tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופת התיכון החלה בתהליך של חזרה בתשובה.
לאחר התיכון החלה לימודים משפטים באוניברסיטת תל אביב, אך לא סיימה.
ב-1968 עברה לצרפת ולמדה קורסים לסטודנטים זרים באוניברסיטת סורבון.
כשחזרה לישראל, למדה בשנת 1969 עיתונאות בבית הספר לעיתונאות בבית ציוני אמריקה, ועסקה בהדרכת נוער באחוזת שרה.
הקימה את חברה NE.S שפיתחה בשנת 2006 קופסה לשמירת הארומה של קפה, ורשמה פטנט על מכשיר המפחית חימצון (Wonderseal).
היא הקימה מותג קפה בשם Hi Café שנמכר ברשת הריבוע הכחול.
הצנצנת עוצבה ויוצרה עבור החברה באיטליה, והפטנט יוצר על ידי משפחת רג'ואן, יצרנית קפה "כתר".
הפטנט זכה בפרס ראשון בתחרות של משרד התעשייה והמסחר, ונרשם גם בארצות הברית ובאירופה.
בפיתוחו ורישומו סייעו אמנון גולדנברג ואברהם אלתר.
פרס כוכב ישראל לאריזה המצטיינת מטעם מכון האריזה והעיצוב הישראלי ומשרד הכלכלה והתעשייה (2007)
פרס לעיצוב האריזה בתחרות הבינלאומית WorldStar של ארגון World Packaging Organisation (2007)
ב-1982 הוזמנה שאקי להרצות בחוג לתנ"ך בבית ראש הממשלה בביתו של מנחם בגין.
בשנת 2023 פרסמה את הספר "תפילה בפרשה" - לקט תפילות לכל פרשות השבוע המשקפות את הנושא העיקרי של הפרשה, ומלוות בדברי תורה של הרבי מליובאוויטש.
הספר יצא גם באנגלית בשם "פניני תורה".
ב-1970 נישאה לחבר הכנסת אבנר חי שאקי שהיה אלמן ואב לארבעה.
לשניים נולדו שלושה ילדים משותפים.
מתגוררת בשכונת נווה אביבים בתל אביב, שם היו היא ובעלה ממייסדי קהילת בית הכנסת "היכל חיים".
נחמיה חי בן יעקב הכהן (המאה ה-18) היה רב בפרארה שהמיר דתו לנצרות.
רבי משה ישראל, בעל ספר "משאת משה", שיבח מאוד את נחמיה הכהן, על מידת הכנסת אורחים שמו, ובעיקר על לימוד תורתו.
כמו כן רבי אביעד שר שלום באזילה בספרו "אמונת חכמים" ראה לנכון להביא דברי תורה בשמו של נחמיה הכהן בשני מקומות בספרו (בפרק כ"ד ובפרק כ"ט), כמו גם לבקש הסכמתו על הספר.
ההסכמה נכתבה ביום שני, ח' בחשוון ה'ת"ץ (31 באוקטובר 1729).
באותה שנה (ה'ת"ץ) חתם נחמיה על שטר התחייבות, בו קיבל עליו רמח"ל לסלק את ידיו מהפצת כתביו בקבלה.
נחמיה הכהן התנצר בשנת ה'תצ"ה (1734/1735), ושמו הנוצרי נקרא גיובני ט.
על סיבת המרתו, כותב שד"ל:
ישעיהו זנה סבור ש"שמועה" זאת על נחמיה שהמיר דתו בגלל עסקי נשים אינה נכונה, אלא
לעומת זאת, יעקב שמואל שפיגל מנסה להוכיח שהשמועה שכתב שד"ל היא יותר מאשר שמועה גרידא, ולא כפי שטען זנה שזו אגדה, אם כי שפיגל מודה כי בעל דין יכול לחלוק על כך.
שפיגל גם מציין לאחד ממאמריו של ססיל רות, שם מובא (בשם ספר בשפה האיטלקית, בו נכתבו תולדות הקהילה היהודית בפרארה) כי נחמיה הוטבל לנצרות עם בנו ושלוש בנותיו מחמת .
בלבול בין כמה אנשים בשם "נחמיה כהן"
מלבד נחמיה בן יעקב הכהן, מונה ישעיהו זנה לא פחות מעוד שני "נחמיה כהן" שחיו בפרארה באותה תקופה, וכי לא תמיד נזהרו החוקרים להפריד ביניהם.
רבי נחמיה בן ברוך הכהן
נחמיה חי בן משה הכהן, עשיר שביתו היה פתוח לרווחה לרבנים יצחק למפרונטי וישעיהו באסאן.
נחמיה בדרשי (10 ביוני 1897 – 21 בינואר 1953) היה צייר ארץ-ישראלי, בוגר בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות.
נחמיה בדרשי (בריסי), בן בנימין ושרה, נולד במוצאי יום הכיפורים, י"א בתשרי ה'תרנ"ח, 6 באוקטובר 1897, בסלוניקי, יוון, אז בתחומי האימפריה העות'מאנית.
בילדותו למד ב"תלמוד תורה הגדול" תחת יצחק אפשטיין.
אפשטיין, אשר היה חוקר של שורשי המשפחות היהודיות בעיקר, טען כי השם "בריסי" הוא שיבוש של השם בדרשי – שם משפחה שמוצאה מצפון ספרז דאז, והיום העיר בזייה שבצרפת.
לאור מידע זה, נחמיה ואחיו שינו את שמם מבריסי לבדרשי.
בשנת 1913, בגיל 16, בעזרת מלגה שאורגנה על ידי אפשטיין, נסע לירושלים עם קבוצה של 14 בני נוער מסלוניקי.
בירושלים התקבל ללימודי אמנות ב"בצלאל", ולמד שם בין השנים 1913–1917. בין תלמידי כיתתו היו נחום גוטמן, ראובן רובין, תלמה ילין וציונה ת'גר.
אחיו, יוסף בנוטה ושבתאי, עלו גם הם ארצה, ואחותו רחל היגרה לארצות הברית.
שאר משפחתו, אשר נשארה בסלוניקי, נספתה בשואה.
בדרשי נישא ליונה יהודה בשנת 1935, והיה אב לבנימין (בני) ושרה.
עבד כשרטט וצייר במשרד הבריאות בירושלים, שהיה אז תחת שלטון המנדט הבריטי.
בין עבודות הגרפיקה שלו, היה ציור יתושי האנופלס לספר מחקר על המלריה (1940).
הוא היה צלם חובב – עוד בתקופת לימודיו בבצלאל, נמשך לצילום, רכש לעצמו מצלמות והרבה לתעד את חבריו ומשפחתו.
בנוסף מוכר לוח משחק ה"לוטו" שיצק בטכניקה של הדפס אבן ומכיל דימויים של פלורה ארצישראלית.
הוא נפטר בפתאומיות ב 1953, בגיל 56.
נחמיה תמרי (17 בנובמבר 1946 – 12 בינואר 1994) היה אלוף בצה"ל, מפקד סיירת מטכ"ל, חטיבות הנח"ל והצנחנים, עוצבת הגליל ומפקד פיקוד המרכז.
נהרג בהתרסקות מסוק במהלך שירותו.
תמרי נולד בעין חרוד לצבי ולמרים.
הוא נקרא על שם חבר הקיבוץ , לוחם הפלמ"ח שנהרג בפיצוץ גשר א-זיב.
בהיותו בן שש עבר עם משפחתו לבני עטרות הוא למד בבני עטרות ובתיכון בליך.
ב-1965 התגייס לצה"ל במסגרת גרעין של נח"ל, והתנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח, שם עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר.
לאחר ששימש כמפקד כיתה יצא תמרי לקורס קציני חי"ר.
כצוער בקורס לחם תמרי במלחמת ששת הימים ונפצע.
לאחר סיום קורס הקצינים שירת במגוון תפקידי פיקוד בחטיבת הצנחנים, השתתף בפעולת כראמה בפיקודו של יורם יאיר, ושימש כמפקד כוח במבצע תרנגול 53, בעת שהיה מפקד פלוגה א' בגדוד 50. ב-1970 מונה למפקד סיירת צנחנים.
במלחמת יום הכיפורים לחם בסיני בקרב ואדי מבעוק ובקרב החווה הסינית, שבו נפצע.
ב-1974 עבר לסיירת מטכ"ל ומונה לסגנו של גיורא זורע.
באותה שנה השתתף תמרי בפריצה לדירת מגורים בבית שאן בה התבצרו שלושה מחבלים.
כל ששת הלוחמים מסיירת מטכ"ל שפרצו לדירה, ותמרי ביניהם, קיבלו משר הביטחון, שמעון פרס, ספר שירים של נתן אלתרמן כהוקרה על אומץ לבם.
בתפקידו זה פיקד בשנת 1975 על כוח מן היחידה בפשיטה בעומק לבנון כנגד יעדי מחבלים, וכן פיקד על אחד מצוותי היחידה שפרצו למלון סבוי והרגו את המחבלים.
בהמשך היה עוזר ראש אגף המודיעין למבצעים ולאחר מכן מונה למפקד גדוד 890 של הצנחנים, ופיקד עליו במבצע אנטבה.
לאחר מכן פיקד על סיירת מטכ"ל בשנים 1978–1980 והיה מפקד חטיבת המילואים 623 של הצנחנים בתקופת מלחמת לבנון הראשונה.
ב-1984 התמנה למפקד חטיבת הנח"ל וב-1985 למפקד חטיבת הצנחנים.
לאחר הסבה פיקד על עוצבת עידן וב-1988 עד 1990 על עוצבת הגליל.
בעת מלחמת המפרץ שימש נחמיה תמרי כמפקד הכוח האוגדתי המיוחד אשר נועד לבצע פעולה קרקעית בעיראק כדי לפגוע במשגרי טילי הסקאד הניידים, אולם המשימה לא יצאה אל הפועל בשל החלטת הדרג המדיני להבליג על שיגורי טילי הסקאד ולא לקחת חלק במלחמה.
בנובמבר 1991 הועלה לדרגת אלוף ומונה לעוזר ראש אג"ם והיה מעורב בהכנות למבצע שיח אטד.
ב-1993 מונה למפקד פיקוד המרכז.
ב-12 בינואר 1994 נהרג בהתרסקות מסוק סייפן של חיל האוויר, לקראת נחיתה במִפקדת הפיקוד.
בעקבות האסון הוסב שמו של בסיס מפקדה הפיקוד ל"מצודת נחמיה" לזכרו.
לנחמיה תמרי שני אחים, שניהם שמשו בתפקידים בכירים בצה"ל: תת-אלוף שי תמרי ותת-אלוף דב תמרי.
