tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בינואר 2020 התקשר חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית, מחוז המזרח התיכון, במיזם משותף של AECOM וטטרה טץ' כדי לספק שירותי אדריכלות והנדסה עבור תוכנית הטילים הסעודית.
בשנת 2021 דיווחה רשת CNN כי תמונות לוויין הצביעו על כך שסעודיה מייצרת, בסיוע סיני, טילים מתודלקים מוצקים מסוג לא ידוע.
חיל הים האתיופי הידוע גם כצי האתיופי הקיסרי עד 1974, הוא שלוחה של כוח ההגנה הלאומי האתיופי שנוסד ב-1955. הוא הוקם ב-1996 לאחר קבלת עצמאותה של אריתריאה ב-1991 שהותירה את אתיופיה ללא חוף.
בשנת 2019, חיל הים האתיופי הוקם מחדש בבאהיר דאר, אזור אמהרה, ליד אגם טאנה .
אתיופיה רכשה קו חוף, נמלים וצבא בים האדום ב-1950 כשהאו"ם החליט לאחד את אריתריאה עם אתיופיה.
ב-1955 נוסד הצי האתיופי הקיסרי, והבסיס הראשון (והראשוני) שלו - הבסיס הימי היילה סלאסי הראשון - הוקם במאסווה ב-1956. הצי קיבל את הספינה הראשונה שלו ב-1957. בתחילת שנות ה-60, בתי מלאכה ומתקנים אחרים היו בשלבי בנייה במסווה כדי להעניק לו יכולות בסיס ימי מלא.
בשנת 1958 הפך הצי לעצמאי לחלוטין, המאורגן כאחד משלושת השירותים החמושים האתיופיים - לצד צבא אתיופיה וחיל האוויר האתיופי - בפיקודו הכולל של הרמטכ"ל על הכוחות החמושים הקיסריים.
לסגן מפקד חיל הים היה מפקדת צי באדיס אבבה.
חיל הים תוכנן ונבנה כצי חוף לסיורים בחוף הים האדום.
אנשי הצי האתיופי הקיסרי היו מהמאומנים הטובים בעולם.
עוד לפני שאתיופיה השתלטה על אריתריאה, הצי המלכותי הבריטי שלח אנשי אתיופיה לבסיסיו באריתריאה כדי לספק להם הכשרה ימית.
ב-1956 נוסדה באסמרה מכללה ימית, שבה קציני חיל הים האתיופיים עברו תוכנית לימודים בת 52 חודשים; כל כיתה שהתקבלה הייתה בממוצע בין 30 ל-40 תלמידים, והם סיימו את לימודיהם עם ועדה ימית ותואר ראשון במדעים .
ב-1957 הוקם גם במאסווה בית ספר לקצינים ימי.
במאסווה הוקמו גם בית ספר לצפרדע / צלילה להכשרת יחידת קומנדו מיוחדת ומוסד להכשרת דירוגים להכשרת מתגייסים ימיים בסוף שנות ה-50 או תחילת שנות ה-60. מרכזים למתן הכשרה להתמחויות טכניות לגברים מגויסים הוקמו באסב, אסמרה ומסווה.
הקיסר היילה סלאסי הראשון מינה 25 קציני הצי המלכותי הנורווגי שיסייעו בארגון הצי החדש של אתיופיה, והם פיקחו על חלק גדול מהאימונים.
קציני הצי המלכותי הבריטי בדימוס שימשו גם כמאמנים ויועצים בתקופת שלטונו של היילה סלאסי.
כמה קציני הצי האתיופי הקיסרי קיבלו חינוך ימי באקדמיה הימית האיטלקית בליבורנו, איטליה, בעוד שאחרים למדו באקדמיה הימית של ארצות הברית באנאפוליס, מרילנד .
כל המתגייסים שירתו 7 שנים כמתנדבים.
הצי הפעיל שילוב של סירות סיור, סירות טורפדו וסירות צוללות קטנות שהועברו מצי ארצות הברית ומצי מדינות אירופה.
הספינה הראשונה של הצי האתיופי הקיסרי הייתה רודפת צוללות בדרגת הצי האמריקני PC-1604 לשעבר, לשעבר USS PC-1616. הועברה לאתיופיה ב-2 בינואר 1957 באמצעות תוכנית הלוואות הכוללת את איטליה והועבר לאיטליה ב-3 במאי 1959. הספינה האתיופית נקראה על שם זראי דרס, פטריוט לאומי מפורסם שנחשב לגיבור עממי .
ב-1962 העבירה ארצות הברית את מכרז המטוס הימי לשעבר USS אורקה (AVP-49) לאתיופיה; שמה שונה לאתיופיה והוכנסה לשירות כספינת אימונים, היא הייתה הספינה הגדולה ביותר של הצי האתיופי לאורך 31 שנות שירותה.
הצי האתיופי הקיסרי הקים ארבעה בסיסים: מסאווה הייתה המקום של מפקדת הצי וגייסה מתקני אימונים; התחנה האווירית הימית והאקדמיה הימית היו באסמרה; באסאב היו תחנת חיל הים, מתקני אימונים מגויסים ומזח לתיקון; והייתה תחנת ימית ותחנת תקשורת באיי דחלאק בים האדום ליד מסאווה.
היילה סלאסי הודח ב-1974, ובמהלך הממשלות הקומוניסטיות של המועצה המינהלית הצבאית הזמנית או הדרג של 1974 עד 1977 ושל מנגיסטו היילה מריאם שבאו לאחר מכן מ-1977 עד 1991, הצי האתיופי כבר לא "אימפריאלי" - שינה כיוון, לכיוון ברית המועצות.
קצינים המשיכו להתאמן באתיופיה, אך קציני ים נבחרים המשיכו את לימודיהם באקדמיה הימית הסובייטית בלנינגרד ובבאקו.
לאחר שברית המועצות שינתה את בריתה מסומליה לאתיופיה במלחמת אוגדן ב-1978, היא הקימה בסיסים ימיים באסאב ובאיי דחלאק והחלה לבסס מטוסי תעופה ימית סובייטים בנמל התעופה הבינלאומי של אסמרה ; בנוסף, אנשי הצי הסובייטי קיבלו תפקידים כמדריכים באקדמיה הימית האתיופית.
[1] מגויסים המשיכו להתאמן במאסווה ושירתו שבע שנים בחיל.
הפנייה לברית המועצות גרמה לכך שהצי הפך לכוח מצויד סובייטי ברובו.
למרות שאתיופיה המשיכה בתפקידה כספינת אימונים ונותרה כלי השיט הימי הגדול ביותר באתיופיה, ארצות הברית הפסיקה את מכירת הנשק לאתיופיה ב-1977, וסירות סיור וסירות טילים שנבנו על ידי ברית המועצות החלו להחליף ספינות אחרות.
עד 1991 היו לצי האתיופי שתי פריגטות, שמונה ספינות טילים, שש ספינות טורפדו, שש ספינות סיור, שתי ספינות אמפיביות ושתי ספינות תמיכה והדרכה, רובן ממוצא סובייטי.
לאחר שהדרג תפס את השלטון, הועברו ששת מסוקי UH-1 של חיל הים לחיל האוויר האתיופי.
בשלב מסוים, על פי הדיווחים, הצי שלאחר הקיסרות רכש שני מסוקים מתוצרת ברית המועצות - ייתכן Mil Mi-8 (NATO מדווח כי שמו "היפ") או Mil Mi-14 (NATO מדווח כי שמו "אובך").
[1] חיל הים גם הפעיל חטיבה להגנה על החוף המצוידת בשני משגרי טילי שיוט נגד ספינות של הגנת החוף המורכבים על משאיות מסוג P-15 (כינוי USDoD "SSC-3"; שם נאט"ו המדווח "Styx").
התנגדות אריתריאה לשילוב אריתריאה באתיופיה פרצה במרד רחב היקף לאחר עליית הדרג לשלטון ב-1974, וזה הותיר את הצי האתיופי במצב קשה של כל בסיסיו בעומק שטח המורדים ובקו החזית של מלחמת העצמאות של אריתריאה.
באפריל 1977, חיל הים איבד את סירת הסיור P-11 בדרגת Cape, עם דיווחים שהאשימו את האובדן הן בסערה והן בהתקפה של חזית השחרור העממית של אריתריאה (EPLF).
אם היא אבדה לפעולת P-11, EPLF הייתה הספינה היחידה של הצי האתיופי שאבדה אי פעם בקרב.
הצי האתיופי לא תרם דבר לניצחון סומליה במלחמת אוגדן ב־1978, ומנגיסטו החל להפנות יותר משאבים מהצי לצבא האתיופי ולחיל האוויר האתיופי.
בעקבות כך, החל חיל הים האתיופי לרדת עוד יותר ביכולותיו.
חיל הים האתיופי איבד גם את הנמל הראשי שלו וגם את החיבור לכביש המהיר שלו לתוך אתיופיה כאשר ה-EPLF כבש את מסאווה במרץ 1990, ואילץ את מפקדת הצי לנוע פנימה לאדיס אבבה.
המרד האריתריאי התפשט לאיי דחלאק, שם ה-EPLF פגע בפריגטה מסוג Petya II F-1616 ללא תקנה.
ההצלחות של EPLF הותירו את בסיסי הצי האתיופי מבודדים יותר ויותר ככל ש-1990 חלפה.
באביב 1991 החלו ספינות הים להשתמש בנמלים בג'יבוטי, ערב הסעודית ותימן בגלל סכנת החזרה לבסיסי הבית שלהן.
בסוף מאי 1991, ה-EPLF כבש את אסמרה והקיף את אסאב, שם הטביעה אש של כוחות הקרקע שלו שבע ספינות של הצי האתיופי בנמל.
ב-25 במאי 1991, 14 ספינות חיל הים האתיופי המסוגלות לעלות לים ברחו מאסאב, עשר מהן הועברו לתימן והאחרות לסעודיה, והותירו מאחוריהן שבע ספינות ושלל כלי שיט קטנים.
אסאב נפל ל-EPLF זמן קצר לאחר מכן.
מלחמת האזרחים באתיופיה ומלחמת העצמאות של אריתריאה הסתיימו שתיהן ב-1991 זמן קצר לאחר נפילת אסאב, ואריתריאה הפכה לעצמאית, והותירה את אתיופיה ללא ארץ.
חיל הים האתיופי נשאר קיים, נותר במצב יוצא דופן- ללא נמלי בית.
למרות זאת, בהנחיית המפקדה שלו באדיס אבבה, הוא המשיך מדי פעם בסיורים בים סוף מנמלים בתימן.
ב-1993, תימן גירשה סופית את הספינות האתיופיות; עד אז חלקם הידרדרו מכדי להיות כשירים לים, והאתיופיים השאירו אותם מאחור בתימן.
