tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קאסם א-ריימי היה ראש ארגון הטרור אל-קאעידה בחצי האי ערב.
א-ריימי הוא אחד מ-23 האנשים שברחו מהכלא בתימן ב-3 בפברואר 2006, יחד עם חברים נוספים של ארגון אל-קאעידה.
לאחר מכן, שמו נקשר לפיגוע בשנת 2007 בו נהרגו שמונה תיירים ספרדים.
בשנת 2009, ממשלת תימן האשימה אותו באחריות להפעלת מחנה אימונים של אל-קעאדה במחוז אביאן.
לאחר שירותו כמפקד צבאי בארגון, מונה למפקד לאחר מותו של נאסר אל-ווחיישי.
הוא הותקף על ידי ארצות הברית במתקפה אווירית ב-25 בינואר 2020, ונחשב מאז כמת.
קאסים מג'ליווה הוא פוליטיקאי טנזני, המכהן מאז 2015 כראש ממשלת המדינה.
בשנת 1993 סיים לימודי תעודה בהוראה וב-1998 קיבל תואר ראשון בחינוך מאוניברסיטת דאר א-סלאם.
כמו כן למד באוניברסיטת סטוקהולם בשוודיה.
מ-1999 ועד 2006 כיהן כמזכיר אזורי של ארגון המורים של טנזניה.
בשנת 2006 מונה לנציב מחוז אורמבו (Urambo) בטנזניה וכיהן בתפקיד עד 2010.
בשנת 2010 נבחר מג'ליווה לכהן בפרלמנט של טנזניה במחוז הבחירה של רואנגווה (Ruangwa) מטעמה של מפלגת המהפכה (Chama Cha Mapinduzi).
הוא כיהן כסגן שר לממשל מקומי במשרד ראש הממשלה של טנזניה.
בבחירות הכלליות בשנת 2015 שב ונבחר כחבר הפרלמנט מטעם רואנגווה.
לאחר הבחירות ב-2015 ובחירתו של ג'ון מגופולי לנשיא טנזניה מינה מגפולי את מג'ליווה לראש הממשלה העשירי במקומו של מיזנגו פינדה .
מינויו של מג'ליווה התקבל בהפתעה במדינה לאור ניסיונו הפוליטי המוגבל, אך הפרלמנט הנשלט על ידי מפלגתו אישר את מינויו ברוב 73% מחבריו.
הוא נכנס לתפקידו ב-20 בנובמבר.
קאסים עבדאללה מפויהאנה הוא כדורגלן קומורי המשחק בעמדת הבלם באולימפיק מרסיי ב'.
עבדאללה נולד במרסיי להורים מהגרים מקומורו.
עבדאללה התחיל את הקריירה שלו בקבוצות כדורגל מקומיות במרסיי.
בקיץ הצטרף למרינהנה ז'יניאק מהליגה השישית במדינה.
בקיץ הצטרף לסדאן מהליגה השנייה בצרפת.
ב-23 במרץ 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0-3 נגד אמיין.
בקיץ חתם באולימפיק מרסיי מהליגה הצרפתית הראשונה במדיה שיחק שנה וחצי.
ב-30 בינואר 2014 הצטרף לאוויאן.
בקיץ עזב לראשונה את צרפת וחתם בא-ראיד מליגת העל הסעודית.
כעבור שנה חזר לאתלטיקו מרסיי.
בשנת זומן לראשונה לסגל נבחרת קומורו לקראת משחקי איי האוקיינוס ההודי.
ב-10 באוגוסט 2007 עבדאללה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד , בה גם כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת.
עבדאללה השתתף עם הנבחרת גם בגביע אפריקה לאומות 2021.
קאסיקה (שם מדעי: Cacicus) הוא סוג של ציפורי שיר ממשפחת הפזאיים החיים באמריקה המרכזית ובאמריקה הדרומית ביערות טרופיים וסובטרופיים.
הם דומים במראם לזרזיריים או זהבניים אך ייחודיים לאזור הנאוטרופי.
הם קרובים רחוקים של הסוגים פזאי ואורופנדולה.
לעופות אלה גודל של שחרור והם שחורים עד זהובים בצבעם עם מקור כהה וחזק ועיניים כחולות בולטות.
הם קולניים ביותר ושרים יחדיו על הצמרות ללא פחד.
לרוב הנקבות מעט יותר קטנות מהזכרים שאינם עוזרים בטיפול בגוזליהם.
הם אוכלי פירות או חרקים שהם מוצאים ביער.
מינים אלה קולניים מאוד וחיים בחבורות במרומי עצי היערות והם מקננים בקנים משתלשלים מטה מענפים גבוהים.
כדי להגן על הביצים מאוכלי ביצים רעבים הם מתקרבים לקני צרעות מהמין Polybia rejecta התוקפים פולשים מתקרבים כמו נחשים, טוקניים או קופים, אך מתעלמות מהעופות.
דרך זו נחשבת לקומנסליזם מאחר שהצרעות לא מרוויחות כמעט מהתנהגות זו.
שם הסוג הוטבע בידי החוקר הצרפתי ברנר-ז'רמין דה לספד ב-1799, על סמך דגימה מקאיין, בירת גינאה הצרפתית והיא מבוססת על השם הצרפתי של העוף: "Le cassique rouge".
מקור המילה הוא ממנהיגם של בני הטאינו הקאריבי, שכונה "קאסיקה".
בעבר גם המינים Amblycercus holosericeus ו-Cassiculus melanicterus שויכו לסוג, אך מסווגים לסוגים מונוטיפיים.
קאספי (בגאורגית: კასპი) היא עיר על גדות נהר הקורה בנפת קאספי שבמחוז כארתלי הפנימית בגאורגיה.
שרידי אדם המתוארכים כמתאימים לתקופת האבן נמצאו במקום.
גבעת גָרקלִיאַנִי הניצבת בסמוך למקום, נחשבת לאחד מהאתרים האכיאולוגיים העשירים ביותר.
המקום, שניצב בו מבצר, נחשב כמשמעותי מבחינה גאוגרפית ואסטרטגית.
המקום הוזכר לראשונה במאה ה-4 היה מאוכלס באופן קבוע עד שנחרב במאה ה-8. במאה ה-15 העיירה הייתה בבעלות משפחת האצילים אמילחווארי.
קאספי היא יצרנית מלט גדולה במדינה.
מפעל המלט HeidelbergCement בקאספי הוא אחד ממפעלי המלט הגדולים במדינה.
הוא גם אחראי לפליטה רבה של מזהמים.
במקום קיימים גם מפעלי אלכוהול ושימורים.
מסילת הרכבת העוברת במקום תרמה להתפתחות העיר.
המוזיאון ההיסטורי של קאספי - מכיל מוצגים מתקופת הברונזה, הברזל וימי הביניים.
קאסים חאפיז הוא נואם, סופר ופעיל פרו-ישראלי ציוני בריטי ממוצא פקיסטני.
חאפיז נולד בדצמבר 1983 להורים פקיסטנים מוסלמים וגדל בנוטינגהאם שבאנגליה, בשכונה מוסלמית פקיסטנית ברובה.
אמו הייתה עקרת בית שגידלה אותו ואת אחותו הגדולה, ואביו עבד בבקרת איכות במפעל.
הוא אמר שהקהילה שלו לא הייתה קיצונית במיוחד, אלא קהילת מהגרים של מוסלמים פקיסטניים אדוקים, אולם "האנטישמיות תמיד הייתה ברקע".
חאפיז טוען שבביתו האנטישמיות הקיצונית ביותר באה מאביו, שהיה משבח את אדולף היטלר.
חאפיז גדל בתקופה סוערת מאוד עבור העולם המוסלמי.
בילדותו היו שני אירועים מרכזיים שהשפיעו על הקהילה בה הוא חי: פרסום ספרו של סלמאן רושדי "פסוקי השטן" בבריטניה ב-1988, והמלחמה בבוסניה.
הוא הפך לקיצוני בשנות העשרה שלו מהתעמולה של הקבוצות הרדיקליות סביבו, הוא נמשך בסופו של דבר לקבוצות רדיקליות ואימץ רעיונות אנטי-ישראליים ואנטישמיים.
כסטודנט באוניברסיטת נוטינגהאם, חאפיז הצטרף לחברה האסלאמית שבפגישות שארגנה, לדבריו, הוקרנו באופן קבוע תמונות של מוות והרס שביצעה ישראל נגד הפלסטינים.
התמונות מעולם לא הוגדרו בקונטקסט או פורשו, והן שימשו רק לדלק לשנאה קיימת.
נקודת המפנה של חאפיז התרחשה כאשר נתקל בחנות ספרים בספרו של אלן דרשוביץ "ישראל – כתב הגנה".
"אמרתי לעצמי שאקרא את הטיעונים שלו ואפריך אותם בקלות".
אך הפרכת טיעוניו של דרשוביץ התבררה כקשה למדי עבור חאפיז.
לאחר חודשים של מחקר אינטנסיבי על תולדות ישראל והסכסוך הישראלי-פלסטיני, הוא היה כה מבולבל רגשית עד שעזב את עבודתו ואת לימודיו.
בסופו של דבר נסע חאפיז לישראל בשנת 2007 כדי לראות את המציאות, עדיין מקווה לאמת את עמדותיו הקודמות נגד ישראל.
אבל מה שהוא ראה בישראל שינה את חייו.
הוא תיאר זאת בריאיון ל-ynet:
"לא נתקלתי במדינת אפרטהייד גזענית, אלא להפך.
התמודדתי עם בתי כנסת, מסגדים וכנסיות, עם יהודים וערבים שחיים יחד, עם מיעוטים שממלאים תפקידים ענקיים בכל תחומי החיים בישראל, מהצבא למערכת המשפט.
זה היה פוקח עיניים וזו לא הייתה ישראל הציונית המרושעת שסיפרו לי עליה".
"ראיתי דמוקרטיה סוערת, מודרנית, ליברלית.
מלאה בפגמים, בהחלט, אבל הגונה ביסודה...
יותר מדי אנשים על הפלנטה הזאת אכולים באותה שנאה שכילתה אותי.
לימדו אותם לבוז למדינת היהודים - מוסלמים בגלל דתם, אחרים על ידי הפרופסורים או קבוצות הסטודנטים שלהם".
לדברי חאפיז, "רחוק מלהיות קל להיות מוסלמי ציוני באנגליה".
חאפיז אמר שהוא הודח לשוליים על ידי קהילתו ומשפחתו.
חאפיז ביקר בקמפוסים של אוניברסיטאות ברחבי בריטניה והציג את הרצאתו, "היום שבו הפסקתי לשנוא את ישראל - וידויים של רדיקל לשעבר".
