tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נבחרת המחזור בליגת האלופות: מחזור 3,
נבחרת הטורניר בגביע אפריקה לאומות: 2013
אפארסידה דה גויאניה (בפורטוגזית: Aparecida de Goiânia) היא העיר השנייה בגודלה במדינת גויאס שבברזיל.
העיר שוכנת במרכזה של המדינה ומהווה מרכז תעשייתי שוקק.
אפארסידה הוקמה ב-1922 וקיבלה מעמד של עיר ב-1958.
אֶפַּארְכִיָּה (כנסייתית) (מיוונית: ἐπαρχία - שמשמעותה "אזור", "אחוזה"), בכנסיות הנוצריות המזרחיות, על האורתודוקסיות והקתוליות שבהן, היא יחידה מנהלית-טריטוריאלית המנוהלת על ידי בישוף (בישופות), "ארכייראוס" או "קיריארך".
גם היירארכים (הכמרים הבכירים) בעלי מעמד גבוה יותר מבישוף כמו מיטרופוליטיים, ארכיבישופים או פטריארכים יכולים לכהן כבישופים של אפארכיות מסוימות.
אפארכיה היא למעשה שמה של דיוקסיה או בישופות בכנסיות הנוצריות המזרחיות.
הבישוף של אפארכיה נקרא "בישוף אפארכי".
בכנסיות היווניות נהוג לקרוא לאפארכיה פשוט "בישופות" - אפיסקופיה
בימינו אפארכיה או בישופות מורכבת מפרוכיות המקובצות בפרוטופופיות (אצל הקתולים - "דקאנויות") ומהמנזרים שבשטח שיפוטה.
לאפארך או בישוף סמכות מנהיגותית "כריזמטית (רוחנית), קתכתית (חינוכית) ומשפטית"
בתקופה הקדומה של הכנסיות, כונתה הבישופות "פרוכיה" והכינוי "אפארכיה" היה שמור לאזור השיפוט הגדול של הארכיבישוף או המיטרופוליט.
בכנסייה הרומית-קתולית נהוג להשתמש במילה "דיוקסיה" בשביל הבישופות ו"ארכידיוקסיה" בשביל הארכיבישופות.
תחילה אפארכיה היה שמה של יחידה טריטוריאלית באימפריה הרומית ושבראשה עמד אפארך (השיטה הרומית נמשכה גם בתקופה הביזנטית).
הכנסייה אימצה את המושג וגבולות האפארכיות הכנסייתיות דמו לפעמים לגבולות היחידות המנהליות של הממלכה.
אומנם אין חובה בכך, וישנן אפארכיות רבות שגבולותיהם אינם תואמים את אלו של המחוזות או האזורים המנהליים של מדינה מסוימת.
הכנסיות הנוצריות האורתודוקסיות מכירות כמה סוגי אפארכיות:
אפארכיה (רגילה) - מחוז כנסייתי שבראשות בישוף, מילה נרדפת לדיוקסיה או בישופות.
בראשה יכול לעמוד גם בישוף פרימט כמו מיטרופוליט, ארכיבישוף או פטריארך.
למשך, פטריארך מוסקבה ושל כל רוסיה הוא הבישוף או האפארך של מוסקבה וסביבתה.
ארכיבישופות - יכולה להיות אפארכיה גדולה או קבוצת אפארכיות שבראשה עומד ארכיבישוף.
פרט לראש האפארכיה, הבישוף, פועלות בכל אפארכיה מוסדות בעלי תפקידים מוגדרים.
אספה אפארכית - ברומניה למשל, נבחרת כל 4 שנים על ידי נציגים של מועצות הפרוכיות ועל ידי נציגי הכמורה (כמרים ודיאקונים).
היא דנה בסוגיות מנהליות, תרבותיות וכלכליות של האפארכיה.
האספה האפארכית בכנסייה הרומנית מתכנסת במליאה רגילה פעם בשנה ביום הראשון של האישה השומרונית (היום הראשון החמישי אחרי חג הפסחא) ובכינוסים יוצאים מן הכלל.
בראש האספה עומד הבישוף או הארכיבישוף.
ברומניה האספה האפארכית כוללת 30 חברים - שליש כמרים ושני שלישים בני הקהילה.
המועצה האפארכית היא אורגן ניהולי.
בכנסייה הרומנית המועצה מורכבת מהבישוף או הארכיבישוף, מבישופים מחליפים (ויקאריוס), המחליף (ויקאריוס) המנהלי, היועצים המנהליים הממונים, ובנוסף 3 כמרים ו-6 בני הקהילה, שנבחרים ל-4 שנים.
הקצנלריה האפארכית בראשות ויקאריוס מנהלי, הממונה מקרב הכמרים או הארכימנדריטים בעלי ניסיון ניהולי.
הקונסיסטוריה האפארכית - בעלת סמכויות משפטיות
"אקסארכות המנזרים" - פורום לפיקוח על המנזרים
ביטאון האפארכיה - עיתון מקומי של האפארכיה
אפאצ'י ספארק היא שלד תוכנה קוד פתוח מעל מערכת מבוזרת שפותח במקור במעבדת AMPLab של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
הקוד של ספארק נתרם מאוחר יותר למוסד התוכנה אפאצ'י אשר המשיך לתחזק אותו מאז.
ספארק נותן ממשק לפתוח אשכולות מידע ממוקבל (data parallelism) שלמים עם מאפייני חסינות גבוהה לשגיאות בזמן ריצה (fault-tolerance).
ספארק חושף ממשק (API) למפתחים המתבסס על מבנה נתונים הנקרא "resilient distributed dataset" או RDD, אשר מהווה סט נתונים מוכלל, לקריאה בלבד, של פריטים המפוזרים לרחבי אשכול של מכונות באופן שמספק עמידות בנפילות או שגיאות.
ספארק פותח לתת מענה למגבלות הקיימות בפרדיגמת האשכול של MapReduce אשר מכריח מעבר ליניארי של מידע.
תוכנות MapReduce קוראות מידע מהדיסק, ממפות פונקציה הפועלת על המידע, מפחיתות את המפה (Map) של התוצאה ומאחסנות את תוצאות ההפחתה על הדיסק.
RDD של ספארק פועל כסט מידע פעיל אשר באופן מכוון יוצר ביזור מידע בתצורה מוגבלת.
הזמינות של RDD משתמש באלגוריתמים איטרטיביים אשר דוגמים את המידע מספר פעמים בתוך לולאת ריצה ומבצעים אינטראקציה איתו וחקירה שלו.
הביצועים של ספארק בהשוואה להאדופ שהוא מימוש פופולרי של MapReduce, עשויים להיות טובים בכמה סדרי גודל.
בין האלגוריתמים האיטרטיביים נמצאים אלגוריתמי למידה חישובית אשר היוו את הגרעין שממנו נוצר ספארק.
ספארק דורש מערכת אחסון מבוזרת ויכול לעבוד עם מנהל אשכול (אך לא מחייב stand-alone mode).
עבור ניהול האשכול, ספארק תומך ב Hadoop YARN או Apache Mesos.
בשנת 2016 המערכת שולבה עם Caffe.
אפגניסטן משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער האפגנים מדליית ארד יחידה בטאקוונדו.
עם זאת, השתתפותה במשחקים היא בעיקר סמלית.
המשלחת הראשונה של אפגניסטן למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור.
המשלחת כללה שני ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג הייתה מצומצמת יותר וכללה ספורטאית אחת.
כלל הספורטאים קיבלו את כרטיס הכניסה למשחקים באמצעות הוועדה המשולשת.
אפאצ'י קפקא היא פלטפורמת תוכנה לעיבוד זרם נתונים (stream processing) קוד פתוח המפותחת במסגרת קרן התוכנה אפאצ'י ונכתבת בשפות Scala ו-Java.
הפרויקט נועד לספק פלטפורמה מאוחדת, עם תפוקה גבוהה וזמני השהיה קצרים לטיפול בזרם נתונים בזמן אמת.
שכבת האחסון היא בעצם "תור הודעות גדול ממדים בתבנית עיצוב יצרן-צרכן (Pub/Sub) עם ארכיטקטורה מבוזרת ניתנת להגדלה (scalable), הפועל כלוג (יומן מקוון) של טרנזאקציות" ובכך מהווה תשתית יעילה עבור ארגונים גדולים לעיבוד נתונים.
בנוסף, קפקא מתחבר למערכות חיצונית עבור ייבוא/ייצוא של נתונים באמצעות Kafka Connect ומגדיר לשימוש זרמי נתונים ("Kafka Streams") כספריית עיבוד נתונים בשפת Java.
עיצוב הפלטפורמה מושפע מאוד ממימושי Transaction log הקיימים במערכות DBMS.
להלן רשימה של ארגונים בולטים המשתמשים בקפקא:
אפג' (בהונגרית: Apagy) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
היהודי הראשון שידוע שחי בכפר הוזכר במפקד משנת 1747. רוב היהודים במקום עסקו במסחר, מלאכה וחקלאות.
הקהילה התארגנה במחצית הראשונה של המאה ה-18 והקימה בית כנסת, בית עלמין וחיידר.
כשנה אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, גויסו כעשרים יהודים מבני הכפר לעבודות כפייה.
ב-14 באפריל 1944, כמה שבועות לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה, הועברו כל תושבי הכפר היהודיים לעיר המחוז נירג'האזה ומשם גורשו למחנה ההשמדה באושוויץ.
ניצולי השואה הבודדים שנותרו מהקהילה חזרו לכפר, נתקלו בגילויי אנטישמיות מצד התושבים ועזבו את המקום תוך זמן קצר.
אפאצטורנה (בהונגרית: Apácatorna) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם באפאצטורנה מספר התושבים נמצא בירידה.
באפאצטורנה חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
האי אָפּוֹ הוא אי וולקני בפיליפינים הנפרש על פני 0.74 קמ"ר, 7 קילומטרים דרום-מזרחית לאי נגרוס ו-30 ק"מ דרומית לבירת מחוז נגרוס אוריינטל, דומגטה.
השם "אפו" משמעו "זקן" או "אב קדמון מכובד" בשפות הוויסאיאנים.
סביב האי ישנה שמורת ביולוגיה ימית המוגנת על פי החוק הפיליפיני ונמצאת בפיקוח של המועצה הפיליפינית לשימור אתרים (PAMB).
השמורה הביולוגית הפכה לאתר צלילה ושנורקלינג פופולרי, ובאי פועלים שני בתי מלון.
