tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היצירה הקונצרטנטית השנייה שפורסמה: הקונצ'רטו בלה מינור לכינור ותזמורת אופוס 53. את הקונצ'רטו לכינור ותזמורת החל דבוז'אק לכתוב ביולי 1879 וסיים באמצע ספטמבר אותה השנה.
היצירה הוקדשה לכנר ולמלחין יוזף יואכים שגם היה חברו הקרוב של יוהנס ברהמס.
לאחר סיום הכתיבה של היצירה, דבוז'אק שלח את הקונצ'רטו ליואכים על מנת שיוכל לבדוק את היצירה בהיבטיה התכניים וזאת על אף שדבוז'אק ידע לנגן על כינור, ויולה ואף צ'לו.
יואכים היה עדיין תחת הרושם של הקונצ'רטו לכינור ברה מז'ור של ברהמס.
משאף ברהמס ביקש מיואכים שיבדוק את כתיבתו לכינור הסולן מכיוון שברהמס לא היה כנר.
לאחר השינויים אשר נעשו בפרטיטורה, הקונצ'רטו של ברהמס נוגן בהצלחה יתרה.
לכן הקונצ'רטו של דבוז'אק נותר בידיו של יואכים מעל לשנתיים עד אשר נעשו בו כל התיקונים ההכרחיים על פי דעתו.
הקונצ'רטו פורסם לראשונה בשנת 1883 על ידי זימרוק ובאותה השנה בחודש אוקטובר הוא נוגן במופע הבכורה.
היצירה מלאה במלודיות בסגנון בוהמי אשר קנה לו מקום של כבוד ביצירותיו של דבוז'אק, עד כדי כך שמכול הרעיונות המוזיקליים והמלודיות ניתן היה ליצור עוד קונצ'רטו.
הפרק הראשון איננו כתוב על פי תבנית קלאסית אלא על פי רצון המלחין.
אין זה פרק במבנה הסונטה אשר היה מקובל בתקופת כתיבת הקונצ'רטו.
הפרק הראשון מסתיים במעבר המוביל מיד אל הפרק השני בפה מז'ור.
הפרק האחרון בלה מז'ור מלא בשמחה ועליזות.
מיד לאחר קונצרט הבכורה הפך קונצ'רטו זה לחביבם של הכנרים ובתחילת המאה ה-20 נחשב הקונצ'רטו של דבוז'אק לאחד הקונצרטים המפורסמים ביותר והמנוגנים ביותר.
היצירה הקונצרטנטית השלישית שפורסמה: הקונצ'רטו בסי מינור לצ'לו ותזמורת אופוס 104. כשהגיעה לידיו של ברהמס בערוב ימיו הפרטיטורה של הקונצ'רטו לצ'לו של דבוז'אק הוא קרא: "בשם האלוהים, אם הייתי יודע שאפשר לכתוב כך קונצרטו לצ'לו ותזמורת, מזמן הייתי יושב וכותב אחד".
דבוז'אק הלחין את הקונצ'רטו לצ'לו בארצות הברית, בשנת 1894 על פי בקשה של האנוס וויהאן צ'לן מרביעית כלי הקשת הבוהמית וגם חבר קרוב, כי יקדיש בעבורו קונצ'רטו.
בתחילה דבוז'אק חשב לדחות את הבקשה.
ברם לאחר ששמע את הקונצ'רטו השני לצ'לו ותזמורת מאת המלחין האירי, ויקטור הרברט, הוא החליט שגם הוא יכול לעמוד במשימה ולכתוב קונצ'רטו לצ'לו.
ככל שהכתיבה לצ'לו ותזמורת לא קלה ואף קשה, בשל צליל הצ'לו המשתלב בהומוגניות עם שאר כלי התזמורת, הצליח דבוז'אק להוציא תחת ידיו, יצירת מופת.
במהלך כתיבת הקונצ'רטו דבוז'אק היה מוטרד בשל מכתב אותו קיבל מג'וזיפינה אחותה של רעיתו.
כ־30 שנה לפני כן ג'וזיפינה דחתה את הצעת הנישואין של דבוז'אק.
עתה כתבה היא על בדידותה ועל כך שדבוז'אק התנתק ממנה לחלוטין.
דבוז'אק היה נרעש מכך ולכן בפרק השני של היצירה בחלק המרכזי הוא הכניס כמה תיבות משיר אותו כתב בעבר והיה חביב על ג'וזיפינה.
לכשסיים דבוז'אק את כתיבת הקונצ'רטו הגיעה אליו הידיעה כי ג'וזיפינה נפטרה.
דבוז'אק כבר הרגיש כי אין הוא שבע רצון מהקודה המסיימת את הפרק השלישי והוא החליט להחליף את הקודה אשר הציגה אופטימיזם ושמחה בשיר אותו אהבה ג'וזיפינה בשילוב עם התמה של הפרק הראשון.
וכך הקודה של הפרק השלישי נשמעת כמו שקיעת שמש מלנכולית.
בקונצ'רטו זה הלך דבוז'אק בעקבות בראמס אשר החזיר עטרה ליושנה במבנה הקונצ'רטו הקלאסי.
הפרק נפתח בנגינת התזמורת אשר מציגה חלק מהנושאים אשר ינוגנו בפרק הראשון.
זהו פרק במבנה סונטה על פי מיטב המסורת.
אלא שהרקפיטולציה איננה שבה אל הנושא הראשון אלא מיד אל הנושא השני.
הפרק השני מביא את הסולן להבעה רגשית החודרת ללב.
הפרק האחרון הוא רונדו מלא במלודיות בוהמיות נוגעות ללב.
עוד מראשית דרכו כתב דבוז'אק מוזיקה קאמרית, ובעיקר רביעיות כלי קשת.
לאורך כל חייו כתב 14 רביעיות כלי קשת.
על כך יש להוסיף עוד מספר פרקים עצמאיים, כגון שירי אהבה ללא מספר אופוס.
דבוז'אק הרבה לכתוב רביעיות כלי קשת בשנות השישים והשבעים.
יצירות אלו מראות על התפתחותו של דבוז'אק כמלחין מראשית דרכו ועד ערוב ימיו, שבהם נכתבו שתי הרביעיות האחרונות.
לאורך כל חייו נטה לפתח את כתיבתו למדיום זה, אשר היה מקודש בשל מלחיני העבר, בעיקר של התקופה הקלאסית: היידן, מוצרט, בטהובן ושוברט.
דבוז'אק פיתח את שפתו האינדיבידואלית בהלחנת רביעיות כלי הקשת, והיצירות המוקדמות שכתב אינן דומות ליצירות המאוחרות, אשר מעידות על בשלות ובגרות.
1 ברה מז'ור (ללא מספר אופוס)
2 בלה מז'ור אופוס 2
3 בסי במול מז'ור אופוס 4
4 בפה מינור אופוס 9
5 במי מינור אופוס 10
6 בלה מינור אופוס 12
7 בלה מינור אופוס 16
8 ברה מינור אופוס 34
9 במי במול מז'ור אופוס 51 (הסלאבית)
12 בפה מז'ור אופוס 96 (האמריקאית)
1 ברה מג'ור: יצירה זו נכתבה לפני 1870 כאשר דבוז'אק עצמו נאבק על מקומו כמלחין רציני, בזמן שעדיין היה ויולן בתזמורת האופרה של צ'כיה.
בזמן שדבוז'אק כתב רביעייה זו הוא הושפע מהמוזיקה של ווגנר והייתה לו כוונה לאמץ את סגנון המוזיקה של ווגנר ליצירותיו ולכתיבת יצירות קאמריות בעיקר המדיום של רביעיות כלי הקשת.
יצירה זו מראה את תחילת דרכו של דבוז'אק כמלחין.
המלודיות מתפתחות באיטיות רבה מה שמביא יצירה זו לאורך נגינה בלתי מקובל של מעל 72 דקות.
עם זאת ניתן לשמוע ביצירה זו דמיון רב, תעוזה הרמונית ומלודית.
הפרק המעניין ביותר ביצירה הוא הסקרצו.
דבוז'אק השתמש בתיבות מתוך שיר עם אשר היום הוא חלק מההמנון הפולני.
שיר זה נאסר לשירה בפומבי והוא הפך להיות ההמנון של המאבק של הצ'כים והסלובקים בקיסרות האוסטרית-הונגרית.
עצם מעשה שכזה מראה את מעורבותו של דבוז'אק במצב הפוליטי שהתקיים בתקופתו.
על אף שיצירה זו מאפשרת לנו הצצה אל תהליך ההלחנה בראשית חיו של דבוז'אק כמלחין, יצירה זו מנוגנת בעיקר למען הקלטה ואין היא מבוצעת בקונצרטים חיים.
המחולות הסלאביים אופוס 46 ו־72
במהלך המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 הושפעה המוזיקה הבוהמית בעיקר על ידי המסורת הגרמנית.
באמצע המאה ה-19 בשלו התנאים בבוהמיה, מוראביה וסלובקיה להתנתק מהקיסרות האוסטרו-הונגרית.
מהלך זה איפשר למוזיקה העממית במדינות אלו לבוא לידי ביטוי.
מלחינים חדשים החלו לצמוח בצ'כיה, אשר שמו להם למטרה להשתמש בנעימות ובמקצבים עממיים כדי להגדיר את נבדלותם הלאומית מהאסכולה הגרמנית.
המוביל של זרם זה היה בדז'יך סמטנה, בעיקר באופרה "הכלה המכורה" (The Bartered Bride) ומחזור הפואמות הסימפוניות "מולדתי" (Ma Vlast).
לאחר שסמטנה התווה את הדרך, היה זה דבוז'אק שאימץ דרך זו בהלחנתו והיה, יחד עם סמטנה, למלחין הצ'כי החשוב ביותר.
ב-1874 דבוז'אק היה ידוע בארצו בלבד, מצב שהביאו אל סף משבר כלכלי.
לכן פנה דבוז'אק לקבל מלגה מהמכון האוסטרי הלאומי, אשר שם לו למטרה לתמוך באמנויות השונות לבני המיעוטים הזקוקים לכך.
דבוז'אק זכה למלגה משנת 1874 ועד שנת 1877. בין השופטים היו מבקר המוזיקה הידוע אדוארד הנסליק והמלחין יוהנס ברהמס.
הן הנסליק והן ברהמס התרשמו מיצירותיו של דבוז'אק.
בנובמבר 1877 קיבל דבוז'אק מכתב מאדוארד הנסליק, בו נכתב כי "מר ברהמס שם את לבו ועינו ביצירותיך ובעיקר בשירים הבוהמיים.
האמפתיה שרוחש מלחין ידוע כמר ברהמס ליצירותיך לא נועדה להנאתך בלבד, אלא יכולה להיות מועילה ביותר.
