tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רולינס נענה במהרה בחיוב להצעה זו וכתוצאה מכך הקרב השלישי בסדרה נקבע לאירוע גיהנום בכלוב.
ב-25 באפריל בפרק של התוכנית Raw, אסקה ערכה הופעת חזרה מפתיעה לאחר תשעה חודשי היעדרות עקב פציעה.
בכיר הנהלת ה-WWE, אדם פירס החליט להעניק לאסקה הזדמנות להתמודד מול אלופת הנשים של Raw, ביאנקה בלאייר בקרב ב-9 במאי במאי בתוכנית, שבו אם היא תנצח היא תקבל קרב על התואר.
לעומת זאת, הקרב הסתיים ללא הכרעה לאחר שבקי לינץ' תקפה את השתיים.
שבוע לאחר מכן בתוכנית, אסקה ניצחה את לינץ' בקרב אשר קבע את הטוענת לכתר, שתפגוש את בלאייר על אליפות הנשים של Raw באירוע גיהנום בכלוב.
בפרק של ה-23 במאי, ניתנה ללינץ' הזדמנות נוספת להתמודד מול אסקה כשההתניה שהייתה מונחת על הכף הייתה שאם לינץ' תנצח, היא תתווסף לקרב האליפות באירוע גיהנום בכלוב.
לינץ' אכן ניצחה את אסקה וכתוצאה מכך קרב האליפות באירוע הפך לקרב משולש.
ברסלמניה 38, בובי לאשלי ניצח את אומוס.
לילה לאחר מכן בפרק של התוכנית Raw, המנג'ר של לאשלי, MVP, בגד בלאשלי וחבר לשורותיו של אומוס, שגבר על לאשלי בקרב חוזר ביניהם באירוע רסלמניה באקלאש לאחר עזרה מצידו של MVP.
ב-16 במאי בפרק של התוכנית Raw, לאשלי ניצח את אומוס פעם נוספת, הפעם במסגרת קרב כלוב.
שבוע לאחר מכן בתוכנית, לאשלי רצה לשים קץ ליריבות שלו עם אומוס, כאשר הוא איתגר את MVP לקרב שבו המנצח יבחר את ההתניה לקרב מול אומוס באירוע גיהנום בכלוב.
הודות לעזרתו של אומוס, MVP ניצח את לאשלי כתוצאה מספירת חוץ.
השניים החליטו שההתניה שתתקיים באירוע גיהנום בכלוב תהיה קרב האנדיקאפ 2 נגד 1, כשאומוס ו-MVP יהיו ביתרון מספרי ויתמודדו מול לאשלי.
+ אישיויות אחרות על המסך תפקיד: שם:צוות השידור באנגליתמייקל קול (סמאקדאון)ג'ימי סמית' (Raw)קורי גרייבס (כל הקרבות)ביירון סקסטון (Raw)צוות השידור בספרדיתמרסלו רודריגזג'רי סוטוכרוזיםמייק רום (Raw)סמנת'ה אירוין (סמאקדאון)שופטיםדנילו אנפיביוג'ייסון איירסג'סיקה קארדפני לאשוןאדי אורנגוריאן טראןרוד זאפאטהפאנל לפני האירועקיילה ברקסטוןקווין פטריקפיטר רוזנברגבוקר טיג'רי לולר
האירוע עצמו נפתח בקרב משולש שבו ביאנקה בלאייר הגנה על אליפות הנשים של Raw נגד אסקה ובקי לינץ' בקרב משולש.
לינץ' ביצעה על אלופת הנשים את מהלך הלג דרופ מהחבל העליון, אך אסקה הגיעה בזמן כדי למנוע את ניסיון ההצמדה.
אסקה ביצעה על בלאייר את מהלך הקודברייקר ואז תפסה את לינץ' מהחבל העליון וביצעה גם עליה את מהלך הקודברייקר, כשניסיון ההצמדה שבא לאחר מכן על שתיהן לא צלח.
אסקה ביצעה על שתיהן את מהלך נעילת הקרסול, אך השתיים הצליחו לעשות את דרכן לחבלי הזירה על מנת להפסיק את מהלך ההכנעה.
לינץ' ביצעה על בלאייר את מהלך המנהנדל סלאם, אך אסקה מנעה את ניסיון ההצמדה.
בסיום, לינץ' השליכה את בלאייר מחוץ לזירה וביצעה על אסקה את מהלך המנהנדל סלאם פעם נוספת.
לעומת זאת, בלאייר הגיעה בזמן, זרקה את לינץ' מחוץ לזירה והצמידה את אסקה לניצחון, שהקנה לה הגנה מוצלחת על התואר.
אז, בובי לאשלי התמודד מול אומוס ו-MVP בקרב האנדיקאפ 2 נגד 1. בסיום, MVP ביצע על לאשלי את מהלך הפלייר'ס בוט, שהשליכה אותו מחוץ לזירה.
אומוס תיקל את לאשלי אל תוך מעקה הבטיחות, אך לאשלי הצליח לחזור לזירה בתום ספירת תשע.
סדריק אלכסנדר הגיע ונכנס לזירה, אך נזרק החוצה על ידי אומוס.
הסחת דעת זו אפשרה ללאשלי לבצע על אומוס את מהלך הספיר ולהכריח את MVP להיכנע למהלך ה-Hurt Lock על מנת לנצח בקרב.
בקרב שבא לאחר מכן, איזיקיאל התמודד מול קווין אואנס.
אואנס ביצע על איזיקיאל את מהלך הפופ-אפ פאוורבומב, אך האחרון הצליח לצאת מניסיון ההצמדה שבא לאחר מכן.
אואנס ניצח לבסוף בקרב לאחר שביצע על יריבו את מהלך הקנונבול והסטאנר.
בקרב הרביעי, AJ סטיילס, פין באלור וליב מורגן התמודדו מול קבוצת The Judgment Day (אדג', דמיאן פריסט וריאה ריפלי) בקרב שלושה נגד שלושה מעורב.
שתי הקבוצות התקוטטו בתוך הזירה מיד בפתיחת הקרב, כאשר הקבוצה בראשותו של אדג' שמה לעצמה למטרה במהלך הקרב להרחיק את באלור מחבריו לקבוצה.
לבסוף, סטיילס הצליח להיכנס לקרב במקום באלור והכה את אדג' בעזרת מהלך הפנומנל פורארם, לעומת זאת, פריסט השליך את סטיילס מחוץ לזירה במהלך ניסיון ההצמדה.
ריפלי ניסתה לבצע על מורגן את מהלך הסיום שלה, הריפטייד, אך האחרונה חמקה מכך וביצעה במקום זאת את מהלך ה-DDT.
באלור ניסה לבצע על פריסט את מהלך הסיום שלה, ה-Coup de Grâce, אך ריפלי מנעה תרחיש זה בזמן שבאלור היה על החבל העליון.
פריסט ביצע על באלור את מהלך הסאות' אוף הבן צ'וקסלאם, אך ספג מסטיילס את מהלך הפנומנל פורארם.
אדג' הטיח את סטיילס בעמוד הזירה בזמן שבאלור ניסה פעם נוספת לבצע את מהלך ה-Coup de Grâce, אך ריפלי שוב הייתה שם למנוע זאת.
לאחר שמורגן טיפלה בריפלי, באלור פיספס את ביצוע מהלך הסיום שלו, כשאדג' חמק מכך וביצע במקום את מהלך הספיר אשר הספיק להעניק לקבוצתו את הניצחון בקרב.
אז, מאדקאפ מוס התמודד מול האפי קורבין בקרב ללא חוקים.
תחילה, קורבין חבט במוס בעזרת כיסא, אך האחרון הצליח להשתלט על המתרחש והשיב באותו מטבע על קורבין.
מחוץ לזירה, קורבין ברח עד שהניח כיסא מסביב לצווארו של מוס והטיח כיסא זה בשולחן השדרנים.
מוס ביצע על קורבין את מהלך הפולאוויי סלאם אל תוך מדרגות הזירה שהונחו בפינת הזירה ולאחר מכן ביצע עליו את מהלך הפאנצ'ליין.
מוס לא הסתפק בכך והניח כיסא מסביב לצווארו של קורבין ואז זרק את מדרגות הזירה אל תוך הכיסא, כשלאחר מכן הוא הצמיד את קורבין לניצחון.
בקרב הלפני אחרון, ת'יאורי הגן על אליפות ארצות הברית נגד מוסטפא עלי.
הטוען לכתר היה בדרכו לבצע את מהלך ה-450 ספלאש מהחבל העליון, אך ת'יאורי חמק ממנו בזמן וכתוצאה מכך עלי נפצע בברכו.
האלוף ניצל זאת לטובתו וביצע על עלי את מהלך הסיום שלו, A-Town Down על מנת לשמור על תוארו.
בקרב המרכזי, קודי רודס התמודד מול סת' "פריקין" רולינס בקרב גיהנום בכלוב.
רולינס הגיע לזירה ראשון בתלבושת מכנסי הנקודות הצהובות שהייתה מזוהה עם אביו של קודי, דאסטי, בעוד שקודי נכנס אל הקרב עם קרע מלא בשריר החזה.
מוקדם בקרב, רודס הצליח לבצע על רולינס את מהלכי הדיזסטר קיק והקודי קאטר.
רולינס שם לעצמו למטרה במהלך הקרב לפגוע בכתף הפצועה של רודס תוך כדי שימוש בעזרים כמו מדרגות הזירה.
רולינס הוציא מתחת לזירה רצועת עור בעיצוב הנקודות הצהובות והכה את כתפו הפצועה של רודס בעזרתה.
הוא המשיך לשלוט בקרב, כאשר הוא ניסה לבצע את מהלך הפרוג ספלאש, אך רודס חמק מן הדרך וכתוצאה מכך רולינס נפל אל תוך שולחן.
רודס שלף חבל שוורים מתחת לזירה ואיתגר את רולינס להצמיד את הקצה לידו, כך נעשה בשתי הקצוות.
רודס הכה את רולינס בראשו עם פעמון הפרה שהיה קשור לחבל זה, אך לא הצליח להצמיד אותו לניצחון.
רודס המשיך וביצע על רולינס את מהלך הקרוס רודס, שלא הספיק לו כדי להשיג את מבוקשו.
מנגד, רולינס ביצע על רודס את מהלך הבאקל בומב, שגם ניסיון ההצמדה שבא לאחר מכן לא היה מוצלח.
רולינס הוציא פטיש מתחת לזירה, אך רודס הצליח למנוע ממנו להשתמש בו, כשבמקום זאת רולינס ספג מכת פטיש ממנו.
