tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כ-1.6 מיליון איש צופים בעדויות מדי שנה.
במטרה להרחיב את קהל הצופים של הארכיון, הקרן מפיצה את העדויות במגוון דרכים.
ב-2015 הגדיר המכון את השאיפה להרחבת הקהל העולמי כעמוד תווך של המכון.
בשנת הלימודים 2013-2014 כ-3.6 מיליון איש נחשפו לעדויות שמקורם בארכיון, ומספר זה כמעט הוכפל כאשר בשנת הלימודים 2014–2015 6.5 מיליון איש נחשפו לעדויות אלו.
אם כוללים חשיפה תקשורתית, שידורים בטלוויזיה, ביקור במוזיאונים, הצגה בכנסים וסדנאות אקדמיות ובמדיה החברתית, הצפי הוא לכ-15 מיליון איש.
הרחבת הקהל נעשית בערוצי מדיה שונים, כגון אתרי אינטרנט, תמיכה של המכון ביצירת סרטי תעודה ותערוכות, סיקור עיתונאי בינלאומי ועוד, לדוגמה:
על בסיס יומי המכון מפרסם סיפורים ובלוגים על מיזמים ואנשים, וקטע חזותי קצר מתוך הארכיון להיסטוריה חזותית.
המכון מחזיק בחשבונות פעילים באתרי המדיה החברתית השונים: פייסבוק, טוויטר ואינסטגרם.
בשנת 2014 המכון החל בקמפיין חברתי בשם BeginsWithMe# במטרה לעסוק בדור המילניום.
בשנת 2014 הקרן, יחד עם קומקאסט פתחו בתוכנית חמש-שנתית, כאשר כל שנה מוקדשת לנושא מסוים המועבר למיליוני מנויים במהלך שבעה שבועות באביב, במסגרת חודש במודעות להשמדת עם.
בשנת 2015 הנושא היה מוזיקה, והוצג על ידי הסרט הפסנתרן, כאשר כוכב הסרט (אשר זכה באוסקר על תפקיד זה) אדריאן ברודי מציג את הנושא.
המכון מעודד יצירת מדיה המבוססת על העדויות שנאספו.
קרן קוך (נולדה ב-2 בינואר 1972) היא משוררת, מחזאית, אשת תיאטרון ופרפורמנס רב תחומי, מורה לתיאטרון ודרמטורגית ישראלית.
קוך נולדה וגדלה ברחובות, לשני הורים מדענים במכון ויצמן למדע.
במהלך שירותה הצבאי בצה"ל הייתה מפיקה בלהקות צבאיות, ובהמשך שירתה כמפיקה בעיתון "במחנה".
קוך למדה בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים, ולאחר מכן שיחקה בתיאטרון גשר באנסמבל הצעירים, ובתיאטרון "הבימה" עם ההצגה "ואז התחבקנו" בבימויו של איציק ויינגרטן, שזכתה בפרס ההצגה הטובה ביותר בפסטיבל עכו בשנת 1999.
בשנת 1999 הצטרפה קוך למעבדת התיאטרון: השולחן המשפחתי בקיבוץ כברי בהנחיית הבמאי דודי מעיין, ויחד עם אנסמבל היוצרים הקימו בשנת 2002 את תיאטרון שלומי ליצירה אלטרנטיבית.
במסגרת התיאטרון שיחקה בהצגות האנסמבל "קולקציית סתיו", "מפעל חיינו זיכרון ושיכחה" ו"השולחן המשפחתי".
ב-2003 השתתפה בתפקיד ראשי בסרט הטלוויזיה "הדמעות של אמסלם" לצידו של משה איבגי.
הייתה כתבת בכתב העת "תיאטרון".
קוך מתגוררת בשכונת עין הים בחדרה.
לימדה תיאטרון בבית הספר הדמוקרטי בחדרה עד 2023, ובתיאטרון "הידית" בפרדס חנה.
בשנת 2005 יצא לאור ספר שיריה הראשון "אי אהבה" בסדרת ריתמוס, הוצאת הקיבוץ המאוחד.
הספר זכה בפרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית בקטגוריה של ספר ביכורים.
בשנת 2015 יצא לאור ספר שיריה השני "עד תקרת הבית" בהוצאת קשב לשירה, בעריכתו של המשורר אלי אליהו.
בנוסף שיריה של קוך פורסמו בכתבי עת שונים: "גג", "הליקון", "עלי-שיח", "כתובת" והיא השתתפה בפסטיבלי שירה ברחבי הארץ.
הייתה חברת הוועדה האמנותית של פסטיבל השירה במטולה בין השנים 2016–2020.
קוך מנחה אירועי שירה וספרות בבית ביאליק בתל אביב.
"שלוש אצבעות מתחת לטבור", תיאטרון הידית 2013
"מי ששואל נשאר", תיאטרון תמונע, 2005
"תמונות" פסטיבל תיאטרון קצר תיאטרון צוותא, 2002
קרן קוולי (ארצות הברית) היא קרן נדבנות אמריקאית, שמטרתה "לקדם את המדע לטובת האנושות ולקידום הבנת הציבור ותמיכה במדענים ובעבודתם".
הקרן נוסדה בדצמבר 2000 על ידי פרד קוולי , איש עסקים ונדבן נורווגי-אמריקאי והיא ממוקמת בלוס אנג'לס, קליפורניה.
הקרן הקימה מכוני מחקר באוניברסיטאות ברחבי העולם והעניקה מענקים להקמת שבע פרופסורות על שם קוולי; שתיים באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה, ואחת בכל אחת מהאוניברסיטאות הבאות; אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, אוניברסיטת קליפורניה באירווין, אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת קורנל ובמכון הטכנולוגי של קליפורניה.
הקרן מעניקה את פרסי קוולי ובנוסף תומכת במדע באמצעות מספר תוכניות; קתדרות אקדמיות, סימפוזיונים ומגוון רחב של יוזמות אחרות.
החל משנת 2008, הקרן מעניקה את פרסי קוולי בתדירות דו-שנתית בשלושה תחומי מחקר; אסטרופיזיקה, ננוטכנולוגיה ומדעי המוח.
הפרס מוענק בכל תחום והוא כולל תעודה, מדליה ופרס כספי של מיליון דולר.
הפרסים מוענקים בשיתוף פעולה עם האקדמיה הנורווגית למדעים , משרד החינוך והמחקר של נורווגיה ומשרד החוץ של נורווגיה.
זוכי הפרס ניבחרים על ידי שלוש ועדות ולאחר ביצוע הבחירה שלהם למקבלי הפרס, יש לאשר את המלצות ועדות הפרס הללו על ידי האקדמיה הנורווגית למדע.
קרן קוולי מעורבת באופן פעיל בהקמת מכוני מחקר באוניברסיטאות ברחבי ארצות הברית, באירופה ובאסיה ותומכת בארבעה תחומי מחקר; אסטרופיזיקה, ננוטכנולוגיה, מדעי המוח ופיזיקה תאורטית.
נכון לשנת 2020, קרן קוולי העניקה מענקים להקמת מכוני קוולי בקמפוסים של 20 אוניברסיטאות מרכזיות:
מכון קוולי לאסטרופיזיקה של חלקיקים וקוסמולוגיה באוניברסיטת סטנפורד.
מכון קוולי לפיזיקה קוסמולוגית באוניברסיטת שיקגו
מכון קוולי לאסטרופיזיקה ומחקר חלל במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס
מכון קוולי לאסטרונומיה ואסטרופיזיקה באוניברסיטת פקין
מכון קוולי לקוסמולוגיה באוניברסיטת קיימברידג'
מכון קוולי לפיזיקה ומתמטיקה של היקום באוניברסיטת טוקיו
מכון קוולי למדע ננו באוניברסיטת קורנל
מכון קוולי לננו-מדע דלפט באוניברסיטת דלפט לטכנולוגיה
מכון קוולי לננו-מדע במכון הטכנולוגי של קליפורניה
מכון קוולי למדע ביונאנו וטכנולוגיה באוניברסיטת הרווארד
מכון קוולי לאנרגיה וביונאנו באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ובהמעבדה הלאומית לורנס ברקלי
מכון קוולי למדעי המוח באוניברסיטת קולומביה
מכון קוולי למדעי המוח ולבינה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו
מכון קוולי למדעי המוח באוניברסיטת ייל
מכון קוולי למערכות מדעי המוח ב
מכון קוולי למחקר במדעי המוח באוניברסיטת ג'ונס הופקינס
מכון קוולי למערכות עצביות באוניברסיטת רוקפלר
מכון קוולי למדעי המוח הבסיסיים באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו
מכון קוולי לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה
מכון קוולי לפיזיקה תאורטית סין באקדמיה הסינית למדעים
קרן קגרליצקי (נולדה ב-23 בנובמבר 1991) היא מנצחת, מלחינה ומעבדת ישראלית.
נולדה לאם טכנאית MRI ואב איש עסקים.
החלה את לימודי הפסנתר בגיל 7 והתחנכה בקונסרבטוריון של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים אצל יצחק קוסוב ושושנה כהן.
לאחר השירות הצבאי למדה תואר ראשון בקומפוזיציה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, במסלול קומפוזיציה רב תחומית ובמסלול ניצוח תזמורות.
תלמידתם של מנחם ויזנברג, אבנר בירון, סטנלי ספרבר ואיתן גלוברזון.
כיום משלימה תואר שני בניצוח באוניברסיטה לאמנויות בברלין.
ניצחה על הקאמרטה הישראלית ירושלים, התזמורת הקאמרית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית של ברטאן (צרפת) ותזמורת בית האופרה של פלרמו.
בנוסף עמדה בראש התזמורת הפילהרמונית של ה-BBC בקונצרט מיוחד לחג המולד.
ניצחה על מקהלה בקריה האקדמית אונו ועבדה בתור מנהלת מוזיקלית של התזמורת הסימפונית של תיכון האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
בין 2022–2024 שימשה כמנצחת ומנהלת מוזיקלית של התזמורת הסימפונית ע"ש מנדי רודן באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
היא משמשת כמנצחת בית ומשנה למנהל המוזיקלי בתזמורת סימפונט רעננה ועוזרת מנצח עבור עומר מאיר ולבר בפילהרמונית של ה-BBC.
יחד עם תזמורת סימפונט רעננה שיתפה פעולה עם האמנים אנריקו מסיאס וסוזן וגה.