בראיון ל-Jewish Telegraph אמר חאפיז: "זה לא קשור להיותי פרו-ישראלי או פרו-אמת, אני רק רוצה שהעובדות יישמעו.
רובנו לא יכולים להשפיע על מה שיקרה בישראל, אנחנו לא יכולים לעצור את נפילת הרקטות מעזה או לגבש תהליך שלום.
אבל אנחנו יכולים להתמודד עם הדה-לגיטימציה והדמוניזציה של ישראל".
הוא המשיך וייסד קמפיין למען ישראל, שאותו סגר ב-2013 כיוון שהרגיש שיש די משאבים זמינים והוא לא צריך להכפיל מאמצים.
חאפיז נאם ברחבי העולם כולל ב-2013 בפורום הגלובלי למאבק באנטישמיות.
הוא הופיע ברדיו ובטלוויזיה ובתקשורת המודפסת.
חאפיז הוא תומך גלוי בזכות קיומה של ישראל ומאז 2021, מפיק פודקאסט שבועי שבמהלכו הוא דן בסוגיות הקשורות לישראל ולמזרח התיכון.
הוא היה משמיע רת עמדותיו במיוחד בנוגע ל"טבח שבעה באוקטובר המתועב" ו"ההיקף הנורא של האלימות המינית המרושעת של חמאס נגד נשים ישראליות".
כמו כן, הוא מתח ביקורת על "אמריקאים צעירים שמריעים לאלימות נגד יהודים".
בשלב מסוים ב-2014 חאפיז הצטרף לסגל של נוצרים מאוחדים למען ישראל ועדיין מועסק שם כיום.
במסגרת עבודתו בנוצרים מאוחדים למען ישראל הוא המשיך לנאום בקמפוסים ולהתפרסם בעיתונות המודפסת.
במרץ 2019 פנה חאפיז למועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם, ותקף את ההטיה נגד ישראל תוך התייחסות לחוויותיו האישיות של שקרים ששמע על מדינת היהודים.
העבודה עבור ארגון נוצרי העלתה שאלות בנוגע לאמונתו של חאפיז.
בכמה מאמרים שנכתבו עד מרץ 2019 נקבע שחאפיז הוא מוסלמי.
במדיה החברתית שלו הוא אומר שהוא לא מוסלמי ולא רוצה שיתייחסו אליו כאל ציוני מוסלמי.
חאפיז מחשיב את עצמו כנוצרי.
קאסל קוב הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי עיריית וילובי (City of Willoughby).
קאסל קוב ממוקם בדרום הגדה הצפונית, בערך 11 ק"מ דרום צפון-מערבית למרכז העסקים הראשי של סידני.
מצדיו מצויים הפרוורים מידל קוב, קאסלקרג ונורת' וילובי מדרום, צ'טסווד ורוזוויל במערב, רוזוויל צ'ייס וקילרני הייטס בצפון, וממזרח הפרוור גובל בסיפורת'.
הפרוור ממוקם באזור הקרוי "המעגן האמצעי" (Middle Harbour).
הפרוור קיבל את שמו מאחוזתו של הנרי הייסטינגס ויליס, שהיה חבר פרלמנט ניו סאות' ויילס.
ב-1858 ניתן שטר המכירה הראשון באזור לד"ר ה' ג' אליין, וב-1878 כלל הנחלות נמכרו.
בשנת 1903–1904 משפחת ויליס בנתה אחוזה רחבת ידיים דמוית טירה (טירת אינסיפולן, היום מבנה לשימור) בשטח שנקנה מד"ר אליין בשטח כולל של 210 דונם.
בשנת 1985 יורשיו של ויליס ניסו להפוך את הטירה לאולם אירועים ולחלק את הקרקע.
עיריית וילובי התנגדה, ולבסוף המבנה נמכר במכירה פומבית.
בפרוור בית ספר מקיף אחד לבנים ובנות, מגילאי גן ועד כיתה ו'.
הפרוור מקבל שירות אוטובוס בלבד (אינו על קו רכבת) מקו 277.
קאסלקרג הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי עיריית וילובי (City of Willoughby).
קאסלקרג ממוקם בדרום הגדה הצפונית, בערך 8 ק"מ צפונית למרכז העסקים הראשי של סידני.
מעבריו מצויים הפרוורים וילובי, ביוטי פוינט ונורת'ברידג' מדרום, וילובי איסט ונורת' וילובי במערב, מידל קוב וקאסל קוב בצפון, וממזרח הפרוור גובל בסיפורת'.
קאסלקרג תוכנן במקור על ידי הזוג ולטר ברלי גריפין ומריון מהוני גריפין בשנת 1921, לאחר שהם הותשו במאבק הפוליטי על הקמת עיר הבירה החדשה קנברה.
שם הפרוור ניתו לו בעקבות המצוק שעליו נבנתה טירה (הקרויה "טירת אדינבורו" בעגה המקומית).
בתים רבים נבנו בקאסלקרג בסגנון "ארטס אנד קראפטס" (אומנות ומלאכה), שיטת בניה שמשתמשת בחיפוי אבן טבעית ומראה ציורי בניגוד למראה התעשייתי והנקי ששלט באותה תקופה.
הפרוור נבנה במקור כעיר גנים במטרה להבדילו מפרוורים אחרים שנבנו ביעילות עם רחובות בשתי-וערב.
לטובת מטרה זו גריפין גייס סביבו קבוצת משקיעים כדי לבנות את הפרוור לפי חזונו המדויק (הוא שמר על רוב בהצבעות בוועדת התכנון).
משרד הדואר של קאסל קרג נפתח בשנת 1937, והשם אוחד למילה אחת (קאסלקרג) בשנת 1941.
הרחובות באזור הדרומי של הפרוור, שהם הוותיקים ביותר והקרובים ביותר לטירה קרויים על שם הביצורים השונים (המגדל, המעקה, התעלה וכו').
קאסלקרג הוא פרוור עשיר למדי, עם מרבית תושביו נמנים ברבע העליון של ההכנסות בסידני.
מרבית התושבים ממוצא אירופאי, ולמעלה מ-78% מדברים אנגלית כשפה עיקרית בבית.
מרבית תושביו )(43%) לא דתיים, אך יש מיעוטים דתיים (כ-2.4% יהודים, למשל).
אין בקאסלקרג תחנות רכבת, ושני קווי אוטובוס משרתים את תושבי הפרוור: 203 ו-275.
מרקוס אבנגליסטה דה מוראס (בפורטוגזית: Marcos Evangelista de Moraes; נולד ב-7 ביוני 1970, בסאו פאולו שבברזיל) הידוע בשם קַאפֿוּ, הוא כדורגלן עבר ברזילאי אשר שיחק בעמדת המגן הימני.
קאפו מחזיק בתואר שיאן ההופעות בנבחרת ברזיל עם 142 הופעות.
קאפו הוא שחקן הכדורגל הראשון ועד כה היחיד ששיחק בשלושה משחקי גמר גביע העולם רצופים (1994, 1998 ו-2002).
קאפו החל את הקריירה שלו בקבוצת סאו פאולו ב-1988 ומשם עבר לריאל סרגוסה.
ב-1996 חזר לברזיל לקבוצת פלמיירס.
בקיץ 1997, הוא הגיע לרומא האיטלקית.
קאפו שיחק ברומא שש עונות ואף זכה עימה באליפות איטליה השלישית שלה בעונת 2000/2001. בשנת 2003, קאפו הגיע למילאן בהעברה חופשית במקומו של תומאס הלבג שסיים את חוזהו בקבוצה וחזר לאינטר מילאנו.
ב-2008, לאחר 5 שנים במילאן, הודיע קאפו על פרישה ממשחק.
בדצמבר אותה שנה פורסם כי הוא ישחק במדי גארפורת' טאון החובבנית מהליגה השביעית באנגליה.
קאפו היה קפטן נבחרת ברזיל, עימה זכה במונדיאל 2002. קאפו הוא השחקן היחידי ששיחק בשלושה משחקי גמר רצופים במונדיאל (רונאלדו שיחק ב-1998 וב-2002 אך ב-1994 ישב על הספסל ולא שותף).
במונדיאל 2006 שיחק קאפו בפעם הרביעית ברציפות בטורניר ובפעם השנייה בתור קפטן.
במהלך פורום מנהיגי הנוער העולמי של ספיישל אולימפיקס, הוצג בהפתעה קאפו כשגריר הבינלאומי החדש של הארגון.
לקאפו שלושה בנים, אך בנו הבכור דנילו קאפו נפטר אחרי שקיבל התקף לב בגיל 30 בזמן ששיחק כדורגל.
קאפו (בלעז: Kapo) הוא אסיר בתקופת השלטון הנאצי שהיה ממונה מטעם הנאצים לפקח על אסירים אחרים במחנה ריכוז.
את הקאפואים מינו אנשי האס אס כדי לדאוג שהאסירים ימלאו את פקודותיהם.
הם היו אחראים על ביצוע העבודות ועל המשמעת, הסדר והניקיון בקרב האסירים, לעיתים תוך כדי השפלה ופגיעה בהם, כחלק ממשטר האימה שהטילו הנאצים במחנות.
הכינוי הגיע ככל הנראה מהמילה האיטלקית Capo, שפירושה "ראש" (או "העומד בראש"), או מראשי התיבות של המילה הגרמנית "Kameradenpolizei", שפירושה "משטרת עמיתים", וכוון לראשי יחידות העבודה במחנות.
לאחר מכן הפך לכינוי נפוץ לאסירים, יהודים ולא-יהודים, שהיו ממונים מטעם הנאצים על תחומי אחריות נוספים כמו השגחה על אסירים אחרים, על צריפי המגורים או על המטבחים.
המונח משמש רבים בישראל לציון משתפי פעולה יהודים עם הנאצים, למרות שחלק גדול מהקאפואים במחנות הריכוז לא היו יהודים.
חוקרי השואה מציינים שיש להבדיל בין הקאפואים: היו כאלה שניסו לעזור ככל יכולתם לשוכני המחנות ואף להצילם ממוות, אך אחרים היו אדישים לסבל האסירים והיו אף כאלה שירדו לשפל המדרגה ונודעו באכזריותם.
היו אף מקרים ספורים שהאסירים רצחו קאפואים אכזריים במיוחד.
חלק מהקאפואים נבחרו בניגוד לרצונם, וחלקם התנדבו לתפקיד, כשראו הזדמנות לשפר את תנאיהם בצורה מקסימלית ואולי גם להציל את חייהם.
