tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שיחקה בתפקיד הראשי לצידו של אלון לשם בדרמת הטלוויזיה "תחתונים ואמזונה", בבימויה של שפי מלק, ששודרה ב-2012 בערוץ 10.
היא משחקת בתפקיד זהירון בסדרת הטלוויזיה לילדים "חיפזון וזהירון" שמשודרת בערוץ HOT VOD Young.
חיפזון וזהירון הם תמרורים-ילדים שגרים בשכונה עם שוטר, רמזור מדבר, מוכרת ממתקים ומנקה רחובות ומלמדים את הילדים על בטיחות בדרכים וערכים נוספים בחיים.
התוכנית החלה שידוריה בקיץ 2011 וגרפה הצלחה גדולה.
הסדרה מבוססת על ספרה של מאיה גוזלי, שהפך להצגה ובשלב מאוחר יותר לסדרה.
החל מ-1 ביולי 2012 שודרה העונה השנייה.
רונה בקרמן משחקת מאז שנת 2009 בתיאטרון גשר, אליו נכנסה בעקבות ההצגה "חמישה קילו סוכר", שכתב גור קורן, חברה לכיתה מבית צבי וביים יבגני אריה.
בהצגה היא משחקת שלוש דמויות: מנהלת בית הספר, מלצרית בבית קפה וההילרית אוולין ברדה.
היא משחקת מאז 2011 בגשר בהצגה "דון ז'ואן" מאת מולייר בבימויו של אלכסנדר מורפוב.
היא מגלמת את דמותה של זאזא, זמרת הכפר.
רונה בקרמן שרה ומופיעה במסגרות מוזיקליות מגיל שבע.
בלימודיה בבית צבי השתתפה ב"יוסף וכתונת הפסים", "אחים בדם", "ערב שירי ג'ורג' גרשווין", "ערב שירי תום לרר" ועוד.
לאחר לימודיה שרה בהרכבים ומופעים מוזיקליים רבים ביניהם במופע שירי ארץ ישראל "קסם על הגורן" ו"אהבה באוויר".
היא שרה במשך שנתיים עם הזמר אייל אלבז והייתה זמרת ליווי במופעי מחווה לאריתה פרנקלין, פינק פלויד וקווין.
ב-2009 שרה ושיחקה במופע המוזיקלי "יום בחייו" של איתי באומן, שהתקיים במשך חצי שנה בתוך דירתו של באומן, היא גילמה את הדמות הנשית בחייו.
ב-2010 רונה בקרמן שרה עם הזמר אדם במספר הופעות במקביל ליציאת סרט תיעודי על חייו "חיים ואדם".
כתבה את השיר "כמו ילד אחרייך", לפי לחן של נושי פז, שיצא באלבומו "מרגיש נכון".
וכתבה את השיר "עם הפנים קדימה", אותו הלחינה רעות יהודאי שיצא באלבומה של הילה מערבי.
במאי 2010 הצטרפה כזמרת ללהקת "האחים והאחיות", לצידם של מוני ארנון וסוזי מילר.
בשנת 2012 הצטרפה למופע המחווה לחנוך לוין "חנוך לוין בצבעים" בבימוי דודו באוכנר.
מאז 2005 עוסקת בקרמן בדיבוב, ודיבבה עשרות סדרות וסרטים מונפשים, לרבות סדרת הטלוויזיה אווטאר: כשף האוויר האחרון, בה דיבבה את דמות הנסיכה אזולה.
בקרמן שימשה כמדבבת וקריינית במשחקי מחשב של חברת קומפדיה העוסקת בחינוך, ובנוסף משמשת קריינית פרסומות ברדיו ובטלוויזיה.
הצגה מחזאי במאי תפקיד שנים העכבר שלא רצה להיות עכבר אהוד מנור וליבי מנור-ראובני, עם לחנים של נתן סגן כהן עפרה פוקס עכבר 2005-2010 הנסיכה והעדשה (כספית הפקות) הנס כריסטיאן אנדרסן משה קפטן יבלוק 2002 דירה להשכיר לאה גולדברג רונן (גולדפרב) פלד חתולה כושית 2006
זמרת בהרכב להקת "האחים והאחיות", אפריל 2010 - נובמבר 2010
זמרת ליווי של הזמר אדם
קסם על הגורן - מופע שירי ארץ ישראל (טיילור הפקות)
סודות אינטימיים ואהבה באוויר - מופעים בהפקה משותפת של בית מנדל והאופרה הישראלית
זמרת ליווי במופע מחווה ללהקת פינק פלויד, לאריתה פרנקלין וללהקת קווין.
"חיפזון וזהירון" – סדרת טלוויזיה לילדים, בתפקיד זהירון (הוט), 2011
"ליסה ומיכאל" – דרמה עצמאית בבימוי יוסי ארצי, בתפקיד גלי, 2010
"תחתונים ואמזונה" – שודר בערוץ 10 בשנת 2012 - סרט קצר של החוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב
"כיבוס" - סרט קצר בהפקת מכללת ספיר
דיבוב וקריינות לסדרות, סרטים מצוירים וכותרי מחשב
דיבוב וקריינות למשחקי מחשב בחברת קומפדיה: הפנתר הוורוד, איתמר, סיפורי ילדים, הוגו, קספר, לאסי
M VISION - משחקי מחשב: ברבי, לימוד קריאה, לימוד צורות
רונדה ג'ין ראוזי היא ג'ודוקא לשעבר, לוחמת לחימה משולבת, שחקנית קולנוע וטלוויזיה ומתאבקת מקצועית אמריקאית, האלופה הראשונה של אליפות הלחימה האולטימטיבית.
בעברה אלופת איגוד Strikeforce במשקל חצי בינוני וזוכת מדליית ארד בג'ודו באולימפיאדת בייג'ינג.
בנוסף היא ידועה בתקופתה בארגון ההיאבקות WWE.
בעקבות אמה הג'ודוקא וחלומו של אביה כי גם היא תהיה ג'ודוקא, התאמנה ראוזי במרכז האימונים האולימפי בוייקפילד מסצ'וסטס.
בגיל 17 השתתפה באולימפיאדת אתונה והפכה למתחרת הג'ודו האולימפית הצעירה ביותר.
באותה שנה זכתה במדליית זהב אליפות העולם לנוער בג'ודו שהתקיימה בבודפשט שבהונגריה.
ב-2008 זכתה במדליית ארד באולימפיאדת בייג'ינג, במשקל עד 70 ק"ג והייתה לאמריקאית הראשונה שזוכה במדליה אולימפית בענף הג'ודו.
ראוזי החלה את הקריירה שלה בקרבות אמנויות לחימה משולבות באוגוסט 2010 בקרב חובבים ובמרץ 2011 השתתפה לראשונה בקרב מקצועני, במרץ 2012 זכתה באליפות Strikeforce, באוגוסט 2012 הגנה על תוארה.
בפברואר 2013 נטלה חלק בקרב הנשים הראשון בהיסטוריית אליפות הלחימה האולטימטיבית, בו הכניעה בנעילת בריח של הזרוע את יריבתה בסיבוב הראשון.
בנובמבר 2015 הפסידה את התואר להולי הולם בסיבוב השני של הקרב על האליפות ב-30 בדצמבר 2016 רונדה פגשה את האלופה המכהנת אמנדה נונס לקרב בו הפסידה רונדה.
זאת לאחר שנונס החלה את הקרב בסדרת אגרופים לפניה של רונדה, שנותרו ללא מענה.
השופט הפסיק את הקרב לאחר 48 שניות.
ראוזי היא אוהדת היאבקות בידורית.
הכינוי שלה "ראודי" , נקבע לאחר שביקשה אותו ממתאבק העבר ראודי רודי פייפר, שנפטר ב-2015. היא, שיינה בייזלר, ג'זמין דיוק ומרינה שפיר קראו לעצמם "ארבעת הפרשים", כמחווה לקבוצה המקורית שהכילה את ריק פלייר, ארן אנדרסון, אולה אנדרסון וטולי בלנצ'רד.
ארבעת הפרשים נקלטו בעין המצלמה כשהן נוכחות באירוע הקיץ, סאמרסלאם, שהתקיים בחודש אוגוסט 2014. ראוזי נשאלה לאחר מכן באותו הערב האם היא תלך בעקבותיו של ברוק לסנר ולבסוף תעשה הסבה מקצועית להיאבקות.
בתגובה ראוזי ענתה "לעולם אי אפשר לדעת".
באירוע רסלמניה 31 ישבו ארבע הבנות בשורות הקדמיות.
במהלך ויכוח מתוכנן בין הרוק לבין סטפני מקמהן וטריפל H, מקמהן סטרה לרוק וציוותה עליו לעזוב את הזירה שלה.
כמו כן, היא התגרתה בו בכך שהוא לעולם לא ירים יד על אישה.
הרוק יצא מהזירה, אך הלך למקומה של ראוזי כדי להביא אותה לזירה.
לאחר מבטים ממושכים בין ארבע הדמויות בזירה, הרוק תקף את טריפל H ודחף אותו לעבר ראוזי שסובבה אותו על גבה.
מקמהן ניסתה לסטור לראוזי, אך מהלך זה נבלם וראוזי תפסה את ידה של מקמהן בהכנה לתרגיל ההכנעה שלה, אך ויתרה וזרקה אותה מהזירה.
הרוק וראוזי חגגו בזירה בעוד שסטפני וטריפל H נסוגו לאחור.
ב-13 וב-14 ביולי וב-12 בספטמבר הופיעו הבנות כחלק מהקהל במסגרת הקרבות של בייזלר בטורניר הנשים לזכר מאי יאנג.
בנוסף לכך באחד הקרבות של בייזלר בטורניר, נערך עימות ביניהן לבין שארלוט פלייר, בקי לינץ', ביילי וסשה בנקס שגם ידועות בתור "ארבעת הפרשים".
עימות זה בין שתי הקבוצות רמז על פיוד עתידי ביניהן.
ראוזי ערכה הופעה מפתיעה בסיום אירוע הרויאל ראמבל, אשר נערך ב-28 בינואר 2018, כשהיא עמדה בזירה לצד אלופת הנשים של Raw, אלכסה בליס, אלופת הנשים של סמאקדאון, שארלוט פלייר ואסקה שזכתה בקרב הרויאל ראמבל הראשון של מחלקת הנשים בתולדות ה-WWE.
בתום האירוע, פורסם שראוזי חתמה חוזה רשמי עם החברה.
הג'קט שלבשה ראוזי בהופעה זו הוא הג'קט המקורי ששייך לרודי פייפר וניתן לראוזי במתנה על ידי בנו של רודי.
