tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא התנגדה למוסד הנישואים, ובמיוחד לפרקטיקה של אימוץ שם הגבר על ידי האישה, וסירבה לעשות כן.
בשנת 1927, כאשר פנקהרסט בת 45, נולד בנה, ריצ'רד פנקהרסט.
דבר זה העכיר עוד יותר את היחסים עם אמה, אמלין, שסירבה לפגוש את בתה ונכדה, עד למותה, בשל סירובה של סילביה להינשא.
בתחילת שנות ה-30, הפחיתה פנקהרסט את הפעילות הקומוניסטית שלה, ופעלה יותר בהקשרים של אנטי-פשיזם ואנטי-קולוניאליזם.
ב-1932 היא הייתה אשת מפתח בהקמת המועצה הסוציאליסטית לבריאות הפועלים.
היא הגיבה לפלישה האיטלקית לאתיופיה על ידי פרסום כתב העת "ניו טיימס אנד אתיופיה ניוז" החל מ-1936, והפכה לתומכת של היילה סלאסי.
היא גייסה תרומות לבית החולים להוראה הראשון באתיופיה, וכתבה באופן נרחב על אמנות ותרבות אתיופית; מחקריה פורסמו בספר "אתיופיה, היסטוריה תרבותית" בשנת 1955.
החל משנת 1936, MI5 שם את פנקהרסט תחת מעקב.
ב-1940 היא כתבה לוויקונט סווינטון, שעמד בראש הוועדה לחקר גיס חמישי בבריטניה, ומסרה לו רשימת פעילים פשיסטים שעודם חופשיים, ופעילים אנטי-פשיסטיים שמצויים במאסר.
עותק של מכתב זה נמצא בארכיון של MI5, עם הערה בכתב ידו של סווינטון, בה כתוב: "מדומני שזהו מקור מידע מפוקפק ביותר".
עם שחרור אתיופיה מאיטליה לאחר מלחמת העולם השנייה, פנקהרסט נהייתה לתומכת חזקה של איחוד אתיופיה עם סומלילנד האיטלקית לשעבר, ו-MI5 הגבירו את המעקב אחריה.
ב-1948 סוכנות הביון בקשה לעצב אסטרטגיה ל"השתקת גב' סילביה פנקהרסט המאוסה".
פנקהרסט, בינתיים, הייתה ליועצת של היילה סלאסי, ובהזמנתו, ב-1956 עברה לגור באדיס אבבה יחד עם בנה.
היא ייסדה ירחון "אתיופיה אובזרבר" שדיווח על היבטים רבים של החיים באתיופיה והתפתחות המדינה.
סילביה פנקהרסט נפטרה באדיס אבבה ב-1960, בגיל 78, ונקברה בטקס קבורה ממלכתי שבו כינה אותה היילה סלאסי "אתיופית של כבוד".
פנקהרסט היא הזרה היחידה שקבורה לפני קתדרלת השילוש הקדוש באדיס אבבה, אזור השמור לגיבורי המלחמה נגד איטליה.
סילביו מנדז קמפוס ז'וניור (בפורטוגזית: Sylvio Mendes Campos Junior; נולד ב-12 באפריל 1974 בסאו פאולו), הידוע בקיצור כסילביניו, הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת המגן השמאלי וכקיצוני אחורי, וכיום מאמנה של נבחרת אלבניה.
סילביניו החל את הקריירה שלו בקורינתיאנס, בה שיחק בין 1994 לבין 1999. בתקופתו עמה זכה בארבע אליפויות ובגביע הברזילאי.
בשנת 1999 הוא עבר למועדון האנגלי ארסנל, שם שיחק במשך שנתיים.
בארסנל השתלב היטב ושותף ברוב משחקי הקבוצה.
אולם, לאחר הצטרפותו של אשלי קול, שמשחק בעמדה זהה לסילביניו, הוא עבר לסלטה ויגו ב-2001. בסלטה ויגו שיחק שלוש שנים, בהן עזר לקבוצה להעפיל לליגת האלופות בפעם הראשונה בתולדותיה בעונת 2003/04.
בשנת 2004 עבר סילביניו לברצלונה בתמורה לשני מיליון אירו.
בעונתו הראשונה קרע את רצועת הברך ומשום כך הושבת לשלושה חודשים.
בתום עונתו הראשונה בקבוצה הופיע 21 פעמים בליגה.
בעונות שלאחר מכן נאלץ לחלוק את זמנו במגרש עם ג'ובאני ואן ברונקהורסט ההולנדי ואריק אבידל הצרפתי שמשחקים כמגנים שמאליים, בדומה לסילביניו.
עם ברצלונה זכה בשתי אליפויות ב-2005 וב-2006, ובליגת האלופות ב-2006, בנוסף לזכייה בטרבל (אליפות, ליגת האלופות וגביע המלך הספרדי) ב-2009. לאחר חמש שנים במועדון הקטלאני, סיים סילביניו את חוזהו ועבר למנצ'סטר סיטי האנגלית.
ב-7 ביולי 2010 הודיע על פרישתו ממשחק פעיל.
ב-27 בספטמבר 2010 מונה לעוזר המאמן של קרוזיירו.
במאי 2019 מונה למאמנה של אולימפיק ליון מליגת העל הצרפתית, והוא פוטר ב-7 באוקטובר, בעקבות רצף הפסדים של הקבוצה.
ב-23 במאי 2021 מונה למאמן קבוצת נעוריו, קורינתיאנס.
ב-9 בינואר 2023 מונה למאמן נבחרת אלבניה.
סילביניו שיחק בנבחרת ברזיל שש פעמים, בשנים 2000–2001. סילביניו מחזיק בדרכון ספרדי שהוענק לו ב-2004 לאחר ששהה במדינה שלוש שנים, דבר שאפשר לו לעקוף את הגבלת מספר השחקנים הלא-אירופאיים בליגה הספרדית.
סילביו פיולה (29 בספטמבר 1913 - 4 באוקטובר 1996) היה כדורגלן איטלקי מהעיר רוביו לומלינה במחוז לומברדיה בצפון איטליה.
פיולה ידוע כאחת הדמויות החשובות ביותר בהיסטוריית הכדורגל האיטלקי עקב מספר שיאים מרשימים שקבע.
פיולה היה שותף לזכיית נבחרת איטליה במונדיאל 1938 לאחר שכבש 2 שערים במשחק הגמר.
פיולה ממוקם במקום השלישי, בטבלת שיאני הכיבושים בכל הזמנים של הנבחרת האיטלקית.
כמו כן, הוא מחזיק בשיא הכיבושים של הסרייה א' בכל ההיסטוריה, עם 274 שערים, 32 שערים מעל המקום השני.
בנוסף, הוא ממוקם שני בטבלת מלך שערי לאציו בכל הזמנים (אחרי צ'ירו אימובילה) עם 149 שערים במדיה.
הוא שיחק 537 משחקים בליגה האיטלקית הבכירה, דבר שממקם אותו במקום הרביעי בדירוג השחקנים בעלי ההופעות הרבות ביותר בליגה האיטלקית הראשונה.
יחד עם שחקנים כמו קרלו פרולה ולאונידס דה סילבה, הוא נחשב לאחד מאלו שפיתחו את בעיטת המספרת.
פיולה החל לשחק במועדון פרו ורצ'לי, במסגרתו שיחק לראשונה בסרייה א' מול בולוניה 1909 ב-16 בפברואר 1930. הוא כבש 13 שערים בעונתו הראשונה בקבוצת הבוגרים.
במהלך תקופת המשחק שלו בפרו ורצ'לי, בסרייה א', הוא כבש 51 שערים ב-127 משחקי ליגה.
בשנת 1934, הוא עבר לשחק במדי לאציו, הקבוצה מולה כבש לראשונה בליגה ב-11 בנובמבר 1930. הוא שיחק בלאציו במשך 9 עונות רצופות.
במהלך התקופה שלו בלאציו, פיולה זכה פעמיים בתואר מלך השערים של הליגה האיטלקית, בשנת 1937 וב-1943.
ב-1944 שיחק בטורינו, בה קבע ממוצע כיבושים גבוה, לאחר שכבש 27 שערים ב-23 הופעות בלבד.
ב-1945 עבר למועדון נובארה ובין השנים 1945 ל-1947, פיולה שיחק ביובנטוס, לפני שחזר לשחק בנובארה, בה נשאר למשך 7 עונות נוספות.
משחקו הראשון בנבחרת איטליה היה מול אוסטריה ב-24 במרץ 1935, משחק הבכורה שלו, בו הוא גם כבש לראשונה במדים הלאומיים.
הנבחרת בה השתתף זכתה בגביע העולמי ב-1938 לאחר שכבש צמד בניצחון במשחק הגמר 4-2, נגד הונגריה.
פיולה שיחק ב-34 משחקים בינלאומיים בנבחרת איטליה, בהם כבש 30 שערים.
מספר הופעותיו קטן עקב מלחמת העולם השנייה, שמנעה את היערכותם של משחקי הספורט הבינלאומיים.
הופעתו האחרונה במדים הלאומיים הייתה בשנת 1952, במשחק בו איטליה סיימה בתיקו 1-1 מול נבחרת אנגליה.
הוא נפטר בגטינרה בשנת 1996, בגיל 83.
אצטדיון קבוצת פרו ורצ'לי נקרא על שמו.
כדור הכסף של גביע העולם: 1938
נעל הכסף בגביע העולם: 1938
דיים סילביה רוז קרטרייט הייתה המושלת הכללית של ניו זילנד בשנים 2001–2006.
קרטרייט נולדה בשם סילביה רוז פולטר וגדלה בעיר אוטאגו שבניו זילנד.
היא התחנכה בבית הספר התיכון לבנות של אוטאגו ובשנת 1967 היא סיימה לימודי משפטים באוניברסיטת אוטאגו והחלה לעסוק בתחום.
בשנת 1988 היא זכתה לפרסום ציבורי עקב מינויה ליו"ר ועדת חקירה לעניין הטיפול בסרטן צוואר הרחם ("ועדת קרטרייט") בבית החולים הממלכתי לנשים באוקלנד.
בשנת 1989 מונתה קרטרייט לנשיאת בית משפט מחוזי והייתה לאישה הראשונה בתפקיד זה.
בשנת 1993 היא הייתה לאישה הראשונה בהרכב בית המשפט העליון של ניו זילנד.
החל משנת 1993 הייתה קרטרייט חברה בוועדה הבינלאומית לביעור כל סוגיה האפליה כנגד נשים והיא לקחה חלק מרכזי בניסוח פרוטוקול הוועדה שהוגש ב-1999 לאו"ם.
