tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר גבול מוסדר בין מדינות כתוצאה מהסכם שלום הוא נקרא גבול מוסכם.
שינויי גבול יכולים להיקבע על ידי התיישבות מדינית בשטח שאין עליו ריבונות של מדינה כלשהי, מה שמעביר שטח זה לריבונותה של המדינה המיישבת.
נוסף על כך, שינויי גבול יכולים להיווצר על ידי קניית שטחים או כיבושם ממדינה אחרת; מה שמביא ליצירת הסכם גבולות חדש.
הגבול המדיני קובע את תחום הריבונות של המדינה ואת תחום השיפוט שלה.
אין מדינה רשאית לשנות את גבולה עם מדינה אחרת אלא בצורת הסכם משפטי מסודר.
לעיתים מיקומו המדויק של קו הגבול שנוי במחלוקת.
במקרים קיצוניים גורמת מחלוקת זו לעימות מזוין ולעיתים ארוך-טווח.
סכסוך הגבולות בין בוליביה ופרגוואי על השליטה באזור הצ'אקו התפתח בשנת 1932 למלחמת הצ'אקו.
במלחמה שפרצה בשנת 1998 בין אתיופיה לאריתריאה בעקבות סכסוך גבול ביניהן נהרגו אלפי חיילים משני הצדדים.
כיום מצויים כ-80 סכסוכי גבול בפועל אך רק לעיתים רחוקות הם מתפתחים לעימות צבאי אלים.
גבול מדיני נקבע בהסכם שלום בין שתי המדינות, או בהסכמים נחותים ממנו, שבהם נקבע הגבול למעשה, כגון הסכם שביתת נשק או הפסקת אש.
הגבולות הנוכחיים של ישראל עם מצרים וירדן נקבעו בהסכמי השלום עם מדינות אלה, ואילו בתום מלחמת העצמאות נקבעו גבולות אלה בהסכמי שביתת הנשק.
עד לחתימת הסכמי שביתת הנשק היה הגבול קו הפסקת האש.
בחוזה ורסאי שנחתם לאחר מלחמת העולם הראשונה נקבעו גבולותיה של גרמניה.
פעמים אחרות נכפה הגבול בהחלטה של חבר הלאומים או של האו"ם.
בדרך זו נקבע בשנת 1921 קו הגבול בין יוגוסלביה לאלבניה, לשם סיום סכסוכי הגבול בין שתי מדינות אלה.
גבול טבעי הוא גבול של אזור בעל מאפיינים פיזיים (טבעיים) ללא התערבות האדם.
לעיתים הגבול הזה מסומן ומוגן באופן סמלי בלבד – גבול ירוק – עקב כך שאין מצב לוחמה בין המדינות שמעברי הגבול.
לעיתים משתמשים באלמנט גאוגרפי פיזי, כמו נהר או שרשרת הרים כדי לסמן בהם קו גבול.
לדוגמה, הגבול בין ישראל לירדן, עובר בחלקו לאורך נהר הירדן.
הנהר אורוגוואי משמש בחלקו העליון גבול בין ארגנטינה לברזיל ומורד הנהר משמש גבול בין ארגנטינה לאורוגוואי.
נהר סנט לורנס משמש בחלקו גבול בין ארצות הברית לקנדה ואילו נהר הריו גרנדה משמש כגבול בין מקסיקו לארצות הברית.
רכס הרי הפירינאים משמש גבול בין צרפת לספרד, ורכס ראש הנקרה משמש כחלק מגבול ישראל–לבנון.
בפעמים אחרות גבול מדיני נקבע על ידי אדם.
לעיתים נקבע קו גבול לאורך מעלות אורך או רוחב גאוגרפי – גבול מצרים–לוב נמשך בעיקרו לאורך קו האורך 25 מזרח וגבולה עם סודאן עובר לאורך קו הרוחב 22 צפון.
לעיתים נקבע קו הגבול כקו ישר בין שתי נקודות.
חלק ניכר מקו הגבול בין ישראל למצרים, למשל, עובר באזור שאין בו עצמים גאוגרפיים בולטים, ולכן נמתח הגבול בעיקרו בקו ישר שעובר בין חוף הים התיכון בסמוך לרפיח לחוף מפרץ אילת בסמוך לטאבה.
גבול קנדה – ארצות הברית, אשר נקבע באמצע המאה ה-19, נמשך בחלקו בקו ישר לאורך קו הרוחב ה-49, ללא התחשבות בתוואים טופוגרפיים כלשהם.
במקרים קיצוניים עובר קו הגבול בתוך עיר, תוך שהוא מפריד בין יושביה.
דוגמה מפורסמת לכך הוא הגבול בין מזרח גרמניה ומערב גרמניה, שעבר בין שני חלקי ברלין מסיום מלחמת העולם השנייה (1945) ועד איחוד גרמניה (1990), שלשם מניעת חצייתו הוקמה חומת ברלין.
כך גם הגבול החוצה, דרך העיר ניקוסיה, בין קפריסין לבין קפריסין הצפונית, הטורקית.
דוגמאות ישראליות הן רפיח (משנת 1982, עת השלימה ישראל את נסיגתה מחצי האי סיני, עד הנסיגה מרצועת עזה ב-2005), ירושלים (מחתימת הסכם שביתת הנשק עם ירדן ב-1949 ועד איחוד העיר וסיפוחה למדינת ישראל ב-1967), וע'ג'ר (משנת 2000, עם סיום השהות ברצועת הביטחון וההתבססות לאורך הקו הכחול).
גבול שטח שיפוט הוא מונח שיכול לשמש להגדרת גבולות פנימיים וחיצוניים של שטח שיפוט של ישות ריבונית.
פקודת שטח השיפוט והסמכויות תש"ח–1948 נחקקה ב-16 בספטמבר 1948 על ידי מועצת המדינה הזמנית, ופורסמה ב-22 בספטמבר 1948 במהלך מלחמת העצמאות והחילה את המשפט הישראלי גם על שטחי ארץ ישראל שבשליטת מדינת ישראל ונמצאים מעבר לגבולות תוכנית החלוקה.
לפקודה ניתן תוקף למפרע, החל מיום ו' באייר תש"ח (15 במאי 1948), יומה הראשון של מדינת ישראל.
גבול שטח השיפוט קובע את תחומה של רשות מקומית: עיר, מועצה מקומית וכו'.
לגבול זה יש חשיבות בכל הנוגע לתחומי אחריותה של הרשות המקומית: תכנון עירוני, היתריי בניה, אספקת מים, ניקיון, תחזוקת כבישים וכו'.
גבול הוא מושג יסודי באנליזה מתמטית ובטופולוגיה, המשמש במספר הקשרים: במיוחד, קיימות הגדרות שונות של המושג גבול עבור קבוצות של נקודות במרחב מטרי, עבור קבוצות של נקודות במרחב טופולוגי שאינו בהכרח מטרי, עבור סדרות של נקודות במרחבים כאלו, עבור סדרות של פונקציות, ועוד.
גבול (או נקודת גבול) של קבוצת נקודות במרחב מטרי (למשל הישר הממשי) הוא נקודה x שבקרבתה יש אינסוף נקודות אחרות השייכות ל- – כלומר נקודת הצטברות של הקבוצה (הגדרה מדויקת תינתן בהמשך).
כנכתב לעיל, ההגדרה מוכללת גם למרחבים טופולוגיים שאינם מרחבים מטריים.
גבול של תהליך אינסופי (למשל סדרה אינסופית של מספרים, או של טור אינסופי של מספרים, או סדרה אינסופית של נקודות במרחב) הוא איבר בודד המייצג את ההתנהגות ארוכת הטווח של התהליך.
לדוגמה, מספר ממשי הוא גבול של סדרה אינסופית של מספרים ממשיים אם בכל סביבה שלו, קטנה כרצוננו, נמצאים כל אברי הסדרה למעט מספר סופי מהם (הגדרות פורמליות תינתנה בהמשך).
ייתכן גם שגבול של סדרה לא יהיה מספר סופי אלא אין סוף (שסימנו ) או מינוס אין סוף ().
למשל הגבול של סדרה הוא אם אבריה "גדלים ללא גבול" (פרוט בהמשך).
כאשר לסדרה יש גבול (סופי או אין סופי), נהוג לומר שהסדרה מתכנסת (או שואפת) לגבול זה.
התכנסות לנקודה במרחבים מטריים, בהם מרחק בין נקודות הוא מספר ממשי חיובי, מוגדרת על סמך המרחק בין הנקודות (למשל המרחק בין נקודות במישור או במרחב הוא אורך הקטע המחבר ביניהן).
התכנסות במרחבים טופולוגיים מכלילה את ההתכנסות במרחבים מטריים ומתאימה גם למרחבים שאינם מטריים.
כך למשל, גבולה של הסדרה ההרמונית הוא אפס, וגבולה של הסדרה הוא מינוס אינסוף ().
סדרה שיש לה גבול נקראת סדרה מתכנסת, וסדרה שאין לה גבול נקראת סדרה מתבדרת.
למשל הסדרה היא סדרה מתבדרת.
מההגדרה משתמע שלסדרה מתכנסת יש גבול יחיד.
כנכתב לעיל, מושג הגבול מוגדר גם עבור קבוצת (בשונה מסדרת) נקודות במרחב מטרי, שם הוא נקרא גם נקודת הצטברות.
נקודה היא נקודת גבול של קבוצת נקודות אם בכל סביבה שלה, קטנה כרצוננו, קיימת נקודה אחרת של הקבוצה.
מההגדרה משתמע שלקבוצת נקודות יכול להיות יותר מגבול יחיד.
את הטיפול בעצמים אינסופיים בדרך של גבולות, הגם שהוא זר לרוחה של הפילוסופיה הקלאסית, אפשר לאתר כבר בחישובים שערכו המתמטיקאים ההלניים, ובראשם ארכימדס.
שיטת המיצוי, שבה השתמשו כדי לחשב שטחים ונפחים של גופים מסוימים שקשה לחשב את שטחם באופן ישיר (כמו מעגל), וגם את ערכו של פאי, מבוססת על קירוב הגוף המבוקש באמצעות גופים פשוטים יותר, באופן שהשגיאה הולכת וקטנה.
בשפה מודרנית, אומרים שהשטח של הגוף המבוקש (למשל מעגל) הוא גבולה של סדרת השטחים של הגופים בסדרה, או לחלופין שסדרת השטחים של הגופים בסדרה מתכנסת לשטחו של הגוף המבוקש.
