tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-17 באוקטובר 2006 הודיע ואן הוידונק על כוונתו לפרוש בסיום עונת , ובחודש מאי 2007 שיחק את משחקו האחרון ופרש ממשחק בגיל 38.
ואן הוידונק רשם 551 הופעות ליגה בהולנד, סקוטלנד, אנגליה, פורטוגל וטורקיה, וכבש 335 שערי ליגה בכל קבוצותיו.
ואן הוידונק זומן על ידי הידינק לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 1998 בצרפת.
הופעתו הראשונה בטורניר הייתה במשחק השני של שלב הבתים מול .
ואן הוידונק החליף את דניס ברגקאמפ בדקה ה-78, ושתי דקות בלבד אחר כך כבר כבש את השער הרביעי לזכות נבחרתו, שניצחה בסיום 5-0. הוא לא חזר לשחק עד לשלב חצי הגמר, בו פגשה הולנד את .
ואן הוידונק החליף בדקה ה-75 את בודווין זנדן, במשחק שהסתיים בהפסדה של הולנד בדו-קרב פנדלים.
הופעתו השלישית והאחרונה בטורניר, שוב כמחליף, הייתה בהפסד ל, 2-1 במשחק על המקום השלישי.
ואן הוידונק זומן על ידי המאמן פרנק רייקארד לסגל הנבחרת לקראת יורו 2000, אך לא קיבל דקות משחק בטורניר, אותו סיימה הולנד בהפסד ל בחצי הגמר.
ואן הוידונק שיחק את משחקו האחרון בנבחרת ב-17 בנובמבר 2004, במסגרת מוקדמות מונדיאל 2006, בניצחון חוץ 3-0 על .
בעשר שנות קריירה בינלאומית, רשם ואן הוידונק 46 הופעות במדי הנבחרת (מתוכן חמש הופעות בהרכב ו-41 כמחליף), בהן כבש 14 שערים.
עם פרישתו ממשחק עבר ואן הוידונק קורס מאמנים, אותו סיים בהצלחה בשנת 2008. בין החודשים פברואר ונובמבר 2011, שימש ואן הוידונק כעוזר המאמן של חוס הידינק בנבחרת טורקיה.
בעונת הצטרף לצוות המקצועי של קבוצת הנוער של פיינורד, ושימש בתפקידו למשך עונה אחת.
ב-1 באוגוסט 2014 התמנה ואן הוידונק לתפקיד עוזר המאמן של אדרי קוסטר בנבחרת הולנד הצעירה, אך התפטר מתפקידו כעבור מספר חודשים בעקבות ההפסד לפורטוגל במוקדמות אליפות אירופה עד גיל 21 - 2015.
מלך השערים של הליגה הסקוטית: (26 שערים)
מלך השערים של הליגה ההולנדית: (24 שערים)
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםרוזנדלליגת המשנה ההולנדית3263727נאק ברדה35203326ארדיוויזיה31251610סלטיקליגת העל הסקוטית14434262114נוטינגהאם פורסטפרמייר ליג81הליגה הראשונה של הפוטבול ליג4229פרמייר ליג216ויטסה ארנהםארדיוויזיה2925בנפיקה ליסבוןליגת העל הפורטוגלית3019פיינורדארדיוויזיה33242828פנרבחצ'ההליגה הטורקית3424198נאק ברדהארדיוויזיה175פיינורדארדיוויזיה113265 סך הכל הולנד328204סקוטלנד6944אנגליה7136פורטוגל3019טורקיה5332סך הכל קריירה551335
פייר דלאדונשאן הוא שחקן צרפתי זוכה פרס סזאר.
דלאדונשאן גילם תפקידים קטנים בסדרות טלוויזיה שונות מאז 2004. בשנת 2013 לוהק לראשונה לתפקיד ראשי בסרט קולנוע, "זרים על שפת האגם".
על תפקידו בסרט זכה בפרס סזאר בקטגוריית השחקן המבטיח ביותר, וכן היה מועמד לפרס לומייר באותה קטגוריה.
בהמשך, גילם תפקיד ראשי גם בסרט "ילדות" (2015).
בשנת 2016 גילם תפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "טרפליום" של ערוץ Arte.
בשנת 2016 הנחה את טקס הענקת פרסי סזאר, ובאותה שנה שיחק בסרט "Éternité" של הבמאי הוייטאנמי טראן אן הונג.
בשנת 2021 גילם את אנטואן רסטאק בסרט הקולנוע הביוגרפי "אייפל" אודות חייו של גוסטב אייפל בבימויו של מרטין בורבולון.
פייר דשון ג'קסון הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הרכז בקבוצת אנהוי ווני מהליגה השנייה בסין.
ג'קסון למד בתיכון דסרט פינס בלאס וגאס.
בעקבות קריירה בולטת, שבה היה מלך האסיסטים של מדינת נבדה, הוא עבר קולג' של דרום איידהו (CSI).
ב-CSI, ג'קסון הוביל את גולדן איגלס לאליפות הלאומית של איגוד האתלטיקה הלאומית (NCAA) בשנת 2011, וזכה בתואר MVP של הטורניר.
הוא העמיד ממוצעים של 18.6 נק' ו-4.4 אסיסטים למשחק בעונת 2011/2010, ונבחר לחמישיית העונה באול-אמריקן וב-NCAA בסיום העונה.
לאחר שסיים תיכון, ג'קסון עבר לביילור כדי להשלים את הקריירה שלו בקולג'.
הוא העמיד אצל הבירס ממוצעים של 13.8 נקודות ו-5.9 אסיסטים בעונת 12–2011. הוא עזר להוביל את ביילור ל-8 הגדולות של טורניר ה-NCAA ב-2012, שם הם הפסידו בסופו של דבר לאלופים העתידיים קנטקי.
ג'קסון נבחר לחמישיית העונה השנייה בביג-12 וקיבל ציון לשבח על ידי סוכנות הידיעות Associated Press, על השתתפותו המוצלחת בביג-12.
ג'קסון חזר לביילור, שם רשם את עונתו הטובה ביותר.
הוא נבחר להיות שחקן העונה בטרום עונה של הביג-12.
ב-4 באפריל 2013, סיים ג'קסון את קריירת הקולג' עם ניצחון בגמר על איווה בטורניר NIT.
באותה עונה הוא עמד על ממוצעים של 19.8 נק' ו-7.1 אסיסטים למשחק.
ג'קסון נבחר במקום ה-42 בדראפט ה-NBA לשנת 2013 על ידי פילדלפיה 76'.
ב-12 ביולי 2013, זכויות הניהול עליו נמכרו יחד עם זכויות הניהול על ג'רו הולידיי, לניו אורלינס פליקנס תמורת נרלנס נואל.
יומיים לאחר מכן, הוא הצטרף לפליקנס לליגת הקיץ.
ב-ביולי 2013, חתם חוזה לשנה מול אסוול ליון-וילרבאן מהליגה הצרפתית.
אולם, עזב את הקבוצה בספטמבר 2013 בטרם החל להשתתף במשחקים.
ב-נובמבר 2013, ג'קסון נבחר בבחירה הרביעית בליגת הפיתוח של ה-NBA על ידי איידהו סטמפד.
ב-3 בפברואר 2014, השתתף במשחק האולסטאר של ליגת הפיתוח.
ב-4 בפברואר 2014, קלע 58 נקודות נגד טקסס לג'נדס, שיא נקודות בליגת הפיתוח, שנשבר בהמשך.
ב-20 בפברואר 2014, ג'קסון עזב את איידהו כדי לעבור לטורקיה.
למחרת, הוא חתם בפנרבחצ'ה למשך שארית העונה.
ב-10 באפריל 2014, שוחרר מפנר לאחר שרשם במדיה שישה משחקים בלבד.
הוא עמד על ממוצע של 3.3 נקודות ו-1.3 אסיסטים.
ב-27 ביוני 2014, חזר ג'קסון לפילדלפיה 76' מהפליקנס תמורת זכויות הניהול על רוס סמית'.
ב-1 ביולי 2014, הוא הצטרף לסיקסרס לליגת הקיץ.
במשחקו הראשון בליגת הקיץ באורלנדו ב-5 ביולי, הוא קרע את האכילס שלו במחצית הראשונה בהפסד 77–83 לאורלנדו מג'יק.
על אף הפציעה, הוא חתם על חוזה מובטח חלקית בפילדלפיה ב-24 ביולי 2014. ג'קסון שוחרר מפילדלפיה לאחר חצי שנה.
ב-15 ביולי 2015, ג'קסון חזר לפילדלפיה לאחר ממוצעים של 12 נקודות למשחק בשני משחקיו בליגת הקיץ בלאס וגאס.
למרות זאת, פילדלפיה ויתרה עליו מאוחר יותר ב-26 באוקטובר לאחר שהופיע בשלושה משחקי טרום עונה.
ב-6 בינואר 2016, ג'קסון חזר לאיידהו.
הוא השתתף בהופעת הבכורה שלו בעונה, שהסתיימה לאחר שלושה ימים בניצחון 92–98 על פורט ויין מאד אנטס.
ב-4 במרץ הוא נמכר לטקסס לג'נדס בתמורה לאריק גריפין.
ב-20 במרץ שוחרר מטקסס מבלי שערך הופעה אחת במדיה.
ביולי 2016, הצטרף ג'קסון לפורטלנד טרייל בלייזרס לליגת הקיץ.
ב-18 באוקטובר 2016, חתם ג'קסון על חוזה לחודש במועדון הקרואטי צדביטה זאגרב.
ג'קסון הופיע בצדביטה בשני משחקי יורוקאפ וחמישה משחקים בליגה הקרואטית.
ב-30 בנובמבר 2016, ג'קסון חזר לטקסס לג'נדס.
לאחר שהופיע 10 משחקים במדי הלג'נדס, הוא חתם בדאלאס מאבריקס ב-27 בדצמבר 2016. באותו לילה, הוא עלה להופעת הבכורה שלו ב-NBA בהפסד 107–123 ליוסטון רוקטס.
ב-6 בינואר 2017, ויתרה עליו דאלאס.
יומיים לאחר מכן, הוא חזר לטקסס לג'נדס.
הוא חזר למאבריקס ב-25 בינואר.
הוא התחיל את הקדנציה השנייה שלו במדי המאבריקס נגד אוקלהומה סיטי ת'אנדר ב-26 בינואר.
במהלך המשחק נפצע ג'קסון בעצם הזנב השמאלית.
כעבור יומיים הוא עזב וחזר ללג'נדס.
ב-6 בפברואר 2017, הוא נבחר לשחק עם נבחרת המערב באולסטאר של ליגת הפיתוח של ה-NBA.
