tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשיאו השבט מנה כ-1,600 חניכים וצבעיו כחול ולבן ב-9 שכבות גיל, מד' ועד י"ב.
השבט קולט חניכים משכונת הדר ומהווה חלק משמעותי מקהילת השכונה.
אגודת המשוטטים הוקמה בחיפה בשנת 1916 על ידי פנחס כהן שהיה מורה לטבע בבית הספר הריאלי בחיפה והייתה המסגרת הארגונית הראשונה של נוער עברי בארץ.
האגודה זכתה לפופולריות רבה ובשנת 1919 מנתה כ-75 חברים וחברות (כאשר כל היישוב העברי בחיפה מנה כ-2,000 איש).
הרעיון לא יצא לפועל בגלל בעיות כספיות, אך באותה שנה התקיימה "המשוטטיה" שהייתה מחנה העבודה הראשון של האגודה.
בתחילת 1919 נפגשו נציגי אגודת "המשוטטים" עם נציגי אגודת "הרצליה", שהייתה אגודת ספורט לנוער עברי על יד הגימנסיה הרצליה בת"א, בראשות צבי נשרי.
בישיבה הוחלט ליצור את הבסיס להסתדרות צופים כלל ארצית שתושתת על הנציגים של שתי האגודות ושל "המכבי הצעיר".
אלה שבו ונפגשו בפסח 1919 והקימו את "הסתדרות הצופים בארץ ישראל".
האיחוד בין האגודות נבע מהדמיון שבין מטרותיהם אך גם ממניעים כלכליים.
הוא החל להורות בבית הספר הריאלי והצטרף לאגודה, אך מה שמצא בסניף החיפאי גרם לו לאכזבה רבה.
המצב בסניף לא עלה בקנה אחד עם המושגים שלו על צופיות: לא הייתה הקפדה על תלבושת והופעה חיצונית וכמעט שלא עסקו בפעילות צופית ראויה לשמה, בחורף היה הסניף מפסיק לעבוד, החניכים לא ידעו מה היא צופיות מעשית ולא הייתה להם תוכנית פעילות רצופה.
כרוך טען שרק בקיץ היו החניכים "מתעוררים לחיים" ויוצאים לטיולים ומחנות.
פנחס כהן אף שהיה ממייסדיה ויוזמיה של הסתדרות הצופים הארצית, היה גם בין הראשונים שנואשו ממנה.
במישור הארצי הקשר בין הסניפים התרופף ולא עבר זמן רב עד שסניף תל אביב התפרק.
כשראה שחזונו על הסתדרות צופים ארצית אינו מתיישב עם המציאות, החליט בשנת 1921 לפרוש מראשות סניף חיפה.
פנחס כהן היה דמות בעלת השפעה מכרעת על חניכיו ועם פרישתו החניכים לא קיבלו את השיטות החדשות והצופיות שכרוך ביקש להנהיג וחדל סניף חיפה מלהתקיים.
לאחר התפרקות סניף חיפה, הגיע כרוך למסקנה שיש לבנות את הצופים בחיפה על בסיס יציב כדוגמת בית הספר הריאלי, הוא החל לשכנע ברעיונו את ד"ר ארתור בירם, מנהל בית הספר הריאלי, אך כמורה טירון עדיין לא היה בכוחו ליטול על עצמו פרויקט זה.
לאחר 4 שנים, ד"ר בירם השתכנע כי יוזמתו של כרוך תשרת את בני הנוער החיפאים שחיפשו אחר מסגרת, כדי למנוע מהנערים להצטרף לחוגים וזרמים אחרים הסכים ד"ר בירם בחסות בית הספר ובמקביל אסר על תלמידיו להשתייך לתנועות נוער אחרות.
ראשיתו של השבט הייתה קבוצת תלמידים בני 12–13 שארגן אריה כרוך אשר פעלו במסגרת טיפול בחצר בית הספר.
ביוזמתו התכנסו התלמידים לחגיגת נטיעות בט"ו בשבט 1925 והחליטו להרחיב את פעילותם ולהתארגן במסגרת צופים.
תלמידים מכיתות גבוהות, שהיו חברים באגודתו של פנחס כהן הצטרפו כמדריכים והשבט נוסד.
גויטיין נקרא השבט "משוטטי בכרמל"- סמל לקשר בין הצופים לבין אגודת המשוטטים.
מאז ועד היום נחגג מדי שנה יום הולדתו של השבט בט"ו בשבט.
עשר השנים הראשונות עברו תוך פעילות צופית שקטה אך סדירה.
לא הייתה לשבט זיקה להנהגת הצופים הארצית ולא היו יחסי גומלין בינו לבין שבטים אחרים.
מגמת ההתבדלות של השבט ובית הספר הריאלי נמשכה עד 1937, עד שנה זו היו חברים בשבט רק תלמידי בית הספר.
השבט קיים טיולים רבים והגיעו אף עד ראש החרמון.
לא עבר חופש ולא זה הקצר ביותר ללא מחנה קבוצתי.
בחופשת הקיץ יצאו החברים לעבודה חקלאית באזור ואילו בשאר השנה עסקו בפעילות צופית שוטפת.
מדריכים ראשיים קיבלו תואר "מפקד" וענדו את הסמל העתיק של עץ תמר על רקע מגן דוד.
בשנתיים הראשונות היה מרכז השבט עץ חרוב גדול בכניסה לחצר הטכניון, לכל קבוצה היה מקום מפגש משלה ולהם הייתה אחריות על שמירתו, טיפוחו וסידורו.
מקומות אלה היו המערות הפזורות על הכרמל שהיו מעין "מקומות סתר" והקבוצות פעלו בהם שנים רבות.
כשנתיים לאחר ייסוד השבט טס אריה כרוך לשנה מחוץ לישראל, ובהיעדרו החליף אותו ד"ר ארנסט סימון.
בכסף שתרם ד"ר סימון הוקם הצריף.
בבנייתו עבדו הצופים בהשגחת יצחק סירקין שהיה באותו הזמן מורה לציור ונגרות בבית הספר.
מסופר על כך שבנייתו הייתה חוויה גדולה מאוד ולאחר מכן היווה מקום מרכזי לדור צופים שלם שגדל והתחנך בו.
"הצריף הירוק" עבר שינויים בעקבות מספר החניכים שגדל, אך שמו דבק בו ולא השתנה עד 1948, כאשר נידון להריסה.
באותה תקופה ראש השבט היה אריה כרוך, מזכיר השבט היה שמואל ארליך והמפקח על הקורסים היה ארנסט סימון.
סימון ריכז ארבעה קורסים שבסיומם נבחנו החניכים: קורס עזרה ראשונה, קורס הכנה לבחינות דרגה, קורס תרגילי צבא ואיתות וקורס ספורט.
באותה תקופה השבט הכיל 12 קבוצות ב-4 גדודים: גדוד שקמונה, גדוד יוחנן, גדוד דבורה וגדוד בר גיורא ובנוסף עבדו במספר מקצועות אחרים: הוצאה לאור של עיתון השבט, כריכת ספרים ועבודה בצריף.
הבנות עבדו באיסוף של לחם למטבח העם, אספו כסף לקק"ל, ושימשו כסדרניות בחגיגות.
המשבר בתנועת הצופים והתמודדות השבט אתו
תנועת הצופים חוותה משבר באותן שנים, היא חדלה מלהיות תנועת הנוער היחידה בארץ.
מלבד מחנות העולים שצמחו מן הפרישה מהצופים נוסד ב-1924 הנוער העובד ובמשך הזמן נהפכה לתנועת נוער של הסתדרות העובדים.
גם השומר הצעיר הפך לתנועת נוער של מפלגה פוליטית, מן העבר השני של הקשת הפוליטית עמדה בית"ר- תנועת הנוער של התנועה הרוויזיוניסטית.
פרט מעניין הוא שדווקא בוגרי תנועת הצופים הם שהקימו את רוב תנועות הנוער הללו מכיוון שרצו לפעול בתנועת נוער שמשקפת את העמדה הפוליטית שלהם בניגוד לצופים שהשאירו את חופש הבחירה בידי החניכים.
נוסף לכך המחלוקת ביישוב היהודי החריפה ונערים רבים החילו לנקוט בעמדות קיצוניות יותר ממלמדיהם.
גורמים אלו גרמו למדריכים בתנועה לנסות להכניס רוח פוליטית בצופים וכך לתת לה גוון מפלגתי- בניגוד מוחלט לאופייה.
ניסיונם נכשל ולכן גררו אחריהם את חניכיהם לתנועות נוער אחרות ופגעו בתנועה עד כדי כך שהמשך קיומה היה מוטל בספק.
לעומת זאת משבר זה כמעט ולא הורגש בשבט "משוטטי בכרמל" היות שמרבית חניכיו היו תלמידי בית הספר הריאלי ולכן לא יכלו לעבור לתנועות נוער אחרות.
בשנת 1936 השבט גדל מאוד וכתוצאה מכך השתנה מבנהו במשך השנים.
אז מנה השבט למעלה מ-200 חברים ב-11 גדודים של בנים ובנות שפעלו בנפרד עד כיתה ח' ובכל גדוד מספר כיתות קטנות (עד 8 חברים).
הרוב הגדול של חניכי השבט היו תלמידי הריאלי וכדי להתקבל לשבט היה כל אחד צריך להגיש מכתב מאושר על ידי ההורים והמחנך.
ראשי הגדודים (כ 20 חניכים) הרכיבו את מועצת השבט שהתכנסה פעם בארבעה עד שישה שבועות, בישיבות היו החברים מוסרים דו"ח על עבודתם, מבקרים את הפעילות ומקבלים החלטות שנמסרו להנהגה לשם הוצאה לפועל.
ההנהגה הייתה מורכבת משני חברים מבוגרים: ראש השבט ונציג ממפקדת "גוש הקשישים" (השכבה הבוגרת), ההנהגה התכנסה מדי שבוע.
ההנהגה קבעה את תוכנית הפעולות המשותפת לכל השבט וטיפלה בכל השאלות הארגוניות, המעשיות והכספיות.
כמחצית מדמי החבר שנגבו הוקצו למען הוצאות שוטפות של הגדודים וכמחצית להוצאות כלל שבטיות (ספריה, מחנות, סמלים, מזכירות ועוד).
הפעולות נערכו לפחות פעם בשבוע ול"גוש הקשישים" היה גם מועדון בערבי שבת.