רעיונות אלה שוכללו במידה ניכרת כאשר פיתחו לייבניץ וניוטון את החשבון האינפיניטסימלי, העוסק בתכונות של פונקציות ממשיות.
האנליזה החדשה הייתה מבוססת על מושגים כגון "גודל הקטן לאינסוף" ו"גודל הגדל לאינסוף", ולמרות ההצלחה המיידית שלה בחישובים שלא ניתן היה לעשות קודם לכן, מנקודת המבט המודרנית היו בה פגמים לא מעטים.
את ההדורים האלה יישר המתמטיקאי קושי, שהציע ניסוח של מושגי הגבול השונים בתור תנאי.
במקום לומר ש"כאשר x הולך ומתקרב ל-2, המרחק בין ערכה של הפונקציה לבין המספר 4 הולך וקטן לאפס", נתן קושי הגדרה מדויקת: "לכל מספר חיובי , קיים מספר חיובי , כך שאם המרחק מ- ל-2 אינו עולה על , אז המרחק מ- ל-4 אינו עולה על ".
הגדרה זו לגבול של פונקציה, יחד עם הגדרות דומות לגבול של סדרה, אפשרו לקושי וויירשטראס להוכיח את המשפטים החשובים בחשבון האינפיניטסימלי, כפי שהם מוכרים היום.
גבול של קבוצת מספרים ממשיים (או נקודות במרחב) הוא מספר (או נקודה) המהווה נקודת הצטברות של הקבוצה.
הוא מספר שאליו הולכים ומתקרבים אברי הסדרה, או הערך כאשר המספרים גדלים ללא גבול – שואפים לאין סוף, או כאשר המספרים קטנים ללא גבול – שואפים למינוס אינסוף.
את העובדה שסדרה מתכנסת לגבול נהוג לסמן ע"י: .
ההגדרה המילולית המדויקת היא, כאשר הוא מספר השונה מ-: לכל מספר חיובי (אך קטן כרצוננו) , קיים מספר טבעי , כך שלכל הגדול מ-, המרחק בין ל- קטן מ-
או התכנסות נקודתית של פונקציה.
מושג יסוד בחשבון אינפיניטסימלי, המתאר לאיזה ערך מתקרבת הפונקציה, כאשר המשתנה הבלתי תלוי הולך ומתקרב לנקודה מסוימת או גדל בלי הגבלה, או קטן בלי הגבלה.
המתמטיקאי הגרמני היינריך אדוארד היינה הציע להגדיר גבול של פונקציה בנקודה באמצעות גבולות של סדרות, והגדרה זו שקולה להגדרה המקובלת יותר שהציע קושי, שניתנה קודם לכן.
גבול של פונקציה נהוג לסמן בצורה הבאה: .
התכנסות נקודתית של פונקציה בתחום ההגדרה שלה (תחום ההגדרה יכול להיות למשל כל המספרים הממשיים החיוביים).
המשמעות היא התכנסות בכל נקודה בתחום ההגדרה.
דוגמה: הפונקציה מתכנסת נקודתית בכל תחום של מספרים ממשיים שאינו מכיל את המספר 0.
התכנסות במידה שווה של פונקציה בתחום ההגדרה שלה.
זו התכנסות חזקה יותר מהתכנסות הנקודתית.
בעוד שבהתכנסות נקודתית לא קיים חסם תחתון חיובי על קצב ההתכנסות, כלומר הוא יכול להיות קטן כרצוננו, הרי שבהתכנסות במידה שווה, קצב ההתכנסות חייב להיות גדול מערך חיובי מסוים לכל הנקודות בתחום ההגדרה.
למשל הפונקציה מתכנסת במידה שווה לכל המספרים הגדולים מ-1, אך אינה מתכנסת במידה שווה עבור כל המספרים הגדולים מ-0.
התכנסות נקודתית של סדרת פונקציות בתחום ההגדרה שלהן.
למשל הסדרה , כאשר , מתכנסת לפונקציה לכל תחום של מספרים ממשיים.
התכנסות במידה שווה של סדרות פונקציות, בתחום ההגדרה שלהן.
התכנסות כזו מבטיחה שתכונות כגון רציפות ואינטגרביליות עוברות מפונקציות הסדרה אל פונקציית הגבול.
בכל הדוגמאות לעיל התכנסות נקבעת על פי המרחק בין האובייקטים השונים לבין הגבול.
כאשר מרחק בין אובייקטים שונים הוא מספר ממשי חיובי.
הגדרות דומות מאוד תקפות גם עבור גבולות של סדרות או פונקציות המוגדרות על מרחב מטרי כלשהו (למשל המרחב התלת־ממדי).
באופן כללי יותר, אפשר להגדיר גבולות בכל מרחב טופולוגי.
במרחבים כאלו, סדרה מתכנסת לגבול L אם עבור כל סביבה פתוחה B של L, כל אברי הסדרה למעט מספר סופי נמצאים ב-B.
מושג הגבול בטופולוגיה מרחיב את מושג הגבול בחשבון אינפיניטיסמלי בפרט ובמרחבים מטריים בכלל.
נקודת גבול של קבוצה במרחב טופולוגי היא אבר (נקודה) במרחב הטופולוגי שבכל סביבה פתוחה שלה נמצאת נקודה אחרת השייכת לקבוצה.
נקודת גבול של קבוצה נקראת גם נקודת הצטברות של הקבוצה.
מושג חשוב נוסף הוא גבול של סדרה, שהוא נקודה במרחב שהסדרה מתכנסת אליה (הגדרה מדויקת מופיעה בהמשך).
מושג זה מכליל את מושג הגבול של סדרה מן החשבון האינפיניטסימלי.
במרחבים טופולוגיים המקיימים את תכונת המניה הראשונה, כגון מרחבים מטריים, קיים קשר חזק בין גבול של סדרה לגבול של קבוצה: נקודה היא נקודת גבול של קבוצה אם ורק אם קיימת סדרה של איברים מהקבוצה השונים מנקודה זו, המתכנסת אליה.
קשר כזה אינו קיים במקרה הכללי: במרחבים שאינם מקיימים את תכונת המניה הראשונה, ייתכן שיש לקבוצה נקודת גבול, אך אין סדרה של אברי הקבוצה השונים מנקודה זו המתכנסת אליה.
כמו כן, במרחבים טופולוגיים שאינם מקיימים את תכונת המניה הראשונה, יש פונקציות השומרות על גבולות של סדרות מתכנסות ואינן רציפות; יש מרחבים שבהם לכל סדרה יש תת-סדרה מתכנסת והם אינם קומפקטיים; ועוד.
משום כך במרחבים טופולוגיים כלליים יש צורך להכליל את המושג של גבולות של סדרות למושג כללי יותר - גבולות של רשתות או מסננים, כפי שמפורט בהמשך
יהא מרחב טופולוגי ותהא סדרה של נקודות ב-.
נקודה היא גבול של הסדרה אם בכל סביבה של x נמצאים כל אברי הסדרה למעט מספר סופי.
במרחב מטרי אפשר לנסח את ההתכנסות במונחי המטריקה: הסדרה מתכנסת ל- אם
לכל מתקיים ממקום מסוים ואילך .
קבוצה מכוונת היא קבוצה סדורה חלקית שבה לכל שני איברים קיים איבר שגדול משניהם.
רשת במרחב X היא מערכת של נקודות במרחב, כאשר קבוצת האינדקסים היא קבוצה מכוונת.
נקודה y היא גבול של הרשת אם לכל סביבה , אברי הרשת שייכים אליה לבסוף (כלומר קיים כך שאם אז ).
בניגוד לגבולות של סדרות, הכרת כל הגבולות של רשתות מאפשרת לשחזר את הטופולוגיה במלואה (כלומר, שתי טופולוגיות על X שעבורן לכל רשת יש אותן נקודות גבול, מוכרחות להיות שוות זו לזו).
במרחב טריוויאלי , כל סדרה שהיא מתכנסת לכל נקודה שהיא.
אכן, לכל סדרה, עבור נקודה מסוימת הסביבה היחידה שלה היא X עצמה, ו־X אכן מכילה (כמעט) את כל איברי הסדרה.
זו דוגמה לכך שלא כל מרחב טופולוגי הוא מרחב האוסדורף, שכן סדרות לא מתכנסות לגבול יחיד.
בכל מרחב טופולוגי, סדרה קבועה מתכנסת לערך הקבוע.
במרחב דיסקרטי, כלומר ב-, סדרה תתכנס ל-x אם ורק אם היא קבועה החל ממקום מסוים, שכן כמעט כל איבריה צריכים להיות מוכלים בקבוצה הפתוחה .
במרחב מטריזבילי, סדרה מתכנסת אם ורק אם היא מתכנסת לפי המטריקה במרחב המטרי המתאים.
במרחב סירפינסקי, שנתון מעל הקבוצה , עם הטופולוגיה , כל סדרה תתכנס ל-b (שכן סביבתו היחידה היא X כולה), וסדרה תתכנס ל-a אם ורק אם כל איבריה הם a החל ממקום מסוים (שכן כמעט כל איבריה צריכים להיות מוכלים בסביבה של a).
אם מרחב אחד מוכל במרחב אחר, אזי התכנסות סדרה במרחב הגדול, תגרור התכנסותה במרחב הקטן ולאותו הגבול.
ההפך לא בהכרח נכון (למשל - בישר של סורגנפריי, הסדרה לא מתכנסת, אך היא מתכנסת בממשיים).
רשתות ומסננים הם כלים חזקים יותר מסדרות (סדרה היא רשת על המספרים הטבעיים).
הם שקולים זה לזה (לכל רשת יש מסנן הנגזר ממנה, ולכל מסנן יש רשתות הנגזרות ממנו, וכולם מתכנסים יחד), ולכן נסתפק בהמשך בתיאור התוצאות בשפת הרשתות:
בכל מרחב טופולוגי, נקודה שייכת לסגור של קבוצה A אם ורק אם יש רשת ב-A המתכנסת אליה;
מרחב טופולוגי הוא האוסדורף אם ורק אם כל רשת מתכנסת לנקודה אחת לכל היותר;
פונקציה בין מרחבים טופולוגיים היא רציפה אם ורק אם היא שומרת על גבולות של רשתות מתכנסות;
מרחב הוא קומפקטי אם ורק אם לכל רשת יש תת-רשת מתכנסת;
שתי טופולוגיות על מרחב X הן שוות אם ורק אם כל רשת המתכנסת באחת מהן מתכנסת גם בשנייה.
