tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עיצוב הפנים של הארמון משלב השפעות מערביות ומזרחיות ומשקף מאפיינים טיפוסיים של בתים טורקיים מסורתיים.
המבנה בן שלוש הקומות (כולל מרתף) מכיל 24 חדרים ו-6 אולמות.
הרצפות מכוסות במחצלות קש מצריות.
החדרים והאולמות מעוטרים בשטיחי הרקה טורקיים, נברשות קריסטל באקארה צרפתיות, ושעונים שיוצרו בקרן הזהב באיסטנבול, לצד שעונים מאנגליה וצרפת.
בנוסף, אגרטלי פורצלן מסין, יפן, צרפת, גרמניה ומאזור ילדיז בטורקיה מוסיפים לעושר העיצובי והקישוטי של הארמון.
ארמון החורף היה הארמון הקיסרי הראשי של הצארים הרוסים במשך כ-140 שנים.
הוא נמצא על גדות נהר הנייבה בסנקט פטרבורג, רוסיה.
הארמון גילם את עוצמתה ופארה של שושלת רומנוב, ונחשב לאחד המבנים האיקוניים ביותר ברוסיה, הן בשל הפאר האדריכלי שלו והן בשל תפקידו בעיצוב ההיסטוריה הרוסית.
הוא היה מרכז פוליטי, שבו השתמשו הצארים כדי לארח קבלות פנים מפוארות, התכנסויות דיפלומטיות וטקסי חצר; בהמשך הפך גם למוסד תרבותי, עם יצירת אוסף האומנות הגדול שבו.
לאורך שנות קיומו הוא עבר גלגולים רבים, ותכנונו הופקד בידי כמה אדריכלים בהתאם לאופנות האדריכליות.
בראש האדריכלים עמד ברתולומאו רסטרלי, בסגנון אדריכלות הבארוק הגראנדיוזית.
בנייתו הייתה הדרגתית ומבנהו עודכן לאורך רוב המאה ה-18, אך בין השנים 1754–1762 הוא הורחב באופן משמעותי וקיבל את המראה הדומה למבנה הקיים כיום, בצבעים ירוק-לבן, על שלוש הקומות שבו.
כיום, הארמון משמש כביתו של מוזיאון הארמיטאז', אשר מחזיק באחד מאוספי האמנות הגדולים והחשובים בעולם.
כחלק מהמוזיאון, רבים מ-1,057 חדריו ואולמותיו פתוחים לקהל הרחב.
בשנת 1698 החל פיוטר הגדול במדיניות של התמערבות והתפשטות אשר נועדה להפוך את מדינת הצאר של רוסיה לאימפריה הרוסית ולמעצמה אירופאית גדולה.
כחלק מחזונו, הוא הורה על הקמת עיר חדשה, סנקט פטרבורג, בשנת 1703. סגנון הבניה של העיר החדשה נבחר בהשראה של הערים הגדולות של אירופה, וכדחייה מודעת של האדריכלות הרוסית המסורתית המושפעת התקופה הביזנטית.
אף על פי שנקרא "ארמון", היה זה למעשה בניין צנוע בן שתי קומות עיקריות תחת גג רעפים.
נראה שפיוטר התעייף ממנו במהרה, שכן בשנת 1721 נבנתה גרסה שנייה שלו בניהולו של האדריכל גיאורג מטרנובי.
ארמונו של מטרנובי, אף שעדיין היה צנוע מאוד בהשוואה לארמונות מלכותיים בבירות אירופאיות אחרות, היה בן שתי קומות מעל קומת קרקע כפרית, עם גמלון בסגנון יווני הנתמך על ידי עמודים.
כאן מת פיוטר הגדול בשנת 1725.
ארמון החורף לא היה הארמון היחיד בעיר הלא גמורה, ואפילו לא המפואר ביותר, שכן פיוטר הורה לאציליו לבנות בתי מגורים מאבן ולחיות שם במשך מחצית מהשנה.
המוני עובדי הכפייה שנשלחו מכל רחבי האימפריה, השלימו את העבודה על העיר במהירות, ורבים מתו במהלך העבודה.
חלק מהארמונות החדשים הללו בסגנון הבארוק הפלמי האהוב על פיוטר, כמו ארמון מנשיקוב, עדיין עומדים על תילם.
את פיוטר הראשון ירשה אלמנתו, יקטרינה הראשונה, ששלטה שנתיים עד מותה בשנת 1727. אותה בתורה ירש פיוטר השני, נכדו של פיוטר הגדול, אשר הרחיב מאוד את ארמונו של מטרנובי, ומינה לכך שוב את האדריכל דומניקו טרציני, אשר תכנן את הארמון הראשון.
טרציני ביטל את העיצוב של מטרנובי.
הוא בנה את ארמון החורף מחדש והרחיב אותו עד כדי כך שארמונו של מטרנובי נהיה רק חלק קטן בארמון החורף החדש, השלישי במספר.
הארמון השלישי, כמו השני, היה בסגנון הבארוק הפטריני.
אלא שעם מותו של פיוטר הגדול בשנת 1725, החלו האצילים לנטוש את סנקט פטרבורג לאחר ששוב לא היו מחויבים לשהות בה כמצוות הצאר.
בשנת 1728 עזבה גם חצר המלוכה את סנט פטרבורג וחזרה למוסקבה.
הארמון השלישי שבנייתו הושלמה רק זמן קוצר קודם לכן איבד את מעמדו כמעון הקיסרי העיקרי.
מוסקבה שוב הוכרזה כעיר הבירה.
בשנת 1730 עבר כס המלוכה לאחייניתו של פיוטר הראשון, אנה איבנובנה, שהייתה לקיסרית רוסיה.
הקיסרית החדשה הקימה מחדש את חצר הקיסרות בסנקט פטרבורג, ובשנת 1732 שוב החליפה העיר רשמית את מוסקבה כבירת רוסיה, תפקיד שהחזיקה בו עד 1918.
הקיסרית, שהתעלמה מארמון החורף השלישי, התמקמה בארמון אפרקסין הסמוך, שבנה בשעתו האדמירל הגנרל פיודור מטבייביץ' אפרקסין.
בשנת 1732, היא הזמינה את האדריכל האיטלקי פרנצ'סקו ברטולומיאו רסטרלי לבנות מחדש ולהרחיב את ארמון אפרקסין, על מנת שיוכל למלא את יעודו כארמון קיסרי, ולשלב בו ארמונות שכנים אחרים בעבודה שנמשכה לאורך כל שנות שלטונה.
כך נוצרו שתי החזיתות המוכרות של הארמון - הדרומית הפונה אל הכיכר, והצפונית הפונה אל הנייבה.
לפיכך, ליבת ארמון החורף הרביעי אינה ארמונו של פיוטר הגדול, אלא ארמון אפרקסין.
הצאר הצעיר איוון השישי, שירש את אנה איבנובנה בשנת 1740, הודח במהרה בהפיכה ללא שפיכות דמים על ידי יליזבטה פטרובנה, בתו של פיוטר הגדול.
הקיסרית החדשה, שמקום מגוריה העיקרי היה ארמון הקיץ, הובילה לכך שחצר ארמון החורף תוארה מאוחר יותר על ידי ההיסטוריון הרוסי וסילי קלוצ'בסקי כמקום של "עליבות מוזהבת".
אלא שהאדריכל רסטרלי, שעדיין עבד על פי תוכניתו המקורית, הגה תוכנית חדשה בשנת 1753, בקנה מידה קולוסאלי - ארמון החורף הנוכחי.
השלמתו המהירה של הארמון הפכה לעניין של כבוד עבור הקיסרית, שראתה בארמון סמל ליוקרה לאומית.
העבודה על הבניין נמשכה לאורך כל השנה, אפילו בחודשים הקשים ביותר של החורף, ואפילו בשנות המחסור שגרמה מלחמת שבע השנים הארוכה.
למימון העבודות הוטלו מיסים נוספים, והפועלים שהרוויחו שכר חודשי של רובל אחד בלבד היו למעשה עובדי כפיה.
כשהעבודה הופסקה עקב מחסור במשאבים, הועלו המיסים על מלח ואלכוהול כדי לממן את העלויות הנוספות, אף על פי שהעם הרוסי כבר נשא בנטל המיסים על המלחמה.
עד שנת 1759, זמן קצר לפני מותה של יליזבטה, בניית הקומפלקס החדש של ארמון החורף התקרבה לסיומה.
הארמון החמישי – הרחבות נוספות והופעת הארמיטאז'
הקיסרית יליזבטה היא שבחרה בנסיכה הגרמנייה, סופיה פון אנהלט צרבסט, ככלה עבור אחיינה ויורשה, פיטר השלישי.
הנישואין לא היו מוצלחים, אך דווקא הנסיכה הזו, שנודעה בשם יקטרינה הגדולה, היא זו שהשפיעה עמוקות על ארמון החורף.
יקטרינה פרשה את חסותה על האדריכלים איוואן סטראוב וג'אקומו קווארנגי והם הרחיבו את הארמון עוד יותר וערכו בו שינויים נוספים.
באותה תקופה נהרס בית האופרה באגף הדרום-מערבי של הארמון כדי לספק דירות לבני משפחתה של יקטרינה.
בשנת 1790, קווארנגי עיצב מחדש חמישה מחדרי המלוכה של רסטרלי כדי ליצור את אנפילדת נייבה, שלושת האולמות העצומים המשקיפים על נהר הנייבה.
יקטרינה גם הייתה אחראית על שלושת הארמונות הגדולים הצמודים, שנודעו יחד בשם הארמיטאז' - השם שבו נודע כל המתחם, כולל ארמון החורף, 150 שנה מאוחר יותר.
אך הארמיטאז' המקורי היה אגף שהזמינה יקטרינה מהאדריכל הצרפתי ז'אן-בפטיסט ואלן דה לה מות', שתכנן גם את האקדמיה הקיסרית לאמנויות (גם היא בסנקט פטרבורג).
יקטרינה קראה לו "הארמיטאז'", שם בו השתמשה קודמתה בתפקיד, יליזבטה, כדי לתאר את חדריה הפרטיים בארמון.
המשמעות המקורית של המילה היא "מקום מגורים של נזיר מתבודד", ובהשאלה, "מקום מפלט" או "מקום מסתור", ואכן, הוא נועד לשמש כמקום מפלט מהפורמליות והטקסים של החצר.
