tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם הקמת מפלגת "קדימה" בנובמבר 2005, הצטרף נאמן למפלגה וכשלוש שנים לאחר מכן, התמודד בבחירות המקדימות של המפלגה לקראת הבחירות לכנסת ה-18. נאמן נבחר למקום ה-65 הלא-ריאלי, ולא נכנס לכנסת ה-18.
בשנת 2011 יצא לאור הספר "הכרעות גבוליות", אותו כתב עם דוד ארבל.
אורי סבג (7 באוקטובר 1962 - 9 בספטמבר 2008) היה מפיק קולנוע וטלוויזיה ישראלי שניהל את חברת ההפקות פרלייט יחד עם רעייתו, עינת ביקל.
נולד לטטה ומואיז סבג, אח לשניים.
לאחר שירותו הצבאי בחיל השריון, למד סבג בבית צבי ושימש, לפני שהפך למפיק ראשי, כמנהל הפקה של הסרט "שמיכה חשמלית ושמה משה".
על סרטו "הדברים שמאחורי השמש" היה מועמד לפרס הסרט הטוב ביותר של האקדמיה הישראלית לקולנוע.
בספטמבר 2009 הוענק לו פרס אופיר מיוחד על הישגים והצטיינות מקצועית.
אורי פיינמן (נולד ב-4 בינואר 1959) הוא זמר ומלחין ישראלי.
פיינמן נולד בתל אביב וגדל בבת ים ליעקב, בן למשפחה יוצאת פולין, ולאמו רחל (לבית בן חמו), ילידת מרוקו.
פיינמן הפגין כישרונות מוזיקליים כבר בגיל 5 באירועים שונים בהם שר, ואף כונה "ילד פלא" בשל קולו העוצמתי.
בגיל 11 זכה במקום הראשון בתחרות פזמונים גדולה שנערכה בתל אביב, עם ביצועו לשיר "איני יכול" של הזמר ניסים סרוסי.
לימים, כשהפך לזמר, חידש את השיר גם במסגרת הסדרה "אהבה מחודשת".
בנעוריו למד לפרוט על גיטרה קלאסית, ועסק בנגינה ובהלחנת שירים שאז עוד לא פורסמו.
בנוסף למוזיקה עסק גם בקרטה, והגיע למקום שני באליפות ישראל בקרטה.
בתיכון למד במכללת מקס פיין ב-1977 התגייס לצבא ושובץ בשריון ושירת כמדריך ספורט.
לאחר השירות הצבאי הצטרף לעסקי הרכב של אביו.
הוא נישא לעידית ונולדו לבני הזוג שלושה ילדים.
בתור תחביב הקליט את השיר האיטלקי "אל מונדו", באולפן של חברו; ויום אחד כאשר המוזיקאי ננסי ברנדס רכש מפיינמן רכב הוא השמיע לו את הקלטת, ברנדס התרשם והמליץ לו להפוך לזמר מקצועי.
פיינמן החל לעבוד עם ברנדס שבהמשך הצטרף המנהל האמנותי ואיש יחסי הציבור גברי מזור.
בדצמבר 1988 הופיע לראשונה במופע הפסטיגל עם השיר "טיפה נשמה" (מילים: יואב גינאי, לחן: חנן יובל, עיבוד: אריק רודיך).
במהלך 1989 החל לעבוד על אלבומו הראשון, והוציא לרדיו סינגל ראשון, "את אינך", שהפך במהרה ללהיט במצעדי הפזמונים.
האלבום הראשון, שנקרא בפשטות "אורי פיינמן" יצא לאור בתחילת 1990, הצליח ורבים משיריו צעדו במקומות הראשונים במצעדים.
באותה שנה זכה פיינמן בתואר זמר השנה במצעד הפזמונים של רשת ג', ובמקום שלישי בתחרות "תפוח זהב" של הטלוויזיה הישראלית.
בדצמבר 1990 השתתף בפעם השנייה בפסטיגל עם השיר "אלף בית באהבה" (מילים: יורם טהרלב, לחן: נורית הירש, עיבוד: תמיר קליסקי).
במרץ 1991 השתתף לראשונה בקדם אירוויזיון עם השיר "הבה נגילה גילה" (מילים: דוד בר, לחן: אבי טולדנו, עיבוד: ננסי ברנדס), והשיר הגיע למקום החמישי בתחרות.
במאי 1991 הוציא לאור את אלבומו השני "מלח הארץ", שהופק מוזיקלית על ידי תמיר קליסקי מלהקת אתניX.
בין שירי האלבום בלטו: "שלושים בצל" (מילים: אהוד מנור, לחן: תמיר קליסקי), "תני לי את ידך" (מילים: שמוליק צ'יזיק, לחן: נורית הירש), ו"אחכה לך שם בגן" (מילים: זאב נחמה, לחן: גברי מזור).
במרץ 1992 השתתף בפעם השנייה ברציפות בקדם אירוויזיון עם השיר "האור" שכתבו והלחינו בצלאל אלוני ועופרה חזה, ועיבד ננסי ברנדס.
והשיר הגיע למקום השביעי בתחרות.
עוד באותה שנה הוציא את אלבומו השלישי "מקום לאהבה", בו בלטו השירים "הנסיך הלבן" (מילים: דודו ברק, לחן: מיקיאגי), "אחד מתך כולם" (מילים: אסתר שמיר-שיר, לחן: טורקי), וחידוש ל"ילדונת" שביצע במקור עוזי פוקס.
ב-1993 הוציא אלבום רביעי, "אהבה מחודשת", שכלל ביצועים מחודשים בעיבודים של יהודה (יוג'י) גבאי.
בין החידושים באלבום בלטו הביצועים ל"עופרה" (מקור: מוטי פליישר), "אהבת איתמר בן אב"י" (מקור: מירי אלוני) ו"צלילי הלילה" (מקור: אריס סאן) האלבום שיצא בחברת התקליטים של האחים "בן-מוש" זכה להצלחה רבה וזיכה את פיינמן בתקליט זהב ופלטינה.
ב-1994 הוציא שני אלבומים נוספים בסדרה "אהבה מחודשת", שזכו גם הם להצלחה וזיכו את פיינמן בתקליטי זהב ופלטינה כל אחד.
בשנת 1996 הוציא אלבום שביעי, "ים של אהבה", אלבום שכולו שירים מקוריים.
בין יוצרי השירים באלבום נמנו: מני בגר, דודו ברק, אלי קניאל, יואב גינאי, יוני רועה, אהוד מנור ופיינמן עצמו שהלחין 2 שירים.
בתחילת שנת 1997 הוציא את אלבומו השמיני "אם רק תביני", שהוא אוסף שירים מהאלבומים הקודמים.
לאלבום הוקלטו שני שירים חדשים.
בסוף שנת 1997 הוציא פיינמן את אלבומו התשיעי "לך בנשיקה", הכולל שירי שנות השישים בעברית, בהפקת חברת התקליטים אן.
האלבום מכר מעל לתקליט זהב.
בשנת 2002 נידון פיינמן לשמונה חודשי מאסר על תנאי עקב הפרת זכויות יוצרים של חברת מיקרוסופט, שנעשתה בחברת מחשבים בשם "פיי דן" שבבעלותו ובניהולו.
באוגוסט 2009, לאחר 12 שנות הפסקה, יצא אלבומו העשירי של פיינמן "אומר הכל".
את שירי אלבום יצרו האמנים: פבלו רוזנברג, שלומי שבת, משה דץ, יוסי אזולאי, ירון כהן, איתן גלס, יוסי גיספן, חמוטל בן זאב, רן אביב (המעבד והמפיק המוזיקלי של האלבום).
בין שירי האלבום בלטו: שיר הנושא (מילים ולחן: ירון כהן), "לא לקחתי שום דבר" (אותו כתב והלחין פבלו רוזנברג), הדואט "אם רק תגידי" עם מורן אהרוני - יוצאת "כוכב נולד" 4, ודואט נוסף "לילה מכושף" עם ליאור אלמליח.
אהבה מחודשת 1 (1993) - גרסאות כיסוי
אהבה מחודשת 2 (1994) - גרסאות כיסוי
אהבה מחודשת 3 (1995) - גרסאות כיסוי
לך בנשיקה (1997) - גרסאות כיסוי
רבי אורי קלוגהויפט מסְטְרֶלִיסְק (כונה "השרף"; 1757–1826, כ"ג באלול ה'תקפ"ו), אדמו"ר חסידי, ממפיצי החסידות בגליציה.
נולד ביאנוב בזקנותו של אביו פנחס, שהיה אדם עני ופשוט, בעקבות הבטחת המגיד ממזריטש לאמו, שתלד בן "שיהיה אור המאיר לעולם".
נישא לבלומא בתו של רבי קאפיל חסיד (תלמיד הבעש"ט).
היה תלמידם של רבי אלימלך מליז'נסק ורבי שלמה מקרלין (אותו ראה כרבו המובהק), וכן ראה כרבו את רבי יעקב יוסף מאוסטראה.
בשנת ה'תקנ"ב, עם הירצחו של רבי שלמה מקרלין, החל להנהיג חסידים בלבוב, וממנה עבר לסטרליסק, תוך כדי המשיך להסתופף בצל צדיקים כגון רבי אהרן אריה לייב מפרמישלאן והחוזה מלובלין.
כרבו רבי שלמה נודע בתפילתו הנלהבת, ומסופר כי אחרי הירצחו של רבו נסעו רעיו רבי אשר מסטולין ורבי מרדכי מלעכוויטש לרבי ברוך ממז'יבוז' אך רבי אורי לא הצטרף לנסיעה באמרו שאינו רואה אצלו עבודת התפילה.
כמו כן נודע בבקיאותו ובראייתו בשורשי ובגלגולי נשמות ובהתנגדותו לשימוש במופתים.
הנהגתו את חסידיו הייתה מתוך עוני ומחסור, והיה רגיל לומר שדרכו היא עבודת ה' מתוך העוני.
אמר פעם לרבי ישראל מרוז'ין שחסידיו לא רוצים עשירות, וכשנשאלו האברכים שהיו באותה עת במקום האם אינם רוצים להתעשר ענו כאחד שלא.
פרט לחסיד אחד שאמר "אשתי רוצה", ואכן התעשר והיה אחד מנגידי החצר.
חסידיו סיפרו: "כל זמן שרבי אורי לא הבדיל במוצאי שבת, היו המפתחות של גיהנום בידו, והנשמות שהיו פטורות מעונש בשבת יכלו לרחף בעולם באין מפריע".
נפטר בסטרליסק בכ"ג באלול ה'תקפ"ו ושם נטמן.