לילה לאחר מכן בתוכנית Raw התנצלו אנגל וסטפני על הדברים שכל אחד מהם אמר, האווירה נרגעה בין ארבע הדמויות, אך התעוררה שוב כשטריפל H הכה בפניו של אנגל.
ב-5 במרץ דווח שהופעת הבכורה של ראוזי בזירה תהיה על הבמה הגדולה מכולן, באירוע רסלמניה 34, בקרב זוגות מעורב כשלצידה יהיה המתאבק קורט אנגל ומהצד השני יהיו הזוג סטפני מקמהן וטריפל H.
באירוע עצמו שנערך ב-8 באפריל, ראוזי ואנגל ניצחו לאחר שראוזי הכניעה את סטפני מקמהן.
ב-16 באפריל לאחר ההפסד בקרב של רוז לנטליה, שעברה באופן רשמי ל-Raw כחלק מתוכנית הסופרסטאר שייק-אפ של שנת 2018 (שפירושו העברה של מתאבקים בין המותגים Raw וסמאקדאון), דוויל תקפה את נטליה עד שרונדה ראוזי הגיעה לזירה והרחיקה את דוויל ורוז.
ב-14 במאי הוכרז שרונדה ראוזי תלחם נגד האלופה ניה ג'קס לקרב על אליפות הנשים של Raw באירוע כסף בבנק, שיתקיים ב-17 ביוני.
באירוע עצמו ראוזי לא הצליחה לשים ידה על חגורת האליפות זאת לאחר שאלכסה בליס תקפה אותה עם מזוודת "כסף בבנק" בה זכתה באותו הערב, כך שהקרב הסתיים בניצחון של ראוזי, אך כתוצאה מפסילה, מה שלא גרם להעברת חגורת האליפות אל ראוזי.
לאחר מכן בליס תקפה את ראוזי כדי שלא תפריע לה במהלך הפדייה שלה ולאחר מכן תקפה את ג'קס, הצמידה אותה לניצחון וזכתה באליפות הנשים של Raw.
לילה לאחר מכן בתוכנית Raw, ראוזי הושעתה לתקופה של חודש (כחלק מהעלילה) משום שתקפה את האלופה החדשה, בליס, קורט אנגל ומספר שופטים נוספים.
ב-6 באוגוסט, ראוזי התחרתה בקרב הבכורה שלה במסגרת תוכנית הדגל Raw, ובו גברה על אלישה פוקס.
באירוע סאמרסלאם, שנערך ב-19 באוגוסט, ראוזי ניצחה את בליס וזכתה באליפות הנשים של Raw.
ב-10 בספטמבר, ראוזי ונטליה ניצחו בקרב זוגות את אלכסה בליס ומיקי ג'יימס.
באירוע הגיהנום בכלוב, שנערך ב-16 בספטמבר, ראוזי הגנה בהצלחה על התואר בקרב החוזר שלה נגד אלכסה בליס.
בקרב פצעה ראוזי את בליס בזרועה השמאלית, והשביתה אותה לתקופה.
באירוע סופר שואו-דאון, שנערך ב-6 באוקטובר, ראוזי והתאומות בלה (ברי בלה וניקי בלה) ניצחו את ה-Riott Squad (רובי ריוט, ליב מורגן ושרה לוגאן).
לאחר בגידתן של האחיות בלה בראוזי, קרב על תואר אליפות הנשים של Raw התקיים בין ראוזי לבין ניקי בלה באירוע אבולושן.
בקרב זה, שהיה הקרב המרכזי של האירוע, ראוזי ניצחה ושמרה בהצלחה על התואר.
ראוזי הייתה אמורה להתחרות נגד בקי לינץ' בקרב אלופה נגד אלופה במסגרת האירוע סדרת ההישרדות, אך פחות משבוע לפני קיום האירוע, לינץ' הוגדרה כלא כשירה לקרב, זאת לאחר שהיא ספגה פציעה בפניה עקב מכה מצידה של ניה ג'קס.
מי שהחליפה בקרב את בקי לינץ', הייתה שארלוט פלייר.
באירוע זה, שנערך ב-18 בנובמבר, ראוזי ניצחה את פלייר לאחר שהאחרונה פסלה את הקרב בשל תקיפת ראוזי בעזרת מקל במבוק.
באירוע TLC: שולחנות, סולמות וכיסאות, שנערך ב-16 בדצמבר, ראוזי שמרה על התואר בהצלחה לאחר ניצחון על ניה ג'קס כתוצאה מהכנעה.
ב-24 בדצמבר, ראוזי ניצחה את חברתה, נטליה, והגנה בהצלחה על תואר אליפות הנשים של Raw.
באירוע הרויאל ראמבל, שנערך ב-27 בינואר 2019, ראוזי רשמה ניצחון והגנה מוצלחת על התואר לאחר שהכניעה את סשה בנקס.
לילה לאחר מכן בתוכנית Raw, ראוזי הציבה אתגר פתוח על תואר האליפות בפני המתאבקות; אתגר שבסופו ביילי נענתה לו בחיוב, ובו ראוזי ניצחה ושמרה בהצלחה על האליפות.
באירוע תא ההדחות, שנערך ב-17 בפברואר, ראוזי ניצחה את רובי ריוט כתוצאה מהכנעה לאחר פחות משתי דקות; לאחר הקרב, שארלוט פלייר ובקי לינץ' התערבו ותיגרה בין השלוש התפרצה, כשלינץ' הכתה את ראוזי ופלייר בעזרת הקביים שלה.
לילה לאחר מכן בתוכנית Raw, ראוזי הגנה פעם נוספת על האליפות נגד רובי ריוט, כשהיא עשתה זאת שוב בהצלחה.
ב-25 במרץ בתוכנית Raw, ראוזי נטלה חלק באתגר "נצח את השעון" לצד שארלוט פלייר ובקי לינץ' נגד חברות קבוצת ה-Riott Squad; היא התחרתה בקרב יחידים נגד שרה לוגאן, ניצחה אותה וקבעה זמן של דקה ו-25 שניות.
תוצאה זו לא הספיקה לה, משום שלינץ' ניצחה את ליב מורגן בזמן של דקה ו-18 שניות.
ראוזי נלחמת בסגנון התקפי שמתבסס על יכולות טכניות גבוהות אותן למדה בקריירת הג'ודו שלה.
היא נוהגת להפיל את יריבותיה לרצפה ואז למתוח את זרוען בנעילת בריח.
סגנון זה הפך לסימן ההיכר של ראוזי.
ראוזי מחזיקה בשיא הניצחון המהיר ביותר לאישה בליגת ה-UFC.
בהתמודדות על האליפות בתאריך ה-28 בפברואר 2015 הביסה ראוזי את הטוענת לכתר קט זינגנו ב-14 שניות בלבד באמצעות לפיתת בריח.
ראוזי, שהחלה את הקריירה שלה בקרבות של 145 ליברות (65.7 קילוגרם) קראה תיגר על כריס סייבורג.
ב-6 בינואר 2012 נמצאו בדמה של "סייבורג" שרידים של סטנוזולול - סטרואיד אנאבולי.
סייבורג הושעתה למשך שנה וכאשר קיבלה את הרשות להילחם שוב, ירדה ראוזי ל-135 ליברות (61.23 קילוגרם) ואמרה שהיא עדיין רוצה להילחם בסייבורג, אך מכיוון שכעת ידה על העליונה, על "סייבורג" לרדת לדרגת המשקל שלה.
מאמנה של "סייבורג", טיטו אורטיז, טען בראיון כי מנהלת ה-MMA מגנה על ראוזי מפני הפסד לסייבורג.
ראוזי השתתפה בסרט בלתי נשכחים 3 שיצא ב-2014, בתפקיד שומרת סף קשוחה שמגויסת לחבורת הגיבורים, היא לוהקה לסרט מהיר ועצבני 7 שיצא לאקרנים ב-2015 ושיחקה בתפקיד עצמה בסרט הפמליה.
ב-3 ביוני 2019, ה-WWE הוציאו סרט תיעודי על ראוזי אשר עקב אחר חייה בתוך הזירה ומחוצה לה בעיקר בין רסלמניה 34 לרסלמניה 35, בנוסף לאירועים שקדמו קודם לכן כחלק מהסדרה WWE 24 ששודרה בערוץ ה-WWE Network.
אביה של ראוזי התאבד כשהייתה בת שמונה.
אמה של ראוזי, אן מריה ראוזי דה מארס, הייתה אף היא ג'ודוקא - האישה האמריקנית הראשונה שזכתה באליפות העולם בג'ודו בשנת 1984. ראוזי הסבירה כי סגנון הלחימה שלה ושיטת ההכנעה נלמדה מאמה שהייתה מעירה אותה בבוקר על ידי בריח.
משנת 2015 ראוזי בזוגיות עם לוחם ה-MMA, טרוויס בראון , וב-28 באוגוסט 2017 השניים נישאו בהוואי.
PWI דירג אותה במקום ה-1 מתוך 100 המתאבקות הטובות ביותר לשנת 2018
אליפות זוגות הנשים של ה-WWE (פעם אחת) - עם שיינה בייזלר
רונה דורון (נולדה ב-7 בדצמבר 1954) היא מעצבת תלבושות לקולנוע ולטלוויזיה, זוכת שבעה פרסי אופיר.
רונה דורון נולדה וגדלה עד הצבא בקריית היובל, ירושלים.
לאביה ואמה הייתה חנות בגדים בירושלים שנהפכה אחר-כך לחנות הצעצועים של אחותה.
בצה"ל שירתה בקיבוץ אייל במסגרת הנח"ל.
בתום שירותה הצבאי הלכה ללמוד ציור בבית הספר לאומנות בעין הוד (1978-1975).
בין מוריה היו מיכאל ארגוב, יצחק דנציגר, מיכאל גרוס, יוסף שאלתיאל.
בשלב זה לא הייתה מוכנה לצייר כדי להתפרנס וחשבה לעסוק בעיצוב תפאורה (Art).
היא הגיעה לראיון עבודה בטלוויזיה הישראלית, שם נקבע עתידה כשהופנתה לעסוק בעיצוב תלבושות.
ברשות השידור עבדה בשנים 1980–1982, במחלקות: דת, דרמה, ילדים, שם למדה היבטים שונים של המקצוע.
סרט הקולנוע הראשון לו דורון עיצבה תלבושות היה "מבצע שטריימל", בבימויו של בני שוילי (1984), שצולם בירושלים.