במותו הותיר שלושה ילדים: העיתונאי עידו תמרי, הרופאה רוני תמרי והמורה יובל תמרי.
נחמיה שטרסלר (נולד באוקטובר 1951) הוא עורך ופרשן כלכלי ישראלי.
כותב בעיתון "הארץ" ועוסק גם בפרשנות כלכלית בערוץ 2. בעבר הגיש בין היתר את הפינה בנושאי כלכלה וצרכנות, "ושלא יעבדו עליכם", בתוכנית הטלוויזיה "אולפן שישי".
אביו, נפתלי, התגייס לצבא הבריטי ב-1941, נפל בשבי הגרמני ביוון, ושוחרר כעבור 4 שנים.
שטרסלר סיים את תיכון עירוני ה' בתל אביב, במגמת אלקטרוניקה.
הוא בעל תואר ראשון בכלכלה ותואר שני במנהל עסקים, שניהם מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1983 מונה לעורך הכלכלי של עיתון "הארץ", תפקיד בו כיהן עד סוף שנת 1998, עת מונה לעורך בכיר לכלכלה וחברה בעיתון.
שימש מרצה בבית הספר למינהל עסקים של אוניברסיטת תל אביב, לתלמידי תואר שני, וכיום משמש מרצה בבית הספר לעיתונאות במרכז הבינתחומי הרצליה.
"ושלא יעבדו עליכם" בהוצאת "כנרת זמורה-ביתן דביר", על 48 חוקי ישראבלוף של הכסף והפוליטיקה.
ספר הילדים "לאן נעלם עץ הכסף" בהוצאת "ידיעות ספרים", על מסע הרפתקאות של שתי ילדות שמגלות שכסף לא צומח על העצים, וצריך לעבוד קשה כדי להשיג אותו.
בשנת 2021 השתתף שטרסלר בעונה השנייה של תוכנית המציאות "הזמר במסכה" בתור הקיפוד, והודח חמישי מהתחרות.
בשנת 2024 השתתף בעונה החדשה של כלבוטק, שבה המשיך את פינתו מ"אולפן שישי".
שטרסלר נשוי ליפה שטרסלר, ראש ענף עתודה ניהולית בכירה בבנק לאומי, ואב לשלושה ילדים.
שטרסלר הוא בעל תפיסת עולם ליברלית.
הוא תומך בכלכלת שוק עם מדיניות רווחה, כלומר בכלכלה חופשית אך בלי לשכוח שלמדינה יש תפקיד מרכזי במתן עזרה ותמיכה לכל אלה שאינם יכולים לפרנס את עצמם.
כחלק מעמדותיו הליברליות, הוא מאמין במשא ומתן לקראת הסדר עם הפלסטינים ותומך בפתרון של שתי מדינות לשני עמים.
במאמריו הוא קורא לא אחת להקטנת תקציב המדינה, להורדת מיסים ולשמירה על גרעון נמוך, כדי ליצור משק צומח, אבטלה נמוכה וסקטור פרטי חזק ומתפתח.
הוא תומך נלהב בפתיחת המשק לתחרות מיבוא כדי להביא להתייעלות ולהורדת מחירים.
הוא תומך בהפרטת כל עסק שמחזיקה הממשלה, "כי הממשלה לא יודעת ולא מסוגלת לנהל עסקים".
הוא מצדד ברפורמות במגזר הציבורי, ובפירוקם של מונופולים וקרטלים, שמוחזקים הן על ידי המדינה והן על ידי בעלי הון.
הוא מתנגד להטבות המופרזות שמחלקת המדינה לבעלי הון וכותב לאורך שנים רבות נגד השכר המופרז שנוטלים לעצמם בעלי ההון ומנכ"לים שונים, שזה בעצם "שוד ברישיון".
שטרסלר רואה בעבודה ערך חברתי מרכזי, ולכן הוא תומך בכל יוזמה לעידוד היציאה לעבודה ולהקטנת האבטלה, כולל הגדלת שכר המינימום.
לגבי אלה שאינם חלק משוק העבודה, כמו קשישים, חולים, נכים ומי שאינו מסוגל לעבוד, הוא מצדד בהגדלת התמיכה הממשלתית בהם, כחלק מהמלחמה בעוני.
שטרסלר תמך במדיניותו של בנימין נתניהו כשר האוצר ב-2003. לעומת זאת, הוא מבקר אותו בחריפות בגין מדיניותו הכלכלית החל מ-2009. כלפי חוק ההסדרים הביע שטרסלר דעה מורכבת: פעמים שמתח עליו ביקורת, אך הוא מדגיש את חשיבותו ככלי האפקטיבי היחיד להחיל שינויים.
ביקר במאמרים רבים את התנהלותו של ישראל כץ בשנת 2020 ואף כינה אותו "שר האוצר הגרוע ביותר בתולדות ישראל." לטענתו, אי העברת תקציב הייתה מעילה בתפקיד השר.
ידוע גם בעמדותיו הלגלגניות והציניות כלפי הגופים הירוקים ומאבקיהם ותומך בעמדת היזמים שמנסים לקדם פרויקטים.
יצא נגד המתנגדים לכביש חוצה ישראל, למתחם התיירות של יואב איגרא ליד שמורת תמנע ולהקמת התחנה לקליטת גז טבעי בצפון הארץ.
לאחר ההתנתקות פרסם חזון אופטימי לעתידה של רצועת עזה, תוך שהוא לועג לאזהרותיו של בנימין נתניהו על שיגור רקטות מהרצועה לישראל.
כמו כן יצא בביקורת חריפה כלפי ועדת החקירה על הטיפול במפוני גוש קטיף וטען על הדו"ח שלה: "כבר מזמן לא קראתי דו"ח כה מעוות, כה מוטעה וחד-צדדי.
דו"ח שהופך שחור ללבן, שנותן פרס לציניקנים שסחטו את הממשלה לאורך שנים, אך מעניק תעודת גנאי לפקידים ולפוליטיקאים שיצאו מגדרם כדי לעזור למפונים - וזכו לקיתונות של בוז והשמצות".
עם זאת אחרי טבח שבעה באוקטובר הודה בטורו בהארץ שטעה, וכך כתב, "חשבתי שיש עדיין סיכוי (קטן) להגיע איתם להסכם.
הרי גם הם בני אדם שרוצים חיים טובים, לא מוות.
הם טבחו, אנסו, קטעו איברים, שרפו וחטפו אזרחים.
הם הוכיחו שמדובר בארגון איסלמיסטי קיצוני שמטרתו טבח כל היהודים והחלפת ישראל בפלסטין.
ועם אויב כזה אי אפשר להגיע להסדר".
עד יולי 1998 כל המוצרים במשק היו פטורים מחובת סימון מחירים, אך שטרסלר ערך מאבק מתמשך בן 10 שנים לפרסום מחיר על גבי כל מוצר ומוצר.
המאבק הוכתר בהצלחה כאשר משרד התעשייה והמסחר, בראשות נתן שרנסקי, פרסם צו שלפיו בתי עסק ורשתות שיווק יהיו חייבים להדביק תגיות מחיר על גבי כל מוצר ומוצר, החל מ-23 ביולי 1998.
בסוף 2020 נכנס שטרסלר לעימות עם השר ישראל כ"ץ אותו הוא מכנה "הורדוס".
לאחר שכ"ץ הגיב לביקורת נגדו בסדרת פוסטים בפייסבוק בהם הוא מלגלג על "השטראסלרים" הגיב שטרסלר בסדרה ארוכה של כתבות נגד כ"ץ בטורו השבועי ב"הארץ" בהן הוא תוקף את כ"ץ והתנהלותו.
עד סוף 2020 פרסם שטרסלר 18 כתבות בסדרה.
ביולי 2025 תיאר את ראש הממשלה בנימין נתניהו כ"ראש הממשלה הגרוע ביותר שהיה לנו.
האיש השפל ביותר בהיסטוריה של העם היהודי."
במהלך עבודתו העיתונאית זכה בפרסים הבאים:
ב-1987 זכה ב"פרס העיתונאי הכלכלי המצטיין", מטעם "המרכז הישראלי לקידום חברתי וכלכלי", "בגין מאבק מתמשך ועקבי למען כלכלה חופשית, תחרות, ביצוע רפורמות, הקטנת מעורבות הממשלה, גירעון נמוך בתקציב והורדת מיסים.
כל אלה מובילים להורדות מחירים, לשיפור השירות לאזרח ולהעלאת רמת החיים של כל שכבות הציבור".
ב-2011 זכה בפרס ל"תקשורת כלכלית איכותית" מטעם "האגודה לזכות הציבור לדעת".
בנימוקי ועדת הפרס צוין כי שטרסלר הוא "בעל ראיה אנליטית והבנה פוליטית-כלכלית גבוהה ביותר.
כתיבתו מקורית ובעלת עצמאות וחשיבה שופעת.
הוא עושה עבודה מקצועית ועניינית ומצביע על היבטים שעמיתיו לא תמיד רואים, ולא מהסס להביע עמדות לא מקובלות.
כתיבתו של שטרסלר מעוגנת ביידע מעמיק ורחב ושליטה בפרטים".
ב-2012 קיבל פרס "מפעל חיים" מטעם אגודת העיתונאים בתל אביב, בגין "כתיבה ומאבק בן שנים רבות נגד מונופולים, קרטלים ופירמידות של המדינה ושל בעלי הון גדולים, במטרה להפוך את כלכלת ישראל לתחרותית יותר, צומחת יותר, עם מחירים סבירים יותר ואבטלה קטנה יותר, לטובת הצרכנים והאזרחים כולם".
הוועדה ציינה גם ש"שטרסלר ידוע בעמדותיו הממוקדות והחדות בענייני כלכלה וחברה, ונמנה עם הבולטים והמשפיעים בעניינים אלה".
נחמיה לבנון (23 במרץ 1915 – 2 בספטמבר 2003) היה איש קהילת המודיעין הישראלית, דיפלומט, וראש ארגון "נתיב" וממייסדי קיבוץ כפר בלום.
נולד בשם ניומה לוויתן ב-1915 ליוסף לוויתן ולברטה לבית הרב גבריאל איליון בעיירה רויינה (Rūjiena) שבפלך ליפלנד של האימפריה הרוסית (כיום לטביה).
אביו, שהיה מנהל מפעל ממתקים וסייע למהפכנים הקומוניסטים במחתרת, נמלט לרוסיה ובעקבות מלחמת האזרחים ברוסיה נהרג שם.
אמו, סבתו, אחותו ובני משפחתה נדדו עמו לעיר פרם שבהרי אורל והגיעו לאחר מכן לפטרוגרד, שבה החל נחמיה את בית הספר היסודי.
