tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כן היה בין שופטי הרוב במספר מקרים שבהם הועמדה הרשעה על כנה כנגד דעת מיעוט, כמו במקרה של הרשעתו של רומן זדורוב ברצח תאיר ראדה.
עם זאת, במספר מקרים היה בדעה מקילה עם נאשם בתמיכה בהרשעה בעבירה קלה יותר או בזיכוי מחלק מהאישומים.
באחד מפסקי הדין שלו הביע עמית תרעומת על השימוש המוגזם של סניגורים בשיח הזכויות, וכתב:
עמית כתב שני פסקי דין ארוכים בנוגע לזכרונות מודחקים.
באחד, זוכה הנאשם מחמת הספק, ובשני הורשע הנאשם.
עמית ביקש לקבוע בדעת מיעוט שהפיצוי לפי סעיף 80 למי שזוכה יכול להינתן גם בתביעה אזרחית.
בהערת אגב בפסק דין שבו דחה השופט עמית את העותר בנימוק של חוסר ניקיון כפיים, הביע עמית עמדה המתנגדת להגבלה של ההלכה בבג"ץ הנריט אנה קטרינה פונק שלזינגר נגד שר הפנים שקבעה שהרישום במרשם האוכלוסין הוא סטטיסטי בלבד.
בשני מקרים שבהם בית המשפט קצב לרשויות זמן לניצול קרקע שהופקעה למטרות ציבוריות, סבר עמית בדעת מיעוט שיש לבטל את ההפקעה ולא לאפשר לרשויות להשתהות זמנים ארוכים על קרקעות שהופקעו ולא נעשה בהן שימוש.
במקרה שלישי היה חלק מהרכב שהחליט פה אחד על ביטול הפקעה, מפני שנעשתה ללא תמורה, עבור ייעוד קונקרטי שלא מומש אף כי חלפו שנים רבות מההפקעה.
במקרה אחר היה בדעת מיעוט שיש לבטל החלטה של רשויות התכנון מפני שלא נעשה סקר סיכונים.
עמית היה שותף לעמדת הרוב שדחה את עמדת משרד הבריאות שמנעה את פעילותם של מרכזים ללידה טבעית.
עמית הוא בין השופטים שאינם פוסלים הריסת בתי מחבלים, תוך שהוא מציין כי "השימוש באמצעי של הריסת בית צריך להיות מושכל ולהיעשות במשורה ובמקרים המתאימים על רקע המצב הביטחוני הכללי", כיוון שמדובר ב"סוגיה רגישה ומורכבת, וניתן להצביע על שיקולים שונים, במישור המוסרי-משפטי-תועלתני, המושכים לכיוונים מנוגדים".
בנימוקי התמיכה שלו הוא כתב:
באוגוסט 2018 הצטרף עמית לפסיקת בג"ץ (פה אחד) לפיה המדינה אינה רשאית למנוע כניסה לישראל - לשם טיפול רפואי בבית חולים פלסטיני על חשבון הרשות הפלסטינית, רק בשל קרבה משפחתית מדרגה ראשונה של מבקש הטיפול לאנשי חמאס, זוטרים כבכירים - כמנוף לחץ לשחרור חטופים שבידי החמאס.
באמרת אגב בחוות דעתו התייחס השופט עמית להיבט התועלתני במניעת כניסה כאמור, באומרו כי מאחר שטיפול בקרובי משפחתם של בכירי החמאס ימומן מן הסתם על ידי החמאס, ספק רב אם הצעד יקדם את המטרה של השבת החטופים והנעדרים.
נשוי לרבקה, עובדת סוציאלית בהכשרתה ורכזת קלינית במכון שילוב לטיפול משפחתי וזוגי.
בתו נטע היא פסיכולוגית תעסוקתית עורכת באתר "פוליטיקלי קוראת".
בנו שי הוא מנהל אקדמי של התכנית לכלכלת חברה וסביבה שעל ידי המכללה החברתית-כלכלית.
אחיו חנוך דב גולדפריינד הוא דירקטור בבנק הבינלאומי, ומנכ"ל בנק פועלי אגודת ישראל לשעבר.
גיסו ישראל יניב הוא יו"ר קבוצת דור אלון לשעבר.
במלחמת העולם השנייה נספו הוריו בגטו ורשה, והוא ברח לשטח רוסיה.
בשנת 1942 הצטרף לבית הספר לחיל רגלים של קויבישב ולאחר הכשרה נשלח להילחם בחזית קלינין, שם נפצע.
בהמשך שירותו ולאחר סיום המלחמה פיקד על המטה המאוחד של שישה צוותים במשמר הגבול.
על שירותו זכה לאותות ועיטורים מטעם צבא פולין ומטעם שלטונות רוסיה.
בשנת 1957 עלה לישראל והצטרף בדרגת סגן למשטרת ישראל כמפקד שער הגבול בבר גיורא.
במרץ 1975 החל לפקד על מרחב השרון בתקופה של פיגועים ביטחוניים ועליה רבה בפשיעה.
באוקטובר 1978 סיים את תפקידו והיה לסגן אגף המנהלה במטה הארצי.
בתחילת 1981 מונה לראש אגף המנהלה במטה הארצי, תפקיד בו היה אמור לכהן עד פרישתו.
אולם בעקבות בעיות בפיקוד על מחוז הצפון ביקש ממנו המפכ"ל אריה איבצן לפקד על המחוז הצפוני.
בעיתונות פורסם שעירן מונה לתפקיד למרות גילו הגבוה, מצב בריאותו והעדר ניסיון מספק, בגלל שהמפכ"ל ראה בו אדם נוח, ישר וממושמע באמצעותו יוכל לפקח אישית על עבודת המשטרה במחוז.
עירן כיהן בתפקיד עד יוני 1984, ולאחר מכן עמד בראש בית הדין למשמעת עד פרישתו לגמלאות בשנת 1986.
יצחק סמואל הוא פרופסור אמריטוס המתמחה בתחום הסוציולוגיה הארגונית.
כיהן כדיקן הפקולטה לניהול באוניברסיטת חיפה.
קודם לכן, כיהן כסגן-נשיא וכראש בית הספר לניהול במכללה האקדמית גליל מערבי.
יצחק סמואל רכש את השכלתו האקדמית בסוציולוגיה, בפסיכולוגיה חברתית, במדע המדינה ובמדעי הניהול באוניברסיטה העברית בירושלים, בטכניון בחיפה ובאוניברסיטת מישיגן בארצות הברית.
השתלם באוניברסיטאות סטנפורד וברקלי בקליפורניה, באוניברסיטה של שיקגו, במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בארצות הברית, באוניברסיטת קרלטון בקנדה ובאוניברסיטה הטכנולוגית של סידני באוסטרליה.
לימד באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטת בר-אילן, באוניברסיטת חיפה, בטכניון ובמכללות הביטחוניות.
בין השנים 1979–1994 עבד ברפא"ל (רשות פיתוח אמצעי לחימה), שבה מילא תפקידים שונים, ובהם כממונה על פיתוח משאבי אנוש, על פיתוח הארגון ועל פיתוח מנהלים.
סמואל כיהן כראש תוכנית ההתמחות בסוציולוגיה ארגונית-יישומית וכראש התוכנית בפיתוח ארגוני-מערכתי במסגרת לימודי התואר השני בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת חיפה, וכן כראש החוג.
שימש כנשיא ה-11 של האגודה הסוציולוגית הישראלית.
היה יו"ר המועצה הציבורית המכוננת של חוק היועצים הארגוניים בישראל; יועץ אקדמי של החטיבה למנהל עסקים וניהול כללי ביחידה ללימודי חוץ של אוניברסיטת חיפה ויועץ מדעי של הירחון "משאבי אנוש".
היה חבר הוועדה הבינלאומית להערכת לימודי הסוציולוגיה בישראל מטעם המועצה להשכלה גבוהה.
2002. המשחק הפוליטי: עוצמה והשפעה בארגונים.
2012. ארגונים: מבוא לתורת הארגון (מהדורה שלישית.
הוצאת המכללה האקדמית גליל מערבי /כנרת, זמורה-ביתן.
2004. "בתי ספר במעבר מסביבה מוסדית לסביבה תחרותית-כלכלית: מודל התאמה לסביבה משתנית", מגמות – רבעון למדעי ההתנהגות, כרך מ"ג, 2, תשס"ד,373-347.
אליאט אורחן ויצחק סמואל (1980) "השפעת כוח-המשיכה של קיבוץ על הצטרפות והישארות של חברים חדשים".
יצחק עירוני (גורודצר) (אפריל 1922 - 25 בספטמבר 1975) היה מנכ"ל התעשייה הצבאית (תע"ש) ומנכ"ל משרד הביטחון.
עירוני נולד באפריל 1922 בעיירה אלכסנדריה שבווהלין (אז בתחומי פולין, כיום באוקראינה), בנם של רבקה ונח גורודצר.
בשנת 1930, בילדותו, עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
כנער בן 15 הצטרף לארגון ההגנה.
תחילה היה מקשר רכוב על אופניים ומחלק את ה"פתקאות" בין המפקדים.
אחר כך עבר קורס מפקדי כיתות וקורס מפקדי מחלקות ב-1940 ושירת בתפקידי פיקוד והדרכה במנגנון הקבע של הארגון.
נשלח לניו יורק במסגרת משלחת רכש ולאחר קום המדינה עבד במשרד הביטחון.
השלים תואר מוסמך בהנדסת ייצור באוניברסיטת קולומביה ב-1953.
ב-1950 הצטרף לתעשייה הצבאית, שימש כעוזרו של המנכ"ל צבי דר, ב-1957 מונה לסגן המנכ"ל וביולי 1967 לממלא מקומו.
ב-15 באוקטובר 1967 מונה למנכ"ל התעשייה הצבאית, במהלך כהונתו התמודד עם הדרישה מתע"ש לספק את צורכי הצבא בעקבות האמברגו הצרפתי על ישראל ובמהלך מלחמת ההתשה.
ב-1972 מונה למנכ"ל משרד הביטחון, וכיהן בתפקיד זה במהלך מלחמת יום הכיפורים.
ב-1975, בהיותו במשלחת לפנטגון עם שר הביטחון שמעון פרס, נפטר מהתקף לב.
הרב ד"ר יצחק יוליוס סמואל (Julius Samuel) (י"ט בכסלו תרס"ג, 19 בדצמבר 1902 – ח' בטבת תש"ג, 16 בדצמבר 1942) היה הרב הראשי של יהדות נורווגיה בין 1930 ל-1942. התגורר באוסלו, בירת נורווגיה, עם רעייתו הנרייטה (לבית פולק, נכדתו של הרב הילה וקסלר) ושלושת ילדיהם.