במסגרת פרויקט "פעמה" הופיעה בקונצרטים מודרכים לילדים בבתי ספר בישראל.
זוכת מלגת הצטיינות בשנת 2015, וזוכת מלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל בניצוח לשנים 2018–2019.
עוסקת בניצוח, הלחנה, ניהול מוזיקלי, עיבודים מוזיקליים ותזמור.
מעונת 2022/23 מכהנת קגרליצקי כמנצחת הבית של פולקסאופר של וינה.
קרן רוזה לוקסמבורג היא הקרן החוץ פרלמנטרית של מפלגת השמאל די לינקה שמתוקצבת על ידי ממשלת גרמניה (להלן).
לאחר נפילת חומת ברלין וטרם התמזגות גרמניה המזרחית למערב גרמניה, פורקה מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה ששלטה במזרח גרמניה והוקמה מחדש בתור מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי.
ב-1990, מעט לאחר הקמתה מחדש, הוקמה הקרן.
כיום זוהי אחת משש קרנות פוליטיות בגרמניה, לכל אחת מהן זיקה לאחת המפלגות המיוצגות בבונדסטאג.
הקרן מקושרת למפלגת השמאל הקיצוני הגרמנית די לינקה שהוקמה ב-16 ביוני 2007. פעילותה של הקרן מתמקדת בחינוך פוליטי ברוח משנתה של המהפכנית הפולנייה-יהודיה רוזה לוקסמבורג.
הקרן רואה עצמה כחלק מ"התנועה האינטלקטואלית הכלל עולמית" אשר דוגלת בסוציאליזם דמוקרטי.
על פי שיטת הממשל הפדרלית הגרמנית, כל סיעה המיוצגת בבונדסטאג (שזוכה בחמישה אחוזים שהם אחוז החסימה או נכנסת בשל סיבות טכניות) זכאית לתקציב בהתאם לגודלה, המשמש לפעילותה התרבותית והחינוכית גם בגרמניה וגם בעולם.
הקרן פתחה משרדים בשדרות רוטשילד בתל אביב וברמאללה.
ב-2014, עורר כנס שנערך על ידי הקרן באוניברסיטת ביר זית פרובוקציה, כאשר העיתונאית עמירה הס סולקה ממנו בשל איסור האוניברסיטה להכניס ישראלים לקמפוס.
ב-2018 עמד תקציב הקרן על 64 מיליון אירו.
הקרן החדשה וקרן רוזה לוקסמבורג, תמכו בארגון 'עומדים ביחד', שעמד מאחורי מחאת יוצאי אתיופיה.
בנוסף לכך, מעבירה הקרן כספים לארגונים נוספים, בהם מכון ון ליר בירושלים, המכללה החברתית-כלכלית, מגזין האינטרנט +972 (שהקימו גם את שיחה מקומית), אחותי – למען נשים בישראל, לוחמים לשלום, כרם נבות, ומרכז אדוה.
בהסתמך על נתונים שאספה תנועת אם תרצו פורסם על ידי יפעת ארליך כי לחברה קרן רוזה לוקסמבורג הפועלת בישראל אין אישור ניהול תקין כנדרש.
בתכתובת של הקרן עם רשם העמותות מעלה האחרון טענות לאי־סדרים בהתנהלותה, כמו העובדה שחברים בוועדת הביקורת והדירקטוריון קיבלו לטענתו שכר בניגוד לחוק החברות.
קרן (אן) רובין (נולדה כקרן אן רוי) (נולדה ב-1980) היא יזמית אמריקאית.
היא הצטרפה ל-HubSpot, בו הנחתה את HubSpot TV, והייתה יזמית ב-Matrix Partners בשנים 2013 ו-2014. בשנת 2014, היא הצטרפה ל-Quantopian כסגנית נשיא לניהול מוצריה.
ב-2015 היא חיברה מחקר שמראה שחברות בראשות נשים מבצעות ביצועים טובים מהממוצע.
היא החלה את הקריירה שלה ב-2004 בהשקעות בנקאות.
אביה של רובין, דייוויד סי רוי, הוא פיזיקאי שהפך לפסל קינטי ואמה היא פסלת שהפכה לאשת עסקים.
מגיל צעיר גילתה עניין בהצגה מול המצלמה.
ב-2004, היא השלימה תואר ראשון במדעי המחשב בטריניטי קולג' בהרטפורד, קונטיקט.
היא השלימה עשר פעמים ריצת שדה, פעמיים כקפטן ב-All Americans Division III Cross Country של איגוד מאמני המסלול ושטח הקרוס-קאנטרי בארצות הברית.
רובין החלה את הקריירה שלה ב-2004 בבנקאות השקעות, ולאחר מכן הייתה מנהלת פרויקטים הנוגעים בקידום מכירות במשך ארבע שנים (שנרכשה על ידי TheStreet.com ב-2007).
היא עברה לבוסטון כדי להצטרף ל־HubSpot כעובדת מספר 30 ב-2008. אף על פי שהתפקיד העיקרי שלה שם היה ניהול מוצרים, היא גם הנחתה כמה מאות פרקים שבועיים של שידור אינטרנטי אשר נקראו קודם "HubSpot TV" ולאחר מכן "Marketing Update".
בשנים 2013 ו-2014, היא עבדה 14 חודשים בתור יזמית ב-Matrix Partners.
מ-2014 עד 2016, היא הייתה סמנכ"לית מוצרים ב-Quantopian.
בשנת 2016, רובין הצטרפה לחברת הרובוטיקה ושיחות ועידה טלפונית של הבחרה Owl Labs, כ-"סמנכ"לית צמיחה".
מחקר על ביצועי עסקים בראשות נשים
ב-2015 פרסמה רובין מחקר שמראה כי תיק היפותטי של השקעות בחברות בהובלת נשים יצליח פי שלושה מהשקעה רגילה בקרן אינדקס המבוססת על S&P 500 באותו טווח זמן.
המחקר שלה נוצר בהשראת דו"ח Gender 3000 של קרדיט סוויס.
נכתב במפורש כי "חברות עם יותר מאישה אחת בדירקטוריון החזירו תרכובת של 3.7% בשנה על אלו שאין להם..." ובכל זאת באופן פרדוקסלי.
רק ל-"12.7% מהדירקטוריונים היה גיוון מגדרי".
קרן שפילשר (נולדה ב-5 במרץ 1977) היא אמנית וציירת ישראלית.
שפילשר נולדה בקריית אונו וגדלה ברעננה.
למדה אמנות בתיכון ויצו צרפת בתל אביב.
את שירותה הצבאי עשתה כאנימטורית במרכז לפיתוח הדרכה.
ב-2002 סיימה את לימודיה בהצטיינות במחלקת לתקשורת חזותית של ויטל - המרכז ללימודי עיצוב בתל אביב.
באותה שנה זכתה ממפעל הפיס במלגה בסך 90,000 שקל כאומנית מבטיחה בתחום האומנות הפלסטית.
ב-2004 הייתה שפילשר ממקימי קבוצת "סלונה" אשר דגלה בהצגת אמנות בחללים בלתי שגרתיים.
הקבוצה פעלה כקולקטיב שהציג עשרות תערוכות במשך מספר שנים.
היא מתגוררת ברמת חן ונשואה לאוצֵר ד"ר גיא מורג צפלביץ', איתו היא מרבה לשתף פעולה ביצירת תערוכות ואירועי תרבות שונים.
סגנונה לרוב עמוס וצבעוני מאד.
היא שואבת השראה מקומיקס יפני וצבעוניות פסיכדלית של שנות ה-70 של המאה ה-20, כאשר בתוך הדימויים משולבות פעמים רבות סיטואציות אלימות ופרובוקטיביות.
היא מרבה לשלב טקסטים אישיים בעבודותיה, שעוסקות בטראומות ילדות, כאבים, פחדים ורצון בהכרה ואהבה.
עיסוק בנושאים אלו הוצג כבר בתערוכת הגמר שלה בויטל - המרכז ללימודי עיצוב.
עבודתה "I want to be celebrity" זיכתה אותה בציון לשבח מטעם אוניברסיטת מידלסקס בלונדון.
בתערוכה "מלכת הכיתה" שהציגה ב-2005 בגלריה העירונית לאמנות ברחובות, יצרה הצבה עמוסה וצבעונית של ציורים ששילבו רישומי בובות ברבי, קלפי משחק לילדות וטקסטים אישיים דרכם הציגה עולם ילדותי וכואב שבמרכזו יופי וכסף לצד פחד מנידוי.
שפילשר העידה כי התערוכה עסקה בילדותה כילדה דחויה חברתית.
בתערוכה "שפילשרלנד 2010" במסגרת יריד צבע טרי 3 ב-2010, הציגה הצבה עמוסה של ציורים ואמנות רדי מייד, שעסקה בחיפוש אחר אהבה ורצון להתקבלות, לצד אמירה מרה ומודעת היטב לשטיפת מוח של צרכנות ואלימות.
בתערוכה "קרב מגע" שהציגה ב-2011 ב-"אורבן גלרי" עסקה בהלם והאבל על מות אביה.
לצד התעסקות בנושאים אישיים יוצרת שפילשר גם עבודות פוליטיות שמתכתבות עם נושאים אקטואליים.
ב-2003 הציגה את העבודה "אינתיפאדה של סוכריות", כחלק מהתערוכה "גדר הפרדה" בביתן הלנה רובינשטיין, קומפוזיציה דחוסה עם צבעוניות חזקה שמשלבת גריד של עיר, כלי נשק, יצורים מופשטים וטקסטים.
ב-2010 הציגה בבית קנר בראשון לציון תערוכה בשם "הסגת גבול" בה הוצבו עשרות פנקסים כחולים קטנים בהם ניתן היה לדפדף.
הפנקסים הזכירו תעודת זהות או דרכון ישראלי ועסקו בתעודה הכחולה ככלי המאפשר מעבר חופשי וחירות.
בתוך הפנקסים ציירה שפילשר קומפוזיציות צבעוניות ודחוסות, חלקן עם קווי מתאר שחורים וחלקן משולבות בנזילת צבעים.
הציורים חיברו אסופה של דימויים דרמטים כגון ילדות מדממות, מחבלים מתאבדים, איברים קטועים צלבי קרס והפרשות גוף.
ב-2011 הציגה בגלריה אינדי בתל אביב תערוכה בשם "ביטחון עצמי", סדרת ציורים שנעשו על צילומים דוקומנטריים של הצלם זיו קורן.
