tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תאריךעירמדינהמקום מפגש27 ביוני 2009מנצ'סטראנגליה"Old Trafford Cricket Ground"28 ביוני 2009
The Final Countdown (בתרגום חופשי: הספירה הסופית לאחור) הוא סינגל של להקת הרוק השוודית יורופ, אשר יצא לאור בשנת 1986. השיר נכתב על ידי ג'ואי טמפסט, חבר הלהקה, והיה שיר הנושא מתוך אלבום האולפן השלישי של הלהקה.
השיר זכה להצלחה רבה, והגיע למקום הראשון במצעדים ב-25 מדינות.
השיר מופיע במשחקים NHL 11 ו-NHL Slapshot אשר יצאו לאור ב-2010. בלחן השיר נעשה שימוש בשיר הנושא של פסטיגל גיבורי הממלכה האבודה הישראלי ב-2006.
בתוכנית "בני ברדיו" של בני בשן, הייתה בעבר פינה שנקראה "אנשים שחושבים ש-'The Final Countdown' הוא השיר הטוב ביותר בעולם, בוחרים את השיר הטוב ביותר בעולם בעיניהם." הפינה נסגרה לאחר ריאיון עם ג'ואי טמפסט בתוכנית.
השיר הוא שיר הנושא בפרק "פלוטו" בספר אוגי ואני, ספר ההמשך של פלא.
הפרק נגמר עם מילות השיר.
The Family Jewels (בעברית: תכשיטי המשפחה) הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת הוולשית מרינה דיאמנדיס, שיצא תחת שם הבמה שלה לשעבר, "מרינה אנד דה דיימונדס".
האלבום יצא לאור ב-15 בפברואר 2010, על ידי חברות התקליטים 679 רקורדינגס ואטלנטיק רקורדס.
במהלך הקלטת האלבום, שיתפה דיאמנדיס פעולה עם מספר מפיקים, בהם פסקל גבריאל, ליאם האו, גרג קורסטין, ריצ'רד "ביף" סטנרד וסטארסמית'.
היא תיארה את הנושאים בהם עוסק האלבום כ"מסחריות, ערכים חברתיים מודרניים, משפחה ומיניות נשית".
מבקרי המוזיקה העכשווית העניקו לאלבום ביקורות חיוביות למדי, כאשר הביצועים הווקאליים של הזמרת זכו לביקורות מעורבות.
האלבום הגיע למקום החמישי במצעד האלבומים הבריטי, הודות למכירות של 27,618 עותקים בשבוע הראשון.
האלבום זכה לתואר זהב על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי (BPI), ונמכרו 195,358 מעותקיו בבריטניה.
The Family Jewels זכה להצלחה מתונה במצעדים הבינלאומיים, שכן הגיע למקום ה-138 בבילבורד 200 האמריקאי, ונמכרו כ-4,000 עותקים בשבוע הראשון.
מתוך האלבום יצאו חמישה סינגלים, שלכולם פורסמו וידאו קליפים נלווים.
הסינגל הראשון, "Mowgli's Road", יצא לאור ב-13 בנובמבר 2009. הסינגל השני, "Hollywood", היה לרצועה הראשונה שלה שנכנסה למצעד הסינגלים הבריטי, בו הגיעה למקום ה-12. לאחריו יצאו הסינגלים "I Am Not a Robot", "" ו-"Shampain", שהגיעו בשיאם למקומות ה-26, 38 ו-141 במצעד, בהתאמה.
בינואר 2010, החלה דיאמנדיס את סיבוב ההופעות לקידום האלבום, "The Family Jewels Tour", שבמהלכו הופיעה באוסטרליה, אירופה וצפון אמריקה.
סיבוב ההופעות הסתיים בדצמבר 2011.
דיאמנדיס נולדה וגדלה בדרום מזרח ויילס, ועברה ללונדון בגיל 18 על מנת ללמוד מוזיקה, על אף שאין לה רקע מוזיקלי.
לאחר שנשרה מארבעה מוסדות ונכשלה באודישנים, היא החלה להפיק מוזיקה משלה.
בשנת 2008, צילמה דיאמנדיס קליפים לרצועות "Seventeen" ו-"Obsessions".
בשנה שלאחר מכן, ביים הצלם רנקין את הווידאו קליפ ל-"I Am Not a Robot".
בקליפ ל-"Mowgli's Road" הופיעו דיאמנדיס ושני רקדנים, כשבפניהם ניצבו בובנאים המעניקים את הרושם שיש להם גפיים במבנה של מפוחית יד.
הקליפ צולם במשך 17 שעות בסך הכל.
האמנית הפולנית קינגה בורזה צילמה את "קליפ הפופ הקלאסי" של הסינגל "Hollywood", במטרה "לגרום לקהל שלה להתאהב בה אפילו יותר, אולי להשתוקק לקצת פופקורן ולקבל השראה להתלבש כרצונם".
בורזה צילמה גם את הקליפ ל-"", עם שימוש באסתטיקה המבוססת על גרפיקת ה-MTV "זאני ניאון".
הקליפ ל-"Shampain" מהווה הומאז' ל-"Thriller" של מייקל ג'קסון.
דן נייט הפיק קליפ לרמיקס של המוזיקאי הקנדי צ'ילי גונזלס ל-"Hollywood", שנועד להיות ההפך מהקליפ הרשמי של בורזה.
"Obsessions" היה לסינגל הראשון של דיאמנדיס, שיצא ב-14 בפברואר 2009. "Mowgli's Road" יצא לאור כסינגל ב-13 בנובמבר 2009. דיאמנדיס בחרה בשיר כטעימה "לא מסחרית" מהאלבום בשל המוזרות שלו, אם כי זכה לתשומת לב ושיתופים רבים.
"Hollywood" יצא לאור ב-1 בפברואר 2010 כסינגל הבא האלבום.
השיר הגיע למקום ה-12 במצעד הסינגלים של בריטניה.
"I Am Not a Robot" יצא לאור כסינגל השלישי מהאלבום ב-26 באפריל 2010. השיר הגיע למקום ה-26 במצעד הסינגלים של בריטניה.
"" - יצא לאור כסינגל הרביעי מהאלבום בבריטניה ובאירלנד ב-2 באוגוסט 2010, והגיע למקום ה-38 במצעד הסינגלים הבריטי.
"Shampain" יצא לאור כסינגל החמישי והאחרון מהאלבום בבריטניה ובאירלנד ב-11 באוקטובר 2010, והגיע למקום ה-141 במצעד הבריטי.
בינואר 2010, יצאה דיאמנדיס לסיבוב ההופעות הראשון שלה לקידום האלבום, והופיעה באירופה, צפון אמריקה ואוסטרליה.
בין התאריכים נכלל פסטיבל גלסטונברי 2010, South by Southwest ופסטיבל Falls.
במקביל לסיבוב ההופעות שלה בארצות הברית, החלה דיאמנדיס לבצע מופעי חימום בסיבוב ההופעות "California Dreams Tour" של קייטי פרי, ובסיבוב ההופעות "Mylo Xyloto Tour" של קולדפליי.
The Family Jewels זכה לביקורות חיוביות בדרך כלל ממבקרי המוזיקה.
באתר Metacritic, קיבל האלבום ציון ממוצע של 68 נקודות מתוך 100, על סמך 21 ביקורות.
לאוני קופר מ-NME שיבחה את האלבום וכתבה כי "דיאמנדיס מערבבת פופ נוצץ עם חושך יפה שהופכים בסופו של דבר לאלבום בכורה מסנוור".
הביצועים הווקאליים של דיאמנדיס זכו לביקורות מעורבות.
Club כתב כי אחרי "עשרות קטעים שמזכירים את רג'ינה ספקטור וקייט בוש", "הצורך המתנשא להוכיח את עצמה בסופו של דבר פשוט מתיש".
ג'ו ריברס מ-No Ripcord שיבח את הרצועות "", "Hollywood" ו-"", אך נרתע מה"יללות" הפתאומיות ב-"Hermit the Frog" וה"נהמה גרונית" ב-"The Outsider".
ג'ו קופלסטון מ-PopMatters הגיע למסקנה שדיאמנדיס תצטרך להשתמש פחות בטכניקות הווקאליות הללו באלבומים עתידיים.
אנדי גיל מהאינדפנדנט כתב ביקורת שלילית לאלבום, ותיאר את "Shampain" ו-"Hermit the Frog" כ"מעצבנים באותה מידה כמו השמות המהוללים שלהם".
הוא מצא את הטכניקות הווקאליות ב-"Mowgli's Road" ו-"I Am Not a Robot" אינפנטיליות, וטען כי המילים של "Girls" ו-"Hollywood" רדודות.
ב-Drown in Sound, מרי בלאמי תיארה את האלבום כמפוצל בין כתיבת שירים מקורית והפקת פופ מסחרית "על חשבון השגת משהו גדול בכל אחד מהצדדים".
ב-NME מיקמו את האלבום במקום ה-33 ברשימת 75 האלבומים המובילים של 2010.
האלבום דורג לראשונה במקום החמישי במצעד האלבומים הבריטי, הודות למכירות של 27,618 עותקים בשבוע הראשון.
The Family Jewels נשאר האלבום הנמכר ביותר של דיאמנדיס בשבועו הראשון בבריטניה, לאחר שאלבום האולפן השני שלה, Electra Heart, הגיע למקום הראשון במצעד עם מכירות של 21,358 עותקים בשבוע הראשון.
הוא דורג במקום ה-87 ברשימת האלבומים הנמכרים ביותר של 2010 בבריטניה מטעם חברת המצעדים הרשמית.
מאוחר יותר, זכה האלבום למעמד זהב על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי (BPI).
נכון לאפריל 2015, נמכרו 195,358 עותקים בבריטניה.
האלבום דורג לראשונה במקום ה-7 ביוון ובמקום ה-9 באירלנד.
בסופו של דבר, הוא הגיע למעמד זהב על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי (IRMA).
האלבום זכה להצלחה מתונה במצעדי המוזיקה הבינלאומיים.
הוא הגיע למקום ה-12 בגרמניה, ונכנס למצעד האוסטרי במקום ה-18. בנוסף, הגיע בשיאו למקום ה-88 בהולנד, למקום ה-100 בשווייץ, ולמקום ה-132 בצרפת.