הוא שומר בידיו את הפרטיטורה של השירים כדי להראותם למוציא לאור של יצירותיו על מנת לשכנעו כי ידפיס שירים אלו אותם כתבת." ואכן ברהמס עשה זאת.
במכתב אל פריץ זימרוק, המוציא לאור של יצירותיו, הצביע על עושר המלודיות, על העממיות והיופי ביצירות אלו ועל כך שדבוז'אק עצמו מלחין מוכשר ביותר אך עני מרוד.
השירים הבוהמיים קיבלו עם פרסומם את השם: "דואטים מורביים".
לאחר שזימרוק פרסם יצירות אלו, החל שמו של דבוז'אק להתפרסם מחוץ לארצו.
בין דבוז'אק וברהמס התפתחה ידידות הדוקה ולעיתים ביקש דבוז'אק את עצתו של ברהמס בענייני הלחנה, מלודיה והרמוניה.
לאחר ששמו של דבוז'אק החל להתפרסם, ביקש זימרוק כי יכתוב סדרה של מחולות בוהמיים ומורביים על פי המודל של המחולות ההונגריים שכתב ברהמס, אשר פורסמו זמן קצר לפני כן וזכו להצלחה מיידית.
לאחר התייעצות עם ברהמס הסכים דבוז'אק וישב לכתוב מחולות לפסנתר בארבע ידיים.
שלא כמו ברהמס, אשר חשב שהוא מלקט מחולות הונגריים מקוריים (וכפי שהתברר, חלקם לא היו נעימות הונגריות מקוריות) דבוז'אק כתב יצירות מקוריות.
הוא כתב מחולות על פי מקצבי ריקוד ידועים לא רק בארצו (פולונז הוא ריקוד פולני), אך כושר ההמצאה של דבוז'אק הוביל אותו לכתוב מלודיות מקוריות לחלוטין.
עוד כשכתב את המחולות לפסנתר בארבע ידיים, הבין דבוז'אק, כי מצלול הפסנתר בארבע ידיים איננו מייצג את כוונותיו במלואן, לכן, בד בבד עם הכתיבה לפסנתר בארבע ידיים, החל דבוז'אק לתזמר את המחולות.
שתי הפרטיטורות התפרסמו בשנת 1878. כל העותקים נמכרו מיד והיה הכרח להדפיס מהדורות נוספות במהירות.
שמו של דבוז'אק נישא בפי כל בן לילה..
בעת הלחנת המחולות כתב דבוז'אק לזימרוק, כי "כתיבת המחולות מסבה לי אושר רב וסדרת מחולות אלו תהיה שונה לחלוטין מהסדרה הראשונה".
עברו מספר שנים מאז כתב דבוז'אק את המחזור הראשון של המחולות, ומאז הוא יצא לסיבוב הופעות באירופה, רכש לעצמו חברים חדשים ואף הרוויח את לחמו בכבוד.
כמו בכתיבת המחזור הראשון של המחולות, גם הפעם, עם כתיבת המחזור השני, חש דבוז'אק כי מצלול הפסנתר בכתיבה לארבע ידיים איננו מייצג את מלוא כוונותיו ולכן, תוך כדי הלחנה, תיזמר את המחולות.
במחזור השני התיזמור הרבה יותר מבריק מאשר במחזור הראשון והמחולות עצמם, אם כי המלודיות מקוריות, הרבה יותר מורכבים ומתוחכמים.
דבוז'אק סיים את המחזור השני של המחולות בינואר 1887 והם פורסמו באותה השנה וזכו לאותה מידת הצלחה שלה זכה המחזור הראשון.
1 בדו מז'ור: פרסטו - פוריאנט
2 במי מינור: אלגרטו סקרצנדו - דומקה
3 בלה במול מז'ור: פוקו אלגרו - פולקה
4 בפה מז'ור: טמפו די מינואטו - סוסדסקה
5 בה מז'ור: אלגרו ויוואצ'ה - סקוצ'נה
6 ברה מז'ור: אלגרטו סקרצנדו - סוסדסקה
7 בדו מינור: אלגרו אסאי - סקוצ'נה
8 בסול מינור: פרסטו - פוריאנט
1 בסי מז'ור: מולטו ויוואצ'ה - אודזמאק
2 במי מינור: אלגרטו גרציוזו - דומקה
3 בפה מז'ור: אלגרו - סקוצ'נה
4 ברה במול מז'ור: אלגרטו גרציוזו - דומקה
5 בסי במול מינור: פוקו אדאג'יו, וויואצ'ה - ספאצ'ירקה
6 בסי במול מז'ור: מודראטו אסאי מינואטו - פולוניז
7 בדו מז'ור: אלגרו ויוואצ'ה - קולו
8 בלה במול מז'ור: גרציוזו אה לנטו מה נון טרופו, קואזי טמפו די ואלס - סוסדסקה
ארבע שלישיות לפסנתר, כינור וצ'לו
דבוז'אק כתב 4 שלישיות פסנתר.
השתיים הראשונות נכתבו בתחילת דרכו כמלחין.
השלישית שהיא המורכבת והקודרת מבין הארבע נכתבה זמן קצר לפני הסימפוניה השביעית ברה מינור, הרביעית והאחרונה היא אוסף של מחולות דומקה.
הסימפוניה הרביעית: הוצאת אולנבורג (Eulenburg) מס.
הקונצ'רטו לכינור ותזמורת: הוצאת אולנבורג מס.
מחולות סלאביים אופוס 72/1-4: הוצאת אולנבורג מס.
מחולות סלאביים אופוס 72/5-8: הוצאת אולנבורג מס.
יצירות קאמריות לפסנתר וכלי קשת: הוצאת דובר 0-486-25663-4
מרקוס אנטוניוס פליקס (לטינית: Marcus Antonius Felix) היה נציב יהודה מטעם הרומאים בין השנים 52 עד 60 לספירת הנוצרים.
פליקס היה עבדו המשוחרר של הקיסר קלאודיוס או של אמו אנטוניה הצעירה, לפי טקיטוס הוא היה צאצא של מלכי ארקאדיה.
פליקס היה אחיו הצעיר של מרקוס אנטוניוס פלאס, שהיה בעל השפעה בחצר הקיסרית בזמן שלטונם של קלאודיוס ונירון.
פליקס היה הנציב הרביעי ביהודה מטעם הרומאים בתקופת הנציבות הרומית השנייה.
הוא מונה לתפקידו על ידי הקיסר קלאודיוס ובהשפעת אגריפס השני במקומו של קומאנוס.
התברר שהיה זה מינוי גרוע ואומלל.
פליקס היה טיפוס מושחת ועריץ ובימיו היו המהומות עניין של קבע ביהודה.
בימיו גברה ה"ליסטות", היא הקנאות המרדנית בלשונו של יוסף בן מתתיהו.
פליקס לכד את "ראש הליסטים" אלעזר בן דינאי יחד עם רבים מחבורתו, שפעלו בארץ במשך עשרים שנה, ושלח אותם לרומא.
הוא צלב רבים מהם והעניש קשות רבים מאוד שסייעו להם.
הסיקריים התחילו לפעול ביהודה באופן בולט ונפוצה תנועת משיחי שקר ומתעתעים.
על כך מספר יוסף מתתיהו: "ועל אנשי הדמים האלה נוספה עוד כת אחת, אנשי בליעל, אשר ידיהם היו נקיות מדם, אולם במחשבות לבם הירבו עוד אשם ותועבות מאלה (אנשי הדמים) ...
מיד בהמשך מספר יוסף בן מתתיהו על מתנבא והוזה אחר, "קוסם" בלשונו, יהודי שהגיע ממצרים, אסף אליו כשלושים אלף מאמינים ושכנע אותם שילכו עמו לירושלים, ושם, בעזרת כוחו המיוחד מהר הזיתים, יצליח לבקוע את חומות העיר, להשתלט על הרומאים ולהיות למלך על מאמיניו.
פליקס לא היסס ופקד על צבאו לתקוף את המתנבא ואת מאמיניו.
בפשיטה זו נטבחו המונים מציבור הנוהים אחריו.
בימי הנציב פליקס התעורר מחדש, ובמלוא החריפות, סכסוך קיסריה, בין תושבי העיר ההלניסטים לבין היהודים.
מאבק זה התפתח סביב השאלה: מי הוא השליט החוקי והרשמי של העיר קיסריה?
במאבק זה עמד פליקס לצידם של המקומיים, אולם הפסקת כהונתו בשנת 60, והעברת ההכרעה בעניין קיסריה להכרעה קיסרית ברומא (לשיקולו של נירון), הביאו להרגעה זמנית של הרוחות.
פליקס גם רחש איבה ליונתן בן חנן, הכהן הגדול לשעבר, מפני שיונתן הוכיח אותו לעיתים קרובות על תקיפותו היתרה בניהול ענייני הארץ, דבר שיונתן הרגיש שחובתו לעשות, מאחר שהוא עצמו ביקש מהקיסר לשלוח את פליקס כנציב ביהודה.
פליקס שיחד את ידידו הטוב של יונתן, שיביא כמה מה"ליסטים" שירצחו אותו.
הללו עלו לירושלים כשחרבות קטנות מוסתרות תחת בגדיהם, התנפלו על יונתן ורצחו אותו.
רצח זה נשאר ללא עונש.
פליקס עצר את השליח פאולוס בקיסריה בכוונה לשפוט אותו, אולם בסופו של דבר הוא השאירו במעצר כשנתיים ומשפטו התקיים רק בימי שלטונו של יורשו פסטוס.
פליקס נישא לנסיכה דרוסילה מבית הורדוס, בתו של מלך יהודה האחרון אגריפס הראשון.
עם תום כהונתו כנציב יהודה פליקס חזר לרומא עם אשתו.
היה ניסיון מצד היהודים לתבוע אותו על פשעיו בתקופת נציבותו אולם הוא יצא זכאי הודות להתערבותו של אחיו שהיה בעל השפעה בחצרו של הקיסר נירון.
אנטוניוס הגדול (נולד במצריים בשנת 251 לערך - נפטר כנראה בשנת 356), הוא קדוש נוצרי הנחשב כמבשר הנזירות, וידוע גם כאנטוניוס אב המנזר, אנטוניוס הקדוש ממצרים, אנטוניוס הקדוש מן המדבר, או אנטוניוס, אבי כל הנזירים.
הביוגרפיה על חייו, מאת אתנסיוס מאלכסנדריה סייעה להפיץ את מושג הנזירות הנוצרית, במיוחד במערב אירופה באמצעות תרגומיה הלטיניים.
