tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עד לפני עשור, זכה ב–46 פרסים בתחרות לעיצוב ולתקשורת חזותית "חתך הזהב" על חדשנות ומקוריות בעיצוב גרפי, מטעם אגודת המעצבים הגרפים בישראל.
בשנת 2012 אימץ גבאי אורח חיים טבעוני.
את דרכו המקצועית החל בשנת 1982 כמאייר בטכניקת האיירבראש.
בשנים 1983-1988 שימש כארט דיירקטור במשרדי פרסום.
משנת 1988 הוא בעליו של סטודיו עצמאי לעיצוב גרפי ותקשורת חזותית.
גבאי הוא הראשון שהכניס את כתב ברייל על גבי בול ישראלי בנושא "100 שנה לבית חינוך עיוורים בירושלים".
בתאריך 7 בנובמבר 1995, יומיים לאחר רצח ראש הממשלה יצחק רבין, פנה מנהל השירות הבולאי דאז, ינון בילין, אל יגאל גבאי בבקשה לסייע בהפקת בזק של בול זיכרון לראש הממשלה.
גבאי נענה לפנייה, ותרם מזמנו וממרצו בעבודה אינטנסיבית כדי לעמוד בלוחות הזמנים שנקבעו.
הבול, שעוצב על ידי יצחק גרנות – עובד השירות הבולאי – הונפק ביום השלושים לרצח, דבר שנחשב להישג יוצא דופן בהיסטוריה של הבולאות בישראל, בשל המהירות החריגה של ההפקה.
הנפקת הבול המהירה עוררה עניין ציבורי נרחב.
בשנת 2003 פרסם משה הלוי (בלוגר) באתר halemo.net מאמר שבו עולה ספק האם ניתן היה להפיק את הבול בזמן כה קצר, והשערה מרומזת כי ייתכן שהבול תוכנן או הודפס לכאורה עוד לפני הרצח.
(חלק מתיאוריות קשר שונות לאירוע).
השירות הבולאי מצדו הסביר כי הבול הופק במסגרת הליך חירום, תוך דילוג על שלבים בירוקרטיים והשקעת מאמצים מיוחדים להנפקתו.
בשנת 2001 פרסם את עבודתו "Antology 1" - אוסף של 43 גלויות קונספט מעולם העיצוב הגרפי.
בחלק מן הגלויות נתן גבאי מחווה לאישים כמו יוהאן סבסטיאן באך, ויקטור הוגו, אנטוני גאודי, ניקולאוס קופרניקוס, פדריקו פליני, גרגור מנדל, איין ראנד ועוד.
על עבודה זו זכה בפרס "עיצוב הזהב", בתחרות "חתך הזהב".
בין השנים 2003-2007 שימש כארט דיירקטור ועורך גרפי של בטאון חיל האוויר ועיצב לביטאון מתווה גרפי (Grid Layouts) חדשני ומעודכן.
בשנים 2007-2008 היה העורך הגרפי הראשון של "ביבשה" - ביטאון זרוע היבשה.
בשנת 2003 זכה במקום ראשון בתחרות לעיצוב של מיצב הקבע במבואת המכללה לפיקוד טקטי במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
במיצב זה ביטא גבאי את רוח צה"ל, חזונו ומורשתו במצגות אינטראקטיביות הממוקמות על כתלים מאוירים, המצעידות את המתבונן בציר זמן העובר בין חמש מלחמות ישראל.
באביב 2014 הושק הספר "בעוז רוחם" בעיצובו הגרפי של גבאי.
הספר (667 עמודים) שיצא לאור בהוצאת משרד הביטחון, מגולל את סיפורי המעשה ואת שמותיהם של מי שהוענקו להם עיטור הגבורה, עיטור העוז, עיטור המופת, צל"ש הרמטכ"ל, ואות הערכה מטעם הרמטכ"ל - מאז מלחמת העצמאות ועד היום.
בשנת 2014 עיצב גבאי את אות מערכת צוק איתן ובשנת 2021 את אות המערכה ברצועת הביטחון בלבנון.
בשנת 2016 עיצב מיתוג חדש לבית הנשיא.
כחלק מהפרויקט נעשתה מתיחת פנים ויצירת מודל אחיד לנס הנשיא, עוצב עבורו Grid Layouts חדש בחלוקה עשרונית, נקבעו פרופורציות אחידות לסמל עם הגדרות טיפוגרפיות והוגדרו ערכי צבעים מדויקים להדפסה לנס הנשיא ולכלל הפריטים במיתוג.
כחלק מתהליך העיצוב הופק ספר מיתוג הכולל עיצוב אחיד לשלטים, לניירת משרדית, הזמנות רשמיות ועוד עשרות פריטים לשימוש בית הנשיא.
בשני העשורים האחרונים עוסק גבאי בעיצוב ויצירת תוכן עיצובי לחללים אדריכליים בתחומים של מורשת, זיכרון והנצחה.
במסגרת פעילותו עיצב חללים ייעודיים במשרדי חברות, מרכזי מבקרים, וחדרי מורשת.
בין הפרויקטים הבולטים שביצע נמנים מתחם המורשת, ההנצחה והזיכרון של חיל הלוגיסטיקה בתל חדיד, חדר המורשת בבסיס פלמחים, חלל המורשת והזיכרון באוגדת ברעם ועוד עשרות פרויקטים נוספים.
עיקר עבודתו העיצובית כיום היא עיצוב תדמית ומיתוג חברות ישראליות ובינלאומיות.