זוהי קומדיה שמתרחשת בישראל של שנות הארבעים.
אבי נשר שצפה בסרט, אהב את עבודתה והזמינה לעצב תלבושות לסרטו "זעם ותהילה" (1985).
הסרט עסק במחתרת הלח"י והיה משופע בתלבושות.
בעקבות הסרט הזה עברה דורון לתל אביב.
עד היום היא עיצבה תלבושות ללמעלה משישים סרטי קולנוע וללמעלה מעשרים סדרות ודרמות טלוויזיה.
מאז העשור הראשון של המאה העשרים ואחת החלה דורון לעצב תלבושות לסרטי תעודה של מוזיאונים רבים הסוקרים את ההיסטוריה של עם ישראל.
זכיות בפרס אופיר לעיצוב תלבושות
מועמדויות לפרס אופיר לעיצוב תלבושות
2001 - אסקימו לימון: החגיגה נמשכת
רונדה (בספרדית: Ronda) היא עיר בדרום ספרד, בפרובינציית מאלגה שבקהילה האוטונומית של אנדלוסיה.
העיר ממוקמת כ-100 ק"מ מערבית למאלגה, ומאפיין מרכזי בה הוא מראה מרהיב של קניון עמוק החוצה את העיר.
רונדה ממוקמת בקצה הצפוני-מערבי של פרובינציית מאלגה.
היא נמצאת בגובה 780 מטר מעל פני הים, על רמה סלעית המוקפת הרים.
שבר גאולוגי יצר בעיר קניון בעומק של כ-100 מטר, שבתחתיתו זורם נחל הגואדאלווין (Guadalevín).
הקניון חוצה את העיר, כשמדרום נמצא החלק העתיק ה"סיודד" (Ciudad) ובצפון החלקים ה"חדשים", ה"מרקאדיו" (Mercadillo) וסן פרנסיסקו.
את שני חלקי העיר מחברים שלושה גשרים: הגשר החדש (פואנטה נואבו - Puente Nuevo), הגשר הישן (פואנטה וייאו - Puente Viejo) והגשר הרומאי (פואנטה רומנו - Puente Romano).
השרידים העתיקים ביותר בסביבות רונדה הם מתקופת האבן הקדומה וביניהם ציורי קיר במערת לה פילטה.
בסביבות העיר נמצאו שרידים של יישובים נאוליתיים.
רונדה עצמה יושבה לראשונה, במאה ה-6 לפנה"ס, על ידי הקלטים, והם אלו שנתנו לה את שמה אַרוּנְדָה.
הפיניקים הקימו באזור רונדה את אקיניפו.
העיר הנוכחית בנויה על שרידי העיר הרומית שהוקמה במהלך המלחמה הפונית השנייה על ידי סקיפיו אפריקנוס.
רונדה קיבלה מעמד של עיר רומית בתקופת יוליוס קיסר.
במאה ה-5 נכבשה על ידי הונדלים.
ב-549 חזרה לשליטת הקיסרות הרומית המזרחית ובהמשך נכבשה על ידי הויזיגותים ששלטו בה עד לכיבוש המוסלמי ב-713.
בשנת 715 הקים עבד אל-עזיז אבן מוסא (המושל המוסלמי השני של ספרד) מבצר על חורבות הביצורים הרומיים.
בתחילת המאה ה-11,לאחר התפרקות ח'ליפות קורדובה, הייתה רונדה לבירת הטאיפה של רונדה.
ב-1065 הטאיפה של רונדה נכבשה על ידי הטאיפה של סביליה.
רונדה הייתה עיירת הולדתם של מספר אנשי רוח מוסלמיים ידועים: ב-810 נולד שם איש האשכולות עבאס קאסים איבן פירנאס; ב-1204 - נולד שם המשורר סליח בן שריף אל-רונדי וב-1333 המורה הסופי איבן עבד-אל רונדי.
התקופה המוסלמית של רונדה הסתיימה ב-1485 עם כיבוש העיר על ידי הכוחות הנוצריים בפיקוד המרקיז של קדיז.
הרבעים "החדשים" של העיר הוקמו לאחר הכיבוש הנוצרי.
בשנים 1568 עד 1571 רונדה היוותה את אחד המעוזים של מרד המוריסקוס נגד פיליפ השני.
בשנים 1808 -1812 במהלך המאבק כנגד הכיבוש הנפוליאוני הייתה רונדה בסיס של לוחמי הגרילה הספרדיים.
במהלך מלחמת האזרחים סבלה רונדה ממעשי אכזריות קשים.
בתחילתה נרצחו תומכי הפשיסטים על ידי הרפובליקאים, שהשליכו אותם משפת המצוק.
אירוע זה תואר על ידי המינגווי בספרו "למי צלצלו הפעמונים".
עם ניצחון הפשיסטים רצחו אלו את תומכי הרפובליקאים.
כתוצאה מאירועים קשים אלו עזבו רבים מהתושבים את העיר.
ברונדה הייתה קהילה יהודית משגשגת.
היהודים גורשו מהעיר, יחד עם המוסלמים, כאשר נכבשה על ידי הנוצרים ב-1485. חלק מהיהודים נלקחו בשבי.
בפקודת הגירוש נכתב במפורש: "אף יהודי לא יישאר בעיר יותר משלושים יום, ואף אחד לא יורשה לשכון בה, למעט (גבריאל) ישראל (או ישראל גבריאל), המתרגם שלנו מערבית".
שרידי הרובע היהודי נמצאים בקרבת המרחצאות המוריים שבחלק העתיק של העיר - ה"סיודד".
משפחת רומרו בת רונדה נחשבת למייסדת מלחמת השוורים המודרנית שבה המטאדור נלחם רגלי ולא כשהוא רכוב על סוס.
פרנציסקו רומרו היה כנראה הראשון שלחם כך, ברונדה בשנת 1726. נכדו פדרו היה מטדור מפורסם בתחילת המאה ה-19.
רונה ליפז-מיכאל (בעבר תמר מיכאל; נולדה ב-7 באוקטובר 1965) היא שחקנית ישראלית.
רונה ליפז-מיכאל נולדה כתמר פלמינגר בצפת ולאחר מכן עברה עם משפחתה להתגורר בכפר סבא.
היא למדה בבית ספר יסודי בבאפלו שבארצות הברית כשאביה היה שם בהתמחות.
כשהגיעה לכיתה ו', חזרה עם המשפחה ארצה והתגוררה ביישוב חופית.
היא למדה משחק בסטודיו של יורם לוינשטיין.
במהלך השנים השתתפה במספר סדרות טלוויזיה ישראליות.
במהלך השנים 2000 עד 2004 גילמה את דמותה של נילי בסדרת הדרמה "הבורגנים", ששודרה בערוץ 2. בשנת 2008 שיחקה בסרטו של ערן ריקליס "עץ לימון", העוסק בסכסוך הישראלי פלסטיני.
בין השנים 2009–2010 לוהקה לשחק בשתי העונות של הסדרה "חצויה".
בשנת 2011 השתתפה בסדרת הדרמה "אורים ותומים", ששודרה ב-Yes.
משנת 2011 עד שנת 2013 שיחקה בשלוש עונות של הסדרה הקומית "עבודה ערבית", בתפקיד "תמנע".
במהלך השנים 2013–2014 השתתפה בשתי עונות של קומדיית המצבים לילדים "הקלמרים", לצדם של אודי ואביעד, בה היא גילמה את דמותה של "המורה שגית".
מדצמבר 2013 עד יולי 2014 שיחקה בטלנובלה הישראלית "אניגמה", בערוץ ויוה.
בשנת 2014 שיחקה בסרט "ערבים רוקדים", ובהמשך לוהקה לגלם את אמו של ברק (דוד לביא) בסדרת הנעורים של הערוץ הראשון "עמוק במים" וכן שיחקה באותו ערוץ בסדרת הדרמה "משפחה טובה", פרי עטו של איתן פוקס.
בשנת 2016 שיחקה במיני-סדרה "גירושים מאוחרים", על פי ספרו של א.ב.
בשנת 2017 שיחקה בסרטו של רם נהרי "אל תשכחי אותי".
בשנת 2018 שיחקה בסדרה המנצח ששודרה ב-Yes.
בשנת 2020 שיחקה בסדרה לאבד את אליס בתפקיד פנינה.
באותה השנה שיחקה בסדרה מנאייכ בתפקיד עתליה בן משה.
בשנת 2021 שיחקה בסדרה המפקדת בתפקיד אמא של ערבה.
בשנת 2022 שיחקה בסדרה "ילדים ביער" בתפקיד אמא של עמי.
בשנת 2023 שיחקה בסדרה "גוף שלישי" בתפקיד עורכת הדין פנינה חומסקי.
ב-2024 השתתפה בסדרה "בקרוב אצלי" כאימה של יריבתה של הגיבורה הראשית, לצידו של שי אביבי, שותפה לימי "הבורגנים", בתפקיד האבא.
ליפז-מיכאל שיחקה במספר מחזות, בהם: "תמונות מחיי נישואין", "במלחמה כמו במלחמה", ו"החיים בשלוש גרסאות", בתיאטרון הבימה.
לאחר מכן הצטרפה לתיאטרון באר שבע ושיחקה במחזות, "ילד משלי", "בין חברים" ו"דלתות נפתחות".
הייתה נשואה לבמאי גא"י מיכאל, מנישואיה אלה נולדו לה בן ובת.
רונדל הוא סמל המופיע לרוב בצורת עיגול, אך גם בצורות אחרות, המוטבע על גבי כלי טיס צבאיים ומיועד לזהות את שיוכו הלאומי של כלי הטיס או את הזרוע הצבאית לה הוא שייך.
הרונדלים מעוצבים בצבעים שונים, לרוב בצירוף של שלושה עיגולים או יותר זה בתוך זה, בצבעים שונים שבדרך כלל מייצגים את צבעי דגל המדינה.
הרונדל מוטבע בדרך כלל משני צדדיו של גוף המטוס, על גבי המשטח התחתון והעליון של הכנפיים ועל זנב המטוס.
לעיצובם ולמיקומם של הרונדלים היו קיימות גרסאות שונות במשך השנים בחילות האוויר השונים.
בהרלדיקה משמעות המושג "רונדל" הוא מטען עגול.
הרונדל הוא אחד המטענים מהסוג העתיק ביותר שהיו בשימוש בשלטי האצולה, החל מהמאה ה־12 לפחות.