דברי תורתו כונסו בספר "אמרי קדוש".
בנו רבי שלמה מילא את מקומו כאדמו"ר השני מסטרליסק.
עם זאת, רבים מחסידיו נסעו לאחר פטירתו לרבי ישראל מרוז'ין.
המשורר אורי צבי גרינברג נמנה עם צאצאיו, וקרוי על שמו.
גרינברג הזכיר את רבי אורי מסטרליסק באחדים משיריו ("חידוש המולד", "בזכות שלושה אבות").
דמותו של רבי אורי מסטרליסק מתוארת בסיפור הקצר של ש"י עגנון, "תחילת שימושו של השרף", והיא שימשה את עגנון בציור דמותו של רבי אוריאל בסיפור "הנדח".
רבי מרדכי זיסקינד סג"ל לנדא מסטריא.
אורי פסטר (נולד ב-9 ביוני 1961) הוא במאי תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע, מחזאי, תסריטאי וסופר ישראלי.
בצבא שירת כלוחם בגדוד 13 של גולני.
לאחר שחרורו מהצבא עבר לתל אביב ושימש בין השאר כעוזר במאי בתיאטרון הבימה לבמאי האמריקאי הנודע ג'וזף צ'ייקין בהפקת הדיבוק.
במהלך לימודיו באוניברסיטת תל אביב, בחוג לתיאטרון, זכה במלגת לימודים לבימוי מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל.
בזכות המלגה השלים את התואר הראשון ב"דרמה-סנטר" בלונדון.
עבודת הגמר שלו, עיבוד ניסיוני ל"חלום ליל קיץ", והצגתה במוסך ישן בפאתי אילינג, זכתה בהצטיינות יתרה והפכה אותו למצטיין המחזור.
בזמן לימודיו באוניברסיטת תל אביב, הציג ב-1981 בפסטיבל עכו את מחזה הביכורים שלו, "בראשית ברא", בהשתתפות חבריו לכיתת המשחק.
באותה השנה, ביים בתיאטרון סולן את המחזמר לכל המשפחה "ספינת החלומות" מאת יורם טהרלב ורוני וייס, ובכיכובם של ריקי גל, יזהר כהן, אבי קושניר ואורנה רוטנברג.
לאחר סיום לימודיו בשנת 1982, העלה בפסטיבל עכו עיבוד משלו לחיזיון העברי הראשון "אללה כרים", מאת לוי אריה אריאלי, אשר לא הועלה מעולם על הבמות.
ההצגה זכתה בציון לשבח, ולאחר הצלחתה של ההפקה בפסטיבל עכו, היא הועלתה כ-260 פעמים בבית לסין, בבימרתף, בתיאטרון העירוני חיפה ובכל חלקי הארץ במסגרת יום תיאטרון ארוך של "אמנות לעם".
במחזה שיחקו עופר שלחין, ענת הרפזי, דן תורן, אלי דנקר, ענת אגמי ומנחם עיני.
לאור הצלחת "אללה כרים", הזמין המנהל האמנותי של הבימה דוד לוין, את פסטר לביים בשנת 1983 מחזה מקורי מאת חיים מרין - "בונקר".
בהצגה השתתפו, שמואל וילוז'ני בתפקידו הראשי הראשון, אורי אברהמי, עמי טראוב, עדה טל וישראל רובינצ'יק.
בשנת 1983 ביים פסטר את מופע הפסטיגל בשם "פסטיגל החלל", בהשתתפות מוני מושונוב, יזהר כהן, יונה אליאן קשת, שלמה בראבא, הכל עובר חביבי, צביקה פיק ושולה חן.
בשנת 1984 יצר פסטר, בשיתוף עם אבי קורן, עיבוד ל"מאחורי הגדר" של חיים נחמן ביאליק.
בהפקה השתתפו ענת טופול, איקה זהר, אורי אברהמי, רבקה גור, משה בקר, עזרא דגן, נחום בוכמן, ליה דוליצקיה ועמוס לביא.
בשנת 1985 ביים בהבימה את הצגת הראוה לכל המשפחה "המלך מתיא הראשון", עיבודה של דבורה עומר ליאנוש קורצ'אק, בכיכובו של שייקה אופיר.
ההפקה זכתה בפרס כינור דוד.
את התפאורה עיצב רוני תורן, ואת המוזיקה כתב יזהר אשדות.
עבודתם לצד פסטר הייתה פריצת דרך משמעותית לשלושתם בעולם התיאטרון והמוזיקה המקומיים.
לצד שייקה אופיר השתתפו, גם דורון שפר, שמואל עצמון, יעל דרויאנוב, אליעזר יונג, אברהם רונאי ואנסמבל "בת שבע".
בשנת 1986 עלה בבימויו מופע לילדים הנקרא "הפסטיבל בצבעים טבעיים", בהשתתפות גלי עטרי, יהודה פוליקר, חנה לסלאו, ריטה, עוזי חיטמן, ורותם אבוהב.
בחנוכה 1988, העלה פסטר בתיאטרון חיפה עיבוד של "פיטר פן" על פי סיפורו של ג'יימס בארי.
בהפקה השתתפו חנוך רוזן, חני נחמיאס, ששון גבאי, צחי נוי, חיה סמיר, סער בן יוסף, יואב הייט, שי רוזן ושי קפון.
בשנת 1997 העלה פסטר גרסה נוספת של המחזמר בהשתתפות גיל ססובר, זאב רווח, שרון שחל, מורן ליאני, שמואל אייזר ודפנה דקל.
בשנת 1989 ביים עיבוד פרי עטו למחזמר "קזבלן" מאת יגאל מוסינזון ודב זלצר, בכיכובם של יהורם גאון, דורית לוברני, דני שטג, אורי גבריאל, אריק לביא, אריה אליאס, יוסי ידין, דינה גולן, נורית כהן, שמואל אייזר ורחל אטאס.
באותה השנה ביים בשנית את הפסטיבל בצבעים טבעיים, בהשתתפות ריטה, דני רובס, משינה, אלון אולארצ'יק, אבי קושניר, ואורלי זילברשץ.
בשנת 1990 העלה כהפקת בוגרים של "בית צבי" גרסה משלו לפנטזיה הקומית של חנוך לוין "הלוויה חורפית".
משתתפי ההפקה היו רפי ויינשטוק, אבי יפה, ליליאן ברטו, לילך וקסמן, נימרוד זילברמן, דוד קיגלר, אדוה עדני, ליאור זוהר, נגה זוהר, איה שבא, שמואל יפרח ורפי ניב.
בשנת 1991 הוזמן פסטר לביים בכורה עולמית למחזה חדש פרי עטו של חנוך לוין "הופס והופלה" בתיאטרון הבימה.
הוא היה אחד הבמאים המעטים שלוין העניק להם את הזכות, לביים בכורה עולמית למחזה פרי עטו.
במחזה השתתפו ארז שפריר, לאורה ריבלין, יגאל נאור, רוזינה קמבוס, סנדרה שונוולד ורמה מסינגר.
בנוסף העלה עם תלמידי השנה השלישית בבית צבי, גרסה משלו ל"יסורי איוב" של חנוך לוין.
ארז ניב עיצב את הבמה ואבי יונה בואנו עיצב את התאורה.
ליאור אשכנזי, בתפקידו הראשון בתיאטרון, שיחק את איוב, ולצידו נתי רביץ, יוסי טולדו ויוסי מרשק שיחקו בתפקידי שלושת רעיו.
בשנת 1992 עיבד וביים עבור הבימה אופרת רוק לבני הנעורים - "מלך היהודים" ע"פ מחזה של דבורה עומר, לפזמונים מאת יאיר לפיד ומוזיקה של רמי קליינשטיין בהשתתפות עידית טפרסון, אלון אופיר, שרית וינו אלעד, דב רייזר, אבי שמר, יגאל שדה, טלי עצמון ועוד.
סיפורו של חוזה המדינה בגרסה בימתית תוססת, היה לאחת ההצלחות הגדולות של הבימה.
באותה שנה ביים בקאמרי את המחזה "מפעל חייו" מאת שולמית לפיד, בהשתתפות יונתן צ'רצ'י, קרן מור, אודליה מורה-מטלון, חנוך רעים, יוסי גרבר וזהרירה חריפאי, אשר זכה בפרס מרגלית.
בתחילת שנה זו ביים בהבימה את ריטה, יוסי פולק, ברוך דרור, ליאת גורן ועופר זוהר, במחזה האמריקאי הנודע "חתולה על גג פח לוהט" של טנסי ויליאמס.
נוסף על כך, באותה שנה פסטר העלה יחד עם אורי וידיסלבסקי תרגיל למחזמר מקורי ע"פ מנדליי מוכר ספרים בשם "מלכות לקבצנים" בבית הספר למשחק "בית צבי", בהשתתפות דרור נחום, שרית וינו אלעד, שירי גולן, אייל נחמיאס, יורם חטב, שרון שחל ושרון רג'יניאנו.
הפקה זו הפכה בשנת 2007 לסרט מאת ובבימויו של פסטר, "מלך של קבצנים", עליו זכה בפרס הבימוי בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי יוסטון.
את הפרס קיבל מידיו של סטיבן ספילברג שזכה באותו הפרס עשרות שנים קודם לכן.
בשנת 2017 העלה גרסה בימתית נוספת, עיבוד בימתי לסרט בשם "צבא השמיים", מחזמר פרי עטו למוזיקה של רוני וייס בחג המחזמר המקורי בבת-ים.
בשנת 1993 ביים בהבימה הפקה של המחזה "זעקי ארץ אהובה", על פי ספר באותו השם, בהשתתפות יוסי פולק, אתי אנקרי, דוד ד'אור, יגאל שדה, יותם זילברמן, שרית וינו-אלעד, ליאת גורן ואברהם מור.
רפי קדישזון תיזמר, ועיצוב התפאורה היה של דרור הרנזון.
בשנת 1994 ביים ועיבד את "הקוסם!", על פי "הקוסם מארץ עוץ" של פרנק באום.
"הקוסם!" זכה להיכנס לספר השיאים של גינס, כהפקת התיאטרון ששיחקה את מספר ההצגות הרב ביותר בשבוע אחד, ובפרס אנשי השנה של "קשת" וידיעות אחרונות.
המחזמר הופק על ידי יהודה טלית, את השירים והמוזיקה כתב המלחין ירון כפכפי, והשתתפו בו מיכל ינאי, איתי שגב, אדם, צחי נוי, שרון אלימלך, סער בן יוסף, ובתפקיד הקוסם - אריק לביא.
