tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסרט מלווה את סבך זהותו של מידן ומתעד את ההתמודדויות היומיומיות בדרכו להיות "החמדון הראשון" ש"עשה זאת": נטש את החמולה ומצא לעצמו תרבות חדשה, הראשון שקיבל תעודת בגרות, מצא עבודה בחברה מסחרית ישראלית ובעצם הבדואי הקיבוצניק הראשון.
בתום שנה מיום שעיברת את שמו, מבין מידן שזהותו הראשונית והשורשית לא מאפשרת להינתק ממנה לחלוטין: החלפת מקום מחיה ושינויי תרבות החיים אינם מאפשרים לו ניתוק מוחלט מהזהות הבדואית שלו.
בד בבד, הוא מבין שהחברה הישראלית עדיין לא לגמרי בשלה לקבל לשורותיה "בדואי מתייהד".
"כבשי הנגב" (1963) הוא פסל ברונזה של הפסל הישראלי יצחק דנציגר.
עותקי הפסל מצויים באוספים שונים כגון אוסף מוזיאון תל אביב לאמנות ואוסף הפניקס חברה לביטוח.
הפסל מהווה חלק מקבוצת פסלים בנושא ובשם זה אשר את הראשון שבהם יצר דנציגר בשנת 1955. רעיון היצירה המקורי נבע מהזמנה ליצירת עבודה פיסולית שהציע האדריכל אברהם יסקי.
דנציגר ייעד את הפסל להצבה בחצר "בניין קפלן" שבקריית האוניברסיטה העברית בגבעת רם.
אולם ההזמנה וההצבה לא יצאו אל הפועל.
בשנת 1956 הוצג הפסל בתערוכה של קבוצת "אופקים חדשים".
בין השנים 1963–1965 יצר דנציגר קבוצה נוספת של פסלי כבשים שפסל זה הוא אחד מהם.
הפסל מציג שני כבשים, בגובה של כ-70 ס"מ, העשויות יציקת ברונזה.
הכבשים מוצבות זו לצד זו ורגליהן עשויות מצינורות - כמו היו רגלי אוהל.
גופן של הכבשים מדמה את הטופוגרפיה של הנוף המדברי שבתוכו הן חיות, ומלא בפרטים הלקוחים מהנוף המדברי - ואדיות, ערוצים ועוד.
"מצאתי", כותב דנציגר על הכבשים, "שיש דמיון צורני בין כבשים, מבנים למגורים וצורות בנוף.
[...] הכבשים שפיסלתי נראים כמכתשים ותעלות וגבעות." ראשה של אחת מן הכבשים מופנה כלפי מטה, בעוד ראש הכבש השני, הנדמה מעט ככף יד, מופנה קדימה אל האופק.
מרדכי עומר תיאר את פסל הכבשים כנמצא על הגבול בין "פסל כאובייקט" לבין "פסל כעבודה סביבתית".
הרעיון ליצירת פסלי הכבשים נבע מהתעניינותו של דנציגר בתרבות הערבית והבדווית בישראל.
בריאיון לאמנון ברזל תיאר דנציגר את הקשר שלו למוטיב הכבשים באמנות הישראלית - "במערת גדעון שבמעיין חרוד תכננתי בניית אוהל המרכז את חגיגות הגז, וכותרתו צורת ראש איל.
לכל הדברים יש תמיד מקור אישי, זכרונות.
בירושלים גרנו ליד שער הפרחים, שם היה בית-החולים של אבי.
כילד, אינני זוכר כל איבה עם הערבים.
בימי שישי היה ליד שער הפרחים שוק של כבשים.
ים של כבשים עם סימנים על גבם.
הצייר לודוויג בלום היה בא למרפסת שלנו לצייר את השער ואת הכבשים".
אחד העותקים של הפסל נרכש בשנת 1993 עבור מוזיאון תל אביב לאמנות והוצג בו מפעם לפעם.
במשך תקופה ארוכה הוא היה מוצב בגגן הפסלים ע"ש לולה בר-אבנר במוזיאון.
בשנת 2011 הוצג הפסל במסגרת התערוכה "המוזיאון מציג את עצמו" במוזיאון.
עותק אחר של הפסל, שניתן בהשאלה על ידי חברת הפניקס, מוצג במוזיאון ישראל.
כבש ארגאלי (שם מדעי: Ovis ammon) הקרוי גם כבש הרים וכן כֶּבֶשׂ אָמוֹן הוא מין בסוג כבש, החי ברמות מרכז אסיה (הימלאיה, טיבט, אלטאי).
זהו מין הכבש הגדול ביותר, ויכול להגיע לכדי גובה של 120 ס"מ ולמשקל של 140 ק"ג.
תת-מין של הכבש הארגאלי, ארגאלי פמיר (הקרוי גם כבש מרקו פולו, משום שתואר לראשונה על ידיו) יכול להגיע לאורך של בערך 6 רגל.
הצבע הכללי משתנה בין חיה לחיה, מצהבהב-בהיר עד לחום-אפור כהה.
לזכרים צווארון מסולסל לבן וציצית גב.
אורך הקרניים יכול להגיע עד 190 ס"מ.
זכרים משתמשים בקרניהם כדי להתחרות אחד בשני.
לנקבות יש קרניים גם כן, אך הן קטנות בהרבה מאלו של הזכרים.
הארגאלי חיים בעדרים של 2 עד 100 פרטים, המופרדים לפי מין, חוץ מבעונת ההזדווגות.
דווח על עדרים נודדים, במיוחד זכרים.
הודות לרגליהם הארוכות, עדרים יכולים לנוע במהירות ממקום למקום.
הם נוהגים לחיות בגובה רב יותר בקיץ.
"כְּבְּרַ נַגַשְׂתּ" (בגעז: ክብረ ነገሥት, בעברית: "כבוד המלכים") הוא האפוס הלאומי החבשי הכתוב במקורו בגעז.
האפוס מרחיב את אגדת שלמה המלך ומלכת שבא (היא מכּדה) ומשלב אגדות רבות על נושאים ודמויות מן המקרא, הספרים החיצוניים, הברית החדשה ומדרשי חז"ל.
הספר בנוסח הכתוב הוא נוצרי מובהק, אבל לסיפור יש גם גרסאות יהודיות הרווחות בעל-פה בקרב ביתא ישראל.
הספר מחולק ל-117 פרקים קצרים הבנויים כסיפור מסגרת וסיפור פנימי:
א - יט: פתיחת הספר, ובה מציג סיפור המסגרת דיונים בוועידת ניקיאה המעלים את השאלה ממה נגזר כבוד המלכים, ומשיבים שהכבוד נובע מארון הברית, שנברא עוד קודם לבריאת העולם.
כמו כן מוצג הסיפור הפנימי (להלן) כספר עתיק שנמצא בקונסטנטינופול.
כ - צד: הסיפור הפנימי המספר על בואה של מלכת שבא לירושלים, פגישתה עם שלמה המלך, כיצד פיתה אותה והולדת בנם המשותף, המכונה בטקסט "בַּינַ-לֶחכֶּם" (השם המקובל לו במסורת האתיופית הוא מנליק הראשון, שם שאינו נזכר בטקסט).
עוד מספר הספר על שובו של בן המלך לירושלים בבגרותו, על משיחתו למלך אתיופיה בידי שלמה המלך, ועל שובו לאתיופיה כשהוא מלוּוה בפמליה גדולה של בכורי ישראל, שישלטו בארץ אתיופיה.
הפמליה גם חטפה איתה את ארון הברית מן המקדש בירושלים והביאה אותו לאתיופיה.
צה - קיז: בסיום הספר מובאת שורה ארוכה של פסוקים מן התנ"ך והסבר כיצד התקיימו בישו, וכן "נבואה" המזכירה בין היתר את המלחמה בין אתיופיה לבין ממלכת ח'מיר המתייהדת שבדרום חצי האי ערב בתחילת המאה ה-6 לספירה, מלחמה שבה הביס כלב את הממלכה היהודית.
קולופון המתאר את תולדות הספר.
בקולופון שבחתימת הספר מסופר שבמקור נכתב הספר בערבית ותורגם לגעז.
טענה זו מקובלת בעיקרה על החוקרים, המשערים שהספר נערך בשנים 1314–1322, וכי קדמה לו טיוטה (שלמה או חלקית) שנכתבה ערבית, אם כי טקסט ערבי כזה לא נתגלה מעולם.
קשה למצוא ראיות לטענה המוזכרת גם היא בקולופון, כי לנוסח הערבי קדם מקור בקופטית.
יש הטוענים שהספר קדום הרבה יותר והמייחסים אותו כבר למאה ה-7 או ה-8 לספירה; ובכלל מוסכם שחלק מחומריו קדומים.
לעומת זאת, יש הטוענים כי הספר מאוחר אף יותר וכי לא נחתם בצורתו הנוכחית אלא במהלך המאה ה-16.
חלק מן הספר ידוע בתרגום לפורטוגזית שנעשה בתחילת המאה ה-17. בשנת 1905 פרסם המזרחן הגרמני קרל בצולד (Bezold) מהדורה שלמה של הספר בגעז עם תרגום גרמני, ומהדורה זו נחשבת הטובה ביותר עד ימינו.
בעקבותיה פורסמו תרגומים ללשונות אירופיות רבות.
בתחילת המאה ה-21 נדפס הספר לראשונה גם באתיופיה כשהוא מלווה בתרגום לאמהרית.
בשנת 2009 הופיע הספר בתרגום עברי מוער מאת רן הכהן, בשם "כבוד המלכים" (הוצאת הספרים של אוניברסיטת תל אביב), וזיכה את המתרגם בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת.
מגמתו הראשונה של הספר היא להעניק לגיטימציה לשליטי אתיופיה בני השושלת הסולומונית ולכנסייה האורתודוקסית האתיופית - שני המוסדות ("הכתר והצלב") ששלטו יחד באתיופיה מימי המלך אזאנה במאה הרביעית עד נפילת הקיסר היילה סלאסי בשנת 1974.
מעבר לכך, ניתן לראות בספר גם ניסיון הסבר לאופיה המיוחד של הנצרות האתיופית, הכוללת אלמנטים יהודיים רבים.
יחסו של האפוס ליהודים מורכב.
מצד אחד, בולטת ההערצה לעם ישראל, המשמשת תשתית ליוקרתם של מלכי אתיופיה ובהרחבה - של האתיופים כולם, הנתפסים לפחות כצאצאי הפמליה של שלמה ועל כן כבני ישראל.
