tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בירגר ברוסה פיקד על חיל משלוח ימי שסיים את משימתו בווירלנד שבמזרח אסטוניה, לפני או אחרי עלייתו לכס המלוכה של סוורקר.
מקור מאוחר יותר בעל אמינות נמוכה מציין שכוחות מרפובליקת נובגורוד תקפו את פינלנד ב-1198 והחריבו את אובו (טורקו), שם החזיקו כבר השוודים במוצב משלהם.
בשנת 1203 לערך החלו ארבעת בניו של קנוט הראשון, מלך שוודיה, שחיו בחצר המלכות השוודית, לטעון לכתר, וסוורקר הגלה אותם לנורווגיה.
מעמדו כמלך החל להיות בלתי יציב החל מנקודת זמן זו והלאה.
ב-1205 שבו בניו של קנוט בראש כוחות צבא, בתמיכתם של אנשי מפלגת הבירקביינר הנורווגית.
סוורקר תקף והביס אותם בקרב אלגרוס, בו נהרגו שלושה מהם.
השורד היחיד מתוכם, אריק, שב ב-1208 עם תמיכה נורווגית.
סוורקר חיפש אחר סיוע מקרובי משפחתו הדנים ואכן קיבל סיוע כזה.
מסורות עממיות מדברות על חיל משלוח דני של כ-12,000 לוחמים, מספר מוגזם ככל הנראה.
הכוחות היו תחת פיקודו של אבה סונסן, אביה של אשתו הראשונה המנוחה של סוורקר ואחיו של אנדראס סונסן, הארכיבישוף של לונד.
מעבר לכוחות בפיקודו של סונסן, שיגר ולדמר השני, מלך דנמרק, כוחות משלו, שייתכן שכללו גם חיילים מבוהמיה.
הכוחות הניצים נפגשו בוסטרייטלנד ובקרב לנה שהתנהל ב-31 בינואר 1208 נחל סוורקר מפלה קשה.
אבה ואחיו לרס נטבחו על ידי האויב יחד עם חלק משמעותי של צבאם.
נראה שקנוט, שהיה היארל של סוורקר נהרג גם הוא בקרב.
אריק, שמלך כאריק העשירי, אילץ את סוורקר לצאת לגלות בדנמרק.
ניסיונו של האפיפיור אינוקנטיוס השלישי להשיב את סוורקר לכס המלוכה עלו בתוהו.
סוורקר קיבץ כוח צבאי חדש, בתמיכה דנית, שיצא לשוודיה, אך ביולי 1210 נהרג סוורקר השני בקרב גסטילרן.
למרות גורלו המר, זכה סוורקר למילים חמות בכרוניקה שנכללה במסמך "החוק של וסטרייטלנד" (Västgötalagen): "המלך השישה עשר היה סוורקר, איש חכם וטוב.
אנשי הממלכה הסתדרו אתו היטב.
אך אנשי הפולקונג לקחו את חייו.
הוא נטמן באלווסטרה ותמיד נאמרו עליו דברים טובים".
מאשתו הראשונה, בנדיקטה, שאותה הוא נשא לפני 1190, עוד כשהתגורר בדנמרק, נולדה לסוורקר לפחות בת אחת שידוע עליה, הלנה.
ככל הנראה היו ילדים נוספים כמו קרל, שעל פי מקורות נורווגים נשא לאישה את בתו של סבר, מלך נורווגיה ומת ב-1198, עובדה המוטלת בספק, שכן אם הוא היה בנו של סוורקר הוא מת בנעוריו.
ייתכן שמנישואין אלו היו עוד שתי בנות, מרגרטה וכריסטינה, שנישאו לויצלב מריגן ולהיינריך השני, נסיך מקלנבורג, בהתאמה.
עם זאת, ייתכן שמרגרטה וכריסטינה היו רק קרובות משפחה של אשתו הראשונה של סוורקר.
מנישואיו השניים של סוורקר ב-1200 לאינגגרד, בתו של בירגר ברוסה, נולד בן שהיה יורש העצר, יוהאן, שב-1216 נבחר להיות יוהאן הראשון, מלך שוודיה.
בתו של סוורקר, הלנה, נישאה לאציל סונה פולקסון ממשפחת ביילבו, מושל וסטרייטלנד.
בנותיהם, קתרינה ובנדיקטה, היו חלק מהמאמצים להשיג מחדש את כס המלוכה השוודי לבית סוורקר לאחר 1222, כאשר הקו הזכרי של השושלת נכחד.
קתרינה נישאה ליורש של השושלת היריבה, אריק האחד עשר, אך נישואין אלו לא הניבו יורשים.
בנדיקטה נישאה לאציל סוונטפולק מוויבי והולידה איתו כמה בנות שנישאו לבני האצולה השוודית.
עד היום מתייחסות כמה משפחות אצולה שוודיות לבנדיקטה.
"סוזאן סוזאן" הוא סרט דרמה קומית אמריקאי משנת 1985, עם מדונה ורוזנה ארקט בתפקידים הראשיים.
רוזנה ארקט זכתה בפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה (אף על פי ששיחקה בתפקיד ראשי).
היא הייתה גם מועמדת לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
העלילה מתרחשת בניו יורק ועוסקת בצורה דרמטית - קומית על הקשרים בין שתי נשים שונות, אחת עקרת בית עשירה ומשועממת והשנייה נוודה בוהמית.
זה היה התפקיד הגדול הראשון של מדונה בסרטים עליו קבלה ביקורות טובות אך היא לא הצליחה בקולנוע.
מדונה השתתפה ביותר מ-15 סרטים והיא גם ידועה כשחקנית עם פרסי פטל הזהב הרבים ביותר.
רוברטה גלאס (רוזנה ארקט) היא עקרת בית משועממת הגרה בשכונה אמידה בניו ג'רזי ומחפשת אתגר בחיים.
בעלה גארי (מרק בלום) הוא סוחר אמבטיות וג'קוזי אמיד ולא שם לב לרצונותיה של אשתו.
רוברטה שמה לב למודעה קטנה בעיתון ובה אלמוני מבקש נואשות להיפגש עם סוזן בבטרי פארק.
סוזן הזאת היא סוזן תומאס (מדונה) והאלמוני הוא חברה ג'ים (רוברט ג'וי) המנגן בלהקת רוק.
בינתיים היא מבלה באטלנטיק סיטי עם עבריין ששדד עגילים עתיקים של נפרטיטי.
היא בורחת ממנו עם העגילים החבר מחוסל על ידי איש המאפיה שמתחיל לחפש אחריה.
רוברטה עוקבת אחרי סוזן ורוצה להידמות לה.
ג'ים מבקש מחברו דז (איידן קווין) שישגיח על חברתו.
צירוף מקרים מוזר גורם שרוברטה תקבל מכה בראש ותאבד את זכרונה.
דז מוצא אותה וחושב שהיא סוזן.
כאן מתחיל מהלך של טעויות זיהוי.
גארי מתחיל לחפש אותה בלווית אחותו לסלי (לורי מטקלף) וחברה לארי (סטיבן רייט).
רוברטה החושבת עדיין שהיא סוזן, מתחילה להופיע כעוזרת קוסם במועדון הקסם בו עבדה סוזן, בהנחייתו של ריי (ג'ון טורטורו).
רוברט בחיפושיו עולה על עקבותיה של סוזן ומזמין אותה לביתו.
העלילה מסתבכת כאשר רוברטה מתבוננת בטלוויזיה בפרסומת לאמבטיות בו מופיע בעלה וזכרונה חוזר אליה.
איש המאפיה ויין נולן (ויל פטון) רודף אחריה ברחובות חשוכים, מתנפל עליה ובורח כשמגיע שוטר.
היא נעצרת על זנות ושוטטות ובעלה נקרא להפתעתו לשחרר אותה.
לבסוף נפגשות שתי "הסוזנות" ומתגברות על המאפיונר המבקש לשדוד את העגילים.
רוברטה חוזרת לדז וסוזנה, לג'ים.
שתיהן זוכות בפרס ובתהילה על החזרת העגילים העתיקים.
סוזאן ואלאדון הייתה ציירת צרפתייה.
נולדה בתור מארי-קלמנטין ואלאדון בבסינס-סור-גרטמפ (Bessines-sur-Gartempe) שבוויין עילית, צרפת.
ב-1894 ואלאדון הייתה לציירת האישה הראשונה שהציגה בסלון Société Nationale des Beaux-Arts ברובע מונמארטר.
הייתה גם אימו של הצייר מוריס אוטריו.
הנושא המרכזי בציוריה הוא פורטרטים נשיים, עירום נשי, טבע דומם ונופים.
מעולם לא למדה באקדמיה, ואיננה מזוהה עם זרם או מסורת אמנותית ספציפית.
ואלאדון חיה בעוני עם אמה, שהייתה כובסת ומעולם לא נישאה.
מעולם לא ידעה מי היה אביה.
למדה עד גיל 11 בבית ספר יסודי, ונחשבה לעצמאית ומרדנית.
אמה טיפלה במוריס הצעיר, בשעה שוואלאדון עבדה כמודל לציירים.
ידידה של ואלאדון, מיגל אוטרילו, חתם מאוחר יותר על מסמכים שהכירו במוריס כבנו, על אף שזהות אביו האמיתית אינה ברורה.
ואלאדון הרחיבה את הידע האמנותי שלה באמצעות קריאה בספריו של אנרי דה טולוז-לוטרק, ולמדה מצפייה בעבודת האמנים אשר ציירו אותה בשעה שדגמנה.
ב-1893 קיימה ואלאדון רומן קצר עם המלחין אריק סאטי, ועברה להתגורר בחדר סמוך לחדרו, אך לאחר שישה חודשים החליטה לעזוב אותו.
בהמשך נישאה לבנקאי והברוקר פול מוזיס (Paul Mousis) ב-1895, עימו חייתה אורח חיים בורגני בדירה בפרברי פריז משך 23 שנים.
ב-1909 ניהלה ואלאדון רומן עם הצייר בן ה-23 אנדרה אוטר (André Utter), שהיה חבר של בנה.
רומן זה הוביל לפירוק נישואיה ב-1913. היא נישאה לאוטר ב-1914, והוא החל לנהל את הקריירה האמנותית שלה, ואת זו של בנה.
ואלאדון ואוטר הציגו את יצירותיהם יחד באופן קבוע, עד שהתגרשו ב-1934.
בעיני בני דורה היא נחשבה לאישה ממוקדת מטרה, אמביציונית, מרדנית, נחושה, בעלת ביטחון עצמי ותשוקה.
