tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר היא ובן זוגה (שניהם לבנים) אימצו שני ילדים אפרו-אמריקאים, היא מספרת כי ההבדלים החברתיים נהיו יותר ברורים לה והיא התחילה להתעניין יותר לעומק בתורת הגזע והשפעת האופן בו החברה בוחרת להתייחס לצבע העור כגורם משמעותי לקביעת אורח החיים של הפרט והכלל כאחד בתוך החברה.
סאלי הפטל נוה (נולדה ב-18 באוקטובר 1969) היא אוצרת עצמאית בתחום האמנות העכשווית.
היא אצרה תערוכות יחיד וקבוצתיות רבות בחללי תצוגה, גלריות, מוזיאונים ובמרחב הציבורי בישראל ומחוצה לה, בין היתר במוזיאון ישראל, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית וב-Brno House of Arts ברנו, צ'כיה.
היא בוגרת לימודי תואר ראשון ושני בתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1994–1996 למדה בסטודיו לאמנויות התיאטרון של יורם לוינשטיין בתל אביב.
בשנת 1997 למדה בבית הספר לתיאטרון וקולנוע "The Lee Strasberg Theatre & Film Institute" בניו יורק.
הייתה מרצה אורחת במוסדות אקדמיים שונים ומלמדת אוצרות במכללת ספיר.
היא החלה את דרכה המקצועית בגלריה בינט בתל אביב, שם עבדה בין השנים 1998–2003. לאחר מכן שמשה כאוצרת גלריה ברוורמן, תל אביב ובין השנים 2008–2010 שימשה כאוצרת בגלריה אורבניקס (Urbanix), סטודיו לקריאייטיב ועיצוב בתל אביב.
בין השנים 2010–2013 שימשה כאוצרת ומנהלת של קו 16 – גלריה קהילתית לאמנות עכשווית בתל אביב, ובשנת 2017 אצרה יחד עם עדנה מושנזון את הביאנלה לרישום, "שובו של הנייר / מחשבות על רישום", רשמים VI, בבית האמנים ירושלים.
הפטל נוה אצרה את פסטיבל אוהבים אמנות עושים אמנות מטעם עיריית תל אביב בשנים 2011 ו-2013. בשנים 2018–2020 שימשה כיועצת אמנות של גלריה הוילה, מכללת אמונה ירושלים.
הייתה חלק מהוועדה לבחירת לבחירת אמנים לתוכנית שהות אמן ב-IDA Hannover 2013 (Intercultural Dialog in Art) וחברה בוועדת פרויקטים של עיריית תל אביב –יפו.
חברה בוועדה המייעצת של ארטפורט.
סאלי לוי (נולד ב־2 בנובמבר 1883 בוולדורף (באדן) ; נפטר ב־25 באפריל 1941 בברלין) היה הרב האחרון של הקהילה היהודית במיינץ (מגנצא).
סאלי לוי נולד בוולדורף בשנת 1883 כבנם של הסוחר וראש הקהילה וילהלם סאלי ורעייתו יוהנה לבית שטרנוויילר.
משנת 1902 למד בבית המדרש לרבנים בברסלאו ובאוניברסיטת ברסלאו.
בשנת 1905 הוא קיבל את הדוקטורט בארלנגן עם עבודת גמר על מושג החומר של הרמן לוצה.
משנת 1909 היה רב משנה בברסלאו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היה כהן דת בחזית המזרחית והוצב בווילנה.
בשנת 1918 ירש את זיגמונד סלפלד כרב הקהילה היהודית במיינץ.
סאלי לוי לקח חלק פעיל בחיים הפוליטיים במיינץ.
הוא היה גם אחד המייסדים של המרכז לחינוך מבוגרים במיינץ.
לוי תרם גם לחקר ההיסטוריה של מיינץ היהודית, באמצעות שיקום (החזרת מצבות יהודיות עתיקות) בית הקברות יודנסאנד, והקמת מוזיאון לעתיקות יהודיות בבית הכנסת של הקהילה היהודית הליברלית בהינדנבורגשטראסה.
בשנת 1925 הפך ליו"ר האגודה לטיפול בעתיקות יהודיות במיינץ.
בתקופת השלטון הנאצי, בשנת 1934, הוטל על לוי לנהל את בית הספר המחוזי היהודי במיינץ, ששכן בבית הכנסת בהינדנבורגשטראסה והיה שמור אך ורק לתלמידים יהודים.
הוא מילא תפקיד זה עד מאי 1936. לאחר ביקור בארצות הברית בשנת 1938, חזר למיינץ כדי להמשיך ולתמוך בקהילתו.
סאלי לוי שהה במיינץ עד לאביב 1941. ב-1941 החליט להגר.
לפני שעזב, הוא ביקש ממישל אופנהיים להיות אחראי על הקשר בין הגסטפו לקהילה היהודית.
לוי נסע לברלין על מנת להכין את הגירתו לארצות הברית משם.
הוא המתין לויזה במשך שבועות אך נפטר באפריל 1941 כתוצאה מהתקף לב.
הוא נקבר בבית הקברות היהודי בווייסנזה.
בתו רות אייס היגרה לארצות הברית ופעלה כאוצרת אמנות.
היא יסדה וניהלה את אוסף מגנס לאמנות יהודית באוניברסיטת ברקלי, קליפורניה.
סאלי-אן פוסט היא סופרת בריטית.
פוסט גדלה בסקרבורו ולה אחות גדולה.
במהלך שנות ה-80 השתתפה במספר תחרויות יופי, היא עבדה תקופה במשרדים של חברת MGM.
ב-2014 יצא ספרה "Misdemeanours: Beauty Queen Scandals" העוסק בשערוריות שליוו את תחרויות היופי בהלך ההיסטוריה כמו מין, סמים, צילומי עירום והתנגדות פמיניסטית.
היא שימשה כשופטת במספר תחרויות יופי וביניהן מיס ויילס ומיס בריטניה הגדולה.
בנוסף לתחרויות יופי היא גם חובבת אירוויזיון וב-1987 הייתה מבין המייסדים של מועדון מעריצי האירוויזיון הראשון בבריטניה.
ב-2017 נישאה לאנתוני דייוויד וונדט.
סאלחה קאסין הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע יהודייה-מצרייה, ילידת קהיר, שהתגלתה על ידי מחמוד חיגאזי (محمود حجازي), אחיו של .
נחשבה לאישה הראשונה ששיחקה על הבמה במצרים (עד אז הופיעו רק גברים, כולל בתפקידי נשים).
החלה את קריירת התיאטרון שלה בשנת 1904, בגיל 26, כשעבדה עם השייח' סלאמה חיג'אזי ובהצגה "הקורבן של המושחתת" (ضحية الغاوية).
היא גם שיחקה בלהקת עזיז עיד ובהצגה "המלך פוחד" (ألملك يهوب).
היא עבדה גם בתיאטרון של .
בנוסף, שיחקה גם ביותר מ-180 סרטים, קריירה אותה החלה בסוף שנות החמישים לחייה שם נודעה בתפקידי משנה כ"זקנה הצורמנית" ששוכחת הכל מהר, למרות היותה הכוכבת היפהפייה בימי התיאטרון בצעירותה.
בחייה הפרטיים ניהלה בצעירותה רומן סוער ומלא קנאות עם נגיב אל-ריחאני, אשר תיאר אותה כאהבתו הראשונה.
הרומן לא מוצה לכדי נישואין כי הוא היה נוצרי והיא יהודיה.
לאחר מכן נישאה שלוש פעמים(פעם עם יהודי ועוד פעמיים עם מוסלמי).
לפי שמועות עיקשות היא התאסלמה ב-1929, בעוד אחותה הצעירה, השחקנית גרציה קאסין, עלתה לישראל.
בערוב ימיה סבלה ממחלת אלצהיימר ומעוני קיצוני.
במצוקתה ריחם עליה האומן ג'ורג' אַבְּיַד , אשר שכר לה חדר בחצר ביתו, ושם נפטרה ב-9 באפריל 1964.
1954 – כלת יום הולדת הנביא מוחמד
1958 – איסמאעיל יס בבית החולים למשוגעים
סאלי אוויי (נולדה ב-1957) היא אסטרונומית אמריקאית.
אווי התמחתה בחקר החזרים שונים מכוכבים חמים.
על עבודתה זכתה בשנת 1999 בפרס אנני ג'אמפ קאנון לאסטרונומיה.
אווי נולדה להורים ממוצא סיני ואינדונזי, בעיר אית'קה שבניו יורק.
אוויי קיבלה את התואר הראשון שלה בפיזיקה ולטינית ממכללת ברין מאר בפנסילבניה ב-1986, ולאחר מכן קיבלה תואר דוקטור באסטרונומיה מאוניברסיטת אריזונה ב-1995.
אווי וצוות המחקר שלה עוסקים בעיקר בכוכבים חמים, בסופרנובות ובהחזרים שונים המגיעים מכוכבים אלו.
למשל, החזרים קרינתיים, כימיים או תנועתיים.
אווי פרסמה לאורך השנים יותר מ-140 מאמרים .
באחת מעבודות המחקר שערכה יחד עם צוותה, גילתה שלא קיימים כוכבים הגדולים מ-200 מסות שמש.
מממצא זה הם הסיקו שקיימת מגבלה כלשהי על גודלם של כוכבים, שלא מאפשרת להם לגדול מעבר ל-200 מסות שמש.
אוניברסיטת מישיגן, אן ארבור, מישיגן, ארצות הברית
פרופסור לאסטרונומיה, המכללה לספרות, מדעים ואומנויות - הווה – 2013
מצפה הכוכבים לוול, פלאגסטאף, אריזונה, ארצות הברית
המכון למדעי טלסקופי החלל, בולטימור, מארילנד, ארצות הברית
המכון לאסטרונומיה, אוניברסיטת קיימברידג', קיימברידג', אנגליה
עמיתת מחקר פוסט-דוקטורנטית במכון - 1998 – 1995
בשנת 1999 קיבלה אוויי את פרס אנני ג'אמפ קאנון לאסטרונומיה מהאיגוד האמריקאי לנשות אוניברסיטה, בעקבות המלצה של החברה האמריקאית לאסטרונומיה.
