tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם טענו שניתן למצוא סימנים להשפעה קומוניסטית באתאיזם, בתרבות הפופ, במוזיקת רוק ובילדי הפרחים.
על הנשים נאסר ללבוש חצאיות קצרות, וכל התלמידים הוכרחו ללכת לכנסייה ביום ראשון.
עד 1973 השאירו הקולונלים על כנו את המשטר המלוכני תחת מתכונת של "עוצרות".
ביוני 1973 הגנרל פפדופולוס הודיע על הדחת המלוכה ועל הכרזת הרפובליקה ההלנית, הקרויה במקור היווני, הפעם באופן פרדוקסלי "הדמוקרטיה ההלנית".
פפדופולוס הכריז עצמו נשיא הרפובליקה.
ההחלטה אושרה במשאל עם שאורגן על ידי השלטון.
הבעיה העיקרית של המשטר החדש היו הסטודנטים.
רוב הסטודנטים התנגדו למשטר, חילקו כרוזים, החרימו מרצים ימניים ועוד.
אלפי עצורים הובאו לאי גיארוס בים האגאי, בין אתונה למיקונוס.
שליש מהעצורים חלו, רבים מתו.
כ-200 שוטרים וחיילים עסקו במלאכת העינויים במשך כל שנות המשטר.
הצנזורה שיתקה את חיי התרבות ולא אפשרה לאזרחים לקבל מידע על הנעשה.
ארצות הברית תמכה במשטר לא רק רעיונית, אלא גם כלכלית.
גורמים ימניים באיטליה גם הביעו התעניינות בהצלחה הכלכלית ושאבו השראה לערוך ניסיון דומה בארצם.
אחד המתנגדים המפורסמים ביותר היה המלחין מיקיס תאודורקיס.
הוא נלחם במשך ארבעה חודשים במחתרת במסגרת "החזית הפטריוטית" נגד המשטר.
באוגוסט 1967 הוא נעצר, עונה ונכלא במחנה ריכוז אורופוס.
גם המלך התנגד למשטר בשלב מסוים, כי ציפה שיהיה לו תפקיד משמעותי יותר.
הוא ניסה, בעזרת קצינים הנאמנים לו, לערוך הפיכת נגד, שנכשלה, מה שהוביל בסופו של דבר, בשנת 1973 לביטול המלוכה ביוון.
למתנגדי המשטר היו הרבה תומכים מחוץ ליוון.
ב-13 באוגוסט 1968 נכשל ניסיון התנקשות של אלקסנדרוס פנגוליס בחייו של הדיקטטור פפדופולוס.
שבועות מספר לאחר מכן הפכה הלווייתו של ראש הממשלה לשעבר גיורגיוס פפנדראו להפגנת המונים.
ב-14 בנובמבר 1973 יזמו סטודנטים מהאוניברסיטה הטכנית הלאומית של אתונה שביתת מחאה נגד המשטר, התבצרו והתקינו תחנת רדיו שבה הם קראו לאוכלוסייה להצטרף אליהם.
אלפי פועלים וצעירים באו למתחם.
אור ליום ה-17 בנובמבר כבש הצבא באמצעות טנקים את האוניברסיטה.
בדיכוי ההתקוממות נהרגו 24 בני-אדם.
הארגון היווני 17 בנובמבר, שפעל מ-1975 ועד 2003, נקרא כך לזכר היום הזה.
דימיטריוס יואנידיס שלט מאחורי הקלעים כבר מאז 1967, אך אחרי ה-17 בנובמבר בגלוי.
ב-15 ביולי הוא הפעיל את ארגון הטרור אאוקה שביצע הפיכה בקפריסין, מה שגרם למלחמה עם טורקיה.
הלחץ הבינלאומי הכבד בעקבות זאת גרם לפירוק המשטר.
הדמוקרטיזציה שהוביל קונסטנדינוס קרמנליס נקראת ביוונית μεταπολίτευση.
הממשלה החדשה ארגנה בחירות חדשות, חוקה חדשה, שהתבססה על החוקה מימי מלחמת העצמאות היוונית, ומעצר של קציני ההפיכה.
יחסה של ממשלת ישראל למשטר הצבאי
ישראל הרשמית ראתה בשלטון החדש הזדמנות לחמם את היחסים שבמשך עשרים השנים הראשונות לכינון מדינת ישראל לא היו קרובים.
תנועת המשטר החדש הייתה תנועה פוליטית שפעלה בישראל בשנים 1959- 1960. התנועה הוקמה במטרה לקדם שינויים במבנה הפוליטי והחברתי של ישראל
התנועה הוקמה רשמית ביוני 1959. ואיחדה בין גורמים משני צידי המפה הפוליטית.
בין מייסדיה היו אליעזר ליבנה, היסטוריון ופובליציסט שהיה לשעבר חבר מפא"י, שמואל תמיר, עורך דין שהיה לשעבר חבר תנועת החרות, פרופ' ישעיהו ליבוביץ איש רוח ומדען, וערי ז'בוטינסקי בנו של זאב זבוטינסקי מייסד התנועה הרוויזוניסטית, ואליקים העצני.
רבים מחברי התנועה היו פעילים קודם לכן בארגון "שורת המתנדבים".
תנועת המשטר החדש ביקשה לקדם שינויים במערכת הפוליטית הישראלית.
בין הנושאים שהתנועה העלתה לדיון היו שינוי שיטת הבחירות, הפרדת הדת מהמדינה, כלכלה חופשית, שחיתות מפלגתית ופוליטיזציה של שירותי המדינה, המשטר הצבאי על ערביי ישראל, ומדיניות החוץ והביטחון של ישראל.
פעילות והחלטה שלא להתמודד בבחירות
התנועה פעלה באמצעות פרסום מאמרים וניירות עמדה, וקיום כנסים ואסיפות ציבוריות.
ואף הוציאה לאור שבועון בשם "יעד", שהיה הביטאון הרשמי למחצה שלה.
לאחר הקמתה פנתה תנועת "הפעולה השמית" לקבוצה והציע להקים רשימה מאוחדת לקראת הבחירות, אך אנשי "המשטר החדש" סירבו להצעה.
התנועה הוקמה חודשים ספורים לפני הבחירות לכנסת הרביעית, אך סמוך לבחירות הודיעה התנועה שלא תציג רשימה לבחירות לכנסת הרביעית.
שמואל תמיר הסביר כי ההחלטה נבעה מההערכה שהתנועה לא תוכל להשיג את מטרותיה באמצעות השתתפות בבחירות במסגרת המערכת הפוליטית הקיימת
בדצמבר 1960. שניים מהמייסדים, אליעזר ליבנה ופרופ' ישעיהו ליבוביץ, פרשו או הוצאו מהתנועה, מה שהביא לפירוק התנועה.
הסיבה הרשמית שניתנה הייתה חילוקי דעות לגבי צורת עריכתו של השבועון "יעד".
מקורות שונים מציינים מספר גורמים אפשריים להתפרקות, ביניהם קשיים בגיבוש עמדות משותפות בין חברי התנועה וחוסר יכולת לגייס תמיכה ציבורית רחבה
המשטרה המלכותית של גיברלטר היא סוכנות אכיפת החוק האזרחית המרכזית בגיברלטר, וכוח השיטור הוותיק ביותר בחבר הלאומים הבריטי מחוץ לממלכה המאוחדת.
הוקמה ב-25 ביוני 1830, 9 חודשים לאחר שסר רוברט פיל הקים את משטרת המטרופולין של לונדון.
המשטרה המלכותית של גיברלטר קיבלה את התחילית "מלכותית" בשנת 1992 על ידי המלכה אליזבת השנייה, ולפני כן נקראה רק "משטרת גיברלטר".
מספר החירום של המשטרה הוא 199.
ה-RGP נחלקת למספר יחידות שונות, בהן מחלקת חקירות פליליות (CIDׂׂ), מחלקת סמים, יחידה חמושה, יחידת זיהוי פלילי, מחלקת תנועה, יחידת ימית, מחלקת מבצעים והענף המיוחד (Special Branch).
כוח האדם של ה-RGP כולל כ-220 שוטרים.
מפקד המשטרה מאז 2012, הוא אדוארד יום.
היחידה הימית של ה-RGP הוקמה על מנת לאכוף את החוק במים הטריטוריאליים של גיברלטר, ולעיתים קרובות פועלת בשיתוף פעולה עם סוכנויות מקומיות ובינלאומיות שונות.
היחידה הימית משחקת תפקיד מרכזי וחיוני במבצעים למניעת הברחות סמים באזור גיברלטר.
הספינות של היחידה הימית הן: סר יהושע חסן (Sir Joshua Hassan), סר ויליאם ג'קסון (Sir William Jackson), סר פרנסיס ריצ'רדס (Sir Francis Richards) וסר ג'ון צ'אפל (Sir John Chapple).
מאז הקמתה ועד ל-1999, אז הוקם סניף של הארגון אמבולנס סנט ג'ון, שימשה ה-RGG כשירות האמבולנסים היחיד בגיברלטר.
במקרי החירום שבהם נדרשו האמבולנסים, הוקצו זמנית למשימה שוטרים ממחלקת המבצעים של המשטרה.
נוסף על כך, עד תחילת שנות ה-90 פעלה ה-RGP כמשטרת הגירה בכל נקודות הכניסה לגיברלטר.
תחנה נוספת ממוקמת ב-Irish Town מס' 120, שם שכן בעבר המטה הראשי.
המשטרה הלגיונרית (ברומנית: Poliția Legionară) הייתה ארגון צבאי למחצה בממלכת רומניה, דומה לאס אה, שהתקיים במהלך ימי המדינה הלאומית-לגיונרית.
לדברי הוריה סימה, יון אנטונסקו העלה את רעיון הקמת המשטרה הלגיונרית בגלל חששותיו מהפיכת נגד מלוכנית.
אנטונסקו הינחה את סימה, שהיה סגן ראש הממשלה, לתבוע ממשרד הפנים אקדחים ותחמושת עבור המשטרה הלגיונרית והוא פעל בהתאם..
סימה מינה את ויקטור אפוסטולסקו למפקד המשטרה הלגיונרית של עיר הבירה, בוקרשט, והוא, בתורו, הוסמך לגייס את השוטרים מבין שורות הלגיונרים, אך לא רק מביניהם.
לפי דוגמה זו הוקמו משטרות לגיונריות ביתר הערים, כשהפרפקט ממנה למפקד המשטרה לגיונר מסוים וזה מגייס את יתר השוטרים.
בנובמבר 1940 מונה יון בויאן למפקד המשטרה הלגיונרית של בוקרשט.
