tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בכנסייה זו הוא לימד אנשים בגיל הביניים בבית ספר של יום ראשון מ-1896 ועד למותו.
הרלן היה גם חבר בבונים החופשיים.
ג'ון מרשל הרלן נפטר בוושינגטון הבירה ב-14 באוקטובר 1911 לאחר 33 שנות על כס השיפוט.
הוא היה השלישי באורך כהונתו עד אז והשישי באורך כהונתו עד היום.
הוא היה אחרון השופטים שכיהנו תחת נשיאותו של מוריסון וייט שנותר על כס השיפוט.
הוא נטמן בבית הקברות רוק קריק שבוושינגטון, מקום בו קבורים שופטים נוספים שכיהנו בבית המשפט העליון.
הלראן, שסבל מקשיים פיננסיים במשך כל תקופת כהונתו בבית המשפט, הותיר אחריו מעט נכסים שיכלו לפרנס את אלמנתו ואת שתי בנותיו הרווקות.
בחודשים שלאחר מותו, הקימו חברים מובילים בלשכת עורכי הדין של בית המשפט העליון קרן לרווחת משפחתו.
בעשורים שלאחר מותו, נשכח הרלן כמעט לחלוטין, אך המוניטין שלו החל להשתפר באמצע המאה ה-20, וחוקרים רבים מחשיבים אותו כיום כאחד מהשופטים הגדולים בבית המשפט העליון בתקופתו.
הוא נודע בעיקר בשל המוניטין שלו כ"מתנגד הגדול" (The Great Dissenter"), והוא ייזכר במיוחד בשל חוות דעת המיעוט שלו בפסק דין פלסי נגד פרגוסון.
גרייר סטפנסון כתב ש"יותר מכל אחד מהשופטים העליונים שלצידם הוא כיהן, הרלן הבין את תיקוני השיקום ככאלו שמיסדו זכות מוגנת ברמה הלאומית נגד אפליה גזעית, אף על פי שהיה זה אמצעי של בית המשפט שלעיתים קרובות ביטא את הייעוד שלהם בחוות דעת המיעוט שלו".
חוקר המשפט ברנרד שוורץ כתב ש"חוות דעת המיעוט המרכזיות של הרלן אושרו באופן כללי בבית המשפט של ההיסטוריה.
מאה שנים לאחר מכן, התנגדותו לפירוש הצר של זכויות האזרח, שאומץ על ידי דעת הרוב, זכתה לאישור באופן כללי".
השקפתו של הרלן, שהתיקון ה-14 קבע שמגילת הזכויות תיושם במדינות, גם היא אומצה באופן כללי על ידי בית המשפט העליון.
על שמו של הרלן נקרא בית ספר תיכון ציבורי בשיקגו, ובית ספר תיכון בסן אנטוניו שבטקסס.
ב-1994 הקים סנטר קולג', שהרלן נמנה עם בוגריו, משרת פרופסורה בממשל על שמו.
בית הספר למשפטים של אוניברסיטת לואיוויל הקים על שמו קרן מלגות.
ב-1906 תרם הרלן עותק של תרגום המלך ג'יימס לבית המשפט העליון.
עותק זה נודע כ"תנ"ך של הרלן" ועד היום הוא נחתם על ידי כל שופטי בית המשפט העליון לאחר השבעתם.
ג'ון נאן הוא שחמטאי ומתמטיקאי אנגלי.
נחשב לאחד מכותבי ספרי השחמט הטובים בזמנו.
החל מפברואר 2019 אינו שחמטאי פעיל.
נאן החל לשחק שחמט בגיל ארבע.
בשנת 1967, בגיל 12, זכה באליפות בריטניה בשחמט עד גיל 14. בגיל 14 הוכתר כאלוף לונדון עד גיל 18. בגיל 15 החל ללמוד מתמטיקה באוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 1973 סיים את לימודי התואר ראשון ובשנת 1978 סיים דוקטורט במתמטיקה בנושא טופולוגיה.
בשנת 1975 זכה בתחרות אירופה לצעירים.
בשנת 1978 השיג דרגת רב-אמן ובשנת 1979 היה לאלוף בריטניה.
נאן מפרסם ספרי שחמט שזוכים להצלחה ולהערכה רבה.
"סודות שחמט של רב-אמן" זכה בפרס ספר השנה של אגודת השחמט של בריטניה לשנת 1988 וספרו "המשחקים הטובים ביותר" זכה בפרס בשנת 1995.
הוא נשוי לפטרה פינק-נאן, שחמטאית גרמנייה ואב לבן.
בין השנים 1976 ל-1994 השתתף ג'ון נאן ב-10 אולימפיאדות שחמט:
ג'ון מרטין , נולד כאיאן דייוויד מקגיצ'י, היה גיטריסט, זמר ומשורר אנגלי.
במהלך למעלה מארבעים שנות קריירה הוציא עשרים אלבומי אולפן ועבד עם אמנים כמו פיל קולינס, אריק קלפטון ודייוויד גילמור.
מרטין נולד בעיירה ניו-מלדן במחוז סוריי שבדרום מזרח אנגליה לאמא יהודייה (ילידת בלגיה) ולאב סקוטי.
הוריו, שניהם זמרי אופרה, התגרשו כשהיה בן חמש ומרטין בילה את ילדותו בין אנגליה לבין סקוטלנד, לסירוגין, רוב הזמן בטיפולה של סבתו.
הוא למד באקדמיה "שולנדס" בגלאזגו, סקוטלנד.
בעידודו של מורו האמיש אימלאך, מרטין התחיל את הקריירה המוזיקלית המקצועית שלו כשהיה בן שבע-עשרה.
הוא ניגן עירוב של בלוז ופולק שיצרו יחד סגנון ייחודי שהפך אותו לדמות מפתח בסצנת הפולק הלונדונית באמצע שנות השישים.
הופעותיו משכו את תשומת לבו של כריס בלקוול מחברת התקליטים Island וב-1967 מרטין הוחתם בחברה, בה שנה לאחר מכן הוציא את אלבום הבכורה שלו, London Conservation, אלבום שהתאפיין בעיקר בהשפעות פולקלור קלטי, בשילוב והשפעות מסגנון הבלוז.
באותה שנה החל מרטין לשלב אלמנטים ג'אזיים ביצירתו, ובין היתר עבד עם מוזיקאי הג'אז הארולד מק'נר.
בהמשך הוא הוציא אלבום נוסף, The Tumbler, שנע לכיוון הג'אז.
באותו זמן התפתח רומן בינו לבין הזמרת בוורלי קוטנר.
השניים נישאו ב-1969. מרטין פיתח טכניקה מקורית להפקת צליל ייחודי בגיטרה תוך שהוא משתמש באפקטים ובצורות נגינה לא סטנדרטיות.
הגוון הייחודי שנהיה לסימן ההיכר שלו התבטא לראשונה באלבום !Stormbringer שמרטין הוציא יחד עם אשתו ב-1970. מרטין הוציא יחד עם אשתו אלבום נוסף באותה שנה, The Road to Ruin, אך לבסוף חברת התקליטים החליטה שעדיף לשווק את מרטין כזמר סולו וכך יצאו האלבומים הבאים שלו.
ב-1973 מרטין הוציא את אחד האלבומים המכוננים של הפולק הבריטי, Solid Air.
אחרי ההצלחה המסחרית של Solid Air, בזמן קצר מרטין הקליט והוציא את האלבום הנסיוני Inside Out שהתבסס יותר על רגש ואלתור יותר מאשר על מבנה של שיר.
השימוש של מרטין באפקטים הפך להיות אלמנט מרכזי בנגינתו.
שירתו הייתה מאוד לא ברורה, לעיתים עד כדי כך שמילות השירים היו כמעט בלתי ניתנות לפיענוח.
באותה תקופה מרטין היה נתון לבעיית אלכוהוליזם, בעיה אשר השפיעה באופן ישיר על הקריירה שלו.
שנה אחר-כך מרטין הוציא אלבום בהופעה חיה, Live at Leeds, שאותו הוא לא הצליח לשכנע את "איילנד" להוציא וכך הוא נאלץ למכור באופן עצמאי כשהוא שולח עותקים בדואר מביתו.
ב-Live at Leeds השתתפו דני תומפסון והמתופף ג'ון סטיבנס.
האלבום יצא בהוצאה מחודשת ב-2010 על ידי יוניברסל מיוזיק.
לקראת סוף שנות ה-70 החל מרטין לעסוק ברוק באופן דומיננטי והזניח את הגיטרה האקוסטית שלו ואת מוזיקת הפולק.
בין השאר, מרטין ביקר בג'מייקה שם הכיר את מפיק הרגאיי המפורסם לי "סקראץ'" פרי.
הוא החל ליצור מוזיקת דאב, ונחשב לאחד מאמני הרוק הראשונים שאימצו את הסגנון הג'מייקני.
ב-1977 מרטין הוציא את One World שהוביל כמה מבקרים להגדיר את מרטין כאבי ה-"טריפ-הופ".
האלבום כלל שירים כמו "Small Hours" ו-"Big Muff" שנעשו בשיתוף פעולה עם פרי.
שנות השמונים עד שנות ה-2000
בתקופה הזו, שמרטין הגדיר אותה כתקופה האפלה ביותר בחייו, יצא אלבומו Grace and Danger שתיאר באופן חשוף וכואב את התפוררות חיי הנישואים ושקיעת הקריירה שלו.
פיל קולינס ניגן בתופים וליווה את מרטין בשירה באלבום הזה.
בעזרת קולינס חתם מרטין חוזה הקלטות עם חברת ההקלטות WEA, שם הקליט ב-1981 את אלבומו Glorious Fool, שהופק על ידי קולינס ובו השתתף גם אריק קלפטון בגיטרה.
מרטין ביקר בישראל והופיע פעמיים בשנת 1986 לאחר צאת אלבומו Piece by Piece.
בביקורו הראשון חימם בפארק הירקון את "ג'טרו טול".
הופעתו השנייה (והאינטימית יותר) בישראל הייתה במועדון "ליקוויד" בתל אביב ב-1 ביולי 1986, כשחימם את אהוד בנאי והפליטים.
בשנות ה-90 הוציא 6 אלבומים ובמאה ה-21 הספיק להקליט שלושה אלבומים.
