tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסיפור מתרחש בראשית המאה ה-19.
הסיפור מתחיל בגן ביתו של הרוזן העשיר אסדרובלה.
המשורר (החסר כל כישרון חריזה) פקוביו מקריא משיריו לקהל האדיש.
רק דונה פולביה, בה הוא מאוהב, מזכה אותו בתשומת לב.
היא מבטיחה לו עתיד ורוד אם היא תצליח להינשא לרוזן, שאת עושרו היא חומדת, כמו גם מִתחרתה הברונית אספסיה.
נכנס מרקוביו, עיתונאי בעל אופי מפוקפק והניתן לשיחוד, הוא מחזר אחרי הברונית אספסיה אבל זו כרגע רבה עם האביר ג'וקונדו המאוהב במרקיזה קלריס.
קלריס מצידה מאוהבת ברוזן אסדרובלה.
היא מנסה להביע את אהבתה לרוזן אך הוא לא נענה.
הוא חושד ששלוש המחזרות שלו מעוניינות בכספו ולא בו עצמו.
הוא מחליט לנסות האם הן כנות.
לשם כך הוא מתכנן אבן בחן
ביחד עם סוכן הארמון הנאמן פבריציו.
ג'וקונדו מצהיר בפני קלריס על אהבתו אליה, אך היא אינה שועה לו כי היא דואגת לאחיה התאום לוסינדו (Lucindo) אשר נעלם.
שיחתם נקטעת על ידי מרקוביו (העיתונאי) והרוזן.
בינתיים נכנס פבריציו עם מכתב לרוזן, וכשזה קורא את המכתב הוא מחוויר ופורש לחדרו.
כולם תוהים לפשר העניין ומנסים לנחש מה קרה.
אספסיה ופולביה משערות שהרוזן ירד מנכסיו ושמחות שלא נישאו לו.
ואז נכנס אדם זר, טורקי, שבא לקבל תשלום שהרוזן חייב לו.
ה"טורקי" אינו אלא הרוזן אסדרובלה עצמו בתחפושת.
אליו מתלווים משרתים ועושי דברו.
הוא מאיים להחרים את כל נכסי הרוזן אם התשלום לא יינתן מיד.
עתה מתגלה פרצופם האמיתי של הנוכחים.
רק קלריס וג'וקונדו מוכנים לתמוך ברוזן בשעתו הקשה.
אז נכנס פבריציו בשמחה ומודיע שמצא את המסמך המעיד שחובות הרוזן שולמו במלואם.
אז מגלה הרוזן את זהותו האמיתית לשמחת קלריס וג'וקונדו, בעוד האחרים מחפשים מוצא ממבוכתם.
היות שהוא נדיב מטבעו, הוא מזמין את כולם למסע ציד.
בינתיים ג'וקונדו נקרע בין אהבתו לקלריס וחברותו עם הרוזן אבל אינו מוכן לוותר על אהבת קלריס.
זו מצידה, מתרגשת מכנותו ומוכנה לאהבו אם רגשותיה כלפי הרוזן ישתנו.
רגע אינטימי זה מופר על ידי כניסת מרקוביו, הברונית אספסיה והרוזן, אשר מתחיל לשער כי יש דברים בגו.
בינתיים קלריס מקבלת מכתב מאחיה האבוד, דבר שמשמח אותה מאוד בפרט כשהרוזן מזמין את אחיה להצטרף לחבורה.
האביר ג'וקונדו מזמין את העיתונאי מרקוביו לדו-קרב על כך שהאחרון מפיץ עליו שמועות שהתחנן בפני המשורר פקוביו לחוס על חייו.
נכנס אחיה התאום של קלריס (אשר אינו אלא קלריס עצמה, מחופשת) בתלבושת צבאית.
אספסיה ופולביה נמשכות מיד לצעיר יפה התואר במדיו הנוצצים ושואפות להנשא לו.
ה"אח" מציע את ידה של אחותו לג'וקונדו (המאוהב בה כזכור), אך בגלל ידידותו עם הרוזן אסדרובלה הוא מסרב.
אז מודיע ה"אח" כי הוא מתכוון לקחת את אחותו עמו לתמיד.
כשהרוזן שומע זאת ומבין שיותר לא יראה את קלריס הוא נוכח בעומק אהבתו אליה ומנסה לשכנע את האח המדומה לוותר על כוונתו.
כשאינו נענה, הרוזן שבור הלב פורש בלווית חברו הטוב ג'וקונדו.
סוכן הבית פבריציו מוסר לאח המדומה פתק עבור קלריס.
בפתק מבקש הרוזן את ידה.
קלריס מודיעה על הסכמתה ומגלה את זהותה האמיתית להשתאות כל החבורה.
בעת הבכורה מילנו הייתה תחת שלטון צרפת.
מפקד חיל המצב הצרפתי כל כך התפעל מגאונותו של רוסיני עד שפטרו מהשירות הצבאי.
שנים אחר כך העיר רוסיני שאי גיוסו היה רווח נקי לצבא נפוליון.
הבלדה על "הרוח השחצנית ממיסיסיפי" (Ombretta sdegonsa del Mississippi) הייתה כל כך פופולרית באיטליה עד שבסוף המאה כבר נחשבה לשיר עם.
ראו בקישורים חיצוניים קישור ליו טיוב.
רוסיני השתמש בפתיחה פעם נוספת בתור הפתיחה לאופרה טנקרדי
לה צ'וררה (בספרדית: La Chorrera) היא עיירה בקולומביה שנמצאת במחוז אמסונאס.
העיר נמצאת כ-367 ק"מ מהגבול של קולומביה עם ברזיל וכ-63 ק"מ מהגבול של קולומביה עם פרו.
העיר נמצאת על גדות הנהר איגארה פראה .
הענף הכלכלי העיקרי בלה צ'וררה הוא חקלאות וצריכת מזון: ציד, דיג, בננות ויוקה.
סוצ'ייטה פוליספורטיבה לה פיוריטה הוא מועדון כדורגל מסן מרינו מהעיר מונטג'ארדינו.
המועדון נוסד בשנת 1967 וכיום משחק בליגת העל של סן מרינו.
הסופר קאפ של סן מרינו:
לה פטי ז'ורנל היה יומון מוביל בצרפת בשנים 1863–1944.
המהדורה הראשונה של העיתון יצאה לאור ב-1 בפברואר 1863 עם 83,000 העתקים.
מייסד העיתון, מואיז מיו היה במקור מבורדו, שם הוא התחיל בעסקי עיתונות.
הפצה של 83 אלף העתקים הייתה חריגה ביחס לעיתונים אחרים באותה תקופה.
תוך שנתיים תפוצת העיתון הגיע ל-259 אלף העתקים ונעשה העיתון הגדול בפריז.
בשנת 1870 גדלה התפוצה ל-340 אלף, פי שניים מהעיתון המתחרה השני.
למרות התפוצה הגדולה, העיתון לא היה הצלחה מסחרית ומשפחת המייסד נאלצה למכור את העסק לאמיל דה ז'ירארדן בשנת 1872. בשנת 1895הגיע העיתון למיליון העתקים ואף ל-2 מיליון כאשר כ-80% נמכרו מחוץ לפריז.
בתחילת המאה ה-20 ירדה תפוצת העיתון ו-"Le Petit Parisien" נעשה העיתון הנפוץ בצרפת.
בשנת 1936 היה לעיתון הרשמי של המפלגה סוציאליסטית, אך למרות תמיכה מבעלי השפעה, בשנת 1937 ירדה תפוצת העיתון ירדה לכ-150,000. העיתון נסגר באוגוסט 1944.
בין הסיבות להצלחת העיתון היה המחיר הנמוך.
בתקופת הזוהר, העיתון עלה 5 סנטימים לעומת 15 סנטימים עבור עיתונים מתחרים.
בשנת 1894 היה העיתון בין המארגנים של מרוץ מכוניות הראשון בעולם "פריז-רואן".
לה פלאנש דה בל פי הוא אתר סקי במחוז סון-עלית בהרי הווז', סמוך לעיר בלפור בחבל בורגון-פראנש-קונטה, צרפת.
ניתן לעלות אל האתר בכביש מהעיר פלאנשה-לה-מין, כשהעלייה היא 5.9 ק"מ ומגיעה בשיאה בחלקים מסוימים לבין 22-28% שיפוע לקראת סיומה, כשהממוצע הוא 8.5% שיפוע.
בעקבות כך, הפך אתר הסקי ליעד נחשב עבור רוכבי אופניים שמטפסים לשם.
בשנת 2012 נכלל לראשונה הטיפוס אל האתר במרוץ, כשהיה בסוף של קטע 7, כריס פרום הבריטי ניצח את הקטע שהחל בטומביין.
הטיפוס נכלל שנית במרוץ שנתיים מאוחר יותר, ב-2014 (קטע 8) כשוינצ'נצו ניבאלי האיטלקי ניצח את הקטע שהחל במילוז.
מאוחר יותר ניצח ניבאלי את המרוץ כולו.
הטיפוס נכלל בטור גם ב-2017, בקטע החמישי, כשפאביו ארו, גם הוא מאיטליה, ניצח בקטע שהחל בויטל.
במהדורה של 2020 נכללה העלייה בפעם הרביעית והפעם כללה בסופה (שני קילומטרים אחרונים) קטע של דרך כורכר רציפה שנמשכה עד לסיום.
דילן טונס הבלגי ניצח את הקטע.
גם הקטע הזה, בדומה ל-2014, החל במילוז.
הטיפוס נכלל גם במהדורה של 2022 אז ניצח טאדיי פוגאצ'אר המוביל אחרי שהקדים במעט את יונאס וינגגור.
לה פלמה (בספרדית: La Palma; בשמו המלא: San Miguel de La Palma) הוא אי ספרדי, הצפון מערבי ביותר בארכיפלג האיים הקנריים באוקיינוס האטלנטי, המצויים דרומית לספרד היבשתית, אל מול חופה הדרום-מערבי של מרוקו.
האי משתרע על שטח של 708 קמ"ר והוא החמישי בגודלו מבין האיים הקנריים.
האוכלוסייה בו מונה 82,671 איש.
פירוש שמו של האי הוא "אי הדקלים".
בשנת 1983 הוכרז האי כשמורה ביוספרית של אונסק"ו.
תושביו המקוריים של לה פלמה היו הגואנצ'ים.
האי נשלט על ידי ספרד מאז שנכבש על ידה במהלך המאה ה-15.
פרננדו השני מלך אראגון ואיזבלה הראשונה הבטיחו לדון אלונסו מרקדו וויז'קורטה סכום של 700,000 מארוודים (125,000 יורו של ימינו) אם יצליח לכבוש את האי לה פלמה בתוך פחות משנה.