המגויסים הגיעו מבין שורות הלגיונרים הצעירים המובטלים, כשהגיוס תגמל אותם על נאמנותם בעבר ואפשר להם לשפר את מצבם הכלכלי.
השוטרים הלגיונרים לבשו את המדים הלגיונרים, חולצה ירוקה, חגורה אלכסונית על בית החזה ועל הזרוע סרט ועליו הכיתוב "Poliția Legionară" (המשטרה הלגיונרית).
השוטרים הלגיונרים נועדו לסייע למשטרה הרגילה, במיוחד בכל הכרוך במעבר מהמשטר הקודם למשטר של המדינה הלאומית-לגיונרית.
הם הוסמכו לבצע חיפושים, מעצרים וחקירות בכל שעה של היום וללא צורך בצווים והם הגיעו עד ביצוע רציחות.
בספטמבר 1940, בביטאונו של יון אנטונסקו, תוארה המשטרה הלגיונרית כ"קבוצה של יסודות חסרי הכשרה, חסרי תרבות, חסרי נשמה, מוכי גורל, אסופים מאבק הדרך".
המשטרה הלגיונרית פעלה נגד היהודים במסגרת הרומניזציה במעצרים, חיפושים, עינויים ועוד.
ב-2 בנובמבר 1940 בוצע הרצח הראשון, המשטרה הלגיונרית בבוקרשט עצרה נער יהודי בן 15 בשם לוצ'יאן רוזן - הוא הובא למפקדת המשטרה, הוכה בחפץ מתכתי, נחנק, נורה ונזרק לרחוב מהקומה החמישית.
ב-22 בנובמבר נעצר בבוקרשט סולומון קליין, סוחר מדרך וקרשט, כשעל גופו סכום של מיליון וחצי לאי.
גופתו נמסרה למשפחתו למחרת עם ציון שהתאבד על ידי קפיצה מהקומה השלישית של מפקדת המשטרה.
ב-23 בנובמבר נעצר תאודור גרבר בן 16 וכעבור יומיים נמסרה גופתו למשפחתו.
התעללות המשטרה הלגיונרית ביהודים לא הוגבלה לעיר הבירה, היא התנהלה גם בערים אחרות.
ב-10 בנובמבר, בפלוישט, עצרה המשטרה הלגיונרית 60 יהודים בשעת תפילה בטענה שמדובר בכינוס קומוניסטי.
למרות שהוריה סימה ציווה ב-14 בנובמבר לשחררם, המשטרה הלגיונרית סירבה וכשהוראת השחרור ניתנה שוב ב-27 בנובמבר המשטרה הלגיונרית הוציאה מתוך הקבוצה 11 יהודים, שנלקחו למקום לא ידוע ולמחרת נמצאו ירויים בתעלות בשולי העיר.
בלילה שבין 26 ו-27 בנובמבר קבוצה גדולה של לגיונרים (בין 60 ל-90), מרביתם מהמשטרה הלגיונרית, ביצעו את טבח ז'ילבה ורציחות נוספות של אישים המזוהים עם המשטר הקודם, שרדפו בעבר את הלגיונרים.
רציחתם של אישים מהשורה הראשונה בציבוריות הרומנית גרמה לזעזוע ויון אנטונסקו הגיב לכך.
יחידות צבאיות הוזעקו לבירה וב-29 בנובמבר אנטונסקו ציווה על פירוק המשטרה הלגיונרית.
שר הפנים הלגיונרי מיתן את הפירוק בהעבירו לשורות המשטרה הרגילה רבים מהשוטרים הלגיונרים ומעשית המשטרה הלגיונרית המשיכה לפעול.
ב-2 בדצמבר אנטונסקו הוציא שוב הוראה לפירוק המשטרה הלגיונרית, אך היא המשיכה בפעילותה.
במברק דיווח, שהעביר השגריר הגרמני ברומניה למולדתו סיפר שנלקחו כלי הנשק של המשטרה הלגיונרית, אך התעשיין ניקולאה מאלאקסה סיפק להם נשק אחר.
במברק דווח גם שיום לפני כן, בעת שאנטונסקו תבע מסימה, שיפסקו המעשים החריגים של הלגיונרים, הלגיונרים השתלטו על מפקדת המשטרה בבוקרשט.
ב-30 בדצמבר פוזרה רשמית המשטרה הלגיונרית, אך במקומה הופיעו בערי רומניה "משמרי ברזל", שהצהירו על המשך המיליטנטיות של המשטרה הלגיונרית.
המשטרה הכחולה (בפולנית: Policja Polska Generalnego Gubernatorstwa; בגרמנית: Polnische Polizei im Generalgouvernement) הוא כינויה של משטרה שהורכבה משוטרים פולנים ואשר הייתה כפופה לשלטונות הגרמניים בשטח הגנרלגוברנמן בתקופת מלחמת העולם השנייה.
האוכלוסייה הפולנית כינתה אותה בשם זה בשל צבע מדיהם של השוטרים.
לאחר כניעתה וכיבושה של פולין על ידי הצבא הגרמני עלה הצורך בהקמת כוח משטרה מקומי אשר יסייע לכוחות הגרמניים בשמירה על הסדר באזורים הכבושים.
כוח זה נועד להוות כוח עזר בלבד אשר יפעל בצמוד לכוחות המשטרה הגרמניים ואף יהיה כפוף לו (כוחות דומים הוקמו בכל המדינות אותן כבשה גרמניה במהלך המלחמה).
בספטמבר 1939, הורה מושל הגנרלגוברנמן האנס פרנק על גיוס כפוי של כוח משטרה פולני חדש אשר יעמוד לרשות הכוחות הגרמניים, ויתבסס ברובו על כוחות המשטרה הפולנית מלפני המלחמה (Policja Panstwowa).
"המשטרה הכחולה" הוקמה באופן רשמי ב-30 באוקטובר 1939.
באופן רשמי, "המשטרה הכחולה" הוכפפה לפיקודה של המשטרה הגרמנית (Ordnungspolizei), אך המבנה הארגוני שלה, כוח האדם שלה (שהתבסס ברובו על שוטרים פולנים), ואף המדים שלבשו (חוץ מהעובדה שהוסרו ממנה דגל הלאום הפולני), היו דומים מאוד למאפייני המשטרה הפולנית הישנה.
מטרת הארגון הייתה להוות כוח עזר לכוחות השיטור הגרמניים (Auxiliary organization) תוך שמירה על הסדר וטיפול במגוון בעיות כגון עבירות רכוש, שוד והברחות שהפכו להיות נפוצים יותר בעקבות הפלישה הגרמנית והתוהו ובוהו ששרר בפולין בעקבותיה.
"המשטרה הכחולה" הורכבה בעיקר מפולנים דוברים אוקראינית מחלקיה המזרחיים של הגנרלגוברנמן.
תקופת ההכשרה של השוטרים החדשים שהתווספו למשטרה הכחולה (בנוסף לאלו שהועברו מהמשטרה הפולנית הישנה), התבצעה בבסיס אימונים בעיירה נובי סונץ' שבפולין (אשר הוקם באוקטובר 1941).
בסך הכול הוכשרו בבסיס 3,000 שוטרים.
מצבת כוח האדם של "המשטרה הכחולה" גדלה בהתמדה ככל שהתמשכה המלחמה.
קיימות מספר השערות בנוגע לגידול המהיר בכוח האדם במשטרה.
בין היתר, משכורות מכובדות שקיבלו השוטרים והעובדה כי הורשו על ידי הכוחות הגרמניים לשמור לעצמם 10% מכל סחורה או רכוש שהוחרמו על ידם.
חשיבות מיוחדת הייתה לשירותה של "המשטרה הכחולה" בוורשה, אשר היוותה את מרכז תנועות ההתנגדות בפולין הכבושה.
במשטרה הפולנית בוורשה שירתו ביוני 1942 3,150 איש, ובכללם 60 קצינים.
מפקדי "המשטרה הכחולה" בוורשה היו: מריאן קוזיילבסקי (מאוקטובר 1939 עד מאי 1941); אלכסנדר רשצ'ינסקי (ממאי 1941 עד מרץ 1943); ופרנצישק פשימוסיסקי (ממרץ 1943 עד מרד ורשה הפולני באוגוסט 1944), כולם בדרגת סגן ניצב.
ביוני 1942 הוקם גדוד מיוחד של "המשטרה הכחולה" (גדוד 202) אשר יועד ללחימה בפרטיזנים.
תחילה הופעל הגדוד כנגד יחידות פרטיזנים של יהודים ושל שבויי מלחמה סובייטים ביערות באזור קולבושובה (Kolbuszowa).
בסוף 1943 הועבר הגדוד ללחימה בפרטיזנים באזור אוקראינה ושם התפורר והושמד בקרבות.
המחתרת הפולנית מכל הזרמים ביקרה בחריפות רבה את התנהגותה של המה"פ, בגלל היקף שיתוף-הפעולה שלה עם הכובש הגרמני, הסחיטות וההידרדרות המוסרית.
צוין גם ההיקף הרב בהשתתפותה ברדיפות ובפעולות רצח היהודים.
בשל העובדה כי הייעוד הרשמי של "המשטרה הכחולה" היה להוות כוח עזר בלבד תחת פיקוד המשטרה הגרמנית באזור הכיבוש (רוב קציניה הבכירים הגיעו משורות המשטרה הגרמנית), יש הטוענים כי השפעתה של המשטרה הייתה שולית, וכך גם ההתנגדות לכוחות הגרמניים.
המחתרת הפולנית מכול הזרמים ביקרה בחריפות רבה את התנהגותה של "המשטרה הכחולה", בגלל היקף שיתוף-הפעולה שלה עם הכובש הגרמני, הסחיטות וההידרדרות המוסרית.
עם זאת, קיימות עדויות לפיהם חלק נכבד משוטרי "המשטרה הכחולה" לקח חלק בפעילות ארגון ההתנגדות המחתרתי הפולני (Armia Krajowa).
לטענת ההיסטוריון הפולני אנדריי כריסטוף, 20% - 30% משוטרי "המשטרה הכחולה" נרצחו על ידי הכוחות הגרמניים, וזאת בשל מעורבותם בפעילויות המחתרת הפולנית, בהם מפקד "המשטרה הכחולה" בוורשה סגן ניצב אלכסנדר רשצ'ינסקי וקצין המשטרה רומאן שווינציצקי.
השלטונות הגרמניים הטילו על המשטרה הפולנית לטפל בעיקר בפשעים פליליים, אך היא הופעלה בקנה-מידה נרחב גם בנוגע לטיפול האוכלוסייה היהודית.
