tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מכיוון שיישום אינטרנט מתקדם הוא סוג של דף אינטרנט הוא לא דורש כלי הפצה נפרד.
המפתחים יכולים לפרסם את היישום באופן מקוון, לוודא שהוא עומד בכל הדרישות הבסיסיות, והמשתמשים יוכלו להוריד את היישום למסך הבית שלהם.
ניתן גם לפרסם יישומי אינטרנט דרך App Store ו-Google Play.
במעמד השקת האייפון ב-2007, הכריז סטיב ג'ובס שיישומי אינטרנט (שפותחו באמצעות HTML 5 בארכיטקטורת AJAX) יהיו הפורמט הסטנדרטי לפיתוח אפליקציות באייפון.
לא נדרשה ערכת פיתוח תוכנה (SDK), והאפליקציות שולבו באייפון באמצעות הדפדפן ספארי.
באוקטובר 2007 הודיע סטיב ג'ובס כי בכוונת החברה להשיק SDK במועד מאוחר יותר, מה שהקל על אפל לעבור להשתמש ב-App Store, כדי להקשות על פריצת מערכת ההפעלה ולאור דרישות המפתחים.
החל מ-2010 ואילך, דפי אינטרנט דינמיים אפשרו ליצור יישומי אינטרנט אינטראקטיביים.
עיצוב אתרים רספונסיבי והגמישות בגודל המסך הפכו את הפיתוח לנגיש יותר.
שיפורים בשפות כמו HTML וג'אווה סקריפט הביאו יכולות חדשות ליישומי האינטרנט והפכו את חוויית השימוש בהם לדומה יותר לאתר.
בשנת 2013 הוציאה מוזילה את Firefox OS, מערכת הפעלה בקוד פתוח להפעלת יישומי אינטרנט כיישומי ברירת מחדל בטלפונים ניידים.
הפיתוח של המערכת הסתיים ב-2016, וב-2017 היא נזנחה לחלוטין.
עם זאת, חלקים קטנים מהמערכת משמשים ב-KaiOS.
ב-2015, המעצב פרנסיס ברימן ומהנדס גוגל כרום אלכס ראסל המציאו את הביטוי "יישום אינטרנט מתקדם" כדי לתאר יישומים שעושים שימוש בדפדפנים כדי לאפשר למשתמשים לשדרג את יישומי האינטרנט שלהם ליישומים מתקדמים במסגרת מערכת ההפעלה.
לאחר מכן, גוגל החלה לשים דגש על קידום PWA באנדרואיד.
דפדפן פיירפוקס החל לתמוך ביישומים אלה ב-2016, ומיקרוסופט אדג' וספארי של אפל החלו לתמוך ב-2018.
בדצמבר 2020, דפדפן פיירפוקס בגרסת הדסקטופ זנח את התמיכה ב-PWA.
מכיוון שיישומי אינטרנט הם בעצם דפי אינטרנט, אין להם צורך בחנויות אפליקציות או בכל אמצעי הפצה אחר.
כמו כן, אין דרישה מהמפתחים להשתמש בחנויות האפליקציות של אפל, גוגל, מיקרוסופט וכדומה כדי להתקין יישומים כאלה.
עם זאת, חנויות יישומים מסוימות תומכות בהורדת יישומי אינטרנט בדרגות משתנות.
בחנות היישומים של מיקרוסופט היא אף מפרסמת אוטומטית, ללא אישור המפתחים, יישומי אינטרנט שהתגלו באינדקס האתרים של בינג.
יישומי אינטרנט מתקדמים מיועדים לעבוד על כל דפדפן שתומך בתקן.
בדומה לפתרונות חוצי–פלטפורמות אחרים, המטרה היא לאפשר למפתחים לפתח יישומים בקלות רבה יותר לעומת אפליקציות נייטיב.
יישומי אינטרנט מסוימים בארכיטקטורה המכונית App Shell Model.
במודל זה, מתאפשר ל-PWA לפעול גם ללא חיבור לאינטרנט.
עובדה זו יכולה לשפר את זמן הטעינה, על ידי טעינת מסגרת ראשונית ולאחר מכן להוריד תוכן נוסף בצורה דינמית.
בשנת 2017 השיקה טוויטר את טוויטר לייט, גרסת PWA של אפליקציית הנייטיב באנדרואיד וב-iOS.
לפי טוויטר, הגרסה הקלה צרכה רק 1%–3% מגודל האפליקציה הרגילה.
סטארבקס גם היא מספקת אפליקציית PWA, שקטנה ב-99.84% מהמקבילה שלה ל-iOS.
ביקורת שפורסמה בפורבס בשנת 2018 מצאה שמשתמשים ב-PWA של פינטרסט השתמשו בו 40% יותר לעומת המשתמשים באתר הרגיל לנייד.
בנוסף, שיעורי ההכנסות ממודעות גדלו ב-44% והמעורבות עלתה ב-60%.
ישנן טכנולוגיות רבות המשמשות ליצירת יישומי אינטרנט מתקדמים.
יישום נחשב ל-PWA אם הוא עומד בקריטריונים שונים ויכול לפעול במצב לא מקוון, וכן במידה וניתן להוסיף אותו לדף הבית של המכשיר.
WebAssembly מאפשרת הרצת קוד מראש בדפדפן האינטרנט במהירות דומה למהירות המקורית.
ספריות שכתובות בשפות כמו שפת C יכולות להתווסף ליישומי אינטרנט.
Web Storage הוא API סטנדרטי של W3C המאפשר אחסון ערכי מפתח בדפדפנים מודרניים.
ה-API מורכב משני אובייקטים: sessionStorage שמאפשר אחסון שנמחק עם סגירת הדפדפן, ו-localStorage שנשמר לאורך ההפעלות.
Indexed Database API הוא מסד נתונים בסיסי של W3C שזמין בכל הדפדפנים בעולם.
הוא מאפשר אחסון של אובייקטי JSON וכל המבנים שניתן להציג כמחרוזת.
יישום צו האימאם ח'ומייני (בפרסית: ستاد اجرایی فرمان امام, ובקיצור: ستاد, סֶתָאד.
באנגלית: Execution of Imam Khomeini's Order ובקיצור: EIKO) הוא שמו של ארגון ממשלתי שהוקם על ידי האייתולה ח'ומייני לאיסוף וטיפול באלפי נכסים שהוחרמו במהלך ולאחר המהפכה האסלאמית ב-1979. הארגון נתון לשליטה ישירה של המנהיג העליון של איראן.
תחקיר של רויטרס מצא כי הארגון בנה אימפריה כלכלית, על ידי תפיסה שיטתית של אלפי נכסים השייכים לאזרחים איראנים וכן תפיסת רכוש של בני מיעוטים דתיים ואנשי עסקים איראנים החיים בחו"ל, לעיתים בטענה שקרית שהנכסים ננטשו.
לארגון יש כוח כלכלי מרכזי באיראן משום שהאחזקות שלו כוללות נדל"ן בהיקפים עצומים וכן 37 חברות, ממגוון מגזרים של הכלכלה האיראנית, ובכלל זה גם: פיננסים, נפט וטלקומוניקציה.
חשבונות הארגון סודיים ואינם מוכרים אף לחברי הפרלמנט האיראני.
בשנת 2013 העריכה סוכנות הידיעות רויטרס שהשווי הכולל של האחזקות הוא 95 מיליארד דולר.
בשנת 2013, משרד האוצר האמריקני הטיל סנקציות על הארגון ועל חלק מהחזקות התאגיד שלו, והתייחס אליו כאל "רשת מסיבית של חברות חזית שמסתירות נכסים מטעם הנהגת איראן".
ב-26 באפריל 1989 הוציא המנהיג העליון הראשון של איראן, האימאם רוחאללה ח'ומייני, צו שבו הורה לשלושה מעוזריו לנהל, לתחזק או למכור נכסים שהוחרמו או, לכאורה, ננטשו במהלך המהפכה האיראנית.
הצו קרא ליישום סעיף 49 של חוקת איראן שעל פיו לממשלה יש זכות להחרים כל עושר שנצבר באמצעים בלתי חוקיים ולהחזירו "לבעליו הלגיטימיים"; ואם לא ניתן לזהות את הבעלים, הוא יעבור "לאוצר הציבור".
שמות שלושת הממונים: , , ו.
ח'ומייני קבע שעליהם לפעול לפי חוקי השריעה ובמידת האפשר לסייע לנושאי רווחה, כמו: "קרן השהיד", קרן הדיור, ועדת הסעד, הקרן לענייני חללים וחיילים משוחררים, הקרן לוותיקי המהפכה האסלאמית.
לפי רויטרס, אחד מהשלושה – מהדי כרובי – כתב ב-2009 שבמקור הארגון נועד "לפעול לא יותר משנתיים".
חומייני מת ב-3 יוני 1989, כחודש לאחר שנתן את הצו, והארגון לא התפרק, אלא צמח והתפתח לארגון כלכלי בממדים עצומים.
בשנת 1994 החליף עלי ח'אמנאי את ההנהלה ומינה את ובשנת 1997 החליף אותו .
בשנת 2007 מונה לתפקיד מוחמד מוח'בר.
בשנת 2021 מונה למנהל הארגון והמנכ"ל הנוכחי (2023) הוא .
ככלל, הארגון כולל שתי קרנות עיקריות: , ש"פועלת לחיסול העוני ולהעצמת קהילות עניות", וקבוצת תדביר (Tadbir) לפיתוח כלכלי, שעוסקת בניהול השקעות.
פעילות הקרן מבוצעת בשמונה שלבים.
1) בחירת האזור ליישום פרויקט הפחתת העוני, 2) בחירת המומחה או היועץ וקיום פגישות ראשוניות, 3) ביצוע מחקרים על פוטנציאל הפיתוח באזור, 4) החלטה לביצוע, 5) הקמת מנגנון ליישום התכנית, 6) קביעת תוכנית המימון, 7) מהלכי תמיכה וחינוך, 7) ביצוע הפרויקט תוך בחינה והערכה ותיעוד של תהליך הביצוע.
כל התהליך נעשה תוך שיתוף והשתתפות הקהילה המקומית.
עשר שנים לאחר הקמת EIKO, נוסדה קבוצת תדביר לפיתוח כלכלי, והיא בעלת מניות של חברות רבות וביניהן חברות הדלק.
החברה הפרסית לפיתוח תעשיית הנפט והגז
חברת Qaed Basir למוצרים פטרוכימיים.
חברת Tadbir Drilling לפיתוח קידוחים.
