tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המזכירות בוטלה בשנת 1966 ותפקידיה הפורמליים נלקחו על ידי המשרד המרכזי לניהול, אך היא הוקמה מחדש בשנת 1980. על מנת להיכנס לתפקיד במזכירות, אדם חייב להיבחר על ידי ועדת הקבע; בחירה זו חייבת להיות מאושרת על ידי הוועדה המרכזית.
הוועדה המרכזית לביטחון הלאומי (CNSC) הוקמה בישיבת המליאה ה-3 של הוועדה המרכזית ה-18 אשר נערכה בשנת 2013. היא הוקמה על מנת "לתאם אסטרטגיות ביטחוניות לאורך מחלקות רבות, הכוללות בתוכן את המודיעין, הצבא, ענייני החוץ והמשטרה על מנת להתמודד עם עניינים המאתגרים את היציבות בסין ומחוצה לה".
הרעיון להקמת הוועדה המרכזית לביטחון הלאומית היה מוזכר לראשונה בשנות ה-80, אך היה מושתק "על ידי אינטרסים העומדים לאבד את השלטון בסידור מחדש".
כיום, ישנו מידע מועט לגבי הגוף מחוץ למפלגה, אך הדעה הרווחת היא כי הגוף חיזק את שלטון המפלגה על צבא השחרור העממי, שהוא הכוח המזוין של סין.
ב-24 בינואר 2014, שי ג'ינפינג, מזכ"ל המפלגה הנוכחי מונה ליושב ראש הוועדה המרכזית לביטחון הלאומי בעוד לי קצ'יאנג, ראש ממשלת סין ויושב ראש ועדת הקבע של קונגרס העם הלאומי (ראש הפרלמנט) מונה לסגן יושב ראש הוועדה המרכזית לביטחון הלאומי.
הוועד הצבאית המרכזית (CMC) נבחרת על ידי הוועדה המרכזית והיא אחראית לצבא השחרור העממי.
תפקיד יושב ראש הוועדה הצבאית המרכזית הוא אחד מהתפקידים הבכירים ביותר בסין, ויושב ראש הוועדה הצבאית המרכזית חייב לשרת באותו זמן בתפקיד מזכ"ל המפלגה.
בניגוד לעקרון ההנהגה הקולקטיבית של גופים אחרים במפלגה, יושב ראש הוועדה הצבאית המרכזית מתפקד כמפקד הראשי והוא בעל הזכות לפטר ולמנות קציני צבא בכירים לפי רצונו.
יושב ראש הוועדה יכול לפרוס חיילים, לשלוט בכלי הנשק הגרעיניים של המדינה והוא קובע את תקציב הצבא.
קידום או העבר קצינים מעל לרמה החטיבתית חייב להיות מלווה בחתימת יושב הראש.
רשמית, יושב ראש הוועדה כפוף לוועדה המרכזית, אך במציאות הוא מדווח רק למנהיג העליון של המפלגה.
דבר זה קורה בעיקר בגלל מאו, אשר לא רצה שחברי פוליטביורו אחרים יתערבו בעניינים צבאיים.
הוא טען כי "מרחב הפוליטביורו הוא בעניינים מדינתיים, ומרחב הוועדה הצבאית המרכזית הוא בעניינים צבאיים".
הוועדה שלטה בצבא השחרור העממי מאז 1937 דרך שלושה גופים: המחלקה לסגל הכללי, המחלקה הפוליטית הכללית ומחלקת הלוגיסטיקה הכללית.
גוף רביעי, המחלקה הכללית לחימוש הוקמה בשנת 1998.
ישנם גופים אחדים הכפופים לוועדה המרכזית.
המשרד הכללי – הגרעין של המפלגה הקומוניסטית של סין.
לדוגמה, המשרד מטפל במסמכים מסווגים ובמידע מגופי המפלגה בכל סין.
המחלקה הארגונית המרכזית (COD) – הוקמה בשנת 1937 ומתפקדת כמו הביורו האריגוני (אורגביורו) של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
תחילה, המחלקה הייתה עסוקה ביצירת קבצים הנוגעים בחברי המפלגה עצמם, על מנת לראות אם הם קומוניסטית נאמנים, או לא.
לפי האנליסט ריצ'רד מקגרגור, "המחלקה הארגונית המרכזית היא היסוד השלישי והכי פחות-ידוע של המפלגה הקומוניסטית".
המחלקה הארגונית המרכזית אחראית לפגישות סגל במפלגה.
המחלקה הפרסומית המרכזית (CPD) – שולטת בחדשות ובמידע בשביל הציבור הסיני.
המחלקה מגינה על האינטרסים של המפלגה על בסיס קו המפלגה ועל פי העיקרון האידאולוגי של ארבעת העקרונות הראשיים.
המחלקה המרכזית ליחסים בין-לאומיים (CILDׂ) – "משרד החוץ" של המפלגה הקומוניסטית של סין.
המחלקה אחראית ליחסים עם מפגות אחרות, בנוסף לאחריות על איסוף מודיעין חוץ.
בזמן המלחמה הקרה, המחלקה המרכזית ליחסים בין-לאומיים נלחמה לשליטה בתנועה הקומוניסטית העולמית, למול המחלקה הבין-לאומית של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, אך עם פירוק ברית המועצות וסתיו העמים המחלקה הייתה אחראית גם ליחסי חוץ עם מפלגות מכל הסוגים: מפלגות קומוניסטיות, סוציאליסטיות, ליברליות ועוד.
המחלקה המרכזית לעבודת החזית המאוחדת – אחראית להגדלת התמיכה במפלגה מחוץ לתחום הישיר שלה, לדוגמה בקהילה העסקית ובארגונים אזרחיים.
המשרד המרכזי לחקירת מדיניויות – אחראי לחקור סוגיות של עניין מיוחד להנהגת המפלגה המרכזית.
המשרד המרכזי לטאיוואן – המשרד הכללי של הקבוצה המרכזית המובילה בענייני טאיוואן.
המשרד אחראי להכנת סדרי היום של פגישותיו, תיאום ניירת ותקשורת עם גופים אחרים על שם הקבוצה.
המשרד המרכזי לתעמולה חיצונית (CEPO) – הגרסה המפלגתית של משרד המידע של מועצת המדינה, והיא אחראית לקבוצה הקטנה המרכזית המובילה לתעמולה חיצונית.
זוהי דואליות בירוקרטית אשר נקראת בסין "גוף אחד, שני שלטים" אשר משמעותה היא שני שמות לאותו גוף.
לשכת הביטחון המרכזית (CSB) – אחראית לביטחון מנהיגי מפלגה בכירים.
בית הספר המפלגתי המרכזי (CPI) – אחראי לאימון הפוליטי ולהטפה אידאולוגית בקומוניזם של בכירים במפלגה.
בית הספר מוציא לאור את כתבי-העת התאורטיים של "מציאת אמת מתוך עובדות" ו"זמני למידה".
יומון העם – אחד מכלי התקשורת הסינים הידועים ביותר, עיתון זה מתפקד כקול ההנהגה המרכזית של המפלגה.
המרכז לחקר ההיסטוריה של המפלגה (PHSC) – נוסד בשנת 1980 על מנת לתת סדרי חשיבות של מחקר למדני באוניברסיטאות, באקדמיה של מדעי החברה ובבית הספר המפלגתי המרכזי.
השלכה המרכזית לאיסוף ותרגום (CCTB) – נוסד בשנת 1953 עם המטרה של לימוד ותרגום הכתבים הקלאסיים של המרקסיזם.
ועדות מפלגתיות קיימות ברמת הפרובינציות; המחוזות האוטונומיים; העיירות ישירות תחת השלטון המרכזי; ערים המחולקות לאזורים; תחומי שיפוט אוטונומיים; ערים אשר לא מחולקות לאזורים ואזורים עירוניים.
הוועדות הללו נבחרות בקונגרסים מפלגתיים (ברמה המתאימה).
קונגרסי המפלגה המקומיים אמורים להיערך כל שנה חמישית, אך ניתן להקדימם או לדחותם תחת תנאים מיוחדים.
החלטה מסוג זה חייבת להיאשר על ידי ועדה מפלגתית ברמה הגבוהה הבאה.
מספר הנציגים והפעולות לבחירתם מוחלטות על ידי הוועדה המפלגתית המקומית, אך גם החלטות אלו חייבות להיות מאושרות על ידי הוועדה המפלגתית ברמה הגבוהה הבאה.
לקונגרס המפלגה המקומי יש הרבה מאותן אחריויות של הקונגרס הלאומי, והוא אחראי לבדיקת הדו"ח של ועדת המפלגה המקומית ברמה המתאמיה; בדיקת דו"ח הוועדה המקומית לבדיקת המשמעת ברמה המתאימה; דיון וקבלת הצעות החלטה לגבי סוגיות ראשיות באזור מסוים; ובחירת ועדת המפלגה המקומית וועדת בדיקת המשמעת המקומית ברמה המתאימה.
ועדות מפלגה של "מחוז, מחוז אוטונומי או עירייה ישירות תחת השלטון המקומי, ערים המחולקות לאזורים, או תחומי שיפוט אוטונומיים נבחרים לטווח של 5 שנים", ומכילות מכלול מלא ומשתנה של חברים.
ועדת המפלגה של "מחוז, תחום שיפוט אוטונומי, עיר אשר לא מחולקת לאזורים או אזור עירוני נבחרים לטווח של 5 שנים" אך מכלול מלא ומשתנה של חברים "חייב להימצא במפלגה 3 שנים או יותר".
אם קונגרס מפלגה מקומי נערך לפני או אחרי תאריך נתון, טווח החברים של הוועדה המפלגתית חייב להיארך או להיקצר בהתאם.
ועדת מפלגה מקומית כפופה לוועדת המפלגה המקומית ברמה הגבוהה הבאה.
מספר החברים במכלול המלא והמשתנה בוועדת מפלגה מקומית מוחלט על ידי הוועדה המפלגתית ברמה הגבוהה הבאה.
מקומות חסרים בוועדה מפלגתית חייבים להימלא על ידי חברים משתנים לפי סדר הקדימות, אשר מוחלט על פי מספר הבחירות חבר זה או אחר קיבל בזמן בחירתו.
ועדת מפלגה חייבת להתכנס לפחות לשתי ישיבות מליאה בשנה.
בזמן תוקפן, ועדות המפלגה חייבות "להוציא לפועל את הוראות הארגון המפלגתי ברמה הבאה ואת הצעות ההחלטה אשר התקבלו בקונגרסי המפלגה ברמות המתאימות".