ב-2009 קיבל מרטין ממלכת אנגליה את תואר האצולה OBE.
מאוחר יותר באותה שנה נפטר מרטין בגיל 60 בבית חולים באירלנד כתוצאה מדלקת ריאות.
ג'ון סטיוארט מקפרסון היה איש צבא ופקיד קולוניאלי בריטי שכיהן כמזכיר הראשי של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
ג'ון סטיוארט מקפרסון נולד בסקוטלנד בשנת 1898 ולמד באוניברסיטת אדינבורו.
מקפרסון שירת בצבא הבריטי, בשנת 1918, בסופה של מלחמת העולם הראשונה, כסגן משנה ברגימנט Argyll and Sutherland Highlanders , רגימט סקוטי של חיל רגלים במסגרת הצבא הבריטי.
בשנת 1919 המשיך בשירותו הצבאי בצרפת.
בחודש מרץ 1921 החל לשרת כצוער במינהל האזרחי של הפדרציה של מלאיה.
התקדם בתפקידיו לדרגת עוזר שר ולאחר מכן בשנת 1928 נתמנה לתפקיד קצין מחוז באחד ממחוזותיה של הפדרציה.
בשנת 1933 הצטרף למשרד המושבות הבריטי ושב למלאיה כנציג קולוניאלי.
בשנת 1937 הגיע לניגריה למלא תפקיד של עוזר המזכיר הקולוניאלי של המושבה.
בחודש מרץ 1939 נתמנה מקפרסון לתפקיד המזכיר הראשי של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
התפקיד נחשב אז כקשה במיוחד, אולם באותה עת דעך ונסתיים המרד הערבי הגדול, ובאותה שנה החלה מלחמת העולם השנייה והשקט חדר והשתרר בארץ ישראל.
במהלך המלחמה, באוקטובר 1943, הוא נשלח לוושינגטון לכהן כראש נציגות משלחת הרכש של מושבות בריטניה.
לאחר מכן נתמנה לתפקיד מבקר שירותי הרווחה והפיתוח של איי הודו המערבית.
בשנת 1948 נתמנה מקפרסון לתפקיד המושל הכללי של ניגריה ומילא תפקיד זה עד לשנת 1955. בשנת 1956 הוא נתמנה לתפקיד תת-שר המושבות.
בשנת 1959 פרש מקפרסון משירות הממלכה.
בשנת 1960 נתמנה לתפקיד סגן היו"ר ולאחר מכן היו"ר של החברה לפיתוח העיר בסילדון.
בשנת 1962 נתמנה לתפקיד יו"ר חברת תקשורת ובמקביל שימש סגן הנשיא של החברה המלכותית של חבר העמים .
ג'ון סטיוארט מקפרסון נפטר בשנת 1971.
ג'ון ג'וזף מרפי הוא שחיין אמריקאי בעבר.
אלוף אולימפי, אלוף עולם בעל 4 מדליות, מהן 3 זהב ושיאן עולם.
הוא למד באוניברסיטת אינדיאנה ושחה בהדרכתו של המאמן הנודע "דוק" קונסילמן, לצידו של מארק ספיץ.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסנטיאגו דה קאלי, קולומביה בשנת 1971 זכה ב-2 מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ומדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב.
באולימפיאדת מינכן (1972) זכה בשתי מדליות, זהב וארד.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.08 שניות.
באליפות העולם שנערכה בבלגרד, אותה העת יוגוסלביה בשנת 1973 זכה במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם מל נאש, ג'ו בוטם וג'ים מונטגומרי בתוצאה של 3:27.18 דקות, לפני ברית המועצות (3:31.36 דקות) ומזרח גרמניה (3:32.03 דקות).
באליפות העולם שנערכה בסנטיאגו דה קאלי בשנת 1975 זכה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב במשחי שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם ברוס פורניס, ג'ים מונטגומרי ואנדי קואן בשיא עולם חדש של 3:24.85 דקות, לפני מערב גרמניה (3:29.55 דקות) ואיטליה (3:31.85 דקות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא אליפות חדש נוסף של 3:49.00 דקות, לפני מערב גרמניה (3:51.85 דקות) ובריטניה (3:52.80 דקות).
מדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 58.34 שניות, אחרי רולנד מאתס שקבע שיא אליפות חדש של 58.15 שניות ולפני מל נאש (58.38 שניות).
היה שחיין אוסטרלי, בעל שתי מדליות אולימפיות, כסף וארד (לונדון 1948) ושיאן עולם (קבע 28 שיאי עולם).
מרשל נולד בבונדיי, פרוור בסידני.
אביו היה אלוף מערב אוסטרליה בגלישת גלים.
מיד לאחר הולדתו עזבה משפחתו לפרת' ומספר שנים לאחר מכן למלבורן.
באליפות אוסטרליה בשחייה שנערכה בשנת 1947 זכה מרשל בכל משחי החופשי מ-220 יארד חופשי ועד 1650 יארד חופשי.
באולימפיאדת לונדון (1948) זכה מרשל בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 19:31.3 דקות, אחרי ג'יימס מקליין מארצות הברית (19:18.5 דקות) ולפני גאורג מיטרו מהונגריה (19:43.2 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:47.7 דקות, אחרי ביל סמית' שקבע שיא אולימפי חדש של 4:41.0 דקות
וג'יימס מקליין (4:43.4 דקות) שניהם מארצות הברית.
לרוע מזלו המשחה החזק שלו, 200 מטר חופשי לא נערך במשחקים אלו.
לאחר המשחקים האולימפיים שחה מרשל בהדרכתו של רוברט קיפוט באוניברסיטת ייל שבארצות הברית.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) סיים מרשל במקום שמיני בתוצאה של 19:53.4 דקות.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 19:09.2 דקות ובמקום 15 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:50.3 דקות ולא עלה לשלב הגמר.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 4:46.8 דקות ובמקום תשיעי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה 9:01.4 דקות, כשחיין אחרון הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 2:13.7 דקות.
בשנת 1954 חזר מרשל לאוסטרליה והתחתן עם אלופה בקפיצה למים.
באולימפיאדת מלבורן (1956) סיים מרשל במקום חמישי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:27.2 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 2:26.8 דקות.
מספר שבועות לאחר המשחקים האולימפיים נפצע מרשל בתאונת דרכים במלבורן, פצעים קשים ביותר וששה ימים לאחר מכן ב-31 בינואר 1957 הוא נפטר והותיר אחריו אישה ותינוק בן 7 חודשים.
בשנת 1973 זכה מרשל להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
ג'ון מקלאוד נולד בצפון סקוטלנד והתחנך בעיר אברדין.
סיים לימודי רפואה באוניברסיטת אברדין עם תואר PhD ב-1898. בסיום לימודיו למד שנה ביוכימיה באוניברסיטת לייפציג.
בשנת 1902 קיבל דוקטורט ברפואה ציבורית מאוניברסיטת קיימברידג'.
לאחר שנה, היגר לארצות הברית ושימש כמרצה לפיזיולוגיה באוניברסיטת וסטרן ריזרב בקליבלנד במשך כ-15 שנה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עזר לפעילות המלחמתית והרצה באוניברסיטת מקגיל במונטריאול, לאחר המלחמה, מונה כמנהל מחלקת פזיולוגיה באוניברסיטת טורונטו.
מחקריו עסקו בין היתר, ב-Mycobacterium tuberculosis ובסוכרת.
בשנת 1920 הציע פרדריק בנטינג למקלאוד לנסות לרפא סוכרת באמצעות מיצוי אינסולין, אבל מקלאוד הסתייג מהרעיון, מאחר שידע על ניסויים כושלים שבוצעו באינסולין (לאחר שכבר נמצא כי חוסר בהורמון האינסולין, המופק על ידי איי לנגרהנס בלבלב, גורם אותה), והיה בדיעה שמערכת העצבים בגוף אחראית למשטר הסוכר בדם.
עם זאת, שכנע בנטינג את מקלאוד לתת לו לעבוד במעבדה, במהלך יציאתו של מקלאוד לחופשה בסקוטלנד.
מאחר שלא ניתן לספק לסוכרתיים אינסולין באמצעות הפה, ניסה בנטינג לתת אותו כזריקה, לאחר שמיצה אותו יחד עם עוזרו צ'ארלס בסט.
באוגוסט 1921. בנטינג מיצה לראשונה את החומר מאיי לנגרהנס והוכיח את חשיבותו כאינסולין על ידי הזרקתו לכלבים סוכרתיים, והורדת רמת הסוכר בדמם.
בתוך כחודשיים, מיצו השניים אינסולין טהור יותר (בעזרת הביו-כימאי ג'יימס קוליפ), וניסו אותו על ילד סוכרתי בן 14 (ליאונרד תומפסון) – שרמת הסוכר שבדמו ירדה מיד.
בפברואר 1922 פורסם הגילוי ושנה מאוחר יותר הוענק פרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה לבנטינג (שחלק אותו עם בסט) ולמקלאוד (שחלק אותו עם קוליפ).
האינסולין שהתגלה, החל להיות מיוצר באופן מסחרי מיד לאחר מכן ולהציל את חייהם של הסוכרתיים.
בשנת 1928 חזר מקלאוד לסקוטלנד ושימש כפרופסור באוניברסיטת אברדין.
זנח את המחקר על האינסולין והתמקד במערכת העצבים המרכזית.
גם לפני גילוי האינסולין, נחשב מקלאוד לחוקר מוערך.
הוא היה חבר בחברה המלכותית של קנדה ונשיא החברה הפיזיולוגית האמריקאית.
לאחר גילוי האינסולין היה חבר בחברה המלכותית ובאקדמיה לאופולדינה.
האודיטוריום במחלקה לרפואה באוניברסיטת טורונטו נקרא על שמו.
ג'ון מרטל ( באנגלית: John Martel; פעיל בערך 1716–1718, כונה גם ג'יימס ובמקור כנראה ז'אן) היה פיראט צרפתי, פעיל בקריביים.
מרטל החל את דרכו כפירט עם רישיון ממלכתי, בזמן מלחמת הירושה הספרדית, ופנה לפיראטיות לאחר שנחתם הסכם אוטרכט שסיים את המלחמה.
בספטמבר 1716 הוא היה פעיל בג'מייקה, ותפס כמה ספינות וגם ספינה גדולה עם 80 תותחים.