המשטרה הייתה פעילה בשיטור בגטאות הגנרלגוברנמן ובחיפוש אחר היהודים שנמלטו מגטאות וממחנות ושחיפשו מקלט בקרב האוכלוסייה הפולנית או ביערות.
המשטרה הפולנית הופעלה בשיטור בשערי הגטו בוורשה, וכוח של 400 שוטרים היה מיועד לפעילות סיור בתוך הגטו.
בדיכוי מרד גטו ורשה פעל כוח של 367 שוטרים, במסגרת הכוח הגרמני שבפיקודו של הגנרל יירגן שטרופ.
תפקיד נוסף שהוטל על "המשטרה הכחולה" היה גילוי היהודים שנמלטו מן הגטו ל'צד הארי' של העיר.
החוקרים חלוקים בנוגע ליחס המשטרה ליהודים.
מחד, ועל אף העובדה כי האחריות על גטו ורשה הייתה נתונה למשטרת הגטו היהודית, קיימות עדויות למעורבות המשטרה הפולנית בהכאת יהודים ובסחיטתם.
המשטרה גם לקחה חלק בריכוז היהודים בנקודות האיסוף לשם גירושם..
על-פי חוקר השואה יאן גרבובסקי, יהודי שנפל לידי המשטרה הכחולה עמד בפני מוות כמעט וודאי, על-פי גרבובסקי עמנואל רינגלבלום אמר במהלך המלחמה ששוטרי המשטרה הכחולה אחראים למותם של מאות אלפי יהודים, ועל-פי גרבובסקי העדויות ההיסטוריות מהארכיבים הפולנים, גרמנים, וישראליים "מצביעים על תבנית של מעורבות רצחנית בכל רחבי פולין הכבושה".
מנגד, קיימים היסטוריונים הטוענים כי מעורבותם של השוטרים בפעילות כנגד היהודים הייתה פחותה.
לפי השקפתו של ראול הילברג:
היסטוריון השואה סטיב פולסון מסכים אף הוא עם הקביעה כי המעורבות של המשטרה הפולנית, בכל הנוגע לטיפול ביהודים היה שולי:
חלק משוטרי "המשטרה הכחולה" הוכרו לאחר המלחמה כחסידי אומות עולם.
"המשטרה הכחולה" פורקה ב-27 באוגוסט 1945 על ידי הוועד הפולני לשחרור לאומי, כאשר חלק מן השוטרים עברו לשרת תחת המשטרה הפולנית החדשה שהוקמה (Milicja Obywatelska).
בשנת 1990 זו הוחלפה בכח לאומי חדש (Policja).
המשטרה הלאומית של אוקראינה (באוקראינית: Національна поліція України) היא המשטרה המרכזית המופקדת על אכיפת החוק, שמירת הסדר הציבורי וביטחון הפנים ברפובליקת אוקראינה, כחלק ממערך הביטחון האוקראיני.
המשטרה הלאומית החליפה את המיליציה, שפעלה קודם ופועלת מכוח חוק המשטרה הלאומית 2015.
בראש המשטרה עומד מפקד המשטרה הלאומית, האחראי לניהולה, בהתאם למדיניות הנקבעת על ידי שר הפנים האוקראיני.
מפקד המשטרה הלאומית הנוכחי הוא איהור קלימנקו, שמונה ב-2019, במקומו של סרגיי קניאזב שכיהן מ־8 בפברואר 2017 והחליף את ואדים טרויאן שמילא את מקומו מה-14 בנובמבר 2016 ומונה במקומה של חטיה דקאנואידזה (שכיהנה מ-4 בנובמבר 2015 ועד נובמבר 2016).
מטה המשטרה נמצא בבניין מפקדת המשטרה הלאומית בקייב, ברחוב חבר האקדמאי בוהומולץ 10.
נכון למאי 2016, במשטרת אוקראינה משרתים 156,500 שוטרים.
רעיון הקמתה של המשטרה הלאומית של אוקראינה עלה לראשונה בשנת 2012 כאשר שר הפנים האוקראיני הציע להפוך את שירות המיליציה למשטרה, "פוליציה" באוקראינית (Полiцiя).
מטרת הרעיון הייתה להפוך את המשטרה למודרנית וממורכזת יותר וממודרת פחות.
הרעיון יצא לפועל במרץ 2014 כאשר הראדה העליונה העבירה את החוק למלחמה בשחיתות שבמסגרתו הוחלט לקצץ את מספר השוטרים מ-324,000 ל-245,000. באפריל 2014 ממשלת אוקראינה אשררה את הצעת החוק ואישרה לפטר 79,400 שוטרים.
באוגוסט 2014 יועץ שר הפנים האוקראיני, אנטון הראשצ'נקו, הכריז כי רק 10-15% משוטרי המיליציה נשארו בתפקידם במשטרת מחוז דונצק, מאחר ש-1,700 שוטרים פוטרו ו-300 נוספים ערקו לשורות הבדלנים במסגרת העימות המזרח-אוקראיני.
באותו החודש אישרה הממשלה תוספת תקציב לצורך עריכת הרפורמה המשטרתית להפיכת המיליציה למשטרה הלאומית.
המינהל הוקם מחדש כמשטרת הסיור של קייב, ולשורותיה גויסו 2,000 שוטרים חדשים מתוך 33,000 נבחנים.
המגויסים אומנו בסיוע כוחות המשטרה של ארצות הברית.
באוגוסט 2015 הוקמה המשטרה הלאומית בעיר לבוב, וכוחות משטרה חדשים הוקמו בשאר המדינה עד ל-7 בנובמבר 2015, התאריך שבו חדלה המיליציה מלהתקיים הלכה למעשה באוקראינה.
המשטרה הפלילית (Кримінальна поліція) אחראית לחקירת ומניעת פשיעה חמורה
המחלקה ללוחמה בסמים (Департамент протидії наркозлочинності) אחראית למאבק בסחר לא חוקי בסמים
המחלקה לביטחון כלכלי (Департамент захисту економіки) אחראית למאבק בפשעי הונאה ופשעים כלכליים
משטרת הסיור (Патрульна поліція) אחראית למבצעי אכיפה ראשיים, שיטור וניטור התנועה
משטרת ההגנה (Поліція охорони) אחראית לאבטחת מתקנים
המשטרה המיוחדת (Спеціальна поліція) אחראית לשמירת הסדר ולניטור אסונות טבע
היחידה המבצעית לתגובה מהירה (Корпус Оперативно-Раптової Дії) אחראית לפיזור הפגנות ומבצעי השתלטות על בני ערובה ומבצעי לוחמה בטרור
גופי תשאול טרם מעצר (Органи досудового розслідування) אחראים לתחקור ותשאול נעצרים בתחומי המס וחקירת פשעים
דיוקןמפקד/תתחילת כהונה סיום כהונה הערות חטיה דקאנואידזה 4 בנובמבר 2015 14 בנובמבר 2016 סגנית שר הפנים האוקראיני, הממונה על עבודת הקמת המשטרה הלאומית ואדים טרויאן 14 בנובמבר 2016 8 בפברואר 2017 ממלא מקום סרגיי קניאזב 8 בפברואר 2017 25 באפריל 2019 איהור קלימנקו 25 באפריל 2019 20 בינואר 2023
תמונהדגםייצורסוגקליברFort-17אקדח נטען9 מ"מאלה משטרתיתנשק לא קטלני — —גז מדמיענשק לא קטלני —
תמונהיצרן ודגםארץ מוצאשימושכמותהערותטויוטה פריוסיפןניידת סיור 1,568ניידת סיור כללית.
מסופקת על ידי יפן למשימות אכיפת חוק אוקראיניות בהתאם לפרוטוקול קיוטו.יונדאי סונטהקוריאה הדרומיתניידת תנועה 110ניידת תנועה.
בעבר הייתה בשימוש חברות המוניות של קייב.איסוזו די מקסיפןרכב סיור 38משמש את משטרת מחוז וולין.דאצ'יה דוקרמרוקוואן משטרתי 192מיוצר על ידי רנו במפעליה במרוקו.דאצ'יה דאסטררומניהניידת סיור 104מיוצר על ידי מפעלי דאצ'יה דסטר ברומניה מטעם חברת רנו.מיצובישי אאוטלנדרניידת סיוראין נתון
בנוסף, ישנם מכוניות ישנות המשמשות כנידות סיור בעיקר בעיירות נידחות.
לפי פרופסור אולכסנדר פונומאריב מהמכון לעיתונות של אוניברסיטת קייב, המינוח האוקראיני הנכון ל"שוטר" הוא "פוליציאנט" (поліціянт).
זאת בניגוד למינוח המושאל מרוסית – "פוליצייסקי" (поліцейський), הנמצא בשימוש נפוץ לציון קצין המשטרה הלאומית.
קצינים זוטריםקצינים בכירים דרגות כתףלמדים יומיומיים דרגה קצין קורפורל סרג'נט סרג'נט מטה זוטרלוטננט לוטננט בכירלוטננט קפטן
קציני פיקוח קציני מטה דרגות כתףלמדים יומיומיים דרגהמייג'ורלוטננטקולונלקולונלמייג'ור גנרלגנרל(מחלקה שלישית)לויטננט גנרלגנרל (מחלקה שנייה)קולונל גנרלגנרל(מחלקה ראשונה)
הרשות להגנת המדינה (בהונגרית: Államvédelmi Hatóság; בראשי תיבות ÁVH) הייתה המשטרה החשאית של הונגריה הקומוניסטית בין השנים 1946 ל-1956. המשטרה החשאית פעלה בצמוד לשירותי הביטחון הסובייטיים.
לאחר מותו של סטלין ב-1953 ומינויו של אימרה נוג' לראש הממשלה, נחלשה השפעת הארגון והוא פורק ב-1956.
במהלך הכיבוש הנאצי של הונגריה במלחמת העולם השנייה שימש הבניין המטה של צלב החץ.
בין השנים 1948–1949 הארגון ביצע סדרה של טיהורים פוליטיים בשנת 1950 נהפך הארגון לרשות להגנת המדינה (ÁVH), ובשנת 1952 פוטר בעקבות היותו יהודי ונאסר בביתו של מתיאש ראקושי, ותפקיד ראש הארגון הועבר ללאסלו פירוש .
בשנת 1956 פורק הארגון תחת ממשלתו של אימרה נוג', ובמהלך ממשלתו של יאנוש קאדאר הארגון לא הוקם מחדש (ככל הנראה כי הוא עבר עינויים תחת הארגון בשנות ה-50) אך הארגון פעל כחלק ממשרד לענייני פנים, יאנוש קאדאר השתמש בארגון בצורה בלתי פורמלית במהלך מלחמות פנימיות בתוך המפלגה בין 1956 ל-1963.