רולינס ביצע על רודס את מהלך הסיום של האחרון, הקרוס רודס, אך רודס השיב באותו המהלך.
סת' רולינס ניסה להכריע את הקרב, כשביצע על רודס את מהלך הסטומפ, לעומת זאת, רודס לא אמר נואש ויצא מניסיון ההצמדה.
בסיום, רודס ביצע על רולינס פעמיים את מהלך הקרוס רודס, הכה אותו בעזרת הפטיש והצמיד אותו לניצחון.
פיתוח מוארך הוא כינוי במדיה ובתעשיית התוכנה עבור פרויקט, קונספט או רעיון שנשארים בפיתוח במשך זמן רב במיוחד, ומשנים לעיתים קרובות צוותי פיתוח, תסריטים או אולפנים שונים לפני שהם מתקדמים לשלב ההפקה, אם הוא בכלל קורה.
לפרויקטים בפיתוח מוארך יש בדרך כלל מטרות שאפתניות מאוד, והם מתעכבים בניסיון לעמוד ביעדים הללו ברמה גבוהה.
הפקה מוארכת היא ביטוי המתייחס למצב שבו סרט נכנס להפקה אבל נשאר במצב זה במשך זמן רב מבלי להתקדם לפרסום.
המונח מתייחס גם לכל פרויקט שמטרותיו או ביצועו דעכו באופן בלתי צפוי בשלבי התכנון או הבנייה שלו, או שתאריך סיומו סטה בצורה קיצונית מתאריך הסיום הצפוי ההתחלתי שלו.
חברות בתעשיית הקולנוע קונות לעיתים קרובות את זכויות הסרט לרומנים פופולריים רבים, משחקי וידאו וחוברות קומיקס, אך עשויות לחלוף שנים רבות עד שאלו יצאו לאור כסרט מוצלח, ולעיתים קרובות דבר זה מוביל לשינויים ניכרים בעלילה, בדמויות ובטון הכללי.
לא פעם, פרויקט שנמצא במצב זה למשך תקופה ממושכת יינטש על ידי כל בעלי העניין או יבוטל על הסף.
מכיוון שתעשיית הקולנוע בהוליווד מתחילה פי עשרה פרויקטים ממה שהיא מוציאה לאור, תסריטים רבים יגיעו למצב הפיתוח המוארך הזה.
פחות משני אחוזים מכל הספרים שזכויותיהם נקנות על ידי חברות סרטים מגיעים למעשה למסך הגדול.
פיתוח מוארך קורה לרוב עם פרויקטים שיש להם פרשנויות מרובות ושמשקפים כמה נקודות מבט.
סדרות טלוויזיה יכולות להיות במצב של הפקה מוארכת בין עונות, וכתוצאה מכך יהיה עיכוב ארוך בין עונה אחת לאחרת.
יכול גם להיות מצב של הפקה מוארכת במקרה של הפקת סדרת-בת.
פיתוח משחקי וידאו יכול להיעצר למשך שנים, לפעמים למשך למעלה מעשור, לעיתים קרובות עקב העברת הפרויקט לאולפני הפקה שונים, עקב גרסות מרובות של המשחק שנוצרות וננטשות, או בשל קשיים בפיתוח תוכנת המשחק עצמה.
אם סרט נמצא בפיתוח אך לעולם אינו מקבל את כספי ההפקה הדרושים, אולפן אחר עשוי לבצע עסקת החלפה ולהפיק את הסרט בהצלחה.
לדוגמה, אולפני סרטי קולומביה הפסיקו את הייצור של אי.טי.
לאחר מכן, אולפני סרטי יוניברסל קנו את זכויות הסרט והפכו אותו להצלחה.
כאשר אולפן נוטש לחלוטין פרויקט קולנועי, העלויות נמחקות כחלק מהוצאות התקורה של האולפן, ובכך מפחיתות את ההכנסה החייבת במס.
גיולה מאדאראס (בהונגרית: Madarász Gyula; 3 במאי 1858 – 29 בדצמבר 1931), הידוע גם בשם יוליוס פון מאדאראס (Julius von Madarász), היה צפר ומאייר טבע הונגרי, שעבד ב.
מאדאראס נולד בפשט למשפחת אצולה עשירה קטנה.
ביטחונו הכלכלי אפשר לו להקדיש את כל חייו לעבודה מדעית.
הוא למד באוניברסיטת אטווש לוראנד, בבודפשט, תחילה למד רפואה, ולאחר מכן זואולוגיה.
בשנת 1880, הוא השלים עבודת דוקטורט על האנטומיה של ציפורים ממשפחת הירגזיים.
בין 1879 ל-1915 עבד מאדארס במוזיאון הלאומי של הונגריה.
לאחר מכן עבר לנהל את המחלקה המקומית לאורניתולוגיה.
כחלק מעבודתו טייל באירופה, באסיה, באפריקה, בדרום אמריקה ואף בחלקים רבים מהונגריה, לרבות בנויזידלרזה.
בין השנים 1884–1889 עבד בעריכת כתב עת שעסק בחקר הציפורים, ואף תרם לכתב העת איורים שצייר.
מאדאראס פרסם את איוריו אף בלקסיקון שעסק בציפורי הונגריה.
ב-1896, בעת שביקר בסרי לנקה, זיהה 125 מינים של ציפורים.
ב-1912, בעת ששט על הנילוס הכחול, לקה במלריה.
בסך הכל, פרסם מאדאראס 150 עבודות העוסקות באורניתולוגיה.
מאדאראס למד ציור מהצייר ההונגרי אנטל ליגטי , שעבד גם הוא במוזיאון ההונגרי הלאומי.
ציורי הנוף של מאדאראס, ואף ציורי בעלי חיים שצייר, הוצגו ב שבבודפשט, והוא אף אייר בעצמו את רוב האיורים בספרים ובמאמרים שפרסם בנושאי אורניתולוגיה.
גיוון, שוויון והכלה הן מסגרות ארגוניות אשר ממוקדות בקידום ייצוג, הוגנות ושילוב של אנשים מקבוצות מגוונות באוכלוסייה בארגונים, בקהילות ובחברות מסוימות, ובמיוחד אנשים המשתייכים לקבוצות אוכלוסייה אשר מבחינה היסטורית לא הצליחו להשתלב באותם הארגונים בשל זהותם או בשל מוגבלות מסוימת.
שלושת המושגים הללו - גיוון, שוויון והכלה - מייצגים את שלושת ערכי הליבה שארגונים מסוימים מנסים לקדם בארגון שלהם:
המונח "גיוון" מתייחס לכך שהארגון חותר לגרום לכך שהאנשים שלוקחים חלק בארגון יהיו בעלי זהויות מגוונות יותר - מבחינת מגדר, מוצא אתני, נטייה מינית, אנשים עם מוגבלויות, אנשים מגילאים שונים, אנשים מתרבויות שונות, אנשים ממצב סוציו-אקונומי שונה, אנשים מדתות שונות, וכו'.
באופן זה אותם הארגונים חותרים להקים צוותים המשקפים את אופייה הרב-גוני של החברה.
המונח "שוויון" מתייחס לכך שהארגון חותר לפעול לקידום צדק חברתי וצדק מוסרי על ידי מתן הזדמנויות, משאבים ותמיכה המותאמים לצרכים של כל האנשים בארגון, ובמיוחד הארגון יחתור לקדם ולספק תשלום הוגן לאנשים המשתייכים לקבוצות שוליים בחברה אשר לאורך ההיסטוריה חוו יותר מקרים של אי-שוויון חברתי ואי-שוויון מערכתי.
המאמצים להשגת שוויון כרוכים לעיתים רבות ביוזמות ממוקדות כמו תוכניות חונכות, מתן מלגות, וכו' אשר מנסים לספק מסלולים שמאפשרים לכולם בסופו של דבר להצליח בארגון.
המונח "הכלה" מתייחס לכך שהארגון חותר ליצור סביבת עבודה בה כל האנשים בארגון מרגישים תחושת שייכות, מרגישים שהם מוערכים, מרגישים שהם זוכים לכבוד, ומרגישים שהם השתלבו בארגון.
לרוב על מנת לעשות זאת הדבר כרוך באימוץ אסטרטגיות שמיועדות להבטיח שתהליכי קבלת ההחלטות בארגון ייקחו בחשבון נקודות מבט מגוונות.
לאורך השנים הועלו הטענות מצד פוליטיקאים ופעילים שמרנים שונים במדינות המערב על כך שיוזמות ה-DEI עלולות להוביל למקרים של אפליה הפוכה, במיוחד נגד גברים לבנים ושיוזמות ה-DEI נוטות לתעדף את הזהות של אנשים על פני הכישורים שלהם ולכן הן אינן הוגנות ואינן תואמות את עקרונות המריטוקרטיה.
בנוסף, לאורך השנים הועלו גם חששות לגבי ההשלכות הלא מכוונות של יישום מדיניות DEI.
לעומת זאת, עובדים שמשתייכים לקבוצות מיעוט מסוימות בחברה, אשר כן נבחרו למקום העבודה או קיבלו קידום בשל כישוריהם, עלולים להרגיש יותר מתח במקום העבודה מכיוון שחלק מהקולגות עלולים להניח בטעות שהם שאותה הבחירה התבססה אך ורק על כך שהחברה הייתה צריכה למלא מכסה מסוימת ולא על סמך כישורים.
ביקורת מרכזית נוספת על יוזמות DEI, אשר עלתה במיוחד בארצות הברית, היא נטייתן להתעלם או לבטל לחלוטין מקרים של אנטישמיות והדרה של אוכלוסייה יהודית.
לדוגמה, לאחר ששני סטודנטים באוניברסיטת סטנפורד התלוננו על תקריות אנטישמיות בקמפוס, ועדת ה-DEI של האוניברסיטה ציינה בתגובה כי "ליהודים, בניגוד לקבוצות מיעוט אחרות, יש פריבילגיות וכוח, יהודים וקורבנות שנאת יהודים אינם זוכים או מחייבים את תשומת הלב של ועדת ה-DEI".
גיהנום של הציפורים הוא ציור שמן על בד מאת האמן הגרמני מקס בקמן, שהושלם בשנת 1938 במהלך שהותו בגלות באמסטרדם.
היצירה נחשבת לאחת מהעבודות הבולטות של בקמן בתקופת הגלות, ומוצגת כאלגוריה עזה נגד השלטון הנאצי, תוך שימוש בשפה ציורית סמלית המושפעת ממסורת הרנסאנס הצפוני והאמנות הגרמנית של ימי הביניים.
