tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מושג המנות, או קוונטים, שימש ב-1913 את נילס בוהר כדי לבנות מודל למבנה האטום בו האלקטרונים נעים במסלולים סביב הגרעין אך רק מסלולים שבהם התנע הזוויתי של האלקטרון הוא כפולה שלמה של קבוע פלנק מותרים.
הפורמליזם המתמטי פותח על ידי ורנר הייזנברג שהציג ב-1927 את עקרון האי-ודאות הטוען שלא ניתן לדעת את התנע ואת המיקום של חלקיק בו זמנית בדיוק שרירותי.
הרעיון של בוהר הוביל גם את לואי דה ברויי להציג את השערת דה ברויי שאומרת שלחומר יש תכונות גליות שנקבעות על פי אורך גל דה ברויי.
גל מול חלקיק – תכונות ודרכי תיאור
גל הוא התקדמות של הפרעה בתווך במרחב, אשר משוואת התנועה שלה היא משוואת הגלים והוא מתואר על ידי פונקציית גל שהיא פתרון של המשוואה.
ההפרעה היא רציפה, באופן כללי, ולכן גם עוצמת הגל רציפה.
פונקציית הגל מוגדרת בכל מקום במרחב לכן מושג כמו מיקום הגל אינו בהכרח מוגדר וגם המשמעות של מהירות הגל אינה כמו מהירות של חלקיק למשל.
מעבר לזה, למשוואת הגלים יכולים להיות מספר פתרונות ולפי עקרון הסופרפוזיציה, כל סכום של פונקציות גל הוא גם פתרון, כלומר פונקציית גל בעצמו.
התפתחות הגל תלויה במשוואת הגלים וקשורה במספר תופעות ייחודיות לגלים כמו שבירה, החזרה, עקיפה, נפיצה והתאבכות.
תופעות אלו תלויות בעיקר באורך הגל ולכן זהו הגודל החשוב לתיאור ההתפתחות.
אינטואיטיבית, ניתן לחשוב על חלקיק כעל גולה או פשוט אבן קטנה.
לחלקיק נקודתי יש מיקום מוגדר, תנע מוגדר, יכולים להיות לו מסה או מטען חשמלי אך אין לו מבנה פנימי ובכל מערכת ישנו מספר טבעי של חלקיקים.
זהו מודל קל יחסית לתפיסה מכיוון שהוא תואם דברים רבים בסביבה הטבעית שלנו, אך מבחינה מתמטית הוא מציב מספר בעיות.
תנועת החלקיק מושפעת רק מכוחות הפועלים עליו לכן בהיעדר כוחות הוא ינוע במהירות קבועה ובקו ישר (או יישאר במקום) לכן הגודל החשוב לתיאור התנועה הוא התנע.
השערת דה ברויי - חיבור בין תנע לאורך גל
לואי דה ברויי מצא כי ניתן לייחס אורך גל לכל חלקיק, לפי הנוסחה: כאשר: - אורך הגל; - קבוע פלאנק; - התנע של החלקיק.
באופן דומה ניתן לייחס תנע לגל, לפי הנוסחה:
בנוסחה זאת ניתן להשתמש לא רק לגבי חלקיקים אלא גם לעצמים גדולים יותר.
ניתן לראות שלעצם עם מסה גדולה יהיה אורך גל קצר ולכן יהיה קשה להבחין בתופעות גליות.
לגל עם אורך גל קצר, ולכן תדירות גבוהה, יהיה תנע גדול והרבה אנרגיה.
מכניקת הקוונטים – הכול זה פונקציית גל
במכניקת הקוונטים הסטנדרטית, כל מערכת מתוארת על ידי וקטור מצב, שהוא וקטור במרחב הילברט, המכונה לרוב פונקציית גל והוא פתרון של משוואת שרדינגר.
דרך תיאור זו היא המשך לעקרונות המכניקה האנליטית שם מערכת מתוארת על ידי קואורדינטות מוכללות.
לפונקציית הגל יש תכונות גליות אך גם תכונות שמבדלות אותה מסוגים אחרים של גלים כמו גלי קול או גלי מים.
ההבדל העיקרי הוא שבעוד הגלים האחרים מיצגים גודל פיזיקלי מדיד (גובה המים או צפיפות האוויר לדוגמה) לא ניתן ליחס לפונקציית הגל של מכניקת הקוונטים גודל כזה, ולכן גם לא ניתן למדוד אותה ישירות.
הערך המוחלט של פונקציית הגל בריבוע הוא הסתברות (או צפיפות הסתברות), למצוא את המערכת במצב מסוים.
אם על פי פונקציית הגל המערכת היא בסופרפוזיציה קוונטית של שני מצבים, תיאור שמתאים למערכת גלית, ומבצעים מדידה על המערכת ומוצאים אותה באחד מהמצבים, הסופרפוזיציה תיהרס ונוכל להתייחס למערכת כנמצאת רק במצב אחד, תיאור המתאים לחלקיק.
לפי פרשנות קופנהגן התופעה מכונה קריסת פונקציית הגל.
תורת שדות – הכול זה שדה
תורת השדות הקוונטית נותנת, נכון להיום, את התיאור המדויק ביותר של חומר ואנרגיה בסדרי גודל הקטנים ביותר.
התיאור של תופעות אלקטרומגנטיות, לדוגמה, על ידי אלקטרודינמיקה קוונטית, שהיא תורת שדה, נתן תחזיות שאומתו לדיוק חסר תקדים.
בסוג זה של תאוריות כל דבר מתואר על ידי שדה, ישות רציפה המתאימה לתיאור גלים, אך בדומה לפונקציית הגל אינה מדידה באופן ישיר.
ההבדלים בין "חומר" ל"אנרגיה" מיטשטשים בפורמליזם זה, והחלוקה היא לפרמיונים ובוזונים.
דואר היום (בכתיב חסר: דֹאר היום, באנגלית: Palestine daily mail) היה יומון עברי שהופיע בארץ ישראל בשנים 1919–1936, בעריכתו של איתמר בן-אב"י.
העיתון הוקם בירושלים על ידי קבוצה של פעילים מילידי הארץ, שהתנגדו להשפעה הרוסית על עיתון "הארץ", וביקרו את חוסר הדינמיות של עורכיו.
עם הקבוצה המיסדת נמנו זלמן וויט, מנחם אשר ספיר, אלכסנדר אהרונסון, פרץ קורנפלד-דגן, ישעיהו קרניאל ועובד בן עמי שהיו אשכנזים בני המושבות הוותיקות.
איתם היו גם בני העדה הספרדית הוותיקה כמו שלמה קלמי, יצחק עבאדי ואברהם אלמליח.
הרוח החיה בייסוד העיתון היה איתמר בן-אב"י, בנו של אליעזר בן-יהודה, שהשתתף בעריכת עיתוני אביו לפני מלחמת העולם הראשונה.
הוא בילה כמה שנים בצרפת ובגרמניה, ושם התוודע מקרוב לעיתונות הרחוב האירופית.
הוא ניסה להביא לעיתוני משפחתו את קלילותן של "שדרות פריז": סנסציות, סיפורים אישיים, רומנים בהמשכים ואפילו שירי אהבה.
כאשר בחר את שם העיתון, שיווה לנגד עיניו את העיתון העממי הגדול של לונדון, ה"דיילי מייל" ("דואר היום" הוא תרגום מילולי של שמו).
בן-אב"י רצה ליצור עיתון שישמש כשופרם של "ילידי הארץ".
הוא התכוון לבני המשפחות הספרדיות הוותיקות של ירושלים ולבני הדור השני של העלייה הראשונה.
האוריינטציה הפוליטית של קבוצה זו הייתה ימנית מתונה בענייני פוליטיקה וכלכלה.
בעקבות כך מצאה קבוצה זו את עצמה בעמדה של אי-הסכמה גוברת עם הנטיות הסוציאליסטיות המתחזקות של הנהגת היישוב.
משרדי "דואר היום" עמדו ברחוב הסולל בירושלים, שנקרא על שמה של חבורת מייסדי העיתון - "הסולל וויט ובן אבי - שותפות" (על שם זלמן וויט ואיתמר בן אבי), וזו הייתה הפעם הראשונה בה רחוב נקרא על שם עיתון.
בן-אב"י היה גאה מאוד בראשוניות הזו, ותיאר את הרחוב בהגזמה כ"פליט סטריט" הארצישראלי.
ב"דואר היום" החלו את דרכם עיתונאים רבי השפעה, כאורי קיסרי, ששימש כתב בפריז ואחר כך היה מזכיר המערכת.
כן פעל שם עובד בן עמי, שהחל ככתב בפתח תקווה, ולימים שימש כיושב ראש הנהלת מעריב וראש עיריית נתניה, העיתונאי והסופר אהרן אבן-חן בן הגליל העליון, לימים כתב "הארץ" ו"מעריב", העיתונאי והעסקן יששכר-דב בר-דרורא, ששימש שנים רבות כעורך האחראי (בשמו י.ד.
דרורי), והעיתונאי, המשורר והמתרגם עובדיה קמחי, שתרגם לצרפתית את ספרו של בן-אב"י, "המצילה".
בין חברי המערכת היה גם משה בר-נסים, שהיה עוזרו ויד ימינו של אליעזר בן יהודה במשך 22 שנים (1904–1926).
הפובליציסט הוותיק, ישעיהו קרניאל, בן דור המייסדים של המושבה זכרון יעקב, שהחל את דרכו בעיתוניו של אב"י: "הצבי", "האור" ו-"השקפה" כתב בעיתון דאר היום מדי שבוע פיליטון סאטירי-ביקורתי בשנים 1920–1928 ברציפות תחת הכותרת "מבעד למסווה שיעורים בהסתכלות" בחתימתו הספרותית עזמות.
בתחילת שנות ה-30, עם חזרתו של בן-אב"י לעמדת העורך, מונה יחד עם נ.
לאהר לנהל את העיתון וכתב במשך שלוש שנים מאמרי ביקורת בעניינים שוטפים תחילה בשם "רפרופים בני יומא" ובהמשך "אמר עזמות" ו-"בפנים שוחקות" עד לפרישתו הסופית מן העיתון, ככל הנראה באוגוסט 1933.
תפוצתו היומית של העיתון בשיאו הגיעה לכ-7,000 עותקים, מספר ניכר בהתחשב בכך שמספר היהודים בארץ ישראל עמד בשלהי שנות ה-20 של המאה ה-20, על 150,000 נפש ואף פחות.
