לחפרפרת מודרנית.
גופו היה מוארך ורגליו קטנות ובעלות טפרים חזקים ובעל ראש גדול עם צוואר קצר וחוטם צר ובולט מעל שאר הראש.
בני הסוג חיו בדרום אפריקה ובזמביה בערבות הרחבות של הקארו, ככל הנראה במחילות שחפרו.
בסוג זה הוגדרו מינים רבים אבל חלקם נחשבים למבוטלים בעוד אחרים עברו לסוגים קרובים כמו הדיקינודון (Dicynodon) והדיקטודון.
כיסונים או כִּיסָנִים הם שמות כלליים למגוון מאכלים המבוססים על מעטפת בצק הממולאת במלית.
את הבצק ניתן לעשות מכל סוג של קמח (קמח חיטה, אורז וכו') או עמילן אחר (עמילן תירס, עמילן תפוחי אדמה וכו').
מליות נפוצות כוללות בשר, דג, גבינה, ירקות, פירות, אגוזים ומילויים מתוקים.
דרכי ההכנה של כיסונים הן מגוונות וכוללות אפייה, בישול, אידוי וטיגון במחבת או בשמן עמוק.
מנות כיסונים קיימות במטבחי תרבויות רבות בעולם, והופיעו לראשונה בסין, ככל הנראה במאה ה-2, בדמות כיסוני הג'יאוזי הנאכלים עד היום.
כיסופים הוא אלבום סולו של הזמר מרדכי בן דוד שיצא לאור בשנת 2011.
באלבום 14 רצועות, בהם לחנים חדשים של שלמה יהודה רכניץ, יצחק פוקס, הרב שלמה קאליש, משה לאופר ובן דוד עצמו.
שאר הלחנים באלבום הם לחנים של חצרות חסידיות שונות אותם חידש בן דוד באלבום, מתוכם שלושה הם ניגוני חב"ד.
את שיר הנושא של האלבום כתב ליפא שמלצר.
על העיבוד המוזיקלי נפתלי משה שניצלר, מנדי הרשקוביץ, משה לאופר, אבי סינגולדה ואבי דרור.
שיתוף פעולה מיוחד באלבום עם מקהלת שירה המלווה את כל השירים באלבום.
WITH SHIRA (מרדכי בן דוד ומקהלת שירה) המציג את שיתוף הפעולה בהפקת האלבום.
את השיר מנוחה ושמחה חידש שוב המלחין יצחק פוקס באלבומו מעמקים שיצא בשנת 2012. השיר 'נכספה' יצא בגרסת כיסוי על ידי יעקב שוואקי ונפתלי משה שניצלר.
קאבר נוסף לשיר בוצע על ידי לוי פולקוביץ, ילד הפלא אברהם חיים גרין ומקהלת שירה.
מקהלת שירה: יואלי הורביץ, זאבי פריד, יוסי רובין, הרשי ויינברגר, שרולי ויינברגר, דובי טסלר, שרולי גרין
מקהלת ילדים: סולנים: לייבי מנדלבאום, מוטי טויב, אברהם משה גרין מקהלה: שמעון דרומר, שייע צבי פריד, מרדכי גולד, יואלי גולד, שלומי גולד, הרשי מיטלמן, יצחק רוט, לוי רוט
כיף-כיף הוא ארגון לא ממשלתי להט"בי-מרוקאי.
מאחר שהוא אינו מוכר כחוק במרוקו, לארגון יש רישיון בספרד, מאז 2008. העמותה זוכה לביקורת נרחבת מהחלקים השמרניים בחברה המוסלמית במדינה, גם באמצעות שימוש באיומים, או במקרים קיצוניים מסוימים, אפילו אלימות.
הארגון מפעיל את המגזין Mithly.
ב-1 ביוני 2004, עצרה משטרת מרוקו 43 בני אדם בתטואן באשמת ביצוע יחסי מין הומוסקסואליים, בהתאם לסעיף 489 לחוק העונשין המרוקאי.
בשל הרצון לתאם בין פעילים, הוקמה הקבוצה באופן רשמי ב-2005. מאז 2006, ישנו מאבק לרשום את הארגון כעמותה במרוקו ללא כל הצלחה.
באפריל 2010 השיק הארגון את המגזין Mithly, מגזין הלהט"ב המרוקאי הראשון, בדפוס ובאינטרנט.
המהדורה הראשונה, שנדפסה ברבאט, הפיצה 200 עותקים באופן חשאי, שכן סעיף 489 בחוק העונשין אוסר יחסי מין הומוסקסואליים, ואוסר פרסום של חומר פוגעני.
במאי 2010, הוקמה התת-קבוצה מינה וי פינה , קבוצה פנימית של כיף-כיף, המוקדשת במיוחד לנשים להט"ביות.
כיף אגרוף היא מחווה גופנית הדומה במשמעותה ללחיצת יד או לכיף.
כיף אגרוף יכול לשמש אנשים לברך זה את זה בעת פגישתם או פרידתם, לשמש כאות הסכמה בין שניים, למתן כבוד או למחוות חברות.
לפי מריאם-וובסטר, 'כיף אגרוף' הוא כשאדם מצמיד את אגרופו לזה של אדם אחר.
המחווה מתבצעת כאשר שני משתתפים יוצרים כל אחד אגרוף סגור ביד אחת ולאחר מכן מצמידים קלות את החלק הקדמי של אגרופיהם זה לזה.
שלא כמו לחיצת היד הרגילה, שבדרך כלל מבוצעת רק עם יד ימין של כל משתתף, כיף אגרוף ניתן לבצע גם כשהמשתתפים משתמשים בשתי הידיים.
ההיסטוריונים חלוקים בנוגע ליוצר המחווה.
במשך השנים נכנסה המחווה לשימוש תדיר בקרב ספורטאים רבים.
בעת מגפת שפעת החזירים ב-2009, דיקן הפקולטה לרפואה באוניברסיטת קלגרי, טום פיסבי, טען כי החלפת לחיצת יד ב'כיף אגרוף' תסייע במניעת הפצת המחלה, מפני שהיא היגיינית יותר.
בעת מגפת הקורונה ב-2019 הפכה המחווה לנחלת הכלל בצורה נרחבת יותר.
כיסופים הוא סרט דרמה ישראלי שיצא לאקרנים ביולי 2024. הסרט בוים על ידי קרן נחמד ונכתב על ידי קרן נחמד, יהונתן בר אילן והדר ארזי.
הסרט עוקב אחר קבוצת צעירים המשרתים במסגרת גרעין נח"ל בקיבוץ כיסופים בסוף שנות ה-70.
העלילה מתרחשת בקיבוץ כיסופים שבעוטף עזה בשלהי שנות ה-70 על רקע הסכם השלום עם מצרים.
בקיבוץ נמצאת קבוצת צעירים המשרתים במסגרת גרעין נח"ל החיים ועובדים יחד בענפי ומשקי הקיבוץ.
הסרט עוקב אחר חוויותיהם, חברויותיהם ומשבריהם במהלך החיים המשותפים בקיבוץ.
הדמויות מבוססות על דמויות אמיתיות ובראשן אליאן גזית אשר נרצחה בפיגוע טרור בעזה.
יואב ורון (יהונתן וילוז'ני ועפר גרינברג) הם שני חברים בני הגרעין אשר מנסים להשיג את ליבה של אלי, חברתם לגרעין (סוול אריאל אור).
המרדף אחר ליבה של אלי יוצר בין השניים תחרות ויריבות, ומתערערת חברותיהם.
שניהם מציבים לעצמם אתגר - להשיג את ליבה של אלי ראשון.
באמצע הסרט, מגיעה משלחת של מתנדבות מגרמניה לקיבוץ, ומתחברות במהרה עם בנות הגרעין.
אחת מהמתנדבות, אנקה (פאולה קרו ), מתחברת עד מאוד עם אלי ואף נוצר קשר רומנטי בינה לבין יואב.
לבסוף, מתגלה שאלי רוצה בליבו של רון ונוצרת זוגיות בין השניים.
במקביל, מתפתחת מערכת יחסים רומנטית בין שני חברי הגרעין אודי (אדם גבאי) ומיכאלה (מילי עשת), אך מיכאלה נופלת לקסמיו של אלדר (תמיר גינזבורג), קצין בצנחנים אשר משרת על יד כיסופים ומגיע לבקר ולהשוויץ לחברי הגרעין במעמדו.
כאשר אודי מגלה על מעשיה של מיכאלה, הוא מחליט לשמור ממנה מרחק, אך בסוף חוזר אליה למרות הכל.
לאחר מכן הוא רואה את מיכאלה שוב עם אלדר, והפעם מאבד את עשתונותיו ומרים נשק ומאיים, עד שחבריו לגרעין מרגיעים אותו, והוא מוותר.
הסרט הוא סרט הבכורה של הבמאית קרן נחמד, ומעוצב בהשראה מחוויותיו של אביה אשר שירת בעצמו בגרעין נח"ל בקיבוץ כיסופים בשנות ה-70. הסרט צולם בשנת 2021 ברחבי קיבוץ כיסופים בין היתר בחדר האוכל, מגורי הגרעין והשדות.
גם חלק מחברי וילדי הקיבוץ השתתפו בצילומי הסרט.
הסרט הוצג לראשונה בנובמבר 2023 בשוק הסרטים של פסטיבל הסרטים הבינלאומי של סלוניקי וערך הקרנות בכורה בפסטיבלים בקפריסין ובאורלנדו.