לחוף הים של האי ניצב מגדלור.
האי נמצא בשטח השיפוט של היישוב דאווין בנגרוס אוריינטל, והוא אחד מ-23 ברנגאי (רמת החלוקה המנהלית הנמוכה ביותר בפיליפינים) של היישוב.
לפי מרשם אוכלוסין משנת 2015, התגוררו בו 823 תושבים.
מצפון לדרום אורכו של האי כקילומטר וחצי ורוחבו ממזרח למערב קילומטר.
גובהו המקסימלי 120 מטר מעל פני הים.
הגישה אל האי מתאפשרת בשיט בן כ-30 דקות (בסירת מנוע) מהכפר מלאטפאי שבזמבואנגויטה, נגרוס אוריינטל.
בשנת 1979 ביקר באי ד"ר אנחל אלקלה מאוניברסיטת סילימן בדומגטה, בניסיון לעזור לדייגים המקומיים לשקם את אוכלוסיית הדגים סביב האי, לאחר שאלו השתמשו עד אז בטכניקות דיג כגון הטלת פצצות להברחת דגים ממחבואם, הרעלת הדגים ורשתות דיג צפופות שנועדו לתפוס גם את הדגים הקטנים ביותר.
דייגי האי כילו את הדגה באפו, ונאלצו לשוט 10 ק"מ הרחק ממנו, ליעדי דיג אטרקטייבים יותר.
אלקלה הסביר למקומיים את החשיבות בהקמת שמורה ימית והגדרת אזור ללא דיג, שיתפוס לפחות עשרה אחוזים משונית האלמוגים.
לאחר שלוש שנים הצליח לשכנע את המקומיים לייסד באי שמורה, ובשנת 1982 נבחר למטרה זו שטח של 450 מטרים לאורך החוף, הנפרס 500 מטרים לעומק מימי האי.
כיום השמורה כוללת מעל 650 מינים מתועדים של דגים ומעל 400 מיני אלמוגים.
בשמורה מצויים מרבית מיני האלמוגים הידועים בפיליפינים (סך מיני האלמוגים הידוע הוא כ-450), החל מאלמוגי בועה מזעריים ועד לאלמוגים גורגונאים ענקיים או אלמוגניים.
ב-2008 דירג מגזין הצלילה Sport Diver את האי אפו ברשימת 100 יעדי הצלילה הטובים בעולם.
המגזין תיאר אותו כ"יעד גדוש בשרשרת בלתי נגמרת של יצורים מימיים - אלמוגים קשים ורכים המושכים אליהם דגי שונית כמו לוטיניים, בתרניים, דגי אלמוגית, תוכינונים, שושנונים ושפתוניים, שבתורם מזמינים נוכחות של מינים גדולים כמו ברקודה, טונה, כרישים ארכי-גף ושחורי-שוליים, צבי ים ומנטה".
אחד מהמאפיינים הבולטים באי הוא אוכלוסיית צבי הים מסוג צב ים ירוק, כאשר מעל 60 פרטים תועדו במימי השמורה.
ב-2014 נסגר זמנית האזור הדרומי של השמורה, בשל טייפון קטלני שהרס את שונית האלמוגים בתחתית הים.
אפאצ'י קורדובה (לשעבר PhoneGap) היא שלד תוכנה לפיתוח יישומים ניידים.
אפאצ'י קורדובה מאפשרת למתכנתים לבנות אפליקציות עבור חנויות גוגל פליי ואפסטור, אך למעשה רוב התוכן של האפליקציה מגיע מהרשת ומוצג בדפדפן פנימי באפליקציה, עם מעטפת תוכנה המאפשרת גישה לתכונות הזמינות לאפליקציות - התראות, גישה למיקום, הגדרות אייקון ומסך טעינה ועוד.
קורדובה מאפשרת לפתח יחסית בקלות את המעטפת שמתקשרת עם מערכת ההפעלה, וכן להגדיר מהם הקישורים שהאפליקציה תפתח בדפדפן הפנימי.
היישומים המתקבלים עשויים להיות מוגבלים מבחינת יכולות וביצועים ביחס ליישומים העושים שימוש בממשק תכנות יישומים של הפלטפורמה באופן מלא, אך כן מאפשרים יכולות שאין ביישומי רשת רגילים, כגון שליחת התראות, התקנה על מסך המכשיר, גישה לנתוני מיקום ועוד.
הכלי פותח לראשונה באירוע iPhoneDevCamp בסן פרנסיסקו, PhoneGap זכה בפרס בחירת הקהל בכנס וב 2.0 של O'Reilly Media בשנת 2009 ושימש לפיתוח אפליקציות רבות.
חברת אפל מאשרת אפליקציות הבנויות באמצעות הפלטפורמה, גם לאחר השינוי בסעיף 3.3.1 בהסכם רישיון המפתחים שקרה בשנת 2010. PhoneGap משמשת כמה פלטפורמות אחרות לפיתוח יישומים ניידים כגון Monaca, appMobi, Convertigo, ViziApps, ו-Worklight כבסיס לפיתוח מנוע האפליקציות.
אדובי הודיעה רשמית על רכישת חברת Nitobi Software (המפתחים המקוריים) ב־4 באוקטובר 2011. במקביל לכך, הקוד של PhoneGap נתרם לקרן התוכנה אפאצ'י להקמת פרויקט חדש בשם Apache Cordova.
שמו המקורי של הפרויקט, אפאצ'י קולבק, נתפס כגנרי מדי.
הבלוג Phonegap מציג פרטים נוספים, מדוע לבסוף נבחר השם "קורדובה".
נאמר שם: "אמנם סיפורי בראשית של PhoneGap משתנים לעיתים קרובות, אך רוב האנשים יכולים להסכים שהפרויקט נולד בניטובי, כשהמשרד היה ברחוב קורדובה בוונקובר."
גרסאות מוקדמות של PhoneGap דרשו מחשב אפל ליצירת אפליקציות iOS ומחשב Windows ליצירת אפליקציות Windows Mobile.
לאחר ספטמבר 2012, שירות PhoneGap Build של אדובי מאפשר למתכנתים להעלות קוד מקור של CSS, HTML ו-JavaScript ל"מהדר ענן" המייצר אפליקציות לכל פלטפורמה נתמכת.
אחת המתחרות לפיתוח אפליקציות מובייל חוצה-פלטפורמות היא ריאקט נייטיב.
ניתן לפתח אפליקציות קורדובה לכל הפלטפורמות שרשומות בטבלה; הטבלה מציגה את התכונות הספציפיות במכשירים שנתמכות על ידי קורדובה:
תכונהiPhone / iPhone 3giPhone 3g ומעלהAndroid 1.0 - 4.4Windows PhoneBlackBerry 10 & PlayBook OSBlackBerry OS 4.6 - 4.7BlackBerry OS 5.0 - 6.0 ומעלהBadaSymbianwebOSTizenUbuntu TouchFirefox OSמד תאוצהכןכןכןכןכןלאכןכןכןכןכןכןכןמצלמהכןכןכןכןכןלאכןכןכןכןכןכןכןמצפןלאכןכןכןכןלאלאכןלאכןכןכןכןאנשי-קשרכןכןכןכןכןלאכןכןכןלאכןלאכןקבציםכןכןכןכןכןלאכןלאלאלאכןכןלאGPSכןכןכןכןכןכןכןכןכןכןכןכןכןמדיהכןכןכןכןכןלאלאלאלאלאכןכןלארשתכןכןכןכןכןכןכןכןכןכןכןכןכןהתראותכןכןכןכןכןכןכןכןכןכןכןכןכןאחסוןכןכןכןכןכןלאכןלאכןכןכןכןכן
אֵפֶדְרין (בלועזית: Ephedrine; שמות מסחריים: אפדרין הידרוכלוריד ואפדרין סינתטיקה) הוא תרופה אדרנרגית וחומר ממריץ.
אפדרין מסייע באופן זמני כנגד קוצר נשימה, לחץ בחזה וצפצופים הנובעים מאסתמה.
הוא עשוי לשמש גם לטיפול במחלות רבות אחרות, ובהן נרקולפסיה, דלקת סימפונות כרונית, השמנת יתר חולנית, ומצבים בהם המטופל חווה תת לחץ דם, אך לאפדרין קיימים תחליפים רבים מועדפים, ומסיבה זו הוא בשימוש מופחת בעשורים האחרונים.
פסאודואפדרין הוא סטריאואיזומר של אפדרין, עם פעילות דומה.
תופעות הלוואי הנפוצות של אפדרין (ופסאודואפדרין) הן לחץ דם גבוה, דפיקות לב מואצות ורעידות, הנגרמות עקב גירוי הלב ומערכת העצבים המרכזית ועשויות לחלוף עם הפחתת המינון של התרופה.
עוד תופעות לוואי נפוצות הן קושי בשינה, חוסר ברעב וקושי להשתין.
תופעות לוואי חמורות של אפדרין הן שבץ והתקף לב.
השימוש בתרופה בזמן הריון הוא כנראה בטוח, אם כי אין כמעט מחקרים בנושא.
השימוש בה בזמן הנקה אינו מומלץ.
השימוש באפדרין מאיץ את הקולטנים האדרנרגיים α ו-β.
אפדרין אופיין לראשונה בשנת 1885 ונכנס לשימוש מסחרי בשנת 1926. הוא מופיע ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי.
בדרך כלל ניתן למצוא אותו בצמחים מסוג שרביטן.
תוספי תזונה המכילים אפדרין אינם חוקיים בארצות הברית, למעט אלה המשמשים ברפואה הסינית המסורתית, שם נוכחותה מצוין על ידי má huang.
אפדרין מופק מהצמח אפדרה סיניקה (Ephedra sinica) , אשר שימש בסין למטרות רפואיות במשך אלפי שנים.
התרכובת הטהורה של אפדרין בודדה ואופיינה לראשונה על ידי הכימאי האורגני היפני בשנת 1885. לאחר מכן היא נשכחה עד שהתפרסמה מחדש בעולם הרפואה על ידי צ'ן ושמידט בשנות העשרים.
אפדרין הפך לכדור פופולרי ויעיל ביותר לאסתמה, במיוחד מכיוון שניתן היה ליטול אותו דרך הפה, בניגוד לאדרנלין (שאז היה הטיפול הסטנדרטי).
השימוש באפדרין כטיפול באסתמה הגיע לשיאו בסוף שנות החמישים, אך מאז חלה ירידה הדרגתית בשימוש הטיפולי בו.