הוא היה פעיל ציוני, ושימש מנהיג תנועת המזרחי במדינה.
סופר ומתרגם ובין השאר תרגם את הפואמות "היהודי" ו"היהודיה", שכתב המשורר הלאומי הנורווגי הנריק ורגלנד, מנורווגית לגרמנית.
יצחק סמואל נולד בשנת 1902 בפרוידנבורג (Freudenburg) שבגרמניה, לשמואל ולאידה לבית וייל.
למד חמש שנים בגימנסיה בעיר טריר ולאחריהן למד בישיבת שונות בפרנקפורט ובהן בישיבת הרב ד"ר דוד צבי הופמן.
בהמשך למד בבית המדרש לרבנים בברלין (שכמה שנים קודם עמד רד"צ הופמן בראשו וייסדו הרב ד"ר עזריאל הילדסהיימר) והוסמך לרבנות בידי הרב יחיאל יעקב ויינברג והרב יוסף וולגמוט.
ארגן בהצלחה גדולה כנס עולמי של שומרי שבת.
את פעילותו הפוליטית החל בתנועת "צעירי המזרחי" וייצגם בכמה קוגרסים ציוניים.
במקביל פרסם מאמרים בביטאונים וכתבי עת שונים, ובהם "ביטאון המזרחי".
בתר"צ נבחר לכהן כרבה של יהדות נורווגיה.
מיד לאחר בחירתו פעל רבות לחיזוק חיי הקהילה היהודית.
הוא למד נורווגית ופרסם בעיתונות המקומית מאמרים בנושאים כמו הרפורמה והשבת.
נודע כדרשן ומרצה מחונן המרתק את שומעיו.
בקיץ תש"ב (1942) הרב סמואל היה בכפר קטן בקרבת אוסלו, שבו היה גם יהודי בשם ברנשטיין שנחשד על ידי הגרמנים כמרגל.
עקב כך הגסטפו חקר את כל היהודים שהיו בכפר וגם הרב סמואל נחקר מספר פעמים.
באחת מהחקירות רמזו אנשי הגסטפו לרב שיעלם כדי שלא יעצרו אותו.
אך הוא לא הסכים לכך בשום אופן ואמר: "אני כרב לא אטוש את עדתי בעת הרת סכנות זו".
בכ' באלול תש"ב (2 בספטמבר 1942) הוזמן שוב לחקירה ולא שב.
הרב סמואל נלקח עם יהודים נוספים למחנה ריכוז סמוך לאוסלו.
הקהילה היהודית באוסלו פעלה כדי לשחרר את רבה לימים הנוראים אך העלו חרס בידם.
הרב סמואל הועבר לגרמניה באניה "מונטה רוזה" יחד עם שמונה-עשר יהודים נוספים בי"א בכסלו תש"ג (20 בנובמבר 1942).
הרב סמואל נספה באושוויץ בח' בטבת תש"ג (16 בדצמבר 1942), ולמעט פרט זה לא ידוע דבר נוסף מאז המעבר לגרמניה.
רעייתו, הנרייטה סמואל, ושלושת ילדיהם ניצלו עם אלף יהודים נוספים בידי המחתרת הנורווגית שהבריחה אותם לשוודיה.
הנרייטה סמואל העידה במשפט אייכמן.
פרופ' אסתר סמואל-כהן, פרופסור לסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים כלת פרס ישראל.
הרב אהרן אלחנן סמואל, איש המחלקה לתרבות תורנית בגולה בסוכנות היהודית.
הרב ד"ר עמוס סמואל, ראש החוג לתורה שבעל-פה במכללת ליפשיץ בירושלים, שימש כרב הקיבוץ שלוחות והתמחה בחקר התלמוד הירושלמי.
סא"ל , ממפתחי טנק ה"מרכבה" הישראלי.
הרב ישי סמואל, רב המושב יונתן שברמת הגולן.
הרב יצחק אהרון סמואל, ר"מ בישיבת ירושלים לצעירים.
הרב אמוץ כהן, ראש כולל הדיינות ביישוב בית חגי.
יצחק ענבר (נולד ב-7 בנובמבר 1955) הוא שופט לשעבר וסגן נשיא בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
ענבר למד בבית הספר התיכון ע"ש טשרניחובסקי בנתניה ושירת בצה"ל בין השנים 1974-1976. בשנת 1980 סיים בהצטיינות את הלימודים לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא עשה את התמחותו בבית המשפט המחוזי בירושלים ובמשרד עורכי-דין, וב-1981 הוסמך לעורך-דין.
עד לשנת 1993 עסק ענבר בעריכת דין.
בספטמבר באותה שנה מונה לשופט בית משפט השלום בירושלים וביוני 2000 מונה להיות סגן נשיא בית המשפט.
בחודש יולי 2002 מונה ענבר לשופט בית המשפט המחוזי בירושלים.
באפריל 2010 קודם לדרגת שופט בכיר בבית משפט זה, ושנה לאחר מכן עבר לכהן בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
בנובמבר 2011 הגישה דורית ביניש - נשיאת בית המשפט העליון את מועמדותו של ענבר לבית המשפט העליון, אך ענבר לא נבחר לתפקיד.
במאי 2014 מונה למשרת סגן נשיא של בית המשפט המחוזי בתל אביב, האחראי על מחלקת הערעורים האזרחיים ועל מדור תביעות ייצוגיות.
ענבר נמנה עם סגל המרצים הקבוע במכון להשתלמות שופטים במשך כ-13 שנים, עד פרישתו.
במסגרת זו, היה המנהל האקדמי של השתלמויות בנושא התנהלות דיונית ותביעות ייצוגיות, והרצה בהשתלמויות שונות וביניהן: מועמדים לשיפוט, כתיבת פסקי דין, סוגיות בסדר דין אזרחי, ועוד.
ענבר מרצה במסגרות שונות באקדמיה ובפני מוסדות וגופים שונים בתחומי משפט שונים, בין היתר, בנושא תובענות ייצוגיות.
במרץ 2017 פרש לגמלאות ומאז מכהן כבורר וכמגשר במשכן לבוררות ופתרון סכסוכים.
התמחותו של השופט ענבר היא בתחום המשפט האזרחי-מסחרי, בין היתר, בתובענות ייצוגית, בסכסוכים מסחריים מורכבים, בדיני חוזים ובתחום המשפט המנהלי.
יצחק עברי (מישְקינסקי; באנגלית: Itzhak (Isaac) Ivry; 12 בנובמבר 1908 – 31 ביולי 1987) היה עיתונאי, עורך ומתרגם עברי.
אביו קרא לו יצחק על שם רבו, הרב יצחק בלאזר.
קיבל חינוך יהודי מסורתי ולמד בישיבות ביאליסטוק וגרודנה.
משנת 1925 עד 1929 למד במכון לחכמת ישראל בוורשה, ולאחר מכן נסע ללמוד במערב באוניברסיטאות ברלין (1929–1933) ובזל (1933).
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלה לארץ ישראל והמשיך את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים (1933–1934).
מיד עם עלייתו החל בעבודתו העיתונאית והספרותית.
היה כתב, מבקר אמנות ובעל טור ביומון "דבר", ומשנת 1936 חבר מערכת העיתון.
כתב במדור מאורעות השבוע ב"דבר השבוע" (בשם העט "י.
משנת 1939 היה עורך ומחבר המדור המדיני "היום" בעיתון "דבר".
כן היה ממשתתפיו הקבועים של "הפועל הצעיר (בשם העט "פוליטיקום").
כמו כן ב"קול ירושלים" ולאחר קום המדינה ב"קול ישראל".
פרסם מאמרים בקבצים שונים, בהם בשנתוני "דבר", בקבצים "קמה" ו"לאחדות העבודה" ובספרי השנה של אגודת העיתונאים, ב"דורות" וב"עתידות" (בחתימתו ובשמות עט שונים, בהם "י.
תרגם ספרים (בעיקר מאנגלית) וערך כתבי עת, ספרים וקבצים שונים.
משנת 1940 היה חבר אגודת הסופרים העברים וחבר אגודת העיתונאים העבריים.
ב-1936 נישא לאלה, בת הרב אליהו שפירא מליטא.
בקיץ 1938 נולד בנם יוסף דוד.
לאחר שהתגרש מאלה נשא אישה אחרת ונולדו להם שלושה ילדים: יעקב, עמליה ובנימין.
ב-1951 היגר לארצות הברית והתיישב בעיר ניו יורק, שבה ישבה קבוצת סופרים עבריים.
בתחילה הוסיף לכתוב לעיתוני הארץ, ומ-1951 ועד 1954 היה סופר "דבר" בארצות הברית.
בשנת 1969 פרש עורך השבועון "הדואר", משה ינון, ועברי התמנה תחתיו וכיהן כעורך העיתון עד 1985.
יצחק עברי נפטר בקיץ 1987 בניו יורק, בן 78 במותו.
אחיו הצעיר, משה מישקינסקי, היה היסטוריון, חוקר תנועת הפועלים היהודית במזרח אירופה, פרופסור להיסטוריה יהודית מודרנית באוניברסיטת תל אביב.
יצחק עברי (עורך), הומור בספרות העולם, הוצאת יוסף שרברק, 1965
יצחק ספיבק (1 במרץ 1886 – 13 במרץ 1977) היה מחנך, מתרגם, סופר ילדים ונוער ומחבר ספרי לימוד ברוסיה ובישראל.
(עם כינוייו הספרותיים: 'יצחק בן אשר', 'י.
ספיבק נולד באורהיוב שבפלך בֵּסָרַבְּיָה שברוסיה (כיום במולדובה), בנם של שפינצה ואשר, מגדל טבק.
בילדותו למד ב"חדר" ובישיבה בעיר קלויז ועבד כעוזר בחנות ספרים.
מאוחר יותר למד את מקצוע כריכת הספרים, ולצד זאת המשיך להשתלם ולהתקדם בלימודיו.
ספיבק היה שותף לפתיחת בית ספר במושבה החקלאית דומברוביצה, שם לימד מקצועות בעברית.
לאחר שנתיים עבר לעיר קאלאראש, שם עסק בהוראה.
בנוסף, השתלם בשיטות פדגוגיות, למד במשך למעלה משנתיים קורסים פדגוגיים בחברת "מפיצי השכלה" בגרודנה והוכשר למורה יהודי עבור בתי ספר ברוסיה בשנת 1910. לאחר מספר שנים ניהל בית ספר עירוני בפרסיפ שבאודסה.
באודסה הצטרף לחבורת סופרים עבריים, ובהמלצתו של ביאליק קיבל בקשה לתרגם ספרי קריאה לילדים ונוער מהוצאת "אמנות", בהם "מסעו ופגעיו של הקפיטן הָטֶרָס" לז'ול ורן ו"הנער ויליאם" ו"בתחתית האניה" לתומאס מין-ריד.
