tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גרינקוויץ' סיים לימודי תואר ראשון בהיסטוריה צבאית מאקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית והתגייס ב-1993 לחיל האוויר.
שירת כטייס F-16 ו-F-22 ראפטור.
בשנים 2013–2015 פיקד על כנף 53. ב-2020 מונה לקצין המבצעים של פיקוד מרכז של ארצות הברית, ביולי 2022 הועלה לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד חיל האוויר התשיעי.
החיל המשמש כזרוע האווירית של פיקוד מרכז השתתף תחת פיקודו בהתגוננות נגד המתקפה האיראנית על ישראל באפריל 2024.
במאי 2024 מונה לקצין אג"ם של המטות המשולבים.
ביוני 2025 הוחלט על מינויו למפקד העליון של בעלות הברית באירופה ומפקד פיקוד אירופה של ארצות הברית והוא נכנס לתפקיד ב-1 ביולי אותה שנה.
גרינקוויץ' בעל תואר שני בהיסטוריה מאוניברסיטת ג'ורג'יה, תואר שני בביטחון לאומי מבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים, תואר שני מבית הספר ללוחמה משולבת מתקדמת (JAWS) שבנורפוק וכן הוא בוגר תוכניות לימודים מיוחדות מהקולג' המלכותי הבריטי ללימודי ביטחון ומהאוניברסיטה לביטחון לאומי.
אלכסיוס קומננוס סטראטגופולוס היה אציל ומרשל ביזנטי, שעלה לדרגת מגאס דומסטיקוס וקיסר.
הוא היה קרוב רחוק לשושלת הקומנני.
הוא מופיע לראשונה במקורות בגיל מבוגר, בתחילת שנות ה־50 של המאה ה-13, כמנהיג צבאות האימפריה של ניקאה במלחמתה נגד אפירוס.
לאחר שסר חינו בעיני תאודורוס השני ונכלא על ידו, הצטרף סטראטגופולוס לאצילים הקרובים למיכאל השמיני ותמך בו בעלייתו לכס קיסר האימפריה.
הוא השתתף בקרב פלגוניאה בשנת 1259 ולאחר מכן כבש את אפירוס; אך הצלחותיו התבטלו בשנה שלאחר מכן, והוא נפל בשבי האפירים.
הוא שוחרר לאחר כמה חודשים, וזמן קצר לאחר מכן הנהיג את הכיבוש של קונסטנטינופול מן האימפריה הלטינית ביולי 1261. בכך הוא סייע לשיקום האימפריה הביזנטית.
כשנה לאחר מכן הוא נפל שוב בשבי האפירים והיה שבוי באיטליה במשך שנים אחדות.
הוא פרש מענייני ציבור ומת בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-13.
מעט ידוע על שנותיו הראשונות של אלכסיוס סטראטגופולוס, וגם על מוצאו המדויק, מלבד ששייך לאצולה.
סטראטגופולוס היה כנראה קשור לשושלת הקומננים המפוארת, כפי שמעידה חותם המתוארך ל־כ־1255, הנושא את הכיתוב "אלכסיוס סטראטגופולוס מבית קומננוס".
שני מקורות מאוחרים יותר – גנאדיוס סקולריוס (מאה ה־15) והחוקר פסאודו־ספראנצס (מאה ה־16) – מדווחים שלילדתו הייתה מצאצאי הקיסר ניקפורוס מליסנוס ואאודוקיה קומננה, אחותו של הקיסר הביזנטי אלכסיוס א' קומננוס (1081–1118 לספירה), דרך בנם, יוחנן קומננוס.
פסאודו־ספראנצס טוען שסטראטגופולוס היה נינו של יוחנן קומננוס, ושממנו נגזר שם משפחתו "סטראטגופולוס", מאשתו של סבו, אלכסיוס.
סקולריוס, מצדו, מציג את יוחנן קומננוס כאבי־אבי־סבו של סטראטגופולוס וטוען שרק אביו של סטראטגופולוס, תאודוסיוס, הוא שכונה "סטראטגופולוס" ("הגנרל הקטן") על ידי הקיסר הניקאי יוחנן ג' דוקאס וטצס (1222–1254 לספירה), בשל כישוריו הצבאיים.
תאריך לידתו אינו ידוע, אך מאחר ש־1258 הוא מכונה "זקן", נראה שלידתו הייתה סמוך לתחילת המאה ה־13.משפחתו ידועה חלקית: היה לו בן אחד, קונסטנטינוס, שנישא, על פי גאורגיוס פכימרס, לבתו של הסבסטוקרטור יצחק דוקאס ואטצס, אחיו של יוחנן ג' דוקאס ואטצס.
אלכסיוס סטרטגופולוס מופיע לראשונה בכתבים משנים 1252–1253, בתקופת שלטונו של יוחנן השלישי דוקאס וטצס.
אז הוביל כוח צבאי שנשלח לבזוז את אזורי אגם אוסטרובו.
בשנת 1254 שהה בסרס שבמקדוניה, ובשנה שלאחר מכן השתתף, יחד עם מגאס פרימיקרִיוֹס קונסטנטינוס טורניקֶס, במסע מלחמה נגד מצודת צפיינה בהרי רודופי המערביים.
המסע נכשל תוך אבדות כבדות.
ההיסטוריון בן התקופה, גאורגיוס אקרופוליטס, מטיל את האשמה על מנהיגותם הרעה של שני המפקדים, שלא סיכלו כראוי את כוחותיו של הצבא הבולגרי שהתנגד להם.
כתוצאה מכך, צבאם התפרק ונמלט, ועזב את ציודו וסוסיו "לרועי הצאן ולרועי החזירים הבולגרים".
כישלון זה עורר את זעמו של הקיסר הניקהאי תאודורוס השני לאסקריס (שלט 1254–1258), שהדיח את שניהם מתפקידיהם.
יתרה מזו, ככל הנראה בשל קשריו הקרובים של סטרטגופולוס סביב מיכאיל פלאיולוגוס, בנו קונסטנטינוס עוור בגין בגידה, וסטרטגופולוס עצמו נכלא זמן מה לאחר מכן.
סטראטגופולוס נראה שוחרר מן הכלא מיד לאחר מות תאודורוס השני לאסקריס באוגוסט 1258. יחד עם ראשי משפחות אריסטוקרטיות אחרות, היה הוא תומך בולט בהפיכה המוצלחת של מיכאיל פלאיולוגוס נגד גאורגיוס מוזלוֹן שהביאה להעלאת פלאיולוגוס לרג'נט עבור בנו הקטין של תאודורוס השני, יוחנן הרביעי לאסקריס.
באותה שנה ליווה את הצבא שנשלח, בפיקודו של אחיו של מיכאיל, המגס דומסטיקוס יוחנן פלאיולוגוס, להתמודד עם כוונותיהם של האפירים במקדוניה.
כאשר הוכרז מיכאיל פלאיולוגוס לקיסר בתחילת 1259, יוחנן פלאיולוגוס הועלה לדרגת סבאסטוקרטור, וסטראטגופולוס ירש את תפקידו כמגס דומסטיקוס.
בשנת 1259 השתתף במסע הצבאי שהביא לניצחון המכריע על ברית אפירים־סיציליאנים־אכאיים בקרב פלגוניה, שם, יחד עם ניקפורוס רימפסס, שבו 400 אבירים גרמנים שנשלחו על ידי מלך סיציליה, מנפרד, לסייע לאפירים.
אחרי ניצחון ניקאה, יוחנן פלאיולוגוס פלש לתסליה.
אלכסיוס סטראטגופולוס ויוחנן ראול רדפו אחר מיכאיל השני דוקאס, שנמלט לארטה.
הם צרו על יואנינה; לאחר שהשאירו חלק מצבאם להמשיך במצור, התקדמו לארטה, שנפלה ללא התנגדות.
בארטה שחררו שבויים שהוחזקו על ידי מיכאיל השני, ובהם ההיסטוריון גאורגיוס אקרופוליטס.
על תרומתו להצלחה זו זכה אלכסיוס סטראטגופולוס בתואר קיסר.
בשנה שלאחר מכן, אולם, בוטלו רוב ההצלחות של ניקאה: הדספוט מיכאיל עם בניו ועם צבא שכיר איטלקי נחת בארטה, ואוכלוסיית אפירוס התלכדה סביבו.
צבא אפירוס התנגש בכוחותיו של סטראטגופולוס במעבר טריקורפון ליד נאפפקטוס; צבא ניקאה הובס, וסטראטגופולוס עצמו נלכד.
לאחר המעשה שזיכה אותו בתהילה ובכבוד, מונה סטראטגופולוס שוב ב־1262 לפקד על צבא נגד אפירוס.
הפעם, עם זאת, הוא הובס ונתפס בידי הדספוט ניקפורוס דוקאס, ששלח אותו למנפרד באיטליה.
הוא שוחרר ב־1265 תמורת אחותו של מנפרד, קונסטנס השנייה מהאוסטאופן, אלמנתו של יוחנן השלישי וטצס.
האזכור האחרון לאלכסיוס סטראטגופולוס הוא במסמך מדצמבר 1270, שבו תרם למנזר מקריניטיסה, והוא מת בין 1271 ל־1275, כנראה בקונסטנטינופול.
אלכסיי ולדימירוביץ' ברזוצקי הוא כדורגלן עבר רוסי, ששיחק בעמדת הבלם לרוב, ברזוצקי שיחק כבלם אך הוא היה יכול לשחק גם כמגן או כקשר אחורי.
אחיו התאום, וסילי ברזוצקי, שיחק לצידו בצסק"א.
כיום משמש ברזוצקי כעוזר מאמן בצסק"א מוסקבה.
ברזוצקי החל לשחק כדורגל בבית הספר לספורט "סמנה" שבמוסקבה.
ברזוצקי החל את הקריירה המקצועית שלו בשנת 1999, בגיל 17, במועדון הכדורגל מוסקבה.
אחד מרגעי השיא של ברזוצקי בצסק"א היה במסגרת גמר גביע אופ"א 2005, אז כבש בנגיחה את שער השוויון בדרך לניצחון 1–3 על ספורטינג ליסבון.
לברזוצקי היה חלק חשוב במשחק מוקדמות ליורו 2008 של נבחרת רוסיה מול נבחרת אנגליה.
בעיטה שלו לעבר השער של פול רובינסון נהדפה לרגליו של רומן פבליוצ'נקו שדחק את הכדור פנימה.
במשחק ידידות מול נבחרת רומניה שימש כקפטן הנבחרת.
ברזוצקי הופיע בכל משחקי הנבחרת ביורו 2008, בו העפילה הנבחרת עד לחצי הגמר וזכתה במקום השלישי.