שפילשר בחרה מספר עבודות לעבוד עליהן מבין אלפי צילומים של קורן וקישרה התיעוד הדוקומנטרי לבין סגנון הציור שלה והעולם הפנימי שהיא מציגה ביצירותיה.
בנוסף ליצירות האמנות שלה ולעבודתה האוצרותית, מעורבת שפילשר בשיתופי פעולה מסחריים ויצירה בתחום העיצוב.
היא ציירה קולקציית חולצות למעצבת שרה בראון, סדרת נעליים בשיתוף עם המעצב עודד ארמה, קולקציה בקום איל פו וסדרת בלוני קרמיקה עם האמנית סיון שטרנבך שהוצגה בחלונות הראווה של ברגדורף גודמן בניו יורק.
שפילשר גם עוסקת בהוראת אמנות בסדנאות פרטיות ומלמדת בגימנסיה הרצליה בתל אביב.
2011- "ביטחון עצמי", (Push Da Pins - PDP - #9) אוצר: גיא מורג צפלביץ', גלריה אינדי, תל אביב
2011- "קרב מגע", אוצר: גיא מורג צפלביץ', אורבן גלרי, תל אביב
2010- "הסגת גבול" פרויקט "בקטנה", אוצרים: אפי גן וגיא מורג צפלביץ', בית קנר, ראשון לציון
2010- "שפילשרלנד 2010" יריד צבע טרי #3, אוצרים: מתן דאובה, גיא מורג צפלביץ', נמל יפו
2006- "פשע מאורגן", גלריה רוזנפלד, תל אביב
2006- "מלכת הכיתה ותלמידים", אוצרת: אורה קראוס, גלריה לאמנות ישראלית, כברי
2005- "מלכת הכיתה", אוצרת: אורה קראוס, מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד
2005- "מלכת הכיתה", אוצרת: אורה קראוס, הגלריה העירונית, רחובות
"אבן נייר ומספרים", תערוכה קבוצתית, אוצרת: עדי שלח, מרכז אמנויות, מוזיאון חיפה לאמנות
"גלבי", תערוכה קבוצתית, אוצר: דר' גיא מורג צפלביץ', המשכן לאמנות בית מאירוב, חולון
"גלים", תערוכה קבוצתית, אוצר: דר' גיא מורג צפלביץ', המרכז האקדמי רופין, עמק חפר
"כן-לא, שחור-לבן", אוצר: ד"ר גיא מורג צפלביץ', המשכן לאמנות בית מאירוב, חולון
"חוצלארץ", אוצרים: ינאי גבע ולילך מדר, גלריה בנימין, תל אביב
"מכחול האש", תערוכת מחווה למשורר רוני סומק ולשירתו, אוצר: ד"ר גיא מורג צפלביץ', המשכן לאמנות בית מאירוב, חולון
"פלטפורמה", תערוכה קבוצתית בשיתוף מעצב הנעליים עודד ארמה, אוצר: ד"ר גיא מורג צפלביץ', המשכן לאמנות בית מאירוב, חולון
"הבוטיק", תערוכת קבוצתית, אוצר: ד"ר גיא מורג צפלביץ', גלריה החשמל 33, תל אביב.
"כשרה", וידאו ארט, הפסטיבל הבינלאומי לסרטי אמנות ותרבות: וידאו דאנס 2014, מוזיאון תל אביב
"מס שפתיים", תערוכה קבוצתית, אוצרים: גיא מורג צפלביץ' וענת כהן, גלריית החווה, חולון.
"המנגליסטים", תערוכה קבוצתית, אוצרים: גיא מורג צפלביץ' וענת כהן, גלריית החווה, חולון.
"פושטית", תערוכה קבוצתית בין לאומית, אוצר: גיא מורג צפלביץ', מוזיאון בית העיר לתרבות אורבנית, תל אביב
"משת"פים", קבוצת סלונה, אוצרים: גיא מורג צפלביץ' וסיגל קשקש, אורבן גלרי, יפו.
"אם אין לחם שיאכלו עוגות", תערוכה קבוצתית, אוצרים: גיא מורג צפלביץ' וענת כהן, גלריית החווה, חולון
"תהילה-שם זמני", תערוכה קבוצתית, אוצרים: אורה קראוס וד"ר גיא מורג צפלביץ', הגלריה העירונית בית דונדיקוב, רחובות.
"שנתיים אחרי", אוצרת: יהודית מצקל, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן.
"בשר ודם", אוצרים: תלמידי החוג הבינלאומי לאוצרות בהנחיית תמי כץ-פרימן, המרכז לאמנות עכשווית, תל אביב
"שירת הבטון", אוצרת: יהודית מצקל, מוזיאון ארץ-ישראל תל אביב
"תוכניות מגירה", אוצר: גיא מורג צפלביץ, המרכז לאמנות עכשווית, קלישר, תל אביב
"זולו", אוצרת: טלי תמיר, מוזיאון נחום גוטמן, תל אביב
"תיאטרון זהויות", אוצרת: אירנה גורדון, בית התפוצות, תל אביב
"הפוחלץ השואג", אוצר: יובל קידר, בית שטרומן, עין חרוד
"אייזן בטון", אוצר: דורון פולק, דנה גלריה לאמנות, קיבוץ יד מרדכי
"דרום-דרום- מיפו עד פלורנטין", אוצרת: טלי תמיר, מוזיאון נחום גוטמן, תל אביב
"16 מתוק", אוצרת: נטע גל עצמון, מוזיאון לאמנות בת ים
"Well Done", אוצרת: יהודית מצקל סדרת שישי-ראשון, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
"פעפוע", אוצרת: מעין שלף, גלריה קו 16, תל אביב
"חומר אפור", קבוצת סלונה, סלונה, יפו.
"הסלון הישראלי לאמנות 2005", אוצרת: אסנת מרקוביץ, מרכז מאירהוף לחינוך לאמנות, מוזיאון תל אביב
"קרי לילה", מיצב, אוצר: גדעון עפרת, גלריה "זמן לאמנות", תל אביב
"מדים בעם / אתה תותח", אוצר: חיים מאור, אוניברסיטת באר שבע.
"גלובליזם ושאלת האמנות הישראלית", אוצר: גדעון עפרת, גלריה "זמן לאמנות" תל אביב
פרויקט "ארטלינק – סותבי'ס", תערוכה ומכירה פומבית בתל אביב, אמסטרדם ומוסקבה.
מיצב ותמונות "גדר הפרדה", זוכי פרס "דיוקן ראשון" של מפעל הפיס, אוצרת: ורדה שטיינלאוף, ביתן הלנה רובינשטיין, מוזיאון תל אביב.
"מנהיגות נשית", אוצר: דורון פולק, מלון דייוויד אינטרקונטיננטל, תל אביב.
2002 – אומנית מבטיחה בתחום האומנות הפלסטית לשנת 2002. מלגת יצירה ע"ס 90000 ₪, מטעם פרויקט "דיוקן ראשון", מפעל הפיס
2002 – ציון לשבח מטעם אוניברסיטת מידלסקס לונדון, לפרויקט גמר ב"ויטל" – המרכז ללימודי עיצוב, תל אביב, "אני רוצה להיות סלבריטי / I want to be celebrity"
2005 – מלגה מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל.
2009 - " צהבת" - תערוכה קבוצתית, גלריה אורבניקס, תל אביב
2016 - תחושות בטן- תערוכת יחיד, איילת שוורץ, "הסטודיו", כפר סבא*
2017 - "עיניים שלי", תערוכת חוצות, גלריית חוצות דב הוז, חולון.
קרן רוקפלר היא שמשרדיה בשדרה החמישית 420 בניו יורק שבארצות הברית.
היא הוקמה ב-14 במאי 1913 במדינת ניו יורק על ידי משפחת רוקפלר.
צ'ארטר חוקי שלה אושר רשמית על ידי בית המחוקקים של מדינת ניו יורק.
היוזמה להקמת הקרן באה מצידו של ג'ון ד.
רוקפלר, מייסד חברת , יחד עם בנו ג'ון ד.
רוקפלר, הבן והיועץ הראשי לעסקים ולפעילויות נדבנות, .
קרן רופקלר נחשבת לצד , הקרן הפילנתרופית הגדולה באמריקה.
נכון לשנת 2015 הקרן מוקמה במקום 39 בין הקרנות הגדולות של ארצות הברית לפי גובה תרומותיו.
בסוף שנת 2016 הכנסותיו שוערו ל-4,1 מיליארד דולר (ללא שינוי לעומת 2015) עם מענקים שנתיים בשווי 173 מיליון דולר.
לפי ארגון OECD, בשנת 2019 תרמה הקרן למטרות פיתוח 103,8 מיליון דולר.
לאורך עשרות השנים תרמה קרן רוקפלר לביסוס תחום הבריאות הציבורית המודרנית, לפיתוח החיסון נגד הקדחת הצהובה, למאבק נגד ה בארצות הברית ונגד המלריה באיטליה, תרמה לפעילותה של ג'יין ג'ייקובס למען השימור העירוני, וזירזה את המהפכה הירוקה.
בסופו של דבר ב-1913 ג'ון דיוויסון רופקלר האב (1839–1937) הקים את קרן רוקפלר, יחד עם בנו, ג'ון דייויסון רופקלר הבן (1874–1960), בעלי חברת הנפט סטנדרד אויל, במטרה מוצהרת "לקדם את רווחת המין האנושי בכל העולם".
רעיון מסוג זה העלה בסוף המאה ה-18 בנג'מין פרנקלין ובשנת 1906 קמה מיוזמת אלמנתו של איש העסקים , , קרן הקרויה " (RSF)" שהייתה מוגבלת לסיוע לנשים עובדות ולתחלואי החברה.
ב-1909 רוקפלר מסר 73,000 מניות של סטנדרד אויל אוף ניו ג'רזי, בשווי של 50 מיליון דולר לנאמנים, רופקלר הבן, גייטס ו, החתן של רופקלר האב, לשם הקמת קרן פילנתרופית של 100 מיליון דולר.
ב-14 במאי 1913 מושל ניו יורק, ו הוציא את של הקרן.
חבריה המייסדים של הקרן היו: ג'ון ד.
רופקלר הבן, פרדריק טיילור גייטס, הרי פרט ג'דסון, סיימון פלקסנר, סטאר ג'יי מרפי, ג'רום ד.
גרין, ויקליף רוז וצ'ארלס או.
מועצת המנהלים הראשונה כללו את יושב הראש ג'ון ד.