ועדת הקבע המקומית (אשר מקבילה לפוליטביורו המרכזי) נבחר בישיבת המליאה הראשונה של ועדת המפלגה המתאימה אחרי קונגרס המפלגה המקומי.
ועדת קבע כפופה לוועדת המפלגה ברמה המתאימה ולוועדת המפלגה ברמה הגבוהה הבאה.
לוועדת הקבע ישנן החובות והאחריויות של ועדת המפלגה המתאימה כאשר אינה בישיבה.
אדם המבקש להצטרף למפלגה חייב להיות מעל גיל 18 וחייב לשמש כמועמד לתקופת ניסיון של כשנה.
בניגוד לעבר, כאשר הדגש היה על הקריטריונים האידאולוגי, המפלגה כיום מדגישה דרישות טכניות מחבריה.
למרות זאת, חברים ומועמדים מצופים להיות "גם אדומים וגם מומחים".
על מנת להיות מועמד, שני חברי המפלגה חייבים להמליץ על המועמד להנהגת המפלגה המקומית.
החברים הממליצים חייבים להכיר אישית את המועמד ולהיות מודעים ל"אידאולוגיה, אישיות, הישגיהם האישיים והמקצועיים" של המועמדים, ובו זמנית ללמד אותם לגבי תוכנית וחוקת המפלגה, בנוסף לחובות ואחריויות חבריה.
אחרי כך, החברים הממליצים חייבים לכתוב דו"ח להנהגת המפלגה המקומית, בו תהא כתובה הדעה אם מגיע לאדם מסוים להיות מועמד.
על מנת להיות מועמד "ניסיוני", המועמד חייב להישבע בפני דגל המפלגה.
ארגון המפלגה הרלוונטי אחראי להשגיח ולחנך את המועמדים.
למועמדים יש את אותן החובות אשר יש לחברים רגילים, אך אין להם את הזכות לבחור או להיבחר בבחירות המפלגה.
לפני שנת 1949, ההצטרפות למפלגה היה עניין של מחויבות אישית והתחברות לקומוניזם.
לאחר שנת 1949, אנשים הצטרפו למפלגה על מנת להשיג עבודות ממשלתיות טובות או גישה לאוניברסיטאות, אשר הייתה אז מוגבלת לחברי המפלגה בלבד.
רבים הצטרפו למפלגה דרך ליגת הנוער הקומוניסטית.
תחת שלטונו של ג'יאנג דזה-מין, יזמים פרטיים הורשו להצטרף למפלגה.
בקיצור, חבר מפלגה חייב לציית לפקודות, להיות ממושמע, לשמור על אחדות, לשרת את המפלגה ואת העם ולקדם את דרך החיים הסוציאליסטית.
שום ארגון מפלגתי יכול לבטל זכויות אלה לחברי המפלגה.
ליגת הנוער הקומוניסטית של סין (CYL) מהווה אגף הנוער של המפלגה הקומוניסטית של סין, והיא תנועת הנוער הגדולה ביותר בסין.
לפי חוקת המפלגה, ליגת הנוער הקומוניסטית היא "ארגון המוני של אנשים צעירים מתקדמים תחת הנהגת המפלגה הקומוניסטית של סין; זהו בית ספר בו מספר רב של אנשים צעירים לומדים על סוציאליזם עם מאפיינים סיניים ועל קומוניזם דרך ניסיון; הליגה היא עוזרת המפלגה, והיא כוח המילואים שלה".
למרות זאת, הוועדה המרכזית (וכל הגופים המרכזיים הנוספים בליגה) כפופים להנהגת ההנהגה המרכזית של המפלגה.
בכך, גופי הליגה כפופים גם לגופים גבוהים יותר בליגה עצמה, וגם למפלגה הקומוניסטית של סין – ארגון שונה.
עת הקונגרס הלאומי ה-17 (אשר נערך בשנת 2013), לליגת הנוער הקומוניסטית של סין יש 89 מיליון חברים.
לפי סעיף 53 של חוקת המפלגה הקומוניסטית של סין, "סמל ודגל המפלגה מהווים סימן ואות של המפלגה הקומוניסטית של סין".
בתחילת היסטוריית המפלגה, למפלגה הקומוניסטית של סין לא היה דגל רשמי סטנדרטי יחיד אלא נתנה לוועדת מפלגתיות אינדיבידואליות להעתיק את דגל המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
ב-28 באפריל 1942, הפוליטביורו המרכזי הכריז על הקמת דגל רשמי יחיד למפלגה.
"דגל המפלגה הקומוניסטית של סין חייב להיות בפרופורציות אורך-לרוחב של 3:2 עם פטיש ומגל בפינה העליונה השמאלית, ללא כוכב מחומש.
הפוליטביורו מסמיך את המשרד הכללי להכין במיוחד מספר מסוים של דגלים סטנדרטיים ולחלקם לכל חלקי המפלגה המרכזיים".
לפי יומון העם, "אורך דגל המפלגה הסטנדרטי הוא 120 ס"מ, ורוחבו 80 ס"מ.
במרכז הפינה העליונה השמאלית (רבע מאורך ורוחב הדגל עד לקצהו) פטיש ומגל צהוב, בקוטר של 30 ס"מ.
[...] הצבע האדום מסמל מהפכה, הפטיש והמגל הם כלי הפועלים והחקלאים, ומשמעם שהמפלגה הקומוניסטית מסמלת את האינטרסים של ההמון העממי; הצהוב מדגיש בהירות".
בסך הכול, לדגל ישנם חמישה ממדים, הגדלים הם "מס.
ב-21 בספטמבר 1966, המשרד הכללי של המפלגה הוציא "הנחיות על הייצור והשימוש בדגלי וסמלי המפלגה הקומוניסטית של סין", אשר ציינו כי הדגל והסמל הם הסמלים והסימנים הרשמיים של המפלגה.
מפלגה הקומוניסטית של סין מתוארת לעיתים כפרגמטיסטית חסרת-אידאולוגיה.
מנגד, קרי בראון במאמרו "המפלגה הקומוניסטית של סין ואידאולוגיה" רואה בהצהרות הרשמיות של המפלגה עדות השקפת עולם קוהרנטית.
לדוגמה, חו ג'ינ-טאו אמר בשנת 2012 כי העולם המערבי "מנסה לערער את אחדותנו" וכי "התרבות הבין-לאומית של המערב חזקה, בעוד אנו חלשים...
שדות תרבותיים ואידאולוגיים הם המטרות העיקריות".
המפלגה הקומוניסטית של סין משקיעה מאמצים בבתי הספר המפלגתיים על מנת להבנות את המסר האידאולוגי שלה.
לפני קמפיין "ניסיון הוא הקריטריון היחיד לאמת", היחס בין האידאולוגיה להעברת ההחלטות הייתה דדוקטיבית, משמע שהעברת החלטות נבעה מתוך האידאולוגיה.
תחת שלטון דנג, היחס הזה התהפך, והאידאולוגיה הצדיקה את הצעת ההחלטות.
בנוסף, במסקנות המפלגה מהתפרקות ברית המועצות נקבע כי אחת הסיבות העיקריות הייתה האידאולוגיה המתיישנת.
לכן, הם מאמינים שהאידאולוגיה המפלגתית להיות דינמית על מנת לאבטח את שלטון המפלגה, לעומת המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, אשר האידאולוגיה שלה נהפכה "מקובעת, חסרת-דמיון, מאובנת ומנותקת מהמציאות".
האידאולוגיה הרשמית הראשונה של המפלגה הקומוניסטית של סין הייתה מרקסיזם-לניניזם.
לפי המפלגה הקומוניסטית של סין, "המרקסיזם-לניניזם חושף את החוקים האוניברסליים ששולטים בהתפתחות ההיסטורית של החברה האנושית.
הוא מנתח את הסתירות המובנות בשיטה הקפיטליסטית [...] ומראה שחברה סוציאליסטית תחליף באופן בלתי נמנע את החברה הקפיטליסטית ותתפתח לבסוף לחברה קומוניסטית".
לפי יומון העם, המאואיזם "הוא מרקסיזם לניניזם כפי שהוא מיושם ומתפתח בסין".
המאואיזם הוא לא רק מחשבתו של מאו דזה-דונג, אלא של קבוצת חברים במפלגה הקומוניסטית שיוצגו על ידי מאו.
לפי שינחואה, "מחשבת מאו דזה-דונג היא שילוב בין האמת האוניברסלית של המרקסיזם-לניניזם עם הפרקטיקה של המהפכה הסינית".
המפלגה הקומוניסטית של סין מפרשת את תמצית המאואיזם כ"מציאת אמת מתוך עובדות": "[המפלגה] חייבת להתקדם מתוך המציאות ולשים את התאוריה לניסיון בכל דבר.
במילים אחרות, אנו חייבים לשלב את התאוריה האוניברסלית של המרקסיזם-לניניזם עם התנאים הספציפיים של סין".
בעוד פרשנים מסכימים כי המפלגה דוחה את המרקסיזם-לניניזם ואת המאואיזם הקלאסיים, המפלגה עצמה מתנגדת לטענה זו.
כמה פרשנים מערביים מדברים על "משבר אידאולוגי" בתוך המפלגה; הם מאמינים כי המפלגה הקומוניסטית של סין דוחה את הקומוניזם.
וואנג שואה-דונג, מנהל המכון לסוציאליזם עולמי אמר בתגובה כי "אני יודעים כי אלו מחוץ לארץ חושבים שיש לנו 'משבר אידאולוגי', אך אנו לא מסכימים".
לפי ג'יאנג דזה-מין, "אסור למפלגה הקומוניסטית להתעלם אי פעם מהמרקסיזם-לניניזם או המאואיזם".
הוא טען "כי אם דבר זה יקרה, אנו נאבד את בסיסנו".
בנוסף, הוא ציין כי המרקסיזם באופן כללי, "כמו כל מדע, צריך להשתנות לאורך זמנים ותנאים משתנים".
קבוצות מסוימות טוענות כי ג'יאנג דזה-מין סיים את המחויבות הפורמלית של המפלגה למרקסיזם בכך שצירף את התאוריה האידאולוגית של שלושת המייצגים.
בניגוד לכך, התאורטיקן המפלגתי לנג רונג מתנגד לכך, וטוען כי "הנשיא ג'יאנג הוציא מכשולים אידאולוגיים מדרך המפלגה [...] הוא לא ויתר על המרקסיזם או על הסוציאליזם.