באוקיאניה, הגיע האלבום למקום ה-79 במצעד האוסטרלי.
בארצות הברית, דורג האלבום לראשונה במקום ה-138 בבילבורד 200, הודות למכירות של כ-4,000 עותקים בשבוע הראשון.
בנוסף, הגיע בשיאו למקום השני וה-49 במצעד ה-Heatseekers ובמצעד אלבומי הרוק של בילבורד, בהתאמה.
נכון לשנת 2012, נמכרו כ-300,000 עותקים של האלבום ברחבי העולם.
בראיון לרדיו האוסטרלי בינואר 2011, אמרה דיאמנדיס כי עד כה הקריירה שלה הייתה "יותר כמו כישלון מאשר הצלחה", במיוחד בשוק האמריקאי.
היא ייחסה זאת לחוסר המעש של Chop Shop Records, חברת התקליטים שלה בארצות הברית, וכן להעדפת הקהל האמריקאי להאזין לאמנים כמו ליידי גאגא.
מקוםתאריםמכירות אירלנד (IRMA) זהב 7,500 בריטניה (BPI) זהב 195,358
The Extremist ("הקיצוני") הוא אלבום האולפן הרביעי של גיטריסט הרוק אינסטרומנטלי ג'ו סטריאני, שיצא לאור ביולי 1992.
ג'ו סטריאני - גיטרה חשמלית, גיטרת רזונטור, גיטרה בס (רצועות 8, 10), באנג'ו, קלידים, מנדולינה, סינתיסייזר, מפוחית פה
דאג וימביש - גיטרה בס (רצועה 5)
פיל אשלי - קלידים (רצועה 6), מיתרים, חצוצרה מסונתזת
סיימון פיליפס - תופים (רצועות 5, 10), תוף מרים
בונגו בוב סמית' - תופים וכלי הקשה (רצועה 8)
ג'ף קמפיטלי - מצילתיים (רצועה 10)
The Final Cut (החיתוך האחרון) הוא האלבום ה-12 של להקת הרוק המתקדם פינק פלויד.
האלבום ראה אור בשנת 1982 בבריטניה ושנה לאחר מכן בארצות הברית.
בבריטניה האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים ובארצות הברית למקום מספר 6. הוא נודע בעקבות הטקסטים הנוקבים שבו המעבירים ביקורת קשה על פוליטיקה, ממשלות, ומלחמות.
ב-23 במאי 1983, הפך האלבום לאלבום זהב וזמן קצר לאחר מכן לפלטינה, ובשנת 1997 הפך לדאבל פלטינה.
אלבום זה הוא היחיד של הלהקה שכולו נכתב והולחן על ידי רוג'ר ווטרס בלבד.
האלבום היה האחרון לפני עזיבתו של רוג'ר ווטרס את הלהקה.
כל האלבום נכתב והולחן על ידי ווטרס, ודבר זה יצר מחלוקות וריבים בתוך הלהקה, עד כדי כך שדייוויד גילמור, שהשתתף רק בשני קטעים באלבום, התפרץ על ווטרס ואמר "כשתצטרך גיטריסט, קרא לי."
למעשה, באלבום זה כמעט ולא הייתה השתתפות של שאר חברי הלהקה מכיוון שווטרס דחה אותם, והביא נגנים אחרים במקומם.
מעשה זה ערער את הביטחון של מתופף הלהקה ניק מייסון וקלידן הלהקה ריצ'רד רייט (שלא השתתף באלבום כלל), שלא האמינו ביכולת שלהם.
האלבום מדבר על מלחמה ועל תאוות המלחמה של השלטונות המושחתים, והוא מעין המשך לאלבום הקודם "The Wall".
באלבום מועברת בגלוי ביקורת על שליטים שונים בעולם, ביניהם מרגרט תאצ'ר ומנחם בגין.
ווטרס הקדיש את האלבום לאביו אריק פלטשר ווטרס שנהרג במבצע כושל במלחמת העולם השנייה.
בהוצאה השנייה של האלבום ב-2007 אפשר לראות שבגב העטיפה רשום: "to eric fletcher waters".
לחלק משירי אלבום זה נוצרו וידאו קליפים, שאוגדו ביחד לסרט אחד, באורך של 19 דקות, שנשא את שמו של האלבום.
בשיר זה שואל ווטרס למה אביו נהרג במלחמת העולם השנייה.
נראה כי עצם יציאתה של בריטניה למלחמה, בפעם הראשונה מאז מלחמת העולם השנייה, גרמה לווטרס לחרדות.
באחד מהבתים של השיר יש את המילים הבאות:
(תרגום: האם אנו צריכים לצעוק?
מה קרה לחלום שאחרי המלחמה?
או, מגי מגי מה עשינו?)
מגי היא בעצם מרגרט תאצ'ר.
השאלה בשיר היא גם האם החלום שבו כל הזוועות במלחמת העולם השנייה לא יחזרו יותר?
זה מראה על הרס עולמו של ווטרס לאחר מות אביו, אריק פלטשר ווטרס.
מילות השיר נקראות בסרט החומה, כשפינק הגיבור הראשי מקריא חלק ממילות השיר.
זהו שיר פילוסופי בו ווטרס מסתכל על העבר ותוהה על האפשרויות הבחירה שהיו בו.
הוא מציג זאת כאזהרה לעתיד - כל עוד אנחנו יכולים לבחור, צריך לבחון איך הבחירות הקודמות השפיעו עלינו.
השיר מעולם לא בוצע בהופעה.
אורך השיר הוא דקה ו-23 שניות.
ווטרס ניגן על כל כלי הנגינה בשיר.
השיר מתאר חייל ששב מהמלחמה ועובד כמורה.
שיר זה מעולם לא בוצע בהופעות של הלהקה.
השיר מתאר אדם אשר מציג כלפי החברה דמות שנועדה להסתיר את רגשותיו, הוא מסתתר מאחורי מסיכות ומוכן אפילו להציג שגעון על מנת להגן על נפשו הפגועה.
ניתן להבין זאת כחוויה אותנטית של ווטרס, שחי עם צלקת עמוקה מילדותו, בה איבד את אביו.
השיר במקור, היה אמור לצאת באלבומם הקודם The Wall תחת השם, Teacher Teacher עם מילים שונות אך רעיון זה נדחה והשיר נמצא ב-The Final Cut.
השיר מתאר את חלומו של רובאי במלחמת העולם השנייה ומתאר חזון של שלום וביטחון.
מבצעים: רוג'ר ווטרס - גיטרת בס, שירה, אפקטים, דייוויד גילמור - גיטרה וניק מייסון - תופים.
השיר מבוצע יחד עם התזמורת הפילהרמונית של בריטניה מנוצחת על ידי מייקל קאמן, רפאל ראוונסקרופט - טנור סקסופון ומייקל קמן - פסנתר, פסנתר חשמלי.
השיר הוא הקצר ביותר באלבום כי משכו הוא דקה יחד עם One of the Few, הם נחשבים לשירים הקצרים באלבום.
השיר הוא גם הראשון שפותח את הצד השני בתקליט הויניל.
נושא השיר לא ידוע, אך ניתן לשמוע דיבורים ולבסוף צליל של פיצוץ.
לאחר מכן, מתחילה שירתו של ווטרס יחד עם התזמורת.
השיר נמצא בשני אלבומי אוסף של הלהקה.
השיר מתאר את התיעוב של מנהיג הלהקה, רוג'ר ווטרס מפוליטיקאים רודנים מאז מלחמת העולם השנייה.
ווטרס טוען שכל רצונם של הפוליטיקאים הוא לראות את עצמם בטלוויזיה, להעצים את האגו שלהם.
פולשים למדינות אחרות וגורמים למלחמות ולהרס רק מתוך צרכים פוליטיים.
משחקים במלחמה ומזיזים פיונים על השולחן כמו ילדים קטנים.
ווטרס מזכיר את המנהיגים: (רונלד רייגן, אלכסנדר הייג, מרגרט תאצ'ר, ג'וזף מקארתי, איאן פייזלי, ליאוניד ברז'נייב, ריצ'רד ניקסון אפילו מנחם בגין ראש ממשלת ישראל דאז).
השם Fletcher, הוא השם האמצעי של אביו של ווטרס, אריק פלטשר ווטרס שנהרג במלחמת העולם השנייה.
זהו שיר שמשלב שני סגנונות מוזיקליים.
זה היה השיר הראשון של הלהקה שבוצע בסגנון פולק מאז 1971 בשיר, A Pillow of Winds מ-Meddle.
השיר מעולם לא בוצע בהופעה חיה על ידי הלהקה.
ווטרס היה היחיד מחברי הלהקה שביצע את השיר הזה יחד עם מייקל קמן.
השיר הוא מין המשך לשיר, Get Your Filthy Hands Off My Desert מה שהופך את זה לסוג של מחרוזת.
ווטרס ביצע את המחרוזת הזו בהופעה של In the Flesh?
השיר גם בוצע בסיבוב ההופעות של ווטרס שהוא מבצע את האלבום המצליח של הלהקה, The Dark Side of the Moon ב-DVD שנקרא, 2006-2007 The Dark Side of the Moon Live tour.
בשיר, ווטרס מתאר את החיילים ששרדו במלחמה ושבים לאנגליה.
הוא מתאר את השבועה לחדול ממלחמה ואת ההפרה של השבועה, כאשר אישה עומדת על מזח סאות'האמפטון ומנופפת לשלום לחיילים היוצאים למלחמה.
זהו השיר היחיד שבו הגיטריסט, דייוויד גילמור שר באלבום למרות שווטרס שר בקטעים של הרוק המתקדם.
המילה fuck נמצאת בכל פעם בתחילת השירה של גילמור אך היא מעורפלת.
זהו שיר שתוקף בחריפות את מרגרט תאצ'ר ראש ממשלת בריטניה דאז.
זהו אחד השירים המאופיינים בסגנון ההארד רוק.
בקליפ, נראה נער יפני שמסתובב במפעל ובסוף מתאבד.
בקליפ מופיע גם אלכס מקאווי המורה בסרט החומה.
זהו שיר המתאר פחד משואה גרעינית עתידית.
זהו השיר האחרון בו השתתף רוג'ר ווטרס עם פינק פלויד.