אתיופיה הפכה לענקית אחרי שהגיעה לתימן ב-1991 ונמכרה לגרוטאות ב-1993; גם ספינות אתיופיות אחרות נגרטו או הושלכו.
הספינות הללו שיכלו לצאת לדרך מתימן ב-1993 עברו לג'יבוטי.
במשך זמן מה חשבו שהצי האתיופי עשוי לשרוד, שבסיסו באסאב באריתריאה או בג'יבוטי, ואתיופיה אף ביקשה מאריתריאה להשכיר לה חלל מהמזח באסאב שממנו ניתן להפעיל את הצי האתיופי ששרד.
כמו כן, הוצעו הצעות לאריתריאה ואתיופיה לחלק את הספינות, כאשר ספינות מאוישות על ידי שתי המדינות פועלות מנמלי אריתריאה כמעין יורש לצי האתיופי, אך אריתריאה הביעה עד מהרה רצון לארגן צי אריתראי נפרד לחלוטין.
עד 1996, לג'יבוטי נמאס מצי זר בנמליה.
הצי האתיופי פיגר בתשלום דמי הנמל שלו, ובתירוץ הזה ג'יבוטי תפסה את כל הספינות הנותרות ב-16 בספטמבר 1996 והעמידה אותן למכירה פומבית כדי לשלם את דמי החזר.
אריתריאה הביעה עניין ב-16 מהן, אך לבסוף הגבילה את עצמה לרכישת רק ארבע מהן - סירת טילים מסוג Osa-II ושלוש ספינות סיור של חברת Swiftships Shipbuilders - כדי להימנע מהחרפת המשבר הבינלאומי עם תימן.
מאוחר יותר ב-1996 התפרקה מפקדת הצי באדיס אבבה, והצי האתיופי חדל להתקיים.
השריד היחיד שלו היה סירת הסיור GB-21 ; שעברה פנימה לאגם טאנה ומאוישת על ידי אנשי צבא אתיופיה, היא שרדה החל משנת 2009 ככלי שיט הצבאי היחיד של אתיופיה.
ביוני 2018, ראש הממשלה אבי אחמד קרא בסופו של דבר לבנייה מחדש של הצי האתיופי כחלק מתוכנית רחבה יותר של רפורמות במגזר הביטחוני, ואמר כי "עלינו לבנות את יכולת הכוח הימי שלנו בעתיד".
במרץ 2019 חתם אבי אחמד על הסכמי הגנה עם עמנואל מקרון הצרפתי, לרבות תמיכה בהקמת רכיב ימי.
חיל הים האתיופי ממוקם בג'יבוטי, והמפקדה שלו בבהיר דאר, אתיופיה.
חיל הלוגיסטיקה המלכותי הוא החיל המרכז את יכולות התובלה, האספקה והלוגיסטיקה של הצבא הבריטי.
החיל נוסד ב-1 באפריל 1993 כחלק מארגון מחדש נרחב בצבא הבריטי; עם איחודם של חיל החימוש המלכותי, חיל החפרים המלכותי, שירות הדואר של חיל ההנדסה המלכותי, חיל ההסעדה המלכותי וחיל התובלה המלכותי.
נכון לשנת 2024 כולל חיל הלוגיסטיקה 12 רגימנטים סדירים ו-11 רגימנטי מילואים בנוסף למספר גדודי ויחידות סיוע נוספות, כאשר חלק מהיחידות פועלות בתחומים שונים בתמיכה לוגיסטית לפי צורכי הצבא, וחלק מהיחידות פועלות תחת פיקוד יחידות לוחמות אורגניות.
עם כוח אדם של 9,941 חיילים (נכון ל-2021), החיל הוא הגדול ביותר מבין חילות ורגימנטי הצבא ומהווה כ-13.5% מסך מצבת המשרתים בצבא הבריטי.
יסודותיו של מערך הלוגיסטיקה מצויים במהלך המאה ה-15 עם הקמתה של 'מועצת החימוש' (Board of Ordnance) ויסוד תפקיד 'מנהל החימוש' (Master of Ordnance), הארגון לקח אחריות על אספקה וחימוש ליחידות הצבא והצי הבריטי ותחזוקת מתקנים ומבצרים ברחבי בריטניה.
לאחר הקמת הצבא הבריטי בשנת 1660, תפקידה של מועצת החימוש נותר ללא שינוי, אם כי בשנת 1683 היא אורגנה מחדש כמחלקת מדינה אזרחית.
בשנת 1792, בתגובה לצורכי המלחמות הנפוליאוניות, הוקמה 'מחלקת רכבות שדה' תחת פיקוד מועצת החימוש במטרה לתמוך במאמץ הכוחות המתמרנים במערכה באירופה.
מגבלות המערך הלוגיסטי התגלו במהלך מלחמת קרים ב-1853, מה שהוביל לסדרה של ארגונים מחדש נרחבים בהם החפפת מועצת החימוש לפיקוד המפקד העליון של הצבא.
במקביל, 'חיל פקידי הציוד' (Stores Clerks Corps) הוקם ב-1865 ברויאל ארסנל בוולוויץ', ובמחסן הנשק המלכותי בווידון.
שינויים נרחבים נוספים בין השנים 1870 ל-1881 שאפו לסדר את הסמכויות ותחומי האחריות במערך האספקה והתחבורה, ומשנת 1888 'קצין האפסנאות הראשי' (Quarter Master General) קיבל אחריות על כלל התמיכה הלוגיסטית, כולל אחזקת מחסנים וציוד.
רפורמות אלו הובילו בסופו של דבר להקמת 'מחלקת אחסנה וחימוש' (Ordnance Stores Department) ב-1875, ומשנת 1881 הן נתמכו על ידי 'חיל האחסנה והחימוש' (Ordnance Store Corps) החדש שהוקם, בהמשך הפכו ל-'מחלקת החימוש של הצבא' (Army Ordnance Department) ו-'חיל החימוש של הצבא' (Army Ordnance Corps) בהתאמה.
בין השנים 1899 ו-1902 מלחמת הבורים בדרום אפריקה חידדה עוד יותר את תחומי האחריות, הארגון והתהליכים של שירותי הלוגיסטיקה בצבא.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הלוגיסטיקה בצבא הבריטי עברה התפתחות משמעותית, לאחר המלחמה, ב-1918 אוחדו יחידות הלוגיסטיקה השונות לתוך חיל השירותים המלכותי (Royal Army Service Corps).
חיל השירותים עצמו הוקם כבר ב-1888 אך שימש כחיל תובלה עד סוף מלחמת העולם הראשונה כאשר הוא התאחד כאמור עם יחידות התובלה וקיבל גם את התואר "המלכותי".
ב-1965 פוצל חיל השירותים שוב ליצירת 'חיל התובלה המלכותי' (Royal Corps of Transport) ו-'חיל החימוש המלכותי' (Royal Army Ordnance Corps).
ב-5 באפריל 1993, נוסד חיל הלוגיסטיקה המלכותי על ידי מיזוג של חמישה חילות קיימים: חיל החימוש המלכותי, חיל החפרים המלכותי, שירות הדואר של חיל ההנדסה המלכותי, חיל ההסעדה המלכותי וחיל התובלה המלכותי.
איחוד זה נועד לייעל את הפעילות הלוגיסטית ולשפר ניהול יכולות הלוגיסטיקה על פני כלל חלקי הצבא הבריטי.
החיל מספק כיום תמיכה לוגיסטית מקיפה לצבא הבריטי, תוך התאמה לאתגרים של לוחמה מודרנית ולמבצעים שונים סביב העולם, הוא התפתח ממערכת ליניארית מסורתית למבנה לוגיסטי גמיש בהרבה.
הרגימנט הרביעי - בפיקוד צוות קרב חטיבת השריון ה-12
הרגימנט השביעי - בפיקוד חטיבת הסיוע ה-102
רגימנט הלוגיסטיקה הגורקה של המלכה ה-10 - רגימנט סיוע זירתי, בפיקוד חטיבת הסיוע ה-101
רגימנט איתור וסילוק פצצות ה-11
רגימנט סיוע תקיפה אווירית ה-13 - בפיקוד צוות קרב חטיבת התקיפה האווירית ה-16
רגימנט הנמלים והתחבורה הימית ה-17 - בפיקוד חטיבת הסיוע הזירתי ה-104
הרגימנט ה-27 - רגימנט סיוע זירתי, בפיקוד חטיבת הסיוע ה-101
רגימנט השילוחים והתובלה ה-29 - בפיקוד חטיבת הסיוע הזירתי ה-104
הרגימנט (יורקשייר) ה-150 - בפיקוד חטיבת הסיוע ה-102
הרגימנט (הצפון אירי) ה-152 - בפיקוד חטיבת הסיוע הזירתי ה-104
הרגימנט (הצפון מערבי) ה-156 - בפיקוד חטיבת הסיוע ה-101
הרגימנט ה-162 - בפיקוד חטיבת הסיוע הזירתי ה-104
רגימנט הנמלים והתחבורה הימית ה-165 - בפיקוד חטיבת הסיוע הזירתי ה-104
רגימנט ה-167 - רגימנט הסעדה, בפיקוד חטיבת הסיוע הזירתי ה-104
חיל הטילים של צבא השחרור העממי (בסינית: 中国人民解放军火箭军, מוכר גם בראשי התיבות באנגלית PLARF) הוא חיל טילים המהווה זרוע אסטרטגית של צבא השחרור העממי (צבא הרפובליקה העממית של סין), האחראית על ניהול הכוחות הגרעיניים והקונבנציונליים היבשתיים של סין, כולל מערך בסיסים תומך.
חיל הטילים של צבא השחרור העממי מהווה מרכיב חיוני באסטרטגיית ההרתעה הגרעינית של סין, כמו גם ביכולתה למנוע או להתמודד עם התערבות מצדדים שלישיים בעימותים אזוריים.
מטרות הכוח כוללות שיפור יכולות הרתעה גרעינית אמינות, חיזוק יכולות תקיפה מדויקת בטווחים בינוניים וארוכים, והגברת יכולת האיזון האסטרטגי.
חיל הטילים הסיני מפעיל מגוון טילים בליסטיים וטילים מונחים קרקעיים קונבנציונליים בטווחים שונים:
MRBM – טילים בליסטיים לטווח בינוני: CSS-5 (DF-21) בגרסאות תקיפה יבשתית ונגד ספינות, DF-17 עם יכולת גלישה היפרסונית.
IRBM – טילים בליסטיים לטווח בינוני־ארוך: DF-26 (טווח 3,000–4,000 ק"מ), שמסוגל לשאת ראש נפץ גרעיני או קונבנציונלי ולהחליפם במהירות.