תיאורים של אנתוניוס שסבל פיתוי על טבעי במהלך שהותו במדבר, זכו לתיאורים רבים באמנות חזותית ובספרות.
אנטוניוס הגדול היה נזיר מצרי שהשתייך לקבוצת נזירים שנקראה האבות המדבריים במאה השלישית ורביעית.
מרבית הידוע על אנטוניוס הקדוש מגיע מכתביו של אתנסיוס הראשון מאלכסנדריה, ספר שנכתב אחרי מותו של אנטוניוס ותורגם ללטינית בשנת 374 על ידי אווגריוס מאנטיוכיה.
אנטוניוס היה בן למשפחת אצולה ממרכז מצרים.
אף על פי שנולד ונתחנך כנוצרי ומסופר עליו שכנער לא ידע קרוא וכתוב ולא היה דתי במיוחד.
בשנת 271 לערך מתו הוריו והוא נשאר עם אחותו, עליה היה אחראי.
אנטוניוס הושפע מהאידיאליזציה שהייתה בנצרות הקדומה לנושא העוני והפרישות.
הוא רצה לממש את הרעיונות של ישו ושליחיו כפי שבאו לביטוי בבשורה על-פי מתי יט 21 , וכן הושפע מהבשורה על-פי לוקאס יד 33
אנטוניוס החליט למסור את רכושו לעניים.
הוא מכר את שדות הוריו, וכן את כל שאר הנכסים.
על מנת שלא יצטרך לדאוג לאחותו, צירף אותה לקומונה של בתולות שחיו בתוך הכפר, כחלק מהקהילה, מתוך מטרה ששם היא תחיה ותתחנך ואף מסר כספים שיועדו לכך.
אנטוניוס חיפש קומונה של גברים, אליה יוכל להצטרף ולהעמיק את דבקותו בדת, אולם לא מצא כזו, לכן בשלב הראשון עזב את ביתו ועבר לסוכה בחצר ושם התחיל בחיי סגפנות יחסית לחיים בבית מגורים.
הוא חיפש מקורות השראה ומדריך רוחני אולם על פי המסופר בביוגרפיה שלו, באותה תקופה לא היו נזירים במצרים ולא היה לו מודל חיקוי שילמד אותו כיצד להיות נזיר, לכן למד מעט מכל אדם, בין היתר מאדם מבוגר שחי בפרישות בשולי כפר סמוך עוד מתקופת רדיפת דקיוס.
כשהרגיש אנטוניוס שחיים בחצר הבית לא מספיקים להגשמת רצונו להתבודד, עבר לשולי הכפר והמשיך לחפש אנשים שנאמר עליהם שיוכלו ללמד אותו דבקות מהי.
בין היתר מסופר עליו שלמד מאליהו, שתקופת התבודדותו במדבר שמשה לאנטוניוס השראה, וכן הושפע מתקופת ההתבודדות של ישו.
על מנת שלא ליפול למעמסה על אחרים, אנטוניוס עבד לסיפוק צרכיו הבסיסיים, ובשאר הזמן התפלל ללא הפסקה.
התפילה הייתה עבורו הדרך להסיט את המחשבות ולהילחם ביצר הרע.
מאנשים שונים הוא למד להתנהג בנדיבות, להתפלל בדבקות, לשלוט בכעסים, לשלוט ביצרים, לכבד אחרים, לצום, לישון על הארץ על מנת לצמצם את ההנאה שבשינה ואת שעות השינה, להתנהג בשפלות רוח וצניעות, ולהבליע את הגאווה.
המאבק בחסכים נראה בעיניו כניצחון על השטן כי הרצון לספק את החסכים, הרצון להתענג, בא לדעתו מהשטן.
ויתורים אלו (כלומר התנזרויות אלו) וההתמודדות עם הקושי שבוויתורים הם מידות הנזורה אותן טיפח.
לפי אתנסיוס, השטן שלח אליו שד שלבש דמות אישה ובא לפתות את אנטוניוס אולם אנטוניוס הצליח לעמוד גם בפיתוי זה.
אנטוניוס שהרגיש שהשטן מנסה לפתות אותו דיכא את הגוף שלו יותר ויותר, בנה לעצמו אורח חיים סגפני וקפדני יותר וכך הצליח לעמוד בפיתויים.
בין הדרכים בהן נקט – הוא נשאר ער כל הלילה וכך השד לא היה יכול להיכנס לחלומותיו, אכל רק פעם ביום אחרי השקיעה ולעיתים ויתר אף על ארוחה זו.
המזון שלו היה רק לחם, מלח ומים.
בעקבות כל זאת, אנשים התחילו לקרוא לו "אהוב האלוהים" מתוך הבנה שסגפנות היא דרך להתקרב אל האל.
אנטוניוס החליט לעשות צעד נוסף, ועבר לבית הקברות על גבול המדבר, להתבודד בתוך מבנה קבר שבו דימה לעצמו שהוא ממית עצמו בעודו בחיים.
הוא ניתק כל קשר אנושי שהיה לו חוץ מחבר אחד שהיה מביא לו אוכל ומים אחת לכמה ימים.
החיים על גבול המדבר היו עבור אנטוניוס מבחן נוסף של התגברות על פחדים, משום שעל פי האמונה המקובלת המדבר הוא ביתן של חיות חיות רעות והשדים (הדמון בלשונו) התגלמו בחיות כמו אריות, דובים, נמרים, שוורים, נחשים ועקרבים.
החבר שהיה מביא לו אוכל מצא אותו יום אחד מחוסר הכרה.
הוא הביא אותו לכנסייה שבכפר, שם טיפלו בו, אולם משחש אנטוניוס מעט יותר טוב, הוא מיהר לחזור לבית הקברות.
אחרי שבמלחמתו עם השדים הצליח להתגבר על החיות שראה בחשכה, ראה אנטוניוס קרן אור יורדת אליו בתוך המבנה החשוך.
האור גירש את השדים ואת הכאבים ואנטוניוס פירש זאת כאילו אלוהים עצמו בא לעזור לו.
אנטוניוס שאל את האל מדוע לא בא לעזור לו מוקדם יותר והתשובה שקיבל הייתה שהיה זה מבחן, ושהאל רצה לראות אותו נלחם בקשיים ומעכשיו ילווה אותו בדרכו.
מתוך כך מסיקים הוגי הדעות של הנצרות כי המאבק הוא חלק בלתי נפרד מהכשרתו של הנזיר ומהתקרבותו לאלוהים.
למחרת ההתגלות האלוהית פגש אנטוניוס את האיש הזקן שחי בפרישות בשולי כפר סמוך, אותו איש שפגש בתחילת התהליך כ-17 שנה קודם לכן וביקש ממנו להתלוות אליו למדבר.
הזקן השיב בשלילה הן מנימוק הגיל והן משום שהדבר לא מקובל.
מכאן מסיקים שאנטוניוס הוא הנזיר הנוצרי הראשון שהלך להתבודד במדבר תקופה של יותר ממספר ימים.
כעשרים שנים התגורר לבד על גבול המדבר והתקיים ממתנות מזון שהביאו לו מאנשים שחשבו אותו לקדוש.
בשנת 285 פרש אנטוניוס למדבר במצרים, לחיי בדידות, פרישות וסגפנות, ומעשהו זה נחשב כראשיתה של הנזורה הנוצרית.
אף כי היו נזירים לפניו (בהם פאולוס מתבי) והיו נזירים בני תקופתו, אנטוניוס היה הנזיר הראשון שראה את ההתבודדות כאידיאל.
לפרסום ולחשיבות שהוא זוכה בה אחראי גם אתנסיוס, בישוף אלכסנדריה שהעלה את סיפורו של אנטוניוס על הכתב.
במשך מאות שנים ועד ימינו משמשים תיאוריו של אתנסיוס מדריך לצעירים שמבקשים להפוך לנזירים.
המקום הראשון שאליו פנה אנטוניוס על מנת לחיות את חיי הנזירות הוא מדבר בשם "וואדי אל-נטרון" .
ואדי בו קיימים עדיין מספר מנזרים.
אנטוניוס מצא שם מצודה נטושה ושם התמקם, ועל פי המסופר כל השרצים שאכלסו את המצודה נסו ברגע שאנטוניוס הגיע למקום.
בששת החודשים הראשונים התבודד במצודה אולם שמועות אודותיו הגיעו לאנשים שבאו למקום והוא פתר מחלוקות בין אנשים ואף חולל ניסים, בעיקר בתחום ריפוי חולים.
אנטוניוס לא השתתף בטקסים שנערכו בכנסייה ואף לא בטקס המיסה, אך הדבר לא הפריע לציבור להתייחס אליו כאל סמכות דתית אלטרנטיבית לכנסייה ולהכיר בו כקדוש.
אנשים ששמעו עליו ורצו להקדיש עצמם לחיי התבודדות הגיעו למקום בו היה אנטוניוס, קיבלו אותו כמורה רוחני, קיבלו ממנו הדרכה בדבר דרך החיים וההגות והלכו להתבודד איש איש במקום אחר אם כי סמוך למקום בו היה אנטוניוס כך שיכלו להגיע אליו וללמוד ממנו.
כך נוצרה חברת הנזירים המתועדת הראשונה.
קבוצת נזירים היושבת בסמיכות גאוגרפית אחד לשני היא מנזר, כלומר המושבה שהתקבצה סביב אנטוניוס היא המנזר הנוצרי הראשון הידוע.
מאחר שהנהגת הכנסייה הנוצרית לא הייתה שבעת רצון מכך שיש קבוצה שלא משתתפת בטקסים ובתפילות, נדרשו הנזירים להתפלל תחת השגחת רועה רוחני (כומר) לפחות פעם אחת בשבוע.
היום הטבעי להתכנסות כזו היה יום ראשון ולכן פעם בשבוע, בימי ראשון, היו הנזירים מתקבצים למקום אחד, מביאים איתם את מה שייצרו באותו שבוע (לרוב סלי קש ומחצלות) וממירים את התוצרת בחומרי גלם ובאוכל.
הם היו סועדים סעודה משותפת בה קיבלו הנחיות רוחניות מנזיר בכיר והשתתפו יחד בתפילה ובטקס המיסה, וכך נוצרה למעשה צורת הנזירות המכונה לאורה.
כאשר קיסרי רומא מקסימינוס דאיה ודיוקלטיאנוס רדפו את הנוצרים, יצא אנטוניוס ב-311 לאלכסנדריה לעזור לנוצרים הנרדפים (או למות כמרטיר אם לא יצליח לעזור).
בתום גל הרדיפות חזר אנטוניוס למדבר ואיתו באו חסידים רבים חדשים.
כמו אנטוניוס ואנשיו היו עוד מתבודדים והמדבר המצרי הפך למקום ריכוז של נזירים.