ב-14 ביולי 2017, חתם ג'קסון על חוזה לעונה אחת, עם אופציה לעונה נוספת, במכבי תל אביב מליגת העל ומהיורוליג.
במשחק היורוליג הראשון שלו במכבי ג'קסון כיכב עם 27 נקודות, 9 אסיסטים ו-7 ריבאונדים, ומדד 41 נגד ברוזה במברג במשחק החוץ בגרמניה ונבחר ל-MVP של המחזור הראשון.
הוא קיבל את המספר 55.
ב-4 ביולי 2018 חתם ג'קסון בבייג'ינג פליי דרגונס הסינית.
ביולי 2019 חתם בשנזן לאופרדס.
ב-17 בינואר 2020 עבר לסאות' ביי לייקרס.
ב-9 באוגוסט 2020 חתם ג'קסון בפנאתינאיקוס היוונית לעונה אחת.
פייר אקילה וובו קואמו (נולד ב-20 בינואר 1982) הוא מאמן כדורגל וכדורגלן עבר קמרוני ששיחק בעמדת החלוץ.
על עף נולד בעיר באפאוסם, במחוז המערבי שבקמרון, וובו התחיל את הקריירה המקצוענית שלו במדינה השכנה גמביה, כאשר את עונת 1999-2000 עשה במדי ריאל בנג'ול.
בשנת 2000, עבר ליבשת דרום אמריקה, לאחר שחתם במועדון נסיונל מאורוגוואי.
במדי נסיונל שיחק במשך 3 שנים, בהן זכה ב-2 אליפויות ליגת העל האורוגוואית, אף על פי שתפס תפקיד משמעותי בהרכב הקבוצה רק בשנתו השלישית.
ב-2002, וובו זכה בתואר מלכות השערים של גביע סודאמריקנה.
וובו עבר לאירופה ב-2003, לאחר שחתם בקבוצת אוססונה והושאל מיד למועדון הליגה הספרדית השנייה בכדורגל, לגנס מפרוורי העיר מדריד.
בקיץ 2003, וובו חזר למועדון המחזיק בכרטיסו, אוססונה.
ב-2004-2005, העפיל עם קבוצתו לגמר גביע המלך הספרדי, בו הפסידה אוססונה לריאל בטיס.
בעונתו השלישית בקבוצה, כבש 6 שערי ליגה, ועזר לקבוצתו לסיים במיקום היסטורי בלה ליגה עבור אוססונה, מקום רביעי, אשר הקנה לה מקום במוקדמות ליגת האלופות לעונה שלאחר מכן.
במהלך טורניר המוקדמות, אוססונה לא העפילה לשלב הבתים של המפעל לאחר שהודחה על ידי המועדון הגרמני המבורג.
במסגרת ההכנה לעונת 2006-2007, לקה וובו במחלת המלריה, אך הצליח להחלים ממנה ולהמשיך להציג יכולת טובה עבור קבוצתו במהלך העונה.
וובו כבש 2 שערים בקמפיין גביע אופ"א, אותו סיימה אוססונה בשלבי חצי הגמר.
ב-2007, וובו עבר לקבוצת מיורקה.
את מרבית עונתו הראשונה בקבוצה בילה מחוץ לסגל בשל פציעה.
בכל זאת, וובו סיים את העונה עם 5 שערי ליגה.
אחרי שהחלוץ המוביל של הקבוצה דניאל גויזה עזב, וובו הפך לחלוץ החשוב במועדון.
הוא כבש 18 שערים במהלך 3 העונות הבאות, כאשר בעונת 2009-2010, המועדון מהאיים הבלאריים סיים במקום ה-5 בליגה, והעפיל לליגה האירופית.
אחרי שמעמדה של מיורקה התערער בליגה, כאשר בסוף 2011 נחלצה בעור שיניה מירידת ליגה, וובו חתם באוגוסט 2011 במועדון הטורקי איסטנבול בשאקשהיר.
ב-11 בספטמבר 2011, במסגרת המחזור הראשון של ליגת העל הטורקית, וובו כבש את שער הבכורה שלו במשחק הבכורה הרשמי שלו, בניצחון הביתי 2-0 על גלאטסראיי.
ב-31 בינואר 2013, וובו חתם על חוזה לשנתיים וחצי במדי פנרבחצ'ה, עבור סכום העברה בסך 3 מיליון אירו.
גם במועדונו החדש בטורקיה, וובו כבש את שער הבכורה שלו במשחק הרשמי הראשון בו שותף, בהפסדה הביתי של פנרבחצ'ה 2-1 לסיוואספור.
ב-7 במרץ 2013, וובו כבש את השער היחיד במשחק הניצחון 1-0 מול המועדון הצ'כי ויקטוריה פלזן, והיה שותף להעפלת קבוצתו לשלב רבע הגמר של הליגה האירופית.
בשלב הבא, כבש בפנדל בניצחון הביתי של פנרבחצ'ה 2-0 מול לאציו האיטלקית.
ב-112 במאי 2013, וובו שיחק לראשונה במשחק הדרבי של איסטנבול, מול גלאטסראיי, הוא כבש את צמד שערי קבוצתו שניצחה 2-1. המשחק לווה באופן שערורייתי על ידי קריאות גזעניות של אוהדי פנרבחצ'ה, שהופנו עבור שחקני היריבה דידייה דרוגבה ועמנואל אבואה.
את עונתו הראשונה בפנרבחצ'ה סיים וובו בזכייה בגביע הטורקי, ובעונה שלאחר מכן זכה עם קבוצתו באליפות.
בקיץ 2015, וובו חתם בקבוצת אוסמנליספור.
אחרי שנתיים, בהן אומסנלסיפור זכתה להצלחה גם במסגרת האירופית, חתם וובו בספטמבר 2017 במדי גזישהיר גזיאנטפ.
וובו ערך את הופעת הבכורה שלו עבור נבחרת קמרון ב-19 בנובמבר 2003, במשחק ידידות שנגמר בתוצאת תיקו 0-0 מול יפן.
את שער הבכורה שלו עור קמרון, כבש וובו ב-27 במרץ 2005, במשחק הניצחון 2-1 מול סודאן, במסגרת מוקדמות מונדיאל 2006. פריצת הדרך התודעתית שלו עבור נבחרתו הגיעה ב-4 בספטמבר 2005, גם במסגרת טורניר המוקדמות, לאחר שכבש שלושער בניצחון 3-2 על חוף השנהב.
נבחרתו לא העפילה לבסוף למונדיאל בגרמניה.
פייר גאסלי הוא נהג מרוצים צרפתי המתחרה עבור קבוצת אלפין באליפות הפורמולה 1. בשנת 2016 זכה באליפות ה-GP2. גאסלי היה חלק מתוכנית פיתוח הנהגים של רד בול והתחרה בקבוצות טורו רוסו, רד בול ואלפאטאורי.
גאסלי החל להתחרות בשנת 2006 בקטגוריית המינימי באליפות צרפת בקארטינג.
את עונת הבכורה סיים במקום ה-15. שנה לאחר מכן שיפר את מיקומו וסיים במקום השישי.
בשנת 2008 התחרה באליפות צרפת לקאדטים.
שנה לאחר מכן החל להתחרות בתחרויות בינלאומיות.
בשנת 2011 עבר להתחרות במרוצי מכוניות חד-מושביות ולקח חלק באליפות צרפת בפורמולה 4 אותה סיים במקום השלישי.
שנה לאחר מכן עבר להתחרות בפורמולה רנו 2 ליטר והשתתף בסבב האירופאי ובסבב הצפון-אירופאי של התחרות.
שנה לאחר מכן עבר לקבוצת טק1 (Tech1).
הוא זכה באליפות לאחר שהשיג שלושה ניצחונות וחמישה פודיומים נוספים.
בעקבות הזכייה צורף לתוכנית הפיתוח לנהגים צעירים של רד בול.
כחלק מהתוכנית עבר להתחרות בפורמולה רנו 3.5 ליטר.
את העונה סיים כסגנו של קרלוס סאינס, משתתף אחר בתוכנית של רד בול.
בספטמבר 2014 ערך את הבכורה שלו בסבב ה-GP2. הוא הספיק לקחת חלק בששת המרוצים האחרונים של העונה, בהם לא צבר נקודות.
בעונת 2015 עבר לקבוצת DAMS, בה התחרה לצידו של אלכס לין.
את העונה סיים במקום השמיני עם 110 נקודות.
לקראת עונת 2016 עבר שוב קבוצה, הפעם לפראמה האיטלקית.
את העונה סיים כאלוף לאחר שניצח ארבעה מרוצים וסיים חמש פעמים נוספות בפודיום.
בשנת 2017 לקח חלק באליפות הסופר פורמולה היפנית.
לאחר שישה סיבובים דורג במקום השני, בפער של חצי נקודה מהמוביל.
ביולי אותה שנה לקח חלק בצמד מרוצי אליפות הפורמולה אי שהתקיימו בניו ג'רזי, כמחליפו של סבסטיאן בואמי.
גאסלי הוכרז כנהג מחליף בקבוצת רד בול בספטמבר 2015. את הבכורה בסבב הפורמולה 1 ערך שנתיים לאחר מכן, כשבגרנד פרי מלזיה תפס את מקומו של דניאיל קוויט בקבוצת טורו רוסו.
את מרוץ הבכורה סיים במקום ה-14 ובסיומו התלונן על כך שמערכת מי השתייה ברכבו לא פעלה.
באוגוסט 2018 הודיע דניאל ריקארדו על עזיבת קבוצת רד בול בסיום העונה וגאסלי הוכרז כמחליפו.
בעקבות האכזבה מהתוצאות שהשיג במהלך המחצית הראשונה של העונה הוחלט להחזירו אחרי 12 מרוצים לקבוצת טורו רוסו.
הציפייה הייתה כי יאבק, יחד עם מקס ורסטאפן, על מקומות בחלק העליון של הטבלה.
במחצית הראשונה של העונה לא הצליח להגי לתוצאות המיוחלות, בעקבות כך החליטה הקבוצה להחזירו לקבוצת טורו רוסו במקומו של אלכסנדר אלבון שקודם לקבוצה הבכירה.
גרנד פרי ברזיל, המרוץ העשרים בעונה, היה רווי באירועים ובסיומו חצה גאסלי את קו הסיום במקום השני, כשהוא מקדים את לואיס המילטון.
בעונת 2020 השיג את ניצחונו הראשון בפורמולה 1, בגרנד פרי האיטלקי במונזה, לאחר שהונף דגל אדום והמרוץ הופסק והמילטון שהוביל במרוץ, נענש והידרדר למקום האחרון.
בחודש אוקטובר חתם על חוזה לעונת 2021 בקבוצה.