אף אחד מהמשפטים האלה אינו נכון באופן כללי עבור סדרות.
הגָבוֹט הוא במקורו ריקוד עם צרפתי.
הריקוד נקרא על שם איכרי מחוז דופינה בדרום מזרח צרפת.
הרישום הראשון של הריקוד הוא משנות השמונים של המאה ה-16. הריקוד הפך לפופולרי במשך השנים, עד לפרוץ המהפכה הצרפתית.
כאשר לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, הכניס אותו לאולמות הריקודים המלכותיים, הפך לריקוד קלאסי.
ריקוד הגבוט הוא בעל קצב מתון של 4/4. הריקוד מלווה בהצלבות רגליים וקפיצות, במהלך השנים שונה הריקוד וקיבל אופי חברתי מיוחד, שכן הגברים והנשים היו מתנשקים אלו עם אלו כחלק מהריקוד.
הגבות הן שני אזורי שיער צפוף המצויות מעל העיניים.
תפקידן העיקרי הוא להגן על העיניים מזיעה הנוטפת מן המצח ולכך תורם השיער הצפוף המשמש לספיגה.
הגבות מגינות גם מנזקי טבע וסביבה כגון גשם, חרקים, אבק, וכמו כן הן מצילות על ארובת העין מקרינת שמש ישירה.
אצל בני אדם, הגבות משמשות גם לתקשורת לא מילולית.
שרירי הפנים מאפשרים לזקוף את הגבות או גבה יחידה וכן לכווץ אותן, דבר המסייע להביע רגשות שונים כמו הפתעה, כעס, קשב מרוכז ועוד.
בשנים הראשונות למדינת ישראל, רווח שימוש במחווה של הרמת אחת הגבות בעזרת אצבע כדי לרמוז שהשומע אינו מאמין לדברים שנאמרו, והוא רואה זאת כהגזמה או שקר.
בתרבויות ובתקופות שונות התייחסו ומתייחסים בצורות מגוונות לטיפוח הגבות כחלק מטיפוח היופי, החל מעיצוב צורת הגבות על ידי גזיזת השיער ועיצובו, מריטת שער הגבות עד להותרת קו דק, גילוח הגבות לחלוטין, צביעת השיער, וצביעה בעיפרון איפור לעיבוי.
כמו כן, בעזרת פירסינג ניתן להוסיף לגבות תכשיטים שונים.
הבורדור (Bordure) הוא גבול בעל צבע מנוגד למגן, בדרך כלל ביחס של 1:6 משטח המגן העוטף את כל המגן, למעט החריגות הבאות:
כאשר שני שלטי אבירים משולבים לשלט אחד הכלל אומר כי הגבול של אחד השלטים לא ימשיך לאורך קו החלוקה.
כרוזים אחדים יעידו כי ישנו יוצא מן הכלל, כאשר הגבול עצמו טעון במספר מטענים לא ניתן לצמצם את מספרם ולכן החוק אינו תקף.
צ'יף תמיד יונח על הגבול.
אלא אם הגבול הוענק לשלט אשר כבר הכיל צ'יף.
כמו כל צורה הרלדית גם הגבול יכול להופיע בטינקטורה אחת או בחלוקה, קווי המתאר שלו יכולים להיות ישרים או בצורה כלשהי או להיות מוטען במטען מוקטן כלשהו.
גבאי צדקה הוא כינוי במסורת היהודית-הלכתית לממונה (ייתכנו גם כמה ממונים) בקהילה היהודית על הצדקה הכוללת קופה לכסף ולאוכל הדרוש למחיה, ותמחוי למצרכים בסיסיים – אך הכרחיים פחות.
בתנ"ך מצוות צדקה חשובה ביותר, אך חיובה חל על הפרט בלבד.
חז"ל בתלמוד תיקנו תקנות קהילתיות על כל מקום ישוב או קהילה יהודיים, בנוסף לחיוב הפרטני, למנות גבאי צדקה שינהל קופה ציבורית.
ואכן קיימות עדויות לקיומן של קופות ותמחויים ציבוריים וגבאי צדקה בקהילות ברחבי העולם; מפרנקפורט שבגרמניה וקהילות צרפת, ועד קהילות יהדות תימן, טורקיה וספרד.
אף בימינו מנוהלים באופן ציבורי בתי תמחוי ועמותות חסד שונות.
על הגבאי להיות איש נאמן וידוע, חכם ונבון – ולא עם הארץ, והוא אף נחשב כדיין היושב בבית דין ומחליט על חלוקת המגבית.
בתלמוד מסופר כי חכמים בולטים שימשו כגבאי צדקה, בהם רבי עקיבא ורב יוסף, ורבי חנינא בן תרדיון:
ההלכה קובעת בכמה מקומות כי מצוות צדקה היא הכרחית, ועל חשיבותה נאמר: בהלכה, גם במישור הציבורי מוסד הצדקה מחויב להתקיים, וידוע על מוסדות כאלה עוד בימי בית המקדש.
הרמב"ם אף כותב, בהמשך לקביעה כי עיר שאין בה מוסד צדקה אין תלמיד חכם רשאי לגור בה, ש
נכון לתקופת המשנה והתלמוד, מוסד הצדקה הקהילתי היה בנוי מקופה ומתמחוי.
קופה – למגבית הכספים ומצרכים בסיסיים למחיה, תמחוי – למגבית של שאר המצרכים והשירותים – הפחות הכרחיים.
החלק ההכרחי על פי ההלכה הוא הקופה, אך התמחוי אינו הכרחי והוא רק מנהג נפוץ.
ואכן במרוצת השנים הנוהג ההלכתי המחייב נותר על כנו רק בנוגע לקופה, ולאור ההיתר של ביטול התמחוי, תחום זה הופסק בתחילת האלף השני לספירה (אם כי בפרנקפורט של עד שלהי ימי הביניים ניתן היה למצוא קופה ותמחוי במקביל).
הקהילות השונות השתמשו בסמכויות התיקנון שלהן, והוסיפו תקנות שונות בנוגע לניהול קופת הצדקה הקהילתית.
סמכויות תיקנון אלו כתובות בתלמוד: אמר רבה בר אבוה: ממשכנין על הצדקה.
כלומר, ניתן להכריח אדם לתת צדקה, ואף למשכן את רכושו אם אינו מסכים לכך.
לא די, אלא שבכינוס רבנים ומנהיגי ציבור יהודיים בראשות רבנו גרשום, תוקנה תקנה מיוחדת המסמיכה את ראשי הקהילות לתקן תקנות קהילתיות בנוגע לניהול קופת הצדקה, וזהו לשון התקנה:
אספה זו לא התקיימה בחלל ריק, היא היוותה מענה לבעיות שהתמודדו עימן פרנסי הקהילות השונות.
בספרות השו"ת מופיעים דיונים רבים של חכמים ורבני קהילות לאורך הדורות, שהתמודדו עם בעיות מצד התושבים אודות מוסד הצדקה; רבים לא רצו לתת או שביקשו לקבוע בעצמם את כללי הנתינה.
דוגמה לכך היא בעיה קלאסית שהועלתה לדיון אצל הרשב"א - המציג אותה באופן הבא:
כאמור, דעתו של רבנו גרשום ורבני הקהילות היא שניתן לכפות על היחיד תקנות בענייני צדקה.
ומצוות צדקה אכן נאמר בה ועל כן היא מצוות ששכרה בצידה ואין לאכוף את קיומה.הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, פוסק בולט ביותר באירופה במאה ה-19, כתב כי בימינו למעשה אין לכפות אדם לתת צדקה.
תפקיד הגבאי הוא בעל משמעות נכבדה במסגרת הקהילה, ומתמנים לכך אנשים בעלי שיעור קומה מוסרי.
לא מוזכר בהלכה כיצד מתרחש הליך המינוי, וככל הנראה הדבר משתנה בהתאם למנהגים הפנימיים של הקהילות השונות.
באופן עקרוני הגבאי נאמן באופן מוחלט ולא ניתן לבוא אליו בדרישה לחשוף את התנהלותו, ואף נפסק להלכה כי: .
כל עוד הגבאי משמש בתפקידו, הוא נאמן בטענותיו לגבי אופן התנהלותו, ובמידה ונוצר ויכוח בינו לבין נצרך – חובת הוכחה חלה על הנצרך.
הכסף או המצרכים שנמצאים בידי גבאי הצדקה מוגדרים בהלכה ככאלה השייכים כבר לעניים; "ידם (של גבאי הצדקה, כּ-) יד עניים"; כלומר, כסף או מצרכים שהגיעו לידיהם למטרות צדקה, הופכים מיידית לשייכים לציבור העניים בעיר, והגבאים מחזיקים בהם וקונים אותם למען העניים.
דין זה בא לידי ביטוי בכך שאדם שנתן צדקה לגבאי, אינו יכול להישאל על נדבתו, שכן תרומתו כבר שייכת לעניים.
כגבאי צדקה מפורסמים בשנים האחרונות, שימש הרדב"ז שהיה אחראי על ענייני הצדקה במצרים, הרב מנחם נחום קפלן רבו של החפץ חיים, הרב משה שוסטר והרב דוד לייב שוורץ מבני ברק.
אישים חשובים נוספים שמשו כשד"רים לקהילות שונות ברחבי העולם.
את תפקידם הכפול של הגבאים, ניהול קופה לכסף ותמחוי למצרכים, מתאר הרמב"ם באופן הבא:
בדברים אלה מופיע ההבדל הראשון בין קופה לתמחוי: גבייתם וחלוקתם של הכספים במסגרת הקופה נעשה פעם בשבוע – בערב שבת.
לעומת זאת גבייה וחלוקה של מצרכי התמחוי נעשית על בסיס יומי – גבייה בבוקר וחלוקה בערב.
ההבדל השני הוא בנוגע ליעוד המגבית.
הקופה נועדה רק לעניי העיר בה נאספה הצדקה, ולעומתה התמחוי נועד ל"עניי עולם" – לכל נזקק.
בפסקה זו מבוטא הבדל נוסף בין הקופה לתמחוי; העובדה כי את מגבית הקופה עושים בשניים, ואת מגבית התמחוי עושים בשלושה.
אך הסיבה לכך אינה ברורה לגמרי מלשון התלמוד, ובפרשנותה נחלקו ראשונים.