מאידך, דווקא מן הקרבה הזה נובעות תחרות, התבדלות ואף איבה כלפי היהודים.
כל אלה מתגלמות בחלקו האחרון של האפוס, המונה שורה ארוכה של פסוקי תנ"ך מלווים בפרשנות נוצרית, המסבירה כיצד התקיימו הפסוקים בתחנות מחייו של ישו.
בפרקים אלה מתוארים היהודים, כנהוג במסורת הנוצרית, כעיוורים וכערלי לב מכיוון שלא הכירו במשיחיותו של ישו.
בפרקים האחרונים של האפוס מגיעה האיבה ליהודים לשיאה, כאשר - בסגנון של נבואה לעתיד - מתוארת המלחמה בין אתיופיה הנוצרית (בהנהגת המלך כלב) לבין ממלכת נג'ראן (היא חמיר היהודית, בתימן של ימינו) בראשית המאה השישית לספירה.
תיאור האירועים האלה, המציבים את אתיופיה (לצד ביזנטיון) כמנהיגת העולם הנוצרי, חותם את האפוס.
כברה כרמלה קסאי (נולדה ב-3 באוגוסט 1982) היא זמרת ישראלית.
כברה קסאי נולדה במחנה פליטים בסודאן בשנת 1982, להורים יוצאי אתיופיה.
כשנולדה הייתה משפחתה בדרך מאתיופיה לישראל במסגרת מבצע משה.
כשהגיעה המשפחה לארץ, היא התגוררה תחילה במעלות, וכעבור שנתיים עברה לגור בקריית מלאכי שם התגוררה עם משפחתה עד לנישואיה.
כבר מילדותה גילתה קסאי כישורים מוזיקליים ובגיל 13 היא הצטרפה ללהקת הנוער הייצוגית של קריית מלאכי - צעירי קריית מלאכי, והייתה חברה בה עד גיוסה לצה"ל.
בצה"ל שירתה קסאי בלהקה הצבאית של חיל החינוך.
עם פתיחת העונה הראשונה של התוכנית "כוכב נולד" הצטרפה קסאי לתוכנית אך נשרה ממנה בדו-קרב הראשון, מול בוריס סולטנוב, והפכה להיות המודחת הראשונה בתולדות כוכב נולד.
עם ההודעה על נשירתה עורר מנחה התוכנית צביקה הדר הד תקשורתי כשאמר לקסאי ש"מרוב בכי היא לבנה", הערה שספגה ביקורת כגזענית, עם זאת קסאי לא נפגעה מההערה.
את שיתוף הפעולה עם עידן רייכל החלה קסאי תוך כדי שלבי הסיום שלה ב"כוכב נולד".
את רייכל היא הכירה עוד בימיו כמפיק מוזיקלי של להקת החיילים "רוק בירוק".
קסאי השתתפה באלבום השני של הפרויקט של עידן רייכל, "ממעמקים", והשיר "מילים יפות מאלה" ששרה, זכה להצלחה והשמעות מרובות ברדיו.
השיר הגיע למקום 1 במצעדים השבועיים של רשת ג' ומקום 8 במצעד השנתי של אותה הרשת.
קסאי ושאר חברי הפרויקט של עידן רייכל זכו בתואר "להקת השנה" במצעד הפזמונים השנתי של שנת ה'תשס"ה הן ברשת ג' והן בגלגלצ.
קסאי השתתפה גם בקולות הרקע באלבום "ממעמקים".
בינואר 2006 הופיע הרכב הפרויקט של עידן רייכל באתיופיה.
עבור קסאי היה זה הביקור הראשון במדינה.
בעקבות המסע הוקרן בשנת 2007 הסרט התיעודי "שחור על לבן", שהתמקד במסע השורשים של קסאי ואבי וואסה.
עבור הסרט כתב רייכל את השיר "הביתה, הלוך חזור", אותו הקליטה קסאי בהמשך, בביצוע שיצא כסינגל בספטמבר 2007.
אף על פי שלא השתתפה באלבום השלישי של הפרויקט של עידן רייכל ("בין קירות ביתי"), המשיכה קסאי לקחת חלק פעיל בהופעות ההרכב.
סיבוב ההופעות שליווה את האלבום "בין קירות ביתי" תועד על גבי האלבום "הביתה, הלוך חזור", שיצא ב-2011. בשנת 2012 התארחה באלבומם של רייכל וויו פארקה טורה "The Tel Aviv Session", שבו שרה את השיר "Ane Nahatka".
ב-24 באוקטובר 2012 התחתנה עם מיכאל מימוני, איש עסקים צרפתי-יהודי.
ב-5 במרץ 2024 הופיעה עם מאיה אברהם, עופר מזרחי ועידן רייכל בטקס פרס ספיר שהתקיים אותה שנה באופקים.
כבשׁ המזבח היה מבנה מדרוני בצידו הדרומי של מזבח העולה ששימש לעליה על המזבח וירידה ממנו.
היות שקיים איסור לעלות על המזבח במדרגות כי בהרמת הרגליים והפשלת הבגדים יש חוסר צניעות מסוימת הנוגדת את קדושת המקום.
בשני צידי הכבש נבנו שני כבשים קטנים, אחד מהם פנה מן הכבש לסובב ואחד מהם פנה מן הסובב או מן הכבש (תלוי במחלוקת פרשנית) ליסוד.
כדי להבדיל בין הכבשים הקטנים לגדולים, מכונה כבש המזבח גם בשם "הכבש הגדול".
בסיום הציווי על בניין מזבח בהר סיני מופיע איסור לעלות במדרגות למזבח: .
טעם האיסור היא, שהכהן העולה לראש המזבח לא ירחיב את צעדיו ובכך יגלה את ערוותו.
במקורות התלמודיים לא מצוין באיזה חומר השתמשו לבניית הכבש, רשב"ם בפירושו לתורה כתב כי הכבש היה בנוי מאבנים.
מידות הכבש לא הוזכרו בתורה, אולם סביר שמידות כבש המזבח שהיה במשכן היו דומות למידות המזבח, שהיה מרובע - אורכו ורוחבו היו חמש אמות (כשני מטרים וחצי) וגובהו שלש אמות (כמטר וחצי).
מידות כבש המזבח שהיה בבית המקדש השני הובאו במשנה: .
הכבש היה באורך שלושים ושתיים אמות, רוחבו שש עשרה אמות ושיפועו בערך 16 מעלות.
מן הכבש יצאו שני כבשים קטנים.
הכבש הימני הוביל מהכבש לסובב המזבח, ושימש לצורך מתן דמי החטאות ומליקת עולת העוף.
והכבש השמאלי הוביל לסובב, ושימש את הכהנים לצורך שפיכת שיירי הדם ליסוד.
הפרשנים נחלקו מהיכן יצא הכבש השמאלי, יש האומרים כי הכבש הוביל מהסובב ליסוד, יש האמרים כי הוביל מהכבש ליסוד, ויש האומרים כי היו שם שני כבשים - אחד הוביל מהסובב לכבש ואחד מהכבש ליסוד.
כבש המזבח שימש בעיקרו לעליה למזבח וירידה ממנו.
הכהנים היו עולים מימין הכבש ויורדים משמאלו, והכהן גדול היה עולה באמצע הכבש ויורד באמצעו.
כדי שהכהנים לא יחליקו היו מפזרים מלח על הכבש.
באמצע אורך הכבש היה צבור תל מלח כדי למלוח את חלקי הקרבנות המוקרבים על המזבח.
מלבד השימוש העיקרי בכבש, שימש הכבש לצרכים נוספים:
בטקס הקרבת התמיד של שחר היו מולחים את חלקי הקרבן הקרבים על גבי המזבח (=האימורים) ומשאירים אותם על הכבש עד לסיום תפילת הכהנים.
בימות החול היו מניחים אותם בחלקו המערבי התחתון של הכבש - הצד הפונה למקדש, ובשבת הניחו את איברי התמיד בחציו המזרחי של הכבש, מפני שבחצי הכבש המערבי הונחו איברי קרבן המוסף.
הכבש שימש גם לצורך תחרות על הזכייה לתרום את הדשן מעל המזבח מדי בוקר.
לאחר פתיחת שערי המקדש היו הכהנים רצים על הכבש, ומי שהגיע ראשון לקו הארבע אמות מהמזבח זכה לתרום את הדשן באותו יום.
כאשר התחרות הפכה למסוכנת וגרם לרצח, הופסקה התחרות והונהג לבחור את התורם לפי פיס.
בצדו המערבי של הכבש היה חלון קטן, שנקרא "רבובה", שם הונחו חטאות העוף שנפסלו או שהובאו מספק, עד שהפכו לנותר והיו יכולים לשרפם.
כֶּבֶשׁ או רמפה (מאנגלית: Ramp) הוא מדרון משופע המשמש כאמצעי מעבר ממפלס אחד למשנהו.
בניגוד למדרגות, אמצעי זה שמיש לאנשים הדוחפים עגלות ורוכבים על כלי תחבורה קלים כמו אופניים.
כאשר הכבש עומד בדרישות מסוימות, הוא נגיש למשתמשי כיסאות גלגלים.
כבש שאינו נגיש למשתמשי כיסאות גלגלים עשוי לתפוס שטח רצפה דומה לזה של גרם מדרגות או להשתלב בקלות בגרם מדרגות כזה.
אולם כבש נגישות חייב להיות בשיפוע מרבי של שמונה מעלות, ולכן הוא מתפרש על שטח רצפה גדול בהרבה מזה של גרם מדרגות.
מעבר לכך, כבש כזה צריך להיות רחב דיו עבור כיסאות גלגלים, ואם הוא ארוך, הוא חייב לכלול מקומות בהם שני משתמשי כיסאות גלגלים יכולים לחלוף זה על פני זה ולשלב בתוכו משטחים ישרים בהם משתמשי כיסא גלגלים ידני יכולים לנוח.
בשל שטח הרצפה הגדול שתופס כבש הנגישות, בתוך בניינים ובמקומות רבים מחוצה להם אין לו מקום, ובמקומו מותקנים מעלית או מעלון.
חסרונם של אלו על פני כבש הוא הצורך שלהם בתחזוקה שוטפת ואי-יכולתם לעבוד בהפסקות חשמל, ובחלק מהמקרים גם בשעות חירום.
בתעופה מקובל הביטוי כבש המטוס שהוא המדרגות שמחברים אל דלת המטוס, והמאפשרים לנוסעים לרדת.
בביקורי מנהיגים, מקובל להתחיל את טקסי קבלת הפנים כאשר האורח מגיח מהמטוס אל כבש המטוס ומתחיל לרדת בו.