בנוסף, כתב בעברית יחד עם יעקב רבינוביץ ספר לימוד לחשבון ופרסם מאמרים וביקורות ב"הגינה", כתב העת לחינוך לילדים בגן הילדים שבעריכת יחיאל היילפרין, וב"השלח" שבעריכת יוסף קלוזנר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היה חלק מקבוצת מורים שיסדה את הוצאת הספרים "ספרי", שהוציאה למעלה מ-30 חוברות קריאה מנוקדות ומצוירות עבור ילדים.
בשלהי 1919 עלה לארץ ישראל באונייה "רוסלאן".
בארץ התקבל להוראה בבית הספר אחד העם בתל אביב.
היה חבר ועד "קוהלת" – הוצאת ספרים עבור ספרי עזר למורה ולתלמיד.
וכן היה חבר הוועד המנהל של "קופת הספר" שהוקמה על ידי הסתדרות המורים ואגודת הסופרים, והוציאה לאור ספרי קריאה ועיון לילדים, בהוצאה זו פרסם מספר מחיבוריו ותרגומיו.
בשנת תרפ"ט (1929) הועבר, לבקשתו, ללמד בבית הספר לֶמֶל בירושלים, ובמשך שלוש שנים המשיך בלימודיו באוניברסיטה העברית.
בירושלים חיבר, יחד עם חיים אריה זוטא, את שלושת חלקי הספר "דברי ימי עמנו" עבור לימוד תולדות עם ישראל לכיתות הגבוהות.
לאחר שחברת "קוהלת" העתיקה את מקום מושבה מתל אביב לירושלים, נבחר לכהן כיושב ראשה, וניהלה עד לשנת תש"ח (1948), בתקופה זו ערך והוציא מספר ספרי יסוד בתחום החינוך ותולדותיו.
בין היתר, עיבד את ספרו של יהודה לייב פינסקר "אוטואמנסיפציה" לצורכי בית הספר.
כן תרגם וכתב את "עמים מספרים" בהוצאת יבנה, את "רש"י - תקופתו, תולדותיו ופועל חייו" בהוצאת דביר, את "רב סעדיה גאון" ועוד.
ספיבק השתתף בארגונה ובניהולה של מועצת המורים למען הקרן הקיימת לישראל ונבחר לחבר המערכת של הספרייה "לנוער" ושל הספרייה "מולדתי".
בשנים תרצ"ב - תרצ"ו (1936-1932) ערך את סדרת החוברות "מפי ילדי הארץ" עבור ילדי התפוצות.
בנוסף, חיבר בשיתוף עם משה אבידור את שלשת חלקיו של ספר הלימוד להיסטוריה "ישראל בארצו ובנכר" בהוצאת מסדה; תרגם את סיפורי שמעון שמואל פרוג בהוצאת עמיחי, וחיבר יחד עם שרגא פייבל קלעי את כרך ט' באנציקלופדיה מעין וערך את ספר היזכור "קהילת אורהייב וסביבותיה" (1959).
ספיבק גרס כי בספרות ילדים, המהווה גורם חינוכי עבור הילד, יש לנקוט בלשון נעדרת ממלאכותיות ומצורך להסתגל לילד ולטעמו.
בספרו, "עמים מספרים", תרגם את הסיפורים בסגנון שאינו מתחבר אל תמימות נעורים, אלא אל חכמת חיים מפוכחת.
עם פרישתו לגמלאות עבר להתגורר ברמת גן.
ספיבק נפטר בסמוך ליום הולדתו ה-91, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
הותיר אחריו את אשתו, יהודית (נפטרה בניסן תשמ"ב-1982, בגיל 84).
י[עקב] רבינוביץ, י' ספיבק, ספר החשבון: שאלון מצויר הסתכלותי לבית הספר העממי; הציורים הם מעשי ידי הציר י[עקב] אפטר, אודסה: האחים בלעטניצקי, תרע"ט.
חמשה-עשר בשבט: ראש-השנה לאילנות, ירושלים: מחלקת הנוער על-יד הלשכה הראשית של הקרן-הקיימת לישראל, תרפ"ט.
חמשה עשר בשבט: צו דער אידישער יוגענד!, ירושלים: יוגענד אבטיילונג ביים הויפט ביורא פון קרן קיימת לישראל, תרפ"ט.
ספיבק, דברי ימי עמנו, 6 כרכים בשלושה ספרים, תל אביב: אמנות, תרצ"א 1930–תש"ה.
("מאושר על ידי מחלקת החנוך של הסוכנות היהודית לארץ ישראל") (התוכן: כרך א.
משיבת ציון עד אחרי מרד בר כוכבא; כרך ב: מתקופת רומא עד אחרי מרד בר-כוכבא; כרך ג: מתקופת הרנסנס עד ימינו אלה)
כרך ו בסדרה ב של "ספריה לילדים": מלך הנשרים, תל אביב: א"י שטיבל, תרצ"ג.
תשע אגדות; כתובות בידי יצחק ספיבק, תל אביב: יבנה, 1938.
עמים מספרים --- : ארבע אגדות; כתובות בידי יצחק ספיבק; הציורים: זאב תשבי, תל אביב: יבנה, 1938. (התוכן: א.
רש"י: ר' שלמה יצחקי: תקופתו, תולדותיו ופעל חייו, תל אביב: דביר, ת"ש 1940.
רש"י: ר' שלמה יצחקי : תקופתו, תולדותיו, פועל חייו והשפעתו לדורות, מהדורה ב מורחבת ומתוקנת, ירושלים: ר' מס ('ספרית דני למדע והשכל'), 1969.
משה אבידור ויצחק ספיבק, עם ישראל בארצו ובנכר, 4 כרכים, תל אביב: מסדה, תש"ח–תש"ך.
התוכן: כרך א: תקופת בית ראשון ובית שני: ספר למוד לשנת הלמודים הששית, תש"ח; כרך ב: מחורבן ביתר עד ערב המהפכה הצרפתית: ספר למוד לשנת הלמודים השביעית, תשי"א; כרך ג: משחרור ארצות-הברית עד הקמת מדינת ישראל: ספר למוד לשנת הלמודים השמינית.
יצחק בן אשר [=יצחק ספיבק], רב סעדיה גאון (רס"ג): פרשה בתקופת הגאונים, תל אביב : דביר ('ספרית דביר לעם') תשי"א.
כרך ט של "אנציקלופדיה מעין" בעריכת שלמה זלמן אריאל: י' ספיבק, ש[רגא] פ[ייבל] קלעי, גדולים בישראל, תל אביב: י' שרברק, 1956.
יצחק ספיבק, גרשון ארגוב, עם ישראל בארצו ובתפוצות, תל אביב: מסדה, תש"ך.
גרשון ארגוב, יצחק ספיבק, עם ישראל לדורותיו: לכתה ו: מגלות בבל עד חתימת התלמוד, 2 כרכים, תל אביב: יסוד, תשכ"ב–תשכ"ג.
(התוכן: ספר א: מגלות בבל עד כבוש יהודה על ידי הרומאים, תשכ"ב; ספר ב: שלטון רומה וביצנץ בארץ ישראל, תשכ"ג)
המשיח מאיזמיר: שבתי צבי, שלוש מאות שנה להופעת השבתאות נפתוליה וספיחיה, ירושלים: ר' מס ('ספרית דני למדע פופולרי'), תשכ"ז.
'מפתח לחומר הפדגוגי העיוני והמעשי, הנכלל בספרות הפדגוגית העברית משנת תרס"ג עד שנת תרפ"ח', בתוך: דב קמחי (עורך), ספר היובל של הסתדרות המורים: תרס"ג–תרפ"ח, ירושלים: מרכז הסתדרות המורים בירושלים (דפוס הספר), תרפ"ט, עמ' 318–337.
'מפתח ביבליוגרפי לספרות הפדגוגית בתורת הגן: תרס"ג–תש"ד', בתוך: כתבי יחיאל היילפרין, כרך א: שעורים בתורת חינוך התינוקות, ירושלים: קריית ספר, תש"ד, עמ' 107–128.
'פרקי זכרונות : מלפני למעלה מיובל שנים', בתוך: יצחק ספיבק, מרדכי רוטקוב, מרדכי פרנק (עורכים), אורהיוב בבנינה ובחורבנה, תל אביב: ועד יוצאי אורהיוב, תשי"ט.
יאקוב גרים, אוז הזהב: מעשה; מעֻבד על ידי י' ספיבק, אודסה: הוצאת ספרי (דפוס כנרת), תרע"ח.
אהרן כהנשטם, הוראת ההיסטוריה בבית הספר העממי; תרגום: יצחק ספיבק; עם תמונת המחבר ורשימות על אישיותו ופעולתו הפדגוגית ותולדותיה מאת י[עקב] פיכמן, מ[נחם] ריבולוב ואחרים, תל אביב: קוהלת, תרפ"ב.
מיין ריד, בתחתית אניה; תרגם: יצחק ספיבק, פרנקפורט: אמנות, [תרפ"ד?].
ז'ול ורן, מסעו ופגעיו של הקפיטן הָטֶרָס; תרגם: יצחק ספיבק, 4 כרכים בשני ספרים, תל אביב: אמנות, 1926.
מין-ריד, הנער ויליאם; תרגם: יצחק ספיבק, תל אביב: אמנות, תרפ"ז.
בודהא: פרשת חייו ויסודות דתו; תרגם וסִדר: יצחק ספיבק, תל אביב: אמנות, תרצ"ג.
(התרגום נעשה בעיקר על פי ספרו הרוסי של ק"מ קריאגין (Карягин): "סאקיא-מוני בודהא")
שמעון שמואל פרוג, ספורים; תרגם: י' ספיבק; תולדותיו ושרטוטים לדמותו של המשורר מאת המתרגם, תל אביב: עמיחי, תשט"ז.
זלמן רוזנטל, גדי הפלאות: ספורים ואגדות; תרגם: יצחק ספיבק, תל אביב: יבנה, תשכ"א 1960.
ליב ניקולייביץ' טולסטוי, כלום הרבה קרקע צריך אדם?; תרגום ומבוא: יצחק ספיבק, תל אביב: אל"ף, 1966.
תל אביב, הוצאת קֻפת הספר, אין תאריך.
מדורה: תכנית לחגיגת ל"ג בעמר בבתי הספר ובהסתדריות הנער; לִקטו וחִברו: ז[למן] י[הודה] יפה וי' ספיבק; נערך ויצא לאור על ידי מחלקת הנער על יד הלשכה הראשית של הקרן הקימת לישראל, ירושלים: (דפוס ציון), תרפ"ט.