מתרופה רגילה, אפדרין הפך לתרופת רחוב אשר מוסיפים אותו בתוספי תזונה.
מוצרי תזונה המכילים אפדרין אסורים כיום במדינות רבות, מכיוון שהם מהווים מקור עיקרי לייצור התרכובת הממכרת מתאמפטמין (קריסטל מת).
אפהפן (שם מדעי: Himatione sanguinea) הוא מין של ציפור ממשפחת הפרושיים האנדמית להוואי.
זהו המין היחיד ששרד בסוג Himatione, לאחר היכחדותו של המין Himatione fraithii.
תפוצתו נרחבת והוא מבין פרושי הוואי הנפוצים ביותר, כאשר הוא מצוי לאורך האיים: הוואי, מאווי, לאנאי, קאואיי, מולוקאי ואואהו.
ציפור זו בעלת דו-צורתיות זוויגית באורך של 13 ס"מ ומשקל של 16 גרם בזכרים ו-14.4 גרם בנקבות, הקטנות יותר.
צבעם הכללי הוא אדום בהיר עם קצוות כנפיים וזנב שחורים ואזות שת אפור-לבנבן.
המקור שחור ומעוקל בשביל לינוק צוף מפרחים.
הצעירים בעלי נוצות צהובות-חומות בהירות עם אזור שת בהיר והם משנים את גווניהם עד לגיל שנתיים.
הציפור ניזונה מצוף של פרחים שונים מהוואי, ביניהם מצמחי שיטה, היביסקוסים ילידים, Sophora chrysophylla, Myoporum, Myrsine, Melicope, Cheirodendron ו-Broussaisia.
בנוסף הם ניזונים מחרקים ועכבישים החיים בקרבת הפרחים.
היא מקננת על חללי עצי Ilex anomala ועוד, בתוך צינור לבה ועל שרכים גדולים כמו Cibotium.
הנקבה מטילה 1 עד 4 ביצים ודוגרת עליהם במשך 13 ימים.
הגוזלים עוזבים כעבור 4 חודשים את הקן.
לפרוש זה ישנו הטווח הגדול ביותר של תפוצה מבין פרושי הוואי והוא איננו בסכנת הכחדה, אם כי עדיין נפגע מהתפשטות המין נמייה הודית קטנה להוואי וכן נפגע ממלריה הפוגעת בעופות הילידים.
אפדנה (בפרסית עתיקה: 𐎠𐎱𐎠𐎭𐎴 נהגה: [apəˈdänə] או [äpəˈdänə]) הוא אולם מסוג היפוסטיל גדול שנבנה בפרספוליס, שבאיראן.
זהו אולם העמודים הגדול ביותר באתר.
המבנה שייך לשלב הבנייה הקדום ביותר של פרספוליס, במחצית הראשונה של המאה ה-5 לפנה"ס, כחלק מהתכנון המקורי של דריווש הראשון.
בנייתו הושלמה בתקופת שלטונו של חשיארש הראשון.
המחקר המודרני מצביע על כך שהתבליטים באפדנה נושאים אופי מטאפורי, ומשקפים סדר חברתי אידיאלי.
המונח אפדנה (בפרסית עתיקה: 𐎠𐎱𐎭𐎠𐎴; מין זכר) שימש לציון אולם היפוסטיל – כלומר, ארמון או אולם קבלת פנים בנוי אבן, שבו עמודים תומכים את התקרה.
המילה מופיעה בעילמית בצורת הא־הא־דא־נא (ha-ha-da-na), ובבבלית כ־אפ־פא־דאן (ap-pa-da-an), אולם מקורה האטימולוגי אינו חד־משמעי.
יש שהשוו את המילה למונח בסנסקריט āpādana (आपादन), שמשמעותו "הגעה אל", וכן למונח הסנסקריטי apa-dhā (अपधा) שמשמעו "מקום מסתור" או "הסתרה".
כמו כן הושוותה למילה היוונית apothēkē (αποθήκη), שמשמעה "מחסן".
המונח המשיך להתקיים גם בתקופות מאוחרות יותר באיראן, ונמצא בפרתית בצורות pdn(y) או pdnk(y) שפירושן "ארמון".
מחוץ לאיראן שרדה המילה במספר שפות כלוואן, ובהן הערבית: פַדַן (فَدَن), שמשמעותה "ארמון", והארמנית: אפארנק (aparan-kʿ), אף היא במשמעות "ארמון".
כמונח מודרני בתחום האדריכלות והארכאולוגיה, משמשת המילה אפדנה גם לציון אולמות היפוסטיל מתקופת אוררטו, כגון אלו שנחשפו באלטינטפה ובארבוני.
אולמות אלה קודמים כרונולוגית לאולמות מפרס, והועלתה הסברה כי ממלכת אוררטו הייתה המקור הסגנוני לאולמות קבלת הפנים ההיפוסטיליים של פרס המאוחרת יותר.
בניית ארמון האפדנה בשושן החלה בתקופת שלטונו של דריווש הראשון, לאחר שנבחר התכנון הכללי בשנת 515 לפני הספירה, והושלמה בתקופת שלטונו של חשיארש הראשון.
קירות הארמון נבנו מטין וצופו בחזית עשויה לבנים, ועמודיו הוקמו מאבן.
קירות הפנים כוסו בתבליטים עשויים לבני זכוכית מזוגגות, ובהם הופיעו דמויות של חיילי "משמר הנצח", אריה מכונף ופרח לוטוס.
חלקים חשובים מארמון האפדנה נשרפו בתקופת שלטונו של ארתחששתא הראשון (461 לפנה"ס), ונבנו מחדש בימי ארתחששתא השני (359 לפנה"ס).
האפדנה היה המבנה הגדול ביותר במתחם הטרסה של פרספוליס.
האתר נחפר בין השנים 1931 ל־1939 על ידי הארכאולוג הגרמני ארנסט הרצפלד, עוזרו פרידריך קרפטר, ואריך שמידט.
חומרים ארכיוניים חשובים הקשורים לחפירות אלה שמורים בארכיון גלריית פריר לאמנות בוושינגטון די.סי.
שטח אולם האפדנה בפרספוליס הוא כ־1,000 מ"ר.
גג האולם נתמך על ידי 72 עמודים, שכל אחד מהם הגיע לגובה של 24 מטרים.
כל המבנה נהרס בשנת 331 לפני הספירה על ידי צבאו של אלכסנדר הגדול.
אבנים מעמודי האולם שימשו כחומר בנייה ליישובים סמוכים.
בתחילת המאה ה-20 נותרו עומדים 13 מהעמודים המקוריים.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 שוקם עמוד שלם שקרס, והוא נחשב לעמוד ה־14 העומד באתר.
האפדנה בשושן, בדומה לעיר עצמה, ננטשה ברובה במהלך ההיסטוריה ונבזזה בשל חומרי הבנייה שבה.
אולם האפדנה השפיע על האדריכלות האומיית.
מסגדים מוקדמים שנבנו בפרס ובעיראק מחקים את מבנהו של האולם.
אפָּה האנטון השני היה עורך דין ובריגדיר גנרל בצבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
לאחר המלחמה כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, ובהמשך גם בסנאט של ארצות הברית מטעם וירג'יניה.
האנטון נולד ב-24 בספטמבר 1822 סמוך לוורנטון, וירג'יניה, לאפה האנטון הראשון (1789–1830) ולאליזבת מרי ברנט לבית ברנט (1789–1866), שנישאו ב-22 ביוני 1811 במחוז פוקייר.
הוא היה בנם השלישי, אחרי התאומים ג'ון הית' האנטון וג'ורג' ויליאם האנטון.
שתי המשפחות היגרו מאנגליה במהלך המאה ה-17. משפחת ברנט חצתה את נהר הפוטומק ממרילנד עוד לפני מרד בייקון, ועד תקופת מלחמת העצמאות האמריקאית הייתה משפחה בולטת של בעלי מטעים ועורכי דין במחוז סטאפורד ובאזורי ה-Northern Neck של וירג'יניה, והייתה למעשה המשפחה הקתולית הבולטת היחידה במדינה.
אחד מבני המשפחה, רוברט ברנט, הפך לימים לראש העיר הראשון של מחוז קולומביה.
משפחת האנטון התיישבה תחילה במחוז לנקסטר שבווירג'יניה, ולאחר מכן עברה למה שהפך למזרח מחוז פוקייר, סמוך לגבול עם מחוז פרינס ויליאם, אזור הידוע כיום כרובע ההיסטורי באקלנד.
אביו של האנטון לימד בבית ספר וניהל שלושה מטעים: 'ספרינגפילד' ו'מאונט הופ' במחוז פוקייר, ומטע נוסף במחוז פרינס ויליאם הסמוך.
האב לחם במלחמת 1812 תחת בן דודו תומאס האנטון, שהוביל יחידת פרשים ממחוז פוקייר והתקדם לדרגת בריגדיר גנרל, ונבחר גם לבית הנבחרים של וירג'יניה.
אפה האנטון האב נראה כמי שעתיד לקריירה דומה, ואף כיהן כמפקח בריגדה ונבחר פעמיים לבית המחוקקים, אך נפטר במפתיע בשנת 1830. האם נותרה לגדל תשעה ילדים קטנים, ושניים נוספים שנפטרו בינקותם, והמשפחה נאלצה למכור את המטע במחוז פרינס ויליאם כדי לשלם חובות.
סבו מצד אמו, ויליאם ברנט, היה עורך דין שלחם במלחמת העצמאות והעביר את משפחתו ממפרץ דמפריס לבילטון לשם בטיחות.
האנטון הצעיר התחנך באקדמיה הפרטית ניו בולטימור, אך נאלץ ללוות כסף כדי לסיים את שנת לימודיו האחרונה ב-1839.
לאחר סיום לימודיו לימד האנטון במשך שלוש שנים: תחילה בבית ספר מעץ ליד The Plains במחוז פוקייר, ובהמשך פתח בית ספר משלו בבאקלנד שבמחוז פרינס ויליאם, שם התגורר עם אחיו סילאס ורעייתו.
הוא לימד את חמשת בניו של ג'ון ווב טיילר, שעזר לו בלימודי המשפטים, וב-1843 התקבל ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה.
הוא פתח משרד בברנטסוויל, מושב מחוז פרינס ויליאם, וזכה גם למעמד ציבורי, כולל בחירה לדרגת קולונל ובהמשך בריגדיר גנרל במיליציה של וירג'יניה.