שנת הפעילות נפתחה במפקד חגיגי ב-2 בנובמבר, יום השנה להצהרת בלפור, מתאריך זה ועד לט"ו בשבט עבד כל גדוד על הדרישות של הדרגה הצופית שלו, בט"ו בשבט, יום היווסדו של השבט, הסתיימו מבחני הדרגות והתקיימו ההבטחות וטקסי קבלת הסמלים.
ביום זה התקבלו חניכי כיתות ה' לשכבת "הגורים" ושכבת "הגורים" התקבלה לשבט כ"צופים", רק מכיתה ו' ואלך נקראו החניכים "צופים".
בנוסף נערכו מדורות ראש חודש לכל השבט שבהן התקיימו הופעות גדודיות.
מלבד טקסים אלו, נערכו בי"א באדר ובל"ג בעומר מחנה שבטי על הכרמל ובסוף השנה, בדרך כלל בכ' בתמוז, נערך מפקד סיום שנה, בדרך כלל לפני סיום שנת הלימודים.
הצופים מכיתות י'–י"ב היו שייכים לשכבת "הקשישים", הם הוסיפו וסיימו בטיול ארוך לצפון שכלל חיי מחנה בכפר גלעדי, סיור בסביבה ועליה לחרמון, שהייתה גולת הכותרת של הפעילות השבטית.
+מבנה שבט משוטטי בכרמל בשנת 1937 (סה"כ 302 חניכים)הנהגת השבטגוש הקשישים- כיתות י'- י"בגדוד הדרכה- כיתה ט'גדודי א'- כיתה ח': 60 חניכיםגדודי ב'- כיתה ז': 49 חניכיםגדודי ג'- כיתה ו': 50 חניכיםגדודי עופרים- כיתה ה': 65 חניכים
ועידת היסוד והשלכותיה על הצופים בחיפה
במשך כ-11 שנים היה היקף הצופיות בחיפה מצומצם, פעילות סדירה התקיימה ב-2 שבטים בלבד, "משוטטי בכרמל" ושבט "עדת הכרמל" שנפתח ב-1932 בנווה שאנן (נסגר ב-1944), הצעד להתרחבות נעשה רק ב-1936 עם יסודה מחדש של הסתדרות הצופים בוועידת היסוד ושנה מאוחר יותר, בוועידה הארצית השנייה, שבה נבחר כרוך לראש התנועה.
בעקבות זאת לב התנועה עבר לחיפה ושבט "משוטטי בכרמל" היה למוקד צופיות בארץ כולה, תנופה אדירה זו הביאה להתרחבות הצופים בחיפה והייתה גורם חשוב בהקמת שבטים חדשים על ידי שבט משוטטים, הראשון שבהם - שבט "הכרמל".
לוועידה חשיבות היסטורית רבה לתנועת הצופים.
העקרונות שנקבעו והעלו בה עיצבו את דרכה במשך שנים רבות.
בוועידה זו נקבעה חוקת התנועה, כוננו מוסדות התנועה, נדונו בעניינם שהטרידו את התנועה וכן נכתבה ההבטחה הצופית ומידות הצופה שמשמשים את התנועה עד היום.
בשנת 2008 הוחלט שלשבט נחוצה קומונה של ש"שינים אשר מנהלת ומתחזקת את השבט.
הקומונה גרה בשכונת הדר ומשתלבת במסגרות הקהילתיות.
חברי הקומונה שייכים לגרעין רעים ומקיימים הלכה למעשה את חזון תנועת הצופים בפריפריה תוך כדי פעילות צופית ברוח עקרונותיו של באדן פאוול.
בראשית דרכה הקומונה התגוררה ברחוב חיים ובשנת 2019 עברה לרחוב פבזנר, בסמוך לתיאטרון חיפה.
השנה היא השנה ה14 שבה הקומונה מפעילה את השבט.
פיתוח מנהיגות צעירה בהדר- הקומונה שואפת לפתח את הנוער בשכונה ולגרום לו להיות עצמאי, מוביל ומשפיע על חיי הקהילה והחברה הישראלית.
הקומונה דוגלת בגישת- "נוער מחנך נוער" ומעודדת את הנוער לקחת אחריות להיות מעורבים בחיי הקהילה ובניהול השבט.
חברי הקומונה שואפים להגיע למצב בו השבט יהיה מספיק עצמאי כדי שלא יהיה צורך בה, ועצם מטרתה הוא להפסיק להתקיים.
צמצום פערים חברתיים- הקומונה פועלת למען צמצום הפערים מתוך אמונה שלכל ילד מגיעה הזדמנות שווה להצליח, הדבר בא לידי ביטוי באמצעות מענה לימודי במסגרות בתי הספר ומענה חינוכי חברתי במסגרת הצופית ובמרכז הנוער.
הקומונה פועלת בגישת חינוך הוליסטית, שמטרתה לעטוף את הנער בכל תחומי חייו ולהיות איתו בקשר יום יומי.
מעורבות בחיי הקהילה- הקומונה פועלת כדי להיות חלק משמעותי בקהילת השכונה ורואה במשימה זו ערך עליון, על ידי שיתופי פעולה עם גורמים ועמותות משמעותיות בקהילה כגון: מרכז הנוער הדר, מתנ"ס הדר, משרד הרווחה, עמותת "לב חש" ובתי הספר ליאו בק יסודי הדר וחוגים.
הקומונה מגשימה את מטרותיה דרך מסגרות קהילתיות בשכונה ומתנדבת בהן באופן קבוע.
שבט משוטטי בכרמל- המסגרת העיקרית של הקומונה היא השבט.
חברי הקומונה לוקחים חלק בתפקידי ליווי, הדרכה וריכוז השבט ומובילים את הפעילות השבטית.
אחריות חברי הקומונה היא לתחזק את הפעילות השבטית השוטפת ולקיים ימי פעילות, פורומים, טיולים, ישיבות צוות ואירועים נוספים.
בתי הספר "חוגים" ו"ליאו בק"- חברי הקומונה מתנדבים באופן קבוע בבתי הספר בימי שני ורביעי בשעות הבוקר.
נותנים מענה לימודי באמצעות תגבור תלמידים והעברת תכנים צופיים ומענה חברתי באמצעות חונכויות אישיות, הפסקות פעילות ואירועים נוספים.
בנוסף חברי הקומונה המתנדבים ב"ליאו בק" מתנדבים במועדונית אחר הצהריים בה מספקים לילדים מענה נוסף לאחר בית הספר.
מרכז הנוער הדר-בימי שני ורביעי בשעות אחר הצהריים, מתנדבים חברי הקומונה במרכז הנוער השכונתי שנמצא ברחוב מסדה.
במרכז הם חלק מהצוות החברתי שם מספקים מקום תעסוקה לנערי הדר בשעות אחר הצהריים.
בנוסף, מלבד חברי הקומונה, צוות מרכז הנוער מורכב מסטודנטים, חיילי פרק משימה של גרעין נח"ל, ש"שינים של איגי והנוע"ל ומנוהל על ידי אסף.
השבט פועל פעמיים בשבוע, בימי שלישי וחמישי בשעות אחר הצהריים.
נוסף לכך לשבט יש מגוון פעולות מיוחדות, ימי שיא, טיולים, מחנות ועוד.
נכון להיום השבט מונה כ-50 חניכים, מתוכם כ-15 חניכי השכבה הבוגרת.
עד שנת 2011 השבט גייס חניכים גם מבית הספר הריאלי הדר, אך מכיוון שבבית הספר עיקר התלמידים לא תושבי הדר ובכך השבט לא משרת את קהילת השכונה, נלקחה החלטה שתלמידי הריאלי לא יהיו בשבט משוטטים.
השבט מגייס חניכים רק משכונת הדר, מבתי הספר ליאו בק יסודי הדר ותיכון חוגים.
אוכלוסיית השבט, כמו אוכלוסיית הדר, מגוונת מאוד, ומשלבת בתוכה יהודים, נוצרים ומוסלמים כאחד.
השבט חורט על דגלו סובלנות וקבלת השונה ללא קשר דת גזע או מין.
שבט יהודה הוא ספר בעברית, שנכתב בשלהי ימי הביניים, בין סוף המאה ה-15 לתחילת המאה ה-16. מחבר הספר, שלמה אבן וירגה, היה ממגורשי ספרד, והוא חיבר את הספר במהלך מסע הגלות שלו מספרד דרך פורטוגל, איטליה ועד לטורקיה.
לאחר מותו של אבן וירגה, נמשכה מלאכת כתיבת ועריכת הספר בידי בניו.
הספר מציג עצמו כהיסטוריוגרפיה העוסקת בגזירות ובשמדים שהוטלו על קהילות יהודיות שונות באירופה בימי האינקוויזיציה הספרדית.
הוא כולל 64 אפיזודות בעלות אורך משתנה, וכל אפיזודה עוסקת בזירה אחרת באירופה שבה הוטלו גזירות על יהודים.
בעוד שרוב האפיזודות מתרחשות בתקופת האינקוויזיציה וממוקמות בגבולות ספרד, חלק גדול מהן מתרחש בעת העתיקה, ובמקומות שונים ברחבי אירופה ובעולם, לרבות ארץ ישראל.
האופי של הספר הוא ייחודי, ונעשה בו שימוש בטכניקות ספרותיות והיסטוריוגרפיות על מנת לספר את הסיפור של הקהילות שספגו את הגזירות.
האפיזודות המאחדות את הספר שואבות ממקורות היסטוריוגרפיים מוכרים מימי הביניים לצד חומרים מהספרות ומהתרבות העממית.
בנוסף, הספר משלב באופן נרחב חיבורים פיקטיביים פרי עטו של אבן וירגה עצמו.
אופיו הספרותי וההיסטורי של שבט יהודה
האפיזודות המרכיבות את הספר מוסרות ומתעדות גזרות ושמדים אשר הביאו לגירושם של קהילות יהודיות שלמות חלקים שונים באירופה.
תיעודי אירועים אלו מעוגנים לרוב בתאריכים, נוקבים בשמם של מקומות אותנטיים ופעמים רבות משלבים דמויות היסטוריות אותנטיות.
סגנון הכתיבה של הספר מערב בין מגמות היסטוריוגרפיות למגמות אמנותיות וספרותיות.
עם זאת, ישנה הסכמה רווחת כי הכתיבה ההיסטורית בספר אינה נשענת במקרים רבים על מקורות היסטוריים מהימנים.
יתר על כן, חלק גדול מהאפיזודות בספר מערבות חלקים נרחבים פרי עטו ובדיונו של אבן וירגה עצמו.