בשיר זה, המתופף אנדי ניומארק החליף את ניק מייסון, מכיוון שמייסון התקשה לבצע את מעברי הקצב המורכבים.
השיר מסתיים בתובנה שכולנו בני האדם בעלי ערך שווה ומעביר מסר אוניברסלי ואופטימי במידה.
The Final Cut הוא אוסף וידאו קליפים של שירים מתוך האלבום The Final Cut של להקת הרוק הבריטית פינק פלויד.
אורך הסרט הוא 19 דקות, והוא מכיל כארבעה וידאו קליפים.
הסרט בוים על ידי ווילי קריסטי, גיסו של רוג'ר ווטרס.
השחקן הסקוטי אלכס מק'אנבוי, ששיחק את תפקיד המורה בסרט פינק פלויד - החומה, שיחק תפקיד בולט גם בסרט זה.
ווטרס גם מופיע בכמה חלקים בסרט עצמו.
"The Fear" הוא שיר של הזמרת הבריטית לילי אלן.
השיר יצא לאור ב-9 בדצמבר 2008 כסינגל הראשון מאלבום האולפן השני של אלן, It's Not Me, It's You.
תחילה אמור היה השיר "Everyone's at It", הרצועה הפותחת את האלבום, לצאת לאור כסינגל הראשון מהאלבום, אך לבסוף הוחלט להוציא את השיר "The Fear" במקומו.
דמו של השיר בשם "I Don't Know" דלף לאינטרנט באפריל 2008. מילות השיר מדברות על אורח החיים של הידוענים, וקיימים בו אזכורים עקיפים למשבר הכלכלי הגדול של שנות ה-30 של המאה ה-20.
השיר הגיע לפסגת מצעד הסינגלים הבריטי, שם נשאר במשך ארבעה שבועות והגיע לתואר זהב.
במצעד הסינגלים של ארצות הברית "בילבורד הוט 100" הגיע הסינגל למקום ה-80, והיה לשיר השני של אלן שנכנס למצעד זה.
בישראל הגיע השיר למקום הראשון במצעד מדיה פורסט.
בשנת 2009 זכה השיר בפרס "Q" לשיר הטוב ביותר.
שנה לאחר מכן זיכה השיר את אלן בשני פרסי "Ivor Novello".
הקליפ לשיר צולם בבדפורדשייר שבבריטניה, ובו מופיעה אלן, תחילה בקרוואן ואחר כך בארמון צבעוני, כאשר ברקע בלונים ואריזות מתנה ענקיות.
על פי דיווחים, עלויות הקליפ הגיעו לכ-50,000 לירה שטרלינג.
הקליפ אמור היה להתפרסם לראשונה ב-4 בדצמבר בערוץ 4 הבריטי, אך דלף קודם לכן, ולכן הועלה שעתיים לפני השידור ליוטיוב.
The Eternal Idol הוא אלבומה השלושה עשר של להקת ההבי מטאל הבריטית בלאק סבאת' שיצא לאור בנובמבר 1987. באלבום משתתף לראשונה טוני מרטין כסולן.
למרות הקרדיט שניתן לדייב ספיץ כבסיסט, נגן הבס באלבום היה למעשה בוב דייזלי.
ספיץ ניגן עם הלהקה בסשנים לאלבום שנערכו במונטסראט.
הסולן טוני מרטין הובא ללהקה לפני סיום הפקת האלבום, ובחזרות השתתף הסולן ריי גילן.
עטיפת האלבום היא מחווה לפסל הצרפתי אוגוסט רודן.
האלבום בילה שישה שבועות במצעד בילבורד 200, שם הגיע למקום ה-168.
כל השירים נכתבו על ידי טוני איומי ובוב דייזלי (סייע בכתיבה: ג'ף ניקולס)
בוב דייזלי - גיטרה בס
בב בוון - כלי הקשה
השומרוני הטוב הוא שמו של פרק הטלוויזיה האחרון בקומדיית המצבים הפופולרית סיינפלד.
הפרק שודר ב-14 במאי 1998 ברשת NBC, ונצפה על ידי 76 מיליון צופים אמריקאים.
נכון ל-2020, זהו פרק הסיום הרביעי הנצפה ביותר בהיסטוריה של הטלוויזיה האמריקאית, אחרי The Fugitive , מ.א.ש וחופשי על הבר.
בפרק מתארחים עשרות שחקנים שגילמו דמויות משניות לאורך כל הסדרה.
בפעם הראשונה והאחרונה מאז העונה השביעית, ג'רי מבצע בפרק קטעי סטנד-אפ.
יוצר הסדרה לארי דייוויד, שפרש מהסדרה לאחר העונה השביעית, חזר כדי לכתוב את התסריט לפרק הסיום.
בפרק החותם את הסדרה, NBC מזמינים את ג'רי וג'ורג' לפגישה, שבה הם מודיעים להם על כך שברצונם להזמין 13 פרקים של התוכנית "ג'רי", שצולמה כמה שנים קודם לכן ולא נבחרה להמשך.
כדי לפצות על הזמן שבו נזנחה התוכנית, נותנת הרשת לסיינפלד ולקוסטנזה אפשרות לטוס לכל יעד בעולם במטוס הפרטי של NBC, ויחד עם קריימר ואיליין הם מחליטים לטוס לפריז.
בעקבות בעיות טכניות, נאלץ המטוס לנחות בעיירה הפיקטיבית "לייתם" במסצ'וסטס.
הארבעה מטיילים בעיר עד לתיקון המטוס ורואים אדם שמן נשדד, אך במקום לעזור לו הם מעדיפים לצלם את האירוע ולהוסיף הערות סרקסטיות על הנעשה.
שוטר שמגיע למקום עוצר אותם על כך שלא עשו דבר כדי לעזור לקורבן, מתוקף חוק השומרוני הטוב.
משפט מתנהל נגד הארבעה, ובמהלכו מביאה התביעה עשרות דמויות שהופיעו במהלך תשע עונות הסדרה, שנפגעו מאחד או יותר מהארבעה.
המשפט מסתיים בהרשעת הארבעה, והם נשלחים לכלא לשנה.
לקראת סוף הפרק האחרון אומר ג'רי משפט זהה לחלוטין למשפט הראשון שפתח את הסדרה: "הכפתור השני הוא כפתור המפתח.
הוא במפורש בונה או הורס את החולצה", כאשר ג'ורג' שואל אותו בתגובה: "לא ניהלנו את השיחה הזו בעבר?".
על רקע הקרדיטים, ג'רי מציג את מופע הסטנד-אפ שלו מול האסירים בבית הכלא, במדי אסיר.
בפרק יש אירוניה מסוימת בכך שהתוכנית שנודעה כ"תוכנית על כלום", הסתיימה בכך שהדמויות הראשיות נכנסות לכלא על כך שלא עשו כלום.
The Family Book (בעברית: ספר המשפחה) הוא ספר ילדים של טוד פאר שיצא לאור ב-2003. הספר נותן פרטים על חיי היומיום של כל מיני משפחות, ביניהן גם משפחות חד-מיניות.
הספר זכה לשבחים על הגיוון .
הספר הושם ברשימת ספרי הקיץ של מערכת החינוך בוושינגטון די.
ספר זה, יחד עם מספר ספרים אחרים בעלי תוכן להט"בי הוסר ממערכת החינוך של הכפר ארי , אילינוי, ארצות הברית לאחר שמספר הורים התלוננו בכך שנמצא בספר זוגות חד-מיניים.
The Essential Mariah Carey (בעברית: מריה קארי החיונית) הוא אלבום האוסף השלישי של הזמרת-יוצרת האמריקאית מריה קארי, אשר יצא לאור ב-17 ביוני 2011, על ידי חברת התקליטים סוני לגסי.
האלבום למעשה מהווה חידוש לאלבום אוסף הלהיטים שלה משנת 2001, Greatest Hits.
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום ה-86 במצעד האלבומים של אוסטרליה.
במאי 2012 הוא הופץ מחדש בארצות הברית כחלק מסדרת הוצאות של סוני כאשר חלק מהישרים בגרסה הרגילה הוחלפו בשירים אחרים וחלק מהשירים הוחלפו בגרסאות רמיקס של עצמם אך הוא כלל גם את האלבום המקורי שיצא לאור ב-2001.
בבריטניה ואירלנד הוא הופץ בצורה שונה כאשר עטיפת האלבום במדינות אלו הייתה דומה לזו של אלבום אוסף הלהיטים הקודם שלה כדי לרמז על ההמשכיות שלו לאלבום זה.
בדומה לאלבום האוסף מ-2001 גם אלבום זה מכיל שירים של הזמרת מתחילת הקריירה שלה ועד שנת 2000. גם התמונות שצולמו לגרסה הפיזית של האלבום היו דומות לתמונות שצולמו לאלבום האוסף המקורי מ-2001.
מדינהתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםקטלוגמקוראירלנד17 ביוני 2011תקליטור • הורדה דיגיטליתסוני מיוזיק88697832672בריטניה20 ביוני 2011תקליטור • הורדה דיגיטלית88697832672ארצות הברית9 במאי 2012תקליטור • הורדה דיגיטלית
The First Vision (בעברית: החיזיון הראשון) הוא אלבום הווידאו הראשון של הזמרת-יוצרת האמריקאית מריה קארי, אשר יצא לאור ב-20 במרץ 1991, על ידי חברת התקליטים קולומביה רקורדס.
אלבום הווידאו מכיל אוסף של קליפים, הופעות חיות וקטעי מאחורי הקלעים של הקלטות ויצירת אלבום הבכורה שלה.
האלבום הופץ במקור בפורמט VH1 אבל בשנת 2004 הוא הופץ ביפן בפורמט די וי די.
אלבום הווידאו כולל את כל ארבעת הקליפים הראשונים של מריה, גרסת הופעה חיה לשיר "Vanishing", קטעים מתוך השיר "There's Got to Be a Way", קאבר בהופעה חיה לשיר "" של הזמר בן אי קינג ואף תיעוד של הפעם הראשונה בה קארי נחשפה לעיני התקשורת.
גרסת הדי וי די של אלבום הווידאו כוללת גם הופעות חיות לשירים "Love Takes Time" ו-"Vision of Love".
