tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על כל פנים, 1994 הייתה שנה קשה עבור הדמוקרטים, ופולסום התמודד מול ג'יימס שהיה פופולרי והוציא כספים רבים בבחירות המקדימות, ואף על פי כן, הוא נוצח בהפרש קטן על ידי ג'יימס שזכה ב-50.3 אחוזים מול הקולות מול 49.7 האחוזים של פולסום.
בהשוואה למושלים דמוקרטים מכהנים בולטים אחרים בארצות הברית שנוצחו באותה שנה, כמו אן ריצ'רדס בטקסס, ברוס קינג בניו מקסיקו ומריו קואומו בניו יורק, ניהל פולסום מסע בחירות נמרץ הרבה יותר.
מסע הבחירות שלו היה גם נמרץ בהשוואה למועמדים דמוקרטים אחרים למשרות המושלים במדינות הדרום האחרות, כמו פיל ברדסן בטנסי, ג'ק מילדרן באוקלהומה וניק תאודור בקרוליינה הדרומית.
כהונה שנייה כסגן מושל אלבמה
ב-2006 שב פולסום לפוליטיקה המדינתית, והתמודד שוב בבחירות על משרת סגן המושל.
הוא זכה במועמדות המפלגה הדמוקרטית לאחר שלא התמודד מולו שום מועמד, ובבחירות הכלליות הוא הביס בהפרש קטן את המועמד הרפובליקני לותר סטריינג', ונבחר לתקופת כהונה שלישית לא רצופה בתפקיד.
פולסום הוא סגן מושל אלבמה שמשך כהונתו המצטבר הוא הארוך ביותר בתולדות המדינה לאחר שכיהן בסך הכול עשר שנים בתפקיד, תקופת כהונתו זו הסתיימה בינואר 2011.
פולסום תמך בבחירות המקדימות לנשיאות של הדמוקרטים ב-2000 בסנאטור ביל בראדלי מניו ג'רזי, במושל ורמונט הווארד דין בבחירות המקדימות של 2004, ובסנאטור והנשיא לעתיד ברק אובמה מאילינוי בבחירות המקדימות של 2008. ב-2016 הוא היה מגדולי תומכיו של מושל מרילנד מרטין אומאלי בהתמודדותו על הנשיאות.
ב-1 באפריל 2009 הודיע פולסום שהוא יתמודד על תקופת כהונה נוספת כסגן המושל ב-2010 במקום להתמודד על מועמדות הדמוקרטים למשרת המושל.
ב-2 בנובמבר 2010 הוא נוצח בהפרש של שלושה אחוזים על ידי מועמדת הרפובליקנים קיי אייבי.
ב-2018 הוא בדק אפשרות להתמודד על משרת המושל.
רייט נולד בפורט וורת' שבטקסס, בנם של מארי ליסטר וג'יימס קלוד רייט.
רייט היה ממוצא אנגלי ואירי.
מכיוון שאביו היה איש מכירות נודד, רייט ושתי אחיותיו גדלו בקהילות רבות בטקסס ובאוקלהומה.
הוא למד בעיקר בבתי ספר ציבוריים בפורט וורת' ובדאלאס, ובסופו של דבר השלים את לימודיו התיכוניים בתיכון אדמסון שבאוק קליף, דאלאס.
הוא למד במכללת ות'רפורד ובאוניברסיטת טקסס באוסטין, אך לא סיים את חוק לימודיו.
על שירותו הצבאי בלוחמה האווירית של צבא ארצות הברית כתב בספרו "The Flying Circus: Pacific War—1943—As Seen through A Bombsight", שיצא לאור ב-2005.
לאחר המלחמה התיישב רייט בוות'רפורד, שם הצטרף לשותפים עסקיים בהקמת חברת תערוכות ושיווק.
הוא הצטרף אל המפלגה הדמוקרטית, ובשנת 1946 נבחר לתפקידו הציבורי הראשון – חבר בית הנבחרים של טקסס, שם החל את כהונתו בינואר 1947 עד לינואר 1949. ב-1948 הפסיד בהתמודדות לתקופת כהונה שנייה, לאחר שיריבו טען כי רייט חלש בהתנגדותו לקומוניזם ונישואים בין-גזעיים.
בשנים 1950–1954 היה ראש עיריית ות'רפורד, ובשנת 1953 היה נשיא ליגת הערים בטקסס.
בנובמבר 1954 נבחר רייט אל בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-12 של טקסס, שכלל את ות'פורד ופורט וורת.
הוא ניצח במערכת בחירות זו חרף ההתנגדות העיקשת של אמון ג'.
קרטר, המוציא לאור של העיתון המשפיע "Fort Worth Star-Telegram", שתמך בחבר הקונגרס המכהן וינגייט לוקאס.
רייט נבחר מחדש לתפקידו 14 פעמים נוספות, ובמרוצת השנים יתקדם במעלה ההיררכיה הדמוקרטית בבית הנבחרים האמריקאי.
הוא פיתח מערכת יחסים קרובה עם אמון ג'.
קרטר הבן, ופעמים תכופות חזר על האקסיומה כי "הדרך הקלה ביותר להביס אויב – היא להפוך אותו לחברך".
ב-1956 מיאן רייט לחבור למרבית עמיתיו מדרום ארצות הברית בחתימה על המניפסט הדרומי , הקורא לעגן בחוק הפרדה גזעית.
הוא הצביע בעד חוקי זכויות האזרח של 1960 ו-1968. ב-18 ביוני 1957 הצביע אמנם בעד ההחלטה הראשונית של בית הנבחרים בעד חוק זכויות האזרח של 1957, אך ב-27 באוגוסט אותה שנה תמך בתיקון הסנאט של ארצות הברית לחוק זה.
ב-9 ביולי 1965 תמך בחוק זכויות ההצבעה, אם כי בחר להימנע בהצבעה על דו"ח ועדת הקונגרס המשותפת בנושא.
הוא התנגד לחוק זכויות האזרח ב-1964 – הצעת החוק דרשה את ביטול ההפרדה הגזעית בדיור הציבורי וייסדה את מועצת שוויון ההזדמנויות בעבודה, והסיבה שבעיטה התנגד רייט לחוק נקשרה בהוראת החוק לזכויות הצבעה והרגשתו כי החוק חלש ללא מתן זכות הצבעה לכל אזרחי ארצות הברית.
לבסוף החוק נחתם בידי ידידו האישי של רייט, הנשיא לינדון ג'ונסון.
רייט גם הוסיף להתנגד אל התיקון ה-24 לחוקת ארצות הברית.
במהלך כהונתו תמך במיסוד יום מרטין לותר קינג כחג פדרלי באוגוסט 1983 וכן הוביל את הסיעה הדמוקרטית בבית הנבחרים במרץ 1988 לבטל את הווטו של הנשיא רונלד רייגן על חוק השבת זכויות האזרח של 1987.
במטרופולין דאלאס-פורט וורת'-ארלינגטון ידוע רייט לשמצה במתן חסותו לחוק המגביל טיסות מנמל התעופה דאלאס לאב, שדה התעופה המשני של דאלאס.
"תיקון רייט", כך קראו לחקיקה זו, שנועדה להגן על נמל התעופה הבין-לאומי דאלאס/פורט וורת' שהיה אז בתהליך הרצה.
התיקון התיר טיסות ללא עצירות שהמריאו או נחתו בכל נמל תעופה מסחרי בטווח של 93 ק"מ (50 מייל) לפעול רק במדינות הגובלות בטקסס.
תיקון זה חייב הלכה למעשה כל טיסה ברדיוס של 80 ק"מ לנחות בשטח הגובל בטקסס לפני שתמשיך ליעדה, מה שהוביל חברות תעופה קטנות ואזוריות לצמצם דרסטית את פעילותן בנמה"ת דאלאס לאב (התיקון היה באופן מסוים חרב פיפיות, שכן הוא הוביל לשגשוגה המאוחר של סאות'ווסט איירליינס, שטסה תחילה בטקסס גרידא).
בעוד שהתיקון התקבל תחילה בברכה, התעוררו ספקות לגבי נחיצותו כאשר נמה"ת דאלאס-פורט וורת' גדל לאחד משלושת נמלי התעופה הגדולים בעולם.
רבים ראו זאת כעבודה מיותרת וחסרת תועלת, ופגיעה בשוק החופשי של טיסות מסחריות.
בשנת 2006 העביר הקונגרס את "חוק הרפורמה לתיקון רייט", אשר ביטל את תיקון רייט המקורי, וההגבלות שהטיל הוסרו סופית רק ב-13 באוקטובר 2014.
ב-1971 מונה רייט לסגן מצליף הסיעה הדמוקרטית, כחלק מרצון לאזן אידאולוגית את הנהגת הסיעה.
במסגרת תפקיד זה הוטלה עליו האחריות לשכנע את הדמוקרטים הדרומיים לתמוך בהנהגה הדמוקרטית של בית הנבחרים.
אף על פי שרייט מעולם לא ישב בראשות ועדה או ועדת משנה בעלת פרופיל ציבורי גבוה, הוא השתמש באישיותו החברותית כדי להבטיח התחייבויות מחברי קונגרס, וניצל את הוותק בן שני העשורים שלו בוועדת העבודות הציבוריות של בית הנבחרים כדי להשיג מימון לבניית מבנים פדרליים, כבישים, מחלפים ומיזמי מים.
מאמצים אלה סייעו לרייט ברצונו להתקדם במעלה ההיררכיה הדמוקרטית.
בדצמבר 1976 נערכו בחירות להנהגת המפלגה הדמוקרטית בבית הנבחרים.
מנהיג הרוב טיפ אוניל התמודד ללא התנגדות לתפקיד יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית במקומו של קארל אלברט.
המירוץ להחלפת אוניל כלל רייט, פיליפ ברטון, ריצ'רד בולינג וג'ון מקפול.
ברטון נחשב למתמודד המוביל, ובהצבעה הראשונה הוא קיבל 106 קולות, כאשר אחריו בולינג עם 81, רייט עם 77 ומקפול עם 31. על פי כללי הסיעה הדמוקרטית המסיים במקום האחרון מחויב לפרוש, מה שעשה מקפול.
בהצבעה השנייה, ברטון קיבל 107 קולות, רייט 95 ובולינג 93. כאשר בולינג פרש גם הוא, בהצבעה השלישית, רייט ניצח עם 148 קולות לעומת 147 הקולות של ברטון.
כשהקונגרס ה-100 של ארצות הברית התכנס ב-6 בינואר 1987, נבחר רייט ליושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית (ברוב של 254–173 מול רוברט מיצ'ל הרפובליקני) במקומו של טיפ אוניל, שפרש לאחר 10 שנים בתפקיד.
