tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא כתב סיפור הומוריסטי קצר על תולדות שם הלהקה שכותרתו "בחלומי הופיע אדם על פאי בוער ואמר לי – 'מעתה אתם ביטלס עם האות A'".
ספרו הראשון של לנון, In His Own Write, יצא לאור בשנת 1964. הספר מכיל סיפורים קצרים ורישומים סוריאליסטים, וכמו כן נחשב לפרויקט הסולו הראשון של לנון.
שני ספריו הראשונים של לנון מאופיינים כספרות נונסנס-סוריאליסטית.
לאחר מותו של לנון התירה יוקו אונו את פרסום שאר יצירותיו: בשנת 1986 יצא לאור הספר Skywriting by Word of Mouth, בשנת 1992 פורסם ספר איורים בשם – Japan Through John Lennon's Eyes : A Personal Sketchbook.
נראה כי סגנון ההומור של לנון הושפע רבות מהקומיקאי הבריטי, סטנלי אונווין, אותו העריך רבות.
בתחילת ימי הביטלס הייתה אמירתו הפוליטית של לנון מעומעמת עד בלתי נראית כלל.
כשנשאלו הביטלס במסיבות העיתונאים של תקופת הביטלמניה מה דעתם על מלחמת וייטנאם, הם היו עונים בנייטרליות דיפלומטית שהם לא אוהבים מלחמות באופן כללי.
מי שפיתחה מאוד את מודעותו הפוליטית הייתה יוקו אונו, שהייתה גם שותפתו למהלכים הפוליטיים בעשור הבא לחייהם המשותפים.
ביודעם שירח-הדבש שלהם ימשוך סיקור תקשורתי רב, ניצלו לנון ויוקו אונו את החשיפה הבין-לאומית על-מנת לקדם שלום עולמי.
לאחר נישואיהם הם פתחו במרץ 1969 בשביתת מיטה מסוקרת בחדרם במלון הילטון, אמסטרדם.
בסוף חודש מאי 1969, הם החלו בשביתת מיטה נוספת במונטריאול קנדה.
בתחילה רצה לנון לשבות בארצות הברית, אך הממסד האמריקאי לא איפשר לו להיכנס אל תחומי ארצות הברית באותה תקופה, ולכן הוא חיכה בקנדה הסמוכה.
במהלך שביתה זאת הם הקליטו את השיר "Give Peace a Chance" בחדרם במלון "המלכה אליזבת'" בהשתתפותם של אורחים שונים.
בין הנוכחים היה גם הרב אברהם פיינברג מהעיר טורונטו.
השיר הפך תוך זמן קצר להמנונה של תנועת השלום.
ב-15 באוקטובר 1969 שרו מעל חצי מיליון מפגינים את השיר בהפגנה נגד מלחמת וייטנאם בוושינגטון.
בעקבות המעורבות הבריטית במלחמה החזיר לנון את חברתו במסדר האימפריה הבריטית, תואר שאותו קיבל ב-1965 יחד עם שאר חברי הביטלס.
כאשר עברו בני הזוג לניו יורק באוגוסט 1971, הם התיידדו עם פעילי השלום הרדיקליים, אבי הופמן וג'רי רובין.
ב-10 בדצמבר 1971, הופיע לנון במופע למען שחרורו של המשורר ופעיל השלום, ג'ון סינקלייר, שנשפט ל-10 שנים בכלא בעוון מכירת 2 ג'וינטים לשוטר סמוי.
לנון ואונו הופיעו ביחד עם אמנים נוספים (ביניהם סטיבי וונדר).
בנוסף לפעילי שלום רבים שפקדו את האירוע, נכח גם לוחם זכויות האזרח, בובי סיל, ממנהיגי תנועת הפנתרים השחורים.
לנון ביצע את השיר "ג'ון סינקלייר" שאותו רק סיים לכתוב, בו הוא קורא לרשויות לשחרר את סינקלייר לחופשי.
שלושה ימים לאחר המופע שחררה מדינת מישיגן את סינקלייר מהכלא.
ההופעה הוקלטה ושירים ממנה יצאו באנתולוגיה של לנון בשנת 1998, ובאלבום "Acoustic" שיצא בשנת 2004.
בשנת 1972 ניסה ממשלו של ריצ'רד ניקסון להשתיק את לנון באמצעות אילוצו לעזוב את ארצות הברית.
ניקסון האמין שתמיכתו של לנון במועמד הדמוקרטי לנשיאות, ג'ורג' מקגוורן, עלולה לעלות לו בהפסד בבחירות הבאות.
בפברואר 1972 הציע הסנאטור הרפובליקני סטרום ת'ורמונד להשתמש בגירוש מהמדינה ככלי אסטרטגי נגד לנון.
כעבור כחודש החלו רשויות ההגירה בתהליך גירושו של לנון, בתואנה שהרשעתו בלונדון בשנת 1968 בגין החזקת מריחואנה מונעת ממנו לקבל אשרה לארצות הברית.
לנון בילה את ארבע השנים הבאות בין שימועים בנושא גירושו.
בזמן שהקרב על גירושו נמשך, לנון המשיך להופיע בעצרות אנטי-מלחמתיות ותוכניות טלוויזיה בנושא השלום.
בפברואר 1972 הופיע לנון כמגיש אורח בתוכניתו של מייק דאגלס, כאשר אורחיו הם פעילי השלום הרדיקלים, ג'רי רובין ובובי סיל.
ב-23 במרץ 1973 הוחלט להפעיל את צו-הגירוש ולנון התבקש לעזוב את ארצות הברית תוך 60 ימים.
לעומתו, יוקו אונו קיבלה אזרחות קבועה.
ב-1 באפריל כינסו בני-הזוג מסיבת עיתונאים בניו יורק כדי להכריז על הקמתה של מדינה קונספטואלית-דמיונית ששמה נוטופיה – מקום ללא "שטחים, גבולות, דרכונים, יש רק אנשים".
במהלך האירוע נופפו בני הזוג בשתי מטפחות לבנות שסימלו את דגל המדינה, וביקשו מקלט פוליטי בארצות הברית.
ניתן לראות את מסיבת העיתונאים בסרט The U.S.
ביוני 1973, הביעו את מחאתם הפוליטית האחרונה כאשר פקדו את שימועי ועדת החקירה בפרשת ווטרגייט.
עם עזיבתו של ריצ'רד ניקסון את הבית הלבן, יורשו, ג'רלד פורד לא גילה התלהבות רבה להמשך הקרב עם הזמר.
בשנת 1975 בוטל צו הגירוש של לנון, כאשר בשנת 1976, ניצח לנון סופית בקרב על הישארותו במדינה כאשר קיבל גרין-קארד.
לאחר מותו, הגיש ההיסטוריון ג'ון ויינר (Jon Wiener), בקשה רשמית לחשיפת מסמכי האף-בי-איי בנוגע ללנון.
הארגון הודה שיש בידיו 281 עמודים של חומר על הזמר אך סירב לפרסם את רוב המסמכים בתואנה שהם סוד מדינה.
ב-1983, תבע ויינר את הארגון בשיתוף עם האגודה לזכויות האזרח של דרום קליפורניה.
הדיון הגיע עד לבית המשפט העליון, כאשר בשנת 1997 הגיע האף-בי-איי לפשרה עם ויינר, והסכים לשחרר את כל החומר מלבד עשרה מסמכים שנותרו חסויים.
הסיפור מסופר במלואו בסרט התיעודי The U.S.
John Lennon שיצא לאקרנים בספטמבר 2006. בדצמבר אותה שנה שוחררו עשרת המסמכים הנותרים.
נראה שעם הזמן יחסי לנון והמדינה השתפרו.
ב-19 בינואר 1977 כאשר הושבע ג'ימי קרטר לנשיא ארצות הברית, הגיעו בני הזוג לאירוע ההשבעה הנשיאותית.
כשהקליט לנון את "Twist and Shout", במהלך יום ההקלטות לאלבום הלהקה "Please Please Me" משנת 1963, היה הקול שלו, שהיה בסכנה בגלל הקור, קרוב להיעלם.
לנון אמר, "לא יכולתי לשיר את הדבר הארור הזה, פשוט צרחתי".
במילותיו של הביוגרף בארי מיילס – "לנון פשוט קרע את הקול שלו לגזרים, למען הצרכים של הרוקנרול".
המפיק של הביטלס, ג'ורג' מרטין, סיפר איך ללנון הייתה "שנאה מולדת לקול של עצמו, שמעולם לא יכולתי להבין.
הוא תמיד היה אומר לי: 'תעשה משהו עם הקול שלי!...
מרטין נאלץ להשתמש תדיר באמצעים טכניים שונים לשינוי הקול של לנון.
מתקופת הביטלס אל קריירת הסולו, הקול שלו הרחיב את המגוון הביטויי שהוא הגיע אליו.
הביוגרף כריס גרגורי כותב שלנון היה "הססן בתחילה אם לחשוף את חוסר הביטחון שלו בבלדות 'וידוי' אקוסטיות, ואז התחיל תהליך של 'תרפיה ציבורית', שבסופו של דבר הגיע לפסגה בצרחות הראשוניות של 'Cold Turkey' ובהזדככות של 'John Lennon/Plastic Ono Band'".
דייוויד סטיוארט ריאם מעיר שהקול של לנון נד בין "פגיעות קיצונית, רגישות ותמימות" אל סגנון קשוח ו"משופשף".
וינר טו מתאר את הניגודים, ואומר שקולו יכול להיות "בהתחלה מאופק, וקצת לאחר מכן נסדק מייאוש".
היסטוריון המוזיקה בן הוריש מתאר את הופעת הביטלס אצל אד סאליבן בשיר "This Boy", כפי שהושמעה ברדיו כמה ימים לאחר הירצחו של לנון: "שירתו של לנון הגיעה לשיאים...
זה כאב לשמוע אותו צורח בייסורים וברגשות כאלו.
אלו היו הרגשות שלי ששמעתי בקולו, כמו שתמיד היה".
על פי גישתו של לנון, שיר הוא יצירה מוזיקלית פשוטה וקצרה.
לנון נמנע מתוספות ועיטורים והקפיד לשמור על שיריו פשוטים.
יש אומרים כי קשה למצוא אצל לנון תו מיותר או מילה מיותרת.
היו שביקרו את לנון על הפשטות הרבה של שיריו.
מבקרים הצביעו על ההתפתחות המזערית שבה ניתן להבחין אצלו בתחום ההלחנה משירי הביטלס הראשונים ועד אלבומו האחרון.