במולדת: אסף חבורים של תלמידי בתי הספר בארץ-ישראל מהתחרות לוח "החבר" לשנת תרפ"ט; נערך וסֻדר על ידי י' ספיבק, ירושלים: שחר (דפוס ארץ ישראל), תר"ץ.
מפי ילדי הארץ: ספורים, רשמים, שיחות וציורים של ילדי ארץ ישראל, ירושלים: הלשכה הראשית של הקהק"ל, תרצ"א–תרצ"ד:
כרך א: מאורעות תרצ"ו; אסף וערך: יצחק ספיבק, תרצ"ז;
כרך ב: הדי המאורעות; אסף וערך: יצחק ספיבק, תרצ"ז;
כרך ח: תקופת הסתיו בארץ; נאסף ונערך על ידי י' ספיבק, תרצ"ד;
כרך ט: חמשה עשר בשבט; נאסף ונערך על ידי י' ספיבק, תרצ"ד;
כרך י: הילד בעמק; נאסף ונערך על ידי י.
הכנוס הפדגוגי הרביעי למורי ארץ ישראל: לבירור שאלת הארץ והגולה, דרכי למוד ההיסטוריה העברית החדשה והדימוגרפיה היהודית בבית הספר; לוקט ונערך על ידי יצחק ספיבק, ירושלים: הלשכה הראשית של הקרן הקימת לישראל, תרצ"ג.
י' ספיבק ומ[רדכי] נרקיס (עורכים), לוח לנֹער: לוח ארץ ישראל לנוער ולתלמידי בתי הספר, ירושלים: הלשכה הראשית של הקרן הקימת לישראל, תרצ"ה.
יהודה ליב פינסקר, אוטואמנצפציה: קטעים נבחרים מתוך תרגומו של אחד העם; סֻדר והֻתאם לבית-הספר ולנוער על ידי י' ספיבק, ירושלים: קהלת בהוצאת ר' מס, 1942. (מהדורה ב מתוקנת בצירוף קטעים מדברי אחד העם: ירושלים: ר' מס ('ראשונים לציון: ספריה קטנה לתולדות הרעיון הציוני וישוב ארץ-ישראל'), תש"ז; מהדורה ג: 1950)
נחום טל: קובץ לזכרו; המבלבה"ד: יצחק ספיבק, תל אביב: מועצת המורים למען הקרן הקימת לישראל, תשי"ג.
ספרי: אגדות וספורים; הביא לבית הדפוס: י.
ספיבק; ציורים: יוסף שטרן, 2 כרכים, מהדורה ב, ירושלים: קריית ספר, 1956. (אגדות וסיפורים מאת סופרים שונים)
יצחק ספיבק, מרדכי רוטקוב, מרדכי פרנק (עורכים), אורהיוב בבנינה ובחורבנה, תל אביב: ועד יוצאי אורהיוב, תשי"ט.
משלי בן סירא; ערוכים לפי תוכניהם מוסברים ומפורשים על ידי י[עקב] אהרני וי' ספיבק, תל אביב: מחברות לספרות, 1964.
דמויות בתולדות ישראל: מתקופת המשנה עד סוף המאה י"ז; סודר וערוך על ידי יצחק ספיבק, רמת גן: מסדה, 1965.
יצחק סירקין (1883 – 10 ביוני 1938, י"א בסיוון תרצ"ח) היה פסל, אדריכל ומורה לאמנות ביישוב.
אחיו הצעיר של נחמן סירקין.
יצחק סירקין נולד בעיר מוהילב שברוסיה, ובילדותו עברה משפחתו למינסק.
אביו, אליעזר, היה חסיד שעסק בלימוד תורה, ואמו, צביה, ניהלה בית מלאכה לגרביים.
למד פיסול וריקוע נחושת בבית ספר לאמנות בקאזאן ופיסול ואדריכלות באקדמיה בסנקט פטרבורג ובמוסקבה, וסיים ב-1912. סירקין שאף להיות פסל אמן, אך הוא ביקר בחומרה את יצירותיו עד שלבסוף משך את ידו מהפיסול והתמסר ללימודי אדריכלות ואמנות.
בימי המשבר בבצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות והסכסוך שנתגלע בין בוריס שץ לוועד הברלינאי ב-1913, כשנה לאחר תום לימודיו של סירקין, הזמין אותו הוועד לעלות לארץ ישראל, לירושלים, ולעמוד בראש מחלקת המִקשה (המחלקה לעבודות נחושת) בבית הספר.
שם התיידד עם הצייר ריכרד גולדברג, שהגיע ב-1911 ל"בצלאל" מטעם ההנהלה הברלינאית לפקח על בתי המלאכה, ועם בנו, אריך גולדברג, שניהל לצד סירקין את מחלקת המקשה.
כשביקש ארתור בירם לייסד בית ספר תיכון למלאכה בחיפה, המליץ לו זאב ברין על סירקין, שלא היה מרוצה מהנעשה ב"בצלאל".
הוסכם ביניהם שסירקין ייצא לגרמניה לרכוש ציוד עבור בית הספר, בסוף חודש יוני 1914 עזב סירקין את "בצלאל" (את מקומו כמנהל מחלקת המקשה תפס זאב רבן) ונסע.
בסוף חודש יולי פרצה מלחמת העולם הראשונה, וסירקין נשאר בברלין, שם היה פעיל בתנועה הציונית ועבד כעוזר של דייוויס טריטש בחיבור ספרים על ארץ ישראל ותוכניות להתיישבות בה.
בשנת 1920 שב לארץ, התיישב בחיפה וסייע בפיתוח בית הספר הריאלי מיסודם של בירם ופנחס כהן.
בירם ניסה להפוך את בית הספר לבית ספר עמלני, שהלימודים העיוניים בו יילמדו דרך העשייה והעבודה תהיה אמצעי ביטוי ליצירה עצמית של הילד, וסירקין וצוות מורים מקצועיים הציעו תוכנית לימודים בדגש עמלני, שנתקלה בהתנגדות המורים העיוניים.
בתוך כך הוא נשלח שוב לגרמניה ללמוד על דרכי ההוראה בבתי ספר עמלניים.
בהיותו בברלין נשא אישה, גרֶטֶל, ושב עִמה לארץ.
מאז שובו הורה בבית הספר – בשנים הראשונות לימד ציור ומלאכת יד, ובהמשך התרכז רק בהוראת ציור.
סירקין הוא שעיצב את סמל בית הספר.
על פי חוקרת הוראת האמנות העברית בישראל מירי שטיינהרדט, נושאי השיעור היו מכוונים להסתכלות – ציורי טבע דומם, ציור מחוץ לכיתה, מן הנוף, ופעמים רבות ציור מודל (תלמיד ששימש מודל) – והדגש ניתן על הצד האינטלקטואלי.
לדעת תלמידו דב מדזיני, שהיה בעצמו לאמן ובמשך שנים רבות מורה לאמנות בבית הספר הריאלי, סירקין "היה צייר ואדריכל אבל ללא כל הכשרה והבנה פדגוגית ודידקטית.
את כל זמן השיעור הוא הקדיש למספר קטן של תלמידים, כולל 'התערבות' ממשית בציור".
עם זאת, לדבריו, "סירקין היה דוגמה טובה איך לא ללמד, אך הוא הלהיב".
במקביל להוראה, פתח סירקין כעבור מספר שנים משרד אדריכלות.
בשעות הפנאי שלח ידו בפיסול, ובפרט בגילוף דיוקנאות בעץ ובאבן.
בין יצירותיו: מסכת שמריהו לוין.
כמה מפסליו מצויים בעין חרוד.
מבקר האמנות גבריאל טלפיר תיאר את סירקין כ"גבה-קומה, רחב-גרם ויפה-תואר, בעל בלורית מאפירה וזקן מחודד; שופע חיים ואוהב חיים.
אהב הלצה שנונה, שהיה מרבה להשמיע ואף לשמוע, כשצהלת צחוקו פורצת במלוא עוזה.
היה דמות חלוצית מובהקת, בעל נפש רגישה ואפקי תרבות רחבים...
אהב את החיים ואת שפעת השמחה והעליזות.
יחד עם זאת היה דמות בוהימית, מעורה בחיי האמנות, אוהב אמנים, תומך בהם ומשתף את עצמו בבעיותיהם ובסערת האוואנגרד הצעיר." לדבריו,
הוא הוריש לנו ירושה אמנותית ואדריכלית לא-מבוטלת לפי תנאי החיים והעבודה בזמן ההוא, פסלים שערכם האמנותי אינו מוטל בספק, כי כוח עיצובו ועינו החדה סייעו לו בגילוף דמויות בעץ ובאבן.
הוא אהב לגלף דמויות בעץ והעניק להן מהשראתו ומחווייתו הנפשית העשירה והתוססת, הוא אהב את מלאכת-הגילוף, את האדם ואת החיים.
את מלוא הפנטאסיה היוצרת השקיע בעיצוב דיוקנאות של דוגמנים נבחרים ודלה מפניהם את אישיותם האותנטית.
יצר האמנות לא נתן לו לקפוא על שמרים, לא נתן לו להסתגר במסגרת של תפיסה מוגדרת.
היה תמיד ער להמתרחש בעולם האמנות ושיתף את עצמו בליבון בעיות אמנותיות, שעמדו ברומו של עולמנו הקטן.
מלאכת-הגילוף, שעסק בה במין תאוה לוהטת, הייתה חלק מחזותו האנושית והאמנותית.
פסליו השונים, דיוקנאות לרוב, מעוצבים לא רק בכוח של ידע טכני רב אלא בעיקר בזכות הפנטאסיה היוצרת, שמילאה את אישיותו הנלבבת והסוערת, שידעה להציץ לפני ולפנים של סערת החיים.
יחד עם זאת ידע להציץ לתוך נפשו של הדוגמני, לראות את לבטיו, סבלותיו ואת שמחת חייו, כדי לשמור עולם אירועים זה בנפחים פלאסטיים, הבנויים במיקצבים מעוגלים, בשבירת המשטחים או בהעגלתם המכוונת למטרה מוגדרת.
פסלים אלה, בעץ ובגבס, מעידים גם, שסירקין האמן היה אדם מלא הומור, לעיתים הומור סארקאסטי ולעיתים מלא סלחנות, כאדם המבין ליסורי זולת.
הוא אהב את החיים כאמן ואת האמנות באדם, שידע טעם וסוד החיים, ואת שני קטבי נפשו עיצב בעבודותיה חיים ואמנות.
כי שתי רשויות אלה מילאו את ישותו, בעלת תחושה חריפה ורגישות עדינה.
