tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם נמצאים בעיקר באזורים הממוזגים, או באזורים הרריים באזורים הטרופיים והסובטרופיים.
הקרניתיים הם בעיקר עצים ושיחים, שעשויים להיות נשירים או ירוקי עד, אם כי כמה מינים, דוגמת הם עשבים רב-שנתיים.
העלים פשוטים נגדיים או מסורגים.
חלק מהמינים בסוג Alangium הם צמחים מטפסים.
הפרחים של משפחת הקרניתיים קטנים יחסית והם נוצרים בתפרחת או בתפרחת דמוית פרח (pseudanthia) קיצונית ומסועפת שלעיתים עטופה בעלי חפה ראוותניים.
המינים של הסדרה קורנאים משתנים מאוד במבנה הפרח שלהם: עם זאת, לרוב הפרחים קטנים, עם ארבעה עד חמישה עלי גביע מוקטנים בגודלם יוצרים צינור המתמזג עם השחלה.
דיסק המייצר צוף נמצא לעיתים קרובות בחלק העליון של השחלה.
השחלה תחתית בעלת 1–4 מגורות.
באופן כללי, לפרחים יש ארבעה עד חמישה עלי כותרת שאינם מתמזגים, אך הם יכולים גם להיעדר לחלוטין.
משפחת הקרניתיים הוגדרה לראשונה בשנת 1825 על ידי , אבל הסיסטמטיקה של הקרניתיים הייתה שנויה מאוד במחלוקת, וסוגים רבים נוספו לה והוסרו ממנה עם הזמן.
משום כך יש מקורות המונים במשפחה 12 סוגים (חוקר אחד כינה את זה "פח אשפה".) פילוגנטיקה מולקולרית הבהירה את הקשר של כמה סוגים קשורים, ולפחות תשעה סוגים שנכללו בעבר במשפחת הקרניתיים בוטלו לחלוטין מהסדרה קורנאים, אבל ההיקף של הקרניתיים עדיין לא ברור.
APG II מגדיר בדרך כלל את הקרניתיים ככוללים את הסוגים ו, כמו גם חמישה סוגים המופרדים כעת למשפחה .
עם זאת, רבים מהסוגים הללו מתפצלים לפעמים למשפחות משלהם (למשל ), והשימוש נותר לא עקבי.
– 21 עד 27 המינים נפוצים מאפריקה הטרופית, ברחבי אסיה, ועד לאיים של דרום-מערב האוקיינוס השקט.
(Cornus) – 46 עד 60 המינים מופצים באזורים הממוזגים של אירואסיה עד הודו-סין, באוגנדה עד דרום אפריקה הטרופית ובאמריקה הצפונית עד בוליביה.
החשיבות הכלכלית של משפחת הקרניתיים מתייחסת בעיקר לשימוש שלהם כעצי נוי: מגדלים צמחי קרנית בגלל המראה האטרקטיבי של הפרחים והפירות ובגלל עלוות הסתיו הצבעונית.
הם מתרבים בקלות על ידי ייחורים.
כמה מיני עץ משמשים גם לייצור רהיטים.
את הקרנית הנאכלת (Cornus mas) ניתן למצוא במקומות רבים באירופה וגם בישראל ביערות ובשיחים, זהו צמח פופולרי בעל עלים סגלגלים מבריקים ותפרחות צהובות, המשמש בין השאר לגדר חיה.
פירותיו האדומים מוארכים בגודל 15–18 מילימטרים והם אכילים, ובצרפת הם משמשים להכנת משקה אלכוהולי, Vin de cornouille.
(Cornus sanguinea) – העלווה שלה הופכת לאדום בסתיו - יוצרת פירות שחורים, המופצים על ידי ציפורים; היא גדלה כסבך ביערות דלילים.
שמן המתקבל מהפרי משמש בצרפת להכנת סבון.
המאובן העתיק ביותר שיכול להיות קשור לקרניתיים הוא Hironoia fusiformis, טקסון נכחד שנאסף ממשקעי חבורת פוטאבה (Futaba Group) בקמיטיקה ביפן.
של פירות המאובן קיימות גם בקרניתיים.
גיל המשקעים הוא מ התחתון ועד התחתון (כ-88 למ"ש).
אף על פי שהפסיפס של התכונות ב-Hironoia מונע הקצאה לסוג קיים, הרכב הפרי הסיבי במקום תאי אבן מציב אותו בתוך המשפחות Nyssaceae-Mastixiaceae.
קרניתיים אפשריים נוספים ממשקעי קרטיקון כוללים גלעינים הדומים לקרנית ממכלול המזופוסילים מגיל הסנטון-קמפן של אוסן (Åsen) בנורווגיה.
במשקעים מעט צעירים יותר של הקרטיקון העליון (מאסטריכט) תוארו מגרמניה ארבעה סוגים של פירות מאובנים ממשפחת Mastixiaceae (Beckettia, Eomastixia, Mastixicarpum ו-Mastixiopsis).
קרנית נאכלת (שם מדעי: Cornus mas) היא מין צמח ממשפחת קרניתיים, הנפוץ באירופה, במערב אסיה, מדינות הבלקן והמזרח התיכון.
הקרנית הנאכלת נחשבת לעץ נשיר קטן או שיח גדול, מגיעה לגובה של כחמישה עד עשרה מטרים, העלים שלה בצורת אליפסה ופירותיה אכילים וטעמם חמצמץ.
פריחת הקרנית הנאכלת מתרחשת בתקופת האביב, פרחיה קטנים וצהובים וצומחים בדרך כלל לפני העלים.
מלבד שמו המדעי, הקרנית הנאכלת מוכרת גם בשמות נוספים כגון: דודבן קורנל (Cornelian cherry) וקורנל אירופאי (European cornel)
פירות הקרנית הנאכלת הם פירות יער קטנים, באורך של כ-1.5-2 ס"מ.
הם מבשילים בסוף הקיץ ובתחילת הסתיו וצבעים משתנה מאדום בוהק עד כמעט שחור.
הפירות הם חמצמצים בטרם ההבשלה המלאה, אך הופכים למתוקים יותר עם ההבשלה.
הפירות נאכלים בצורה טרייה או מוחמצת אך משמשים גם להכנת ריבה, ליקר ולפתן.
במדינות הבלקן, טורקיה ואזורים נוספים באירופה, הקרנית משמשת במגוון רחב של מתכונים מסורתיים:
רומניה ומולדובה - הפירות משמשים להכנת ליקר מסורתי בשם וישינאטה (Vișinată).
בולגריה - הפירות משמשים להכנת לפתן קורנאטה (cornată).
ארמניה - הפירות משמשים להכנת וודקה.
אזרבייג'ן - הפרי מכונה תאנה (Thana) ונצרך בצורה מוחמצת וכתוספת לאורז.
במדינות שונות באסיה, נחשב הפרי לבעל סגולות רפואיות שונות.
הקרנית הנאכלת היא צמח עמיד יחסית המסוגל לגדול בסוגים שונים של אדמה ותנאי מזג האוויר, הקרנית נפוצה בגינות נוי ובחלקות חקלאיות כאחד.
קרניקס הוא כלי נשיפה שהיה נפוץ בתרבויות הקלטיות בתקופת הברזל, בין שנת 200 לפנה"ס ל-200 לספירה לערך.
זהו סוג של חצוצרה בצורת S מוארכת, העשויה מארד ומוחזקת כך שהחלק המרכזי, הארוך והישר אנכי וקצה הפיה הקצר והפעמון הרחב בהרבה היו אופקיים בכיוונים מנוגדים.
הפעמון עוצב בצורת ראש של חזיר בר פעור פה או חיה אחרת.
הקלטים השתמשו בקרניקס במלחמה, כנראה כדי להסית חיילים לקרב ולהפחיד יריבים, כפי שמספר פוליביוס.
גובהו המשמעותי של הכלי אפשר לשמוע אותו מעל ראשי המשתתפים בקרבות או טקסים.
מקור המילה קרניקס (carnyx) בשורש ה carn- או cern-, שמשמעותו "קרן", ומאותו שורש של שם האל קרנונוס (Cernunnos).
בבריטניה של תקופת הברזל , סמליות בעלי חיים שידרה תוקפנות ואכזריות במכוון, עם דוגמאות הכוללות חזיר בר על מגן ויטהאם , הקרניקס של דסקפורד בעל החוטם בסקוטלנד ונדן חרבות עם זוג דרקונים מנהר התמזה.
ישנן ראיות המצביעות על כך שהקרניקס היה מוחזק על ידי מנהיג, כפי שמוצג על ידי דמות פוטנציאלית של המלך הגאלי ביטואיטוס .
בשנת 2004 גילו ארכאולוגים בור גאלי מהמאה הראשונה לפני הספירה בטינטיניאק שבקורז , צרפת.
המרבץ הכיל יותר מ-500 שברי חפצי מתכת, כולל שבעה קרניקסים, שאחד מהם כמעט שלם.
לפני גילוי זה, נמצאו רק שברים של חמישה קרניקסים בסקוטלנד, צרפת, גרמניה, רומניה ושווייץ של ימינו.
לארבעה מהקרניקסים היו ראשי חזיר בר, החמישי נראה כמפלצת דמוית נחש; נראה שהם מייצגים מרבץ פולחני המתוארך זמן קצר לאחר הכיבוש הרומי של גאליה.
בשנת 2012 איפשרו הממצאים בטינטיניאק לזהות מספר שברים שנמצאו בצפון איטליה עשרות שנים קודם לכן כמקורם של קרניקס.
בשנת 1768 נמצאה הדוגמה הראשונה של קרניקס בבריטניה, שנחפרה בנהר וית'אם בכפר טאטרשל (53.08981°N 0.21462°W), לינקולנשייר.
היא מתפרשת כמנחת נדר שהושלכה לנהר בתקופת הברזל.
היא עשויה מיריעות ארד מרוסקות שחוברו יחד בעזרת בדיל ונהרסה במהלך ניסיון לנתח את הרכב המתכת ששימשה לייצורה.
בשנת 1816 נמצאה הדוגמה הבאה בבריטניה, קרניקס דסקפורד, שהתגלה בחוות לייטסטאון (57.6585°N 2.8041°W), דסקפורד , בנפשייר , סקוטלנד.
רק פעמון ראשו של חזיר הבר שרד, שגם הוא כנראה הונח כמקום מנחה פולחנית.
הוא נתרם למוזיאון בנפ, וכעת מושאל משירות המוזיאונים של אברדנשייר ל .
מיקומו וגילו של קרניקס דסקפורד בלב הפיקטים מרמזים שייתכן שהכלי שימש גם לטקסים ולא רק במלחמה.