רוקפלר הבן, נשיא הקרן ג'ורג' אי.
מאיירס, רואה חשבון: רוברט ה.
קרק, עוזר גזבר: חנדון מיירון דשיאל.
חברים: וואלאס בטריק, סיימון פלקסנר, הרי אמרסון פוסדיק, פרדריק טיילור גייטס, א.
ברטון הפברן, צ'ארלס אוונס יוז, הרי פרט ג'דסון, סטאר ג'יי מרפי, ג'ון ד.
רופקלר הבן, ויקליף רוז, ג'וליוס רוזנוולד, מרטין א.
ריירסון, פרדריק שטראוס, ג'ורג' א.
בשנים 1913–1929 תרמה הקרן 241 מיליון דולר בכל היבשות
הקרן פועלת ב-52 ארצות בשש יבשות.
היא מממנת תוכניות מחקר רבות בתחומים כמו בריאות הציבור, חדשנות מדעית, חקלאות, תרבות ואמנות, חינוך, מדעי הטבע, שלום וסכסוכים, מדעי החברה, מדעי המדינה.
יושב ראש הקרן כיום הוא ד"ר , ממוצא הודי-אמריקאי.
הוא יושב הראש ה-13 של הקרן.
בגיל 43 הוא האדם הצעיר ביותר שכיהן בתפקיד זה.
הוא החליף את שכיהנה בשנים 2005–2017 והייתה האישה הראשונה שמילאה את התפקיד.
בימינו מממנת את אוניברסיטת רוקפלר, בעבר המכון רוקפלר למחקר רפואי (RIMR), העוסקת בחקר סיבותיהן, מניעתן וטיפולן של המחלות.
המחלקה הבינלאומית לבריאות שפעלה בשנים 1913–1954 עסקה בחיסולן של מחלות מסוימות, בעלות השלכות חברתיות בחלקי עולם שונים, כמו האנקילוסטומיאזיס, השחפת, טיפוס הבהרות והקדחת הצהובה.
ציוני דרך בתחום הרפואה והבריאות
1913 - המענק הראשון בשווי 100,000 דולר של הקרן ניתן לצלב האדום האמריקאי על מנת לרכוש מקום למטה הכללי שלה בעיר וושינגטון די.
ולהקמת אנדרטה לזכר הנשים האמריקאיות שטיפלו בחולים ובפצועים במלחמת האזרחים האמריקנית.
בהשפעת מחקר של , הקרן העניקה מענק לאוניברסיטת ג'ונס הופקינס על מנת להרחיב את מודל מערכת החינוך הרפואי הבסיסי אל המחלקות הקליניות לרפואה, כירורגיה ורפואת ילדים "במלוא הזמן".
אחרי הצלחות הוועדה למיגור האנקילוסטומיאזיס בארצות הברית, אושרו קרנות ראשונות לעבודה בתחום הבריאות הציבורית מחוץ לארצות הברית על ידי הקמת .
התחיל מימון לאורך 20 שנה ללשכה להיגיינה חברתית.
שתעסוק בתחום אמצעי המניעה, בריאות האם והחינוך המיני.
(ASHA) חוקרת את הגורמים הביולוגיים והחברתיים המשפיעים על ההתנהגות המינית של האדם.
1915 - מיזמים ראשונים לחקר המלריה בארקנסו, מיסיסיפי וב-25 מקומות בעולם.
תוך 30 שנה - זינוק המחקרים על הקדחת הצהובה.
6 חוקרים מתים תוך כדי פעילות המחקר.
1917 - הקמת (PUMC) - קולג' ראשון לרפואה בבייג'ינג.
1923 - אולם סיואן, תרומת קרן רוקפלר לאוניברסיטת נאנקאי בעיר טיאנג'ין.
עתה זהו בית הספר לרפואה באוניברסיטה
הקרן מחזיקה ומפעילה גם את מרכז רוקפלר בבלאג'ו, איטליה.
המרכז מורכב ממספר מבנים, הפרוסים על פני שטח של 50 אקר (200,000 מ"ר), בחצי האי שבין קומו ולקו בצפון איטליה.
המרכז מכונה לעיתים בשם "וילה סרבלוני".
הווילה היא רק אחד מבניינים רבים בהם שוכנים דיירים ומשתתפי כנסים.
הנכס הורש לקרן בשנת 1959 תחת נשיאותו של דין ראסק (שעתיד להיות מזכיר המדינה של נשיא ארצות הברית קנדי).
מרכז בלאג'ו מפעיל גם מרכז כנסים וגם "תוכנית רזידנס".
תוכנית הרזידנסי היא תוכנית תחרותית ביותר אליה יכולים להגיש מועמדות חוקרים, אמנים, סופרים, מוזיקאים, מדענים, קובעי מדיניות ואנשי מקצוע בתחום הפיתוח מרחבי העולם ולעבוד על פרויקט לבחירתם לתקופה של ארבעה שבועות.
מהות התכנית היא הסינרגיה המתקבלת מהאינטראקציה בין אנשים המגיעים מרקעים מגוונים ביותר.
מספר רב של זוכי פרס נובל, זוכי פרס פוליצר, זוכי פרס הספר הלאומי, זוכי ועמיתי מקארתור, כמו גם מספר ממלאי מקום וראשי מדינות וממשלה לשעבר, שהו בבלאג'ו.
חבר הנאמנים (נכון ליוני 2021)
אגנס בינאגוואהו - סגנית הנשיא של (UGHE) ברואנדה מ-2019
ראווי ונקטסאן - בעבר יושב ראש (BOB), יושב ראש של מיקרוסופט הודו (2004–2014) ושל חברת הודו, נציג מיוחד לענייני נוער וחדשנות ביוניסף - מ-2014
- סגן יושב ראש צוות האסטרטגיה הגלובלית של מחלקת המחקר של חברת מורגן סטנלי, בעבר - של (TIAA) (2004–1995) ולמשך 26 שנים בחברת
- מייסד שותף של חברת Sahel Consulting - מ-2019
ג'יימס סטוורידיס - אדמירל בדימוס של צי ארצות הברית.
בעבר מפקד עליון של כוחות נאט"ו (2009–2013), מנהל אופרטיבי של , יושב ראש מועצת המנהלים של חברת מקלארלי - מ-2018
אדם סילבר - נציב האיגוד הלאומי לכדורסל של ארצות הברית (NBA) - מ-2020
- בעבר יושבת ראש חברת "" ויושבת ראש בקרן ביל ומלינדה גייטס (BMGF) - מ-2019
חואן מנואל סנטוס - נשיא קולומביה לשעבר וחתן פרס נובל לשלום - משנת 2020
- מנהל בלשכת המסחר הבינלאומית, צוות בי, בעבר יושב ראש חברת יוניליוור - מ-2019
- נשיא לשעבר של (AfDB), שר האוצר והתכנון הכלכלי של רואנדה בשנים 1997–2005
ד"ר רג'יב שאה - נשיא הקרן, נאמן בשנים 2015–2017, מנהל לשעבר של הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID) בשנים 2010–2017
קרן רוסו (נולדה ב-1974) היא אמנית ישראלית.
בוגרת "המדרשה", סיימה תואר ראשון בהצטיינות במחלקה לאמנות בבצלאל בירושלים בשנת 1998. רוסו התגלתה באמנות הישראלית עם סרט-הווידאו "התלקחות אנושית ספונטאנית" שהוצג במוזיאון הרצליה בשנת 2000, והשתתפה בתערוכת בית הבובות במוזיאון ישראל בשנת 2001. רוסו היא אחת האומניות הישראליות המוערכות והפעילות כיום.
היא עוסקת ביצירת עבודות ווידאו, בציור ובכתיבת טקסטים.
רוסו הציגה בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות רבות, במוזאונים ובגלריות מובילים בארץ ובעולם.
היא זכתה בפרסים רבים כגון – פרס שרת התרבות בשנת 2012 ופרס גבעון (מוזאון תל אביב) בשנת 2002.
כיום רוסו חיה ופועלת בלונדון, אנגליה.
בשנת 2004 ראה אור ספרה "אנציקלופדיה תרמיקה".
בין השנים 1992-1988 למדה רוסו בבית הספר התיכון על שם תלמה ילין בגבעתיים, ובין השנים 1995-1993 למדה בבית המדרש הממלכתי למורי אמנות ברמת השרון.
בין השנים 1998- 1995 למדה לתואר ראשון באקדמיה לאמנות ועיצוב, בבצלאל בירושלים, ובשנת 2004 אף לימדה שם.
רוסו חיה ועובדת בלונדון כבר 17 שנים.
היא נשואה לאמן האמריקאי דאג פישבון.
רוסו מיוצגת על ידי גלריה דביר וממשיכה להציג פה באופן רציף.
במקביל היא מציגה את עבודותיה ברחבי העולם.
בין השאר בחללי תצוגה בלונדון במרכז הברביקן, בחלל הפרויקטים של גלריה הייוורד, במוזיאון ויקטוריה ואלברט, במוזיאון הטייט מודרן, בדלפינה ובפרדייז רואו.
כמו כן הציגה בביאנלת בוזאן בקוריאה, במונטווידאו, באמסטרדם, בהאוס דר קולטור דר וולט בברלין, במוזיאון ישראל, במוזיאון תל אביב, במרכז לאמנות עכשווית בתל אביב ובמוזיאון הרצליה.
רוסו היא מסוג האומניות שכל עבודה שלה היא תוצר של מחקר מעמיק.
עבודותיה של רוסו נוגעות בתחומי ידע רבים ונשענות, בין היתר, על מקורות חזותיים כמו ארכיטקטורה, אמנות, קולנוע דוקומנטרי ובדיוני, על מקורות ספרותיים, מדעיים ועל מחקרים בתחומי פסיכולוגיה וקרימינולוגיה.
במוזיאון הרצליה לאמנות הציגה רוסו, בשנת 1999, את סרט הווידאו - "Spontaneous Human Combustion"- שצולם באנגליה ודן בתופעה מוזרה של אנשים הנשרפים מאליהם, בבעירה ספונטנית, ללא תלות בקיומו של גוף אחר, מבעיר או בוער.
התופעה מתרחשת בבית, בחדר השינה.
הסרט בנוי כסרט דוקומנטרי הסוקר את התופעה ויש בו ראיונות עם כבאים, שוטרים, מדענים וקרובי משפחה של הדמויות, כמו גם עדויות משטרתיות ומדעיות, אלא שדיאלוגים אלה מבוימים.