הסיבה לכך שבגביית הקופה נדרשים לפחות שניים – מובנת על פי הקביעה כי "אין עושין שררות על הציבור בפחות משניים".
גם הסיבה לכך שבחלוקה נדרשים לפחות שלושה מובנת, מאחר שמדובר בדיני ממונות בהם יש להפעיל שיקול דעת רב יותר – של שלושה אנשים.
השאלה שצצה היא מדוע בגביית קופה מספיקים שניים ולא צריכים שלושה כמו בדיני ממונות?
רבנו תם מפרש כי מדובר במצב בו סכום הנתינה ידוע מראש, ולכן אין כל עניין בהפעלת שיקול דעת בשעת הגבייה.
בהתאם לכך, הסיבה בגינה גבייה בתמחוי זקוקה אף היא לשלושה, אינה כי קיים הכרח מהותי בכך, אלא מכיוון שבתמחוי החלוקה היא על בסיס יומי, ולכן פרקטי יותר שאותם שלושה אנשים יבצעו את הגבייה והחלוקה.
הרמב"ם מסכים שהסיבה בגינה בגביית הקופה לא נדרשים שלושה אנשים היא מכיוון שהיא קצובה מראש, אך הוא אינו מסכים לגבי תמחוי.
לדעתו הסיבה שבתמחוי זקוקים לשלושה בשעת הגבייה נובעת מכך שהתמחוי שונה באופיו ואינו קצוב מראש וכל אחד מחליט כמה הוא נותן.
כתוצאה מכך יש צורך בשלושה אנשים כדי שיופעל שיקול דעת טוב יותר.
דעה שונה מביע רבי בצלאל אשכנזי, לפי גביית צדקה שונה מהותית מחלוקתה.
זאת מכיוון שטעות בחלוקת הצדקה מובילה לגזל של נצרך אחד לטובת נצרך אחר, לעומת זאת טעות בגבייה אינה גובלת בגזילה.
להלכה למעשה ממליצים הפוסקים הראשונים להעמיד שלושה גבאים גם לגבייה וגם לחלוקה, וזאת מכיוון ש"אין מעמידין פרנסים פחות משלושה".
גֶבְּהַרְד לֶבֶּרֶכְט פון בְּלִיכֶר, נסיך וואהלשטאט היה מצביא שהוביל את חילות פרוסיה בקרבות כנגד נפוליאון.
פון בליכר, שהגיע לדרגת גנרל-פלדמרשל, מוכר במיוחד עקב השתתפותו בקרב לייפציג בשנת 1813 ובקרב ווטרלו בשנת 1815.
פון בליכר נולד בעיר הנמל הבלטית רוסטוק, אז חלק מדוכסות מקלנבורג-שוורין.
בגיל 16 התגייס בליכר לצבא השוודי בתור הוסר ונלחם כנגד הצבא הפרוסי במהלך מלחמת שבע השנים.
שנתיים אחרי גיוסו בשנת 1760 במהלך אחד הקרבות, נתפס בליכר על ידי הוסרים פרוסים והפך לשבוי בצבא הפרוסי.
מפקד הרגימנט הפרוסי שהתרשם מפון בליכר, איפשר לו לשרת ברגימנט שלו.
פון בליכר המשיך לשרת תחת הצבא הפרוסי בתור קצין ב'רגימנט ההוסרים האדומים' ולחם לאורך מלחמת שבע השנים.
בשנת 1773 קידומו עוכב והוא אולץ לעזוב את השרות הצבאי, כתוצאה מהתנהגות קיצונית שהפגין בין היתר כאשר הדמה הוצאה להורג של נזיר.
עזיבתו של פון בליכר את הצבא נעשתה בלחצו של פרידריך השני, מלך פרוסיה, מה שמנע ממנו לחזור לצבא כל עוד פרידריך נמצא בכס המלכות.
במהלך 14 השנים הבאות היה פון בליכר איש חקלאות, התחתן והקים משפחה, אך עם מותו של פרידריך הגדול חזר פון בליכר לצבא הפרוסי בשנת 1787 ושירת ברגימנט ההוסרים האדומים אותו עזב.
במשך השנים הבאות קודם מספר פעמים בדרגות עד אשר, בשנת 1794 קיבל את הפיקוד על הרגימנט, על שרותו בשנים אלו קיבל את העיטור הגבוה הניתן בצבא הפרוסי; הפור לה מריט.
בשנת 1801 קודם לדרגת גנרל לוטננט (רב-אלוף).
במהלך המלחמות הנפוליאוניות והמערכות כנגד נפוליאון, היה פון בליכר קצין פרשים נועז ואגרסיבי.
במהלך 1805 ו־1806, היה פון בליכר ממפקדי הכוח הצבאי הפרוסי שנלחם במערכה הכושלת כנגד הצבא הצרפתי.
פון בליכר עמד בראש כוח הפרשים הפרוסים בקרב אאורשטט, כאשר הוא מסתער פעם אחר פעם על האויב ללא הצלחה.
בליכר היה בין המפקדים שהובילו את הכוח האחורי של הנסיגה הפרוסית, כשהוא נלחם בהתקפות צרפתיות.
ב בנובמבר 1806, הובס צבאו של פון בליכר על ידי שני קורפוסים צרפתים ולבסוף הוא נכנע עם חייליו, אך הוחלף תמורת קצין צרפתי שהיה שבוי בפרוסיה וכך המשיך לשרת בפרוסיה.
בשנת 1813, החלו הפרוסים יחד עם מדינות הקואליציה האנטי-צרפתית השישית האחרות להביס את כוחות הכיבוש של הצבא הצרפתי חזרה לצרפת.
בתקופה זאת פון בליכר עזר לשקם את הצבא ולבנות מחדש כוח שילחם נגד הצרפתים.
כאשר נפתחה המערכה מצד הפרוסים, קיבל פון בליכר פיקוד על 'צבא שלזיה' שכלל 40,000 חיילים פרוסים ו־50,000 חיילים רוסים.
בקרב לייפציג היה פון בליכר מפקד הכוח הפרוסי, זאת לאחר שקודם לדרגת גנרלפלדמרשל ביום הראשון לקרב ב־16 באוקטובר 1813. בלייפציג הובסו הצרפתים והקרב סימן את שחרור הממלכות בגרמניה מהשלטון הצרפתי, הקרב גם הוביל לפלישה של מדינות הברית בשנת 1814 לצרפת והפלת שלטונו של נפוליאון.
תקופת 'מאה הימים' וקרב ווטרלו
בשנת 1815, חזר נפוליאון מהגלות אליה נשלח והקים מחדש את צבאו, לשם התמודדות עם הצבא הצרפתי הוקמה הקואליציה האנטי-צרפתית השביעית.
בעוד הצבא הבריטי ישב בבלגיה, הצבא הצרפתי צעד לכיוונם עם כוח של כ-125,000 חיילים במטרה לשבור את הבריטים בפיקודו של וולינגטון וכך את הברית כולה.
נפוליאון הרגיש שהצבא הפרוסי בפיקודו של פון בליכר מהווה את הסכנה הגדולה יותר, החליט לתקוף ולנטרל אותו לפחות עד שיוכל לגבור על הצבא הבריטי ובכך להילחם מול כל צבא בנפרד.
פון בליכר ישב עם כוח של כ-84,000 חיילים מאורגנים בשלושה קורפוסים, בקרבת העיר ליני בבלגיה.
הקרב החל ב-16 ביוני 1815 כאשר כוח של כ-68,000 חיילים בפיקודו של נפוליאון תקף את כוחו של פון בליכר, בזמן שכוח נוסף נע לכיוון צומת הדרכים מצפון מערב לליני כדי למנוע איגוף בריטי במה שנודע כקרב קאטר ברה נלחמו הצרפתים בפיקודו של מישל נה בכוח בריטי קטן יחסית.
בשני הקרבות המקדימים הובסו הפרוסים והבריטים ובליכר אף נפצע בקרב.
הצבא הפרוסי נסוג מהקרב בליני לכיוון צפון (במקביל לכיוון הצבא הבריטי), כך התאושש ללא הפרעות הכוח הצרפתי.
אחרי ההתאוששות החלו הפרוסים לנוע לכיוון ווטרלו להילחם לצד הבריטים, תחת פיקודו של ראש המטה של בליכר, אוגוסט ניידהרדט פון גנייזנאו.
זאת למרות חששות שמא הבריטים החליטו לסגת ולא להילחם.
פון בליכר הצטרף לקרב ווטרלו לקראת הערב של יום הקרב, כאשר היחידות הראשונות שלו נכנסו לשדה הקרב בסביבות 16:30 מכיוון מזרח במטרה לאגף את הצבא הצרפתי.
הצבאות המאוחדים ניצחו את צבא נפוליאון בקרב ווטרלו והוא הוגלה לאי סנט הלנה.
אחרי הקרב, נשאר פון בליכר בפריז מספר חודשים, אך עקב גילו ומצבו הבריאותי הרופף חזר לביתו בשלזיה.
גבהרד לברכט פון בליכר נפטר בשנת 1819 בגיל 76 בביתו בשלזיה.
גֶבְגֶלְיָה () היא עיר בדרום מזרח מקדוניה הצפונית, בירת מחוז גבגליה, הסמוכה לגבול יוון, שוכנת לגדות הנהר וארדאר, 165 קילמוטרים מהבירה סקופיה ו-70 קילומטרים מסלוניקי.
גבגליה התפתחה לכדי יישוב עירוני החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19. ב-1873, תקופת שלטונו של הסולטאן העות'מאני אבדילאזיז, נבנתה מסילת רכבת בין סלוניקי לסקופיה אשר עברה דרך גבגליה, דבר שהאיץ את התפתחותה.
לפי תעודות עות'מאניות מ-1878 עולה, כי בגבגליה התגוררו 1,191 תושבים ב-248 בתי אב.
1,056 מהם היו בולגרים, 108 היו מוסלמים סונים ו-27 בני רומה.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נותרה גבגליה בחזקת העות'מאנים מתוקף סיכומי קונגרס ברלין.
במהלך מלחמת הבלקן הראשונה נכבשה העיר על ידי הצבא הבולגרי ובמהלך מלחמת הבלקן השנייה על ידי הצבא היווני.
לאחר המלחמה נכללה גבגליה בשטח ממלכת סרביה מתוקף הסכם בוקרשט.