במציאות, זה היה עוד ארמון גדול בפני עצמו, המחובר לארמון הראשי באמצעות סדרה של שבילים מקורים וחצרות מחוממות שבהן עפו ציפורים אקזוטיות גם בחורף הרוסי הקפוא.
הוא נודע במרפסתו היפה ובתשומת הלב לפרטים, והיה מרוהט בעושר רב באוסף אמנות הולך וגדל.
חייה של הקיסרית בתוך הארמיטאז', מוקפת באמנותה ובחבריה, היו פשוטים יותר מאשר בארמון החורף הסמוך; היא נהגה לערוך ארוחות ערב קטנות ואינטימיות, ללא משרתים וללא סידור ישיבה פורמלי על פי מעמד.
יקטרינה רכשה שישה אוספי אומנות בזה אחר זה ואוספים אלה מהווים את גרעין המוזיאון כיום.
כשהארמון התמלא באמנות, הוא עלה על גדותיו אל תוך הארמיטאז', ארמונה הפרטי של משפחת המלוכה, והיה צורך להזמין את האדריכל שלמד בגרמניה, יורי ולטן, לבנות הרחבה שנייה וגדולה יותר לארמון, שידוע כיום בשם הארמיטאז' הישן.
מאוחר יותר, הזמינה יקטרינה הרחבה שלישית, תיאטרון הארמיטאז', בתכנונו של ג'קומו קוארנגי.
בנייה זו חייבה את הריסת ארמון החורף השלישי המתפורר של פיוטר הגדול.
את יקטרינה הגדולה ירש בנה פאבל הראשון.
הצאר החדש סלד מכל דבר שקשור לאמו.
הוא דחה לחלוטין את ארמון החורף ובנה את טירת מיכאלובסקי כמעונו בסנט פטרבורג ושם נרצח שם שלושה שבועות לאחר שעלה להתגורר בה בשנת 1801. את פאבל הראשון ירש בנו בן ה-24, אלכסנדר הראשון, ששלט ברוסיה בתקופה הכאוטית של מלחמות נפוליאון.
לאחר תבוסתו של נפוליאון בשנת 1815, הוסיף אלכסנדר הראשון לאוסף האומנות המרשים שבארמון החורף את אוסף האמנות של הקיסרית הצרפתית לשעבר, ז'וזפין.
את אלכסנדר הראשון ירש אחיו הצעיר, ניקולאי הראשון בשנת 1825, והוא שאחראי על המראה והעיצוב הנוכחיים של הארמון.
האש בערה במשך מספר ימים והרסה את רוב פנים ארמון החורף.
כדי ליצור חוצץ ללהבות, הורה הצאר על הריסת שלושת המעברים המובילים אל הארמיטאז', מעשה שהציל את הבניין ואת אוסף האמנות העצום.
אולם פנים הארמון, על התקרות המצוירות שלו, עלה באש ולא ניתן היה לשקמו.
הצאר, שנראה כאילו התעלם מגודלו של הארמון, הורה להפוך את הארמון ראוי למגורים קיסריים תוך שנה.
המרקיז דה קוסטין כתב - "במהלך הכפור הגדול הועסקו ברציפות 6000 פועלים; רבים מתו מדי יום, אך הקורבנות הוחלפו מיד על ידי אלפים אחרים שהובאו לשם כדי למות." הצאר ניקולאי הזמין את האדריכל וסילי סטסוב לפקח על עבודות הבניה, שכללו למעשה עיצוב מחדש של פנים הארמון.
בעוד שהוא שמר על המאפיינים האדריכליים של חזית הארמון, סטסוב עיצב מחדש לחלוטין את פנים הארמון בסגנון קלאסי פשוט יותר, למשל עמודי השיש הצבעוניים שהוחלפו בעמודים משיש קאררה לבן.
התקרות הצבועות המקוריות המתארות סצנות אלגוריות, אבדו לחלוטין בשריפה, מה שאפשר לסטסוב להציג תקרה פשוטה עם קישוטים מוזהבים.
ואילו החדרים הקטנים והפרטיים יותר של הארמון שונו ועוצבו בסגנונות עכשוויים שונים מהמאה ה-19 על ידי אלכסנדר בריולוב בהתאם לגחמות ולאופנה של דייריהם המיועדים, החל מגותי ועד רוקוקו.
הצאר האחרון שהתגורר באמת בארמון היה אלכסנדר השני, ששלט בין השנים 1855 ל-1881, אז נרצח.
לאחר הירצחו, היה ברור שהארמון גדול מדי מכדי שניתן יהיה לאבטח אותו כראוי.
כתוצאה מכך, אלכסנדר השלישי וניקולאי השני התגוררו בארמונות אחרים, אך ארמון החורף נותר בשימוש בטקסים ואירועים רשמיים.
אף על פי שהוא לא שימש עוד כארמון מגורים, הורתה הקיסרית מריה פיודורובנה, אשתו של אלכסנדר השלישי, על הקמת גן במרכז החצר הראשית בשנת 1885, שעד אז הייתה מרוצפת באבנים בלבד.
בשנת 1894 ירש ניקולאי השני את אביו, אלכסנדר השלישי, ונשא את אלכסנדרה (אליקס) מהסן בטקס מפואר בארמון החורף.
הזוג המלכותי נשאר לגור בארמון החורף לתקופה קצרה, ולשם כך עוצבה למענם מערכת חדרים למגוריהם.
לפני החלונות הקימה הקיסרית גן נוסף, על מנת לשמור על הפרטיות מפני עוברי אורח ברחוב.
חיי החצר היו שקטים יותר מאי פעם בתקופת שלטונו של ניקולאי השני, עקב הנטייה של הקיסרית לפרטיות והתיעוב שלה כלפי החברה הגבוהה של סנקט פטרבורג, שאותה החשיבה לדקדנטית וחסרת מוסר.
תחת השפעתה, הגיעו לקיצם אט-אט קבלות הפנים והנשפים הגדולים אשר מלאו תפקיד חשוב בקשר עם האצולה.
בשנת 1903 נערך בארמון החורף מה שהיה בדיעבד הנשף האחרון.
היה זה נשף תחפושות שבו היו לבושים בני המשפחה הקיסרית בפרטי לבוש מקוריים ויקרי ערך מהמאה ה-17, כדמויות מעברה המפואר של האימפריה הרוסית.
על נשף זה כתב אלכסנדר מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה לאחר מכן: "רוסיה חדשה ועוינת נבטה בנו מבעד לחלונות הארמון הגדולים...
בזמן שרקדנו, הפועלים שבתו והעננים במזרח הרחוק היו נמוכים בצורה מסוכנת".
בשנת 1913 חגגה שושלת רומנוב שלוש מאות שנה להיווסדה בטקסים שונים ברחבי המדינה.
בשנת 1914 נאלצה רוסיה לצאת למלחמה כתוצאה מברית ההסכמה המשולשת.
הצאר והצאריצה הגיעו לארמון החורף כדי לעמוד על המרפסת ולקבל ברכות והוקרה מהחיילים היוצאים.
בעוד החיילים מצדיעים מול הארמון, גובשו תוכניות לאחסון תכולת הארמון ולהסבת חדרי המדינה לבית חולים לקליטת החיילים החוזרים.
ואכן, הארמון, ששמו שונה לבית החולים צארביץ' אלכסיי ניקולייביץ' החל מאוקטובר 1915, היה לבית חולים מאובזר במלואו.
אולם הפילדמרשלים הפך לתחנת חבישה, ואולם הנשק לחדר ניתוח.
חדר הכס הקטן הפך לחדר האוכל של הרופאים, בעוד שצוות צנוע יותר שוכן באולם ניקולאי (חלק מאנפילדת הנייבה) ובחדר ההמתנה.
אחיות שוכנו בדירות האינטימיות יותר שהיו שמורות בעבר לבני משפחת רומנוב המורחבת.
הגלריה של 1812 הפכה למחסן, והחלל הרחב של גרם המדרגות הירדן - לקנטינה של בית החולים ולמשרד הקבלה שלו.
אחרי מהפכת פברואר ברוסיה, שימש ארמון החורף כמקום מושבה של ממשלת המעבר הרוסית.
תקיפת הארמון בידי הסובייטים הייתה ציון הדרך הראשון של מהפכת אוקטובר.
בפברואר 1917, התמקמה ממשלת המעבר בראשות אלכסנדר קרנסקי, בפינה הצפון-מערבית של הארמון, כאשר חדר המלכיט שימש כאולם המועצה הראשי.
עד 25 באוקטובר 1917, ממשלת המעבר החלה להתמוטט, וכאשר הבינה שהארמון היה מטרה לבולשביקים המיליטנטיים יותר, הורתה להגן עליו והתבצרה בו.
ההסתערות על ארמון החורף במהלך מהפכת אוקטובר סימנה את סוף שושלת רומנוב ואת לידתה של המדינה הסובייטית.
על הארמון הגנו רק כמה קוזאקים, צוערים, ו-137 חיילות מגדוד הנשים.
הבולשביקים החרימו אוכל שהוזמן על ידי דיירי הארמון, וחמשת אלפים מלחים שהגיעו זה עתה מקרונשטט נפרסו והמתינו להוראה לתקוף, בעוד הסיירת "אורורה" התמקמה על נהר הנייבה, ותותחיה מכוונים לעבר הארמון.
הבולשביקים כבשו את מצודת פיוטר ופאבל וכיוונו את הארטילריה לעבר הבניין הנצור.
אחד-אחד נכנעו בנייני הממשלה בכיכר הארמון לבולשביקים, והותירו את הארמון לכאורה שעות ספורות מהרס.
ה"אורורה" החלה בהפצצת חזית הנייבה הרחבה, בעוד הממשלה סירבה לאולטימטום להיכנע.
אש מקלעים וארטילריה קלה הופנתה לעבר הארמון.
לבסוף הבולשביקים השיגו שליטה על הארמון, כשהם מותירים אחריהם שובל של הרס: "תמונות יקרות ערך נקרעו ממסגרותיהן בכידונים.
קופסאות ארוזות של כלי חרסינה נדירים...
נפרצו והתכולה נותצה או נלקחה.
שולחנות, תמונות, קישוטים - הכל נהרס."
ארמון החורף היה כעת בניין מיותר והרוס, סמל למשטר שאבד עליו הכלח.
ביום השנה השלישי לאירוע, בשנת 1920, ארגנו הבולשביקים אירוע של שחזור ההסתערות על הארמון עם אלפי משמרות אדומים בראשות לנין, ו-100,000 צופים.