לדברי רוסו: הדמויות הן כלי להעברת אינפורמציה והן גם מייצגות את היחיד מול החברה, את האינדיבידואל מול הרשויות - את היחס של החברה לאינדיבידואל במצוקה.
במהלך עשיית הסרט לא שמתי לב לכך שכל הקורבנות הן נשים (חוץ מקורבן אחד -הכורה).
הנשים מתות והגברים מדברים עליהן.
הקורבנות מאפשרים לדמויות לרדת למעמקים.
הקורבנות כולם דיכאוניים, אלכוהוליסטים, מטאפורה לאמן כקורבן.
בשנת 2001 הציגה רוסו בתערוכת "בית-הבובות" שאצרה שרית שפירא ז"ל וכתבה עליה את המילים הבאות: "בעבודתה של קרן רוסו, לאחר הירידה למכרה החושך והגיהנום, הופכים הדמויות והחפצים לתוצרים של הכורים, למה שנכרה מבשר האדמה, נקרע ונבדל מבטנה של 'האם הגדולה' ויוצא לאור.
ומה שעולה מן המכרה, 'מן המעמקים' בלשונה של רוסו, הוא בובה – נוכחות לא חיה ולא מתה".
בשנת 2006 הציגה רוסו את התערוכה "זמן אמת" במוזיאון ישראל, בה הוצגה עבודת-ווידאו בשם "הכלכלה של העודפות" (2005): האומנית החדירה מצלמת ווידאו לתוך מערכת ביוב תת-קרקעית (באסקס שבאנגליה) והסיעה אותה על מסילה לאורך צנרת ומחילות.
באותה שנה (2006), יצרה קרן רוסו את סרט-הווידאו "נקודת-המוצא", בו יורדת עין-המצלמה מחלל גלריה אל מתחת לרצפה ואל מעברים תת-קרקעיים, ארקדות, תעלות מים וכו'.
כעבור שנה, בשנת 2007, יצרה רוסו עבודת-ווידאו נוספת בעקבות הפתיחה השערורייתית והמדממת בשנת 1996 של "מנהרת הכותל".
רוסו צילמה את עצמה כשהיא זוחלת לאורך מחילה צרה, וחופרת את דרכה בעזרת ציפורני כלי-מתכת ידני.
היא פוגשת במחילה אישה חופרת אחרת, ואז נולד מאבק אלים בין השתיים.
בשנת 2008 תיעדה רוסו בווידאו תימהוני לונדוני בשם ויליאם ליטל, שנוהג לחפור מנהרות מתחת לביתו .
בשנת 2012 יצרה רוסו את עבודת הווידאו "אֶקסטֶרְנְשטַיין",שהוצגה במוזיאון הרצליה.
העבודה עוסקת בפסגת צוק בצפון-גרמניה, שהוכר על ידי הנאצים כמקום קדוש שבמשך מאות בשנים שימש כמקום מפגש טקסי של נאו-נאצים ונאו-פגאניים.
בתערוכת היחיד תולדות העתיד הקרוב (2019) הוצגו שלוש עבודות וידאו המתייחסות כולן להיסטוריה התרבותית של גרמניה ולמורשת האקספרסיוניסטית: הסרט TED-Stadt, שנוצר בשנת 2016, הוא מסע בתוך מודל של עיר פרעונית בסגנון מצרי קדום.
המודל הוזמן, בשנת 1917, על ידי יצרן הביסקוויטים הגרמני הרמן בלסן, שביקש לבנות את העיר לרווחת עובדיו, ותוכנן בידי האמן האקספרסיוניסט ברנהרד הוטגר.
המודל המקורי אבד, ורוסו שחזרה אותו על פי תצלומים מסרט תעמולה גרמני משנת 1939. סרטה של רוסו עוקב אחר עיר הרפאים בצילומי שחור־לבן, כשברקע סאונד אלקטרוני עכשווי.
הסרט האוס אטלנטיס (2016) חוקר את ההיסטוריה של מבנה אקספרסיוניסטי שתכנן הוטגר בשנת1931 עבור פטרון האומנות לודוויג רוזיליוס, והכיל אוסף חפצי אמנות פרהיסטוריים עתיקים שלו.
הסרט מתאר בעיקר את פנים המבנה המפואר, הכולל תקרת פסיפס כחולה וגרם מדרגות לולייני.
הוא משלב חומרים ארכיונים של המבנה ותמונות עכשוויות שלו, לאחר שהוסב לבית מלון.
הסרט יונקר האוס (2019) נוצר במיוחד לתערוכה ועוסק בביתו הפרטי של האדריכל קרל יונקר (1850-1912), שחי חיי פרישות והקדיש את חייו לבניית ביתו בלמגו שבצפון גרמניה.
סרטה של רוסו עוקב אחרי גילופי העץ המכסים את הבית כולו ועובר בין הפנים לחוץ, בין הבית לבין הנוף הגרמני.
לצד הסרטים התערוכה כוללת גם רישומי פחם גדולים של פסלים ומוטיבים ארכיטקטוניים היסטוריים.
רוסו משלבת בהם אלמנטים הלקוחים מסרטי מדע בדיוני.
1998 – פרס אלחנני לבוגר מצטיין, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1999 – מלגת השלמת פרויקט מטעם עיריית תל אביב
2000 – פרס לאמן צעיר, משרד החינוך התרבות והספורט
2000 – מלגת קרן תרבות אמריקה-ישראל ע"ש שרת
2002 – פרס ע"ש שמואל גבעון, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2004 – פרס דלפינה, לונדון
2005 – מלגת קרן תרבות אמריקה-ישראל ע"ש שרת
2012 – פרס שרת התרבות והספורט, משרד התרבות והספורט.
2006 - פרויקט צפייה מרחוק, המרכז לאמנות עכשווית, תל אביב גלריה דביר, תל אביב
2010 - תולדות העתיד הקרוב, אגף אניאס ובני שטינמץ לאדריכלות ועיצוב, גלריות 1, 2, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב.
2001 - נרטיב וסיפורים אחרים תצוגות ווידאו, מוזיאון חיפה לאמנות
2001 - רישומים סדנאות האמנים בתל אביב (רחוב אליפלט)
המשכן לאמנות ע"ש חיים אתר, קיבוץ עין חרוד
2003 - אמנות ישראלית צעירה: אוסף ז'אק וגניה אוחנה במוזיאון תל אביב לאמנות, אולם מרקוס ב' מיזנה, האגף ע"ש גבריאלה ריץ', מוזיאון תל אביב לאמנות
2005 - מיסטי-כאן: דימויי קבלה, מיסטיקה ורוחניות באמנות העכשווית בישראל, הגלריה לאמנות ע"ש אברהם ברון, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע
מוזיאון הרצליה לאמנות, בית יד-לבנים, הרצליה
2006 - בין מקומות- אמנות חדשה מישראל, חו"ל''
2007 – תחתיות, המעבדה - המרכז לאמנויות הבמה, ירושלים
2008 – שדים, מוזיאון בת-ים לאמנות עכשווית, בת-ים
2009 - האיש בעל ראש הדלעת, המשכן לאמנות ע"ש חיים אתר, קיבוץ עין חרוד
2011 - Aesthetikos , מרכז לאמנות מדע וטכנולוגיה על שם פ.ק הניך בטכניון, חיפה
2011 – אסקייפ, בית האמנים ע"ש יוסף זריצקי, תל אביב
2012 - א"ש לילה, רחובות יפו העתיקה
2013 - תערוכת פרסי משרד התרבות והספורט לאמנות ועיצוב, מוזיאון אשדוד לאמנות
2014 - שטח הפקר, בית האמנים, ירושלים
2015 - מחילות – תפיסות של חלל, מרחב, זמן, בית קנר, גלריה עירונית לאמנות, ראשון לציון.
"קרן שמש מאוחרת" הוא שיר שכתב, הלחין וביצע הזמר והמוזיקאי הישראלי שלום חנוך.
הוא יצא לאור בדצמבר 1985 כסינגל מתוך אלבום האולפן "מחכים למשיח".
שלום חנוך הגיע ל"מחכים למשיח" לאחר שני אלבומים רצופים שנכשלו מבחינה מסחרית, "חתונה לבנה" ו"על פני האדמה".
המפיק משה לוי סיפר שחברת סי.בי.אס לא רצתה להוציא עוד אלבום של חנוך, אבל נאלצה להפיק את "מחכים למשיח" משום שהחוזה עם חנוך חייב זאת.
בהתאם, התקציב היה נמוך (לוי העריך אותו בכ־20 אלף דולר), והוקצה להפקתו מעט זמן אולפן.
על רקע התחושות האלה שתי בלדות האהבה הרכות באלבום, "קרן שמש מאוחרת" ו"דז'ה וו", יועדו להיות סינגלים מובילים, כדי להחזיר את חנוך לקהל.
לאחר שהכנת האלבום הסתיימה, הציעה אתי אנטה מחברת התקליטים לחנוך וללוי להוציא את "מחכים למשיח" כסינגל פתיחה, ולאחר מכן את הבלדות שימכרו את האלבום.
עם זאת, כששיר הנושא יצא לאור כסינגל, התברר שדווקא הצלחתו העצומה ברדיו היא שסייעה יותר מכל למכירות האלבום.
כמה וכמה משירי האלבום "מחכים למשיח", בהם "קרן שמש מאוחרת", הפכו לקלאסיקות רוק וזמר עברי.
במשך השנים בוצעו לשיר עשרות גרסאות כיסוי.
מבין המבצעים המוכרים ניתן למנות את דני ליטני, גידי גוב, אביב גפן, יהודית רביץ, דניאל סלומון ודנה עדיני, יהלי סובול, יאיא כהן אהרונוב, ירוסלב יעקובוביץ' ואלון אולארצ'יק.
במופע מחווה לכבוד היצירה של חנוך, הציג אביב גפן את השיר במילים: .
בועז כהן תיאר את השיר במילים "מקסים ורומנטי".
עמוס אורן כתב (בביקורת על הופעה של חנוך): .
יאיא כהן אהרונוב ביצע לשיר גרסת כיסוי.
בריאיון שנתן לרבקה מיכאלי בתחנת הרדיו 103fm אמר: .
במסגרת פרויקט משותף של ynet וקבוצת זאפה נתבקשו מוזיקאים מובילים לכתוב על שירי אהבה שהם אוהבים במיוחד.