בשנים האחרונות עוסק גבאי בעיצוב כרזות בעלות אמירה חברתית ופוליטית, הציג והשתתף בעשרות תערוכות כרזות קבוצתיות בעולם.
מטבעות שעיצב עבור בנק ישראל
מטבע "ציפורי ארץ ישראל", 2008
מטבע בוליון (זהב, 1 אונקיה) "הכותל המערבי" (צד הגב), 2011
מדליות שעיצב עבור החברה הישראלית למדליות ולמטבעות (רשימה חלקית)
סדרת מדליות "חיות התנ"ך בארץ ישראל", 1987
מדליית "קומראן - המגילות הגנוזות", 1998
סדרת מדליות "חסידי אומות עולם", 2002
מדליית "30 שנה למלחמת יום הכיפורים" (צד הגב), 2003
מדליית "להנצחת הנופלים במערכות ישראל" (צד הגב), 2003
מדליית "בורסת היהלומים הישראלית", 2005
מדליית"25 שנים לקרן לב"י - למען ביטחון ישראל", 2005
מדליית "ושבו בנים לגבולם", 2005
מדליית "חיל האוויר הישראלי", 2006
מדליית "חיל החינוך והנוער - הנח"ל", 2007
מדליית "40 שנה לאיחוד ירושלים", 2007
מדליית "90 שנה לארגון הצופים", 2009
סדרת מדליות "ציפורים בארץ ישראל", 2018
מדליית "צוות קרב - חטיבת הצנחנים", 2024
בולים שעיצב עבור השירות הבולאי (רשימה חלקית)
בול "יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, התשנ"ב" - 1992
בול "אדריכלות - הסגנון הבינלאומי" - 1994
בול "יובל להקמת 11 נקודות היישוב בנגב" - 1996
בול "יום התקשורת הבינלאומי" - 2000
גיליון מזכרת "תערוכת בולים בינלאומית, ירושלים" - 2001
בול "מאה שנים לבית חינוך עיוורים" - 2001
סדרת בולים "יין - מועדים לשמחה, התשס"ג" - 2002
סדרת בולים "פובליציסטים" - 2002
סדרת בולים "העלייה הראשונה והשניה" - 2003
בול "חמישים שנה ליד ושם", 2002
גליונית מזכרת מאה שנים לתל אביב - "עיר קטנה ואנשים בה מעט" - נחום גוטמן - 2008
סדרת בולים "צמחי מרפא ותבלין" - 2008
סדרת בולים "ספורט אתגרי" - 2009
סדרת בולים "איכות הסביבה - התחממות כדור הארץ" - 2009
סדרת בולים "דבש - מועדים לשמחה, התש"ע" - 2009
גיליון מזכרת "ספרי ילדים - תערוכת בולים בינלאומית, לונדון" - 2010
סדרת בולים "כלי נגינה - המזרח התיכון" - 2010
בול "עליית יהודי אתיופיה" - 2011
בול "יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, התשע"ב" - 2012
גיליון בולים "הצלת חיות הבר בישראל" - 2012
סדרת בולים "מאה שנות תעופה בארץ ישראל" - 2013
סדרת בולים "מטוסי קרב בחיל האוויר הישראלי" - 2019
סדרת בולים "מסוקים בחיל האוויר הישראלי" - 2020
גיליון בולים מיוחד (48 בולים בגיליון) "כלי טיס בחיל האוויר הישראלי" - 2021
בול "יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, התשפ"ה" - 2025
עיצוב חללי מורשת וזיכרון (רשימה חלקית)
עיצוב חלל משרדים של חברת עזרה וביצרון שבתל אביב
קומפלקס מרגנית 5 - מפקדת העומק (לשעבר - בור המטכ"ל)
עיצוב "אולם יצקר" במטה הנוער העובד והלומד בתל אביב
חדר מורשת והנצחה בבסיס חצור - חיל האוויר
עיצוב קיר במבואה לאודיטוריום במכללת בית ברל שבכפר סבא
עיצוב קיר הנופלים של מטה חיל האוויר בקריה
חדר מורשת הנצחה וזיכרון של בית הספר להגנה אווירית - חיל האוויר
חדר מורשת בטייסת 101 בבסיס חצור - חיל האוויר
תערוכות כרזות יחיד (רשימה חלקית)
2019, תערוכת כרזות "נושא כלים", תיאטרון גבעתיים, פרשנות עיצובית לעבודותיו של האדריכל אלי ארמון
תערוכות כרזות קבוצתיות (רשימה חלקית)
פרס ראשון (עיצוב הזהב), תחרות "חתך הזהב" - עיצוב בול "טיסנאות", השירות הבולאי - 1999
פרס שני (עיצוב הכסף), תחרות "חתך הזהב"- עיצוב בול "המכביה ה־15", השירות הבולאי - 1999
פרס ראשון (עיצוב הזהב), תחרות "חתך הזהב" - עיצוב בול "100 שנה לבית חינוך עיוורים", השירות הבולאי - 2002
פרס שני (עיצוב הכסף), תחרות "חתך הזהב" - עיצוב תפריט ומיתוג כללי, מסעדת "Pink Cadillac" בודפשט, הונגריה - 2002
פרס שני (עיצוב הכסף), תחרות "חתך הזהב" - עיצוב סט גלויות תדמית, חברת "קפסולה" - 2002
פרס ראשון (עיצוב הזהב), תחרות "חתך הזהב" - עיצוב סט כרטיסי ברכה מאויירים, חברת "Tabula Rasa" - 2004
פרס שני (עיצוב הכסף), תחרות "חתך הזהב" - עיצוב בול "50 שנה ליד ושם", השירות הבולאי - 2004
פרס שני (עיצוב הכסף), תחרות "חתך הזהב" - עיצוב מודעה תדמיתית, חברת "אוזבוטק" - 2004
פרס ראשון (עיצוב הזהב), תחרות "חתך הזהב" - עיצוב מצגת אינטראקטיבית "מלחמת ששת הימים", משרד הביטחון - 2006
פרס שני (עיצוב הכסף), תחרות "חתך הזהב" - עיצוב עטיפה לספר "נשבע לך" של אביגדור קהלני, הוצאת כתר - 2006
פרס שלישי (עיצוב הארד), תחרות "חתך הזהב" - עיצוב "ביטאון חיל האוויר", משרד הביטחון - 2006
פרס ראשון (עיצוב הזהב), תחרות "חתך הזהב" - עיצוב בול גליונית מזכרת "עיר קטנה ואנשים בה מעט - נחום גוטמן", השירות הבולאי - 2008
מקום ראשון לבול החשוב לשנת 2009 - "בול התחממות כדור הארץ", באתר הבולאות find your stamps value
"לך שמים, אף לך ארץ תבל ומלואה": זו הארץ, אלה השמיים והם שלנו, לתמיד - ספר צילומים של נופי ארץ ישראל ומטוסי חיל האוויר בצילום תלת־ממדי (צילום סטריאוסקופי) - צלם שי פינקלמן.
