tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוב אזרחי המדינה הם טורקים אתנים (כ-80%).
המיעוטים האתניים העיקריים במדינה הם הכורדים, הערבים, האלבנים, הארמנים, היוונים הגאורגים ולאחר מלחמת האזרחים הסורית נוספו למדינה כשלושה מיליון פליטים סוריים.
גופים בין-לאומיים מעריכים כי הכורדים, המתגוררים בעיקר בדרום מזרח המדינה, הם המיעוט הגדול במדינה, כ-20%, אולם נתון זה שנוי במחלוקת.
המילה "מיעוט" מהווה סוגיה בעייתית בפני עצמה.
מספר מיעוטים ניסו להשיג זכויות, בין אם באמצעות טרור דוגמת מפלגת הפועלים של כורדיסטן (PKK) ובין באמצעים פוליטיים.
99.8% מהאוכלוסייה בטורקיה הם מוסלמים, סונים ברובם, והשאר (0.2%) הם בעיקר נוצרים ויהודים.
טורקיה היא מדינה חילונית, והייתה בה הפרדה מוחלטת בין דת למדינה מימיו של אטאטורק.
עובדה זו הופכת את טורקיה למדינה ייחודית מאוד ביחס למדינות הסובבות אותה.
יתר על כן, עובדה זו חשובה מאוד ליחסים בין טורקיה למערב בכלל ולישראל בפרט, ולתכנונים אסטרטגיים ושיתוף פעולה בין המדינות.
השפעת האסלאם גברה תחת ממשל ארדואן.
יהדות טורקיה הייתה בעבר אחת הקהילות היהודיות העתיקות והמשפיעות ביותר באזור הבלקן ובאזור המזרח התיכון, שני אזורים שטורקיה מהווה חלק מהן.
כבר בימי הבית השני התיישבו יהודים באסיה הקטנה ויש על כך עדויות היסטוריות.
שרידי בית כנסת מהמאה ה-4 לפנה"ס נמצאו בעיר סרדיס, בירתה של ממלכת לידיה הקדומה.
שמה של סרדיס היה "סְפָרַד", ואולי היא זו המוזכרת בשם זה בספר עובדיה.
בתקופה הביזנטית הייתה באסיה הקטנה ובארצות הבלקן קהילה יהודית של רומניוטים, שמקורה מארץ ישראל.
האימפריה העות'מאנית הזמינה את היהודים שגורשו מספרד ומפורטוגל, בימי הסולטאן באיזיט השני.
הם היו במשך 300 שנה לגורם דומיננטי ומכריע בחיי המסחר, התרבות והרפואה.
שלוש ערים בטורקיה המודרנית, איסטנבול, אדירנה, איזמיר, היו למרכזים ראשיים של יהדות ספרד.
בשנת 1900 מנתה יהדות טורקיה 300,000 נפש (בעיקר יהודים-ספרדים), אולם מאז רובם היגרו ממנה: ליבשת אמריקה, לארצות המזרח התיכון ולארץ ישראל.
נכון ל-2022 חיים בטורקיה 14,500 יהודים, בתוך אוכלוסייה של 86 מיליון איש.
לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה מדיניות השלטונות בטורקיה ליברלית וסובלנית לגבי עליית יהודים לישראל, ובמשך עשור מסוף המלחמה ניתנו כמאה אלף אישורי הגירה מטורקיה לישראל.
לאחר שני הפיגועים בבית הכנסת "נוה שלום" שבאיסטנבול, בשנים 1986 ו-2003, גבר החשש לביטחון האישי, והקהילה היהודית מציבה אבטחה כבדה.
נכון ל-2016, המיעוט היהודי במדינה מונה כ-18,000 יהודים.
קיימים בה 23 בתי כנסת, מהם 16 באיסטנבול.
לקהילה היהודית באיסטנבול בית ספר יסודי ועל יסודי ובאיזמיר – בית ספר יסודי.
טוּרְקוּ (בפינית: , בשוודית: - אוֹבּוּ, בלטינית: Aboa) היא עיר נמל בדרום מערב פינלנד ועיר הבירה של מחוז מערב פינלנד, על חוף ים הארכיפלג שבים הבלטי, ובקרבת נהר האורה.
מסיבות היסטוריות ובשל מיקומה הגאוגרפי, 5% מתושבי העיר דוברי שוודית.
בעיר מתגוררים 230,030 איש, והיא העיר השביעית בגודלה בפינלנד.
האוכלוסייה באזור טורקו מונה כ-350,000 איש, ולכן הוא האזור העירוני השלישי בגודלו בפינלנד.
למרות שטורקו אינה עיר הבירה של פינלנד, היא משמשת כעיר הבירה הדתית של פינלנד, ובה נקבע מושב הארכיהגמון של הכנסייה הלותרנית-פינית.
כיום יש בטורקו מספנות, מנסרות, מפעלים למוצרי עץ, תעשיית ברזל ופלדה, טקסטיל, מפעלי מזונות ומשקאות, ועוד.
הנמל פתוח לתנועת ספינות כל החורף, וזאת בזכות פעילותן של ספינות שוברות קרח בנמל.
טורקו נוסדה במאה ה-13. השנה המדויקת שנויה במחלוקת, ומשערים שיסוד טורקו היה בשנת 1229 כשפינלנד הייתה תחת השלטון השוודי, שלטון שנמשך בהפסקות קצרות עד המאה ה-19. לאחר ייסודה, הפכה טורקו לגדולה שבערי פינלנד ולכן גם עיר הבירה של מזרח הממלכה השוודית.
במאה ה-13, נבנתה במרכז העיר מצודה להגנה על טורקו ובתחילת מאה ה-14 נבנתה בה קתדרלה.
בשנת 1713 נכבשה טורקו על ידי רוסיה הצארית, ונשארה בידיה עד לשנת 1721. בשנת 1742 פרצה מלחמה בין שוודיה לרוסיה, והרוסים כבשו שוב את טורקו.
בסיום מלחמה זו נחתם בטורקו הסכם אובו, שבו הסכימה שוודיה על העברת דרום מזרח פינלנד (חצי האי קרליה) לרוסיה.
ב-1782 העבירו השוודים חוק שאסר על היהודים להתגורר בעיר.
עד ראשית המאה ה-19 פינלנד הייתה חלק משוודיה ולא נכבשה על ידי הרוסים, אלא שהיא נמסרה על ידי השוודים -בנות בריתה של צרפת- לרוסים כפועל יוצא מהתבוסה במלחמות הנפוליאוניות.
בשנת 1808 התנהלה המלחמה הפינית בין שוודיה ורוסיה.
ב-1809 הפכה טורקו לבירת הדוכסות הגדולה של פינלנד במסגרת האימפריה הרוסית.
בשנת 1812, העבירו הרוסים את בירת פינלנד להלסינקי (בירת פינלנד כיום).
עד קבלת העצמאות ב-1917 הייתה פינלנד אותה "דוכסות גדולה" אוטונומית תחת שלטון הצאר הרוסי.
עם השלטון הרוסי, ובמיוחד לאחר שנכנסו לתוקף ב-1858 התקנות שהתירו ליוצאי צבא רוסים ובני משפחותיהם להתיישב בפינלנד, שבו היהודים לגור בטורקו.
ב-1883 התעוררה דרישה ציבורית בקרב לאומנים פינים תושבי העיר לשלול מהיהודים את זכות המגורים בה.
לאחר התעלמות השלטונות הרוסיים מהדרישה, התנפלה ב-27 ביוני קבוצת מפגינים על בית הכנסת בעיר, ונהדפה בידי המשטרה.
בעקבות האירועים התמנתה ועדה לבחינת פתרון "בעיית היהודים" בפינלנד, וב-1885 הגישה הוועדה את מסקנותיה, לפיהם יוּתר ליהודים להתגורר בעיר, אך ייאלצו לחדש את רישיון המגורים מדי שנה.
בעבר היה הנמל של טורקו היחיד בפינלנד שהיה פתוח לתנועה גם בחורף משום שפתחו לא נחסם בשל קרח (הפעם היחידה בהיסטוריה שזה קרה, נמשכה 7-6 שבועות).
באוגוסט 2017 נדקרו למוות שני אנשים ושמונה נוספים נפצעו בפיגוע טרור ראשון בפינלנד.
נמל העיר מהווה מרכז תחבורתי חשוב של המדינה.
מטה חברת Hesburger, מהגדולות למזון מהיר במדינה ובמדינות השכנות, ממוקם בעיר.
בעיר נמל תעופה עם טיסות סדירות ליעדים בין לאומיים שונים כגון: פולין, מקדוניה, בריטניה, ליטא וקפריסין.
העיר ידועה בפינלנד בתור עיר בה ישנן חברות הזנק רבות, וכעיר בעלת קהילה גדולה של בעלי עסקים מקומיים ובין לאומיים.
בעיר טורקו קיים מפעל לבניית ספינות מהגדולות בעולם "מאייר", המפעל מעסיק מקומיים וזרים כאחד.
חברת המשלוחים הבין לאומית "Wolt" הוקמה תחילה בעיר ולאחר מכן התפשטה לשאר העולם, בין השאר לתחומי מדינת ישראל.
בטורקו יש חמישה מוסדות אקדמיים, הכוללים שתי אוניברסיטאות, אחת פינית ואחת שוודית.
עוד שלושה מוסדות לימוד אקדמאיים-מעשיים קיימים בעיר.
אוניברסיטת נוביה למדעים מעשיים (Novia UAS) (אוניברסיטה אקדמאית - מעשית בשפה השוודית)
אוניברסיטת טורקו למדעים מעשיים (TUAS) (אוניברסיטה אקדמאית - מעשית בשפה הפינית)
אוניברסיטת דיאקוניה למדעים מעשיים (Diak) (אוניברסיטה אקדמאית - מעשית בשפה הפינית)
הפוליטכניון של טורקו, הוא הגדול ביותר בפינלנד לפי כמות הסטודנטים הלומדים בו.
המוסדות האקדמאיים הללו מציעים תוכניות לימודים שונות בשפה האנגלית.
מוזאון לארכאולוגיה אבוה וטוס - המוזאון בנוי על אתר חפירות של שרידים מהמאה ה-14
עולם המומינים בנאנטלי הסמוכה לטורקו
טורקיז (מצרפתית: Turquoise - טורקי; IMA: Tqu) הוא מינרל אטום שנוסחתו היא Cu(Al.Fe3+)6(PO4)4(OH)8 .
הטורקיז יובא לאירופה בעיקר ממרכז אסיה, וכך קיבל את שמו הצרפתי "טורקיז", שמשמעו "טורקי".