עד מהרה הוא סחר בספינות גדולות יותר, ושמר את הטובות ביותר עבור הצי ההולך וגדל שלו.
הוא הכריח מספר מלחים שנתפסו לשרת באוניותיו אך שחרר לרוב את שבוייו .
בשלב מסוים הוא החליף עם רב החובל את הספינה שנלכדה, לקח את כלי השיט שנתפס ונתן תמורתו ספינה אחרת ושחרר אותו לחופשי.
עם ספינת הדגל החדשה שלו, בעלת 22 תותחים ושהיו בה מאה אנשי צוות, ועוד ארבעה כלי שיט נוספים, הוא נכנס לסנט קרוקס בסוף 1716 כדי להצטייד מחדש ולטפל בספינה.
גורמים רשמיים בג'מייקה גילו את מיקומו ושיגרו את ספינת המלחמה "סקרבורו" בפיקודו של פרנסיס הום כדי לצוד אותו.
הום מצא את השייטת של מרטל בינואר 1717. לאחר שהטביע את אחת מספינות הפיראטים והרס את סוללות החוף שהקימו, עגן הום לחוף הים.
מרטל ניסה לברוח אך עלה על שרטון בניסיון זה.
הוא הורה לשרוף את האוניהֿ כשכמה עבדים נלכדו על סיפונה.
מרטל וכמה מצוותו הצליחו להימלט.
שאר אנשי הצוות שלו הסתתרו על האי כאשר הום בזז והטביע את הספינות הנותרות.
מאוחר יותר באותו חודש סמואל בלמי ובן זוגו פולסגרב ויליאמס ניכנסו לסנט קרוקס לתיקון ולצייד את הספינה.
שאר אנשי הצוות של מרטל הצטרפו אל הצוות של הפיראט סמואל בלאמי, שהפליג לפני שאוניית המלחמה "סקרבורו" חזרה לנמל.
[7] לעיתים קרובות מצוטטים כי שחור הזקן נלחם בסקרבורו, אף כי ביומני הצי המלכותי לא מזכירים מעולם אירוע כזה.
ההערכה היא כי סופרים מאוחרים יותר ערבבו את המפגש של שחור הזקן עם המאבק של מרטל נגד סקארבורו.
הום זכה לתגמול על הפעולה נגד מרטל ואחרים וקיבל פיקוד על ספינת מלחמה הגדולה בהרבה "בדפורד".
מרטל עצמו נעלם לאחר שברח מהום.
מקורות מסוימים טוענים שהוא קיבל את החנינה הכללית של המלך ג'ורג' הראשון שהציע בסוף 1717 לכל הפיראטים שנכנעו תוך שנה.
ג'ון מרטין היה צייר, חרט ומאייר רומנטיקן אנגלי.
הוא התפרסם בזכות ציוריו העצומים והמלודרמטיים בדרך כלל של נושאים דתיים וקומפוזיציות פנטסטיות, מאוכלסות בדמויות שהוצבו בנופים מרשימים.
הציורים של מרטין, וההדפסים שנעשו מהם, זכו להצלחה רבה בקרב הקהל הרחב - בשנת 1821 תומאס לורנס התייחס אליו כ"הצייר הפופולרי ביותר בימיו".
מרטין נולד ביולי 1789, בבית של חדר אחד, ליד הקסהאם בנורת'מברלנד.
בן רביעי של פאניק מרטין, מורה לסיף.
אביו רצה שהוא ילמד בניוקאסל על נהר הטיין עיטור של מגינים וסמלים משפחתיים.
אך בגלל מחלוקת על שכר, לימודיו התבטלו, והוא הועבר ללמוד אצל בוניפאסה מוסו, אמן איטלקי, אביו של צייר האמייל צ'ארלס מוס.
עם מוסו עבר מרטין מניוקאסל ללונדון בשנת 1806, שם התחתן בגיל תשע-עשרה, ותמך בעצמו בהוראת שיעורי רישום, ובציור בצבעי מים, ועל זכוכית - הצלחת המצוירת היחידה ששרדה נמצאת כעת באוסף פרטי באנגליה.
שעות הפנאי שלו הוא עסק בחקר הפרספקטיבה והאדריכלות.
אחיו: ויליאם, הבכור, שהפך לממציא; ריצ'רד, בורסקאי שהפך לאיש צבא ב-1798, התקדם לדרגת סרג'נט והשתתף בכמה קרבות כולל ווטרלו.
עם אשתו סוזן, שהייתה מבוגרת ממנו בתשע שנים, נולדו למרטין שישה ילדים ששרדו עד בגרותם: אלפרד (שעבד עם אביו בהמשך הפך לבכיר במערכת המיסים), איזבלה, זנוביה (התחתנה עם האמן פיטר קנינגהם), לאופולד (שהפך לפקיד), צ'ארלס, שהוכשר כצייר על ידי אביו, והעתיק מספר יצירות של אביו.
לימים הוא הפך לצייר דיוקנאות מצליח והתגורר באמריקה - התערוכה האחרונה שלו באקדמיה המלכותית הייתה בשנת 1896 וג'סי (שהתחתנה עם ג'וזף בונומי).
לאופולד היה הסנדק של המלך העתידי ליאופולד הראשון מבלגיה, שנפגש והתיידד עם מרטין כשחלקו מגורים ברחוב מארילבון בערך בשנת 1815. ליאופולד כתב בהמשך סדרת זיכרונות על אביו, שפורסמה במוסף השבועי של הכרוניקה של ניוקאסל ב־1889. ליאופולד ליווה את אביו בטיולים ובביקורים רבים, והסיפורים שלו כוללים מפגשים עם טרנר ואחרים.
ליאופולד התחתן עם אחותו של ג'ון טניאל, שהתפרסם כקריקטוריסט בעיתון "פאנץ'" ומאייר הספר "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות".
מרטין החל להשלים את הכנסותיו בצביעת תמונות בצבעי מים.
עם זאת, הוא שלח את ציור השמן הראשון שלו לאקדמיה המלכותית בשנת 1810, אך הוא לא התקבל.
בשנת 1811 הוא שלח את הציור פעם נוספת, בכותרת "קומפוזיציית נוף" והוצג כפריט מספר 46 בחדר הגדול.
לאחר מכן ייצר רצף של ציורי שמן גדולים שהוצגו.
בדרך כלל נושאים מקראיים מפוארים בהשראת הברית הישנה.
בנופיו יש את החספוס של סלעי נורת'מברלנד, בעוד שיש הטוענים כי תמונותיו האפוקליפטיות, כמו "מהפכת סדום ועמורה", מראים את היכרותו עם יצור ועבודות הברזל של עמק הטיין ומציגים את הידע העמוק שלו בברית הישנה.
משנת 1812 ואילך התחילה אופנה של ציורים 'נשגבים' כאלה.
זמן קצר לאחר מכן, ציור שלו לא התקבל על ידי האקדמיה, ושהחזיר אותו לביתו מצא פתק של חבר הפרלמנט ויליאם מאנינג, שרצה לקנות אותו ממנו.
מכאן והלאה, הפטרונות הניע את הקריירה של מרטין.
הקריירה המבטיחה הזו נקטעה בגלל מותם של אביו, אמו, סבתו ובנו הצעיר בשנה אחת.
הסחת דעת נוספת הייתה של אחיו ויליאם, שביקש ממנו לעיתים תכופות לערוך תוכניות להמצאותיו, ושאותו היה צריך להחזיק תמיד בעזרה ובכסף.
למרות זאת ג'ון מילטון, המשיך לצייר את הנושאים המפוארים שלו.
בשנת 1816 מרטין זכה לבסוף בשבחים פומביים על הציור "יהושוע פוקד שמש בגבעון דום", אף על פי ששבר רבים מכללי הקומפוזיציה המקובלים.
בשנת 1818, על רקע מכירת "נפילת בבל" תמורת 420 ליש"ט (שווה ערך ל-30,000 ליש"ט בשנת 2015), הוא סוף סוף נפטר מחובות ורכש בית במארילבון, שם בא במגע עם אמנים, סופרים, מדענים ואצולה.
תהילתו של מרטין הייתה בציור "המשתה של בלשאצר", חמשת אלפים אנשים שילמו כדי לראות את התמונה.
מאוחר יותר היא נפגעה כאשר הכרכרה בה הובלה התנגשה ברכבת סמוך לאוסווסטרי.
בחדרי חדרים מרטין היה מלא תשוקה, חסיד שחמט - ועם אחיו, התחרו בחרבות וזריקת כידון.
הוא היה נוצרי אדוק, האמין ב"דת טבעית".
הוא חוזר על ידי משפחת המלוכה שהעניקה לו מספר מדליות זהב, אחת מהן מהצאר הרוסי ניקולאי, שביקורו במכללת וולסנד בטינסייד עשה רושם בלתי נשכח.
מרטין הפך לצייר ההיסטורי הרשמי של הנסיך לאופולד מסקס-קובורג, לימים מלך בלגיה הראשון.
לאופולד היה הסנדק של בנו לאופולד של מרטין, והעניק למרטין את אות מסדר ליאופולד.
מרטין היה לעיתים קרובות מקבל ביקורי בוקר מוקדמים של גם של הנסיך אלברט, שעה שמרטין היה עומד בפתח עדיין בחלוק השינה - בשעה שבע בבוקר.
מרטין היה מגן על דאיזם ודת הטבע, האבולוציה (לפני צ'ארלס דרווין) והרציונליות.
ז'ורז' קיווייה הפך למעריץ של מרטין, והוא נהנה יותר ויותר מחברת המדענים, האמנים והכותבים - צ'ארלס דיקנס, מייקל פאראדיי, וילאם טרנר.
מרטין החל להתנסות בטכנולוגיית הדפסים, וכתוצאה מכך הוזמן להפיק 24 תחריטים למהדורה חדשה של גן העדן האבוד - האיורים ליצירת המופת של מילטון.
מבחינה פוליטית אהדותיו אינן ברורות; יש הטוענים שהוא היה רדיקלי, אך הקביעה לא מתבססת על עובדות ידועות.
הדיווחים על מסיבות הערב של מרטין חושפים אוסף מגוון של הוגים, אקסצנטריים ופעילים חברתיים; אחד העדים היה ג'ון טניאל הצעיר - המאייר של לואיס קרול - שהושפע מאוד ממרטין והיה חבר קרוב לילדיו.