באותה תקופה, רייט הצהיר שלהיות יושב ראש בית הנבחרים היא
ביולי 1988 עמד בראשות הוועידה הדמוקרטית הלאומית שמינתה את מייקל דוקאקיס למועמד המפלגה לנשיאות ארצות הברית.
במהלך הוועידה הציג רייט את ג'ון קנדי ג'וניור לשאת דברים לקראת נאומו הראשון של קנדי בטלוויזיה.
ב-1988 נהפך רייט למושא חקירה של ועדת האתיקה של בית הנבחרים.
דין וחשבון של הוועדה שניתן בראשית 1989 טען כי רייט השתמש ברכישות גדולות של ספרו, "Reflections of a Public Man", כדי להרוויח דמי דיבור מעבר למקסימום המותר, וכי רעייתו בטי, קיבלה משרה ציבורית מומצאת והטבות שונות כדי להימנע מהאיסור על מתנות.
לנוכח אובדן לגיטימציה הולך וגובר, הגיש רייט את התפטרותו כיושב ראש בית הנבחרים ב-31 במאי 1989, עד לבחירתו של יורש.
הוא היה יושב הראש הראשון שהתפטר בשל שערורייה ציבורית.
ב-6 ביוני אותה שנה הסתיימה באורח רשמי כהונתו כיו"ר בית הנבחרים כאשר הסיעה הדמוקרטית בחרה בטום פולי כמחליפו בתפקיד, וב-30 ביוני 1989 התפטר סופית ממושבו בקונגרס.
אחרי התפטרותו מבית הנבחרים האמריקאי, שב רייט לפורט וורת'.
הוא החל לעבוד כפרופסור מן המניין באוניברסיטה הנוצרית של טקסס השוכנת בעיר, ולימד קורס בשם "קונגרס ונשיאים".
במקביל, ניצל את זמנו הפנוי כדי לחבר ספרים שונים.
בערוב ימיו סבל מניוון מקולרי.
ג'יימס ויליאם רוס , הידוע יותר בשם הבמה ג'ים רוס (ולעיתים בשם הבמה המקוצר ג'יי אר; באנגלית: JR) הוא שדרן היאבקות אמריקאי, שדרן ספורט ומנחה פודקאסט, המופיע בארגון ההיאבקות All Elite Wrestling (AEW).
בנוסף, הוא מתפקד כאנליסט ויועץ בכיר.
רוס מוכר בעיקר בשל הקריירה עתירת השנים בצוות השידור של ארגון ההיאבקות WWE, כאשר זוהה על ידי מעריצי הארגון כ-"Good Ol' JR".
בנוסף, הוא תיפקד כשדרן בשפה האנגלית של ארגון ההיאבקות היפני New Japan Pro-Wrestling (NJPW) בין השנים 2015 ל-2018 ואף שידר קרבות אגרוף וקרבות אמנויות לחימה משולבות.
הוא הוכנס להיכלי התהילה של ה-WWE, ה-NWA ומגזין ההיאבקות Wrestling Observer Newsletter ואף זכה פעמיים בפרסי היכל התהילה של גרגוס טראגוס/לו תז.
מחוץ לתעשיית ההיאבקות, רוס בעל מותג רוטבי ברביקיו הנקרא בשם "J.R.'s Family BBQ".
בנוסף לכך, הוא בעל פודקאסט שבועי בשם ''Grilling JR".
פרס מפעל חיים ארט אברהמס (2010)
הפיוד הגרוע של השנה (2005) - נגד משפחת מקמהן
ג'ים פיו הוא טניסאי עבר ומאמן טניס אמריקאי.
פיו זכה שמונה פעמים בטורנירי גראנד סלאם בזוגות גברים (3 פעמים) וזוגות מעורכים (5 פעמים).
ג'ים פיו נולד בעיר ברבנק שבקליפורניה בשנת 1964.
בהיותו סטודנט באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס פיו זכה בתחרויות לסטודנטים.
בשנת 1985 הוא החל לשחק טניס כספורטאי מקצועי.
בשנת 1988 פיו החל לשחק לצד ריק ליץ'.
הם ניצחו באליפות אוסטרליה הפתוחה 1988 ובאליפות אוסטרליה הפתוחה 1989. כמו כן הם ניצחו באליפות וימבלדון 1990. בנוסף לכך הם הפסידו ב-3 משחקי גמר בתחרויות גראנד סלאם.
בנוסף לתחרויות זוגות ג'ים פיו זכה להצלחות בתחרויות זוגות מעורבים.
הוא ניצח באליפות אוסטרליה הפתוחה 1988, אליפות ארצות הברית הפתוחה 1988.אליפות אוסטרליה הפתוחה 1989 ואליפות וימבלדון 1989 (עם יאנה נובוטנה).
בשנת 1990 הוא התחיל לשחק עם נטליה זברבה והם ניצחו באליפות ארצות הברית הפתוחה 1990. הם הגיעו למשחקי הגמר של אליפות ארצות הברית הפתוחה 1990 ואליפות וימבלדון 1991 אך הפסידו.
אחרי 1991 יכולות של פיו ירדו אך הוא המשיך לשחק.
עונת 1995 הייתה העונה האחרונה בה הוא השתתף במשך כול העונה.
במהלך הקריירה הוא זכה בגביע דייוויס כחבר נבחרת גביע דייוויס של ארצות הברית.
אחרי פרישה פיו היה מאמן טניס.
ג'ים פרי הוא מנחה טלוויזיה קנדי.
פרי נולד בנובה סקוטיה וגדל בארצות הברית, אביו היה מוזיקאי, הוא שיחק כדורסל, עקב גובהו הצמידו לו את הכינוי "ג'ים הגדול" "Big Jim".
הוא הגיש את שעשועון הטלוויזיה "Definition" המבוסס על המשחק איש תלוי.
בארצות הברית הגיש את התוכנית "Card Sharks" במסגרתה המתמודדים מנסים לחזות תוצאות סקרים במטרה לשלוט על שורת קלפי משחק ולקבוע אם הקלף הנמשך הבא הוא גבוה או נמוך יותר, ואת שעשועון הידע כללי "Sale of the Century".
הוא פרסם שני ספרים העוסקים במודעות עצמית.
הוא נישא ונולדו לה בן ובת.
ג'יימס מרשל "ג'ימי" הנדריקס היה מוזיקאי, גיטריסט וזמר אמריקאי.
מאמני הבלוז רוק הבולטים ביותר של שנות ה-60. השפיע רבות על דור "ילדי הפרחים".
הנדריקס נודע בסגנון הופעה פרוע ושונה, כאשר נהג להתפרע על הבמה ולעיתים אף לנגן בגיטרה בשיניו.
הנדריקס היה מוזיקאי פורץ דרך, הוא נודע כאחד מטובי נגני הגיטרה החשמלית בכל הזמנים ומוכר כגיטריסט שעיצב מחדש את תפיסת השימוש בגיטרה.
כמוזיקאי, תרם הנדריקס לפיתוח שיטת היזון האודיו המלווה בדיסטורשן.
כמפיק תקליטים, הנדריקס השתמש בשיטות חלוציות בתחום הקלטות האולפן כהרחבה לרעיונותיו המוזיקליים.
הוא היה מהראשונים שהתנסו בהקלטות סטריאופוניות ובפייזינג.
במהלך חייו זכה הנדריקס בפרסי מוזיקה חשובים.
לאחר מותו הוענקו לו פרסים והוקרות נוספים, ביניהם הוספתו להיכל התהילה של הרוק אנד רול בשנת 1992 וכן להיכל התהילה של המוזיקה הבריטית בשנת 2005. בנוסף, בשנת 1994 הוקדש להנדריקס כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
מגזין הרולינג סטון דירג את הנדריקס במקום השישי ברשימת 100 האמנים הגדולים בכל הזמנים ובמקום הראשון ברשימת 100 הגיטריסטים הגדולים ביותר בכל הזמנים.
ג'ימי הנדריקס נולד בעיר סיאטל שבמדינת וושינגטון בארצות הברית כג'וני אלן הנדריקס לאל ולוסיל הנדריקס, משפחה דלת אמצעים.
כשהיה בן 4 שינה אביו את שמו לג'יימס מרשל הנדריקס.
אביו התגייס ונשלח להילחם במלחמת העולם השנייה, והנדריקס הצעיר בילה חלק ניכר מילדותו אצל קרובי משפחה ואצל משפחות אומנות.
אימו, לוסיל, הייתה אלכוהוליסטית, ויש הטוענים שהרבתה להתרועע עם גברים בזמן שבעלה היה בחזית.
כשהיה בן 9 התגרשו הוריו, וכשהיה הנדריקס בן 16 הלכה אימו לעולמה, כתוצאה מדימום בכבד עקב שתייה מופרזת.
לאחר מותה של האם קנה לו אביו יוקולילי, ובהמשך גם גיטרה אקוסטית שעלתה חמישה דולרים בלבד.
מיד לאחר קבלת הגיטרה, הצטרף הנדריקס ללהקתו הראשונה, The Velvetones.
שנה לאחר מכן קיבל גיטרה חשמלית, וניגן בלהקה החדשה שהקים, Rocking King.
בתחילת דרכו, כנגן סשנים של אמנים שונים דוגמת Don Covay & The Goodtimers ו-Rosa Lee Brooks הנדריקס נשמע מאופק ומסודר.
נטען כי האמנים היו שומעים אותו והרגישו מאוימים מסגנונו הפתוח והעשיר מוזיקלית עד שהיו מעמידים אותו ברקע.
את סגנונו ניתן לשמוע לראשונה כאשר ניגן עם האחים אייזלי, שם קיבל חופש גדול במסגרת שירי הסול והגוספל שניגנו.
עד יום מותו הנדריקס לא ידע לקרוא תווים.
היה זה ככל הנראה אחד הגורמים שהאיצו את פיתוח השמיעה האבסולוטית שלו.
בראיונות נהג לספר כי המוזיקה שלו מגיעה ממחשבותיו, כלומר הוא היה חושב על מנגינה, ולפי היכרותו הטבעית עם הגיטרה פשוט היה מנגן את מה שהיה חושב עליו.
עוד היה מספר כי הוא נוהג לתאר רגשות בצבעים וכך גם היה מנגן כשהיה חושב על צבע במקום רגש.
גם בשיר "בולד אז לאב" ניתן לשמוע את תיאור הצבעים הללו.
את השיר "פרפל הייז" כתב בעקבות חלום שחלם בו הוא הולך מתחת לפני הים.
הנדריקס סיפר גם כי שיריו הם שילוב של מדע בדיוני ופנטסיה שהיו אהובים עליו מגיל צעיר, בשילוב עם המציאות כפי שחווה אותה.
