tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא מגדירה רגש קבוצתי כרצון של החברים בקבוצה להיות ביחד ומוצאת שקשרים רגשיים הם מעין דבק שמחבר את הקבוצה יחדיו ומשפיע על הלכידות הקבוצתית והדבקות במטרה.
גישה זו מתמקדת בצדדים הרגשיים החיוביים של אהבת חברי הקבוצה והמטרות שלה.
רגש קבוצתי כסממן לשלב ההתפתחותי של הקבוצה
ראייה זו של רגש הקבוצה כמכלול בוחנת את התהליכים הדינמיים של התפתחות הקבוצה, מהקמתה ועד הכחדתה.
לאורך הדרך הקבוצה משתנית ביחסים ובתלות ההדדית שבין חבריה, כמו גם בנורמות ובצורת ההתנהלות של הקבוצה.
שינויים אלה מלווים בתהליכים רגשיים שמעצבים את התוצר הקבוצתי הסופי.
למשל, נקודת האמצע בחיי הקבוצה מאופיינת במתחים ולחץ סביב שאלת היכולת של הקבוצה להשלים את משימותיה.
בעקבות לחצים אלה, הקבוצה משנה את פעולותיה והארגון בה, הקבוצה צריכה להתגבר על המשבר הזה.
אם קבוצה רותמת את הרגשות בצורה חיובית היא עשויה לצאת חזקה יותר מהם ולהצליח במשימות, לעומת זאת, קבוצה עלולה לשקוע ברגשות השליליים ולהיחלש בעקבות המשבר.
ראייה זו בוחנת אם כך את השינויים הרגשיים הזמניים בחיי הקבוצה.
בניגוד לגישה הקודמת, רואה גישה זו את הרגש הקבוצתי כסכום של מרכיבים רגשיים של הפרטים בקבוצה.
המרכיבים הרגשיים הללו, שמביא כל פרט איתו לקבוצה, הם למשל פרה-דיספוזיציה רגשית, מצב רוח, אינטליגנציה רגשית וסנטימנטים כלפי הקבוצה.
גישה זו מנסה לתאר את הדרך בה התכונות הרגשיות המוקדמות של הפרטים מתחברות לכלל רגש קבוצתי כולל.
לשם כך ניתן להתייחס לכמה משתנים:
ממוצע הרגשות של חברי הקבוצה
מחקר הראה שעל ידי מיצוע הרגשות המוקדמים של חברי הקבוצה ניתן לנבא את הרגש הכולל ברמת הקבוצה, כמו גם התנהגויות ברמת הקבוצה כגון היעדרויות, התנהגות פרו-חברתית וביצוע.
מידת השונות הרגשית, או ההומוגניות, בתוך הקבוצה
קבוצות הומוגניות מבחינה רגשית יתנהגו שונה מקבוצות הטרוגניות.
עדיין יש ויכוח איזה סוג עדיף.
המצדדים בהומוגניות רגשית בקבוצה טוענים כי דמיון (similarity) ומוכרות (familiarity) גורמים תחושת חיבוב (liking), נוחות ורגשות חיוביים, ובעקבות כך גם ביצועים קבוצתיים יותר טובים.
ידוע כי אנשים מעדיפים להיות בחברת אנשים הדומים להם מבחינות רבות.
מחקר בנושא מצא כי ישנו מתאם חיובי בין ההומוגניות ברגשנות החיובית (Positive Affectivity) של מנהלים לבין ביצועי הארגון, שביעות הרצון ושיתוף הפעולה.
מצד שני, לפי הראיה ש"הפכים הם מועילים", הטרוגניות רגשית עשויה להוביל ליותר בדיקות רגשיות ואיזונים שיכולים להוביל לביצועי קבוצה טובים יותר.
דבר זה נמצא כנכון בייחוד בקבוצות בהן נדרשת יצירתיות להשלמת המשימה בצורה נאותה.
הומוגניות עלולה לגרום לחשיבה קבוצתית (groupthink) ופגיעה בביצוע.
יחד עם זה, תנאי הכרחי בקבוצות הטרוגניות הוא שהחברים יקבלו את ההבדלים הרגשיים ויאפשרו לחברים האחרים להביע אותם.
חבר הקבוצה הכי קיצוני רגשית (מינימום ומקסימום)
גם בקבוצות שרוב חבריהן ממוצעים ברגשות שלהם, מספיק חבר אחד שיהיה קיצוני ברגשות שלו (נמוך או גבוה מאוד) כדי להטות את רגש הקבוצה ולגרום לו להיות יותר קיצוני מאשר הממוצע הפשוט של רגשות החברים.
השינוי הרגשי הזה עשוי להיות תוצאה של "הדבקה רגשית", תהליך בו חברים בקבוצה "נדבקים" ברגשות החברים האחרים, או של תהליכים אחרים.
חשוב לשים לב לקיצוניים רגשית הללו כיוון שכפי שאומר הפתגם "מספיק תפוח אחד רקוב כדי לקלקל את כל החבית".
שילוב גישת "הקבוצה כמכלול" עם גישת "הקבוצה כסכום חלקיה"
ניתן לשלב את שתי הגישות שתוארו להלן בצורה ששומרת על יחסי הפריה הדדית ביניהן.
לדוגמה, פרטים מביאים איתם לקבוצה מצבים רגשיים ונורמות הבעה רגשיות.
דברים אלו משפיעים על היווצרות נורמות הבעה קבוצתיות שבתורן משפיעות על מצב הרוח, הרגשות וההבעה של הפרטים בקבוצה.
אם כך, גישת המלמעלה-למטה וגישת המלמטה-למעלה מתקיימות בצוותא, ביחסי גומלין דינמיים, לאורך שלבי ההתפתחות והחיים של קבוצה.
אפיון הרגש הקבוצתי בצורה אמפירית
מחקרים ערכו השוואות בין דיווחים עצמיים של חברי קבוצה לאלו של צופים חיצוניים.
הם הראו כי ניתן לזהות מצבי רוח ורגשות בקבוצה (הן מי ששותף לקבוצה והן מי שמתבונן מהצד) וכי יש הסכמה על איזה רגשות שולטים בקבוצה בין החברים בה ובין הצופים מהצד.
אם כך, ניתן לקבוע את הרגשות של קבוצה הן על ידי איסוף וסכמה של דיווחים עצמיים של חברי הקבוצה, והן על ידי התבוננות בביטויים רגשיים מהצד.
ביטויים אלה הם מילוליים וכן בלתי-מילוליים.
מחקרים מראים כי למנהיג הקבוצה, בין אם פורמלי ובין אם לא, יש תפקיד מכריע בעיצוב הרגש של חברי הקבוצה שלו.
ההשפעה היא כך שאם המנהיג במצב רגשי שלילי, חברי הקבוצה שלו יהיו במצב רגשי שלילי יותר, יחסית לקבוצה עם מנהיג במצב רגשי חיובי, ולהפך.
יחד עם זאת, כל חבר בקבוצה יכול לשנות את המצב הרגשי של חבריה, הוא יכול לעשות זאת בדרך של הדבקה רגשית אוטומטית ולא-מודעת, או בדרך מודעת, מכוונת ואינטרסנטית, לצורך קידום עניין אישי שלו.
גורמים נוספים המשפיעים על עיצוב הרגש הקבוצתי הם ההיסטוריה הרגשית של הקבוצה, נורמות ההבעה הרגשיות שלה והנורמות הרחבות יותר של הארגון בו הקבוצה נמצאת לגבי רגשות.
רגש קבוצתי והשפעתו על ביצועי הקבוצה
המצב הרגשי של קבוצה משפיע על תהליכים בה ועל התפוקה שלה.
לדוגמה, קבוצה במצב רוח חיובי מפגינה יותר שיתוף פעולה בין חבריה, אולם לעיתים היא נוטה להתאמץ פחות מאשר קבוצות במצב רוח שלילי.
עוד תפקיד שיש לרגשות בקבוצה הוא בקשר שבין קונפליקטים בין-אישיים לקונפליקטים בנוגע למטלה.
נהוג לחשוב כי קונפליקטים בנוגע למטלה יכולים להועיל בטווח הארוך, אלא אם כן הם מובילים לקונפליקטים בין-אישיים בתוך הקבוצה, אז הביצועים נפגעים.
הגורמים שמפרידים בין קונפליקטים אודות המטלה לקונפליקטים בין-אישיים הם תכונות רגשיות כגון אינטליגנציה רגשית, קשרים רגשיים תוך-קבוצתיים ונורמות לצמצום ומניעת רגשות שליליים.
לכן, ממדים של רגשות בקבוצה משפיעים על הביצוע שלה.
לפי גישת הפסיכולוגיה האבולוציונית, לרגש הקבוצתי יש תפקיד בתקשורת בין חברי הקבוצה לבין עצמם.
המצב הרגשי של הקבוצה מידע את החברים בה אודות גורמים בסביבה.
לדוגמה, אם כולם במצב רגשי שלילי, הכרחי לשנות את התנאים, או אולי לעבוד קשה יותר להשגת המטרות ושיפור המצב.
בנוסף, רגש משותף בקבוצות מעלה את התיאום בפעילויות בעזרת חיזוק הקשרים והמחויבות בין הפרטים ולקבוצה.
רגשות וזיכרון קשורים אחד לשני באופן שבו המצב הרגשי של האדם יכול להשפיע על תהליכי הקידוד והשליפה מהזיכרון.
מחקרים רבים הראו כי רגשות משפיעים על הזיכרון: הזיכרונות האוטוביוגרפיים החדים והבהירים ביותר הם של אירועים בעלי משמעות רגשית.
אנו נוטים להיזכר מהר יותר באירועים מסוג זה ביחס לאירועים נייטרליים, והזיכרון ברור ומפורט יותר.
עם זאת, השפעת הרגש על הזיכרון עשויה להיות חיובית או שלילית.
אחד המודלים הנפוצים בחקר הרגשות מציע כי ניתן לאפיין חוויות רגשיות באמצעות שני ממדים: עוררות (arousal) וערכיות (valence).
ממד העוררות נע בין "מרגיע" (עוררות נמוכה) ל"מרגש/מסעיר" (עוררות גבוהה), בעוד שממד הערכיות נע בין "חיובי מאוד" ל"שלילי מאוד".
מרבית המחקרים על הקשר בין רגשות וזיכרון התמקדו בממד העוררות והשפעותיו על הזיכרון בשלבי הגיבוש השונים שלו: קידוד, אחסון ושליפה.