ואלאדון החלה לעבוד בגיל 11 במגוון עבודות ובכללן חנות כובעים, מפעל המייצר זרי לוויות, ממכר ירקות בשוק, מלצרות ולבסוף בקרקס.
בגיל 15 פגשה את הרוזן אנטואן דה לה רושפוקוולד ותאו וגנר, שני ציירים סימבוליסטים שהיו מעורבים בעיצוב תפאורה ואביזרים לקרקס מדרנו.
באמצעות קשר זה החלה לעבור בקרקס מולייר כלוליינית, אך לאחר שנה נפלה מהטרפז ובכך נסתיימה קריירת הקרקס שלה.
את הקרקס פקדו תכופות אמנים דוגמת אנרי דה טולוז-לוטרק, ססקו, וברת מוריזו ומקובל להניח כי שם החלה מוריזו לצייר את ואלאדון.
ברובע מונמארטר של פריס המשיכה את מעורבותה באומנות והחלה לדגמן עבור אומנים תוך שהיא בוחנת ומבקשת ללמוד את הטכניקות בהן השתמשו, טרם הפכה לציירת מוכרת בפני עצמה.
היא עברה לעסוק בציור באופן בלעדי ב-1896.
ואלאדון דגמנה לראשונה ב-1880, כשהייתה בת 15, ברובע מונמארטר.
לאחר מכן דגמנה במשך למעלה מעשור עבור אמנים רבים ומגוונים ובכללם פייר פובי דה שאבאן, תיאופיל שטיינלן, פייר-אוגוסט רנואר, ג'ין ג'קיס הנר ואנרי דה טולוז-לוטרק.
היא דגמנה בשם 'מריה', אך לבסוף דבק בה הכינוי 'סוזאן' שהעניק לה טולוז-לוטרק, שהיה גם מאהבה, בעקבות מעשה שושנה והזקנים בספר דניאל משום שהרגיש כי היא מעדיפה לדגמן בפני האמנים הזקנים.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-19, התיידדה עם אדגר דגה שהתרשם מרישומיה ומציוריה, עודד אותה בעבודתה, ואף רכש כמה מיצירותיה.
היא נותרה אחת מידידותיו הקרובות עד יום מותו.
ההיסטוריון של האמנות היתר דווקינס סבר כי התנסותה של ואלאדון כמודל הוסיפה לעומק של ציוריה של עירום נשי, שהיה פחות כפוף לאידיאל היופי מאלו של מרבית עמיתיה הציירים הגברים הפוסט אימפרסיוניסטים.
הציור המוכר ביותר בו צוירה ואלאדון כמודל הוא ציורו של רנואר "ריקוד בבוגיבל" מ-1883, באותה שנה בה דגמנה גם עבור הציור 'ריקוד עירוני'.
ב-1885 רנואר צייר אותה פעם נוספת בציורו 'נערה אוספת שיערה'.
בציור מ-1885, שכותרתו נושאת את שמה, צייר אותה בפרופיל צדדי.
ואלאדון נהגה לפקוד גם את הבארים והפאבים בפריז לצד ידידיה הציירים, והייתה לנושא ציור השמן של טולוז-לוטרק 'החמרמרת'
מקובל להאמין כי ואלאדון לימדה עצמה לצייר בגיל 9. החל מ-1869 הייתה ואלאדון לציירת 'במשרה מלאה', לאחר נישואיה לבנקאי המצליח מוזיס.
ואלאדון ציירה טבע דומם, פרחים ונופים הבולטים בקומפוזיציות חזקות וצבעים מלאי חיים.
היא ידועה בעיקר בגין ציורי העירום הנשי שלה, המתארים את הגוף הנשי מנקודת מבט נשית.
דבר זה מייחד את ואלאדון כיוון שהיה זה לא מקובל במאה ה-19 שציירת תהפוך את העירום הנשיא למושא מרכזי בציוריה.
ואלאדון לא הגבילה עצמה לסגנון ספציפית, אך עם זאת הן הסימבוליזם והן האסתטיקה הפוסט-אימפרסיוניסטית ניכרים בעבודותיה.
ציורי השמן הגדולים שלה, את רובם יצרה לאחר 1909, מקושרים עם העונג המיני, והם מהביטויים הראשונים בציור המודרני לגבר המוצג כמושא לחשק נשי.
ציורי סלון גדולים אלו כוללים בין היתר את ציוריה המפורסמים: אדם וחוה מ-1909, הנאות החיים (La Joie de vivre} מ-1911, והשלכת הרשת (Lancement du filet) מ-1914.
הציור המוכר הראשון בחתימתה של ואלאדון שנשמר, הוא דיוקן עצמי מ-1883, מצויר בפחם ופסטל.
המודלים הראשונים שלה היו קרובי משפחה, בייחוד בנה, אימה ואחייניתה.
ציור העירום הנשי הראשון שלה בוצע ב-1892. ב-1895, סוחר האמנות פאול דורנד-רואל הציג קבוצה של 12 תחריטים שיצרה ואלאדון המציגים נשים בשלבים שונים של התאפרות וטיפוח.
לאחר מכן החלה להציג באופן קבוע בגלריית ברנהיים ג'ון בפריס.
ואלאדון הציגה לראשונה בסלון דה לה נשיונל ב-1894. החל מ-1909 הציגה גם ב-Salon d'Automne, והחל מ-1911 ב-Salon des Independants.
בין השנים 1933–1938 הציגה ב'סלון האמניות' (Salon des Femmes Artistes).
דגה היה הראשון המוכר כמי שרכש ממנה ציורים, ואף הציג אותה בפני אספנים נוספים בהם דורנד-רואל ואמברויז ולארד.
דגה לימד אותה גם את המיומנות של חריטה בחומר-רך.
ואלאדון יצרה לאורך הקריירה שלה כ-300 רישומים ולמעלה מ-450 ציורי שמן.
ציוריה מצויים בין היתר באוסף מרכז ז'ורז' פומפידו בפריז, מוזיאון גרנובל ומוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
ואלאדון עבדה בעיקר עם צבעי שמן, עפרונות שמן, פסטלים וגיר אדמדם.
היא לא עשתה שימוש בדיו או בצבעי מים, כיוון שהחומר היה נוזלי ומתפשט מדי לטעמה.
ציוריה של ואלאדון מציגים צבעים עשירים ועזים, משיכות מכחול פתוחות שפעמים רבות נלווים להם קווים שחורים מובהקים התוחמים ומגדירים את הצורות.
היא עשתה שימוש בקווים שחורים כדי להדגיש את מבנה הגוף.
היא השתמשה בקווים אלה גם כדי להדגיש את משחק האור על קימורי הגוף.
הדיוקנאות העצמיים שלה, הפורטרטים, ציורי העירום, הנוף והטבע הדומם מנותקים מהאפנות והמגמות שאפיינו את האמנות האקדמית של זמנה.
הנושאים של ציוריה מתכתבים עם נושאי האמנים הגדולים שקדמו לזמנה: נשים מתרחצות, עירום בשכיבה, וסצנות בפנים הבית.
עם זאת, ציורי העירום עצמם חורגים על פי רוב הרחק מהנורמות של הז'אנר הגברי.
ציוריה מתפרשים בצורה שונה, סותרת לעיתים או מעוררת שאלות על הז'אנר.
רבים מתארים תחושה של רגשיות תוססת, הנובעת מציוריה, כתוצאה מההתבוננות הייחודית לה שנוצרה מהיכרותה האינטימית עם הגוף הנשי של מושאיה.
בדומה לוואלאדון, גם ברת מוריזו ומרי קאסאט ציירו בעיקר נשים, אך בשל היותן בנות המעמד הבינוני בחברה הצרפתית באותה עת לא יכלו לצייר את הגוף העירום (נשי כגברי).
על כל פנים, בניגוד לאמניות האחרות בנות תקופתה, ואלאדון ציירה גם דיוקנאות עצמיים רבים שלה בעירום, לאורך שנות עבודתה.
המאוחרים מביניהם מלאים בכנות ומציגים גם את תהליך ההזדקנות של גוף האמנית.
מקובל לחשוב כי הניסיון שלה עצמה כמודל וכאמנית אפשרה לה לנתח את התהליך שבו הופך הגוף ותנוחתו לאובייקט בעיני המתבונן ביצירת האמנות, והשפיע על ההבנה שלה ונקודת המבט שלה על נשים ועל הגוף הנשי.
ואלאדון נחשבת כ'פולשת' בעמדתה כאישה המציירת עירום נשי בתקופתה.
מעמדה אפשר לה להיכנס למרחב אמנותי גברי דרך עבודתה כמודל ואחרי כן להופיע כאמנית בחוגי האמנים הגברים שהכירוה.
דווקא היעדר ההשכלה האקדמית אפשרה לה לחוש חופשייה יותר לשבור מוסכמות.
ציוריה מבטאים התנגדות לסטריאוטיפיזציה והאידיאליזציה של הגוף הנשי, מעמד הנשים והמיניות המדומיינת שלהן, באמצעות ניכוס עצמי והצגת הגוף הנשי מנקודת מבט נשית.
כאחת האמניות הצרפתיות המתועדות ביותר מראשית המאה ה-20, מכלול חייה ויצירתה של ואלאדון עוררו התעניינות רבה בקרב פמיניסטיות והיסטוריוניות, בייחוד תוך מתן דגש על ייחודיותה הנשית.
הציור שלה המתנגד לאידיאליזציה ולהסתכלות אקדמית על גוף האישה ועל עירום נשי עורר עניין בעבודותיה.
בניגוד לבת תקופתה מרי קאסאט, ואלאדון לא הגדירה עצמה כפמיניסטית.
אף על פי כן נבחנו עבודותיה ואומצו על ידי פמיניסטיות לאורך השנים.
סוּזאן מֻבּארכּ היא אלמנתו של נשיא מצרים לשעבר חוסני מובארכ.
היא הייתה הגברת הראשונה של מצרים בתקופת כהונתו הנשיאותית, מ-14 באוקטובר 1981 ועד 11 בפברואר 2011. היא שימשה כשגרירה של רצון טוב של ארגון המזון והחקלאות של האו"ם, והקימה את מוזיאון הילד בקהיר בשיתוף המוזיאון הבריטי.
סוזאן לבית ת'אבת נולדה ב-28 בפברואר 1941 במחוז אל מיניה, הממוקם על נהר הנילוס, כ-250 ק"מ דרומית לקהיר.
אביה, סאלח ת'אבת, היה רופא ילדים מצרי ואמה הייתה לילי מאי פאלמר (נפטרה בשנת 1978), אחות מפונטיפריד שבוויילס.
היא למדה בבית הספר סנט קלייר בהליופוליס, קהיר.
כשהייתה בת 16 היא הכירה את בעלה לעתיד, קצין חיל האוויר המצרי חוסני מובארכ.