בהשאלה משמש המושג "טורקיז" לשמו של צבע כחול-ירוק שגוונו כשל המינרל.
אבני הטורקיז מוכרות מימי קדם כאבני חן והן שובצו בפסלונים כבר בתקופת מצרים העתיקה.
באמנות שבט הנאוואחו יש תכשיטי טורקיז רבים.
בארצות הברית, באוסטרליה ובתאילנד הטורקיז הוא אבן ההולדת התחליפית של החודשים נובמבר ודצמבר.
כמו כן הטורקיז נחשבת לאבן המסמלת את מדינת ניו מקסיקו שבארצות הברית.
מכון המקדש סובר שזו היא אבן הנופך שבאבני החושן.
קיימת אמונה שלטורקיז יכולת להגן מפני "עין רעה".
אמונה זו נפוצה בעיקר בקרב ארצות האסלאם וחלק מן היהודים.
טוֹרְקִי היא עיירה במדינת ויקטוריה שבאוסטרליה.
טורקי נמצאת 21 ק"מ דרומית לג'ילונג ומהווה שער לדרך האוקיינוס הגדולה.
בגבולה המערבי זורם נהר הספרינג קריק (Spring Creek) וחופיה כוללים את פויינט דיינג'ר ומפרץ זילי.
אזור טורקי מפורסם בחופי הגלישה, בייחוד חוף בלס הממוקם דרומית מזרחית לעיר.
רבות מחברות הגלישה המפורסמות בעולם פועלות מטורקי - ריפ קורל, פיפינג הוט וקוויקסילבר – כולן נמצאות בכיכר חוף הגלישה, המספקת שירותי קניות והסעדה ובה נמצא מוזיאון הגלישה העולמי.
אוכלוסיית טורקי בדרך כלל גדלה פי שלושה בין ינואר לסוף פברואר, כאשר חופשת בתי הספר מסתיימת.
טוֹרְקִי היא עיירה במחוז דבון שבאנגליה.
העיירה שוכנת 26 קילומטרים דרומית לעיר אקסטר, ליד הכביש A380. במאה ה-19 הפכה העיירה לעיירת נופש ימית, ובשל האקלים הנעים שלה, קיבלה את שם החיבה "הריביירה האנגלית".
העיירה התפרסמה במיוחד בזכות תוכנית הטלוויזיה המצליחה "המלון של פולטי" שעלילתה התרחשה בה (אם כי הסדרה לא צולמה בה בפועל).
לעיר קבוצת כדורגל הנקראת טורקי יונייטד, אשר משחקת בנשיונל ליגה, הליגה החמישית באנגליה.
לטורקי יש שתי תחנות רכבת.
תחנת הרכבת טורקי ממוקמת ליד הים, קרוב לטורה אביי סנדס.
תחנת הרכבת של טורה ממוקמת קצת בפנים הארץ בצמוד לכביש המוביל לניוטון אבוט.
לא כל הרכבות עוצרות בטורה.
החל משנת 2013, היו תוכניות לשיפורי תחנות בטורקי ובטורה (ובפיינטון) ולבניית תחנה חדשה באדגינסוול.
טורקי מחובר לרשת הכבישים המהירים בבריטניה על ידי כביש A380.
קו האוטובוס הראשי המופעל על ידי Stagecoach Devon עובר דרך טורקי – שירות "Hop 12" מספר 12 בין ניוטון אבוט לבריקסהם – בעוד ש-10 קווים אחרים פועלים בתוך העיר.
טורקופולים (מיוונית: בני טורקים) הם פרשים קלים בצבא ממלכת ירושלים.
חיל זה הוקם בממלכת ירושלים על מנת לתת מענה הולם לאיומי הקשתים הרכובים של הצבאות המוסלמים.
מקור הצבאות הצלבנים הוא באירופה, שם לא היו קשתים רכובים ולא היה צורך בחיל מיוחד שיגן על האבירים מהאיום הזה.
כמו שמרמז שמם, ראשית החיל היה בנוודים טורקמנים, אך לאחר מכן, הדבר השתנה והשם התייחס לא לחייל ממוצא מסוים, אלא לצורת לחימה מסוימת.
כמו כן, פעמים רבות בני לאומים אחרים התגייסו לחיל ולעיתים אפילו נוצרים לא היססו להצטרף לשורותיו.
במהלך מסע הצלב הראשון הצבא הצלבני הורכב משני גורמים עיקריים: פרשים כבדים וחיל רגלים.
האבירים שירתו בחיל הפרשים הכבדים, אך הם לא היו מיומנים בשימוש בקשת ולכן נאלצו להסתמך על הקשת הרגלי שירחיק מהם את הקשתים הרכובים של האויב.
כתוצאה מכך נאלץ הפרש לדדות בקצב הליכתו האיטי של החייל הרגלי והדבר גרם למעמסה כבדה על הצבא.
היו שני פתרונות אפשריים לבעיה זו: חימוש האבירים בקשת או הוספת פרשים קלים שיתמודדו עם האתגר.
האבירים בזו לקשת בתור נשק של פשוטי העם שמשיג את המטרה ממרחק רב בלי לסכן את היורה.
הדבר היה מנוגד לקוד האתי שדיבר על אומץ לב שהיה נפוץ בתקופה זו בין האבירים.
לכן, הפתרון המעשי היה הקמת גדודים של פרשים קלים מטעם הצלבנים.
הטורקופולים היו נתונים לפיקודו של מרשל הממלכה ואילו המסדרים מינו קצין בשם "טורקופלייה" שהיה אחראי על חטיבות אלו.
אין הוכחות לכך שהטורקופולים היו המקבילה הצלבנית לקשתים מוסלמים רכובים.
חימושם היה רבגוני וכלל, בין היתר, קשתות, כידוני הטלה, חרבות וכיוצא באלה.
טורקוואטו טאסו (באיטלקית: Torquato Tasso; 11 במרץ 1544 – 25 באפריל 1595), היה משורר איטלקי.
מחבר האפוס "ירושלים המשוחררת" והמחזה הפסטורלי "אמינטה" (Aminta).
נחשב לאחד מגדולי המשוררים האיטלקים.
נודע לתהילה בחייו בזכות שירתו, אך בד בבד נרדף וסבל מחסור, גלות, וכלא, וגרוע מכל: דוכא על ידי הוצאת דיבה.
הוא נולד בסורנטו שבאיטליה לברנארדו טאסו – משורר שהיה אציל מברגמו, ולפורציה דה רוסי – בת אצולה מטוסקנה.
אביו היה מזכירו של נסיך סלרנו, ולאמו היו קשרי משפחה עם האצולה של נאפולי.
בימי ילדותו, נסיך סלרנו שהסתכסך עם השלטון הספרדי בנאפולי, נושל מנחלותיו שקיבל בירושה, ומזכירו ברנארדו טאסו הוכרז כמורד במדינה ועבר להתגורר ברומא.
טורקווטו טאסו גדל אצל אמו בנאפולי וקיבל את חינוכו בקולג' של מסדר הישועים שבעיר.
ב־1556 אמו מתה באורח פתאומי ומסתורי, ואביו, ברנארדו טאסו, היה משוכנע כי הורעלה על ידי אחיה כדי לזכות בירושתה.
טורקוואטו עבר להתגורר עם אביו שחי חיי עוני ומחסור ברומא.
ב-1557 קיבל ברנארדו טאסו משרת משורר בחצרו של יורש דוכסות אורבינו, שהיה בן שמונה שנים בלבד.
באורבינו הייתה קבוצת אנשים שהתעניינה בשירה.
על קבוצה זו נמנו הדוכסית, נערות חצרה, והמזכירים והספרנים של הדוכסות.
ברנארדו טאסו קרא בפניהם את שירתו, ושוחח איתם על שירת הומרוס, ורגיליוס, טריסינו וזו של לודוביקו אריוסטו.
טורקוואטו טאסו, שהתגורר עם אביו באורבינו, גדל באווירה ספרותית של ביקורת קפדנית – מה שהשפיע על כתיבתו בעתיד.
ב-1560 נשלח על ידי אביו לפדובה כדי ללמוד משפטים, אך התעניין יותר בפילוסופיה ובשירה.
ב־1562, בהשפעת שירת ורגיליוס, כתב שירה אפית בשם "רינאלדו" שגרמה לפרסומו כאחד המשוררים המבטיחים של תקופתו.
ב-1565 עבר לחצרו של הקרדינל לואיג'י ד'אסטה, דוכס פרארה , הוא כתב מאמרים על אמנות השירה שבהם פיתח תאוריה מיוחדת במינה – מה שהוסיף לפרסומו כמבקר אמנות בחוגים הספרותיים של איטליה.
ב-1570 נסע עם הקרדינל לפריז, וב-1571 נכנס לשירותו של אלפונסו השני, דוכס פרארה .
ב-1573 כתב את המחזה "אַמינטָה" (דרמה פסטורלית טרגית-קומית).
ב-1575 השלים את כתיבת האפוס הרומנטי "ירושלים המשוחררת".
גיבור אפוס זה הוא גוטפריד מבויון, ממנהיגי מסע הצלב הראשון.
האפוס מגיע לשיאו עם כיבוש ירושלים מידי המוסלמים על ידי הצלבנים.
אפוס זה, שפורסם ב-1581 על ידי ידידיו של טאסו, התקבל מיד בהצלחה גדולה ברחבי אירופה, והמשיך להיות שגור בפיהם של אנשי המאה השבע עשרה והמאה השמונה עשרה.
הוא לקה בהתקפי שיגעון (יש אומרים בסכיזופרניה) ודימה בנפשו כי משרתיו בוגדים בו ומנסים להרעילו.
ב-1577 הושם במעצר לאחר שניסה לדקור בסכין את אחד ממשרתיו, אך שוחרר על ידי דוכס פרארה.
ב־1578 ערך מסע באיטליה שכלל את מנטובה, פדובה, ונציה, אורבינו, לומברדיה וטורינו.
בכל מקום התקבל בכבוד כיאה למשורר מפורסם.
ב-1579, לאחר ששב לפרארה בהסכמת הדוכס אך התנהג שם בפראות, נשלח לבידוד בבית מחסה לחולי נפש בפרארה, ונשאר בו עד 1586. באותה תקופה חיבר דיאלוגים העוסקים בפילוסופיה ומוסר, כמו להוכיח את שפיותו.
טאסו שוחרר בהמלצתו של דוכס מנטובה.
ב-1587 נסע לרומא והתגורר אצל סקיפיונה גונזאגה, שהיה הפטריארך של ירושלים.