חוסר המהימנות ההיסטוריוגרפית לצד השימוש של הספר בשפה עשירה ובאמצעים אמנותיים ואסתטיים הביאו את החוקרים השונים להגדיר את שבט יהודה כיצירה ספרותית העושה שימוש במלאכת הסיפור ההיסטורי.
64 האפיזודות המרכיבות את הספר מופיעות תחת הכותרות "גזרות" ו"שמדים" והן ממוספרות לפי סדר הופעתן.
הגזרות והשמדים מתוארים באפיזודות באורכים שונים, ובמסגרתם נמסרים אירועים היסטוריים שהובילו לגירוש קהילות יהודיות במרחבים אירופים שונים במאות ה-14 וה-15. האפיזודות אינן מובאות בזו אחר זו לפי סדר התרחשותן הכרונולוגי או ההיסטורי, אך לעיתים קרובות ישנה סמיכות כרונולוגית בין אפיזודה לאפיזודה.
החסר בעיקרון עריכה כרונולוגי לספר הביא חוקרים מסוימים ובהם ראובן מיכאל לטעון כי יש להתייחס לאפיזודות השונות כסיפורים עצמאיים העומדים בטקסט בפני עצמם.
לכן, לפי ראובן, לא ניתן לזהות את שבט יהודה כפרויקט היסטוריוגרפי כולל, אלא כקובץ סיפורים וכיצירה ספרותית ונובליסטית .
עלי יסיף טוען כי בספר נעשה מאמץ ספרותי בכדי להעניק לו חזות היסטורית והיסטוריוגרפית.
אחת הטכניקות שבהן משתמש הספר כדי להציג את החזות ההיסטורית היא השימוש הנרחב שלו בז'אנר האגדה ההיסטורית.
אפיזודות רבות בספר משלבות פרטי ריאליה אותנטיים שמטרתם לבסס ולהגביר את המהימנות שלה בעיני הנמענים.
כך, משבצת היצירה באפיזודות השונות פרטים אמיתיים מהמציאות ומהתודעה היהודית של אותה התקופה.
כך למשל, מוזכרות דמויות מהמקרא, מהתרבות החז"לית ומההיסטוריה העולמית.
במרכזם של רוב הסיפורים עומד בדרך כלל שליט מקומי מבית המלוכה הספרדי, ובפעמים אחרות מוזכרים שלמה המלך, אלכסנדר הגדול, קלאופטרה וקרל הגדול.
בנוסף, ההתרחשות באפיזודות מוגבלת תמיד למרחב גאוגרפי המוכר לנמענים כמו ספרד, ארץ ישראל או בבל, ומוזכרים בין השאר אירועים היסטוריים גדולים כמו המגפה השחורה.
עם זאת, יסיף מדגיש כי החזות ההיסטורית שמבקשת היצירה להציג מושגת באמצעים אמנותיים ואסתטיים.
בנוסף, יסיף מצביע על מתח שנוצר בין השאיפה של הספר לאותנטיות לבין השאיפה שלו לבדר ולענג את הקורא דרך שימוש באמצעים אמנותיים.
חלק גדול מ-64 האפיזודות השונות המרכיבות את הספר בנויות לפי מודל נרטיבי דומה: שליט מקומי הנתון ללחץ מצד מעמד הכמורה או מצד ההמונים מטיל גזירה על הקהילה היהודית שחיה תחת חסותו.
ברוב המקרים, השליט המקומי (בדרך כלל המלך או האפיפיור) דווקא מוקיר את הנתינים היהודים, ויודע לזהות את ההאשמות המופנות כלפיהם כשקריות.
עם זאת, בדרך כלל נאלץ השליט להיכנע ללחץ מצד הגורמים השונים בכדי למנוע התקוממות.
גרעין סיפורי זה מופיע ברוב האפיזודות המרכיבות את היצירה, אך במקרים רבים מתווספים אליו אלמנטים נרטיביים שונים.
בחלק מהאפיזודות, הגירוש מתרחש לאחר עלייה של קבוצה דתית פנאטית שמבקשת למחוק את הקהילה היהודית כחלק ממשימה לטיהור דתי.
באפיזודות אחרות, הגירוש מתבצע כתוצאה מעלילת דם, שבמסגרתה מוטמנת גופה בביתו של יהודי בכדי להפליל אותו, וכדרך לתקוף את הקהילה כולה.
באפיזודות רבות משולבים פולמוסים דתיים בין נציג השלטון המקומי לבין נציגי הקהילה היהודית, שמטרתם להגיע לפתרון בנוגע לגירוש הקהילה היהודית.
אפיזודות אלו מתחילות בדרך כלל בתיאור עלילת דם כלפי יהודי אחד או כלפי קהילה, אשר מובילה לגזירה שמטיל השליט (לרוב המלך ובמקרים מסוימים האפיפיור) על הקהילה היהודית כתוצאה מלחץ המופעל עליו.
בכדי לנסות ולמנוע את הגזירה, נשלחים נציגים מהקהילה היהודית לעמוד למשפט בחצר השליט ולשמש כסנגורים של הקהילה בראי ההאשמות.
מול הסנגורים היהודים עומד בדרך כלל יהודי מומר ממעמד הכמורה המשמש כקטגור, ומהלך המשפט מתנהל מול השליט.
התנהלות המשפט לא נמסרת באפיזודה כפרוטוקול של דיון משפטי.
בשונה מכך, הדיון תופס צורה של פולמוס היסטורי ותאולוגי, העוסק פעמים רבות בירידה במעמד הדת היהודית אל מול העלייה במעמדה של הדת הנוצרית, ובניתוח הסיבות שהביאו למאזן הכוחות כפי שהוא באותה נקודה.
בדומה לאפיזודות אחרות, חלק מהפולמוסים הדתיים בספר מתעדים אירועים היסטוריים אותנטיים, וחלקם מורכבים מטקסטים פרי עטו של אבן וירגה.
אחת מהאפיזודות המוכרות והעשירות בספר היא אפיזודה 40 המתעדת את ויכוח טורטוסה.
ויכוח זה הוא שם כולל לסדרה של פולמוסים דתיים פומביים בין יהודים לנוצרים.
אחד מנושאי הדיון המרכזיים בוויכוח היה הלגיטימיות של היהדות הרבנית והתלמוד.
בעוד שוויכוח טורטוסה הוא אירוע היסטורי שאין מחלוקת בנוגע לאותנטיות שלו, הייצוג שלו ב"שבט יהודה" אינו מהימן בהכרח, בדומה לאירועים היסטוריים אחרים המופיעים בספר.
אפיזודה 40 משנה באופן דרסטי את פרטי הריאליה שבהתרחשות ויכוח טורטוסה ההיסטורי.
האפיזודה ממקמת את הפולמוסים בזמן ובמקום שונים, בעוד שהוויכוח ב"שבט יהודה" מתרחש ברומא ולא בטורטוסה, כשישים שנה לפני המקרה ההיסטורי.
בנוסף, השליט המתפקד כסמכות המשפטית בסיפור הוא האפיפיור, בעוד שאת הוויכוח בטורטוסה ניהל האנטי-אפיפיור בנדיקטוס השלושה עשר.
השימוש של היצירה ברטוריקה ובשפה
"שבט יהודה" נכתב במלואו בעברית, ומלאכת העריכה של וירגה ובניו שילבה בספר גם טקסטים לטיניים או ספרדיים שתורגמו לעברית.
כאשר פורסם הספר לראשונה, הוא היה רלוונטי בעיקר לקהל הגולים היהודיים מספרד.
קהילה זו הייתה משכילה מספיק בשביל לקרוא עברית ולהבין את הלעזים השונים שבהם היצירה רווייה.
היבט זה הביא חוקרים כגון אלעזר גוטווירת' לטעון כי "שבט יהודה" נכתב באופן ייחודי עבור קהילה זו.
ב"שבט יהודה" נעשה שימוש נרחב בדיאלוגים, מה שמייחד את היצירה בהשוואה ליצירות היספנו-יהודיות אחרות בנות אותה תקופה.
השימוש של "שבט יהודה" ברטוריקה ובדיאלוגיות הוא ייחודי גם השוואה ליצירות דיאלוגיות אחרות בנות התקופה כגון "ספר הכוזרי".
אחד המוטיבים הדיאלוגיים הבולטים ביצירה הוא שימוש נרחב בהומור ובאירוניה כאמצעי אמנותי.
גוטווירת' מקנה חשיבות רבה לשימוש של הספר בהומור ובאירוניה במסגרת הדיאלוגים ביצירה.
לפיו, השימוש בהומור נותן ליצירה את אופייה העממי והאוראלי, באופן שמשקף את צורת הדיבור של יהודים מומרים בני אותה תקופה.
כך, מסביר גוטווירת', דרך קריאת הספר מקבל הנמען נקודת מבט לאופן שבו התבטאו יהודים מומרים, וכפועל יוצא לנושאים שאותם הם ראו כחשובים וראויים לדיון.
למשל, מסביר גוטווירת', דרך הדיאלוג ההומוריסטי, ניתן לזהות את האירוניה של חלק מהיהודים המומרים בייחס לנצרות, מה שאי אפשר היה לבטא באופן אחר.
גרסאות הספר והוצאות שונות לאור
לפי יוסף חיים ירושלמי, עד סוף המאה ה-19 יצאו לאור לפחות 17 מהדורות שונות של "שבט יהודה".
הספר תורגם לאורך השנים לשפות שונות ובהן ספרדית, לטינית, יידיש, הונגרית, גרמנית ולאדינו.
בהקדמתו להוצאה מחודשת של הספר, מתעד מאיר בן דוד הכהן ויינר את שמונה ההוצאות הראשונות של היצירה:
דפוס ראשון בשנת 1550 בעיר קונסטטנטינופול
דפוס שני בשנת 1554 המיוחס לעיר אדריאנופול
דפוס שלישי בשנת 1608 בעיר פראג
דפוס רביעי בשנת 1640 בעיר אמסטרדם
דפוס חמישי בשנת 1651 בעיר אמסטרדם
דפוס שביעי בשנת 1845 בעיר לבוב
תקצירי הגזרות והשמדים (דפוס ורשה תרפ"ח)
מתרחש בזמן שלטון הקיסר הרומי אנטוניוס, שהתכוון לכבוש את ירושלים.
בדרך אל העיר, אנטוניוס שומע כי קלאופטרה מלכת מצרים התאלמנה ומחפשת חתן.
המלכה מסכימה לקחת את אנטוניוס לבעל בתנאי שיתגרש מאשתו שנמצאת ברומא.