בני הזוג התחתנו כשהייתה בת 17 ונולדו להם שני בנים; עלא מובארכ וגמאל מובארכ.
מובארכ חזרה ללימודים עשר שנים לאחר נישואיה.
היא סיימה את לימודיה באוניברסיטה האמריקאית בקהיר בשנת 1977 עם תואר ראשון במדע המדינה ולאחר מכן תואר שני בסוציולוגיה בשנת 1982. את התזה שלה כתבה בנושא "מחקר פעולה חברתית במצרים העירונית: מקרה מחקר על שדרוג בתי ספר יסודיים בבולאק".
מובארכ הפכה לגברת הראשונה של מצרים עם מינוי בעלה לנשיאות ב־14 באוקטובר 1981. היא שימשה כגברת הראשונה עד להתפטרות בעלה ב־11 בפברואר 2011.
פעילותה של מובארכ בפרויקטים הנוגעים לסחר בבני אדם ולענייני משפחה התבלטה במצרים.
היא הובילה את משלחות המצריות לאו"ם בכנסים הקשורים לנשים וילדים.
בשנת 1985 הקימה את מוזיאון הילד בקהיר בשיתוף המוזיאון הבריטי.
בשנת 2005 היא פתחה את סניף ע'רדקה של הספרייה הציבורית של מובארכ.
באוקטובר 2008 היא מונתה לשגרירה של רצון טוב בארגון המזון והחקלאות של האו"ם.
היא הייתה פטרונית של סדרת הטלוויזיה לילדים עאלם סימסים (בערבית "עולם של סומסום"), הגרסה המצרית של הסדרה האמריקאית, רחוב סומסום.
במרץ 2008 נעצר העיתונאי המצרי איברהים אייסה על כך שדיווח על בעיות הבריאות של חוסני מובארכ באוגוסט 2007. סוזאן מובארכ נתנה אז ראיון טלוויזיה נדיר בו טענה שבריאות של בעלה איתנה ועיתונאים שמדווחים אחרת ראויים להיענש.
מובארכ הייתה נשואה לנשיא מצרים לשעבר, חוסני מובארכ.
היא בתם של רופא ילדים מצרי, סאלח ת'אבת, והאחות הוולשית לילי פאלמר.
סאלח ת'אבת, אז סטודנט לרפואה בן 29 באוניברסיטת קארדיף, התחתן עם לילי מאי פאלמר בת ה-29 באיזלינגטון, לונדון ב-16 במרץ 1934. פאלמר הייתה אחות מיומנת שעבדה בבית הספר לרפואה ברחוב קמדן באיזלינגטון.
היא הייתה בתו של מנהל סוכנות לתעשיית הפחם בשם צ'ארלס הנרי פאלמר, וגדלה בפונטיפריד, גלמורגן, ויילס.
אחיה הבכור של מובארכ, מוניר ת'אבת, הוא הנשיא לשעבר של הוועד האולימפי המצרי.
יש לה שני בנים, עלאא וגמאל, נכדה ושני נכדים.
אחד מנכדיה, מוחמד מובארכ בן ה-12, נפטר ב-18 במאי 2009 בפריז לאחר משבר בריאותי.
סווריי גילפין היה צייר אנגלי ומאייר שהתמחה בציורי סוסים וכלבים והיה חבר באקדמיה המלכותית.
גילפין נולד בקרלייל בקאמבריה, ילדם השביעי של קפטן ג'ון ברנרד גילפין, חייל ואמן חובב, ומתילדה לנגסטאפה.
הוא היה אחיו הצעיר של הכומר ויליאם גילפין, איש דת ומנהל בית ספר שכתב על כמה יצירות על נוף ציורי.
בילדותו למד גילפין לצייר מאביו, שניהל בית ספר לציור בקרלייל.
לאחר שהראה נטייה מוקדמת לאמנות, הוא נשלח ללונדון בגיל ארבע עשרה ללמוד אצל הצייר הימי סמואל סקוט בקובנט גארדן.
גילפין, לעומת זאת, העדיף לצייר את עגלות השוק והסוסים החולפים, ועד מהרה התברר כי בעלי חיים, במיוחד סוסים, הם המומחיות שלו.
גילפין עזב את סקוט בשנת 1758, והתמסר לציור בעלי חיים מכאן ואילך.
חלק מהשרטוטים שלו הוצגו לדוכס מקמברלנד, שהתרשם מהם מאוד, והעסיק את גילפין לצייר תמונות מניומרקט ומווינדזור, שם היה אחראי על הפארק הגדול.
הוא העניק לאמן סיוע חומרי רב.
גילפין חי בנייטסברידג' בלונדון במשך כמה שנים.
הוא הפך לאחד הציירים הטובים ביותר של סוסים והצליח באותה מידה בתחומים אחרים של אמנות בעלי חיים.
לפעמים הוא ניסה תמונות היסטוריות בקנה מידה גדול יותר, בהן סוסים היו בולטים, אך בהצלחה פחותה.
הוא היה צייר בעלי חיים בלבד, ונדרש לעזרת ציירים אחרים לצייר נופים ודמויות.
עבור ציור נופים הוא פנה לעיתים קרובות לג'ורג' בארט האב, ונתן לו שירות דומה בתמורה, ולציור דמויות השתמש לעיתים בשירותיהם של ג'ון זופני ופיליפ רינגל.
גילפין הציג לראשונה עם אגודת האמנים המאוחדת בשנת 1762 והמשיך להציג שם תמונות, בעיקר של סוסים, עד שנת 1783.
בשנת 1768, ובשנת 1–1770, הציג סדרת תמונות הממחישה את "ביקורו של גוליבר בהוינהנמס", אחד מהם נחקק על ידי ולנטיין גרין.
בשנת 1773 הפך למנהל אגודת האמנים ובשנת 1774 לנשיאה.
הוא הציג באקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון משנת 1786 ועד מותו.
הוא נבחר לעמית של האקדמיה (ARA) בשנת 1795, וחבר באקדמיה המלכותית (RA) בשנת 1797.
גילפין התחתן עם אליזבת ברום; בנם ויליאם סווריי גילפין (1762–1843) הפך גם הוא לאמן, ובהמשך חייו לגנן נוף.
לאחר מות אשתו התגורר גילפין בבדפורדשייר עם חברו סמואל ווייטברד.
לאחר מכן שב ללונדון ובילה את שנותיו האחרונות עם בנותיו בברומפטון, שם נפטר ב־8 במרץ 1807.
תלמידיו כללו את ג'ון ווריק סמית' וג'ורג' גאררד.
האחרון התחתן עם בתו הבכורה מטילדה.
רבות מתמונותיו של סוסים, כלבים וסצנות ספורט הפכו להדפסים, ובמיוחד "מוות השועל" (האקדמיה המלכותית, 1788), שנחרט על ידי ג'ון סקוט (1774–1827); והרון-הוקינג (אגודת האמנים, 1780), שנחרט על ידי תומאס מוריס.
הוא גם עשה כמה תחריטים של סוסים ובקר, ואיורים רבים ליצירות שפורסמו והן שלא פורסמו, של אחיו ויליאם.
יצירותיו של גילפין מוצגות באוספי מכון קורטולד לאמנות, טייט בריטניה, והאקדמיה המלכותית, בלונדון ומוזיאון פיצוויליאם, קיימברידג'.
סוזאן דה בורבון (10 במאי 1491 – 28 באפריל 1521) הייתה דוכסית בורבון ואוברן מ-1503 עד מותה לצד בעלה שארל השלישי, דוכס בורבון.
סוזאן נולדה כילדה השנייה ובתם היחידה של פייר השני, דוכס בורבון ואן מצרפת, בתו הבכורה של לואי האחד עשר, מלך צרפת.
בין השנים 1483–1491 שימשו הוריה של סוזאן כעוצרי ממלכת צרפת בתקופת קטינותו של אחיה הצעיר של אן, שארל השמיני, מלך צרפת.
יתר על כן, אחותה הצעירה של אן (ודודתה של סוזאן), ז'אן מצרפת, דוכסית ברי, הייתה (לזמן קצר) מלכת צרפת כרעייתו של לואי השנים עשר, מלך צרפת, שהחליף את שארל השמיני בשנת 1498.
לסוזאן היה אח בכור, שארל, שנולד בשנת 1471 ונפטר ללא ילדים בשנת 1498. לאחר מותו בגיל 27, אביה של סוזאן התחיל לדאוג מרצף ירושת נחלות בית בורבון, ללא בנים או אחים ששרדו.
על פי החוק הסאלי שהיה נהוג בצרפת, היורש שלו היה לואי דה בורבון-מונפנסייה, ראש בית מונפנסייה, ענף צעיר של הבורבונים.
מונפנסייה היה בן דוד שני של סוזאן, וסביהם היו אחים.
בשנת 1498 מת אחיה של אן המלך שארל השמיני מת בפתאומיות, לאחר שהוכה בראשו מפתח נמוך.
כיוון שלא נותרו יורשים זכרים, ירש אותו בן דוד רחוק, לואי השנים עשר, מלך צרפת.
לאחר ששימשו כעוצרים של שארל השמיני, החזיק הזוג החזק מספיק השפעה כדי לעכב את ירושתו של לואי השנים עשר.
הם עשו עמו עסקה חכמה: לשם תמיכת בית בורבון בהכתרתו, יצטרך לואי השנים עשר להוציא מכתבים רשמיים שיכירו בסוזאן בת השבע כיורשת החוקית של נחלות בית בורבון.
ללואי לא הייתה ברירה אלא להסכים לתנאי זה.
חוק סאלי עתיק זה שמנע את ירושתן של הנקבות, הפך לאבן הפינה של החוקים והמנהגים הצרפתיים.
אכן, אותו חוק ישן מאוד אפשר ללואי, ולא לאן, לרשת את כס המלוכה של צרפת.
בשנת 1503 מת פייר וסוזאן הפכה לדוכסית.
בשנות קטנותה אמה אן הייתה יורשת העצר.
אן טיפחה את סוזאן האינטליגנטית במחשבה על בתה שתעלה לכס המלוכה.
השיעורים שלה כללו אסטרונומיה, מתמטיקה ודת.
אך חשוב מכך, אן לימדה אותה את דרכי בית המלוכה.
כיורש לנחולת בית בורבון, לואי השני, רוזן מונפנסייה, היה צעיר מתאים, ונישואים איתו ימנעו מאבק על הירושה, ולכן הוריו של סוזאן טיפחו אותו בתחילה כחתנם, למרות הוויתור שהוציאו מלואי השנים עשר על הירושה.