חיל האוויר הראשון שהוקם בעולם היה קודמו של חיל האוויר הצרפתי, "הזרוע האווירונאוטית של הצבא הצרפתי" (Aéronautique Militaire), שהוקם ב־1909. כוח זה הנהיג את השימוש ברונדל בשנת 1912. עיצובו של הרונדל היה מבוסס על ה"ציץ" הלאומי (cockade) בצבעי דגל הטריקולור הצרפתי אדום־לבן־כחול.
הציץ היה נהוג החל מימי המהפכה הצרפתית, היה עשוי מסרטים בצבעי הדגל הקשורים יחדיו לעיטור בצורה עגולה והיה נהוג לענוד אותו על הכובע או על דש הבגד.
בהמשך פשט המנהג לרבות מארצות העולם והפך למעין הצהרה של מי שענד אותו על השתייכותו או על השקפתו הפוליטית.
נפוצו גרסאות בצבעים שונים, שהייתה להם זיקה לדגל או לסמל של המדינה או של הגוף הפוליטי שאיתם ביקש עונד הציץ להזדהות.
היה זה אך טבעי שהסמל שאמור היה להיות מוטבע על המטוסים הצרפתיים יהיה מבוסס על אותו סמל לאומי שענדו אנשי המהפכה.
הרונדל נצבע על שני צדדיו של המטוס באמצע גוף המטוס.
בנוסף נצבעו פסים מאונכים בצבעי דגל צרפת על זנב המטוס.
הרונדל היה מורכב, בגרסה שקיימת עד היום, ממעגל חיצוני בצבע אדום, בתוכו מעגל בצבע לבן, שבתוכו עיגול בצבע כחול.
חיל האוויר המלכותי הבריטי במלחמת העולם הראשונה
בראשית דרכו, בתקופת מלחמת העולם הראשונה הנהיג גיס התעופה המלכותי (הגוף שקדם לחיל האוויר המלכותי) סימון של דגל בריטניה (Union Jack) על גבי מטוסיו.
הבעיה הייתה שממרחק, הסימון הזה היה דומה מדי לצלב הברזל שהיה נהוג על גבי מטוסי שירות האוויר הגרמני (Luftwaffe).
על מטוסי שירות האוויר של הצי המלכותי היה נהוג רונדל של מעגל חיצוני אדום ועיגול פנימי לבן, די דומה לזה של חיל האוויר של דנמרק, שבמלחמת העולם הראשונה הייתה מדינה נייטרלית.
די מהר אימצו שני הכוחות האוויריים של בריטניה רונדל דומה לזה הצרפתי אך בסדר צבעים הפוך (מעגל חיצוני כחול, בתוכו מעגל לבן ובתוכו עיגול אדום).
העיצוב המשותף של הרונדל של גיס התעופה המלכותי ושל שירות האוויר של הצי, שהתאחדו כחיל האוויר המלכותי (RAF) ב־1 באפריל 1918, נהוג עד היום עם שינויים קלים בפרופורציות של המעגלים ובגוונים שלהם.
לסימונים של המטוסים של ארצות הברית ושל רוסיה היו צומתי דרכים משותפים מעניינים במשך השנים.
"שירות האוויר של חיל הקשר של צבא ארצות הברית" (Aviation Section, U.S.
Signal Corps), קודמו של חיל האוויר של ארצות הברית, שהיה קיים בין השנים 1914–1918, החל לסמן את מטוסיו כבר בימי מרד פנצ'ו וייה (מרץ 1916 – פברואר 1917) במקסיקו, עוד לפני כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה.
הסימון על הכנפיים היה פשוט כוכב מחומש בצבע אדום (לימים הסימון של חיל האוויר הסובייטי), ללא קו מתאר חיצוני כלשהו.
באפריל 1917, עם כניסתה של ארצות הברית למלחמה, הונהג רונדל עגול בצבע כחול שבתוכו כוכב מחומש לבן שקדקודיו משיקים להיקף העיגול ובתוך הכוכב היה עיגול אדום שהיקפו השיק לזוויות הפנימיות של הכוכב.
בפברואר 1918 הנהיג "שירות האוויר של צבא ארצות הברית" (US Army Air Service) רונדל בעיצוב צבעים דומה לזה של חיל האוויר של האימפריה הרוסית אך עם פרופורציות דומות יותר לרונדלים של חילות האוויר של מדינות ההסכמה, כלומר, מעגל חיצוני אדום, בתוכו מעגל כחול שבתוכו עיגול לבן.
בשלב זה רוסיה כבר יצאה מהמלחמה.
סיבה נוספת לזניחה זמנית של רונדל הכוכב הקודם, הייתה גם היא בשל דמיונו ממרחק לסמל חיל האוויר הגרמני.
לאחר המלחמה הוחזרה גרסת הרונדל הקודם של העיגול הכחול – כוכב לבן – עיגול אדום.
לפיכך, הוחלט במאי 1942 לצבוע את העיגולים האדומים שברונדל האמריקני בלבן.
בשלב מסוים הגיעו בפיקוד החיל למסקנה שהסיבה לבלבול בין המטוסים האמריקניים ליפניים לא נובע מהדמיון בצבע אלא מהדמיון בצורה.
הסתבר שיכולת ההבחנה בצבע כמעט לא רלוונטית ממרחק.
לאחר לא מעט מקרים של מטוסים שהופלו מ"אש ידידותית" ולאחר כמה ניסיונות להנהיג רונדל בצורות שונות (כמו רונדל בצורה אובלית שבתוכו שני כוכבים, למשל) הוחלט ביוני 1943 להוסיף לרונדל הכחול עם הכוכב הלבן שני פסים לבנים אופקיים מימינו ומשמאלו.
קו המתאר ההיקפי של הרונדל החדש סומן בפס אדום דק, ובספטמבר 1943 שונה קו המתאר לכחול.
לאחר המלחמה, בינואר 1947, הוספו בתוך הפסים הלבנים פסים אדומים דקים, רונדל חיל האוויר האמריקני שנהוג עד היום.
חילות האוויר של בריטניה ושל הדומיניונים שלה
מטוסי חיל האוויר המלכותי שפעלו במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט גם הם נהגו למחוק את העיגול האדום מהרונדל שלהם, מאותה סיבה שעשה כן חיל האוויר האמריקני.
מאותה סיבה וכדי ליצור לעצמם ייחוד ביחס למטוסי חיל האוויר המלכותי, עשו כן חילות האוויר של הדומיניונים השונים.
להוציא את השינויים הללו, המתאר הכללי של הרונדלים של חילות האוויר הללו נשאר זהה לזה הבריטי – עיגול חיצוני כחול, רקע פנימי לבן, והסמל הייחודי לאותו חיל.
הרונדלים הללו נהוגים עד היום, להוציא את חיל האוויר הדרום אפריקאי, ששינה לחלוטין את הרונדל שלו בתקופת משטר האפרטהייד, שבה התנתק מהקשרים עם בריטניה, ופעם נוספת לאחר נפילת משטר האפרטהייד.
כבר בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, ובאופן נרחב יותר בעשורים האחרונים, הוכנסו לשימוש רונדלים לנראות נמוכה.
הכוונה לרונדלים שהצבעים שלהם "רגועים" יותר, בעלי ניגוד נמוך, ולרוב בגוונים של שחור־אפור־לבן או רק עם קווי המתאר של הרונדל המקורי.
כיום הסיבה לעיצוב זה נובעת מכך שהתברר כי כלי נשק מונחי תת־אדום מתבייתים על הצבעים שהיו נהוגים ברונדלים, והיה צורך לשנות את גודל הרונדלים ואת הניגוד שבין צבעיהם.
עוד קודם לכן הוכנסו הרונדלים הללו לשימוש כדי לא להתפשר על עקרונות ההסוואה ועדיין לעמוד בנורמות הבינלאומיות של זיהוי מטוסים.
מאמצע מלחמת העולם השנייה ועד סופה, נהג חיל האוויר של גרמניה הנאצית להשתמש ברונדל לנראות נמוכה, שהיה מבוסס רק על קווי המתאר החיצוניים של צלב הברזל, ומחקו את הצלב הפנימי.
בימיו הראשונים של חיל האוויר הישראלי הונהג בו רונדל לבן עם קו מתאר עגול דק בצבע כחול שבתוכו ניצב מגן דוד מלא כחול.
בשלב מסוים שונה הרונדל, ונמחק קו המתאר הכחול, וזהו הרונדל הנהוג עד היום.
רונדל לנראות נמוכה נהוג בצורת מגן דוד כחול ללא העיגול הלבן.
בנוסף לספירת הפלות עבור טייסים, נוהגים לספור גם את ההפלות שביצע כל מטוס קרב והללו מסומנות כסימן ניצחון על דופן המטוס (לרוב בצורת רונדל חיל האוויר שאליו השתייך המטוס שהופל).
רונה יפמן (נולדה ב-1972) היא אמנית, ציירת, צלמת סטילס וווידאו ישראלית.
רונה יפמן נולדה בחיפה בשנת 1972 למירה ורפאל, האם אחות, והאב קצין בצה"ל.
לרונה הבכורה במשפחה שני אחים עומר וגיל.
כשהייתה בת ארבע עברה עם הוריה ואחיה עומר, להתגורר ברמת יוחנן שם נולד אחיה הצעיר גיל.
בשנת 1979 עברה המשפחה להתגורר בקריית טבעון.
עד כיתה י' הקדישה חלק גדול מזמנה לשחייה.
"ההתבגרות שלי עברה בבריכה, באימונים אינטנסיביים לקראת תחרויות.
טלוויזיה לא עניינה אותי כנערה, ותנועות הנוער עוד פחות.
הייתי שקועה כל כולי בשחייה ובענפי ספורט אחרים".
בכיתה י' החלה ללמוד במגמת אמנות וגרפיקה בתיכון והציור הפך להיות מושא התעניינותה.
"מרגע שהחלו הלימודים הרגשתי שנפתחה לי דלת לעולם מדהים.
עברתי תהליך גמילה מהשחייה והשקעתי את עצמי יותר ויותר בציור ובצילום.
הייתי מביימת חברים בסצנות שונות שתכננו ביחד ומצלמת הכול".
תקופת השירות בצבא קטעה את העיסוק בציור וצילום.
לאחר השירות בצבא, היא נסעה לדרום אמריקה, ואחר כך למקסיקו, ושהתה אצל חברה שהכירה עוד בישראל.
" שם הכרתי לעומק יצירות של אמנים כמו דייגו ריברה, פרידה קאלו ורופינו טאמאיו.
הצימאון לאמנות ולצילום שב אלי.