ב־29 בספטמבר 1492, נחתו על חופי טאסאקורטה שבמערב האי שש אוניות בהנהגת איש הצבא אלונסו פרננדז דה לוגו ועליהן 600 לוחמים.
תאריך זה נבחר מאחר שזה היה היום לזכרו של הקדוש סן מיגל, שהיה אהוב על המלכה איזבלה.
מהאונייה אדלנטדו ירד איש הרוח והמתרגם חואן דה פלמה אדליד, שהשתתף בכיבוש גראן קנריה ארבע עשרה שנה קודם לכן, ופנה אל המקומיים בניסיון לשכנעם להיכנע ללא קרב.
בעת הכיבוש הכריז דה לוגו:
"אני, אלונסו פרננדז דה לוגו, בשם האפיפיור אלכסנדר השישי ומלכיהם, מלכי קסטיליה, דון פרננדו השני ואיזבל הראשונה, כבשתי את האי הזה וכיניתי אותו סן מיגל דה לה פלמה.
אם תושבי האי הזה לא רוצים להמיר את דתם לקתוליות, נשתמש בכוח ודם יישפך".
רוב תושבי האי נכנעו ללא מאבק למעט יישוב אחד, קלדרה דה טבוריינטה, שתושביו נלחמו עד שהיישוב נכבש.
כיבוש לה פלמה ושאר האיים הקנריים התאפיין בשעבוד האוכלוסייה המקומית, בהשלטת הנצרות, בהרס התרבות של בני המקום ובהעברת אוכלוסייה ספרדית לשטחי האיים.
ניתן לחלק את האי לארבעה אזורים גאוגרפיים עיקריים:
הנקודה הגבוהה ביותר באי מצויה ברוק דה לוס מוצ'אצ'וס בגובה 2,426 מטרים מעל פני הים.
במקום קיים מצפה כוכבים המארח סיורים ומקיים הרצאות העוסקות באסטרונומיה.
באי נמצא הפארק הלאומי קלדרה דה טבוריינטה, בו נמצא המכתש הוולקני הגדול בעולם.
חקלאות האי מתבססת בעיקר על גידולי בננה.
בנוסף קיימים גידולי אבוקדו, מנגו, פפאיה וטבק, המשמש לייצור סיגרים, וכן יצור יין ורום.
כמו שאר האיים הקנריים, גם לה פלמה נוצר כתוצאה מפעילות געשית לפני כ-3 עד 4 מיליוני שנה.
התפרצות געשית התרחשה בהר טנגייה בשנת 1971, שברכס קומברה וייחה.
באותה התפרצות, לא נגרם נזק לבתים.
ב-19 בספטמבר 2021, התפרץ רכס קומברה וייחה, בדרום לה פלמה, אחרי שבוע של פעילות סייסמולוגית ערה, בה דווח על כ-22 אלף רעידות אדמה במשך כשבוע באזור הפארק הלאומי, שהגיעו לעוצמה של 3.8 דרגות.
מעל 7,000 איש נאלצו לעזוב את בתיהם בשל ההתפרצות.
לפי מכון סמית'סוניאן, 200 מיליון מטר מעוקב של לבה נפלטו במהלך ההתפרצות, והיא כיסתה שטח של 12.19 קמ"ר, כאשר 0.21 קמ"ר היו מתחת למים.
באופן רשמי, נגמרה ההתפרצות ב-13 בדצמבר באותה שנה.
בסביבת האי מצויים מינים של סוסוני ים, כוכבי ים, סרטנים, תוכינונים, ספרוס זהוב, צלופח מוריי, בס, בטאים, כרישים, אלמוג שחור, תמנונאים, ברקודה ומדוזות.
במקום מינים רבים של ציפורים, בין היתר פרוש לה פלמה, ירגזי קנרי, זג אדום-מקור, עורב קנרי, סבכי, אדום-החזה, ירקון, נחליאלי זנבתן, שחפיים ויסעור קורי.
באי מצויים פרטים רבים של זן של בקר הבית המכונה "בקר פלרמה".
הבקר הובא למקום בידי מתיישבים אירופאים ומאז מצוי בסכנת הכחדה.
כמה בעלי חיים הם ילידים או אנדמיים בלה פלמה, ביניהם:
לטאת הענק של לה פלמה
שליו של האיים הקנריים (נכחד)
בשנת 1492 חולקה לה פלמה ל-12 קנטונים:
מאיינטיגו (ארידן - טאזקורט ואל פאסו)
טיהויה (טאג'ויה - טודוק - פורטו נאוס)
טדוטה (סנטה קרוז דה לה פלמה - ברניס)
לה קוק ספורטיף היא חברה צרפתית לייצור ציוד ספורט.
החברה נוסדה ב־1882 על ידי אמיל קמוסט וממוקמת באנצהיים.
החברה הנפיקה לראשונה פריטים שמותגו בסימן התרנגול המפורסם כעת בשנת 1948. שמה והסימן המסחרי של החברה נגזרים מהתרנגול הגאלי, שנחשב כסמל לאומי של צרפת.
כיום, Le Coq Sportif היא חברה בת של Airesis S.A., חברת השקעות שבסיסה בשווייץ המחזיקה ב־69% ממניות החברה.
מגוון המוצרים הנוכחי של Le Coq Sportif כולל בגדי ספורט, ביגוד קז'ואל והנעלה.
החברה נוסדה ב-1882 על ידי אמיל קמוסט, בתחילה בתוך תעשיית הצמר ולאחר מכן נכנסה לעסקי בגדי הספורט, כאשר כמה מקורות ציינו כי בנו הוא שעודד אותו לעשות זאת.
משפחת קמוסט החלה לייצר בגדי ספורט במפעל שלה ברומילי-סור-סיין בצפון מרכז צרפת, והוציאה את הקטלוג הראשון שלה (שכלל בעיקר חולצות רכיבה על אופניים) ב-1929. עשר שנים מאוחר יותר, השיקה החברה את האימונית הראשונה אי פעם, צ'אנדאל (הידועה גם בשם "בגדי יום ראשון").
לה קוק ספורטיף הגיעו לשיאם בשנות ה-50, עם הצלחתה הענקית הראשונה בשנת 1951 כאשר המותג חתם על הסכם להכנת החולצה הצהובה עבור הטור דה פראנס.
החולצה הוצגה ב-1919, אך נדחתה על ידי רוכבים רבים, שכן הם לא רצו להיות גלויים למתחרים.
החברה הייתה ספקית הגופיות של לואיזון בובט כאשר זכה בשלושה סיורים רצופים בין השנים 1953–1955. במהלך אותן שנים, לה קוק ספורטיף חתמה גם על הסכמים להיות המלבישה הרשמית של נבחרת צרפת בכדורגל (מ-1955) ושל נבחרת הרוגבי הצרפתית.
החברה גם חתמה על הסכם עם הוועד האולימפי הצרפתי, כך שהספורטאים לבשו בגדי ספורט של LCS באולימפיאדת רומא (1960).
החברה עיצבה מחדש את הלוגו שלה (הצורה המשולשת עם התרנגול בפנים) והעלתה אותו על החולצה הצהובה לראשונה ב-1966; הם היו אחת מיצרניות הספורט הראשונות שהפכו את הלוגו שלהם לגלוי.
לה קוק ספורטיף היו מותג הספורט הגדול ביותר בצרפת, ובאותה שנה חתמה החברה על עסקה עם אדידס לייצור מוצרי הלבוש של שלושת הפסים בצרפת.
תנאי החוזה קבעו כי אדידס יתמקדו בהנעלה בעוד ש-LCS ישתלטו על מוצרי הטקסטיל.
בתחילת שנות ה-70, אדידס, שהתנתקה מחלקה בשוק, החלה למכור מוצרי טקסטיל, כשהבינה שמשפחת קמוסט רשמה את סמל שלושת הפסים (של אדידס) בצרפת.
זה הוביל למאבק משפטי בין שתי החברות שכמעט הביא לקיצה של לה קוק ספורטיף.
כאשר אדידס הפסידה בתביעה, היא חזרה נגד החברה הצרפתית במטרה לדחוק אותה מהעסק.
אדידס חתמה על הסכם חסות עם אדי מרקס, הכוכב העולה בעולם הרכיבה.
המהלך המהיר הזה וכמה החלטות רעות של משפחת קמוסט, גרמו ל-LCS לאבד חלק ניכר מהשוק ואדידס הציעה לקנות את החברה, בתמורה לכך שהם יחזירו לידיהם את הבעלות על שלושת הפסים בצרפת כחלק מהעסקה.
ההצעה נדחתה על ידי מיריל קאמוסט - בתו של אמיל - יותר על סמך מחשבותיה הפוליטיות (כיוון שהייתה חברה בהתנגדות הצרפתית נגד גרמניה במהלך מלחמת העולם השנייה) מאשר על נקודת מבט מסחרית.
ממשלת צרפת התוודעה למצבה הקריטי של LCS, ומינתה את היזם אנדרה גואלפי להשתלט על החברה ולהצילה.
גואלפי פגש את הורסט דאסלר (שהיה אחראי על אדידס עד אז) והם הסכימו בסתר שאדידס תרכוש נתח שליטה ב-LCS.
בתמורה, דאסלר ייתן עזרה וסיוע להפוך את LCS לחברה גדולה שוב.
בשנות ה-80, התמיכה של אדידס אפשרה ל-LCS להגיע לקהלים חדשים כאשר הטניסאי יאניק נואה זכה באליפות צרפת הפתוחה ב-1983, כשהוא לבוש בבגדים של לה קוק ספורטיף.
לוגו התרנגול הופיע גם על חולצות הקבוצות פיג'ו ורנו, ושל רוכב האופניים ברנאר אינו.
במהלך זכייתו של אינו באליפות העולם, הוא לבש חולצה של LCS ונעלי אדידס.
מותו של דאסלר ב-1987 העמיד את שתי החברות במצב קריטי.
לאחר שנשלטה על ידי היזם הצרפתי ברנרד טפי (שהיה מעורב אז בשערוריית קביעת משחקים בכדורגל הצרפתי), לה קוק ספורטיף נמכרו לחברת Brown Shoe האמריקאית, כאשר גם חברת Descente היפנית קיבלה את הזכויות על LCS לפיתוח ליין של מוצרי גולף.
עד 1999 לא היה לחברה רוכב אופניים אחד בקרב הספורטאים הממומנים שלה.
על החברה השתלט יזם אחר, אוליבר ז'אק, שיכלא אז לאחר אישומים הקשורים במוצרי אדידס ונייקי מזויפים.