בשנת 2003, בהיותה עוזרת אסטרונומית במצפה הכוכבים לוול באריזונה, זכתה המחלקה שלה בפרס לפיתוח קריירה מוקדמת, פרס הניתן לאנשי מדע צעירים על מנת לעזור להם במחקרם ולעודד אותם להמשיך לחקור.
הפרס ניתן על ידי הקרן הלאומית למדע בארצות הברית.
סאלח סעיד פארס הוא פוליטיקאי ואיש ציבור דרוזי-ישראלי.
לאורך השנים הוא ביסס קריירה מגוונת, הכוללת שירות בצה"ל, עיסוק במיסוי וביטוח, וכיהן פעמיים כראש המועצה המקומית חורפיש.
אחיו הוא תת-אלוף עימאד פארס.
פארס הוא פוליטיקאי ומנהיג חברתי דרוזי, ששימש פעמיים כראש מועצת חורפיש (1994–1996, 2008–2013) ונחשב לאחת הדמויות המרכזיות במאבק לשוויון זכויות עבור העדה הדרוזית והצ'רקסית בישראל.
לאחר קריירה בצה"ל ובשירות המדינה, פנה לעסקים פרטיים והקים משרד לייעוץ מס וביטוח.
בתקופת כהונתו הראשונה, שם דגש על פיתוח הכפר, הקמת מתנ"ס ושיפור השירותים המקומיים.
כהונתו השנייה התאפיינה במשבר תקציבי ברשויות הדרוזיות, במהלכו הוביל פארס מחאה נרחבת בדרישה להגדלת התקציבים.
בשנת 2009, בתפקידו כיו"ר פורום הרשויות הדרוזיות והצ'רקסיות, הוביל שביתה כללית והפגנות מול משרד ראש הממשלה, בטענה לאפליה מתמשכת כלפי היישובים הדרוזיים ונפגש עם ראש הממשלה בנימין נתניהו ושר הפנים דאז, אלי ישי.
פארס נודע כמנהיג מוערך, אשר פעל בנחישות לקידום זכויות הקהילה הדרוזית ורווחת תושביה, תוך שמירה על קשרים הדוקים עם הנהגת המדינה.
מעורבותו של פארס בפוליטיקה המקומית החלה כשהתמודד למועצה המקומית חורפיש.
הוא נבחר לראש המועצה המקומית בשנת 1994 וכיהן בתפקיד עד 1996. במהלך כהונתו עבד רבות לשיפור איכות החיים בכפר, והוביל יוזמות כמו הקמת מתנ"ס ופיתוח תשתיות בכפר.
בשנת 2008 שב לחיים הפוליטיים ונבחר שוב לראש המועצה המקומית חורפיש, תפקיד שבו כיהן עד 2013. בשנת 2009 מונה לראש פורום הרשויות הדרוזיות והצ'רקסיות.
בתקופה זו התמודד עם משברים בין הרשויות הדרוזיות לממשלה, תוך מאבק על הגדלת התקציבים המוקצים לרשויות המקומיות הדרוזיות והצ'רקסיות.
המאבק מול הרשויות, יוני 2009
פארס מתאר את הדרוזים כעדה שקטה וקטנה שהפכה למובנת מאליה עבור המדינה, מה שגורם לה להתעלם מצרכיהם.
הוא מבקר את חוסר התמיכה בדרוזים שחוזרים משירות צבאי למצב של עוני ואבטלה, ומצביע על הפערים בין מצב הרשויות המקומיות היהודיות המתפתחות והשגשוג שלהן לבין העוני והמצוקה שמאפיינים את הרשויות הדרוזיות.
בשנת 2009 הוביל פארס את הפגנות פורום הרשויות הדרוזיות והצ'רקסיות מול משרד ראש הממשלה, בדרישה להקצאת תקציבים נוספים לתשתיות, חינוך ותעסוקה.
במסגרת זו נפגש עם ראש הממשלה בנימין נתניהו ושר הפנים אלי ישי, והדגיש את הצורך הדחוף בשיפור התנאים הכלכליים והחברתיים במגזר הדרוזי.
בראיון באותה תקופה אמר: "לא נסכים לקבל אקמול.
המאבק הפעם יסתיים כאן בירושלים.
זהו מאבק שהתחיל ולא ייפסק עד שנשיג שוויון זכויות מלא."
במאמר "הדרוזים – בין עדה לאום ומדינה" מצוין סאלח פארס כמבקר חריף של המדיניות הישראלית כלפי הדרוזים.
בכתבה שפורסמה ב-2009, פארס מבטא תחושת תסכול וכעס מצד הדרוזים על היחס כלפיהם.
הוא מדגיש את הפער בין השבחים שמקבלים הדרוזים ממנהיגי המדינה לבין המציאות, שבה המדינה לא מממשת את ההבטחות שניתנו להם.
לצד פעילותו הפוליטית, פארס היה מעורב בקידום פעילות חברתית ותרבותית בכפר חורפיש ובקרב העדה הדרוזית.
הוא נחשב לדמות בולטת ומוערכת בקרב הציבור הדרוזי, וזכה להערכה רבה ממנהיגים פוליטיים ומקומיים, בהם גם המנהיג הרוחני של העדה הדרוזית, השיח' מוואפק טריף.
סאלח שאהין הוא ספורטאי פאראלימפי דרוזי-ישראלי, חבר המשלחת הישראלית ל.
שאהין נולד בשפרעם, ישראל, למשפחה דרוזית..
עבד באבטחת רשות שדות התעופה ובשנת 2005 נפצע בפיגוע במחסום קרני (בסמוך לרצועת עזה).
שאהין נפצע מארבעה קליעים ונפגע בכף רגל שמאל ובאגן עם הגבלה ביכולת התנועה.
בצעירותו, בין השאר, שיחק כדורסל בקריית מוצקין..
החל לשחק כדורסל כיסאות גלגלים בבית הלוחם, וכן מתאמן בחתירה במרכז דניאל עמיחי ללימודי חתירה וימאות.
באותה שנה התחרה גם בחתירה קבוצתית (כשותפם של ברק חצור, מיכל פיינבלט, סימונה גורן וההגאית מרלנה מילר) סיים במקום השישי בזמן של 7:55 דקות.
בתחרות אחרת (כשותפם של שי-לי מזרחי, ברק חצור, מיכל פיינבלט וההגאית לאה סאס) סיים במקום השביעי בזמן של 08:02:04 דקות.
בעקבות החמרה בפציעה הוא לקח פסק זמן מתחרויות.
בשנת 2022 חזר להשתתף בתחרות הרגאטה שנערכה באיטליה, שם התחרה בחתירה אישית וסיים במקום החמישי עם זמן של 10:15.14 דקות.
בהמשך עבר להתאמן כשותפה של הספורטאית הפאראלימפית, שחר מילפלדר.
באליפות העולם 2023 הם הגיעו למקום הראשון ובאליפות אירופה 2023 הגיעו למקום השישי.
באליפות העולם 2024 שנערכה בסרביה הגיעו למקום הרביעי בסירה זוגית מעורבת בזמן של 8:15.85 דקות.
במאי 2024 הבטיחו מילפלדר ושאהין את השתתפותם בתחרות חתירה זוגית ב, שם זכו במדליית ארד פאראלימפית משותפת, לאחר שסיימו במקום השלישי בזמן של 8:31.85 דקות.
סמואל זכריה "סאלי" דורמיץ (בהולנדית: Samuel Zacharias "Sally" Dormits; נולד ב-2 באוקטובר 1909 ברוטרדם; נרצח ב-17 באוקטובר 1942) היה קומוניסט הולנדי יהודי.
במלחמת העולם השנייה הוביל את קבוצת ההתנגדות "מיליציית העם ההולנדי" (Nederlandse Volksmilitie) נגד הכיבוש הנאצי.
מעצרו על ידי המשטרה הוביל למעצרם של מאות לוחמי התנגדות נוספים.
הוא היה בנו של הסוחר היהודי מוזס דורמיץ ואשתו קאטיה קאפר.
רוב ילדותו היה עם המשפחה בברזיל.
ב-1915 חזר להולנד עם הוריו ולמד בבית הספר בסכוונינגן.
הוריו התגרשו זמן קצר לאחר מכן.
משנת 1927 בילה שנתיים נוספות בדרום אמריקה, שם לפי השמועות הצטרף לקבוצת מורדים.
הוא שב לאירופה וגויס לשירות צבאי.
בשנת 1931 נישא ליהודייה למחצה אנט מרי הרטוג, ולהם נולד בן.
ב-1936 הצטרף למפלגה הקומוניסטית CPN והפך למעורב בארגון "סיוע אדום בינלאומי" (Internationale Rote Hilfe).
ב-31 באוקטובר 1937 נסע דורמיץ לספרד כמתנדב כדי להילחם עם הבריגדות הבין-לאומיות בצד הרפובליקני במלחמת האזרחים.
הוא היה בחטיבה ה-11 ושירת מאוחר יותר עם החטיבה ה-13, בגדוד דימיטרוף של החטיבה.
הוא שובץ לסוללת הגנה אווירית.
מעט ידוע על תפקודו במלחמת האזרחים, אך הממונים תיארו אותו כ"איש צבא ממושמע".
ב-22 בפברואר 1939 חזר דורמיץ להולנד.
לאחר הכיבוש הגרמני של הולנד במאי 1940, התמודד עם רדיפות כיהודי וכקומוניסט.
בסתיו 1941 החל לעבוד במחתרת והקים קבוצת התנגדות, המיליציה העממית ההולנדית (niederländisch Nederlandse Volksmilitie), כי מאמצי ההתנגדות הקומוניסטית סביב המפלגה הקומוניסטית (CPN) הבלתי חוקית נראו לו פסיביים מדי.
הוא החל לאסוף מידע על חברים אפשריים לנשק שלחמו עמו במלחמת האזרחים.
הוא רשם פרטים אישיים רבים, לרבות פרטי כתובת, בפנקס.
הוא עבד בעיתוני מחתרת בלתי חוקיים קומוניסטיים, בהם כמו הסירנה (De Sirene) והאמת (De Waarheid).
דורמיץ והמיליציה העממית ביצעו התקפות על מתקני הכובשים, בדרגות שונות של הצלחה.
במהלך התקפה על רכבת אספקה גרמנית, נהרג עובד רכבת הולנדית, והרכבת לא נפגעה.
כעונש על הפעולה, הוציאו הגרמנים להורג חמישה בני ערובה הולנדים.
