tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי התוכניות של חברת הרכבת התחתית יורחב קו C כך שיגיע עד לצפון העיר.
קו A יוארך ב-2 קילומטרים ו-2 תחנות נוספות.
וקו B יוארך למסלול נוסף לכיוון מזרח.
בנוסף מתוכננת בקרוב פתיחתם של 2 קווים נוספים.
הראשון קו D כבר עבר את שלבי התכנון וכעת הוא בבניה.
ואילו השני קו E נמצא כעת רק בשלבי תכנון ראשוניים.
הרכבת התחתית של מילאנו (באיטלקית: Metropolitana di Milan) היא מערכת רכבת תחתית להסעת המונים הפועלת במילאנו העיר השנייה בגודלה באיטליה.
המערכת המופעלת על ידי חברת "Azienda Trasporti Milanesi" מורכבת מארבעה קווים המזוהים על ידי מספרים וצבעים שונים, עם אורך כולל של 96.8 ק"מ על 106 תחנות הנמצאות בעיקר מתחת לאדמה.
בכל יום חול עוברים בתחנה בממוצע כ־1.4 מיליוני נוסעים.
פרישת מערכת הרכבת התחתית מאפשרת גישה לכל אזורי העיר מילאנו ולמרבית פרבריה, וכן קישור למערכי התחבורה הנוספים במטרופולין.
במסגרת תוכניות הפיתוח של המערכת מתוכננת פתיחתו של קו חדש והארכתם של קווים קיימים, למתן כיסוי רחב יותר של פרברי העיר, וכן מודרניזציה של תחנות המערכת הישנות והתאמתן לסטנדרטים החדשים.
אף על פי שמערכת הרכבת התחתית של מילאנו קטנה יחסית למערכות אחרות באירופה כמו הרכבת התחתית של לונדון והרכבת התחתית של פריז המפעילות קווים רבים ואלפי תחנות, המערכת במילאנו נבנתה בצורה חכמה שאפשרה את פרישתם של ארבעה קווים בלבד על פני שטח עצום.
התכנונים הראשוניים עבור בניית קווי רכבת תחתית במילאנו החלו עוד בשנת 1914 בעקבות ההצלחה והפופולריות של רשתות תחבורה תת-קרקעית בערים אחרות באירופה כמו לונדון ופריז.
בשנת 1938 ניתן האישור הסופי לבניית מערכת של 7 קווים, אך התכנון נפסק בשל מלחמת העולם השנייה ומחסור הכספים החמור שבא בעקבותיה.
שנים רבות מאוחר יותר בשנת 1952 הוצע שוב הפרויקט, אך מכיוון שלממשלה לא היה די כסף להשקיע בפיתוח המערכת הציעה הממשלה לחברת "Azienda Trasporti Milanesi" לבנות את המערכת.
במערכת הרכבת התחתית של מילאנו פועלים ארבעה קווים:
כל קווי הרכבת התחתית הקיימים נמצאים בשנים האחרונות בתהליכי שיפוץ והרחבה משמעותיים.
ישנן תוכניות להאריך את ארבעת קווי הרכבת הקיימים כדי ליצור קישוריות טובה יותר בין הרכבת התחתית לבין שאר אמצעי התחבורה הציבורית במילאנו וסביבותיה.
תוכניות אלה כוללת הארכה של הקו M1 ב-4 קילומטרים וחמש תחנות נוספות.
הפרויקט כיום בשלבי עבודה מתקדמים.
קו M2 יורחב ב-18 קילומטרים ובתשע תחנות.
קו M3 יורחב ב-23 קילומטרים ועשר תחנות.
וקו M5 אשר הרחבתו היא הפרויקט הגדול ביותר יוארך בשמונה-עשר קילומטרים ושש עשרה תחנות חדשות יתווספו למסלולו.
קו M4 נפתח בשנת 2022 בקטע שבין נמל התעופה לינאטה לתחנת הרכבת דטאו.
הרכבת התחתית של צ'ליאבינסק היא מערכת של רכבת תחתית עתידית בעיר צ'ליאבינסק, הנמצאת ברוסיה.
נחזתה בשנות ה-60 של המאה ה-20. בנייתו של הקו הראשון החלה ב-1992. בשנת 2021 הוחלט לבטל את הפרויקט.
אחרי שהפרויקט סבל ממספר בעיות פיננסיות בשנות ה-90 ובתחילת העשור הראשון של המאה ה-21, שלוש התחנות הראשונות תוכננו להיפתח בשנת 2007. אחר כך, הפתיחה נדחתה ל-2010. ב-2007, הוחלט כי הקו הראשון ייפתח בשנת 2014, וכעת מתוכננות 4 תחנות במקום שלוש.
מפני שבעיות המימון התמשכו, תאריך הפתיחה נדחה שוב.
נכון ל-2020, תאריך פתיחה מדויק לא ייתכן לפני 2025.
בפברואר 2010, נבנו 3.6 קילומטרים של מנהרות, מתוך תכנון כולל של 5.7 קילומטרים.
ב-2017, ראש חברת הבנייה של הפרויקט דיווח כי תחנה אחת, טורוגובי צנטר כ-70% מוכנה ושלוש התחנות האחרות עוד לא נבנו.
התוכניות הנוכחיות כוללות את פתיחתן של ארבע תחנות מטרו ודפו.
אורכן הכולל של המנהרות יהיה 5.7 קילומטרים, עם תוספת של מסילה באורך קילומטר לדפו.
בנובמבר 2011 הסתיימה בניית המבנה של התחנה הראשונה (של תחנת כיכר קומסומולסקאיה).
התוכניות העתידיות כוללות הרחבת הקו הראשון מזרחה, למפעל הטרקטורים של צ'ליאבינסק (תחנה אחת) והרחבת הקו מערבה (שלוש תחנות).
שני קווים נוספים מתוכננים להיבנות מצפון לכיוון דרום-מזרח ומצפון-מזרח העיר לדרום-מערב.
תאריך התחלת הבנייה וההוצאה לפועל של התוכניות הללו לא הוגדר.
במרץ 1998 לפני משבר הרובל (1998), פיוטר סומין, מושל מחוז צ'ליאבינסק בזמנו, קרא לפרויקט הרכבת התחתית בצ'ליאבינסק כאחד החשובים ביותר במחוז.
חברות בנייה לקו בפיגורים בתשלומים וחובות מיסים לממשלה, הציעו לה לבנות את הרכבת התחתית כתחליף לחוב.
לכן, הפרויקט בעצם מומן על ידי חובות המיסים של חברות הבנייה לממשלה.
כיום, הפרויקט ממומן ביחד על ידי חברות הבנייה והממשלה, ועל ידי עיריית צ'ליאבינסק, העלות המשוערת של הפרויקט היא 40 מיליון דולר לשנה.
ב-2018, הממשלה שיערה שכדי להשלים את הפרויקט יידרש סכום של 80 מיליון רובל, בנוסף על 11 מיליון רובל שהרשויות השקיעו כבר.
הרכבת התחתית של סנטיאגו (בספרדית: Metro de Santiago) היא רכבת תחתית, המכסה חלק נרחב מהעיר סנטיאגו, בירתה של הרפובליקה של צ'ילה.
מערכת תחבורה זו מנוהלת על ידי חברת Metro SA.
וזוהי אחת משתי מערכות רכבת תחתית הקיימות בצ'ילה, יחד עם הרכבת התחתית של ולפראיסו.
מערכת תחבורה זו היא אחת המערכות המודרניות ביותר באמריקה הלטינית כולה, והיא אף מחזיקה בתואר הרשת הנרחבת ביותר בדרום אמריקה והרשת השנייה באורכה באמריקה הלטינית אחרי הרכבת התחתית של מקסיקו סיטי.
ברכבת פועלים שבעה קווים, ויש לה 136 תחנות הפזורות על מסילות באורך 140 ק"מ.
ברכבת משתמשים כ-2.4 מיליון נוסעים מדי יום בימי השבוע, כאשר השיא עומד על 2,948,876 נוסעים ביום, ב-30 באפריל 2019. מבחינת נוסעים בשנה, השיא נקבע בשנת 2018 והוא עומד על כ-721 מיליון נוסעים בשנה.
(בשנת 2019 הייתה ירידה קלה בכמות הנוסעים עקב נזקים שנגרמו לרכבת והשבתת חלקים ממנה ברבעון האחרון של השנה כתוצאה מונדליזם במסגרת המחאות בצ'ילה).
הרעיון לבנות רכבת תחתית בעיר סנטיאגו עלה בשנת 1944, עת חיפשו פתרונות לשיפור מצב התחבורה הכאוטי בסנטיאגו, שנוצר בעקבות העלייה המטאורית בכמות האוכלוסייה שחוותה העיר מאז ראשית שנות ה-30. עם זאת, הרעיונות המעשיים החלו להתגבש רק בשנות ה-60, כאשר הממשלה פתחה במכרז בינלאומי לפיתוח מערכת תחבורה עירונית.
ב-24 באוקטובר 1968 אישרה ממשלתו של הנשיא אדוארדו פריי מונטלבה את הפרויקט שהציג התאגיד הצרפתי-צ'יליאני BCEOM-SOFRETU-CADE, ובו יצירת חמישה קווים על רשת של כ-60 ק"מ עד שנת 1990. ב־29 במאי 1969, החלו העבודות להקמת הקו הראשון, שייעודו היה חיבור בין השכונה האזרחית לקומונה ההיסטורית של בראנקאס (בקומונה הנוכחית לו פראדו).
ב־15 בספטמבר 1975, במהלך תקופת הדיקטטורה הצבאית, חנך אוגוסטו פינושה את הקו הראשון של הרכבת התחתית בסנטיאגו, שהפך לשלישי בדרום אמריקה אחרי מערכות התחבורה העירוניות שבבואנוס איירס, ארגנטינה ובסאו פאולו שבברזיל, שנחנכו ב-1913 וב-1974 בהתאמה.
קו 1, בחלקו הראשון, נסע בעיקר מתחת לפני הקרקע מתחנת "סן פבלו" לתחנת "לה מונדה" מתחת לשדרת ליברטדור ברנרדו או'היגינס השדרה המרכזית בעיר.
בשנת 1977 הורחב הקו לתחום קומונת פרובידנסיה והגיע בשנת 1980 מזרחה עד לתחנת "אסקואלה מיליטר".
במרץ 1978 נחנך קו 2, המקטע הראשון שנחנך יצא מתחנת "לוס ארואס" ורץ מעל פני הקרקע מצפון לדרום לאורך הכביש הפאן-אמריקאי עד לתחנת "פרנקלין".
בדצמבר של אותה השנה הוארך הקו דרומה לאורך גראן אבנידה חוסה מיגל קאררה עד לתחנת "לו אובאייה", הפעם מתחת לאדמה.
למרות הצמיחה המהירה של הרשת, המשבר הכלכלי החמור שפקד את המדינה בשנת 1982 חיבל במימוש הפרויקט המקורי.