השפעות עוררות רגשית על קידוד מידע לזיכרון
קידוד מתייחס לתהליך התפיסה והעיבוד הראשוני של גירויים חדשים.
הוצעו מספר מנגנונים מתווכים לקשר בין עוררות לזיכרון: סלקטיביות הקשב בזמן קידוד המידע הרגשי, הארכת זמן הקידוד והגברת איכות הקידוד.
איסטרברוק (1959) הציע שכל גירוי מורכב מרמזים רלוונטיים או לא רלוונטיים למשימה שלפנינו.
על פי "השערת ניצול הרמזים" שאיסטרברוק הגה, ברמת עוררות גבוהה טווח הקשב מוצר, וכתוצאה מכך קטן טווח הרמזים הנקלטים מהגירוי.
מכיוון שעפ"י השערה זו, הקשב יתמקד בעיקר ברמזים בעלי משמעות ורלוונטיות רגשית, מידע בעל משמעות רגשית יקודד ומידע ללא רלוונטיות רגשית לא יקודד במלואו.
בהתאם להשערה זו, נמצא כי לאחר הצגת מידע מעורר רגשית, אנשים זכרו טוב יחסית את הפרטים המרכזיים (מבחינת רלוונטיות לפרשנות הרגשית של הגירוי) אך במקביל זיכרונם לפרטים הלא רלוונטיים לפרשנות הרגשית נפגם.
בדומה לכך, נמצא שעדים לפשע נוטים לזכור את כלי הנשק בפירוט רב, אך אינם זוכרים פרטים אחרים כגון בגדי התוקף או סוג הרכב שלו (אפקט הידוע בשם "מיקוד בנשק", Weapon focus effect).
גם מחקרי מעבדה הראו שהנבדקים הביטו זמן רב יחסית בנשק שהוצג בתוך זירת פשע, וככל שזמן המיקוד בנשק עלה, ירדה ההסתברות שהנבדק יזהה את מבצע הפשע בהמשך.
לפיכך, עוררות גבוהה עשויה להאריך את משך מיקוד המבט בגירוי המעורר רגשית, ואף לעכב את ניתוק הקשב ממנו והעברתו לסריקת הפרטים האחרים בסצנה החזותית.
לסיכום ממצאים אלה, נראה כי גירוי בעל משמעות רגשית מעלה את רמת העוררות, מה שמביא להפניית הקשב לפרטים המעוררים רגשית, הארכת משך הצפייה בפרטים אלה, וכתוצאה מכך, קידוד חזק ומדויק יותר של פרטים אלה לזיכרון.
בניסיון נוסף להסביר את השפעת הרגש על הזיכרון, הוצע שכשמשאבי הקשב מוגבלים, יש עדיפות לעיבוד מידע רגשי על פני מידע נייטרלי.
הצעה זו נתמכה על ידי מחקרים שהשתמשו בפרדיגמת המצמוץ הקשבי, בה מציגים גירויים במהירות בזה אחר זה, ומבקשים מהנבדקים לדווח על 2 גירויי מטרה לכשיופיעו בין הגירויים המוצגים.
כשמרווח הזמן בין מטרה 1 למטרה 2 קצר, הנבדקים בדרך כלל לא מדווחים על המטרה השנייה, כאילו שהיה "מצמוץ" של הקשב, כעין חלון זמן בו לא התבצעה קליטת גירויים.
הממצא המעניין הוא שכאשר גירוי המטרה השני הוא מילת טאבו בעלת משמעות רגשית, ההסתברות לא לדווח עליה קטנה יותר.
השפעות עוררות רגשית על אחסון מידע בזיכרון
בשלב אחסון המידע בזיכרון ארוך טווח, עוררות רגשית תורמת לתהליך גיבוש המידע בזיכרון (consolidation).
מספר מחקרים הראו כי הזיכרון לגירוים נייטרליים נוטה לדעוך עם הזמן, בעוד שהזיכרון לגירויים מעוררים רגשית מחזיק מעמד ולעיתים אף מתחזק.
חלק מהממצאים מעידים על שיפור גדול בזיכרון לגירוי מרגש ככל שחלף זמן רב יותר מהקידוד.
יתרה מכך, במחקרם של קליינסמית' וקפלן (1963) אפקט שיפור הזיכרון של מידע מעורר רגשית התקיים רק לאחר השהיה
החוקרים הציגו מספרים שהוצמדו למילים מעוררות רגשית או למילים נייטרליות, ובדקו את זיכרונם של הנבדקים למספרים משני הסוגים במבחן מיידי ובמבחן מאוחר.
נמצא כי הנבדקים זכרו טוב יותר את המספרים מהצימודים המעוררים רגשית רק במבחן היזכרות מאוחר, ולא במבחן ההיזכרות שנערך מיד לאחר הצגת הגירויים.
שרות ופלפס (2004) הסיקו על סמך ממצאים דומים, שהמנגנון העומד בבסיס הזיהוי המדויק יותר של מילים בעלות משמעות רגשית הוא השפעה על גיבוש המידע בזיכרון.
אחד ההסברים האפשריים לכך מציע שמערכות פיזיולוגיות המעורבות בשחרור הורמונים המשפיעים על גיבוש הזיכרון, מופעלות במהלך הצגת הגירוי המעורר וגם לאחר סיומה.
הסבר חלופי לשיפור הזיכרון של אירוע מעורר לאחר השהיה מסוימת, ניתן על ידי השערת העיבוד לאחר האירוע post stimulus elaboration (PSE).
על פי השערה זו, מאורע מעורר רגשית גורם לנו להשקיע מאמץ רב בעיבוד מפורט של החוויה, ולכן חוויה רגשית זוכה לעיבוד מעמיק יותר מאשר חוויה נייטרלית.
בתהליך העיבוד נוצרים קשרים חדשים בין המידע החדש למידע שכבר מאוחסן בזיכרון ארוך הטווח, וידוע שעיבוד אלבורטיבי מסוג זה משפר את יכולת ההיזכרות במועד מאוחר יותר.
בהתאם לכך, כשאנו מהרהרים בפרטים מעוררים רגשית של אירוע, ניטה לזכור טוב יותר פרטים אלו, אם כי שיפור זה עלול לבוא על חשבון הפרטים השוליים שאינם בעלי משמעות רגשית.
ממד הערכיות נע כאמור על הרצף שבין רגש חיובי לרגש שלילי, והמחקרים שחקרו ממד זה בהקשר של זיכרון גילו מספר ממצאים מעניינים.
מתן ערך רגשי לגירוי יכול לשפר את הזכירה גם ללא שינוי ברמת העוררות.
כלומר, מידע לא מעורר עם ערך חיובי או שלילי ייזכר טוב יותר ממידע נייטרלי.
נטען שהמנגנון האחראי על כך מובחן מהמנגנונים המביאים לזיכרון משופר למידע מעורר.
אחת ההשערות היא שבניגוד להשפעות היחסית אוטומטיות של מידע מעורר על הקשב (ובהמשך על הזיכרון), הנטייה לזכור טוב יותר מידע (לא מעורר) חיובי או שלילי נובעת מאסטרטגיות קידוד מודעות, כגון עיבוד אלבורטיבי.
העיבוד המעמיק יכול להיות אוטוביוגרפי או סמנטי.
ידוע שעיבוד סמנטי של מידע משפר את הזיכרון (לדוגמה, הערכת משמעות של מילה ביחס למילים מוכרות אחרות), והשיפור גדול אף יותר בעקבות עיבוד אוטוביוגרפי בו נוצרים קשרים בין המידע המעובד לבין העצמי (אפקט ההתייחסות העצמית).
הסבר אפשרי לכך - סביר להניח שמילים בעלות משמעות רגשית חיובית או שלילית כדוגמת "עצב" או "כעס" יתקשרו לחוויות אוטוביוגרפיות בתדירות גבוהה יותר ממילים נייטרליות כגון "שולחן", והתדירות משפיעה על חוזק הקשרים הנוצרים.
לפיכך, השערת העיבוד האלבורטיבי מניחה כי אלבורציה אחראית לשיפור הזיכרון למילים שליליות לא מעוררות.
השערה זו נתמכה במחקרים שהראו שפיצול קשב פוגע ביכולת לבצע תהליכי עיבוד מבוקרים (כדוגמת עיבוד סמנטי ואוטוביוגרפי).
הזיכרון למילים בעלות ערכיות שלילית נפגע בעת פיצול הקשב שנדרש לצורך ביצוע מטלה משנית.
כך, ניתן לומר שביצוע מטלה משנית פגע בכמות המשאבים המוקצבת לגיבוש המילים בזיכרון, וכתוצאה מכך הזיכרון למילים אלו נפגם.
השפעות הֶקּשֵר רגשי על הזיכרון
המצב הרגשי בעת הקידוד משפיע על יכולת השליפה מהזיכרון.
באופן ספציפי, מחקרים מראים כי מצב הרוח הנוכחי שלנו משפיע על הפניית הקשב למידע מסוים, קידודו לזיכרון ושליפתו מהזיכרון במועד מאוחר יותר.
אפקט התאימות למצב רוח מתאר תופעה בה ההקשר הרגשי בו ננסה לשלוף מידע מהזיכרון (מצב רוח נוכחי) משפיע על סוג המידע בו ניזכר.
אפקט זה מתייחס לקלות היחסית של שליפת מידע בעל תוכן רגשי התואם את מצב הרוח הנוכחי.
לדוגמה, בהיותנו במצב רוח מדוכא, ישנה סבירות גבוהה יותר שניזכר באירועים בעלי גוון רגשי שלילי, אם באופן מודע ואם באופן סמוי.
לעומת זאת, שליפה תלויית מצב רוח מתייחסת לדמיון סביבת הקידוד לסביבת השליפה.
שליפה מידע היא יעילה יותר כשהמצב הרגשי בעת ניסיונות ההיזכרות דומה למצב הרגשי בעת העברת המידע לזיכרון (קידוד).
לפיכך, ניתן לשפר את סיכויינו להיזכר במאורע מסוים על ידי הבאתנו למצב הרגשי שחווינו בעת הקידוד של אותו מאורע.
מחקרים עדכניים החלו להתייחס להשפעה נוספת של ההקשר הרגשי על הזיכרון המתגבש, והיא אופן הצגתו של גירוי רגשי.