כבר לא זרים הוא סרט תעודה קצר שיצא לאקרנים בשנת 2010. הסרט מספר את סיפורו של קמפוס ביאליק-רוגוזין בתל אביב.
בבית ספר זה לומדים תלמידים מ-48 מדינות ותרבויות שונות, והסרט מתמקד בשלושה תלמידים ובמאבקם להסתגל לחייהם החדשים בישראל.
הסרט הופק על ידי קירק סיימון וקארן גודמן, וזכה ב-2011 בטקס פרס אוסקר ה-83 בפרס הסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר.
הקרנת הבכורה בישראל (עם כתוביות בעברית) התקיימה בפסטיבל הקולנוער החברתי הרביעי באפרת.
ב-25 באפריל 2011 שודר לראשונה בטלוויזיה בערוץ 2.
קרוי גם בפשטות "כבש הבר") הוא מין של כבש פראי הנפוץ בחלקים שונים של אירופה ואסיה, והשני בגודלו בסוג כבש לאחר הכבש הארגאלי.
המין כבש אוריאַל נחשב בעבר כתת-מין שלו ומסווג כעת כמין נפרד (על אף שבמרבית הטקסונומיות הוא עדיין נחשב כתת-מין).
כבש המופלון נחשב לאב הקדמון של כבש הבית, וניתן להכליא אותו עם כבש הבית או עם כבש גדול-קרניים, כשהצאצאים בדרך כלל פוריים.
בישראל מגדלים את המין בחי בר כרמל, אם כי קיים ויכוח אם היה מצוי בארץ ישראל אי פעם.
הדעה הרווחת כיום היא שכבשי בר לא התקיימו בארץ ישראל, בניגוד לאזורים שמצפונה.
לזכרים של כבש המופלון יש קרניים גדולות, ארוכות ומרהיבות בצורת מגל, ומסיבה זאת הם מבוקשים מאוד על ידי ציידי פוחלצים.
בסיס הקרן במצח הוא עבה מאוד, והיא הולכת ונעשית דקה ככל שהמרחק מהבסיס גדל.
מבנה הקרן עשוי להשתנות לאחת מארבע צורות:
הנפוצה ביותר - הקרן צומחת אחורנית, ממשיכה בעיקול כלפי מטה, ומתעגלת חזרה מעלה באזור הלחיים;
צמיחת הקרן לצדדים ומלבד זאת זהה לחלוטין לצורה הקודמת;
צמיחת הקרן קדימה עם עיקול אחד בלבד הנעצר באזור הצוואר;
הצורה הנדירה ביותר היא צמיחה קדימה והתעקלות בחדות לאחור (ללא התעגלות כלפי הלחיים).
הנקבות מתת-המינים האסייתים מתאפיינות אף הן בקרניים בצורת חרב, אולם יחסית לזכרים הן קצרות כמעט פי 6. לעומת זאת לנקבות תת-המין האירופאי אין כלל קרניים, וזוהי כנראה הוכחה נוספת שתת-מין זה מקורו בכבשי בית שהתפראו.
לזכרים הקרניים מחורצות לכל האורך ובמידה פחותה גם לנקבות.
לכבש המופלון פרווה שעירה או צמרית, קצרה בקיץ וארוכה ועבה יותר בחורף.
למרבית הזכרים הבוגרים מתפתח שיער חזיתי עבה, ארוך וגס בצוואר, הנוטה להיות לבן באזור הלוע ושחור בתחתית הצוואר עד הרגליים הקדמיות.
צבע הפרווה שונה לגמרי בין המופלונים האירופאים למופלונים האסייתים, וגם בתוך תת-המינים האסייתים יש מספר שינויים.
צבע הפרווה גם עשוי להשתנות מעונה לעונה, ולהיות שונה בין זכרים לנקבות.
ה"מופלון האירופאי" הוא היפה ביותר: הצד הקדמי של הראש, השיער החזיתי העבה, והחלקים העליונים של הרגליים שחורים, ואילו השפתיים, סביב האף, הגחון, והחלק התחתון של הרגליים לבנים; החלק הקדמי הכולל את צידו האחורי של הראש עד תחילת הרגל, והחלק האחורי מלבד הרגליים והזנב בצבע חום אדמדם-ערמוני.
במרכז הכתפיים יש מעין אוכף שחור הנמשך ומסתיים בפס אנכי כהה במותניים כשל הצבי; בין החלק האחורי האדמדם לאוכף השחור שבכתף יש כתם לבן גדול המתחיל בתחתית הכתף ומסתיים באזור המותניים.
העכוז לבן ובמרכזו בולט הזנב הקצר והשחור.
"המופלון הקפריסאי" דומה למדי לתת-המין האירופאי אם כי צבע פרוותו בהיר יותר, וקרניו מתעקלות בדרך כלל אחורנית.
הזכרים גדולים וכהים בצורה ניכרת מהנקבות, ותת-המינים האסייתים גדולים יותר מהאירופאים.
לכבש הארגאלי יש תת-מינים שנראים הן כמופלון הארופאי והן כאסייתי, אך עם זאת הוא גדול יותר, ונפוץ באזורים הפנימיים יותר של אסיה.
מלבד השינויים הנזכרים לעיל כל תת-המינים מתאפיינים כיתר כבשי הבר בגוף חזק ושרירי, ברגליים דקות וארוכות, בפרסות שחורות וחזקות המותאמות לטיפוס מהיר על סלעים – בין השאר בזכות כרית הגומי המסייעת להיאחזות בזיזים קטנים.
גחונם והחלק התחתון של רגליהם לבנים.
אוזניהם קטנות וקצרות, ואפם שחור ומוארך; עיניהם בינוניות וצהבהבות ובצדדיהם יש בלוטות ריח המפרישות לעיתים נוזל דביק.
הטקסונומיה של כבש המופלון מסובכת ובעייתית מאוד, בין השאר בשל אי הסכמה באשר לשיוכו של המופלון האירופאי.
חלק מתת-המינים נחשבים למינים נפרדים אולם ארגון השימור IUCN מחשיב את כולם כמין אחד.
הארגון אינו מחשיב את המופלון האירופאי והקפריסאי כתת-מינים נוספים, אלא משייך אותם לכבש הבית.
באופן כללי תפוצת כבש המופלון מתחלקת לפי ארצות מוצא;
דרום ומערב אירופה המאוכלסת על ידי קבוצת ה"מופלונים האירופאים" המחולקים לשני תת-המינים:
musimon), מקורו באיי קורסיקה וסרדיניה שבהם כנראה התפתח מכבש הבית.
הובא גם למדינות אירופאיות רבות.
אנדמי לקפריסין והתפתח מתת-המין האירופאי.
נבחר לבעל החיים הלאומי של קפריסין, ומופיע על מטבעות של 1, 2 ו-5 אירוסנט קפריסאי.
מרכז אסיה המאוכלסת על ידי קבוצת ה"מופלונים האסייתים" המחולקים לתת-המינים הבאים:
gmelini), מצוי בארמניה, עיראק, טורקיה ומדינות הסמוכות לה, מערב ודרום מערב איראן, וייתכן כי גם במערב אזרבייג'ן; תת-מין זה היה מצוי בעבר בישראל.
נחשב לעיתים כמין נפרד ששמו "כבש ארמני" (Ovis gmelini), כשתת-המינים האסייתים הדרומיים (איראני ואיספהאני) נחשבים לתת-מינים שלו.
על פי IUCN האוכלוסייה המבודדת במרכז טורקיה נחשבת כתת-מין נפרד (מופלון אנטולי, O.o.
laristanica), מצוי בדרום ודרום מזרח איראן.
isphahanica), מוגבל לחלק קטן מאוד בדרום מערב אספהאן שבמזרח מרכזה של איראן.
vignei), מצוי בקשמיר (הודו) ובגבול ההודי-פקיסטני.
נחשב לעיתים כמין נפרד בשם "כבש אוריאַל" (Ovis vignei), כשתת-המינים האסייתים המזרחיים (אפגני, כספי, בוכארי, ופנג'אבי) נחשבים לתת-מינים שלו.
cycloceros), מצוי באפגניסטן, פקיסטן, טורקמניסטן, וצפון מזרח איראן.
bochariensis), מצוי בטג'יקיסטן, טורקמניסטן ואוזבקיסטן.
arkal), מצוי בטורקמניסטן, קזחסטן, אוזבקיסטן וכן באזור גדול בצפון מזרח איראן.
punjabensis), מצוי באזור נהר האינדוס בפנג'אב שבפקיסטן.
כבש המופלון נפוץ במרכז אסיה ובאירופה: באסיה תפוצת המופלון האסייתי בעבר השתרעה החל מצפון הודו, דרך פקיסטן, אפגניסטן, טג'יקיסטן, אוזבקיסטן, קזחסטן, טורקמניסטן, רוסיה (באזור הרי הקווקז), אוקראינה (חצי האי קרים), גאורגיה, איראן, עיראק, עומאן (כפי הנראה הובאה לשם) אזרבייג'ן, ארמניה, טורקיה ולבנון.
עם זאת תת-המין נכחד מרוב חלקי איראן, עיראק, טורקיה, פקיסטן, אפגניסטן, ונכחד לחלוטין מרוסיה, אוקראינה, גאורגיה, סוריה ולבנון.
מחוץ לאירופה תת-מין זה הובא גם לאיי קרגלן באוקיינוס ההודי (בין מדגסקר לאנטארקטיקה), לארגנטינה וצ'ילה בדרום אמריקה ולארצות הברית (טקסס והוואי).
בית גידולו של כבש זה הוא בדרך כלל אזורים הרריים וסלעיים, מרעה-טרשי צחיח/מדברי, יערות נשירים או ירוקי-עד הררים ולעיתים גם שטחים חקלאיים.
תת-המינים האסייתים מאכלסים בעיקר הררים ומישורים מדבריים, המופלון הקפריסאי נפוץ באזורי חורש, ואילו המופלון האירופאי הסתגל במדינות האירופאיות בעיקר ליערות נשירים ומחטניים הררים מעט, או אף מישוריים לגמרי.
כבש המופלון מצוי בהרים עד גבהים של 3,000 מטר מעל פני הים, ומעדיף מדרונות קלים עם כיסוי נרחב של צמחייה באירופה, ואזורים תלולים וגבוהים מאוד באסיה - כדי להימנע ממפגש עם טורפים.
בחורפים הם יורדים לאזורים נמוכים יותר בגלל חוסר מזון.