בנובמבר 1594 הוזמן על ידי האפיפיור קלמנס השמיני ועוזרו הקרדינל אלדוברנדיני, לטקס שבו עמד לקבל את כתר משורר החצר של האפיפיור.
הטקס נדחה עקב מחלתו של הקרדינל, אך האפיפיור העניק לטאסו קצבה שנתית.
בשנים 1582–1593 טאסו שיכתב את יצירתו "ירושלים המשוחררת" ליצירה "ירושלים הכבושה" על מנת להתאימה באופן הדוק יותר לכללים של שירה קלאסית.
אף על פי שטאסו סבר שזהו שירו המושלם, היצירה הלכה ונשתכחה.
בשנת 1592 הוציא לאור את "שבעת הימים", שיר דידקטי בחרוז לבן המתאר את שבעת ימי הבריאה.
על מהלך השירה של טאסו ויחסה לקודמו אריוסטו, כתב דה סנקטיס: "כמשורר היה בהתחלה קרוב מאוד לאריוסטו ב-'רינלדו'.
ב-'ירושלים המשוחררת' הרגיש עדיין קרוב מדי לאריוסטו.
מעונה בייסורי מצפון ביקורתיים ודתיים, הוא חיבר את 'ירושלים הכבושה', מכנה אותה 'ירושלים האמיתית' - 'ירושלים השמיימית'.
וגם זה לא השביע את רצונו, כך חיבר את 'שבעת ימי הבריאה'".
ב-1 באפריל 1595 הגיע למנזר סנט-אונופריו ברומא ואמר לאב המנזר: "באתי למות כאן".
טורקוואטו טאסו מת שם ב-25 באפריל של אותה שנה, לפני שהיה סיפק בידו לקבל את קצבתו ואת כתר משורר החצר של האפיפיור.
פסלו של המשורר מוצב בכיכר המרכזית של עיר הולדתו סורנטו.
הכיכר נקראת על-שמו "פיאצה טאסו" (באיטלקית: Piazza Tasso).
"אמינטה" הוא מחזה פסטורלי טרגי-קומי העוסק באהבה בעולם טבעי אידיאלי, ומתאפיין באווירה אגדתית הרמונית ובלשון לירית נעימה.
טאסו חיברו תוך חודשיים בתקופה בה היה מאושר.
בשנת 1573 המחזה הוצג לפני הדוכס של פרארה וחצרו בהצלחה מסחררת (המחזה גם משל על חיי החצר בפרארה.
רבים סבורים שאמינטה מסמל את טאסו וסילביה את ידידתו לאונורה ד'אסטה).
כעבור שמונה שנים, כשיצאה לאור המהדורה הראשונה בוונציה, המחזה כבר זכה לפרסום נרחב.
מכל יצירותיו של טאסו, זו היצירה שזכתה להכי הרבה למדנים, להכי הרבה חסידים, ולהכי הרבה חקיינים; ויש אפילו המחשיבים אותה ליצירת המופת של טאסו.
כתב דה סנקטיס: "אמינטה אינו מחזה פסטורלי ואפילו לא מחזה.
מתחת שמות פסטורלים וצורה דרמטית ישנו שיר לירי...
העלילה מאוד פשוטה, כך גם הסגנון, שמבלי לאבד אלגנטיות, שומר על טבעיות, בקלילות שלכאורה משקפת הזנחה אך באמת אמנות מובחרת...
זה עולם מעודן, ופשטות עצמה היא העידון.
לבני דורו זה נראה נס של שלמות, ואכן אין יצירת אמנות אחרת שעובדה כך היטב".
"אמינטה" תורגם במהירה לכל השפות האירופאיות, ובעקבותיו חוברו מאות רבות של מחזות פסטורלים באיטליה, צרפת, ספרד, אנגליה, ובארצות אחרות, ואפילו בישראל.
ביניהם – באיטליה: המחזה "הרועה הנאמן" מאת גואריני; באנגליה: "חלום ליל קיץ" מאת שייקספיר, "הרועה הנאמנה" מאת פלטשר, המחזות הפסטורלים של דניאל, והמסכה "קומוס" מאת מילטון; בישראל: המחזות "מגדל עוז" ו-"לישרים תהילה" מאת הרמח"ל שהיוו מודל לספרות העברית החדשה במשך כמאה שנים.
טאסו חיבר את "ירושלים המשוחררת" (Gerusalemme liberata) מתוך כוונה ליצור את האפוס הגדול ביותר אי פעם.
מחד, העלילה הראשית בנויה בצורה קלאסית ומזכירה את האפוסים של הומרוס ו-ורגיליוס.
מאידך, עלילות משנה, אפיזודות רומנטיות פנטסטיות, תוך שימוש בחומרים מ-"אורלנדו המטורף" של אריוסטו, מקנות ליצירה חן מיוחד.
היצירה עוסקת בניגודים בין חובה, גבורה ואהבה; וברובד עמוק יותר מהווה אלגוריה על תיקון מידות הנפש ועל דרכי מוסר ומדינה נאותות.
בעקבות פרסום היצירה פרץ באיטליה ויכוח תאורטי בעד ונגד המבנה האסתטי של היצירה, פולמוס שנמשך כמה דורות.
כתב וולטר: "מאז ומעולם לא נולד בעולם אדם עם כשרון גדול יותר ומתאים יותר לשירה אפית...
ירושלים המשוחררת, בכמה מחלקיה, היא חיקוי של האיליאדה.
הנושא של טאסו אצילי יותר מזה של הומרוס...
טאסו למד מהומרוס את אמנות הציון של גוונים שונים של אותו צבע, כוונתי לסוגים שונים של אותה מידה, להבחין בין נועז לנועז, ובין זהיר לזהיר, וכו'.
כך גופרדו מתון ונבון, אלדין טרוד ואכזר.
הגבורה הנדיבה של טאנרדה נוצצת בניגוד לנמהרות הברוטלית של ארגנטה.
אהבה אצל ארמידה היא מיזוג של התגנדרות וזעם, אצל הרמיניה רכות עדינה.
לכל אחת מדמויותיו איזה סימן היכר, כמו באיליאדה, וכולם פועלים בהתאם לצביון, מה שלא תמיד קיים בהומרוס; ומבחינה זו הוא שיפר את האמנות שהומרוס לימדו, אך אמנות שלא למד מאף אחד...
באשר לסגנונו, הוא נהיר ואלגנטי לכל אורך השיר, ובתארו תאורים הדורשים כח ותפארת, זה נהדר איך העדינות הטבעית של הלשון האיטלקית מתעלה לשגב והוד, ולובשת צורה חדשה בידיו."
כתב פרנצ'סקו קולגרוסו: "האפוס של טאסו אינו האפוס של הומרוס - פרימיטיבי וספונטני, אלא רפלקטיבי והיסטורי.
הוא אינו קרוב לאיליאדה ולאודיסיאה, אלא לפארסליה (אפוס היסטורי של המשורר הרומאי לוקאנוס).
האפוס ההיסטורי הוא חיקוי של הפרימיטבי והספונטני, אולם חיקוי הכולל סתירה.
הסתירה נולדת משני יסודות בעלי טבע שונה המרכיבים את היצירה, ההיסטורי והפנטסטי, דואליות שלא קיימת בשיר ההומרי, בו יש יסוד אחד...
מה שייחודי לטאסו הוא תנועה לירית, גוון סנטימנטלי ומלנכולי, שמבדיל את יצירתו מכל האחרות, ונותן לה חשיבות כלשעצמה."
כתב צ'ארלס נייט: " 'ירושלים המשוחררת' הוא המכרה בו עלינו בעיקר לחפש אבנים יקרות של הבנתו האיתנה (של טאסו).
אמנם לא נמצא לעיתים תכופות יצירות נפלאות השייכות לדנטה או לשייקספיר; אך נגלה, במידה נכבדת, כמה מהתכונות הנעלות ביותר של שירה נעלה ביותר.
הדקות והעקביות ברישומי דמות אין כמוהם אצל אף משורר אפי אחר: העניין בסיפור נשמר ברעננות על ידי אמנות נאותה, לפעמים היישר עם הנושא הראשי, ולפעמים מגוון באפיזודות מאוד יפות ומרגשות.
תיאוריו של תופעות טבעיות מקוריים ומגוונים באופן מופלא: הרישומים הרבים המקסימים של שחר מספקים הוכחה שטאסו התבונן בעין של משורר בפנים הלעולם מתחדשות, רעננות, ויפות של הטבע.
טאסו הוא המשורר לשכלים צעירים ונלהבים: אין שום דבר שפל במושגיו: גיבוריו, אף על פי שכוחם הפיזי מוגזם במידת מה, הם אנשים של מחשבות נעלות ונלהבות, של רגשות נדיבים ומכובדים."
האפוס "ירושלים המשוחררת" התקבל כאחת מפסגות היצירה של הספרות המערבית, ועד שלהי המאה ה-19 היה נדבך מהחינוך הספרותי האירופאי.
היצירה השפיעה במיוחד על השירה האנגלית, תוך השפעה ניכרת על האפוסים "מלכת הפיות" מאת אדמונד ספנסר, "תלאות דוד" מאת אברהם קאולי, ו-"גן העדן האבוד" מאת ג'ון מילטון; ועל "המסע מפריס לירושלים" מאת פרנסואה-רנה דה שאטובריאן.
כן "גודפרי מבולוניה", התרגום האליזבתני ל"ירושלים המשוחררת" של אדוארד פיירקפס, נחשב ליצירת מופת והשפיע על דריידן ועל וולר.
בשנת 1762 חובר הדיאלוג "טאסו", המיוחס לריצ'רד הרד, המפגיש את מילטון וטאסו לשיחה על שירתם.
אפוסים אחרים שחוברו בהשראת "ירושלים המשוחררת": "כיבוש גרנדה" מאת ג'ירולמו גרציאני, "עוסמן" מאת איוון גונדוליץ', "פן טדיאוש" מאת אדם מיצקביץ', "מלחמות דוד בפלשתים" מאת יל"ג, ועוד.
במהלך הדורות חוברו באירופה יצירות מוזיקליות רבות בהשראת "ירושלים המשוחררת", ביניהן עשרות אופרות (על ידי מונטוורדי, ויוואלדי, הנדל, אלבינוני, גלוק, היידן, דבוז'אק, ומלחינים אחרים).
טאסו כנקודת שבר בין העולם העתיק והעולם החדש
טאסו נחשב בתקופה הרומנטית לאב טיפוס של המשורר הרומנטי, וכסמל למשורר הגאון הנאבק בחברה שלא מבינה אותו, זה המנסה להתאים את מסורת השירה העתיקה לזמנו.