יגאל גורדון (1940 - 9 בינואר 1979) היה מלחין ומוזיקאי ישראלי.
גורדון שיתף פעולה עם אורי אסף ("מכתב לאברהם דחרוג'", "אותך").
השיר "אותך" הגיע למקום הרביעי בפסטיבל הזמר והפזמון בשנת 1964. חיים קינן שנכח בפסטיבל בעת ששירו, "דברים של לא כלום" בוצע וסיים במקום השני, פנה אל גורדון באולם ואמר לו כי התרשם מאוד משירו וביקש לשתף איתו פעולה.
שיתוף פעולה זה הביא את השירים "גוונים" ו"סתיו של אהבה".
השיר "גוונים" בוצע תחילה על ידי להקת הנח"ל בתוכניתה "מהנח"ל באהבה" (1966) אך לא זכה להצלחה.
רק שנים לאחר מכן, הפך השיר ללהיט בביצוע הגבעטרון.
השיר "סתיו של אהבה" בוצע על ידי שלישיית גשר הירקון בתקליטם השני, "התוכנית החדשה" (1966).
כמו כן, כתב לחנים למילים של יונתן רטוש ("כמעט" ו"לו באת") ולכותבים נוספים.
שיריו בוצעו על ידי מבצעים רבים, בהם נורית גלרון, חוה אלברשטיין ויהורם גאון.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 שימש גורדון כמדריך מוזיקלי במועדוני נוער של עיריית תל אביב.
הוא יסד את הלהקה התל אביבית "הגורדונס" שהורכבה מבני נוער וממנו כנגן גיטרה בס.
בהמשך החליף אותו כבסיסט חיים אלגרנטי.
לאחר שהתפרקה הצטרפו אל האחים אלגרנטי חיים סבן ויעקב אלשיך והלהקה הפכה ללהקת "האריות" - אחת מלהקות פופ-רוק הבולטות בישראל בסוף שנות ה-60 ובשנות ה-70.
שיריו מאופיינים במלודיות המשתרעות על פני מנעד גדול.
יִגָּאֵל זקס (נולד ב-20 בספטמבר 1967 בישראל) הוא שחקן תיאטרון וטלוויזיה, במאי ומחזאי ישראלי.
לאחר סיום שירותו הצבאי, למד בבית הספר הגבוה לאמנויות הבמה בית צבי ברמת גן (1991-1994).
שיחק במרבית התיאטראות הרפרטוארים בישראל: התיאטרון הקאמרי, תיאטרון בית ליסין, תיאטרון הבימה, תיאטרון באר שבע, תיאטרון הספרייה, תיאטרון אנסמבל הרצליה, תיאטרון נוצר ובאנסמבל "קבוצת עבודה".
שיחק בדרמות וסדרות טלוויזיה ביניהן: "המזח", "בת השוטר", "החממה", "לגעת באושר", "כנפיים", "עכשיו או לעולם לא", "כתב פלילי", "השיר שלנו" ,"המשרד", ובסרטי הקולנוע ביניהם "הטבעת", "ברדחוב" ועוד.
מחזהו "מאה" זכה בתחרות המחזאים הצעירים "משישה יוצא אחד" של התיאטרון הקאמרי בשיתוף קרן התרבות אמריקה-ישראל, והועלה בשנת 2007 בתיאטרון הקאמרי בבימויו של אבישי מילשטיין בכיכובו של שלמה בר-שביט.
מחזה אחר פרי עטו - " באהבה" השתתף בשנת 2011 במסגרת "קוראים בקפה" של תיאטרון הבימה.
המחזה "דו"ח התקדמות", אותו כתב, על פי הסיפור "פרחים לאלג'רנון" מאת דניאל קיז, עלה ב-2016 בכהצגת יחיד בהשתתפותו, בהפקת "קבוצת עבודה", במסגרת פסטיבל ישראל/ מרכז הבמה.
מחזהו "אידיאליזם" עלה בבימויו בתיאטרון תמונע בשנת 2016, בהפקת "קבוצת עבודה".
משנת 2001 החל לביים הצגות תיאטרון כיוצר עצמאי, בבתי ספר למשחק, ובתיאטרונים שונים.