התחנה הבאה הייתה ניו יורק, הצטרפתי לקבוצה של חברים בני גילי, היינו מעבירים שעות במסיבות רייב ובדפדוף אובססיבי במגזינים של אמנות וצילום".
בתחילת 1995 עזבה את ניו יורק, וחזרה לישראל כדי להכין תיק עבודות למבחנים בבצלאל.
בשנת 1999 היא סיימה את לימודיה בצלאל ועברה ללמוד באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, בשנת 2005 שם סיימה תואר מוסמך (MFA).
בשנים האחרונות היא מתגוררת ועובדת בתל אביב ובניו-יורק עם בן זוגה האמן ליאור שביל.
רונה יפמן הציגה בניו יורק ב-Lehmann Maupin Gallery, במרכז לאמנות Kunsthalle שבווינה, בעיר פראטו באיטליה ובגלריות בברלין ובלונדון.
היא מיוצגת על ידי גלריה זומר ועבודותיה נמכרות לאוספים פרטיים בישראל ומחוצה לה, בנוסף היא מלמדת בבצלאל ובמכללת שנקר, מצלמת לעיתונים ועובדת כצלמת פרילנסר.
עבודותיה של יפמן מצטיינות במתח יש בהן עלילות וסיפורים .
הן נעות כל הזמן בין שני קטבים, בין האישי לבין הציבורי, בין נושאים כבדי ראש לקלילות ובין היפה לדוחה.
ביצירותיה היא מדגישה פעמים רבות את הרובד ההומוריסטי והמלעיג שבחיים ומעצימה אותו פי כמה.
אולם אין לטעות בה, הנושאי כולם מציגים חוויות עמוקות של כאב, בלבול, אובדן דרך ותהייה.
יפמן יוצרת קשרים מסועפים בין עולמות אישיים וסודיים, עוסקת בזהויות מיניות המקובלות בחברה שלנו וגם באלו שנמצאות בשוליים.
נושאיה עוסקים גם בדימויים מתוך מכלול התרבותי הציוני בהקשרים אקטואליים.
ביצירתה מופיעים תמיד שלובים יחד, המציאות והבדיון, ועניין מיוחד יש לה בשוליים החברתיים.
"אני מתעניינת בשוליים מכל הסוגים, חברתיים, מנטליים, מגדריים ובשוליים הנוגעים לגילאים.
אולי נכון יותר לומר שאני מתמקדת בקצוות".
היא אינה מתנשאת מעל הנושאים או הדמויות שבחרה לצלם, אינה כופה עליהם את דעתה וגישתה, אלא נוכחת ברקע כדמות מפרשת, המתבוננת מתוך הזדהות רגשית אולם בלי שיפוט או פרשנות משל עצמה.
צילומיה של יפמן מסלפים באופן מכוון ומודע מאפיינים מקובלים של זכר ונקבה ושל זהות מינית.
בחלקם הופיעה האמנית עם אחיה, האמן גיל יפמן.
בעבודותיה, אי אפשר שלא להתרשם מהעובדה שכל הגבולות המקובלים - בין גבר לאשה, בין "סטנדרטי" ל"סוטה" טושטשו או בוטלו ונמחקו.
יפמן מחפשת דרכים אחרות וחדשות להגדרה מיגדרית, מבקשת להרחיב הגדרות אלו ולכלול בהן כמה שיותר מרכיבים.
חיפוש דרך כזה מופיע בעבודתה "גן עדן", שם, שתי דמויות ערומות, שלה ושל אחיה, נשענות על עץ אשכולית בחצר בית, ולצופה לא ברור מי כאן אדם ומי כאן חוה.
רונה יפמן מסבירה את משיכתה לנושאים אלו.
"אחי הצעיר עבר משברי זהות באותה תקופה, שחלקם התמקדו בשאלות של זהות מינית.
למדתי ממנו המון על האפשרויות לחפש גיוון ואקלקטיות אנושית שאינה מקובעת לכללים ישנים של גבר/אשה, למשל, אלא למגוון אפשרויות הרבה יותר מרגש ומסעיר.
עברנו יחד מסע התבגרות וחלקנו ראיית עולם דומה, על אף הבדלי הגילים בינינו".
האמתיות, הכנות וחוסר הזיוף ביצירותיה מתבטאים גם בהעדפתה להציג עצמה באור לא מחמיא.
גישתה זאת הודגמה בגיליון מיוחד של המגזין לאמנות "Uovo", היוצא לאור באיטליה וצרפת, שבו הוזמנה להשתתף ב-2004. הגיליון שבו הציגה גם רונה יפמן כלל למעלה מ-400 עמודים, בהם עבודות של אמנים צעירים מכל העולם.
יפמן צילמה את עצמה כערסית מצויה, מחוברת גבות, כשחולצתה בצבע הכתום מעוטרת בכתובת "העמית תיכון טכני".
היא מסבירה שזוהי דמותה של נערה פשוטה שלא הצליחה למצוא עדיין את דרכה אל עולם הנשיות, אולם לצופה די ברור שיפמן מעדיפה להציג דיוקנאות עצמיים שבהם היא נלעגת ומכוערת באופן מכוון.
בנוסף, יצרה עבודות, כדוגמת המיצג "בילבי, הילדה החזקה בעולם" (2008), שעסקו בנושאים פוליטיים בעלי אופי ביקורתי על נראטיבים ציוניים, כמו הכיבוש ותושבי השטחים הפלסטינים.
הסרט "שני דגלים" (2005), שהוא סרטה העלילתי הראשון, צולם ברובו בלילות בתל אביב, ומשתרע מצד אחד על פני שכונות מגורים ורחובות היסטוריים באזורי המוזנחים והשוליים של העיר, ומצד שני בחלקים החדשים והמודרניים יותר שלה.
יפמן טוענת שהאינתיפאדה השנייה, שהשאירה את רחובות תל אביב ריקים מאדם, הייתה אחת הסיבות שהניעו אותה ליצור סרט שיעסוק במאבק בין שתי קבוצות.
"תחושת הכאוס שהשתלטה על העיר הביאה אותי לעיסוק בקבוצות שלא מכירות זו את זו אבל שונאות".
זהו סרט עלילתי קצר שבו מתוארת שורה של סכסוכים היסטוריים, התנגשויות בין ערכים חברתיים, ופערים תרבותיים שאינם ניתנים כלל לגישור, והמוכרים לנו כישראלים וכבני הדור הזה שחווים אותם מדי יום.
והכל כביכול בהקשר של משחק ילדים.
מה שמתחיל כסיפור נדוש ורגיל כמעט, נהפך מהר מאוד לשרשרת של מאורעות והתפתחויות מפתיעות, שגורמות לצופים להרהר בנושאים כמו גזענות, תוקפנות, דעות קדומות, נאמנות, עריריות וכמובן אהבה.
בין האמנים שהשפיעו עליה בסרטה היא מונה גם את הסרטים של גודאר; "החופש שהוא יוצר בעריכה, בדמויות, ברעיונות, במצבים האנושים.
הוא פשוט שיא השיאים, והכי משפיע זה הטעם המיוחד והאנין שלו - בצבעים, בהלבשה, בהכול.
גם כל הסרטים של פדריקו פליני חדרו לי מתחת לעור.
וכן יצירתו של בולגאקוב האמן ומרגריטה".
בתערוכתה TUFF ENUFF ממשיכה יפמן בקו העבודה האופייני לה של התבוננות ב"אחרים" השונים ובדמויות המגלות הליכה אמיצה ועקבית בדרך, שאינה תמיד בהכרח הדרך של הזרם המרכזי בחברה.
היא מתרכזת באנשים שפעולתם מתארת תחושות של דיכוי חברתי אובדמויות שמטרתן הוא טיפוח האני העצמי שלהם.
דרך עבודתה מתגלים בדמויות אלה אנושיות שהיא מעל ומעבר להגדרות חברתיות המקובלות..
התערוכות שלה מצטיינות בסיפוריות רבה, ויש בהן תשלובת מורכבת של הקשרים, חלקם גלויים ואחרים סמויים, אשר במרכזן עומדות דמויות שהן לרוב אקסצנטריות וצבעוניות, ויוצאות כנגד תפיסות מגדריות וחברתיות בסיסיות שמקובלות על החברה בת זמננו.
בעבודת הווידאו שלה "בילבי, הילדה החזקה בעולם" מתעדת יפמן את אמנית המיצג טניה שלנדר, בדמות בילבי, עם הצמות הגינג'יות העומדות לצידי הראש, גרבי הפסים וחצאית, בעת שהיא מנסה להפיל את גדר ההפרדה באבו דיס.
המילה גדר מוקטנת כאן במכוון והיא למעשה מכוונת לחומת בטון עצומה, שגם הכוח הגדול והבלתי רגיל של בילבי לא יוכל להפילה.
בילבי יוצרת קשר עם תושבי הגדה, חלקם משתתפים בניסיונה להפיל את הגדר, אולם איחוד הכוחות אינו מצליח לשנות את המציאות הפיזית הנוכחית.
2009-2007 M.F.A, אוניברסיטת קולומביה, בית הספר לאמנויות, ניו יורק.
2003 תוכנית פוסט, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, תל אביב-יפו
2000-1999 שנת התמחות, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1999-1995 B.F.A המחלקה לצילום וידאו והדמיה ממוחשבת, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
2025 - פרס לצילום ע"ש ורנר וענת בראון.
2008 פרס עידוד היצירה, משרד המדע התרבות והספורט
2003 פרס האמן הצעיר, משרד המדע התרבות והספורט
2002 מלגת אנסלם קיפר לאמן ישראלי צעיר מטעם קרן וולף
2001 פרס ג'ראר לוי לצלם צעיר, מוזיאון ישראל, ירושלים
2000 מלגת אנסלם קיפר לאמן ישראלי צעיר מטעם קרן וולף
1998 פרס הצטיינות, המחלקה לצילום, בצלאל האקדמיה לאומנות ועיצוב, ישראל
2006 "שני דגלים", גלריה זומר לאמנות עכשווית, תל אביב
2012 TUFF ENUFF, (מרץ-אפריל) גלריה זומר לאמנות עכשווית, תל אביב
"Time Kills" במרכז לפיסול (SculptureCenter), ניו יורק, אוקטובר 2011.