חברת הטלקומוניקציה של איראן (TCI)
חברת טלקומוניקציה ניידת של איראן (MCI)
חברה לפיתוח תעשייה ומכרות תדביר
לדברי סייד מוסטפא סייד האשמי, אחד מבכירי הארגון, כל הפעילות הכלכלית שלהם חייבת במס, כמו כל חברה במדינה.
ביולי 2010, האיחוד האירופי הטיל סנקציות על נשיא הארגון מוחמד מוח'בר, בגין מעורבות לכאורה ב"פעילות של טילים גרעיניים או בליסטיים".
כעבור שנתיים הוא הוסר מהרשימה ללא הסבר.
ב-4 ביוני 2013, משרד האוצר של ארצות הברית הטיל סנקציות על EIKO בגין היות הארגון "רשת מאסיבית של חברות חזית" שמאחוריהן מסתתרות מטרות שונות.
הוצא צו ביצוע 13599, שחסם את הרכוש של ממשלת איראן, ואסר על אמריקאים להיות בקשר עסקי עם מי שקשור עם ממשלת איראן.
ב-16 בינואר 2016 פורסם מסמך של ממשלת ארצות הברית שקבע כי EIKO אינו כלול ברשימת ה-SDN (Specially Designated National) וגם אינו "נתון לסנקציות משניות", אך אמריקאים נדרשים להמשיך "לחסום רכוש ואינטרסים" של EIKO בהתאם להוראת צו 13599.
"יכול להיות שזה נגמר" הוא שיר שכתב יהונתן גפן והלחין שם טוב לוי.
השיר מבטא את תחושתם של אלה שנולדו לדעתם "מאוחר יותר".
לשיטתם, בני הדור הקודם היו החלוצים שחלמו ובנו את הארץ.
שירו של גפן רצוף שמות ומילים המעוררים נוסטלגיה ואסוציאציות בקרב המאזינים.
בשיר באים לידי ביטוי היחסים בין דור המייסדים לדור ההמשך.
השימוש בביטויים ידועים, סמלים ומילים מעצים את פערי הדורות.
לימים סיפר שם טוב לוי:
במקור שר את השיר אריק איינשטיין, והוא הופיע באלבומו, "ארץ ישראל הישנה והטובה".
השיר יצא כנראה באפריל 1973 (חצי שנה לפני מלחמת יום כיפור) ובביצועו של איינשטיין הגיע למקום הרביעי בשני מצעדי הפזמונים, של קול ישראל ושל גלי צה"ל ב־1973. בשנת 1979 יצאה גרסה מחודשת של השיר במסגרת האלבום "צליל מכוון", בביצוע שם טוב לוי.
ב־2006 חידשו את השיר קורין אלאל ושם טוב לוי.
לחן אחר פחות ידוע לשיר הוא של מתי כספי.
הביצוע הידוע ללחן זה הוא של להקת גייסות השריון בשנת 1973, איתו הופיעו בתוכניתם "י"ג - שיר-יון-הרצל".
חידוש לשיר בביצוע מיקי קם, חנה לסלאו, תיקי דיין ורבקה מיכאלי הופיע בחלק השני של הפרויקט "צו השעה", ביצועים חדשים לקלאסיקות ישראליות.
את העיבוד החדש לשיר עשה יהודה עדר.
בתחילה רצה עדר שסטודנטיות שלו מבית הספר למוזיקה-רימון יבצעו את השיר.
מיקי קם זוגתו לחיים איימה עליו "אם אתה הולך לקחת את הילדות הצעירות שלך - אני גומרת אותך, בוא תיקח את שכמותי".
היא הציעה לו את גלי עטרי, ריקי גל וחוה אלברשטיין, אך עדר הציע לה ולחברותיה לסדרת הטלוויזיה בנות הזהב לבצע את השיר.
ידועים ביצועים של סיון טלמור ורן דנקר.
יישובים מעורבים בישראל הם יישובים בישראל בהם מתגוררים יחד אזרחים מקבוצות לאומיות, אתניות או דתיות שונות, כאשר הכוונה הרווחת בביטוי היא לתושבים יהודים וערבים, וליישובים ערבים בני דתות שונות.
יישובים אלה מאופיינים במרחב מגורים משותף, ולעיתים גם במערכות חינוך, תרבות ושלטון מקומיות משולבות.
בישראל המונח עיר מעורבת מתייחס בעיקר לעיר שבה חיים יהודים וערבים, אך במגזר הערבי הוא גם מהווה כינוי לערים עם רוב ערבי בנות יותר מדת אחת.
ברוב היישובים בישראל אפשר לאפיין את האוכלוסייה כיהודית או כערבית, ולפעמים יש אפילו הפרדה פנימית בתוך הקהילות בין תת-קבוצות שונות.
ההפרדה נובעת מכמה סיבות: אורח חיים שונה במידה משמעותית, מתח בין הקהילות עקב הסכסוך הישראלי-פלסטיני וגם מדיניות מכוונת (אם כי לא רשמית) של רשויות המדינה שמעודדת הפרדה בין הקהילות.
אף על פי כן יש קבוצת ערים מעורבות, אם כי גם בהן יש נטייה ליהודים ולערבים לחיות בשכונות נפרדות.
בכל אחת מהערים המעורבות רוב האוכלוסייה היא יהודית, ושיעור הערבים בין תושבי העיר נע בין אחוזים בודדים לשליש.
בתקופת המנדט הבריטי היה המצב שונה – ברובן רוב האוכלוסייה הייתה ערבית, ובכמה מהן כמעט שלא הייתה אוכלוסייה יהודית.
השינוי בהרכב האוכלוסייה קרה בעקבות הנטישה ההמונית של התושבים הערבים במהלך מלחמת העצמאות מחד, ויישוב עולים חדשים בערים האלה לאחר קום מדינת ישראל מאידך.
בשנים האחרונות החלה הגירה בהיקפים גוברים של ערביי ישראל בעיקר בצפון הארץ ובדואים בצפון הנגב ליישובים יהודים וערים יהודיות, עקב מצוקת דיור ביישובים הערביים, תהליכי עיור שמתחוללים במגזר הערבי ובריחה מהפשיעה בחברה הערבית.
היישובים לא מוכרים רשמית על ידי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה כיישובים מעורבים בשל אחוזם הקטן של הציבור הערבי בהם וחלקם שלא בא לידי ביטוי, אך בחלק מהיישובים צפויה גדילה בחלקם הדמוגרפי של הערבים.
בשנות ה-20 של המאה ה-21 החלה גם מגמת מעבר של יהודים ליישובים ערביים בהיקפים קטנים מאוד אך הולכים וגדלים בעיקר בשל משבר הדיור בישראל.
הגדרת הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ליישוב מעורב היא יישוב בו ישנה קבוצת מיעוט ערבית או יהודית מעל ל-10% מהיישוב.
הלמ"ס מפרסמת נתונים על הרכב האוכלוסייה בכל יישוב בישראל, בין היתר שיעור היהודים ושיעור הערבים ביישובים השונים, ושיעורם של בני דתות שונות באוכלוסיית היישוב.
ברישומי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מסווג כל יישוב לפי דת (יישוב יהודי, מוסלמי, נוצרי, דרוזי ועוד).
יישובים שבהם חיים בני לאומים שונים מוגדרים כיישובים מעורבים.
בשנת 2022 העלה דו"ח מבקר המדינה שמבין 165 עובדים בכירים בעיריות הערים המעורבות לוד, רמלה ונוף הגליל היו 3 ערבים בלבד, שיעור התמיכות שהופנו לגופים הפועלים לטובת האוכלוסייה הערבית היה 6% מכלל כספי התמיכות ו-5 נכסים מתוך 500 (1%) הוקצו לגופים מהחברה הערבית.
יישוב מעורב הוא יישוב שבו אין קבוצה אחת דומיננטית באופן מוחלט, או שבו מתקיימת מדיניות מוצהרת של חיים משותפים ושילוב בין הקבוצות השונות.
מידת העירוב משתנה בין יישוב ליישוב, ויכולה להתבטא במגורים, בחינוך, בתעסוקה ובחיי התרבות, בחלק מהערים המעורבות ישנה התערבות גדולה יותר בין הקבוצות הדמוגרפיות ובחלק אין התערבות כלל.
רוב היישובים המעורבים בישראל הן ערים מעורבות – ערים בהן מתקיימות קהילות יהודיות וערביות משמעותיות או ההפך.
בישראל ישנו רק יישוב אחד אשר הוקם במטרה להיות דו-לאומי, נווה שלום שברכס לטרון בו בדיוק חצי מהכפר יהודים וחצי ערבים, מוסלמים ונוצרים.
ישנם גם שני מושבים מעורבים בישראל, יערה בגליל המערבי וגאולי תימן בעמק חפר.
למעט היישובים המוכרים באופן רשמי כיישובים מעורבים ישנם עוד יישובים בישראל אשר נמצאת בהם קהילה ערבית קטנה.
יָכִינִי הוא מושב עובדים בצפון הנגב, שייך למועצה אזורית שער הנגב.
הוקם על ידי תנועת המושבים.
גובהו מאה ועשרים מטרים מעל פני הים.
המושב יושב בשטח נחלת שבט שמעון על פי התנ"ך.
שמו ניתן לו על שם יכין בנו של שמעון: .
יָכִין הוא אפוא אחד מבניו של שמעון, ויָכִינִי הוא שם הייחוס שנגזר ממנו (משפחתו של יכין).
על פי תיאור ההתנחלות במקרא, נחלת שבט שמעון ממוקמת בנגב וזו הסיבה לבחירת השם.
יכין הוא שמם שם כמה אישים במקרא, והוא מוכר גם מן הכנענית הפיניקית.
סביר להניח שמדובר בקיצור שם תאופורי (שם הכולל רכיב של שם אל), ובתנ"ך – יְהוֹיָכִין, היינו 'האל יכין', 'יכונן ויקיים'.
יכין הוא גם שמו של אחד משנֵי עמודי הנחושת (לצד בֹּעַז) שהקים שלמה בבית המקדש.
המושב הוקם ב-25 ביולי 1950, בשם הזמני "מוחרכה ב'", בגלל קרבתו לכפר הערבי אל-מוחרקה, שתושביו גורשו במהלך מלחמת העצמאות.
ביום העלייה לקרקע, הובאו אליו 174 עולים מפרס וכורדיסטן ששהו קודם לכן במחנה העולים בפרדס חנה.