לפני 2004 הייתה זו הדוגמה הטובה ביותר ששרדה, ובדרך כלל הועתקה בשחזורים.[12]
התגלית של דסקפורד עשויה כמעט כולה מפליז, מתכת ששימשה כמעט אך ורק את הרומאים לאחר כיבוש דרום בריטניה ונשלטה על ידם בקפדנות, כך שכמו ברוב המכריע של פליז קלטית מתקופת הברזל והרומית שנמצאה בבריטניה, ייתכן שהקרניקס נוצר "במידה מסוימת" ממתכת ממוחזרת.
בהתבסס בחלקו על המטלורגיה נותן מוזיאון סקוטלנד תיארוך של 80-250 לספירה לבנייתו, וציין כי מדובר היה ביצירה שיוצרה באופן מקומי, "גרסה סקוטית ספציפית" שונה בעיצובה מפריטי קרניקס יבשתיים ידועים וכי "העיטורים שלו טיפוסיים לעבודות מתכת בצפון-מזרח סקוטלנד באותה תקופה, שם הייתה מסורת משגשגת של עיבוד ארד עדין".
בשנת 2025 נחשף אוסף של חומר צבאי מתקופת הברזל במערב נורפוק, בשטח לשעבר של שבט האיקני.
הפריטים נקברו ככל הנראה במאה הראשונה לספירה.
הממצאים כללו קרניקס מארד, דגל מלחמה מארד בצורת ראש חזיר בר, וחמישה מגנים בעלי בליטת מגן.
הקרניקס שלם בצורה יוצאת דופן אך נדרש בהליך שימור עמוק: אחד המשמרים תיאר אותו כ"הקרניקס השלם ביותר שנמצא אי פעם".
הוא יוצא דופן וייחודי בכך שאוזני ראש החיה נותרו שלמות.
מטבעות שהוטבעו ברומא מרמזים על כך שהקלטים השתמשו בחצוצרת מלחמה, אותה כינו קרניקס.
חצוצרות קלטיות אלו שונות מחצוצרות רומיות שאינן מתוארות כבעלות "קצה ראש מפלצת".
הקרניקס הקלטי או הגאלי שימש את הקלטים באופן דומה לאופן שבו פעלו דגלים עבור הרומאים, ויש דוגמה לקרניקס בעל ראש דרקון בבסיס עמוד טראיאנוס.
הקרניקס תואר כזהה לחצוצרה דאקית .
יש דמיון ברור בין הקרניקס הקלטי לבין דגלי הדרקון הדאקי לה טן ותכשיטים עם דרקונים ונחשים.
נראה כי קרניקס בעל ראש דרקון מוחזק גם על ידי אישה גאלית על שריון החזה של אוגוסטוס.
הקרניקס מופיע גם בצד קלחת גונדסטרופ .
בשנת 2021 נמצא קרניקס חזיר בר קטן מארד מתקופת הברזל בסאפוק, אנגליה.
השם ידוע ממקורות טקסטואליים, קרניסים מדווחים מההתקפה הקלטית על דלפי בשנת 279 לפנה"ס, כמו גם ממסעו של יוליוס קיסר בגאליה ומפלישת קלאודיוס לבריטניה בשנת 43 לספירה על ידי אולוס פלאוטיוס .
בסביבות השנים 60-30 לפנה"ס, כתב דיודורוס סיקולוס:
בשנת 1991 החלה היוזמה לשחזור כלי הנגינה קרניקס החלה על ידי ד"ר ג'ון פורסר ובמימון משותף של פרס Glenfiddich Living Scotland והמוזיאונים הלאומיים של סקוטלנד.
בנוסף לג'ון פורסר כמוזיקולוג כלל הצוות את הארכאולוג פרייזר האנטר, הצורף ג'ון קריד והטרומבוניסט ג'ון קני.
באפריל 1993, לאחר 2,000 שנות דממה, נחשף כלי הנגינה המשוחזר במוזיאון הלאומי של סקוטלנד.
בשנת 1993 היה קני לאדם הראשון שניגן על הקרניקס מזה 2,000 שנה.
מאז הרצה והופיע על הכלי ברחבי העולם, באולם קונצרטים, ברדיו, בטלוויזיה ובקולנוע.
ישנן יצירות רבות לקרניקס והוא מופיע בשבעה תקליטורים.
ב-15 במרץ 2003 הוא הופיע במופע סולו בפני קהל של 65,000 איש בסטאד דה פראנס בפריז.
ב-15 ביוני 2017 קיבלה היצירה, "מוזיקת היער", שהוזמנה במיוחד על ידי המלחין של לייקלנד, כריסטופר גיבס וכוללת קרניקס משוחזר, את הבכורה העולמית שלה באולם הכפר סליידבורן .
מחזור השירים בן ארבעת החלקים הזכיר את הנוף וההיסטוריה של יער בולנד ובוצע על ידי זמרי הרנסאנס של קתדרלת בלקבורן בניצוחו של סמואל הדסון.
על הקרניקס ניגן ג'ון קני.
בשנת 2024 הזמינה התאחדות הכדורגל של ויילס קרניקס משוחזר מנפח מתכת בלגי כדי לשלב אותו בהופעות שלפני המשחקים כ"דרך נוספת לבטא את זהותנו [הוולשית] לעולם".
ב-19 בנובמבר 2024 ניגנו בו לראשונה לפני משחק ליגת האומות של אופ"א, נגד איסלנד, על ידי חצוצרן מתזמורת כלי הנשיפה של אוהדי בארי הורנס.
הקרניקס מופיע בסצנת הקרב הפותחת של הסרט גלדיאטור משנת 2000, ומשמש ככלי נגינה בפסקול סרט ההמשך משנת 2024 גלדיאטור 2. הוא מופיע במספר סצנות קרב בסרט הצרפתי דרואידים (2001).
קרניקס מופיע בתחילת סרט האנימציה הממוחשבת "אמיצה" של פיקסאר משנת 2012. הקרניקס משמש בפסקול הגאלי במשחק האסטרטגיה "Civilization VI" של סיד מאייר.
הפייטן קקופוניקס מסדרת אסטריקס מתואר לעיתים קרובות כשהוא נושא או נושף בקרניקס.
קַרְנַפִּיים (שם מדעי: Rhinocerotidae; "קרנף" ברבים: קַרְנַפִּים) היא משפחה בסדרת מפריטי פרסה ומקבוצת הקרנפים.
המשפחה כללה בעבר מינים רבים, אולם כיום נותרו חמישה מינים בלבד.
תחום תפוצתם של חמישה מינים אלו כולל את אפריקה ודרום-מזרח אסיה.
משפחת הקרנפיים מתאפיינת בגודלם העצום של כל המינים, אשר כולם שייכים לקבוצת המגה-פאונה ומשקל קרנף בוגר מגיע למסה של בין חצי טון למספר טונות.
בכל המינים, לפרטים הבוגרים קרן במרכז מצחם.
תזונתם מבוססת על עשבים, ועורם עבה - כסנטימטר עד סנטימטר וחצי.
עורם מורכב משכבות של קולגן, הממוקמות במבנה סריגי.
שמיעתם של הקרנפיים וחוש הריח שלהם חדים, אך חוש הראייה שלהם חלש באופן יחסי.
מרבית הקרנפיים מגיעים לגיל של 50 שנים ואף יותר.
מיני הקרנפיים הם בעלי חיים חזקים מאוד, ומהווים גורם מוות בולט מעולם החי.
בהודו ובנפאל, הקרנפים מדורגים במקום הראשון בעולם החי כגורמי מוות לבני אדם, בעוקפם את הטיגריסים והנמרים.
קיים תיעוד לכך שמספר קרנפים התנפלו על פילים שנשאו תיירים בתוך הג'ונגל.
בדומה לבעלי-חיים אחרים, קרנפים מסוכנים יותר כאשר הם בקרבת צאצאיהם.
קרנפים התקיימו בעבר גם בארץ ישראל, לפי עצמות קרנפים שנתגלו באתרים ארכאולוגיים מהתקופה הפלאוליתית.
הקרנפים נעלמו מישראל לפני כמה עשרות אלפי שנים.
המאפיין הבולט ביותר של הקרנפיים הוא קרן גדולה הממוקמת מעל לאף.
בניגוד לחיות אחרות בעלות קרניים, קרנם של הקרנפיים מורכבת מקרטין בלבד, ממנו עשויים גם שיער וציפורניים, ואין לה בסיס עצמותי.
לקרנם של הקרנפיים שימושים ברפואה הסינית וליצירת ידיות של חרבות ופגיונות בתימן ובעומאן.
הקרנף משתמש בקרן כמכשיר עזר לנבירה לצורך איתור צמחים ומינרלים החבויים מתחת לאדמה.
בנוסף הקרנף משתמש בקרן להגנה ולתקיפה.
הקרנפיים הם בעלי חיים גדולים וכבדים, וזו הגנתם העיקרית מפני טורפים.
קרנף בוגר שוקל בין חצי ל-4 טון.
מצבם של כל חמשת מיני הקרנפים הקיימים אינו בטוח.
הקרנף רחב-השפה הוא אולי הבטוח מבין החמישה, ובצד השני, קרנף ג'אווה נמצא בסכנת הכחדה חמורה, וב-2002 הוערך כי נותרו כ-60 פרטים בלבד בכל העולם, וכך הוא אחד משלושת מיני היונקים הגדולים הנדירים ביותר בעולם.
מאמצי שימור הקרנפיים החלו בשנות ה-70 של המאה ה-20, אך הם נחלו כישלון ואוכלוסיות הקרנפים המשיכו להצטמצם באופן חד ומשמעותי.
סחר באיברי הקרנפיים אסור לפי הסכמי ה-CITES (Convention on International Trade in Endangered Species of Wild Fauna and Flora), אולם ציד בלתי חוקי של הקרנפים עדיין קיים והשפעתו מסכנת את מאמצי השימור של הקרנפיים.
הקרנפיים ניצודים בעיקר לצורך סחר בקרניהם.
במזרח אסיה ישנה אמונה במזרח אסיה כי לקרני הקרנפים יש עוצמה ויכולות ריפוי, ומשתמשים בהם לצורך ייצור תרופות.
בנוסף משמשות הקרניים לצורכי נוי וריהוט.
בשנת 2021 החל מיזם חלוצי של הבנק העולמי וקרן ההשקעות הסביבתית בו הוצעו למכירה אג"חים בשווי כולל של 45 מיליון דולר למטרת שימור אוכלוסיית הקרנפים שחיים בשני פארקים לאומיים בדרום אפריקה.