בתמורה למשימתם ניתנו להם תנאים משופרים בהרבה משאר האסירים, כולל מנות מוגדלות של מזון, מגורים נפרדים, וביגוד חם.
היתרון הגדול ביותר מבחינת הקאפואים היהודים היה אי-שילוחם להשמדה באקציות הגדולות במחנות, אולם עם סיומן רובם נשלחו אל מותם.
עם השנים התפתחו דיונים ומחלוקות רבות על תפקידי הקאפואים, בעיקר סביב שאלת גבולות המוסר וההתנהגות האפשריים בעת המאבק על החיים.
לאחר הקמת מדינת ישראל הועמדו בה לדין מספר קאפואים יהודים שעלו לארץ (ההיסטוריונית חנה יבלונקה מעריכה את מספרם בארבעים) על-פי החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם, אך מרביתם שוחררו או נידונו לעונשים קלים.
יוצא מכלל זה היה מקרה, בשנת 1952, בו נידון קאפו בשם יחזקאל אינגסטר, שהיה אחראי על אסירים בשני מחנות-משנה של מחנה גרוס-רוזן לעונש מוות.
העונש ניתן גם עם קביעת השופטים כי אינגסטר, למרות מעשיו הנוראים במחנה, היה נרדף וחי בתנאים לא-אנושיים ממש כקורבנותיו.
לבסוף הומתק עונשו למאסר של שנתיים.
אינגסטר מת זמן קצר לאחר שחרורו.
לאחר 1945 המושג נפוץ והיה בשימוש במספר ספרים, בהם "הזהו אדם" של פרימו לוי, ו"האדם מחפש משמעות" של ויקטור פראנקל.
האחרון עוסק בנושא מנקודת מבטו של פסיכיאטר.
המושג מוזכר גם באוטוביוגרפיה "לילה" של אלי ויזל, בנובלה הגרפית "מאוס" של ארט ספיגלמן, ובסרט "קאפו" של גילו פונטקורבו.
הקאפו (קיצור ל"קאפוטסטו" - ראש צוואר הגיטרה באיטלקית.
גם: קאפו ד'אסטרו, קפילר; "מלחץ" בעברית) הוא אביזר לכלי מיתר שונים, כגון גיטרה, מנדולינה ובנג'ו, המשמש לקיצור המיתרים ובכך להעלאת סולם הנגינה, במקרה של חוסר התאמה לשירה או לסולם הרצוי, מבלי להצטרך לשנות את פוזיציות האקורדים, מה שמאפשר לנגן באותן פוזיציות שנוגנו בסולם המקורי.
הקאפו מאפשר, למעשה, לנגָן הגיטרה לנגֵן בסולם אחר, דהיינו לבצע טרנספוזיציה, תוך שימוש באצבוע המקורי של האקורדים.
הדבר שימושי כאשר יש צורך להתאים את הנגינה לכלי אחר, כגון פסנתר, כאשר האקורדים בסולם המקורי בעייתיים לאצבוע, או להתאים את הסולם למנעד מסוים של זמר, וכיוצא בזה.
קיימים כמה סוגים של קאפו, כשהנפוץ מביניהם הוא מקל גומי המחובר לרצועת ניילון.
קיימים קאפואים שמונחים על שישה מיתרים או פחות.
רוב סוגי הקאפו מתבססים על מנגנון קפיצי שמהדק את זרוע הקאפו, המצופה בגומי או בחומר פלסטי רך אחר, אל המיתרים ואל צידו השני של צוואר הגיטרה.
בסוגים אחרים הקאפו מהודק באמצעות רצועה אלסטית.הקאפו מונח מצידו השמאלי של פסק בצוואר הגיטרה.
עם הנחתו, הוא מקצר את הצוואר ואת אורך המיתרים, ובכך מעלה את הסולם שאליו הם מכוּוַנים בחצאי טון כמספר השריגים שנמצאים משמאלו (או מימין לו בגיטרות לשמאליים).
המוזיקולוג האיטלקי דוני היה הראשון שהשתמש במושג "קאפו", בחיבור משנת 1640, אם כי ככל הנראה הקאפו עצמו היה בשימוש עוד קודם לכן.
קאסר אל-יהוד הוא המקום שבו, על פי המסורת היהודית, חצו בני ישראל את נהר הירדן בכניסתם לארץ כנען.
בבית עברה השוכנת מול קאסר אל-יהוד, על הגדה המזרחית של נהר הירדן, הטביל, על פי המסורת הנוצרית, יוחנן המטביל את ישו ואת מאמיניו, ואתר הטבילה נחשב כשלישי בקדושתו בעולם הנוצרי, לאחר כנסיית המולד בבית לחם וכנסיית הקבר הקדוש בירושלים.
עוד מקובל לזהות באתר את המקום בו נפרד אליהו מאלישע ועלה במרכבות האש השמיימה.
קאסר אל-יהוד שוכן בחלקו הדרומי של נהר הירדן, 10 ק"מ מזרחית ליריחו ודרומית לגשר אלנבי.
השם "קאסר אל-יהוד" הוא אחד השמות שניתנו לכנסיית יוחנן המטביל שבאתר, על שום צורתה המפוארת, אך הוא משמש את המתחם כולו.
המתחם משתרע על פני שטח של 329 דונם השייכים לכנסייה היוונית אורתודוקסית.
לאורך השנים נבנו לאורך גדתו המערבית של הירדן מנזרים ובתי הארחה לשימושם של הצליינים שהגיעו לטבול במקום.
ריבוי המנזרים במקום הקנה לו את הכינוי "ארץ המנזרים".
הכנסייה הראשונה שהוקמה בקאסר אל-יהוד, כנסיית יוחנן המטביל, נבנתה בתקופה הביזנטית (ככל הנראה בסוף המאה החמישית או בראשית המאה השישית).
יסודותיו של המבנה המשמש אותה כיום נבנו במאה ה-12, והוא שופץ על ידי הכנסייה היוונית-אורתודוקסית בשנות ה-50 של המאה ה-20. בשל המבנה המבוצר שלה ומיקומה הגבוה, נהנתה הכנסייה מביטחון יחסי, ולכן שימשה גם כבית הארחה לצליינים.
בתקופה העות'מאנית, כאשר הצטמצם מנהג הטבילה בירדן לכנסיות המזרחיות והשלטונות העניקו את חסותם לטקסי טבילה על הגדה המזרחית של הנהר, ננטשו המנזרים בהדרגה.
בתקופת המנדט הבריטי מכרו הבריטים לכנסיות השונות חלקות אדמה לאורך הירדן תמורת 10 ליש"ט ובעקבות זאת התחדשה התיירות ליריחו ולאתר, ומנזרים חדשים הוקמו במקום.
בין כנסיית יוחנן המטביל לבין אתר הטבילה עצמו הוקמו קפלות פרנציסקניות, ומדרום לאתר הטבילה, לאורך הנהר, נבנו מנזרים וכנסיות נוספים, ובהם מנזר סורי, מנזר קופטי, קפלה רוסית, מנזר חבשי ("דיר אל-חבש") וכנסייה רומנית.
מצבם של המבנים הידרדר בעקבות רעידת אדמה ב-1956, ובמלחמת ששת הימים, כאשר השתלטה ישראל על אזור המנזרים, הם ננטשו מיושביהם.
האזור הוגדר כשטח צבאי סגור והגישה אליו לא התאפשרה עוד, בעקבות פיגועים רבים שאירעו בו ובעקבות מרדפים רבים של כוחות צה"ל אחרי מחבלים שחדרו לישראל מירדן, האזור כונה ארץ המרדפים.
גדר מערכת נמתחה ממערב למתחם, ולאורכה הוטמנו מוקשים.
האתר שהיה שוקק חיים התרוקן ממבקרים.
כחלופה למקום, הוקם ב-1981 אתר הטבילה ירדנית מדרום לכנרת.
בשנות השמונים של המאה ה-20 חודשו טקסי הטבילה באתר בעקבות בקשת הפטריארכיה היוונית, ועם הזמן חידשו עדות נוצריות אחרות את הנוהג.
מדי שנה ב-18 בינואר חוגגת הכנסייה היוונית אורתודוקסית את חג ההתגלות במקום.
מיסה יוונית-אורתודוקסית נוספת מתקיימת בקאסר אל-יהוד מספר ימים לפני הפסחא.
בבית עברה שמצידו המזרחי של הנהר, הנמצא בריבונות ירדנית, נבנו מספר כנסיות החל בשלהי המאה ה-20. האזור פותח באופן משמעותי והוקמה בו תשתית תיירותית נרחבת.
לקראת ביקור האפיפיור בישראל בשנת 2000 ביצעה רשות הטבע והגנים עבודות באזור, שאפשרו את הגישה לנהר, ועבודות מקיפות יותר נערכו באתר בשנת 2003, לאחר שהירדן עלה על גדותיו וסחף חלק מהמבנים באתר.
בשנת 2011 נפתחה למבקרים גישה לאתר הטבילה ולנהר ללא צורך בתיאום מראש.
בקרבת האתר נמצא מוצב נטוש שעבר הסבה ומשמש בית לעטלפים אוכלי חרקים.
לנוחיות המבקרים הוצבה מצלמה בתוך המוצב ומסך מציג את המתחולל בפנים ללא הפרעה לעטלפים.
בשנת 2017 הגיעה לראשונה קבוצת מתנדבים בהובלת עוזי דיין לקאסר אל-יהוד והציע לחזור לקרוא למקום בשמו העברי – מעברות הירדן.
ב-2016 החל תהליך פינוי המוקשים בשיתוף פעולה של הרשות לפינוי מוקשים וקרן HALO.
בדצמבר 2018 דווח שהסתיים פינוי המוקשים בשלושה מתוך שבעת המנזרים שמוקשו לאחר מלחמת ששת הימים.
לאחר סיום העבודות צפויים המנזרים לחזור לידי הכנסיות, ולחזור לפעול לאחר שיפוץ.
במאי 2019 נערך פינוי שדה מוקשים נוסף במקום וביוני אותה שנה נפתח גם המנזר הרומני למבקרים.
פעם בשנה, נערכת צעדת "ראשוני ים המלח" והאתר נפתח לכניסת מבקרים ללא צורך בתיאום.
בשאר ימות השנה, למעט כנסיית יוחנן המטביל, הדרך למנזרים עצמם סגורה למבקרים כי למרות פעולות הפינוי הנרחבות עדיין לא נוקו כל שדות המוקשים ועדיין קיים חשש לפגיעה מהם.