היה בעל פנטסיה, שהוליכה אותו לעיצוב עבודותיו מזווית-ראות מיוחדת, שהיו בה אימגינאציה מפותחת ועצמת ראיה, שאפיינו את אישיותו.
נקבר בבית העלמין חוף הכרמל בחיפה.
יצחק (איסאק) סָמוֹקוֹבְלִיָה (בסרבו-קרואטית: Isak Samokovlija, בסרבית קירילית: Исак Самоковлија; 3 בספטמבר 1889, גוראז'דה, בוסניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 15 בינואר 1955, סרייבו, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה) היה סופר ורופא יוגוסלבי ממוצא יהודי, אשר תיאר בספריו את הווי חייהם של יהודי בוסניה.
יצחק סמוקובליה נולד בגוראז'דה שבבוסניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית למשפחה יהודית ספרדית שהיגרה מסמוקוב לבוסניה.
הוא רכש השכלה תיכונית בסרייבו ולמד רפואה באוניברסיטת וינה בסיוע מלגת לימודים שקיבל מאגודת לה בנוולנצייה (La Benvolencia) אשר פעלה לקידום ההשכלה בקרב יהודי סרייבו.
ב-1917, עם סיום לימודיו, שב לסרייבו והועסק כרופא בבית חולים צבאי.
במקביל החל לפרסם מאמרים ושירים בעיתונות הקהילתית.
ב-1927 הוציא לאור את סיפורו הקצר הראשון.
לאורך שנות ה-30 הוציא לאור מספר ספרים אשר חלקם הומחזו.
סיפוריו הבליטו את רובד האוכלוסייה קשת היום בקרב יהדות בוסניה, פרנסתם והווי חייהם.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וכינון מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה, סולק סמוקובליה ממשרתו ובהמשך נעצר.
הוא הצליח לברוח ממעצרו ולחמוק ממעצר נוסף.
ב-1946, הוציא לאור אסופת סיפורים קצרים ובהמשך כיהן כיושב ראש אגודת הסופרים של בוסניה והרצגובינה אשר תחת יוגוסלביה.
בשנים 1948–1951 ערך את מזגין הספרות "בראזדה" (בסרבו-קרואטית: Brazda).
ב-1953, ביקר סמוקובליה בישראל לרגל חגיגות יום העצמאות ונטיעת יער קדושי יוגוסלביה.
יצחק סמוקובליה הלך לעולמו בסרייבו ב-1955 והוא בן 65. נקבר בבית העלמין הספרדי הישן.
הוא היה נשוי להֶדָה לבית בְּרוּנֶר ואב ל-3 ילדים.
במהלך מלחמת בוסניה עלו חלק מבני משפחתו לישראל.
עשרה סיפורים תרגם: יעקב מאסטרו; הקדים דברי מבוא: מיכאל לוי, תל אביב: התאחדות עולי יוגוסלביה, תשכ"ט.
בין אביב לאביב: (סיפורים); תרגם והוסיף מבוא: יעקב מאסטרו; ערך: משה גיורא אלימלך, ירושלים: מורשת – ועד עדת הספרדים בירושלים והמרכז לשילוב מורשת יהדות המזרח במשרד החינוך והתרבות, תשמ"ב 1982.
רבי יצחק עוזיאל (בערך ה'ש"י, 1550 - כ"ב ניסן ה'שפ"ב, 3 באפריל 1622) היה מחכמי פאס ומראשוני הרבנים באמסטרדם בסוף המאה ה-16 ותחילת המאה ה-17.
נולד בסביבות שנת ש"י (1550) בעיר פאס לרבי אברהם עוזיאל מגדולי יהדות פאס בדור שלאחר גירוש ספרד, אבותיו היו ממגורשי קסטיליה.
בעקבות רעב בפאס בשנים שס"ד-שס"ה, נאלץ לצאת מפאס ולנדוד.
הוא כיהן זמן מה כרב באוראן, עבר בקושטא והגיע לבסוף לאמסטרדם.
בשנת ש"ע התקבל כרב בית הכנסת החדש "נווה שלום" ונודע שם כדרשן מחונן.
בדרשותיו ביקר בחריפות את אלו מבין האנוסים ששבו ליהדות שלא הקפידו על קיום המצוות, ובעקבות קפדנותו פרשו חלק מהמתפללים והקימו ב-1618 בית כנסת חדש "בית ישראל".
כנראה היה בין מחרימיו של אוריאל אקוסטה.
על תקופת פעילותו באמסטרדם כותב ההיסטוריון היהודי דוד פרנקו-מנדס:
צעירי הקהילה המוכשרים נשלחו ללמוד אצלו, בראשם רבי יצחק אבוהב ורבי מנשה בן ישראל בני העשרה.
גם רבי שאול מורטירה, שכבר כיהן כרב בקהילה, למד אצלו.
בן ישראל, אף הוא ממשפחת מגורשים שהגיע לאמסטרדם בגיל 6, היה תלמידו המובהק ואף החליף אותו כרב הקהילה אחרי פטירתו בשנת שפ"ב (1622), למרות שהיה רק כבן 18.
את ספרו מענה לשון בענייני דקדוק הלשון העברית לא זכה להוציא לאור בחייו, והוא יצא לאור כשבע שנים לאחר פטירתו בבית הדפוס של תלמידו רבי מנשה בן ישראל, אמסטרדם, שפ"ז.
פיוטים בודדים משלו הוכנסו למחזורים וספרים של רבני צפון אפריקה.
באמסטרדם תרגם רבי יצחק לעברית את הספר משלי אירסטו, שהוא למעשה גרסה של האגדה "שבעת זקני רומי", העיבוד האירופאי של סיפור משלי סנדבר.
רבי יצחק נפטר בכ"ב בניסן, ה'שפ"ב (3 באפריל 1622), ונטמן בבית הקברות בית חיים שבעיר אודרקרק אן דה אמסטל שליד אמסטרדם.
יצחק (איציק) סְוָארי (Swary; נולד ב-1946) הוא רואה חשבון, מעריך שווי, פרופסור אמריטוס בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב ויו"ר הדירקטוריון של קבוצת אלייד.
כיהן כסגן נציב מס הכנסה וכממונה על פעולות בנק ישראל בשוק הפיתוח.
ייסד את מכון יוסף קסירר למחקר בחשבונאות באוניברסיטת תל אביב.
יצחק סוארי נולד בעיראק, ובגיל ארבע עלה לישראל עם משפחתו.
גדל והתחנך ברמת גן, בוגר בית הספר אוהל-שם.
בגיל 18 התגייס לצה"ל, ובו בזמן נרשם ללימודי ערב אקדמיים.
בשנת 1970 סיים בהצטיינות לימודי תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת תל אביב, וב-1973 סיים בהצטיינות תואר שני בכלכלה ב.
בגיל 33 קיבל תואר דוקטור באוניברסיטת רוצ'סטר שבמדינת ניו יורק.
בשנות ה-80 מונה לפרופסור חבר לראש החוג לחשבונאות באוניברסיטה העברית ומאוחר יותר התמנה כפרופסור באוניברסיטת תל אביב.
במקביל, פיתח קריירה מקצועית ועסקית במגזר הציבורי - תחילה היה הממונה על פעולות בנק ישראל בשוק הפתוח, ואחר כך כיהן כחבר בוועדה למיסוי בתנאי אינפלציה, וכסגן נציב מס הכנסה.
בתפקיד זה היה אחראי לחוק המהפכני למיסוי בתנאי אינפלציה.
בין השנים 1982–1990 כיהן כפרופסור אורח והרצה על מימון ועל בנקאות באוניברסיטת ניו יורק ובאוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
ב-1986 עבר סוארי למגזר הפרטי, הצטרף כשותף למשרד רואי החשבון סומך-חייקין.
הוא קיבל לידיו את התיק הגדול ביותר של התקופה - תוכנית ההבראה של "כור" חברת הדגל של ההסתדרות עד שנות התשעים.
הבנקים, נושיה הגדולים של החברה, שכרו את סוארי לפקח עליה מטעמם.
במקביל לכך התמנה על ידי ממשלת ישראל למפקח על תוכנית ההבראה לקופת חולים כללית (1988), והיה אחראי על יישומה תוך פיקוח על הקופה ופעילותה.
סוארי עזב את סומך-חייקין ב-1989, בעקבות חילוקי דעות.
המשרד שהקים, "יצחק סוארי ושות'", היה לאחד המובילים בתחום הייעוץ הכלכלי.
הוא עסק בחוות דעת כלכליות, הערכות שווי, ניהול חברות בקשיים, ראיית חשבון, כלכלה, ומימון.
בשנת 2015, בעקבות פרישת יצחק סוארי מהפירמה, שונה שמו ל"קוגנום ייעוץ כלכלי בע"מ".
בצד עבודתו המקצועית והאקדמית, כיהן סוארי כדירקטור בגופים בעלי השפעה והיה חבר בוועדות ציבוריות רבות, בהן ועדת בן בסט לרפורמה במיסוי הישיר.
עם השנים רכש מומחיות בענייני בנקאות והקדיש לנושא את עבודת הדוקטור שלו.
הוא ייעץ לרוב הבנקים בנושא פעילות מיזוגים ורכישות, שהיו קשורים בהם, ואף גויס למילואים לצורך הכנת ההפרטה של בנק אוצר החייל.
ב-1990 התמנה לראש מכון יוסף קסירר למחקר בחשבונאות במסגרת הפקולטה לניהול ע"ש רקנאטי באוניברסיטת תל אביב.
היה חבר ועדת ההיגוי של תוכנית ה"יוזמה למחקר יישומי בחינוך" של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, משרד החינוך וקרן יד הנדיב.
בשנת 1996 נכנסה לשימוש נוסחה שפיתח סוארי לקביעת מחירם של מוצרים בפיקוח מחירים.
הנוסחה, בה עושים שימוש מאז, זכתה לכינוי על שמו, "נוסחת סוארי".
בשנת 2005 הציע לו ראש הממשלה דאז אריאל שרון לכהן כנגיד בנק ישראל, בעקבות המלצה שהתקבלה מוועדה שבה היו חברים מנכ"ל משרד ראש הממשלה אילן כהן, ומנכ"ל משרד האוצר ד"ר יוסי בכר.
בתום התלבטות ארוכה החליט סוארי שלא לקבל את התפקיד.
ב-2005 ייסד (עם צבי יוכמן ועם ניר דגן) את קרן השקעות סקיי, קרן השקעות פרטית.
בשנת 1992 נבחר כאחד מחמישה נאמנים המנהלים את A.G.
TRUST (נאמנות אהרון גוטווירט) ובשנת 2006 נבחר כיו"ר הנאמנות והפך למנהל בפועל של קבוצת אלייד (שייסד בשנות השישים איל ההון אהרון גוטווירט).