ב-15 בנובמבר 1915, בשלהי המערכה על סרביה במלחמת העולם הראשונה, נכבשה גבגליה שוב על ידי הבולגרים ובהמשך היה האזור זירת לחימה במסגרת החזית המקדונית.
לאחר תבוסת בולגריה במלחמה הוחזרה העיר לחזקת ממלכת יוגוסלביה מתוקף חוזה ניי.
באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, נכבשה גבגליה על ידי גרמניה הנאצית, ולאחר הכיבוש הועברה על ידי הגרמנים לחזקת בעלי בריתם הבולגרים ששלטו באזור עד ספטמבר 1944. לאחר המלחמה נכללה העיר בשטח יוגוסלביה ומ-1991 נכללת בשטח מקדוניה.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה הוחל בפיתוח כלכלי של האזור שהוביל לגידול מואץ גם בכמות האוכלוסין בגבגליה.
תהליך התפרקותה של יוגוסלביה ובהמשך עצמאותה של מקדוניה, לווה במשבר כלכלי אשר מיתן את קצב גידול האוכלוסין.
בין 1991 ל-2002 גדלה אוכלוסיית העיר בשיעור של 4.28 אחוזים.
שיעור הילודה גדול ב-1.05 אחוזים משיעור התמותה.
מבחינת התמהיל האתני של האוכלוסייה עולה כי 96.22 אחוזים הם מוצא מקדוני.
בגבגליה שורר אקלים ממוזג עם השפעות ממתנות מכיוון הנהר וארדאר והים האגאי המעניקות מאפיינים מסוימים של אקלים ים תיכוני.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 14.3oc וערכי הקיצון הממוצעים נעים מ-3.2oc בינואר ועד 25.7oc ביולי.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 745 מילימטרים.
ב-1 במרץ 1941 הצטרפה ממלכת בולגריה להסכם התלת-צדדי והפכה לבעלת בריתה של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
בו ביום נכנס הוורמאכט לשטחי בולגריה ובהמשך השתמש באדמת בולגריה כבסיס יציאה לכיבוש ממלכת יוגוסלביה.
לאחר הכיבוש העבירו הגרמנים לחזקת בולגריה את שטחי מקדוניה הווארדארית ובכלל זה העיר גבגליה והבולגרים מנעו מיהודי החבל אזרחות בולגרית באמצעות חקיקה מיוחדת.
לפי נתוני משרד הפנים הבולגרי התגוררו בגבגליה במועד זה 30 יהודים, אשר כפי הנראה הגיעו לעיר בראשית המאה ה-20 כפליטי מלחמות הבלקן ומלחמת העולם הראשונה.
ב-22 בפברואר 1943 חתם אלכסנדר בלב בשם ממשלת בולגריה הסכם עם תיאודור דנקר בשם גרמניה הנאצית על גירוש 20,000 יהודים משטחי תראקיה ומקדוניה אל מחנות ההשמדה.
ב-11 במרץ 1943 ביצעו שוטרים וחיילים בולגרים אקציה בכל רחבי מקדוניה ועצרו אלפי יהודים.
לפי נתוני משרד הפנים הבולגרי 26 מהעצורים היו תושבי גבגליה, וראניה, ולס וסטרומיצה.
העצורים הובלו למחנה המעצר מונופול שבסקופיה ומאוחר יותר גורשו אל מותם במחנה טרבלינקה.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 התגורר בגבגליה יהודי אחד.
גבאלה פוטבול קלאב (באזרית: Qəbələ Futbol Klubu) הוא מועדון כדורגל אזרי שנוסד בשנת 2005. קבוצת הכדורגל ממוקמת בעיר גבאלה שבאזרבייג'ן.
המועדון נוסד בשנת 1995 תחת השם "גויגול", העיר בה התמקמה הקבוצה.
כעבור 10 שנים עברה הקבוצה לעיר גבאלה ושם הקבוצה שונה ל"גבאלה".
בעונת נרשמה העונה הטובה ביותר של המועדון בתולדותיו כאשר סיים במקום ה-3 שנתן למועדון כרטיס למוקדמות הליגה האירופית והגיע לגמר הגביע האזרי.
ב-27 באוגוסט 2015 העפיל המועדון לשלב הבתים של הליגה האירופית לראשונה בתולדותיו לאחר שעבר את כל שלבי המוקדמות בהם ניצח את דינמו טביליסי, צ'וקריצ'קי, אפולון לימסול ופנאתינאיקוס והוגרל לבית ג' ביחד עם בורוסיה דורטמונד, פאוק סלוניקי וקרסנודאר.
גבהניים (שם מדעי: Pentacerotidae) היא משפחת דגים ימיים מסדרת הדקראים.
דגים אלה בעלי ראשים ולסתות צרות וסנפירי גב גבוהים מעוגלים מעט.
רובם מצויים בשוניות אלמוגים בעומק של מתחת 100 מ' מתחת למים, אך חלקם חיים גם במים רדודי יותר.
הם מזכירים מעט את דגי הפרפרון.
תפוצתם היא בעיקר באוקיינוסים ההודי והשקט וכן במערב האוקיינוס השקט ובדרום האוקיינוס ההודי.
לחלקם מהמינים ישנם פסים שחורים לבנים ואילו אחרים בעלי צבעים כהים, כחולים או אפורים.
הגדול במשפחה הוא המין Paristiopterus labiosus שאורכו מגיע ל־100 ס"מ.
סוג ומין יחיד גָּבְהָן מִפְרָשִׂי (Histiopterus typus)
גבול ארצות הברית – קנדה הוא הגבול הבין-לאומי בין ארצות הברית לבין קנדה.
זהו הגבול הארוך ביותר בעולם בין שתי מדינות.
סך כל אורכו של הגבול, כולל קטעי הגבול העוברים בימות הגדולות ובחופי האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט, הוא 8,891 קילומטרים.
חלקו היבשתי של הגבול מחולק לשני קטעים: גבול קנדה עם החלק הרציף של ארצות הברית בדרום, וגבול קנדה עם אלסקה במערב.
ועדת הגבול הבין-לאומי עוסקת בנושאים הקשורים לסימון הגבול ואחזקתו, ו"הוועדה הבין-לאומית המשותפת" עוסקת בנושאים הקשורים לגבולות הימיים.
הסוכנויות שאחראיות על המעבר החוקי של הגבול הבין-לאומי הן סוכנות שירותי הגבול של קנדה וסוכנות המכס והגנת הגבולות של ארצות הברית.
גבול זה גם נחשב בתור אחד מהגבולות הלא מבוצרים ביותר בעולם.
חוזה פריז של 1783 שם קץ למלחמת העצמאות של ארצות הברית שניטשה בין ממלכת בריטניה הגדולה לבין ארצות הברית.
בפרק השני לחוזה הסכימו הצדדים על כל גבולותיה של ארצות הברית, כולל, אך לא רק, הגבול בצפון לאורך צפון אמריקה הבריטית.
הגבול שהוסכם עליו כלל את הקו שבין הפינה הצפון-מערבית של נובה סקוטיה ובין מקורו הצפון-מערבי של נהר קונטיקט והוא המשיך לאורך מרכזו של הנהר אל קו הרוחב 45 צפון.
קו רוחב זה מוסד כגבול בין הפרובינציה קוויבק ומדינת ניו יורק בשנות ה-60 של המאה ה-18, כולל השטח שלימים יהפוך למדינת ורמונט.
הקו נמדד וסומן בשנים 1771–1773 על ידי המודד הראשי של קוויבק, ג'ון קולינס והמפקח שמונה על ידי ממשלת מדינת ניו יורק, תומאס ולנטיין.
בחלק המערבי יותר היו נהר סנט לורנס והימות הגדולות לגבול בין ארצות הברית של היום לבין השטחים שמהווים היום את שטחה של אונטריו.
מצפון-מערב לימת סופיריור התמשך הגבול לאורכן של הנהרות אל אגם היערות.
מהנקודה הצפון-מערבית של אגם היערות הוסכם שהגבול ימשיך בכיוון מערב עד למפגשו עם נהר המיסיסיפי.
למעשה, קו זה מעולם לא הגיע אל הנהר, שכן מקורו נובע דרומה יותר.
המשא והמתן על שלום החל בפריז באפריל 1782 ונמשך כל הקיץ של אותה שנה.
נציגי ארצות הברית היו בנג'מין פרנקלין, ג'ון ג'יי, הנרי לורנס וג'ון אדמס.
את בריטניה ייצגו דייוויד הרטלי וריצ'רד אוסוולד .
ב-30 בנובמבר 1782 נוסחה טיוטת ההסכם והוא נחתם באוטל דה יורק שבפריז ב-3 בספטמבר 1783 על ידי אדמס, פרנקלין, ג'יי והרטלי.
אירועי המפתח במשא ומתן התרחשו בספטמבר 1782, כאשר שר החוץ של צרפת, הציע פתרון שבעלת בריתו, ארצות הברית, התנגדה לו בתוקף.
צרפת הייתה מותשת מהמלחמה, וכל הצדדים המעורבים בה שאפו להשגת שלום, למעט ספרד, שעמדה על המשך הלחימה עד אשר יעלה בידה לכבוש את גיברלטר מהבריטים.
ורז'ן העלה רעיון לעסקה שתהווה תחליף להעברת גיברלטר לספרד.
ארצות הברית זכתה להכרה בעצמאותה, אך הייתה מוגבלת לשטחים שממזרח להרי האפלצ'ים.
בריטניה הייתה אמורה לשמור בריבונותה את השטחים שמצפון לנהר אוהיו, שהיו חלק מפרובינציית קוויבק.
מדרום לשטחים אלו הייתה אמורה לקום מדינת חיץ אינדיאנית בשליטה ספרדית.
האמריקאים הבינו שהם יוכלו להשיג עסקה טובה יותר ישירות מבריטניה.
ג'ון ג'יי הודיע מיד לבריטים שהוא מעוניין לנהל עמם משא ומתן ישיר, שיהיה מנותק מהמשא ומתן עם צרפת וספרד.
ראש ממשלת בריטניה, הלורד שלבורן הסכים לכך.
הוא היה הממונה על המשא ומתן מטעם הבריטים, ובשלב זה הוא הבחין בהזדמנות להפריד את ארצות הברית מצרפת ולהפוך את המדינה החדשה לשותף כלכלי בעל ערך.
התנאים להתוויית הגבול המערבי של ארצות הברית היו שהיא תקבל את כל השטחים שממזרח לנהר המיסיסיפי, שמצפון לפלורידה ושמדרום לקנדה.