בשנת 1922 עברה האם עם ילדיה לטאלין, בירת אסטוניה, שם התגוררה משפחתה.
בשנת 1931 הקים בטאלין, בעקבות הכשרה שקיבל משליח מלטביה, סניף של תנועת הנוער נצ"ח.
בשנת 1932 סיים את לימודיו בגימנסיה היהודית ויצא עם נערים ונערות נוספים לחוות הכשרה בטאלין, כהכנה לעלייה לארץ ישראל.
במקביל שימש כרכז תנועת נצ"ח באסטוניה.
בשנים 1935–1937 עבר לריגה ושימש תחילה מדריך ורכז שכבת "הצופים" ולאחר מכן כראש סניף נצ"ח שם ("ראש לגיון ריגה").
בשנת 1937 יצא לארץ ישראל ועבר דרך וינה, שם הדריך מדריכים של נצ"ח.
בפברואר 1938 עלה לארץ ישראל, הגיע לקיבוץ אפיקים, והצטרף לגרעין "הקיבוץ האנגלו-בלטי".
הגרעין עבר בנובמבר אותה שנה לבנימינה ובשנת 1941 עלה להתיישב בעמק החולה, שם עיבד אדמות של הקק"ל.
ב-1941 התיישב עם הגרעין בתל נעמה (משק שוורץ) שבעמק החולה.
בסוף אוקטובר 1943 נישא לבבה לבית לוין וב-10 בנובמבר הניח יחד עם שאר חברי הגרעין את אבן הפינה לקיבוץ כפר בלום.
ביוני 1945 קיבל נתינות פלשתינאית (ארץ ישראלית).
בין השנים 1946–1948 שימש בלונדון כשליח של תנועת הבונים באנגליה.
בין השנים 1950–1953 שימש כמרכז המשק בכפר בלום.
ב-1953 גויס ל"מוסד" על ידי איסר הראל, ונשלח לארגן פעילות בקרב יהודי ברית המועצות, כולל דרכים לעלייתם ארצה.
לצורך הסתרת מוצאו עברת את שמו ל"נחמיה לבנון".
תחילה פעל מסטוקהולם, עד חידוש היחסים עם ברית המועצות ביולי אותה שנה ובנובמבר אותה שנה הגיע למוסקבה לאחר שהתמנה כנספח חקלאי בצירות ישראל שם – תפקיד ששימש מסווה לפעילותו במסגרת ארגון "נתיב".
לבנון הציב את היעד ליצור קשר עם יהודים בכל רחבי ברית המועצות, להעביר להם מידע חיוני על ישראל והיהודים ולספק להם תשמישי קדושה, ספרים ומזכרות וכן לדאוג להגנה עליהם מפני פעילויות אנטישמיות.
בסתיו 1956, לאחר שהואשם ב"פעילות אנטי-סובייטית" והוכרז כאישיות בלתי רצויה בברית המועצות, נאלץ לשוב לישראל יחד עם עוד שני אנשי שגרירות (משה סלע ומשה קהת).
הוא המשיך את פעילותו מישראל, שכללה את הקמת יחידת ההסברה "בר" במסגרת ארגון נתיב.
"בר" שלחה שליחים לנציגויות הדיפלומטיות של ישראל בלונדון, פריז וניו יורק ואלה ארגנו פעילויות במערב להגברת המודעות שם למצבם של יהודי ברית המועצות.
פעילויות נוספות שיזם לבנון היו ניצול ביקורם של מנהיגי ברית המועצות בבריטניה להעלאת שאלות בנושא היהודים בידי המארחים וכן הוצאת משלחת של רבנים אורתודוקסים מארצות הברית לברית המועצות, שסיפקה מידע אמין על מצבם האמיתי של אלה שם.
עד שנת 1959 שימש במקביל כמזכיר כפר בלום.
בשנת 1960 ארגנה מחלקת "בר" בפריז ועידה בינלאומית שבה דנו אינטלקטואלים במצבם של יהודי ברית המועצות.
בין השנים 1962–1964 שימש שוב כמזכיר כפר בלום.
ב-1965 התמנה לציר יועץ בשגרירות ישראל בארצות הברית, בתפקיד זה היה גם שליח "נתיב".
הוא פעל להעלאת המודעות הציבורית בארצות הברית למצבם של יהודי ברית המועצות וניסה להשפיע על פוליטיקאים אמריקאים שילחצו על המשטר הסובייטי לשפר את יחסו ליהודים ולאפשר לאלה הרוצים בכך לעלות ארצה.
הוא שימש בתפקיד זה עד סוף שנת 1969.
בינואר 1970 התמנה לעמוד בראש ארגון "נתיב", במקום שאול אביגור.
בתקופתו גברה הפעילות הציונית ברחבי ברית המועצות, מאסרם של פעילים יהודיים עורר הד בארץ ובעולם.
בתקופה זו פעל הארגון גם למניעת נשירת יהודים מווינה לארצות אחרות.
לבנון עמד בראש הארגון במשך 12 שנים.
בתקופתו התחולל המהפך הפוליטי ב-1977 ולמרות היותו מינוי של ממשלת המערך, כמו כל המינויים הקודמים לו בראשות הארגון, החליט מנחם בגין להשאירו בתפקיד, כדי להוכיח כי עובדי מדינה אינם מתחלפים אם הם טובים.
לאחר יציאתו לגמלאות ב-1982 שב לקיבוץ כפר בלום, ונטל חלק בפעילויות המקומיות בכל תפקיד שהוטל עליו.
בתקופה זו כתב שני ספרים האחד עוסק בקורות חייו והקמת קיבוץ כפר בלום והאחר עוסק בארגון "נתיב" עד לפרישתו ממנו.
לבנון נפטר ב-2 בספטמבר 2003 בקיבוץ כפר בלום ונטמן בבית העלמין המקומי.
היו לו אישה, בבה (לבית לוין), וארבעה ילדים.
הדרך אל חוף ירדן, הוצאת בית עלים, אוטוביוגרפיה.
נחמן אש (נולד ב-21 בפברואר 1961) הוא פרופסור לרפואה ישראלי, מומחה ברפואה פנימית.
לשעבר מנכ"ל משרד הבריאות וסמנכ"ל מידע ומחשוב במשרד הבריאות, ראש חטיבת הבריאות של מכבי שירותי בריאות, קצין הרפואה הראשי של צה"ל בדרגת תת-אלוף והממונה הלאומי במאבק בנגיף הקורונה, ראש תוכנית "מגן ישראל" .
אש נולד, גדל והתחנך בפתח תקווה.
ב-1985 סיים את לימודי הרפואה במסגרת העתודה האקדמית בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת ת"א.
בתום לימודיו החל שירות סדיר בצה"ל, עבר קורס קציני רפואה בבית הספר לקצינים ובבית הספר לרפואה צבאית, והחל את תפקידו הראשון בשירותו הסדיר כרופא בגדוד רותם של חטיבת גבעתי.
לאחר מכן התמחה ברפואה פנימית במרכז הרפואי שיבא.
בשנת 1992 נבחר להשתתף כרופא הכוח במבצע "שיח אטד".
אש השתתף באימון המודל למבצע, במהלכו אירע אסון צאלים ב'.
הוא מיהר למקום התאונה והיה הרופא הראשון שטיפל בפצועי הסיירת.
בשנים 1993–1995 שימש כקצין הרפואה הראשי של אוגדת אזור יהודה ושומרון.
בשנת 1997 סיים את חלקה השני של התמחותו ברפואה פנימית ומונה לראש ענף הרפואה במפקדת קצין הרפואה הראשי (מקרפ"ר).
בשנת 1999 יצא ללימודים בארצות הברית, במסגרתם השלים כעבור שנתיים תואר שני במחשוב רפואי בתוכנית משולבת של אוניברסיטת הארוורד ו-MIT.
עם שובו לישראל מונה למפקד הרפואה (מר"פ) של פיקוד הדרום.
בתום מילוי תפקיד זה עסק בתחומי התמחותו במרכז הרפואי שיבא.
בשנים 2004–2005 היה אש חניך במכללה לביטחון לאומי, במסגרתה סיים לימודי תואר שני במדע המדינה מטעם אוניברסיטת חיפה.
בספטמבר 2005 מונה לסגנו של קצין הרפואה הראשי, תא"ל ד"ר חזי לוי.
בשנת 2007 מונה לקצין הרפואה הראשי, ושימש בתפקידו בין היתר במבצע עופרת יצוקה.
על פי אש, הישגו העיקרי בתקופת כהונתו היה ייסוד המסלול הצבאי לרפואה - צמרת, במסגרת העתודה האקדמית.
אש שימש בתפקיד זה עד אוקטובר 2011, והוחלף על ידי תת-אלוף ד"ר יצחק קרייס.
לאחר שחרורו מצה"ל מונה ב-2012 לסמנכ"ל בכיר למידע ומחשוב במשרד הבריאות.
בשנת 2014 מונה לראש חטיבת הבריאות של מכבי שירותי בריאות, ופרש מתפקיד זה באוגוסט 2020 לאחר חילוקי דעות עם מנכ"ל הקופה, רן סער.
הוא מכהן כפרופסור חבר במחלקה לניהול מערכות בריאות באוניברסיטת אריאל בשומרון.
בתקופת המאבק בהתפשטות מגפת הקורונה בישראל, מונה על ידי ראש הממשלה ושר הבריאות באמצע נובמבר 2020 להחליף את פרופ' רוני גמזו, כממונה על הקורונה וכראש תוכנית "מגן ישראל" להתמודדות עם המגפה.
ב-28 ביוני 2021 החליט שר הבריאות ניצן הורוביץ למנותו למנכ"ל משרד הבריאות, מינויו אושר בממשלה ב-11 ביולי 2021 והוא החליף את המנכ"ל היוצא, פרופ' חזי לוי.
במהלך כהונתו כיהן אש כיושב ראש "הוועדה להעצמת שירותי הבריאות בישראל ואסדרת מערכת הבריאות הציבורית והפרטית", ועדת מומחים שמונתה כדי לבחון את מדיניות אסדרת מערכת הבריאות בישראל.
אש כיהן בתפקיד עד לאחר הקמת ממשלת ישראל השלושים ושבע שמינתה ב-8 בינואר 2023 את משה בר סימן טוב למחליפו בתפקיד.
באפריל 2025 מונה לתפקיד יו"ר עמותת רעות, אשר פעילותה כוללת את בית החולים השיקומי רעות תל אביב, בתי דיור מוגן ודיור קהילתי.
אש נשוי לד"ר שפרה אש, בתו של השופט יצחק ברא"ז, רופאה מומחית באונקולוגיה של ילדים, מנהלת המחלקה להמטו-אונקולוגיה ילדים בבית החולים רמב"ם.