בניהולו הפכה הקבוצה לגורם כלכלי מרכזי, שעיסוקו רכישות עסקיות בישראל.
הקבוצה מעורבת כיום בחברות הפעילות בתחומי התשתית, נדל"ן מסחרי, רכב, לוגיסטיקה, מוצרי חשמל, איכות הסביבה, ביטוח ופנסיה.
בין החברות שבבעלות הקבוצה נמנות צ'מפיון מוטורס, פרי ליסינג, אוטודיל, מטרופוליס, ממן, UPS ישראל, מנהרות הכרמל, ניופאן, מיניליין, נגב אקולוגיה, כרמלטון, אמקול, סקאלה, פלגי מים, מנורה מבטחים החזקות, ועוד.
בנוסף רכשה הקבוצה כשליש מזכויות העל של אלי רוזנברג בחברת קידוחי הגז אבנר חיפושי נפט בשווי של כ-40 מיליון דולר.
באוגוסט 2018 מכר את מרבית החזקותיה של אלייד בקבוצת אשטרום, ובכך סיים את ההשקעה ההיסטורית של אהרון גוטווירט בחברה.
סוארי חיבר ספרים ומאמרים רבים בתחומי עיסוקו ובהם בנקאות, חלוקת דיבידנד, מיזוגים ורכישות, רכישה עצמית, והדה-רגולציה הפיננסית.
הספרים שכתב התפרסמו בשפה האנגלית ומשמשים חוקרים וסטודנטים בתחומי הכלכלה.
אף שיצחק סוארי נחשב מאוד מבחינה מקצועית ואקדמית, תחום הערכות שווי של גופים כלכליים בו הוא מתמחה, נחשב לשנוי במחלוקת, בגלל ההבדלים הגדולים בהערכות שווי של מומחים שונים.
כמה מהערכות השווי שלו זכו לביקורת מקצועית נוקבת.
ההערכה השנויה ביות במחלוקת ביניהן הייתה חוות הדעת שערך בעבור חברת קידוחי הגז דלק, בדבר הגובה הראוי של תמלוגים המגיעים למדינת ישראל, שעליה הסתמך יצחק תשובה בעימות על השיעור וההיקף של תמלוגי הגז הצפויים למדינת ישראל כתוצאה מהתפוקה של שדות הגז בים התיכון.
בשנת 2013 פרש סוארי מהמשרד שהקים ושנשא את שמו.
מאז הוא מתמקד בבנייתה של קבוצת אלייד, ולא עוסק עוד בעריכת חוות דעת כלכליות או בהערכות שווי.
בצד הפעילות העסקית של אלייד, מוקדש חלק מפעילותה לתרומה לקהילה.
בשנת 2023 החליטה הקבוצה בהובלת סוארי על ייזום ותרומת ענק לשם הקמתו של בית ספר חדש ללימודי רפואה במכון ויצמן למדע.
מכון ויצמן הודיע בחודש אפריל 2024 כי קבוצת אלייד תרמה סכום של כ-400 מיליון שקלים לשם הקמת בית הספר, שיכשיר רופאים-חוקרים במשך שבע שנות לימוד, ויעניק לבוגריו תוארי MD-PhD.
קבוצת אלייד הודיעה כי החליטה לתרום את הסכום כדי לשפר את רמת הרפואה בישראל, ואת עתיד המחקר הרפואי בישראל.
נשוי לעדיה, אב לשלושה, ומתגורר ברמת אביב ג', תל אביב.
בנו, אתגר (גארי) סוארי, מסומן כממשיך דרכו של יצחק.
יצחק (איציק) סבן (נולד ב-1966) הוא קצין במשטרת ישראל בדרגת תת-ניצב, בתפקידו האחרון שירת כמפקד מרחב מג"ב ירושלים.
סבן מילא תפקידי פיקוד במשמר הגבול, שימש ראש ענף אגף המבצעים, סגן מפקד מרחב מג"ב דרום וסגן מפקד מרחב מג"ב ירושלים.
ב-2011 מונה למפקד מרחב מג"ב חוף ובאוקטובר 2013 מונה למפקד מרחב מג"ב מרכז.
ביולי 2016 מונה למפקד מרחב מג"ב ירושלים בדרגת תת-ניצב ושירת בתפקיד עד ספטמבר 2018. במהלך תפקידו התעמת עם מפקד מג"ב קובי שבתאי, העימות הוביל לכך שסבן לא שובץ בתפקיד קבוע לאחר מכן.
הוא שימש כפרויקטור במגוון תפקידים ובהם פרויקטור מיוחד להיערכות לקראת החלת הריבונות ביהודה ושומרון, ראש מנהלת המשטרה לבחירות לכנסת, ופרויקטור לבחינת היערכות המשטרה לגל הקורונה השני.
ביולי 2022 פוטר מהמשטרה על ידי השר לביטחון פנים עומר בר-לב, הוא הגיש לבית המשפט המחוזי עתירה נגד השר לביטחון פנים והמפכ"ל קובי שבתאי, שהתקבלה במהלך ינואר 2023 ופיטוריו בוטלו.
הרב יצחק (ציון) סונה (נולד בי"ח בשבט תשי"ד, 22 בינואר 1954) הוא רב, משורר ופזמונאי ישראלי בולט במוזיקה המזרחית חרדית.
שימש כעשרים שנה כחזן בבית מדרש "יחווה דעת" ובבית הכנסת בביתו של הרב עובדיה יוסף.
נולד וגדל בירושלים לאליהו ולקמירה סונה, בן למשפחה ממוצא ספרדי.
סבו, יצחק, היה משורר ונהג לדבר בצורה פיוטית.
למד בישיבת "פורת יוסף" בקטמון ובעיר העתיקה, הושפע רבות מרבני הישיבה: הרב עובדיה יוסף, הרב שלום כהן, הרב שמעון בעדני ועוד.
את תורת המקאמים למד מהאזנה לרדיו קול ישראל בערבית, ומבית הכנסת עדס.
בישיבה, הרבה ללמוד מוסר ותנ"ך, שירים של ריה"ל ורבי אברהם אבן עזרא, והחל לכתוב שירים בנושאי מידות טובות והסתפקות במועט.
הוציא שירים יחד עם אחיו, החזן ציון יחזקאל, כשהרב סונה מתאים מילים ללחנים ערביים ידועים, ואחיו שר אותם.
הרב עובדיה יוסף התיר לו להשתמש בלחנים ערבים עבור שירי קודש יהודיים, ואף עודד אותו לכך כדי שישירו מילות קודש ולא חול .
השירים הפכו פופולריים בציבור המזרחי, וזכו לגרסאות כיסוי רבות.
מלהיטיו הבולטים השירים "אל גליל" (מקור הלחן: "יא ג'מיל" של פריד אל-אטרש) ו"שמח בני בחלקך" (במקור "אנא ואינתא לווחדינא" של פריד אל אטרש).
השיר האחרון זכה לגרסאות כיסוי רבות, בהן של הפרויקט של רביבו, איציק אשל, יניב בן משיח, משה גיאת ועוד.
בשנת תש"ס הוציא לאור את ספרו "יצחק ירנן" בו מובאים מרבית שיריו, כשליד כל שיר מצוינת הפניה לקלטות של אחיו, כדי שהקורא ידע כיצד לבצע את הפיוטים.
בעידודו של הרב עובדיה יוסף התנדב הרב סונה כפעיל לב לאחים בשכונת קריית היובל, הקים כולל לזמן קצר בבית הכנסת "אור המאיר", היה יועץ בבעיות שלום בית, ועוד.
כן קיבל תעודת הוקרה ממפקד תחנת דרום בירושלים, בפעילותו למניעת התאבדות.
כתב ג'ינגלים התומכים בהצבעה לתנועת ש"ס בעילום שם, בהם "לא הימין ולא השמאל" ו"ש"ס את חלום", ובשנת 2015 כתב מילים לג'ינגל הבחירות שביצע אחיו לתנועה.
הרב סונה מוסמך מטעם הרבנות הראשית לישראל כ"רב שכונה", משנת 2000 הוא רב בבית הכנסת "פרי מגדים" במעלה אדומים.
רבי יצחק סג"ל לנדא (ה'תמ"ט, 1689 – כ"ג בתשרי ה'תקכ"ח, 16 באוקטובר 1767) היה רב מגדולי יהדות אשכנז במחצית הראשונה של המאה ה-18. רבן של קהילות יהודיות חשובות: אפטא, זולקווא, לבוב והמחוז, וקראקא.
נולד באפטא לרב צבי הירש לנדא המכונה ר' הירש וויטש, מפרנסי ועד ארבע ארצות.
סבו היה הרב יחזקאל פסח לנדא, דיין וחבר ועד ארבע ארצות, חתנו של הרב יצחק חריף מצאצאי רבי יעקב לאנדא בעל האגור.
מצד אמו היה צאצא של הרבי רבי העשיל מקראקא.
אחיו היה הרב יהודה סגל לנדא, אביו של הרב יחזקאל לנדא, ה"נודע ביהודה".
הרב לנדא היה חתנו של הרב שמחה מנחם מיונה בן יוחנן ברוך דוקטור, שהיה רופאו האישי של יאן סובייסקי מלך פולין.
בשנת ה'תפ"א (1721) התמנה כרבה של אפטא היהודית הוא כיהן באפטא מספר שנים עד מינויו בשנת ה'תפ"ט (1729) לרבה של זולקווא ואב בית הדין בה.
בשנת ה'תצ"ו (1736) נבחר כאב"ד ורב גליל לבוב ובשנת ה'תקי"ד (1754) כרבה של קראקא ואב בית הדין שלה.
בקראקא כיהן עד פטירתו בכ"ג בתשרי ה'תקכ"ח, 16 באוקטובר 1767.
עמד לימין רבי יהונתן אייבשיץ בעת הפולמוס שנוהל נגדו באשמת שבתאות - ואף חתם על חרם נגד ספר שהתקיף את רבי יהונתן.
חידושי תורה פרי עטו שנשתמרו לא ידועים, אך נותרו הסכמות רבות שכתב לספרים.
מעט מחידושיו מופיעים בספרות בני דורו ובני הדור שאחריו.
לרבי יצחק סג"ל לנדא היו שני בנים: הרב יעקב סג"ל לנדא, כיהן כרבה של טרנופול; והרב צבי יוסף לנדא, כיהן כרבה של גריידינג.
אחד מחתניו היה הרב יוסף סג"ל לנדא, רבן של רוהאטין וחמיילניק, ובנו של רבי יהודה ליב הלוי לנדא אב"ד לבוב.
בן חתנו זה הוא הרב ישראל יונה לנדא מקמפנו, מחבר "עין הבדולח" ו"מעון הברכות".