שונאי היהודים ברומא מפיצים שמועה שקלאופטרה מקורבל ליהודים, ושהנישואים הם מזימה שרקמו בכדי להתקרב לשלטון.
במקביל, תופס אוגוסטוס את השלטון ברומא ומחליט לכבוש את ירושלים כנקמה על מזימת היהודים.
בסופו של דבר העיר נכבשת והיהודים בירושלים חיים תחת שלטון רומא, עד המרד והגלות.
בזמן ימי בן סירא, מתועד כי שלושים אלף יהודים מצאו את מותם על קידוש השם.
יהדות פרס, הרקע הוא הכיבוש המוסלמי של פרס.
הנתינים הפרסים מעורערים כי הם חושבים שהיהודים בוגדים מבית, והמלך שדווקא אוהב את היהודים מנסה לשכנע אותם להמיר את דתם.
היהודים לא מסכימים ומתחילה מלחמת אזרחים שנגמרת עם הכיבוש המוסלמי שמשחרר את היהודים.
שליט מקומי מוציא צו המחייב את היהודים להמיר את דתם, ולא יהרגו.
היהודים מגיעים אליו בניסיון לשנות את דעתו באמצעות פולמוס דתי.
המלך, שיודע שיהודים טובים בדיונים ("לא באתי בוויכוח איתכם כי ידעתי שתשיבו תשובות יהודיות") מנסה להגיע לפתרון בדרך אחרת.
בסופו של דבר, משום שהרבה מהיהודים לא רצו לעזוב, רבים המירו את דתם.
בסוף השמד המלך מת והבן שיורש אותו חושש שיקבל עונש כנגד מה שעשה אביו ליהודים והוא מבטל את הגזרה.
גרנאדה, עלילת דם נגד יוסף הלוי וקהלתו, אשר גובה את חייהן של 1500 משפחות שסירבו להמיר את דתן.
"גזרת הרועים" שלא הייתה ולא תהיה כמוה עוד.
וירגא מעיד שיש לסיפור נוסחאות מתחלפות והוא מסתמך ממקור שכבר היה בשם "דברי הימים למלכי ספרד".
ילד נוצרי מכנס את הקהילה של איגין ואומר שיש לו חזיונות על יונה שמגיעה אליו, מגלה לו נבואות וכשנוגע בה הופכת לנערה בתולה.
היא אומרת לו שהוא ינהיג את העם והוא יביס את הישמעאלים.
בסופו של דבר מבינים שאי אפשר להביס את המוסלמים כי הם חזקים מדי אז מחליטים להיטפל ליהודים ולשדוד אותם כדי להתחזק לפני הקרב.
במקרה עובר יהודי אחד שצוחק עליהם, וזה נהיה התירוץ לפשוט על היהודים.
המצב הולך ומתדרדר, היהודים מנסים להשיג הגנה אבל הרועים מצליחים להשמיד 120 קהילות יהודיות.
יש עיירה אחת שמבצעת התאבדות המונית בשביל שהרועים לא יהרגו אותם.
בסופו של דבר מתקבלת פשרה שיהודים שיתנצרו ינצלו, ובטולושא כולם מתנצרים חוץ מאישה אחת שנחבאה בבית של שר שמציל אותה.
בנוסף, מסופר כי שליט מקומי מחליט לצוד את הרועים ולחסל אותם.
הוא מורה לפרש שלו לחסל את הנער, והארגון מתמוטט.
ויכוח בין המלך אלפונסו לטומאש החכם.
המלך בדילמה כי יש הגמון אחד שהגיע לעיר ומפיץ עלילת דם על היהודים.
הוא "דורש לרבים" שהם חוגגים את פסח עם דם של נוצרים.
המלך מבין שההגמון משקר אבל העם איתו, והם משחיתים את גינת הארמון במטרה לגרום לו להתייחס לסוגיה.
המלך אובד עצות והוא מבקש עזרה מטומאש.
טומאש הוא יהודי מומר והמלך מבקש לשמוע אם יש הלכות של קיום פסח עם דם נוצרים בתלמוד.
עיקר השמד הוא פולמוס דתי ודרשני רב משתתפים, ולא מסופר מה עלה בגורל היהודים.
בעיר איסיגא, בשנה הרבעית למלכותו של אלפונשו, בזמן חג הפסח, מתרחשת עלילת דם שבה משתילים גופה בבית של יהודי ומעלילים עליו שהוא רוצח.
היהודי נאסר, והנוצרים בעיר פותחים בגל של התקוממות נגד הקהילה היהודית, שמתפשט גם לערים אחרות.
בכדי לנסות ולהרגיע את הרוחות, מתארגנת משלחת של חכמי הקהילה היהודית אל ארמון המלך, ועיקר השמד מתאר את הפולמוס בינם.
מתרחש בזמן מלכות אומת גודוש על ארצות המערב, והאירוע מתחולל בעיר רומא.
המלך הנוכחי מבקש מכל היהודים להיטבל ואם יעשו כך יחשבו נוצרים לכל דבר ועניין, אבל במקביל יותר להם לקיים פולחן יהודי.
היהודים מתכנסים לתענית ומתאבלים והנוצרים לא מבינים מדוע.
הם אומרים להם שחבל שעל פרט כה שולי כמו הטבלה יאסרו את תורתם.
היהודים אומרים שזה לא פרט שולי, אלא זה הבסיס לכל הדת, והם מעדיפים למות מאשר לבטל מצווה אחת.
היהודים באים למלך ומבקשים ממנו לו להרוג אותם מהר כי לא יסכימו לעסקה בשום אופן.
הם מנסים לשחד אותו אבל הוא לא מסכים כי יגידו שהוא עשה הכל מלתחילה בשביל לקבל מהם כסף.
בסופו של דבר הגזירה עוברת והרבה מהיהודים מתנצרים.
סיפור על שר יהודי של המלך בשם יוסף בן אפריים שהוא צדיק ונאמן למלך ומוכשר.
אין למלך שר יותר יעיל ממנו והוא מקדם אותו ומעשיר אותו.
הוא הופך לדמות נערצת גם בעיני יהודים וגם בעיני הנוצרים.
אחד הפקודים של יוסף בשם גונסלו מרטין זומם למרוד בו כנקמה על כך ששלח אותו למשול בקצה מרוחק של האימפריה.
הוא הולך אל המלך ומתחיל להעליל על יוסף.
הוא מבקש לקנות את יוסף, והמלך מאשר את המעשה.
אלא שיוסף מת בזמן שתופסים אותו, והדבר נודע למלך ומעציב אותו מאוד.
הוא פותר את כל הצאצאים שלו מהחובות שצבר אביהם.
בהמשך, בזמן המלחמה עם המוסלמים, גונסאלו מצליח לשכנע את המלך לגרש את כל היהודים מהממלכה ולגנוב להם את הרכוש בשביל הוצאות המלחמה.
הוא נכשל, כי יש סימפתיה ליהודים ומכירים בהם כ"אוצר" של הממלכה.
בסוף השמד יש סיכום של וירגא שמברך לאלוהים שנקם בצורר גונסלו.
בסופו של דבר גם מתגלה בדיעבד המזימה של גונסאלו וההפללה שלו את יוסף בן אפריים.
פרגמט דרשני קצר על שמירת שבת ונושאים אחרים
בזמן מנואל בן אלפונשו נוצרי הורג ילד בן שלוש בשל סכסוך עם אמו.
הוא משתיל את הגופה בבית של השכן היהודי שאיננו בעיר.
אשתו של היהודי מגלה את הגופה, ומבינה שמישהו מנסה להעליל עליה.
היא מנסה להיפטר מהגופה, וכדי שלא יתפסו אותו, היא שמה אותה מתחת לבגדיה ומעמידה פנים של אישה שצריכה ללדת.
בזמן מלכות המלך מהשמד הקודם, כומר שמסית נגד היהודים גורם להם להתארגן ולפנות למלך, כי הם יודעים שהוא בצד שלהם.
הוא הולך לשמוע את הכומר ויוצא מהחדר בגלל הדברים הקשים.
הכומר רודף אחריו ומבקש ממנו לשמוע עד הסוף, כי בסוף הדרשה הכל יתברר.
בסופו של דבר, וכנראה בכדי שלא לעורר את כעס המלך, טוען הכומר שהיהודים נפלאים ושצריך לחלוק להם כבוד.
ברומא יש אפיפיור צדיק, אבל אחותו שונאת יהודים, והיא מבקשת שיגרש את כולם כנקמה על מה שעשו לישו.
האפיפיור מסרב לעשות כדבריה וסותר את כל הטענות שהיא מעלה נגד היהודים.
בסופו של דבר הוא מסכים לגרש את היהודים בעקבות בקשת ההגמונים בעיר.
במקביל, בנאפולי, היה מלך שאהב את היהודים אבל גם את האפיפיור.
הם מנסים דרכו לפייס את אחות האפיפיור, אבל הניסיון לא מצליח.
בסוף, מלך נאפולי פונה אל האפיפיור בעצמו אבל הוא אומר שכבר הבטיח לאחותו אף על פי שלא היה שלם עם ההחלטה.
הדבר היחיד שיכול להציל את היהודים יהיה התרת הנדר של האחות.
המלך שולח לה מאה אלף פרחים בשם היהודים והיא מסכימה להתיר את הנדר.
היהודים יוצאים לשדה בחול המועד לשמוח ולשחק משחקי ריקודים.
מתחיל סכסוך עם נערים גויים, שבסופו מחליטים הנערים להעליל על היהודים.
הנערים מסכימים שיגידו כי היהודים ביימו סצנת התעללות בישו.
התוצאה היא טבח המוני ביהודים, פרט לנער אחד שמסתתר ובסוף מנצרים אותו.
בספרד נמצאת גופה בבית של יהודי.
היועץ של המלך מסית אותו והציבור אומר שאם לא יטפל ביהודים אז יהיה טבח.
המלך מזמן את כל הצדדים בוויכוח ומבצע סוג של מבחן.
מתברר שהמלך היה עד לכל ההתרחשות, וראה את השתלת הגופה בבית היהודי.
בהמשך דבריו, מתברר שהמבחן שערך הוא סוג של משל לפסוק "לא ינום ולא ישן שומר ישראל", כשהמלך רואה את עצמו כשומר ישראל.
צרפת, פסח, שני נוצרים אומרים למלך שראו יהודים מביאים נוצרי לביתם, כנראה בשביל להרוג אותו ולהכין מצות מדמו.
המלך לא מאמין, ומודיע שמי שיפיץ עלילות דם יענש.