הנדריקס הושפע מנגני הבלוז של שנות החמישים ובראשם באדי גאי, מנגני הרוקנרול כמו צ'אק ברי (אותו העריץ) ובמיוחד מאלברט קינג.
הנדריקס גם הושפע רבות מבוב דילן הנערץ עליו.
הוא שילב את סגנון הפולק של דילן עם סגנון הבלוז של גאי ושל קינג.
סגנון הנגינה של הנדריקס היה חדשני והוא שינה את הנגינה על הגיטרה ללא היכר.
הנדריקס נהג לשלב את תפקידי הנגנים בלהקות לתפקיד אחד, כלומר - הוא נהג לנגן גיטרת קצב וגיטרה מובילה בגיטרה אחת.
הסולואים שהנדריקס נהג לנגן בהופעותיו היו מאולתרים ושונים מביצוע לביצוע.
בשנת 1961 התגייס הנדריקס לצבא האמריקאי כצנחן בדיוויזיה המוטסת ה-101, אך שוחרר לאחר 13 חודשי שירות ו-26 צניחות בעקבות תאונת צניחה.
בשירותו הצבאי הכיר את הבסיסט בילי קוקס, והשניים ניגנו תחת השם King Casual.
עם שחרורו, החל הנדריקס לנגן כגיטריסט אולפן תחת השם ג'ימי ג'יימס.
בין האמנים עימם ניגן היו אייק וטינה טרנר, ריצ'רד הקטן, וילסון פיקט והאחים אייזלי.
לבסוף הקים הנדריקס להקה שנקראה Jimi James And The Blue Flame, והחל מנגן במועדוני בלוז שונים בניו יורק.
באחת ההופעות בה ניגן, היה נוכח בסיסט להקת החיות (The Animals), צ'אס צ'נדלר, שהתרשם עמוקות מהופעתו הווירטואוזית, והציע לו לבוא עמו לאנגליה.
נקודת המפנה בקריירה המוזיקלית של הנדריקס ובחייו, הייתה נסיעתו לאנגליה ב-23 בספטמבר 1966 ביחד עם צ'נדלר, שפרש עליו את חסותו, והפך לאמרגנו ולמנהלו האישי.
באנגליה הפגיש צ'נדלר את הנדריקס לחזרות עם מספר מתופפים ובסיסטים על מנת להקים להקה.
לבסוף נבחרו המתופף מיטש מיטשל והבסיסט נואל רדינג, שניהם לבנים, עובדה שעוד תשפיע על הקריירה של הנדריקס בהמשך.
ביחד הקימו השלושה את "החוויה של ג'ימי הנדריקס" ("The Jimi Hendrix Experience"), שהפכה כמעט בן-לילה למוקד משיכה, ולאחת מן הלהקות המסקרנות והחשובות בעולם.
הלהקה שברה כמעט כל מוסכמה שהייתה קיימת עד אז במוזיקת הרוק.
נגינתם הייתה פרועה וחסרת רסן, פסיכדלית ושמיימית, והשתלבה היטב באווירת החופש, האהבה והסמים של אותם הימים.
ה"חוויה" הופיעו פעמים רבות באותן השנים, בארצות הברית ובאירופה.
הופעת הבכורה של הלהקה בארצות הברית, התקיימה ב-18 ביוני 1967, בפסטיבל המוזיקה הבינלאומי של מונטריי, שבקליפורניה.
פיט טאונסנד מלהקת המי שהופיעה אף היא באותו פסטיבל, שמע על ג'ימי הנדריקס ולא היה מוכן להופיע אחריו, אך להקת המי (שהתאפיינה בשבירת כלי הנגינה שלהם בסיום כל הופעה) נקבעה להופיע אחרונה, מיד אחרי ג'ימי הנדריקס.
טאונסנד נפגש עם הנדריקס מאחורי הקלעים והשניים קבעו בהטלת מטבע שהנדריקס יופיע אחרון.
המי סיימו את ההופעה בשבירת הכלים המפורסמת, והנדריקס, כמחווה על הפסדו בהטלת המטבע, החליט לקחת את המופע של המי צעד אחד רחוק יותר, וביצע את אחד האקטים שהפכו למזוהים עמו כל כך עם השנים, כאשר הקריב את הגיטרה שלו כקרבן, והעלה אותה באש תוך כדי הופעה.
לאחר הופעתו בפסטיבל, נכתב באחד מהעיתונים כי הוא הפך רשמית משמועה לאגדה.
ב-8 ביולי 1967 הופיעה "החוויה" כלהקת חימום ללהקת "הקופים" (The Monkees) במהלך סיבוב הופעות בארצות הברית.
לעיתים היה עומס ההופעות רב כל כך, שהם נאלצו להופיע פעמיים באותו היום.
הם זכו להצלחה מסחררת ברחבי העולם כולו, והנדריקס הפך חיש מהר לכוכב.
נגינתו המסחררת הכתה רבים משומעיו בתדהמה, כאשר בנוסף להיותה פראית, חושנית ויוצאת דופן, נהג הנדריקס לשלב בהופעותיו שואו שכלל נגינה מאחורי גבו, עם שיניו, מאחורי ראשו ועוד.
הנהלת הלהקה דאגה לטפח ולהעצים כל העת את תדמיתו הפרועה של הנדריקס, זאת כחלק מיחסי הציבור שהניעו את מכירת אלבומיו.
בצהובוני התקופה, הופיעו תמונות מהופעות פרועות במיוחד, כשמתחתיהן הכיתוב האקזוטי "הפרא מבורנאו".
הופעתו הייחודית הכתה גלים ועוררה סקרנות עצומה אצל אמנים גדולים אחרים של התקופה כמו להקת המי, הרולינג סטונז, קרים, והביטלס.
כל אלו באו לצפות מקרוב בתופעה החדשה שפרחה על אדמת אנגליה.
1969: פסטיבל וודסטוק והמחאה נגד מלחמת וייטנאם
ב-1969 עזב הבסיסט נואל רדינג את "החוויה", בעקבות שמועות כי הנדריקס שוקל להחליפו בנגן בס אחר.
אל פסגת הקריירה, היצירה המוזיקלית והפרסום, הגיע הנדריקס ב-18 באוגוסט אותה שנה, כשחתם את פסטיבל וודסטוק המפורסם.
לצורך ההופעה בפסטיבל, גייס הנדריקס אנסמבל שלם של נגנים.
עקב עיכובים שונים בלוח הזמנים של הפסטיבל, חתמה הלהקה את הפסטיבל בבוקר 18 באוגוסט במקום בחצות הלילה הקודם, כאשר רובו של הקהל כבר עזב את המקום.
במהלך ההופעה ביצע הנדריקס גרסה מלאת עוצמה, מעוותת ולא מסורתית של ההמנון האמריקאי שזכתה לקיתונות של זעם מצד הציבור השמרן בארצות הברית.
בקטע זה הביע הנדריקס את מחאתו נגד מלחמת וייטנאם, ונגד הממסד, שבנוסף להיותו מנוון, מיושן ומושחת בעיני ילדי הפרחים, גם שלח את החיילים האמריקאים לשם.
"ההמנון החדש" אומץ מיד בחום על ידי תנועת ההתנגדות למלחמת וייטנאם, ועל ידי ילדי הפרחים, והפך לאחת מן הקלאסיקות של הנדריקס בכל הזמנים.
המסר הגיע גם לאוזניהם של חיילים רבים בווייטנאם שהחלו אף הם להתנגד למלחמה, וששאבו עידוד רב מן המחאה שהגיעה היישר אל מכשירי הטרנזיסטור שלהם במעמקי הג'ונגלים של וייטנאם.
לאחר פסטיבל וודסטוק, חזרו הנדריקס וקוקס לשתף פעולה.
הנדריקס צירף גם את המתופף השחור, באדי מיילס, וביחד עימם הקים את "להקה של צוענים" (Band of Gypsies).
בין השיקולים שהביאו את הנדריקס לבחור בדרך ובהרכב זה ולשנות את הסגנון הייחודי של "החוויה", היו לחצים שהופעלו עליו כל העת על ידי ארגוני שחורים שונים בארצות הברית, ובראשם ארגון המחאה הפנתרים השחורים.
חבריו של ארגון זה שייצג את השחורים בארצות הברית במאבקם לשוויון גזעי, מתחו כל העת ביקורת נוקבת על הנדריקס בטענה שהוא מתרועע עם נשים לבנות, ושעצם שיתוף הפעולה שלו עם שני נגנים לבנים הוא בגדר התחנפות לקהל הלבן.
הנדריקס, שלבו היה חצוי כל העת עקב הלחצים הכבדים שהופעלו עליו, ושהיה קשוב כל העת לרחשי ליבו של הקהל השחור שראה בו גיבור וסמל למאבקו, הצטרף לבסוף לשני חבריו השחורים, והלהקה יצאה לבסוף לדרך.
בניגוד לצליל השמיימי של "החוויה", הציגו "הצוענים" צליל כבד וארצי, משולב בפאנק.
"להקה של צוענים" לא האריכה ימים.
ההרכב הוציא לאור אלבום כפול שהוקלט בהופעה חיה באולם הפילמור איסט המפורסם בניו יורק בערב השנה החדשה, 31 בדצמבר 1969, וביום הראשון של העשור החדש, 1 בינואר 1970, וזהו האלבום המוכר היחיד שנותר ממנו.
בסופה של ההופעה, אמר הנדריקס כי זהו סופה של האגדה.
עם חלוף העשור ותחילתן של שנות השבעים, המשיך הנדריקס להקליט ולהופיע עם מיטשל וקוקס, עתה תחת השם "זעקת האהבה" (The Cry of Love).
ב-31 באוגוסט 1970, הופיע הנדריקס בפעם האחרונה על אדמת אנגליה בפסטיבל האי וייט.
הנדריקס היה תשוש פיזית ונפשית, גם כתוצאה מן העומס הרב של ההופעות, גם עקב הלחצים הרבים שהופעלו עליו כל העת מצידם של בעלי אינטרסים שונים, וגם עקב השימוש הרב שעשה בסמים, באלכוהול ובתרופות מסוגים שונים.
הופעתו הבאה, ב-2 בספטמבר בדנמרק, הופסקה לאחר 3 שירים בלבד, עקב מצבו הנפשי והפיזי הרעוע.
הופעתו האחרונה התקיימה ב-6 בספטמבר 1970 בפסטיבל "האוויר הפתוח, השלום והאהבה" (Open Air, Love and Peace Festival) באי פרמאן על יד חופי גרמניה.
הופעתו בפסטיבל זה סימנה את הסוף הממשמש ובא.