הוא חיזק את המפלגה בכך שנתן לה הבנה מודרנית של המרקסיזם והסוציאליזם, לכן אנו מדברים על "כלכלת שוק סוציאליסטי עם סממנים סיניים".
המרקסיזם בתמצית, על פי ג'יאנג דזה-מין, מתודולוגיה עם חזון של חברה חסרת-מעמדות, לא אנליזה של המעמד והסתירות בין מעמדות שונים.
קרל מרקס טען כי החברה עברה שלבים שונים של התפתחות, והאמין כי מצב הייצור הקפיטליסטי הוא השלב השלישי.
השלבים הם: עתיק ומבוסס בעיקר על עבדות; פאודלי; קפיטליסטי; סוציאליסטי; ומצב הייצור הקומוניסטי.
השגת ה"קומוניזם" האמיתי מתוארת כמטרה האולטימטיבית של המפלגה ושל סין.
בעוד המפלגה הקומוניסטית של סין טוענת כי סין נמצאת כיום בשלב הראשוני של הסוציאליזם, תאורטיקנים מפלגתיים טוענים כי השלב ההתפתחותי הנוכחי "נראה דומה מאוד לקפיטליזם".
בניגוד לכך, ישנם תאורטיקנים מפלגתיים הטוענים כי "הקפיטליזם הוא השלב המוקדם או הראשוני של הקומוניזם".
בהצהרות רשמיות, השלב הראשוני של הסוציאליזם מצופה להימשך בערך 100 שנים אשר לאחר מכן סין תיכנס לשלב התפתחותי שונה.
בעוד מספר חוקרים מערביים טוענים כי הרפורמות שהוכנסו למפלגה תחת דנג מהווים דחייה של המורשת והאידאולוגיה המרקסיסטית של המפלגה, הלז לא רואה את המצב כך.
ההיגיון מאחורי הרפורמות היה כי הכוחות היוצרים של סין פיגרו אחרי התרבות והאידאולוגיה המתקדמת אשר פותחה על ידי המדינה.
בשנת 1986, על מנת לסיים את אי-היעילות הזו, המפלגה הגיעה למסקנה כי הסתירה העיקרית בחברה הסינית הייתה זו בין הכוחות היוצרים המיושנים לבין התרבות והאידאולוגיה המתקדמת של סין.
בהגעה למסקנה זו, המפלגה הסיתה את תשומת לבה ממלחמת המעמדות, וסתרו בו זמנית את מאו ואת מרקס מכיוון ששניהם טענו כי מאבק זה הוא המיקוד המרכזי של התנועה הקומוניסטית.
לפי היגיון זה, סיכול מטרת אמצעי הייצור המתקדמים של המפלגה מהווה מלחמת מעמדות.
המטרה הקלאסית של מלחמת המעמדות הוצהרה כמטרה אשר הושגה על ידי דנג בשנת 1976. בעוד מרו הדגיש את הצורך לפתח אמצעי ייצור, תחת דנג מטרה זו נעשתה עליונה.
התאורטיקן המפלגתי וחבר הפוליטביורו לשעבר חו צ'יאו-מו טען בתזה שלו "התבוננו בחוקים הכלכליים, האיצו את ארבע המודרניזציות" אשר יצאה לאור בשנת 1978 כי חוקים כלכליים הם אובייקטיביים והם בשורה אחת עם חוקי טבע.
הוא התעקש על כך כי חוקים כלכליים לא יותר נתונים לוויכוח מ|חוק המשיכה–.
המסקנה של חו הייתה כי המפלגה אחראית להתנהגות הכלכלה הסוציאליסטית תחת החוקים הכלכליים הללו.
הוא האמין כי רק כלכלה אשר מבוססת על הפרט תעמוד בחוקים הללו, מכיוון ש"כלכלה כזו תהיה הסכמית לאמצעי הייצור".
המפלגה הקומוניסטית של סין עקבה אחרי קו מחשבה זה, ובקונגרס הלאומי ה-12 חוקת המדינה תוקנה באומרה כי הכלכלה הפרטית מהווה "השלמה נדרשת לכלכלה הסוציאליסטית".
אותו רצון הובע גם על ידי שיואה מו-צ'יאו; "הניסיון מראה כי הסוציאליזם אינו בהכרח מבוסס על בעלות ציבורית מאוחדת על ידי כל החברה".
הרפורמה וההיפתחות לא היו קורות ללא עבודתו של דנג שיאופינג (שמאל), צ'ן יון (מרכז) ולי שיאן-ניאן (ימין).
היחסים בין השלושה תוארו כ"שניים וחצי" בשנות ה-80; צ'ן נחשב כשווה לדנג, בעוד לי שיאן-ניאן נחשב "כחצי מדרגה מאחוריהם"
התמסיר הרשמי של המליאה ה-3 של הוועדה המרכזית ה-11 כללה את המילים: "שילוב העקרונות האוניברסליים של המרקסיזם-לניניזם-מאואיזם עם הניסיון הקונקרטי של המודרניזציה הסוציאליסטית ופיתוחה תחת תנאים היסטוריים חדשים".
המפלגה הקומוניסטית של סין הצליחה לראות באידאולוגיה המאואיסטית הישנה כמיושנת (או לפחות כמה מיסודותיה).
על מנת לדעת אם מדיניות מסוימת היא מיושנת או לא, המפלגה הייתה צריכה "למצוא את האמת מתוך העובדות" ולעקוב אחרי הסלוגן "ניסיון הוא הקריטריון היחיד לאמת.
במליאה ה-6 של הוועדה המרכזית ה-11 "הצעת ההחלטה על שאלות מסוימות בהיסטוריית מפלגתנו מאז ייסוד הרפובליקה העממית של סין" התקבלה.
הצעת ההחלטה הפרידה בין מאו האיש לבין מאואיזם, בטענה כי מאו הפר את המאואיזם בזמן שלטונו.
בעוד המסמך ביקר את מאו, הוא ציין בבהירות כי הוא היה "פרולטר מהפכני" (כלומר, לא כל עמדותיו לא צודקות), ושבלי מאו לא הייתה יכולה להיות סין חדשה.
סו שאו-דזי, תאורטיקן מפלגתי וראש מכון המרקסיזם-לניניזם-מאואיזם טען כי המפלגה הקומוניסטית של סין חייבת להעריך מחדש את המדיניות הכלכלית החדשה אשר הוצעה על ידי ולדימיר לנין וסוימה על ידי סטלין, בנוסף למדיניויות התיעוש של סטלין ותפקיד המשמעותי שהוא נתן למלחמת המעמדות.
סו הסיק כי "המעמדות המנצלים בסין חוסלו".
דונג פו-רנג, סגן מנהל המכון לכלכלה, הסכים עם הדיון הרפורמי, קודם בכך שביקר את מרקס ואנגלס אשר טענו כי חברה סוציאליסטית חייבת לבטל את הבעלות הפרטית ושנית בכך שהאשים את מרקס ואנלגס בעמימות ההגדרה שלהם של איזה סוג בעלות אמצעי הייצור צריך להתקיים בחברה סוציאליסטית.
בעוד סו ודונג הסכימו עם כך שהקולקטיביזציה של החקלאות והקמת הקומונות העממיות סיימו את הניצול הכפרי, כאשר אף אחד מהם לא רוצה בחזרה לקולקטיביזציה של החקלאות.
המונח "סוציאליזם עם סממנים סינים" הוסף לתוכנית הכללית של החוקה המפלגתית בקונגרס הלאומי ה-12, ללא הגדרת המונח.
בקונגרס הלאומי ה-13, אשר נערך בשנת 1987, דז'או דזי-יאנג, מזכיר המפלגה, טען כי סוציאליזם עם סממנים סינים הוא "השילוב של היסודות הפונדמנטליים של המרקסיזם עם דחף המודרניזציה בסין" והוא "הסוציאליזם המדעי אשר מושרש במציאויות של סין כיום".
בזמן הזה, המפלגה כבר האמינה כי סין נמצאת בשלב הראשוני של הסוציאליזם, ולכן צריכה יחסי שוק על מנת להתפתח אל תוך חברה סוציאליסטית.
שנתיים לפני כן, סו ניסה לבנאם את המונח "שלב ראשוני של סוציאליזם" בכך שטען כי הסוציאליזם מכיל שלושה שלבי ייצור שונים.
סין הייתה אז בשלב הראשון, בעוד ברית המועצות והגוש המזרחי הנותר היו בשלב השני.
מכיוון שסין הייתה בשלב הראשוני של הסוציאליזם, דז'או טען כי "נפתח מגזרים מגוונים של הכלכלה, תמיד בהבטחה כי הפוזיציה המרכזית תהיה של המגזר הציבורי".
מעבר לכך, כמה פרטים יורשו להיהפך עשירים "לפני השגת מטרת העושר המצוי [קומוניזם טהור]".
בנוסף, במהלך השלב הראשוני של הסוציאליזם, תכנון לא יהיה האמצעי המרכזי של ארגון הכלכלה.
כאשר צ'ן יון, שמרן ובכיר מפלגה שמע זאת, הוא יצא מהמליאה.
גם צ'ן יון וגם דנג תמכו בהיווצרות השוק הפרטי.
בקונגרס הלאומי ה-8, צ'ן הציע כלכלה בה המגזר הסוציאליסטי יהיה עיקרי, בעוד המגזר הפרטי ישחק תפקיד משני.
הוא האמין בכך שעל פי "עשר מערכות יחסים חשובות", מאמר של מאו בנושא ההתקדמות עם הבנייה הסוציאליסטית, המפלגה הקומוניסטית של סין צריכה להמשיך בדרכה הסוציאליסטית בנוסף לתמיכה בבעלות פרטית על רכוש.
צ'ן יון הביע את רעיון תאוריית ציפור-הכלוב בה הציפור מסמלת את השוק החופשי והכלוב מסמל תוכנית מרכזית.
צ'ן הציע כי יציבות חייבת להימצא בין "שחרור הציפור" לבין "חניקת הציפור" עם תוכנית מרכזית מגבילה מדי.
בין זמן הקונגרס הלאומי ה-13 לבין תקרית כיכר טיין-אן-מן, ההפרדה בין הימין והשמאל במפלגה נעשה בהיר יותר.
השסע נעשה גלוי לכל בהכנות למליאה ה-7 של הקונגרס הלאומי ה-13 (בשנת 1990), כאשר בעיות עלו בנושא תוכנית החומש ה-8 של סין.