ב-2007, כאות הכרה לעבודתה המשפטית, ייסדה אגודת עורכות הדין של אוקלנד סדרת הרצאות שנקראה על שמה.
המושלת הכללית של ניו זילנד
בשנים 2001–2006 הייתה קרטרייט המושלת הכללית של ניו זילנד.
במהלך שנות כהונתה היא ספגה ביקורת ציבורית על מעורבותה בענייני הממשל והמשפט במדינה, בין היתר בהעברת ביקורת על החוק המתיר להורים שימוש בכח לצורכי חינוך והעברת ביקורת על חוקים שהגדירו מחדש וקבעו תקופות מאסר מינימליות במדינה.
באוגוסט 2002 נשאה קרטרייט נאום בו היא תהתה עם עונשי מאסר ארוכים יותר יפחיתו את שיעור החזרה לפשע.
היה זה לאחר חקיקתם של חוק העונשין וחוק החנינה באותה ששנה, חוקים שקרטרייט נתנה להם את ההסכמה המלכותית מתוקף תפקידה.
החוקים קבעו עונשי חובה למורשעים והפחיתו את האפשרות לחנינה.
חבר הפרלמנט מטעם מפלגת ACT New Zealand, סטפן פרנקס, מתח ביקורת על התבטאויותיה של קרטרייט, בציינו: "אינני סבור שהיא הייתה שופטת כה חשובה והיא שמה את עצמה בעמדה חוקתית בעייתית בהטלת כוח משקלה בנושא".
מאידך, הגנה ראש ממשלת ניו זילנד, הלן קלארק על המושלת הכללית בציינה ש"אחד האתגרים העומדים בפנינו היא העובדה שאנו לא מהווים עוד דומיניון ושהמושלת הכללית היא בדיוק כמו המלכה.
בשנת 2005 טענה המפלגה הלאומית של ניו זילנד שקרטרייט לא נתנה למפלגה הזדמנות ראויה להרכבת ממשלה לאחר הבחירות שנערכו באותה שנה.
לאחר סיום כהונתה מונתה קרטרייט לשופטת במשפט המיוחד שנערך בקמבודיה לאחראים על השמדת עם מתקופת השלטון של הקמר רוז'.
סילביוס לאופולד וייס היה מלחין גרמני ונגן לאוטה.
אחד המלחינים החשובים והמרכזיים ברפרטואר ללאוטה סולו.
חלק מיצירותיו עובדו לגיטרה קלאסית ומהווים חלק מקובל ברפרטואר לכלי זה.
אביו, יוהאן יאקוב וייס, היה אף הוא נגן לאוטה נודע.
וייס שירת בחצרות מלכים ונסיכים בברסלאו, רומא ודרזדן.
כנגן הצטיין בשליטתו הטכנית וביכולת האלתור שלו, כמלחין היה פורה וכתב מעל 600 יצירות ללאוטה סולו בתבנית של סונאטה בארוקית ושל סוויטה (פרטיטה).
כמו כן כתב גם קונצ'רטי ויצירות קאמריות, מרובן שרדו רק חלקי הסולו ללאוטה.
בדרזדן, שם שהה בסוף ימיו, התיידד עם וילהלם פרידמן באך דרכו הכיר את אביו, יוהאן סבסטיאן באך.
יוהאן פרידריך רייכארדט דיווח שוייס איתגר את באך לנגינת מודולציות וקונטרפונקטים מורכבים, כאשר וייס מבצע אותם בלאוטה ובאך בצ'מבלו ובעוגב (הנגינה בלאוטה קשה ומסובכת יותר).
יש בכתובים סוויטה בלה מז'ור לכנור ולצ'מבלו, BWV 1025 אשר יוחסה בטעות לבאך אך למעשה היא עיבוד של באך ליצירה מאת וייס, סונטה ללאוטה סולו בלה מז'ור, SC 47. יש הסוברים כי יצירותיו של באך ללאוטה (995, 996, 997, 998, 999, 1000) נכתבו עבור וייס.
סילבן ג'ושוע לנדסברג הוא כדורסלן אמריקאי-ישראלי-אוסטרי המשחק בעמדת הסווינגמן בקבוצת הפועל חיפה ובנבחרת אוסטריה.
לנדסברג נולד בברוקלין שבניו יורק, בנם הבכור של סטיבן ואינגריד, אביו ממוצא יהודי אוסטרי ואימו נוצרייה ממוצא טרינידדי.
למד בתיכון הולי קרוס בקווינס ושיחק בנבחרת הכדורסל של התיכון.
בשנת 2008 נבחר לנדסברג להשתתף במשחק כוכבי התיכון של מקדונלד'ס.
באותה שנה נבחר על ידי ארגון מאמני התיכונים ל"מר כדורסל" של מדינת ניו יורק, והוזמן לשחק בנבחרת הנוער (עד גיל 18) של ארצות הברית.
באוגוסט 2013, כשנה לאחר שחתם במכבי תל אביב, התגייס לצה"ל.
לנדסברג בחר ללמוד באוניברסיטת וירג'יניה על מלגת הצטיינות בכדורסל.
כבר בשנתו הראשונה היה הקלע המוביל של קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה והשני מבחינת אסיסטים וריבאונדים.
הוא נבחר לשחקן השנה הראשונה המצטיין של ליגת ACC, מליגות הכדורסל הבכירות של ה-NCAA.
בקיץ של שנת 2009 הוזמן לנדסברג לשחק בנבחרת ארצות הברית למכביה השמונה-עשרה, בנבחרת ארצות הברית עד גיל 19 ובנבחרת טרינידד וטובגו בכדורסל, אך דחה את כל ההצעות לטובת אימונים לשיפור יכולותיו.
גם בעונתו השנייה באוניברסיטה הצטיין והוביל את קלעי הקבוצה, אך מכיוון שלא עמד בדרישות האקדמאיות הושעה מהמשחק האחרון של העונה הסדירה ומטורניר ה-ACC.
בתום העונה נקבע שלא יחזור לשנה שלישית.
לנדסברג העמיד עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA ולאחר שלא נבחר שיחק בליגת הקיץ של ה-NBA בקבוצת סקרמנטו קינגס.
ב-2010 חתם על חוזה לשנתיים במכבי חיפה מליגת העל הישראלית, עם סעיף יציאה לאחר שנה לליגת ה-NBA.
לנדסברג זכה לאזרחות ישראלית מתוקף חוק השבות.
ב-30 המשחקים בהם שיחק בעונתו הראשונה בקבוצה רשם ממוצע של 13.6 נקודות בעונה הסדירה ו-19 נקודות בפלייאוף.
בעונתו השנייה רשם ממוצע של 20.7 נקודות ו-5.4 ריבאונדים.
הוא נבחר לשחקן חודש נובמבר בליגה.
ב-2012 זומן לסגל נבחרת ישראל בכדורסל.
ביולי 2012 סיכם במכבי תל אביב לשלוש עונות.
בעונת 2013/2014 זכה לנדסברג עם מכבי תל אביב בגביע הליגה, בגביע המדינה, באליפות ישראל וביורוליג.
באפריל 2015 האריך את חוזהו במכבי תל אביב לשלוש עונות נוספות.
ב-1 באוגוסט 2017 חתם לנדסברג לעונה אחת באסטודיאנטס מדריד.
ב-1 באפריל 2018 קבע שיא אישי של 48 נקודות בליגת ה-ACB מול ברצלונה, במהלך העונה נבחר פעמיים לשחקן המחזור ובסיומה נבחר לחמישיית העונה.
ב-14 ביולי 2019 חתם לנדסברג לעונה אחת בז'יאנג צ'וזו מהליגה הסינית.
ב-8 באוגוסט 2023 חתם בגראן קנריה לאחר ארבע שנים בסין.
ב-30 ביוני 2024 אחרי שבע שנים שב לישראל וחתם בהפועל חיפה לשתי עונות.
סילביה מריה קאריסטל (בהולנדית: Sylvia Maria Kristel; 28 בספטמבר 1952 – 17 באוקטובר 2012) הייתה שחקנית הולנדית ששיחקה ביותר מ-50 סרטים, אך נודעה בעיקר בזכות משחקה בתפקיד הראשי בסדרת הסרטים הארוטית "עמנואל".
נולדה באוטרכט, הולנד, כבתם הבכורה של ז'אן-ניקולא ופִּיט קריסטל.
הוריה התגרשו כשהייתה בת 14, לאחר שאביה עזב את בית המשפחה.
בגיל 17 החלה לדגמן, וב-1973 זכתה בתחרות מיס TV אירופה.
היא דיברה חמש שפות: הולנדית, אנגלית, צרפתית, גרמנית ואיטלקית.
ב-1974 הופיעה לראשונה בסרט הצרפתי הארוטי "עמנואל", שזכה להצלחה רבה, והפכה בין לילה לכוכבת.
היא המשיכה לככב בסרטים אחרים בסדרת "עמנואל" שזכו להצלחה פחותה מהראשון, ובעשרות סרטים אחרים.
ב- 1985 כיכבה בסרט מאטה הארי בתפקיד הראשי של מאטה הארי.
לקריסטל הייתה מערכת יחסים עם הסופר הבלגי הוגו קלאוס, ממנו נולד לה בן.
לאחר מכן הייתה במשך כחמש שנים בת זוגו של השחקן איאן מקשיין, אותו הכירה במהלך צילומי הסרט "המוסקטר החמישי", ואף העבירה את מקום מגוריה ללוס אנג'לס בעקבותיו.
הקריירה שלה בהוליווד לא המריאה, ובני הזוג נפרדו.
לאחר שנפרדה ממקשיין, נישאה פעמיים.
ב-2001 אובחנה כחולה בסרטן הגרון, ועברה סדרת טיפולים שהאריכה את חייה.
ביוני 2012 עברה שבץ מוחי ואושפזה במצב קריטי.
היא מתה ממחלת הסרטן באוקטובר אותה שנה.
סילבנוס קוואמי אפיפאניו אולימפיו היה פוליטיקאי ומדינאי מטוגו, הנשיא הראשון של טוגו העצמאית, בין 9 באפריל 1961 ובין 13 בינואר 1963 כשנרצח במהלך הפיכה צבאית.
רציחתו הייתה הראשונה בשרשרת רציחות של ראשי מדינה שהתרחשו תוך כדי הפיכות צבאיות באפריקה המערבית הפוסט-קולוניאלית.
אולימפיו כיהן בשנים 1946–1951 כיושב ראש האספה הטריטוריאלית של טוגו הצרפתית ומאוחר יותר, גם כראש הממשלה השני של טוגו האוטונומית, בין התאריכים 16 במאי 1958-16 באפריל 1961. הוא היה כלכלן בהכשרתו.