רבים בקהל היו עוינים והאווירה במקום הייתה טעונה ועכורה.
אופנוענים גרמנים שתויים מכנופיית מלאכי הגיהנום ששימשו כאנשי האבטחה במקום, הכו אנשים עם שוטים ושרשראות ברזל, הציתו את משרד האמרגנים ותקפו את אחד מאנשי הבמה של הנדריקס בקרש עם מסמרים.
עם תחילת הופעתו בצהרי היום למחרת התבהרו השמיים, ולמרות הפתיחה הסוערת עברה ההופעה בהצלחה יחסית.
ב-15 בספטמבר השתכן הנדריקס עם חברתו הגרמנייה, מוניקה דנמאן, במלון במערב לונדון.
בערב 17 בספטמבר היה אמור להופיע עם סליי והפמילי סטון במועדון לילה בלונדון, אך לא הגיע כלל למקום.
בשעות הבוקר המוקדמות של 18 בספטמבר 1970, התקשרה דנמאן בבהילות לבית המלון בו שהו חברו הקרוב של הנדריקס, אריק ברדון, וחברתו, לאחר שהנדריקס הקיא בשנתו והתעלף כתוצאה משימוש מופרז בכדורי שינה חזקים מתוצרת גרמנית שהיו רשומים על שמה של דנמאן, בשילוב עם אלכוהול.
נסיבות מותו שנויות במחלוקת עד עצם היום הזה, ופרטים רבים מהן מעורפלים ולא ברורים לחלוטין.
למרות העובדה שהתעלף ומצבו הורע כבר בשעות הבוקר המוקדמות, הוזמן אמבולנס אל המלון רק בשעה 11:18 בצהריים.
ככל הנראה בפרק זמן זה הוצאו סמים מחדר המלון והוחבאו בגינתו.
הנדריקס נלקח לבית החולים "סנט מרי אבוט" בעיר, אולם היה זה מאוחר מדי.
הוא הוכרז כמת בשעה 12:45 בצהריים.
כמויות אלכוהול גדולות התגלו בקיבתו ובכליותיו, אולם כמעט ולא נמצא אלכוהול בדמו.
ההנחה הרווחת היא שהנדריקס נפטר כתוצאה מחנק ושטי שנגרם מהקיא של עצמו.
אריק ברדון טען לאחר מותו, כי הנדריקס סיפר לו כי ברצונו להיקבר בבוא היום באנגליה.
למרות זאת, הוטסה גופתו בחזרה לארץ מולדתו.
בתחילה סירבו פרנסי העיר סיאטל בה נולד לאפשר את קבורתו בעיר הולדתו, בטענה שאין לחלוק כבוד אחרון זה לאדם שצרך סמים ושדגל בשימוש בהם, והתירו רק הקמת אנדרטה קטנה לזכרו בסמוך לגן החיות העירוני.
ב-1 באוקטובר 1970, לאחר מאבק ציבורי, הובא לבסוף ג'ימי הנדריקס למנוחתו האחרונה בעיר הולדתו, סיאטל.
אלפים חלקו לו כבוד אחרון.
הנדריקס הוא חבר בהיכל התהילה של הרוק אנד רול, ובסיאטל הוקם מרכז הנצחה גדול לזכרו ולזכר מורשתו.
לאחר מותו, משפחתו ממשיכה לתעד, להנציח ולהוציא לאור חומרים של הנדריקס.
בין היתר הוציאו את האלבום: "Tribute for Jimi Hendrix", אלבום גרסאות כיסוי (קאברים) לשיריו של האמן, אוספים שונים, ואין ספור הקלטות שיצאו לאור לאחר מותו, ביניהן הופעות חיות רבות.
עד היום השפעתו של הנדריקס היא ההשפעה הגדולה ביותר על הגיטרה החשמלית וצורת הנגינה ברוק אנד רול העכשווי.
הסמים היו חלק בלתי נפרד מחייו של ג'ימי הנדריקס לאורך כל הקריירה שלו.
הנדריקס הרבה בשימוש ב-LSD, שתרם רבות ליצירתו, כאשר גם הגראס, החשיש והאלכוהול היו בשימוש קבוע, ובכמויות גדולות.
במאי 1969 נעצר הנדריקס לראשונה על ידי רשויות החוק בנמל התעופה של טורונטו, קנדה, כשברשותו כ-40 גרם הרואין, ולמרות זאת שוחרר לאחר שטען כי אדם אחר "שתל" את הסם בתיקו, והמושבעים במשפט האמינו לו.
למרות תרומתם הרבה ליצירותיו, היוו הסמים גם חרב פיפיות וגרמו בחלוף הזמן, וככל שגברו הלחצים שהתלוו לחיי הזוהר ולחוגים בהם התרועע הנדריקס, לעליות ומורדות רבים ותכופים במצב רוחו.
ג'פרי גנב דרך קבע סכומי עתק מן הלהקה, והפקידם בבנקים בנסאו, בירת איי בהאמה.
חומרים חדשים לא עניינו את הקהל שלא רצה כלל לשמוע אותם ודרש מהנדריקס הרס על הבמה, ולבצע בכל פעם מחדש את אותם הגימיקים שהוא כה מאס בהם: נגינה מאחורי ראשו, בין רגליו, עם שיניו והצתת הגיטרה שלו באש.
הנדריקס רצה לברוח מן המציאות המדכאת שנכפתה עליו, כאשר חש שהתפתחותו המוזיקלית שהייתה בראש מעייניו, נעצרה למעשה.
הוא נשאב במהירות אל תוך עולם הסמים שהחל להשתלט על חייו ולהפריע לתפקודו.
בנוסף לדיכאונות הרבים, חווה הנדריקס בכמה מקרים גם התקפי זעם, ולאחר הופעתו בוודסטוק סבל, ולא בפעם הראשונה, מהתמוטטות עצבים.
בכמה מקרים במהלך הקריירה שלו, נאלצו אמרגניו לבטל הופעות ברגע האחרון עקב מצבו הנפשי הרעוע.
בשנת 1993 שוחרר אלבום "Stone Free: Tribute to Jimi Hendrix" עם כיסויים לשירים של הנדריקס.
ג'ימזו היה כפר ערבי בארץ ישראל, בירכתי השפלה, כ-5 קילומטרים דרומית מזרחית ללוד ובסמוך לדאניאל, בגובה 150 מטר מעל פני הים.
הכפר נכבש ב-10 ביולי 1948, במהלך מלחמת העצמאות במבצע דני על ידי חטיבת יפתח ותושביו עזבו אותו.
סמוך למקום הכפר הוקם ב-28 בפברואר 1950 המושב גִמזוֹ.
הכפר הוקם על שרידיהם של יישובים קדומים והוא מזוהה עם גמזו המקראית, שהייתה בתקופת המשנה והתלמוד מקום מוצאו של התנא נחום איש גמזו.
יש הסוברים כי מקור שמו של הכפר הערבי ומיקומו זהים למיקום של "גמזו" הקדומה שנזכרת לראשונה בספר דברי הימים ב':
אירוע זה משויך לתקופת אחז מלך יהודה, בקירוב בשנת 700 לפני הספירה.
השרידים הבולטים לעין על התל שעליו היה בנוי הכפר גמזו, הם מהתקופה הרומית ואחריה.
בתקופת המשנה והתלמוד הייתה גמזו עיירה יהודית חשובה, ממנה בא נחום איש גמזו, הידוע באגדת ישראל.
היישוב ג'ימזו ביחד עם כול ארץ ישראל, נכבש על ידי האימפריה העות'מאנית, לאחר שהביסה את הממלוכים קרב מרג' דאבק בשנת 1516. הכפר נכלל בתת-המחוז רמלה (אל-חליל)שהיה חלק ממחוז עזה.
ברישומי המס משנת 1596 מתועד כי בכפר ג'ימזו היו 28 משפחות, כולן מוסלמיות; והאוכלוסייה המשוערת עמדה על כ-154 אנשים.
עוד עולה מרישומי המס הוא שהם שילמו שיעור מס של 25% על תוצרת חקלאית, כולל חיטה, שעורה ופירות, כמו גם עזים וכוורות, בנוסף ל"הכנסה מזדמנת"; סך הכול 6,990 אקצ'ה.
בשנת 1838 חוקר המקרא אדוארד רובינסון עבר בכפר, ודיווח כי הוא "די גדול", הוא הוסיף שהכפר ממוקם על גבעה, ותיאר שהוא "מהווה מחזה נאה ממרחק." הוא ציין גם כי בכפר היו מגזינים מחתרתיים רבים לאחסון תבואה.
בשנת 1863 מצא ויקטור גרן כי הכפר מונה כ-400 תושבים, והוא מוקף בעצי זית ודקל.
בכפר היה גם מקאם (מקדש) לסידי אחמד.
גרן רושם כי לכל משפחה היה ממגורה משלה.
ברשומה של כפרים עות'מאניים המתוארכת לשנת 1870 מצוין כי הכפר דחימזו (ג'ימזו) מונה 83 בתים ואוכלוסייה של 325 נפש, אם כי מפקד האוכלוסין כלל אך ורק גברים ולכן מידע זה היה חלקי בלבד.
בשנת 1882 תיאר סקר מפת הקרן לחקר ארץ ישראל את הכפר ג'ימזו ככפר הבנוי מלבני אדובה, ממוקם על צלע גבעה נמוכה, ומוקף גדרות קקטוסים ועצי זית.
במפקד האוכלוסין שנערך בארץ ישראל בשנת 1922, על ידי שלטונות המנדט הבריטי, מנתה ג'ימזו 897 תושבים, כולם מוסלמים, מהמפקד שבוצע ב-1931 עלתה האוכלוסייה ל-1,081 תושבים כולם מוסלמים, בסך הכול נספרו אז 268 בתים.
תושבי הכפר בג'ימזו תחזקו באותה תקופה מסגד.
בית ספר יסודי הוקם בכפר בשנת 1920, ובאמצע שנות הארבעים למדו בו 175 תלמידים.
הרוב המכריע של תושבי הכפר עבדו בחקלאות.
על פי סקר הכפרים שנערך ב-1945, אוכלוסיית ג'ימזו עלתה ל־1,510, תושבים מוסלמים, ואילו שטח הקרקע הכולל היה 9,681 דונם, על פי סקר קרקעות ואוכלוסיות רשמי.
מתוך אותם דונמים 77 דונם הוקדשו להדרים ובננות, בעוד שכ-5,577 דונמים הוקצו לדגנים.
1,605 דונם הושקו או שימשו לבוסתנים, מתוכם 1,400 דונם לזיתים, ואילו 50 דונם סווגו כשטחים ציבוריים בנויים.