הגבול הצפוני של ארצות הברית כפי שהושג במגעים אלו נותר כמעט כמו גבול ארצות הברית – קנדה שקיים היום.
לארצות הברית ניתנו זכויות דיג על חופי קנדה והיא הסכימה לאפשר לסוחרים הבריטים וללויאליסטים לקבל בחזרה את רכושם.
מבחינתה של ארצות הברית היה חוזה זה עדיף וכזה הוא היה גם מבחינתה של בריטניה.
ראש הממשלה שלבורן חזה את הסחר הדו-צדדי הרווחי בין בריטניה לבין ארצות הברית המתפתחת, חזון שהוגשם בסופו של דבר.
ב-14 בינואר 1784 אשרר הקונגרס הקונטיננטלי את חוזה פריז בשבתו בבניין הסנאט הישן של מרילנד באנאפוליס, שהייתה לבירה הראשונה של ארצות הברית לאחר המלחמה.
עותקים של ההסכם נשלחו בחזרה לאירופה לאשרור על ידי שאר הצדדים המעורבים, והראשון מביניהם הגיע לצרפת במרץ 1784. בריטניה אשררה את ההסכם ב-9 באפריל 1784, ומסמכי ההסכם המאושררים הוחלפו בפריז ב-12 במאי 1784.
מערכת הגבולות באמריקה הצפונית לא תאמה למעשה את שנכתב בחוזה.
החוזה הגדיר את הגבול הדרומי של ארצות הברית, אך ההסכם האנגלו-ספרדי הנפרד לא הגדיר במפורש את גבולה הצפוני של פלורידה, וממשלת ספרד הניחה שהגבול היה זהה לזה שהותווה בהסכם שנחתם ב-1763, ושבו הם העבירו את שטחיהם בפלורידה לבריטניה.
בעוד שהמחלוקת על מערב פלורידה נמשכה, עשתה ספרד שימוש בשליטתה בפלורידה כדי לחסום גישה אמריקאית למיסיסיפי בניגוד לסעיף 8 לחוזה.
בהסכם צוין שגבולה של ארצות הברית נמשך מ"הנקודה הצפון-מערבית ביותר" של אגם היערות (כיום במשולש הגבולות שבין מינסוטה, מניטובה ואונטריו) ישירות לכוון מערב עד להגיעו לנהר המיסיסיפי.
אך למעשה, הנהר לא מגיע עד לקו רוחב זה.
הקו שיוצא מערבה מאגם היערות לא נפגש מעולם עם נהר המיסיסיפי.
בנוסף, בהסכם פריז לא הוסבר כיצד יפעל הגבול החדש, במונחים של פיקוח על אנשים וסחורות שיעברו בין צפון אמריקה הבריטית לבין ארצות הברית.
ציפיותיהם של הדיפלומטים האמריקאים לשאת ולתת על חוזים מסחריים עם בריטניה שיפתור כמה מהפרטים הבלתי גמורים שבחוזה פריז לא התגשמו ב-1784. ארצות הברית המתינה עשור עד לחתימת החוזה המסחרי הראשון עם בריטניה במסגרת הסכם ג'יי.
בריטניה הפרה את הסעיף בהסכם שחייב אותה לוותר על שליטה במבצריה שבתחומי ארצות הברית "בכל המהירות האפשרית".
כוחות בריטים המשיכו להיות מוצבים בשישה מוצבים באזור הימות הגדולות בנוסף לשניים בקצה הצפוני של אגם שמפליין.
ב-1794, במהלך מלחמת האינדיאנים הצפון-מערבית בנו הבריטים מוצב נוסף בשטח שבו כיום שוכנת מדינת אוהיו.
הם הצדיקו את מעשיהם אלו במצב הבלתי יציב ובמתחים שהתרחשו באזור לאחר המלחמה, בכישלונה של ממשלת ארצות הברית למלא אחר מחויבויותיה לפצות את הלויאליסטים על אובדן רכושם, ובצורך של הבריטים לפנות את נכסיהם באזור.
כל המוצבים הללו הועברו לידיה של ארצות הברית בדרכי שלום בעקבות חתימתו של הסכם ג'יי ב-1794.
במסגרת הסכם ג'יי משנת 1795 (שנכנס לתוקף ב-1796) הוסכם על הוצאת כוחות הצבא והממשל הבריטים מדטרויט, וכן מעמדות גבול נוספות שבצד האמריקאי.
פורט או פר (על אגם שמפליין, בעיירה שמפליין שבמדינת ניו יורק).
פורט דאצ'מנס פוינט (על אגם שמפליין, בנורת' הרו שבוורמונט).
פורט לרנאולט, כולל פורט דטרויט (על נהר דטרויט, דטרויט, מישיגן).
פורט מקינק (על מצר מקינק, האי מקינק, מישיגן).
פורט מיאמי (על נהר מאומי, מאומי, אוהיו).
פורט ניאגרה (על נהר ניאגרה, יאנגסטאון, ניו יורק).
פורט אונטריו (על ימת אונטריו, אוסוויגו, ניו יורק).
פורט אוסווגטצ'י (על נהר סנט לורנס, אוגדנסבורג, ניו יורק).
ההסכם היווה כר למחלוקת קשה בפוליטיקה האמריקאית והיה אחד מהזרזים ליצירתה של "מערכת המפלגות הראשונה" בארצות הברית שבה התפלגו שתי המפלגות העיקריות של האומה האמריקאית.
המפלגה הפדרליסטית, בהנהגתו של אלכסנדר המילטון, תמכה בהסכם.
מנגד, המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, בהנהגתם של תומאס ג'פרסון וג'יימס מדיסון, התנגדה לו.
הג'פרסונים התנגדו לקשרים עם בריטניה והעדיפו את צרפת במלחמות שהתחוללו באירופה.
הם טענו שההסכם עם צרפת מ-1778 היה עדיין בתוקף.
הם החשיבו את בריטניה כמרכזה של האריסטוקרטיה וכאיום הראשי על הערכים הרפובליקנים של ארצות הברית.
הם הוקיעו את המילטון ואת ג'יי (ואף את וושינגטון) כמונרכיסטים שבגדו בערכי האמריקאים וארגנו מחאה ציבורית נגד ג'יי וההסכם שלו.
למעט סוגיית פינוי המוצבים הבריטים ולמעט תיקוני גבול קלים שהוכנסו בו, לא הייתה להסכם משמעות מרכזית בסוגיית תוואי הגבול.
ההשלכה המרכזית של ההסכם הייתה למעשה רצונה של בריטניה לגייס את ארצות הברית, שכמדינה צעירה הייתה נייטרלית, לצידה במלחמות המהפכה הצרפתית.
ההישג העיקרי של ארצות הברית בהסכם היה השגת גישה לשווקים חדשים כמו איי הודו המערבית והודו.
הסכם ג'יי הוחלף בהסכם גנט, שנכנס לתוקף ב-1815 ושהביא לסיומה של מלחמת 1812 וכלל את הגבולות שמלפני המלחמה.
הסכם גנט היה הסכם שלום בין האימפריה הבריטית לבין ארצות הברית, שסיים את מלחמת 1812. ההסכם נחתם ב-24 בדצמבר 1814 בעיר גנט, בבלגיה של היום (אז בתקופת מעבר בין האימפריה הצרפתית הראשונה לממלכה המאוחדת של ארצות השפלה).
עיקרו של ההסכם היה חזרה לסטטוס קוו אנטה בלום בין שתי המדינות.
התקשורת האיטית של התקופה הביאה לכך שהידיעה על אישור ההסכם הגיעה לארצות הברית רק חודשים לאחר מכן, ולא מנעה את אחד הקרבות הגדולים של המלחמה – קרב ניו אורלינס, ב-8 בינואר 1815.
הבריטים, בהניחם שפלישתם המתוכננת לניו יורק תנחל הצלחה, דרשו גם שהאמריקאים לא יחזיקו כוחות ימיים בימות הגדולות ושלבריטים יינתנו זכויות מעבר במימי נהר המיסיסיפי בתמורה להמשך זכויות הדיג של האמריקאים בחופי ניופאונדלנד.
ארצות הברית דחתה את הדרישות הללו, וכתוצאה מכך נוצר שוב מבוי סתום בדיונים.
הציבור האמריקאי זעם כאשר פרסם מדיסון את הדרישות, שאפילו הפדרליסטים לא היו מוכנים להיאבק עבורם.
לאחר חודשים של דיונים, שבמהלכם נחלו שני הצדדים ניצחונות, תבוסות ואבדות, הם הבינו בסופו של דבר שאומותיהן חפצות בשלום ושלא הייתה קיימת שום סיבה אמיתית להמשך המלחמה.
כל אחד מהצדדים כבר היה מותש מהמלחמה, הסחר היה משותק, ולאחר נפילתו של נפוליאון ב-1814, צרפת כבר לא נחשבה למדינת אויב מבחינתה של בריטניה, והצי המלכותי הבריטי לא נזקק יותר לימאים האמריקאים שאותם הוא גייס בכפייה.
הבריטים היו טרודים בשיקומה של אירופה לאחר תבוסתו של נפוליאון.
ראש ממשלת בריטניה, הלורד ליברפול הודיע לנציגיו במשא ומתן עם האמריקאים להציע להחזיר את המצב כפי שהיה ערב פרוץ המלחמה.
הצעה זו הייתה רצונה של ממשלת בריטניה מאז פרוץ המלחמה והנציגים לשיחות השלום הציעו אותה מיד לעמיתיהם האמריקאים, שהסכימו להצעה.
הוסכם על חילופי שבויים, ובריטניה פיצתה את בעלי העבדים שנמלטו מארצות הברית.
ב-24 בדצמבר 1814 חתמו חברי המשלחות הבריטית והאמריקאית על ההסכם.
צעד זה כשלעצמו לא סיים את המלחמה, שכן היה צורך באשרור רשמי של ההסכם על ידי שתי הממשלות, שהתקבל בפברואר 1815.
על פי ההסכם שוחררו כל השבויים והושבו כל האדמות והספינות.
השטח שהושב לארצות הברית היה בהיקף של כ-40,000 קמ"ר באזור שליד ימת סופיריור וימת מישיגן ובמיין.
השטחים שהאמריקאים החזיקו בהם בקנדה העילית (כיום אונטריו) הושבו לשליטה בריטית, והשטחים בפלורידה הספרדית שנלקחו מבריטניה ומספרד, שבאופן רשמי הייתה נייטרלית, הושבו לשליטה ספרדית.
