tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היקף האסון הוביל למחקר כיצד ניתן למנוע את הישנותו והפתרון שנמצא הוא התקנת עמודי שחרור גז מרפסודות באמצע האגם.
תחילה נשאבו מים רוויים ב-CO2 מקרקעית האגם דרך צינורות, ולאחר שהחל הגז להשתחרר עלו עמודי מים מבעבעים, שהמשיכו לעלות באופן טבעי ובכך משתחרר הגז מקרקעית האגם.
לאחר מחקרי ההיתכנות הותקן, ב-2001 צינור קבוע לשחרור הגז.
שני צינורות נוספים הותקנו בשנת 2011. בשנת 2019 נקבע כי שחרור הגז הגיעה למצב יציב למעשה וכי אחד מהצינורות המותקנים יוכל לקיים את תהליך שחרור הגז בעצמו בעתיד, תוך שמירה על ה־CO2 ברמה בטוחה ללא צורך בהתערבות כוח חיצוני.
ב-2 ביולי 2024, תדחוקת קהל באירוע דתי הינדי במחוז האת'רס באוטר פרדש שבהודו, הביאה למותם של 123 בני אדם, רובם נשים וילדים, ופציעתם של לפחות 150 אחרים.
התקרית אירעה במהלך סאטסאנג בכפר מוגול גארחי.
דיווחים ראשוניים של המשטרה אמרו כי הרשויות נתנו אישור ל-80,000 איש להתאסף, אך כ-250,000 איש הגיעו לאירוע.
תדחוקת קהל ותקריות אחרות מתרחשות לעיתים קרובות באירועים דתיים בהודו, שכן המונים מתאספים במקומות צפופים ומקפידים הקפדה מינימלית על אמצעי זהירות.
בשנת 2018, כ-60 בני אדם נהרגו לאחר שרכבת התנגשה בקהל שצפה בחגיגות לדושרה באמריטסר.
בשנת 2013, בפסטיבל הינדי במאדהיה פרדש נהרגו 115 בני אדם .
האסון התרחש בזמן שהמשתתפים עזבו לאחר סיום סאטסאנג להנצחת האל ההינדי שיווה שנערך באוהל מאולתר בכפר מוגול גארהי.
האוהל הוקם בשדה אורז בוצי שנמצא 500 מטר מכביש מהיר.
הסאטסאנג אורגן על ידי ארגון "סרי יגאר גורו באבא", שנוסד על ידי מטיף מקומי בשם סוראג' פאל.
פאל הוא שוטר לשעבר במשטרת אוטר פראדש ויש לו קהל מעריצים גדול בקרב הקהילה הדלית, אליה הוא משתייך.
דיווחים ראשוניים קבעו כי למעלה מ-15,000 איש הגיעו לאירוע, במקום שיכל להכיל רק 5,000 איש.
גורמים רשמיים טענו שהתקרית התרחשה עקב חום, צפיפות וסופת אבק חזקה שגרמה לאנשים להיכנס לפאניקה.
לדבריהם היציאה מהמקום הייתה צרה מדי.
דיווחים מצביעים על כך שהתדחוקת החלה כשאנשים דחפו זה את זה כדי להציץ בפאל ואחרים ניסו לאסוף את האדמה והלכלוך סביב רגליו.
לפי דיווחים אחרים המשתתפים נחסמו על ידי הסדרנים כדי שפאל ומשמשיו יוכלו לצאת תחילה.
על פי החשד, חלק מהקורבנות נפלו לבור ניקוז בצד הדרך במהלך התדחוקת, בעוד שקורבנות אחרים נמחצו כשהם יושבים או כפופים על הארץ.
בתדחוקת נהרגו 123 בני אדם, בהם 112 נשים ושבעה ילדים.
שוטר מת גם הוא מהתקף לב לאחר שראה את גופות הקורבנות.
לפי הדוח הראשוני שהוגשה על ידי המשטרה, הרשויות נתנו אישור ל-80,000 משתתפים, אך כ-250,000 איש הגיעו לאירוע.
האסון עורר זעם בהודו והוביל לשאלות על בעיות באמצעי הבטיחות.
המשטרה פתחה תיק נגד אדם שלדבריה היה המארגן הראשי של האירוע ונגד אחרים בכמה אישומים, כולל הריגה.
מאמינים שפאל מסתתר באשראם שלו במינפורי .
עורך דינו של פאל אמר כי הוא מכחיש אחריות לאסון ומייחס אותו ל"גורמים אנטי-חברתיים", תוך שהוא אומר כי נרקמת נגדו "מזימה פלילית".
הוא הוסיף כי פאל ישתף פעולה עם חקירת המשטרה.
שישה מעוזריו של פאל נעצרו בחשד לקשר לאסון.
יוגי אדיטיאנת', ראש השרים של אוטר פראדש, ציין שכל אחת ממשפחות ההרוגים תקבל סיוע כספי של 200,000 רופי (שווי של כ-2,400 דולר אמריקאי, או כ-15 חודשים של עבודה בשכר מינימום במחוז), ומשפחות הפצועים יקבלו 50,000 רופי.
הוא גם הנחה גורמים רשמיים לחקור את הסיבות לאירוע.
נשיאת הודו דרופדי מורמו וראש הממשלה נרנדרה מודי הביעו תנחומים על האסון.
גם שגרירי סין, צרפת וגרמניה בהודו הביעו תנחומים.
זוהי רשימה של שבעת האנשים החיים המבוגרים ביותר בישראל.
על פי הערכה, בישראל ישנה אישה אחת שחצתה את גיל 110. נכון לאוקטובר 2025, צילה כהן מנתניה היא האדם החי הקשיש ביותר בישראל.
דירוגשםמיןתאריך לידהגיל ב- ב עיר מגורים1צילה כהןנקבה20 בנובמבר 1914נתניה2מרים בולה-לוינקבה20 במרץ 1917ירושלים3מארי סלימאן חג'ביזכר1918מושב יכיני4הני שקולניקנקבה17 ביוני 1919מושב רמות מאיר5יהודה אהרן וידבסקיזכר25 ביולי 1919תל אביב6עליזה לואיזה ממונקבה24 בדצמבר 1919קריית אתא7מרים רנןנקבה11 בפברואר 1920מוצא עלית8לסלו רוטזכר4 ביולי 1920בת ים
"האנשים שאנחנו שונאים בחתונה" הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 2022 בבימויה של קלייר סקנלון על פי תסריט מאת האחיות מולינו, הסרט מבוסס על רומן באותו שם משנת 2016 מאת גרנט גינדר .
בסרט מככבים אליסון ג'ני, קריסטן בל, בן פלאט, וסינתיה אדאי-רובינסון.
הסרט יצא לאקרנים באמזון פריים וידאו ב-18 בנובמבר 2022.
אליס ופול, אח ואחות המתקשים בחייהם, חיים רחוק ממשפחתם.
פול, שעובד במרכז גמילה, הוא הומוסקסואל הנמצא במערכת יחסים עם בן זוגו, דומיניק.
הוא הופך לנוירוטי כאשר דומיניק מביע רצון לפתוח את הקשר לשותפים נוספים.
אליס היא עוזרת בכירה בחברת אדריכלות, ומנהלת רומן עם הבוס הנשוי שלה, ג'ונתן.
תקוותיה שהוא יעזוב את אשתו מתנפצות כשהיא מגלה שאשתו ילדה זה עתה תינוק.
שני האחים מנוכרים מאמם דונה, ומאחותם למחצה אלואיז, בתה הבכורה של דונה מנישואיה הראשונים של דונה לאנריקה, פלייבוי צרפתי-בריטי עשיר.
דונה התגרשה מאנריקה לאחר שגילתה שאינו נאמן לה.
היא נישאה אחר כך לביל ולשניים היו נישואים שנראו מאושרים, מהם נולדו אליס ופול.
אלואיז מבלה את הקיצים עם אביה בבריטניה, ואינה יוצרת קשר אמיתי עם אחיה למחצה בשנות בגרותם.
שנים חולפות, ואלואיז, שכעת עשירה בזכות השפעתו של אביה, מתארסת לאולי.
בתקווה לגשר על הפער עם משפחתה האמריקאית, היא מזמינה אותם לחתונתה.
דונה, שהתאלמנה בינתיים, נענית בהתלהבות, בעוד שפול ואליס פחות נלהבים, ונוטרים טינה על הקשר של אמם עם אנריקה.
בנוסף, מחוות הרצון הטוב של אלואיז, שמשלמת עבור חדר המלון היקר מאוד של אליס מרגיזה את אליס, וגורמת לטינה נוספת.
לאחר שפול מאבד את עבודתו בשל הזדהות עם מטופל, דומיניק מציע שיחסכו כסף בכך שישנו אצל אלקוט, הומוסקסואל מבוגר יותר, שהיה פרופסור של דומיניק בקולג'.
פול מנסה להיות פתוח כלפי דומיניק ואלקוט שמקיימים פעילות מינית ומנסים לשלב גם אותו, אך בסופו של דבר הוא עוזב בכעס.
בינתיים, דונה מתחברת מחדש עם אנריקה ומקיימת איתו יחסי מין.
הוא רומז על רצונו להתפייס איתה, מה שמשמח את אלואיז אך מעורר את זעמם של פול ואליס.
ישנה עלילת משנה הכוללת את אליס ודניס בוטומס, תושב נברסקה, אותו היא פוגשת במטוס ואיתו מאוחר יותר יש לה סטוץ במלון.
היא מבלה איתו הרבה זמן ונהנית מחברתו, אך כשהיא מאמינה שג'ונתן בדרכו ללונדון, היא מודה בפני דניס שהיא נמצאת במערכת יחסים שהיא מסיימת.
כשאליס מקבלת הודעת טקסט נוספת מג'ונתן, שאומרת שהוא הגיע לארוחת החזרה, היא מגלה שההודעה היא למעשה מאשתו של ג'ונתן, לאחר שחשדה בבגידתו.
אשתו של ג'ונתן מנסה לריב עם אליס, ודניס אומר לאליס שהוא סיים איתה.
פול מופיע שיכור, אחרי שזה עתה נפרד מדומיניק.
כשהוא מגלה שאנריקה מנשק אישה צעירה בהרבה, הוא מכה אותו ואז משתין על נעליו.
אלואיז, שנמאס לה מהדרמה, זורקת את שלושתם החוצה ומבטלת את הזמנתם לחתונה, אך תחילה היא מתפרצת על כעסו המוטעה של פול על אמו.
בעוד שדונה הסירה את כל עקבות קיומו של ביל לאחר מותו, אך שמרה תמונה של אנריקה, פול מגלה שהיא איימה להתגרש מביל אם יראה בגלוי את אי-קבלתו את ההומוסקסואליות של פול.