לטענתם, שירי אהבה פשוטים ורוק אנד רול בסיסי היו המתכון בתחילת הדרך ובסופה.
מבקרים חריפים יותר אף טוענים כי תפקידו העיקרי של לנון היה כמבקר המושלם עבור פול מקרטני, כדי למנוע ממנו את ההפרזות שאפיינו לעיתים קרובות את שיריו אחרי פירוק הביטלס.
עוד לטענתם, נפל לנון במספר דרגות ממקרטני כמוזיקאי והישגיו העיקריים במסגרת הביטלס הועצמו במידה ניכרת בעקבות תרומתם של ג'ורג' מרטין, מפיק הביטלס, ומקרטני עצמו בשלב עיבוד החומרים.
היבט נוסף בגישתו המוזיקלית של לנון היה העובדה שבשיר עליך לבטא רגשות בצורה הישירה ביותר והכנה ביותר, במקסימום חשיפה בפני הקהל.
כך, כאדם מפורסם וביודעו שכל מילה שלו תמשוך תשומת לב, שר לנון שירים חושפניים כמו "Mother", שסיפר על אימו, ובו מהדהדות הזעקות "אמא, אל תלכי!
לנון וסינתיה פאוול נפגשו בשנת 1957 כסטודנטים בבית הספר לאומנויות של ליברפול.
לנון ביקש ממנה לצאת איתו, אך כאמור, לא שיער שתיכנס להיריון, ולא שיער שיצטרך להתחתן בשלב כזה.
בספרה "ג'ון", כתבה שהציע לה לצאת איתו, אך משהתנצלה ואמרה שהיא כבר מאורסת, ענה לה "לא ביקשתי ממך לעזאזל להתחתן איתי, נכון?!".
לשירה של הלהקה "getting better", הוסיף לנון שורות שמדברות על אכזריות כלפי נשים, כגון "הייתי מרושע כלפי האישה שלי".
מאוחר יותר אמר שהשיר מספר את הסיפור שלו.
יש המסיקים מכך שהיה בעל מכה כלפי סינתיה, אך יש אחרים שמבטלים השערה זאת.
סינתיה עצמה מספרת בספרה על קנאות אובססיבית שלו, שפעם אחת הביאה אותו לסטור לה.
הם נפרדו למשך כמה חודשים, והוא התנצל ולא חזר על זה עוד.
אף על פי כן, היא מציינת שלעיתים התייחס אליה באופן מרושע ומעליב.
במה שאולי מבטא את נישואיהם, לא יצא הזוג לירח דבש מכיוון שנקבעה ללנון בערב החתונה הופעה, וכך גם בערבים שלאחרי יום החתונה.
בריאן אפשטיין חשש שהמעריצות ירתעו מלהעריץ ביטל נשוי, ועוד אב לילד, ולכן ביקש מהזוג לשמור את נישואיהם בסוד.
כשג'וליאן נולד ב-8 באפריל 1963, היה לנון בסיבוב הופעות, כך שראה את בנו רק שלושה ימים לאחר מכן.
ב-1968 גילתה סינתיה כי לנון מנהל כבר זמן מה קשר מכתבים עם יוקו אונו, וכשהתעמתה איתו לגביה, הוא הכחיש וטען שהיא "אמנית משוגעת שמחפשת ספונסר".
בפברואר אותה שנה טסו חברי הביטלס ובני זוגם להודו, שם נפגשו עם המהרישי.
הוא המשיך בקשר עם אונו דרך משרד הדואר המקומי, שם ביקר בתדירות יומית.
באחד הערבים לאחר שובם מהודו ולאחר ששתה לשוכרה, ג'ון התוודה בפני סינתיה כי בגד בה במהלך נישואיהם.
שבועיים לאחר מכן, במאי 1968, הפציר לנון בסינתיה שתצא לחופשה ביוון עם חברים, מאחר שהוא עסוק בהקלטות האלבום הלבן.
היא הסכימה, אך בשובה מהחופשה, חיכו לה ג'ון ויוקו בחדר קטן בבית כשהם במצב אינטימי: רגליהם שלובות והם לבושים חלוקי רחצה.
יוקו לבשה את חלוקה שלה.
היא הזדעזעה וברחה מהבית לביתם של חברים קרובים.
בשובה לאחר כמה ימים, ג'ון טען שזה היה חסר חשיבות, שהוא אוהב אותה ואת בנם והם השלימו, אך זמן קצר לאחר מכן, כשטס לנון עם להקת הביטלס לניו יורק, ואילו סינתיה טסה לאיטליה עם אימה, שלח אליה ג'ון שליח, להודיעה שהוא מתכוון להתגרש ממנה ולבקש משמורת על בנם ג'וליאן.
היא שבה לביתם בוייברידג', בעוד ג'ון ויוקו התגוררו בדירתו של ג'ון בניו יורק.
הזוג נפגש פעם נוספת לאחר מכן בביתם, פגישה בה ג'ון האשים את סינתיה בבגידה בעת שהותם בהודו, האשמה שסינתיה הכחישה מכל וכל תמיד והאשימה בה את קנאתו הישנה.
הגירושים היו לרשמיים ב-8 בנובמבר 1968, ובהם קיבלה סינתיה מאה אלף פאונד ומשמורת על בנם.
מאה אלף פאונד נוספים הופרשו לקרן נאמנות עבור ג'וליאן, אותה היה יכול לפדות בהגיעו לגיל 21, אך סינתיה נהנתה מהריבית על הסכום עד מועד זה.
בנו הראשון של לנון, ג'וליאן, נולד כשהביטלמניה הייתה בשיאה.
לידתו נשמרה בסוד מפני שבריאן אפשטיין חשש שהעובדה שלנון נשוי ואב לילד תעיב על הצלחת הביטלס.
בתקופת ילדותו של ג'וליאן זנח אותו לנון לטובת סיבובי ההופעות המתישים, וגם כשהתפנה לו זמן הוא התכחש לקשר שלו עם בנו, והעדיף לטפח את קשריו עם יוקו אונו.
אחרי פרידת הוריו, כתב מקרטני לג'וליאן הקטן את השיר "Hey Jude", שמדבר על הצורך להמשיך הלאה למרות המשבר.
רק אחרי שנים חזר לנון וטיפח את הקשר שלו עם ג'וליאן בנו.
בשנת 1973 נפגשו השניים בלוס אנג'לס, בתקופת סוף השבוע האבוד, והלכו לדיסנילנד.
לאחר מכן הם החלו להתראות באופן סדיר, ולנון טיפח את המוזיקליות של בנו ונתן לו גיטרת גיבסון לס פול, כמו גם כלים נוספים.
בשנת 1980 סיכם לנון את רגשותיו לבנו בריאיון לפלייבוי, במילים האלו: "שון היה ילד מתוכנן, וכאן טמון כל ההבדל.
אני לא אוהב את ג'וליאן פחות.
הוא עדיין הבן שלי, אם הוא בא מבקבוק ויסקי או משום שלא היו גלולות באותם ימים.
הוא כאן, הוא שלי והוא תמיד יהיה", וכן ניבא בביטחה – "לג'וליאן ולי תהיה מערכת יחסים בעתיד".
ג'וליאן לנון הוציא מספר אלבומים והיה למוזיקאי מצליח בעצמו, שאלבומו האחרון, "הכל משתנה", פורסם ב-2011. נוסף לכך היה מעורב בעסקי המסעדנות ועבד כשף בבריטניה.
מרגע שנכנסה יוקו אונו לחייו של ג'ון לנון, הוא קשר אליה כמעט כל דבר.
חלק מהמעריצים תיארו אותה כ"מפרקת הביטלס", וכ"מפלצת", ועבור רבים הפכה למושא שנאתם.
למען האמת, בנוגע לפירוק הביטלס, החוקרים חלוקים האם יש לה חלק בכך או לא.
בעוד חוקרים אחרים טוענים שהעובדה שהיא שאפה להיות מעורבת בכל דבר גרמה לחיכוכים ולמריבות בלהקה, ושהיא עודדה את לנון לפרוש מהלהקה, אחרים טוענים שהפירוק היה תהליך טבעי שנוצר כאשר נמאס לחברים אחד מהשני.
בכל מקרה, לכל ברור, ואף לנון התבטא כך, שאת המקום שתפסה בלבו הלהקה, מילאה אונו – "הכנופיה הוותיקה נגמרה בשבילי ברגע שפגשתי את יוקו".
אונו עודדה את לנון לפעול בגלוי למען עמדותיו הפוליטיות.
ואכן, יחדיו הפכו הזוג לצמד אקטיביסטים פעילים בשדה השלום, בפעולות כמו שתילת שני אצטרובלים למען ההתקרבות בין המזרח והמערב ושביתת המיטה המפורסמת שערכו באמסטרדם ובמונטריאול.
בסוף שנות הביטלס, עת האיצו השניים את הפעילות האקטיביסטית שלהם, הם היו צריכים להתמודד עם תקשורת שלילית מאוד, מה שמתבטא בשירו של לנון מאותה תקופה "the ballad of John and Yoko", בשורות כמו "הם עומדים לצלוב אותי".
למרות זאת, לא התחרט לנון על בחירתו באונו, עמדה שהביע גם בריאיון האחרון בחייו.
כניסתה של יוקו לחייו של ג'ון גם לוותה בכך שהוא החל לפרק את רוב קשריו עם העולם שסבב אותו עד אז.
גירושיו מאהובת נעוריו, סינתיה, היו לשלב הראשון; קשריו עם בנו ג'וליאן התרופפו, וג'וליאן לא הצליח להשיגו בטלפון פעמים רבות כשניסה, באשר יוקו לא העבירה את הטלפון לג'ון, עד שזה ניתק ממנו קשר כליל למשך שלוש שנים, כשהילד היה בן שש.
גם ממשפחתו ומדודותיו ניתק ג'ון קשר לאחר הכירו את יוקו, והיא פגשה בהם רק כאשר שון היה בן 17, בלווייתה של מימי, דודתו של ג'ון אשר גידלה אותו, יותר מעשור לאחר הירצחו.
בנוסף, כאמור, פירק ג'ון לנון את הביטלס, כשנה לאחר שעבר לחיות עם יוקו, פיתח איבה כלפי פול מקרטני וקשריו עם ג'ורג' האריסון נותקו.
יוקו גם נכנסה לסכסוכים משפטיים עם ג'וליאן, בשל היעדר נכונותה להתחלק עימו בירושה של ג'ון.