פעמים שונות היו גם אחיו של מרטין היה בין האורחים, תמהונם ושיחתם הוסיפו לטעם האקזוטי ממילא של הפגישה.
הפרסום שלו גבר עוד יותר בפברואר 1829 כאשר אחיו הבכור, הלא קונפורמיסט ג'ונתן מרטין, הצית במכוון את הכנסייה יורק מינסטר.
השרפה גרמה נזק נרחב והמקום נראה כאילו לקוח מעבודתו של מרטין, שלא התעלם מהעובדה שהאירוע קשור אליו יותר ממה שנראה בתחילה.
הגנתו של ג'ונתן מרטין במשפטו שולמה בכספו של ג'ון מרטין.
ג'ונתן מרטין, המכונה "מרטין המשוגע", נמצא בסופו של דבר אשם, אך לא הוצא להורג בטענה לאי שפיות.
מרטין בערך 1827 עזב את הציור והיה מעורב בתוכניות והמצאות רבות.
הוא תרם לפתרון בעיות המים והביוב של לונדון, כולל יצירת סוללת התמזה, המכילה מערכת ניקוז מרכזית.
התוכניות שלו היו בעלות חזון, והיוו את הבסיס לעיצובים הנדסיים מאוחרים יותר.
תוכניותיו בשנת 1834 למערכת הביוב של לונדון הקדימו בערך 25 שנה את הצעותיו של ג'וזף בזלגט מ-1859 ליצור מערכת ביוב עם שבילים לאורך שתי גדות נהר התמזה.
הוא גם ערך תוכניות לרכבת, כולל קווים משתי גדות התמזה.
התוכניות, יחד עם רעיונות למגדלורים באיים שוממים, חלקם עדיין שורדים.
לחצים וחובות משפחתיים, כולל התאבדות אחיינו (בנו של ג'ונתן ריצ'רד), הביאו אותו לדיכאון שהגיעה לשיאו בשנת 1838.
משנת 1839 מצבו הכלכלי של מרטין השתפר, והוא הציג עבודות רבות בשנות הארבעים של המאה ה-19. במהלך ארבע השנים האחרונות לחייו עסק מרטין בטרילוגיה של ציורים גדולים על נושאים תנ"כיים, שניים מהם נמצאים בטייט בריטניה משנת 1974, לאחר שנרכשו ציורים נוספים כמה שנים קודם לכן.
הציורים הושלמו בשנת 1853, קצת לפני השבץ ששיתק את הצד הימני שלו.
הוא מעולם לא התאושש ונפטר ב-17 בפברואר 1854, באי מאן.
הוא קבור בבית הקברות קירק בראדן.
מרטין נהנה מפופולריות עצומה והשפעתו שרדה.
אחד מחסידיו היה תומאס קול, מייסד ציור נוף אמריקאי.
הוא השפיע על דמיונם של אנשים רבים כולל האחיות ברונטה.
עבודותיו היו בעלות השפעה ישירה על כתבי שרלוט ואחיותיה, שכילדים שיחקו עם דוגמאות שלו.
ארכיטקטורת הפנטסטיות של מרטין השפיעה על התיאורים בסיפורים של האחיות ברונטה, והוא עצמו מופיע כאדוארד דה ליזל מוורדופוליס.
מרטין נהנה ממוניטין אירופי והשפעה רבה.
היינריך היינה כתב על המוזיקה של הקטור ברליוז כי "הציורים של מרטין גורמים לי לראות חזיונות של אימפריות מדהימות...
הגנים הקסומים של בבל, הגנים התלויים של סמירמיס, פלאי נינוה, הבניינים האדירים של המזרח, כפי שאנו מזהים אותם בתמונותיו של הצייר האנגלי מרטין."
סופרים כמו ריידר הגרד, ז'ול ורן וה.
ולס הושפעו מהמושג שלו הנשגב.
התנועה הרומנטית הצרפתית, הן באמנות והן בספרות, קיבלה השראה ממנו.
אדריכלות הרכבת הוויקטוריאנית הועתקה הרבה מהמוטיבים שלו.
מספר תוכניות הנדסיות של מרטין ללונדון שכללו מסילת חיבור מעגלית, אף כי לא הצליחו להיבנות במהלך חייו, יצאו לפועל שנים רבות אחר כך.
ביצוע זה היה משמח אותו מאוד - ידוע שהוא הצהיר בפני בנו, ליאופולד, שהוא מעדיף היה להיות מהנדס מאשר צייר.
כמו כמה אמנים פופולריים אחרים, מרטין נפל קורבן לשינויים באופנה ובטעם הציבורי.
חזיונותיו הגרנדיוזיים נראו תיאטרליים ומיושנים באמצע התקופה הוויקטוריאנית, ואחרי שמרטין נפטר יצירותיו הוזנחו ונשכחו בהדרגה.
"מעט אמנים היו נתונים לקצוות כה גדולים של הון קריטי, שכן בשנות השלושים של המאה ה-20 הציורים העצומים שלו היו שווים ליש"ט אחת או שתיים, ואילו עכשיו הם מוערכים באלפים רבים."
ג'ון מרטין כתב שתי אוטוביוגרפיות, הראשון מאמר ב-The Atheneum מיום 14 ביוני 1834, עמוד 459 והרחבה ביותר ב-The Illustrated London News, במרץ 1849, עמוד 176–177. מקור עיקרי לחייו הוא סדרת זיכרונות מאת בנו ליאופולד, שפורסמה בשישה עשר חלקים ב"ניו - קאסל וויקלין כרוניקל " בשנת 1889.
הביוגרפיה המלאה הראשונה הייתה של מאת מרי ל.
פנדרנדר, שמקורה הראשי היה חברו של מרטין, ראלף תומאס, שכתב יומן - על ידידותם.
תומאס בלסטון כתב שתי ביוגרפיות על האמן, הראשון ב-1934, והשנייה (עדיין הביוגרפיה המובילה) בשנת 1947. כריסטופר ג'ונסטון הפיק ספר על מרטין 1974, ובשנת 1975 מבקר האמנות ויליאם פיבר חבר ספר נרחב על האמן ויצירותיו.
בשנת 2011 טייט בריטניה וניוקאסל הציגו תערוכה רטרוספקטיבית גדולה של עבודתו של מרטין בכל הז'אנרים - "ג'ון מרטין - אפוקליפסה" - כולל תרומתו כמהנדס אזרחי.
ג'ון מת'יו מקלאוד היה מאמן כדורסל אמריקאי, אשר אימן לסירוגין בליגת המכללות האמריקאית ובליגת ה-NBA בין השנים 1967–2006. היה המאמן הראשי של פיניקס סאנס במשך 14 עונות רצופות, בין השנים 1973–1987.
מקלאוד נולד בעיר ניו אולבני שבאינדיאנה, ובין השנים 1955–1959 למד באוניברסיטת בלרמין אשר בלואיוויל, קנטקי.
בשנת 1967 מונה למאמן קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת אוקלהומה, אשר ב-6 עונותיו בתפקיד רשמה מאזן כולל של 90 ניצחונות ו-69 הפסדים (56.6%).
לאורך התקופה שיחקו בקבוצה, בין היתר, שחקני ה-NBA לעתיד גאר הרד, קליפורד ריי ואלבן אדמס.
לקראת עונת מונה מקלאוד למאמן הראשי של פיניקס סאנס, במקומו של הג'נרל מנג'ר ג'רי קולנג'לו אשר מילא את התפקיד באופן זמני.
בעונת הפתיעה פיניקס כאשר גברה על סיאטל סופרסוניקס (4–2) וגולדן סטייט ווריורס (4–3) בשני שלבי הפלייאוף הראשונים, בדרך להעפלתה הראשונה אי פעם לגמר ה-NBA.
בסדרת הגמר הצטיינו כוכבי הקבוצה אלבן אדמס ופול וסטפאל, אך הסאנס הפסידו מול בוסטון סלטיקס בתוצאה 2–4. בין השנים 1977–1985 העפילה הקבוצה לפלייאוף ה-NBA במשך 8 עונות ברציפות, ובשתיים מהן – ו- – העפילה לגמר האזור המערבי.
בעונת הובילו וולטר דייוויס, דניס ג'ונסון וטראק רובינסון את פיניקס לקביעת שיא מועדון של 57 ניצחונות, אך היא הודחה מהפלייאוף כבר בסיבוב השני.
בפברואר 1987, לאחר שפתחה את עונת עם 22 ניצחונות ב-56 משחקים, פיטרה הקבוצה את מקלאוד ומינתה במקומו את דיק ואן ארסדייל.
מאזנה הכולל של פיניקס בתקופתו של מקלאוד עמד על 579 ניצחונות לעומת 543 הפסדים בעונה הסדירה, ו-37 ניצחונות לעומת 44 הפסדים בפלייאוף.
באפריל 2012 הוצג ב"טבעת התהילה של פיניקס סאנס", המקבילה להוצאת מספר לגמלאות.
בשנת 1987 מונה למאמן דאלאס מאבריקס, במקומו של דיק מוטה.
בעונת הובילו את המאבריקס מארק אגוויר, רולנדו בלאקמן ודרק הרפר לשלב גמר המערב, לראשונה בתולדות הקבוצה, אך היא הפסידה מול האלופה שבדרך לוס אנג'לס לייקרס, בתוצאה 3–4. בעונה העוקבת ניצחה דאלאס 38 משחקים בלבד, ולאחר 11 משחקים בעונת פוטר מקלאוד מתפקידו והוחלף על ידי עוזרו ריצ'י אדובאטו.
בדצמבר 1990, לאחר שפתחה את עונת עם מאזן שלילי 7–8, מינתה ניו יורק ניקס את מקלאוד למאמן הקבוצה, במקומו של סטו ג'קסון.
עד לסיום אותה עונה רשמו הניקס מאזן שלילי 32–35 תחת מקלאוד, והודחה בסיבוב הפלייאוף הראשון על ידי שיקגו בולס.
בשנת 1991 מונה למאמן קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת נוטרדאם, במקומו של דיגר פלפס אשר החזיק בתפקיד ב-20 השנים הקודמות.
לאורך התקופה שיחקו בנוטרדאם שחקני ה-NBA לעתיד לפונזו אליס, אלמר בנט, מונטי ויליאמס ופאט גאריטי.