סקיצות ראשונות לקומפוזיציה נעשו בקיץ 1937 זמן קצר לאחר עזיבתו של בקמן את גרמניה בעקבות נאומו המאיים של היטלר בפתיחת "בית האמנות הגרמני" במינכן.
הסקיצה שכונתה "ארץ המשוגעים" (Der Land des Wahnsinningen) צוירה באמסטרדם ב-2 באוגוסט 1937, וכללה כבר את הדמויות והאווירה שתופענה בציור המוגמר, ובהן דמויות מצדיעים, כלי עינויים, ודימויים סמליים של טירוף קולקטיבי.
את הציור השלים בקמן בקיץ 1938, ורשם אותו ברשימת יצירותיו תוך הדגשה מיוחדת של שמו.
במכתביו מתקופה זו כתב בקמן כי "הסכנה הגדולה ביותר המאיימת על האנושות היא קולקטיביזם", והדגיש את האמונה שהאמנות האמיתית נוצרת בשקט, הרחק מהמולת היום.
הוא הביע התנגדות נחרצת לניצול האמנות לצרכים תעמולתיים וראה ביצירתו מעין "משחק של כוח רוחני" הנוצר באינטימיות ומתוך בדידות.
הציור מתאר סצנה דמיונית-תיאטרלית של התפרקות סדרי עולם במרחב דחוס, נטול שמיים או אופק, המזכיר תיאורי גיהנום ביצירות של הירונימוס בוש, פיטר ברויגל האב ומתיאס גרינוואלד.
הציור מציג התקפה של עופות צבעוניים, גרוטסקיים ודמוניים, על דמות אנושית יחידה הכבולה בשלשלאות, כאשר סביבם המון חסר זהות עוסק בהילולת טירוף קולקטיבית.
בקמן שילב אלמנטים סמליים כמו צלחות ענבים, נר דולק ותמונה של שקיעת שמש, המנוגדים לתוהו המשתולל מאחור ומרמזים על תקווה, תרבות והומניזם.
תמונת שקיעת השמש המופיעה במרכז הסצנה מאזכרת מוטיב חוזר ביצירתו של בקמן, בו הים והשקיעה מסמלים מסע אישי, מעבר והתמרה.
במרכז הקומפוזיציה מופיעה דמות נשית כחולה ורבת שדיים, שנולדה מביצה, המייצגת את המיתוס המזויף של תעמולת הדם והאדמה הנאצית.
דמות זו שואבת השראה מדימויים מן העולם העתיק, בהם פסל של ארטמיס מאפסוס או אלות מהמסורת הכלדית.
בקמן עושה בה שימוש כדי להציג את התעמולה הנאצית כברברית, אלימה ומסוכנת.
דמות הכומר המרושע – ציפור שחורה עם משקפיים – מוצגת כקריקטורה של אנשי הדת שתמכו במשטר, ומשקפת את השפעתם המאורגנת של כוחות ממסדיים על החברה.
הציור כולו מתכתב עם דימויים מן המסורת הציורית הדתית הגרמנית של המאה ה־15, כדוגמת ציורי עינויו של ברתולומאוס הקדוש אצל גררד דויד ושטפן לוכנר.
הקשר ליצירות אחרות של בקמן
בהקשר רחב יותר של יצירת בקמן בתקופת הגלות, ציור זה נחשב לעיתים כחלק משלישייה רעיונית הכוללת גם את הציורים "לידה" (Geburt) ו"מוות" (Tod), שנוצרו באותה תקופה ובפורמט דומה.
שלוש היצירות נתפסות לעיתים כייצוג אלגורי של מחזור החיים האנושי, המבטא את זמניות הקיום והתגובה של הפרט למאורעות התקופה.
בניגוד ל"לידה" ו"מוות", המייצגים שלבים טבעיים, "גיהנום של הציפורים" מציג מהלך אנטי־טבעי של התפרקות מוסרית ואובדן הפרט תחת המון אלים.
בכמה מקומות בטקסט הביקורתי והמחקרי סביב היצירה, הושוותה גיהנום של הציפורים ליצירתו המונומנטלית של פבלו פיקאסו, גרניקה (1937).
בדומה לפיקאסו, שתיאר בזעקה חזותית את חורבנה של עיר מולדתו בעקבות הפצצה אווירית, הציג בקמן ביצירתו מחאה חריפה כנגד הטירוף הקולקטיבי והאלימות של המשטר הנאצי.
על פי המבקר והביוגרף שטפן לקנר, המקום שתופסת גיהנום של הציפורים ביצירתו של בקמן מקביל לזה של גרניקה ביצירתו של פיקאסו: זעקה פוליטית ואנושית עזה המתוארת בשפה אלגורית, הנובעת ממסורת תרבותית עמוקה ומופנית אל מציאות הרסנית עכשווית.
בניגוד לחשיפה הגלובלית שזכתה לה גרניקה בביתן הספרדי בתערוכת פריז ב-1937, גיהנום של הציפורים הוצגה לראשונה בחשאי בפריז לקהל מצומצם בלבד, ונחשפה לציבור הרחב רק לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
היצירה נרכשה ישירות מהאמן על ידי קתה פון פורדה בפריז בסביבות השנים 1938–1939, ולאחר מכן עברה לגלריה בוכלץ בניו יורק.
מאוחר יותר נרכשה על ידי סטיבן רדיץ', ובהמשך על ידי בית המכירות Fine Arts Associates.
בשנת 1957 נרכשה על ידי האספן מורטון די.
מיי מסנט לואיס, ומשם עברה לבעלות פרטית בשנת 1983. מאז הושאלה והוצגה במוסדות בולטים, בהם: מוזיאון סולומון ר.
גוגנהיים (1996), המוזיאון לאמנות מודרנית (MoMA) בניו יורק (2003), מוזיאון תיסן בורנמיסה במדריד (2018), מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק (2016–2017), וכן בתערוכות ייעודיות לאמנות בגלות בניו הייבן (2017), בניו יורק (Neue Galerie, 2018) ובברצלונה (2019).
בשנים שלאחר המלחמה הוצג הציור גם באמסטרדם, פריז, מינכן, לוס אנג'לס, לונדון, שטוטגרט, ברמן, רייקלינגהאוזן, וינה, בולטימור, פיטסבורג וערים נוספות בארצות הברית במסגרת תערוכות נודדות של אוספו של מיי.
היצירה צוינה שוב ושוב בתערוכות רטרוספקטיביות ובתערוכות נושא העוסקות באמנות האוונגרד הגרמנית בשנות ה־30.
גִיווִי מִיכָּנַדזֶה (გივი მიქანაძე; נולד ב-20 במאי 1977) הוא פוליטיקאי גאורגי, חוקר משפטים וחבר הפרלמנט של גאורגיה מטעם מפלגת השלטון החלום הגאורגי – גאורגיה הדמוקרטית.
הוא מכהן כחבר פרלמנט מאז דצמבר 2020 ומ-30 בדצמבר 2025 שר החינוך, המדע והנוער של גאורגיה.
מיכנדזה נולד ב-20 במאי 1977. הוא קיבל תואר במשפטים מהאוניברסיטה הממלכתית של טביליסי בשנת 1999. בהמשך השלים תואר שני במשפטים מאוניברסיטת אסקס שבממלכה המאוחדת בשנת 2009.
מיכנדזה שימש כמרצה אורח ופרופסור באלמה מאטר שלו, האוניברסיטה הממלכתית של טביליסי.
כמו כן, הוא מילא תפקיד פרופסור חבר באוניברסיטת מזרח אירופה, ונכון לשנת 2023, באוניברסיטת קווקז .
בין השנים 2016 ל-2018, הוא היה הרקטור של האקדמיה של משרד הפנים של גאורגיה .
לפני בחירתו לפרלמנט, הוא עבד על פרויקטים משפטיים בינלאומיים, כולל עבודה כמנהל פרויקטים במשטרה ובתי הכלא של מועצת אירופה (CoE) וקצין פרויקטים בכיר במשרד מועצת אירופה בטביליסי.
מיכנדזה נבחר לפרלמנט של גאורגיה מטעם מפלגת החלום הגאורגי בדצמבר 2020. הוא נבחר מחדש בבחירות לפרלמנט באוקטובר 2024.
באוגוסט 2025, הוא הוצג כ"שר החינוך, המדע והנוער של גאורגיה" במהלך ביקור עבודה של המזכיר הכללי של האספה הפרלמנטרית של שיתוף הפעולה הכלכלי בים השחור (PABSEC) .
בתחילת פברואר 2026, ביקר מיכנדזה באוניברסיטה העברית בירושלים לקראת פתיחת המרכז לכרתוולולוגיה ע"ש שותא רוסתוולי באוניברסיטת העברית בירושלים.
באוגוסט 2024, ועדת הלסינקי האמריקאית האשימה את "החלום הגאורגי" בשימוש ב"כסף אפל" למימון "קמפיין אנטי-דמוקרטי".
מיכנדזה דחה בפומבי את הטענות הללו, האשים את התנועה הלאומית המאוחדת מהאופוזיציה, והפנה לחקירות קודמות בהן היה מעורב השר לשעבר דוד קזרשווילי.
גִיוֹם אַפּוֹלינֶר היה משורר, סופר, ומבקר אמנות.
נחשב לאבי המונח "סוריאליזם" ולאחד המשוררים הצרפתים החשובים ביותר בתקופתו.
אפולינר נולד ברומא, איטליה, תחת השם וילהלם אלברט ולדימיר אפולינאריס דה קוסטרוביצקי, להרפתקנית פולנייה מבית אצילים ולקצין צבא בית בורבון.
בין גיל 10 ל-15 זכה בעשרים מלגות ופרסים.
על אף מוצאו האיטלקי, החליט לקשור כבר בגיל 10 את גורלו עם צרפת.
הוא זכה באזרחות הצרפתית הנכספת רק לאחר שסיים לשרת בחיל הרגלים והתותחנים הצרפתי.
ביוני 1918, שישה ימים לאחר שההודעה על אזרחותו הצרפתית פורסמה ברשומות, חצה רסיס פגז את קסדתו וחדר לגולגולת.
כשהוא מנסה להחלים, נפגע ממגפת השפעת הספרדית.
ב-9 בנובמבר 1918, כשבפריז חגגו את הניצחון, מת.
יצירותיו הידועות ביותר של אפולינר הן השיר 'תחת גשר מירבו' (Sous le pont Mirabeau) והספר 'המשורר הנרצח' (Le Poète Assassiné; תורגם לעברית בידי בני ציפר).