סינתיה מעידה בספרה "ג'ון", ש"יוקו טענה שאין צורך לשמור קשרים משפחתיים – משפחה רק רוצה את כספך", ושכאשר ג'וליאן היה כבן 19, הציעה לו יוקו תקציב של 100 דולר בשבוע, אותם היא כינתה "דמי בירה".
הוא סירב לקחת סכום זה, שנראה לו זעום ומעליב.
בריאן אפשטיין היה איש עסקים בריטי, שנודע במיוחד כאמרגן הביטלס.
הוא היה הומוסקסואל, בתקופה שבה שררו דעות קדומות חזקות במיוחד נגד הומוסקסואלים.
הביוגרף פיליפ נורמן טען שאחת מהסיבות לרצונו לנהל את הביטלס, הייתה שהוא נמשך פיזית ללנון.
בסביבות זמן הולדתו של ג'וליאן נסעו לנון ואפשטיין לבדם לחופשה בספרד, מה שעורר ספקולציות ותאוריות רבות.
כשנשאל על כך מאוחר יותר, ענה לנון: "טוב, זה היה כמעט רומן, אבל לא ממש.
אבל היו אלו יחסים די אינטנסיביים.
זאת הייתה החוויה הראשונה שלי עם הומוסקסואל שהייתי מודע להיותו הומוסקסואל.
היינו יושבים בבתי קפה, מסתכלים על כל הבנים ואני הייתי אומר 'את זה אתה מחבב?
ואת זה?', הייתי די נהנה מהחוויה".
לאחר שחזרו מספרד מערך מקרטני מסיבה לכבוד יום הולדתו ה-21. בוב ולר, אחד האורחים, התייחס בבדיחות הדעת אל "ירח הדבש" של ג'ון עם בריאן בספרד.
ג'ון יצא מכליו והכה אותו קשות.
הוא אמר "הוא קרא לי קוויר, לכן הכנסתי לו פנימה את הצלעות".
בשנת 1980 הוקם בפראג קיר ג'ון לנון.
בשנת 1981 הוציא ג'ורג' האריסון שיר מחווה ללנון, "All Those Years Ago", בשיר השתתפו גם חברי הלהקה האחרים, רינגו סטאר ופול מקרטני.
בשנת 1982 הוציא פול מקרטני שיר מחווה ללנון, "Here Today", בו הוא פונה ללנון ומביע את אהבתו אליו.
באותה שנה יצא שירו של אלטון ג'ון, "", העוסק בחסרונו של לנון.
באלבום של קווין משנת 1982, Hot Space, נכלל השיר "".
שירו של פול סיימון, "The Late Great Johnny Ace", נכלל באלבומו "Hearts and Bones" מ-1983 ובו הוא עוסק במותם הטראגי של שלושה "ג'ונים" – ג'וני אייס, ג'ון לנון וג'ון פיצג'רלד קנדי.
בשנת 1990 נקרא על שמו האסטרואיד 4147 לנון.
בשנת 2002 שונה שמו של נמל התעופה של ליברפול, והוא קרוי נמל התעופה ליברפול ג'ון לנון.
בשנת 2007 נחנך באי וידיי (Viðey) שליד רייקיאוויק שבאיסלנד מגדל Imagine Peace, שאותו הקימה יוקו אונו לזכרו של לנון.
ב-2011 נקרא על שמו מין של צרעה ממשפחת הברקוניים, Notiospathius johnlennoni.
ב-2014 נקרא על שמו מין של עכביש טרנטולה, Bumba lennoni.
על שמו של לנון נקרא המין אבלנשורוס לנוני – מין במחלקת הטרילוביטים – פרוקי רגליים פרה-היסטוריים.
משקפיים בעלי עדשות בצורת עיגול ומסגרת דקה מכונים "משקפי ג'ון לנון".
אמןשםשנהג'ון לנון ויוקו אונוUnfinished Music No.
נער משום מקום, סרט ביוגרפי על נעוריו של ג'ון לנון, 2009.
ג'ון ארת'ור לית'גו הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי, הידוע בזכות גילום דמותו של דיק סולומון בקומדיית המצבים של NBC "מפגשים מהסוג האישי" ווינסטון צ'רצ'יל בסדרת הטלוויזיה "הכתר" של רשת נטפליקס.
זכה בשישה פרסי אמי, שני פרסי טוני, שני פרסי גלובוס הזהב ושלושה פרסי גילדת שחקני המסך, והיה מועמד פעמיים לפרס אוסקר.
כמו כן הקליט מוזיקה לילדים.
לית'גו נולד ברוצ'סטר, ניו יורק.
אמו, שרה ג'יין פרייס, הייתה שחקנית ואביו, ארת'ור לית'גו, היה מפיק ובמאי תיאטרון שניהל את תיאטרון מקקרטר בפרינסטון, ניו ג'רזי.
בילדותו עברה משפחתו של לית'גו דירות לעיתים קרובות בשל עבודתו של אביו.
לית'גו קיבל מלגת לימודים לאוניברסיטת הרווארד, שם קיבל תואר שני ב-1967. מאוחר יותר הצטרף לוועד המפקח של האוניברסיטה.
בזמן לימודיו השתתף בהצגה "Utopia, Limited" מאת גילברט וסאליבן.
בהמשך הקריירה שלו, ציין לית'גו כי המשחק בהצגה זו עזר לו להחליט להיות שחקן.
לאחר לימודיו בהרווארד קיבל מלגת פולברייט ללימודים באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון.
בשנת 1973 שיחק לית'גו בהצגה "The Changing Room" מאת דייוויד סטורי, עליה קיבל פרס טוני ופרס Drama Desk עבור השחקן הטוב ביותר.
בשנה שלאחר מכן שיחק במחזה "My Fat Friend" וב-1976 שיחק במחזה של ארתור מילר, "A Memory of Two Mondays".
הוא היה מועמד לפרס טוני עבור השחקן הטוב ביותר בשנת 1985 על המחזה "Requiem for a Heavyweight" ושוב בשנת 1988 על המחזה "מ.
ב-2002 זכה לית'גו בפרס טוני עבור השחקן הטוב ביותר במחזמר על גילום הדמות J.J.
ב-2005 נבחר לית'גו להיכנס להיכל התהילה של התיאטרון האמריקאי על עבודתו בברודוויי.
באותה שנה היה מועמד פעם נוספת לפרס טוני עבור השחקן הטוב ביותר במחזמר על תפקידו ב-"Dirty Rotten Scoundrels".
בשנים 1983 ו-1984 היה לית'גו מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על גילום רוברטה מלדון בסרט "העולם על פי גארפ" וסם ברנז בסרט "תנאים של חיבה".
ב-1983 שיחק בסרט "אזור הדמדומים: הסרט", בו גילם את הדמות ג'ון ולנטיין, אותה גילם לפני כן ויליאם שטנר בפרק בסדרת הטלוויזיה עליו התבסס הסרט.
מאוחר יותר הייתה התייחסות לסרט זה בפרק של הסדרה "מפגשים מהסוג האישי" שבו התארח ויליאם שטנר.
ב-1984 גילם את דמות הפיזיקאי האיטלקי הפסיכוטי שחייזר השתלט על גופו בסרט הפולחן "הרפתקאות בוקארו באנזאי".
באותה שנה שיחק גם את מהנדס החלל וולטר קרנו בסרט "2010", סרט ההמשך של "2001: אודיסאה בחלל".
ב-1987 שיחק לית'גו את אב המשפחה בסרט "הארי וההנדרסונים".
ב-1992 כיכב בסרט "שבע פנים לקיין" שביים בריאן דה פלמה וב-1993 כיכב בסרט "סחרור מסוכן".
ב-2001 דיבב את הדמות לורד פארקוואד בסרט ההנפשה שרק.
ב-2002 ביצע קריינות לסרט החינוך המיני "Life's Greatest Miracle".
ב-2006 גילם דמות משנית בסרט "נערות החלומות".
ב-2011 שיחק בתפקיד משני בסרט כוכב הקופים: המרד.
בשנת 2016 שיחק בסרט המתח "רואה החשבון" לצידם של בן אפלק, אנה קנדריק, ג'יי.
באותה שנה שיחק לצד ג'סיקה צ'סטיין, גוגו אמבתה-רו ומארק סטרונג במותחן "מיס סלואן" בבימויו של ג'ון מאדן.
בשנת 2019 גילם את דמותו של רוג'ר איילס, שניהל את חברת החדשות בפוקס ניוז והטריד מינית את הנשים שעבדו תחת מרותו.
בשנת 1986 זכה לית'גו בפרס אמי עבור שחקן האורח הטוב ביותר בסדרת דרמה על השתתפותו בפרק של הסדרה "Amazing Stories" שיצר סטיבן ספילברג.
בנוסף לכך היה מועמד לפרסי אמי עבור שחקן משני בסדרה קצרה או תוכנית מיוחדת על תפקידיו בסרטי הטלוויזיה "The Day After" מ-1983, "Resting Place" מ-1986 ו"שומר אחי" מ-1995. ללית'גו הוצע התפקיד של ד"ר פרייז'ר קריין בסדרה "חופשי על הבר", אך הוא דחה את ההצעה.
לית'גו כנראה ידוע ביותר בזכות גילום הדמות דיק סולומון בקומדיית המצבים "מפגשים מהסוג האישי" ששודרה בשנים 1996 עד 2001 ברשת NBC.
על כל אחת משש עונות הסדרה היה מועמד לפרס אמי עבור השחקן הטוב ביותר בסדרה קומית, מתוכן הוא זכה בפרס שלוש פעמים, ב-1996, 1997 ו-1999.
ב-2006 שיחק לית'גו בסדרה "Twenty Good Years", ששודרה ברשת NBC ובוטלה לאחר 4 פרקים.
בעונה הרביעית של הסדרה "דקסטר" (2009) גילם לית'גו את דמות הרוצח הסדרתי ארתור מיצ'ל המכונה טריניטי, תפקיד עליו זכה בפרס גלובוס הזהב השני שלו ובפרס אמי.
בשנת (2010) לית'גו שיחק מספר פרקים בסדרת הסיטקום המצליחה "איך פגשתי את אמא" בעונתה השישית בתור אבא של בארני.
בשנת 2016 גילם את דמותו של וינסטון צ'רצ'יל בסדרת הטלוויזיה "הכתר" של נטפליקס.
על תפקידו בסדרה זכה לית'גו בפרס אמי לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת דרמה, בפרס איגוד מבקרי הטלוויזיה האמריקאי ובפרס גילדת שחקני המסך, והיה מועמד לפרס גלובוס הזהב.