"דואר היום" הנהיג כמה חידושים דרמטיים בעיתונות העברית: הוא הופיע בבוקר, בשעה ש"הארץ" הופיע אחר הצהריים; הוא עלה רק חצי גרוש, בשעה ש"הארץ" (ואחר כך "דבר") עלה גרוש שלם.
בן-אב"י ייבא ארצה את מכונות הסְדָר הראשונות, הלינוטייפ, שטבע עבורן את המושג העברי "אתנוע".
הוא הגיש לקוראיו חדשות בעמוד הראשון - לא עניין מובן מאליו באותה עת - עם כותרות דרמטיות, לפעמים עד כדי הגזמה, וכתבות מלאות פאתוס.
במקביל הפך בן-אב"י את עמודי דואר היום למעבדה לשונית, ופרסם בהם כבדרך אגב מספר עצום של חידושי לשון.
חידושים אלה נבעו לעיתים מן הצורך לקצר כותרת, כמו למשל החידוש "כייס", שהחליף את "גנב-כיס" שהגה אביו.
בעמודים ההם נולדו גם המילים מכונית ועצמאות.
נאמן להתנגדותו הנחרצת של אביו למלים זרות, העמיד בן-אב"י בראש העיתון את המשפט: "אליעזר בן יהודה היה אומר: דבר עברית והבראת".
על התחרות בין "דואר היום" ל"הארץ" אמר בן-אב"י: "הארץ הוא אולי עיתון הגון, אבל איננו עיתון; דואר היום אולי אינו הגון, אבל הוא עיתון".
נראה כי האפיון החשוב ביותר של "דואר היום" היה חוסר המחויבות האידאולוגית שלו.
במובן הזה הוא היה יחיד במינו בעיתונות העברית של העת ההיא, בה העיתונות שימשה כשופרן של המפלגות השונות.
משה כרמון, משכיל ירושלמי וחבר מערכת, אמר על כך כי בן-אב"י היה "כולו סבלן וחופשי, והשרה רוח של פלורליזם.
ספק אם בזמן ההוא, ועוד שנים הרבה אחר כך, הייתה עוד בארץ אכסניה פתוחה וחופשית כדואר היום."
במרץ 1921, לאחר פרסום בקורת חריפה על מנחם אוסישקין בעיתון, יצאו אישים מראשי הציונות והיישוב המאורגן בארץ ישראל, בהם יוסף קלוזנר, חיים ארלוזורוב, יצחק בן צבי, בוריס שץ ודוד ילין, בגילוי דעת נגד "דואר היום", בו האשימו אותו בהפצת ידיעות שקריות וכתבו שהם רואים חובה:
"לעורר את דעת הקהל בארץ ובחוץ לארץ על הקלקלה הציבורית הגדולה שהעיתון דואר היום מביא לעולמנו.
חוסר אחריות, הפקרות מוסרית, העדר מדה מינימלית של טעם ונמוס ותרבות - אלה הן תכונות היסודיות של עיתון זה.
עיתון זה הולך וחותר מיום ליום כנגד כל עבודת הבניין והתקומה שלנו ...
משנאתו לציבוריות ישרה ואחראית, מיראתו את הצבור המסודר, את עיקרי החובה והאחריות הציבורית, הוא הולך ומנהל מיום ליום מלחמה מגונה, מלחמה אישית ופרובוקציונית, כנגד צבור הפועלים המקריב חלבו ודמו לבנין הארץ, כנגד אספת הנבחרים ..., כנגד ...
הוועד הלאומי ליהודי ארץ ישראל, כנגד זכויותיהן ויפוי כוחן של הקהילות המסודרות, כנגד משפט השלום העברי, כנגד עבודת החנוך העברי בארץ, ...
ובמלחמתו אינו בודק באמצעים ואינו נמנע מלהשתמש בדבות ובהוצאת לעז..."
"דאר היום נלחם נגד אספה הנבחרים?
אבל בשאלה זו דאר היום עמד במחנה אהד עם הרה"ג ר"א הכהן קיק, מי שנבחר עתה פה אחד לרב הראשי של כל ארץ ישראל.
ב"דאר היום" נתפרסמו דעות שהמסדרה הציונית חייבת להשתמש בכל הכספים שהיא אוספת מהצבור רק לעצם בנין הבית הלאמי פשוטו כמשמעו?
אבל, זו הייתה דעת הרצל ורבים מגדולי הציוניות אתו, וזו היא דעת ברנדייס ורבים מטובי הציונים באמריקה.
ואחד מנשיאי הוועד הלאמי בעצמו, ד"ד טון, אמר גס הוא בפרוש במאמרו ב"הארץ" כי מי שחושב כן איננו כופר בעיקר הציוניות והלאומיות.
דאר היום דבר קשות נגד הפועלים בגלל מנהגיהם, ומעשיהם בפרט בהשביתות?
אבל תשעה ותשעים למאה מכל הצבור היהודי בארצנו, ובתוכם רבים מהחתומים על גלוי דעת הזה, שאוכל לנקב בשמותיהם אם יהיה צרך בדבר, הין בדעה אחת עם דאר היום בשאלה זו ודברו בהם בהפועלים בדברים קשים וחריפים לא פחות מהדברים שנתפרסמו בדאר היום.
בדאר היום היו פעמים אחדות קצת דברי בקרת על ועד הלאמי?
אני אינני מתנגד לוועד הלאמי.
אני ובני ביתי, מגדול ועד קטן, היינו מהראשונים שתרמו את סלע היישוב.
אך אינני חושב כי מי שהרכבתי ודרכיו של ועד הלאמי אינם רצויים לו והוא מגלה דעתו ברבים, הוא קוצץ בנטיעות."
מסירת עריכת העיתון לידי ז'בוטינסקי
ב-1928, במעשה שבן-אב"י תיאר לימים כגחמה, הוא החליט למסור את עריכת דואר היום לידי ידידו זאב ז'בוטינסקי, אותו ערך אהרן אבן-חן.
עורכי העיתון ומנהליו התנגדו למהלך, בעיקר בשל היות בן-אב"י מתון בהרבה מז'בוטינסקי מבחינה פוליטית.
בן-אב"י התעקש, ואף טען כי מסירת מושכות העיתון היא אישית ולא פוליטית, ונועדה לתת במה לז'בוטינסקי למשך שנה אחת בלבד.
התוכנית לא עלתה יפה כמתוכנן, בעקבות השתלטותה של התנועה הרוויזיוניסטית על "דואר היום", שמיהרה להציג את העיתון כביטאונה.
בן-אב"י, אשר על פי ההסכם, זכאי היה לפרסם מאמרים אישיים ככל שירצה, נתקל בהתנגדות העורכים החדשים, ואף בניסיונות לצנזרו.
בספר זיכרונותיו "עם שחר עצמאותנו" סיפר בן-אב"י כי עסקנים ופעילי התנועה אף תקפו אותו בפומבי, וכתובות נאצה הופיעו על קיר בית הדירות שבו התגורר, כמו "בן מביש לאביו", או "בוגד בעמו".
המצב הידרדר אף יותר כאשר ממשלת המנדט הבריטי אסרה על ז'בוטינסקי את הכניסה לארץ ישראל לאחר מאורעות תרפ"ט, וז'בוטינסקי העביר את תפקיד העריכה לשלמה גפשטיין, אך שלושה אחרים השתלטו על העריכה: אב"א אחימאיר, וולפגנג פון-וייזל ויהושע ייבין.
שלושתם היו קיצוניים מז'בוטינסקי והשיבו את הסגנון הסנסציוני, הפעם למטרות אידאולוגיות.
אב"א אחימאיר למשל, פרסם ב-1928 טור שנקרא "מפנקסו של פשיסטן".
עיתונאי מפורסם נוסף שכתב אז בעיתון היה ארתור קסטלר, שעזב את הארץ זמן קצר אחר כך, ורכש לעצמו פרסום ניכר כסופר בגרמנית ובאנגלית.
בשלב זה דרש בן-אב"י כי העיתון יוחזר לידיו לאלתר, אולם העורכים סירבו.
בסופו של דבר העימות הוכרע רק לאחר שבני בנימין (התאחדות איכרים צעירים ילידי הארץ, שבן-אב"י היה ממנהיגיה), שלחו "צעירים עזי-רוח ומזויני-יד" לירושלים כדי לסלק את הרוויזיוניסטים ממשרדי המערכת.
"את הבמה הזאת מסרתי פעם לז'בוטינסקי", נזכר בן-אב"י לימים, "בתקוותי כי הוא יהיה הגושר בין ה'אודיסאים', ובינינו - ולא הצלחתי".
הגיליון הראשון לאחר שובו של בן-אב"י לתפקיד העורך הראשי של העיתון ראה אור ב-22 בפברואר 1931, ובגיליון זה נוסף המוטו "עיתון יומי עממי".
בן-אב"י חזר לתפקיד העורך הראשי וכינה מעתה את דואר היום בתואר היומרני "ביטאון יהודה העצמאית".
למרות זאת, העיתון לא הצליח לחדש את ימיו כמקדם, תפוצתו התמעטה והוא שקע במשבר כספי.
ב-1931 אירע רצח יוחנן שטל וסליה זוהר.
לאחר שהמשטרה לא הצליחה למצוא את גופותיהם, הציג העיתון את החקירה כראיה למחדלי הסוכנות היהודית, שלטענתו התרפסה בפני השלטונות וכתוצאה מכך דרדרה את מצב ביטחון היהודים בדרכים והשלטונות אינם מגבירים את מאמציהם לגלות את הרוצחים.
העיתון שכר בלשים פרטיים, שהצליחו לגלות את הגופות ולהביא למעצר הרוצחים.
ביולי 1933 פרש בן-אב"י מתפקידו, ו"דואר היום" הועבר לעריכתם של שני עיתונאים ידועים, ד"ר שמואל פרלמן ופסח גינזבורג (בהמשך היה גינזבורג לעורך יחיד).
בנאום פרישתו הציג עצמו בן-אב"י כ"מנער העיתונות העברית משממונה", ועל העיתונים האחרים אמר:
על אף זאת, השיל "דואר היום" תחת שרביט העורכים החדשים את התואר "ביטאון יהודה העצמאית", נקט בגישה מתונה ואופי ממלכתי יותר, ופנה עתה בעיקר אל המושבות הוותיקות ואל המעמד הבינוני העירוני.
פעולה זו נתגלתה למפרע כטעות, שכן קהל יעד זה כבר קרא באותה עת את "הארץ" או את "הבוקר" (ביטאון הציונים הכלליים).