סילבנוס אולימפיו נולד בשנת 1902 בקפאנדו, שהייתה אז חלק מטוגולנד הבריטית, שנוצרה בתום מלחמת העולם הראשונה על ידי חלוקת המושבה הגרמנית טוגו בין בריטניה ובין צרפת וכיום שייכת לגאנה.
סילבנוס היה הבכור מבין כשלושים הילדים של אביו.
האב, שנשא שש נשים, נקרא אפיפאניו אלפידיו אולימפיו (1968-1873) והיה סוחר אמיד ובעל מטעי קוקוס.
הוא היה בן לנסיכה משבט יורובה מאבאוקוטה, ניגריה, ושל פרנסישקו דה סילבה אולימפיו, אזרח ברזילאי וסוחר עבדים שהתיישב באגואה.
אמו של סילבנוס, פידליה אפה (Fidélia Afe) (1967-1862) הייתה בת לאתניה ממפרוסי מן האזור דאפאונג שבצפונה של טוגו.
הדוד של סילבנוס אולימיפיו, אחי אביו אוקטביאנו אופלימפיו, היה גם הוא אחד האנשים העשירים בטוגו.
סילבנוס אולימפיו למד בילדותו במיסיון הקתולי הגרמני ובבית הספר הקולוניאלי הצרפתי בלומה.
המשיך לאחר מכן את לימודיו בבית ספר תיכון אנגלי בקפאנדו, עיר הולדתו בטוגו הבריטית.
בשנת 1920 נסע ללונדון, שם סיים את הבגרות (London Matriculation) ולמד כלכלה פוליטית בבית הספר לכלכלה של לונדון.
אחרי סיום התואר בשנת 1926 למד אולימפיו משפט בינלאומי פומבי באוניברסיטת דיז'ון בצרפת, ובווינה.
בשנת 1927 בתום לימודיו התקבל לעבודה בחברת לבר ברוד'רס בלונדון.
כעבור שנה שב לאפריקה והועסק כסגן של הסוכן הכללי של חברת יוניליוור בלאגוס, בניג'ריה.
בהמשך הועבר לתפקיד של מנהל החברה ביישוב הו בגאנה.
בשנת 1932 עבר לטוגו כרואה חשבון של "יונייטד אפריקה קומפני", חברת-בת של "יוניליוור" בטוגו הצרפתית, משנת 1938 כמנכ"ל.
בשנות השלושים לחייו התחיל אולימפיו להימשך לפעילות פוליטית.
עוד בימי מלחמת העולם השנייה נמנה אולימפיו עם מייסדי "ועד האחדות הטוגולזית" ((Comité de l'unité togolaise) או בקיצור - CUT.
ארגון זה הוקם ב-13 במרץ 1941, מיוזמת המושל הצרפתי לוסיין מונטאנייה, בהתחלה כמעין אגודת ידידות בין הילידים ובין המתיישבים הצרפתים בטוגו.
הארגון נוצר לפי דוגמת ועד הנכבדים שקם בעבר, על מנת להוות משקל-נגד ל"ברית של טוגו הגרמנית" שנוסדה ב-1924 ושאפה להבטיח את אחדות העם אווה מדרום המושבה בטוגו מאוחדת תחת שלטון גרמני.
בהנהגת אולימפיו בסוף שנות ה-1940 של המאה ה-20 הפך הוועד למפלגה לאומית ששאפה, בהתאם למצע שלה משנת 1946, לאחד מחדש את השטחים שבהם חיה האתניה אווה (Ewe) משני צידי הגבול, בטוגולנד הבריטית ובטוגו הצרפתית, ונאבקה על עצמאות טוגו.
בשנת 1942 אולימפיו נעצר זמנית בג'וגו, בצפונה של דהומיי, בנין של ימינו, בחשד לתמיכה בגנרל דה גול נגד המשטר וישי.
מאוחר יותר, יחד עם דייוויד צ'פמן מחוף הזהב, לימים גאנה, ייצג אולימפיו בפני האו"ם את שאיפות האתניה אווה לאיחוד מחדש.
השניים הקימו במטרה זו את "ועידת כל אווה" (All Ewe Conference) אחרי שהיה סגן יושב ראש של CUT, ב-8 בדצמבר 1946 נבחר אולימפיו ליושב ראש של האספה הטריטוריאלית של טוגו הצרפתית למשך חמש שנים.
בתוקף תפקידו נכנס בשנת 1947 לעימות עם שלטון הקולוניאליזם הצרפתי, כשנאבק לזכות להגדרה העצמית של המושבה.
בשנת 1952 התפטר אולימפיו מחברת "יונילוור" כדי להקדיש את כל כוחותיו לחיים הפוליטיים בארצו.
השלטונות הקולוניאליים עשו מאמצים כדי לרסן את פעילותו למען העצמאות.
הן תמכו במפלגה היריבה, המפלגה הטוגולזית של הקדמה בראשות גיסו, ניקולס גרוניצקי, ובפלג צפוני ממפלגת CUT שנפרד תחת השם "איחוד הצ'יפים והאוכלוסיות של הצפון".
אולימפיו ומפלגתו הפסידו בבחירות בשנת 1951 ובשנים 1958-1952 הוא לא מילא תפקידים פוליטיים.
בין השאר, מפני שבשנת 1954 הוא נשפט על אי הצהרת הכנסותיו מחו"ל ובית הדין הפלילי בלומה דן אותו לקנס בשווי של 5 מיליון פרנק.
נשללו לו הזכויות האזרחיות למשך חמש שנים והורחק באופן זה ממוקדי ההחלטות הפוליטיות.
מפלגתו החרימה את הבחירות בשנת 1955 ואת משאל העם בשנת 1956 בטענה למניפולציות בלתי חוקיות של הבחירות.
בעקבות הבחירות כל מושבי הפרלמנט נתפסו על ידי המפלגות PTP ו-UCPN.
במשאל העם הצביעה אוכלוסיית טוגולנד הבריטית בעד האיחוד עם חוף הזהב השכנה ולא בעד האיחוד עם טוגו הצרפתית.
לעומת זאת טוגו הצרפתית זכתה לאוטונומיה ו-ניקולס גרוניצקי, נבחר לראש הממשלה.
בשנת 1958 טוגו קיבלה מעמד של רפובליקה אוטונומית ובבחירות שהתקיימו ב-27 באפריל הצליח אולימפיו בברית עם הסיעות Juvento ו-MPT, לנצח את גרוניצקי, שהיה המועמד המועדף על צרפת, וזכה ברוב המושבים באספה הטריטוריאלית.
ראש ממשלה, אחר כך נשיא
אולימפיו שימש כראש הממשלה של טוגו בשנים 1961-1958. בשנת 1960 הנהיג את טוגו בדרך לעצמאותה שהוכרזה ב-27 באפריל 1960. במהלך כהונתו הצליח לאזן את תקציב המדינה בדרך וקיים בחירות כלליות שחיזקו את מעמדו.
בבחירות בשנת 1961 זכה ב-99% מהקולות ואולימפיו נבחר לנשיא, שהחוקה מ-9 באפריל 1961 העניקה לו סמכויות נרחבות.
בדצמבר 1961 נעצרו מנהיגי האופוזיציה והואשמו בקשר נגד הממשלה.
הוצא צו שאסר על פעילות מפלגות האופוזיציה.
משטרו הפך לחד-מפלגתי (מפלגת CUT זכתה בכל 51 מושבי הפרלמנט) ואוטוריטרי.
כשר אוצר הנהיג מדיניות כלכלית של צמצומים מחמירים.
שאף לשתף את חסכונות התושבים בפיתוחו הכלכלי של המדינה, קיצץ מאוד את הוצאות הממשלה והשרים, ושמר אישית אל אורח חיים פשוט.
למשל נהג לנסוע באופניים ברחובות הבירה או בכפרים.
אולימפיו אכזב במשך הזמן משכילים וצעירים רבים ואת נציגי האתניות מצפון המדינה שהרגישו מקופחות.
גם פוליטיקאים שקמו מ-Juvento ,פעם ארגון צעירי CUT, התרעמו נגד התלות של המדינה בסיוע הצרפתי.
מנהיגי אופוזיציה, כמו אנאני סאנטוס, אנטואן מיאטשי וניקולס גרוניצקי עצמו נכלאו בכלא מנגו או הוגלו לגאנה ולדהומיי.
אולימפיו הואשם כי השתמש במיליציית "אבלודה סוג'ה" על מנת לדכא את המתנגדים.
בימי כהונתו כנשיא ניהל מדיניות פרו-מערבית.
שאף להפחית את תלות ארצו בצרפת על ידי הרחבת שיתוף הפעולה עם בריטניה, ארצות הברית וגרמניה.
תכנן צעדים לכיוון החלפת הפרנק CFA במטבע סוברני, קשור למארק הגרמני.
במרץ 1962 ביקר בארצות הברית ונפגש עם הנשיא ג'ון קנדי.
טוגו שמרה על יחסי ידידות עם מרבית המדינות באזור, אולם היחסים עם גאנה, שבהנהגת קוואמה נקרומה היו מעורערים, בין השאר בגלל סוגיית בני אווה שהסתפחו אליה.
יתרה מזו, נקרומה הציע לספח לגאנה את טוגו כולה ולהופכה למחוז שביעי של מדינתו..
כל אחת משתי המדינות שימשה מקלט למתנגדי המשטר של השנייה.
אנטואן מיאצ'י, המנהיג של Juvento מצא מקלט בגאנה ונחשב ל"חבר קרוב" של נקרומה.
בשיא המתיחות בין גאנה ובין טוגו עמד כמעט לפרוץ סכסוך צבאי שבו לטוגו לא היה סיכוי שרוד, לולא הפעילו המדינות החברות בקבוצת מונרוביה לחץ מסיבי על גאנה.
סילבנוס אולימפיו נרצח ב-13 בינואר 1963 על יד ביתו ועל יד בניין השגרירות האמריקאית בלומה.
באותו יום מעט אחרי חצות התעורר כשחיילים חדרו לביתו.
יחף ולבוש בבגדי שינה, קפץ דרך החלון לגן של הבית וברח לכיוון השגרירות האמריקאית הסמוכה.
כעבור זמן נתפס על ידי המורדים מתכרבל מתחת להגה במכונית מסוג פלימות' שבחצר השגרירות האמריקאית.
ולפי כתבה במגזין "טיים" נורה למוות על ידי סמל ראשון ניאסנגבה איאדמה, איש לגיון הזרים הצרפתי שהשתתף במלחמת אלג'יריה ולימים נשיא של טוגו, שפיקד על קבוצת החיילים.