יש קוי דמיון בין המלנכוליה של טאסו לבין זו של המלט, הדמות השייקספירית האהובה על המבקרים הרומנטיים, זו המבשרת את התקופה המודרנית.
להלן יצירות שעסקו בטאסו כנקודת שבר בין העולם העתיק לעולם המודרני:
המחזה "טורקוואטו טאסו" מאת יוהאן וולפגנג פון גתה (1790)
"קינת טאסו" מאת לורד ביירון (1817)
"דיאלוג בין טאסו ורוח המוכרת לו", מתוך "יצירות מוסריות" מאת ליאופרדי (1827)
"שיחה בין טאסו וקורנליה", מתוך "שיחות דמיוניות" מאת וולטר סוואג' לנדור (1843)
מועדון הכדורגל טורקי יונייטד היא קבוצת כדורגל אנגלית מעיירת החוף טורקי שבחבל דבון.
בסיום עונת 2008/2009 העפילה הקבוצה לפוטבול ליג 2, שהיא הליגה הרביעית בחשיבותה במבנה ליגות הכדורגל באנגליה, לאחר שגברה 2 - 0 על קיימברידג' יונייטד ב-17 במאי 2009. העפלה זו הייתה חזרה לליגת כדורגל מקצוענית לאחר היעדרות של שנתיים, שלפניהן שיחקה הקבוצה ברמות המקצועניות במשך שמונים שנים.
בסיום עונת 2013-14 נפרדה הקבוצה מהפוטבול ליג אחרי 5 שנים ונשרה חזרה לנשיונל ליג, ליגת הכדורגל החמישית באנגליה.
בסיום עונת 2017/2018 הקבוצה ירדה לראשונה בתולדותיה לליגה האנגלית השישית- נשיונל ליג דרום.
בסיום עונת 2018/2019 חזרה טורקי לליגה החמישית לאחר שסיימה ראשונה בליגה השישית.
יריבותיה המסורתיות של טורקי יונייטד הן הקבוצות הדבוניות פלימות' ארגייל ואקסטר סיטי.
עם זאת, המשחקים בין טורקי לפליימות' נדירים יחסית כיוון שהאחרונה משחקת בדרך כלל בליגה יותר בכירה מאשר טורקי.
צבעי הקבוצה הם צהוב, כחול ולבן.
טורקוואטו טאסו (Torquato Tasso) הוא מחזה מאת יוהאן וולפגנג פון גתה על המשורר האיטלקי בן המאה השש-עשרה טורקוואטו טאסו.
גתה הגה את הרעיון למחזה בויימאר ב-1780, אבל כתב את רובו באיטליה בין 1786 ל-1788 והשלים אותו ב-1790.
טָרְקְבַטּוֹ טַסּוֹ, בתרגום יעקב כהן, הוצאת שטיבל, ורשה, תרפ"ג.
טוֹרְקְבָטוֹ טַסּוֹ, בתרגום יעקב כהן, הוצאת שוקן, ירושלים ותל אביב, תשכ"ח.
טורקיה נטלה חלק באירוויזיון כ-34 פעמים בין השנים 2012-1975 ובין אותן שנים היא נעדרה מהתחרות 4 פעמים ב-1976, 1977, 1979 ו-1994. טורקיה ניצחה בתחרות פעם אחת בתולדותיה ב-2003 עם השיר "Everyway That I Can".
לעומת זאת, היא הגיעה למקום האחרון בתחרות שלוש פעמים, כאשר הפעם הראשונה בה הדבר התרחש היה בפעם הראשונה בה נטלה חלק בתחרות.
החל מ-2013 טורקיה אינה נוטלת חלק בתחרות.
בינואר 2019 רשות השידור הטורקית הודיעה על כוונתה לשלוח נציגות טורקית לאירוויזיון אסיה.
טורקיה הצליחה להגיע להישג מכובד רק בסוף שנות ה-90. מאז בוטל חוק השפה החל מאירוויזיון 1999, ומאז החלו להצביע באמצעות הטלווטינג בשנת 1997, נהנתה טורקיה מהצלחה רבה יותר מאשר בשנותיה הראשונות בתחרות.
בשנת 1997 סיימה טורקיה במקום השלישי עם השיר "Dinle" ("הקשב") שבוצע על ידי הזמרת שבנם פאקר.
בשנת 2003 ניצחה טורקיה בפעם הראשונה בתולדותיה עם השיר "Everyway That I Can" ("בכל דרך שאני יכולה"), שבוצע על ידי הזמרת סרטאב ארנר, לאחר הצבעה צמודה, כשהיא מובילה על בלגיה בשתי נקודות בלבד.
בשנת 2004, במגרשה הביתי באיסטנבול, סיימה טורקיה במקום הרביעי עם השיר "For Real" ("באמת") שבוצע על ידי להקת הסקא פאנק הטורקית "אתנה".
בשנת 2007 הגיע השיר "Shake It Up Şekerim" ("שקשקי את זה מותק") בביצוע הזמר קנן דואלו למקום הרביעי עם 163 נקודות בגמר התחרות.
בשנת 2008 סיימה הלהקה Mor ve Ötesi במקום השביעי בגמר האירוויזיון עם 137 נקודות.
בשנת 2009 הגיעה הזמרת הדיסה שוב להישג מרשים בשביל טורקיה, כשהשיר "Düm Tek Tek" ("דום טק טק") הגיע למקום ה-4 עם 177 נקודות בגמר תחרות.
בשנת 2010 הגיעה הלהקה הטורקית מאנגה למקום ה-2 עם 170 נקודות בגמר התחרות ולמקום הראשון עם 118 נקודות בחצי הגמר באותה שנה, שזה הוא ההישג הגבוה ביותר של טורקיה אחרי הניצחון ב-2003. הלהקה הופיעה בנורווגיה עם השיר "We Could Be The Same" ("יכולנו להיות זהים").
מתוך 34 פעמים בהן טורקיה נטלה חלק בתחרות, כ-23 פעמים היא שלחה לתחרות שיר בטורקית, כ-7 פעמים היא שלחה שיר באנגלית וב-2000, 2001, 2002 ו-2006 היא שלחה שיר שמקצתו באנגלית ומקצתו בטורקית.
בשנים הראשונות של התחרות, לא היו חוקים מסודרים לגבי שימוש בשפות, אך ב-1966, החליט איגוד השידור האירופי להכניס לתחרות את "חוק השפה", כלומר, שכל מדינה מחויבת לשיר בשפה הרשמית במדינה כאשר חוק השפה בוטל לתקופה קצרה, בין 1973-1976. ניצחונה היחיד של טורקיה בתחרות היה בשפה האנגלית.
"חוק השפה" בוטל סופית ב-1999, וכל שיריה של טורקיה בתחרות מאותה שנה היו באנגלית ובטורקית.
אזרבייג'ן, שכנתה של טורקיה, נוהגות להעניק לה מספר רב של נקודות, וטורקיה מעניקה לה מספר רב של נקודות.
ב-2008-2012 טורקיה העניקה לאזרבייג'ן את מספר הנקודות הגבוה ביותר.
ב-2008-2010 ו-2012, אזרבייג'ן העניקה לטורקיה את מספר הנקודות הגבוה ביותר.
כמו כן, משהחלה שיטת הצבעת הקהל, גרמניה נוהגת להעניק נקודות רבות לטורקיה.
הדבר כנראה נובע מהעובדה שישנו מיעוט טורקי גדול בגרמניה.
טורקיה נעדרה מ-10 תחרויות אירוויזיון לאורך השנים:
היעדרותה הראשונה של טורקיה התרחשה ב-1976. הסיבה להיעדרותה של טורקיה מהתחרות הייתה השיר אותו שלחה יוון לתחרות, "Παναγιά μου, παναγιά μου", שעסק בפלישה הטורקית לצפון קפריסין.
רשות השידור הטורקית אמנם שידרה את התחרות ב-1976, אך צנזרה את שידור השיר היווני ובמקומו שידרה שיר טורקי לאומי בשם "Memleketim", שהיה אחד מהסמלים של הפלישה הטורקית לצפון קפריסין.
כמו כן, נעדרה טורקיה גם בשנה שאחריה ושבה לתחרות רק ב-1978. שנה קודם לכן, ב-1975, יוון פרשה מהתחרות כאות מחאה על צירופה של טורקיה לתחרות.
על אף המתיחות בין טורקיה ליוון, כיום טורקיה נהנית מיחסים ידידותיים עם יוון בתחרות משהחלה שיטת הצבעת הצופים, אולם ב-2004, כאשר התחרות התקיימה בשטחה של טורקיה, נוצרה תקרית כאשר נטען כי טורקיה עיכבה, לכאורה, את הכרזתן של יוון וקפריסין כמי שעולות לגמר התחרות משלב חצי-הגמר.
עם זאת, התחרות הייתה הפעם הראשונה בה טורקיה העניקה ניקוד להופעתה של קפריסין והשנה השנייה ברציפות שקפריסין העניקה ניקוד להופעתה של טורקיה.
עשרים שנים מאוחר יותר, ב-1999, טורקיה כן נטלה חלק בתחרות שהתקיימה בירושלים.
טורקיה נעדרה מהתחרות בפעם הרביעית ב-1994 עקב הישגה הנמוך בתחרות ב-1993. במהלך שנות ה-90 המוקדמות, טורקיה הייתה אחת המדינות המושפעות בתחרות מהחלטתו של איגוד השידור האירופי לפסול מדינות שהגיעו להישגים נמוכים בתחרות בשנים קודמות, כדי לאפשר למדינות חדשות להצטרף לתחרות.
כדי לפתור מחלוקות, החל מ-2004, בתחרות שהתקיימה בטורקיה, הונהגה שיטת חצאי-גמר.
ב-2012, הודיעה רשות השידור הטורקית כי טורקיה תפרוש מהתחרות ב-2013 בטענה כי יש ברשות השידור הטורקית חוסר שביעות רצון מחוקי התחרות.
טורקיה אמרה בהודעת פרישתה כי סיבת הפרישה היא בשל הכנסת שופטים להצבעת התחרות, דבר אשר היא רואה בו שאינו הוגן, ובנוסף בשל העובדה שבריטניה, ספרד, צרפת, גרמניה ואיטליה מקבלות מדי שנה מקום אוטומטי בגמר התחרות בניגוד לשאר המדינות שצריכות ליטול חלק בחצאי-הגמר.