הטיוטה לתוכנית החומש ה-8 אשר הייתה תחת פיקוח והשגחת ראש הממשלה לי פנג וסגן ראש הממשלה יאו יי-לין תמך בגלוי בתאוריה הכלכלית של צ'ן יון, על פיה התכנון יהיה עיקרי בכלכלה, בצירוף לגדילה איטית ויציבה.
לי הלך רחוק עוד יותר בכך שסתר ישירות את דנג בטענה כי "הרפורמה וההיפתחות לא צריכה להילקח כעיקרון המנחה; במקום זאת, פיתוח בר קיימא, יציב ומתואם צריך להילקח כעיקרון המנחה".
בגלל עמדה זו, דנג דחה את הטיוטה לתוכנית החומש ה-8, בטענה כי שנות ה-90 מהוות "הזמן הטוב ביותר" להמשך תוכניות הרפורמה וההיפתחות.
לי ויאו הלכו עוד יותר רחוק בניסיון לאפס שתי הצעות החלטה עיקריות אשר עברו בקונגרס הלאומי ה-13: התאוריה של ציוויליזציה פוליטית-סוציאליסטית והצעת ההחלטה אשר אומרת כי תכנון מרכזי ושוק מהווים גורמים שווים בערכם.
דנג דחה את המשך הדיון בנושאים אלו, בטענה כי רפורמות אלו חיוניות לעתיד המפלגה.
תאורטיקן המפלגה דנג לי-צ'ון דחה את עמדת דנג, יחד עם אחרים, והחל לקדם את "מחשבת צ'ן יון".
לאחר דיון עם הגנרל וואנג ג'ן, תומכו של צ'ן יון, דנג אמר כי יציע את ביטול הוועדה הייעוצית המרכזית (CAC).
צ'ן יון הגיב בכך שקרא לבו יי-בו להחליפו כיושב ראש ה-CAC.
כאשר המליאה ה-7 של הוועדה המרכזית ה-13 התכנסה, שני הצדדים ניסו לא להרחיב את הפער האידאולוגי ביניהם.
הצעות ההחלטה הכילו כמות גדולה של לשון אידאולוגית ("לפעול בנחישות על פי עקרונות הסוציאליזם עם הסממנים הסינים"), אך לא היה בה שמץ של ניסוח של מדיניות חדשה.
רעיונות ומדיניויות צ'ן יון שלטו בדיונים המפלגתיים משנת 1989 עד לסיור הדרומי של דנג בשנת 1992. דנג החל בקמפיין תמיכה במדיניויות הרפורמה שלו בשנת 1991 והצליח בהדפסה של מאמרים רפורמיסטים ב"יומון העם" וב"צבא השחרור" בתקופה זו.
המאמרים ביקרו את הקומוניסטים אשר טענו כי תכנון מרכזי וכלכלת שוק הם הפכים גמורים, וחזרו במקום על המנטרה הדנגיסטית אשר טוענת כי תכנון ושוק מהווים שתי דרכים שונות על מנת לפקח על פעילות כלכלית.
בזמן הזה, המפלגה החלה להתכונן לקונגרס הלאומי ה-14. דנג איים לחזור בו מתמיכתו בבחירה מחדש של ג'יאנג דזה-מין כמזכ"ל המפלגה אם הלז לא יקבל את המדיניויות הרפורמיסטיות.
בניגוד לכך, במליאה ה-8 של הוועדה המרכזית ה-13 בשנת 1991, השמרנים שמרו על היד העליונה בתוך המנהיגות המפלגתית.
באביב 1992, דנג עשה את הסיור הדרומי המפורסם שלו, בו הוא ביקר את הערים גואנגג'ואו, שנג'ן וג'והאי, ובילה את חגיגת ראש השנה החדשה בשנגחאי.
הוא השתמש בנסיעתו על מנת להעלות את רעיונות המדיניות הכלכלית שלו לאחר פרישתו ממשרתו.
במהלך הסיור, דנג נאם נאומים רבים ויצר תמיכה מקומית גדולה למצע הרפורמיסטי שלו.
הוא הדגיש את חשיבות הרפורמה הכלכלית בסין, וביקר את אלו אשר התנגדו לו ולרפורמות וההיפתחויות הכלכליות.
הסיור הוכיח כי במעגלים העממיים של המפלגה, התמיכה ברפורמה וההיפתחות הייתה חזקה.
בגלל זה, יותר ויותר חברים בכירים של מנהיגות המפלגה המרכזית החלו לתמוך בעמדת דנג, ביניהם ג'יאנג דזה-מין.
בנאומו "הבינו עמוקות ויישמו את רוחו החשובה של דנג שיאופינג, עשו בנייה כלכלית, רפורמה והיפתחות מהירה וטובה יותר" לבית הספר המפלגתי המרכזי, ג'יאנג אמר כי לא משנה אם מכניזם מסוים הוא קפיטליסטי או סוציאליסטי, שאלת המפתח היא אם המכניזם עובד.
נאומו של ג'יאנג הכניס לראשונה את המונח כלכלת השוק הסוציאליסטי, אשר החליפה את "כלכלת השוק הסוציאליסטי המתוכנן" של צ'ן יון.
בפגישת פוליטביורו מאוחרת יותר, החברים הצביעו פה-אחד על מנת להמשיך עם הרפורמה וההיפתחות.
בידיעה כי הוא הפסיד, צ'ן יון נכנע וטען כי בגלל תנאים חדשים, הטכניקות הישנות של הכלכלה המתוכננת התיישנו.
בקונגרס הלאומי ה-14, רעיונותיו של דנג שיאופינג נקראו רשמית תאוריית דנג שיאופינג והועלו לרמה העקרונית של המאואיזם.
עקרונות סוציאליזם עם סממנים סינים ועקרון השלב הראשוני של הסוציאליזם זוכו לו.
בקונגרס, ג'יאנג חזר ואמר כי אין צורך לשאול אם דבר מסוים הוא סוציאליסטי או קפיטליסטי, מכיוון שהגורם החשוב הוא אם הוא עבד.
טכניקות קפיטליסטיות מסוימות הוצעו, בעוד מדע וטכנולוגיה נהיו אמצעי הייצור העיקרי.
המונח "שלושת המייצגים" נאמר לראשונה בשנת 2000 על ידי ג'יאנג דזה-מין במהלך סיור במחוז גואנגדונג.
מאז ואז הכנסת המונח לחוקת המפלגה בקונגרס הלאומי ה-16, שלושת המייצגים נהפכו לתמה עיקרית עבור ג'יאנג דזה-מין.
בנאומו בחגיגת יום השנה לייסוד הרפובליקה העממית של סין, ג'יאנג אמר כי "אנו [המפלגה הקומוניסטית של סין] חייבים תמיד לייצג את מגמת התפתחות אמצעי הייצור המתקדמים של סין, האוריינטציה של התרבות המתקדמת של סין והאינטרסים הפונדמנטליים של הרוב המוחלט של האנשים בסין".
כבר בזמן הזה, ג'יאנג והמפלגה הקומוניסטית של סין הגיעו למסקנה כי השגת מצב הייצור הקומוניסטי, כפי שהוא נוסח על ידי קומוניסטים מוקדמים יותר, היה יותר מורכב ממה שנחשב, והניסיון להכריח שינוי במצב הייצור הוא חסר טעם מכיוון שהוא חייב להתפתח טבעית, במעקב אחרי החוקים הכלכליים של ההיסטוריה.
בעוד מגזרים מסוימים בתוך המפלגה ביקרו את שלושת המייצגים בטענה כי הם בלתי-מרקסיסטיים ומהווים בגידה בערכים מרקסיסטיים בסיסיים, תומכי שלושת המייצגים ראו את העיקרון כהתפתחות מרחיקה לכת של תאוריית הסוציאליזם עם הסממנים הסיניים.
התאוריה ידועה בכך שהיא נותנת לקפיטליסטים אשר נקראים רשמית כ"רובד החברתי החדש" את היכולת להצטרף למפלגה על רקע התעסקות עם "עבודה ומפעל כנה" ודרך מפעלם לתרום "לבניית הסוציאליזם עם הסממנים הסיניים".
ג'יאנג טען כי קפיטליסטים יכולים להצטרף למפלגה הקומוניסטים של סין על הרקע הבא;
במליאה ה-3 של הוועדה המרכזית ה-16 הובעה ונוסחה אידאולוגיית המבט המדעי על הפיתוח.
העיקרון נחשב כתרומת חו ג'ינטאו לדיון האידאולוגי הרשמי.
העיקרון נחשב כהמשך ופיתוח יצירתי של הרעיונות אשר קודמו על ידי מנהיגי מפלגה אחרים.
על מנת ליישם את המבט המדעי על הפיתוח בסין, המפלגה הקומוניסטית של סין חייבת לשאוף לבנות חברה סוציאליסטית הרמונית.
לפי חו ג'ינטאו, העיקרון הוא תת-אידאולוגיה של רעיון הסוציאליזם עם הסממנים הסיניים.
המבט המדעי על הפיתוח הוא אימוץ של המרקסיזם ויישמו בתנאים הספציפיים של סין, כעיקרון הפתוח לשינויים.
המפלגה הקומוניסטית של סין לא מאמינה כי היא עזבה את המרקסיזם.
המפלגה רואה את העולם כמחולק לשני מחנות נוגדים; סוציאליסטי וקפיטליסטי.
המפלגה מתעקשת כי הסוציאליזם, על בסיס המטריאליזם ההיסטורי, יביס לבסוף את הקפיטליזם.
בשנים אחרונות, כאשר המפלגה נשאלה להסביר את הגלובליזציה הקפיטליסטית אשר מתרחשת כיום, המפלגה חזרה אל כתביו של קרל מרקס.
מרקס כתב כי הקפיטליסטים, בחיפוש אחר רווח, יסעו לכל העולם בניסיון להקים שווקים בין-לאומיים חדשים – לכן, ישנה טענה רווחת כי מרקס חזה את הגלובליזציה.
כתביו על הנושא משומשים על מנת להצדיק את רפורמות השוק של המפלגה, מאחר שללאומים, על פי מרקס, אין חופש בחירה בנוגע להצטרפות לגלובליזציה או לא.
ניסיון לא לקחת חלק בגלובליזציה הקפיטליסטית משמעותה הפסד בשדות הפיתוח הכלכלי, הפיתוח הטכנולוגי, השקעות החוץ והסחר העולמי.