הם הורים לשני בנים תאומים ובת ומתגוררים בראש העין.
נולד בעיר טורדה, טרנסילבניה, שברומניה בשנת 1925.
בפברואר 1941, בגיל 16, העפיל מנמל קונסטנצה עם אחיו הבכור, יוסף, על סיפון אוניית המעפילים "דאריין 2".
האונייה הגיעה לנמל חיפה לאחר חודש והשניים נשלחו למחנה המעצר בעתלית.
למד בבית ספר חקלאי במגדיאל.
עבד כמסגר עבור הצבא הבריטי.
במלחמת העצמאות היה מפקד מוצב באזור קיבוץ גבעת חיים, במסגרת גדוד 132 של חטיבת אלכסנדרוני.
שירת כקצין שלישות בגדוד 53 של חטיבת גבעתי ושל חטיבה 17. אחר כך שירת במטכ"ל כקצין מטה לארגון מילואים, כעוזר קצין שלישות של פיקוד המרכז, כמזכיר הפיקוד העליון, כראש לשכת ראש אכ"א בשנים 1951–1954 וכראש ענף תנאי שירות.
לאחר מבצע קדש מונה לקצין השלישות של פיקוד המרכז ובהמשך מונה לראש ענף באגף המטה.
שימש במגוון תפקידים באגף האפסנאות ובשנת 1964 מונה לקצין אספקה ראשי בדרגת אל"ם.
בין השנים 1966–1969 שימש בתפקיד נספח צה"ל באיטליה, שווייץ ויוגוסלביה.
הואשם על ידי ממשלת שווייץ כי היה שותף למבצע הברחת תוכניות הייצור של מטוס המיראז' 5 ששימשו את התעשייה האווירית לייצור מטוס הנשר.
הוא הוכרז כאישיות בלתי רצויה בשווייץ, יחד עם צבי אלון, הנספח הצבאי באיטליה.
בשנת 1969 מונה ליועץ כספי לרמטכ"ל וראש אגף התקציבים במשרד הביטחון, והועלה לדרגת תת-אלוף.
באוקטובר 1972 מונה לראש אגף האפסנאות בדרגת אלוף ושימש בתפקיד בזמן מלחמת יום הכיפורים.
השתחרר משירות צה"ל בשנת 1974, ולאחר שחרורו שימש כעוזר ראש אג"א בחירום.
שימש כמנכ"ל "כיתן" והשלים תואר במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
כמו כן, למד במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה של צה"ל.
ב-29 באפריל 2004 חתם על מכתב תמיכה של בכירי מערכת הביטחון בתוכנית ההתנתקות, הקובעת שהתוכנית חיונית לביטחון ישראל.
בערוב ימיו לקה במחלת אלצהיימר.
נפטר בגיל 83 ב-5 במאי 2008 בבית החולים שיבא בתל השומר.
הותיר את רעייתו, אלה, והילדים מרים ומשה.
נחמן אביגד (רייס; Avigad; כ"ה באלול ה'תרס"ה, 25 בספטמבר 1905 – כ"ג בשבט ה'תשנ"ב, 28 בינואר 1992, ירושלים) היה ארכאולוג ישראלי.
חתן פרס ישראל לחקר ארץ ישראל לשנת תשל"ז (1977).
אביגד נולד בשם נחמן רייס (Reiss) לפרל (לבית פַארְבּ) וליצחק רייס בעיירה זבלוב (Zawalów) שבגליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בפולין), והתחנך בברנו שבצ'כוסלובקיה, שם למד ארכאולוגיה.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל, והחל להתעניין באתרים ארכאולוגיים.
עבד באתר החפירות של בית הכנסת בבית אלפא ובבית הכנסת בחמת גדר, כעוזרו של אליעזר ליפא סוקניק.
בשנת 1952 סיים לימודי דוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים, שבה עסק בעיר הקברים בנחל קדרון.
בשנים 1949–1974 היה אביגד חבר סגל האוניברסיטה, ובשנת 1959 קוּדם לדרג פרופסור חבר.
משנת 1953 עסק אביגד בחפירות בבית שערים.
כמו כן לקח חלק בסקר במצדה שקדם לחפירות ובחקר המערות במדבר יהודה.
אביגד התמחה, בין היתר, בחקר הכתב העברי הקדום והכתב הארמי הקדום של תקופות הבית הראשון, הבית השני, המשנה והתלמוד, והיה בכך למומחה בעל שם עולמי.
בין היתר הוא שפענח נכונה את כתובת קבר ...יהו אשר על הבית וכתובת בני חזיר מירושלים, כתובות מבית העלמין הקדום של בית שערים וכתובת המשקוף מבית הכנסת הקדום של כפר נבוריה (נברתין).
לאחר מותו הוציא לאור פרופ' בנימין זאס מאוניברסיטת תל אביב את אחד ממפעלי חייו של אביגד – קורפוס החותמות והטביעות בכתבים שמיים, שעליו שקד במשך עשרות שנים.
אביגד גם ההדיר ופרסם את אחת מן המגילות הגנוזות של מדבר יהודה: המגילה החיצונית לבראשית.
בין השנים 1969–1985 ניהל אביגד את החפירות הארכאולוגיות ברובע היהודי שבעיר העתיקה בירושלים.
אחת התגליות החשובות שלו במקום הייתה הקביעה כי היישוב החל בגבעה המערבית של ירושלים בשלהי תקופת הברזל (במאה ה-8 לפנה"ס), תגלית ששיאה היה בחשיפת החומה הרחבה של העיר באותה תקופה.
בכך הכריעו הממצאים מחלוקת ארוכת שנים בין חוקרים בשאלה מה היה היקפה של העיר בימי הבית הראשון, והתברר שהעיר התרחבה אז לגבעה המערבית.
מן השרידים של ימי הבית השני שחשפה משלחת אביגד ניתן למנות את בתי המגורים של 'העיר העליונה', ובהם הבית השרוף ובית המידות של הרובע ההרודיאני.
מבין החפצים הקטנים תצוין חריתה על גבי טיח ובה צורת מנורה מימי בית המקדש, שהוא תיאור חפץ קודש זה מפרק הזמן שקודם לחורבן.
מן השרידים של התקופה הביזנטית, הם שרידי כנסיית הניאה, וקטע ניכר מן הרחוב (הקארדו) החוצה את העיר מצפון לדרום.
בשנת 1954 זכה אביגד בפרס ביאליק לחכמת ישראל על ספרו "מצבות קדומים בנחל קדרון", ב-1977 הוענק לו פרס ישראל לחקר ארץ ישראל, וב-1983 הוענק לו פרס רוטשילד בתחום מדעי הרוח.
בשנת 1979 זכה בפרס פרשיה שימל המוענק על ידי מוזיאון ישראל בתחום הארכאולוגיה ותחומים קרובים.
בשנת 1984 הוענק לו התואר "יקיר ירושלים".
אביגד הלך לעולמו בירושלים בראשית שנת 1992, בן 86 היה במותו.
על שמו רחוב בשכונת נווה שאנן בירושלים.
בנו משולמית הוא גד אביגד, פרופסור לביוכימיה, חתן פרס ישראל למדעים מדויקים לשנת 1957.
מצבות קדומות בנחל קדרון, 1954.
מגילה חיצונית לבראשית ממגילות מדבר יהודה, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1957 (עם יגאל ידין).
"בולות וחותמות מתוך ארכיון ממלכתי מימי שיבת ציון", בתוך: קדם - מונוגרפיות של המכון לארכאולוגיה (עורך: יגאל ידין), האוניברסיטה העברית ירושלים: 1976.
תגליות ארכאולוגיות ברובע היהודי בירושלים: תקופת בית שני, ירושלים: החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה ומוזיאון ישראל, 1977.
העיר העליונה של ירושלים: פרשת החפירות הארכאולוגיות ברובע היהודי של העיר העתיקה בירושלים, הוצאת שקמונה, 1980.
בולות עבריות מימי ירמיהו: אודים מוצלים מארכיון תעודות, ירושלים: החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, 1986.
נחמן גרשונוביץ (נולד ב-1982) הוא סופר ישראלי חרדי.
גדל בקהילת ברסלב, בצעירותו למד בישיבה קטנה פני משה בבית מאיר אך עזב אותה במהירות.
עבר בכמה מוסדות עד שהגיע לבית ספר בכפר חב"ד.
בגיל 15 עבר לישיבתו של הרב בועז נקי, בהמשך עבר לישיבת זוועהיל שם כתב את ספרו הראשון השליח מנבצ'יק, בגיל 18 עבר לאשדוד.
בגיל 23 נישא לרות רייכמן שהייתה בת 16 באותה עת.
גרשונוביץ פרסם מספר ספרים תחת שמות שונים כ"נחמנוביץ", "נח יהלום" ו"ג.
תבור" בהוצאות שונות (הוצאת פנתר, הוצאת קולמוס ועוד).
כמו כן הוא פרסם מאמרים ו"סדרות מתח" בעיקר ברשת האינטרנט, בעיתונים שעה טובה והשבוע, ובירחון זמן.
פרסם מאמרים בנושאי מדע באתר הידען וסקירות תוכנה באתר ynet.
בינואר 2017 הוציא גרשונוביץ ספר אוטוביוגרפי בשם "הייתי חיית מחמד של השטן", העוסק בסיפור חייו.
בספר זה טוען גרשונוביץ למסכת חיים שכללה ניצול מיני וכלכלי על ידי אדם המכונה "הילל בן שחר" ונמשכה יותר מ־20 שנה.
בספרו גרשונוביץ אינו מגלה את זהות המנצל, אלא כותב שהוא מצוין על ספריו כעורך.
גרושתו של גרשונוביץ, רות רייכמן-גרשונוביץ, הזכירה את זהותו במספר פרסומים ברשתות החברתיות.
הספר נמכר במהדורה מודפסת וכן במהדורה דיגיטלית.
השליח מנבצ'יק, יצא ב-1999 תחת השם נח יהלום.
ושמחת בחייך הראשון - 2001 (מהדורה ראשונה).
חלק ראשון - תופת (יצא ב-2007) עלילה - מתוך מניעים לא ברורים מנסה דניס קוי מונטגומרי, מנהל מחלקה באן.אס.איי, לצוד בחור ישיבה בשם מנדי גולד.
הוא שולח את הארי בראון, שהוא במקרה גם בן דוד של מנדי, לצורך משימה זאת.
הארי מנסה לפתות את מנדי אל העולם הגדול ומשתמש לשם כך בחלקו של אביו שבחר בחיי עוני במקום לעסוק בעבודה מכניסה.