ב-13 באוקטובר 1942 הציתו לוחמי ההתנגדות מחסן של הוורמאכט ונמלטו.
אחד המעורבים, אוורט רויבנקמפ, השאיר מאחוריו אופניים לנשים שקנה מדורמיץ.
באמצעות המספר הסידורי של האופניים קבעה המשטרה קשר בין ההצתה לבין דורמיץ, ובוצעו בעקבותיו חיפושים.
ב-17 באוקטובר, דורמיץ נעצר בעת שניסה לגנוב תיק יד של אישה, כנראה כדי להשיג תעודות זיהוי לחברתו היהודייה, איתה חי במחבוא ברוטרדם מאז גירושיו מאשתו כמה חודשים קודם לכן.
היה לו בתיק אקדח, שככל הנראה המשטרה לא לקחה ממנו.
הוא נלקח לתחנת משטרה ושם ירה בראשו.
על הגופה מצאו החוקרים קבלה מחנות ברוטרדם וכרטיס איסוף מניקוי יבש סמוך למקום מחבואו.
המסמכים שנמצאו אצל דורמיץ הובילו את החוקרים למפקדת המיליציה של העם בבילוורשטראט (Bijlwerffstraat 37) ברוטרדם.
בנוסף לחומרים כימיים ופצצות תבערה, נתפסו שם גיליונות של "האמת".
בפשיטה נמצא הפנקס המוצפן של דורמיץ ובו שמות וכתובות של חברי המיליציה העממית.
הצופן פוענח על ידי המשטרה.
גילוי זה הוביל לגל מעצרים ברוטרדם ובהאג.
221 חברי מחתרת נפלו לידי הגרמנים, הצעיר שבהם בן שתים עשרה.
חלק ניכר עונו ונשלחו למחנה ריכוז.
עונש מוות הוטל ב-21 מקרים.
סאלח עלי א-סמאד היה מנהיג פוליטי וצבאי בכיר בארגון הטרור השיעי-זיידי, החות'ים, אשר כיהן כנשיא המועצה המדינית העליונה של תימן מ-6 באוגוסט 2016 ועד מותו באפריל 2018. הוא היה הנשיא דה פקטו של תימן עד שחוסל בתקיפה אווירית של קואליציה בראשות ערב הסעודית.
א-סמאד נולד ב-1 בינואר 1979 באזור בני מעז אשר במחוז סהר שבנפת סעדה – מעוז החות'ים בחלקה הצפוני של תימן.
א-סמאד היה מעורב באופן פעיל בארגון החות'ים עוד מהימים הראשונים של הארגון.
כאשר כוחות החות'ים השתלטו על בירת תימן, צנעא, בספטמבר 2014, הפך א-סמאד לדמות פוליטית מרכזית.
בתחילה הוא מונה כיועץ של הנשיא עבד רבו מנסור האדי, אם כי התפקיד היה סמלי בלבד שכן ממשלתו של האדי נאלצה לברוח מהמדינה במהרה.
החל מפברואר 2015, לאחר ההפיכה החות'ית בתימן, הוא תואר כ"מנהיג החות'ים הבכיר בצנעא".
ב-6 באוגוסט 2016 מונה א-סמאד לנשיא המועצה המדינית העליונה של תימן, גוף שהוקם על ידי החות'ים ובעלי בריתם במטרה לנהל את השטחים שבשליטתם וכחלופה לממשלתו של הנשיא האדי, אשר הייתה לה עד כה הכרה בין-לאומית.
כנשיא המועצה המדינית העליונה, א-סמאד תפקד כראש המדינה בפועל באזורים שבשליטת החות'ים, ופיקח על המאמצים המינהליים והצבאיים בתקופה סוערת בתימן.
תחת הנהגתו של א-סמאד, המועצה המדינית העליונה חתרה לבסס את השליטה החות'ית ולנהל את המאמץ המלחמתי נגד הקואליציה בראשות ערב הסעודית אשר תמכה בממשלת הנשיא האדי.
באותה העת א-סמאד הוביל לגיוס תמיכה בין-לאומית בחות'ים ומילא תפקיד מהותי בהנהגה הפוליטית והצבאית באותה העת.
ב-23 באפריל 2018 נהרג א-סמאד בתקיפה אווירית ממוקדת שבוצעה על ידי כטב"ם של הקואליציה בראשות ערב הסעודית בעיר הנמל המרכזית אל-חודיידה אשר במערב תימן.
מותו היווה מכה משמעותית להנהגת החות'ים.
עבד אל-מלכ אל-חות'י, המנהיג העליון של החות'ים, הצהיר בתגובה לחיסולו של א-סמאד כי "כוחות התוקפנות, בראשות אמריקה וסעודיה, נושאים באחריות המשפטית לפשע הזה ולהשלכותיו".
סאלח תעמרי (27 באוקטובר 1942 – 23 באפריל 2022) היה מראשי הפת"ח ובהמשך מבכירי הרשות הפלסטינית.
הפלסטיני הבכיר ביותר שנעצר במהלך מלחמת לבנון הראשונה.
תעמרי נולד בבית לחם בשם אסד סולימאן עבד אל-קאד.
בשנת 1965 החל ללמוד באוניברסיטת עין שמס בקהיר והיה ממקימי הארגון לשחרור פלסטין וממנהיגיו.
בין יתר תפקידיו היה אחראי על אימוני בני ובנות נוער והכשרתם למאבק הפלסטיני.
במהלך מלחמת ששת הימים ברח עם משפחתו לירדן ושנה לאחר מכן פיקד על הכוחות בפלסטינים בפעולת כראמה.
בשנת 1970 היה ממובילי המאבק הפלסטיני נגד המלך חוסיין באירועי ספטמבר השחור שבעקבתיהם הוגלה עם שאר ההנהגה הפלסטינית ללבנון, שם היה למפקד הפת"ח בדרום לבנון.
ביוני 1982 נתפס תעמרי על ידי כוחות צה"ל שפעלו באזור צידון ונלקח למעצר בישראל.
במהלך מעצרו ראיין אותו בכלא כתב קול ישראל לענייני ערבים אהרן ברנע ובין השניים נוצר קשר קרוב ומיוחד שעתיד להשפיע בהמשך בכמה כיוונים.
במהלך הראיון סיפר תעמרי לברנע כי אשתו היא המלכה דינא, אשתו לשעבר של המלך חוסיין וביקש ממנו להתקשר אליה ולמסור לה דרישת שלום.
מכאן נוצר קשר קרוב ומיוחד בין ברנע ורעייתו דאז עמליה ארגמן ברנע ובין תעמרי ודינא.
בתיווכו של ברנע קיבלה דינא אישור מיוחד לבקר את בעלה בכלא הישראלי ובתמורה למחווה זאת יצאה לבקר את שמונת חיילי צה"ל שהיו שבויים באותה עת בידי ארגונים פלסטינים בלבנון.
דינא, לטענת גורמים שהיו מעורבים בפרשה, עשתה הכל כדי לקדם עסקת חילופי שבויים, והרבה בזכותה העסקה יצאה לפועל במהלך 1983.
בשנת 1986 פרסמו ברנע ורעייתו את ספרם "ללכת שבי", שבו תיעדו את פגישותיו של ברנע עם תעמרי ואת פגישות בני הזוג ברנע עם תעמרי ורעייתו.
לאחר תקופת מאסרו בכלא בישראל, הועבר תעאמרי למחנה אנצאר ובמהרה היה למנהיגם הבלתי מעורער של אלפי העצירים במחנה.
הוא שוחרר ממחנה אנסאר יחד עם עוד 8,000 אסירים נוספים בשנת 1983 במסגרת עסקה להחלפת שבויים שבה הייתה כאמור מעורבת אשתו.
עם שחרורו מהכלא הישראלי גורש תעמרי, יחד כל ההנהגה הפלסטינית לתוניס ובשנת 1987 עבר להתגורר בוושינגטון די.
והיה למתווך הבלתי רשמי בין ארצות הברית להנהגה הפלסטינית בתוניס.
לאחר הסכמי אוסלו שב לשטחים ובשנת 1996 נבחר לחבר המועצה המחוקקת הפלסטינית ובהמשך מונה לשר לענייני התנחלויות.
במסגרת תפקידו זה עמד תעמרי בחודשים אפריל-מאי 2002 בראש צוות המשא ומתן הפלסטיני בזמן המצור על כנסיית המולד, עם התבצרותם של כ-50 חמושים פלסטינים מקום.
בשנים אלו נקלע לא אחת למחלוקות עם יאסר ערפאת על רקע היחסים בין הרשות הפלסטינית לישראל.
בין השנים 2003 ל-2005 כיהן כשר לענייני צעירים וספורט, ומ-2006 עד 2009 היה מושל נפת בית לחם.
בשנת 1970 נשא לאישה את המלכה דינא, אשתו לשעבר של המלך חוסיין.
בשנותיו האחרונות סבל ממחלה קשה ומיעט לצאת מביתו או להתראיין.
תעמרי נפטר בשנת 2022. עם מותו פרסם נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס הודעה מיוחדת בה כתב כי "כל חייו של תעמרי עסק בהגנה על בני עמו ומולדתו והמאבק הלאומי".
סאלח ריאן הוא פוליטיקאי ערבי-ישראלי, שכיהן כראש המועצה המקומית כאבול בין השנים 2013–2024.
נולד למוחמד ואמנה ריאן וגדל בכאבול.
בן הזקונים מבין שמונה אחים ואחיות.
למד בבית הספר היסודי "אלחדיקה" בכאבול ובהמשך בתיכון מאר אליאס באעבלין.
בשנת 1985 השלים את לימודיו התיכוניים במגמת מדעים, עם התמחות בכימייה וביולוגיה.
לאחר התיכון עבד קרוב לשנה בתחום החקלאות באדמות המשפחה, ולאחר מכן החל לימודי שריעה באוניברסיטת אל-קודס, שם השלים תואר ראשון ביסודות האסלאם וערבית בשנת 1991.
משנות ה-90 משמש כאימאם של מסגד ביישוב.
בשנת 2001 השלים תואר שני בחינוך ובמדעי ההתנהגות מהמכללה האקדמית הערבית, וכן קיבל תעודת הוראה.
בין השנים 1991–2013 שימש מורה לערבית ולדת האסלאם בתיכון כאבול.
במקביל, בין השנים 1993–1998, לימד במשרה חלקית בתיכון מאר אליאס.