ASBM – טיל בליסטי נגד אוניות DF-21D, המצויד בראש קרבי מתמרן (MaRV) ויכולת טעינה מחדש מהירה בשדה הקרב.
ארסנל ה-ICBM של סין כולל כ-350 טילים, חלקם ניידים וחלקם משוגרים ממקומות קבועים.
CSS-4 (DF-5) – טיל כבד, המסוגל לשאת עד חמישה ראשי MIRV.
CSS-20 (DF-41) – טיל בין־יבשתי מודרני שהוצג לראשונה בפארד הצבאי של 2019.
DF-27 – טיל חדש בפיתוח, שייכנס ככל הנראה לקטגוריית IRBM או ICBM, עם טווח מוערך של 5,000–8,000 ק"מ.
לפי פרסומים רשמיים, סין גם מפתחת מערכות תקיפה מתקדמות כגון כלי נשק היפרסוניים בעלי יכולת גלישה אסטרטגית, ומערכות FOB (תקיפה במסלול חלקי־מסלול־מסלול־מסלול – Fractional Orbital Bombardment).
במהלך העשור השני של המאה ה-21 ואילך, קודמה בחיל תוכנית מודרניזציה מקיפה לטובת שדרוג יכולות ההרתעה האסטרטגית של סין.
בשנת 2022 ככל הנראה הושלמה בנייתם של שלושה שדות סילו חדשים לטילים בליסטיים בין־יבשתיים המונעים בדלק מוצק, הכוללים לפחות שלוש מאות סילואים, כשחלקם כבר מאוכלסים בטילים.
במקביל, מפתחת הרפובליקה העממית של סין טילים בליסטיים חדשים בעלי יכולת נשיאה של ראשי נפץ מתפצלים עצמאית (MIRV), מה שמגביר את הצורך בהגדלת הייצור של ראשי קרב גרעיניים.
לצד זאת, נבחנת גם האפשרות לפיתוח טילים בין־יבשתיים המצוידים בראשי קרב קונבנציונליים.
חיל הנדסה או חיל הנדסה קרבית (בראשי תיבות: חה"ן) הוא אחד מחילות היבשה היסודיים (יחד עם חי"ר, חיל שריון וחיל תותחנים) שמהווים מרכיב חיוני בכל צבא.
חיל ההנדסה מתמחה בלחימה רגלית בשטח אורבני ובשטח פתוח, ולחימה ממוכנת.
בנוסף מתמחה בכל הקשור להנדסה צבאית בשדה הקרב – בנייה והריסה, עבודות עפר, חבלה התקפית, חבלה וסילוק פצצות, מיקוש ופריצת מכשולים, גישור וצליחה – ובעל חשיבות מכרעת בלוחמה הקרקעית.
בחלק מצבאות העולם, ובהם צה"ל, לוחמי חיל ההנדסה מתפקדים גם כלוחמי חי"ר ועוברים הכשרה קרבית מורכבת, במהלכה הם מאומנים בלחימת חיל רגלים טיפוסית יבשתית רגילה (בצה"ל לוחמי חיל ההנדסה הקרבית מוגדרים כלוחמי חוד ובעלי הכשרה ברמת רובאי 07).
תפקידיו של חיל ההנדסה מגוונים: מצד אחד, עליו לאפשר ניידות לכוחות (בייחוד ליחידות ממוכנות) ולסייע לכוחות שריון וחי"ר תוך כדי לחימה רגלית וכבדה, בהתגברות על מכשולים הנדסיים (בתים ממולכדים, פריצת מכשולים, שדות מוקשים, צירים ושטחים, חבלה).
מצד שני, עליו למגן את הכוחות ולהגביל את תנועת כוחות האויב, הוא מתבצע באמצעות פלוגות פלסים ומחלקות סיור, אך גם לרוב מתבצע הדבר באמצעות יחידות ייעודיות על ידי חפירת תעלות, הטמנת מוקשים ובניית ביצורים.
בנוסף, בצבאות המודרניים חיל ההנדסה הוא הסמכות העליונה בכל הנוגע לחומרי נפץ וחבלה וחיל חיוני הקיים בכל צבא מודרני בעולם.
חיל ההנדסה הוא אחד החילות העתיקים ביותר שעדיין מהווה חלק חיוני והכרחי בכל צבא שהוא.
כל חיל הנדסה באותן צבאות, הוא חיל חי"ר וחיל הנדסי.
כבר בעת העתיקה נדרשו הצבאות העתיקים למהנדסים ובנאים שיכשירו דרכים ויבנו מכשירי מלחמה וכלי מצור.
צבאות העמים בסהר הפורה היו הראשונים לפתח לוחמת מצור מתקדמת המבוססת על התקנים הנדסיים מתוחכמים כגון מעוטים ומגדלי מצור ניידים.
את המצור ניהלו מהנדסים שפיקדו על החיילים, הרגמים והחפרים והורו להם כיצד למוטט את חומות האויב.
מנגד, המהנדסים היו אחראים על בניית ביצורים וניהול ההגנה מפני לוחמת המצור של האויב.
הצבא הרומי היה אולי הצבא בעל האוריינטציה ההנדסית ביותר בעת העתיקה.
בנוסף למכונות המצור המשוכללות שבנו הרומאים, הם סללו דרכים לכל מקום בו הגיעו ובנו כמעט מדי יום מחנות ניידים מעץ ששימשו ללינת הלגיונות.
המהנדסים הרומאים הצליחו להכשיר דרכים רבות ובנו גשרים על פני נהרות רחבים, חלק גדול מהם עדיין קיימים גם היום.
בימי הביניים, ההנדסה הקרבית התמקדה בעיקר בלוחמת מצור, כאשר המהנדסים תכננו וניהלו מצור על טירות ומבצרים.
המהנדסים השגיחו על בניית אמצעי המצור ועל השימוש בחפרים ופלסים (sappers בלועזית) על מנת לחפור תחת יסודות החומה ולמוטטה באמצעות שרפתם.
על המהנדסים היה להצליח לפרוץ את הביצורים לפני שהצד הנצור יצליח לארגן מתקפת נגד או שהרעב והעייפות יכריעו את הצד הצר.
כאשר הופיעו התותחים, המהנדסים היו אחראים לאחזקתם, וכן על פיתוח ביצורים מיוחדים כנגד ארטילריה.
מאוחר יותר, האחריות על הפעלת התותחים עברה לחיל התותחנים.
במאה ה-20, כאשר החל שימוש נרחב ביותר בחומרי נפץ, חיל ההנדסה קיבל על עצמו את האחריות בכל הנוגע לשימוש ולטיפול בהם.
חיל ההנדסה פיתח מומחיות בהכנת, שימוש ונטרול חומרי נפץ ופצצות למיניהן.
חיל ההנדסה אחראי על פיתוח מגוון מוקשים, רימונים ומטעני חבלה ולעיתים רבות – על הטמנתם והפעלתם בשטח (כדי לפוצץ גשרים, מסילות רכבת, תשתיות אויב ועוד).
בנוסף, לחיל ההנדסה יש בצבא בלעדיות בכל הנושא שנוגע לטיפול בחומרי נפץ מסוכנים וסילוק פצצות.
חיל ההנדסה הוא זה שאחראי על פינוי שדות מוקשים, פתיחת צירים בהם יש סכנה למטעני גחון ונטרול מטעני חבלה שהטמין האויב.
בנוסף, חיל ההנדסה מטפל בנפלי תחמושת ומנטרל תחמושת שלא התפוצצה.
בנוסף לתפקידים החדשים שנובעים מחשיבותם של חומרי הנפץ, שמר חיל ההנדסה על התפקידים המסורתיים שלו הכוללים הבטחת ניידות, פריצת דרכים ומכשולים, גישור על תעלות, הפעלת כלי צמ"ה, בניית ביצורים והנחת מכשולים בפני האויב.
בצבאות רבים בעולם כוחות ההנדסה הקרבית לא מאורגנים כחיל אלא מפוזרים כפלוגות, גדודים או רגימנטים ששייכים אורגנית לחטיבות או דיוויזיות בכל יחידות השדה הקרביות.
למשל: גדוד ההנדסה הקרבית הראשון של חיל הנחתים האמריקני.
חיל ההנדסה הישראלי הוקם ב-1947 עם פרוץ מלחמת העצמאות בהתבסס על יוצאי "המהנדסים המלכותיים" של הבריגדה היהודית ואנשי מחלקות החבלה והביצורים של ההגנה והפלמ"ח, ומוסד רשמית ב-1948. לחיל ההנדסה מורשת קרב מפוארת: הוא השתתף בכל מלחמות ישראל, כאשר הוא מוביל ומפלס את הדרך לכוחות צה"ל.
הוא בלט במיוחד בפריצת דרך בורמה, בניית קו בר-לב, מבצע אבירי לב (צליחת התעלה במלחמת יום הכיפורים), מבצע חומת מגן, מבצע צוק איתן ומלחמת חרבות ברזל.
כיום חיל ההנדסה כולל גדודי הנדסה קרבית, פלסים, מערך צמ"ה (שמפעיל ציוד מכני הנדסי ובעיקר דחפורי D9 משוריינים), אמצעי גישור וסער, חבלנים ויחידת הנדסה למשימות מיוחדות העוסקת בקומנדו הנדסי, חבלה, סילוק פצצות ולוחמת מנהרות.
לוחמי חיל ההנדסה הקרבית מוגדרים כלוחמי חוד וזוכים להכשרה קרבית ברמת רובאי 07, בדומה לחיל הרגלים.
לחימה רגלית והתמחות בכל הקשור ללחימה בשטח אורבני, שטח פתוח, הסוואה ושדאות בסיסית
לחימה עם כלי רכב קרביים משוריינים ממוכן דרך נגמ"שים, פומ"ה, נמר"ה, דחפורים ועוד
פינוי מוקשים וניקוי זירות מטענים.
חפירת תעלות והקמת מכשולי מעבר.
הריסת מטרות אויב באמצעות חומרי נפץ או דחפורים.
פיצוצים מבוקרים וממוקדים למשימות מיוחדות.
פיתוח אמצעי חבלה וחומרי נפץ.
פיתוח יכולות ואמצעים של סילוק פצצות.
פיתוח מוצבים, סוגי ביצורים ומבני מגן.
הכלים הטיפוסיים לחילות ההנדסה הם:
רכב הנדסה קרבית – רכב קרבי משוריין המשמש להנדסה קרבית
טנקי הנדסה – טנקים הנושאים התקנים הנדסיים, כגון מגוב, כף דחפור וגשרים.
טנק גישור – טנק הנושא התקני גישור.
טנק-דחפור – טנק המצויד בכף דחפור.
נגמ"שי הנדסה – תפקידם לנייד פלסים בביטחון בשדה הקרב.