בשנת 1999 העלה פסטר בהיכל התרבות גרסה נוספת בשם "הקוסם 2000", בכיכובו של אבי קושניר, לצד שחר סורק, יחזקאל לזרוב, אורלי ויינרמן ובתפקיד דורותי שירי לוטן בת השמונה.
בשנת 2006 הועלתה גרסה נוספת של המחזמר בכיכובם של שלום אסייג, רוני דואני, גיא אריאלי, מוסקו אלקלעי ואבי יפה.
בשנת 2015, עשרים שנה לאחר הגרסה המקורית, עלתה גרסה נוספת בכיכובם של רוני דלומי, ישראל קטורזה, תובל שפיר וטוביה צפיר.
בשנת 2022 עלתה הגרסה החמישית, והפעם בתפקיד הקוסם שיחק אדם.
שלושת מחזות הזמר פרי עטו, "הכל אגדה" ועיבודיו ל"פיטר פן" ו"הקוסם" אוחדו ל"ספר מחזות הזמר" בהוצאת כנרת, אשר משמש מורים לדרמה בהפקת הצגות סוף שנה בבתי ספר יסודיים וחטיבות ביניים.
פסטר גם כתב רומן לבני הנעורים "הכוכב הקטן", שיצא אף הוא בהוצאת כנרת המספר על ילד המגלה בעל כורחו את קסם מאחורי הקלעים של עולם התיאטרון וכיצד הוא נסחף אל העולם הקסום הנפרש לפניו.
פסטר גם כתב את ספר השירים "כל מה שמותר אסור", שיצא אף הוא בהוצאת כנרת.
בשנת 1995 עלה המחזמר "גריז" בעיבודו ובבימויו, בהשתתפות אקי אבני, צביקה הדר, סי היימן ורפי ויינשטוק.
באותה השנה ביים פסטר בשנית את הפסטיגל, בהשתתפות מיכל ינאי, יגאל בשן, שרון חזיז, אבי קושניר, דפנה דקל, אדם, צחי נוי, ולצידם 100 רקדניות מהסטודיו של סיגי ניסן.
בשנת 2003 ביים בפעם השלישית את הפסטיגל, והפעם בשם "פסטיגל סובב עולם", בהשתתפות צביקה פיק, יהודה לוי, יעל בר זוהר, שלומי סרנגה, עופר שכטר, רועי בר נתן, גיא אריאלי ואחרים.
שיר הנושא "ילד ישראלי" נכתב על ידי פסטר ללחן של צביקה פיק.
בשנת 2010 ביים באנסמבל הרצליה עיבוד משלו למחזה "המתאבד" של ניקולאי ארדמן, בהשתתפות איצ'ו אביטל, ליאת גורן, אודליה סגל, קטיה זימבריס ויואב הייט.
בשנת 2011 השתתף פסטר בשתי העונות המצליחות של הדוקו-ריאלטי "חי בלה-לה לנד" בתפקיד המנטור של דודו אהרון, זהבה בן, מאיה בוסקילה, שיר לוי ואחרים.
בשנת 2012 השתתף כשופט בעונה השביעית של "רוקדים עם כוכבים" ברשת, לצד מיכל אנסקי ואלי מזרחי ולמול שלמה בראבא, אילנית, מיקי גבע, אסתי זקהיים, עמית פרקש והזוכה אסף הרץ.
בשנת 2013 שימש כשופט בתחרות הקדם-אירוויזיון של ערוץ 11, ובשנת 2014 שימש כשופט ומנחה בתוכנית "זה לא אמיתי" לצד טוביה צפיר ויוליה פלוטקין.
זוכי התכנית היו רועי מכלוף ואוראל צברי.
בשנה זו ייסד פסטר את "חג המחזמר המקורי" בבת-ים, והיה למנהלו האמנותי, מתוך מטרה לקדם יצירת מחזות-זמר עבריים מקוריים.
בפסטיבל, אשר נוסד על מנת לקדם כתיבה מקורית של מחזות זמר, הוצגו מחזות הזמר:
2013 "בילי שוורץ", "כלה של נייר", "בדידותו של אדם" ו"זרעים רעים"
2014 "יריחו", "גרטה והמירוץ לחלל", "חלום קוסטה ריקה" ו"חבסה"
2016 "סירות בודפשט", "סוליקא" ו"בית המצוות"
2017 "צבא השמיים", "משיח עכשיו" ו"טראסק"
בשנת 2022 במסגרת חג המחזאות הישראלית בתיאטרון הבימה הועלו מחזות הזמר "עמירם", "אהובת הקצין הבריטי" ו"מלך השנוררים".
באותה שנה הועלה גם מחזה פרי עטו של פסטר בשם "יפו 1903", עיבוד חדש ל"אללה כרים" שכתב א.אריאלי ובהשתתפות ליאור כהן, דב רייזר, שפי מרציאנו, ארז רגב ובן יוסיפוביץ'.
אורי סלימאן (נולד ב-23 בדצמבר 1952) הוא כדורגלן עבר ישראלי.
סלימאן נולד בכפר סבא, אך בגיל צעיר עבר עם משפחתו לתל אביב.
בגיל 9 החל את דרכו בקבוצת הכדורסל של מכבי תל אביב, ועבר לקבוצת הכדורגל של מכבי תל אביב כשהיה בן 16. ב-1971 עלה לקבוצה הבוגרת בפעם הראשונה.
לקראת עונת 1984/1985 חזר סלימאן למכבי תל אביב ובהמשך שיחק במשך שתי עונות במכבי יפו.
בעונת 1988–1989 שיחק סלימאן בסקציה נס ציונה מליגה ב' דרום ב' וסיים איתה במקום השני.
במהלך הקריירה שלו שיחק במספר עמדות שונות, כחלוץ, קשר ומגן.
כשחקן פעיל זכה בשלוש אליפויות וגביע מדינה אחד.
לזכותו הופעה רשמית אחת במדי נבחרת ישראל, ב-1978 נגד הנבחרת הצעירה של .
בשנת 2017 החל לשמש כסקאוט בנבחרות הצעירות של ישראל.
אורי מרינוב (15 בדצמבר 1935 – 25 בינואר 2025) היה פרופסור בחוג לניהול משאבי טבע וסביבה באוניברסיטת חיפה, חבר בסגל בית הספר לקיימות של אוניברסיטת רייכמן והמנכ"ל הראשון של המשרד לאיכות הסביבה.
אורי מרינוב נולד ב-1935 בירושלים.
אביו, רפאל, היה מייסד המשביר לצרכן ומנהלו הכללי במשך 30 שנה.
האם, פניה, הייתה עקרת בית.
לאחר מלחמת השחרור עברה המשפחה לתל אביב ומרינוב למד בבית הספר החקלאי "עיינות".
את שירותו הצבאי עשה בנח"ל והיה ממקימי קיבוץ נחל עוז, שהוקם כהיאחזות הנח"ל הראשונה בארץ.
במהלך האירועים הקשים ברצועת עזה ב-1956 הגיע לקיבוץ כתב הטלוויזיה האמריקני הנודע, אד מורו, שפגש את מרינוב על מגדל השמירה וראיין אותו.
התוכנית שודרה ברחבי ארצות הברית, ובעקבותיה הזמינה המגבית היהודית המאוחדת את מרינוב לארצות הברית, שם הופיע בשורה ארוכה של הרצאות ואירועים מטעם ארגונים שונים.
ב-1959 עזב מרינוב את הקיבוץ והחל בלימודים אקדמיים.
תחילה באוניברסיטה העברית בירושלים, ואחר כך באוניברסיטת איווה בארצות הברית, שם קיבל תואר דוקטור ברפואה וטרינרית ותואר מאסטר במדעים.
ב-1966 שב ארצה והשתלב במחלקה לפיזיולוגיה של בית הספר לרפואה בירושלים.
הקמת הוועדה הלאומית לביוספרה ואיכות הסביבה, וויבא"ס
בשנת 1969 נבחר מרינוב להקים את אגף מדעי החיים של המועצה הלאומית למחקר ולפיתוח במשרד ראש הממשלה.
בחודש אפריל 1970 פרצו ברחבי ארצות הברית הפגנות המוניות נגד הפגיעה באיכות הסביבה והוכרז על "יום כדור הארץ".
מרינוב החליט שהנושא חייב להיכנס לסדר היום הלאומי של מדינת ישראל.
בשיתוף עם האקדמיה הלאומית למדעים, הוחלט לראשונה בישראל להקים את הוועדה הלאומית לביוספרה ואיכות הסביבה, וויבא"ס, שהייתה מורכבת מחוקרים באוניברסיטאות, אנשי ממשלה, תעשייה ומשק.
בראשה עמד פרופסור בן-ארי מהאוניברסיטה העברית.
וויבא"ס הייתה למעשה ההתארגנות הראשונה של המדינה ללימוד ולבחינת הנושאים הסביבתיים שלה.
לוועדה הוקמו 10 ועדות משנה ומרינוב היה אחראי על הפעלתן.
באותן שנים החלה גם הפעילות ההסברתית לציבור.
מרינוב, בשיתוף עם קצין רפואה ראשי של צה"ל, ארגן כנסים מדעיים בכותרת "האדם בסביבה עוינת".
שנים לאחר מכן, מרינוב העיד בפני ועדת שמגר, שחקרה את הקשר בין הזיהום בקישון לבין ריבוי חולי הסרטן בקרב הצוללים, וציין כי כבר בשנת 1972 התפרסם מאמר על הזיהום בנחל.
הוא גם החל לערוך עלון בשם "הביוספרה" שהיה כלי הביטוי היחיד בנושאי הסביבה בארץ.
בשנת 1972 התכנסה בסטוקהולם ועידת האו"ם לאיכות הסביבה.
מרינוב ערך את הדו"ח הלאומי שהוגש בשם המדינה לוועידה וריכז את המשלחת שהשתתפה בכנס, בראשות שר החוץ אבא אבן.
הקמת השירות לשמירת איכות הסביבה
בחודש מרץ 1973 החליטה הממשלה, על בסיס הצעה שהכין מרינוב, להקים את "השירות לשמירת איכות הסביבה" במשרד ראש הממשלה ומרינוב התמנה למנהל השירות.
הגוף שהוקם היה בעל סמכויות מעטות והיה תוצאה של פשרה בין אלה שרצו להקים משרד מיוחד או רשות ממשלתית, לבין אלה שהתנגדו להקמת גוף חדש.
השירות התבקש בין היתר לשמש יועץ לוועדות התכנון והבנייה, להכין תוכניות חינוך והסברה ולהקים מערכת של תסקירי השפעה על הסביבה.
התארגנות השירות רק החלה כאשר פרצה מלחמת יום הכיפורים.