ב-10 ביולי 1948 ג'ימזו נכבש בשלב הראשון של מבצע דני על ידי חטיבת יפתח.
למחרת (11 ביולי) הודיע מפקדת מבצע יפתח למפקדת מבצע דני כי כוחותיה כבשו את ג'ימזו ודאניאל ושצריך להתרכז בפינוי הכפרים ובפיצוץ הבתים.
כל תושבי הכפר נסו על נפשם וברחו מהאזור בעקבות התקיפות הצה"ליות במקום.
מספר חודשים לאחר מכן בספטמבר 1948, נהרסו 434 בתי הכפר ג'ימזו.
היישוב גמזו הוקם על אדמות הכפר בשנת 1950. ההיסטוריון הפלסטיני וליד ח'אלדי תיאר את שרידיו של ג'ימזו בשנת 1992:
המשפחה הידועה ביותר מג'ימזו הייתה משפחת אלקעזה.
ג'יימס רידל "ג'ימי" הופה היה נשיא איגוד נהגי המשאיות בארצות הברית, שנחשד בשחיתות ובקשרים עם המאפיה.
ג'ימי הופה נולד בעיר ברזיל שבמחוז קליי באינדיאנה.
אביו נפטר בשנת 1920 כשג'ימי היה בן שבע, וארבע שנים לאחר מכן עברה משפחתו לדטרויט.
בשנת 1932 החל בפעילות לשיפור תנאי תעסוקה במסגרת איגודי עובדים.
הוא התחתן בשנת 1936. בשנת 1952 נבחר לכהונת סגן נשיא איגוד נהגי המשאיות, ובשנת 1958 נבחר לכהונת נשיא האיגוד במקום דייב בק.
הופה הוביל שביתות, מחאות ופעולות אחרות לשיפור תנאי תעסוקה.
הופה תמך במועמדותו של ריצ'רד ניקסון מטעם המפלגה הרפובליקנית בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1960, בהן ניצח מועמד הדמוקרטים ג'ון קנדי.
לאחר רצח קנדי הייתה השערה שהופה מעורב ברצח מטעמים של התנגדות פוליטית, אך השערה זו נדחתה על ידי ועדת בית הנבחרים בנוגע להתנקשויות.
קשריו עם המאפיה ונסיבות היעלמותו
במקביל לפעילותו באיגוד, החל הופה לקיים קשרים עם המאפיה.
בשנת 1964 הוא הואשם בעבירות שוחד, שיבוש הליכי חקירה ומרמה, ובשנת 1967 הוא הורשע ונגזרו עליו 15 שנות מאסר.
הוא קיבל חנינה מהנשיא ניקסון בשנת 1971 על סמך הבטחה שלא להיות פעיל בהנהלת איגוד נהגי המשאיות במשך 10 שנים.
הופה החליט לערער ולנסות לחזור לאיגוד.
הוא חשב להסתייע במאפיה על מנת לחזור לאיגוד ויזם פגישה עם שניים מראשי המאפיה, טוני ג'יאקלונה וטוני פרובנצאנו.
הופה נראה לאחרונה ב-30 ביולי 1975 בסמוך לשעה 2 בצהריים במגרש חניה של מסעדה בעיר דטרויט.
ככל הידוע, הוא היה אמור להיפגש שם עם שניהם.
בשעה 14:15 בערך הופה התקשר לאשתו ואמר לה שהאנשים אותם היה אמור לפגוש עדיין לא הגיעו, ומאז לא יצר איתה קשר.
באותו יום, אחרי שהוא לא חזר הביתה, התקשרה אשתו למשטרה שהחלה לחפש אחריו.
בשנת 1982, אף על פי שגופתו לא נמצאה, הוכרז הופה רשמית כמת.
הבולשת הפדרלית של ארצות הברית ממשיכה מאז לחקור את ההיעלמות.
רבים מניחים שהופה נרצח על ידי המאפיה ונעשו ניסיונות רבים לאתר את מקום קבורתו.
לאורך השנים הועלו טענות והשערות שונות לגבי נסיבות היעלמותו של הופה:
מתחקיר המשטרה עולה ששני האנשים אותם היה אמור לפגוש הופה, ג'יאקלונה ופרובנצאנו, כלל לא הגיעו באותו יום לנקודת המפגש.
לפי סברה אחת הופה נורה בראשו, לאחר מכן אוחסנה גופתו בתא מטען של מכונית שהובלה לגריטה, וזו הגרסה שמתוארת בסרט "הופה".
לטענת איש המאפיה דונלד פרנקוס, הוא הרג את הופה וקבר אותו באצטדיון הג'איינטס בניו יורק.
טענה זו הופרכה על ידי תחקירני תוכנית הטלוויזיה מכסחי המיתוסים.
רוצח שכיר בשם ריצ'רד קוקלינסקי טען שהוא הרג את הופה.
לפי גרסתו שהובאה בביוגרפיה שלו, קוקלינסקי רצח את הופה עם סכין ציידים, הטמין את גופתו בתוך חבית דלק והצית אותה.
הוא הניח לאש לבעור "במשך כחצי שעה", את החבית וקבר אותה במגרש גרוטאות.
לאחר זמן, כששותף של קוקלינסקי החל לשתף פעולה עם הבולשת הפדרלית, קוקלינסקי חשש שהשותף ישתמש במידע שבידו כדי לחלץ עצמו מצרות.
לכן, הוא הוציא את החבית מקברה והכניסה לתא מטען של מכונית ישנה, שנגרטה לגוש מתכת - קובייה בגודל של 1.5 מטר על 1 מטר.
גוש זה נמכר ונשלח ליפן יחד עם עוד עשרות גרוטאות, כמתכת ממוחזרת לייצור מכוניות חדשות.
ב-2006 סיפר אסיר בשם דונובן וולס כי ראה שני אנשים קוברים אדם באסם במישיגן, יום לאחר היעלמותו של הופה.
החפירה באותו אסם לא העלתה ממצאים, אך פרסום הפרשה מחדש חשף לציבור את קיומו של מסמך של ה-FBI מ-1976, בן 56 עמודים, שש שנים לפני ההכרזה על מותו של הופה.
ההשערה המסכמת במסמך הייתה שהוא נרצח על ידי המאפיה.
מייקל פרנזסה, מאפיונר לשעבר ממשפחה הפשע קולומבו, טען כי איש מאפיה בשם פיטר אשר היה בכלא העביר לו מידע מאדם שלישי (שהיה גם חבר מאפיה בכלא) שטען שידע מה קרה להופה, על פי פרנזסה המקור הזה היה אמין ותאם למידע שכבר ידע על היעלמותו של הופה.
על פי פרנזסה, אחד מראשי המאפיה בניו יורק הורה לרצוח את הופה.
אחד ממבצעי הרצח לפי פרנזסה היה אדם שלא היה חבר רשמי במאפיה והאדם הזה עדיין בחיים אך נמצא בכלא במאסר עולם.
פרנזסה טוען כי גופתו של הופה נמצאת בגוף מים וככל הנראה לא תמצא.
פרנזסה טוען שיש לו את ההקלטה של פיטר מספר לו את זה, אך ההקלטה טרם פורסמה.
בתו של ג'ימי הופה, ברברה אן (נולדה ב-1938), שימשה כשופטת ולאחר מכן כיועצת משפטית למושל מדינת מיזורי.
בנו, ג'יימס פיליפ הופה (נולד ב-1941), עורך דין במקצועו, מכהן כנשיא איגוד נהגי המשאיות משנת 1999.
בשנת 1978 יצא לאקרנים הסרט "פ.י.ס.ט" בו גילם סילבסטר סטאלון את דמותו של ג'וני קובאק, המבוססת על הופה.
בשנת 1992 גילם ג'ק ניקולסון את דמותו של הופה בסרט "הופה" המבוסס על חייו.
את הסרט ביים דני דה-ויטו שאף שיחק דמות בדיונית שאינה קיימת בביוגרפיה האמיתית של הופה.
בעונה השלישית של הסדרה "לויס וקלארק" מופיע זוג עשיר האוסף חפצים ייחודיים.
בין השאר, האוסף שלהם כולל את גופתו של ג'ימי הופה: גוש בטון גדול עם יד שמושיטה מתוכו.
בסרט "ברוס הגדול מכולם" משתמש כתב הטלוויזיה ברוס נולן בכוחות שקיבל מאלוהים על מנת לגרום למציאת גופתו של הופה, ובכך להשיג סקופ בלעדי.
בסדרה "בנות הזהב", אחת ההוכחות לקשרים של סופיה עם המאפיה היא שהיא יודעת מה קרה לג'ימי הופה.
בשנת 2019 גילם אל פצ'ינו את דמותו של הופה בסרט "האירי" בבימויו של מרטין סקורסזה.
בסדרה "אוזרק" מספר באדי דקר השכן החולה לוונדי אשתו של מרטין כחלק מבדיחה שרצח את ג'ימי הופה ולכן הגיע לעיירה.
בסדרה "בנות גילמור" לורלי מתרצת אי כניסה לחדר בו אביה מאושפז בזה שהיא צריכה לחפש את המשפחה ולעדכן אותם במצבו, אחרי שכולם באים ואין יותר את מי לחפש והיא עדיין לא נכנסת, לוק שואל אותה בציניות "את מי תחפשי עכשיו?
אולי את ג'ימי הופה, זה יעסיק אותך"
הופה כתב אוטוביוגרפיה שפורסמה בשנת 1970 בשם "ג'ימי הופה: פרקים".
לאחר היעלמותו יצא הספר במהדורה חדשה בשם "ג'ימי הופה: הסיפור האמיתי".
ג'יימס "ג'ימי" אשקרופט היה שוער כדורגל אנגלי.
אשקרופט נולד בליברפול, והחל את קריירת המשחק שלו במועדונים מקומיים.
במשך תקופה קצרה הוא שיחק כשחקן חובב באברטון, לפני שעבר לגרייבסנד יונייטד מהפוטבול ליג הדרומית ב-1899. אשקרופט הפגין יכולת גבוהה במדי גרייבסנד, וכתוצאה מכך משך את תשומת הלב של וולוויץ' ארסנל מהפוטבול ליג, וביוני 1900 הוחתם שם על חוזה מקצועני.
אשקרופט ערך את הופעת הבכורה נגד ברטון סוויפטס ב-15 בספטמבר 1900; המשחק הסתיים בהפסד של ארסנל בתוצאה 0 - 1, אך אשקרופט נותר שחקן הרכב קבוע באותה עונה ובעונה שלאחר מכן.
בעונת 1901/1902 אשקרופט שמר על שער נקי ב-17 משחקי ליגה מתוך 34, כולל שיא מועדון של שישה משחקים ברציפות; המועדון סיים במקום הרביעי בליגה השנייה, ובמקום השלישי בעונה שלאחר מכן.