לחלקם ניתן גם לחבר מגובים כנגד מוקשים.
ציוד מכני הנדסי (צמ"ה) כגון דחפורים, טרקטורים, שופלים (יעה אופני, מעמיס קדמי) מחפרים ומנופים.
התקני מגוב לפינוי מוקשים המותקנים בקדמת רכב קרבי משוריין (רק"ם)
שבשים אלקטרומגנטיים כנגד מטעני חבלה, מטעני צד ומטעני גחון.
רקטות תרמובאריות לפיצוץ שדות מוקשים.
אמצעים לסילוק פצצות ונטרול מטעני חבלה
רכב "כולא-פיצוץ" (מכונה לעיתים "כספת")
רובי שוטגאן ורובים נגד חומרים לפירוק או פיצוץ מבוקר של מטעני חבלה
טנק גישור – טנק הנושא התקני גישור
אמצעי הגנה מפני איומי אב"ך (הגנה מפני נשק אטומי, ביולוגי וכימי)
מיגון אישי, חליפות מגן, מסכות אב"ך.
אמצעי גילוי וזיהוי של חומרי לחימה כימיים או ביולוגיים.
אמצעי לחימה ונשק אישי הכולל רובי סער מסוג M16 ו־M4 אקדחים, רימוני יד ומקלעים.
חיל הנחתים של ארצות הברית הוא אחת הזרועות בכוחות המזוינים של ארצות הברית.
מטרתו המקורית הייתה התמחות של חיל רגלים בלחימה ימית (הגנה על ספינות ותקיפתן) ולוחמה אמפיבית (נחיתה מהים).
החיל כפוף למחלקת הצי של ארצות הברית, בדומה לחיל הים.
נכון לשנת 2017 משרתים בו 182,000 חיילים בשירות סדיר ו-38,500 חיילים בשירות מילואים.
המוטו של החיל הוא SEMPER FIDELIS (בתרגום מלטינית: תמיד נאמן).
החיל נוסד ב-10 בנובמבר 1775, במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית, בהחלטת הקונגרס הקונטיננטלי.
גיוס הנחתים הראשונים נערך בעיר פילדלפיה, והם הוצבו על ספינות של חיל הים.
יחידת הנחתים פורקה אחרי סיום המלחמה באפריל 1783 והוקמה מחדש ב-11 ביולי 1798.
הנחתים השתתפו במלחמות נגד שודדי ים בים התיכון, במה שהאמריקאים מכנים המלחמות הברבריות או מלחמות טריפולי (הראשונה קרתה בשנים 1801–1805 והשנייה הייתה בשנת 1815).
מכאן ישנו המשפט בהמנון חיל הנחתים "לחופי טריפולי".
הנחתים השתתפו במלחמת ארצות הברית–מקסיקו בשנים 1846–1848, ובמידה פחותה גם במלחמת האזרחים האמריקנית בשנים 1861–1865. בסוף המאה ה-19 החיל פעל בקוריאה, קובה, הפיליפינים וסין.
בתחילת המאה ה-20 החיל פעל במרכז אמריקה, והתמחה בלחימת גרילה.
במלחמת העולם הראשונה החיל פעל בעיקר בצרפת, ונחשב ליחידה המצליחה ביותר של הצבא האמריקני.
החיילים הגרמנים, שהתרשמו מלחימתם של הנחתים, כינו אותם "כלבי השטן" - כינוי שהנחתים אימצו בגאווה.
במלחמת העולם השנייה החיל פעל בעיקר בזירת האוקיינוס השקט, נגד הצבא היפני.
במהלך המלחמה מבנה החיל התרחב, משתי חטיבות בלבד לשש דיוויזיות של חיל רגלים וחמש כנפות, עם 132 טייסות אוויר.
הקרבות הקשים ביותר של החיל במלחמה נערכו באיים גוודלקנל, איוו ג'ימה ואוקינאווה.
שתי דיוויזיות פורקו אחרי המלחמה.
במלחמת קוריאה החיל פעל לצד צבא היבשה, ולחם בהצלחה נגד כוחות הצבא הסיני שחדרו לקוריאה, עד שנאלץ לסגת.
במלחמת וייטנאם החיל לחם בקרבות רבים, לרבות הקרבות בדה נאנג ובקה-סאן.
הנחתים היו בין הכוחות הראשונים שהוצבו בווייטנאם, והאחרונים שעזבו את המדינה, אחרי פינוי השגרירות האמריקנית בעיר סייגון.
ב-23 באוקטובר 1983 הותקפו מגורי הנחתים בעיר ביירות בלבנון - באירוע, שהוביל ליציאת האמריקנים מלבנון, נהרגו 241 אמריקנים.
במלחמת המפרץ הנחתים שחררו את כווית מהכיבוש העיראקי, ובשנת 1995 כוח של החיל חילץ את טייס חיל האוויר סקוט או'גריידי, שנאלץ לנטוש את מטוסו מעל בוסניה.
החל ממרץ 2003, השתתף החיל באופן משמעותי בלחימה במלחמת עיראק.
בין השאר, החיל הוביל את התקיפות בעיר פלוג'ה בשנת 2004.
כל כנף מקבילה לדיוויזיה ומורכבת משלושה להקים (מקבילים לרגימנט), בכל להק שלוש טייסות בהן כ-24 כלי טיס.
כנף הנחתים הראשונה - באוקינאווה, יפן.
כנף הנחתים השנייה - בצפון קרוליינה, הכנף הגדולה ביותר.
כנף הנחתים השלישית - בקליפורניה.
כנף הנחתים הרביעית - יחידת מילואים.
החיל מפעיל מטוסי קרב מדגם F-35 לייטנינג II, F/A-18 והארייר II, מטוסי תובלה מדגם הרקולס, מטוסי לוחמה אלקטרונית מדגם EA-6B, מסוקי קרב מדגם סופר-קוברה, מסוקי סער ותובלה מדגם בל UH-1 אירוקוי, סי סטאליון, סי קינג, בל-בואינג V-22 ובלק הוק וכלי טיס בלתי מאוישים (כטב"מ).
דיוויזיית הנחתים הראשונה - בבסיס פנדלטון שבקליפורניה
דיוויזיית הנחתים השנייה - בבסיס קמפ לאז'ון שבקרוליינה הצפונית
דיוויזיית הנחתים השלישית - באוקינאווה
דיוויזיית הנחתים הרביעית - בניו אורלינס שבלואיזיאנה - יחידת מילואים
בסיס האימונים המרכזי של החיל נמצא בקוונטיקו שבוירג'יניה, ומשמש גם את ה-FBI וה-DEA.
נוסף על כך משויכת לחיל תזמורת חיל הנחתים של ארצות הברית, המהווה את התזמורת הנשיאותית הרשמית.
פיקוד כוחות חיל הנחתים - אחראי להכשרה ואימון יחידות הנחתים ולגזרת האוקיינוס האטלנטי
כוחות הנחתים בפיקוד הפסיפי - אחראי לתמיכה בפעילות פיקוד האינדו-פסיפי של ארצות הברית
פיקוד המבצעים המיוחדים של חיל הנחתים
פיקוד כוחות המילואים של הנחתים
פיקוד פיתוח הלוחמה של הנחתים
פיקוד האימונים וההדרכה של הנחתים
החיל מרכיב כוחות משימה עצמאיים בשלושה גדלים עיקריים, בהתאם למשימות.
כל כוח מכונה "כוח משימה אווירי-קרקעי" (MAGTF בקיצור), ומורכב מארבע יחידות - יחידת פיקוד, יחידות קרב קרקעית (רגלים, שריון, תותחנים, הנדסה קרבית ויחידות מיוחדות), יחידת קרב אווירית (מטוסים ומסוקים) ויחידה תומכת לחימה (קשר, חימוש, רפואה, תחזוקה ועוד).
ארבע היחידות העיקריות היבשתיות הן חיל רגלים, חיל הנדסה קרבית, חיל תותחנים וחיל שריון.
יחידת משלוח של הנחתים (MEU) - כוח משימה קטן, שמוכשר לבצע מבצעים מיוחדים.
מפקד הכוח הוא קצין בדרגת קולונל.
כולל גדוד חיל רגלים בסיוע טנקים, תותחים וכלים נוספים, וטייסת משולבת של מטוסים ומסוקים.
בכל אחד מחמשת הציים של חיל הים האמריקני הוצבו שלוש יחידות משלוח, ויחידה נוספת מוצבת באוקינאווה.
חטיבת משלוח של הנחתים (MEB) - כוח משימה בינוני.
כוח משלוח של הנחתים (MEF) - כוח משימה גדול.
כולל דיוויזיית חיל רגלים, רגימנט תותחנים, חיל הנדסה, מספר גדודי שריון, גדודים נוספים וכנף אווירית.
כוחות סיור נפרשו במלחמת המפרץ בשנת 1991, ובמלחמת עיראק בשנת 2003.
כוח המשלוח הראשון של חיל הנחתים - נותן מענה לפיקוד מרכז של ארצות הברית ולפיקוד האינדו-פסיפי של ארצות הברית.
כולל את הדיוויזיה הראשונה, הכנף השלישית, קבוצת הלוגיסטיקה הראשונה וקבוצת המודיעין הראשונה
כוח המשלוח השני של חיל הנחתים - מתמקד בעיקר במענה לזירה הצפון-אטלנטית, אירופה ואפריקה.
כולל את הדיוויזיה השנייה, הכנף השנייה, קבוצת הלוגיסטיקה השנייה וקבוצת המודיעין שנייה.
כוח המשלוח השלישי של חיל הנחתים - מתמקד בזירה הפסיפית.
כולל את הדיוויזיה השלישית, הכנף הראשונה, קבוצת הלוגיסטיקה השלישית וקבוצת המודיעין השלישית
סיירת חיל הנחתים - פלוגות כוחות מיוחדים סיור וקומנדו, אשר מתפקדות בחיל הנחתים כפלוגת סיור לחדירות עמוקות טווח לעומק מערכי האויב, כמשמר קדמי של דיוויזיות הרגלים של הנחתים וכן ככוח למבצעים מיוחדים.
אנשי הסיירת מתמחים בלוחמה זעירה, צניחה וצניחה חופשית, צלילה, לוחמה בטרור וחבלה.
חיל הנחתים של ארצות הברית מפעיל מגוון אמצעי לחימה בהם נשק קל, כלי רכב ורכב קרבי משוריין, ארטילריה קלה, כלי שיט וכלי טיס.
הנשק האישי של חיילי המרינס הוא רובי סער מדגמי M16A4 (ארוך) ו-M4 קרבין.
אקדח שירות: ברטה M9A1, כאשר לאחרונה חוזר לשירות ה-M45A1, גרסה מודרנית של הקולט M1911.