בנוסף לכך מחקרים דמוגרפים הראו שהגידול באוכלוסייה באזור דרום-מזרח הבירה מחייב שינוי בתוכניות על חשבון צפון העיר, שם תוכננו ההרחבות העתידיות של השירות.
כדי לענות על הדרישות שהתחילו להיווצר כתוצאה מהשינויים הדמוגרפיים, היה צורך בשינוי המסלול של קו 2 כך שיתחיל מתחנת "לוס ארואס", יעבור במרכז ההיסטורי של העיר, יחצה שוב את קו 1 בתחנת "בקדאנו" ויעבור לאורך חלק משדרת ויקוניה מקאנה.
בינתיים, קו 3 ייסע לאורך שדרות אינדיפנדנסיה ואירראסאבל ויפצה על החסרון של קו 2 בגזרה הצפונית.
עם זאת, התוכניות שונו שוב כאשר ב-3 במרץ 1985 הרסה רעידת אדמה חלק גדול מעמק צ'ילה המרכזי.
ומרבית הכספים להקמת ההארכה של הקווים 2 ו-3 שימשו לכיסוי עלויות בניית העיר מחדש.
כך שמבין העבודות המתוכננות, היחידה שהושלמה הייתה פתיחתן של שתי תחנות חדשות של קו 2 בצפון "סנטה אנה" ו"מפוצ'ו" ב-1986 וב-1987 בהתאמה.
כששמה של האחרונה שונה מאוחר יותר לתחנת "פואנטה קאל אי קאנטו", לאחר שבמהלך החפירות בפרויקט זה התרחשה התגלית המדהימה של שרידי גשר קליקאנטו הישן, סמל העיר במשך יותר ממאה שנה.
באותה שנה, התחילה לפעול גם מערכת המיניבוסים של העיר "מטרובוס" מתחנות "אסקואלה מיליטר", "לו אובאייה" ו"לאס רחאס".
ברמה המוסדית, הניהול של הרכבת התחתית של סנטיאגו עבר שינוי בסוף שנות ה-80. כשמנהלת הרכבת התחתית הכללית לשעבר, שהייתה שייכת למשרד לעבודות ציבוריות, הפכה לחברה ציבורית מוגבלת בשם "מטרו SA", בהתאם להוראות חוק 18772, שפורסמו ב-28 בינואר 1989.
אך עם תחיית הכלכלה לאחר נס צ'ילה תוכניות ההארכה של הרכבת התחתית חזרו לחיים.
הצמיחה באוכלוסייה באזור הדרום-מזרחי של הבירה במהלך שנות השמונים הפכה את קומונת לה פלורידה לקומונה המאוכלסת ביותר במדינה, ולכן הקמת קו חדש לעבר אותו אזור הפכה לדחופה.
התוכניות הראשונות הוצגו בשנת 1989, ובשנת 1991 הכריז הנשיא פטריסיו איילווין על בנייתן.
הקו החדש התחיל בתחנת "בקדאנו" לכיוון דרום עד לכביש הטבעת, כביש אמריגו וספוצ'י , לאורך ציר ויקוניה מקאנה.
הקו השלישי במערכת שקיבל את המספר 5 נחנך ב-5 באפריל 1997 על ידי הנשיא אדוארדו פריי רואיס-טאגלה.
כשמסלולו נמתח על פני 10.3 ק"מ.
כשהוא מתחיל מתחת לפני האדמה מתחת ל"פארקה בוסטמאנטה", וממשיך מעל פני האדמה כשהוא יוצא מאוחר יותר בצורת ויאדוקט מעל כביש ויקוניה מקאנה, ויורד שוב עד שהוא מגיע לתחנת "בייאוויסטה דה לה פלורידה".
במרץ 2000 נחנך קטע נוסף מקו 5 שחצה את המרכז ההיסטורי של הבירה.
וקישר בין התחנות "בקדאנו" ו"סנטה אנה" דרך התחנות "פלאסה דה ארמאס" ו"בייאס ארטס" וחיבר בין שלושת הקווים הקיימים באותה תקופה.
בשנת 2000 ניצח בבחירות לנשיאות ריקארדו לאגוס, ואחת מהבטחות הבחירות שלו הייתה פיתוח והשקעה במערכת הרכבת התחתית בבירה.
כשהתוכנית שהוצעה הייתה הארכת קו 5 מערבה עד תחנת "קינטה נורמל", לאורך רחוב קתדרל, והארכתו של קו 2 צפונה ודרומה כך שבשני הקצוות שלו הוא יתחבר לכביש הטבעת אמריגו וספוצ'י.
עם זאת, ההכרזה המשמעותית יותר התרחשה בשנת 2002 כאשר לאגוס הכריז על הקמת קו נוסף, קו 4, שיקיף חלק גדול מהאזור הדרום-מזרחי של כביש אמריגו וספוצ'י ויגיע למרכז קומונת פואנטה אלטו, שהחליפה את שכנתה לה פלורידה בתור הקומונה המאוכלסת ביותר במדינה.
כשמטרת הפרויקטים הללו הייתה להכפיל את רשת הרכבת התחתית עד שנת 2010, השנה בה חגגה צ'ילה את יום העצמאות ה-200 שלה.
פרויקטים אלו תוכננו במטרה להפוך את הרכבת תחתית של סנטיאגו לרכיב המרכזי של תוכנית הרפורמה במערכת התחבורה בעיר, תוכנית שזכתה לשם טרנסנטיאגו (עד ששמה שונה במרץ 2019).
לצד הארכת המסילות ובניית הקו החדש תוכננו גם תחנות משולבות במטרה לאפשר אינטראקציה טובה יותר בין הרכבת התחתית לאמצעי התחבורה שונים, בעיקר מיניבוסים ואוטובוסים.
התחנה המשולבת הראשונה שתוכננה הייתה בתחנת "קינטה נורמל", שנחנכה במסגרת חנוכת ההארכה המערבית של קו 5 ב-31 במרץ 2004. עם זאת, התוכנית המקורית לשילוב של התחנה עם תחנת רכבת נגנזה לאחר כישלון פרויקט רכבת אלמדה-מליפייה .
נקודת ציון משמעותית נוספת בהיסטוריה של הרכבת התחתית של סנטיאגו התרחשה ב-8 בספטמבר 2004, כאשר הרכבת חצתה לראשונה מתחת נהר מפוצ'ו , בעת חניכת התחנות "פטרונאטו" ו"סרו בלנקו" בהארכה הצפונית של קו 2. ב-22 בדצמבר שלאחר מכן, נחנכה ההארכה הדרומית של הקו האמור, הכוללת את תחנות "אל פארון" ו"לה סיסטרנה".
קטע נוסף של קו 2 לכיוון צפון נחנך ב-25 בנובמבר 2005. ולבסוף, ב-22 בדצמבר 2006, נחנך הקטע האחרון של קו 2 בעלות של יותר מ-170 מיליון דולר, שהניב גידול של 27.7 מיליון נוסעים בשנה.
החלק הראשון של קו 4 הקו עליו הכריז הנשיא לאגוס בתחילת כהונתו נחנך ב-30 בנובמבר 2005, והוא כלל את החלק התת-קרקעי בין התחנות "טובאלבה" ו"גרסיה", והויאדוקט בין התחנות "ויסנטה ואלדס" ו"פלאסה דה פואנטה אלטו".
המקטע בין התחנות "גרסיה" ל"ויסנטה ואלדס", בוצע זמנית על ידי אוטובוסים ממערכת טרנסנטיאגו, ונחנך לבסוף ב-2 במרץ 2006. בנקודה זו בזמן קו 4, היה הקו הארוך ביותר במערכת כולה, עם 24.7 קילומטרים ו-22 תחנות המחברות בין הקומונות פרובידנסיה, לאס קונדס, ניוניואה, לה ריינה, פניאלולן, מאקול, לה פלורידה ופואנטה אלטו.
בקו החדש הוצג גם צי רכבות חדש, של חברת אלסטום המיוצרות בברזיל, הגדולות בהרבה מאלו שבשלושת הקווים האחרים.
ב-16 באוגוסט 2006 הושלם קו 4 עם חנוכת קו 4A,המחבר בין קו 2 לקו 4 כשהוא נסוע בין התחנות "ויקוניה מקאנה" ו"לה סיסטרנה".
במשך שנים רבות עבדו על תוכניות ארגון מחדש של מערכת התחבורה בסנטיאגו, שיאפשרו לנוסעים לשלב בין אמצעי התחבורה השונים, ובפרט בין מערך המיניבוסים לרכבת התחתית.
רפורמה זו שנקראה טרנסנטיאגו עד 2019 עת שונה שמה ל-רד מטרופוליטנה דה מובילידד, או בקיצור רד , התבססה על הרכבת התחתית כאחד הצירים המרכזיים שלה, שתקל על מעבר נוסעים מרשת האוטובוסים שעברה רפורמה משמעותית במסגרת התוכנית.
מערכת התשלומים בין אמצעי התחבורה אוחדה על ידי השקת כרטיס ביפ!
כאשר מבנה התעריפים שונה, כך שיאפשר שילוב של מעבר אחד או יותר בין אמצעי התחבורה בתוספת תשלום קלה או ללא תוספת תשלום כלל.
טרנסנטיאגו הפכה לפיכך לאחד האתגרים הגדולים ביותר שעמדו בפני הנהלת הרכבת התחתית של סנטיאגו.
שינויים מבניים אלו במערכת התחבורה הניבו זרימה משמעותית של משתמשים חדשים, בנוסף לאלה ששולבו בקו 4 החדש.
כדי להתמודד עם עלייה זו בנפח הנוסעים, השקיעה הנהלת הרכבת התחתית השקעה מסיבית על מנת למנוע את קריסת הרשת, השקעה שכללה שיפורים בתשתית הגישה לתחנות, רכישת 11 רכבות חדשות מחברת CAF הספרדית, ושילובן בכל הקווים כמו גם שיפוץ של הרכבות הקיימות.
בנוסף, נערך קמפיין הסברה רחב היקף עבור המשתמשים החדשים בנוגע לשימוש ברשת.
ב־10 בפברואר 2007 הושקה תוכנית טרנסנטיאגו אך התוצאות היו קטסטרופליות.
מרבית קווי האוטובוסים החדשים קרסו תוך מספר שעות, ואילצו מאות אלפי משתמשים לעבור לרכבת התחתית, שסיפקה שירות אמין ומהיר יותר עד אז.
בתוך מספר ימים הוכפל מספר נוסעי הרכבת התחתית ותחנות רבות לא יכלו להכיל את כמות האנשים שהגיעו אליהן.
צעדים שונים אפשרו לצמצם את מספר הנוסעים ברכבת התחתית ולהעבירם למיניבוסים, שכן הם הצליחו לתפקד כרגיל.