ניתן להגיע לאתר רק בתיאום עם הרשות, כשהביקור כרוך בחציית גדר המערכת.
השלטון הבריטי מכר לכנסיות השונות, לאחר הקמת המנדט, 8 חלקות להקמת הכנסיות (בנוסף לכנסיית יוחנן המטביל שהייתה קיימת זמן רב לפני כן).
החלקות נפרשו ממערב לירדן לאורך שביל שמתפצל דרומה מהכביש הראשי היורד לירדן:
החלקה הצפונית ביותר שייכת לכנסייה היוונית אורתודוקסית.
בניגוד לשאר החלקות חלקה זו נמצאת מצפון לכביש היורד לאתר הטבילה בירדן.
מאחר שכנסייה זו החזיקה כבר את מנזר יוחנן המטביל נשאר רוב השטח ריק למעט תשתית לקפלה.
מייד מדרום לחלקה של הכנסייה היוונית אורתודוקסית ומדרום לכביש היורד לאתר הטבילה בירדן נמצאת החלקה של הכנסייה הקתולית, המסדר הפרנציסקני.
החלקה נוקתה ממוקשים והיא מוקפת גדר ושער כניסה מרשים ובמרכזה קפלה ששופצה לאחרונה כשלקומה הראשונה ניתן להיכנס ומצידיה 2 גרמי מדרגות המאפשרים עלייה לגג.
בעבר היה קיים בחצר מגדל מים אך הוא נהרס במסגרת פרויקט פינוי המוקשים.
החלקה הבאה נמצאת ממערב לשביל ושייכת לכנסייה הארמנית.
הכנסייה לא מימשה את זכותה לבנות במקום.
מדרום לחלקה הארמנית וממערב לשביל נפרשת החלקה של הכנסייה הסורית-אורתודוקסית, גם היא ממערב לשביל.
החלקה מוקפת גדר ובמרכזה מבנה מרשים.
נכון ל-2022 שטח זה טרם נוקה ממוקשים ומטיילים מנועים מלבקר במקום.
מדרום לחלקה של הכנסייה הסורית וממערב לשביל נפרשת החלקה של הכנסייה הקופטית.
רוב השטח כמעט ריק למעט שער הכניסה ומספר מבנים הצמודים לו.
מדרום לחלקה של הכנסייה הקופטית וממזרח לשביל נפרשת החלקה של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
במרכז החלקה ניצבת קפלה כשעולי רגל וצליינים גרו באוהלים.
מדרום לחלקה של הכנסייה הרוסית וממזרח לשביל נפרשת החלקה של הכנסייה האורתודוקסית האתיופית.
החלקה עשירה במבנים כשבמרכזה כנסייה שהוקמה ב-1934 ובהיקפה בתי מגורים לצליינים.
השטח נוקה ממוקשים וניתן לבקר בו.
מדרום לחלקה של הכנסייה האתיופית נפרשת החלקה של הכנסייה האורתודוקסית הרומנית.
בחלקה כנסייה קטנה וכן מבנה מגורים בן שתי קומות.
בתקופה בה היה האזור ממוקש וסגור לביקורים נורה פגז צה"לי על הכנסייה והרס חלקים גדולים ממנה.
המקום נוקה ממוקשים ופתוח לביקורים.
קאפה מייקי היא סדרת הנפשה הומוריסטית אמריקאית, העוסקת בחבורה של נערים המככבים בסדרה בדיונית בשם "לילי-מו".
הסדרה שודרה 2 עונות בערוץ ניקלודאון, בשנים 2007–2008.
הסדרה "לילי-מו" מצולמת ב"מגדלי לילי-מו", ששם גרות הדמויות שמשחקות בתוכנית.
כל פרק בסדרה עוסק בבעיה בה נתקלים הדמויות, ובדרכים שבהן הדמויות מנסות לפתור אותה.
גיבור הראשי של הסדרה הוא מייקי, נער אמריקאי צעיר שזכה בטיסה ליפן כדי לככב בתוכנית טלוויזיה, ובדרך כלל העלילה בנויה סביבו.
זאת סדרת האנימה הראשונה שנוצרה בארצות הברית.
בתוכנית עושים גם פארודיות על גיבורי אנימה, כמו למשל על סון גוקו מ"דרגון בול Z", שאותו משחק גונארד.
יצאה לתוכנית סדרת בת בשם "סושי רוקד" שמדבר על קבוצה קטנה של סושי, שמופעים לכמה שניות בכל פרק בקאפה מייקי.
בתוכניתם כל פרק בן 5 דקות על הרפתקאותיהם של הקבוצה.
מייקי: הגיבור הראשי, נער שעבר מארצות הברית ליפן כדי לשחק בסדרת הטלוויזיה לילי-מו.
גונארד: חברו הטוב ביותר של מייקי, משחק גם בסדרה.
לילי: שחקנית נוספת בלילי-מו, אהובתו של מייקי, אך בכל זאת היא שונאת את מייקי.
מיטסוקי: משחקת בלילי-מו, הדמות הנחמדה יותר של הסדרה, מאוהבת במייקי.
גואונו: חתול מדבר, משחק גם בלילי-מו.
אוזו: מנהל התוכנית "לילי-מו", לרב אוזו מתעצבן על הדמויות האחרות, על בעיות שהן גרמו לו.
איש כן: משרתו של אדון אוזו, מסכים תמיד עם מה שאוזו אומר, ותמיד חוזר אחריו.
סושי רוקד: שלושה סושים זזים, שמופעים לכמה שניות ועושים משהו מגוחך או מצחיק בתוכנית.
קאפ-ור הוא חצי אי במערב סנגל, שבקצהו נמצאת הנקודה המערבית ביותר ביבשת אפריקה.
בחצי האי שוכנת בירת סנגל, דקר.
איי כף ורדה שוכנים כ-560 ק"מ מערבית לו.
שמו ניתן לו בגלל הצמחייה הירוקה המכסה אותו חלק מהשנה, בניגוד לחופים החוליים בסביבתו.
חצי האי סלעי ברובו, והוא נוצר מהתמזגותם של איים וולקניים ושל גשר יבשה הנמתח אל תוך האוקיינוס האטלנטי, שיצרו זרמי האוקיינוס.
צורתו כעין משולש שאורך צלעו כ-15 ק"מ.
שדה התעופה הבינלאומי של דקר שוכן בחלק הצפוני של קצהו המערבי של חצי האי.
המפרץ שבחלקו הדרום-מערבי מהווה נמל טבעי מצוין.
חצי האי מהווה את הגבול הגאוגרפי בין רצועת החוף המכונה "החוף הגדול" (Grande-Côte) מצפון לו לרצועה המכונה "החוף הקטן" (Petite-Côte) מדרומו.
מאז גילויו על ידי הספן הפורטוגלי דיניש דיאש ב-1444, היווה הכף תחנה חשובה במסחר בין אפריקה לאירופה, ובכלל זה סחר העבדים.
התושבים המקוריים של חצי האי הם בני לֶבּוֹ, המונים כיום כ-90,000 נפש, ועסקו בעבר בחקלאות ובדייג.
ב-1857 הוקמה העיר דקר סמוך לקצהו הדרום-מערבי של חצי האי.
על חצי האי נמצא אגם רטבה שבו כמו בים המלח אנשים יכולים לצוף על המים.
קאפ ארקונה (Cap Arcona) הייתה אוניית נוסעים גרמנית מפוארת, אשר הייתה שייכת בעברה לחברת "קו המבורג - דרום אמריקה" .
ב-3 במאי 1945, בעודה עמוסה לעייפה באסירים ממחנות ריכוז, הותקפה וטובעה על ידי מטוסי חיל האוויר הבריטי ואלפים מן השוהים עליה נהרגו.
היה זה האסון הימי השני בחומרתו בהיסטוריה.
האונייה קאפ ארקונה, במעמס של 27,561 טון נקראה על שם כף ארקונה באי ריגן, במקלנבורג-מערב פומרניה, שבגרמניה.
האונייה הושקה בשנת 1927. בעת השקתה היא נחשבה לאחת מאוניות הנוסעים היפות בעולם, והייתה האונייה הגדולה ביותר בקו שבין גרמניה לדרום אמריקה, כשהיא נושאת את תיירי המעמד העליון בתאי הסיפון, לצד מהגרים שנסעו בבטן האונייה.
בשנת 1940 סופחה האונייה קאפ ארקונה לקריגסמרינה (צי גרמניה הנאצית) אשר השתמש בה כספינת מגורים בים הבלטי.
בשנת 1942 הופיעה הספינה בסרט גרמני שהציג את אסון הטיטניק.
בשנת 1945 השיב הקריגסמרינה את הספינה לשירות במסגרת מבצע חניבעל, כאשר העביר בספינה 25,795 חיילים גרמנים ואזרחים מפרוסיה המזרחית למערב גרמניה.
לקראת סוף חודש אפריל 1945 אספו הנאצים צי קטן של אוניות במפרץ ליבק בים הבלטי, בהן קאפ ארקונה, דויטשלנד (SS Deutschland), ושתי אוניות קטנות טילבק (Thielbek) ואתן (Athen).
האונייה אתן שימשה להעברת אסירים מנמל ליבק לאוניות הגדולות יותר, ומאונייה לאונייה.
לקראת סוף החודש היו על האוניות ומספר דוברות יותר מ-10,000 אסירים ממחנה הריכוז נוינגמה ומחנות ריכוז אחרים, כולל שטוטהוף ודורה-מיטלבאו.
את ההוראה להעביר את האסירים מן המחנות אל האוניות נתן קארל קאופמן, ראש המפלגה הנאצית בהמבורג, אשר פעל על פי הוראות הממונים עליו בברלין.
קאופמן טען מאוחר יותר, בעת שהעיד במשפטי נירנברג, כי האסירים היו מיועדים להגיע לשוודיה.
אולם באותו משפט העיד הנינג פון בשביץ בר (Henning von Bassewitz Behr), אשר היה ראש
הגסטפו בהמבורג, כי אסירים אלה היו מיועדים להריגה על פי הוראותיו של הימלר.
יש ששיערו כי התוכנית להריגת האסירים הייתה בהטבעת האוניות על יושביהן.
ב-30 באפריל 1945 הפליגו מנמל ליבק שתי ספינות שוודיות, "מגדלנה" (Magdalena) ו"לילי מטיסן" (Lillie Matthiessen).
על סיפון המגדלנה היו 223 אסירים מאירופה המערבית, רובם דוברי צרפתית, אשר הועברו אליה מסיפונה של האונייה טילבק.
על סיפון לילי מטיסן היו 225 נשים ממחנה הריכוז ראוונסבריק.