אחרי מלחמת העולם השנייה, הקומוניזם נכפה על הונגריה, על ידי ברית המועצות.
הסובייטים ערכו את הבחירות החופשיות היחידות של מזרח אירופה בהונגריה בנובמבר 1945. המפלגה הקומוניסטית ההונגרית זכתה רק ב-17 אחוזים מהקולות.
מפלגת ה זכתה ב-57% מהקולות.
עם זאת, מפלגת ה־Smallholders הוכרחה להקים קואליציה שבה החזיקו הקומוניסטים בכמה עמדות חשובות.
לדוגמה, מנהיג המפלגה הקומוניסטית, מתיאש ראקושי, קיבל תפקיד של סגן ראש הממשלה.
הקומוניסט לאסלו רייק מונה לתפקיד שר הפנים.
בתפקיד זה, הוא הצליח להקים את המשטרה החשאית ההונגרית.
בהדרגה, מפלגת Smallholders נאלצה לצאת מהפוליטיקה.
כמה מנהיגים של המפלגה נעצרו ב-1947. עד 1950 שלטו הקומוניסטים בהונגריה.
תפקיד המשטרה החשאית היה לחסל מתנגדי משטר.
ראש המשטרה הראשון היה גאבור פיטר, הייתה לו גישה אגרסיבית כלפי חשודים בבגידה, והוא היה מוכן לענות במטרה להשיג הוכחות לפשעים.
הקומוניסטים ההונגרים זכו רק ל-22% מהקולות בבחירות של 1947, למרות הונאת בחירות נרחבת: כ-50,000 קולות שיקריים נספרו לקומוניסטים.
הכישלון הזה כנראה דרבן את פיטר לדכא עוד יותר את ההתנגדות למשטר כדי לוודא שהקומוניסטים ישמרו על עליונותו במדינה.
לאסלו רייק הואשם במזימה עם יוסיפ ברוז טיטו להפיל את הממשלה הקומוניסטית ההונגרית, אשר נכפתה על הונגריה בינואר 1948. אבל המשטרה החשאית עצרה את ריי'ק ב-30 במאי 1948 ועינתה אותו באכזריות כדי לנסות ולחלץ ממנו הודאה.
פיטר איים לערב את משפחתו של רייק אם לא יודה.
רייק החזיק מעמד עד 11 ביוני - שנים עשר ימים לאחר מעצרו - כאשר הודה בניסיון להציל את משפחתו.
רייק נשפט במשפט ראווה בין ה-16 ל-24 בספטמבר 1949, שם קיבל גזר דין מוות.
הוא הוצא להורג ב-15 באוקטובר 1949. ההמשרד לביטחון המדינה הסובייטי ככל הנראה היה מעורב במותו.
בשנת 1951, כאשר גילה שר הפנים החדש, , שהוא עומד לטיהור על ידי המפלגה הקומוניסטית ההונגרית, הוא הרג את עצמו ואת משפחתו הקרובה.
אפילו פיטר התמודד עם חשדנות והאשמות, כולל ההאשמות בתכנון רצח סטלין ומנהיגים אחרים במפלגה הקומוניסטית ההונגרית.
לאחר שפיטר נעצר ואוים בעינויים, הוא הודה כי הוא "סוכן של סוכנויות הביון הבריטיות והציוניות".
פיטר נמנע מהוצאה להורג ונשלח לכלא.
הוא שוחרר ב-1959 וקיבל תפקיד בדרגים הנמוכים של הממשלה.
לאחר מותו של סטלין ב-1953, הייתה תקווה מסוימת שהמצב בהונגריה ישתנה.
אולם, המשטרה החשאית עדיין הייתה שנואה.
במהלך המרד ההונגרי באוקטובר-נובמבר 1956. חברי המשטרה נעצרו והוצאו להורג, כאשר נתלו בפומבי מעמודי תאורה כשכסף תחוב בפיהם.
ב-29 באוקטובר הודיע אימרה נאג' כי המשטרה הידועה לשמצה פורקה.
עד 10 בנובמבר 1956, המרד ההונגרי נמחץ על ידי הסובייטים.
כעת הבינו במוסקבה כי המשטרה החשאית נתעבת באופן בין-לאומי ואינו יכול להמשיך להתקיים באותו לבוש.
הכוח נותר מפורק לאחר המרד.
המשטרה הלאומית של קולומביה (בספרדית: Policía Nacional de Colombia) היא כוח המשטרה הלאומי של קולומביה.
למרות שהמשטרה הלאומית היא לא חלק מכוחות הצבא של קולומביה (צבא היבשה, הצי וחיל האוויר) הוא מהווה יחד איתם ל"כוח" ציבורי, וגם הוא נשלט על ידי משרד ההגנה.
שלא כמו במדינות רבות אשר משתמשות במערכת אכיפת החוק רב שכבתית (בעלת גופים רבים), המשטרה הלאומית היא המשטרה האזרחית היחידה בקולומביה.
תפקידיו הרשמיים של הכוח הם להגן על האומה הקולומביאנית, לאכוף את החוק, לשמור ולהבטיח את התנאים ההכרחיים לקיום חירויות וזכויות האזרח, להבטיח את השלווה בקרב האוכלוסייה.
הקולומביאנים יכולים לתקשר למשטרה על ידי חיוג חינם למספר 112 (בפריסה ארצית) או 123 מערים מסוימות.
לגבי מקרי חטיפה ניתן להגיע למספר 165. ניתן גם ליצור קשר באמצעות האינטרנט כדי לרשום הצעות, בקשות, שאלות, מחמאות או תלונות באמצעות מערכת PQRS.
דגמי טויוטה פרדו וניסאן פטרול לסיור.
אוטובוסים להסעת אסירים מכלא לכלא.
Basler BT-67 (מיוצר על ידי Basler טורבו בעצם מהווה שיפור לשלדת דאגלס DC-3.)
הביצ' קרפט 200 סופר קינג-אייר
דה הבילנד קנדה DHC-6-300 טווין אוטר
המשטרה הלאומית היא גוף אכיפת החוק הראשי ויחידת ביטחון הציבור העיקרית בצרפת ומעסיקה צוות אזרחי בניגוד למקבילה המיליטריסטית יותר, הז'נדרמריה והיא עוסקת במגוון נושאים.
המשטרה הלאומית הוקמה ביוני 1966 במקום מנגנון הביטחון הלאומי שהיה קיים מ-1944 וכיום זוהי יחידת השיטור המרכזית של משרד הפנים הצרפתי.
המשטרה נועדה להגן על חייהם, בריאותם, זכויות האדם וחירויות האזרחים בצרפת, אזרחים זרים ואנשים חסרי אזרחות והיא עוסקת בעיקר בלחימה בפשע, בטיחות רכוש הציבור וביטחון הציבור.
המשטרה מבצעת את צווי נשיא צרפת או את הנחיותיו של שר הפנים.
המשטרה מורכבת מגופי אכיפת חוק טריטוריאליים של משרד הפנים וראשי משטרות עירוניות.
בראש המשטרה עומד שר הפנים הצרפתי, האחראי לניהולה.
מטה המשטרה נמצא בבניין משרד הפנים ברובע השמיני של פריז.
יחידת ביטחון הציבור (Sécurité Publique) אחראית לניהול פעילויות משטרתיות בטריטוריות הצרפתיות.
מרבית השוטרים עוטים מדים, אם כי ישנן יחידות חשאיות שאנשיהן לובשים ביגוד אזרחי כדוגמת יחידת BAC (Brigade Anti-Criminalité, הגדוד ללוחמה בפשיעה)
משטרת הגבולות (Police aux Frontières) היא יחידת משמר גבול של המשטרה הלאומית האחראיות למאבק בהגירה לא חוקית ופועלת בנמלי התעופה, נמלי הים ובתחנות הרכבת.
אגף מיוחד שלה עוסק גם באבטחת הצד הצרפתי של תעלת למאנש
מחלקת הביטחון הרפובליקנית (Compagnie Républicaine de Sécurité) הוא גוף במשטרה הלאומית האחראי לפיזור הפגנות ומלחמה בתאונות.
המשטרה המשפטית (Police Judicaire) הוא גוף האחראי למחקר וחקירת פשיעה וחוקר חשודים ברצח, שוד, אונס ומחבלי טרור.
אחראית לניהול מעבדות הזיהוי הפלילי.
שירות ההגנה (Service de la Protection) הוא גוף אבטחת אישים של המשטרה האחראי לאבטחת מנהיגי צרפת, מנהיגים זרים ושגרירים.
בתוכו נמצאת חוליית האבטחה לנשיאות הרפובליקה.
יחידת RAID (ראשי תיבות של Recherche, Assistance, Intervention, Dissuasion) היא יחידת עילית מיוחדת של המשטרה הלאומית האחראית למאבק בפשיעה חמורה, לוחמה בטרור וטיפול בחטיפות ומשברי בני ערובה.
יחידת BRI, יחידת עילית לחילוץ בני ערובה וטיפול בפשעי שוד וחטיפה.
המשטרה הלאומית (במונגולית: Цагдаагийн Ерөнхий Газрын) היא גוף של ממשלת מונגוליה, הפועל ככוח מילואים ל.
כפוף למשרד הפנים המשפטים והוא גוף אכיפת החוק העיקרי במונגוליה.
המשטרה נעזרת תדיר בחיל הפנים של מונגוליה, גוף דמוי ז'נדרמריה נפרד.
הכוח המשטרתי המודרני הוקם ב־19 ביולי 1921, כאשר הפרלמנט, הח'וראל, הורה על הקמת "מיליציה מונעת" ככוח משטרה עיקרי.
פקודה זו הגיעה ימים לאחר המהפכה המונגולית בשנת 1921 בה הכריזו המהפכנים במונגוליה החיצונית על הקמת הרפובליקה העממית המונגולית.
בשנים 1934 - 1940 הוקמו מחלקות ייעודיות ברחבי המדינה.
משנת 1940 עד 1960 הנהיגה הפרקליטות גוף לאכיפת חוק ואכיפת החוקה החדשה של מונגוליה, החוק הפלילי וסדר הדין הפלילי.
בשנות השישים הורחב מבנה וארגון המשטרה ובשנת 1965 הוקם מוסד נפרד מהפרקליטות.