ניתן להציג גירוי בעל משמעות רגשית באופן ויזואלי פתאומי ו"מבהיל", כפי שנעשה במחקרים על מיקוד בנשק, או באופן שמשתלב בתוך עלילת סיפור מתפתח – אופן הצגה זה מכונה הצגה תימטית.
נמצא כי האפקט הדואלי של פגיעה בזיכרון הפרטים השוליים ושיפור הזיכרון לפרטים המרכזיים בגירוי המעורר, משתנה כאשר הגירוי מוצג באופן תימטי ולא פתאומי.
כשהגירוי המעורר מוצג לנבדק כחלק מעלילת סיפור שמתפתח בהדרגה, באופן שמדמה טוב יותר את חוויית אירועים מעוררים רגשית במציאות, שיפור הזכירה של מידע מרכזי לא בהכרח מביא לפגיעה בזיכרון לפרטים הפחות רלוונטיים לעלילה.
יתרה מכך, לייני ושות' (2004) מצאו כי לאחר הצגה תימטית של גירוי מעורר רגשית, הן הזיכרון לפרטים המרכזיים והן הזיכרון לפרטים השוליים היה טוב יותר ביחס לזיכרון גירוי נייטרלי.
אחת השאלות העולות בהקשר של שאלוני דיווח עצמי, המשמשים חוקרי רגשות רבים, היא עד כמה אנו יכולים לדווח על רגשות שחווינו בעבר באופן מדויק ומהימן.
במחקר שניסה להטיל אור על סוגיה זו, לוין (1997) הראה שהתשובה לכך לא תמיד חיובית.
לוין בדק את טיב הזיכרון לרגשות של תומכים במועמד לשעבר לנשיאות ארצות הברית, רוס פרו.
השלב הראשון התבצע מיד לאחר פרישתו הלא צפויה של פרו מהמרוץ ביולי 1992, כאשר התומכים התבקשו לתאר את תגובותיהם הרגשיות לאירוע.
בשלב השני במחקר שהתקיים בנובמבר של אותה שנה, הם התבקשו להיזכר ברגשות שחשו בעת הפרישה.
לוין גילה כי בתקופה שחלפה בין שתי ההערכות שהתומכים סיפקו, זיכרונם לרגשות שחוו השתנה לכיוון השקפותיהם הנוכחית כלפי המועמד: תומכים שהערכתם כלפיו קטנה, זכרו תגובה רגשית חיובית יותר לפרישה, ותומכים שהערכתם בהווה גברה, זכרו תגובה רגשית שלילית יותר כלפי הפרישה מכפי שהיה במציאות.
באמצעות מתודולוגיה דומה, לוין ושות' (2004) מצאו כי זיכרונם של אנשים לגבי מידת המצוקה שחשו בעת שנחשפו לאירועי הטרור של 9/11, השתנה במשך הזמן והתקרב להערכתם הנוכחית את השפעת האירועים הללו.
השפעותיו של ויסות רגשי על הזיכרון
זווית הסתכלות נוספת על הקשר בין רגשות לזיכרון בוחנת את השפעת התגובה שלנו לרגש על הזיכרון למאורע.
חוקרים ניסו לגלות האם הניסיון לויסות עצמי רגשי, על ידי הסתרה או דיכוי הרגש הנחווה בתגובה למאורע, ישפיע על הפרטים שנזכור מאותו אירוע.
הם מצאו כי למאמצי הויסות העצמי הרגשי יש השלכות קוגניטיביות שמשתקפות בין היתר בפגיעה בזיכרון.
לדוגמה, במחקרם של ריצ'רד וגרוס (1999) המשתתפים צפו במצגת של אנשים פצועים שהגבירה את התחושות השליליות שלהם, ובמקביל קיבלו מידע אודיטורי על כל אדם במצגת.
הנבדקים בקבוצת דיכוי הרגש התבקשו להימנע מהבעת רגש כלשהו בזמן הצפייה, בניגוד לקבוצת הביקורת בה הנבדקים לא קיבלו הוראות כלשהן.
החוקרים מצאו כי נבדקים בתנאי דיכוי הרגש ביצעו פחות טוב במבחן זיכרון שבדק את זיכרונם למידע שהושמע להם במהלך הניסוי.
מחקרים אחרים הראו שפגיעה זו בזיכרון מתקיימת גם כאשר הרגש חיובי ובסביבה חברתית.
אחד ההסברים שהוצעו לממצאים אלה, הוא מאמצי הניטור הדרושים לצורך ויסות הרגש המובע.
נמצא כי מי שמנסה לדכא רגש נוטה לחשוב יותר על ההתנהגות שלו ועל הצורך לשלוט בה במהלך שיחה, כמו גם שאנשים אלה זכרו פחות טוב את הנאמר בשיחה.
היפותזת המודולציה של הזיכרוןמסבירה מדוע אירועים רגשיים נשמרים בדרך-כלל טוב יותר בזיכרון, דרך הצגת המנגנון המוחי המתווך בין רגש לבין זיכרון.
כאשר אנו מצויים בעוררות רגשית, מתרחשת פעילות חזקה באמיגדלה.
פעילות זו מחזקת את שמירת האירוע הרגשי בזיכרון לטווח הארוך.
לפי היפותזת המודולציה של הזיכרון, אנו זוכרים טוב יותר אירועים רגשיים הודות להשפעות האמיגדלה בחיזוק תהליכי קידוד וקונסולידציה המתרחשים באונה המדיאלית-טמפורלית .
לאחר כל אירוע למידה, הזיכרון לטווח הארוך של אותו אירוע אינו נבנה באופן מידי.
במקום זאת, מידע לגבי האירוע מוטמע באיטיות באחסון לטווח הארוך, דרך הגברה סינפטית ארוכת-טווח .
במהלך תקופת הקונסולידציה (תהליך גיבוש המידע בזיכרון), הזיכרון יכול לעבור מודולציה.
ובאופן ספציפי, עוררות רגשית גדולה יותר לאחר אירוע, מגבירה את היכולת לשמור בזיכרון את אותו אירוע.
לפי היפותזת המודולציה של הזיכרון, האמיגדלה (ובעיקר אזור באמיגדלה הנקרא Basolateral amygdala, או בקיצור: BLA) מחזקת את הקונסולידציה של הזיכרון באמצעות קשרים אנטומיים עם אזורי זיכרון ב-MTL ושחרור הורמוני דחק שנקלטים בהיפוקמפוס.
ניתן להבין את התרומה של מנגנון זה דרך התאוריה האבולוציונית, שכן בעל חשיבות הישרדותית רבה.
מדובר במנגנון הישרדותי המסייע לנו לזכור אירועים רגשיים טוב יותר לטווח הארוך, ובכך מאפשר לנו ללמוד למה להתקרב וממה להימנע בעתיד.
העדויות הראשונות למעורבותה של האמיגדלה בתהליך הקונסולידציה של הזיכרון הגיעו מניסויים בבעלי-חיים.
מחקרים אלה הציעו כי המערכת הנוראדרנרגית (מערכת הקשורה בשחרור אדרנלין, נוראדרנלין וחומרים נוספים) של האמיגדלה מסייעת להתייצבות ולגיבוש הזיכרון לטווח הארוך לאחר שהוא נרכש.
במסגרת מודלים אלה, אימנו חולדות במטלת למידה מסוימת (כגון התניה קלאסית של עכבה הימנעותית; inhibitory avoidance), לאחר מכן החדירו לאמיגדלה של החולדות חומרים שונים, ולבסוף בחנו את הזיכרון שלהן לאותה מטלה.
נמצא כי החדרת חומר שחוסם קולטני בטא (סוג של קולטנים אדרנרגיים, המשמשים בעיקר להיקשרות של נוראדרנלין ואדרנלין) לתוך האמיגדלה של חולדות לאחר למידה גרמה לפגיעה בזיכרון, בעוד החדרת נוראדרנלין, ביטלה את הפגיעה בזיכרון.
כלומר, חסימת רצפטורים אדרנרגיים באמיגדלה הובילה לפגיעה ביכולת הזיכרון של החולדות.
מחקרים שנערכו לאחר מכן הראו שאותם הממצאים מתקבלים גם כתוצאה מחסימת השפעותיהם של חומרים נוספים (כגון קנבנואידים) ובמגוון רחב של מטלות לימודיות, גם כאלה שמעוררות רגש חזק וגם כאלה שלא (כגון מבוך מים מרחבי, התניית פחד, התנית טעם אברסיבית ועוד).
מכיוון שמטלות אלה מערבות אזורים מוחיים שונים, הסיקו שהמודולציה של האמיגדלה משפיעה על עיבוד המידע המתרחש באזורי מוח אלה.
אכן, נמצא שהאמיגדלה יכולה לחזק את התגבשות הזיכרון הן בסטריאטום והן בהיפוקמפוס, אף על פי ששני האזורים מעורבים בהיבטים שונים של הזיכרון.
במחקר נוסף שבחן את השפעות האמיגדלה על הפלסטיסיות העצבית בהיפוקמפוס, נמצא כי גירוי חשמלי באמיגדלה חיזק את פעילות ה-LTP (הגברה סינפטית ארוכת-טווח) בהיפוקמפוס.
ממצא זה מספק עדות נוספת לאינטראקציה בין האמיגדלה להיפוקמפוס בעת קונסולידציה של זיכרון לטווח הארוך.
אם כן, נראה כי מחקרים בבעלי-חיים תרמו רבות להבנת תפקיד האמיגדלה בחיזוק תהליכי התגבשות הזיכרון.
לצד הניסויים שבוצעו בבעלי-חיים, חוקרים רבים החלו לבחון את היפותזת המודולציה של הזיכרון גם בבני-אדם.
מחקרים נוירופסיכולוגיים שבחנו את השפעות האמיגדלה על זיכרונות רגשיים מצאו כי מטופלים עם פגיעות באמיגדלה הראו ביצועים לקויים במבחני זיכרון רגשי אקספליציטי.
כמו כן, מחקרי דימות מוחי (fMRI)הצביעו על מתאם חזק יותר בין פעילות קידוד מוצלחת באמיגדלה ובאזורי זיכרון ב-MTL לבין גירויים רגשיים בהשוואה לגירויים נייטרליים.
בנוסף לכך, נמצא כי פעילות באזורים קדמיים ב-MTL מנבאת זיכרון לפריטים רגשיים, בעוד פעילות באזורים אחוריים ב-MTL מנבאת זיכרון לפריטים נייטרליים.
מחקרים אחרים בחנו את ההשפעות הנוירו-הורמונליות על זיכרונות לגירויים מעוררים רגשית בהשוואה לגירויים נייטרליים.