עם הגעתם למקום התברר שלא היו מספיק אוהלים עבורם ואף לא מים ואוכל.
רק לאחר מספר ימים קיבלו העולים לחם ואוכל והמקום חובר לרשת המים.
עקב הקשיים הרבים עזבו חלק מהתושבים את היישוב.
המושב סבל מסכסוכים פנימיים קשים, ועקב כך החליטה הסוכנות היהודית לפרק את המושב ביוני 1952.
בשנת 1952 יושבו במקום עולים מתימן שעלו ארצה במבצע מרבד הקסמים והתאכסנו עד אז במעברות עין שמר וצמח.
בינואר 1952 היו במושב 100 משפחות מעולי תימן – מלוא הקיבולת המתוכננת של המושב.
בנובמבר 1953 נותק המושב בגלל גשמים והוצנחה לו אספקה מהאוויר.
בנובמבר 2006 נחנך ביישוב כפר סטודנטים של תלמידים ממכללת ספיר.
המושב סובל, ביחד עם שאר יישובי הנגב המערבי, ממתקפות של רקטות קסאם.
במהלך טבח שבעה באוקטובר חדרו מחבלי חמאס למושב ורצחו 7 בני אדם.
ילדי מושב יכיני לומדים במספר בתי ספר אזוריים בחלוקה לדתיים וחילוניים.
מרבית הילדים לומדים בבית הספר היסודי אלונים שער הנגב ובבית החינוך המשותף שער הנגב, הילדים הדתיים לומדים במ.א שדות נגב.
בשנות ה־60–90 פעלה ביישוב תנועת בני המושבים, ומשנת 2013 פועלת בו תנועת בני עקיבא.
עד לשנות השבעים עסקו מרבית תושבי המושב בענפי החקלאות, ובמיוחד בגידול סלק סוכר.
עקב המשבר בענף החקלאות חלק מתושבי המושב מצאו את פרנסתם מחוצה לו.
כיום יש במושב חקלאים העוסקים בגידול ירקות, רימונים אורגניים וברפתות חלב.
המושב נמצא באזור עדיפות לאומית א'.
יֶל הוא אי בשרשרת איי נורת' באיי שטלנד שבסקוטלנד.
באי, ששטחו 212 קמ"ר (השני בגודלו מבין איי שטלנד), מתגוררים 966 תושבים (2013).
מעבורות מקשרות את נמל אולסטה (Ulsta) שעל האי לאי טופט, ואת נמל גוטצ'ר (Gutcher) לנמל בלמונט באי אונסט ונמל אודסטא באי פטלאר.
לאורך חופי האי מקננות ציפורי ים רבות.
באי התגלו שרידים רבים מתקופת הברזל ובהם שרידי מצודה, בבורגי גאוס (Burgi Geos).
יכין-חק"ל בע"מ היא חברה לעיבוד תוצרת חקלאית, יזמות ונדל"ן.
ייסודה בתאגיד לעיבוד חקלאי שהוקם על ידי ההסתדרות הכללית והסוכנות היהודית ב-1952 על ידי איחוד החברות הקבלניות יכין וחק"ל.
בשנת 1991 נקלע התאגיד לקשיים ונמכר לאיש העסקים סמי שמעון.
בנוסף ביקשה החברה לאפשר למשקיעים יהודים מהעולם להשקיע בענף, תוך הקטנת הסיכון וניהול הפעילות עבורם.
החברה לקחה אחריות מלאה, כקבלן משנה, מחברות ויחידים שהיו להם אדמות לנטיעות בארץ־ישראל, את כל העבודות הדרושות, כולל: הכשרת הקרקע, חריש, נטיעת פרדסים של פרי הדר, מטעי בננות ונטיעות אחרות; הקמת מערכות השקיה; זיבול המטעים, השקאתם וכל העיבוד הדרוש במשך חמש שנים, עד שהם מתחילים לשאת פרי.
לאחר מכן החברה ארגנה את הקטיף והאריזה של הפרי וסייעה לייצוא פרי ההדר מארץ ישראל.
החברה גם הכשירה פועלים חקלאיים בישראל ומחוצה לה (באמצעות תנועת החלוץ) לעבודה ולהתיישבות; והעסיקה אגרונומים מומחים בתחום.
עד סוף שנת חתמה החברה על חוזים לניהול 2,500 דונם של פרדסים, כולל נטיעה של פרדס בן 240 דונם עבור משקיעים מארצות הברית ו-170 דונם עבור משקיעים יהודים מאיטליה.
חק"ל (חברה קבלנית לחקלאות) נוסדה ב-1942 תוך שיתוף פעולה בין הסוכנות היהודית להסתדרות במטרה לארגן את משרדי התעסוקה במבנה ארצי.
חק"ל דאגה להעסקה הקבלנית של הפועלים, להכשרה ולהתיישבות בעוד יכין עסקה בעיבוד תוצרת חקלאית (למשל הפקת מיץ תפוזים, חומץ וכדומה) ובשיווק.
ב-1952 אוחדו יכין וחק"ל לתאגיד אחד שהקים בתי אריזה ובתי חרושת לעיבוד חקלאי, נטע מטעים, שיווק את התוצרת וגידל ירקות (לחמוצים ולמאכל בהמות).
ליכין-חק"ל היה תפקיד חשוב בפרויקט פרדס בחיסכון שיזמה הממשלה.
לצורך כך, הוחכרו לחברה על ידי מינהל מקרקעי ישראל כ-13,000 דונם של קרקע חקלאית במהלך שנות ה-50 וה-60.
בעקבות משבר האינפלציה בישראל בשנות ה-80 סבלה החברה מהפסדים וצברה חובות, על הלוואות שוטפות שלקחה בעיקר לצורך מימון פעילותה החקלאית (דוגמת רכישת זרעים ודשנים בתחילת כל עונה).
את שנת 1987 סיימה עם הכנסות של 155 מיליון דולר, שמתוכן היו 45 מיליון דולר הכנסות מייצוא, אך הפסידה 4.5 מיליון דולר.
באותה עת העסיקה החברה 1,500 עובדים קבועים ו-2,000 עובדים עונתיים; בבעלותה היו 10,000 דונם פרדסים, ועוד 9,000 דונם בחכירה.
בנוסף 45 אלף דונם היו מעובדים על־ידי יכין עבור אחרים, תמורת שכר עבודה בלבד.
היא החזיקה תשעה בתי־אריזה וחטיבה תעשייתית עם ארבעה מפעלים: מפעל רכזים בפתח־תקוה, מפעל שימורים באשקלון, מפעל פריכוז (למיצים) בהוד־השרון, ומפעל בפתח תקווה לייצור פקטין (חומר המופק מקליפות הדרים עבור תעשיות המזון).
בסוף 1988 בעלי החברה, הסוכנות היהודית וחברת העובדים, החליטו להעמיד אותה למכירה במכרז.
בתחילת 1989 החל איש העסקים סמי שמעון להתעניין ברכישת החברה.
ביוני נפתחו ההצעות בסיבוב הראשון של המכרז למכירת החברה, בנוסף לשמעון הגישו הצעת גם חברת "אמפל - אמריקן ישראל קורפוריישן", איש העסקים גד זאבי חוברות נוספות.
בגלל המחירים הנמוכים שהצעו (פחות מ-20 מיליון דולר), הוחלט על ביצוע סיבוב שני במכרז, בשלב זה פרש שמעון ובגשו רק שתי הצעות של חברת "אמפל" של "החברה המרכזית לייצור משקאות קלים".
לבסוף נותרה רק הצעה של אמפל וגד זאבי, שהייתה נמוכה יחסית והוחלט לוותר על מכירת החברה.
סך חובות החברה בשלב זה היו כ-10 מיליון דולר, רובם לבנק הפועלים.
בשנת 1991, לאחר שחובות החברה המשיכו לגדול עקב תשלומי ריבית גבוהים, הוחלט שוב להעמיד אותה למכירה.
איש העסקים אלפרד אקירוב הגיש הצעה שכללה תשלום מזומן בסך 3 מיליון דולר וכיסוי חובות החברה.
לבסוף ביוני 1991 נמכרה החברה לסמי שמעון, תמורת כ-20 מיליון דולר, שמתוכם שולמו 10 מיליון דולר בעת המכירה ושאר התשלום בוצעה על פני ארבע שנים.
המכירה גררה ביקורת, מאחר ששווי נכסי החברה בניכוי החובות שלה היה גבוה בהרבה מהסכום ששולם.
בנוסף נטען שזמעון ניצל את קשריו עם מנדל קפלן, יושב ראש חבר הנאמנים של הסוכנות היהודית, לביצוע העסקה למרות התנגדות של הנהלת הסוכנות לעסקה.
לאחר הרכישה בידי סמי שמעון החברה חזרה להיות רווחית, בעקבות תשלום חלק ניכר מחובתיה וירידה בתשלומי הריבית.
במקביל החלה לקדם תכוניות לבנייה על מגרשים שבבעלותה, הראשון שבהם היה הקמת מרכז מסחרי במקום מפעל "פריכוז" בהוד-השרון.
המאבק על הפשרת קרקעות החברה לבנייה
אחד הנכסים הגדולים של החברה עם מכירתה היה נדל"ן רב.
הן פרדסים באזורים נחשקים במרכז הארץ, הן שטחי מפעלים ו"בית יכין" במרכז העיר תל אביב (בצומת הרחובות אבן גבירול, קפלן).
רשות מקרקעי ישראל הסכים לאחד את מועדי חידוש החכירה של הקרקעות באופן שהיטיב עם החברה.
לטענת החברה, שר הבינוי והשיכון אריאל שרון גם הבטיח לשמעון שחוזי החכירה של הקרקעות יחודשו באותם תנאים של החוזים המקוריים, כך שלגבי חלק נכבד מהקרקעות תהנה החברה מעליית ערך הקרקעות עם שינוי ייעודם מחקלאות לבנייה.
שמעון התמקד בעיקר בניסיון להסב לבנייה למגורים שטח של פרדסים בסמוך לפארק עתידים בתל אביב.
שם חוזה החכירה של החברה על הקרקע פקע, ומינהל מקרקעי ישראל סירב לחדש אותו.
ב-2004 קבע היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז שאריאל שרון ומנהלי מינהל מקרקעי ישראל לא היו מוסמכים להבטיח לשמעון הטבות אלו.
החברה החלה במאבק משפטי שנמשך שנים רבות ולבסוף, בדצמבר 2020, פסק בית המשפט העליון שהבטחה כזאת, גם אם ניתנה, ניתנה בחוסר סמכות ולכן בטלה.