ב-21 ביולי 2018 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
בנובמבר 2018 הוזמן על ידי לאוניד סלוצקי לצוות המאמנים של קבוצת ויטסה ארנהם ההולנדית.
ביוני 2021 מונה לממלא מקום מאמן קבוצת צסק"א מוסקבה וחודש לאחר מכן אושר כמינוי קבוע.
ביוני 2022, שנה לאחר שמונה למאמן הקבוצה, עזב ברזוצקי את צסק"א בהסכמה משותפת.
ביוני 2024, חזר ברזוצקי לצסק"א בתור עוזר מאמן.
אליפות אירופה: מדליית ארד, יורו 2008
אלכסיי אינאוּרי (בגאורגית: ალექსი ინაური; ברוסית: Алексей Николаевич Инаури, אלקסיי ניקולאייביץ' אינאורי; 20 באפריל 1908 – 1993) מפקד צבאי גאורגי-סובייטי שעמד בראש הק.ג.ב.
הגאורגי ("הוועדה לביטחון המדינה") במשך מעל ל-30 שנה (1954-1986) והפך את הארגון בגאורגיה לאחד מהיעילים ביותר מבין מדינות ברית המועצות.
בגיל 85, בדרגת קולונל-גנרל ומעוטר בעיטור גיבור ברית המועצות, הוא נרצח בבתומי.
אינאורי נולד בגורי למשפחת גאורגית-אוסטית מעורבת, בתקופת שלטון האימפריה הרוסית בגאורגיה.
בשנת 1927 הוא התנדב לצבא האדום.
בשנת 1931 הוא סיים במסגרת הצבא האדום את בית הספר לקציני חיל הפרשים לעמי צפון הקווקז ההרריים.
בשנת 1932 הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
לפני כן, עם התפרצות פעולות האיבה הסובייטיות-גרמניות במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא היה מפקד חטיבתי באוקראינה, ובמהלך המלחמה עמד בראש דיוויזיית חיל פרשים.
בשנת 1948 הוא סיים את לימודיו כבוגר האקדמיה הצבאית של המטה הכללי הרוסי (Военная академия Генерального штаба Вооруженных Сил Российской Федерации), ועד שמונה כשר הפנים של גאורגיה הסובייטית, בשנת 1953, הוא פיקד על מספר יחידות צבאיות.
בצעד חסר תקדים לקציני צבא, הצטרף אינאורי, יחד עם מפקד המחוז הצבאי של עבר הקווקז אלכסיי אנטונוב, לוועד המרכזי של גאורגיה בראשות ואסיל מז'אוונדזה, שהיה בעצמו קצין בצבא הסובייטי.
בשנת 1954 מונה אינאורי למפקד הק.ג.ב.
הגאורגי במקום ולדימיר דקנוזוב, תפקיד אותו מילא עד 1986. תקופת כהונתו התאפיינה בסדרת התפרצויות ותקומתן של תנועות דיסידנטיות אנטי-סובייטיות בגאורגיה, שאותן דיכא בתוקף על ידי הטלת משמעת קפדנית בתוך הק.ג.ב.
הגאורגי, ופריסה נרחבת של רשתות ריגול שהסתננו לקבוצות הדיסידנטים ואף לשורות הכנסייה הגאורגית.
באוקטובר 1964, הוא מילא תפקיד חשוב ב"הפיכת החצר" שהדיחה את ניקיטה חרושצ'וב.
הוא ליווה את המנהיג הסובייטי מהדאצ'ה שלו בפיצונדה לפגישה מיוחדת ראשי הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות (ЦК КПСС) במוסקבה שם הודח.
בשנת 1967 קודם אינאורי לדרגת קולונל-גנרל, וזמן קצר לפני פרישתו, בשנת 1985, הוא קיבל את עיטור גיבור ברית המועצות.
בשנת 1993 נרצח אינאורי בהתנקשות, בנסיבות בלתי ברורות, בבתומי שלחוף הים השחור.
אלכסיי השני היה פטריארך מוסקבה ורוס כולה, וראש הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית בין השנים 1990–2008.
נולד בטאלין בירת אסטוניה העצמאית.
אביו היה כומר ממוצא גרמני בלטי שברח מרוסיה אחרי מהפכת אוקטובר 1917. בילדותו ביקר עם הוריו מספר פעמים במנזר באי ואלאם שאז היה בשטח שבשליטת פינלנד מה שהשפיע על החלטתו להיות כומר.
בשנת 1947 התחיל את לימודיו בסמינר הכמרים בלנינגרד.
הסמינר נפתח לראשונה שנה קודם לכן, כאשר כל המנזרים ומוסדות החינוך של הכנסייה והכנסיות נסגרו על ידי השלטונות בשל רדיפת כל הדתות בברית המועצות.
ב-1949 סיים בהצלחה את הלימודים בסמינר והתחיל ללמוד באקדמיה של הכנסייה.
ב-15 באפריל 1950 מונה לדיאקון.
ב-17 באפריל התחיל לשרת את הכנסייה בעיר ייחווי שבאסטוניה ובו בעת המשיך את לימודיו באקדמיה.
ב-1953 סיים את לימודיו, וב-1957 הועבר לעיר טרטו, שם שירת בקתדרלת אוספנסקי.
ב-1958 מונה לכומר הבכיר וקיבל על עצמו ניהול של כנסיות במחוז טרטו.
לאחר מות אמו בשנת 1959 הקדיש את עצמו לאל והיה לנזיר.
ב-1961 מונה לארכימנדריט והפך לאחראי על הכנסיות הפרבוסלביות באסטוניה ובאופן זמני - על כנסיות לטביה.
כמו כן מונה באותה שנה לבישוף של טאלין, וב-25 בפברואר 1968 הפך למטרופוליט של טאלין ואסטוניה.
פורמלית היה אחראי על כנסיות אסטוניה גם אחרי שהפך לפטריארך ועד שנת 1992.
אלכסיי השני דיבר רוסית, אסטונית, גרמנית ואנגלית.
ב-14 בנובמבר מונה לסגן ראש מחלקת קשרי חוץ של הכנסייה הרוסית וב-22 בדצמבר 1964 מונה למנהל האדמיניסטרטיבי של הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית.
תפקיד שמילא עד 1986 במקביל לכהונתו העיקרית כראש הכנסייה הפרבוסלבית הרוסית באסטוניה.
ב-29 ביולי 1986 מונה למטרופוליט של מחוזות לנינגרד ונובגורוד.
ב-7 ביוני 1990 בישיבת מועצת הבישופים של הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית בהצבעה חשאית נבחר לפטריארך מוסקבה וכעבור 3 ימים, ב-10 ביוני, נכנס לתפקיד.
אלכסיי השני נכנס לתפקיד הפטריארך בתקופה בה השלטון הסובייטי החל להתיר מחדש את הפולחן הדתי.
הוא הצליח להביא לסיומה של המחלוקת הקשה בין הכנסייה הרוסית ברוסיה לבין הכנסייה האורתודוקסית הרוסית הגולה וגם איחד את שתי הכנסיות.
יזם את בנייתה מחדש של קתדרלת ישו המושיע במוסקבה אשר נהרסה כליל בשנת 1931 בפקודת סטלין.
כן לחם בדרישות הכנסייה האורתודוקסית האוקראינית לעצמאות מפטריארכיית מוסקבה.
בשנת 1999 הוענק לו עיטור אנדריי הקדוש - העיטור הגבוה ביותר ברוסיה.
אלכסיי השני מת ב-5 בדצמבר 2008 מאי ספיקת לב בעת שהותו במשכנו בפרדלקינו שבמחוז מוסקבה.
ארונו הוצב בקתדרלת ישו המושיע במשך 3 ימים ואלפי המאמינים פקדו אותו.
נקבר בקתדרלת ילוחוב במוסקבה ב-9 בדצמבר 2008. ירש אותו בתפקיד קיריל הראשון של מוסקבה.
אלכסיי הראשון , הידוע כאלכסיי מיכאילוביץ', היה הצאר השני משושלת רומנוב.
עד לגיל 5 היה תחת השגחה של אומנות בארמון הצאר.
מגיל 5 הועבר להשגחתו של בויארין בוריס מורוזוב.
תחת השגחתו הוא למד לקרוא, לכתוב וקיבל הכרה של תרבות המערב.
בגיל 16, עם פטירת אביו החל את הכהונה.
בהיותו בגיל צעיר וללא ניסיון בניהול המדינה הוא היה תחת השפעתו של המחנך.
האופי שלו היה שקט מאוד.
הוא היה תחת השפעה דתית חזקה.
בגיל 18 הוא בחר לעצמו את כלתו.
אבל תחת השפעת בוריס מורוזוב ויתר על בחירתו ובסופו של דבר התחתן עם מריה מילוסלבסקי, כאשר בוריס מורוזוב בעצמו התחתן עם אחותה.
כתוצאה מכך, גם מורוזוב וגם מילוסלבסקי שהיה האב של הבנות קיבלו השפעה חזקה מאוד על הצאר.
בהתאם להמלצת מורוזוב ב-7 בפברואר 1646 החלו לגבות מס חדש על המלח.
המס היה גבוה מאוד והיקפו לא היה סביר.
בנוסף לכך החלו להתפשט שמועות על השתלטות יועציו של הצאר עליו ואהדתו למנהגים מחו"ל.
החלו מהומות במוסקבה ובערים אחרות.
אלכסיי הראשון נאלץ לשלוח את בוריס מורוזוב למנזר בצפון המדינה ולבטל את המס.
גם כאשר מורוזוב חזר למוסקבה, הוא לא הצליח להגיע לרמת השפעתו הקודמת.
אלכסיי היה איש דתי מאוד.
בתקופת העדרו של בוריס מורוזוב הוא הרגיש צורך ביועץ קרוב ומצא אותו בדמותו של ניקון -שהתמנה על ידו לראש הכנסייה בעיר נובגורוד.
בהיותו קרוב לצאר ב-25 ביולי 1652 הוא התמנה לתפקיד ראש הכנסייה הרוסית והחל להתעניין גם בענייני המדינה.
ניקון התעניין שנים רבות בספרות ביזנטית.
בהיותו פטריארך הכנסייה הרוסית הוא ראה כמטלה חשובה להתאים את נוהג הכנסייה הרוסית לנוהגים ביזנטים והחליט על ביצוע הרפורמה הדתית ברוסיה.
בשנת 1653 הוא הוציא הוראה על שינוי צורת התפילות ובשנת 1654 החל בתיקון ספרי נצרות ברוסית.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-17, אלכסיי היה מחוץ ממוסקבה עקב המערכה הצבאית נגד האיחוד הפולני-ליטאי.
כשחזר למוסקבה הוא הרגיש שהשפעת הפטריארך ניקון על ענייני המדינה גדולה מדי.