במהלך הקטעים מאחורי הקלעים נראית קארי מתכוננת להופעה ב-SNL, אותה ביחד עם החבר שלה טריי לורנז, אותה מבצעת קאברים לשירים של חמישיית הג'קסונים וראיונות שלה בהם היא מדברת על החלומות שלה, על המוזיקה שלה ועל חייה האישיים.
מצעדים ודירוגיםמיקומי שיאתאריםמכירותארצות הברית (RIAA)2פלטינה100,000קנדה (Music Canada)זהב50,000
The Essential Dixie Chicks (בעברית: "דיקסי צ'יקס החיוניות") הוא אלבום אוסף של להקת הבנות דיקסי צ'יקס אשר יצא ב-24 באוגוסט 2010 על ידי סוני מיוזיק כחלק מסדרת האלבומים שלהם: "The Essential series".
האלבום יצא במדינות כמו קנדה, ניו זילנד ואוסטרליה ובארצות הברית יצא באוקטובר אותה שנה.
האלבום מכיל שני דיסקים אשר כל דיסק מכיל 15 שירים של הלהקה מכל הזמנים.
מקום תארים אוסטרליה (ARIA) פלטינהבריטניה (BPI)כסף
בסרט מככב דניאל מאקיבור, אשר גם כתב את התסריט של הסרט.
בסרט, שהוא אלגוריה על תפקידים מגדריים והומופוביה מופנמת, מככב דניאל מאקיבור בתור פיה פיה ממין זכר אשר פונה לצוות מנתחים (הולי קול בתפקיד רופאה מנתחת ומיכה בארנס בתפקיד אח מוסמך) על מנת שיסירו את כנפיו כדי שיוכל להיות בן אדם רגיל, לאחר שנאלץ להתמודד עם אפליה כנגד פיות.
לאחר דיון מוזיקלי בין השלושה, הרופאה מסכימה לבצע את הניתוח.
כאשר הוא עוזב את המרפאה, הפיה נטול הכנפיים שמח בתחילה להיות ממש כמו כל הסובבים אותו, אך עד מהרה הוא מתחרט על החלטתו כיוון שהוא מבין (באיחור) שהוא ויתר על תכונות ייחודיות שהיו לו (כמו היכולת לעוף), ובכך דחק את זהותו האמיתית אל תוך ארון.
מיכאל קנארד וג'ון טרנר, צמד ליצנים המוכרים בשם הבמה שלהם "המאמפ וסמוט", מופיעים גם כן בסרט, כשהם קוראים סיפור מתוך ספר שאותו הם מצאו על המדרכה.
הסרט זכה לציון לשבח מחבר השופטים בתחרות הסרט הקצר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו בשנת 1992, ובפרס הסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בסיאטל בשנת 1993.
בשנת 1998, מספר שנים לאחר צאתו המקורית של הסרט, הסרט נכלל בהקרנה מיוחדת של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו לציון עשור ל-Canadian Film Centre.
בשנת 2007 הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע Inside Out Film and Video Festival שבטורונטו יחד עם RSVP, סרט מוקדם יותר של לינד משנת 1991, וכן קטעים מהסרט Breakfast with Scot, סרט עלילתי שביים לינד ואשר עדיין לא הושלם באותה העת.
The Fighter (בעברית: הלוחם או הלוחמת) הוא סינגל שהוקלט על ידי המוזיקאי קית' אורבן, ביחד עם הזמרת-יוצרת האמריקאית קארי אנדרווד, מתוך אלבום האולפן התשיעי שלו, Ripcord.
השיר יצא לאור ב-6 בפברואר 2017, על ידי חברות התקליטים היט רד רקורדס וקפיטול נאשוויל, כסינגל החמישי והאחרון מתוך האלבום.
השיר נכתב והופק על ידי קית' אורבן, ביחד עם המפיק המוזיקלי בוסבי, שעבד על שירים ואלבומים שונים של אמנים כמו מארן מוריס.
אורבן אמר על השיר כי: "כדי לעבוד על השיר, הייתי בלונדון תוך שנסעתי לאולפן ההקלטות כשהפזמון של השיר ורוב המילים שלו כבר נמצאים בתוך הראש שלי".
פרק זמן לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-115 מיליון השמעות.
בנוסף לכך, דורג השיר כאחד מ-50 שירי הקאנטרי המשפיעים והמצליחים ביותר בארצות הברית במהלך העשור השני של המאה ה-21, ברשימה שנערכה על ידי מגזין הבילבורד.
כמו כן, דורג השיר במקום השביעי ברשימה השנתית של מצעד שירי הקאנטרי של בילבורד, שפורסמה בסוף שנת 2017.
"The Fighter" הועמד לפרס בחירת הנוער בקטגוריית "בחירת מוזיקה – שיר קאנטרי".
מקוםתאריםמכירותאוסטרליה (ARIA)פלטינה 3×210,000ארצות הברית (RIAA)פלטינה 2×2,000,000קנדה (Music Canada)פלטינה80,000 מכירות + הזרמת מדיה בלבד
The Essential Gloria Estefan הוא אלבום הלהיטים השביעי של הזמרת גלוריה אסטפן.
האלבום יצא כחלק מפרויקט של חברת סוני מיוזיק "The Essential series" (הסדרה החיונית) ובה הם מוציאים סדרה של אלבומי אוסף של האמנים שחתומים תחתם.
האלבום יצא על ידי אפיק רקורדס ולגסי רקורדס, חברות הבת של סוני ב-3 באוקטובר 2006.
האלבום כולל אוסף של שירים באנגלית ובספרדית מכל מיני שנים בקריירה של אסטפן.
האלבום כולל גם מהדורה מורחבת הכוללת ראיונות של אסטפן בהם היא מדבר על שירי האלבום.
ב-31 באוגוסט 2010 האלבום יצא מחדש בשם "Essential 3.0", מהדורה אשר כוללת 3 דיסקים: הדיסק המקורי, הדיסק של מהודרת הבונוס מהגרסה הקודמת של האלבום ודיסק נוסף הכולל 8 שירים נוספים (חלקם בגרסאות מחודשות).
The Essential Toni Braxton הוא אלבום אוסף של הזמרת האמריקאית טוני ברקסטון, אשר יצא על ידי Sony BMG ב-20 בפברואר 2007. האלבום יצא כחלק מסדרת אלבומי אוסף שכונתה "The Essential" ("החיוני") ובה יצאו אלבומי אוסף עם שם זה לכל האמנים שהיו חתומים תחת סוני מיוזיק.
האלבום מחלוק לשני דיסקים כאשר כל דיסק מכיל אוסף של 16 שירים, מהבולטים בקריירה של ברקסטון.
הדיסק השני מכיל גם את השיר "Good Life", אותו הקליטה ברקסטון במסגרת ההרכב המוזיקלי שלה ושל אחיותיה הברקסטוניות.
כמו כן, נכלל באלבום הלהיט הגדול ביותר של ברקסטון "Un-Break My Heart".
The Fatal Shore: The Epic of Australia's Founding הוא ספר שנכתב על ידי הסופר ומבקר האמנות האוסטרלי, רוברט יוז.
הספר מדבר על השנים הראשונות של הקולוניזציה הבריטית באוסטרליה, ובמיוחד ההיסטוריה וההשפעות החברתיות של מערכת הנידונים בבריטניה.
הספר מתייחס גם לסיבות ההיסטוריות, הפוליטיות והסוציולוגיות שהובילו להתיישבות הבריטית באוסטרליה.
יוז היה איש אוסטרלי שנהיה מבקר אמנות ידוע בעולם, חי באירופה ואז בניו יורק, שם הפך למבקר אמנות במגזין טיים.
העניין של יוז בעידן הנידונים באוסטרליה החל בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20, כאשר צילם סרט תיעודי בטלוויזיה על תולדות האמנות האוסטרלית שלקח אותו עד לפורט ארתור, טסמניה.
הספר זכה בפרס דאף קופר ב-1987 ובפרס WH סמית' לספרות ב-1988.
The Fatal Shore פורסם במקור ב-1986 על ידי אלפרד א.
קנופף בארצות הברית ועל ידי William Collins, Sons בבריטניה, ובהמשך פורסם בכריכה רכה בבריטניה על ידי קולינס הארוויל ב-1987. ה-Folio Society פרסם מהדורת פרימיום מחוספסת ב-1998. בנוסף, הרפר קולינס פרסם את המהדורה הרביעית של הספר ב-2006.
העיתונאי בריאן סמית' נתן ביקורת חיובית על הספר והצהיר שהספר "מספק תיאור חי של העלות האנושית של המיזם הקולוניאלי של בריטניה וכיצד חוויות אלו סייעו לעצב את אוסטרליה המודרנית."
הספר מופיע בסדרת הטלוויזיה של נטפליקס, המעניש, בפרק "My Brother's Keeper".
אחת הדמויות הראשיות, איימי בנדיקס (ג'ורג'יה ויגהאם ), נראית קוראת אותו.
The Fairest of Them All הוא אלבום הסולו החמישי של הזמרת דולי פרטון, אשר יצא ב-2 בפברואר 1970 על ידי RCA ויקטור.
הוא הופק על ידי בוב פרגוסון והגיע בשיאו למקום ה-13 במצעד אלבומי הקאנטרי.
השיר "Daddy Come and Get Me" יצא כסינגל היחיד מתוך האלבום והגיע למקום ה-40 במצעד שירי הקאנטרי.
האלבום הגיע בשיאו למקום ה-13 במצעד אלבומי הקאנטרי האמריקאי ושהה 17 שבועות במצעד סך הכול.
האלבום יצא לאור על גבי תקליטור בשנת 2010, ביחד עם האלבום My Favorite Songwriter, Porter Wagoner ובשנת 2011 יצא לאור גם להורדה דיגיטלית.
The Feminist Art Journal (בתרגום לעברית: כתב העת לאמנות פמיניסטית) היה כתב עת אמריקאי, שיצא לאור בין השנים 1972–1977 והיה בין כתבי העת הראשונים בתפוצה רחבה שהתמקדו באמנות פמיניסטית.
את כתב העת ייסדו סינדי נמסר (Nemser), פטרישיה מינרדי ואיירין מוס, שלושתן שימשו עורכות בכתב עת בשם "נשים ואמנות" (Women and Art) שמומן על ידי ארגון רדסטוקינגס, קבוצה פמיניסטית רדיקלית שנוסדה בשנת 1969.