במקביל כל אותן השנים ניסה שמעון לקדם את תוכניות בנייה על הקרקעות.
בין השאר במאי 2005 החליטה מועצת מינהל מקרקעי ישראל להאריך את חוזי החכירה לכל הקרקעות של יכין חק"ל עד ינואר 2010 ואז לחדש את כל החוזים ל-49 שנים נוספות, בלחץ של יושב ראש המועצה שר התעשייה והמסחר אהוד אולמרט.
ההחלטה איפשרה לשמעון לקדם בנייה על הקרקע, אחרי שב-2007 אושרה תוכנית מתאר מחוזית של תל אביב להפשרת קרקעות למגורים ובהן גם הקרקע של החברה ליד פארק עתידים.
ב-1998 נמכרה פעילות חברת הבת "יכין תעשיות", הפועלת בתחום שימורי המזון, לחברת זנלכל בע"מ.
הממשיכה לייצר שימורים תחת שם המותג "יכין", שהפך למותג העיקרי שלה.
בתחילת המאה ה-20 יזמה החברה מספר פרויקטים לבנייה על הקרקעות שבהם היא מחזיקה, בין השאר:
פרויקט עבור חברת הטכנולוגיה סאיטקס (שהתמזגה באותה עת עם חברת "קריאו" ופעלה בשם "קריאו-סאיטקס"), להקמת קמפוס משרדים ומרכז פיתוח עבורה בשטח של כ-40,000 מ"ר, על שטח בית אריזה וקרקעות חקלאיות שלה בשטח המועצה האזורית חוף השרון (ליד מושב בני ציון).
במקום גם תוכננה שכונת מגורים עבור עובדי החברה.
הפרויקט עורר התנגדות עזה מצד החברה להגנת הטבע וארגונים ירוקים, בטענה שמדובר בבנייה בלתי חוקית על קרקע חקלאית מוכרזת ללא שינוי ייעוד כחוק.
למרות זאת, בפברואר 2001, מינהל מקרקעי ישראל החליט במפתיע, להתיר לחברה לפעול לשינוי ייעוד קרקע
באוקטובר 2001 בוטל הפרויקט, לאחר שבית המשפט המחוזי בתל אביב הוציא צו המבטל את החלטת הוועדה המקומית לאשר את הבנייה, וקבע כי אין להשתמש בקרקע לצרכים שאינם חקלאיים.
וכי מותר לבנות על המתחם רק מבנים לחקלאות, ואסור לבנות עליו מבנים לתעשיית היי-טק.
ייזום פרויקט מסחרי על שטח מפעל "פריכוז" בהוד-השרון, אותו ניסתה לקדם מאז 1992. לבסוף מכרה את המגרש ב-2003 לחברות גנדן השקעות ודלק נדל"ן, שמכרו אותו במחיר כפול, שנה אחר כך, לרשת המרכולים חצי חינם, שהקימה במקום פאוור סנטר וסניף שלה.
בניית מרכז הקניות והמשרדים "אלכסנדרה סנטר" (על שם בתו של סמי שמעון), באזור התעשייה קריית ספיר בנתניה.
בנובמבר 1999 אף הציג תוגנית להקים במתחם גם מבנים לתעשייה בהשקעה כוללת של 40 מיליון דולר.
במקום לתנאי הסכם החכירה הוקם במקום מתחם בשטח של 24 אלף מ"ר: 12 אלף מ"ר של משרדים ועוד 12 אלף מ"ר למסחר, לצד בית הקולנוע הכולל 11 אולמות ואלף מקומות חנייה.
בספטמבר 2018 נדרשה להשיב לרשות מקרקעי ישראל תשעה דונמים מתוך 33 שהוקצו לה במתחם וזכויות בנייה בהיקף של 100 אלף מ"ר שעוד לא נוצלו.
המתחם פעל אחר כך בשם Y-CENTER ונמכר במאי 2025, תמורת 330 מיליון שקל.
בשנת 2003 החלה בדיקה, ביוזמת חברת הכנסת קולט אביטל, יו"ר הוועדה לאיתור והשבת נכסים של נספי השואה, של רישומים היסטוריים של נכסים שניהלה החברה עבור אנשים שניספו בשואה, בעיקר פרדסים שניהלה עבור משקיעים יהודים מאירופה לפני מלחמת העולם השנייה.
אחר כך הוקמה החברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה שטיפלה בנושא.
בנובמבר 2008 פרסמה דו"ח בדיקה בו חשפה כי החברה לא ניסתה לאתר את בעלי הנכסים או יורשיהם לאחר השואה.
החוקרים התקשו לאתר מסמכים במשרדי החברה, לאור העובדה ששריפה שפרצה בארכיון שלה כילתה חוזי רכישה של מקרקעין משנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20. לטענת החברה הארכיון שלה נשרף בשריפה בבית צים ב-4 בפברואר 1966, שם היו משרדי החברה.
במרץ 2009 חויבה החברה בידי משרד המשפטים לפתוח את ארכיונה לבדיקה, לחשוף באופן גורף את מסמכיה הנוגעים לנכסים שרכשו ממנה יהודי אירופה, ואת עסקות המכירה של נכסים כאלה לגורמים אחרים, והתמורה שקיבלה.
זאת בעקבות מאבק של נכדים של אדם שנספה בשואה לאתר ולקבל את קרקע שרכש בתל-מונד ושהוחזקה על "יכין-חק"ל".
במאי 2010 הוגשה תביעה לבית המשפט המחוזי בירושלים, בשם היורשים, על ידי החברה להשבת נכסים של נספי שואה נגד יכין חק"ל וחברת הבת שלה שהחזיקה בקרקע, זאת לאחר כעשור שבו ניסו היורשים לקבל לרשותם את הקרקעות שרכש הסב, או את שוויין, מיכין חק"ל והחברה הבת שלה - ללא הצלחה.
היורשים הפסידו בסופו של דבר במשפט, לאחר שלא הצליחו להוכיח את בעלותם על קרקע והחברה הוכיחה שאמם חתמה על הסדר ב-1948 בו נרשם על שמה מגרש בתל-מונד.
חקלאות - בבעלות החברה פרדסים ומטעים בפריסה ארצית ובהיקף של אלפי דונמים.
תמהיל הגידולים כולל בעיקר הדרים לסוגיהם (תפוזים, אשכוליות, קלמנטינות) וכן גידולים נוספים בהם: אבוקדו, אפרסמון, ליצ'י וסוגים שונים של ירקות.
מסחר - בבעלות החברה שני מתחמי קניות והבילוי הפועלים תחת שם המותג "Y Center"
נדל"ן - בבעלות החברה מספר בניני משרדים
ילגבה (בלטבית: Jelgava) היא העיר הרביעית בגודלה בלטביה, ומיקומה כ-44 קילומטרים דרומית-מערבית לריגה.
עד 1919 שימשה כבירת מחוז קורלנד.
לפני הפיכתה של לטביה למדינה עצמאית בשנת 1919, העיר נקראה בשמה הגרמני מיטאו (גרמנית: Mitau).
בשפות הרוסית והפולנית היה שמה של העיר מיטבה (רוסית: Митава, פולנית: Mitawa).
בשנת 1265 בנה המסדר הליבוני מבצר במקום.
היישוב קיבל זכויות עיר בשנת 1573, הייתה בירה של דוכסות קורלנד וסמיגליה ועד מהרה הפכה למרכז מסחרי של הדוכסות.
דוכס קורלנד ארנסט בירון הקים את ארמון הדוכס ועשה רבות לפיתוח התרבות בעיר: פתיחת הספרייה הציבורית הראשונה, הקמת האוניברסיטה "אקדמיה פטרינה" ב-1775 והעלאת הצגות תיאטרון בחצר ארמונו.
בעקבות חלוקת פולין השלישית בשנת 1795 סופחה הדוכסות לאימפריה הרוסית.
לואי השמונה עשר, מלך צרפת, לפני הכתרתו כמלך, התגורר בארמון הדוכס בעת שהייתו בגלות בשנים 1801-1798 וכן 1804–1807. בתקופה זו הוא זכה לחסותו של הצאר.
במהלך המלחמות הנפוליוניות, למרות שהעיר נכבשה בידי הצבא הפרוסי, היא לא ניזוקה.
בשנת 1939 הוקמה בעיר האוניברסיטה החקלאית של לטביה.
באותה שנה, בעקבות הנספח הסודי של הסכם ריבנטרופ–מולוטוב עזבו רוב הגרמנים הבלטים את העיר.
בעקבות פלישת הנאצים לברית המועצות כבש הוורמאכט את העיר ב-29 ביוני 1941 והיא הפכה לחלק ממחוז אוסטלנד.
לפני כניסת הנאצים לעיר התגוררו בה למעלה מאלפיים יהודים.
תוך כשבועיים נערכו לפחות חמש אקציות בהן רצחו חיילי איינזצגרופה A בעזרת שוטרים מקומיים כמה מאות יהודים.
הרציחות נעשו במגרש המטווחים או ביער, כ-25 קילומטרים מחוץ לעיר.
בית הכנסת הגדול הועלה באש ונהרס.
בתחילת ספטמבר נרצחו עוד כמה מאות יהודים.
עד סתיו אותה שנה הסתיימו הרציחות.
בתחילת שנת 1942 דיווח האחראי על מחנות הריכוז של לטביה, אוטו-היינריך דרקסלר (Otto-Heinrich Drechsler), שאזור ילגבה נקי מיהודים.
מ-28 ביולי עד 10 באוקטובר 1944 עבר קו החזית בין הוורמאכט לצבא האדום בתוך העיר.
במהלך הקרבות נהרסו כ-90% מבנייני העיר, כולל המרכז ההיסטורי.
ההתפלגות האתנית הייתה בשנת 2012 כדלקמן:
יָכִין ובֹעַז הם שמות שני עמודי הנחושת שלפי המקרא הקים שלמה המלך בפתח בית המקדש הראשון.
בבתי כנסת רבים, בנויים ליד ההיכל עמודים עיטוריים המזכירים את יכין ובועז.
בספר מלכים מתואר מעשה בניית בית המקדש.
בין היתר, כתוב כי בקדמת אולם הכניסה עמדו שני עמודי נחושת, שגובהם 18 אמות (כ-8 מטר), היקפם 12 אמה (כ-5.4 מטר) וראשם היה מגולף בצורת שושן:
תיאור דומה מופיע גם בספר ירמיהו ().