ובאופן ספציפי, החוקרים בחנו את ההשפעה של פרופרנולול (חומר החוסם רצפטורים של אדרנלין ונורואדרנלין ובכך מפחית את תגובת הסטרס) על קונסולידציה של זיכרונות רגשיים.
הניסוי כלל שלוש קבוצות: קבוצת מטופלים עם פגיעות באמיגדלה, קבוצת בריאים שקיבלה פרופרנולול וקבוצת ביקורת שקיבלה פלצבו.
במסגרת הניסוי, האזינו הנבדקים לסיפור שכלל תוכן רגשי ותוכן נייטרלי ושבוע לאחר מכן התבקשו להיזכר בסיפור.
נמצא כי נבדקים בריאים שהוזרק להם פרופרנולול בשלב הקידוד זכרו פחות טוב את התוכן הרגשי מנבדקי קבוצת הפלצבו.
בנוסף לכך, הנבדקים עם פגיעות באמיגדלה זכרו הכי פחות טוב את התוכן הרגשי, בהשוואה לשתי הקבוצות האחרות.
ואילו את התוכן הנייטרלי של הסיפור, שלוש הקבוצות זכרו באותה רמה.
ממצאים אלה ונוספים מספקים ביסוס לכך שההשערה לפיה זכירה טובה יותר של אירועים רגשיים לעומת נייטרליים נובעת מהשפעת האמיגדלה על מערכת הזיכרון שב- MTL ועל הורמוני דחק במהלך גיבוש הזיכרון (היפותזת המודולציה) תקיפה גם לגבי בני האדם, ולא רק לבעלי-חיים.
עדויות לקשר בין האמיגדלה לבין ה-MTL
היפותזת המודולציה של הזיכרון מנבאת לא רק פעילות רבה יותר באמיגדלה ובמערכת הזיכרון ב-MTL במהלך קידוד ואחסון של מידע רגשי, אלא גם קשרים חזקים יותר בין האמיגדלה לבין אזורי זיכרון ב-MTL.
מחקרים שבחנו את ההשפעות של החדרת הורמונים גלוקוקורטיקואידים (למשל, קורטיזול) לאמיגדלה לאחר למידה סיפקו ראיות מוקדמות ליחסי הגומלין שבין האמיגדלה להיפוקמפוס בתהליך הקונסולידציה של הזיכרון.
ממצאים אלה מצביעים על כך שפעילות נוראדרנרגית של האמיגדלה לא רק מחזקת את קונסולידציית הזיכרון, אלא גם מגבירה את הפעילות המודולטורית של חלבון המעורב בפלסטיסיות הסינפטית בהיפוקמפוס ובתהליכי קונסולידציה של זיכרונות.
כמו כן, עיכוב של פעילות האמיגדלה לאחר למידה פוגע בהתגבשות הזיכרון ומפחית את רמות חלבון זה בהיפוקמפוס.
ממצאים ראשוניים אלה סברו כי האפקטים המודולטוריים של האמיגדלה משפיעים בעיקר על ההיפוקמפוס.
אולם, ממצאים עדכניים יותר זיהו שפעילות האמיגדלה משפיעה לא רק על מודולציה של ההיפוקמפוס, אלא גם על מודולציה של אזורים קדמיים ב-MTL (בעיקר אזורים פרה-היפוקמפליים, וה-entorhinal cortex).
קישוריות תפקודית זו עקבית עם ראיות מבניות המצביעות על יחסי-גומלין חזקים בין האמיגדלה לבין אזורים קדמיים של הג'יירוס הפרה-היפוקמפלי .
על בסיס ממצאים אלה הסיקו שאזורים קדמיים ב-MTL עשירים בקשרים אנטומיים עם האמיגדלה.
השפעת האמיגדלה על הקונסולידציה דרך הורמוני דחק
החוקרים גולד וואן-בוסקירקהיו הראשונים לדווח שהזרקת הורמון אדרנלין לחולדות זמן קצר לאחר למידת התניית הימנעות, מגבירה את החזקת המידע שנלמד בזיכרון לטווח הארוך.
מחקרים שבאו לאחר מכן ביססו ממצא זה תוך שימוש במגוון רחב של מטלות למידה אחרות והורמונים נוספים.
בעקבות כך, הגיעו להבנה כי להורמוני דחק תפקיד מרכזי בתהליכי קידוד ואחסון זיכרון.
לפי היפותזת המודולציה של הזיכרון, במהלך אירוע מעורר רגשית או זמן קצר לאחריו, האמיגדלה לוקחת חלק בשחרור הורמוני דחק ונוירוטרנסמיטרים מסוימים כדי להגביר את גיבוש ואחסון הזיכרון.
על גבי ההיפוקמפוס נמצאים רצפטורים להורמוני דחק ונ"ט שונים (קורטיזול, אדרנלין, נוירואדרנלין).
במצבי סטרס, מעוררת האמיגדלה את המערכת הסימפתטית (דרך ההיפותלמוס), שמכניסה את הגוף לתגובת "הילחם או ברח" .
כתוצאה מכך, מופרשים בגוף הורמוני דחק שנקלטים ברצפטורים שבהיפוקמפוס ומחזקים את התגבשות הזיכרון באזורי מוח אחרים.
זו הסיבה לכך שאנו זוכרים טוב יותר אירועים רגשיים.
למעשה, מדובר בהשפעה עקיפה של האמיגדלה על תהליך הקונסולידציה.
מכאן ניתן להסיק על התרומה של סטרס מתון ללמידה ולזיכרון.
עם זאת, סטרס כרוני, או רמות גבוהות של קורטיזול (בעקבות הפעלה מוגזמת של ציר ה-HPA), עלולים לפגוע בזיכרון.
מחקרים מצאו שחשיפה ממושכת להורמוני דחק פוגעת בפלסטיסטיות בתוך ההיפוקמפוס; ירידה ביכולת לייצר סינפסות ונוירונים חדשים (כתוצאה מעליה ברמות גלוטומט וירידה בחלבון BDNF), שגורמת בסופו של דבר לצמצום נפח ההיפוקמפוס וללקויות בזיכרון דקלרטיבי.
יישום קליני וטיפול מניעתי מיד לאחר הטראומה
היפותזת המודולציה של הזיכרון תרמה להבנה כיצד אפשר למנוע פיתוח של הפרעת דחק פוסט-טראומטית מיד לאחר החשיפה לאירוע טראומטי.
PTSD עלול להתפתח בעקבות חשיפה לחוויה טראומטית (ישירה או דרך התבוננות באופן אישי במתרחש) שעוררה פחד, אימה או חוסר אונים וכוללת מוות/סכנת מוות, או פגיעה חמורה/איום לפגיעה של האדם עצמו או של אחר קרוב.
הסימפטומים הדיאגנוסטיים כוללים, בין היתר, זיכרונות חודרניים של האירוע הטראומטי ופלאשבקים, הימנעות מגירויים הנקשרים עם האירוע הטראומטי (זיכרונות/ מחשבות/ אנשים/ מקומות ועוד), דריכות ועוררות יתר.
בהתאם להיפותזת המודולוציה, במהלך אירוע טראומטי, פעילות האמיגדלה משפיעה על שחרור הורמוני דחק שנקלטים בהיפוקמפוס ומחזקים את התגבשות הזיכרון.
לכן, זיכרונות רגשיים עזים וטראומטיים מקודדים חזק יותר ונשמרים בצורה חיה ומוחשית יותר.
ההשפעה ההורמונלית היא איטית יחסית להשפעה העצבית הישירה של האמיגדלה; יש "חלון קונסולידציה".
מכאן שתהליך הקונסולידציה יכול להתרחש גם לאחר שהאירוע הסתיים.
על בסיס ההנחה שקיים "חלון קונסולידציה" במסגרתו זיכרונות יכולים להתגבש, עלתה הסברה שניתן לחסום את השפעות הורמוני הדחק על הקונסולידציה של אותו זיכרון טראומטי דרך חסימת הרצפטורים של אותם הורמונים.
כך, למעשה, אפשר יהיה להפחית את הסיכון שהזיכרון יקודד ויתגבש לכדי זיכרון טראומטי.
בהתאם לכך, מחקרים רבים התמקדו בבדיקת יעילות טיפולים שונים בשעות שמיד לאחר הטראומה.
לאור ממצאים שהראו שהחדרת חומרים חוסמי בטא, כגון פרופרנולול, מפחיתים התגבשות זיכרונות רגשיים, נערכו ניסיונות לבדוק את הפוטנציאל של חומרים אלה לשמש כגורם המפחית את הסיכוי לפתח PTSD.
הראיות הרווחות, נכון להיום, מצביעות על כך שתרופות מסוג חוסמי בטא מקלות רק על התסמינים הפיזיולוגיים המלווים להיזכרות באירוע הטראומטי, ולא נמצאו השפעות מובהקות לתרופה זו מבחינת הסיכוי לפתח PTSD, בהשוואה לפלצבו.
עם זאת, מחקר חדש שפורסם ב-2018 הראה שהחדרת פרופרנולול לאנשים הסובלים מ-PTSD תשעים דקות לפני רה-אקטיבציה של הזיכרון הטראומטי פעם בשבוע למשך שישה שבועות, הביאה להפחתה משמעותית בדירוג הסימפטומים הכוללים (ולא רק הפיזיולוגיים) בהשוואה לקבוצת פלצבו.
אולם נדרש מחקר נרחב נוסף על-מנת לבסס את תרומתן של תרופות מסוג חוסמי בטא לטיפול ב-PTSD.
ביקורת על התאוריה והצעת מודל משלים
יש הטוענים כי תיאורית המודולציה מספקת הסבר חלקי, משום שאינה מסבירה מדוע אפקטים של זיכרונות רגשיים נראים מיד לאחר החשיפה – הרי שתהליך הקונסולידציה אורך מספר שעות, ואף מספר ימים.
ביקורת נוספת מתייחסת לעובדה שתאוריה זו אינה מסבירה מדוע נראות השפעות ממוקדות על זיכרון מידע רגשי כאשר אירוע הלמידה מכיל גם גירויים רגשיים וגם נייטרליים.
בעקבות כך, עלתה תאוריה נוספת המשלימה את תיאורית המודולציה לכדי תמונה רחבה יותר; תיאורית המדיאציה.
לפי תיאורית זו, אירוע רגשי מגביר את הקשב שלנו למידע הקיים באירוע באופן לא רצוני.