למחרת בבוקר גופתו נמצאה על ידי השגריר של ארצות הברית, בתוך שלולית של דם.
אולימפיו שרד קודם לכן שלושה ניסיונות התנקשות (במאי ודצמבר 1961 ובינואר 1962) וכל פעם הועלתה אצבע מאשימה כלפי סוכנים של גאנה.
הפעם הפופולריות שלו הייתה בשפל בגלל צעדי הצנע החמורים.
בנימוקים כלכליים ומתוך הסתמכות על התערבות כוחות האו"ם במקרה של מלחמה, סירב הנשיא להגדיל את הצבא של טוגו שמנה 250 חמושים בלבד ועורר זעם בקרב הקצינים ובמיוחד בקרב הווטרנים הטוגולזים של מלחמות צרפת (בהודו-סין, אלג'יריה שהסתיימה זה עתה, וכו')(676 מביניהם וטרנים של מלחמת אלג'יריה) שבשובם לארצם ראו עצמם מובטלים.
רוב הווטרנים האלה השתייכו לקבוצה האתנית קאבייה מצפון הארץ.
שבוע לפני הרצח דחה אולימפיו בקשה חוזרת להוספת תקנים ל-60 ווטרנים מצטיינים.
ראשם, הסמל המשוחרר אמנואל בוג'ולה פיקד על החיילים המורדים שהשתלטו על עיר הבירה.
המורדים הזמינו את ניקולס גרוניצקי לשוב למדינה מגלותו בדהומיי ולהיכנס לתפקיד ולהנהיג ממשלה זמנית.
אנטואן מיאצ'י חזר גם הוא אך הצטרך להסתפק במעמד של שר החקלאות.
גרוניצקי פיזר את הפרלמנט והבטיח בחירות בקרוב.
כמן כן הודיע על הכוונה להצטרף לאיחוד האפריקני-מלגשי הנתמך על ידי צרפת.
בנוגע לקשר נגד אולימפיו ורציחתו נשמעו לאורך השנים קולות שטענו כי אלו היו מזימה צרפתית, בה היו מעורבים אולי השגריר אנרי מזואייה או ז'ורז' מלטרייה, יועצו של הנשיא לעיניני ביטחון.
היו אפילו שהאשימו בשיתוף פעולה את השגרירות האמריקאית,.
סילבנוס אולימפיו דיבר באופן שוטף אנגלית, צרפתית וגרמנית.
הוא נשא לאישה את דינה גרוניצקי, בת לקצין גרמני ממוצא פולני ולאם מן היישוב קטה (Keta).
אשתו הייתה אחותו של יריבו הפוליטי, ניקולא גרוניצקי.
השאיר אחריו 5 ילדים: קוואסי בוניטו הרבר (שנפטר באוגוסט 1994), רוזיטה אבלאבי, קוואמי גילכריסט סילבנוס (נודע בשם גילכריסט אולימפיו), סילבאנה איאבה וקודזו אלפידיו פרננדו.
גילכריסט אולימפיו התמודד מספר פעמים לנשיאות טוגו אך הובס בידי ניאסנגבה איאדמה, ובשנת 2010 הובס על ידי בנו, פור ניאסנגבה.
אחרי ההפיכה והרצח התעוררו תגובות דיפלומטיות נמרצות של מדינות שכנות על מנת למנוע הסלמה וסיפוח אפשרי של טוגו לגאנה.
שר החוץ הניג'רי, ג'אג'ה ואצ'וקו, דרש חקירה דקדקנית של הרצח והביע את הדעה כי המרד וההתנקשות אורגנו ומומנו מחו"ל.
הוא כינס בתוך 11 יום את ועידת מונרוביה.
היא נמשכה שלושה ימים והוזמנו לדיוניה גם נציגי "הממשלה המהפכנית" שלקחה את השלטון וגם את חסידיו של הנשיא הנרצח.
המדינות החברות בקבוצת מונרוביה (אתיופיה,, גבון, דהומיי, וולטה עילית, ליבריה, מדגסקר, מוריטניה, ניג'ריה, סנגל, סיירה לאון, סומליה, טנגניקה, טוגו ,צ'אד, קוט ד'איוואר, קונגו-לאופולדוויל, קונגו-ברזוויל, קמרון והרפובליקה המרכז אפריקנית) דרשו ענישת הרוצחים, שחרור האסירים פוליטיים והחזרת הדמוקרטיה בטוגו.
הממשלה הזמנית החדשה של גרוניצקי הסכימה להרחיב את צבא טוגו מגודל של פלוגה לגדוד.
רב-מגיסטר של "מסדר מונו" (שהוקם על ידו ב-2 בספטמבר 1961)
סילביו מיקאלי (נולד ב-13 באוקטובר 1954) הוא חוקר איטלקי-אמריקאי בתחום מדעי המחשב והקריפטוגרפיה.
זוכה פרס טיורינג לשנת 2012 (יחד עם שפי גולדווסר).
הוא משמש כפרופסור למדעי המחשב והנדסת חשמל ב-MIT החל מ-1983, וחוקר במעבדה של המכון למדעי המחשב ובינה מלאכותית.
מחקרו מתרכז בתאוריה של הקריפטוגרפיה ושל אבטחת המידע.
מיקאלי נולד ב-13 באוקטובר 1954 בעיר פלרמו שבאיטליה.
קיבל ב-1978 את התואר הראשון במתמטיקה מאוניברסיטת לה ספיאנצה ברומא.
ב-1982 קיבל תואר דוקטור במדעי המחשב מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
המנחה שלו בעבודת הדוקטורט היה מנואל בלום.
מיקאלי ידוע בעיקר בשל עבודתו בנושאי הצפנת מפתח ציבורי, פונקציות פסבדו אקראיות, חתימה דיגיטלית והעברה עלומה והוא נחשב אחד ממציאי הרעיון של הוכחה באפס ידע.
ב-2017 ייסד את אלגורנד, פלטפורמת בלוקצ'יין.
ב-2007 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, וכעמית באגודה הבינלאומית למחקר קריפטוגרפי.
בנוסף הוא חבר באקדמיה הלאומית להנדסה ובאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
קיבל את פרס טיורינג לשנת 2012, יחד עם שפי גולדווסר, על עבודתם בתחום הקריפטוגרפיה.
כחלק מעבודתם טבעו את המושג הצפנה הסתברותית.
בשנת 2017 קיבל את פרס חזית הידע.
סילביה ריברה הייתה אקטיביסטית טרנסג'נדרית, ביסקסואלית אמריקאית.
היא הייתה אחת ממייסדות חזית השחרור ההומו-לסבית (Gay Liberation Front - GLF) ויסדה יחד עם חברתה מרשה פ.
(Street Transgender Action Revolutionaries), שהתמקד בסיוע לנוער ולנשים טרנסיות ומלכות דראג חסרות דיור.
ריברה נולדה וגדלה בעיר ניו יורק להורים ממוצא פורטוריקני וונצואליאני.
אביה נטש אותה בילדותה וכשהייתה בת שלוש הפכה ליתומה לאחר שאמה התאבדה והיא גודלה על ידי סבתה.
כשבכיתה ד' החלה להשתמש באיפור, סבתה לא ראתה בעין יפה את התנהגותה הנשית וכתוצאה מכך ריברה חיה ברחוב החל מגיל 11, והצטרפה לקהילה של מלכות דראג.
האקטיביזם של ריברה התפתח בשנות ה-60 על רקע ההתנגדות למלחמת וייאטנאם וצמיחתה של התנועה הפמיניסטית, ובשנת 1969 היא לקחה חלק במהומות סטונוול.
ריברה לקחה חלק גם באקטיביזם אפרו-אמריקאי ופורטוריקני, בין השאר בתנועת הפנתרים השחורים.
בתקופות שונות בחייה נלחמה ריברה בהתמכרויות שונות, וחיה ברחובות.
היא גם ניסתה להתאבד ב-1995 בנהר ההאדסון.
חוויותיה אלו הביאו אותה למפעל חייה למען המוחלשים ביותר מקהילות הלהט"ב, אלה שבעיניה נשארו מאחור ככל שהתנועה נהייתה יותר ויותר מיינסטרימית.
בשנות חייה האחרונות חידשה ריברה את פעילותה הפוליטית, ונשאה נאומים רבים בנושא מהומות סטונוול והצורך באחדות בקהילה הטרנסג'נדרית לשם מאבק על המורשת ההיסטורית של טרנסג'נדרים כמי שעמדו בראש התנועה הלהט"בית.
היא נפטרה בשנת 2002 מסיבוכים של סרטן הכבד.
בהספד, אמרה עליה הפעילה ריקי ווילקינס:
למרות הסכמים בין ריברה לארגונים אלה להעביר אג'נדות שיכללו אנשים טרנסג'נדרים ולהט"בים אחרים שהם בני מיעוט, בסופו של דבר בהסכמים עם הרשויות הקבוצות ההומו-לסבים נטשו את התוספות לגבי אנשים טרנסג'נדרים.
ריברה לא הייתה מקובלת בקרב הארגונים ההומו-לסביים, הן בגלל המוצא שלה והן בגלל המבע המגדרי הלא-קונפורמיסטי שלה.
היו מספר שנים בשנות ה-90 בהן הוחרמה ריברה על ידי המרכז הגאה בניו יורק לאחר שהיא התעקשה באגרסיביות שיטפלו בנוער קווירי חסרי בית.
בעקבות זאת, היא הצהירה שאחת המטרות המרכזיות של התנועה הטרנסג'נדרית מוכרחה להיות השמדת ה-HRC, "כי נמאס לי לשבת על הפגוש האחורי.
זה אפילו לא אחורי האוטובוס - זה האחורה של הפגוש."
המרכז לסיוע משפטי על שם סילביה ריברה שנוסד בניו יורק ב-2002 נקרא על שמה, ומטרתו לספק סיוע לאנשים טרנסג'נדרים, אינטרסקס ובעלי זהויות מגדריות לא-קונפורמיסטיות נטולי אמצעים, וגם לפעול למען חינוך ורפורמות חוקיות נגד אפליה על בסיס זהות ונראות מגדרית.
סילביו פורקרטה (ברומנית: Silviu Purcărete, נולד ב-5 באפריל 1950 בבוקרשט) הוא במאי תיאטרון ואופרה רומני.
סילביו פורקרטה סיים בשנת 1974 את החוג לבמאות במכון לאמנויות התיאטרון והקולנוע על שם יון לוקה קאראג'אלה בבוקרשט - בכיתה של הפרופסור ולריו מויססקו.