סביר להניח שזה הוביל להתקררות מערכת היחסים ביניהם בשנותיו האחרונות של ביל.
כשהוא מבין שדונה הגנה עליו, פול בוכה מרה ומשלים איתה, וכך גם אליס.
למרות שדניס כועס על ההטעיה של אליס, הוא מסיע את כולם בחזרה למלון לאחר שהשלושה גורשו מארוחת הערב ונכלאו.
למחרת בבוקר, כשהשלושה מתכוננים לטוס חזרה הביתה, אולי מחפש אותם בבהלה מכיוון שהוא לא מוצא את אלואיז בשום מקום.
על פי תחושת בטן, דונה מנחשת נכון שהיא במסעדת טאקו בל (פינוק ילדותי שדונה הרשתה אך אנריקה אסר) וזוללת אוכל מהיר.
אליס משכנעת את דונה לתת לה לדבר עם אלואיז לבד.
היא מודה שנטרה טינה לאלואיז כשלא נחלצה לעזרתה לאחר שעברה הפלה.
אלואיז מתנצלת, ומודה שנשארה רחוקה משום שזמן קצר קודם לכן נודע לה שלעולם לא תוכל להרות - סוד שטרם שיתפה עם אולי - ולכן לא הייתה זמינה רגשית לתמוך באחותה.
לבסוף הן מתפייסות ודונה משכנעת אותה להיות כנה גם עם אולי.
שנה חולפת והאחים שוב ביחד עם דונה, הפעם הרבה יותר מאושרים.
אולי ואלואיז עדיין זוג, לאחר שאימצו תינוק, ודניס סלח לאליס והם שוב ביחד.
קריסטן בל – בתפקיד אליס סטיבנסון, אחותו הגדולה של פול ועוזרת בכירה בחברת אדריכלות
לקסי ג'ניסק – אליס הצעירה
אליסון ג'ני – דונה סטיבנסון, אמם של אליס, פול ואלואיז
בן פלאט – פול סטיבנסון, אחיה הצעיר של אליס ועובד במרכז גמילה
סינתיה אדאי־רובינסון – אלואיז לה־גרנז'ר
איסאק דה בנקולה – אנריקה לה־גרנז'ר
דסטין מיליגן – דניס בוטמס
טוני גולדווין – ד"ר גולדינג
אנדי דיילי – ביל סטיבנסון
הסרט "האנשים שאנחנו שונאים בחתונה" הוא קומדיה שנכתבה על ידי האחיות מולינו כעיבוד לרומן באותו שם משנת 2016 מאת גרנט גינדר .
הסרט העלילתי של אולפני אמזון ו-FilmNation Entertainment הוכרז במרץ 2021, כאשר אליסון ג'ני, אנני מרפי ובן פלאט לוהקו ונמסר שקלייר סקנלון עתידה לביים אותו.
ביולי 2021, הצטרפה קריסטן בל לצוות השחקנים במקום מרפי.
ההפקה החלה בלונדון בספטמבר 2021, כאשר סינתיה אדאי-רובינסון, קארן סוני, דסטין מיליגן, טוני גולדווין, אייזק דה בנקולה, ג'ורמה טקונה וג'וליאן אובנדן הוכרזו כחלק מהצוות באותו חודש.
הסרט הוקרן בבכורה באמזון פריים וידאו ב-18 בנובמבר 2022.
באתר ביקורות הגולשים והמבקרים Rotten Tomatoes, 31% מתוך 42 ביקורות המבקרים חיוביות, עם דירוג ממוצע של 4.1 מתוך 10. קביעת האתר היא: "קומדיה בעלת קאסט מסקרן אך כמעט נטולת צחוק, "האנשים שאנחנו שונאים בחתונה" תגרום לרוב הצופים לומר 'לא, תודה'.
ב-Metacritic, המשתמש בממוצע משוקלל, קיבל הסרט ציון של 42 מתוך 100, בהתבסס על 11 מבקרים, מה שמצביע על ביקורות "מעורבות או ממוצעות".
האס (באלבנית: Has, אופן היידוע באלבנית: Hasi) היא רשות מקומית השוכנת במחוז קוקס אשר בצפון-מזרח אלבניה.
העיירה שוכנת למרגלות הרי האס בוואי הנהר דרין בין רכס הרים המכונה "האלפים האלבניים" , סמוך לגבולות קוסובו ומונטנגרו.
בעיירה שורר אקלים ימי והטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 10.2 מעלות צלזיוס, והיא נעה בין מעלה אחת בינואר ועד כ-22 מעלות צלזיוס ביולי ובאוגוסט.
הרשות המקומית הוקמה ב-2015 במסגרת רפורמה בשלטון המקומי האלבני והיא מרוכבת מ-3 כפרים ועיירה אחת.
קיימת ירידה במספר התושבים בשטחי הרשות, בעיר בשל הגירת עבודה לאזורים מבוססים יותר באלבניה, וכן אל מחוץ לאלבניה.
בראשית המאה ה-16 נכבש האזור על ידי האימפריה העות'מאנית.
העות'מאנים ביצעו טרנספר אוכלוסיות ואיסלמו את תושבי האזור.
בדצמבר 1912, במהלך מלחמת הבלקן הראשונה נכבשה השטח על ידי כוחות הארמייה השנייה הסרבית, ובהמשך לאחר חתימת הסכם לונדון, הפכה אלבניה למדינה עצמאית ובתוכה אזור האס.
ב-1916, במהלך מלחמת העולם הראשונה כבשו הבולגרים אשר לחמו לצד מעצמות המרכז את האזור.
ב-1928 הוקמה ממלכת אלבניה, ובאפריל 1939 פלשו האיטלקים לאלבניה וכבשו אותה ובכלל זה את האס.
בנובמבר 1944 שוחרר האזור על ידי כוחות צבא בריטיים ופרטיזנים קומוניסטיים בראשות אנוור הוג'ה אשר תפס את השלטון במדינה.
במהלך העידן הקומוניסטי התבססה האס על חקלאות.
סתיו העמים לא פסח על אלבניה, ובראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 קרס השלטון הקומוניסטי במדינה והעיר נקלעה למשבר כלכלי חריף שהוביל להגירה שלילית.
בתקופת מלחמת קוסובו הגיעו לאזור עשרות אלפי פליטים, עניין שהוביל למשבר דמוגרפי ועלייה בפשיעה.
בראשית המאה ה-21 התפתחה בהדרגה תעשיית תיירות טבע בהאס.
האסונות של נינה הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של שבי גביזון, שיצא לאקרנים בספטמבר 2003. הוא היה היה הסרט הישראלי המצליח ביותר בקופות בישראל ב-2003, עם כ-140 אלף צופים.
העלילה מציגה את עולמו של נדב, ילד בן 12, שהוא גם המספר.
נדב מספר לצופים על משפחתו שהתפרקה, על סביבתו ובייחוד על אהבתו היצרית והקנאית לדודתו, נינה.
לאחר מותו הפתאומי של בעלה של נינה, חיימון, נדב עובר להתגורר עמה, ובכך מממש את חלומו להתקרב אליה.
בתקופה זו נינה עוברת מסע של חוויות רגשיות עמוקות עם גבר שהכירה ועם עצמה, והיא אינה מודעת כלל להשפעה הרבה שיש לה על נדב.
בביתה של נינה לומד נדב על אהבה, על מיניות ועל משפחה ועובר תהליך התבגרות.
במהלך הסרט הצופים נחשפים לדמויות השונות הסובבות את נדב, דמויות המנסות להתמודד עם הקשיים בחייהם.
"האסונות של נינה" זכה באחד עשר פרסי אופיר, ובהם הפרסים לסרט הטוב ביותר, לבמאי הטוב ביותר ולשחקנית, שחקנית המשנה ושחקן המשנה הטובים ביותר, ובכך זכה בכמות הגדולה ביותר של פרסים במסגרת הטקס אי פעם.
כמו כן זכה בפסטיבל הקולנוע ירושלים בפרס וולג'ין בקטגוריות הסרט, התסריט, הצילום והשחקנים, והיה הסרט הישראלי הראשון שהשתתף בפסטיבל הסרטים סאנדנס.
את הסרט מלווה פסקול ייחודי שהלחין והפיק המוזיקאי אסף אמדורסקי.
ביצירתו השתתפו שלומי שבן, קרני פוסטל, אלי מגן, רוני הולן, אסף רוט, אפרת גוש ויעל קראוס.
אסטלת הניצחון של נרם-סין היא אסטלה שנועדה להנציח את ניצחונו של המלך נרם-סין על אויביו, אנשי ההרים משבט הלולבי כשבראשם עמד המלך סאטוני, בסביבות שנת 2230 לפנה"ס, וככל הנראה נוצרה בסביבות תקופה זו.
המלך נרם-סין היה הרביעי בשושלת מלכי אכד שנוסדה על ידי סבו סרגון מאכד.
מדינה זו שאפה לשלטון מרכזי חזק עם שאיפה לשליטה עולמית, בניגוד לשיטת השלטון השומרית שהייתה נפוצה עד אז בה לכל אזור היה שליט נפרד.
האסטלה עצמה עשויה מאבן חול אדמדמה.
גובהה שני מטר ורוחבה חצי מטר.
החלק העליון שלה שבור וחלקה התחתון נפגע מפגעי מים.
האסטלה נמצאה בשושן לשם הובאה בשנת 1176 לפנה"ס על ידי המלך שותרוק נחונתה מסיפר.
בניגוד לאסטלות קדומות יותר שבדרך כלל תיארו מספר סצנות שונות מזמנים שונים, אסטלה זו מתארת סצנה אחת.
בסצנה זו נראה המלך נרם סין מטפס על הר בשטח האויב ומצליח לכבוש אותו.
אחרי המלך מטפסים חייליו לאחר שיצאו מתוך היער, או לחלופין מטפסים על ההר המיוער, היער מיוצג על ידי שני העצים בתחתית האסטלה.
בניגוד לציורים קודמים משומר, בהם החיילים מוצגים בשורה ארוכה אחד אחרי שני ובדרך כלל זהים זה לזה, כאן החיילים נראים ממש כמטפסים על ההר באלכסון, כמו כן למרות שכיוון תנועתם זהה בכל זאת הם מובדלים אחד מהשני בנשק שהם נושאים.
בניגוד לחייליו של נרם סין הנראים בתנועה, האויבים נמצאים במצב סטטי, אחד מבקש רחמים, השני נופל פצוע מחצו של המלך והמלך עצמו דורך על גויותו של אחד מהם.