חתן נוסף היה ר' משה אב"ד סטאניאו.
חתן מפורסם אחר היה ר' ברוך פרנס, נכדתו נישאה לרב ברוך תאומים-פרנקל מלייפניק.
הרב יצחק עבאדי (12 במרץ 1933 – 16 בדצמבר 2025) היה פוסק הלכה אורתודוקסי בולט ביהדות ארצות הברית.
עבאדי נולד בוונצואלה, בשנת תרצ"ג, למשפחה ממוצא חלבי.
בהיותו בן שנתיים, בשנת 1935, עלו הוריו לארץ ישראל והתיישבו בטבריה.
למד תורה מרבני העיר, הרב רפאל קוק והרב מאיר ועקנין, שהמליצו עליו לישיבת תפארת ישראל, שם למד שנתיים.
לאחר מכן עבר לישיבת היישוב החדש בתל אביב, שם התקרב לחזון איש, והיה נוהג לפקוד את ביתו לעיתים קרובות.
לאחר מכן למד תקופה קצרה בישיבת חברון כנסת ישראל, ואחר כך בישיבה במונטרי שבשווייץ.
בגיל 19 המליץ לו החזון איש לנסוע ללמוד אצל רבי אהרן קוטלר בישיבת לייקווד שבניו ג'רזי, הוא בלט בין הבחורים בשקדנותו ובכח זכרונו, ותחת חסותו של הרב קוטלר הפך לפוסק הרשמי של ישיבת לייקווד והקהילה המקומית.
גם בביתו של הרב קוטלר נהגו לשאול את הרב עבאדי שאלות בהלכה.
לאחר מותו של הרב קוטלר בשנת 1962, מונו בישיבה פוסקי הלכה אחרים.
בשנת 1980 הוא פתח בלייקווד כולל אברכים ללימוד הלכה בשם "אוהל תורה", ובשנת 1993 הוא העביר אותו לשכונת הר נוף בירושלים ועבר בעצמו להתגורר בה.
בשנת 2009 הוא שב ללייקווד, אך לא חזר לקהילה.
הרב עבאדי נחשב לאחד מגדולי הפוסקים בארצות הברית, אך כמה תשובות הלכתיות שבהן נטה להקל מתוך חשיבה עצמאית, עוררו נגדו ביקורת רבה.
בנו ר' אהרן מנהל אתר שאלות ותשובות בו הוא מורה על פי פסקי אביו, וכמו כן מפרסם רשימת מוצרים הכשרים לפסח.
ספר השו"ת שלו "אור יצחק", נערך מכתביו בידי תלמידים.
התיר להשתמש בספר תורה שנכתב בדפוס משי.
בשיטה זו מותחים בד משי על מסגרת המונחת על קלף, עם שבלונה של האותיות.
כאשר שופכים דיו סמיך על הבד וגורפים אותו באמצעות מגב, נוצרים האותיות.
התיר בתנאים מסוימים קיום יחסי אישות לאחר ראיית דם בתולים.
מקל בדין הסיבה בליל הסדר, ופסק כי "מי שאינו רגיל בכך אינו צריך".
התיר להשתמש בפאה נכרית שמקורה בשיער הודי, כשיטתם של הרב שמואל הלוי ואזנר, הרב חיים יוסף דוד ווייס, הרב מנשה קליין והרב ישראל בלסקי, בניגוד להוראה לאיסור של הרב יוסף שלום אלישיב, בשל החשש שמדובר בשער עבודה זרה.
הרב עבאדי חיבר גרסה קצרה של ברכת המזון לפי דברי הרמב"ם ופוסקים אחרים מן הראשונים, ולדבריו ניתן להשתמש בגרסה שלו גם לכתחילה כאשר האדם ממהר וכדומה ואינו מעוניין לקרוא את הגרסה המלאה של הברכה.
יצחק סער היה אמן פיגורטיבי ישראלי-צרפתי.
יצחק סער נולד ב-15 בדצמבר 1931. הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1948 והשתקע בגבעת שמואל.
הוא התגייס לפלמ"ח הוא נלחם ונפצע במלחמת העצמאות של מדינת ישראל.
כשהתבגר למד אמנות באקדמיית גרנד שומייר בפריז, צרפת ולאחר מכן למד 6 שנים אמנות וטכניקות אצל צבי מאירוביץ'.
סגנון הציור של סער הושפע רבות מהזרם הפיגורטיבי והוא התגורר לסירוגין בישראל ובצרפת.
סער עיצב ובנה אנדרטה לזכר היהודים שנפלו בקרבות מלחמת העולם השנייה.
האנדרטה הוקמה בשנת 2005 והיא ממוקמת בכניסה לעיר גבעת שמואל.
1965 – תערוכת הסתיו, בית הלנה רובינשטיין, תל אביב
1971 – מרכז רומי גולדמינץ, אנטוורפן
1971 – גלריית מקדונלד, בריסל, בלגיה
1972 – תערוכת 25 שנה למדינת ישראל, קנדה
יצחק (איני) עבאדי (14 ביולי 1934 – 21 ביולי 2025) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, שליח "המוסד" בעיראק ומושל נפת עזה.
עבאדי נולד בדמשק, סוריה, ליעקב (1877–1965) ולוויקטוריה (לבית דוננברג), אח לשמחה, שרה וג'ני.
אביו יעקב היה מוכתר קהילת יהדות דמשק, עסק בענייני ציבור ובקשרים עם שלטונות סוריה, וזכה לכבוד ולהערכה משני הצדדים.
ילדי המשפחה למדו בבית הספר היהודי "אליאנס".
בשנת 1945 עבאדי ואחותו שמחה עלו לישראל.
משפחתו, כמו רוב יהודי סוריה, לא הייתה עם תודעה ציונית, כך שהעלייה לא נבעה ממניע אידאולוגי, ונולדה עקב בקשה חפוזה של איני מאמו.
בגיל 11 נלקח מהבית בדמשק ללא כל הכנה מוקדמת, יחד עם אחותו בת ה-9. הם הוברחו ברגל דרך גבולות סוריה ולבנון, תוך הסתתרות ומעבר בשדות ובמסתורים.
בצעידה מדמשק, דרך דרדרה ותחנת המכס בראש פינה.
בהגיעם לישראל, הועברו למחנות מעבר בתנאים ירודים, ומשם לקיבוץ דגניה א', שבו נקלטו באקראי במשפחות אומנה, לאחר שאיני נבחר על ידי אחת מנשות הקיבוץ, מרים זינגר, רק משום שהשיב לכל שאלה במילה "בוודאי" – מבלי שהבין עברית כלל.
במקביל הועברה אחותו למשפחת ליס.
הוא תיאר את חוויית הקליטה כמבלבלת, ולווה בתחושת אחריות כבדה כלפי אחותו הצעירה.
הוא סיים את לימודיו היסודיים בבית החינוך המשותף דגניה, ובהמשך למד בבית הספר התיכון האזורי עד כתה י'.
משפרצה מלחמת העצמאות הוחרם בית משפחתו בדמשק, וב–1956 הצליחו לעלות לישראל דרך טורקיה, והצטרפו אליו ואל אחותו בקיבוץ.
בתחילת שנות החמישים התגייס לצה"ל, שירת בחטיבת גולני כמפקד מחלקה, כקצין מודיעין גדודי וכמ"פ.
עם שחרורו מצה"ל מונה למרכז המשק בקיבוצו.
בהמשך שירת כרס"ן בחטיבת הצנחנים תחת פיקודו של אריאל שרון.
בשנים 1968–1970, מתחילת מלחמת ההתשה, הושאל עבאדי ל"מוסד", ושירת במשך כשנתיים כראש המשלחת הישראלית בעיראק.
שם סייע למורדים הכורדים, בין השאר תכנן והכשיר את הכורדים לפיצוץ בארות הנפט בכירכוכ.
בשנת 1971 גויס איני עבאדי לשירות קבע בצה"ל בדרגת סא"ל ומונה, ביוזמת שר הביטחון משה דיין, למושל נפת עזה מטעם הממשל הצבאי.
הנפה כללה את העיר עזה ואת המרחב שמצפון לה.
עם זאת, מינויו לווה באירוע חריג שמעיד על אופייה הדמוקרטי-קהילתי של התנועה הקיבוצית באותה תקופה.
הקיבוץ שבו היה עבאדי חבר, דגניה א', לא אישר את יציאתו לשירות הקבע.
חברי הקיבוץ טענו שהיציאה האחרונה שלו השאירה משקע חברתי, וזה הוחמר כשביקש שמשפחתו תבוא להיות על ידו.
משרד הביטחון ערער על ההחלטה, ושר הביטחון והרמטכ"ל דוד אלעזר הופיעו בעצמם בפני אספת החברים, בניסיון לשכנע את הקיבוץ לאשר את הבקשה.
עבאדי סירב להביע את רצונו האישי, בטענה שאין לו תוקף מוסרי לעשות כן, והותיר את ההכרעה בידי הקיבוץ.
האספה התקיימה באווירה טעונה, במהלכה הושמעו גם קולות ספקניים מצד חברים שחששו לפגיעה בחיי הקהילה.
היא הסתיימה בהצבעה חשאית שבה 81 חברים הצביעו בעד ו-12 נגד.
דיין הורה לאיני לפעול על פי הוראותיו הישירות, וקבע איתו מפגש שבועי מדי יום חמישי בביתו בצהלה.
עבאדי הגיע לרצועת עזה, פיקד על הלחימה במחבלים, החל יחד עם מנחם אבירם להקים לרצועה חטיבה מרחבית (64), נפגש מדי שבוע עם דיין ומדי יום בחצות הלילה השתתף בדיון מטה בלשכתו של אריק שרון בבאר שבע.
על רקע המצב ההומניטרי הקשה בעזה הגיע עבאדי לעימות עם שרון וצידד בעמדתו של יצחק פונדק.
עבאדי שימש בתפקיד עד 1974.
עבאדי כתב תוכנית לימודים לילדי ישראל "עולם הערבית והאסלאם" שבנויה על בסיס 16 כרכים ופועלת בכ-50 בתי ספר.
תוכנית הלימודים שפיתח עבאדי מצטיינת בצביון "מזרחני" קלאסי: מושם דגש על היסטוריה ודת האסלאם, על מיעוטים לאומיים ודתיים במדינות ערב, על יחסי הגומלין בין היהדות לאסלאם, ועל ספרות ואמנות מוסלמית.
ההיסטוריה של הסכסוך הישראלי-ערבי המגיעה עד להסכם השלום עם מצרים בשנת 1982, וכוללת התייחסות מעטה ללאומיות הפלסטינית ולסכסוך הישראלי-הפלסטיני, וכן למעמדם של ערביי ישראל, בהתאם לבחירת המורה.