ההשקעה צפויה להיפתח לאחר 5 שנים ותפריש למשקיעים ריבית עם תשואה שתלויה באחוז הגידול בכמות הקרנפים, זאת מכיוון שגידול האוכלוסייה צפויה להיטיב לא רק עם אוכלוסיית הקרנפים אלא גם עם מדינת דרום אפריקה עצמה.
כיום קיימים 5 מיני קרנפים בארבעה סוגים:
סוג ומין יחיד דיצרוס (Diceros) - בו המין קרנף צר-שפה (D.
סוג ומין יחיד: קרנף רחב שפה (Ceratotherium) - בו המין קרנף רחב-שפה (C.
סוג ומין יחיד: דיצרורינוס (Dicerorhinus) - בו המין קרנף סומטרה (D.
סוג: קרנף אסייתי (Rhinoceros) - בו המינים: קרנף הודי (R.
הקרנף מופיע פעמיים באומנות החזותית מהתקופה הרומית בארץ ישראל, בציורי הקיר של מערת הקבורה הצידונית במרשה שבגן הלאומי בית גוברין, ובפסיפס בית האמידים בלוד.
הקרנף שמתואר בפסיפס בית האמידים בלוד, משולב בסצנה המתארת נוף סוואנה אפריקאית.
במקור המים נמצא היפופוטם עם זנב מסולסל, שמאפיין את פולחן אל הים ומקורות המים הרומי, נפטון.
על מקור המים שומרים אריה ולביאה.
ליד מקור המים, מופיע מקבץ בעלי חיים אופייני לנופי הסוואנות, שמגיעים אליו לשתות ולרחוץ.
העיצובים הריאליסטיים מלמדים כפי הנראה על מסע של בעלי הבית בלוד אל מרכז אפריקה, למטרות ציד, שהיה ענף פופולרי בקרב האצולה ובעלי הממון בתקופתם.
קרנף רחב־שפה (שם מדעי: Ceratotherium simum) הוא מין של קרנף מהסוג קרנף רחב שפה, הנפוץ בסוואנות של אפריקה.
מקור השם "קרנף" הוא בהלחם "קרן" ו"אף".
קרוי גם "קרנף לבן" בשל תרגום שגוי של המילה weit ("רחב" באפריקאנס) ל־white ("לבן" באנגלית).
משום כך נוסף לשמו של קרנף צר־שפה, מין נוסף החי באפריקה, השם "קרנף שחור".
צבעו של הקרנף רחב־השפה בהיר מעט מזה של הקרנף צר־השפה.
הוא אחד מבעלי החיים הגדולים ביותר על פני היבשה ובין חמשת הגדולים של אפריקה.
רק הפילים גדולים ממנו והוא דומה בגודלו להיפופוטם.
תוחלת חייו של הקרנף רחב־השפה היא 30–35 שנה בטבע ו־40–45 שנה בשבי.
cottoni | נכון לעת הנוכחית, קיימים רק שני פרטים חיים – שתי נקבות, נאג'ין ופאטו, אם ובת, המוחזקות בשמורת טבע מוגנת בקניה.
אף על פי שהן בחיים, לנקבות אין יכולת הולדה טבעית.
הזכר האחרון של תת-מין זה, סודאן, עבר המתת חסד במרץ 2018 לאחר שסבל ממחלה קשה והידרדרות משמעותית במצבו הבריאותי.
גובהו של הקרנף רחב־השפה נע בין 1.5 ל־1.85 מטרים.
אורך גופו עד ארבעה מטרים, וזנבו מגיע לאורך של 60 סנטימטרים.
אורך הקרן הוא למעלה ממטר.
למרות משקלו הרב, הוא מסוגל להגיע למהירויות של 40 קילומטרים בשעה ואף למעלה מכך.
גופו של הקרנף כבד המשקל ארוך והוא בעל רגליים קצרות וחזקות המאפשרות את ריצתו המהירה.
כמו לקרנף צר־השפה, גם לקרנף זה שתי קרניים שהאחורית בהן קצרה יותר.
הקרן הקדמית משמשת לחפירה, להגנה ולתקיפה.
משני צידי הקרן נמצאות שתי עיניים קטנות.
ראייתו של הקרנף חלשה והקרן חוסמת את שדה הראייה.
כדי להיטיב לראות הקרנף מטה את ראשו.
לקרנפים שמיעה מעולה בזכות אוזניהם הארוכות.
הם נעזרים בחוש ריחם המפותח כדי למצוא את מזונם.
הנקבה נמצאת בהריון במשך 17 עד 18 חודשים, ובסופם היא תמליט לרוב ולד אחד.
משקלו של הוולד כ־40 ק"ג.
זכרים מבוגרים נראים לבד, או בחברת נקבה שלעיתים מלווה בקרנפון.
בעונת ההזדווגות הנקבה מפרישה ריחות, וכך מושכת אליה את הזכר.
עימותים בין זכרים בעונת ההזדווגות קשים ועלולים להסתיים במוות בשל פציעה מהקרן.
הוולדות מגיעים לבגרות כעבור כשנתיים והאם מטפלת בהם עד אז, כך שהנקבות חיות בזוגות עם הגורים.
נותרו רק כמה אלפים מאוכלוסיית הבר, ומספרם מוערך ב־20,170 פרטים.
בעבר שוטטו הקרנפים רחבי־השפה במרחבי אפריקה באזורים רבים.
עם עלות השחר היו יוצאים לנהר או לבור המים הקרובים ושם היו משכשכים בבוץ כדי לנקות את עורם מן הטפילים השונים, בעוד בני השבטים המקומיים ממתינים לשעת כושר בניסיון לצוד אותם בשל עורם העבה ובשרם למאכל.
ברם, לא רק החיפוש אחר עורם ובשרם הוא שהביא את הקרנפים אל סף כליה.
הקרנף רחב־השפה הוכרז בעל חיים מוגן והוא מצוי כיום בסכנת הכחדה בשל גורם נוסף – קרנו.
הסיבה העיקרית לציד הפרוע נובע מחשיבות הקרן באמונתם של עמי מזרח אסיה.
בני עמים אלה מאמינים כי החומר שממנו הקרן עשויה תורם לחיזוק כוח הגברא והוא בעל סגולות רפואיות אחרות וגם כישופיות.
בשל כך רב הביקוש לקרנו של קרנף זה ושל מיני קרנף אחרים.
באמונתם של עמים אלה אין ממש.
הקרן עשויה שיער נוקשה וחסר בה הורמון הטסטוסטרון, הוא ההורמון הגברי.
נראה כי מקורה של אמונה זו נובע מכך שבקרניהם של איילים אכן מצוי שיעור זעיר של טסטוסטרון, אולם לא ידוע כיצד השתרשה האמונה דווקא בכל הנוגע לקרנו של הקרנף.
כיום מצויים הקרנפים רחבי־השפה בשמורות טבע ובפארקים לאומיים תחת השגחה קפדנית ופיקוח כדי למנוע כל פגיעה בהם.
בשנים האחרונות אף נהוג להרדימם ולהסיר את הקרן כדי למנוע כל רצון להמיתם בגללה.
נעשים גם ניסיונות בעולם כולו להרבותם בשביה, אך לרוב גני החיות נוחלים כישלון חרוץ.
בגן החיות מקבלים בעלי החיים מזון מועשר כדי לשמור את מצב בריאותן של החיות שפיר ככל שניתן, אולם המזון המועשר מביא לתוצאה בלתי רצויה כאשר נקבת הקרנף הרה, כי העובר מתפתח מעל הגודל הרצוי ולעיתים האם מתה בלידה.
מלבד זאת, ככל הנראה, ויטמינים מסוימים שמצויים במזון המועשר גורמים להפלתו של העובר ולחולשה אצל האם.
נראה גם שזכר בודד מאבד עניין בנקבה לאחר זמן לא רב ומחויב בתחרות עם זכר אחר כדי לחזר אחר הנקבה במידה הרצויה.
הואיל וקרנפים אלה כמעט שאינם מתרבים בגני חיות, הם מובאים לשם בדרך כלל מן הטבע, בניגוד למרבית בעלי החיים שם, שמתרבים גם בשביה.
הבאתם לגני חיות, גם אם מטרתה היא להרבותם, לא תמיד פועלת בכיוון הרצוי, משום שחיות בר מתקשות לעיתים להסתגל לחיי שביה ומצויות במצב עקה תמידי, אשר אינו מאפשר להן כלל להתייחם.
בנובמבר 2015 מתה בגן החיות שבסן־דייגו נקבת קרנף לבן מהתת־מין הצפוני, והזכר האחרון מת ב־20 במרץ 2018 בקניה.
משכך נותרו מתת־מין זה שתי נקבות בלבד.
באוגוסט 2019 הצליחה קבוצת מדענים מאיטליה להפרות באופן מלאכותי ביציות שנלקחו משתי הנקבות האחרונות מהתת־המין הצפוני.
ההפריה נעשתה בעזרת זרע שנלקח בעבר משני זכרים של התת־המין, שחיו בגן חיות בצ'כיה, לפני מותם.
קרנף צמרירי (שם מדעי: Coelodonta), הידוע גם כקרנף צמרי וקרנף שעיר הוא סוג קדום במשפחת הקרנפיים.
יצור זה חי באירואסיה, בעידן הקרח האחרון, בתקופת הפליסטוקן.
לקרנף זה היה גוף אדיר ממדים: גובהו היה כ-2 מטרים, אורכו כ-3 מטרים וחצי ומשקלו כ-2–3 טון.
פרוותו העבה הגנה עליו מהאקלים העוין של הטונדרה.
היו לו זוג קרניים גדולות באורך כמטר וחצי.
הוא ניצוד על ידי האדם הקדמון לפני 30,000 שנה, ועדויות לכך נראות כיום במערות בצרפת.
גילויים ארכאולוגים חדשים מראים כי התקיימה אוכלוסיית קרנפים צמריריים בסיביר עוד בשנת 8,000 לפני הספירה.
הקרוב החי בעל הקשר האבולוציוני הקרוב אליו ביותר הוא הסוג דיצרורינוס, בו המין קרנף סומטרה.
סוג נוסף בעל שיער שקרוב אליו, אך נכחד, הוא הסטפנורינוס שהתקיים ברחבי אירואסיה, ועצמות של אחד ממיניו נמצאו אף באתרים ארכאולוגיים בארץ ישראל.
הקרנף הצמרירי הופיע באירואסיה לפני כ-3.5 מיליון שנה ונכחד לפני כ-10,000 שנה.
ישנה מחלוקת האם הוכחד עקב התחממות האקלים או עקב ציד-יתר של האדם.