ההמון שמאוכזב מהמלך שמגן על יהודים ולא על נוצרים לוקח את העניינים לידיים.
הם מעידים שראו את היהודי לוקח נוצרי לבית ולא ראו את הנוצרי יוצא.
בסוף תופסים את היהודי עם סכין מדממת ומביאים אותו למלך.
מסתבר שהיהודי הרג את הנוצרי ומתחילה רדיפה של יהודים.
היהודי אומר שההנהגה היהודית אמרה לו לעשות את זה כמצווה, אבל ההנהגה היהודית מוכיחה שיש על כך איסור הלכתי ברור.
במקביל, מגיע שליח מהאימפריה המוסלמית, והמלך שואל אותו אם אצלם יש מצווה כזו.
השליח נעלב ואומר שרק אצל הנוצרים יש הלכות שאין להם שורש בדת או בשכל.
אחד השרים משיב על זה שברור שאין אצל המוסלמים ויש אצל היהודים, כי היהודים רוצים לנקום בישו.
הסיפור ממשיך כוויכוח דתי בין הנצרות לאסלם עם היהדות ברקע.
בסוף הסיפור המלך גוזר גזירה על היהודים ואז חולה.
היהודים מתירים את המחלה ונסלחים.
בנוסף, מתברר שהיהודי לא הרג אלא הושלכה גופה בביתו.
שמד שנעשה בקהילה מכובדת של כמעט 2000 משפחות "כלם אנשים בעלי חכמה ועושר".
היה ניסיון להכריח את הקהילה להתנצר, ומשסרבו, העלילו עליהם שהם מזייפים כספים.
המלך מברר את זה ומסיק שמי שמזייף הם המעלילים.
העלילות ממשיכות והמלך מחליט לגרש את היהודים בכדי למנוע התקוממות אלימה.
איטליה, הרבה יהודים המירו את דתם.
וירגה מעיד שלא מצא את הסיבה, אבל שמע מזקנים שכומר אחד שהיה מסוכסך עם יהודי, הטמין צלב ("עץ ישו") בפח של יהודי והעליל שזה מנהג שלהם (אחרי שהטמין אמר שחלם חלום וכך יודע).
אז העם לוקח את העניינים לידיים ומנסה לבצע טבח המוני.
בלית ברירה היהודים ממירים את דתם בעצת השופטים, אף על פי שברור לכולם שהעלילה שקרית.
בסוף מתברר שהכומר העליל והמלך מעניש אותו.
גירוש המוני בצרפת ולא מצוינת הסיבה בכרוניכות של המלכים.
אבל בתיעוד של האשכנזים כתוב: כומר אחד חשק באישה יהודייה, אבל היא סירבה על פי דתה ואמרה לו שאם יעשה ברית מילה, משמע ימיר את דתו, היא תסכים.
הכת של הכומר שומעת על כך ומבקשת לפעול.
הם הולכים למלכה שהייתה מקורבת לכומר, והיא מתחלחלת ומתחננת למלך שיגרש את היהודים.
המלך לא מסכים לגרש את הקהילה היהודית כי היא חשובה לו.
כתוצאה מכך, המלכה מנסה להסית את היועצים של המלך, שגם הם יודעים שהיהודים חפים מפשע, ובסוף מצליחה לשכנע אותם.
היועצים מגיעים אל המלך ואומרים לו שהיהודים שונאים נוצרים ושכתוב אצלם ש"הטוב שבגוים הרוג".
המלך מכיר את הפירושים לפסוק ויודע שאין רע בכוונת היהודים.
בתשובה לכך, היועצים אומרים לו שהיהודים מבזים את ישו.
המלך סקפטי, כי הוא מבין שהמלכה שלחה אותם, אבל בסוף מחליט לגרש את היהודים.
בזמן שלטונו של פיליפו בן פיליפ שגירש את כל היהודים מהממלכה.
הוא גם בזז אותם, אז הם נאלצו לגלות חסרי כל.
מדובר בכמות גדולה של יהודים, שמספרם מתואר כפי 2 מיציאת מצרים.
בגבולות אותה ממלכה מתרחש "גרוש אחד, לא כללי אלא פרטי" שסיבתו לא ידועה.
חמישים שנה לאחר מכן, באותה ממלכה, יהודים שגורשו חזרו.
הם הוכרחו להתנצר לטובתם, כדי שלא תהיה התקוממות נגדם.
הסיפור מתחיל בתאונת ציד שמביאה למותו של המלך פיליפו שגירש יהודים.
המוות שלו מפורש בציבור כעונש על שנאת היהודים שלו.
הבן שיורש אותו מפנים את זאת, ומבקש לתקן עוולות היהודים, ומחזיר אותם.
זה יוצר מצב שיש על יהודים כעס מצד הציבור.
היהודים מזהים את האיום הזה ומבינים שמוטב להם להישאר איפה שהם ולא לעורר את כעסו של אף אחד.
הם מבינים את זה כי הם יודעים על דברים שקרו בעבר.
בסופו של דבר היהודים מחליטים לחזור כי הם בוטחים במלך, אבל שודדים אותם בדרך.
כעבור זמן מה באותה ממלכה, מעלילים על הקהילה היהודית ומגרשים אותה שוב.
המלך שדווקא אוהב אותם שולח אותם עם כל רכושם ובליווי שמירה, אבל הם בכל זאת נשדדים בדרך.
בזמן המגפה השחורה שמכה באשכנז, פרובאנס וקטלוניה.
וירגא מציין שאין תיעוד לדבר כזה מלבד מגפה שהייתה ברומא.
מתחילות שמועות שהיהודים מרעילים את הבארות ומשם התחילה המגפה.
הם הולכים למלך ומבקשים שיפעל.
המלך סקפטי לגבי הדברים, ומעלה טיעונים שמערערים את עלילתם.
בסופו של דבר המלך משתכנע, ומבצע גירוש גדול.
גזרות גדולות למי שלא מתנצר והרבה מחליטים למות על קידוש השם.
השמד מתרחש בלונסיה, מאיורקה ובברצלונה.
הרבה מתים והפתרון שמגיעה אליו ההנהגה היהודית הוא גלות עד שימצאו מקום שיסכים לקלוט אותם.
ביוון, לפי מה שאבן וירגא שמע או קרא אצל קדמונים, נגזרה גזירה להמיר את דת היהודים.
היהודים מתעקשים להפוך את הגזירה, והמלך מעריך שומע להם ומחליט להטיל עליהם רק הגבלות.
נאסר על יהודים לגור בקונסטנטינופוליס, אלא רק בפיראוס, ומותר להם לעבוד רק כמעבדי עורות בשביל לבנות ספינות.
בזמן המלך הישר והזקן אלפונשו, נוצרים באים להתלונן שראו נוצרי נכנס לבית של יהודי ואחר כך שמעו אותו צועק לעזרה.
השופטים שואלים אותם אם לא נמאס להם להעליל שוב ושוב על יהודים, ומזכיר סיפור דומה שהובא לפניו לפני זמן קצר.
השופט מבקש מהמאשימים להניח ליהודים, וההמון שמאוכזב מהשופטים פונה למלך למשפט.
המלך קורא ליהודי שמכחיש את העלילות, והמלך שואל את התובעים אם שמעו נוצרי קורא לעזרה למה לא פרצו את הדלת.
בנוסף, הוא רואה שהיהודי זקן ולא יכול לפגוע באיש.
התובעים מחכים יום ומביאים עדים, בינם אשתו של הנעדר שאמרה שהלך לגבות חוב מהיהודי ולא חזר.
עדים נוספים אמרו שמצאו דם על הרצפה בבית.
בסוף הורגים את היהודי שמודה במעשה וזורקים אותו לנהר.
לאחר גזר הדין מגיע ההגמון שמזהה פרטים תמוהים בעדויות ומתחיל חקירה.
בסופו של דבר מוצאים את הנוצרי שחשבו שנרצח.
המלך מבקש להמיר את דת היהודים לאסלאם.
הרקע לסיפור הוא שהרמב"ם בורח לקהיר, שם נשאר עד מותו.
מסופר בטקסט שהיה רופא של הסולטן, הצליח שם מאוד וכתב את אגרת תימן.
שבע שנים לפני הגזירה הקודמת, יהודי אחד מחליט שהוא המשיח וזה מעורר את כעסו של השלטון המקומי.
זה קורה בעמדיה שבכורדיסטן, ולאיש קוראים דויד אלדויד, שהיה חכם גדול בתלמוד ולמד אצל ראש הגולה, אבל גם בחכמות חיצוניות של כשפים.
המלך של פרס כועס מכך שהוא מנסה להמריד את היהודים נגד הגויים וקורא לו אליו.
המלך מחליט לערוך לאלדויד מבחן.
הוא אוסר אותו, ואומר לו שאם הוא המשיח הוא יצליח להשתחרר.
בדרך שאינה מוזכרת, מצליח אלדויד להשתחרר תוך יום.
המלך שולח פרשים לרדוף אחריו אבל הם נתקעים כשמגיעים לנהר הסמבטיון.
מסופר שאלדויד כבר עבר את הנהר בכך שפרס עליו סודר ועבר מעליו.
המלך הולך לראשי הגולה ואומר להם להחזיר אותו, ולא הוא ישחט את כל היהודים.
החכמים שולחים לו מכתבים ומודיעים שאם לא יחזור הוא יוחרם בעולם הבא.
הוא מקבל את המכתב אבל לא מתרשם, ואפילו לועג להם.
בסופו של דבר אלדוידי נתפס ונהרג.
יום-טוב ליפמן צונץ (בהערותיו לספר מסעות בנימין מטודלה) מצביע על חשיבות עבודתו של אבן וירגה מנקודת מבט גאוגרפית: חיבורו מכיל מספר רב של שמות מקומות, כמו גם תיאורם של מנהגים מקומיים.
אליעזר שביד מצביע על חלוציותו של 'שבט יהודה' בניסיון לדיון רציונלי בסיבות הטבעיות לתופעת האנטישמיות, בהצבעה על מישורים חברתיים תרבותיים ופוליטיים ספציפיים המסבירים את התופעה.
בנוסף, 'שבט יהודה' מציג הערכה מאוזנת, ובנקודות מסוימות אף ממש חיובית, ביחסו היהודי של אבן וירגה כלפי התרבות הנוצרית.
חידושו, לפי שביד, ב"השקפה סובלנית התופסת את הייחוד הדתי כעניין סובייקטיבי ולא כעדיפות מוחלטת של דת על דת".