עם זאת, מונפנסייה המתבגר פגע אנושות בפייר, וטען כי הירושה לנחלות ולתארים של בית בורבון היא זכותו שלו ולא משהו שהוא צריך להודות לאשתו או אביה עבורו.
פייר הזועם החליט לחתן את סוזאן עם שארל הרביעי, דוכס אלנסון, שהיה אהוב על לואי השנים עשר, ולכן סביר להניח שיוכל להגן על הדוכסות מפני אתגרים ופגיעה מלכותית.
אן לא הייתה בעד ההסדר הזה בגלל הסיבוכים הפוליטיים שהדבר יגרום, שכן בורבון-מונפנסייה בהחלט היה ממשיך את טענתו לנחלות.
עם זאת, פייר ניצח וחוזה האירוסין נחתם ב-21 במרץ 1501 במולינס, כאשר דוכס אלנסון היה בן אחת עשרה וסוזאן בת תשע.
שנתיים לאחר מכן, ולפני שניתן היה לחגוג את החתונה, מת פייר מקדחת, ואילו לואי ממונפנסייה מת גם הוא לפני כן, וירש אותו אחיו הצעיר שארל.
כשפייר ולואי מתו שניהם, ניתן היה להניח את הנושאים שהטרידו את מערכת היחסים ביניהם.
אן ניתקה את ההסדר עם אלנסון וסידרה לסוזאן להינשא ליורש הזכר הבא של בית בורבון, שארל, ובכך למנוע מחלוקת ירושה על ירושת בורבון.
ב-10 במאי 1505, בטירת דו פארק לה מולינס, התחתנה סודאן עם שארל.
הוא נבחר מיד לשליט משותף בנחלות בית בורבון.
לאחר החתונה, הדוכס והדוכסית מבורבון עשו סיור בתחומם יחד עם אן, דבר שחזרו עליו פעמים רבות במהלך שלטונם.
לא נראה שסוזאן השתתפה בענייני המדינה: בעלה ואמה ניהלו במשותף את ענייני הדוכסות והוגדרו כשותפים טובים בממשל ובפוליטיקה.
על פי הדיווחים, הדוכסית סוזאן סבלה מבריאות עדינה.
בן נולד לבני הזוג ב-17 ביולי 1517 אשר קיבל את השם פרנסואה, לכבוד חברו הטוב של שארל, פרנסואה הראשון, מלך צרפת.
הילד קיבל את התואר רוזן קלרמון.
עם זאת, הוא מת לאחר מספר חודשים.
סוזאן ילדה מאוחר יותר תאומים שנולדו מתים.
סוזאן מתה בטירת דה שאטלר ב-28 באפריל 1521. אמה, שתמיד חששה מבריאותה של בתה, מתה בשנה לאחר מכן.
הוא מעולם לא נישא מחדש ומת ללא ילדים בשנת 1527, ולאחר מכן אוחדו נחלותיהם של דוכסי בורבון לממלכת צרפת.
מותם של סוזאן ושארל סימנו בהתאמה את הכחדתם של שני הענפים הבכירים ביותר במשפחת בורבון, כלומר ענף "בורבון" של סוזאן וענף "בורבון-מונפנסייה" של שארל.
היורש של שניהם היה בן דודם החמישי, שארל, דוכס ונדום, ראש ענף "בורבון-ונדום", שנקרא פשוט "בית בורבון" מכיוון שנותר הענף הבכיר ביותר.
(הענפים הבכירים של בית בורבון ירדו בקו הגברי מפייר הראשון, דוכס בורבון ואילו ענף בורבון-ונדום ירד בקו הגברי מאחיו הצעיר של פייר ז'אק הראשון, רוזן לה מרשה).
אכן, ענף בורבון-ונדום נועד לרשת גם את כס צרפת: שארל, דוכס ונדום היה סבו של אנרי הרביעי, מלך צרפת, המלך הראשון של צרפת מבית בורבון.
סוזאן מארי סאמרס הייתה שחקנית, סופרת, זמרת ואשת עסקים אמריקאית.
היא הופיעה בטלוויזיה בתפקיד כריסי סנו בסדרה "שלושה בדירה אחת" ובתפקיד קרול פוסטר בסדרה "אבא חורג, אמא חורגת".
כסופרת, כתבה סדרת ספרים לשיפור עצמי, כולל "ללא גיל: האמת העירומה על הורמונים זהים ביולוגית" (2006), על טיפול חלופי בהורמונים זהים ביולוגית.
בנוסף היא פרסמה שתי אוטוביוגרפיות, ארבעה ספרים בנושא תזונה, וספר שירה.
נולדה בשם סוזאן מארי מהוני, בסן ברונו, קליפורניה, כשלישית במשפחה של ארבעה ילדים ממוצא אירי אמריקאי קתולי.
אמה, מריון אליזבת (לבית טרנר), הייתה מזכירה רפואית.
אביה, פרנסיס מהוני, היה פועל וגנן.
כאשר הייתה בת שש החל אביה להתמכר לאלכוהול.
בהמשך הוא נהג לכנות אותה בשמות ולהביך אותה.
סאמרס למדה בבית הספר קפוצ'ינו שבסן ברונו.
היא סיפרה שהיא גם הייתה מעודדת בבית הספר התיכון מרסי שבברלינגיים, קליפורניה, והתקבלה לקולג' הנשים של סן פרנסיסקו, קולג' שנוהל על ידי המסדר הקתולי חברת הלב הקדוש.
ב-1965, כשהייתה בת 19, נישאה סאמרס לברוס סאמרס, ולזוג נולד בן אחד, ברוס הבן.
סאמרס הייתה נערת המזל בתוכנית "משחק יום הנישואים" (Anniversary Game) בשנים 1969–1970, שם הכירה את המנחה אלן המל.
לסאמרס שלוש נכדות: קמיליה, שחקנית; ויולט; ודייזי, זמרת.
באפריל 2000 אובחן אצל סאמרס סרטן השד בדרגה 2. היא עברה כריתה של הגידול ובעקבותיו טופלה ברדיותרפיה, אך החליטה לוותר על כימותרפיה בניגוד להמלצת רופאיה, ותחת זאת נטלה תמצית של דבקון.
ב-9 בינואר 2007 דווח על ידי Associated Press שביתה של סאמרס במאליבו נחרב בשרפה.
ב-15 באוקטובר 2023 הלכה לעולמה בביתה שבפאלם ספרינגס לאחר מאבק ממושך בסרטן השד .
בהמשך היא התקבעה בתפקידה המפורסם ביותר כבלונדינית המטופשת כריסי סנו בקומדיית המצבים של רשת ABC "שלושה בדירה אחת" ב-1977. באותה שנה היא גם הייתה חברת פאנל במשחק הטלוויזיה "Match Game" והופיעה יחד עם בעלה אלן המל במשחק הטלוויזיה "Tattletales".
בינואר 1977 לוהקה סאמרס לקומדיית המצבים של רשת ABC "שלושה בדירה אחת".
לאחר שהשחקניות סוזאן זנור וסוזאן לניר לא הרשימו את המפיקים בשני פרקי הפיילוט הראשונים, הוצע התפקיד לסומרס על ידי נשיא ABC פרד סילברמן, שראה אותה ב-"The Tonight Show" והיא נבחנה והתקבלה יום לפני צילום פרק הפיילוט השלישי והסופי.
סומרס גילמה בסדרה את כריסי סנו, דמות סטריאוטיפית של בלונדינית מטופשת, שעבדה כמזכירה במשרד.
יחד עם סאמרס שיחקו בסדרה ג'ון ריטר וג'ויס דה ויט.
הסדרה היא קומדיה של טעויות אודות שתי נשים רווקות שחיות עם גבר רווק שמעמיד פנים שהוא הומוסקסואל כדי לעקוף את מדיניותו של בעל הדירה שאוסר על גברים רווקים לחלוק את דירתם עם נשים רווקות.
הסדרה הפכה להצלחה מהירה בנתוניה במדד נילסן, ובסופו של דבר יצאה ממנה סדרת בת, "הרופרים", בכיכובם של נורמן פל (בעל הדירה) ואודרה לינדלי.
סומרס הפכה לחביבת הקהל, והתקשורת הכתירה אותה ככוכבת פורצת הדרך של הסדרה, והובילה אותה לסטטוס של סמל המין הפופולרית של התקופה.
לזכותה נזקפה הפיכת הסדרה לתופעה עולמית.
בסתיו 1980, כאשר החלה "שלושה בדירה אחת" את עונתה החמישית, דרשה סומרס הגדלת משכורת משמעותית מסכום של 30,000 דולר ל-150,000 דולר לפרק ו-10 אחוזים מרווחי הסדרה.
מקורבים לעניינים טענו שהמרד של סומרס הושפע בעיקר על ידי בעלה אלן המל.
לאחר ש-ABC דחתה את הדרישות, סירבה סאמרס להופיע בפרקים השני והרביעי של העונה, והשתמשה בתירוצים כמו צלע שבורה.
היא סיימה את שאר פרקי העונה על פי החוזה הקודם, אך תפקידה הצטמצם ל-60 שניות בכל פרק, דמותה הופיעה רק בסצנות הסיום של הפרקים בו כריסי מתקשרת לדירת השותפים מבית הוריה.
לאחר ש-ABC פיטרה אותה מהסדרה וסיימה את החוזה עמה, תבעה סאמרס את הרשת בסכום של 2 מיליון דולר, בטענה שאמינותה בעסקי השעשועים ניזוקה.
התביעה יושבה על ידי בורר שהחליט שסומרס הייתה חייבת סכום של 30,000 דולר, בשל פרק אחד שהוחמץ ושעליו היא לא קיבלה תשלום.
בפסיקות שניתנו בהמשך זכו גם הרשת והמפיקים.
סומרס אמרה שהיא פוטרה בשל בקשתה לקבל תשלום כמו כוכבי טלוויזיה גברים ברמת פופולריות כמו שלה באותה תקופה כמו אלן אלדה וקרול או'קונור.
לפני הסכסוך עם ABC וסיום הפקת הסדרה, ידעה הרשת המתחרה, CBS, שסאמרס תתפנה בסופו של דבר.
הם חתמו עמה על חוזה ועל רעיון לפיתוח קומדיית מצבים משלה, שנקראה "המופע של סוזאן סאמרס" שבה היא שיחקה דמות מוחצנת של דיילת אוויר.
משעה שהיא אכן התפנתה מעיסוקיה, לאחר פיטוריה משלושה בדירה אחת, נתנה CBS לסאמרס, ולציבור, זמן מסגרת לצפייה לעליית התכנית לאוויר, אך בשל שינויים בצוות הניהולי של חטיבת הבידור של הרשת בראשית 1982, ביטלו מנהלי הרשת את המיזם.