השחזור הפך לאחד האירועים הידועים ביותר של המהפכה הרוסית .
הוא הונצח באמנות ובקולנוע הסובייטי, ובמיוחד בסרטו של סרגיי אייזנשטיין "אוקטובר".
במהלך התקופה הסובייטית, פוזרו במוזיאונים ובגלריות של ברית המועצות רבים מאוצרות הארמון שנותרו לאחר ההסתערות על הארמון והביזה.
חלקם נמכרו, ואחרים ניתנו לאנשים נכבדים בעת ביקורם בו.
ככל שהתכולה המקורית נעלמה ופריטים אחרים מאוספים מבודדים החלו להיות מוצגים בארמון, ההבדלים בין השימוש המקורי בחדרים לבין השימוש המאוחר יותר היטשטשו.
בעוד שחלק מהחדרים שמרו על שמם המקורי, וחלקם אף את קישוטי רוסיה הקיסרית כגון ריהוט חדרי הכס הקטן והגדול, חדרים רבים אחרים ידועים בשמות תוכנם החדש, כגון חדר האמנות הגרמנית.
לאחר המהפכה, הייתה מדיניות של הסרת כל הסמלים הקיסריים מהארמון.
במהלך שנות ה-2000 הוחל שיפוץ שמטרתו להחזיר לארמון את הסממנים של רוסיה הצארית, וכולל את שיקום מונוגרמות הכתרים, והנשרים הקיסריים.
הבניין תוכנן כארמון עירוני, ולא כארמון פרטי בתוך פארק, כמו זה של מלכי צרפת בורסאי.
כביתם הרשמי של הצארים הרוסים, הארמון שימש כמקום לאירוח שופע, תכוף ומפואר.
שולחן האוכל יכול היה להכיל 1,000 אורחים, בעוד שהאולמות יכלו להכיל עד 10,000 איש - כולם עומדים, מכיוון שלא סופקו כיסאות.
יש בו 1,500 חדרים, החזית הראשית היא באורך 150 מטר וגובהו כ-30 מטר.
במבט ראשון, הארמון נראה כמכלול מבלבל של אולמות גדולים או סלונים ללא מטרה ברורה, הממוקמים בפינות שונות של הארמון.
אלא שלמעשה, ניתן לראות את ארמון החורף כסדרה של ארמונות קטנים המהווים ארמון גדול אחד, כאשר החדרים הגדולים והמפוארים ביותר הם ציבוריים בעוד שהדיירים התגוררו בסוויטות בגדלים שונים, שהוקצו לפי דרגה.
קומת הקרקע הכילה בעיקר משרדים, הקומה הראשונה, היא הפיאנו נובילה, שמשה למגורי המשפחה הקיסרית.
הקומה השנייה יועדה לדירות עבור אנשי חצר בכירים ופקידים רמי דרג.
חדרי המדינה הגדולים ששימשו את החצר, מסודרים בשתי אנפילדות, מראש גרם מדרגות הירדן.
החלק החיצוני נותר כפי שהיה גמור בתקופת שלטונה של יליזבטה, קיסרית רוסיה.
השינויים החיצוניים היחידים היו בצבע: בזמנים שונים בתולדותיו נצבע הארמון בגוונים שונים: במאה השמונה עשרה, הארמון נצבע בצהוב קש עם עיטורים לבנים וזהובים.
תחת ניקולאי הראשון לאחר השריפה של 1837, הוא נצבע באדום עמום, שנותר לאורך המהפכה ובתחילת התקופה הסובייטית.
ולאחר עבודות השיקום לאחר מלחמת העולם השנייה, הוא נצבע בירוק עם הקישוט המתואר בלבן, ערכת הצבעים הסובייטית הסטנדרטית למבני בארוק.
מבפנים, הארמון נראה כשילוב של בארוק וסגנון נאו-קלאסי.
מעט מעיצוב הפנים הרוקוקו של רסטרלי שרד; רק גרם המדרגות הירדן והכנסייה הגדולה נותרו בסגנון המקורי שלהם.
השינויים בפנים הארמון נבעו במידה רבה מהשפעתם של האדריכלים שהועסקו על ידי יקטרינה הגדולה בשנים האחרונות לחייה, סטרוב וקווארנגי, שהחלו לשנות חלק ניכר מפנים הארמון כפי שתוכנן על ידי רסטרלי.
עיצוב הפנים הנאו-קלאסי הודגש והורחב עוד יותר במהלך שלטונו של נכדה של יקטרינה השנייה, ניקולאי הראשון.
במשך תקופה ארוכה היה ארמון החורף המבנה הגבוה ביותר בעיר.
הצו משנת 1844 של ניקולאי הראשון לפיו בתים פרטיים צריכים להיות נמוכים מארמון החורף, היה בתוקף עד 1905.
הכנסייה הגדולה בעלת כיפת הבצל היא אחד הוויתורים הבודדים לאדריכלות רוסית עתיקה, אך הפנים מעוצב גם כיום בסגנון הרוקוקו המקורי.
זוהי הגדולה והעיקרית מבין שתי כנסיות בתוך הארמון.
כנסייה קטנה ופרטית יותר נבנתה בשנת 1768, ליד הדירה הפרטית בחלק הצפון-מערבי של האגף.
את הכנסייה הגדולה תכנן רסטרלי, שאף תכנן ויצר חלק מעיצוב הפנים שלה, והיא תוארה כ"אחד החדרים המפוארים ביותר" בארמון.
כיום, הכנסייה היא אולם תצוגה לא מקודש של מוזיאון הארמיטאז'.
הכנסייה קבלה מעמד של קתדרלה, והייתה בעלת משמעות דתית גדולה יותר מהקפלות של רוב הארמונות המלכותיים האירופאיים.
כאן נחגגו בדרך כלל חתונות רומנוב במסורת ופרוטוקול נוקשים ובלתי משתנים.
אפילו שמלת הכלה, ואופן לבישתה, הוכתבו על ידי המסורת.
גרם המדרגות הראשי או גרם המדרגות הירדן, נקרא כך משום שבחג ההתגלות ירד הצאר בגרם המדרגות הקיסרי הזה בטקס "ברכת המים" של נהר נייבה, בחגיגה המדמה את טבילתו של ישו בנהר הירדן.
הוא בנוי כגרם מדרגות קיסרי , שבו המדרגות הכפולות נועדו להקל על תנועת האורחים המגיעים והיוצאים באירועים המוניים.
מדרגות הירדן היו מוקד משיכה עבור האורחים בשל האפקט הדרמטי שהן יצרו: המוזמנים עלו מהאזור התחתון והמוצל, ונכנסו פתאום נכנסו לחדר גדול, מוצף באור משתי קומות החלונות על נהר הנייבה, אשר השתקף במראות של מערכת האשנבים בצד הנגדי.
רסטרלי השתמש ברעיון זה עוד קודם, באולם הריקודים של ארמון פטרהוף, ובארמון צארסקויה סלו.
אולם הכס הגדול, שנקרא אולם גאורגייבסקי (ג'ורג' הקדוש), שימש לכל אירועי החצר הרשמיים.
בצידי האולם נאספה האצולה בעמידה, ובמרכז התרחשו האירועים הרשמיים של החצר הקיסרית.
אולם הכס הקטן, שתוכנן עבור ניקולאי הראשון, מכיל את כס המלוכה השקוע באפסיס.
הקירות מרופדים בקטיפה ארגמנית מעוטרת בנשרים דו-ראשיים מחוטי כסף, שמעליה תקרה מקומרת רדודה.
אנפילדה זו, היא סדרה של שלושה אולמות גדולים המסודרים בטור זה לאחר זה, התופסת את רוב הצד הצפוני של הארמון.
האולמות נועדו להרשים את המבקרים בגודלם ובפארם.
האולם הקדמי הוא הצנוע שבהם, ומטרתו הייתה קודם כל להרגיע את דעתם של המבקרים לאחר הפאר של גרם מדרגות הירדן, ולהכין אותם להעריך את שני האולמות הבאים באנפילדה, הגלריה הגדולה (אולם ניקולאי) ואולם הקונצרטים.
הם משקיפים על נהר הנייבה, ולכל אחד מהם שתי קומות של חלונות.
חדר המלכיט , על שם עמודי המלכיט הירוקים, היה חלק ממערכת החדרים של הקיסרית אלכסנדרה פיודורובנה, אשתו של ניקולאי הראשון.
בנוסף לתפקידו היום-יומי כקבלות פנים רשמיות על פי כללי הטקס הנוקשים ששלטו בארמון, בחדר זה הייתה הקיסרית מלבישה את הכלה בשמלת הכלולות, והכלה הייתה יוצאת מהחדר וצועדת עם תהלוכתה דרך חדרי המלוכה, ועד לכנסייה הגדולה.
מאוחר יותר היה החדר מקום מושבה של הממשלה הזמנית.
הגלריה הצבאית נוצרה מסדרה של חדרים קטנים, כדי לחגוג את תבוסתו של נפוליאון.
הצאר אלכסנדר הראשון הזמין את תכנונה מהאדריכל קרלו רוסי ווהיא נבנתה בין יוני לנובמבר 1826 תחת שלטונו של ניקולאי הראשון; היא נחנכה ב-25 באוקטובר 1826. עבור הגלריה של 1812, הזמין הצאר 332 דיוקנאות של הגנרלים שהיו גורם מרכזי בתבוסת צרפת.
האמן היה הבריטי ג'ורג' דאו, שקיבל סיוע מאלכסנדר פוליאקוב ווילהלם אוגוסט גוליקה.
ארמון בית הולירוד או בקיצור ארמון הולירוד (Holyrood Palace) הוא ארמון מלכותי בריטי.
הארמון נמצא באדינבורו שבסקוטלנד בקצהו התחתון של המייל המלכותי.
הארמון היה במקורו מנזר שנוסד על ידי המלך דייוויד הראשון, מלך סקוטלנד, בשנת 1128. המנזר שימש אתר ההכתרה של מלכי סקוטלנד ואתר טקסי הנישואים המלכותיים במשך השנים.
גגו של המנזר התמוטט במאה ה-18 ולא שוקם.
החל מהמאה ה-15 פעל צפונית למנזר בית הארחה - במקום בו עומד כיום הארמון.
מלכי סקוטלנד נהגו להתגורר בבית הארחה זה בימי הביניים, ובסוף המאה ה-15 רכשו את בית ההארחה לשימושם.
המלך ג'יימס השני שנולד בשנת 1430 בהולירוד הפך את המבנה לארמון מלכותי, הוכתר בו, התגורר בו, ואף נקבר במנזר.