נמסר הייתה בעלת ניסיון בביקורת אמנות וכתיבה, היא שימשה כותבת במספר מגזינים ועיתונים בתחום האמנות ובהם "אמנות באמריקה" ו- "ארטפורום".
לפעילות התנועה הפמיניסטית נחשפה במהלך תחקיר לכתבה על קבוצת האמנים AWC (Art Workers' Coalition) שפעלה למען זכויות אמנים ורפורמות חברתיות.
היא לקחה חלק גם באירועים שונים של "קואליציית ניו יורק של נשים אמניות במהפכה" (New York coalition Women Artists in Revolution), קבוצה שמטרתה הייתה להתמודד עם הדרת הנשים מזירת האמנות.
נמסר טענה כי פעילות הקבוצה והרעיונות שהעלו חברותיה לרמה לפיתוח המודעות הפמיניסטית שלה ולרצונה לפעול נגד סקסיזם כלפי נשים באמנות.
באותה תקופה גם נפגשה לראשונה עם פטרישיה מינרדי, אמנית פיגורטיבית ופעילה בקבוצת הפמיניזם הרדיקלי "Redstockings".
נמסר, מינרדי, מרג'ורי קרמר, איירין פסליקיס ולוסיה ורנרלי הקימו את כתב העת "נשים באמנות", אולם כתב העת הפסיק את פעילותו תוך זמן קצר בעקבות סכסוכים פנימיים בין העורכות.
עם פירוק כתב עת זה, החליטו נמסר, מינרדי ואיירין מוס לייסד כתב עת חדש, והעניקו לו את השם "Feminist Art Journal".
נמסר, מינרדי ומוס ייסדו את כתב העת בשנת 1972. הוא התפרסם אחת לרבעון במשך תקופה של כחמש שנים, עד לשנת 1977. בשנת 1973 הפכה נמסר לעורכת המרכזית של כתב העת, בעלה הצטרף אליה כעורך בשנת 1975.
לאורך שנות פעילותו הגיע כתב העת לתפוצה של כ-8,000 עותקים של כתב העת, והגיליון האחרון הודפס ב-10,000 עותקים.
קהל כתב העת כלל קוראים בארצות הברית ובמדינות נוספות בעולם.
בכתב העת התפרסמו כתבות מסוגים שונים, בהן ביקורות אמנות, ראיונות עם יוצרות בנות התקופה, וכן תיעוד של מקרי אפליה כלפי אמניות.
המטרות המרכזיות בהפעלת כתב העת היו לתת במה לנשים אמניות לבטא את קולן, לשפר את מעמדן של הנשים היוצרות וכן לחשוף ניצול, הדרה, אפליה וסקסיזם שעמן התמודדו האמניות.
עורכות כתב העת שאפו לחשוף את המיזוגיניה ששלטה בזירת האמנות באותה תקופה, וכן לתמוך בנשים יוצרות בעבר ובהווה ולהציע להן מרחב לביטוי עצמי ולפעילות פמיניסטית.
במסגרת המאמרים בכתב העת התייחסו הכותבות להדרתן של הנשים מזירת האמנות, במהלך של ניכוס מחודש של מקומן בתולדות האמנות.
אחת הכתבות התמקדה באמנות טלאים (קווילט) וטפטין ותיארה כיצד מלאכת היד, כמדיום המשויך באופן מסורתי לנשים, זכה לאורך השנים ליחס מזלזל מצד הממסד האמנותי הגברי, הגברים התייחסו אל מלאכת היד כקישוט ותו לא וחסמו בפני הנשים את הגישה לאמנויות שהחשיבו "גבוהות".
עורכות כתב העת שאפו גם לסייע בשילוב נושאים פוליטיים אקטואליים בשיח האמנותי של אותה עת דרך התייחסות ליחס המפלה שלו זכו אמניות מצד אמנים גברים.
בתחילת דרכו כלל כתב העת טור בשם "חשיפת הגבר השוביניסט" (Male Chauvinist Exposé) שבו נקבו הכותבות בשמות אמנים ומבקרי אמנות שהתייחסו לעמיתיהן הנשים ביחס מזלזל או מפלה.
לאורך שנות פעילותו של כתב העת, התפרסמו בו ראיונות עם אמניות מוכרות שונות מאותה תקופה.
בגיליון השני של כתב העת התפרסם ראיון עם האמנית ברברה הפוורת'.
בחורף 1974 התפרסם ראיון עם הצלמת גרטרוד קסביר.
ראיון עם הכוריאוגרפית והקולנוענית איבון ריינר התפרסם בגיליון הרביעי של כתב העת משנת 1975 ותמונתה של היוצרת הופיע על שער כתב העת.
בכתב העת התפרסמו גם כתבות פרופיל היסטוריות על אמניות ופטרוניות אמנות כגון המלכה ופטרונית האמנות מארי דה מדיצ'י, הפסלת הארייט הוסמר, אמנית האוונגרד נטליה גונצ'רובה ועוד.
נוסף על כך, חלק מן הכתבות נכתבו על ידי אמניות או בשיתוף עמן, כגון כתבות מאת פיית' רינגולד ומרשה טאקר (מייסדת המוזיאון החדש לאמנות עכשווית בניו יורק).
כתב העת נסגר לבסוף בשנת 1977 עקב קשיים כלכליים במימונו.
סיבה אפשרית נוספת לסגירתו הייתה העלייה בעניין ובשיח הציבורי בתחום האמנות הפמיניסטית, שהתרחשה לאור הצלחתו של The Feminist Art Journal שהיווה אחד החלוצים בכתיבה הפמיניסטית בתחום האמנות.
אם עד אותה תקופה היה נדיר למצוא מאמרים אודות אמנות נשים בכתבי עת, בעקבות שינויים אלה כתבי עת מן המיינסטרים העניקו תשומת לב רבה יותר לעבודותיהן של נשים יוצרות, מה שצמצם את הצורך בכתב העת Feminist Art Journal ודומיו שפעלו לשלב את הנשים בשיח.
The Final Album: The Ultimate Best Of (בעברית: האלבום האחרון: המיטב האולטימטיבי של) הוא אלבום האולפן ה-12 של הצמד הגרמני מודרן טוקינג, שיצא לאור ב-23 ביוני 2003, בהוצאת הנסה רקורדס.
האלבום הגיע בשיאו למקום השלישי במצעד האלבומים הגרמני וזכה להצלחה במדינה.
האלבום קיבל בסופו של דבר את תואר הפלטינה על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הרוסי (NFPF), על מכירות של יותר מ-20,000 עותקים במדינה.
"The Feels" (בעברית: התחושות) הוא שיר שהוקלט על ידי להקת הבנות הדרום קוריאנית טווייס.
השיר יצא לאור ב-1 באוקטובר 2021, דרך JYP אנטרטיינמנט וריפבליק רקורדס, כסינגל המקורי הראשון של הלהקה בשפה האנגלית.
הגרסה הקוריאנית של השיר משמשת כרצועה החמש עשרה במהדורה הפיזית של אלבום האולפן הקוריאני השלישי של הלהקה, Formula of Love: O+T<3.
לפני "The Feels", פרסמה הלהקה שירים שהוקלטו באנגלית, בהם גרסאות באנגלית לשירים "Cry for Me", "I Can't Stop Me" ו-"More & More".
ב-15 ביוני 2018, הוציאה הלהקה גרסת כיסוי לסינגל "I Want You Back" של חמישיית הג'קסונים משנת 1969. הוא פורסם כסינגל דיגיטלי והוקלט במילותיו המקוריות באנגלית.
מאוחר יותר, הגרסה נכללה באלבום היפני הראשון של הלהקה, BDZ, כרצועה העשירית והאחרונה, ואף הופיעה בסרט היפני "Sensei Kunshu" משנת 2018. ב-20 בנובמבר 2019, הוציאו טווייס את אלבומן היפני השני, , שכולל את הרצועה המקורית הראשונה של הלהקה בשפה האנגלית, "What You Waiting For".
לאחר יציאת המיני-אלבום העשירי שלהן, Taste of Love, הכריזה הלהקה ב-25 ביוני 2021, כי הסינגל הרשמי הראשון שלהן באנגלית יפורסם בספטמבר.
שם הסינגל נחשף רק ב-6 באוגוסט, כאשר פורסמה תמונה של אישה המחזיקה מכתב.
ב-23 באוגוסט, הכריזה JYP אנטרטיינמנט, באמצעות סרטון וידאו בן 11 שניות, על ה-1 באוקטובר כתאריך היציאה של "The Feels".
ב-3 בספטמבר החלה המכירה המוקדמת לסינגל.
ביום יציאת הסינגל, ערכה הלהקה אירוע שאלות ותשובות בטוויטר.
השיר נכתב על ידי אנה טימגרן, בוי מת'יוס, ג'סטין ריינשטיין, ו-וו מין לי, והופק על ידי שני האחרונים.
לפי JYP אנטרטיינמנט, השיר הוא "רצועת פופ-דיסקו בקצב מהיר המשלבת צלילי בס קצבי וביטים של דיסקו סינת'".
אורכו של השיר הוא 3 דקות ו-18 שניות.
הוא מורכב במפתח א מז'ור, ובקצב של 120 פעימות לדקה.
בראיון למגזין המקוון Bustle, מומו תיארה את השיר כ"מבוא נועז" ל"פרק חדש" בקריירה שלהן.
"לא רק שהשיר הזה מאוד ממכר - אלא שהוא מראה מי אנחנו.
הוא מראה את הצבעים שלנו ואת הסגנון שלנו", הוסיפה צ'ייאונג.
השיר נועד, בין היתר, לרצות את הקהל הבינלאומי של הלהקה, ובעיקר את הקהל מארצות הברית.
ריאן דאלי מ-NME העניקה לשיר דירוג של חמישה כוכבים, ותיארה אותו כ"להיט כיפי ומדבק" וציינה כי אם השיר פורסם כדי למשוך תשומת לב בשוק המערבי על מנת שהלהקה "תזכה בבמה עולמית" אז "יש לקוות שהמשימה שלהן תושלם".