התקציב הדל וכוח האדם שהוסכם עליו בדיונים עם האוצר לפני המלחמה, קוצצו.
לאחר שובו של מרינוב משירות מילואים של 3 חודשים כקצין רפואה מונעת של אוגדת טנקים, החל המאבק על דמותו של השירות ומעמדו בממשלה ובציבור.
בתחילת 1976 החליטה הממשלה להעביר את השירות למשרד הפנים, שבו פעל עד שנת 1988.
במשך 15 שנה עמד מרינוב בראש השירות לשמירת איכות הסביבה, חוץ מתקופה של כשנה וחצי, (1979-1980) שבה שהה בארצות הברית ושימש יועץ לנושאי איכות הסביבה ל Tennessee Valley Authority רשות החשמל הגדולה ביותר של ארצות הברית.
במשך כל התקופה הזאת המשיך מרינוב לחפש את הדרך להקמת הארגון הממשלתי המתאים לטיפול בנושאי הסביבה, אך לא קיבל לכך כל עזרה פוליטית או ציבורית.
עם זאת, הצליח השירות לשמירת איכות הסביבה לשנות בצורה דרמטית את היחס לנושאי הסביבה במוסדות התכנון והבנייה, ברשויות המקומיות ובתעשייה.
בד בבד המשיך מרינוב לחפש דרכים להרחיב את תחומי הפעילות של השירות.
כך למשל הוא הצליח לשכנע את שר התחבורה מאיר עמית, להעביר את האחריות לנושא מניעת זיהום הים לשירות.
התוצאה לא איחרה לבוא: בתוך שנים ספורות ירדה כמות הזפת בחופים בצורה דרסטית.
כך, השירות הפך בתקופה קצרה לגורם דומיננטי ומכריע בטיפול בנושאי הסביבה של המדינה.
ההזדמנות לשינוי המיוחל הגיעה לאחר הבחירות של 1988. בסיוע עובדי השירות, מרינוב הכין תיק מיוחד להקמת משרד לאיכות הסביבה.
את התיק הזה מסר לח"כ רוני מילוא שהביע עניין לקדם את הנושא, ואכן הממשלה החליטה על הקמת המשרד, ומילוא היה השר הראשון שלו.
מרינוב התמנה למנכ"ל המשרד וכיהן בתפקיד זה יותר מ-3 שנים.
הקמת המשרד לוותה בקשיים רבים.
קשה עד בלתי אפשרי היה להעביר סמכויות ויחידות ממשלתיות ממשרדים אחרים והאוצר לא היה מוכן להעמיד תקציב או משרדים למשרד החדש, במיוחד נכון היה הדבר לאחר שמילוא עבר כעבור כשנה לכהן בתפקיד אחר ולמשרד לא היה שר.
למרות כל הקשיים הצליח מרינוב לבסס את המשרד החדש, לקבל כוח אדם איכותי, לפתח תוכניות עבודה, להקים שישה מחוזות, להכניס את נציגי המשרד לוועדות התכנון והבנייה ולהעביר חוקים חדשים.
במשך כל שנות עבודתו במגזר הציבורי ייצג מרינוב את ישראל במוסדות בינלאומיים רבים.
תפקידו האחרון היה לעמוד בראש משלחת ישראל ל"פסגת כדור הארץ" שהתכנסה בריו דה ז'ניירו, ולחתום בשם המדינה על האמנות למניעת ההתחממות הגלובלית ולשמירה על המגוון הביולוגי.
על פעילותו בנושאי איכות הסביבה קיבל מרינוב מארגון האו"ם לאיכות הסביבה את פרס ה-500 Global, אחד מ-500 האנשים החשובים בעולם בנושאי הסביבה, ופרס על מפעל חיים במעמד נשיא מדינת ישראל.
במשך כל שנות פעילותו במגזר הציבורי היה מרינוב חבר הנהלה בשורה ארוכה של מוסדות וגופים, כולל החברה להגנת הטבע ורשות שמורות הטבע.
משנת 1992 ועד פטירתו ב-2025, מרינוב חילק את זמנו בין מתן ייעוץ סביבתי לשורה ארוכה של גופים ציבוריים ופרטיים לבין פעילות אקדמית.
בשנת 1998 הוקם באוניברסיטת חיפה החוג לניהול משאבי טבע וסביבה.
מרינוב קיבל דרגת פרופסור חבר, והצטרף לסגל החוג.
בין השנים 2002–2005 עמד בראש החוג, אשר בין בוגריו שורה ארוכה של אנשי מקצוע שהשתלבו בפעילות סביבתית בארץ.
בשנת 2011 הצטרף מרינוב לצוות מקימי בית הספר לקיימות באוניברסיטת רייכמן, והיה בצוות עד שנת 2016.
מרינוב ייעץ לגופים רבים, בהם: חברת כביש חוצה ישראל, חברת נתיבי תחבורה עירוניים המקימה את הרכבת הקלה בגוש דן, חברת מכתשים-אגן, המועצה התעשייתית רמת חובב, חברת מבני תעשייה, חברת שיכון עובדים, מע"צ, הבנק העולמי וחברות בינלאומיות הפועלות בארץ.
בעבודתו זו היה שותף בין היתר בהכנת תוכנית אב למשק האנרגיה, תוכנית אב לטיפול בפסולת, תוכנית מיתאר למים ושפכים ותוכנית אב למטענים.
מרינוב המשיך להיות חבר פעיל בארגונים מקצועיים רבים והשתתף באופן פעיל בכנסים מדעיים בארץ ובעולם.
במסגרת פעילותו הציבורית עמד מרינוב בראש הוועדה לכפר סבא ירוקה, והיה חבר בהנהלת העמותה למחקר בריאות העין ומניעת העיוורון בישראל ועוד.
בשנת 2013 פרסם מרינוב את ספרו "להיות או לא להיות", על הקמת המינהל הסביבתי בישראל.
התגורר בהרצליה עם בת זוגו פרחיה.
אורי פז הוא עיתונאי ישראלי ובעל תואר שלישי בתקשורת מאוניברסיטת בר-אילן, המשמש הממונה על קבילות הציבור בתאגיד השידור הישראלי ויושב ראש ועדת האתיקה הפנימית.
שימש בעבר מנכ"ל ועורך ראשי של ערוץ 99 - ערוץ הכנסת, מאז הקמתו בשנת 2004, עד לשנת 2018 וסמנכ"ל התוכן בחברת החדשות של ערוץ 2.
פז הוא בנו של העיתונאי ישראל פז, ממייסדי העיתון "חדשות הספורט", עורך הספורט והכתב הצבאי של "על המשמר".
פז קיבל תואר ראשון בהיסטוריה של עם ישראל וארץ ישראל מאוניברסיטת תל אביב ב-1981, ותואר שני בתקשורת מהאוניברסיטה העברית בירושלים ב-1987. עבודת המאסטר שלו התמקדה באתיקה עיתונאית: "הפיקוח על אמצעי התקשורת – הקשר בין מועצת העיתונות לציבור".
ב-2018 סיים את לימודי התואר השלישי בתקשורת באוניברסיטת בר-אילן (בהנחיית פרופ' איתן גלבוע) בנושא: "אתיקה עיתונאית - טעות, תיקון, מניעה".
החל את הקריירה העיתונאית בעיתונים "על המשמר" ו"חדשות הספורט" ככתב וכעורך (בשנים 1975 – 1983).
נמנה עם צוות ההקמה של העיתון "חדשות" ב-1984.
ד"ר פז שימש בתפקידים רבים בתחנת הרדיו גלי צה"ל.
הוא החל ככתב, מגיש מבזקים ויומני חדשות, ועבר לתפקידי עורך ועורך ראשי של יומן הערב "ערב טוב ישראל", ראש מחלקת החדשות והאקטואליה (בשנים 1994 – 1988), וממלא-מקום מפקד גלי צה"ל.
פז נמנה עם צוות אנשי גלי צה"ל שזכו בפרס סוקולוב לתקשורת האלקטרונית על סיקור מלחמת לבנון הראשונה ב-1984. זכה בפרס מפקד גלי צה"ל במסגרת השידורים על התוכנית "ערב טוב ישראל" כעורך ראשי ב-1987 וכן על ניהול הגל המיוחד עם "קול ישראל" במלחמת המפרץ (1991) ושידורי מחלקת האקטואליה מוועידת מדריד (1992).
לאחר 16 שנים בגלי צה"ל היה פז בין מקימי תחנת הרדיו האזורית רדיוס 100FM, ושימש בה כמנהל הרדיו והתוכניות בשנים 1994 – 1996.
עבד בחדשות ערוץ 2 בתפקיד רכז הכתבים, רכז המערכת וסמנכ"ל התוכן של החברה עד להקמת ערוץ הכנסת.
במסגרת פעילותו בחברה היה שותף ב-2002 להקמת מערכת החדשות של "ישראל פלוס" (ערוץ 9) ברוסית, וניהל מטעמה את המערכת בשנתה הראשונה.
בנוסף לעבודתו כעיתונאי, פז משמש כמרצה לתקשורת, ובמיוחד לאתיקה עיתונאית ולמקצועות הרדיו, במוסדות להשכלה גבוהה.
לימד מ-1996 באוניברסיטת בר-אילן ומ-1990 במכללה למנהל.
בשנת 1994 קיבל מלגה מטעם ממשלת ארצות הברית והוזמן על ידי מחלקת המדינה להשתתף בפרויקט בינלאומי בנושא "תהליך קבלת ההחלטות במדיניות החוץ האמריקאית", בהשתתפות דיפלומטים ועיתונאים בכירים מרחבי העולם.
בשנת 2018 קיבל תואר דוקטור מבית הספר לתקשורת והמחלקה למדעי המדינה של אוניברסיטת בר-אילן, על עבודה שכותרתה "אתיקה עיתונאית: טעות, תיקון, מניעה", שנעשתה בהנחייתו של פרופ' איתן גלבוע.
בספטמבר 2022, מונה על ידי מועצת תאגיד השידור הישראלי "כאן" לתפקיד הממונה על קבילות הציבור בתאגיד.
ביולי 2023 מונה על ידה גם כיו"ר קבוע לוועדת האתיקה הפנימית בתאגיד.
פז פרסם מחקרים ומאמרים רבים בתחומי התקשורת בכתבי עת שונים.
נשוי לרחל, פסיכולוגית קלינית, ואב לשלושה ילדים: אמיר, נדב ויובל.
רבי אורי פייבש המבורגר היה הרב הראשי של בריטניה, ומייסד בית הכנסת הגדול בלונדון.
נולד בברסלאו לרבי נפתלי הרץ המבורגר (הרטוויג מוזס הארט).