ביוני 2022 האריך גאסלי את החוזה באלפאטאורי עד לסיום עונת 2023. באוקטובר חתם גאסלי על חוזה בקבוצת אלפין בעונת 2023, לאחר שהקבוצה הסכימה לשלם לאלפאטאורי 10 מיליון אירו.
פייר ואמילי בלדי , היו חסידי אומות העולם, שסייעו בהצלת מספר יהודים ממוות בידי הנאצים.
אמילי ופייר בלדי, התגוררו בעיר נים, בירת מחוז גארד בצרפת, עם ביתם סימון.
פייר היה נהג בדואר, ועבד שעות רבות מבוקר עד ליל.
בני הזוג השתייכו לכנסייה הפרוטסטנטית.
במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה כשגרמניה הנאצית השתלטה על בלגיה במאי 1940, נמלטה משפחת שטרן, שכללה את אברהם אב המשפחה, אשתו אתלקה (Etelca), שתי בנותיהם אדית-אסתר ויהודית ובנם אלכס, מאנטוורפן, דרך בריסל, ליל ופריז, לנים.
יחד עם שלוש משפחות יהודיות נוספות (משפחת מן, וקסמן וספרן), הם שכרו דירה ונרשמו במשטרה המקומית.
עד קיץ 1942 התקיימו בני ארבע המשפחות בכבוד וקיימו חיים נורמליים.
שלושת ילדיהם של משפחת שטרן, אדית בת הארבע עשרה, אלכס בן השתים עשרה, ויהודית בת העשר, למדו בבית הספר הציבורי.
אדית התיידדה עם חברתה לכיתה סימון (Simone) בלדי, שהבחינה כי היא לא מגיעה לבית הספר בימי שבת.
אדית הסבירה לסימון שהיא יהודייה, ולכן היא נעדרת ביום זה מלימודים.
סימון ספרה לאדית כי דודתה, הגרה בתוניס, מסייעת למשפחות יהודיות כ"גויה של שבת" ומדליקה עבורם אש.
היא הציעה שאמה אמילי, תסייע באופן דומה למשפחת שטרן בשבתות וכך היה.
ב-26 באוגוסט 1942 נערך מצוד גדול של הנאצים בשטח הכבוש, בעקבות פעילות של המחתרת שפוצצה את "בית הסובלנות" בו שהו קצינים נאציים.
במהלך גל המעצרים שנערך בתגובה, בני שלוש המשפחות שחיו בדירה יחד עם משפחת שטרן, שעל פי הרשימות היו ממוצא גרמני, נעצרו על ידי הגסטפו.
בני משפחת שטרן לא נאסרו בשלב זה כיון שהיו ממוצא הונגרי.
למחרת פגשה גב' שטרן את אמילי בלדי, ובדמעות הסבירה מה קרה.
השטרנים החליטו מיד לשלוח את ילדיהם למחנה קיץ ב-Palavas ולמצוא לעצמם מקום מחבוא.
גב' בלדי הציעה להורים את ביתה - מקום צנוע ובו שני חדרים קטנים ומטבח.
הבית היה פנוי משום שבני הזוג בלדי נסעו לטפל באמו החולה של פייר, והפקידו את סימון בידי קרובי משפחה.
הזוג שטרן עברו עוד באותו לילה לבית בלדי.
כעבור כמה ימים, חזרו ילדיהם הביתה באופן בלתי צפוי לאחר שהמחנה לא מצא חן בעיניהם.
הילדים מכרו כמה חפצים שהיו ברשותם, קנו כרטיסי אוטובוס וחזרו להוריהם בנים.
בנובמבר 1942 כוחות האס אס פלשו סופית לעיר נים וכל משפחת שטרן הסתתרה בבית הקטן של בני ממשפחת בלדי.
בסוף ספטמבר, כשחזרו גם בני משפחת בלדי לביתם לאחר שאמו של פייר נפטרה, הצטופפו בבית הקטן שני הזוגות וילדיהם, שישנו במיטה אחת.
בבית המשפחה שהו לעיתים גם פליטים נוספים ובעדותה מסרה אדית כי לילה אחד הסתתרו בבית בלדי 17 יהודים.
אמילי דאגה להם לתעודות מזויפות שזייף אחד מסוחרי העיר.
המצב נעשה מסוכן יותר ויותר באביב 1943 עם הפלישה הגרמנית לכל רחבי צרפת.
בני משפחת שטרן החליטו לעבור להתגורר בעיר ניס (Nice), שהייתה תחת שליטה איטלקית ולאחר מכן לעיר מז'ב (Megeve) ושוב לניס.
לאורך כל הנדודים שמרו בני משפחת שטרן על קשר עם הגב' בלדי שחזרה והציעה להסתירם בביתה, בתמיכתו של בעלה.
לאור הסכנה הגוברת, בני הזוג שטרן החליטו להסתיר את ילדיהם במוסדות כנסייתיים – שתי הבנות הסתתרו במנזר בעיר גראס, והבן במנזר גברים במונפלייה.
גב' בלדי הגיעה לניס, תוך שסיכנה עצמה, כדי לקחת את אתלקה ואברהם לביתה אולם ב-28 בספטמבר 1943, נעצרה אתלקה ונכלאה במחנה המעצר והאיסוף דרנסי (Drancy) ומשם הובלה לאושוויץ בירקנאו שם נרצחה.
אתלקה הצליחה לכתוב מכתב אותו זרקה מהרכבת שהובילה אותה מצרפת לאושוויץ.
המכתב נכתב בחלקו בצרפתית ויועד לגב' בלדי וחלקו האחר שנכתב בהונגרית, יועד לאברהם.
המכתב נאסף על ידי עובר אורח ששלח את המכתב לגב' בלדי.
לאחר שהגב' בלדי קבלה את המכתב, היא החליטה לבקר את יהודית ואסתר במנזר והחלה לפעול להחזרת האב אברהם לנים, בתקווה שדרכונו ההונגרי יסייע לו.
גב' בלדי נסעה הלוך ושוב בין נים לניס אך לא הצליחה לאסוף את אברהם שבסופו של דבר נתפס גם כן ונשלח להשמדה באושוויץ.
באוגוסט 1944 הועברו הבנות יהודית בת ה-11 ואסתר בת ה-15 למשפחה יהודית בניס שם שהו כחודשיים.
לאחר מכן הועברו הבנות לגב' בלדי שהצליחה לאתרן ולאחר מספר חודשים הועברו שלושת הילדים לבית יתומים בפריז, בה התגורר אחיה של האם אתלקה.
בשנת 1945 יהודית ואסתר נשלחו לישראל עם עליית הנוער בעוד שהאח אלכס נשאר בפריס במוסד ליתומים ובבגרותו בחר להמשיך לחיות בצרפת.
יהודית תיעדה את קורותיה וזיכרונותיה ביומן באותה תקופה וביטאה בו את הכאב, הפחד והתקווה.
ביומנה ציינה יהודית את ההתגייסות הגורפת של אמילי בלדי לטובת בני המשפחה ויהודים נוספים.
הבנות נקלטו במושבה כנרת כבר ב-1945. בשנות ה-80 נסעו ילדי משפחת שטרן לצרפת כדי למצוא את משפחת בלדי שהצילה אותם וחידשו את הקשר עם סימון, שהמשיכה להתגורר באותו בית קטן בנים, שם היא חיה עד עצם היום הזה.
ב-16 באוגוסט 1994 הכיר יד ושם בפייר ואמילי בלדי כחסידי אומות העולם.
פייר הראשון, דוכס בורבון, , היה בנו של לואי הראשון, דוכס בורבון ודוכס בורבון בין השנים 1341–1356.
פייר נולד בשנת 1311, ללואי הראשון, דוכס בורבון ולמארי דה אבסן, בתם של יאן השני, רוזן הולנד ופיליפה מלוקסמבורג.
בשנת 1341 מת אביו, ופייר ירש את נחלותיו ותאריו, ובאותה שנה הוא לחם במלחמת הירושה הברטונית.
בשנת 1345 פייר מונה למושל בדרום-מערב צרפת, ובשנת 1346 לחם בקרב קרסי ואף נפצע בו.
בשנת 1349 הוא מונה לקפטן הכללי של לנגדוק, ובשנת 1350 נלחם נגד כוחותיו של הנרי מגרוסמונט, דוכס לנקסטר הראשון.
בשנת 1355 פייר נשלח למשימה דיפלומטית באביניון, ובאותה שנה מונה למושל גסקוניה.
בשנת 1356 נהרג פייר בקרב פואטייה, ובנו לואי השני, דוכס בורבון ירש את נחלותיו ותאריו.
בשנת 1335 התחתן פייר עם איזבל מוולואה, דוכסית בורבון, בתם של שארל, רוזן ולואה ומאוט משאטיון, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
ז'אן מבורבון (1338–1378), התחתנה עם שארל החמישי, מלך צרפת
בלאנש מבורבון (1339–1361), התחתנה עם פדרו, מלך קסטיליה
בון מבורבון (1341–1402), התחתנה עם אמדאו השישי, רוזן סבויה
קתרין מבורבון (1342–1427), התחתנה עם ז'אן השישי, רוזן ארקור
מרגריט מבורבון, ליידי אלבר (1344–1416), התחתנה עם ארנו אמניו, לורד אלבר
פייר גאוויניה היה כנר, מורה ומלחין צרפתי.
אביו של גאוויניה היה בונה כינורות.
בשנת 1734 לקח אותו אביו לפריז ובגיל 13 הופיע לראשונה בקונסרט ספיריטואל בטילרי, בנגינת סונאטה של ז'אן-מארי לקלייר לשני כינורות.
בסביבות 1753 נידון לעונש מאסר עקב פרשיית אהבים עם רוזנת.
בשנת 1776 הגיע גאוויניה לשיא הקריירה שלו.
ג'ובאני בטיסטה ויוטי תיאר אותו כטרטיני הצרפתי, מחמאה יחידה במינה.
ז'אן גודפרי אקהרד, לדוק ל'איינה, רודולף קרויצר ורומן דה ברסר הקדישו לו יצירות.
הצ'לן מרטין ברטו קרא לסונאטה בשם "לה גאווינייה".
יצירתו הבסיסית היא "24 שחריות", שיצאה לאור בשנת 1794, קובץ תרגילים לכינור, הכולל מעברים מורכבים ביותר, שמטרתם העיקרית הוא פיתוח שליטה בקשת.
גאוויניה לימד כינור בקונסרבטואר של פריז מ-1795 עד מותו.