מנדי טס עם הארי לארצות הברית וביוזמתה של אמו משאיר מכתב לאביו בו הוא מבקש שלא יחפש אחריו.
בדרכם אל שדה התעופה עוברים השניים דרך מאפר מוזר ותמהוני המשנה את חזותם.
בנמל התעופה בארצות הברית ממתינים להם שני יפנים גברתנים המנסים לחטוף אותם.
מנדי גולד, המנוסה בקרב מגע, מצליח להביס אותם והם בורחים במונית.
היפנים רודפים אחריהם וכמעט מצליחים לחסלם.
בסופו של דבר מצליח מנדי גם הפעם להביס אותם.
הארי נפצע, ומסוק לא מזוהה אוסף אותו.
מנדי צועד לבדו ולפנות בוקר אוסף אותו מסוק של הסוכנות.
חלק שני - הישרדות (יצא ב-2008) בספר מנדי גולד מנסה לשכנע את הארי לסייע לו לפרוץ למחשבי הסוכנות.
לאחר שמנדי גולד פורץ למחשבי האן אס איי הוא חושף סרטון של התרסקות מטוס.
מהסרטון נראה בבירור כי באן אס איי גרמו להתרסקות באמצעות טכנולוגיה כלשהי.
לאחר מכן מתנהל מרדף של סוכני האן אס איי אחרי מנדי גולד, במטרה לחסלו.
בו זמנית, אביו של מנדי גולד מפוצץ שיחה אצל הרב והרבנית שוורצברגר בכעס ונעלם.
מנדי נלכד על ידי הסוכנות, ונשבה בקסמו של דניס קוי מנטגומרי.
חיליק וויס, חברו הטוב ביותר של מנדי, יוצא לארצות הברית לאחר שמנדי מתקשר משם בעיצומו של המרדף אחריו.
חלק שלישי - הפאזל (מחולק לשני חלקים)
הפאזל א (יצא ב-2009) בספר חיליק ניצל ברגע האחרון מהמטוס בעזרתו של הפרופסור ג'ורג אליוט ברנהרדט, פרופסור להיסטוריה בעל עבר אפל.
הוא מתכנן להשתמש בחיליק כדי להניא את מנדי ממונטגומרי, ואז לעשות בו שימוש כלשהו.
קוי מונטגומרי וג'יימס אריקסון נמנו בעבר על לוחמי הטייגסון היפניים, הם היחידים שנותרו לאחר הפצצת האטום.
ג'יימס כועס על מונטגומרי, לאחר שמסתבר שהוא היה שתול מטעם האמריקניים.
אשתו של ג'יימס נהרגה בהתרסקות מטוס, והוא נושא לאישה את קייקו.
זוג חוקרים פרטיים, אוריאל ויוכבד מילר, יוצאים בעקבות חיליק.
הם נעזרים באיש מחשבים בשם חזי, שמותקף על ידי חבורת פושעים בהובלת יעקב שניידר, אחד מהלקוחות של הזוג מילר.
מאחורי הקלעים, חלק תוספות שהוצג כמוגש על ידי עורך הסדרה נפתלי שיינמן, יצא ב-2009.
עמודים רבים מוקדשים לחשיפת קישורים ורמזים בעלילה.
בספר גם מופיעות תמונות, וכן קלסתרונים של הדמויות ש"הורכבו בתוכנת מחשב ייחודית, טכנולוגיית הקלסתרונים המובילה, בה משתמשות סוכנויות משטרה בכל רחבי העולם, ובכלל זה ה-CIA, ה-FBI וצבא ארצות הברית".
הספר גם מכיל סיפורים קצרים בכיכוב דמויות הסדרה.
חלק ראשון: יואל קופר, יצא ב-2010.
חלק שני: אדולפיוס המילטון, יצא ב-2010.
חלק חמישי: לוציוס רבל יצא בימים האחרונים של 2015.
חלק שישי: רוסאריו רוסי, יצא ב-2025.
עלילת סדרה זו מתרחשת בשווייץ ועוסקת באברך (יואל קופר) שלוקה בפיצול אישיות בעקבות תאונת דרכים מחרידה וביזארית.
מצד אחד הוא אברך עדין נפש, מצד שני הוא גנב-על בעל מזימות שוד מושלמות וגאוניות.
במקביל, רוצח שכיר (אדולפיוס המילטון) עם יכולות צליפה נדירות, נמצא בעקבות הגנב ובעקבות עברו הלוט בערפל.
טיפוס לבקני שלא ברור מה מטרתו, מצליח ללכוד את הרוצח במהלך החלק השני בסדרה, ולהכריח אותו לבצע עבורו משימה חריגה נוספת, המתוארת בחלק השלישי.
אשתו של האברך (בלומה קופר), מנסה לברוח מבעלה שהפך למפלצת קרירה, וכך גם עליה להימלט מהרוצח.
חלק ראשון: כלא של כבוד, יצא ב-2012.
ספר זה ממותג כמותחן גרפי, על משקל רומן גרפי.
הוא מכיל איורי תלת-ממד צבעוניים שהופקו במחשב, והבימוי מציג זוויות רחבות של הסצנה והתמקדות מרובה בדמויות.
בדבר העורך הודגש שלא מדובר בספר קומיקס, כך ניתן דגש לקונפליקטים בין הדמויות, לקטעי אמנויות לחימה, מרדפים וירי.
בסוף הספר מופיע פרק של "מאחורי הקלעים", המציג אתגרים גרפיים בהפקת האיורים, מידע על הדמויות ואיורים שהושמטו.
טעות אופטית, המהדורה הראשונה יצאה ב-2002, ולאחריה יצאו עוד כמה מהדורות.
המהדורה האחרונה (מהדורה מספר שש) יצאה ב-2007.
ברית של גנבים יצא ב-2016
דואט זהב ב-2021 (מאחד את שני ספריו דואט שחור ודואט זהב ומספק הצצה לספר הבא בסדרה 'זהב שקוף')
ציפור מתח (9 חלקים) ב-2020. חלק מהסיפורים המופיעים בספר הופיעו בעבר בעיתונות
הפללה בשלושה נעלמים ב-2022. ספר אינטראקטיבי
פיני ופניני - הרפתקאות במרפאה, יצא ב-2011, מאת נפתלי שיינמן.
גרשונוביץ כתב על ספר זה, שהוא ספר גרוע בכל קנה מידה מוסרי והוא ממליץ שלא לקוראו.
נחמן אלכסנדרון (1907–1971) היה מראשי קרן קיימת לישראל ואיש אמונו של יוסף ויץ.
שימש כראש מחלקת מדידות והכשרת קרקע בקק"ל.
היה מהפעילים המרכזיים בהתיישבות, ייעור וברכישת קרקעות בארץ ישראל בתקופת היישוב ובשנות המדינה הראשונות.
בין השאר, תכנן וביצע את דרך אלון בבקעת הירדן ואת כביש הצפון.
עמל רבות על הקמת העיר כרמיאל ואף נתן לה את שמה.
על שמו חניון נבי חזורי, בדרך העולה מהבניאס לחרמון, שהייתה הדרך האחרונה אותה תכנן טרם פטירתו.
בשנת 1962 עמד בראש ועדה של מינהל מקרקעי ישראל שתפקידה היה להמליץ על הקמת שמורות טבע בישראל.
הוועדה המליצה להקים 93 שמורות טבע.
ר' נחמן הלר (בכתיב יידי: העללער; בכתיב לועזי: Nachman Heller; ט"ו בחשוון 1862/1864, ביאליסטוק – 15 באוגוסט 1932, ניו יורק) היה רב וסופר יהודי-אמריקאי ממוצא פולני.
נולד בשנת 1862 או 1864 בביאליסטוק שבפולין.
אביו, ישראל, היה בעל רקע תורני עשיר.
היה תלמידם של ר' שמואל מוהליבר ושל מלבי"ם, ונסמך לרבנות על ידם ועל ידי ר' אלכסנדר משה לפידות מראסיין.
במקביל לחינוכו התורני התחנך חינוך כללי, תחילה בגימנסיה בקניגסברג ובהמשך באוניברסיטת וינה.
בסביבות שנת 1900 היגר הלר לארצות הברית, וכיהן כרב וכמורה בתלמוד תורה במספר קהילות בהּ ובקנדה, בהן ניו יורק, ויניפג, פילדלפיה (קהילת "אהבת ישראל", 1903–1904) וצ'ארלסטון שבווירג'יניה המערבית (קהילת "בני יעקב", 1904–1912).
באמריקה הוסיף ללמוד באוניברסיטת ביילור שבטקסס ובאוניברסיטת שיקגו והוציא תחת ידו תרגום מוער לעברית – ובהמשך גם לאנגלית וליידיש – של הפרשיות הכתובות ארמית בספר עזרא וספר דניאל, וכן הוצאה מוערת ומתורגמת לאנגלית וליידיש של ספר תהלים, עם פירוש בחרוזים.
אחיו הצעיר היה חוקר המקרא והתלמוד הנודע, ר' חיים הלר (1879–1960).
רב נחמן בר יעקב: שיר ממאמרי רב נחמן אשר בתלמוד לתאר תכונת רב נחמן מדותיו חכמתו כבודו עשרו (עם באורים הערות), ורשה: אלעקסאנדער גינז, תרמ"ד.
נחמן בן ישראל העללער, דניאל ועזרא: עם תרגום עברי לפרשיות הארמיות עם פרושים וביאורים הנקובים בשמות רחמים בדין ועזרת ישראל, ניוארק: (דפוס ראזענבערג), תרס"ה (בהוצאה השנייה, בשנת תרע"ג, נוספו גם תרגום לאנגלית וליידיש).
ספר תהלים: מאת דוד בן ישי מלך ישראל, עם פירוש מספיק על דרך השיר בשם תהלים בחרוזים, ונלוו עליו שתי העתקות בשפת אנגלית ובלשון יהודית המדברת ועוד הערות נחוצות, ניוארק: [חמו"ל], תרפ"ג.
נחמיה פרסוף היה שחקן קולנוע וטלוויזיה וצייר יהודי-אמריקאי ממוצא ארצישראלי.
פרסוף נולד בירושלים, כדור חמישי בעיר, לפועה לבית הילמן ולשמואל פרסוב, במשפחה בת חמישה ילדים.
אביו, שמואל, היה אמן ומורה לצורפות בבצלאל.
בשנת 1929 היגר עם משפחתו לארצות הברית.
הוא סיים את בית הספר המקצועי Hebrew Technical Institute בניו יורק ב-1937.
לאחר ששירת בצבא במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא החל בקריירת המשחק שלו בתיאטרון ניו יורק.
הוא התקבל לאולפן השחקנים של לי שטרסברג ב-1947 ולבסוף השתתף בסרטים.