בשנים 2000–2005 שימש יו"ר ועד ההורים של בית הספר היסודי בכאבול.
בשנת 2009 החל ללמוד משפטים בהקריה האקדמית אונו, וב-2012 הוסמך כעורך דין עם התמחות בדיני משפחה, חינוך, תכנון ובנייה והדין השרעי.
בנוסף, הוא בעל תעודת בורר ומגשר מהקריה האקדמית אונו.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2013 התמודד לראשות המועצה מול ראש המועצה המכהן, חסן בוקאעי, וריאד אשקר, וניצח עם 45.92% מהקולות.
בבחירות 2018 התמודד לכהונה נוספת מול אסעד מורשד ונאדר טאהא.
בסיבוב הראשון זכה ל-25.66% מהקולות, ועלה לסיבוב השני מול מורשד, שזכה ל-25.73%.
בסיבוב השני ניצח עם 51.57% מהקולות לעומת 48.43% למורשד.
בבחירות ב-2024 לא התמודד לכהונה נוספת, ובמקומו נבחר נאדר טאהא.
ריאן נשוי לאמינה ואב לשישה.
סאלי היא דמות בדיונית וה הנשית בסרט הסטופ מושן "הסיוט שלפני חג המולד" (1993), שהופק על ידי טים ברטון ובוים על ידי הנרי סליק.
סאלי היא בובת סמרטוטים דמוית-אנוש המהווה פרפרזה מודרנית על המיתוס של פרנקנשטיין; היא הורכבה מחלקי גוף שונים על ידי המדען ד"ר פינקלשטיין, וניחנה ביכולת לפרום ולתפור כרצונה את איבריה.
את דמותה דיבבה בגרסה המקורית השחקנית קתרין אוהרה.
בשונה משאר תושבי עיר ליל כל הקדושים, המאופיינים בחד-ממדיות ובהתלהבות ילדותית מהפחדה, סאלי מוצגת כדמות המלנכולית, המופנמת והרציונלית ביותר בסיפור.
היא ניחנה בראייה מפוכחת של המציאות וביכולת חיזוי, המציבות אותה כקול המצפון וההיגיון אל מול שאיפותיו השאפתניות של ג'ק סקלינגטון.
עיצובה הוויזואלי, הכולל גוף התפור משלל חלקי גוף לצד טלאים ושיער אדמוני, הפך לאחד האייקונים המזוהים ביותר של האסתטיקה ה"ברטונית", והיא נחשבת לדמות מפתח בלימודי מגדר בתחום ההנפשה בשל מאבקה לעצמאות ולהגדרה עצמית.
בסרט משנת 1993, סאלי מוצגת כיציר כפיו של ד"ר פינקלשטיין, המדען המטורף של עיר ליל כל הקדושים.
דמותה נבנתה כבובת סמרטוטים המורכבת מחלקי גוף שונים התפורים זה לזה, תכונה המאפשרת לה לפרום את איבריה ולתפרם מחדש ללא נזק גופני.
לאורך העלילה, סאלי מפגינה התנגדות אקטיבית לניסיונות הכליאה של יוצרה; היא עושה שימוש בכישוריה כרוקחת ובצמחי מרפא רעילים כדי להרדים את פינקלשטיין שוב ושוב, פעולות המעידות על תושייתה ועל עצמאותה המחשבתית.
מבחינה עלילתית, סאלי משמשת כניגוד רציונלי לדמותו של ג'ק סקלינגטון.
בעוד שתושבי העיירה נסחפים אחר התלהבותו של ג'ק מהניסיון לנכס את חג המולד, סאלי היא היחידה החווה חיזיון נבואי המנבא את כישלונו של המהלך.
היא מנסה לסכל את תוכניתו של ג'ק באמצעים פיזיים, כגון יצירת ערפל מלאכותי שמטרתו למנוע את המראתו, ובהמשך היא נוטלת חלק מרכזי בהצלת סנטה קלאוס מידי אוגי בוגי.
מערכת היחסים בינה לבין ג'ק נבנית לאורך הסרט כקשר המבוסס על הבנה הדדית של בדידות, ובסיום הסרט השניים מוצגים כזוג.
באפילוג המופיע בפסקול הסרט הרשמי (אך לא בגרסה הקולנועית), מצוין כי שנים רבות לאחר מכן נולדו לסאלי ולג'ק "ארבעה או חמישה ילדי שלד", המקימים יחד להקת קסילופון.
בעשור השלישי של המאה ה-21, עברה דמותה של סאלי תהליך של "סנטרליזציה" (מרכזיות) בזיכיון, כאשר הפכה לגיבורה של טרילוגיית הרומנים "Pumpkin Queen".
טרילוגיה זו מרחיבה באופן משמעותי את עולמה הפנימי ואת ההיסטוריה של הדמות:
בספר הראשון, "Long Live the Pumpkin Queen" (2022), נחשף כי סאלי אינה יציר כפיו הבלעדי של ד"ר פינקלשטיין כפי שנטען בסרט.
העלילה חושפת כי סאלי נולדה כבת אנוש בעיירה נסתרת בשם "עיר החלומות", המאוכלסת בבובות חיות.
היא נחטפה בילדותה על ידי ד"ר פינקלשטיין, שמחק את זיכרונותיה והשתמש בחלקי גופה ובחומרים מלאכותיים כדי "לבנות" אותה מחדש כבובת סמרטוטים שתשרת אותו.
תגלית זו מניעה את סאלי לצאת למסע להשבת זהותה האמיתית.
במקביל לכך, לאחר נישואיה לג'ק סקלינגטון, סאלי מתמודדת עם המעבר החד ממעמד של אסירה בביתו של פינקלשטיין למעמד של שליטה.
הנרטיב בספר זה מתמקד בקשייה להסתגל לציפיות הציבוריות בעיר ליל כל הקדושים; בעוד שג'ק נהנה מתשומת הלב, סאלי חווה את התפקיד ככלוב מוזהב.
היא נדרשת לנווט בין נאמנותה לג'ק לבין רצונה בחופש פעולה, נושא שבא לידי ביטוי בחיפושיה אחר ממלכות חגים נוספות שנשכחו.
בספרי ההמשך, "Hour of the Pumpkin Queen" (2025) ו-"Shadow Over the Pumpkin Queen" (2026), סאלי תופסת תפקיד של מגינה אקטיבית על הממלכה.
העלילה מציגה איומים קדומים על עצי החגים, והמסע של סאלי עובר דרך ממלכות כמו "עיר יום ההולדת" ומרחבים לימינליים חדשים.
בניגוד לסרט, שבו פעולותיה היו בעיקר הגנתיות או ניסיון למנוע נזק מג'ק, בטרילוגיה זו סאלי היא שמובילה את האסטרטגיה למניעת התפרקות הממדים, תוך שהיא משכללת את יכולותיה כרוקחת וכבעלת הבנה במיתולוגיה של עולמות החגים.
בנוסף לסדרה של ארנשו, הדמות עומדת במרכז הרומן "Sally's Lament" מסדרת "A Twisted Tales" של דיסני.
הסיפור מתחיל בנקודת המפנה המוכרת מהסרט: ג'ק סקלינגטון מדוכדך ומחפש משמעות חדשה לחייו.
אלא שבגרסה הזו, סאלי – שנואשת מהכלא של דוקטור פינקלשטיין ומחפשת חיים של חופש – היא זו שיוצאת אל היער, מוצאת את הדלתות המסתוריות ונופלת לתוך עיר חג המולד.
בזמן שסאלי מנסה להבין את העולם הצבעוני והזר שנקלעה אליו, היא מגלה שהוא רחוק מלהיות גן עדן.
העיר מנוהלת על ידי מר ג'ינגלס, שופט אכזרי שאוכף את "רשימת הילדים הרעים והטובים" ביד רמה ואינו סובל חריגות מהנורמה.
סאלי מוצאת את עצמה נרדפת, ומבינה שהיא חייבת לחזור לעיר ליל כל הקדושים כדי להזהיר את כולם.
כשהיא חוזרת, היא מגלה שגם בעיר הבית שלה הדברים השתבשו: ג'ק, בהיעדרה, איבד את "המצפן המוסרי" שלו והעיר כולה נמצאת בסכנה.
סאלי נאלצת להפוך ללוחמת אקטיבית כדי להציל את שני העולמות מאובדן.
דמותה של סאלי זכה למחקר אקדמי ענף המציב אותה בצומת שבין לימודי מגדר, פסיכולוגיה של המרחב וניתוח מבני של סוגת האגדה.
החוקרים מדגישים את תפקידה ככוח רציונלי ומחולל שינוי, המייצג את המאבק לחופש אישי והפרה של סטריאוטיפים מגדריים.
הקונצנזוס האקדמי מגדיר את סאלי כדמות הנמצאת במצב תמידי של "לימינליות" (Liminality) – מצב ספי של "בין לבין" – המודגש על ידי היותה "אאוטסיידרית" בעיר ליל כל הקדושים.
החוקרת פרידה יונסדוטיר מזהה בבסיס הדמות מבנים של אגדות עם קלאסיות; היא משווה את סאלי לדמותה של סינדרלה מול אמה החורגת, ומציינת קשרים לסיפורים כגון "פראו הולה" (Frau Holle).
עם זאת, סאלי משכתבת את הנרטיב הזה: במקום לחכות להצלה חיצונית, היא משתמשת בכלים של "דיכוי ביתי" (עבודות מטבח ותפירה) ככלי נשק להשגת חירותה.
ה"סוכנות" של סאלי נתפסת במחקר לא רק כמרד פסיבי, אלא כמעבר מובהק מסטריאוטיפ נשי מסורתי להתנהגות אסרטיבית המזוהה לעיתים כ"גברית".
יונסדוטיר מצביעה על כך שהשימוש של סאלי ברוקחות (החלקת לילך רעיל למרק של ד"ר פינקלשטיין) מהווה פעולה תוקפנית ואקטיבית, המנוגדת לציפיות ל"נימוס וצניעות נשית"..
בונד, סאלי היא "אייקון של טרנספורמציה עצמית" (Self-transformation), המשבשת את השיח של "הנקבה הפסיבית" (Passive female).
יכולתה לפרק ולהרכיב מחדש את גופה אינה רק מאפיין ויזואלי, אלא מטאפורה ליכולתה לשנות את נסיבות חייה ולשלוט בנרטיב שלה, מבלי להיכנע לארכיטיפ ה"עלמה במצוקה".