כמו כן, האירוע הרגשי בולט יותר בהשוואה לאירועים שאינם רגשיים (גם כאשר הם מוצגים יחדיו).
בנוסף לכך, אירוע רגשי משפיע על ארגון המידע, שכן גירויים רגשיים נשפטים כקשורים זה לזה.
לסיכום, שתי התאוריות יחד מסבירות מדוע אפקטים של זיכרון נראים מיד לאחר החשיפה – כתוצאה מעיבוד קוגניטיבי מוגבר של גירוי רגשי, האמיגדלה מופעלת ומגבירה את קידוד הגירוי.
כמו כן, שילובן מסביר השפעות ממוקדות של רגש על זיכרון; הדבר קורה משום שמנגנונים קוגניטיביים יכולים לפעול באופן סלקטיבי על גירויים רגשיים.
רגש חיובי (Positive Affect) משקף את המידה בה הפרט נלהב, פעיל דרוך ועירני.
אדם החווה רגש חיובי גבוה יהיה בעל אנרגיה רבה, סף ריכוז מלא ויהנה מפעילויות ומפגשים חברתיים.
מצב של רגש חיובי נמוך מאופיין בעצבות, תשישות, מצוקה וחוסר הנאה מפעילויות ומפגשים חברתיים ועוד.
החוקרים ווטסון וקלארק הגדירו "רגש חיובי" כממד תחושתי–רגשי, המשקף הבדלים אישיים באופן בו הפרט חווה רגשות חיוביים ומגדיר את תפיסת העצמי שלו.
רגש חיובי (Positive Affect) הוא למעשה ממד רגשי.
החוקר טאלאגן (Tellegen, 1985) מצא כי קיימת שונות באופן בו כל פרט מביע וחווה רגש חיובי.
התכונה "רגש חיובי" מקושרת בצורה חזקה למאפיין ותכונת האישיות מוחצנות – אקסטרוברטיות.
רגש חיובי הוא על פי רוב מאפיין של הפרט לאורך זמן ועשוי להשפיע על פעילויותיו השונות ובפרט על מילוי שאלונים.
מחקרים מעלים כי רגש חיובי קשור למשתנים שונים, כגון פעילות חברתית ותדירות גבוהה של חוויות נעימות ואירועים מהנים.
רגשות חיוביים מקושרים גם לשביעות רצון כללית: אנרגיה רבה, מחויבות, אופטימיות ועניין החברתי – אלו מאפיינים אנשים בעלי רמה גבוהה של רגשות חיוביים ומעידים על נטייתם להיות יותר שבעי רצון מחייהם.
למעשה, הדמיון והקישור התוכני בין רגשות חיוביים (ואף רגשות שליליים) ושביעות רצון הובילו חוקרים שונים לראות בממדים אלו מחוונים ייחודיים למבנה הנרחב של תחושת הרווחה הסובייקטיבית (Subjective Well Being).
רגש חיובי הוא מרכיב מרכזי בחיי היום-יום.
רגש חיובי מסייע ומועיל בפעילויות שונות, למשל: עיבוד מידע רגשי בצורה מדויקת ויעילה, פתרון בעיות, הצבת מטרות וייעדים בחיים – השגתם ומימושם.
מודל הבנייה וההרחבה (The Broaden and Build Theory of PA) של הרגש החיובי מציע כי רגשות חיוביים מרחיבים את מגוון ההתנהגויות והמחשבות הרגעיות, ובנוסף יוצרים ובונים את המשאבים האישיים ארוכי הטווח.
רגשות חיוביים מספקים הפוגה ממצבי לחץ ותעוקה, ומהווים מקור לגיוס כוחות מחודשים למילוי המשאבים שהדלדלו בעקבות מצב התעוקה.
כלומר, רגשות חיוביים חיוניים לבריאותנו.
הם מהווים חוצץ מרגשות שליליים ומבעיות בריאות הנובעות ממצבי לחץ ותעוקה.
בנוסף, לאנשים שמחים יכולות התמודדות טובות יותר; צמד החוקרים McCrae & Costa, 1986 מצאו כי אנשים בעלי רגשות חיוביים גבוהים הראו יכולת התמודדות טובה ובוגרת יותר.
רגשות חיוביים עשויים להשפיע על הקשר בין משתנים מגוונים, למשל בתחום המחקר הארגוני.
רגשות חיוביים מסייעים במיקוד תשומת הלב של הפרט והרחבת הרפרטואר ההתנהגותי שלו.
רגשות חיוביים מעצימים את המשאבים – בעזרתם יכול הפרט להתמודד עם מצבים מתסכלים.
המשאבים הללו הם פיזיולוגיים (למשל בריאות טובה יותר), חברתיים (למשל רשת תמיכה חברתית), אינטלקטואלים ופסיכולוגים (כגון גמישות, אופטימיות ויצירתיות).
רגשות באינטראקציה חברתית מתייחס להיבטים של הרגש במסגרת קשרים בין-אישיים וקבוצה חברתית.
רגש כצורת תקשורת בין אישית
פסיכולוגים אבולוציוניים טוענים שהיכולת המורכבת לקרוא רגשות של אחרים התפתחה כאמצעי תקשורת.
הפגנת רגשות היא מרכיב חיוני באינטראקציה ותקשורת בין אנשים.
רגש הוא תהליך דינמי שמשרת את היחסים בין היחיד לבין סביבה חברתית משתנה.
הרגש הוא תהליך של יצירה, תחזוקה וניתוק של יחסים בין האדם לסביבה בנושאים המשמעותיים לאדם.
בעוד שההמיספרה השמאלית של המוח הגדול היא הדומיננטית עבור תפקודי השפה בקרב כ-90% מהאוכלוסייה,
תהליכים בין-אישיים, בין יחידים וגם בתוך קבוצות ובין קבוצות, הם רבים ומגוונים.
אפשר להתייחס אליהם בכלליות כתהליכים שבהם יש אוסף של "סוכנים" (אנשים) היוצרים קשר ישיר או עקיף זה עם זה ועם הסביבה לאורך זמן.
תוצאות ההתנהגות של כל סוכן נמצאות בקשרי גומלין עם התנהגות הסוכנים האחרים.
אחד המקורות לאותם תהליכים בין-אישיים הוא תחום הרגשות.
הרגשות שיש לאדם ("סוכן") מסוים יכולות להשפיע ולעצב התנהגות, מחשבות והרגשות של אנשים אחרים.
התגובות של האחרים ישפיעו גם על האינטראקציות העתידיות שלהם עם "סוכן" הרגש וגם על ההתנהגות והרגשות של אותו "סוכן".
כתוצאה מהתהליך הנ"ל נוצרים מעגלי רגשות.
במעגלים, יכולים להיות מעורבים מספר אנשים, על ידי תהליך של השפעה הדדית.
הרגשות של האדם עוברים אל הסובבים אותו על ידי הבעות פנים, טון דיבור, התנהגות מילולית ושפת גוף.
אוסף 'אמצעי הפרסום' האלה מאפשר לסובבים לחוות את הרגש המופגן ולהיות מושפעים ממנו.
יש להדגיש שכאשר עוסקים באינטראקציות מונעות רגש, מדובר על הרגש הנתפס על ידי המתבוננים.
הרגש הנתפס, הוא לא בהכרח הרגש האותנטי .
האנשים שנחשפו לרגש מושפעים בכמה אופנים:
מפתחים בעצמם רגש זהה או שונה.
מסיקים מסקנות לגבי משדר הרגש.
היחסים והאינטראקציה בינם לבין משדר הרגש מושפעים מהרגש שהופגן.
הרגשות משפיעים לא רק על האדם אליו כוונו הרגשות, אלא גם על אחרים בסביבתו שראו את ביטוי הרגש.
הרגש המופגן יכול להשפיע על קבוצה או צוות.
יכולה להיווצר שרשרת של רגשות והשפעות בין "סוכן" הרגש לבין מספר קבוצות.
שרשרת התגובות הנוצרת יכולה לכלול גם רגשות שנוצרים בקרב הסובבים וגם אלמנטים אחרים, קוגניטיביים והתנהגותיים.
כל ההשפעות הנ"ל שמתחוללות אצל הסובבים, קרוב לוודאי, יגרמו משוב חוזר אל האדם ששידר את הרגש מלכתחילה ויגרמו גם אצלו, לרגשות נוספים או לחיזוק הרגש המקורי.
המנגנונים שבהם רגש של ה"סוכן" גורם לרגשות בקרב האחרים:
הדבקה רגשית – הרגש המובע על ידי אחד עובר אל האחרים, כלומר, אותו רגש, מתפשט.
תגובה רגשית משלימה – אדם מסוים מביע רגש.
האחר קולט את המצב, מפענח אותו ומגיב ברגש שונה או משלים לרגש המקורי.
לדוגמה – אחד האנשים בקבוצה מביע כעס.
שאר הנוכחים בקבוצה יכולים להרגיש נבוכים או מוטרדים.
בנוסף לכך שרגש גורר רגשות זהים או שונים בחברה הסובבת, ישנה גם השפעה חברתית הנוצרת על ידי הסקת מסקנות.
המסקנות שאנשים מסיקים יכולות להיות לגבי מעמדו החברתי ומידת הכוח החברתי שיש למפגין הרגש, מסקנות לגבי הכישורים שלו ומסקנות לגבי האמינות שלו.
דוגמאות – במחקרים נמצא שהפגנת כעס, גורמת לאחרים לתפוס את הכועס כבעל מעמד וכוח בעוד שהפגנת צער ופחד נתפסת כחולשה.
המסקנות האלה גורמות לאינטראקציות חברתיות.
הרגש כגורם לאינטראקציות בעולם הארגוני
מחקרים מתחום ההתנהגות הארגונית חקרו סיטואציות רבות שבהן לרגש יש חשיבות כמניע או משפיע על אינטראקציות.
מצב של משא ומתן – אם אחד הצדדים מרגיש אשמה הצד השני יעלה את דרישותיו.
לעומת זאת, אם אחד הצדדים יפגין רגש של אכזבה, הצד השני יסתפק בדרישות נמוכות.
מתן שרות – הפגנת רגשות מסוימים מצד הלקוח גורמות לתגובות רגשיות והתנהגותיות אצל נותן השרות ובכך מושפע מתן השרות.
פוליטיקה – הרגשות המופגנים על ידי מועמד לבחירות או על ידי נושא משרה, גורמות לתגובה רגשית בקהל שתשפיע על היחס כלפיו.