הוא שב מספר פעמים לישראל לתקופות קצרות והופיע בתיאטרון הקאמרי, ב-1951-2, בהצגה "ביבר הזכוכית" וב-1966 (בתפקיד האב בפרנסואה ראש גזר).
הבולטים בסרטים בהם השתתף הם: "חופי הכרך", "חמים וטעים" (בתפקיד "בונאפרט", מנהיג המאפיה האיטלקית), "אל קפונה", The Greatest" Story Ever Told", "מסע הארורים", The" Comancheros", "גם גיבורים נופלים" (סרטו האחרון של המפרי בוגרט).
"ינטל" (שם גילם את אביה של ברברה סטרייסנד), "תאומים"
וכן בסרטי "פייבל והחלום האמריקאי" (סדרת סרטים מונפשת) (שם דיבב את "אבא מאוסקביץ").
באמצע שנות ה-80 החל פרסוף לעסוק בציור, התמחה בציור בצבעי מים.
באותה עת הוא סבל מבעיות בריאות שכפו עליו להפחית ממטלות המשחק הרבות שלקח על עצמו.
לאחר מכן הוא פרש לחלוטין ממשחק והקדיש עצמו לציור.
נישא לתחיה ב-1951. ילידת ארץ ישראל, ממנה התאלמן ב-2021. לבני הזוג נולדו ארבע בנות.
פייבל והחלום האמריקאי, (1986) (דיבוב)
נחמן בן-יהודה (נולד בארץ ישראל ב-8 במרץ 1948) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ולשעבר דיקן הפקולטה למדעי החברה שם.
בן יהודה הוא בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים בסוציולוגיה בשנת 1974, ובעל תואר שני (1976) ושלישי (1977) מאוניברסיטת שיקגו.
בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 עמד בראש הוועדה הבין משרדית והבין מוסדית לבעיית הסמים.
תחומי מחקרו: סטייה חברתית; פיקוח חברתי; תקשורת וסטייה; פאניקות מוסריות; דת ומדינה; בגידות; ניתוח שיח והבנייה חברתית; זיכרון קולקטיבי ומיתוסים; הונאות; הבניית מציאות בסרטי מלחמה.
בן-יהודה נמנה עם תוקפיו של מיתוס מצדה, וטען שממצאי משלחת החפירות במקום, בראשותו של יגאל ידין, עוותו כדי להתאימם למיתוס.
הרב נחמן חזן (ר' נחמן מטולצ'ין; 1813–1884, ה'תקע"ד–ה'תרמ"ד) היה תלמידו הקרוב של רבי נתן מברסלב, ושימש כדמות מרכזית בתהליך צמיחתה של חסידות ברסלב באמצע המאה ה-19.
חזן, שסבו היה חסיד של רבי נחמן מברסלב, נולד שלוש שנים לאחר מותו של הרבי ונקרא על שמו.
הוא התייתם בילדותו וגודל על ידי דודו בטולצ'ין.
דודו, ראובן יוסף מהעיירה הייסן היה בעל נכסים ורבים מחסידי ברסלב נהגו להתאכסן בביתו בדרכם לאומן.
בבית דודו, בשנת 1822, הוא פגש לראשונה את רבי נתן מברסלב שהיה בדרכו לארץ ישראל, פגישה שעשתה עליו רושם רב.
לאחר נישואיו הראשונים התגורר בברסלב, עירו של רבי נתן, אולם אשתו הראשונה נפטרה לאחר זמן קצר והוא נישא בשנית ועבר לטולצ'ין.
פעמיים בחודש היה נוהג לנסוע לברסלב כדי לשמוע דברי תורה מפי רבו.
לאחר פטירת רבי נתן מברסלב, עבר רבי נחמן לעיר ברסלב והתגורר שם במשך 18 שנים.
אחר כך עבר לאומן והנהיג את קהילת חסידי ברסלב בעיר במשך 18 שנה נוספות.
רבי נחמן שימש כבעל תפילה (חזן) בקיבוץ השנתי של חסידי ברסלב בראש השנה בקבר רבי נחמן מברסלב, ומכאן שם משפחתו, חזן.
רבי נחמן מטולצ'ין נפטר בכ"ו בניסן ה'תרמ"ד (1884) ונטמן בבית הקברות באומן.
בנו, רבי אברהם חזן, היה למנהיג הבא של חסידי ברסלב לאחר מות אביו.
חתנו, רבי אלתר טפליקר היה גם הוא מחשובי הסופרים ומעבירי המסורת של חסידות ברסלב.
רבי נחמן מטולצ'ין פרסם את הכרך הראשון של ליקוטי הלכות, ספרו של רבי נתן, בזמן שרבו היה עדיין בחיים.
את שבעת הכרכים הנוספים ערך ופרסם לאחר פטירתו של רבי נתן.
ספר שיחות הר"ן כפי שהוא מקובל כיום הוא פרי עריכה של רבי נחמן.
הרב נחמן בטיטו (1845 - ט"ו באלול ה'תרע"ה, 25 באוגוסט 1915) היה איש ציבור, מנהיג העדה המערבית בירושלים, חכם באשי והראשון לציון.
נולד במרקש שבמרוקו בשנת 1845 (ה'תר"ו).
כשהיה נער עלה לארץ ישראל עם הוריו, והשתכן בירושלים, שם למד תחילה בתלמוד תורה הספרדי בעיר, ומשם המשיך ללימודים בישיבת תפארת ירושלים.
בהיותו כבן 22, נישא לזינבול.
מאוחר יותר נישא ליוכבד וידה רוסו, ויחד נולדו לזוג ארבעה ילדים.
עם פטירת רבו, הרב דוד בן שמעון, נבחר הרב בטיטו בשנת 1880 (ה'תר"מ) לשמש כאחד ממנהיגי ועד העדה המערבית בירושלים.
לאחר פטירת הרב אלעזר בן טובו בשנת 1886 (ה'תרמ"ו), מונה לשמש כאחד משבעה טובי העיר של העדה המערבית, לצד הרב משה מלכא.
לאחר פטירת הרב יששכר אצראף בשנת 1892, נבחר הרב בטיטו לשמש כמנהיג העדה המערבית לצד הרב משה מלכא.
בשנת 1899 (ה'תרנ"ט) פרצה מחלוקת בעדה, והיא נחלקה לשתי סיעות, כשבאחת התומכים הכתירו לראש העדה את הרב משה מלכא, ובשנייה את הרב בטיטו.
המחלוקת הוכרעה לבסוף על ידי הרב יעקב שאול אלישר, כשמינה את הרב מלכא לראש העדה המערבית הרשמי.
לאחר פטירת הרב מלכא בשנת 1900 (ה'תר"ס), הצטרפה סיעתו להנהגה תחת ידיו של הרב בטיטו.
בשנת 1904 (ה'תרס"ד) שימש כציר ירושלים מטעם העדה המערבית בכנסייה הראשונה של תושבי ארץ ישראל שהתאספה בזכרון יעקב.
בעקבות מחלוקת על תפקיד הראשון לציון, במה שכונה "ריב הרבנים הגדול", מונה בידי הממשלה בשנת 1909 לתפקיד זה (לאחר פיטורו של הרב אליהו משה פאניז'יל מתפקידו), וכיהן בו עד לשנת 1911.
בפעילותו הציבורית בירושלים שימש גם כחבר ואב בית דין בעיר.
כן פעל לייסד מחדש את תלמוד התורה של העדה המערבית בעיר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הורע מצבם של תושבי ירושלים.
הצרות שפקדו את האזור ערערו את מצבו הבריאותי שהלך והתדרדר מיום ליום, עד שלבסוף הלך לעולמו לאחר מחלה ב-25 באוגוסט 1915 (ט"ו באלול ה'תרע"ה).
על מצבתו נכתב: "ציון במר תבכה וירושלים תתן קולה על האי שופרא דבלי ארעא.
צדיק וענו מדוכא בייסורים עומד בפרץ ירושלים.
ראש רבני בני מערבא וראשון לציון, הרב הגאון המפורסם כמוהר"ר נחמן בטיטו זצ"ל".
שמות מעם לועז - קובץ שבועי שהוציא מדי שבוע עם הרב חזקיה שבתי בלדינו, ולבסוף הפך לספר בעל שני חלקים
תקפו של יוסף - תרגום של חיבור בנושא מכירת יוסף מאת הרב יוסף שבתי פרחי ללאדינו, על ידו ועל ידי הרב חזקיה שבתי
כן כתב חידושי תורה בקובץ תורה מציון
חתנו - הרב נסים אוחנה, נישא לבתו מרים.
חתנו - אברהם בן יאיר, נישא לבתו ג'נטיל, והיה סוחר אמיד שהתגורר בח'אן יונס שבעזה.
לאחר שנפטר, לקחה ג'נטיל חלק בפעילות המסחר של בעלה, יחד עם בנה.
מרים-מרקדה - בתו המאומצת של הרב בטיטו (בתו הביולוגית של יעקב רוסו, וייתכן שגם בתה הביולוגית של וידה, אשתו השנייה של הרב בטיטו).
הרב נסים הכהן רבין - חתנו, נישא לבתו רחל (נפטרה במהלך מלחמת העולם הראשונה).
נכדו - חיים בן יאיר, בנה של בתו ג'נטיל, היה גואל קרקעות בארץ ישראל.
אחיינו - הסופר הערבי-עברי חיים בן ציון (ויקטור) בטיטו ממצרים.
נחמן אִינְגְבַּר (נולד ב-30 בנובמבר 1938) הוא מבקר ומרצה לקולנוע ישראלי.
נחמן אינגבר נולד ברחובות בסוף שנת 1938, בנם של יוסף ובלומה אינגבר, ילידי פולין.
אביו עלה לארץ ישראל ב-1924 ועבד בקיבוצים, אחר-כך עברו הוריו לתל אביב ופתחו חנות בגדים.
אינגבר רכש את אהבתו לקולנוע כשצפה בסרטי איכות במועדוני הקולנוע התל אביביים של זאב רב-נוף ודוד גרינברג.
הוא בוגר תואר ראשון באנגלית, פילוסופיה וספרות השוואתית באוניברסיטה העברית (1958).
עשה תואר שני בחוג לאנגלית באוניברסיטה.
ב-1966 הכניס לראשונה את הוראת הקולנוע לכיתות הלימוד.
בשנת 1967 ראה אור ספרו "שקספיר בקולנוע" בהוצאת צ'ריקובר.
הספר הוא אסופת מאמרים שליקט אינגבר ותרגמם לעברית, העוסקים בקשר שבין תיאטרון לקולנוע.