ההסכם לא כלל שינויים בגבולות שהיו קיימים בפרוץ המלחמה.
במאה שנות השלום ששרר בין שתי הארצות מ-1815 ועד מלחמת העולם הראשונה, התעוררו כמה סכסוכים טריטוריאליים ודיפלומטיים, אך כולם יושבו בדרכי שלום, לעיתים באמצעות בוררות.
הסכם ראש-באגוט מ-1817 כלל תוכנית לפירוז אזור הלוחמה של 1812 וכן הניח את היסוד לעקרונות שיבואו לידי ביטוי בעת סימון הגבול בין צפון אמריקה הבריטית לבין ארצות הברית.
ההסכם אפשר את פירוזן של הימות הגדולות לאורך הגבול הבין-לאומי, שלאורכו נותרו מבצרים רבים של הצי הבריטי.
ההסכם קבע כי ארצות הברית וצפון אמריקה הבריטית (המושבה הבריטית אשר לימים תהפוך לקנדה) יוכלו, כל אחת, להחזיק כלי שיט צבאי אחד (בעל נטל של לא יותר מ-100 טונות נטל), ותותח אחד (שפגזיו לא עולים על שמונה קילוגרמים) באגם אונטריו ובאגם צ'מפליין.
ביתר האגמים הותר לארצות הברית ולבריטניה הצפון אמריקאית להחזיק שני כלי שיט צבאיים בלבד בנטל זהה ובעלי כוח אש זהה.
אמנה זו, והסכם 1818, הניחו את הבסיס ואפשרו את פירוז הגבול.
ההסכם הוביל לאמנת וושינגטון ב-1871, אשר השלימה את פירוק הנשק ופירוז הגבול בין ארצות הברית וקנדה לכל אורכו.
ההסכם הביא לפירוז אזור האגמים הגדולים ואגם צ'מפליין.
כמו כן ארצות הברית ובריטניה הסכימו על שליטה משותפת בטריטוריית אורגון.
ההסכם יצר למעשה גבול מפורז שאורכו 5,527 ק"מ, שהיה הגבול המפורז הארוך בעולם.
על אף הקשיים שגרם ההסכם לצי האמריקאי במהלך מלחמת העולם הראשונה, תנאיו לא שונו.
קשיים דומים התעוררו לפני מלחמת העולם השנייה, אבל מזכיר המדינה של ארצות הברית קורדל האל לא הסכים להפר את ההסכם בגלל חשיבותו ההיסטורית.
בשנים 1939 ו-1940 קנדה וארצות הברית הסכימו לפרש את ההסכם כך שנשק יכול להיות מותקן על ספינות בתוך האגמים הגדולים, אבל לא יכול להפוך פעיל עד שהספינות עזבו את האגמים.
ב-1942 ארצות הברית הצטרפה למלחמה (וקנדה כבר השתתפה במלחמה), והן הסכימו כי עד סוף המלחמה נשק יכול להיות מותקן על ספינות באגמים, ואף יכול להיבדק בעת שכלי השיט באגמים.
הסכם 1818 עמד בסימן הרחבת השטחים, הן של צפון אמריקה הבריטית והן של ארצות הברית, שטחים שהתפרשו מערבה לאורך קו הרוחב 49 צפון, מהפינה הצפון-מערבית של אגם היערות לכוון הרי הרוקי.
ההסכם שם קץ לתביעות של בריטניה על השטחים שמדרום לקו זה אל עבר עמק הנהר האדום, שהיו חלק מארץ רופרט.
ההסכם שם גם קץ לתביעות של ארצות הברית על השטחים שמצפון לקו זה באגן הניקוז של המיסיסיפי, שהיו חלק מרכישת לואיזיאנה.
שטח זה כלל שלושה אזורים קטנים שהיו החלקים הצפוניים של אגני הניקוז של נהר מילק (כיום החלק הדרומי של אלברטה והחלק הדרום-מערבי של ססקצ'ואן), של נהר פופלר (ססקצ'ואן) ושל ביג מדי קריק (ססקצ'ואן).
לאורך קו הרוחב 49 צפון, תוואי הגבול הוא ישר לכאורה, אך בפועל הוא נמשך על בסיס סימוני הגבול מהמאה ה-19 וסוטה מן הקו הישר בכמה מאות מטרים בכמה נקודות.
שני הצדדים הסכימו שהגבול ביניהן יעבור לאורך קו הרוחב 49 צפון, בין השאר בשל העובדה שקו גבול ישר יהיה קל יותר לסימון בהשוואה לגבול המבוסס על קו פרשת מים.
ההסכם היווה את אובדן השטח הקבוע העיקרי האחרון של הממלכה המאוחדת במה שכיום הוא החלק היבשתי של ארצות הברית, ואת הוויתור הקבוע המשמעותי האחרון של ארצות הברית של טריטוריה ביבשת אמריקה הצפונית לטובתה של מעצמה זרה.
סעיף 2 לחוזה יישב את סכסוך הגבול שנגרם בשל אי ידיעה של המבנה הגאוגרפי של השטח שהייתה בסיס לחוזה פריז מ-1783. הסכם מוקדם זה קבע את קו הגבול בין ארצות הברית לבין צפון אמריקה הבריטית לאורך קו שיצא מערב מאגם היערות ועד לנהר המיסיסיפי.
הצדדים שחתמו על חוזה זה לא היו מודעים לכך שהנהר לא הגיע לנקודה כל כך צפונית, כך שקו ישר זה לא היה יכול בשום אופן להיפגש עם הנהר.
בעקבות תיקון בעיה זו, יצר הסכם 1818 מובלעת של ארצות הברית, "הפינה הצפון-מערבית" , שהוא חלק קטן של שטחה הנוכחי של מינסוטה, והחלק היחידי של ארצות הברית, למעט אלסקה, ששוכן מצפון לקו הרוחב 49 צפון.
סכסוכים בנוגע לפירוש של הסכמי הגבולות וטעויות במדידות הצריכו ניהול משא ומתן נוסף, שבסופו נחתמה אמנת וובסטר-אשבורטון ב-1842. האמנה שמה קץ למלחמת ארוסטוק , שניטשה על רקע סכסוך על הגבול בין מיין, ניו ברנזוויק ופרובינציית קנדה.
האמנה הגדירה מחדש את הגבול בין מדינת ניו יורק (כולל השטח שהפך בהמשך למדינת ורמונט) לבין קוויבק.
ממשלת ארצות הברית החלה לבנות ביצורים מדרום לגבול ברוסס פוינט , על אגם צ'מפליין.
לאחר שחלק משמעותי של הבנייה הושלם, התברר במדידות שבנקודה זו עבר קו הרוחב 45 צפון במרחק של 1.2 ק"מ מדרום לקו שנמדד.
המבצר, שנודע בשם פורט בלנדר, היה בשטחה של קנדה, וכך לארצות הברית הייתה דילמה שנפתרה רק לאחר שהאמנה הותירה את הגבול על הקו המפותל כפי שנמדד.
באמנה הוגדר גם מחדש קו הגבול בין באונדרי ווטרס שבאונטריו ומינסוטה בין ימת סופיריור לבין הפינה הצפון-מערבית .
בהדרגה פחת שיתוף הפעולה בנוגע לשליטה המשותפת על ארץ אורגון.
בכל אופן, לאחר שפריצתה של מלחמת ארצות הברית-מקסיקו באפריל 1846 משכה את תשומת הלב ואת המשאבים הצבאיים, הושגה פשרה בדיונים שהתקיימו בוושינגטון די.
סכסוך זה נפתר עם חתימת אמנת אורגון ב-1846, שהגדירה את קו הרוחב 49 צפון כגבול שיעבור דרך הרי הרוקי.
ב-1866 אוחדו שתי המושבות בשם "המושבות המאוחדות של האי ונקובר וקולומביה הבריטית".
כאשר הצטרפה המושבה לקנדה ב-1871, קו הרוחב 49 צפון והגבולות הימיים שעליהם הוסכם באמנת אורגון הפכו לגבול ארצות הברית – קנדה.
הסכם אורגון חילק כאמור את ארץ אורגון בין ארצות הברית ובריטניה לאורך קו רוחב 49 צפון, במקביל לתעלה המפרידה את היבשת האמריקנית מהאי ונקובר, ו"דרומה דרך אמצע התעלה ומצר חואן דה פוקה אל האוקיינוס השקט".
מפות האזור שהיו זמינות באותה תקופה, שעל פיהן נקבע הניסוח לעיל, לא היו מדויקות; במציאות קיימים שני מצרי ים היכולים להיקרא "אמצע התעלה": מצר הארו לאורך הצד המערבי של איי סן חואן, ומצר רוסאריו לאורך צדם המזרחי.
בשל עמימות זו טענו ארצות הברית ובריטניה כאחת לריבונות באיי סן חואן.
שלוש עשרה שנים בדיוק לאחר חתימת ההסכם, ב-15 ביוני 1859, הובילה העמימות במיקום הגבול אל סף עימות ישיר.
ליימן קאטלר, חוואי אמריקני, ירה בחזיר שאכל את הירקות בגנו שבאיי סן חואן.
חזיר זה היה שייך לצ'ארלס גריפין, אזרח בריטי ממוצא אירי שהיה מועסק בחברת מפרץ הדסון.
בחילופי הדברים שקדמו לירי אמר קאטלר לגריפין "שמור את חזיריך הרחק מתפוחי האדמה שלי", וגריפין השיב "שמור את תפוחי האדמה שלך הרחק מחזירי".
השלטונות הבריטים רצו לאסור את קאטלר, והחוואים האמריקנים קראו להגנה הצבאית של ארצות הברית.
הארני, ראש מחלקת אורגון (הפיקוד הצבאי שהיה אחראי על צפון-מערב ארצות הברית), שלח 66 חיילים אמריקנים תחת פיקודו של קפטן ג'ורג' פיקט לאי סן חואן.
בתגובה שלח מושל ונקובר, ג'יימס דאגלס , שלוש אוניות מלחמה בריטיות לאזור, בפיקודו של קפטן ג'פרי הורנבי.
המצב המשיך להחמיר ובספטמבר עמדו 461 אמריקנים חמושים בתותחים אל מול שלוש אוניות מלחמה ולהן 70 תותחים וצוות בן 2,140 איש.