טווח הזמן הארוך בו שרד הסוג, שהתאפיין אף בטמפרטורות קיצוניות יותר מאלו ששררו בזמן הכחדתו, מרמזים כי דווקא חדירת האדם הקדמון לאזורי מחייתו והציד שחולל בו משך עשרות אלפי שנים לפחות, הם הגורם המכריע שגרם לצמצום באוכלוסייתו מעבר ליכולת הריבוי הטבעי ועד להכחדתו המלאה מכל אזורי מחייתו.
קרנף זה הופיע בסדרות "ללכת עם חיות" ו"ענקי עידן הקרח" ובמשחק "Jurassic World: Alive".
קרנפית ספרדית (שם מדעי: Copris hispanus) הוא חרק הנמנה בסדרת חיפושיות ובמשפחת זבליתיים.
צבעו שחור נוצץ ועל צדו העליון של ראשו נישאת קרן הכפופה לאחור ומזכירה את קרנו של הקרנף (ומכאן שמו).
קרן הזכר ארוכה מקרן הנקבה.
אורך הגוף של הקרנפית הוא 17-28 מ"מ.
הבוגרים והזחלים של הקרנפית ניזונים מזבל של בעלי פרסות.
המין נפוץ בארצות שסביב הים התיכון, בדרום רוסיה ובמזרחה עד לצפון פקיסטן.
במין זה, שני בני הזוג מכינים במשותף מחילה בעלת חדר דגירה, לתוכו הם אוספים ערימת זבל.
מאותה ערימה מכינה הנקבה לבדה, אחרי ימים אחדים, מספר קטן של כדורי דגירה שצורתם צורת אגס.
בצידו הצר של כל כדור יש חדר שבתוכו מוטלת ביצה.
הנקבה שומרת על הכדורים, מגינה עליהם ומלקקת אותם כדי למנוע התפתחות עובש.
היא נשארת עם הכדורים עד לגיחת החיפושיות הצעירות.
קרנף ג'אווה או קרנף יערי (שם מדעי: Rhinoceros sondaicus) הוא בן למשפחת הקרנפיים, אחד מחמישה מיני קרנפים החיים בימינו והנדיר ביותר.
הוא חולק את הסוג קרנף אסייתי יחד עם הקרנף ההודי.
עור גופו מזכיר בצורתו ובקפליו שריון מגן.
הוא קטן מהקרנף ההודי - אורך גופו 3.1–3.2 מטרים וגובהו בין 1.4 ל-1.7 מטרים, ובממדים אלו הוא מזכיר דווקא את הקרנף צר-השפה.
אורך קרנו 20 סנטימטרים לכל היותר, ובכך היא הקטנה ביותר מבין קרנות הקרנפים כולם.
בעבר היה קרנף ג'אווה הנפוץ מבין הקרנפים האסייתים: תפוצתו השתרעה מאיי אינדונזיה, דרך דרום-מזרח אסיה וכלה בהודו ובסין.
עם זאת, בימינו נמצא הקרנף בסכנת הכחדה חמורה, ולאדם ידוע רק על שתי קבוצות אוכלוסייה החיות בסביבתן הטבעית.
עובדה זו מציבה אותו בשורה אחת עם היונקים הגדולים הנדירים ביותר על פני כדור הארץ.
אוכלוסייה של כ-40 עד 50 פרטים חיה בפארק הלאומי אוג'ונג קולון באי ג'אווה שבאינדונזיה; אוכלוסייה נוספת, שנאמדה בכשמונה פרטים ב-2007, חיה בפארק הלאומי קאט טיין שבווייטנאם.
באוקטובר 2011 דווח על ידי הקרן העולמית לשימור חיות הבר (WWF) כי נכחד האחרון שבקרנפי ג'אווה שחיו בווייטנאם.
הירידה במספר קרנפי ג'אווה מיוחסת בעיקרה לציד בלתי חוקי, שמתמקד בקרניו של הקרנף: הקרניים הן יקרות ערך ברפואה הסינית, ומחירן בשוק השחור עשוי להאמיר עד ל-30,000 דולרים לקילוגרם.
תרומה נוספת להידלדלות האוכלוסיות הגיעה מצדם של בתי הגידול המצטמצמים, במיוחד בשל מלחמות דוגמת מלחמת וייטנאם.
גם הקרנפים הנותרים שחיים באזורים המוגנים הללו, ניצבים בפני איומים משמעותיים: הציד מאיים עליהם גם בסביבות המוגנות לכאורה, הם חשופים למחלות ומספרם הקטן מביא לירידה במגוון הגנטי ולזיווגי שארים.
מעריכים כי נכון ל-2011 חיו פחות מ-50 קרנפים מסוג זה בטבע.
קרנפי ג'אווה עשויים להגיע לגיל 30–45 שנים בטבע.
בעבר הם חיו ביערות גשם נמוכים, באדמות מרעה ובמישורי הצפה רחבי ידיים.
במרבית זמנם הם סוליטריים (מתבודדים), למעט עתות חיזור וגידול צאצאים.
עם זאת, לעיתים הקרנפים מתקהלים בסמוך לאתרי התפלשות בבוץ או ליקוק מלח.
האדם הוא הטורף היחיד של הקרנף בתחום תפוצתו.
הקרנפים נוהגים להתרחק מהאדם, אך לא יהססו לתקוף אם יחושו מאוימים.
מדענים וסביבתנים נזהרים מהתערבות בחייו של הקרנף בשל נדירותו והסכנה הנשקפת למין בשל כך; לכן, הם מסתמכים בעיקר על מצלמות המוצבות בשטחי מחייתו ועל ניתוח דגימות מגללי צואתו.
סיבות אלו הביאו לכך שקרנפי ג'אווה נחקרו פחות מכל קרנף אחר.
המחקרים הראשונים אודות קרנפי ג'אווה בוצעו ב-1787 על ידי סביבתנים לא-מקומיים, כששני קרנפים נורו על האי.
גולגולותיהם נשלחו לסביבתן ההולנדי הידוע פטרוס קמפר.
קמפר נפטר ב-1789 בטרם הספיק לפרסם את גילויו כי מדובר במין שונה מאלו שהיו ידועים עד אז.
קרנף ג'אווה נוסף נורה בסומטרה, וגופתו נשלחה לז'ורז' קיווייה, מדען צרפתי נודע.
קיווייה הכיר בבעל החיים כמין נפרד ב-1822, ובאותה שנה העניק לו אנסלם גאֵטן דֶמָרֶה את השם המדעי "Rhinoceros sondaicus".
בכך הוא המין האחרון שזוהה במשפחת הקרנפיים.
שמו המדעי מורכב משתי מלים: "Rhinoceros" ו-"sondaicus".
המילה "Rhinoceros" נגזרת מיוונית: "rhino" פירושו "אף" ו-"ceros" פירושו "קרן".
המילה "sondaicus" נגזרת מהמילה "sunda" (סונדה), שהוא האזור הביוגאוגרפי המכיל את איי סומטרה, ג'אווה, בורנאו וסביבתם.
המין קרנף ג'אווה מחולק לשלושה תת-מינים מובחנים, כאשר שניים מהם כנראה נכחדו:
Rhinoceros sondaicus sondaicus, או "'קרנף ג'אווה אינדונזי", הוא תת-מין שבעבר חי בג'אווה ובסומטרה.
בימינו מונה האוכלוסייה כ-40–50 פרטים החיים בפארק הלאומי אוג'ונג קולון שבקצהו המערבי של האי ג'אווה.
Rhinoceros sondaicus annamiticus, או "קרנף ג'אווה וייטנאמי" - הוא תת-מין שבעבר חי ברחבי וייטנאם, קמבודיה, לאוס ואף בתאילנד ובמלזיה.
עד לאוקטובר 2011 הייתה קבוצה שנאמדה בפחות מ-12 פרטים.
הקרנף הווייטנאמי האחרון נהרג ב-25 באוקטובר 2011 על ידי ציידים לא חוקיים שחיו ביערות הנמוכים שבפארק הלאומי קאט טיין שבווייטנאם.
מניתוח ממצאים גנטיים, עולה כי האב הקדמון המאוחר ביותר של שני תת-המינים חי לפני 300,000 עד שני מיליוני שנים לערך.
Rhinoceros sondaicus inermis, או "קרנף ג'אווה הודי", הוא תת-מין שתפוצתו השתרעה מבנגל ועד לבורמה.
משערים כי הוא נכחד בעשור הראשון של המאה ה-20. מאפיינו הבולט של תת-מין זה היה קרניים קטנות מאוד אצל הזכרים והיעדרן המוחלט אצל הנקבות.
המצב הפוליטי בבורמה מנע את קיומן של הערכות מסודרות של מצב המין במדינה, אולם הסיכויים לשרידתו של המין נמוכים מאוד.
קרנפי ג'אווה קטנים יותר מבני דודם הקרנפים ההודים, ודומים בגודלם לקרנפים צרי-השפה.
אורך גופם (כולל הראש) עשוי להגיע ל-3.2 מטרים, וגובהם בין 1.4 ל-1.7 מטר.
משקל הבוגרים מוערך בין 900 ל-2,300 קילוגרמים, אף שלא נעשו מדידות מסודרות של המין בשל נדירותו.
דו-הצורתיות הזוויגית אינה משמעותית, אם כי הנקבות מעט גדולות יותר.
הקרנפים בווייטנאם קטנים במידה ניכרת מאחיהם באי ג'אווה, לפי מחקרים שהסתמכו על צילומי הקרנפים ועל טביעות הרגליים שלהם.
בדומה לקרנפים ההודים, לקרנפי ג'אווה קרן אחת בלבד (לקרנפים האפריקניים ולקרנף סומטרה שתי קרניים).
קרנו היא הקטנה ביותר מבין אלו של הקרנפים החיים, ואורכה בדרך-כלל אינו עולה על 20 סנטימטרים.
הקרנף אינו משתמש בקרנו בזמן מאבקים עם קרנפים האחרים, ובמקום זאת הוא משתמש בה על מנת להעמיק שלוליות, למשוך צמחים מטה על מנת לאוכלם ולפלס את דרכו בין צמחייה עבותה.
שיניו החותכות ארוכות וחדות, והן משמשות אותו בזמן מאבק.
מאחורי השיניים החותכות נמצאות שתי שורות של שיניים טוחנות המשמשות ללעיסת צמחים קשים.
בדומה לקרנפים אחרים, חושי הריח והשמיעה שלו חדים, אולם ראייתו חלשה מאוד.
תוחלת חייו עומדת על 30–45 שנים.
עורו של הקרנף חסר שיער ומכוסה כתמים, וצבעו אפור או אפור-חום.
קפלי עור בולטים נמצאים באזור הכתף, הגב והישבן.
הקפלים הללו משווים לעור הקרנף מראה של שריון מגן.