לרגל חגיגות 50 שנה להקמת המשטרה, הוקם המכון הצבאי - 14 ביולי 1984. בהמשך המכון הפך לאוניברסיטה לאכיפת החוק במונגוליה.
מאז הקמתה ועד שנות התשעים הייתה הסוכנות בפיקוד משותף של משרד הפנים והמשרד לביטחון פנים.
כתוצאה מהשינויים הפוליטיים והמהפכניים וכלכלת השוק בשנות התשעים, המשטרה עברה שינוי דרסטי והוקמה מחדש כסוכנות המשטרה הלאומית של ממשלת מונגוליה וקיבלה את המשימה להילחם בפשע ולשמור על הבטיחות על בסיס לאומי באמצעות מחלקות משטרה.
בשנת 1993 אישר הפרלמנט את "חוק המשטרה" כדי לבסס בסיס משפטי לאכיפת החוק.
בראש המשטרה עומד נציב כללי בסיוע כמה סגנים, כאשר בכיר הסגנים הוא הסגן הראשון לנציב כללי.
ישנן גם 10 מחלקות הנמצאות בכפיפות לסגן הנציב הכללי כדוגמת:
מתחת למבנה המרכזי ישנן מחלקות וחטיבות משטרה ב-21 המחוזות ובעיר הבירה, כל חטיבה מחולקת עוד יותר למחלקות, יחידות ומדורים.
המשטרה הלאומית של דנמרק (בדנית: Rigspolitiet) היא משטרת דנמרק והגוף הלאומי לענייני שיטור בדנמרק, גרינלנד ואיי פארו.
המשטרה מנוהלת על פי מסגרת חוקים המוכתבים על ידי ה"פולקטינג" (הפרלמנט הדני) ושר המשפטים של הממשלה ותחומי שיפוטה כוללים את כל האזורים שנשלטים על ידי דנמרק, כולל איי פארו וגרינלנד.
המשטרה נשלטת על ידי שר המשפטים באמצעות הנציב הלאומי של המשטרה, שבתורו פועל מעל מספר ניצבים ומחלקות במשרד הנציב הלאומי.
מחלקות אלה כוללות: תקציבים וחשבונות, מחלקת הערכות, מחלקת הנתונים, מחלקת התעבורה, כוח אדם וגיוס, מחלקת המשטרה, המכללה המשטרתית, מחלקת זרים ושירות הביון והביטחון הדני.
משרד הנציב הלאומי מורכב גם מנציבי המשטרה של שנים עשר מחוזות המשטרה של דנמרק, והשטחים שהיא שולטת בהם, וכן קצינים מינהליים של כוחות המשטרה הקהילתיים התומכים ביחידות הסדירות.
לכל מחוז מטה משטרה מרכזי אחד, כמו גם מספר תחנות משנה, תלוי בגודל המחוז.
בראש כל מחוז עומד נציב משטרה העובד כחלק ממשרד הנציב הלאומי ונתמך על ידי עוזרי נציבים שונים, שכולם נדרשים להחזיר בתארים במשפטים.
בראש כל מחוז עומדת מפקדת ראשית.
מחלקת משטרת קופנהגן מאורגנת באופן שונה במקצת, בשל גודלו ומורכבותו של האזור כבירת המדינה, עם שלושה סגני נציבים שמסייעים למפכ"ל הראשי.
המשטרה נדרשת לבצע מספר תפקידים:
למנוע עבירות פליליות, הפרות הסדר הציבורי וסכנה לשלומם של יחידים וביטחון הציבור;
למנוע כל סכנה של הפרת הסדר הציבורי וכל סכנה לביטחונם של יחידים וביטחון הציבור;
לשים קץ לפעילות פלילית ולחקור ולהעמיד לדין מבצעי עבירות פליליות;
לסייע לאזרחים במצבים מסוכנים אחרים;
לבצע תפקידים אחרים הקשורים לפעילות המשטרה.
בנוסף לתפקידי אכיפת החוק, מוטלת על המשטרה גם חובות מנהליות, לרבות ניהול מבחני נהיגה, הנפקת רישיונות נשק ורישיונות רכב וכן הוצאת אישורי משטרה ותיק פלילי.
כל הפונים לגיוס חייבים להיות אזרחים דנים ולהיות מעל גיל 21, עם בריאות טובה, ראייה ושמיעה, כמו גם הסמכה להצלת חיים או עזרה ראשונה.
צוערי המשטרה מאומנים במשך תשעה חודשים לפני שהם מתחילים בתפקיד ואחריהם שמונה עשר חודשים באימונים רציפים בזמן שהם מבצעים את תפקידם.
אחריו קורס שני בן תשעה חודשים ובחינה יחד עם שירות חובה ביחידת התמיכה של משטרת קופנהגן.
לאחר הכשרה בסיסית זו, המשטרה מציעה קורסים רציפים לאורך קריירת השוטרים.
המשטרה החשאית הפרוסית הייתה סוכנות המשטרה הפוליטית של פרוסיה במאות ה-19 ותחילת המאה ה-20.
בשנת 1851 הוקם האיחוד המשטרתי של מדינות גרמניה על ידי כוחות המשטרה של אוסטריה, פרוסיה, בוואריה, סקסוניה, הנובר, באדן ו-וירטמברג.
הגוף אורגן ספציפית לדיכוי התנגדות פוליטית בעקבות מהפכות 1848 שהתפשטו ברחבי גרמניה.
במשך חמש עשרה השנים הבאות קיים האיחוד ישיבות שנתיות כדי להחליף מידע מודיעיני.
קרל לודוויג פרידריך פון הינקלדיי, מפכ"ל המשטרה של ברלין, מונה על ידי הקייזר פרידריך וילהלם הרביעי ב-16 בנובמבר 1848. הוא היה לדמות מפתח בהתפתחות המשטרה החשאית בפרוסיה כמו גם באיחוד כולו.
בשנת 1854, בזכות קשריו ההדוקים עם המלך, מונה למנהל הכללי של המשטרה (Generalpolizeidirektor).
למעשה הוא היה שר משטרה שאינו תלוי בשר הפנים.
פון הינקלדי הקים את המשטרה הפוליטית בברלין ופיתח קטלוג מידע פרוסי על מתנגדים פוליטיים, תוך התמקדות במהפכנים שהיו מעורבים בהתקוממות 1848. אך כשראה את פריז ולונדון כמרכזי התככים הפוליטיים, הוא היה מוכן לארגן את השיטור של מתנגדים פוליטיים גם מחוץ לגבולות השיפוט הלאומיים.
שמה של המשטרה החשאית הפרוסית הוכתם כיון שהיא הייתה הבסיס עליו הוקם מאוחר יותר הגסטאפו.
עם זאת, המשטרה החשאית הפרוסית לא עסקה באופן שגרתי ברדיפות או בהתעללות או בשימוש לרעה בסמכויות המשטרה ולא התנהגה בדרך בה עלולים כוחות משטרה חשאיים אחרים לפעול.
המשטרה החשאית הפרוסית אורגנה בשנת 1933 לגסטפו.
פרוסיה עצמה פורקה כישות מנהלית בעקבות מלחמת העולם השנייה.
המשטרה הלאומית האפגנית היא כוח המשטרה הלאומי של אפגניסטן, שמשמש כסוכנות אכיפת חוק מרכזית.
הסוכנות היא באחריות משרד הפנים של אפגניסטן.
מהיבט ארגוני המשטרה היא חלק של משרד הפנים.
שורשיה של המשטרה האפגנית עוד מתחילת המאה ה-18, בשנת 1709 או 1747, כאשר הוקמה השושלת ההותכית בקנדהאר ואחרי עלייתו של אחמד שאה דוראני לשלטון.
כוח המשטרה התחדש בהדרגה לאחר 1880 כאשר אמיר עבדור רחמן חאן יצר יחסים דיפלומטיים עם הודו הבריטית.
בשנות השמונים החלה לקבל הכשרה וציוד מברית המועצות לשעבר.
המשטרה במתכונת המודרנית הוקמה לאחר הורדת משטר הטליבאן בסוף 2001 והייתה חברה באינטרפול.
כמה סוכנויות ממשלתיות מארצות הברית, כמו גם Bundespolizei הגרמנית (BPOL) ומשטרת משרד ההגנה של בריטניה, סיפקו את רוב ההכשרה המוקדמת.
בשנת 2007, משימה בהנהגת האיחוד האירופי (EUPOL אפגניסטן) עמדה בראש המשטרה האזרחית באזור קאבול, אך עד שנת 2005 ארצות הברית הקימה תוכניות הכשרה בכל מחוזות אפגניסטן.
מאז 2009 החלה המשטרה הלאומית האפגנית לקבל הכשרה מתקדמת מכוחות נאט"ו בראשות ארצות הברית.
הארגון פורק עם עליית הטליבאן לשלטון שוב, בקיץ 2021.
המשטרה הלאומית האפגנית הייתה ארגון באחריות משרד הפנים האפגני, יחד עם המשטרה למלחמה בסמים באפגניסטן והמחלקה ללוחמה בטרור.
כח המשטרה היה מורכב מסוכנויות המשנה הבאות:
באוגוסט 2021 השתלט הטליבאן על כלל גופי הממשלה, בהם המשטרה ומינה את סירג'ודין חקאני לשר הפנים ולמפקד המשטרה החדש.
המשטר הצבאי של ארצות הברית בקוריאה (USAMGIK) היה הגוף הרשמי ששלט בחצי הדרומי של חצי האי הקוריאני בין ה-8 בספטמבר 1945 עד ה-15 באוגוסט 1948.
המדינה הוקמה לאחר כניעת האימפריה היפנית וסיומה של מלחמת העולם השנייה.
קוריאה הפכה לרפובליקה עממית עד לשנת 1946, ולאחר מכן חולקה לשטח סובייטי ואמריקאי.
הרפובליקה העממית של קוריאה, מדינה קצרת ימים, הוקמה באוגוסט 1945. שליט הרפובליקה העממית, ליו וון-היונג, הקים את המפלגה העממית של קוריאה, שהייתה המפלגה השולטת.
לאחר כניעת יפן לבעלות הברית, קו רוחב 38 צפון חילק את קוריאה לשלטון סובייטי בצפון ואמריקאי בדרום.
בין השנים 1945 ו-1948 קיבל דאגלס מקארתור את השליטה בדרום.
אישרה למקארתור לפעול בשטח כרצונו.
הוא דרש מהגנרל ג'ון הודג' שיקים בקוריאה משטר צבאי אמריקאי.
הכוחות האמריקאים נחתו באינצ'ון ב-8 בספטמבר, ועשו כרצונו של מקארתור.