בין השנים 1498–1501 הרס המלך ג'יימס הרביעי את המבנה ובנה את מבנה הארמון הקבוע ממערבית למנזר.
ג'יימס החמישי הוסיף לארמון אגפים בשנים 1528 ו-1536, ובהם המגדל הצפון-מערבי הקיים עד ימינו.
במגדל זה התגוררה מרי הראשונה המכונה "מרי מלכת הסקוטים".
החל משנת 1603, כאשר המלך ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד, הפך להיות המלך ג'יימס הראשון מלך אנגליה ועבר ללונדון, ועד מלכותו של המלך ג'ורג' הרביעי בין השנים 1820–1830, כמעט ולא נעשה שימוש בארמון, אך הוא נותר בבעלות בית המלוכה.
בשנת 1650, בעת ביקורו של אוליבר קרומוול בארמון, עלה הארמון באש (לא ברור אם האש הוצתה או מדובר היה בתאונה).
קרומוול הורה על שיפוצו, אולם המבנים שבנה נהרסו על ידי המלך צ'ארלס השני אשר שיקם את הארמון בין השנים 1671–1679 בהתאם לתוכניות האדריכל סר ויליאם ברוס, ומבנה זה שרד עד ימינו.
המלך ג'יימס השני (ג'יימס השביעי של סקוטלנד) התגורר במבנה בין השנים 1679–1682 במהלך המשבר הפוליטי של שנים אלה.
צ'ארלס אדוארד סטיוארט, המכונה "הנסיך היפה צ'ארלי" (Bonnie Prince Charlie), התגורר בארמון במשך מספר שבועות בשנת 1745 במהלך המרד היעקוביטי.
לאחר המהפכה הצרפתית הרשה המלך ג'ורג' השלישי לפליטי בית המלוכה הצרפתי לגור בארמון, והתגורר בו אחיו הצעיר של המלך הצרפתי לואי השישה עשר.
בתקופתנו, מתגורר בארמון המלך צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת כאשר הוא מבקר בסקוטלנד לרגל אירועים רשמיים, למשך שבוע לפחות מדי שנה, בדרך כלל בחודשי הקיץ.
אחת מארבע מסיבות הגן המלכותיות בכל שנה נערכת בארמון הולירוד בשבוע זה.
כאשר המלך נופש בסקוטלנד הוא מתגורר בטירת בלמורל.
מאז הקמת הפרלמנט הסקוטי בשנת 1999, הארמון משמש גם למינויו של ראש השרים הסקוטי על ידי המלך.
בשנים אלה גם הועלו רעיונות שהארמון ישמש למגורי קבע של אחד מבני המשפחה המלכותית - הנסיכה אן, כנציגי קבע של המלכה בסקוטלנד.
ארמון דולמאבהצ'ה (בטורקית: Dolmabahçe Sarayı) הוא ארמון הממוקם באיסטנבול שבטורקיה, על הגדה האירופית של הבוספורוס.
הארמון שימש מקום מגורי הסולטאנים ומרכז השלטון של האימפריה העות'מאנית מ־1856 עד 1923.
המקום בו נמצא הארמון היה במקור מפרץ על גדת הבוספורוס.
במהלך המאה ה-18 מולא המפרץ על מנת לשמש גן מלכותי.
שמו של הארמון מתאר תהליך זה: דולמה (dolma) פירושו ממולא, ובהצ'ה (bahçe) פירושו גן.
במהלך המאות ה־18 וה־19 עברו הסולטאנים הטורקים מארמון טופקאפי המיושן לארמונות שנבנו בגן זה, בשל היותם מודרניים.
היו בהם מים זורמים ותאורת גז ובשלב מאוחר יותר גם חשמל וטלפון.
במהלך השנים נבנו במקום מספר ארמונות.
הארמון הנוכחי נבנה בשנת 1856 על ידי הסולטאן אבדילמג'יט הראשון, בתכנונם של האדריכלים הארמניים קאראבט באלייאן ובנו ניקוגוס באלייאן.
ב־3 במרץ 1924 נחקק חוק שהעביר את הארמון לבעלות הרפובליקה הטורקית.
מייסד הרפובליקה ונשיאה הראשון, מוסטפא כמאל אטאטורק, השתמש בו כארמון הנשיא ונפטר בו ב־10 בנובמבר 1938.
כיום הארמון משמש לעיתים לקבלת פנים של ראשי מדינות המבקרים בטורקיה.
ה־Mabeyn-i Hümâyûn או Selamlık הוא האזור המיועד לסולטאן.
ההרמון - Harem-i Hümâyûn - אזור נשות הסולטאן.
המפורסם בחדרי הארמון הוא חדר מדרגות הבדולח - בו כל מעקי המדרגות והמנורות עשויים בדולח באקארה.
בארמון מוצג אוסף תמונות שכולל מעל ל-200 יצירות.
האוסף כולל 23 יצירות של איוואן אייווזובסקי ויצירות של ציירים נוספים כמו גוסטב בולאנז'ה, ז'אן-לאון ז'רום, אז'ן פרומנטן ועוד.
ארמון האליזה הוא מעונו הרשמי ומשרדו של נשיא צרפת.
הארמון שוכן בעיר הבירה פריז, ברחוב פובור סן אונורה בקרבת שדרת שאנז אליזה.
בנוסף, זהו המקום להתכנסויות ולדיונים של ממשלת צרפת.
אורחיו החשובים של הנשיא מתגוררים בדרך כלל בהוטל דה מאריני.
אין מדובר במלון אלא ביחידות מגורים מפוארות בצמוד לארמון האליזה.
בשטחו של הארמון מצויות גינות ומדשאות, המשמשות את הנשיא כאשר הוא עורך את המסיבה השנתית המסורתית ביום הבסטיליה.
את הארמון תכנן האדריכל ארמאן-קלוד מולה בהזמנת רוזן אברה, ובנייתו הושלמה בשנת 1722. עם מות הרוזן בשנת 1753 רכש המלך לואי ה-15 את הארמון למען פילגשו, מאדאם דה פומפדור, ונערך בו שיפוץ מקיף.
לאחר מותה נמכר המבנה לבנקאי פריזאי.
הארמון משמש את הממשלה הצרפתית מאז תקופת נפוליאון בונפרטה, ונרכש רשמית בשנת 1816, עבור לואי ה-18. מאמצע המאה ה-19 הוא משמש כמעונו הרשמי של נשיא צרפת.
השינוי העיצובי האחרון של המבנה נערך בהוראת נפוליאון השלישי, והושלם בשנת 1867.
הארמון ושטחיו המאובטחים מאוד ממוקמים ברחוב דו פובורג סן-הונור 55 בצומת שלה עם שדרת דה מריני.
בכניסה לארמון ישנו שער מונומנטלי עם ארבעה עמודים שעוצבו לפי הסדר האיוני, ולצדו קירות ובראשן מעקה, השער נפתח לחצר מעוגלת גדולה.
החצר הטקסית המלכותית מעניקה מידה של פאר לבית.
המגורים הראשיים בנויים בסגנון קלאסי צרפתי.
אולם הכניסה מיושר עם החצר הטקסית והגנים של הארמון.
ישנו הבניין המרכזי והארוך, הדירה הנהדרת מחולקת באמצע על ידי סלון גדול שנפתח לגן.
בבניין זה יש גם קטע מרכזי בן שלוש קומות, ושני אגפים בקומה אחת: אפרטמונט דה ביין מימין, ופטיט אפרטמונט (דירות פרטיות) משמאל.
הגן שמעוצב בסגנון צרפתי ישנו שביל מרכזי מיושר עם הבניין המרכזי, בגן ערוגות מעוצבות וסמטאות של עצי ערמונים וגדר חיה.
ארמון הבדולח היה מבנה שהוקם ב-1851 לכבוד "התערוכה הגדולה" – התערוכה העולמית הראשונה למוצרי תעשייה (The Great Exhibition of the Works of Industry of All Nations), שנערכה בלונדון.
מטרת התערוכה הייתה לשלב בין התעשייה לאמנות.
המבנה תוכנן תוך 8 ימים על ידי ג'וזף פקסטון, אדריכל וגנן במקצועו – עובדה שהשפיעה מאוד על אופי המבנה המזכיר חממה.
המבנה היה עשוי ברזל יצוק וזכוכית – מיטב הטכנולוגיה של התקופה הוויקטוריאנית וסמל התעשייה של התקופה, והוקם בתוך 9 חודשים, זמן שיא לתקופתו.
השם "ארמון הבדולח" נטבע על ידי המגזין הסאטירי "פאנץ'".
לאחר תום התערוכה פורק המבנה והורכב מחדש בפרבר של לונדון, אשר נקרא על שמו עד היום – קריסטל פאלאס.
המבנה חרב בשריפה בשנת 1936.
יש שסימנו את ארמון הבדולח כתחילתה של האדריכלות המודרנית.
השינויים שהביא עמו המודרניזם במאה ה-19 התבטאו בעיקר בתחומי התעשייה והמדע.
האדריכלות, לעומת זאת, נותרה שמרנית יחסית מבחינה סגנונית ושלטו בה הנאו קלאסיציזם ודומיו עד שלב מאוחר יחסית; רק לקראת סוף המאה החלה האדריכלות המודרנית לתפוס תאוצה.
מבחינה זו ניתן לראות בארמון הבדולח כמבשר של חלק מהמגמות העתידות לתפוס מקום חשוב באדריכלות זו, הן בתאוריה והן באופני הביצוע.
ניתן לתלות זאת בעובדה שהבניין נועד לאכלס תצוגה תעשייתית – ולפיכך התמקם בקרבת השדה הטכנולוגי, שכבר השתחרר מכבלי המסורת והטעם ונמצא אז בעיצומו של שינוי משמעותי, ושבשלב מאוחר יותר היה בעל השפעה חשובה על האדריכלות.
ארמון הבדולח שילב בתוכו צורות מסורתיות כמו קשתות, מדליונים ואף חיקוי של אבני ראשה בחזית הארמון.
כפי שהיה מקובל בבניה המסורתית, לעמודי הבניין היו בסיס וכותרת.
עם זאת, בעיצוב הארמון נכללו מספר אלמנטים מודרניים חדשים:
הזכוכית ממנה נבנה הארמון הייתה חומר חדש שעד אז לא נראה במבנים ציבוריים בהיקפים כאלה.