2014 (נובמבר) טקסט כדימוי, מכון שפילמן לצילום, תל אביב
2013 (אוגוסט) צילום ווידאו עכשווי מישראל מוזיאון האמנות ע"ש נויברגר, קמפוס פרצס של אוניברסיטת ניו יורק סטייט, ניו יורק
2012 (מרץ) גלריה פתוחה על בניינים
2011 (אפריל) חשיפה ממושכת, המרכז לאמנות עכשווית, תל אביב
2010 (מרץ) סלון, מוזיאון תל אביב לאמנות - ביתן הלנה רובינשטיין, תל אביב
2009 (פברואר) 2009 זמן תל אביב, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2009 (נובמבר) תערוכת אמנות ישראלית צעירה שונות - חו"ל
2008 (נובמבר) קולומביה, גלריה זומר
2007 (אפריל) הזוכים 2007: פרסי משרד המדע, התרבות והספורט לאמנות ולעיצוב, מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה
2003 (יולי) אפליה מתקנת - מאוסף המוזיאון ושאילות, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2001 (דצמבר) פלואורסצנט2, חלל תצוגה פלואורסצנט, תל אביב
רונה ישראל-קולת היא זמרת סופרן ישראלית בעלת קריירה בינלאומית, מוזיקולוגית ומנהלת המאסטרקלאס והתחרות ע"ש ז'מבוקי לשירה אומנותית, ירושלים.
רונה ישראל-קולת נולדה בלונדון, אנגליה ועלתה לישראל בילדותה.
למדה בתיכון תלמה ילין במגמת אמנות פלסטית.
בעלת תואר ראשון בביצוע מטריניטי קולג' אוף מיוזיק, לונדון, ותואר שני (אמן) מהקולג' המלכותי למוזיקה, לונדון.
את תואר רב-אמן (קונצרט-אקזמין) רכשה באוניברסיטת מיינץ.
לאחר לימודיה הייתה סולנית בבתי אופרה במיינץ, גיסן, דסאו, המבורג ועוד.
השתתפה בין היתר בפסטיבל האביב בהיידלברג, פסטיבל היידן באייזנשטדט, פסטיבל האופרה הקאמרית של ריינסברג, בריטן פירס, פסטיבלי אבו–גוש ופסטיבל שלזויג–הולשטיין.
הופיעה במגוון תפקידים אופראיים וקונצרטים עם תזמורות בישראל ומחוצה לה, ביניהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית, תזמורת הרדיו של פרנקפורט, התזמורת הפילהרמונית של ריינלנד פפלץ.
הופעותיה ברדיו ובטלוויזיה כוללות הקלטות ל"קול המוסיקה" במסגרות "אתנחתא", עם אנסמבל המאה ה-21, רסיטל אמן, ופורטרט אישי ברשת הטלוויזיה הגרמנית מ.ד.ר.
בין היצירות שנכתבו עבורה והושמעו על ידה בהופעות בכורה: "נעימות שחורות" למילותיה של אלזה לסקר שילר (הגרסה לקול גבוה) "לא ילמדו עוד מלחמה" ו"תפילה חדשה" מאת רחל גלעין, יצירות משל הגר קדימה, יחזקאל בראון, אייל באט ועוד.
רונה ישראל קולת היא מלחינה חברת אקום ויצירותיה בוצעו במסגרות כגון "פועם בלב", פסטיבל ווקס פמינה, פסטיבל קונצרט.ה, ורסיטלים באנגליה ובגרמניה.
כבמאית אופרות העלתה הפקות במוזיאון ראלי, קיסריה, בפסטיבל אבו גוש ובמכללת לויסנקי.
כן הוזמנה לביים בפסטיבל הקיץ של אוניברסיטת הילדסהיים, גרמניה.
מייסדת ומנהלת המאסטרקלאס הבינלאומי לשירה אמנותית, ירושלים (IMVAJ), וחברת פורום המלחינות בישראל.
בשנת 2020 החלה להגיש פינה שבועית בנושאי שירה וחברה בתוכנית "שלושה שיודעים" ברשת כאן תרבות של תאגיד השידור הישראלי.
רונה קולת מרצה בנושאי שירה ומוזיקה.
מלמדת פיתוח קול ופדגוגיה ווקאלית במכללת לוינסקי ומנהלת את הסטודיו הישראלי להפקה קולית נכונה.
דוקטורנטית בפקולטה למוזיקה באוניברסיטה העברית בהנחייתה של פרופסור רוני גרנות.
בעלת תואר מוסמך (מחקרי) במוזיקולוגיה במסגרת התוכנית למדעי הקוגניציה באוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת המחקר שלה מתמקדת בזייפנות ("הזייפנות כתופעה דינמית") בהפקה קולית נכונה וחקירת ג'סטות ווקאליות בהקשר קוגניטיבי ופדגוגי.
עבודת המאסטר הוצגה במספר כנסים בינלאומיים וזכתה לציטוטים רבים.
מתגוררת בזכרון יעקב עם משפחתה.
פרס טריניטי קולג' אוף מיוזיק לשירת הליד הגרמני
פרס רויאל קולג' אוף מיוסיק לשירת הליד הגרמני
כלת המלגה לאופרה קאמרית בריינסברג, גרמניה.
פרס על שם הופמן בתחרות בתי ספר למוזיקה בגרמניה.
1997-2001 כלת המלגה על שם אנני אייזלר-להמן במיינץ, גרמניה.
2000 פרס ביירוית של אגודת ריכארד ואגנר בוויסבאדן, גרמניה.
2002 זוכה בתחרות הבינלאומית לשירה אופראית על שם אריקה קוט, גרמניה.
רונה בראטסט (בנורווגית: Rune Bratseth; נולד ב-19 במרץ 1961 בטרונדהיים שבנורווגיה) הוא כדורגלן עבר נורווגי ששיחק לאורך רוב הקריירה שלו בעמדת הבלם ברוזנבורג ובורדר ברמן.
לבראטסט 60 הופעות במדי נבחרת נורווגיה, בה שימש קפטן במונדיאל 1994. בראטסט נחשב לאחד מגדולי הכדורגלנים הנורווגים בכל הזמנים, ונבחר שלוש פעמים ככדורגלן השנה בנורווגיה, וככדורגלן הזהב של נורווגיה בפרסי היובל של אופ"א.
בראטסט החל את הקריירה בנידלב, שם שיחק כנער, ועלה לבוגרים בשנת 1981. כעבור שנה, עבר למועדון הפאר רוזנבורג מעיר הולדתו טרונדהיים.
בראטסט שיחק ברוזנבורג במשך שלוש עונות וחצי, וזכה באליפות ליגת העל הנורווגית בעונת 1984/85. לאחר שערך 83 הופעות ליגה במדי רוזנבורג, עבר בראטסט בפגרת החורף של עונת 1986/87 לורדר ברמן מהבונדסליגה, תמורת סכום שהיה מוערך כיום בכ-93 אלף אירו.
במשחקו הראשון של בראטסט בורדר ברמן, הובסה הקבוצה בתוצאה 5-1 על ידי נירנברג.
ברמן סיימה את עונת 1986/87 במקום החמישי.
בעונת 1987/88, שהייתה העונה המלאה הראשונה של בראטסט בורדר ברמן, הוא זכה עם הקבוצה באליפות הבונדסליגה, כשהוא משתף פעולה בהגנה עם גונאר זאוור, ג'וני אוטן, תומאס שאף ואולי בורובקה..
בעונות 1988/89 ו-1989/90 הגיע בראטסט עם ברמן לגמר הגביע הגרמני, והפסיד בראשון 4-1 לבורוסיה דורטמונד, ובשני 3-2 לקייזרסלאוטרן.
בעונת 1990/91 זכו ורדר ברמן ובראטסט בגביע הגרמני לאחר שני הפסדים רצופים בגמרים.
בגמר זה, ורדר ברמן ניצחה את פ.צ.
קלן בבעיטות הכרעה, לאחר 1-1 בתום 120 דקות.
בראטסט בעט שלישי לברמן והבקיע.
בתום עונה זו נבחר בראטסט ככדורגלן השנה בנורווגיה.
בזכות הזכייה בגביע הגרמני, השתתפו בראטסט וברמן בגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1991/92. בראטסט הבקיע שני שערים באותה עונה במפעל זה, שניהם בצמד המשחקים מול בקאו הרומנית.
בראטסט וברמן הגיעו עד לגמר, וזכו בגביע המחזיקות לאחר ניצחון 2-0 על מונקו במשחק בו בראטסט שיחק 90 דקות.
עם זאת, ורדר ברמן סיימה את העונה רק במקום התשיעי בבונדסליגה.
בראטסט נבחר בתום עונה זו בפעם השנייה ברציפות ככדורגלן השנה בנורווגיה.
בעונת 1992/93 זכה בראטסט באליפות השנייה שלו עם ורדר ברמן, בפער של נקודה אחת מהסגנית באיירן מינכן.
שותפיו להגנה בעונת אליפות זו היו אולריך בורובקה, דיטמר באיירסדורפר, תומאס וולטר ומנפרד בוקנפלד.
בעונת 1993/94 זכה בראטסט עם ורדר ברמן בפעם השנייה בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 3-1 בגמר על רוט-וייס אסן, בו שיחק 90 דקות.
עם זאת, ברמן סיימה עונה זו רק במקום התשיעי בבונדסליגה.
בליגת האלופות, הגיע בראטסט באותה עונה עם ורדר ברמן לשלב הבתים האחרון, שהיווה את שמונה הגדולות.
ברמן סיימה שלישית בבית שלה והודחה.
עם זאת, זכור משחק מבית זה בו ורדר ברמן ניצחה את אנדרלכט בתוצאה 5-3 לאחר שפיגרה 3-0. בראטסט הבקיע את השער השני לברמן, שהבקיעה את כל חמשת שעריה בין הדקה ה-66 לדקה ה-89. בתום עונת 1993/94 נבחר בראטסט בפעם השלישית בקריירה ככדורגלן השנה בנורווגיה.
כבר במהלך עונת 1993/94, סבל בראטסט מבעיות בברך, ושיחק לעיתים קרובות עם זריקות.
את עונת 1994/95 החל בראטסט בברמן, אך כבר לאחר משחק אחד נאלץ לפרוש ממשחק פעיל בגיל 34, לאחר שערך 313 הופעות בכל המסגרות במדי הקבוצה, והבקיע 20 שערים.
בנובמבר 2003, נבחר בראטסט ככדורגלן הזהב של נורווגיה בטקס פרסי היובל של אופ"א.
פרס זה ניתן לשחקן אחד בלבד מכל מדינה החברה באופ"א.
לאחר מכן, הפך בראטסט למנהל הכללי של רוזנבורג, ושיתף פעולה עם המאמן נילס ארנה אגן.
ביחד, רוזנבורג שלטה לאורך שנים רבות ברציפות בכדורגל הנורווגי, והשתתפה במשך מספר עונות בליגת האלופות.