כבש המופלון נוטה לרעות בקבוצות קטנות עם זכר מנהיג בשעות הבוקר המוקדמות ושעות הערב, ובמשך היום נח מתחת לשיח או סלע נטוי, תוך כדי שהוא מוסווה היטב.
העדרים של ה"מופלון האסייתי" מתחלקים לשני סוגים: עדרים בינוניים של נקבות עם צאצאיהן, וקבוצות קטנות של זכרים צעירים המורכבים בדרך כלל מכבשים באותו הגיל.
הזכרים הבוגרים לעומת זאת, חיים בדרך כלל לבדם.
ה"מופלון האירופאי" חי בעדרים מעורבים של זכרים ונקבות בגילאים שונים בסביבות 30–40 פרטים.
כמו היעלים, כבשי המופלון בדרך כלל אינם מציגים התנהגות טריטוריאלית, ובלוטות הריח בעיניים ובמפשעה שנועדו לסמן את השטח, נמצאות בשימוש מועט אצלם.
המופלונים האירופאים חברותיים יותר מקרוביהם האסייתים, ובדרך כלל מספר עדרים הרועים ביחד אינם מפגינים התנהגות טריטוריאלית אחד כלפי השני, אלא אם כן יש מחסור במזון.
תזונת המופלון מבוססת על עלים עשבים, שיחים עשבי תיבול, דגנים, מלח ופירות שנופלים מהעצים.
כמו כן הוא יכול לאכול סוגים רבים של צמחייה שאוכלי עשב אחרים כלל לא יגעו בהם, ותכונה זו עוזרת לו להתקיים בסביבה צחיחה (באסיה).
מין זה אוכל גם כמויות גדולות של שתילים וזרעי עצים, ובמקומות רבים הוא מונע צמיחה של עצים רבים ביער.
חושיו של כבש זה מפותחים היטב, והישרדותו תלויה בגילוי ובריחה מוקדמת מטורפים כגון נמרי שלג, נמרים, דולים וזאבים; הטלאים עלולים להיטרף גם על ידי תנים, שונרים, שועלים, גרגרנים וכדומה.
ההימלטות של כבש המופלון מתאימה לבית גידולו התת-אלפיני: כאשר הוא מאוים, הוא נמלט לאזורי סלעים גבוהים או לצוקים בלתי נגישים.
במישורים ובשפלות המופלונים מסוגלים לרוץ רק למרחקים קצרים, ולכן במקומות אלו הם מהווים טרף קל לזאבים.
כיתר הפרסתנים, העיניים של כבש המופלון ממוקמות בצד ומאפשרות לו לסקור שטח רחב (60%) ללא סיבוב הראש.
אצל אילים מבוגרים שדה הראייה עלול להיות מוגבל על ידי הקרניים הספריאליות באזור הלחיים.
מופלון נוטה להיות מוטרד כשהוא מרגיש תנועות באזור שלו, ומסובב את ראשו כדי לאתר את האובייקט בנוף.
במקרה שלא הצליח לגלות משהו הוא מנסה להריח את הסביבה; כיוון זרימת הרוח עלול להועיל או להטעות במקרים רבים.
חוש השמיעה מספק לכבש מידע נוסף על סכנה או הפרעה באזור; בני אדם למשל, עשויים להתגלות על ידו כבר במרחק של 800 מטר.
חוש הראייה משחק תפקיד משמעותי גם בלכידות של העדר: כאשר המופלון מאבד את הקשר עם עדרו, הוא מנסה לגלותם קודם כל על ידי הסתכלות בשדה הראייה שלו – אם לא הצליח לגלותם הוא משתמש בחוש הריח שלו כדי לגלות לאיזה כיוון הלכו או על ידי קריאה אליהם.
למופלונים יש קולות נרחבים הכוללים: יללות, פעיות, אנקות, קריאות אזהרה, ושאגות המושמעות על ידי הזכרים בעיקר בעונת הרבייה.
טלאים שמאבדים את אמם משמיעים פעייה קצרה שגורמת לאם לבוא אליהם במהירות.
כבשים שנתפסו על ידי טורף או פצועים קשה משמיעים גניחות ארוכות.
במהלך עונת הרבייה הצליל הנפוץ ביותר הוא הצליל המופק בהתנגשות בין קרני הזכרים.
כאשר המופלון חש בסכנה, הוא משמיע שריקה דרך הנחיריים, המלווה לעיתים קרובות בהכאה ברגליים הקדמיות בקרקע.
כאשר עדיין לא ברור למופלון אם הסכנה מתקרבת, הוא מפסיק את השריקה, ומשמיע אותה בתדירות גבוהה כאשר הסכנה מתקרבת; על פי רוב, לאחר קריאת האזהרה המופלונים בורחים במהירות.
כאשר נשמעת קריאת אזהרה מלהקה אחרת של מופלונים או מבעלי חיים אחרים, העדר עדיין אינו בורח אלא מחכה במצב היכון עד שהמצב יתבהר יותר.
עונת הרבייה היא בתקופת הסתיו והחורף (החודשים אוקטובר ונובמבר), כשאז בין הזכרים נוצרת היררכיה דומיננטית הנקבעת על ידי הקרבות.
כאשר שני יריבים בגודל דומה נלחמים, הם נעמדים במרחק קצר זה מזה ומזנקים קדימה זה על זה בעוצמה גדולה, ואת הצליל המופק מההתנגשות ניתן לשמוע גם במרחק רב.
הקרניים הגדולות והחלולות, והעצמות החזקות של הגולגולת והצוואר מגנות על הזכרים מפני פציעות חמורות בעצמות או במוח.
לעיתים מסתבכים הזכרים בקרניהם המסולסלות, ואם לא יצליחו להתנתק זה מזה הם עלולים להיטרף תוך זמן קצר.
ההיריון נמשך חמישה עד שישה חודשים, ולאחריהם נולד טלה אחד, ומדי פעם תאומים (בין סוף פברואר לסוף אפריל).
הם נגמלים לאחר 2–4 חודשים.
לפני ההמלטה, הנקבה מחפשת מקום מוגן וחבוי בצמחייה, והטלה שוהה בו זמן מועט עד שהוא מסוגל לעקוב אחר אמו; לאחר שבועיים הטלה כבר מתרוצץ ומקפץ ללא הפסקה, כשרוב הזמן הוא מבלה בחברת טלאים אחרים.
הטלאים מגיעים לבגרות לאחר 2–3 שנים, אם כי הזכרים לא מתרבים לפני גיל 4 ומעלה, שרק אז הם מסוגלים כבר להתמודד בהצלחה בקרבות.
תוחלת החיים הממוצעת של כבש המופלון היא 8–10 שנים לזכרים (בגלל התשישות מהקרבות), ואילו נקבות מגיעות בממוצע ל-15-11.5 שנים.
באופן כללי, כבש המופלון מסווג על ידי IUCN בדרגת השימור פגיע (VU) הנובע בעיקר מציד בלתי חוקי, אובדן בית גידול, ותחרות עם בעלי חיים מקומיים על מקורות מחייה.
שיעור הירידה הוא בסביבות 30% בתקופה של 24 שנים.
מהאיומים הנזכרים סובלים רק תת-המינים האסייתים, בעוד שתת-המינים האירופאים אינם נחשבים על ידי IUCN כשייכים למין; סביר להניח שאם הם היו נכללים על ידי ארגון השימור הם היו משויכים לקטגוריה של דרגת השימור ללא חשש (LC) בשל תפוצה נרחבת במדינות האירופאיות וללא איומים משמעותיים (מלבד הבאתם למדינות רבות).
איומים ספציפיים ופעולות השימור לתת-מינים אסייתים מסוימים הם:
איומים: ציד בלתי חוקי הוא בין האיומים הגדולים והוא הגורם המרכזי לירידה האחרונה ברפובליקות הסובייטיות לשעבר (טורקמניסטן, אוזבקיסטן, וקזחסטן).
ציד זה מתבצע על ידי מקומיים עם שימוש בנשק חם ובמלכודות, בעיקר סביב בורות המים המוגבלים שבשימוש רב על ידי המופלון.
באיראן האיומים כוללים הרס בתי-הגידול, ציד בלתי חוקי ותחרות של בעלי חיים מקומיים.
שימור: תת-המין מצוי בשתי שמורות טבע גדולות בטורקמניסטן ובקזחסטן, ובאיראן מצוי בשלושה מקלטים לחיות בר, שני פארקים לאומיים, ושלושה אזורים מוגנים; ציד בכל האזורים הללו אסור, ויש פיקוח רציני על רעיית בעלי חיים ביתיים.
מחוץ לאזורים המוגנים ציד ברישיון מותר מספטמבר-פברואר.
תת-מין זה רשום בנספח I באמנת CITES.
איומים: הירידה במספריו מיוחסת לציד בלתי חוקי ותחרות עם בעלי חיים מקומיים, בשילוב עם בצורת וחורפים קשים.
"הרי באבאטאג'ה" (רכס בפמיר) שבהם ריכוז עיקרי של תת-מין זה, היו במרכז מלחמת האזרחים בטג'יקיסטן והציד הבלתי-חוקי בהם הוא בלתי מבוקר לחלוטין.
החורפים של 1968–1969 ושל 1971–1972 היו קשים במיוחד בטג'יקיסטן, ופגרי מופלונים רבים נמצאו באביב של 1969 באזור "קוג'יטאנג'טאו" (צמוד למחוז האוזבקי "סורחנדריה").
שימור: מצוי בשלוש שמורות טבע מוגנות; "דאשטי" בטג'יקיסטן, "קוג'טאנג" בטורקמניסטן ו"סורקאן" באוזבקיסטן.
איומים: בטורקמניסטן, ציד לא חוקי הוא האיום המרכזי, וכן גם תחרות מבעלי חיים מקומיים על מספוא ומים.
באפגניסטן, מופלון זה נמנע משטח הררי סלעי שבו היה יכול לקבל הגנה מסוימת, ובמקום זה חי מתחת לקו העצים ומתחרה ישירות בבעלים חיים שונים; ליד מרכזים עירוניים אוכלוסיות המופלון ירדו באופן משמעותי עקב ציד למכירה בשווקים.
בפקיסטן, ציד, רעיית יתר של בעלי חיים, ואובדן בית הגידול שנגרם על ידי גידול בענף החקלאות מדינה הם האיומים העיקריים לתת-מין זה.
המופלון האפגני עשוי להיות רגיש יותר לאיומים הנזכרים מייעלים אחרים המאכלסים את אותם אזורים (כגון היעל הסיבירי), בגלל ההבדל בהעדפות בית-הגידול.