הארמון הורכב מצורות גאומטריות פשוטות – אחד מסימני הזיהוי של העיצוב המודרני בהמשך.
למעט הכותרות בעמודים הארמון היה נטול עומס קישוטי.
בניגוד לנוהג להסתיר את הקונסטרוקציה מאחורי האורנמנט, קורות הברזל נותרו חשופות ונראו נקודות החיבור שלהן עם קורות אחרות במבנה.
הארמון נבנה בצורת בזיליקה, אולם מרכזי אחד גבוה במרכז ולצידו שני אולמות משניים נמוכים יותר.
האולם המרכזי נחצה במרכזו במבנה מקומר גבוה יוצר שיצר חלל מרכזי פתוח (בדומה לקפלה).
הארמון הורכב מ־3000 עמודים שהיוו את השלד של הבניין.
החלק העליון של הבניין והגג היו בנויים מלוחות זכוכית באורך 1.2 מטר ורוחב 25 ס"מ.
בגלל החומר שממנו הארמון נבנה, הארמון נראה שקוף וקליל, ולכן השרה תחושה של חלל ענק שמתמזג במרחב.
תחושה זו התחזקה מאוד בגלל העובדה שהיו עצים בתוך המבנה ומחוצה לו.
בנין זה ערער את המסורת של בנייה כבדה באבן, לא עוד קורות עץ וקירות נושאים התומכים במבנה, אלא שלד ברזל מצופה זכוכית.
החדשנות של המבנה והזמן הקצר בו תוכנן גרמו לליקויים רבים שלא נצפו מראש במבנה, מחוסר ניסיון או מחוסר תשומת לב לעניין.
דמיונו המבני לחממה ומסכי הזכוכית הגדולים גרמו לכך שהמבנה התחמם מאוד בשעות היום.
בתכנון לא נלקח בחשבון נושא האוורור הטבעי של המבנה – מה שגרם לשהות בו להיות בלתי נסבלת למדי אפילו באקלים האנגלי.
ארמון דיוקלטיאנוס (בקרואטית Dioklecijanova palača; באיטלקית Palazzo di Diocleziano) הוא קבוצת מבנים בעיר ספליט בקרואטיה, אשר נבנה בידי הקיסר דיוקלטיאנוס במאה ה-3 והרביעית כארמון אליו יפרוש לאחר שיוותר על השלטון ב-1 במאי 305. הארמון הוקם על גדתו הדרומית של חצי אי קטן החודר אל הים האדריאטי, כ-6 ק"מ מערבית לסלונה.
כיום הארמון ממוקם בליבה של העיר ספליט ונודעת לו חשיבות רבה בשל ממדיו והעובדה שהוא השתמר במצב טוב.
בשנת 1979 צורף הארמון, יחד עם המרכז ההיסטורי של העיר ספליט, אל רשימת אתרי המורשת העולמית.
בזמן בנייתו של הארמון, טרם נוסדה העיר ספליט, והקמתו מסמנת את מועד היווסדה.
עם זאת, בניגוד לאמונה הרווחת, אין שמה של העיר נובע מהמילה הלטינית לארמון (Palatium) אלא מאספלתוס (Aspalathos), סוג של צמח קוצני נפוץ באזור שהעניק את שמו מוקדם יותר לקולוניה יוונית סמוכה.
המבנה היה נטוש זמן רב עד שיושב על ידי פליטים מסלונה בשנת 639, לאחר שעירם הוחרבה בידי האווארים.
במאות השנים שחלפו התרחבה העיר אל מחוץ לחומות הארמון, והוא היה לאזור מגורים ולחלק מהרצף העירוני של העיר.
אורכו של הארמון 215.5 מטר ורוחבו 175 מטר בדרומו ו-181 מטר בצפונו.
הוא בנוי בצורת מלבן עם מגדלים הבולטים מחומותיו מכל צדדיו, למעט מצידו הדרומי בו גבל בים או ניצב בסמוך לו.
לאורך חזית זו, שלא הייתה מבוצרת, נמתח בקומתו העליונה של הארמון מעבר עמודים מקורה, וייתכן כי חזית זו נועדה לאפשר לקיסר גישה פרטית דרך הים או כשער כניסה לסחורה.
במרכזן של כל אחת משלוש החזיתות האחרות ניצב שער שהוביל אל החצר המרכזית.
מחצר זו הייתה גישה למגורי הקיסר מדרום לה, אל קברו ממזרח לה (כיום הקתדרלה), ואל שלושה מקדשים שניצבו ממערב לה, ואשר רק אחד מהם נותר על תילו ומשמש כיום כבפטיסטריום.
הארמון שילב תכונות של בית מגורים יוקרתי עם אלה של מחנה צבאי, והדקומנוס (Decumanus) חילק את שטחו לשני חלקים שנשאו אופי שונה (1).
החלק הדרומי, בסמוך לים, כלל את מבני הציבור ואת מגורי הקיסר, ובשל כך שהארמון נבנה על רצועת שטח שהשתפלה מפנים הארץ אל חוף הים, הפרש של 8 מטר, הוגבה חלק זה.
החלק הצפוני של הארמון השתמר פחות משכנו שמדרום.
הקארדו (Cardo) חילק אותו לשני חלקים נפרדים (2), ונראה כי כל אחד מהם שימש כמכלול מגורים לחיילים ומשרתים, וייתכן שלשימושים נוספים.
בשיאו התגוררו בארמון כ-9,000 איש.
הארמון נבנה מאבן גיר מקומית, שהובאה ברובה ממחצבות באי בראץ', מטוף ומלבנים שהובאו מסלונה וממקומות אחרים.
חומרי בנייה אחרים שמשו לקישוט המבנה, ובין היתר גרניט ממצרים ושיש מפרוקונסוס.
כיום ניתן עדיין להבחין היטב בגבולותיו של הארמון ובחומתו שחלקים נרחבים ממנה השתמרו.
עם זאת, בצידו המערבי של הארמון, כמעט ואין המעבר ממנו אל העיר העתיקה של ספליט מורגש.
המתחם אינו מוזיאון, אלא חלק מהעיר העתיקה ומתגוררים בו אנשים.
שער הזהב (Zlatna vrata) השתמר בצידו הצפוני של הארמון (3), וכך גם שערו הדרומי המוביל אל חוף הים מתחת לחזית הדרומית ההיסטורית (8).
באזור זה של המתחם השתמרו קומותיו התת-קרקעיות של הארמון הכוללות אולמות גדולים מקורים בקמרון חבית, והמשמשים בחלקם כמוזיאון.
הארמון שוב אינו גובל בחוף הים, אלא ברצועת חוף ברוחב של כ-50 מטר המשמשת כטיילת העיר.
במרכזו של ארמון דיוקלטיאנוס, במקום בו נפגשו בעת העתיקה הדקומנוס והקארדו, עדיין משתרעת כיכר מלבנית רחבה המהווה את ליבו של המתחם כולו (4).
משלושת צדדיה של הכיכר ניצב פריסטיל באורך של 27 מטר (ממערב וממזרח - A ו-B) ובאורך של 13.5 מטר (מדרום - C) - שריד מהכניסה אל המתחם הקיסרי.
לאורך הפריסטיל שישה עמודי גרניט עם כותרות מעוטרות בגובה של 5.25 מטר אשר נושאים קשת.
בפריסטיל הדרומי ארבעה עמודים דומים ובמרכזו קבוע הפתח שהוביל אל המגורים הקיסריים.
מעל מבנה השער ניצבה בעבר כיפה, אך היא לא שרדה ובתקרת המבנה פתח עגול הנמצא במקום בו ניצבה (6).
רחוב צר מוביל מערבה מהכיכר אל מקדש יופיטר, היחיד מבין שלושה מקדשים שהשתמרו (7).
המקדש נבנה במאה ה-5 ושני פסלי ספינקס חסרי ראש מגרניט שחורה שומרים על הכניסה אליו.
מזרחית לכיכר ניצבת קתדרלת דומניוס הקדוש, שנבנתה במקור כמאוזוליאום של דיוקלטיאנוס (5).
המבנה המתומן המקורי השתמר כמעט בלא פגע, אם כי 24 העמודים המקיפים אותו, נשאו בעבר גג שהיה מחובר למבנה המרכזי, אך זה לא שרד.
על כן שוב אין העמודים מחוברים אל המבנה המתומן והם ערוכים סביבו במעגל.
סמוך למבנה, נבנה מגדל פעמונים (9) בין המאה ה-12 למאה ה-16, אך הוא קרס ונבנה מחדש ב-1908.
ארמון דנפרמליין שימש בעבר את בית המלוכה של סקוטלנד.
הארמון ממוקם בדנפרמליין שבמחוז פייף.
הארמון נבנה בסמוך למנזר דנפרמליין על ידי מלך סקוטלנד ג'יימס הרביעי בשנת 1500, ושימש מקום המגורים המועדף על ידי מלכי סקוטלנד עד איחוד המלוכה עם בית המלוכה האנגלי.
המלכים ג'יימס הרביעי, ג'יימס החמישי, מרי מלכת הסקוטים וג'יימס השישי התגוררו בארמון זה.
לאחר נישואיה של אן מדנמרק למלך ג'יימס השישי בשנת 1589 הוענק לה הארמון כמתנה, ובו נולדו ילדיה: אליזבת, רוברט וצ'ארלס הראשון, לימים מלך בריטניה, בשנת 1600.
המלך האחרון שהתגורר בארמון היה המלך צ'ארלס השני, זמן קצר לפני קרב פיטרבי (בשנת 1650).
הארמון נעזב זמן קצר לאחר מכן וגגו הוסר בשנת 1708.
כיום נותרו שרידי חומתו הדרומית של הארמון והמטבח.
ארמון גלריוס בגמיזגראד (סרבית Гамзиград) הוא אתר ארכאולוגי המכונה גם "פליקס רומוליאנה" (Felix Romuliana; Феликс Ромулијане), השוכן בסמוך לעיירה גמזיגראד (סרבית Гамзиград) במזרח סרביה.
בשל גודלו סברו החוקרים בתחילה כי המתחם שימש כמחנה צבאי רומי, אולם ממצאים במקום החל בשנות החמישים של המאה ה-20 גילו כי הוא שימש כארמון שהוקם בסוף המאה ה-3 ובתחילת המאה ה-4 על ידי הקיסר גלריוס, אחד מהטטרכים.
בשנת 2007 הוכרז המקום כאתר מורשת עולמית.