האסירים היו בדרכם לאשפוז בבתי חולים שוודים.
ב-2 במאי 1945 הגיעה הארמייה השנייה של צבא בריטניה לערים ליבק וויסמר.
הכוחות נכנסו ללא התנגדות לעיר ליבק.
הצלב האדום הבינלאומי הודיע למפקד הדיוויזיה המשוריינת ה-11, גנרל ג'ורג' פ.ב.
רוברטס, כי על סיפון האוניות העוגנות במפרץ ליבק ישנם 7,000 - 8,000 אסירים.
ב-3 במאי 1945, ארבעה ימים לאחר התאבדות היטלר, אולם ארבעה ימים בטרם כניעתה הרשמית של גרמניה הנאצית, הותקפו האוניות קאפ ארקונה, טילבק ודויטשלנד (אשר ייתכן כי הוסבה לאוניית בית חולים, אף שלא סומנה בהתאם), זאת כחלק מהתקיפות האוויריות של חיל האוויר המלכותי הבריטי על אוניות בים הבלטי.
הטייסים אשר התקיפו את האוניות הצהירו כי לא ידעו שהאניות עמוסות באסירים.
אולם, יש שטענו כי חלק מן הפיקוד הבריטי ידע על יושבי האוניות ולא העביר את המידע הלאה, כנדרש.
כך, בדו"ח החקירה שנערך בחודש יוני 1945 נכתב:
מפקדי חיל האוויר הבריטי אשר הורו על התקיפה סברו כי האוניות עמוסות בקציני אס אס המנסים להימלט, כנראה לנורווגיה שהייתה בשליטה גרמנית.
רוב שומרי האס אס על סיפון קאפ ארקונה הצליחו להינצל לאחר שלבשו חליפות הצלה וקפצו אל המים, בטרם הימלטם הם ירו באסירים שניסו להימלט.
ספינות דיג גרמניות נשלחו להציל את אנשי הצוות של קאפ ארקונה ומשו מן המים 16 מלחים, 400 חיילי אס אס, ו-20 חיילות אס אס.
רוב האסירים שניסו לטפס על ספינות הדיג סולקו אל המים בבעיטות, ואלה שהגיעו בשחיה אל החוף, נורו.
רק 350 מתוך 4,500 האסירים, שהיו על סיפון הקאפ ארקונה בעת ההתקפה, הצליחו להינצל.
אחד הטייסים שהשתתף בהתקפה סיפר לאחר שנים: "השתמשנו באש תותחים כדי לירות באנשים שהיו במים...
ירינו בהם בתותחי 20 מ"מ במים.
דבר נורא, אולם כך אמרו לנו לעשות.
לאחר שנפגעה קשות בהתקפה ועלתה באש, האונייה התהפכה על צידה.
צילומי מטוס סיור בריטי, שעבר באזור האירוע בשעה 17:00 לערך, זמן קצר לאחר ההתקפה, הראו את האוניות דויטשלנד, טילבק וקאפ ארקונה, עולות באש, ואסירים מזי רעב שוחים במימיו הקרים של הים הבלטי (7 מעלות צלזיוס באותה תקופת שנה).
ב-4 במאי צילם מטוס סיור בריטי את האוניות טילבק וקאפ ארקונה על צידן.
קאפ ארקונה נסחפה מאוחר יותר לחוף, וגוף הספינה נגרט בשנת 1949.
שבועות לאחר האירוע המשיכו גופות הקורבנות להיפלט אל החוף, הן נאספו ונקברו בקבר המוני.
חלקי שלדים המשיכו להיפלט לחוף במהלך שלושים השנים לאחר האירוע, בפעם האחרונה בשנת 1971. בין הקורבנות היו אסירים מ-28 לאומים שונים: אוקראינים, איטלקים, אמריקאים, אסטונים, בלארוסים, בלגים, גרמנים, דנים, הולנדים, הונגרים, יוגוסלבים, יוונים, לוקסמבורגים, ליטאים, לטבים, נורווגים, פולנים, ספרדים, פינים, צ'כוסלובקים, קנדים, רומנים, רוסים, שווייצרים, ואחרים.
קַאפּוֹ דִי פּוֹנְטֶה (באיטלקית: Capo di Ponte – מילולית "ראש הגשר" או Co de Pút בניב הקמוני) היא עיירה וקומונה בת כ-2,500 תושבים השוכנת בנפת ברשה במחוז לומברדיה שבאיטליה.
העיירה קאפו די פונטה שוכנת בגובה 362 מטרים מעל פני הים בערך במרכז ואל קמוניקה, עמק ארוך (כ-90 קילומטרים) במורדות הרי האלפים.
לאורך כל העמק זורם נהר האוליו (Oglio) והוא עובר מערבית לעיירה.
שני נחלים: קלניה (Clegna) ורה די טרדנוס (Re di Tredenus בקצרה רה) נשפכים לאוליו בסביבות העיירה.
הנחל רה מוזכר במקורות ההיסטוריים כגורם מרכזי לשיטפונות.
בשנת 1315 יצר השיטפון ביצה גדולה בעמק בין קאפו די פונטה לסלרו (Sellero).
ב-1698 נסחף הכפר הקטן צרו (Zero), מזרחית לקאפו די פונטה, במימי הנחל.
הגרעין המקורי של העיירה שוכן מערבית לגשר שעל הנהר לכיוון היישוב הקטן צ'מו (Cemmo) והוא שנתן את שמו לעיירה (כאמור "ראש הגשר").
העיירה והקומונה הנושאת את שמה דווקא משתרעים מזרחית לנהר.
ההיסטוריה האנושית של עמק קמוניקה, שקאפו די פונטה מצויה במרכזו, מתחילה בסוף עידן הקרח לפני כ-15,000 שנים.
סימנים לכך הם מיקרוליתים (להבים קטנים שסותתו מאבן ושובצו בתוך ידית מעץ או עצם), וכן מבנים מהתקופה המזוליתית.
עד סוף תקופת הברזל חרתו תושבי העמק מאות אלפי פטרוגליפים על אבני החול שלוטשו בידי קרחונים.
הפטרוגליפים, שבהם מופיעים מוטיבים של ציד, לחימה ואלמנטים דתיים, מפוזרים בכל רחבי ואל קמוניקה, אך הריכוז הגדול ביותר מצוי סביב קאפו די פונטה.
בין המאה ה-11 למאה ה-14 הייתה קאפו די פונטה ישוב קטן, חלק מהיישוב צ'מו (הפוך למצב כיום).
אדמות היישוב היו שייכות למנזר הסמוך, "סן סלווטורה דלה טצה" (San Salvatore delle Tezze).
מ-1454 היה ואל קמוניקה בשליטת ונציה.
עם נפילתה כתוצאה מפלישת נפוליאון לאיטליה ב-1796, צורף העמק למדינת החסות הצרפתית שהקים נפוליאון בצפון איטליה, רפובליקה צ'יסאלפינה, שמרכזה במילאנו.
ב-1797 נוסדה "הקומונה של קאפו די פונטה" (comune of Capo di Ponte) ושנה אחר-כך, ב-1798 שונה שמה ל"קומונה של צ'מו וקאפו די פונטה" (comune of Cemmo and Capo di Ponte).
השם שונה שוב ב-1816, ונקבע סופית לשם הנוכחי ב-1859 תחת שלטון ממלכת סרדיניה.
"הפארק הלאומי של הסלעים המגולפים של נַקְוָאַנֶה" (Parco nazionale delle incisioni rupestri di Naquane) - הפארק, המצוי בגובהים שבין 400 ל-600 מטרים מעל לגובה פני הים, משתרע על שטח של 350 דונם וכולל 104 מחשופי סלעים שעל פניהם מצויים פטרוגליפים.
"הפארק הארכאולוגי הלאומי של הסלעים של צֶ'מוֹ" (Parco archeologico nazionale dei Massi di Cemmo) - - האתר שחשף לעולם את ציורי ואל קמוניקה.
"הפארק הארכאולוגי הקומונלי של סֶרַדִינָה-בֶּדוֹלִינָה" (Parco archeologico comunale di Seradina-Bedolina) - - ציורי סלע מתקופת הברזל, וציור מפורט של עבודת חריש.
המנזר "סן סלווטורה דלה טצה" (San Salvatore delle Tezze) – מנזר עתיק ממזרח לעיירה.
הוא מוזכר בכתובים לראשונה בבולה אפיפיורית ב-1095, אך לדעת לוצ'יה מורנדיני (Lucia Morandini) שחקרה את המנזר האלמנטים העתיקים בו הם מהמאה השמינית או התשיעית.
המנזר הוזנח עם השנים, בייחוד בתקופת המהפכה הצרפתית.
כיום נותרה רק הכנסייה ממכלול המנזר והיא עברה שיפוץ ב-2009.
"כנסיית הקדושות פאוסטינה וליברטה" (chiesa delle sante Faustina e Liberata) – כנסייה מהמאה ה-17. על סלע סמוך חקוקות טביעות ידיים המשויכות על פי האגדה לשתי הקדושות.
החוקרים משייכים את הטביעות לציורי הסלע הפרהיסטוריים של ואל קמוניקה.
קאפ דה קרוס (בקטלונית: kab də ˈkɾɛws) הוא חצי אי בצפון-מזרח ספרד, בתחומי קטלוניה וכ-25 ק"מ דרומית לגבול עם צרפת.
העיר הקרובה לחצי האי היא פיגרס, עיר הולדתו של הצייר סלבדור דאלי.
חלקו הגדול של קאפ דה קרוס הוכרז ב-1984 כפארק לאומי, ומאז מקדמות הרשויות חלקים שונים של הפארק באמצעות שיקום נופי ופיתוח תיירותי ייחודי.
שטח חצי האי הוא כ-190 קילומטרים רבועים והאקלים מתאפיין באוויר יבש המלווה ברוחות חזקות.
האזור מוקף ברצועת מצוקי סלעים עליהם מתנגשים גלי הים התיכון.
חופים אלו הונצחו במספר יצירות של דאלי ובהן יצירתו מ-1931 "התמדתו של הזיכרון".
בצפון האזור גובל חצי האי בהרי הפירנאים.
קדאקס היא העיירה המפורסמת ביותר באזור, ובה קבעו את מושבם סופרים וציירים רבים ובהם סלבדור דאלי שהתגורר כאן עד לפטירת אשתו.
כיום משמש ביתו כמרכז מבקרים תיירותי.
באזור קיים גם מנזר סנט פרה דה רודס (Sant Pere de Rodes) מהמאה ה-11.