אולם, נאמר כי ישנן מספר סיבות לפרישתה של טורקיה מהתחרות: רשות השידור הטורקית אמרה כי מערכת ההצבעה הנוכחית, שהיא שילוב בין חבר השופטים והצבעת הצופים, מנעה מטורקיה להעפיל לגמר התחרות שנה קודם לכן.
כמו כן, מפלגת הצדק והפיתוח שהיא מפלגה ימנית-שמרנית ומספר ארגוני להט"ב טענו כי החלטתה של טורקיה לפרוש מהתחרות הייתה בשל תכנים הומוסקסואליים אשר מופיעים בתחרות שנחשבו לבלתי-הולמים בצד הימני של המפה הפוליטית.
ב-2013, הסיבה הייתה הנשיקה הלסבית בהופעתה של קריסטה סיגפריד מפינלנד וב-2014 הסיבה הייתה דמות הדראג האוסטרית קונצ'יטה וורסט.
רשות השידור הטורקית, החליטה כמחאה לא לשדר את התחרויות ב-2013 ו-2014 בפעם הראשונה בתולדותיה מהתחרות ב-1973. ב-2014, ולקן בוסקיר, חבר באספה הלאומית הגדולה של טורקיה מטעם מפלגת הצדק והפיתוח, אמר במסיבת עיתונאים כי טורקיה לא תיטול חלק בתחרות בשל ניצחונה של קונצ'יטה וורסט ב-2014. נכון ל-2025, טורקיה טרם שבה לתחרות.
השירים שייצגו את טורקיה באירוויזיון
שנה העיר המארחת מקום התחרות מנחים2004 איסטנבול אבדי איפקצ'י ארנהחצי גמר וגמר: קורהאן אבאי ומלטם ג'ומבול
טורקיה השתתפה לראשונה תחת שמה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת לונדון (1908), עוד בהיותה האימפריה העות'מאנית.
לאורך השנים צברו הספורטאים הטורקים 104 מדליות אולימפיות, בהן 41 מדליות זהב.
הענף בו הושגו מרבית המדליות הוא ההיאבקות - 63 מדליות, מהן 29 מדליות זהב, הישג המקנה לטורקיה את המקום החמישי בטבלת המדליות של כל הזמנים, אחרי ברית המועצות, ארצות הברית, שוודיה ויפן.
ענף נוסף בו הגיעו הטורקים להישגים רבים הוא הרמת משקולות - 11 מדליות, מהן 8 מדליות זהב, והיא מדורגת בענף זה במקום השישי בטבלת המדליות של כל הזמנים.
באולימפיאדות החורף משתתפת טורקיה מאז אולימפיאדת גרמיש פרטנקירכן (1936), והיא נעדרה מאז רק משלוש מהן.
מאז אולימפיאדת סרייבו (1984) היא משתתפת בהן ברציפות.
הישגיהם של הספורטאים הטורקים במשחקים אלה היו נמוכים יותר, ואיש מהם לא זכה במדליה אולימפית.
טורקיה לא אירחה מעולם את המשחקים.
איסטנבול הגישה את מועמדותה לאירוח המשחקים שלוש פעמים, אך נכשלה.
במכרז לאירוח משחקי 2000 דורגה במקום החמישי, אחרי סידני, בייג'ינג, מנצ'סטר וברלין, במכרז לאירוח משחקי 2008 דורגה במקום הרביעי אחרי בייג'ינג, טורונטו ופריז, ובמכרז לאירוח המשחקים ב-2020 דורגה במקום השני, אחרי טוקיו.
במכרזים לאירוח המשחקים של 2004 ו-2012 הוסרה מועמדותה בשלבים המוקדמים.
הספורטאי היחיד שייצג את האימפריה העות'מאנית באולימפיאדת לונדון (1908) כלל לא היה טורקי, כי אם יווני.
היה זה המתעמל אלקו מולוס.
גם באולימפיאדת סטוקהולם (1912) עדיין לא השתתפו ספורטאים טורקים, ושני האתלטים שייצגו אותה היו ארמנים.
באולימפיאדת פריז (1924) השתתפו לראשונה ספורטאים טורקים, לרבות נבחרת הכדורגל הטורקית, אך הם לא רשמו הישגים משמעותיים.
גם באולימפיאדת אמסטרדם (1928) לא הרשימה המשלחת הטורקית, למעט אחד מחבריה, המתאבק טיאר יאלאז, שסיים במקום הרביעי.
המתאבק אהמט קירצ'י היה לספורטאי הטורקי הראשון שזוכה במדליה אולימפית, כשזכה במדליית ארד בקטגוריית המשקל של עד 79 ק"ג בסגנון חופשי, באולימפיאדת ברלין (1936).
זמן קצר אחר כך זכה ישר ארקאן במדליית הזהב הראשונה, בקטגוריית המשקל של עד 61 ק"ג בסגנון יווני-רומי.
אולימפיאדת לונדון (1948) הייתה האולימפיאדה הפורייה ביותר עבור המשלחת הטורקית.
הספורטאים הטורקים זכו ב-12 מדליות, מהן 6 מדליות זהב, והקנו למשלחת את המקום השביעי בטבלת המדליות.
בסגנון חופשי זכו הטורקים ב-4 מתוך 8 מדליות הזהב האפשריות, נסוח אקאר, גזאנפר בילגה, ג'לאל אטיק וישר דואו.
האליט בלאמיר ואדיל ג'נדמיר זכו במדליות כסף.
בסגנון יווני-רומי זכו שני טורקים במדליות זהב, מהמט אוקטב ואהמט קירצ'י, ששיפר את הישגו מברלין, קנאן אולג'אי ומוהליס טאיפור זכו במדליות כסף, והליל קאיה זכה במדליית ארד.
במדליה ה-12 זכה האתלט רוהי סראלפ, שזכה במדליית ארד בקפיצה משולשת.
נבחרת הכדורגל העפילה לשלב רבע הגמר, בו הפסידה לנבחרת יוגוסלביה 3-1.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) ירדו הישגי הספורטאים הטורקים ל-3 מדליות, בהן שתי מדליות זהב.
כל המדליות הושגו בהיאבקות: חסן גמיג'י וביירם שיט זכו במדליות זהב, ואדיל אטאן זכה בארד.
גם באולימפיאדת מלבורן (1956) חלקו רק מתאבקים במדליות, שמספרן עלה ל-7. מיטאט בייראק, מוסטפא דאסטנלה והמיט קפלן היו זוכי מדליות הזהב, ריזה דואן ואבראהים זנגין זכו במדליות כסף, ודורסון עלי אריבאש וחוסיין אקבאש זכו במדליות ארד.
9 מתאבקים טורקים זכו במדליות באולימפיאדת רומא (1960), ושבעה מהם זכו במדליות זהב.
הישג זה הקנה לטורקיה את המקום השישי בטבלת המדליות, הגבוה בתולדותיה, כשרק ברית המועצות, ארצות הברית, המארחת איטליה, גרמניה ואוסטרליה מקדימות אותה.
בסגנון חופשי העפילו המתאבקים הטורקים ל-6 מתוך 8 קרבות הגמר וניצחו ב-4 מהם: מוסטפא דאסטנלה שמר על תוארו, ואליו הצטרפו אהמט בילק, חסן גינגר ואיסמט אטלי, בעוד איסמאיל אוגאן והמיט קפלן מסתפקים במדליות כסף.
3 מתאבקים בסגנון יווני-רומי זכו במדליות זהב: מיטאט בייראק ששמר על תוארו, מיזאהיר סילה וטוופיק קיש.
באולימפיאדת טוקיו (1964) ירד מספר המדליות ל-6. זוכי מדליות הזהב היו איסמאיל אוגאן, ששיפר את הישגו מרומא, וקאזים אייוואז.
חסן גינגר איבד את תוארו אך זכה במדליית כסף.
חוסיין אקבאש, שזכה במדליית ארד במלבורן, זכה אף הוא במדליית כסף, וכך גם אהמט אייק.
המיט קפלן זכה במדליה אולימפית שלישית ברציפות, מדליית ארד.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכו שני מתאבקים טורקים במדליות זהב: מהמוט אטאלאי ואהמט אייק.
אולימפיאדת מינכן (1972) סימנה את ירידתה של טורקיה כמעצמה בענף ההיאבקות, כשווהבי אקדא היה הספורטאי היחיד שזוכה במדליה, מדליית כסף.
באולימפיאדת מונטריאול (1976), לראשונה מזה 44 שנים, אף ספורטאי טורקי לא זכה לעמוד על הפודיום.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכו לראשונה שני מתאגרפים טורקים במדליות ארד: איופ ג'אן וטורגוט אייקאץ'.
המתאבק אייהאן טקצ'ין הגיע להישג דומה.
באולימפיאדת סיאול (1988) זכה לראשונה מרים המשקולות נעים סולימנוגלו במדליית זהב, בקטגוריית המשקל של עד 60 ק"ג.
המתאבק נג'מי גצ'אלפ הוסיף למאזן המדליות מדליית כסף.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) עלו הישגי הספורטאים הטורקים ל-6 מדליות, שתיים מכל סוג.
סולימנוגלו שמר על תוארו מסיאול, ובמדליית הזהב השנייה זכה המתאבק אקיף פירים.
שני מתאבקים נוספים, חאקה בשאר וקנאן שימשק זכו במדליות כסף, ועלי קיאלי זכה במדליית ארד.
הג'ודוקא היליה שניורט זכתה במדליית ארד, והייתה לספורטאית הטורקייה הראשונה שזוכה במדליה אולימפית, שהייתה גם הראשונה בענף הג'ודו.
גם באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכו הטורקים ב-6 מדליות.
נעים סולימנוגלו קיבע את מעמדו כאחד ממרימי המשקולות הגדולים בכל הזמנים, כשזכה במדליית זהב שלישית ברציפות, הפעם בקטגוריית המשקל של עד 64 ק"ג.
מרים משקולות נוסף, חליל מוטלו החל בהשגת רצף דומה, כשזכה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל של עד 56 ק"ג.
המתאבקים זכו בשלוש מדליות: חמזה ירליקאיה ומהמוט דמיר זכו במדליות זהב, ואקיף פירים איבד את תוארו, אך זכה במדליית ארד.
במדליה השישית, מדליית כסף, זכה המתאגרף מאליק ביילרוגלו.
באולימפיאדת סידני (2000) זכו הטורקים בחמש מדליות.
מוטלו וירליקאיה שמרו על תואריהם, ובמדליית זהב שלישית זכה הג'ודוקא חוסיין אוזקאן.
חמידה ביקצ'ין זכתה במדליה ראשונה בטאקוונדו (מדליית ארד), ובמדליה החמישית, אף היא מדליית ארד, זכה המתאבק אדם ברקט.
