tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חברות הקואליציה לא יכלו לגבור על הפלנקס הספרטני בשדה הקרב, אך הן הוסיפו לשמור על שלמות הברית ביניהן ומנעו מן הספרטנים לנוע כחפצם במרחבי מרכז יוון.
במהלך השנים הבאות ניסו הספרטנים להוציא את קורינתוס ואת ארגוס ממעגל הלחימה, אך חברות הקואליציה האנטי-ספרטנית שמרו על חזית מאוחדת, בעוד אתונה ותבאי מנצלות את טרדותיה של ספרטה כדי לחזק את כוחן בשטחים שהיו נתונים בעבר להשפעתן ונשמטו מידיהם בגלל התעצמותה של ספרטה.
קרב יוצא דופן במלחמה היה קרב לכאיון במהלך שנת 391 לפנה"ס, שבמהלכו נהרגו כ-250 הופליטים ספרטנים על ידי כוח אתונאי בהנהגתו של איפיקרטס.
עם זאת, בהדרגה החליטו הפרסים שהם מחזקים את האתונאים יותר מדי, והאתונאים כבר החלו לתמוך בכמה מאויביה של פרס.
על כן החליטו הפרסים, כי אין עוד תועלת במדיניות החלשת ספרטה על ידי תמיכה באויבותיה.
הפרסים סברו שהטוב ביותר מבחינתם הוא להביא את שני הצדדים להסכם שלום כעת, כאשר שניהם מותשים ואינם מסוגלים עוד להוות איום על פרס.
הסטראפ הפרסי טיריבזוס הגיע להסכם עם המצביא הספרטני אנטלקידס על פיו תציע ספרטה הסכם שלום לבעלות הברית, ובאם אלה יסרבו תתמוך פרס בספרטה.
אתונה החליטה שמיצתה את המלחמה, והסכימה למשא ומתן.
שאר בעלות הברית לא השתוקקו להילחם ללא התמיכה האתונאית, ונאלצו גם הן להגיע לפשרה.
בשלהי שנת 398 לפנה"ס נחתם בסרדיס "שלום אנטלקידס", הידוע גם בשם "שלום המלך" (על שם מלך פרס).
שתי המרוויחות העיקריות משלום אנטלקידס היו ספרטה ופרס.
פרס הייתה כעת בטוחה מפני פשיטות יווניות מזדמנות, וספרטה מונתה על ידה כשומרת השלום ביוון, ובכך למעשה ניתנה לה סמכות לפרק ליגות ובריתות.
קורינתוס וארגוס, שבמהלך המלחמה הפכו לעיר אחת, אולצו להיפרד מחדש, ותבאי נדרשה לפרק את הליגה הבויאוטית שבהנהגתה.
ייתכן שאף נאלצה להיכנס בעל כורחה לברית עם ספרטה.
הספרטנים ראו במנדט שקיבלו אישור לטענתם שהם הכוח החזק ביותר ביוון, והם מיהרו לנצל מעמד זה.
הקורבן הראשון הייתה מנטיניאה, שהספרטנים מיהרו להאשים אותה בשלל האשמות, שכללו בין היתר טענה שהמנטינאים שמחו כאשר ספרטה הפסידה בקרבות.
כעונש, דרשו הספרטנים מהמנטינאים לפרק את חומותיהם.
המנטינאים סרבו, והספרטנים הטילו עליהם מצור.
לאחר שהמנטינאים נכנעו, החמירו הספרטנים את התנאים, ופירקו את מנטיניאה לחמישה כפרים עצמאיים, ושישים מבכירי האזרחים בעיר גורשו.
בשנת 383 לפנה"ס הכבידה ספרטה את ידה על פליוס, ודרשה את הסגרת האקרופוליס של העיר לידי חיל מצב ספרטני.
אגסילאוס הטיל מצור על העיר, שנמשך עשרים חודשים, וכאשר פליוס נכנעה, הקים בית דין מיוחד בן 100 איש שדן באופן חופשי את בני העיר, מי למוות ומי לחיים.
בשנת 382 לפנה"ס, שתי ערים חשובות בכלקידיקי, אקנתוס ואפולוניה, ביקשו מספרטה עזרה כנגד הליגה הכלקידיקית שבראשה עמדה אולינתוס.
10,000 ספרטנים יצאו בשני ראשים אל כלקידיקי, ואחד הראשים הללו חנה בקיץ של אותה שנה ליד תבאי.
אחד ממנהיגי תבאי, שהיה פרו-ספרטני, הציע למצביא הספרטני פויבידאס לנצל את ההזדמנות וללכוד את תבאי.
פויבידאס קיבל את ההצעה בהתלהבות, ומכיוון שתבאי הייתה שקועה באותו יום בחגיגה דתית, הצליח ללכוד בקלות את הקדמאה - המבצר הראשי של תבאי.
שלטונות תבאי נאלצו לקבל את הכיבוש כעובדה מוגמרת, נעצר איסמניאס, מנהיג מתנגדי ספרטה בעיר, ו-300 מתומכיו נמלטו לאתונה.
ביוון נגעלו רבים מהתנהגותה של ספרטה, ופויבידאס ותומכיו בני תבאי, נאלצו לטעון שלתבנים היה קשר סודי עם האולינתים, כך שתפיסת הקדמאה הייתה מעשה התגוננות.
איסמניאס הוצא להורג בעוון קשרים עם הפרסים, מעשה הנחשב לנבזי ביותר בהתחשב בכך שספרטה החזיקה במעמדה אך ורק בתמיכתו של מלך פרס.
במקביל, משטרים אוליגרכיים פרו-ספרטניים הוקמו גם בתספיאה ואורכומנוס, כך שלספרטה הייתה שליטה מוחלטת ביוון התיכונה.
לאחר פרשה זו, המשיכו הספרטנים בהתקדמות מהירה לכיוון אולינתוס, לאחר שהשיגו הסכם עם אמינטס השלישי מלך מוקדון.
באביב 381 לפנה"ס הספרטנים והאולינתים התנגשו בקרב מול חומות אולינתוס.
הספרטנים ניצחו, אולם אבדות האולינתים היו זעירות והם הצליחו לסגת בשלום אל מאחורי החומות שלהם.
באביב 381 לפנה"ס נערך קרב נוסף, והפעם הפסידו הספרטנים ומפקדם טלאוטיאס (אחיו של אגסילאוס) נהרג.
הספרטנים שלחו לזירה תגבורות, וכמפקד החדש מינו את המלך אגסיפוליס הראשון.
אגסיפוליס השם את סביבותיה של אולינתוס, ובשנת 380 לפנה"ס אף כבש את טורונה.
עם זאת, במהלך הקיץ הוא חלה ומת, ופוליביאדס מונה כמפקד במקומו.
פוליביאדס הטיל מצור על אולינתוס, ולאחר שהעיר הורעבה ונותרה בלי אספקת מזון, היא נכנעה בשנת 379 לפנה"ס.
הליגה הכלקידיקית פורקה, והערים החברות בה הפכו לחברות בליגה הפלופונסית.
באותה שנה (379) הגיעה למעשה ההגמוניה הספרטנית לשיאה.
ספרטה חשה כעת חופשייה לנצל עד תום את בעלות בריתה, תוך שהיא מחלקת אותן לעשר יחידות מנהליות שכל אחת מהן הייתה מחויבת להעמיד לרשותה של ספרטה כעשירית מכוחה הצבאי.
בהמשך פטרה חלק מהערים משליחת חיילים לצבא הפלופונסי המשותף, והורתה להן לשלם מס כבד במקום.
שיטה זו, שבה חלק מהערים מספקות חיילים והאחרות כסף, אפשרה לספרטה להחזיק צבא חזק, אך גם סיפקה לה את האמצעים לכלכלו.
עם זאת, עוד באותה שנה גם החלה ההתרסקות של האימפריה הספרטנית.
האוליגרכים ששלטו בתבאי מטעם ספרטה, הקשיחו את שלטונם יתר על המידה.
בדצמבר של אותה שנה, התארגן נגדם קשר בידי הגולים התבנים באתונה.
מנהיגי הקשר, פלופידס ומלון, שיגרו שבעה מאנשיהם אל תוך העיר כשהם מחופשים לנשים.
הללו רצחו את מנהיגי האוליגרכים, ותוך זמן קצר נכבשה העיר מחדש בידי האזרחים ששחררו את כל האסירים הפוליטיים.
חיל המצב הספרטני הותקף, ועד מהרה הגיעה לעזרת התוקפים יחידה צבאית אתונאית.
מפקד חיל המצב הספרטני נבהל, והסכים לסגת בתנאי שלא יפגעו באנשיו.
הוא וסגנו הוצאו להורג כשחזרו לספרטה.
הספרטנים הזועמים דרשו מאתונה הסבר על שליחת הכוחות לעזרת תבאי.
בלית ברירה, אתונה הוציאה להורג את אחד מן המפקדים שיזמו את המסע, והשני הוגלה מהעיר.
ניסיונותיהם של התבנים להסביר את עצמם לא עשו רושם, והמלך הספרטני קלאומברוטוס הראשון יצא בראש כוח גדול אל תבאי.
עם זאת, מסע המלחמה שלו התברר עד מהרה כהפגנת כוח ותו לא, ולאחר שבועיים, בתחילת שנת 378 לפנה"ס, הוא חזר לספרטה לאחר שתגבר את חיל המצב הספרטני בתספיאה.
בשנת 375 לפנה"ס הובסו שתי מורות (יחידות צבאיות גדולות) ספרטניות בקרב טגירה על ידי התבנים.
ההכרעה הסופית הייתה בקרב לאוקטרה בשנת 371 לפנה"ס; המצביא התבני אפמינונדס הצליח להביס את הצבא הספרטני העיקרי תחת המלך קלאומברוטוס, שנהרג בקרב.
ההפסד הספרטני בקרב זה סימן את סופה של ההגמוניה הספרטנית ביוון.
הבכורה עברה לזמן קצר לתבאי, מנצחת קרב לאוקטרה.
המשבר הגדול קרה לא רק בשל מותו של מלך ספרטה והאבדות הכבדות שספגו הספרטנים - היו קרבות שבהם הספרטנים הפסידו והיו קרבות שבהם ספגו אבדות כבדות, אך הייתה זו הפעם הראשונה שבה כוח כלשהו הצליח להביס בצורה מוחצת כל כך צבא ספרטני שלם שנהנה מעדיפות בכוח אדם.
בקרב זה נשבר מיתוס העוצמה הצבאית הספרטנית.