מקלעים: מאג M240, מקלע M249, מקלעון M27 IAR ומקלע כבד M2 בראונינג.
רובי צלפים: רובה M40 בריחי מדגמי A3 ו-A5, רובי SR-25 Mk 11 ו-M110 SASS חצי-אוטומטיים, רובה בארט M107 נגד חומרים.
טילים נגד טנקים: BGM-71 TOW ו-FGM-148 ג'אוולין.
פגיון ירוק, הוא תרגיל צבאי בן חמישה ימים הנערך מדי שנה במרכז הלחימה הקרקעית של חיל הנחתים.
חיל המשטרה הצבאית (בראשי תיבות: חָמָ"ץ, מקובל גם מ"צ) הוא חַיִל העוסק בפעילות משטרתית (אכיפת החוק והסדר) בצה"ל.
החיל כפוף לאגף כוח האדם של צה"ל.
יחידות החיל פועלות בכל אחד מהפיקודים המרחביים (צפון, מרכז, דרום ופיקוד העורף) ובבסיסי המטה.
תחת המשטרה הצבאית פועלת מצ"ח (משטרה צבאית חוקרת).
היא מפעילה כמה יחידות משנה ופרוסה לכל אורכה של ישראל.
לצד המערך הסדיר, מפעיל החיל מערך של כוחות מילואים.
בראש המשטרה הצבאית עומד קצין חיל המשטרה הצבאית הראשי (הקַמְצָ"ר) בדרגת תת-אלוף.
הקמצ"ר הנוכחי הוא תת-אלוף יובל יאמין.
לצדו פועלת מפקדת החיל (מקמצ"ר) היושבת במחנה גור.
החיל בולט, בין היתר, בשיתוף נשים בכלל התפקידים והיה הראשון ששיתף נשים בפעילות מבצעית.
המשטרה הצבאית אחראית למספר תחומים:
איתור ומעצר עריקים ומשתמטי גיוס.
אכיפת תקנות התעבורה ופקודות הצבא הקשורות לכלי רכב צבאיים.
חקירה וטיפול בעבירות פליליות ותאונות דרכים בעלות זיקה צבאית.
החזקת כלואי צה"ל במשמורת חוקית והפעלת מתקני מעצר לפלסטינים.
בידוק ביטחוני במעברי קו התפר (מאז 2004).
בזמן חירום משתנה תפקיד החיל על מנת לסייע במאמץ המלחמתי בדגש על ריכוז הסד"כ וכליאת שבויים.
כמו כן, כאשר מתרחשת מלחמה בתוך שטחי המדינה, לוקח החיל חלק פעיל בלחימה.
לשם עמידה במשימותיו, מפעיל החיל מערך מודיעין מפותח.
חללי החיל מונצחים באתר הנצחה לחללי המשטרה הצבאית.
החיל הוקם במהלך מלחמת העצמאות.
שורשיו נעוצים במחלקת המשטרה הצבאית בחטיבה היהודית הלוחמת בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
עם הקמת הבריגדה היהודית (חי"ל), שהייתה חטיבה יהודית (בעיקר מקרב אנשי היישוב בא"י), אמור היה קפטן דניאל (דני) מגן (ליפשיץ) לקבל את הפיקוד על מחלקת המ"צ שתפעל בתוך הבריגדה, אך תורכב מחיילים בריטים (למעט מפקדה ומספר נגדים יהודים).
מגן עמד על כך שבחטיבה היהודית תהיה משטרה צבאית יהודית.
הבקשה אושרה ומגן, בליווי שלושה סמלים יהודים, החל לגייס מתנדבים מהבריגדה ליחידת המשטרה הצבאית מס' 9. משנמצאו מועמדים מתאימים, הם נשלחו לבית הספר לשוטרים ליד נאפולי שבאיטליה, לקורס שארך שישה שבועות ובו למדו השוטרים הצבאיים פרקים בתורת החוק הצבאי, דרכי פיקוח על חיילים ורכיבה על אופנוע.
השוטרים הצבאיים בבריגדה היהודית עסקו בסימון דרכים ושדות מוקשים, טיפול בשבויים, פתיחת דרכי אספקה, מאסרים ועוד; כמו כן אסרו וחקרו גרמנים ואיטלקים אנשי גסטפו, ס"ס ומפקדי מחנות עבודה.
ההופעה של השוטרים הצבאיים הותירה רושם עז, במיוחד על שארית הפליטה באירופה: השוטר הצבאי, שסמל מגן דוד ענוד על תג זרועו העביר תחושת ביטחון בשרידי היהודים שחיפשו לעצמם מקלט.
אחד התפקידים החשובים שבו לקחה חלק היחידה הקטנה של המשטרה הצבאית בבריגדה היה סיוע במבצעי "הבריחה", לחילוץ יהודים מאירופה ולהעלאתם לארץ ישראל.
בשלהי 1947 נקרא דני מגן, שעזב את הבריגדה כשנתיים קודם לכן כמפקד מחלקת המ"צ והפך לקצין הקישור מטעם משטרת היישובים העבריים בצפון, למטה ההגנה.
הוא נקרא לבנות את יחידת המ"צ של ההגנה כהכנה להפיכתו לצבא סדיר.
מגן החל לרכז סביבו את צוות ההקמה של החיל.
וכך, לצד הקמת צה"ל, הוקם "שירות המשטרה הצבאית" שהיווה את הבסיס להקמת החיל.
לקראת הכרזת המדינה סיים מחזור ראשון של שוטרים צבאיים את הקורס, שנמשך כחודש ימים.
הקורס נערך בבסיס המשטרה הצבאית הארעי בקריית מאיר (ליד בניין עיריית תל אביב כיום).
הקורס הראשון סבל מהיעדר תכנון ומשאבים.
במהלך מלחמת העצמאות שירות המשטרה הצבאית לקח חלק במבצע יואב, במבצע עובדה ובמבצעים אחרים, אך עיקר פועלה היה בסימון כבישים ועזרה בניוד הכוחות.
מעבר למשימות אלו, השוטרים הצבאיים גם נטלו חלק פעיל בהגנה על ירושלים הנצורה, הובלת שיירת תותחים לכיוון דגניה א' על מנת לעצור את ההתקפה הסורית וסיכול מזימת שוד של כנופיה ערבית ובה כחמישים איש, באזור בית שאן.
ב-1949 קיבלה המשטרה הצבאית את סמלה, שמכיל מגן, המסמל את מגינהם של לוחמי העבר וחמש להבות המייצגות חמישה טהרים:
בעבר, נהגו הלוחמים למשוח את מגניהם בשמן, כדי שחיצי האויב יחליקו על פניהם.
שילוב המגן והלהבות בא לומר כי כל הנוטר את חמשת הטהרים ומגינו משוח בשמן, מובטח לו שיימלא את תפקידו כראוי.
יש האומרים כי המגן בא גם להנציח את שמו של מייסד החיל.
כחמש שנים לאחר הקמת המדינה, הוקמה גם יחידת המשטרה הצבאית החוקרת.
במהלך שנת 1949 הוקמה בצה"ל תחת פיקודה של המשטרה הצבאית מחלקת "נוהגי הכלבים".
בסיסה הראשון הוקם בקריית חיים.
המחלקה מנתה כחמישים חיילים וכמה מאות כלבים, אשר הופעלו בכל החזיתות.
חיילי המחלקה אימנו כלבים למספר תפקידים ובהם: סיור, שמירה, קרב-השתלטות על עמדות מקלעים, איתור פצועים, גילוי מוקשים ועוד.
כחלק מאימון היחידה תרגלו חייליה צניחה עם כלבים.
התשתית לקראת מבצע קדש מנקודת המבט של החיל, הוכנה בסוף 1955, כאשר הוקמה מפקדת המשטרה הצבאית בפיקוד הדרום שהוקם מחדש.
במהלך המלחמה לוחמי המשטרה הצבאית שילטו צמתים מרכזיים ופרשו מחסומים לאורך המרחבים שנכבשו.
פעולות הפיקוח תרמו רבות להשלטת סדר בקרב הכוחות הלוחמים.
השילוט סייע ליחידות הלוחמות ולשיירות האספקה להגיע ליעדן.
מחלקות המ"צ חולקו לצוותים בעלי תפקידים שונים: שילוט דרכים, הכוונת כוחות בדרכים, פינוי שבויים, איסוף חיילים טועים ואבטחת מפקדות.
החיל התפרש במרחביו הגדולים של הנגב.
השילוט בסיני, שהיה בבחינת נעלם עבור חיילי צה"ל, היה בעל חשיבות לא מבוטלת.
לאחר כיבוש רצועת עזה הושלט בה ממשל צבאי והמשטרה הצבאית במקום עסקה בשיטור, אכיפת עוצר, מניעת ביזה ומסעי קניות אסורים של חיילים בחנויות המקומיות ומגע עם תושבי המקום.
בהמשך המלחמה הקים החיל מספר בסיסי משנה בח'אן יונס, בדיר אל-בלח וברפיח.
בהמשך המלחמה הופעל בעיר הכבושה מבצע "מסרק" לטיהור העיר משרידי הצבא המצרי ומפעילי הפדאיון וכן לאיסוף נשק וציוד צבאי מידי תושבי המקום.
מרבית הגברים בעיר מגיל 18 ומעלה רוכזו במתקני מעצר אזוריים, תוך הטלת עוצר וחסימת מבואות העיר.
מבצע זה העלה לראשונה את שאלת הטיפול בשבויי מלחמה.
בצה"ל לא היה אז גוף שהיה ערוך לנושא.
אמנם כבר במלחמת העצמאות היו גופי משטרה צבאית שעסקו בנושא, אך ככלל היה העניין באחריות השלישות.
משהובן שלחיל זה אין יכולת אופרטיבית, הנושא הועבר לחיל שגם בשגרה עסק בכליאה.
מפקדת החיל מיהרה להקים יחידה ארצית לטיפול בשבויים.
המשטרה הצבאית בנתה בחיפזון מתקני כליאה בדרום (ניצנים) ובצפון (מחנה עתלית), כדי להחזיק בכ-5,500 שבויי המלחמה המצריים.
מחנה נוסף הוקם בכלא האזרחי דמון (סמוך לבית אורן) ויועד לבעלי דרגות גבוהות.
החיל למד את תורת הטיפול בשבויים תוך כדי החזקתם.
מספרם הגדול חייב את החיל לקבוע נהלים ברורים, אך עם זאת ניתנה להם אוטונומיה מסוימת.
הגל הראשון שהגיע למכלאות היה מעזה.
נוצרה בעיה לסווג את השבויים, שכן חיילים רבים הסירו את מדיהם והתחזו לאזרחים בתקווה להשתחרר.