לאור התקררות היחסים בין ניקון והצאר גם האצולה המוסקבאית החלה להתייחס לניקון בהתאם.
כתוצאה מכך, ב-10 ביולי 1658 ניקון ויתר על התפקיד והסתגר במנזר.
הפעילות של ניקון לשינוי הנוהגים הנוצריים הרוסים גרמה לקרע בכמורה הרוסית.
כאשר הוא ויתר על התפקיד הרם, מתנגדי הרפורמות שלו יכלו לפעול ביתר שאת.
בשנת 1660 היה ניסיון לשלול ממנו כל תפקיד דתי.
בסופו של דבר הוחלט להעביר את הנושא להחלטת ראשי הכנסיות הנוצריות.
בשנת 1666 החל המשפט הגדול בהשתתפות ראשי הכנסייה הנוצרית מאלכסנדריה ומאנטיוכיה.
בסופו של דבר נשללו ממנו כל תפקידיו והוא הוגלה למנזר פרפונטוב.
למרות העונש האישי שהוא קיבל, חלק משמעותי של הרפורמות שהוא הנהיג אושרו ועומדים בבסיס הנצרות הרוסית עד היום.
יחסים עם האיחוד הפולני-ליטאי ושוודיה
בתקופת אלכסיי הראשון, רוב שטחי אוקראינה היו בשליטת האיחוד הפולני-ליטאי, רק החלק המזרחי בו התגוררו הקוזאקים של דון היה חלק מרוסיה הצארית.
בסוף שנות ה-40 של המאה ה-17 החל מרד בהנהגת בוגדן חמלניצקי.
הוא תיאם את המהלכים עם חאנות קרים נגד השלטון הפולני.
במשך תקופה ארוכה אלכסיי הראשון לא התערב במצב.
יתרה מכך, צבא הצאר לחץ על חאנות קרים והם לא יכלו לתת לבוגדן חמלניצקי עזרה צבאית משמעותית.
לאור ההפסדים בשדה הקרב, בשנת 1651 נחתם חוזה הפסקת לחימה בין האוקראינים לבין הפולנים.
תנאי החוזה היו קשים מאוד לאוקראינים ולכן בשנת 1653 הם החליטו לפנות לאלכסיי הראשון בבקשה לספח אותם לרוסיה הצארית.
בזמסקי סובור שנערך במוסקבה ב-1 באוקטובר 1654 הוחלט להיענות לבקשה ולצאת למלחמה נגד האיחוד הפולני-ליטאי - מלחמת רוסיה-פולין (1654-1667) שנמשכה 13 שנים.
עד לקיץ 1655 הרוסים כבשו את סמולנסק, וילנה, קובנה וגרודנו.
בהיוודע שקרל העשירי גוסטב, מלך שוודיה מנהל מערכה צבאית מוצלחת ונכנס לוורשה וקרקוב רוסים החלו לחשוש מחיזוק יתר של שוודיה.
כתוצאה מכך סוכם על חתימת הסכם אי-לוחמה עם הפולנים ותחילת פלישה לליבוניה שהייתה תחת שליטה שוודית.
הרוסים כבשו מספר ערים, כולל דרפט.
בשנת 1661 נחתם חוזה שלום שבו סוכם שרוסיה הצארית תשחרר את כל השטחים שכבשה.
המצב באוקראינה היה לא יציב וזה גרם לחידוש הלחימה עם האיחוד הפולני-ליטאי.
בשנת 1660 לרוסים היו מספר הפסדים בשדה הקרב.
הלחימה נמשכה עוד מספר שנים ורק בשנת 1667 נחתם חוזה שלום בעיירה אנדרוסוב.
מיד עם סיום הלחימה עם האיחוד הפולני-ליטאי החלו מהומות בתוך המדינה.
עם סיום הכהונה של ניקון הרפורמות שלו לא הופסקו.
מספר מנזרים לא היו מוכנים לקבל את התיקונים בספרי הכנסייה.
בראש המתנגדים עמד מנזר סולובצקי.
המצור על המנזר נמשך במשך 8 שנים - משנת 1668 ועד לשנת 1676. כל מתנגדי הרפורמה נהרגו עם כיבוש המנזר.
בדרום המדינה החל מרד סטפן ראזין.
בתחילת המרד המורדים כבשו מספר ערים לאורך הוולגה.
בקרב ליד העיר סימבירסק המורדים הובסו וסטפן ראזין עצמו נמלט לדון.
הוא הוסגר לשליחי הצאר וב-6 ביוני 1671 הוצא להורג במוסקבה.
רוסיה הצארית לקחה חלק במלחמה הטורקית הגדולה שנמשכה כ-20 שנים.
במהלך כהונתו בוצעה רפורמה דתית של ניקון.
בוצע סיפוח שטחים משמעותיים באוקראינה בהתאם להסכם אנדרוסובו.
מלחמות עם שוודיה לא נתנו מענה למוצא לים הבלטי.
הוקמו ערים אירקוטסק ונרצ'ינסק שהיה מרכז תעשיית פלדה חשוב.
בוצעו שינויים משמעותיים במדיניות מונטרית, מיסוי ומשפט.
אלכסיי היה נשוי פעמיים והיו לו 16 ילדים.
שלושה מבניו היו צארים, אף אחת בנותיו לא התחתנה.
אלכסיי בסטוז'ב-ריומין היה מדינאי רוסי בתקופת יליזבטה, קיסרית רוסיה.
הוא נולד במשפחת אצילים וותיקה.
אביו היה מושל ניז'ני נובגורוד ומקורב לאנה, קיסרית רוסיה.
ביחד עם אחיו למד בסטוז'ב בברלין ובקופנהגן.
בהתאם לאישור של פיוטר הגדול החל לשרת אצל גאורג, שליט הנובר.
כאשר גאורג עלה על כס המלכות באנגליה בסטוז'ב-ריומין התמנה לשגריר בלונדון.
לאחר שלוש שנים בלונדון הוחזר לרוסיה.
בשנת 1718 נשלח לילגבה להיות ליד דוכסית קורלנד אנה.
לאחר מכך עבר לדנמרק והמבורג.
עוד בהיותו בילגבה התקרב לארנסט בירון.
בשנת 1740 הוחזר לסנקט פטרבורג במטרה לעזור לבירון במאבקי כוח נגד אנדריי אוסטרמן.
בסטוז'ב-ריומין אכן עזר לארנסט בירון להתמנות לעוצר ליד איוואן השישי.
עם נפילת בירון בנובמבר 1740 נעצר בסטוז'ב ונכלא במבצר שליסלבורג.
הצליח להשתחרר אך נשללו ממנו כל תפקידיו.
עם עלייתה של יליזבטה, קיסרית רוסיה לשלטון הוחזר לשירות ותוך זמן קצר מונה לסגן-קנצלר, חבר סנט, מנהל הדואר ובסופו של דבר לקנצלר.
קיבל עיטור אנדריי הקדוש שהוא העיטור הגבוה ברוסיה.
בהיותו קנצלר במשך 16 שנים ניהל את מדיניות החוץ של האימפריה הרוסית.
היה קרוב מאוד לאוסטריה ולכן התנגד מאוד להתקרבות של הרוסים לצרפת ופרוסיה.
בהתאם למדיניותו רוסיה הצטרפה למלחמת שבע השנים שעלתה לרוסיה בחיי 300 אלף חיילים והון עתק.
בתקופת היותו קנצלר הוא היה פעיל בעריכת כל ההסכמים שנחתמו.
יורש העצר הנסיך פיוטר נמנה עם מעריצי של מלך פרוסיה פרידריך הגדול, ולכן לא סבל את בסטוז'ב-ריומין.
משום כך פעל בסטוז'ב-ריומין בעד בחירתו של הנסיך פאבל ליורש העצר.
בשנת 1757 הקיסרית יליזבטה חלתה.
בסטוז'ב-ריומין חשב שהיא כבר לא תחלים ועל דעת עצמו נתן פקודה לצבא שלחם בפרוסיה לחזור לרוסיה.
כשהבריאה ילזבטה זעמה על הנעשה וב-27 בפברואר 1758 פיטרה אותו מכל תפקידיו.
הוא עזב את הבירה והתגורר מספר שנים בכפר במחוז מוסקבה שהיה בבעלותו.
עם עלייתה שלטון של יקטרינה הגדולה הוא הוחזר לחצר, הוחזרו לו כל תאריו ועיטוריו והוא התמנה לגנרל-פלדמרשל.
בהתאם לעדויות מן התקופה הוא היה איש חכם, בעל ניסיון ויכולת ביצוע לא מבוטלת.
אלכסיי וולדוין (רוסית: Алексей Володин 1977 סנט פטרבורג) הוא פסנתרן רוסי.
אלכסיי וולודין נולד בסנקט פטרבורג, בגיל 9 החל בלימודי פסנתר.
כעבור שנה עבר למוסקבה שם למד אצל אי.
צ'קלינה ולאחר מכן אצל ט.
זליכמן בבית הספר ע"ש גנסין.
החל משנת 1994 למד בקונסרבטוריון של מוסקבה.
בתום לימודיו בשנת 2001 השתלם בכיתת אמן של אליסו וירסלדזה ואחר כך בשנים 2001-2002 בתוכנית הקרן הבינלאומית לפסנתר ע"ש תיאו ליוון בקומו.
וולודין נתן רסיטלים ברחבי העולם.
במופעים אלו ניגן תחת שרביטם של מנצחים כמו ריקרדו שאיי, מיכאיל פלטניוב, איג'י אואה, גרד אלברכט, קרלו ריצי, זולטאן קוצ'יש, דוד זינמן, ואלרי גרגייב, ולדימיר פדוסייב ואחרים.
בשנת 2003 זכה בפרס הראשון בתחרות התשיעית ע"ש גזה אנדה בציריך.
במאי 2005 נחל הצלחה רבה ברסיטל הבכורה שלו בתיאטרון שאנז אליזה בפריז לשם הוזמן מיד גם לעונות הבאות.
ב-2009 הקליט את קונצרט הבכורה שלו באולם הרקולס במינכן עם יצירות של בטהובן, רחמנינוב ופרוקופייב.
בשנת 2006 יצא לסיור קונצרטים בסין.
מקום ראשון בתחרות אניו - פורינו בקליארי, איטליה - 2001
זוכה התחרות ע"ש גזה אנדה בציריך - 2003
פרסים בתחרויות פלומה או'שי בסנטנדר, ספרד ב-1998, והתחרות הבינלאומית לפסנתר בסידני, אוסטרליה ב-2000
אלכסיי אנדרייביץ' ארקצ'ייב היה מדינאי רוסי, יועץ קרוב לאלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה.
ארקצ'ייב נולד ב-4 באוקטובר 1769, ככל הנראה באחוזה משפחתית במחוז נובגורוד.