לאורך כל הטווח שלו במחוז הפקיסטני בלוצ'יסטן, מופלון זה עומד תחת לחץ כבד של ציד ותחרות מצד כבשים ועיזים מקומיים, ומצוי באוכלוסיות מפוזרות וקטנות מאוד.
שימור: בערך חצי מהאוכלוסייה מצויה באזורים מוגנים בטורקמניסטן.
שמורת הטבע קופאט-דאג הוקמה בראש ובראשונה לשימור תת-המין זה, והוא גם נמצא בשתי שמורות טבע נוספות.
בפקיסטן קיימים כ-19 אזורים מוגנים אשר מכילים מספרים קטנים של מופלון אפגני.
באפגניסטן, משנת 2009 הוא הועבר לרשימה של המינים המוגנים האוסרת ציד ומסחר בכל המדינה.
איומים: אובדן בית גידול ותחרות מבעלי החיים מקומיים בטורקיה, וארמניה, וציד פרוע לבשר בעיראק, (ובעבר בסוריה, לבנון, וישראל).
באיראן, מיני היעלים ובכללם תת-המינים השונים של המופלון (הארמני, הכספי, האיראני, והאיספהאני) הם היונקים היחידים שניתן לצודם במסגרת רישיונות שמונפקים על ידי המשרד לאיכות הסביבה.
יונקים גדולים אחרים כגון ברדלס (Acinonyx jubutus), נמר (Panthera pardus), יחמור פרסי (Dama mesopotamicus), אייל הכרמל (Capreolus capreolus), אייל אדום (Cervus elaphus), צבי הודי (gazella bennetti) ופרא (Equus hemionus), הם מינים מוגנים ועל מנת לצוד אותם זקוקים לרישיון מיוחד.
עונת הציד לסוגי היעלים נמשכת ארבעה חודשים ומתחילה כל שנה בחודש ספטמבר, כאשר הרישיון עצמו תקף אך ורק לחמישה ימים ממועד ההנפקה שלו.
בכל עונה הציידים יכולים לקבל עד ארבעה רישיונות לציד של שלושה זכרים ונקבה עם נשק לא אוטומטי ואוטומטי למחצה, אך נשק אוטומטי מלא אסור לחלוטין.
על פי הנתונים האחרונים בכל עונת ציד באיראן ניתנים בין 2,000 ל-3,200 רישיונות לציד יעלים ומופלונים, אולם מעבר לכך כמות הציד הבלתי חוקי אינה ידועה כשעל פי הערכות גסות למעלה מפי-2 ממספר זה נהרג על ידי ציידים בכל שנה.
באזורים מוגנים ציד מותר אך ורק ברישיון מיוחד; כיוון שמרבית אוכלוסיות היעלים והמופלונים אינם גדולות באזורים מוגנים, כמעט ולא ניתנים בהם רישיונות פרט לאי קאבודאן, הממוקם בתוך ימת אורמיה.
איומים נוספים כוללים בדומה לטורקיה אובדן בית גידול, ותחרות עם בעלי חיים על מקורות מחייה.
שימור: בארמניה, תת-מין הארמני נאסר לציד כבר מאז 1936. כיום הוא נמצא בשני אזורים מוגנים לחלוטין בארמניה, וכמו כן קיימת לו תוכנית רבייה בשבי על ידי המכון הזואולוגי של ארמניה.
בטורקיה הוא מצוי באזור מוגן גדול באנטוליה.
בישראל יש כוונה להשיבו לטבע ולשם כך הוא מגודל בשמורת חי בר כרמל.
באיראן, המופלון הארמני נמצא בפארק לאומי אחד, שלוש שמורות טבע, ו-10 אזורים מוגנים.
הציד מחוץ לאזורים מוגנים מותר ברישיון בין ספטמבר ופברואר בכל שנה, ובתוך אזורים מוגנים ציד ומרעה של צאן ובקר נשלט בקפידה.
האוכלוסייה המשגשגת ב"פארק הלאומי אגם אורמיה" ש"באי קאבודאן", הובאה לשם לפני 90 שנים.
בשנות ה-60 האוכלוסייה של המופלונים באי זה גדלה עד כדי כך שהם החלו לחולל נזק קשה לצמחייה, ומעל 3,000 סוגי צמחים ניזוקו בצורה קשה.
בשנות 1970 שוחררו שני נמרים פרסים בניסיון לשלוט באוכלוסיית הכבשים, ואחרי כמה שנים האוכלוסייה ירדה למספר סביר של כ-1,000 פרטים.
דיווחים או תצפיות על נמרים שנולדו באי וכן סימני טריפה של מופלונים הפסיקו להתקבל לאחר 1984 וכנראה הנמרים ניצודו שם לגמרי.
האוכלוסייה של המופלונים גדלה מאז אולם היא תחת שליטה של צוות מהמחלקה לאיכות הסביבה הדואג לדלל את מספרם על ידי ציד של 200 עד 500 פרטים בשנה.
תת-המין האיספהאני מצוי בשני מקלטים לחיות בר ובאזור מוגן אחד, ותת-המין האיראני מצוי במקלט אחד לחיות בר, ובשני אזורים מוגנים; ייתכן כי מצוי גם בפארק לאומי אחד.
איומים: תת-מין הקאשמירי ירד באופן דרמטי ב-60 השנים האחרונות במיוחד בעימותים הצבאיים בין פקיסטן להודו על חבל קשמיר (בין שנות 1947 -1962), ועל פי דיווחים משנות 1900, היה מצוי בצורה נרחבת בעבר גם בצפון פקיסטן.
הציד הוא בשליטה קפדנית יחסית לאחרונה בהודו (במיוחד בעמק האינדוס), אולם בית גידולו הוא מאוד נגיש לרעיית צאן ופעילויות אנושיות אחרות.
מופלון זה מצוי באזורים הררים נמוכים הקרובים לעמקים, ובכולם יהיו בעתיד כבישים.
ההתיישבות האנושית מצד אחד מפריעה בשל ציד, ומצד שני מגדילה את בית גידולו של המופלון בשל הקמת מאגרי מים רבים.
מעמדו העתידי נשאר בספק בשל פעילויות רבות העוזרות או מפריעות בהתאמה.
בחלקים קטנים בפקיסטן תת-מין זה עדיין שורד, וסובל מאיומים דומים, אם כי הוא מקבל פחות הגנה ושימור בהשוואה לצד ההודי.
שימור: תת-המין מופיע בנספח I של אמנת CITES, ונחשב למין מאוים ומוגן בג'אמו וקשמיר על ידי ממשלת הודו משנת 1978. ציד בלתי חוקי כנראה עדיין מתרחש, אם כי פעילות מסוג זה הופכת להיות נדירה יותר ויותר.
אוכלוסייה מוגנת באופן מלא מצויה רק באזור אחד לאורך נהר האינדוס המערבי; כמו כן הוא מצוי במספרים קטנים מאוד בשלושה אזורים מוגנים בפקיסטן.
איומים: בית הגידול של תת-המין נמצא במגמת ירידה בגלל חקלאות, עיור, כבישים, והתפתחויות אנושיות אחרות.
ירידה נוספת נגרמת על ידי רעיית יתר של צאן מקומי, שמפחיתה את איכות הצמחייה.
כמו כן טלאי מופלון נתפסים פעמים רבות בגיל צעיר ומגודלים כחיות מחמד.
אף על פי שהלכידה היא אינה חוקית, ממשלת פקיסטן נוהגת למכור רישיונות לגידול מופלונים צעירים כחיות מחמד; הבעיה העיקרית בתפיסות כאלו היא שלבסוף המופלונים מתרבים עם כבשי הבית ולא עם בני מינם.
מופלונים בוגרים ניצודים בעיקר בשל פוחלצם הנחשב ליקר-ערך או לבשר.
מלבד אוכלוסייה אחת המוגנת בצורה רצינית, המופלון סובל מלחץ ציד כבד ברחבי מחוז פנג'אב, וירד בצורה דרסטית בתקופה קצרה במחוזות מסוימים של פקיסטן.
שימור: תת-המין מוגן באופן חוקי בפנג'אב.
ברחבי פקיסטן יש כ-8 אזורים מוגנים המכילים מופלונים פנג'אבים.
אחד מאזורים אלה הקרוי "מקדש קאלה באג" הוא מקלט של הקרן העולמית לשימור חיות הבר (WWF), ונמצא בבעלות פרטית כך שיש סיכוי קלוש שציידים יוכלו להיכנס אליו.
אוכלוסייה זאת הגיעה למספר של 750 פרטים אולם לאחר מכן כמעט ונכחדה על ידי מחלות שהועברו על ידי גמלים מקומיים; מאז הם התאוששו וכיום מספרם הוא 850 פרטים.
בעתיד כאשר האוכלוסייה תגדל יותר, היא תשמש בסיס לאוכלוסיות נוספות.
כבש אוריאַל או כבש הערבה (שם מדעי: Ovis vignei; מכונה גם מופלון אסייתי או בפשטות אוריאַל), הוא מין של כבש בר מתת-משפחת היעלים החי במרכז אסיה, ונחשב בדרך כלל כתת-מין של כבש מופלון תחת השם המדעי: (Ovis orientalis vignei).
קיים תת-מין נוסף של המופלון הנחשב לעיתים כמין נפרד בשם "כבש ארמני" (Ovis gmelini), דומה יחסית לכבש אוריאל מלבד מספר שינויים קלים שיפורטו בהמשך.
בצפון מרכז איראן קיימת אוכלוסייה גדולה מעורבת, שמקורה ברבייה בין כבשים אוריאלים לכבשים ארמנים באזור זה שהוא מקום המפגש של תפוצתם.
את כבש האוריאל הזכר ניתן להבדיל מכבשי בר אחרים במספר אופנים כשביניהם קרניו הגדולות והמסולסלות; הקרן עבה מאוד מהבסיס עד אמצע הקרן, ומהאמצע היא הופכת לדקה יותר בצורה שאינה בולטת כל כך כאצל כבשי בר אחרים.
הקרן צומחת באזור המצח לכיוון הצדדים ואחורה מעט, יורדת בעיקול חד לכיוון מטה באזור האוזניים וחוזרת ומתעקלת למעלה באזור הלחיים.
אצל זכרים מבוגרים עשוי להתחיל סיבוב שני או שלישי, כשהקרן מסתובבת סביב עצמה כבורג.
אצל חלק מתת-המינים הקרן צומחת לכיוון מעלה ומתעקלת אחורנית, ואינה חוזרת כלל קדימה ללחיים.