אשקרופט לא ספג שער ב-20 משחקים בעונת 1903/1904 שבה העפיל המועדון לליגה הבכירה, ובעונת 1904/1905 השלים רצף שיא של 154 משחקים רצופים במדי ארסנל.
בעונת 1905/1906 ועונת 1906/1907 העפיל המועדון לחצי גמר גביע ה-FA עם אשקרופט בשער, והוא הופיע בשלושת משחקיה של נבחרת אנגליה באליפות הבית הבריטית של 1906. אנגליה ניצחה פעמיים והפסידה פעם אחת, וחלקה את התואר עם נבחרת סקוטלנד.
אשקרופט הוא השחקן הראשון של ארסנל שהופיע במדי הנבחרת האנגלית.
בסך הכל הופיע אשקרופט במדי ארסנל ב-303 משחקים במשך שמונה עונות.
הוא הועבר לבלקברן רוברס ב-1908 על מנת להקל על הבעיות הכספיות שפקדו את ארסנל באותה תקופה.
במדי רוברס הוא שיחק בכ-120 משחקים, הגיע לחצי גמר גביע ה-FA בעונת 1910/1911, וזכה באליפות בעונה שלאחר מכן.
ב-1913 הוא שוחרר מבלקבורן ללא תמורה כספית.
אשקרופט לא הצליח למצוא קבוצה חדשה, ונאלץ לפרסם מודעה בעיתון The Athletic News.
בסופו של דבר אשקרופט חתם בטרנמיר רוברס, שבמדיה שיחק עונה אחת לפני שכל משחקי הכדורגל המקצועיים הושהו בגלל מלחמת העולם הראשונה; ככל הנראה אשקרופט פרש מכדורגל בתקופה זו.
ג'יימס "ג'ימי" בריין היה כדורגלן אנגלי.
בריין נולד בבריסטול, והחל את הקריירה באופן לא מוצלח בקארדיף סיטי הוולשית, לפני שהפך לשחקן הרכב קבוע במועדון הוולשי טון פנטרה.
בריין עבר לשחק בארסנל ב-1923, ובשמונה שנותיו במדי התותחנים הוא הפך לאחר ממבקיעי השערים הטובים ביותר בהיסטוריה של המועדון.
בעונתו הראשונה בארסנל הוא שיחק בקבוצת המילואים של המועדון, וכבש את שער הניצחון בהופעת הבכורה שלו נגד טוטנהאם הוטספר ב-25 באוקטובר 1924.
בריין היה חלוץ מצטיין לאורך כל הקריירה שלו, והיה המבקיע המצטיין של ארסנל במשך ארבע עונות רצופות (1924/1925–1928/1929), כולל 39 שערים בעונת 1925/1926, שבה הבקיע ארבע פעמים שלושער.
שיא זה הוא שני רק ל-45 השערים של טד דרייק בעונת 1934/1935. בעונת 1926/1927 הוא הבקיע 34 שערים, מתוכם שתי רביעיות נגד שפילד ונסדיי וברנלי.
המועדון הצליח להעפיל לגמר גביע ה-FA בעונת 1926/1927 בזכות שעריו של בריין, אך בגמר הפסיד לקארדיף סיטי כתוצאה מטעותו של השוער דן לואיס.
בריין לא שיחק היטב בעונת 1929/1930, והודח מההרכב הראשון לטובת שחקני ההתקפה ג'ק למברט, דייוויד ג'ק ודייב הולידיי, כאשר בסך הכל הוא משתתף בשישה משחקים באותה עונה.
בריין החמיץ את ניצחון ארסנל על האדרספילד טאון בגמר גביע ה-FA, כיוון שהמאמן העדיף את למברט.
אולם, בעונת 1930/1931 הוא שיחק ב-16 משחקים והבקיע ארבעה שערים, ובסיום העונה זכה המועדון באליפות הראשונה בתולדותיו.
הופעתו האחרונה של בריין במדי ארסנל הייתה בניצחון 2 - 0 נגד שפילד ונסדיי ב-21 במרץ 1931.
לקראת סוף דרכו בארסנל הוא כבר היה מבוגר, ואת מקומו כמבקיע השערים המוביל תפסו למברט וג'ק.
בספטמבר 1931 הוא עבר לטוטנהאם הוטספר תמורת 2,500 £, והיה לאחד השחקנים הבודדים שעברו באופן ישיר בין שני המועדונים היריבים.
בעונותיו בארסנל הוא הבקיע 139 שערים ב-232 משחקים, מספר המציב אותו במקום החמישי בטבלת כובשי השערים של המועדון, והוא גם היה לשחקן הראשון בארסנל שמבקיע למעלה מ-100 שערים.
למרות זאת בריין מעולם לא זומן לנבחרת אנגליה, למרות שזומן לאימוני הנבחרת.
בריין היה בשנות ה-30 לחייו כאשר הצטרף לטוטנהאם, והבקיע במדי המועדון 10 שערים ב-47 משחקים.
ב-1934 הוא עזב את טוטנהאם, ובשלהי הקריירה שלו שיחק בסוונסי טאון ובבריסטול סיטי.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל הוא אימן את קינגס לין ואת צ'לטנהאם טאון מ-1939 עד 1948, ולאחר מכן פרש לחלוטין מכדורגל.
ג'יימס "ג'ימי" ג'קסון היה כדורגלן סקוטי-אוסטרלי.
ג'קסון נולד בעיירה קמבוסלנג שבסקוטלנד, וכשהיה בן שנתיים היגרה משפחתו לאוסטרליה.
ג'קסון גדל באוסטרליה והחל את קריירת הנוער שלו שם, וב-1893 חזר לסקוטלנד.
המועדון הראשון שבו שיחק היה ניוטון ת'יסל, וב-1894 הוא חתם בגלאזגו ריינג'רס.
ג'קסון לא היה שחקן מרכזי בריינג'רס.
הוא הועבר לניוקאסל יונייטד באוגוסט 1897, ושיחק במגפייז במשך שתי עונות שבמהלכן סייע למועדון להעפיל לליגה הראשונה בעונתו הראשונה.
ב-1899 הוא הצטרף לוולוויץ' ארסנל.
הופעת הבכורה שלו הייתה במשחק נגד לסטר פוסה ב-2 בספטמבר, ובמשך שש העונות הבאות הוא היה שחקן הרכב קבוע בעמדת המגן השמאלי או הקיצוני.
ג'קסון היה שחקן הרכב קבוע גם בעונת 1903/1904 שבה העפילו התותחנים לליגה הראשונה, ובעונה הראשונה בליגה זו הוא זכה לענוד את סרט הקפטן.
לאורך שש השנים שלו בארסנל הוא השתתף ב-204 משחקים שבהם הבקיע שער אחד.
ג'ימי ג'קסון לא היה הכדורגלן היחיד במשפחתו, ושניים מבניו שיחקו גם כן.
ג'יימס, בנו הבכור, שיחק בליברפול ביותר מ-200 משחקים, ולאחר פרישתו כיהן ככומר; ארצ'י, בנו הצעיר, שיחק עבור סנדרלנד וטרנמיר רוברס.
אחיינו, שנקרא גם כן ארצ'י, היה שחקן קריקט אוסטרלי.
ג'יימס הנרי "ג'ימי" בלומפילד היה שחקן ומאמן כדורגל אנגלי.
בלומפילד נולד בקנזינגטון שבלונדון, והחל את הקריירה שלו במועדון החובבני וולטהאמסטואו אווניו לפני שהצטרף לקבוצת ברנטפורד מהליגה השנייה באוקטובר 1952. לאחר ירידת ברנטפורד לליגה השלישית ב-1954 הוא הועבר לארסנל תמורת 8,000 לירות שטרלינג, על מנת להחליף את ג'ימי לוג'י.
בלומפילד ערך את הופעת הבכורה שלו כבר במשחק הראשון של העונה מול אברטון ב-25 באוגוסט 1954, והשתתף ב-19 משחקים בסך הכל באותה עונה.
רק בעונת הוא זכה למקום קבוע בהרכב המועדון.
הוא היה חלוץ שני חזק ובעל מסירות מדויקות, והיה אחד מהשחקנים הבולטים של המועדון בין 1955 ל-1960, שנחשבה לבינונית מבחינת הישגים.
הוא הופיע במדי נבחרת אנגליה עד גיל 23 (אך לא בנבחרת אנגליה הבוגרת) ובמדי נבחרת הפוטבול ליג, והיה חלק מקבוצת לונדון XI שהפסידה לברצלונה בגמר הראשון של גביע ערי הירידים ב-1958.
בלומפילד השתתף ב-227 משחקים במדי ארסנל, והבקיע בהם 56 שערים.
אולם, לאחר הגעתו של ג'ורג' איסטהאם ב-1960 הוא איבד את מקומו בהרכב, ובנובמבר של אותה שנה הועבר לברמינגהאם סיטי.
בלומפילד שיחק בברמינגהאם במשך ארבע עונות, שבמהלכן העפיל המועדון לגמר גביע ערי הירידים מול רומא ב-1961, והפסיד בו.
הוא סייע לברמינגהאם לזכות בגביע הליגה ב-, לאחר שכבש שער במשחק הגמר מול אסטון וילה.
בקיץ 1964 הוא חזר לברנטפורד, ולאחר מכן שיחק במשך תקופות קצרות בווסטהאם יונייטד, פליימות' ארגייל ולייטון אוריינט.
ב-1969 הוא הפך למאמן של לייטון (במקביל להיותו רשום כשחקן), וזכה באליפות הליגה השלישית בעונתו המלאה השנייה אף על פי שלרשותו עמדו 18 שחקנים בלבד.
הוא התמנה לתפקיד המאמן של לסטר סיטי ב-1971, והצליח להשאיר את המועדון בליגה הראשונה במשך שש שנים רצופות.
הוא הוביל את לסטר לחצי גמר גביע ה-FA בעונת , שהסתיים בהפסד לליברפול בסיכום שני המשחקים.
בנוסף, הוא הוביל את המועדון לזכייה במגן הצדקה ב-1971.
בלומפילד חזר לתפקיד המאמן של לייטון ב-1977, ובקדנציה זו הוא הוביל את המועדון לחצי גמר גביע ה-FA בעונת , שהסתיים בהפסד לארסנל.
ב-1981 עזב בלומפילד בעקבות מחלוקת עם היושב-ראש בריאן וינסטון, שפרצה בעקבות שחרורו של הניגרי ג'ון צ'ידוזי.
לאחר מכן הוא עבד בצוות האימון של לוטון טאון כמאתר כישרונות, אך מת בגיל 49 כתוצאה ממחלת הסרטן.