על פי המתואר בספר ירמיהו, העמודים היו חלולים.
הם נוצקו כעמוד אחד ארוך מנחושת שאורכו 35 אמה ועוביו 4 אצבעות (7.6 ס"מ), ולאחר היציקה, נחתך לשני עמודים באורך 17.5 אמה, עם תוספת בעיצוב אחר בגובה חצי אמה, ששימשה כנראה כתפס לכותרת.
כותרות העמודים היו בדמות "שושנים", והיה מי ששיער שמדובר בשושן צחור ושעל פי צורה זו אומץ סימן המגן דוד בעם היהודי.
רוב החוקרים טוענים כי לשני העמודים לא הייתה משמעות קונסטרוקטיבית (הם חלולים ואינם תומכים בגג), כי אם משמעות ארכיטקטונית, אסתטית או סמלית.
ניתן להשוות את העמודים לשני העמודים בכניסה למקדש מלקרת בצור, כפי שמתוארים אצל הרודוטוס ופילון מגבל וכן בתבליט מארמון סנחריב, ובמקדש עשתרת/הרה, המתואר אצל לוקיאנוס משמשתה, ונראה ששני העמודים במקדש עוקבים אחר מסורת פיניקית בעקבות הבנאים הצוריים, הצידונים והגבליים שבנו את המקדש (כמתואר במקרא).
לא נודעה לעמודים משמעות פולחנית כלשהי, אולם, דוד שפירא הראה כי בתרבויות אחרות באותה תקופה (למשל בצור, בבבל ובפאפוס) ניצבו עמודים פאליים או אובליסקים בכניסה למקדשיהם, והציע כי שני העמודים מייצגים את שתי האמונות אשר רווחו בעם ישראל בתקופת ראשית המלוכה בישראל: יהודה היהוויסטית (יכין) בדרום וישראל האלוהיסטית בצפון (בועז).
באופן יוצא דופן, מציין הכתוב כי לעמודים ניתנו שמות:
פרשנים רבים ניסו למצוא את המשמעויות של שמות העמודים, ולהלן מובאים חלקן:
הפירוש הנפוץ הוא כי העמודים נקראו על שמות אישים חשובים בתולדות האומה.
בועז היה סב-סבו של שלמה המלך ().
יש שניסו להסביר את השמות במקור ממנו הגיעה הנחושת ששימשה ליציקת העמודים, ערים ארמיות: "כון", מערי הדדעזר בן רחוב ו"בוז", משבטי ארם .
אחרים מצאו בשם "יכין" את השורש המצביע על "כוננות" ובשם "בועז" שילוב של "בו" ו"עוז".
כך ששניהם שמות נרדפים לעמודי התמך בבניין.
"הפירוש המיוחס לרש"י לספר דברי הימים מביא בעקבות המדרש שני פירושים:
1. "יכין ובועז - יכין על שם מלכות בית דוד שנמשל לירח כדכתיב "כירח יכון עולם" (): בועז - כנגד השמש שהוא יוצא בגבורה ועוז שנאמר "ישיש כגבור לרוץ" ()".
2. "חירם שהיה מבני דן (מאימו) עשה את העמודים, קרא את האחד יכין על שם אביו שמשון שנאמר בו: "וילפת שמשון שני עמודי התוך" () ושלמה קרא לשני בועז, על שם זקנו בועז ()".
הרד"ק מסביר ששמות העמודים היו לסימן טוב: יכין, שיכון הבית לעולם ובועז, שיתן האל בו העוז והקיום.
הרלב"ג טוען שהעמודים נעשו על פי תורת הסוד.
בכיוון מעין זה מפרש גם המלבי"ם.
לשיטתו העמודים ושמותיהם רומזים לשתי דרכי הנהגת העולם של הבורא.
בועז רומז לדרך הטבעית - חוקי הטבע שנקבעו מששת ימי בראשית.
לעומתו יכין רומז להנהגה הניסית שיעשה ה' לפי הצורך והמצב.
הקבלה פירשה כי יכין ובועז הן ספירות הנצח וההוד.
באנציקלופדיה המקראית מובאת ההשערה שמדובר בקיצור של שם כגון בְּעָזְיָה (בדומה לשמות בְּסוֹדְיָה, בְּצַלְאֵל).
עוד נזכרת שם ההשערה כי השם גזור מן השורש הערבי ב-ע'-ז שפירושו 'להיות זריז, חריף'.
הבונים החופשיים מעמידים שני עמודים בפתח היכלם, עמודים המסמלים את העמודים שבפתח בית המקדש שבנה שלמה.
כמה ספרים תורניים שילבו בשמם את שמות העמודים, ובהם:
"שו"ת יכין ובועז", שאלות ותשובות של רבי צמח דוראן ורבי שמעון דוראן (צאצאיו של הרשב"ש), מהמאה ה-15 באלג'יר.
פירוש למשנה "תפארת ישראל - יכין ובועז", שנתחבר על ידי ר' ישראל ליפשיץ, שחי בתחילת המאה התשע עשרה.
יש בפירוש גם חידושים ארוכים, שנפרדו מן הפירוש הבסיסי במהדורת וילנא ("משניות עם ע"ג פירושים"), ומאז לפירוש הפשט ניתנה הכותרת "יכין" ולחידושים הכותרת "בועז".
"סוד יכין ובועז", ספרו הקבלי-חסידי של הרב מאיר מרגליות.
חזית המבנה הישן של הגימנסיה העברית "הרצליה" שעוצבה על ידי פרופ' בוריס שץ והאדריכל יוסף ברסקי, הכילה דימוי של יכין ובועז.
העיר יכין בג'ורג'יה נקראה על שם העמוד הימני בבית המקדש.
קלף מספר 2 בקלפי הטארוט, "הכוהנת הגדולה" , מציג דמות של כוהנת היושבת בין שני העמודים, יכין ובועז.
כך בתיאורו של הרצל את מדינת היהודים: כל זאת, לתפיסתו, לצד "היכל השלום" בירושלים, המשותף לבני כל העמים.
יכין הירש (15 באפריל 1934 – 5 ביוני 2011) היה במאי סרטים תיעודיים וצלם קולנוע ישראלי, זוכה פרס סינמטק ירושלים ליצירה דוקומנטרית 2010 ופרס לכלל יצירה קולנועית 1992. היה חבר ב"פורום היוצרים הדוקומנטריים" וחבר מערכת כתב העת סינמטק.
הירש נולד וגדל בתל אביב.
הוריו, רות וברוך, עלו מברלין ב-1933. הוא החל את דרכו המקצועית כצלם חדשות וסרטים "ביומני גבע" 1960-1957. בין השנים 1962-1960 חי בניו יורק, למד קולנוע בסיטי קולג' של ניו יורק והשתתף כשומע חופשי בשיעורים באוניברסיטת קולומביה.
בתקופה זו עבד במחלקת הסרטים של הקונסוליה הישראלית וצילם סרטים ניסיוניים ליוצרי קולנוע אמריקאים צעירים.
בשובו לישראל ב-1962 השתלב בעשייה הקולנועית המקומית, צילם את סרטו של דן בן אמוץ "מותו של אברהם לייב" (1964), את הסרטים הניסיוניים של דוד אבידן בשנות השבעים וחלקים מ"יומן" של דוד פרלוב (1983-1973).
ביים שישים סרטים עבור שירות הסרטים הישראלי, הטלוויזיה הישראלית, משרד החוץ, הטלוויזיה הגרמנית ורשתות אירופיות.
בין השנים 2010-2009 יצר מספר סרטי וידאו ארט אישיים.
יכין הירש היה גם צלם סטילס.
תצלומיו התאפיינו בצילום אנושי רבגוני בארצות רבות.
הוא הציג מספר תערוכות יחיד, ביניהן בגלריה "דוגית" (1959), בגלריה "גבעון" (2009) ובסינמטק ירושלים (2010), והשתתף בתערוכות קבוצתיות במוזיאון אשדוד לאמנות ובמוזיאון ארץ ישראל.
הוא הרבה לתעד אמנים, אדריכלים ומשוררים בעבודתם, צילם קטלוגים לאמנות ושלושה ספרים: יונה פישר (עורך), תל אביב – 75 שנה של אמנות.
הוצאת מסדה 1984;Nahoum Cohen, Bauhaus Tel Aviv: An Architectural Guide, London: Batsford, 2003; ציונה שמשי ודלית להב, לקרוא קירות – פריס כמשל: מסמך תרבותי חזותי.
היה נשוי לאמנית פרופ' ציונה שמשי ואב לחוקרת התרבות פרופ' דפנה הירש מהאוניברסיטה הפתוחה.
ארכיונו האישי הופקד על ידיהן בארכיון אדריכלות ישראל.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון על ביתם של יכין ושמשי ברחוב נחמני 57.
פילמוגרפיה סרטי תעודה (רשימה חלקית)
1965 "המסחאים", עם מיכה שגריר (מחלקת הסרטים של ההסתדרות).
1967 שבעה ימים לבחירות – לוי אשכול פורטרט (שרות הסרטים)
1968 "בחזרה", על שיקום נכי צה"ל (יגאל אפרתי, שרות הסרטים).
פרס בימוי הסרט הישראלי ש"י עגנון פורטרט, עם מיכה שגריר (הפקה עצמית, מ.
1968 אמנויות ומלאכות יד בישראל (שרות הסרטים)
1969 ראובן: דיוקן (הטלוויזיה הישראלית)
1970 רחל המשוררת (סרטי שבט, הטלוויזיה הישראלית)
1970 נעמי שמר (גל כחול, הטלוויזיה הישראלית)
אלטמן, שרות הסרטים, סרטי שבט)
1973 משפחת שטורמן (סרטי קסטל).
1981 יוסף זריצקי, סדרת "דיוקנו של אמן" (שרות הסרטים)
1986 אוזיאש הופשטטר, סדרת "דיוקנו של אמן" (שרות הסרטים)
1988 יחזקאל שטרייכמן, סדרת "דיוקנו של אמן" (שרות הסרטים)
1988 דוד טרטקובר (שיבא תקשורת, W.D.R.)