בשל הסיכונים שבהתערבות בחייו של מין כה נדיר, דרך הלמידה העיקרית את מאפייניו של הקרנף היא דרך דגימות הצואה שהוא מותיר ומצלמות המפוזרות בתחומי המחייה שלו.
רק לעיתים רחוקות הם נראים או נמדדים ישירות.
האוכלוסייה העולמית של קרנפי ג'אווה מונה לכל היותר מאה פרטים בטבע, אפילו לפי הערכות אופטימיות.
הם נחשבים לנדירים ביותר מבין היונקים הגדולים, אף שאחדים טוענים כי קרנפי סומטרה נמצאים בסיכון רב יותר בשל העובדה שההגנה על תחום מחייתם חלשה יותר.
בימינו חיים קרנפי ג'אווה באזור אחד בלבד: הפארק הלאומי אוג'ונג קולון שבקצה המערבי של האי ג'אווה.
נכון ליוני 2024, ככל הידוע חיים באי 82 קרנפי ג'אווה בלבד.
בעבר, תפוצתם של קרנפי ג'אווה השתרעה מאסאם ובנגל (שם היא חפפה את תפוצתם של קרנף סומטרה והקרנף ההודי), מזרחה דרך מיאנמר, תאילנד, קמבודיה, לאוס, וייטנאם ודרומה לכיוון חצי האי המלאי, איי ג'אווה וסומטרה, וייתכן שאף בורנאו.
הקרנפים חיים ביערות גשם צפופים, בינות עשבים גבוהים, קנים וסוף, לרוב בסמוך לנהרות, למישורי הצפה או אזורים עם שלוליות בוץ רבות.
תת-המין הווייטנאמי חי באזורים גבוהים יחסית לתת-המין השני, כנראה בשל הגעת האדם וציד בלתי חוקי.
תחומי מחייתם של קרנפי ג'אווה נמצאים בתהליך הצטמצמות מזה אלפי שנים.
בסביבות שנת 1000 לפנה"ס הגיעו הקרנפים עד לתוככי סין, אולם גבולה הצפוני של תפוצתם החל לנוע דרומה בקצב ממוצע של 500 מטרים בשנה, בעיקר בשל הרחבת תחומי המחייה של בני האדם באזור.
הם נכחדו מהודו בעשור הראשון של המאה ה-20. בחצי האי המלאי הם ניצודו ללא הבחנה עד שנכחדו ב-1932. ציידים מקומיים וחוטבי עצים בקמבודיה טוענים כי הבחינו בקרנפי ג'אווה בהרי קרדאמום, אולם סקרים שנערכו באזור לא מצאו עדות לקיומם.
קרנף ג'אווה הוא בעל חיים סוליטרי, למעט עתות הרבייה והטיפול בצאצאים.
לעיתים, קבוצות קטנות של קרנפים תתאספנה בסמוך לאתרי ליקוק מלח או שלוליות בוץ.
התפלשות בבוץ היא התנהגות נפוצה אצל כלל מיני הקרנפים: היא מסייעת להם בקירור גופם, במניעת מחלות ובמניעת חדירה של טפילים לגוף.
קרנפי ג'אווה מעדיפים להשתמש בשלוליות בוץ טבעיות או כאלו שחפרו בעלי חיים אחרים, ולא לחפור את השלוליות בעצמם.
פעולת ליקוק המלח חשובה גם היא לקרנפים, שכן באמצעותה הם משיגים תצרוכת חשובה של חומרים מזינים.
שטחן של טריטוריות המחייה של הזכרים נע בין 12 ל-20 קילומטרים רבועים; הטריטוריות של הנקבות קטנות יותר, ושטחן בין 3 ל-14 קמ"ר בלבד.
הטריטוריות של הזכרים חופפות זו את זו במידה מועטה מזו של הנקבות.
לא ידוע אם הקרנפים נלחמים זה בזה בשל תחרות על שטחי מחיה.
הזכרים מסמנים את הטריטוריה שלהם באמצעות ערמות גללים ושתן.
כן נראה כי הקרנף מתקשר עם בעלי חיים אחרים באמצעות שפשוף האדמה בכפות רגליו ובאמצעות כיפוף עצים צעירים.
קרנפי ג'אווה שקטים באופן ניכר מהקרנפים הסומטריים, לכן קיימות רק הקלטות מעטות של הקולות שהם משמיעים.
לקרנפים הבוגרים אין טורפים זולת האדם.
הקרנפים, ובמיוחד אלו החיים בווייטנאם, ביישנים ונסוגים לתוך היער כל אימת שיתקרב אליהם אדם.
זוהי תכונה חשובה התורמת להישרדותו, אך היא מקשה על חקירת מאפייניו והתנהגותו של הקרנף.
עם זאת, הקרנף לא יהסס לתקוף באגרסיביות אדם שיתקרב אליו יתר על המידה.
תקיפה שכזו עלולה לכלול דקירה עם השיניים החותכות של הלסת התחתונה ודחיפה חזקה בעזרת הראש.
אם כן, באופן יחסי התנהגותו אנטי-חברתית, וייתכן כי זוהי אדפטציה ללחצים המופעלים על המין ואוכלוסייתו; ראיות מן העבר מצביעות כי בעבר היו קרנפי ג'אווה ידידותיים יותר, בדומה למיני קרנפים אחרים.
קרנפי ג'אווה הם בעלי חיים צמחוניים, ונוהגים לאכול מגוון רב של צמחים.
חלקי הצמחים המועדפים עליהם הם נבטים, ענפים קטנים, עלים צעירים ופירות שנשרו.
הם ניזונים בעיקר מצמחים שגדלים באזורים שטופי שמש כמו קרחות יער ואדמות ללא עצים גבוהים.
מבחינת התזונה, קרנפים אלו הם הסתגלנים ביותר מבין הקרנפים החיים.
לפי הערכות, הקרנף מכניס לגופו כ-50 קילוגרמים של צמחים מדי יום.
בדומה לקרנף הסומטרי, הוא צריך לשלב מקורות מלח בתזונתו.
מספר קרנפים נצפו שותים מים מלוחים, כנראה מכיוון שאין באזור מחייתם אתרי ליקוק מלח.
הרגליהם המיניים של קרנפי ג'אווה לא ידועים לאשורם מכיוון שעל-פי רוב החוקרים שומרים על מרחק רב מהקרנפים, וכן בשל העובדה שלא מוחזקים קרנפי ג'אווה בגני חיות.
הנקבות מגיעות לבגרות מינית בגיל שלוש עד ארבע שנים, בעוד שהזכרים מגיעים אליה בגיל שש.
משך ההיריון נע בין 16 ל-19 חודשים, לאחריהם הגור ניזון מחלב אימו במשך כשנתיים.
המרווח בין הלידות הוא ארבע עד חמש שנים.
נהגי הרבייה של ארבעת מיני הקרנפים האחרים הם דומים מאוד, לכן משערים כי נהגיהם של קרנפי ג'אווה דומים אף הם.
הסיבה המרכזית להידלדלות הקריטית של אוכלוסיות קרנפי ג'אווה הייתה ציד בלתי חוקי שנועד להשגת קרניהם היקרות.
קרניהם נסחרו בסין במשך למעלה מ-2,000 שנים, שכן הרפואה הסינית מייחסת להן סגולות מרפאות.
עורם של הקרנפים שימש כחומר גלם להכנת שריונות לחיילים הסיניים, וכן מספר שבטים מקומיים בווייטנאם השתמשו בו כאחד הרכיבים בנוגדן לארס של נחשים.
קושי נוסף התעורר בהגברת המודעות בקרב המקומיים העניים, שהעדיפו למכור את החיה "חסרת התועלת" עבור סכום גדול של כסף.
כאשר אמנת וושינגטון לחיות מוגנות (CITES) נכנסה לראשונה לתוקף ב-1975, קרנפי ג'אווה הוכנסו תחת הנספח הראשון, כלומר, נאסר הסחר בכל איבר מגופו של קרנף ג'אווה או במוצר שיוצר מאיבריו.
מבדיקות שנערכו בשוק השחור עולה כי מחירו של קילוגרם אחד של קרני קרנפים אסייתיים (קרנף ג'אווה, קרנף סומטרה וקרנף הודי) עשוי להגיע עד 30,000 דולרים, פי שלושה מערכן של קרני קרנפים אפריקאיים (קרנף צר-שפה וקרנף רחב-שפה).
סיבה נוספת שהביאה להצטמצמות אוכלוסיות הקרנפים הייתה אובדן בתי גידול טבעיים, שהוסבו לאזורים חקלאיים.
עם זאת, גורם זה אינו משמעותי בימינו מכיוון שהקרנפים כה מעטים וחיים רק בשני אזורים המוגנים על-פי תחיקה לאומית.
על אף מאמצי השימור הרבים, הסיכויים להישרדותו של המין נראים נמוכים מאי-פעם: מספרם קטן מאוד, והעובדה שתחום תפוצתם מצומצם מאוד טומנת בחובה סכנות נוספות, שנובעות מאי-היכולת של האוכלוסייה לספוג "מכות" נוספות (כגון מחלות).
חוקרים מעריכים כי כדי לשמור על המגוון הגנטי של המין יש צורך באוכלוסייה של כ-100 קרנפים.
על פי הערכות לא נותרו למין יותר מעשורים בודדים לפני הכחדתו.
חצי האי אוג'ונג קולון נחרב עם התפרצותו של הר הגעש קרקטואה ב-1883. קרנפי ג'אווה התיישבו מחדש באזור לאחר ההתפרצות, אולם בני האדם לא חזרו למקום במספרים גדולים, ובכך הפך המקום לאזור בטוח לקרנפים.
ב-1931, כשהמין עמד על סף הכחדה בסומטרה, הכריזה ממשלת אינדונזיה על המין כמין מוגן, והוא נחשב ככזה עד ימינו.
בסקר שנערך ב-1967 נאמד מספר הקרנפים באזור אוג'ונג קולון בכ-25 פרטים בלבד.
עד שנת 1980 הוכפל מספר הקרנפים, ומאז נשאר יציב.
באזור אוג'ונג קולון אין לקרנפים טורפים טבעיים; למרות זאת, הם נאלצים להתחרות מול בהמות אחרות על המשאבים שממילא אינם מצויים בשפע.
תחרות זו היא כנראה הסיבה לכך שמספר הקרנפים בחצי האי נמוך מכושר הנשיאה של המקום.
בפארק הלאומי "קאט טיין" שבווייטנאם מצויים הקרנפים הנותרים מתת-המין R.s.
בעבר היו הקרנפים נפוצים באזור דרום-מזרח אסיה.