שערם של האויבים נראה כמין צמות דבר המזכיר את זנבות הסוס שהיו נוהגים לוחמי החיתים לשאת על כובעיהם.
המלך עצמו נראה כמעט כפול בגודלו מכל שאר הדמויות, בולט אצלו הכובע בעל הקרניים, כובע זה מייצג אלוהות.
בניגוד למלכי שומר שראו עצמם כשליחים של האלים, מלכי אכד ראו את עצמם כאלים.
בידו השמאלית מחזיק המלך את קשתו, מתחת לזרועו הוא מחזיק גרזן קרב ובידו הימנית הוא מחזיק חץ.
על צווארו של המלך שרשרת ששימשה ככל הנראה לא כקישוט בלבד אלה כמעין קמיע שאמור להגן על המלך.
דמותו של נרם סין מתוארת בפירוט רב, מראהו גברי מאוד, שריריו בולטים וחזהו הרחב מוצג לכל רוחבו, למרות שהמלך מצויר בפרופיל.
מראה זה אמור לייצג את עובדת היות המלך מלא און גברי, דבר שמורה גם על יכולתו הרבה לשלוט.
זקנו של המלך בולט עוד יותר בשלמותו - זהו מאפיין נוסף המייצג את גבריותו של המלך ולכן את יכולתו לשלוט.
במבט כללי על הסצנה נראה שהמלך הוא היחיד שפועל בה, הוא זה שנמצא קרוב לראש ההר והוא זה שהכניע את האויבים.
ממול לדמותו של המלך נראית פסגת ההר ומעליו שני כוכבים המייצגים את האלים.
בניגוד לאסטלות אחרות בהן יש בדרך כלל כוכב אחד, כאן ישנם שני כוכבים, ככל הנראה כמעין פשרה בין שני האלים המרכזיים – שמש - אל השמש שהוא האל של העיר סיפר, עירו של נרם סין, לבין אישתאר, אלת העיר אכד בירתה של הממלכה.
האסופית הוא הספר הראשון בסדרת הספרים שכתבה הסופרת הקנדית לוסי מוד מונטגומרי על אן שרלי.
המהדורה הראשונה של הספר יצאה לאור בשנת 1908.
התרגום המילולי של שם הספר הוא "אן מגרין גייבלס" – שמה של החווה שבה מתרחשת העלילה, אולם בתרגום העברי נבחרה החלופה "האסופית" שפירושה יתומה שנאספת לבית-יתומים.
הוריה של אן, וולטר וברטה שרלי מתו ממחלת הטיפוס.
לעיתים השם מתורגם ל"אן מהחווה הירוקה".
אן שרלי היא ילדה אדומת שיער ומנומשת בעלת דמיון יוצא מגדר הרגיל, הנשלחת לאימוץ לביתם של מרילה ומתיו קטברט, אח ואחות בגיל העמידה מן "החווה הירוקה" (במקור חוות "גגות ירוקים") שבכפר אבונלי, שעל אי הנסיך אדוארד.
מרילה ומתיו התכוונו לאמץ נער שיעזור להם בעבודות הבית, אך גברת ספנסר שנשלחה להוציא לפועל את רצונם טועה ושולחת להם, בטעות, את אן.
מתיו הביישן והעצור אינו יודע איך לפתור את הבעיה כשהוא מוצא ילדה בודדה מחכה לו בתחנת הרכבת, ולוקח אותה לחווה הירוקה.
בדרך לחווה הוא נקשר אליה, ואחותו מרילה, שבתחילה לא רוצה להשאיר את אן בחווה, שומעת את תולדות חייה של הילדה ומבינה מה צפוי לה בהמשך חייה אם תדחה אותה, רואה את חובתה כנוצריה טובה, מתרצה ולוקחת על עצמה את חינוכה של היתומה, שלא זכתה מעולם לאהבה ולהדרכה אחראית.
עלילת הספר עוסקת במהפך ובשינויים המתרחשים בחייה של אן ובסובב אותה במהלך שנות ילדותה ב"חווה הירוקה", ביתה האמיתי הראשון של אן מינקותה.
אן במהרה מתחברת לדיאנה ברי והן כורתות שבועת אמונים, הקושרת ביניהן גם בבגרותן.
דיאנה היא בחורה כפרית פשוטה, יפה, טובת לב וחיננית שאוהבת את אן אהבת נפש על אף שלעיתים קרובות היא אינה מצליחה לעקוב אחר דמיונה הפורה.
דמותה של ברי מוזכרת גם בספרי ההמשך של מונטגומרי, באופן מינורי.
בשנותיה הראשונות באבונלי מסתבכת אן שוב ושוב בגלל לשונה החדה, דמיונה המפליג, פזיזותה ומזגה הסוער.
כבר ביומה הראשון בבית הספר היא נכנסת למאבק בלתי מתפשר עם גילברט בלייט לאחר שהלה לועג לצבע שערה של אן והיא, בתגובה, שוברת לוח צפחה על ראשו.
היריבות בין השניים נמשכת לאורך כל תקופת לימודיהם, כאשר השניים מתחרים ביניהם על המקום הראשון בכיתה.
הסתבכויות נוספות של אן תופסות חלק ניכר מהספר, בהן גרימת שכרות לדיאנה כשבטעות השקתה אותה ביין במקום משקה קל.
בעקבות מקרה זה אימה של דיאנה זועמת ואוסרת על בתה להתחבר עם אן, מה שגורם סבל רב לשתי הבנות.
אך בהדרגה אן מפיקה לקחים, מתבגרת ומתמתנת.
היא לומדת לרתום את דמיונה העשיר לכתיבה יוצרת, לעצור בלשונה שלוחת הרסן, למצוא את מקומה בין ילדי הכפר והוריהם ולהביאם לכך שיכבדו ויחבבו אותה, על אף שונותה.
כישרונות משחק ודקלום המתגלים באן מעלים אותה על הבימה ומגבירים את ביטחונה העצמי.
כנותה וחריפותה הטבעית מקנים לה כבוד וחיבה גם מחוץ לגבולות הכפר, ושקדנותה בלימודים, לצד שכלה המבריק, מביאים לה מלגה להמשך לימודים.
מותו הפתאומי של מתיו, כתוצאה מן ההלם שהמיט עליו אובדן חסכונותיו בגלל נפילת הבנק שנתן בו את אמונו, משנה את מהלך חייה של אן מן הכיוון שבחרה בו.
כדי להציל את החווה הירוקה ממכירה ואת מרילה מאובדן ביתה, אן מחליטה לוותר על המשך הלימודים בכספי פרס הלימודים שזכתה בו.
תחת זאת היא חוזרת לאבונלי, ללמד בבית הספר הכפרי ולחיות בחווה הירוקה עם מרילה, שמאור עיניה דועך והולך.
את משרת ההוראה באבונלי היא מקבלת לאחר שגילברט בלייט, שזכה בה תחילה, מוותר עליה למענה ובכך מסתיים סוף סוף המאבק ארוך הימים ביניהם והופך לידידות נאמנה.
אן שרלי - גיבורת הספר, ילדה יתומה שהוריה מתו ממחלת הטיפוס.
אביה, וולטר שרלי, היה מורה בתיכון בולינגברוק ואמה, ברטה שרלי, הייתה גם היא מורה בתיכון אבל עזבה את ההוראה לאחר נישואיה, כמקובל בימים ההם.
לפני שהגיעה אן לחווה הירוקה היא התגוררה במספר מקומות.
ראשית, משפחתה של גב' תומאס, מי שהייתה עוזרת הבית של אמה, אחריה התגוררה עם גברת המונד ולבסוף בבית היתומים שבהופטאון.
אן נשלחת בטעות לביתם של מתיו ומרילה קטברט, ובדרך לחווה מתיו נקשר אליה.
על אף שתחילה מרילה רוצה לשלוח אותה בחזרה לבית היתומים, אן נשארת בביתם ומגודלת על ידם, ברוח חובתה הנוצרית של מרילה.
אן גדלה ופורחת, מסתבכת באין ספור תקלות, מהן משעשעות ומהן מסוכנות, אך מוצאת את מקומה בקהילת אבונלי, כבת אהובה למתיו ומרילה, תלמידה מוכשרת ומבריקה וחברה נאמנה.
אן מתוארת כפטפטנית ועתירת הדמיון, שתי תכונות שמכניסות אותה לא פעם לצרות.
לעיתים מכונה "שדה ג'ינג'ית", אך אן מאוד רגישה לנושא השיער הג'ינג'י שלה.
היא מנסה, ללא הצלחה, לדמיין את עצמה עם שיער בצבע כהה יותר.
כאשר מישהו מעיר לה על גוון שיערה היא נפגעת קשות ואינה מוכנה לסלוח לפוגע.
לא פעם, כשאן אומרת בגלוי את אשר על ליבה, מרילה מסכימה איתה אבל לא אומרת לה זאת, ממניעים חינוכיים.
מרילה קטברט - אחותו של מתיו.
בניגוד להחלטתה הראשונית, נעתרת לבקשתו של מתיו ולחובתה הנוצרית ומאמצת את אן.
מרילה מסכמת עם מתיו, רך הלב, להשאיר בידיה את נושא חינוכה וגידולה של היתומה.
מרילה נוקשה, קפדנית ונטולת דמיון, אך לאורך פרקי הספר היא מרככת את גישתה כלפי אן, שאותה היא אוהבת מאוד, אם כי מתקשה לבטא את רגשותיה.
בכל פעם שאן מראה לה רגשי אהבה וחיבה, מעירה הסופרת, שהרגשות שעולים במרילה הם תוצאה של "אימהות שהוחמצה".
מרילה יכלה פעם להינשא לגבר, אבל בגלל גאוותה היא איבדה את אהבתה.
מתיו קטברט - אחיה של מרילה, רווק מושבע, ביישן ושתקן אך בעל לב רך.
מתיו ידוע בכך שהוא מפחד מנשים ובעיקר מילדות קטנות, בגלל פטפוטן וההרגשה שהן צוחקות עליו מאחורי גבו.
לעומת זאת, הוא נשבה מיד בקסמיה של אן, מקבל עליו להתרחק משאלות חינוכה ושמח להיות לה אב מאמץ אוהב וקשוב.
מתיו סובל מבעיות לב ומת מוות פתאומי לקראת סוף הספר הראשון.
דיאנה ברי - חברתה הטובה של אן, על אף השוני הרב ביניהן.
דיאנה מתוארת כבעלת עיניים שחורות גדולות, שיער שחור וסומק קל בלחייה.
היא שמנמנה יותר מאן, דבר שמציק לה לעיתים קרובות, אם כי אן מתפעלת בגלוי מגומות החן של דיאנה, שלהן לא תזכה כנראה לעולם.