הסתבר שחיילים מצריים ששמעו על הקמת המכלאה החלו מתייצבים בה מיוזמתם.
קבוצה זו ואחרים שנלכדו הועברו למכלאה גדולה שהוקמה ליד קיבוץ מגן.
אליהם נוספו גם חיילי חיל הים המצרי שנשבו על סיפון המשחתת אבראהים אל-אוול.
לאחר מספר חודשים בוצעו חילופי שבויים בין ישראל למצרים בתיווך האו"ם ומחנות השבויים פורקו.
עם כוחות היבשה שפרצו בחזיתות השונות של מלחמת ששת הימים, החלו להתקדם אל היעדים שנקבעו בפקודות השונות גם כוחות המ"צ שפעלו בשתי רמות: מחלקות הש"צ ששולבו בחטיבות הלוחמות ויחידות המ"צ שפעלו במשימות פיקודיות ומטכ"ליות כשהן כפופות למפקדות המ"צ הפיקודיות ולמקמצ"ר.
בחזית הדרום פעלו שלוש אוגדות להן לא היה כוח מ"צ אורגני.
עשר מחלקות של ש"צ שולבו בעשר חטיבות צה"ל שלחמו באזור.
אלוף אריאל שרון, מפקד אוגדה 38 שלחמה בציר המרכזי, דרש מכוחות החיל בגזרתו לפקח על משמעת החיילים והופעתם, כולל אנשי המילואים.
הצירים היו משופעים בבורות ענק שנפערו כתוצאה מהפצצות ועל כוחות המ"צ הוטל לסמן את הבורות המסוכנים ולהציג לנהגים דרכים חלופיות.
בכל צומת מרכזי הוקמה נקודת מ"צ.
תחנות משטרה הוקמו בג'בל ליבני, אל עריש, עזה, אבו רודס, קנטרה, שארם א-שייח' ועוד.
תוך עשרה ימים מתום המלחמה, סיימה המ"צ לשלט את מרחבי סיני.
מטה הפיקוד של החיל הוקם במרחב שלמה ובו יחידה שתטפל בשבויים.
הש"צ במקום העניקו לשבויים טיפול ראשוני ומשם הם הועברו למכלאה הפיקודית.
בעזה התעוררה בעיית ביזה חריפה דווקא מצד מקומיים.
בנקים נפרצו, ועם עזיבת אנשי האו"ם נבזזו מחסני החירום שלהם והחיל התקשה לפעול עקב אש הצלפים שהסתתרו בבתים.
שוטרים צבאיים הוצבו בכל צומת מרכזי בישראל וכיוונו את התנועה.
חלק מהשוטרים הוסבו ללוחמים כחלק מיחידות לוחמות.
חלק אחר הוצב ברצועת עזה כדי לשמור על הסדר לאחר כיבושה.
המשטרה הצבאית הייתה אחראית על השבויים המצריים.
חזית המרכז – כבר בפתיחת המלחמה עמלו הש"צ להעביר מהר ככל האפשר כוחות רבים מהשפלה לאזור ירושלים.
עם סיום הלחימה בגזרה הירדנית ועם השלמת כיבוש הגדה המערבית כוחות רבים של החיל נכנסו לאזור במאמץ להשליט במקום ממשל צבאי.
החיל סייע באיתור ובאיסוף שבויים.
נתיב הבריחה המרכזי של הירדנים היה בדרך ירושלים–יריחו-גשר אלנבי.
בנסיגתם הם הותירו שלל רב שנאסף על ידי הש"צ.
הוקמה יחידת ממשל של המ"צ שפעלה תחת פיקוד מושל ירושלים תא"ל שלמה להט וסייעה בהשלטת הסדר גם בתוך העיר העתיקה.
המאחז הראשון של החיל בירושלים המזרחית היה במלון סנט ג'ורג', שם הוקמה תחנת מ"צ.
כוח של ש"צ עסק במניעת ביזה, מעצר אזרחים עוינים ובחסימת הקו הירוק מפני אזרחים סקרנים שעשו דרכם לעבר האתרים ההיסטוריים שנכבשו.
גם בסיס מצ"ח הוקם בעיר העתיקה.
כוחות החיל בצפון עסקו במאמצים להעביר כוחות לוחמים בצירים המעטים מהמרכז ומהדרום צפונה לעבר מורדות רמת הגולן.
הפקקים בצומת גולני ומשם לכיוון צפת וראש פינה חייבו מאמץ שליטה מיוחד.
בסופו של דבר הגיעו הכוחות אל שטחי ההיערכות.
כוחות מ"צ עסקו בשילוט נתיבי העלייה לרמת הגולן ובסימון צירים נקיים ממיקוש.
גם ברמת הגולן סייע החיל באיסוף ובכליאת שבויים.
מאוחר יותר השתלב במאמצים להשליט ממשל צבאי על כפרי הדרוזים שנותרו ברמה.
תחנת מ"צ שנפתחה בגדות סייעה והשתלבה במשימות השונות של השלמת הכיבוש וההתארגנות ברמה.
בשלב ההכנות למלחמה היה ברור כי החיל יעסוק בפינוי שבויים וכליאתם בכל הגזרות.
מכלאת השבויים הגדולה ביותר בדרום הוקמה סמוך לקיבוץ משמר הנגב.
למעלה מ-5,000 שבויים נכלאו במקום בפרקי זמן שונים ומשם הועברו לעתלית, לשם רוכזו רוב השבויים מהגזרות השונות.
במהלך המלחמה נשבו 6,748 שבויים.
הקונספציה של מלחמת יום הכיפורים לא פסחה גם על המשטרה הצבאית, שלא הייתה מוכנה למלחמה, אך עם פרוץ המלחמה נערך החיל במהירות והשתלב במערכה.
בשעות הראשונות הופנה עיקר המאמץ לסיוע בגיוס כוחות המילואים ובהמשך לפיקוח על ההיסעים ועל ליווי השיירות, כל זאת על מנת לאפשר את תנועת הגייסות לעבר החזית.
במהלך הלחימה החיל ביצע גם פעולות למניעת לקיחת שלל וביזה.
בסוף המלחמה החיל עסק בעיקר בטיפול בשבויי האויב, במקביל לפעולות חקירה לאיתור נעדרים.
לפני המלחמה הוחלט בצה"ל על שינוי תפיסה שבא לידי ביטוי, בין היתר, בהקמת אגדי תחזוקה.
כחלק מהמהלך הוחלט שבמקום מחלקת שוטרים צבאיים שהייתה עד אז בכל חטיבה לוחמת, ישולבו פלוגות מ"צ באוגדות.
פלוגות אלו שפעלו במלחמה במסגרת האוגדות הביאו לשינוי תדמית החיל כחיל עורפי מקצועי בלבד.
בצומת טסה, כ־35 ק"מ מתעלת סואץ, שררה אנדרלמוסיה רבתי.
הכוחות שנעו לעבר ציר "עכביש" העמוס והצפוף יצרו פקקי תנועה.
כוחות המ"צ עשו כל שביכולתם בניסיון לשפר את התעבורה על הציר ולכוונה.
עם תחילת תכנון הצליחה והגישור על תעלת סואץ, גבר המאמץ של כוח המ"צ באזור אשר נדרש לפנות את הציר ולאפשר להעביר את הדוברות.
גורל המלחמה היה תלוי במידה רבה במבצע זה.
פינוי הציר התבצע זמן מה לפני שעלו עליו הדוברות.
נהגים שהתבקשו לרדת ממנו לא הבינו את הסיבה להורדתם.
כלי רכב שנתקעו על הכביש נדחפו ממנו על ידי טנק.
הדוברה נגררה על ידי טנק שלפניה נסע רכב מ"צ.
מיד לאחר הקמת הגשרים, קיבלה המשטרה הצבאית את האחריות להכוונת הכוחות.
חלק מתפקידה היה להקטין את צפיפות כוחות צה"ל באזור הצליחה, כדי לצמצם את הנפגעים מהארטילריה הכבדה שהומטרה על ידי האויב על האזור.
במקביל, הוקמה בטסה מכלאת שבויים.
גם לאחר המלחמה עסקו כוחות החיל בהסדרת התנועה והפיקוח עליה בכל הגדה המערבית של התעלה ואף הקים "אכסניה" ל"תועי חזית" ולחיילים שהתקשו לחבור ליחידותיהם.
עם סיום שהיית צה"ל באזור, טיפלו כוחות המ"צ בהסדרת יציאה מסודרת דרך הגשרים של אלפי כלי הרכב שפעלו באזור.
בעוצבת הפלדה בפיקודו של האלוף אברהם אדן לא שולבו בכוחות השריון כוחות חי"ר והש"צ נאלצו למלא תפקיד זה.
הוקם גם בית חולים לשבויים.
הוקמה תחנת מ"צ בשדה התעופה פאיד הוצבו ש"צ לשמירה על הסדר ולחיפוש במטלטלי המבקשים לטוס.
בעיצומן של השיחות על הפסקת האש הפך הש"צ לחלק מהנוף של הק"מ ה-101 (מקהיר).
מכלאת השבויים הפיקודית בחזית הדרום קלטה למעלה מ-8,000 שבויים.
בחזית הצפון עסקו כוחות המשטרה הצבאית בימים הראשונים למלחמה בעיקר בסיוע למאמצי הגיוס ובפתיחה ושליטה על הצירים מעומק השטח אל צירי העלייה לרמת הגולן.
היה צורך להביא את כוחות המילואים במהירות לחזית והמ"צ סייעה בהגעת כוחות התגבור ליעדם במהירות האפשרית.
בהמשך הלחימה דאגו הש"צ להעלאת שיירות אספקה ובמקביל להורדת השבויים הסורים מהחזית לעורף.
ש"צ כיוונו וויסתו את התנועה על גשרי הירדן.
הוקמו חסימות למניעת פגיעה באזרחים ובחיילים.
מחנות שבויים הוקמו בביריה, בכנען ובהמשך גם במחנה יפתח.
מעבר לטיפול המסורתי בשבויים, עזרו כוחות המ"צ גם בחקירתם.
בוצעה שמירה גם על שבויים פצועים בבתי-חולים.
הכוחות עסקו גם במניעת ביזה.
המחנה המרכזי לשבויים משתי החזיתות היה בעתלית.
לראשונה הוכנס לשימוש מחשב שאגר מידע רחב אודות השבויים, מה שהתברר כיעיל במיוחד כשניתנה הוראה להכין את השבויים להחלפה.
למבצע שלום הגליל חמ"ץ נכנס לאחר תקופת הכנות ארוכה.
היקף המשימות שהוטלו על החיל חייב, לצד תגבור היחידה הסדירה של חמ"ץ בפיקוד הצפון, גיוס מילואים רחב ולתקופות ממושכות.