ההצגה הראשונה אותה ביים בשנת 2001, הייתה הקומדיה "נימפות בערפל", על-פי מחזה אותו כתב אחיו, יורם זקס, שגם עובד בהמשך לקולנוע.
בשנת 2012 יזם והקים את עמותת "קבוצת עבודה" במסגרתה ניהל את הקרן לפיתוח מחזאות ישראלית מיסודו של מפעל הפיס, וכיום משמש כבמאי ומנהל אמנותי באנסמבל התיאטרון "קבוצת עבודה".
בשנת 2021 הפיק וביים עם נעם גיל כבמאי שותף, את סרט הקולנוע "ליידי עמר".
שנה סרט במאי הערות 2025 בלומי ריקי רוטר סרט קצר 2025 Nowhere יולי זקס סרט קצר 2024 הטבעת אדיר מילר, יואב פז ודורון פז ארצה הפקות 2024 Bardejov Danny A.
יגאל ורדי (נולד ב-5 במאי 1953) הוא גרפולוג, פסיכולוג, צייר וסופר ישראלי.
נולד ב-1953 בקיבוץ משמר הנגב.
בגיל 6 נסע עם משפחתו לארגנטינה, שם למד מגיל 7 באקדמיה לציור אצל הציירת-פסלת ססיליה מרקוביץ (תלמידתו של הצייר אנדרה לוט והפסל אנטואן בורדל).
לאחר חמש שנים בארגנטינה חזר עם משפחתו לישראל והתיישב בבאר שבע, שם השתלם אצל משה אגמון ולאחר מכן אצל רפי לביא ורן שחורי.
בגיל 13 הוצגה תערוכת יחיד ראשונה שלו, בבית העם בבאר שבע.
לאחר שרותו הצבאי סיים את לימודיו באוניברסיטת תל אביב לתואר ראשון בפילוסופיה ותואר שני בפסיכולוגיה קלינית.
התמחה בתחום הפסיכולוגיה הקלינית, אך מאז לא עוסק בטיפול מעשי.
סיים דוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב ורדי מתמקד בעבודתו בתחום הגרפולוגיה.
הציג עשרות תערוכות במהלך השנים ובמקביל כתב שבעה ספרים בתחומי גרפולוגיה, פסיכולוגיה, אמנות, ניהול ופילוסופיה.
מנהל משרד העוסק בגרפולוגיה ובמקביל עוסק באמנות הציור ובכתיבת ספרים בתחומי המחקר השונים.
נשוי לזיוה ואב לארבעה ילדים.
בספרו "כתב היד כראי הנפש" הציג תאוריה אבחונית המושתתת על התאוריה של מורו, הגרפולוג ישראל אודם.
בתאוריה זו ניסה להציג את הדרך בה האישיות מתארגנת באופן סינרגטי בין טיפוסי אישיות שונים, החוברים יחדיו כשדות חלקיים במערך הנפשי.
בספרו כלל מחקרים שונים בתחום הגרפולוגיה, שביצע במסגרות צבאיות (מחלקת מדעי ההתנהגות בצה"ל) ואקדמיות.
בספרו "חכמת הנפש לרפא את עצמה" הציג תאוריה על הדרך בה נפש האדם מבצעת את הרגולציה הפנימית לעבר שיווי המשקל, כאשר פתולוגיה נפשית אחת מאזנת פתולוגיה שנייה, ויחד נוצרת הרמוניה עם שיווי משקל ייחודי לכל סגנון חיים.
ורדי חקר את הציור המודרני על פי הגישה של וולפלין, באימרה: "היסטוריה ללא שמות".
בכך עסק בניסיון לחשוף את המבנים הסינכרוניים העוברים מדור לדור מבעד לסגנונות השונים הדיאכרוניים.
הציג את תולדות הציור המודרני, מהאימפרסיוניזם ועד הפוסט-מודרניזם, בגישה סטרוקטורלית, תוך הצגת הטרנספורמציה מסגנון לסגנון כמטאמורפוזה סגורה.
ורדי פיתח שיטת הוראת ציור אותה הציג בספרו "סקיצה".
השיטה מבוססת על אוריינות ציורית וביצוע ספירלי משלב של שרבוט, עבור לסכימה והבנייה של צורה גאומטרית וכלה ברזולוציה של ציור ריאליסטי.
בנוסף פיתח ורדי שיטה לייעוץ פילוסופי המבוססת על הבנת האדם מנקודת מבט טיפולוגית, כסגנון חיים הטומן בחובו במקביל תמונת עולם פילוסופית המקנה לאדם הסבר ומשמעות לחיים.
לטענתו, היכולת להיחשף לתת-ההכרה הקוגניטיבי על תמונת עולם זו, מאפשרת לאדם להרחיב את דרגות החופש שלו בבחירת חייו, בתהליך היצירה וההגשמה העצמית.
התאוריה הוצגה בספרו "הפילוסופיה של השגעון".
ורדי פיתח סגנון ציור משלו המבוסס על סגנון הציור הטופולוגי.
פרסומי ספרים בהוצאת ידיעות ספרים:
"פוסטמודרניזם ומה הלאה?בחיפוש אחר הניאומודרניזם", 2020
"מימזיס – הפסיכולוגיה של הציור המודרני", 1996.
"סקיצה– הוראת הציור, חניכת האמן", 2004.
"ויווה פיקאסו - פרשנות אסתטית ליצירתו", 2007. (קישור לרקע ופרק מהספר, באתר "טקסט")
"מטמורפוזה- ציורים לאורך הדרך", 2014.
"חכמת הנפש לרפא את עצמה" – אישיות ופסיכופתולוגיה, שנת 1998.