שביד חותם בהערכה כי מבחינות רבות מטרים 'שבט יהודה' את האווירה התרבותית של ספרות תנועת ההשכלה היהודית בראשיתה.
על חשיבותו של הספר יעידו מהדורותיו הרבות, כמו גם תרגומיו לשפות נוספות: אמנם, בן זמנו היחידי של וירגה אשר עשה שימוש בעבודתו הוא ככל הנראה שמואל אושקי, בספרו 'ניחומים לתלאות ישראל', אך הספר הודפס ותורגם פעמים רבות.
"שבט יהודה" הודפס לראשונה בטורקיה בשנת 1550; ומאז יצא לאור פעמים נוספות.
הוא תורגם ארבע פעמים ליידיש, לראשונה בקרקוב ב-1591. תרגום יידי, עם תוספות (שבט יהודה השלם) פורסם בווילנה בשנת 1900.
הוא תורגם לספרדית על ידי מאיר דה לאון באמסטרדם ב-1640, ללטינית בידי גנטיוס בשנת 1651; ולגרמנית בידי בהנובר ב-1856. חלקים ממנו תורגמו על ידי אייזנמנגר בספרו "Entdecktes Judenthum", חלק ii; על ידי שודט (Shudt) בספר "Jüdische Merckwürdigkeiten"("מוזרויות היהודים"), חלק i; ו (שארית ישראל) ויוסף צדנר (Auswaahl).
בשנת תש"ז יצאה מהדורה מדעית של הספר על ידי עזריאל שוחט עם מבוא מאת יצחק בער.
מהדורת הדפוס (שנת 1680) של התרגום הלטיני של ג'ורג' ג'נטיוס לספר 'שבט יהודה' מכילה טעות בולטת כבר בעמוד הפתיחה: הכותר העברי המקורי מופיע שם בטעות-כתיב: 'שבת יהודה'.
ג'נטיוס בחר לתרגם את משמעות הכותרת כ"שבט"=בני שבט היהודים (Tribus Judae), במקום המשמעות הנוספת של "שבט"= שוט, או מקל-חובלים, וכך החמיץ את כוונת הכותרת להסגיר את תוכן החיבור: קורות המכות שהוטחו על ראשי היהודים.
אמינותו ההיסטורית של הספר הוטלה בספק במידה רבה בידי איזידור לב.
לב החזיק בדעה, כי אף על פי שאבן וירגה היה סופר מקורי, הוא אינו תמיד אמין, וכמה מהחומרים שבהם השתמש שייכים לסוגת האגדה.
אבן וירגה גילה עניין מיוחד במחלוקות דתיות שנערכו בין היהודים לבין הנוצרים; והדיווח המלא של חילוקי הדעות הללו ניתנו בעבודתו.
ברם, אפילו הם נדמים כבדויים – אולי היוצא בכלל זה הוא ההוצאות להורג בטורטוסה.
על כל פנים, רב ערכו של "שבט יהודה" בתיאור הפולקלור היהודי והמסורות הפופולריות שהוא מכיל.
בקטע של הספר המתאר את המקדש, הוא מצטט דיווח מהקונסול הרומי "מארקוש קונשול רומאנו היושב לשופט היהודים אשר בירושלים" על מידות בית המקדש, נהלים ותאורים אחרים.
החלק שמתאר את הנעשה ביום כיפור מובא בהרבה מחזורים ליום כיפור כהקדמה לפני קריאת פיוטי "העבודה".
וכן תיאור על הנעשה בערב פסח להמונים שמביאים את קורבן פסח, המובא בסידורים ומחזורים רבים לאחר סדר הקרבת קרבן פסח.
הספר היה אחד החיבורים הפופולריים במאה ה־16.
שבט קמפבל הוא שבט סקוטי, ששטחו ההיסטורי נמצא כיום במחוז ארגייל וביוט שבמערב סקוטלנד, הממלכה המאוחדת.
שבט קמפבל התעצב לכדי ישות שבטית סביב המאה ה-13 באזור לוך או בארגייל שבמערב סקוטלנד, במהרה הפך לשבט חשוב עם כוח פוליטי רב בסקוטלנד כשהוא מחליף נאמנויות בין שליטים סקוטים לכתר האנגלי.
השבט היה מרכיב פוליטי וצבאי חשוב בכל אירוע או מערכה צבאית בסקוטלנד, כולל מלחמות אנגליה-סקוטלנד, מלחמת האזרחים האנגלית ומרידות היעקוביטים.
החל מהמאה ה-17 השבט נותר בנאמנות לכתר האנגלי ואנשי השבט גויסו ללא פחות מ-16 רגימנטים בצבא אנגליה (ובהמשך הצבא הבריטי), בהם רגימנט המשמר השחור (הרגלים ה-42) ורגימנט ההיילנדרים ארגיילשייר (הרגלים ה-91) שהוקמו על ידי ראשי השבט עבור הצבא הבריטי (שניהם כיום חלק מהרגימנט המלכותי של סקוטלנד).
באופן מסורתי מקורות השבט מיוחסים לממלכת סטרת'קלייד הבריטונית (התקיימה עד המאה ה-11) אשר התפרסה באזור דרום-מערב סקוטלנד.
האזכור הכתוב הראשון למשפחת קמפבל הוא משנת 1263, כאשר מלך סקוטלנד אלכסנדר השלישי מכנה את האציל גילספי ממנסטרי באיגרת רשמית בשם "גלספי קמפבל".
משפחת קמפבל המוקדמת שכנה באחוזות באזורי דרום-מזרח ומרכז סקוטלנד בתקופה זו, אך באמצעות נישואים עם יורשת ממשפחת אודוין (O' Duine) מלוך או שבאזור ארגייל בהדרגה מרכז הכוח של השבט המתהווה נוצר בארגייל.
בעשורים הראשונים כונה השבט שבט אודוין על שם האחוזה שירשו בני השבט ובהמשך השבט שינה את שמו לשבט דירמיד (Diarmid) על שם חזיר בר מהמיתולוגיה הקלטית המוקדמת (שדמותו משמשת גם כיום כסמל השבט).
במאה ה-13 השבט היה עוד קטן יחסית והיה ואסל של אדוני לורן משבט מקדוגל, אך במהלך מלחמת העצמאות הסקוטית הראשונה בתחילת המאה ה-14 השבט תמך וסייע לרוברט הראשון במאבקו כנגד ממלכת אנגליה והשבטים הנאמנים לה.
לאחר הניצחון של הכתר הסקוטי ב-1328, ברוס העניק לשבט קמפבל תארים, אחוזות ואדמות רבות עבור נאמנותם, כולל אחוזות משבט מקדוגל שהיה נאמן לאנגלים.
משום נישואים עם אחותו של ברוס, יורשי העצר של השבט היו גם בעלי קשר דם לבית ברוס החל מתחילת המאה ה-15, בתקופה זו הכוח הרב שצברו אדוני השבט בסקוטלנד עבר לשמש את אנגליה, כאשר השבט הפך לאחד הכוחות הנאמנים ביותר לממלכת אנגליה.
ארצ'יבלד קמפבל רוזן ארגייל החמישי פיקד ב-1568 על כוחותיה של מרי, מלכת הסקוטים בקרב לנגסייד כנגד כוחות ג'יימס סטיוארט, רוזן מארי הראשון.
במהלך מלחמת האזרחים האנגלית צודד השבט עם כוחות הקובננטרים (תומכי הפרלמנט הסקוטי).
ארצ'יבלד קמפבל, מרקיז ארגייל הראשון, פיקד על כוחות הפרלמנט בקרב אינוורלוכי ב-1645 והובס שם על ידי כוח שכל את שבט מקדונלד, שבט מקלין וכוחות אירים בפיקודו של ג'יימס גרהאם, מרקיז מונטרוז הראשון.
לאחר הקרב הכוחות של מונטרוז פשטו על טירת קמפבל של השבט והעלו אותה באש (אם כי נותרה בידי שבט קמפבל).
היריבות עם שבט מקלין ומקדונלד המשיכה בשנים הקרובות בסדרת פשיטות וקרבות בין הצדדים, ב-1672 החל עימות גם עם שבט סינקליר כאשר שבט קמפבל ניסה לקחת את אדמות השבט כדי לישב חוב, בתגובה שני השבטים נכנסו לכמה שנים של לחימה עד לניצחון הקמפבלים שקיבלו את רוזנות ברדלביין בתמורה.
במהלך התקוממות היעוביטים של 1689, כוחות השלטון האנגלי הרגו כ-30 בני שבט מקדונלד בלתי חמושים בעמק גלנקו (Glencoe).
אף על פי שרוב החיילים בכוח האנגלי לא היו משבט קמפבל, מעורבותו באירוע רבה, כולל מספר חיילים בני השבט ומפקד הכוח קפטן רוברט קמפבל מגלנליון עצמו ששירתו בכוח האנגלי.
טירת אינוורארי - כס דוכס ארגייל ומרכז השבט כיום.
טירת קמפבל - מרכז השבט ההיסטורי, הטירה נכבשה ונהרסה במהלך מלחמת האזרחים האנגלית.
איניס חונייל - ככל הנראה מושב ראש השבט ומרכז השבט הראשון השוכן באי בלב לוך או.
טירת טיימות' - כס המרקיז ומרכז ענף ברדלביין עד 1922 כאשר נמכר ליזם פרטי.
טירת קוודור - במקור של שבט קלדר עד שהועבר לקמפבלים במאה ה-16.
השבט כולל מספר טארטנים לא רשמיים וארבעה טארטנים רשמיים, בהם "טארטן קמפבל" (המוכר גם כטארטן המשמר השחור) אשר זוהה גם עם מספר יחידות צבאיות לאורך ההיסטוריה, "טארטן קמפבל ברדלביין" המזוהה עם ענף ברדלביין וגלנאורחי, "טארטן קמפבל קוודור" ו-"טארטן קמפבל לאודון" שניהם מזוהים עם ענפי קוודור ולאודון בהתאמה.
מבין הטארטנים הלא רשמיים ניתן למנות את "טארטן קמפבל ארגייל" הכולל פס לבן כתוספת לדפוס קמפבל הרשמי ומזוהה באופן חלקי עם ראש השבט וטירת ארגייל.
שבטי המדיארים (בהונגרית: Magyar törzsek) של תקופת כיבוש אגן הקרפטים על ידי המדיארים (התיישבות המדיארים במרכז אירופה), נחלקו לשבטים, כמו עמי סְטֶפָּה אחרים.