שיריו של אפולינר נכתבו בדרך-כלל במקצב חופשי.
מלבד אלה כתב אפולינר שני רומנים אירוטיים, 'אחד עשר אלף המלקות' (Les onze mille verges; תורגם לעברית על ידי בני ציפר) שהותר לפרסום בצרפת רק ב-1970 ו'עלילותיו של דון ז'ואן הצעיר', שהפך לסרט קולנוע בשנות השמונים.
כמו כן כתב מחזה, שאותו הגדיר כסוריאליסטי – שם שלימים נטבע כשמה של התנועה הסוריאליסטית, שהסתייגה מחלק ניכר מהמשוררים והכותבים הידועים של התקופה, אך הבינה את גדולתו של אפולינר.
אפולינר נהג לעיתים להשתמש בטכניקה של שירה טיפוגרפית, ובה במקום שיסודרו בשורות כחיילים, האותיות מקפצות על הדף.
בין השאר ספג ביקורת מבני תקופתו על כי לא השתמש בסימני פיסוק.
הסופר ג'ורג' דיהמל כתב עליו ב-1913: "כדי להיות ייחודי החליט אפולינר לשלוף את כל הנקודות והפסיקים מיצירתו.
מאתיים דפים של ספר שבהם אתה מייחל לנקודה".
על כך ענה אפולינר: "תודה, תודה רבה על המחמאות.
בקשר לפיסוק, הוצאתי אותו כי הוא לא נראה לי נחוץ.
הקצב לשיר נמצא בחלוקה לשורות.
זהו הפיסוק האמיתי ואין צורך בנוסף".
אפולינר גילה עניין מיוחד ביהודים, אולי בגלל שכמוהו, גם הם חשו "זרים".
בפואמה "בית כנסת", הוא מתאר את מנהגי היהודים בחג הסוכות.
ידידותו עם היהודי פרדיננד מולינה דה סילבה, שבאחותו לינדה אפולינר התאהב, סיפקה לו הזדמנות למלא את סקרנותו.
אפולינר נודע בקשריו עם חבורת הקוביסטים ובמיוחד פבלו פיקאסו.
עמיתים נוספים שלו היו ז'אן קוקטו, מארק שאגאל, ג'ורג'ו דה קיריקו ומרסל דושאן, שאף קרא לציור מפורסם שלו בשם "אפולינר באמייל".
אפולינר פרסם מספר מאמרים חשובים על אמנות מודרנית, ביניהם המאמר אודות האורפיזם, ובו תיאר את עבודות האמנות של רובר דלונה ושאיפתו למופשט.
האורפיזם הפך לאחת ההסתעפויות של הקוביזם.
עלילת הסרט הצרפתי-צ'כי "La Chanson du mal-aimé" בבימוי קלוד וייס (1981) נסובה על חיי אפולינר.
אחד-עשר אלף המלקות, תרגם מצרפתית והוסיף אחרית דבר - בני ציפר, בבל, תל אביב, 2005.
מבחר שירים, מצרפתית - משה בן שאול, קשב לשירה, תל אביב, 2000.
מבחר שירים, עם מבוא ואילוסטרציות ערוך על ידי מרסל ל.
המשורר הנרצח, תרגם מצרפתית והוסיף אחרית דבר בני ציפר, עם עובד, תל אביב, 1998.
השדיים של תרזיאס, תרגום - קורינה שואף, תל אביב.
שירים, תרגם מצרפתית וכתב מבוא יורם ברונובסקי, ספרית פועלים, תל אביב, 1980.
השירים "סתיו חולה" ו"סתיו", תרגם מצרפתית דורי מנור, בתוך "מיעוט", שירים ותרגומים מאת דורי מנור, הקיבוץ המאוחד, 2001.
"אילו הייתי מת", תרגם מצרפתית אברהם עוז, מתוך "כוחו של יופי", מאת אברהם עוז, הקיבוץ המאוחד, 2025.
גיום-אנטואן אוליבייה (צרפתית: Guillaume-Antoine Olivier; נולד ב-19 בינואר 1756 ליד טולון ונפטר ב-1 באוקטובר 1814 בליון), היה אנטומולוג וביולוג צרפתי.
הו אבילה כ-6 שנים במסע במזרח הים התיכון והגיע עד לאיראן.
ממסעות אלו הוא חזר עם חומר רב על עולם החי והצומח של האזור.
אוליבייה חיבר את הספרים "Le Voyage dans l'Empire Othoman, l'Égypte et la Perse" ("מסע לאימפריה העות'מאנית, למצרים ולפרס" - 1807), ו"Entomologie, ou histoire naturelle des Insectes" ("אנטומולוגיה, ההיסטוריה הטבעית של החרקים" - 1808).
בספרים הוא תיאר לראשונה חרקים רבים שניתן לפגוש באזור (למשל חרוטן קוני ורבים נוספים).
אוליבייה היה חבר קרוב של האנטומולוג הדני יוהאן כריסטיאן פבריציוס, ופטרונו של האנטומולוג הצרפתי פייר לטרה.
גיום דה מאשו היה משורר ומלחין צרפתי בימי הביניים.שירתו זכתה לחיקויים מצד משוררים אחרים, ביניהם ג'פרי צ'וסר ועוד.
מאשו חיבר בקשת רחבה של סגנונות וצורות ותפוקתו הייתה עצומה.
כמו כן, היה המייצג המפורסם והחשוב ביותר מבחינה היסטורית של התנועה המוזיקלית הידועה בשם ארס נובה.
השפעתו של מאשו הייתה גדולה במיוחד בפיתוח המוטט והשיר החילוני ("בייחוד התבניות הקבועות, הלאי, הווירלאי והבלדה).
מאשו כתב את "מיסה דה נוטר דאם", הראשונה שנכתבה בשלמותה לטקסט של המיסה כיצירה שאפשר לייחס למלחין יחיד ואשר השפיעה על מלחינים במאות הבאות.
מאשו נולד כנראה ולמד באזור ריימס (שם משפחתו נגזר, סביר להניח, ממקום הולדתו, העיר מאשו, 30 קילומטרים מזרחית לריימס, בחבל הארדנים).
הוא עבד כמזכיר ליוהאן הראשון, רוזן לוקסמבורג ומלך בוהמיה, מ-1323 עד 1346; נוסף לכך היה לכומר במהלך התקופה הזו.
סביר להניח, שנלווה אל המלך יוהאן במסעותיו השונים, רבים מהם סיורים צבאיים, ברחבי אירופה (כולל פראג).
הוא התמנה לפקיד קתדרלה (קנון) בוורדון ב-1330, אראס ב-1332 וריימס ב-1333. בשנת 1340 חי מאשו בריימס, לאחר שוויתר על שאר משרותיו הקנוניות לבקשת האפיפיור בנדיקטוס השנים עשר.
ב-1346 נהרג המלך יוהאן כשהשתתף בקרב קרסי ומאשו, שהיה מפורסם ומבוקש מאוד, נכנס לשירותם של אצילים ושליטים שונים, ביניהם בתו של המלך יוהאן, בון, שרל השני מנאווארה, ז'אן דה ברי ושארל, רוזן נורמנדיה, שיהיה בשנת 1364 למלך שארל החמישי.
מאשו יצא בשלום ממגפת הדבר שעשתה שמות באירופה ובילה את שנותיו האחרונות בריימס, בהלחנה ובהעתקת כתבי היד הקודמים שלו.
יש אומרים, כי הפואמה שלו, Le Voir Dit (כנראה 1361 - 1367) היא אוטוביוגרפית ומתארת אהבת סתיו שלו לנערה בת 19, פרון ד'ארמנטירה, אם כי יש החולקים על כך.
במותו בשנת 1377 כתבו מלחינים אחרים, כמו פרנסואה אנדריו, אלגיות לקונן על מותו.
תפוקתו הלירית של גיום דה מאשו מקיפה כ-400 שירים, ביניהם 235 באלאדות, 76 רונדו, 39 וירלאי, 24 לאי, 10 קינות ו-7 שאנסון רויאל ומאשו הרבה לעשות לשכלול ומיון התבניות הקבועות הללו.
הרבה מתפוקתו הלירית שובץ בפואמות הסיפוריות שלו, ה-dits, כמו Le Remède de Fortune (מרפא לגורל דווה) ו-Le Voir Dit (סיפור אמיתי).
רבים משיריו של מאשו נעדרים מוזיקה ומאשו פסק שבשבילו, כתיבת השיר קודמת תמיד לחיבור המוזיקה (וגם חשובה ממנה).
מלבד המוטטים בלטינית, בעלי אופי דתי, וכמה שירים המדברים על אימי המלחמה והשבי, רובם הגדול של שיריו הליריים של מאשו עוסקים בחיזורי אהבים נאמנים למוסכמות ומכילים הצהרות אמונים לגבירה ותענוגות המשורר ומכאוביו.
במונחים טכניים, מאשו היה אמן בסכימות חריזה משוכללות ובכך הוא מבשר את הרטוריקנים הדגולים של המאה ה-15.
על מכלול כתיבתו הסיפורית של דה מאשו שולט ה"דיט" ("דיבורי", בתרגום מילולי, כלומר, שיר שאינו מיועד לזמרה).
שירי העלילה האלה, המסופרים בגוף ראשון (כולם פרט לאחד כתובים בבתים מחורזים בני שמונה הברות, בדומה ל"רומן" של אותה תקופה) נאמנים לרבים מכללי "רומן הוורד", לרבות השימוש בחלומות אלגוריים (songes), דמויות אלגוריות והסיטואציה של המספר-מאהב, השואף לחזור אל גבירת לבבו או לרצות אותה.
מאשו גם אחראי לכרוניקה של מעללי אבירות (ה-Prise d'Alexandrie) וליצירות פיוטיות של נחמה וחוכמת מוסר.
באחרית ימיו כתב מאשו מסה פיוטית על אומנותו (הפרולוג שלו).
לשירתו של מאשו הייתה השפעה ישירה על יצירותיהם של אסטש דשאן, ז'אן פרואסר, קריסטין דה פיזאן, רנה הראשון מנאפולי וג'פרי צ'וסר, לצד רבים אחרים.
מאשו היה ללא עוררין המלחין המפורסם והמשפיע ביותר במאה ה-14. שיריו החילוניים כוללים לאי ווירלאי מונופוניים, הממשיכים, בצורות מעודכנות, חלק ממסורת הטרובאדורים.
עם זאת, לכתיבתו בצורות הפוליפוניות, הבלדה והרונדו, נודעה חשיבות היסטורית רבה יותר והמוזיקה שחיבר לטקסט של המיסה היא הראשונה, שאפשר לייחס למלחין יחיד.