דודו טסה, שבחר בשיר, כתב:
בביקורתו על גרסת הכיסוי של דני ליטני לשיר, כתב המבקר יוסי חרסונסקי:
"קרן שמש מאוחרת" הוצג כמועמד למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־10 בדצמבר 1985, בו זכה להצלחה וצעד 11 שבועות, עד 4 במרץ 1986, אז יצא מהמצעד.
בשיאו הגיע השיר למקום השני (ב־28 בינואר 1986).
"קרן שמש" הוא אלבום האולפן השלישי של הזמר הישראלי בניה ברבי.
האלבום יצא לאור ב-9 באוגוסט 2022, על ידי חברות התקליטים ב.ב.
האלבום הופק על ידי מפיקים שונים, ביניהם ברבי עצמו, מתן דרור וניר מימון.
באלבום נכללו הסינגלים שהוציא ברבי במהלך השנים 2019–2022, לצד ארבעה שירים חדשים, ובו הופעות אורח של הזמר הישראלי אברהם טל בשיר "מי לא יבוא" והזמרת היווניה גליקריה בשיר "מה שבא בא".
מתוך האלבום הצליחו במיוחד השירים "במקום הכי רחוק", "קחי את הפחדים", "מי לא יבוא" ו"קרן שמש", שהתברגו במצעדי הפזמונים השנתיים השונים של תחנות הרדיו גלגלצ וכאן גימל.
האלבום עצמו זכה אף הוא להצלחה בצאתו והגיע למקום השלישי במצעד האלבומים השבועי של רשת הסטרימינג ספוטיפיי.
"קרן שמש" הוא שיר של בניה ברבי שיצא ב־14 ביולי 2022 כחלק מאלבומו של בניה ברבי הקרוי גם קרן שמש.
נכון לפברואר 2025 זכה הווידאו קליפ של השיר לכ-39 מיליון צפיות ביוטיוב ומעל 5 מיליון השמעות בספוטיפיי.
השיר הפך גם לריקוד עם פופולרי בכוריאוגרפיה של דודו ברזילי.
את השיר כתב בניה ברבי יחד עם אבי אוחיון והם הלחינו את השיר יחד עם מתן דרור.
את השיר הפיק ניר מימון ומתן דרור ועיבד מתן דרור, ניר מימון ובניה ברבי
באוגוסט 2023 פרסמה חברת ספוטיפיי את נתוני ההשמעות שלה ביחס לחודשים יולי-אוגוסט, והשיר היה לשיר ה-16 המושמע ביותר בחודשים אלו בישראל.
ב-23 בספטמבר 2022 יצא לאור גרסת כיסוי של השיר בביצוע הזמר רביב כנר, ובהפקת אבנר טואג, גל שניידר, אורי פלומן, נדב מלמן, יובל אייזנברג וכנר.
ב-28 בפברואר 2025 ביצע את השיר שורד השבי שגיא דקל-חן, אחד החטופים הישראלים ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל, במסגרת "הפרויקט של תמרי", מיזם מוזיקלי שהוקם לזכרה של תמר קדם סימן טוב שנרצחה עם משפחתה בטבח בניר עוז.
קרן קצפת, (באיטלקית: Cannoncini; בגרמנית: Schillerlocke) היא עוגיה העשויה מבצק עלים וקצפת.
אפשר להכינה גם עם מרנג, ואז היא נקראת "קרן מרנג".
צורת הקרן מעוצבת על ידי גלגול רצועות מאפה חופפות סביב תבנית חרוטית, שיכולה להיות מתכת או סיליקון או עשויה מנייר אפייה, שיכול להכיל רקיק קפוא בפנים, כדי לעצב אותו.
לאחר האפייה מוסיפים מעט ריבה או פירות וממלאים את המעטפת בקצפת.
ניתן גם להרטיב את המאפה ולפזר עליו סוכר לפני האפייה לגימור פריך ומתוק.
קרני קצפת ידועות כ-cannoncini באיטליה, כ-canoncitos בארגנטינה ובאורוגוואי וכ-kornedákia ביוון.
Schillerlocken או Schaumrollen הם מוצרי קונדיטוריה אוסטרית מקורית.
הם למעשה זהים לקרן קצפת במדינות אחרות ומורכבים כאמור מקונוס או צינור של בצק עלים במילוי קצפת או מרנג.
הם נעשים על ידי עטיפה של רצועות מאפה דקות סביב צינור מתכת בצורת חרוט.
לאחר האפייה ממלאים אותם ב"קצף", שהוא לרוב קצפת או מרנג ממותקת.
את צינורות המאפה מגלגלים לרוב בסוכר גס או באבקת סוכר לפני האפייה, ליתר מתיקות ומרקם פריך.
קרן הקצפת הובאה לאמריקה הצפונית על ידי מנונים מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוא היה פופולרי גם בקרב מהגרים מאזור הדנובה (כגון השוואבים של הדנובה).
ניתן להכין את ה-Schaumrollen או Schillerlocken באורך של עד חמישה סנטימטרים והם מוגשים כפינוק בחגים גדולים כמו חג המולד, כמו כן גם בחתונות ובחגיגות.
באוסטריה צורכים אותם לאורך כל השנה כפינוק או חטיף אחר הצהריים, לצד כוס קפה.
קרן קטקו איילי (נולדה ב-8 בדצמבר 1970) היא ד"ר לחינוך וחלוצת הפדגוגיה האקטיביסטית בישראל.
ייסדה את קהילת המורות והמורים האקטיביסטיים הראשונה בישראל, הקימה את האתר "חיים משותפים" המשקף את מארג החיים המשותפים בין יהודים לערבים בישראל, מרצה לחינוך במכללה האקדמית אורנים, מלמדת פיתוח מקצועי למורות ולמורים בתחום ומורה בתיכון.
אמה, יפה, שעלתה מאוקראינה עבדה כספרנית, ואביה, שלמה קטקו, עלה מניו זילנד.
גדלה בשכונת טלביה ולמדה בגימנסיה העברית רחביה.
הייתה הצעירה מבין חמישה אחים ואחיות.
במקביל ללימודיה התיכוניים הייתה חברה בשבט מודיעין - צופי ירושלים.
בשירותה הצבאי הייתה מדריכה בבית ספר שדה.
עבודת הדוקטורט שלה עסקה בחקר גישת הפדגוגיה האקטיביסטית לקידום אזרחות פעילה בקרב מורות ומורים בישראל.
פעילות חינוכית בתחום הפדגוגיה האקטיביסטית
תחום המחקר העיקרי של קטקו איילי הוא הוראה באמצעות גישת הפדגוגיה האקטיביסטית בישראל, כלומר טיפוח חינוך למעורבות פוליטית, חשיבה ביקורתית ומציאת דרכים לקידום בני נוער כאזרחיות ואזרחים לעתיד.
היא נחשבת למובילה בהנחלת הגישה ומוכרת בהבאת הפדגוגיה האקטיביסטית לשיח האקדמי והחינוכי בישראל.
החל משנת 2020, עסקה קטקו איילי במחקר חדשני על פדגוגיה אקטיביסטית, יישומה במוסדות החינוך בישראל וקידום היבטים שונים של פדגוגיה זו באמצעות מורות ומורים הלומדים את גישת הפדגוגיה האקטיביסטית דרך השתלמויות.
בוגרי ההכשרות מצטרפים לקהילה לומדת שאותה ממשיכה קטקו איילי להנחות משנת 2022 במטרה להמשיך את תהליכי הפיתוח המקצועי של מורות ומורים להתמודד עם אתגרים הכרוכים בהטמעת יעדים.
מחקריה ופרסומיה הראשונים בנושא תרמו רבות להכרת המושג והגישה בקרב אנשי ונשות חינוך הן במערכת החינוך והן באקדמיה.
בין המודלים היישומיים שהציגה במחקריה, פיתחה את "מודל חמש הרמות" להטמעת גישת הפדגוגיה האקטיביסטית בכיתה.
בנוסף המשיגה מתווה בעל שישה עקרונות להגדרה ויישום של הפדגוגיה האקטיביסטית.
בעבודתה החלוצית הניחה קטקו איילי את התשתית האקדמית והמעשית להטמעת גישה זו ככלי לקידום מעורבות חברתית ואזרחית בקרב בני נוער בישראל.
מחקריה של קטקו איילי הראו כי מורות ומורים יכולים ללמוד כיצד ללמד בגישת הפדגוגיה האקטיביסטית, להוסיף חינוך פוליטי למקצועות הלימוד ובכך לקדם בני נוער להיות מעורבים ומשתתפים כאזרחים בוגרים.
בין מחקריה, מחקר כמותי בקרב מורות ומורים שהשתתפו בתוכנית הכשרה לפדגוגיה אקטיביסטית לקידום אזרחות פעילה, בהשוואה לקבוצת ביקורת.
המחקר בחן את השפעת ההכשרה על עמדות, תפיסות ורמת היישום בפועל של גישה זו.
הממצאים הראו כי בעוד ההכשרה תורמת להרחבת הידע ולשינוי עמדות, נדרש פרק זמן ארוך יותר והשתייכות לקהילת למידה כדי ליישם בפועל את הפדגוגיה האקטיביסטית.
על בסיס ממצאים אלו יזמה קטקו איילי את הקמתה של קהילת למידה מקצועית ראשונה מסוגה בישראל לפדגוגיה אקטיביסטית לקידום אזרחות פעילה, המונה בשנת 2024 למעלה מ-150 מורים ומורות.
כמו כן, קטקו איילי בחנה מגמות של פדגוגיה אקטיביסטית בהוראת אוריינות מדיה (תקשורת וקולנוע) וניתחה על פי הגישה החדשנית תוכניות לימודים לתקשורת המונים של משרד החינוך משנת 1993.
בנוסף, פיתחה קטקו איילי שאלון ייעודי ומקיף הבודק ידע, עמדות, אמונות ורמת יישום בתחום הפדגוגיה האקטיביסטית לקידום אזרחות פעילה.
שאלון זה מהווה כלי מחקרי חדשני התורם ליכולת לבחון ולהעריך התערבויות חינוכיות בתחום.
בשנת 2016 ייסדה אתר בשם "חיים משותפים" כאקטיביזם חברתי לקדם חיים של סובלנות בישראל, בין ערבים ויהודים.
האתר מציג מאות מיזמים, ארגונים ועמותות המקדמות חברה משותפת בישראל.
באתר תוכן המתאר מפגשים אלו בצורת סיפורי בלוג.
בנוסף, ייסדה ופיתחה ביחד עם אדם - המדרשה לדמוקרטיה ושלום את הפודקאסט החינוכי "דמוקרטיה מתחילה בחינוך".