1988 בתי כנסת עתיקים ברמת הגולן (TV דרום אפריקה "קסטל")
1992 יגאל תומרקין (מוזיאון תל אביב לאמנות)
1993 אברהם אופק, סדרת "דיוקנו של אמן" (שירות הסרטים)
1994 דורה גד – אדריכלית ישראלית (שירות הסרטים)
1999 "אור בוהק: מבטם של צלמים על יומני הקולנוע הישראלי, 1968-1955", עם אורי שין (שרות הסרטים)
2001 "שביר מאוד" – דינה רקנאטי (מוזיאון תל אביב לאמנות)
2002 "זמן חמור" – דימוי החמור בתרבות הארץ-ישראלית (שרות הסרטים, מוזיאון גוטמן)
2008 "בורוכוב - השכונה מעבר לואדי", תסריט ובימוי: יעקב גרוס (מפיק: צבי שפי, עמותת ותיקי גבעתיים)
כתיבת פרק הצילום בספר: דיין, ניסים ושות', עושים סרטים: בימוי, עריכה, צילום, קול, הפקה.
כתיבת פרק "האזרח קיין" בספר: דיין, ניסים, אורסון וולס (1985-1915).
כתיבה על סרטים ווידאו בעיתונים ובחוברות מקצועיות
חבר מערכת וכותב בחוברת "סינמטק"
מרצה ומנחה בבית הספר לקולנוע "בית צבי"
מרצה במסגרות עיוניות שונות בסינמטק תל אביב
תוכנית ראיונות על קולנוע וצילום בערוץ האקדמי (2004-2000)
מבקר סרטים ווידאו ב"קול ישראל", רשות השידור
משתתף בתוכניות קולנוע ספרות ומוזיקה
ילד 44 הוא המותחן הראשון של הסופר הבריטי טום רוב סמית.
זהו גם הספר הראשון בטרילוגיית לב דמידוב, הספר הוא רומן היסטורי שעלילתו מתרחשת בתקופת שלטונו של סטלין בברית המועצות, ומבוססת על הפשעים שביצע הרוצח הסדרתי אנדריי צ'יקטילו.
הספר היה מועמד ל-17 פרסים בין-לאומיים מהם זכה בשבעה, בהם: פרס מאן בוקר, פרס פגיון הזהב, ו-Waverton Good Read Award.
בשנת 2015 יצא לאקרנים סרט בעל אותו השם שהתבסס על עלילת הספר.
בסרט מופיעים השחקנים ג'ייסון קלארק, טום הארדי, נומי רפאס, וגארי אולדמן.
הסרט נפתח במשפט המייצג של הספר: "אין רצח בגן עדן".
עלילת הספר מתחילה בינואר 1933, במהלך ההולודומור, בכפר קטן באוקראינה בשם צ'רבוי.
ברעב הכבד אנשי הכפר נוטים למות לאחר שאכלו כל מה שניתן.
פאבל, ילד קטן, רואה חתול חומק מאחד הבתים, ולוקח את אחיו הקטן אנדריי כדי שיעזור לו בציד.
במהלך הציד פאבל מוכה בראשו על ידי גבר, כאשר המחשבה האחרונה שלו היא כי הגבר בא לצוד אותו למטרות אכילה.
אנדריי קצר-הראייה לא מזהה את התוקף, ולאחר שאנדריי חוזר לביתו, אמו מסבירה לו שהאיש רצח את פאבל כדי לאכול אותו.
עשרים שנה לאחר מכן בפברואר 1953 נמצאת על פסי הרכבת במוסקבה גופתו של ילד בן חמש.
לב סטיפנוביץ' דמידוב, קצין במשרד לביטחון המדינה, נשלח להרגיע את המשפחה, הטוענת שמדובר ברצח.
באותם ימים רצח ילד הוא חסר משמעות אלא אם כן הוא אמר דברים בגנות המדינה.
גרוע מכך, רצח יכול להצביע על כישלון המהפכה, ולכן דיווח על רצח עלול להיתפס כאקט של התרסה נגד השלטון הקומוניסטי.
לב עסוק באותם ימים בחקירת וטרינר החשוד בריגול, כיוון שפתח מרפאה בסמוך לשגרירות האמריקאית והחל לקבל לטיפולו חיות משגרירים זרים, דבר אשר, לטענת הממונים על לב במשרד לביטחון המדינה, מהווה רמז לכך שהווטרינר עוסק בריגול.
בזמן שלב משוחח עם המשפחה, החשוד בורח.
לב עוקב אחריו עד לכפר מרוחק שם הוא נתפס.
בעת המרדף סגנו של לב ואסילי מוציא להורג את בני הזוג שעזרו לחשוד במהלך הבריחה לעיני שתי בנותיהם הקטנות, למרות פקודתו של לב שלא יעשה זאת.
לאחר שוואסילי הורג את ההורים, לב מכה אותו ואומר לו שהוא יישאר באזור עד לחקירה של האירוע על ידי המליציה המקומית.
לאחר שלב הולך, ואסילי חושב על דרך בה יוכל לנקום בלב, ולרשת את משרתו במשרד לביטחון המדינה.
בחקירתו של הווטרינר, מודה האיש, ומוסר שמות של בוגדים אחרים בהם ראיסה אשתו של לב.
בשלב זה לב חושד בוואסילי אשר הוא שירבב את שמה של ראיסה לרשימת החשודים החדשה על מנת לפגוע בו.
לב נשלח לרגל אחר ראיסה, ולאחר שהוא מסרב להוקיע אותה מוגלים בני הזוג לעיר וולסק ולב מצטרף למיליציה המקומית.
בעת עבודתו במיליציה הוא מגלה כי ברחבי ברית המועצות פועל רוצח סדרתי, ומכיוון שבגן העדן הקומוניסטי אין פשעים, אסור לו לחקור את האירועים.
לאחר שלב פותח בחקירה האסורה בעזרת מפקד המיליציה המקומי, הוא מגלה שהילד שנרצח במוסקבה הוא הילד מספר 44 בשרשרת.
לב מגלה כי הרוצח נע על מסילת הברזל לאורך הארץ, כשמרבית הרציחות מתרחשות באזור רוסטוב על הדון.
לב נרדף על ידי המשרד לביטחון המדינה, ונעזר באזרחים שכמוהו מודאגים מהידיעה שרוצח סדרתי מסתובב חופשי.
לבסוף מגיע לב שבילדותו נקרא פאבל, לביתו של אחיו אנדריי, שמסביר לו שהאופן בו ביצע את הרציחות בשיטה בה צדו בילדותם את החתול נועדה כדי שלב שאבד ימצא את אחיו אנדריי.
לבקשתו של אנדריי, לב יורה בו והורגו.
לאחר מכן מציעים ללב לקבל קידום מהמשרה הקודמת שלו במשרד לביטחון המדינה, אך הוא מסרב ומבקש לפתוח מחלקה לחקירות רצח במשטרת מוסקבה באמתלא שכך יוכל למצוא גורמים אשר הורעלו תרבותית על ידי מעצמות המערב על מנת לפגוע בשמה הטוב של המהפכה הבולשביקית (כלומר, בשמה הטוב של ברית המועצות).
בסוף הספר מתואר מפגש עם הילדות שאת הוריהם רצח ואסילי סגנו, ובו לב וראיסה מציעים להן אימוץ.
תאוריית יכולת ספיגת הידע עוסקת ביכולת של ארגונים לזהות את ערכו של ידע חדש, להעריך אותו ולהשתמש בו ליצירת יתרון תחרותי.
התאוריה נוסחה בשנת 1990 על ידי החוקרים וסלי כהן (Wesley M.
כיום משמשת התאוריה בכלל רמות מעבר הידע בארגון – החל מרמת הפרט (בין העובדים בארגון), רמת הקבוצה (ועדים, מחלקות) ועד רמת הארגון או החברה.
התאוריה לספיגת הידע הוצגה ב-1990 על ידי החוקרים כהן ולוינטל אשר חקרו את השאלה "מה ארגון צריך לעשות כדי ליצור לעצמו ערך מוסף בנוגע לחדשנות?".
הנחת היסוד הייתה שידע קודם מגדיל את היכולת לרכוש, לקלוט ולהשתמש בידע חדש.
במאמרם ציינו שחדשנות נוצרת ברובה כתוצאה מ"השאלות", כלומר ניתן לשפר תהליכים או מוצרים קיימים על סמך הידע הקודם.
על פי כהן ולוינטל, תהליך הלמידה הוא תהליך אינקרמנטלי (תוספתי).
במאמרם מוצגת דוגמה לקושי בהבנת מאמר כלשהו ללא ידע קודם בנוגע למושגי היסוד בתחום.
בעקבות צורת למידה זו, משתפרת היכולת לבצע את המשימה הבאה.
דוגמה נוספת: קל יותר לתלמיד בית ספר תיכון ללמוד חשבון דיפרנציאלי לאחר שלמד חשבון פשוט בבית ספר יסודי ואלגברה בחטיבת ביניים.
החוקרים מתארים הבדלים בין שני מושגים: יכולת למידה, המאפשרת את היכולת להטמיע ידע קיים; ויכולת פתרון בעיות, המייצגת את היכולת ליצירת ידע חדש.
החוקרים ביססו את מחקרם על מאגרי נתונים המפורסמים ברשת, המכילים נתוני יחידות מחקר ופיתוח בחברות שונות.
הם בחרו להתמקד בתחום מחקר ופיתוח בחברות, מכיוון שבו נוצר ידע חדש, התורם ליכולת ספיגת הידע של הארגון.
הם טענו כי רוב הידע במחקר ופיתוח הוא "חבוי" – קשה ללמוד אותו באמצעות מסמכים ונהלים בלבד, ונדרשת הדגמה של התהליך שרוצים ללמוד.
ליכולת העברת הידע מאפיינים שונים ברמות השונות:
ברמת הפרט, הזיכרון הוא אסוציאטיבי, אירועים "מוקלטים" לזיכרון על ידי קישור לרעיונות קיימים.
ברמת הארגון, לא מדובר בסכום פשוט של היכולות לספיגת הידע של כלל העובדים, אלא הדבר תלוי גם בטיב מעבר הידע בין תתי היחידות בארגון ומחוצה לו.
תהליך העברת הידע מתאפשר באמצעות "שומרי הסף" ("Gatekeepers"), שמתרגמים את הידע בין היחידות השונות לשפה ארגונית משותפת, ואותה מתרגמים לסביבה החיצונית.
בנוגע לאופן קבלת החלטות, גורסים החוקרים שתהליך קבלת החלטות מבוסס תמיד על האופן שבו התקבלו בעבר החלטות בארגון (אף אם מדובר על החלטות בתחומי פעילות שונים בארגון).