נשא לאישה את בתו של רבי שמואל מפיורדא.
בסביבות שנת ה'תס"ה החל לכהן כרבה של הקהילה האשכנזית בלונדון, על מקומו של רבי יהודה לייב הכהן בן אפרים אשר אנשיל מליסא שעבר קודם לכן לרוטרדם עקב סכסוכים עם ראשי הקהילה, וכיהן כרב הראשי לבריטניה בין השנים 1704–1756. בלונדון ייסד את בית הכנסת הגדול.
אחיו משה (מוזס) (מייסד בית הכנסת האשכנזי הגדול) שהיה איש עסקים עשיר ומנהיג הקהילה האשכנזית, הביא את אחיו לאנגליה (ב-1704 בערך) ובאמצעות קשריו מונה לרב הראשי, למרות רוחם של כמה מבני הקהילה.
כיהן בתפקיד זה עד למותו.
בשנת תס"ז נקלע לפולמוס חריף עם כמה מגדולי הרבנים בדורו, לאחר שהחרים את ר' מרדכי בן ר' משה בן לייבוש מהמבורג (חתנה של גליקל מהאמלן) שהיה איש עשיר ועסק בעסקי היהלומים, לאחר שהוציא לעז על גט.
בכדי להצדיק את שיטתו הוציא קונטרס קצר בשם "אורים ותומים" ובו שטח את טענותיו.
הספר הוא הספר השלם העברי הראשון שיצא בבריטניה.
היה זה גט על תנאי שסידר רבי אורי פייבוש ז' באלול תס"ו לכהן בשם ענזיל כ"ץ שהסתבך בחובות ורצה לעזוב את המדינה.
הגט סודר בחיפזון ונכתב על ידי חזן הקהילה, בשל העובדה שחתנו של הסופר הקבוע הפסיד כסף בהימורים מול המגרש, וזה חשש שיעכב את בריחתו.
מרדכי העלה תהיות על אופן כתיבת הגט ללא נוכחות רבנים נוספים ולמדנים מהקהילה ובעקבות זאת נידהו הרב, כפי תקנתו של רבינו תם על המוציא לעז על הגט.
בעקבות זאת התפלגה הקהילה, ומרדכי הקים בית כנסת עצמאי שכונה "קהל האמבורג לונדון", בראשות הדיין רבי יוחנן מהלישוי.
הסכסוך חרג מתחומי לונדון, ורבי פייבוש גייס לעזרתו כמה רבנים מאירופה שהטילו על הפורשים חרם חמור, ואף הורו כי על רבי יוחנן לעקור מלונדון.
בין המחרימים היו: רבי גבריאל עשקלש, רבי אברהם נפתלי הירש שפיץ מוורמייזא.
רבי יהודה ליב קאליש רבה של אמסטרדם, אף הורה לשרוף את הקונטרס שהוציא רבי יוחנן לאור (חוץ מהשמות הקדושים שבו).
רבי פייבוש תבע את הפורשים לדין תורה בפני רבי נפתלי כ"ץ רבה של פרנקפורט, שצידד בעמדתו, אך אלו העדיפו להופיע בפני רבי דוד ניטו רבה הספרדי של לונדון, או בפני החכם צבי רבן של קהילות אה"ו שהסתייג מהחרם, ואיימו על התובעים בפנייה למלכה.
רבי יוחנן ותומכיו העלו טענות כי אישיותו של רבי פייבוש אינה הולמת את המשרה, ונתמכו בעמדתו של החכם צבי שהטיל את כובד משקלו לצד מרדכי שבני משפחתו היו מקורבי החכם צבי, והחרם על הפורשים שקע לבסוף.
ניסה להוציא את ספרו של חמיו על יורה דעה.
נדפס פסק שלו בסוגיית הכשר הטורבוט בו טען שהדג אסור לאכילה, בפסק כותב שהיה ידיד קרוב של רבי דוד ניטו במשך שלושים שנה.
מספר רבנים חלקו על דבריו ונתעורר פולמוס זוטא בנושא.
נפטר בלונדון בשנת תקט"ז, את מקומו מילא רבי צבי הירש לוין בנו של בן דודו ר' אריה לייב מאמסטרדם.
דיוקן של הרב, שצויר בשנת תקי"א על ידי ג'יימס מקארדל , בעקבות דיוקן אחר שצייר בארתולומיאו דנדרידג' , תלוי בגלריית הדיוקנאות הלאומית בלונדון.
אורי עופר (14 ביוני 1937 – 21 בפברואר 2025) היה יועץ תיאטרון ומפיק מופעי תרבות, המנהל הכללי של התיאטרון הקאמרי, ומיוזמי ומייסדי האופרה הישראלית החדשה והמשכן לאמנויות הבמה בתל אביב ומנהלם הראשון.
התחנך ולמד בירושלים בבית הספר היסודי בית הכרם ובבית חינוך תיכון.
התגייס לנח"ל והיה חבר קיבוץ יזרעאל.
בשנים 1963–1967 היה סגן מנהל מרכז ההסברה במשרד ראש הממשלה.
בשנים 1967–1986 היה המנהל האדמיניסטרטיבי והמנהל הכללי של התיאטרון הקאמרי.
בתקופתו עלתה הרמה המקצועית של התיאטרון לרמה של טובי התיאטרונות בעולם.
היה שותף להפקה של מחזותיו של חנוך לוין, ביניהם מלכת האמבטיה, יעקובי ולידנטל וסוחרי גומי, יסורי איוב, הזונה הגדולה מבבל.
בשנים 1986–1996 הקים וניהל את האופרה הישראלית החדשה ואת המשכן לאמנויות הבמה (תל אביב).
במקביל היה המנהל הכללי של המשכן לאומנויות הבמה.
הוא כתב את התכנית להקמת המשכן וניהל את הקמתו ותפעולו בשנתו הראשונה.
שמש כיו"ר ועדת הפרסים של האקדמיה הישראלית לתיאטרון.
מאז שנת 1996 ועד פטירתו היה יועץ תיאטרון ומפיק מופעי תרבות.
בתפקידו כיועץ תיאטרון סייע בין השאר להקמה והתחדשות: אולמי התיאטרון בבית ציוני אמריקה, בית שמואל בירושלים, התיאטרון הקאמרי החדש; היכלי התרבות בראשון לציון, באשקלון, יבנה, מעלות, טבריה, אשדוד, ברחובות, בצפת, בכפר סבא; המשכן לאמנויות הבמה בבאר שבע; היכל אומנויות הבמה בהרצליה.
שימש כיועץ תיאטרון למפעל הפיס.
מאז שנת 1996 השתתף בהפקת מופעי אומנות גדולים כמו עלובי החיים בשנת 1999 בשיתוף עם המשכן לאמנויות הבמה; פורגי ובס 2001 ונבוקו 2003 בשיתוף עם האופרה הישראלית.
הוא השתתף במסגרת צמח/עופר הפקות בע"מ בהבאה לישראל של הופעות של להקת בוריס אייפמן מסנקט פטרסבורג (2000–2013), להקת המחול של מרתה גרהם מניו יורק, להקת המחול אלווין איילי (2008–2012), מאמה מיה 2007, סיפור הפרברים 2009, המחזמר קורוס ליין 2011 ואחרים.
במאי 2013 הוענק לו פרס הוקרה על תרומה מיוחדת לתיאטרון הישראלי והאופרה.
בשנת 2017 הוענק לו תואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
נפטר ב-21 בפברואר 2025, והובא למנוחות בבית העלמין מנוחת עולם בנתניה .
עופר היה נשוי עד לפטירתו לבת-עמי, ואב לשלושה.
אוֹרי סלונים הוא עורך דין ופעיל ציבור ישראלי, כיהן כיועצם של מספר שרי ביטחון לענייני השבויים והנעדרים.
כיהן כיו"ר ארגון "וראייטי" ישראל מאז 1995 ועד פרישתו באפריל 2022, וכנשיא וכיו"ר וראייטי העולמי בשנים 2003–2007. זוכה עיטור נשיא מדינת ישראל (2012).
אורי סלונים נולד בתל אביב ליצחק ואסתר סלונים, צאצא למשפחת סלונים מחברון ולרב שניאור זלמן מלאדי.
בוגר תיכון עירוני ה' בתל אביב.
ב-1960 התגייס לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל.
לאחר טירונות להכשרה בקיבוץ חצרים, הוצב בגדוד 50, הנח"ל המוצנח.
בהמשך התנדב לעבור הכשרה למדריך צניחה.
שירת בתפקיד זה בהמשך וכן במילואים במשך יותר משלושים שנה.
לאחר השירות הצבאי עבד במשך תקופה בתור ימאי בצי הסוחר.
בשנת 1968 סיים תואר ראשון במשפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה.
התמחה אצל עורכי הדין צבי לידסקי ויצחק אדרת.
בשנת 1970 פתח משרד עורכי דין עצמאי בתל אביב, עובד במשרדו
בכפר סבא יחד עם בנו עו"ד ארז סלונים המתמחים גם בניהול סיכונים משפטיים עם חברות גדולות בישראל ובעולם.
יצחק רפאל (במשפט נגד העיתונאית סילבי קשת)
נסים משעל (בפרשת האופציות שחילק מיכאל אלבין)
יצחק מרדכי (בפרשת קו 300)
ראש אגף האבטחה בשב"כ (בוועדת שמגר)
סוחר הקרקעות שמואל עינב, שהורשע בתיווך לשוחד למפלגת הליכוד בבחירות לכנסת האחת עשרה.
מיכאל דקל, שהיה חבר הכנסת וסגן שר בממשלת ישראל מטעם הליכוד, והורשע בשוחד ובמרמה והפרת אמונים.
הקבלן אברהם רובינשטיין שזוכה מכל אשמה לאחר שהואשם במירמה, באופן נדיר אף נזקף לזכותו פיצויים מהמדינה על העמדתו לדין.
רפי גינת שזוכה ב-1991 מאשמת שוחד
שודד הבנקים "האופנובנק" רוני ליבוביץ, שנידון לעשרים שנות מאסר
כמו כן ייצג חברות מסחריות גדולות, ובהן בנק לאומי (בוועדת בייסקי), טמפו ותדיראן.
משמש כמפקח חיצוני על חברת "סימנס" מטעם מדינת ישראל, לאחר שנחתם הסדר טיעון עם החברה, בו הורשעה בביצוע עבירה של קשירת קשר לביצוע פשע ותשלומי שוחד בהתקשרויותיה מול חברת החשמל.