יחסים בתוך צוות עבודה – לדוגמה: עובד כועס או ממורמר יכול "להדביק" את שאר הצוות באותו רגש.
יחסי ממונה-כפופים – הרגש שהממונה משדר, ישפיע על ההתנהגות לכפופים לו ועל היחסים ביניהם (ע"ע מנהיגות).
עובד המפגין כעס יכול להיחשב בטעות כבעל מעמד וראוי לקידום.
בתוכנה, רגרסיה (או נסיגה) היא באג שגורם לתכולה שעבדה בגרסאות התוכנה עד כה להפסיק לעבוד כפי שתוכננה בעקבות שינוי כלשהו שנעשה בהתקנת התוכנה, בדרך כלל כתוצאה מהתקנת טלאי תוכנה, שדרוג גרסה, שינוי הגדרות במחשב וכדומה.
רגרסיית ביצועים היא מצב שבו בעקבות שינוי כלשהו שנעשה בהתקנת התוכנה התכולות אמנם נותרו כשהיו, אולם ביצועי התוכנה הידרדרו וכעת היא צורכת יותר זיכרון או זמן עיבוד משצרכה בעבר עבור אותה הפעולה.
רגרסיות בדרך כלל נגרמות בשל עדכוני תוכנה (בין אם כשדרוג או כטלאי תוכנה), והדרך העיקרית להימנע מהן היא לבצע בדיקות נסיגה מלאות ככל הניתן למערכת לפני שחרור העדכון למשתמשים.
בדיקות אוטומטיות ומקרי מבחן יכולים להפחית משמעותית את הסבירות לרגרסיה.
רגרסיה בתוכנה יכולה להיות אחת מהשלוש הבאות:
מקומית - השינוי יוצר באג חדש ברכיב ששונה או בחלק אחר של התוכנה המסתמך על הפונקציונליות ששונתה.
מרוחקת - השינוי בתוכנה פוגע בפונקציונליות של תוכנה אחרת המשתמשת בפונקציונליות של התוכנה ששונתה.
חושפת - השינוי חושף באג שהיה קיים בגרסאות קודמות, אך לא הייתה לו השפעה טרם השינוי עצמו.
רגרסיה מרוחקת אירעה ב-9 בנובמבר 2008 כאשר חברת האבטחת AVG שחררה עדכון שסימן DLL חיוני של מערכת ההפעלה חלונות כקובץ חשוד שיש למחקו.
משתמשים שאכן מחקו את הקובץ פגעו באופן חמור בפונקציונליות של מערכת ההפעלה.
רגשות המתבטאים במקום העבודה הם בעלי תפקיד חשוב בכל הקשור באינטראקציות בינאישיות, המתחוללות בתוך מקום העבודה לבין העולם החיצוני והן בעלות השפעה על העובדים ועל ביצועיהם, וכתוצאה מכך משפיעות על הארגון עצמו.
רגשות מוגדרים כתחושות פנימיות עזות, שמכוונות כלפי מישהו או כלפי משהו מסוים.
ששת הממדים של הרגשות כוללים: כעס, פחד, עצבות, אושר, סלידה והפתעה.
לעומתם, מצב רוח הוא הרגשה שנוטה להיות פחות חזקה מאשר הרגש והיא חסרת גירוי בעל הקשר מסוים.
במחקרים נמצא כי רגשות שליליים כגון פחד, חרדה וכעס, עלולים לא רק לעכב ולהפריע לביצועי העובדים במקום עבודתם אלא גם להשפיע לרעה על קבלת החלטות.
זאת כיוון שהם מביאים לראייה מוגבלת של הפתרונות הרצויים לבעיות.
בנוסף לזאת ביכולתם של הרגשות השליליים להוביל לפעולות רצוניות מצד העובדים שיפרו את חוקי הארגון ויאיימו עליו (למשל, עבודה בקצב איטי, גנבה של ציוד).
לעומתם, רגשות חיוביים עשויים להגביר ביצוע: הרגשות החיוביים מעלים רמות עוררות ומביאים את העובד לחוש מחויבות רגשית לעבודתו ובכך מהווים מניעים לביצוע טוב יותר.
רגשות חיוביים מגבירים את היכולת לפתור בעיות, להנהיג עובדים ולגרום להם לקבל שינויים בארגון.
ניתן לחלק את הרגשות המובעים במקום העבודה לשני סוגים:
רגשות מורגשים - הרגשות האמיתיים, שאותם חש הבן אדם.
רגשות מוצגים - הרגשות הנדרשים והנתפסים כמתאימים למקום עבודה מסוים.
רגשות אלו הם נלמדים ולא מוטבעים ומצופים כנורמה במקום העבודה.
למשל, מאיש מכירות מצופה להביע ידידותיות ולחייך.
לעיתים קרובות הרגשות מוצגים שונים מהרגשות המורגשים מה שגורם לאי הבנה, בעיקר בתפקידים בהם העובדים נדרשים להסוות את רגשותיהם האמיתיים.
מבחינת הארגון ישנה עדיפות להפגנת רגשות מסוימים וזאת על מנת להציג חזות רגשית מסוימת - בתוך הארגון ומחוצה לו - במהלך אינטראקציות בינאישיות, כדי לקדם את האינטרסים של הארגון: העלאת שביעות רצון הלקוח או את ההיענות ללקוח.
עקב חשיבות הפגנת וניהול רגשות רצויים אלה, הרגשות הפכו למרכיב שמשפיע בצורה חזקה על העובד ועל ביצועיו, וכתוצאה - על הארגון עצמו.
ההתחשבות בסוג העבודה בזמן בו נבחר עובד לתפקיד מסוים, גורמת לרגשות להפוך לחלק מהדרישות לתפקיד, במקרה בו לתפקיד נדרשת רמה מסוימת של הפגנת רגשות (למשל, יש צורך להיות חייכני ושמח על מנת לעבוד בפארק שעשועים של דיסנילנד).
רגשות ושוויון בין המינים בעבודה
מין העובד הוא מרכיב מרכזי באנליזה של רגשות בעבודה.
לרגשות יש תפקיד חשוב בשמירה על שוויון בין גברים לנשים בעבודה.
לדוגמה: התפלגות המינים בעבודת רגשות (emotional labor) מהווה את הבסיס למבנה של הרבה מאוד חברות שירות.
נשים וגברים נבדלים בתגובות הרגשיות שלהם לאירועים וביכולותיהם של זיהוי רגשותיהם של אחרים.
לרוב נשים מביעות יותר רגש מאשר גברים.
הן חוות את הרגשות בעוצמה רבה יותר והבעת רגשות חיוביים ושליליים שכיחה יותר אצלן מאשר אצל גברים, פרט לרגשות הכעס.
בניגוד לגברים, נשים גם מדווחות על תחושת הנוחות בעת הבעת רגשות.
ובנוס, נשים טובות יותר בקריאת רמזים לא וורבליים אצל אנשים אחרים.
בהפגנת רגשות בעבודת צוות, בעליל, הרגשות הגבריים נחשבים ליותר מקובלים.
בעבודת צוות יומיומית, הפגנה של כעס ונמרצות, שמקושרים תרבותית להתנהגות גברית, נוטה להיות מקובלת יותר מאשר דמעות והפגנה של פגיעות, (שנחשבים, מסורתית, כהפגנת רגשות נשיים).
ההבדלה בין המינים באה לידי ביטוי ומשוחזרת הן בשפה של עבודת הצוות והן באימון הצוות.
שפת הקבוצה שמדברת על "שחקנים" ועל "מאמנים", מסמלת סביבה תחרותית בעלת אוריינטציה גברית של ספורט קבוצתי, ומאפיינת את עבודת הצוות כמשחק.
עם זאת, עבודת צוות נחשבת לשיטת ניהול נשית, מכיוון שהיא שמה דגש על כישורים בינאישיים, רגשות ושיתוף פעולה.
חשיבותה של עבודה רגשית כמרכיב חיוני בביצוע אפקטיבי גורמת לכך, שהבנת הרגש הופכת לעניין מאוד רלוונטי בארגונים.
עובד חווה עבודה רגשית כאשר הוא נדרש להפגין את הרגשות הרצויים מנקודת מבטו של הארגון במהלך ביצוע עסקאות בינאישיות.
לדוגמה: דיילים ודיילות בחברת תעופה נדרשים להפגין שמחה, רופאים נדרשים להפגין נייטרליות רגשית.
בעבודות מסוגים אחרים מצופה מהעובדים להיות מנומסים ואדיבים ולא עוינים באינטראקציות בין העובדים בארגון.
מורכבות המשימה היא הגורם הקובע בין רגשות המעלים פונקציונליות בעבודה לבין אלו שמורידים אותה.
ככל שמשימה תהא מורכבת יותר, כך תקטן רמת העוררות שיכולה להתבטא אצל העובד ועדיין לא להפריע לביצוע המשימה.
רמה מינימלית של עוררות דרושה על מנת לבצע את העבודה בצורה טובה, רמות גבוהות של עוררות עלולה להפריע ליכולת לתפקד, במיוחד כך כאשר העבודה דורשת תהליכים קוגניטיביים פרטניים וחשיבתיים.
השפעת הישגים על התפיסה של הרגשות
אנשים חשים רגשות כתגובה לאירוע משמעותי, כגון כישלון במשימה, או לחלופין, הצלחה בה.
לרוב הרגשות המורגשים לאחר כישלון הם כעס, רגש אשמה ובושה.
לעומתם הצלחה נוטה להביא לרגשות גאווה ושמחה.
רגשות אלו משפיעים לא רק על האנשים המרגישים אותם, אלא גם על האנשים הבאים באינטראקציה כלשהי עם אותם אנשים.
למשל, כללית, עובדים שמפגינים כעס עקב כישלון מסוים בארגון, נראים לצופים מהצד כפחות אחראים לכישלון וכיותר מוכשרים ודומיננטיים מאשר עובדים שמפגינים עצבות עקב אותו מצב.
הפגנת רגשות גאווה, כתוצאה מהצלחה במשימה, מובילה לכך שאנשים אלה נתפסים כבעלי דומיננטיות רבה יותר מאשר אנשים המפגינים הערכה והוקרה.
מנהלים, למשל, נוטים פחות לקדם אנשים שמביעים כעס לאחר כישלון במשימה.
הפוטנציאל ליצירת בעיות מצד העובדים האסרטיביים עלול לגדול עם הסטטוס, מה שמביא למניעת קידומם של עובדים כועסים, אם וכאשר הם נכשלים.