המרחב שבו סאלי פועלת – המעבדה של ד"ר פינקלשטיין וחדרה הקטן המצויד במכונת תפירה – משקף את דיכויה במסגרת פטריארכלית המגבילה אותה לתפקיד של עקרת בית.
עם זאת, הניתוח האקדמי מדגיש כי המרד של סאלי מתחיל באופן סימבולי בתוך מרחב זה; הכנת המרק המורעל מהווה "שימוש הרסני בכלי הבית המסורתיים"..
בכך, סאלי מחבלת במבנה הכוח שבתוכו היא כלואה באמצעות אותם כלים שאמורים היו לאכוף את הציות שלה.
במערכת היחסים עם ג'ק סקלינגטון, סאלי מגלמת את הקול המפוכח והמציאותי המנוגד להיבריס של ג'ק.
המקורות מציינים כי סאלי מבינה את המלנכוליה של ג'ק טוב יותר מכל דמות אחרת, והיא היחידה המסוגלת לזהות את הניתוק שלו מהמציאות.
תפקידה המרכזי בנרטיב הוא לשמש כ"תודעה חיצונית" המזהירה מפני אסון.
שני הגיבורים עוברים "טקסי מעבר" (Rites de Passage) מקבילים, אך בעוד שג'ק זקוק לקריסה חיצונית כדי להתפכח, סאלי מבצעת את המעבר שלה ממעמד "בין-לבין" למעמד קבוע של מנהיגה (מלכת הדלעת) בזכות תבונתה המוקדמת.
הפופולריות של סאלי באה לידי ביטוי בהפצה נרחבת של מוצרים המבוססים על דמותה, כאשר העיצוב הוויזואלי שלה – ובמיוחד שמלת הטלאים הא-סימטרית – הפך לאחד המוטיבים המזוהים ביותר בזיכיון.
חברות צעצועים בינלאומיות רבות הטמיעו את הדמות בקווי הייצור שלהן; חברת "Funko" הפיצה מגוון גרסאות של בובות "פופ!" בדמותה, בעוד שחברת לגו שילבה את הדמות בערכות ה-BrickHeadz לצד ג'ק סקלינגטון ובסדרת ה"מיני-פיגרס" של דיסני שיצאה בשנת 2019.
בתחום האספנות והלייף-סטייל, שיתופי פעולה עם מותגים כגון "Loungefly" הולידו קווי מוצרים של תיקים ואביזרים המבוססים על דוגמאות הטלאים של שמלתה, הזוכים לביקוש מתמשך.
חברת "מאטל" הרחיבה את המותג לקהלי יעד מבוגרים יותר דרך מהדורת אספנים בסדרת "Monster High Skullector", המדגישה את האסתטיקה הגותית של הדמות.
בנוסף, חברות כמו "Build-A-Bear Workshop" יצרו גרסאות פרוותיות אינטראקטיביות הכוללות הקלטות קוליות של הדמות.
דמותה של סאלי זכתה לשבחים מצד מבקרי קולנוע וחוקרי תרבות, ועם השנים התפתחה התפיסה לגביה מדמות משנית לאחת הגיבורות המשמעותיות ביותר בזיכיון בפרט ובתחום ההנפשה בכלל.
עם צאת הסרט ב-1993, המבקרים שיבחו את הופעתה של קתרין אוהרה, שהעניקה לסאלי קול רך אך נחוש.
הביקורות ציינו כי סאלי מהווה את "הלב הפועם" של הסרט, והיא הדמות המאזנת את האנרגיה המתפרצת והכאוטית של ג'ק סקלינגטון.
המבקרים הדגישו כי על אף היותה בובת סמרטוטים מפורקת, האנימציה המוקפדת של הנרי סליק הצליחה להעביר בה מגוון רחב של רגשות אנושיים, מה שהפך אותה לדמות מעוררת אמפתיה חרף המראה ה"אלביתי" שלה.
במבט רטרואקטיבי, סאלי הפכה למוקד של עניין אקדמי רב, במיוחד בלימודי מגדר.
בניגוד לביקורות מוקדמות שראו בה דמות של "עלמה במצוקה", חוקרים ומבקרים מודרניים מצביעים עליה כעל אחת הדמויות הפמיניסטיות החתרניות ביותר של חברת וולט דיסני בשנות ה-90. נכתב עליה כי היא "משבשת את השיח של הנקבה הפסיבית" בכך שהיא משתמשת בכישוריה הביתיים (תפירה ובישול) ככלי למרד ולשחרור עצמי, ולא כאמצעי לציות.
החוקרת פרידה יונסדוטיר ציינה כי סאלי מייצגת אינטליגנציה רגשית וראיית מציאות המעמידה באור מגוחך את ההיבריס הגברי של ג'ק, ובכך היא הופכת לגיבורה האמיתית של הנרטיב – זו שרואה את האסון מראש ומנסה למנוע אותו.
בדומה לדמותו של ג'ק, סאלי הפכה לאייקון בולט בתת-תרבויות אלטרנטיביות ובקהילת הגותים.
שמלת הטלאים שלה והופעתה החיצונית הפכו לאלמנטים ויזואליים משפיעים בעולם האופנה האלטרנטיבית.
סאלי מרגרט פילד היא שחקנית קולנוע אמריקאית זוכת שני פרסי אוסקר, שני פרסי גלובוס הזהב ושלושה פרסי אמי.
פילד נולדה בפסדינה, קליפורניה שבארצות הברית.
אמהּ, מרגרט פילד , (שחקנית במקצועה) התחתנה בשנית עם איש פעלולים לשעבר.
פילד החלה את דרכה בטלוויזיה, בסדרה "Gidget" (1965).
לאחר מכן החלה לככב בתפקידה הטלוויזיוני הידוע מכל, כאחות ברטרייל ב"הנזירה המעופפת" שהייתה קומדיית מצבים ששודרה ברשת ABC בשנים 1967–1970. יותר מאוחר הופיעה גם בסדרה "The Girl with Something Extra" בין השנים 1973–1974. בין לבין הופיעה בכמה וכמה תפקידי אורח בטלוויזיה.
פילד, ששיחקה בעיקר דמויות קומיות בטלוויזיה, התקשתה לגלם דמויות בסדרות דרמה.
לכן החליטה ללמוד אצל מורה המשחק הנודע, לי שטרסברג.
לימודים אלו הועילו לקריירת המשחק שלה והיא התקבלה לגלם את "סיביל", הדמות הראשית בסרט הטלוויזיה "סיביל", שהתבסס על ספרה של פלורה שרייבר באותו השם.
התיאור הדרמטי של פילד כשגילמה את סיביל, אישה צעירה הסובלת מהפרעת זהות דיסוציאטיבית בסרט טלוויזיה זה, לא רק שזיכה אותה בפרס אמי, אלא גם אִפשר את פריצתה ממרקע הטלוויזיה למסך הקולנוע.
פילד גילמה תפקיד ראשי בסדרת טלוויזיה/סרט "אישה בעלת אמצעים".
הסרט מגולל את חייה של בס החל באהבת הנעורים שלה, דרך נישואיה, מות בעלה, מות ילדה, ועד למותה שלה.
בתחילת שנות השבעים כיכבה בסרטים כמו "הפרחח ובת השריף", "הסוף", "הופר", הרפתקה בפוסידון 2" ו"נורמה ריי" (1979), שזיכה אותה בפרס השחקנית הטובה ביותר בטקס האוסקר.
ב"נורמה ריי" גילמה פילד פועלת טקסטיל ההופכת למנהיגת העובדים במאבקם מול ההנהלה על שיפור תנאי השכר והתברואה במפעל.
סרט זה וקודמיו מיקמו אותה כשחקנית המגלמת דמויות של נשים חזקות ואסרטיביות.
כך היה גם בסרטו של סידני פולאק, "ללא כוונת זדון" (1981), שבו גילמה עיתונאית מניפולטיבית, או בדרמה "הרומן של מרפי" (1985), שם גילמה אם חד הורית המתפרנסת מאילוף סוסים.
פילד זכתה פעם נוספת בפרס האוסקר על תפקידה בסרטו של רוברט בנטון, "מקום בלב" (1984).
הסרט מתרחש בטקסס בימי השפל הגדול של שנות השלושים ופילד מגלמת בו אישה קטנה שחיה בצל בעלה השריף, ההופכת לאלמנה זקופת קומה המתייצבת באומץ כנגד המצוקות הכלכליות, אך מצד שני אישה טובת לב הפועלת מתוך הכרה מוסרית ודתית.
בהמשך הופיעה פילד בסרטים כגון: "פאנץ' ליין" (1988), לצד טום הנקס, "מגנוליות מפלדה" (1989), "לא בלי בתי" (1990) שחלקו צולם בישראל על ידי ג.ג.
אולפני ישראל, "בועות של אהבה" לצד קווין קליין (1991), "גברת דאוטפייר" (1993), שבו גילמה את אשתו של רובין ויליאמס, "פורסט גאמפ" (1994) שם גילמה את אמו של פורסט גאמפ, ובדרמת המתח של ג'ון שלזינגר, "עין תחת עין" (1996).
ב-1993 היא גם דיבבה את סאסי החתולה בסרט "המסע המופלא - הביתה".
קריירת המשחק של פילד מתמקדת בעיקר בטלוויזיה.
עם הופעותיה הקולנועיות נמנות שתי הקומדיות "נכון שזה לא נכון?" (2001) (שם גילמה אם אקסצנטרית) ו"לא רק בלונדינית 2" (2004), והדרמה הרומנטית, "היכן שהלב נמצא" (2000), שם כיכבה לצד נטלי פורטמן.
מבין סרטי הטלוויזיה שבהם השתתפה היו "אקלים יותר נוח" (1999) ו"דייוויד קופרפילד" (2000), עיבוד נוסף לספרו הקלאסי של צ'ארלס דיקנס.
בשנת 2002, שיחקה בברודוויי במחזה של אדוארד אלבי "העז, או מי זאת סילביה?".
באותה שנה גילמה את קייט נולאן בסדרת הדרמה המשפטית "בית המשפט" ב-ABC, אשר בוטלה לאחר עונה אחת.
חזרתה לטלוויזיה החלה בסדרת הדרמה הרפואית "ER".