קרניו של כבש האוריאל בולטות יותר מכבשים אחרים, כיוון שלכל אורכן יש פגימות וחריצים גדולים וקטנים.
גם לנקבות יש קרניים אולם הן קטנות כמעט פי-6, דקות מאוד בצורת חרב, וצומחות לכיוון מעלה ומתעקלות למטה באופן המזכיר את קרני הצפיר.
צבע הקרניים נע בין חום בז' לחום אפרפר.
הפרווה של מין זה היא קצרה בכל העונות, כאשר בחורף היא עבה יותר ובקיץ היא הופכת להיות דלילה לאחר נשירת השכבה החיצונית הנראית כצמר.
צבע הפרווה הוא נחושת-חום אדמדם בהיר או כהה אחיד בכל הגוף, בעוד שהחלק העליון של הרגליים כהה מעט, והחלק התחתון לבן או אפרפר בהיר; בחורף צבע הפרווה הופך לבהיר ודהוי יותר.
הגחון באופן כללי בצבע אפרפר בהיר, כשלעיתים יש בו פסים כהים מעט.
שפתיו ולועו לבנים, כשפעמים רבות הכתם הלבן בשפתיים נמשך לאורך החוטם עד העיניים.
התכונה הבולטת והייחודית ביותר של כבש האוריאל היא השיער החזיתי הלבן שמוקף בשיער שחור ונמשך מלועו ועד חזהו, ומורכב משערות ארוכות שנותנות לו מראה אצילי של כבש עם זקן ארוך מאוד אם כי אין זה זקן ממשי (לכבשים, בניגוד לעיזים, אין זקן).
השיער החזיתי הוא הארוך ביותר מכל תת-המינים של המופלון, וכן מכל מיני וסוגי תת-משפחת היעלים.
שיער ארוך זה מצוי בעיקר אצל תת-המינים הקאשמירי והכספי, בעוד שאצל תת-מינים אחרים השיער החזיתי משתנה בין קצרצר ובעל צבע שחור אצל תת-המין האפגני, אורך בינוני עם שיער לבן למעלה ושיער שחור למטה אצל תת-המין הבוכארי, או אפור קצרצר אצל תת-המין הפונג'אבי.
את כבש האוריאל ניתן להבדיל בקלות מכבש המופלון האירופאי, כיוון שצבעי פרוותו של הלה רבגוניים יותר, וכוללים שיער חזיתי שחור, אוכף שחור בגב, מותניים וגחון לבנים כשלג, וכתמים אדמדמים כהים בצידי הראש והחלק האחורי של הגוף.
הכבש הארמני לעומת זאת דומה למדי לכבש האוריאל כך שהזיהוי ביניהם מסובך יותר, אולם באופן כללי פרוותו קצרה אף יותר מכבש אוריאל, השיער החזיתי שלו קצר יותר ולפעמים אף נעדר לחלוטין, גבו כהה יותר, יש לו לעיתים כתם אפרפר דהוי בצידי הגוף, רגליו אפרפרות ולאורכם פס כהה.
מעבר לכך מבנה ומידות גופו של כבש האוריאל זהות לאלו של כבש המופלון והכבש הארמני.
לכבש האוריאל יש גוף ארוך וראש וצוואר קצרים.
רגליו דקות וארוכות, פרסותיו קצרות וחזקות, וזנבו קצר וכהה מעט.
אוזניו דקות ובאורך בינוני, עיניו בינוניות וצהבהבות ומתחתם נמשך פס כהה עד בלוטות ריח קטנות וכהות.
אפו שחור ומחורץ, ומסביבו כתם לבן.
כבש ארגאלי, כבש נוסף החי במרכז אסיה, מזכיר מעט את כבשי האוריאל, אולם הוא גדול יותר, פרוותו בחורף בהירה לעיתים כשלג, ותחת שיער חזיתי יש לו כתם גדול לבן בחזהו המורכב משערות קצרות.
מידות גופו של כבש האוריאל הן:
אורך הזנב: בסביבות 10 ס"מ.
בהנחה שכבש האוריאל הוא מין נפרד, הוא מחולק לתת-המינים הבאים:
vignei; בסיווג תחת המופלון קרוי "מופלון קאשמירי"), תואר ב-1841; מצוי בחבל קשמיר המחולק בין הודו לפקיסטן.
cycloceros; "מופלון אפגני"), תואר ב-1842; מצוי בעיקר באפגניסטן, פקיסטן וטורקמניסטן, ובמידה פחותה גם באיראן.
arkal; "מופלון כספי"), תואר ב-1850; מצוי בקזחסטן, טורקמניסטן, ואיראן.
bochariensis; "מופלון בוכארי"), תואר ב-1914; מצוי בעיקר באוזבקיסטן וטג'יקיסטן, ובמידה פחותה בטורקמניסטן.
punjabensis; "מופלון פונג'אבי"), תואר ב-1913; אנדמי למחוזות פקיסטן: פנג'אב ובלוצ'יסטן.
כיום הוא איבד יותר מ-50% מתפוצתו המקורית והטווח הנוכחי מחולק לפי תת-מינים כדלהלן:
תת-המין הקאשמירי: 5 אוכלוסיות בינוניות בלדאק, ו-8 בינוניות וקטנות בגבול הודו-פקיסטן;
תת-המין הפונג'אבי: אוכלוסייה אחת גדולה ואחת קטנה במחוז פונג'אב ובלוצ'יסטן;
תת-המין הבוכארי: 5 אוכלוסיות קטנות יחסית במשולש אוזבקיסטן-טורקמניסטן-טג'יקיסטן;
תת-המין האפגני: 30 אוכלוסיות קטנות בפקיסטן, 2 אוכלוסיות גדולות ואחת ענקית באפגניסטן, ואוכלוסייה אחת בינונית בטורקמניסטן;
תת-המין הכספי: אוכלוסייה אחת ענקית המתפרסת על פני צפון איראן ודרום טורקמניסטן, אוכלוסייה גדולה המעורבת עם "הכבש הארמני" בצפון מרכז איראן, 2 אוכלוסיות קטנות במרכז טורקמניסטן, 2 אוכלוסיות קטנות במערב קזחסטן, ואוכלוסייה גדולה המתפרשת על דרום קזחסטן וצפון טורקמניסטן.
למין זה יש העדפה לשטח הררי מעל קו העצים, והוא בדרך כלל נמנע מצוקים גבוהים או מדרונות תלולים מדי.
תת-המין האפגני הוא היחיד שחי באופן קבוע גם ביערות דלילים.
כבש האוריאל פעיל בעיקר בשעות הבוקר המוקדמות, ושעות הצהריים המאוחרות והערב, כאשר בשעות החמות של היום הוא נח בגומה שהוא חופר בפרסותיו ומעלה גרה.
מלבד עונת הרבייה העדרים מחולקים לפי מגדר - כאשר הנקבות פעילות בקבוצות קטנות של 10 פרטים עם צאצאיהן, זכרים צעירים בזוגות או בקבוצות של 7 פרטים, בעוד שזכרים מבוגרים חיים לבדם.
בשני העדרים קיימת היררכיה דומיננטית הנקבעת על ידי קרבות אצל הזכרים, ועל פי הגיל אצל הנקבות.
עונת הרבייה מתחילה בספטמבר, כשאז הזכרים קובעים ביניהם את השליטה על הנקבות על ידי קרבות; צורת הלחימה שלהם זהה לזו של כבשים אחרים: עמידה במרחק קצר מהיריב, לקיחת תנופה וזינוק, והתנגשות עם הקרניים הגדולות בחוזקה.
כיוון שהקרניים חלולות והעצמות בצוואר חזקות, כבשים אלו נפצעים לעיתים רחוקות לעומת מיני יעלים אחרים, אם כי הם עלולים לעיתים למות מתשישות.
זכרים דומיננטיים מתרבים בדרך כלל עם 5-3 נקבות.
ההיריון נמשך בסביבות חמישה עד שישה חודשים לאחריהם נולד טלה אחד או לפעמים תאומים, הנגמל לאחר 4-2 חודשים.
הטלאים מגיעים לבגרות לאחר 3-2 שנים, אם כי הזכרים לא יתרבו לפני גיל 7-4, אז קרניהם גדולות מספיק בשביל לנצח בקרבות.
תזונתו מורכבת בעיקר מעשבים ועשבי תיבול, ובמידת הצורך גם עלים, שורשים, זרעים, וענפי עצים.
טורפיו של כבש האוריאל הם בעיקר נמר השלג, נמר פרסי, נמר הודי, דול מצוי וזאב, ובעבר גם הטורף הנכחד טיגריס כספי.
הטלאים עלולים להיטרף על ידי עופות דורסים כגון העיט הזהוב.
תוחלת החיים של כבש האוריאל היא 15-8 שנים, כאשר נקבה חיה בדרך כלל יותר מזכר בגלל התשישות שלו מקרבות רבים.
תת-מינים כגון "אוריאל קאשמירי", "אוריאל אפגני" ו"אוריאל כספי" סובלים גם ממצב פוליטי רעוע בתפוצתם כגון: מלחמות אזרחים בטג'יקיסטן, עימות בין הודו לפקיסטן על חבל קשמיר ומלחמת אפגניסטן.
חלק גדול מתת-המינים מצויים באזורים מוגנים גדולים או קטנים, ובמקומות רבים בית גידולם הבלתי-נגיש מגן עליהם מציד בלתי חוקי.
כמו כן תת-מינים רבים מצויים בגני חיות.
האוכלוסייה העולמית נאמדת בלא יותר מ-40,000 פרטים בטבע.
כבש גדול-קרניים (שם מדעי: Ovis canadensis, ידוע גם ככבש ההרים), הוא מין של כבש בר מתת-משפחת היעלים החי באמריקה הצפונית.
קיימים שני כבשי בר הדומים והקרובים מבחינה גנטית לכבש זה: כבש דאל המצוי אף הוא באמריקה, וכבש השלג הנפוץ בסיביר.
מידות גופם של האחרונים זהים למדי לאלו של הכבש גדול-הקרניים, אולם הוא נוטה להיות גדול וכבד יותר מהם, והוא כבש הבר השלישי בגודלו לאחר הכבש הארגאלי וכבש המופלון.
שמו המדעי נגזר מלטינית: "Ovis" = כבש; "canadensis" = קנדה, ומשמעותו "כבש החי בקנדה".
עם זאת שם זה הוא מטעה במידה מסוימת, כיוון שתפוצתו של כבש זה רחבה יותר ונמשכת דרומה עד מקסיקו.