במלחמת וייטנאם נעשה שימוש בטקטיקות שונות, שזרעו הרס רב במערכות האקולוגיות בהן חיו הקרנפים: השימוש בנפאלם, השרה מלאכותית של עלים (אייג'נט אורנג'), הפצצות אוויריות ושימוש במוקשים - כולם פגעו בקרנפים, אם באופן ישיר ואם באופן עקיף.
כמו כן, כל האזור הוצף בכלי נשק זולים, והמקומיים החלו לצוד את הקרנפים באמצעות כלי נשק במקום במלכודות שיעילותן נמוכה יותר.
בתחילת שנות ה-90 נמצאו עקבות של למעלה מ-15 קרנפים, אולם החוקרים חוששים כי מספרם ירד, וכעת אחדים מעריכים כי האוכלוסייה מונה שלושה עד שמונה קרנפים ממין נקבה, ואף לא זכר אחד.
בתחילת המאה ה-19 הוצגו לפחות ארבעה קרנפים בגני חיות באדלייד, בקולקטה ובלונדון.
מספר הקרנפים שהוחזקו בשבי ושתועדו הוא לפחות 22, וייתכן כי המספר גדול יותר שכן בעבר היה בלבול בין קרנף ג'אווה לקרנף ההודי.
קרנפי ג'אווה מעולם לא הסתדרו היטב בחיי השבי: הקרנף המבוגר ביותר שחי בשבי הגיע לגיל 20, כמחצית מגילם של קרנפים החיים בטבע.
קרנף ג'אווה האחרון שחי בשבי מת בגן החיות באדלייד שבאוסטרליה בשנת 1907. התוכניות להקמת גרעיני רבייה של קרנפים סומטריים בשנות ה-80 וה-90 נכשלו, ולכן לא סביר כי יהיו ניסיונות להקים גרעיני רבייה דומים עבור קרנפי ג'אווה.
קרנף הודי (שם מדעי: Rhinoceros unicornis) הוא יונק גדול, בן למשפחת הקרנפיים, שנפוץ במדינת אסאם שבהודו, בבהוטן וגם בשפלת הטראי בנפאל.
הוא חי באדמות המרעה וביערות למרגלות הרי ההימאליה.
בעבר היה מין זה נפוץ גם באזורי מיאנמר, פקיסטן ובנגלדש.
הקרנף ההודי יכול לרוץ במהירות של 55 קילומטר לשעה למשך זמן קצר, והוא ניחן ביכולת שחייה מעולה.
חושי השמיעה והריח שלו מפותחים, אך ראייתו חלשה יחסית.
הקרנף ההודי הוא בעל עור חום-כסוף עבה למדי היוצר קפלי ענק על גופו.
רגליו הקדמיות וכתפיו מכוסות בבליטות דמויות-יבלת.
קרנף זה קטן משני הקרנפים האפריקנים אך גבוה מהם.
גודל גופו זהה לזה של הקרנף רחב-השפה.
הקרנף ההודי הוא החיה השנייה בגודלה ביבשת אסיה, אחרי המין פיל אסייתי.
לקרנף ההודי יש קרן אחת, הקיימת אצל בוגרי שני הזוויגים, המתחילה לצמוח בהגיע הקרנף לגיל שנה.
הקרן, בדומה לציפורניו של אדם, מורכבת מקרטין והיא מגיעה לאורך של 20 עד 60 ס"מ.
הקרנפים ההודים חיים בערבות גבוהות וביערות הסמוכים לגדות נהר.
בשל אובדן בתי גידול, הם נאלצו לחיות יותר ויותר באדמות מעובדות.
הם יצורים החיים בגפם, עם שני יוצאים מן הכלל: אמהות לוולדים וזוגות שמתעתדים להזדווג.
אף על פי כן, לפעמים ניתן למצוא מספר קרנפים הודים מתקהלים באזורי רחצה.
במשך חייהם הזכרים חיים באזור של 2–8 קילומטרים רבועים, ולעיתים קרובות תחומי חייהם של קרנפים שונים חופפים זה את זה.
זכרים דומיננטיים מאפשרים לזכרים אחרים לעבור בנחלתם, למעט בתקופת הייחום, בה עלולים לפרוץ קרבות מרים.
הם פעילי-יום, ואת השעות החמות של היום הם מבלים בהשתשכשכות באגמים, נהרות ושלוליות גדולות על מנת להתקרר.
עד עתה, התגלו 10 סוגי קולות שהם מסוגלים להפיק.
תזונתו של הקרנף ההודי כוללת עשבים, עלים, צמחים מימיים ופירות.
לרוב, הם אוכלים בשעות הבוקר והערב, עת הם משתמשים בשפתם על מנת לאחוז במזונם וללחך אותו.
האויב העיקרי שלהם פרט לאדם, הוא הטיגריס.
טיגריסים הורגים לעיתים קרנפים צעירים שנותרו בלי השגחה, אולם קרנפים בוגרים פגיעים פחות בשל גודלם העצום ו"כלי הנשק" שלהם.
עם זאת, מתועד מקרה אחד של טיגריס שהרג נקבה בוגרת של קרנף הודי ומקרים נוספים על טיגריסים שהרגו נקבה בהיריון קשה.
מקרים כאלו נדירים ביותר, ובדרך-כלל הטיגריס לא יעז לתקוף קרנף הודי בוגר.
לעיתים גם פילים הודים זכרים שופעי טסטוסטרון יהרגו קרנפים אך מדובר במקרים נדירים.
בעבר, הקרנף ההודי היה נפוץ באזורים מפקיסטן ועד מיאנמר, וייתכן אף כי גילה נוכחות בסין.
השפעת האדם הביאה לכך שתחום תפוצתו הצטמצם, וכיום הוא חי באוכלוסיות קטנות בלבד בהודו ובנפאל.
הקרנף ההודי הוא הצלחה גדולה של מאמצי שימור.
בתחילת המאה ה-20 נותרו רק כ-100 פרטים, וכיום אוכלוסייתם גדלה, אולם היא עדיין נתונה בסכנה.
הקרנף ההודי ניצוד באופן בלתי-חוקי לצורך קרנו, שכן מספר תרבויות במזרח אסיה מאמינות שיש לקרן עוצמה ויכולות ריפוי.
מחירה של קרנו של קרנף הודי האמיר לעשרות אלפי דולרים בתחילת שנות ה-90, עד שהגיע לשיא של 60,000 דולר ב-1991. איום נוסף על הקרנף ההודי הוא אובדן בתי גידול.
נכון לשנת 2005 המין נתון בסכנה, וקיימים כ-2,400 פרטים, כאשר הרוב הגדול חיים בקזירנגה ומקצתם בשני פארקים לאומיים נוספים בצפון-מזרח הודו.
ממשלות הודו ונפאל קידמו רבות את מאמצי השימור של הקרנף ההודי, בעידודה של הקרן העולמית לשימור חיות הבר (WWF).
ניתן למצוא אותו בעיקר בפארק הלאומי קזירנגה ובפארק הלאומי צ'יטוואן, וכן עשרות בודדות בפארקים נוספים במורדות ההימאליה, במדינות ההודיות אסאם, בנגל המערבית ואוטר פרדש.
מגמות דמוגרפיות של אוכלוסיית הקרנף ההודי:
זכרים יכולים להזדווג מגיל תשע, והנקבות מגיעות לבגרות מינית כבר בגיל חמש.
ולדותיהם הראשונים מגיחים לאוויר העולם בסביבות גיל שש עד שמונה שנים.
כאשר הנקבה נכנסת לעונת הייחום, היא שורקת לזכרים על-מנת שיידעו שהיא מוכנה להזדווג.
בזמן עונת הייחום קרבות קשים פורצים בין הזכרים על הזכות להזדווג עם הנקבות.
בניגוד לקרנפים אחרים, הקרנף ההודי משתמש בשיניו התחתונות החדות בזמן הקרב, שעלול לעיתים להסתיים במוות.
תקופת העיבור היא בת 16 חודשים.
הילודים נגמלים מיניקה בתום תקופה של 18 חודשים לאחר הלידה.
נקבה מסוגלת להמליט וולד בודד כל שלוש שנים לערך.
האמהות דואגות לצאצאיהן ומגינות עליהם, וכך הקרנף הצעיר נשאר בקרבת אימו במשך מספר שנים.
עם לידתו של קרנף צעיר חדש, האם מבריחה ומגרשת את צאצאה הקודם, אם כי במקרים רבים נשאר הגור הבוגר עם אימו לעוד שנה או שנתיים גם לאחר השגר הבא.
קרנליט הוא מינרל, המהווה כלוריד ממוים של אשלגן ומגנזיום.
קרנליט הוא מלח כפול שנוסחתו (KMgCl3·6(H2O (או בפירוט: KCl.MgCl2·6(H2O)).
צבעו בדרך כלל לבן עד צהוב וטעמו מר.
הקרנליט מהווה מקור חשוב להפקת אשלג.
הקרנליט הוא מינרל אוופוריטי והיגרוסקופי.
הוא נוטה להתמוסס בקלות ולכן חייבים לאחסן דגימות שלו במכלים אטומים ללחות מהאוויר.
המינרל הוא פלואורסצנטי (זוהר לאחר שקלט קרינה אולטרה סגולה), וצובע להבה שבה מחממים אותו לסגול בשל תכולת האשלגן שבו.
הקרנליט מתגבש יחד עם שורה של מינרלי אשלגן ומגנזיום אוואפוריטיים כגון: סילביט, קאיניט, פיקרומריט, פוליהליט וקיסריט.
קרנליט הוא מינרל כלורידי כפול נדיר יחסית הנוצר רק בתנאי סביבה מיוחדים בהתאיידות מי ים או באגן שקיעה.
את הקרנליט נוהגים לכרות הן בשל תכולת האשלגן והן בשל המגנזיום שבו.
מקומות בהם כורים קרנליט הם המרבצים האוואפוריטיים של קרלסבד בניו מקסיקו וב"אגן הפרדוקס" בקולורדו וביוטה, בסטראספורט בגרמניה ב"אגן פרם" ברוסיה וב"אגן ויליסטון" בססקצ'ואן שבקנדה.
מרבצים אלו נוצרו מתקופת הדבון ועד תקופת הפרם.
לעומת זאת ישראל וירדן מייצרות אשלג מים המלח תוך שימוש בבריכות אידוי בהן מגדילים את ריכוז התמלחת.
במפעלי ים המלח שואבים את התמלחת המרוכזת למפעל סמוך, שבו מפרידים מגנזיום כלורי לאשלגן כלורי לשם ייצור דשנים אשלגניים, ולהפקת מגנזיום.
אשלגן הוא אומנם יסוד נפוץ אך רוב המופעים שלו בטבע הם כחלק ממינרלים בלתי מסיסים כדוגמת פצלת השדה.