בעונת חזר לפיניקס סאנס, בה שימש כעוזרם של המאמנים דני איינג' וסקוט סקיילס.
בשנים 2001–2004 היה עוזר מאמן בדנוור נאגטס, תחת דן איסל, מייק אוונס וג'ף בזדליק.
בעונת שימש כעוזרו של מייק מונטגמרי בגולדן סטייט ווריורס, בטרם פרש מאימון.
ב-14 באפריל 2019 נפטר מקלאוד ממחלת אלצהיימר, בגיל 81.
ג'ון צ'ארלס מרקז הוא שחקן בריטי.
הוא אחיו של השחקן מרטין מרקז.
הוא ידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד השוטר ג'וזף פנהייל בסדרת הדרמה "דוק מרטין" של רשת ITV, החל משנת 2007. עוד גילם את ריי וילסון בסדרה "במועדון" של ערוץ BBC One בשנים 2014 עד 2016.
ג'ון לותר מקלוקס היה מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית בשנים 1973–1975. לפני כן שימש כתת-מזכיר חיל האוויר וכיהן כנשיא והמנהל הכללי של תאגיד Mitre בבדפורד, שבמסצ'וסטס ובמקלין, שבוירג'יניה.
ג'ון מקלוקס נולד בפאייטוויל, קרוליינה הצפונית.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים במקקול ובלאטה שבקרוליינה הצפונית וסיים את בית הספר התיכון בלאטה ב-1937. ב-1941 הוא סיים תואר בוגר במדעים במכללת דייווידסון.
ב-1943 הוא סיים תואר מוסמך במדעים בפיזיקה באוניברסיטת טוליין.
ב-1950 הוא סיים לימודי דוקטורט בפיזיקה באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה.
במלחמת העולם השנייה הוא שירת כקצין בצי ארצות הברית בשנים 1943–1946. לאחר שנה במעבדת המחקר של חיל האוויר בקיימברידג', מסצ'וסטס הוא המשיך כאמור ללימודיו באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה.
בין השנים 1950–1957 הוא היה סגן הנשיא והמנהל הטכני של "האלר, ריימונד ובראון", חברת אלקטרוניקה ששכנה בקולג' סטייט, פנסיבלניה.
ב-1958 הוא היה לנשיא החברה.
במאי 1962 הוא הצטרף למחלקת ההגנה ושימש כסגן המנהל למחקר והגנה ביטחוניים של תוכניות הלוחמה הטקטיות.
שנתיים לאחר מכן הוא מונה כעוזר למזכיר הכללי של נאט"ו במטה שבפריז, צרפת.
ב-1966 הוא היה לנשיא תאגיד Mitre, שם הוא עבד עד למינויו כתת-מזכיר חיל האוויר ב-1969
בין השנים 1969–1973 היה מקלוקס גם מנהל משרד הסיור הלאומי, בכפיפות ישירה למזכיר ההגנה ובסיוע ה-CIA
בין השנים 1973–1975 כיהן מקלוקס כמזכיר חיל האוויר של ארצות הברית.
לאחר מכן הוא מונה כמנהל רשות התעופה הפדרלית.
מקלוקס פרסם מספר רב של מאמרים מדעיים ועל שמו רשומים עשרה פטנטים.
הוא נמנה עם מייסדיהם של כמה עסקים קטנים והיה פעיל בעניינים אזרחיים בפנסילבניה ובמסצ'וסט.
ב-1969 הוא נבחר כחבר באקדמיה הלאומית להנדסה.
ב-1971 הוא נבחר כחבר במכון האמריקאי לאווירונאוטיקה ולאסטרונאוטיקה.
ב-1964 הוענקה לו מדליית מחלקת ההגנה לשירות ציבורי מצטיין וב-1973 הוענק לו פרס השירות היוצא מן הכלל של חיל האוויר.
מקלוקס היה חבר במספר פורומים ניהוליים, כולל החברה הפיזיקלית האמריקאית והמכון המדעי לפעולות מחקר וניהול, וכן הוא היה חבר כבוד בגופים כמו "סיגמא-פי-סיגמא" וSigma Xi.
הוא היה גם חבר במועצה המדעית להגנה, במועצה המדעית המייעצת של חיל האוויר ובארגון הנשיאים הצעירים.
ג'ון מקלוקס נפטר ב-1 בדצמבר 2002 באלכסנדריה, וירג'יניה.
ג'ון מקפרסון ברין היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כסנאטור מטעם ג'ורג'יה וכתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא אנדרו ג'קסון.
ג'ון מקפרסון ברין נולד בבית רוקינגהאם שבעיירה רוקי היל שבניו ג'רזי, למייג'ור ג'ון ברין, בנו של השופט ג'ון ברין , ולמרגרט מקפרסון.
ב-1782 הוא עבר עם הוריו לסוואנה שבג'ורג'יה.
ב-1796 הוא סיים את לימודיו בקולג' פרינסטון.
הוא למד משפטים בסוואנה ובגיל 18 התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע בלואיסוויל, ג'ורג'יה.
לאחר שובו לסוואנה הוא נבחר ב-1809 כיועץ המשפטי של הסבב השיפוטי המזרחי של ג'ורג'יה.
בשנים 1810–1821 הוא כיהן כשופט באותו סבב שיפוטי עד להתפטרותו.
במלחמת 1812 הוא שירת כקפטן בפלוגת הפרשים המתנדבים של ג'ורג'יה.
בשנים 1822–1823 כיהן ברין כחבר הסנאט של ג'ורג'יה.
לאחר מכן הוא נבחר מטעם סיעת תומכי אנדרו ג'קסון במפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית וכיהן בו החל ממרץ 1825.
ב-9 במרץ 1829 הוא התפטר מהסנאט כדי לקבל את משרת התובע הכללי של ארצות הברית בקבינט של הנשיא אנדרו ג'קסון.
משימתו הראשונה הייתה לנהל את התביעה נגד המבקר הרביעי של מחלקת האוצר, טוביאס ווטקינס על מעילה בכספי ציבור.
ברין הצליח להביא לידי הרשעתו של ווטקינס.
בהמשך תמך ברין בזכויות המדינות ב.
במקרה של חוקי הימאים השחורים, הוא ראה בהם כיישום מתאים של סמכויות השיטור של המדינות וככאלה שמעבר לסמכות הממשל הפדרלי.
ב-22 ביוני 1831 התפטר ברין מתפקידו כתובע הכללי על רקע פרשיית התחתונית.
לאחר סיום תפקידו המשיך ברין לעסוק בעריכת דין עד שנבחר שוב כנציג המפלגה הוויגית לסנאט וכיהן בו ממרץ 1841 ועד מאי 1845, כאשר הוא התפטר שוב כדי לקבל את המינוי כשופט בבית המשפט העליון של ג'ורג'יה.
בנובמבר אותה השנה הוא התפטר מכהונתו כשופט כדי לשוב לסנאט לאחר שלא נמצא לו מחליף.
ב-1846 הוא נבחר לכהונה נוספת בסנאט וכיהן בו עד מאי 1852 כאשר הוא התפטר בפעם השלישית.
השקפותיו של ברין בנושאים שנויים במחלוקת הקצינו במהלך כהונתו בסנאט והוא היה מזוהה עם מפלגת זכויות הדרום קצרת הימים כצעד של התנגדות לפשרת 1850 ול.
ברין שימש כיושב ראש ועדת המשפט של הסנאט בשנים 1827–1829 ובשנים 1841–1843. ב-1855 הוא היה נשיא הוועידה של המפלגה האמריקנית שהתקיימה במילדג'וויל, ג'ורג'יה.
ב-1840 שירתו בביתו שבסוואנה 8 עבדים ובנוסף הוא החזיק ב-140 עבדים באדמותיו שברחבי המחוז.
ג'ון מקפרסון ברין נפטר בסוואנה ב-1 בינואר 1856. הוא נטמן בבית הקברות לאורל גרוב שבעיר.
על שמו נקראו מחוזות בג'ורג'יה ובמישיגן.
ברין היה אחד ממייסדי האגודה ההיסטורית של ג'ורג'יה ב-1839 ושימש כנשיאה הראשון.
האגודה מחזיקה אוסף של מסמכיו ומעניקה מדי שנה פרס על שמו על תרומה יוצאת מן הכלל להיסטוריה של ג'ורג'יה.
ג'ון מרשל הרלן היה עורך דין ומשפטן אמריקאי שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1955–1971. בדרך כלל הוא קרוי ג'ון מרשל הרלן השני, כדי להבחין בינו לבין סבו, ג'ון מרשל הרלן, שגם הוא כיהן כשופט בית המשפט העליון בשנים 1877–1911.
הרלן למד בקולג' קנדה העליונה ובקולג' אפלבי, ולאחר מכן באוניברסיטת פרינסטון.
הוא קיבל מלגת רודס ולמד משפטים בבייליול קולג' שבאוקספורד.
עם שובו לארצות הברית ב-1923 עבד הרלן במשרד עורכי הדין "רוט, קלארק, באקנר והאולנד", במקביל ללימודיו בבית הספר למשפטים של ניו יורק.
בהמשך הוא שימש כעוזר התובע הפדרלי של המחוז הדרומי של ניו יורק וכעוזר מיוחד לתובע הכללי של מדינת ניו יורק.
ב-1954 מונה הרלן כשופט בבית המשפט הפדרלי השני לערעורים, ושנה לאחר מכן מינה אותו הנשיא דווייט אייזנהאואר כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של השופט רוברט ה.
הרלן מאופיין לעיתים קרובות כאיש האגף השמרני בבית המשפט העליון בתקופה בו עמד בראשו ארל וורן.
הוא קידם את הגבלת תפקידה של הרשות השופטת, בציינו שבית המשפט העליון לא צריך להיחשב "עיר מקלט לתנועות הרפורמה".
באופן כללי, הסתמך הרלן יותר על תקדימים ולא נהג לפסול חוקים, בניגוד לרבים מעמיתיו בבית המשפט.
הוא התנגד בתקיפות לדוקטרינת השילוב של מגילת הזכויות בחוקיהן של המדינות.