נטייתה של אן להסתבך בטעויות מביאה לניתוק זמני בחברות ביניהן, אך היחלצותה של אן להצלת אחותה הקטנה של דיאנה משנה את דעת אמה הקפדנית והחברות מתחדשת במלוא עוזה.
דיאנה ואן נוטות לתקשר זו עם זו באמצעות איתות מרחוק, מחלונות חדריהן, על ידי נר וחתיכת קרטון, כמו מורס.
גילברט בלייט - חבר לכיתה של אן.
ראשית יחסיהם באיבה יוקדת מצד אן וניסיונות פיוס מצד גילברט, שמתגבשים לבסוף לידידות, על אף התחרות המתמדת ביניהם על הצטיינות בלימודים.
גילברט מתואר כילד שובב ויפה, ואולי בגלל יופיו הילדות 'נהנות' להיות מושא הצקותיו.
שערו כהה, עיניו חומות והוא שחום עור.
בהמשך סדרת הספרים גילברט ואן מתחתנים ומביאים לעולם שבעה ילדים, הבכורה מתה יממה לאחר שנולדה.
רייצ'ל לינד - שכנתם של האח והאחות קטברט, חברתה הקרובה של מרילה, ידועה בתור אישה פעלתנית ורכלנית אך עם לב טוב וחם.
ג'יין אנדרוז, רובי גיליס וג'וזי פיי - חברות ללימודים של אן ודיאנה, שיוצאות עם אן ללימודים בסמינר למורים.
האסופית, תרגם ישראל פישמן, ציר ע' אברט, 466 עמודים, הוצאת מ.
האסופית - אן מהחוה הירוקה, תרגמה טלי נתיב עירוני, ציירה כריסטינה קדמון, הוצאת כתר ירושלים, 270 עמודים, 1989. יצא שוב בשנת 2011.
אן שרלי האסופית מאבונלי, ערכה מחדש יעל רון-לרר, הוצאת אלומות תל אביב, 103 עמודים, 1994
אן מהחווה הירוקה, תרגם ועיבד עמיחי הדרי, הוצאת קוראים קריית גת, 96 עמודים, 2005
אן מהחווה הירוקה - רומן גרפי, תרגמו אילת אטינגר ואהד זהבי, כתר, 2021
אן שרלי, תרגום: ישראל פישמן, מ.
הספר תורגם לעברית והיה מתוכנן לצאת בהוצאת סנדיק, אך ההוצאה נקלעה לקשיים.
לבסוף הספר יצא בהוצאת כתר כחלק מהוצאה מחודשת של הסדרה.
ב-2004 עלה המחזמר "האסופית" מאת אבי קורן עם מוזיקה של מירון מינסטר ובבימוי עופר שפריר, בה שיחקו סשה גרישקוב כאן שירלי, מיקי קם כמרילה, לירון לב כגילברט, אלחי לויט כמתיו, מיטל סלקמון כדיאנה, עדי קוזלובסקי, ליאור זוהר ועוד.
בשנת 1979 נוצרה ביפן סדרה מצוירת בשם "האסופית" אשר שודרה במדינות רבות ברחבי העולם, כולל מדינת ישראל.
בשנת 1985 שודרה מיני-סדרה המבוססת על כמה מספרי "האסופית", בכיכובה של מייגן פולווס.
ב-19 במרץ 2017 עלתה בנטפליקס, בשיתוף עם CBC הקנדית, סדרת הטלוויזיה "אן עם הצמות" שכוללת עשרים ושבעה פרקים, לאורך שלוש עונות, על חייה של אן.
ב-2025 נוצר אתחול ביפן על האסופית.
מריה מרסדן וברנה תמלר, האסופית - אן מהחווה הירוקה, הרומן הגרפי, תרגום: איילת אטינגר ואהד זהבי, הוצאת כתר, 2021
האסטאטים (מלטינית: Hastati ביחיד Hastatus מלשון האסטה - סוג של חנית דקירה כבדה) הם סוג של חיל רגלים כבד ששירת את הלגיון ברפובליקה הרומית.
בקרב התייצבו בשורה הראשונה של הלגיון והורכבו מחיילים בעלי רכוש שרכשו את כלי זינם בכספם.
חימושם המקורי כלל האסטה (חנית כבדה), חרב קצרה לדקירה וכלי נשק נוספים.
להגנתם חבשו קסדה, לבשו שריון גוף, מוקיים ובנוסף לזה הגנו על עצמם במגן.
עם הזמן ויתרו ההאסטאטים על חנית הדקירה והחליפו אותה בפילום (כידון הטלה).
האסופית (ביפנית: 赤毛のアン; באנגלית: Anne of Green Gables) היא סדרת אנימה יפנית משנת 1979, המבוססת על הרומן הראשון מאת הסופרת הקנדית לוסי מוד מונטגומרי – "האסופית".
בישראל, הסדרה שודרה בערוץ הילדים, בחינוכית 23, ובערוץ ג'וניור.
בפרקים הראשונים מוצגת אן שרלי היתומה, השומעת כי עומדים לאמץ אותה.
אן מחכה בתחנת הרכבת ושם פוגשת במת'יו קתברט, אשר לוקח אותה אל "חוות הגגות הירוקים".
אן מתלהבת מהמקום ומתיידדת עם מת'יו בדרכה לשם.
בהגיעה אל ביתה החדש, היא מגלה כי אימוצה היה טעות, ושמרילה, אחותו של מת'יו, רצתה מראש ילד שיעזור לאחיה בעבודתו ולא ילדה, ולכן היא שוקלת להחזירה לבית היתומים.
לבסוף, מרילה מוקסמת מאן ומחליטה לבסוף להשאיר אותה.
את פתיח הסדרה שרה אפי בן ישראל.
אן שירלי (ענת ארליך / תמר קינן): ילדה יתומה שמאומצת על ידי מרילה ואחיה מתיו ועברה לגור עימם בחוות גגות ירוקים.
מרילה (אפי בן ישראל): מאמצת את אן יחד עם אחיה מתיו.
אופייה קשוח אך טוב לב ואן לומדת ממנה אחריות ורצינות.
גילברט (אלון וורטהיימר): תלמיד בכיתתה של אן, הוא רגיש ופיקח, ומחבב את אן אך גם הוא יריבה.
מתיו (יהויכין פרידלנדר): אחיה של מרילה.
אופיו רגוע יותר מאחותו והוא אחראי לעשיית מחוות קטנות לאן.
דיאנה ברי (נוף נתנזון / איה שבא): חברתה הטובה ביותר של אן, עזרה לה להשתלב בגגות ירוקים עם הגעתה.
הקריין (דני בסן): מספר הסיפור.
הייאו מיאזאקי היה בין האנימטורים שהשתתפו בהפקת הסדרה.
האסון האווירי באיברלינגן אירע ביום 1 ביולי 2002 מעל העיר איברלינגן בדרום גרמניה, כאשר מטוס טופולב 154 של חברת בשקיריאן איירליינס, שהיה בטיסה 2937 ממוסקבה-דומודדובו לנמל התעופה של ברצלונה, התנגש במטוס מטען מדגם בואינג 757 של חברת DHL, שהיה בדרכו משדה התעופה בברגמו ליד מילאנו לבריסל.
שני המטוסים התנגשו זה בזה בגובה של כ-35,000 רגל, וכל נוסעיהם, 71 במספר, נספו.
הלשכה הפדרלית הגרמנית לחקירת תאונות אוויריות (Bundesstelle für Flugunfalluntersuchung או BFU) קבעה ב-19 במאי 2004, שהתאונה נגרמה בשל כשל בפיקוח האווירי ובשל הוראות שהתקבלו מהמערכת למניעת התנגשות באוויר (Traffic Collision Avoidance System), אשר סתרו את הנחיות הבקרה האווירית.
ב-24 בפברואר 2004 דקר ויטלי קאלוייב, אזרח רוסי שאיבד את אשתו ואת שני ילדיו בתאונה האווירית, את הדני פטר נילסן שהיה פקח הטיסה בעת האירוע.
טיסה 2937 הייתה טיסת שכר של חברת בשקיריאן במטוס טופולב 154 שעשתה את דרכה ממוסקבה לברצלונה.
על סיפון המטוס היו 60 נוסעים ותשעה אנשי צוות.
45 מהנוסעים היו תלמידי בית ספר מהעיר אופה בבשקיריה, שהיו בדרכם לנופש בקוסטה דאורדה, פרס שהוענק להם על ידי ועדה מקומית של אונסק"ו.
תשעה ילדים היו מתחת לגיל 12, והיתר בין הגילאים 12 ל-18. הילדים לא היו אמורים לטוס כלל בטיסה זו, אך איחרו את טיסתם שיצאה יום קודם לכן מנמל התעופה הבינלאומי שרמייטיבו במוסקבה, בשל איחור ברכבת ובשל כך שהתייצבו בשדה תעופה אחר.
הם הועלו לטיסת בשקיריאן שיצאה מנמל התעופה הבינלאומי דומודודבו.
מרביתם של הורי הילדים בטיסה היו בכירים רמי-דרג בבשקיריה.
טיסה 611 של חברת DHL תעופה הייתה טיסת מטען במטוס בואינג 757, ועשתה את דרכה מנמל התעופה הבינלאומי בבחריין לנמל התעופה הבינלאומי בבריסל בבלגיה, לאחר עצירת ביניים בנמל התעופה הבינלאומי אוריו אל סריו בברגמו שבאיטליה.
שני המטוסים טסו בגובה של כ-36,000 רגל מעל פני הים.
מטוס בשקיראין עשה את דרכו לכיוון מערב מהאזור העיר קמפטן בדרום גרמניה, וקרב לימת קונסטנץ מכיוון מזרח, בעוד שמטוס DHL טס לכיוון צפון מעל אדמת שווייץ וקרב אל הימה מדרום.
כל מרחב הפיקוח העילי מעל ימת קונסטנץ, כולל חופיה השייכים לגרמניה ולאוסטריה שוכן באחריותו של אזור הבקרה המרחבית של שווייץ, המנוהל מהערים ציריך וז'נבה.
קו הגבול בין אזור הבקרה המרחבית השווייצרי לאזור הבקרה המרחבית של קארלסרוהה/מינכן האחראי על דרום גרמניה, עובר מצפון וממזרח לחופה הצפוני של הימה.
מטוס בשקיריאן חצה את קו הגבול בין שני האזורים ונכנס לאחריות שווייצרית כ-30 ק"מ מזרחית לאיברלינגן, ואילו מטוס DHL קרב לגבולו הצפוני של האזור השווייצרי, בזווית ישרה לנתיב המטוס הרוסי.