את תחילת הקריירה כבמאי עשה פורקרטה בתיאטרון בפיאטרה ניאמץ ("רומיאו ויוליה" מאת שייקספיר) ובתיאטרון של קונסטנצה ("הקובה" מאת אוריפידס) ו"מילס גלוריוסוס" מאת פלאוטוס).
החל משנת 1978 עבד בתיאטרון הקטן (תיאטרול מיק) בבוקרשט, שבו ביים מחזות מאת ז'ירודו, סארטר ושייקספיר והתמנה לפרופסור במכון לאמנויות התיאטרון והקולנוע שבו למד.
בשנת 1986 זכה בפרס הלאומי לתיאטרון עם המחזה "קמפיאלו" מאת גולדוני.
אחרי אירועי המהפכה הרומנית משנת 1989, ביים את דקמרון לפי ג'ובאני בוקאצ'ו בתיאטרון על שם אנטון פאן ברמניקו ולצ'ה.
ב-1995 ביים מיזם תיאטרלי מיוחד עם המחזה "הדנאידות", הפקה משותפת עם התיאטרון הלאומי בקראיובה.
בבכורה השתתפו מספר שיא של מאה שחקנים, ביניהם ראדו בליגן,
בשנת 1992 התמנה פורקרטה למנהל אמנותי של התיאטרון בולאנדרה בבוקרשט.
שמו נקשר במיוחד בהפקותיו בתיאטרון הלאומי בקראיובה:"Piticul din grădina de vară" (הננס בגן הקיץ) מאת ד.ר.
פופסקו (1989), "המלך אובו" עם מערכות מ"מקבט" לפי אלפרד ז'ארי ושייקספיר, (1990), טיטוס אנדרוניקוס מאת שייקספיר (1992), פדרה לפי סנקה ואוריפידס (1993), אורסטיה (1998) לפי איסכילוס, הלילה השנים עשר לפי שייקספיר (2004), מידה כנגד מידה מאת שייקספיר (2008), הסערה מאת שייקספיר (2012)
רבות מההצגות שביים בקראיובה (טיטוס אנדרוניקוס, המלך אובו, פדרה, הלילה השנים עשר, הסערה) הוזמנו בפסטיבלים רבים בכל העולם - אביניון, אדינבורו, טוקיו, מלבורן, מונטריאול, גלאזגו, בבאת', וארנה, בגדנסק, סרייבו, פסטיבל שייקספיר בתיאטרון הקאמרי בתל אביב.
בשנת 1996 התמנה פורקרטה למנהל המרכז לדרמה בעיר לימוז' בצרפת, בו הציג, בין השאר, את "אורסטיה", שלוש אחיות מאת צ'כוב ו"דון ז'ואן מאת מולייר.
ב-1998 פתח שם בית ספר לשחקנים צעירים.
החל משנת 2001 ביים פורקרטה מעל 7 הצגות גם בתיאטרון הלאומי "ראדו סטאנקה" בסיביו, לרבות "פילאפים ובושם חמור", לפי "אלף לילה ולילה "
(2001), "גיסתו של פנטגרואל" לפי פרנסואה ראבלה לפי כתבי ראבלה (2003), "מחכים לגודו" מאת סמואל בקט, (2005), "פאוסט" (2007) "לולו" מאת פרנק ודקינד "מטאמורפודות" לפי אובידיוס, "דאלה קארנוואלולוי" (2011) לפי יון לוקה קאראג'אלה
בחו"ל ביים פורקרטה אופרות ליריות כמו "בוהמה" מאת פוצ'יני, פרסיפל מאת וגנר, "רוברטו דוורה" מאת כגאטנו דוניצטי, מלאך האש מאת סרגיי פרוקופייב, "קסטור ופולקס" מאת ז'אן-פיליפ ראמו
בשנת 2002 הקים חברת תיאטרון משלו.
ב-2006 שיתף פעולה עם תיאטרון יוז'ף קטונה באוראדיה.
בשנת 2012 ביים את סרטו הראשון "אי שם בפאלילולה".
1991 - פרס המבקרים והפרס להצטיינות אמנותית של קרן האמאדה, בפסטיבל הבינלאומי של אדינבורו
1993 - הפרס להצגה הזרה הטובה ביותר בפסטיבל שתי האמריקות במונטריאול
1996 - פרס גולדן גלוב פיטר ברוק" על הבימוי התיאטרלי הטוב ביותר
1996 - פרס המבקרים בפסטיבל לתיאטרון בדבלין
2006 - פרס מיוחד של חבר השופטים בפסטיבל הבינלאומי שייקספיר בגדנסק
2000 - העיטור "כוכב רומניה" בדרגת מפקד
סילביו מרסוליני (בספרדית: Silvio Marzolini; 4 באוקטובר 1940 – 17 ביולי 2020) היה כדורגלן ומאמן ארגנטינאי, ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
מרסוליני נחשב למגן השמאלי הארגנטינאי הטוב ביותר בהיסטוריה.
הוא שיחק לאורך רובה המוחלט של הקריירה בבוקה ג'וניורס, וזכה עימה בחמש אליפויות ארגנטינה.
לאחר פרישתו, הוביל אותה לזכייה באליפות כמאמן.
מרסוליני שיחק במדי נבחרת ארגנטינה 28 פעמים, בהן בשני טורנירי מונדיאל.
מרסוליני נולד בבואנוס איירס והצטרף לקבוצת הנוער של פרו קאריל אואסטה ב-1955. לאחר השעיה בת שנתיים שספג מהנהלת הקבוצה בשל רצונו לעזוב, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת ב-31 במאי 1959. באותה שנה רשם מרסוליני 23 הופעות ליגה במדי הקבוצה, בדרך למקום הרביעי.
בסיום השנה עבר, ביחד עם שוער הקבוצה אנטוניו רומה, לבוקה ג'וניורס, במדיה שיחק עד לסיום הקריירה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-3 באפריל בניצחון 1–2 על אסטודיאנטס לה פלאטה.
ב-1962 זכה מרסוליני לראשונה בקריירה בתואר אליפות ארגנטינה, כששותף בכל 28 משחקי הליגה בדרך לזכייה בתואר עם שתי נקודות יותר מהיריבה הגדולה ריבר פלייט.
מרסוליני היה חלק מחוליית הגנה חזקה שספגה באותה עונה 18 שערים בלבד, עשרה פחות מיריבתה.
ב-1963 השתתפה בוקה לראשונה בגביע ליברטדורס, ומרסוליני רשם בטורניר חמש הופעות בדרך להפסד בגמר הכפול מול סנטוס ופלה.
בוקה העדיפה את טורניר הליברטדורס ולא הציבה הרכבים מלאים במשחקי הליגה, מה שהוביל אותה למקום הרביעי בלבד, והגביל את מרסוליני ל-11 הופעות ליגה באותה שנה, הכמות המעטה ביותר לעונה בקריירה שלו.
שנה אחר כך זכה מרסוליני עם בוקה באליפות נוספת, שנייה בקריירה.
ההגנה של בוקה, בכיכובו של מרסוליני, שוב הייתה גורם מכריע בזכייה בתואר, כשספגה 15 שערים בלבד ב-30 משחקים.
שנה אחר כך השלימה בוקה זכייה באליפות שנייה ברציפות, לאחר קרב צמוד שהסתיים בהפרש נקודה מריבר פלייט.
ב-1970 זכה מרסוליני עם בוקה בתואר האחרון בקריירת המשחק שלו, אליפות הנסיונל.
הייתה זו אליפות חמישית של מרסוליני בקריירה.
הוא פרש ממשחק פעיל לאחר טורניר המטרופוליטנו של 1972, בגיל 32. הוא נחשב לאחד מגדולי שחקניה של בוקה ג'וניורס בכל הזמנים.
מרסוליני החל את דרכו במדי נבחרת ארגנטינה בשנת 1960, ושיחק במדיה לאורך כל שנות ה-60. הוא זומן על ידי חואן חוסה לורנסו לטורניר מונדיאל 1962 בצ'ילה.
הוא פתח ושיחק לכל אורך שלושת משחקיה של ארגנטינה בשלב הבתים, שהסתיימו בהדחה מאכזבת.
לורנסו זימן את מרסוליני לטורניר מונדיאל 1966 באנגליה.
הוא פתח ושיחק לכל אורך ארבעת משחקיה של ארגנטינה בטורניר.
ארגנטינה צלחה את שלב הבתים עם ניצחונות על ו, ותיקו מול , וסיימה את דרכה עם הפסד 0–1 ברבע הגמר מול המארחת.
מרסוליני הרשים מאוד במהלך הטורניר, ואף זכה להיכלל בנבחרת הטורניר.
מרסוליני סיים את דרכו בנבחרת לאחר כישלונה להעפיל ממוקדמות מונדיאל 1970. בסך הכל הוא רשם 28 הופעות במדי ארגנטינה בהן כבש שער אחד.
מרסוליני החל את קריירת האימון בשנת 1975, כשאימן את קבוצת אול בויס במשך כשנה.
מרסוליני חזר לבוקה ג'וניורס כמאמן בשנת 1981, כשהוביל סגל מוכשר שכלל בין היתר את דייגו מראדונה, מיגל אנחל ברינדיסי, הוגו גאטי ואוסקר רוג'רי לזכייה באליפות המטרופוליטנו.
מרסוליני סיים את דרכו בקבוצה כשנה אחר כך, וחזר אליה ב-1995, שוב עם מראדונה בסגל, אך הפעם לא הצליח להוביל אותה להצלחות.
בין 1998 ל-2008 היה מרסוליני למאמן נוער בקבוצת באנפילד, ותחתיו התפתחו שחקנים מובילים כמו דאריו קביטאניץ', חסוס דטולו, גבריאל פאלטה, מריאנו ברבוסה ודניאל בילוס.
לאחר עשר שנים בקבוצה, פרש מרסוליני מאימון בגיל 68.
נבחרת הטורניר של מונדיאל 1966
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםפרו קאריל אואסטהליגת העל הארגנטינאית230בוקה ג'וניורסליגת העל הארגנטינאית300292280110250291311302170330301311411סך הכל בקריירה3889
סילביו לונג הבן (ברומנית: Silviu Lung Junior, נולד ב-4 ביוני 1989) הוא כדורגלן רומני, המשחק כשוער בקבוצת קייסריספור.
אביו הוא שוער העבר הרומני סילביו לונג האב.
אחרי שהיה שוערה הבכיר של נבחרת רומניה עד גיל 21, התקדם לונג ונכלל בסגל נבחרת רומניה הבכירה משנת 2010, עת ערך את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים.
הוא זומן כשוער השלישי של נבחרתו לקראת טורניר הגמר של יורו 2016 בצרפת.