בסך הכל הופיעה ב-12 פרקי הסדרה בין השנים 2000 - 2006 ואף זכתה בפרס אמי על תפקידה ב-2001, והייתה מועמדת פעם נוספת ב-2002.
פילד כיכבה בסדרת הדרמה המשפחתית של רשת ABC, "אחים ואחיות", שעלתה לשידור בארצות הברית בספטמבר 2006 - תפקיד שעליו קיבלה אמי והייתה מועמדת לפרס גם בשנים 2008,2009.
ב-2008 השתתפה כמדבבת בסרט בת הים הקטנה 3: סיפורה של אריאל של אולפני דיסני.
ב-2012 הופיעה בסרטו של סטיבן ספילברג "לינקולן" כמרי טוד לינקולן, אשתו של אברהם לינקולן.
על תפקידה הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בשנת 2015 שיחקה את התפקיד הראשי בסרט "שלום, קוראים לי דוריס" לצידו של מקס גרינפילד, בו היא מגלמת אישה מבוגרת וביישנית הנשבית בקסמו של עובד חדש במשרדה.
בשנת 2017 שיחקה בקומדיה "שטן קטן" בכיכובו של אדם סקוט.
משנת 2022 משחקת פילד בסדרת הדרמה-ספורט "לייקרס: קבוצה מנצחת" שמביים אדם מקיי לרשת HBO; בדמותה של ג'סי, אימו של ג'רי באס.
באותה שנה שיחק בסרט הדרמה הביוגרפי "אזהרת ספוילר" בתור מרילין, אימו של ביל קאוון.
בשנת 2023 כיכבה בסרט הקומדיה "החבורה של בריידי" בדמותה של בטי.
ובאותה שנה קיבלה את פרס גילדת שחקני המסך על מפעל חיים.
פילד ביימה את סרט הטלוויזיה, "עץ חג המולד" (1996), את סרט "ביוטיפול" (2000), עם מיני דרייבר, וכן פרק אחד בסדרה של טום הנקס, "מכדור הארץ לירח" (1998).
סאלי מאייר (1875, גרמניה – 1953, מילאנו, איטליה) היה תעשיין, פילנתרופ ומנהיג ציוני.
הוא התיישב באיטליה בשנת 1891. היה בעל תעשיות הנייר "ויטה" (Vita) באיטליה.
בימי מלחמת העולם השנייה היה נשיא הפדרציה היהודית של שווייץ.
לאחר המלחמה היה נשיא קהילת יהודי מילאנו.
ביוזמתו ובמימונו אורגנה מחדש הקהילה היהודית בעיר, שוקם בית הכנסת והקהילה הייתה מסוגלת לקלוט את אלפי הפליטים ממחנות העקורים שהגיעו לאיטליה.
כאשר היה נציג הג'וינט בשווייץ בשנות מלחמת העולם השנייה מייחסים לו יחס קשוח כלפי המהגרים היהודים.
יחס שנבע מחששו לגורלם של היהודים שכבר הגיעו לשווייץ.
בשנת 1964 נקרא על שמו בית הספר היהודי החדש במילאנו וכן הוצאת ספרי מורשת יהדות איטליה -"מוסד שלמה מאיר, מכון למדעי היהדות, מילאנו".
על שמו מוסדות חינוך יהודיים ואחרים בצפון איטליה.
סאלי מאייר מוזכר גם בהקשר ליהדות סלובקיה.
כאשר במסגרת תוכנית אירופה חיים מיכאל דב ויסמנדל הציע כי תמורת 50,000 דולר שהג'וינט הבטיח להעביר, יפסיקו המשלוחים להשמדה, נטען כי סאלי מאייר נציג הג'וינט, ונתן שוואלב מנהל משרדי הסוכנות היהודית, לא הסכימו לכך בטענה כי סלובקיה היא מדינה קטנה ו-50,000 דולר הוא סכום גדול יחסית.
וכן, עקב החוק האמריקני, האוסר הוצאת כספים למדינת אויב.
גירושם של יהודי בודפשט תוכנן ליום 25 באוגוסט 1944. היינריך הימלר ניהל משא ומתן עם סאלי מאייר, ובתמורה להבטחה מעורפלת של סאלי מאייר הורה היינריך הימלר ברגע האחרון לבטל את גירושם של יהודי הבירה
בנו, המהנדס דר' אסטורה מאייר, היה קונסול לשם כבוד של מדינת ישראל במילאנו בשנים הראשונות למדינה.
בעסקות עסקי תעשיית הנייר הנרחבים שהיו לו בצפון-איטליה, הוא יזם בשנת 1953 את הקמת מפעלי נייר אמריקאיים ישראליים בחדרה והיה שותף בחברה.
הוא נמנה עם המייסדים של החברה לישראל אשר הוקמה בשנת 1968 בעקבות הוועידה הכלכלית הראשונה שהתקיימה בירושלים.
סאלי קירקלנד הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית.
זכתה בפרס גלובוס הזהב והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר בשנת 1987 על תפקידה בסרט "אנה".
קירקלנד נולדה בניו יורק, קרויה על שם אמה שהייתה עורכת מגזיני האופנה "ווג" ו"לייף".
אביה, פרדריק מק'מייקל קירקלנד עבד בעסקי מיחזור מתכת.
קירקלנד למדה משחק תחת חסותם של לי סטרסברג ואנדי וורהול.
קירקלנד התחילה לשחק ב-1962 בהופעות באוף ברודוויי, התפרסמה בעולם הקולנוע בשנת 1973 עם הופעות קטנות בסרטים "העוקץ" ו"כך היינו".
בשנת 1987 קירקלנד הופיעה לראשונה בתפקיד ראשי בדרמה "אנה", בסרט גילמה את גיבורת העלילה אנה, שחקנית צ'כית שהוגלתה מארצה לאחר "האביב של פראג" ודיכויו ב-1968. אנה חיה בניו יורק עם בן זוגה, במאי של פרסומות, ומאמצת שחקנית צ'כית צעירה בשם כריסטינה שמגיעה אף היא לארצות הברית.
אנה מספקת לבת דמותה הצעירה קורת גג ותמיכה, אבל ביטחונה מתערער כאשר הצעירה מתחילה לגרוף הצלחות על חשבונה.
תפקיד זה הקנה לקירקלנד את פרס גלובוס הזהב, את פרס אינדפנדנט ספיריט ומועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
ב-1992 שיחקה בסרט הטלוויזיה "סיכון כפול" לצד ברוס בוקסלייטנר.
לאחר מכן השתתפה קירקלנד בתפקידים קטנים בהפקות "ברוס הגדול מכולם" ו"החיים בשידור חי" של רון הווארד.
בשנת 2016 שיחקה בקומדיית האימה "פסולת מאש" לצידם של אדריאן גרנייה ואנ'לין מק'קורד.
קירקלנד נפטרה ב-11 בנובמבר 2025 בפאלם ספרינגס, קליפורניה, ארצות הברית.
עולם חדש מופלא (1998) – סרט טלוויזיה של NBC
סאלי קריסטן רייד הייתה אסטרונאוטית אמריקאית.
האישה השלישית שטסה בחלל והאמריקאית הראשונה.
טסה פעמיים במעבורת החלל צ'לנג'ר במשימות STS-7 וSTS-41-G.
רייד נולדה בלוס אנג'לס לדייל וקרול רייד.
יש לה אחות צעירה ממנה בשם קארן.
אביה היה פרופסור למדע המדינה במכללת סנטה מוניקה.
כנערה הצטיינה בטניס, וקיבלה מלגת ספורט בבית ספר תיכון לבנות בלוס אנג'לס.
בתום לימודיה התיכוניים, בשנת 1968, התקבלה ללימודים במכללת סווארת'מור, אך הפסיקה את לימודיה לאחר שלושה סמסטרים בניסיון לפתח קריירה כשחקנית טניס מקצוענית.
לאחר שלושה חודשי אימונים, הגיעה למסקנה שהיא אינה טובה מספיק, לקחה מספר קורסים בפיזיקה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ולאחר מכן, החלה ללמוד באוניברסיטת סטנפורד.
בשנת 1973 קיבלה תואר ראשון בפיזיקה ובאנגלית.
בשנת 1975 השלימה תואר שני בפיזיקה, ובשנת 1978 סיימה תואר דוקטור באסטרופיזיקה כשחקרה את הקשר בין קרני רנטגן לכוכבים, כולם באוניברסיטת סטנפורד.
בתום לימודיה, הגישה מועמדות לתפקיד אסטרונאוטית בנאס"א בעקבות מודעה שנאס"א פרסמה.
היא נבחרה כמועמדת לאסטרונאוטית, ולאחר שנה של אימונים, הוסמכה כאסטרונאוטית מומחית משימה.
במשימות STS-2 ו־STS-3 הייתה בתפקיד קאפקום (האחראית בחדר הבקרה הקרקעי על התקשורת עם המעבורת).
ב־18 ביוני 1983 שוגרה רייד כמומחית משימה במשימה STS-7, תחת פיקוד בוב קריפן.
זו הייתה המשימה השנייה של מעבורת החלל צ'לנג'ר והראשונה שמנתה חמישה אנשי צוות.
במהלך המשימה הצוות פרס שני לוויינים, עבור קנדה ואינדונזיה, הפעיל לראשונה את הזרוע הרובוטית, לראשונה טס במבנה אחד עם לוויין אחר, וביצע ניסויים אחרים.
המשימה הסתיימה בנחיתה בבסיס חיל האוויר אדוארדס ב־24 ביוני.
לאחר מכן שירתה כמומחית משימה במשימה STS-41-G, ששוגרה ב־5 באוקטובר 1984. גם משימה זו הייתה בפיקוד בוב קריפן, והיא הייתה המשימה הראשונה עד אז ששוגרה עם צוות של שבעה אסטרונאוטים.
משימה זו פרסה לוויין מדעי, ביצעה תצפיות על כדור הארץ, והדגימה יכולות תדלוק לוויינים בחלל.
המשימה הסתיימה ב־13 באוקטובר בנחיתה במרכז החלל קנדי.
בשנת 1985 רייד הוצבה למשימה STS-61-M, אך המשימה בוטלה בעקבות אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר.
רייד מונתה כחברה בוועדת החקירה הנשיאותית שחקרה את התאונה.