עבאדי לימד בשלוחות אוניברסיטאיות ומכינות קדם-צבאיות על האסלאם ועל סוגיות ביחסי ישראל-ערב.
כמו כן, כיהן כחבר הוועדה העליונה המקצועית של משרד החינוך לערבית, ועולם הערבים והאסלאם.
עבאדי היה בוגר תואר ראשון באוניברסיטת חיפה בערבית, לימודי המזרח התיכון ובהיסטוריה כללית ועם ישראל, תואר שלישי בלימודי המזרח התיכון וערבית.
בשנותיו בעזה למד אסלאם אצל האימאם של הרצועה.
אחד מעמיתיו לספסל הלימודים היה השייח' אחמד יאסין, לימים מייסד חמאס.
עבאדי היה נשוי לרחל גורמן, ולהם ארבעה ילדים.
הרב יצחק ענתבי סקה (בספרדית: Isaac Antebi Sacca; נולד ב-1964) הוא הרב הראשי של העדה הספרדית בבואנוס איירס, מייסד ונשיא ארגון מנורה לנוער יהודי.
נולד בבואנוס איירס כצאצא למשפחה של יהודים מחלב ואירופה המזרחית.
התחנך בקהילת החלבים בבואנוס איירס והפך לאחד מתלמידיו המובהקים של חכם יצחק שחיבר, רבה הראשי של ארגנטינה.
בשנים 1981–1984 למד בישיבת פורת יוסף בעיר העתיקה בירושלים.
בשנים 1985–1989 למד במחזור הראשון של בית מדרש יחוה דעת תחת הנהגתו של הרב עובדיה יוסף והוסמך לרבנות על ידו.
הרב סקה נחשב לאחד מתלמידיו הקרובים.
בין השנים 1989–1997 כיהן כרב הנוער של הקהילה החלבית יסוד הדת בארגנטינה וכר"מ בישיבת בית דוד של הקהילה.
בשנת 1996 ייסד את ארגון מנורה לחיזוק הזהות היהודית ולהפצת ערכי היהדות בקרב הנוער והסטודנטים היהודים בארגנטינה.
החל משנת 1997 מכהן כרבה הראשי של העדה הספרדית בבואנוס איירס.
בשנת 2019 יזם את Menora UP, תוכנית לימודים אוניברסיטאית ליהודים אורתודוקסים, בשיתוף אוניברסיטת פאלרמו.
התכנית היחידה מסוגה בדרום אמריקה, עם יותר מ-140 תלמידים.
הרב יצחק סקה עוסק בשיח ומפגש בין-דתי עם ראשי הדתות השונות.
במסגרת אותן פגישות התיידד עם האפיפיור פרנציסקוס עוד מהתקופה בה היה הארכיבישוף של בואנוס איירס ומאז נפגש עמו פעמים רבות.
אוצרות חכמי ארם צובה על הרמב"ם - כולל פירושים וביאורים של כל גדולי חכמי ארם צובה בכל הדורות על משנה תורה להרמב"ם (ספר המדע), ירושלים, הוצאת מכון ארם צובה, תשמ"ט.
מכתבי הלכה יצחק ירנן - כולל מכתבי הלכה ותשובות של רבה של החלבים בארגנטינה הרב יצחק שחיבר, בואנוס איירס, הוצאת קהילת הספרדים בארגנטינה "יסוד הדת", תשנ"ב.
Leyes y Hagadá de Pesah: Hazón Ovadia (הלכות ואגדה של פסח: חזון עובדיה) של הרב עובדיה יוסף, ירושלים, הוצאת מדרש ספרדי, 1989.
Torat Hamoadim (תורת המועדים), פסקי הלכה על מועדי ישראל של הרב דוד יוסף, ירושלים, הוצאת בית מדרש יחוה דעת, 1990.
הרב אברהם יצחק סורוצקין הוא רב וסופר אורתודוקסי, שהיה ראש ישיבת טלז-קליבלנד וראש מתיבתא דלייקווד.
הוא חבר במועצת גדולי התורה בארצות הברית.
סורוצקין נולד לרב ברוך סורוצקין, שהיה ראש ישיבת טלז.
נישא לבתו של הרב יחזקאל גרובנר, רב ופוסק בפולין ובארצות הברית.
הרב יצחק סורוצקין היה ראש ישיבת טלז, אך עקב מחלוקת בנוגע להנהגת הישיבה, הוא עבר ללייקווד שבניו ג'רזי, שם עובד כראש מתיבתא דלייקווד, ישיבה לגיל תיכון.
סורוצקין, הוא גם תלמידו של הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק.
יצחק סמסונוב (1881–1944) היה ה השני שהחל לפעול בארץ ישראל, רופא מטעם הברון רוטשילד ביק"א ובפיק"א, קצין רפואה בצבא העות'מאני במלחמת העולם הראשונה ונושא תפקידים בכירים בשירותים הווטרינריים של ארץ ישראל.
יצחק סמסונוב נולד ב-1881 בגומל (האימפריה הרוסית), לאריה לייב סמסונוב מלכה לבית ליובנוב.
יצחק היה האח השישי מתוך שישה ילדים (לפניו נולדו נחום, יוסף, זלמן, אהרון ויעקב).
אבי המשפחה, אריה לייב, עבד במפעל נייר משפחתי והמשפחה הייתה מן המכובדות בעיר.
לאחר מספר ימים ביפו הגיעה המשפחה לחדרה והתיישבה בחאן כשרק ב-1899 התירו השלטונות הטורקים בניית בתי מגורים.
בעקבות קבלת האישור בנה האב את בית המשפחה ברחוב הגיבורים בחדרה.
עיסוקה העיקרי של המשפחה היה בחקלאות ובמקביל התמודדה עם קשיי הסתגלות רבים ובניהם קדחת הביצות שבמשך כ-20 שנה נפטרו ממנה רבים מבני חדרה וביניהם מספר בני משפחת סמסונוב (בסה"כ נפטרו בחדרה 214 איש מהמחלה).
בנוסף התמודדה המשפחה עם סביבה ערבית עוינת כשהיחסים מתוחים אלו הגיעו לשיאם במאורעות תרפ"א (1921) כשחדרה הותקפה על ידי המון ערבי שהעלו באש מספר בתי מתיישבים וביניהם את ביתו של נחום סמסונוב אחיו של יצחק.
בילדותו למד סמסונוב בבית ספר כי"ח ביפו ובהמשך למד במקוה ישראל.
עם סיום לימודיו הצטרף ליק"א תחת ניהולו של חיים מרגליות קלווריסקי.
לאחר שהרגיש חוסר סיפוק בעבודה נסע, בשליחות הברון רוטשילד, ללמוד וטרינריה באלפור שבצרפת.
ב-1908, עם השלמת התואר, חזר ארצה וב-1909 התקבל לעבודה כוטרינר בשירות השלטון העות'מאני כשמרכז פעילותו היה בדמשק והיה הוטרינר השני שפעל הארץ.
סמסונוב התמחה בתחום בקר הבית ובשנותיו הראשונות סייע לרפתנים בארץ להתמודד עם מגפת דבר הבקר שפשטה בארץ באותן שנים ואף ניסה לייצר נסיוב באופן עצמאי לאחר שבקשתו מהשלטונות לקבל נסיוב נדחו.
ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, גויס לצבא העות'מאני בדרגת קפטן ושירת כווטרינר צבאי.
במסגרת השירות עבר עם משפחתו לגור בדמשק ועסק כמנהל והרופא הווטרינרי של אורוות הסוסים והפרדות של הצבא הטורקי בדמשק.
בשלהי המלחמה נאסר באשמת ריגול לטובת צרפת ואנגליה ונכלא בכלא דמשק ושוחרר לקראת סופה מחוסר הוכחות.
עם סיום המלחמה חזר סמסונוב ארצה והחל לעבוד כווטרינר בפיק"א (שהוקמה ב-1921) וכן מונה ל"קצין וטרינרי מחוזי" לחיפה ונפותיה ולוטרינר ראשי של חיפה וצפון הארץ בשירות הווטרינרי הממשלתי המנדטורי.
סמסונוב, שהתמחה בתחום בקר הבית, סייע לחקלאים בארץ ישראל לטיפוח עדריהם.
ב-1922 התקיימה בביתו אספת היסוד של "הסתדרות הרופאים הווטרינרים העבריים בארץ ישראל" וסמסונוב שימש יו"ר ההסתדרות הזו עד 1930.
סמסונוב נישא לרחל (1970-1883) בת הנך וברכה קאופמן שהיו ממייסדי זכרון יעקב.
לזוג נולדו 3 ילדים (אריה, בנימין ומלכה).
סמסונוב היה בין מייסדי שכונת בת גלים והקים את ביתו בשדרות בת גלים מספר 10–12. באתר נבנו 3 מבנים: ב-1923 הוקמו הבניין הקדמי, ששימש למגורים, והבניין האחורי ששימש כמרפאה לבעלי חיים וכמוסך והם היו בתכנונו של האדריכל יוסף ברסקי.
הבניין השלישי נבנה ב-1935 ותוכנן על ידי שינברג ורוזנהק.
ב-9 וב-10 ביולי 1922, נערכה בביתו האספה הראשונה של הרופאים הווטרינרים היהודים בארץ ישראל, ובה הוחלט על ייסוד "אגודה של הרופאים הווטרינרים העברים בארץ ישראל".
הבית הוכרז כאתר מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל והמחלקה לשימור מבנים בעיריית חיפה.
רבי יצחק עטיה (סביב ה'תקט"ו, 1755 - ה'תק"ץ, 1830) היה פוסק הלכה, פרשן תלמודי ומקראי, דיין וראש ישיבה בחלב שבסוריה בשלהי המאה השמונה עשרה ובתחילת המאה התשע עשרה.
נולד בחלב לאביו רבי ישעיה, למד אצל חכמי העיר, בין השאר אצל רבי יהודה קצין.
התחתן עם לאה בת מנחם שבתי, ונולדו להם שלוש בנות.
שתיים מהבנות מתו בחיי אימן, שנפטרה ממחלה קשה בגיל צעיר.
הבת השלישית שנותרה נפטרה לאחר אימה כעבוד זמן קצר.
לאחר פטירת אשתו, התחתן עם סבתיה בתו של חכם אברהם סתהון, ונולדו להם כמה בנים ובנות.
רבי יצחק חלה במגפה של שנות תקנ"א ותקנ"ב, ובמשך ששה חודשים היה מרותק למיטתו, ובאותה המגפה שיכל אחד מבניו.
בתקפ"ב שיכל את בנו משה שמת מרעידת אדמה.