אביו רצה לרשום אותו לבית הספר לתותחנים, אך לאור מצבו הכספי הקשה הוא לא היה יכול לעשות זאת.
בהיותם בסנקט פטרבורג אביו בכל זאת הצליח לארגן את הסכום הנדרש ובנו נרשם לבית הספר.
לאור כישוריו הצליח מאוד בלימודים ובשנת 1787 קודם לדרגת קצין.
לצורך השלמת הכנסה הוא נתן שיעורים פרטיים לבנים של ניקולאי סלטיקוב.
כאשר נסיך פאבל (הקיסר העתידי) ביקש מסלטיקוב למצוא לו עוזר מוכשר, סלטיקוב המליץ על ארקצ'ייב.
כתוצאה מכך, ארקצ'ייב התחיל לשרת בחצר הנסיך הצעיר והתקרב אליו מאוד.
עם תחילת שלטונו של פאבל הראשון, ארקצ'ייב קודם בשרות.
הוא קיבל תפקיד בכיר, עיטור אנה הקדושה ובגיל 28 קודם לתואר ברון והוענק לו עיטור אלכסנדר נבסקי.
הקיסר ידע על כך שמשפחת ארקצ'ייב דלת אמצעים ולכן העניק לו גם אחוזה גדולה.
מסיבה לא ברורה בשנת 1798 ארקצ'ייב פוטר משרות פעיל.
הסיבה לכך הייתה בהתאבדות קצין ותיק שהיה בין מקורבי אלכסנדר סובורוב שלא היה יכול לסבול התנהגותו הגסה של ארקצ'ייב.
אך כבר סוף אותה שנה הוא הוחזר לשירות, קודם בדרגות וב-5 במאי 1799 קיבל תואר רוזן.
אומנם ב-1 באוקטובר 1799 נשלח פעם נוספת לגמלאות.
הפעם הסיבה הייתה בכך שארקצ'ייב "איבד" צו קיסרי על פיטורין מהצבא של אחיו.
קיימות שמועות שבהיותו מחוץ לבירה הוא קיבל מידע על הקשר להריגת הקיסר והתחיל לנסוע לסנקט פטרבורג.
ראשי הקשר הצליחו לעצור אותו בכניסה לעיר.
תקופת שלטון של אלכסנדר הראשון
בשנת 1801 אלכסנדר הראשון עלה לשלטון.
למרות ההכרות, הקיסר החדש לא מיהר להחזיר אותו לשירות.
ככל הנראה לאור ההתנהגות הגסה של ארקצ'ייב והתנגדות של מספר מקורבי של הקיסר.
ב-14 במאי 1803 ארקצ'ייב הוחזר לשירות וקיבל תפקיד מפקד חייל התותחנים.
בשנת 1805 השתתף בקרב אוסטרליץ.
ב-13 בינואר 1808 קודם לתפקיד שר המלחמה.
בהיותו שר המלחמה הוא הנהיג רפורמה נרחבת בצבא.
ב-1 בינואר 1810 עזב את תפקיד שר המלחמה והחל לנהל את המחלקה הצבאית במועצה המדינית.
ב-14 ביוני 1812 לקראת תחילת המלחמה עם נפולאון הוחזר למשרד המלחמה.
עם סיום המלחמה החל לטפל בהתיישבות צבאית.
קיימות עדויות שתחילה הוא לא תמך ברעיון אך בהתאם לרצון הקיסר אימץ את הרעיון ותרם רבות לקידומו.
הדבר הוכנס תוך התנגדות עזה של התושבים.
הקיסר רצה להוזיל את עלויות אחזקת הצבא.
לכן הוא הציע להקים התיישבות צבאית, כאשר יחידות הצבא בהתיישבות היו צריכות לדאוג באופן עצמאי לכל הצרכים הלוגיסטיים.
לקראת שנת 1816 כ-500 אלף חיילים הועברו לסטאטוס של התיישבות צבאית.
מעשית זה אמר שבנוסף לאימונים צבאיים הם היו צריכים לטפל בעיבוד אדמה.
הדבר גרם למספר מרידות שדוכאו.
בני זמנו ראו ברעיון זה רצון של ארקצ'ייב להכפיף לצבא את כל החברה וקראו לו "נחש" ו"אוכל בני אדם".
זה הייתה תקופת הזוהר של ארקצ'ייב.
השפעתו על הקיסר הייתה גדולה מאוד.
בסתיו 1825 הקיסר נתן לו הנחיה לבדוק שמועות של קיום קשר נגד השלטון.
אולם ב-10 בספטמבר הוא קיבל הודעה על כך שמאהבת שלו נרצחה.
הוא מיהר לאחוזתו לעריכת חקירת הנושא.
מהר מאוד הוא גילה שהיא לא הייתה נאמנה לו וזה גרם לו למשבר עמוק.
ב-19 בנובמבר 1825 נפטר אלכסנדר הראשון.
תוך זמן קצר ארקצ'ייב איבד את הקרובים לו ביותר.
הוא היה במשבר ולא מיהר לחזור לחצר.
ניקולאי הראשון לא ראה בעין יפה שבן אדם המקורב ביותר לאחיו לא חוזר לחצר ולכן נתן הנחיה לא רשמית לפטר את ארקצ'ייב.
אנשי החצר שגם קודם לכך לא אהבו אותו לא היו באים לאחוזתו ולכן הוא היה בודד מאוד.
באחוזתו הוא הקים מוזיאון פרטי לזכר הקיסר אלכסנדר.
בשנת 1833 הוא הקים קרן מיוחדת עבור כתיבת ספר אודות הקיסר ותרגומו לצרפתית ולגרמנית.
עם הזמן בריאותו נחלשה והוא נפטר בשנת 1834.
אלכסיי אינוקנטייביץ' אנטונוב היה מצביא סובייטי בעל דרגת גנרל ארמייה (דרגה אחת מתחת לדרגה הבכירה ביותר בצבא האדום).
את פרסומו קנה בעיקר בעת שירותו במלחמת העולם השנייה ובסופה אף הגיע עד תפקיד ראש המטה הכללי של הצבא האדום.
אנטונוב נולד בעיר גרודנה (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום בבלארוס) במשפחתו של קצין תותחנים.
בשנת 1916 לאחר שסיים קורס קצינים השתתף במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1919 גויס לצבא האדום ולחם נגד הצבא הלבן בחזית הדרומית בתפקיד ראש מטה של חטיבת ח"יר.
לאחר סיום מלחמת האזרחים נשאר לשירות קבע בצבא, מילא שורה של תפקידי מטה שונים.
למד באקדמיה הצבאית על שם פרונזה ובהמשך אף הרצה בה.
בשנת 1941, לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות מונה לראש המטה של החזית הדרומית.
בהמשך המלחמה היה ראש המטה של החזית הצפון קווקזית, ראש המטה של החזית הטרנס קווקזית וראש המטה של עוצבת הים השחור (חזית היא המונח הרוסי לקבוצת ארמיות).
בשנת 1942 קודם לתפקיד הסגן הראשון של ראש המטה הכללי ובפברואר 1945 מונה לראש המטה הכללי.
הוא מילא תפקיד זה עד למרץ 1946, אז הוחזר שוב לתפקיד הסגן הראשון של הרמטכ"ל.
בשנת 1948 הועבר ממוסקבה לקווקז ובמשך 6 שנים היה מפקד מחוז צבאי שם.
בשנת 1954 הוחזר למוסקבה ושוב מונה לתפקיד סגן הרמטכ"ל.
במקביל, החל משנת 1955 היה ראש המטה של הכוחות המזוינים של ברית ורשה.
נפטר ב-18 ביוני 1962 ואפרו נטמן בחומת הקרמלין.
אלכסיי אלכסייביץ' בוריסלוב 1853 – 17 במרץ 1926) היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית בזמן מלחמת העולם הראשונה.
הוא ידוע בעיקר בזכות הטקטיות ההתקפיות אותן הוא פיתח והשתמש בהן במתקפה שנשאה את שמו.
הטקטיקות, שהביאו לתוצאות טובות בחזית, הועתקו לאחר מכן על ידי הגרמנים.
ברוסילוב נולד בטביליסי באימפריה הרוסית.
אביו היה רוסי ואילו אימו פולניה.
אלכסיי היה דור שלישי לקצינים בצבא האימפריה הרוסית - סבו של אלכסיי נלחם כנגד נפוליאון במלחמת רוסיה–צרפת (1812) ואביו הגיע לדרגת לוטננט-גנרל לפני שנפטר משחפת ב-1856 בעת שהיה אלכסיי בן שלוש בלבד.
אימו של אלכסיי מתה זמן קצר לאחר מכן בעודה משאירה את אלכסיי יתום.
הוא גדל אצל קרובי משפחתו בעיר כותאיסי.
הוא חונך בביתו עד לגיל 14, אז עבר לבית ספר צבאי שמטרתו להכשיר ילדי אריסטוקרטים לשירות צבאי.
ב-1872 נכשל ברוסילוב במהלך תחרות בבית הספר ולכן שיבצו אותו לחטיבת הדרגונים ה-15 ולא ליחידות העילית שנקראו "המשמר".
עם זאת, בסיסה של חטיבת הדרגונים של ברוסילוב שובצה בקרוב לכותאיסי, דבר שאיפשר לו להישאר קרוב למשפחתו.
ברוסילוב הצטרף לחטיבת הדרגונים באוגוסט 1872 כמפקד פלוגה.
כישרונו הצבאי פתח בפניו דלתות במהירות וקודם זמן קצר לאחר גיוסו לתפקיד שליש גדוד.
ברוסילוב השתתף במלחמה העות'מאנית רוסית ב-1877-1878 וזכה להוקרה על אומץ לב שהפגין בשלוש פעמים שונות.
יחידתו פעלה בחזית הדרומית בקווקז ולקחה חלק במתקפה על ארדהאן ועל כישרונו הצבאי בעת המתקפה קיבל את אות מסדר סטניסלב הקדוש (דרגה שלישית) ומאוחר יותר גם את אות מסדר אנה הקדושה (דרגה שלישית).
במהלך המלחמה קודם ברוסילוב לדרגת "Stabskapitän" (אין דרגה מקבילה בעברית, בתרגום חופשי - "קפטן מטה").
בהמשך המלחמה הוביל ברוסילוב התקפות מוצלחות על העיר קארס עליהן הועלתה דרגתו במסדר סטניסלב הקדוש לדרגה שנייה.
בית ספר לקצינים בחיל הפרשים והמשך הקריירה
בשנת 1881 התחיל ברוסילוב ללמוד בבית הספר לקצינים של חיל הפרשים בסנקט פטרסבורג.