Le Prétendu Intermède, קומדיה איטלקית בשלוש מערכות (ביצוע בכורה בפריז ב-6 בנובמבר 1760)
Recueil d'airs à 3 parties לשני כינורות, אלט ובסו קונטינואו 1763
2 סוויטות לחג המולד, 1764
3 סונאטות לכינור סולו (כולל "קברו של גאוויניה"), 1770
יצירתו הנודעת ביותר הוא האוסף "Les Vingt-quatre Matinées", קובץ אטיוד-קפריסי לכינור, שהופיע בשנת 1794
פייר גריפארי היה סופר צרפתי.
אביו היה מהנדס יליד מיקונוס ואימו, ספרית ומתקשרת ילידת רואן.
הוריו מתו במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא נאלץ לנטוש את לימודי הספרות בבית ספר תיכון לואי הגדול כדי להתפרנס ועסק בעבודות מזדמנות: שיווק סחורה חקלאית, שליח של נוטריון ואפילו נגינת פסנתר במסיבות.
מ־1946 עד 1949 שירת בהתנדבות בכוחות מוטסים.
מ־1950 עד 1957, הוא עבד כנציג חברת הנפט מוביל (לימים אקסון מוביל) בהסתדרות העובדים הכללית של צרפת (CGT).
הוא עזב את העבודה כדי להתרכז בכתיבה.
עם זאת, עד שלא הצליח להתפרסם, הוא עבד בתור ספרן במרכז הלאומי למחקר מדעי (CNRS).
ב־1962, הוא התפרסם בזכות המחזה "ממלא מקום הסגן" (Lieutenant Tenant) שכתב עבור תיאטרון לה גטה-מונפרנס (Théâtre de la Gaîté-Montparnasse), ולאחר מכן עם הספר האוטוביוגרפי "פיירו ירח" (Pierrot la lune), בהוצאת לה טאבל רונד (la Table ronde) ב־1963. כך התחילה הקריירה שלו כסופר.
אולם, מרבית היצירות הבאות שלו לא הצליחו.
לאחר שעזב את עבודתו במכון, הוא חי חיי עוני.
הוא נתקל בסירוב של שבעה עשר מוציאים לאור עד שב־1974 ולדימיר דימיטרייביץ', חוקר ספרות ממוצא סרבי, קיבל את גריפארי להוצאת הספרים שלו Éditions L'Âge d'Homme ונתן לו חופש יצירתי מוחלט והסכים לפרסם את כל הספרים שלו.
פייר גריפארי עסק גם בביקורת תיאטרון בעיתונים אקרי דה פרי (Écrits de Paris), ספקטאקל דו מונד (Spectacle du monde) ודפנס דה ל'אוקסידן (Défense de l'Occident), המזוהה עם הימין.
הוא הופיע לעיתים קרובות ברדיו, בשתי תחנות שונות מבחינה רעיונית: רדיו קורטואזי (Radio Courtoisie) הימני, שבו הרצה באופן קבוע על ניקולאי גוגול (גריפארי ידע רוסית היטב וקרא את גוגול בשפת המקור), וכן בפראנס קולטור (France Culture) הציבורי, בתוכניתו של ברטראן ז'רום.
בתוכנית הזאת ז'רום הכריז על מותו של גריפארי ב־30 בדצמבר 1990. ב־13 בפברואר 1991 הוא הקדיש לו שידור מיוחד של 90 דקות של רגעים של הומור, ומובאות מארכיונים.
גריפארי מת בגיל 65 בבית החולים סנט ז'וזף בפריז כתוצאה מניתוח שהסתבך.
גופתו נשרפה ב־4 בינואר 1991 בפר לשז ושם פוזר אפרו.
הוא תיאר את עצמו כ"איש מאדים שמביט על עולם בני האדם בסקרנות משועשעת, זר בעולם הארצי".
הוא חלק את חייו בין רחוב ברוקה לבין רחוב פולי-מריקור, ולמרות שהיה חובב תענוגות, רוב הזמן נקט באורח חיים בוהמי וכמעט נזירי, ואמר: "יש קורבנות שצריך להקריב...
התענוג שבכתיבה שווה את הכול".
גריפארי היה קומוניסט ואף סטליניסט מ־1950 עד 1956, אך לאחר מכן התקרב לימין הקיצוני הצרפתי, ואף היה חבר בארגון הלאומני ארופ-אקסיון (Europe-Action).
עם זאת, הוא נמנע מפעילות פוליטית מובהקת וביטא חוסר עניין עמוק בפוליטיקה, אף שפעל בעיתון של הימין הקיצוני "מיליטנט" במהלך שנות השמונים.
לאחר מכן הוא השתתף בארגון בקבוצה למחקר ולימוד של התרבות האירופית (GRECE), והיה חבר הוועד של נובל אקול, כתב העת שפורסם על ידי איגוד ימני זה.
הנוסחה הזאת ראויה לניסיון נוסף והגון."
גריפארי חקר כמעט את כל הסוגות.
הוא היה בעל ידע מצוין של מורשות ספרותיות לאומיות, וידע גם כיצד להשתמש במיתוסים עממיים ובפולקלור, ולא בחל אף במדע בדיוני.
הוא הצליח ליצור את יקום ספרותי שלם; בספר "העולם האחורי" (L'Arrière-monde) כתב: "הסיפורים היחידים שמעניינים אותי הם אלה שלגביהם אני בטוח מההתחלה שמעולם לא התרחשו, שלעולם לא יתרחשו, שלא יכולים להתרחש."
הוא כתב רומנים, נובלות, שירים, סיפורים, מעשיות, מחזות, וביקורת ספרותית.
ביקורת נגד של הדתות המונותיאיסטיות, במיוחד הדת היהודית, שלדעתו היא טוטליטרית וגזענית.
למעשה, היו אנשים, כגון פייר-אנדרה טאגייף, שקראו לו "אנרכיסט ימני קיצוני" וייחסו לו תמיכה בעמדות של לואי פרדינאן סלין, והחשיבו את ההתנגדות שלו לדת היהודית לאנטישמיות.
אחרים, כגון העורך שלו ולדימיר דימיטרייביץ', דוחים את הטענה שהוא היה אנטישמי ומחשיבים את ההתקפות שלו נגד היהדות, בחלק מהמאמרים ומהרומנים שלו לביקורת מכובדת של הדת היהודית: "האשמתו בגזענות היא המצאה מרושעת.
הוא פשוט מעולם לא אהב שופטים, רבנים, וכמרים.
האדם הסובלני הזה לא סבל את חוסר־הסובלנות הדתית, שזיהה עם תורות מונותאיסטיות".
גריפארי התמודד עם הומוסקסואליות, שהוא חי איתה ללא תסביכים, בנימה אירונית וטרגית בבת אחת.
תפיסתו בנוגע לענייני אהבה היא היסוד לפסימיות שלו.
פייר גריפארי מפורסם בעיקר כסופר לילדים.
יצירתו הידועה ביותר, סיפורים מרחוב ברוקה (Contes de la rue Broca), יצאה לאור בשנת 1967. האוסף כולל מספר אגדות, בהקשר המוכר של רובע בפריז העכשווית.
חלק מהדמויות הם ילדים של מהגרים.
המהדורות הראשונות של ה"סיפורים", שיצאו לאור בטאבל רונד, לא משכו תשומת לב, אבל הוצאה מחודשת על ידי בגלימאר הביאו לגריפארי הצלחה ותהילה.
בסוף 1970, המאיירים פרננדו פוץ' רוזאדו וקלוד לפואן תרמו לפרסום הסיפורים.
האוסף הזה יצא לאור בגרמניה, ברזיל, בולגריה, יוון, הונגריה, איטליה, יפן, פולין, ותאילנד.
פייר דרמון הוא טניסאי עבר יהודי-צרפתי, שנולד בתוניס.
דרמון היה הטניסאי הבכיר ביותר בצרפת בין השנים 1957 ל-1969, וזכה בתואר הלאומי ליחידים תשע פעמים באותה תקופה.
הוא זכה באליפות הזוגות הלאומית בצרפת בשנת 1957 (עם פול רמי), ב-1958 (עם רוברט היילט), ב-1961 (עם גרארד פילט) ובשנת 1966 (עם פרנסואה יופרט).
בשנת 1963, הצטיין דרמון ביחידים באליפות צרפת הפתוחה.
נוסף לכך, בשנת 1963 הוא הגיע לגמר בווימבלדון בזוגות, יחד עם ז'אן קלוד ברקלי והפסידו לרפאל אוסונה ואנטוניו פלפוקס ממקסיקו ב-4 מערכות (6–4, 2–6, 2–6, 2–6).
דרמון ניצח, יחד עם רעייתו רוזי דרמון, בזוגות מעורבים, בטורניר בינלאומי של ותיקים בשנת 1961. בשנים 1968 ו-1975 הגיע לאותה תוצאה עם גייל שאנפראו.
דרמון היה חבר בנבחרת גביע דייוויס הצרפתית בשנים 1956–1967, וניצח 44 מתוך 68 המשחקים בהם השתתף.
דרמון מחזיק בשיא צרפת עבור הכי הרבה ניצחונות ורוב הניצחונות ביחידים.
הוא ייצג את צרפת ב-34 תחרויות גביע דייוויס, שני רק לפרנסואה יופרט שהשתתף בתחרות אחת יותר.
בשנת 2002 קיבל את פרס הצטיינות גביע דייוויס.
באולימפיאדת מקסיקו (1968) סיים דרמון במקום שלישי בטורניר לזוגות גברים, שהיה טורניר הדגמה.
בשנת 1997 נכלל דרמון בהיכל התהילה היהודי הבינלאומי בספורט.
פייר-גבריאל גארדל היה רקדן בלט, מנהל בלט, כנר ומלחין צרפתי.
הוא היה אחיו הצעיר של מקסימיליאן גארדל, שהיה מבוגר ממנו ב-17 שנים.
בשנת 1795 נשא לאישה את הרקדנית מארי מילר, שאותה הציג ברבות מיצירותיו.
גארדל, יליד ננסי, החל את לימודיו בבית הספר של האופרה הלאומית של פריז בשנת 1772, בהשגחת אחיו.
הוא היה לסולן ב-1780, אבל נאלץ לוותר על קריירת ריקוד עקב בעיות בריאות, לצד קנאה גוברת מצד בן-גילו, אוגוסט וסטריס, שהצטיין בטכניקה.
עם מות אחיו מקסימיליאן בשנת 1787, תפס פייר את מקומו כמנהל הבלט של האופרה.
בעזרת לואי מילו, התקדם גארדל לעמוד בראש בלט האופרה של פריז למשך 40 שנה, בהן התאים עצמו לתהפוכות המהפכה הצרפתית ושלטון נפוליאון.