ב-2010 בוצע אחד הפרויקטים השאפתניים בתחום שיקום נופי, כשרשויות ספרד הרסו כפר נופש של חברת קלאב מד והפכו אותם חזרה לרצועת טבע ייחודית.
קאפאה הוא יישוב במחוז קאואיי ונמצא באי קאואיי, אחד מאיי הוואי.
על פי נתוני מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2010, בעיר התגוררו 10,699 תושבים.
לעיר יש ריכוז גדול של מלונות, מרכזי קניות ומסעדות.
משמעות השם קאפאה בשפה ההוואית הוא "מוצק".
חקלאות הייתה תעשייה גדולה בקאפאה במהלך המאה ה-19 וה-20. לעיר יש שדות קנה סוכר ושדות האננס הכי גדולים בקוואי.
בעבר גם היה בעיר מפעל לשימורי אננס.
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטחה הכולל של העיר הוא 26 קמ"ר אשר מתוכם 25 אדמה ו-0.52 מים.
על פי נתוני מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2000, היו בעיר 9,471 תושבים, 3,129 משקי בית ו-2,281 משפחות.
צפיפות האוכלוסייה הייתה 375.1 נפש לקמ"ר.
היו בעיר 3,632 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 143.8 דירות לקמ"ר.
31.7% מכלל התושבים בעיר הם אסייתים.
קאפ-האיסיין (בקריאולית האיטית: אוקפ (Okap) או קאפ אאיסיין (Kap Ayisyen), בצרפתית: Cap-Haïtien, בשמותיה הקודמים קאפ פראנסה, קאפ אנרי, ולה קאפ) היא עיר בצפון-מזרח האיטי, המשמשת כבירת מחוז נורד, ומדורגת במקום השביעי במדינה לפי מספר התושבים בה.
בתקופה הקולוניאלית הייתה לעיר חשיבות רבה, והיא שימשה כבירת המושבה הצרפתית סן דומנג (Saint-Domingue).
בשנת 1770 החליפה פורט-או-פרנס את קאפ-האיסיין כבירת המושבה.
לאחר מרד העבדים בהאיטי, שימשה העיר כעיר הבירה הראשונה של ממלכת צפון האיטי, תחת שלטונו של אנרי כריסטוף.
בשל המרחק הרב מפורט-או-פרנס הבירה, יחד עם תשתיות התחבורה הרעועות במדינה, הופכת העיר לעיתים קרובות לבסיס למהפכנים ותנועות מחאה נגד הממשלה.
לדוגמה בין ה-5-29 בפברואר 2004, נכבשה קאפ-האיסיין על ידי חמושים שהתנגדו לשלטונו של הנשיא ז'אן-ברטראן אריסטיד.
העיר שוכנת כ-19 קילומטרים צפונית מהעיירה ההיסטורית מילו שבה ארמון סנסוסי החרב.
כ-28 קילומטרים דרומית לעיר שוכנת מצודת לה פרייר.
במשך אלפי שנים ישבו באזור עמים ילידים, שהיגרו לשם ממרכז ודרום אמריקה.
במאה השש עשרה יישבו את האי הכובשים הספרדים, המחלות הזיהומיות שהביאו עימם המתיישבים החדשים, גרמו להידלדלות מהירה של האוכלוסייה המקומית.
בשנת 1492 ייסד כריסטופר קולומבוס על החוף הסמוך לעיר, את היישוב הראשון שלו בעולם החדש.
חורבות היישוב שנקרא לה נבידד (La Navidad), התגלו על ידי ארכאולוגים בשנת 1977.
בתחילת המאה השמונה עשרה כבשו הצרפתים מידי הספרדים חצי מהאי היספניולה, שם נטעו מטעים גדולים של קני סוכר במישורים הצפוניים, ויבאו אלפי עבדים אפריקאים.
קאפ-פרנסיס הייתה לעיר חשובה בתקופה הקולוניאלית הצרפתית באי, והיא שימשה כבירת המושבה סן דומנג, מאז היווסדה בשנת 1711 ועד לשנת 1770, אז הועברו מוסדות השלטון לפורט-או-פרנס שבדרום-מערב האי.
בשנת 1807, התפצלה האיטי לשני חלקים, החלק הדרומי בהנהגת אלכסנדר פטיון, והחלק הצפוני תחת שלטונו של הנרי כריסטוף.
כריסטוף, שחשש שיתנקשו בחייו, הקים יחד עם תומכיו את ממלכת צפון האיטי, והוא קרא לעיר הבירה על שמו; קאפ-אנרי.
כריסטוף, חולה וחושש מהפיכה, התאבד ב-8 באוקטובר 1820, בנו ויורשו ז'אק ויקטור הנרי, אז בן שש עשרה, נרצח על ידי המהפכנים עשרה ימים לאחר מכן.
ז'אק פייר בויאר, אז מנהיג הדרום, הצליח לאחד בין חלקי המדינה ללא קרב.
מרכז העיר שוכן בין המפרץ להרים ממזרח וממערב, אזורים אלו מלאים בשכונות עוני.
מרבית הרחובות צרים ומסודרים כרשתות, שריד לכיבוש האמריקאי בהאיטי בין השנים 1915–1934.
ב-7 במאי 1842 פקדה את האי רעידת אדמה שהיקפה מוערך ב-8.1 בסולם ריכטר.
באסון נהרסו ערים רבות בהאיטי וברפובליקה הדומיניקנית השכנה, וכחמשת אלפים ושלוש מאות בני אדם נהרגו.
אחד המבנים שחרבו בעיר הוא ארמון סנסוסי שלא הוקם שוב.
בעקבות האסון שהתרחש ב-12 בינואר 2010, נהרסו מתקני הנמל הימי הגדול במדינה בפורט-או-פרנס, שימש הנמל בעיר להעברת סיוע הומניטרי למדינה.
תשתיות מעטות בקאפ-האיסיין נפגעו מהרעש, ותושבים רבים מרחבי המדינה התיישבו בעיר.
שדה התעופה המקומי שנפגע, תוקן על ידי חיילים צ'יליאנים המשתייכים לכוח האו"ם במדינה.
כמה מאות חיילים מכוח המשימה של האו"ם להאיטי (UNSTAMIH), מוצבים בעיר.
לאחר האסון הקימה ישראל יחידת מיון וטראומה בעיר.
נמל לבאדי (Labadee), אתר נופש סמוך לקאפ-האיסיין המוחכר לחברת הספנות רויאל קריביאן אינטרנשיונל, נהרס ברעש, ושוקם לאחר מכן.
במסגרת השיקום, נבנה מזח בטון חדש, המאפשר לספינות גדולות במיוחד לעגון באתר.
התפוצצות מכלית דלק, קאפ-האיסיין, 2021
ב-14 בדצמבר 2021 התפוצצה מכלית דלק בצפון העיר קאפ-האיסיין.
מכלית דלק, שניסתה להימנע מהתנגשות באופנוע התהפכה, דבר שגרם לפיצוץ ולשרפה שהרגו 75 אנשים ופצעו מעל ל-100 נוספים.
קאפ-האיסיין ידועה כמרכז המונומנטים היסטוריים הגדול במדינה, יחד עם החופים הציוריים והשקטים שבה, הפכו אותה ליעד תיירותי חשוב לבני המעמד הגבוה במדינה.
קאפ-האיסיין השוכנת בצפון היציב מושכת גם תיירים בין-לאומיים, החוששים מחוסר היציבות בדרום האי.
בעיר שפע מבנים הבנויים בסגנון האדריכלות קולוניאלית הצרפתית שנשתמרו היטב.
במהלך ההפיכה במדינה, ולאחריה, עזבו צבעוניים רבים לניו אורלינס שבלואיזיאנה, שהייתה אז בשליטת צרפת.
כתוצאה מכך יש לשתי הערים קווי דמיון רבים בסגנון האדריכלי.
לבאדי (Labadee) הוא אתר נופש השוכן כשישה קילומטרים צפונית-מערבית למרכז קאפ-האיסיין, ומשמש לחניות ביניים קצרות לקרוזים של חברת רויאל קריביאן אינטרנשיונל.
האתר מוחכר לרויאל קריביאן עד לשנת 2050, ומניב את החלק הגדול מתיירות במדינה משנת 1986. האתר מעסיק כשלוש מאות מקומיים, מאפשר לכמאתיים נוספים למכור את מרכולתם באתר.
כמו כן נהנית ממשלת האיטי מתמלוגים של שישה דולרים מכל תייר המבקר באתר.
האתר מקושר לעיר באמצעות כביש.
בין האטרקציות באתר: שוק מקומי, חופים, מתקני ספורט מים, גלישה זוויתית ועוד.
אתר בו נערך קרב Vertières, הקרב האחרון במרד העבדים, התרחש ב-18 בנובמבר 1803. שבעת אלפי חיילי הצבא הצרפתי שנותרו בהאיטי, נסוגו לאחר התקפות המורדים בראשות ז'אן-ז'ק דסאלין (Jean-Jacques Dessalines), והממשלה המהפכנית הכריזה על עצמאותה.
במהלך הקרב האחרון אחד ממובילי המאבק, פרנסואה קפויס (François Capois) שנודע כקפויס-לה-מורט (Capois-La-Mort), הפך לגיבור המהפכה, לאחר שהמשיך ללחום למרות קליעים שהרגו את סוסו והעיפו את כובעו.
מאז, הפך 18 בנובמבר לחג לאומי בהאיטי.
מצודת לה פרייר הידועה גם טירת אנרי כריסטוף שוכנת בפסגת הר בונה א ל'אווק, כ־27 קילומטרים דרומית לקאפ-האיסיין וכ-8 קילומטרים דרומית לעיירה מילו.
המבצר הוא המבצר הגדול ביותר בחצי הכדור המערבי, ובשנת 1982 הוכרזה כאתר מורשת עולמית יחד עם ארמון סנסוסי הסמוך.
המצודה נבנתה בין השנים 1805 ו-1820 על ידי אנרי כריסטוף, מנהיג במרד העבדים, ומלך צפון האיטי בהמשך.
המצודה נחשבת כסמל לאומי בהאיטי.
בואיס סאיימן (Bois Caïman) שוכן כ-1.9 קילומטרים דרומית לעיר, באתר בוצעו טקסי וודו תחת עץ פיקוס בתחילת מרד העבדים.
המקומיים מאמינים כי האתר בעל כוחות מיסטיים.
מורן רוז' (Morne Rouge) שוכן כ-5 קילומטרים דרומית לקאפ האיסיין.
באתר מטע קני סוכר בשם "Habitation Le Normand de Mezy", שבו הועבדו כמה מהעבדים אשר הובילו את המרד נגד הצרפתיים.