"כתב-היד כראי הנפש – גרפולוגיה ומדעי ההתנהגות", שנת 2000.
"הפילוסופיה של השגעון - המדריך הפילוסופי לחיים", שנת 2009. (קישור לרקע ופרק מהספר, באתר "טקסט")
"סוד המזל בניהול - מדריך לפיתוח מנהלים", שנת 2005.
"האישיות הקולאז'ית - תורת אישיות סינרגית", 2013.
''"התולעת והדרקון- הפסיכופתולוגיה של הרוע הנאצי", שנת 2015.
ורדי י., הפסיכיאטריה ההיפוקרטית בראי משנתו של יהודה פריד, מחשבות, פרק ו', חוברת 1 (עמ' 24–33), 1991.
ורדי י., כ"ץ י., אסטרטגיות איסוף והערכה במודיעין, מערכות (322) (עמ' 30–38), 1991. (המאמר זכה בפרס ראשון בתחרות על שם ג'ים אנגלטון ראש הסי.אי.
איי במסגרת תחרות אקדמית עם מרכז קהילת המודיעין בישראל).
ורדי י., נביאי שקר ונביאי אמת, כיצד לשפר את התחזיות במודיעין, מבט מל"מ, כתב עת לענייני מודיעין וביטחון, גיליון 44, עמ' 20, 2006.
ורדי י., רגולציה – חכמת הנפש לרפא את עצמה, מעגלי נפש, 2005.
ורדי י., אנמנזה – ביבליותרפיה סטרוקטורלית, מעגלי נפש, 2011 (בהפקה).
ורדי י., מרד יצירה והתגלות, (עמ' 281–284) בכור היצירה (יובל ליצירתו של ש.ג.
ורדי י., כיאסמוס: חידת ההצלבה בין ווקטור ההפרדה לווקטור האיחוד בתורת האישיות של שלמה גיורא שוהם.
ורדי י., יישום עקרונות הקריקטורה - על השיטה והאבחון הגרפולוגי, גרפולוגיה, חוברת מס' 1, (עמ' 34–38), 1990.
ורדי י., מסקנות פסיכודנימיות בגישה "מערכתית" כפי שזה משתקף ממשנתו הגרפולוגית של ישראל אודם – תורת הפוטנציות, גרפולוגיה, חוברת מס' 2, (עמ' 44–53), 1991.
ורדי י., סגנונות ניהול וגרפולוגיה, גרפולוגיה, חוברת מס' 6 (עמ' 7–19), 1995.
ורדי י., הקשר ההכרחי-האנליטי, ההוליסטי-טיפולוגי והפסיכודינמי, גרפולוגיה, חוברת מס' 11, (עמ' 43–47), 2000.
1970 – מוזיאון פתח תקווה לאמנות
1975 – מוזיאון פתח תקווה לאמנות
1987 – בית האמנים – אגודת הציירים והפסלים, תל אביב
1987 – גלריה יד לבנים, תל אביב
1988 – מימזיס, גלריה אנגל, תל אביב
1991 – מטמורפוזות, גלריה אנגל, תל אביב
1998 – בונז'ור מסייה בוצ'וני, גלריה אפרת, תל אביב
1999 – קונצרט בציור, פסטיבל תיאטרונטו ודו-אמן, הבימה ותיאטרון ירושלים
2001 – מציירים ורושמים בגלריה (עם א.
2003 – ח"נ ביאליק- דיוקן נפש, מוזיאון בית-ביאליק
2003 – סקיצה רישומי התהוות, משכן אמנים, הרצליה
2004 – דיוקנאות מעולם התיאטרון, תיאטרון הבימה
2005 – דיוקן של ד"ר חיים ארלוזורוב, פרופיל תל אביב, הוצג בחזית העירייה
2006 – ציורי מיתוס, משכן אמנים בהרצליה
2006 – הסוס המפוצל, פארק פתח-תקוה
2007 – גרניקה II – מלחמה ושלום, מכון סרוונטס, תל אביב
2008 – וריאציות על תולדות האמנות, הציור הטופולוגי, בית האמנים ע"ש זריצקי
יגאל בריטמן (Brightman; 11 ביוני 1945 - 1 באוגוסט 2013) היה רואה חשבון ישראלי, יושב ראש ומנהל עסקים ראשי של חברת רואי החשבון Deloitte בריטמן אלמגור זהר.
בריטמן נולד בתל אביב לאב פקיד בעיריית תל אביב ולאם עקרת בית.
היה בוגר תיכון עירוני ד' בתל אביב, ולאחר מכן שירת בצה"ל בחטיבת הצנחנים.
בעל תואר ראשון בחשבונאות וכלכלה מאוניברסיטת תל אביב.
ב-1972, בגיל 27, ייסד את משרד רואי החשבון "יגאל בריטמן ושות'".
באמצע שנות ה-80 קיבל המשרד עבודה על תיק של חברה אמריקנית שפתחה נציגות בישראל, שרואי החשבון שלה היו רשת רואי החשבון "טוש", כך יצר לראשונה יגאל בריטמן קשרים עם הרשת העולמית.
באוקטובר 1997, נעשה מיזוג משרדו של בריטמן עם משרד "פרידמן שפירא גולדשטיין ושות'", שיצרו את משרד "בריטמן בר לבב פרידמן ושות'".
ב-1 בינואר 1999 התמזג המשרד עם משרד אלמגור, ושמו שונה ל"בריטמן אלמגור ושות'", בעקבות מיזוג זה הפכה הפירמה למשרד ראיית החשבון והייעוץ הגדול ביותר בישראל, עם 630 עובדים, ומחזור הכנסות שנתי של כ-40 מיליון דולר בשנה.