החל מ-2006 משמש לית'גו כפרזנטור בפרסומות חברת מרקי קמפבל.
באפריל 2025 הוכרז כי לית'גו לוהק לתפקיד אלבוס דמבלדור בעיבוד הטלוויזיוני של "הארי פוטר".
לית'גו פתח בקריירה מוזיקלית ב-1999, אז הוציא את אלבום הילדים "Singin' in the Bathtub".
ביוני 2002 הוציא את אלבום הילדים השני שלו, "Farkle and Friends", המשך לספרו "The Remarkable Farkle McBride" שמספר על ילד גאון מוזיקלי.
באלבום משתתפת גם השחקנית בבה נווירת' ומלווה אותם תזמורת הסווינג של ביל אליוט.
ב-2006 יצא אלבום הילדים השלישי שלו, "The Sunny Side of the Street", שכולל שירים קלאסיים בסגנון המותאם לילדים.
באלבום מתארחים הזמרת מדליין פרו, השחקן ווין נייט, השחקנית והזמרת שרי רנה סקוט וזמרת הקברט מוד מגרט.
לית'גו מופיע מפעם לפעם על הבמה ובטלוויזיה, שר שירי ילדים ומלווה את עצמו בנגינה על גיטרה.
בנוסף לכך, כתב מאז שנת 2000 למעלה מעשרה ספרי ילדים, חלקם בסדרת "Lithgow Palooza".
לית'גו שיחק את הדמות יודה בגרסאות רדיו של הסרטים האימפריה מכה שנית ומלחמת הכוכבים – פרק 6: שובו של הג'דיי.
הוא ביצע קריינות לסרט ה-IMAX Special Effects.
כמו כן הוא מנחה את תוכנית הילדים "Paloozaville" בערוץ הווידאו על פי דרישה לייפסקול.
בשנת 2018 העניק את קולו להקלטת ספר הילדים "יום בחייו של מרלון באנדו".
הוא היה נשוי פעמיים, לג'ין טיינטון מ-1966 עד 1980 ולמרי ייגר החל מ-1981. הוא אב לשלושה ילדים: אחד מנישואיו לטיינטון ושניים מנישואיו לייגר.
בנו איאן גילם את ליאון, דמות אורחת קבועה של תלמיד גרוע בכיתתו של דיק סולומון בסדרה "מפגשים מהסוג האישי".
לית'גו הוא כומר מוסמך וניהל את טקס חתונתה של בת הסנדקאות שלו.
הזדמנות שנייה (1976) – בתפקיד: רוברט לאזאל.
Secret Service (1977) – בתפקיד: קפטיין ת'ורן.
The Big Fix (1978) – בתפקיד: סאם סבאסטייאן.
Rich Kids (1979) – בתפקיד: פאול פיליפס.
Big Blonde (1980) – בתפקיד: הארווי מורס.
העולם על פי גארפ (1982) – בתפקיד: רוברטה מולדון.
תנאים של חיבה (1983) – בתפקיד: סאם בארנס.
אזור הדימדומים: הסרט (1983) – בתפקיד: ג'והן ואלנטיין.
הרפתקאות בוקארו באנזאי (1984) – בתפקיד: לורד ג'והן וורפין/ דוקטור אמיליו ליזארדו.
The Glitter Dome (1984) – סרג'נט מארטין (מארטי) וולבורן.
Mesmerized (1986) – בתפקיד: אוליבר תומפסון.
The Manhattan Project (1986) – סרט טלוויזיה – בתפקיד: הנרי פיליפס.
Resting Place (1986) – סרט טלוויזיה – בתפקיד: ג'והן מאתיוסון.
הארי וההנדרסונים (1987) – בתפקיד: ג'ורג' האנדרסון.
Baby Girl Scott (1987) – סרט טלוויזיה – בתפקיד: ניל סקוט.
Distant Thunder (1988) – בתפקיד: מארק לאמברט.
Traveling Man (1989) – סרט טלוויזיה – בתפקיד: בן קלואט.
ממפיס בל (1990) – בתפקיד: לווטננט קולונל ברוס דארינגר.
Ivory Hunters (1990) – סרט טלוויזיה- בתפקיד: רוברט קארטר.
The Boys (1991) – סרט טלוויזיה – בתפקיד: ארטי מארגוליס.
סיפורי לוס אנג'לס (1991) – בתפקיד: הארי זל.
ריקושט (1991) – בתפקיד: הרוזן טאלבוט בלייק.
שבע פנים לקיין (1992) – בתפקיד: קארטר /קיין/ דוקטור ניקס.
The Wrong Man (1993) – בתפקיד: פיליפ/ הבעל.
סחרור מסוכן (1993) – בתפקיד: אריק קוואלן.
שתיקה קטלנית (1994) – בתפקיד: דוקטור רנה הארינגר.
Princess Caraboo (1994) – בתפקיד: פרופסור ווילקונסון.
סקס וכסף זה לא הכול בחיים (1994) – דוקטור אוסקר צ'ארלס.
Redwood Curtain (1995) – סרט טלוויזיה – בתפקיד: לאיירד בירדן.
שומר אחי (1995) – סרט טלוויזיה – בתפקיד: טום בראדלי/ בוב בראדלי.
Hollow Point (1995) – בתפקיד: תומאס ליווינגסטון.
The Tuskegee Airmen (1995) – בתפקיד: סנאטור קונייארס.
גידולי פרא (1998) – בתפקיד: מאלקולם / רוברט סטוקמאן.
כוח המצלמה (1998) – בתפקיד: לארי סאקוויק.
תביעה אזרחית (1998) – בתפקיד: השופט וולטר ג'יי סקינר.
דון קישוט (2000) – בתפקיד: דון קישוט איש למאנשה / אלונסר קיחאנו.
ראגרטס בפריז: הסרט (2000) -בתפקיד: דיבוב קולו של ז'אן קלוד.
שרק (2001) – בתפקיד: דיבוב קולו של לורד פארקוואד.
מחוז אורנג' (2002) – בתפקיד: באד בראמדר.
החיים על פי פיטר סלרס (2004) – בתפקיד: בלייק אדווארדס.
קינסי (2004) – בתפקיד: אלפרד סאגווין קינסי.
נערות החלומות (2006) – בתפקיד: ג'ארי האריס.
כוכב הקופים: המרד (2011) – בתפקיד: צ'ארלךס רודמאן.
המסע (2014) – בתפקיד: הכומר אלפרד דאווד.
אהבה היא מוזרה (2014) – בתפקיד: דונלד.
רואה החשבון (2016) – בתפקיד: לאמאר בלקבארן.
מיס סלואן (2016) – בתפקיד: סנאטור רונאלד ספארלינג.
לייט נייט (2019) – בתפקיד: וולטר לנואל.
רוצחי פרח הירח (2022) – בתפקיד: ליוורד.
עד שיצא עשן לבן (2024) – בתפקיד: קרדינל טרמבלי.
תחת כישוף (2024) – דיבוב; בתפקיד: השר בולינר.
קבריני (2024) – בתפקיד: ראש העיר גולד.
Love, Cheat & Steal (1993) – סרט טלוויזיה של שואוטיים בתפקיד פול הרינגטון
איך פגשתי את אמא – בתפקיד: ג'רי.
דקסטר (עונה 4, 2010) – בתפקיד: רוצח הטריניטי.
פרי מייסון (2020) – בתפקיד: פרי מייסון.
הארי פוטר (2027–ואילך) – בתפקיד: אלבוס דמבלדור.
ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר הראשון , היה חבר בית המלוכה האנגלי מבית פלנטג'נט, בנם השלישי שהגיע לגיל בגרות של אדוארד השלישי, מלך אנגליה ושל פיליפה מאנו.
הוא כונה "ג'ון מגונט" בשל היוולדו בעיר גנט שהשם גונט הוא ההגייה באנגלית לשם העיר שהיה נהוג אז.
בתקופה מאוחרת יותר בחייו, כאשר זכה לחוסר אהדה ציבורית, נפוצו שמועות שהוא היה בנו של קצב מהעיר גנט, בשל כך שאביו לא נכח בלידתו.
סיפור זה עורר תמיד את חמת זעמו.
כאחיו הצעיר של הנסיך מוויילס, אדוארד, הנסיך השחור, הייתה לג'ון השפעה רחבה על הכתר האנגלי במהלך התקופה שבה אחיינו, ריצ'רד השני מלך כמלך קטין, ובמהלך תקופת הסכסוכים הפוליטיים שבאו לאחר מכן, אך הוא לא נחשב לחלק מחוג מתנגדי המלך.
צאצאיו הזכרים החוקיים של ג'ון מגונט היו מלכי בית לנקסטר, כולל הנרי הרביעי, הנרי החמישי והנרי השישי.
צאצאיו החוקיים האחרים, מאשתו הראשונה, בלאנש, היו פיליפה מלנקסטר, שנישאה לז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל, אליזבט מלנקסטר, דוכסית אקסטר ומאשתו השנייה, קונסטנס, בתו קתרין, מלכת קסטיליה.
לג'ון נולדו גם חמישה ילדים מחוץ לנישואין, אחד נולד בשלב מוקדם של חייו לבת הלוויה של אמו, והארבעה הנוספים, שזכו לשם המשפחה בופורט (Beaufort, על שם אחת מנחלותיו של אביהם), שנולדו לקתרין סוינפורד (Katherine Swynford), פילגשו לאורך שנים של ג'ון ולאחר מכן אשתו השלישית.
ילדי בופורט, שלושה בנים ובת אחת, הוכרו כצאצאים חוקיים על ידי המלך והאפיפיור לאחר שהוריהם באו בברית הנישואין ב-1396. מאוחר יותר הכריז אחיהם למחצה, הנרי הרביעי, בצעד שהיה שנוי במחלוקת, שהם זכאים לכל הזכויות מלבד הזכות למלוך.
שלושת בתי המלוכה של אנגליה החל משנת 1399: בית לנקסטר, בית יורק ובית טיודור, היו צאצאיו של ג'ון מגונט דרך ילדיו, הנרי הרביעי, ג'ואן בופורט וג'ון בופורט, בהתאמה.
הבן הבכור לבית לנקסטר והיורש, הנרי בולינגברוק, הוגלה לעשר שנים על ידי המלך ריצ'רד השני ב-1398 כתגובה לריב בינו לבין תומאס מווברי (Mowbray), דוכס נורפוק.
עם מותו של ג'ון מגונט ב-1399 הוכרזו רכושו ותאריו רכוש הכתר, כאשר ריצ'רד השני הוקיע את הנרי בולינגברוק כבוגד והחמיר את עונשו מגלות לעשר שנים לגלות עד סוף ימיו.