לאחר תקופה ארוכה של צרות כלכליות ושערוריות, החברה הושקה מחדש ב-2005 על ידי רוברט לואיס דרייפוס (שהיה במקרה המנכ"ל לשעבר של אדידס), באמצעות חברת השקעות שווייצרית, Airesis.
היא הועברה לביתם המקורי בשנת 2010, תוך שיפוץ המפעל המקורי ברומילי-סור-סיין, כשהייצור מרוכז כעת בצרפת.
LCS חזרו לתת חסות לקבוצות רכיבה על אופניים.
בשנת 2012, החברה החלה מחדש את השותפות שלה עם הטור דה פראנס.
החברה נותנת חסות לקבוצות האופניים קוויק-סטפ אלפא וייניל ו־Team Milram.
(1/1973-6/1977 ו-7/1980-12/1984) היא הייתה המלבישה של הנבחרות זוכות גביע העולם בכדורגל נבחרת איטליה בכדורגל ב-1982, ונבחרת ארגנטינה בכדורגל ב-1986. החברה גם נתנה חסות לקבוצה הברזילאית מועדון ספורט אינטרנסיונל ב-1982. הקבוצה זכתה בגביע ז'ואן גאמפר באצטדיון הקאמפ נואו בברצלונה כשהשתמשו במדים מתוצרת לה קוק ספורטיף.
אינטרנסיונל גם זכו ב־Campeonato Gaúcho ב-1982 כשלבשו את המדים מתוצרת לה קוק ספורטיף.
הטניסאית ז'וסטין הנין לבשה אף היא בגדים של לה קוק ספורטיף בעת זכייתה באליפות וימבלדון בשנת 2001. שחקן הגולף הדרום קוריאני יאנג יונג יון לבש חולצה של לה קוק ספורטיף ביומה האחרון של אליפות ה-PGA ב-2009 שבה זכה.
לה קוק ספורטיף שכרה מעצבים מקומיים ביפן ובקוריאה כדי להשלים ולהתאים את הקולקציה העולמית לשוק המקומי.
הם גם חתמו על כמה שותפויות לשחרור דגמים מיוחדים.
Le Coq Sportif ביפן מזוהה עם Sou כדי ליצור נעליים בעבודת יד וטאבי.
הם גם הוציאו ליין נעליים עם המעצבת קאמישימה צ'ינאמי (Kamishima Chinami).
עבור לה קוק ספורטיף קוריאה, נוצרה שותפות עם יצרנית הרכב פיג'ו על מנת ליצור נעל בשם "פיג'ו 207cc".
הנעליים הושבו (קיבלו ריקול) בשנת 2009 בשל תקלה במוצר, כאשר בעת שהבד נחשף למים, התפירה של הנעל הייתה מתפרקת.
זה גרם להם להפסד של מיליונים בהכנסות.
בשנת 2012, לה קוק ספורטיף חזרו לרכיבה מקצועית, ויצרו את הגופיות לטור דה פראנס במסגרת חוזה חדש לחמש שנים עם ארגון הספורט אמורי.
לה קופול הוא מבנה מבוצר שבנו הגרמנים באזור פה-דה-קאלה שבצרפת בתקופת מלחמת העולם השנייה כדי לשמש בסיס להרכבה, הצבה, תדלוק ושיגור של טילי V-2 לבריטניה.
המתחם הוקם בשנים 1944-1943 ונחפר כולו מתחת לאדמה, כשעל החלל המרכזי כיסתה כיפת בטון כבדה.
מטוסי בעלות הברית הפציצו את הבסיס ומנעו בכך את הפיכתו לתפעולי, על אף שבנייתו כמעט הושלמה.
כיום משמש המקום כמוזיאון לתקופת הכיבוש הנאצי של צרפת.
במוזיאון מוצגים הקשורים לגירוש תושבי המחוז על ידי הנאצים, בניית בסיס הטילים, השימוש בעובדי כפייה, תעשיית הטילים של גרמניה הנאצית ותרומתה להתפתחות חקר החלל.
לאחר תום המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה ב-1940 והקמת משטר וישי תכננו הגרמנים לכבוש את בריטניה ולשם כך תכננו את מבצע ארי-הים לפלישה קרקעית לבריטניה.
התנאי למבצע זה היה השגת עליונות אווירית גרמנית בשמי בריטניה.
המאמץ הגרמני החל בקיץ 1940 ונמשך עד סתיו אותה שנה.
על אף הנזקים שנגרמו לבריטים הסתיימה מערכה זו מבלי שהגרמנים השיגו את מטרותיהם.
כישלון זה הביא את הגרמנים לפיתוח מערכות טילים (V-1 ו-V-2) שנועדו לגרום לבריטים נזקים כבדים ולהביא לכניעתם (או לפחות הסכמה להסדר).
בשל הטווח המוגבל של הטילים נאלצו הגרמנים להקים את מפעלי ההרכבה ובסיסי השיגור של טילים אלו במערב צרפת, בקרבת תעלת למאנש.
במרץ 1943 החלו הגרמנים לבנות את מפעל הרכבת ותדלוק הטילים המרכזי שלהם באזור פה-דה-קאלה.
המפעל, שנקרא בלוקהאוז דה אפרלק , נבנה בצורת בונקר בטון, על שטח של כ-10 דונם, בין העיירות אפרלק ווואטן .
מרגלים ומטוסי סיור של בעלות הברית זיהו את המבנה ובשלהי אוגוסט 1943 הוא הותקף על ידי מפציצי B-17 אמריקאים שגרמו נזק חלקי לבונקר ונזקים משמעותיים לשאר המבנים.
אירוע זה הביא את הפיקוד הגרמני למסקנה שלא ניתן לשקם את המפעל.
בספטמבר 1943 נפגש אדולף היטלר עם שר החימוש אלברט שפר ועם פרנץ זאבר דורש (המהנדס הראשי של ארגון טודט) כדי לדון בהקמת מפעל חלופי לזה שנפגע.
האתר שנבחר היה קילומטרים ספורים מהמפעל שנהרס, במחצבה ישנה שהגרמנים האמינו כי הקירות התלולים שלה יספקו הגנה כנגד מטוסי סיור ומפציצים.
לפי התכנון, היו הטילים אמורים להגיע אל תוך המפעל על גבי קרונות רכבת ממפעל טילי 2-V במדינת תורינגיה בדרום מזרח גרמניה בו עבדו אסירים ממחנה הריכוז דורה-מיטלבאו.
תוכנית האב של המפעל כללה:
מנהרת גישה ראשית שחצתה את המפעל וכללה מסילת ברזל להכנסת ציוד, חומרי גלם, טילים וחלקי טילים למפעל.
רשת של עשרות מנהרות ששימשו למגורים, משרדים, מחסנים, מרפאה, תשתיות טכניות ועוד.
מפעל ההרכבה והצבת הטילים שנבנה תחת כיפת הבטון.
שטחו של חלל מרכזי זה היה כ-1,200 מ"ר וגובהו כ-35 מטר, והוא חולק למספר מפלסים כשמדרגות חיברו בין המפלסים השונים.
שתי מנהרות רכבת בגובה 17 מטר שיצאו מהחלל המרכזי ונועדו להוצאת הטילים המוכנים לשטח השיגור.
מפעל חמצן נוזלי ששימש רכיב מרכזי לדלק הטילים.
תחנת רדיו בעיירה סמוכה שנועדה להכווין את הטילים.
לפי קיבולת המפעל העריכו מתכנניו שניתן יהיה לשגר ממנו כ-50 רקטות בחודש לכוון לונדון.
בדיקות שערכו מומחים של בעלות הברית לאחר שחרור צרפת הביאו אותם למסקנה שהגרמנים הכינו את המבנה לטילים מתקדמים יותר וגדולים יותר מה 2-V וייתכן כאלו שיועדו להגיע ל.
מנהל הפרויקט מטעם הוורמכט היה מייג'ור גנרל ד"ר וולטר דורנברגר וניהול התכנון והביצוע נמסר למספר חברות גרמניות ובראשן ארגון טודט.
כ-1,100 עובדים נשלחו לעבוד באתר ובשל פיגור בלוח הזמנים הוגדלה מצבת העובדים לכ-1,400 עובדים.
כ-60% מהעובדים היו פועלים גרמנים שקיבלו שכר על עבודתם והשאר היו פועלי כפייה מצרפת ומרוסיה.
האתגר הגדול ביותר בפרויקט זה היה יציקת כיפת הבטון.
כיפה זו, שקוטרה כ-84 מטר, עובייה כחמישה מטר ומשקלה הוערך ב-55,000 טון, נוצקה על גבי האדמה בראש גבעה ואז החלו לחפור את החלל המרכזי שמתחתיה.
הכיפה נתמכה על ידי טבעת בטון עבה וזו נתמכה על ידי עמודי תמיכה.
במקביל לעבודות על הכיפה והחלל המרכזי חפרו הפועלים את המנהרות.
באוגוסט 1943 החלו להגיע לבעלות הברית ידיעות על פעילות הבנייה האינטנסיבית באתר.
המידע הגיע הן ממטוסי סיור וצילום והן מחברי המחתרת הצרפתית שפעלה באזור.
רק בתחילת 1944 השתכנע הצבא הבריטי שבמקום נבנה בסיס טילים ושיש לכלול אותו ברשימת המטרות של חיל האוויר.
החל ממרץ 1944, במסגרת מבצע קרוסבואו , ביצעו מטוסי חיל האוויר של בריטניה וחיל האוויר האמריקאי גיחות תקיפה על האתר.
תקיפות אלו הסבו נזק קטן למפעל עצמו וחלקן גם פגעו בכפרים שבסביבה וגרמו למותם של 55 אזרחים.
הפצצות אלו לא הרסו את המפעל, אך גרמו להפסקות עבודה תכופות ולפיגורים בלוחות הזמנים.
החל מיוני 1944 החלו מטוסי בעלות הברית להטיל על המתקן פצצות כבדות של 5.5 טון מדגם טולבוי.
פצצות אלו הסיטו מעט את הכיפה, וגרמו נזק רב למנהרות ולהתמוטטותם של שלושה מתוך חמשת הפתחים של המתקן (כולל שני הפתחים להוצאת הטילים לפני השיגור).
הנזק שגרמו ההפצצות דווח על ידי דורנברגר ואנשיו לפיקוד הגרמני תוך הדגשת הסיכון בהמשך העבודות וחוסר היכולת להגיע לחלקים מהמנהרות עקב התמוטטות הפתחים.
מידע זה הביא את הפיקוד העליון של הוורמאכט להודיע ב-3 ביולי 1944 על הפסקת העבודות במתקן.