העיתון ראה אור רק עוד שלוש שנים, עד לסגירתו, ביוני 1936. הזכויות על שם העיתון עברו לידי ליאו וינץ, מו"ל ירושלמי מעולי גרמניה.
בינואר 1940 עשה וינץ ניסיון קצר של כחודש ימים להחיות את העיתון בפורמט מוקטן, אך ללא הצלחה.
דואר הוא רשת תקשורת והובלה בין-לאומית להעברת חפצים ובכלל זה חפצים ונשאי מידע (גלויות, מכתבים, קלטות, תקליטורים, ספרים וכיוצא בזה) וחפצים המשמשים כאמצעי תשלום (מזומן, המחאות וכיוצא בזה).
הדרך הפשוטה והמקובלת ביותר להשתמש בשירותי הדואר היא לשלשל גלויה או מעטפה מבוילת, עם ציון שם הנמען וכתובתו, אל תיבת דואר.
כתובת הנמען יכולה להיות ציון מיקום ביתו, מקום עבודתו או תא שהנמען שכר לצורך קבלת דברי דואר.
את מרבית שירותי הדואר המורכבים יותר ניתן לקבל בסניף הדואר או בסוכנות הדואר והדבר עשוי לדרוש גם את הגעת הנמען אל סניף או סוכנות הדואר.
שירותי דואר מורכבים יותר כוללים שליחת חבילות, שליחת דואר רשום (מכתב המאפשר מעקב אחר מסלול שליחתו ואחריות למקרה אובדן), בלדרות מהירה (דואר שליחים) וכיוצא בזה.
סניף דואר (ולפעמים גם סוכנות הדואר) עשוי להגיש גם שירותים שאינם שירותי דואר קלאסיים, כגון שליחת מברקים ופקסים או הגשת שירותי בנקאות.
רשת הדואר מבוססת על סדרה של מרכזי מיון ואמצעי תובלה קרקעיים, אוויריים וימיים (הימיים כבר כמעט שלא בשימוש בשנות האלפיים).
עיקר רשת הדואר נשען על רשויות וחברות ממשלתיות.
בישראל סוכנויות הדואר מופרטות (בניגוד לסניפים) והן מקיימות קשר עם כלל רשת הדואר דרך מרכזי המיון הממלכתיים.
כמו כן קיימת בישראל חלוקת דואר מופרטת מעטה של חברת FedEx האמריקנית, עבור דברי דואר שנשלחו לישראל דרך חברה זו בארצות הברית.
רשת הדואר של חברת FedEx הפרטית משיקה לרשת הכללית רק בתיבות קבלת הדואר של הנמענים.
המילה "דואר" מקורה ככל הנראה בשפה הארמית, והיא משקפת את המונח "דוּר" שמשמעותו "סיבוב".
מונח זה מאפיין את צורת פעילותם של עובדי שירות הדואר, אשר להבדיל מן השליח הנושא את המכתב כל הדרך מן השולח אל המכותב, פועלים בסבבים בהם כל אחד מן המעורבים אחראי לטיפול במכתב במקטע אחד של הדרך עד למסירתו לפקיד הבא בתהליך.
המילה "דואר" מופיעה בתלמוד הבבלי: "אין משלחין...
הא דקביע בי דואר במתא והא דלא קביע בי דואר במתא".
פירוש רבינו חננאל מסביר את המונח בי דואר במילים "איש ידוע, שכל כתב אליו יובל, והוא המשכיר ומשלח כל איגרת למי שנשלחה לו".
רש"י מסביר את המונח במילים "שלטון העיר ולו רגילין לשלוח איגרות".
הדואר המודרני מנוהל על ידי ארגונים לאומיים ופרטיים כאחד, המקושרים זה לזה באמצעות תקנות והסכמים בין-לאומיים.
בעוד שהמכתבים, שהיו פופולריים בעבר, הוחלפו ברובם על ידי אמצעי תקשורת אלקטרוניים, נעשה שימוש במערכת הדואר גם להעברת מכתבים רגילים.
בחלק מהמדינות קיימים שירותי דואר כתאגידים בערבון מוגבל, וחסרי מונופול ממשלתי.
מערכת הדואר העולמית, המכילה את שירותי הדואר הלאומיים השונים, מנוהלת על ידי איגוד הדואר העולמי, אשר מגדיר (בין השאר) את תעריפי המשלוחים הבין-לאומיים, סטנדרטים להנפקת בולים, והפעלת מערכת שוברי התשובה הבין-לאומיים.
במרבית המדינות, מערכת מיקוד (Postal Codes) הוקמה לאפשור אוטומטיזציה של תהליכי הדואר.
שירותי הדואר שופרו במאה ה-20, עם תחילת הפעלתו של דואר אוויר, אשר אפשר משלוחי דואר מהירים יותר.
שירות נוסף שהוצע על ידי הדואר, הוא מנגנון אישור קבלת חבילות, אשר סיפק הוכחה לשולח לכך שהנמען אכן קיבל את המכתב.
עם זאת, מנגנון זה עדיין אינו מופעל בכל סוגי המשלוחים, ובחלק מהמדינות (כדוגמת ישראל) דורש תוספת תשלום.
הדרך המקובלת בעולם לתשלום על משלוח, הוא קניית בולי דואר, המודבקים על גבי החבילה, ומוכיחים תשלום על המשלוח.
אפשרות נוספת, הנפוצה פחות, הוא שימוש במעטפות ייעודיות, אשר כוללות במחירן גם את מחיר המשלוח.
שיטה זו משמשת לרוב ארגונים גדולים, אשר שולחים כמויות גדולות של דואר, וחותמים חוזים ייעודיים עם תאגיד הדואר.
מקובל כי שירותי הדואר אינם פותחים את דברי הדואר המועברים על ידיהם, ובארצות הברית, למשל, קיים חוק פדרלי האוסר על עיון במכתבים על ידי אדם שאינו השולח, או נמען דבר הדואר (יוצא דופן לעניין זה הם סוכנים ממשלתיים, אשר מורשים בתנאים מסוימים לעשות זאת).
פרטיות ההתקשרות מובטחת על ידי החוקה במדינות מסוימות (כדוגמת ברזיל ומקסיקו), וקיימת התייחסות לכך הן באמנה האירופית לזכויות אדם, והן בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם.
כמו כן, במרבית המדינות מורשים סוכני מכס לעיין בתוכנם של מכתבים וחבילות הנכנסים ויוצאים מהמדינה, ולעיתים אף למנוע הכנסה או הוצאה של דברי דואר אלה מהמדינה.
יוצא דופן לעניין זה הוא הדואר הצבאי, בו נהוגה צנזורה צבאית, לה קיימת סמכות לעיין במרבית סוגי הדואר העוברים בדואר הצבאי, בעיקר מטעמי שמירת סודות צבאיים, אך גם מטעמים אחרים.
מנגנוני התקשורת האלקטרוניים, אשר החליפו ברובם את הדואר הכתוב, מאפשרים אמצעים המונעים פגיעה שכזו בפרטיות, ומאפשרים שירותי דואר סודיים, אנונימיים, ואמינים יותר ממנגנוני הדואר האנושיים.
במאה ה-20 הומצאו מנגנונים רבים, ראשית כאלה המסתמכים על רשת הטלפון, ובהמשך על רשת האינטרנט, המאפשרים העברת מידע בין אנשים באופן כמעט מיידי, וללא מעורבות אנושית.
מנגנונים אלה העלו את החשש לדעיכת מערכות הדואר הקיימות, אך בשנות ה-2000, עם התעצמות אתרי המכירות המקוונים, עבר מיקוד שירותי הדואר של המדינות המתועשות למשלוח חבילות (על פני מכתבים), והם נותרו רלוונטיים.
הכנה למשלוח על ידי השולח
אריזה במעטפה או בקופסת קרטון.
הדבקת בולי דואר (ניתן לקנות אותם, למשל, בסניף או סוכנות הדואר) או סידור אמצעי אחר לתשלום עבור המשלוח (חותמת מנוי).
ציון שם, כתובת ומיקוד הנמען ומומלץ גם שם, כתובת ומיקוד השולח.
מילוי טפסים נלווים במקרה של חבילה או דבר דואר רשום.
הגשה לרשת הדואר – שלשול לתיבה או הבאה אל הסניף/סוכנות.
בסניף ובסוכנות מוחתמים הבולים בחותמת כך שלא יעשה בהם שימוש חוזר.
איסוף שק דברי הדואר מהתיבה/סניף/סוכנות והובלה אל מרכז המיון העירוני.
דברי דואר עם מיקוד ממוינים בידי מכונה וחסרי מיקוד ממוינים ידנית.
במהלך המיון מוחתמים הבולים שטרם הוחתמו – אלה שהגיעו מתיבות דואר.
דברי הדואר המיועדים לעיר בה הם מצויים ממוינים אל שולחנו של הדוור שצריך לחלק אותם
הדוור ממיין אותם שנית לפי תת-האזורים באזור החלוקה שלו ומסדר אותם מראש על פי הסדר בו הוא יחלק אותם.
במהלך הסידור, הדוור מחזיר אל הליך המיון הכללי דברי דואר שהגיעו אליו בשל טעות מיון כמו גם דברי דואר שהנמען שילם עבור הפנייתם לכתובת אחרת.
במקרים כאלה, הדוור מציין על דבר הדואר את כתובתו החדשה.
דוור שאמור לחלק את הדואר בהליכה ברגל, שם את החבילות הכבדות והשבירות שקיבל בשק שיובל אל סניף או סוכנות הדואר הקרובים ביותר אל יעדן.
פקידי הסניף או הסוכנות כותבים לנמען גלויה המבקשת ממנו לבוא ולקחת את החבילה.
הגלויה עוברת אל מרכז המיון העירוני ומשם אל הדוור ואל הנמען.
לאחר סידור דברי הדואר, הדוור יוצא לחלוקת דברי הדואר.
דברי הדואר המיועדים לעיר או ארץ אחרת ממוינים לשקים על פי עיר או ארץ היעד שלהם ומובלים למקומות אלה.
שם השקים ייפתחו מחדש במרכזי מיון עירוניים.
דואר רשום הוא סוג של שירות דואר מיוחד, יקר יותר, המאפשר הוכחה על משלוח פריט דואר, כמו גם הוכחת מסירה.
דואר רשום גם מספק לשולח עותק של חתימת הנמען (אם מבקשים מראש, בתוספת תשלום), אשר מתקבל במועד המסירה, על ידי שירות הדואר.