שמו הנפוץ – "כבש גדול-קרניים", בא לציין את קרניו העבות והכבדות.
כבש זה הוא הסמל הלאומי של הפרובינציה הקנדית אלברטה, והוא נחשב ל"יונק המדינה" במדינות ארצות הברית נבדה וקולורדו.
כבש גדול-קרניים נקרא כך על שם הקרניים הספירליות הגדולות שלו, שאצל הזכר עשויות להגיע לאורך של מטר ולמשקל של 18 ק"ג, השווה למשקל של כל השלד.
בסיס הקרן עבה ומסיבי מאוד וצומח בזווית לאחור, יורד בעיקול למטה וחוזר ועולה כלפי מעלה לכיוון הלחיים.
אצל זכרים מבוגרים בגילאי 7-8 יכול להתחיל סיבוב שני.
קרני הזכרים גרמיות וחלולות, ודבר זה מרכך את עוצמת המכה ומונע פגיעה במוח כאשר שני זכרים מתנגחים ביניהם.
הקרניים של הנקבות הרבה יותר קטנות ומעוגלות משל הזכרים ונראות כחרבות, אם כי הן ארוכות יחסית לקרניים של נקבות כבשי בר אחרים.
אצל שני המינים הקרניים מחורצות לכל אורכן.
הפרווה של מין זה שעירה ולא צמרית.
בקיץ היא קצרה ובעלת צבע חום-בהיר מבריק או חום-שוקולד, ובחורף היא נעשית עבה יותר וצבעה אפור-חיוור.
צבע הפרווה משתנה מעט בין תת-המינים.
באזור הצוואר, סוף השדרה והרגליים הפרווה נוטה להיות כהה יותר.
גופו של כבש זה שרירי ועבה, וצווארו ופניו קצרים.
רגליו דקות וארוכות, אוזניו קטנות ועיניו צהבהבות וקטנות.
אפו השחור והמוארך בולט על רקע השפתיים הלבנות, וגם הזנב הקצר והשחור בולט על רקע הכתם הלבן שבעכוז, הנמשך עד הרגליים.
צידן החיצוני של הרגליים שחור וצידן הפנימי לבנבן.
הפרסות שחורות או אפורות ומותאמות לטיפוס מהיר על ההרים, בין השאר בזכות כרית הגומי המסייעת לכבש להיאחז בזיזים קטנים.
לכבשים אלה יש בלוטות ריח בפינה הקדמית של כל עין, וכן בלוטות ריח במפשעה ובצידי הרגליים.
ההפרשות מבלוטות אלה נעשות בעיקר על ידי זכרים דומיננטיים.
הזכרים גדולים וכבדים בצורה ניכרת מהנקבות כדלהלן.
מידות גופו של הכבש גדול-הקרניים הן:
גובה כתף הזכר: 100-91 סנטימטרים.
גובה כתף הנקבה: 80-76 סנטימטרים.
אורך ראשו וגופו של הזכר: 200-180 סנטימטרים.
אורך ראשה וגופה של הנקבה: 170-140 סנטימטרים.
אורך הזנב (לשני המינים): 15-10 סנטימטרים.
אורך קרן הזכר: עד 100 סנטימטרים.
ורך קרן הנקבה: עד 28 סנטימטרים.
משקל קרן הזכר: 18-14 קילוגרם.
משקל גופו של הזכר: 200-57 קילוגרם.
משקל גופה של הנקבה: 90-56 קילוגרם.
לגבי הטקסונומיה של תת-המינים של כבש זה יש מחלוקת, עם מספר משתנה של 3–7 תת-מינים שהוכרו על ידי רשויות השימור השונות.
בתחילה בעקבות חקירות ב-1940 המין חולק לשבעה תת-מינים כפי החלוקה שלהלן:
canadensis), נפוץ בהרי הרוקי של צפון מערב ארצות הברית וקנדה.
מוכר כתת-מין גם על פי הסיווג החדשני.
californiana), נפוץ החל מקולומביה הבריטית ועד קליפורניה ודקוטה הצפונית.
nelsoni), מוכר כתת-מין גם כיום (אך תחת שם אחר).
מצוי באזורים מדבריים בדרום-מערב ארצות הברית.
סווג על ידי IUCN כ"פגיע" (VU).
cremnobates), מצוי בדרום קליפורניה ובבאחה קליפורניה.
סווג על ידי IUCN כב"סכנת הכחדה (EN).
weemsi), מצוי בחצי האי הקליפורני (מקסיקו).
נחשב על ידי IUCN כב"סכנת הכחדה (EN).
auduboni), היה מצוי בדקוטה הצפונית, דקוטה הדרומית, מונטנה, ויומינג ונברסקה.
מאז 1925 תת-מין זה נחשב כנכחד.
(למעשה תת-מין זה תואר לראשונה ב-1901 ונכחד זמן מועט לאחר מכן ב-1905).
בשנת 1993 צוות של חוקרים שעשה בדיקות DNA לכל האוכלוסיות השונות, ציין כי סיווג זה הוא במידה רבה אשליה.
מחקר זה ומחקרים נוספים שנערכו לאחרונה עדיין חלוקים מהו המספר המדויק של תת-המינים, אך רוב הטקסונומים מצביעים על כך שיש שלושה תת-מינים בלבד המצויים באזורים גאוגרפים נפרדים:
canadensis), מצוי כאמור לאורך הרי הרוקי בצפון ארצות הברית וקנדה, אך נחשב על פי הסיווג החדש כנפוץ גם במערב ארצות הברית.
תת-מין זה הוא הגדול ביותר ולו פרווה כהה יחסית.
sierrae), תת-מין שלא הוכר בעבר; אנדמי לרכס סיירה נבדה (ארצות הברית), ונחשב על ידי רשויות השימור שם כב"סכנת הכחדה".
nelsoni) הוכר בעבר כ"כבש נלסון", נפוץ ברחבי אזורים מדבריים של דרום מערב ארצות הברית ומקסיקו וכן ברכס המזרחי של סיירה נבדה.
צבע פרוותו הוא חום בהיר או צהבהב.
אוכלוסייה ייחודית של תת-מין זה (הקרויה "פנינסולאר" וסווגה בעבר כשייכת לתת-מין נפרד) נחשבת כב"סכנת הכחדה" על ידי רשויות השימור בארצות הברית.
ארגון השימור IUCN עדיין מחשיב את 7 תת-המינים בפעולות השימור שלו.
כבש גדול-קרניים מצוי באמריקה הצפונית ונפוץ באוכלוסיות מפוזרות החל מדרום מערב קנדה, מערב ארצות הברית וצפון מקסיקו.
כבשים אלו הובאו גם לצפון מזרח אוקלהומה ולאזור נוסף בסונורה, ו-3 אוכלוסיות שנעלמו מקולומביה הבריטית הוחזרו מחדש.
בית גידולו של הכבש גדול-הקרניים הוא מגוון ורחב וכולל: שטחי מרעה פתוחים או סלעיים, אחו, מרעה תת-אלפיני ויערות נשירים דלילים, מדרונות הררים מכוסי עשב ועמקי נהרות, אזורי מדבר צחיחים למחצה; או גבעות, סלעים וצוקים שבהם צמחייה דלילה.
בית הגידול משתנה בין תת-המינים: "כבש הרוקי" ו"כבש נבדה" מצויים בעיקר ברכסי הרים גבוהים של הרוקי וסיירה נבדה בקנדה וארצות הברית; ולעומת זאת ה"כבש המדברי" כשמו, מצוי בעיקר במערכות אקולוגיות מדבריות של מערב ארצות הברית ומקסיקו.
בקיץ כבשים אלה מצויים בגבהים של 8,500-6,000 מטר מעל פני הים, בעוד שבחורף הם לא עוברים את הגובה של 5,000-2,500 מטר; הגורם המגביל של כבשים אלה הוא שלג עמוק שבו מסובך למצוא מזון, ועל פי רוב הם נמצאים במדרונות שבהם כמות השלג השנתית היא פחות מ-60 סנטימטרים.
כבש גדול-קרניים מותאם במיוחד לסביבתו הסלעית, וזריזותו וראייתו החדה עוזרות לו לזהות ולהתחמק במהירות מטורפים; במרדף מתמשך בסלעים הכבש מטפס בקלילות על צוקים וסלעים כמעט אנכיים, ורק לעיתים נדירות הטורף יכול להמשיך לרדוף אחריו שם.
מין זה בדרך כלל פעיל בחלקים הקרירים של היום, ובתקופות החמות ביותר נכנס לעיתים למים רדודים כדי להתקרר.
אף שמין זה נצפה גם בפעילות לילית, הוא על פי רוב מבלה את הלילה בהצטופפות בקבוצות על מדרונות סלעיים המספקים מבט רחב על הסביבה כדי להישמר מפני טורפים.
במהלך היום בקיץ הם חיים בקבוצות של 10–20 פרטים, ובחורף הם עשויים להתקבץ לעדרים גדולים של עד 100 פרטים.
התזונה משתנה בהתאם למיקום, וכוללת בעיקר עשבים, יחד עם עשבי תיבול, עלים, נבטים, זרדים, שיחים וענפי עצים שונים.
במהלך החורף המזון מוגבל למדי וכולל בעיקר שיחים חזזיות וזרעים, שאותם הם מגלים על ידי חפירה עם פרסותיהם בשלג.
בכל העונות הם נוהגים לחפש מרבצי מלח טבעיים במינרלים שונים, וכשימצאו אחד כזה יבקרו בו באופן קבוע.
מחוץ לעונת הרבייה העדרים בדרך כלל מופרדים (זכרים ונקבות לחוד), ולעיתים ניתן לרעות עדרים מעורבים או כאלו עם צאצאים בוגרים.
שני העדרים פועלים בשטח של 48 קמ"ר ומושפעים מתנועות העונה, כאשר בקיץ הם עולים לאזורים גבוהים, ובחורף מתרכזים בעמקים מוגנים.
אף שלכבשים גדולי הקרן יש היררכיה בעדר, אין זה נדיר לצפות בשאר השנה בעדרים ללא היררכיה או אפילו ללא איל מנהיג – שלא כמו ההיררכיה הקפדנית השוררת אצל כבשי המופלון למשל.
לעומת זאת לפני עונת הרבייה (המתרחשת בסתיו ותחילת החורף), הזכרים יוצרים היררכיה דומיננטית הנקבעת על ידי הקרבות או על ידי גודלה של הקרן; אם יש בעדר שני זכרים גדולים בעלי קרניים דומות, הקרב ביניהם בלתי נמנע.