ב-326 יצא אנטוניוס מהמדבר לעזור במאבק נגד המינות האריאנית.
אנטוניוס נחשב כקדוש בכל הכנסיות שמעמד הקדוש קיים בהן.
מכיוון שאנטוניוס נחשב לפטרון החולים בשלבקת חוגרת, נקראות השלפוחיות האופייניות למחלה באיטליה ובמלטה "אש אנטוניוס הקדוש".
אנטוניוס הקדוש מפדובה , הקרוי גם אנטוניוס הקדוש מליסבון, הוא קדוש בכנסייה הקתולית שנולד בליסבון כפרננדו מרטינס דה בוליוס למשפחה מכובדת, ומת בפדובה שבאיטליה.
אנטוניוס היה נזיר פרנציסקני, מטיף ותאולוג.
אנטוניוס הקדוש מפדובה נחשב לאחד ממורי הכנסייה ומכונה לעיתים "עושה הניסים" ועל שמו נקראת העיר סן אנטוניו שבטקסס.
אנטוניוס היה בן למשפחה אצילה ומכובדת ונקרא על שם אנטוניוס הגדול.
נגד רצון משפחתו, הצטרף בגיל 16 למנזר האוגוסטיני על שם וינסנט הקדוש בליסבון, שם עסק בחקר כתבי הקודש והספרות הלטינית.
ביקורי משפחתו וחבריו והמתנות שהביאו עימם הביכו אותו והוא ביקש לעבור למנזר סנטה קרוז בקואימברה, שהייתה אז בירת פורטוגל.
ב-1220 עבר למסדר הפרנציסקני ויצא לפעול כמיסיונר במרוקו.
אנטוניוס עזב את מרוקו בשל מחלה ונקלע בדרכו, בשל סערה, לסיציליה, וחי זמן מה באסיזי כנזיר מתבודד.
קיקרו מוראיס ביצע שחזור ממוחשב של פנים של הקדוש.
אנטוניוס מפאדובה מופיע באומנות בדרך כלל בלוית שושן פורח וספר תפילה, סמל לטהרתו ובלוית התינוק ישו.
המקור הוא ציוריו המוקדמים בהם הוא מהרהר בספר הפתוח בעמוד בו מופיע ציורו של התינוק ישוע או שישוע עומד על הספר, עם הזמן נעלם הספר וישוע הופיע כאטריביוט בידיו של אנטוניוס.
אנטוניוס הקדוש באזולז'וס על גבי חזית בית ברחוב הנס של אנטוניוס הקדוש בקרבת טירת סאו ז'ורז'ה
אנטונייטה סטלה (באיטלקית: Antonietta Stella; 15 במרץ 1929 – 23 בפברואר 2022) הייתה זמרת אופרה איטלקייה, סופרן ספינטו מן הטובות ביותר בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, ששמה נקשר בעיקר עם תפקידי ורדי ופוצ'יני.
סטלה, ילידת פרוג'ה, איטליה, למדה באקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא.
הופעתה הראשונה הייתה בספולטו ב-1950, כליאונורה בטרובדור של ורדי.
ב-1951 הופיעה באופרה של רומא כליאונורה בכוחו של גורל, גם היא של ורדי.
היא עברה חיש מהר בשירה בין ערי איטליה, נאפולי, פארמה, טורינו, קטניה, ורונה, ונציה ועוד.
הופעתה הראשונה בלה סקאלה, מילאנו, בתפקיד דסדמונה באותלו של ורדי, הייתה בשנת 1954, ושם המשיכה לשיר ולקצור הצלחות עד 1963, בתפקידים כגון ויולטה בלה טרוויאטה, אליזבטה בדון קרלו, אמליה בנשף מסכות, אאידה, טוסקה, מימי בלה בוהם, מדאלנה ב"אנדראה שנייה" של ג'ורדאנו, צ'ו-צ'ו-סאן במאדאם באטרפליי ועוד.
הנהלת המטרופוליטן תבעה אותה לדין ונאסר עליה להיכנס לארצות הברית במשך שנתיים.
בלה סקאלה, בשנת 1963, הסתלקה מהפקה של "הנערה מן המערב" של פוצ'יני, כנראה בגלל אי-התאמה בינה לבין הטנור פרנקו קורלי.
היא לא חזרה להופיע בלה סקאלה.
על הצלחתה של סטלה, כזו של רבות מן הזמרות הנודעות של שנות ה-50 וה-60, העיבה במידת מה התחרות בין מריה קאלאס לרנאטה טבאלדי, אבל היא בנתה לעצמה קריירה ראויה לציון והשאירה כמה הקלטות רבות ערך, שכללו יצירות כמו "לינדה די שאמוני", "הקרב על לניאנו", "האפריקאית" ו"סימון בוקנגרה".
היא השתתפה בהפקה של הטלוויזיה האיטלקית ל"אנדראה שנייה", מול מריו דל מונקו וג'וזפה טדאי בשנת 1955, שיצאה בהמשך ב-DVD.
אפשר גם לשמוע אותה בשידור של הרדיו האיטלקי ביצירתו של גספרה ספונטיני "אגנס פון הוהנשטאופן" (המבוצעת לעיתים נדירות), מול מונסראט קאבאייה.
השידור יצא על גבי תקליטור.
דוניצטי – "לינדה די שאמוני" – טוליו סראפין (פיליפס, 1956)
ורדי – הטרובדור – טוליו סראפין (DG 1962)
ורדי, לה טרוויאטה – טוליו סראפין EMI, 1955)
ורדי – נשף מסכות – ג'נאנדראה גאוואצני (DG, 1960)
ורדי – דון קרלו – גבריאלה סנטיני (DG, 1960)
ורדי – "סימון בוקנגרה" – פרנצ'סקו מולינרי-פראדלי (צ'טרה, 1951)
ג'ורדאנו – "אנדראה שנייה" – גבריאלה סנטיני (ENT, 1963)
פוצ'יני – לה בוהם – פרנצ'סקו מולינארי-פראדלי (פיליפס, 1957)
פוצ'יני - טוסקה – טוליו סראפין (פיליפס, 1957)
אנטוניוס ניקופולידס הוא כדורגלן עבר יווני ששיחק בעמדת השוער.
הוא השוער בעל המספר הרב ביותר של הופעות במדי הנבחרת היוונית, ונחשב לאחד השוערים היוונים הגדולים ביותר בכל הזמנים.
היום משמש כמאמנה של נבחרת יוון בכדורגל עד גיל 21.
ניקופולידס עשה את צעדיו הראשונים בכדורגל במועדון המקומי של עיר הולדתו, אנאגניסי ארטאס.
אחרי עונה אחת בלבד בקבוצה הבוגרת, עבר לשחק במועדון הפאר היווני, פנאתינאיקוס, בקיץ 1989. בקבוצתו החדשה, שימש בשנותיו הראשונות כמחליפו של השוער הפולני יוזף וואנדזיק.
ניקופולידס ערך את הופעת הבכורה שלו בפנאתינייקוס, במהלך עונת 1990–1991, במשחק הדרבי החם נגד אולימפיאקוס.
בשנת 1995, הוא עמד בשערה של פנאתינייקוס חמש פעמים כאשר הקבוצה זכתה באליפות ליגת העל היוונית, ובעונה שלאחריה שיחק 3 פעמים בשער, כשקבוצתו שמרה על התואר.
למרות כל זאת, רק בעונת 1997–1998, הוא קנה לעצמו מעמד של שחקן הרכב קבוע בקבוצה בגיל יחסית מבוגר, כשהיה בן 26. בשנת 2002, היה שותף להעפלתו של מועדונו עד לרבע הגמר של ליגת האלופות.
בעונת 2003–2004, ניקופולידיס איבד את מקומו בהרכב לקונסטנטינוס חלקיאס לאחר שהמשא ומתן שלו עם המועדון על חידוש חוזהו נכשל.
פנאתינייקוס הציעה לניקופולידס 400,000 אירו לעונה, הצעה שעל אף שנחשבה להעלאה, ניקופולידס הרגיש שההצעה לא משקפת ומפצה על התרומה שלו למועדון במשך 15 השנים שלפני כן.
אחרי שסירב להצעת החוזה, מאמנו כעס עליו והוריד אותו לשחק בקבוצת המילואים של המועדון עד לסוף העונה.
התקשורת ביוון, כמו גם אוהדי הקבוצה, תמכו כל העת בדעותיו של ניקופולידיס והטיחו האשמות בטיפול בנושא בפני נשיא המועדון.
קצת לפני טורניר יורו 2004, נפוצו שמועות ביוון שניקופולידס נמצא על סף חתימה במועדון היריב אולימפיאקוס.
יותר מאוחר אושר, שאכן חתם ביריבה העירונית לפני היורו, תמורת 600,000 אירו לעונה למשך שלוש שנים.
הוא אכן הצטרף לאולימפיאקוס רשמית, זמן קצר אחרי שזכה עם נבחרת יוון ביורו 2004. בקבוצתו החדשה זכה בשני דאבלים רצופים, וגם הצליח לשמור על שער נקי במשחק הדרבי הראשון שלו במדי אולימפיאקוס נגד קבוצתו הקודמת.
שתי האליפויות שלו באולימפיאקוס, הפכו אותו לשחקן היווני היחיד שזכה בשלוש אליפויות רצופות במדי שני מועדונים שונים.
ניקופולידס ידוע בשל יכולתו המדהימה לעצור בעיטות פנדל, ובעונת 2007–2008, הוא השווה את השיא היווני בעצירת פנדלים בעונה.
ניקופולידס ערך את הופעת הבכורה שלו עבור הנבחרת היוונית ב-18 באוגוסט 1999 מול אל סלוודור.
הוא שיחק בסיבובי המוקדמות של מונדיאל 2002, וזכה עם יוון ביורו 2004. ניקופולידיס הצטיין בשערה של יוון במהלך הטורניר בפורטוגל, בו שמר על שער נקי 6 פעמים, ולא ספג אף שער בשלושה משחקי הכרעה.
הוא גם נכלל בסגל המצטיין של הטורניר ולשוער המצטיין בו.
אחרי שלא הצליח להעפיל עם יוון למונדיאל 2006, ניקופולידס מונה לקפטן הנבחרת לאחר פרישתו של תיאודורוס זגורקיס.
אך אחרי תקופה קצרה, איבד את סרט הקפטן לאנגלוס באסינאס, עקב יכולתו החלשה בתבוסה 1–4 לטורקיה במרץ 2007, שהובילה להורדתו לספסל המחליפים.