התבנים לא הסתפקו בניצחון בלאוקטרה, אלא פלשו לתוך פלופונסוס עצמו בחורף שנת 370\369 לפנה"ס.
המדינות האחרות חששו מעליית כוחה של תבאי.
אתונה ניתקה את עצמה מהברית עם תבאי וצידדה בספרטה.
מעשי האיבה חודשו בשנת 362 לפנה"ס בהתנגשות גדולה בקרב מנטינאה.
שוב התבנים ניצחו, אך המצביא אפמינונדס נהרג בקרב.
אף על פי שתבאי נותרה הפוליס החזקה ביותר ביוון, מותו של אפמינונדס, החליש אותה מאוד, כיוון שהוא היה הגורם העיקרי להצלחותיה.
כך נפתח עידן "ההגמוניה התבנית".
ההגמוניה הסתיימה למעשה עם הפסדה של תבאי למוקדון במלחמת הקודש השלישית בשנת 346 לפנה"ס, ונשברה סופית עם התבוסה המשותפת של אתונה ותבאי בקרב כירונאה (338 לפנה"ס).
ההגנה האזרחית הסורית , הוא ארגון הגנה אזרחית שהיה פעיל במלחמת האזרחים בסוריה באזורים שבשליטת המורדים וכוחות האופוזיציה ומורכב ממתנדבים.
ההג"א הסורית נתמכה כספית על ידי קרן Mayday Rescue שממומנת בעיקר על ידי ממשלות מערביות.
הארגון היה מועמד לקבלת פרס נובל לשלום בשנת 2016.
במרץ 2025 מוזג הארגון לתוך המשרד לענייני חירום ואסונות, שאך הוקם.
את הרעיון להקמת ארגון מתנדבים אזרחי יזם יועץ אבטחה וקצין בריטי לשעבר בשם ג'יימס לה מסורייה (James Le Mesurier) בשנת 2013, בעיקר כדי לתת תגובה הולמת להפגזות חסרות ההבחנה שבוצעו על ידי חיל האוויר הסורי על יישובים אזרחיים באזורים שבשליטת המורדים.
ההדרכה והקורסים למתנדבים הסורים הראשונים נמסרו על ידי מתנדבים טורקיים מארגון AKUT אשר גם הקים עבור כך מחנות אימונים בשטחה של טורקיה יחד עם ארגון ARK מאיחוד האמירויות הערביות.
לאחר אימונים אינטנסיביים שבהם המתנדבים תרגלו חיפוש והצלה בשטח בנוי כמו גם מתן עזרה ראשונה ושירותי רפואה, הם נשלחו חזרה לסוריה.
בתחילה, פעלו בעיקר צוותים מקומיים לא מאורגנים ברחבי סוריה, אולם לבסוף, הארגון נוסד רשמית ב-25 באוקטובר 2014 לאחר שכלל הצוותים הצביעו על הקמת ארגון משותף.
הציוד של מתנדבי הארגון כולל מגני מרפקים וברכיים, מדים בצבע בז', מכשירי קשר, ציוד ומכשור רפואי קל לנשיאה ולשימוש אשר לא תלוי בחשמל, וקסָדות לבנות אשר הפכו לסימן הזיהוי הבולט של הארגון.
מאז הקמתו, הארגון גדל בהדרגה כשתחתיו פועלים כבר 2,850 מתנדבים ו-114 מרכזים מקומיים של ה-SCD ב-8 המחוזות בסוריה (חלב, אידליב, חמאת, חומס, לטקיה, דמשק, ריף דמשק ודרעא).
חלק גדול מהמתנדבים החדשים הוכשרו על ידי המתנדבים הראשונים שהגיעו מטורקיה.
בחודש ינואר 2016, ה-SCD הצהיר שמתנדביו הצילו את חייהם של למעלה מ-40,000 אנשים במהלך מלחמת האזרחים, וכי למעלה מ-7 מיליון אזרחים הסתייעו בשירותיו.
נכון 2015, התקציב השנתי של ה-SCD הוא בסביבות 30 מיליון דולר.
אף על פי שהפעילות בארגון מוגדרת כ"התנדבות", בפועל, כל מתנדב במשרה מלאה מקבל קצבה חודשית של 150 דולר.
המשימה של SCD היא "להציל כמה שיותר חייהם של אנשים במשך הזמן הקצר ביותר שאפשר כדי למזער פגיעה נוספת באנשים ונזק לרכוש".
העבודה של הארגון כוללת כ-15 משימות הגנה אזרחיות אשר מפורטות במשפט ההומניטרי הבינלאומי (IHL).
עיקר פעילותם של המתנדבים בסוריה מורכבת מחיפוש והצלה בסביבה עירונית בנויה לאחר הפצצות, ובמקביל, כיבוי אש, פינוי וטיפול רפואי, פינוי אזרחים מאזורי סכנה ומתן שירותים חיוניים כמו מזון ותיקון קווי חשמל.
עד אוקטובר 2015, התפקיד הבולט ביותר של ה-SCD היה חילוץ אזרחים מהריסות שנוצרו בעקבות חביות נפץ ומטעני חבלה מאולתרים שהוטלו על ידי מסוקים סורים כמו מיל מי-24 ומיל מי-17 של חיל האוויר הסורי.
החל מתחילת המעורבות הרוסית במלחמת האזרחים בסוריה ב-30 בספטמבר 2015, מרבית העבודה של ה-SCD היא תגובה מהירה לתקיפות של מטוסי חיל האוויר הרוסי אשר מפציצים באופן קבוע אזורים עירוניים ועושים שימוש גם בפצצות מצרר.
העבודה של מתנדבי ה-SCD מתוארת לפעמים כעבודה המסוכנת ביותר בעולם, והפעילות שלהם כרוכה בסיכון רב ממגוון איומים בשל המלחמה בסוריה.
כ-130 מתנדבים נהרגו מאז היווסדו של הארגון.
ה-SCD מצוטט באופן נרחב בתקשורת האזורית והבינלאומית, וזוכה לסיקור גדול בקרב כלי התקשורת בנוגע למלחמת האזרחים בסוריה.
בתור מגישי העזרה המגיעים ראשונים לאזור המפוצץ, מתנדבי הקסדות הלבנות מספקים את מקורות מידע והצילומים או הסרטים העדכניים ביותר לגבי תקיפות על מטרות אזרחיות לעומת מקורות אחרים.
כלי תקשורת רבים כמו הגרדיאן, Medium, Men's Journal, ה-CNN עסקו בהרחבה בפעילות הארגון.
מנהל הארגון - ראאד על-סלאח, פנה מספר פעמים למועצת הביטחון של האו"ם וגופים בינלאומיים אחרים לעצור את ההפצצות חסרות ההבחנה נגד אזרחים.
ביוני 2014, אחד ממתנדבי הארגון - חאלד עומר פארח, זכה לתהילה בינלאומית כאשר נראה בווידאו בו הוא חילץ מההריסות בחלב תינוק שהיה לכוד שם במשך מספר שעות.
פארח נהרג בתקיפה אווירית בחלב ב-2016.
ב-16 ביולי 2016, חברת הסטרימינג נטפליקס, הפיצה סרט תיעודי בשם "הקַסְדה הלבנה" על פעילות מתנדבי הארגון.
יוזם ומקים הארגון - ג'יימס לה מסורייה - קיבל את אות מסדר האימפריה הבריטית מידי הממשלה על "הקמת שרותי הגנה אזרחית בסוריה", והארגון קיבל גם את פרס הקיום הנכון.
במהלך 2016, הארגון פתח בעצומה מקוונות באינטרנט הקוראת להעניק לפעילי הארגון את פרס נובל לשלום.
ה-SCD טוען שהוא ארגון הומניטרי נייטרלי ללא זיקה רשמית לכל שחקן פוליטי או צבאי, והמתנדבים שלו מחויבים לתת שירותים לכל האנשים הזקוקים לכך ללא קשר להשתייכותו האתנית, הדתית או הפוליטית.
ה-SCD אינו קשור לארגון ההגנה האזרחי הבינלאומי של המועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות או להגנה האזרחית של הצבא הסורי, והוא אינו פועל בשטחים שבשליטת צבא סוריה אשר מתנגד לפעילות הארגון.
בדומה לארגונים אחרים הפועלים באזורים שבשליטת המורדים הסורים, ה-SCD עובד בשיתוף פעולה עם מועצות מקומיות, מועצות מחוזיות וקבוצות חמושות, כשהיחסים משתנים מנפה לנפה.
לקרן Mayday Rescue שדרכה הארגון מקבל את מרבית מימונו יש משרדים בדובאי, אמסטרדם, ירדן וטורקיה.
ה-SCD נתמך על ידי סוכנויות הסיוע של מספר ממשלות וכן תורמים חיצוניים.
בעת הקמת הארגון, משרד החוץ הבריטי היה מקור המימון הגדול ביותר של הארגון באמצעות סיוע לקרן Mayday Rescue שהוקמה לצורך זה.
התורמים הנוכחיים של הארגון כוללים כעת את ממשלת דנמרק, ממשלת גרמניה, הסוכנות לשיתוף פעולה בינלאומי של יפן, הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID), משרד החוץ ההולנדי, והקרן ליציבות וביטחון (CSSF).
התורמת הגדולה ביותר לארגון כעת היא הסוכנות האמריקנית לפיתוח אשר תרמה מאז 2013 כ-23 מיליון דולר.
ממשלת בריטניה תרמה עד 2015 כ-15 מיליון ליש"ט.
ה-SCD מקבל גם תרומות פרטיות באינטרנט עבור "קרן הגיבורים" שלה, אשר מספקת טיפול למתנדבים שנפצעו ותומכת במשפחותיהם.
מתנגדי הארגון מקרב משטרו של בשאר אל-אסד טוענים שהארגון מורכב מסוכנים של המערב תומכי ארגונים ג'יהאדיסטים אשר רוצים לעורר אהדה כלפי ארגוני הטרור בסוריה ולהגדיל את התמיכה הכספית עבורם.
לטענתם, הארגון מייצג את המלחמה בסוריה באופן חד-צדדי ומציג רק את המשטר הסורי באופן שלילי, ויש לו קשר הדוק עם הג'יהאדיסטים.
הממשלות של רוסיה וסוריה מאשימות את הארגון כזרוע של ארגון הטרור הסוני ג'בהת א-נוסרה, ואף הפציצו מרכזים של הארגון מספר פעמים בחלב.