בתקופת גאות ההיי-טק בסוף שנות ה-90 ותחילת המאה ה-21 משרד בריטמן-אלמגור הפך חלק חשוב מחטיבת ההיי-טק העולמית של דלויט.
במרץ 2008, נערך מיזוג נוסף עם משרד "זהר את זהר", המשרד הממוזג מנה יותר מ-1,000 עובדים והיה זה השני בגודלו בישראל.
לצד הקריירה המקצועית שלו עסק בריטמן בפעילות ציבורית רחבה: הוא כיהן כיו"ר הפורום הישראלי, כחבר בחבר הנאמנים של מוזיאון תל אביב לאמנות, כיו"ר ועדת ביקורת וכיו"ר מועדון החברות במוזיאון.
ב-2002 קיבל תואר עמית כבוד של המוזיאון בגין תרומתו הרבה לפעילותו.
כמו כן, היה חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, חבר בוועדה המייעצת של בית הספר למנהל עסקים ע"ש ליאון רקנאטי באוניברסיטת תל אביב, יו"ר הוועד המנהל והמועצה הציבורית של יד יצחק בן-צבי ודירקטור בפורום הישראלי.
בריטמן החזיק ברישיון טיס במשך למעלה מ-20 שנים, ונהג להטיס בעצמו את מטוסו הפרטי לעיתים קרובות.
ב-1 באוגוסט 2013 יצא עם מטוסו מלווה בשניים מחבריו משדה התעופה הרצליה.
בתאונה שאירעה סמוך לשדה התעופה אילת המטוס התרסק, בריטמן נהרג ושני חבריו שהיו עמו נפצעו.
בריטמן, שהיה בן 68 במותו, הותיר אחריו אישה, קלוד בריטמן, ושלושה ילדים, שבעה נכדים.
בין הנוכחים בהלווייתו היו ראש הממשלה לשעבר אהוד אולמרט, ראש עיריית תל אביב רון חולדאי, ראש עיריית חיפה יונה יהב, אנשי העסקים יצחק תשובה, שאול אלוביץ, אילן בן דב וגד זאבי.
יגאל יוסף (נולד ב-14 בנובמבר 1949) הוא איש ציבור שכיהן כראש עיריית ראש העין במשך 20 שנה (1983–2003).
יוסף שירת כצוללן בחיל הים (מחזור ראשון לאחר טביעת הצוללת אח"י דקר).
הוא בוגר לימודי משפטים במרכז הבינתחומי הרצליה ובוגר המדרשה למורים בגבעת ושינגטון.
יוסף התמודד בבחירות לראשות מועצת ראש העין ב־1983 בראשות רשימת הליכוד וקיבל 2,412 קולות (38.10%), והביס בסיבוב שני מול ראש המועצה המכהן יוסף מלמד.
בתפקידו כראש עירייה, חולל יוסף בראש העין מהפיכה אורבנית, כלכלית וחברתית.
בפרק זמן של פחות מ-10 שנים הצליח יוסף להפוך את ראש העין מעיירת עולים בשולי גוש דן, אשר סבלה מתדמית ירודה והגירה שלילית ומנתה כ-10,000 תושבים, לעיר המאכלסת למעלה מ-40,000 תושבים מכל גוני החברה.
יוסף שכנע עמותות של אנשי קבע וגמלאי צה"ל, מחתך סוציו-אקונומי גבוה, להתגורר בראש העין, ואנשיהן בחרו להשתכן בשכונות החדשות שיזם; נווה אפק וגבעת טל, תוך שילוב תושבים חוזרים שנולדו בעיר.
ביולי 1994 הוכרזה ראש העין כעיר ויוסף היה לראש עירייה.
בתקופת כהונתו של יוסף נבנו כ-5,000 יחידות דיור בשכונות החדשות, ועוד 1,000 יחידות דיור בראש העין הוותיקה (במסגרת פרויקט רחב היקף של פינוי בינוי, בנה ביתך, דיור לזכאים וחסרי דיור).
הוא הכין תוכנית אב שבמסגרתה עתידה אוכלוסיית ראש העין למנות עד שנת 2020 כ-100,000 תושבים.
יוסף פעל להגדלת שטח השיפוט של ראש העין מ-13 אלף דונם לכ-40 אלף דונם.
במסגרת תפקידו הקים 20 בתי ספר, ביניהם קריית החינוך לחטיבות ביניים על שם יצחק רבין, ו-80 גני ילדים ומעונות יום.
בנוסף, הקים מכללה להשלמת בגרויות ולהכשרה מקצועית.
יוסף יזם מתחמי תעשייה שנועדו לשמש כעוגנים כלכליים של ראש העין:
פארק התעשייה אפק – מאכלס חברות היי-טק ותקשורת.
פארק התעשייה לב ישראל - פארק תעשייה שעתיד להשתרע על כ-1,000 דונם כשעל מחציתו האחת תיבנה שכונת מגורים שתכלול כ-1,000 יח"ד ועל מחציתו השנייה ייבנו כ-250,000 מ"ר שטחי מסחר ותעסוקה, אולמות קולנוע, אולמות קונגרסים וכו'.
מיזם זה הוא תולדה של שיתוף פעולה בין יישוב עירוני לבין הקיבוצים גבעת השלושה וחורשים.
יוסף הובס בבחירות לראשות עיריית ראש העין ב־2003 על ידי משה סיני, כשהוא מקבל 5,749 קולות (35%) לעומת כחמישים אחוז לסיני.