במהלך עונת הרבייה (ובמידה מוגבלת גם כל השנה) הזכרים מקיימים ביניהם קרבות מרהיבים, המתחילים כאשר שני זכרים צועדים מעט אחורה, לוקחים תנופה ומזנקים אחד על השני עם ראש כפוף בעוצמה אדירה; לעיתים במהלך התנגחות חזקה זו ניתן לראות שביבי קרן מעופפים.
כאמור הקרן חלולה מבפנים ומונעת פגיעה במוח כך שפציעות הן די נדירות, אולם הקרן עצמה עלולה להינזק כשעל פי רוב חלקים מהקרן מתקלפים או (נפוץ יותר) שהשפיצים של הקרן הופכים להיות מעוגלים כתוצאה מהתנגשויות רבות.
הקרב עצמו יכול להימשך שעות רבות עד שאחד מהם נכנע.
גם הנקבות עשויות להילחם ביניהן על מעמד גבוה בעדר, אך אצלן ההיררכיה נקבעת בדרך כלל לפי הגיל.
ההריון נמשך בסביבות שישה חודשים (כ-175 ימים), לאחריהם נולד טלה אחד ולעיתים רחוקות שניים או שלושה.
מרבית הלידות מתרחשות בשבועות הראשונים של תקופת ההמלטה באביב.
נקבות באזור הרי הרוקי, נודדות בתקופת האביב לאזורים אלפיניים גבוהים, ככל הנראה על מנת להמליט באזורים בטוחים מפני טורפים; מצד שני באזורים אלו אין צמחייה מזינה ומספקת, ואם הטלאים נולדו באיחור, סביר להניח שהם לא ישרדו בשל תפוקת החלב הנמוכה של הנקבה הנובעת מאיכות מזון ירודה.
הטלאים שוקלים בשעת הלידה 4.5-3.6 קילוגרם ומתחילים ללכת ולקפץ בתוך שעות ספורות.
לאחר מספר שבועות הטלה מתחיל לבלות זמן מועט יותר עם אימו, ואת מרבית הזמן מבלה בקבוצות של טלאים החוזרים לאימם רק כדי לינוק או לנוח.
הטלאים נגמלים לאחר 4–6 חודשים, ומגיעים לבגרות לאחר 18 חודשים; בדרך כלל הזכרים אינם מתרבים עד שהם מגיעים לגיל 5–7 ונעשים חזקים מספיק כדי לנצח בקרבות.
הנקבות נשארות בדרך כלל בעדר שבו נולדו לכל החיים, בעוד שהזכרים עוזבים את אימם בסביבות 2–4 שנים ומצטרפים לעדר משלהם.
תוחלת החיים של כבש גדול-קרניים זכר בטבע היא בדרך כלל 9–12 שנים בגלל הקרבות המתישים, ונקבות מגיעות ל-10 עד 15 שנים לכל היותר.
בשבי תוחלת החיים יכולה להגיע עד 20 שנה.
הטורפים של הכבשים גדולי הקרניים (בכל הגילאים) הם דובי גריזלי, זאבים מצויים ובמיוחד פומות ההרים, שלהם כוח גדול וזריזות מספקת למרדף אחר הכבש בבתי גידול סלעיים והרריים.
הנקבות עלולות להיטרף על ידי קויוטים, והטלאים גם על ידי שונרים צפוניים, גרגרנים או עיטים זהובים בשבועות הראשונים לחייהם.
תמותה נוספת מתרחשת כתוצאה מהחלקה והתרסקות במדרונות, צוקים שנופלים, או מפולות סלעים בבית גידולם ההררי.
כבשים גדולי-קרניים רגישים מאוד למחלות מסוימות כגון שחין ודלקת ריאות הנישאות על ידי כבשי בית שאיתם הם באים במגע; כיוון שכבשים אלה רגישים לבעיות סביבתיות הנגרמות על ידי האדם, ניתן לדעת על ידם מבעוד מועד על זיהומים סביבתיים או מחלות שמתפרצות בשקט.
כבש זה מסווג על ידי IUCN כ-"ללא חשש" (LC) ובעל מגמת אוכלוסייה יציבה, בשל תפוצה רחבה, אוכלוסייה גדולה, וכי אוכלוסייתו אינה יורדת בשום דבר הנדרש כדי להעפיל לרישום בקטגוריה מאוימת; חלק מתת-המינים לעומת זאת מצויים בדרגות שימור שונות (הארגון עדיין מחשיב את הכבש גדול-הקרניים כמחולק ל-7 תת-מינים).
הכבש גדול-הקרניים שיחק תפקיד חשוב במיתולוגיה של האינדיאנים בהרי הרוקי, והללו היו צדים אותו לבשרו ומכינים מקרניו כלים רבים ופריטים טקסיים.
לפני בואם של המתיישבים הלבנים, היו כשני מיליון כבשים גדולי-קרניים ברחבי אמריקה; מספר גדול זה התרסק במהלך המאה ה-19 לכ-60,000 בלבד על ידי ציד נרחב לבשר ובעיקר לפוחלציו המרשימים.
כמו כן, הזיהום ממחלות המועברות על ידי כבשי הבית היה סיבה נוספת לירידה הדרמטית של אוכלוסייתו.
אף על פי שכיום הפיקוח על הציד חמור וקפדני, מספרי הכבש לא גדלו בצורה משמעותית מאז ועד היום.
להלן נתוני IUCN על תפוצת הכבש במדינות הנזכרות הכוללים סיבות ירידה, אזורים מוגנים, מאמצי שימור ועוד:
קנדה: לפחות 5,000 כבשים מוגנים לחלוטין בחמישה פארקים לאומיים גדולים: הפארק הלאומי באנף, הפארק הלאומי ג'ספר, הפארק הלאומי קוטניי, פארק השלום הבינלאומי ווטרטון-גליישר והפארק הלאומי יוהו.
מספר גדול עוד יותר מקבל רמה מסוימת של הגנה בפארקים מחוזיים ואזורים מוגנים קטנים באלברטה ובקולומביה הבריטית.
גם כבשים החיים באזורים מוגנים פגיעים לציד בלתי חוקי, כיוון שהם מורגלים לבני אדם ואף אינם מהססים להתקרב אליהם (לעיתים כדי לקבל מתת-יד הגונה).
מחוץ לפארקים הלאומיים, הן הזכרים והן הנקבות נתונים בפיקוח מחוזי או של המדינה, וניתן לצוד אותם ברישיון.
במספר אוכלוסיות גדולות יש זמנים שאף מותר לצוד ברישיון שני זכרים בוגרים ומספר נקבות.
מכסות הציד נקבעות בכל שנה, והתקנות הכלליות נאכפות בקפדנות.
כמו כן קיים ניהול מורכב של ויסות האוכלוסייה השנתית, שיפור בית-הגידול, ספירה שנתית, ומחקרים נוספים.
מדי שנה ניצודים באלברטה באופן חוקי בין 200–250 זכרים, ו-150–200 נקבות; בקולומביה הבריטית, ניצודים מדי שנה ברישיון 60–65 מתת-מין הרוקי ו-40–45 מתת-המין הקליפורני על ידי ציידים מקומיים.
למעשה במרבית האזורים בקנדה ציד של זכרים מוגבל בעיקר על ידי הזמינות של זכרים בוגרים שהגיעו לגודל המינימום של הקרניים.
אדמות רבות המנוהלות על ידי המחלקה לשימור היערות מכילות גם כבשי ביגהורן.
למרות התקנות המחמירות, בכל מדינות ארצות הברית שבהם יש אוכלוסיות כבשים קיימת לפחות אוכלוסייה אחת שנרדפת בצורה רצינית.
עיקר הבעיה היא שהציידים מעדיפים רק זכרים בוגרים, מה שלבסוף יוצר מצב שבו יש אחוזים גבוהים יותר של נקבות.
על מנת להילחם בתופעות אלה, כל המדינות בארצות הברית דורשות כי ראשי כבשים מפוחלצים שניצודו ברישיון יסומנו בזיהוי קבוע.
נוהג זה מאפשר זיהוי קל של כבשים שניצודו באופן בלתי חוקי, והקנסות או אף המאסר הניתנים על זה ממעיטים מאוד את מספרם של אלו המוכנים לקחת סיכון על ציד מסוג זה.
קיימים פרויקטים רבים לשיפור בית גידולו של כבש ביגהורן, שממומנים על ידי אנשים פרטיים, וסוכנויות פדרליות או מדיניות.
מקסיקו: תת-המין המקסיקני מצוי רק בשני אזורים מוגנים במקסיקו, כאשר אחד מהם ("שמורת טיבורון" הנמצאת ליד ים קורטז) מחזיק באוכלוסייה שהובאה לשם.
תת-המין פנינסולאר מצוי רק באזור אחד מוגן, ה"פארק הלאומי סיירה דה סן פדרו" ואילו תת-המין "וואמסי" אינו מצוי באף אזור מוגן.
קבוצה קטנה של 25 פרטים מתת-המין המדברי מוחזקת בשבי החל מ-1992. המחיר הגבוה (100,000-30,00 דולר) שאותו ציידים אמידים מוכנים לשלם על מנת לצוד כבש זכר גדול, הפך לאחרונה למקור הכנסה עיקרי לפעולות השימור וניטור האוכלוסייה בבאחה קליפורניה ובסונורה.
בשנת 1994, מספר חוואים בסונורה החלו בתוכנית להגדלת אוכלוסיית הכבש בשבי על ידי לכידת 40 כבשים והכנסתם למתחמי רבייה.
בעקבות זאת ניתנו שישה היתרי ציד בחינם לאותם חוואים שנה לאחר מכן, והללו מכרו כל רישיון ב-40,000 $.
ארגון שימור פרטי נוסף, יזם הבאה של כבש ביגהורן מתת-המין "וואמסי" לאזור שמדרום לבאחה קליפורניה ועד לאי כרמן.
ברגע שאוכלוסייה זאת תגדל, הכבשים העודפים ישמשו כבסיס לאוכלוסיות חדשות שיוקמו במקומות שמהם נכחדו הכבשים בעבר.
השתתפותם של בעלי קרקעות פרטיות במקסיקו, בתוכניות לניהול כבשי ביגהורן היא יוזמה חיובית שתגרום להתאוששות הכבשים במדינה.
חלק מהחוואים גם מפרישים כספים על מנת לממן את ניטור אוכלוסיות הכבשים וכדי למנוע ציד בלתי חוקי נוסף.