לאחר שבית המחוקקים של וירג'יניה מינה את ג'ון ווב טיילר לשופט מחוזי, נבחר האנטון כמחליפו לתפקיד התובע המחוזי במחוז בשנת 1848, ושירת בתפקיד זה ברציפות עד 1861. בשנת 1850, בגיל 30, החזיק האנטון שישה עבדים.
הוא תיאר עצמו כדמוקרטי מאז צעירותו והיה ציר לוועידת המפלגה הדמוקרטית ב-1856, וכן שימש כאלקטור של ג'ון ברקינרידג' ב-1860.
משפחתה התייחסה לשופט בנג'מין וולר מוויליאמסברג.
הם עברו להתגורר בברנטסוויל עד שביתם נהרס בידי חיילי האיחוד בשנת 1862. לבני הזוג נולדו שני ילדים: אליזבת בוט האנטון, שנפטרה בינקותה, ואפה האנטון השלישי, שכונה 'אפה האנטון הבן', אשר הפך לשותף במשרד עורכי הדין של אביו ולימים ממייסדי פירמת Hunton & Williams.
בפברואר 1861 נבחר האנטון, תומך פרישה מוצהר, לציר בוועידת הפרישה של וירג'יניה.
עם פרוץ המלחמה ויתר על תפקידו במיליציה ומונה לקולונל של רגימנט הרגלים ה-8 של וירג'יניה בצבא הקונפדרציה.
היחידה לחמה בקרבות רבים, ובהם בול ראן הראשון, בול ראן השני, אנטיאטם, פרדריקסברג, גטיסברג, קולד הארבור, ופייב פורקס.
בשל גבורתו הועלה לדרגת בריגדיר גנרל, ונפצע במהלך הסתערות פיקט בגטיסברג.
באפריל 1865 נאלץ להיכנע לכוחות האיחוד סמוך לקרב סיילר'ס קריק ונשלח לשבי בפורט וורן במסצ'וסטס, שם שוחרר ביולי אותה שנה.
לאחר המלחמה חידש האנטון את עיסוקו כעורך דין ושב לפוליטיקה.
הוא התנגד לשיקום של הקונגרס ולפגיעה בזכויות יוצאי הקונפדרציה.
בשנת 1872 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בתפקיד עד 1881, תוך שהוא עומד בראש ועדות חשובות, בהן ועדת מחוז קולומביה.
בשנת 1892 מונה לסנאט של ארצות הברית ומילא את התפקיד עד 1895.
בהמשך חייו שב לעסוק בעריכת דין, כתב אוטוביוגרפיה, והתגורר עם משפחת בנו בריצ'מונד.
הוא נפטר ב-11 באוקטובר 1908 בבית בנו, ונקבר בבית העלמין הוליווד בריצ'מונד לצד אשתו ולוחמי קונפדרציה רבים.
שמו ממשיך לעבור במשפחה, ואף הונצח בפרס אקדמי בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה.
האוטוביוגרפיה שלו, שהודפסה במספר מצומצם של עותקים, מהווה עדות חשובה לחיי וירג'יניה במאה ה-19.
אַפּוֹלוֹ או אפולון (ביוונית עתיקה: Απόλλων) או פוֹיבּוּס (ביוון קרוי אפולון, ן' הסיומת היוונית; בלטינית מאוחרת הדיפתונג התכווץ לכדי פֵבּוֹס), היה אל השמש, האור, הנבואה, הרפואה, המוזיקה והשירה במיתולוגיה הרומית והיוונית.
אחד משנים עשר האלים האולימפיים.
אפולו היה מעין מתווך בין האלים והאדם, הוא הכיר לבני האנוש את רצון האלים וסייע בכיבודם.
כמתווך הוא הכיר לבני האדם את חוכמת הרפואה.
כאל האור הוא הביא להבשלת היבולים והשמיד מזיקים.
בתור אל הנבואה הוא בנה מקדשים שבהם פעלו הנביאים.
הוא קשור גם למקדש המרכזי בעיר דלפי.
הוא היה גם אל הרועים, והגן על העדרים.
אפולו היה מומחה לנגינה בלירה ולשירה.
הוא התפאר במיומנויות המוזיקליות שלו, ותמיד התלוו אליו מוזות ונימפות.
כאל המוזיקה ניגן על נבל זהב לאלים באולימפוס.
אפולו תואר כגבר צעיר בעל גזרה נאה, עירום ונטול זקן ולעיתים קרובות הוא מוצג כדמות אוחזת בקשת ובאשפת חצים.
אפולו מעולם לא נישא, אך היו לו הצלחות עם נשים ונימפות רבות.
באותו אופן אהב גם גברים, והנער יפה התואר יקינתוס היה מאהבו.
אגדות מעטות מתארות את אפולו כאל אכזרי, כמו שקרה כשירה את חציו וחולל מגפות בעולם.
הוא היה האל היווני שביכולתו לסלוח לרוצחים ופושעים אחרים, ולטהר אותם מחטאיהם.
אפולו היה בנם של זאוס ולטו ואחיה התאום של ארטמיס אלת הציד.
כשגילתה הרה אשתו של זאוס כי לטו בהריון מבעלה, אסרה על לטו ללדת ביבשה או על אי.
לטו נאלצה ללדת את התאומים אפולו וארטמיס באי הצף דלוס.
אפולו נקרא גם "האל הדלי", על שם אי מולדתו.
אגדה אחרת מספרת שהרה חטפה את אלת הלידה איליתיה, כדי שלטו המעוברת לא תוכל ללדת.
ארטמיס נולדה ראשונה, וסייעה לאמה בלידת אחיה הצעיר אפולו.
על פי גרסה אחרת של המיתוס, ארטמיס נולדה יום לפני אפולו באי אורטיגיה.
היא סייעה ללטו להגיע לדלוס, שם נולד אפולו.
אפולו נקרא "האל הפיתי", על שם נחש הפיתון אותו הרג או על שם פיתו, שמה השני של דלפי.
נחש הפיתון שחי במעיין בדלפי ניסה לאנוס את לטו כשהייתה בהריון עם ארטמיס ואפולו.
כיוון שהפיתון היה בנה של אלת האדמה גאיה, החליטו האלים להעניש את אפולו.
אל השמש גורש מן האולימפוס למשך תשע שנים.
אפולו הפך לרועה צאן של אדמטוס מלך פראיי בתסליה.
אדמטוס גילה טוב לב כלפי אפולו, והאל הבטיח לו, כי לכשיגיע זמנו למות, יוכל לבקש שאחר ימות במקומו.
אדמטוס אהב את אלקסטיס, בתו של המלך פליאס.
פליאס הסכים שאדמטוס יישא את בתו לאשה רק אם יצליח לנהוג במרכבה רתומת אריות, דובים וחיות יער אחרות.
אפולו סייע לאדמטוס במשימה והזוג התחתן.
כשהגיע זמנו של אדמטוס למות, הסכימה אלקסטיס למות במקומו.
הגיבור הרקולס הצליח למנוע את מותה ושני בני הזוג נותרו בחיים.
לאחר תשע שנים בחצרו של אדמטוס שב אפולו להר האולימפוס.
הוא שינה את דמותו לצורת דולפין, גייס כוהנים מהאי כרתים שישרתו במקדשו וחזר לדלפי, שם הרג את נחש הפיתון.
הוא בירך את המעיין בו התגורר הנחש, ודלפי הייתה לעיר הקדושה לאפולו.
האורקל מדלפי הייתה נביאה ששאפה אדים רעילים שעלו מן המעיין, נכנסה למצב טראנס נבואי, וחזתה חזיונות.
האורקל מדלפי נחשבה לנביאה החכמה ביותר ביוון העתיקה וכל דורשי האמת התאספו סביבה.
אורקלים נוספים לאפולו היו בכרתים ובקלרוס.
ניובה הייתה מלכת העיר תבאי אשת אמפיון .
היא זלזלה באמו של אל השמש.
ניובה טענה כי היא טובה מלטו, מפני שילדה שבעה בנים ושבע בנות, ולא רק זוג תאומים.
בתגובה הרג אפולו את כל בניה של ניובה, וארטמיס הרגה את הבנות (בגרסאות מסוימות אפולו שרף את כל הבנים לפחם וארטמיס הפכה את כל הבנות לקוביות קרח).
על פי אחת הגרסאות רק כלוריס נותרה בחיים מכל ילדיה של ניובה.
אמפיון נשבע לנקום את דם ילדיו, אך אפולו הרג גם אותו.
ניובה נמלטה להר סיפליון באסיה הקטנה ובכתה כל כך עד שהפכה לאבן.
זאוס הפך את כל אנשי תבאי לאבן כדי שאיש מהם לא יוכל לקבור את ילדי ניובה המתים במשך תשעה ימים.
בתום תשעה ימים קברו האלים עצמם את הילדים.
יום אחד לעג אפולו לכישורי הקשתות של ארוס אל האהבה.
ארוס מצידו חשב שכישורי השירה של אפולו מרגיזים.
כתוצאה מן הסכסוך בין האלים, שילח ארוס באפולו חץ אהבה לדפנה, נימפת יער, בתו של לדון.
הנימפות שייכות לפמלייתה של האלה הבתולה ארטמיס ונשבעו גם הן לבתולין נצחיים.
לכן דפנה סירבה לחיזוריו של אפולו.
היא ברחה ממנו וכשראתה שהוא משיג אותה, התפללה לאביה, אל הנהר פניוס, שיעזור לה.
פניוס הפך אותה לעץ הדפנה, שעד היום נחשב קדוש לאל אפולו.
על פי המטמורפוזות ארוס ירה באפולו חץ אהבה לדפנה ובדפנה חץ עופרת הגורם לדחייה כנגד אפולו.
נימפה נוספת אחריה חיזר אפולו הייתה קסטליה.
גם היא לא נענתה לחיזוריו וברחה ממנו.
במהלך מנוסתה קפצה למעיין בדלפי ליד הר פרנסוס.
המעיין נקרא על שמה עד היום והיוונים חשבו את מימיו לקדושים.
הכוהנות הדלפיות של אפולו נהגו להיטהר במעיין.
אפולו אהב את לוכותיאה, בת תמותה ובתו של המלך אורכמוס.
הוא התחפש לאמה של לוכותיאה, וכך הצליח להיכנס לחדרה של הנערה.
קליתיאה, אחותה של לוכותיאה, קינאה באחותה.
היא סיפרה לאביהן אורכמוס את האמת ואורכמוס הזועם הורה לשרוף את לוכותיאה בעודה בחיים.