הבקרה המרחבית בשווייץ נוהלה אותה עת מציריך על ידי חברת "סקאיגייד" (Skyguide), חברה שווייצרית פרטית לפיקוח טיסה.
פטר נילסן, פקח הטיסה בציריך, הופקד על שתי עמדות בו זמנית ולא הבחין בסכנה שאורבת לשני המטוסים עד לפחות מדקה לפני התאונה.
ברגע זה הוא יצר קשר עם טיסה 2937, והורה לטייס לצלול אלף רגל כדי להימנע מהתנגשות עם טיסה 611. עם זאת, שניות לאחר שהצוות הרוסי החל בצלילה, המערכת למניעת תאונות אוויר הורתה לו לנסוק, בעוד שבאותו זמן המערכת בטיסה 611 הורתה לצוותו לצלול.
לו שני המטוסים היו פועלים לפי הנחיות מערכות המניעה, סביר להניח שההתנגשות הייתה נמנעת.
טייסי טיסה 611 פעלו לפי הוראות המערכת האוטומטית והחלו בצלילה, אולם לא יכלו ליצור קשר עם פקח הטיסה ששוחח בקשר עם טיסה 2937. כשמונה שניות לפני ההתנגשות, קצב הצלילה של טיסה 611 היה בערך 2,400 רגל בדקה, איטי יותר מהמלצת המערכת האוטומטית: 2,500-3,000 רגל לדקה.
הטייסים הרוסים התעלמו מהנחיות המערכת האוטומטית לנסוק, ובמקום זאת המשיכו לצלול, כפי שהורה להם פקח הטיסה.
נילסן, שלא היה מודע להנחיות המערכות האוטומטיות, המשיך בקריאותיו לטיסה 2937 לצלול ובכך נתן לצוות הטופולב מידע מוטעה על מצבו של המטוס האחר.
בזמן התאונה בוצעה עבודת תחזוקה במערכת המכ"ם הראשית של מגדל הפיקוח, דבר שהאיט את קצב פעולת המערכת.
צוות טיסה 2937 ניסה לאתר את טיסה 611 בחשיכה, ואיבד זמן תגובה.
המטוסים התנגשו זה בזה בגובה של 34,890 רגל, בזווית ישרה זה לזה, וזנבו של מטוס הבואינג חתך את גוף מטוס הטופולב מעט לפני חיבור הכנפיים לגוף.
מטוס הטופולב התפוצץ והתפרק למספר חתיכות, ושבריו התפזרו על פני שטח נרחב.
טייסי מטוס הבואינג הפגוע, שאיבד כ-80 אחוז מהמייצב האנכי שלו, נאבקו על השליטה בו לאורך נתיב של שבעה קילומטרים נוספים לפני שהמטוס התרסק באזור מיוער מצפון לכפר אובינגן (Owingen) השוכן צפונית לאיברלינגן.
המטוס פגע בקרקע בזווית של 70 מעלות, זנבו נקרע ממנו על ידי עצים ממש לפני הפגיעה בקרקע, וגוף המטוס ומנועיו התפזרו בשטח.
כל 69 האנשים שהיו על מטוס הטופולב, ושני הטייסים במטוס הבואינג, נהרגו.
מרחב הפיקוח העילי בו טסו המטוסים, נוהל אותה עת בידי פקח טיסה בודד, והפקח הנוסף שהיה במשמרת במגדל הפיקוח, נח בחדר אחר במהלך הלילה.
דבר זה עמד בניגוד לתקנות, אבל נהג בחברת סקאיגייד כעניין שבשגרה, והיה ידוע להנהלה.
בשל עבודות תחזוקה, עמדו לרשותו של נילסן פקח טיסה נוסף ומנהל מערכת, שניתן היה להזעיקם, אך נילסן לא היה מודע לכך או שבחר לא לקרוא להם כדי שדעתו לא תוסח ממסכי המעקב.
בנוסף, מערכת התרעה אופטית נגד התנגשות שממוקמת על הקרקע, כובתה לצורך עבודות התחזוקה, ונילסן לא היה מודע גם לכך.
למגדל הפיקוח הייתה מערכת אזעקה שמתריעה על התנגשויות, והיא שלחה אותות לעמדת כוננות בשעה 21:35:00 (32 שניות לפני ההתנגשות), אך אזעקה זו לא נשמעה על ידי איש מהנוכחים בעמדה.
למרות שלא נמצאה תקלה במערכת זו בביקורת טכנית לאחר המקרה; לא ניתן לדעת אם ההתראה הקולית הייתה כבויה אם לאו.
גם אם נילסן היה שומע את האזעקה, ייתכן והיה מפרש אותה כאזעקת שווא עד לעדכון המכ"ם שהגיע רק 12 שניות לאחר מכן, או עד שהיה ניתן להבחין בצלילת טיסה 611. בשלב זה, 20 שניות לפני ההתנגשות, יכולתו של פקח הטיסה למצוא פתרון למצב הייתה נמוכה או בלתי אפשרית.
קווי הטלפון הראשיים בחברת סקאיגייד היו גם הם משותקים בשל עבודות תחזוקה, וקווי הגיבוי היו פגומים.
עובדה זו מנעה מפקחי הטיסה השכנים שצפו במתרחש בקארלסרוהה את היכולת ליצור קשר עם ציריך ולהתריע על האסון.
בדקות שלפני התאונה, היה נילסן עסוק בפיקוח על מטוס איירבוס של חברת אירו לויד שקרב לשדה התעופה בפרידריכסהאפן.
בעודו אחראי על שתי עמדות פיקוח בו זמנית, נאלץ נילסן להיאבק גם במערכת הטלפוניה הפגומה, שבאמצעותה ניסה ליצור קשר עם נמל התעופה בפרידריכסהאפן כדי להודיע על הגעתה של טיסת אירו לויד.
בשל הסחות אלו הוא לא הבחין בסכנה המתקרבת עד לכדקה לפני ההתנגשות.
לו היה מורה למטוס הרוסי לצלול מוקדם יותר, היו המטוסים מופנים לנתיבים אוויריים נפרדים, הם לא היו נכנסים לנתיב התנגשות ומערכות ההתרעה האוטומטיות שלהם לא היו נותנות להם הוראות לצלול או לנסוק.
כאשר הבין נילסן את חומרת המצב, כבר היה מאוחר מדי מכדי להזעיק עזרה.
לכל המדינות המעורבות בתאונה ניתנה האפשרות להוסיף את התייחסותן לדו"ח הרשמי.
ממלכת בחריין, שווייץ והפדרציה הרוסית אכן הוסיפו טיעונים שפורסמו בדו"ח הרשמי, ואילו ארצות הברית נמנעה מכך.
ההערות פורסמו כנספח לדו"ח, ולא זכו להתייחסות מצוות החוקרים הגרמני.
בחריין, ארץ המוצא של טיסה 611, הסכימה עם רוב ממצאי הדו"ח, אך טענה כי על הדו"ח היה להדגיש פחות את פעולותיהם של הטייסים ושל פקח הטיסה, ולהתמקד בבעיות הקשורות להנהלת חברת הפיקוח.
עוד טענה בחריין כי הצוות הרוסי במטוס הטופולב לא היה כשיר דיו, והיווה גורם בתאונה.
רוסיה טענה שטייסי הטופולב לא היו יכולים לציית להוראות המערכת האוטומטית לנסוק.
הוראה זו ניתנה כאשר המטוס היה בגובה של 35,500 רגל בעוד שפקח הטיסה הטעה את צוות המטוס וציין שהייתה תנועת מטוסים מעליהם בגובה של 36,000 רגל.
בנוסף, פקח הטיסה טעה בציון מיקומה של טיסה 611, כאשר מסר למטוס הרוסי כי היא נמצאת בשעה 2 בעוד שלמעשה הייתה בשעה 10. רוסיה אף טענה ש"האחריות האמיתית" להימנע מהתנגשות הייתה בידיו של צוות טיסה 611, מאחר שהוא היה יכול לשמוע את התשדורת בין הצוות הרוסי לפקח הטיסה.
שווייץ ציינה כי מטוס הטופולב טס בגובה הנמוך בכ-100 רגל מהוראות פקח הטיסה, והמשיך לצלול בקצב של 1,900 רגל לדקה.
טענה זו סותרת את הכתוב בדו"ח הרשמי, שמניח שהטייסים הרוסים פירשו את השיחה עם הפקח לא כהוראה "רגילה" לשמור על גובה שיוט, אלא כשיחת חירום שבאה להתריע על מטוס שחג מעליהם.
הדו"ח של חוקר התאונות התייחס אל תגובת הטייסים הרוסים כאל תגובה נורמלית ולא כגורם לתאונה.
עוד טענה שווייץ כי למרות המידע השגוי שניתן על ידי פקח הטיסה למטוס הטופולב, הנחיות המערכות האוטומטיות היו יכולות להועיל לו היו הטייסים נשמעים להן באופן מיידי.
כישלון בהפקת לקחים מתקרית קודמת
הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית לא הפיק את הלקחים הנדרשים מתקרית שהתרחשה כשנה לפני האסון האווירי באיברלינגן.
בשנת 2001, כמעט והתנגשו שני מטוסים של חברת ג'פאן איירליינס בשטח האווירי של יפן.
האסון נמנע הודות לאחד הטייסים שביצע תמרוני התחמקות בהתבססו על קשר עין, ו-677 חיי אדם ניצלו.
המטוסים חלפו זה לצד זה במרחק של פחות מ-100 מטר, והתמרון הפתאומי ההכרחי שנועד למנוע את האסון הותיר כ-100 פצועים באחד המטוסים, חלקם במצב קשה.
הרשויות היפניות קראו לתקינת תקנות שימנעו מתקריות כאלה להישנות, אבל הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית לא חקר את התקרית לעומק, עד לאסון המטוסים בגרמניה.
בנוסף, אירעו באירופה ארבעה מקרים שכמעט והסתיימו בהתנגשות באוויר לפני האסון בגרמניה, כאשר צמד טייסים ציית להוראות פקח הטיסה במקום למערכות האוטומטיות של המטוס.
בשל רגשות אשם התפטר נילסן מתפקידו כפקח טיסה לאחר התאונה.
סקאיגייד, שהאשימה תחילה את צוות המטוס הרוסי באסון, לקחה את חלקה באחריות לאסון ושילמה פיצויים לחלק ממשפחות ההרוגים.
הדוח הרשמי קבע שפגמים בהתנהלות ותקלות במערכות התקשורת השונות היו הגורמים העיקריים לאסון, כך שנילסן אינו היחיד הנושא באחריות.