בוליגברוק שב מהגלות כדי לתבוע את ירושתו, הדיח את ריצ'רד ומלך כהנרי הרביעי, הראשון מבין צאצאיו של גונט שישב על כס המלוכה האנגלי.
הודות לנחלות גדולות שהוענקו לג'ון מגונט, הוא היה לא רק האיש העשיר ביותר בתקופתו, אלא אחד מהעשירים ביותר מבין אלה שחיו מאז.
במונחים של היום, נאמד עושרו בשווי של 110 מיליארד דולר, ובכך הוא נכלל ברשימת העשירים בכל ההיסטוריה האנושית.
ג'ון היה בנו הרביעי (והשלישי שהגיע לגיל בגרות) של אדוארד השלישי, מלך אנגליה.
אשתו הראשונה של ג'ון, בלאנש, הייתה בת דודתו מדרגה שלישית ושניהם היו בני-נינים של הנרי השלישי.
חתונתם התקיימה ב-1359 במנזר רדינג (Reading Abbey), כאשר אדוארד השלישי הסדיר את נישואי בניו עם יורשות עשירות.
עם מותו של חמיו ב-1361, ירש ג'ון את מחצית אדמותיו, את התואר רוזן לנקסטר, ואת ההכרה כבעל הקרקעות הגדול ביותר בצפון אנגליה, כולל דוכסות לנקסטר.
כמו כן הוא קיבל את התארים של הברון ה-14 של האלטון והברון ה-11 של באולנד.
ג'ון ירש את המחצית השנייה של נחלותיו של חמיו כאשר גיסתו מתה ב-1362 מבלי להותיר אחריה צאצאים.
ב-13 בנובמבר 1362 העניק אדוארד השלישי לג'ון את התואר דוכס לנקסטר.
הוא היה אז אדם מבוסס מאוד ובבעלותו היו לפחות 30 טירות ואחוזות ברחבי אנגליה וצרפת.
את החצר שלו ניתן היה להשוות מבחינת הממדים והמבנה הארגוני לחצר מלכות.
בבעלותו היו אדמות בכמעט כל המחוזות של אנגליה, שהניבו לו הכנסה שנתית של 8,000 - 10,000 ליש"ט (כמה מיליונים במונחים מודרניים).
לאחר מותו של אחיו הבכור, אדוארד, הנסיך השחור, נאלץ גונט להגן על הרפורמטור הדתי ג'ון ויקליף, ככל הנראה כדי לפעול כנגד כוחה החילוני ההולך וגדל של הכנסייה.
יחד עם זאת, עליית כוחו הפוליטי התרחשה במקביל לתחושות טינה שחשו האנשים סביבו.
למרות שנלחם בקרב נאחרה, למשל, ניסיונו הצבאי המאוחר יותר לא היה מוצלח.
עם מותו של אדוארד השלישי ב-1377, ירש את כסאו אחיינו בן העשר של ג'ון כריצ'רד השני והשפעתו של גונט התחזקה עוד יותר.
יחד עם זאת, חוסר האמון נותר, והיו כאלה שחשדו כי הוא שואף לקבל את הכתר לעצמו.
ג'ון טרח להוכיח שהוא מעולם לא היה מקושר לאופוזיציה למלכותו של ריצ'רד.
כשליט בפועל של אנגליה במהלך התקופה שבה מלך ריצ'רד כמלך קטין, הוא קיבל החלטות לא נבונות בנוגע למיסוי וגרם לפרוץ מרד האיכרים האנגלי ב-1382, שבמהלכו החריבו המורדים את מעונו בלונדון, ארמון סבוי.
שלא כמו כמה מהיועצים הלא אהודים של ריצ'רד, ג'ון שהה הרחק מלונדון בעת שפרץ המרד ובכך נמנע ממנו זעמם של המורדים.
ב-1386 עזב ג'ון את אנגליה כדי לתבוע לעצמו את כתר קסטיליה בזכות נישואיו לאשתו השנייה, קונסטנס.
מיד לאחר מכן פרץ באנגליה משבר, ממשלו הרע של ריצ'רד הביא את הממלכה לסף מלחמת אזרחים.
רק ג'ון מגונט, בשובו לאנגליה ב-1389, היה מסוגל לשכנע את המלך ואת מתנגדיו להתפשר ולפתוח בכך תקופה של יציבות יחסית.
במהלך שנות התשעים של המאה ה-14 הושב המוניטין של ג'ון עקב מסירותו לרווחת הממלכה.
בשל תוארו הרם היה ג'ון מגונט אחד המפקדים העיקריים של צבא אנגליה בשנות השבעים והשמונים של המאה ה-14, למרות שיוזמותיו הצבאיות לא זכו ליוקרה מהסוג שזכה אחיו הבכור, הנסיך השחור, שהוכר כמנהיג צבאי כריזמטי.
עם חידוש המלחמה כנגד צרפת ב-1369, נשלח ג'ון לקאלה יחד עם הרוזן מהרפורד בראש כוח צבאי קטן שאיתו הוא פלש לתוך צפון צרפת.
ב-23 באוגוסט הוא התעמת מול כוח צרפתי גדול יותר בפיקודו של פיליפ השני, דוכס בורגונדיה.
כשהוא משמש לראשונה כמפקד צבאי, לא העז ג'ון לתקוף כוח עדיף אשר עליו בגודלו, ושני הצבאות ניצבו זה מול זה במשך כמה שבועות עד אשר תוגבר הכוח האנגלי על ידי הרוזן מווריק, אך בשלב זה נסוגו הצרפתים והקרב לא התנהל כלל.
גונט וווריק החליטו אז להכות את ארפלור, בסיס הצי הצרפתי על נהר הסן.
כשהם מתוגברים על ידי שכירי חרב גרמנים, הם צעדו לארפלור, אך עוכבו על ידי מבצעי גרילה של הצרפתים, בעוד שהעיר נערכה ללחימה.
ג'ון צר על העיר במשך ארבעה ימים בחודש אוקטובר, אך איבד רבים מאנשיו למחלות הדיזנטריה והדבר והחליט להפסיק את המצור ולשוב לקאלה.
במהלך נסיגתו נאלץ הצבא שלו לפלס את דרכו בלחימה לאורך מחוז סום והלוחמים ששרדו מהכוח הגיעו לקאלה, שם מת הרוזן מווריק מדבר באמצע נובמבר.
אף על פי שסיום מסע המלחמה הצטייר ככישלון, אילץ גונט את שארל החמישי, מלך צרפת לנטוש את תוכניותיו לפלוש לאנגליה בסתיו.
בקיץ 1370 נשלח ג'ון עם צבא קטן לאקיטן לתגבר את אחיו הבכור החולה, ואת אחיו הצעיר אדמונד מלאנגלי.
יחד איתם הוא לקח חלק במצור על לימוז' בספטמבר, כשהוא נוטל על עצמו את האחריות על פעולות המצור ובנקודת זמן מסוימת נלחם בקרב פנים אל פנים בתעלות הלחימה.
לאחר אירוע זה הפקיד הנסיך השחור את הפיקוד על אקיטן בידי ג'ון והפליג לאנגליה.
בשנה שלאחר מכן הוא לקח חלק בניסיונו הכושל של אביו לפלוש לצרפת בראש צבא גדול יותר.
הישגו הצבאי הראוי לציון ביותר של ג'ון אירע בחודשים אוגוסט-דצמבר 1373, אז ניסה לפלוש לאקיטן דרך היבשה, כשהוא מוביל צבא של כ-9,000 פרשים מקאלה במתקפה חזקה מצפון-מזרח לדרום-מערב צרפת לאורך 900 ק"מ.
רכיבה זו שארכה ארבעה חודשים בתוככי שטח האויב, כשהם עוקפים את הצבאות הצרפתים, הייתה מהלומה נועזת שהרשימה את בני הזמן ההוא אך לא השיגה דבר.
כשהוא מוקף מכל עבר במארבים של הצרפתים וכשחייליו סובלים ממחלות ומרעב, הם פילסו את דרכם בכוח דרך שמפאן, ממזרח לפריז, לתוך בורגונדיה, מעבר למסיף סנטרל ולבסוף למחוז דורדון.
עקב חוסר יכולתם לתקוף מבצרים או ערים כלשהם, שדד כוח הפלישה את אזורי הכפר, פשט על עיירות וכפרים והחליש את התשתיות, אך הערך המוסף הצבאי של נזק זה היה זמני בלבד.
הצעידה בחורף לאורך מישור לימוזן, כשהנחשלים נלכדים בידי הצרפתים, מספר גדול מקרב החיילים, ומספר גדול עוד יותר מקרב הסוסים, מתו מקור, ממחלות ומרעב.
הכוח הגיע לבורדו הכבושה בידי האנגלים ב-24 בדצמבר 1373, כשהאבדות שהוא ספג בקרבות הגיעו לשיעור של לפחות שליש מגודלו המקורי, שליש נוסף מת ממחלות, ורבים נוספים נכנעו בהמשך למחלת הדבר שפשתה בעיר.
כשהם סובלים ממחלות, כשהמוראל שלהם בשפל, וכשהם על סף מרד, לא הייתה לאנשיו של גונט יכולת להגן על אקיטן והחיילים החלו לערוק.
לג'ון מגונט לא היו משאבים כספיים לשלם להם ולמרות הפצרותיו, לא נשלח דבר מאנגליה.
כך, באפריל 1374 הוא נטש את המערכה והפליג הביתה.
מסע המלחמה האחרון של ג'ון לצרפת היה ב-1378. הוא תכנן מסע גדול של פרשים שיונחת על ידי צי גדול בברסט וישתלט על ברטאן.
מספר הספינות שגויסו כדי להוביל את הכוח לא הספיק, וחיל המשלוח הסתפק במטרה המוגבלת יותר של כיבוש סן-מלו.
האנגלים השמידו את הספינות שעגנו בנמל והחלו לתקוף את העיר מהיבשה ב-14 באוגוסט, אך עד מהרה נכשל ג'ון עקב גודל הצבא שלו, שלא היה מסוגל לכלכל את עצמו מאחר שהצבא הצרפתי השתלט על אזור הכפר הסובב את העיר והציק לשולי הכוח האנגלי.
בספטמבר הופסק המצור והצבא שב לאנגליה מבלי שזכה לתהילה כלשהי.
ג'ון מגונט זכה במרבית הביקורת שהוטחה על הכישלון.