בראטסט היה נרשם לעיתים כשחקן של רוזנבורג במשחקיה בליגת האלופות, כאשר לא היו לה מספיק שחקנים רשומים, על אף שלא היה בכוונתו לשחק.
בראטסט ערך את הופעת הבכורה בנבחרת נורווגיה בפברואר 1986, בניצחון 2-1 על נבחרת גרנדה.
בראטסט ערך 60 הופעות במדים הלאומיים במשך שמונה שנים והבקיע ארבעה שערים.
בראטסט העפיל עם נבחרת נורווגיה למונדיאל 1994, בו שימש קפטן.
נורווגיה השיגה בטורניר זה ארבע נקודות, כמו כל שאר הנבחרות בבית שהשיגו מאזן נקודות זהה, אך נורווגיה הודחה בגין מאזן שערי זכות דל, והמשחק של נבחרת נורווגיה בשלב הבתים מול נבחרת אירלנד, שהסתיים בתיקו 0-0, היה משחקו האחרון של בראטסט בנבחרת.
אליפות ליגת העל הנורווגית: 1984/85
רונה אלמנינג יארסטיין (בנורווגית: Rune Almenning Jarstein, נולד ב-29 בספטמבר 1984 בשיין שבנורווגיה) הוא כדורגלן נורווגי שמשחק כשוער בהרקולס מנורווגיה.
יארסטיין החל את הקריירה במועדון הרקולס בעירו שיין, וכבר כנער נתפס ככישרון גדול, וזכה להתעניינות ממועדונים בכירים באירופה כמו באיירן מינכן ומנצ'סטר יונייטד, אליהם הגיע למבחנים.
בשנת 2002, כאשר היה בן 18, החל יארסטיין לשחק באוד גרינלנד הנורווגית, שם שיחק עד לתום עונת 2007, אז ירדה הקבוצה לליגת המשנה הנורווגית.
בקיץ 2007 עבר יארסטיין לרוזנבורג הנורווגית, שם שיחק שלוש עונות, וזכה עם הקבוצה באליפות ליגת העל הנורווגית לשנת 2009. לאחר עונה זו, איבד יארסטיין את מקומו בהרכב לשוער השוודי דניאל אורלונד, ובמרץ 2010 בחר לעזוב את הקבוצה ולעבור לוויקינג הנורווגית, שם שיחק שלוש עונות.
בדצמבר 2013 חתם יארסטיין על חוזה בהרטה ברלין מהבונדסליגה, במטרה להיות שוער המשנה של תומאס קראפט.
יארסטיין ערך בסך הכל שלוש הופעות בעונה וחצי הראשונות שלו בהרטה ברלין.
בעונת 2015/16 יארסטיין תפס את מקומו של קראפט בהרכב, לאחר שקראפט נפצע בכתפו.
יארסטיין הציג יכולת מצוינת בעונה זו, בה הרטה ברלין הייתה חלק מהצמרת, וסיימה את העונה במקום השישי, ונשאר השוער הראשון בקבוצה גם לאחר שקראפט החלים מפציעתו.
עקב יכולתו הטובה, הוארך חוזהו של יארסטיין בהרטה ברלין עד לתום עונת 2018/19. בעונת 2016/17 המשיך יארסטיין לעמוד בשערה של הרטה ברלין, וכך גם בעונת 2017/18.
ב-1 ליולי 2023 שוחרר מהרטה ברלין.
ב-23 לאפריל 2024 חתם בהרקולס מנורווגיה.
באוגוסט 2007 ערך יארסטיין את הופעת הבכורה במדי נבחרת נורווגיה, בניצחון 1–2 על נבחרת ארגנטינה במשחק ידידות.
יארסטיין היה שוער המשנה של הנבחרת במשך תקופה ארוכה, אך בשנת 2011 הפך לשוער הראשון, לאחר שהשוער הקודם יון קנודסן נפצע.
בינואר 2013 הצהיר מאמן השוערים של נבחרת נורווגיה פרודה גרודאס שיארסטיין הוא השוער הראשון הקבוע של הנבחרת.
יארסטיין היה השוער הבכיר במוקדמות מונדיאל 2014 ומוקדמות יורו 2016, אך נבחרתו לא הצליחה להעפיל לטורנירים עצמם.
רונדה שיר היא שחקנית, קומיקאית ומנחת טלוויזיה אמריקאית.
שיר נולדה בניו אורלינס, היא סיימה תואר בתקשורת באוניברסיטת לויולה שבלואיזיאנה ועברה לאחר מכן לקליפורניה על מנת לפתח קריירה בהוליווד, ב-1975 נבחרה למיס לואיזיאנה והשתתפה בתחרות מיס ארצות הברית ובנוף ייצגה את לואיזיאנה בתחרויות היופי הבוחרות את נציגת ארצות הברית לתחרויות מיס עולם ומיס אינטרנשיונל.
היא נודעה כמנחת התוכנית "USA Up All Night" בערוץ USA, היא הופיעה פעמיים בעירום במגזין פלייבוי ב-1991 וב-1993, ב-1983 היא זכתה בפרס מיס גלובוס הזהב.
היא שיחקה בקומדיית המצבים "ימים מאושרים" כחברתו של פונזי ובסדרה "נשואים פלוס" כשכנה סקסית של אל ופגי והופיעה בין היתר בסדרת הטלוויזיה "דאלאס" ו"חופשי על הבר".
כקומיקאית היא ביצעה סיבוב מופעי סטנד-אפ בלאס וגאס וניו יורק ובנוסף היא הופיעה כשחקנית בין היתר בסרט שיגעון בחלל.
רונדטארן (דנית: Rundetårn; עברית: מגדל עגול) הוא מגדל הממוקם בבירת דנמרק, קופנהגן.
המבנה משמש בתור מצפה כוכבים, והוא חלק מקומפלקס מבנים של אוניברסיטת קופנהגן.
המגדל הוקם בהוראתו של כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק.
מבנה המגדל צמוד אל כנסיית השילוש.
הבנייה נמשכה בין השנים 1637–1642 בפיקוחו של הנס ואן סטנבינקל הבן.
מצפה הכוכבים אשר בתוך המגדל הוא אחד העתיקים באירופה.
במאות ה-17 וה-18 עבדו במקום מספר אסטרונומים מפורסמים, ביניהם: אולה רמר ופדר הורבואו.
עם הזמן רונדטארן הפך לאחד הסמלים המוכרים של קופנהגן.
ב-1728 בקופנהגן פרצה שרפה וכנסיית השילוש ניזוקה קשות, אך היא שוקמה.
ב-1861 האוניברסיטה הקימה מצפה כוכבים חדש ורונדטארן הפך למצפה לחובבים.
באחד הצדדים של המגדל מופיע השם המפורש באותיות זהב שנכתב על ידי המלך עצמו.
בתוך המגדל אין מדרגות והעלייה לראש המגדל מתבצעת באמצעות רמפה ספירלית.
רונדיי ג'קוואן הוליס-ג'פרסון הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדות הסמול פורוורד והפאוור פורוורד.
הוליס-ג'פרסון נולד וגדל בעיר צ'סטר שבפנסילבניה.
בשתי שנותיו האחרונות ב"תיכון צ'סטר" הוביל את קבוצת הכדורסל שלה לזכייה באליפות התיכונים של מדינת פנסילבניה, ובסיום עונתו האחרונה השתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן, אליו מוזמנים שחקני התיכונים המצטיינים בארצות הברית.
לאחר לימודיו התיכוניים עבר לאוניברסיטת אריזונה, בה למד ושיחק במשך שנתיים (2013–2015).
בשתי העונות העפילה אריזונה לשלב רבע גמר טורניר אליפות המכללות ("Elite Eight"), ולאורך תקופתו בקבוצה רשם ממוצעים של 10.2 נקודות ו-6.3 ריבאונדים למשחק.
בסיום עונתו השנייה נבחר הן לחמישיית העונה והן לחמישיית ההגנה של מחוז Pac-12.
הוליס-ג'פרסון נבחר בבחירה ה-23 של דראפט ה-NBA לשנת 2015 על ידי פורטלנד טרייל בלייזרס, ומיד נשלח לברוקלין נטס, יחד עם סטיב בלייק, בתמורה למייסון פלאמלי ופאט קונאטון.
בשלוש עונותיו הראשונות ב-NBA רשם שיפור הדרגתי ביכולתו ומעמדו בקבוצה, והפך לשחקן חמישייה קבוע עבור הנטס.
ביולי 2019, לאחר 4 עונות בברוקלין, חתם הוליס-ג'פרסון על חוזה בטורונטו ראפטורס.
לקראת עונת חתם על חוזה במינסוטה טימברוולבס, אולם שוחרר מהקבוצה לפני פתיחת העונה.
באפריל 2021 חתם על חוזה בפורטלנד טרייל בלייזרס עד לסיום עונת .
רונדו קפריצ'יוזו במי מז'ור (אופ.
14) היא יצירה לפסנתר סולו מאת המלחין הגרמני פליקס מנדלסון-ברתולדי.
היצירה נכתבה ב-1830, ופורסמה באותה השנה.
היצירה פופולרית מאוד בקרב פסנתרנים, וזאת במידה רבה משום שהיא נשמעת קשה לביצוע מכפי שהיא באמת.
אומנם היצירה חסרת פרקים, אך היא מורכבת משני קטעים מרכזיים.
חלקה הראשון הוא במפעם אדאג'ו בסולם מי מז'ור, במשקל ארבעה רבעים, וחלקה השני, הארוך יותר, במפעם פרסטו במשקל שש שמיניות בסולם מי מינור.
ההבדל בין שני חלקי היצירה ניכר באופיים ובדינמיקה המשתנה.
החלק הראשון מאופיין בשימוש באקורדים ביד שמאל ואופיו מאוד לירי, בעוד הפרק השני מאופיין במלודיה נמרצת.
ליצירה מספר הקלטות מאת מבצעים נודעים, בהן של הפסנתרן ההונגרי גיירג' ציפרה.
רוֹנדוֹ הוא מעין תהלוכה שבה נוהגים תלמידי תיכון לחגוג את סיום חוק לימודיהם.
במהלך הרונדו, בני נוער רבים נוסעים בשיירת מכוניות, תוך צפירות, שירה או השמעת מוזיקה.
קיום פעילות זו גורם פעמים רבות להפרעה לתנועה התקינה של רכבים בכביש, ולעיתים מלווה גם בהתפרעויות.