שנתיים לאחר מכן מונה לתפקיד של מדריך רכיבה ומאז המשיך בבית הספר לעוד 13 שנים כאשר בהם ממלא תפקידים רבים וב-1896 אף היה לעוזר המנהל של בית הספר.
בשנת 1900 הועלה לדרגת גנרל מיור והחל לעבוד בשירות הצאר.
כמו כן בתקופה זו ברוסילוב התחתן בשנת 1884 ואף נולד לו בן שלוש שנים מאוחר יותר ב-1887.
בשנת 1902, בדרגת לוטננט-ג'נרל חזר ברוסילוב לבית הספר והפעם כמנהלו.
בתקופתו נודע בית הספר לקצינים בחיל הפרשים כאחד מהמקומות המובחרים להכשרת קצינים בכל רוסיה.
ברוסילוב יצא אף ללימודים בגרמניה, צרפת ואוסטרו-הונגריה כדי לשפר את ידיעותיו בתחום חיל הפרשים.
ב-1905 לאחר המהפכה ופטירתה של אשתו החליט ברוסילוב להתרחק ממרכז רוסיה.
ב-1906 מונה למפקד דיוויזיית הפרשים של המשמר ה-2, ב-1908 מונה למפקד הקורפוס ה-14 במחוז ורשה ובתקופה זו גם נישא בשנית.
ברוסילוב המשיך להתקדם בדרגות וב-1912 קיבל דרגת "גנרל פרשים" אז התמנה לסגן מפקד הכוחות במחוז ורשה.
ב-1913 הועבר ברוסילוב מתפקידו לאחר שהסתכסך המושל הצבאי של ורשה שלטענתו ברוסילוב האשים אותו כ-"רוסי-גרמני".
ברוסילוב פיקד כעת על הקורפוס ה-12 במחוז הצבאי של קייב.
ביולי 1914 כשהחל הצבא הרוסי להניע כוחות למערב רוסיה (היכן שעבר הגבול עם הקיסרות הגרמנית והאימפריה האוסטרו-הונגרית) קיבל ברוסילוב את הפיקוד על הארמייה הרוסית השמינית.
הארמייה הרוסית השמינית פעלה בתחילת המלחמה באזור גליציה מול אוסטרו-הונגריה ובמהרה הצליחה להתקדם כ-150 קילומטר בתוך שטחי גליציה.
ניצחונם של כוחות מדינות המרכז בשאר החזית המזרחית הכריחו את ברוסילוב לסגת לאחור למרות התקדמותו.
על ניצחונותיו המרשימים קיבל את אות מסדר גאורגיוס הקדוש מדרגה רביעית ושלישית.
בתחילת 1915 המשיכה הארמייה בפיקודו של ברוסילוב בקרבות מול כוחות אוסטרו-הונגרים ואף זכתה לניצחונות משמעותיים.
הארמייה עברה את הרי הקרפטים ועלתה על הדרך לתקיפת הונגריה.
הצאר ניקולאי השני ביקר את הארמייה השמינית והעלה את ברוסילוב לדרגה המקבילה ל-"גנרל ארבעה כוכבים".
פעם נוספת, תבוסה של ארמיות רוסיות אחרות בחזית במהלך מתקפת גורליצה-טרנוב הכריחה את ברוסילוב לסגת כחלק מנסיגה כללית של הצבא הרוסי (הנסיגה הגדולה).
עד לספטמבר הארמייה השמינית נסוגה כ-180 קילומטר אל עבר אזור טרנופול.
ב-29 במרץ 1916 ניתן לברוסילוב הפיקוד על החזית הדרום-מערבית ואיתו גם חופש פעולה כמעט מוחלט.
ההתקפות הרוסיות בטרם מינויו של ברוסילוב כללו הפגזות אריטלריה כבדות וריכוז כוח אנושי רב לנקודות מקומיות.
על אף שטקטיקה זו זכתה להצלחה בתחילתה, התקפות הנגד של הגרמנים הצליחו לעצור התקפות אלה ופעם אחר פעם יצאו הרוסים כמובסים בקרב בו נקטו בטקטיקה זו.
בתוכניתו, ברוסילוב העדיף מתקפה על פני כל החזית ולא בנקודות ספציפיות במטרה שהאויב יאבד את הסדר בצבאו עד כדי כך שבנקודה מסוימת ייכנע.
ברוסילוב העדיף אש ארטילריה קטנה ומדויקת על פני ההפגזות המאסיביות שננקטו קודם לכן, גם כי האמין שאלה יביאו יותר תוצאות וגם כדי לחסוך במשאבים.
ההפגזות של הארטילריה יתמקדו בנקודות אסטרטגיות לאויב כמו צומתי כבישים, מפקדות ועוד שיפגעו ביכולת הפיקוד של האויב להשליט סדר על כל החזית.
קצין גרמני שניצב מול צבאו של ברוסילוב באותו זמן, למד את אותה הטקטיקה והשתמש בה מאוחר יותר במתקפת האביב בחזית המערבית ב-1918. ברוסילוב היה בטוח בטקטיקה שלו ואף לא דאג לנצל את הכוח האנושי שהיה זמין לו והחליט להעביר אוגדות מסוימות לחזיתות אחרות כל עוד ההתקפות שלהם קרובות לחזית שבפיקודו.
הטקטיקה החדשנית של ברוסילוב זכתה להצלחה אדירה יחסית לשאר מלחמת העולם הראשונה.
במהלך שלושת החודשים הראשונים, כוחותיו של ברוסילוב התקדמו (בממוצע) כ-30 קילומטר לאורך חזית שאורכה 400 קילומטר ולקיחת 400,000 אוסטרו-הונגרים כשבויי מלחמה.
למרות כל זאת, קבוצת הארמיות שהייתה אמורה לתמוך בברוסילוב בצפון לא קיבלה הוראה לעזור לברוסילוב ולכן הגרמנים הצליחו לעצור את ההתקדמות הרוסית לאחר שהעבירו 17 דיוויזיות מהחזית המערבית אל המזרח.
על ניצחונותיו המרשימים זכה ברוסילוב בחרב משובצת יהלומים ממסדר גאורגיוס הקדוש - אחד משמונת הגנרלים שקיבלו ציון נדיר זה בזמן מלחמת העולם הראשונה.
ריכוז רעיונותיו העיקריים של ברוסילוב:
לבצע התקפה רחבה לאורך חזית של למעלה מ-30 קילומטר.
להגביל את הזמן בו יבוצעו הפגזות הארטילריה, לא יותר מ-5 שעות.
לקדם את הארטילריה בחזית בסודיות תוך שיתוף פעולה עם חיל הרגלים.
את עיקר האנשים להשאיר כרזרבה מאחור ולשלוח אותם לקרב רק לאחר שהושגה פריצה בקווי אויב.
לקרב את קווי החפירות ככל הניתן לקווי האויב לפני הקרב.
במהפכת פברואר תמך ברוסילוב בהתפטרות הצאר.
כשנשאל על ידי הסטאבקה לדעתו על התפטרות הצאר, ענה ברוסילוב "ברגעים אלו הדבר החשוב ביותר הוא לייצב את עמדותינו כדי להמשיך במלחמה כנגד האויב הקיצוני...
חשוב למהר ולהכחיד את הלהבות אחרת נצטרך להתייצב אל מול השלכות קטסטרופליות".
במאי 1917 מונה ברוסילוב למפקד הצבא הרוסי.
במהלך תקופה זו ברוסילוב תמך במהפכה אך דאגתו העיקרית הייתה המלחמה ולא המצב הפנימי ברוסיה.
ברוסילוב האמין שעד אשר תגמר המלחמה על כל האזרחים ברוסיה והצבא לציית ולשמור על נאמנות לשלטון המרכזי של הצאר.
עמדתו הפוליטית עמדה בעוכריו ולאחר כישלון מתקפת יוני הוחלף ברוסילוב כמפקד הצבא ולאחר מכן חזר למוסקבה.
במהלך מהפכת אוקטובר נפצע ברוסילוב ברגלו מרסיס שחדר לחדר האמבטיה שבביתו.
למרות שברוסילוב לא חלק אידאולוגיה משותפת לחלוטין עם אף אחת מהתנועות (הצבא הלבן או הצבא האדום) החליט ברוסילוב לעזור לצבא האדום שאליו היה קרוב יותר אידאולוגית, גם אם לא לחלוטין.
ברוסילוב היה חלק מועדה מיוחדת שעזרה לקבוע את הגודל והמבנה של הצבא האדום.
ב-1924 פרש ברוסילוב (למרות שהמשיך לשאת בתפקידים רשמיים) אל ביתו במוסקבה ואל אשתו החולה.
שנתיים לאחר מכן ב-1926 נפטר ברוסילוב ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה כאשר בהלווייתו חלקו לו כבוד הן אנשי רוסיה החדשה (הבולשביקים) והן אנשי רוסיה הישנה (המעמד העליון).
אלכסיי בטלוב היה שחקן ובמאי קולנוע רוסי וסובייטי.
הוא זכה בפרס ברית המועצות ופעמיים בפרס רוסיה ובשנת 1976 הוענק לו תואר אמן העם.
על פעילותו בתחום הקולנוע הוא קיבל מספר עיטורים כולל עיטור גיבור העמל הסוציאליסטי.
בטלוב נולד בולדימיר למשפחת שחקני תיאטרון.
לאחר שהוריו התגרשו כשהיה בן חמש, הוא התחנך במשפחת האב החורג ויקטור ארדוב.
חלק מקרובי המשפחה נעצרו והוצאו להורג במהלך הטיהורים הגדולים.
כיוון שאמו הייתה שחקנית ואביו החורג היה סופר, כבר מילדותו הכיר בטלוב סופרים, שחקנים ומשוררים מוסקבאים.
לבטלוב הילד היה ברור שיהיה בבגרותו שחקן תיאטרון.
כבר ב-1944, כאשר משפחתו נמלטה ממוסקבה לאזור טטרסטן, החל בטלוב לעבוד כעובד במה ואף השתתף בצילומי סרט קולנוע.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה חזרה המשפחה למוסקבה.
ב-1950 הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשחק ליד התיאטרון האמנותי של מוסקבה.
בשנים 1951-1953 גויס בטלוב לצבא ועשה את שרותו הצבאי בתיאטרון צבאי במוסקבה.
בשנים 1953-1956 הוא שיחק בתיאטרון האמנותי.
במקביל, החל משנת 1954, הוא התחיל לשחק בקולנוע באולפנים בלנינגרד.
ב-1957 הוא עבר להתגורר ללנינגרד והיה שחקן קבוע ובמאי באולפני לנפילם.
הוא עבד באולפני לנפילם עד לשנת 1975 כאשר חזר למוסקבה.
ב-1957 שיחק בטלוב בסרטו של מיכאיל קלטוזוב "העגורים עפים" (Летят журавли).