לאחר מכן, הודג' אמר כי "קוריאה הייתה יריבה של ארצות הברית".
ב-9 בספטמבר, ג'ון הודג' הודיע כי הממשלה היפנית הקולוניאלית תמשיך להתקיים כשהתקיימה לפני המלחמה.
למרות זאת, הוא החליף מספר בכירי ממשלה בגנרלים אמריקאים.
לאחר שהתמודד עם חוסר שביעות רצון מצד הקוריאנים, הקים הודג' באוקטובר את ועדת הייעוץ הקוריאנית.
רוב החברים בוועידה היו חלק מן המפלגה הדמוקרטית הקוריאנית, שהוקמה בתמיכת ארצות הברית.
בדצמבר של אותה השנה, ארצות הברית וברית המועצות הסכימו על דרך הממשל בקוריאה המחולקת, כך היא תנוהל על ידי הוועידה האמריקאית-סובייטית שנחתמה במוסקבה.
הוועידה גם הכריזה כי קוריאה תשוב להיות מדינה עצמאית בשנת 1949. עם זאת, המעצמות הכובשות המשיכו לשלוט בחלקן לפי האידאולוגיה שלהן.
ב-8 בדצמבר, הממשל האמריקאי החל לאסור על שביתות נגד הצבא.
למרות זאת, המפלגה הקומוניסטית של קוריאה החלה שביתה כללית סוציאליסטית בספטמבר 1946. השביתה החלה בעיר פוסאן, אך התפשטה ברחבי המדינה עד ה-24 בספטמבר וכרבע מיליון עובדים הצטרפו לשביתה.
המשטר הצבאי תקף את השובתים בעזרת צבאו, ותמך בקבוצות פוליטיות אנטי-קומוניסטיות.
ב-1 באוקטובר, בעקבות ניסיונות המשטרה לפיזור המחאות בדאיגו, נהרג פועל אחד.
הפגנות בימים הבאים הובילו ל"מרד הסתיו" באותה השנה.
המנהל האמריקאי הגיב להפגנות בכך שהכריז על ממשל צבאי, שהוביל למותם של מפגינים רבים.
מהפכת האי צ'ג'ו החלה באפריל 1948 כאשר פועלים שמאלנים הרגו 30 פעילי משטרה דרום קוריאנים.
המהפכה החלה לאחר שמנהיג קוריאני קומוניסטי, פאק הון-יונג (שגם שיתף פעולה עם קים איל סונג) קרא לשביתה כללית ב-7 בפברואר.
באותו הזמן היו במפלגת העובדים של דרום קוריאה לפחות 60,000 חברים, ועוד כ-80,000 תומכים פעילים.
החברים והתומכים הללו הפגינו, אך בכמה מקרים המפגינים תקפו פעילי ממשלה ומשטרה.
הפעולות האלו נמשכו למשך החודשים שלאחר מכן וגרמו למותם של 14,000 עד 30,000 איש.
אף על פי שהממשל הצבאי היה עוין כלפי שמאלנים וקומוניסטים, הוא בתחילה לא התנגד לפעילותן של קבוצות פוליטיות שמאלניות, כולל את פעילויות מפלגת הפועלים של קוריאה.
המשטר פעמים רבות ניסה לגשר בין הימין והשמאל, אך תקופת הפיוס הזו לא נמשכה זמן רב לאחר שהאמריקאים אסרו על הפעולות של הקבוצות השמאלניות והקומוניסטיות, שנתמכו בקרב תושבי קוריאה.
הסיבה שבגללה עשו זאת היא שהם האמינו שהן מיודדות עם הגוש המזרחי וברית המועצות.
בזמן החלוקה, רוב התעשייה הקוריאנית הייתה מרוכזת בצפון, כאשר רוב השטח החקלאי היה בדרום.
לאחר הבחירות לאספה המכוננת ולנשיאות במאי וביוני 1948, הממשלה הראשונה שלה באופן רשמי הקימה את מדינתה, הרפובליקה של קוריאה ב-15 באוגוסט 1948. הצבא האמריקאי עזב לבסוף בשנת 1949.
המשטרה המלכותית של בהוטן (בדזונגקה: རྒྱལ་གཞུང་འབྲུག་གི་འགག་སྡེ་) היא המשטרה הלאומית של בהוטן האמונה על שמירת החוק והסדר ומניעת הפשיעה בממלכה.
במקביל, משמשת המשטרה המלכותית גם כזרוע השלישית של הכוחות המזוינים של בהוטן לצד הצבא המלכותי והמשמר המלכותי.
ב-1 בספטמבר 1965 הועברו 555 לוחמים מהצבא המלכותי של בהוטן והם היוו את הבסיס להקמת המשטרה המלכותית.
בתחילה נקראה היחידה "משמר הגבול של בהוטן", ורק ב-1980 הפכה היחידה למשטרה סדירה, עדיין כחלק מהצבא.
ב-2009 הוקמה מערכת משטרתית חדשה שהייתה צבאית רק למחצה.
בנוסף לאכיפת החוק, המנדט של משטרת בהוטן המלכותית גדל מאז חוק 2009 וכולל את ניהול בתי הסוהר, שיקום נוער וניהול אסונות.
החוק משנת 2009 מספק למשטרה המלכותית מסגרת מהותית ופרוצדורלית לתחומי שיפוט, סמכויות מעצר (עם ובלי צו), חקירה, תביעה, חיפוש ותפיסה, זימון עדים והסדרת אספה ציבורית ומטרד ציבורי.
חוק 2009 כולל קוד התנהגות, חובות, חובות מיוחדים במהלך בחירות ואסונות, ואיסור על השתתפות בפעילות פוליטית.
הוא גם מסדיר כלי ירייה הן למשטרה והן לאזרחים, המחייב רישום של כלי ירייה פרטיים במשטרה.
המשטרה הלאומית של ספרד (Policía Nacional בספרדית), רשמית "חילות המשטרה הלאומית" (בספרדית: Cuerpo Nacional de Policía, בראשי תיבות: CNP) היא המשטרה המרכזית המופקדת על אכיפת החוק, שמירת הסדר הציבורי וביטחון הפנים בספרד, כחלק ממערך הביטחון הספרדי.
המשטרה אחראית לשיטור עירוני בעוד המשמר האזרחי מופקד על השיטור באזורי הכפר.
המשטרה עוסקת בחקירות פשיעה, מלחמה בטרור ובמאבק בהגירה בלתי חוקית.
לבאסקים יש כוח שיטור משלהם בשם Ertzaintza ובקטלוניה פועל בנפרד Mossos d'Esquadra.
בנווארה פועל כוח משטרה נפרד בשם Foruzaingoa.
כל הגופים משתפים פעול עם המשטרה הלאומית.
מטה המשטרה נמצא בבניין מפקדת המשטרה הלאומית במדריד.
המשטרה הלאומית בספרד יונקת את שורשיה מהמשטרה הכללית שנוצרה לראשונה ב-8 בינואר 1824. לאחר מכן נוצר "חיל המעקבים" (Cuerpo de Vigilancia) לצד "חיל הביטחון" (Cuerpo de Seguridad) שפעל עד לתום מלחמת האזרחים בספרד.
מתוך גוף זה נוצרה המשטרה הכללית שהפכה לאחר מכן למשטרה הלאומית.
החוק משנת 1986 המאחד את הסניפים הנפרדים של לובשי מדים ושוטרים בלבוש אזרחי של המשטרה הלאומית היה רפורמה גדולה שדרשה פרק זמן לא מבוטל כדי להיכנס לתוקף במלואה.
נוסף לו, חיל המשטרה המזוינת (Cuerpo de Policía Armada) הפך לבסיס המשטרה הלאומית המודרנית ופעל כארגון נפרד לחלוטין עם כ-50,000 שוטרים.
גוף נוסף בשם קבוצת מבצעים מיוחדים (Grupo Especial de Operaciones-GEO) הייתה יחידה מיוחדת מובחרת שאומנה להתמודד עם מצבי טרור ובני ערובה.
המדים המקוריים של המשטרה דאז כללו מכנסיים חומים בהירים וז'קטים חומים כהים.
בתקופת הדיקטטורה של פרנקו, המשטרה המזוינת (Policía Armada), הייתה אחד הסמלים המוכרים ביותר לדיכוי המשטר.
במהלך שנות ה-80 עברה המשטרה תהליך מהפך פנימי, שנועד לאמץ את רוח הדמוקרטיה.
המשטרה תמכה בממשלה שהוקמה כחוק במהלך ניסיון ההפיכה ב-1981.
מאז 1987 המשטרה נתונה לפיקוח הפרלמנט ובעלת סמכויות שיטור וביון במגוון נושאי מלחמה בפשיעה.
המשטרה הלאומית מפעילה שלל יחידות מיוחדות למגוון תפקידים כמו
CGI – יחידת ביון למלחמה בטרור.
המשטר הצבאי בפולין (בפולנית: Stan wojenny w Polsce) היה משטר צבאי שהתקיים בין ה-13 בדצמבר 1981 ל-22 ביולי 1983 ברפובליקה העממית הפולנית.
הממשלה הקומוניסטית הגבילה באופן דרסטי את חיי היומיום על ידי הנהגת משטר צבאי צבאי וחונטה צבאית בניסיון להתמודד עם התנגדות פוליטית גוברת במיוחד לאור התגברות כוחה של תנועת סולידריות.
מאז סוף שנות ה-70, פולין הקומוניסטית הייתה במיתון כלכלי עמוק.
אדוורד גרק, המזכיר הראשון של מפלגת הפועלים הפולנית המאוחדת, השיג סדרה של הלוואות גדולות מנושים זרים כדי להשיג צמיחה כלכלית טובה יותר, אך במקום זאת הן גרמו למשבר מקומי.
סחורות חיוניות קיבלו קיצוב כבד, מה ששימש תמריץ להקמת האיגוד המקצועי האנטי-קומוניסטי הראשון בגוש הקומוניסטי, הידוע בשם סולידריות, בשנת 1980. אדוורד גרק, שהתיר לאיגוד המקצועי להופיע על פי הסכם גדנסק, פוטר מתפקידו פחות מחודש לאחר מכן והושם במעצר בית.
במקביל למצב הכלכלי המחמיר, התגברה תחושת המאיסה מהמשטר הקומוניסטי במדינה.
בעקבות אינספור שביתות והפגנות של עובדים של אזורי תעשייה ראשיים, פולין עמדה לקראת פשיטת רגל.
המזכיר הראשון החדש, הגנרל וויצ'ך ירוזלסקי, היה נחוש בדעתו לשים קץ להפגנות באמצעות הפעלת כוח.