ב-22 ביולי 2018, חילץ צה"ל מסוריה כ-800 פעילי ארגון "הקסָדות הלבנות" ובני משפחותיהם (מרביתם ילדים).
בליווי אבטחה של צה"ל ובניהול שכנות טובה הועברו הפליטים מגבול סוריה באוטובוסים לירדן.
ירדן הסכימה לקלוט את הפליטים למשך שלושה שבועות כמאמץ הומניטרי עד להעברתם למדינות צד שלישי שהתחייבו לקלוט את הפליטים, ובהן בריטניה, גרמניה וקנדה.
מבצע החילוץ בוצע לבקשת ראש ממשלת אנגליה תרזה מיי אל נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, שהעביר את הבקשה לישראל באמצעות דייוויד פרידמן שגריר ארצות הברית בישראל.
ההגנה מן הבחירה החופשית היא טיעון לוגי שפותח על ידי הפילוסוף האנליטי האמריקאי אלווין פלנטינגה , ופורסם בגרסה סופית בספרו "אלוהים, חופש ורוע" (1977).
טיעונו של פלנטינגה מהווה הגנה כנגד הבעיה הלוגית של הרוע, כפי שנוסחה על ידי הפילוסוף ג' ל' מאקי לראשונה ב-1955. הניסוח של מאקי לבעיה הלוגית של הרוע טוען כי שלוש מהתכונות של אלוהים בהשקפה הנוצרית-אורתודוקסית - ידיעת-כל, כל-יכולת, וטוּב אין סופי - אינן מתיישבות עם קיומו של הרוע.
ב-1982 הודה מאקי כי ההגנה של פלנטינגה מפריכה בהצלחה את טיעונו, למרות שלא הצהיר שבעיית הרוע יושבה.
הטיעון הלוגי מן הרוע של מאקי
הטיעון הלוגי מן הרוע שהועלה על ידי מאקי, ושההגנה מן הבחירה החופשית משיבה עליו, הוא טיעון נגד קיומו של האל הנוצרי.
הטיעון מבוסס על הרעיון שיש סתירה לוגית בין ארבעה עקרונות תאולוגיים בתאולוגיה הנוצרית האורתודוקסית.
ביתר פירוט, הטיעון מן הרוע קובע כי מערכת ההנחות הבאה היא, כשלעצמה, לא עקבית מבחינה לוגית או מכילה סתירה:
אלוהים הוא מושלם מבחינה מוסרית.
רוב התאולוגים הנוצרים האורתודוקסים מסכימים עם שלוש ההנחות הראשונות, המתארות את האלוהים ככל יודע (1), כל-יכול (2), ושלם מבחינה מוסרית (3), ומסכימים עם הטענה שיש רוע בעולם כמתואר ב (4).
הטיעון הלוגי מן הרוע קובע כי אלוהים בעל תכונות (3-1), חייב לדעת על כל הרוע שבעולם, מסוגל למנוע אותו, ובשל היותו מוסרי בצורה מושלמת, יש לו מוטיבציה לעשות זאת.
הטיעון מן הרוע מסיק כי קיומו של האלוהים הנוצרי-אורתודוקסי לא עולה אפוא בקנה אחד עם קיום הרוע, וניתן לשלול אותו לוגית.
ההגנה מן הבחירה החופשית של פלנטינגה
ההגנה מן הבחירה החופשית של פלנטינגה מתחילה בכך שהטיעון של מאקי לא הראה סתירה לוגית מפורשת בין אלוהים לבין קיומו של הרוע.
במילים אחרות, פלנטינגה מראה כי הנחות (4-1) אינן סותרות כשלעצמן, וכי כל סתירה חייבת לנבוע מתוך הנחות מרומזות נוספות - הנחות שלא מופיעות במוצהר בטיעון עצמו.
ללא סתירה מפורשת, מאקי חייב להוסיף הנחות לטיעון על מנת שיצליח.
עם זאת, אילו פלנטינגה לא היה מוסיף שום טענה נוספת, אזי הרושם האינטאוטיבי שסתירה כזאת חייבת להתקיים היה נותר ללא מענה.
פלנטינגה ביקש לפתור זאת בכך שהעלה שתי נקודות נוספות:
פלנטינגה הצביע על כך שעל אף כל-יכולתו של אלוהים, אי אפשר לצפות ממנו שהוא יוכל לעשות הכל פשוטו כמשמעו.
אלוהים לא יכול, למשל, ליצור מעגלים מרובעים, או לפעול בניגוד לטבעו שלו, או, לענייננו, ליצור יצורים עם בחירה חופשית שלעולם לא יבחרו ברע.
פלנטינגה לוקח את הנקודה הזאת הלאה, וטוען כי הערך המוסרי של בחירה אנושית חופשית מהווה הצדקה "מקזזת" אמינה שיכולה להיות לאלוהים, כטעם מוצדק-מוסרית להתרת קיומו של הרוע.
פלנטינגה לא טען שהוא הוכיח שהמסקנה של הבעיה הלוגית שגויה, וגם לא טען כי הסיבה שאלוהים מאפשר את הרוע היא, הלכה למעשה, שמירת הבחירה החופשית.
במקום זאת, טיעונו ביקש רק להראות שהבעיה הלוגית של הרוע אינה מוצדקת.
נוסף להגנה מן הבחירה החופשית של פלנטינגה, ישנם טיעונים אחרים המבקשים לערער או להפריך את הטיעון הלוגי מן הרוע.
ההגנה מן הבחירה החופשית של פלנטינגה היא הידועה ביותר בתגובות אלה, לפחות חלקית בגלל היסודיות שבתיאור ובהתייחסות לשאלות ולנושאים הרלוונטיים ב"אלוהים, חופש ורוע".
ההגנה של פלנטינגה זכתה לתמיכה מצד פילוסופים ותאולוגים אקדמיים נוצרים.
אתאיסטים בני זמננו הציגו טיעונים המתיימרים למצוא את ההנחה הנוספת הנדרשת כדי ליצור מערכת סתירתית מפורשת, יחד עם הנחות 1–4. טיעונים אלה טרם זכו לתמיכה פילוסופית ואקדמית רחבה יותר.
לדברי צ'אד מייסטר, פרופסור לפילוסופיה בביתאֵל קולג', רוב הפילוסופים מקבלים את ההגנה מן הבחירה החופשית של פלנטינגה, ובכך רואים את הבעיה הלוגית של הרוע כמי שהופרכה באופן מספק.
רוברט אדמס אמר כי "זה יהיה הוגן לומר שפלנטיגה פתר בעיה זו.
כלומר, הוא טען באופן משכנע לטובת העקביות של אלוהים ורוע".
ויליאם אלסטון אמר כי "פלנטיגה...
ביסס את האפשרות שאלוהים לא יכול לממש עולם המכיל יצורים חופשיים, שתמיד עושים את הדבר הנכון".
ויליאם רואו כתב, בהתייחסו לטיעון של פלנטיגה: "בהינתן אי-קומפטיבליות, יש טיעון משכנע למדי להשקפה שקיומו של הרוע עקבי לוגית עם קיומו של אלוהים תיאיסטי".
ב"דיון על האלים", גרהם אופּי מביע דעה שונה.
הוא מודה כי "נדמה שרוב הפילוסופים מניחים ש[ההגנה מן הבחירה החופשית של פלנטיגה] הורסת לחלוטין את סוגי הטיעונים "הלוגיים" מן הרוע שפותחו על ידי מאקי", אבל ממשיך: "אני לא בטוח שזו הערכה נכונה למצב הנוכחי של המשחק".
בהתייחסו לאופּי, וייסברגר כותב: "בניגוד לדעה התיאיסטית העממית, הצורה הלוגית של הטיעון עדיין חיה ובועטת".
בין הפילוסופים בני זמננו, רוב הדיונים על בעיית הרוע כיום סובבים סביב "בעיית הרוע הראייתית" (The evidential problem of evil) כלומר אודות הטענה שקיומו של אלוהים אינו סביר, ולא בלתי-הגיוני.
אוברטורת ההברידיים , אופוס 26, הידועה גם בשם מערת פינגאל , היא אוברטורה קונצרטנטית שכתב המלחין פליקס מנדלסון-ברתולדי ב-1830 בעקבות טיולו באיים ההברידיים שלחופה המערבי של סקוטלנד.
הגרסה הסופית הושלמה 1832 ובוצעה לראשונה 1833 בברלין בניצוחו של מנדלסון עצמו.
ביצוע האוברטורה אורך כ-11 דקות.
למרות הגדרת היצירה כאוברטורה קונצרטנטית היא עומדת בפני עצמה ולא מהווה הקדמה ליצירה אחרת.
עם פרסום היצירה היא נכנסה לרפרטואר המקובל של תזמורות והיא מבוצעת עד היום.
מנדלסון הקדיש את היצירה לפרידריך וילהלם הרביעי שבאותה תקופה היה יורש העצר של פרוסיה.
העותק המקורי של האוברטורה שמור בספרייה הבודליינית באוניברסיטת אוקספורד.
ב-1829, בעקבות הזמנה מהחברה הפילהרמונית המלכותית , מנדלסון הגיע לביקור באנגליה.
אחרי הביקור באנגליה הוא המשיך לסקוטלנד שם החל לכתוב את הסימפוניה השלישית שלו הידועה בשם "הסקוטית".
במהלך הטיול בסקוטלנד הוא הגיע לאי סטאפה באיים ההברידיים שלחופה המערבי של סקוטלנד.
האי ומערת פינגאל , מערת הבזלת המרשימה לחוף האי, הותירו על מנדלסון חותם עמוק כל כך שמסופר שהוא כתב את נושא הפתיחה של האוברטורה מיד כשראה את המקום.
עוד בהיותו בסקוטלנד שלח מנדלסון מכתב לאחותו פאני בו כתב את נושא הפתיחה של היצירה והוסיף:
מנדלסון סיים לכתוב את היצירה בדצמבר 1830 וקרא לה Die einsamen Insel (האי הבודד).
מאוחר יותר הוא הכניס שינויים באוברטורה והחליף את שמה ל Die Hebriden (ההברידיים).
בנוסף, מנדלסון השתמש גם בשם "מערת פינגאל".
גרסה זו של האוברטורה בוצעה במאי 1832 בלונדון בניצוחו של המלחין האנגלי תומאס אטווד.
הגרסה הסופית הושלמה ביוני 1832 ובוצעה לראשונה בינואר 1833 בברלין בניצוחו של מנדלסון עצמו.