ג'יימס פטר (ג'ימי) ג'ופרה Giuffre; 26 באפריל 1921 – 24 באפריל 2008) היה מוזיקאי ג'אז, מלחין ומעבד מוזיקלי ונגן קלרינט וסקסופון.
הוא התפרסם לראשונה ב-1947 כאשר שימש כמלחין ומעבד בתזמורתו של וודי הרמן וכתב בין היתר את הסטנדרט "ארבעה אחים", עבור רביעיית הססקסופונים של הלהקה.
ג'ופרה היה דמות מרכזית ביצירת ה"ג'אז של החוף המערבי", ה-Cool Jazz וביצירה המוקדמת של הג'אז החופשי הקאמרי.
ג'ופרה נולד בדאלאס, טקסס וניגן בסקסופון טנור, בריטון ובקלרינט, שהיה לכלי המועדף עליו.
בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20 הוא ניגן ביחד עם הארי באבאסין.
בין השנים 1942–1946 שירת בחיל האוויר האמריקאי.
לאחר שהשתחרר חבר כנגן סקסופון בריטון לנגני סקסופוני הטנור זוט סימס, סטן גץ והרבי סטיוארט בתזמורתו של ג'ן רולנד.
וודי הרמן הבחין בפוטנציאל של הרביעייה וצירף אותם לתזמורתו, את כולם פרט לג'ופרה, כיוון שכבר היה לו נגן בריטון - סרג' צ'אלוף.
עם זאת העניק הרמן לג'ופרה את האפשרות לכתוב עבור התזמורת.
כך נולד הסטנדרט "ארבעה אחים" שנכתב כקונצ'רטו גרוסו לרביעיית סקסופונים ולתזמורת ושזכה בהצלחה עצומה.
ג'ופרה המשיך לכתוב ולעבד עבור תזמורתו של הרמן, אליה הצטרף לבסוף ב-1949 עת סילק הרמן את צ'אלוף בבושת פנים, כאשר הוא מאשימו בכך שגרם לנגני התזמורת להתמכר להרואין.
בשנות החמישים יצר ג'ופרה עם הגיטריסט ג'ים הול ונגני קונטרבס מתחלפים את השלישייה שלו, שהרכבה נחשב ללא שגרתי בג'אז כיוון שלא כלל תופים או פסנתר.
ההרכב ניגן מה שג'ופרה כינה "ג'אז-פולק מבוסס-בלוז" (blues-based folk jazz) ולמעשה היה לאחד מהרכבי ה-Cool Jazz הראשונים.
ב-1956 עבר ג'ופרה לניו יורק ושינה את סגנונו.
ההרכב הבא שלו, עם פול בליי בפסנתר וסטיב סוולו בגיטרה בס, חקר אלתור חופשי לא בסגנון הרועש של אורנט קולמן וארצ'י שפ אלא בסגנון מופנם יותר המזכיר מוזיקה קאמרית.
באותה שנה הקליט עם מיילס דייוויס, גונתר שולר וג'יי ג'יי ג'ונסון את התקליט The Birth of the Third Stream, מאבני היסוד של הזרם השלישי, הסינתזה שניסה גונתר שולר ליצור בין ג'אז לבין מוזיקה קלאסית.
מבקרים טוענים כי התקליט האחרון של השלישייה עם בליי וסוולו, Free Fall, היה כה חדשני לזמנו (1962) עד שאיש לא הבין אותו, וההרכב התפרק.
ב-1958 היה שותף בשלישייה בהרכב נטול חטיבת קצב עם ג'ים הול בגיטרה ובוב ברוקמאייר בטרומבון.
המבקר ארז אשרוב כינה את הצליל של הרכב זה "המקבילה הג'זית ליצירות הנאו-קלאסיות של סטרווינסקי".
ב-1961 נישא לחואניטה, והשניים נשארו נשואים עד מותו.
בשנות השבעים הוסיף ג'ופרה לכלי הנגינה עליהם ניגן גם חליל-בס וסקסופון סופרן.
הוא יצר הרכב עם נגן הבס היפני קיושי טוקונגה ואחרים והוסיף להרכב גם סינטיסייזר.
בשנות השמונים עסק בעיקר בהוראה.
ב-1989 הוציא יחד עם סטיב סוולו ופול בליי את תקליט האיחוד של השלישייה שלהם, The Life Of A Trio.
מאמצע שנות התשעים סבל ממחלת פרקינסון, המשיך ללמד אך הפסיק להופיע.
הוא נפטר מדלקת ריאות יומיים לפני יום הולדתו ה-87.
ג'ימי בקסטר הוא כדורסלן אמריקאי ששיחק בעמדות הקלעי והסמול פורוורד בקבוצת עירוני אשקלון מליגת העל הישראלית.
בקסטר הוא קופץ לגובה לשעבר שזכה פעמיים בטורניר של קונפרנס USA.
בקסטר נולד בפינלאס קאונטי שבפלורידה.
שיחק ארבע שנים באוניברסיטת דרום פלורידה, כשבעונתו השלישית במדיה הוא מציג יכולת שיא של 14.6 נקודות, 5.1 ריבאונדים ו-2.6 אסיסטים.
באמצע עונתו הרביעית בדרום פלורידה נטש את תחום הכדורסל ועבר להתחרות בקפיצה לגובה, כשמטרתו העיקרית הייתה להגיע לאולימפיאדת אתונה 2004, אך למרות שתי זכיות בטורניר של קונפרנס USA ושיא אישי של 2.25 מטרים לא זכה להשתתף באולימפיאדה.
לאחר הכישלון האישי באתלטיקה, החליט לחזור לכדורסל ושיחק מספר שבועות בליגת ה-WBA.
לאחר מכן יצא לאירופה וחתם באוליביירנסה הפורטוגזית, אך שוחרר כבר לאחר שמונה משחקים.
בעונת הוחתם בדיז'ון הצרפתית, עימה זכה בגביע הצרפתי כשהוא מעמיד ממוצע שיא של נקודות עם 16.5 למשחק.
את העונה הבאה העביר באיטליה, תחילה עם פאביה מהסרייה ב' ולאחר מכן ברג'יו אמיליה מהסרייה א'.
בעונת עבר לונטספילס הלטבית, בה דורג במקום החמישי בדירוג הקלעים המובילים של גביע יול"ב עם 19.2 נקודות בממוצע למשחק.
בנוסף על כך זכה בתחרות ההטבעות של האולסטאר הלטבי.
עם זאת היה שותף לאובדן האליפות (הנדיר) של וונטספילס שהודחה כבר בחצי גמר הפלייאוף הלטבי.
את העונה שלאחר מכן החל באוסטנד הבלגית, אך לאחר שקבוצתו פתחה את העונה עם ארבעה הפסדים רצופים, שוחרר מהקבוצה וחתם מיד בבשיקטש הטורקית, בה קלע 16.4 נקודות, הוריד 3.9 ריבאונדים ומסר 2.3 אסיסטים בממוצע למשחק.
באוגוסט 2009 חתם בעירוני אשקלון מליגת העל.
ושיחק בה למשך עונה אחת.
בינואר 2003 כאשר נסע חזרה מהקמפוס לביתו בסנקט פטרבורג, הבחין בקסטר בשברולט קורסיקה הפוכה בתוך תעלת מים.
הוא הצליח לשבור את החלון וחילץ אב ובנו לפני שהרכב התמלא מים.
בקסטר זכה להכרה מהמשטרה המקומית וסיפורו אף הגיע לעיתונות כאשר אותה המשפחה הגיעה למשחק של האוניברסיטה.
עשרה חודשים לאחר מכן, זכה שוב להכרה כאשר הבריח גבר שחנק מורה ליד מגוריו.
ג'ימי ברונו (באנגלית Jimmy Bruno נולד ב-22 ביולי 1953) הוא גיטריסט ג'אז אמריקאי.
ג'ימי ברונו נולד בפילדלפיה, פנסילבניה והחל לנגן בגיל 7, בגיל 19 החל את הקריירה המקצועית שלו.
ב-1973 החל לנגן בתזמורתו של באדי ריץ' וערך איתה סיבוב הופעות עולמי.
ומאוחר יותר היה לגיטריסט הראשון והיחידי שהוביל את הרכבו של פרנק סינטרה.
בשנת 1995 הקליט יחד עם הוארד אלדן ופרנק ויניולה אלבום משותף.
ג'ימה (באמהרית: ጂማ) היא העיר הגדולה ביותר בדרום מערב אתיופיה, הממוקמת במחוז ג'ימה המשתייך כיום למדינת אורומיה.
ג'ימה שימשה כבירת ממלכת ג'ימה ולאחר מכן כבירת מחוז קאפה.
עד סוף המאה ה-19 שכנה העיר בפרברים הצפוניים של ג'ירן, בירתה של ממלכה גדולה של בני אורומו, שנקראה במקור 'הירמתה'.
מיקומה של העיר במאה ה-19, על נתיב השיירות הנע בין שאווה וממלכת קאפה, וכ-9 קילומטרים מארמונו של מלך ג'ימה, הוא שהקנה לה את חשיבותה.
לפי דונלד לוין, העיר משכה אליה מן המחוזות השכנים אלפי אנשים, בני קבוצות שונות.
העיר השוכנת כיום לחוף נהר אווטו, פותחה ב-1930, על ידי קולוניאליסטים איטלקים.
באותה תקופה, כחלק ממאמציהם להחליש את הכנסייה האורתודוקסית האתיופית, ביקשו האיטלקים להפוך את ג'ימה למרכז חשוב ללימוד האסלאם ויסדו בה אקדמיה ללימודי פיקה.
לואיס, בתחילת שנות השישים ג'ימה הייתה "השוק הגדול ביותר בדרום-מערב אתיופיה, שמשך, ביום טוב של העונה היבשה, עד לכשלושים אלף איש."
בשנות השבעים, ג'ימה הייתה זירה להתרחשויות אלימות שהחלו באפריל 1975, על רקע המאבק בין סטודנטים קיצונים שנשלחו לארגן את הכפריים המקומיים, שאמורים היו ליהנות מרפורמת המקרקעין, לבין המשטרה המקומית שצידדה בבעלי האדמות.
הסטודנטים ופלחים שהצטרפו אליהם אסרו בעלי אדמות קטנים מן האזור, פלחים עשירים ושוטרים מקומיים.
צעד זה הוביל להסלמת העימות וגרמה לדרג לשלוח יחידות מיוחדות לג'ימה על מנת שיסייעו למשטרה המקומית.
האירועים הסתיימו במותם של 24 סטודנטים, במאסרם של אחרים ובסגירת מחנות הסטודנטים.