כל פריט דואר רשום מקבל מספר מעקב ייחודי, וניתן לבדוק את מצב המשלוח באינטרנט.
שירות זה משמש בעיקר עבור פריטים יקרי-ערך, או בעלי משמעות משפטית כמו מכתבים של משרדי עורכי-דין.
שירות הדואר הנע נועד עבור יישובים קטנים שאינם יכולים להחזיק סניף דואר קבוע או מרכז מיון קבוע.
בישראל, שירות כזה ניתן בעזרת כלי רכב גדולים, בהם לבד מהנהג נמצא גם דוור.
בזמן הנסיעה מיישוב ליישוב, הדוור ממיין על שולחנו שברכב, את דברי הדואר המיועדים ליישוב הבא אותו השירות יפקוד.
בהגיע הרכב אל היישוב, מעביר הדוור את דברי הדואר הממויינים אל תאי הדואר של הנמענים.
תאים אלה מצויים כולם בחזיתו של מבנה ציבור אחד, באותו יישוב.
הדוור מרוקן גם את תיבת הדואר שביישוב ומגיש שירותי דואר מתקדמים לאנשים שהמתינו לו.
ביציאה מהיישוב, ברכב, הדוור ממיין את הדואר שרוקן מהתיבה אל שקי יישובי היעד של דברי הדואר וממיין את דברי הדואר שהיו בשק המיועד ליישוב הבא אותו הוא יפקוד.
במערב הפרוע, בארצות הברית, היו סניפי דואר ביישובים מרוחקים וקטנים והדואר הנע שימש רק כמרכז מיון עבורם.
הדואר הנע תפס קרון רכבת ופקיד המיון היה נותן ומקבל שקי דואר ברציפי הרכבת.
שירות זה ניתן גם ליישובים שהרכבת חלפה על פניהם מבלי לעצור בהם.
השקים אותם אסף שירות הדואר הנע הועלו לקרון בעזרת מתקן מיוחד שאוסף שקי דואר מהרציף תוך כדי נסיעה והשקים אותם היה צריך להוריד מהקרון הושלכו ממנו אל הרציף.
ישנם מקומות בעולם, כגון שווייץ, שבהם הדואר הנע מופקד גם על הסעת נוסעים למקומות מבודדים שלא מגיע אליהם שירות אוטובוסים בין עירוני.
לעיתים נוסעים אלה מוסעים בכלי הרכב המיועדים להובלת הדואר עצמו ולעיתים רשות הדואר שוכרת אוטובוסים ומוניות עבורם.
דואר שמור (ידוע במונח הצרפתי Poste restante) הוא סוג של שירות דואר מיוחד המאפשר שמירת דברי דואר עבור הנמען בבית הדואר, עד למועד שבו הנמען אוספם.
שירות זה נמצא בשימוש במיוחד עבור נמענים המבקרים באתרים המרוחקים מכתובתם הקבועה ואין להם צורך, או דרך, לקבל דברי דואר הנשלחים לכתובם הקבועה בעת הביקור.
דואר ישראל מספק שירות דואר שמור לנוסעים ולתיירים בלבד ואלה נשמרים ביחידת הדואר המרכזית של עיר היעד עד חודש ימים.
לאחר שנמען מזהה עצמו בפני פקיד הדואר, נמסר לו הדואר השמור עבורו.
בארגונים גדולים יש חלופת מעטפות פנים ארגונית עם פקידים מטעם הארגון שאמונים על מלאכה זאת.
רשת הדואר הכללית עשויה גם היא להביא את דברי הדואר אל מערכת הדואר הפנימית של הארגון במקום לחלק אותם בעצמה בין הגורמים שבארגון.
דואר פנימי מסוג זה מקובל, למשל, בתוך קמפוסים של אוניברסיטאות.
מערכת דואר פנימית שומרת על פרטיות המתחם הפנימי של הארגון.
היא גם חוסכת מהארגון את התשלומים לדואר הכללי עבור תכתובות פנימיות ובלדרות פנימית.
במקרים קיצוניים, כמו זה של חברת החשמל הישראלית, מנגנון זה מכיל גם דוורים המשוטטים בכל המדינה ומחלקים מעטפות עם חשבונות חשמל לכל האזרחים בלא צורך בשירות רשות הדואר.
המנגנונים הגדולים ביותר של דואר פנימי הם מנגנוני הדואר הצבאי.
מנגנונים אלה נבדלים ממנגנוני דואר פנימי אחרים גם ביכולתם להטיל צנזורה על תוכנם של מכתבים ובפטור שיש להם מתשלום דמי דואר כשהם מעבירים את דברי הדואר אל מערכת הדואר הכללית.
גם בצה"ל, שירותי הדואר הצבאי ניתנים לצורך העברת דברי דואר בין חיילים לבין חיילים, בין חיילים לבין אזרחים ובין יחידות צה"ל לאזרחים באמצעות דואר ישראל.
אחד מסוגי המכתבים המפורסמים בישראל, צו מילואים, נשלח תמיד בדואר זה.
וימייל הייתה שיטה יוצאת דופן להעברת דואר מהחיילים האמריקנים בחזית אל העורף במהלך מלחמת העולם השנייה.
שיטת ההתכתבות בווימייל כללה צילום כמויות גדולות של דואר מצונזר, הקטנת כל התמונות לגודל מזערי ואז הכנסתן לתוך סלילים של מיקרופילם, אשר משקלו היה זניח לעומת משקלו המקורי של הדואר.
תקשורת באמצעות כתיבת מסמכים המועברים על ידי שליחים קיימת כמעט מאז המצאת הכתיבה.
אולם, בימי קדם לא עמדו שירותי הדואר אלא לרשות המדינה בלבד.
האזרחים, אם מצבם הכלכלי הרשה זאת, השתמשו ברצים פרטיים או מסרו את מכתביהם לסוחרים עוברי אורח.
התיעוד הראשון לדואר שליחים מאורגן להפצת מסמכים כתובים הוא במצרים העתיקה כאשר פרעוני מצרים השתמשו בשליחים להפצת פסקי דין בתחומי הממלכה (2400 לפנה"ס).
רבים מאמינים שנוהג זה הוא בעל שורשים עתיקים יותר של הודעות בעל פה.
שירות השליחים הראשון ניתן בפרס תחת שלטונו של כורש.
כורש פיזר ברחבי הממלכה תחנות דואר קבועות בהן שהו רצים שתפקידם היה לרוץ ולהעביר את ההודעה מתחנה לתחנה.
תיעוד למשלוח מכתבים בממלכת פרס ניתן למצוא במגילת אסתר: "ויכתוב ככל אשר צווה מרדכי...
מדינה ומדינה ככתבה ועם עם כלשונו ואל היהודים ככתבם וכלשונם.
ויכתוב בשם המלך אחשורוש ויחתום בטבעת המלך וישלח ספרים (מכתבים) ביד הרצים בסוסים רוכבי הרכש" וכו' (אסתר, פרק ח').
המכתבים הקדומים ביותר שנכתבו בארץ ישראל ונשתמרו עד היום הם "מכתבי אל עמרנה", אשר נשלחו במאה הארבע-עשרה לפני הספירה בידי רצים מהירים, בסירות, או על גמלים.
שירות הדואר רתם לטובתו בעלי חיים רכובים כמו סוסים, גמלים, חמורים, פרדות.
אולם, החיה המזוהה ביותר כאמצעי להעברת דואר היא יונת הדואר המעבירה דברי דואר בלא סיוע צמוד של האדם.
הרעיון שעומד מאחורי שליחת יונת דואר מתבסס על כך שהיוֹנָה נוהגת לחזור תמיד לשובך ממנו יצאה.
יונת דואר מאומנת מסוגלת לעוף למרחק של יותר מ-750 קילומטר ליום, ובמהירות של 70 קמ"ש.
המסרים שהועברו באמצעות היונים נכתבו על נייר דקיק, אותו הניחו בגליל קטן (טוֹטָף) שהוצמד לרגליהן.
במשך כל תקופת ימי הביניים היה שירות הדואר, כאמור, מיועד לראשי המדינות בלבד.
במאה האחת עשרה נתחדש משהו בשירותי הדואר: הוחל בשיגור מכתבים תקין באמצעות יוני־דואר.
בשנת 1516 אורגן לראשונה שירות דואר בין ווינה שבאוסטריה לבין בריסל שבבלגיה, על ידי הנסיך פראנצ'סקו טאסו (טאקסיס).
כעבור מאתיים שנה ניהלו בני אותה משפחת טאסו את שירותי הדואר ברחבי אירופה.
במקום הרצים נכנסו בינתיים לשירות רכבי דואר, שנקראו כך על שום שנהגו בכרכרת הדואר; המרחק בין התחנות בהן הוחלפו הסוסים כונה בשם "פוסטה".
שלא כבימינו, תעריפי הדואר ודמי המשלוח, הוטלו על הנמען ולא על המוען.
לא זו בלבד שדמי הדואר היו שונים בכל מדינה ומדינה, אלא אפילו בין אזור לאזור של אותה מדינה היו הבדלים ניכרים בתעריפים; ואלו היו גבוהים למדי, באופן שרק לבעלי האמצעים ניתנה האפשרות להשתמש בשירות הדואר ללא הגבלות.
דואר זבל (באנגלית "spam", ספאם) היא הודעה הנשלחת באמצעים מגוונים לנמען בניגוד לרצונו ומהווה בכך מטרד.
בסוף המאה העשרים, עם התרחבות השימוש בדואר אלקטרוני, משמש המושג "דואר זבל" בעיקר להתייחסות לדואר זבל אלקטרוני, אך המושג נוצר עוד קודם לכן בהקשר של דבר דואר מודפס, ומתייחס לכל דרכי העברת המסרים: דואר, פקס, טלפון, מסרון וכדומה.
קיימים מספר סוגים של דואר זבל, השונים האחד מן השני בצורת פעולתם, באופן ההתמודדות איתם ובהתייחסות החוק האוסר על שליחת ספאם אליהם:
הודעה באחת מן התוכנות למסרים מיידים כגון וואטסצאפ
הודעת דואר זבל הנשלחת בפקס
דואר זבל, במשמעות הפשוטה של מושג זה, הוא דבר דואר פרסומי (עשוי נייר) שהוכנס לתיבת הדואר של אדם.
דואר זבל אינו ממוען לנמען מסוים, אלא מחולק בצורה שיטתית לכל תיבות הדואר בבניין מסוים או ברחוב מסוים.