עם זאת, הרכבת התחתית המשיכה להציג נתוני תפוסה גבוהים ביותר.
כדי לנסות לענות על הביקוש העצום, החליטו בהנהלת הרכבת התחתית להקדים את תחילת השירות לשעה 6:00 בבוקר החל מ-1 במרץ.
ב-10 במרץ הודיעה הנשיאה מיצ'ל בצ'לט על הארכת שעות הפעילות בחצי שעה בערב עד 23:00. לכך התווספו צעדים שונים שהופעלו במהלך השנים שלאחר השקת התוכנית, כגון הקמת שירותי אקספרס בקווים 2, 4 ו-5 בשעות השיא, נקודות גישה חדשות עבור מספר תחנות והגדלת מספר הקרונות בקו 1.
ב־15 בנובמבר 2005 הכריז הנשיא ריקארדו לאגוס על הארכת קו 1 מזרחה, מתחנת "אסקואלה מיליטר" לתחנת "לוס דומיניקוס", שבקומונת לאס קונדס.
שלוש תחנות חדשות הוקמו, מה שהוסיף 4 קילומטרים לרשת הרכבת התחתית.
כשנחנכו ב-7 בינואר 2010 בימי נשיאותה של מיצ'ל בצ'לט.
באותו יום הוכרז על אחד הפרויקטים החשובים ביותר בשירות: הארכת קו 5 מערבה, המחבר את הקומונות מאיפו, פודאוול, לו פראדו וקינטה נורמל לרשת הרכבת תחתית.
באופן זה, הגיעה הרכבת התחתית לראשונה לגזרה המערבית של העיר ולקומונת מאיפו, הקומונה המאוכלסת ביותר במדינה באותה העת לאחר שעקפה את פואנטה אלטו בשנת 2008.
ב-31 באוקטובר 2009 אושרה הפריסה הסופית של ההארכה של קו 5, היוצאת מתחנת "קינטה נורמל" לאורך שדרת סן פבלו מתחת לפני האדמה, ופונה דרומה על פני הקרקע לאורך שדרות טניינטה קרוז ופאחריטוס לפני שהיא יורדת שוב מתחת לאדמה עד לתחנה הסופית בפלאסה דה ארמאס דה מאיפו.
הקטע הראשון לתחנת "פודאוול" נחנך ב-12 בינואר 2010, ואילו החלק שנותר ל"פלאסה דה מאיפו" נפתח לציבור ב-3 בפברואר 2011.
לאחר השקת תוכנית טרנסנטיאגו ותחילת עבודות ההארכה למאיפו, נמנעה הנהלת הרכבת התחתית מתכנון קווים חדשים עד להערכת הביצועים של השינויים האמורים, שעל פי תוצאותיהם היא תוכל לקבוע האם הבנייה רווחית והכרחית.
וכן האם היא מצריכה את הרחבת הקיים או תכנון קווים חדשים.
עם זאת, בעיות העומס שהחריפו בקו 1 מאז יישום תוכנית טרנסנטיאגו, דרשו לתעדף חלופות שיעזרו להפחית אותו.
בשנת 2007 הציע קלמנטה פרז המנהל של מטרו SA המפעילה של הרכבת התחתית, שתי הצעות בנושא.
הראשונה מקבילה לתוכנית המקורית של קו 3 והשנייה בדמות קו חדש לאורך שדרת סנטה מריה.
ובמקביל קבוצת חברות בנייה הגישה הצעה (בעלות של 900 מיליון דולר) ליצירת קו אקספרס מתחת לקו 1 הנוכחי עם עצירות בתשע תחנות חשובות בלבד.
בספטמבר 2009 צומצמו האפשרויות לשלוש חלופות, הקו דרך סנטה מריה, קו 3 על פי התוכנית המקורית וקו חדש מתחנת "פדרו דה ולדיביה" דרומה לאצטדיון הלאומי, שיפנה מערבה באמצעות קו הרכבת הישן, ויגיע לבסוף לפארקה הדו-עונתי העתידי בסריוס.
ב-29 בדצמבר 2009, הודיעה הנשיאה מיצ'ל בצ'לט על הקמת קו 6 החדש של הרכבת התחתית בסנטיאגו.
על פי המתווה של הקו שהוצע בין פדרו דה ולדיביה לסריוס אך בשינוי קל, כשהוא יתחיל מזרחית יותר בתחנת טובאלבה של קו 4. תכנון זה אפשר לחבר במהירות את אוכלוסיית דרום העיר עם המרכז הפיננסי של העיר.
בנוסף הוא אפשר הפעלת פרויקטים נדלניים לאורך הסביבה המידרדרת של סאנחון דה לה אגואדה וניצול רצועת קווי הרכבת הישנה של העיר, שתוזיל עלויות.
אך ההפסד של בצ'לט לסבסטיאן פיניירה בבחירות לנשיאות ב-2010, ורעידת האדמה העוצמתית שהתרחשה באותה השנה במדינה העמידו בספק את בניית קו 6. כשהממשלה החדשה הודיעה כי הפרויקט של קו 6 יבחן מחדש, בעקבות המציאות הפיננסית אליה נקלעה צ'ילה לאחר רעידת האדמה.
בפברואר 2014 הוכרז על הקמת תחנה נוספת ממערב לסריוס, בשם "לו ארסוריס", שתהיה תחנה משולבת עם חיבור לבית מלאכה מכני, יחד עם שילוב בינה לבין תחנת הרכבת למליפייה.
והקווים החדשים תוכננו להיות בנויים מתחת לפני האדמה לאורך כל הדרך, ולהציג חידושים שונים בהשוואה לקודמיהם, כגון דלתות המשלתבות עם הרציף ואספקת חשמל עילית, במקום מהמסילות כמו בשאר הרשת.
בנובמבר 2013 הוענק המכרז הבינלאומי לאספקה ותחזוקת הרכבות שינועו בקווים החדשים לתאגיד הספרדי CAF.
המכרז כלל 185 רכבות בעלות מיזוג אוויר ומערכת טייס אוטומטי, שפותחה על ידי קבוצת תאלס, חברת אלקטרוניקה צרפתית שעוסקת בפיתוח מערכות מידע ושירותים לשוק האווירי והביטחוני.
ב-22 בדצמבר 2017 פרסם העיתון "אל מרקוריו" דו"ח לפיו תוואי הקו שונה, כך שהוא לא ישולב גם עם קו 6. לצד זאת, הוכרז כי פתיחת הקו לא תתרחש כמתוכנן והקו ייחנך רק בשנת 2026, כשבהמשך נדחתה הפתיחה ל-2028.
על פי התוכנית המקורית קווים 8 ו-9 היו צפויים להיחנך בין שנת 2027 ל-2028. אך במרץ 2020 בעקבות המחאה החברתית שהחלה בסוף שנת 2019 שהשביתה מספר רב של תחנות המכרז נתקע ותאריך הפתיחה הוכרז כלא ידוע.
במהלך חודש אוקטובר 2019, רשת הרכבת התחתית של סנטיאגו הושפעה ממחאה חברתית שהתפתחה בעקבות התוצאות של תוכנית טרנסנטיאגו שהגבירו את העומס על מערכת הרכבת התחתית כולה, מה שהביא לעלייה בתעריפי הנסיעה.
בתגובה לעליית המחירים החלו תלמידי תיכון לבצע פעולות מחאתיות מאורגנות של התגנבות לרכבת והתחמקות מתשלום בין 6 ל-11 באוקטובר שגררו פעולות אכיפה של המשטרה.
בשבוע שלאחר מכן ההפגנות גלשו לתחנות הרכבת התחתית השונות, וגרמו להשבתות חוזרות ונשנות של שירות הרכבות.
ביום שישי, 18 באוקטובר, המצב הסלים וכל הרשת נאלצה להיסגר בעקבות התקפות על תחנות ועובדים.
בלילה לאחר הכרזת מצב חירום על ידי הנשיא סבסטיאן פיניירה, השחיתו מפגינים מספר תחנות כשהעלו אותן באש, וחלקן הותקפו שוב למחרת, גם לאחר שהוכרז על עוצר.
בתווך, חקר המכון הלאומי לזכויות אדם (INDH) חשדות כי תחנת "בקדאנו" שימשה על ידי המשטרה והצבא כמרכז מעצר ועינויים.
האתר נבדק על ידי צוות של נציגים מה-INDH, המשטרה החוקרת (PDI) ונציגי מערכת המשפט.
החוקרים לא מצאו כל עדות לעינויים או מעצרים בלתי חוקיים במקום, אך נפתחה חקירה כדי לשלול מצב של אי סדרים.
רשת הרכבת התחתית חזרה לפעול ביום שני 21 באוקטובר, עם זאת, בשל נזקים למספר רב של תחנות לקח לרשת 7 חודשים לחזור לזמינות כמעט מלאה, כשרק ב-25 בספטמבר 2020 עם פתיחתן המחודשת של תחנות "טרינידד" ו"פרוטקטורה דה לה אינפנסיה" בקו 4 חזרה הרשת לפעול בשלמותה.
אך רב הקווים חזרו לפעילות חלקית, כבר בשבוע שלאחר מכן כשב-23 באוקטובר חזרו לפעול קווים 3 ו-6, ב-25 באוקטובר קווים 2 ו-5, קו 4 ב־28 לחודש אך קו 4A חזר לפעולה רק ב-25 בנובמבר, כאשר כל הקווים פועלים במתכונת חלקית גם מבחינת מסלול וגם מבחינת לוח זמנים.
במקביל ב-23 באוקטובר דווח כי נגרם נזק ל-79 תחנות, כאשר הקווים 4, 4A ו-5 היו אלה עם מספר התחנות הגבוה ביותר שנפגעו.
כמו כן דווח כי נמצאו נזקים גם ב-6 רכבות, 5 בקו 4 ואחת בקו 1 - שהוצתה בתחנת סן פבלו.
כאשר עלות הנזקים מגל המחאות נאמדה ביותר מ-300 מיליון דולר.
קו 1 הוא קו הראשון של הרשת והוא הציר המרכזי שלה, בהיותו היחיד שחוצה את העיר ממזרח למערב.
הקו כולל 27 תחנות הפרוסות על פני 20.4 ק"מ והמסלול השלם של הקו המזוהה עם הצבע האדום, אורך כ-30 דקות.
המקטע הראשון של קו 1 באורך 8.2 ק"מ נחנך ב-15 בספטמבר 1975 בין התחנות "סן פבלו" ו"לה מונדה".
מאוחר יותר הוא הוארך ב-3.2 ק"מ נוספים מזרחה עד לתחנת "סלבדור", מקטע שנחנך ב-31 במרץ 1977. ההארכה הבאה של הקו באורך 4.5 ק"מ נחנכה ב־22 באוגוסט 1980 מתחנת "סלבדור" עד לתחנת "אסקואלה מיליטר".