השקפה זו מחוזקת לאור הכישלונות הכלכליים של ברית המועצות ושל סין תחת מאו.
למרות ההודאה כי הגלובליזציה מפותחת דרך השיטה הקפיטליסטית, מנהיגי ותאורטיקני המפלגה טוענים כי הגלובליזציה אינה בהכרח קפיטליסטית.
הסיבה לכך היא כי אם הגלובליזציה הייתה אך ורק קפיטליסטית, היא הייתה מוציאה מתחום האפשרות צורת מודרנה חלופית-סוציאליסטית.
לכן, לגלובליזציה, יחד עם לכלכלת השוק אין צביון מעמדי מסוים (סוציאליסטי או קפיטליסטי) לפי המפלגה.
האפשרות כי הגלובליזציה אינה מקובעת בטבעה, באה מתוך התעקשות דנג כי סין יכולה להמשיך לשאוף למודרניזציה סוציאליסטית בעזרת שילוב אלמנטים קפיטליסטיים.
לכן, ישנה כמות מסוימת של אופטימיזם בתוך המפלגה הקומוניסטית של סין אשר למרות השלטות הקפיטליסטית על הגלובליזציה, הלז יכולה להיהפך לכלי רכב לשינוע הסוציאליזם.
אירוע זה יקרה דרך סתירות הקפיטליזם.
סתירות אלו, על פי תאורטיקן המפלגה יואה-יי מאקדמיית מדעי החברה הן "אלו בין הבעלות הפרטית של אמצעי הייצור לבין הייצור החברתי.
היו אלו הסתירות הללו אשר, על פי יואה-יי, הובילו לבועת הדוט-קום של שנות ה-90, אשר גרמו להתפתחות בלתי-יציבה וקיטוב, אשר הרחיבו את הפער בין העשירים לעניים.
סתירות אלו יביאו לנפילה הבלתי-נמנעת של הקפיטליזם והשליטה המתוכננת של הסוציאליזם.
דנג שיאופינג, הדמות המובילה בתקופת הרפורמות, לא האמין כי ההבדל הפונדמנטלי בין מצב הייצור הקפיטליסטי לבין מצב הייצור הסוציאליסטי היה תכנון מרכזי למול השוק החופשי.
הוא אמר, "כלכלה מתוכננת אינה ההגדרה של הסוציאליזם, מכיוון שיש תכנון גם בקפיטליזם; כלכלת השוק מתרחשת גם בסוציאליזם.
תכנון וכוחות שוק, שניהם דרכים על מנת לשלוט בפעילות הכלכלית".
ג'יאנג דזה-מין תמך בהלך המחשבה של דנג, וטען בכינוס המפלגה כי הדבר היחיד אשר משנה לא היה אם דבר מסוים הוא סוציאליסטי או קפיטליסטי, אלא אם אותו דבר עובד.
היה זה בכינוס זה בו ג'יאנג דזה-מין הכניס את המונח כלכלת השוק הסוציאליסטי לשימוש, והחליפה את מונח כלכלת השוק הסוציאליסטי המתוכנן של צ'ן יון.
בדיווחו לקונגרס הלאומי ה-14, ג'יאנג דזה-מין אמר לנציגים כי המדינה הסוציאליסטית "תתן לכוחות השוק לשחק תפקיד בסיסי בהקצאת המשאבים" – קו מחשבה זה המשיך עד לישיבת המליאה ה-3 של הוועדה המרכזית ה-18, כאשר בחוקה המתוקנת נטען כי "צריך לתת לכוחות השוק לשחק תפקיד החלטי בהקצאת המשאבים".
למרות כל זאת, המליאה ה-3 של הוועדה המרכזית ה-18 תמכה באמונת "השארת השלטות של המגזר הציבורי וחיזוק היכולות הכלכליות של הכלכלה המולאמת".
המפלגה הקומוניסטית של סין, כגוף המוגדר רשמית כאתאיסטי, אוסר על חברי המפלגה להשתייך לדת.
אומנם דת אסורה לחברי המפלגה, אמונות אישיות אינן אסורות.
בזמן שלטונו של מאו דזה-דונג, תנועות דתיות דוכאו ונאסר על ארגונים דתיים ליצור קשר עם זרים.
כל הארגונים הדתיים היו רכוש המדינה ולא עצמאיים.
יחסים עם מוסדות דת זרים נעשו רעים עוד יותר כאשר בשנת 1947 ושוב בשנת 1949, הוותיקן מנע מכל קתולי לתמוך במפלגה קומוניסטית.
בשאלות הדת, דנג היה פתוח יותר ממאו, אך השאלה נשארה פתוחה בזמן שלטונו.
לפי יה שיאו-וון, המנהל לשעבר של מנהלת המדינה בעניינים דתיים, "בחיתוליה, התנועה הסוציאליסטית הייתה ביקורתית כלפי הדת.
בעיני מרקס, התאולוגיה נעשה מבצר אשר תמך במעמד השלט הפאודלי בגרמניה.
לפיכך, המהפכה הפוליטית החלה בביקורת הדת.
היה זה מנקודת מבט זו אשר ממנה מרקס אמר כי "הדת היא האופיום של העם".
היה זה בגלל כתבי מרקס אשר המפלגה החלה במדיניויות אנטי-דתיות תחת מאו ודנג.
ההשקפה המרקסיסטית אשר טוענת כי הדת תשקע עם היווצרות החברה המודרנית הוכחה כלא נכונה עם עליית הפאלון גונג.
הפופולריות של הפאלון גונג, והאיסור של הפאלון גונג אשר בא אחריו על ידי רשויות המדינה הביא לכינוס בר שלושה ימים של ועידת עבודת המדינה בענייני דת בשנת 1999, הכינוס הגבוה ביותר בענייני דת בהיסטוריית המפלגה.
ג'יאנג דזה-מין, אשר האמין בדעה המרקסיסטית הקלאסית כי הדת תשקע היה חייב לשנות את דעתו כאשר הוא מצא כי הדת בסין גדלה, ולא קטנה.
בנאומו המסכם בוועידת עבודת המדינה, ג'יאנג ביקש מן הנציגים למצוא דרך "ליישם את הסוציאליזם והדת בשילוב".
הוא הוסי, כי "הבקשה מדתות לאמץ את הסוציאליזם לא אומר כי אנו רוצים ממאמינים דתיים לוותר על דתותיהם".
ג'יאנג פקד על יה שיאו-וון ללמוד את הכתבים המרקסיסטיים הקלאסיים לעומק על מנת למצוא תירוץ לבצע ליברליזציה של מדיניות המפלגה כלפי הדת.
גולה כי פרידריך אנגלס כתב כי הדת תשרוד כל עוד בעיות ישרדו.
לפי היגיון זה, אוטונומיה נוספת ניתנה לארגונים הדתיים.
המפלגה הקומוניסטית של סין ממשיכה בקיום יחסים עם מפלגות קומוניסטיות ומפלגות פועלים בלתי-שלטות ומגיעה לכנסים קומוניסטיים בין-לאומיים, בייחוד הפגישה הבין-לאומית של מפלגות קומוניסטיות ומפלגות פועלים.
נציגים של מפלגות קומוניסטיות זרות עדיין מבקרים בסין; בשנת 2013, למשל, המזכ"ל של המפלגה הקומוניסטית של פורטוגל, ג'רונימו דה סואוסה פגש אישית את ליו צ'יבאו, חבר הפוליטביורו המרכזי.
בדוגמה נוספת, פיאר לאורנט, המזכיר הלאומי של המפלגה הקומוניסטית של צרפת נפגש עם ליו יונשאן, חבר ועדת הקבע של הפוליטביורו.
בעוד המפלגה הקומוניסטית של סין שומרת על קשר עם מפלגות קומוניסטיות גדולות כדוגמה אלו בפורטוגל, צרפת, רוסיה, צ'כיה, ברזיל, נפאל וספרד, המפלגה גם שומרת על קשר עם מפלגות קומוניסטיות קטנות כמו אלו באוסטרליה, בנגלדש, סרי לנקה, בלגיה, הונגריה, הרפובליקה הדומיניקנית והונדורס.
בשנים אחרונות, בציון הרפורמה העצמית של התנועה הסוציאל-דמוקרטית בשנות ה-80 וה-90, המפלגה הקומוניסטית של סין "ציינה את גדילת ההדחקה של המפלגות הקומוניסטיות במערב אירופה".
מפלגות שלטות של מדינות סוציאליסטיות
המפלגה שמרה על קשרים קרובים עם המדינות הסוציאליסטיות הנותרות אשר עדיין תומכות בקומוניזם; קובה, לאוס, קוריאה הצפונית, וייטנאם והמפלגות השלטות במדינות הללו.
המפלגה השלטת שהמפלגה הקומוניסטית של סין הכי מעוניינת בה כיום היא המפלגה הקומוניסטית של וייטנאם.
באופן כללי, המפלגה הקומוניסטית של ווייטנאם מהווה מודל דוגמתי להתפתחות סוציאליסטית בתקופה הפוסט-סובייטית.
מומחים סיניים על ווייטנאם מאמינים כי הצירוף של רפורמות הדוי-מוי בקונגרס הלאומי ה-6 של המפלגה הקומוניסטית של סין היא סיבת המפתח להצלחה הנוכחית של ווייטנאם.
בעוד המפלגה הקומוניסטית של סין מהווה הארגון עם הגישה הרחבה ביותר לקוריאה הצפונית, הכתיבה על נושא קוריאה הצפונית מוגבלת.
הדיווחים היחידים שנתונים לרשות הציבור הרחב הן אלו על רפורמות כלכליות בקוריאה הצפונית.
ישנם מומחים אשר משווים את הסיטואציה הנוכחית בקוריאה הצפונית לזו של סין בזמן מהפכת התרבות.
במשך השנים, המפלגה הקומוניסטית של סין ניסתה לשכנע את מקבילתה בקוריאה הצפונית להכניס רפורמות כלכליות בכך שהראתה להם את התשתית הכלכלית הבסיסית של סין.
למשל, בשנת 2006, המפלגה הקומוניסטית של סין הזמינה את מזכ"ל מפלגת הפועלים של קוריאה קים ג'ונג-איל למחוז גואנגדונג על מנת להראות לו את ההצלחה אשר הרפורמות הכלכליות הביאו לסין.