בדרך כלל דואר זבל אינו נשלח באמצעות הדואר, אלא מחולק על ידי מי שנשלח ספציפית למטרה זו.
בדרך כלל דואר הזבל הוא עלון פרסומת.
לעיתים, כדי להשיג לו תשומת לב רבה יותר, הוא מוכנס לתוך מעטפה, כך שידמה למכתב רגיל.
עיקר הבעיה בדואר זבל היא ההטרדה הגדולה שהוא גורם למקבליו.
והצורך למיין את הדואר ולפנות לזבל את תוכן המכתבים והעלונים שדוורו לתיבת הדואר שלו למרות שלא היה לו בהם צורך, בעוד שלפרסום רגיל (בעיתון, בטלוויזיה ובשלטי פרסום) האדם יכול להימנע מלהתייחס, אם רצונו בכך.
חוק הספאם האוסר על שליחת דבר פרסומת לנמען שלא הביע את הסכמתו לכך אינו חל על דואר זבל מודפס.
עקב העליות הגבוהות בהדפסת והפצת דואר פרסומי מודפס ביחס לפרסומים אלקטרונים כדומת דואר אלקטרוני ומסרונים תופעת דואר זבל מודפס אינה שכיחה במיוחד.
על מנת להימנע מפרסום עלונים שמזהמים את הסביבה ופוגעים בדיירים החלו במאה ה-21 להשתמש במקומות ציבוריים ב"מסכי פרסום" דיגיטליים.
כך, נתלים מסכים המחליפים את עלוני הפרסום בבנייני מגורים המציגים מידע אינטראקטיבי שמותאם ספציפית לאופי דיירי הבניין ומשולב בפרסומות המותאמות לדיירים.
מסכים אלו, מאפשרים גם להפחית את זיהום הסביבה שנעשה על ידי חלוקת עלוני הפרסום שרובם נזרקים לפח, וכן מאפשרת לוועדי הבית להנגיש תוכן רלוונטי לדיירי הבניין
השימוש במונח דואר זבל ושכיחות תופעת דואר הזבל קיימת כיום בעיקר בהקשר לדואר זבל אלקטרוני (באנגלית "spam") שהוא תוכן הנשלח לנמען בניגוד לרצונו באמצעים אלקטרונים בעיקר בדואר אלקטרוני אך גם בהודעות באחת מהאפלקציות למסריים מיידים כגון וואטצאפ, במסרונים, בשיחות טלפון אוטמטיות ובפקס.
בישראל ובמדינות נוספות החוק אוסר על שליחת דואר זבל באמצעים אלקטרוניים כדוגמת מייל או מסרונים, החוק האוסר זאת בישראל מכונה 'חוק הספאם' ובו אף נקבע פיצוי כספי ללא הוכחת נזק לנמען שקיבל 'דבר פרסומת' בלא שהסכים לכך.
כמו כן ספקיות הדואר וחברות האפלקציות למסריים מיידיים פועלות כל העת באמצעים מגוונים על מנת לנטר את דואר הזבל ולמנוע ממנו להטריד את המשתמשים.
דואר דיפלומטי הוא מעטפה, חבילה, מזוודה או כל מארז אחר המשמש למשלוח חומרים הנהנים מחסינות דיפלומטית מחיפוש או תפיסה.
דואר דיפלומטי מועבר בדרך כלל על ידי שליח דיפלומטי, כמוגדר בסעיף 27 לאמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים, והשליח נהנה אף הוא מחסינות דיפלומטית ממעצר או עיכוב.
האמנה קובעת כי על השליח הדיפלומטי לשאת תעודה רשמית המציינת את מעמדו ואת מספר השקים הדיפלומטיים שהוא נושא.
עוד קובעת האמנה כי הדואר הדיפלומטי חייב לשאת סימן חיצוני ברור המעיד על אופיו והוא חייב להכיל אך ורק מסמכים וחפצים שנועדו לשימוש רשמי.
ניתן להפקיד דואר דיפלומטי אף בידי קברניט חברת תעופה מסחרית שמטוסה טס לנמל הכניסה למדינת היעד של השק.
במקרה כזה, השק עדיין יהנה מחסינות דיפלומטית, אף שהקברניט לא יהנה ממעמד של שליח דיפלומטי, אולם המדינה המארחת חייבת להתיר, לחבר במשלחת הדיפלומטית שאליה מיועד השק, גישה חופשית וישירה לקברניט כדי לקבל מידיו את המשלוח.
במספר פרשיות דווח על ניצול לרעה של מעמדו של הדואר הדיפלומטי, ובכללם ניסיונות חטיפה.
מצרים ניסתה לחטוף באמצעות שימוש בדואר הדיפלומטי שלה את המרגל הישראלי מרדכי לוק, אך ניסיון החטיפה התגלה וסוכל.
ניגריה, בפרשה שהיו מעורבים בה גם ישראלים, ניסתה לחטוף את השר לשעבר אומרו דיקו ולהביאו לגבולותיה.
על פי דיווחים עיתונאיים קיימות ממשלות מושחתות שניצלו את חסינות הדואר הדיפלומטי להברחת סמים.
בדיונים על קריפטוגרפיה הדואר הדיפלומטי מוזכר לעיתים קרובות כדרך הבטוחה ביותר להעברת מפתחות, ספרי קוד וכלים אחרים המשמשים להצפנה.
בדומה לאליס ובוב, דואר דיפלומטי הוא דוגמה למשתנה מטה-תחבירי כאשר נעשה בו שימוש בדרך זו.
הדואר הדיפלומטי, במציאות היחסים הבינלאומיים בעולם, משמש בדיוק למטרה זו.
דוגמה לכך היא מחאתם החריפה של דיפלומטים גרמנים בפולין בשנות ה-20 המאוחרות, כאשר מכונת הצפנה שנשלחה לשגרירות גרמניה בוורשה - גרסה מסחרית של האניגמה - לא סומנה בטעות כדואר דיפלומטי ונפתחה, תחת מחאה, על ידי שלטונות המכס הפולניים.
לאחר ששהתה במהלך סוף שבוע בחזקת המכס, היא שוחררה לדרכה, ללא התנצלות, לא בטרם נבדקה באופן מדוקדק על ידי מומחי הצפנה פולנים.
הדואן אלבאנאך (בגאלית סקוטית: Duan Albanach; מילולית: שירת הסקוטים) היא שירה אפית המתארת את ההיסטוריה של סקוטלנד ואירלנד.
שירה זו מופיעה במספר גרסאות ששרדו עד ימינו, כחלק מכרוניקות איריות שונות.
השירה כוללת 27 בתים, וככל הנראה הושרה בבתי אצילים בליווי נבל, או באירועים ציבוריים (ירידים) בהם הציבור יכול היה לשמוע את השירה או להצטרף אליה.
השירה מתארת את ההיסטוריה של המלכה מאז הגיע המלך האגדי אלבאנוס לאלבה (כינוייה של סקוטלנד בימי הביניים), ומסתיימת בתקופת מלכותו של מלקולם השלישי במחצית השנייה של המאה ה-11.
פסקת הפתיחה של הדואן אבאנאך היא:
cia ceud ghabhail, an eól duíbh, מה הייתה הפלישה הראשונה – האם אתם יודעים?
אשר כבשה את ממלכת אלבה?
ממנו קיבלה ממלכת אלבה את שמה.
דואר מבוסס רשת (בלועזית: Webmail) הוא שירות דואר אלקטרוני המאפשר גישה אל כל שירותי הדואר דרך דפדפן, באמצעות תוכנת דואר אלקטרוני המותקנת על שרת Web של ספק השירות, ומשמשת כממשק המציג את הודעות הדואר האלקטרוני בדף אינטרנט בדפדפן.
מטרת השירות היא לספק יכולת גישה נוחה ופשוטה לחשבון הדואר האלקטרוני מכל מחשב המקושר לרשת האינטרנט, ללא תלות בתוכנת דואר אלקטרוני המותקנת על המחשב המקומי (כדוגמת Microsoft Outlook), וללא צורך להתקין ולהגדיר תוכנה כזו.
שימוש בתוכנת דפדפן, אשר מותקנת ופועלת ברוב רובם של המחשבים שמחוברים לרשת האינטרנט.
השימוש פשוט יותר, ודורש רק ידיעה של כתובת האתר, שם וסיסמה (בניגוד לשימוש בתוכנות דוא"ל, שדורש הזנה של הגדרות לשליחה וקבלה של הדוא"ל, לפני השימוש בו)
הודעות הדואר האלקטרוני מאוחסנות בשרת ונגישות למשתמש מכל מחשב, ולא רק ממחשב אישי אחד.
בהחלפת מחשב אין כל צורך בהעתקת ההודעות ממחשב למחשב.
פשטות השימוש הובילה לתחרות בין ספקים שונים, להגדלת ההיצע, ולהגדלת סל השירותים שמסופק עם תיבות הדוא"ל.
למשל, באמצע שנות התשעים תיבת דוא"ל סטנדרטית הייתה בגודל של מגהבייט בודד.
עם התבססות שירותי הרשת גודל זה עלה עד ל-10 מגה בשירותים חינמיים, ו-100 מגה בשירותים בתשלום.
עם התגברות התחרות, Gmail הציעה תיבה בגודל אחד גיגהבייט, ונפחי האחסון המקובלים יכולים להגיע ל-1 TB .
חשבון הדואר האלקטרוני וכתובת הדואר האלקטרוני אינם קשורים לספק שירותי הרשת, מה שמאפשר החלפת ספק שירותי הרשת ללא צורך להחליף כתובת דואר אלקטרוני.
לפני הופעת הדואר מבוסס הרשת והתחרות שבתחום זה, תיבות דוא"ל היו נפתחות על ידי ספק שירותי אינטרנט ובצמוד לחיבור רשת מסוים.
כך נוצרו מקרים בהם מספר בני משפחה או עובדים בעסק חלקו תיבת דוא"ל אחת, והדבר פגע בפרטיותם וביעילות השימוש האישי בתיבות.
הגברת התחרות בתחום, מספר הספקים הגבוה וחופשיות שירות הדואר מבוסס הרשת מאפשר כיום לפתוח תיבות נוספות על התיבה הבודדת שניתנת על ידי הספק (אם בכלל).
כמו כן, ריבוי אתרי הדוא"ל מאפשר לאדם מסוים לפתוח מספר תיבות שונות למטרות שונות.