כדי להפריד את האשלגן מיוני המתכות האחרים, ולאפשר את השימוש בו כדשן אשלגני, הוא חייב להתמוסס במים והמלחים דוגמת הקרנליט והסילביט מתאימים לדרישה זו.
התיאור הראשון של קרנליט הוא משנת 1856 מהמקום בו נמצא לראשונה, סטראספורט (Strassfurt) שבסקסוניה-אנהלט שבגרמניה.
המינרל קרוי על שמו של מהנדס המכרות הפרוסי רודולף פון קרנל (Rudolph von Carnall 1874-1804).
קרנף צר-שפה, קרנף שחור או קרנף מצוי (שם מדעי: Diceros bicornis), מין יונק יחיד בסוגו דיצרוס שבסדרת מפריטי הפרסה.
הקרנף צר-השפה מצוי במרכז אפריקה ובמזרחה כולל קניה, טנזניה, קמרון, דרום אפריקה, נמיביה וזימבבואה.
הקרנף ידוע גם כקרנף שחור, אף שלמעשה מראהו אפור-לבן.
שמו זה ניתן לו כדי להבחינו מהקרנף הלבן (Ceratotherium simum; ידוע גם כקרנף רחב-שפה).
שמות אלו עלולים להטעות, שכן לשני המינים צבע דומה.
מקור שמו של הקרנף הלבן הוא מתרגום שגוי של weit ("רחב" באפריקנס), ולא מצבעו.
שמו המדעי של הקרנף צר-השפה בנוי מהסוג דיצרוס (Diceros) - דו־קרן (מיוונית di=דו ו־ceros פירושו קרן) ושם המין bicornis - פירוש זהה אך בלטינית ("bi" - דו ו־"cornis" - קרן).
לו זנב באורך של כ־70 ס"מ.
בראשו שתי קרניים עשויות קרטין, הגדולה מביניהן נמצאת בקצה הקדמי של חוטמו ומגיעה לאורך של כ־50 ס"מ, אף שבמקרים יוצאי דופן אורכה עשוי להגיע ל־140 ס"מ.
לעיתים מתפתחת קרן שלישית קטנה.
קרניים אלו משמשות להגנה, להפחדה ולעקירת שורשים ושבירת ענפים במהלך אכילה.
צבע עורו תלוי בעיקר בתנאי האדמה המקומית ובהתנהגות ההתפלשות של הקרנף, כך שלמעשה הקרנפים בדרך כלל אינם שחורים בצבעם.
הקרנף צר-השפה קטן בהרבה מהקרנף רחב-השפה ולו פה מחודד המשמש אותו לתפוס עלים וענפים באכילתו.
לעומתו לקרנף רחב-השפה יש שפתיים רבועות לאכילת עלים.
ניתן להבחין בין קרנף צר-שפה לקרנף רחב-שפה גם על פי גולגולתו ואוזניו הקטנות יותר.
עורו העבה העשוי שכבות של הקרנף צר-השפה מגן עליו מקוצים.
ראייתו של הקרנף צר-השפה גרועה והוא נסמך יותר על שמיעה והרחה.
אוזניו גדולות ומסתובבות למשמע רעש, ואפו גדול ובעל יכולת חישה טובה מאוד לזיהוי טורפים.
הקרנף צר-השפה הוא אוכל עשב וניזון מעלים, ענפים, עשבים, פירות וכו'.
תזונתו מסייעת בהפחתת כמות הצמחים העציים ובכך מאפשרת צמיחת עשבים לרווחתם של בעלי חיים אחרים.
הקרנף צר-השפה ידוע כאוכל עד 220 מינים שונים של צמחים.
הוא מסוגל לחיות עד חמישה ימים בהיעדר מים בתקופה של בצורת.
בתי הגידול של הקרנף צר-השפה מגוונים וכוללים מדבריות בנמיביה, אזורים מיוערים ברמות בקניה וסוואנות.
הם תרים אחר מזון בבוקר ובערב.
בשעות החמות ביותר במהלך היום לרוב הם נחים בחוסר פעילות, ישנים ומתפלשים בבוץ.
התפלשות בבוץ היא חלק חיוני בחייהם של הקרנפים צרי השפה, והיא מסייעת בקירור טמפרטורת הגוף שלהם במהלך היום ובהגנה על גופם מפני טפילים.
אם בוץ אינו זמין במקום הם יתפלשו בעפר.
שתיית מים נעשית בדרך כלל בשעות שלאחר מכן.
הקרנף צר-השפה חי לרוב בבדידות למעט אמהות וגורים או קרנפים המתקבצים יחד לצורכי רבייה.
לעיתים הם מתקהלים לקבוצות קטנות לתקופות קצרות.
הזכרים פחות חברותיים מהנקבות אף שלעיתים הם יאפשרו את נוכחותם של קרנפים אחרים.
הם לא טריטוריאליים כל כך ולעיתים קרובות עשויים לעבור דרך טריטוריות של קרנפים אחרים.
תחומי המחייה משתנים בהתאם לעונה ולזמינות המזון והמים.
בדרך כלל תחום המחייה שלהם קטן, וחיים בצפיפות גדולה בבתי גידול שבהם יש שפע של מזון ומים זמינים ולהפך במקרים שבהם המשאבים הזמינים דלים.
בסרנגטי תחומי המחייה משתנים בין גודל של כ־43 קמ"ר לבין 133 קמ"ר, בעוד שבנגורונגורו שטחם של תחומי המחייה נע בין 2.6 ל־44 קמ"ר.
בנוסף נצפו אזורים שקרנפים צרי שפה נוהגים לפקוד אותם ולנוח בהם, המכונים "בתים" ושבדרך כלל נמצאים במקום גבוה.
קרנפים צרי שפה עשויים להיות תוקפניים מאוד.
מפאת כושר ראייתם הלקוי אם הם מריחים סכנה, עשויים להתנפל על הגורם המאיים.
נצפו אף קרנפים אשר התנפלו על גזעי עצים או תלי טרמיטים, אף שלרוב הם אינם תוקפניים כלפי פרטים אחרים ממינים אלו.
הם עלולים לתקוף גם בני אדם וכלי רכב.
לרוב הם מתנפלים רק לשם הטעייה אחד כלפי השני.
זכרים עשויים לעיתים להילחם באמצעות דחיפת ראש בראש או בהיאבקות עם הקרן.
הם נוהגים להימנע ממפגש עם זכרים אחרים כשהדבר אפשרי.
נקבות אינן תוקפניות אחת כלפי השנייה.
קרנפים צרי שפה משתמשים בצורות תקשורת רבות.
מפאת ראייתם הגרועה והעדפתם לחיים לבד, לעיתים קרובות הם משתמשים בסימוני ריח לזיהוי קרנפים אחרים או בתקשורת קולית.
שפת גוף וסימנים חזותיים הם מרכיבים פחות חשובים בתקשורת של קרנפים ממין זה.
הם נוהגים לסמן באמצעות שתן שיחים, אזורים בסביבת בורות מים ואזורים שבהם מצוי מזון.
בתקופת הרבייה נוהגות הנקבות להשתין לעיתים תכופות.
ההפרשה נעשית באותה הנקודה ששימשה קרנפים אחרים המצויים בסביבת תחנות ההזנה, בסביבת ערוצי מים ובאזורים אחרים.
סימונים אלו חשובים מאוד לזיהוי של כל פרט את משנהו.
בהתקרב קרנף לנקודה שכזו, הוא יריח כדי לזהות את הקרנפים הנמצאים בסביבה ויוסיף את סימנו שלו.
לעיתים הם ישפשפו את ראשם או קרנם על גזעי עצים לסימון.
בנוסף הובחנו סוגים שונים של קולות מורכבים שמשמיע הקרנף צר-השפה לתקשורת.
כך למשל במהלך קרב הקרנף נוהם ומחצצר.
נחירות ארוכות עשויות להצביע על כעס.
עיטושים הנשמעים כקריאות מצביעים על התראה מסכנה.
עיטושים קצרים וקימוט נחירים עשויים לבוא בתגובה לבהלה מפנים חדשות.
קולות בטונים גבוהים עשויים להצביע על פחד.
קרנפים צרי שפה בוגרים החיים בטבע נוהגים לחיות בבדידות, ומתקבצים רק לצורך רבייה.
ההזדווגות לא נעשית בתבנית עונתית, אך ההמלטות נוטות להעשות לקראת סוף עונת הגשמים בסביבות יבשות.
נקבה המחפשת זכר נוהגת להפריש נוזלים שמאפשרים לזהות אותה ככזאת.
התנהגות מקובלת למציאת בת זוג לרבייה נעשית כאשר הזכר מקפל את שפתו, מקמט את אפו וראשו מורם כדי לזהות ביתר קלות פרומונים שאותם משחררת הנקבה.
לפעמים בן זוגה של הנקבה "מנקה" את גלליה ומפזרם, ובאופן זה מקשה על זכרים אחרים לגלות את עקבות הריח שלה.
ישנן התנהגויות המקובלות לפני ההזדווגות הכוללות חרחורים והתנצחות באמצעות הקרניים.
התנהגות נפוצה נוספת היא כשהקרנף מחרחר ומנדנד ראשו מצד אל צד ואז רץ שוב ושוב.
הזוג נשאר יחד במשך שניים-שלושה ימים, ולעיתים אף מספר שבועות.
הזוג מזדווג מספר פעמים ביום במהלך תקופה זו, ומשך ההזדווגות כחצי שעה.
הגור הנולד שוקל כ־35-50 ק"ג ויכול לנוע סביב יחד עם אמו רק כעבור שלושה ימים.
הם נגמלים מיניקה בסביבות גיל שנתיים.
הגור ואמו נשארים יחדיו כ־2-3 שנים עד ללידתו של הגור הבא; הצאצאים עשויים להישאר עם אמם זמן רב יותר וליצור קבוצות קטנות.
לעיתים נאכלים הגורים על ידי צבועים ואריות.
נקבות הקרנף צר-השפה מגיעות לבגרות מינית בהגיען לגיל 4–6, בעוד שזכרים מגיעים לבגרות מינית בגיל 7–9. תוחלת חייהם בתנאים טבעיים (ללא סכנת ציד) עשויה להגיע ל־35-50 שנה.
בסביבות 1900 נאמד מספר הקרנפים צרי השפה בכמה מאות אלפים שחיו ביבשת השחורה.
במהלך החצי השני של המאה ה-20 מספרם של הקרנפים צרי השפה התדלדל באופן חמור, מכ־70,000 בסוף שנות השישים לכדי עשרת אלפים עד חמישה עשר אלף בשנת 1981. בתחילת שנות התשעים ירד מספרם למתחת ל־2,500 ובשנת 1995 דווח על קיומם של 2,410 פרטים בלבד.