החלטה זו אושרה ב-18 ביולי על ידי היטלר שהורה, יחד עם זאת, על המשך הפעלת מתקן הייצור של חמצן נוזלי במקום.
הפעילות הגרמנית במקום פסקה לחלוטין בתחילת ספטמבר עם התקרבות כוחות בעלות הברית למקום, כשלושה חודשים לאחר שנחתו ב-6 ביוני בנורמנדי וזמן קצר לאחר מכן נכבש המקום.
עם סיום המלחמה הורה וינסטון צ'רצ'יל על הריסת מפעלי הטילים כדי שלא יוכלו לשמש עוד למטרתם ולאחר שצבא בריטניה ביצע את ההוראה ננטש המקום והכניסות למנהרות נאטמו.
בהמשך הועבר השטח לבעלות פרטית.
עם השנים החלו אזרחים מהישובים בסביבה להיכנס למנהרות וגם הפכו את אזור המרפאה למטווח.
ב-1986 הקצתה ועדה לשימור הטבע בעיר המחוז ליל 10 מיליון פרנק כדי להכין סקר לשיקום המקום והפיכתו לאתר תיירות.
ביוני 1987 הוצגה תוכנית השיקום בתערוכה שנפתחה לקהל במנהרה הראשית של המפעל ופקדו אותה כ-20,000 מבקרים.
בעקבות התוכנית החלו הצרפתים לבצע סקר מעמיק על מצב המבנה שמסקנותיו הוצגו ב-1993. בעקבות המסקנות הוחלט על ביצוע השיקום, נרכש שטח האתר על ידי הרשויות וגויס סכום של כ-69 מיליון פרנק.
ב-1994 נמסר ביצוע העבודה לחברת Societé d'Equipement du Pas-de-Calais כשהיקף העבודה כלל את:
פינוי החלל המרכזי מתחת הכיפה והעמקתו ב-2 מטר (תהליך שתוכנן להתבצע ב-1943 אך לא הושלם).
השלמת ציפוי חלק מהמנהרות בבטון (תהליך שתוכנן להתבצע ב-1943 אך לא הושלם)
בניית מרכז מבקרים חדש והתקנת תצוגות במוזיאון שבאתר עצמו (כולל התקנת מעלית בחלל המרכזי לצורך הנגשה) וכן סלילת חניון על חלק מהמחצבה.
המוזיאון נחנך ב-1997 ומציג מידע על הכיבוש הנאצי של צרפת, גירוש תושבי המחוז מבתיהם על ידי הנאצים, תהליך בניית האתר והשימוש בעובדי כפייה בו, תעשיית הטילים של גרמניה הנאצית ותרומתה להתפתחות חקר החלל.
מסלול הביקור מתחיל במרכז המבקרים ודרך המנהרות מגיע המבקר למעלית שלוקחת אותו למפלס העליון של החלל המרכזי.
הביקור אפשרי במספר מועט של מנהרות כשרוב המנהרות אינן פתוחות למבקרים.
כמו כן, לא שוחזרו שלושת פתחי הגישה שהופצצו ונחסמו ב-1944.
רבים מהמוצגים במוזיאון מקוריים, משנות המלחמה, כשבין השאר מוצגים במקום טילי 1-V שנתרמו למוזיאון על ידי מוזיאון המדע בלונדון וטילי 2-V שנתרמו על ידי מוזיאון הסמית'סוניאן בוושינגטון די.
באתר הוקמה אנדרטה להנצחת כ-8,000 מתושבי מחוז פה-דה-קאלה (בהם גם יהודים) שגורשו למחנות ריכוז בגרמניה (בעיקר למחנה הריכוז דורה-מיטלבאו) שם רבים מצאו את מותם
לה קאנה (בצרפתית ואנגלית: Le Cannet; באוקסיטנית: Lo Canet; באיטלקית: Canneto) היא קומונה (רשות מקומית) במחוז אלפ-מריטים שבדרום-מזרח צרפת, בפרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור.
כבר בתקופות קדומות התיישבו רומאים באזור שבו שוכנת לה קאנה, לאחר שגירשו ממנו את תושבי המקום הקלטים-ליגורים.
הרומאים השתקעו במקום, נטעו עצי זית וקראו לו בשם אוליבטום (Olivetum).
במאה ה־15 גייסו נזירים מאיי לרן (Îles de Lérins) משפחות מעמק אואנליה שבתחומי איטליה של ימינו, כדי להתיישב ולעבד את האדמות באזור.
בשנת 1441 העניק המנזר קרקעות לסילבסטר קלווי (Sylvestre Calvy), שנחשב למייסד היישוב, לעיבוד חקלאי בשטחי קאנה.
הקרקע חולקה למקבצי חוות קטנות שהקיפו את האדמות שהוקצו.
שמות משפחות רבות מאותן משפחות נקלטו לאורך הדורות, הם מהווים שמות של שכונות בלה קאנה: דני, ארדיסון, קלווי, אסקרה, גורין ואפי.
עד שנת 1778 נכללה לה קאנה בתחום השיפוט של עיריית קאן.
באותה שנה הופרדה והוכרה כקומונה עצמאית.
בימינו מתחברות לה קאנה וקאן לאזור עירוני רציף (מטרופולין), ומונות יחד יותר מ־100,000 תושבים.
לה קאנה שוכנת מצפון לקאן, בריביירה הצרפתית, כ־2 קילומטרים מחוף הים התיכון.
שתי הערים מהוות יחד מרחב עירוני רצוף (מטרופולין), ומונות יחד יותר מ־100,000 תושבים.
לה קאנה היא בירת הקנטון בו היא שוכנת, מצפון לחופים ולנמלים של קאן.
העיר מכונה גם "מדיירה של צרפת" – כינוי שניתן לה בשנת 1862 על ידי ד"ר פייטרה סנטה, לאחר שגילה את המקום בדרכו חזרה מהארכיפלג הפורטוגלי מדיירה.
מיקומה הגבוה מקנה לעיר תצפית פנורמית לעבר איי לרן ועד לרכס אסטרל.
בדומה לעיר רומא , גם בתחומה של לה קאנה מצויות שבע גבעות: פזו, קול, בוסקה, סרה קאפאו, קלוון, פונט-מארי וברגייר.
דרך רומית בשם, ויה אורליה (המשכה של ויה יוליה אוגוסטה), שעברה בין ארל לרומא, חצתה את הגבעות של לה קאנה, ושרידים ממנה עדיין נראים בשטח.
מיקומה הגאוגרפי, המוגן על ידי גבעות רבות המכוסות עצי אורן, מקנה לה מיקרו־אקלים ייחודי, המתאפיין ברמות נמוכות של לחות ושל קרח, אפילו בחודשי החורף.
תכונות אלה הפכו את לה קנה לאזור מועדף במיוחד למגורים ולנופש בריביירה הצרפתית.
בשנת 2010 סווג האקלים של לה קאנה כאקלים ים־תיכוני מובהק, על פי מחקר של המרכז הלאומי למחקר מדעי של צרפת (CNRS), שהתבסס על סדרת נתונים בתקופה שבין השנים 1971–2000.
בשנת 2020 פרסם מטרו-פראנס (Météo-France) טיפולוגיה של האקלים בצרפת המטרופולינית, ולפיה מצויה הקומונה באזור האקלימי של ואר–אלפ-מריטים, המאופיין בגשמים עזים בסתיו ובחורף (כ־250 עד 300 מ"מ בסתיו), שמש מרובה בקיץ (שיעור הארה > 75%), חורפים מתונים (כ־8 מעלות צלזיוס) ומעט ערפל.
בתקופה שבין 1971 ל־2000, עמד ממוצע הטמפרטורה השנתי בלה קאנה על 15.6°C מעלות צלזיוס, עם טווח טמפרטורות שנתי של 14.7°C מעלות.
ממוצע המשקעים השנתי הכולל עמד על 891 מ"מ, עם 6.4 ימי גשם בינואר ו־1.9 ימים בלבד ביולי.
בתקופה מאוחרת יותר, 1991–2020, נמדדה בתחנת המטאורולוגיה הקרובה ביותר של מטרו-פראנס, "קאן–מנדליו", השוכנת בקומונת קאן כ־3 קילומטרים בקו אווירי מלה קאנה, טמפרטורה שנתית ממוצעת של 15.5°C מעלות צלזיוס וממוצע משקעים שנתי של 881.2 מ"מ.
הטמפרטורה המרבית שנמדדה בתחנה זו הייתה 39.2°C מעלות צלזיוס, ב־19 ביולי 2023. הטמפרטורה המזערית שנמדדה הייתה 12°C מעלות צלזיוס מתחת לאפס, ב־9 בינואר 1985.
ריצ'רד גליאנו (נולד ב-1950), נגן אקורדיון
בשנת 1920 הוקם בטריפולי מפעל סודה ומשקאות אלכוהוליים בשם שאול חביב לסודה ומשקאות אלכוהוליים, בבעלותו של שאול חביב.
חביב היה יזם יהודי שפעל בטריפולי בתחום המשקאות מראשית שנות ה־20, ומפעל הסודה שהקים נמנה עם המיזמים היהודיים שפעלו בעיר בתקופת השלטון האיטלקי.
פעילותו של המפעל נזכרת במחקר העוסק בחיי הקהילה היהודית וביזמות המקומית בטריפולי, והיא קדמה להתפתחות תעשיית הבירה המקומית בעיר.
על בסיס תשתית זו הוקמה בהמשך מבשלת לה פרלה, שפעלה בהיקף תעשייתי רחב יותר.
לאחר פטירתו של שאול חביב עבר ניהול המפעל לבניו, פורטונטו וגבריאל חביב.
הקמת המבשלה ושנות השלטון האיטלקי
ביוזמת שאול חביב, ובמסגרת התרחבות פעילותו בתחום המשקאות, נוסדה בטריפולי מבשלת הבירה, שנודעה בשם המסחרי "לה פרלה".
הסכם הייסוד של החברה נחתם ב־28 באוקטובר 1923, ואילו הקמת המפעל עצמו נמשכה כ־13 חודשים.
הייצור התעשייתי של הבירה החל בפועל לקראת סוף שנת 1925, לאחר השלמת בניית המתקנים.
מראשית הדרך שימש פאולו שוברט (Paolo Schubert) כמהנדס וכמנהל הטכני של המבשלה, והיה אחראי על הקמת התשתיות ועל תהליך הייצור.
בשנת 1924 הופיעה מבשלת לה פרלה באזכור רשמי ראשון בעיתונות האיטלקית, אשר ציינה אותה כאחת מן "התעשיות הגדולות החדשות" בטריפולי.
לפי אותו דיווח מוקדם, פעל המפעל בשכונת דהרה, ונזכר לצד מפעל הסודה של א.