התאוריה מציינת שלושה גורמים בארגון שמשפיעים על רמת האינטנסיביות של מחקר ופיתוח בחברה:
ביקוש (Demend) – רמת מכירות וגמישות מחיר ביחס לדרישה
אפשרויות (Appropriability) – יכולת החברה לנצל הזדמנויות רווחיות ולהימנע מבזבוז כספים
טכנולוגיה (Technological) – כמה יעלה לחברה להשיג התקדמות טכנולוגית בתחום מסוים בתעשייה
מסקנתם של החוקרים הייתה שכדי שחברה תשיג ותשתמש בידע (ללא קשר לפעילותה השוטפת) עליה לפתח את יכולת ספיגת הידע.
החוקרים ו טענו במאמרם משנת 2002 שאין להתמקד בתאוריית ספיגת הידע רק ביחידות המחקר והפיתוח, אלא בארגון כולו.
הם הגדירו את היכולת לספיגת הידע בארגון כ"סט של תהליכים ורוטינות שבאמצעותם החברה תוכל לרכוש, לקלוט, לעבד ולנצל את הידע לצורך יצירת יכולות דינמיות", החיוניות להצלחת החברה.
בעזרת היכולות הדינמיות יוכל הארגון לעמוד בקצב השינויים בענף וכך ליצור לו יתרון תחרותי.
זהרה וג'ורג' מחלקים את יכולת ספיגת הידע לשניים – פוטנציאלי ומציאותי (מה שקרה בפועל).
בנוסף הם יצרו ארבעה ממדים חדשים, ששילובם מגביר את היעילות וניתן למדידה:
רכישה (Acquisition) – השקעה מוקדמת, ידע קודם, עוצמה שבאה לידי ביטוי במהירות ומגוון.
הטמעה (Assimilation) – הטמעת התהליכים בארגון שתורמים להבנה.
יכולת ספיגת ידע מציאותית (בפועל) (Realized Absorptive Capacity):
שינוי (Transformation) – התאמה לצרכים
ניצול (Exploitation) – שימוש ויישום
החוקרים הציגו מודל קלט-תהליך-פלט, מורחב ומפורט יותר.
בין הקלט (ידע קודם וחיצוני) לבין התהליך ישנם תהליכי טריגר פעולה (מה מדרבן את הארגון לפעול).
במודל הם מציינים גם גורמים מתערבים או משתנים.
התהליך מורכב מיכולת ספיגת הידע הפוטנציאלית והמציאותית, וביניהם ישנם מנגנוני שיתוף ידע (קשר שלא תמיד קיים במלואו).
בין התהליך לפלט משפיעה היכולת של הארגון לנכס לעצמו משאבים ומוצרים בצורה בלעדית.
הפלט הוא היתרון התחרותי של הארגון, שיתבטא בחדשנות, ביצועים פיננסים וגמישות אסטרטגית.
יְכָלְיָהוּ היא דמות מקראית, אמו של עוזיהו מלך יהודה ואשת אמציה.
בספר דברי הימים שמה מופיע כיכיליה ( קרי:יְכָלְיָה).
יש מפרשים את השם כה' יכול או מְכַלְכֵּל, וזאת על פי הכתוב בתהילים: .
השם יכליהו הוא שם יחידאי בתנ"ך.
רש"י בפירושו ל מבאר כי הייתה לה השפעה פוליטית: .
ואילו בפירוש ל הוא מפרש:
אחד הנחלים המתנקזים לנחל אמציה באזור הערבה הוא נחל יכליה שנקרא על שמה.
ילגבה (בלטבית: FK Jelgava) הוא מועדון כדורגל לטבי מהעיר ילגבה אשר הפסיק להתחרות כמועדון מקצועני ב-2021.
המועדון הוקם לראשונה בשנות ה-70 על ידי עובדים במפעל מכוניות.
ב-1977 הקבוצה העפילה לראשונה לליגה הלטבית הבכירה, בעונתה הראשונה בליגה סיימה במקום השביעי.
ב-1988 זכתה בדאבל היסטורי בלטביה, ולאחר שנה זכתה באליפות שנייה.
ב-1990 התאחד עם קבוצה נוספת מהעיר ילגבה לקבוצה אחת.
בשנות ה-90 ילגבה הייתה לאחת הקבוצות החזקות בליגה, כאשר סיימה שלוש פעמים כסגנית הליגה, וזכתה פעמיים בגביע, עם זאת הקבוצה נקלעה לקשיים כספיים וקיבלה חסות מאוניברסיטת לטביה, וכתוצאה מכך שינתה את שמה לריגה.
ב-2004 הוקם המועדון FK ילגבה שהחל לשחק בליגה הלטבית השנייה, לאחר חמש שנים העפילה לליגה הראשונה.
יְכוֹלתָּנוּת או נכותנות היא התנהגות מפלה ואימוץ של דעות קדומות נגד אנשים עם מוגבלויות.
זוהי נטייה לאפיין אנשים עם מוגבלות בשל מוגבלויותיהם, ולהחשיבם כנחותים מאלה שאין להם מוגבלות.
יש המשווים בין התנהגות זו, אשר מפלה על בסיס מוגבלות פיזית ונפשית, לבין סקסיזם וגזענות, המפלים על בסיס מין וגזע.
יכולתנות אינה מתמקדת במוגבלות, אלא בפעילויות ובהתנהגויות המניחות שעל האדם לעמוד באמות מידה שנקבעו על ידי החברה.
סטריאוטיפים המיוחסים למגוון של מוגבלויות נתפשים כמהווים הצדקה להתנהגות יכולתנית, והם בעלי השפעה על הגישה וההתנהגות כלפי אנשים בקבוצות שונות.
כך מתהווה תיוג המשפיע על האדם המתוייג, מגביל את יכולותיו ומשפיע על זהותו, כמו כינוי חירשים וכבדי שמיעה כ"לקויי שמיעה" בניגוד לרצונם, או הרמת נכה בתוך כיסא הגלגלים שלו כשיש מדרגות ללא רמפה.
לאורך ההיסטוריה ובמבט תרבותי רחב, אנשים עם מוגבלות מיוצגים מסורתית בעמדה נחותה ומתפקדים כמי שמסמנים את שולי החברה האנושית, כשבמרכז החברתי והתרבותי מוצבים אנשים תקינים גופנית ונפשית.
היכולתנות אף הפכה לנימוק לתוכנית המתת החסד של הגרמנים הנאצים לפני ובזמן השואה, שהביאה לרצח של 200 אלף איש עד שנת 1945. משפחותיהם של בעלי המוגבלות קיבלו עלוני מידע שקריים על מעונות שנפתחו לטיפול ביקיריהם ובמצבם המורכב, אך אלה היו מחנות השמדה.
בשנות ה-80 של המאה העשרים נוסחה הבחנה בגורם פוגעני נוסף שהוא תהליך המדיקליזציה של הטיפול באנשים עם מוגבלות, כאשר בצד היכולת לרפא נוצרו בקרב הרופאים והצוותים המטפלים נוהלי עבודה מדכאים ומגבילים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 נוצר ענף מחקרי חדש — הסוציולוגיה של המוגבלות, העוסקת במשמעויות החברתיות של החיים עם מוגבלות.
בשלב זה נוצרה בקרב החרשים והאוטיסטים תרבות עצמאית.
קיימת השקפה לפיה אין הבחנה ברורה בין נכה לבין לא-נכה: .
בארצות הברית בתחילת המאה ה-19 מוגבלות נתפסה כדיבוק או כישוף שטני שאוחז באדם בעל הצרכים המיוחדים.
אחרי מלחמת העולם השנייה סטיגמות שונות החלו לדעוך לאחר שרבים נפצעו במלחמה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 נוסדה תנועה לאומית להגנה על בעלי צרכים מיוחדים.
בקנדה כיום מדיניות ההגירה המוגבלת, אפליה בשוק העבודה והגבלת הילודה בקרב בעלי מוגבלת, נועדו להפחית את שיעורם בחברה.
המדיניות המפלה מתקיימת גם במדינות נאורות ברחבי אירופה ויתר אמריקה.
בעבר היה נהוג להגדיר מוגבלויות לפי מודל רפואי המניח כי אדם עם מוגבלות נמצא במצב שמפחית את יכולתו לקחת חלק בחברה ולכן יש צורך לתמוך באדם כזה כדי לאפשר לה או לו לתפקד.
המודל הרפואי התמקד במגמה ליצור שינוי בפרט כדי שיתאים לחברה.
אחרי המודל הרפואי, התקבל המודל החברתי, הגורס כי החברה מערימה מכשולים אשר מונעים מאנשים עם מוגבלות את האפשרות לתפקד בחברה ולכן על החברה עצמה להשתנות ולהתאים את עצמה כדי לאפשר לאנשים עם מוגבלות ליהנות מזכויות האדם שלהם.
המושג עיצוב אוניברסלי משמעו מתן גישה שווה לכמה שיותר אנשים מבלי להתחשב במאפיינים וביכולות שלהם.
למשל, כאשר מתכננים מבנה, יש צורך להפחית ככל האפשר את המכשולים בגישה אליו, כדי שאנשים עם מוגבלות יוכלו להיכנס אליו מהדלתות הראשיות מבלי להזדקק למעברים צדדיים או מעליות.
בניגוד לנגישות, המצריכה גישה מיוחדת למען אנשים עם מוגבלויות שונות, עיצוב אוניברסלי מעלה על נס הכלה חברתית מקסימלית.
עוין – יחס עוין כלפי בעלי מוגבלות.
מבני – העדר תשתיות המספקות נגישות כמו רמפות, מעליות וכו'.
נפשי – אפליה כלפי מתמודדי נפש.
פיזי – אפליה בגלל מראה חיצוני.
מופנם – כשבעל מוגבלות מאמץ תפיסה יכולתנית ומזלזל בעצמו ובבעלי מוגבלות מסביבו.
טוב לב/ דו-ערכי – יחס לבעלי מוגבלות כילדים, שנראה אמפתי ורגיש אך פוגע בכבוד ובאוטונומיה על ידי שלילת הזכות לקבלת החלטות וכו'.
פעמים רבות, הנבל ביצירה סובל ממוגבלות נראית כמו גפה קטועה או כבדות ראייה (עין מכוסה ברטייה).
"ילד" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית מרגלית צנעני שיצא לאור ב-23 באוקטובר 2011, בהוצאת חברות התקליטים ביג בוס רקורדס ומרגול הפקות.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד של רדיו אמצע הדרך, הרביעי במצעד של רשת ג', והשני במדיה פורסט.
השיר נכתב על ידי אבי אוחיון, הולחן על ידי אסף צרויה והופק על ידי נדב ביטון.