מאשו היה הנציג האחרון החשוב של מסורת הטרובר.
יצירות מאשו נשאו, ברובן הגדול, אופי חילוני.
מילות שיריו עסקו כמעט תמיד בגינוני אהבה בנוסח חצרות האצילים.
יצירות ספורות נועדו להנצחת אירוע מסוים, כמו מ'Bone Pastor/Bone Pastor/Bone Pasto" 18 " מאשו הלחין בחמש סוגות עיקריות: לאי, וירלאי, מוטט, בלדה ורונדו.
בסוגות אלה שימר מאשו את "הצורות הקבועות",formes fixees, אבל בעיקר במקרים רבים עשה שימוש יצירתי בהלחנת טקסט ובקדנצות.
לדוגמה, רוב פסקאות הרונדו מסתיימות במליסמה ארוכה על ההברה האחרונה.
לעומת זאת, כמה מן הרונדו של מאשו, כמו ר'18, "Puis qu'en oubli," כתובים הברות-הברות.
המוטטים של מאשו מכילים במקרים רבים טקסטים דתיים בקול הטנור, כמו מ'12 "Corde mesto cantando/Helas!
pour quoy virent/Libera me." בניגוד לכך, ביצירות לשלושה קולות, שני הקולות העליונים שרים טקסטים חילוניים בצרפתית בעוד הקול התחתון שר טקסט דתי בלטינית, כך שנוצרת הקבלה מעניינת בין המקודש לחילוני.
בשאר הסוגות, מכל מקום, אין מאשו עושה שימוש בטקסטים דתיים.
המיסה המחזורית של מאשו, "מיסה דה נוטר דאם" ("המיסה של גברתנו") חוברה ככל הנראה בשביל קתדרלת ריימס בראשית שנות ה-60' של המאה ה-14. אף כי לא הייתה זו המיסה המחזורית הראשונה - קדמה לה "מיסה טורנאי" - היא הראשונה שנכתבה על ידי מלחין יחיד ונתפסה כיחידה אחת.
נראה שמאשו הכיר היטב את מיסה טורנאי, כיוון שהרבה מאפייני סגנון משותפים לה ול"מיסה דה נוטר דאם", כולל פרקי ביניים ללא טקסט.
השאלה, אם המיסה של מאשו מחזורית או לא, לא הוכרעה לפי שעה; למעשה, גם אחרי דיון ממושך, מוזיקולוגים עודם חלוקים בדעותיהם.
עם זאת, מוסכם כי מיסה זו יכולה להיחשב לכל היותר כמבשרת המיסות המחזוריות המאוחרות יותר, שכתבו במאה ה-15 מלחינים כמו ז'וסקן דה פרה ודומיו.
המיסה של מאשו שונה מהן במובנים הבאים: ראשית, הוא איננו שומר על מרכז טונאלי לכל אורך היצירה, כיוון שהמיסה משתמשת בשני מודוסים נבדלים.
(אחד ל"קיריה", "גלוריה" ו"קרדו", אחר ל"סנקטוס", "אגנוס" ו"איטה מיסה אסט").
שנית, אין נושא מלודי מורחב העובר בבירור בכל הפרקים, והמיסה איננה משתמשת בטכניקת הפרודיה.
שלישית, יש ראיות משמעותיות לכך, שהמיסה הזאת לא חוברה בפעולה יצירתית אחת; ייתכן אומנם שהפרקים צורפו יחדיו, אך אין זאת אומרת, שהם חוברו כך מלכתחילה.
בהמשך לאמור לעיל, מבחינה סגנונית אפשר להגיד, שהמיסה עקבית ולכידה, ואין ספק, שהמזמורים שנבחרו לה הם כולם שירי הלל לאם מריה.
משקל נוסף לטענת המחזוריות של המיסה תורמת האפשרות, שהמיסה נכתבה או חוברה יחדיו לביצוע באירוע מסוים.
האפשרות, שהיא יועדה להכתרתו של קרל החמישי, שהייתה מקובלת ברבים לפנים, נחשבת לבלתי סבירה בחוגי החוקרים בני ימינו.
מקובל להניח, שכוונת המלחין לבצע את היצירה כמיסה אחת שלמה מצדיקה את הגדרת ה"מיסה דה נוטר דאם" יצירה מחזורית.
גיום בידה מלומד צרפתי שנודע בשמו הלטיני בודיאוס.
גיום בידה נולד בפריז למשפחת אצולה.
אביו, ז'אן בידה ששימש כיועץ למלך צרפת, היה איש ספר ובעל ספרייה גדולה וחשובה.
בידה למד חוק אזרחי באוניברסיטה של אורליאן.
בהיותו בן 24 שנה נתפס ללימוד הלשונות היוונית והלטינית.
הוא שימש כנוטריון וכמזכיר של לואי השנים עשר מלך צרפת, והיה שליחו אל האפיפיור ליאו העשירי ברומא.
בידה תרגם מיוונית ללטינית מסות שונות של פלוטרכוס (1502–1505).
ב-1514 התפרסם בשל מחקרו על מטבעות ומשקלות עתיקים.
ב-1522 נתמנה לסגן ראש ממשלתו של פרנסואה הראשון מלך צרפת, ולמפקח על מערכת המשפט בצרפת.
הוא שימש גם כ"ראש הסוחרים" (prévôt des marchands; ראש עיריית פריז בפועל) פעמים מספר.
ב-1530, בהשפעתם של פרנסואה הראשון ושל ז'אן די בלה בישוף נרבון, ייסד קולז' ללימוד שפות העת העתיקה, יוונית, לטינית ועברית, שנודע מאוחר יותר כקולז' דה פראנס שבפריז.
הוא ייסד גם את ספריית פונטנבלו, שמאוחר יותר הועברה לפריז ונודעה כספרייה הלאומית של צרפת.
ב-1533 שכנע את המלך פרנסואה הראשון שלא לאסור על הדפסת ספרים בצרפת, בניגוד לדעתם של אנשי האוניברסיטה של סורבון.
הוא עסק בתאולוגיה, במשפטים, במתמטיקה ובפילולוגיה, אך מעל לכל נודע כמומחה ללשון היוונית.
לבקשת ארסמוס מרוטרדם, ערך מחקר על מוצא המילים של הלשון היוונית, מחקר שבמשך זמן רב שימש בצרפת כעזר ללימוד לשון זו.
הוא רכש ידע כה רב עד כי ארסמוס כינה אותו "הפלא של צרפת".
אחרי ויכוח ספרותי עם גיום בידה, ארסמוס כתב: "אינני יכול להתפייס עמו; מעולם לא חדלתי מלהעריצו."
לפני מותו בפריז ב-1540, בידה שנחשד בתמיכה בפרוטסטנטים, ביקש לערוך את טקס קבורתו בלילה כדי לא לעורר את חמתם של הקתולים.
ב-1572 משפחתו נאלצה להימלט מפריז לשווייץ מפחד טבח ליל ברתולומאוס הקדוש.
גיום די בלה היה היסטוריון, איש צבא ודיפלומט צרפתי.
נולד למשפחת אצולה בחבל אנז'ו (כיום בחבל פיי דה לה לואר) בצרפת.
נודע כלוחם אמיץ והיה נערץ בשל גבורתו ובשל התנהגותו האצילה.
שימש כפרש במסדר סן מישל ולקח חלק בקרב פאביה (24 בפברואר 1525), שבו נפל בשבי הספרדי יחד עם פרנסואה הראשון, מלך צרפת.
מ-1537 היה מושל העיר טורינו בצפון איטליה, ואחר כך התמנה למשנה למלך פיימונטה, שם כבש מספר מקומות מבוצרים מידי צבא האימפריה הרומית הקדושה, ונפצע בקרב מספר פעמים.
שימש כשגריר המלך פרנסואה הראשון אל האפיפיור קלמנס השביעי, ואחר כך כשגריר צרפת לאנגליה ולגרמניה.
ב-1542 יצא מפיימונטה לפריז כדי לייעץ למלך בענייני הממלכה, אולם צפונית מערבית מן העיר ליון נתקף בחולשה ונאלץ לחדול ממסעו.
הוא נשאר בעיירה סן סמפוראן ונפטר שם ב-1543.
גיום די בלה הוא שהחל לכתוב יצירה זו, ואחיו מרטאן הרחיבה לתקופה 1513 - 1547.
גיום דופאי היה מלחין פרנקו-פלמי ותאורטיקאי מוזיקה מתקופת הרנסאנס המוקדם.
כדמות המרכזית באסכולה הבורגונדית, היה המלחין המפורסם והמשפיע ביותר באירופה של אמצע המאה ה-15.
על פי צוואתו של דופאי, ניתן להסיק שנולד בבֶּרְסֶל, בסביבות בריסל שבדוכסות בראבנט.
הוא היה בן בלתי חוקי של כומר לא ידוע ואישה בשם מארי דו פאי (Du Fayt).
מארי עברה עם בנה לקמבריי בילדותו הרכה והתגוררה אצל קרוב משפחה, שהיה הכומר בקתדרלה המקומית.
ביוני 1414, בגיל 16, קיבל כהונת כמורה בסן ז'רי, הצמודה לקמבריי.
בהמשך אותה שנה יצא כנראה לוועידת קונסטנץ וייתכן שנשאר שם עד 1418, אז חזר לקמבריי.
מנובמבר 1418 עד 1420 שימש דופאי תת-דיאקון בקתדרלה של קמבריי.
ב-1420 עזב שוב את קמבריי, הפעם לרימיני ואולי גם לפזארו, שם עבד אצל משפחת מאלאטסטה.
שום תיעוד לעבודתו שם לא שרד, אומנם, אבל יש כמה יצירות שלו שאפשר לשייך לתקופה זו; הן מכילות אזכורים המחזקים במידה סבירה את הנחת מגוריו באיטליה.
שם פגש את המלחינים הוגו וארנולד דה לאנטינס, שנמנו עם הנגנים בחצר מאלאטסטה.
ב-1424 חזר דופאי לקמבריי, הפעם בגלל מחלתו, וכתוצאה ממנה מותו, של קרוב המשפחה שבביתו התגוררה אמו של דופאי.
בשנת 1426 שב לאיטליה, הפעם לבולוניה, שם התקבל לשירות החשמן לואי אלמאן, ציר האפיפיור.
בתקופת שהותו בבולוניה התמנה לדיאקון, או כומר זוטר, ובשנת 1434 היה לכומר בכיר.