הסרט הופץ לבתי הקולנוע ב-18 ביולי 2024. באותה שנה יצא הסרט בנטפליקס.
+שחקנים ראשייםשחקנ/יתדמותתפקידסוול אריאל אוראליבת גרעיןעופר גרינברגרוןבן גרעיןיהונתן וילוז'נייואבבן גרעיןאדם גבאיאודיבן גרעיןמילי עשתמיכאלהבת גרעיןארז עובדשושןבן גרעיןליר כץהילהבת גרעיןתמיר גינזבורגאלדרקצין בצנחניםפאולה קרו אנקהמתנדבת בקיבוץ מגרמניההרצל טוביצביקהמנהל העבודה של הגרעין
כיספו או כיספום היה טקס מסופוטמי קדום שבו האבות הקדומים נסגדו, הוזנו וטופלו.
הטקס כלל מנחות סדירות של מזון ומשקה למתים.
עדויות טקסטואליות לכיספו נמצאו עוד מהאלף השלישי לפנה"ס; עדויות אלה מלמדות על טקס שכלל קרבנות ומנחות.
העדות הטקסטואלית מאפשרת זיהוי של ממצאים ארכאולוגיים, כגון כמויות גדולות של כלי קיבול וסעודה לצד שלדים בקבורה משנית בהיפוגאום המלכותי שבקטנה, עם טקס הכיספו.
כיסוי קנוני עבור קבוצת תלויות פונקציונליות F על תבנית יחסים, הוא קבוצת תלויות כך ש-F מסיק לוגית את כל התלויות ב-, ו- מסיק לוגית את כל התלויות ב-F.
לכיסוי הקנוני יש שתי תכונות חשובות:
אף תלות פונקציונלית ב- אינה תלות עודפת.
כל צד שמאל של תלות פונקציונלית ב- הוא ייחודי.
כלומר, אין ב- שתי תלויות פונקציונליות מהצורה ו ב כזה ש .
כיסוי קנוני אינו ייחודי עבור קבוצה נתונה של תלויות פונקציונלית, לכן קבוצה אחת F יכולה להיות בעלת מספר כיסויים .
השתמש בכלל האיחוד כדי להחליף כל תלות ב של הטופס ו עִם .
מצא תלות פוקציונלית ב עם תכונה מיותרת ומחק אותה מ- .
בדוגמה הבאה, הוא הכיסוי הקנוני של F.
בהינתן תבנית היחסים ואוסף התלויות הפונקציות החלות עליה נמצא את הכיסוי הקנוני:
תכונה המופיעה בתלות היא תכונה עודפת אם אפשר למחוק אותה מן התלות בלי שהסגור ישתנה.
בהינתן אוסף של תלויות פונקציונליות ותלות פוקציונלית ב .
תכונה היא תכונה עודפת באגף שמאל אם אפשר להסיק מ- את התלות .
תכונה היא תכונה עודפת באגף ימין אם אפשר להסיק מקבוצת התלויות את התלות .
כלומר, אם ניתן לשחזר את התלות מתוך יתר התלויות, לאחר מחיקת מאגף ימין של .
כיפאח מוחמד עבד א-רחמן חטאב הוא פעיל טרור פלסטיני ובכיר בתנועת פת"ח, שהיה הטייס האישי של יאסר ערפאת.
הוא ריצה 22 שנות מאסר בכלא בישראל עד לשחרורו במסגרת הסכם חמאס–ישראל (ינואר 2025).
חטאב נולד בטולכרם ב-26 במאי 1960 והתחנך בבתי הספר בעיר.
ב-1978 הצטרף לפת"ח, ולמד במכללה הצבאית לתעופה ובחיל האוויר ביוגוסלביה, שם סיים את לימודיו ב-1 ביולי 1985 בדרגת קצונה.
הוא נלחם בדרום לבנון וגם עבר מספר קורסים צבאיים בלבנון, פקיסטן ויוגוסלביה, כולל אימוני טיסה ב בתיכרית שבעיראק.
משנת 1987 עבד בטייסת האווירית של נשיא הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת והיה טייסו האישי.
בשנת 1994, לאחר החתימה על הסכמי אוסלו, חזר ליהודה ושומרון וחבל עזה והשתתף בבניית נמל התעופה הבין-לאומי יאסר ערפאת בעזה, קיבל דרגת אלוף-משנה ושימש כעוזרו של מושל טולכרם, , והיה גם מנהל ההגנה האזרחית הפלסטינית בטולכרם.
הוא נעצר על ידי ישראל ב-4 ביוני 2003 במהלך מבצע צבאי, ונגזרו עליו שני מאסרי עולם.
במהלך מאסרו סירב ללבוש בגדי אסירים וניסה לדרוש יחס של שבוי מלחמה.
הוא גם שבת רעב במשך תקופה ארוכה, החל מ-17 באפריל 2011. במהלך מאסרו השלים תארים אקדמיים וגם פרסם ספר על חוויותיו בכלא, ספר הנלמד בפקולטות למשפטים של הרשות הפלסטינית.
ב-27 בפברואר 2025, במסגרת עסקת חילופי שבויים עם ארגון הטרור חמאס, שוחרר וגורש אל מחוץ לשטחי מדינת ישראל.
חטאב נשוי ואב לבן ובת, קוסאי וחלא.
כיסיות מדומות או פסאודוציסטות הן פתולוגיות הדומות לציסטות, אך אינן מוקפות אפיתל או אנדותל.
הן יכולול להופיע בלבלב, בבטן, בבלוטות האדרנל, ובעין.
הטיפול הראשוני מורכב מטיפול תומך כללי.
תסמינים וסיבוכים הנגרמים על ידי פסאודוציסטות דורשים התערבות ניתוחית.
סריקות טומוגרפיה ממוחשבת (CT) משמשות להדמיה ראשונית של כיסיות, בעוד שאולטרסאונד אנדוסקופי משמש להבחנה בין כיסיות לכיסיות מדומות.
ניקוז אנדוסקופי הוא שיטה פופולרית ויעילה לטיפול בפסאודוציסטות.
כיסיות מדומות בלבלב מתמלאות בנוזל עם אנזימי הלבלב.
הן נוצרות בעיקר בעקבות דלקת לבלב כרונית או אקוטית, אך יכולות להיווצר כתוצאה מטראומה, בעיקר בילדים.
כיסיות מדומות הן לרוב אסימפטומטיות.
התסמינים שכיחים יותר בכיסיות מדומות גדולות יותר, אם כי גודלן ומשך הזמן שהן נוכחות אינם סימנים מעידים מהימנים לסיבוכים פוטנציאליים.
כיסיות מדומות בלבלב עלולות לגרום לכאבי בטן, בחילות והקאות, תחושת נפיחות וקושי באכילה או בעיכול מזון.
הן עלולות גם להזדהם, להתבקע או לחסום חלק מתעלות הלבלב ומהמעי.
במקרים נדירים, כיסית מדומה מזוהמת יכולה לגרום לצהבת או לאלח דם.
כיסיות מדומות במדיאסטינום, צורה נדירה של כיסיות מדומות של הלבלב בחלל הבטן, עלולות לגרום להפרעת הבליעה, קוצר נשימה, חסימת דרכי הנשימה או טמפונדה לבבית.
כיסיות מדומות של בלוטת יותרת הכליה עלולות לגרום לכאבי בטן, יחד עם תסמינים שונים במערכת העיכול כגון בחילות, הקאות ועצירות.
כיף כפוי הוא מונח המתאר פעילויות חברתיות המאורגנות על ידי מקום העבודה ונועדו להיות מהנות או מגבשות, אם כי בפועל נתפסות או מוגדרות כחובה עבור העובדים – ולכן מהוות אוקסימורון.
פעילויות אלו כוללות לרוב אירועי פנאי או מפגשים מחוץ לשעות העבודה, כגון; טיולים, מסיבות וסדנאות.
המונח נושא לרוב קונוטציה ביקורתית, ומתאר פער בין הכוונה לשיפור המוטיבציה ותחושת השייכות לבין חוויית העובדים בפועל.
המונח הופיע בשיח הארגוני בארצות הברית בסוף המאה ה־20 ותחילת שנות ה־2000, במקביל לעלייתן של גישות ניהול משאבי אנוש המדגישות גיבוש צוות, מעורבות עובדים ותרבות ארגונית.
ארגונים החלו לשלב פעילויות פנאי כחלק אינטגרלי מתרבות העבודה, מתוך תפיסה שהנאה משותפת משפרת שיתוף פעולה ופרודוקטיביות.
עם השנים התפתחה ביקורת על יסוד החובה להשתתפות בפעילויות אלו - במפורש או במרומז - וכך מאבדות את אופיין שנועד ליצור כיף אך נתתפס ככפייה רגשית או לחץ חברתי.
פעילויות המוגדרות כ"כיף כפוי" כוללות בין היתר:
סדנאות יצירה, תחרויות ומשחקי צוות
אירועי תרבות ופנאי מחוץ לשעות העבודה
במקרים רבים, ההיעדרות מפעילויות אלו אינה אסורה רשמית, אך עשויה להיתפס כירידה במחויבות העובד לארגון.