כשההארכה האחרונה לעת עתה נחנכה ב-7 בינואר 2010 כשהתווספו למסלול שלוש תחנות ו-4 ק"מ שהמשיכו את הקו מתחנת "אסקואלה מיליטר" עד לתחנת "לוס דומיניקוס".
קו 1 עובר בקומונות לו פראדו, סנטיאגו, פרובידנסיה ולאס קונדס.
מסלולו ממערב למזרח מתחיל בתחנת "סן פבלו" לכיוון דרום מתחת לפני הקרקע לאורך שדרת נפטונו, ובהמשך פונה מזרחה כשהוא פוגש את כביש 68 המוביל לולפראיסו.
לאחר מקטע ראשוני זה שברובו נוסע הקו בתוך תעלה, הוא שב לנסוע מתחת לפני הקרקע בתחילת שדרת ליברטדור ברנרדו או'היגינס השדרה מרכזית של העיר, המכסה חלק גדול מהמרכז ההיסטורי של סנטיאגו שהקו נוסע לכל אורכה.
לאחר מכן עובר הקו מתחת השדרות פרובידנסיה, פרובידנסיה נואבה ואפוקינדו, והוא מסתיים בפלאסה לוס דומיניקוס, בקומונת לאס קונדס.
קו 1 הוא קו הרכבת תחתית עם מספר הנוסעים הגדול ביותר, כשבשנת 2018 הוא ריכז כ-38.6% מכלל הנסיעות ברשת ובשנת 2019 לאחר פתיחת קו 3 הוא ריכז כ-37.7% מכלל הנסיעות.
הסיבה לכך נעוצה בעובדה שהוא משרת הן את תושבי מערב והן את תושבי מזרח העיר, ובנוסף הוא גם עובר בציר הכלכלי והמסחרי העיקרי של סנטיאגו, שלאורכו ממוקמים ציוני דרך עירוניים רבים וחשובים.
כמו, בניין הפרלמנט ארמון לה מונדה פסאו אאומדה שמהווה מרכז מסחרי חשוב, הבניינים המרכזיים של שלוש האוניברסיטאות הגדולות במדינה, מסופי אוטובוסים בינעירוניים שונים ותחנת הרכבת בעיר.
קו 2 של הרכבת התחתית של סנטיאגו חוצה את העיר בציר אורכי מצפון לדרום, ועובר בקומונות סן מיגל, סנטיאגו, רקולטה, ווצ'וראבה ולה סיסטרנה.
הוא כולל 22 תחנות הפרוסות לאורך 20.6 ק"מ, והמסלול השלם של הקו המזוהה עם הצבע הצהוב אורך כ-34 דקות.
הקו המשיך את הארכתו צפונה לאחר פתיחת מקטעים רצופים בין 2004 ל-2006 עד שהגיע לתחנת "וספוסיו נורטה", כאשר מדרום המקטע האחרון שנפתח היה המקטע בין "לו אובאייה" ל"לה סיסטרנה" שנחנך ב-22 בדצמבר 2004.
מסלולו של קו 2 מתחיל בצפון בתחנת וספוסיו נורטה, בסמוך למפגש בין כביש הטבעת אמריגו וספוצ'י ורקולטה.
הוא מתחיל בנתיב תת-קרקעי דרך רקולטה עד סמוך לנהר מפוצ'ו.
לאחר חציית הנהר הראשי של העיר, הוא ממשיך לכיוון תחנת "פואנטה קאל אי קאנטו", שנקראה בעבר תחנת מפוצ'ו, ומשם הוא ממשיך במקביל לכביש הראשי בתוך תעלה עד לתחנת "רונדיסוני", שם הוא שב לנתיב תת-קרקעי.
לאחר שעבר את תחנת "פרנקלין", נוסע קו 2 מתחת לרחוב המרכזי של דרום העיר הגראן אבנידה עד שהוא מגיע שוב לכביש הטבעת אמריגו וספוצ'י, בתחנת "לה סיסטרנה".
באוקטובר 2009 הושקו בקו 2 שירות קווי אקספרס בשעות העומס (אחרי ההצלחה שלהם בקווים 4 ו-5).
במסגרת שירות האקספרס, שירות הרכבות בקו 2 נחלק לשני מסלולים: "המסלול האדום" ו"המסלול הירוק".
ישנן 8 תחנות חשובות בהן עוצרת הרכבת במסגרת שני המסלולים: "וספוסיו נורטה", "סאפאדורס", "פואנטה קאל אי קאנטו", "סנטה אנה", "לוס ארואס", "פרנקלין", "לו אובאייה" ו"לה סיסטרנה".
אך בנוסף ל-8 התחנות הללו הרכבת במסלול הירוק עוצרת רק בתחנות "איינסטיין", "סרו בלנקו", "טואסקה", "רונדיסוני", "סן מיגל", "דפרטמנטל" ו"אל פארון".
ואילו הרכבת במסלול האדום עוצרת בנוסף בתחנות המשותפות רק בתחנות "דורסל", "סמנטריוס", "פטרונאטו", "פארקה אוהיגינס", "אל יאנו", "לו ויאל" ו"סיאודד דל ניניו".
בנובמבר 2014 הודיעה הנשיאה מיצ'ל בצ'לט כי קו 2 יוארך ב-5 ק"מ נוספים וייבנו בו ארבע תחנות חדשות: "לו מרטינס" (Lo Martínez), "אובסרבטוריו" (Observatorio), "ריקלמה" (Riquelme) ו"הוספיטל אל פינו" (Hospital El Pino).
גם בשנת 2018 וגם בשנת 2019 (לאחר פתיחת קו 3) היה קו 2 השלישי מבין קווי הרשת מבחינת אחוז השימוש בו מכלל המערכת כשהוא ריכז 16.8% ו-14.6% בהתאמה מכלל הנסיעות.
קו 3 של הרכבת התחתית של סנטיאגו, הוא הקו הצעיר ביותר במערכת והוא נחנך רק ב-22 בינואר 2019. הקו מחבר בין צפון העיר לצפון מזרח העיר בצורה של האות האנגלית L.
הוא חוצה את הקומונות אינדפדנסיה, קונצ'אלי, קיליקורה, סנטיאגו, ניוניואה ולה ריינה.
והוא כולל 18 תחנות לאורך 22 ק"מ, כשהמסלול השלם של הקו המזוהה עם הצבע החום נמשך כ-25 עד 30 דקות.
המסלול של קו 3 מתחיל בצפון בתחנת "לוס ליברטדורס", בצומת שדרות אינדפנדנסיה והכביש מהיר לוס ליברטדורס, וממשיך משם לאורך שדרת אינדפנדנסיה אחת השדרות המרכזיות בצפון סנטיאגו.
שלאורכה ממוקמות התחנות "קרדנל קארו", "ויווסטה", "קונצ'אלי", "פלאסה צ'אקבוקו" ו"הוספיטלס".
לאחר מכן, הקו ממשיך בדרכו דרך תחנת "פואנטה קאל אי קאנטו" ומגיע לרחובות בנדרה וסן דייגו, שם ממוקמות התחנות "פלאסה דה ארמאס", "אוניברסידאד דה צ'ילה" ו"פארקה אלמגרו".
משם ממשיך מסלולו לאורך שדרת מאטה, בה ממוקמת תחנה בעלת אותו שם, ואז פונה מזרחה לשדרת אירראסבאל, שם ממוקמות התחנות "אירראסאבל", "מונסניור איסגירה", "ניוניואה", "צ'ילה אספניה" ו"וייה פריי".
שתי התחנות האחרונות של הקו "פלאסה אגניה" ו"פרננדו קסטיו ולאסקו" ממוקמות בשדרות אוסדה ופרננדו קסטיו ולאסקו בהתאמה.
קו 3 נוסע לכל אורך המסלול שלו מתחת לפני האדמה ובשנתו הראשונה 2019 הוא ריכז 7.9% מהנסיעות במערכת כולה מה שממקם אותו במקום החמישי מתוך שבעת הקווים הפעילים.
קו 3 הוא הקו השני בו נעשה השימוש ברכבות בעלות מערכת טייס אוטומטי, דלתות שמשתלבות עם הרציף ואספקת חשמל עילית.
עד שנת 2023 צפויה הארכה של הקו ב-3.8 ק"מ נוספים לאורכם ייבנו 3 תחנות, "פלאסה דה קיליקורה", "לו קרוסאט" ו-"EFE קיליקורה", שבה אמורה להיבנות גם תחנה של הרכבת העתידית מסנטיאגו לבטוקו.
המסלול השלם של קו 4 המזוהה עם הצבע הכחול אורך כ-40 דקות.
הקו משרת את הקומונות המזרחיות והדרום מזרחיות של הבירה, והוא עובר בקומונות פרובידנסיה, לאס קונדס, לה ריינה, לה פלורידה, מאקול, פניאלולן, ניוניואה ופואנטה אלטו.
מסלולו מתחיל בתחנת "טובאלבה", המשותפת לו ולקו 1. משם ממשיך הקו מתחת לאדמה לאורך שדרת טובאלבה לתעלת המים המלאכותית סן קרלוס עד למפגש עם כביש הטבעת אמריגו וספוצ'י שם הוא פונה וממשיך את דרכו דרומה.
הקו נותר מתחת לאדמה בקטע של כביש הטבעת שנקרא שדרת אוסה, ויוצא לאחר חציית שדרת גרסיה.
וממשיך מעל פני האדמה לאורך החלק הדרומי של כביש אמריגו וספוצ'י עד לתחנת "ויקוניה מקאנה", משם יוצא קו 4A.
לאחר תחנה זו, הקו יורד לרגע מתחת לפני האדמה תוך שהוא פונה לעבר שדרת ויקוניה מקנאנה, ומאוחר יותר מתגלה כוויאדוקט מוגבה אחרי תחנת "ויסנטה ואלדס".
באופן זה הוא מתקדם עד שהוא מגיע לסביבתה של קומונת פואנטה אלטו, שם הוא יורד שוב מתחת לאדמה בתחנת "לאס מרסדס" עד התחנה הסופית שלו ב"פלאסה דה פואנטה אלטו".
באוגוסט 2007 הושקו בקו 4 שירות קווי אקספרס בשעות העומס של הבוקר.
שהופעלו תחילה בין השעות 6:00 ל-9:00 בבוקר.
במסגרת שירות האקספרס, שירות הרכבות בקו 4 נחלק לשני מסלולים: "המסלול האדום" ו"המסלול הירוק".
ישנן 9 תחנות חשובות בהן עוצרת הרכבת במסגרת שני המסלולים: "טובאלאבה", "פרנסיסקו בילבאו", "פלאסה אגניה", "מאקול", "ויקוניה מקאנה", "ויסנטה ואלדס", "אליסה קוראה", "הוספיטל סוטרו דל ריו", ו"פלאסה דה פואנטה אלטו".