שלושת הבלטים הראשונים שלו: "משפט פריס" (1787), "פסיכה" (1790) ו"טלמאכוס" (1790) שאבו את נושאיהם ממיתוסים קלאסיים והתאימו למשטר הישן.
כשהמהפכה הצרפתית חוללה המולה פוליטית, יצר גארדל מחולות פריוטיים, ששילבו תוכן פוליטי עם רעיונות נאו-קלאסיים.
הוא שיתף פעולה עם ז'אק-לואי דויד, צייר שהיה שותף להשקפותיו של גארדל על הצגת רעיונות המהפכה ביצירות אמנות.
ב" L'Offrande à la Liberté (1792) שלו הציג גארדל את אירועי המהפכה כאופרה, עם מוזיקה מאת פרנסואה ז'וזף גוסק.
היא כללה את ההמנון המהפכני הלאומי המרסייז, שהושר על הבמה.
פייר גארדל טען, שריקוד טכני חזק חשוב בה במידה הן לעלילת הבלט והן לצד התיאטרלי שלו.
הוא הושפע מן הרפורמות של נובר, אם כי גארדל לא גרס, ששימוש בפנטומימה צריך להביא להגבלת הטכניקה.
הוא צימצם את השימוש בפנטומימה למינימום ונתן עדיפות לאנשים בעלי כישרון דרמטי טבעי.
הכוריאוגרפיה שלו הציעה לרקדנים מה שנחשב בעיניו לעבודה דרמטית ומאתגרת.
מחוץ לאופרה, מנהלי בלט התמקדו בפנטומימה.
בתקופה זו אפשר גארדל שינויים בהכשרה, שישקפו את התמקדותו בהרחבת הטכניקה להשגת מעללים גופניים רבי-עוצמה.
גארדל התיר ועודד יצירת דיברטיסמנים לרקדנים.
אוגוסט וסטרי היה רקדן ראשי באותה תקופה ונודע בהרחבת גבולות הסיבוב והקפיצה.
בדיוק אותו דבר שגרם קשיים לגארדל כרקדן הוא שהיה ליקר-ערך, מרגע שגארדל נעשה למנהל בלט האופרה.
אחידות האימון שהאופרה של פריז נודעת בה הופיעה לראשונה בהנהגתו.
ביקרו אותו על שלא התיר לכוריאוגרפים חיצוניים גישה לרקדניו, ש"אותם החזיק במעין בידוד אמנותי".
היו שטענו, כי הנהגתו של גארדל הייתה הסיבה לכך, שמספר קטן כל כך של רקדנים ידועי-שם יצאו מן האופרה של פריז בתקופת שלטונו ובשנים שאחריה.
ככוריאוגרף מוכשר, הלהיב את הקהל למן הפקותיו הראשונות ב-1790 עד ממש לפני פרישתו.
ב-1829 החל להפחית את נטל עבודתו, ובחר ליצור לאופרות, במקום לכתוב בלטים שלמים.
מ-1820 עברה יצירת הבלטים אל ז'אן-פייר אומר, אף כי לפרישה מלאה ממשרתו הגיע גארדל רק ב-1827.
גארדל הלך לעולמו ב-1840 בפריז.
כולן הוצגו באופרה של פריז
פייר הנטאי הוא נגן צ'מבלו ומנצח צרפתי.
פייר הנטאי נולד בפריז למשפחה של הצייר שימון הנטאי.
בגיל עשר הוא לראשונה שמע יוהאן סבסטיאן באך וכעבר שנה שמע הקלטות בביצוע של גוסטב ליאונהארדט.
החל מגיל 11 הוא התחיל ללמוד נגינה בצ'מבלו.
תחילה לימוד עצמי ואחר כך במסגרת מסודרת.
בהמשך הוא למד שנתיים אצל ליאונהארדט באמסטרדם.
בשנת 1983 הוא זכה בפרס שני בתחרות שנערכה בברוז'.
הקלטות ראשונות של הנטאי התרכזו ביצירות של מלחינים בריטים לוירג'ינל ושל באך.
הוא פעמים הוציא "וריאציות גולדברג" (1993 ו-2003) והם זכו להצלחה רבה.
כמו כן הוא הקליט סדרה עם יצירות של דומניקו סקרלטי.
בנוסף לכך הוא הקליט "הפסנתר המושווה" ויצירות של ג'ירולאמו פרסקובלדי ופרנסואה קופרן.
פייר הנטאי מרבה להופיע באירופה, אמריקה הצפונית ואסיה.
בשנת 1985 הוא הקים Le Concert Français בו הוא מבצע וגם מנצח.
כמו כן הוא מופיע עם אחיו במסגרת Trio Hantaï.
בשנת 2000 הוא היה מלמד תקופה מסוימת בקונסרבטואר של פריז, אך לא זכה במשרה קבועה.
1993: דומניקו סקרלטי: 22 sonates, Astrée
פייר (פייטרו) דנדיני (באיטלקית: Pier Dandini; 12 באפריל 1646 – 26 בנובמבר 1712) היה צייר איטלקי מתקופת הבארוק, ופעל בעיקר בפירנצה.
פייר היה בנו ותלמידו של הצייר וינצ'נצו דנדיני.
דודו של פייר, צ'זארה דנדיני, היה גם הוא צייר מפורסם בפירנצה.
גם אחיו של פייר, אוטאביאנו, ווינצ'נצו דנדיני (הבן הקטן יותר) הפכו לציירים.
בנוסף ללימודיו של פייר עם משפחתו, הוא נסע לבולוניה, מודנה, ונציה ורומא כדי ללמוד עוד על אמנות.
סגנונות הציור של פייר מורכבים ממקורות שונים, כפי שהם משתקפים במסעותיו.
פייר זכה לפטרונות רבה על ידי בני משפחת מדיצ'י, הנסיך פרדיננד והדוכס הגדול.
הוא ביצע מספר עבודות בפירנצה, כמו ציורי קיר בתקרה של כנסיית סן ז'קופו סופר'ארנו, ציורי קיר בחדר התפילה בכנסיית סן פרדיאנו, ועוד.
הוא גם צייר יצירת מזבח המתארת את עריפת ראשו של יוחנן המטביל בכנסיית "San Giovannino dei Cavalier".
פייר השני, רוזן אלנסון, כונה האציל , היה רוזן אלנסון מ-1361 ורוזן פרשה מ-1377.
פייר נולד בשנת 1340, והיה בנם של שארל השני, רוזן אלנסון ומריה דה לה סרדה.
הוא זכה בתואר אביר ב-1350, והיה אחד מבני הערובה שהוחלפו בעד ז'אן השני, מלך צרפת לאחר קרב פואטייה, ולא חזר לצרפת עד 1370. הוא ואחיו רובר פעלו נגד האנגלים באקוויטניה, וכבשו את לימוז', אך לא הצליחו ללכוד את אוסון (1371).
לאחר מכן הוא לחם תחת גוסקלין בברטאן ונפצע לפני הנבונט, והשתתף במשלחת נגד וילם הראשון מחלרה ב-1388.
פייר מת ב-20 בספטמבר 1404 בארז'נטאן.
ב-10 באוקטובר 1371, התחתן פייר עם מארי שאמיילאר, הוויקונטית מבומון-או-מיין.
היה לו גם בן לא חוקי אחד:
פייר, "ממזר מאלנסון" (נפטר לאחר ינואר 1422), לורד אונו
הוא קיבל דוקטורט מאוניברסיטת אוטרכט למדעים שימושיים ב-1871 ונחשב לאחד ממייסדי לימודי הדת המודרניים.
מ-1878 היה פרופסור להיסטוריה דתית באוניברסיטת אמסטרדם ובין 1899 ל-1916 – באוניברסיטת ליידן.
ספר לימוד ההיסטוריה הדתית (Lehrbuch der Religionsgeschichte) אותו כתב שנטפי דה לה סוסיי ופרסמו ב-1887, היה במשך תקופה ארוכה ספר היסוד בתחום.
המהדורה האחרונה שלו יצאה לאור על ידי אלפרד ברטהולט ואדווארד להמן ב-1925. הוא פרסם את הספר שלוש פעמים בין 1887 ל-1905. המהדורה הרביעית והאחרונה פורסמה לאחר מותו.
היא מכילה תרומות של מומחים חשובים: סטן קונוב (האינדיאנים – בודהיזם), אדווארד להמן (הפרסים – הדת הזורואסטרית), ברנהרד אנקרמן (דת העמים הפרימיטיביים), הנס אוסטנפלדט לאנגה (המצרים), מרטין פ' נילסון (היוונים – הדת היוונית), לודוויג דובנר (הרומאים), אלכסנדר ברוקנר (הסלאבים והליטאים), וילהלם גרנבך (הגרמנים), ג'.א.
מאק קולוך (הקלטים), אוטו פרנקה (דת הסינים), קרל פלורנץ (היפנים), פרידריך ג'רמיאס (עמים שמיים במזרח הקרוב), כריסטיאן סנוק הורחרוניה (אסלאם).
פייר ואגו היה אדריכל יהודי-הונגרי שהיגר לצרפת.
הוא נודע בעולם כמוציא לאור של מגזין האדריכלות המודרנית "האדריכלות של היום" , וכמזכיר הכללי של איחוד האדריכלים הבין-לאומי (UIA), שם כיהן כנשיא לשם כבוד עד פטירתו.
עסק באדריכלות ובתכנון ערים בצרפת ובמדינות העולם – באלג'יריה ובתוניסיה, גרמניה, הולנד, ישראל ומקסיקו.
ואגו נולד למשפחה יהודית ב-30 באוגוסט 1910 בבודפשט שבאוסטרו-הונגריה.
הוריו היו יוז'ף ואגו, אדריכל מתנועת האר נובו, ולגיטה לנרט, זמרת אופרה ואחותו של המלחין ולטר לייטאי-לזרוס.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עבר להתגורר ברומא, בירת איטליה, עד 1928 ולאחר מכן עבר לפריז שבצרפת, ולמד בבית הספר המיוחד לאדריכלות בפריז שבצרפת.
סיים שם את לימודיו ב-1932.
ב-1930, כאשר היה בגיל 20, החל לעבוד על הקמת מגזין האדריכלות המודרנית "האדריכלות של היום" יחד עם עמיתו אנדרה בלוק .
בין 1931 ל-1947 כיהן שם כעורך ראשי, ולאחר מכן כיושב ראש המערכת.
לאחר הפלישה של גרמניה הנאצית לצרפת ב-1940, עבד כאדריכל בעיר מרסיי, ועסק בבניית בית גדול יותר בקסיס, ובמפעל כימיקלים בסורג.
ובהמשך המלחמה הצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית (הרזיסטאנס).