ב-1834 בית ההוצאה למוזיקה ברייטקופף והרטל פרסם את היצירה בשם Fingalshöhle (מערת פינגאל) ומאז היצירה ידועה גם בשם זה.
היצירה כתובה בסולם סי מינור.
למרות שהיצירה מוגדרת כאוברטורה, כלומר פתיחה המשמשת הקדמה ליצירה אחרת, היא עומדת בפני עצמה, דבר שהיה מקובל במוזיקה הקלאסית בתקופה הרומנטית.
האברטורה שואבת השראה מדימויים חוץ מוזיקליים, המבטאים את התפעמותו של מנדלסון מהנוף שנגלה אליו, ובכך היצירה מהווה דוגמה מוקדמת לפואמה סימפונית.
האוברטורה מורכבת משני נושאים מרכזיים.
הנושא הראשון, הפותח את היצירה, אותו מנדלסון כתב בזמן טיולו, מצייר תמונה של סירה המתנודדת בים סוער כשלפתע נגלית המערה.
הנושא השני של האוברטורה מתחיל בתיאור הים הרגוע כשהויולות יוצרות תחושת גליות.
בהמשך, הנושא השני מתפתח לשיא הדרמטי של היצירה שמעביר את תחושת הים הסוער סביב.
היצירה כתובה עבור תזמורת המורכבת מהכלים הבאים: שני חלילי צד, שני אבובים, שני קלרינטים, שני בסונים, שתי קרנות יער, שתי חצוצרות, טימפני וכלי קשת.
ההגירה הגדולה, , קרויה גם ההגירה הגדולה לצפון, או ההגירה השחורה, הייתה תנועתם של מעל שישה וחצי מיליון אזרחים אמריקאים ממוצא אפריקאי מדרום ארצות הברית הכפרית, ליישוב העירוני בצפון-מזרח ארצות הברית, המערב התיכון ומערב ארצות הברית.
הגירה זו התרחשה בשתי תקופות חופפות אך שונות:
1940 עד 1970: כחמישה מיליון, לאחר השפל הגדול.
הסיבות להגירה זו היו מדיניות ההפרדה הגזעית בדרום ארצות הברית והאפליה, במדינות הדרום בהן אושרו חוקי ג'ים קרואו, והתנאים החברתיים והכלכליים הקשים שנבעו מכך.
ההגירה הביאה עמה שינוי היסטורי משמעותי מכיוון שהמהגרים עברו בדרך כלל לערים הגדולות דאז בארצות הברית (העיר ניו יורק, שיקגו, דטרויט, לוס אנג'לס, פילדלפיה, קליבלנד וושינגטון הבירה) בתקופה שבה לערים הללו הייתה השפעה תרבותית, חברתית, פוליטית וכלכלית מרכזית על ארצות הברית.
במקומות החדשים הוקמו קהילות גדולות של אפרו אמריקאים, בעלות כוח ומשפיעות.
למעשה, בזכות ההגירה צפונה, גדל כוחם של האזרחים השחורים להביא לשינוי גם במדינות הדרום הגזעניות, אמנם בתהליך איטי.
בסטטיסטיקה המוקדמת יותר של אוכלוסיית ארצות הברית, בשנים 1780 עד 1910, חיו יותר מ-90% מהאוכלוסייה האפרו-אמריקאית במדינות הדרום של ארצות הברית.
בסוף ההגירה הגדולה, מעט יותר מממחצית האוכלוסייה האפרו-אמריקאית חיה בדרום, בעוד שמעט פחות ממחצית חיה בצפון ובמערב.
יתר על כן, האוכלוסייה האפרו-אמריקאית הפכה לעירונית מאוד.
בשנת 1900 רק חמישית מהאפרו-אמריקאים בדרום התגוררו באזורים עירוניים.
עד שנת 1960, התגוררו מחצית מהאפרו-אמריקאים בדרום התגוררו באזורים עירוניים, ובשנת 1970 למעלה מ-80% מהאפרו-אמריקאים ברחבי הארץ התגוררו בערים.
ההגירה הגדולה הייתה אחת התנועות הפנימיות ההמוניות הגדולות והמהירות ביותר בהיסטוריה - אולי הגדולה ביותר - שלא נגרמה בגלל איום מיידי של חשש למוות או רעב.
במספרים יחסיים הדבר מתעלה על הגירה של כל קבוצה אתנית אחרת - איטלקים, אירים, יהודים או פולנים - לארצות הברית.
מבחינת האזרחים השחורים, המשמעות של ההגירה הייתה לעזוב את מה שהיה הבסיס ההיסטורי, הכלכלי והחברתי שלהם באמריקה ולמצוא בסיס חדש.
בעוד שבהגירה הגדולה הראשונה (1910–1940), עברו כ כ־1.6 מיליון אנשים מאזורים כפריים בדרום לערים תעשייתיות בצפון, הרי שבהגירה הגדולה השנייה (1940–1970), שהחלה לאחר השפל הגדול, היגרו לפחות חמישה מיליון אנשים - כולל אנשי עיר רבים בעלי כישורים עירוניים - לצפון ולמערב.
מאז ייסוד התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח, המגמה התהפכה, כאשר חלק מהאזרחים האמריקאים ממוצא אפריקאי עברו מצפון לדרום - אם כי באופן איטי יותר.
מהלכים האלה שזכו לכינוי "ההגירה הגדולה החדשה", נבעו בדרך כלל על ידי הקשיים הכלכליים של ערים בצפון-מזרח ארצות הברית ובמערב התיכון של ארצות הברית, עקב שינויי החקיקה ב"דרום החדש" שאיפשרו שוויון זכויות רב יותר, צמיחת מקומות עבודה, עלייה ביוקר המחיה בדרום, קשרי משפחה וקרבה, ושיפור היחסים בין הגזעים.
הגורמים העיקריים להגירה בקרב אמריקאים ממוצא אפריקאי מהדרום לצפון, היו ההפרדה הגזעית החוקית, שאיפשרה בחסות החוק אפליה בוטה כלפי שחורים במדינות הדרום, עלייה בהתפשטות האידאולוגיה הגזענית, אלימות כלפי שחורים ומעשי לינץ' נרחבים (כ-3,500 אפרו-אמריקאים נרצחו במעשי לינץ' בין השנים 1882 ל-1968), והיעדר הזדמנויות חברתיות וכלכליות בדרום.
היו גם גורמים שמשכו את המהגרים צפונה, כמו מחסור בכוח אדם במפעלים בצפון שנגרם על ידי מלחמת העולם הראשונה, והביא לאלפי מקומות עבודה במקומות תעסוקה שחייבו עבודה פיזית קשה, בעיקר במפעלי הפלדה, מסילות הברזל, מפעלי אריזת בשר ותעשיית הרכב.
משיכת המשרות בצפון התחזקה על ידי מאמציהם של סוכני עבודה שנשלחו על ידי אנשי עסקים בצפון לגייס עובדים מהדרום.
חברות צפוניות הציעו תמריצים מיוחדים כדי לעודד עובדים שחורים לעבור דירה, כולל תחבורה חינם ודיור במקום החדש בעלות נמוכה.
תמריצים אלה היו אכן אטרקטיביים, כאשר באזורי מגוריהם הקודמים סבלו אותם אזרחים מאלימות כלפיהם, ומאפליה ויחס משפיל, לאורך זמן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה חלה ירידה בכמות המהגרים מאירופה, מה שהביא מפעלים בצפון ארצות הברית להיצע נמוך של עובדים.
קודם לכן, במהלך 1914, הגיעו בסביבות 1.2 מיליון מהגרים אירופאים,
בעוד שרק 300,000 הגיעו בשנה שלאחר מכן לארצות הברית.
עם תחילת המלחמה, השפיע גם גיוס העובדים בצפון לצבא על היצע העבודה.
הדבר יצר הזדמנות עבור אמריקאים אפריקאים, שכן התעשייה הצפונית חיפשה מבקשי עבודה חדשים בדרום.
היו יתרונות רבים למשרות בצפון בהשוואה לעבודות בדרום, כולל שכר שיכול היה להיות כפול או יותר.
האבטלה שהייתה בדרום ארצות הברית, בנוסף להיעדר הזדמנויות חברתיות עקב חוקי ג'ים קרואו הניעו מספר גדול של אזרחים ממוצא אפריקאי לעזוב את כל המוכר להם, ולעיתים את משפחתם המורחבת, ולהגר אלפי קילומטרים צפונה.
כאשר נחתמה הצהרת האמנציפציה ב-1863, התגוררו מעל 92% מהאוכלוסייה השחורה בדרום ארצות הברית, בהיותם עבדים.
פחות משמונה אחוזים מהאוכלוסייה האפרו-אמריקאית חיה בצפון-מזרח או במערב התיכון של ארצות הברית.
תקופת השיקום בהיסטוריה של ארצות הברית, שמה דגש יותר על שיקום המדינות שהיו לשעבר בפדרציה, ואזרחיהם הלבנים.
לאחר ביטול העבדות בארצות הברית אמנם השתנה מעמדם החוקי של האמריקאים ממוצא אפריקאי, שכעת כבר נחשבו כבני אדם ולא כרכוש.
עם זאת, אותם עבדים משוחררים עדיין היו ללא כל רכוש, ללא הכנסה, ללא השכלה וללא ידיעת קרוא וכתוב, ורובם גם ללא קורת גג.
איש לא שילם להם פיצויים או תגמול כלשהו, והם נותרו חסרי כל, בעוני רב, בחברה שעדיין הייתה גזענית ועוינת כלפיהם.
ועדיין, רובם לא עזבו באופן מיידי את ביתם ועברו למדינות הצפון.
ללא אמצעים למעבר כה גדול, ולעיתים ללא היכרות עם הגאוגרפיה של ארצות הברית, וללא היכולת לעבור עם כל קרובי משפחתם וקהילתם, נשארו רובם במדינות הדרום.
העבודה שמצאו הייתה כשכירים, בשכר זעום מאוד, לעיתים כמעט בחינם (בהיעדר כל חקיקה להגנת זכויות של עובדים שחורים), תמורת קורת גג.
היה צורך בביקוש משמעותי בצפון, כדי לגרום למהלך של נדידה כה גדולה.
בין השנים 1910 ל-1930 גדלה האוכלוסייה האפרו-אמריקאית בכארבעים אחוז במדינות הצפוניות כתוצאה מההגירה, בעיקר בערים הגדולות.