באותה תקופה הוא קידם פירוש רחב של סעיף ההליך הראוי של התיקון ה-14 לחוקה, וטען שהוא מגן על טווח רחב של זכויות שלא הוזכרו במפורש בחוקת ארצות הברית.
כאשר פרש הרלן מכהונתו בבית המשפט העליון בספטמבר 1971 מצב בריאותו היה רופף.
לאחר פרישתו מינה הנשיא ריצ'רד ניקסון את ויליאם רנקוויסט במקומו.
הוא נפטר שלושה חודשים לאחר מכן כתוצאה מגידול בעמוד השדרה.
ג'ון מרשל הרלן נולד בשיקגו.
הוא היה בנם של ג'ון מיינרד הרלן, עורך דין ופוליטיקאי משיקגו, ושל אליזבת פלג, והיו לו שלוש אחיות.
ההיסטוריה של משפחתו הייתה רצופה פעילות פוליטית.
אחד מאבות אבותיו, ג'ורג' הרלן, כיהן כמושל דלאוור במהלך המאה ה-17. רב-סבו, ג'יימס הרלן, היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנות ה-30 של המאה ה-19. סבו, ג'ון מרשל הרלן, כיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1877–1911. דודו, ג'יימס ס.
הרלן, היה התובע הכללי של פוארטו ריקו ויושב ראש נציבות הסחר הבין-מדינתי.
בשנות ילדותו התחנך הרלן בבית הספר הלטיני של שיקגו.
לאחר מכן הוא למד בשני בתי ספר פנימיתיים באזור טורונטו שבקנדה, קולג' קנדה העליונה, וקולג' אפלבי.
לאחר סיום לימודיו באפלבי, שב הרלן לארצות הברית ב-1916 והחל את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון, שם הוא היה חבר ב"מועדון איבי" , שימש כעורך עיתון הסטודנטים The Daily Princetonian, והיה נשיא כיתתו.
לאחר סיום לימודיו בפרינסטון ב-1920 הוא קיבל תואר בוגר אוניברסיטה והוענקה לו מלגת רודס, שבה הוא עשה שימוש למימון לימודיו בבייליול קולג' שבאוקספורד, אנגליה, ובכך הוא היה לשופט בית המשפט העליון הראשון שהיה בוגר מלגת רודס.
במשך שלוש שנים למד הרלן את תורת המשפט, וב-1923 הוא שב לארצות הברית.
עם שובו הוא החל לעבוד במשרד עורכי הדין "רוט, קלארק, באקנר והאולנד" (לימים "דיואי ולבוף"), אחד ממשרדי עורכי הדין המובילים בארצות הברית, ובמקביל הוא למד משפטים בבית הספר למשפטים של ניו יורק .
ב-1924 הוא קיבל תואר בוגר במשפטים וב-1925 התקבל ללשכת עורכי הדין.
בשנים 1925–1927 שימש הרלן כעוזר התובע הפדרלי של המחוז הדרומי של ניו יורק, ועמד בראש יחידת חוק היובש של המחוז.
הוא היה התובע במשפטו של הארי מיקאיה דוהרטי, לשעבר התובע הכללי של ארצות הברית.
ב-1928 מונה הרלן כעוזר המיוחד לתובע הכללי של מדינת ניו יורק, תפקיד שבמסגרתו הוא חקר את השערורייה שהייתה קשורה לבניית מערכת הביוב של קווינס, והיה התובע במשפטו של מוריס קונולי, נשיא הרובע, על מעורבותו בפרשה.
ב-1930 שב הרלן למשרד עורכי הדין בו עבד קודם לכן, ולאחר שנה היה לשותף במשרד.
במשרד עורכי דין זה הוא היה העוזר הראשי של השותף הבכיר במשרד, אמורי באקנר, ויחד עמו הוא נכנס לשירות הציבורי כאשר באקנר מונה כתובע הפדרלי של המחוז הדרומי של ניו יורק.
כאחד מ"נערי באקנר", הוא עסק בתיקי חוק היובש, והתנזר משתייה, למעט במקרים כאשר צוות התובעים ביקר באתר הדיג של משפחת הרלן בקוויבק, שם חוקי היובש לא היו בתוקף.
הרלן המשיך לשרת בשירות הציבורי עד 1930, ואז שב למשרד עורכי הדין בו עבד.
לאחר מותו של באקנר, היה הרלן לעורך הדין המוביל של המשרד.
כעורך דין היה הרלן מעורב במספר תיקים משפטיים מפורסמים.
אחד מתיקים אלו היה הסכסוך בנוגע לירושתה של אלה ונדל, שנפטרה ב-1931 ללא יורשים, והורישה כמעט את כל רכושה שהוערך בשווי של 30 עד 100 מיליון דולר לכנסיות ומוסדות צדקה.
אף על פי כן, כמה טוענים לירושתה הגישו תביעות בבתי המשפט של המדינה ובבתי משפט פדרליים ודרשו לקבל חלק מהונה.
הרלן פעל כמגן הראשי של ירושתה ושל צוואתה וכן כנושא ונותן הראשי.
בסופו של דבר, ב-1933 הושג הסדר בין היורשים החוקיים.
בשנים הבאות התמחה הרלן במשפט תאגידי ועסק בתיקים כמו "רנדל נגד ביילי" (Randall v.
Bailey), שנגע לפירוש חוק המדינה שהסדיר את חלוקת הדיבידנדים בתאגידים.
ב-1940 ייצג הרלן ללא הצלחה את מועצת החינוך הגבוה של ניו יורק במקרה של ברטראנד ראסל במאמציו להשאיר את ראסל בסגל הסיטי קולג' של ניו יורק.
ראסל הוכרז כ"בלתי כשיר מוסרית" ללמד.
הרלן גם ייצג את המתאגרף ג'ין טאני בתביעה על הפרת חוזה, עניין שיושב מחוץ לכותלי בית המשפט.
ב-1937 היה הרלן אחד מחמשת המייסדים של קבוצת התמיכה לאיגניקה "קרן פיוניר" , שהוקמה כדי להציג את הרעיונות הנאצים בנוגע לאיגניקה בארצות הברית.
ככל הנראה הוזמן הרלן לקבוצה בשל ניסיונו בפעילות עם ארגונים ללא כוונת רווח.
הרלן שימש כחבר המועצה של הקבוצה עד 1954. הוא לא השתתף באופן משמעותי בפעילותה.
במלחמת העולם השנייה התגייס הרלן לחילות האוויר של צבא ארצות הברית, שם הוא שירת כקולונל בשנים 1943–1945. הוא היה ראש המדור לחקר ביצועים של חיל האוויר השמיני של ארצות הברית באנגליה.
הוא עוטר בעיטור לגיון ההצטיינות, ובצלב המלחמה של צרפת ושל בלגיה.
ב-1946 שב הרלן לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי וייצג את בני משפחת דופונט בתביעת הגבלים עסקיים מול הממשל הפדרלי.
ב-1951 הוא שב לשירות הציבורי, ושימש כיועץ המשפטי הראשי של נציבות הפשיעה של מדינת ניו יורק, שם הוא חקר את היחסים בין גופי הפשע המאורגן וממשלת המדינה וכן את עסקי ההימורים הבלתי חוקיים בניו יורק ובאזורים אחרים.
באותה תקופה שימש הרלן גם כיושב ראש ועדה בלשכת עורכי הדין של העיר ניו יורק, ומאוחר יותר הוא נבחר כסגן נשיא הלשכה.
התמחותו העיקרית של הרלן באותה תקופה הייתה במשפט התאגידים ובהגבלים עסקיים.
שופט בבית המשפט הפדרלי בסבב השני
ב-13 בינואר 1954 מינה הנשיא דווייט אייזנהאואר את הרלן כשופט בבית המשפט הפדרלי השני לערעורים במקומו של השופט אוגוסטוס נובל הנד.
הרלן הכיר את בית המשפט הזה היטב, שכן הוא הופיע בו לעיתים קרובות והיה מיודד עם רבים משופטיו.
ב-9 בפברואר אושר מינויו על ידי הסנאט של ארצות הברית.
הוא כיהן בבית משפט זה עד 27 במרץ 1955 כאשר קודם לבית המשפט העליון.
ב-10 בינואר 1955 מינה הנשיא אייזנהאור את הרלן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של השופט רוברט ה.
ב-16 במרץ אושר מינויו על ידי הסנאט.
על אף פרישתו מבית המשפט לערעורים עקב מינויו לבית המשפט העליון, הוא המשיך לכהן כשופט האחראי על בית משפט זה במשך כל תקופת כהונתו בבית המשפט העליון והשתתף בפעילויותיו.
מינויו של הרלן לבית המשפט העליון הגיע זמן קצר לאחר שבית המשפט נתן את החלטתו שהייתה נקודת ציון בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך, שבה נקבע שההפרדה הגזעית בבתי הספר נוגדת את החוקה.
ג'יימס איסטלנד, יושב ראש ועדת המשפט של הסנאט וכמה סנאטורים דרומיים עיכבו את מינויו של הרלן, שכן הם האמינו (וצדקו באמונתם) שהוא יתמוך בהחלטה על ביטול ההפרדה הגזעית ובהחלטות בעד זכויות האזרח.
שלא כמו בכל המינויים הקודמים לבית המשפט העליון, הרלן הופיע בפני ועדת המשפט לשימוע לפני אישור מינויו.
מאז מינויו של הרלן כל מועמד לכהונת שיפוט בבית המשפט העליון עבר שימוע בפני ועדת המשפט.
בסופו של דבר אושר מינויו של הרלן במליאת הסנאט ברוב של 71 תומכים מול 11 מתנגדים.
מתוך 11 הסנאטורים שהצביעו נגד מינויו, תשעה היו מהדרום.
בבית המשפט לערעורים בסבב השני הוא הוחלף על ידי ג'וזף אדוארד לאמברד.
בבית המשפט העליון הצביע הרלן לעיתים קרובות יחד עם השופט פליקס פרנקפורטר, שהיה המנטור הראשי שלו בבית המשפט.
כמה חוקרי משפט כינו אותו "פרנקפורטר ללא חרדל", אף על פי שאחרים הכירו בתרומותיו להתפתחות החשיבה המשפטית.
הרלן היה יריב אידיאלוגי, אך ידיד אישי קרוב, של השופט הוגו בלאק, שאיתו היו לו חילוקי דעות במגוון נושאים, כולל יישום מגילת הזכויות בחוקי המדינות, סעיף ההליך הראוי, וסעיף ההגנה השווה שבתיקון ה-14 לחוקה.