דני וגוני, כתב במגזין Atwood, השווה את "The Feels" לאלבום האולפן הקוריאני השני של הלהקה, Eyes Wide Open, אותו תיאר כ"קטלוג של רצועות מפתח אפלות ומינוריות יותר" - והוסיף כי השיר דומה יותר לרצועות המוקדמות שלהן.
ארגון רשימה דירוג מקור רולינג סטון 50 השירים הטובים ביותר לשנת 2021 50
"The Feels" דורג לראשונה במקום ה-12 בבילבורד גלובל 200, מה שהפך אותו לשיר המצליח ביותר של הלהקה במצעד.
בקנדה, הוא דורג לראשונה במקום ה-56 בקנדה הוט 100, והיה לכניסה השנייה של הלהקה למצעד, אחרי "Feel Special".
ביפן, השיר הגיע בשיאו למקום השלישי במצעד הבילבורד יפן הוט 100 ובמצעד הסינגלים הדיגיטליים של Oricon.
בנוסף, זהו השיר הראשון של הלהקה שנכנס למצעד הבילבורד הוט 100, (במקום ה-83), למצעד מכירות השירים הדיגיטליים הספרדי (במקום ה-10), למצעד השירים הדיגיטליים האמריקאי (במקום ה-5) ולמצעד הסינגלים הבריטי (במקום ה-80).
בשבוע הראשון שלו, צבר השיר 50.9 מיליון השמעות ו-8,800 הורדות ברחבי העולם.
בארצות הברית לבדה, זכה השיר ל-4.7 מיליון השמעות, 208,000 הופעות ברדיו ו-10,400 מכירות דיגיטליות בשבוע הראשון שלו.
תמונת הקונספט הראשונה של "The Feels" הועלתה ב-3 בספטמבר 2021. בעקבות הפרעת הפאניקה והחרדה שלה, ג'ונגיון לא הייתה שותפה לקידום השיר עם שאר הלהקה.
שאר החברות ב-Twice ביצעו את השיר בתוכנית האירוח של ג'ימי פאלון "The Tonight Show" וב-GMA3: What You Need To Know.
הקליפ לשיר בוים על ידי אווי קים, ופורסם ב-1 באוקטובר 2021. הקליפ הגיע למקום הראשון בדירוג השבועי של הקליפים הנצפים ביותר בעולם ביוטיוב, כאשר החליף את קליפ הלייב של חברת בלאקפינק, ליסה, בביצוע השיר "Money".
הוקלט באולפני JYPE (סיאול, קוריאה הדרומית)
מיקסינג באולפני Mirrorball (נורת' הוליווד, קליפורניה)
מאסטרינג ב-821 Sound Mastering (קוריאה הדרומית)
שנה ארגון פרס תוצאה מקור 2021 פרסי Channel R Radio השיר הטוב ביותר
אזור תאריך פורמט (ים) חברת תקליטים מקור שונים 1 באוקטובר 2021 הורדה דיגיטלית • הזרמת מוזיקה JYP • ריפבליק
The Essential Tony Bennett (בעברית: טוני בנט החיוני) הוא אלבום אוסף בן שני תקליטורים של זמר הג'אז האמריקאי טוני בנט.
את האלבום הוציאו לאור ב-23 ביולי 2002 חברות התקליטים קולומביה, RPM ולגסי רקורדס.
The Essential Tony Bennett כולל שירים שהוקלטו לאורך הקריירה של בנט תחת חברת קולומביה רקורדס.
שיריו שיצאו לאור בשנים 1970–1986 לא נכללו באלבום, כיוון שבתקופה זו בנט לא עבד עם חברת התקליטים.
גרסה נוספת לאלבום כוללת ספרון באורך של 12 עמודים המציג מידע אודות הרצועות, תהליך כתיבתן, הפקתן, ותאריכי ההקלטה שלהן.
בנוסף, הוא כולל גם תמונות של בנט באולפני הקלטות מתקופות שונות לאורך הקריירה שלו.
"AllMusic" תיאר את The Essential Tony כתיקייה המאגדת את אוסף השירים המצוינים של בנט שהוקלטו תחת חברת קולומביה רקורדס.
בשנת 2008 יצאה לאור גרסה נוספת של אלבום האוסף, בת שלושה תקליטורים.
The Family Jewels Tour הוא סיבוב ההופעות הראשון של הזמרת-יוצרת הוולשית מרינה דיאמנדיס, הידועה בשמה הפרטי, מרינה, ובשם הבמה שלה לשעבר, מרינה אנד דה דיימונדס.
בדצמבר 2009, לפני יציאת אלבומה הראשון, The Family Jewels, הכריזה דיאמנדיס על סיבוב הופעות בן שמונה הופעות בבריטניה בפברואר 2010. בעקבות הצלחת סיבוב ההופעות שלה בבריטניה, הכריזה דיאמנדיס על סיבוב ההופעות השני שלה בבריטניה ובאירלנד, בשם "The Gem Tour".
מאוחר יותר נקבעו הופעות בארצות הברית ובמדינות אחרות באירופה, כדוגמת צרפת, גרמניה, הולנד ושווייץ.
במאי 2010 הכריזה דיאמנדיס על סיבוב ההופעות השלישי שלה בבריטניה ובאירלנד, הבנוי משש עשרה הופעות שיתקיימו בסתיו שבשנה שלאחר מכן.
ב-14 באוקטובר הודיעה מרינה כי סיבוב ההופעות השלישי שלה בבריטניה ייקרא "The Burger Queen Tour".
דיאמנדיס הייתה אמורה להופיע במקור מספר הופעות בארצות הברית בתחילת 2011, אך הופעות אלו בוטלו כיוון שהחלה לעבוד על אלבומה השני, Electra Heart.
בקיץ 2011, המשיכה דיאמנדיס את סיבוב ההופעות, תחת השם "The Family Jewels Tour", ובמקביל הופיעה מופעי חימום בסיבוב ההופעות ב-"California Dreams Tour" של קייטי פרי.
קייטי רטיקן מ-Contact Music דירגה את ההופעה במנצ'סטר ב-21 בפברואר 2010 בתשעה כוכבית מתוך עשרה וכתבה כי היא "הייתה מגובשת בצורה מרשימה", וכי "מרינה אחזה באור הזרקורים בכריזמה ובביטחון עצמי".
היא אף חזתה שבפעם הבאה שדיאמנדיס תופיע במנצ'סטר, הכרטיסים ייזלו.
ג'ואן דורקן מ-MTV בריטניה שיבחה את ביצוע של דיאמנדיס ל-"Obsessions" באולם בוש הול שבלונדון, ב-23 בפברואר 2010, וכינתה אותו "השיא של הערב, כאשר מרינה הוכיחה את יכולתה הווקאלית וגם הציגה את כישרונה לנגן בשידור חי".
במופע הפתיחה של סיבוב ההופעות שלה ב-Glee Club שבברמינגהם, ב-12 במאי 2010, אמר זאק אדוארדס מ-Gig Junkies כי דיאמנדיס "כבשה את הקהל באופן מיידי באופן דומה לזה שעשו קייט בוש וטויה וילקוקס בעבר".
סי.9:30 Club18 ביוני 2011אסבורי פארקStone Pony20 ביוני 2011בוסטוןParadise Rock Club21 ביוני 2011ניו יורקובסטר הולאירופה23 ביולי 2011מוסקבהרוסיהAfisha Picnic29 ביולי 2011לוצרןשווייץBlue Balls Festival30 ביולי 2011אסטרסונדSwedenStorsjöyran13 באוגוסט 2011פיישטיאניסלובקיהGrape music festival14 באוגוסט 2011בודפשטHungarySziget Festival19 באוגוסט 2011Paredes de CouraפורטוגלParedes de Coura Festival23 בנובמבר 2011לונדוןהממלכה המאוחדתChurch of St John-at-Hackney
The Fairest of the Seasons הוא אלבום מחודש של הזמרת האנגלייה אמיליה ברייטמן.
האלבום יצא לאור ב-18 באוגוסט 2017 בהוצאת חברת התקליטים הייפרטנשן רקורדס, לאחר שברייטמן הוציאה מספר אלבומים עם להקתה, גרגוריאן.
את האלבום הפיקו מפיקים שונים והוא הוצאה מחודשת של קודמו, (2016).
"The Eyes of Truth" (בעברית: "עֵינֵי הָאֱמֶת") הוא שיר של הפרויקט המוזיקלי הגרמני אניגמה.
הוא פורסם ב-11 באפריל 1994 כסינגל השני מתוך אלבום האולפן השני שלהם, (1994).
בדומה ל-"Age of Loneliness", הוא כולל דגימות של מוזיקת פולק מונגולית (בעיקר אלסין גאזרין זרגלי (Алсын газрын зэрэглээ)) ודגימות שנלקחו מאלבומה של אן דאדלי, Songs from the Victorious City.
הוא מכיל גם דגימות מהשיר "" של , "Kiss That Frog" של פיטר גבריאל, שידורים חוזרים של נאס"א שנדגמו מ-"Mare Tranquillitatis" בביצוע ואנגליס ו-"Dreaming While You Sleep" של ג'נסיס.
הווידאו קליפ הנלווה של "The Eyes of Truth" צולם ובוים באזורים הכפריים של נפאל.
בספוטיפיי צבר השיר למעלה מ-13 מיליון השמעות.
"The Eyes of Truth" (גטרדמרונג מיקס: "דמדומי האלים") – 7:17
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקוראירופה11 באפריל 1994תקליטורוירג'יןהממלכה המאוחדת2 במאי 1994תקליט 7 אינץ' • תקליטור • קלטת שמע
The Fall of a Rebel Angel (בעברית: נְפִילָתוֹ שֶׁל מַלְאַךְ מוֹרֵד) הוא אלבום האולפן השמיני של הפרויקט המוזיקלי הגרמני אניגמה, בראשות המוזיקאי והמפיק הרומני-גרמני מיכאל קרצו, שיצא לאור ב-11 בנובמבר 2016 בהוצאת איילנד רקורדס ברחבי העולם.
זהו אלבום האולפן הראשון של אניגמה מאז (2008); הוא אלבום קונספט המגולל את סיפור מסע ההתפתחות והשינוי של גיבור למציאת חיים חדשים ומספקים.
האלבום פותח על ידי מייסד, המפיק והמלחין הראשי של אניגמה, מיכאל קרצו ביחד עם מייקל קונזה.