סימונטה, עדות לריכוז פעילות תעשייתית בתחום המשקאות בעיר באותה תקופה.
בשלהי שנות ה־20 החלה החברה להתרחב תחת בעלות משפחת חביב, ובתקופה זו התבסס בהדרגה גם המותג המסחרי לה פרלה, אשר שימש כשם המזוהה עם מוצרי המבשלה.
שאול חביב ניהל את החברה עד לפטירתו בסוף שנות ה־20, ולאחר מותו עבר הניהול לבניו, פורטונטו חביב וגבריאל חביב, שהמשיכו להפעיל את המפעל במתכונתו הקיימת.
לאחר פטירתו של פורטונטו בשנת 1942, נותר גבריאל חביב כמנהל היחיד, והוביל את פעילות המבשלה בהמשך.
לפי מקורות העוסקים בתעשיית הבירה באזור נטען כי המהנדס פאולו שוברט היה מעורב בהנהלה הטכנית של המבשלה מראשית פעילותה, וכי בשנת 1933 הוא מוזכר כמנהל בעלים של המבשלה וכן כקונסול כבוד גרמני בטריפולי.
עד 1940 פעלה המבשלה ברווחיות ואף חילקה דיבידנדים, על אף תחרות מיבוא בירה מאירופה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמשכה פעילות המבשלה תחת השלטון האיטלקי בלוב, עד לכיבוש טריפולי בידי כוחות בעלות הברית במסגרת המערכה בצפון אפריקה.
ב־23 בינואר 1943 נכנסו הכוחות הבריטיים לעיר טריפולי, לאחר נסיגת כוחות הציר ממערב לוב.
במסגרת האירועים הללו נכלל גם סיפורו האישי של אחד ממנהלי המפעל, פורטונטו חביב.
לפי תעודה עירונית של עיריית טריפולי משנת 1958, הוא נפטר בגריאן בשנת 1942, לאחר שנמלט עם משפחתו מן ההפצצות בתקופת מלחמת העולם השנייה.
לאחר כיבוש טריפולי, נתפסה המבשלה על ידי השלטונות הבריטיים כ"רכוש אויב".
ב־19 בספטמבר 1943 נרשמה תפיסת חברת לה פרלה והעברתה לניהול ממשלתי צבאי בריטי, וב־14 בדצמבר 1943 נחתם חוזה שהסדיר את הפעלת המבשלה בידי חברת סימונדס פארסונס ממלטה.
במהלך השנים 1943–1945 ייצרה המבשלה בירה בעיקר עבור מערך האספקה הצבאי של בעלות הברית (NAAFI), כחלק מן המאמץ לספק משקאות לחיילים בצפון אפריקה ובמרחב הים התיכון.
לאחר המלחמה הוארכה ההתקשרות: בשנת 1947 נחתם הסכם חכירה חדש בין נציגי לה פרלה לבין סימונדס פארסונס להמשך הפעלה מסחרית של המתקן בטריפולי.
בראשית שנת 1950 הופסקה פעילות הייצור המקומית, והאתר עבר בהדרגה לתפקיד של הפצה ושיווק בלבד של מוצרי החברה בלוב.
עם קבלת עצמאותה של לוב ב־24 בדצמבר 1951 חזרה מבשלת לה פרלה לפעול במסגרת המדינה החדשה, תחת הבעלות והניהול ההיסטוריים (משפחת חביב ושוברט).
בתקופת אידריס הראשון, מלך לוב (שנות ה־50 וה־60) נחשבה המבשלה אחת המרכזיות, שפעלו במדינה.
בשנות ה־50 וה־60 נוהלה פעילות החברה בידי גבריאל חביב, בנו של שאול חביב.
המותג Bira OEA של חברת לה פרלה שווקה בבתי קפה, ברים ומועדונים בטריפולי, ושירתה בעיקר את הקהילה האיטלקית, זרים ובסיסים בעלי נוכחות מערבית.
סימני המותג, פרסומות ופוסטרים של לה פרלה, היו נוכחים ברחבי טריפולי והעידו על מעמדה בתרבות הפנאי העירונית של התקופה.
פרעות ויציאת יהודי לוב (1967)
במהלך מלחמת ששת הימים, ביוני 1967, התלקחו בלוב מהומות אלימות שכוונו נגד הקהילה היהודית ונגד עסקים ונכסים של זרים.
בטריפולי ובערים נוספות הוצתו חנויות ובתי מגורים, נרשמו מקרי ביזה ואיומים, ונכסים יהודיים ומערביים הועמדו בסכנה, לרבות מתקנים הקשורים לפעילות מבשלת לה פרלה.
לנוכח הידרדרות המצב הביטחוני, ובהיעדר הגנה אפקטיבית מצד השלטונות, יזם השלטון הלובי פינוי מאורגן של יהודי המדינה "מטעמי ביטחון".
הפינוי בוצע תחת פיקוח הרשויות, תוך הגבלות חמורות על רכוש ותנועה, וללא אפשרות ממשית לשיבה, ובתוך חודשים ספורים חדלה הקהילה היהודית המאורגנת בלוב להתקיים.
דיווחי סוכנות הידיעות היהודית (Jewish Telegraphic Agency) מן התקופה מתעדים את פינוי היהודים באמצעות טיסות חכורות, בעיקר לרומא, בסיוע ארגוני סעד יהודיים ובתיאום עם גורמים בינלאומיים; על פי דיווחים אלה עזבו את לוב אלפי יהודים בתוך זמן קצר, ורכוש רב נותר מאחור או נפגע במהלך המהומות.
חלק מן הנמלטים המשיכו מרומא למדינות אחרות, ובהן ישראל, שבה נקלטו במסגרת גל העלייה של יוצאי לוב בשלהי שנות ה־60.
במקביל, בנובמבר 1967, על רקע המצב הביטחוני והעוינות הגוברת כלפי זרים, התקבלה החלטה על סגירה סופית של סניפי החברה בלוב, בטריפולי ובבנגאזי.
1969–1970: ההפיכה, איסור אלכוהול והלאמות
ב־1 בספטמבר 1969 התחוללה בלוב הפיכה צבאית בהובלת מועמר קדאפי, אשר הביאה להפלת המלוכה ולכינון משטר מהפכני.
על פי אנציקלופדיה בריטניקה, המשטר החדש אימץ תפיסה אסלאמית מחמירה והוציא אל מחוץ לחוק ייצור, סחר וצריכה של משקאות אלכוהוליים, וכן פעילויות נוספות שנחשבו מנוגדות לעקרונותיו.
צעדים אלה הובילו לסגירתה הסופית של מבשלת לה פרלה בטריפולי עד סוף שנת 1969, ולסיומו המוחלט של ייצור הבירה בלוב.
בכך הצטרפה לוב למספר מצומצם של מדינות בעולם שאסרו אלכוהול באופן גורף.
בשנת 1970 נחקק בלוב חוק 57, שבמסגרתו הוחרם רכושם של זרים, ובכללם איטלקים ויהודים.
דיווחי סוכנות הידיעות היהודית מתארים את יישום החוק כלפי יהודי לוב, ואילו מחקרו של מייקל פישבך מציין כי אף שהחוק הבטיח פיצוי באמצעות אג"ח ממשלתיות לתקופה של 15 שנה, התחייבות זו לא קוימה בפועל, והנכסים שהופקעו לא זכו לפיצוי ממשי.
מבני המפעל, הציוד והתשתיות שנותרו הועברו לרשות המדינה או ננטשו עם השנים.
שטר מניה של החברה משנות ה־50 משקף את מבנה ההון הרשום של החברה באותה תקופה.
יש להבחין בין הון רשום וערך נקוב לבין שווי כלכלי או שווי שוק בפועל, שכן הערך הנקוב של מניה אינו מעיד כשלעצמו על שוויה הכלכלי של החברה.
שנה/תקופה אירוע מרכזי בראשית שנות ה־20 הקמת המפעל: שאול חביב לסודה ומשקאות אלכוהולים, בבעלות שאול חביב בטריפולי.
1923–1925 ייסוד חברה ציבורית לה פרלה; חתימת מסמך הייסוד (28.10.1923); תחילת ייצור תעשייתי לקראת סוף 1925. 1924 אזכור המבשלה בסקירות תעשייה איטלקיות; התבססות השם המסחרי לה פרלה.
סוף שנות ה־20–שנות ה־30 התרחבות; מעבר הניהול לאחים: פורטונטו וגבריאל חביב.
1933 אזכור פאולו שוברט כמנהל בעלים וכקונסול כבוד גרמני בטריפולי (לפי תיעוד משני).
עד 1940 המבשלה רווחית ומחלקת דיבידנדים (לפי סקירות תעשייה מצוטטות).
שנת 1942 מותו של פורטונטו.
המפעל עובר לבעלותו וניהולו של האח גבריאל חביב.
ינואר 1943 כיבוש טריפולי בידי בעלות הברית.
19 בספטמבר 1943 תפיסת המבשלה כ"רכוש אויב".
14 בדצמבר 1943 חתימת חוזה רשמי להעברת הניהול לסימונדס פארסונס ממלטה.
1947 הסכם חכירה חדש להפעלה מסחרית לאחר המלחמה.
1950 הפסקת ייצור בטריפולי והסבה הדרגתית להפצה.
24 בדצמבר 1951 עצמאות לוב; המשך פעילות המבשלה בתקופת המלך אידריס.
שנות ה־50–60 שיווק המותג Bira OEA בטריפולי; פריחה יחסית בשוק המקומי בקרב זרים וקהילה איטלקית.
יוני 1967 פרעות ויציאת יהודי לוב; פינוי פליטים והרס עסקים.
נובמבר 1967 החלטת סימונדס פארסונס לחסל את סניפיה בלוב.
1 בספטמבר 1969 הפיכת קדאפי; איסור אלכוהול.
1970 חוק 57: החרמת רכוש זרים, ובהם רבים מיהודי לוב; פיצוי באג"ח שלא מומש בפועל.
שארל-אדואר ז'אנרה-גרי, הנודע בשם לֶה קוֹרְבּוזְיֶה היה אדריכל שווייצרי רב-השפעה, שתרם רבות להתגבשות האדריכלות המודרנית במאה ה-20 וסגנון הבנייה הבינלאומי בפרט.
נחשב בעיני רבים לאחד האדריכלים החשובים ביותר בהיסטוריה ואף נכלל בסוף שנת 1999 ברשימת 100 האישים המשפיעים ביותר של המאה ה-20 על ידי מגזין טיים.
במקביל לעיסוקו כאדריכל שלח ידו גם בציור, פיסול, עיצוב רהיטים וכתיבה.