במשחק הבתים במהלך טורניר יורו 2008 נגד רוסיה, ניקופולידיס שגה שגיאה חמורה וספג שער בעקבותיה, ויוון הפסידה במשחק 0–1 ובשל כך הודחה מן הטורניר.
ב-15 ביוני 2008, ניקופולידיס הכריז על פרישתו מן הנבחרת לאחר יורו 2008, ועד היום הוא מחזיק בתואר השוער בעל המספר הרב ביותר של הופעות בנבחרת הלאומית היוונית.
אנטוניו רמליו איאנש (בפורטוגזית: António dos Santos Ramalho Eanes, נולד ב-25 בינואר 1935) הוא פוליטיקאי פורטוגזי, גנרל בצבא פורטוגל, אשר במשך עשור שנים (1976–1986) כיהן כנשיא המדינה ה-16 והיה מהחשובים במבססי הדמוקרטיה בה.
נולד בעיירה אלקיינס שבקסטיליו ברנקו, מרכז פורטוגל, סמוך לגבול המזרחי עם ספרד, למשפחה קתולית.
הוריו: אנטוניו דוס סנטוס איאנש (António dos Santos Eanes) ומריה דו רוסריו רמליו (Maria do Rosário Ramalho).
בן 18 התגייס לצבא פורטוגל וטיפס בסולם הדרגות בצבא במהלך המלחמות הקולוניאליות הפורטוגזיות, עד לדרגת גנרל.
נשוי מאז 1970, למריה מנואלה (לבית דוארטה נטו) ואב לשני בנים.
כשפרצה מהפכת הציפורנים הפורטוגזית ב-1974, כנגד הדיקטטורה של מרסלו קייטנו, יורשו של אנטוניו דה אוליביירה סלזר, היה רמליו איאנש באנגולה, כחלק מהצבא הקולוניאלי שם.
הוא חזר לליסבון, השתתף במהפכה ובעקבות הצלחתה מונה על ידי ראשי הכת הצבאית לנשיא ה-RTP (הטלוויזיה הציבורית הפורטוגזית), בלי לפרוש מהצבא ומהכת השלטת.
ניסיון ההפיכה הקומוניסטי והבחירה לנשיאות
הבחירות הדמוקרטיות הראשונות בפורטוגל נערכו באפריל 1975, לאספה שתכונן את חוקתה החדשה של המדינה.
המפלגה הקומוניסטית הפורטוגלית (PCP) קיבלה בהן כ-13% בלבד מהקולות.
בנובמבר 1975, כשנה וחצי לאחר "מהפכת הציפורנים" וכחצי שנה לאחר הבחירות הדמוקרטיות הראשונות הללו, ניסה הפלג הקומוניסטי של הכת הצבאית, להשתלט על המדינה ולעצור את תהליך הדמוקרטיזציה.
רמליו איאנש עמד בראש הפלג הפרו דמוקרטי של הכת הצבאית, שהיה יותר סוציאל-דמוקרטי באופיו.
הוא ניצח בעימות כנגד הקומוניסטים וקיבע בכך את הכיוון הדמוקרטי והפרו מערבי של פורטוגל, לעשורים שלאחר מכן.
ביוני 1976, כחצי שנה לאחר דיכוי ניסיון ההפיכה הקומוניסטי נערכו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות לנשיאות פורטוגל, על פי חוקתה החדשה.
בבחירות אלה ניצח רמליו איאנש ברוב מוחץ של כ-62% מהקולות, משום שנתמך על ידי מרבית הכוחות הדמוקרטיים במדינה, מימין למפלגה הקומוניסטית.
שלושת המתחרים האחרים, נציגי המפלגה הקומוניסטית עצמה כמו גם הפלג השמאלי רדיקלי בכת הצבאית, התחלקו בשאר הקולות, כשזכו כל אחד בכ-14% ופחות.
רמליו איאנש החל לכהן כנשיא פורטוגל ב-14 ביולי 1976. בארבע השנים של הקדנציה הראשונה שלו, הוא הפקיד את ראשות הממשלה בידי אישים מהשמאל הדמוקרטי.
ממשלות אלה אמנם שמרו ומיסדו את הדמוקרטיה במדינה, אך המצב הכלכלי נותר גרוע וכתוצאה מכך נטתה דעת הקהל יותר ויותר ימינה.
בחירות 1979 ו-1980 לפרלמנט הפורטוגלי ביטאו תזוזה זו בדעת הקהל ולרמליו איאנש לא נותרה ברירה אלא להטיל את הרכבת שתי ממשלותיו לאחר מכן, על נציג הימין – מרכז במדינה.
למרות התזוזה ימינה, בסוף 1980 נבחר רמליו איאנש אישית, מחדש, לנשיאות פורטוגל ושוב ברוב מוחלט – כ-56% מהקולות.
בניגוד לבחירות לנשיאות ארבע שנים קודם לכן, הפעם, יריבו העיקרי היה נציג איחוד כוחות הימין – מרכז הדמוקרטי, אנטוניו סוארש קרניירו, שזכה בכ-40% מהקולות.
רמליו איאנש כיהן עד פברואר 1986 כנשיא פורטוגל, נציג השמאל הדמוקרטי, כאשר במחצית הראשונה של הקדנציה הזו הממשלות תחתיו נוטות בדרך כלל ימינה, בניגוד לעמדותיו שלו.
הרוב הפרלמנטרי של הימין-מרכז בפרלמנט, גם החליש במידה רבה את סמכויות הנשיא במדינה והגביר את כוחו הפוליטי של ראש הממשלה, שדרכו הייתה בדרך כלל מנוגדת לדרכו של רמליו איאנש באותן שנים.
עם זאת, בבחירות לפרלמנט הפורטוגלי ב-1983 חזרה המטוטלת ונעה שמאלה ורמליו איאנש יכול היה למנות את מריו סוארש מנהיג המפלגה הסוציאליסטית לראשות הממשלה.
ממשלת השמאל של סוארש שלטה בפורטוגל כשנתיים עד אמצע 1985 ונפלה גם היא, משנכשלה בתיקונו של המצב הכלכלי.
באותה תקופה כבר עמד רמליו איאנש לקראת סיום נשיאותו, בשל האיסור החוקתי להיבחר לנשיאות פורטוגל יותר מפעמיים ברצף.
הוא סמך על כך, שלמרות דעותיהם הדומות, לא יטילו עליו הבוחרים את האחריות לכישלונותיו הכלכליים של סוארש והקים מפלגת שמאל דמוקרטי משל עצמו – "מפלגת החידוש הדמוקרטי" ( Partido Renovador Democrático).
בבחירות אוקטובר 1985 זכתה אמנם מפלגתו החדשה של הנשיא, להישג, כשקיבלה כ-18% מהקולות (הנשיא עצמו כיהן עדיין עד 9 במרץ 1986), אבל אף גוש לא קיבל בבחירות אלה רוב וכתוצאה מפיצול המחנות, גם לא נוצרה מפלגת שלטון של ממש.
הממשלה שהוקמה – ממשלת שמאל – מרכז כללה גם את מפלגתו של רמליו איאנש, אבל הייתה ממשלת מיעוט בלתי יציבה, שהחזיקה מעמד כשנה וחצי בלבד.
נפילתה ובחירות יולי 1987 שבעקבותיה, סימנו גם את סוף דרכו הפוליטית של נשיאה ה-16 של פורטוגל.
מפלגתו קיבלה כ-5% בלבד מהקולות (לעומת כ-18% שנתיים קודם לכן) ואיבדה 38 מ-45 המקומות שהיו לה בפרלמנט הפורטוגזי.
הוא התפטר ממנה מיד לאחר התבוסה ומאז הוא ממשיך בפוליטיקה רק כחבר במועצת המדינה, גוף בו הוא מכהן עקב היותו נשיא נבחר לשעבר של פורטוגל.
אנטונין סוחור (בצ'כית: Antonín Sochor; 1914–1950) היה קצין בקורפוס צ'כוסלובקי שלחם במסגרת הצבא האדום במלחמת העולם השנייה.
גיבור לאומי בצ'כוסלובקיה וכן בעל תואר גיבור ברית המועצות.
בשנת 1948 פיקד על הבריגדה הצ'כית שהכשירה לוחמים לצה"ל מקרב יהודי צ'כוסלובקיה.
אנטונין סוחור נולד ב-16 ביולי 1914 במשפחה סלובקית בעיירה הכורים לוהברג (Lohberg) בנורדריין-וסטפאליה שבגרמניה, שם עבד אביו במכרה פחם.
בתום מלחמת העולם הראשונה חזרה משפחתו למקום הולדתו של אביו - העיירה דוכוב שבחבל הסודטים.
אנטונין סיים בית ספר מקצועי ועבד כפועל במפעל לייצור כלי זכוכית.
בשנת 1936 התגייס לצבא הצ'כוסלובקי.
במהלך שירותו הצבאי סיים קורס מש"קים ובתום שירות החובה המשיך לשירות בצבא הקבע.
כאשר השתלטה גרמניה הנאצית על צ'כוסלובקיה, עזב סוחור את הצבא וחזר לעיירת הולדתו.
במאי 1939 הוא נעצר על ידי המשטרה הגרמנית, הואשם בפעילות נגד המשטר ונכלא במחנה העבודה ליד לייפציג.
הוא הצליח להימלט מהמחנה ולעבור את הגבול לפולין.
בפולין הצטרף סוחור אל שורותיו של הלגיון הצ'כוסלובקי בפיקודו של לודביק סבובודה.
בסוף ספטמבר 1939 סוחור יחד עם שארי חברי הלגיון נפל בשבי הצבא האדום, אשר פלש לפולין במסגרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
הוא הוחזק במחנות מעצר שונים בברית המועצות.
בפברואר 1942 היה סוחור בין המתנדבים הראשונים אל הגדוד הצ'כוסלובקי שהוקם על ידי לודביק בברית המועצות.
הגדוד הצ'כוסלובקי סבלה ממחסור בקצינים, לכן סוחור, כבעל ניסיון פיקודי וסמל לשעבר, עבר הסמכה מזורזת לקצונה והועלה לדרגת סגן משנה.
הוא מונה למפקד מחלקת הסיור של הגדוד.
בתחילת מרץ 1943 השתתף סוחור עם מחלקתו בפעילות הקרבית הראשונה של הגדוד ליד כפר סוקולובו (Соколово) שבמחוז חרקוב.
בקרב זה נפצע סוחור, אך למרות הפציעה המשיך לפקד על מחלקתו.
על תפקודו בקרב סוקולובו הוא עוטר ב"צלב המלחמה הצ'כוסלובקי" ובעיטור הדגל האדום הסובייטי.
ביולי 1943 הוא הועלה לדרגת סגן ומונה למפקד פלוגה בגדוד הראשון של החטיבה הצ'כוסלובקית ה-1.