אך בנוסף ל-9 התחנות הללו הרכבת במסלול הירוק עוצרת רק בתחנות "כריסטובל קולון", "סימון בוליבאר", "גרסיה", "קילין", "רוחאס מגאיאנס", "סן חוסה דה לה אסטרייה" ו"פרוטקטורה דה לה אינפנסיה".
ואילו הרכבת במסלול האדום עוצרת בנוסף לתחנות המשותפות רק בתחנות "פרינסיפה דה גאלס", "לוס אוריינטלס", "לוס פרזידנטס", "לאס טורס", "טרינידד", "לוס קייאייס" ו"לאס מרסדס".
בדצמבר של אותה שנה לאור ההצלחה של קווי האקספרס בשעות הבוקר שחסכו כ-10 דקות בממוצע, הורחב השירות גם לשעות העומס של הערב בין 18:00 ל-21:00. ובשנת 2015 נוסף שירות של קווי האקספרס בקו 4 גם בין 12:00 ל-15:00.
קו 4 היה אחד מהקווים שנפגעו בצורה הקשה ביותר מגל המחאות ב-2019 כאשר ב-2018 הוא ריכז כ-16.5% מהנסיעות (לפני חנוכתו של קו 3) אך גם בשנת 2018 הוא היה רק הרביעי בקטגוריה זו.
קו 4A הוא הסתעפות של קו 4 והוא נחנך ב-16 באוגוסט 2006. הוא עובר בקומונות לה פלורידה, לה גראנחה, סן רמון ולה סיסטרנה.
הקו נפרס לאורך 7.7 ק"מ ויש לו שש תחנות בלבד, מה שהופך אותו לקו הקצר ביותר במערכת, כשהמסלול השלם של הקו המזוהה עם הצבע התכלת אורך כ-12 דקות.
ראשיתו של הקו היא בתחנת "ויקוניה מקאנה", משם הוא ממשיך בתוך תעלה במקביל לחלק הדרומי של כביש הטבעת אמריגו וספוצ'י, שם ממוקמות תחנות המחוברות לשכונות הסמוכות באמצעות גשרים להולכי רגל שעוברים מעל הכביש המהיר.
הקו מסיים את מסלולו בתחנת "לה סיסטרנה" המשותפת לו ולקו 2. בהתאם להיותו הקו הקצר ביותר הוא גם תופס את הנתח הקטן ביותר מכלל השימוש ברשת עם 2.3% מהנסיעות בלבד בשנת 2019.
קו 5 הוא קו הרכבת התחתית השלישי שנחנך בבירה, והוא מחבר את האזורים של דרום מערב ודרום מזרח העיר אחד לשני דרך מרכז העיר במסלול שמסתעף בצורת האות חי"ת.
הוא כולל 30 תחנות הנפרסות לאורך 29.7 ק"מ, מה שהופך אותו לקו הארוך ביותר ברשת, והמסלול השלם שלו המזוהה עם הצבע הירוק אורך כ-50 דקות.
קו 5 עובר בקומונות מאיפו, פודאוול, לו פראדו, קינטה נורמל, סנטיאגו, פרובידנסיה, ניוניואה, מאקול, סן חואקין ולה פלורידה.
המסלול ממערב מתחיל בתחנת "פלאסה דה מאיפו", ואז ממשיך בוויאדוקט לתחנת "דל סול", שם הוא יורד מתחת לפני הקרקע בתחנת "בראנקאס", וחוצה את מה שמכונה המרכז ההיסטורי של העיר.
הקו, לאחר שעבר מתחת לפלסה דה ארמאס ומוזיאון באייס ארטס בתחנות בעלות אותם שמות, פונה דרומה בסמוך לפלסה "בקדאנו" ועובר מתחת לפארק בוסטמאנטה, עד שהוא יוצא באזור סדנאות סן אאוחניו, ועולה בצורת ויאדוקט מעל שדרת "ויקוניה מקאנה".
במהלך הקטעים האחרונים של המסלול הקו יורד שוב מתחת לפני הקרקע לפני תחנת "בייאוויסטה דה לה פלורידה" ומסיים בתחנת "ויסנטה ואלדס", המשותפת לו עם קו 4.
בנובמבר 2008 לאור ההצלחה של קווי האקספרס בקו 4, היה קו 5 לקו השני בו הושק פתרון זה.
במסגרת שירותי האקספרס, שירות הרכבות בקו 5 נחלק לשני מסלולים, "המסלול האדום" ו"המסלול הירוק".
ישנן 12 תחנות חשובות המשותפות לשני המסלולים: "פלאסה דה מאיפו", "לגונה סור", "פודאוול", "סן.
פבלו", "סנטה אנה", "פלאסה דה ארמאס", "באייס ארטס", "בקדאנו", "אירראסאבל", "ניובלה", "בייאוויסטה דה לה פלורידה" ו"ויסנטה ואלדס".
ובנוסף ל-12 התחנות הללו הרכבת במסלול הירוק עוצרת רק בתחנות "דל סול", "לאס פרסלאס", "לו פראדו", "גרוטה דה לורדס", "קומינג", "סנטה איזבל", "רודריגו דה אראיה", "קאמינו אגריקולה" ו"פדררו".
בעוד במסלול האדום עוצרת הרכבת מלבד בתחנות המשותפות רק בתחנות "סנטיאגו בוארס", "מונטה תבור", "בראנקאס", "בלנקאדו", "קינטה נורמל", "פארקה בוסטמאנטה", "קרלוס ואלדובינוס", "סן חואקין" ו"מיראדור".
קו 5 מחבר בין רובעי המגורים שבמערב ובדרום מזרח הבירה ובשנת 2019 הוא ריכז 17.5% מהכלל הנסיעות ברשת מה שמציב אותו במקום השני בקטגוריה זו אחרי קו 1.
קו 6 של הרכבת התחתית של סנטיאגו, נחנך ב־2 בנובמבר 2017. הוא עובר בעיר מדרום מערב לצפון מזרח בצורת האות נ"ון, והוא עובר בקומונות סריוס, פדרו אגירה סרדה, סן מיגל, סן חואקין, סנטיאגו, ניוניואה ופרובידנסיה.
הוא כולל 10 תחנות הפרוסות לאורך 15.3 ק"מ, והמסלול השלם של קו 6 המזוהה עם הצבע הסגול אורך כ-19 עד 20 דקות.
המסלול של קו 6 מתחיל בדרום מערב העיר בתחנת "סריוס", בצומת המחבר בין שדרות פדרו אגירה סרדה, דפרטמנטל ובוסאטה.
משם הוא ממשיך לאורך שדרת קרלוס ואלדיבינוס, שם ממוקמות התחנות "לו ויאדור" ו"פרזידנטה פדרו אגירה סרדה".
בהמשך המסלול עובר קו 6 בשכונת פרנקלין, שם נמצאות התחנות "פרנקלין" ו"ביו ביו", ואז הוא פונה לרחובות קרלוס דיטבורן ושדרת גרסיה, שם ממוקמות התחנות "ניובלה" ו"אסטדאיו נסיונל" (האצטדיון הלאומי) בהתאמה.
משם ממשיך המסלול של קו 6 לשדרת פדרו ולדיביה בה נמצאות התחנות "ניוניואה" ו"אינס דה סוארס", כשהמסלול מסתיים בתחנת "לוס לאונס" המשותפת לקווים 6 ו-1 בצומת שדרות פרובידנסיה ושוודיה בגזרה הצפון מזרחית של סנטיאגו.
המסלול של קו 6 כמעט לכל אורכו נוסע מדרום ובמקביל לקו 1 מה שמסייע בהפחתת העומס על קו 1 שיותר משליש ממשתמשי הרכבת התחתית נוסעים בו.
בנוסף קו 6 הוא הקו הראשון עם רכבות בעלות מערכות של טייס אוטומטי, דלתות משולבות עם הרציפים ומערכת אספקת חשמל עילית.
עד שנת 2028 צפויה להתבצע הארכה של 1.4 ק"מ לקו 6 ותחנה חדשה בשם איסדורה גוינאצ'אה צפויה להיבנות, כדי לאפשר שילוב עם קו 7 העתידי.
קו 6 הוא קו יחסית קצר ובשנת 2019 הוא ריכז 5.8% מכלל הנסיעות ברשת, מה שממקם אותו במקום השישי מתוך שבעת הקווים הפעילים בקטגוריה זאת.
רשימת תחנות הרכבת תחתית בסנטיאגו (תחנות מעבר בין קווים מודגשות ומסומנות).
צפון מזרח לדרום מזרחקו 4A
דרום מערב לדרום מזרחקו 6
ברכבת התחתית של סנטיאגו יש סדרה של תחנות שמעולם לא נבנו או שלא נכנסו לשימוש, המכונות בדרך כלל "תחנות רפאים".
חלקן מוזכרות במהלך הנסיעה כמו תחנת "ליברטד", הנמצאת בין התחנות "קומינג" ו"קינטה נורמל" בקו 5, ותחנת "אצ'ווריה" הנמצאת בין התחנות "לה סיסטרנה" ו"סן רמון" בקו 4A.
לצד שבעת הקווים הפועלים כיום, ישנו קו נוסף בבנייה ושני קווים בתהליך תכנון.
בשנת 2014 הוכרז על הרחבת קו 3 לקיליקורה וקו 2 לאל בוסקה וסן ברנרדו, והוספת שבע תחנות חדשות ו-8.8 ק"מ לרשת עד 2023.
ב-1 ביוני 2017 הכריזה הנשיאה מיצ'ל בצ'לט על מתווה קו 7 העתידי שאמור להיחנך בשנת 2028. בו יהיו 21 תחנות לאורך רשת של 25 ק"מ בין רנקה שבצפון מערב העיר וויטקורה שבצפון מזרח העיר.
שצפוי להפחית את העומס מקו 1.
ביוני 2018 הכריז הנשיא סבסטיאן פיניירה בנאומו השנתי על התחלת תהליך התכנון להקמת שני קווי רכבת תחתית חדשים: קו 8 אשר יחבר את הקומונות של לה פלורידה ופואנטה אלטו עם פרובידנסיה, ואילו קו 9 שיגיע ממרכז העיר לקומונת לה פינטנה, אחת הקומונות האחרונות שעדיין לא מחוברת לרכבת התחתית.
בנוסף, קו 4 יורחב בשלוש תחנות כדי להגיע לרובע באחוס דה מאנה בפואנטה אלטו, וקו 6 יורחב בתחנה נוספת לקישור עם קו 7.
התחנות בקווים 7, 8 ו-9 המתוכננים לשנת 2028.