באופן כללי, המפלגה הקומוניסטית של סין מחשיבה את מפלגת הפועלים של קוריאה ואת קוריאה הצפונית כדוגמאות שליליות למפלגה קומוניסטית שלטת ומדינה סוציאליסטית.
ישנה מידה מסוימת של עניין בקובה בתוך המפלגה הקומוניסטית של סין.
פידל קסטרו, המזכיר הראשון לשעבר של המפלגה הקומוניסטית של קובה מוערץ, וספרים נכתבו בדגש על הצלחת המהפכה הקובנית.
תקשורת בין המפלגה הקומוניסטית של סין והמפלגה הקומוניסטית של קובה גדלה באופן משמעותי מאז שנות ה-90, בעוד בקושי עובר חודש ללא החלף דיפלומטי מאז.
במליאה ה-4 של הוועדה המרכזית ה-16, אשר דיינה בנושא יכולת המפלגה הקומוניסטית של סין ללמוד ממפלגות שלטות אחרות, נאמרו שבחים רבים לזכות המפלגה הקומוניסטית של קובה.
כאשר וו גואנג'נג, חבר הפוליטביורו המרכזי, נפגש עם פידל קסטרו בשנת 2007, הוא נתן לו מכתב אישי הנכתב על ידי חו ג'ינטאו: "העובדות מראות כי סין וקובה הן חברות טובות ובנות סמך, עמיתים טובים, ואחים טובים אשר מתייחסים אחד לשני בכנות.
חברות שתי המדינות עברה את מבחן הסיטואציה הבין-לאומית המשתנה, והחברות אף נעשתה חזקה ומגובשת יותר".
מאז נפילת הקומוניזם במזרח אירופה, המפלגה הקומוניסטית של סין החלה בקיום קשרים מפלגתיים עם מפלגות בלתי-קומוניסטיות.
יחסים אלו נחשקים משום שהמפלגה הקומוניסטית של סין יכולה ללמוד מהם.
למשל, המפלגה הקומוניסטית של סין ניסתה להבין כיצד מפלגת פעולת העם של סינגפור (PAP) שומרת על שליטה מוחלטת על הפוליטיקה הסינגפורית דרך "הפרופיל הנמוך והשליטה הטוטאלית" שלה.
לפי האנליזה של המפלגה הקומוניסטית של סין את סינגפור, שליטת ה-PAP מוסברת על ידי "רשת חברתית מפותחת אשר שולטת במחוזות הבחירה ביעילות בכך שהיא מאריכה את זרועותיה עמוק אל תוך החברה דרך סניפים של הממשלה וקבוצות הנשלטות על ידי המפלגה".
בעוד המפלגה הקומוניסטית של סין מקבלת את העובדה כי סינגפור היא דמוקרטיה, עם רואים אותה כדמוקרטיה המונחית על ידי ה-PAP.
הבדלים אחרים, על פי המפלגה הקומוניסטית של סין הם "שזוהי אינה מפלגה אשר מבוססת על מעמד הפועלים – במקום, זוהי מפלגה פוליטית של האליטה...
זוהי גם מפלגה פוליטית של השיטה הפרלמנטרית ולא מפלגה מהפכנית".
למרות זאת, מחקרים אחדים נכתבו בנוגע לאיבוד הכוח של הקוומינטנג בשנת 2000, אחרי ששלטה בטאיוואן מאז שנת 1949 (הקוומינטנג שלטה רשמית ב משנת 1928 עד לשנת 1949).
באופן כללי, מדינות חד-מפלגתיות או מדינות עם מפלגה דומיננטית מהוות עניין מיוחד למפלגה, ויחסים מפלגתיים נוצרים על מנת שהמפלגה הקומוניסטית של סין יכולה ללמוד אותם.
למשל, אריכות הימים של הסניף המקומי הסורי של מפלגת הבעת' מוסברת על ידי ההתאמה האישית של הכוח בתוך משפחת אל-אסד, השיטה הנשיאותית החזקה, מעבר הכוח בירושה אשר עבר מחאפז אל-אסד לבשאר אל-אסד, והתפקיד אשר ניתן לצבא סוריה בפוליטיקה.
בשנים האחרונות, המפלגה הקומוניסטית של סין מתעניינת במיוחד באמריקה הלטינית, כפי שניתן לראות במספר הגדל של נציגים אשר נשלחים אל ומתוך מדינות אלה.
המפלגה מתעניינת במיוחד בשלטון בן 71 השנים של המפלגה המהפכנית הממוסדת (PRI) במקסיקו.
המפלגה הסבירה את השלטון ארוך-הימים של ה-PRI בשיטה הנשיאותית החזקה במקסיקו, בתרבות המצ'ואיסטית של המדינה, בעמדה הלאומנית, בזיהוי עם האוכלוסייה הכפרית ויישום הלאומיות בנוסף לכלכלת השוק.
המפלגה הסיקה כי ה-PRI נכשל בגלל חוסר בדמוקרטיה פנים-מפלגתית, חיפוש אחר סוציאל-דמוקרטיה, המבנים המפלגתיים הנוקשים אשר בלתי נתונים לרפורמה, השחיתות הפוליטית, לחצי הגלובליזציה וההתערבות האמריקנית בפוליטיקה המקסיקנית.
בעוד המפלגה הקומוניסטית של סין הייתה איטית בזיהוי ה"גל הוורוד" באמריקה הלטינית, היא חיזקה את היחסים המפלגתיים שלה עם מפלגות סוציאליסטיות ואנטי-אמריקניות אחדות במשך השנים.
יכול להיות שישנו תסכול מסוים לגבי האנטי-קפיטליזם ואנטי-אמריקניות של הוגו צ'אבז בצד הסיני.
למרות כל זאת, בשנת 2013, המפלגה הקומוניסטית של סין הגיעה להסכם עם המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת של ונצואלה, המפלגה אותה צ'אבז ייסד, בשביל שהמפלגה הקומוניסטית של סין תחנך את המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת של ונצואלה וחבריה הבכירים שדות הפוליטיים וחברתיים.
בשנת 2008, המפלגה הקומוניסטית של סין טענה כי יש לה יחסים וקשרים עם 99 מפלגות פוליטיות ב-29 מדינות באמריקה הלטינית.
המפלגה הקומוניסטית של סין מביעה עניין מיוחד בסוציאל-דמוקרטיה האירופאית מאז שנות ה-80 המוקדמות.
חוץ מתקופה קצרה בה המפלגה קיימה קשרים מפלגתיים עם מפלגות הימין הקיצוני בזמן שנות ה-70 במטרה לעצור את ה"אקספנציוניזם הסובייטי", היחסים עם המפלגות הסוציאל-דמוקרטיות היו ניסיונות רציניים ראשונים של המפלגה לקיים יחסים מפלגתיים עם מפלגות בלתי-קומוניסטיות.
המפלגה הקומוניסטית של סין מזכה את הסוציאל-דמוקרטיה האירופאית ביצירת "קפיטליזם עם פרצוף אנושי".
לפני שנות ה-80, למפלגה הקומוניסטית של סין הייתה השקפה שלילית במיוחד בנוגע לסוציאל-דמוקרטיה, השקפה אשר מושרשת באינטרנציונל השני וההשקפה הלניניסטית והסטליניסטית על התנועה הסוציאל-דמוקרטית.
בשנות ה-80 השקפה זו שונתה, והמפלגה הקומוניסטית של סין הסיקה כי היא יכולה ללמוד משהו מהתנועה הזו.
נציגי המפלגה נשלחו לכל רחבי אירופה על מנת להשקיף ולהתבונן.
כבר בשנות ה-80, המפלגות הסוציאל-דמוקרטיות חוו ירידה בחירתית והיו בתהליך רפורמות-עצמיות.
המפלגה הקומוניסטית של סין המשיכה במפעל זה עם עניין מיוחד, ושמה דגש רב על הרפורמות בתוך מפלגת הלייבור בבריטניה, והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
המפלגה הקומוניסטית של פולין (פולנית: Komunistyczna Partia Polski - KPP) הוא שמה של מפלגה קומוניסטית שפעלה בפולין בין השנים 1918–1938. שימשה לעיתים כסוכנת של ברית המועצות בפולין.
המפלגה קמה כתוצאה מאיחודן של שתי מפלגות.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של ממלכת פולין וליטא (SDKPiL), והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית-שמאל הפולנית (PPS-Lewica), נתמזגו למפלגת הפועלים הקומוניסטית של פולין (KPRP).
האחרונה, בעלת המצע הריאקציונרי, הייתה בלתי חוקית מיום היווסדה ועד יום פירוקה.
בתחילה זכתה המפלגה לתמיכה ניכרת, אולם תמיכה זו הועמה בעקבות רגשות לאומיים ובעקבות אי חוקיותה.
מתוך שהתנגדה ללאומיות הפולנית, התנגדה גם למלחמה עם רוסיה.
התנגדותה של המפלגה למלחמה נתפסה בעיני רבים כבוגדנות.
בין השנים 1921 ו-1926, ניצלה המפלגה את החופש הפוליטי היחסי, התבססה והרחיבה את פעילותה.
בין השאר, הצטרפו אליה פעילים ממפלגות הבונד ופועלי ציון.
כמו כן, זכתה לחיזוק מצד המפלגה הקומוניסטית במזרח אוקראינה (KPZU).
בבחירות של שנת 1922 זכתה המפלגה ב-1.4% מהקולות, שהקנו לה שני מושבים בסיים.
חרף השקט החיצוני היחסי, אופיינה התקופה בקרבות פנים מפלגתיים, בין המבקשים בולשביזציה־סטליניזציה של המפלגה (ה"שמאל" הפנימי), לבין מתנגדיהם (ה"ימין" הפנימי).
בקונגרס השלישי של המפלגה אשר נערך בשנת 1925, שונה שמה למפלגה הקומוניסטית של פולין.
אנשי המפלגה סייעו להצלחתה של הפיכת מאי 1926. בעקבות זאת, הואשמה המפלגה על ידי הסובייטים בכך, שלא השכילה לצפות את סכנתה של הממשלה החדשה בהנהגתו של יוזף פילסודסקי לברית המועצות.
חברים במפלגה היו מקורבנות הטיהורים הגדולים.
מאידך, נרדפו אנשי המפלגה על ידי הממשל הפולני.
הרדיפות משני הצדדים הגיעו עד כדי מאסר ואף רצח.
לבסוף פורקה המפלגה על ידי הסובייטים במסגרת הטיהורים הגדולים ורוב ראשי הוצאו להורג.