גלריוס היה בנו המאומץ וחתנו של דיוקלטיאנוס, והוא השתתף יחד עמו בטטררכיה, שיטת שלטון ברומא העתיקה אשר חייבה את השליטים לפרוש לאחר עשרים שנות שלטון פעיל.
בדומה לדיוקלטיאנוס, אשר התכונן לקראת פרישתו ובנה את ארמון דיוקלטיאנוס בספליט, כיום בקרואטיה, ערך גם גלריוס תוכניות לבניית ארמון מבוצר בו יעביר את ימיו לאחר סיום תפקידו הציבורי.
לאחר שגלריוס הביס את המלך הסאסאני נרסה בשנת 297, הוא התפנה לבניית הארמון, ולשם כך בחר באתר קרוב למקום הולדתו בדאקיה.
הוא כינה את האתר על שם אימו רומולה ובמקום נמצאה כתובת אבן הנושאת את השם "פליקס רומולה".
את עבודות הבנייה ביצעו אנשי הלגיון החמישי אותו הנהיג גלריוס במלחמתו נגד הפרסים.
עם מותו של קונסטנטיוס כלורוס בשנת 306 היה גלריוס לאיש החזק באימפריה הרומית, ותוכניות האתר שהיה בשלבי הקמה שונו כדי להלום את מעמדו הרם.
בין היתר הוקם בדרומו של המתחם מקדש גדול ליופיטר והושם דגש רב על עיטוריו ופארו של המבנה.
עוד בנה גלריוס מאוזוליאום בצורת תל לעצמו ולאימו על גבעה ממזרח לאתר.
לאחר מותו של גלריוס בשנת 311 המשיך הארמון והתקיים, אך הוא איבד את אופיו המלכותי, וחלק מאגפיו הותאמו לשימושים חדשים.
אולם הכס הוסב לבזיליקה נוצרית באמצע המאה ה-5, וחלק ממגדלי השמירה הפכו לבתי מלאכה.
האתר היה לכפר אך במחצית המאה ה-5 נגרם למקום נזק והוא נשרף, ככל הנראה מידי ההונים.
במחצית השנייה של המאה ה-5 ובמהלך המאה ה-6 רומוליאנה נבנתה מחדש, אך לא שבה לזוהרה הקודם.
בתקופת הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון נערכו באתר עבודות בנייה מקיפות וחומרי בנייה מהמבנים הישנים שימשו לבניית מבנים חדשים.
בין היתר הוקמה במקום בזיליקה חדשה אשר העיבה על הקיימת בגודלה ובזכות הפסיפסים שבה.
האתר נזנח בתחילת המאה ה-7 בשל פלישות האווארים והסלאבים, אך בחלקו המזרחי קם יישוב קטן בימי הביניים.
ארמון הגבירה טונשוק , הנקרא גם "א-תָאכִּיֶה" או "חָאסקי סולטאנה", הוא ארמון ברובע המוסלמי בירושלים.
בעשור השני של המאה ה-21, משמש המבנה כבית יתומים מוסלמי, בניהול הווקף.
הארמון מרכז דוגמאות נאות לאדריכלות ממלוכית ירושלמית.
הארמון הוקם בין השנים 1391–1392, ולפי גרסאות אחרות ב-1388, על ידי הגברת טונשוק בת עבדאללה אלמט'פריה (או - מוצאפריה).
לא ממש ידוע מי הייתה אותה גברת וכך, לגבי זהותה יש מספר גרסאות.
על פי אחת מהן, הייתה בת-זוגו של שליט ממלוכי בשם מוט'פר א-דין.
לפי גרסה אחרת, המקובלת יותר בשנות האלפיים, היא הייתה בת למשפחת אל מוצפארייה ששלטה במרכז פרס בשנים ההן, ובדיוק באותה תקופה, פרצה שם מלחמת ירושה בין שני אחים.
בהחלט אפשרי שהגברת טונשוק, שהייתה בת למשפחת השליטים, נמלטה לירושלים מאימי מלחמת האחים, והביאה עמה רכוש עצום.
כל הגבעה על הגבול בין הרובע המוסלמי לרובע הנוצרי הייתה, ככל הנראה, רכושה של הגבירה טונשוק.
הגבירה טונשוק בנתה בירושלים ארמון מפואר באמצע רחוב "מעלות המדרשה" ("عقبات الطاقية" בערבית, רחוב מדרגות המחבר את רחוב הגיא עם סוק חאן-א-זית "בית הבד").
הגבירה טונשוק מתה, ככל הנראה בשנת 1398, ונקברה במוזוליאום קטן (תורבה) מול הארמון, מעבר לסימטה.
היא הקדישה את המבנה למסדר צופי שמרכזו היה בבית הקברות ממילא.
בארמון ניתן לראות את חדר קבלת פנים הנרחב בקומת הקרקע, שמידותיו הן 11 מטר על 36 מטר, עם שורת עמודי תמיכה גדולים במרכזו.
ובקומה השנייה, שאליה ניתן להגיע דרך אחד משלושה גרמי מדרגות בקומת הכניסה, משתרעת חצר פנימית גדולה, טקסית אף היא.
הארמון איננו מבנה מקובל בתקופה הממלוכית בירושלים, בה בתי מידות שימשו בדרך כלל רק כמוסדות צדקה ודת.
בתקופה העות'מאנית שולב המבנה במכלול שנבנה ביזמת רעייתו של סולימאן המפואר, הורם סולטאן (תוארהּ: האסקי סולטאן).
היא הנהיגה במקום חלוקת מרק חינם לנזקקים מוסלמים.
במהלך התקופה העות'מאנית שכנו במקום בית הסראייה (מבנה הממשל העות'מאני), עיריית ירושלים וקסרקטין לכוחות צבא ומשטרה.
במאה ה-19 (ואולי גם לפניה) זוהה בטעות הארמון על ידי יהודים ונוצרים עם ארמונה של הלני המלכה, המלכה הגיורת מתקופת בית שני.
באמצע המאה ה-19 ביקר בארמון הרב הירושלמי משה ריישר ודיווח על כך בספרו שערי ירושלים:
חזית המבנה מפוארת מאוד - כנראה החזית המפוארת ביותר מכל מבני העיר מהתקופה הממלוכית.
החזית כוללת שלוש כניסות וחלון מעגלי אחד.
כולה בנויה בסגנון אבלק הצבעוני, שהיה אופייני לתקופה.
ארמון האפיפיורים הנמצא באביניון שבדרום צרפת, הוא אחד מהגדולים והחשובים במבנים הגותים באירופה.
הארמון נבנה בימי הביניים ומשמש כיום מוזיאון.
אביניון הפכה למקום שהותם של האפיפיורים בשנת 1309, כשאפיפיור קלמנס החמישי לא הצליח להתמודד עם המהומה האלימה שפרצה עם בחירתו.
קלמנס העביר את מועצתו לאביניון, לתקופה שנודעה כאפיפיורות אביניון.
קלמנס התגורר כאורח במנזר הדומיניקני באביניון, ויורשו, האפיפיור יוחנן העשרים ושניים הקים במקום מבנה מפואר.
בשנת 1334 בתקופתו של האפיפיור בנדיקטוס השנים עשר חודש ארמון הבישופים הישן, והעבודה נמשכה על ידי יורשיו עד שנת 1364. האתר נבנה על סלע טבעי בקצה הצפוני של אביניון, במקום המשקיף על נהר הרון.
הארמון נבנה בשני שלבים עיקריים בשני חלקים שונים הידועים כארמון הישן (Palais Vieux) והארמון החדש (Palais Neuf).
כשהסתיימה בנייתו, תפס הארמון שטח של כ-11,000 מטרים רבועים.
הבנייה הייתה יקרה מאוד, ובמסגרתה הוצאו רוב הכנסות האפיפיור.
הארמון הישן נבנה על ידי האדריכל פייר פויסון ממיירפואה בהוראתו של האפיפיור בנדיקטוס השנים עשר.
בנדיקטוס הקפדן הרס את הארמון האפיסקופלי הישן והחליפו בבניין גדול ביותר שהוקם סביב קלויסטר ואשר בוצר היטב נגד התקפות.
ארבע קשתות האכסדרה מאוגפות במגדלים גבוהים.
בזמנם של האפיפיורים קלמנס השישי, אינוקנטיוס השישי ואורבנוס החמישי, המבנה הורחב למה שמוכר כיום כארמון החדש.
ז'אן דה לובר מונה בידי האפיפיור קלמנס השישי לבניית מגדל חדש ומבנים סמוכים, כולל קפלה גדולה ששימשה כמקום לעבודת האפיפיורים.
שני מגדלים נוספים נבנו בתקופתו של אינוקנטיוס השישי.
האפיפיור אורבנוס החמישי השלים את בניית חצר הארמון, ואיתה גם מספר בניינים כדי לתחומה.
פנים הבניינים עוטר בדרך כלל בפרסקאות, שטיחי-קיר, ציורים, פסלים ותקרות עץ.
האפיפיורים נטשו את אביניון ב-1378, ושבו לרומא, אך גרמו בכך לקרע המערבי, שבמהלכו האנטי-אפיפיורים קלמנס השביעי ובנדיקטוס השלושה עשר הותירו את ביתם באביניון עד שנת 1408. זה האחרון התבצר בארמון למשך עשר שנים, לאחר שצרו עליו ב-1398. המבנה נותר בידיה של האנטי-אפיפיורות למשך מספר שנים.
העיר הייתה במצור משנת 1410 עד שנת 1411, אך הושבה לידי צירי האפיפיורות ב-1433.
אף על פי שהארמון נותר בידי האפיפיורים ביחד עם הערים הסמוכות לו למשך 350 שנים נוספות, מצבו התדרדר בהדרגה, וזאת למרות ששוקם בשנת 1516. כשפרצה המהפכה הצרפתית ב-1789, מצבו של הארמון היה בכי רע, והוא נכבש ונבזז בידי צבאות המהפכה.
ב-1791 התבצע בו טבח המוני של מתנגדי המהפכה, שגופותיהם הושלכו למגדל דה לטרין שבארמון הישן.
בתקופת נפוליאון שימש הארמון לצרכים צבאיים כקסרקטין וכבית כלא.
הארמון נפגע קשות בתקופה זו, והוא פונה ושוקם רק בשנת 1906, כשהפך למוזאון לאומי.
יופיו של הארמון פתוח כיום לציבור; הוא גם ביתה של ישיבת מחוז ווקלואה ושל ארכיוני המחוז.