עטיפתו עוצבה על ידי וולפגנג בלטראקי.
The Fall of a Rebel Angel נחשב למהדורה הראשונה של אניגמה מאז "" לציון יום השנה העשרים לפרויקט המוזיקלי, ואלבום האולפן הראשון שלו מאז (2008).
מיכאל קרצו, המייסד, המלחין והמפיק הראשי של אניגמה, בילה שנה אחת ב"בדיקות והתנסויות" לאלבום אולפן חדש לפני ההקלטה הרשמית.
קרצו שאף לחזור לצליל המקורי של אניגמה שאומץ בשנים הראשונות לפרויקט, מה שזיכה אותו בהצלחה המסחרית והביקורות החיוביות הבין-לאומיות, והוסיף: .
כיוון שהאלבום החדש יהיה השמיני שלו, קרצו רצה לעשות את האלבום עם רעיון מורכב יותר מאחוריו, כשהמספר "8" הוא סמל ל"התחלה חדשה".
לאחר שבילה תקופה של ארבע שנים בהקלטת מוזיקה למחזמר המבוסס על הסרט האילם הגרמני "מטרופוליס" (1927) בו היה מעורב התמלילן והלברית הגרמני מייקל קונזה.
קרצו אהב להלחין מוזיקה לסיפור, ורצה להמשיך בקונספט כזה עבור אלבום חדש לאניגמה.
השניים עבדו יחד בעבר בתקופתו של קרצו כאמן סולו בשנות ה-80, וכתבו את המילים לסינגל שלו מ-1985, "".
קרצו ביקש ממנו לכתוב סיפור לאלבום החדש של אניגמה, וזה נענה בחיוב.
לקרצו כבר היה בראשו את The Fall of a Rebel Angel כשם לפרויקט, ואחרי מספר מפגשים בביתו של קונזה בהמבורג, בחר עשרה מתוך עשרים מצבים שקונזה תיאר לסיפור האלבום ופיתח אותם הלאה.
ב-19 במרץ 2015, ציטוט של קרצו שפורסם בעמוד הרשמי של אניגמה בפייסבוק חשף שההקלטה של The Fall of a Rebel Angel החלה.
בסרטון שפורסם ב-19 בינואר 2016 נחשף שנותרו חמישה חודשים עד להשלמת האלבום, במהלכם שלושה שירים טרם הושלמו.
האלבום כולל ארבעה אמנים אורחים בסך הכול: הזמר-יוצר הברזילאי מארק ג'ושר, הזמרת-יוצרת האינדונזית אנגון, נאנוק בתור קול נשי באינטרו, וצמד האלקטרופופ האנגלי אקווילו.
עטיפתו של האלבום עוצבה ואוירה על ידי האמן הגרמני וולפגנג בלטראקי, שעיצב גם שנים-עשר ציורים המלווים כל אחד מ"הפרקים" של האלבום.
האלבום הוקלט במרלין, אולפן דיגיטלי נייד שקרצו הקים כדי להקליט את Seven Lives Many Faces.
האולפן נבנה במיוחד עבור קרצו במטרה לקיים הקלטות מחודשות.
עם זאת, ההקלטה הראשונה שנעשתה באולפן הייתה של השיר "" משנת 2010 – זהו שיר שנוצר בשיתוף פעולה עם מעריצי הפרויקט.
The Fall of a Rebel Angel הוא אלבום קונספט המורכב משתים-עשרה רצועות "דמויות פרק", המגולל נרטיב סוריאליסטי, המבוסס על שיר אפי שנכתב לאלבום בידי קונזה, אודות מסע ההתפתחות והשינוי של גיבור מסוים למציאת חיים חדשים ומספקים.
קרצו תיאר את הסיפור בתור בשילוב עם .
באלבום נעשה שימוש במקורות שונים של ספרות, דת ותרבות פופ כדי לסייע לסיפור הכולל נושאים של מיניות, אמונה ומוות.
בפרק אחד, הדמות משוטטת בעיירה דמיונית ופוגשת כוהנת שהאל שלה הוא המרקיז דה סאד, ובכך הופך להמשך הסיפור ל-"", הלהיט הבין-לאומי מתוך אלבום הבכורה של אניגמה, (1990).
הסיפור מסתיים בכך שהגיבור שובר את השתקפותו במי האגם, ומקבל אחריות על חייו.
האלבום הוכרז רשמית ב-8 באוגוסט 2016 עם תאריך יציאה מתוכנן ל-11 בנובמבר.
ארבע מהדורות של האלבום היו זמינות בהוצאת ריפבליק רקורדס, חטיבה של יוניברסל מיוזיק גרופ.
המהדורה הסטנדרטית שיצאה על גבי תקליטור בודד כוללת חוברת בת עשרים-ושמונה עמודים ושנים-עשר ציורי "הפרק" מאת בלטראקי.
הדיגיפאק במהדורת הדלוקס המוגבלת עם שני תקליטורים, וכולל קריינות של שתים-עשרה רצועות של סיפור האלבום וחוברת בת ארבעים עמודים.
מהדורת הסופר דלוקס המוגבלת כוללת מסגרת תמונה חתומה ותוכן מקוון בלעדי.
במהדורת התקליט יש שנים-עשר ציורי בלטראקי וחוברת בת שישה-עשר עמודים.
"" (בהשתתפות אנגון) היה זמין להורדה דיגיטלית ב-10 באוקטובר 2016 עבור אלה שהזמינו מראש את האלבום.
לאחר השלמת האלבום, קרצו חש גאה באלבום.
במאי 2018, האלבום הופץ מחדש על גבי תקליט צבעוני במהדורה מוגבלת כחלק מסדרת The Colors of Enigma, הכוללת את כל אלבומי האולפן הקודמים.
מהדורת הסופר דלוקס של The Fall of a Rebel Angel כוללת את האודיו של הסיפור המגולל באלבום המתפרס על פני שתים-עשרה רצועות בשלוש שפות, בסך הכול 36 רצועות.
הגרסה בשפה האנגלית מסופרת על ידי איאן ווד, הספרדית על ידי מנואל סאנצ'ז פראגואס, והצרפתית על ידי פטריס לוק דומיירו.
הגרסה בשפה האנגלית זמינה בפורמט HTML5 באתר האינטרנט של אניגמה.
מיכאל קרצו – לחן, כתיבה, סיפור, הפקה, תכנות, עיבודים, הנדסה
מארק ג'ושר (מרסלו אמרל פונטלו) – שירה
מייקל קונזה – סיפור, כתיבה משותפת
איאן ווד – קריינות סיפורי האלבום (אנגלית)
מנואל סאנצ'ז פראגואס – קריינות סיפורי האלבום (ספרדית)
פטריס לוק דומיירו – קריינות סיפורי האלבום (צרפתית)
The Fall הייתה להקה פוסט-פאנק אנגלית, שהוקמה בשנת 1976 בעיר פרסויטץ, אשר במנצ'סטר רבתי.
הלהקה עברה שינויים רבים בהרכבה, כשהסולן והמייסד מארק אי סמית' נשאר החבר הקבוע היחיד.
החברים שנשארו בלהקה לזמן הרב ביותר כללו את המתופפים פול הנלי, סיימון וולסטנקרופט וקארל ברנס, הגיטריסטים קרייג סקנלון, מארק ריילי ובריקס סמית' והבסיסט סטיב הנלי, שלנגינת הבס המלודית והמעגלית שלו מיוחס חלק גדול בעיצוב הסאונד של הלהקה מאלבומים של תחילת שנות השמונים ועד סוף שנות התשעים.
הלהקה נקשרה בהתחלה לתנועת הפאנק המאוחרת של שנות ה-70, המוזיקה שלהם עברה שינויים סגנוניים רבים, לעיתים קרובות במקביל לשינויים בהרכב הלהקה.
המוזיקה התאפיינה בדרך כלל בצליל שוחק וחוזר על עצמו מונע על ידי גיטרה, במקצבי בס ותופים מתוחים ומבני טקסטים של סמית'.
בעוד שהלהקה מעולם לא השיגה הצלחה נרחבת מעבר לסינגלים להיטים קטנים.
הם שמרו על קהל מעריצים חזק.
הלהקה כונתה "הלהקה הפורה ביותר של תנועת הפוסט-פאנק הבריטית".
מ-1979 עד 2017, הם הוציאו 31 אלבומי אולפן, בתוספת עשרות אלבומי הופעות ואוספים שיצאו בניגוד לרצונו של סמית'.
הם היו קשורים למנחה הרדיו של הבי.בי.סי, ג'ון פיל, אשר תמך בהם מראשית הקריירה שלהם ותיאר אותם כלהקה האהובה עליו, באומרו: "הם תמיד שונים; הם תמיד אותו דבר".
הלהקה התפרקה לאחר מותו של סמית' ב-2018. הלהקה נקראת על שם הרומן "הנפילה" מאת אלבר קאמי, היא ניגנה את הקונצרט הראשון שלה ב-23 במאי 1977, במרתף North West Arts.
הופעת הבכורה של סתיו יצאה כתקליט הגיעה ביוני 1978 כאשר "Stepping Out" ו-"Last Orders" שוחררו על ידי Virgin Records ב־Short Circuit: Live at the Electric Circus, אוסף של הקלטות חיות שנעשו במקום במנצ'סטר The Electric Circus ב- אוקטובר 1977 רגע לפני סגירתו.
הרכב הלהקה עבר את השינויים הדרסטיים הראשונים שלו בשנים 1977–78. קיי קרול, חברתה ועמיתתה של אונה ביינס בבית החולים הפסיכיאטרי, הפכה למנהלת הלהקה ולזמרת הליווי מדי פעם, כמו גם לחברתו של סמית'.
פריאל, שלא מרוצה מהניהול של קרול, עזב בדצמבר 1977 הוא הוחלף לזמן קצר על ידי ג'וני בראון, ולאחר מכן על ידי אריק מקגאן (הידוע גם בשם אריק החמוס).
הלהקה צולמה ב-13 בפברואר 1978 לערוץ גרנדה בהנחיית טוני ווילסון.