צפון לדרוםתחנהבשפת מקורתחנהבשפת מקורתחנהבשפת מקור1ברזילBrasilלוס לאונס Los Leonesסנטה לוסיה Santa Lucía2אינפנטהInfanteאליאודורו יאנייסEliodoro Yañezמאטה Matta3סלבדור גוטיירסSalvador Gutiérrezדיאגונל אוריינטהDiagonal OrienteמאולהMaule4אואלןHuelénצ'ילה אספניה Chile Españaביו-ביו Bío Bío5סרו נביהCerro Naviaחוסה פדרו אלסנדריJosé Pedro Alessandriלה לגונהLa Legua6רדאלRadalלוס אולמוסLos OlmosסבאסטופולSebastopol7ווקר מרטינסWalker Martínezויסנטה אואידוברוVicente HuidobroלינארסLinares8מטאקונהMatucanaדר.
מאז הקמתה, התבססה הרכבת התחתית של סנטיאגו על חיבור לאמצעי התחבורה השונים בעיר.
שכן בשנותיה הראשונות עברה הרכבת רק בחלקים קטנים במרכז העיר בעוד שרב משתמשי התחבורה הציבורית בעיר הגיעו מהשכונות המרוחקות יותר.
במשך שנים רבות הפעילה הרכבת התחתית מערך מיניבוסים שנקרא מטרובוס (Metrobus) שהוקם בשנת 1987. מערכת זו כללה מיניבוסים שהסיעו נוסעים מהשכונות המרוחקות לעבר תחנות הרכבת התחתית.
ולשם כך הוקמו התחנות "אסקואלה מיליטר", "לו אובאייה" ו"פואנטה קאל אי קאנטו" כתחנות שנועדו לקשר בין מערך המיניבוסים לרכבת התחתית.
ובהמשך התווספו גם תחנות "לאס רחאס" ו"בייאוויסטה דה לה פלורידה".
בתחילת שנות האלפיים החלה להירקם תוכנית אב לתחבורה עירונית בסנטיאגו.
בה משמשת הרכבת תחתית כציר המרכזי של התחבורה בבירה.
מה שהוביל את הרשויות להרחיב את רשת הרכבת התחתית.
הארכה זו כללה בניית תחנות וקווים חדשים, תוך הדגשת תחנות "קינטה נורמל" ו"לה סיסטרנה", כתחנות משולבות שיאפשרו שילוב בין מספר אמצעי תחבורה באותה התחנה.
בתוכנית המקורית בתחנת קינטה נורמל הייתה אמורה להיות בנוסף לתחנת רכבת תחתית גם תחנת רכבת, אך מהלך זה לא יצא לפועל לאחר כישלון תוכנית הרכבת למליפייה.
לעומת זאת התחנה המשולבת ב"לה סיסטרנה" נחנכה באמצע 2007.
עם יישום תוכנית טרנסנטיאגו, ב-10 בפברואר 2007, שבה בוצעה רפורמה משמעותית בקווי האוטובוסים בעיר כך שישמשו כמערכת הזנה לרכבת התחתית, הושלם הקשר בין המיניבוסים לרכבת התחתית.
כך רכשה הרכבת התחתית תפקיד חשוב בתחבורת הבירה תוך שילוב של כרטיס חכם הנקרא כרטיס ביפ!
כאמצעי תשלום מאוחד עבור כלל אמצעי התחבורה.
כדי לשפר את הקישוריות בין האמצעים השונים, שילבה טרנסנטיאגו סדרה של תחנות החלפה, שרבות מהן ממוקמות בסמוך לתחנות הרכבת התחתית בסנטיאגו.
בתהליך זה הותאמו חלק מהטרמינלים הישנים של שירותי המטרובוס לשימושם של שירותי ההזנה של מערכת טרנסנטיאגו.
כמו כן, יחד עם הרחבת רשת הרכבת התחתית, נבנו תחנות חדשות מסוג זה.
כך הוקמו תחנות "וספוסיו נורטה" בפברואר 2008, ו"דל סול" במסגרת ההארכה לכיוון מאיפו של קו 5. בנוסף, מספר תחנות נבנו בסמוך לתחנות של אמצעי התחבורה שונים.
כגון תחנות "סן אלברטו אורטדו", "אסטסיון סנטרל" ו"לוס ארואס" הממוקמות בסמוך למסופי האוטובוסים הבינעירוניים של סנטיאגו, הנקראים "אלמדה", "סן בורחה" ו"לוס ארואס בהתאמה".
כמו כן מספר אוטובוסים בינעירוניים, בעיקר לכיוון ולפאראיסו, עוצרים בתחנת "פחאריטוס", בה קיימים רציפים למטרה זו.
ומאז חנוכת קו 1, יש לרכבת התחתית של סנטיאגו שילוב עם שירותי רכבת שונים בתחנה המרכזית ("אסטסיון סנטרל").
בנוסף, בשנת 2006 נחנכו מספר אוטובוסים מתחנת "בייאוויסטה דה לה פלורידה" לעיר רנקגואה שבמחוז אוהיגינס.
בתוך התחנות ישנם שירותים שונים שמספקת הרכבת התחתית של סנטיאגו במטרה לענות על צורכי המשתמשים באמצעי תחבורה זה.
בכל התחנות יש מכונות כרטיסים, טלפונים ציבוריים וכספומטים.
כמו כן, קיימים ברציפים לוחות מידע, מפות של הרשת וסביבת התחנה ומסכי טלוויזיה בהם מוקרן מידע על הרכבת וקטעי חדשות.
מאז חנוכת קו 5, צוידו כל התחנות החדשות של הרכבת התחתית במעליות המספקות גישה לנכים.
בקו 1 החלו בתהליך של הקמת מעליות גם כן ובאוגוסט 2019 נחנכו המעליות בתחנת "סן חואקין", מה שהותיר את תחנת "אסטסיון סנטרל" (התחנה המרכזית) לתחנה היחידה בה לא מותקנת מעליות.
שירות נוסף שהרכבת מציעה הן מכונות להשאלת ספרים שנקראות ביבליומטרו (Bibliometro) שהותקנו החל משנת 1996 בתחנות "בקדאנו", "פואנטה קאל אי קאנטו", "לוס ארואס", "סן פבלו", "בייאוויסטה דה לה פלורידה", "סיואדד דל ניניו", "וספוסיו נורטה", "פלאסה דה ארמאס", "פלאסה דה מאיפו", "לוס דומיניקוס", "אירראסאבל", "מאקול", "פרנקלין", "סריוס", "ניוניואה" ו"אינס דה סוארס".
ובשנת 2012 היו לשירות יותר מ-176,000 משתמשים פעילים ולמעלה מ-3 מיליון ספרים.
באוגוסט 2008 יושם שירות הנקרא ביסימטרו (Bicimetro) המאפשר להחנות את האופניים בתחנת הרכבת למשך יום שלם עבור 300 פסו צ'ילאני (שווה ערך לשקל וחצי) שירות זה זמין בתחנות "לה סיסטרנה", "פלאסה אגניה", "אסקואלה מיליטר", "וספוסיו נורטה", "גרסיה", "לאס מרסדס" ו"כריסטובל קולון".
ב־8 בספטמבר 2018 נחנכה בתחנות הרכבת התחתית מערכת החניה השנייה לאופניים, המכונה לינאה סרו (Linea Cero), הכוללת מתלים לאופניים בכניסות לתחנות בהם ניתן להשתמש באמצעות הרשמה ותשלום באפליקציה סלולרית.
המערכת הופיעה לראשונה בתחנות "פרזידנטה פדרו אגירה סרדה", "ביו-ביו", "פרנקלין", "סריוס" ו"אינס דה סוארס" בקו 6. לאחר מכן, נחנכו שלושה מתלים לאופניים בשתי תחנות בקו 3 ("קרדנל קארו" ו"פרננדו קסטיו ולאסקו") ואחד בקו 2 (בתחנת אל פארון), ועד סוף 2021 אמורים להיות מותקנים מתלים אלו בכ-60 תחנות.
הרכבת התחתית של סנטיאגו פועלת בכל ימות השבוע על פי לוח הזמנים הבא:
בימים אלו יש אמצעי תשלום אחד בלבד המאפשר את השימוש ברכבת התחתית של סנטיאגו, כרטיס חכם שנקרא כרטיס ביפ!.
בעבר, ניתן היה לרכוש גם כרטיסי נייר שאפשרו לבצע נסיעה בודדת, אך החל ממרץ 2018. כרטיס ה-ביפ!
את כרטיס הביפ ניתן לטעון במשרדי כרטיסים כמו גם בבתי מסחר רבים ברחבי העיר.
כרטיס זה עולה 1550 פסו צ'ילאני (כ-7 שקלים) והחיוב המינימלי אותו ניתן לטעון הוא 1000 פסו (כ־4.5 שקלים) והשימוש בו מאפשר שימוש במערכת התעריפים המשולבת שמאפשרת לבצע מספר נסיעות בתוך טווח זמן של 120 דקות, בכל רשת האוטובוסים רד (שנקראה טרנסטיאגו עד 2019) ושל הרכבת התחתית.
תלמידי בית ספר יסודי יכולים לנסוע בחינם, בהצגת כרטיס תלמיד לאומי (TNE) לו זכאי כל תלמיד במערכת החינוך הצ'ילאנית.
תלמידי תיכון ואוניברסיטאות זכאים לתעריף סטודנט בעלות של 230 פסו לנסיעה (כשקל) עם כרטיס סטודנט בתוקף.
החל מאוגוסט 2018 התעריף עבור אזרחים ותיקים (מעל גיל 65) ברכבת התחתית זהה לתעריף סטודנט בכל שעות היום, 230 פסו לנסיעה, (עד אז הנחת אזרח ותיק לא הייתה תקפה בשעות השיא), כאשר עבור נסיעה באוטובוס או נסיעה משולבת התעריף לאזרח ותיק הוא 350 פסו.
צי הרכבות של הרכבת התחתית של סנטיאגו מופעל על ידי אנרגיה חשמלית במתח של 750 וולט (V) של זרם ישר (DC), דרך המסילה בקווים 1, 2, 4, 4A ו-5 ובאמצעות כבל אספקת חשמל עילית בקווים 3 ו-6. כאשר רוחב המסילה הוא 1435 מ"מ.
הרכבות הראשונות שנרכשו עבור המערכת היו מדגם NS-74 מתוצרת אלסטום שהחלו להגיע בשנת 1975, כאשר עד שנת 1981 היו במלאי 49 רכבות בעלות 5 קרונות כל אחת.
אך לאחר שיפוץ שנערך בהן נותרו 35 רכבות בלבד.
מאוחר יותר בשנת 1988 נרכשו 5 רכבות מדגם NS-88 לאחר שרכבת מדגם NS-74 נהרסה כתוצאה מונדליזם בתחנת טובאלבה בשנת 1986.
בשנת 1996 נכנסו למלאי הרכבות הראשונות מדגם NS-93 שיוצרו בצרפת על ידי חברת אלסטום.
רכבות אלו נכנסו לשימוש לראשונה בקו 5 בשנת 1997, ובהמשך הן הועברו גם לקווים 1 ו-2. והן משמשות שם עד היום בתצורה של 7–8 קרונות בקו 1 ו-2. ואילו 6–7 קרונות בקו 5. עם הקמת קו 4 החלה רכישת רכבות מדגם AS-2002 ממפעל אלסטום בברזיל.