ב-1943 החל לבנות רשת תקשורת כדי לסייע לממשלה הצרפתית בגלות, שסיפקה מידע על היקף הכוחות בלונדון, נשק, מיקומים ומפות של הכוחות האיטלקיים באזור הכיבוש האיטלקי בחוף שבין מונטה קרלו לייר .
ב-9 במאי באותה שנה, נעצר על ידי הגרמנים במרסיי ונכלא בכלא סנט-פייר בחשד להיותו חבר בתנועת ההתנגדות, אך שוחרר בסתיו אותה השנה עקב חוסר בראיות.
לאחר שחרורו עבר למקום בבעלות המשפחה בלוארה, שם שהה עד לאחר שחרורה של צרפת באוגוסט 1944. את התקופה הזו בחייו, אותה ניצל ואגו להעמקת מחשבותיו על אדריכלות, תיאר כ"פרישה לגמלאות".
מיד עם השחרור, חזר לעיסוקיו בהוצאה לאור שהמלחמה קטעה.
ב-1946, ואגו מונה לאדריכל הראשי לתוכניות שיקום הערים ארל, לה מאן, טרקסון ובוקר שנפגעו במלחמה.
ב-1957 השתתף בתערוכת הבנייה הבין-לאומית "Interbau" לשיקום רובע הנזה בברלין, גרמניה, שנהרס כמעט כליל במלחמת העולם השנייה, שם תכנן את מתחם המגורים ברחוב קלופסטוק 14–18.
בקיץ 1948, ייצג את צרפת בתחרות אמנות באולימפיאדת לונדון בקטגוריה אדריכלות ותכנון ערים, לצד האדריכל ז'אק ניאל .
הם זכו יחד בציון כבוד על עבודתם "מרכז חברתי לנוער וספורט של עיריית לבאלואה".
באותה שנה, ייסד את איגוד האדריכלים הבין-לאומי בפריז, שם כיהן במשך שנים רבות בתפקיד המזכיר הכללי.
המטרה שהוצבה לאיגוד, היא לאחד את כל אדריכלי העולם ואת איגודיהם תחת קורת גג משותפת.
בסוף שנות ה-50, החלה התקרבות בין אדריכלי גרמניה המזרחית והמערבית תחת הארגון – פעילות אותה קידם אישית, כתומך בפיוס יחסי גרמניה–צרפת.
בשנות ה-50, החל לעבוד בצפון אפריקה, ועסק בעיצוב מבני בנקים באלג'יריה ובתוניסיה.
ב-1957 עיצב את "קמפוס גשר העץ" לאוניברסיטת ליל ברובע הנושא את אותו השם במזרח וילנב-ד'אסק, ובין 1957 ל-1960 לימד בבית הספר לאמנויות סן לוק בטורנה, בלגיה.
שנות ה-60 וה-70 היו שיא הקריירה של ואגו.
במהלך שני העשורים הללו, היה אמון על מיזמים רבים בתחום תכנון הערים בצרפת ובעולם.
ב-1963 השתתף כשופט בתחרות האדריכלים לתכנון "הסיטי" של מנשייה בתל אביב-יפו, בראשות האדריכל הבריטי ויליאם הולפורד והאדריכל האמריקאי לואי קאהן.
מאמצע שנות ה-70, הפחית ואגו את עיסוקו כמנהל פרויקטים, והשקיע את זמנו בכנסים ובדיונים במקום.
ב-1981 התקבל לאקדמיה הצרפתית לאדריכלות , וב-1985 סגר את המשרד שלו ברחוב קוויי וולטר ברובע השביעי של פריז ופרש לנואזי-סיר-אקול.
בשנת 2000 הוציא ספר זיכרונות בשם "Une vie intense" (בעברית: חיים אינטנסיביים).
מתחם המגורים ברחוב קלופסטוק 14–18, שכונת הנזה בברלין (1957)
הבזיליקה של פיוס העשירי בלורד , עם אנדרה לה דון ופייר פינסרד (1958)
קמפוס גשר העץ באוניברסיטת ליל (1960–1975)
פייר אוגוסטין שארל בורגיניון דרביני היה פוליטיקאי אמריקאי מלואיזיאנה, איש המפלגה הלאומית הרפובליקנית, שכיהן כמזכיר המדינה השלישי של לואיזיאנה בשנים 1820–1828, ולאחר מכן ועד מותו כמושל לואיזיאנה השישי.
פייר דרביני נולד בלאן שבצרפת, כבנם הבכור של אוגוסטן בורגיניון ד'ארביני, שהיה נשיא מנהלת מחוז אן וראש עיריית לאן, ושל לואיז אנז'ליק בלונדלה.
דרביני למד משפטים בספריית סנט ז'נבייב שבפריז, אך ב-1791, במהלך המהפכה הצרפתית, נמלט מצרפת.
בתחילה הוא יצא לסן-דומנג (בימינו בתחומי האיטי), ולאחר מכן הגיע לפיטסבורג שבפנסילבניה, שם הוא נשא לאישה את פילסיטה אודיל דה אולט דה לאסוס, ולשניים נולדו חמש בנות ושני בנים.
בהמשך הוא עבר משם, בתחילה למיזורי, לאחר מכן לפלורידה, ולבסוף ללואיזיאנה הצרפתית, שם הגיע לניו אורלינס ב-1797 בתקופה בה הייתה מושבה ספרדית בשם לואיזיאנה הספרדית.
ב-1803 הוא היה למזכיר הפרטי של אטיין דה בור, ראש עיריית ניו אורלינס, ומונה כמזכיר המועצה המחוקקת של העיר.
באותה שנה מינה אותו מושל טריטוריית אורלינס ויליאם קלייבורן כמתורגמן הרשמי של הטריטוריה.
לאחר רכישת לואיזיאנה באותה שנה, היה דרביני אחד הנציגים של האמריקאים החדשים בוושינגטון די.
שביקשו להקים ממשלה עצמאית בטריטוריה.
בנאום שנשא ב-4 ביולי 1804, הוא דחף לפתיחה מחדש של סחר העבדים.
כשהתקבלה הטריטוריה לארצות הברית, התנגד דרביני להנהגת המשפט המקובל בה והגן על שימור המשפט הקונטיננטלי שהונהג בטריטוריה במהלך תקופות השלטון הצרפתי והספרדי בה.
לאחר חקיקת חוק הממשל של 1804, שמיסד את ממשלת הטריטוריה, דרביני, יחד עם ז'אן נואל דסטרהאן ועם פייר סווה, שלח לוושינגטון די.
מחאה של אזרחים שהתנגדו לחוק הזה של הקונגרס.
מחאה זו נקראה "המחאה של תושבי לואיזיאנה נגקד השיטה הפוליטית שאומצה על ידי הקונגרס עבורם", ובסופו של דבר הוגשה לנשיא תומאס ג'פרסון על ידי השלושה מלואיזיאנה.
דרביני הוביל גם את המהלך להקמת הקולג' של אורלינס, ושימש כנגיד שלו.
ב-1812 הוא נבחר כמזכיר הסנאט של הטריטוריה.
הוא גם שירת בפלוגת הפרשים של המיליציה של לואיזיאנה בפיקודו של קפטן שבונו.
בהמשך התפטר דרביני מתפקידו בבית המחוקקים כדי להתמנות כשופט בבית המשפט העליון של לואיזיאנה.
מינויו נדחה בתחילה על ידי הסנאט, אך לאחר מכן הוא אושר.
ב-1820 התפטר דרביני מתפקידו כשופט, והתמודד ללא הצלחה בבחירות למשרת מושל לואיזיאנה מול דסטרהאן, אבנר ל.
על אף הפסדו לרוברטסון, מונה דרביני כמזכיר המדינה של לואיזיאנה, תפקיד בו הוא שימש עד 1828. הוא היה אחד המנסחים המרכזיים של החוק האזרחי של לואיזיאנה ב-1825, לצד אדוארד ליווינגסטון, פרנסואה קסבייה מרטין ולואי מורו-ליזלט.
ב-1828 התמודד דרביני שוב על תפקיד מושל לואיזיאנה, והפעם ניצח את תומכו לשעבר ברנרד דה מריני, את תומאס בטלר, ואת חבר בית הנבחרים של ארצות הברית פילמון תומאס.
בית המחוקקים של לואיזיאנה אישר את בחירתו על פני שאר שלושת המועמדים.
דרביני זיהה עצמו עם המפלגה הלאומית הרפובליקנית שהחלה אז את דרכה.
בנאום ההשבעה שלו, דחק דרביני לביצוע עבודות ציבוריות, שבהן תמך בית המחוקקים, כולל: הקמת חברת תאורת הגז של ניו אורלינס, הקמת כמה חברות שיט על נהר המיסיסיפי ובנתיבי מים נוספים של המדינה, ואת בנייתן ושיקומן של סוללות קרקע.
ב-3 באוקטובר 1829, לאחר עשרה חודשים כמושל, נפל דרביני מכרכרה רתומה לסוסים, ושלושה ימים לאחר מכן נפטר בעיר גרטנה שבלואיזיאנה.
הוא נטמן בבית הקברות סנט לואיס מספר 1 שבניו אורלינס.
פייר לאוואל היה פוליטיקאי צרפתי שכיהן שלוש פעמים כראש ממשלת צרפת, בפעם האחרונה - בצרפת של וישי.
לאחר שחרור צרפת מהכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה, הועמד לאוואל לדין על היותו משתף פעולה עם הנאצים, נידון למוות והוצא להורג.
לאוואל נולד בכפר בצפון אוברן, כצעיר בארבעת ילדיו של מנהל מלון מקומי.
בגיל 12 אביו הוציאו מבית הספר כדי לעזור בעסק המשפחתי, בהמשך הוא שב ללימודים וסיים תיכון ב-1901. עבד כמפקח במספר בתי ספר תיכונים בפרובינציות וב-1903 הצטרף למפלגה הסוציאליסטית בצרפת.
לימים, נקרא לשירות צבאי אך שוחרר בגלל דליות ברגליו.
הוא למד משפטים, הוסמך כעורך דין וב-1908 החל לעבוד במקצוע וייצג בבתי משפט תיקים בעלי עניין ציבורי בהם היו מעורבים אנשי שמאל צרפתים.
ב-1914 נבחר כנציג בבית התחתון של הפרלמנט הצרפתי מטעם המפלגה הסוציאליסטית.
הוא לא שירת בצבא במלחמת העולם הראשונה.
בבחירות ב-1919 שנערכו לאחר המלחמה הפסיד לאוול את מקומו בפרלמנט, במסגרת ירידת תמיכת הציבור בשמאל.