בשנת 2016 זכה מבחר של 17 מבנים שתכנן בשבע ארצות שונות להכרה כאתר מורשת עולמית.
לה קורבוזיה נולד בשם שארל-אדואר ז'אנרה (Charles-Edouard Jeanneret-Gris), ושינה את שמו ל-Le Corbusier לפי שמו של סבו מצד אמו, כדי להפגין שכל אדם יכול להמציא עצמו מחדש (אחדים התלוצצו וקראו לו "הדומה לעורב", שכן בצרפתית המילה "עורב" היא Corbeau).
בשנת 1907 עבר לגור בפריז והחל לעבוד ולהתלמד במשרדו של האדריכל הצרפתי הנודע אוגוסט פרה.
פרה היה מחלוצי השימוש בבטון מזוין והשפעתו על לה קורבוזיה בתחום זה הייתה ניכרת.
בתקופה הקצרה שבין אוקטובר 1910 ומרץ 1911 עבד במשרדו של פטר ברנס בברלין, שם הכיר את האדריכל הצעיר מיס ון דר רוהה עמו פעל יחד בתקופה מאוחרת יותר.
בשנים שבהן עבד בברלין התרחבה גם השפעתו של לה קורבוזיה בגרמניה.
עד סוף שנות ה-20 פעל לה קורבוזיה בעיקר בתכנון בתים פרטיים.
בתקופה זו פיתח את פרויקט בית ה-"Dom-Ino", רעיון של שימוש בבטון מזוין על מנת ליצור תוכניות חופשיות בכל קומה וחזית משוחררת מאילוצים מבניים.
רעיון זה, שנראה היום פשוט ומובן מאליו, היה פריצת דרך במחשבה באופן שבו טכנולוגיית בנייה חדשה יכולה לשנות את פני האדריכלות.
לפי שיטה זו תכנן מספר בתים פרטיים במהלך שנות ה-20 וה-30, לרבות ביתו של הצייר הקוביסטי אמדי אוזנפאנט, שעמו התיידד כבר ב-1918.
משנות ה-20 ועד 1940 ניהל לה קורבוזיה משרד פעיל בשותפות עם בן דודו, פייר ז'אנרה.
בשנת 1928 יזם את ייסוד CIAM יחד עם 27 אדריכלים אירופאים נוספים בעלי השפעה באותה תקופה.
ייסוד הארגון נבע מהעיסוק המתמיד של לה קורבוזיה, כמו גם אדריכלים רבים אחרים בתקופתו, בפיתוח של תפישות האדריכלות המודרנית.
ביניהם האדריכלית הצעירה שארלוט פאריו.
קורבוזיה הוא אחד האדריכלים השנויים ביותר במחלוקת במאה ה-20. חלק מרעיונותיו נתנו השראה לכל האדריכלים המודרניסטים וחלקם גבלו בטירוף, כמו למשל תוכניתו (שלא יצאה לפועל) להרוס חלק נרחב ממרכז פריז ולבנות במקום מגדלים עצומים מוקפים בפארקים.
בשנות החמישים תכנן לה קורבוזיה את העיר צ'אנדיגאר בהודו, הנחשבת לאחת ההצלחות הגדולות שלו.
ב-27 באוגוסט 1965, בניגוד להמלצת רופאו, יצא לה קורבוזיה לשחייה בחוף הים.
גופתו נמצאה צפה במים לאחר שככל הנראה לקה בלבו בעת שהיה בים.
לאחר מותו זכה למחוות רבות מצד אדריכלים, אמנים ואנשי רוח רבים מכל העולם.
קורבוזיה היה בין האדריכלים והמהנדסים הראשונים שלמדו לנצל את יתרונותיו של הבטון המזוין, שהומצא רק בסוף המאה ה-19, כדי ליצור אדריכלות חדשנית ופחות מוגבלת.
את רעיונותיו בנושא זה ישם בכמה ממבניו הראשונים ואף הגדיר את חמשת העקרונות הבסיסיים לתכנון הנובעים מהאפשרויות שנותן הבטון המזוין.
חמשת עקרונות אלו באו לידי ביטוי בצורה הטובה ביותר בווילה סבואה הנחשבת ליצירת מופת באדריכלות המודרניסטית:
את הבניין יש להרים על עמודים כך שאפשר להשתמש בחלל שמתחתם כקומה ראשונה פתוחה וזורמת.
החלונות מתמשכים כקו אופקי רצוף המשמש כמוטיב במעטפת הבניין וכיוון שהקירות אינם משמשים עוד כקירות נושאים ניתן לפתוח בהם כל פתח רצוי להכניס אור, אוויר ותחושת זרימה לתוך המבנה.
הגג השטוח מיועד לאזור בילוי ומרגוע לדיירים באוויר הפתוח, שימושי לחלוטין.
מכיל לעיתים גינה קטנה וסולריום שהיא מרפסת שיזוף עילית.
העקרונות של לה קורבוזיה לא היו פנטזיות עיצוביות או גחמות אופייניות אלא הכתיבו דפוס חדש של בניה.
לה קורבוזיה האמין שהמצאת המכונית הפרטית (בעיקר שיכלול הייצור התעשייתי שלה) היא הזדמנות לחולל שינויים מרחיקי לכת גם במבנה העיר.
עוד בטרם החל תהליך הפרבור בארצות המערב (ובעיקר בארצות הברית) חזה לה קורבוזיה את העיר המשתרעת על פני עשרות קילומטרים ומקושרת על ידי כבישים מהירים.
לה קורבוזיה התייחס למכונית ואל הגישה מהבית אל המכונית ומשם העירה בכל תכנוניו.
עוד הוא טען כי תכנון עירוני המבטל את המרחקים הגדולים בזכות הגישה המהירה והקלה לכל מקום על ידי מכונית פרטית, משחרר את מרכזי הערים מצפיפות מיותרת, מחלות ופשע הנובעים מהצפיפות הרבה וכי תכנון זה הוא בריא יותר לעיר ולחברה.
תפישה זו, שהייתה מקובלת מאוד משנות ה-50 ועד שנות ה-80 בערך, סופגת היום (בדיעבד) ביקורת קשה מאוד על כך שהרסה את הערים וגם פגעה בחברה ובטבע.
תפיסה אורבנית מפותחת אשר הביא לעולם ומבואת בפירוט רב בספרו לה גראנד (LA GRAEND) היא ההפרדה המפלסית במדרכות בכרך האורבנית שבניגוד לתפישה המכונית במרחב הביא לשינוי מהפכני בתכנון הערים.
מכונת מגורים - לה קורבוזיה תפס את האדריכלות כחלק מהעידן התעשייתי.
הוא פיתח תאוריה של "טוהר" (purism).
התכנון האורבני בכללו והבניינים בפרט צריכים להיענות לכללי תכנון פשוטים ונטולי קישוטים מסולסלים.
סטנדרטיזציה ויעילות של המבנה כמו קו הרכבה תעשייתי.
הוא אמר שבית הוא "מכונה לגור בה", וכוונתו הייתה שכל חלק בתוכנית הבית צריך להיות פונקציונלי ולשרת את יעודו של הבית, כפי שהיו מעוצבות סירות, מכוניות ומטוסים.
ל"תעשייתיות" של התכנון מתלווה מתן מענה לצרכים של הכנסת הטבע לחיי התושבים.
תכנונו הרעיוני של עיר כלל יצירת שלושה אזורים למגורים, למסחר ולתעשייה.
הפרדה בין האזורים על ידי רצועות ירק.
יחידת מגורים (Unité d'Habitation) – בשנת 1952 הסתיימה במרסיי בנייתו של בניין המהווה "כפר אנכי".
בבניין זה ישם לה קורבוזיה את רעיונותיו.
המבנה בן 17 הקומות המוקף בפארק, כולל מגורים ל-1600 איש ב-337 דירות.
המבנה הוא יחידת מגורים גם במובן של "איחוד".
בנוסף למגורים הוא מאחד בתוכו את כל הצרכים העירוניים של תושביו: רחוב חנויות באחת הקומות, רחבת בילוי ונופש וגן ילדים על הגג, מלון לאורחים, שירותים רפואיים ועוד.
רחובות פנימיים (מוארים באמצעות מנורות בפתחי הדירות) מובילים לדירות קטנות יחסית אך מוארות באור טבעי ופונות לטבע.
גם מבחינת חומרי הבניה יש בבניין חידוש.
זהו הבניין הראשון שנבנה תוך שימוש בבטון חשוף (סגנון הברוטליזם).
לאחר השלמת 'יחידת המגורים' נבנו עוד ארבעה מבנים נוספים באותו סגנון, בעיר רזה (Reze) בצרפת 55–1953, ברלין 1957, ברייה אן פורי (Briete en Forey) בצרפת 1956–1963, ובפירמיני 1959–1967. מבנים אלה שמרו על העקרונות והצורה הבסיסיים של המבנה המקורי אולם עברו התאמות ושינויים בהתאם לצרכים ולתנאים הספציפיים.
לדוגמה, היחידה שנבנתה בברלין בשנים 1956–1959 היא בנין בן 17 קומות המכיל מעל 500 דירות הגדולות יותר מהבניין במרסיי.
עם זאת למעט משרד דואר ומספר חנויות אין בו את כל השירותים שבמבנה המקורי.
קורבוזיה עסק רבות במחקר אדריכלי.
אחד ממחקריו המפורסמים היה ה"מודולור".
בדומה לאדם הוויטרובי של לאונרדו דה וינצ'י מדד קורבוזיה את כל חלקי גוף האדם והציג אותם בתרשים המציג את פרופורציות הזהב בגוף האדם.
מתרשים זה הסיק כי יש לתכנן כל דבר, מריהוט ועד מבנים שלמים בהתאם לפרופורציות אלו.
לה קורבוזיה הציג את דגם עיר של עיר חסרת צפיפות המתוכננת עבור 3 מיליון תושבים בסלון הסתיו בשנת 1922 ולאחר מכן בספרו: "אורבניזם" בשנת 1926.
בנוסף לעיסוקו באדריכלות ובתכנון עירוני, עסק לה קורבוזיה גם בעיצוב של ריהוט ושל מוצרים תעשייתיים שונים.
החל מ-1928 עיצב מספר רהיטים אשר חלקם אף זכו להצלחה מסחרית רבה.
בשנות ה-30 החל לה קורבוזיה לאמץ רעיונות פשיסטיים ודגל באנטישמיות.
תפיסתו האדריכלית בתכנון ערים הייתה כי קל יותר ליישם רעיונות אדריכליים תחת משטר סמכותני, המסוגל להתעלם מזכויות הפרט לטובת הכלל.
הוא פרסם מספר מאמרים אנטישמיים בכתבי עת נאציים.