להרלן היו יחסים קרובים מאוד עם העוזרים המשפטיים שעבדו תחתיו, והוא המשיך להיות איתם בקשר גם לאחר שסיימו את עבודתם בלשכתו והתקדמו בקריירות המשפטיות שלהם.
הוא יעץ להם להמשיך בקריירות שלהם, קיים איתם מפגשים קבוצתיים שנתיים, ותלה תמונות של ילדיהם על קירות לשכתו.
על בית המשפט בנשיאותו של ארל וורן הוא אמר להם, "אנחנו חייבים להבין שזה רק זמני", שבית המשפט הלך שולל, אך עד מהרה יתקן את עצמו.
הרלן זכור על ידי אנשים שעבדו עמו בשל סובלנותו ואדיבותו.
הוא התייחס לעמיתיו השופטים, לעובדי בית המשפט ולפרקליטים שהופיעו בפניו בכבוד ובהתחשבות.
בעוד שהוא התנגד לעיתים קרובות בתקיפות למסקנות וטיעונים של עמיתיו, הוא מעולם לא מתח ביקורת אישית על אף אחד מהם, ומעולם לא השמיע מילים מזלזלות בנוגע למניעים וליכולות של אף אחד מהם.
הרלן לא הביע את רגשותיו ולא הביע תלונות על שום דבר.
הוא היה אחד המנהיגים האינטלקטואלים של בית המשפט בנשיאותו של וורן.
מומחה המשפט מאוניברסיטת הרווארד פול פרוינד, אמר עליו:
משנתו השיפוטית של הרלן התאפיינה לעיתים קרובות כשמרנית.
הוא ייחס לתקדימים חשיבות רבה יותר מרבים מעמיתיו לכס השיפוט.
שלא כמו בלאק, הוא נמנע מהגישה הטקסטואלית הקפדנית.
בעוד שהוא האמין שהכוונה המקורית של מנסחי החוקה צריכה להיות בעלת חשיבות מרכזית בפסיקה החוקתית, הוא גם טען שביטויים רחבים כמו "חירות" בסעיף ההליך הראוי צריכים לקבל פירוש התפתחותי.
הרלן האמין שרוב הבעיות צריכות להיפתר באמצעות תהליך פוליטי, ושלרשות השופטת צריך להיות תפקיד מוגבל.
בחוות דעת המיעוט שלו בפסק הדין "ריינולדס נגד סימס" , הוא כתב:
בית המשפט העליון קיבל החלטות בכמה תיקים חשובים שנגעו לסעיף ההגנה השווה שבהתיקון ה-14 לחוקה בשנותיו הראשונות של הרלן על כס השיפוט.
בדרך כלל הצביע הרלן לטובת זכויות האזרח, באופן דומה לסבו, ג'ון מרשל הרלן, שהיה היחידי שכתב חוות דעת מיעוט בפסק דין פלסי נגד פרגוסון הידוע לשמצה.
בפסק הדין "קופר נגד ארון" הצביע הרלן עם הרוב, שכפה על פקידי ממשל בארקנסו לבטל את ההפרדה הגזעית בבתי הספר הציבוריים.
הוא הצטרף גם לדעת הרוב בפסק הדין "גומיליון נגד לייטפוט" , שקבע שהמדינות לא יכולות להתוות מחדש גבולות של מחוזות בחירה כדי לפגוע בכוחם האלקטורלי של האפרו-אמריקאים.
יותר מכך, הוא הצטרף להחלטה שהתקבלה פה אחד בפסק דין לאבינג נגד וירג'יניה, שפסל את החוקים נגד נישואים בין-גזעיים.
הרלן קידם פירוש רחב של סעיף ההליך הראוי של התיקון ה-14. הוא תמך בדוקטרינה שסעיף זה לא רק נתן ערבויות הליכיות, אלא גם הגן על טווח רחב של זכויות יסוד, כולל אלו שלא הוכרו במפורש בנוסח החוקה.
על כל פנים, כפי שציין השופט ביירון וייט בחוות דעת המיעוט שלו בפסק הדין "מור נגד מזרח קליבלנד" , "אף אחד לא היה רגיש כמו השופט הרלן לכל רמז שגישתו לסעיף ההליך הראוי תגרום לשופטים 'לשוטט בשדה החוקתי'".
על פי גישתו של הרלן, השופטים צריכים להיות מוגבלים בהליך הראוי "מתוך התחשבות בהיסטוריה, הכרה מוצקה בערכים הבסיסיים העומדים ביסודות החברה שלו, והערכה נבונה לתפקידיהם של הגישה הפדרליסטית ועקרונות הפרדת הרשויות בשמירה על החירויות האמריקאיות".
הרלן קבע את הפירוש שלו בחוות דעת המיעוט שלו בפסק הדין "פו נגד אולמן" שצוטטה פעמים רבות, ושבה נפסל החוק של קונטיקט שאסר את השימוש באמצעי מניעה.
בית המשפט העליון דחה את העתירה על בסיס שיקולים טכניים, וקבע שהמקרה לא היה בשל לדיון בבית המשפט.
הרלן חלק על דעת הרוב שפסלה את העתירה, וטען שבית המשפט צריך היה להתחשב בצדדים האיכותיים שלה.
לאחר מכן, הוא ציין את תמיכתו במבט רחב של התייחסות סעיף ההליך הראוי למושג החירות.
הוא כתב, "חירות זו היא לא סדרה של נקודות נפרדות; חופש הדיבור, חופש העיתונות, חופש הדת, הזכות לשאת נשק, החופש מחיפוש ותפישה בלתי הגיוניים, ועוד.
היא רצף הגיוני שבמובן הרחב כוללת חופש מכל צעד שרירותי וחסר תכלית".
הוא טען שסעיף ההליך הראוי כולל בתוכו את הזכות לפרטיות, והגיע למסקנה שאיסור על השימוש באמצעי מניעה מפר זכות זו.
אותו עקרון בא לידי ביטוי בפסק הדין "גריזוולד נגד קונטיקט" .
הפעם הסכים בית המשפט העליון לדון בתיק, והגיע למסקנה שהחוק הפר את החוקה.
עם זאת, ההחלטה התבססה לא על סעיף ההליך הראוי, אלא על הטענה שהזכות לפרטיות נמצאת ב"שוליים" של הסעיפים אחרים של מגילת הזכויות.
הרלן כתב חוות דעת משלימה בפסק דין זה, אך מתח ביקורת על בית המשפט על כך שנשען על מגילת הזכויות בהחלטתו.
"סעיף ההליך הראוי של התיקון ה-14", הוא כתב, "עומד בזכות עצמו".
בהמשך יאמץ בית המשפט העליון את גישתו של הרלן, שהסתמך על סעיף ההליך הראוי ולא על שולי הסעיפים של מגילת הזכויות בתיקים שהיו קשורים לזכות לפרטיות כמו פסק דין רו נגד וייד ופסק דין לורנס נגד טקסס.
הפירוש של הרלן לסעיף ההליך הראוי ספג ביקורת מהשופט בלאק, שדחה את הרעיון שהסעיף כלל מרכיב "עצמאי", בהתחשב בפירוש הרחב הלא מוצדק והרעוע מבחינה היסטורית.
בית המשפט העליון הסכים עם הרלן, והמשיך ליישם את דוקטרינת ההליך הראוי במגוון רחב של תיקים.
שילוב מגילת הזכויות בחוקי המדינות
הרלן התנגד באופן תקיף לתאוריה שהתיקון ה-14 לחוקה "שילב" את מגילת הזכויות, כלומר, הפך את מגילת הזכויות לישימה בחוקי המדינות.
דעתו בעניין הייתה מנוגדת לזו של סבו, שתמך בשילוב מלא של מגילת הזכויות בחוקי המדינות.
כאשר היא אושררה, הייתה מגילת הזכויות מוגבלת אך ורק לממשלה הפדרלית, כפי שפסק בית המשפט העליון ב-1833 בפסק הדין "ברון נגד בוליטמור" .
חלק מהמשפטנים טענו שהתיקון ה-14 גרם להחלת מגילת הזכויות בשלמותה על חוקי המדינות.
הרלן התנגד לדוקטרינה זו, שאותה הוא כינה "בלתי מבוססת מבחינה היסטורית" בחוות הדעת שלו בפסק הדין גריזוולד נגד קונטיקט.
תחת זאת, הרלן סבר שסעיף ההליך הראוי שבתיקון ה-14 הגן אך ורק על זכויות יסוד.
כך, אם הערובה שמגילת הזכויות הייתה "יסודית" או "משתמעת בתפישה של חירות מוסדרת", הסכים הרלן שהיא חלה על המדינות בנוסף לממשלה הפדרלית.
כך למשל, הרלן סבר שסעיף חופש הדיבור של התיקון הראשון לחוקה חל גם על חוקי המדינות.
מנגד, הוא סבר שסעיף הזכות לאי-הפללה של התיקון החמישי לחוקה לא צריך להיות משולב בחוקי המדינות.
גישתו של הרלן הייתה דומה ברובה לאלו של השופטים בנג'מין קרדוזו ופליקס פרנקפורטר.
היא ספגה ביקורת מהשופט בלאק, שתמך בתאוריית השילוב המלא.
בלאק טען שהתהליך שבו זוהו כמה מסעיפי מגילת הזכויות כיותר "יסודיות" בהשוואה לאחרות היה שרירותי מיסודו, והיה תלוי בדעותיו האישיות של כל אחד מהשופטים.
בסופו של דבר אימץ בית המשפט העליון כמה מרכיבים מגישתו של הרלן, וקבע שרק כמה מסעיפי מגילת הזכויות יכולים להיות מיושמים בחוקי המדינות, דוקטרינה שנודעה כשילוב סלקטיבי.
עם זאת, תחת נשיאותו של ארל וורן בשנות ה-60, יותר ויותר מסעיפי מגילת הזכויות הוגדרו כיסודיים מספיק כדי שישולבו בחוקי המדינות.
מכאן, רוב סעיפי מגילת הזכויות שולבו בחוקי המדינות.
היוצאים מן הכלל הם התיקון השלישי, סעיף חבר המושבעים הגדול של התיקון החמישי, התיקון השביעי, התיקון התשיעי והתיקון העשירי.