ב-1923 נבחר לראשות עיריית אוברווילייה, כסוציאליסט עצמאי שלא היה מזוהה עם אף אחד משני פלגי המפלגה הסוציאליסטית, שנוצרו בעקבות מהפכת אוקטובר ברוסיה.
ב-1924 חזר לכהן בבית התחתון ובינואר 1927 נבחר לבית העליון, הסנאט (צרפת).
בין החודשים אפריל לאוקטובר 1925 הוא כיהן כשר לעבודות ציבוריות.
ב-1927 הוא עבר מהזדהות עם השמאל - לימין, וב-1930 נתמנה לשר העבודה בממשלת הימין.
מ-1925 ואילך היה לאוואל שר בממשלת צרפת בתיקים שונים.
בממשלות צרפת בשנות השלושים של המאה ה-20 היה לאוואל דמות מובילה.
לרוב שירת בקבינט, ואף היה לראש ממשלה בין 27 בינואר 1931 ל-6 בפברואר 1932 (לאחר שירש את אנדרה טרדייה).
ב-1931 נבחר לאוואל לאיש השנה של השבועון טיים, תחת הכותרת: "במרצו ובאנרגיה שלו החזיר לאוואל את צרפת למרכז הזירה הבינלאומית".
ב-1934 החל לכהן כשר החוץ.
הוא נבחר שוב כראש ממשלה בין 7 ביוני 1935 – 22 בינואר 1936. כלקח מכהונתו הראשונה, כשהסתכסך עם שריו בגלל מדיניות החוץ וזה הביא לנפילת ממשלתו, הוא לקח לעצמו גם את תיק החוץ.
במהלך כהונתו ניסה ליצור ברית בין צרפת ואיטליה, אך הניסיון כשל עקב פלישת איטליה תחת שלטונו של בניטו מוסוליני לאתיופיה; הפלישה הביאה למשבר עמוק ביחסים הבינלאומיים.
לאוואל יזם עם שר החוץ הבריטי סמואל הור נוסחה שאמורה הייתה לפתור את המשבר, לפיה תחזיק איטליה בשני שלישים מן השטח שכבשה ותרחיב את מושבותיה הנוספות במזרח אפריקה, ובתמורה תקבל אתיופיה את יתרת הטריטוריה שלה וכן מוצא לים.
משדלפה הנוסחה לעיתונות, היא נראתה כצעד מרחיק לכת לטובת מוסוליני שנתפס כתוקפן - ולאוואל התפטר.
ניצחון החזית העממית של לאון בלום בבחירות 1936 דחק את לאוואל לשולי הפוליטיקה הצרפתית אחרי שאולץ להתפטר מתפקידו.
בשלב זה הסיק לאוואל כי במשטר הרופף של הרפובליקה הצרפתית השלישית, בו קמות ונופלות ממשלות מדי מספר שבועות וכל ממשלה נשענת על רוב קואליציוני רופף, תאוות השלטון שלו לא תבוא על סיפוקה.
הוא החל לחשוב על אופציות אחרות; בין 1936 ו-1940 נשאר לאוואל בפוליטיקה, ופיתח אימפריה עסקית בתקשורת שהקנתה לו השפעה בעיתונות וברדיו.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה כמה מחנות פוליטיים היו מיוצגים בממשלת צרפת: המחנה ה"תקיף" של ראש הממשלה מ-1940 פול רנו ושר הפנים היהודי ז'ורז' מנדל, שתמכו בהמשך הלחימה באדולף היטלר עד להכרעתו.
מנגד, ה"תבוסתנים" ראו בהיטלר פתרון לבעיותיה של אירופה בכלל וצרפת בפרט.
הצירוף של "תבוסתנים" עם פאשיסטים חדר לכל דרגי הממשל והצבא בצרפת.
אחד הבולטים במחנה זה היה לאוואל, שהזדהה כפרו-פשיסט מוצהר.
לאוואל החל את המהלך הפרלמנטרי שהביא בסופו לנפילת ראש הממשלה אדואר דאלאדיה בינואר 1940. מהלך זה גרם לעלייתו של פול רנו, שהיה מאז ומעולם תקיף בהתנגדותו לגרמניה ולנאצים.
לאוואל נשאר מחוץ לממשלה זו והמשיך להיות קול בולט וקולני הקורא לפיוס עם אדולף היטלר.
לאחר מתקפת הורמאכט על צרפת במאי 1940, ועוד בטרם התבררו ממדי התבוסה, קרא לאוואל להתפטרותו של רנו ולהצבתם של אנרי פיליפ פטן ומקסים וייגאן, ממחנה "התבוסתנים", בראש המדינה (נאומו נישא בפרלמנט ב-17 במאי 1940).
רנו לא עמד בלחץ הציבורי: הוא הדיח את מפקד צבא צרפת מוריס גמלאן, מינה במקומו את וייגאן, והחזיר את פטן ממקום כהונתו כשגריר בספרד, לכהן כסגנו.
הלחץ גבר מצד ה"תבוסתנים" ולאחר נפילת פריז בידי הנאצים, עברה הממשלה לבורדו ורבים כז'ורז' מנדל דרשו הקמת ממשלה גולה והמשך הלחימה מהמושבות בצפון אפריקה.
רנו התקפל שוב, ובמקום להמשיך את הלחימה, התפטר.
במקומו מונה פטן שנכנע לגרמנים, וצרפת חולקה לשני אזורים: אזור כיבוש גרמני בצפון ובמערב ואזור הדרום, "צרפת של וישי", כשם עיר בירתו, שלא נכבש, אך התקיים בחסות הגרמנים ושיתף עימם פעולה.
פטן הכריז על עצמו כ"ראש מדינת צרפת" (במקום "הרפובליקה הצרפתית השלישית" כשמה עד אז), והפרלמנט הצרפתי פיזר עצמו.
במהלכים הללו הייתה ללאוואל השפעה מכרעת, תוך שימוש בכל התחבולות והתכסיסים הפרלמנטריים והציבוריים להשגת מטרתו.
בתמורה, מינה אותו פטן לסגן ראש הממשלה וליורשו המיועד.
לאוואל ופטן עשו נפשות לרעיון ש"הסכנה האמיתית לצרפת איננה הכיבוש הגרמני, כי גרמניה חזקה היא ערובה כנגד מגמות חברתיות חתרניות, בראשן הקומוניזם; ישועתה של צרפת תבוא רק משיתוף פעולה הדוק עם גרמניה, לשמירת הסדר החברתי השמרני".
ברם, לאוואל הרחיק לכת מעבר לכך ונפגש עם היטלר באוקטובר 1940 תוך שהבטיח לו שיתוף פעולה מלא.
כהרגלו מאז היותו ראש ממשלה ושר חוץ, הוא ניהל מדיניות עצמאית פרו-גרמנית, עד כי פטרונו, פטן, חשש מפעולותיו, וב-13 בדצמבר 1940 פיטר את לאוואל מכל תפקידיו, אסר אותו, וביטל את תפקיד "סגן ראש הממשלה".
לאוואל הוחלף כשר חוץ על ידי פייר אטיין פלנדן, איש ימין שכיהן בעבר כראש ממשלה.
פלנדן כיהן בתפקיד חודשיים, והוחלף באדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן, שמונה גם לסגנו של פטן.
שגריר גרמניה בצרפת, אוטו אבץ, שחרר את לאוואל והעבירו לפריז, שהייתה אז באזור הכיבוש הגרמני.
בניסיון התנקשות ב-27 באוגוסט 1941 נפצע לאוואל בעת שסקר את לגיון המתנדבים הצרפתי.
כשהחלים, הוא חזר לשרת בממשלת וישי ב-18 באפריל 1942, ומונה לראש ממשלה - בהחליפו בתפקיד את אדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן.
במעמדו זה שוב היה לאוואל שני אך לפטן עצמו.
בנובמבר 1942 פלשו בעלות הברית למושבות צרפת בצפון אפריקה במסגרת "מבצע לפיד".
לאוואל הובהל למינכן ל"התייעצויות"; בעודו ממתין להיכנס ללשכת הפיהרר, הורה היטלר לצבאו לפלוש לשטח "צרפת של וישי", ולמחרת הציג את הפעולה בפני לאוואל כעובדה מוגמרת.
הייתה זו הסרת המסווה מפני "משטר וישי", שנחשף כמשטר של שיתוף פעולה מלא עם הגרמנים.
מבחינת לאוואל לא היה בכך הבדל גדול, הוא ממילא המשיך לציית לאדוניו הגרמנים כמקודם.
צורכי מכונת המלחמה הנאצית בתחום התעשייה והצורך בגיוס כל הגברים הכשירים, הביאו לדרישה מתמדת לכוח אדם למפעלים הגרמניים.
זרם בלתי פוסק של פועלי עבודות כפייה מן המזרח הובאו לעבודה בתנאים בלתי אנושיים במפעלי החימוש והייצור הגרמנים, אך בכך לא היה די וגם צרפת אולצה לתרום את חלקה.
היה ברור כי העבודה היא בתנאים בלתי אנושיים, בתנאי עבדות, ורבים שיישלחו למפעלים לא ישובו בריאים ושלמים הבייתה.
זה לא הרתיע את לאוואל, שהיה להוט למלא רצון אדוניו הגרמנים: הוא עודד יציאת עובדים לגרמניה.
הוא נאם ברדיו והכריז שהגיע להסכמה כי על כל שלושה עובדים שיצאו לגרמניה - ישוחרר שבוי מלחמה אחד.
כשגם הבטחה זו לא הצליחה לשכנע את הצרפתים להתנדב לעבודות אלו, הכריז ב-1943 על חובת "שירות עבודה", והפעיל את המיליציה הצרפתית - "המיליס", המשטרה החשאית של המשטר, כדי לצוד עובדי כפייה ולשלחם לגרמניה.
היה זה פשע מובהק נוסף כלפי בני עמו.
כלפי היהודים היה לאוואל מראשי הרודפים, המסגירים והמסיתים במשטר וישי האנטישמי: הוא שילח ביהודים את המיליציה הצרפתית ("המיליס") וערך ציד אדם מקיף, על מנת למצוא יהודים ולשלחם להשמדה במזרח.
הוא אף עודד גירוש ילדים מתחת לגיל 16 ביחד עם הוריהם למחנות הריכוז, כביכול בשם רעיון "השארת המשפחה ביחד", כבר מגירוש יהודי פריז.
לאוואל הוא בין הנושאים העיקריים באחריות לשואת יהודי צרפת.
את המיליציה הצרפתית "המיליס", הקים לאוואל בינואר 1943. הייתה זו משטרה חשאית בראשות ז'וזף דארנן, אשר הופעלה ליצירת משטר טרור, לציד אנשים לעבודת כפייה, רדיפת יהודים ושילוחם להשמדה, ורדיפת צרפתים השייכים למחתרת.