יגאל כיהן גם כיו"ר הדירטקריון של החברה לפיתוח ראש העין במקביל לכהונתו כראש העיר.
יוסף כיהן בשנים 2005–2013 כמנהל מינהל אזורי פיתוח במשרד התמ"ת.
בתפקיד זה היה אחראי על פיתוח אזורי תעשייה ומסחר באזורי עדיפות לאומית.
פעילותו בפרשת ילדי תימן הנעדרים
יוסף השתתף כנציג המשפחות בפרשת ילדי תימן בוועדת שלגי ובוועדות אחרות.
אחותו של יוסף, אסתר, נעלמה אף היא במסגרת אותה פרשה.
ביולי 2019 העניקה עיריית ראש העין ליוסף את אות יקיר ראש העין.
ניסן יגאל גוּאטה (נולד בכ"ו באדר ה'תשכ"ו, 18 במרץ 1966) הוא עיתונאי ואיש תקשורת ישראלי, פוליטיקאי בעברו.
כיהן כחבר בכנסת העשרים מטעם מפלגת ש"ס, כחבר מועצת העיר בני ברק וכמזכ"ל תנועת ש"ס.
הוא מגיש את התוכנית "האזרח גואטה" בכאן 11, ומגיש בכאן ב' מדי יום שישי תוכנית רדיו אישית ואת התוכנית "כאן הערב".
תחילה הגיש אותה עם רן בנימיני, לאחר מכן עם שלי יחימוביץ', ולבסוף שוב עם בנימיני.
גואטה נולד וגדל בקריית שמונה למשה ושמחה שעלו מתוניס עם שישה ילדים.
אביו עבד כשרת בבית הספר ואמו הייתה עקרת בית.
אחיו וגיסתו נרצחו בפיגוע בקריית שמונה בשנת 1974, כשהיה בן שמונה.
הוא בוגר תלמוד תורה והישיבה הקטנה "מגן הילד" ("פאר התורה"), והישיבות הגבוהות "קול תורה" ו"בית התלמוד".
בעל תואר שני במינהל ציבורי ומינהל עסקים מהקריה האקדמית אונו.
בשנת 2003 נבחר למועצת עיריית בני ברק מטעם סיעת ש"ס, והחזיק בתיק הכספים בעירייה.
בפברואר 2009 מונה למנכ"ל עיריית אלעד תחת ראש העיר מטעם ש"ס יצחק עידן.
במרץ 2010, לאחר שהתריע על חשד לשחיתות בהתנהלות ראש העיר, פוטר מעבודתו.
הוא הוחזר אליה לאחר קבלת צו זמני של מבקר המדינה, מיכה לינדנשטראוס.
תוקף הצו פג לאחר חצי שנה, בספטמבר 2010, לאחר שהוחלט כי לא ניתן להוכיח את הטענות, וגואטה עזב את תפקידו בעירייה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים הוצב במקום העשירי ברשימת ש"ס לכנסת, אך המפלגה זכתה בשבעה מנדטים.
בינואר 2016 הודיע משולם נהרי על הפסקת חברותו בכנסת בהתאם ל"חוק הנורווגי".
בעקבות התפטרותם של אברהם מיכאלי וחיים ביטון מרשימת ש"ס, נכנס גואטה לכנסת ב-24 בינואר 2016.
ב-13 בספטמבר 2017 הודיע גואטה ליו"ר תנועת ש"ס, אריה דרעי, על כוונתו להתפטר מהכנסת.
זאת, לאחר שסיפר בריאיון לגלי צה"ל כי שנתיים לפני כן (טרם כניסתו לכנסת) השתתף בטקס נישואים חד-מיניים של אחיינו, ושאמר למשפחתו שחובה עליהם לבוא לשמחו.
להודעת ההתפטרות של גואטה קדמה קריאה של רבנים להדיחו.
לאחר ההודעה שמסר גואטה, ח"כים בש"ס ניסו לפעול לשינוי החלטתו.
ב-17 בספטמבר 2017 הגיש גואטה מכתב התפטרות ליושב ראש הכנסת.
ההתפטרות נכנסה לתוקף ב-19 בספטמבר 2017.
החל מ-5 בינואר 2018 הוא מגיש תוכנית רדיו מדי יום שישי ב"כאן ב" של תאגיד השידור הישראלי.
במרץ 2020 החל להגיש תוכנית רדיו בימים ראשון–רביעי בכאן רשת ב' עם חברת הכנסת לשעבר שלי יחימוביץ'.
השעה הראשונה של התוכנית משודרת גם בערוץ כאן 11. ב-29 במאי 2019 החל להנחות סדרה דוקומנטרית המשודרת בכאן 11 בשם "האזרח גואטה", בה הוא מסקר עוולות חברתיות ומנסה לשנות אותן.
בספטמבר 2018 מונה על ידי שר הדתות דוד אזולאי לראשות מנהלת בית העלמין ברקת.
לצד העיסוק בבית העלמין, יש ברשותו של גואטה שתי חנויות לצעצועים וממתקים בבני ברק.
בשנת 2022 השתתף לצד בתו שמחה גואטה בעונת ה-VIP השלישית של תוכנית המציאות "MKR המטבח המנצח", והם סיימו במקום הראשון.
בשנת 2024 השתתף כיועץ בתוכנית הטלוויזיה "מוקד 11" ששודרה בכאן 11.
תושב שכונת פרדס כץ בבני ברק.
בתו היא הדוגמנית שמחה גואטה.
יגאל בן שלום (נולד ב-1964) הוא קצין משטרה ישראלי בדימוס בדרגת ניצב, כיהן כראש אגף החקירות והמודיעין.