ב-27 ביולי 2006 קבע בית המשפט בעיר קונסטנץ שממשלת גרמניה נושאת באחריות לתאונה, שכן החוק הגרמני אוסר על הפרטת הפיקוח האווירי בשמי גרמניה.
ערעור הממשלה עודו מחכה להכרעה.
נגד חברת סקאיגייד נפתחה חקירה פלילית בחודש מאי 2004. ב-7 באוגוסט 2006 הועמדו שמונה מעובדי החברה לדין באשמת גרימת מוות ברשלנות.
בית המשפט בווינטרטור פסק את דינם בספטמבר 2007, וארבעה מהם הורשעו.
שלושה מהמורשעים נידונו לעונשי מאסר, ועל הרביעי הושת קנס.
בשל אבלו הכבד על אובדן משפחתו, פירש ויטאלי קאלוייב את התפטרותו של נילסן כראיה לאחריותו הבלעדית לאירוע.
הוא תקף אותו בביתו ליד ציריך ורצח אותו.
ב-24 בפברואר 2004, עצרו שוטרים את קאלוייב בבית מלון מקומי זמן קצר לאחר הרצח, והוא הורשע בביצוע המעשה בשנת 2005. הוא שוחרר ממאסר ב-8 בנובמבר 2007 בשל כך שפסק הדין לא התחשב במצבו הנפשי הקשה בעת האירוע.
באפריל 2017 יצא לאקרנים המותחן האמריקאי טיסה 112 שמבוסס על האירועים, בכיכובו של ארנולד שוורצנגר המגלם את דמותו של רומן, שמבוסס על ויטלי.
בשנת 2018 יצא לאקרנים הסרט הרוסי "בלתי נסלח", המהווה עיבוד קולנועי של האירועים, בכיכובו של דמיטרי נאגייב, בתפקיד ויטלי.
תאונה אווירית זו תועדה בסדרה תעופה בחקירה ששודרה בערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק, בשם "התנגשות באוויר" (Mid-air collision).
האסון האווירי במינכן התרחש ב-6 בפברואר 1958, כאשר מטוס בריטי של חברת BEA בטיסה 609 התרסק בניסיונו השלישי להמריא מנמל התעופה מינכן-רים שבמינכן, גרמניה המערבית.
במטוס, איירספיד אמבסדור, היו שחקני קבוצת הכדורגל מנצ'סטר יונייטד, שזכו לכינוי "תינוקות באזבי", אוהדים ועיתונאים.
21 מ-44 הנוסעים נהרגו כתוצאה ישירה מההתרסקות, ושניים (דאנקן אדוארדס ופרנק סוויפט) מתו לאחר מכן.
בהרוגים היו 8 משחקני הקבוצה ו-3 מאנשי הצוות המקצועי של הקבוצה.
שחקני יונייטד חזרו ממשחק גביע אירופה בבלגרד שביוגוסלביה.
מטוסם שהיה אמור לטוס ישירות מבלגרד למנצ'סטר נחת במינכן על מנת לתדלק.
הטייסים ג'יימס ת'יין וקנת' ריימנט ניסו להמריא פעמיים לאחר התדלוק, אך הפסיקו את ניסיונות ההמראה בעקבות בעיות במנוע.
הקברניט ת'יין חשש מפיגור בלוח הזמנים, דחה את האפשרות להישאר ללינת לילה והחליט לנסות להמריא בפעם השלישית.
בזמן ניסיון ההמראה השלישי כבר ירד שלג, שגרם להצטברות של שכבת סלאש בקצה מסלול ההמראה.
כאשר המטוס פגע בסלאש הוא איבד מהירות, מה שהפך את ההמראה לבלתי אפשרית.
המטוס קירטע אל מחוץ למסלול דרך גדר, ולאחר מכן אחת מכנפיו פגעה בבניין סמוך ונתלשה.
באפריל 1955 הקימה אופ"א את גביע האלופות, תחרות כדורגל לקבוצות שזכו באליפות במדינה שחברה בארגון, תחרות שתתחיל בשנת 1955-56. על אלופת הליגה האנגלית, צ'לסי, נאסר להשתתף בתחרות על ידי מזכיר הליגה האנגלית, אלן הארדקר, שהאמין שיהיה זה לטובת הכדורגל האנגלי והכדורגל בכלל, אם הקבוצות האנגליות לא יכנסו לתחרות.
בעונה לאחר מכן, קבוצת מנצ'סטר יונייטד זכתה באליפות הליגה האנגלית, בהנהגתו של מאט באזבי.
במקור, גם על מנצ'סטר יונייטד נאסר להשתתף במפעל, אך באזבי, בעזרתו של יושב ראש הקבוצה הארולד הארדמן, וגם בעזרתו של יושב ראש התאחדות הכדורגל האנגלית (ה-FA) סטאנלי ראוס, עקפו את החלטת הליגה ויונייטד הפכו לקבוצה האנגלית הראשונה שמשתתפת במפעל.
הנהלת הקבוצה לקחה את הסיכון, סיכון שהשתלם, לאחר שהקבוצה הידועה כ"תינוקות באזבי", על שם הקבוצה הצעירה שלהם (ממוצע גילאים 21), הגיעה בעונתה הראשונה (1956-57) במפעל לחצי הגמר, שם הודחה על ידי הזוכה שבדרך, ריאל מדריד.
הזכייה בליגה באותה עונה הבטיחה להם את ההשתתפות בעונת 1957-1958, כאשר הגעתם לחצי הגמר בעונה הקודמת סימנה אותם כמועמדים לזכייה בעונה הבאה.
משחקי הליגה שוחקו ביום שבת, ואילו משחקי גביע אירופה שוחקו באמצע השבוע, ולכן הקבוצה הייתה צריכה לטוס כדי להגיע למשחקי הליגה בזמן, דבר שהיו חייבים לעשות על מנת להוכיח להארדקר שהוא טועה.
הקבוצה ניצחה את שמרוק רוברס בסיבוב המקדים ואת דוקלה פראג בסיבוב הראשון.
בדרך חזרה מפראג, ערפל מעל אנגליה מנע מהקבוצה טיסה ישירה למנצ'סטר, ולכן חזרתם הייתה מייגעת יותר: טיסה לאמסטרדם ומשם מעבורת מהעיירה הוק ואן הולנד אל הרוויץ' ומשם ברכבת עד מנצ'סטר.
הנסיעה גבתה מחיר מהשחקנים והם הצליחו רק לגרד תיקו 3:3 עם ברמינגהאם סיטי, שלושה ימים לאחר מכן.
בדרך חזרה למנצ'סטר, ההמראה מבלגרד עוכבה במשך שעה לאחר שהמגן ג'וני ברי איבד את הדרכון שלו, ואז המטוס ביצע עצירה מתוכננת במינכן לתדלוק, בשעה 13:15 GMT.
קפטן ג'יימס ת'יין, הטייס של מטוס ה"אמבסדור" מסוג "Elizabethan" הוביל את הטיסה אל בלגרד, אך נתן לסגנו, קפטן קנט ריימנט את הפיקוד על הטיסה חזרה.
בשעה 14:19 לפי שעון גריניץ', מגדל הפיקוח קיבל את ההודעה כי המטוס מוכן להמריא, ונתן לו אישור המראה שיפוג בשעה 14:31. קפטן ריימנט ביטל את ההמראה לאחר שקפטן ת'יין הבחין כי מד הלחץ בדחיסה התחיל לרעוד כשהמטוס הגיע למלוא הכוח וכי המנוע עשה רעשים מוזרים תוך כדי האצה.
ניסיון שני נעשה לאחר 3 דקות, אך 40 שניות בתוך ההליך, גם הוא בוטל לפני שהמטוס המריא.
הסיבה שניתנה לניסיונות הכושלים היא שהמנוע נתן יותר מיכולתו, ולכן גם האיץ יותר מדי, תופעה מוכרת בדגמי ה- "Elizabethan".
לאחר הכישלון השני, כל הנוסעים נתבקשו לרדת מהמטוס, והם חזרו אל טרקלין שדה התעופה.
בינתיים התחיל לרדת שלג כבד, והיה נראה לא סביר כי המטוס יבצע את המסע חזרה באותו יום.
דאנקן אדוארדס שחקן מנצ'סטר יונייטד ניצל את ההזדמנות כדי לשלוח מברק לבעלת הבית שלו במנצ'סטר.
הוא רשם: "כל הטיסות בוטלו, טס מחר.
קפטן ת'יין הודיע למהנדס, ביל בלאק, על הבעיה.
בלאק הציע כי בגלל שהפתרון המיידי של פתיחת מצערת המנוע לאט יותר לא עבד, האפשרות היחידה שנותרה תהיה להשאיר את המטוס במינכן ללילה לכוונון מחדש של המנוע.
ת'יין היה מעוניין להיצמד ללוח הזמנים והאמין שפתיחת המצערת באופן איטי עוד יותר תספיק.
משמעות הדבר כי המטוס לא היה יכול להגיע למהירות הנדרשת להמראה עד שלב רחוק יותר במורד המסלול, אך היות שהמסלול היה באורך של כמעט 2 ק"מ (1.2 מייל), האמין ת'יין כי זו לא תהווה בעיה.
לכן, למרות השלג, הנוסעים נקראו חזרה למטוס רק 15 דקות לאחר שעזבו אותו.
כמה מהשחקנים לא הרגישו בטוחים, במיוחד ליאם ווילן שנשמע אומר "אולי זה המוות, אבל אני מוכן" דקות לפני ההמראה.
אחרים כולל דאנקן אדוארדס, טומי טיילור, מארק ג'ונס, אדי קולמן ופרנק סוויפט, עברו לאחורי המטוס כיוון שחשבו ששם בטוח יותר.
כשכולם היו על המטוס, ת'יין וריימנט ניסו להמריא בפעם השלישית בשעה 14:56. בשעה 14:59 הם הגיעו לנקודת ההמתנה, שם קיבלו אישור להמריא.
על המסלול התבצעו הבדיקות האחרונות בתא הטייס, ונוצר איתם קשר ממגדל הפיקוח, שאמר להם כי בשעה 15:04 יפוג אישור ההמראה שלהם.
לאחר התלבטות, החליטו הטייסים כי הם יבצעו המראה והם ישגיחו על המדדים על מנת לזהות בעיה במנועים בזמן.
בשעה 15:03 הם הודיעו למגדל הפיקוח על החלטתם.
קפטן ריימנט הזיז לאט את המצערת כפי שסוכם, ושחרר את הבלמים.
המטוס החל להאיץ, וקצין הקשר ביל רודג'רס הודיע למגדל הפיקוח כי הם מתחילים בהמראה.