בשנת 1980 הודח מתפקיד המזכיר הראשון של מפלגת הפועלים הפולנית המאוחדת אדוורד גרק ובמקומו מונה סטניסלב קניה.
לאחר כהונתו הקצרה של סטניסלב קניה, נבחר שר ההגנה הגנרל וויצ'ך ירוזלסקי למזכיר הראשון החדש.
לפני כניסתו לתפקיד, הורה ירוזלסקי למטה הכללי הפולני לעדכן תוכניות לכינון משטר צבאי כלל ארצי ב-22 באוקטובר 1980. בנובמבר 1980 תכנן משרד הפנים להקל על אלפי מתנגדים בבתי כלא ובמקומות המעצר של המדינה.
ב-5 בדצמבר 1980, קניה דיבר על ההכנות הנוגעות למשטר צבאי בפסגת ברית ורשה במוסקבה.
הוא הציג תפיסה משלו כיצד להחליש את הסולידריות והתעקש ש"שיטה פסיכולוגית-מבצעית" תהיה המתאימה ביותר למניעת אלימות.
שיטה זו הייתה כרוכה בתעמולה חזקה נגד התנועה ופריסה של סוכני שירות הביטחון סמויים ובמטרה להסתנן למטה הסולידריות בתקווה ליצור סכסוכים פנימיים בתוך האופוזיציה.
הגנרל ירוזלסקי לא היה מרוצה לחלוטין מהתוכנית, ובמקרה של כישלון כבר תכנן פעולות רדיקליות בהשתתפות הצבא.
סטניסלב קניה הזהיר את ברז'נייב כי התערבות מזוינת מהצד הסובייטי לסיוע לירוזלסקי תתקבל "בתגובה אלימה, או אפילו בהתקוממות לאומית" שתזעזע את הפוליטיקה של הגוש המזרחי.
זביגנייב בז'ז'ינסקי, היועץ לביטחון לאומי של נשיא ארצות הברית, ג'ימי קרטר, הצהיר שאם ברית המועצות תתחייב על התערבות מזוינת בפולין, ארצות הברית תכה בחזרה בצורה מתנגדת.
לפי ההיסטוריון והיחצן פול קנגור, נשיא ארצות הברית דאז רונלד רייגן שקל לשלוח חיילים אמריקאים לפולין כדי לאיים על הסובייטים.
טענה זו לא נתמכה על ידי בז'ז'ינסקי וגם לא על ידי ריצ'רד פייפס מאוניברסיטת הרווארד.
לאחר מכן פירט קנגור כי רייגן נטש בסופו של דבר את התוכנית לאחר ששוכנע על ידי יועציו שלו כי הצבא האמריקני המוצב ברחבי אירופה לא חזק דיו וחלש בהרבה מהכוחות הסובייטים.
ארצות הברית בסופו של דבר חזרה בה עם סנקציות כלכליות נגד פולין וברית המועצות.
בפברואר 1981 ביצעו משרד ההגנה הלאומית ומשרד הפנים תרחיש אימונים, שמטרתו הייתה לחקור כיצד יוטל משטר צבאי.
המשרדים הסכימו כי יש להקדים את המשטר הצבאי בתעמולה הולמת הקוראת לתמיכתו, וההחלטה עצמה צריכה להתבסס באמתלה שתביא ליציבות חברתית ושלום.
כמו כן, הודגש שמשטר צבאי חייב להתרחש לפני שארגון הסולידריות הלוחמת המגויסת במלואה ובעלות בריתה ייארגנו שביתה כללית שתשתק את המדינה כולה.
עד מרץ, המצב הסלים לאחר אירועי בדיגושץ' שבהם נציגי סולידריות מקומיים שהוזמנו לישיבת המועצה הלאומית המחוזית בבידגושץ (הפרלמנט המחוזי בתקופה הקומוניסטית) כדי לדון בשביתות אפשריות, הוכו והתעללו על ידי מיליציית האזרחים.
האירוע, שהיה אמור לעלות בעיתונים כפרובוקציה, הוסתר על ידי הצנזורה.
ב-27 במרץ ארגנה סולידריות שביתת אזהרה שהופנתה נגד הממשלה, אך ב-30 במרץ נפגש לך ולנסה עם מייצ'יסלב רקובסקי והושגה פשרה.השביתה הכללית בוטלה והמצב התייצב לתקופה קצרה.
ביולי הגבירו הסובייטים את נוכחותם הצבאית בבסיס הצבאי בבורן סולינובו, שם הוצב הצבא האדום על פי הסכם ברית ורשה כמו בכל שאר מדינות הגוש המזרחי.
מבלי להודיע לשלטונות הפולניים, הסובייטים שלחו במפתיע מעל 600 טנקים לבורן סולינובו.
חודש לאחר מכן, המפקד העליון של ברית ורשה, ויקטור קוליקוב, ביקש להכניס יועצים צבאיים סובייטים למטה הכללי הפולני ולהקצות כמעט לכל הגדודים הפולניים.
על פי החשד, על קוליקוב, הפועל מטעם ברית המועצות, הוטל לשלוח סוכני ק.ג.ב סמויים לפקח על המצב בפולין מנקודת מבטו של הצבא הפולני.
אולם בקשתו נדחתה מיד על ידי ממשלת פולין.
למעלה מ-25,000 כרזות המכריזות על משטר צבאי הודפסו בחשאי בברית המועצות, הועברו לפולין במטוס והוסתרו בבניין הגדול שבו שוכן משרד הפנים.
ההיקף המלא של הפעולות שבוצע על ידי ירוזלסקי כדי להפעיל חוק צבאי לא היה ידוע אפילו על ידי כמה מהבולטים הגבוהים ביותר בוועד המרכזי של מפלגת הפועלים הפולנית המאוחדת או הסיים הפולני.
ב-2 בדצמבר 1981, יחידות זומ"ו הרגיעו את בית הספר לקצינים גבוהים שובת לכיבוי אש בוורשה.
ראש מטה משרד הפנים הודיע על מצב של מוכנות מוגברת לפעולה של הכוחות והמשאבים של משרד הפנים.
ב-12 בדצמבר הושלמו ההכנות האחרונות להחלת המשטר הצבאי עם הסיסמה "סנכרון".
מטרתה הייתה לדכא את תנועת "סולידריות" ולהרוס את שאיפות הפלת המשטר הקומוניסטי שהתעוררו לאחר אוגוסט 1980. בשעה 18:00 הוקמה במטה הכללי חונטה בשם המועצה הצבאית לישועה לאומית אשר תפסה את השלטון ברפובליקה העממית הפולנית.
חבריה כללו גנרלים: וויצ'ך ירוזלסקי, פלוריאן סיוויצקי, תדיאוש טוצ'אפסקי, יוגניוש מולצ'יק, צ'סלב קישצ'ק, תדיאוש הופאלובסקי, צ'סלב פיוטרקובסקי, יוזף ברילה, ולודז'ימייז' אוליווה ואחרים.
בערך בשעה 23:30 החלו להתבצע המעצרים הראשונים.
הצו אודות המשטר הצבאי נחתם על ידי חברי מועצת המדינה בלילה, למעט רישארד רייף מהארגון הפרו-קומוניסטי PAX, שהיה היחיד שסירב לחתום עליו, ועקב כך הודח מכל תפקידיו הציבוריים.
ב-13 דצמבר בשעה 6 בבוקר הרדיו הפולני הודיע לציבור על החלת המשטר הצבאי, ושידר נאום של הגנרל וויצ'ך ירוזלסקי בו הכריז על החלתו של משטר צבאי ברחבי המדינה.
וויצ'ך ירוזלסקי אמר בנאומו, בין היתר:
ב-13 בדצמבר הופיעו ברחובות הערים טנקים וסיורים של חיילים וזומ"ו, והודעות (שהודפסו כבר בקיץ) על משטר צבאי נתלו על קירות הבניינים.
מבצע המעצר שהחל בלילה כלל למעלה מ-3,000 איש.
אנשים (בסך הכל, כמעט 10,000 איש נכלאו במהלך השנה), התקשורת נחסמה והטלפונים נותקו (מה שהיה הגורם למקרי מוות רבים בגלל ששירותי החירום לא הגיעו לחולים).
נאסרה התנועה ברחבי המדינה, התנועה במעברי הגבול הופסקה, הוחלט עוצר, והונהגה צנזורה על מכתבי דואר ושיחות טלפון.
פעילותם של איגודים מקצועיים, ארגונים ועמותות, וכן הזכות לשביתה ולפעולות מחאה, הושעו.
מגזרים אסטרטגיים במשק כגון אנרגיה, מכרות הפחם, נמלי הים ותחנות הרכבת עברו מיליטריזציה, והלימודים הושבתו בבתי ספר ובאוניברסיטאות.
בתי משפט צבאיים הוקמו והונהג הליך מקוצר בבתי משפט אזרחיים וצבאיים (ניתן היה להטיל עונשים החל מ-3 שנות מאסר ועד עונש מוות).
העיתונות הושהתה, מלבד הבטאון המרכזי של מפלגת הפועלים הפולנית המאוחדת - "טריבונה לודו", וה"ז'וונייז' וולנושצ'י" של הצבא, כמו גם ו-16 עיתונים אזוריים.
הטלוויזיה הפולנית שידרה את נאומו של ירוזלסקי לאורך כל היום, וקריינים במדים קראו את הוראות גזירת החוק הצבאי.
ב-16 בדצמבר מתו 9 כורים במכרה "ווג'ק" בקטוביץ במהלך דיכוי השביתה על ידי כוחות זומ"ו.
בסך הכל היו שביתות ב-199 מקומות עבודה - רובם בשלזיה עילית, שם השתמשה המיליציה האזרחית (כוח המשטרה בפולין הקומוניסטית) בנשק חם כדי לדכא אותם.
ההפגנות הארוכות ביותר נמשכו בהוטה "קטוביץ" ובמחתרת - במכרה הפחם "זימווויט" (עד 24 בדצמבר) ובמכרה הפחם "פיאסט" (28 בדצמבר).
ב-14 באוגוסט 1982, אפילו המכונה "שבת עקוב מדם", התרחש הדיכוי האכזרי ביותר של הזומ"ו במחנה המעצר קווידז'ין שנמצא בשטח הכלא של העיר.
במשך חמש שעות הכו שוטרי זומ"ו את האסירים.
סלקציה התקיימה בחדר הבילוי והעצורים שנבחרו נזרקו דרך "שביל הבריאות" - שורה של שוטרי הפרות סדר שהתעללו בעצורים.