בשנת 1969 טס אינגבר לצרפת ולמד לדוקטורט בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז, אולם לא סיים את התואר.
אינגבר שב לישראל ב-1973 על-מנת לנהל את "המכון הישראלי לקולנוע" שנפתח על ידי משרד התרבות דאז ושבק חיים.
במסגרת המכון הוא תמך בכתיבת תסריטים לסרטי איכות, ייסד את ספריית המכון וערך כתב עת בשם "קולנוע", שראה אור פעם בשנה (1981-1974).
אינגבר לקח חלק פעיל בשדולה למען הקמת הסינמטקים בישראל וסייע בהקמת "הקרן לעידוד סרטי איכות", הקרויה היום "קרן הקולנוע הישראלי", שנוסדה ב-1980 ושימש חבר הנהלה בקרן.
ב-1981 כיכב בסרטו הקצר של דן וולמן, "האיש שפרם פם פם".
נחמן אינגבר פרסם ביקורות קולנוע בעיתונים שונים: בשנות השבעים בעיתון "העיר", בשנות השמונים בעיתון "ידיעות אחרונות", כתב גם ב"עכבר העיר" וב"טיים אאוט" והוא כותב בעיתון "ישראל היום", החל מייסודו ביולי 2007 ועד היום.
אינגבר מלמד קולנוע מאז שנת 1973 בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, לימד קולנוע בבית צבי, בסם שפיגל, באוניברסיטת חיפה, באוניברסיטה העברית, בבית ברל ובאוניברסיטה הפתוחה.
הוא מרצה בעיקר בתחום התאורטי של הקולנוע ועל ההיסטוריה של הקולנוע.
ביולי 2011 זכה אינגבר באות ההוקרה של פסטיבל הקולנוע ירושלים "בעבור תרומתו לעיצוב תרבות הקולנוע בישראל ולמיסוד תשתיתה".
הוא זכה בפרס על איכות ההוראה בפסטיבל הסטודנטים.
בשנת 2013 ערך, בצוותא עם בועז דוידזון, את תסריט הסרט "לצוד פילים", מאת רשף ורגב לוי.
בספטמבר 2019 הוא קיבל את פרס אופיר על הישגים מקצועיים.
כיום הוא עובד כמנהל אמנותי ומלווה של הסרטים העלילתיים בקרן רבינוביץ'.
אינגבר נשוי לרחל, שהייתה רכזת כתבים ב"ידיעות אחרונות".
אחיו, ד"ר יאיר אינגבר, היה עורך המדור הכלכלי של "ידיעות אחרונות".
רבי נחמן גולדשטיין (ידוע בשם "ר' נחמן מטשערין", "בעל הפרפראות", "הרב מטשעהרין" או ביידיש "דער טשערינער רב"; ה'תקפ"ה 1825 – אור לי"ג באדר ב ה'תרנ"ד, 20 במרץ 1894), היה רבה של העיר צ'יהירין שבאוקראינה, מתלמידיו הקרובים של רבי נתן שטרנהרץ מברסלב.
נמנה עם מנהיגי חסידות ברסלב בדור השלישי ונחשב לדמות מרכזית בהעברת המסורת הברסלבית לדורות הבאים.
גולדשטיין נולד בעיירה ברסלב בשנת תקפ"ה (1825) לבנו של רב העיירה, ר' צבי אריה (1799–1868) ואשתו חיה לאה, לאחר עשור של ציפייה לילדים.
בקרב חסידי ברסלב קיימת מסורת כי בילדותו, בסביבות גיל 11–13 מדי פעם נשלח על ידי אביו מהעיירה ברסלב לנמירוב (מרחב אווירי של כ-16 ק"מ) יחד עם אחיו הקטן חיים, כדי ללמוד אצל רבי נתן מברסלב ששהה שם באותה עת, בבית אחיו ר' יודל.
מאוחר יותר כשחזר רבי נתן לגור בברסלב, פעם הגיע גולדשטיין שהיה עדיין צעיר עם אביו וסבו לדרשת שבת חנוכה של רבי נתן.
באותו אירוע, עודד אותו רבי נתן וסיפר כי שנים לפני כן רבי נחמן מברסלב אמר שהשתמש בזכות אבות כדי למנות את סבו ר' אהרן לרב העיירה, וייתכן כי דבריו כוונו בכלל לנכדו של הרב אהרון, נחמן.
עד גיל 20, שמע גולדשטיין שיחות וסיפורים רבים בעל פה מרבי נתן, ובשלב מסוים גם קיבל את עזבונו עם כתביו.
בשל כך היה לדמות מפתח בכל מה שקשור למסורות מר' נחמן מברסלב ותלמידו רבי נתן.
בספרו "פרפראות לחכמה", הפירוש הראשון על ליקוטי מוהר"ן, מביא גולדשטיין הקשרים לדרשות רבות של רבי נחמן מברסלב בספר, כפי שקיבל מר' נתן בעל פה או בכתב, מתוך הכתבים שהופקדו בידיו.
עם זאת, נראה שתחושת החמצה ליוותה אותו לאחר פטירת רבי נתן בשנת ה'תר"ה (1845), על שלא שימש אותו.
באותה שנה גם סבו ר' אהרון נפטר.
לאחר נישואיו הראשונים עבר לגור בעיירה שרביץ (Shchurivtsi, יידיש: שערוויץ) הסמוכה לברסלב, בבית חמיו ר' יצחק משרביץ.
לפני גיל 29, בין השנים ה'תר"ח-תרי"ג (1848-1853), לאחר התלבטות, שכנע אותו ר' נפתלי ויינברג מנמירוב (מתלמידי רבי נחמן מברסלב) לקבל הצעה למשרת הרבנות ואב בית הדין בצ'יהירין.
בכך החליף גולדשטיין בתפקיד את ר' שמואל אייזיק מצ'הירין, שהיה מתלמידי רבי נחמן מברסלב ונפטר באותה עת.
במשרה זו החזיק למעלה מ-40 שנה, עד סוף ימיו.
בקיץ שנת ה'תרכ"ט (1869) לאחר מות אביו, נסע לארץ ישראל עם אחד מעשירי העיירה, ר' אבא מצ'הירין.
באותה שנה לאחר חזרתו, חיבר את הספר 'זמרת הארץ'.
שם קישר עשרות דרשות שבספר ליקוטי מוהר"ן לערך קדושת ארץ ישראל.
נפטר לאחר 3 שנות מחלה קשה בי"ג אדר בשנת תרנ"ד בעיר צ'הירין ושם נקבר.
ממשיך דרכו היה נכדו-תלמידו, ר' אברהם שטרנהרץ.
גולדשטיין נולד למשפחה שורשית של חסידי ברסלב, ולשושלת רבנים בת שלושה דורות לפחות.
שני הוריו גדלו אצל תלמידי רבי נחמן מברסלב בעיירה ברסלב עצמה.
אביו ר' צבי אריה כיהן כדיין בעיירה והיה בנו של ר' אהרן (1775–1845), שקיבל את משרת אב בית הדין לפניו בשל קשריו עם רבי נחמן מברסלב.
ר' אהרון זה נחשב לאחד מבכירי תלמידי רבי נחמן מברסלב.
הוא שימש כאחד משני העדים להבטחתו לגבי התיקון הכללי, ורבי נחמן התארח לעיתים בביתו.
אבי סבו היה ר' משה, שהיה אב בית הדין בקארסין.
אמו חיה לאה הייתה בתו של הסוחר ר' חיים שרה'ס שגם הוא נמנה עם תלמידי רבי נחמן מברסלב, והתגורר בעיירה ברסלב.
במסורת הברסלבית נשמרו מספר התבטאויות הערכה עליו מפי רבו.
אשתו בנישואיו הראשונים הייתה טשארנא, בת ר' יצחק משערוויץ, בנו של ר' אברהם מויניצה.
אשתו בנישואין שניים הייתה פיגא ברגר מקרמנצ'וג.
ידועים חמישה ילדים שנולדו לו: ר' חיים שכיהן אחריו ברבנות צ'יהירין (ונשא את בת ר' משה ברסלבער); ר' ישראל מצ'רקסי (טשעהרקאס ביידיש); בתו דבורה שנישאה לנכדו של רבי נתן מברסלב, נפתלי הירץ בן שכנא; בן שנפטר בגיל שנה ובת נוספת ששמה לא ידוע.
אחיו היה הרב חיים גולדשטיין מברסלב, שכיהן כרב העיירה לאחר מות אביהם בשנת 1868.
היה הדמות התורנית הבכירה ביותר בחסידות ברסלב בדור שאחרי רבי נתן.
הוא עמל על שיפור תדמיתה של חסידות ברסלב בעיני הציבור היהודי והחסידי הכללי, והשתמש לשם כך גם בסמכויותיו ויכולותיו כרב וגם כעורך ומחבר ספרים.
הרחיב את קאנון הספרים הברסלבי בעריכה והדפסה תקדימית של ספרים כגון חיי מוהר"ן, ימי מוהרנ"ת ועלים לתרופה שהתבססו על כתבי רבי נתן שהגיעו לידו.
בעריכתו צינזר קטעים רבים מתוך כתבי היד וגם הוסיף הקשרים והוספות רבות, לרוב תוך ציון "אמר המעתיק".
כתב ספרי פירוש כגון "פרפראות לחכמה", על ליקוטי מוהר"ן, "רמזי המעשיות" על סיפורי מעשיות וכן "מראה מקומות" לספר המידות.
בספריו הדרשניים חתר להפיכת הספר 'ליקוטי מוהר"ן' לקאנוני וחובק כל, שניתן למצוא בכל דרשה שמופיעה בו משמעויות אין סופיות.
על ספרים אלו נמנו "יקרא דשבתא", "זמרת הארץ", "נחת השולחן" ו-"ירח האיתנים".
גולדשטיין היה סופר פורה ביותר וחיבר עשרות ספרים.
במקביל גם פרסם והוציא לאור את כתביו של רבו ר' נתן מברסלב.
ספרו של ר' נתן מברסלב (על חייו של רבו ר' נחמן מברסלב) שלא הודפס בחייו מחשש לתסיסה שיגרום הספר בקרב המתנגדים לחסידות ברסלב.
אחרי פטירתו של ר' נתן הועבר כתב היד לידי ר' נחמן מטשערין שפרסם את הספר שנים לאחר מכן, תוך שהוא משמיט סימנים אחדים מתוך הספר מחד, ומוסיף מאידך פרקים רבים ממה שקיבל מר' נתן בעל פה.
ספרו הביוגרפי של ר' נתן מברסלב.
בספר מספר ר' נתן על חייו, התקרבותו לרבי נחמן מברסלב, ההתנגדות שהתלוותה אליה, ועל נסיעתו לארץ ישראל.