כמו כן, עובדים המפגינים בושה לאחר כישלון, לרוב לא יזכו לקידום מקצועי לעומת אלה שמפגינים אשמה ועצב.
ההסבר: בושה משקפת את ההכרה ביכולות לקויות.
אשמה מרמזת על כך שהביצוע של העובד לא השתווה ליכולתו הגבוהה של העובד.
ההבדלים הבינאישיים בנטיות הרגשיות, בשילוב עם האירועים בארגון ואינטראקציות חברתיות, מניבים תגובות רגשיות שמעצבות את מטרותיו של העובד ואת המאמץ העקבי כאשר הוא פוגש במכשולים בארגון.
השפעת התגובות הרגשיות על אירועים כמו צמצומים, עלולה להחליש בצורה משמעותית את מחויבותו האישית למטרות הרצויות לארגון ולביצוע העבודה.
תהליכים רגשיים מעורבים גם בהשגת מטרות מורכבות ובמטרות לטווח הארוך.
הבדלים בינאישיים בוויסות והכוונה של רגשות שונים כגון כעס ושעמום, ממלאים תפקיד מרכזי במרדף האפקטיבי אחר מטרות שנושאות בחובן מאמץ הדורש תשומת לב מתמשכת.
תהליכי מוטיבציה ממלאים תפקיד חשוב בהפקה והבעה של רגשות.
משמעותו הרגשית של אירוע מותנית עד כמה אותו אירוע מוערך כרלוונטי וכנוגע למטרותיו של העובד.
וכיוון שאנשים אינם נטולי רגשות, הרי שתפיסת סיטואציות מסוימות מצידם תלווה בהרכב רגשי, שישפיע בחוזקה על ההשקעה שישקיעו בעבודתם.
האנשים שמפגינים מוטיבציה גבוהה בעבודתם, מחויבים רגשית לעבודתם.
רגש וקונפליקט בקבוצות הטרוגניות מבחינה תרבותית
בזמן קונפליקט לרוב עולים רגשות.
קונפליקט רגשי - נובע מהשפעה שלילית ומאי חיבה, ולכן קשור לנושאים אישיים הבאים לידי ביטוי בחיכוך, תסכול ועימותים אישיים בקבוצה.
זאת כיוון שאנשים נוטים שלא לחבב את אלו שלא מסכימים עימם או שהם בעלי אמונות וערכים שונים, ומכיוון שמגוון מביא למשיכה בינאישית נמוכה, הרי שהפוטנציאל לקונפליקט רגשי גבוה יותר בקבוצות מגוונות.
קונפליקט רגשי יוצר תגובות שליליות שמדכאות יחסים בינאישיים.
דיכוי זה מגביל את יכולת ליכוד הקבוצה ואת יעילותה.
קונפליקט רגשי גדל עם השוני בגזע ובוותק, שכן אנשים מתקשים להזדהות עם אלו בעלי הוותק או הגזע השונים.
קונפליקט משימתי - קונפליקט משימתי הוא קונפליקט בין רעיונות בקבוצה ואי ההסכמה לגבי תוכן ונושאי המשימה.
המטרה הסופית של הקבוצה מוטבעת אצל כלל חברי הקבוצה, אך המודעות לגבי אי הסכמה לגבי המשימות, יוצרת את הקונפליקט המשימתי.
קונפליקטים מסוג זה יכולים או ליצור תוצאות טובות יותר עבור הקבוצה או להביא לחרדה רגשית ולהעסיק את הקבוצה במחלוקות לגבי איך לבצע את המשימות ולגרום לכישלון בהגעה לקבלת החלטות טובות.
קונפליקט משימתי קשור במגוון הערכים בקבוצה מגוונת.
רגשות בארגונים הוא תחום הנכלל בנושא התנהגות ארגונית.
התחום כולל את השפעתם של רגשות בארגונים על התנהגות העובדים, תהליכים
הנושאים הנכללים בנושא זה הם שביעות רצון בעבודה, עבודת רגשות, שחיקה בעבודה, בקרה ושליטה על רגשות בעבודה ובארגון.
הקשר בין רגשות למעמד ואינטליגנציה רגשית כמושג וככלי מחקרי.
הבנת דינמיקות רגשיות בארגונים והכלים לאבחון תהליכים רגשיים.
הגישה הפסיכולוגית, מתייחסת לרגשות בארגון, כאל צירוף של מחשבות ורצונות מודחקים.
תפקוד לא הגיוני של ארגון, נובע ממחשבות ורצונות שליליים מודחקים, המבוטאים בסדר היום הארגוני.
סוציולוגים התומכים בתאוריית "מבנה חברתי", טוענים שאין טעם לחקור רגשות בארגון, משום שרגשות הם סובייקטיביים, תוצר של האופן בו נוצרות ומנווטות מערכות יחסים בין אנשים.
לדעתם, יש להתמקד באופן בו הרגשות מבוטאים, על מנת לחקור את ההקשרים החברתיים והתרבותיים היוצרים את הרגשות בארגון, ומתוך כך להתמודד עם תפקוד לא הגיוני של ארגון .
תחומי המחקר הסוציולוגיים בנושא הרגשות בארגון
מחקרי הסוציולוגים מתמקדים בתחומים הבאים:
האופן בו מוסכמות חברתיות מעצבות דרכי התנהגות בארגון, והמתח ביניהן לבין קוד ההתנהגות המקצועי.
מערכות היחסים בין הקבוצות הסוציולוגיות השונות בארגון, והשפעת הפרת איזון כלשהו בין הקבוצות, על יצירת רגשות שליליים בקבוצה חברתית עצמאית בארגון.
חקר הרגשות בארגונים בעבר ובהווה
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20, רגשות בארגון נחשבו ללא רצויים בשל היותם פוגעים בתפקוד האובייקטיבי של הארגון.
אדם שכלתני הפועל עם ההגיון בלבד נתפס כיעיל, והצלחה בעסקים הייתה תלויה ביכולת האדם להתנתק מרגשותיו.
הגישות הפסיכולוגיות הקוגניטיביות ששלטו בשנות ה-80 גרסו כי הבנה והשגה של נושאים ארגוניים כגון מנהיגות, מוטיבציה (הנעה) וביצוע נמדדים במונחי התנהגות קוגניטיבית.
רק בתחילת שנות ה-90 קיבלו רגשות מעמד של גורמים חיוניים בהתנהגות ארגונית .
בנוסף, אם עד תחילת שנות ה-90, חקר הרגשות הושפע בעיקר מהיבטים ביולוגיים ופסיכולוגיים, ולא מהיבטים סוציולוגיים, ניתן לראות כי בשנים האחרונות פרספקטיבות פסיכולוגיות מסורתיות, לגבי רגשות בארגון, נדחקו ממקומן באופן יחסי, מפני גישות "המבנה החברתי".
הדברים באים לידי ביטוי בין השאר בשיתופי פעולה מחקריים, בין גישות פסיכואנליטיות לגישות סוציולוגיות בחקר הרגשות .
מחקרים שונים, והתפתחות חקר הרגשות בארגון
אף על פי שלימוד הנושא של רגשות בארגון הוא בעל היסטוריה ארוכה, נקודת ההתחלה שסימנה את תחילתו של המחקר המעמיק בנושא, הייתה במחקר של Hochschild, משנת 1983, על תפקידם של רגשות בארגונים - "The Managed Heart".
במחקרה בחנה Hochschild, את המאמץ שהשקיעו עובדים על מנת להסתיר את רגשותיהם כדי לציית לדרישות המוסד.
מחקר זה, היווה השראה לRafaeli & Sutton במאמרם "(Expression of emotion as part of the work role(1987" בו הדגישו את ההבדל בין רגשות בארגון לבין ביטוי הרגשות בארגון.
על המחקרים שתרמו תרומה מכרעת והשפיעו משמעותית על חקר הרגשות, יש למנות את המחקרים הבאים:
עבודתו של Staw משנת 1990 על השפעת מצב-הרוח (Mood) על הסיפוק הנוצר מעבודה, והפיכתו למשתנה עקרוני בנושא.
סקירותיהן של George & Brief בשנת 1989, ו Isen & Baron בשנת 1991 על השפעת מצב הרוח (Mood) על התנהגות העובד.
עבודתם זו, הביאה לריכוז התעניינות בנושאים היותר ארעיים, המשפיעים על החוויות בארגון.
מאמרו של Ashforth & Humphrey's משנת 1995 - אנליזה של הסיבות לכישלונם של בעלי תארים במדעי ההתנהגות, למחקר בנוגע למימד הרגשי של התנהגות בארגון.
המחקרים של Gardner משנת 1983, ו Salovey & Mayerand משנת 1990, שסללו את הדרך לקונספט האינטליגנציה הרגשית, אותו הרחיב Daniel Goleman בספרו הפופולרי משנת 1995.
Goldman הרחיב את תאוריית האינטליגנציה הרגשית לארגון, ואף על פי שרבות מהתאוריות שלו נותרו ספקולטיביות ומבוססות על מידות לא מדויקות של הקונספט של אינטליגנציה רגשית, הפופולריות של הקונספט דחפה את בעלי הידע לחקור את הנושא.
קנאה היא דפוס מחשבתי של מצב רגשי, הבא לידי ביטוי בתהליך של התנהגות המובילה את האדם לאיבוד ערך-עצמי, או לאיבוד של תוצאות הקשורות למערכת יחסים פעילה עם הארגון.
האבדה, או האבדה-הנתפסת, כוללת את החשש מהתערבות של מתחרה.
למתחרה, ישנו פוטנציאל לצמצם את הביטחון העצמי או לחבל במערכת יחסים מוערכת.
למעשה, ארגונים מייצגים זירה משמעותית לרוב החוויות של אדם כבוגר.
בהגדרה זו, תחרות על מעמד ומשאבים היא דינמיקה יומיומית.
הקנאה היא מצב רגשי, בו נמצא האדם המגורה על ידי תפיסתו העצמית, לגבי היכולת או חוסר היכולת לשלוט באירועים.
רגש זה מופיע כתגובה לאיום חברתי.
חוסר יכולתו של אדם להתמודד עם אירוע חברתי, יוצרת את ההרגשה של חוסר אונים.
כתוצאה מכך, תפיסת ה"איום חברתי" יכולה להיות הן מציאותית והן דמיונית לחלוטין.