80 אסירים הוכו קשות, 20 נלקחו לבית חולים, 3 נותרו נכים.
מספר קורבנות של הכאה מתו לאחר ששוחררו.
ב-6 בספטמבר 1982, נעצרו 6 אסירים מוכים ונידונו לתקופות מאסר שנעו בין שנה וחצי לשנתיים.
האופן שבו ניתנו פסקי דין בתקופת המשטר הצבאי הזכיר את תקופת הסטליניזם של תחילת שנות ה-50 והתאפיין בזלזול מוחלט אפילו כלפי החוק של הרפובליקה העממית הפולנית.
בין ה-13 בדצמבר 1981 ל-22 ביולי 1983, גזרו בתי דין צבאיים 10,191 בני אדם, כולל 5,681 על פי החוק הצבאי שהייתה בתוקף רשמית עד תאריך זה.
המשטר הצבאי הוסר באופן רשמי ב-22 ביולי 1983 בהחלטה של מועצת המדינה לבקשת המועצה הצבאית לישועה לאומית אך גם לאחר ביטולו, נותרו מספר הגבלות על מקומן במשך מספר שנים שהפחיתו באופן דרסטי את חירויות האזרח של התושבים.
זה גם הוביל להשלכות כלכליות קשות.
הדיקטטורה הצבאית השלטת הנהיגה עליות מחירים גדולות (שזכו בתעמולה לכינוי "רפורמות כלכליות"), שהביאו לירידה בשכר הריאלי.
המשבר הכלכלי שנוצר הוביל לקיצוב רב עוד יותר של רוב מוצרי היסוד.
כתוצאה מהמצוקות הכלכליות והדיכוי הפוליטי, נרשמה הגירה של כ-700,000 אזרחים פולנים בין 1981 ל-1989. מספר טיסות בינלאומיות אף נחטפו בניסיונות לברוח מהמדינה ומבעיותיה הכלכליות.
בין דצמבר 1980 לאוקטובר 1983, 11 טיסות מפולין נחטפו לנמל התעופה ברלין-טמפלהוף.
המשטר הישן היה המערכת הפוליטית והחברתית של ממלכת צרפת שהופלה על ידי המהפכה הצרפתית.
המהפכה ביטלה בשנת 1790 את המערכת הפיאודלית של האצולה הצרפתית, ובשנת 1792 הובילה להוצאתו להורג של המלך ולהכרזת הרפובליקה.
כיום, הביטוי "המשטר הישן" משמש כמטאפורה נפוצה ל"מערכת או אופן שלטון שכבר אינו תקף".
המערכת המנהלתית והחברתית של המשטר הישן בצרפת התפתחה לאורך שנים של בניית מדינה, חקיקה (כגון פקודת וילר-קוטרה משנת 1539), ועימותים פנימיים.
ניסיונות שושלת ולואה לבצע רפורמות ולבסס מחדש שליטה על המרכזים הפוליטיים המפוזרים של צרפת הופרעו על ידי מלחמות הדת בין השנים 1562–1598.
במהלך שלטון שושלת בורבון, מרבית שלטונם של אנרי הרביעי (שלט בשנים 1589–1610) ולואי השלושה עשר (שלט בשנים 1610–1643), וכן השנים הראשונות של שלטון לואי הארבעה עשר (שלט בשנים 1643–1715), הוקדשו לריכוזיות מנהלתית.
בנוסף, ה"פרונד" ועימותים פנימיים משמעותיים אחרים התנגדו באלימות למגמות הריכוזיות.
המאבק לריכוזיות היה קשור ישירות לשאלות של כספים מלכותיים ויכולת ניהול מלחמות.
העימותים הפנימיים והמשברים השושלתיים במאות ה-16 וה-17 – בין קתולים לפרוטסטנטים, הסכסוכים בתוך משפחת הבסבורג, וההתרחבות הטריטוריאלית של צרפת במאה ה-17 – דרשו סכומי כסף עצומים, שנאספו באמצעות מיסים כגון מס הקרקע ומס המלח , וכן על ידי גיוס אנשים ושירותים מהאצולה.
אחד המפתחות לריכוזיות היה החלפת מערכות הפטרונות האישיות, שהתבססו על המלך ואצילי החצר, במערכות מוסדיות שהתבססו על המדינה.
מינוי אינטנדנטים (מושלי מחוזות שמונו כנציגי השלטון המלכותי) החליש משמעותית את שליטת האצולה האזורית.
תהליך דומה התרחש כאשר בית המלוכה החל להסתמך יותר על אצולת הגלימה – כלומר שופטים ויועצים מלכותיים ממעמד שאינו אצולה מסורתית.
גם הקמת ה-פרלמנטים האזוריים נועדה בתחילה להכניס את השלטון המלכותי לשטחים שסופחו לאחרונה, אך ככל שהפרלמנטים צברו ביטחון עצמי, הם החלו להפוך לגורמים של חוסר יציבות ושל התנגדות לריכוזיות המלכותית.
עד סוף שנת 1789, המונח המשטר הישן היה בשימוש נפוץ בצרפת בקרב עיתונאים ומחוקקים כדי לתאר את המוסדות של החברה הצרפתית שלפני המהפכה.
המונח הופיע לראשונה בדפוס באנגלית בשנת 1794 (שנתיים לאחר הקמת הרפובליקה הצרפתית הראשונה) ושימש במקור ככינוי גנאי.
מנקודת המבט של המטריאליזם ההיסטורי, ניתן להגדיר את המשטר הישן כמבנה חברתי-כלכלי—כלומר, שילוב ייחודי של אופני ייצור ויחסים חברתיים בתוך הקשר מרחבי-זמני מסוים, היוצר את העל-מבנה הפוליטי שלו ומצדיק את קיומו באמצעות אידאולוגיה תואמת.
במובן זה, שלוש תכונות מאפיינות חברה תחת המשטר הישן:
מערכת כלכלית: נמצאת במעבר מפיאודליזם לקפיטליזם.
יחסים חברתיים: מאופיינים במתח בין החברה המעמדית (בה הזכויות והפריבילגיות נקבעות על פי לידה) לבין המעמד הבורגני, שאינו מסוגל לתפוס את מקומו של המעמד השליט, אשר נותר בידי בעלי הזכויות המיוחסות.
מערכת פוליטית: מתאפיינת במונרכיה אבסולוטית, או לכל הפחות מונרכיה סמכותנית.
המתח המרכזי בתחום זה נובע מההתנגשות בין ריכוז הכוח לבין שימור הפריבילגיות השונות (אישיות, מעמדיות וטריטוריאליות), אשר הובילו לקיומן של מערכות משפט ושיפוט מגוונות.
ההיסטוריון סיימון שאמה ציין כי "כמעט מהרגע שבו נטבע המונח, 'המשטר הישן' נקשר באופן אוטומטי עם מסורתיות והתנוונות.
הוא העלה בדמיון חברה שהתאבנה כל כך מרוב אנכרוניזם, עד שרק זעזוע אלים ביותר יכול היה לשחרר את האורגניזם החי שבתוכה.
מוסדותיה היו רדומים, כלכלתה בלתי ניידת, תרבותה מנוונת ומעמדותיה החברתיים נוקשים – כך שהמשטר הישן לא היה מסוגל להתחדש בכוחות עצמו".
מלחמת תשע השנים (1688–1697), בין צרפת לבין קואליציה של אוסטריה והאימפריה הרומית הקדושה, הרפובליקה ההולנדית, ספרד, אנגליה וסבויה, שנקראה הברית הגדולה נערכה ביבשת אירופה ובימים הסובבים אותה, וכן באירלנד, צפון אמריקה והודו.
זו הייתה המלחמה העולמית הראשונה באמת.
לואי ה-14 יצא ממלחמת צרפת-הולנד בשנת 1678 כמונרך החזק ביותר באירופה וכשליט אבסולוטי עם ניצחונות צבאיים רבים.
באמצעות שילוב של תוקפנות, סיפוח ואמצעים חצי-חוקיים, הוא פעל להרחבת הישגיו על מנת לייצב ולחזק את גבולות צרפת, דבר שהגיע לשיאו במלחמת האיחודים הקצרה (1683–1684).
הפסקת האש של רטיסבון שהתקבלה וכתוצאה מכך הבטיחה את גבולותיה החדשים של צרפת למשך 20 שנה, אך פעולותיו הבאות של לואי ה-14, ובמיוחד ביטול האדיקט (צו) של נאנט בשנת 1685, הובילו להידרדרות בעליונותו הצבאית והפוליטית.
החלטתו של לואי ה-14 לחצות את הריין בספטמבר 1688 נועדה להרחיב את השפעתו וללחוץ על האימפריה הרומית הקדושה לקבל את תביעותיו הטריטוריאליות והשושלתיות, אך לאופולד הראשון ונסיכי גרמניה החליטו להתנגד, והפרלמנט של הולנד וויליאם השלישי צירפו את ההולנדים ואת האנגלים למלחמה נגד צרפת.
לואי ה-14 עמד מול קואליציה עוצמתית שמטרתה הייתה לרסן את שאיפותיו.
עיקר הלחימה התרחשה סביב גבולות צרפת בארצות השפלה הספרדיות, חבל הריין, דוכסות סבויה וקטלוניה.
הקרבות נטו בדרך כלל לטובת צבאותיו של לואי ה-14, אך עד 1696, צרפת הייתה נתונה במשבר כלכלי.
המעצמות הימיות (אנגליה והרפובליקה ההולנדית) גם הן היו מותשות כלכלית, וכאשר סבויה פרשה מהברית, כל הצדדים היו להוטים להסכם משא ומתן.
לפי תנאי חוזה רייסווייק (1697), לואי ה-14 שמר על אלזס בשלמותה, אך נאלץ להחזיר את לורן לשליטה מקומית ולוותר על כל הישגיו בגדה הימנית של הריין.
בנוסף, לואי ה-14 הכיר בוויליאם השלישי כמלך אנגליה הלגיטימי, והרפובליקה ההולנדית רכשה את מערכת מבצרי המחסום שלה בארצות השפלה הספרדיות כדי לסייע באבטחת גבולותיה.
עם זאת, עם מותו הקרוב של קרלוס השני מספרד, שהיה חולה וללא ילדים, סכסוך חדש על ירושת האימפריה הספרדית עמד בקרוב לשלב את לואי ה-14 ואת הברית הגדולה במלחמה האחרונה: מלחמת הירושה הספרדית.
לספרד היו מספר נכסים חשובים מלבד המולדת שלה.
היא שלטה בשטחים חשובים באירופה ובעולם החדש.