בשנות ה-60 החל בטלוב לביים סרטים אך הם לא זכו להצלחה גדולה.
לאחר בימוי של שלושה סרטים הוא חזר למשחק.
במהלך שנות ה-70 הוא המשיך לשחק בסרטים רבים לרבות כוכב האושר שובה הלב.
ב-1980 הוא שיחק בתפקיד ראשי בסרט "מוסקבה אינה מאמינה בדמעות" וזכה בפופולריות מחודשת, אך לא ניצל את הצלחתו ומעט לשחק בסרטים נוספים.
החל משנת 1975 לימד בטלוב ב-VGIK, ומ-1979 כיהן כפרופסור במוסד זה.
בטלוב היה פעיל ציבורי וכיהן בתפקידים באגוד עובדי תעשיית הקולנוע במשך שנים רבות.
אלכסיי יוריוביץ' ביצ'נקו (באוקראינית: Олексій Юрійович Биченко; נולד ב-5 בפברואר 1988) הוא מחליק אמנותי ישראלי-אוקראיני.
הוא סגן אלוף אירופה בהחלקה אמנותית לגברים (2016) והישראלי הראשון אי פעם שקיבל מדליה באליפות אירופה בתחום זה ומקום רביעי באליפות העולם (מילאנו 2018).
בראשית דרכו ייצג בתחרויות את מולדתו אוקראינה, אך לאחר שעלה החל לייצג את ישראל.
ביצ'נקו נולד בקייב שבאוקראינה הסובייטית.
החל להחליק על הקרח כבר בגיל 5. בשנים 2003 ו-2004 זכה במקום הרביעי באליפות אוקראינה לנוער, וב-2005 זכה במדליית הכסף.
ב-2007 זכה במדליית הכסף באליפות אוקראינה לבוגרים, וגם בשנה שלאחר מכן הוכתר כסגן אלוף אוקראינה.
בזירה הבינלאומית נחל הצלחה בתחרויות קריסטל סקייט הנערכות מדי שנה ברומניה.
הוא זכה במדליית ארד ב-2008 ובמדליית כסף ב-2009, וסיים במקום הרביעי ב-2010.
ב-2011 עלה ביצ'נקו לישראל, והחל לייצג את ישראל בתחרויות.
את עיקר אימוניו הוא עורך בארצות הברית, ומאמנת אותו גלית חייט.
באליפות העולם שנערכה ב-2012 בניס סיים ביצ'נקו במקום ה-29 ובזו שנערכה בלונדון ב-2013 סיים במקום ה-31. באליפות אירופה שנערכה ב-2012 בשפילד סיים במקום ה-22, ובזו שנערכה בזגרב ב-2013 רשם את הישג השיא שלו, כשסיים במקום ה-14. בנוסף, סיים בשנת 2012 במקום החמישי בטורניר גולדן ספין שנערך בזגרב.
בשנת 2013 סיים במקום הרביעי באותו טורניר, וכן במקום החמישי באליפות בוואריה הפתוחה ובגביע נבלהורן, הישג שהקנה לו את הכרטיס לאולימפיאדת סוצ'י (2014).
בשנת 2014 התחרה באליפות ישראל שנערכה באולם ההחלקה ice peaks בחולון וסיים במקום הראשון.
באולימפיאדת סוצ'י 2014 הוא סיים במקום ה-21.
באליפות אירופה בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בברטיסלאבה, סלובקיה בינואר 2016 זכה ביצ'נקו במדליית כסף בתחרות ליחידים בתוצאה של 242.56 נקודות, אחרי אלוף העולם חאווייר פרננדס מספרד (302.77 נקודות) ולפני מקסים קווטון מרוסיה (242.21 נקודות) ובכך והיה לישראלי הראשון אי פעם שעולה על דוכן המנצחים בתחרות זו.
באליפות העולם שנערכה בבוסטון, ארצות הברית באפריל אותה שנה, הוא סיים במקום 13 בתוצאה של 226.07 נקודות, הטוב ביותר שלו.
הוא פתח את התחרות במקום 19 בתרגיל הקצר עם 69.86 נקודות ובמקום 11 בתרגיל החופשי עם 156.21 נקודות.
במרץ 2017 השתתף באליפות העולם שנערכה בהלסינקי וסיים במקום העשירי.
עלייתו לגמר בתחרות זו הבטיחה את מקומו באולימפיאדת החורף ובכך הפך לספורטאי הראשון שנכלל במשלחת ישראל לאולימפיאדת פיונצ'אנג (2018).
בהמשך אותה שנה זכה במדליית ארד בגראנד פרי באוסקה, יפן והגיע למקום החמישי בגראנד פרי בצרפת.
בינואר 2018 השתתף באליפות אירופה וסיים במקום חמישי.
בפברואר אותה שנה נשא ביצ'נקו את דגל ישראל בטקס הפתיחה של אולימפיאדת פיונגצ'אנג, בה הוא סיים את תחרות היחידים במקום 11 עם 257.01 נקודות.
באליפות העולם שנערכה בסוף מרץ אותה שנה סיים ביצ'נקו במקום הרביעי בתוצאה כללית של 258.28 נקודות, 14.04 נקודות ממדליית הארד והישג שיא של מחליק ישראלי באליפות העולם.
גנרל לויטננט אלכסיי גנאדייביץ' דיומין הוא מדינאי רוסי, גיבור רוסיה ואיש צבא לשעבר, משמש כעוזרו של נשיא רוסיה.
במאי 2024 מונה למזכיר מועצת המדינה של רוסיה, גוף תיאום נשיאותי ומייעץ בענייני שלטון מקומי ומדיניות פנים.
כיהן כמושל מחוז טולה מ-5 בפברואר 2016 עד מאי 2024. כיהן במשך כחודשיים כסגן שר ההגנה הרוסי ומפקד יחידת הספצנאז, וכן פיקד על המטה הכללי של צבא היבשה הרוסי.
אלכסיי דיומין נולד באוגוסט 1972 בעיר קורסק.
אביו, הגנרל גנאדי ואסילייביץ' דיומין, היה רופא צבאי, והחל משנת 2013 ניהל את מינהל 4 במשרד ההגנה הרוסי האחראי לרפואה צבאית.
אחיו הצעיר ארטיום דיומין מנהל את חברת פרודמרקט, ובאפריל 2014 היה למנהל קומפלקס הספורט 'אולימפיסקי' במוסקבה.
בילדותו התגורר דיומין בקלוגה ובוורונז', לשם נשלח אביו במסגרת תפקידו.
בשנת 1994 השלים השכלתו במכון הצבאי הגבוה להנדסה, רדיו ואלקטרוניקה בוורונז' (VVIURE) ושירת בכוחות המיוחדים של צבא רוסיה במחוז מוסקבה.
בשנת 1995 שירת בשירות האבטחה הפדרלי בהמלצת חבר מילדות ועד מהרה עבר לשירות הביטחון הנשיאותי למעגל האבטחה של נשיא רוסיה.
דיומין היה קצין האבטחה במעון המגורים הנשיאותי של פוטין בתקופת הקדנציה הראשונה והשנייה שלו בשנים 1999–2007.
ב-2007 היה לראש מערך האבטחה של ראש ממשלת רוסיה דאז, ויקטור זובקוב.
עם מינויו של פוטין לראש הממשלה המשיך דיומין לנהל את מערך האבטחה עבור ראש הממשלה והיה אחראי לסידורי האבטחה של פוטין לאורך שנות כהונתו בממשלה (2008- 2012).
ב-2012 מונה לסגן ראש מחלקה בשירות הביטחון הנשיאותי.
ב-2014 מונה על ידי ולדימיר פוטין לכהן כמפקד כוחות המבצעים המיוחדים של צבא רוסיה, שנטלו חלק משמעותי באירועי סיפוח חצי האי קרים לרוסיה.
ב-2015 היה למפקד המטה הכללי של צבא היבשה הרוסי וסגנו הראשון של מפקד צבא היבשה הרוסי.
בדצמבר 2015 הוא מונה לסגנו של סרגיי שוייגו והיה לסגן שר ההגנה הרוסי (האחראי על המוכנות הצבאית) עד פברואר 2016. ב-2 בפברואר 2016 אלכסיי דיומין מונה לממלא מקום מושל מחוז טולה עד לבחירות לרשויות המקומיות שתוכננו ל-18 בספטמבר 2016 בהן ניצח ברוב קולות ומונה כמושל המחוז.
בתפקיד זה החליף את ולדימיר גרוזדב.
במאי 2024 מונה לשמש כעוזרו של נשיא רוסיה ומזכיר מועצת המדינה הרוסית.
דיומין הוא חובב גדול של הוקי קרח והוא חבר במועצה המייעצת של מועדון ההוקי סק"א פטרבורג.
אלכסיי אלכסנדרוביץ גלאגולב היה כומר אוקראיני אורתודוקסי וחסיד אומות העולם.
גלאגולב היה בנו של אלכסנדר גלאגולב, כומר ופרופסור באקדמיה התאולוגית של קייב.
אביו נפטר בכלא בקייב בשנת 1937. אמו, זינאידה פטרובנה (לבית סלסרסקאיה) הייתה בתו של הספרן הראשי של האקדמיה התאולוגית של קייב.
היה לו אח, סרגיי, ואחות, ברברה.
גלגולב סיים בהצטיינות את בית הספר התיכון בקייב.
בין 1919 ו-1923 למד באקדמיה התאולוגית בקייב, בעת שהייתה סגורה על ידי הבולשביקים ופעלה באופן בלתי חוקי.
ב-1926 נישא לטטיאנה פבלובנה לבית בולאשביץ, בת לבעליו של מפעל סוכר.
הם היו חברים בקהילה הדתית של הכומר אנטול זוראקובסקי בקייב.
ב-1926 נולדה בתם מגדלינה (Magdalina) וב-1943 - בתם מריה.
ב-7 במאי 1932 גלאגולב נעצר והואשם שפעל נגד המהפכה.
הוא שוחרר כעבור שבוע אבל זכויות ההצבעה שלו נשללו.
הוא עבד כפועל בניין, כמאבטח ובמפעל מזון.
בשנת 1936 החל ללמוד לתואר בפיזיקה ומתמטיקה במכון הפדגוגי של קייב, וסיים בשנת 1940. הוא המשיך לפעול בסתר בכנסייה לא חוקית.
בשנת 1941, לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה, מונה גלאגולב לכומר על ידי הארכיבישוף וניאמין נוביצקי (Veniamin Novitsky) ושירת בכנסיית פוקרוב (Pokrov) בקייב.
הצלת יהודים בתקופת הכיבוש הנאצי
בתקופת הכיבוש הנאצי באוקראינה במלחמת העולם השנייה הצילו גלאגולב ומשפחתו יהודים מהנאצים.