הצדדים השכילו שלא לירות את הירייה הראשונה, על מנת שלא "לערב שתי אומות גדולות במלחמה על חזיר מת".
המפקדים משני הצדדים קיבלו אותן פקודות מהממונים עליהם: הגנו על עצמכם, אך לא תיזמו פעולה התקפית.
במשך מספר ימים החליפו הצדדים עלבונות וניסו לגרום לצד השני לירות את הירייה הראשונה, אך ללא הועיל.
בספטמבר שלח נשיא ארצות הברית ג'יימס ביוקנן (אשר כיהן כמזכיר המדינה בממשלו של פולק והוביל את המשא ומתן על הסכם אורגון) את הגנרל וינפילד סקוט למשא ומתן עם המושל הבריטי על מנת לפתור את המשבר.
שני הצדדים הסכימו להסיג את צבאותיהם מן האי, ולהשאיר כוח אדם סמלי.
"המחנה האנגלי" הוקם על חופו הצפוני של האי סן חואן, ו"המחנה האמריקני" הוקם בדרומו.
עד היום מועלה דגל בריטניה על "המחנה האנגלי" מדי יום על ידי שומרי הפארק מטעם ממשלת ארצות הברית, וזהו אחד המקומות המעטים בהם מתירה ארצות הברית לעובדיה להניף דגל זר בתחומה.
במהלך שנות הכיבוש הצבאי המשותף, פיתחו הצדדים ידידות לבבית, וחיי חברה ערים.
הצדדים ביקרו זה במחנהו של זה, חגגו את הימים הלאומיים של שתי האומות וערכו תחרויות ספורט.
שומרי הפארק מספרים למבקרים כי האיום הגדול ביותר על שלומו של האי היה כמויות האלכוהול האדירות שהיו זמינות באירועים אלה.
לאחר שתים-עשרה שנים של כיבוש משותף הביאו שני הצדדים את העניין לבוררות בפני וילהלם הראשון, קיסר גרמניה.
באוקטובר 1872 החליטה ועדה מטעם הקיסר למסור את האיים לידי ארצות הברית.
מדידות הגבול (אמצע המאה ה-19)
מדידות הגבול הצפון-מערבי בשנים 1857–1861 התוו את קו הגבול היבשתי.
לצורך ביצוע המדידות שימש את המודדים שביל שנקרא "שביל ועדת הגבול" , שכבר לא קיים.
בראש צוות המודדים האמריקאי עמד ארצ'יבלד קמפבל ובראש הצוות הבריטי עמד דונלד קמרון.
המדידה התמקדה בקו הגבול שבין אגם היערות לבין הרי הרוקי.
את חורף 1873–1874 הם בילו בווילו באנץ' שבטריטוריות הצפון-מערביות (כיום בתחומי ססקצ'ואן).
באביב 1874 הם המשיכו את עבודתם עד שאבן הגבול האחרונה הוצבה ב-8 באוגוסט אותה שנה באגם ווטרטון.
אגם זה ניצב כיום על הגבול שבין הפרובינציה הקנדית של אלברטה לבין מדינת מונטנה של ארצות הברית.
רכישת אלסקה בשנת 1867 ציירה את הגבול בין קנדה ואלסקה באופן מעורפל.
עם הבהלה לזהב ביוקון בשנת 1898, כורים נאלצו להיכנס דרך אלסקה, וקנדה רצתה לשרטט מחדש את הגבול כדי להשיג נמל ימי משלה.
המחלוקת על הגבול בין אלסקה וקנדה יושבה על ידי בוררות, אבל הקנדים חשו נבגדים עם התוצאה.
קנדה דחתה את ההצעה האמריקנית לחכירת נמל אמריקאי לטווח ארוך.
הסוגיה עברה לבוררות, אשר פתרה סופית את ויכוח הגבול של אלסקה בשנת 1903. ההחלטה תמכה בארצות הברית, כאשר השופט הבריטי צידד יחד עם שלושה שופטים אמריקאים מול שני שופטים קנדיים בתוצאות הבוררות.
דעת הקהל הקנדית הייתה נסערת, מתוך הרגשה שהאינטרסים שלהם הוקרבו על ידי לונדון לטובת ההרמוניה הבריטית-אמריקנית.
ב-1925 קיבלה ועדת הגבול הבין-לאומי משימה קבועה למדידה ומיפוי של הגבול, תחזוקת סימני ומצופי הגבול, ושמירת רצועה של 6 מטרים נקייה מצמחייה.
רצועת גבול זו היא ברוחב של 3 מטרים מכל צד של קו הגבול.
ב-1909, על פי אמנת הגבולות הימיים, הוקמה הוועדה הבין-לאומית המשותפת לפקח ולאשר מיזמים שמשפיעים על השטחים הימיים ונתיבי המים לאורך הגבול.
כתוצאה מפיגועי 11 בספטמבר, נסגר הגבול באופן מידי ללא התראה מוקדמת, ולא התאפשר שום מעבר של אנשים או סחורות דרכו.
עם תחילתה של סגירת גבול מאולתרת זו, סודרו נוהלי הגבול באופן משותף על ידי שתי הארצות כך שתנועה מסחרית תוכל להמשיך ולהתקיים אף על פי שתנועת אנשים הוגבלה.
נהלים אלו הפכו בהמשך לבסיס לסגירת הגבול עקב מגפת הקורונה.
בתגובה לפרוץ מגפת הקורונה הסכימו ממשלות ארצות הברית וקנדה ב-21 במרץ 2020 על סגירת הגבול לנסיעות בלתי חיוניות לתקופה ראשונית של 30 יום.
הסגירה הוארכה מאז במשך כמה פעמים.
במקביל לסגירת הגבול עם קנדה, סגרה ארצות הברית את גבולה עם מקסיקו.
סגירת הגבול עקב מגפת הקורונה היא הסגירה הראשונה המוחלטת לטווח ארוך של גבול ארצות הברית – קנדה מאז מלחמת 1812.
נסיעות חיוניות, כפי שהוגדרו על ידי התקנות בשתי המדינות, כוללות נסיעות לצורכי עבודה ולימודים.
נסיעות בלתי חיוניות לקנדה כוללות נסיעות לצורכי תיירות, נופש או בידור.
המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית פרסמה רשימה של מטרות נסיעה בלתי חיוניות כמו נסיעות לצורכי תיירות, כלומר, סיורים, נופש, הימורים ואירועי תרבות, ונתנה רשימה של מטרות נסיעה חיוניות.
קבוצות לחץ עסקיות, בהבחינם בהשפעה המקפת של סגירת הגבול על הכלכלה בשני הצדדים, קראו להטלת מגבלות ספציפיות יותר במקום סגירה כללית ואיסור על נסיעות בלתי חיוניות.
שדולת הגבול הצפוני (Northern Border Caucus), קבוצה של חברי הקונגרס של ארצות הברית המייצגים קהילות הסמוכות לגבול, העלתה הצעות דומות לממשלותיהן של שתי המדינות.
מעבר לסגירת הגבול עצמה, הציע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בתחילה לשלוח כוחות צבא אמריקאים לאזורי הגבול.
בהמשך הוא נטש את הרעיון בעקבות התנגדות קולנית של פקידי ממשל קנדיים.
הדרישה הוגשה בעקבות הודעה של המחלקה לביטחון המולדת מ-20 באוגוסט, שההוראה על סגירת הגבול לנסיעות בלתי חיוניות, שהייתה בתוקף כבר שנה וחצי, תוארך לכל הפחות בעוד חודש, זאת על אף שארצות הברית התקדמה מאוד במאבק בנגיף הקורונה, כולל הרחבת היקף החיסונים נגדו.
השניים ציינו שקנדה כבר פתחה את הגבול לנוסעים מחוסנים.
בנוסף לדיינס וסטפניק הביעו פוליטיקאים נוספים את מורת רוחם על סירובו של ממשל ביידן לפתוח מחדש את הגבול.
בין אלו נמנו מושל מינסוטה הדמוקרטי טים וולז, ומושל דקוטה הצפונית הרפובליקני דאג בורגום, שקראו לממשל ביידן לשקול מחדש את סוגיית סגירת הגבול.
לאחר שקנדה פתחה את הגבול לנכנסים מארצות הברית לבעלי דרכון אמריקאי מחוסנים נגד נגיף הקורונה ב-9 באוגוסט 2021 ולבעלי דרכונים אחרים ב-7 בספטמבר, פתחה גם ארצות הברית ב-8 בנובמבר את הגבולות היבשתיים שלה למחוסנים שיעברו את הגבולות לנסיעות שהוגדרו בלתי חיוניות.
גבול ארצות הברית – קנדה נחשב לעיתים קרובות כ"גבול הבלתי מוגן הארוך ביותר", אף על פי שקביעה זו נכונה רק במובן הצבאי, שכן כוחות אכיפת חוק אזרחיים פעילים על הגבול.
חציית הגבול שלא דרך נקודות מעבר הגבול היא בלתי חוקית, שכן כל אדם שחוצה את הגבול חייב לעבור בדיקת ביקורת גבולות ובדיקת מכס.
הרמה הנמוכה יחסית של אמצעי הביטחון עומדת בניגוד לזו הנהוגה לאורך גבול ארצות הברית – מקסיקו, שאורכו הוא כשליש מזה של גבול ארצות הברית – קנדה ולאורכו נערכים סיורים פעילים של סוכנות המכס והגנת הגבולות של ארצות הברית למניעת הסתננות וסחר בסמים.
חלקים מגבול ארצות הברית קנדה עוברים דרך שטחים הרריים או שטחים מיוערים בצפיפות, אך חלקים משמעותיים שלו עוברים דרך שטחי פרריה ודרך הימות הגדולות ונהר סנט לורנס, בנוסף לשטחים באוקיינוס האטלנטי, האוקיינוס השקט ואוקיינוס הקרח הצפוני.
הגבול עובר גם דרך שטחי אומת האקווססניי ואף חוצה כמה בניינים בוורמונט ובקוויבק.
סוכנות המכס והגנת הגבולות של ארצות הברית מזהה את הבעיות העיקריות לאורך הגבול כמו פעילות טרור פנימי ובין-לאומי, סחר בסמים, הברחת מוצרים (כמו טבק) כדי להתחמק מתשלום מכס, והגירה בלתי חוקית.
בדוח של משרד החשבונות הכללי של ארצות הברית מיוני 2019 זוהה מחסור במשאבים ובכוח אדם שהשפיע על פעילות האכיפה.