בספרה "אחרי הנפילה" מ-1998, אמרה סומרס שהמפיקים של שלושה בדירה אחת המשיכו לשלוח מכתבי הפסקת פעילות לצמיתות ל-CBS, כדי שסומרס לא תוכל לעשות שום שימוש בדמות של כריסי סנו, צעד שלדבריה צינן את תהליך היצירה של התכנית החדשה.
סאמרס ושותפה למשחק בשלושה בדירה אחת, ג'ון ריטר, התפייסו לאחר עשרים שנה בהן הם לא דיברו זה עם זה, זמן קצר לפני מותו של ריטר ב-2003.
ב-1990, לאחר שביצעה תפקידים שונים בטלוויזיה ועל במות הבידור בלאס וגאס, שבה סאמרס להופיע ברשתות הטלוויזיה הארציות.
היא הופיעה במספר רב של תפקידי אורח בסרטי טלוויזיה, רובם של רשת ABC.
בין אלו נמנו הסרט "איש עשיר, אישה רווקה", שמשך את תשומת לבם של חברות ההפקה לורימר ומילר-בוייט, שפיתחו קומדיית מצבים חדשה.
סאמרס כיכבה בסרט יחד עם הת'ר לוקליר, שהפנתה בלי משים את תשומת הלב של שתי החברות לסאמרס.
מבחינתה של חברת לורימר לא הייתה זו הפעם הראשונה שהם עבדו עם סאמרס לאחר שהיא שיחקה בסדרה שהם הפיקו "היא השריף" בשנים 1987–1989.
בספטמבר 1991 שבה סאמרס לשחק בקומדיית המצבים אבא חורג, אמא חורגת, יחד עם פטריק דאפי, שהייתה להצלחה ברשת ABC.
שבוע לאחר תחילת שידור הסדרה, שודר ב-ABC סרט באורך של שעתיים על חייה של סאמרס בשם "לשמור על הסודות", שהתבסס על אוטוביוגרפיה שלה באותו שם.
הסרט תיעד את חיי המשפחה העכורים של סאמרס ואת ילדותה, לצד עלייתה לתהילה.
לאור הקריירה המתחדשת שלה, החלה סאמרס גם להופיע בתוכנית אירוח יומית ב-1994, ששודרה עונה אחת.
הסדרה אבא חורג, אמא חורגת שודרה ב-ABC עד לעונה השישית שלה ב-1997, ולאחר מכן המשיכה להיות משודרת ברשת CBS, במה שהתברר כעונתה האחרונה.
במקביל לשידור הסדרה ב-CBS, נבחרה סאמרס להיות שותפה להנחיה של התוכנית הוותיקה "המצלמה הנסתרת" יחד עם פיטר פאנט, שעלתה מחדש לאוויר מאוחר יותר באותה שנה.
סאמרס המשיכה להיות שותפה להנחיית התכנית במשך שנתיים.
בקיץ 2005 הופיעה סאמרס במופע יחיד בברודוויי, "הבלונדינית בציפור הרעם", אוסף של סיפורים על חייה ועל הקריירה שלה.
המופע היה אמור להמשיך עד ספטמבר, אך בוטל לאחר שבוע בשל ביקורות קוטלות ומכירות כרטיסים דלות.
סאמרס האשימה את המבקרים (הניו יורק טיימס תיאר את המופע כ"תצוגה משעממת ומביכה של אקסהיביציוניזם רגשי המתחזה לבידור"), ואמרה לניו יורק פוסט: "האנשים הללו [המבקרים בניו יורק] הם קמצנים, ואולי חשפתי את עצמי יותר מדי עבורם.
שכבתי שם עירומה, והם החליטו לבעוט בי ולדרוך עלי, ממש כמו הדברים שאתה רואה בעיראק".
ב-2012 החלה סאמרס להופיע בתוכנית אירוח אינטרנטית באתר הנשים CafeMom.
שלושה מהפרקים בתוכנית היו איחוד ופיוס עם שותפתה למשחק בשלושה בדירה אחת, ג'ויס דה ויט.
השתיים לא נפגשו ולא דיברו במשך 31 שנים.
הם שוחחו על שותפן לסדרה ג'ון ריטר והביעו את שמחתן על כך ששתיהן דיברו עמו זמן קצר לפני מותו.
בסתיו אותה שנה הופיעה סאמרס ברשת הטלוויזיה בכבלים Lifetime בתוכנית אירוח של 13 פרקים.
היא אירחה בתוכנית מגוון של אורחים ושוחחה עמם על נושאים שונים הקשורים לבריאות ולכושר גופני.
בפברואר 2015 פורסם שסאמרס תמנה עם הכוכבים שישתתפו בעונה ה-20 של "רוקדים עם כוכבים".
שותפה לתוכנית היה הרקדן המקצועי טוני דובלני.
סומרס ודובלני הודחו מהתוכנית בשבוע החמישי של העונה וסיימו במקום התשיעי.
סאמרס תמכה ב"טיפול חלופי בהורמונים זהים ביולוגית" .
ספרה "ללא גיל: האמת העירומה על הורמונים זהים ביולוגית", כולל ראיונות עם 16 מטפלים שעוסקים בשיטה, אך גם כולל דיון נוסף בגישה ספציפית אחת, "פרוטוקול וילי" .
על סומרס ועל תרזה וילי, יוזמת הגישה, נמתחה ביקורת על קידומה.
קבוצה של שבעה רופאים, שכולם הציגו את השיטה כרקע לדיון בסוגיות בריאות אצל נשים, הוציאו מכתב פומבי לסומרס ולמוציא לאור שלה, קראון, שבו הם טענו שהפרוטוקול "בלתי מוכח מדעית ומסוכן", וציינו את חוסר כישוריה הרפואיים והקליניים של וילי.
השימוש בטיפול חלופי בהורמונים זהים ביולוגית הוא נושא שנוי במחלוקת בעולם הרפואה.
יעילותו מעולם לא נבחנה וקבוצות רבות הביעו את דאגתם בנוגע לבטיחותה ובנוגע לטענות שגויות של המטפלים.
השיטה הייתה נושאו של מאמר ב-Associated Press:
ב-2001 אובחן אצל סאמרס סרטן השד.
היא עברה כריתה של הגידול ובעקבותיו טופלה ברדיותרפיה, אך החליטה לוותר על כימותרפיה בניגוד להמלצת רופאיה.
בנובמבר 2008 הודיעה סומרס שהיא אובחנה בסרטן שלא ניתן להסירו בניתוח על ידי שישה רופאים, אך שבוע לאחר מכן נודע לה שהאבחון שגוי.
במהלך תקופה זו היא ראיינה רופאים בנוגע לטיפולים בסרטן וראיונות אלו היו הבסיס לספרה "מכת מחץ" (Knockout), בנוגע לטיפולים חלופיים לכימותרפיה.
בספרה זה קידמה סומרס טיפולים חלופיים נגד סרטן, ועל כך נמתחה עליה ביקורת על ידי החברה האמריקנית לסרטן:
בינואר 2013 טענה סאמרס שאדם לאזנה ביצע את הטבח בבית הספר היסודי סנדי הוק בשל רמת הרעלנים בתזונתו וחומרי הניקוי אליהם נחשף.
היא ציינה שכימיקלים אלו גרמו ככל הנראה ל"חישמול יתר של המוח".
סוורייטופליסטן (בשוודית: Sverigetopplistan) הוא מצעד מוזיקה בשוודיה, הידועה בעבר כ-טופליסטן (Topplistan; 1975–1997) ו-היטליסטן (Hitlistan; 1998–2007), אשר מתבסס על נתוני מכירות של איגוד תעשיית ההקלטות השוודי.
לפני הקמתו של סוורייטופליסטן, פעל מצעד המוזיקה קוואלסטופן (Kvällstoppen).
ב-1976–2006, המצעד פורסם על ידי תחנת הרדיו השוודית, Sveriges Radio P3 .
בסוף 2006, תחנת הרדיו הפסיקה לפרסם, והעבירה את האחריות לאיגוד תעשיית ההקלטות השוודי, למעט מצעד השירים הדיגיטליים.
חישוב המצעד כולל מכירות פיזיות, וכן הורדות מוזיקה חוקיות (מאז 2006), והזרמות מוזיקה (סינגלים מאז 29 באוקטובר 2010 ואלבומים מאז 2013).
שםמספר מיקומים תיאור אלבומים 60 פורסם לראשונה בשבוע 46, 1975 עם 50 מיקומים.
אלבומי אוסף 20 פורסם לראשונה בשבוע 20, 1993 עם 5 מיקומים.
לא פעיל; פורסם לאחרונה בשבוע 16, 2020. אלבומים פיזיים 20 פורסם לראשונה בשבוע 41, 2016. אלבומי ויניל 10 פורסם לראשונה בשבוע 2, 2015. אלבומי DVD 20 פורסם לראשונה בשבוע 46, 2001.
שםמספר מיקומים תיאורסינגלים 100 פורסם לראשונה בשבוע 46, 1975 עם 20 מיקומים.
Heatseeker 20 הרחבה של מצעד הסינגלים שמראה אילו שירים נמצאים מחוץ ל-100 המובילים וטרם נכנסו אליו.
פורסם לראשונה בשבוע 2, 2015.מצעד 20 השירים השוודים 20 פורסם לראשונה בשבוע 2, 2015.שירי הדאנס 20 פורסם לראשונה בשבוע 32, 2001.מצעד הרינגטונים 20 פורסם לראשונה בשבוע 26, 2006 עם 10 מיקומים.
לא פעיל; פורסם לאחרונה בשבוע 3, 2012.
סוורקר יוהאן אולוף יוראנסון (בשוודית: Sverker John Olof Göranson; נולד ב-3 במאי 1954) הוא גנרל שוודי בדימוס אשר שימש כמפקד העליון (מקביל לרמטכ"ל) ה-11 של צבא שוודיה.
יוראנסון נולד בלונד ב-3 במאי 1954. הוריו היו מורים, ובשל עבודתם, עברה המשפחה לקריסטיאנסטד.
הוא סיים את לימודיו ב-1973 ושנה לאחר מכן החל ללמוד באוניברסיטת צ'למרס לטכנולוגיה.
במקביל, הוא התגייס לצבא שוודיה ולמד בבית הספר למועמדים לחיל השריון.
בין 1975-1977 הוא למד באקדמיה הצבאית קרלברי בסטוקהולם, והוכשר כמדריך שריון.
בין השנים 1987–1989 הוא שימש כקצין מטה באזור הצבאי הדרומי.
בין 1993-1994 הוא למד במכללת הפיקוד והמטה של צבא ארצות הברית בפורט ליונוורת', קנזס.