בשנת 1428 הדיחה משפחת קאנדולי את החשמן אלמאן, יריבה, ממשרתו בבולוניה, אבל גם דופאי עזב את העיר באותו זמן ונסע לרומא.
הוא היה לחבר במקהלת האפיפיור, תחילה אצל האפיפיור מרטינוס החמישי ואז, לאחר מותו של זה בשנת 1431, אצל אאוגניוס הרביעי.
בשנת 1434 קיבל את משרת הממונה על המוזיקה (maistre de chappelle) בסבויה, שם שירת את אמדאו השמיני, דוכס סבויה; נראה, שעזב את רומא בגלל משבר במימון מקהלת האפיפיור וכדי להימלט מסערת הרוחות וחוסר הוודאות ששררו בתקופת המאבק בין האפיפיורות למועצה בבזל.
ואולם, בשנת 1435 היה שוב בשירות הקאפלה האפיפיורית, אלא שהפעם נמצא מקום שירותו בפירנצה, מאחר שרפובליקת הקושרים שקמה ברומא, אוהדת למועצת בזל ולתנועת הפיוס, הגלתה לשם את אאוגניוס הרביעי.
בשנת 1436 חיבר דופאי את המוטט החגיגי "Nuper rosarum flore" ("פרחי ורדים רעננים"), אחד המפורסמים ביותר בחיבוריו, שהושר לכבוד הקדשת הכיפה של ברונלסקי בקתדרלת סנטה מריה דל פיורה בפירנצה.
בתקופה זו החל דופאי גם בקשר הממושך שלו עם בית אסטה בפרארה, מפטרוני המוזיקה החשובים ביותר של הרנסאנס, שאליהם התוודע כנראה בימים שעמד בקשר עם משפחת מאלאטסטה; לא זו בלבד שרימיני ופרארה קרובות גאוגרפית, אלא שבין שתי המשפחות היה קשר נישואים ודופאי חיבר לפחות בלדה אחת לניקולו השלישי, מרקיז פרארה.
בשנת 1437 היה דופאי בביקור בעיר.
כשניקולו מת בשנת 1441 האריך המרקיז הבא את החוזה עם דופאי ולא זו בלבד שהמשיך את התמיכה הכספית במלחין, אלא גם העתיק והפיץ חלק מיצירותיו.
המאבק בין האפיפיורות למועצת בזל נמשך בשנות ה-30 של המאה ה-15, ודופאי הבין כי מעמדו עלול להיפגע מן הסכסוך המתרחב והולך, בייחוד לאחר שהמועצה הדיחה את אאוגניוס הרביעי מן הכס והכתירה תחתיו את אמדאו השמיני, דוכס סבויה כאפיפיור (אנטי-אפיפיור) פליקס החמישי.
בזמן זה חזר דופאי למולדתו והגיע לקמבריי בדצמבר של אותה שנה.
דופאי נשאר בקמבריי במשך שנות ה-40' של המאה ה-15 ובזמן הזה עבד גם בשירותו של דוכס בורגונדיה, שם הושפע מאוד מג'ון דאנסטפל האנגלי.
דאנסטבל שם דגש על מצלול טבעי ואקספרסיבי יותר בפוליפוניה, גישה שתאמה את נטיית ההומניזם והרנסאנס לעיסוק ברגשות היחיד.
בעת שהותו בקמבריי עבד עם ניקולא גרנו על תיקון ועיבוד מלא של אוסף המוזיקה הליטורגית של הקתדרלה, שכלל כתיבת אוסף מקיף של מוזיקה פוליפונית לטקסי תפילה.
נוסף לעבודתו המוזיקלית, היה פעיל בניהול הכללי של הקתדרלה.
בשנת 1444 נפטרה אמו, מארי, ונקברה בקתדרלה; וב-1445 עבר דופאי לבית הממונה הקודם, שנשאר מעונו העיקרי למשך שארית חייו.
אחרי הסתלקותו מן הכס של האנטי-אפיפיור האחרון (פליקס החמישי), מי שהיה בעבר מעסיקו של דופאי, הדוכס אמדאי השמיני מסבויה, החל הקרע בין הפלגים השונים בכנסייה להעלות ארוכה ודופאי עזב שוב את קמבריי ופניו דרומה.
הוא נסע לטורינו ב-1450, זמן קצר לפני מות הדוכס אמדאי, אבל חזר לקמבריי בהמשך אותה שנה; ובשנת 1452 חזר שוב לסבוי.
הפעם לא חזר לקמבריי במשך שש שנים, ובמשך התקופה הזו ניסה למצוא פטרון או מעסיק שיאפשר לו להישאר באיטליה.
יצירות רבות, ביניהן אחת מארבע קינות שחיבר על נפילת קונסטנטינופול בשנת 1453, המיסה המפורסמת שלו, המבוססת על Se la face ay pale, כמו גם מכתב אל לורנצו דה מדיצ'י שרדו מתקופה זו; אבל מכיוון שלא הצליח למצוא משרה משביעת רצון לפרישתו, חזר צפונה בשנת 1458, שם נשאר עד מותו.
בימים שעשה בסבויה שימש, באופן רשמי פחות או יותר, כמנצח מקהלה בחצר לואי מסבויה, אבל סביר יותר שתפקידו היה טקסי בלבד, מכיוון שרשומות הקאפלה אינן מזכירות את שמו.
כשחזר לקמבריי לשנותיו האחרונות, מונה לקאנון של הקתדרלה.
עכשיו היה המלחין הנודע ביותר באירופה.
הוא חידש את קשריו הקרובים עם החצר הבורגונדית בבריסל והמשיך לחבר מוזיקה בשביל אנשיה; נוסף לכך קיבל אורחים רבים, ביניהם אנטואן בינואה, אוקכם, יוהנס טינקטוריס ולואזה קומפר, שמילאו כולם תפקיד מכריע בפיתוח הסגנון הפוליפוני של הדור הבא.
בתקופה זו כתב מן הסתם את המיסה שלו, המבוססת על שיר העם הפופולרי L'homme armé, כמו גם את השאנסון על אותו שיר; את ההשראה לשאנסון קיבל אולי מקריאתו של פיליפ הטוב למסע צלב חדש נגד הטורקים, שכבשו זמן קצר קודם לכן את קונסטנטינופול.
כן כתב בשנת 1460 רקוויאם, שאבד.
אחרי מחלה שנמשכה שבועות אחדים, מת דופאי ב-27 בנובמבר 1474. הוא ביקש שבשעת מותו ישירו למענו את המוטט שלו, "אווה רג'ינה קלורום", בשילוב תחינות לרחמים בין בתי האנטיפון, אך לא היה די זמן לארגן את הדבר.
דופאי נקבר בקאפלה של סן אטיין בקתדרלת קמבריי; דיוקנו גולף על המצבה שעל קברו.
אחרי הריסת הקתדרלה אבדה המצבה, אך נמצאה שוב בשנת 1859 (היא שימשה לכיסוי באר) ושמורה עכשיו במוזיאון בליל, צרפת.
כשדופאי היה בראשית הקריירה, הייתה המיסה המחזורית – הלחנת כל חלקי המיסה בידי מלחין יחיד, כשאמצעי מוזיקלי משותף, כגון קאנטוס פירמוס מאחד אותם – בחיתוליה.
בשלהי הקריירה שלו הייתה המיסה המחזורית לצורה השלטת והמשמעותית ביותר של יצירה מוזיקלית דתית באירופה.
המיסות המחזוריות הראשונות שדופאי כתב במלואן, ה-Missa sine nomine וה-Missa S Jacobi, נכתבו לפני 1440 וכוללות את השימוש המוקדם ביותר, אולי, בפובורדון.
נוסף לכך, ברוב חיבורי המיסות המוקדמים שלו השתמש דופאי בטכניקה של "מוטיב ראש" (אינציפיט), כלומר, רעיון מוזיקלי משותף וקל לזיהוי הפותח את כל הפרקים.
ואולם בשנות ה-50 של המאה ה-15 הושפעו המיסות של דופאי במידה רבה מן הסגנון האנגלי (למשל, מן המוזיקה של ג'ון דאנסטפל); המיסות שלו מאותה תקופה עושות שימוש בעיקר בטכניקות של קאנטוס פירמוס ואזוריתמיקה (כלומר, כתיבה בתבנית מקצבית זהה בכל הפרק), כמו במוטטים שלו.
את טכניקת מוטיב הראש הארכאית הותיר מאחוריו.
במועד מאוחר יותר בתקופה זו החל דופאי להשתמש בטכניקת קונטרפונקט אחידה יותר עם חיקוי מדי פעם, סגנון שבישר את כתיבתם של יאקוב אוברכט ואוקכם.
מיסה מאוחרת אחת, המיסה "אווה רגינה", המבוססת על מוזיקה לאנטיפון למריה באותו שם שכתב ב-1463, עושה שימוש בכל הטכניקות שדופאי נקט במהלך הקריירה שלו, וייתכן שנכתבה מלכתחילה כסיכום ליצירתו.
המיסות המאוחרות של דופאי הן כולן מיסות טנור, כלומר, הקאנטוס פירמוס כתוב בטנור.
סגנון זה צמח אומנם באנגליה בכתיבתם של מלחינים כמו ליונל פאואר ודאנסטפל, אך דופאי הוא שהביא אותו אל יבשת אירופה.
רוב המוטטים של דופאי הם יצירות מוקדמות יחסית, ונראה שלא כתב עוד מוטטים במהלך שלושים שנות חייו האחרונות.
המוטטים שלו לא נועדו ככל הנראה לשימוש ליטורגי, אלא נכתבו לאירועים מוגדרים, שחלקם נשאו אופי טקסי ברור.
עובדה זו מספקת לביוגרפים נתונים יקרי ערך, כיוון שרבים מהם אפשר לתארך במדויק.
בסגנונם הם מושווי-קצב (אזוריתמיים), משתמשים בשיטה מבנית שהייתה כבר בשימוש מזה יותר ממאה שנים; נוסף לכך, מדובר בחיבורים בעלי מורכבות ניכרת, כשהאזוריתמוס מופיע לעיתים קרובות בכל הקולות.
במקרים מסוימים ניכרת תוכנית קפדנית למתן ערך סמלי לפרקי המוטטים עצמם, כמו במוטט Nuper rosarum flores, שנכתב להקדשתה של כיפת ברונלסקי בדואומו של פירנצה ב-25 במרץ 1436. במוטט זה יחסי המידות של הפרקים תואמים בדיוק את יחסי המידות המשוערים של בית המקדש שבנה שלמה המלך.