סילביה קולרידג' הייתה שחקנית תיאטרון, קולנוע, רדיו וטלוויזיה אנגלייה.
קולרידג' נולדה בעיר דרג'ילינג שבהודו, שהייתה אז שייכת להודו הבריטית.
השחקן טום בייקר, שגילם את הדוקטור בסדרה "דוקטור הו", הזכיר את קולירידג' בהערות ב-DVD של המיני-סדרה "The Robots of Death", ואמר שהוא התרשם כל כך מהדמות התמהונית שגילמה במיני-סדרה "The Seeds of Doom", והוא הציע למפיק גרהם ויליאמס שהיא תהיה המלווה החדשה של הדוקטור.
סילביה קולרידג' נפטרה בלונדון ונקברה בבית הקברות איסט לונדון.
סילבן אדמס הוא איש עסקים ומיליארדר יהודי קנדי-ישראלי, פילנתרופ, אחד מארבעת ילדיו של המיליארדר ניצול השואה מרסל אדמס.
בשנת 2022 העריך מגזין פורבס ישראל את הונו האישי בכ-2.2 מיליארד דולר.
בשנת 2025 הופיע לראשונה ברשימת המיליארדרים העולמית של מגזין פורבס עם שווי נקי של כ-2.8 מיליארד דולר.
סילבן נולד בקוויבק סיטי לאנני ומרסל אדמס, ניצולי שואה אשר לחמו גם במלחמת העצמאות.
רוב הונו של אדמס הוא מעסקי חברת הנדל"ן איברוויל פיתוח, שנוסדה על ידי אביו.
למד מנהל עסקים באוניברסיטת טורונטו.
בשנות ה-90 של המאה העשרים התמנה למנכ"ל החברה וניהל אותה במשך 25 שנה.
סילבן אדמס נחשב כאחד הפילנתרופים הבולטים בישראל והישראלי היחידי נכון ל-2022 החתום על יוזמת ה־Giving Pledge, היוזמה של וורן באפט וביל גייטס אשר חותמיה מתחייבים לתרום את מרבית הונם בעודם בחיים למטרות פילנתרופיות שונות.
בשנת 2009 יסד את קרן משפחת אדמס.
הקרן תורמת למטרות הקשורות לפיתוח הספורט בישראל ובקנדה ולקידום דימויה של ישראל בעולם.
על שמו של אדמס קרוי פרס בוני ציון המוענק מדי שנה לעולים חדשים על תרומתם לקידום מדינת ישראל.
אדמס אחראי להגעת טורניר הג'ירו ד'איטליה 2018 לישראל.
אדמס תרם לבנייתו של ולודרום סילבן אדמס, מתקן הוולודרום הראשון בישראל והשני במזרח התיכון, ולסלילתו של שביל אופניים בפארק הירקון אשר נקרא על שמו.
שביל אופניים זה הוא חלק מאופנידן, רשת שבילי אופניים המתוכננים להיבנות בגוש דן.
אדמס תרם להקמתו של המכון האוניברסיטאי הראשון בישראל למצוינות בתחום הספורט, שנחנך ב-2017 באוניברסיטת תל אביב ונקרא על שמו.
ב-2019 תרם למרכז הרפואי איכילוב 100 מיליון ש"ח להקמת מרכז לרפואה דחופה חדש.
כמן כן, אדמס תרם גם להקמת בית חולים לילדים להשתלות לב בבית החולים וולפסון.
באירוויזיון 2019 מימן את הופעתה של מדונה בגמר האירוויזיון באקספו תל אביב, מימון שהוערך במיליון דולר.
בנובמבר 2019 הביא לישראל את נבחרות ארגנטינה ואורוגוואי למשחק ידידות שנערך באצטדיון בלומפילד.
אדמס אחראי להבאת משחקי הסופרקאפ הצרפתי בשנת 2021 ובשנת 2022, וכן משחק ידידות בין אתלטיקו מדריד ויובנטוס שתוכנן להיערך באצטדיון בלומפילד אך בוטל בעקבות מבצע עלות השחר.
במאי 2022 לאחר הטבח באלעד נעתר לבקשת ראש העיר ישראל פרוש והודיע כי יתרום לקרן לפיתוח העיר אלעד כמיליון דולר לטובת השלמת שביל האופניים סובב אלעד.
בדצמבר 2023 הודיע על תרומה של 100 מיליון דולר, שתתפרס על פני עשר שנים, לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בנובמבר 2025 הודיע על תרומה של 100 מיליון דולר, לשיקום המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה, שנפגע במהלך מבצע עם כלביא.
אדמס הוא אחד מבעלי קבוצת רכיבת האופניים ישראל - פרמייר טק.
באוקטובר 2025 פרש מניהולה לאחר שהקבוצה הסירה את השם "ישראל" משמה.
בשנות השמונים התנדב בקיבוץ חצור, שם גם הכיר את רעייתו.
בסוף שנות השלושים לחייו החל להתאמן ברכיבת אופנים ולהתחרות במרוצי אופניים על פי גילו.
בין השאר זכה 17 פעמים בתחרות המסטר של קוויבק וב-6 מדליות בתחרות המכביה.
ב-2023 זכה בתואר אלוף עולם כפול ברכיבה לגילאי 65 עד 69 במירוץ לאופני כביש וברכיבה נגד השעון.
אדמס עלה לישראל בסוף שנת 2015 ומתגורר בתל אביב.
סילבנה מנגנו (באיטלקית: Silvana Mangano; 21 באפריל 1930 – 16 בדצמבר 1989) הייתה שחקנית קולנוע ודוגמנית איטלקייה.
נולדה ברומא לאם אנגלייה ולאב איטלקי וגדלה בעוני בשנות מלחמת העולם השנייה.
היא למדה ריקוד ופירנסה את עצמה כדוגמנית.
בשנת 1946 זכתה בתחרות "מיס רומא".
שנה לאחר מכן התחרתה בתחרות מיס איטליה ביחד עם ג'ינה לולובריג'ידה.
היא החלה להופיע בתפקידים קטנים בקולנוע הודות לקשר רומנטי בינה למרצ'לו מסטרויאני.
הפריצה הגדולה שלה הייתה בסרט האורז המר (Riso Amaro) משנת 1949 בו הופיעה בתפקיד ראשי וחושני לצידם של ויטוריו גסמן וראף ואלונה.
היא שחזרה את הצלחתה בסרט "אנה" (Anna) משנת 1951 לצידו של גסמן.
הסרט התפרסם בגלל שני שירים אותם היא "שרה" כזמרת כשקולה מדובב על ידי הזמרת האיטלקית פלו סנדונס - Non Dimenticar ו-El Negro Zumbón.
עם גסמן הופיעה בעוד מספר סרטים כמו ממבו (1954) והמלחמה הגדולה.
בשנת 1971 השתתפה בסרט מוות בוונציה של הבמאי לוקינו ויסקונטי.
בסרט גילמה את אמו של הנער טאדז'ו (ביורן אנדרסן) שהמוזיקאי פון אשנבך מתאהב בו (דירק בוגרד).
לאחר מכן הופיעה במספר סרטים אבל לא הגיעה להצלחתן של סופיה לורן וג'ינה לולובריג'ידה.
היא מתה מסרטן הריאות ב-16 בדצמבר 1989 במדריד.
ב-1949 נישאה למפיק דינו דה לורנטיס ונולדו להם שלוש בנות ובן.
סילביה שיין (7 ביולי 1947 – 23 במרץ 2004) הייתה היסטוריונית ישראלית, חוקרת ממלכת ירושלים והצלבנים בארץ ישראל.
שימשה כראש החוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת חיפה.
שיין נולדה בלודז' שבפולין ועלתה לישראל כילדה עם משפחתה ב-1957, וגדלה בחיפה.
למדה היסטוריה לתואר ראשון ושני באוניברסיטה העברית.
הייתה עוזרת הוראה של חוקר התקופה הצלבנית פרופסור יהושע פראוור.
אחרי שסיימה את לימודי התואר השני בהצטיינות, למדה לתואר דוקטור באוניברסיטת קיימברידג', בהדרכתו של פרופסור ריימונד סמייל.
עבודת הדוקטורט שלה עסקה באירופה ומסעי הצלב בשנים 1314-1291.
לימדה בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת חיפה ובסוף שנות ה-90 הייתה לראש החוג.
סילביה שיין, בריג'יט משוודיה ומרג'ורי קמפה: מיסטיקניות וקדושות בירושלים בשלהי ימי הביניים, אריאל חוברת המאה חלק א': ארץ־ישראל בספרות הנוסעים ועולי הרגל עמ' 217–226
סילבן ניית'ן גולדמן היה איש עסקים יהודי אמריקאי, ממציא עגלת הקניות.
בעיצובו, שהוצג בשנת 1937, אלה היו זוג סלי תיל גדולים המחוברים באמצעות זרועות מתכת עם ארבעה גלגלים.
סילבן ניית'ן גולדמן נולד למשפחה יהודית, בנם של הורטנז (דרייפוס טרם נישואיה) ומייקל גולדמן, בעיר ארדמור שבאומת צ'יקאסאו, שבמדינת אוקלהומה.
אמו היגרה מצרפת ואביו מלטביה.
היה לו אח אחד גדול, אלפרד.
אביו עבד בחנות למוצרים שונים בבעלות משפחתה של אשתו, אחת מהן שכנה בשטח האינדיאני בו נולד סילבן.
סילבן גדל באמונה היהודית וחגג בר מצווה.
בהמשך למד את המסחר הקמעונאי מאביו ודודיה של אמו.
גולדמן שירת במלחמת העולם הראשונה כרוכש מזון בצרפת.
אחיו שירת בצבא ארצות הברית אך השתחרר מסיבות בריאותיות.
גולדמן למד עד כיתה ח'.
לאחר המלחמה, בשנת 1919, סילבן ואחיו אלפרד פתחו את החנות "פירות ותוצרת של האחים גולדמן בסיטונאות" (Goldman Brothers Wholesale Fruits and Produce) בברקנרידג', שבטקסס.
בתחילה הם הצליחו מאוד בשל תנופת הנפט דאז בטקסס, אך מצבם התדרדר במהירות לאחר התפוצצות בועת הנפט.
לאחר מכן האחים עברו לקליפורניה ושם עבדו אצל סיטונאים במרכול.
בתחילה תכננו לפתוח עסק מזון משלהם בסיטונאות בקליפורניה, אך במקום זאת חזרו לאוקלהומה, אל דודיהם שרצו להקים רשת חנויות קמעונאית משלהם.
הדודים הציעו להעמיד את כל הכסף וגם להעניק לאחים אשראי של 75% במיזם.