כך, על אף שבית המשפט העליון הסכים באופן כללי עם ההיגיון שמאחורי דעתו של הרלן, התוצאה הסופית של תורתו המשפטית שונה מאוד ממה שהרלן חתר אליו.
הרלן תמך ברבים מפסקי הדין של בית המשפט העליון בנשיאותו של ארל וורן שהיוו ציון דרך ונגעו להפרדת הדת מהמדינה.
לדוגמה, הוא הצביע בעד פסיקת בית המשפט שלא לעשות שימוש במבחנים דתיים כתנאי לקבלה למשרה ציבורית בפסק הדין "טורקסו נגד ווטקינס".
הוא גם הצטרף לדעת הרוב בפסק הדין "אנגל נגד ויטאלה" , שבו נקבע שהנוהג של המדינות לקיים תפילות בבתי הספר הציבוריים נגד את החוקה.
באופן דומה הוא הצביע בעד פסילת החוק של ארקנסו שאסר על מורים ללמד את תורת האבולוציה.
במקרים רבים פרש הרלן פרוש רחב את הזכויות שנקבעו בתיקון הראשון לחוקה כמו חופש הדיבור וחופש העיתונות, אף על פי שהוא סבר שהתיקון הראשון צריך להיות מיושם ישירות רק על הממשלה הפדרלית.
לדבריו של הרלן חופש הדיבור היה בין "העקרונות היסודיים של החירות והצדק" ולפיכך ישים במדינות, אך בקפדנות נמוכה יותר בהשוואה לממשלה הפדרלית.
יותר מכך, הוא סבר שהחוקים הפדרליים שהטילו צנזורה על פרסומי תועבה הפרו את סעיף חופש הביטוי.
כך, הוא כתב חוות דעת מיעוט בפסק הדין "רות' נגד ארצות הברית" , שבו קבע בית המשפט העליון את תקפותו של חוק דברי התועבה הפדרלי.
באותה עת הרלן לא סבר שהחוקה מנעה מהמדינות לצנזר דברי תועבה.
בחוות דעת המיעוט שלו בפסק דין רות' הוא הסביר:
בפסק הדין "ניו יורק טיימס נגד סאליבן" הסכים הרלן עם דעת הרוב, לפיה פקידי ממשל יכולים לזכות בפיצויים בתביעות לשון הרע רק אם הם מצליחים להוכיח כוונת זדון ממשית מצד המשמיצים.
דרישה מחמירה זו הקשתה על נושאי משרה ציבורית לזכות בתביעות לשון הרע והקלה את ההתמודדות של כלי התקשורת עם תביעות השתקה.
עם זאת, הרלן לא הרחיק לכת כמו השופטים הוגו בלאק וויליאם אורוויל דאגלס, שטענו שכל חוקי לשון הרע נגדו את החוקה.
בפסק הדין "סטריט נגד ניו יורק" כתב הרלן את חוות דעת הרוב שבה נפסק שהממשלה לא יכולה להעניש אדם על ביזוי דגל ארצות הברית.
ב-1969 הוא ציין שבית המשפט "דחה כל אפשרות למניעה מוקדמת של פרסום" בעקביות.
כאשר כיהן הראלן כשופט פדרלי ב-1955, הוא נתן פסק דין שבו אושרה הרשעתם של מנהיגי המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית, כולל אליזבת גורלי פלין, על פי חוק סמית' .
הפסיקה התבססה על החלטות קודמות של בית המשפט העליון, שבית המשפט הפדרלי לערעורים היה מחויב אליהם.
בהמשך, כאשר הוא היה שופט בית המשפט העליון, כתב הרלן חוות דעת שהפכה על פיה את ההרשעה של פעילי המפלגה הקומוניסטית כמנוגדת לחוקה בפסק דין ייטס נגד ארצות הברית.
הרלן כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "כהן נגד קליפורניה" , שבו נקבע שלבישת ז'קט שעליו כתובות המילים "לעזאזל הגיוס" , מוגנת על ידי סעיף חופש הביטוי שבתיקון הראשון.
חוות דעתו תוארה מאוחר יותר על ידי המומחה למשפט חוקתי, ייל קמיסר, כאחד מפסקי הדין הגדולים ביותר שנכתבו בסוגיית חופש הביטוי.
בחוות דעתו זו, כתב הרלן את המשפט המפורסם שלו "גסות הרוח של האחד היא השירה הלירית של האחר", ציטוט שבהמשך גונה על ידי רוברט בורק כרלטיביזם מוסרי.
לזכותו של הרלן נזקפה הקביעה שהתיקון הראשון מגן על חופש ההתאגדות.
בפסק הדין "NAACP נגד אלבמה" הוא כתב את חוות דעת הרוב, שפסלה חוק של מדינת אלבמה שדרש מה-NAACP לחשוף את רשימת חבריו.
עם זאת, הוא לא סבר שיחידים זכאים ליישם את זכויותיהם על פי התיקון הראשון בכל עת בה הם חפצו.
הוא הצטרף לפסק הדין "אדרלי נגד פלורידה" , שאישר באופן שנוי במחלוקת הרשעה בהסגת גבול של מפגינים שהפגינו בתחומי רכוש ממשלתי.
הוא כתב חוות דעת מיעוט בפסק הדין "בראון נגד לואיזיאנה" , שבו פסק בית המשפט שמפגינים יכולים לקיים שביתת שבת בתוך ספרייה ציבורית.
באופן דומה, הוא הצטרף לחוות דעת הרוב בפסק הדין "טינקר נגד דה מוין" , שבו פסק בית המשפט העליון שלתלמידים עומדת הזכות לענוד סרטי זרוע כאמצעי מחאה בבתי ספר ציבוריים.
בשנות ה-60 הוציא בית המשפט העליון בנשיאותו של ארל וורן סדרה של פסקי דין שבהם הוא הרחיב את זכויותיהם של הנאשמים בפלילים.
בכמה מקרים הצטרף הרלן לדעת הרוב, ובכמה מקרים הוא מצא עצמו במיעוט.
להרלן הצטרפו כמה מהחברים המתונים בבית המשפט, כמו השופטים פוטר סטיוארט, טום קלארק וביירון וייט.
חוות דעת המיעוט הבולטות ביותר מבין אלו היו בפסקי הדין שהגבילו את טכניקות התשאול של גורמי אכיפת החוק.
לדוגמה, הוא כתב חוות דעת מיעוט בפסק הדין "אסקובדו נגד אילינוי" , שעל פיו לא יכלה המשטרה לסרב לבקשתו של חשוד להתייעץ עם עורך דין במהלך חקירתו.
הרלן כינה את הכלל הזה "בלתי מתקבל על הדעת", וטען שהוא "רואה באופן בלתי מוצדק שיטות לגיטימיות לחלוטין של אכיפת החוק הפלילי".
הוא חלק על דעת הרוב בפסק דין מירנדה נגד אריזונה, שדרש מאנשי המשטרה ליידע חשוד על זכויותיו לפני תשאולו, כלל שנקרא אזהרת מירנדה.
הוא סיכם את חוות דעת המיעוט שלו בציטוט של השופט רוברט ה.
ג'קסון: "בית משפט זה תמיד יוסיף חלקים להיכלי משפט החוקתי, והיכלים אלו יתמוטטו כאשר יועמסו עליהם יותר מדי חלקים".
בפסק הדין "גדעון נגד ויינרייט" הסכים הרלן שהחוקה דורשת מהמדינות לספק עורכי דין לנאשמים שידם לא משגת לממן אותם.
עם זאת, הוא סבר שכלל זה תפס רק במשפט לא בעתירה.
ברוח דברים אלו הוא התנגד לפסק הדין "דאגלס נגד קליפורניה" .
הרלן כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "לירי נגד ארצות הברית" , תיק שבו הוגדר חוק מס המריחואנה כנוגד לחוקה בהתבסס על הגנת התיקון החמישי נגד הפללה עצמית.
חוות הדעת המשלימה של הרלן בפסק הדין "כץ נגד ארצות הברית" קבעה את המבחן להגדרת התנהלות הממשלה בעת ביצוע חיפוש ותפיסה.
בפסק דין זה קבע בית המשפט העליון שהאזנת סתר לשיחת טלפון של העותר הייתה חיפוש כמשמעותו בתיקון הרביעי ולפיכך נדרש לביצועה צו חיפוש.
לדבריו של הרלן, קיימות שתי דרישות לחיפוש: האחת, שלאדם תהיה ציפייה סובייקטיבית לפרטיות, והשנייה, שציפייתו של האדם לפרטיות היא "כזאת שהחברה ערוכה להכיר בה כ'הגיונית'".
הרלן דחה את הרעיון שהחוקה קידשה את העיקרון הקרוי קול אחד לכל אחד, או את הרעיון שמחוזות הבחירה חייבים להיות שווים פחות או יותר בגודל אוכלוסיותיהם.
בהקשר זה הוא היה שותף לדעותיו של השופט פליקס פרנקפורטר, שבפסק הדין "קולגרוב נגד גרין" התרה בבתי המשפט להישאר מחוץ ל"סבך הפוליטי" של החלוקה מחדש של מחוזות הבחירה.
עם זאת, בית המשפט העליון הסכים עם דעתו של הרלן בסדרה של פסיקות בשנות ה-60. הראשון מבין פסקי דין אלו היה פסק הדין "בייקר נגד קאן" .
בית המשפט פסק שלבתי המשפט לא הייתה סמכות שיפוטית בסוגיות חלוקות לקויות של מחוזות הבחירה, ולפיכך הם לא יכלו לבקר את תקופתם של גבולות מחוזות הבחירה.
לעומת זאת, הרלן התנגד לקביעה זו, על בסיס הטענה שלא עלה בידו של העותר להוכיח שחלוקת המחוזות הלקויה הפרה את זכויות הפרט שלו.
בהמשך, בפסק הדין "ווסברי נגד סנדרס" , פסק בית המשפט, בהסתמכו על דרישת החוקה שחברי בית הנבחרים של ארצות הברית ייבחרו "על ידי העם במדינות השונות", שמחוזות הבחירה לקונגרס בכל אחת מהמדינות חייבים להיות שווים פחות או יותר בגודל אוכלוסיותיהם.