כאשר האיום יכול להיות אמיתי, או אפילו דמיוני, הוא מוגדר כגורם לתגובה של לחץ (Stress - דחק).
דעה קדומה לגבי השתייכות מגדרית, צבע עור, מין או גזע אשר התקבעה אצל האדם הרבה לפני שפגש במושא הקנאה.
גורמים הנובעים ממצבים שהתרחשו בארגון, כגון הטרדה מינית, העדפת עובד אחד על משנהו, תקשורת רעועה, חוסר הערכה ועוד.
הסוציולוגית Julie Fitness הציגה ניתוח לסוגים שונים של אירועים שמובילים לכעס, אצל הפרט בעמדות כוח שונות.
הממומנים "הורגזו" לעיתים קרובות על ידי הפרת חוקים, בעוד אנשים בדרגים נמוכים "הורגזו" על ידי מה שהם ראו כטיפול לא הולם שקבלו מטעם הממונים עליהם.
התגובה לכעס אצל מחזיקים במשרות בכירות הייתה שונה מאשר אצל עובדים זוטרים- בעוד שממונים בדרך כלל התעמתו עם מקור הכעס שלהם, עובדים בדרגים נמוכים בדרך כלל נהגו להתעלם ולהימנע מעימות.
התוצאות של ההתנהגות הזו הייתה שממונים בדרך כלל הרגישו שהמקרה נפתר בהצלחה, בעוד שהעובדים בדרגים הנמוכים נהגו לשמור טינה ואפילו שנאה כלפי הגורם אשר נמצא בדרג בכיר, או בעל יותר כוח בארגון.
רגעים של אמת הוא ספר מאת שלמה קאלו, שיצא לאור בשנת 1995.
ספר זה כולל שמונה סיפורים קצרים.
הסופר חוזר ואומר מספר פעמים כי כל הסיפורים מבוססים על אמת לאמיתה.
שמות הסיפורים הם: על לא עוול בכפו, המנצח, עמק הוורדים, הנמלט, חסד מופלא, כובשי עולם, הצופי הגדול, המתפלל המושלם.
הספר מסתיים בסיפור משה רבנו אשר היה "המתפלל המושלם", כהגדרתו של הכותב.
קאלו מדגיש אצל משה רבנו את ענוותו.
ואף משווה ענווה זו לאי-ענוותו של רבי שמעון בר-יוחאי, (עמוד 182).
עיקר יכולתו של משה רבנו ממוקדת בפסוק אחד: "והאיש משה ענו מאוד מכל האדם אשר על פני האדמה" (במדבר, פרק 12 פס' 3), כלומר, כדי להיות המתפלל המושלם, צריך אדם להגיע לדרגת הענווה (עמוד 173), לאותה דרגה של ביטול האגו, המודגש בכתביו של קאלו.
בפרק "הצופי הגדול" (עמוד 154), עוסק הכותב בדמותו של אבו חמיד אל-גזאלי (עמוד 157) שהיה ככל הנראה אחד מראשוני הצופים (או הסופים).
הסופר מתאר את התמודדותו של אל-גזאלי עם אהבתו לאלוהיו והתמסרותו המוחלטת אליו.
אל-גזאלי חוכך בדעתו האם לעזוב הכול, לפרוש מעולמו מלא השמחות, לעזוב את ביתו, עושרו, אוצרותיו, משרתיו, משפחתו, ילדיו.
דילמה זו גוררת אחריה בכי וכאב בסביבתו למשך כחצי שנה.
עד לרגע שבו בוקע האור הגדול.
על שירו הקצר של אל-גזאלי, אומר קאלו (עמוד 158): "מעטות הן יצירות הפיוט, ההגות והרוח שיוכלו להתחרות בו":
מזגת רוחך ברוחי / כיין הנמהל במים זכים / ובנגוע בך דבר - נגע בי / כי אנוכי אתה בכול הזמנים".
בפרק "כובשי עולם" (עמוד 137) מסופר על מלחמת טאמרלאן (או טימור או טימורלאנק), בנסיך הרוסי וואסילי, על גדת הנהר אוקה.
בסיפור מתאר המחבר את חולשתו של הנסיך הרוסי אל מול כוחו הרב וצבאו העצום, בעל התחושות העזות והביטחון המוחלט בניצחון המובטח.
כאן נחשפת בפנינו התיזה של קאלו, אף כי המחבר אינו מביא את מקורותיו, בכוחה של אמונה, כוחה של תפילת המונים, לנצח צבא חמוש היטב, מסודר כראוי, מאורגן למלחמה.
סיפור "הנמלט" (עמוד 93) הוא סיפורו של מנהיג האימפריה הבריטית, וינסטון צ'רצ'יל.
קאלו מתאר בקצרה קורות חייו של האיש, קשייו הרבים בבתי הספר השונים שאליהם נשלח על ידי משפחתו.
כישלונותיו הרבים בעיקר בתחום המתמטיקה.
מסלול חייו הצבאי החל בלימודיו הצבאיים בבית מדרשם של הפרשים.
בו צ'רצ'יל החל להוכיח יכולותיו, ועד נסיעתו להודו ונפילתו בשבי.
בהקדמה לספר, המחבר מדגיש בפני קוראיו: "העומדים במרכזם של אירועים אלה, משתייכים לקבוצות שונות של מתפללים ובחלקם, ניתן לכנותם "מתפללים של רגע" (עמ' 7).
דהיינו משה רבנו איננו משתייך לקבוצה זו, וגם לא הצופי, אל-גזארי.
לעומת זאת צ'רצ'יל ניחן בכישרון זה.
ברגע של אמת, ברגע של חסד אלוהי הוא יאמר תפילה עמוקה שתביא לשינוי מכריע בחייו.
אך הדבר לא ישנה את מהלך חייו ואולי אף ישתכח מליבו כאירוע מכונן.
או כדברי המחבר בפתיח לספר: "לרגע קל, בשעת מצוקה ואבדן דרך ומכוחה של אותה מצוקה, ניתק אותו 'מתפלל של רגע' מן הספק ותפילתו, ככל תפילת-אמת, נענית.
הענות זו מוגדרת כאירוע חריג, מהמם, 'נס', שלעיתים יחולל מהפך עמוק במערכי-נפשם של הזוכים בו וישנה מן היסוד את אורח-חייהם ולעיתים, לא לעיתים רחוקות, לא יוסיף דבר ולא יגרע מאומה וכמו מעולם לא אירע." (עמ' 7).
"על לא עוול בכפו", זהו הסיפור הראשון בספר, (עמ' 11).
המתאר תהליך בלתי אפשרי, סיפור מציאותי, שבו אדם נופל קורבן לטעויות אנוש מוצדקות.
כריסטופר עמנואל באלאסטרו הוא נגן קונטרבס ניו יורקי, הנעצר, נכלא ומואשם במספר אירועים של שוד ותקיפה בחנויות שונות בעיר.
האיש זכאי לחלוטין, אך שרשרת החוק הולכת וחונקת אותו ואת בני משפחתו.
אשתו מאבדת כל תקווה לניצחונו במשפט, ונכנסת לבית חולים פסיכיאטרי.
עדים שהיו אמורים לתת לו אליבי, מתים באופן מפתיע לפני הגעתו אליהם.
עורך הדין הצעיר שאמור להגן עליו, מקבל רגלים קרות מול עורך הדין רב-ניסיון, מטעם הפרקליטות ולכן מנסה לדחות את העימות.
וכאן מתערבת יד הגורל, באמצעות התפילה.
לאחר מכן מתחיל בתפילותיו ומבקש עזרה מאלוהיו.
אך אמו אומרת לו לבקש "כוח".
ובמפגש יוצא דופן עם אייקונה הקבועה בקיר (עמ' 50), בלי לתת לעצמו דין וחשבון, פונה אל האיקונה בקיר, "וממלמל דברי תפילה היוצאים היישר מן הלב, שבאותו רגע מופלא אחד ואין בלתו, נקי מכל שמץ של ספק.
תפילת-אמת היא זו, היינו, תפילה שלעולם תענה, שתמיד היא נענית".
זוהי אמונתו העיקרית של קאלו בספר זה.
אמונה המבוססת על אמת, על רגע של חסד, דברים היוצאים מן הלב, בתפילה טהורה אל האלוהים, יזכו לא רק להענות האלוהים, אלא לשינוי אמיתי במציאות החיים על פני האדמה.
בפסיכואנליזה, רגרסיה או נסיגה (ולפי האקדמיה ללשון: תסוגה) היא מנגנון הגנה בו האדם חוזר להתנהגויות המאפיינות שלב מוקדם יותר בהתפתחותו, בו הוא חש נוחות וביטחון רגשי.
הדבר עשוי להתרחש במצבים בהם האדם חש משבר מסוים בשלב ההתפתחות שלו, חוסר ביטחון וקושי להתמודד באופן המקובל והתואם את שלב ההתפתחות הבוגר יותר בו הוא נמצא כרגע.
לפי התאוריה הפסיכואנליטית של זיגמונד פרויד, הדבר קורה כאשר עולים למודעות דחפים ומחשבות שהאדם חש חרדה רבה מולם ומתקשה להתמודד איתה, ולכן הוא נסוג לאחור, לשלב מוקדם יותר בהתפתחות, בו הוא מדחיק דחפים ומחשבות אלו אל הלא-מודע, ויכול לחוש יותר ביטחון.
רגרסיה עשויה להתרחש באופן זמני או להימשך פרק זמן ארוך.
היא עשויה לקרות תוך כדי ההתפתחות הראשונית של האישיות, במהלך הילדות.
התנהגויות רגרסביות עשויות להתרחש גם אצל מבוגרים, למרות שכבר סיימו את תהליך התפתחות האישיות המכריע בילדותם.
רגרסיה מתרחשת כאשר אדם חוזר לדפוסי התנהגות שהפגין בגיל מוקדם יותר.
לחץ בחיים הבוגרים וחרדה עלולים להוביל את האדם לחפש נחמה בחוויות המקושרות אצלו לזמנים בטוחים ומאושרים יותר.
למשל, הוא עשוי 'לסגת' לאכילת מאכלים שהוא אכל בתור ילד, לצפות בסרטים ישנים או בתוכניות מצוירות, לפעול מבלי לחשוב על תוצאות מעשיו וכדומה.
במצבים קיצוניים, כגון לאחר טראומה נפשית או במחלות נפש קשות, עשויים להתבטא דפוסי התנהגות רגרסיבית חמורים וקבועים יותר.