בני משפחתו של גלגולב הסתירו יהודים בביתם ובבתיהם של חברי קהילתם.
גלגולב גם נתן ליהודים אישורי הטבלה שנותרו לו מאביו, הכומר אלכסנדר גלאגולב.
באחד המקרים החליפה אשתו של גלגולב טטיאנה את התמונה שלה בדרכונה ונתנה את התמונה ליהודייה שהייתה במקום מסתור.
הכומר אלקסיי גלגולב כתב על זה פרק בספר הזכרונות שלו: "אשתי כמעט שילמה בחייה על אותה פעולה פזיזה.
הם ביקשו את מסמכיה וכאשר גילו כי לא היה לה דרכון, עמדו לעצור אותה ולקחת אותה למשרדי הגסטפו.
מעט מאוד אנשים חזרו לבתים שלהם אחרי מעצרים כאלה.
התחננו, ובקושי הצלחתי לשכנע אותם לעזוב אותה, גם בזכות כמה עדים שזיהו אותה."
בני משפחת גלגולב הצליחו להציל משפחה של סגן-אלוף רוסי בצבא האדום - אשתו וששת ילדיו.
הסתרת יהודים הייתה מעשה שהעונש עליו היה הוצאה להורג, אבל בני המשפחה המשיכו לעשות זאת למרות הריונה של טטיאנה (היא ילדה את מריה ב-1943).
ב-1943 גלאגולב עבד בבית החולים בכנסיית מנזר פוקרוב.
הוא נשאר בשכונת פודיל בקייב עם אנשים שהחביא למרות דרישות הממשל הגרמני לעזוב את החלק הזה של קייב.
בסתיו 1943 נעצר על ידי השלטונות הגרמניים, הוכה וגורש לגרמניה עם בנו, אבל השניים הצליחו לברוח.
ב-1945 כתב גלאגולב מכתב מפורט על היהודים שהציל למזכיר הראשון של הוועד המרכזי של אוקראינה, ניקיטה חרושצ'וב.
אחרי המלחמה המשיך גלאגולב לעבוד בתור כומר בכנסיית פוקרוב עד סגירתה בשנת 1960. לאחר מכן עבד בכנסיות אחרות.
לקראת סוף חייו חלה מאוד כתוצאה מהמכות שספג בידי ידי הנאצים ב-1943, ועבר מספר ניתוחים.
ב-12 בספטמבר 1991, יד ושם הכיר בגלאגולב, באשתו טטיאנה ובבתם מגדלינה פיילאן (Palyan) בתור חסידי אומות העולם.
ב-8 באוקטובר 2000 הכיר יד ושם בניקולאי גלאגולב בתור חסיד אומות העולם.
ניקולאי שימש כשליח בין הוריו ובין אנשים שהצילה המשפחה.
ב-30 בינואר 2002, לזכר יום השנה המאה ללידתו של גלאגולב, הוצב לוח זיכרון לגלגולב על קיר האוניברסיטה הלאומית של קייב-מוהילה .
אלכסיי איבאנוביץ' ווייבודה הוא נהג מזחלות מרוץ לשעבר ומתחרה הורדת ידיים מקצועני רוסי.
זוכה מדליית כסף במרוץ מזחלות לרביעיות (אולימפיאדת טורינו, 2006), זוכה מדליית ארד במרוץ מזחלות לזוגות (אולימפיאדת ונקובר, 2010), אלוף העולם במרוץ מזחלות לזוגות לשנת 2011 וכן שלוש פעמים אלוף העולם בהורדת ידיים.
וויבודה זכה במדליות זהב במרוץ מזחלות לזוגות ובמרוץ מזחלות לרביעיות באולימפיאדת סוצ'י, 2014, אך אלו נשללו ממנה לאחר שהורשע באימרוץ.
ווייבודה נולד בצ'רניהיב שבאוקראינה לאם אוקראינית ולאב רוסי.
בנעוריו, נהג לשחק עם אביו בהורדת ידיים וכן ניצח את חבריו בבית הספר בתחרות זו.
בשנת 1999, בהיותו בן 19, התקיים טורניר הורדת ידיים בעירו סוצ'י.
ווייבודה, שהיה באותה עת חובבן, ניצח בתחרות ספורטאי מקצועני שהיה אלוף אירופה בהורדת ידיים.
החל להתחרות בענף הורדת הידיים באופן מקצועני בשנת 2000 בקטגוריית משקל כבד.
נכון לשנת 2014, הוא שוקל 115 ק"ג והיקף שריר הזרוע הדו-ראשי שלו הוא 52 ס"מ.
בין השנים 2002–2004 זכה 3 פעמים ברציפות בגביע העולם של ה-Zloty Tur בקטגוריית משקל כבד.
בשנת 2004 זכה באליפות העולם להורדת ידיים של הפדרציה העולמית להורדת ידיים .
בנוסף, זכה מספר פעמים באליפות אירופה ובאליפות רוסיה להורדת ידיים.
בשנת 2002 החל לעסוק בענף המזחלות.
בשנת 2006, זכה במדליית כסף אולימפית ביחד עם שותפו לענף, אלכסנדר זובקוב ובכך זיכה את רוסיה במדליה האולימפית הראשונה שלה בענף המזחלות.
בשנת 2010, ווייבודה וזובקוב זכו במדליית ארד אולימפית.
בשנת 2011 קבעו שיא עולם באליפות העולם שנערכה בגרמניה.
בשנת 2014 זכו בשתי מדליות זהב אולימפיות (במזחלות לזוגות ובמזחלות לרביעיות).
בשנת 2017 הענקה זו בוטלה לאחר שהורשעה באימרוץ.
בשנת 2015, פרש מענף המזחלות.
בשנת 2011 אימץ ווייבודה אורח חיים טבעוני.
לדבריו, בחר בטבעונות תחילה מטעמים בריאותיים ולאחר מכן מטעמים מוסריים.
בשנת 2014 תמך בקמפיין להפסקת ניסויים קוסמטיים בבעלי חיים ברוסיה.
בשנת 2016 נבחר לדומה וכיהן עד לשנת 2019.
בפברואר 2014, קיבל מידי נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, את 'עיטור ההצטיינות למען המולדת' .
אלכסיי גרנובסקי (1890 מוסקבה - 11 במרץ 1937 פריז) היה במאי תיאטרון יהודי סובייטי.
גרנובסקי נולד במוסקבה בשם אברהם אזרך, אביו היה סוחר מהגילדה הראשונה ולכן הותר לו להתגורר מחוץ לתחום המושב.
הוא גדל בריגה, ב-1911 הוא סיים לימודים בבית ספר לאמנויות הבמה בסנקט פטרבורג, לאחר מכן למד במשך שנתיים באקדמיה לתיאטרון במינכן, שם הוא התמחה אצל מקס ריינהרדט שהשפיע עליו רבות.
ב-1914 הוא ביים את המחזה הראשון שלו בתיאטרון ריגה החדש.
גרנובסקי השתתף במלחמת העולם הראשונה, לאחר חזרתו מהחזית ב-1917 הוא נסע לשוודיה ולמד שם בימוי.
ב-1918 הוא הגיע לפטרוגרד וצוות העובדים של תיאטרון הטרגדיה שזה עתה הוקם על ידי שחקן רוסי וסובייטי נודע יורי יורייב.
המחזה הראשון שהוצג בתיאטרון היה אדיפוס המלך בבימויו של גרנובסקי, אך פעילות התיאטרון הופסקה זמן קצר לאחר מכן בגלל המלחמה.
ב-1919 יורייב השתתף בהקמתו של תיאטרון הדרמה הגדול, ואילו גרנובסקי הקים תיאטרון יהודי בפטרוגרד.
ב-1920 התיאטרון עבר למוסקבה ועל בסיסו ב-1921 הוקם התיאטרון היהודי הממלכתי.
ההצגה הראשונה של התיאטרון הייתה "ערבו של שלום-עליכם", בין השחקנים הבולטים של ההצגה היו שלמה מיכאלס ובנימין זוסקין שהפכו יותר מאוחר לשחקני המפתח של התיאטרון.
עד 1928 גרנובסקי היה המנהל האמנותי של התיאטרון ובמאי ההצגות הבולטות שלו.
התיאטרון נדד עם הצגותיו בברית המועצות ובחו"ל.
ב-1928 הוא לא חזר מאחת הנסיעות האלו והחליט להשתקע ברפובליקת ויימאר.
בגרמניה הוא החל לעבוד בקולנוע ושיתף פעולה עם מהגרים רוסים נוספים, בין היתר לאו לניה, הוא ביים שני סרטים בגרמניה לפני שעזב לפריז.
בפריז הוא המשיך את עבודתו הקולנועית ועבד על מספר סרטים.
הוא נפטר בעוני בפריז ב-1937.
אלכסיי וורוביוב ׁ הוא זמר ושחקן רוסי.
מוכר יותר בשם הבמה שלו אלכס ספארו.
ב-2005 התחרה בגרסה הרוסית של התוכנית "אקס פקטור" והגיע למקום השלישי.
ייצג את רוסיה באירוויזיון 2011.
וורוביוב נולד בעיר טולה שברוסיה, בגיל צעיר החל ללמוד מוזיקה ולנגן באקורדיון.
ב-2006 חתם על חוזה הקלטות עם חברת יוניברסל מיוזיק גרופ ובאותה שנה הוציא את אלבומו הראשון, ב-2007 זכה בפרס בטקס פרסי "MTV רוסיה" בקטגוריה של אמן עולה.
בשנים 2008 ו-2008 השתתף התחרות לבחירות נציג רוסיה לאירוויזיון, ב-2011 נבחר על די ועדה פנימית לייצג את רוסיה באירוויזיון עם השיר "Get You", הוא עלה לגמר התחרות והגיעה למקום ה-16. למד בבית הספר לתיאטרון במוסקבה וב-2010 שיחק בסרט האימה "מועדון הפחד" שהופק על ידי פיודור בונדרצ'וק.
בשנת 2013 עבר תאונת דרכים קשה בלוס אנג'לס עם טראומה מוחית ופציעות בחצי מפניו.
לבסוף הוא הצליח להשתקם וחזר לכתוב, להלחין ולעבד בעצמו מוזיקה יחד עם חברו סרגיי רומנוביץ'.
בשנת 2015 השתתף בתפקיד קטן בסרט האימה האמריקאי "סודות הוותיקן" לצד דג'ימון הונסו.
משנת 2008 הוא משמש כשגריר של רצון טוב עבור "Y-PEER", ארגון נוער של האומות המאוחדות.
בשנת 2018 כיכב בסדרת הטלוויזיה מבית NTV, "שוברט".