משימות המ"צ בחירום מחייבות גיוס מוקדם ושחרור מאוחר של כוחות המילואים.
המגע עם אוכלוסייה מקומית לא עוינת, ואף משתפת פעולה, הקל על ביצוע משימות שמירת הסדר הציבורי והכוונות התנועה, אך מנגד נוצרה מציאות בה חיילי צה"ל סוחרים עם האוכלוסייה המקומית, מה שחייב נקיטת אמצעים מצד חמ"ץ.
כל אחת מעוצבות צה"ל שהשתתפה במלחמה, כללה יחידת משטרה צבאית.
יחידות אלה היו חלק בלתי נפרד מהעוצבות, לא רק בעת לחימה.
עם תום הלחימה, סיפק החיל שירותי מ"צ בקנה מידה נרחב בשטחים שנכבשו.
במהרה הוקם בכל אתר מרכזי בסיס מ"צ שכלל גם חוליות מצ"ח.
במלחמה זו הפעיל החיל לראשונה פיקוח היסעים תוך שימוש במסוקים ממעל ואופנועים על הקרקע, מה שאפשר גישה מהירה ונוחה לכל הצירים, דיווח מיידי במקרה של בעיות ופתרון בעיות שנתהוו.
הושקע מאמץ בהבטחת הגעת הכוחות לשטחי הכינוס וההיערכות.
בתחום השבויים נפלו בידי צה"ל, בנוסף לשבויים מהצבא הסורי, אלפי מחבלים מארגונים עוינים רבים היריבים זה לזה.
המדינה גם לא רצתה להחזיק בכל המחבלים בתחומי המדינה והחיל נדרש להקים את כלא אנצאר.
האירוע המרכזי ממלחמה זו שנחקק בתולדות החיל הוא אסון צור הראשון, בו איבד החיל 12 מאנשיו.
במהלך מלחמת לבנון השנייה תמך החיל במערך הלוחם, בעיקר במענה שיטורי ליחידות הלוחמות ולמערך הלוגיסטי בפיקוד הצפון.
הפעילות התרכזה בעיקר לאורך הצירים במרחב שבין ציר עכו-צומת עמיעד וצפונה עד הגבול (הקו הכחול).
החיל פעל רבות בשטחי הכינוס וההתארגנות של הכוחות.
פעולות השיטור נועדו לבודד את אזור הלחימה מפני כניסת גורמים בלתי מורשים.
הש"צ ליוו את גורמי התקשורת ובמקרים אחרים מנעו את כניסתם (בהתאם להנחיות).
ש"צ אבטחו נקודות בשטח אליהן הועברו נפגעים מתוך לבנון ומשם פונו לבתי חולים בעורף.
החיל סייע בשליטה על צירי התנועה לטובת הכוחות הלוחמים.
במהלך הלחימה ולאחריה עסק החיל גם בליווי לוויות של חללים.
כוחות המ"צ פעלו גם בקרבת מרכזי הציוד והתחמושת וויסתו את התנועה מהם ואליהם.
מכאן ליוו הש"צ את השדרות על מטעניהם החורגים.
ש"צ סייעו גם בקרבת מחסני החירום ומרכזי הגיוס בצפון, פטרלו בקרבת שטחי האימונים של הכוחות לקראת הכניסה ללבנון ופעלו בקרבת שטחי ההעמסה של כוחות על מסוקים, לקראת כניסה ללבנון.
חוקרי מצ"ח מנעו ביזת שלל וגנבת ציוד צבאי (בעיקר בשלב פיזור הכוחות).
תוך כדי הלחימה עסקו הש"צ גם בקליטת עצורים מקרב כוחות האויב, בהסעתם למכלאות תוך שמירה עליהם, בהחזקתם ולבסוף גם בשחרורם ובהחזרתם ללבנון.
כוחות המ"צ גם ליוו חבלנים של משטרת ישראל ושל חיל ההנדסה הקרבית כשטיפלו בנפלי רקטות בתוך שטח ישראל.
ב-12 ביולי 2006, תקפו פעילי ארגון הטרור חזבאללה שני כלי רכב צבאיים שסיירו על קו הגבול בין ישראל ללבנון באזור זרעית.
שלושה חיילי צה"ל נהרגו בהתקפה, שלושה נפצעו קשה ושניים, רס"ל אודי גולדווסר וסמ"ר אלדד רגב, נחטפו.
בעקבות האירוע יצאה מדינת ישראל למלחמת לבנון השנייה.
כעבור כשנתיים, לאחר משא ומתן, סוכמה עסקה להחזרת החטופים בתמורה לחמישה אסירים לבנוניים (ובהם סמיר קונטאר) ו-199 גופות של מחבלים.
ב-16 ביולי 2008 בוצעה עסקת החילופים בין צה"ל וחזבאללה.
חמ"ץ קיבל את האחריות הכוללת לאבטחת המבצע.
החיל היה אחראי על תיאום המבצע מול משטרת ישראל.
בשלב ההיערכות למבצע לא היה בידי צה"ל מידע ודאי לגבי מצב החטופים.
למרות ההערכה, שלפיה השניים נהרגו כבר ביום החטיפה, הנחת העבודה הייתה שהחטופים בחיים.
בשל חוסר הוודאות, נערכו לכל אפשרות ולכל תרחיש.
האזור ממחנה "לימן" (שם הוחזקו האסירים הלבנוניים לקראת ההחלפה) ועד מעבר הגבול בראש הנקרה הוכרז כשטח צבאי סגור.
בשעות הבוקר הגיע למעבר הגבול בא-נאקורה רכב חזבאללה וממנו הורדו שני ארונות קבורה שחורים.
באותו רגע נודע גורלם של השניים באופן ודאי.
הגופות הועברו לראש הנקרה, שם הן זוהו והוכנו לקבורה.
בשלב זה לא הותר סיקור תקשורתי של האירוע מכל סוג שהוא ועל כן היה צורך בווידוא סטריליות של האזור.
החיל הקצה כוחות לסגירת מעבר ראש הנקרה ומחנה שרגא, שגם הוא הוגדר כשטח צבאי סגור.
במחנה זה הוקמו נקודות למפגש ולהתייחדות של המשפחות עם גופות יקיריהם.
יום לאחר ביצוע העסקה הובאו החטופים לקבורה ורבבות אנשים לקחו חלק בלוויות.
ניידות מ"צ ליוו מלפנים ומאחור את כלי הרכב שבהם ארונות הקבורה בנסיעה מראש הנקרה למחנה שרגא.
בהמשך ליוו הניידות את מסעות הלוויה ממחנה שרגא לבתי העלמין.
במהלך מלחמת חרבות ברזל חיילי המשטרה הצבאית עסקו בהכוונת הכוחות עם תחילת הלחימה ותחילת גיוס המילואים ושינוע הכוחות לעבר גבולות ישראל.
עם התפרסות עיקר הכוחות הצבאיים בגבולות המדינה עברו לביצוע משימות של בידוד מרחבי לחימה וצירים חשופים בגבול הצפון ובעוטף עזה, גדל הנטל לטיפול ביו"ש ליחידות לוחמות משניות ובפרט המשטרה הצבאית.
מערך המשטרה הצבאית היה אחראי גם בטיפול במחבלי חמאס ונוחב'ה שנלכדו, הפעיל בין היתר את מחנה המעצר בשדה תימן ולקח חלק בהחלפת השבויים במהלך עסקת השבויים, ליווי החטופים חזרה לישראל וליווי המשפחות למפגש עם קרוביהם.
ההכשרה בחיל מתבצעת בבית-הספר למשטרה צבאית (בה"ד 13).
בתחילה שכן הבה"ד בשייח' מוניס, בהמשך הוא עבר לצריפין והיה חלק מבה"ד 11 של אגף כוח האדם.
ב-1969 עבר בה"ד 13 למחנה קדום שבשומרון ליד קדומים.
בשנת 1995 עבר למחנה בית ליד שליד צומת השרון, ובמאי 2015 עבר למיקומו הנוכחי בקריית ההדרכה על שם האלוף אריאל שרון בדרום, והוא הבה"ד הראשון שהחל לפעול שם.
הבה"ד מרכז תחתיו את ההכשרה הבסיסית (טירונות, קורסים בסיסיים), את ההכשרות המתקדמות בחיל ואת הכשרות המפקדים (קורס מ"כים, קורס סמלים, השלמה חילית לקצונה, קורס מ"פים וקורס קמ"ץ בכיר).
רוב חיילי המשטרה הצבאית עוברים טירונות ברמת רובאי 02 (שאורכה שישה שבועות) ובעלי פרופיל רפואי 64 ומעלה, אך המיועדים לתפקיד לוחמי המעברים עוברים טירונות ברמת רובאי 03 ובעלי פרופיל רפואי 72 ומעלה.
בסוף הטירונות החיילים נשבעים אמונים לצה"ל ברחבת הטקסים בעיר הבה"דים (בעבר היה נהוג בכותל המערבי) ולאחר מכן ממשיכים לאימון מתקדם.
מיד לאחר הטירונות ממוינים החיילים לקורסים שונים שנערכים גם הם בבה"ד.
מערך השיטור כולל את היחידות בפיקודים המרחביים, את היחידה המרכזית לפיקוח תעבורה (הימל"ת) ואת יחידת מ"צ מטכ"ל.
המערך עוסק באכיפת החוק והסדר בצבא בתחומי: משמעת, תעבורה, עריקים ומשתמטים.
במ"צ מטכ"ל עוסקים בעיקר בבידוק כלי-הרכב המבקשים להיכנס למחנה רבין (מחנה הקריה).
בתחום לכידת העריקים מופעלים בלשים ומש"קי הערכה שתפקידם להביא לאיתורם ולמעצרם של העריקים והמשתמטים.
הבלשים נעים בלבוש אזרחי ולעיתים הם אף עוטים "תחפושות" שונות.
ביום ממוצע ניתנים 34 דו"חות משמעת ובחודש ממוצע מתמודדים עם 68 תאונות דרכים של כלי רכב צבאיים.
נוכח כוונת ארגוני הטרור לחטוף חיילים, מבצעת המשטרה הצבאית מבצעי "חטיפות דמה" - סיור במכוניות אזרחיות ובלבוש אזרחי והצעת טרמפים לחיילים.
חיילים שנענים להצעה ועולים לרכב, מקבלים דו"ח, ונשפטים בדין משמעתי.
מצ"ח אמונה על חקירת חיילים החשודים בביצוע עבירה.
היחידה מטפלת במגוון רחב של אירועים המעלים חשד לפלילים, כגון: עבירות סמים, עבירות רכוש, מרמה וזיוף, עבירות גוף (אלימות וכדומה), מוות שאינו בפעילות מבצעית, תאונות דרכים, תאונות אימונים, עבירות מחשב ועוד.