הוא היה אחד הסטודנטים הזרים הבולטים במכללה, ומאוחר יותר אף נכנס להיכל התהילה הבינלאומי שלה.
לאחר מכן נשלח לבוסניה והרצגובינה כמפקד הגדוד הנורדי של כוח ההגנה של האו"ם.
ב-1996 הוא חזר לשוודיה ומונה למפקד בריגדת סקניה הדרומית.
ב-1997 מונה למפקד בריגדה במשמר המלכותי, ובשנת 2000 נשלח לארצות הברית כנספח צבאי.
ב-24 במרץ 2009 הוא מונה למפקד העליון (מקביל לרמטכ"ל) של הצבא השוודי.
הוא כיהן בתפקיד עד 30 בספטמבר 2015.
סוזאפון הוא כלי נגינה ממשפחת כלי הנשיפה ממתכת המשמש בעיקר בתזמורות צועדות.
הכלי הוא גרסה לטובה, ונקרא על שם האדם שהגה אותו - מלחין המארשים ג'ון פיליפ סוזה.
הטובה והסוזאפון זהים באורך הצינור שלהם ודומים מבחינת המנעד וגון צליל, אך קיימים ביניהם מספר הבדלים:
צנרת הסוזאפון סובבת את הנגן ונחה על כתפו השמאלית.
לרוב הסוזאפונים שלושה שסתומים, בעוד שבטובה מקצועית לפחות ארבעה.
פעמון הסוזאפון בדרך כלל גדול משמעותית מפעמון של טובה.
מלבד הבדלים מבניים אלה, מיוצרים גם סוזאפונים מפיברגלס, כדי להקטין את משקלם ולהקל על נשיאתם, ומקובל לטעון כי לכלים אלה צליל פחות טוב.
הסוזאפון משמש כיום בעיקר בתזמורות צועדות מכיוון שנוח לשאת אותו, יחסית לטובה.
עם זאת, ובניגוד לטענה הרווחת, סוזה לא תכנן את הסוזאפון כדי להקל על נשיאת הטובה.
עיצוב הסוזאפון התבסס על ההליקון, כלי נשיפה בן תחילת המאה ה-19, שסבב גם הוא את גוף הנגן.
סוזה לא היה מרוצה מצלילו הכיווני של ההליקון, שנבע מפעמונו הצר, וביקש מבונה הכלים ג'יימס פפר (James Pepper) לעצב כלי עם פעמון גדול שיפנה למעלה וישלח צליל רך מעל תזמורת המנגנת באולם.
היום נבנים סוזאפונים כשפעמונם פונה קדימה, ולא למעלה.
לרוב הפעמון ניתן לפירוק כדי להקל על הובלת הכלי.
פעמון מתפרק מאפשר גם לקבוע את כיוונו, קדימה או הצידה, על פי הצורך או הנוחות.
סוזה לינוקס (SUSE linux) היא הפצת לינוקס נפוצה.
היא אחת ההפצות הוותיקות ביותר שעדיין מפותחות.
כיום יש מספר הפצות שונות בשם הזה: OpenSUSE הן ההפצות הקהילתיות והחופשיות, ו־SLES (SUSE Linux Enterprise Server) לשוק הארגוני.
תחילת דרכה של מערכת ההפעלה הזו הייתה כהפצה של חברה גרמנית פרטית, למעשה גרסה מתורגמת לגרמנית של הפצה ותיקה יותר בשם סלאקוור (Slackware).
למרות שבשלב זה היא הייתה לא יותר מאשר פתרון שנועד לשמש דוברי גרמנית שרצו להתקין לינוקס, עד מהרה החליטו המפתחים שלה שעדיף להם לפתח הפצה משלהם עם תוכנית התקנה וניהול תצורה חדשים.
ראשי התיבות של SUSE משמעותם פשוט "פיתוח תוכנה ומערכת" (Software und System Entwicklung) וגרסה 4.2 הייתה למעשה הגרסה הראשונה של ההפצה, שכבר כללה את YaST.
גרסה זו התבססה כאמור על סלאקוור לינוקס ועל הפצה נוספת בשם Jurix.
ההפצה זכתה להצלחה רבה בעיקר בגרמניה והולנד תחילה, אבל לאחר מכן באירופה ובארצות הברית.
בתחילת שנת 1997 חברת סוזה פתחה משרדים באוקלנד, קליפורניה.
סוזה היא ללא ספק ההפצה שהובילה את כל השאר בכל מה שקשור להשמשת לינוקס לשימוש בשולחן העבודה.
היא כללה מאז ומתמיד כלי ניהול מהמתקדמים ביותר, כמו YaST ו-Sax - שהיו ייחודיים לסוזה והעדרם בהפצות אחרות הורגש.
סוזה גם הצטיינה בתמיכה בחומרה ויכולות זיהוי אוטומטי, גם כאשר מדובר בחומרה אזוטרית למדי.
בשנת 2003 הוקמה אופן סוזה (OpenSUSE) בתחילה כגרסת הפצה קהילתית חלקית של ההפצה SUSE, ובהמשך, כשמה החדש של הפצה המקורית (הלא ארגונית) SUSE, שהפכה להיות חופשית לחלוטין ויותר קהילתית.
בשנת 2011 נרכשה החברה על ידי חברת Attachmate האמריקנית.
בשנת 2014 התמזגה Attachmate עם חברת מיקרו פוקוס האנגלית וסוזה הפכה לחלק ממיקרו פוקוס.
בשנת 2018 מכרה מיקרו פוקוס את החברה לקרן הון פרטית תמורת 2.535 מיליארד דולר.
סוזוקי מוטור (ביפנית: スズキ株式会社) היא חברה יפנית לייצור אופנועים, מכוניות ומוצרים נוספים.
החברה הוקמה בשנת 1909 על ידי מישיו סוזוקי בהמאמאטסו, שיזוקה, יפן, וייצרה בתחילת דרכה מכונות אריגה.
בדירוג פורצ'ן גלובל 500 של המגזין פורצ'ן לשנת 2024, מוקמה סוזוקי מוטור במקום ה-406.
בארבעים שנותיה הראשונות ייצרה סוזוקי מוצרים תעשייתיים בתחום האריגה.
שמה המוקדם היה 'סוזוקי לום' (לום מלשון אריגה באנגלית) וב-1954 הוא הוחלף לסוזוקי מוטור, לאחר שנתיים של הצלחה בייצור אופניים ממונעים שכונו על ידי החברה 'פאואר פרי'.
מספר שנים לאחר מכן הופרדו עסקי האריגה מעסקי המנועים והפכו לחברה עצמאית.
ב-1955 התקדמה החברה לייצור אופנוע ראשון עם מנוע 125 סמ"ק שכונה 'קולדה'.
עוד באותה שנה התחיל ייצור של מכונית זעירה בשם סוזולייט שהייתה בעלת מנוע שתי פעימות בנפח 360 סמ"ק.
מספר שנים לאחר מכן שווקה גם גרסת טנדר לסוזולייט.
ב-1960 כבר הוצג אופנוע 'קולדה' דו צילינדרי, דו פעימתי בנפח 250 סמ"ק והספק של כ-20 כוח סוס.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 נכנסה סוזוקי לתחום המרוצים וב-1962 זכתה לראשונה במרוץ אופנועים בינלאומי באי מאן בקטגוריית 50 סמ"ק.
היא גם הצליחה לזכות באליפות עולם במרוצי הגרנד פרי בקטגוריה זו.
עם ההצלחה נפתחו סוכנויות משנה לשיווק במקומות שונים בעולם ולראשונה בארצות הברית.
אופנוע שזכה להצלחה יחסית בארצות הברית הוא ה-K15 שהיה אופנוע שטח 2 פעימות בנפח 80 סמ"ק.
בשנת 1967 התחילה סוזוקי לייצר מכונית מיקרו בשם 'פרונטה', המונעת בהנעה אחורית עם מנוע אחורי של 360 סמ"ק.
אורכה של המכונית כשלושה מטרים.
בגרסת היצוא הוצעו גם מנועים מוגדלים ל-450 סמ"ק.
באותן שנים שווקו מספר דגמים נוספים בעלי בסיס דומה כדוגמת טנדר ומיקרו-ואן.
כל הדגמים הבסיסיים הונעו על ידי מנועי ה-360 סמ"ק שהיו מנועי שלושה צילינדרים, שתי פעימות, מקוררי אוויר ובעלי הספק של כ-30 כוחות סוס.
ב-1970 התחילה סוזוקי לייצר רכב שטח זעיר בעל הינע לארבעת הגלגלים המכונה ג'ימיני.
דגם זה השתמש במנוע ה-360 סמ"ק, אך שאר המרכיבים נלקחו מרכב של יצרן שהפסיק פעילותו בשם הופסטאר.
בסוף שנות ה-60 התחילה סוזוקי בייצור אופנועים בעלי נפח מנוע גדול יותר.
הראשון הוא ה-T500 עם מנוע 500 סמ"ק דו צילינדרי, דו פעימתי ו-46 כ"ס.
ב-1971 הציגה החברה את האופנוע הגדול ביותר שלה, ה-GT750 בעל מנוע שלושה צילינדרים בשורה, עם 67 כ"ס, אך עדיין עם שתי פעימות.
בדומה לדגמים דומים של המתחרים היפנים באותן שנים, גם דגם זה סבל מכוח מנוע חזק ומתפרץ במקביל לשילדה ומיתלים רכים שלא התאימו לכוח המנוע.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 יוצרו גרסאות המשך לפרונטה עם מנועים וממדים מוגדלים.
במקביל, הוצעו גם מנועי ארבע פעימות בנפחים של 500 עד 970 סמ"ק וחלק מן המנועים אף היו מקוררי מים.
בשוקי הייצוא כונו לעיתים דגמים אלו בשם LS או SS.
בדור הרביעי שכונה לעיתים 'אלטו' ויוצר החל מ-1979 הוצגו מנועים בקדמת המכונית עם מעבר להנעת גלגלים קדמית.
ב-1974 הוצג אופנוע ה-RE5 שהונע לראשונה על ידי מנוע שאינו מבוסס על מחזור שתי הפעימות.
אך הוא גם לא היה מנוע 4 פעימות, אלא מנוע סיבובי המוכר כמנוע ונקל והתבסס על מנוע הונקל של חברת NSU.
סוזוקי היא הראשונה שניסתה להציע מנוע ונקל באופנוע סדרתי, אך הניסיון לא צלח וייצור האופנוע נפסק תוך שנתיים.