בשנת 1934 נפגש עם נציגי ממשלת בניטו מוסוליני ברומא, ולאחר מכן הציע לשתף פעולה עם המשטר הפשיסטי בשיקום אדיס אבבה, לאחר שכיבוש אתיופיה במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה גונה על ידי חבר הלאומים.
לאחר כניעת צרפת ב–25 בנובמבר 1940 הוא זומן לעבוד עם משטר וישי, ושיתף איתו פעולה מרצון.
למרות זאת הוא נתקל בהתנגדויות מקצועיות ובבירוקרטיה, ועזב את וישי ביולי 1942.
במכתב לאמו, לפני שהצטרף למנגנון וישי, הוא הביא לידי ביטוי את תפיסתו האנטישמית: "היהודים עוברים תקופה קשה.
לעיתים אני מלא חרטה, אך נראה כי צימאונם העיוור לכסף הרקיב את המדינה".
לה קסקט (Les Casquets) היא קבוצת איונים הממוקמת 13 ק"מ צפונית לאולדרני באיי התעלה במיקום "4 '49°43 צפון, "7 '2°22 מערב.
ישנן שתי סברות באשר למקור השם:
מקור השם במילה הצרפתית 'cascade' המתארת את הגאות סביב האיונים.
הדמיון בין האיונים לכובע קסקט.
ספינות רבות טבעו לאחר פגיעה באיונים ובסלעים התת-מימיים, שהמפורסמות בהן הן טביעת אונית הוד מלכותה ויקטורי בשנת 1744 והאוניה "סטלה" בשנת 1899.
מגדלי האור הראשונים באיונים הופעלו ב-30 באוקטובר 1724 - היו אלה שלושה מגדלים שנקראו סנט פטר (פטרוס הקדוש), סנט תומאס (תומאס הקדוש) ו"הצינוק" (the Dungeon).
מגדלי אור אלה היו בעלי צורה ייחודית על מנת שהצופים בהם לא יטעו ויחשבו שמדובר בחופי צרפת הסמוכים.
המגדלים נבנו על ידי מחזיק הזיכיון של האיונים - תומאס לה קוק (Thomas Le Cocq).
ב-25 בנובמבר 1790 עברו מגדלי האור לשימוש במנורות שמן, ושופצו שוב בשנת 1818.
מגדלי האור ניזוקו בסופה בשנת 1823, ובשנת 1854 נבנו מחדש בגובה רב יותר.
בשנת 1877 הופסק השימוש בשניים מהמגדלים, והמגדל הצפון מערבי נבנה מחדש בגובה רב יותר.
במלחמת העולם השנייה הקומנדו הימי הבריטי פשט על האיונים ותקף את חיל המצב הגרמני ששהה בהם, שבה אותו ולקח אותו לבריטניה.
בשנת 1954 הותקנו במגדלור מנורות חשמל (ושני המגדלורים שלא נעשה בהם שימוש הונמכו על מנת שלא להסתיר את זה שפועל).
ניתן לראות את אור המגדלור שגובהו 23 מטרים מפני האי (37 מטרים מפני הים) למרחק של 44 קילומטרים.
במגדלור נמצא צופר ערפל שפועל בעת ערפל מידי 60 שניות, וניתן לשמוע אותו במרחק 6 קילומטרים.
במגדלור הדרום מערבי שהונמך נבנה מנחת מסוקים.
לה ריוחה (בספרדית: La Rioja) היא קהילה אוטונומית בצפון ספרד.
לה ריוחה היא הקטנה ביותר מבחינת כמות אוכלוסין (כ־300,000), והקטנה ביותר בשטחה בחצי האי האיברי.
גובלת במזרח באראגון, בצפון בחבל הבסקים ונווארה וממערב ומדרום בקסטיליה ולאון.
לה ריוחה מורכבת ממחוז אחד בלבד, ששמו "לה ריוחה", כשם הקהילה האוטונומית.
בירתה של לה ריוחה היא לוגרוניו ובה כ־136,841 תושבים.
היישובים הגדולים הנוספים בלה ריוחה הם: ארנדו (14,954 תושבים), קלאורה (20,600 תושבים) וארו (9,558 תושבים).
לה ריוחה משתרעת 120 קילומטר לאורך נהר אברו בעמק מוקף הרים, ברוחב משתנה ששיאו מגיע ל־50 קילומטרים.
לה ריוחה ידועה בתעשיית היין שלה, אשר החלה כבר בתקופה הרומאית.
החל במאה העשירית הייתה לה ריוחה אזור ספר בין ממלכות נווארה וקסטיליה.
בבוררות של הנרי הראשון, מלך אנגליה, נמסר האזור לקסטיליה וסופח אליה רשמית ב־1177. אולם האזור המשיך להחליף ידיים בין הממלכות הנוצריות השונות.
צרפת של נפוליאון, בעת כיבושיה בספרד, הכריזה על לה ריוחה כמחוז נפרד.
פרדיננד השביעי, מלך ספרד, ביטל את ההחלטה וחילק את אזור לה ריוחה בין המחוזות השכנים.
בחלוקת ספרד למחוזות ב־1833 חזר האזור להיות מחוז עצמאי בשם לוגרוניו.
במעבר לדמוקרטיה, אחרי מותו של הגנרל פרנקו, הוחלט שלה ריוחה תהיה קהילה אוטונומית נפרדת, בגלל הייחוד הכלכלי של האזור, לעומת שכנותיה.
לה שמבון-סור-ליניון היא עיירה במחוז לואר עילי (Haute-Loire) בחבל אוברן-רון-אלפ שבדרום-מזרח צרפת.
תושביה סייעו בדרכים שונות ליהודים להימלט מאימת הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה.
אוכלוסיית העיירה בשנת 2018 מנתה 2,457 תושבים.
היישוב הוקם במאה ה-16 על ידי הוגנוטים (נוצרים פרוטסטנטים שנרדפו על ידי הכנסייה הקתולית).
בשנת 1923 שינה היישוב את שמו מ"לה שמבון-דה-טנס" לשמו הנוכחי.
בשנת 1938 הקימו הכמרים אנדרה טרוקמה ואדוארד תייס פנימייה פרטית בעיירה.
הצלת יהודים במלחמת העולם השנייה
בהנהגת הכומר אנדרה טרוקמה (André Trocmé) ואשתו מגדה טרוקמה, סיכנו תושבי העיירה את חייהם החל בשנת 1942 כשהסתירו יהודים שנרדפו על ידי האס אס לשם שילוחם למחנות השמדה.
התושבים ראו במתן עזרה לנרדפים מעשה טבעי, על רקע ההיסטוריה של ההוגנוטים כמיעוט נרדף.
בדרשה שנשא הכומר טרוקמה ביולי 1942, לאחר האקציות וגירוש היהודים מפריז, הוא הצהיר בפני קהילתו: "הכנסייה הנוצרית צריכה לכרוע ברך ולבקש מחילה מאלוהים על אוזלת ידה ועל פחדנותה".
היהודים הוסתרו בבתים פרטיים, בשטח החוות ובמוסדות ציבוריים.
כשהגיעו סיורים של הנאצים לחפשם, היו תושבי העיירה מסתירים אותם בשטח הכפרי.
לפי עדותו של אחד התושבים: "כשהחיילים היו מסתלקים, היינו נכנסים ליער ושרים שיר.
כששמעו את השיר ידעו היהודים שניתן לצאת בביטחה".
בנוסף למחסה לנרדפים, תושבי העיירה השיגו עבור יהודים תעודות זיהוי מזויפות וכרטיסי הקצבת מזון ועזרו להם לעבור את הגבול לשווייץ הנייטרלית.
בשנת 1942 הצטרף לכפר יהונתן גלי (שפיגל) אשר נשלח לכפר על ידי קוויקרים אמריקאים שעסקו בהצלת ילדים יהודים ושליחתם לארצות הברית.
מכיוון שהיה בוגר מדי לא אפשרו לו לעלות לספינת ההצלה של הילדים שעמדה לצאת ממרסיי לארצות הברית, במקום זאת ציידו אותו במכתב לאנדרה טרוקמה והסבירו לו איך להגיע ללה שמבון.
כשהגיע לכפר רואיין על ידי אנדרה טרוקמה, ששמע על פעילותו כמדריך בתנועת נוער יהודית באנטוורפן ומינה אותו למדריך במעון "לה גריו" (הצרצרים).
במעון שהו אז 60 ילדים יהודים בני 12-14. יהונתן הפך לעוזר של דניאל טרוקמא שניהל את המעון, וכך הוא מספר על שגרת החיים של הילדים בלה שמבון:
חלק מהתושבים נאסרו על ידי הגסטפו.
כזה היה גם גורלו של בן דודו של הכומר, דניאל טרוקמה, שנקרא על ידי דודו לנהל בית יתומים בעיירה וקלט בו ילדים יהודים שהוריהם נשלחו להשמדה.
טרוקמה ניהל גם את בית הספר לה מזון דה רוש (La Maison des Roches).
לאחר שהגסטפו פשט על בית הספר ואסר שמונה עשר ילדים יהודים, הוא סירב להפקיר את הילדים, ונאסר עמם.
ביוני 1943 הוא נשלח עם הילדים למחנה הריכוז מיידנק, שם נספה באפריל 1944.
הסופר אלבר קאמי הגיע לעיירה לצורך החלמה ממחלת השחפת ובילה בה מספר חודשים בשנת 1942. את חוויותיו מאותה תקופה כתב ביומנו.מעריכים כי 3,000–5,000 יהודים ניצלו ממוות בטוח בזכות תושבי לה שמבון-סור-ליניון.
הכומר טרוקמה, אשתו ובן דודו הוכרו על ידי יד ושם כחסידי אומות העולם, ועצים ניטעו על שמם ביד ושם.
בנוסף, הוכרו 30 תושבים נוספים מן העיירה כחסידי אומות העולם.
בשנת 1990 זכתה העיירה להוקרה קולקטיבית ביד ושם כאשר בדרך המובילה לבקעת הקהילות נחנך גן קטן ולוח הנצחה לתושבי לה שמבון.
לה שמבון היא אחד משני יישובים שזכו להכרה קולקטיבית כזו.
עם הניצולים הרבים נמנה גם המתמטיקאי אלכסנדר גרותנדיק ואמו, וכן יהונתן גלי (שפיגל) שהיה ראש האגף לחינוך בעירית חיפה, מרצה בבית הספר לחינוך ודיקן הסטודנטים באוניברסיטת חיפה.
פרשת ההצלה תועדה בסרט "Weapons of the Spirit" משנת 1987, בספר תיעודי מאת פיליפ האלי, ובספר לבני הנעורים מאת קרול מטס (פרטי הספרים להלן).