יש צורך להשתמש במחשב המחובר לאינטרנט ואין יכולת מובנית לעבודה עם דוא"ל כאשר לא מחוברים לרשת.
הצורך להשתמש בדפדפן, שהיא תוכנה כבדה יחסית עבור יישום שהוא טקסטואלי ברובו.
דואר אוויר הוא דואר שמועבר ממקום למקום באמצעות כלי טיס.
הדואר מגיע ליעדו מהר יותר מאשר דואר קרקעי ולרוב עלותו גבוהה יותר.
דואר אוויר עשוי להיות האפשרות הבלעדית לשילוח דואר ליעדים מסוימים מעבר לים.
למרות שניתן להתייחס לשימוש ביוני דואר כגרסה מוקדמת של דואר אוויר, הרי שהשימוש הראשון בכלי טיס מעשה ידי אדם לצורך משלוח דואר התרחש ב-7 בינואר 1785 באמצעות כדור פורח שטס מדובר שבאנגליה לקאלה שבצרפת.
השימוש המסחרי הראשון בדואר אוויר בארצות הברית התרחש ב-17 באוגוסט 1859 במשלוח מאינדיאנה לניו יורק.
המשלוח לא הגיע ליעדו, שכן כתוצאה ממזג אוויר קשה הבלון נאלץ לנחות.
המשך המשלוח נעשה באמצעות הרכבת.
בשנת 1959 הונפק בול לזכר האירוע.
השימוש בבלונים כנושאי דואר התקיים גם בשנות מלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870 בין הערים פריז ומץ מעל ראשי הגרמנים.
השימוש הראשון במטוסים ממונעים לצורך העברת דואר באוויר לצרכים מסחריים התרחש ב-18 בפברואר 1911 בהודו, כאשר הטייס הנרי פקט (Henri Péquet) הטיס משלוח של 6,500 מכתבים למרחק 13 ק"מ באוויר מהעיר אללהאבאד לנייני.
השימוש במטוסים לצורכי העברת דואר התפשט ברחבי העולם אולם השירות הושק כקו אווירי קבוע רק ב-19 באוקטובר 1920 בקולומביה.
במהלך שנות ה-20 הושקו קווי דואר אוויר סדירים במדינות רבות נוספות.
התשלום עבור משלוח דואר אוויר באמצעות בולי דואר המיועדים בלעדית לכך נעשה לראשונה באיטליה ב-1917. באוסטרליה ובארצות הברית החל השימוש בבולי דואר אוויר ייעודיים בשנת 1918.
דואר הוותיקן (איטלקית Poste vaticane) הוא הרשות המופקדת על שירותי הדואר בקריית הוותיקן, ועל המגעים עם רשויות דואר של מדינות אחרות וארגונים בינלאומיים העוסקים בתחום.
דואר הוותיקן נוסד באופן רשמי עם הקמתה של מדינת הוותיקן לאחר חתימת ההסכמים הלטרניים ב-11 בפברואר 1929, וב-1 ביוני 1929 הוא הצטרף לאיגוד הדואר העולמי.
צו מיום 30 ביולי 1929 קבע את תחילת פעולתו של הדואר, והוא החל לפעול ב-1 באוגוסט שלאחר מכן.
מנהלת דואר הוותיקן וסניף הדואר הראשי שוכנים בארמון הממשל (Palazzo del Governatorato) בקריית הוותיקן, והרשות מפעילה שני סניפים נוספים - האחד במוזיאון הוותיקן והאחר בכיכר פטרוס הקדוש.
כל אחד משלושת הסניפים אחראי על אזור גאוגרפי בקריית הוותיקן, ואזור רביעי משתרע על פני כל הנכסים האקס-טריטוריאליים של מדינת הוותיקן ברחבי רומא.
הדואר האיטלקי הקצה לקריית הוותיקן את מספר המיקוד 00120.
דואר בולגריה (בולגרית: Български пощи) הוא שירות הדואר הלאומי של בולגריה.
החברה הוקמה בשנת 1879 לאחר שחרור בולגריה מהשלטון העות'מאני.
החל משנת 2005 החברה מפעילה 3,008 סניפי דואר ובסך הכל 80,060 ק"מ של מסלולי דואר.
החברה הייתה מונופול במדינה בשירותי דואר עד שנת 2006.
דואלה היא הגדולה בערי קמרון, עיר הנמל הראשית ומרכזה הכלכלי של המדינה.
נמל דואלה הוא מהחשובים שבנמלי אפריקה התיכונה, ודרכו נסחר עיקר תוצרת הייצוא של קמרון.
העיר שוכנת בשפכו של הנהר וורי (Wouri) אל מפרץ גינאה שבאוקיינוס האטלנטי, והיא פרושה משני צדי הנהר כאשר גשר אחד בלבד מחבר את שני חלקיה.
לבד מהיותה בירת נפת וורי ובירת אזור החוף (Littoral Province), דואלה היא גם משכנו של השוק הגדול ביותר בקמרון, והעיר היקרה ביותר באפריקה.
האקלים בדואלה טרופי: הטמפרטורות יציבות לאורך מרבית החודשים סביב 26 מעלות צלזיוס והאוויר מצטיין בחום ובלחות, כאשר הגשם הרב ביותר יורד בין יוני לאוקטובר.
שמה של העיר לקוח משם הקבוצה האתנית שייסדה אותה, בני הדוּאַלָה.
העיר של ימינו היא עם זאת פסיפס של בני חתכים וקבוצות אתניות המרכיבים את קמרון, ואת גידולה היא חבה לשבר החברתי-הכלכלי שאילץ מאות אלפי כפריים מאזורי פנים הארץ לעזוב במרוצת השנים ולהתיישב בערים.
דואלה היא גם רב-דתית: הסובלנות היחסית מאפשרת למגוון האמונות לשכון זו לצד זו בדו-קיום.
הדתות העיקריות הן זרמי הנצרות – הקתולים והפרוטסטנטים; העיר היא מושבהּ של קתדרלת הקדושים פטרוס ופאולוס.
הקהילה הלא-אפריקנית הגדולה מונה בעיקר צרפתים ולבנונים, רובם עובדים בתעשיית הנפט.
האירופאים הראשונים שהגיעו לאזור באו מפורטוגל, במאה ה-15. עד לאמצע המאה ה-17 כבר היה המקום לעיר הגירה, בעיקר של כפריים בני-הדואלה; עיר שלאורך המאה ה-18 תשמש כאחד המרכזים החשובים ביותר של סחר העבדים הטראנס-אטלנטי.
ב-1884 עברה העיר תחת שלטון גרמני, ושמה היה "קָמֶרוּנְשְׁטָדְט".
ב-1907 היא קיבלה את שמה הנוכחי, ולאחר תום מלחמת העולם הראשונה הייתה לחלק מקמרון הצרפתית.
בין 1940 ל-1946 היא שימשה כבירתה של קמרון, בטרם חזרה בירת הרפובליקה אל יאונדה.
רבעיה החשובים של דואלה הם:
אקווה (Akwa) - לאורך הנמל: הרובע ההיסטורי, היום מרכז התרבות והקולינריה
בונברי (Bonaberi) - הגדה הימנית של הוורי: כאן נמצאים מרבית מפעלי התעשייה
בונפריזו (Bonapriso) - הרובע האירופאי
ניו בל (New Bell) - מאוכלס בבני שבטים שונים
בוננז'ו (Bonanjo) - הרובע המנהלי - הבנקים, החברות ומגורי אנשי הממשל
בונמוסאדי (Bonamoussadi) - שכונת מגורים גדולה מרוחקת יחסית מהמרכז.
דואר בלונים הוא סוג של דואר אוויר.
זוהי שיטה לשליחת דבר דואר (משיקולי משקל, דבר הדואר הוא לרוב גלויה) הנושא את שמו של השולח, באמצעות בלון ללא אמצעי ניווט, הממולא במימן או בהליום.
מאחר שהבלון אינו ניתן לניווט ולשליטה, המשלוח של דואר בלונים מתבסס על רצון הגורל והמזל; לעיתים קרובות אובדות עקבותיהם של הבלון והגלויה שאותה הוא נושא.
השולח שולח את דבר הדואר בתקווה שמי שימצא את הבלון במקום נחיתתו, ישלח אותו חזרה אליו (באמצעי דואר רגילים) עם מידע על מקום הנחיתה, כדי שהשולח יוכל לדעת לאיזה מרחק הבלון שלו הגיע.
פעמים רבות דואר הבלונים נעשה כחלק מתחרות הפרחת בלונים.
באופן היסטורי, נעשה שימוש בבלונים להעברת דואר במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה בשנים 1870–1872. מפריז הנצורה נשלחו 65 בלוני-דואר ללא כל אמצעי ניווט, שנועדו לתקשר עם העולם החיצון, שמחוץ לתחומי המצור; מבין בלונים אלו, אבדו עקבותיהם רק של שני בלונים.
שירות דואר זה, הראשון בעולם שעשה שימוש בבלונים, נולד מתוך צורך אמיתי והתאפשר בשל התעוזה של מדענים, ממציאים ואמנים צרפתים.
מאז ההכרזה הראשונה על התקרבות הפרשים הפרוסיים לשערי פריז, סירבו הפריזאים להיכנע.
במקום זאת, התלכדו בני העיר סביב משטר אזרחי חדש, והחלו לפעול כפי יכולתם להתנגד לפרוסים.
גם לאחר שיצאה הרכבת האחרונה מתחנות פריז, המשיכו הפריזאים לתקשר עם העולם החיצון ולהעביר מידע חיוני אל מעבר לקווי האויב, דרך כבלי טלגרף מוסתרים ודרך שליחים שהתנייעו ברגל.
עם זאת, לאחר שכוחות פרוסיים נוספים סגרו על העיר והפכו לכוח חזק מדי, נותקו ונחתכו גם כבלי הטלגרף שהוסתרו היטב מתחת לאדמה, והשליחים הרגליים נתפסו, נורו או שבו לפריז.
לבסוף, אמצעי התקשורת היחיד שנותר בפני הפריזאים היה השמים הפתוחים, וכך החלו בשליחת דואר בלונים.
בדואר בלונים נעשה שימוש גם במלחמת העולם הראשונה, בפשמישל (Przemyśl), פולין (ליד הגבול האוקראיני).
בדואר בלונים נעשה שימוש גם לצורכי הפצת מידע ובפרט תעמולה, למשל שליחת מידע תעמולתי לתושביהן של מדינות דיקטטוריות.