בנובמבר 1943, בעת הקרב על העיר קייב, הייתה פלוגתו של סוחור בין היחידות הראשונות שצלחו את הנהר דנייפר, ופרצו את קווי ההגנה הגרמנים בגדה המערבית של הנהר.
חייליו של סוחור, רכובים על טנקים, הצליחו להסתנן אל העורף הגרמני, ולתקוף באופן מפתיע את הכוח הגרמני, אשר מנע את התקדמות ההתקפה של הכוחות הסובייטיים באותו האזור.
על אומץ ליבו וכושר מנהיגותו בקרב זה העניק הפיקוד הסובייטי לאנטונין סוחור את התואר "גיבור ברית המועצות".
לאחר שחרור קייב הוא השתתף בקרבות לשחרור החלק המערבי של אוקראינה.
באפריל 1944 הועלה לדרגת סרן ומונה למפקד גדוד חי"ר ממוכן.
בספטמבר 1944, בעת הקרב על מעבר דוקלה בהרי הקרפטים סוחור נפצע קשה בעת שהוביל באופן אישי את חייליו להתקפה על עמדה גרמנית מבוצרת.
בתום תקופת החלמה של כמה חודשים הוא חזר לשירות, אך כבר לא לקח חלק פעיל בלחימה, אלא שירת בתפקידי מטה בעורף.
לאחר סיום המלחמה המשיך סוחור לשרת בצבא.
בשנים 1945 -1947 למד במכללה לפיקוד בפראג, כשסיים את לימודיו – קיבל תפקיד במטה הכללי.
בשנת 1948 הוא מונה למפקד מחנה אימונים עבור הבריגדה הצ'כית בעיירה ולקה שטרלנה, אשר הוקם על ידי קצינים יהודים ששירתו בצבא הצ'כוסלובקי בתמיכת ממשלת צ'כוסלובקיה והממשלה הזמנית בישראל.
הוא אף ביקר בישראל ונפגש עם אנשי הצבא והממשל בארץ לצורך תיאום הפעילות בצ'כוסלובקיה.
כעבור כמה חודשים התקררו היחסים בין ישראל לבין הצ'כוסלובקיה הקומוניסטית והמחנה פורק.
סוחור חזר לתפקידו הקודם במטה הכללי.
בספטמבר 1949 הוא מונה למפקד בית הספר לקציני חי"ר בעיר מילוביצה (Milovicích).
ביולי 1950 הועלה לדרגת לוטננט קולונל.
בלילה בין 15 ל-16 ביולי 1950, במהלך תרגיל צבאי, המכונית בה נסע התנגשה עם משאית, וכתוצאה מכך הוא נפצע אנושות.
כעבור כמה שעות מת מפצעיו.
נקבר בבית העלמין אולשני בפראג.
בשנת 1955, קודם (לאחר מותו) לדרגת גנרל-מיור.
במהלך שירותו עוטר אנטונין סוחור ב-12 עיטורים שונים של מדינות שונות: שישה צ'כוסלובקיים, שניים סובייטיים, שניים רומניים, פולני אחד ויוגוסלבי אחד.
על שמו קרויים רחובות בערים ועיירות רבות בצ'כיה ובסלובקיה.
כמו כן נקראו רחובות על שמו בעיר חרקוב באוקראינה ובעיר בוזולוק במחוז אורנבורג שברוסיה.
אנטוניוס וקלאופטרה היא טרגדיה מאת ויליאם שייקספיר, שנכתבה בערך ב-1606 והוצגה לראשונה כנראה ב-1607, המגוללת את סיפור אהבתם ומותם של מרקוס אנטוניוס וקלאופטרה מלכת מצרים.
המקור העיקרי עליו התבסס הכותב היה "חיי אישים" לפלוטרכוס, וניכרת השפעה חזקה של האינאיס לוורגיליוס.
קלאופטרה במחזה נחשבת לאחת הדמויות הנשיות הסבוכות והמרובדות ביותר ביצירתו של שייקספיר.
על בסיס היצירה נכתוב יצירות נסופות לרבות אופרה "קלאופטרה".
הטריומוויר מרקוס אנטוניוס מאוהב כליל בקלאופטרה ושוכח את חובותיו.
אוקטביאנוס קורא לו חזרה לרומא כדי להילחם בשודדי הים, והוא שב למרות תחנוניה של קלאופטרה.
הוא משוכנע להתחתן עם אחותו הצעירה של אוקטביאנוס, אוקטביה.
מלכת מצרים זועמת אך נרגעת כשהיא מבינה שאשתו לא משתווה לה.
אוקטביאנוס ולפידוס מערימים על אחד השודדים, משקים אותו בחגיגה לכבוד השלום ביניהם ורוצחים אותו.
הוא שב למצרים, מכתיר עצמו לשליט מזרח הרפובליקה הרומית ומתכונן עם קלאופטרה למלחמה, אף שחוזה עתידות הזהירו שיוכה שוק על ירך אם יצא נגד אוקטביאנוס.
למרות יתרון הצי של אויבו, הוא יוצא למערכה ימית.
במהלך קרב אקטיום נסוגה המלכה עם ספינותיה, ואנטוניוס שט בעקבותיה ומפקיר את אנשיו לתבוסה.
הוא זועם על משוגותיה של קלאופטרה אך לא מפסיק לאהוב אותה, ועודו נחוש להוסיף ולהילחם.
אוקטביאנוס מביס אותו שוב, והפעם אנטוניוס מאשים את המלכה בתבוסתו.
היא מחליטה לזייף את מותה ומסתגרת בחדרה, בהנחה שימהר לראותה וכך תוכל להפיס את דעתו.
כשהמצביא שב ושומע על כך, הוא נופל על חרבו אך לא מת מיד.
הוא מובא אל קלאופטרה ומת בזרועותיה.
כשהיא שומעת שאוקטביאנוס רוצה להציגה לראווה בטריומף שלו, היא מתאבדת באמצעות נחש ארסי עם משרתותיה.
שליטה החדש של רומא עומד מעל גופתה בתערובת של ניצחון ואהדה, ומורה לקבור אותה ואת אנטוניוס ביחד.
אנטוניטה, נסיכת בראונשווייג-לינבורג , הייתה חותנתם של פרידריך השני, מלך פרוסיה ופרדריק החמישי, מלך דנמרק.
אנטוניטה נולדה בוולפנביטל ב-14 באפריל 1696 ללודוויג רודולף, דוכס בראונשווייג-לינבורג ולכריסטינה לואיזה, נסיכת אטינגן-אטינגן, בתם של אלברכט ארנסט הראשון, נסיך אטינגן-אטינגן וכריסטינה פרדריקה מווירטמברג.
אחותה הבכורה אליזבת כריסטינה מבראונשווייג-וולפנביטל הייתה אשתו של קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואמה של הקיסרית מריה תרזה, ואילו אחותה שרלוטה כריסטינה, נסיכת בראונשווייג-לינבורג הייתה כלתו של פיוטר הגדול.
ב-15 באוקטובר 1712 התחתנה אנטוניטה עם פרדיננד אלברכט השני, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל.
הנישואים היו מוצלחים, ונולדו להם 13 ילדים.
לאנטוניטה היו קשרים חמים עם סופיה דורותיאה, מלכת פרוסיה ובתה וילהלמינה, נסיכת פרוסיה, ובשנת 1733 התחתנו שתי בנותיה עם שני בניה של סופיה דורותיאה; אליזבת כריסטינה מבראונשווייג-וולפנביטל-בפרן התחתנה עם פרידריך, נסיך הכתר של פרוסיה, ולואיזה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל (1722–1780), התחתנה עם אוגוסט וילהלם, נסיך פרוסיה.
בשנת 1735 מת בעלה פרדיננד אלברכט השני, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל, ובנה קרל הראשון, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל עלה לשלטון במקומו, וב-6 במרץ 1762 מתה אנטוניטה בביתה בבראונשווייג.
ב-15 באוקטובר 1712 התחתנה אנטוניטה עם פרדיננד אלברכט השני, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל, ממנו נולדו לה 13 ילדים:
קרל הראשון, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל (1713–1780), התחתן עם פיליפינה שרלוטה, נסיכת פרוסיה
אנטון אולריך, דוכס בראונשווייג (1714–1774), התחתן עם קתרינה כריסטינה, נסיכת מקלנבורג-שוורין
אליזבת כריסטינה מבראונשווייג-וולפנביטל-בפרן (1715–1797), התחתנה עם פרידריך השני, מלך פרוסיה
לודוויג ארנסט, דוכס בראונשווייג-לינבורג (1718–1788)
לואיזה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל (1722–1780), התחתנה עם אוגוסט וילהלם, נסיך פרוסיה
סופיה אנטוניה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל (1724–1802), התחתנה עם ארנסט פרידריך, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד
יוליאנה מריה מבראונשווייג-וולפנביטל (1729–1796), התחתנה עם פרדריק החמישי, מלך דנמרק
אנטוניו רוקאבינה (בסרבית: Антонио Рукавина, באנגלית: Antonio Rukavina, נולד ב-26 בינואר 1984 בבלגרד שביוגוסלביה) הוא כדורגלן עבר סרבי ששיחק בעמדת המגן הימני.
רוקאבינה שיחק כנער במועדון הסרבי פ.ק.
בז'אנייה, ובשנת 2002 החל לשחק בקבוצה הבוגרת.
בעונת 2002/03 סייע רוקאבינה לקבוצה להעפיל אל ליגת המשנה של סרביה ומונטנגרו, וסייע לה להתבסס בליגה זו.
בעונת 2005/06, היה לרוקאבינה חלק משמעותי בעליית המועדון אל ליגת העל הסרבית.
את עונת 2006/07 פתח רוקאבינה בבז'אנייה, אך בינואר 2007 עבר לפרטיזן בלגרד מליגת העל הקרואטית, ביחד עם חברו לבז'אנייה, ז'רקו לזטיץ'.
עד לתום עונת 2006/07 רוקאבינה כבר ביסס את עצמו בהרכב פרטיזן בלגרד, והבקיע שלושה שערי ליגה.
בעונת 2007/08 מונה רוקאבינה לקפטן פרטיזן בלגרד על ידי המאמן מירוסלב ג'וקיץ'.
בסיום עונה זו זכתה פרטיזן בלגרד באליפות, אך רוקאבינה לא סיים את העונה בקבוצה, משום שחתם בינואר 2008 בבורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה.
בפברואר 2008 ערך רוקאבינה את הופעת הבכורה בבונדסליגה במדי בורוסיה דורטמונד, בתיקו 3-3 מול דיסבורג, ועד לתום העונה ערך בסך הכל 14 הופעות, וסיים עם הקבוצה במקום ה-13 המאכזב בבונדסליגה.