משנת 2018 עסקה בפעילות פוליטית באזור מגוריה והייתה חברת מועצה במועצת זכרון יעקב מטעם הסיעה המקומית "זכרון יעקב שבלב".
קטקו איילי הייתה מס' 2 בסיעה שבראשה עמדה צילה רשף.
במהלך הקדנציה היא שימשה כנציגה בוועדת החינוך ובתחילת הקדנציה כחברה בוועדת איכות הסביבה.
מאמריה עוסקים בתחום של פדגוגיה אקטיביסטית.
קרן שפלר מושקט (נולדה ב-4 בפברואר 1975) היא זמרת ישראלית-אמריקאית, מוזיקאית ג'אז, במאית, מפיקה, מרצה ומנחת סדנאות בנושאי התפתחות אישית.
שפלר מושקט נולדה בלוס אנג'לס, ארצות הברית, לנורית כימאית ובעלת עסק ליבוא ואברי מהנדס בתחום הגז והנפט.
כשהייתה בת שש עברה עם משפחתה לצפון לונדון.
בגיל עשר הופיעה על בימת ה־West End ובטלוויזיה עם להקת תיאטרון מקצועית של ילדים.
בגיל 13 עלתה לישראל עם משפחתה.
למדה במגמת תיאטרון בבית ספר לאומנויות על שם תלמה ילין, שם הופיעה בהרכבים שונים עם נגנים ממגמת הג'אז.
בשנת 1992 התגייסה לצבא ושירתה כקצינת ת"ש בחיל הים.
משנת 1995 למדה לימודי משפטים באוניברסיטת בית הספר לכלכלה של לונדון.
במהלך לימודיה שימשה יושבת ראש אגודת התיאטרון באוניברסיטה ועסקה במשחק ובימוי.
עשתה סטאז' במשפטים בישראל במחלקת הייטק של פרופסור יוסי גרוס, חודק, גרינברג ושות'.
במקביל ביימה הצגות עבור התיאטרון האנגלי בתל אביב.
משנת 2000 למדה תואר שני בבימוי תיאטרון בתוכנית בניהולה של הבמאית אן בוגארט באוניברסיטת קולומביה.
במהלך הלימודים שימשה כעוזרת במאית של הבמאית אן בוגרט.
בשנת 2002 השתתפה בשתי הפקות גדולות, בפסטיבל ישראל וב-American Repertory Company.
בשנת 2003 עבדה בהפקה של הבמאית רנה ירושלמי.
משנת 2004 עסקה בבימוי הצגות בפרינג' של ניו יורק.
בשנת 2004 ביימה את ההצגה חתונות הדמים מאת לורקה במרכז התרבות Clemente Soto Vélez בניו יורק וקיבלה ביקורות משבחות.
בשנה זו כתבה וביימה מחזה בשם BATH PARTY עם השחקנית מיטל דוהן והבמאית איילת דקל.
המחזה רץ בפרינג' במשך שנתיים ובשנת 2005 יצא בהפקה מסחרית במרכז האומנויות HERE שבווסט ווילאג' וזכה לתשבחות מהוילאג' ווייס, הג'רוזלם פוסט, ה-BroadwayWorld והניו יורק טיימס.
בשנת 2008 חזרה שפלר מושקט לישראל.
בשנת 2017 החלה שפלר מושקט ללמוד ג'אז ופסנתר עם דמויות מרכזיות בג'אז הישראלי, וביניהם עופר פורטוגלי, חן לוי, יעלה באלין ואדיר לוי.
היא יצרה הופעות קונספט שמשלבות בין תיאטרון לג'אז ומספרות את סיפורה האישי תוך נגיעה בנושאים שקשורים להעצמה אישית, איתם הופיעה ברחבי הארץ ביותר מ־150 מופעים.
היא הופיעה עם נגני ג'אז מרכזיים כמו שי זלמן, עדי רנרט, גלעד אברו, יונתן רוזן, עדן לדין ועוד.
"התחלות" במועדון המחתרת רמת השרון בשנת 2018 וב"חותם הקפה בשנת" 2019.
"אישה אחת חלומות גדולים" ב"קפה ביאליק" בשנת 2018, ב"שבלול גיאז" (אורחת סי היימן) עם שי זלמן ותמיר מילר בשנת 2022, ב"מועדון סלון", מרכז הפיי ברעננה בשנת 2022.
בשנת 2022 הוציאה סינגל ראשון: HIGH (מילים ולחן טל בביצקי) שזכה לכעשרים אלף צפיות ביוטיוב.
בשנת 2024 הוציאה שפלר מושקט אלבום ג'אז ראשון בשם "לונדון, ניו יורק, תל אביב" יחד עם נגני ג'אז מרכזיים כמו עדן לדין, פסנתרן ג'אז בינלאומי זוכה פרסים, גלעד אברו בסיסט, ויונתן רוזן על התופים.
את האלבום הפיקה רעות יהודאי.
האלבום זכה לתשבחות בפודקאסט ג'אז ישראלי.
ביולי 2024 נערכה השקת האלבום ב"מועדון הגריי" בתל אביב בליווי הפסנתרן עדי רנרט, יונתן קוסלובסקי, איתן איצקוביץ', צור בן זאב וישראל רוזן.
בדצמבר 2024 השיקה את האלבום במועדון השבלול בתל אביב בליווי עדן לדין, גלעד אברו ושי זלמן ואירחה את דפנה ארמוני.
שפלר מושקט נשואה לגיא מושקט, מהנדס והייטקיסט.
יש להם 4 ילדים והם גרים ברמת השרון.
קרן תל חי היא קרן לגיוס והקצאת כספים אשר שימשה את התנועה הציונית הרוויזיוניסטית.
מטרותיה המוצהרות היו תמיכה בהגנה העברית בארץ ישראל, וחינוך הנוער הציוני להגנה עצמית.
הקרן נוסדה בלונדון בשנת 1929 לאחר מאורעות תרפ"ט.
בתקופת המנדט הבריטי מילאה הקרן תפקידים רבים בהקמת מוסדות חינוך והכשרה, בהתיישבות כפרית, בבנייה בערים, ובתמיכה בנזקקים חברי תנועת הצה"ר.
המשימה הראשונה שהוטלה על הקרן הייתה הקמת בית ספר למדריכים.
בתקופת היישוב כיהן בראשות הקרן יקיר הר-זהב.
בשנות ה-30, הקרן סייעה לעולים חדשים חניכי בית"ר להקים או להצטרף אל יישובים שהקימו אנשי הצה"ר ופלוגות הגיוס של בית"ר.
בסוף שנת 1935 אספה הקרן כספים עבור בניין להסתדרות העובדים הלאומית בתל אביב.
בשנות ה-40 שיתפה הקרן פעולה עם "הוועד למען האסירים והעצורים" של התנועה הרוויזיוניסטית.
חניכי בית"ר ביצעו פעולות התרמה רבות עבור הקרן בציבור הרחב.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הקרן קיימה רישום של שמות התורמים ב"ספר הברזל לזיכרון".
הקרן אספה תרומות כדי לתמוך בחינוך לפעילות גופנית ולהגנה עצמית.
בין השאר, הדפיסה את בולי קרן תל חי, אשר עוצבו והופקו ונמכרו לחברי תנועת ז'בוטינסקי וחניכי תנועת הנוער בית"ר.
נוצרה תחרות בגיוס כספים בין הקרן לבין הקרן הקיימת, דבר שהביא גורמים ציוניים, כמו הוועד המרכזי של ההסתדרות הציונית בפולניה והמזרחי והפועל המזרחי להורות לחבריהם שלא לסייע לקרן.
הקרן תמכה בבתי ספר למדריכים של בית"ר.
הקרן המשיכה לפעול לאחר הכרזת המדינה, בדומה לארגונים אחרים של היישוב, כגון הסוכנות היהודית.
במהלך שנת 1975 התברר לראשי תנועת החרות כי הקרן עומדת לקרוס תחת גל של חובות שמקורם היה בהלוואות בריבית קצוצה אשר נלקחו בשוק האפור במשך מספר שנים, ואשר מוחזרו על ידי לקיחת הלוואות אחרות.
חלק מהמלווים היו אנשי תנועה ותיקים שפותו להלוות לקרן תמורת הבטחה לריביות גבוהות.
ראשי התנועה טענו כי הסיבה העיקרית לחובות הייתה התמיכה שהעניקו למשפחות נכי וחללי האצ"ל שאז טרם הוכרו על ידי המדינה כמי שלחמו למען עצמאות ישראל.
אולם הדעה הרווחת היא כי ההתרחבות המואצת של תנועת החרות מתחילת שנות השבעים בעת כהונתו של עזר ויצמן כיו"ר הנהלת תנועת החרות דרשה משאבים מרובים והקרן, חסרת המקורות הכספיים המסודרים, מימנה את הפעילות הנרחבת מהלוואות בשוק האפור.
כמו כן הועלו טענות כי ראשי הקרן שהיו גם ראשי מרכז הספורט של בית"ר וראשי סניף תל אביב של תנועת החרות, מימנו באמצעותה את החזקת אגודת הספורט של בית"ר ובעיקר את קבוצת הכדורגל של בית"ר תל אביב בליגה הבכירה.
לנוכח החשש מהשפעת הקריסה על תנועת החרות והליכוד, נחלץ יו"ר התנועה מנחם בגין לפעולות שיקום דרמטיות.
כמעט כל הרכוש של קרן תל חי נמכר, לרבות מבנים ומגרשים ששימשו את התנועה, תנועת בית"ר ומרכז הספורט.
בגין יצא למסע התרמות אינטנסיבי בין עשירי היהדות בארץ ובעולם ונערכו הסדרי החזרת חובות עם הלווים הפרטיים שהשקיעו את כספם בקרן.
סמוך ל (1977), בהן עלה הליכוד לשלטון, הצליח בגין לייצב את מצבה של הקרן אף כי חיסול החובות נמשך עוד שנים אחדות לאחר מכן.
בגין עצמו לקה בליבו סמוך לבחירות והסברה היא כי המאמץ הרב שהשקיע באופן אישי בשיקום הקרן תרם לכך תרומה לא מבוטלת.
בעקבות התמוטטות הקרן פרש חבר הכנסת יוסף קרמרמן מפעילות, מאחר שעמד בראש הקרן ובראש מרחב תל אביב של תנועת החרות.