באולימפיאדת אתונה (2004) זינקו הישגי הספורטאים הטורקים ל-11 מדליות, בהן 3 מדליות זהב.
הענף הבולט ביותר היה הרמת משקולות, בו הושגו כל מדליות הזהב.
חליל מוטלו זכה בתואר האולימפי בפעם השלישית ברציפות, הישג אליו הגיעו לאורך ההיסטוריה רק ארבעה מרימי משקולות (בהם סולימנוגלו).
טאנר סאיר זכה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל של עד 77 ק"ג, ונורג'ן טיילאן הייתה לטורקייה הראשונה שזוכה במדליית זהב אולימפית, בקטגוריית המשקל של עד 48 ק"ג.
מרים משקולות נוסף, סדאט ארטוץ', זכה במדליית ארד.
רייהאן ארבאג'ולו סיים במקום הרביעי, אך בשנת 2013 החליט הוועד האולימפי הבינלאומי לשלול את מדליית הארד של הרוסי אולג פרפצ'נוב, ומדליית הארד שלו הוענקה לאראבג'ולו.
המתאבקים הטורקים זכו ב-3 מדליות: שרף ארוגלו זכה במדליית כסף, ומהמט אזאל ואיידין פולאטג'י זכו במדליות ארד.
המתאגרף אטאגין ילצ'נקאיה ולוחם הטאקוונדו בהרי טנרקולו זכו במדליות כסף, ואשרף אפאק זכה במדליית ארד ביידוי פטיש, והיה לאתלט הטורקי הראשון שזוכה במדליה אולימפית מזה 56 שנים.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכו הטורקים ב-5 מדליות, אך רק המתאבק רמזאן שאהין זכה במדליית זהב.
מתאבק נוסף, נזמי אבלוג'ה זכה במדליית ארד.
שני לוחמי טאקוונדו טורקים זכו במדליות: עזיזה טנרקולו זכתה במדליית כסף וסרווט טאזגיל זכה במדליית ארד.
אלוואן אביילגסה זכתה בשתי מדליות כסף, בריצת 5000 מטר ובריצת 10000 מטר אך אלו נשללו ממנה עקב הרשעה באימרוץ.
מרימת המשקולות סיבל אזקאן זכתה במדליית כסף, אך היא נשללה ממנה ב-2016 בעקבות הרשעה באמרוץ.
המתאגרף יאקופ קיליץ' זכה במדליית ארד.
שני ספורטאים נוספים שבלטו בבייג'ינג היו האתלטים ילידי אתיופיה אלמיטו בקלה וסלים בייראק: בקלה סיימה במקום השביעי בריצת 5000 מטר, ובייראק סיים במקום ה-11 בריצת 10000 מטר.
באולימפיאדת לונדון (2012) ירדו הישגי המשלחת הטורקית ל-3 מדליות.
אסלה צ'אקיר אלפטקין זכתה במדליית זהב בריצת 1500 מטר, וסגניתה הייתה גאמזה בולוט, אך בשתי המדליות נשללו בשל הרשעה באמרוץ.
נווין יאנט סיימה במקום החמישי בריצת 100 מטר משוכות, אילהאם טנוי אזבילן סיים במקום השמיני בריצת 1500 מטר, פולט קמבוי ארקן ססים במקום התשיעי בריצת 10000 מטר וטארק לאנגאט אקטה סיים במקום התשיעי בריצת 3000 מטר מכשולים.
לוחם הטאקוונדו סרווט טאזגיל שיפר את הישגו מבייג'ינג וזכה במדליית זהב, נור טטר זכתה במדליית כסף ובאהרי טאנרקולו סיים במקום החמישי.
המתאבק רזה קייאלפ זכה במדליית ארד, ורמזאן שאהין ואבראהים בולוקבאשה סיימו במקום החמישי.
נבחרת הנשים בכדורסל העפילה לשלב רבע הגמר והודחה בידי נבחרת רוסיה.
ספורטאים טורקים נוספים שבלטו בלונדון כללו את מרימי המשקולות סיבל שימשק (מקום רביעי), הורשיט אטאק ונורדן קרגז (מקום חמישי) ומטה בינאי (מקום שישי) ואת המתאגרפים פרחאת פהליוואן ואדם קלצ'ה שהודחו ברבע הגמר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכו הטורקים בשמונה מדליות, וענף ההיאבקות שב ותפס את הבכורה, עם חמש מהן.
טאהה אקגיל זכה במדליית הזהב היחידה, סלים ישר ורזה קייאאלפ זכו במדליות כסף, וסונר דמירטאש וג'נק אילדם זכו במדליות ארד.
בתחרויות הנשים סיימה בוסה טוסון במקום השביעי, והאפיזה שאהין ויסמין אדר סיימו במקום השמיני.
מרים המשקולות דניאר איסמאילוב זכה במדליית כסף, ולוחמת הטאקוונדו נור טטאר זכתה במדליית ארד, שהייתה המדליה האולימפית השנייה שלה.
סרווט טאזגיל איבד את תוארו מלונדון, וסיים במקום השביעי.
במדליה השמינית, מדליית ארד, זכה האתלט יליד קובה יסמני קופיו, בריצת 400 מטר משוכות.
האתלטית ילידת קניה יסמין ג'אן סיימה במקום השישי בריצת 5000 מטר ובמקום השביעי בריצת 10000 מטר, ואתלט מאוזרח נוסף, רמיל גולייב מאזרבייג'ן, סיים במקום השמיני בריצת 200 מטר.
הג'ודאית קאירה סאייט סיימה במקום החמישי, המתאגרף בטוהאן גזגץ' הודח בשלב רבע הגמר ונבחרת הנשים בכדורסל הודחה בשלב רבע הגמר בידי נבחרת ספרד, וסיימה במקום השישי.
טוּרקה (באוקראינית: Турка; בפולנית: Turka; ביידיש: טארקע) היא עיירה בחבל לבוב שבמערב אוקראינה על גדתו של נהר סטרי.
בסמוך אליה בגובה 900 מ' מעל פני הים נובע הנהר דניסטר.
היא ממוקמת בהרי הקרפטים כ-30 קילומטרים מפסקת הבסקידים ובשטח גליציה המזרחית.
טורקה היא היישוב המרכזי באזור כשסביבה 273 יישובים קטנים יותר.
עד אמצע המאה ה-15 היה האזור מיוער ושומם.
טורקה נזכרת בפעם הראשונה במאה ה-14 בתיאור מסעו של לאיוש הראשון שרצה לקצר דרכו להונגריה עבר דרך אזור זה ואיבד 40 סוסים בגלל רעב ועייפות.
ב-1431 העניק המלך ולדיסלב השני יגיילו את הכפר טורקה והאחוזות בסביבה לאחד מלוחמיו ושלושה בנים, שהיו מהולאכים שנקראו בהמשך טורצקי כי קיבלו את טורקה.
משום שגבולות הנחלה לא הוגדרו במדויק, המלך זיגמונד הראשון מינה ועדה מיוחדת שקבעה את הגבולות המדויקים בין אדמות משפחת טורצקי לאדמות הממלכה.
ב-1444 קיבל ואנקו מטורקה (לאחר מותו כונה ואראנצ'יק), אחד מבניו של הלוחם הוולכי של המלך ולדיסלב הראשון יגיילו, אישור על הנחלתה של טורקה לאביו על ידי ולאדיסלאב יגיילו, בנוסף לשטח של שלושה מילים רבועים בין נחל בוקוביץ הנשפך לנהר סאן לכפר ז'וראבין, כשהזכות על השטח נתנה בוארדון שבהונגריה.
ב-1494 ויתר שמעון טורצקי על חלק מאדמותיו לארבעת בניו.
הפסגה הגבוהה ביותר בהרים המקיפים את טורקה נקראת שימונקה על שמו.
המלכה בונה ספורצה ציוותה לסלול את הדרך בין סמבור לטורקה כדי שיוכלו לעבור עגלות לארצה.
היא ביקרה בסביבה פעמים רבות לצייד ביערות טורקה.
במאה ה-16 וולוכים רבים מגיעים לאזור בבריחתם ממשטר הדיכוי של ההונגרים והביאו אתם את מנהגיהם וחוקיהם.
הטטרים שלפני כן לא הגיעו לאזור בגלל הדרכים הקשות, נמלטו דרך הרי הסביבה ב-1594 בבריחתם מהצבא הפולני בראשותו של המצביא יאן זמויסקי, והותירו אחריהם הרס רב.
ב-1697 נחרבה בידי שודדים הונגרים שבזזו אותה ויישובים נוספים בסביבה והעלו אותם באש.
כמו כן היה באזור קרבות וסכסוכים מקומיים בין גורמים שונים.
ב-1729 עברה טורקה לידי האציל יאן אנטוני קלינובסקי.
שנה לאחר מכן היא קיבלה מעמד עירוני כדי להופכה למרכז סחר ולהביא אליה סוחרים ובעלי מלאכה ומתיישבים חדשים, בגלל קרבתה לגבולות עם פולין והונגריה.
עד 1867 היו בטורקה 3 קהילות נפרדות: נוצרית, יהודית ושל האצולה הפולנית.
בשנה זו נוסדה מועצה מקומית אחת לשלוש הקהילות לאחר קבלת החוקה ושוויון זכויות לכל האזרחים.
ב-1903 נסללה באזור מסילת הרכבת הראשונה.
במלחמת העולם הראשונה נמלטו תושבי העיירה מפחד הצבא הרוסי.
עד שלהי מלחמת העולם הראשונה והתפוררות קיסרות אוסטריה-הונגריה טורקה הייתה בשטח אוסטריה ולאחר מכן עברה לשליטת פולין.
33 תושבים בטורקה ו-800 מתושבי הסביבה לא היו נוצרים או יהודים.
לאחר מלחמת העולם השנייה היא עברה לשליטת ברית המועצות כחלק מאוקראינה.
לאחר התפרקות ברית-המועצות וקבלת העצמאות של המדינות שהרכיבו אותה, העיירה היא באוקראינה.
תושבי האזור חיו בעבר בתנאים קשים.
מעל מחצית מהתושבים חיו בדירת חדר, כ-30% מהם התגוררו בדירת שני חדרים ורק לכ-7.5% הייתה דירת שלושה חדרים.
הפרנסה העיקרית חוץ מחקלאות הייתה בתעשיית העץ.
15 מנסרות שמהן 4 בטורקה פעלו באזור.
רובן ובעיקר הגדולות יותר היו בבעלות יהודית.