עם זאת, רוקאבינה הגיע עם דורטמונד לגמר הגביע הגרמני, בו הפסידה קבוצתו 1–2 לבאיירן מינכן בהארכה, במשחק בו הוחלף רוקאבינה בדקה ה-79 על ידי דלרון באקלי.
באוגוסט 2008 שיחק רוקאבינה 90 דקות במשחק הסופר קאפ הגרמני, בו ניצחה דורטמונד 1–2 את באיירן מינכן וזכתה בתואר.
במשחק זה החל רוקאבינה לשתף פעולה בהגנה עם בן ארצו נבן סובוטיץ'.
עם זאת, רוקאבינה ערך רק חמש הופעות במחצית הראשונה של עונת 2008/09, ובינואר 2009 הושאל לחצי עונה למינכן 1860 מהבונדסליגה השנייה.
בתום עונת 2008/09, הפכה עסקת ההשאלה לעסקת טרייד, כשרוקאבינה חתם במינכן 1860 לשלוש שנים, בעוד שסוון בנדר עבר ממינכן 1860 לבורוסיה דורטמונד.
רוקאבינה שיחק שלוש עונות נוספות במינכן 1860, עד לתום עונת 2011/12. בכל תקופתו במינכן 1860 היה רוקאבינה שחקן הרכב משמעותי ומיעט מאוד להחמיץ משחקים, אך קבוצתו לא הצליחה להתרומם מעבר למרכז הטבלה, למעט העונה האחרונה של רוקאבינה בקבוצה, בה סיימה במקום השישי.
ביולי 2012 חתם רוקאבינה בויאדוליד מהלה ליגה הספרדית על חוזה לשלוש שנים, וחזר לשחק תחת מירוסלב ג'וקיץ', שהיה מאמנו בפרטיזן בלגרד.
באוגוסט 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בניצחון 0–1 על ריאל סרגוסה.
בעונת הבכורה שלו במועדון, 2012/13, סיימו ויאדוליד ורוקאבינה במקום ה-14 בליגה.
בעונה השנייה, 2013/14, סיימו ויאדוליד ורוקאבינה במקום ה-19 ונשרו אל ליגת המשנה הספרדית.
בתום עונה זו, עזב רוקאבינה את ויאדוליד, בה ערך 71 הופעות ליגה והבקיע שני שערים, וחתם בויאריאל מהלה ליגה.
בעונת הבכורה שלו בויאריאל, 2014/15, ערך רוקאבינה 21 הופעות ליגה, וסיים עם הקבוצה במקום השישי בליגה הספרדית.
רוקאבינה הגיע עם ויאריאל באותה עונה עד שמינית גמר הליגה האירופית, שם הודחה הקבוצה על ידי סביליה.
בעונת 2015/16 רוקאבינה ערך 18 הופעות ליגה עם ויאריאל, וסיים עם הקבוצה במקום הרביעי בליגה הספרדית, ועשר הופעות נוספות בליגה האירופית, שם הגיעו ויאריאל ורוקאבינה עד לחצי הגמר, והודחו על ידי ליברפול.
בעונת 2016/17 מיעט מאוד רוקאבינה לשחק, בעונה בה ויאריאל סיימה חמישית בליגה, הודחה בפלייאוף ליגת האלופות על ידי מונקו ולאחר שצלחה את שלב הבתים של הליגה האירופית, הודחה בשלב הנוק אאוט הראשון על ידי רומא.
רוקאבינה ערך שש הופעות במסגרות האירופיות באותה עונה.
בעונת 2017/18 חזר רוקאבינה לשחק בתדירות גבוהה יותר וערך 17 הופעות ליגה, וסייע לקבוצה לסיים במקום החמישי בליגה.
בליגה האירופית צלחו ויאריאל ורוקאבינה באותה עונה את שלב הבתים, אך על ידי ליון בשלב הנוק אאוט הראשון.
ביולי 2018 חתם רוקאבינה באסטנה הקזחית.
בנובמבר 2021 הודיע על פרישה ממשחק.
רוקאבינה שיחק בנבחרות הצעירות של סרביה, ובשנת 2007 השתתף עם נבחרת סרביה בכדורגל עד גיל 21 באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2007, והגיע עמה עד הגמר, בו הפסידה סרביה 1–4 לנבחרת המקבילה של הולנד.
ביוני 2007 ערך רוקאבינה את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת סרביה, כששיחק 90 בניצחון 0–2 על נבחרת פינלנד, במסגרת מוקדמות יורו 2008. בשנת 2010 נכלל רוקאבינה בסגל הסרבי למונדיאל 2010, אך לא ערך בו אף הופעה.
סרביה הודחה במונדיאל זה בשלב הבתים.
רוקאבינה המשיך לערוך הופעות במדי הנבחרת הסרבית, אך כשל להעפיל עמה ליורו 2012, מונדיאל 2014 ויורו 2016.
סרביה ורוקאבינה העפילו למונדיאל 2018, לאחר שסיימו את בית המוקדמות שלהם במקום הראשון.
רוקאבינה נכלל בסגל הסרבי למונדיאל.
במשחק הראשון בשלב הבתים של המונדיאל, בו ניצחה סרביה 0–1 את נבחרת קוסטה ריקה, נכנס רוקאבינה כמחליף בדקה ה-83 במקומו של דושאן טאדיץ'.
במשחק השני, בו הפסידה סרביה 1–2 לנבחרת שווייץ, לא שותף רוקאבינה.
במשחק השלישי, בו הפסידה סרביה 0–2 לנבחרת ברזיל, שיחק רוקאבינה 90 דקות.
סרביה ורוקאבינה הודחו גם במונדיאל זה בשלב הבתים.
אליפות ליגת העל הסרבית: 2007/08
אנטוניוס דיוגנס היה מחברו של רומן עתיק ביוונית ששמו "הפלאים שמעבר לתולה" (Τὰ ὑπὲρ Θoύλην ἄπιστα).
חוקרים מיקמו אותו בסוף המאה ה-1 לספירה, אך זמנו לא היה ידוע אפילו לפוטיוס, שכתב תקציר של הרומן.
הרומן כלל 24 ספרים ונכתב בצורה של דיאלוג על מסעות.
הוא זוכה לשבחים רבים מפוטיוס על סיפורו החיוני, בהירותו וחינניות התיאורים שבו.
חוקרים נוטים לקבל זאת כנתון שלוקיאנוס מסאמוסאטה ראה לנגד עיניו בעיקר את יצירתו של דיוגנס כשכתב את הפרודיה המהוללת שלו, "סיפורים אמיתיים" (Verae Historiae).
הידע הנוכחי על תוכן הרומן מקורו בביבליותקה של פוטיוס, שהשאיר סיכום קצר בכרך הארוך של מה שמומלץ לקרוא, "מיריוביבלוס", שאותו יצר עבור אחיו הבטל, טראסיוס, כדי לאפשר לו לבחור אילו ספרים לקרוא.
שרדו בחלקם גם שני קטעים אצל פורפיריוס, שם הרומן משמש כמקור היסטורי לחיבורו "חיי פיתגורס", אך אף אחד מהקטעים הללו אינו מועיל מאוד לגבי העלילה.
עם זאת, מעט קטעי הפפירוס ששרדו מהרומן, חושפים כמה היבטים של המבנה והתוכן.
אף על פי שפוטיוס משבח מאוד את היצירה, הן בשל בהירות הסגנון שלה והן בשל אמינות העלילה שלה, תקציר התוכן שהוא מביא יוצר רושם מבלבל, בעיקר בגלל דרגות הסיפור המרובות המסודרות זו על גבי זו: סיפור בתוך סיפור ויותר ממספר אחד.
הרומן מתחיל בשכבה חיצונית, בה המחבר כותב על בחור רומי מסוים, פאוסטינוס, המספר על מסעותיו בחיפוש אחר ספרים.
הוא אפילו יוצא לעיר צור שבלבנון, בחיפוש אחר פלאות עבור אחותו איסידורה, שבעיקרון אוהבת לקרוא ספרים.
מכתב תואם של המחבר בא לאחר הקדשה לאחותו שלו, שגם שמה איסידורה.
המסגרת הראשונה של הרומן, לעומת זאת, היא למעשה מכתב, שהתגלה מן הסתם על ידי פאוסטינוס.
הוא נכתב על ידי יווני, בלאגרוס, שהיה חבר במשמר סומאטופילאקס, שיש עדות היסטורית על היותו בשירותו של אלכסנדר מוקדון.
בלאגרוס שולח את המכתב לאשתו פילה - גם היא אישיות היסטורית - שהיא בתו הבכורה של אנטיפטרוס.
בלאגרוס מדווח כי לאחר כיבוש צור, חייל ניגש לאלכסנדר והודיע לו על תגלית די מוזרה.
בתגובה לכך, בליווי הגנרלים שלו הפאיסטיון ופרמניון, אלכסנדר צעד לתוך היפוגאום, שהכיל מספר סרקופגים עשויים אבן.
אלה היו מעוטרים בכתובות מוזרות:
"מנאסון, בנו של מנטיניאס חי 66 שנים, ואז 71 שנים"
"אריסטיון, בנו של פילוקלס חי 47 שנים, ואז 52 שנים"
"מנטיניאס, בנו של מנאסון חי, 42 שנים, ואז 706 לילות"
"דרקיליס, בתו של מנאסון חיה, 39 שנים, ואז 760 לילות"
"דייניאס הארקאס, חי 125 שנה"
כך, הקוראים מתוודעים לדמויות המשמעותיות של הרומן.
ואז נמצאה קופסת עץ ברוש בין השרידים, עם הכיתוב: "הו, זר, הפותח את זה, למד מהנסים".
אלכסנדר ובני לווייתו כמובן פתחו אותה, ומצאו בה את הסיפור של דייניאס ודרקיליס, המהווה את הנרטיב העיקרי של הרומן.
בנרטיב הזה, שני ילידי ארקאדיה יוונים, דייניאס ובנו דמוכארס, יוצאים למסע אל הקצוות החיצוניים ביותר של אויקומנה.
מעבר לים השחור הם מגיעים למעיינות של הנהר טנאיס ולהרים הריפאים.
ואז הם ממשיכים במסעם אל האוקיינוס החיצוני.
לאחר מסע ארוך על פני "אוקיינוס" - שבמסגרתו מצטרפים אליהם שלושה חברים למסע ששמם קרמאנס, מניסקוס ואזוליס - הם מגיעים סוף סוף לאי האגדי "תולה" (Thule, אולי איסלנד, איי פארו, שטלנד או נורווגיה).