בשנת 1956 בוועידת המפלגות הקומוניסטיות הוחלט שהחלטה על פירוק המפלגה היה שגוי ולא מבוסס.
מטרתה האסטרטגית של המפלגה, הייתה מהפכה סוציאליסטית.
מטרתה הטקטית, אם כי לא על דעת כל חבריה, הייתה חבירה לברית המועצות עד כדי התמזגות פולין בה כאחת הרפובליקות הסובייטיות.
בין החברים הבולטים במפלגה נהיו: אדווארד אוחאב, איזאק דויטשר (מוצא יהודי), אלכסנדר זבדסקי, בולסלב ביירוט, ולדיסלב גומולקה, יוליאן לשצ'ינסקי (ראש המפלגה משנת 1929 ועד 1937 כאשר הוצא להורג), יעקוב ברמן (מוצא יהודי), לאון פסטרנק (מוצא יהודי), מריאן שפיכאלסקי, סטניסווב מאזור, שמעון דובז'ינסקי (מוצא יהודי), יוליאן מרחלבסקי.
המפלגה הקומוניסטית של יפן (ביפנית: 日本共産党, בתעתיק: ניהון קיוֹסָן-טוֹ), או בשמה המקוצר JCP, היא מפלגת שמאל רדיקלי קומוניסטית ביפן.
המפלגה הקומוניסטית של יפן קוראת לייסוד חברה על בסיס סוציאליזם, דמוקרטיה ושלום, והתנגדות למיליטריזם.
היא אף מציעה לעשות זאת תוך השארות במסגרת הקפיטליזם.
אף על פי שהמפלגה דוגלת במרקסיזם היא אינה קוראת להפיכה חברתית; היא מציעה במקום הפיכה דמוקרטית שתביא לשינוי בפוליטיקה של יפן ובכלכלתה, וכמו כן קוראת להתנערות מהסכם ההגנה ההדדי עם ארצות הברית, אותו היא רואה כפוגע בריבונות יפן.
המפלגה הקומוניסטית של יפן היא אחת מהמפלגות הקומוניסטיות הגדולות ביותר שאינן-בשלטון, וחברים בה כ-400,000 אנשים ב-25,000 סניפים ברחבי המדינה.
לאחר הפיצול הסיני-סובייטי החלה המפלגה להרחיק עצמה מהגוש המזרחי.
לאחר התפרקות ברית המועצות הכריזה המפלגה שהיא מברכת על סיום רשע היסטורי גדול של אימפריאליזם ושל שליטה, ובאותה עת הטיחה ביקורת באזרחי ארצות מזרח אירופה על שזנחו את הסוציאליזם.
כתוצאה מריחוקה מהגוש המזרחי, לא השפיעה ההתמוטטות השפעה רבה על המפלגה, ואף לא נשקפה סכנה לקיומה כפי שקרה למפלגות קומוניסטיות במדינות אחרות.
אף על פי שקיימת מגמת ירידה באחוזי הקולות אותם מקבלת המפלגה מדי בחירות, היא עדיין מייצגת כחמישה מיליון מצביעים, והיא המפלגה הקומוניסטית השנייה בגודלה בקרב ארגון המדינות המתועשות, אחרי רוסיה.
המפלגה הקומוניסטית של יפן נוסדה ב-15 ביולי 1922 בתור אגודה פוליטית מחתרתית.
בשנותיה הראשונות נחקקו חוקים שהוציא את המפלגה אל מחוץ לחוק וחבריה היו נתונים לרדיפה ולדיכוי בידי כוחות הצבא והמשטרה של האימפריה היפנית.
הייתה זו המפלגה היחידה שהתנגדה למעורבותה של יפן במלחמת העולם השנייה.
בראשית תקופת הכיבוש האמריקאי הפכה המפלגה לחוקית, ומאז שמרה על מעמד זה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 מתחה ברית המועצות ביקורת על המפלגה, ודרשה ממנה לפעול בצורה תוקפנית יותר.
המפקד העליון של כוחות הברית ניצל הזדמנות זו וערך את "הטיהור האדום" שבעקבותיו נאלצו מנהיגי המפלגה לרדת למחתרת.
התמיכה במפלגה צנחה במהלך מלחמת קוריאה.
המפלגה הגיע לשיא כוחה הפוליטי בשנות ה-70. בבחירות הכלליות של 1972 קיבלה המפלגה הקומוניסטית 10.5% מהקולות והשיגה 38 מושבים בבית הנבחרים של יפן.
מגמה זו נמשכה לאורך שנות השבעים וה-80. בבחירות הכלליות של 1996 ובשל 2000 עלה אחוז הקולות שקיבלה המפלגה ל-12%.
החל מאמצע 2008 החלה המפלגה ליהנות מתמיכה נרחבת יותר בקרב ציבור הפועלים היפני בשל המשבר הכלכלי העולמי, אולם היא לא הצליחה לנצל מצב זה בבחירות הכלליות של 2009.
אחת המטרות המרכזיות של המפלגה הקומוניסטית של יפן היא ביטול הסכם הביטחון בין יפן לארצות הברית ופירוק פיקוד כוחות ארצות הברית ביפן.
היא שואפת להפוך את יפן למדינה בלתי-מזדהה ונייטרלית, בהתאם לעקרונותיה של הגדרה עצמית וריבונות לאומית.
בכל הנוגע לכוחות ההגנה העצמית של יפן, לא מתנגדת המפלגה לקיומו, אך שואפת לפרקו בעתיד, בהתאם לנסיבות הבינלאומיות.
המפלגה מתנגדת לנשק גרעיני ולרעיון של גוש צבאי-מדיני, ומתנגדת בתוקף לכל שינוי בסעיף 9 לחוקת יפן, האוסר על יפן לקיים מלחמה, וקוראת ליפן לנהוג לפי מגילת האומות המאוחדות.
המפלגה התנגדה למוסד הקיסרות עוד מלפני מלחמת העולם השנייה.
כיום מכירה המפלגה בקיסר כסמל, וכל עוד תפקידו סמלי בלבד.
היא הכריזה בעבר שאם תהפוך למפלגת השלטון היא לא תדרוש מהקיסר לוותר על התואר.
המפלגה מתנגדת לשימוש בדגל הלאומי ובהמנון, בהם היא רואה שרידים לעברה המיליטריסטי של יפן.
מהבחינה הכלכלית, שואפת המפלגה הקומוניסטית לשנות את כלכלת יפן, אותה היא רואה כמשרתת את האינטרסים של התאגידים ושל הבנקים, ולהפוך אותה לכלכלה הפועלת "לטובת האזרחים", תוך החלת חוקים דמוקרטיים לפיקוח על התאגידים.
בנושא הכלכלה הבינלאומית, שואפת המפלגה להקים כלכלה עולמית דמוקרטית המתבססת על כבוד לריבונות הכלכלית של כל מדינה.
המפלגה רואה את ארצות הברית, תאגידים רב-לאומיים והון בינלאומי כגורמים המעודדים גלובליזציה, דבר אשר לדעת המפלגה משפיע לרעה על הכלכלה העולמית.
גם בתחום זה קוראת המפלגה לפיקוח הדוק יותר על תאגידים רב-לאומיים במטרה למנוע פגיעה בכלכלות חלשות יותר.
המפלגה הרדיקלית (בצרפתית - Parti radical) היא מפלגת מרכז ליברלית בצרפת.
המפלגה, שנוסדה ב-1901 הייתה מפלגת השלטון במהלך חלק ניכר מתקופת הרפובליקה הצרפתית השלישית, והיא כיום המפלגה הפוליטית הוותיקה ביותר בצרפת.
המפלגה הרפורמיסטית האמריקאית או מפלגת הרפורמה היא מפלגה בארצות הברית, שנוסדה בשנת 1995.
הניצחון המשמעותי ביותר של המפלגה היה כאשר ג'סי ונטורה נבחר למושל מדינת מינסוטה בשנת 1998.
המפלגה הוקמה על ידי רוס פרו.
פרו טען שהאמריקנים מאוכזבים מהמצב של הפוליטיקה, כמו השחיתות וחוסר היכולת להתמודד עם נושאים חיוניים, ודרושה חלופה למפלגות הרפובליקנית והדמוקרטית.
ראש המפלגה כיום הוא דוד קוליסון.
כיום המפלגה תומכת בעיקר במועמדים עצמאים מקומיים.
דונלד טראמפ אף הוא ניסה לזמן קצר להנהיג את המפלגה אך נכשל.
לאורך השנים היו למפלגה מועמדים שונים לנשיאות ארצות הברית.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1996, הראשונות לאחר הקמת המפלגה, היה רוס פרו המועמד לנשיאות (עם הכלכלן פט צ'ואוט לתפקיד סגן הנשיא), אך קיבל רק כ-8% מהקולות.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2000 פרו פרש מתפקידו כמנהיג המפלגה וסירב לתמוך בה עקב מועמדותו של פט ביוקנן אשר מונה במקומו.
ביוקנן לא צלח את הבחירות וזכה ב-0.4 אחוז מהקולות בלבד, יחד עם זאת ייתכן שלמועמדותו הייתה השפעה מכרעת: במחוז פאלם ביץ' שבפלורידה טעו רבים והצביעו עבורו עקב עיצוב מבלבל של פתקי הבחירות (Butterfly Ballots) והדבר מנע את ניצחון המועמד הדמוקרטי אל גור.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2004 תמכה המפלגה במועמד העצמאי ראלף ניידר.
בבחירות 2008 נבחר טד וויל (Ted Weill) למועמד.
אבל בגלל הליכים משפטיים נמנעה הכללתו בפתקי הבחירה בכל אזורי ההצבעה, מלבד מיסיסיפי, והוא קבל רק 481 קולות.
המפלגה תומכת גם במועמדים עצמאים.
המפלגה השלישית התארגנה בימי הקיסרות השנייה של צרפת, בשנת 1863 כקבוצת פוליטיקאים בעלי השקפות מתונות ("שמרנים ליברלים") מקרב חברי "האיחוד הליברלי".
היא קמה בעקבות הבחירות בשנת 1863 כברית של רפובליקנים מתונים שבחרו בפשרה עם הקיסרות ובונפרטיסטים ליברלים .
מפלגה זו הפכה לזרם המרכזי במחנה ה"רפובליקני".
נהגו לכנותה "המפלגה השלישית" החל משנת 1864.
"המפלגה השלישית" דחתה את הלוחמנות האופוזיציונית השיטתית של שאר הרפובליקנים.