אפולו לא סלח לקליתיאה על בגידתה, וסירב להראות לה אהבה.
אפולו הפך אותה לחמנייה, שתמיד פונה לאל השמש, מביטה בו, אך לא מצליחה להגיע אליו.
מרפסה הייתה נסיכה מאייטוליה, שאפולו והגיבור אידאס התחרו על לבה.
זאוס ביקש ממנה לבחור ביניהם ומכיוון שמרפסה ידעה שזיווג בין אל לבת תמותה יסתיים על פי רוב ברע, היא בחרה באידאס.
לאפולו ולבת התמותה קירנה, בתו של מלך הלפיתים, נולד בן בשם אריסטיוס שהיה אל הבקר, עצי הפרי, הציד, גידול בהמות משק, והכוורנות.
על פי האגדה היוונית לימד אריסטיוס לבני אדם את מלאכת חביצת החמאה והכנת הגבינה.
הוא גם לימד את בני האדם לצוד חיות במלכודות ורשתות, ולגדל זיתים.
יקינטוס היה נער יפה תואר מיישוב ספר ביוון אשר היה כה יפה עד כי אפולו עצמו התאהב בו, בנוסף, זפירוס, אל רוח המערב התאהב ביקינטוס, יקינטוס העדיף את אפולו וזפירוס הפגוע פיתח רגשי קנאה.
יום אחד, כשיקינטוס ואפולו יצאו לשחק בהטלת דיסקוס, זפירוס ראה אותם וכאשר אפולו הטיל את הדיסקית, זפירוס שילח אותה אל צווארו של יקינטוס שמת במקום.
אפולו, באבלו, הפך את יקינטוס לפרח היקינתון המוכר לנו.
במלחמת טרויה שנערכה בין היוונים לטרויאנים, סייע אפולו לעיר טרויה.
הוא ירה חיצי רעל במחנה היווני והציל ממוות את איניאס, בנה של אפרודיטה וגיבור טרויה.
היווני דיומדס פצע את איניאס אנושות.
אפרודיטה לקחה אותו בזרועותיה, אך הוא נפל.
אפולו שמע את אלת האהבה זועקת וחש לעזרה.
הוא נשא את איניאס על גבי ענן ולקח אותו לפרגמון, שם ריפא את פצעיו.
לו ולהקובה אשת פריאמוס מלך טרויה, נולד בן בשם טרויליוס.
האורקל חזתה שהעיר טרויה לא תובס במלחמה אם טרויליוס יחיה עד גיל 20. כדי לאפשר את כיבוש העיר, ארב הגיבור היווני אכילס לטרויליוס ואחותו פוליקסנה והרג אותם.
אפולו אהב גם את קסנדרה, בתם של הקובה ופריאמוס, ואחותו-למחצה של טרויליוס בנו.
אפולו הבטיח לקסנדרה את מתנת הנבואה אם תיענה לחיזוריו.
הנערה דחתה אותו והוא קילל אותה: היא תקבל את מתת הנבואה, אך אף אדם לא יאמין לה וכולם יבוזו לה.
קסנדרה חזתה את נפילת העיר טרויה, ואכן איש לא שעה לדבריה.
הקשר של אפולו לעיר טרויה החל מכך שאפולו, פוסידון ושאר האלים רצו להחליש את זאוס.
הם קשרו את זאוס בשלשלאות וכשהתעורר הצליח להשתחרר מן הכבלים והוא העניש את פוסידון ואפולו על כך שהמרו את פיו ובגדו בו זאוס נתן להם לעבוד עבודת פרך בבנית חומות טרויה.
אפולו, בשמו הקדום אַפַליוּנַה, נזכר כאחד האלים העדים לקיום חוזה הברית שנכרת בין מוותלי השני מלך החתים לבין אלכשנדו מלך וילושה (אלכסנדר מלך טרויה).
על פי המחזה האורסטיאה של המחזאי היווני אייסכילוס, אפולו עומד לצד אורסטס.
אורסטס הרג את אמו, לאחר שזו רצחה את אביו וחיללה את גופתו.
אפולו עוזר לאורסטס להימלט מהארניות, ולהגיע לאתונה.
שם אתנה עורכת משפט, ואפולו הוא עד וסנגור כאחד.
בזכות עזרתו של אפולו אתנה מכריעה את המשפט לטובת אורסטס.
אפולו היה דמות מוערצת על ידי היוונים בתחומים רבים, בהם שירה ונגינה, ירי בחץ וקשת ורפואה.
אל השמש, האור, ההארה, והאמת.
אפולו היה כעין מתווך בין האלים והאדם, הוא הכיר לאדם את רצון האלים וסייע בכיבודם.
לעיתים נדירות מתואר כאל אכזרי.
רחמנותו כלפי בני האדם לא ידעה גבולות.
אפולו נחשב למנהיג המוזות, תשע אלות ההשראה היווניות.
כאל ההשראה, הנגינה והמוזיקה, הנבל קדוש לו.
מקודשים לאפולו גם עץ הדפנה, הברבור הקשת והחצים.
מאמיני אפולו עבדו אותו בדרכים שונות.
הם הביאו לו קרבנות ומנחות על גבי חצובה משולשת, סמל לכוחותיו הנבואיים.
מדי ארבע שנים נערכו לכבודו המשחקים הפיתיים בעיר דלפי, שהיו שניים בגודלם וחשיבותם למשחקים האולימפיים באולימפיה.
כמו לכל האלים היוונים, גם לאפולו היו שמות וכינויים רבים.
כל שם מסמל תפקיד מסוים של האל או צד באישיות שלו.
סמינתאוס ("לוכד העכברים") - אל המרפא ממגפות וממכות עכברים.
פרנופיוס ("חגב") - אל המרפא ממכות חגבים וארבה.
דלפיניוס ("דולפין") - כיוון ששינה את צורתו לדולפין כשחזר מן הגלות, קשור גם לעיר דלפי.
ארכגטס ("ראש הייסוד") - אל הקולוניות היווניות.
קלריוס ("האל המקצה אדמות") - אל הקולוניות היווניות.
מוזגטס ("ראש המוזות") - מנהיג המוזות.
פיתיוס ("האל הפיתי") - על שם נחש הפיתון שהרג או על שם דלפי, ששמה הנוסף היה פיתו.
נומיוס ("האל הנודד") - לזכר ימיו כרועה צאן.
קינתיוס ("האל מהר קינתוס") - מסורת מסוימת גורסת שהוא נולד שם, ולא בדלוס.
לוקסיאס ("האל הלא ברור") - כינוי של אפולו כאל הנבואות הסתומות.
עם הזמן אפולו הפך מזוהה עם האל הליוס, למרות שהליוס היה טיטאן ואפולו היה שייך לאלים האולימפיים.
האזכור הקדום ביותר של זיהוי זה מופיע בשרידי מחזהו של אוריפידס, פאתון, בנאום לקראת סופו בו אמו של פאתון מקוננת על כך שהליוס הרס את ילדה, ועל כך שגברים קוראים לו בצדק אפולו (Apollon "המשמיד").
למרות זיהוי זה, אפולו מעולם לא תואר בפועל על ידי המשוררים היוונים כנוהג את מרכבת השמש, למרות שזה היה מנהג נפוץ בקרב משוררים לטיניים.
לכן, הליוס הוא עדיין ידוע בשם "אל השמש" - זה שמניע את מרכבת השמש על פני השמים בכל יום.
על שמו נקראה העיר העתיקה אפולוניה, כיום על חוף ימה של הרצליה.
שם העיר הקודם היה ארסוף ע"ש אל הסער הפיניקי רשף ולצידה שוכן היום היישוב רשפון הממוקם באזור.
בסדרות הספרים של ריק ריירדן: פרסי ג'קסון, גיבורי האולימפוס וגורלו של אפולו מתואר אפולו כנער בן 17, נאה ובלונדיני עם עיניים כחולות המסתובב לעיתים עם משקפי שמש.
אפולו 13 הייתה המשימה המאוישת השמינית בתוכנית אפולו.
היא ארכה שישה ימים, בין 11 ל-17 באפריל 1970, והתפרסמה בכך שלא הצליחה להשלים את משימתה ולנחות על הירח.
בדרכה לירח התפוצץ מכל חמצן על סיפון החללית, וצוותה ביצע אלתורים שונים במטרה לחזור לכדור הארץ בשלום.
אפולו 13 היא הטיסה המאוישת שהגיעה לנקודה הרחוקה ביותר מכדור הארץ מכל שאר הטיסות המאוישות לחלל.
על בסיס סיפורה של אפולו 13 הופק סרט הקולנוע "אפולו 13" משנת 1995.
אפולו 13 שוגרה ב־11 באפריל 1970 ממרכז החלל ע"ש קנדי, במטרה לנחות על הירח, לאחר שתי נחיתות קודמות מוצלחות - אפולו 11 ואפולו 12.
ב־24 במרץ אותה שנה בוצע מבחן ספירה לאחור לחללית.
במהלך מבחן זה התגלתה בעיה באחד משני מכלי החמצן בתא השירות.
מכלים אלה, בני 145 ק"ג כל אחד, הכילו חמצן, ששימש לשתי מטרות: האחת, לנשימה עבור הצוות שבתא הפיקוד, והשנייה, בצירוף מימן, לייצור חשמל בעזרת שלושה תאי דלק, שהיו מקור החשמל העיקרי של החללית.
תאי הדלק גם ייצרו מים כתוצר לוואי, ששימשו לשתייה ולקירור רכיבים אלקטרוניים.
בכל מכל חמצן כזה היה, בין היתר, שסתום ביטחון לשחרור עודפי לחץ, שתוכנן להיפתח בלחץ העולה על 1,000 PSI.
שני המכלים הותקנו על מדף בתא השירות, בין תאי הדלק ומכלי המימן.
במהלך הספירה לאחור התגלה שכאשר הלחץ במכלים הועלה, תפקד מכל מספר 1 כהלכה, אך השני שחרר רק 8% מן הלחץ שבו, במקום 50%.
המהנדסים החליטו לבדוק את הנושא מאוחר יותר.
למחרת, לאחר שמהנדסי מרכז קנדי התייעצו עם יצרני המכלים, יצרני תא השירות ואנשי מרכז רכבי החלל המאוישים (לימים מרכז החלל ע"ש ג'ונסון), הם ניסו לרוקן את המכל שוב, ללא הצלחה.
לאחר התייעצויות נוספות, הגיעו למסקנה שככל הנראה צינורית המילוי הייתה רופפת, ואפשרה ללחץ להשתחרר בדרך אחרת.