הבלון יכול להישלח מחוץ לתחומי ההשפעה של שלטונות אלו, ובתלות ברוח, יכול לרחף גם לאורך כמה מאות קילומטרים.
למשל, בשנות ה-50 של המאה ה-20 שלחו פעילים פוליטיים במערב גרמניה עלוני מידע באמצעות דואר בלונים, למדינות ברית ורשה; כמו כן, נשלחו בלוני דואר מקוריאה הדרומית לקוריאה הצפונית, הכוללים מידע על מצבו הבריאותי של המנהיג הצפון-קוריאני, קים ג'ונג-איל.
האסטרואיד התגלה ב-23 בפברואר 2012 על ידי מצפה Observatorio Astronómico de Mallorca בספרד, המתמחה בציד אסטרואידים.
הגילוי אירע שבעה ימים אחרי שעבר במרחק של 2,600,000 ק"מ מכדור הארץ ב-16 בפברואר 2012.
ב-15 בפברואר 2013 עבר האסטרואיד במרחק 27,737.7 ק"מ מפני כדור הארץ, המרחק הקרוב ביותר שגוף מוכר כלשהו, בגודל כזה, עבר בסמוך לכדור הארץ.
הוא נקרא דואנדה על שם גזע של יצורים קטנים דמויי אדם בפולקלור של חצי האי האיברי.
בשיא המעבר האסטרואיד היה קרוב יותר לכדור הארץ מאשר הרצועה הגאוסטציונרית, אך לא פגע בלוויינים במסלול זה, משום שבעת חציית מסלולם הוא הגיע במישור שונה.
בהירות נראית האסטרואיד בשיא קרבתו הייתה כ-7, מעט פחות משניתן לראות בעין בלתי מזוינת מאזור ללא זיהום אור.
עם זאת, ניתן היה לעקוב אחריו במשקפת או טלסקופ קטן.
עבור צופים מישראל, האסטרואיד זרח בכיוון דרום-מערב מעט לאחר השעה 21:00. בעת שיא המעבר האסטרואיד היה בגובה זוויתי של כ-10 מעלות מעל האופק, בקבוצת הכוכבים בתולה.
עם הריחוק בינו לכדור הארץ, בהירותו ומהירותו הזוויתית פחתה.
בין השעה 23:00 ל-23:30 האסטרואיד חצה את היצול של קבוצת הדובה הגדולה בבהירות 9. בערך בשעה זו היה גם שיא גובהו מעל האופק לצופה מישראל, 50 מעלות.
לפי חישובי נאס"א, עקב השפעת הכבידה של המעבר בסמיכות כה קרובה לכדור הארץ, יתקצר מסלולו סביב השמש ל-315 ימים בלבד, לעומת 366 ימים לפני המעבר.
למרות הסמיכות להתפוצצות המטאור ברוסיה, אירוע שקרה כ-15 שעות לפני כן, האסטרונומים הגיעו למסקנה כי שני האירועים אינם קשורים זה לזה.
דואק, דוויק או דוויך הוא שם משפחה יהודי, שאת שורשיו ניתן ליחס אל יהדות ספרד ככלל, ובפרט גם אל יהדות פורטוגל, בחצי האי האיברי.
חלק ממשפחות דואק הן כוהנים.
מסורת משפחתית אומרת כי "דוויק" מלשון DUBE כלומר "אציל".
הראשון מבני המשפחה היה "אציל או "רוזן" בספרד.
פונולוגית המילה גם דומה למילה דוכס באנגלית Duke.
לאחר גירוש יהדות ספרד בשנת 1492 הגיעו רבים מנושאי השם אל הקהילות היהודיות הקיימות ברחבי המזרח התיכון, וספציפית אל העיר חלב שבסוריה אשר השתקעו בה, אך נושאי השם התפזרו בין הקהילות היהודיות בכל העולם.
משפחת דואק היהודית היא משפחת כהנים עתיקה.
ניתן לשייך את השם אל צאצאיהם של משפחת כהנים גולי ספרד החל מהמאה ה-15, אך נושאי השם מתחקים אודות שורשיהם עוד מימי בית שני.
סברה אחת למקור השם היא כי באמצעות עיוותו של השם המקורי יכלו בני המשפחה להיטמע בצורה טובה יותר בתוך הקהילות הערביות הגדולות שחיו בתוכן, מהכינוי בשפה הערבית לתרנגול קטן, "דיכ" (ديك) הוא תרנגול ובמשקל ההקטנה "דואיכ" (دويك).
על פי מסורות של חלקם מנושאי השם, כתיבת השם המדויק בעברית הוא דויכ – כאשר המילה מורכבת משתי הבהרות, דו- כמילה נרדפת אל "משנה" וצירוף האותיות יכ – בתור ראשי התיבות של "יום כיפור".
על פי המסורת, אבי שושלת המשפחה שימש כמשנה לכהן הגדול במהלך ההכנות אל תפילת יום הכיפורים בבית המקדש בימי בית שני.
מלבד השתתפות בטיהור בית המקדש, אחד מתפקידיו של המשנה לכהן הגדול, על פי סיפורים, היה ללפף סביב הכהן הגדול חבל, טרם נכנס אל הדביר, וזאת מכיוון שאם היה פוסע בקודש הקודשים ולא היה ראוי או טהור דיו, היה מת.
כך יכלו למשוך את גופתו החוצה, שהרי אסור היה לאיש, מלבד הכהן הגדול, לפסוע בתוך קודש הקודשים.
יום הכיפורים נחשב בתקופה זו אל נקודת השיא בעבודת ה' בקרב עם ישראל, מטרת העבודה הקדושה אשר בוצעה על ידי הכהנים הכהן הגדול ומשנו בבית המקדש, הייתה לכפר על חטאיהם של כל איש ואיש מישראל ולטהר את המקדש עצמו מכל חטא.
יום הכיפורים הוא היום היחיד בשנה שבה הותרה כניסה אל קודש הקודשים, וזאת לכהן הגדול בלבד.
משפחת דואק המודרנית הצמיחה מתוכה במהלך הדורות רבנים גדולים אשר היו אישים מובילי דעה וגדולים בתורה בקרב הקהילות היהודיות שבהן חיו, ואף עזרו לשמר את דרכה של קהילת יהודי ספרד.
הרבנים שביניהם הגשימו עצמם הן באמצעות ספרות והן בעבודת ה', בתפוצות המזרח התיכון וצפון אפריקה .
עקב מעמדה של המשפחה בעיר חלב, וריבוי הרבנים שיצאו ממנה, אשר היו לאישים חשובים בקרב הקהילה היהודית, זכו כמה דורות של משפחת דואק להיות האחראים על כתר ארם צובא, אשר שכן בבית הכנסת הגדול של חלב.
רבים מאמינים שבית כנסת זה הוא בית הכנסת הראשון שנבנה בעולם, ולכן הוא מכונה גם בית הכנסת העתיק.
חוקרי המקרא רואים בכתב אשר ממלא את דפיו של כתר ארם צובא כנוסח המדויק ביותר של התנ"ך אשר נכתב בטבריה בשנת 930 לערך.
ב-9 בפברואר 2016, כתר ארם צובא הוכרז על ידי אונסק"ו כנכס תרבות עולמי, ובאותה השנה חרב בית הכנסת הגדול של חלב.
בקרב נושאי השם היו גם סוחרים גדולים ולרוב שופטים, מנהיגים ואבות בית דין בקהילות שבהן חיו בגולה.
בקרב הסוחרים בני המשפחה, ניכר כי במהלך המאה 19, בעקבות השלמתה של תעלת סואץ, נפגע נתיב הסחר המרכזי שעבר דרך חלב ודמשק, שבאותם הימים היה נתיב סחר חשוב ומקור הכנסה ראשי בעבור בני המשפחה בפרט, ובני הקהילה היהודית בסוריה ככלל.
בעקבות הקמת התעלה החדשה, נוצרה תחרות גדולה יותר ושפע רב יותר החל לזרום ולהתנייד דרכה, ונתיב הסחר המרכזי החל לדעוך ולהיחלש.
כתוצאה מכך, חלק גדול מבני המשפחה אשר עסקו בסחר למחייתם, עברו להתגורר והעתיקו בתיהם אל הערים קהיר ואלכסנדריה בשטחה של מצרים.
זאת על מנת לשמור על חוזקם הכלכלי ולהתאים עצמם אל אופיו של נתיב הסחר המרכזי החדש במזרח התיכון.
מכאן נבע שינוי באופן שבו שם המשפחה נכתב בשפות הלועזיות שדוברו באותם האזורים.
נושאי השם אשר כותבים את שמם תחילה עם DW הם צאצאיהם הישירים של יוצאי יהדות סוריה.
בעוד שאלו אשר כותבים את שמם תחילה עם DOU/DU (אשר נועד לעוות מעט את השם המקורי כדי שיטמע טוב יותר בשפה הצרפתית) משתייכים אל יוצאי יהדות סוריה, אשר היגרו אל מצרים באותה העת.
בשפה האנגלית השם Dweck מצטייר כמילה נרדפת ומשויך אליו התואר, לצירוף המילים – "יוצר אוניות".
חיים שאול הכהן דוויק – מכונה גם ה"שד"ה", רב, דיין, מקובל וראש ישיבה, רבה הראשי של ארם צובא שבסוריה.
אפרים דובק (דואק) – דיפלומט ישראלי, שכיהן במספר תפקידים בכירים בשירות החוץ, ובהם שגריר ישראל במצרים ובהודו.
יגאל רן דואק – מוזיקאי ומלחין ישראלי.
משה דואק – ישראלי שהשליך רימון בכנסת
נחמה דואק – עיתונאית ישראלית
עמליה דואק – עיתונאית ישראלית
רוני דואק – איש עסקים ישראלי
שלום (שלמה) דואק – מלונאי, יועץ, מרצה ומחבר ספרים מקצועיים.
בית חולים דנה-דואק לילדים – בית חולים בתל אביב
חיים מוסא דוויק – רבה הראשי האחרון של מצרים
יעקב אברהם דוויק – היה לאחד ממייסדי קהילת יהדות סוריה בארצות הברית
אלוף-משנה חיים דואק - מפקד מרכז ארגון הטסה (מרא"ה - כיום מרום) בית הספר לצניחה
אל"ם אבי דואק – לשעבר מפקד מחלקת מעוף ביחידה הטכנולוגית של אגף התקשוב בצה"ל.