חוקרים, פסיכולוגים ארגוניים ועובדים עצמם מצביעים על מספר חסרונות של כיף כפוי:
יצירת תחושת כפייה ולחץ חברתי
חוסר התאמה לאנשים שונים, כגון בעלי אופי אינטרוברט או התמודדות עם אתגרים בוויסות חושי
אפקט הפוך של ירידת מוטיבציה ושחיקה (פסיכולוגיה)
כתבות בעיתונות הכלכלית והמקצועית טוענות כי הנאה אפקטיבית במקום העבודה מבוססת על בחירה חופשית ולא על חובה ארגונית.
כיף כפוי עלול לפגוע באנשים העובדים בארגון, בין היתר:
הורים לילדים אשר נדרשים לאזן בין מחויבויות משפחתיות לבין פעילויות מטעם העבודה
עובדים עם מגבלות תזונתיות (כגון צמחונות) או דתיות (כגון כשרות)
אנשים המתמודדים עם נכות פיזית או נפשית.
בישראל המונח אינו נפוץ כשם רשמי, אך התופעה מוכרת היטב בעיקר בארגונים גדולים וכן בתעשיית ההייטק.
ימי גיבוש, ערבי צוות ופעילויות חברתיות נחשבים לחלק בלתי נפרד מתרבות העבודה, ולעיתים מתקיימים מחוץ לשעות העבודה.
בעיתונות הישראלית הובעה ביקורת על תפיסת "הארגון כמשפחה", והועלו טענות כי ציפייה להשתתפות באירועים חברתיים עלולה לפגוע בעובדים המעדיפים לשמור על גבולות ברורים בין עבודה לחיים פרטיים.
בחברות היי-טק, בישראל ובעולם, כיף כפוי מופיע כחלק מתרבות סטארט-אפ המדגישה חוויה, פתיחות וחברתיות.
לצד היתרונות, עובדים מסוימים מביעים הסתייגות מהציפייה להשתתף בפעילויות חברתיות כחלק מהזהות המקצועית.
בעקבות ביקורת זו, חלק מהחברות אימצו מודלים גמישים יותר של פעילויות, כגון קבוצות תחביבים ויוזמות התנדבות לבחירת העובד.
כיפה אדומה היא אחת מהמעשיות שליקטו האחים גרים.
האגדה היא אבטיפוס של מוטיב עלילתי 333 בסיווג ארנה-תומפסון.
מדובר באגדת עם עתיקה שנכתבה לראשונה על ידי שארל פרו.
הסיפור פורסם לראשונה בסוף המאה ה-17 בידי הסופר שארל פרו בספרו "סיפורי אמא אווזה", וכמאה וחמישים שנים מאוחר יותר בידי האחים גרים לגרסה הידועה כיום (יש גרסאות שונות לעלילה).
עלילת האגדה מספרת על ילדה שכונתה "כיפה אדומה" בשל ברדס אדום שחבשה תמיד לראשה.
יום אחד, אמהּ של כיפה אדומה שלחה אותה לבית סבתה בקצה היער להביא לה עוגה ובקבוק יין, לאחר שזו חלתה, בעודה אומרת לה להיזהר בדרך ולא לסור מהשביל כדי שלא תיפול ותשבור את הבקבוק, או בגרסאות אחרות להזהר מ"הזאב הגדול והרע".
בדרך היא אכן פגשה בזאב הרע וזה השתוקק לאוכלה, אך לא עלה בידו (הסיבה תלויה בגרסת הסיפור).
הזאב שאל אותה בנחמדות לאן היא הולכת וזו ענתה לו בתום לב שלבית סבתה החולה, להביא לה מצרכים (למעשה כיפה אדומה, בצעד זה, המרתה את פי אמה).
הזאב, לאחר ששמע זאת, מפתה אותה להתבונן ביער ולהנות מקסמיו, והיא אכן מסתובבת ביער תוך כדי שהיא קוטפת פרחים לסבתה.
בזמן הסחת הדעת, הזאב רץ במהירות לבית הסבתא.
הוא דפק על דלת הבית, ולאחר שזו שאלה מי הדופק על הדלת, הוא עונה לה ומעמיד פנים שהוא כיפה אדומה.
לאחר שהסבתא פתחה את הדלת, הערים עליה הזאב וטרף אותה בשלמותה (כאשר למרות זאת היא נשארת בחיים בבטנו).
לאחר מכן נשכב הזאב במיטתה, כשהוא לובש את בגדיה של הסבתא לשם התחזות, בציפייה לכיפה אדומה שתבוא.
כעבור זמן מה, הגיעה כיפה אדומה אל הבית כדי להביא לסבתה את העוגה ובקבוק היין.
הזאב המחופש שחיקה את קולה של הסבתא ביקש מכיפה אדומה להתקרב למיטה, ואז התנהל בין כיפה אדומה לזאב הדיאלוג המפורסם:
"סבתא, למה זה אזנייך ארוכות כל-כך?" - "כדי לשמוע אותך טוב יותר, יקירתי" ענה הזאב.
"ולמה עינייך גדולות כל-כך?" - "כדי לראות אותך טוב יותר, יקירתי".
"ולמה פיך גדול כל-כך ושינייך חדות כל-כך?" - "כדי לטרוף אותך!" ענה הזאב שחשף את עצמו, זינק ובלע את כיפה אדומה (שגם נשארה בחיים לצד סבתה, בבטנו).
למזלן של כיפה אדומה וסבתה, עבר הצייד (או בגרסאות אחרות חוטב עצים או חיות היער) באותו רגע ליד בית הסבתא.
הוא נכנס פנימה, תפס את הזאב הרע, פתח את בטנו (לא תואר כיצד, כדי לא להפחיד את הילדים) והוציא ממנו את כיפה אדומה ואת הסבתא.
במקומן, הכניס הצייד סלעים לבטנו, שגרמו למותו של הזאב מרוב כובד וכאבים.
כיפה אדומה הוכיחה כי היא אחראית מאוד, והמוסר מן הסיפור הוא לעקוב אחרי ההוראות של המבוגרים.
כרבות מן המעשיות המוכרות כיום, שורשי המעשיה נעוצים בעבר הרחוק והיא נושאת בחובה מסר שהשתנה במרוצת השנים.
אמונה עממית גורסת כי האגדה "כיפה אדומה" היא בעלת מסר מיני לבנות, ושעל כן נהגו אמהות לספר אותה לבנותיהן, בתחילת גיל הבשלות המינית.
המסר של הסיפור היה: עכשיו, כאשר יש לך כיפה אדומה (הכוונה לווסת), עלייך להיזהר מזאבים, דהיינו גברים.
הסיפור התגלגל עד שערכו האחים גרים, במאה ה-19 את האוסף הנודע שלהם ובשל שינויים חברתיים, השתנתה מטרתו והמסר אשר נשא בחובו היה: אסור לדבר עם זרים.
בתקופה ההיא, מעשיות רבות כללו אלימות רבה וסופן היה טראגי, כאוב ומזעזע מאוד.
בפרט, כיפה אדומה וסבתא, שתיהן נטרפו על ידי הזאב הרע.
בתקופה מאוחרת, כאשר אלימות הפכה לטאבו, לפחות לילדים, הוסיפו לאגדה המפורסמת את הצייד שנחפז להציל את כיפה אדומה וסבתא, וזוהי הגרסה המוכרת כיום.
הגרסאות הקדומות יותר של האגדה, שהסתובבו באירופה לפחות מהמאה ה-10, שונות מאוד מהגרסה המוכרת כיום במספר דרכים.
הבגד של הילדה לא תמיד אדום.
באחת הגרסאות, כאשר כיפה אדומה בדרך לסבתה, היא נתקלת בציפור פצועה ומורחת ריבה על כנפה השבורה, שמרפאת אותה (מטאפורה לחומר חיטוי).
האנטגוניסט אינו תמיד זאב, אלא לפעמים עוג או איש-זאב.
איש-הזאב בדרך כלל משאיר שאריות מדמה ומבשרה של הסבתא ומאכיל את הילדה.
בנוסף, הוא מבקש ממנה להתפשט ולהשליך את בגדיה לאש ולהיכנס עמו למיטה.
הזאב מנסה לטרוף את הילדה.
בחלק מהנוסחים הוא מצליח ולפעמים היא מצליחה להערים עליו ולברוח.
האנתרופולוג ג'יימי טהראני מאוניברסיטת דורהאם, גילה במחקרו כ-35 גרסאות מוקדמות יותר של סיפור הילדה והזאב הרע, שהגיעו מאפריקה ומהמזרח הרחוק.
רוב הגרסאות הן על "הזאב והילדים", מספרות על מעשיו של זאב המחופש לעז וטורף גדיים.
אמא עֵז משאירה את שבעת ילדיה בבית בזמן שהיא הולכת ליער למצוא אוכל.
לפני שהיא עוזבת, היא מזהירה את הילדים הצעירים שלה מזאב גדול ורע שינסה להתגנב לבית ולזלול אותם.
הזאב יעמיד פנים שהוא אמם וישכנע את הילדים לפתוח את הדלת.
הילדים הצעירים יוכלו לזהות את אמם האמיתית על ידי כפות רגליה הלבנות וקולה המתוק.
תוך זמן קצר שומעים שבעת הילדים קול מבעד לפתח האומר "תנו לי להיכנס, לאמא יש משהו לכל אחד ואחת מכם".
זה היה הזאב, שקולו החמור מסגיר אותו והילדים לא נותנים לו להיכנס.