בסופו של דבר ניסו לרוקנו על ידי חימומו, והתברר שהתהליך אורך 8 שעות עד ריקונו המלא.
הוחלט שאם ניתן יהיה למלא את המכל, לא יגרמו בעיות בזמן הטיסה.
לנוכח הקושי בהחלפת המכל, והסכנה של פגיעה ברכיבים אחרים במהלך ההחלפה, הוחלט להשאיר את המכל הלקוי במקומו.
במשך היומיים הראשונים למשימה לא אירעו אירועים מיוחדים.
30 שעות ו־40 דקות לאחר השיגור, הצית הצוות את המנוע הראשי, במטרה להיכנס למסלול סביב הירח.
46 שעות ו־40 דקות לאחר השיגור, הפעיל הצוות כדרך שיגרה מערבלים שהיו בתוך מכלי החמצן.
בתוך מספר שניות עלתה הקריאה של כמות החמצן במכל מספר 2 אל מעל הקצה העליון של החוגה, ונשארה שם.
המכלים עורבלו שוב עוד פעמיים בשעות הבאות.
55 שעות ו־53 דקות בתוך המשימה, לאחר התרעה על לחץ נמוך באחד ממכלי המימן, הורתה בקרת הקרקע לצוות להפעיל את כל המערבלים והמחממים במכלים.
זמן קצר לאחר מכן שמע הצוות קול חבטה, ורעידה קלה בחללית.
ועדת החקירה שבדקה את נסיבות האירוע, קבעה שבשלב זה התפוצץ מכל מספר 2, וגרם נזק למכל מספר 1. בבקרת המשימה נעלמה כל הטלמטריה למשך 1.8 שניות.
בתא הפיקוד התקבלו התרעות על מתח חשמלי נמוך באחת מרשתות החשמל בחללית.
בשלב זה הודיע טייס תא הפיקוד ג'ק סוויגרט ליוסטון, "יוסטון, הייתה לנו בעיה" (Houston, we've had a problem).
עקב השיבוש בקריאת הטלמטריה זמן קצר קודם לכן, התקשו אנשי בקרת הקרקע לקבוע אם הקריאות שהם מקבלים נכונות, או נובעות ממתח נמוך בגלאים.
עם זאת, תוך זמן קצר, ולאחר שמפקד החללית, ג'ים לוול, הביט החוצה מחלון החללית ודיווח שהחללית "פולטת גז מסוג כלשהו אל החלל", הבינו הן הצוות והן בקרת הקרקע שמכל מספר 2 התרוקן לגמרי, מכל מספר 1 מאבד את תכולתו לאיטו, ותוך זמן קצר יישאר תא הפיקוד ללא חמצן וללא חשמל.
ההחלטה הראשונה שהתקבלה הייתה לכבות תא דלק אחד ולכבות את המערכות הלא חיוניות בתא הפיקוד כדי לחסוך בחשמל.
תוך זמן קצר כובה גם תא הדלק השני.
כאשר יאזל החמצן שנותר, יישאר תא הפיקוד "מת".
מקור האנרגיה היחידי שייוותר לו הוא שלוש סוללות האמורות לשמש בעת הכניסה לאטמוספירה, המספקות 120 אמפר-שעה, ואשר היה צורך לשמור עליהן לצורך שלב החזרה הקריטי.
שעה וחצי לאחר שנשמע הפיצוץ, הודיע מרכז הבקרה הקרקעית לצוות, שהם "מתחילים לחשוב על סירת ההצלה", בעזרת רכב הנחיתה הירחי והאספקה שהייתה עליו, כדי להחזיק את הצוות למשך שארית המשימה.
תוכניות למקרה חירום מסוג זה נבדקו במשך מספר שנים, אף על פי שאף אחת מהן לא צפתה מצב חמור כמו זה של אפולו 13. מחקרים אלה נשלפו עתה, והותאמו למצב הקיים תוך כדי ההתפתחויות.
זמן קצר לאחר שנשמע הפיצוץ דיווח ג'יימס לוול, מפקד המשימה, על צביר של חלקיקים המקיף את החללית.
דבר זה גרם לבעיה נוספת, משום שניווט החללית התבסס על הכוכבים ועל סקסטנט, וקל היה להתבלבל בין החלקיקים וכוכבים.
כוונות הניווט שעל רכב הנחיתה הירחי היו קשות לשימוש גם כך, כל עוד היה צמוד לתא הפיקוד.
בקרי הטיסה החליטו לתאם את מערכת הניווט של רכב הנחיתה הירחי עם זו של תא הפיקוד, כל עוד היה לתא הפיקוד זרם חשמל.
לאחר שזה בוצע, תא הדלק האחרון וכל המערכות של תא הפיקוד כובו, והצוות עבר אל רכב הנחיתה הירחי.
הישרדותם הייתה תלויה עתה באספקת החמצן והמים של רכב זה, מערכת הניווט שלו, ומערכת ההנעה שלו, שאמורה הייתה להנחית אותו על הירח.
בתנאים רגילים, הניווט היה אמור להתבצע בעזרת מערכת ההנעה של תא השירות, אך אפשרות זו נפסלה, משום שמערכת זו צרכה יותר חשמל ממה שהיה זמין, ולא היה ידוע אם נגרם נזק מבני לתא השירות.
זמן קצר לאחר היוודע דבר התאונה, התקבצו עובדי נאס"א במרכז הבקרה ביוסטון ובמרכזי נאס"א ברחבי ארצות הברית, כדי להיות לעזר במקרה הצורך.
אסטרונאוטים נכנסו לסימולטורים ובדקו אפשרויות פעולה שונות, ומומחים שונים ניסו לחזות את הבעיות בהם עלול הצוות להיתקל בהמשך, ולמצוא להן פתרונות.
זמן קצר לאחר הפיצוץ נקבע שאף כי יש לצוות מספיק חמצן, אין לו מספיק אמצעים לפנות את הפחמן הדו-חמצני מהאוויר.
שתי המערכות לסילוק הפחמן הדו-חמצני של תא הפיקוד ורכב הנחיתה הירחי לא היו תואמות, ולא ניתן היה להחליף בין המכלים של חומר הסינון (ליתיום הידרוקסיד) בין שתי המערכות.
הצוות ביוסטון החל מיד בחיפוש דרך לאלתר החלפה בין שני המכלים, ולאחר מספר שעות הכין הוראות הכנה מפורטות, שאיפשרו לצוות החללית לבנות מערכת סינון בעזרת מכלי הסינון של תא הפיקוד וחומרים שהיו בחללית.
כעת, הורה צוות הקרקע לאסטרונאוטים להפעיל את מנוע הנחיתה שברכב הנחיתה הירחי כדי להיכנס למסלול שיביא אותם בטיסה חופשית אל כדור הארץ.
מסלול זה הקיף את הירח, וחזר אל כדור הארץ בעזרת כוח המשיכה של הירח.
עתה היה עליהם להחליט על מסלול החזרה המדויק, שיקבע כעבור 18 שעות, שעתיים לאחר שיעברו בנקודה הקרובה ביותר לירח.
לרשות צוות הקרקע עמדו מספר אפשרויות, החל מטיסה חופשית שתארך 155 שעות ותנחית את הצוות באוקיינוס ההודי, ועד תיקון מסלול שיקצר את הטיסה ל־118 שעות, ותנחית אותו במרכז האוקיינוס השקט.
לבסוף הוחלט על מסלול שיארך 143 שעות שיביא את תא הנחיתה אל מרכז האוקיינוס השקט, שם גם היה פרוס כבר מערך החילוץ.
המסלול הנבחר הביא את אפולו 13, כתוצר לוואי, אל שיא המרחק של טיסת חלל מאוישת מכדור הארץ, שיא בו היא מחזיקה עד היום - בנקודה אחת במסלולה סביב הירח הייתה החללית מרוחקת 401,056 קילומטר מכדור הארץ.
קביעת מסלול החזרה קבעה גם את לוח הזמנים להכנות.
סדר הפעולות לכניסה לאטמוספירה נבדק במשך הזמן שבין הפעלת מנוע רכב הנחיתה הירחי ועד 35 שעות לפני הכניסה, ונשלח אל הצוות כ־15 שעות לפני הנחיתה.
בבוקר הנחיתה התברר שנותר די מתח בסוללות, מה שהותיר די שהות לביצוע הפעולות הנדרשות: הפעלת מערכות תא הפיקוד, תיאום מערכת הניווט, השלכת תא השירות, ולבסוף שחרור רכב הנחיתה הירחי.
תא הפיקוד נחת במרחק כמייל אחד מספינת החילוץ, עם כ־20% מתח נותר בסוללות.
שלושת האסטרונאוטים הועלו ב־17 באפריל על סיפון האיוו-ג'ימה והוטסו אל הוואי.
מיד לאחר הנחיתה כינסה נאס"א ועדת חקירה בראשות אדגר מ' קורטרייט, ראש מרכז המחקר לנגלי של נאס"א, כדי לחקור את נסיבות התאונה.
לרשות הוועדה עמד מידע מועט יחסית, משום שרכב החלל בו התרחש הפיצוץ הושמד באטמוספירה עם חזרת רכב הפיקוד, והצילומים שהצוות הצליח לצלם היו באיכות נמוכה.
רוב המידע היה נתוני הטלמטריה של הרכב ששודרו אל הקרקע במהלך הטיסה, ותיעוד ההיסטוריה של מכלי החמצן, מרגע שירדו מפס היצור ועד השיגור.
החקירה, שנמשכה מספר שבועות, העלתה שרשרת של טעויות אנוש ורשלנות שהובילה אל התקלה בטיסה.
מכל החמצן עזב את מפעל ביץ' איירקראפט ב־3 במאי 1967 לאחר שעבר את כל הבדיקות, והותקן לאחר חודש בתא שירות מס' 106. שינויי תכנון של המדף עליו הותקן המכל הצריכו מאוחר יותר את הסרת המדף.
במהלך ההסרה, הטכנאים לא שמו לב לבורג שחיזק את המדף למקומו.
כתוצאה מכך, המתקן ששימש להסרתו נשבר והמדף נפל מגובה 10 ס"מ.
הוועדה קבעה שייתכן ונפילה זו רופפה צינורית מילוי שלא הותאמה היטב למקומה.
לאחר השינויים, המכל נשלח למרכז קנדי להתקנה בתא שירות מס' 109, של אפולו 13.