עקב הכישלונות הללו ועקב כישלונות נוספים של מפקדים אנגלים באותה תקופה, היה ג'ון אחת הדמויות החשובות הראשונות באנגליה שהבינו שהמלחמה נגד צרפת היא חסרת תוחלת, הואיל ולצרפת היו משאבים גדולים יותר בכסף ובכוח אדם.
הוא החל לדחוף לכיוון משא ומתן לשלום.
כבר ב-1373, במהלך המסע הגדול שלו בצרפת, הוא נפגש עם אחיו ויועצו הפוליטי של האפיפיור גרגוריוס האחד עשר ודאג שדרכו ידע האפיפיור שהוא מעוניין בקיום ועידה דיפלומטית תחת חסות אפיפיורית.
גישה זו הובילה בעקיפין לקונגרס אנגלו-צרפתי שהתקיים בברוז' ב-1374–1377 וכתוצאה ממנו החלה שביתת נשק קצרת ימים בין שני הצדדים.
עם שובו מצרפת ב-1374, החל ג'ון לקחת חלק החלטי ועיקש יותר בניהול מדינות החוץ של אנגליה ובמשך שלוש השנים הבאות, עקב מחלתם של אביו ואחיו, עמד הלכה למעשה בראש הממשלה.
כשבבעלותו אחוזותיו הרבות, היה ג'ון האיש העשיר ביותר באנגליה באותה תקופה ועושרו, ראוותנותו, גישתו האוטוקרטית, מעונו המפואר בלונדון ומעורבותו בשלום הכושל שנחתם בברוז', הפכו אותו למטרה המרכזית לחיצי הביקורת החברתית.
ג'ון נותר מבודד (אפילו הנסיך השחור תמך בקיום רפורמה) ובית הנבחרים סירב להקציב כספים נוספים למלחמה אלא אם כן יודחו רוב פקידי הממשלה הבכירים מתפקידם ופילגשו של אדוארד השלישי, אליס פררס, שהייתה מטרה נוספת לחיצי הביקורת הציבורית באותה תקופה, תנתק את קשריה עם המלך.
גם כאשר נטתה הממשלה להסכים לדרישות, סירבו חברי בית הנבחרים לאפשר מימון נוסף של המלחמה.
מותו של הנסיך השחור ב-8 ביוני 1376 ותחילתה של מחלתו של המלך בעת נעילת מושב הפרלמנט ב-10 ביולי, הותירו את ג'ון מגונט כשכל מושכות השלטון בידיו.
עד מהרה שכנע את המלך החולה להעניק חנינה לכל הפקידים שהודחו על ידי הפרלמנט ואליס פררס חזרה להיות רצויה בחצר המלכות.
ג'ון העמיד לדין כמה ממנהיגי תנועת הרפורמה ודאג שיורשעו בהאשמות שונות.
הפרלמנט של 1377 היה מבחינת ג'ון שונה באופן מהותי מקודמו.
באופן מכריע, לא זכה בית הנבחרים שוב בתמיכתם של הלורדים וג'ון היה יכול כעת לבטל את ההחלטות שהועברו בשנה הקודמת.
הוא גם הצליח לכפות על בית הנבחרים להסכים להטלת מס הגולגולת הראשון בהיסטוריה של אנגליה, מס שהקשה עד מאוד על השכבות העניות של החברה.
התארגנה התנגדות לצעדים של ג'ון ובלונדון פרצו מהומות.
כוחות הצבא של גונט נכשלו בכל מקום שבו פעלו והמפגינים הטיחו בג'ון חיצי לעג בנוגע ללידתו הבלתי-חוקית כביכול.
בזמן מסוים הוא נאלץ להימלט אל מעבר לנהר התמזה, בעוד ארמון סבוי שבבעלותו ניצל מביזה.
חוסר האהדה הציבורית כלפיו נמשך ועם זאת, כישלון חיל המשלוח לסן-מלו ב-1378 לא פגע במוניטין שלו.
באותו זמן, נלקח ממנו חלק מרכושו על ידי הכתר.
למשל, ספינתו הפרטית הוחרמה, ונמכרה יחד עם ספינות מלכותיות נוספות כדי לכסות את חובות המלך.
במהלך מרד האיכרים של 1381 היה ג'ון רחוק ממרכז העניינים, בעיצומו של מסע המלחמה לסקוטלנד, אך הוא היה בין אלה שהמורדים נקבו בשמם ושאפו להוציאו להורג ברגע שיתאפשר להם.
ארמון סבוי נשרף ונהרס עד היסוד על ידי ההמון.
אצילים שכביכול היו ידידותיים כלפיו הפנו כלפיו עורף ואפילו שערי המצודות שבבעלותו היו סגורים בפניו.
ג'ון נאלץ להימלט אל סקוטלנד עם קומץ משרתים ולהפקיר את עצמו לחסדיו של רוברט השני, מלך סקוטלנד עד עבור זעם.
עקב נישואיו לקונסטנס, נסיכת קסטיליה, ב-1371, קיבל ג'ון את התואר מלך קסטיליה ולאון, בזכות ירושתה של אשתו.
הוא עמד על כך שחברי האצולה באנגליה יפנו אליו בתואר "אדון ספרד" (my lord of Spain) ושילב בשלט האצולה שלו את סמל מלכות ספרד.
החל מ-1372 קיבץ ג'ון סביבו חצר מלכות קטנה של אבירים שגלו מקסטיליה והקים משרד שהכין מסמכים שנחתמו על ידו כמלך קסטיליה ופתחו במילים Yo El Rey (בספרדית: אני, המלך).
הוא הכין כמה תוכניות לממש את תביעתו בכוח צבאי, אך במשך שנים רבות נותרו תוכניות אלו על הנייר עקב חוסר מימון ועקב המלחמות בצרפת ובסקוטלנד.
רק לאחר 1386, כאשר פורטוגל, תחת מלכה החדש, ז'ואאו הראשון, כרתה ברית עם אנגליה, היה ג'ון מסוגל לנחות בראש צבא על אדמת ספרד ולהוביל כוח פרשים למערכה כושלת לתפיסת כתר קסטיליה.
ג'ון הפליג מאנגליה ב-9 ביולי 1386 בראש צי אנגלו-פורטוגזי גדול, שנשא צבא של כ-5,000 איש יחד עם פמליה "מלכותית" מורחבת ועם אשתו ובנותיו.
בדרכו עצר בברסט כדי לגרש את הכוחות הצרפתיים שצרו על העיר וב-29 ביולי הוא נחת בא קורוניה שבצפון ספרד.
חואן הראשון, מלך קסטיליה ציפה שגונט ינחת בפורטוגל ולפיכך ריכז את כוחותיו על הגבול הפורטוגזי.
הוא הוטעה על ידי החלטתו של גונט לפלוש לגליסיה, המרוחקת והעוינת ביותר מבין מחוזותיה של ממלכת קסטיליה.
מאוגוסט ועד אוקטובר החזיק גונט חצר מלכות ראשונית באורנסה (Ourense) וקיבל את הצהרות האמונים של רוב העיירות בגליסיה, למרות שהם נשבעו לו אמונים בתנאי שהוא יוכר כמלך של כל קסטיליה.
בעוד ג'ון מהמר על קיום קרב החלטי כבר בתחילת המערכה, לא מיהרו הקסטיליאנים להיכנס איתו לקרב והוא החל להיתקל בקשיים לשמור את צבאו אחיד ולשלם לחייליו את שכרם.
בנובמבר הוא נפגש עם ז'ואאו הראשון וסיכם איתו על פלישה משותפת למרכז קסטיליה באמצע שנת 1387. כדי לחזק את החתימה על ההסכם, סוכם על נישואיה של פיליפה, בתו הבכורה של גונט, למלך הפורטוגזי.
חלק ניכר מחייליו של ג'ון נכנעו למחלות וכאשר החלה הפלישה היו בנחיתות מספרית בהשוואה לבעלי בריתם הפורטוגזים.
המערכה, שהתנהלה בחודשים אפריל-יוני, הוגדרה ככישלון מחפיר.
הקסטיליאנים סירבו להיכנס לקרב והכוחות האנגלו-פורטוגזים, להוציא כמה מקרים של מצור על ערים מבוצרות שהיו בזבוז של זמן, עסקו בחיפוש אחר מזון בנוף הספרדי הצחיח.
הם הוטרדו בעיקר על ידי שכירי החרב הצרפתים של מלך קסטיליה.
מאות אנגלים, כולל ידידים קרובים ומשרתים של גונט, מתו ממחלה או מתשישות.
רבים ערקו מהצבא כדי לרכוב צפונה.
זמן קצר לאחר שהצבא שב לפורטוגל, כרת גונט ברית סודית עם חואן, שלפיה הוא ואשתו יוותרו על תביעותיהם על כתר קסטיליה בתמורה לתשלום שנתי גבוה ולנישואיה של בתם קתרין עם בנו של חואן.
ג'ון עזב את פורטוגל, שם פעמיו לאקיטן ונשאר בה עד שובו לאנגליה בנובמבר 1389. בזמן זה הוא היה לחלוטין מחוץ לתמונה כאשר התמודדה אנגליה עם משבר פוליטי רציני שבו נאבק ריצ'רד השני עם מתנגדיו שבראשם עמד אחיו הצעיר של גונט, תומאס מוודסטוק, דוכס גלוסטר.
רק במרץ 1390, בחלוף ארבעה חודשים מאז שובו של ג'ון לאנגליה, מינה ריצ'רד את ג'ון כדוכס אקיטן באופן רשמי, ובכך העניק לו את הטריטוריה שמעבר לים שאליה הוא השתוקק זמן כה רב.
יחד עם זאת הוא לא שב מיד לפרובינציה, אלא נשאר באנגליה ובעיקר משל באקיטן באמצעות מיופי כוח.
הממשל שלו בדוכסות היה סיפור אכזבה ומינויו כדוכס זכה לתרעומת מצד אצילי גסקוניה, מאחר שאקיטן הייתה תמיד בעבר נחלתו האישית של מלך אנגליה או של יורשו.
גונט היה אחד מראשי משלחת המשא ומתן של אנגליה במגעים הדיפלומטיים עם צרפת שהובילו להסכם השלום שנחתם ב-1396, ובתחילה הסכים להצטרף למסע הצלב בהנהגת צרפת שהסתיים בקרב ניקופוליס הרה האסון, אך הוא נסוג עקב מחלה ועקב אי-שקט פוליטי באנגליה ובגסקוניה.
עד יומו האחרון היה ג'ון מגונט יועץ חשוב ונאמן למלך.