זמן רב לפני מלחמת האזרחים האתיופית של מאי 1991, העיר ג'ימה נכבשה על ידי האיחדג, החזית הדמוקרטית המהפכנית העממית של אתיופיה.
ב-13 בדצמבר 2006, ממשלת אתיופיה הכריזה על קבלת הלוואה של 98 מיליון דולר מהבנק לפיתוח אפריקה לשם סלילת כביש מהיר בין ג'ימה והעיירה מיזן טפרי לדרום-מערב אתיופיה.
ההלוואה אמורה הייתה לכסות 64% מן העלות המשוערת של הפרויקט.
מפקד אוכלוסין שנערך ב-2007 על ידי הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה הראה כי אוכלוסיית האזור עומדת על 120,960 נפש, מהם 60,824 גברים ו-60,136 נשים.
עם שטח של 50.2 קמ"ר, צפיפות האוכלוסין עומדת על 2,394.30 נפש לקמ"ר, כולם עירוניים.
32,191 בתי אב נספרו באזור, המצביעים על ממוצע של 3.76 נפש לבית.
כמה מבנים שרדו מתקופת ממלכת ג'ימה, בהם ארמון המלך אבא ג'יפר.
בעיר קיימים מוזיאון, אוניברסיטה, מספר שווקים ושדה תעופה.
בנוסף, בעיר נמצא 'מרכז ג'ימה למחקר', שנוסד בשנת 1968, ואשר מתמקד בחקלאות ומשמש גם כמרכז הלאומי להשבחת תנובת וזני הקפה במדינה.
ג'ימי אולסן הוא דמות משנה בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס סופרמן ביקום DC קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Action Comics #6 מנובמבר 1938, ונוצרה על ידי ג'רי סיגל והמאייר ג'ו שוסטר.
אולסן הוא צלם עיתונות צעיר במערכת העיתון "הדיילי פלאנט", והוא חבר קרוב של לויס ליין, קלארק קנט ופרי וייט.
הוא מתייחס לחבריו לעבודה בהערצה וכדמויות אב.
הוא מאופיין כצעיר ג'ינג'י העונד עניבת פרפר.
ג'ימו (13 בפברואר 711 לפנה"ס – 9 באפריל 585 לפנה"ס) היה קיסר יפן הראשון לפי הכרוניקות ניהון שוקי וקוג'יקי.
ביפן המודרנית, הצטרפותו האגדית של ג'ימו מסומנת כ ב-11 בפברואר.
עלייתו מתוארכת באופן מסורתי לשנת 660 לפנה"ס.
המיקום המדויק של עלייתו לשלטון וייסוד יפן נדון במשך מאות שנים.
מאז 1863 מקובל לזהותו ב.
היסטוריונים הדגישו כי אין הוכחות לקיומו של ג'ימו, ורוב החוקרים מסכימים כי הוא דמות אגדית.
עם זאת, סיפוריו עשויים לשקף אירועים ממשיים.
באימפריה היפנית של שנות ה-30 וה-40 של המאה העשרים, היה מסוכן להטיל ספק בקיומו של ג'ימו, עקב עליית כוחות לאומניים.
במיתולוגיה היפנית, ג'ימו היה צאצא של אלת השמש אמטראסו, דרך נכדה , וכן צאצא של אל הסערה .
הוא יצא עם משלחת צבאית מ ליד הים הפנימי סטו, כבש את וקבע אותה כמרכז כוחו.
ג'ימו מתועד כשליט הראשון של יפן בשתי כרוניקות מוקדמות, ניהון שוקי וקוג'יקי.
ניהון שוקי נותן את תאריכי שלטונו בשנים 660–585 לפנה"ס.
בתקופת שלטונו של הקיסר (737–806), החוקר מינה שליטים לפני הקיסר כ"טנו" (天皇, "ריבון שמימי"), ונתן לכמה מהם כולל ג'ימו את שמותיהם הקנוניים.
לפני זמן זה, שליטים אלה היו ידועים בשם סומרה נו מיקוטו או אוקימי.
זה החל תחת הקיסרית סויקו, והשתרש לאחר רפורמת טאיקה עם עלייתו של .
על פי ניהון שוקי, הקיסר ג'ימו נולד ב-13 בפברואר 711 לפנה"ס (היום הראשון של החודש הראשון של לוח השנה הסיני), ומת ב-9 באפריל 585 לפנה"ס (היום האחד עשר של החודש השלישי).
גם קוג'יקי וגם ניהון שוקי נותנים את שמו של ג'ימו כקאמו-יאמטו איורה-ביקו נו מיקוטו (神倭伊波礼琵古命) או קאמו-יאמטו איורה-ביקו נו סומרהמיקוטו (神日本磐余皇彦).
איורה מציינת טופוניום (שם של מקום ישן באזור נארה) אך המשמעות המדויקת שלו אינה ברורה.
בין שמותיו הנוספים היו ואקאמיקנו נו מיקוטו (若御毛沼命), קמאו-יאמטו איורה-ביקו הוהודמי נו מיקוטו (神日本磐余彦火火出見尊) והיקוהוהודמי (彦火火出見).
בית הקיסרות של יפן ביסס באופן מסורתי את תביעתו לכס המלכות על הירידה המשוערת שלו מאלת השמש אמטראסו דרך סבא רבא שלו, .
על פי אמונת השינטו, הקיסר ג'ימו הוא צאצא ישיר של אלת השמש, אמטראסו.
הוא ושלושת אחיו הגדולים נולדו וגדלו באזור מיאזאקי שבאי קיושו בדרום יפן, ונדדו מזרחה כדי לשלוט על שטח גדול יותר.
בדרך נקלעו לקרבות עם שליטים מקומיים, ואחיו הבכור נהרג באזור אוסקה של ימינו.
ג'ימו הבין כי הוא ואחיו הובסו בקרבות משום שלחמו לכיוון מזרח, כנגד השמש, ולפיכך שינה את טקטיקת הקרב כך שיתקדמו מערבה בזמן הקרב.
הוא זכה למספר ניצחונות, בין השאר בסיוע ציפור מיתית בעלת שלוש רגליים.
כך, הגיע עד יאמטו, שהיא סאקורי של ימינו.
לאחר ששליט נוסף באזור זה, אשר טען כי אף הוא בן האלים, פגש בג'ימו והחליט לקבל עליו את מרותו, הוכתר ג'ימו לקיסר יפן.
לפי המסורת, הוא מת בגיל 126, לאחר ששלט יותר מ-75 שנה, אך לא ידוע מקום קבורתו.
מאמינים כי הקאמי שלו שוכנת במקדש באזור נארה.
בדומה ליתר הקיסרים הקדומים של יפן המתוארים בכרוניקות העתיקות, גם הקיסר ג'ימו נחשב לדמות מיתית שלא התקיימה במציאות.
זאת היות שאין אף ראיה היסטורית מוצקה לקיומו.
לטענת מרבית ההיסטוריונים, הקיסר הממשי הראשון של יפן היה הקיסר אוג'ין, שתקופת שלטונו מתוארכת לשנים 270–230 לספירה בערך; הקיסר הראשון שתקופת שלטונו מתוארכת בוודאות הוא קימאי, 571–539 לספירה.
ג'ימי דאק הולמס הוא מוזיקאי בלוז, נגן גיטרה וזמר-יוצר.
המוזיקה שלו שייכת למסורת "בנטוניה", האופיינית למקום בו נולד.
דאק הוא הבעלים של הבלו פרונט קפה, הג'וק ג'וינט האחרון של בנטוניה והוא אחרון המוזיקאים מהאזור.
בלוזיסטים מפרוסמים אחרים שהגיעו מהאזור הם סקיפ ג'יימס ובאד ספירס.
הולמס נולד בבנטוניה שבמחוז יאזו מיסיסיפי בשנת 1947, לקארי ומארי הולמס שפתחו את מועדון הבלוז שנה לאחר היוולדו.
נולדו להם עשרה ילדים אך הם גידלו גם 4 נכדים כשאחת מבנותיהם נפטרה.
כמו סקיפ ג'יימס ומוזיקאים בסגנון "בנטוניה" נוספים הו אלמד לנגן אצל הנרי סטאקי.
ג'ימי הולמס הושפע מג'ק אוונס, שהיה חלק מסגנון בנטוניה של הבלוז.
הוא היה אחד הפעילים הוותיקים ביותר של מסורת הקאנטרי בלוז.
הולמס הוקלט על ידי מספר אנשים כולל אלן לומאס בשנות השבעים, אך את אלבומו הראשון הוציא רק ב 2006 בחברת התקליטים "Broke and Hungry Records".
מאז הוציא שני אלבומים נוספים.
ג'ימי באטלר השלישי הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצת גולדן סטייט ווריורס מליגת ה-NBA בעמדות הקלע והסמול פורוורד.
באטלר נולד ביוסטון שבטקסס וגדל בטומבול, אחד מפרבריה של העיר כאחד מארבעה ילדים.
בילדותו של באטלר נטש אביו את המשפחה; ואימו, שהייתה מכורה לסמים גירשה אותו מהבית כשהיה בן 13 משום ש"לא אהבה את מראהו".
באטלר, שנותר ללא קורת גג, נדד בין בתיהם של חבריו והמשיך בלימודיו התיכוניים.
כשהיה בכיתה יא', ושיחק במדי קבוצת הכדורסל של בית הספר התיכון בעיר, הזמין אותו ג'ורדן לסלי, שחקן בקבוצת הפוטבול של בית הספר, לתחרות זריקות מקו ה-3. השניים נעשו עד מהרה חברים טובים והוריו של לסלי, על אף שהיו להם שבעה ילדים וחוו בעצמם קשיים כלכליים, החליטו לאמץ את באטלר.
בעונת ה בתיכון, מונה באטלר לקפטן של קבוצתו.
הוא קלע 18.1 נקודות, קטף 7.7 ומסר 3.1 אסיסטים ב ונבחר לחמישייה המצטיינת של המחוז בו שיחק.
עם סיום לימודיו התיכוניים החל באטלר ללמוד במכללת טיילר ג'וניור הקטנה, לאחר שלא קיבל הצעות מהאוניברסיטאות הבכירות.
הוא שיחק בטיילר בעונת ה ולקראת עונת ה קיבל הצעה להצטרף לקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת מרקט המשחקת בחטיבת ה"ביג איסט" של ליגת המכללות.
כסופומור בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת מרקט, היה באטלר מחליפו של וסלי מת'יוז.
הוא עלה מהספסל בכל 35 משחקיה של הקבוצה במהלך העונה ורשם ממוצעים של 5.6 נקודות, ו-3.9 ריבאונדים.