ייתכן שזה נבע מההחלטה האסטרטגית של החברה להיכנס לתחום 4 הפעימות, כשב-1976 הוצגה לראשונה סדרת אופנועי ה-GS שמלווה את סוזוקי עד ימינו.
אלו היו ראשוני אופנועי ארבע הפעימות בעלי מנועי ארבעה צילינדרים בשורה.
הדגמים הראשונים היו בנפח 400 ו-750 סמ"ק, ושנה לאחר מכן הוצג דגם ה-1000 סמ"ק הראשון, GS1000. שוק אופנועי 4 הפעימות הגדולים כבר נשלט אז על ידי הונדה וקוואסקי, ובאופן טבעי דגמי סוזוקי לא קיבלו את הבכורה בקבוצתם, אך מצד שני הם לא היו גרועים משמעותית ממתחריהם.
ב-1976 זכתה סוזוקי לראשונה באליפות גרנד פרי בקטגוריה הבכירה בנפח 500 סמ"ק עם הרוכב בארי שין.
בעונה זו זכו רוכבי סוזוקי בתשעה מתוך עשרת המקומות הראשונים.
בשנים הבאות זכתה סוזוקי בשלוש אליפויות נוספות שהפכו בשנות ה-80 וה-90 לנדירות יותר עבורה.
בקטגוריית השטח קצרה סוזוקי הצלחה במרוצי המוטוקרוס העולמי והשיגה מספר אליפויות יצרן ורוכב בסוף שנות ה-70.
ב-1982, בדומה לשאר החברות היפניות גם סוזוקי הציגה אופנוע עם מגדש טורבו.
היה זה ה-XN85 בעל מנוע 4 צילינדרים בשורה בנפח של 650 סמ"ק.
הספק המנוע היה 85 כוחות סוס שהיוו כ-15 אחוז תוספת בהשוואה למנוע הרגיל, אך גם אופנוע טורבו זה יוצר רק שנים ספורות, כנראה בגלל אופי מנוע הטורבו שלא נמצא מתאים לאופנועים.
ב-1983 התחיל ייצור הסוויפט עם מנוע בנפח ליטר וממדים של מכונית מיני שהייתה גדולה מרוב דגמי המיקרו האחרים של היצרן.
דגם זה כוון בראש ובראשונה לשוקי הייצוא, בעוד דגמי המיקרו כוונו לשוק היפני בו חוקי הרישוי נתנו הקלות למכוניות קטנות.
ב-1985 הוצג ה-GSX-R750. דגם זה נחשב לאבי אופנועי הספורט הסדרתיים המוכרים עד ימינו.
מבחינה טכנולוגית, כל מאפייני הדגם כבר נראו באופנועי מרוץ של אותה תקופה, אך לראשונה הם הוצגו באופנוע סדרתי.
שילדת אלומיניום, פיירינג מלא (החיפוי הפלסטי) ומשקל קל של 179 ק"ג למול הספק של 106 כ"ס, סיפקו לרוכב תכונות של אופנוע מסלול במקביל לאמינות ונוחות יחסיים של אופנוע סדרתי.
האופנוע נחל הצלחה גדולה במכירות.
ב-1988 הוצג רכב הכביש שטח 'ויטארה'.
זה היה רכב קטן ממדים בעל הנעה לארבעת הגלגלים שהציע במקביל ליכולת השטח אבזור והתנהגות של מכונית נוסעים.
בניגוד לרכבי שטח קודמים שהצטיינו בשטח אך היו בעלי התנהגות ונוחות גרועות בכביש, הוצג כאן שילוב בין שני העולמות ובממדים קטנים מהרגיל של גודל פיזי ומנוע 1600 סמ"ק.
הצלחתו של הדגם הביאה במידה רבה ליצירתה של קטגוריה שלמה של רכבי כביש שטח המיועדים לספק למשתמש נוחות גבוהה בכביש עם יכולת שטח.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 פנתה סוזוקי לייצור כלי רכב גדולים יותר.
בין היתר הושקו בשנים אלה דגמים ובהם הגרנד ויטארה וסוזוקי בלנו.
ב-1991 הוצגה הסוזוקי קפוצ'ינו שהייתה מכונית ספורט קטנה אשר הייתה מיועדת לשוק היפני.
ב-1995 הציגה סוזוקי את דגם המשפחתית-הקומפקטית שלה: סוזוקי בלנו, בתצורת סדאן ומנוע 1,600 סמ"ק שהיה מבוסס על מכונית המיני סוזוקי סוויפט.
הבלנו יוצרה עד 2007. באותה שנה הוצג סוזוקי X-90, אך הוא לא זכה להצלחה וייצור הופסק בשנת 1997.
ב-1996 הוצג דור חדש לשושלת ה-GSX-R750. לאחר שנים של שימוש במנועים מקוררי אוויר ושמן, החליטה סוזוקי ליישר קו עם המתחרים ולהשתמש במנוע מקורר מים.
גם מבנה השילדה שאפיין את הדגמים הקודמים בהקיפו את המנוע מלמעלה הפך לעריסה כפולה סטנדרטית שהקיפה את המנוע מצידיו.
בשנת 2001 הציגה סוזוקי גרסה גדולה יותר של הגרנד-ויטארה עם מנוע 2700 סמ"ק מטיפוס V6. שנה לאחר מכן הוצג דגם הליאנה עם מנועי 1600 סמ"ק והחליף את הבלנו.
בשנת 2006 הוצגו גרנד-ויטארה וסוויפט חדשים.
ב-1998 הוצג הגרנד-ויטארה שהמשיך את הקו של הוויטארה, אך בממדים גדולים יותר ומנועי 2000 סמ"ק.
ב-1999 הוצג אופנוע ההיאבוסה בעל מנוע 1300 סמ"ק והספק של 175 כ"ס שהפכו אותו למהיר בעולם עם מהירות סופית של כ-300 קמ"ש.
האופנוע ששקל 215 ק"ג לא היה ספורטיבי קיצוני אך עוצב בצורה אווירודינמית במיוחד כדי להשיג את המהירות הגבוהה.
ב-2003 הוצג הבורגמן 650 שהיה קטנוע גדול ממדים.
עד שנת 2007 זה עדיין היה הקטנוע בעל נפח המנוע הגדול ביותר שהוצג אי פעם.
בנוסף למנוע דו צילינדרי והספק של 54 כ"ס, הוצעה בבורגמן לראשונה בקטנוע תיבת הילוכים אוטומטית עם אפשרות לקביעת הילוך ידנית בדומה לתיבות העברה מסוג 'טיפטרוניק' במכוניות.
בשנת 2002 החל ייצור של סוזוקי לפין שנמשך גם כיום (2024).
בשנת 2008 התחילה "סוזוקי" לייצר בארצות הברית וקנדה את דגם הטנדר סוזוקי אקווטור.
בשנת 2009 הציגה סוזוקי את סוזוקי קיזאשי שהוגדרה כמכונית משפחתית גדולה.
הדגם שווק ביפן, צפון אמריקה, ארצות הברית, אירופה, הודו, איראן, אוסטרליה וניו זילנד.
בשנת 2016 הודתה החברה שנתוני צריכת הדלק שפרסמה במשך מספר שנים לא עמדו בדרישות התקן של משרד התחבורה היפני.
סוזוקי התמחתה בכל שנותיה בייצור מכוניות זעירות.
הסוזולייט, הפרונטה ודגמים נוספים היו כולן מכוניות קיי.
כיום, דגם האלטו ודגמים נוספים של סוזוקי המשווקים בלעדית ביפן עומדים בתקנות אלו.
דוגמה למכוניות קיי: סוזוקי ספסיה, סוזוקי פאלט, סוזוקי להפין, סוזוקי קפוצ'ינו.
קרוסאובר – דגם הגדול במעט מהויטארה.
הדגם הוצג בשנת 2013, ועודכן ב-2016 בשינויים בעיצוב החזית והפנסים, וכן בהחלפת המנוע ל-1.4 ליטר טורבו.
ב-2021 עבר הרכב עדכון ונוספה לו מערכת היברידית קלה, וכן בהמשך אותה שנה הוצג דור חדש לקרוסאובר, עם עדכון כללי של המראה שלו
לויטארה יש הנעה כפולה עם יכולות שטח, המקבלת כוח ממנוע 1.6 ל' בנזין אטמוספירי, או 1.4 ל' טורבו-בנזין.
החל משנת 2019 דגמי 1.6 ל' ירדו והפסיקו להגיע לישראל.
המותג בישראל קיים בדגמים 1.4 ל' טורבו, ו-1.0 טורבו 4×4 הנעה כפולה.
ב-2021 הוצגה גרסה היברידית קלה של המכונית.
סלריו - דגם מיני שהוצג בשנת 2014. גודלו הפיזי קרוב לאלטו ולספלאש, ותא המטען שלו גדול יותר משמעותית מהם.
סוזוקי APV - מיניוואן המיוצר משנת 2004 ועד היום.
סוזוקי איגניס – רכב פנאי-שטח קטן, הוצג בשנת 2016 בתערוכת הרכב של פריז.
אחד מהדגמים היחידים בעולם עם סרן חי.
דור ראשון הוצג בשנת 1983, השני ב-1990, השלישי ב-1995, הרביעי ב-2005, החמישי ב-2010. ביולי 2017 הוצגה גרסת "סוויפט ספורט" עם מנוע גדול יותר, וכן "סוויפט הייבריד" עם מנוע עזר חשמלי עבור השוק היפני.
ג'ימני – רכב שטח קטן שהוצג לראשונה בשנת 1970. בשנת 1998 הוצג הדור השלישי.
הדגם עבר מתיחת פנים אחת ב-2011, שבה נוספה לו מערכת בקרת יציבות, וב-2013, שאז עבר שינוי קל בעיצוב החיצוני.
הדגם נמכר בישראל עד 2007, אז שיווקו הופסק בעקבות החוק המחייב כל רכב חדש במערכת בקרת יציבות.
ב-2011 נוספה לרכב המערכת, ומכירותיו בישראל חודשו.
בשנת 2018 הוצג הדור הרביעי המשווק עד היום אשר מתבסס בעיצובו על הדגמים הקודמים ומציג עיצוב רטרו בשילוב מערכות מתקדמות ויכולות שטח.
סווייס – כחלק משיתוף הפעולה עם טויוטה, הציגה סוזוקי ב-2020 את ה-Swace.
זוהי מכונית אשר מבוססת כמעט לחלוטין על גרסת הסטיישן של טויוטה קורולה.
אקרוס – כחלק משיתוף הפעולה עם טויוטה, הציגה סוזוקי ב-2020 את ה-Across, מכונית המבוססת כמעט לחלוטין על טויוטה ראב 4 בגרסה ההיברידית–נטענת.