ממייצגי הבנקים במשפט ויסות המניות
השתתף בוועדות חקירה ממלכתיות בנושאי סברה ושתילה, קו 300 ורצח רבין
ב-1980 מונה כחבר בעמותת אלמנות ויתומים של חללי הצנחנים
ב-1982 מונה לחבר בתי הדין העליונים של ההתאחדות לכדורגל ואיגוד הכדורסל
ב-1986 מונה כחבר הנהלת מוזיאון ארץ ישראל
ב-1990 מונה לחבר הנהלה באגודת ידידי מכון ויצמן
ב-1993 מונה לחבר בית הדין של מכבי שירותי בריאות
ב-1994 מונה לנשיא וראייטי ישראל
ב-1994 מונה ליושב-ראש בית הדין לאתיקה של מועצת העיתונות
ב-1996 מונה לחבר בית הדין המשמעתי הארצי של לשכת עורכי הדין
ב-1997 מונה ליושב ראש זמני של חברת הביטוח מגדל
ב-1999 ו-2001 שימש כשופט בתחרות הארצית של מלכת היופי
ב-2003 מונה לנשיא "וראייטי" העולמי
שימש חבר בדירקטוריונים של בז"ן, הראל, א.
דורי חברה לעבודות הנדסיות, בתי זיקוק חיפה, מגדל חברה לביטוח, הבינלאומי הראשון השקעות וחיתום, במועצת המנהלים של"טבע" תעשיות פרמצבטיות בשנים 2008–2014. פעל גם כחבר הנהלת קופ"ח "מכבי" והיה יו"ר המועצה המייעצת של בנק HSBC בישראל.
יועץ שר הביטחון למען שבויי ונעדרי צה"ל
בשנים 1989–2006 שימש סלונים יועץ שר הביטחון לענייני השבויים והנעדרים, תחת שרי הביטחון יצחק רבין ומשה ארנס.
אהוד ברק, יצחק מרדכי, שאול מופז, בנימין בן אליעזר, בין השנים 1994 - 1996 שימש יועץ גם לשר הביטחון שמעון פרס.
פעל ויזם מבצעים בנושא בארץ ובעולם, העלה את נושא השבויים ונעדרי צה"ל לסדר היום, עסק במשא ומתן ובמגעים עם ארגוני טרור, ומדינות, והיה קשוב ותומך במשפחות.
במסגרת זו עמד בספטמבר בשנת 1991 בראש משלחת ישראלית שיצאה לווינה, לשם השבת גופתו של חלל צה"ל הדרוזי לקבורה בישראל.
סלונים הצטרף לוראייטי ב-1992. היה יו"ר הארגון בישראל מאז 1995 ועד פרישתו באפריל 2022. בשנים 2003–2007 כיהן כנשיא וכיו"ר וראייטי העולמי, הישראלי הראשון והיחידי עד כה בתפקיד זה.
בשנת 2019 יצא ספרו הראשון, "בשליחות הלב", על פעולותיו למען השבויים והנעדרים.
ובשנת 2022 יצא הספר באנגלית בארצות הברית וקנדה A knock at the Door בהפצת Simon and Schuster בעולם.
סלונים נשוי לעורכת הדין תמי סלונים, בעלת משרד עצמאי בכפר סבא, ולהם שלושה ילדים ושבעה נכדים.
סלונים ורעייתו תמי נפצעו בפיגוע בקולנוע חן בתל אביב.
בנו, עו"ד ארז סלונים, עובד במשרדו.
1992 - אות הנשיא למתנדב
1993 - פרס ז'בוטינסקי למתנדב
2001 - הדלקת משואה ביום העצמאות
2001 - "אות הנאמן החברתי" משרד ראש הממשלה
2008 - פרס לשכת עורכי הדין
2012 - "איש המופת" של מועדון "ליונס ישראל"
2012 - היה בקבוצה הראשונה של חמשת האישים שהוענקה להם עיטור נשיא מדינת ישראל.
אורי ניר (נולד ב-1976) הוא אמן, פסל ויוצר סרטים ישראלי החי ועובד בתל אביב-יפו.
אורי ניר נולד בתל אביב-יפו להייצ'יק, מורה לפיסול, והאדריכל מאיר ניר.
בצעירותו למד בבית הספר לאמנויות בתל אביב ובתיכון לאמנויות ע"ש תלמה ילין.
בשנת 1997 החל את לימודיו במחלקה לאמנות בבצלאל אותם סיים בשנת 2001, מאז סיום לימודיו הציג תערוכות יחיד והשתתף בתערוכות קבוצתיות בישראל ומחוצה לה.
בשנת 2000 למד במסגרת חילופי סטודנטים בבית הספר של המכון לאמנות של שיקגו.
בין השנים 2006–2008 למד לימודי התואר השני במחלקה לאמנות באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
משנת 2003 מלמד במחלקה לאמנות בבצלאל, ומשנת 2009 במדרשה לאמנות במכללה האקדמית בית ברל.
התערוכות של אורי ניר הן סביבות הרמטיות המפגישות בין פיסול, וידאו, סאונד וטקסט.
ניר עוסק במושג הזמן ובתפישות ראייה באמצעות ייצוגים של ריאליזם עתידני, של חלימה בהקיץ ושל מציאות הבזקית.
כל תערוכה מושתתת על מערכת סגורה ומעגלית של רעיונות ודימויים, שמתקיימים בה נרטיבים ביוגרפיים ומדומיינים ומצבי צבירה מנוגדים - תודעתיים, פיזיים וחושיים.
2002 - קורבנו של שונצינו, מוזיאון הרצליה לאמנות.
2004 - Lost Herbs, מוזיאון הרצליה לאמנות
2005 - Plantation, גלריה ברוורמן, תל אביב.
2009 - חוג הפעימה, גלריה ברוורמן, תל אביב.
2009 - Mommy ,LAXART גלריה, לוס אנג'לס
2011 - מאיץ, ביתן הלנה רובינשטיין, מוזיאון תל אביב לאמנות.
2012 - Heat Archer, בייקרי, גלריה ברוורמן, תל אביב.
2018 - סכר פרפר, משכן לאמנות עין חרוד, קיבוץ עין חרוד.
2019 - חדר צחוק, פרויקט פרסייט, יגאל אלון 94 תל אביב.
2026 - שמועה, פרויקט Parasite בבית מרס, תל אביב
2001 - פרס אהוד אלחנני, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים.
2002 - פרס קיפר לאמנים צעירים, קרן וולף.
2002 - פרס משרד החינוך התרבות והספורט לאמן הצעיר.
2005 - מענק קרן רבינוביץ.
2006 - פרס משרד החינוך והתרבות לאמן הצעיר.
2011 - פרס משרד החינוך והתרבות לעידוד היצירה.
מענק תמיכה בפרויקט, קרן Outset.
2018 - מענק תמיכה בפרויקט, קרן Outset.
2018 - פרס שרת התרבות והספורט ליוצרים בתחום האמנות הפלסטית.
2019 - מענק תמיכה, המפעל לפרויקטים מיוחדים, עיריית תל אביב בשיתוף קרן יהושוע רבינוביץ'.
2019 - פרס לנדאו לאמנות
אורי עמדי (נולד ב-1949) הוא פעיל ויזם חברתי בעיר ירושלים.
עמד בראש המרכז והמנהלת הקהילתית בשכונת מקור ברוך.
בעבר שימש כמנהל "המנהל הקהילתי לב העיר".
בשנת 2007 הדליק משואה בטקס יום העצמאות בהר הרצל.
אורי עמדי נולד ליצחק עמדי בשכונת הכורדים "זיכרון יוסף" בירושלים, הממוקמת במרכז העיר בפאתי שכונת נחלאות ובסמוך לשוק מחנה יהודה.
בשנת 1969 סיים את שירותו הצבאי בנח"ל, ובשנת 1972 סיים את לימודיו במדרשה לעובדים סוציאליים מטעם משרד העבודה והרווחה וקיבל לידיו הסמכה למדריך נוער.
כבר ב-1970 החל את עבודות המקצועית כמדריך נוער בבית הנוער ע"ש בן-ישי בשכונת מקור ברוך ולימים הפך למנהלו.
ב-1978 הפך בית הנוער בעזרת הקרן לירושלים למרכז קהילתי "בית מרים".
עמדי עמד בראשו תוך שהוא ממשיך לפתח רעיון שהיה חדשני ונועז באותם ימים, הקמת מינהלת קהילתית שתאפשר לתושבי השכונה לנהל בעצמם את ענייניהם המיידים.
במהלך השנים 1984–1991 הוביל ויזם את שיקום שוק מחנה יהודה ומיד לאחר-מכן נבחר לשמש כמנהל במרכז קהילתי "לב העיר" במרכז ירושלים.
כיום הוא עוסק בהרצאות מקצועיות בפני קהלים שונים: חניכי תנועות נוער ומכינות קדם צבאיות, בוגרי קורסים למנהיגות, מפקדים וקצינים בצה"ל, אורחים מחו"ל ואנשי אקדמיה.
ההרצאות מבוססות על המודל bottom up לפיו פעל בשוק וכמנהל במינהל קהילתי "לב העיר" ומציידת את מובילי השינוי הקהילתי עירוני בסל כלים אותם רכש עמדי במהלך השנים.
במהלך מסלולו המקצועי עבד כפעיל קהילתי במספר מבנים ארגוניים: בבית נוער, בחברה למתנ"סים, במינהלת שכונת מקור ברוך ולבסוף במינהל הקהילתי.
במהלכו אף נחשף לפרויקט שיקום שכונות.
בעזרת התבוננות מעמיקה בחברה, בפרטים ובקהילות וכן בעזרת אינטגרציה של נתונים מורכבים לכדי סכמות פשוטות בנה מודל ליצירת מבנה ארגוני.
בבסיס המודל לשינוי הגדיר עמדי מספר קווים מנחים: בניית חזון, תכנון ארוך טווח ודבקות במטרה, לקיחת אחראיות וחינוך לאחראיות.
בנוסף, דמוקרטיה קהילתית שיתופית ורצון למעורבות, חשיבה מחוץ לקופסה, כמו כן חשוב לנסות לאתר חוזקות בארגונים, מרחבים ובעיקר באנשים ולבסוף דיאלוג "בגובה העיניים" מול האדם שמולו פועלים.
עמדי השכיל והבין כי החברה הירושלמית מורכבת משלושה שסעים שיש להתייחס אליהם בתהליכי שינוי חברתי קרי השסע החרדי-חילוני, יהודי-ערבי ואשכנזי-מזרחי.
שוק מחנה יהודה ממוקם במרכז העיר.
בין השנים 1984–1991 יזם הוביל וניהל את תהליך השיקום של השוק.