בערים פילדלפיה, דטרויט, שיקגו, קליבלנד, בולטימור וניו יורק היה גידול אוכלוסין מהגדולים ביותר בתחילת המאה העשרים.
עשרות אלפי אזרחים שחורים גויסו לעבודות תעשייתיות, כגון תפקידים הקשורים להרחבת מסילת הרכבת של פנסילבניה.
מכיוון שהשינויים התרכזו בערים הגדולות, שמשכו גם מיליוני מהגרים חדשים מאירופה, המתיחות עלתה כשהאנשים התחרו על מקומות עבודה ודירות דיור.
המתיחות החמורה ביותר הייתה בין האירים האתניים, המגנים על עמדותיהם ועל הטריטוריה שהשיגו לאחרונה, לבין המהגרים השחורים.
עם ההגירה של האמריקאים האפריקאים צפונה והערבוב של עובדים לבנים ושחורים במפעלים, המתח הלך וגדל, כשהוא מונע בעיקר על ידי עובדים לבנים, שחשו מאוימים בתפקידיהם הקודמים.
ה-AFL - פדרציית העבודה האמריקאית, דגלה בהפרדה בין לבנים לאפרו-אמריקאים במקום העבודה, גם מסיבות גזעניות, וגם עקב אותה מתיחות.
היו הפגנות לא אלימות מצד ציבורי העובדים הלבנים, כמו יציאה מהעבודה, במחאה על כך שאפריקאים אמריקאים ולבן עובדים יחד.
כשהמתח הלך וגדל, פרצה עד מהרה גם אלימות.
בשנת 1917 התקיימו מהומות במזרח סנט לואיס באילינוי .
התפרעות זאת הייתה מהידועות יותר לשמצה במקומות עבודה.
היו בה כ־200 הרוגים, ויותר מ-6000 אפרו-אמריקאים נעקרו בעקבותיה מביתם.
האגודה הלאומית לקידום אנשים צבעוניים, הגיבה לאלימות בצעדה המכונה "הצעדה השקטה" , בה למעלה מ-10,000 גברים ונשים אפרו-אמריקאים הפגינו בהארלם, ניו יורק.
הקונפליקטים ביחסי העבודה בין לבנים לשחורים נמשכו גם לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בסוף הקיץ ובסתיו 1919, המתחים הגזעיים הפכו אלימים ונודעו בשם הקיץ האדום.
פרק זמן זה הוגדר על ידי אלימות והתפרעות ממושכת בין שחורים ולבנים בערים הגדולות בארצות הברית.
הסיבות לאלימות זו היו שונות.
הערים שהושפעו מהאלימות כללו את וושינגטון די.
סי., שיקגו, אומהה, נוקסוויל, טנסי ואיליין, ארקנסו, שהיא עיירה כפרית קטנה מדרום מערב לממפיס.
התפרעויות הגזע הגיעו לשיא בשיקגו, שכן רוב האלימות והמוות התרחשו שם במהלך המהומות.
מחברי המסמך "The Negro in Chicago", מחקר על יחסי גזעים והתפרעות גזע, דו"ח רשמי משנת 1922 על יחסי גזעים בשיקגו, הגיע למסקנה שהיו גורמים רבים שהובילו להתפרצויות האלימות בשיקגו.
בעיקרון, שחורים רבים קיבלו על עצמם את עבודתם של גברים לבנים שיצאו להילחם במלחמת העולם הראשונה.
כשהמלחמה הסתיימה ב-1918, גברים רבים חזרו הביתה כדי לגלות שעבודתם נלקחה על ידי גברים שחורים שהיו מוכנים לעבוד רחוק יותר, בעבודה קשה יותר ובשכר פָּחוּת.
עד שהמהומות האלימות בשיקגו שככו, 38 בני אדם איבדו את חייהם, והיו לפחות 500 פצועים נוספים.
בנוסף, הושמד רכוש בשווי 250,000 דולר (מיליונים רבים בשווי של היום) ויותר מאלף בני אדם נותרו ללא קורת גג.
גם ערים אחרות ברחבי המדינה הושפעו רבים מהאלימות של הקיץ האדום.
הקיץ האדום האיר את המתח הגזעי הגובר באמריקה.
האלימות בערים הגדולות הללו תרמה בסופו של דבר לרנסאנס של הארלם, מהפכה תרבותית אפרו-אמריקאית, בתחילת שנות ה-20. אלימות גזעית הופיעה שוב בשיקגו ובדטרויט בשנות הארבעים, כמו גם בערים אחרות בצפון מזרח, כשהמתחים הגזעיים על רקע דיור ותעסוקה גדלו.
קצב ההגירה שהואץ עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נמשך עד שנות ה-20. בשנת 1930 כבר היו 1.3 מיליון תושבי הדרום לשעבר שחיו באזורים אחרים.
השפל הגדול חיסל הזדמנויות עבודה בחגורת התעשייה הצפונית, במיוחד עבור אפרו-אמריקאים, וגרם להפחתה חדה בהגירה.
במקביל, במדינות הדרום, בשנות ה-30 וה-40, המיכון הגובר של החקלאות הביא למעשה את מוסד החקלאות שהיה קיים מאז מלחמת האזרחים לסיומו בארצות הברית.
חקלאים שחורים רבים שעבדו בחוות בעבודת כפיים נותרו חסרי עבודה.
המיתון הביא למתיחות ושנאה רבים יותר במדינות הדרום כלפי אזרחים שחורים.
כתוצאה מכך, כ-1.4 מיליון תושבי הדרום שחורים עברו צפונה או מערבה בשנות ה-40, אחריהם היגרו 1.1 מיליון בשנות ה-50, ועוד 2.4 מיליון אנשים בשנות ה-60 ותחילת שנות ה-70. עד סוף שנות ה-70, כאשר התיעוש התגבר, ועם תקופת הדעיכה בחגורת הפלדה, הסתיימה ההגירה הגדולה.
מעבר לסיבות הכלכליות, ניתן לציין גם את השיפור ביחס החברתי כלפי שחורים במדינות הדרום, החל מסיום חוקי ג'ים קרואו המפלים בשנות ה-60 ושיפור יחסי הגזע בדרום.
בשנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 נראו יותר אמריקאים שחורים שפנו דרומה מאשר כאלה שעזבו את מדינות הדרום.
אמריקאים אפריקאים עברו צפונה מ-14 מדינות הדרום, אך במיוחד מאלבמה, מיסיסיפי, לואיזיאנה, טקסס וג'ורג'יה.
ההגירה הגדולה השנייה (אמצע שנות ה-40–1970)
השפל הגדול של שנות ה-30 הביא להפחתת הגירה בגלל ירידה בהזדמנויות.
לאחר מלחמת העולם השנייה גדל השגשוג הכלכלי, ההגירה קמה לתחייה, עם מספר גדול יותר של שחורים שעזבו את הדרום במהלך שנות ה-60. גל הגירה זה הביא לעיתים קרובות לצפיפות יתר של אזורים עירוניים עקב מדיניות דיור חריגה, על בסיס גזעני, שנועדה להרחיק משפחות אפרו-אמריקאיות מפרברים מתפתחים בערי הצפון.
ערים גדולות היו היעדים העיקריים של תושבי הדרום לאורך שני השלבים של ההגירה הגדולה.
בשלב הראשון, שמונה ערים גדולות משכו שני שלישים מהמהגרים: ניו יורק ושיקגו, ואחריהן לפי הסדר פילדלפיה, סנט לואיס, דנבר, דטרויט, פיטסבורג ואינדיאנפוליס.
ההגירה השחורה הגדולה השנייה הגדילה את אוכלוסיית הערים הללו תוך הוספת ערי יעד אחרות, כולל מדינות מערב ארצות הברית.
ערים מערביות כמו לוס אנג'לס, סן פרנסיסקו, אוקלנד, פיניקס, סיאטל ופורטלנד, שההגירה הקודמת פסחה עליהם, משכו עתה אמריקאים ממוצא אפריקאי במספרים גדולים.
דפוסי נדידה ברורים קישרו בין מדינות וערים מסוימות בדרום ליעדים מקבילים בצפון ובמערב.
כמעט מחצית מאלה שהיגרו ממיסיסיפי במהלך ההגירה הגדולה הראשונה, למשל, הגיעו לשיקגו, בעוד אלו מווירג'יניה נטו לעבור לפילדלפיה.
לרוב, הדפוסים הללו היו קשורים לגאוגרפיה, כאשר הערים הקרובות ביותר מושכות את מרב המהגרים (כגון לוס אנג'לס וסן פרנסיסקו קיבלו מספר לא פרופורציונלי של מהגרים מטקסס ולואיזיאנה).
כאשר מספר יעדים היו במרחק שווה, נדידת שרשרת מילאה תפקיד גדול יותר, כאשר המהגרים הלכו בנתיב שנקבע על ידי אלה שקדמו להם.
אמריקאים אפריקאים מהדרום נדדו גם לערים מתועשות בדרום, לצד המעבר צפונה ומערבה, לאור הביקוש הרב.
בעקבות מלחמת העולם השנייה, הייתה עלייה בתעשיות הביטחוניות של לואיוויל, שהיו לחלק חיוני בהתמודדות של אמריקה בתקופת מלחמת העולם השנייה והיו חיוניים לכלכלתה של לואיוויל.
התעשיות נעו בין ייצור גומי סינתטי, ייצור אבקת שריפה, פגזי ארטילריה וחלקי רכב.
תעשיות רבות עברו הסבה ליצור מוצרים למאמץ המלחמתי, כמו חברת פורד שהסבה את מפעל המכוניות שלה לייצור ג'יפים צבאיים.
כמו כן, חברת Hillerich &amp; Bradsby, שיצרה בתחילה מחבטי בייסבול עברה הסבה לייצור אקדחים.
המחסור בעובדים בתעשייה הביטחונית בתקופת המלחמה, הביא אמריקאים רבים ממוצא אפריקאי, שניצלו את ההזדמנות כדי למלא את המשרות החסרות של התעשיות במהלך המלחמה.
התוצאה הייתה הגירה של כ-4.3 מיליון עובדים תוך-מדינתית ו-2.1 מיליון עובדים בהגירה בין-מדינתית בתוך מדינות הדרום.
התעשייה הביטחונית בלואיוויל הגיעה לשיא של יותר מ-80,000 עובדים.
בהתחלה, בעיקר מסיבות גזעניות, העבודה לא הייתה זמינה לעובדים אפרו אמריקאים.