הם קיבלו את ההצעה הנדיבה וחמושים בהבנה של הקונספט החדש של חנות שהם ראו בקליפורניה, "הסופרמרקט" - בו כל סוגי המזון השונים היו זמינים למכירה בחנות יחידה והלקוחות שירתו את עצמם - הם חזרו לאוקלהומה והקימו את הסופרמרקט הראשון במדינה, חברת מכולת סאן (Sun Grocery Company).
הם פתחו את החנות הראשונה שלהם ב-3 באפריל 1920, ברחוב 1403, 55 מזרח בטולסה, אוקלהומה, כשסילבן משמש כנשיא ואלפרד כסגן נשיא.
תוך שנה הם הפעילו עשרים ואחת סניפים בכל רחבי המדינה.
בתוך שלוש שנים כבר היו להם חמישים וחמש חנויות.
עד מהרה הם יישמו את השיעורים שלמדו בטולסה וברווחיהם רכשו את רשת המכולת המפטי-דמפטי (Humpty-Dumpty) בשנת 1934. אלפרד נפטר בשנת 1937.
בשנת 1943, מיזג סילבן את שני המותגים לחברה אחת: Standard-Humpty Dumpty.
בדאגה להקל על הקושי שנשים סבלו מהקונספט של שירות עצמי, שכן לעיתים קרובות נאלצו להתמודד גם עם סל הקניות וגם עם ילדים, הוא פיתח את מה שהיה אמור להפוך לעגלת הקניות.
הוא הציג את העגלה ב-4 ביוני 1937, ברשת הסופרמרקטים Humpty Dumpty באוקלהומה סיטי, בה היה הבעלים.
בסיוע מכונאי בשם פרד יאנג, בנה גולדמן את עגלת הקניות הראשונה וביסס את עיצובו על זה של כיסא מתקפל מעץ.
הם בנו אותו עם מסגרת מתכתית והוסיפו גלגלים וסלי תיל.
מכונאי אחר, ארתור קוסטד, פיתח שיטה לייצור המוני של העגלות על ידי המצאת פס ייצור המסוגל ליצור ולרתך את המתכת.
העגלה זכתה בפטנט מספר 2,196,914 ב-9 באפריל 1940 (תאריך ההגשה לרשם הפטנטים: 14 במרץ 1938), תחת הכותרת "עגלת סל מתקפלת לחנויות בשירות עצמי".
הם פרסמו את ההמצאה כחלק מתוכנית חדשה בשם "תוכנית סל ללא נשיאה".
גברים מצאו עצמם פגיעים; נשים מצאו רמיזות לעגלת תינוק ועל כך שהן מבוגרות מדי.
"דחפתי את העגלה האחרונה שלי", הודיעו לו הנשים הנעלבות.
לאחר ששכר כמה דוגמנים ודוגמניות כדי לדחוף את המצאתו החדשה סביב חנותו ולהפגין את תועלתה, כמו גם הדגשת יתרון השימוש בהן, עגלות הקניות שלו בסגנון מתקפל הפכו לפופולריות ביותר וגולדמן הפך למולטי-מיליונר בכך שאסף תמלוגים מכל עגלת קניות שנמכרה בארצות הברית.
גולדמן ייצר גם את "עגלת הקן" המוכרת והמודרנית יותר תחת רישיון שניתן מחברת טלסקופ עגלות בע"מ (Telescope Carts, Inc.).
בשנת 1946 פיתחה אורלה ווטסון, מייסדת משותפת של טלסקופ עגלות בע"מ עגלת קניות חדשנית שלא דרשה פירוק לאחר כל שימוש כפי שעשו עיצוביו של גולדמן, ואפשרה לעגלות הקניות להתחבר זו לזו ועל ידי כך, דחיפת העגלות יחד.
גולדמן רשם פטנט על "עגלת קן" משלו שנה לאחר מכן בשנת 1948 ולכן אורלה הורתה לחקור אותו בגין גזילת הפטנט.
בפתרון פשרה הסכים גולדמן לוותר על זכויותיו על הפטנט הקיים שלו והסכים לשלם את הסכום של 1 דולר עבור נזקים מזויפים.
בתמורה, טלסקופ עגלות בע"מ הסכימה על רישיון בלעדי שניתן לחברת גולדמן לייצור העגלה של טלסקופ, או "עגלת הקן".
העגלה, המבוססת על הפטנט שהונפק לווטסון, מהווה את הבסיס לעיצובים של עגלת הקניות ששימשה עד היום, וכל התמלוגים עבור העיצוב החדש שולמו לחברת טלסקופ עגלות, בע"מ עד שפג תוקף הפטנט שלהם.
המצאות נוספות של גולדמן כוללות את תיקי המכולת, מנשא הסל המתקפל ואת המתלה לבקבוק החלב.
גולדמן המציא גם את עגלת המטען, כמו אלה המשמשות בנמלי תעופה.
גולדמן ואשתו היו ידועים בפילנתרופיה שלהם.
כפטרון לאומנויות הוא תרם יצירות אמנות רבות למוסדות באוקלהומה.
בינואר 1983 עבר מכון הדם באוקלהומה למרכז סילבן נ.
גולדמן, הממוקם בשדרות 1001 צפון לינקולן ונקרא על שמו של גולדמן, שתרם 1.5 מיליון דולר למרכז.
ב-7 ביוני 1931 התחתן גולדמן עם מרגרט "בייב" כץ מסטילווטר, אוקלהומה; נולדו להם שני בנים: מונטה הנרי גולדמן ואלפרד דרייפוס גולדמן.
סילבן שאבנל הוא רוכב אופני כביש צרפתי לשעבר.
שאבנל הוא שיאן ההופעות בטור דה פראנס, כאשר התחרה במרוץ 18 פעמים ואף ניצח שלושה קטעים במהדורות של 2008 ו-2010 וזכה בפרס הרוכב האגרסיבי של המרוץ בשנים אלו.
שאבנל ניצח את מרוצי הקטעים שלושת הימים של ברוז'-דה פאנה ב-2012 ו-2013 את ארבעת הימים של דנקרק ב-2002 ו-2003, הטור של בלגיה ב-2004 ובטור של פואטו–שראנט ב-2005, 2006, 2014 ו-2016, מה שהציב אותו בתור שיאן הניצחונות במרוץ.
למעשה שאבנל הוא גם הרוכב שסיים הכי הרבה פעמים את הטור דה פראנס, 16 פעמים, שיא אותו חולק עם ג'ורג' הינקאפי ויופ זוטמלק.
אחיו, סבסטיאן שאבנל, היה אף הוא רוכב אופני כביש מקצועני.
שאבנל הפך למקצוען עם הצטרפותו לקבוצת בונז'ור הצרפתית בשנת 2000. באותה העונה הישגיו הבולטים היו מקום שישי בטור דה ל'אווניר, ניצחון בקטע הראשון ב-Circuit Franco-Belge ומקום שני כללי במרוץ.
ב-2001 סיים תשיעי בלה סמין וערך את הופעת הבכורה שלו בגרנד טור כאשר נבחר לטור דה פראנס, התוצאה הטובה ביותר שלו הייתה מקום רביעי בקטע ה-15 והוא סיים במקום ה-65 הכללי את המרוץ, .
לאחר מכן התחרה שוב בטור דה ל'אווניר וסיים במקום השלישי הכללי את המרוץ.
ב-2002 ניצח את המרוץ החד יומי, Trophée des Grimpeurs, ולאחר מכן המשיך לניצחון כללי בארבעת הימים של דנקרק, לאחר שהקדים ב-25 שניות את בן קבוצתו דידייה רו במקום השני.
לאחר מכן התחרה שוב בטור דה פראנס, שאבנל לא בלט במרוץ והתוצאה הטובה ביותר שלו הייתה מקום 29 בקטע ה-17, והוא סיים את המרוץ במקום ה-36. בהמשך העונה סיים שלישי בטור של פואטו–שראנט.
את 2003 פתח שאבנל עם מקום שלישי בטור הים התיכון, ולאחר מכן ניצח במרוץ החד יומי, "Tour du Haut Var".
בהמשך התחרה בפריז–ניס וסיים חמישי כללי את המרוץ, 1:24 דקות מאלכסנדר וינוקורוב המנצח.
לאחר מכן סיים חמישי גם בקריטריום אינטרנשיונל וב-Circuit de la Sarthe, כשבמרוץ האחרון גם ניצח את הקטע השלישי.
בהמשך העונה בלט במרוצים החד יומיים, A Travers le Morbihan וטרו ברו לאון, כשבראשון סיים שני ובשני סיים תשיעי.
לאחר מכן התחרה שאבנל בטור דה פראנס, התוצאה הטובה ביותר שלו הייתה מקום שלישי בקטע ה-7 ובהמשך סיים תשיעי בקטע ה-19, בסופו של דבר סיים שאבנל את המרוץ במקום ה-37. לאחר מכן שיחזר שאבנל את הישגו מ-2002 כשסיים שני בטור של פואטו–שראנט.
ב-2004 הישגיו הבכירים הראשונים היו מקום עשירי בקריטריום אינטרנשיונל וחמישי בשני המרוצים החד יומיים, פריז–קממברט ו-Trophée des Grimpeurs.
לאחר מכן ניצח שאבנל בפעם השנייה במרוץ ארבעת הימים של דנקרק, לאחר שסיים שני בקטע ה-3 ורביעי בקטע ה-4, מה שהספיק לו לניצחון כללי, מקדים את לורן ברושאר ב-31 שניות ואת בן קבוצתו, דידייה רו, ב-37 שניות.
לאחר מכן שאבנל המשיך גם לניצחון כללי בטור של בלגיה, לאחר שהקדים את צמד ההולנדים, ברט ווסקאמפ ב-3 שניות ואת מקס ואן הסוויק ב-18 שניות.
באליפות צרפת סיים שאבנל רביעי גם במקצה הכביש וגם במקצה נגד השעון.
לאחר מכן התחרה בטור דה פראנס וסיים במקום ה-30 הכללי, כשהתוצאה הטובה ביותר שלו הייתה מקום 17 בקטע ה-13. לאחר מכן ניצח שאבנל את המרוץ החד יומי, La Poly Normande.
הוא נכלל בסגל צרפת לאולימפיאדת אתונה, אך לא סיים את מרוץ הכביש.
לקראת סוף העונה ניצח עוד שני קטעים בטור דו פואטו–שראנט.
שאבנל עבר ב-2005 לקבוצת קופידיס, הוא פתח את העונה עם מקום 11 באטואל דה בסאז' ובוולטה אה ולנסיה, בהמשך סיים 11 גם בקריטריום אינטרנשיונל וניצח את מרוץ הקטעים Circuit de la Sarthe, לאחר שניצח בקטע הרביעי.