בשנות השבעים והשמונים המוקדמות סבל השוק מדימוי של לכלוך ועבריינות.
התשתיות הפיזיות שלו היו מוזנחות, רבים מהמבנים סביבו יועדו להריסה והאוכלוסייה שנותרה לגור באזור הייתה ברובה מוחלשת.
חלק מדוכני השוק היו שייכים לעבריינים לשעבר שלכאורה קיבלו הזדמנות לשיקום חייהם מהמדינה.
במהלך שלוש השנים בהן עמדי פעל בשוק הוא הצליח ליצור קהילה פונקציונלית ומגובשת של הסוחרים.
בעזרת פרויקטים משותפים, אירועי ספורט וביקור בלונדון החלו הסוחרים להוביל עצמם לתהליך של שינוי, למידה והעצמה.
בחירות דמוקרטיות - הקים ועדת תיקנון חיצונית בראשות עורך דין, נקבע תקנון קפדני ויסודי שקבע כי הבחירות יהיו חשאיות, א-פוליטיות עם פנקס בוחרים ומפקד.
בנוסף ליד כל מועמד יופיע תמונה היות שלא כל סוחרי השוק יודעים קרוא וכתוב.
הבחירות הדמוקרטיות הובילו לפניות של בכירים בעירייה, להתעניינות הסוכנות היהודית וקרן היסוד, כך נוצרה קרקע לגיוס כספים ותמיכה עירונית וממשלתית שהובילה יחד עם מנהיגי השוק לפרויקט שיפוץ תשתיות ומבני השוק ולבסוף להקמת מינהל קהילתי לב העיר.
כך בין השנים 1991–2012 כיהן עמדי כמנהל מינהל קהילתי "לב העיר".
כפי שנכתב בספר שיצא לאחרונה "שפויה בחלומה" על ידי ד"ר אילן אזרחי, "בשנות ה-70 וה-80 הידרדר השוק וסבל מדימוי שלילי ומהזנחה פיזית, מלכלוך ומעבריינות.
התפתחות מרכזי הקניות שקמו בשולי העיר איימו על קיומו.
אורי השכיל לרכוש את אמון הסוחרים ולהוביל אותם לתהליך של בחירות דמוקרטיות בוועד מייצג.
משנבחר, הוועד גייס משאבים עירוניים לשיקום התשתיות, לתיאום מהלכי שיקום ולהפחת רוח חיים בשוק הגווע.
עמדי הפך למיתוס בקרב אנשי הקהילה, ובשל הערכה שזכה לה קיבל את הזכות להדליק משואה ביום העצמאות בשנת 2007."
בהיותו מנהל "לב העיר" שקד על פרויקטים שונים כגון: הקמת מרכז לצעירים, הקמת גלריית ברבור, ספורט קול ופרויקט "ילדי הסלים" שבו הקצה עמדי לילדים פלסטינים שמגיעים לעבוד בשוק כסבלים בתנאי תעסוקה קשים, חלל במינהלת הקהילתית שבו יכלו לשחק וללמוד עברית.
פעילות אחרי הפרישה מלב העיר
החל מפרישתו מניהול המינהל הקהילתי לב העיר בירושלים נקרא אורי לסייע בפיתוח שווקים בארץ.
הוא צורף כיועץ חברתי לחברת קישרי קהילה b.r, המייעצת ומלווה פרויקטים רבים ברחבי הארץ.
במהלך שנת 2014 החל עמדי ללוות ולהשתלב בצוות המקצועי לפיתוח שוק הכרמל כיועץ חברתי לחברת עזרה וביצרון בתל אביב.
לפני כחצי שנה, לאחר ביקור של אנשי עיריית באר שבע וחברת יעדים-חברה עירונית, התבקש אורי יחד עם חברת קשרי קהילה ללוות את פיתוח והתחדשות השוק העירוני בבאר שבע.
אורי מביא את ניסיונו הרב מהעיר ירושלים בה יזם את התחדשות מרכז העיר בכלל ושוק מחנה יהודה בפרט.
ע"פ תפיסתו, השוק בכל עיר מהווה הזדמנות נדירה לגעת בשאלות חברתיות וכלכליות, ובו מתקיים המפגש הלא פורמלי של כלל התושבים בעיר.
בעבודה מקצועית נכונה ניתן להשפיע באופן מעמיק על הנעשה בעיר.
בנוסף, אורי ממשיך להעביר לדור הצעיר בכל הארץ את תורתו המתבססת על ניסיון רב, ומערכת ערכים של שותפות ואחריות.
אוּרִי מִשְׂגָּב (נולד ב-15 באפריל 1974) הוא עיתונאי, פובליציסט, מרצה, מורה ובמאי ישראלי.
כיום עיתונאי בעיתון "הארץ" וממובילי מחאת הדגלים השחורים.
משגב נולד בקיבוץ חפציבה לחיים, מנהל וגזבר, ולחנה, מזכירה טכנית.
למד בתיכון אורט עמק חרוד.
שירת בצה"ל כקצין מודיעין בחיל התותחנים.
בעל תואר ראשון במדע המדינה ובהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1999 הצטרף משגב למערכת העיתון "העיר", ושימש בו ככתב מגזין, פרשן מדיני-פוליטי, מבקר מוזיקה ובעל טור במדור הספורט.
בהמשך מונה לתפקיד עורך מדור הספורט וסגן עורך העיתון.
בשנת 2001 שימש ככתב העיתון בניו יורק וסיקר את פיגועי 11 בספטמבר.
ב-2004 הצטרף לחברת החדשות של ערוץ 10 ושימש ככתב מגזין ותרבות במהדורת החדשות המרכזית.
בשנת 2005 הצטרף לשבועון "Time Out תל אביב", וכיהן כסגן עורך העיתון.
בשנת 2006 הצטרף לעיתון "הארץ", וכיהן בתפקיד עורך וכותב.
בשנת 2007 עבר ל"ידיעות אחרונות" כחבר מערכת המוסף לשבת וכותב מאמרי דעה.
בתום ארבע שנות עבודה, הופסקה עבודתו על ידי העורך הראשי רון ירון.
בשנת 2012 חזר למערכת "הארץ".
הוא מפרסם בעיתון מאמרי דעה, טורי פרשנות וכן את הבלוג הפוליטי "משגב לעם".
בשנת 2014, ראה אור סרטו התיעודי "חייו מלאי שיר: סיפורו של אברהם חלפי".
הסרט הופק לערוץ 8 על ידי חברת קסטינה תקשורת, והוצג בהקרנת בכורה בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
משגב לימד בין השנים 2006–2015 בבית הספר הדמוקרטי "קהילה".
בעבר שימש כמרצה בחוג לתקשורת של מכללת ספיר, והוא מרבה להרצות בפורומים שונים על נושאים בתחום העיתונות והמוזיקה.
בשנת 2010 ייסד יחד עם האוזן השלישית את "אקדמיית הביטלס", שבמסגרתה הוא מרצה ברחבי ישראל על סיפור הלהקה וחבריה.
בסוף 2022 הצטרף לצוות המגישים של התוכנית "מבקרי המדינה" בערוץ כנסת לצד גדי טאוב, נוה דרומי ואחרים.
ב-27 ביולי 2017 עתר לבג"ץ נגד היועץ המשפטי לממשלה ופרקליט המדינה, בדרישה שיקבלו החלטה בפרשת מעונות ראש הממשלה, לאחר שחלפו 14 חודשים מהמלצת המשטרה על הגשת כתבי אישום.
העתירה נמחקה חודשיים אחר כך לאחר שהודיע היועץ על כוונתו להגיש כתבי אישום בפרשה.
בשנת 2020 היה מיוזמי מחאת הדגלים השחורים, אליה קרא להצטרף בפוסט שפרסם בעמוד הפייסבוק שלו.
ביוני 2025 בית המשפט חייב את משגב לפצות את השר עמיחי שיקלי בכ-27 אלף ש"ח, בתביעת דיבה, לאחר שמשגב טען ששיקלי לא חזר מטיול בדרום אמריקה למלחמת לבנון השנייה אחרי שהתקשרו אליו מגולני.
שיקלי מצידו טען שהוא לא חזר אחרי שהתקשר ואמרו לו שהוא לא צריך לחזור.
בטוריו ב"הארץ" מביע משגב עמדות שמאליות ואנטי-דתיות.
בין היתר, משגב כתב טור שבו הסביר מדוע לא מל את בנו.
משגב כינה את שופט בית המשפט העליון נעם סולברג "עבריין בינלאומי" מאחר שהוא גר ביהודה ושומרון, דבר שהביא לגינויו על ידי שרת המשפטים איילת שקד.
בחודש ינואר 2021 פרסם בעיתון הארץ מאמר דעה על רקע התפרצות מחודשת של מגפת הקורונה, בו כתב כי .
בעקבות כך הוגשו כנגדו תלונות ובית הדין לאתיקה של מועצת העיתונות קבע כי המאמר גזעני, מסית ומעודד מלחמת אחים.
בית הדין גם נזף בהארץ והורה להסיר את המאמר מאתר האינטרנט של העיתון, על אף שזה לא בסמכותו.
באוקטובר 2023, בעקבות טבח שבעה באוקטובר, האשים את ממשלת נתניהו באחריות על המתקפה.
לטענתו הביטחון בעוטף הופקר, ושרי הממשלה היו עסוקים בלנפוש, ולא בענייני ביטחון.
משגב הוא אחד המתנגדים הגדולים לראש הממשלה בנימין נתניהו, ונוהג לכתוב עליו ביקורות רבות.
ב-11 במרץ 2023 עיכבה המשטרה את משגב בעקבות ציוץ בטוויטר בו המליץ לנתניהו לא להגיע לברלין.
בתקופת הקורונה, ב-2021, יצא בתחקיר על מערך "טיסות החילוץ" שאישרה הממשלה בכפוף לאישור ועדת חריגים, ובו טען כי חרדים רבים הגיעו לישראל בטיסות חילוץ, כאשר ישראלים שנתקעו בחו"ל ואינם חרדים לא קיבלו אישורים לכך, ובכך מתבצעת אפליה כלפי לא-חרדים.
התחקיר הכה גלים ותחקירי המשך של עיתונאים עסקו בנושא.
ב-2023 חשף משגב כי בנימין נתניהו לא החזיר למדינת ישראל מתנות לאחר עזיבתו את משרד ראש הממשלה ב-2021, בהן תנ"ך יקר ערך אותו קיבל מוולדימיר פוטין.
מתגורר ביפו, נשוי לסיוון ולהם ארבעה ילדים.