עם זאת, עם הצורך הגובר במשרות בתעשייה הביטחונית והחתימה על ועדת נוהלי העסקה הוגנים על ידי פרנקלין רוזוולט, החלו התעשיות הדרומיות לקבל גם עובדים אפרו-אמריקאים למקומות העבודה.
המעבר מהיחס הגזעני המלחיץ והמשפיל בו חיו במדינות הדרום, בחסות החוק, אל מדינות הצפון, הביא גם לשחרור תרבותי ורוחני.
מהגרים אמריקאים אפריקאים רבים קיבלו השראה לסוגים שונים של יצירתיות.
ההגירה הגדולה הביאה לרנסאנס של הארלם, שאכן ניזון גם על ידי מהגרים מהאיים הקריביים.
בספרה "החום של שמשות אחרות " The Warmth of Other Suns, העיתונאית זוכת פרס פוליצר, איזבל וילקרסון, דנה בהגירה של "שישה מיליון תושבי דרום שחורים שעוברים מאימת חוקי ג'ים קרואו אל קיום חופשי ויצירתי בצפון ובמערב התיכון".
מאבקם של מהגרים אפרו-אמריקאים להסתגל לערים הצפוניות היה הנושא של סדרת ציורי ההגירה של ג'ייקוב לורנס, שנוצרה כשהיה מהגר צעיר בניו יורק.
סדרת הציורים של לורנס, שהוצגה ב-1941 במוזיאון לאמנות מודרנית, משכה תשומת לב רחבה; הוא נתפס במהירות כאחד האמנים האמריקאים אפריקאים החשובים באותה תקופה.
להגירה הגדולה היו השפעות על מוזיקה כמו גם על נושאים תרבותיים אחרים.
זמרי בלוז רבים היגרו מהדלתא של מיסיסיפי לשיקגו כדי לברוח מאפליה גזעית.
מאדי ווטרס, האולין וולף, באדי גאי ואחרים, הם בין אמני הבלוז הידועים שהיגרו ממדינות הדרום לשיקגו.
הפסנתרן הגדול יליד דלתא, אדי בויד , אמר למגזין "Living Blues", "הגעתי לשיקגו כדי להתרחק מהגזענות הזו, וכדי שתהיה לי הזדמנות לעשות משהו עם הכישרון שלי...
זה לא שהיו אפרסקים ושמנת בשיקגו, אחי, אבל זה היה הרבה יותר טוב מאשר שם למטה, איפה שנולדתי."
ההגירה הגדולה ניקזה את רוב האוכלוסייה השחורה הכפרית של הדרום, ולמשך זמן מה, הקפיאה או הפחיתה את גידול האוכלוסייה האפרו-אמריקאית בחלקים מהאזור.
במספר מדינות, היו עשרות שנים של ירידה באוכלוסיית השחורים של הדרום העמוק.
ההגירה שינתה את הדמוגרפיה של הדרום.
ב-1910, היוו האמריקאים ממוצא אפריקאי את רוב אוכלוסיית דרום קרולינה ומיסיסיפי, ויותר מ-40 אחוז בג'ורג'יה, אלבמה, לואיזיאנה וטקסס; עד 1970, רק במיסיסיפי היוותה האוכלוסייה האפרו-אמריקאית יותר מ-30 אחוז מכלל המדינה.
"היעלמותה של "החגורה השחורה" הייתה אחת ההשפעות הבולטות של ההגירה הגדולה, כתב ג'יימס גרגורי.
במיסיסיפי, השחורים פחתו מכ-56% מהאוכלוסייה ב-1910 לכ-37% ב-1970, הם נותרו הרוב רק בחלק ממחוזות הדלתא של מיסיסיפי.
הנוכחות השחורה הגוברת מחוץ למדינות הדרום, שינתה את הדינמיקה והדמוגרפיה של ערים רבות בצפון מזרח, המערב התיכון והמערב.
בשנת 1900, רק 740,000 אפרו-אמריקאים חיו מחוץ למדינות הדרום, רק 8 אחוזים מכלל אוכלוסיית השחורים של המדינה.
עד 1970, יותר מ-10.6 מיליון אפרו-אמריקאים כבר חיו מחוץ לדרום, 47% מכלל האוכלוסייה.
מכיוון שהמהגרים התרכזו בערים הגדולות בצפון ובמערב, התגברה השפעתם באותם מקומות.
ערים שהיו כמעט כולן "לבנות" בתחילת המאה ה-20, הפכו למרכזים של תרבות ופוליטיקה שחורים עד אמצע המאה.
אמנם, הפרדה בתחום המגורים הובילה לריכוזים של שחורים באזורים מסוימים.
ה"מטרופולינים השחורים" הצפוניים פיתחו תשתית חשובה של עיתונות, עסקים, מועדוני ג'אז, כנסיות וארגונים פוליטיים, שלא התקיימו ולא יכלו להתקיים במדינות הדרום, והיוו כר נרחב לצורות חדשות של פוליטיקה על בסיס מוצא אתני, ולצורות חדשות של תרבות שחורה.
כתוצאה מההגירה הגדולה התפתחו הקהילות השחורות העירוניות הגדולות הראשונות בערים הצפוניות ניו יורק, בוסטון, בולטימור, וושינגטון די.סי ופילדלפיה, שהיו להן קהילות שחורות עוד לפני מלחמת האזרחים, ומשכו מהגרים לאחר המלחמה.
לדוגמה, בשנת 1910, אוכלוסיית דטרויט האפרו-אמריקאית כללה 6,000 איש.
ההגירה הגדולה, יחד עם מהגרים מדרום ומזרח אירופה וכן צאצאיהם, הפכו את העיר במהירות לרביעית בגודלה במדינה.
עם תחילת השפל הגדול ב-1929, אוכלוסיית העיר האפרו-אמריקאית גדלה ל-120,000.
זרימת האזרחים האמריקאים ממוצא אפריקאי לאוהיו, במיוחד לעיר קליבלנד, שינתה את הדמוגרפיה של המדינה והעיר התעשייתית העיקרית שלה.
לפני ההגירה הגדולה, היו כ-1.1% עד 1.6% מאוכלוסיית קליבלנד אפרו-אמריקאים.
עד 1920, 4.3% מאוכלוסיית קליבלנד היו אפרו-אמריקאים.
מספר האפרו-אמריקאים בקליבלנד המשיך לעלות במהלך 20 השנים הבאות של ההגירה הגדולה, וכיום הוא גדול אף יותר.
גם בערים תעשייתיות אחרות בצפון מזרח ובמערב התיכון, כמו פילדלפיה, ניו יורק, בולטימור, פיטסבורג, סנט לואיס ואומהה, הייתה עלייה דרמטית באוכלוסייתן האפרו-אמריקאית.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הפכה הארלם בניו יורק למרכז חיי תרבות שחורים, בהשפעת המהגרים האמריקאים וכן מהגרים חדשים מהאזור הקאריבי.
ערים תעשייתיות מהדרג השני שהיו יעדים למהגרים שחורים רבים היו באפלו, רוצ'סטר, בוסטון, מילווקי, מיניאפוליס, קנזס סיטי, קולומבוס, סינסינטי, גרנד ראפידס ואינדיאנפוליס, וכן ערי תעשייה קטנות יותר כמו צ'סטר, גארי, דייטון, אירי, טולידו ינגסטאון, פאוריה, Muskegon, ניוארק, פלינט, סגינו, ניו הייבן ו-אולבני.
אנשים נטו לקחת את כרטיס הרכבת הזול ביותר האפשרי ולנסוע לאזורים שבהם היו להם קרובי משפחה וחברים.
לדוגמה, אנשים רבים ממיסיסיפי עברו ישירות צפונה ברכבת לשיקגו, מאלבמה לקליבלנד ודטרויט, מג'ורג'יה ודרום קרולינה לעיר ניו יורק, בולטימור, וושינגטון די.סי ופילדלפיה, ובהגירה השנייה, מטקסס, לואיזיאנה, וממיסיסיפי לאוקלנד, לוס אנג'לס, פורטלנד, פיניקס, דנוור וסיאטל.
אמריקאים משכילים ממוצא אפריקאי הצליחו להשיג עבודה טובה יותר לאחר ההגירה הגדולה, ולבסוף זכו למידת ניידות מעמדית (class mobility), אך המהגרים נתקלו בצורות רבות וכואבות של אפליה.
מכיוון שכל כך הרבה אנשים היגרו בפרק זמן קצר, גבר המתח בין המהגרים האפרו-אמריקאים למעמד הפועלים האירופי-אמריקאי העירוני (שרבים מהם היו מהגרים בעצמם); מחשש ליכולתם לנהל משא ומתן על שיעורי שכר או תעסוקה בטוחה.
הלבנים האתניים חשו מאוימים על ידי זרם של תחרות עבודה חדשה.
לפעמים מי שהכי פחדו או ממורמרים היו המהגרים האחרונים של המאה ה-19 והחדשים של המאה ה-20.
האמריקאים ממוצא אפריקאי השיגו הישגים ניכרים בתעסוקה תעשייתית, במיוחד בתעשיות הפלדה, הרכב, בניית הספינות ואריזת הבשר.
בין 1910 ל-1920, כמעט הוכפל מספר השחורים המועסקים בתעשייה, מ-500,000 ל-901,000. לאחר השפל הגדול, צצו הזדמנויות חדשות, לאחר שעובדים בתעשיות הפלדה ואריזת הבשר התארגנו באיגודי עובדים אמריקאיים (labor unions) בשנות ה-30 וה-40, תחת הקונגרס הבין-גזעי של ארגוני התעשייה (CIO).
האיגודים הפסיקו את ההפרדה בין משרות רבות, ואמריקאים אפריקאים החלו להתקדם למשרות מיומנות יותר ולתפקידי פיקוח ששמורים בעבר באופן בלתי פורמלי ללבנים.
בין 1940 ל-1960 הוכפל מספר העובדים השחורים במקצועות ניהוליים ומנהליים, יחד עם העלייה מספר העובדים השחורים במקצועות הצווארון הלבן, בעוד שמספר העובדים החקלאיים השחורים ב-1960 ירד לרבע ממה שהיה ב-1940. כמו כן, בין השנים 1936 ל-1959, הכפילה את עצמה ההכנסה השחורה ביחס להכנסה הלבנה, במקצועות שונים הדורשים מיומנות.
למרות אפליה בשוק העבודה, לשחורים היו שיעורי השתתפות גבוהים יותר בכוח העבודה מאשר ללבנים בכל מפקד אוכלוסין בארצות הברית מ-1890 עד 1950. כתוצאה מהתקדמות זו, אחוז המשפחות השחורות שחיות מתחת לקו העוני ירד מ-87% ב-1940 ל-47% ב-1960 ול-30% ב-1970.