כשנרכשו 72 יחידות מודולריות המורכבות משלושה קרונות כל אחת.
כאשר רכבות אלה היו הראשונות שהכילו מערכת מיזוג אוויר.
עם חנוכת קו 6 בנובמבר 2017, נכנסו לפעולה רכבות מדגם AS-2014 שיוצרו גם כן על ידי החברה הספרדית ומיוחדות בכך שיש בהן מערכת נהיגה אוטומטית מלאה.
ב-13 בספטמבר 2018 החלה לפעול לראשונה רכבת מדגם NS-2016 בקו 2, רכבות אלה שיוצרו על ידי חברת אלסטום היו הראשונות שהורכבו במלואן בצ'ילה.
בסך הכל מחזיקה הרכבת התחתית 9 דגמי רכבות, שני דגמים, AS-2002 ו-AS-2014 בעלי צמיגי פלדה ועל כן נקראים AS ראשי תיבות של Acero Santiago.
ושבעה דגמים בעלי צמיגי גומי ולכן הם מקבלים את ראשי התיבות NS הנגזרות מהמילים Neumático Santiago.
המספר המצורף לאותיות בכל דגם מייצג את השנה בה עוצב הדגם ולא את השנה בה התחילו לייצר אותו.
אחזקת הרכבות מתבצעת בסדנאות ייעודיות הממוקמות בסמוך לתחנות: "לו אובאייה", "נפטונו", "ניובלה", "קילין", "לאס מרסדס", "לוס ליברטדורס" ו"סריוס".
כאשר סדנה חדשה צפויה להיפתח בסמוך לתחנת "וספוסיו נורטה" עד שנת 2022.
לצד התפתחותה כאמצעי תחבורה, לרכבת התחתית של סנטיאגו היה עניין בקידום תרבות ואמנות מאז הקמתה.
ובהתאם לכך התפתחו יוזמות רבות כמו הספריות בתחנות (Bibliometro), קידום אירועי תרבות שונים באמצעות לוחות מטרו קולטורה (MetroCultura) המוצבים ברוב תחנות הרשת.
ופעילויות אחרות שמבצעת קרן מטרו ארטה (MetroArte).
כמו הקדשת מרחבי אומנות ייעודיים כגון אולם פבלו נרודה על שמו של המשורר הצ'ילאני הנודע, בתחנת "קינטה נורמל".
אולם מולטיסאלה קולטורל בתחנת "בקדאנו" והגלריה הפתוחה לאמנות בתחנת "פואנטה קאל אי קאנטו".
בנוסף במספר תחנות משולבות יצירות אמנות ראויות לציון.
שהחשובה ביותר היא ציור הקיר הגדול ביותר באמריקה הלטינית, הממוקם לאורך הרציף של "תחנת אוניברסידאד דה צ'ילה", הנקרא "זיכרון חזותי של אומה" מאת מריו טוראל, המורכב משני חלקים, וכולל תמונות שונות המספרות את ההיסטוריה של צ'ילה.
עבודות אחרות ראויות לציון ממוקמות בתחנות, "לה מונדה", שרציפיה עוצבו מחדש לחלוטין בשנת 2005 כדי להוות אכסניה לסדרת ציורים ריאליסטיים עם נופים שונים של המדינה, שצוירו על ידי הצייר הלאומי גיירמו מוניוס ורה.
והיצירה "Verbo América" של רוברטו מאטה שהוצבה בתחנת "קינטה נורמל" ב-2008 המורכבת מ-55 משטחי קרמיקה.
בנוסף, בתחנות שונות ישנן סדרת דיורמות המציגות פרקים מההיסטוריה הצ'יליאנית.
מספר התאונות והאירועים שהתרחשו ברכבת התחתית של סנטיאגו לא גבוה אך קיים:
ב-21 ביוני 2002 התרחשה ירידה מהפסים של הרכבת בקו 1 ב"לאס רחאס", שחסמה את הכבישים, אך לא נרשמו נזקים.
ב-10 בפברואר 2008 התרחשה ירידה מהפסים בין לוס ארואס" ל"סנטה אנה" שקטעה את השירות בקו 2.
ב-4 באוגוסט 2008 התנגשה רכבת ברכבת אחרת שהעלתה נוסעים בתחנת "פרינסיפה דה גאלס" בקו 4 וגרמה לפציעתם של ארבעה אנשים.
ב-3 בספטמבר 2009 רכבת שיצאה מבתי המלאכה ב"נפטונו" ירדה מהפסים, ושיבשה את פעילותו הסדירה של קו 1.
ב-8 בפברואר 2012 התנגשה רכבת בקירות סדנת התיקונים בתחנת "לו אובאייה", פגעה בבניין והרסה מספר כלי רכב.
ב־11 בדצמבר 2019 רכבת נוסעים ירדה מהפסים בסביבת תחנת "ניובלה" וגרמה להשבתת פעולת קו 5 בין התחנות "פארקה בוסטמאנטה" ו"ויסנטנה ואלדס".
הרכבת התחתית של ניז'ני נובגורוד היא מערכת הסעת המונים ותיקה, הפועלת בניז'ני נובגורוד ברציפות מאז שנת 1985.
זו הרכבת התחתית השלישית ברוסיה, הראשונה במחוז הפדרלי של הוולגה וה-10 במספר שנחנכה בברית המועצות.
מספר הנוסעים היומי הממוצע הוא 115 אלף איש.
מבחינת מספר התחנות, המטרו של ניז'ני נובגורוד תופס את המקום השלישי ברוסיה אחרי מערכות המטרו של מוסקבה וסנט פטרסבורג.
הרכבת התחתית של סמרה היא מערכת הסעת המונים ותיקה, הפועלת בסמרה ברציפות מאז שנת 1987.
זו הרכבת התחתית החמישית שנחנכה ברוסיה, השנייה במחוז הפדרלי של הוולגה אחרי מטרו של ניז'ני נובגורוד וה-12 במספר שנחנכה בברית המועצות.
במטרו ישנן 10 תחנות, 9 מהן תת-קרקעיות ואחת עילית.
נכון ל-2018, המטרו מורכב מקו אחד שאורכו הוא 12.6 ק"מ.
הרכבת התחתית במינכן היא מערכת הסעת המונים חשמלית בעיר מינכן, בוואריה שבגרמניה.
המערכת נפתחה בשנת 1971 וכיום היא כוללת 100 תחנות בשמונה קווים שונים שאורכם הכולל הוא 103 ק"מ.
את המערכת מפעילה ומתחזקת חברת מונשנר ורקהרסגלסלשאפט (Münchner Verkehrsgesellschaft או בקיצור MVG).
+תחנות קצהאורך (בק"מ)מספר תחנותהערותאולימפיה אינקאופסזטנרום
ניופרלאך זנטרום19הקו פעיל רק בשעות העומסאולימפיה-זנטרום
סנדלינגר טור19הקו פעיל רק בשעות העומס
הרכבת התחתית של ריו דה ז'ניירו (בפורטוגזית: MetrôRio), היא רשת תחבורה מהירה המשרתת את העיר ריו דה ז'ניירו שבברזיל.
הקו נחנך ב-5 במרץ 1979, והורכב מחמש תחנות הפועלות בקו אחד.
המערכת מכסה כיום סך של 58 קילומטרים, משרתת 41 תחנות, ומחולקת לשלושה קווים.
לרכבת יש את נפח הנוסעים השני בגודלו מבין מערכות המטרו בברזיל, אחרי הרכבת התחתית של סאו פאולו.
ריו דה ז'ניירו היא העיר השנייה בגודלה בברזיל ואטרקציית התיירות הפופולרית ביותר במדינה.
לאחר 1950 גדל באופן דרמטי מספר כלי הרכב המנועיים בכבישים.
ריו דה ז'ניירו שוכנת באזור הררי, בין ההרים והאוקיינוס האטלנטי.
הנוף של העיר הוא מאוד לא אחיד, מה שהופך את הנסיעה ברכב או באוטובוס למשימה שלוקחת זמן רב ברחובות הצרים.
בתחילת שנות ה-60, פקקי תנועה, זיהום וערפיח הפכו לבעיה רצינית בעיר.
כדי להתגבר על הבעיות הללו, החליטו רשויות התחבורה המקומיות לבנות את הרכבת התחתית.
ב-14 בדצמבר 1968 הוקמה חברת המטרו של ריו דה ז'ניירו.
ב-23 ביוני 1970 החלו עבודות הבנייה.
מ-1971 עד 1974, עקב מחסור במשאבים, הופסקו עבודות הבנייה והתחדשו רק שנה לאחר מכן.
המטרו של ריו דה ז'ניירו החל לפעול במרץ 1979, כאשר בתחילה היו רק חמש תחנות.
הרכבת התחתית של סידני היא מערכת הסעת המונים חשמלית בעיר סידני, ניו סאות' ויילס שבאוסטרליה.
זאת הרכבת התחתית היחידה ביבשת אוסטרליה.
הקו מחבר בין פרברי סידני: Tallawong ו־Sydenham ועובר דרך מרכז העסקים הראשי של סידני והנמל של סידני.
נכון לאוגוסט 2024 הקו כולל 21 תחנות ואורכו הוא 52 ק"מ.
רובו של הקו עובר מתחת לאדמה.
צי הרכבות של המערכת מורכב מ-45 רכבות, בנות 6 קרנות כל אחת.
כל הרכבות הן מתוצרת אלסטום (הרכבות הורכבו במפעלי החברה בהודו).
הרכבות הן אוטומטיות ומופעלות על ידי מערכת בקרה מרכזית.
פרויקט ראשון להקמת רכבת תחתית בסידני, שהייתה אמורה לחבר את מרכז העסקים הראשי של סידני עם הפרברים של העיר נפתח ב-2008. הוא נמשך כשנתיים, אך נסגר כעבור שנתיים, בשל בעיות פוליטיות (עד לסגירתו עלה הפרויקט למשלם המיסים האוסטרלי כחצי מיליארד דולר).
פרויקט הרכבת התחתית בסידני נפתח מחדש בשנת 2013, אך הפעם עם תוואי שונה של קווי הרכבת.
עבודות ההקמה החלו בשנת 2015. במאי 2019 נפתח החלק הראשון של קו M1, אשר כלל 13 תחנות ונמשך 36 ק"מ.
ב-19 באוגוסט 2024 נפתח החלק השני של הקו.
מאז הקו כולל 21 תחנות ונמשך 52 ק"מ.
מתוכנן להקים עוד שני קווי רכבת תחתית: קו M2 באורך 14 ק"מ וקו M3 באורך 47 ק"מ.
לאחר השלמת הקמת הקווים הרכבת התחתית של סידני תכלול 39 תחנות והאורך הכולל שלה יהיה 113 ק"מ.