המילה "שבט" עצמה היא רק חלקית קטגוריה מדעית: ההנחה של ימינו היא ששמה העכשווי של "שבט" כזה בהונגרית דהיום, הוא המילה ההונגרית "Had", כלומר צבא, חַיִל, ארמייה, דהיינו קבוצה גדולה של חיילים מאומנים וחמושים למלחמה.
לפיכך נוצרו ה"שבטים" כדי לארגן את הלוחמים, ולפי מקורות ביזנטיים ראשי השבטים בעלי הדרגה הגבוהה, כמו בעלי התארים גיולה והרקה, היו גם בעלי סמכות שיפוטית.
פסיקותיהם היו מכריעות ביישוב מחלוקות וסכסוכים בין השבטים.
ההנחה הרווחת היא שהקלאנים שהיו שייכים לאותו השבט נשפטו על ידי ראשי השבטים שלהם בעצמם.
לפי אנונימוס, ברית (אפשרי גם איחוד או איגוד) השבטים ההונגרית, או ליתר דיוק ברית מנהיגי החמולות המובילות, יכולה להיקרא גם "שבעת המדיארים" או "שבעת ההונגרים".
קשיי ההיסטוריוגרפיה של החברות שהיו מיושבות בטרטוריות (למשל ביזנטיון) התעוררו מאוחר יותר לגבי הבנת טבעם של החמולות ההונגריות הנ"ל ולגבי התנאים החברתיים/פוליטיים של עמי הערבות בכלל.
לפי ההיסטוריון ג'רג' סבאדוש, ה"שבטים" (genea) ההונגרים היו למעשה קלאנים (nemzetség).
לטענתו, המילה "שבט" (tribus) היא למעשה שם נרדף ל"קלאן".
בקצרה, טיעוניו של ג'רג' סבאדוש הם:
אין עובדות המתייחסות ל"שבטים" כאל ישויות נפרדות ועצמאיות.
אין ערך ראייתי ל"שמות מקומות על פי שמות שבטים".
היישוב הנתון יכול היה להיקרא גם על שמו של אדם.
לפיכך, "שבט" הוא תרגום שגוי של "קלאן" (שפירושו גם בעברית הוא תת־שבט או חמולה גדולה).
לפי אנונימוס היו 108 קלאנים, ו"שבעת המדיארים" היו המובילים שבהם, וכללו גם חמולות אחרות.
הם חתמו על חוזה הדם, שהוביל אחרי כ-100 שנים מאוחר יותר, ללידתה של ממלכת הונגריה.
ההיסטוריונית מריה איבאניץ' משתמשת בכינוי של "הקלאן היוצר מדינה", כדי להגדיר את הקלאנים בעלי השליטה לבחירת הנסיך הגדול או הדוכס הגדול של המדיארים (ההונגרים) מתוך הבחינה שביצעה של ההקבלות בין המבנה השלטוני של הטטרים של קרים לבין הקלאנים ההונגרים בעת כיבוש אגן הקרפטים על ידי המדיארים, ויאנוש ב.
סאבו השתמש למטרה זו בכינוי "הקלאן הראשון".
שמות השבטים ההונגרים כתוב רק בעבודתו של הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס, "על ניהול האימפריה" (), שנכתבה בשנת 950 בערך.
הקיסר מונה שמונה שבטים הונגרים.
הוא מזכיר לראשונה את הקאבארים שנפרדו מהכוזרים, אך מוסיף כי הקאבארים למעשה מחולקים לשלושה שבטים, או שברי שבטים, שעליהם שולט נסיך יחיד.
שמם לא ידוע, אך חוקרים מציעים כאפשרויות סבירות את השמות Varsány, Eszlár, Ladány, Berény, Szekler, בהתבסס על שמות מקומות.
לפי קונסטנטין, שבטי הקאברים "הועלו לדרגת השבטים הראשונים" על ידי ההונגרים לאחר הצטרפותם.
הברית השבטית חולקה בתחילה לשבעה שבטים בהתאם.
שמם נרשם על ידי הקיסר (בנוסף לאזכור הקאבארים):
מדוע שבעה שבטים אם כן?
המספר שבע עורר יראת כבוד במזרח כמספר קסם.
מקורו כנראה בשבעת כוכבי הלכת שהיו ידועים בימי קדם, ומילאו תפקיד חשוב בתרבות שומר.
התרבות האיראנית חילקה את העולם לשבעה חלקים, ובאחרית הימים יבואו המושיע וששת מלווי הזורואסטרים משבעת האזורים הללו.
האווסטה למשל מורכבת מפרקים בגודל 3x7. לפי הרודוטוס, הפרסים כיבדו במקור שבע אלוהויות.
לאהורא מזדא היו שישה מלאכים (1 + 6 = 7) ולזרתוסטרה היו גם כן שישה תלמידים.
זה כנראה בא לידי ביטוי בכך שלמלך הפרסי דריוש היו גם שישה יועצים, שהיו האדונים הגדולים של המדינה, שיטה שעברה מאוחר יותר באימפריה הפרתית ובאימפריה הסאסאנית.
משמעויות המספר שבע במזרח היה: שלמות, השלמה וסיום, העולם כולו.
הוא היה גם מספר מזל.
על כן גם ההונגרים נצמדו כנראה למספר מעורר כבוד זה וציינו בקורותיהם שבעה שבטים (איחודי קלאנים כנראה).
לפי המסורת כל שם שבט"הונצח" במספר (40 עד 20) שמות יישובים.
לפי התפיסה המסורתית הזאת, שמות מקומות שבטיים יעידו על כך שלשיוך שבטי היה תפקיד בייעוד אזור ההתיישבות, ושלבני השבט הייתה מידה מסוימת של זהות אתנית.
עם זאת, הליך זה היה חסר משמעות באזורי ההתיישבות המקוריים של ההונגרים שהתיישבו לפי שבט.
במקום שכולם שייכים לשבט ינה למשל, לשם המקום ינה לא תהיה שום משמעות ייחודית.
לכן, היישובים בעלי שם השבט מעידים על היישובים של המאה ה-10 והמאה ה-11, כאשר פשוטי העם הועברו לאחוזות של האצולה הגדולה שהתפתחה באותה התקופה.
לכן שמות יישובים על פי שמות שבטים אינם מעידים בהכרח על שיוכם לבני אותו השבט.
שבט יהודה בדחק ובצער הוא פיוט הנאמר בפתיחת הסליחות, לפי רוב מנהגי הספרדים.
הפיוט פותח את חלק אמירת י"ג מידות שבמהלך הסליחות, ומגיע מיד אחרי אמירת אשרי ופסוקי הרחמים.
שד"ל ייחס את הפיוט לרבי שמעיה קוסון מחבר הפיוט אודה לאל.
הפיוט מורכב משמונה שורות, אשר יוצרות את האקרוסטיכון "שמעיה חזק", ושורת מעבר לאמירת אל מלך.
כל שורה בנויה משתי צלעיות, אשר חורזות ביניהם בחריזה פנימית.
הצלעית השנייה של כל שורה היא שיבוץ מקראי.
הפיוט מדבר על צערו ומצוקתו של עם ישראל (המכונה כולו "שבט יהודה"), ומתפלל שה' ישמע את תפילת בניו, יזכור אותם ויושיע אותם מצרותיהם.
הפיוט משמש הקדמה לאמירת י"ג מידות של רחמים בפעם הראשונה שהן נאמרות בסליחות.
במנהג המקורי, נאמר במקום זה פיוט פתיחה אחר, "ה' אלהי צבאות יושב הכרובים", אך קהילות רבות החליפו אותו ב"שבט יהודה", וזהו המנהג הרווח כיום.
כיוון שהפיוט פותח את החלק של אמירת י"ג מידות, אותו ניתן לומר רק במניין, הפיוט משמש נקודת ציון למקום ממנו מדלגים כשאין מניין, ואליו חוזרים אם הגיע מניין באמצע אמירת הסליחות.
בדרך כלל, נוהגים לומר את הפיוט בצורה של חזן וקהל, כאשר החזן אומר את הצלעית הראשונה של השורה, והקהל את הצלעית השנייה, ויש נוהגים שכל הקהל אומר את הפיוט יחד.
הפיוט נדפס גם בכמה סדרי תפילה ליום כיפור קטן (ערב ראש חודש), אך לא נהוג בשום קהילה היום לאומרו בהזדמנות זו.
שבט מודיעין הוא שבט צופים ותיק בהנהגת צופי ירושלים.
משכנו הנוכחי של השבט הוא ברחוב ניות 60 בעמק המצלבה.
צבעו הסמלי של השבט הוא כחול (בצבע הכחול מסומנים הציוד של השבט, המבנים שנבנים במחנות קיץ, וחפצים שונים השייכים לשבט).
בשבט מודיעין יש כיום כ-250 חניכים.
שיא חניכי השבט הוא כ-500 בעבר.
שלוש שנים לאחר הקמת שבט הצופים הראשון בארץ ישראל, "משוטטי בכרמל" בחיפה, ב-1919, נוסדו בירושלים במקביל מספר "גדודי צופים" בחסות בתי הספר למל, תחכמוני ובית המדרש למורים.
בשנת 1925 הוקם בירושלים "לגיון הצופים" שהתפלג מהסתדרות הצופים, וגישתו הייתה חינוכית יותר.
שני השבטים שפעלו בהמשך היו "קהילת צופי מתתיהו" (שהיה שריד ללגיון הצופים) ושבט קטן יותר - "שבט נטר".
ב-1937 החליטה לשכת הנוער של מחלקת החינוך במוסדות הלאומיים, שבראשה עמד יוסף מיוחס, על הקמת שלושה שבטים חדשים בירושלים: הראשון, בחסות הגימנסיה העברית ברחביה (שבט מצדה, שהיה קרוי בשנים הראשונות "מסדה"), השני שבט מודיעין בחסות בית הספר "תיכון בית הכרם" (לימים התיכון ליד האוניברסיטה) ובפרט מנהלו דאז, אלכסנדר דושקין.
השבט נוסד בחנוכה תרצ"ח, ונחנך רשמית בי"ט בטבת תרצ"ח (23 בדצמבר 1937), יום ההולדת ה-36 של הקרן הקיימת לישראל, וחניכיו היו גם תלמידי הכיתות הגבוהות של בית הספר היסודי בית הכרם, ושבט אחד ללא חסות - לתלמידי בתי הספר האחרים ("יודפת").
שבט יודפת תוכנן לתת מענה לנוער הלא מאורגן - שלא למד באחד מבתי הספר התיכוניים, ושלימים התאחד עם שבט נטר וקהילת צופי מתתיהו לשבט "קהילה", שגם הוא לא האריך ימים.