הזאב הולך לשוק וגונב מעט דבש כדי לרכך את קולו.
זמן קצר אחר כך שומעים הילדים קול אחר בפתח: "תנו לי להיכנס, לאמא יש משהו לכל אחד ואחת מכם".
הפעם הקול גבוה ומתוק כמו של אמם.
הם עומדים להכניס אותו כשהילד הצעיר ביותר מסתכל מתחת לסדק בדלת ומבחין בכפות הרגליים הגדולות והשחורות של הזאב.
הם מסרבים לפתוח את הדלת, והזאב שוב נעלם.
הזאב הולך למאפייה וגונב מעט קמח, מורח אותו על כל הפרווה והופך את כפות רגליו השחורות ללבנות.
הוא חוזר אל הפתח והפעם הילדים רואים את כפות רגליו הלבנות ושומעים את קולו המתוק, ולכן הם פותחים את הדלת.
הזאב קופץ לבית וזולל שישה מהילדים.
הילד הצעיר ביותר מסתתר מהזאב בשעון הסבא ולא נאכל.
מאוחר יותר באותו יום, האם חוזרת הביתה מהיער.
היא מוטרדת מהעובדה שהדלת פתוחה לרווחה וכמעט כל ילדיה נעדרים.
היא מסתכלת סביב ורואה את הזאב, ישן מתחת לעץ.
הוא אכל כל כך הרבה שהוא לא יכול לזוז.
האם קוראת לילד הצעיר ביותר להביא לה במהירות מספריים, מחט וקצת חוט.
היא חותכת את בטן הזאב וששת הילדים קופצים החוצה ללא פגע.
הם ממלאים את בטן הזאב בסלעים, והאם תופרת אותה בחזרה.
כשהזאב מתעורר הוא צמא מאוד.
הוא הולך לנהר לשתות, אך נופל פנימה וטובע מתחת למשקל הסלעים.
מאז המשפחה חיה באושר ועושר עד עצם היום הזה.
בגרסת סיפורי אמא אווזה יש לילדה כובע אדום והיא נקראת על שמו (Le petit chaperon rouge).
הסיפור מסתיים בטריפת הילדה ובמוסר השכל לילדות להישמר מפגישה עם זאבים.
גם כאלו שמסווים את עצמם.
בגרסת האחים גרים יש לאגדה סוף שונה, שדומה מאוד לזה של הזאב ושבעת הגדיים: צייד מחלץ את כיפה אדומה מתוך בטן הזאב.
לאחר מכן יש חזרה על הסיפור עם זאב נוסף, והפעם כיפה אדומה וסבתה מצליחות להערים על הזאב.
בשפת המקור, גרמנית, נקראת גיבורת הסיפור "Rotkäppchen", מילולית "הילדה בברדס הרכיבה האדום" (גם השם האנגלי "Little Red Riding Hood" משמעותו דומה).
הסיפור תורגם לעברית תחת השם "כיפה אדומה", וזאת למרות העובדה שכיפה אינה השם המקורי, ויתרה מזו, היא מזוהה בתרבות היהודית עם גברים.
כיסויי ראש בכלל, וברדס בפרט, וברדס רכיבה אף יותר, מסמלים בתרבות האירופית דבקות בערכים דתיים, והמתרגם בחר כיסוי ראש המוכר לקורא העברי כמייצג דתיות.
בישראל יצא לאור לראשונה הסיפור בעברית בתרגומו של לוין קיפניס בליווי ציורים של ק.
על-פי פרשנותו של אריך פרום, המשמעות אמנם נסובה על עניין המיניות הנשית.
הכיפה הקטנה מקטיפה אדומה מסמלת את הווסת - המחזור של האישה, הדימום מאזור הפות המעיד על היותה פורייה.
האזהרה שלא לשבור את בקבוק היין היא למעשה אזהרה מפני קיום יחסי מין ואובדן הבתולים (בקבוק היין הוא כנראה דימוי לפין).
עם זאת הוא תוהה מהו תפקידו של הגבר וכיצד מוצגת המיניות, וכן מיניותו של הגבר, בסיפור.
לטענתו, הגבר מצטייר כבעל חיים ערמומי ואכזר, ויחסי המין מתוארים כיחסים קניבליים שבהם הגבר בולע את האישה (זהו דווקא אינו אקט מיני).
תיאור זה מבטא איבה עמוקה כלפי הגבר וכלפי מין, שיש להניח שאיננה מקובלת על נשים שמחבבות גברים ונהנות מיחסי מין.
גם במילוי כרסו של הזאב באבנים הוא רואה הצגה של איבה ודעה קדומה כלפי הגברים.
כדי להעמיד את הגבר באור מגוחך, נותנים לו למלא תפקיד של אישה הרה, אך שמים בבטנו אבנים שהם סמל לעקרות, שכובדן ממית אותו.
על פי פרום, סיפור אגדה זה הוא סיפור של שלושה דורות של נשים המסמלות את הסכסוך העתיק של גבר-אישה.
בישראל, מעשיה זו עובדה פעמים רבות להצגות, מחזות זמר, תיאטרוני בובות ועוד.
הבולטים ביניהם היו בשנת 2006 בה שיחקו מיכל צפיר בתור כיפה אדומה, דפנה ארמוני בתפקיד האמא, שולה חן כסבתא, צחי נוי בתור הזאב וקלוד דדיה בתפקיד כפול של הצייד וקיפוד.
את המחזה כתב וביים עידן עמית ואת המוזיקה הלחינה רינת גבאי.
עיבוד נוסף למעשייה עלה בשנת 2014, אותו כתב וביים רועי ניגרי שגם הלחין את המוזיקה בשיתוף אורי קריב שהיה על הייעוץ המוזיקלי.
בהצגה שיחקו רויטל זלצמן / קרן שיניוק / רוני דותן בתפקיד כיפה אדומה, אלון חמאווי בתור הזאב, שרון פרידמן / יובל דהן בתור הצייד ובתפקיד הארנבים וההורים של כיפה אדומה יובל סטוניס ותמר שטיין שגילמה את דמותה של הסבתא.
כיפת הסלע , הידועה גם ככיפת הזהב, היא מבנה מוסלמי אשר נבנה בשנת 691 לספירה בפסגתו של הר הבית שבירושלים.
על פי המסורת המוסלמית והיהודית כיפת הסלע בנויה על גבי אבן השתייה, ומכאן שמה המתייחס לסלע האם שבמרכז המבנה, מתחת לכיפה.
כיפת הסלע היא המבנה המונומנטלי הראשון אשר נבנה על ידי האימפריה המוסלמית המתהווה עוד בשלהי המאה השביעית – כלומר במהלך התקופה הפורמטיבית של היווצרות דת האסלאם והתבססותה.
בתוך כך נחשבת הכיפה למבנה המוסלמי המונומנטלי העתיק ביותר שנשתמר ללא שינויים מהותיים.
כיפת הסלע נחשבת למופת אדריכלי ואמנותי, ולפינת יסוד בתולדות האמנות והאדריכלות האסלאמיים.
כיפת הסלע היא חלק ממתחם הר הבית.
עם השנים השתרש מנהג לכנות את מבנה כיפת הסלע בשם "מסגד עומר", אולם אין לבלבל בינה לבין מסגד עומר השוכן סמוך לכנסיית הקבר ברובע הנוצרי.
ביהדות, המסורת המקובלת המופיעה במקורות פעמים רבות בתקופת הגאונים, בראשונים ובאחרונים היא שהמבנה עומד מעל לאבן השתייה – היא הסלע שממנו הושתת ונברא העולם, ומקום כיפת הסלע מזוהה עם החלק הקדוש של בתי המקדש הראשון והשני.
על אבן השתייה היה ארון הברית אשר בקודש הקודשים.
על פי הסבר חדש, נבנה המבנה מעל מקום המזבח, מקום בו התרחשה עקדת יצחק.
המוסלמים רואים באבן השתייה את המקום ממנו עלה הנביא מוחמד השמיימה במסעו הלילי.
על-פי המסורת המוסלמית נשתמרה על האבן טביעת רגלו של הנביא מוחמד.
בספרו "כיפת הסלע ואבן השתייה" מציג אלי שילר מספר סיבות שהובילו לבניית כיפת הסלע.
יש הטוענים כי בניית כיפת הסלע הייתה אקט שלטוני של המוסלמים כלפי הנוצרים.
כמו כן, על פי ההיסטוריון אחמד אל-יעקובי המבנה הוקם על מנת לשמר ולהגן על אבן השתייה ולהקל על עולי הרגל המגיעים אליה.
יש הטוענים כי מבנה כיפת הסלע היה מעין מבנה מקדש משותף למוסלמים וליהודים, שנבנה בעת התהוות האסלאם.
מקובל כיום להניח כי כיפת הסלע נבנתה בתקופה הערבית הקדומה בארץ ישראל כאחת ממיזמי הבנייה של השליטים הערבים המוסלמים בירושלים.
בגג כיפת הסלע מצויה כתובת בכתב כופי משנת 72 להג'רה, היא שנת 691/2, זמנו של הח'ליף עבד אל-מלכ מבית אומיה ועל פי רוב ההיסטוריונים מקובל לראות זאת כשנת חנוכת המבנה, אם כי ייתכן כי מדובר דווקא בתחילת הבנייה.