היא השלימה עם שלטון בית בונפרטה אך התנגדה לסגנון האוטוריטרי (סמכותני) של הקיסר נפוליאון השלישי וביקשה להגביל את שליטתו הפרסונלית.
בסופו של דבר המפלגה השלישית הייתה מיוצגת על ידי גרעין של כארבעים חברי הגוף המחוקק שהתחלקו לארבע סיעות עיקריות:
מועמדים רשמיים ליברלים – כמו ז'ול בראם, אז'ן שוואנדייה דה ואלדרום
מועמדים התומכים בממשלה, בעלי רעיונות קלריקליסטיים ופרוטקציוניסטים – למשל, קולב-ברנאר, פלישון.
עצמאיים בעלי דעות רפובליקניות – כמו אמיל אוליבייה
האידיאל המוצהר של המפלגה הייתה בסופו של דבר המונרכיה החוקתית, שהייתה אמורה להעניק לגוף המחוקק (בית הנבחרים) שליטה רחבה על הממשלה.
המפלגה תמכה ברפורמיזם מידתי, שנועד להבטיח שלום חברתי ושמירת הסדר.
אדולף טייר, אורליאניסט, נשאר מחוץ למפלגה הזאת, אבל הייתה לו השפעה רבה בה הודות לכמה מקורבים שהיו חברים בה.
העם, המודע למשחק הפוליטי, ראה משמעות במשחק החרוזים Thiers - tiers (טייר – כלומר אדולף תְיֶיר, "טְיֶיר" – כלומר "השלישית").
אכן טייר ניסח למעשה את העקרונות שבמצע המפלגה בנאומו ב-14 בינואר 1864:
בשלב הליברלי של הקיסרות המפלגה התארגנה וכוחה התחזק עם כל מערכת בחירות.
בינואר 1866 מאוכזבים מהעדר רפורמות חדשות, נציגי המפלגה השלישית הציגו תיקון שדרש "התקדמות מושכלת של המוסדות"
הבחירות משנת 1869 הביאו אותה לשלטון.
המגמה "העצמאית דינסטית" או "שמרנית ליברלית" המיוצגת על ידי "המפלגה השלישית" זכתה בניצחון.
המפלגה השלישית זכתה בגוף המחוקק ל-125 מושבים, הבונפרטיסטים הסמכותנים – 97, האורליאניסטים בהנהגת אדולף טייר-40 והרפובליקנים הרדיקלים -30, מתוך 292 מושבים.
נפוליאון השלישי ביצע חילופי גברי בממשלה תחת הנהגתו של הרוזן שאסלו-לובה וקידם בקיץ 1869 שורה של צעדי ליברליזציה.
הן כללו: חנינה לאסירים פוליטיים, אישור עצמאות הגוף המחוקק שקיבל זכות לשאילתות, ליזום חוקים, להצביע על התקציב וגו', הסנאט זכה גם הוא לזכות לשאילתות ודיוניו הפכו לפומביים.
ב-27 בדצמבר 1869 מינה הקיסר את אמיל אוליבייה לראש ממשלה.
אוליבייה הרכיב את הממשלה ב-2 בינואר 1870. עדיין לא היה ראש ממשלה במלוא הסמכויות אלא ראשון בין השרים.
השרים נשארו אחראים בפני הקיסר בלבד.
ממשלת אוליבייה ביצעה בהמשך טיהור בקרב פרסונל הפרפקטורות.
במשאל העם ב- 8 במאי 1870 אישר העם חוקה חדשה, שנחשבה ההישג החשוב ביותר של ממשלת אוליבייה.
חוקה זו הפכה את הקיסרות השנייה של נפוליאון השלישי למונרכיה פרלמנטרית בדומה למונרכיה של יולי מכאן ואילך השרים היו אחראים לא רק בפני הקיסר אלא גם בפני שני בתי הפרלמנט.
על ידי סנאטוס קונסולטום ב-8 בספטמבר 1870 אושר מעמד בתי הפרלמנט כיוזמי חוקים ובעל זכויות לשאילתות ללא הגבלה.
המפלגה הוקמה ב-1919, כמפלגת אופוזיציה בממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים.
לאחר הצלחה בבחירות, היא הוצאה מחוץ לחוק על ידי הממשלה המלכותית ונותרה בלתי-לגאלית עד מלחמת העולם השנייה.
לאחר הפלישה הגרמנית ליוגוסלביה ב-1941, צבא השחרור העממי של יוגוסלביה נלחם בכיבוש הנאצי ובמשתפי הפעולה.
לאחר שחרור יוגוסלביה, ביססה המפלגה את כוחה ואחיזתה בשלטון, והקימה את הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה כמדינה חד-מפלגתית.
הרפובליקה התקיימה עד מלחמות יוגוסלביה ב-1991.
המנהיג הבולט ביותר של המפלגה היה יוסיפ ברוז טיטו, שהנהיג אותה מ-1937 עד 1980. בשנות ה-40 וה-50 היו חילוקי דעות מהותיים בין טיטו ליוסיף סטלין שהובילו לקרע בין יוגוסלביה לברית המועצות, ולהוקעת טיטו בידי הסובייטים.
טיטו הנהיג ביוגוסלביה גישה של ניהול עצמי ושל קומוניזם עצמאי, שנודעה כ"טיטואיזם".
המפלגה הונהגה תחילה על ידי מזכירי הוועדה המרכזית ומאוחר יותר על ידי נשיאי הפרסידיום.
לאחר מותו של טיטו המפלגה אימצה מודל הנהגה בו מתקיימת מדי שנה רוטציה בנשיאות המפלגה.
קרנה של המפלגה ירד עם המעבר לשיטה פדרלית, בה יותר כוח ניתן לסניפי המפלגה ברפובליקות.
המפלגה הקומוניסטית של צרפת היא מפלגה קומוניסטית בצרפת, הקיימת מאז 1920. המפלגה היא בעלת כוח פוליטי משמעותי במישור המוניציפלי ומהווה, עם 138,000 חברים רשומים (70,000 משלמי מיסי-חבר), את המפלגה השלישית בגודלה בצרפת, לאחר האיחוד למען תנועה עממית (UMP) והמפלגה הסוציאליסטית הצרפתית (PS).
בין השנים 1945 ל-1960 הייתה המפלגה הגדולה ביותר בגוש השמאל במספר מערכות בחירות, לפני שאיבדה את הבכורה למפלגה הסוציאליסטית.
המפלגה הייתה חברה בשלוש ממשלות, הממשלה הזמנית שהתקיימה בין 1944 ל-1947 ("ממשלת השחרור"), ממשלתו הראשונה של פרנסואה מיטראן (1981–1984) וממשלת קואליציית השמאל בראשות ליונל ז'וספן (1997–2002).
מאז 2009 מהווה המפלגה חלק חשוב ומוביל בחזית השמאל (Front de gauche) לצד מפלגת השמאל של ז'אן לוק מלנשון.
מייסודה ועד מלחמת העולם השנייה
המפלגה הוקמה בדצמבר 1920 בקונגרס בעיר טור על ידי קבוצה שפרשה מן "הפלג הצרפתי של אינטרנציונל העובדים" (SFIO) על מנת לגבש מפלגה שתהיה חברה בקומינטרן (מן הקבוצה ה"ימנית" של הפלג, בראשות לאון בלום, צמחה המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית).
אחד מנכסיה של המפלגה החדשה היה העיתון ל'הומניטה שנוסד על ידי ז'אן ז'ורס ב-1904. המפלגה הונהגה תחת עיקרון הצנטרליזם הדמוקרטי (חופש בדיון, אחדות בפעולה").
בראש המפלגה ניצבו לודביק-אוסקר פרוסאר (Ludovic-Oscar Frossard), שארל רפפורט ומרסל קשן (Marcel Cachin) ובין מייסדיה נמנה גם הו צ'י מין, לימים מנהיג צפון וייטנאם.
המפלגה ידעה כבר מראשיתה סדרה של פיצולים ופילוגים על רקע חילוקי דעות סביב מגמתה העיקרית להיהפך למפלגה בולשביקית, המקבלת את תכתיבי מוסקבה הן בעניינים מדיניים והן בתחום הארגון הפנימי.
פרוסאר, מזכ"לה הראשון של המפלגה, עזב אותה כבר ב-1923. המזכ"ל שירש אותו, בוריס סוברין, סולק מהמפלגה כשנה לאחר מכן על רקע תמיכתו בטרוצקיזם.
בבחירות הכלליות של 1924 זכתה המפלגה ב-9.8% מהקולות וב-26 מושבים בהאספה הלאומית, הרבה פחות מן המפלגה הסוציאליסטית.
אולם קו פעולתה של המפלגה התמקד לא בשדה הפוליטי אלא בתחום האיגוד המקצועי בארגון שביתות.
במטרה לעצור את הפילוגים במפלגה נבחר איש איגוד הרכבות פייר סמאר (Pierre Sémard), הוא ניסה לשתף פעולה בריתות עם מפלגות שמאל אחרות על מנת ליצור חזית כנגד הפאשיזם, אך הואשם במפלגתו-שלו ב"פרלמנטריזם".
סמאר ובכירים אחרים במפלגה נעצרו בגין פעילותם נגד מלחמת הריף, בה נלחמה צרפת במרוקו, דבר שהחליש את המפלגה, שבבחירות 1928 הכניסה רק 11 נציגים לאספת הנבחרים.
ב-1928 השתלטו על המפלגה הסטליניסטים, שביקשו להתבדל מכל המפלגות הסוציאליסטיות בטענה שהן בורגניות ולטהר את מפלגתם מגורמים חתרניים.
המשבר הכלכלי העולמי של 1929 שהשפיע על צרפת החל מ-1931 תרם לתחושת כישלון הכלכלה הליברלית והביא לעליית כוחן של מפלגות אנטי-ליברליות ובכללן המפלגה הקומוניסטית.
למפלגה הצטרפו באותה תקופה אמנים ואינטלקטואלים כאנדרה ברטון, פול אלוארד ולואי אראגון.
אחד מתועמלני המפלגה החשובים של התקופה היה הסופר אנדרה ז'יד שלחם במסגרתה נגד הקולוניאליזם והאימפריאליזם.
על אף מרכזיותה בחשיבה החוץ-פרלמנטרית, ירדה התמיכה במפלגה בבחירות 1932 והיא זכתה רק ל-10 מושבים באספה הלאומית עם 8% מהקולות.