עם ייסודו של שבט מודיעין, תוכנן שכל גדוד בשכבה הצעירה יחולק לקבוצת בנים ולקבוצת בנות.
בימים הראשונים של השבט נערכו הפעילויות בחוץ בגינות ציבוריות, בביתו של ראש השבט, או בביתם של חניכים שונים (לסירוגין).
ב-1947 הוציא השבט חוברת חגיגית במלאת עשר שנים לפעילותו.
מאז 1980 הונהג בשבט מחזור שמות קבוע.
שמות 11 הגדודים בשבט מודיעין הם: מגל, רעים, הדר, יובל (על שם ), להבות, ארזים, אילון, עציון, החורש, גליל, חותרים.
הסמלים של 11 הגדודים מצוירים על קירות האולם לזכר גוני הרניק בבניין השבט.
עם קום המדינה היו בירושלים, כאמור, ארבעה שבטים: מצדה, מודיעין, קהילה ומשואות (שבט מעדת הצופים הדתיים).
צריף השבט והמעבר למבנה של קבע
מראשית הקמתו סבל שבט מודיעין מחוסר משכן הולם לפעילותו.
לפי ההיסטוריה של השבט, שכתב החניך לשעבר, ערן אדומי, השבט שינה את מיקומו כמה פעמים:
עד שנת 1941 פעל השבט מחצר בית הספר בית הכרם (בניין המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין).
ב-1941 התפצל השבט, החלק שנותר בבית הכרם היה לשבט בית הכרם, בעוד שבט מודיעין עבר לפאתי רחביה.
בין השנים 1941 ועד 1958 פעל השבט בצריף שהוקם ב"מגרש הסוסים", שהיה שטח אדמה גדול בהצטלבות הרחובות עזה ובנימין מטודלה בשולי שכונת רחביה.
ב-1945 חובר הצריף הראשון לרשת החשמל.
ב-1948 פורק הצריף ונבנה צריף שני בעמק המצלבה.
בשנת 1952 היו בשבט מודיעין 260 חניכים.
בין השנים 1958 עד 1968 פעל השבט מצריפים שהוקמו ב"חורשת הכלבים" (פרסת רחוב התיבונים כיום), מקום בו שכנה בעבר כלביית משטרת המנדט וקלט חניכים משכונות קריית שמואל ורסקו.
ב-1958 הושלמה בנייתו של הצריף השלישי.
ב-1961 הוקם צריף רביעי, שנשרף בחורף של שנת 1964. הצריף שוקם, ופעילותו של שבט מודיעין בו נמשכה עד תחילת שנות ה-70. הצריף היה בן שני חדרים וניצב (במיקומו האחרון) בצד המורד הצפוני-מזרחי של עמק המצלבה למרגלות שכונת רחביה (בין רחוב סעדיה גאון למנזר המצלבה).
עם סלילתו של כביש שחוצה את עמק המצלבה, ועם תכנון בנייתו של בית הספר היסודי ע"ש פולה בן-גוריון (ששטחו חופף לשטח שהיה פעם שטח פעילותו של שבט מודיעין ההיסטורי), הוקם עבור השבט בניין-אבן חדש בעמק המצלבה בסמוך לבית נועה (שבו פועל שבט מצדה) ולבית פיליפס (שבו שוכנת הנהגת צופי ירושלים).
בתקופה זו פעלו חניכי השבט בפעולות חינוך במעברות.
השבט גדל באופן ניכר בסוף שנות השישים וכלל מאות חניכים ומדריכים.
בשנת 1958 הדריך הסופר עמוס עוז את חניכי כיתה י"א (גדוד להבות) שהתאחדו לצורך כך עם חניכי הגדוד המקביל בשבט מצדה.
ב-1969 החל להיבנות משכן הקבע של השבט בעמק המצלבה, ועד השלמתו התארח השבט ב"בית פיליפס" הסמוך למנזר המצלבה, משכנה של הנהגת צופי ירושלים.
בחנוכה תשל"ב (דצמבר 1971) נחנך "הבניין" בתהלוכת לפידים של חניכי ובוגרי השבט.
השבט הרחיב קליטת חניכים גם משכונת המושבה הגרמנית, המושבה היוונית וקטמון.
בשנת 1986 נחנך האגף החדש, הכולל אולם פעילות על שם גוני הרניק.
כעבור עשור נקרא "אחוזת יוני" (על שם ).
הפעילות הצופית בשבט מודיעין כללה באופן מסורתי מפקד פתיחה, שירה קבוצתית, חלק עיוני (שכלל דיון בתחום מעורר חשיבה, היסטורי, עקרוני או חברתי, כמו גם חידונים, הקראת סיפורים בעלי מוסר השכל ועוד), פעילות צופית, משחקים ומפקד סיום.
ערבי שבת אורגנו לרוב על ידי החניכים, וכללו תוכנית הפעלה קבוצתית - לעיתים היתולית, וריקודי עם.
השבט מונה כיום כ-300 חניכים.
השבט מחולק לשכבה צעירה (כיתות ד-ו) שכבת נעורים (ז-ח), כיתות ט' כגדוד עצמאי העובר פעילות הכנה להדרכה, ושכבה בוגרת (י-יב).
כמה שבועות לאחר תחילת הפעילות, מתקיים "קרנבל פתיחה" - מעין לונה-פארק של מתקנים צופיים בחצר, המפגין בפני החניכים שילוב של בנייה צופית עם כיף.
בפורים השבט מקים פורימון, מעין לונה-פארק של מתקנים צופיים בעמק המצלבה, המיועד גם לקהילה - משפחות וילדים מהאזור.
טיולי פסח: כיתות ד'-ו' יוצאות לאזור הצפון; כיתות ז' למצדה; כיתות ח' לטיול הבטחה מהמירון לכנרת, שבסופו טקס הבטחה על חוף הכנרת.
בערב יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל השבט מקיים את טקס יום הזיכרון בהר הרצל ברחבת חללי האוניה ארינפורה שהובילה חיילים ארצישראלים מפלוגת תובלה 462. הטקס נחשב לאחד המרשימים בירושלים, ובו משתתפים אורחים רבים.
בכיתה ט' מתקיים קורס חמישיות, שמטרתו היא הכשרת מדריכים לשכבה הצעירה.
בערב יום כיפור בשעה 23:00 נהגו בוגרי השבט להיפגש בצומת הרחובות פיכמן וטשרניחובסקי בירושלים למפגש נוסטלגי.
בוגרים של השבט שנפלו והונצחו בבניין השבט ובסביבתו
ל-4 מבוגרי השבט שנפלו, קיימת הנצחה פיזית בבניין השבט ובסביבתו הקרובה בעמק המצלבה:
הוא מונצח בעמק המצלבה במצבה לחמשת בוגרי תנועת הצופים בירושלים, שנפלו במלחמת ששת הימים.
קורצ'ין היה רשג"ד מצטיין בשבט.
"הוא גייס חניכים במלוא המרץ, הגדוד שלו היה מוכרח להיות הכי גדול"...בשבט מודיעין "בנו בשבילו מסגרת ארגונית מיוחדת: חטיבה במקום גדוד.
הוא כתב בביטאון התנועה וניסה להקים קבוצת צופים במוסררה...בביטאון הצופים הוא תיאר ביקור במוסררה והתלונן על שהתנועה אינה פועלת בשכונות מצוקה".
גוני הרניק - נפל במלחמת לבנון הראשונה בקרב על הבופור.
לזכרו אולם פעילות בבניין של שבט מודיעין.
- דורון הירשמן, קצין חי"ר, נפל ב-2 ביולי 1991 בתאונת צלילה בחור הכחול.
מונצח בגלעד בחצר של בניין השבט.
זהו סלע גדול ובראשו לוח אבן שעליו פרטיו וקשריו לשבט.
- ביום ראשון, 25 בפברואר 1996, עלה יוני על אוטובוס 18 ברחוב עמק רפאים בירושלים, סמוך לביתו, כדי להגיע לתחנה המרכזית, ומשם להמשיך לבסיסו.
מתאבד של החמאס פוצץ את עצמו באוטובוס.
עשרים וחמישה הרוגים היו בפיגוע, ויוני ביניהם.
הונצח ב"אחוות יוני", אגף חדש שנבנה על שמו בבניין שבט מודיעין.
שבט מודיעין, בהיותו שבט חזק ועתיר חניכים וכוח הדרכה, סייע בהקמת שבטים רבים בירושלים, בהם שבט רכסים (קריית מנחם), שבט אריאל (רמות אלון), שבט כפיר (נוה יעקב), שבט העומר (הגבעה הצרפתית), שבט לפיד (קטמונים), שבט עוז (גילה) ושבט יונתן (מבשרת ציון).
השבט היה לחלוץ ההגשמה בעיירת פיתוח במסגרת הנח"ל, במקום בהתיישבות בקיבוצים.
בשנת 1972 חברו לגרעין נח"ל מספר שמיניסטים משבט "מודיעין" ומספר שמיניסטים קיבוצניקים ויצאו לשנת שירות בירוחם ובבית שמש כשהם דוחים את גיוסם הצבאי בשנה, לגרעין קראו על שם גדודם "רעים".
מאז שולבו גרעיני "רעים" בתוכנית ההגשמה של תנועת הצופים.
ב-1976 יזמו חניכים מן השבט, יחד עם משרד החינוך את תוכנית של"ף - שמיניסטים לעיירות פיתוח, במסגרתה נרשמו תלמידי י"ב לשנת לימודים ומגורים בעיירת פיתוח (בית שאן, מגדל העמק, קריית מלאכי, חצור הגלילית, קריית שמונה ובית שמש), ב-1979 היו בתוכנית 65 בני נוער.
שבט משואות הוא שבט צופים דתיים הפועל בירושלים מאז שנת 1945, והוא שבט הצופים הדתיים הוותיק בישראל.
צבעו הסמלי של השבט הוא ירוק (הצבע בו מסומנים הציוד של השבט, המבנים שנבנים במחנות קיץ, וחפצים שונים השייכים לשבט).
השבט שוכן כיום בתפר בין השכונות קטמון ורסקו, בסמוך למנזר סן סימון.
בשנת 1945, הקים עמנואל מנחם מידב, בוגר השבט החיפאי משוטטי בכרמל, את שבט משואות בירושלים בתור השבט השני של עדת הצופים הדתיים בישראל, שהפכה לחטיבה בתוך תנועת הצופים העבריים.