ואולם דעה נוספת במחקר מציעה לתארך את הקמת המבנה לשלהי התקופה הביזנטית, טיעון הנשען על מקורות ספרותיים בני התקופה וכן על תוכנית המבנה אשר מקורה באדריכלות הביזנטית.
מחקר הפריטים האדריכליים של המבנה הראה כי מקורם של הכותרות ועמודים במבנה הוא במבנים קדומים יותר מהתקופה הביזנטית והרומית הקדומה.
בהתייחס להצעת תארוך בנייתו על ידי הח'ליף עבד אל-מלכ, למעט כתובת ההקדשה בפנים הכיפה, טרם נחשפה עדות או כתובת מהתקופה המסבירה את סיבת בנייתו של המבנה.
ההיסטוריונים הערביים שחיו לאחריו סיפקו מספר סיבות.
קרסוול, בעקבות דבריו של אל-יעקובי, הכותב כי אל-מלכ אסר על החג' למכה, ובנה את מבנה כיפת הסלע כדי שהסלע ישמש תחליף לכעבה ("אבן השתייה" כמתחרה ל"אבן השחורה"), תולה את הדבר בתחרות בין אל-מלכ לבין עבדאללה אבן א-זובייר שליט מכה.
סיבה משנית מתועדת בדבריו של מוקדסי, המספר כי כיפת הסלע, כמו גם המסגד הגדול של דמשק, נבנו כדי להתחרות עם מבניהם המפוארים של הנוצרים.
אברהם פולק העלה סברה כי המבנה נבנה כמקדש משותף יהודי-איסלאמי.
על פי מספר חוקרים, מבנה כיפת הסלע נועד לשקף ניגודיות לכנסיית איה סופיה בקונסטנטינופול (איסטנבול של ימינו).
כתובת ערבית מן המאה ה-10 שנחשפה לאחרונה בכפר נובא ממערב לחברון מציינת את המונח "סח'רת בית אלמקדס" בהקשר ישיר למבנה כיפת הסלע, דבר אשר חיזק את הסברה כי המונח "בית אלמקדס" זוהה בראשונה עם מבנה כיפת הסלע כאשר בשלב מאוחר יותר הפך לאחד משמותיה המוסלמיים של העיר ירושלים.
הכיפה של המבנה התמוטטה ברעידת אדמה בשנת 1016 ונבנתה מחדש חמש שנים לאחר מכן.
לאחר כיבוש ירושלים בידי הצלבנים ב-1099 והקמת ממלכת ירושלים הוחלף הסהר שבראש הכיפה בצלב, ובפנים המבנה הוקם מזבח אבן.
שמו של המבנה הוסב ל"מקדש האדון" והוא הועבר לאחריותו של מסדר אבירי היכל שלמה ("הטמפלרים"), מסדר צבאי שקיבל על עצמו את השמירה על המקומות המקודשים.
עולי הרגל הרבים שפקדו את המקום, ואשר חלקם לקח פיסות מהסלע כמזכרת, הניעו את השלטונות הצלבניים להקים שבכה להגן על הסלע.
ב-1187 כבש צלאח א-דין את ירושלים, הסיר את הצלב ושאר תוספות נוצריות, והפך חזרה את מבנה כיפת הסלע למקום קודש למוסלמים.
הוא ייפה את המבנה בתוספת ציפויי זהב בקשתות הכיפה, חיפוי שיש בקירות ופסיפס בכיפה.
בתקופה הממלוכית עבר המבנה כמה סדרות שיפוצים בידי הסולטאן ביברס וממשיכיו, שהעניקו תשומת לב רבה לבנייה בהר הבית.
לבד משיפור המבנה וייפויו, הוא הוקף מבנים נוספים שהוקמו ברחבי שטח ההר, ומרבית מבני הר הבית הנוכחיים מקורם בתקופה זו.
ב-1270 חודש הפסיפס בקירות הכיפה, וב-1290 שופצה הכיפה עצמה.
ב-1318 נערכה סדרת תיקונים במבנה.
ב-1448 ניזוק המבנה בדלקה שפרצה בו, וב-1467 זכה לשיפוץ מקיף שכלל את התקנתן של ארבע דלתות הנחושת המעוטרות בכניסות המבנה והקמת רהט ממערב לו.
גם סולטאני האימפריה העות'מאנית ששלטו בעיר למשך ארבע המאות הבאות העניקו תשומת לב רבה למבנה המפואר.
סולימאן הראשון, שנודע כ"סולימאן המפואר" ובונה חומות ירושלים המוכרות כיום, החליף את פסיפסי הקיר החיצוניים, שדהו עם השנים, באריחי חרסינה שהובאו מפרס, ושיפץ באופן מרהיב את דלתות הבניין וחלונותיו הצבעוניים.
הסולטאן מהמוט הראשון ביצע שיפוץ מקיף בכיפה, תוך שימוש ב-12 טון עופרת שהותקנו בה.
בתקופת הסולטאן אבדילהמיט הראשון ב-1780 עוצבה בשיש כניסתו המערבית של המבנה.
ב-1853 נערכו עבודות חיזוק בכיפה וחידוש הפסיפס, וב-1874 נערך שיפוץ מקיף בכל חלקי המבנה ועיטוריו בידי הסולטאן אבדילאזיז.
שליטים נוספים דאגו לעיצוב הפנים של המבנה, ושלחו שטיחים אמנותיים לרצפותיו ונברשות בדולח לתאורתו.
בתקופת המנדט הבריטי החל הר הבית לקבל משמעות לאומית פלסטינית ופעולות שיפוץ במבנה שימשו להגברת ההתעניינות האזורית בירושלים.
היסטוריונים אנטי ציונים רואים את הפעילות כתגובה לניסיונות ציונים לבסס אחיזה יהודית ברחבת הכותל (ולא בהר עצמו).
בסיוע ממשלת המנדט, הוציאה המועצה המוסלמית העליונה ב-1923 ו-1924 משלחות לחג'אז, הודו, עיראק, כווית ובחריין, כדי לאסוף כספים לשיפוץ המבנים על הר הבית.
השיפוצים נמשכו עד סוף שנות ה-20, וגולת הכותרת של מפעל השיפוץ היה ציפוי בזהב של מבנה כיפת הסלע.
ב-1928 נערך על הר הבית טקס חנוכת כיפת הזהב, בו אירח המופתי חאג' אמין אל-חוסייני המוני אורחים מכל רחבי העולם המוסלמי.
בתקופת השלטון הירדני במאה ה-20 חוזקו הקירות, תקרות העץ ויסודות עמודי המבנה, והבניין חובר לרשת החשמל.
חלונות הזכוכית ואריחי החרסינה חודשו, השבכה המגינה על הסלע הוסרה, וחלקים ממנה הועברו לתצוגה במוזיאון האסלאם שבפינתו הדרום-מערבית של ההר, והכיפה חופתה בלוחות אלומיניום מוזהב.
הפרויקט ארך עשור והסתיים בשנת 1965. התוצאה לא הייתה משביעת רצון, ובתמונות של הר הבית משנת 1967 מראה הכיפה דהוי.
על מנת לשוות לה מראה מוזהב מבריק תרם חוסיין מלך ירדן 8.2 מיליון דולרים מכספו לשיפוץ כיפת המבנה.
לשם כך מכר מנכסיו השונים, לרבות ביתו בלונדון.
הכיפה צופתה מחדש בשכבת זהב בשנים 1993–1994, בתהליך אלקטרוכימי מיוחד, שבמהלכו הוחלפו לוחות האלומיניום המצופים בזהב בכ-5,000 לוחות זהב חדשים.
לצורך ציפוי הכיפה מחדש נדרשו כ-80 ק"ג של זהב.
המבנה של כיפת הסלע הוא מהמפוארים במזרח התיכון.
המבנה, מתומן שבמרכזו כיפה, בנוי במפלס העליון של הר הבית.
מבנה מתומן מאפיין ארכיטקטורה של מבנים עתיקים בארץ ישראל (מלפני שנת 1000) והוא היחיד מביניהם שמתפקד עד ימינו.
המבנים המתומנים הקדומים האחרים (מקדש אוגוסטוס בקיסריה, הכנסייה בהר גריזים, כנסיית הקתיסמה, הכנסייה בכפר נחום) חרבו.
בדומה למספר מבני דת מועטים יחסית במזרח התיכון, אין למבנה זה כיוון מסוים, אלא הוא בנוי בקונצנטריות סביב העצם המקודש במרכזו (אבן השתיה).
כיפת הסלע היא מבנה מרכזי (או מבנה מרכזני).
במבנה המרכזי המרכז הגאומטרי הוא גם המרכז הפולחני, במרכז כיפת הסלע מצויה אבן השתייה .
בתקופה הצלבנית הוקף הסלע בשבכת מתכת, שהוסרה בשלהי תקופת השלטון הירדני, והוחלפה במעקה עץ.
בפינתו הדרום-מזרחית של הסלע יורדות מדרגות אחדות אל מערה הנמצאת מתחתיו.
הכיפה מורכבת משתי מסגרות עץ, מבנה המעניק גמישות, ויחד עם העובדה כי יסודותיו מונחים ישירות על הסלע, הציל את המבנה מהתמוטטות ברעידות האדמה העלולות להתחולל בירושלים; בעוד מסגד אל-אקצא הסמוך נחרב ושוקם פעמים אחדות.