בשנת 2019 דיבב בסרט ההנפשה הרוסי "תעלול של טיול" את דמותו של אמור, טיגריס סיבירי.
בשנת 2020 שיחק לצד סטיב קארל בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "כוח החלל" בנטפליקס, בתור יורי "בובי" טלאטוביץ'.
אלכסיי דרייב הוא שחמטאי רוסי בדרגת רב-אמן.
הוא הגיע שמינית גמר אליפות העולם 1999, אליפות העולם 2000, אליפות העולם 2002, אליפות העולם 2004
נכון לספטמבר 2025, דרייב מדורג במקום ה-13 ברוסיה לפי מד כושר.
אלכסיי דרייב נולד בסטברופול, ברית המועצות.
הוא התחיל לשחק שחמט בגיל שש.
באליפות העולם לגיל 16 הוא זכה במקום פעמיים, ב-1983 וב-1984. בשנת 1984 הוא זכה במקום השני באליפות העולם עד גיל 20. בשנת 1988 הוא לצד בוריס גלפנד זכה באליפות אירופה בשחמט לנוער.
דרייב היה שותף לזכייה באליפות העולם בשחמט לנבחרות בשנים 1997 ו-2005.
באליפות העולם 1999 הוא הודח ברבע הגמר על ידי מייקל אדמס.
באליפות העולם 2000 הוא הודח ברבע הגמר על ידי וסלין טופאלוב.
באליפות העולם 2002 הוא הודח ברבע הגמר על ידי וישוואנתן אנאנד.
באליפות העולם 2000 הוא הגיע לחצי הגמר בו הפסיד לאלכסיי שירוב.
בין הניצחונות של דרייב ניתן לציין תחרות בבילה (שווייץ) בשנת 1995, וייק אן זהה (הולנד) בשנת 1995) ודוס ארמנס (ספרד) ב-2002 ו-2003.
בשנת 2015 הוא זכה בתואר אלוף העולם בשחמט מהיר בפעם השלישית.
בין השנים 1992 ל-2004 השתתף אלכסיי דרייב ב-5 אולימפיאדות שחמט:
אלכסיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה היה בנו של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה שנרצח בשנת 1881. היה מפקד הצי הרוסי הקיסרי בדרגת גנרל-אדמירל, ופיקד עליו במהלך מלחמת רוסיה–יפן.
אלכסיי נולד ב-14 בינואר 1850 כבנם של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה ומריה, נסיכת הסן בתם של לודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן ווילהלמינה, נסיכת באדן.
הוא נולד בסנקט פטרבורג בארמון החורף.
אחיו הגדולים היו ניקולאי, אלכסנדר, מריה וולדימיר, ואחיו הקטנים היו סרגיי ופאבל.
הייתה לו אחות נוספת בשם אלכסנדרה שמתה בילדותה.
אלכסנדר נבחר כבר מילדותו לקריירה צבאית ימית.
בגיל שבע הוענקה לו דרגה רשמית בצי הרוסי הקיסרי.
אביו שכר את האדמירל קונסטנטין פוסיט כדי שילמד את בנו.
בחורף היה פוסיט מלמד את אלכסיי לימודים תאורטיים, ובקיץ היה רוכש ניסיון מעשי בספינות הצי הבלטי.
ב-18 בספטמבר 1866 הועלה אלכסיי לדרגת לוטננט.
הוא המשיך את הקריירה שלו בחיל הים כקצין על גבי הפריגטה "אלכסנדר נבסקי" שהוצבה בים התיכון.
בין השנים 1869-1870 ניהל אלכסיי רומן עם אלכסנדרה ז'וקובסקיה בתו של המשורר וסילי ז'וקובסקי נולד להם בן אחד מחוץ לנישואים בשם אלכסיי.
אלכסיי לא יכל להתחתן עם אלכסנדרה, כיוון שחוקי משפחת המלוכה לא הכירו בנישואים מורגנטיים.
הפתרון היחיד היה שאלכסנדרה תקבל תואר אצולה.
אולם אביו של אלכסיי התנגד למערכת היחסים של בנו, וסירב להעניק לאלכסנדרה תואר כזה.
אלכסיי פנה אל שליטים אחרים באירופה, אולם גם הם סרבו.
כמוצא אחרון, פנתה אלכסנדרה לרפובליקת סן מרינו, שניאותה להעניק לה את התואר "הברונית סג'יאנו".
תואר זה הספיק כדי שבית המלוכה הרוסי יכיר באבהותו של אלכסיי על בנה של אלכסנדרה.
ב-1875 התחתנה אלכסנדרה עם הברון הגרמני כריסטיאן היינריך פון פורמן.
ב-1883 העניק אחיו של אלכסיי, הצאר אלכסנדר השלישי, את התואר "רוזן בלבסקי" לבנו של אלכסיי.
בהמשך חייו רכש לעצמו אלכסנדר מבנה בסנקט פטרבורג, שיפץ אותו והפך אותו לארמון קטן הידוע בשם "ארמון אלכסיי".
ב-1910 נמכר הבניין והפך לבית חרושת לממתקים.
המונוגרמה של אלכסיי נותרה בחזית הבניין, אולם זכתה להתעלמות ולא הוסרה בימי השלטון הסובייטי.
בשנת 2000 המקום עבר שיקום, וב-2008 נפתח מחדש כבית מוזיקה.
ב-1867 ביקרה ברוסיה שייטת של הצי האמריקני בפיקודו של דייוויד פראגוט.
הצי הרוסי החליט לארגן ביקור תגמול.
אלכסיי מונה למפקד השייטת שהפליגה מקרונשטאדט ב-20 באוגוסט 1871. השייטת עצרה בקופנהגן, שם ביקר אלכסיי אצל כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק.
לאחר מכן נפגשה השייטת עם שייטת בריטית בפיקוד אלפרד, דוכס אדינבורו וסקסוניה-קובורג-גותה.
אלכסיי עגן בפלימות' והיה אמור לבקר בטירת בלמורל אצל ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, אולם נאלץ לבטל את הביקור בשל מחלתו של אדוארד, הנסיך מוויילס.
בדרך ביקר אלכסיי גם בפונשל, ועזב אותו ב-9 באוקטובר.
ב-21 בנובמבר עגן אלכסיי בניו יורק והתקבל בידי אישים רמי דרג ביניהם.
אלכסיי השתתף במצעד צבאי ולאחר מכן בתפילת הודיה בקפלה הרוסית בניו יורק.
ב-22 בנובמבר הוא נסע לוושינגטון די.
ברכבת מפוארת, ונפגש עם נשיא ארצות הברית יוליסס ס.
בכל הביקורים הרשמיים של בני משפחות מלוכה בוושינגטון, נהגו נשיאי ארצות הברית לאכול ארוחת ערב עם האורח.
ארוחות ערב כאלו התקיימו כאשר ג'ון טיילר ארח את פרנסואה, נסיך ז'ואנוויל, כאשר נפוליאון, נסיך בונפרטה התארח אצל אברהם לינקולן וכאשר גרנט עצמו ארח את קמהאמהה החמישי.
עם זאת, האמריקנים נפגעו כיוון שהמשלחת הרוסית הייתה דלילה מדי, ולפיכך אלכסיי לא הוזמן.
הוא שהה בוושינגטון יום אחד, ולאחר מכן נסע לאנאפוליס שם ביקר באקדמיה הימית של ארצות הברית ולאחר מכן חזר לניו יורק.
הוא ביקר באתרים שונים בניו יורק, ובין היתר בווסט פוינט.
ב-3 בדצמבר הוא ביקר בפילדלפיה.
שלושה ימים לאחר מכן הוא נסע למסצ'וסטס וביקר במפעל הנשק סמית' אנד וסון בעיר ספרינגפילד.
הוא קיבל מהמפעל במתנה אקדח סמית' אנד וסון דגם 3 משובץ בפנינים.
הוא ביקר גם במספנה בצ'ארלסטאון ובאוניברסיטת הרווארד בקיימברידג'.
בין 7 ל-14 בדצמבר הוא ביקר בבוסטון ונערך עבורו סיור באתריה ההיסטוריים של העיר.
ב-17 בדצמבר הוא עזב את ארצות הברית ונסע ברכבת לקנדה.
הוא ביקר במונטריאול, קוויבק, אונטריו, אוטווה ומפלי ניאגרה.
ב-23 בדצמבר הוא חזר לארצות הברית וחגג את חג המולד בבאפלו.
לאחר מכן ביקר בקליבלנד ואוהיו ועצר בדטרויט בדרך לשיקגו.
הוא הגיע אל העיר ב-30 בדצמבר.
העיר רק התאוששה מהשרפה הגדולה.
אלכסיי תרם 5,000 דולר (במונחים מודרניים שווה ערך ל-250,000 דולר) לתושבים שנותרו חסרי בית.
בין 2 ל-4 בינואר הוא שהה במילווקי, וב-5 בינואר הגיע לסנט לואיס שם שהה יותר משבוע.
הוא ניהל רומנים קצרים עם נערות מקומיות, והדיווחים על כך בעיתונים הדאיגו את אמו של אלכסיי.
לאחר ביקור קצר בקנזס, ב-12 בינואר הוא הגיע לאומהה.
אלכסיי הביע את רצונו לצוד ביזונים במערב הפרוע, והופנה לצורך כך אל "באפלו ביל".
באפלו ביל ארגן אירוע ציד ראוותני שהשתתפו בו הגנרלים פיליפ שרידן אדוארד אורד וג'ורג' ארמסטרונג קסטר.
את הפמליה הרוסית ליוו גדודי חי"ר וחיל פרשים של צבא ארצות הברית, והיא לנה באוהלים מפוארים שבהם נערכו מופעי רכיבה וקליעה למטרה.
באפלו ביל ארגן מפגש של הרוסים עם אינדיאנים משבט הסו.
להנאתו של אלכסיי, האינדיאנים הדגימו את שיטות הלוחמה שלהם, וביצעו ריקוד מלחמה מפואר.
אלכסיי אף פלרטט עם נערה אינדיאנית נאה.
כאשר פרץ סכסוך בין הרוסים לאינדיאנים, מיהר אלכסיי להרגיע את הרוחות באמצעות מתנות, ועישן עם ראש שבט הסו את מקטרת השלום.
ראש השבט ניצל את המעמד כדי לבקש זכויות ציד ומסחר חדשות מהגנרלים האמריקנים.
ביום הולדתו ה-22 של אלכסיי ב-14 בינואר, לקח באפלו ביל את הרוסים לצוד ביזונים.
אלכסיי הצטייד בסכיני ציד רוסיים ובאקדח האמריקני שקיבל מסמית' אנד וסון, ורכב על סוסו של באפלו ביל "באקסקין ג'ו".
באפלו ביל הדריך את אלכסיי כיצד להתקרב אל הביזונים.