ביינס עזב במרץ 1978 לאחר מנת יתר של סמים והתמוטטות עצבים לאחר מכן, והוחלף על ידי איבון פאולט; מקגאן עזבה אותה מאי, בשאט נפש מנהג הטנדר של הלהקה סטיב דייוויס שלבש חולצה מהוואי כשהעביר אותם להקלטת הסשן הראשון שלהם אי פעם עבור DJ הרדיו המשפיע ג'ון פיל .
(ללהקה תקליט בסך הכל 24 מפגשים עבור ג'ון פיל, שהפך למעריץ מסור של הלהקה.) מרטין ברמה האשים את פירוק ההרכב המקורי בסגנון המנהיגות של סמית', יחד עם העדפתה של קרול לבן זוגה : "ההתפרקות לא הייתה כל כך קשורה למוזיקה, אלא יותר איך התייחסו אלינו כאנשים על בסיס יומיומי."
שוחרר לבסוף באוגוסט 1978 בלייבל-Step Forward Records.
הסינגל "It's the New Thing" הגיע בעקבותיו בנובמבר 1978, ובדצמבר הקליטה הלהקה (במהלך יום אחד) את אלבום הבכורה שלהם Live at the Witch Trials, שיצא במרץ 1979.
ברנס עזב את הלהקה זמן קצר לאחר הקלטת האלבום, והוחלף על ידי מייק לי מלהקת הקברט Rockin' Ricky.
באפריל 1979, בעקבות ברנס הגיע מרטין ברמה, שותף לכותב רוב השירים ב-Live at the Witch Trials ולפי הסופר דריל אסלי, "אולי השווה האמיתי האחרון לסמית' בלהקה"; הוא המשיך להקים את להקת סחלבים כחולים עם אונה ביינס.
מארק ריילי עבר מגיטרה בס לגיטרה, וקרייג סקנלון (גיטרה) וסטיב הנלי (גיטרה בס), חברי הלהקה לשעבר של ריילי וחברי תוכנית התמיכה איבון פאולט עזבה ביולי 1979 כדי לטפל בכלבה שלה.
מאוחר יותר היא הופיעה בלהקה בשם Shy Tots.
בנובמבר 1980, הוציאה הלהקה את אלבומם השלישי באורך מלא Grotesque (After the Gramme) .
שלפניו יצאו כמה סינגלים עטורי שבחים כגון: "How I Wrote 'Elastic Man'" ו-" Totally Wired".
האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האינדי הבריטי.
ב־1983, החברה האמריקאית של סמית' ואשתו מאוחר יותר, בריקס סמית' הצטרפה ללהקה על גיטרה.
Perverted by Language, שיצא ב-5 בדצמבר, היה האלבום האחרון של הלהקה עבור Rough Trade Records, אבל הראשון שהציג את בריקס.
עידן זה, תקופה מועדפת בקרב מבקרים ומעריצים רבים, התאפיין במאמץ של בריקס למצוא קהל רחב יותר ללהקה.
הם יצרו כמה להיטים עם הצלחה צנועה בבריטניה עם סינגלים.
הסגנון הווקאלי והמילים של סמית'
ההגשה הווקאלית של סמית' הייתה ידועה בנטייתו לסיים כל ביטוי בסיומת בעיצור עם תוספת קולית שווא ("אה").
הוא מרבה לדבר-שר או לשיר-שיט את המילים שלו, במיוחד מאמצע שנות ה-90. ניתן לתאר את ההגשה שלו, בייחוד כששיחק בשידור חי, כ"משתולל", ולעיתים קרובות הוא התערב בהתפרצויות מאולתרות.
קטעים מהמילים של סמית' הופיעו לעיתים קרובות בכתב יד על עטיפות של אלבומים וסינגלים, יחד עם קולאז'ים שהוא הרכיב.
בראיון ל-Sounds ב-1983, אמר סמית' שהוא אהב יצירות אמנות שישקפו את תוכן האלבום ושהבחירות הגרפיות שלו שיקפו את יחסו למוזיקה.
הוא הזכיר כיצד הוא נמשך לפוסטרים זולים ואיותים שגויים, פריסות חובבניות של עיתונים מקומיים ומזומנים מודפסים ושלטים עם "פסיקים הפוכים במקום שבו אתה לא צריך אותם".
על השפעת הלהקה, סטיבן תומאס ארלוין מ־AllMusic כתב כי "הלהקה, כמו להקות קאלט רבות, היוו השראה לדור חדש של להקות מחתרת, החל מגלי רוק אינדי דומים לסאונד בבריטניה ועד להופעות באמריקה ובניו זילנד, אשר הוא רק אינדיקציה אחת לגודל ולמסירות של קהל המעריצים הקטן והמסור שלהם".
מאז שהלהקה הוקמה ב-1976, מארק אי סמית' היה החבר הקבוע היחיד.
כל חברי המייסדים האחרים עזבו עד סוף 1979, למרות שמרטין ברמה חזר ללהקה מ-1989 עד 1990. שליש מתוך 66 המוזיקאים שהיו חברים בלהקה מתוך 44 שנות קיומה של הלהקה, היו חברים בה במשך פחות משנה.
ההרכב הסופי הורכב מסמית', פיט גרינוויי, דייב ספרר, קיירון מלינג ומייקל קלפאם.
מלינג, ספרר וגרינוויי הצטרפו ללהקה ב-2006.
The Fall Guy היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוג פעולה והרפתקאות שהופקה עבור ABC ושודרה במקור בין ה-4 בנובמבר 1981 עד 2 במאי 1986. בסדרה מככבים לי מייג'ורס, דאגלס בר והת'ר תומאס בתור פעלולנים בהוליווד שעובדים גם כציידי ראשים.
קולט סיברס (מגולם על ידי לי מייג'ורס) הוא פעלולן הוליוודי שעובד גם כצייד ראשים.
סיברס נוהג להשתמש בכישורים הפיזיים שלו ובידע שלו בכל הנוגע לפעלולים מורכבים (במיוחד פעלולים הכוללים מכוניות) על מנת ללכוד פושעים שונים.
בן דודו של סיברס, הפעלולן האווי מאנסון (מגולם על ידי דאגלס בר), והפעלולנית ג'ודי בנקס (מגולמת על ידי הת'ר תומאס) מסייעים לו גם ללכוד פושעים.
לי מייג'ורס בתפקיד קולט סיברס
דאגלס בר בתפקיד האווי "קיד" מאנסון
הת'ר תומאס בתפקיד ג'ודי בנקס
ג'ו אן פלוג בתפקיד סמנתה "ביג ג'ק" ג'ק
מארקי פוסט בתפקיד טרי שאנון / מייקלס
העונה הראשונה והעונה השנייה של הסדרה יצאו לשווקים ב-DVD בשנים 2007 ו-2008.
The Essential Ozzy Osbourne הוא אלבום להיטים מאת אוזי אוסבורן שיצא לאור ב-11 בפברואר 2003.
האלבום יצא לראשונה בשנת 2003, ובאותה שנה הגיע רק למקום ה-81 במצעד בילבורד 200. אוסבורן הלך לעולמו ב-22 ביולי 2025 בגיל 76, לאחר מאבק ממושך במחלת פרקינסון.
בעקבות מותו, האלבום זכה לעניין מחודש והגיע למקום השביעי במצעד לאחר שקפץ מהמקום ה-134. האלבום נמכר בכ-44,000 יחידות שקולות בין התאריכים 18 ל-24 ביולי, עלייה של 309%.
זהו האלבום העשירי של אוסבורן שמגיע לעשירייה הפותחת של המצעד.
באותו שבוע מדידה, שירי האלבום הוזרמו מעל 48 מיליון פעמים, והוא דורג במקום התשיעי במצעד אלבומי הסטרימינג של בילבורד.
"The Fate of Ophelia" (בעברית: "גּוֹרָלָהּ שֶׁל אֳפָלֶיהָ") הוא שיר מאת הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט.
הוא יצא לאור ב-3 באוקטובר 2025 על ידי חברת התקליטים ריפבליק רקורדס, כסינגל המוביל מתוך אלבום האולפן השנים-עשר שלה, The Life of a Showgirl.
סוויפט כתבה, הלחינה והפיקה את היצירה לצד המפיקים מקס מרטין ושלבאק.
השיר מאופיין בסגנונות הדאנס-פופ והסינת'-פופ, ומשלב שימוש בתופים, סינתיסייזרים וצלילי אומניקורד, ליצירת אווירה מלודית קצבית ועתירת שכבות.
ברובד הלירי, מתוארת אישה הנודרת אמונים לגבר הגון שהציל אותה מגורל דומה לזה של אופליה, דמותו הטרגית של ויליאם שייקספיר במחזה "המלט".
אופליה קיפחה את חייה מתוך יגון ודחייה רומנטית, וההשוואה אליה מעניקה לשיר עומק ספרותי ומטפורי.
באמצעות ההקבלה הזו בוחנת סוויפט נושאים של גאולה נשית, אהבה ככוח מרפא ויכולת ההתחדשות לאחר כאב.
"The Fate of Ophelia" שבר ביום צאתו את שיא ההאזנות היומי בספוטיפיי לשיר ביום השקתו, וזכה לביקורות חיוביות נרחבות בעיתונות המוזיקלית והתרבותית.
מבקרי מוזיקה ציינו אותו כאחד הקטעים הבולטים והקליטים ב-The Life of a Showgirl, והדגישו את ההפקה המוזיקלית המלוטשת ואת ההוק הזכיר.
הווידאו קליפ לשיר, שנכתב ובוים בידי סוויפט, הוקרן לראשונה במסגרת אירוע ההשקה הקולנועי "The Official Release Party of a Showgirl", שנערך ביום יציאת האלבום.
בקליפ מוצגת סוויפט בדמות רקדנית במופעי ראווה מתקופות שונות בתולדות התרבות המערבית, לצד צוות הכוריאוגרפים והרקדנים של סיבוב ההופעות The Eras Tour.
ב-25 בנובמבר 2025 יצא רמיקס לשיר בהשתתפות הצ'יינסמוקרס.
ב-13 באוגוסט 2025 הכריזה סוויפט על הוצאת אלבום האולפן השנים-עשר שלה, The Life of a Showgirl, במהלך פרק של הפודקאסט "New Heights" שהונחה בידי בן זוגה, שחקן הפוטבול טרוויס קלסי.
באותו יום נחשף גם כי השיר הפותח את האלבום יהיה "The Fate of Ophelia".