מה שלא היה ידוע הוא שלמכל הותאמו מתגים תרמוסטטיים, שתוכננו לפעול במתח ישר של 28 וולט.
ב־1965 הדרישה שונתה ל־65 וולט כדי להתאים לציוד הבדיקה שבמרכז קנדי.
מכלים שיוצרו מאוחר יותר התאימו לדרישה החדשה, אך מכל זה, שהיה צורך לשנותו כדי שיתאים לה, לא שונה ולא התאים למתח החדש.
בבדיקה רגילה לא היו שמים לב לחוסר ההתאמה, משום שהמתגים לא מופעלים בפעולה רגילה.
אך האלתור שנעשה כאשר המכל לא התרוקן, כתוצאה מצינורית משוחררת, כפי שצוין לעיל, גרם להעלאת הטמפרטורה ל־27 מעלות צלזיוס, ולפתיחת המתגים.
בדיקות שנעשו במהלך החקירה הראו שתחת המתח הגבוה יותר פתיחת המתגים גרמה ליצירת קשת חשמלית בין נקודות המגע, שריתכה אותם זה לזה ומנעה את פתיחתם שוב לאחר שהטמפרטורה ירדה.
תקלה זו לא אובחנה בעת הבדיקות במרכז החלל קנדי, אף על פי שניתן היה להבחין בה אם מישהו היה שם לב לזרם התקן החימום, שהמשיך לפעול גם כאשר הוא היה אמור להיות כבוי.
כתוצאה מכך, התקן החימום פעל באופן רצוף במשך 8 שעות פעמיים, וכתוצאה מכך, הגיעה צינורית החימום לטמפרטורה של יותר מ־500 מעלות שפגעה בבידוד הטפלון של חוטי המתח של המאווררים וחשפה אותם.
הטפלון הופך דליק בטמפרטורה גבוהה מספיק בסביבה של חמצן נקי, והמכל הכיל גם חומרים דליקים אחרים.
בטיסת אפולו 13, המכל פעל כרגיל במשך 56 השעות הראשונות.
בנקודה זו, ככל הנראה, קשת חשמלית כתוצאה מקצר הציתה את הטפלון, והעלייה החדה בלחץ כתוצאה מהדליקה גרמה לפיצוץ המכל או לפגיעה במוליך שהוביל כבלי חשמל אל תוך המכל, ולפליטת חמצן בלחץ גבוה.
הוועדה קבעה כי עליית הלחץ העיפה את פנל החללית מעל המכל ופגעה באנטנה הכיוונית שלו, וגרמה לשיבוש בקליטת הטלמטריה ביוסטון.
היא פגעה גם במערכת פיזור החמצן ובמכל השני, מה שגרם לאובדן כל אספקת החמצן.
הוועדה קבעה שאף שהתקלה נבעה מרצף אירועים שסבירותם נמוכה, ואף שהמערכת פעלה היטב ב־6 משימות קודמות, יש לשנות את המכל כך שלא יהיו שום חומרים דליקים במגע עם חמצן, ושכל נוהלי הבדיקות יבדקו כדי לוודא את התאמתם לצרכים.
שירת כטייס ניסוי במרכז הניסויים של הצי.
היה מנהל תוכנית מטוס ה־F-4 פנטום, ובמקביל שירת כמהנדס בטיחות בטייסת הקרב 101. נבחר לתפקיד אסטרונאוט ב־1962, והיה אסטרונאוט גיבוי לג'מיני 4 ו־9. ב־4 בדצמבר 1965 שוגר בג'מיני 7, שהייתה הפעם הראשונה בה שתי חלליות נפגשו בחלל.
ב־11 בנובמבר 1966 שוגר עם באז אולדרין בג'מיני 12, המשימה האחרונה בתוכנית ג'מיני.
היה גיבוי של ניל ארמסטרונג באפולו 11, ובאפולו 13 היה מפקד המשימה.
ג'יימס הלך לעולמו בשנת 2025 כשהוא בן 97.
החל את שירותו הצבאי כטייס קרב בחיל הנחתים בשנת 1952. משם עבר לתפקיד טייס יירוט בטייסת 185 של המשמר הלאומי של אוקלהומה, וב־1959 עבר לנאס"א, שם שירת כטייס מחקר.
היה טייס גיבוי לרכב הנחיתה הירחי באפולו 8 ו-11, ובאפולו 13 היה טייס רכב הנחיתה הירחי.
מאוחר יותר היה מפקד גיבוי של אפולו 16. בסוף שנות השבעים השתתף בתוכנית המעבורת, שם שירת כעוזר טכני למנהל תוכנית המעבורת, והיה חבר באחד משני הצוותים שביצעו נחיתות ניסוי עם מעבורת החלל, ששוחררה מעל גבו של בואינג 747.
שירת בחיל האוויר האמריקאי בשנים 1956-1953, בהן שירת גם כטייס קרב ביפן וקוריאה.
משם עבר לשרת כטייס קרב במשמר הלאומי של מסצ'וסטס ושל קונטיקט.
היה חלק מצוות הגיבוי באפולו 7 ו־11. באפולו 13 יועד לצוות הגיבוי, והחליף את תומאס מטינגלי מהצוות הראשי 3 ימים בלבד לפני השיגור, לאחר שעלה חשש שמטינגלי נחשף למחלת האדמת ללא שהיה מחוסן.
לאחר פרישתו של סוויגרט מנאס"א נבחר לכהונה בבית הנבחרים של ארצות הברית, אך נפטר מסרטן לפני שנכנס לתפקיד.
ג'ק סוויגרט - טייס - הועבר לצוות ראשי
צ'ארלס דיוק - טייס יחידת נחיתה
אפולו 1 הייתה אמורה להיות המשימה המאוישת הראשונה בתוכנית אפולו.
בעת בדיקה לפני טיסה, שרפה שפרצה בתא הפיקוד של החללית, שאמורה הייתה להיות משוגרת ב־21 בפברואר, גרמה למותם של האסטרונאוטים וירג'יל "גאס" גריסום, אדוארד וייט ורוג'ר צ'אפי.
האסטרונאוטים נכנסו אל החללית בשעה אחת בצהריים באותו יום.
הראשונה הייתה ריח מוזר בו הבחין גאס גריסום לאחר שחיבר את חליפת הלחץ שלו לאספקת החמצן.
הצוות דגם את החמצן במערכת, אך החליט להמשיך בבדיקה.
הבעיה הבאה הייתה זרם חמצן גבוה מדי, שהפעיל את האזעקה מדי פעם.
הצוות העלה את הנושא בפני אנשי בקרת הסביבה, אך אלה שיערו שהסיבה היא תנועות של חברי הצוות.
בעיה שלישית צצה בתחום התקשורת.
תחילה היו בעיות בתקשורת בין גריסום לחדר הבקרה.
מאוחר יותר, הבעיה התרחבה והפכה לבעיה בתקשורת בין בניין הפעולות והבדיקות והמבנה בקומפלקס 34 (כן השיגור).
בעיה זו חייבה את עצירת הספירה לאחור בשעה 17:40. בשעה 18:31 צוות הבקרה היה מוכן להמשיך בספירה, כאשר המכשירים הצביעו על עלייה בלתי מוסברת בזרם החמצן לתוך החליפות.
אחד מאנשי הצוות, ככל הנראה גריסום, זז מעט.
לאחר ארבע שניות, אחד האסטרונאוטים, ככל הנראה צ'אפי, אמר כבדרך אגב, "אש, אני מריח אש".
שתי שניות מאוחר יותר, קולו של וייט היה החלטי יותר: "אש בקוקפיט!".
טכנאי החללית מיהרו אל תא הצוות, אך לפני שהגיעו, התא נפרץ ותמרות עשן סמיך ולהבות עלו ממנו.
רבים חששו שהאש תצית את מערכת המילוט שבראש הרקטה, וזאת תצית את כל מודול השירות.
חלק מן המחלצים נמלטו כדי לא להילכד באש, אך אחרים נשארו כדי לנסות להציל את האסטרונאוטים.
פתח התא היה מורכב משלוש דלתות.
החיצונית בהן לא הייתה סגורה לחלוטין, עקב כבלים שחוברו דרכה לצורך הבדיקה.
למרות זאת, היה צורך בכלי מיוחד כדי לפתוח אותה, אך עקב העשן הסמיך ב"חדר הלבן" הצמוד לרכב החלל מבחוץ, על מתקן השיגור, נדרשו מספר ניסיונות על ידי מספר אנשים כדי לפתוח דלת זו.
הדלת הפנימית נפתחה כלפי פנים.
עקב הלחץ הגבוה יותר בתוך החללית, היה זה בלתי אפשרי לפתוח אותה מבלי להוריד את הלחץ.
החום שיצרה האש העלה את הלחץ עוד יותר, וכך, לא הצליחו האסטרונאוטים לפתוח את הדלת, עד שנפרצה בעצמה.
בניסיונם להגיע אל האסטרונאוטים, הטכנאים נהדפו מפני האש בזה אחר זה, אך בסופו של דבר הצליחו להגיע אליהם.
אך זה היה מאוחר מדי, הם כבר היו מתים.
כוחות הכיבוי הגיעו שלוש דקות לאחר פתיחת הצוהר, ורופאים הגיעו זמן קצר לאחריהם.
הבדיקות הרפואיות קבעו שהאסטרונאוטים מתו מהרעלת פחמן חד-חמצני, וכוויות כגורם תורם.
האש כילתה 70% מחליפת החלל של גריסום, 20% מחליפת החלל של וייט ו־15% מחליפתו של צ'אפי.
27 אנשים נפגעו משאיפת עשן, שניים אושפזו.
במהלך חקירת האסון, שוחזרו התנאים ששררו בתוך תא הפיקוד בעת השרפה, ונקבע שהאש פרצה ליד או בתוך אחת מצמות הכבלים שמשמאל ומול מושבו של גריסום, בצד השמאלי של התא - מקום שהיה נראה לצ'אפי.
האש הייתה ככל הנראה בלתי נראית למשך חמש או שש שניות, עד שצ'אפי התריע עליה.
ועדת החקירה קבעה שתא הפיקוד הכיל חומרים דליקים רבים, הסמוכים למקורות אש אפשריים.
בנוסף, אטמוספירת התא הורכבה מ־100% חמצן בלחץ 16PSI.
הוועדה קבעה שיש להפחית מאוד את כמות החומרים הדליקים בתא, ולבחון את האפשרות להשתמש באטמוספירה המורכבת משני גזים שונים.