קוטרה הפנימי של הכיפה הוא 20.3 מטר, וגובהה מעל פני הקרקע כמעט זהה – 20.48 מטר.
נתונים אלה דומים מאוד לאלה של כיפת כנסיית הקבר – נראה שלא במקרה, ושבהקמת הכיפה הייתה כוונה להוות משקל נגד לממדיה של כיפת הכנסייה.
מתחת לכיפה מצוי התוף, המעוטר בפסיפס המתאר דגמים צמחיים ועושר רב של תכשיטים שונים.
הפסיפס עשוי לבני זכוכית זעירות (כחצי סמ"ר ומטה), רבות מהן בעלות ציפוי זהב.
את הדגמים משלימים שיבוצי דר.
בינות לפסיפסים, בחלקו העליון של התוף, ממוקמים 16 חלונות זכוכית צבעונית, המפיצים אור מוזהב על אבן השתייה.
מרבית החלונות חדשים יחסית ומתוארכים למאות ה-18 וה-19, ומיעוטם מן המאה ה-15. מתחתיהם, בכל אחד משמונת הקירות של המבנה 7 חלונות, סך הכל 56 חלונות בהיקף המלא של המתומן.
תחתיתו של הפסיפס מורכב מכתובת אדירת ממדים, הנמשכת משני עבריו של הקיר, ובעלת אורך כולל של 240 מטר, ובה כתובת ההקדשה "בנה את הכיפה הזאת עבד האל, עבדאללה האמאם אלמאמון, בשנת שבעים ושתיים (להג'רה).
מי יתן והאל ייעתר לתפילותיו ויהיה שבע רצון ממנו.
אמן, ריבון העולמים, השבח לאל" ופסוקים מהקוראן.
את המבנה נושאות שתי סדרות עמודים ערוכות במעגל – סדרת העמודים הפנימית הנושאת את הכיפה העגולה עצמה, וזו החיצונית הנושאת את תקרת אגפי הבניין המתומן.
העמודים נושאי הכיפה כוללים 12 עמודי שיש מעוגלים ו-4 עמודי גרניט.
העמודים תומכי התקרה הם 24 במספר, מהם 8 עמודי שיש ו-16 עמודי גרניט צבעוניים.
הכותרות בראשי עמודי הגרניט מקורם כנראה בשרידי בית המקדש השני או בהריסות כנסיית הקבר, שנחרבה בכיבוש הפרסי בשנת 614.
חלקם התחתון של הקירות החיצוניים מחופה בשיש, ומעליו אריחי קרמיקה מסוגננים.
על פי עדויות שונות צדה החיצוני של הכיפה היה אף הוא מכוסה פסיפסי זכוכית, בעלי מוטיב עיטורי הדומה לפסיפסים שנותרו בפנים הכיפה.
אולם פסיפסי החוץ, שהיו חשופים לפגעי מזג האוויר במשך מאות בשנים, התבלו עם הזמן, ובפקודת סולימאן הראשון, הוחלפו באריחים.
לבניין 4 שערי כניסה, כאשר הדרומי שבהם, זה הפונה לעבר מכה, הוא המפואר ביותר.
על השערים, המשקופים, המפתנים והקירות של המבנה חקוקות וחרותות כתובות המציינות שינויים ותיקונים שעשו במבנה שליטים מוסלמיים שונים.
החיפוי החיצוני של הכיפה היה במקורו עשוי זהב טהור, במאה ה-16 הוחלף הזהב בכיפת עופרת.
רק במאה ה-20 הושבה לכיפה חזותה המוזהבת, בכמה סדרות שיפוצים שהחלו בשנות ה-20. בשנים 1958–1964 נערכו במקום מספר שיפוצים, שהעיקרי שביניהם היה החלפת כיפת העופרת בכיפת אלומיניום מוזהבת.
בשנים 1991–1995 נערכה סדרת שיפוצים נוספת במבנה, ובמהלכה צופתה הכיפה בזהב.
בשנת 1994 תיעדה ורדה פולק-סאם את שיפוץ כיפת הסלע בסדרת צילומים שזכתה להצלחה בעולם.
כיפת הסלע הפכה לסמל של ירושלים בעולם.
היא נחשבת לאחת היצירות האדריכליות המפוארות של התרבות המוסלמית.
הכיפה הפכה לסמל הלאומיות הערבית הפלסטינית, ותמונתה מתנוססת בבתים ערביים פלסטיניים רבים, וכן על גבי סמלים של תנועות לאומיות פלסטיניות.
דימוי של כיפת הסלע מופיע על שטר בשווי 1000 ריאל איראני, וכן על שטר בשווי של עשרים דינר ירדני.
דגם של כיפת הסלע מצוי במוזיאון מגדל דוד בעיר העתיקה שבירושלים.
דגם נוסף של כיפת הסלע מצוי במיני ישראל.
כיפור הוא סרט דרמה מלחמתי ישראלי המתרחש על רקע מלחמת יום הכיפורים.
הסרט מבוסס על חוויותיו של הבמאי עמוס גיתאי, אשר בשירותו הסדיר שירת כלוחם וכסמל בסיירת אגוז בזמן המלחמה, היות שלא הצליח לחבור ליחידתו, שימש כאיש יחידת החילוץ של חיל האוויר הישראלי.
בהמשך יחידה זו הפכה ליחידה מוסדרת בשם – 669.
הסרט ייצג את ישראל בתחרות הרשמית בפסטיבל קאן בשנת 2000 וזיכה את עמוס גיתאי בפרס על שם פרַנְסוּאַה שַאלֶה (François Chalais).
הסרט גם זכה ב"פרס אופיר" על הפסקול הטוב ביותר.
הסרט מתאר את פריצת מלחמת יום הכיפורים ואת המראות בשטח מזווית מבטם של זוג חברים, ויינרויב ורוסו, והוא בעל אופי דוקומנטרי מובהק.
ויינרויב (לירון לבו) עוזב את מיטת אהובתו ויחד עם חברו רוסו (תומר רוסו) הם מפלסים את דרכם במכונית אל החזית הסורית במטרה להצטרף ליחידתם סיירת אגוז בה הם אמורים לשרת במילואים.
לאחר שהלוחמים לא מצליחים למצוא את יחידתם בזירת הקרבות, הם בוחרים לחבור לצוות יחידת החילוץ המוטסת ונשלחים למשימה מיד.
במהלך פעולות החילוץ הם נקלעים לסיטואציות קשות ולעיתים סוריאליסטיות ובשיאו נפגע מסוק הצוות של השניים מפגיעה ישירה של טיל ומתרסק והם מובלים בעצמם משטח רמת הגולן אל בית החולים בעורף הישראלי.
התסריט הכולל מעט מאוד טקסטים מתאר את חוויית הלחימה בתנאים פיזיים קשים ותחת לחץ, את היחסים בין החברים וההתמודדות עם הפחד ואת הקושי להשאיר פצועים ומתים בשטח.
ככל שעובר הזמן ההתלהבות שאיתה הגיעו למלחמה מתחלפת בעייפות והם שמחים להתפנות לאחר שנפגעו בעצמם.
התסריט מסתיים בסצנה זהה לזו הפותחת ובה נראה ויינרויב מתפלש עם חברתו בצבעי מים עזים כשהם על מיטה לבנה, מה שנראה עתה כתהליך של ריפוי הנפש.
חלק מהשחקנים בסרט, ובהם תומר רוסו, אורי רן קלאוזנר ויורם חטב, מגלמים בו תפקיד תחת שמם האמיתי.
ב-11 באוקטובר 1973 הוזנק מסוק בל-205 של טייסת 124 למשימת חילוץ טייס נוטש ברמת הגולן.
במהלך הטיסה המסוק נפגע מטיל בשטח סוריה.
סגן , טייס המשנה נהרג מיד מפגיעת הטיל.
רס"ל נדב גוטליב (המכונאי המוטס) ושאר אנשי הצוות (רופא ושלושה לוחמים) נפצעו אף הם.
הקברניט, סגן אבנר הכהן היה היחיד שלא נפצע וכנגד כל הסיכויים הצליח להנחית בשטחנו את המסוק אשר עלה באש.
הסרט זכה לביקורות חיוביות לצד שליליות בשל היותו שונה מאוד בנוף סרטי המלחמה המודרניים.
הסרט ריאליסטי מהמקובל, מצד אחד ומצד שני מכיל במכוון או שלא במכוון פרטי תפאורה בולטים, שאינם מתאימים לזמן בו העלילה התרחשה ובעלי בעיות אמינות אחרות.
על אף שעלילת הסרט מתרחשת בשנת 1973, מצולמים בו באופן בולט מאוד חפצים רבים שטרם יוצרו בזמן התרחשות העלילה, כגון מזגנים בחלונות הבתים, שעונים דיגיטליים וטנקים מסוג מרכבה.
ייתכן כי יש בכך "רישול מכוון", המהווה מוטיב חוזר ביצירתו של גיתאי.
כך למשל בסרטו העלילתי הראשון "אסתר" שעלילתו התנהלה בתקופת מגילת אסתר נשמעו ונראו ברקע שאון מכוניות נוסעות ובניינים מודרניים.
גם סרטו התנתקות מכיל פרטים שקשה להחליט אם הם שגויים או אומנותיים.
על כך כתבה המבקרת דנה שוופי "הוא מתגמל אותנו באוסף בחירות שנראות לרוב אקראיות, שרירותיות או סתם שגויות."