התושבים בעלי ההשכלה ובני משפחותיהם היוו פחות מ-3% מתושבי האזור.
הם כללו בעיקר פקידים במשרדי שלטונות האזור, כמרים, מורים, שוטרים ומשכילים שיצאו לגמלאות.
כמו כן פעלו באזור תשעה רופאים שמהם שבעה בטורקה.
רובם של האנשים המשכילים היו פולנים אך היו גם אוקראינים שהיו בעיקר מורים.
היהודים החלו להגיע לטורקה לאחר קבלת המעמד העירוני.
בין 25 היהודים הראשונים היה הרב אברהם שימונוביץ רטושני שהיה רבה הראשון של העיירה.
הם התגוררו בארבע שורות בתים בצורת ריבוע (לימים השוק של טורקה) שבנה קלינובסקי בה'ת"צ (1730) על שטח גדול קרוב לארמונו, והשכיר את הבתים במחיר זול ביותר.
בנוסף לכך קלינובסקי מימן את בניית בית הכנסת הראשון בטורקה, תרם בית מחסה לזקנים, ייסד בית דפוס שבו הודפסו סידורים, מחזורים וספרי לימוד ונתן מאדמתו הפרטית שטח לבית קברות יהודי.
וכן הרשה ליהודים לקחת מהעצים ביערותיו ככל שירצו לבניית בתיהם ולהסקה.
בטורקה התקיימה ישיבת "דגל התורה" כשלרוב רב העיירה היה גם ראש הישיבה.
בתר"מ (1880) חיו בטורקה כ-2,370 יהודים שהיוו כמחצית מהתושבים.
עד תרס"ג (1903) לא התקיימה קהילה יהודית רשמית עם מוסדות קהילה והנהלת קהילה.
התפקיד הרשמי היחיד היה רב.
נציגי היהודים בפני השלטונות נבחרו באספות בתי הכנסת, אך לא היה להם משרד ולא גבו מיסים והיה להם תקציב לניהול הקהילה.
השוחטים התפרנסו מהכנסות השחיטה, כשהרב התפרנס מאחוזים מסוימים שהפרישו לו השוחטים מהכנסותיהם.
לאחר הקמת מסילת הברזל בתרס"ג, התפתחה טורקה מאוד וכך גם החיים היהודיים כשלעיירה הגיעו ברכבת יהודים משכילים וסוחרים בכמות ניכרת.
בעקבות זאת נוסדה באותה שנה קהילה יהודית רשמית על יסוד החוק האוסטרי של קהילות יהודיות.
כיו"ר הראשון של ועד קהילת טורקה שימש ד"ר טורנהיים עם עוד חמישה שביניהם משה שכטר שהיה הנציג הראשון של היהודים במועצה המקומית של טורקה לאחר איחוד שלוש הקהילות בתרכ"ז (1867).
בתרס"ח (1908) התקיימו בחירות לוועד הקהילה ונבחרו שמונה חברים חדשים כשליו"ר נבחר ד"ר לובינגר ולסגנו נבחר דניאל ארטל.
במלחמת העולם הראשונה יהודי טורקה בתוך כלל התושבים עזבו את העיר מאימת הצבא הרוסי.
הרוסים החריבו את נכסי היהודים ושדדו את רכושם.
בסתיו תרע"ט (1918) חזרו היהודים לטורקה והתארגנה מחדש עבודת ועד הקהילה.
אך לאחר זמן מה שוב נאלצה להפסיק את עבודתה בגלל הפיכה אוקראינית, וניהול הקהילה הועבר למועצה הלאומית היהודית אך לאחר כחצי שנה ונפילת השלטון האוקראיני, חזרה הסמכות לוועד הקהילה וחבריו היו הנבחרים מתרס"ח.
רק בתרפ"ה (1925) התקיימו בחירות לוועד הקהילה כשליו"ר וסגנו נבחרו שוב ד"ר לובינגר ודניאל ארטל עם שישה חברים נוספים חדשים.
בתרפ"ח (1928) התקיימו שוב בחירות למוסדות הקהילה לפי התקנות החדשות של השלטון הפולני כשלצד ועד הקהילה נבחרה גם מועצת הקהילה.
ד"ר לובינגר שוב נבחר ליו"ר כשד"ר גליק נבחר לסגנו לאחר שהיה מחברי ועד הקהילה לפני כן ונבחרו שישה חברים נוספים שביניהם היה רב העיירה באותו זמן, הרב סג"ל מישל שנבחר כמשקיף.
למועצת הקהילה נבחרו שנים-עשר חברים והיו"ר היה אדולף ברנשטיין.
בגלל אי סדרים פוזרו הוועד והמועצה והממשלה הפולנית מינתה כממונה מטעמה את עורך הדין מטורקה, ד"ר ברוך מאוריץ וצדו ועדה מייעצת שכללה את ממלא מקום הממונה, ישראל אינטרטר, ועוד שישה חברים.
לפני מלחמת העולם השנייה חיו בטורקה כ-6,000 יהודים שהיוו כ-41% מאוכלוסיית העיירה.
כ-7,000 יהודים נוספים חיו בישובי הסביבה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הופצצה העיר בידי הגרמנים, ואלו נכנסו אליה ערב יום כיפור ת"ש, אך נטשו אותה לאחר כיממה, כאשר בזמן זה נערכו איכרי הסביבה האוקראינים לבצע פוגרום ביהודי העיר, אך לא הספיקו לעשות כן, בשל כניסת הצבא האדום למקום.
בתקופה הסובייטית הולאמו עסקי היהודים בעיר, נאסרה בה הפעילות הציבורית היהודית, וחלק מיהודיה האמידים או הפעילים פוליטית הוגלו לעומק ברית המועצות.
בתחילת יולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, ותוך מספר ימים ערכו האוקראינים המקומיים פרעות ביהודיה, תוך שוד רכושם וביצוע מעשי התעללות בהם.
בד בבד רצחו האוקראינים את היהודים בכפרי הסביבה של טורקה.
בהמשך, נלקחו יהודי העיר לעבודות כפייה, והם נצטוו לענוד סרט זרוע.
במהלך חורף 1941–1942 מתו רבים מיהודי העיר ברעב וממגפות.
ב-7 בינואר 1942 פשטו שוטרים גרמנים ואוקראינים על העיר, וריכזו את יהודיה באלימות רבה בתחנת המשטרה המקומית, שם התעללו בהם.
למחרת נלקחו היהודים לבורות ירי שנכרו בסמוך לעיר, ונורו במכונות ירייה, תוך קבורת חלקם בחיים.
הרצח נמשך גם ביום המחרת, ומניין הנרצחים בו עמד על כ-500 יהודים.
במרץ 1942 רצחו הגרמנים כמה עשרות יהודים שהיו מחוסרי מקום עבודה קבוע בעיר, וביוני 1942 רצחו כ-150 קשישים וילדים יהודים מהעיר.
בקיץ 1942 הועברו לעיר יהודים ששרדו את מעשי הטבח בכפרי הסביבה, ביניהם הכפרים בוריניה ואילניק וב-5 באוגוסט 1942 החלה בעיר אקציה בת ארבעה ימים, בה רוכזו היהודים בידי הגרמנים והאוקראינים בתחנת הרכבת המקומית, תוך ירי במסתתרים.
משם נלקחו היהודים בקרונות משא צפופים למחנה ההשמדה בלז'ץ.
מספר המגורשים באקציה זו מוערך בכ-2,000 עד 4,000. באוקטובר 1942 שולחו להשמדה עוד כמה עשרות ילדים וקשישים יהודים שנותרו בעיר, ומעת לעת המשיכו השילוחים מהעיר לבלז'ץ.
יהודים מעטים מהעיר שניסו להימלט לעבר הגבול ההונגרי נרצחו בידי מבריחיהם, או שהוסגרו בידיהם לגרמנים.
קבוצה של 19 יהודים מהעיר שהצליחה לעבור את הגבול להונגריה, הוחזרה בידי המשטרה ההונגרית לגרמנים, ונרצחה במקום.
יהודים אחרים מהעיר שהצליחו למצוא מקומות מסתור ביערות הסביבה נרצחו בידי איכרי הסביבה, או הוסגרו בידיהם לגרמנים.
ב-1 בדצמבר 1942 גורשו אחרוני היהודים שבעיר לגטו סמבור, ושם חלקו את גורל יתר יהודי המקום.
עד שחרור אזור העיר בידי הסובייטים בספטמבר 1944, המשיכו הגרמנים והאוקראינים במצוד קפדני אחר יהודים מהעיר שהסתתרו ביערות הסביבה.
מכ-6,000 יהודי טורקה שרדו את השואה כ-30 איש, ואלו עזבו אותה תוך זמן קצר.
לאחר המלחמה הוסבו בתי הכנסת שבעיר למחסנים ולתחנות חשמל.
יהודי טורקה עסקו בעיקר במסחר ומלאכה כשכמעט כל בעלי המלאכה היו יהודים והם עבדו גם בשביל הגויים.
המלאכות העיקריות שעסקו בהן היו: חייטות, סנדלרות, רצענות, ספּרוּת, נגרות.
היו יהודים שעסקו בתעשיית העץ כשהמנסרות הגדולות היו בעיקר בבעלות יהודית.
גם כל בעלי המקצועות החופשיים, למעט שני רופאים בכירים שאחד מהם היה מנהל בית החולים והשני ממונה מטעם משרד הבריאות, היו יהודים.
וכן כ-95% מהבנקאים היו יהודים.
יהודי יישובי הסביבה התפרנסו מחקלאות, מחנויות מכולת ומבתי מרזח.
פקידים ממשלתיים יהודיים היו מעט מאוד, אך היו שני יהודים בראשות המועצה המקומית: אחד בשם שכטר והשני ד"ר לנדס.
רחובותיה הראשיים של העיירה היו מלאים יהודים ולא היו בה נוצרים.
רק בשנים 1910-1909 (תרס"ט-תר"ע) החלו הגויים לחזור לרחובות הראשיים.
בחילה נפתחו שתי מסעדות של גויים ולאחר מכן חנויות מכולת וצרכנייה של אוקראיני.
עסקים נוספים ובתי מסחר של נוצרים לא נפתחו במשך כעשרים שנים עד שבאמצע שנות השלושים פתחו נוצרים חנויות בתחומי עסק שונים במרכז שנשלט עד אז על ידי יהודים.
כמו בכלל קהילות ישראל כלל תושבי העיירה היו במשך דורות שומרי מצוות והשבת ומועדי ישראל נשמרו בטורקה בקפידה.