האוכלוסיות גדלו במהירות הן בקרב מהגרים אפרו-אמריקאים והן בקרב מהגרים חדשים מאירופה, עד שהייתה מצוקת דיור ברוב הערים הגדולות.
הקבוצות החדשות יותר, שהיו להן פחות משאבים, נאלצו להתחרות על הדיור הישן יותר והמוזנח יותר.
קבוצות אתניות יצרו שטחים עליהם הגנו מפני שינויים.
אפליה הגבילה לעיתים קרובות את יכולת האמריקאים ממוצא אפריקאי להיכנס לשכונות צפופות "לבנות".
האוכלוסיות המבוססות יותר של הערים נטו לעבור לדיור חדש יותר ככל שהתפתח.
אפליית משכנתאות (Mortgage discrimination) והטמעה מחדש באזורים הפנימיים של הערים, הגבילו את יכולתם של המהגרים החדשים האמריקאים ממוצא אפריקאי לקבוע את דיורם בעצמם, או להשיג מחיר הוגן.
בטווח הארוך, חוק הדיור הלאומי משנת 1934 (National Housing Act of 1934) תרם להגבלת הזמינות של הלוואות לאזורים עירוניים, במיוחד לאותם אזורים המאוכלסים על ידי אמריקאים ממוצא אפריקאי.
מהגרים שהגיעו לאולבני, ניו יורק פגשו תנאי חיים גרועים והזדמנויות תעסוקה בעבודה פיזית קשה, אך גם שכר גבוה יותר, בתי ספר טובים יותר לילדיהם, ושירותים סוציאליים טובים יותר.
ארגונים מקומיים כמו המועצה הבין-גזעית של אלבני וכן כנסיות, עזרו להם, אבל הפער בין הקבוצות האתניות, שמקביל לעיתים להפרדה ואפליה בפועל, נשארו גם בסוף המאה ה-20.
מהגרים שהגיעו לפיטסבורג ולעיירות שמסביבה במערב פנסילבניה בין 1890 ל-1930 התמודדו עם אפליה גזעית והזדמנויות כלכליות מוגבלות.
אוכלוסיית השחורים בפיטסבורג קפצה מ-6,000 ב-1880 ל-27,000 ב-1910. רבים קיבלו עבודות מיומנות בשכר גבוה במפעלי הפלדה.
בערים כמו ניוארק, ניו יורק ושיקגו, האמריקאים האפריקאים השתלבו יותר ויותר בחברה.
במהלך הזמן, ככל שהם חיו ועבדו בשיתוף פעולה הדוק יותר עם אמריקאים אירופאים, כך הופחתה ההפרדה והעוינות בין הקהילות.
תקופה זו סימנה את המעבר עבור אמריקאים אפריקאים רבים מאורחות חיים כחקלאים כפריים לעובדי תעשייה עירונית.
הגירה זו הולידה פריחה תרבותית בערים כמו שיקגו וניו יורק.
בשיקגו למשל, שכונת ברונזוויל (Bronzeville) נודעה בשם "המטרופולין השחור".
מ-1924 עד 1929, "המטרופולין השחור" היה בשיא שנות הזהב שלו.
רבים מיזמי הקהילה היו שחורים בתקופה זו.
הייסוד של YMCA האמריקאי-אפריקאי הראשון התקיים בברונזוויל, ופעל כדי לעזור למהגרים הנכנסים למצוא עבודה בעיר שיקגו.
הבידוד הגאוגרפי והגזעי של "החגורה השחורה" של קהילה זו, הגובלת בצפון ובמזרח באנשים "לבנים", ובדרום ובמערב באתרי תעשייה ובשכונות מהגרים אתניות, הפכה אותה לאתר לחקר התפתחותו של "אזרח שחור עירוני".
מאחר שמהגרים אמריקאים אפריקאים שמרו על תכונות תרבותיות ולשוניות דרומיות רבות, הבדלים תרבותיים כאלה יצרו תחושה של "אחרות" מבחינת קבלתם על ידי אחרים שכבר התגוררו בערים.
סטריאוטיפים שיוחסו לאנשים שחורים בתקופה זו ובדורות הבאים נבעו לרוב ממסורות התרבות הכפריות של המהגרים האפרו-אמריקאים, שנשמרו בניגוד גמור לסביבות העירוניות שבהן התגוררו האנשים.
תחילתה של ההגירה הגדולה חשפה פרדוקס ביחסי הגזע בדרום אמריקה באותה תקופה.
אף על פי שההתייחסות של האדם השחור הייתה עוינת בצורה קיצונית, שטופת דעות קדומות גזעניות, והשחורים היו נתונים לאפליה בכל תחומי החיים, שהייתה מעוגנת בחוק, כלכלת הדרום הייתה תלויה בהם מאוד כהיצע שופע של כוח עבודה זול.
העובדים השחורים נתפסו כגורם קריטי בהתפתחות הכלכלית של הדרום.
פוליטיקאי אחד מדרום קרוליינה סיכם את הדילמה: "מבחינה פוליטית, יש הרבה יותר מדי כושים, אבל מבחינה כלכלית ותעשייתית יש מקום לעוד רבים".
כשההגירה הגדולה החלה בשנות ה-19, נראה היה שהאליטות הדרומיות הלבנות לא היו מודאגות, ותעשיינים ונוטעי כותנה ראו זאת כדבר חיובי, שכן היא שואבת את עודפי העבודה התעשייתית והחקלאית.
עם זאת, כשההגירה התגברה, החלו האליטות הדרומיות להיכנס לפאניקה, מחשש שיציאה ממושכת של אוכלוסייה שחורה תביא לפשיטת רגל כלכלית של הדרום, ומאמרי מערכת בעיתונים הזהירו מפני הסכנה.
מעסיקים לבנים לבסוף שמו לב והחלו להביע את חששותיהם.
עד מהרה החלו בני הדרום הלבנים לנסות לעצור את הזרימה על מנת למנוע דימום באספקת העבודה שלהם, וחלקם אף החלו לנסות להתמודד עם רמת החיים הירודה של האדם השחור, והדיכוי הגזעי שחווים השחורים הדרומיים, כדי לגרום להם להישאר.
כתוצאה מכך, מעסיקים בדרום הגדילו את שכרם של העובדים השחורים, כדי להתאים את התנאים לאלה המוצעים להם בצפון.
כמה מעסיקים, אמנם בודדים, אף הביעו התנגדות לאפליה הקשה שבחוקי ג'ים קרואו.
כאשר הצעדים לא הצליחו לבלום את הגאות, תושבי הדרום הלבנים, בשיתוף עם פקידים פדרליים שחששו מעליית הלאומיות השחורה, שיתפו פעולה בניסיון לכפות על שחורים להישאר בדרום.
איגוד סוחרי המתכות הדרומי קרא לפעולה נחרצת כדי לעצור את ההגירה השחורה, וכמה מעסיקים נקטו נגדה מאמצים רציניים.
יצרנית הפלדה הדרומית הגדולה סירבה לפדות צ'קים שנשלחו למימון הגירה שחורה, נעשו מאמצים להגביל את הגישה לאוטובוסים ולרכבות לשחורים, סוכנים הוצבו בערי הצפון כדי לדווח על רמות השכר, התאגדות ועליית הלאומיות השחורה.
בנוסף הופעל לחץ על העיתונות (כלי התקשורת העיקרי באותה תקופה), לסקר את ההיבטים השליליים של החיים של אנשים שחורים בצפון ואת קשייהם.
סדרה של הנחיות מקומיות ופדרליות הוכנסו במטרה להגביל את ניידות השחורים, כולל פקודות שוטטות מקומיות, חוקי "עבודה או קרב" (work or fight" laws") המחייבים את כל הגברים להיות מועסקים או להתגייס לצבא.
הפחדה ומכות שימשו גם הם כדי להטיל אימה על שחורים כך שיישארו.
טקטיקות הפחדה אלו ג'ונו על ידי הממשלה הפדרלית, ותוארו על ידי שר העבודה ויליאם וילסון כמפריעות לזכותם הטבעית של עובדים לעבור ממקום למקום לפי שיקול דעתם.
במהלך גל ההגירה שהתרחש בשנות ה-40, תושבי הדרום הלבנים היו פחות מודאגים, שכן מיכון החקלאות בסוף שנות ה-30 הביא לעודף עבודה נוסף ולכן בעלי המטעים בדרום הביעו פחות התנגדות.
השחורים לא היו הקבוצה היחידה שעזבה את הדרום למען הזדמנויות תעשייתיות בצפון.
מספר גדול של לבנים עניים ושל ילידים אינדיאנים עשו את המסע למערב התיכון ולצפון-מזרח לאחר מלחמת העולם השנייה.
ההגירה הגדולה היא הרקע של הסרט "המשרת" משנת 2013, בו הדמות ססיל גיינס, בגילום השחקן פורסט וויטאקר, עובר ממטע בג'ורג'יה כדי להיות משרת בבית הלבן.
ההגירה הגדולה שימשה גם כהשראה לכתיבת מחזות ורומנים שונים.
לאחר ההישגים הפוליטיים והאזרחיים של התנועה לזכויות האזרח, בשנות ה-70 החלה ההגירה בשנית, אך לכיוון השני, כאשר שחורים נסעו לאזורים חדשים בדרום כדי לקבל הזדמנות כלכלית.
ההגנה האזרחית הפלסטינית היא אחת הזרועות המרכזיות של שירותי הביטחון הפלסטינים, ונמצאת באחריות ישירה של שר הפנים הפלסטיני.
הארגון אחראי על שירותי החירום וההצלה באזורים שבשליטת הרשות הפלסטינית וכן ברצועת עזה.
ההגנה האזרחית היא ארגון חירום והצלה הפועל במקרים של אסונות טבע וחירום, לרבות שריפה, חילוץ, התקפות צבאיות חיצוניות וסיכונים נוספים.
ביוני 2015 העניק האיחוד האירופי, כחלק ממענק של 3.7 מיליון אירו, ציוד להגנה האזרחית הפלסטינית, כולל 5 כלי רכב לתגובה מהירה ו-9 כלי רכב נוספים.
כמו כן סופקו עמודי תאורה ניידים וגנרטורים חשמליים.
במרץ 2016 העניק האיחוד האירופי 9 משאיות כיבוי אש וושלוש משאיות חילוץ כחלק מתוכנית תשתיות של 20 מיליון אירו במגזר האבטחה.