"ילד" הוקלט על ידי צנעני, עוד לפני המעצר שפקד אותה באותה השנה בהמשך להליכים המשפטיים שהייתה מעורבת בהם, ובמקור היה צריך לתפקד כסינגל ראשון מתוך אלבומה השלושה-עשר, אך נגנז ולא יצא כסינגל מאף אלבום.
השיר עוסק ביחסי אמא-בן, ובעקבות הפרשה הפלילית בה היו מעורבים צנעני ובנה, רבים נטו להגיד כי הוא מתאר אותם, אך השניים הצהירו כי "זה לא נכון, אך יכל היה להיות מעניין".
כיוון שהייתה צנעני בעת צילום הקליפ במעצר בית, הציבור תהה האם היא תופיע בקליפ, וכלפי בנה אסף לביא צנעני, הופנו מאות שאלות בנושא.
הוא הצהיר כי "אמא שלי [מרגלית צנעני], אם היא תשתתף בקליפ, היא תשתתף ממש בקטנה.
אם היא תהיה זה יקרה ממש בכמה שוטים קלים".
לבסוף, הופיעה צנעני בקליפ בכמה סצנות בהן היה ניתן לראות את פרצופה בקלוז אפ, ולאורכו סיפור אשר מספר את מילותיו של השיר.
ילד 44 הוא סרט מותחן משנת 2015 של הבמאי השוודי דניאל אספינוזה, המהווה הפקה משותפת ארצות הברית, בריטניה, צ'כיה ורומניה.
הסרט מבוסס על הרומן באותו שם מאת טום רוב סמית.
הספר שעליו צולם הסרט מבוסס בחלקו על ההיסטוריה של חקירת פשעיו של הרוצח המטורף אנדריי צ'יקטילו ומככבים בו טום הרדי ונומי ראפאס.
בשנת 1933, ילד, שהתייתם בתקופת ההולודומור באוקראינה, בורח ממקלטו ובסופו של דבר מוצא עצמו ביחידה של הצבא האדום, שם הוא מאומץ על ידי מפקד חביב.
הילד מקבל את השם לב דמידוב.
בשנת 1945, כסמל ביחידה, הופך לב למודל של ברית המועצות כולה כאשר הוא מצולם כשהוא נוטע את דגל ברית המועצות מעל הרייכסטאג במהלך קרב ברלין.
הוא הופך לגיבור ברית המועצות.
בשנת 1953, לב, הנשוי לראיסה ומתגורר במוסקבה, הוא קפטן משרד ביטחון המדינה של ברית המועצות ומפקד על יחידה המוטלת על מעקב אחר מתנגדי המשטר.
הם עוצרים את הווטרינר אנטולי ברודסקי ובמהלך המעצר יורה אחד מפקודיו של לב, וסילי ניקיטין הפחדן אך השאפתני, באיכר סמיון אוקון ובאשתו, שבסככתם הסתתר ברודסקי.
שתי בנותיהן הצעירות נותרו יתומות.
מרוב כעס מכה לב את וסילי, שמסתיר טינה הולכת וגוברת נגד לב ועובד אחר ביחידה, אלכסיי אנדרייב; שלושתם היו בברלין יחד בשנת 1945. וסילי אחראי על חקירת ברודסקי, ואחד השמות שהוא מעניק לממונה עליו, מייג'ור קוזמין, הוא ראיסה, מורה בבית ספר יסודי שעמיתיה נעצרו לאחרונה בשל חילוקי דעות.
קוזמין מורה ללב לחקור את אשתו.
בינתיים, בנו הצעיר של אלכסיי, ז'ורה, נמצא מת ליד תחנת הרכבת.
בעוד שהדיווח הראשוני מצביע על פציעות העולות בקנה אחד עם עינויים, הוצאת כירורגית של איברים וטביעה, הרשויות טוענות שהוא נפגע מרכבת מכיוון שסטלין קבע כי רצח הוא מחלה קפיטליסטית; אין רצח בגן העדן הקומוניסטי.
אלכסיי נאלץ לקבל את המסקנה הרשמית על מנת להציל את עצמו ואת כל משפחתו.
בידיעה מה יהיו ההשלכות, לב אומר לממונים עליו כי חקירתו הראתה כי ראיסה חף מכל פשע ומסרב בתוקף לגנותה.
מאוחר יותר שניהם נעצרים על ידי וסילי ואלכסיי ונשלחים לגלות בעיר המחוזית וולסק.
לב מאבד את כל הדרגות ונאלץ להפוך לשוטר רגיל בפיקודו של הגנרל נסטרוב, וראיסה מושפלת ונאלצת לעבוד כמנקה בבית ספר.
כשנמצאת גופת ילד אחר עם פציעות דומות לאלה של ז'ורה ליד קו הרכבת בוולסק, לב מתחיל להבין שמדובר ברוצח סדרתי.
לאחר שנודע כי אלכסנדר פיקאפ, האיש שמצא את הגופה, הוא הומוסקסואל, נסטרוב גורם לו להוקיע כל הומוסקסואל מקומי שהוא מכיר.
כאשר פיקאפ, שעובד ככרטיסן ברכבת, מתאבד בכך שהשליך את עצמו מול רכבת, הרשויות טוענות שהמקרה נפתר.
אף על פי כן, לב משכנע את נסטרוב, שיש לו בעצמו בנים צעירים, להמשיך בחקירה והם מגלים כי גופותיהם של לפחות 43 ילדים נמצאו לאורך קו הרכבת מרוסטוב על הדון למוסקבה.
בינתיים, וסילי, שתופס את משרתו הוותיקה של לב, מתקשר לראיסה ומנסה לשכנע אותה לעזוב את לב ולעבור איתו למוסקבה.
כשהיא מסרבת, ואסילי מורה לסוכן של המשרד לביטחון המדינה להכותה.
מאוחר יותר, ראיסה מתוודה בפני לב שהסכימה להתחתן איתו מכיוון שחששה לסרב להצעה, בהתחשב במעמדו כעובד במשרד לביטחון המדינה.
לב וראיסה נוסעים בחשאי למוסקבה כדי לחקור את האישה שאמרה שראתה את ז'ורה עם אדם זר בתחנות הרכבת.
אף על פי שאלכסיי עוזר להם, השיחה נכשלה משום שהאישה מפחדת מכדי לדבר.
בשל המספר הרב של סוכני המשרד לביטחון המדינה והשוטרים בתחנה, בני הזוג מבקשים מעמיתה לשעבר של ראיסה וחברה איוואן סוקוב, שהיא מכירה מקשרים בין קבוצות המתנגדים למשטר, שיעזרו להם לצאת ממוסקבה.
עם זאת, בדירתו הם מוצאים ראיות לכך שהוא קצין סמוי (והסיבה למעצרים בבית הספר של ראיסה) וכי הוא התקשר לרשויות.
לב הורג אותו והם בורחים זמן קצר לפני שוסילי מגיע.
לב אומר לראיסה שהיא יכולה לעזוב אותו אם היא רוצה, אבל היא רוצה להישאר איתו.
לב וראיסה מצליחים לחזור לוולסק, אך שם נעצרו וסילי ואנשיו בגין רצח סוקוב.
לאחר החקירה מעלים את לב וראיסה לרכבת לגולאג.
במהלך המסע הם מותקפים על ידי מתנקשים בהוראת וסילי; לאחר שהרגו את התוקפים, לב וראיסה קופצים מהרכבת.
הם נוסעים בטרמפים לרוסטוב, שם התגלה ריכוז הקורבנות הגדול ביותר של הרוצח הסדרתי.
הם מאמינים בצדק כי על הרוצח לעבוד ליד תחנות רכבת ולנסוע ברכבת למוסקבה במסגרת עבודתו.
וסילי מכריח את אלכסיי לומר לו לאן הם כנראה נסעו, ומבטיח שמשפחתו תהיה בטוחה אם יספר; אלכסיי אומר לו שרוסטוב הוא יעד סביר לפני שוסילי יורה בו.
במפעל הטרקטורים ברוסטוב מחשב לב את הרוצח על ידי השוואת נסיעות העובדים עם מקום ותאריך הרציחות.
לב וראיסה רודפים אחר רוצחו של ולדימיר מלביץ' ביער ומסיעים אותו לפינה.
הוא נכנע להם ואומר שהוא לא יכול לשלוט בדחפיו להרוג ילדים, אך וסילי, בעקבות לב וראיסה, יורה בו לפתע בראשו.
וסילי מנסה להרוג את לב וראיסה, אך לאחר מאבק עז הוא עצמו נהרג.
לב מודיע לסוכני המשרד לביטחון המדינה שהגיעו כי מלביץ' הרג את וסילי וכי ירה במלביץ'.
לב וראיסה הוחזרו לעבודתם הקודמת וקוזמין הושעה בשל כישלונותיו.
ללב מוצע קידום וקריירה פוליטית מבטיחה על ידי הבוס החדש שלו, מייג'ור גרצ'ב, אם הוא יסכים לומר שמלביץ', רופא צבאי לשעבר ששהה שנתיים במחנה שבויים, "גויס" על ידי הגרמנים ונשלח חזרה לברית המועצות לזרוע שם הרס.
לב מסרב להתקדם, אך מבקש אישור ליצור ולעמוד בראש יחידת חקירות רצח במוסקבה במסגרת הק.ג.ב החדש של ברית המועצות בעזרת הגנרל נסטרוב.
גרצ'ב נותן את האישור ולב מצדו מסכים שמלביץ' היה בבירור סוכן נאצי.
לב וראיסה מחפשים את תמרה ואלנה אוקון, הולכים לבית היתומים בו התגוררו, ומאמצים אותם.
טום הארדי – לב דמידוב
הסרט מבוסס על הרומן של טום רוב סמית' באותו שם, שעלילתו שואבת השראה מהמקרה של המטורף אנדריי צ'יקטילו.
סמית' עצמו ציין כי אף שהבסיס לספר היה הנסיבות הקשורות לצ'יקטילו, הדברים העיקריים מבחינתו היו "העבודה המגושמת של קרימינולוגים, העוול, המערכת עצמה – במובן של השראה; זה נהיה חשוב לי יותר מדמויות אמיתיות", ו"אחת הדמויות הראשיות של הרומן היא רוסיה הסובייטית – תערובת מפלצתית של אימה ואבסורד".
בתחילה רידלי סקוט היה אמור לביים את הסרט, אך מאוחר יותר התוכניות השתנו, ודניאל אספינוזה מונה לבמאי, וסקוט הפך למפיק הסרט.