ההשכלה והחילון נכנסו לטורקה מאוחר הרבה יותר מאצל רוב ערי ועיירות היהודים, וכשבעיירות יהודיות רבות כבר שלטה ההשכלה, בטורקה עדיין הייתה הקהילה דתית ברובה.
חברה קדישא של טורקה שירתה את כל יהודי האזור.
היהודים ביישובי הסביבה השתתפו ברובם בצרכי הציבור ונהגו בהכנסת אורחים וכדומה.
אלו שהיו קמצנים היו צריכים לשלם מחיר גבוה בהרבה מהמחיר הרגיל עבור קבורת יקיריהם, כשבכסף המתקבל השתמשו לאחזקת בית העלמין ולקבורה של עניים.
בטורקה היה מנהג שאם לא הספיקו לקבור את המת ביום שהלך לעולמו, שניים מאנשי ה"חברה קדישא" היו יושבים ליד המת במשך הלילה כשלידם נרות דולקים.
מועמד ל"חברה קדישא" היה מתקבל אליה לאחר להוכנס לחדר הטהרה בזמן ביצוע טהרת מת, ולפי תגובתו היו מחליטים אם לקבלו.
השלמת מסילת הרכבת בין לבוב לבודפשט דרך רכס הקרפטים שעברה דרך טורקה, הביא להתפתחות כלכלית וחיים בתנאים נוחים יותר ולא חיי עוני כפי שהיה בעבר.
עם אלפי הפועלים הרבים שרבים מהם היו מאיטליה הגיע מהנדס יהודי שהתלהב מהתנועה הציונית שהייתה אז בראשית דרכה.
הוא הדביק בהתלהבות הציונית כמה וכמה מבחורי הקלוזים.
במשך כמה שנים נוספו להם צעירים נוספים והחבורה הזו הקימה אגודה ציונית בשם "מזרחה".
בתר"ע (1910) ההשפעה הציונית כבר הייתה ניכרת בקהילת טורקה.
אך מלחמת העולם הראשונה הביאה נסיגה בהשפעה הציונית כיוון שיהודיה יצאו מהעיירה בגלל כניסת הרוסים וחזרו אליה רק לאחר הכיבוש האוסטרי ב-1915 (תרע"ה).
וההתארגנות הציונית החלה מחדש בידי חבורת בחורים בהנהגת אבא חושי, מילידיה הנודעים של טורקה שהתפרסם כראש עיריית חיפה.
חבורה זו הקימה את סניף תנועת הנוער "צעירי ציון" בטורקה ולאחר חזרת כל יהודי טורקה שברחו בגלל המלחמה נוספו חברים רבים לתנועה.
לאחר כמה זמן חלק פילוג כשחלק מחברי "צעירי ציון" בהובלת אבא חושי הצטרפו לתנועת "השומר הצעיר" והקימו סניף שלה בעיירה והשאר המשיכו להיות חלק מ"צעירי ציון" עד שהחלה לפעול תנועת "ההתאחדות".
ליד תנועת "צעירי ציון" הוקמה ספרייה שכללה ספרים בעברית, יידיש פולנית וגרמנית.
בתרע"ח (1918) התקיים כינוס של תנועת הנוער "השומר הצעיר" בגליציה בכפר טרנאו שליד טורקה בהשפעת אבא חושי, באחוזה של יהודי בשם צבי בנדל שגר בכפר ובשנים מאוחרות יותר ניצל מהשואה.
בין המשתתפים בכינוס היה מאיר יערי.
בתרע"ט הוקם בעיירה סניף של פועלי ציון.
בתר"פ (1920) עלתה לארץ ישראל קבוצה ראשונה מחברי "השומר הצעיר" ובראשה אבא חושי ולאחר זמן מה עלתה לארץ קבוצה של חברי "צעירי ציון" בראשה משה ישראלי.
קן "השומר הצעיר" בטורקה היה הגדול ביותר.
אך גם בתנועת הנוער גורדוניה שהוקמה כדי להביא להגשמה מעשית את רעיונותיו של א"ד גורדון, היו חברים מאות צעירים.
קן התנועה בטורקה גדל במידה רבה הודות לכך שכינוסים הארציים רבים של התנועה נערכו בסביבת טורקה בגלל הנוף המרהיב.
באחד הכינוסים האלו שהתקיים של פסגת הרב זביז'ניץ השתתף לוי שקולניק, לימים לוי אשכול, ראש ממשלת ישראל בתקופת מלחמת ששת הימים.
בתר"ץ-תרצ"א (1931-1930) נוסד על ידי חיה שרייבר סניף של תנועת הנוער "עקיבא" שמרכזה היה בקרקוב ומורהּ הרוחני היה בעיקר אחד העם ואצל חלק מחברי התנועה בטורקה גם א"ד גורדון בגלל הצדק החברתי אף שלא היו שייכים לשמאל.
חברי התנועה הרבו לעיין בתנ"ך, בספרים שעסקו בתולדות עם ישראל, ובכתבי "אחד העם" כשחלקם גם בכתבי א"ד גורדון, ואף קיימו חוגים ללימוד עברית, תנ"ך ותולדות עם ישראל.
בנוסף הם היו היחידים מחברי התנועות הציוניות שראו את סכנות השואה וארגנו אספות עם לאזהרה במפני היטלר שעלול לכבוש את פולין ולהשמיד את היהודים כפי שהבטיח בכתביו ודבריו כשהאספה הראשונה הייתה כבר אחרי עלות הנאצים לשלטון בגרמניה.
על אף שהתחננו לכך רבות רק מיעוט מהם התקבלו להכשרות וקיבלו אישורי עלייה ממנהיגי התנועה.
אף הורים שומרי מצוות לא התנגדו שילדיהם יצטרפו ל"עקיבא", בניגוד לתנועות הנוער האחרות, מאחר שתנועת "עקיבא" לא התנתקה מהמסורת היהודית ולא חששו שילדיהם יעזבו את הדת.בתרצ"ג (1933) הייתה העלייה הראשונה לארץ ישראל של חברי קן התנועה בטורקה והם הקימו את קיבוץ "עקיבא" ליד פתח תקווה.
עלייה זו לא הייתה כה מוצלחת ובין העולים התגלעו מחלוקות קשות על צורת החיים ואופיים והיחס למסורת היהודית.
הוחלט להקים קבוצות הכשרה כשכבר בחו"ל תהיה קבוצת חברים יחד שיסכימו כבר בתקופת ההכשרה בחו"ל על פעילות משותפת ללא מחלוקות.
הקיבוץ הפך למושב עובדים לאחר מלחמת העצמאות.
כמו כן נוסדו בטורקה סניף של תנועת הנוער אחווה של הציונים הכלליים וסניפים של התנועות "החלוץ", "פועלי ציון", "התאחדות", ו"הפועל המזרחי".
אחד הפעילים הציוניים בטורקה שפעל כמורה לעברית ומורשה קק"ל היה י"מ שרייבר.
עד פרוץ מלחמת העולם השנייה עלו לארץ מחברי כל התנועות הציוניות בטורקה ורבים חכו בעיירה או במקומות ההכשרה לאפשרות לעלות ארצה.
לאחר השואה, רוב הניצולים מיהודי העיירה עלו לארץ ומיעוטם היגר לארצות הברית.
בין הרבנים שכיהנו ברבנות טורקה היו:
הרב שלמה לנגרמן (נפטר בט' בטבת תרל"ו) - אחיו היה ר' יצחק מטארטוקוב והם היו בני ר' יוסף מסטרליסק.
חתן ר' יהושע השיל מחאלאב.
לאחר רבנות טורקה כיהן כרבה של סֶרֶטָה.
חתנו הוא הרב יצחק חרג (נפטר בכ' בסיוון תר"ס) שכיהן כרבה של זאלאזיץ חדש.
בנו הרב מאיר יהודה לייבוש ירש את מקומו כראב"ד טורקה.
בנו, הרב מנחם נחום לנגרמן הוציא לאור את כתבי אביו.
הרב פנחס אריה מטורקה - (נפטר בכ"ז בתשרי תרי"ג) - לפני טורקה היה רבה של דינוב ועבר לטורקה בתקפ"ט (1829).
מחבר "כתפת האפוד" ו"חשב האפוד" על התורה בדרך פרד"ס.
הרב יעקב אורי מטורקה - בנו של הרב פנחס אריה.
בנישואיו השניים נישא לבתו של הרב משה שיינפלד שהיה חתן ר' צבי אלימלך שפירא מדינוב.
מנישואיו אלו נולדה לו בתו פריידה שנישאה לרב שמואל זנוויל קליך, בן הרב ישעיה שלמה זלמן קליך שהיה ראב"ד אסטריק ואסתר-רוזה, שבנם הרב יעקב על לארץ ישראל והתיישב בצפת.
הרב מנחם נחום לנגזם (תרכ"ו-תר"ץ) - מצאצאיו של ר' צבי אלימלך שפירא מדינוב.
הרב אליעזר סג"ל מישל - כיהן בה בשנים תרס"ט-תרצ"ט עד פטירתו.
הרב שמואל שרייבר - כיהן כרב ומורה צדק בעיר, בן למשפחה ענפה שמוצאה מן העיר פרנקפורט דמיין, נפטר בשנת 1924.
הרב אלתר יצחק אייזיק ויינברגר (תרס"ה-י"ג בניסן תשל"ד) - הרב האחרון של טורקה וראש הישיבה האחרון שניצל מהשואה, היגר לארצות הברית והתיישב בניו יורק.
הרב ויינברגר היה נצר לשניים מגדולי האדמו"רים, ר' מאיר מפרמישלן ור' אורי מסטרליסק.
הוא פרסם את זכרונותיו בספר "עיני עיני יורדה מים" (ניו-יורק תשל"ב).
טורקהיים היא קומונה במחוז או-רן בחבל גראנד אסט, צרפת.
היא ידועה בעיקר בזכות כרמיה.
טורקהיים ממוקמת ברגלי הרי הווז' בכניסה לעמק הפשט, כשני קילומטרים ממערב לקולמר, בירת המחוז.
העיירה נמצאת על דרך היין של אלזס (Route des vins d'Alsace).
העיר נבנתה בצורת משולש מוקף חומה בו שלושה שערים בהם ניתן להיכנס לעיר.
הכניסה הראשית נמצאת מדרום לעיר ונקראת שער צרפת (Porte de France).
הכניסה המזרחית נקראת שער בראן (Porte du Brand), על שם הגבעה המשקיפה על השער.
השער המערבי נקרא שער מונסטר, על שם העיר מונסטר שהשער פונה לכיוונה.