הם נמסרו בחגיגת סיום של תוכנית לבניית יכולות.
כמו כן נבנו 8 תחנות משטרה קהילתיות ומתקן כליאה בגדה המערבית כחלק מתוכנית התשתיות.
בראשית דרכו של מערך ההגנ"א הפלסטינית פיקד עליו אבראהים יוסף עטיאני ואחריו אחמד ריזק.
ב-2012 התמנה לתפקיד הגנרל מחמוד עיסא (محمود عيسى) שמילא את התפקיד עד מותו ב-7 באפריל 2016. החליף אותו יוסף נסאר (يوسف نصار) שהחזיק בתפקיד עד ינואר 2022, אז התמנה לתפקיד אל-עבד אבראהים ח'ליל שפיקד על המערך עד מינויו ב-1 במרץ 2025 לפקד על מנגנון הביטחון הלאומי של הרשות הפלסטינית.
החליף אותו הגנרל אכרם מחמוד עלי ת'ואבתה (أكرم محمود علي ثوابتة).
ההגנה על רורק'ס דריפט הוא ציור היסטורי מאת הציירת הבריטית אליזבת תומפסון, ליידי באטלר, שהוצג לראשונה באקדמיה המלכותית בלונדון בשנת 1881. היצירה מתארת את קרב רורק'ס דריפט במלחמת זולו־בריטניה, שבו עמדו 141 חיילים בריטים מול כ־4,000 לוחמי זולו.
הציור מתאר את ההתקפה על התחנה המיסיונרית רורקס דריפט, ששימשה בית חולים שדה קטן.
לוחמי זולו נראים תוקפים את הפינה הצפון־מערבית של המתחם, בעוד ברקע עולה אש מגג בית החולים.
במרכז הקומפוזיציה מצויר לוטננט ג'ון צ'ארד, מפקד ההגנה, כשהוא מצביע בידו השמאלית.
לצדו מתואר לוטננט ברומהד האוחז בחרבו.
יתר הקצינים והחיילים מוצגים בדיוק רב, עד לפרטים מזהים אישיים, בהתאם לעדויות ותיאורים שנמסרו לאמנית.
קרב רורקס דריפט התרחש בשנת 1879 ושבה את דמיונה של דעת הקהל הבריטית.
לאחר שובם לאנגליה הוצגו החיילים תחילה בטירת וינדזור, ולאחר מכן בפני ליידי באטלר.
היא נסעה לפורטסמות', שם המחישו לה החיילים את הקרב כשהם לבושים במדי אותו לילה.
באטלר ציינה כי הצליחה לשחזר בציור את דמותם של כל מי שזכו בצלב ויקטוריה ואת יתר הדמויות המרכזיות.
כאשר המלכה ויקטוריה בחנה את היצירה, היא התרשמה מן הדיוק והעירה כי "כל הקצינים והחיילים הם דיוקנאות, והכול צויר לפי תיאורים וללא החסרת פרט".
ליידי באטלר הייתה מהבולטות בציירות הקרב הבריטיות במאה ה־19, בהשפעת אמני הקרב הצרפתים כגון אדואר דטאיי.
יצירתה הקודמת, The Roll Call משנת 1874, זכתה להצלחה עצומה והקנתה לה מעמד של אמנית לאומית.
בעקבות הצלחה זו הזמינה ממנה המלכה ויקטוריה את ציור הקרב ברורקס דריפט.
כמו בציוריה האחרים, גם כאן ניכרת שאיפתה לשחזור היסטורי מדויק לצד דגש על גבורה ועמידה בלחץ.
הציור קשור להקשרים של קולוניאליזם ואימפריאליזם בריטי במאה ה־19. הוא מציג את עמידתם האמיצה של החיילים הבריטים כמעשה גבורה יוצא דופן, אך בה בעת משקף את כיבוש דרום אפריקה ואת ההצדקה האימפריאלית לפעולות הצבאיות.
האוסף המלכותי מציין כי כמו יתר הרשומות שבו, גם יצירה זו נבחנת כיום מחדש כחלק ממחקר המבקש להציג את כלל הנרטיבים ההיסטוריים הכרוכים בה.
על פי אגדות עממיות, ההולנדי המעופף (בהולנדית: De Vliegende Hollander) היא ספינת רפאים שחייבת לשוט באוקיינוס לנצח ללא יכולת לחזור הביתה.
בדרך כלל נראית הספינה ממרחק רב, לעיתים מנצנצת באור רפאים.
אם תנסה ספינה אחרת ליצור עימה קשר, ינסה צוות ההולנדי המעופף להעביר דרכה קשר לאנשים על היבשה אשר נפטרו מזמן.
לאגדת ההולנדי המעופף נוסחים רבים.
גרסאות אחרות טוענות שהאגדה מבוססת על האופרה מאת ריכרד וגנר.
גרסה נוספת טוענת שהאגדה מבוססת על סיפור בשם "The Flying Dutchman on Tappan Sea" מאת וושינגטון אירווינג שפורסמה בשנת 1855.
לפי מספר מקורות, הקפטן בן המאה ה־17 ברנרד פוק (Bernard Fokke), אשר היה מפורסם במסעותיו המהירים מהולנד לאי ג'אווה שבאינדונזיה ועל כן נחשד בכריתת ברית עם השטן, הוא קפטן ספינת "ההולנדי המעופף".
לפי מקורות מסוימים בגרסה ההולנדית של הסיפור, נקרא הקפטן Falkenburg.
בגרסה של מריאט נקרא הקפטן Vanderdecken (שם שפירושו "על הסיפון"), בעוד שבגרסתו של אירווינג נקרא הקפטן Ramhout van Dam.
המקורות חלוקים בדעתם האם ההולנדי המעופף הוא שם הספינה, או כינוי לקפטן שלה.
על פי מרבית הגרסאות, נשבע הקפטן שהוא לא ייסוג מפני הסערה, אלא ימשיך בניסיון להקיף את כף התקווה הטובה גם אם המסע יימשך עד יום הדין.
לפי גרסאות אחרות, התרחשו על הסיפון פשעים נוראים, או שהצוות לקה במגפה ולא הורשה לעגון באף נמל עקב כך.
מאז, על הספינה ועל צוותה נחרץ להפליג לנצח, ולעולם לא להתקרב לחוף.
לפי מספר גרסאות הדבר אירע בשנת 1641 בעוד שבגרסאות אחרות השנה היא 1680 או 1729.
רבים שמו לב לדמיון הרב בין אגדת ההולנדי המעופף לבין הסיפור הנוצרי העממי על היהודי הנודד.
עובדה זו אף הוזכרה על ידי היינריך היינה.
במחזה של פיצבול, מורשה הקפטן לרדת לחוף כל מאה שנה על מנת לחפש אישה כדי לחלוק עימה את גורלו.
באופרה של וגנר מדובר על תקופה של שבע שנים.
אנשים רבים דיווחו על כך שראו את ההולנדי המעופף.
הדיווחים החלו משנת 1835 והדיווח האחרון היה בשנת 1942 ליד קייפטאון, דרום אפריקה.
מאז לא היו דיווחים נוספים על ההולנדי המעופף.
שיר של ההרכב הגרמני וון תרונסטאהל
במשחק המחשב The Curse of Monkey Island, נעזר גייבראש ת'ריפווד בשירותיו של הוולשי המעופף המקולל, ובסירתו המקוללת באותה המידה.
ציור של אלברט ריידר במוזיאון האמנות האמריקאי בוושינגטון הבירה.
דמות רפאים בסדרת האנימציה הפופולרית בובספוג מכנסמרובע בבובספוג ההולנדי המעופף גם בפתיח ובנוסף גם דמות נבלית אבל לפעמים ידידותי.
ספינה זו מופיעה בסרטים שודדי הקאריביים: תיבה של איש מת ושודדי הקאריביים: סוף העולם כספינתו של "דייווי ג'ונס" (שם הלקוח מכינוי אנגלי לשד הים) שהוא הנבל בסרט.
באנימה "וואן פיס" גיבורי הסדרה פוגשים את קפטן הספינה "ההולנדי המעופף", ואן דר דאקן.
בספר המהלכים בקצוות מאת דיאנה ווין ג'ונס
בתוכנית המומינים מופיע באחד מהפרקים אוניית רפאים שפוגעת בסירה של המומינים מבלי להיפגע בעצמה
במחזה ברווז הפרא מאת הנריק איבסן, מוזכר דייר קודם שגר בבית משפחת אקדל לפניהם, רב חובל, אשר השאיר בבית אוסף ספרים.
בחיל הים קיימת ספינת בט"ש שכינויה "ההולנדי המעופף"
בית קפה ברובע החלונות האדומים באמסטרדם נקרא בשם זה.
כינויו של השחיין האולימפי פיטר ואן דן הוחנבנד, הוא ההולנדי המעופף.
דגם סירת מפרש תחרותי, שהיה בשימוש בישראל ובעולם עד שדגם ה-470 דחק את רגליו מהמים.
כינוי בו משתמשים לכנות מספר כדורגלנים הולנדים כגון: רובין ואן פרסי, אריין רובן ורוד ואן ניסטלרוי.
דניס ברגקאמפ מכונה ההולנדי הלא-מעופף עקב הפחד שלו מטיסות.
מתקן בשם "ההולנדי המעופף" בפארק השעשועים "אפטלינג" בהולנד.
תוכנית ההתנתקות היא תוכנית שיזם ראש ממשלת ישראל, אריאל שרון, לנסיגת ישראל מרצועת עזה ומארבע התנחלויות מבודדות בצפון השומרון ולפינוי תושביהן הישראלים ומחנות צה"ל שבהן באופן חד צדדי.
סביב התוכנית התנהל ויכוח חריף בין תומכיה למתנגדיה, וסדרת ההפגנות נגדה היו מן הגדולות שידעה המדינה בהיקפן.
ביצועה החל ב-15 באוגוסט 2005, והחלק של פינוי האזרחים שבה הושלם בתוך שמונה ימים.
תוכנית ההתנתקות הייתה שנויה במחלוקת עזה, והיא עמדה בניגוד להצהרותיו של שרון בטרם היבחרו, אולם היא זכתה לתמיכת רוב חברי הכנסת, כשבסופו של דבר אושר החוק ליישומה בקריאה שלישית ב-16 בפברואר 2005 ברוב של 59 תומכים מול 40 מתנגדים ו-5 נמנעים.