הישיבות מתקיימות באולם Salle du Conclave ששטחו כ-350 מ"ר וניתן להושיב בו כ-500 איש.
ארמון דרוטנינגהולם (בשוודית: Drottningholms slott) הוא בית המגורים הפרטי של משפחת המלוכה השוודית.
הוא נבנה על האי לובן (Lovön), בכפר הקטן דרוטנינגהולם, מערבית לבירה סטוקהולם.
בניית הארמון המקורי החלה במאה ה-16. הארמון הוא אתר תיירות פופולרי בשוודיה.
בשנת 1991 הוכרז הארמון כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו, האתר הראשון שהוכרז בשוודיה.
השם דרוטנינגהולם, שמשמעותו היא האיון של המלכה, נגזר מהמבנה הרנסאנסי המקורי שעוצב על ידי וילם בוי, והיה ארמון אבן שהוזמן על ידי יוהאן השלישי ב-1580 עבור אשתו, המלכה קתרינה יגילון.
לפני הארמון הזה הייתה במקום אחוזה בשם טורבסונד.
הדוויג אלאונורה מהולשטיין-גוטורפ רכשה את הטירה בשנת 1661, שנה לאחר שהפסיקה לכהן כמלכת שוודיה, אך ב-30 בדצמבר של אותה השנה נשרפה הטירה עד היסוד.
הדוויג שכרה את האדריכל השוודי הנודע ניקודמוס טסין האב כדי שייעצב ויבנה מחדש את הטירה.
העבודות לשיקום הבניין החלו ב-1662, אולם ניקודמוס מת ב-1681, זמן קצר לפני שהעבודות הסתיימו.
בנו, ניקודמוס טסין הבן, המשיך את עבודתו והשלים את עיצובו של פנים הארמון.
למרות זאת, הארמון נותר במשך למעלה מ-100 שנים במצב לא גמור.
בזמן השיפוצים שלטה הדוויג בשוודיה, בשמו של המלך הצעיר קרל האחד עשר.
שוודיה הפכה למדינה חזקה לאחר שלום וסטפאליה, וכיוון שהמלכה הייתה שליטת המדינה בפועל, היה צורך לבנות עבורה מקום מגורים מרשים בקרבת סטוקהולם.
הארמון הוענק לנסיכה לואיז אולריקה, שהפכה ב-1744 למלכת שוודיה כאשר נישאה למלך אדולף פרדריק.
בזמן שלואיז התגוררה בארמון היא הורתה לשנות את סגנון העיצוב הפנימי שלו לעיצוב רוקוקו צרפתי.
לואיז גם הורתה לבנות את התיאטרון המפואר של הארמון, לאחר שהתיאטרון הפשוט והקטן יותר נשרף ב-1762. בנוסף, לואיז הורתה לבנות את הספרייה, המגורים הפרטיים והגלריה האמנותית.
המלך גוסטב השלישי, בנה של לואיז, התגורר בארמון בתקופה זו והיה זה שנאלץ למכור אותו למדינה.
מצב הארמון החל להידרדר במאה ה-19 כתוצאה מהזנחה וחוסר תשומת לב.
בתקופת שלטונו של אוסקר הראשון, השתנה המצב, וב-1907 החלו עבודות שיפוץ ושיקום נרחבות.
מאז 1981 משתמשת משפחת המלוכה השוודית הנוכחית בארמון כבית המגורים העיקרי שלה, ולכן הארמון נשמר על ידי צבא שוודיה, בדומה למקובל בארמון סטוקהולם.
לאורך 400 שנות קיומו עבר הארמון חידושים, שינויים ותוספות רבות.
בין 1907 ל-1913 בוצע בו שיפוץ וחידוש ניכר, ובמסגרתו הוחלף גג הארמון, צינורות המים תוקנו, והארמון חובר לחשמל, לחימום, ולביוב.
מספר אזורים בארמון שוקמו ונבנו מחדש לאורך תקופה של עשרים שנים שהחלה בערך ב-1977. מאמץ רב הושקע בספרייה ובהיכל הלאומי, וברחבי הארמון הותקנו מערכות מיגון נגד דליקות.
בין 1997 ל-2002 בוצעו עבודות לבנייה מחדש של הקירות החיצוניים.
כנסיית הארמון משמשת את חברי הקהילה של לובן מאז בנייתה, והם מתפללים בה בכל ביום ראשון האחרון של החודש.
בכנסייה מנגנים באורגן שנבנה ב-1730. אחד מהפריטים הידועים בכנסייה הוא גובלן שהוכן על ידי גוסטב החמישי.
העבודה על התיאטרון החלה בשלהי המאה ה-17 על ידי טסין האב, והושלמה על ידי בנו.
הקישוטים הפנימיים הוספו בכמה שלבים בין 1665 ל-1703, בהתחלה בסגנון הבארוק ומאוחר יותר בסגנון צרפתי, והם הוכנו מעירוב של סטוקו, עיסת נייר וציורים.
התיאטרון הנוכחי נבנה במקום תיאטרון קדום יותר שנחרב בשריפה שהתרחשה ב-1762. מנגנון הבמה המקורי נותר ללא כל שינוי, והוא כולל מכונת גלים, מכונת רעש ו"כיסא מעופף" המשמש ליצירת אפקט של דאוס אקס מכינה.
התיאטרון כמעט ולא היה בשימוש לאחר ההתנקשות במלך גוסטב השלישי ב-1792, שהיוותה את ההשראה לאופרה נשף המסכות של ג'וזפה ורדי.
במהלך המאה ה-20 בוצעו בתיאטרון מספר שיפוצים.
התיאטרון משמש כיום כבית אופרה המארח פסטיבלי מוזיקה בקיץ, שבהם מתמקדים ביצירותיהם של היידן, הנדל, גלוק ומוצארט, וכן שמים דגש על ביצועים מקוריים.
האופרה המלכותית של שוודיה עורכת חלק מההופעות שלה בתיאטרון זה.
הביתן הסיני הוא מבנה הנמצא בשטחי הארמון, שבנייתו הסתיימה ב-1753, והוא היה חלק ממתנת החתונה שאדולף פרדריק העניק ללואיז.
הביתן הנוכחי נבנה בין 1763 ל-1769 בסגנון רוקוקו צרפתי, אך עם אלמנטים אדריכליים בסגנון סין והמזרח הרחוק.
פנים הביתן עוצב בסגנון רוקוקו שוודי.
חלקו החיצוני של הביתן שופץ ארבע פעמים במהלך המאה ה-20. לביתן זה מחוברת סדרה של ביתנים קטנים יותר, ששימשו למטרות שונות כגון חדר אוכל.
אוהל השומרים: כאשר גוסטב השלישי עבר להתגורר בארמון ב-1777, שימש אותו הביתן הסיני פעמים רבות, ונוצר צורך להקים מבנה חדש עבור השומרים.
מבנה זה הוקם בשנים 1781–1782. החזית והצד האחורי של האוהל מכוסים ביריעה בצבע מתכתי.
האוהל נעזב במהלך המאה ה-19, ורק ב-1990 החלו לשפץ אותו ולהשיב לחזית את צבעה המקורי.
כיום האוהל משמש כחדר תצוגה.
גן הבארוק: החלק העתיק ביותר של הגנים הוקם בשלהי המאה ה-17 לפי הוראה של הדוויג אלאונורה.
טסין האב והבן עמדו בראש הפרויקט והקימו גן בארוק המוקף על ידי שדרות עצים עבים, במרחק קצר מהארמון הראשי.
הפסלים הרבים המפוזרים באזור זה נוצרו על ידי האמן אדריאן דה ורי.
הגן הוזנח גם כן במהלך המאה ה-19, אך שופץ ושוקם בשנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20 ביוזמתו של גוסטב השישי אדולף.
הגן האנגלי: גוסטב השלישי יזם את הקמתו של החלק הזה.
הגן האנגלי שוכן בכיוון צפון מגן הבארוק, והוא מורכב משתי בריכות עם תעלות, גשרים, מדשאות רחבות, ועצים בקבוצות בודדות או בשדרות.
ברחבי הגן פזורים מספר שבילים.
רוב פסלי השיש העתיקים הנמצאים בגן נרכשו מאיטליה על ידי גוסטב השלישי.
החממה נבנתה במהלך המאה ה-17, וב-1790 היא הועברה לאזור השוכן צפונית לגן האנגלי.
ארמון קרומייז'יז' (צ'כית: Zámek Kroměříž או Arcibiskupský zámek, גרמנית: Schloss Kremsier), השוכן בצפון-מערב המרכז ההיסטורי של העיירה הצ'כית קרומייז'יז', היה מקום המגורים הראשי של הבישופים ושל הארכיבישופים (החל מ-1777) של אולומוץ.
בית המגורים הראשון באתר הוקם על ידי הבישוף סטניסלס תורזו ב-1497, והוא נבנה בסגנון גותי מאוחר.
בשלבי הבנייה המאוחרים הוספו אלמנטים בסגנון הרנסאנס.
תורזו היה זה שהורה להקים את הגן, שהורכב מבוסתן, מטבח גן, וגן פרחים שזכה לתשומת לבו של המלך ולדיסלב השני בזמן ביקורו במקום ב-1509.
יורשיו של תורזו כמעט ולא שינו את מבנה הטירה.
בשנת 1643 פשט הצבא השוודי על העיירה כחלק ממלחמת שלושים השנים, ושנתיים לאחר מכן פרצה במקום מגפה.
מצבה של העיירה החל להשתפר לאחר מינויו של הרוזן קארל ליכטנשטיין-קסלקורן לתפקיד הבישוף של אולומוץ ב-1664. ליכטנשטיין-קסלקורן שאף להפוך את מראה העיר ליותר מפואר, ולפיכך החל במספר פרויקטי בנייה וקביעת חוקי עזר שלפיהם יש לשפץ את חזיתות הבתים.
כמו כן, הוא שכר את שירותיו של המהנדס האזרחי והאדריכל פיליברטו לוצ'ס, שעיצב מחדש את "גן התענוגות" (Pleasure Garden, לוסטגארטן) ושיפץ את הטירה שנפגעה קשות במלחמה כך שניתן יהיה לגור בה.
האדריכל ג'ובאני פייטרו טנקאלה המשיך את העבודות בטירה לאחר מותו של לוצ'ס ב-1666, והן הסתיימו ב-1675.
לאחר שסיים לעבוד על הגן טנקאלה החל לעצב ולבנות מחדש את הטירה.