הרכבת התחתית של ליון (נודעת גם בשם המטרו של ליון, בצרפתית: Métro de Lyon) היא רכבת תחתית המשרתת את מטרופולין העיר ליון בצרפת.
היא החלה לפעול בשנת 1974, וכון ל-2025 היא כוללת ארבעה קווים, המשרתים 42 תחנות ומשתרעת על פני 34.4 ק"מ.
היא חלק מרשת התחבורה הציבורית של העיר (TCL) Transports en Commun Lyonnais, שכוללת גם שני פוניקולרים ורשת של רכבת קלה, שהקמתה החלה בשנת 1996 והיא נפתחה לציבור בשנת 2001. הרכבת הקלה של ליון (Tramway de Lyon) כוללת שמונה קווים ואורכה הכולל הוא 73 ק"מ.
המטרו של ליון מורכב מארבעה קווים, A, B, C ו-D, כל אחד מזוהה במפות לפי צבעים שונים.
קו D היה קו המטרו המלא הראשון בצרפת שפעל באופן אוטומטי ללא נהג.
הרכבת התלויה של וופרטל (בגרמנית Wuppertaler Schwebebahn) היא רכבת תלויה בעיר הגרמנית ווּפֶּרְטָל.
הרכבת נעה כשהיא תלויה על פס יחיד מוגבה (סוג מיוחד של רכבת חד־פסית, מונורייל-Monorail), ומסתייעת בטכנולוגיה ייחודית.
הרכבת התלויה החלה את פעילותה בשנת 1901, וממשיכה לפעול גם במאה ה-21, והפכה עם השנים לסמלה העיקרי של העיר וופרטל.
הרכבת מסיעה כ-85,000 נוסעים בכל יום.
העיר וופרטל מצויה בחלק המרכזי-מערבי של גרמניה, בעמק נהר הוופר (Wupper), בקרבה יחסית לערים דיסלדורף, קלן, בון ואינה רחוקה מגבול הולנד.
הרעיון לרכבת תלויה מוגבהת לא נולד בעיר, ולא היה חדש.
עוד בשנת 1824 הציג הבריטי את הרעיון לבנות רכבת תלויה הנמשכת על-ידי סוסים, הנעים על פני הקרקע ומושכים אותה.
עם הזמן הציעו אחרים הצעות שונות ליחידות הנעה לרכבת.
היזם ובעל המפעלים הגרמני ערך ניסוי בשנת 1826, במפעלי הפלדה שלו באיברפלד, בעמק נהר הוופר.
ניסוי זה מהווה את הצעד הראשון בהיסטוריה של הרכבת התלויה של וופרטל.
מסגרות התמיכה ברכבת התלויה עשויות מברזל ומפלדה.
התקופה שבה נבנתה הרכבת התלויה אופיינה בשימוש רב בחומרים אלו, והדבר בא לביטוי גם בבניית מגדל אייפל בפריז, ובבניית מבני ציבור מתכתיים רבים.
הרכבת התלויה של וופרטל הייתה הרכבת התלויה הראשונה המונעת בכח החשמל.
המהנדס (Eugen Langen) הציע תוכנית לבנייתה לערים ברלין, מינכן ו-וורצלב, אך ערים אלו דחו את הצעתו.
בתחילה התעניינה בפרויקט העיר איברפלד (lberfeld) בעמק הנהר וופר, ולאחר מכן הצטרפה העיר הסמוכה ברמן (Barmen) והוחלט על הקמת פרויקט משותף לשתיהן, להקמת רכבת תלויה.
בדצמבר 1894 נבחרה הטכנולוגיה שהציע של אויגן לאנגן, מתוך הצעות רבות שהוגשו.
הסיבה המרכזית להחלטה על בניית רכבת תלויה הייתה תנאי השטח סביב הנהר וופר.
לא הרחק מגדות הנהר מתרוממות גבעות תלולות, שהיו מקשות ומייקרות מאוד את הקמתה של מערכת תחבורה רגילה.
מבנה והרכב הקרקע באזור לא איפשרו הקמת מערכת רכבת תחתית.
תחבורה ציבורית הייתה הכרחית, כיוון שמדובר ביישובים עירוניים לארוך הנהר, וריבוי כלי רכב היה יוצר פקקי תנועה בלתי אפשריים.
עם הזמן התמזגו איברפלד וברמן והפכו ל"וופרטל", במידה רבה עקב תנאים עירוניים חדשים שיצרה הרכבת התלויה.
העבודות להקמת הרכבת החלו ב-1898, ובנסיעת המבחן בשנת 1899 השתתפו הקיסר וילהלם השני ואשתו הקיסרית אוגוסטה ויקטוריה.
הקרונות שבהם נסעו הקיסר ורעייתו שמורים ופעילים גם במאה ה-21, ומכונים "הקרונות הקיסריים".
אורכו של המקטע הראשון של הרכבת שהופעל, הסתכם ב-4.51 קילומטרים.
הביקוש לנסיעה בעת הפתיחה ב-31 במרץ 1901 היה כה גבוה, שמנהלי הרכבת נאלצו להכפיל את תדירות הנסיעות שתוכננה.
בשנים שלאחר מכן הופעלו תחנות חדשות והקו הוארך.
במלחמת העולם ה-2 העיר הופצצה קשות, והרכבת ומתקניה נפגעו והושבתו מספר פעמים.
בשנת 1948 התאחדו החברות המפעילות לחברה אחת, WSW AG - Wuppertaler Stadtwerke.
במהלך השנים שודרגו המערכות של הרכבת, לרבות דגמי הקרונות שבשימוש, וגם התחנות חודשו והותאמו.
בתאריך 1 במרץ 2001 נערך טקס לרגל מאה שנים לקיום הרכבת התלויה של וופרטל.
תחנות שודרגו עד שנת 2016, וקרונות מדור חדש ומתקדם הוכנסו לשירות ב-2016. מדצמבר 2019 ועד אפריל 2023 הרכבת הושבתה לסירוגין, ובחלק מהזמן הייתה השבתה חלקית ממושכת, לצורך שיפור ושדרוג מקיפים.
הטכנולוגיה של הרכבת נקראת Eugen Langen, על-שם ממציאה.
הרכבת התלויה נעה בעזרת גלגלים המורכבים מעל פס מתכת, בגובה של 12 מטרים.
לכל גלגל יש שפה מכל צד, המכונה "אוגן" (flange).
החלק השקוע בין שפות הגלגל הוא שבא במגע עם הפס המתכתי ומתגלגל עליו.
השפתיים המוצקות מעניקות לגלגל יציבות, ומונעות ממנו להתנתק ולרדת מהפס.
לכל קרון יש שני גלגלים, המחוברים בחיבורים מחוזקים לגג הקרון.
לכל גלגל מחובר מנוע, המסובב אותו במהירות מותאמת עם יתר גלגלי הרכבת.
המנועים מחוברים לפס מוליך נוסף, להגברת היציבות.
פסי הרכבת המוגבהים (יש 2 פסים, פס אחד לכל כיוון של תנועה) עוברים ברובם הגדול מעל למרכז נהר הוופר.
הפסים תלויים על עמודי תמך, שהם מסגרות ברזל דמויות פירמידות קטומות בראשן, ומסגרות הברזל מעוגנות בבטון על גדות הנהר (הנהר אינו רחב).
בקצוות המסלול בתחנות הסופיות הותקנו לולאות, שבאמצעותן הרכבת מסתובבת חזרה להתחלת דרכה בכיוון הנגדי.
אורך הפסים התלויים מעל נהר הוופר: 10 ק"מ.
אורך הפסים התלויים מעל לרחובות העיר: 3.3 ק"מ.
אורך כללי של פסי הרכבת התלויה: 13.3 ק"מ
גובה הפסים מעל הנהר: 12 מטר (כשמפלס המים רגיל).
מרווח מינימלי מתחתית קרון עד לפני הרחוב: 4.5 מטר
משקל מותר מרבי של קרון: 33.5 טון.
מספר הקרונות בכל רכבת: 2.
מהירות הנסיעה: עד 60 קמ"ש.
במסלול הרכבת התלויה של וופרטל יש 20 תחנות, כולל שתי תחנות הקצה הסופיות.
כיוון כללי של המסלול הוא מזרח-מערב.
אלה תחנות הרכבת התלויה של וופרטל:
Vohwinkel – western terminus-תחנה סופית מערבית פוהווינקל
לא אירעו תאונות קטלניות במשך כ-98 שנים ממועד הפעלת הרכבת התלויה של וופרטל בשנת 1901, עד חודש אפריל 1999, תאריך בו אירעה התאונה הקטלנית.
מאז 1999 ועד כתיבת הדברים בשנת 2025, לא אירעה תאונה קטלנית נוספת.
התאונה החמורה של 1999: בסוף השבוע שבין התאריכים 9–12 באפריל 1999 נערכו עבודות שדרוג ברכבת, באזור תחנת כיכר רוברט דאום.
ב-12 באפריל הקבלן החיצוני שביצע את העבודות החזיר את המערכת לידיי החברה המפעילה, והצהיר שהמערכת מוכנה ובטוחה לתפעול.
עובדי הקבלן שכחו על הכבל המוביל אביזר מתכתי שהיה מחובר למערכת.
וכשהרכבת התנגשה באביזר, היא ירדה מהפס ונפלה למימיי הנהר וופר.
בנקודת הנפילה היה עומק הנהר רק מטר אחד, הקרון שנפל נתקל בצינור בתחתית הנהר ונבקע לשניים.
ארבעה נוסעים נהרגו בתאונה, ו-39 נפצעו.
בעקבות התאונה, הושבתה עבודת הרכבת למשך קרוב לחודשיים.
תאונות ותקריות פחותות בחומרתן: היו מספר מועט של תקריות ותאונות קלות, ללא נפגעים, או עם נפגעים קלים.
מקרה חריג מאוד ללא נפגעים התרחש בשנת 1950. מנהל קרקס שביקר בוופרטל העלה לצורך פרסום ויחסי ציבור את הפילה הצעירה טופי (Tufi) לקרון ברכבת, בליווי עיתונאים וצלמים.
הפילה פרצה את מעטה הרכבת ונפלה לנהר הוופר.
לפילה נגרמו שריטות בלבד, והיא המשיכה לחיות עד גיל 43, ומתה בשנת 1989.
אחד האירועים הקשורים לרכבת התלויה התרחש בתאריך 11 בספטמבר 1968, משאית כבדה התנגשה בעמוד תמיכה ועיקמה אותו.
לא היו נפגעים, ובעקבות התקרית נבנו מגיני בטון סביב עמודי התמך.
ב-5 באוגוסט 2008 התנגשה הרכבת במנוף, שעבד ברחוב ללא תיאום.
נהג המנוף נפצע, נוסעי ונהג הרכבת לא נפגעו וחולצו בעזרת סולמות, על-ידי לוחמי האש.