הדגם הוצג ב-1995 כמשפחתית סדאן/סטיישן וזכה להצלחה רבה בעולם ובישראל.
הדגם השני הוצג ב-2015, והוא מצויד במנוע החדש של סוזוקי בנפח 1.2 ליטר המפיק 90 כ"ס, ומשודך לתיבת הילוכים ידנית או רציפה.
על פי נתוני קארזון (עיבוד מאגר כלי רכב פרטים ומסחריים עד 3.5 טון):
סוזאנה ריס-פאסר היא פוליטיקאית אוסטרית מטעם מפלגת החופש האוסטרית (FPÖ).
ריס-פאסר עזבה את תחום הפוליטיקה בשנת 2003.
ריס-פאסר נולדה בעיירה בראונאו אם אין ולמדה בבית הספר בעיירה מאטיגהופן.
לאחר מכן למדה בגימנסיית זלצבורג, ואחר כך למדה משפטים באוניברסיטת אינסברוק, שם קיבלה תואר דוקטור.
בממשלתו הראשונה של הקנצלר וולפגנג שיסל ממפלגת העם האוסטרית, שהוקמה בשנת 2000, מונתה ריס-פאסר לסגנית הקנצלר והשרה לשירותים ציבוריים וספורט, וייצגה את מפלגתה בקואליציה עם מפלגת העם האוסטרית.
מפלגת החירות סיימה במקום השני בבחירות 1999, כך שמנהיגה, ירג היידר, היה אמור להיות קנצלר בכל קואליציה עם מפלגת העם שהייתה שלישית.
עם זאת, היידר נסוג לטובת שיסל כדי לשכך ביקורת ממדינות זרות ודעת הקהל הבינלאומית.
למרות שזה היה אמור להציב אותו בתפקיד סגן קנצלר, הוא הבין שהוא שנוי במחלוקת מכדי שיהיה לו תפקיד כלשהו בממשלה.
לפיכך התפטר מתפקידו כמנהיג המפלגה לטובת ריס-פאסר, ששימשה כיו"ר מנהלת של מפלגת החופש מאז 1996.
לאחר מינויה ליו"ר ומנהיגת מפלגת החופש כיורשתו של ירג היידר, במהלך הקמת ממשלתו הראשונה של שיסל בשנת 2000, נודעה ריס-פאסר בשל נאמנותה הגבוהה להיידר, מה שזיכה אותה בכינוי "קוברה מלכותית".
מההתחלה, הוגי-דעות רבים ראו בה "שליטה בובה", כשהכוח נמצא למעשה בידי היידר.
בעקבות חילוקי דעות קשים עם חונכה הפוליטית לשעבר היידר בקיץ 2002 שיצרו קרע במפלגה (במה שנודע בשם "קניטלפלד פוטש") היא התפטרה מכל תפקידיה.
התפטרותה מתפקיד סגנית הקנצלר, יחד עם התפטרותם של שר האוצר קרל היינץ גראסר ודובר מפלגת החופש בפרלמנט, פטר וסטנטאלר, הביאה לנפילת הקואליציה ולהקדמת הבחירות.
לאחר הבחירות שהתקיימו בנובמבר 2002 היא נשארה סגנית הקנצלר באופן זמני עד שהקואליציה בין מפלגת העם ומפלגת החופש התחדשה בתחילת 2003, ומאז לא הייתה מעורבת בפוליטיקה.
סוזוקי בלנו (Suzuki Baleno) היא מכונית משפחתית קומפקטית יפנית, שיוצרה בשנים 2007-1995 על ידי סוזוקי מוטור.
ברוב השווקים היא הוחלפה בידי סוזוקי ליאנה.
בלנו, או בשם השיווק לשוק האמריקני: Suzuki Esteem, נבנתה כדי להתחרות עם מכוניות משפחתיות דוגמת טויוטה קורולה, פולקסווגן גולף ואופל אסטרה.
היא תוכננה על בסיס סוזוקי סוויפט אך בסיס הגלגלים הורחב כדי לאפשר ייצור מכונית יותר גדולה עם תא נוסעים יותר מרווח.
למרות זאת היא שווקה כדגם נפרד ושונה.
בשנת 1996 נוספו לדגמי ההאצ'בק (3 דלתות) והסדאן (4 דלתות) דגם סטיישן וואגן עם 5 דלתות.
ב-1999 עיצבה סוזוקי מחדש את הדגם, ונתנתה לו חרטום מעוגל יותר, סבכת גריל חדשה ופנסים חדשים.
כמו כן, בדגמי הסדאן והסטיישן וואגן נוספה האפשרות למנוע 1.8 ליטר BP של מאזדה.
בשוק של צפון אמריקה רוב הדגמים שנמכרו היו של 1.8 ליטר בעוד שבאירופה הדגמים עם 1.8 ליטר שווקו כדגמי ספורט.
סוזוקי בלנו חזרה לשוק, ושווקה בדגמים חדשים, ומאובזרים ביותר כדגם מוצלח שזכה לתודהה ועדנה רבה, בשל הדגמים המוצלחים שהיו בעבר, ויצאה בדגמים שונים ידני ואוטומט החל משנת 2015.
עם תחילת השיווק בישראל ב-1995 הוצעה הבלנו עם מנוע 1.6 ליטר שהפיק 98 כ"ס, ששודך לתיבת הילוכים אוטומטית 4 הילוכים או ידנית 5 הילוכים.
הדגם הוצע בגרסת GLX שכללה חלונות, מראות ונעילה חשמליים, יחד עם הגה כוח, מזגן מקורי, ריפודי קטיפה, מושב נהג מתכוונן לגובה ובלמי דיסק קדמיים.
שספיקו תמורה גבוהה במיוחד למחיר.
הוצעה גם גרסה מאובזרת יותר שכללה בנוסף צמד כריות אוויר, בלמי ABS ומערכת מתלים מתכווננים אלקטרונית.
ב-1997 החלו לייבא גם את גרסת הסטיישן.
הבלנו הייתה זולה בכ-17% ממכוניות משפחתיות אחרות ששווקו באותה תקופה, ועל כן הייתה בין המכוניות הנמכרות בישראל בסוף שנות התשעים.
דגמי הבלנו הפגינו אמינות גבוהה, מה שהביא לה לביקוש גבוהה בשוק המשומשות.
למרות זאת הגרסה הבסיסית שלא צוידה בכריות אוויר שנחשבו לסטנדרט בתעשיית הרכב בסוף שנות התשעים, קיבלה ציון בטיחות נמוך במבחני יורו NCAP.
סדאן 4 דלתות (הנפוץ ביותר)
תיבת הילוכים: ידני – 5, אוטומטי – 4
בסיס גלגלים (המרחק בין שני הצירים): 2480 מ"מ
קיבולת מכל דלק: 40 ליטר
צריכת דלק ממוצעת בין עירונית לפי בדיקה בנסיעה קבועה של 110 קמ"ש : 15 ק"מ לליטר בין עירוני (גיר רגיל), 13 ק"מ (גיר אוטומטי, לרכב מתוחזק ביחס לשנתון)
צריכת דלק משולבת: 11-9 ק"מ לליטר
חלונות חשמליים (4) – בדגם סופר בלנו בלבד
כריות אוויר (2) – בדגם סופר בלנו בלבד
בסוף שנת 2014 הכריזה סוזוקי לראשונה על כוונתה לחדש את היצע הדגמים שלה ולהוסיף למבחר הדגמים מכונית חדשה שתתברג במידותיה בין הסוויפט הקומפקטית לבין הסוזוקי SX4 (או סוזוקי קרוסאובר כפי שהיא מכונה בישראל).
דגם הקונספט ik-2, שהיווה קדימון למכונית החדשה, נחשף לראשונה בתחילת שנת 2015. דגם הקונספט הציג עיצוב שונה לחלוטין מזה של הסוויפט הוותיקה, התבסס על פלטפורמה חדשה לחלוטין וכצפוי הציע מידות שהתברגו בין הסוויפט לקרוסאובר.
כמו כן זכתה המכונית למנוע 1.0 ליטר טורבו-בנזין מסדרת המנועים החדשה של היצרנית.
כחצי שנה לאחר מכן חשפה היצרנית את דגם הייצור הסדרתי, שזכה לכינוי הרשמי באלנו.
הדגם הסדרתי קיבל, לצד מנוע ה-1.0 ליטר טורבו-בנזין, גם מנוע 1.2 ליטר בנזין וכן גרסה היברידית.
שיווקה של סוזוקי בלנו בישראל החל ביוני 2016, כשארצה הגיעה רק גרסת ה-1.2 ליטר בנזין הרגילה.
גרסה זו משווקת בישראל עם תיבת הילוכים אוטומטית-רציפה (CVT) או בגרסה ידנית.
"סוזוקי בלנו" מיוצרת בהודו ובאלג'יריה.
סוזוקי GSX-R1300 היאבוסה הוא אופנוע ספורט שהוצג על ידי חברת סוזוקי בשנת 1999, האופנוע הוצג עם מנוע בנפח של 1,299 סמ"ק ובשנת הדגם 2008 הוגדל ל-1,340 סמ"ק.
עד לשנת 2001 היה זה האופנוע המהיר בעולם בייצור סדרתי, אז הסכימה חברת סוזוקי להתקין הגבלה אלקטרונית על מהירות האופנוע.
מקור שם הדגם הוא בשמה היפני של ציפור בז נודד, הידועה במהירות תעופתה.
כאשר הוצג האופנוע בשנת 1999 הוא נטל את כתר "האופנוע המהיר ביותר בעולם בייצור המוני" מאופנוע הונדה מדגם CBR1100XX, שנודע בשם Super Blackbird (סופר-שַחֲרוּר).
היו שטענו כי בחירתה של סוזוקי בשם בז נודד לא הייתה מקרית היות שהבז טורף שחרורים.
הדור הראשון של אופנועי היאבוסה צויד במנוע 1,299 סמ"ק מקורר מים עם 4 בוכנות לרוחב בעל הספק של 175 כוח סוס.
מנוע זה המשיך לשמש את האופנוע, בשינויים מועטים, עד לדגם של שנת 2007. מהירותו המקסימלית המדודה של האופנוע, בדגמים בהם לא הותקנה מגבלת מהירות אלקטרונית, הייתה 306 קמ"ש, אף שעל מד המהירות המותקן על האופנוע נמדדה מהירות של 322 קמ"ש ויותר.
בשנת 2001, על רקע דאגות של יצרני אופנועי הספורט מן ההיבטים המשפטיים שבייצור אופנועים מהירים ביותר, הושג הסכם בין היצרנים כי מהירות אופנועיהם תוגבל באופן אלקטרוני ל-300 קמ"ש.