המטוס החל לצבור מהירות, תוך כדי העפת שכבות סלאש, קפטן ת'יין קרא את המהירויות בהפרשים של 10 קשר, וכשהגיע ל-85 קשר הוא שם לב כי המנוע שוב החל לרעוד.
הוא משך את המצערת במעט אחורה, ואחר כך הזיז אותה שוב קדימה.
כשהגיע למהירות של 117 קשר, הוא הודיע בקשר "V1", שמשמעותו כי כעת יהיה זה מסוכן לבטל את ההמראה.
קפטן ריימנט חיכה לקריאת "V2" שמשמעותה כי המטוס הגיע למהירות המינימלית שנדרשת על מנת לבצע המראה.
כשהסתכל על מדד המהירות בציפייה כי המחט תתקדם לעבר המהירות (119 קשר), המחט החלה לרצד בסביבות ה-117 ופתאום נפלה ל-112 קשר ומיד אחר כך ל-105 קשר.
ריימונט צעק "ישו, אנחנו לא נצליח!", כשת'יין הרים את ראשו על מנת לראות מה נמצא לפניהם.
המטוס החליק מקצה המסלול, יצא מכלל שליטה, התנגש בגדר המקיפה את שדה התעופה, ואז חצה את הכביש לפני שכנף שמאל נתלשה מן המטוס לאחר שנכנסה בבית של שש נפשות, כאשר ארבע מהן היו בבית והצליחו להיחלץ ממנו.
גם חלק מזנב המטוס נתלש, ואחר כך צד שמאל של תא הטייס התנגש בעץ.
צד ימין של המטוס התנגש בבקתה, שם הייתה משאית עם צמיגים ודלק שהתפוצצה.
20 נוסעים מתו במקום, ועוד 3 מאוחר יותר.
כאשר קפטן ת'יין ראה כי הלהבות סוגרות על תא הטייס, הוא חשש כי הדלק הבוער יגרום למטוס להתפוצץ והורה לצוות להתפנות.
הדיילות יצאו קודם דרך חלון חירום במטבח שהתנפץ ואחריהם יצא קצין הקשר ביל רודג'רס.
הם צעקו לריימנט לצאת החוצה, אך הוא נתקע בין מושבו לגוף המטוס שהתקפל.
ריימנט אמר לת'יין לצאת בלעדיו.
ת'יין הלך לעבר היציאה, ראה את הלהבות מתקרבות אל עבר מכל הדלק של המטוס שהכיל 2,300 ליטר של דלק.
לפני שהוא יצא, ת'יין אמר לריימנט שהוא יחזור אליו לאחר שייטפל בדליקה.
הוא הורה לצוות להתקרב אל המטוס על מנת להשיב שני מטפי כיבוי, ולאחר מכן להתרחק מן המטוס ככל האפשר.
בו בזמן, שוער הקבוצה הארי גרג שב להכרתו בתוך תא הנוסעים, במחשבה שהוא מת.
הוא חש דם זורם על פניו והוא "לא העז להרים את ידיו למעלה, מכיוון שחשב שהקצה של ראשו הוסר".
בדיוק מעליו הוא ראה פתח המאיר אל תא הנוסעים, הוא ניגש אליו והצליח לפתוח פתח רחב מספיק על מנת להיחלץ.
האסון האווירי בצ'רקהי דאדרי היה אסון תעופה שאירע בשמי צפון הודו ב-12 בנובמבר 1996, כאשר שני מטוסי נוסעים פגעו זה בזה ממערב לשדה התעופה הבינלאומי של העיר ניו דלהי, ועקב כך צללו והתרסקו על הקרקע.
בתאונה נספו כל הנוסעים ואנשי הצוות שהיו בשני המטוסים – 349 אנשים.
מבחינת מספר הנספים הייתה זו תאונת ההתנגשות האווירית החמורה ביותר שאירעה עד כה.
שתי הטיסות המעורבות בהתנגשות היו:
טיסה 763 של סעודי ערביין איירליינס, מטוס מדגם בואינג 747, שנשא 312 נוסעים ואנשי צוות.
צוות הטיסה כלל את הקברניט חאליד אל-שובאילי, טייס המשנה נזיר חאן ומהנדס הטיסה אחמד אדריס.
טיסה 1907 של קזחסטן איירליינס , מטוס מדגם איליושין 76, שנשא 37 נוסעים ואנשי צוות.
היה זה מטוס צבאי שהוסב לשימוש אזרחי.
צוות הטיסה מנה את הקברניט אלכסנדר רוברטוביץ' צ'רפונוב, טייס המשנה ארמק קוז'המטוביץ' דז'נג'ירוב, מהנדס הטיסה אלכסנדר אלכסנדרוביץ' צ'ופרוב ומפעיל הרדיו רג'פ אלכסייביץ'.
המטוס הסעודי המריא בשעה 18:00 לערך משדה התעופה הבינלאומי אינדירה גנדי בעיר ניו דלהי, וטס לכיוון מערב.
באותה עת התקרב המטוס הקזחי אל שדה התעופה ממערב כשפניו לכיוון מזרח.
המטוס הסעודי נסק לגובה של 10,000 רגל, ולאחר מכן הורה לו פקח בקרת הגישה של שדה התעופה לנסוק לגובה של 14,000 רגל.
המטוס הקזחי, שטס בגובה של 24,000 רגל, קיבל הוראה מפקח בקרת הגישה להנמיך לגובה של 15,000 רגל, וטייסיו דיווחו כי כך עשו.
באופן זה היה אמור להיווצר בין שני המטוסים הפרש גבהים של 1,000 רגל (כ-305 מטר), שיבטיח קיום מרווח בטוח ביניהם.
פקח בקרת הגישה גם העיר למטוס הקזחי לשים לב לנוכחותו של המטוס הסעודי בשעה 12 שלו (כלומר, בכיוון ישר מולו).
למרות ההפרדה שהייתה אמורה להיות בגובהי הטיסות, פגעו שני המטוסים זה בזה.
זנבו של המטוס הסעודי נקרע בהתנגשות, וכנפו של המטוס הקזחי נפגעה.
שני המטוסים לא הצליחו להחלץ מהפגיעה, עלו באש והתרסקו על הקרקע במרחק של מספר קילומטרים זה מזה, ליד העיירה צ'רקהי דאדרי (Charkhi Dadri), כמאה קילומטרים ממערב לניו דלהי.
חקירה אודות הסיבות לתאונה נפתחה ביום ההתרסקות.
החשד הראשוני היה כי התאונה אירעה עקב טעות מצדו של פקח בקרת הגישה, אך במהרה הגיעו החוקרים למסקנה כי לא נפל שום פגם בפעולותיו.
הקופסאות השחורות של שני המטוסים (מקלט נתוני הטיסה ורשמקול תא הטייס) נמצאו, ונשלחו לבריטניה לניתוח במעבדות הזרוע לחקירת התאונות האוויריות הבריטית (AAIB).
החוקרים הגיעו למסקנה שהטעות הקטלנית של הצוות הקזחי נבעה ממספר גורמים.
ראשית, רמת השפה האנגלית של אנשי הצוות הקזחי לא הייתה גבוהה, אף שהם עברו בחינה רשמית בתחום זה, ולכן התקשורת שלהם עם פקח הטיסה הייתה לקויה.
שנית, גם התקשורת בין קצין הקשר (שניהל את התקשורת עם פקח הטיסה ההודי) לבין הטייסים הייתה לקויה, ולכן טעה קצין הקשר בדבר הגובה שבו נמצא המטוס למעשה.
קצין הקשר הקזחי דיווח לפקח הטיסה בטעות כי המטוס מתייצב בגובה של 15,000 רגל, בעוד שלמעשה המשיך המטוס להנמיך עד גובה של 14,000 רגל לערך.
בנוסף, לוח המכשירים של קצין הקשר לא כלל מד גובה, והיה עליו להסתמך על מדי הגובה שהיו קבועים בלוחות הבקרה של הטייסים, במרחק מה ממקום מושבו.
בעת התאונה הייתה בשדה התעופה אינדירה גנדי מערכת מכ"ם מיושנת, אשר לא הציגה בפני פקחי הטיסה את הגובה שבו נמצא כל מטוס שבאזור הפיקוח שלהם, אלא רק את מיקומם.
על מנת לדעת את הגובה שבו נמצא כל מטוס היה על הפקחים להסתמך על דיווחי הטייסים.
מסיבה זו לא הייתה לפקח הטיסה שעקב אחרי שני המטוסים שהתרסקו כל אפשרות להיווכח באופן עצמאי ששניהם נמצאים למעשה באותו גובה.
זמן רב לפני התאונה הזמינו השלטונות ההודיים מערכת מכ"ם חדישה יותר להתקנה בשדה התעופה אינדירה גנדי – מערכת שהייתה מציגה בפני הפקחים באופן אוטומטי גם את גובה הטיסה של כל מטוס.
המערכת הייתה אמורה להיות מותקנת בשדה התעופה כשבועיים לפני מועד התאונה, אך הדבר לא נעשה.
לאחר התאונה הורכבה המערכת בשדה התעופה.
מאז ואילך לא אירעו בו תאונות נוספות, אך אירעו בשמיו שלושה אירועים של כמעט-תאונה.
פרק של סדרת הטלוויזיה הדוקומנטרית תעופה בחקירה סקר את האסון.
האסון הגרעיני בפוקושימה הוא שמה של סדרת אירועים תאונתיים שאירעו בתחנת הכוח הגרעינית פוקושימה 1 ביפן, כתוצאה מנזקי רעידת האדמה בסנדאי, ב-11 במרץ 2011, והצונאמי שבא בעקבותיה.
האסון הגרעיני בפוקושימה הוגדר כתאונה רבתי בסולם הבין-לאומי לאירוע אטומי ורדיולוגי והוא, נכון ל-2024, אירוע התאונה החמור ביותר בעולם מאז אסון צ'רנוביל, שהתרחש ב-1986.
תחנת הכוח הגרעינית שוכנת סמוך לחוף האוקיינוס השקט במחוז פוקושימה, כ-60 ק"מ דרומית מזרחית לעיר פוקושימה.
תחנת הכוח מורכבת משישה כורים גרעינים המפיקים חשמל בעזרת טורבינת קיטור, אשר תוכננו על ידי חברת ג'נרל אלקטריק ותוחזקו על ידי חברת החשמל של טוקיו.
בעת רעידת האדמה, כור מספר 4 היה ללא דלק גרעיני, בעוד כורים 5 ו-6 לא פעלו כיוון שהתבצעו בהם עבודות תחזוקה.