אוּרי סְטְריזוֹבֶר (נולד ב-1950) הוא משורר, מחנך ופעיל בתחום התרבות, יזם ומנהל תוכניות תרבות וקהילה.
בעל תואר דוקטור בחינוך לאמנויות.
אורי סטריזובר נולד וגדל בירושלים.
סבו, יהודה סטריזובר, חרדי שעלה בשנות העשרים של המאה העשרים מהעיר סטרז'וב שבגליציה (ומכאן שמו סטריזובר), והתיישב בירושלים.
כתב שלושה ספרים בענייני הלכה ומוסר - מנחת יהודה, הלכות החוכמה וספר ישרים.
רקד בלהקת "הורה ירושלים", איתה טס להופעות בחו"ל.
לימים שימש כוריאוגרף תוכנית הטלוויזיה לילדים "ריצ'רץ'" ועיצב כוריאוגרפיה לשלוש הצגות, במסגרת תיאטרון קטרון ירושלים.
לאחר שחרורו מצה"ל סיים תואר ראשון בחינוך, אמנות וספרות עברית באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת לידס.
שימש כמורה ומחנך בבתי ספר (מעלות דפנה ירושלים), כמנהל מתנ"ס (שכונת נווה יעקב בירושלים).
היה יועץ ארגוני ומנחה אישי למנהלים ולצוותים מקצועיים בישראל ובמוסדות יהודיים בחו"ל (ג'וינט, האוניברסיטה העברית, החברה למתנ"סים).
יזם תוכניות בתחומי התרבות והקהילה: קורס הנחיה לסופרים ולמשוררים; בית הספר "מפנה" בטמרה, חממות כתיבה ביישובים שונים ברחבי הארץ.
בין השנים 1993 – 2007 כיהן כמנהל אמנותי ומנכ"ל "מתא"ן" - מפעל תרבות ואמנות.
סטריזובר חבר בוועדות ובהנהלות של תיאטרון תמונע, הזירה הבין-תחומית, תיאטרון הקרון, המדיטק בחולון, עמותת שח"ל, אגודת מיתר, תיאטרון ירושלים ועוד ושימש כיו"ר ועדת נשיא המדינה חיים הרצוג לבחירת מתנדבים.
הוא בוגר תואר שני בחינוך לאמנויות משלוחת ברטון הול קולג' של אוניברסיטת לידס בישראל.
כמו כן בוגר תוכנית גוונים, כיתת השירה הליקון, קורס הנחיה בינאישית ותוכנית להנחיית קבוצות.
קיבל תואר דוקטור בחינוך לאמנויות מאוניברסיטת בודפשט, הונגריה (בהצטיינות יתרה).
נושא עבודת המחקר – "השפעתם החינוכית של ארכיטיפים גבריים העולים מתוך שירי משוררים" (2007).
אורי סטריזובר נשוי לרחל, אב לשלושה.
פרסם שירים בכתבי העת הליקון, עיתון 77, גג ו-.World Confederation of J.C.
ב-2010 ראה אור ספר שיריו "רחל, בנך משחק" בהוצאת כרמל, עורכת נורית זרחי.
"שיחה עם רוני סומק על גבריות ואפיונים גבריים בשירתו" – עיתון 77, יולי 2005, גיליון 288.
"שיחה עם נעים עריידי על גבריות ועל אפיונים גבריים בשירתו" – עיתון 77, גיליון 307, ינואר-פברואר 2006.
2013 – הרשות לפיתוח הנגב: תרבות, כלכלה ותעשייה יצירתית מתפתחת.
ד"ר אורי סטריזובר, אורנה חייט-מראלי.
2010 - ירושלים והדור הצעיר - טיפוח והרחבת מעגלי הצעירים החיים בירושלים והקשורים בה.
מחקר, הצעת מדיניות ודרכי פעולה - ד"ר אורי סטריזובר, הקרן לירושלים ומכון ירושלים לחקר ישראל.
2008 - חינוך לאמנויות במסגרת החינוך הבלתי פורמלי, מאמר במסגרת "תפוז" – חינוך פורמלי ובלתי פורמלי, בית הספר וגבולות אחריותו.
עורכים: נורית מאייר וד"ר דב שמחון.
הוצאת משרד החינוך במזכירות הפדגוגית הגף לניסויים ויוזמות.
1993 - "מדריך לתכנון תחנות לבריאות המשפחה".
אורי סטריזובר ואדריכל יפתח אלוני.
המכון לפיתוח מבני חינוך ורווחה.
1993 - "מרכזי הכשרה למקצועות הבנייה, הנחיות תכנון".
אורי סטריזובר ואדריכל יורם אלדן.
אורי נעמתי (יליד 24 במאי 1950) הוא פעיל ציבור ישראלי.
כיהן כראש מועצה אזורית אשכול בשנים 2002–2007.
נעמתי נולד וגדל בקיבוץ נען.
לאחר סיום בית הספר התיכון התגייס לחיל השריון, וכשסיים את שירותו כמפקד מחלקת טנק הגיע לקיבוץ רעים במסגרת גרעין בנים, שם הכיר את אורנה, אשתו.
לנעמתי תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני בהצטיינות במנהל ומדיניות ציבורית מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בנוסף סיים קורס לניהול פיננסי, קורס דירקטורים, קורס גישור, קורס לבוררים ועוד.
נעמתי שימש במשך שלוש קדנציות (11 שנים) כמרכז משק ברעים.
בשנות ה-80 נשלח כנציג תנועת נוער לאוסטרליה, ולאחר מכן לארצות הברית כשליח מרכזי של התק"מ.
בשנת 2002 נבחר לראשות מועצה אזורית אשכול, וכיהן בתפקיד עד שנת 2007. החל משנת 2009 ועד היום משמש כמנכ"ל ארגון מגדלי הפלחה, דירקטור בהנהלת מתנ"ס קריית מלאכי, בקרן לנזקי טבע ובמועצת הכותנה.
ביוני 2015 התמודד שוב בבחירות לראשות המועצה האזורית אשכול אך נוצח על ידי גדי ירקוני.
אורי פסו (נולד ב-8 בינואר 1987) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הבלם בסקציה נס ציונה.
פסו החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל ירושלים, ובעונת 2006/2007 שותף ב-20 משחקים בליגה הלאומית במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון, אך בסופה ירדה הקבוצה לליגה הארצית, הליגה השלישית דאז.
בעונה שלאחר מכן ערך 22 הופעות בליגה הארצית וסייע לקבוצה להעפיל בחזרה לליגה הלאומית.
ב-29 במאי 2009 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 3–2 על מכבי עירוני קריית אתא במחזור האחרון של עונת 2008/2009. ב-7 באוגוסט 2009 הושאל פסו לבית"ר שמשון תל אביב, ובעונת 2009/2010 ערך במדיה 16 הופעות בליגה הלאומית וכבש שער אחד.
בעונה שלאחר מכן חזר להפועל ירושלים, לאחר שירדה לליגה א', וסייע לה להעפיל בחזרה לליגה הלאומית.
ב-24 באוגוסט 2012 חתם פסו בקבוצת איה נאפה, העולה החדשה לליגת העל הקפריסאית.
פסו ערך שבע הופעות ליגה במדי הקבוצה, אשר ירדה בתום העונה לליגת המשנה.
ב-18 ביוני 2013 חזר פסו לישראל וחתם בהפועל פתח תקווה.
ב-8 בספטמבר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–0 על הפועל קטמון ירושלים.
בסך הכל בעונת 2013/2014 ערך 35 הופעות בליגה הלאומית וכבש ארבעה שערים, ובסופה העפיל עם הקבוצה לליגת העל.
ב-13 בספטמבר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בהפסד 0–4 להפועל רעננה.
ב-7 בפברואר 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת העל, בהפסד 2–3 לעירוני קריית שמונה.
בסך הכל בעונת 2014/2015 כבש פסו שער אחד ב-31 הופעות, ובסופה ירד עם הקבוצה בחזרה לליגה הלאומית.
לקראת עונת 2015/2016 חתם לשלוש שנים נוספות במועדון, ומונה לקפטן הקבוצה.
ב-1 בפברואר 2017 הושאל פסו להפועל קטמון ירושלים, וב-5 במאי 2017 כבש צמד בניצחון 6–1 על מכבי אחי נצרת.
ב-3 באוגוסט 2017 חתם באופן קבוע בקבוצה, ובעונת 2017/2018 ערך 24 הופעות בליגה הלאומית.
ב-15 ביוני 2018 חתם פסו בהפועל ראשון לציון.
ב-25 ביוני 2019 פסו חתם במכבי יבנה.
ב-14 בדצמבר 2020, פסו חתם בצעירי טייבה.
באוגוסט , פסו חזר לקדנציה שנייה במכבי יבנה.
ב-6 בנובמבר 2024 חתם בסקציה נס ציונה.
פסו הוא בנו של יוסי פסו, מי שהיה במשך שנים רבות מנהל הפועל ירושלים.
אמו של אורי נפטרה ב-2018.
פסו למד ב לתואר ראשון בחינוך וחברה, עם התמחות בספורט.
אוֹרי מרק (נולד ב-25 בדצמבר 1983) הוא עיתונאי, כותב ומוזיקאי ישראלי.
שימש כראש מערכת החדשות של עיתון "הארץ" ובמאי 2018 מונה לעורך המוסף.
יליד רמת גן, מתגורר בתל אביב, נשוי לעיתונאית נוף נתנזון, בתו של השחקן נתן נתנזון.
מרק התחיל את דרכו העיתונאית בעיתון הצבאי "במחנה", שם שימש כעורך החלק המגזיני של העיתון.
לאחר השירות הצבאי עבד במערכת "ידיעות תל אביב" בתור עורך, ובהמשך עבר לדסק החדשות של עיתון "הארץ" שם שימש עורך השער וראש הדסק.
ב-2015 מונה לתפקיד ראש מערכת החדשות.
בשנת 2009 הוציא מרק את אלבומו הראשון "לא לדבר על מין".
את הפקת האלבום הפקיד בידיו של אורי כנרות.
מרק כתב והלחין את כל שירי האלבום, והיה שותף בעיבודים.
האלבום התאפיין ברוק מתוחכם בעברית, בעל שפה גבוהה ומשחקי מילים.
הסינגל הראשון, "לא לדבר על מין", זכה להצלחה רבה בתחנות הרדיו.
אורי כנרות - הפקה מוזיקלית, עיבודים, גיטרות, קולות
דניאל רוט - גיטרות, עיבודים, קולות
טל שטורם - בס, עיבודים
שאול עשת - פסנתר, קלידים
בשנת 2015 הוציא את אלבומו השני: "אין לאן לברוח".