קרמרמן נחשב עד אז לאחד האנשים החזקים והמשפיעים ביותר בתנועת החרות.
הקרן המשיכה בפעולותיה בתחילת המאה ה-21. אחרי גלגולי הגופים השונים אשר החזיקו בה, היא משויכת לתנועת הליכוד.
קרנבל החיות היא יצירה מוזיקלית בת 14 פרקים מאת המלחין הצרפתי קאמי סן-סנס, חבר התנועה הרומנטית.
סן-סנס הלחין את הקרנבל ב-1886, בזמן חופשה בכפר באוסטריה.
במקור, היצירה הייתה אמורה להיות מבוצעת על ידי תזמורת המורכבת מחליל צד, קלרינט, שני פסנתרים, הרמוניקת זכוכית, קסילופון, שני כינורות, ויולה, צ'לו וקונטרבס.
כיום, היצירה מבוצעת על ידי תזמורת מלאה, עם גלוקנשפיל המחליפה את הרמוניקת הזכוכית, שהיא כלי נגינה נדיר בימינו.
סן-סנס חשש לתדמיתו כמלחין רציני, ולכן מנע ביצוע היצירה בהופעה חיה.
בנוסף, הוא מעבד במהלך היצירה יצירות של עמיתים למקצוע, והוא חשש שחלק מן העיבודים יראו כזלזול.
רק פרק אחד מתוך ה-14, "הברבור" (Le Cygne) פורסם במהלך חייו.
היחידים שנהנו ממלוא היצירה היו חברים קרובים, כמו המלחין פרנץ ליסט.
סן-סנס התיר בצוואתו לפרסם את היצירה לאחר מותו (ובוצעה לראשונה ב-1922), והיא הפכה לאחת מהיצירות הפופולריות ביותר שלו.
"קרנבל החיות" אהובה במיוחד על מורים למוזיקה ועל ילדים צעירים, לצד "פטר והזאב" של פרוקופייב ו"המדריך לתזמורת לבני הנעורים" של בריטן.
כאמור, היצירה מורכבת מ-14 פרקים:
1. פתיחה והמצעד המלכותי של האריה (marche royale du Lion) - החיות נכנסות לזירה, והאריה בראשן, מיוצג על ידי פסנתר המדמה את שאגתו.
2. תרנגולות ותרנגולים (Poules et Coqs) - שימוש בכלי מיתר ליצירת תחושה של ריב תרנגולות.
3. חיות הפרא (Hémiones (animaux véloces)) - הכוונה לחמורי פרא, או ערודים, אשר הפסנתר מחקה את דהירתן הפראית.
4. הצבים (Tortues) - ה"צבים" מציג גרסה מואטת בכוונה של הקאן-קאן המפורסם מן האופרטה "אורפאוס בשאול" של אופנבך, עם כלי מיתר "עייפים" בטונים נמוכים.
5. הפיל (L'Éléphant) - שבו הפיל מנסה, באופן מגושם, לרקוד כמו הפיות והשדונים.
סן-סנס עשה שימוש ביצירה של ברליוז, באופן איטי ומגושם - תוך שימוש בקונטרבס.
6. קנגורו (Kangourous) - להצגת הקנגורו נעשה שימוש בשני פסנתרים, אשר מחקים את תנועותיהם המהירות בעזרת סולמות עולים ויורדים.
7. אקווריום - שימוש בצ'לסטה לתיאור הזרימה של המים, השלווה ועליית הבועות.
במקור בקטע זה שולבה הרמוניקת זכוכית, שמוחלפת על פי רוב בגלוקנשפיל.
שני הכינורות מחקים את נעירת החמור ("אי-אה").
9. הקוקייה במעבה היער (Le coucou au fond des bois) - במקרה זה שומעים את הקוקייה באמצעות קלרינט, בתוך אווירה של יער מבודד.
10. בעלי הכנף (Volière) - על מנת לחקות את ציוצי הציפורים, נעשה שימוש בחליל הצד.
11. הפסנתרנים - "הפסנתרנים" מציג תלמידים לפסנתר הלומדים סולמות באופן מגושם.
סן-סנס כתב את החלק הזה רצוף בטעויות מכוונות של צלילים ותזמון כדי לתת רושם של תלמידים לא מנוסים.
12. המאובנים - הקסילופון משמש להצגת נקישת ה"עצמות" של המאובנים.
ה"מאובנים" מצטט יצירה של סן-סנס עצמו ("הריקוד המקברי") כמו כן אפשר לשמוע במהלך היצירה בבירור מוטיב חוזר הלקוח מאחת האופרות של רוסיני ונעימות צרפתיות קלאסיות.
כמו כן ביצירה יש אזכור ל"נצנץ נצנץ כוכב קטן".
13. הברבור (Le Cygne) - תיאור הברבור השוחה באגם.
14. סיום (Finale) - הסיום מכיל אלמנטים מן החלקים הקודמים, כאשר החיות צועדות שוב בסך.
ב-1999 שילבו אולפני דיסני את הסיום בסרט "פנטסיה 2000".
בסרט, להקת ציפורי פלמינגו מוטרדת על ידי פלמינגו אחר עם יו-יו.
גרסת אנימציה פחות ידועה, נעשתה בשנת 1990 על ידי אמנית האוריגמי זולאל אייטורה-שלה (Zülal Aytüre-Scheele) עם חיות עשויות אוריגמי ושילבה את היצירה כולה.
חברת דיסני גם שילבה פרק אחר מן היצירה, את "האקווריום", בנסיעה ברכבת ההרים "הר החלל" בפארקי השעשועים שלה.
בשנת 1988 יצאה מעין גרסת המשך ל"קרנבל" שאת המוזיקה שלה כתבה נגנית האלקטרו וונדי קרלוס והקטעים לוו בקטעי קישור של וירד אל ינקוביק.
באותו האלבום גם יצאה גרסה מיוחדת של ינקוביק וקרלוס ל"פטר והזאב".
בעברית קיימים מספר ביצועים ל"קרנבל החיות": בין היתר הגישו אותו אסתר סופר, יצחק שמעוני, דן כנר, קובי מידן (קריינות שהולוותה לסרט תיאטרון בובות צרפתי)ורמי קלינשטיין, וכן נעשה לו עיבוד לבלט בביצוע להקת המחול הקיבוצית, ששודר בין היתר בערוץ הילדים שהנחה איתי שגב.
בשנת 2024, בחג הפורים, שודר ב"כאן חינוכית" עיבוד חדש עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בהגשת גורי אלפי.
הטקסט הפופולרי לקטעי קישור בארצות דוברות אנגלית נכתב על ידי המשורר האמריקאי אוגדן נאש.
הטקסט של נאש מלא בחידודי לשון וחידודים.
כך למשל, הטקסט הפותח את היצירה מדבר על הרצון של סן-סנס לכתוב קרנבל על חיות מאחר שהאשים את בני האדם בכך שלא יכולים לבטא את שמו:
מכיוון שאנשים פנו אליו בתור "סיינט סיינס"
הוא האשים את הגזע האנושי
כי לא יכלו לבטא את שמו.
אז הוא פנה עם מטרונום וחליל
כדי להאדיר צורות חיים אחרות.
שקט, בבקשה, כי כאן מתחיל
על פי הטקסט של נאש כתב אהוד מנור טקסט "עלילתי" יותר, שלימים קיבל את הכותרת "מעשה בעכבר שלא רצה להיות עכבר", וזכה להצלחה כספר וכמחזה בפני עצמו.
את הטקסט כקטע קישור הגישו סופר וקלינשטיין בהתאמה, כאשר כמה שורות בגרסתה של סופר שונות מהגרסה הכתובה כספר.
דוגמה אחרת היא סיפור מעשה כתוב (ולא טקסט קריינות) שכתבה תלמה אליגון ואיירה הציירת כריסטינה קדמון (נכלל ב"שישה סיפורים קלאסיים לילדים" בהוצאת כנרת).
בקריינותו של קובי מידן לסרט תיאטרון בובות צרפתי נעשה שימוש בלוקליזציה בעברית שלא קיימת בשפות אחרות.
כך, למשל, הקריינות שמלווה את קטע הקוקיות ביער הוא: "איזה כלב שהולך לו ביער יכול להיות כזה אידיוט/כדי להתחיל ולשחק מחבואים עם כל כך הרבה קוקיות?" או הפראים: "הפראים הם חמורי בר/שיודעים לחיות רק במדבר./ומי שרוצה לראות מהם המון/שילך למצפה רמון".
קַרְנָבָל הוא פסטיבל תחפושות וריקודים בהשתתפות הקהל.
קרנבלים לרוב מלווים בתהלוכה בעלת אלמנטים קרקסיים.
קרנבלים מתרחשים לרוב פעם בשנה בזמן קבוע, דוגמת הקרנבל בוונציה, הקרנבל בברזיל, או ה"עדלאידע" בתל אביב.
אפשר לאתר את שורשי הקרנבל לפני הנצרות, בין השאר בחגיגות היווניות לכבוד דיוניסוס ובחגיגות הרומיות לכבוד סטורנאליה.
ניתן למצוא סימנים לדעיכת הקרנבל האירופי, בעיקר במישור הסמלי, החל מתקופת הרנסאנס, מאז נחוג יותר כמסורת ולא כחג דתי.
במאמרו "רבלה וזמנו" מנסה הוגה הדעות הרוסי מיכאיל בכטין להצביע על ההשפעה העצומה של הקרנבל על הספרות בכלל ועל זרם המניפאה בפרט.
הקרנבל בברזיל: חגיגה שנתית בת ארבעה ימים, המתקיימת ארבעים יום לפני חג הפסחא ברחבי ברזיל.
עדלאידע: קרנבל פורים שראשיתו בראשית ימי תל אביב, היה לאירוע המוני בתקופת היישוב וחודש בימי המדינה.
קרנגי הול הוא אולם קונצרטים בניו יורק, ברחוב 57 פינת השדרה השביעית.
הוא נבנה על ידי איל הפלדה והנדבן אנדרו קרנגי בשנת 1890, ונחשב לאחד מאולמות הקונצרטים הידועים והחשובים בעולם.
המקום נועד לשמש משכן להופעות של אגודת האורטוריה של ניו יורק והתזמורת הסימפונית של ניו יורק, שקרנגי היה חבר במועצת המנהלים שלהן.
הבניה החלה ב-1890. בתחילה נקרא המקום מיוזיק הול (Music Hall), ורק ב-1893 הסכים קרנגי שהמקום ייקרא על שמו.