עבודה זו הייתה אמורה להיות אחת מיצירות המופת שלו, ולהתבצע לפי מסורת הבארוק של ג'נובה וטורינו.
אולם, טנקאלה שילב מספר אלמנטים גותיים בתהליך הבנייה.
במקביל לשיפוצים הבישוף החל להקים גלריית ציורים שהכילה יצירות אמנות רבות.
בין היצירות ניתן למנות את הציור The Flaying of Marsyas, שהיה הציור המיתולוגי האחרון של טיציאן.
קרומייז'יז' והארמון נפגעו בשריפה שהתרחשה במרץ 1752. הבישוף לאופולד בדריץ' אגהק פיקח על השיפוצים, וגייס את שירותיהם של מספר אמנים ובעלי מלאכה.
ב-1777 הפכה הבישופות לארכיבישופות, והארכיבישוף קולורדו-ואלדזי (הראשון בתפקיד) הורה לעצב מחדש את "גן הטירה" (Castle Garden) בהתאם לגישה הרומנטית של שלהי המאה ה-18, אך ללא שינוי במתאר הגאומטרי בסגנון הבארוק.
העבודות בגן נמשכו גם במהלך המאה ה-19, ובמהלכן נבנו ארקדות, גשרים, וחווה חקלאית קטנה.
הטירה והגן נשמרו היטב על ידי הנהלת הארכיבישופות, וכתוצאה מכך מונומנטים רבים השתמרו במצב טוב.
חזית הטירה שופצה ב-1948 לרגל האספה הפדרלית של אוסטריה, והן נמשכות מאז.
במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה התדרדר במקצת מצבם של הגנים, ובעיקר של הגן המכונה "גן התענוגות", אך במקום מתבצעות עבודות שיפוץ.
הבניין הראשי מתנשא לגובה שלוש קומות, והוא מורכב מארבעה אגפים המקיפים חצר מרכזית בצורת טרפז.
קומת הקרקע מוגבהת מפני השטח שעליהם נבנה הבניין, כיוון שהם אינם מישוריים.
הבניין היה מוקף בעבר בחפיר, אך ב-1832 הוחלט למלא אותו.
בחזית הראשית משובצים 11 מסגרות של חלונות, המוארכות על ידי פילסטרים שכותרותיהם מעוטרות בקרניזים.
בתוך הבניין קיים מגדל המתוארך לימי הביניים, ובראשו ניצב צריח מחודד.
הקומה הראשונה בתוך הטירה מכונה פיאנו נובילה (piano nobile), ובה נמצאים מספר חדרים חשובים: חדר הכס שבו יושב הארכיבישוף, אולם כנסים, ושני רפקטוריום.
הקומה השנייה מורכבת מחדרי אורחים, האולם הפאודלי או וסאלי, והקפלה.
הספרייה הנמצאת בקומה זו מכילה כ-33,000 כתבי יד, אינקונבולות, ספרים והדפסים.
כמו כן, בטירה שוכן הארכיון המוזיקלי של קרומייז'יז' כל החדרים העיקריים מקושטים במגוון יצירות אמנות.
בספרייה נמצא בין השאר הארכיון המוזיקלי של קרומייז'יז'.
בחזית הגן של הטירה נמצאת טראסת גן בארוקית המכונה ג'יארדינו סגרטו.
אל הטראסה ניתן להגיע באמצעות מסדרון מקומר עם שני גרמי מדרגות המכונה אכסדרת קולורדו (Colloredo), שנבנה ב-1795.
הטירה מחוברת אל גן הטירה באמצעות מערכת של חדרי קרקע גדולים.
הגן משתרע על פני שטח של 47 הקטאר, והוא בית גידול עבור מספר מיני עצים אקזוטיים הכוללים מחטניים ועצים נשירים, המקובצים ביחד או מפוזרים.
בתוך הגן שוכנים מספר מבנים וביניהם האכסדרה הפומפיאנית החצי-מעגלית שנבנתה ב-1846 כדי לשמש כמקום התצוגה של מספר פסלים מפומפיי, ואת החווה המערבית שהיא מבנה מפואר בסגנון האימפריה הצרפתית הכולל אכסדרה ומספר אגפים.
גן התענוגות משתרע על פני שטח של 10 הקטאר, והוא שוכן בחלק הדרום-מערבי של המרכז ההיסטורי בקרומייז'יז'.
הגן נבנה בסגנון איטלקי, והגישה אליו היא דרך גלריה קשתית באורך 244 מטרים.
בסמוך ליציאה מהגלריה אל הגן נמצאת רוטונדה מתומנת עם גלריה בקומת הקרקע ומספר מזרקות.
בראש הרוטונדה ניצב תוף שמעליו כיפה ומגדל תאורה.
בתוך הרוטונדה יש קישוטים רבים הקשורים לאירועים מיתולוגיים.
הרוטונדה מוקפת במבנים גאומטריים המכילים מבוכים וגני פרחים, המופרדים אחד מהשני באמצעות פרגולות חיות.
החלק הבא של הגן ידוע בזכות התילים הנמוכים שבראשם סוכות, וכן זוג בריכות נוי מלבניות המסודרות באופן סימטרי סביב ציר הגן.
החלק הבא של הגן הוא כלוב עופות שנבנה על אי קטן בתוך אגם, חממות ודרך המובילה בחזרה אל החלק הראשון של הגן והאכסדרה הסמוכה אליו.
ארמון הדוג'ה (באיטלקית: Palazzo Ducale di Venezia - ארמון הדוכסים בוונציה) הוא ארמון הבנוי בסגנון גותי, הממוקם בסמוך לכיכר סן מרקו ובזיליקת סן מרקו, ברובע סן מרקו בוונציה שבאיטליה.
עד כיבושה של הרפובליקה של ונציה על ידי נפוליאון בונפרטה, הארמון שימש כמרכז השלטון של הרפובליקה, כאתר בתי המשפט ובתי הכלא, וכמקום מגורי דוכס ונציה.
הארמון בנוי במיקום המרכזי ביותר בוונציה, ברובע סן מרקו ובסמיכות לכיכר סן מרקו הראשית.
מצד מזרח הארמון גובל בתעלת הארמון (Rio del Palazzo), שמעליו גשר האנחות, מדרום בחוף הסלאבים (Riva degli Schiavoni), שהיא טיילת לאורך חלק מהתעלה הגדולה (Canale Grande).
מצד מערב נמצאים לצד הארמון פיאצטה סן מרקו (הכיכר הקטנה של מרכוס הקדוש).
בצפון, הארמון גובל בבזיליקת מרכוס הקדוש (סן מרקו) ובכיכר סן מרקו (Piazza S.
בשנת 810, הדוג'ה אנג'לו Partecipazio עבר ממקום מושבו של הממשלה מהאי Malamocco לאזור ריאלטו של ימינו, הוחלט שארמון הדוכס (palatium duci) צריך להיות שם.
לא נותר דבר משרידי הבניין מהמאה התשיעית, כי הארמון נהרס חלקית במאה העשירית כתוצאה משרפה.
המבנה הנוכחי נבנה בין השנים 1309–1424, ככל הנראה על פי תכנונו של פיליפו קאלנדארו, במקום בו עמד קודם לכן מרכז השלטון של העיר.
בשנת 1442 הקימו ג'ובאני וברטולומאו בון את השער הראשי של המבנה - ה"פורטה דלה קארטה".
הארמון ניזוק בשרפה בשנת 1574. במהלך עבודות השיקום נבנה המבנה מחדש בסגנון גותי (בניגוד להצעתו של אנדראה פאלאדיו להקים את המבנה בסגנון רנסאנס).
ואולם תוספות מאוחרות כגון גשר האנחות שנבנה במאה ה-16 נבנו בסגנון רנסאנס.
בצד חיצוני מדרום וממזרח, מקיפה את הארמון לוג'יה (Loggia) מקורה עם עמודים וקשתות, פתוחה לצד החיצוני.
בצד מזרח ישנה מרפסת, שממנה היו שליטי העיר נואמים, או צופים באירועים פומביים.
בעבר, הכניסה הראשית הייתה בשער פורטה דלה קרטא (Porta della Carta, שער הנייר, המגילה או המסמך), הנמצא בחלק הצפוני של הארמון.
העבודה על השער החלה ב-1438, ונמשכו ארבע שנים.
יש שתי סברות בהקשר לשמו.
לפי סברה אחת, נהגו להתאסף בשער סופרים ורשמים ומכאן שמו.
לפי סברה אחרת, נהגו לתלות בשער מגילות קלף (Carta) שכללו הוראות, צווים והודעות מטעם הדוג'ה והשלטון, ומכאן שם השער.
השער הדרומי הקרוב לים, משמש כינסה ראשית לארמון, המתפקד כמוזיאון.
שער נוסף המצוי בחלק המערבי לכיוון הפיאצטה ופיאצה סן מרקון, ומשמש כיציאה בלבד.
הכניסה והיציאה הנוספת, הנה בעצם מעבר לגשר האנחות, ודרכו למבנה מעבר לתעלת הארמון, שבעבר שימש כבית סוהר.
החצר תוכננה על ידי אנטוניו ריזו ב-1574, לאחר השריפה הגדולה.
בחצר הארמון מצויות שתי בארות, ולכל אחת כיסוי עליון מברונזה.
בארות אלו נחשבות לבארות הראשונות בוונציה.
שני גרמי מדרגות עולות מן החצר הראשית אל הארמון.
מדרגות אלה נבנו בין 1483 ל-1491, והן מחברות חצר הארמון עם הלוג'יה העליונה.
המדרגות נקראות מדרגות הענקים, מפני שבראשן פסלים גדולים מאד של האלים מרס ונפטון.
גרם המדרגות השני מוביל לתוך הארמון ונקרא מדרגות הזהב (Scala d'oro), המדרגות מעוטרטת בקישוטי סטוקו מוזהבים ומכאן שמן.
קיימות מדרגות נוספות מחצרות פנימיות, שהיו בעבר בשימוש האצולה ובעלי תפקידים חשובים בלבד.
הקומה שמעל לחצר שימשה בעבר למגורי הדוכסים.
מדרגות הזהב, שתוכננו בידיי ג'אקופו סאנסובינו ונבנו מ-1538 עד 1559, מובילות לאזור זה.
האזור כולו הושמד בשריפה של 1483, ונבנה מחדש מאוחר יותר בסגנון הרנסאנס.
עד המאה השבע עשרה האזור שימש אך ורק למגורי הדוג'ים.