בהמשך העונה ניצח שאבנל את אליפות צרפת בנגד השעון ונכלל בסגל קבוצתו לטור דה פראנס בפעם החמישית ברציפות, התוצאה הטובה ביותר שלו הייתה מקום 9 בקטע ה-19, והוא סיים במקום ה-58 הכללי.
לאחר מכן ניצח את טור דו פואטו–שראנט לראשונה, לאחר שסיים שני בקטע ה-3 ושלישי בקטע ה-4, שהספיקו לו לניצחון כללי.
לאחר מכן בלט שאבנל גם ב, כשסיים תשיעי כללי, 2:52 דקות אחרי קים קירצ'ן המנצח.
בתחילת 2006 סיים שאבנל חמישי בגרנד פרי לוגאנו, בהמשך העונה הגן על תוארו כאלוף צרפת בנגד השעון, ובמרוץ הכביש באליפות סיים שישי.
לאחר מכן נבחר שאבנל שוב לטור דה פראנס.
התוצאה הטובה ביותר שלו במרוץ הייתה מקום שלישי בקטע ה-13, 40 שניות לאחר ינס וויגט המנצח ואוסקר פריירו.
גם בקטע ה-15 בלט שאבנל, כשהגיע שישי.
בסופו של דבר סיים את הטור במקום ה-44 הכללי.
לאחר מכן סיים במקום השביעי במרוץ הקטעים Paris - Corrèze.
לאחר מכן ניצח בפעם השנייה ברציפות בטור דו פואטו–שראנט, לאחר שסיים שלישי בקטע ה-2 וה-4. לקראת סוף העונה סיים שביעי בפריז–בורז'.
ב-2007 שאבנל התבלט לראשונה בקריטריום אינטרנשיונל, כשסיים רביעי.
בהמשך סיים שלישי ב-Trophée des Grimpeurs ותשיעי בגרנד פרי פלימלק–מורביהאן.
בהמשך העונה התחרה בפעם השביעית ברציפות בטור דה פראנס, אך לראשונה לא סיים את המרוץ, כשנאלץ לפרוש לפני הקטע ה-17. כנראה בעקבות כך ערך שאבנל בהמשך העונה את הופעת הבכורה שלו בוואלטה אספנייה, התוצאות הטובות ביותר שלו היו מקום שמיני בקטע ה-4 וה-7, והוא סיים את המרוץ במקום ה-16 הכללי.
2008: ניצחון בדווארס דור פלנדרן, חץ ברבנט וקטע בטור דה פראנס
2008 האירה פנים לשאבנל ונחשבת לאחת מהעונות הטובות בקריירה שלו.
היא התחילה עבורו עם ניצחון בקטע החמישי בטור הים התיכון ולאחר מכן מקום שני בוולטה או אלגארבה, כשמקדים אותו סטיין דבולדר המנצח.
לאחר מכן השתתף בפריז–ניס וניצח את הקטע השישי, לאחר שהקדים את לואיס לאון סאנצ'ס, בובי ג'וליש ודמיאנו קונגו ב-2 שניות.
את המרוץ כולו סיים במקום התשיעי הכללי, 2:39 דקות מדווידה רבלין המנצח.
לאחר מכן התחרה בסדרה של מרוצים חד יומיים לקראת סוף מרץ וניצח את הדווארס דור פלנדרן, מקדים דבוקה של תשעה רוכבים ב-28 שניות, שמוביל את הדבוקה סטיבן דה יונג ההולנדי במקום השני.
ארבעה ימים לאחר מכן ניצח שאבנל גם את החץ ברבנט לאחר בריחת סולו, מקדים את פיליפ ז'ילבר ב-29 שניות ואת חואן אנטוניו פלצ'ה ב-37 שניות.
בהמשך העונה המשיך שאבנל להיראות טוב, כשניצח את הקטע החמישי בוולטה אה קטלוניה ואת אליפות צרפת בנגד השעון בפעם השלישית.
לאחר מכן השתתף בטור דה פראנס וניצח את הקטע ה-19 במרוץ לאחר שהקדים את ג'רמי רוי בספרינט בין השניים.
שאבנל היה אחד מהרוכבים היותר דומיננטיים במרוץ וזכה לפרס הרוכב האגרסיבי במרוץ.
ב-2009 עבר שאבנל לקוויק סטפ הבלגית, לאחר תקופה של ארבע שנים בקופידיס.
הוא התחיל את עונתו עם שיחזור של תוצאתו מ-2008 כשסיים שני בוולטה או אלגארבה.
לאחר מכן הוא סיים תשיעי בקורנה–בריסל–קורנה.
הוא רשם את התוצאה הטובה ביותר שלו עד כה בפריז–ניס, כשסיים שלישי כללי, 1:09 דקות מלואיס לאון סאנצ'ס המנצח.
שאבנל גם ניצח את הקטע השני במרוץ.
לאחר מכן התחרה בסדרה של מרוצים חד יומיים ובלט בחלקם כשסיים שביעי בדווארס דור פלנדרן, חמישי ב-E3 פרייס פלנדרן ותוצאת השיא שלו עד כה במונומנט פריז–רובה, שביעי, 3:15 דקות מתום בונן המנצח.
בהמשך העונה סיים שני באליפות צרפת בנגד השעון.
הוא נבחר שוב לטור דה פראנס במדי קבוצתו החדשה, התוצאה הטובה ביותר שלו הייתה מקום רביעי בקטע ה-13, 6:13 דקות מהיינריך האוסלר המנצח.
את הטור סיים שאבנל במקום ה-18 הכללי, הראשון מתוך בני קבוצתו.
לאחר מכן ניצח את קטע הפרולוג באנקו טור וסיים שני את המרוץ, 45 שניות מאדוואלד בואסון האגן המנצח.
ב-2010 סיים שאבנל שני באליפות צרפת בנגד השעון ותשיעי במרוץ הכביש.
לאחר מכן התחרה בטור דה פראנס בפעם העשירית.
בקטע ה-2 יצא לבריחת סולו מוקדמת וניצח את הקטע, כשהוא מוביל ב-3:56 דקות על הפלוטון, שמובל בידי מקסים בואה במקום השני, באותו הקטע סדרה של תאונות והתרסקויות הכתה בתוך הפלוטון, והפער שאבנל גרם לו לעבור להוביל את המרוץ וללבוש את החולצה הצהובה.
אך למחרת בקטע ה-3 איבד אותה בחזרה לפביאן קנצ'לרה.
גם את הקטע ה-7 במרוץ שאבנל ניצח, לאחר שגם בקטע הזה היה חלק מקבוצת בריחה.
שאבנל הקדים את רפאל ואלס ב-57 שניות ואת חואן מנואל גארטה ב-1:27 דקות.
את הטור כולו סיים במקום ה-31 הכללי, הוא היה אחד מהרוכבים ההתקפים והדומיננטיים במרוץ, מה שהקנה לו את הזכייה בפרס הרוכב האגרסיבי במרוץ בפעם השנייה.
לאחר מכן סיים שביעי בטור דו לימוזיין.
ב-2011 סיים רביעי בשלושת הימים של ברוז'-דה פאנה, לאחר מכן התחרה במונומנט רונדה ון פלנדרן והיה חלק מדבוקה קדמית של ארבעה רוכבים שכללה גם את בן קבוצתו תום בונן, ניק נוינס, ואת פביאן קנצ'לרה.
בספרינט הסיום ניצח נוינס, כששאבנל שני וקנצ'לרה שלישי.
בהמשך העונה ניצח לראשונה באליפות צרפת בכביש, כשבמקצה נגד השעון סיים שישי.
לאחר מכן התחרה בפעם ה-11 בטור דה פראנס, התוצאה הטובה ביותר שלו הייתה מקום חמישי בקטע ה-17, והוא סיים את המרוץ במקום ה-61 הכללי.
לאחר מכן התחרה גם בוואלטה אספנייה, בקטע ה-3 סיים שני, 15 שניות אחרי פבלו לאסטרס המנצח, שעבר להוביל את המרוץ, בעוד שאבנל התייצב במקום השני גם בדירוג הכללי.
בקטע ה-4 לאסטרס איבד יותר מ-18 דקות, ובעקבות כך שאבנל עבר להוביל את המרוץ ולבש את החולצה האדומה.
הוא איבד את ההובלה בקטע ה-8 לז'ואקים רודריגז ובסופו של דבר סיים את הוואלטה במקום ה-27.
את 2012 פתח שאבנל עם מקום שמיני בטור דה סן לואיס בארגנטינה ובפריז–ניס.
לאחר מכן היה קרוב לשחזר את הישגו מ-2008, כשסיים שני בדווארס דור פלנדרן, 47 שניות אחרי ניקי טרפסטרה המנצח.
לאחר דווארס דור פלנדרן התחרה שאבנל בשלושת הימים של ברוז'-דה פאנה וניצח את המרוץ בזכות קטע נגד השעון שהיה הקטע השלישי והאחרון במרוץ, בו ניצח.
הוא ניצח את אליפות צרפת בנגד השעון ולאחר מכן התחרה בטור דה פראנס, הוא הספיק לסיים חמישי בקטע ה-9 שהיה נגד השעון, אך בפעם השנייה פרש מהמרוץ, במהלך הקטע ה-15 שלו.
זה לא מנע משאבנל להיכלל בסגל צרפת לאולימפיאדת לונדון והוא סיים במקום ה-20 במרוץ הכביש וה-29 במרוץ נגד השעון.
לאחר מכן סיים שני באנקו טור, 26 שניות מלארס בום.
באליפות העולם שנערכה בואקלנבורג, היה חלק מסגל קוויק סטפ שזכתה במדליית זהב במקצה נגד השעון לקבוצות, כשבמקצה נגד השעון האישי סיים במקום ה-15. לקראת סוף העונה התחרה גם במרוץ נגד השעון החד יומי, Chrono des Nations.
ב-2013 ההישג הבולט הראשון של שאבנל בעונה הייתה מקום שביעי באומלופ הט ניוסבלד, לאחר שהיה חלק מדבוקה של שמונה רוכבים שהגיעה 1:13 דקות אחרי המנצח לוקה פאוליני.
לאחר מכן התחרה בפריז–ניס ובלט גם שם, כשסיים חמישי כללי, 1:47 דקות מריצ'י פורט המנצח.
שאבנל גם ניצח את הקטע החמישי במרוץ, לאחר שהקדים את פיליפ ז'ילבר ואת וחוסה חואקין רוחאס בספרינט רב משתתפים.