על פי קרן הקרנף הבינלאומית האוכלוסייה האפריקנית הכוללת התאוששה במידת מה לכדי 3,610 פרטים בשנת 2003. בנמיביה ובדרום אפריקה, שתי מדינות שבהן נעשתה השקעה רבה בתוכניות שימור, חלה עלייה במספר הקרנפים בתקופה שבין 1980–2001. על פי דוח של איגוד השימור העולמי מיולי 2006, סקר שנערך על תת-המין המערב אפריקני (D.
longipes), שבעבר נפוץ היה בסוואנות של מערב אפריקה ושמספרם עמד על 10 פרטים בלבד ב־2002, לא איתר פרטים ממנו ותת המין הוגדר אפוא כנכחד.
הקרנפים צרי השפה נדחקו אל סף הכחדה מחמת ציד בלתי חוקי שנעשה במטרה להשיג את קרנם ומפאת אובדן של בתי גידול.
קרנו של הקרנף צר-השפה משמשת באסיה לצורכי רפואה מסורתית, הגם שהוכח כי הקרן חסרת ערך רפואי.
במזרח התיכון נעשה שימוש בקרן לצרכים טקסיים, והיא מגולפת כך שתשמש כידית לפגיון מסורתית.
הביקוש לקרנים גבר בשנות השבעים ואוכלוסיית הקרנף צר-השפה הצטמצמה ב־96% בין השנים 1970 ל־1992.
ישנם ארבעה תת-מינים של הקרנף צר-השפה:
קרנף צר-שפה דרום-מרכזי (Diceros bicornis minor) - תת-המין הנפוץ ביותר, שבעבר תחום תפוצתו השתרע ממרכז טנזניה דרומה דרך זמביה, זימבבואה ומוזמביק עד לצפון מזרח דרום אפריקה.
bicornis) - מותאמים יותר לחיים בסוואנות הצחיחות והחצי־צחיחות של נמיביה, דרום אנגולה, מערב בוטסואנה ומערב דרום אפריקה.
michaeli) - תפוצתו ההיסטורית כללה את סודאן, אתיופיה וסומליה דרומה דרך קניה עד צפון-מרכז טנזניה.
כיום תפוצתו מוגבלת בעיקר לקניה ולטנזניה.
בשנת 2001 נאמד מספר הקרנפים מתת מין זה שחיו בטבע ב־498, ונוסף אליהם עוד 172 שחיו בשבי ברחבי העולם.
בעבר נפוץ היה ברוב הסוואנה של מערב אפריקה.
עד לאחרונה, רק פרטים מעטים שרדו בצפון קמרון, אך ביולי 2006 הכריז איגוד השימור העולמי על תת-המין כנכחד זמנית, ובהערכה ב-2011 הוגדר תת-המין כנכחד.
קרנף סומטרה (מכונה גם קרנף סומטרי, שם מדעי: Dicerorhinus sumatrensis) הוא מין במשפחת הקרנפיים.
בדומה לשני מיני הקרנפים האפריקניים (רחב-שפה וצר-שפה), לקרנף סומטרה שתי קרניים, והגדולה שבהן היא הקרן האפית (מלשון אף).
שכבת שיער חומה-אדמדמה מכסה את מרבית גופו.
בעבר נפוצו הקרנפים הסומטריים ביערות הגשם, בביצות וביערות העננים בהודו, בבורמה, בתאילנד ובאיים באינדונזיה.
כיום מצב השימור של המין מוגדר "בסכנת הכחדה חמורה", משום שנותרו רק שש תת-אוכלוסיות עיקריות: ארבע מהן בסומטרה, אחת בבורנאו ואחת בחצי האי המלאי.
קשה לאמוד את מספרם של הקרנפים הסומטריים, בשל נטייתם להתבודד ועקב פיזורם הרב באזור מחייתם, אך האומדנים מעריכים כי חיים בעולם כ-300 פרטים בלבד.
הירידה במספרם מיוחסת בעיקרה לציד שמטרתו השגת הקרניים שלהם, שערכן ברפואה העממית גבוה לאין ערוך - מחיר קילוגרם אחד של קרני קרנפים סומטריים עשוי להגיע ל-30,000 דולרים בשוק השחור.
הקרנפים הסומטריים סבלו גם מאובדן ניכר של בתי גידול עקב בירוא יערות שמשרת את תעשיית העץ והחקלאות.
הקרנף הסומטרי מבלה את מרבית זמנו לבדו, למעט תקופות של חיזור ושל גידול צאצאים.
הוא הקרנף הקולני ביותר מכל הקרנפיים החיים כיום.
המחקר על אודותיו מקיף יותר מהמחקר על אודות קרנף ג'אווה, שנוטה גם הוא להתבודד.
הסיבה העיקרית לכך היא תוכנית שבמסגרתה הועברו 40 קרנפים לחיי שבי, במטרה לתרום לשימור המין.
התוכנית נחלה כישלון חרוץ, אפילו לדעת יוזמיה: מרבית הקרנפים מתו ולא נולד אף צאצא אחד במשך כ-20 שנה, ירידה חדה אף יותר מהנצפה בטבע.
הקרנף הסומטרי הוא מין יחיד בסוג דיצרורינוס (Dicerorhinus), שבמשפחת הקרנפיים.
במשפחת הקרנפיים נמצאים זולתו ארבעה מינים: קרנף צר-שפה, קרנף רחב-שפה, קרנף הודי וקרנף ג'אווה.
מקובל לסווג את המין קרנף סומטרי לשלושה תת-מינים:
sumatrensis, קרנף סומטרה המערבי: תת-מין שמספר פרטיו החיים כיום נאמד בכ-275, רובם במערב סומטרה.
פרטים נוספים חיים כנראה בחצי האי המלאי.
harrissoni, קרנף סומטרה המזרחי: תת-מין שבעבר היה נפוץ בבורנאו, אך כיום מעריכים כי רק כ-25 פרטים שרדו.
lasiotis, קרנף סומטרה הצפוני: תת-מין שבעבר חי בהודו, בבנגלדש ובצפון סומטרה, אך כנראה נכחד.
הקרנפים הסומטריים הצפוניים היו גדולים באופן ניכר מתת-המינים האחרים.
אבותיהם הקדומים של הקרנפים התפצלו ממפריטי הפרסה בתחילת תקופת האאוקן.
מהשוואת דנ"א מיטוכונדריאלי עלה כי אבותיהם של הקרנפים המודרניים התפצלו מאבותיהם הסוסיים לפני כ-50 מיליוני שנים.
חברי משפחת הקרנפיים הופיעו לראשונה בסוף האאוקן באירואסיה, והמינים המודרניים התפזרו בעולם החל בתקופת המיוקן.
הקרנף הסומטרי נחשב למין הקרוב ביותר לאבותיהם של הקרנפיים, מפני שהוא חולק תכונות רבות ביותר עם אבות המשפחה.
ראיות בדמות מאובנים מצביעות על כך שהקרנף הסומטרי התפצל מהסוגים האחרים במשפחה לפני 16–23 מיליוני שנים, ואולם תארוך מולקולרי קבע כי הפיצול אירע לפני כ-25.9 מיליוני שנים.
מבחינה מורפולוגית, הקרנף הסומטרי דומה מאוד לקרנף הצמרירי, שהיה נפוץ באירואסיה בתקופת הפלייסטוקן, אך מחקרים מורפולוגיים אחדים הטילו ספק בטענה זו.
מחקרים מולקולריים מאוחרים הצביעו גם הם על קרבה רבה בין המינים.
גובה כתפיו של קרנף סומטרי בוגר נע בין 120 ל-145 סנטימטרים, אורך גופו כ-250 סנטימטרים, ומשקלו בין 500 ל-800 קילוגרמים; ואולם נצפו פרטים גדולים יותר, שמשקלם הגיע אף לטון.
בדומה לשני הקרנפים האפריקניים, לקרנף הסומטרי זוג קרניים.
הגדולה מבין השתיים היא הקרן האפית, שאורכה 15–25 סנטימטרים, ותועד גם קרנף בעל קרן שאורכה 81 ס"מ.
הקרן השנייה נמצאת מאחורי הקרן האפית, והיא קטנה ממנה בהרבה: אורכה אינו עולה על עשרה סנטימטרים.
צבע הקרניים אפור כהה או שחור.
קרניהם של הזכרים גדולות מאלו של הנקבות, והבדל זה הוא הביטוי היחידי לדו-צורתיות בין הזוויגים אצל הקרנף הסומטרי.
תוחלת חייו המשוערת בסביבתו הטבעית היא בין 30 ל-45 שנים.
תוחלת החיים בשבי נמוכה יותר: הפרט המבוגר ביותר שתועד הוא נקבה שחיה 32 שנים ו-8 חודשים בגן החיות של לונדון, ומתה ב-1900.
שני קפלי עור עבים מקיפים את גוף הקרנף, מאחורי רגליו הקדמיות ולפני רגליו האחוריות.
קפל עור קטן יותר נמצא סביב לצוואר.
העור עצמו דק: עוביו נע בין 1 ל-1.6 סנטימטרים.
קרנפים החיים בטבע אינם מפתחים שכבת שומן תת-עורית.
כמו כל הקרנפים, ראייתו של הקרנף הסומטרי חלשה מאוד.
הקרנף הסומטרי מהיר וזריז; הוא מסוגל לטפס על הרים ולעבור מדרונות תלולים או גדות נהר בקלות יחסית.
הקרנף הסומטרי חי ביערות גשם, בביצות וביערות עננים.
הוא נפוץ באזורים הרריים הסמוכים למקורות מים, ובמיוחד בעמקים תלולים ועשירים בצמחייה.
בעבר היו שטחי תפוצתו רציפים, והגיעו עד לבורמה, מזרח הודו ובנגלדש.
לפי טענות לא מאומתות, קרנפים סומטריים חיו גם בקמבודיה, בלאוס ובווייטנאם.
כיום כל הפרטים חיים בחצי האי המלאי, באי סומטרה ובסבה שבבורנאו.
חוקרים אחדים מקווים כי אוכלוסיית הקרנפים שבבורמה תשרוד גם היא, אולם הסיכויים לכך נחשבים לקלושים.
בשל מהומות על רקע פוליטי בבורמה לא הוערכה אוכלוסיית הקרנפים שם, ויש המשערים שהם נכחדו לחלוטין.
הקרנפים הסומטריים פזורים על פני אזור תפוצתם במידה גבוהה בהרבה מהקרנפים האסייתים האחרים, ולכן פעילי איכות הסביבה מתקשים להגן על המין ביעילות.