פעולת הכורים הנותרים הופסקה אוטומטית עם התרחש רעידת האדמה, וגנרטורים לשעת חירום נכנסו לפעולה כדי להפעיל את מערכות הקירור והבקרה.
הצונאמי קטע את החיבור שבין הכורים לרשת החשמל והציף את חדרי הגנרטורים לשעת חירום.
עם הפסקת פעולת הגנרטורים הופסקה פעולת המשאבות החשמליות המזרימות מי קירור לכור, והכורים החלו להתחמם.
נזקי רעידת האדמה וההצפות באזור הכורים, מנעו הגעת צוותי עזרה חיצוניים.
בשעות ובימים שחלפו מעת התאונה, הותכו לחלוטין כורים 1, 2, ו-3 כתוצאה מן החום האדיר שנוצר בהם.
בעת שעובדי התחנה ניסו לקרר את הכורים ולהפסיק את פעולתם, אירעו מספר התפוצצויות מימן בתחנה.
בהוראת הממשלה נעשה שימוש במי ים כדי לקרר את הכורים, דבר שהביא להריסתם המוחלטת.
בעת שירד מפלס המים בבריכה שבה היו מוטות הדלק הגרעיני, החלו המוטות להתחמם.
החשש מפני פליטת חומרים רדיואקטיביים לסביבה, הוביל להוראה לפנות את האוכלוסייה מאזור בקוטר 12 ק"מ מאתר התחנה, בעוד שהעובדים בתחנה, אשר נחשפו לקרינה רדיואקטיבית, פונו ממנה מספר פעמים, באופן זמני.
זרם החשמל לחלק מן הכורים חובר באופן הדרגתי, דבר שאיפשר את הפעלת משאבות הקירור האוטומטיות.
בתחילה העריכו אנשי ממשל יפנים כי התאונה היא בדרגה 4 (תאונה בעלת השפעה מקומית) בסולם הבינלאומי לאירוע אטומי ורדיולוגי, אף על פי שסוכנויות מקצועיות בינלאומיות שונות טענו כי דרגת האירוע חמורה יותר.
בהמשך הועלתה דרגת האירוע בהדרגה עד לדרגה המקסימלית, דרגה 7. ממשלת יפן וחברת החשמל של טוקיו ספגו ביקורת מן העיתונות הבינלאומית על שלא קיימו תקשורת נאותה עם הציבור ועל אלתורים במהלך הניסיונות להכיל את האירוע.
ב-20 במרץ 2011 הכריז מזכיר ממשלת יפן, יוקיו אדנו, כי תחנת הכוח תיסגר מיד עם גמר הטיפול במשבר.
על פי הערכות ממשלת יפן, כמות החומר הרדיואקטיבי אשר שוחרר לאטמוספירה במהלך האסון הגרעיני בפוקושימה, היה כעשירית מן הכמות ששוחררה בעת אסון צ'רנוביל.
כמויות משמעותיות של חומר רדיואקטיבי מתחנת הכוח אף חדרו לקרקע ולמי האוקיינוס השקט.
במדידות שנערכו מטעם ממשלת יפן נמצאו רמות גבוהות ומסוכנות של החומר הרדיואקטיבי צסיום-137 במרחק של 30–50 ק"מ מתחנת הכוח.
ממצאים אלה הובילו לאיסור על מכירת מוצרים חקלאיים מאזור זה ואיסור על שימוש במי ברז באזור זה לצורך הכנת מזון תינוקות.
כמה מעובדי תחנת הכוח נהרגו ונפצעו קשה במהלך האירוע.
לא נגרמו מקרי מוות מיידי כתוצאה מחשיפה לקרינה רדיואקטיבית, אולם לפחות שישה עובדים נחשפו לקרינה שהיא מעבר לכמות החשיפה המותרת למהלך חיים שלם, ויותר מ-300 עובדים ספגו כמויות קרינה משמעותיות.
ב-16 בדצמבר 2011 הכריזו שלטונות יפן כי הכורים בפוקושימה יציבים, אף שפעולת טיהור האזורים המזוהמים סביב הכורים, והפסקה כוללת של פעולתם, תיקח עוד עשרות שנים.
תחנת הכוח הגרעינית פוקושימה 1
תחנת הכוח הגרעינית פוקושימה 1 מורכבת משישה כורי מים רותחים אשר תוכננו בידי חברת ג'נרל אלקטריק, אשר תפוקתם הכוללת 4.7 ג'יגוואט חשמל, בזכות תפוקה זו דורגה תחנת כוח זו בין 25 תחנות הכוח הגרעיניות הגדולות בעולם.
תחנת הכוח בפוקושימה 1 הייתה התחנה הראשונה בתכנון ג'נרל אלקטריק אשר נבנתה ונוהלה באופן מלא על ידי חברת החשמל של טוקיו.
כור מספר 1 בתחנה היה בתפוקה של 439 מגה-ואט ובנייתו החלה ביולי 1967. תפוקת החשמל המסחרית בכור זה החלה ב-26 במרץ 1971. הוא תוכנן לעמוד ברעידות אדמה, על פי הניסיון שנצבר ברעידת האדמה במחוז קרן בקליפורניה בשנת 1952, אשר הייתה בעוצמה 7.3 בסולם MMS.
כורים 2 ו-3 תוכננו לתפוקה של 784 מגה-ואט כל אחד, כור מספר 2 החל בפעולה ביולי 1974, וכור 3 החל בפעולה במרץ 1976. כורים אלה תוכננו לעמוד ברעידות אדמה חזקות יותר.
לאחר רעידת האדמה במיאגי, ביפן, בשנת 1978, עברו כל הכורים בדיקת תקינות ולא נמצאו נזקים לחלקים החיוניים של הכורים.
בעת התאונה, הכורים ומתקן האחסון המרכזי הכילו את מוטות הדלק הבאים:
כורי כוח גרעיניים עובדים בדרך של ביקוע אטומים, בדרך כלל של אורניום, בתגובת שרשרת גרעינית.
הכור ממשיך לפלוט חום גם לאחר שתגובת השרשרת פסקה כתוצאה מדעיכה רדיואקטיבית של איזוטופים לא יציבים, תוצרי הביקוע אשר נוצרו בתהליך זה.
לא ניתן להפסיק דעיכה רדיואקטיביות זו של איזוטופים לא יציבים ואת החום הנפלט ממנה.
מיד לאחר הפסקת פעולת כור כוח גרעיני, החום הנוצר מדעיכה רדיואקטיבית שווה לכ-6% מתפוקת החום של הכור הפעיל.
החום הנפלט מן הדעיכה הרדיואקטיבית פוחת בהדרגה במשך מספר ימים, עד שהוא מגיע לרמה של "כור קר".
בדרך כלל יש להמשיך ולקרר מוטות דלק גרעיני שעברו תהליך קירור, דבר הנעשה בדרך כלל בבריכה של מוטות דלק משומשים, עד אשר ניתן להעבירם באופן בטוח לאחסון יבש.
מפעילי כור כוח גרעיני חייבים להמשיך ולהזרים מי קירור בבריכת הכור ובבריכת המוטות המשומשים, כדי לפלוט באופן בטיחותי את החום הנוצר בתהליך דעיכה רדיואקטיבית.
בליבת הכור הזרמת מי הקירור נעשית בעזרת מערכות לחץ גבוה שבהן מוזרמים מים דרך תא הלחץ של הכור ומשם לממירי חום.
במערכות אלה מועבר החום היוצא מן הכור לממירי חום משניים דרך מחזור מים נפרד המוציא את החום הנפלט לים או למגדלי קירור.
כדי להבטיח שמחזור מי הקירור ימשיך לפעול גם לאחר סגירת פעולת הכור, ניתן להפעיל את משאבות המים גם באמצעות יחידות כוח שכנות הנמצאות בתחנה, באמצעות חשמל הנלקח מרשת החשמל, או באמצעות גנרטורים עם מנועי דיזל.
בנוסף, בכורי מים רותחים קיימות מערכות קירור ליבת הכור לשעת חירום באמצעות טורבינות קיטור, המופעלות ישירות מן הקיטור הנוצר עדיין אף לאחר סגירת פעולת הכור, ואלה יכולות להחדיר מים ישירות לכור.
טורבינות קיטור אלה משחררות את הכור מתלותו במקורות כוח חיצוניים לצורך קירורו, אולם טורבינות הקיטור פועלות אך ורק כל עוד הכור יוצר קיטור.
לצורך הכוח הדרוש להפעלת השסתומים ומערכות הבקרה, אף בעת שהגנרטורים לא פועלים, קיימות סוללות חשמליות.
אם המים בבריכת המוטות המשומשים בכור 4 (שבו לא היו מוטות פעילים בליבה) היו מגיעים לטמפרטורת רתיחה, היה די בחום הנפלט בתהליך הדעיכה הרדיואקטיבית בבריכה כדי להרתיח 70 טון מים מדי יום (כ-50 ליטר מים בדקה).
נתון זה מסייע להבין את ממדי מערכות הקירור הנדרשות להפעלה בטוחה של הכורים.
ב-16 באפריל 2011 הודיעה חברת החשמל של טוקיו כי מערכות הקירור בכורים 1–4 ניזוקו באופן שאינו מאפשר לתקנן, ויש צורך להחליפן.
הסיבה בעטיה קיימת חשיבות עליונה לקירור כור גרעיני היא כי רבים מן החלקים הפנימיים בכור ובציפוי מוטות הדלק עשוי מסגסוגות זירקוניום.
בטמפרטורות הפעלה רגילות (שהן כ-300 מעלות צ'לזיוס), סגסוגת הזירקוניום אינה תגובתית.
אולם כאשר הסגסוגת מתחממת מעל 500 מעלות, ובנוכחות קיטור, נוצרת בסגסוגת הזירקוניום תגובה אקסותרמית במהלכה הסגסוגת עוברת חימצון ויוצרת מימן.
מערכות הגנרטורים של הכור, מונעים במנועי דיזל ובסוללות, ומהווים מרכיבים חיוניים בהפעלת מערכות הקירור של הכור במקרה של תקלה בזרם החשמל.
גנרטורים אלה מוקמו במרתפי בנייני טורבינות הקיטור של הכורים על פי תוכניות הכור שסופקו על ידי חברת ג'נרל אלקטריק.
בעת בניית הכורים הביעו מהנדסים בדרגי הביניים דאגה כי מיקום הגנרטורים חושף אותם לסכנת הצפה, אולם חברת החשמל של טוקיו בחרה להיצמד באופן קפדני לתוכניות שסופקו על ידי ג'נרל אלקטריק ומיקומם של הגנרטורים לא שונה.
1967: שינוי תוכנית מערכת החירום לקירור, ללא דיווח