הוא אפילו לא מחה, כאשר אחיו הצעיר תומאס נרצח בפקודתו של ריצ'רד.
ככל הנראה חש שעליו לשמור על נאמנותו כדי להגן על בנו, הנרי בולינגברוק, שהיה בין הלורדים שהתנגדו לריצ'רד, אך ב-1398 דן המלך את הנרי לגלות ולאחר מותו של גונט בשנה שלאחר מכן, החמיר את עונשו לגלות לכל החיים, החרים את רכושו של גונט והפך אותו לרכוש הכתר.
ג'ון מגונט היה פטרון וחבר קרוב של המשורר ג'פרי צ'וסר, הידוע בעיקר בשל יצירתו סיפורי קנטרברי.
לקראת סוף חייהם נעשו גונט וצ'וסר גיסים.
צ'וסר נשא ב-1366 לאישה את פיליפה, אחותה של קתרין סווינפורד, שהייתה פילגשו של גונט במשך כמעט 30 שנה וב-1396 נישאה לו כאשתו השלישית.
למרות שפיליפה מתה בשנת 1387, השניים היו קשורים כאחים וילדיו של גונט מקתרין היו למעשה אחייניו של צ'וסר.
ספרו של צ'וסר, "ספר הדוכסית" (The Book of the Duchess), נכתב לזכרה של בלאנש, אשתו הראשונה של גונט.
פיליפה (1360–1415): נישאה לז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל
הנרי הרביעי, מלך אנגליה: נישא למרי דה בוהאן (1380) ולג'ואן מנווארה (1403)
קתרין (1372–1418): נישאה לאנריקה השלישי, מלך קסטיליה
ילדיו מקתרין סווינפורד (פילגשו ולאחר מכן אשתו, ילדיהם הוכרו כחוקיים ב-1397):
ג'ון בופורט, רוזן סומרסט (1373–1410): נישא למרגרט הולנד
תומאס בופורט, דוכס אקסטר (1377–1427): נישא למרגרט נוויל
ג'ואן בופורט (1379–1440): נישאה לרוברט פררס ולאחר מכן לרלף נוויל.
ילדתו ממארי סט הילרי מאיינו (פילגש):
ג'ון מגונט מת מוות טבעי ב-3 בפברואר 1399 בטירת לסטר, כשקתרין, אשתו השלישית לצידו.
הוא נקבר לצד אשתו הראשונה, בלאנש, בבית המקהלה של קתדרלת סנט פול הישנה.
קברם המפואר עוצב ונבנה בין השנים 1374–1380.
ג'ון קלייטון מאייר הוא מוזיקאי, כותב שירים, זמר ומפיק מוזיקלי אמריקאי ממוצא יהודי.
שני האלבומים הראשונים שהוציא - "Room for Squares" ב-2001 ו-"Heavier Things" ב-2003, נמכרו במיליוני עותקים, הצליחו מאוד בקרב הקהל האמריקאי וזכו למעמד של מולטי פלטינה.
ב-2003 זכה בפרס גראמי בקטגוריית "ביצוע הפופ הטוב ביותר של זמר" על הסינגל Your Body Is a Wonderland.
ב-2005 הקים את "שלישיית ג'ון מאייר", איתם הוציא אלבום הופעה חיה בשם Try!
ואת אלבומו השלישי Continuum בשנת 2006. שני האלבומים זכו לביקורות חיוביות מאוד ואף משבחות, והאלבום Continuum אף זיכה אותו בפרס גראמי בשנית בשנת 2007 בקטגוריית אלבום הפופ הטוב ביותר, והסינגל העיקרי מהאלבום, Waiting on the World to Change, זיכה אותו בפרס בקטגוריית ביצוע הפופ הטוב ביותר של זמר.
עד שנת 2014 אלבומיו של מאייר נמכרו בכ-20 מיליון עותקים ברחבי העולם.
בנוסף להיותו מוזיקאי, מאייר משמש גם כמנחה טלוויזיה, עוסק בתחום הקומדיה ובעל טור בעיתונים ומגזינים שונים כדוגמת האסקווייר.
הוא מגדיר שעוני יד ובעל אוסף שעונים ששוויו מוערך על ידו בכ"עשרות מיליוני דולרים".
כמו כן, הוא תורם לאתרי ממכר שעונים וחבר בחבר השופטים של תחרות לעיצוב שעונים בז'נבה.
מאייר נולד ב-16 באוקטובר 1977 בברידג'פורט שבמדינת קונטיקט.
אביו, ריצ'רד, היה מנהל בית ספר תיכון בעיר ואמו, מרגרט, הייתה מורה לספרות אנגלית בחטיבת ביניים.
למאייר שני אחים - קארל ובן.
בצעירותו, המשפחה עברה לעיר הסמוכה, פיירפילד, בה גדל.
אביו הוא יהודי, ומאייר ציין מספר פעמים בחייו את הקשר שיש לו עם הדת היהודית.
בחטיבת הביניים הפך ג'ון לחברו הטוב של ג'יימס בלייק, כיום אחד משחקני הטניס הטובים בעולם.
בכיתה י"א החל ללמוד בבית ספר תיכון בעיר נורווק.
לאחר שצפה במייקל ג'יי פוקס מנגן בגיטרה בסרט "בחזרה לעתיד", החל מאייר להתעניין בנגינה, ואביו שכר עבורו ועבור אחיו גיטרה אקוסטית.
מספר שנים לאחר מכן, מאייר קנה לעצמו גיטרה של חברת וושבורן, אותה בחר בהשפעת הגיטריסט נונו בטנקורט מלהקת אקסטרים .
עם קבלת הגיטרה האקוסטית מאביו, הוא קיבל משכנו קלטת של סטיבי ריי ווהן והחל לשמוע מוזיקת בלוז.
בחיפושיו אחר זמרי בלוז, החל מאייר להאזין למוזיקה של באדי גאי, בי בי קינג, פרדי קינג, אוטיס ראש ולייטנינג הופקינס.
בשנים מאוחרות יותר יטען שנישואיהם של הוריו באותה התקופה גרמו לו "לרצות להיעלם וליצור לעצמי עולם שאוכל להאמין בו".
הוא החל ללמוד לנגן אצל בעל חנות גיטרות מקומי, ולאחר שנתיים של למידה, החל לנגן בברים ובאירועים בעיר הולדתו במקביל ללימודיו בתיכון.
בנוסף להופעות הסולו שלו הוא גם היה חבר בלהקה שנקראה "Villanova Junction" (על שם שירו של ג'ימי הנדריקס).
בגיל 17 אובחן מאייר כבעל הפרעת קצב לבבית ואושפז בבית חולים למשך ארבעה ימים.
כשהוא נזכר בלילה בו עזב את בית החולים, טוען מאייר ש"זהו הרגע בו נולד כותב השירים שבתוכי", ובאותו הלילה כתב את שירו הראשון.
לאחר שחרורו מבית החולים החל מאייר לסבול מהתקפי חרדה וחשש להישלח לבית חולים פסיכיאטרי.
מאייר סובל עד היום מהתקפים כאלו, איתם הוא מתמודד באמצעות תרופות נוגדות חרדה.
עם סיום לימודי התיכון, עבד במשך כ-6 חודשים בתחנת דלק, ובכסף אותו חסך, קנה גיטרת פנדר סטראטוקסטר.
בתחילה חשב מאייר לוותר על הלימודים בקולג' ולנסות לפתח קריירה מוזיקלית, אך הוריו הניאו אותו מכך.
בשנת 1997, בגיל 19, נרשם מאייר למכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון.
לאחר שני סמסטרים עזב את הלימודים בעידודו של חברו הטוב קליי קוק ועבר יחד עמו לאטלנטה.
הם הקימו יחד להקה בשם "Lo-Fi Masters" והחלו להופיע בבתי קפה ובמועדונים מקומיים.
לפי קוק, עקב טעמם המוזיקלי השונה ורצונו של מאייר להתקרב יותר לסגנון הפופ, נפרדו השניים ומאייר פתח בקריירת סולו.
בעזרתו של מפיק מוזיקלי מקומי בשם גלן מטולו, הקליט מאייר מיני-אלבום עצמאי בשם "Inside Wants Out".
המיני-אלבום מכיל שמונה שירים בהם מאייר מנגן בגיטרה ושר.
בהקלטת השיר הראשון במיני-אלבום, Back To You, השתתפה להקה שלמה, כולל אחד המפיקים שניגן על גיטרת בס.
מאייר המשיך להופיע עם אותו המפיק למשך השנים הבאות.
קליי קוק כתב במשותף עם מאייר את רוב השירים במיני-אלבום, כולל הסינגל הראשון מתוכו, No Such Thing.
אולם, השיר היחיד בו הוא משתתף בשירה הוא שירת רקע בשיר Comfortable.
לאחר יציאת האלבום, מאייר החל להופיע בג'ורג'יה ובמדינות הסמוכות לה.
הקריירה המסחרית שלו התפתחה במקביל להתפתחותו של ענף המוזיקה באינטרנט, אשר תרם להתפרסמותו המהירה.
במרץ 2000 הופיע מאייר בפסטיבל "South by Southwest" והחל למשוך אליו את תשומת לב התקשורת והמבקרים, ובמקביל קיבל עובד חברת אוור רקורדס הקלטות של שיריו.
לאחר שהופיע בפסטיבל האמנים של חברת התקליטים ושיריו נכללו באוספים שלה, יצא אלבומו הראשון של מאייר באינטרנט בלבד - "Room for Squares".
באותה התקופה חתמה אוור רקורדס על הסכם עם קולומביה רקורדס, שבמסגרתו, תוכל זו להחתים מאמניה של אוור רקורדס לפי בחירתה.
בספטמבר 2001 בקולומביה בחרו להחתים את מאייר, ערכו והוציאו מחדש את Room for Squares, הפעם לא רק באינטרנט, והוסיפו אליו את השיר 3X5 וגרסאות אולפן מחודשות של ארבעת השירים הראשונים מהאלבום Inside Wants Out.
האלבום כלל מספר להיטים כמו No Such Thing ו-Why Georgia ואחד מלהיטיו הגדולים ביותר של מאייר - Your Body Is A Wonderland, אשר זיכה אותו בפרס גראמי בקטגוריית "ביצוע הפופ הטוב ביותר של זמר".
הביקורות היללו את האלבום ואת מאייר שהיה לכוכב פורץ בתוך תקופה קצרה יחסית, והיו שהשוו אותו לדייב מת'יוס.