שדה התעופה המקומי הקרוי על שם נשיא ונצואלה לשעבר, הוגו צ'אווס, הוא שדה התעופה השני בגודלו בהאיטי.
בעיר גם נמל ימי, השני בגודלו במדינה.
הכביש הלאומי מס' 1 - מקשר את קאפ-האיסיין עם פורט-או-פרנס, ועוברת דרך רצועת החוף והעיר סינט-מארק.
הכביש הלאומי מס' 3 - מקשר אף הוא את קאפ-האיסיין עם פורט-או-פרנס, דרך הרמה המרכזית והערים מיריבלאיס (Mirebalais) והינצ'י (Hinche).
התחבורה הציבורית מוגשת באמצעות מוניות, אופנועים, וטאפ טאפ; אוטובוסים, מיניבוסים וטנדרים צבעוניים הנעים על גבי מסלול קבוע.
קאפו נאגאי (ביפנית: 永井 荷風, בכתב לטיני: Kafū Nagai, 3 בדצמבר 1879 טוקיו – 30 באפריל 1959 איצ'יגאווה) הוא שם העט של הסופר, המחזאי, המתרגם, המסאי וכותב הזיכרונות היפני נאגאי סוקיצ'י (ביפנית: 永井 壮吉).
הוא תיאר ביצירותיו את חיי טוקיו בראשית המאה ה-20, במיוחד עולמם של הגישות, הזונות, רקדני הקברט ושל תושבים אחרים שפקדו את שכונות השעשועים התוססות של העיר.
קאפו נאגאי נחשב נציג של "האסכולה האסתטיסטית" בספרות היפנית.
בחלק מכתביו השתמש בשפה היפנית הקלאסית - בונגו - וחלק האחר - בשפה בת זמנו.
סוקיצ'י נאגאי נולד ב-1879 במשפחת סוחרים אמידים ברחוב קאנטומי-צ'ו 45, בשכונת קוישיקאווה (בימינו קאסוגה-צ'ו, ברובע בונקיו) בטוקיו.
אביו, קיויצ'ירו נאגאי (永井 久一郎), אז בן 28, היה מלומד ואיש עסקים, צאצא למשפחת סמוראים ומילא תפקיד מנהלי.
מאוחר יותר התפרסם בעצמו על ידי שיריו בסגנון סיני.
האם נקראה צונה נאגאי (永井 恆).
סוקוצ'י היה בנו הבכור ואחריו נולדו עוד שלושה אחים ואחות.
בגיל 4, כשנולד האח השני, נשלח סוקיצ'י למשך שנתיים למשפחת אמו והחל מ-1884 ביקר בגן הילדים שעל יד מדרשת המורות אוצ'נומיזו.
אביו נסע באותן השנים לאירופה מטעם הממשלה היפנית.
בינואר 1886 חזר הילד לבית הוריו ונרשם לבית הספר היסודי.
החל משנת 1891 למד נאגאי בבית ספר פרטי בשפה האנגלית בשכונת קאנדה.
בגיל 15 שהה למשך חודשים רבים בבית חולים של אודאווארה, קרוב לוודאי בגלל שחפת.
אחרי סיום התיכון ב-1896 נכשל בכניסה לאוניברסיטה.
למד לנגן בשאקוהאצ'י והתחיל להשתלם בשירה הסינית.
באותה שנה החל לפקוד תכופות את בתי הזונות בפרוור יושיווארה של טוקיו.
כמו כן ביקר יחד עם אמו ואחיו אצל אביו שעבד בשאנגחאי בשביל חברת הספנות "ניפון יוסן".
בחזרתו ליפן בסתיו 1896 התקבל לעבודה במחלקה לשפה הסינית של המוסדות לשפות זרות המסונפים לבית הספר למסחר, בימינו - אוניברסיטת היטוצובאשי.
החל משנת 1898 התחיל לכתוב סיפורים קצרים, כשהראשון ביניהם פורסם ב-1900. במקביל למד אצל הסופר הירוצו ריורי.
ב-1899 עזב את משרתו בבית הספר לשפות והתחיל לעבוד כסופר עצמאי ובמופעי ראקוגו.
ב-1901 עבד זמן קצר גם ככתב בעיתון ולמד צרפתית.
בשנת 1903 נשלח על ידי אביו לארצות הברית לצורך עסקי המשפחה.
אולם באמריקה לא התעניין נאגאי בעסקים כמו בצבירת חוויות אישיות ששימשו לו בעתיד הקרוב בכתיבת סיפוריו.
ב-1904 התחיל לימודי ספרות במכללת קאלאמזו במדינת מישיגן אותם השלים מאוחר יותר בשנים 1908–1911. חרש את ארצות הברית - ביקר, בין השאר, בטקומה, וושינגטון, בתערוכה בסנט לואיס.
בסופו של דבר ב-1905 התיישב בניו יורק ועבד שם בקונסוליה היפנית ובשלוחה המקומית של הבנק היפני "שוגין".
ב-1908 אחרי שהות בליון, שבה עבד שמונה חדשים כעובד של בנק שוגין, חודשיים בפריז וביקור בלונדון, שב לזמן קצר למולדתו.
בהשראת שהותו בחו"ל והשפעות ממופסאן ואלפרד דה מיסה פרסם שני קובצי סיפורים ורשימות - "סיפורים אמריקאים" (あめりか物語 - Amerika monogatari) ו"סיפורים צרפתיים" (Furansu monogatari ふらんす物語).
היה נשוי פעמיים ב-1912 וב-1914 והתגרש כל פעם, אחר כך חי עם מספר מאהבות.
ב-1916 הקים את המגזין ספרותי "מיטה בונגאקו".
כרך ראשון ליצירותיו הופיע ב-1918. עוד שני כרכים התווספו בעקבותיו ב-1919. ב-1920 הוצג מחזה שלו בתיאטרון הקיסרי ובשנים הבאות הוצגו מחזות נוספים.
התמנה בהמשך פרופסור לספרות באוניברסיטת קייו.
בשנים 1921–1937 פרסם יצירות מועטות.
בעת מלחמת העולם השנייה כשהשלטונות ביפן דרשו מהאמנים להתמקד ביצירותיהם במאמץ המלחמתי, נאגאי לא שמע בקולם והמשיך לכתוב לפי רצונו ושמר את הפופולריות שלו כמחבר רומנים גם בתקופה קשה זו.
עם זאת, מרבית כתביו, שלא יכלו להתפרסם בימי המלחמה, יצאו לאור רק אחרי תבוסת יפן.
ביתו בטוקיו ואחר כך דירה נוספת שלו נהרסו בעת ההפגזות האוויריות על טוקיו בשנת 1945.
קאפו נאגאי הלך לעולמו באפריל 1959 בגלל סיבוכים של כיב קיבה.
קברו נמצא בבית הקברות זושיגאיה ריין (Zoshigaya Reien) בטוקיו בשכונת Minami-Ikebukuro, Toshima-ku.
בשנות ה-90 הוציא איוונאמי שוטן לאור את יצירותיו ב-30 כרכים.
נאגאי היה שונה את סגנונו בהתאם לסוגה ולקהל קוראיו.
יומניו וכמה ממסותיו כתובים ביפנית ספרותית גבוהה - בונגו, שהסופר שלט בה גם הודות להיכרותו המעמיקה עם הספרות הסינית הקלאסית והטקסטים היפניים הישנים.
לעומת זאת רוב מחזותיו והרומנים שלו נכתבו בשפת זמנו, והדיאלוגים בהם נראים טבעיים ביותר.
1952 - עיטור מסדר התרבות של יפן
1952 - פרס ההצטיינות בתרבות
1956 - חבר האקדמיה היפנית לאמנות
1909 - Furansu monogatari) ふらんす物語'- סיפורים מצרפת), נאסרו בזמנו לפרסום על ידי הצנזורה
1917-1916 Ude Kurabe 腕くらべ' (זרוע ברזל, או בתרגומים - יריבות של גיישות)
1937 -Bokutō Kidan 濹東綺譚 - (סיפור מוזר ממזרח לנהר)
1959-1917 יומן - כולל Danchōtei Nichijō 断腸亭日乗, פורסם אחרי 1947פרחים בצלמסות日和下駄 קבקבים נמוכים למזג אוויר נאה 1915
1913 - 珊瑚集''' אנתולוגיית האלמוג - תרגומים מן השירה הצרפתית, כולל שירים מאת שארל בודלר
קאפה (באיטלקית: ) היא חברת מוצרי ספורט איטלקית גדולה.
חברה זו היא חלק מקבוצת BasicNet האיטלקית, שמחזיקה בעוד מספר מותגי ביגוד, בעיקר באיטליה.
להלן חלק מהגופים להם נותנת קאפה חסות בתחום הכדורגל:
ועוד מספר חסויות בענפים: אגרוף, גולף, הוקי קרח, רוגבי, כדורעף, סקי .
קאספרס גורקש (בלטבית: Kaspars Gorkšs; נולד ב-6 בנובמבר 1981) הוא כדורגלן עבר לטבי ששיחק בעמדת בלם.
בשנים 2018–2019 שימש כנשיא של התאחדות הכדורגל הלטבית.
גורקש התחיל את הקריירה שלו באודה.
בשנת חתם באוסטרס מליגת העל השוודית.
אחרי עונה אחת בלבד חזר ללטביה כאשר חתם בונטספילס.
ב-1 בינואר 2007 גורקש חתם בבלקפול לשנה וחצי עם אופציה לעונה נוספת.
ב-28 באוגוסט 2007 גורקש הבקיע את שער הבכורה שלו בבלקפול נגד דרבי קאונטי במשחק במסגרת גביע הליגה האנגלי.
ב-12 ביוני 2008 חתם בקווינס פארק ריינג'רס.
למרות טענותיה של בלקפול שהמהלך בוצע באופן לא חוקי, מנהלת הליגה של פוטבול ליג אישרה את המהלך.
ב-9 באוגוסט 2008 גורקש ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-2 נגד בארנסלי.
ב-7 בנובמבר 2009 גורקש הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-2 נגד שפילד ונסדיי.
גורקש היה שותף להעפלה של הקבוצה לפרמייר ליג בסיום עונת אחרי 15 שנה.
ב-24 באוגוסט 2011 גורקש חתם ברדינג לשלוש שנים.
בסיום העונה רדינג העפילה לפרמייר ליג ובכך גורקש חגג עלייה שנייה ברציפות לפרמייר ליג.