בתום עבודת הוועדה, מונתה לעוזרת מנהל נאס"א לתכנון ארוך טווח, במטה נאס"א בוושינגטון.
במסגרת תפקיד זה הקימה את "המשרד לחקר מדעי", וחיברה דו"ח על עתיד תוכנית החלל האמריקאית.
בשנת 1987 פרשה מנאס"א והייתה לעמיתה מדעית במרכז לביטחון בינלאומי ובקרת נשק באוניברסיטת סטנפורד.
בשנת 1989 הצטרפה לסגל אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו כפרופסור לפיזיקה ומנהלת המכון לחלל של קליפורניה, של אוניברסיטת קליפורניה.
ביוני 1999 מונתה לסגנית נשיא באתר space.com, המתמחה בחדשות על תעשיית החלל.
בספטמבר מונתה לנשיאת החברה, והחזיקה בתפקיד זה עד ספטמבר 2000.
לאחר שעזבה את space.com, יזמה את מיזם ספייסקאם בשיתוף נאס"א, ועמדה בראשו.
מיזם זה מאפשר לילדים לצלם ולהוריד תמונות של כדור הארץ מהחלל.
בשנת 2001 הקימה חברה בשם "סאלי רייד סיינס" (Sally Ride Science), המפתחת תכנים חינוכיים לעידוד ילדות ונערות ללמוד מדעים מדויקים וטכנולוגיה.
בנוסף, כתבה שבעה ספרי מדע לילדים, המתמקדים בחקר מערכת השמש, ואוטוביוגרפיה בשם "לחלל ובחזרה", המתעדת את טיסותיה לחלל.
רייד הייתה חברה בוועדת החקירה לבדיקת אסון מעבורת החלל קולומביה, והיחידה שהייתה חברה בוועדות החקירה של שתי תאונות המעבורת.
היא הייתה חברה בוועדה הנשיאותית המייעצת למדע וטכנולוגיה, במועצה ללימודי חלל של מועצת המחקר הלאומית של ארצות הברית, במשרד הקונגרס להערכה טכנולוגית, ובמכון קרנגי בוושינגטון.
וחברה בהנהלת המכון הטכנולוגי של קליפורניה.
רייד נפטרה בגיל 61 לאחר מאבק של 17 חודשים בסרטן הלבלב.
רייד התחתנה עם אסטרונאוט, סטיב האולי, בשנת 1982, והם התגרשו בשנת 1987. רק לאחר מותה נודע כי הייתה בזוגיות חד מינית והותירה אחריה את זוגתה מזה 27 שנה, טאם או'שונסי.
השתיים שהכירו בשיעור טניס היו חברות מגיל 12. או'שונסי, הייתה שחקנית טניס מקצועית ולאחר מכן למדה ביולוגיה ופסיכולוגיה.
מדליית טיסת החלל של נאס"א (פעמיים)
מדליית החירות הנשיאותית (לאחר מותה)
לאחר מותה, עוטרה ב-2013 במדליית החירות הנשיאותית.
ב-2016 הצטרפה לצי ספינות המחקר של מכון סקריפס לאוקיינוגרפיה הספינה סאלי רייד, הקרויה על שמה.
בשנת 2017, חברת לגו הנציחה את דמותה בסט "נשות נאס"א", יחד עם מיי ג'מיסון, מרגרט המילטון, קתרין ג'ונסון וננסי גרייס רומן.
במרץ אותה שנה, שרבוט גוגל אייר את רייד לכבוד ציון יום האישה הבינלאומי.
ב-2019, נקרא בניין על שמה באוניברסיטת סטנפורד.
מחלקת האוצר של ארצות הברית בחרה ברייד כאחת הנשים שיוצחו על מטבע הקוורטר.
דמותה של רייד הופיעה בעונה השנייה של עבור כל האנושות.
סאליבנס איילנד הוא אי החוצץ בין האוקיינוס האטלנטי למפרץ צ'ארלסטון בקרוליינה הדרומית שבארצות הברית.
האי, אשר גודלו 8.9 קמ"ר, הוא מקום מושבה של עיירה בשם זהה, וזירת קרב חשוב מתקופת מלחמת העצמאות האמריקנית.
שמו המקורי של האי היה או'סאליבנס איילנד (O'Sullivan's Island), על שמו של קפטן פלורנס או'סאליבן, אשר תִּפעל מגדלור באי בסוף המאה ה-17. קפטן או'סאליבן היה קברניט באחת מספינות הצי האנגלו-אירי שהביאו את המתיישבים הראשונים לאזור קרוליינה הדרומית.
עם השנים קוצר שם האי לשמו הנוכחי – סאליבנס איילנד.
בסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18 שימש האי כתחנת פריקה ובידוד לעבדים אפריקאים שהובאו בספינות אל המושבות הבריטיות בצפון אמריקה.
העבדים הוחזקו על האי לצורכי בדיקות, הסגר וסינון לפני שהועברו לנמלים הגדולים ולשווקים בצ'ארלסטון והסביבה.
על פי ההערכות, כ-40% מכלל העבדים שהובאו לארצות הברית — כ-200,000 בני אדם — עברו דרך האי.
עובדה זו הופכת את סאליבנס איילנד לאחת מנקודות הכניסה המרכזיות והמשמעותיות בהיסטוריה של העבדות בארצות הברית.
כיום מוצב באי אתר זיכרון שמציין את עברו כתחנה בסחר העבדים האטלנטי.
ב-28 ביוני 1776 התחולל באי קרב משמעותי במסגרת מלחמת העצמאות האמריקנית.
הכוחות הקולוניאליים, בפיקודו של קולונל ויליאם מולטרי, הצליחו להדוף מתקפה של הצי הבריטי בפיקודו של הגנרל סר הנרי קלינטון והקומודור פיטר פרקר.
הקרב התנהל סביב מצודה מאולתרת, שנבנתה מגזעי עץ דקל מקומי ושכבות של חול ים, אשר ספגו את פגזי הבריטים ומנעו נזק משמעותי.
ניצחון זה שימש מקור השראה למורדים, וכתוצאה מכך אומץ עץ הדקל כמוטיב המרכזי בדגל קרוליינה הדרומית, שזכתה גם לכינוי "מדינת הדקל" (Palmetto State).
לאחר תום המלחמה נבנתה על האי מצודה קבועה – פורט מולטרי (Fort Moultrie), אשר שימשה כמוקד ההגנה המרכזי של מפרץ צ'ארלסטון.
במהלך השנים מילאה המצודה תפקידים שונים, כולל במהלך מלחמת 1812, מלחמת האזרחים האמריקנית, ואף בתקופות מאוחרות יותר.
המצודה נותרה בשימוש צבאי עד לסגירתה בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20. כיום היא מהווה אתר לאומי לשימור היסטורי, ומתופעלת על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
המקום פתוח לקהל ומשמש כאתר חינוך והנצחה להיסטוריה הצבאית והחברתית של האזור.
סאלי קלייר קלרמן הייתה שחקנית קולנוע וזמרת אמריקאית, מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ופרס גלובוס הזהב לשנת 1970 על הופעתה בסרט "מ.א.ש".
קלרמן נולדה בלונג ביץ' לאידית' ביין ולג'ון הלם קלרמן.
למדה ב"מכללת לוס אנג'לס סיטי" ולאחר מכן בבית ספר למשחק "אולפן השחקנים" שבמנהטן.
בשנת 1970 התחתנה עם הבמאי ריק אדלשטיין והתגרשה ממנו לאחר חמש שנים, בעלה השני היה המפיק ג'ונתן קראן ממנו נפרדה, אך הם לא התגרשו.
קלרמן נפטרה ב-24 בפברואר 2022 בבית דיור מוגן בשכונת וודלנד הילס שבלוס אנג'לס, מסיבוכים של מחלת השיטיון.
בגיל 18 חתמה קלרמן חוזה עם חברת התקליטים "ורב רקורדס".
את אלבום הבכורה שלה "Rolling With the Feelin" הוציאה קלרמן בשנת 1969 באדיבות חברת התקליטים "Decca Records".
תרמה את קולה למספר פסקולים ושחררה את אלבומה השני "Sally" בשנת 2009.
קלרמן פרצה כשחקנית בשנת 1970 בקומדיה הצבאית של רוברט אלטמן "מ.א.ש", בה שיחקה בתפקיד מייג'ור מרגרט הוליהאן מפקדת האחיות בבית החולים השדה הצבאי במהלך מלחמת קוריאה.
על הופעתה הועמדה קלרמן פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ופרס גלובוס הזהב.
באותה שנה שיחקה בקומדיה נוספת של אלטמן "ברוסטר מקלאוד".
התפרסמה בנוסף בקומדיה הרומנטית "ניצני אהבה" בתפקיד קיי אמה המיליונרית של לורן קינג (דיאן ליין) ובקומדיית הנעורים "חזרה ללימודים" בתור המורה לאנגלית ד"ר דיאן טרנר.
ב-1994 השתתפה בסרטה השלישי עבור רוברט אלטמן "משהו ללבוש".
מחוץ לקולנוע התפרסמה קלרמן בפיילוט השני של הסדרה "מסע בין כוכבים", "במקום בו אף אדם לא היה מקודם" ובמיני סדרה "יובל המאה".
בשנת 2010 שיחקה כדמות אורח בסדרת הנוער המצליחה "90210" בתור כוכבת הוליוודית לשעבר אשר חולה במחלת אלצהיימר.
מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית (1966) – דר' אליזבת דהנר, בפרק "במקום שבו איש טרם צעד"
הוואי חמש-אפס (1969) – אלינור קלקואה, בפרק "הקהונה הגדול"
ללא פיקוח (2012) – דיבוב / סדרת טלוויזיה
סאלי פירסון, OAM היא אתלטית עבר אוסטרלית.
היא אלופה אולימפית (לונדון 2012), פעמיים אלופת עולם (טגו 2011 ולונדון 2017), סגנית אלופת עולם (מוסקבה 2013) וסגנית אלופה אולימפית (בייג'ינג 2008) בריצת 100 מטר משוכות.
סאלי מקלילן נולדה וגדלה בסידני.
בגיל שמונה היא עברה לגור בגולד קוסט, שבקווינסלנד.
היא גדלה לאם חד הורית, אן, שעבדה בשתי משרות על מנת לתמוך בקריירה הספורטיבית שלה.