כאמור, מבנה צוהר היציאה גרם לכך שלא ניתן היה לפתוח אותו במהירות מבפנים.
הוועדה המליצה לשנות את הפתח, כך שניתן יהיה לצאת מן התא במהירות גבוהה יותר.
במנגנון הפתיחה המקורי נדרשו 90 שניות המתנה, ובתכנון המחודש 3 שניות.
תא הפיקוד של החללית עבר שדרוג משמעותי, ושונה מרכיב האוויר בתוך תא הצוות ל-60% חמצן, ו-40% חנקן במקום 100% חמצן.
חליפות החלל של האסטרונאוטים שונו מניילון לבד שאינו דליק.
חקירת האירוע והשינויים שהוכנסו לתא הפיקוד עיכבו את המשך תוכנית אפולו, ורכב השיגור שנשא בסופו של דבר את הכינוי AS-204 נשא כמטען את רכב הנחיתה הירחי בטיסת המבחן הראשונה ובלתי מאוישת שלו - אפולו 5. משימות AS-201 ו־AS-202 נשאו רק חרוט אווירודינמי, ולא חלליות אפולו כמתוכנן.
באביב 1967 הכריז סגן מנהל נאס"א לטיסות מאוישות, כי המשימה שיועדה לגריסום, וייט וצ'אפי תיקרא "אפולו 1", והמשימה הראשונה שעשתה שימוש בסטורן 5, שתוכננה לנובמבר אותה שנה, תיקרא "אפולו 4".
לא היו משימות אפולו 2 ו־3.
גריסום נבחר כאחד משבעת האסטרונאוטים שנבחרו לתוכנית מרקורי ב־1959. הוא הטיס את מרקורי 4, שכונתה "פעמון החירות 7", הטיסה התת-מסלולית השנייה והאחרונה בתוכנית מרקורי, ב־21 ביולי 1961.
ב־23 במרץ 1965 שוגר כמפקד ג'מיני 3, החללית המאוישת הראשונה בתוכנית ג'מיני.
מאוחר יותר היה מפקד גיבוי של ג'מיני 6.
הוא היה מפקד משימת AS-204. לוטננט-ג'נרל גריסום נהרג בשרפה שפרצה בחללית בזמן בדיקתה על כן השיגור, ב־27 בינואר 1967. נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
לאחר מכן שירת במשך שלוש שנים וחצי בטייסת הקרב ה־22 בגרמניה.
וייט היה חלק מהקבוצה השנייה שנבחרה על ידי נאס"א ב־1962. בין 3 ביוני ל־7 ביוני 1965 היה טייס במשימת ג'מיני 4, שהקיפה את כדור הארץ 62 פעמים.
במשימה זו היה האמריקאי הראשון שביצע פעילות חוץ-רכבית.
נטמן בבית הקברות וסט פוינט.
בוגר במדעים בהנדסת אווירונאוטיקה מאוניברסיטת פרדו, 1957.
התגייס לצי ב־1957. שירת כקצין בטיחות וקצין אבטחת איכות בטייסת הצילום הכבדה ה־62 בתחנת האוויר הימית בג'קסונוויל, בפלורידה.
ביצע 82 גיחות סיור מעל קובה בזמן משבר הטילים בקובה וזכה במדליית האוויר על תפקידו בתקופה זו.
בינואר 1963 החל ללמוד לתואר מוסמך בהנדסת אמינות במכון הטכנולוגי של חיל האוויר בבסיס רייט-פטרסון באוהיו.
נבחר בקבוצה השלישית של אסטרונאוטים, שנבחרה באוקטובר 1963. מלבד אימוני הטיסה, היה אחראי על מערכות התקשורת של בקרת הטיסה ומערכות מכשור בענף אפולו של משרד האסטרונאוטים.
שימש כאיש הקשר מול האסטרונאוטים במהלך משימות ג'מיני 3 וג'מיני 4. ב־21 במרץ 1966 נבחר למשימת AS-204, כמחליף לאסטרונאוט דון אייסל שנפצע.
נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
בשנת 1997, הוענקה לצוות לאחר מותם, מדליית הכבוד של הקונגרס בתחום החלל.
אפולו 11 הייתה טיסת חלל שבמסגרתה נחתו לראשונה בני אדם על הירח.
מפקד המשימה ניל ארמסטרונג והטייס באז אולדרין הנחיתו את רכב הנחיתה הירחי איגל על אדמת הירח ב־20 ביולי 1969, בשעה 20:17 לפי זמן אוניברסלי מתואם (UTC)
שש שעות ו־39 דקות מאוחר יותר, ב־21 ביולי בשעה 02:56 UTC, דרך ארמסטרונג על אדמת הירח, ועשה את הצעדים הראשונים של האדם על גרם שמיים מחוץ לכדור הארץ, באמרו (במקור: "That's one small step for [a] man, one giant leap for mankind."), (בתרגום מילולי : "קפיצה ענקית לאנושות").
באז אולדרין הצטרף אליו 19 דקות לאחר מכן.
ביחד הם שהו כשעתיים ורבע מחוץ לחללית, ביצעו משימות מחקר, ואספו 21.5 ק"ג של אדמה וסלעים מפני הירח.
בעודם נמצאים על אדמת הירח, מייקל קולינס, טייס תא הפיקוד קולומביה, נשאר לבדו במסלול סביב הירח בתא הפיקוד של החללית אפולו.
ארמסטרונג ואולדרין שהו 21 שעות ו־36 דקות על פני הירח באזור הנקרא "ים השלווה", ובסיומן המריאו מפני השטח וחברו עם קולינס לתא הפיקוד של החללית אפולו במסלולה סביב הירח.
אפולו 11 שוגרה ב־16 ביולי בשעה 13:33 UTC על ידי המשגר סטורן 5 ממרכז החלל קנדי.
זו הייתה המשימה המאוישת השישית בתוכנית אפולו של נאס"א.
לאחר שהשלב השלישי של המשגר סטורן 5 ביצע תמרון מעבר ירחי ושלח את חללית האפולו לכיוון הירח, נפרדה החללית מהמשגר ונעה במשך שלושה ימים, עד שנכנסה למסלול סביב הירח.
לאחר מכן עברו ארמסטרונג ואולדרין מתא הפיקוד אל רכב הנחיתה הירחי ונחתו בים השלווה ב־20 ביולי.
בסיום שהותם על אדמת הירח, הם השתמשו בשלב ההמראה של רכב הנחיתה הירחי על מנת להיכנס למסלול סביב הירח ולחבור חזרה לתא הפיקוד בו שהה קולינס.
לאחר עגינתם, הם נפרדו מרכב הנחיתה הירחי וביצעו מספר תמרונים שהוציאו אותם מהמסלול סביב הירח ושלחו אותם לכיוון כדור הארץ.
ב־24 ביולי תא הפיקוד ובו האסטרונאוטים חדר לאטמוספירה של כדור הארץ, ונחת בצניחה אל מי האוקיינוס השקט לאחר יותר משמונה ימים בחלל.
אפולו 11 נחשב על ידי רבים כהישג הבודד הגדול ביותר של האנושות.
הצעד הראשון של ארמסטרונג על אדמת הירח שודר ישירות בטלוויזיה ברחבי העולם.
אפולו 11 הביאה למעשה לסיום המרוץ לחלל, והגשימה יעד לאומי שהציב הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי בשנת 1961, כשהכריז על כוונתה של ארצות הברית: "להנחית לפני תום העשור אדם על הירח ולהחזירו לכדור הארץ בשלום".
בסוף שנות ה־50 ותחילת שנות ה־60 של המאה ה־20 התנהלה ארצות הברית ב מול ברית המועצות.
ב־4 באוקטובר 1957 שיגרה ברית המועצות את ספוטניק 1, הלוויין הראשון.
הצלחה זו הפתיעה את האמריקאים ועוררה פחדים בקרב העולם המערבי.
שיגור זה הוכיח כי לברית המועצות היכולת לשאת ראש נפץ גרעיני על פני מרחקים בין־יבשתיים וערער את התפיסה האמריקאית לפיה יש לארצות הברית עליונות צבאית, טכנולוגית וכלכלית על פני הסובייטים.
שיגור הלוויין הוביל למשבר הספוטניק והחל את המרוץ לחלל.
הנשיא דווייט אייזנהאואר נענה לאתגר על ידי הקמת מנהל האווירונאוטיקה והחלל הלאומי (נאס"א) והקמת תוכנית מרקורי, שמטרתה הייתה לשגר אדם למסלול סביב כדור הארץ.
אולם ב־12 באפריל 1961 הפך הקוסמונאוט הסובייטי יורי גגארין לאדם הראשון בחלל ולאדם הראשון במסלול סביב כדור הארץ.
כמעט חודש לאחר מכן, ב־5 במאי 1961 הפך אלן שפרד לאמריקאי הראשון בחלל, כאשר השלים טיסה תת־מסלולית בת 15 דקות.
עם חזרתו הוא קיבל שיחת טלפון מיורשו של אייזנהאואר, הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי, אשר בירך אותו על הצלחת המשימה.
עם זאת, בניגוד לטיסתו של גגארין, טיסתו של שפרד הייתה תת־מסלולית ולא השלימה הקפה של כדור הארץ, מה שהותיר את ברית המועצות בעליונות בתחום.
מאחר שלברית המועצות היו משגרים בעלי יכולת נשיאה גבוהה יותר, קנדי בחר מבין האפשרויות אשר הוצגו על ידי נאס"א, באתגר עתידי אשר כולל משגרים מעבר לדור הקיים ויביא לנקודת מפנה ואף ניצחון אמריקאי במרוץ לחלל.
בסופו של דבר הוחלט כי משימה מאוישת לירח תשרת מטרה זו.
ב־25 במאי 1961, קנדי נאם בפני הקונגרס של ארצות הברית בקשר ל"צרכים לאומיים דחופים" והכריז: .
לצד התומכים, אמריקאים רבים התנגדו לתוכנית, לרוב מבחינה כלכלית.
ביוני 1961 כאשר קנדי נפגש עם מקבילו הסובייטי ניקיטה חרושצ'וב, הוא הציע להפוך את הנחיתה על הירח לפרויקט משותף, אך חרושצ'וב לא קיבל את ההצעה.
ב־20 בספטמבר 1963, בנאום בעצרת הכללית של האומות המאוחדות, קנדי הציע שוב משלחת משותפת אל הירח.
הרעיון של משימה משותפת אל הירח ננטש לאחר מותו של קנדי.