שם הם מוצאים אשת אצולה פיניקית בשם דרקיליס, ילידת צור.
דרקיליס ודייניאס מתאהבים זה בזה.
אז היא חושפת בפניו את גורלם ההרפתקני אך העצוב והמפותל למדי שלה ושל אחיה מנטיניאס.
שנים לאחר מכן, דייניאס זקן מגלה את סיפורם של דרקיליס ומנטיניאס, כמו גם את חוויותיו שלו, לקימבאס, שליח של הברית הארקדית, שנשלח לצור כדי לזמן את דייניאס בחזרה הביתה.
כך נודע לקוראים על מה שעבר על ילדיו של מנאסיון, דרקיליס ומנטיניאס, לאחר שהוריהם ברחו מהתוכניות של הנבל של הרומן, כוהן מצרי בשם פאפיס, שמשתלט בערמומיות על ביתו העשיר של מנאסיון.
בתחילה מגלה הכוהן הרע הזה הכרת תודה כלפי מיטיביו.
אך עד מהרה הוא מחולל שמות בבית האצילי ומביא אומללות, במיוחד לשני האחים.
ההורים הטובים נופלים לשינה דמוית מוות לאחר שילדיהם מעניקים להם נוסחת קסם מיטיבה לכאורה, שסופקה להם על ידי פאפיס.
מכיוון שהאחים סבורים שרצחו את הוריהם, הם בוחרים לברוח בצער, ראשית מגיעים לרודוס וכרתים, ואז ממשיכים לארצותיהם של הטירהנים והקימרים.
שם, בעומק ארץ הברברים ובקצה העולם הידוע, דרקיליס מוצאת את הכניסה להאדס, שם היא פוגשת משרתת שנפטרה בשם מירטו, ממנה היא לומדת סודות מהעולם התחתון.
בחזרתם מהאדס, מגיעים דרקיליס ובני לווייתה, קרילוס ואסטראיוס, ל"קבר הסירנה".
הסיפור כאן מסתבך יותר מכיוון שהוא מכניס חלקים מחייו של פיתגורס - אלה שצוטטו על ידי פורפיריוס בביוגרפיה שלו על פיתגורס.
אסטראיוס מסביר כיצד במהלך מסע, מנסארכוס, אב חורג של פיתגורס, הבחין ביכולותיו החריגות של הילד שהפך לפילוסוף כשהתבונן בו שוכב תחת צפצפה לבנה, מביט בשמש מבלי למצמץ.
הצפצפה טפטפה טל מזין מצינור קטן.
בהתחבב עליו ילד הפלא הזה, זעק מנסארכוס ולקח את הילד אתו.
על האי סאמוס הוא הפקיד את הילד לטיפולו של אזרח מקומי בשם אנדרוקלס.
בסופו של דבר אנדרוקלס אימץ את הילד, לו קרא בשם אסטראיוס, וגידל אותו יחד עם בניו הביולוגיים אונוסטוס, טירהנוס ופיתגורס.
אסטריוס מספר כעת כיצד אנדרוקלס לקח על עצמו את חינוכו של פיתגורס, והכשיר אותו בנגינה על הלירה, בהיאבקות ובציור.
ואז הפילוסוף אנכסימנדרוס ממילטוס לימד את הילד את החוכמה העמוקה ביותר של המצרים, הערבים, הכשדים והעברים (במידה ואנטוניוס דיוגנס אכן חי בסוף המאה ה-1, זהו אחד האזכורים הראשונים של המושג "עברים" בספרות הפגנית).
אסטראיוס עצמו הועבר לידיו שלפיתגורס, שלאחר מבחן פיזיונומי קיבל אותו כתלמיד.
בכך מסתיים הדיווח של אסטראיוס - שהוא ציטוטו של פורפיריוס את אנטוניוס דיוגנס על חיי פיתגורס, ובו משתקף גם מה שאסטראיוס שמע מאת אישה בשם פילוטיס בנוגע לפיתגורס ותורתו.
משהושלם המעקף הזה בסיפור, החברים הקיימים בקבוצת דרקיליס, קרילוס ואסטראיוס מגיעים לאיבריה, תחילה לעיר שתושביה עיוורים בשעות היום, אך יכולים לראות בלילה.
בעזרתו של חליל, אסטראיוס פוגע באויביהם, הקלטים צמאי הדם והטיפשים, שהקבוצה בורחת מהם על ידי שינוי צבעי הסוסים שלהם, ובורחת לאקיטאניה.
אסטראיוס מוערך במיוחד מכיוון ש"התמלאות" עיניו נחשבת כתואמת להתמלאותו של הירח.
שינויי הירח מסדירים את שינוי השלטון בין מלכי המקום.
דרקיליס מתרשמת מהארטברים , שנשותיהם יוצאות למלחמה בזמן שהגברים נשארים בבית ודואגים למטלות הבית.
איכשהו האסטורים משתלטים על קרילוס ודנים אותו למוות כעונש על חוב ישן, וכך הוא מת.
קבוצת דרקיליס חוזרת לאיטליה ולסיציליה.
אך היא נתפסת בהר אריקס ונלקחת לפני איינסידמוס, הרודן של לאונטינוי.
בחצרו של הרודן הם מתעמתים למורת רוחם עם פאפיס, הנבל המצרי.
אך דרקיליס, לשמחתה, גם פוגשת את אחיה האבוד, מנטיניאס, שחווה בעצמו מסע משונה עוד יותר, כשנסע לקצה העולם ומעבר לו.
כעת הוא מספר לאחותו על המסע הזה למעלה אל תחומי השמש והירח (זהו הסיפור שנראה שלוקיאנוס מסאמוסאטה עשה עליו פרודיה בחיבורו "היסטוריה אמיתית").
האחים שהתאחדו בורחים מפאפיס, ולוקחים איתם כמה מספרי הקסמים שלו וכן קופסה עם צמחים קסומים.
הם נמלטים אל רגיון ולאחר מכן אל מטפונטיון , מרכז ללימודי פיתגורס, שם הם נפגשים עם אסטראיוס פעם נוספת.
הם ממשיכים איתו ונוסעים עד לארצות הגטים והתראקים, שם הם נתקלים בחכם התראקי (וכנראה גם הפיתגוראי) זלמוקסיס.
זלמוקסיס מנבא שהאחים יגיעו סוף סוף לתולה, שם יכפרו על הפשע שביצעו שלא בכוונה כלפי הוריהם באמצעות סבל רצון של גורל דומה.
אז האחים יוצאים לתולה, עדיין נרדפים על ידי פאפיס הרשע, שמתעמת איתם שוב.
בעודו מטיל כישוף, הוא יורק על פניהם.
זה גורם להם שינה דמוית מוות שממנה הם יכולים להתעורר רק לאחר כל שקיעה.
תרוסקאנס, תושב תולה ועד לרצח לכאורה שבוצע על ידי דרקיליס ואחיה, הורג את פאפיס יחד עם עצמו.
עם זאת, מכיוון שמאמינים כי האחים מתים, הם מקבלים אנדרטה ונקברים.
וכך מסתבר שהכישוף של פאפיס נמשך רק בשעות היום, כאשר האחים חיים וקיימים במשך הלילה.
בהמשך, בן לוויתם של האחים, אזוליס, והמטיילים הארקדיים, דייניאס ודמוכארס, מתחילים ללמוד את ספרי הקסמים של פאפיס.
הם מחפשים את האמצעים לשחרר את דרקיליס ומנטיניאס מהקללה הרודפת אותם, בתקווה גם לעזור להורים של השניים, שככל הנראה סובלים בעיר צור ממצב דומה של מוות חי.
בסופו של דבר כל הקבוצה, כולל האחים, חוזרים לצור.
אבל דייניאס, שנסע עם קרמאנס ומניסקוס, שוב תועה מהיעד, ומוצא את עצמו צפונה יותר.
אלה נכנסים לשטח הלילה הנצחי ומגיעים לבסוף לירח, שם נפגשים שלושת המטיילים עם הסיבילה.
היא מעניקה להם את מילויה של בקשה אחת לכל אחד.
דייניאס פשוט מבקש לחזור לדרקיליס אהובתו בצור, והדבר מוענק לו.
לאחר שנרדם - כמו שעושה יוליסס בסכריה - דייניאס מתעורר בצור, שם בסופו של דבר כולם מתאחדים באושר.
ניתן לשער, שבנקודה זו הסיפור מוצא את דרכו בחזרה דרך אחת או יותר מהמסגרות והסופים המסודרים זה בתוך זה.
זוהי יצירה מקיפה בת 24 ספרים, שרק תקציר שלה נכתב על ידי פוטיוס.
לכן נראה רק סביר שתוכן תקצירו של פוטיוס אינו תואם את היקפו האמיתי של הרומן.
ההנחה היא שחלק מהותי מתוכן היצירה הוקדש לחומר פרדוקסוגרפי הקשור למקומות ולעמים הנזכרים בה ורובו נשמט בתקציר של פוטיוס, שהרי על אף מורכבותה של העלילה, לא נראה כי היא ארוכה מספיק כדי למלא מספר כה גדול של ספרים.
ההנחה נתמכת גם על ידי פוטיוס עצמו, שמודה במפורש בכך שהבחין בסטיות.
בכל הקשור לפרשנות ולסיווג היצירה, המחקר עוסק בעיקר בשתי שאלות הקשורות זו בזו.
ברור כי תורת הפיתגוראים ממלאת תפקיד מסוים ברומן - אך כיצד הוא היה אמור להיקרא מלכתחילה?
האם הוא נקרא בקלילות, כרומן מסתורי, כסיפור אהבה, או אפילו כיומן מסע רגיל?
ניתן להצביע על כמה אזכורים לדת הפיתגוראית, ובהתאם לכך לא לפרש את הרומן באופן בלעדי כספר מסתורין.
אולם מנקודת מבט זו עולה שאלה נוספת: אם הקשר בין הפרודיה "סיפורים אמיתיים" של לוקיאנוס ל"נפלאות מעבר לתולה" אינו מוטל בספק, אזי מה טיבה של הפרודיה?
האם הלעג מכוון כנגד הז'אנר של סיפורת מסע פסאודו-היסטורית או שמא כנגד הנימה הדתית המסוימת של הרומן?
ואם כך, האם לוקיאנוס מבקר את המקבץ הרחב יותר של רעיונות פיתגוראים, או שהוא מתנגד לכת מסוימת?
הבעיה בבסיסה היא היעדרו של טקסט מקורי כלשהו מתוך היצירה, ולא ניתן להסיק מסקנות מוצקות מתוך התקציר המצומצם, המבולבל, ולעיתים הקשה להבנה שניתן על ידי פוטיוס.