גם בספרו העלילתי של רומן גארי, "עפיפונים", ישנה התייחסות לכפר ולפועלם של מגדה ואנדרה טרוקמה.
הסרט העלילתי גבעת אלף הילדים נוצר בהשראת סיפור ההצלה.
אחד הניצולים, אריק שוואם, הוריש את הונו לעיירה בצוואתו.
שוואם הגיע לעיירה עם הוריו בגיל 13, בשנת 1943, והמשפחה הוסתרה על ידי התושבים במשך שנתיים בבית הספר המקומי.
שוואם היה נשוי ללא ילדים, והוא נפטר בדצמבר 2020 בגיל 90. רכושו נאמד בכשני מיליון אירו שלבקשתו יוקדשו למימון תוכניות בתחום החינוך והנוער.
הערים התאומות של לה שמבון-סיר-ליניון הן:
לה רושל היא עיר נמל במערב צרפת לחופו של האוקיינוס האטלנטי, במפרץ ביסקאיה.
העיר נמצאת כ-125 קילומטר צפונית לבורדו והיא בירת המחוז השאראנט הימי (Charente Maritime).
העיר מחוברת בגשר שאורכו 2.9 ק"מ לאי איל דה רה, אי צר שאורכו כשלושים קילומטר.
העיר נוסדה במאה התשיעית לספירה.
יש עדות לקיומו של יישוב בשם 'רופלה' (Rupella) במקום בו שוכנת כיום לה רושל.
העיר התפתחה כעיר נמל שעיקר מסחרו הוא עם אנגליה.
בין השנים 1360 ל־1453 הייתה העיר תחת שלטון אנגליה.
עד למאה ה־15 הייתה הנמל של לה רושל הגדול שבנמלי צרפת.
מסחרו של הנמל התבסס בעיקר על מלח ויין.
שלטונה של אנגליה בעיר הביא להיווצרותה של קהילה פרוטסטאנטית גדולה.
עקב כך בסוף המאה ה־16 ותחילת המאה ה־17 הייתה העיר מרכז של הוגנוטים.
צבא קתולי צר על העיר בשנת 1572 אך לא היה יכול לכובשה.
מעמדה של רושל כעיר מקלט להוגנוטים אף אושר באדיקט של נאנט.
בשנת 1627 הורה ראש עיריית לה רושל לפתוח באש על הצי הצרפתי המלכותי.
עקב כך הטילו המלך לואי ה-13 ושליחו הקרדינל רישלייה מצור בן ארבעה עשר חודשים על העיר.
בסופו של המצור נכנעה העיר (30 באוקטובר 1628) ואיבדה את זכויות היתר שלה כעיר עצמאית אך שמרה את מעמדה כעיר מוגנת להוגנוטים.
מאז ואילך התרבו מעשי הדיכוי כנגד הוגנוטים.
מעשי הדיכוי כנגד ההוגנטים הגיע לשיאם כשהאדיקט של פונטנבלו ביטל את האדיקט של נאנט, אותו המסמך שהעניק זכויות להוגנוטים בצרפת.
הוגנוטים רבים מלה רושל הגרו מהעיר אל צפון אמריקה.
חלקם הקימו את רושל החדשה שבמדינת ניו יורק.
'גילוי' אמריקה וההתיישבות הלבנה בצפונה הביאו לשגשוגה של העיר.
העיר הייתה מעורבת בסחר עם המושבות הצרפתיות בצפון אמריקה, קנדה והאיים האנטילים.
בנמל העיר נסחרו במיוחד סוכר (ממרכז אמריקה ומן האיים הקריביים) ועבדים (מאפריקה).
בנוסף, נמל העיר שימש לייבוא פרוות מקנדה.
אלו היו ימי הפיתוח של העיר ונבנו בה מבנים מפוארים.
אובדן המושבות הצרפתיות בצפון אמריקה במאה ה־18 וכן חוסר היציבות בימי המהפכה הצרפתית הביאו לאובדן מעמד הבכורה לו זכה נמלה של לה רושל.
כמו כן גם ימי שלטונו של נפוליאון היו קשים ללה רושל שכן המסחר עם אנגליה נאסר.
באתם שנים שקעה העיר מהבחינה הכלכלית
בשנת 1890 נבנה בסמוך לעיר נמל חדש ועמוק אשר אפשר לאוניות בעלות נפח גדול להיכנס אליו.
במלחמת העולם השנייה, שימש נמלה של העיר כבסיס צוללות גרמני.
לה רושל הייתה העיר האחרונה בצרפת ששוחררה מידי הנאצים, ב-7 וב-8 במאי 1945. העיר ואתריה לא סבלו מהרס משמעותי בזמן מלחמת העולם השנייה.
בשנות החמישים עברה העיר פיתוח מואץ.
נבנו בה פרברים חדשים ואוכלוסייתה גדלה לכדי חמישים אלף נפש.
כיום ממוקם בעיר נמל הנפט הגדול ביותר באוקיינוס האטלנטי.
כמו כן ישנו בעיר רובע עתיק מעניין במיוחד.
בעיר ממוקמות תעשיית מזון שונות וכן מרכז לתעשיות בתחום הספנות.
בעיר מערכת תחבורה ציבורית ידידותית לסביבה הפועלת על חשמל.
על הכניסה לנמל חולשים שני מגדלים.
הראשון והגבוה שבהם הוא מגדל סן ניקולה.
למולו המגדל השני, נמוך מהראשון במקצת, הוא מגדל השרשרת.
בעבר היה נסגר הנמל כל לילה על ידי שרשרת ברזל שהייתה נמתחת בין המגדלים ומכאן שמו.
בית העירייה הבנוי בעל חזית גותית הבנוי בסגנון ימי הרנסאנס.
קבוצת כדורסל עירונית סטאד רושלה שיחקה בעבר בליגה צרפתית העליונה.
לה רוש-סור-יון היא עיר בצרפת, בירת מחוז ואנדה.
ממוקמת כ-60 ק"מ דרום מערבית לנאנט, באמצע הדרך בין הים לפוי דו פו.
בימי הביניים, לה רוש-סור-יון הייתה בירת נסיכות.
העיירה גדלה סביב הטירה ורובע וייל הורלוג (השעון הישן).
בית הרנסאנס, משנת 1566, היה עד לשינויים בעיירה בשנים הראשונות.
תחילה נקראה העיר נפוליאון-או-יון, על שם נפוליאון בונפרטה שייסד אותה ובחר בה כבירת מחוז ונדה, ב-1804. בתקופת הרסטורציה הצרפתית נקראה בשם בורבון-ואנדה, ובתקופת הרפובליקה הצרפתית השנייה נקראה נפוליאון-ואנדה.
לה רוש-סור-יון היא גם במה לאומית, עם תיאטרון Grand'R, וסצנת מוזיקה מודרנית עם Fuzz'Yon.
במגרש הספורט מארחת לה רוש-סור-יון מפגש אתלטיקה בינלאומי וחוגגת אירועי ספורט חשובים אחרים.
לֶה קָנָאר אֶנְשֵנֶה הוא שבועון צרפתי המוקדש לסאטירה ולתחקירים.
השבועון יוצא לאור מאז 1915 ולפיכך הוא אחד העיתונים הוותיקים ביותר בצרפת.
התחקירים, המאמרים הסאטיריים והקריקטורות עוסקים כמעט כולם בפוליטיקה של צרפת, כשנקודת המבט היא שמאלית באופן מובהק.
עיצוב העיתון פשוט: הוא מודפס בשלושה צבעים בלבד, בפורמט ברואדשיט.
"לה קנאר אנשנה" נוסד ב-10 בספטמבר 1915 על ידי הזוג מוריס וז'אן מארשל (Maurice et Jeanne Maréchal).
השם שניתן לו הוא פרפרזה על שמו של עיתון שייסד ז'ורז' קלמנסו – "L'Homme Enchaîné" ("האדם הכבול").
שמו המקורי של עיתונו של קלמנסו היה "האדם החופשי", אך לאחר שנסגר בידי הצנזורה, ייסד אותו קלמנסו מחדש בשם "האדם הכבול".
הבחירה ב"ברווז" נובעת כנראה מהסלנג הצרפתי שבו המילה "ברווז" יכולה להתפרש כ"עיתון", ואולי יש בה רמז לביטוי ברווז עיתונאי.
למשך תקופה קצרה אחרי מלחמת העולם הראשונה שינה העיתון את שמו ל"הברווז המשוחרר מכבלים" (Le Canard Déchaîné) כדי להביע תמיכה בביטול הצנזורה על העיתונות בצרפת, אולם ב-1920 חזר העיתון לשמו המקורי.
לה ריוחה (בספרדית: La Rioja) היא פרובינציה במערב ארגנטינה.
היא גובלת בפרובינציית קטמרקה בצפון, בקורדובה במזרח, בסן לואיס בדרום, בסן חואן בדרום ובמערב, ובצ'ילה בצפון-מערב.
בירתה היא העיר לה ריוחה.
חלקה המזרחי של הפרובינציה, בו מרוכזת מרבית האוכלוסייה, נמוך ומישורי יותר (עד 500 מ' מעל פני הים), אך בדרומו שלוחה של רכס סן לואיס, ובה הר פורונגו, שגובהו 1,700 מ' מעל פני הים.
במישורי המזרח מספר מדבריות מלח, בהם שוליהם המערביים של סלינאס גראנדס, המשתרעים גם בפרובינציות קורדובה, קטמרקה וסנטיאגו דל אסטרו.
האקלים ברוב שטחה של הפרובינציה צחיח, וכמות המשקעים השנתית אינה עולה על 200 מ"מ.
בתחומי הפרובינציה פארק לאומי אחד, הפארק הלאומי טלמפאז'ה, המשתרע על פני 2,150 קמ"ר בדרומה.
הוא הוכרז ב-1975, ובשנת 2000 הוכרז כאתר מורשת עולמית.
פטרוגליפים שנמצאו בפארק הלאומי טלמפאז'ה מעידים על נוכחות אנושית באזור לפני כ-10,000 שנה.
כשהגיעו הספרדים לאזור, במאה ה-16, חיו באזור שלושה עמים: דיאגיטה, קפז'אן ואולונגסטה.
ב-1591 ייסד חואן רמירס דה ולאסקו את העיר טודוס סנטוס דה לה נואבה ריוחה (מילולית: כל הקדושים של ריוחה החדשה).
העיר החדשה הוכפפה לעיר טוקומאן, שהייתה אז חלק ממלכות המשנה של פרו.
ב-1630 התקוממו נגד הספרדים בני הקלצ'קי, אך התקוממות זו דוכאה.