דופאי עצמו השתתף כנראה במופע הזה, ותיאור של עד ראייה מספר על נוכחות מספר רב של נגני כלי מיתר וכלי נשיפה מעץ, שמילאו את האולם בצליליהם בשעת הטקס המרשים; סביר להניח שהם גם ליוו את המוטט.
מה שברור הוא, שדופאי העריך את המוטט שלו די הצורך לצטט את הקודה שלו בסיום המוטט האזוריתמי האחרון שכתב בחייו, Fulgens iubar, בשנת 1447.
דופאי חיבר גם ארבע קינות על נפילת קונסטנטינופול (1453).
(O tres piteulx/Omnesamici eius), שנכתבה בתקופה שבין 1454 ל-1457. אף כי טכנית אין היא מסווגת כמוטט, יש בה מרקם דומה והיא עושה שימוש בקאנטוס פירמוס.
השפעתו של דופאי כמלחין הייתה בין הגדולות ביותר במאה ה-15 והמוזיקה שלו הועתקה, הופצה והושרה בכל מקום שבו הכתה הפוליפוניה שורשים.
כמעט כל המלחינים בדורות הבאים הטמיעו יסודות אלה ואחרים של סגנונו.
התפוצה הרחבה של יצירותיו מרשימה עוד יותר בהתחשב בכך שהוא מת כמה עשרות שנים לפני שהדפסת מוזיקה נעשתה לדבר אפשרי וזמין.
דופאי כתב ברוב הצורות שהיו מקובלות בימיו, כולל מיסות, מוטטים, מגניפיקטים, מזמורים, הרמוני קנטוס פלאנוס בפובורדון ואנטיפונים בתחום המוזיקה הדתית; ורונדו, בלדה, וירלאי ועוד כמה סוגי שאנסונים בתחום המוזיקה החילונית.
באותן מיצירותיו ששרדו עד ימינו אין כאלה המוגדרות אינסטרומנטליות במפורש, אם כי כלים שימשו ללא ספק בחלק מן המוזיקה החילונית שלו, בייחוד בקולות הנמוכים; המוזיקה הדתית שלו ווקאלית כולה.
שימוש בכלי נגינה לחיזוק הקולות בביצוע בפועל סביר כמעט בכל חלק של מכלול יצירתו.
רבים מחיבוריו של דופאי היו תוספות מוזיקליות פשוטות לקנטוס, שנועדו בעליל לשימוש ליטורגי, כנראה כתחליפים לקנטוס נטול הקישוטים, ואפשר לראות בהן הרמוני קנטוס.
במקרים רבים השתמשה ההרמוניזציה בטכניקה של כתיבה מקבילה, המוכרת בשם פובורדון, כמו בדוגמה שלהלן, מוזיקה לאנטיפון "אווה מריס סטלה":
ייתכן שדופאי היה המלחין הראשון שעשה שימוש במונח פובורדון לתיאור הסגנון הזה, שתפס מקום חשוב במוזיקה הליטורגית של המאה ה-15, בייחוד זו של האסכולה הבורגונדית.
רוב שיריו החילוניים של דופאי נאמנים לתבניות הקבועות של רונדו, בלדה ווירלאי, ששלטו בכיפה במוזיקה החילונית באירופה של המאה ה-14 והמאה ה-15. הוא כתב גם קומץ באלאדות איטלקיות, קרוב לוודאי בתקופת מגוריו באיטליה.
כמו במקרה של המוטטים, רבים משיריו נכתבו לאירועים מוגדרים, שאפשר לוודא את מועד התרחשותם ולהפיק מכך מידע ביוגרפי שימושי.
רוב שיריו כתובים לשלושה קולות במרקם המוכתב על ידי הקול העליון; שני הקולות האחרים, נעדרי טקסט, נועדו כנראה לנגינה בכלים, אבל בכמה משירים אלה מופיע קול רביעי שאותו צירף מלחין מאוחר יותר, בדרך כלל אנונימי.
דופאי השתמש בדרך כלל בצורת הרונדו בכתיבת שירי אהבה.
בשירים החילוניים המאוחרים ביותר שלו ניכרת השפעתם של בינואה ואוקכם, ויש פחות הבחנה ריתמית ומלודית בין הקולות; כמו שמלמדות יצירותיהם של מלחינים אחרים מאמצע המאה ה-15, ניכרת גם אצל דופאי ראשית נטייה לעבר הפוליפוניה החלקה, שתהיה לסגנון העיקרי חמישים שנה לאחר מכן.
בלדה טיפוסית היא Resvellies vous et faites chiere lye, שנכתבה בשנת 1423 לכבוד כלולות קרלו מאלאטסטה וויטוריה דה לורנצו בקולונה(קרלו היה בנו של מאלאטסטה דאי סונטי.
ויטוריה הייתה אחייניתו של האפיפיור מרטינוס החמישי).
דופאי לא היה חדשן, פרט לכמה יצירות מאוחרות, וכתב במסגרת מסורת יציבה.
הוא היה אחד המלחינים האחרונים שעשו שימוש בטכניקות של ימי הביניים כגון אזוריתמוס, אבל אחד הראשונים שעשו שימוש בהרמוניות, בפיסוק ובמלודיות עתירות המבע, שאפיינו את הרנסאנס המוקדם.
חיבוריו במסגרת הסוגות הגדולות, מיסות, מוטטים ושאנסונים, דומים בעיקרם זה לזה; המוניטין שיצאו לו נשענים בעיקר על מה שנתפס כשליטה המוחלטת שלו בצורות שבהן כתב, לצד הכישרון שהיה לו ליצור נעימה קליטה שאפשר לשיר אותה.
במאה ה-15 היה מקובל על הכול כמלחין הגדול ביותר של תקופתו, וגישה זו נותרה בעינה במידה רבה עד ימינו אלה.
גיום השני וילארדואן היה הנסיך האחרון מבית וילארדואן, אשר שלט בנסיכות אכאיה בדרומו של חצי האי פלופונסוס ביוון.
עוד הוא ידוע בכך שייסד את המצודה במיסטרס, שהייתה לימים לעיר החשובה ביותר בפלופונסוס ואחת הערים החשובות באימפריה הביזנטית.
גיום השני היה בנו של נסיך אכאיה ז'ופרואה הראשון וילארדואן, אך תאריך לידתו אינו ידוע.
ב-1236 הוא ניצב לצידה של האימפריה הלטינית במאבקה כנגד האימפריה של ניקאה, ובתמורה לכך זכה בשטחים ונציאניים בים האגאי.
הוא עלה לכס השלטון עם מות אחיו הבכור ב-1246. הוא השתלט על חלקים ניכרים מהפלופונסוס, אשר נודע אותה עת בשם מוראה וב-1249 הוא כבש את עיר הנמל החשובה מונמבסיה.
באותה שנה הוא נילווה אל לואי התשיעי, מלך צרפת ונטל חלק במסע הצלב השביעי לקפריסין.
הנסיכות הגיעה לשיאה בתקופתו, ודוכסות אתונה והאי אובויה היו למדינות וסאליות שלה.
בעקבות סכסוכים עם שתי ישויות אלה ב-1255, פרצה מלחמה בינן לאכאיה, וזו הסתיימה בניצחונה של האחרונה ובאישוש הדומיננטיות של אכאיה בדרום יוון.
ב-1259 כרת ברית עם דספוטט אפירוס כנגד ניקאה, ויצא לקרב פלגוניה כנגדה.
הקרב הסתיים בהפסדו של גיום השני והוא נפל בשבי.
הוא נותר בשבי עד שנת 1262 ותמורת חירותו והמשך קיומה של הנסיכות, הוא הוכרח לוותר על דרום-מזרחו של הפלופונסוס ועל שלושה ממאחזיו החשובים, ובהם גם מיסטרס ומונמבסיה, אותם מסר לאימפריה הביזנטית שקמה בינתיים מחדש.
הוא איבד את עוצמתו, ונסיכות אכאיה הייתה למדינה וסאלית של ממלכת סיציליה במסגרת הסכם ויטרבו מ-1267. גיום השני נודע גם כמשורר וכטרובדור.
גיום דפארדייה היה שחקן קולנוע צרפתי.
דפארדייה נולד בפריז לשחקן ז'ראר דפארדייה ולרעייתו הראשונה, השחקנית אליזבת דפארדייה.
אחותו היא השחקנית ז'ולי דפארדייה, ויש לו אח ואחות נוספים מנישואיו המאוחרים של אביו.
בשנת 1974 השתתף לראשונה בסרט קולנוע ("Pas si méchant que ça") לצד אביו.
בשנת 1986 השתתף לצד אביו ואמו בסרט "ז'אן דה פלורט".
בשנת 1996 זכה בפרס סזאר לשחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט "Les Apprentis" משנת 1995.
בשנת 2008, מעט לפני מותו, הספיק דפארדייה להצטלם לסרטו האחרון "On War" מאת הבמאי ברטראן בונלו.
הסרט יצא לאקרנים ב-1 באוקטובר 2008, כשנים עשר ימים לפני מותו.
בין השנים 2003-2000 היה נשוי לשחקנית אליז ונטרה ולשניים נולדה בת אחת.
בשנת 1988, בהיותו בן 17, נכלא לזמן מה בגין עבירות סמים.
בשנת 1995 היה מעורב בתאונת אופנוע ונזקק לניתוח בברכו.
בבית החולים נדבק בזיהום חיידקי; כעבור שמונה שנים של שימוש באנטיביוטיקה ומשככי כאבים החליט בשנת 2003 לעבור ניתוח לכריתת הרגל.
גיום דפארדייה נפטר ב-13 באוקטובר 2008 בבית החולים לאחר שחלה בדלקת ריאות חריפה באתר צילומים ברומניה.
היה מלחין צרפתי בראשית תקופת הרנסאנס, שפעילותו התרחשה בפלנדריה, איטליה וצרפת.
הוא היה בין הראשונים שכתבו מוזיקה פוליפונית, להבדיל בין קטעים לקול סולו ולקולות אחדים בכל תפקיד.
אין מידע על ילדותו ונעוריו, אבל שמו האמיתי (למאשרייה) מרמז על מוצא צרפתי.
הוא נזכר לראשונה ברשומות כנסייה בשנת 1405, כזמר בבורז'ה.
בשנת 1407 התמנה לכומר במקום ושם נשאר עד 1410. לגבי שמונה השנים הבאות אין שום רשומות של פעילותו.