בתחילת דרכה היא התאמנה בהדרכתה של שרון האנאן.
באליפות העולם באתלטיקה לנוער (עד גיל 17) שנערכה בשרברוק, קוויבק, קנדה ביולי 2003 זכתה פירסון במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות (76.2 ס"מ) בתוצאה של 13.42 שניות.
חודש לאחר מכן, היא השתתפה באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בפריז, צרפת בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 44.11 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה לנוער עד גיל 19 שנערכה בגרוסטו, איטליה בשנת 2004 זכתה פירסון במדליית ארד בריצת 100 מטר בשיא אישי חדש של 11.40 שניות.
והחמיצה במעט את המדליות בריצת 100 מטר משוכות.
באליפות העולם שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 סיימה פירסון במקום עשירי בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.82 שניות ובמקום 16 בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.32 שניות.
בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אישי חדש של 11.14 שניות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה פירסון במדליית כסף בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.64 שניות, אחרי דון הרפר מארצות הברית (12.54 שניות) ולפני פריסילה לופז-שלייפ מקנדה (12.64 שניות).
באליפות העולם שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 סיימה פירסון במקום חמישי בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.70 שניות.
המנצחת בריצה זו הייתה בריג'יט פוסטר-הילטון מג'מייקה (12.51 שניות).
בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 12.66 שניות.
במשחקי חבר העמים שנערכו בדלהי, הודו בשנת 2010 זכתה פירסון במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.67 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 זכתה פירסון במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות תוך קביעת שיא תחרות חדש, שיא יבשתי חדש ואת תוצאת השנה בעולם, שהיא גם התוצאה הרביעית בטיבה בהיסטוריה בריצה זו – 12.28 שניות.
פירסון הקדימה את הרפר ודניאל קרותרס האמריקאיות אשר קבעו כל אחת שיא אישי חדש של 12.47 שניות.
כבר בשלב חצי הגמר קבעה שיא אוקיאניה חדש ואת תוצאת השנה בעולם, 12.36 שניות.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה פירסון במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בשיא אולימפי חדש של 12.35 שניות, לפני האלופה האולימפית היוצאת דון הרפר שקבעה שיא אמריקה חדש של 12.37 שניות וקלי וולס אף היא מארצות הברית שקבעה שיא אישי חדש של 12.48 שניות.
באליפות העולם שנערכה במוסקבה באוגוסט 2013 זכתה פירסון במדליית כסף בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.50 שניות, אחרי בריאנה רולינס מארצות הברית (12.44 שניות) ולפני טיפני פורטר מבריטניה (12.55 שניות).
במשחקי חבר העמים שנערכו גלאזגו שבסקוטלנד ב-2 באוגוסט 2014 זכתה פירסון במדליית זהב בפעם השנייה ברציפות בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.67 שניות, לפני טיפני פורטר (12.80 שניות).
בשל מאמץ יתר באימונים קרעה פירסון את שרירי מיתר הברך שלה ונאלצה לפרוש מהשתתפות באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) ובכך לא הצליחה להגן על תוארה.
באליפות העולם שנערכה בלונדון באוגוסט 2017 זכתה פירסון בפעם השנייה בקריירה שלה במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.59 שניות, לפני דון הרפר מארצות הברית (12.63 שניות) ופמלה דוטקייביץ' מגרמניה (12.72 שניות).
בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 12.53 שניות.
פירסון התארסה לחבר שלה מהתיכון, קירן פירסון בשנת 2008 ונישאה לו באפריל 2010.
בשנת 2011 זכתה פירסון בתואר אתלטית השנה בעולם.
מועדון הכדורגל "סאליוט" בלגורוד הוא מועדון כדורגל מקצועני רוסי מהעיר בלגורוד.
המועדון פורק מספר פעמים ובמתכונתו הנוכחית הוקם מחדש ביוני 2018.
סאליוט הוקם כמועדון כדורגל מבלגורוד על בסיס שורת מועדוני כדורגל קודמים ששורשיהם עוד מ-1923 כשהתקיימו בעיר שני מועדוני כדורגל מתחרים: "ספרטק" ו"לוקומוטיב".
החל משנות ה-40, קבוצת ספרטק בלגורוד החלה לצבור פופולריות במחוז בלגורוד ולהפוך לקבוצת הכדורגל החזקה ביותר באזור.
ב-1940 הקבוצה העפילה עד לשלב רבע גמר גביע רוסיה הסובייטית וב-1951 הקבוצה החלה להתחרות באליפות רוסיה הסובייטית.
ב-1960 קבוצת ספרטק בלגורוד פורקה ובמקומה הוקם מועדון הכדורגל "צמנטניק" בלגורוד.
הקבוצה החלה להתחרות בליגה השנייה בברית המועצות בשנות ה-60 ועד מהרה העפילה לליגת המשנה הסובייטית ולאורך השנים משנות ה-70 ועד תחילת שנות ה-80 נשרה לליגה השנייה והעפילה לליגה הראשונה הלוך ושוב.
בשנות ה-80 התבססה בליגה השנייה.
עם התפרקות ברית המועצות הקבוצה (שנקראה אז אנרגומאש בלגורוד) התמודדה בליגה הרוסית הראשונה ב-1992 וסיימה במקום ה-18 והאחרון ונשרה שוב לליגה השנייה.
ב-1993 הקבוצה התאחדה עם קבוצה נוספת ויכלה להתמודד בליגה הראשונה (כיוון שסיימה במקום הראשון באזורהּ) אך סירבה להעפיל ליגה והמשיכה לשחק בליגה השנייה.
ב-1995 הקבוצה סיימה במקום האחרון בליגה השנייה ונשרה לליגה הרוסית השלישית, אלא שכיוון שזכתה לתמיכה פיננסית מצד ענקית הנפט והגז יוקוס יכלה להתמודד ולהעפיל בחזרה לליגה השנייה כבר לקראת סוף עונת 1996 והמשיכה להתמודד בה עד שנת 1999 ונקראה סאליוט-יוקוס.
בשל חוסר מימון ונטישת הספונסרית, הקבוצה נשרה בחזרה לליגה החובבנית.
בשנת 2000 הקבוצה חזרה לליגה השנייה והפעם נקראה בשם "סאליוט אנרגיה".
בתחילת שנות ה-2000 הקבוצה החלה להתבסס בליגה השנייה וב-2002 הצליחה להעפיל לליגת המשנה הרוסית, בה התחרתה על מקום בליגת העל הרוסית עד 2010 כאשר נשרה לליגה השנייה.
בעונה 2012/13 היא שיחקה בליגה הראשונה.
בפברואר 2014 ראשי הקבוצה הודיעו על הפסקת פעילותה.
בשנת 2014 הקבוצה פורקה ובמקומה הוקמה קבוצת אנרגומאש בלגורוד, שהתקיימה עד שנת 2018 ולא היה לה קשר למועדון "סאליוט".
בקיץ 2018 המועדון הוקם מחדש.
סאליוט 1 (DOS 1) הייתה תחנת החלל הראשונה.
היא שוגרה ב-19 באפריל 1971 על ידי ברית המועצות והייתה הראשונה בסדרה של תחנות החלל "סאליוט".
סאליוט שוגרה ללא צוות על ידי משגר מדגם פרוטון והייתה תחנת החלל הראשונה ששוגרה.
בהתאם לתכנון המקורי בניית תחנות חלל הייתה באחריות משרד תכנון של ולדימיר צ'לומיי.
הפרוקיט התקדם לא בהתאם לתוכניות המקוריות.
בעקבות כך קונסטנטין פאוקטיסטוב שהיה בין מנהלי תאגיד הטילים והחלל אנרגיה הציע לבנות תחנת חלל תוך שימוש בחלקים ומערכות של חלליות מדגם "סויוז".
הצעה קיבלה תמיכה של דמיטרי אוסטינוב שהיה אחראי מטעם המפלגה הקומוניסטית על תחום החלל.
בעקבות החלטה זו מספר מערכות שכבר נבנו הועברו ממשרד של צ'לומיי לתאגיר אנרגיה.
מהלך שהותה במסלול היו 2 ביקורים של חלליות.
לאחר הביקור השני פעילות חלליות סויוז הוקפאה.
ב-11 באוקטובר תחנת החלל ירדה לאטמוספירה ונשרפה.
כבר בעת שיגור התחנה הוצהר כי הכוונה היא לבדוק את מערכות תחנת החלל ולנהל ניסויים מדעיים על גבי התחנה.
אורכה של התחנה היה 20 מטר, רוחבה 4 מטרים (בנקודה בעלת ההיקף הגדול ביותר) ונפחה 99 מטרים מעוקבים.
מתוך הרכיבים הרבים בתחנה רק שלושה היו מודחסים ולשניים מהם יכלו אנשי הצוות להיכנס.
הרכיב הראשי (רכיב פעילות) היה בקוטר של ארבעה מטרים.
בקירות הגליל הורכבו מערכות שונות.
חלק נוסף היה בקוטר של 2 מטרים ובו הורכב מרכז בקרה ומערכות תומכות חיים.
רכיב המעבר היה צריך להתחבר ישירות לחללית הסויוז והיה בקוטר שׂלושה מטרים, ושני מטרים באזור החיבור.
הוא הורכב אחרי גליל קטן של הרכיב הראשי.
רכיב מערכות הורכב בצד השני של הגליל הגדול של הרכיב הראשי.
ברכיב זה הותקנו מדחפים, מכלי דלק ומערכות ניווט.
בחלק החיצוני הותקנו פאנלים סולריים בשטח 28 מ"ר.
סויוז 10 שוגרה מקוסמודרום בייקונור 23 באפריל 1971 על מנת להביא את הצוות הראשון שיאכלס את התחנה ולמעשה הצוות הראשון שאי פעם יעגון בתחנת חלל.
כעבור מספר שעות של התקרבות על מנת להשיג את התחנה, שהייתה כבר במסלול, נכנסו סויוז 10 לתהליך עגינה.
למרות שחיבור התבצע אך תהליך לא הושלם.
נוצר מצב שקוסמונאוטים לא היו יכולים להיכנס לתחנת החלל וחללית לא יכלה להתנתק מתחנת חלל.
לאחר התייעצות עם צוות קרקע עובד הליך לשחרור החללית.
חללית "סויוז 10" החלה בהליך נחיתה שהושלם בהצלחה.