יוסף דואק – רבה הראשי של קהילת יהדות ספרד בממלכה המאוחדת.
קרול סוזן דואק (Carol Dweck) – פרופסור לפסיכולוגיה מאוניברסיטת סטנפור.
נמרוד דוויק – סופר ומקים תנועת דרכנו.
דואר היא תוכנת דואר אלקטרוני של אפל שכלולה במערכת ההפעלה Mac OS X ובגרסאות ה-iOS השונות.
האפליקציה פותחה במקור על ידי חברת NeXT בשם NeXTMail כחלק ממערכת ההפעלה NeXTSTEP שלהם.
התוכנה הותאמה לשימוש כיישום הדואר של מערכת ההפעלה Mac OS X בעקבות הרכישה של אפל.
הגרסה הנוכחית של דואר תומכת בפרוטוקולים SMTP, POP3 ו-IMAP.
כמו כן, היא תומכת גם ביאהו!
iOS כוללת גרסה ניידת של Apple Mail עם תמיכה נוספת של ActiveSync, אם כי עדיין חסרה בה פונקציה של צירוף קבצים בעת שליחת הודעת "השב" (מייל חוזר).
היישום מקבל לעיתים קרובות שבחים על השילוב של פשטות ופונקציונליות.
שמה הראשוני של האפליקציה היה NeXTMail, יישום הדואר האלקטרוני עבור מערכת ההפעלה NeXTMail .NeXTSTEP היה חדשני לזמנו, התומך בעיצוב טקסט עשיר עם תמונות והודעות קוליות.
הוא גם תמך במיילים בסטנדרט MIME, יחד עם טקסט רגיל, כדי לאפשר תאימות לאחור.
הודעת ברירת המחדל שנמצאה בתיבת הדואר הנכנסת של המשתמש, כאשר נפתח NeXTMail הראשון כללה הקלטת קולו של סטיב ג'ובס.
כאשר אפל החלה לתסגל, NeXTSTEP התחילה להפוך לMac OS X, שתי מערכות ההפעלה והיישום עברו שלבים שונים כשפותחו.
בגרסת בטא (שם קוד: "רפסודיה" - "Rhapsody") השתחררו מראש שונות אחרות מוקדמות של Mac OS X, מייל היה ידוע כ-MailViewer.
עם זאת, עם שחרור הגרסה השלישית של Mac OS X, היישום חזר להיות ידוע בפשטותו - "דואר".
דואר אלנבי נמצא ברחוב אלנבי 132 פינת רחוב יהודה הלוי.
בבניין זה פעל במשך שבעים שנה בית הדואר המרכזי של תל אביב.
הבניין הוקם בשנת 1930 על ידי היזם צבי סטרכילביץ' בתכנונו של יהודה מגידוביץ'.
הוא נמכר למרדכי לאלו (1893–1978) ונקרא על שמו כפי שכתוב בכתובת החקוקה על קיר הבניין ברחוב דה פיג'וטו.
בית הדואר המרכזי בתל אביב פעל במשך כשבעים שנה, מתחילת שנות ה-30 עד סוף המאה ה-20. בצד הבניין עברה הרכבת לירושלים וממנה עד למלחמת העצמאות.
לאחר מכן פורקה המסילה בקטע מתחנת בית הדר לתחנת הרכבת יפו.
ברחבה שנוצרה פעל עד שנות ה-90 שוק שבו מכרו עולים חדשים חפצים שהביאו ארצה.
השוק זכה לשם "השוק הפולני".
גם חלפני כספים פעלו במקום כשלוחה של "שוק לילינבלום".
בימינו שוכנים בשתי הקומות שני מועדוני לילה.
ב-18 באפריל 1947 ניסתה חוליית לוחמי אצ"ל להחרים משלוח כסף שהוצא מהבניין ויועד למחנה בית נבאלא.
הפעולה נכשלה לאחר ששוטר בריטי פתח באש ופצע קשה את אחד מהלוחמים, , שנפטר מפצעיו בבית החולים הדסה (תל אביב).
לוחית זיכרון לפעולה זו נמצאת על קיר הבניין הפונה לרחוב אלנבי.
דואליסט הוא סרט מותחן, הרפתקאות ופעולה רוסי, בבימויו של אלכסיי מיזגיריוב.
בסרט כיכבו פיוטר פיודורוב, ולדימיר משקוב, סרגיי גרמאש ומרטין ווטקה.
הסרט צולם כולו בפורמט IMAX והוא הסרט הרוסי השלישי לעשות זאת (האחרים הם "סטלינגרד", "הטיסה" ו"משיכה").
הסרט מתרחש באמצע המאה ה-19, בבירת האימפריה הרוסית ומתמקד בקורותיו של יאקובלב, קצין צבא לשעבר השב לסנקט פטרבורג לאחר גלות ארוכה באלסקה.
בעיר הוא נאבק כנציג בקרבות דו-קרב ומרוויח את פת לחמו מניצחונות בדו-קרב אלה.
על פי חוקי הדו-קרב של המאה ה-19 ברוסיה, קצינים שנקראו לדו-קרב הורשו להחליף את עצמם במישהו אחר המתנדב להחליפם, במקרה של יאקובלב הוא דרש על כך כסף.
אף שהוא נלחם בקרבות ונדמה ששב כדי לחיות את חייו, מסתבר כי הוא מחפש להשיב את כבודו ולנקום נגד אלה ששלחו אותו לגלות מלכתחילה.
הסרט הוקרן לראשונה במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו בספטמבר 2016. הסרט זכה לביקורות מעורבות רבות ונחל כישלון חרוץ בקופות, משהרוויח 377 מיליון רובלים בלבד אל מול תקציב של 725 מיליון רובלים.
הסרט מגולל קורותיו של מומחה לדו-קרב ומתאר את אופנת מסורת הדו-קרב כדרך להגן על כבודו של אדם שאומצה בהתלהבות בחוגי הצבא הרוסי.
הקרבות נוהלו לפי חוקים לא כתובים אך נוקשים ומפורטים כאשר על פי כללים אלו נקבע כי על הצדדים הלוחמים להיות בעלי אותה דרגה ונאסר על דו-קרב בין קצינים בעלי דרגות שונות.
על מנת להגן על כבודם "נאלצו" קצינים בכירים לסמוך על נכונותם פקודיהם להזמין לדו-קרב את הקצין שפגע בכבודם.
הסרט הושפע מסיפורי מסתרי הערים (כדוגמת "סיפורי פריז" (1844) מאת אז'ן פרנסואה וידוק.
כהכנה לסרט אלכסיי מיזגיריוב הבמאי צפה בסרט "דואליסטים" משנת 1977 שביים רידלי סקוט והתבסס במידה מועטה על הספר "דו-קרב" מאת ג'וזף קונרד שבעצמו הושפע מסיפורו הקצר של פושקין "הירייה".
סנקט פטרבורג, שנת 1860. קצין הצבא לשעבר יאקובלב נלחם בדו-קרב תמורת כסף, לאחר שחוקי הדו-קרב מאפשרים לקצין שזומן לדו-קרב להעמיד מחליף במקומו לדו-קרב.
סגנו של יאקובלב הוא ברון גרמני בעל שיניים מלאכותיות המארגן עבורו את הקרבות ואוסף את כספו.
כל מי שמתמודדים בדו-קרב מתבררים כפקודיו של הרוזן בקלמישב, מושא אהבתה של הנסיכה הגדולה אלכסנדרה יוספובנה.
הרוזן בקלמישב נתקל בנסיך טוצ'קוב שרואה בו נוכל ורודף נשים ערמומי והרוזן מזמין אותו לדו-קרב.
באחד מאירועי הדו-קרב יאקובלב נפצע ובעודו שוכב פצוע הוא רואה בהזיותיו את עברו באיים האלאוטיים אליהם הוגלה לפני זמן רב, לאחר שנזרק מהצבא.
בעבר שמו לא היה יאקובלב כי אם הקצין קוליצ'ב, כאשר הרוזן בקלמישב ראה עצמו נעלב ממנו כאשר סירב לדו-קרב מולו הוא הפעיל את כל כובד השפעתו להביא לכך שקוליצ'ב יוגלה הרחק אל אלסקה.
יאקובלב שמוצא זאת הזדמנות נהדרת להשיב את כבודו ולנקום באיש שהגלה אותו מלכתחילה, מסכים להשתתף בדו-קרב במקומו של טוצ'קוב ולירות ברוזן בקלמישב.
פיוטר פיודורוב - יאקובלב/הקצין קוליצ'ב
אלכסנדר יאצנקו - יאקובלב הצעיר
ולדימיר משקוב - הרוזן בקלמישב
מרטין ווֹּטקה - ברון גרמני
פרנציסקה פטרי - הנסיכה הגדולה אלכסנדרה יוספובנה
יורי קוזנצוב - משרתם של בני קוליצ'ב
יוליה חלינינה - מרתה טוצ'קובה
פאבל טבקוב - הנסיך טוצ'קוב
סרגיי גרמאש - בעל היד האחת
יורי קולוקולניקוב - בסארגין, סגנו של בקלמישב
הסרט זכה לביקורות מעורבות רבות ממבקרי הקולנוע ברוסיה.
רבים מהמבקרים שיבחו את עיצוב הסרט.
מבקר הקולנוע הרוסי אנטון דולין ציין את ייחודיות הסרט וכינה אותו "הסרט המסקרן ביותר של השנה" וכי העיר פטרבורג הוצגה בו כעיר השיטפונות הנצחיים, מזוהמת ומזג האוויר בה הוא סגרירי וגשום, שילוב לונדון מהתקופה התעשייתית וסטימפאנק.
דולין מציין לטובה את עיצוב ההפקה והמוזיקה המתנגנת ברקע.
לדברי אנדריי פלאחוב "מיזגיריוב [הבמאי] מציג נואר בעיצוב שונה ובו רוסיה של המאה ה-19 מוצגת כאמריקה של המערב הפרוע." כך גם לדברי המבקר מיכאיל טרופימנקוב.
לדברי חוקר תולדות האימפריה הרוסית דיוניס קפטאר לסרט אין שום התאמה למה שהתרחש בתקופת הצאר.
גם בעיתונות הקולנוע במדינות המערב היה מה לבקר את הסרט.
כך למשל לסלי פלפרין מ-"The Hollywood Reporter" ציין כי הסרט מצליח לשלב בין סוגת המערבון הקלאסי לדרמה חברתית, ברם הוא ביקר לרעה את השימוש בטכנולוגיית צילום IMAX בסרט.