אבל ידוע שהיה ברומא ב-1418, אז התקבל כזמר לכנסיית האפיפיור, אז מרטינוס החמישי, שם נשאר עד 1421. שום פעילות מוזיקלית שלו איננה מתועדת בצרפת, אך הוא קיבל קצבאות כמורה במחוז הבישופות של רואן.
הואיל ועל פי הרשומות החזיק לפחות בקצבה אחת כזאת עד 1449, ההנחה היא שהיה בחיים במועד זה.
המוזיקה של לגראן מקובצת בכרך 11 של Corpus mensurabilis musicae.
שבע יצירות שרדו, מהן שלוש של מוזיקת קודש והשאר חילוניות.
יצירות הקודש כוללות שני פרקי "קרדו" מן המיסה ופרק "גלוריה" אחד; אלה הן היצירות שבהן הוא מבחין בין קטעי הסולו לקטעי המקהלה המלאה בחלקים הפוליפוניים..
כל יצירותיו החילוניות ששרדו כתובות בצורת וירלאי, אחת ה"צורות הקבועות" <,formes fixes.
רוב מלחיני התקופה כתבו ב"צורה קבועה, אחרת, הרונדו, אבל לגראן ביכר כפי הנראה את הווירלאי, שהיה נפוץ השימוש במאה הקודמת.
בשנת 1420 ידוע על מלחינים מעטים שחיברו וירלאי, ומכאן אפשר לשער, שחיבוריו של לגראן קדמו לשנת 1420 (הווירלאי נעשה שוב פופולרי בהמשך המאה ה-15, במוזיקה של אנטואן בינואה ויוהנס אוקכם.
La doulce flour (מעובד ליצירה אינסטרומנטלית קאמרית)
פרקי מיסה (כולם לשלושה קולות)
גיום הראשון, דוכס אקוויטניה המכונה "גיום החסיד" ייסד מנזרים רבים בצרפת ובהם מנזר קלוני.
גיום, בנו של ברנאר פלנטוולו, רוזן אוברן, ירש מאביו את רוזנות אוברן ולימוזן ב-886. ב-893 כבש את פואטו ואת אקוויטניה בשמו של אבאלוס מאנסר, שהיה דוכס אקוויטניה עד 892, אך גורש על ידי איימאר שנתמך על ידי אודו, מלך צרפת.
גיום לקח לעצמו את דוכסות אקוויטניה בשם גיום הראשון.
נחלותיו השתרעו מאוסטרזיה ועד טולוז וכללו את ערי בורגונדיה, אוטן ומקון וסביבותיהן, את העיר ליון וסביבותיה ואת לנגדוק.
בערך ב-898 נישא לאינגלברגה, שהייתה בתו של בוסו מפרובאנס ונכדתו של לואי השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
התקופה בה חי גיום הייתה תקופת שינויים ומשבר (פלישות הוויקינגים, התפוררות האימפריה הקרולינגית, פלישות מגיאריות ומוסלמיות), תקופה בה אנשים חיפשו מענה בדת לקשיים והכשלים בחיים.
פתרון אפשרי למצוקה הוא התקרבות לדת וזו הדרך בה נקט גיום.
גיום ירש מאחותו, שהייתה נשואה לאציל במחוז סון ולואר בחבל בורגון בצרפת, אחוזה והפך אותה לאחוזת צייד.
האחוזה הייתה מרוחקת כ-600 ק"מ ממקום מגוריו וקשה לשליטה ולכן כאשר החליט לתרום אחוזה למען הצלת נשמתו החליט לתרום אחוזה זו.
סיבה נוספת לבחירתו באחוזה זו הייתה העובדה שבאזור קלוני כבר היו מנזרים שהצליחו להינצל מהתהפוכות והתמורות של התקופה.
ב-11 בספטמבר 910 תרם גיום את האחוזה אותה ירש מאחותו ועליה הוקם מנזר קלוני שעתיד היה להפוך למרכז דתי ומדיני חשוב.
הוא לא ביקש לעצמו שליטה על המנזר והעבירו למרות האפיפיור סרגיוס השלישי.
בתקופה זו רוב המנזרים היו בבעלות פרטית ומינוי אב המנזר והנזירים היה בידי המשפחה השולטת - מה שגרם למינויים של אבות מנזר לא מוסמכים ומחוסרי ניסיון.
גיום מינה את ברנו מבום לאב המנזר הראשון של קלוני.
גיום הראשון הטביע באקוויטניה דינרים שנשאו את שמו - מה שמעיד על היותו שליט ריבון בדוכסות זו.
הוא מת ב-918 ונקבר במנזר סן ז'וליאן שבעיירה בריוד שבאקוויטניה.
היות שלא היו לו בנים, אחיינו גיום הצעיר ירש את הדוכסות ואת התואר דוכס אקוויטניה.
גיום מביר (צרפתית Guillaume de Bures, אנגלית William of Bures, לטינית Willehelmi de Bures), נולד ב־1090(?) בעיירה ביר סיר איבט (Bures-sur-Yvette) דרומית לפריס ונפטר ב־1158, כנראה בטבריה.
הוא היה אציל צלבני, ששימש בתפקידים רבים בממלכת ירושלים כמו עוצר וקונטאבל, נסיך הגליל ושליט (lord) העיר טבריה.
גיום הגיע לארץ הקודש בגיל צעיר מאוד ביחד עם אחיו גודפרוא (Godfrey).
ה"א מאייר (Hans Eberhard Mayer), אחד מגדולי וחשובי חוקרי מסעי הצלב בימינו (נפטר ב-2023), מצטט מכתב של היג (Huges), ראש מנזר אנה הקדושה שבעמק יהושפט הסמוך לירושלים, אשר נכתב בין 1103 ל-1105. גיום מוזכר שם כאחד מתוך אחוות תורמי כסף לשיפוץ כנסיית המנזר, אשר הגיעו לארץ באוניה מדרום איטליה.
מכאן נובע שגיום הגיע לארץ, דרך איטליה, כשהוא כבן 15 שנה.
גיום התקדם מהר מאוד בקריירה הצבאית שלו ובשנת 1115, מוצאים אותו בתפקיד וסאל ראשי בחצרו של ז'וסלין הראשון (Joscelin I), נסיך הגליל.
שנים מעטות לאחר מכן, בשנת 1119, ז'וסלין מינה את גיום ואת אחיו למפקדים על כוחות שלחמו נגד שבטים בדואים שניסו להשתלט על אזורים בעמק הירדן.
צבאו של ז'וסלין הובס בקרב ליד נהר הירמוך.
בקרב זה נהרג גודפרוא אך גיום הצליח לברוח ולהציל את נפשו.
באותה שנה, המלך בלדווין השני מינה את ז'וסלין לרוזן אדסה (Edessa) ואת גיום לנסיך הגליל, במקומו.
מדובר בתואר ותפקיד חשובים מאוד.
נסיכות הגליל, שבירתה טבריה, השתרעה מצור שבצפון ועד הר הכרמל והעמקים הגדולים בדרום.
בהייררכיה שבחצר מלך ירושלים, נסיך הגליל נחשב לאציל השני בחשיבותו, לאחר הרוזן מיפו.
בשנת 1120, גיום היה אחד מ-5-6 האצילים החשובים בממלכת ירושלים, אשר השתתפו בוועידת שכם (Council of Nablus) שאורגנה על ידי בלדווין השני ופטריארך ירושלים.
בוועידה חשובה זאת נקבעו 25 קאנונים (Canon) שהם חוקים ותקנות הנוגעים לתחומי הכנסייה והממלכה.
25 הקאנונים שנקבעו דנים במסי המעשר של המלך לכנסייה, קביעת עונשים על ניאוף, זנות, הומוסקסואליות, ביגמיה, הוצאת דיבה וגנבה.
נקבע גם איסור על המוסלמים ללבוש בגדים כשל הנוצרים, איסור על אנשי כנסייה להשתתף בקרבות פרט למקרי פיקוח נפש ועוד.
יש הסבורים שבוועידה זו גם נוסד מסדר אבירי היכל שלמה (Knights Templar).
בשנת 1122, השליט בלק גאזי (Belek Ghazi), מנהיג אחד הענפים של הסלג'וקים, הצליח לשבות את ז'וסלין רוזן אדסה וב- 1123 גם את המלך בלדווין השני עצמו.
וולמון, הפטריארך של ירושלים, כינס אספת אצילים אשר בחרה את האציל אסטאש גרנייה (Eustache Garnier) לתפקידי קונסטאבל וניליף של הממלכה.
קונסטאבל (constable) הוא מפקד הצבא, השופט של אנשי הצבא והאדם הקובע את גבולות הממלכה וביליף (bailiff) הוא עוצר הממלכה כאשר המלך קטין, מחוץ לממלכה או בשבי.
מאחר שאסטטאש נפטר זמן קצר לאחר היבחרו, הפטריארך מינה את גיום, במקומו.
כך הפך גיום לאציל החשוב והחזק ביותר בממלכה.
המלך בלדווין השני שוחרר מהשבי ב-1124 ושב לירושלים ב-1125. היות שלא היו לו בנים, הוא החליט להשיא את בתו הבכורה מליסנדה (Melisende) לאחד מאצילי אירופה החשובים, לשם חיזוק כוחה כאשר תומלך תחתיו.
הוא התייעץ עם לואי השישי מלך צרפת, וזה המליץ על הרוזן פולק מאנז'ו (Fulk of Anjou).
יש הסבורים שמקור המלצתו של המלך לואי היה רצונו להפטר מאציל חזק ומסוכן זה.
ב-1127 בלדווין שלח את גיום ואת גי בריסבר (Guy Brisebarre) שליט בירות, כשגרירים לרוזן פולק עם ההצעה להסכים לנישואים לנסיכה מלסנדה, תוך 50 יום מהגעתו לירושלים, בתמורה למלוכה לצד מלסנדרה.
פולק הסכים לתנאים ובאביב 1129 הגיע לירושלים, יחד עם שני השגרירים.
פולק ומליסנדה נישאו ובשנת 1130 נולד בנם, בלדווין השלישי.
בלדווין השני נפטר באוגוסט 1131 והכתרת פולק ומלסנדה התקיימה בספטמבר, אותה שנה.
כבר מהתחלה שאף פולק לשלוט כשליט יחיד.
הוא סילק מתפקידם רבים מאצילי בלדווין ומינה במקומם אצילים-חברים מצרפת.
פולק גם קיצץ את רוב סמכויותיה של המלכה מליסנדה והשאיר לה רק תפקידים יצוגיים מועטים.
בניגוד לצעדיו נגד שאר האצילים של בלדווין, פולק השאיר את גיום בתפקידו כקונסטאבל, ראש וחשוב האצילים.