למשל, בשנת 2010 תועדה השתוללות במצעד רונדו בישראל, שבה נופצו חלונות ונגנבו אמצעים צבאיים כמו אבוקות ורימוני עשן, ששימשו לפיזור עשן במתחם בית הספר בתחילת התהלוכה.
בשנת 2012 הוציא משרד החינוך חוזר מנכ"ל, ובו קבע כי "בעקבות מקרים שקרו בעבר הוחלט לאסור בתכלית האיסור את קיומם של 'מסעות הרונדו', על ידי תלמידי כיתות י"ב בסיום שנת הלימודים".
בחוזר אף התבקשו מנהלי בתי הספר לדווח למשטרה, ולמפקחים על מוסדות הלימוד, על כל התארגנות ל"רונדו" שבאה לידיעתם.
רונה הוא פזמון שביצע סמיר שוקרי ויצא לאור בשנת 1989.
השיר מבוסס על לחן של השיר המצרי זַחְמַה "יַא דֻנְיַא זַחְמַה" (زحمة يا دنيا زحمة - "העולם צפוף") של אחמד עדוויה, שכתב לו חסן אבו עתמאן והלחין האני שנודה.
מילותיו בעברית נכתבו על ידי יפית אביטן.
השיר שהיה ללהיט הוא המזוהה ביותר עם סמיר שוקרי.
השיר נכלל באלבום שנושא את שמו.
מרכיב בולט בשיר הוא הכינור החשמלי.
השיר עוסק בגעגועיו של שוקרי לבתו רונה לאחר גירושיו מאמה, ויצא כשהייתה בת שלוש.
לימים סיפר שוקרי כי בבגרותה פסק הקשר שלו עם בתו.
שוקרי חיבר גם את עיבוד השיר יחד עם ראובן בן שמעון, הכולל את נגינת הכינור בדומה לשיר המקורי.
בשנת 2015 הוציאו שוקרי והזמר רוניוס גרסת כיסוי לשיר.
ליאור נרקיס ביצע אף הוא את השיר.
רונה (בדנית: Rønne) היא העיירה הגדולה ביותר באי הדני בורנהולם אשר בים הבלטי.
בשנים 1970 עד 2002, הייתה רונה עיר בפני עצמה, כשבורנהולם נחשבה למחוז בדנמרק, וכיום היא מהווה את המרכז המנהלי של בורנהולם.
נכון לשנת 2018, התגוררו 11,539 תושבים במחוז הכנסייתי (Sogn; ) רונה בבורנהולם, שנמצא בקצה הדרום-מערבי של האי, ומכסה כשליש מהשטח שהיה בעבר העיר רונה.
רונה נהנית מנמל טבעי וממיקום אסטרטגי בים הבלטי, ועל כן ההיסטוריה שלה עשירה ומגוונת, ומאופיינת בהשפעה גרמנית ושוודית שבאה לידי ביטוי בימי התפתחותה כנמל דיג לדגי הרינג.
כיום היא מהווה מוקד משיכה לתיירים, בעיקר מדנמרק, גרמניה, שוודיה ופולין, הנמשכים לרחובותיה המרוצפים, בתיה הבנויים עץ והמוזיאונים שבה.
מקורו של היישוב ברונה ככל הנראה בסביבות שנת 1000 לספירה, כשהחלה להתפתח קהילת דיג קטנה סביב הנמל הטבעי.
בערך בשנת 1275, הוקמה כנסייה שהוקדשה לניקולאוס הקדוש, במיקום שבו ניצבת היום הכנסייה של רונה.
זמן קצר לאחר מכן, קיבלה הקהילה מעמד של "עיר מסחרית", ובכך החל לכהן בה ראש עיר והוקמה בה מערכת חוק עצמאית.
עם זאת, בראשית המאה ה-14 החלו מספר גורמים להתחרות על השליטה בעיר: מלך דנמרק, הארכיבישוף של לונד וכן מספר נסיכים מצפון גרמניה.
הגרמנים גילו עניין מיוחד בבורנהולם בשל המיקום האסטרטגי של האי בים הבלטי בין החופים של צפון גרמניה לבין ויסבי בגוטלנד, דרום-מזרחית לחופי שוודיה הדרומיים, שבה ראו נכס אסטרטגי בפני עצמו.
לאחר הרחבת הכנסייה ברונה ב-1360, נוסד המחוז הכנסייתי רונה.
בראשית המאה ה-15, עם שגשוג הסחר בעיר, החלה סדרת פלישות לרונה של פורעים מהעיר הקיסרית החופשית ליבק, תוך ביזה ושריפת מבנים.
בשנת 1525 הצליח המלך הדני כריסטיאן השני לכבוש את כל שטחו של האי בורנהולם ולקחת את הארכיבישוף של לונד בשבי.
אך שליטתו באי נמשכה חודשים ספורים בלבד, לאחר שצבא שכיר שפעל בשם ליבק נחת באי וכבש אותו.
הליבקים החלו להקים עסקי מסחר ברונה, ועל אף שהם תרמו להתפתחות סחר הדיג, הם דרשו מיסים גבוהים במיוחד מהתושבים המקומיים.
התושבים נקמו בליבקים, והניסו אותם מהאי תוך שהם מאפשרים לקהילות גרמניות אחרות להישאר.
כך שבשנת 1576, חזרה השליטה על רונה למלך הדני.
עם זאת, עד שלב זה איבד הים הבלטי הרבה מהחשיבות האסטרטגית שלו.
ענף הדיג נחלש והעיר נתקפה פעמיים במגפה - בשנים 1619 ו-1655, מגפות שהביאו לפגיעה שההתאוששות ממנה נמשכה כמה עשורים.
תהפוכה נוספת בתולדות העיר אירעה באפריל 1658, במהלך המלחמה הדנו-שוודית, כשדנמרק מסרה את השליטה בבורנהולם לשוודיה במסגרת הסכם רוסקילה.
השליטה השוודית באי הייתה עם זאת קצרת-מועד כשהתושבים המקומיים יצאו נגד הכוח השוודי והכריעו אותו בדצמבר באותה שנה.
ב-1834 נבנה בית העירייה בכיכר המרכזית Store Torv.
בניין זה היווה את המרכז המנהלי של רונה ובורנהולם במשך שנים רבות, והמתחם כלל גם את בית המשפט ובית הכלא של האי.
בסוף מלחמת העולם הראשונה, ב-7 וב-8 במאי 1945, הותקפה העיר בהפצצות אוויריות בידי חיל האוויר הסובייטי כשמפקד הכוח הגרמני הכובש במקום סירב להיכנע.
ההתקפה האווירית הרסה 212 בתים, אך עלתה רק בעשר אבדות בנפש, בזכות התרעה מוקדמת לאזרחים.
על אף שרוב דנמרק שוחררה משליטת הנאצים ב-4 במאי, הסובייטים כבשו את בורנהולם ב-9 במאי, ולא עזבו עד 5 באפריל 1946, אז נחתם הסכם עם רשויות דנמרק והאי חזר לשליטה דנית.
במשך מספר שנים לאחר המלחמה נמשך תהליך השיקום של בתי העיר, תוך שימור האדריכלות המסורתית של האי, הרחובות הציוריים והבתים הבנויים עץ למחצה.
שוודיה תרמה 300 בתי עץ לעיירה, וברחבי דנמרק - לרבות גרינלנד ואיי פארו - נאסף סכום כסף משמעותי של 8 מיליון קרונות דניות כדי לסייע בבנייה המחודשת.
האקלים ברונה הוא אקלים ימי עם טמפרטורות מאוזנות לאורך השנה.
האקלים באי מאפשר גידול זן מקומי של עצי תאנה, המכונה "היהלום של בורנהולם", באזור גידול המרוחק מסביבת הגידול הטבעית של עצי תאנה.
הבסיס הכלכלי של רונה התחזק משמעותית במהלך ימי הביניים עם התפתחות ענף דיג ההרינג.
עם זאת, בסוף המאה ה-16, החל ענף הדיג לדעוך ובמהלך 300 השנים הבאות כלכלתה של רונה לא רשמה צמיחה.
תעשיית הקדרות בעיר עקפה את תעשיית הדיג והמשיכה להיות איתנה עד לעידן של ימינו, וכיום ישנן ברונה כ-50 חנויות חרס.
עם זאת, כיום התיירות היא המנוע העיקרי של הכלכלה המקומית, כאשר אחד ממוקדי המשיכה לתיירים הם החופים החוליים באזור.
חברת האנרגיה Bornholms Energi og Forsyning ממוקמת בנמל של רונה, ומשמשת חברת החשמל, המים והחימום של האי.
רונה התפרסמה גם כיצרנית שעוני סבא הידועים גם כ-Bronholmerure, שיוצרו בה מאמצע המאה ה-18 ועד בערך 1900. הרקע לכניסה לתעשייה זו הוא בהתרסקות ספינה הולנדית שעלתה על שרטון בדרכה לאנגליה והגיעה לחופי רונה בשנת 1744. על סיפונה היו חמישה שעוני סבא יקרי ערך שנפגעו בהתרסקות.
בשל ערכם של השעונים, קראו המלחים לפואול אוטסן ארבו, חרט מקומי, שהצליח לתקנם.
בעקבות התנסותו עם השעונים, החליט להתחיל לייצר שעונים בעצמו, ובכך החל תעשייה מקומית חדשה.
בעקבות זאת החלו להיפתח כמה סדנאות לייצור שעונים ברונה, ותוצרתה של בורנהולם זכתה לתפוצה רחבה מאחר שהייתה חלופה זולה יותר מדגמים מקוריים שיוצרו במקומות אחרים.
בראשית המאה ה-19 פעלו ברונה ככל הנראה כ-30 יצרני שעונים מקומיים.
עד שנות ה-40 של המאה ה-19 היקף הייצור באי עמד על כ-2,000 שעונים מדי שנה.
לאורך השנים יוצרו השעונים בסגנונות שונים ובגוף מעץ או ממתכת.
גם דגמי שעון המטוטלת הקטנים שיוצרו ברונה היו פופולריים.
לקראת סוף המאה ה-19, ייצור השעונים באי נעצר מכיוון ששיטות ייצור שעונים תעשייתיות הפכו לפתרון זול משמעותית משעונים בעבודת יד.
בעיירה רחובות מרוצפים ציוריים המאופניים בבתים נמוכים בנויי-עץ.
שני רחובות המהווים מוקדי עניין הם רח' Laksegade ורח' Storegade, שכוללים בתים היסטוריים רבים ששימשו בעבר כבתי המגורים או בתי המסחר של אנשי סחר ואצילים.