כתב היד של הספר נותר גנוז עשרות שנים עד שר' נחמן מטשערין הוציאו לאור.
ספר המידות עם מראי מקומות.
ספר המידות הוא אחד מספריו של ר' נחמן מברסלב, שר' נחמן מטשערין הוסיף לו מראי מקומות.
מהדורה חדשה של הספר ליקוטי עצות שכתב ר' נתן מברסלב על פי תורותיו של ר' נחמן בליקוטי מוהר"ן.
ר' נחמן מטשערין הוסיף ללקט עצות גם מהספר שיחות הר"ן ומהספר סיפורי מעשיות, וצירפם לספרו של ר' נתן.
אוצר היראה (ליקוטי עצות המשולש).
אחר שהוציא ר' נחמן מטשערין את הספר ליקוטי עצות מהדורא בתרא, הוא הוסיף ללקט עצות גם מספרי רבו ר' נתן מברסלב, וקיבצם יחד לספרו הגדול "אוצר היראה" בן ארבעה כרכים, שמשמש גם כקיצור לספר ליקוטי הלכות של ר' נתן.
לאחר פטירתו של ר' נתן, סובב הרב מטשעהרין אצל תלמידיו ובניו, קיבץ את המכתבים שכתב ר' נתן, והדפיסם בספר "עלים לתרופה – מכתבי מוהרנ"ת".
חיבורו המרכזי של ר' נחמן מטשערין (שעל שמו נקרא לפעמים בקרב חסידי ברסלב - "בעל הפרפראות").
הפירוש השיטתי הראשון על הספר ליקוטי מוהר"ן של ר' נחמן.
בספר מובאים בין היתר סיפורים ושיחות שקיבל הרב מטשערין מרבו ר' נתן ושופכים אור על הבנת תורותיו העמוקות של ר' נחמן מברסלב.
הפירוש הוא בסיס לפירושים האחרים שנכתבו במשך הדורות על הספר ליקוטי מוהר"ן.
הפירוש הראשון לסיפורי המעשיות של ר' נחמן מברסלב.
כהשלמה לספרו של רבו ר' נתן מברסלב - ליקוטי תפילות, כתב ר' נחמן מטשערין תפילות לכל התורות בליקוטי מוהר"ן שר' נתן לא כתב עליהן תפילות.
הספר הודפס בחיי המחבר, בשנת תרל"ו, ובשנים מאוחרות יותר הוא שולב במהדורות אחדות לתוך הספר ליקוטי תפילות של ר' נתן.
הספר מבוסס על שיחתו של רבי נחמן מברסלב, על פיו ניתן לפרש על פי כל תורה ושיחה של רבי נחמן, את כל התורה כולה.
בספר מבקש המחבר להוכיח את אמיתות השיחה, כשהוא עובר מסימן לסימן בליקוטי מוהר"ן, ומפרש על פיו את כל ענייני השבת.
גם ספר זה מתבסס על העיקרון הנ"ל, כשהפעם מבאר המחבר את ענייני החגים של חודש תשרי, על פי כל סימן וסימן בליקוטי מוהר"ן.
את הספר לא זכה המחבר לפרסם בחייו, והוא הועבר יחד עם הכתבים האחרים לנכדו ר' אברהם שטרנהרץ שפרסם את חלקו בשנת תשי"א, יחד עם ספרו טובות זכרונות.
גם ספר זה מתבסס על העיקרון הנ"ל, כשהפעם בא המחבר מכיוון שונה, ומפרש את כל הסימנים בשולחן ערוך על פי הסימן הראשון של ליקוטי מוהר"ן.
שני כרכים בהם ליקט הרב מטשערין מתורותיהם של גדולי החסידות בדורותיה הראשונים, על פי ערכים.
זמרת הארץ - ארץ ישראל.
חלק ראשון פירוש תורות מליקוטי מוהר"ן באופן המבהיר את תורת רבי נחמן כקשורה בקשר הדוק עם ארץ ישראל.
חלק שני ליקוט מספרי ברסלב כל העוסק בקדושת הארץ.
חלק ניכר מכתביו לא הספיק גולדשטיין להדפיס בחייו, והם נותרו בכתב יד.
חלקם הודפסו לאחר פטירתו בידי תלמידיו, וחלקם אבדו במלחמת השחרור, בעת בריחת נכדו ר' אברהם שטרנהרץ מביתו שבעיר העתיקה בירושלים.
ספר אחד שניצל בחלקו והודפס על ידי ר' אברהם שטרנהרץ, הוא הספר "ירח האיתנים".
אלוף פאראלימפי ובעל תשע מדליות, בהן שלוש מדליות זהב (ניו יורק וסטוק מנדוויל 1984 וסיאול 1988), במשחקים הפאראלימפיים.
וולף התמחה בזריקת דיסקוס, מקצוע בו שיפר את שיא העולם שש פעמים.
וולף היה נכה בעקבות מחלת שיתוק ילדים.
בשנותיו האחרונות שינה את שמו מנחמן לנמר.
וולף ייצג לראשונה את המשלחת הישראלית ב.
כבר בהופעת הבכורה שלו הוא זכה ב-4 מדליות, שתי מדליות זהב, ושתי מדליות כסף.
הוא ניצח בתחרות זריקת הדיסקוס כשקבע שיא פאראלימפי של 41.12 מטרים, ושיא עולם בהדיפת כדור ברזל עם תוצאה של 13.90 מטרים לפני השוודי ריימונד קלארק שזכה במדליית הכסף עם 11.71 מטרים.
בתחרות הטלת הכידון גבר עליו קלארק שניצח בתוצאה של 39.52 מטרים, ואילו וולף זכה במדליית הכסף עם 39.18 מטרים.
גם בקרב החמש ידו של קלארק הייתה על העליונה כשניצח בתחרות עם 4600.04 נקודות, לפני וולף שזכה במדליית כסף נוספת עם 4131.04 נקודות.
ב זכה וולף במדליית זהב נוספת כשקבע שיא עולם חדש בזריקת דיסקוס עם תוצאה של 44.80 מטרים, לפני אייד אל-עלי הכוויתי (41.30 מטרים) ורנה ארנס האוסטרלי (40.44 מטרים)
ב התחרה וולף בשלושת המקצועות פעם נוספת, אולם לא הצליח לזכות במדליה פאראלימפית.
הישג השיא שלו במשחקים אלו היה כשהצליח לסיים במקום השישי בתחרות הדיפת כדור הברזל.
באותם שלושה מקצועות חזר וולף והתחרה ב.
במשחקים אלו הוא הצליח לזכות במדליה פאראלימפית אחרונה בקריירה, כשקטף את מדליית הכסף בזריקת הדיסקוס עם תוצאה של 45.54 מטרים, שני רק לשיא עולם של המצרי אחמד דאהי שקבע 51.12 מטרים.
בהדיפת כדור הברזל היה וולף קרוב למדליה נוספת כשסיים את התחרות במקום הרביעי עם תוצאה של 11.99 מטרים, והוא סיים במקום הרביעי גם בזריקת הכידון, עם תוצאה של 37.50 מטרים.
נחמן וולף שב למשחקים הפאראלימפיים בפעם האחרונה ב אך לא הצליח לזכות במדליה.
הוא התגורר במושב בן עמי, ושם גם הובא למנוחות לאחר פטירתו .
השאיר אחריו אישה, ו-4 ילדים.
ב-1968 שנת ה-60 למדינת ישראל, הוענק לו תואר "ספורטאי העשור".
נחמיה רבין (רביצ'וב; 3 בפברואר 1886 – 5 בדצמבר 1971) היה פעיל ציבור, חבר מועצת עיריית תל אביב, מועצת פועלי תל אביב, ופעיל מרכזי ב"הגנה".
אביו של ראש ממשלת ישראל החמישי יצחק רבין.
רבין נולד בסידורוביצ'י ב (כיום באוקראינה) בשנת 1886, אחד מתריסר ילדיהם של מנחם ולאה רביצ'וב.
משפחתו הייתה מסורתית, וכשהיה בן 4 (או 5) החל נחמיה ללמוד בתלמוד תורה, שם למד במשך חמש שנים.
בגיל עשר התייתם מאביו ואולץ לעזוב את ביתו, בשל מצוקה קיומית.
אימו שלחה אותו לבית קרובי משפחתו, ומגיל צעיר עבד במאפייה ובטחנת קמח.
בנעוריו עסק בפעילות חתרנית נגד המשטר הצארי והיה פעיל ב.
בשנת 1904, בגיל 18, הפליג מאודסה לארצות הברית.
הסיבה לכך אינה ברורה דיו, אך ייתכן שהדבר התרחש עקב פרעות קישינב או חששו של נחמיה מגיוס לצבא האימפריה הרוסית.
מאז עזיבתו את רוסיה ניתק קשר ממשפחתו עד למותו.
הוא התגורר תחילה בניו יורק במשך שש שנים, ולפי הידוע, במשך רוב הזמן עסק באפיית עוגות למחייתו.
אחר כך עבר לסנט לואיס, שהייתה אז מרכז יהודי תוסס.
הוא ניסה את מזלו כחייט (מקצוע שבו עבדו רוב יהודי העיר).
במקביל לעבודתו כחייט החל בפעילות ציבורית ענפה.
ב-1912 עבר לשיקגו (אף היא הייתה אז מרכז יהודי תוסס), והמשיך לעבוד כחייט.
במקביל גילה את רעיון הציונות והצטרף לסניף תנועת פועלי ציון בעיר.
כן היה חבר במועדון "פאריין יידיש קולטור" בעיר.
ב-1915, במהלך אספה של הסניף בעיר, נפגש עם פנחס רוטנברג.
הוא החליט לאמץ את השקפותיו של רוטנברג.
הוא התקבל ללימודים באוניברסיטת שיקגו ולמד לימודי ערב כסטודנט שלא מן המניין ועבד כמחלק עיתונים.
במסגרת לימודי הערב לקח קורסים בספרות ובהיסטוריה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1917, התגייס לגדוד העברי, שהוקם בארצות הברית על ידי יצחק בן-צבי ודוד בן-גוריון, והפליג עם הגדוד לקנטרה במצרים.
בן-גוריון טען בפני בנו, יצחק, שהוא זה שגייס אותו לגדוד.
אולם כששאל את אביו על כך הוא סירב להכחיש או לאשר את הטענה.
על אף שבתחילה נדחתה בקשתו של נחמיה להתגייס לגדוד, עקב בעיית פלטפוס.
הוא התעקש בכל זאת להתגייס ופנה ללשכת גיוס אחרת.
כדי שלא יזוהה שינה את שם משפחתו מרוביצ'וב לרבין.