כיפה היא מבנה אדריכלי בצורת קליפה של חצי כדור המשמש לקירוי של חללים.
צורה זו היא למעשה מעטפת דקה של הצורה הגאומטרית הנקראת "כיפה".
המונח "כיפה" מתייחס אמנם לצורה זו, אך קיימות כיפות גם בצורות שונות המקורבות לצורה של חצי כדור או מזכירות אותה.
עם השנים התפתחו צורות שונות וסגנונות רבים של כיפות, מחומרים שונים ומטכנולוגיות בנייה שונות, שאינן בהכרח בעלות צורה אידיאלית של כדור או חלק מכדור.
כיפות מקרות בדרך כלל חללים גדולים ובעלי חשיבות טקסית, כגון חלל מרכזי של בית תפילה או מבנה ציבור כלשהו.
כיפות רבות נבנו מעל חללי תפילה מרכזיים של בתי כנסת, כנסיות (בעיקר ברחבי האימפריה הביזנטית ובכנסיות אירופיות מתקופות הרנסאנס והבארוק) ומסגדים ברחבי העולם המוסלמי.
גם מבני ציבור אזרחיים משתמשים בכיפות לקירוי של חללים משמעותיים, כגון אולמות של ספריות, היכלי כנסים, אולמות מליאה של בתי מחוקקים, היכלי ספורט גדולים ועוד.
בסגנונות בנייה מקומיים שונים נעשה שימוש בכיפות כקירוי טיפוסי גם לחללים קטנים יותר, כגון חדרים בבית פרטי.
סגנון בנייה זה אופייני בעיקר לבנייה הערבית שבמזרח התיכון וצפון אפריקה.
בתים קטנים יחסית המקורים בכיפות ניתן למצוא בשפע בעיר העתיקה של ירושלים לדוגמה.
בדומה לקשת, הכיפה מעבירה עומסים בצורה מעגלית אל הבסיס עליו היא עומדת.
ההבדל הוא שבקשת מועברים הכוחות בתוך מישור הקשת (הדו-ממדי), ואילו בכיפה מתפזרים הכוחות בכל מרחב הכיפה (התלת־ממדי) עד שמגיעים לבסיס המעגלי התחתון.
בעוד בתוך מבנה הקשת פועלים מאמצי לחיצה בלבד, נתונה הכיפה גם למאמצי מתיחה פנימיים: בכיוון האנכי של הכיפה פועלים מאמצי לחיצה (כמו בקשת), ואילו במישור האופקי פועלים מאמצי מתיחה הגורמים לכיפה להיפשק או להיסדק.
למעשה, בחלקה העליון של הכיפה פועלים רק מאמצי לחיצה, ובחלקה התחתון של הכיפה פועלים גם מאמצי מתיחה.
המעבר מלחיצה למתיחה במישור האופקי של הכיפה קורה בכל כיפה באותו גובה יחסי, או ליתר דיוק בזווית זהה בכיפה.
זווית זו נמדדת לפי הזווית שבין הקו האנכי שעובר במרכז הכיפה לבין הקו המחבר בין מרכז הכדור לנקודת התהפכות הכוחות, והיא שווה לכ-51.83 מעלות.
העברת העומסים בכיפה דומה באופן כללי לצורה שבה ביצה שומרת על שלמותה.
ההתמודדות ההנדסית עם מאמצי הפישוק בכיפה הביאה לריבוי סגנונות וצורות של כיפות בעלי עקרונות מבניים שונים.
תרבויות שונות החל מן התקופה הפרה-היסטורית ועד התקופה המודרנית יצרו מבני כיפה באמצעות חומרים מקומיים.
לא ידוע מתי נוצרה הכיפה הראשונה אך דוגמאות ספורדיות של מבני כיפה קדומים נמצאו במקומות שונים בעולם.
הדוגמה המוקדמת ביותר היא ארבעה מבני כיפה קטנים אשר נוצרו מחטים ועצמות של ממותה.
הראשון מבין מבני כיפה אלו נמצא בידי איכר במזריטש, אוקראינה בשנת 1965, בזמן שחפר במרתף שלו, וארכאולוגים חשפו שלושה מבנים נוספים.
מבנים אלו מתוארכים בין השנים 19,280-11,700 לפני הספירה.
בתקופה המודרנית, היצירה של מבני כיפה פשוטים תועדה בקרב מגוון תרבויות פרימיטיביות ברחבי העולם.
מבנה כיפה 'וויגוואם' נוצר בידי האינדיאנים בצפון אמריקה על ידי שימוש בענפים מקושתים מכוסים בעשבים או יריעות.
אנשי ה'אפה' ממרכז אפריקה בונים מבנים דומים, על ידי שימוש בעלים לקירוי.
דוגמה נוספת היא מבנה האיגלו, מבנה העשוי לבנים של שלג דחוס, אשר נעשה על ידי האינואים.
אנשי שבט ה'הימבה' מנמיביה יוצרים "איגלו מדברי" מבוץ לשימוש כמחסה עונתי במחנות רועים, וכבית קבע לעניים.
מבני כיפה דקים העשויים חימר האפוי בשמש, בקוטר של כ-7 מטר ובגובה של כ-10 מטר ידועים מקמרון.
שימוש במבני כיפה נעשה באזור עמק האינדוס והודו כבר באלף הראשון לפנה"ס, אך את טכנולוגיית הבנייה של כיפות קשיחות אמיתיות המציאו ופיתחו הרומאים בתחילת המאה ה-2 לספירה.
הכיפות הרומיות נבנו כמקשה אחת על ידי יציקה של חומרי מליטה בעלי תכונות הדומות לבטון.
היציקה התבצעה על גבי תבנית עץ גדולה, שהייתה נבנית כטפסות בחלל הכיפה.
הרומאים נהגו להשתמש באדמת פוצולנה, סוג אדמה המצוי באזור נאפולי, שהיא דמוית מלט.
בשנת 125 הושלמת בניית הפנתיאון.
הפנתיאון, בעל האוקולוס המרשים בראשו, נחשב לפלא בנייה הן במונחי זמן בנייתו והן במונחי ימינו.
כיפת הפנתיאון הייתה הכיפה הגדולה ביותר בעולם עד המאה ה-15, והיא עומדת שלמה לגמרי עד היום.
הכיפה נבנתה בקוטר של 43 מטר מעל קירות עבים הבנויים במעגל.
כל הכיפות שנבנו על ידי הרומאים נבנו מעל חללים עגולים.
את היכולת לבנות כיפות מעל חללים מרובעים פיתחו הביזנטים במאה ה-6 לספירה .
האדריכלות הביזנטית עשתה שימוש רב בכיפות, בגדלים ובצורות שונות.
כנסיות ביזנטיות רבות משתמשות בסדרות של כיפות קטנות יחסית על מנת לקרות חללים מוארכים וכיפות גדולות לקירוי של חללים מרכזיים.
כנסיית סן מרקו שבוונציה לדוגמה, מקורה בכיפה מרכזית אחת גדולה מעל מרכז המבנה, וכיפות קטנות יותר מקרות את שאר החללים.
סגנונות הכיפות הביזנטיות התפתחו מאוחר יותר לסגנונות כיפות שונים שאפיינו את האדריכלות האסלאמית וסגנונות מזרח אירופיים שונים.
באירופה המערבית של ימי הביניים לא נעשה שימוש רב בכיפות, אלא היה נהוג לבנות קמרונות וצריחים בכנסיות ובמבני הציבור החשובים.
במהלך ימי הביניים פרחה האדריכלות האסלאמית במזרח הקרוב, ונבנו מבנים רבים בעלי כיפות גדולות ומפוארות.
הרנסאנס באירופה החיה את השימוש בכיפות, ובאותה תקופה התפתחו שיטות טכנולוגיות חדשות אשר איפשרו בנייה של כיפות רחבות וגבוהות יותר.
הכיפות היו מעוטרות מבחוץ בפסלים, ובפנים קושטו בפרסקאות ובציורים.
במאה ה-19 הייתה בנייה של כיפות נפוצה מאוד בבנייה הנאו-קלאסית של מבני ציבור חשובים בארצות הברית.
במאה ה-20 פותחו טכנולוגיות בנייה נוספות שאפשרו מגוון רחב מאוד של סוגי כיפות.
במקביל להתפתחות הכללית של בניית הכיפות, התפתחו סגנונות בנייה מקומיים של כיפות כבנייה ורנקולרית.
בנייה מסוג זה נפוצה מאוד במזרח התיכון ובמקומות נוספים בעולם כגון הודו ואפריקה.
ניתן למצוא מבנים ערביים מסורתיים רבים אשר מקורים בכיפות אשר נבנו תוך שימוש באבנים מקומיות.
תרבויות שונות השתמשו במבני כיפה באופנים שונים לאורך ההיסטוריה.
סגנונות אדריכליים שונים, מצאי של חומרי גלם שונים וטכנולוגיות בנייה ידועות השפיעו על העיצוב של מבני כיפה אלו.
כיפות מונוליטיות הן כיפות העשויות מקשה אחת מחומר מליטה כגון בטון או חומר בעל תכונות דומות לאלו של הבטון.
כיפות אלה נבנות בדרך של יציקה אחת של חומר המליטה לתוך טפסות מיוחדות, הגורמות לחומר להתקשות בצורה של כיפה.