ב-4 בנובמבר 2012 גורקש הבקיע את שער הבכורה שלו בפרמייר ליגב בתיקו 1-1 נגד קווינס פארק ריינג'רס.
ב-12 בפברואר 2013 גורקש הושאל לוולברהמפטון וונדררס עד לסיום העונה.
בדצמבר גורקש חתם בקולצ'סטר יונייטד על חוזה לחודש אחד.
ב-10 בינואר 2015 האריך את חוזהו עד לסיום העונה.
ב-24 בינואר 2015 גורקש הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-2 נגד לייטון אוריינט.
ב-29 בינואר 2015 חתם על חוזה לשנה וחצי בארגוטליס מליגת העל היוונית.
בספטמבר חתם בדוקלה פראג מליגת העל הצ'כית עד לסיום העונה.
ב-1 ביולי 2016 חזר ללטביה והצטרף ללייפאיה עד לסיום העונה.
באוגוסט 2018 פרש ממשחק פעיל.
גורקש ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת לטביה ב-11 באוקטובר 2006 במשחק נגד במסגרת מוקדמות יורו 2008. ב-17 באוקטובר 2007 גורקש הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 3-1 נגד .
גורקש היה קפטן הנבחרת במשך 7 שנים .
בשנת 2017 הודיע על פרישתו מהנבחרת
הכדורגלן הלטבי של השנה: ,
קאפהד הוא משחק וידאו שנוצר על ידי סטודיו StudioMDHR הקנדי.
במשחק זה הדמות הראשית, קאפהד (Cuphead), יחד עם אחיו מאגמן (Mugman), נלחמים בסדרה ארוכה של בוסים במטרה לשלם חוב לשטן.
המשחק שואב השראה מסגנון האנימציה של שנות ה-30 וה-40, בדומה לסרטיהם של וולט דיסני ומקס פליישר, שהם בעלי אופי סוריאליסטי.
המשחק הופץ לפלטפורמות Xbox one ו-Microsoft Windows ב-29 בספטמבר 2017, וב-2019 יצא לנינטנדו סוויץ'.
בעקבות סגנון האנימציה, האומנות ורמת הקושי הגבוהה של המשחק, הוא זכה להצלחה ביקורתית ופרסומית, ומכר למעלה מ-2 מיליון עותקים בסוף 2017.
ב-9 ביולי 2019 הודיעה נטפליקס שהיא תפיק סדרת טלוויזיה המבוססת על המשחק, כאשר היא תתמקד בהרפתקאות של קאפהד ומאגמן ברחבי עולם המשחק.
הסדרה, הנקראת "המופע של קאפהד!", יצאה לאור ב-18 בפברואר 2022. הסדרה דובבה למספר שפות, בין היתר גם לעברית.
העונה השנייה של "המופע של קאפהד" הוכרזה ב־10 ביוני ויצאה ב־19 באוגוסט.
הסדרה נגמרה בעונה השלישית, שיצאה בסוף שנת 2022.
המשחק צויר ביד ונצבע במחשב, במטרה ליצור מראה אותנטי של אנימציה משנות ה-30. לדוגמה, אחת הדמויות במשחק מוצגת ב-24 פריימים לשנייה וחלק מהבוסים מבוססים על סרטון ישן משנות ה-30 בשם "!Swing You Sinners".
המראה של קאפהד מבוסס על דמותו של מיקי מאוס, מאגמן מבוסס ככל הנראה על דמותו של אוסוולד הארנב, ומיס צ'אליס מבוססת ככל הנראה על מיני מאוס.
בוסים רבים במשחק מתבססים על דמויות אחרות מעולם הגיימינג, עולם הקומיקס וכן מעולם האנימציה.
המשחק הוצג לראשונה בשנת 2014 בתערוכת E3. זמן קצר לאחר מכן הוא יצא גם למערכות הפעלה נוספות כמו Mac OS, לינוקס, ול-Nintendo Switch.
המשחק לא יצא לסוני פלייסטיישן בשל סכסוך בין יוצריו לבין מנהלי חברת סוני אבל יצא לאחר מכן בסוף יולי 2020 גם לפלייסטיישן.
ז'אנר המשחק הוא משחק פעולה מסוג Run N Gun ("לרוץ ולירות"), כלומר משחק המבוסס על ירי בלתי פוסק באויבים וריצה.
קאפהד מצריך זריזות וכושר תמרון גבוה מן השחקן.
הפעולות היחידות אותן השחקן יכול לבצע הן: תנועה שמאלה או ימינה, קפיצה רגילה, ירי וקפיצת דאש (Dash).
קפיצת הדאש מאפשר לשחקן לנוע במהירות שמאלה או ימינה לפרק זמן קצר וכך להתחמק במהרה ממכשולים או מקליעים.
כמו כן השחקן יכול לבצע קפיצת פרי (Parry) - קפיצה זו מושגת כאשר השחקן מבצע קפיצה כפולה על עצמים בצבע ורוד.
מרבית הבוסים במשחק זורקים ומטילים לעבר השחקן מכשולים ועצמים שונים, חלקם במתכוון הם בצבע ורוד כדי לאפשר לשחקן לבצע פרי.
בשונה ממשחקי ראן אן גאן אחרים, ניתן לעבור חלק מן השלבים מבלי לירות בכלל לעבר האויבים.
הדבר מצריך דייקנות רבה והימנעות ממכשולים.
שחקן שיבצע את כל שלבי הראן אן גאן מבלי לירות יזכה באפשרות מיוחדת במשחק: לראות את המשחק בצבעי שחור-לבן בלבד.
כמו כן, ביכולתו של השחקן לרכוש כלי נשק שונים וביניהם נשק המתביית על האויבים ואינו מצריך כיוון מדויק וירי בקו ישר.
ישנם כלי נשק המאפשרים לשחקן לירות אחורנית ואחרים מאפשרים פגיעה באויבים ממרחק רב יותר.
השחקן נע על מפה מצוירת ובה דמויות איתן ניתן לתקשר וכן אזורי קרבות.
מפת המשחק מחולקת לארבעה אזורים: אי אינקוול ראשון, אי אינקוול שני, אי אינקוול שלישי ולבסוף קזינו השטן (בDLC התווסף למשחק גם אי אינקוול רביעי).
הדמויות על גבי המפה נותנות טיפים לשחקן כיצד לנצח את הבוסים וחלקן נותנות מטבעות זהב.
כמו כן ברחבי המפה ישנן דרכים מוסתרות ומטבעות זהב נסתרים.
בכל אחד מן האיים הראשונים ישנה חנות ובה דמות של חזיר המוכר לשחקן כלי נשק מיוחדים תמורת זהב, דוגמת נשק המתביית על היריב או נשק חזק הפועל רק בטווח קצר.
כל כניסה לאזור קרב מתחילה שלב מול בוס במשחק.
ניתן לשחק כל שלב ברמה קלה (פשוטה) או רגילה.
לאחר סיום המשחק כולו ניתן לשחק את כל המשחק מחדש ברמה קשה.
הרמה הקלה מיועדת רק כדי "להכיר" את הבוס ואת דרכי ההתגוננות שלו, סיום של שלב ברמה קלה לא מעניקה לשחקן את נשמת הבוס לה הוא זקוק.
סיום של שלב ברמה רגילה ומעלה מוביל להצבת דגל עם סמל של ספל המסמן שהשלב הושלם כהלכה.
קאפהד ואחיו התאום מאגמן הם שני ספלים החיים באיי אינקוול (Inkwell Isles) בלי דאגות.
קאפהד הוא שובב ואנרגטי ותמיד מסתבך בצרות אך אחיו מאגמן מעט שקט, רגוע ומחושב יותר ממנו.
שני הספלים חיים תחת השגחתו של סבא שלהם, זקן קנקן, שתמיד הזהיר אותם שלא להתרחק יותר מדי מהבית.
השניים יוצאים מהבית ומגיעים לקזינו של השטן, שם הם מהמרים ומנצחים בגדול.
קאפהד שמסונוור מהכסף, לא חושב פעמיים ומטיל את הקוביות בעוד שמאגמן מנסה לעצור אותו אך לשווא.
התוצאה שהתקבלה הייתה דאבל אחת (תוצאה שנקראת בשפת הקזינו עיני נחש – Snake Eyes) שזו התוצאה הכי נמוכה שיכולה להתקבל, והשטן דורש את הנשמות שלהם.
קאפהד ומאגמן מספרים זאת לסבא שלהם והוא נותן להם שיקוי מיוחד שמאפשר להם לירות קליעים מהאצבעות.
שני האחים מטיילים ברחבי האי ואוספים את החוזים של 17 בוסים (5 במפה הראשונה, 5 במפה השנייה, 7 במפה השלישית) עד שלבסוף הם מגיעים לקינג דייס, הוא חושף לפניהם שגם לו יש חוב לשטן ולכן הם מחויבים לקחת גם את החוזה שלו.
לאחר כניעת השטן האחים שורפים את החוזים ובכך פוטרים את התושבים מחובותיהם לשטן וכל התושבים מריעים לקאפהד ומאגמן על מעשה הגבורה שלהם.
הוא צריך רכיב סודי אחד אחרון, נשמה ולב אנושיים, ולכן הוא חוטף את אחת הדמויות (צ'אליס אם השחקן הוא מאגמן או קאפהד, קאפהד אם השחקן הוא צ'אליס בגוף של מאגמן, מאגמן אם השחקן הוא צ'אליס בגוף של קאפהד).
בסוף הקרב המאפיה של שף סולטבייקר מתמוטטת והשף נעצר ונשלח לעבודות שירות ברחבי האי, אחרי שהשנת שירות שלו נגמרה הוא מחליט לבנות מחדש את המאפייה ולהכין לכולם עוגות כמחוות סליחה.
מתפתח - הבוס מופיע בתחילת הקרב בצורה הכי "פשוטה" שלו, ותוך כדי "מתפתח" לכמה צורות שונות חזקות יותר (לרוב 3 התפתחויות ויותר).
קבוצתי - נלחמים בקבוצה של דמויות בעלות כוח שווה (פחות או יותר) באותו הקרב, לאחר שמביסים את אחת, מגיעה אחת חדשה, עד שמביסים את אחרון החברים בקבוצה, ולהם חוזה נשמה משותף.
צבאי - ישנו בוס גדול, אבל לו יש צבא של משרתים שהם מיני בוסים שעובדים כמו קבוצת בוסים, ורק אחרי שמביסים את כולם או חלק מהם (תלוי בבוס הגדול), נלחמים בבוס הגדול ומביסים אותו, אך בניגוד לבוס קבוצתי, החוזה שייך רק לבוס הגדול.