היחידה מחולקת ליחידות משנה במקביל לשלושת הפיקודים המרחביים.
בכל פיקוד פועלים מספר בסיסים: חקירות פליליות, בסיס המתמחה בחקירת תאונות דרכים ויחידה מרכזית (ימ"ר) האמונה על התיקים הפליליים המורכבים יותר.
במקרים הפליליים הרגישים והחמורים ביותר (סחר בסמים, הברחות סמים מגבולות המדינה, סחר באמצעי לחימה וכדומה) מטפלת היחידה המרכזית לחקירות מיוחדות (הימל"ם).
היחידה הארצית לחקירות הונאה (יאח"ה) מטפלת בפרשיות כגון: גנבת דלק, קבלת שוחד, הטיית מכרזים וכולי.
במצ"ח משרתים חוקרים, רכזי מודיעין, בלשים ומש"קי הערכה.
ביחידה נעשה שימוש באמצעים טכנולוגיים מתקדמים.
ביום ממוצע נפתחים 12 תיקים פליליים.
במערך הכליאה משרתים שוטרים צבאיים בתפקיד מפקד כלואים.
המערך כולל את נווה צדק (כלא עשר), תאי מעצר יחידתיים ומתקני השהיה לעצירים ביטחוניים באיו"ש.
עד שנת 2021 כלל המערך גם את בסיס הכליאה (בס"כ) 394 (כלא ארבע - צריפין), בסיס הכליאה 396 (כלא שש - עתלית) שנסגרו עם פתיחת נווה צדק (כלא עשר).
בבסיסי הכליאה מוחזקים במשמורת חוקית אסירים שנשפטו בבתי הדין הצבאיים, חבושים שנשפטו בדין משמעתי ועצורים הממתינים למשפטם.
מדריכי הכלואים עוסקים בפיקוד על חיילים אלו במטרה להחזירם לשירות תקין בצה"ל.
בבס"כים פועלים גם גורמי חזרה לשירות תקין (גחל"ת), אשר כולל מש"קיות ת"ש, הוראה, חינוך ובעיקר מאבחנות שנפגשות עם כלואים מסוימים העונים לקריטריונים במטרה לאתר את הגורמים שהובילו אותם לביצוע העבירות ולהמליץ בנוגע להמשך שירותו של החייל בצבא.
עד 2006 היה החיל אחראי גם להחזקתם של אלפי עצורים ביטחוניים.
במערך המעברים משרתים שוטרים צבאיים בתפקיד לוחמי מעברים (לו"ם) (מאבחנים ביטחוניים (מא"ב) בעבר).
בשנת 2004 הוחלט בצה"ל להטיל על המשטרה הצבאית את האחריות על הבידוק במעברי קו התפר.
לשם כך הוקמו שני גדודים - גדוד ארז וגדוד תעוז, שמטרתם היא למנוע כניסת פעילות חבלנית עוינת, הברחת אמצעי לחימה, סיכול פיגועים, מניעת הסתננות ומניעת סיוע לארגוני טרור המנסים להפר את מרקם החיים התקין בשטחי ישראל.
לגדודי המעברים הישגים מבצעיים רבים.
כך למשל, בשנת 2013 פעילות גדודי המעברים בגדה כללה 14,911 פעולות לתפיסת מחבלים, אמל"ח, שב"חים, דרושי חקירת שב"כ ומבוקשים.
החל משנת 2012, שוטר צבאי המשרת בתפקיד הלו"ם מקבל תעודת לוחם לאחר 20 חודשי שירות.
החל משנת 2017, עם כניסתה לתוקף של הרפורמה בסטטוס הלוחם של הרמטכ"ל איזנקוט, נחשבים הלו"מים ללוחמים לכל דבר.
ב-29 באוקטובר 2019 עלתה לשידור בערוץ כאן 11 "מעברים", סדרת דוקו-ריאליטי העוקבת אחר השירות ומתמקדת אחר החיילים בכל השלבים עד המעבר לגדודים.
גדוד תעוז היה אחראי על הבידוק במעברים רבים באזור יהודה ושומרון, בהם מעברים בעבר כגון גלבוע, שער אפרים, ריחן, אייל, אליהו, חוצה שומרון, תרקומיא, מיתר ועוד.
מעברים בשליטת צה"ל בהם: רנתיס, נעלין, מכבים, בקעות ועוד.
ומעברים שפורקו כגון חווארה, צומת תפוח, בית איבא, בית פוריכ ועוד.
הגדוד חולק ל-4 פלוגות: איתן, סחלב-חליף, הכתר ולהב אשר היו כפופות לחטיבות המרחביות.
פלוגות עבר שפורקו: ג'למה, סייפן-חליף, אייל ומכבים.
הגדוד נסגר ביולי 2023 ומוזג לתוך גדוד פנתר של חיל הגנת הגבולות.
גדוד ארז היה אחראי בעיקר על מעבר ארז שבצפון רצועת עזה.
הגדוד הוקם בשנת 1995 כחלק ממימוש הסכמי אוסלו.
הגדוד השתייך לאוגדת עזה בפיקוד הדרום ופעל בשיתוף פעולה עם חיל המשטרה הצבאית.
בשנת 2006 לאחר תוכנית ההתנתקות, הגדוד עבר למשטרה הצבאית ואחראי על המעברים המרכזיים בעוטף ירושלים ובהם קלנדיה, ביתוניא, א־ג'יב, עופר, רחל (מעבר 300), חיזמא, הזיתים, א-זעיים, סוואחרה, שייח' סעד, מזמוריה, מנהרות (דרכי האבות) וביתר.
הוא מחולק לארבע פלוגות: א', ב', ג' ופלוגת המפקדה.
בעקבות מסקנות ועדה מטכ"לית שמינה הרמטכ"ל, הוחלט ב־2021 על הקמת מערך הגנת המחנות, שיפעל תחת המשטרה הצבאית.
המערך אחראי על נושא הגנת המחנות והאמל"ח הצבאיים.
בשנת 2025, לאחר שהתרחשו ביולי 2024 אירועי פריצת אזרחים למחנה שדה תימן ולנווה צדק, הוחלט על הקמת יחידה לאבטחת בסיסים, הן מפני איומים פנימיים או חיצוניים של גורמים פליליים והן במקרים של ניסיונות פריצה ומחאה של גורמים אזרחיים.
יחידת מגן שוטר מוגדרת ככוח התערבות, השוטרים הצבאיים מוכשרים לרובאי 03 והם יוקפצו לבסיסים במידת הצורך.
יחידות המשטרה הצבאית מחולקות בהתאם לפיקודים המרחביים: צפון, מרכז ודרום.
בכל פיקוד קיימת י"פ חמ"ץ (יחידה פיקודית חיל המשטרה הצבאית) ובסיסי משטרה צבאית ומצ"ח.
בסיסי השיטור כפופים מקצועית למפקדת קצין המשטרה הצבאית הראשי (מקמצ"ר במחנה גור) ופיקודית לאלוף הפיקוד הרלוונטי.
בסיסי מצ"ח כפופים ישירות למקמצ"ר הן מקצועית והן פיקודית.
יחידה פיקודית משטרה צבאית פקע"ר 539 עתידה לשבת במחנה רחבעם (מפקדת פיקוד העורף) שברמלה וכרגע נמצאת במחנה דורי.
בסיס השיטור דן (מחנה דורי)
יחידה פיקודית משטרה צבאית צפון 390 (מחנה פצ"ן שבצפת)
בסיס שיטור רמת הגולן והעמקים (מחנה פילון)
בסיס שיטור ג'למה (מחנה ג'למה)
יחידה פיקודית משטרה צבאית מרכז 391 (מחנה ענתות)
בסיס שיטור ירושלים (מחנה ענתות)
בסיס שיטור יואב (שכן בעבר במחנה בר-לב וכיום שוכן במחנה עמנואל– ג'וליס)
מתקן מעצר לעצורים ביטחוניים עציון (חטמ"ר עציון)
מתקן מעצר לעצורים ביטחוניים שומרון (חטמ"ר שומרון)
כמו כן, י"פ חמ"צ 391 אחראית על פלוגת הליווים במג"ב (למתקני ההשהייה).
יחידה פיקודית משטרה צבאית דרום 392 (שדה תימן)
בסיס שיטור האשל (שדה תימן)
בסיס שיטור נגב (עיר הבה"דים)
בסיס שיטור אילת והערבה (מחנה מכלול יותם)
יחידות אלה כפופות ישירות מקצועית ופיקודית למפקדת קצין המשטרה הצבאית הראשי:
בה"ד 13 (קריית ההדרכה על שם האלוף אריאל שרון)
נווה צדק (כלא 10, מחנה גור)
בסיס שיטור מטכ"ל (מחנה רבין)
ימל"ת (היחידה מרכזית לפיקוח תעבורה) (מחנה גור) –
גדוד ארז (מחנה ענתות – פלס"ם (פלוגת סיוע מנהלתית) ופלוגות א' ו-ב', הר גילה – פלוגה ג')
מפל"ג 88 (מפלג החדשנות) – היחידה הטכנולוגית של חיל המשטרה הצבאית.
היחידה הוקמה בשנת 2020 כחלק מתר"ש תנופה ועוסקת במגוון תחומי עיסוק של בניין והפעלת הכוח במשטרה הצבאית.
ליחידה הישגים ייחודיים בתחום פיתוח מערכות שליטה ובקרה, ניהול ידע ותובנות מתקדמות.
היחידה כוללת שישה מדורי משנה - בהם: ניו-מדיה ותקשורת, מערכות מידע, סייבר וטרנספורמציה דיגיטלית, אתגר ופיתוח הדרכה, מחקר, חדשנות והאצת תהליכים.
מפקד המפלג כפוף לקצין המשטרה הצבאית הראשי (מחנה דורי - תל השומר).
בסיס שיטור השרון (מחנה גור) - נסגר בדצמבר 2019 לטובת הקמת יחידת הבילוש הארצית (שמאז נסגרה אף היא).
פלוגת הבילוש הארצית (מחנה גור) שנפתחה במקום בסיס השיטור השרון ונסגרה בשנת 2022
בסיס השיטור באר שבע (מחנה נתן) ובסיס השיטור אורים (מחנה אורים) - נסגרו במהלך שנת 2018 ושולבו לתוך בסיס שיטור האשל.
גדוד תעוז (מחנה גור - פלוגת המפקדה) - נסגר ביולי 2023 ושולב לתוך גדוד פנתר של חיל הגנת הגבולות.
כוח 100 - יחידת ההתערבות המיוחדת של המשטרה הצבאית, נסגרה ב-2006, עת עברה האחריות משטרה צבאית לשב"ס.