כיפות מסוג זה פועלות בצורה הפשוטה ביותר מבחינה סטרוקטורלית.
למעשה, רוב הכיפות הקיימות בעולם הן כיפות מסוג זה, בין אם הן מיוצרות מבטון, משילוב של אבנים ולבנים עם בטון, או מחומרים אחרים.
חומרים אלו יכולים להיות אדמה, פוליאוריתן מוקצף, או אפילו קרח (כגון בבנייה של איגלו).
כיפה על פנדנטיבה היא המצאה ביזנטית, שבה נבנית הכיפה מעל ארבעה עמודים ולא מעל קיר מעגלי.
עד המצאה זו לא היה ידע הנדסי שאיפשר בניית כיפה מעל לחלל מרובע.
כיפות היו נבנות מעל חללים עגולים או מעל חללים מרובעים ש"נחתכו" בפינותיהם לכדי מתומן, צורה הקרובה מספיק למעגל, על ידי "קשת זווית".
הפנדנטיבה היא למעשה כיפה שקוטרה שווה לאורך האלכסון של הריבוע שמעליו היא נמצאת.
היא קטומה אנכית בכל ארבעת צדדיה, וקטומה גם אופקית בגובה שבו נוצר מעגל בקוטר אורך צלע הריבוע (ולא האלכסון).
כיפה על פנדנטיבה היא למעשה הכיפה השלמה שנבנית מעל מעגל עליון זה, שקוטרה הכולל היא כאורך צלע הריבוע.
באדריכלות הביזנטית, לרוב לא נבנו כיפות ישירות מעל הפנדנטיבה אלא נבנה "תוף", חלק גלילי, המקשר ביניהם.
תופים מסוג זה נבנים תחת כיפות רבות מסוגים שונים, לאו דווקא כיפות על פנדנטיבות.
כיפת הבצל מזכירה בצורתה בצל.
סגנון כיפה זה נפוץ מאוד בסגנונות כנסיות של הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית וסגנונות מזרח אירופאים שונים וכן גם באדריכלות האסלאמית של פרס והודו.
כיפת הבצל התפתחה לראשונה בשטחים הצפוניים של האימפריה הביזנטית, מהכיפה הביזנטית הרגילה שנבנתה לרוב על פנדנטיבה.
מתוך ניסיון לסייע לשלג להחליק בקלות מהכיפה ולא להעמיס עליה, התפתחה כיפה מחודדת בעלת שיפוע משמעותי במרכזה.
סגנון כיפה זה התפתח לבסוף לכיפת הבצל, שהייתה פופולרית במיוחד במזרח אירופה עוד מימי הביניים.
חלק ניכר מהכנסיות הרוסיות האורתודוקסיות משתמשות בכיפות בצל.
על פי רוב נבנות כיפות הבצל כך שבחזית הכנסייה נראות קבוצות של בצלים בגדלים ובגבהים שונים, המעוטרות בזהב או בצבעים רבים וניגודיים אחד לשני.
העיר הרוסית ירוסלבל ידועה כעיר שבה נבנו הכנסיות עם הכיפות הגדולות והמרשימות ביותר מסוג זה.
הכיפות המחודדות שהתפתחו באימפריה הביזנטית אומצו בימי הביניים גם על ידי האדריכלות הפרסית.
מסגדים ומאוזוליאומים (ארמונות קבורה) רבים באזור פרס נבנו עם כיפות בצל המעוטרות באריחים צבעוניים ובצורות גאומטריות קישוטיות.
סגנון זה התפשט גם לאדריכלות המוגולית (הודו) והגיע לשיאו במאה ה-17. צורת הבצלים באדריכלות האסלאמית היא רכה ומעודנת יותר לעומת הרוסית.
כיפות הבצל הרוסיות הן לרוב מחודדות יותר, צבעוניות יותר, ומעוטרות בפריטים נוספים הנותנים להן מראה מחוספס ואגרסיבי יותר.
קופולה היא מבנה כיפתי מעוטר המופיע על ראש מבני ציבור גדולים וחשובים, כגון קתדרלות או בנייני ממשל.
המאפיין העיקרי של הקופולה הוא בנייה מצלעות קשתיות ולא מכיפה מקשית אחת, והיא נבנית לרוב מעל "תוף" המוסיף לה גובה נוסף.
המילה נגזרת מהמילה הלטינית cupella שפירושה "כוס קטנה".
קיימות קופולות אשר בהן יש הפרדה בין הכיפה הנראית מן הפנים, שהיא לרוב בצורה של ספירה מושלמת, לבין המבנה הנראה מבחוץ הדומה בצורתו לביצה.
בקופולות מסוג זה (כדוגמת זו הנמצאת בקתדרלת סנט פול) קיים חלל בין שתי שכבות הכיפה המאפשר מעבר וטיפוס אל ראש הכיפה.
מעבר כזה מכונה בלועזית "בל-וודרה" (Belvedere) שפירושו "מבט יפה", על שום הנוף העירוני המרהיב הנצפה מהכיפה דרך פתחים בכיפה.
באנגלית מכונה החלל שבין שכבות הכיפה לבין המדרגות העולות אל ראשה "Widow's Walk".
הקופולה הראשונה שנבנתה בטכנולוגיה חדשה ומהפכנית לזמנה הייתה כיפת הסנטה מריה דל פיורה, הקתדרלה (דואומו) של העיר פירנצה.
היא החלה להיבנות על ידי האדריכל האיטלקי הנודע פיליפו ברונלסקי בתחילת המאה ה-15, והושלמה רק ב-1461. כל הכיפות שנבנו עד תקופה זו נבנו בצורה כזו שכוחות הפישוק של הכיפה (מאמצי מתיחה אופקיים הגורמים לבסיס הכיפה להיפשק כלפי חוץ) הועברו למבנה התחתון העיקרי, שהיה מסיבי מאוד יחסית לכיפה.
בניית כיפה מסוג זה, בעלת קוטר של 43 מ', על גבי תוף דקיק יחסית הייתה אתגר הנדסי לא פשוט.
ברונלסקי בנה רצועות פלדה היקפיות שתמכו את צלעות הקופולה מלהיפתח כלפי חוץ המבנה ולגרום לקריסתו.
באדריכלות הנאו-קלאסית ובאדריכלות הפלדיאנית של המאה ה-18 וה-19, אהבו מאוד להשתמש בקופולות עבור הסיומת העליונה של המבנה.
דוגמאות קלאסיות לכך הן בניין הקפיטול בוושינגטון הבירה ובניין עיריית סן פרנסיסקו.
כיפה גאודזית או כיפה גאודטית היא טכניקה של בניית כיפה באמצעות מוטות ישרים קטנים היוצרים מערכת מרחבית של משולשים.
משולשים אלו בונים את מעטפת הכיפה או הכדור.
למעשה, אין אפשרות לבנות מעטפת כיפה אמיתית אלא צורה מרחבית המקורבת מאוד אליה.
ככל שיש יותר מוטות היוצרים יותר משולשים (שהם בהכרח קטנים יותר באופן יחסי לקוטר הכיפה) - כך צורת הכיפה הגאודזית קרובה יותר לכיפה כדורית מושלמת.
חוזק הכיפה הגאודזית מתקבל בזכות העקמומיות שלה, בדומה לכיפות יצוקות רגילות, אלא שהכוחות מתרכזים בתוך מוטות דקים יחסית המקנים למבנה קלילות רבה.
המוטות בכיפה פועלים כמסבך מרחבי כאשר כל מוט נתון למאמץ לחיצה או מאמץ מתיחה בלבד.
העיקרון הגאומטרי המרחבי של בניית הכיפה הגאודזית הוא על בסיס הצורות תריסרון או עשרימון.
שתי צורות אלה בנויות מחיבור מרחבי של משולשים שווי-צלעות או מחומשים משוכללים אשר כל קודקודיהם נמצאים על מעטפת של כדור דמיוני.
אם מחלקים את המשולשים בעשרימון לארבעה משולשים קטנים יותר, או מחלקים את המחומשים בתריסרון למשולשים שווי שוקיים קטנים יותר מתקבלים קודקודים חדשים.
את הקודקודים האלו מושכים כלפי חוץ עד שהם נוגעים במעטפת הכדור הדמיוני.
ניתן לבצע חלוקות חוזרות של הצורות המתקבלות על מנת לקבל כדור או כיפה גאודזיים הקרובים יותר לצורה החלקה והמושלמת.
בהיבט הגאומטרי הטהור, כמובן שלא ניתן לעולם להגיע לצורת כדור אידיאלי אלא ניתן רק לשאוף לצורה זו דרך חלוקות חוזרות ונשנות של המשולשים.
את הכיפה הגאודזית המציא ופיתח בקמינסטר פולר בראשית שנות ה-40 של המאה ה-20. בשנת 1967, במסגרת תערוכת אקספו 67' שנערכה במונטריאול, נבנתה כיפה גאודזית בתכנונו של פולר שנקראה "הביוספירה של מונטריאול".
קוטר הכיפה, שהייתה למעשה כדור שלם, הוא 76 מטר.
בשנת 1982 הושלמה בנייתו של המתקן "ספינת החלל כדור הארץ" שבפארק השעשועים אפקוט באתר הנופש דיסניוורלד בפלורידה.
מתקן זה בנוי אף הוא ככיפה גאודזית, הדומה במבנה לזו שנבנתה במונטריאול, ובהשראתו של פולר.