בנאום הזכייה שלו בגראמי אמר מאייר כי "זה מאוד, מאוד מהיר בשבילי.
אני אשתדל לעמוד בקצב" בהתייחס לזכייתו בפרס לאחר תקופה כה קצרה בעולם המוזיקה.
בפברואר 2003, הוציא מאייר אלבום ודי.וי.די מהופעתו החיה בברמינגהאם, אלבמה בשם "Any Given Thursday", אשר כלל שירים של מאייר שלא הוקלטו קודם לכן כמו Man on the Side, Something's Missing ו-Covered in Rain.
האלבום הגיע למקום ה-17 במצעד הבילבורד 200. הביקורות היו טובות, אך מאופקות מהביקורות על אלבומו הקודם, כשחלקן מתייחסות בעיקר לתדמית "כוכב הפופ" שנוצרה לו, וחלקן מתמקדות במיומנות שלו בנגינה על גיטרה.
בקיץ אותה השנה יצא מאייר יחד עם להקת Counting Crows לסיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית.
אלבומו השני של מאייר, "Heavier Things" יצא בספטמבר 2003. הביקורות על האלבום היו ברובן חיוביות, אך גם הוא לא הצליח לשחזר את ההצלחה של אלבומו הראשון.
מבחינה מסחרית, הצלחת האלבום לא הייתה מוטלת בספק, והוא הגיע למקום הראשון במצעד בילבורד 200. הסינגל הראשי מתוך האלבום, Daughters, זיכה אותו בפרס גראמי בקטגוריית "שיר השנה" בשנת 2005, והוא הגיע למקום ה-19 במצעד הבילבורד הוט 100 ולמקום הראשון במצעד שירי הפופ למבוגרים של המגזין.
מאייר הקדיש את הפרס לסבתו שנפטרה במאי 2004. כמו כן, הוא זכה בגראמי בשנית בקטגוריית "ביצוע הפופ הטוב ביותר של זמר".
בריאיון לאלן דג'נרס בשנת 2009, אמר מאייר כי בעיניו שירה של אלישה קיז, If I Ain't Got You, היה צריך לזכות בגראמי בשנת 2005 במקום השיר שלו, ועל כן שבר את הפסלון שקיבל, ונתן את מחציתו לקיז ומחצית ממנו נותר ברשותו.
בטקס פרסי "היכל התהילה של כותבי השירים", שנערך בשנת 2006, נכנס מאייר להיכל.
במהלך מסע ההופעות שלו ברחבי ארצות הברית בשנת 2004, מאייר הקליט שבע מהופעותיו והעלה אותן לחנות ה-iTunes תחת הכותרת "As/Is" (בעברית: כמו שזה) - על מנת להדגיש שההופעות הוקלטו במלואן, גם הקטעים הטובים וגם הפחות מוצלחים.
האלבום כלל גרסת כיסוי לשירו של מרווין גיי, Inner City Blues (Make Me Wanna Holler).
בתחילת הקריירה שלו, מאייר התפרסם בעיקר בסגנון ה-Adult contemporary וכזמר-יוצר.
אולם עם התפתחות הקריירה שלו, היה חופשי להתעסק בסגנונות שיותר משכו אותו בצעירותו, כמו הג'אז והבלוז.
הוא הצטרף למוזיקאי הבלוז באדי גאי בהופעתו באולם בכיכר יוניון בניו יורק בדצמבר 2003. הוא יצא לסיבוב הופעות משותף עם מוזיקאי הג'אז הרבי הנקוק והופיע איתו בפסטיבל המוזיקה בונארו.
הוא הופיע בשירים מאלבומיהם של זמרים שונים כמו אריק קלפטון (באלבום "Back Home" ובפסטיבל הגיטרה קרוסרואדז), באדי גאי (באלבום "Bring 'Em In"), ג'ון סקופילד (האלבום "That's What I Say") ובי בי קינג (באלבום "80").
בזכות שיתופי פעולה אלו, המשיך מאייר להיות זמר-יוצר, אך החל להיות מוכר גם כגיטריסט בעל שם.
לאחר תום מסע ההופעות של האלבום Heavier Things, החל מאייר לעבוד עם מוזיקאים מז'אנרים שונים.
קולו עובד לשירו של הראפר האמריקאי קומון והוא הופיע בשירו של קניה ווסט Bittersweet Poetry מתוך האלבום "Graduation".
שיתופי פעולה אלו זכו לאהדה מצד אמנים בעלי שם בעולם הראפ כמו ג'יי זי ונלי.
באביב 2005, הקים מאייר את "שלישית ג'ון מאייר" עם הבסיסט פינו פאלדינו והמתופף סטיב ג'ורדן, את שניהם פגש בהקלטות עבר שביצע.
הלהקה שילבה בין מוזיקת בלוז למוזיקת רוק.
באוקטובר 2005, הלהקה הייתה למופע החימום של להקת הרולינג סטונז ובנובמבר הוציאה אלבום הופעה בשם "Try!".
בספטמבר 2006 הודיע מאייר שהם החלו לעבוד על אלבום בכורה.
אלבומו השלישי של מאייר, "Continuum" יצא ב-12 בספטמבר 2006. הוא הופק בידי מאייר וסטיב ג'ורדן, ולפי מאייר הוא משלב את סגנונות הבלוז והפופ.
גם נכללו באלבום, והם - Vultures ו-Gravity.
השיר Gravity הושמע בתוכניות הטלוויזיה האוס ומספ7ים.
ב-7 בדצמבר 2006, היה מאייר מועמד ל-5 פרסי גראמי, ושלישיית ג'ון מאייר גם הייתה מועמדת לפרס על האלבום !Try.
הוא זכה בפרס בקטגוריות "אלבום הפופ של השנה" (על "Continuum") ו"ביצוע הפופ הטוב ביותר של זמר" (על השיר "Waiting on the World to Change").
ב-20 בנובמבר 2007, יצאה מהדורה מחודשת של Continuum, שכללה חמש גרסאות בהופעה חיה של שיריו וגרסת כיסוי לשירו של ריי צ'ארלס, I Don't Need No Doctor.
שירו Belief היה מועמד לפרס "ביצוע הפופ הטוב ביותר של זמר" בטקס פרסי גראמי ה-50 בשנת 2007. בטקס עצמו הוא ליווה את אלישה קיז בגיטרה בשירה No One.
כמו כן, הוא נבחר על ידי עורכי מגזין טיים לאחד מ-100 האנשים המשפיעים של השנה בתחום האמנות.
בפברואר 2008 הוציא מאייר שיט אוניית תענוגות של שלושה ימים באיים הקאריביים שכלל הופעות חיות של אמנים רבים, וביניהם - דייוויד ראיין האריס, ברט דנן, קולבי קאליי ודייב בארנס.
האירוע נקרא "The Mayercraft Carrier" ויצא בשנית בשנה שלאחר מכן.
ב-1 ביולי 2008, הוציא מאייר DVD של ההופעה החיה בתיאטרון נוקיה בלוס אנג'לס אשר נקרא "Where the Light is".
ב-2009 מאייר שיתף פעולה עם גאי סבסטיאן בשלושה שירים לאלבומו Like It Like That, והוא ניגן בגיטרה במיני-אלבום הראשון של הזמר קרוסבי לוגינס, Time to Move.
ב-7 ביולי אותה השנה, הופיע מאייר עם השיר Human Nature של הזמר מייקל ג'קסון בטקס האשכבה לזכרו ששודר בערוצי הטלוויזיה ברחבי העולם.
הוא כתב יחד עם דמי לובאטו את השיר World of Chances שיצא כחלק מאלבומה השני, Here We Go Again.
לאחר ההצלחה של אלבומו הקודם, Continuum, מאייר טען שהוא חושש מהאלבום הבא, אך אמר ש"מרגיעה אותי ההבנה שלא משנה מה אעשה, זה לא הולך להיות כמו Continuum".
ב-17 בנובמבר 2009, יצא אלבומו הרביעי של מאייר "Battle Studies".
האלבום הגיע למקום הראשון בבילבורד 200. הסינגל הראשון מהאלבום יצא לאור בספטמבר ושמו היה Who Says.
הסינגלים הבאים יצאו באוקטובר 2009 וביוני 2010 ונקראו Heartbreak Warfare ו-Half of My Heart בהתאמה.
על אף ההצלחה המסחרית של האלבום, דעותיהם של המבקרים היו חלוקות.
חלקם טענו שמאייר נטש את הבלוז ואת האקוסטיקה ועבר לסגנון הפופ, חלקם טענו שהאלבום היה "אמיץ" וחלקם טענו שהיה "המקום הבטוח של מאייר".
סבב ההופעות שליווה את צאת האלבום הניב רווחים של כ-45 מיליון דולר.
על האלבום עצמו העיד מאייר שהוא "לא היה האלבום הטוב ביותר שלו".
בעקבות שני ראיונות חושפניים ומעוררי מחלוקת בפברואר 2010 למגזינים רולינג סטון ופלייבוי, החליט מאייר על נסיגה מהחיים הציבוריים והפסיק להתראיין.
עוד במהלך סבב ההופעות של Battle Studies מאייר החל לעבוד על אלבומו החמישי, ששאב את השראתו מסצנת הפופ של לורל קניון בשנות ה-70. במהלך ההקלטות, החל מאייר לסבול מקשיים קוליים ופנה לטיפול רפואי.
ב-16 בספטמבר 2011 הוא פרסם בבלוג שלו כי היציאה של אלבומו הבא, לו קרא "Born and Raised", תתעכב בשל הטיפולים שהיה צריך לעבור בעקבות גרנולומה שהתגלתה על מיתרי הקול שלו.
מאייר הוסיף כי יהיה זה "מכשול זמני בלבד" וכי האלבום כמעט והושלם, פרט למספר תוספות רקע.
חודש לאחר מכן, ב-20 באוקטובר, מאייר פרסם בבלוג כי "היום אחר הצהריים עברתי ניתוח להסרת הגרנולומה ולחודש הקרוב אהיה במנוחה קולית" במהלכה תכנן "לתור את המדינה, להסתכל ולהאזין".
הניתוח לא עבד כמצופה, והוא נאלץ לעבור ניתוח נוסף באוגוסט אותה השנה.
במהלך מסעותיו בארצות הברית, ביקר מאייר בבוזמן, מונטנה, והחליט לרכוש בית בעיר, אליו נכנס באביב 2012.
עם השלמת הטיפולים במיתרי קולו, יצא ב-27 בפברואר 2012 הסינגל הראשון מתוך אלבומו החדש, Shadow Days.