עם שחרור צרפת בידי בעלות הברית ב-1944 עברה ממשלת וישי - תחילה לבלפור, ובאוגוסט לעיר זיגמרינגן, בדרום גרמניה.
במאי 1945 ניסה לאוואל להימלט, תחילה במטוס לספרד, משם גורש חזרה לגרמניה באותו מטוס, בפקודת פרנקו.
בהמשך הגיע לאוסטריה ושם הוסגר לידי כוחות צבא ארצות הברית.
ב-30 ביולי 1945 הועבר לידי הממשלה הצרפתית החדשה.
הוא הועמד למשפט באשמת בגידה ושיתוף פעולה עם האויב.
בתחילת הדיון ניסה להפוך את הדיון לוויכוח פוליטי לגיטימי אודות האפשרויות הפוליטיות שעמדו בפני צרפת בעת הכיבוש הגרמני.
הוא קיווה שעמדתו תתקבל כניסיון לגיטימי לשמר את ריבונות צרפת בזמנים קשים.
תקוותו נכשלה כשעומת עם פשעיו: רדיפת היהודים, פשעי ה"מיליס" והגלייה לעבודות כפייה.
אז הגיע לעימות עם שופטיו ואילץ אותם לטעון כלפיו דברים קשים.
בתגובה לדברי השופטים הכריז שבית המשפט מוטה כנגדו וסירב להמשיך לנהל את הגנתו, אך גם תכסיס זה לא פעל.
הוא נדון לעונש מוות, ובניגוד למרשל פטן שזכה להמתקת עונש, לא ביקש ולא קיבל את המתקת עונשו.
לאחר ניסיון התאבדות כושל, הוצא להורג בידי כיתת יורים ב-15 באוקטובר 1945. דה גול כותב בזיכרונותיו כי "לאוואל צעד זקוף אל מותו ומת באומץ לב".
לאוואל, אף יותר מפטן, מהווה סמל לחרפת שיתוף הפעולה הצרפתי עם הנאצים ועם השמדת יהדות צרפת.
פייר ז'אקוטן היה קרטוגרף יוצר מפות צרפתי.
ז'אקוטן נולד בשנת 1765 ב-Champigny-lès-Langres שבחבל שמפאן-ארדן בצפון צרפת.
ז'אקוטן היה חלק מצוות מדענים ואנשי מקצוע שנלוו אל נפוליאון במערכה במצרים ובארץ ישראל, בשנת 1799. על פי פקודת נפוליאון שרטט ז'אקוטן (שעמד בראש צוות מיוחד של מהנדסים ושרטטים שהקים נפוליאון במיוחד למטרה זו), אוסף של 47 מפות של לוב, מצרים, סיני וארץ ישראל.
שש מתוך מפות אלו (מספרים 43 עד 47 ומפת אינדקס) מתארות חלקים של ארץ ישראל, בעיקר אותם האזורים בהם עבר צבאו של נפוליאון.
מפות אלו הן המפות הטופוגרפיות הראשונות של ארץ ישראל ששורטטו בהתבסס על מדידות במכשירי מדידה שהיו בשימוש במאה השמונה עשרה.
מכשירים אלו היו מדויקים יחסית במדידת המרחקים והזוויות.
במפה של אזור עכו נעשה לראשונה בארץ ישראל שימוש בשיטת הטריאנגולציה שבסיסה נמדד במישור שממזרח לעכו.
במפות אלו, בקנה מידה 1:100,000, מצוינים סימנים טופוגרפיים וסימני תכסית.
גם תיאור התבליט במפות אלו הוא חדיש: הבלטת יחסי הגובה בעזרת קווקוו מחושב, וכן ניתנים שמות המקומות בצרפתית ובערבית.
כמו כן מסומנים על מפות אלו, בסימון של שתי חרבות מצטלבות, שדות הקרב בהם נלחם צבאו של נפוליאון בתושבים מקומיים או יחידות מהצבא העות'מאני.
בסימונים הללו מצוינים שמותיהם של מפקדי הצבא המקומיים והתאריכים בהם נערכו הקרבות.
חלק מהמידע במפות התבסס על עדויות בעל פה של מורי דרך מקומיים וחלקים גדולים ממידע זה התבררו בדיעבד כלא נכונים או לא מדויקים.
העבודה על השרטוט והמידע שבמפות נמשכה מ-1799 ועד 1803, אף לאחר שהצרפתים עזבו את מצרים ואת ארץ ישראל.
חריטתן של המפות לצורך הדפסה נמשכה כארבע שנים ובשנת 1808 נשלמה הדפסתן.
נפוליאון אסר את פרסום המפות בשל היותן "סוד מדינה".
בשנת 1818, עם הרסטורציה, הותר פרסומן.
המפות, הידועות בשם "האטלס של ז'אקוטן", יצאו לבסוף לאור בשנת 1826. הן מהוות מקור מידע חשוב בידיעת ארץ ישראל ותולדותיה.
במרץ 1803 מונה לפרופסור בבית הספר הצבאי המיוחד.
ביוני 1809 קיבל את אות לגיון הכבוד הצרפתי, ובאוגוסט 1814 את אות המסדר המלכותי הצבאי של לואי הקדוש (Ordre royal et militaire de Saint-Louis)
בשנת 2007 שופץ קברו ועיריית פריז הציבה על הקבר שלט מתכת הכולל תמצית קורותיו.
פייר-שארל וילנב היה אדמירל צרפתי, בן למשפחת אצולה המתייחסת על שושלת עתיקה.
וילנב נולד ב-31 בדצמבר 1763, ובשנת 1778 החל את שירותו בצי, השתתף בפעילות צבאית בקולוניות צרפתיות באמריקה הצפונית ובאמריקה הדרומית.
משנת 1786 עבר לזירת הים התיכון.
לאחר המהפכה הצרפתית התמנה למפקד אונייה אך נרדף עקב מוצאו ממשפחת אצולה.
בשנת 1798 השתתף במסעו של נפוליאון לכיבוש מצרים, כאשר בקרב אבוקיר הפגין פסיביות מוחלטת למרות שהחליף בתפקידו את מפקד הצי שנהרג בקרב, את שארית הצי הסיג למלטה שם נכנע לאנגלים.
בשנת 1805 התמנה למפקד צי שתפקידו היה פלישה לאיים הבריטיים, עקב ידיעה גרועה של פרטי התוכנית האסטרטגית של פלישה לאיים התבלבל בתרגילי ההסחה, איבד זמן יקר ושיבש בזאת את לוח הזמנים של הפלישה.
אחרי ניסיון פלישה לא מוצלח לאיים בריטיים נשלח לקדיס על מנת לפרוץ הסגר ימי בריטי על הצי הספרדי.
אחרי שהתאחד עמו ב-21 באוקטובר 1805 ממערב לכף טרפלגר, שנמצא בדרום-מערב ספרד נלחם בקרב טרפלגר בצי הבריטי (הקרב הימי והחשוב ביותר של מלחמות נפוליאון).
למרות יתרונו במספר הספינות (33 לעומת 27) הובס וילנב בקרב ונפל בשבי הבריטי.
לאחר ששוחרר מהשבי חזר לצרפת שבור ברוחו וירא מכעסו של נפוליאון.
הוא ביקש לחזור לשירות אך בקשותיו נדחו.
ב-22 באפריל 1806, נמצא מת במלון דה לה פאטרי ברן עם שישה פצעי דקירה בריאה השמאלית ואחד בלב.
הוא השאיר מכתב פרידה לאשתו.
בהחלטת בית המשפט נרשם כי מדובר בהתאבדות.
צורת מותו גרמה שפסק דין זה זכה לקיתונות של לעג בעיתונות הבריטית של אותה תקופה, והתרבו החשדות כי נפוליאון הורה בחשאי על רציחתו של וילנב.
השאלה האם וילנב התאבד הייתה מקור למחלוקת בין היסטוריונים מאז.
פייר-אז'ן ז'ילבר היה דיפלומט צרפתי, כיהן כשגריר צרפת בישראל.
למד בבית הספר הצרפתי למדעי המזרח הרחוק.
הצטרף בשנת 1932 לשירות הדיפלומטי הצרפתי וכיהן בתפקידים שונים.
בזמן מלחמת העולם השנייה שירת בכוחות צרפת החופשית.
ז'ילבר כיהן כשגריר צרפת בישראל מאפריל 1953 ועד 1960. בתקופת כהונתו התחממו מאוד היחסים בין שתי המדינות, נקשרו עסקאות שבהן צרפת סיפקה נשק לישראל, סייעה לה בבנית הכור הגרעיני בדימונה וסיפקה מטרייה אווירית במלחמת סיני.
ז'ילבר למד עברית והוא דיבר וקרא בשפה העברית ברמה גבוהה.
ז'ילבר זכה לפופולריות רבה בחברה הישראלית, ובשנת 1958 ניטע יער על שמו בביריה שבגליל העליון.
על שמו גן ז'ילבר בשיכון למד בתל אביב, רחוב בצפון נתניה, כיכר קטנה בירושלים בסמוך לקונסוליה הצרפתית וגן ציבורי בעכו, שנחנך בנוכחותו.
ז'ילבר המשיך להתבטא בזכות מדינת ישראל גם לאחר שובו לארצו, והדבר הביא אותו לידי עימות עם הנשיא שארל דה גול לאחר מלחמת ששת הימים.
הוא נפטר ב-1982 ברואן שבצרפת.
פייר לואי ואן דר ברגה (Pierre Louis van den Berghe; 30 בינואר 1933 – 6 בפברואר 2019) היה פרופסור לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה באוניברסיטת וושינגטון שם עבד מאז שנת 1965.
ואן דר ברגה נולד בקונגו הבלגית להורים בלגים, ובילה את שנות מלחמת העולם השנייה בבלגיה הכבושה על ידי הנאצים.
רקע זה הביא לעניינו של ואן דר ברגה בסכסוכים אתניים ובגזענות, שהובילו אותו לקריירה אקדמית שעסקה בנושאים של יחסים בין קבוצות אתניות, בה הפך לאחד המומחים המובילים בעולם בנושא.
ואן דר ברגה ביצע עבודות מחקר בשטח בדרום אפריקה, מקסיקו, איראן, לבנון, ניגריה, פרו וישראל.
ואן דר ברגה היה תלמידו של טלקוט פרסונס באוניברסיטת הרוורד, שם קיבל את תואר הדוקטור בשנת 1960, אך עבודתו מתרחקת מגישת הפונקציונליזם הסטרוקטורלי, וניתן לומר כי הוא חלוץ בתחום הגישה הסוציוביולוגית לתופעות סוציולוגיות.