קודם לכן שירת כראש להב 433.
בן שלום שירת כקצין בחטיבת גולני לאחר מכן הקים ופיקד על יחידת שמשון בראשית דרכה.
באוקטובר 1988 התגייס למשטרת ישראל, שירת כחוקר וראש מחלק תפקידים מיוחדים ביחידה המרכזית של מחוז תל אביב, שימש ראש מפלג תשאול ביחידה המרכזית של מחוז דרום וראש מפלג החקירות ביחידה המרכזית של מחוז מרכז.
ב-2009 הועלה לדרגת ניצב משנה ומונה לראש זרוע תשתיות ביחידה הארצית למאבק בפשיעה הכלכלית.
בתקופתו כראש מחלק בימ"ר תל אביב, לכד את בני סלע המכונה "האנס הסדרתי".
בתקופתו כראש המפלג במחוז מרכז עמד בראש צוות חקירת פרשת רצח רוז פיזם.
ב-2010 מונה לראש היחידה המרכזית של מחוז מרכז.
ב-2014 יצא ללימודים במכללה לביטחון לאומי וב-2016 קודם לדרגת תת ניצב ומונה לראש היחידה הארצית לחקירת פשיעה בינלאומית וחמורה וסגן ראש להב 433. ב-2018 הועלה לדרגת ניצב ומונה למפקד להב 433. באפריל 2020 מונה לראש אגף החקירות והמודיעין.
ב-27 באוגוסט 2024 הודיע למפכ"ל דני לוי, כי ברצונו לפרוש לגמלאות.
בן שלום הוא בעל תואר ראשון במזרחנות תואר שני במזרחנות ומדעי המדינה.
בנוסף, הוא בוגר המכללה לביטחון לאומי.
יגאל דר (וולדרסקי) (12 ביוני 1936 – 15 ביוני 1977) היה כדורסלן ישראלי ומאמן בליגה הלאומית.
יגאל דר נולד בקיבוץ אשדות יעקב איחוד להוריו שמעון ושושנה וולדרסקי.
בגיל 17 הוא שיחק בליגה הלאומית (הליגה הראשונה של אז) בהפועל מעיין ברוך.
כשחקן צעיר קלע 11.1 נקודות בממוצע למשחק לצידם של מוסא דניאל ושמעון שלח.
בתום העונה סיימה הקבוצה במקום הרביעי ב-1954 חזר לקיבוצו ושיחק 5 עונות נוספות בהפועל אשדות יעקב, והיה בה לשחקן מוביל (ו"מלך הסלים" של הקבוצה) ומאמן במקביל.
ב-1961 עבר לשחק בהפועל חיפה למשך 8 עונות, ובחלקן שימש גם כמאמן.
לאחר מכן שיחק 3 עונות בהפועל ניר דוד במהלכן שימש כמאמן-שחקן ושיתף פעולה עם גבי טייכנר, בהפועל קריית חיים כמאמן-שחקן ובהפועל מגידו.
באמצע שנות השישים שימש גם כמאמן הפועל אפיקים מהליגה השנייה.
ב-362 משחקים שבהם שיחק קלע 2816 נקודות.
דר היה שחקן נבחרת ישראל והשתתף ב-82 ממשחקיה.
הוא השתתף עם הנבחרת ב-5 אליפויות אירופה:טורקיה (1959), יוגוסלביה (1961), פולין (1963), צרפת (1965) ובאליפות אירופה בפינלנד (1967) בה קלע 16 נקודות ב-9 משחקים ב-1966 זכה עם הנבחרת במדליית הזהב במשחקי עמי אסיה שנערכו בבנגקוק.
בשנת 1977 שימש כמאמן שחקן בהפועל רמת הכובש מליגת המשנה ונפטר מהתקף לב בגיל 41. נקבר בבית הקברות של קיבוץ אשדות יעקב איחוד.
על שמו נקרא גביע המדינה לנוער בכדורסל.
היה נשוי ליהלומה ואב לשלושה.
יגאל ינאי (י"ג בחשון תרצ"ח, 18 באוקטובר 1937 – י"ד בכסלו תשנ"ו, 7 בדצמבר 1995) היה חוקר, מרצה ובלשן ישראלי, והמזכיר המדעי של האקדמיה ללשון העברית.
ינאי היה בוגר תואר ראשון ושני מטעם האוניברסיטה העברית במקצועות לשון ומקרא ובמקביל הוסמך להוראה.
הוא המשיך לתואר דוקטור בבלשנות שפות שמיות באוניברסיטת UCLA שבקליפורניה, ארצות הברית.
יגאל ינאי נולד ב-1937 בפרדס חנה לאברהם ולחנה ינאי (ינובסקי).
אביו עלה לארץ ישראל בשנת 1924 כנער.
הוא עבד בסוכנות היהודית בדיור לעולה ולאחר מכן המשיך בסוכנות כפקיד בפרויקטים בגליל העליון.
עקב כך עברה המשפחה מפרדס חנה לנווה שאנן בחיפה בשנת 1961. אימו של ינאי עלתה לישראל בשנת 1927. הם נישאו בשנת 1933. בשנת 1957 שינה האב את שם משפחתו מינובסקי לינאי באופן רשמי במשרד הפנים.
ינאי התחיל את לימודיו במסגרת העתודה האקדמית באוניברסיטה העברית בירושלים בפקולטה למדעי הרוח במשך שנה וסיים את לימודיו לאחר שירותו הצבאי.
הוא קיבל את התואר הראשון (B.A) במקרא ולשון עברית בשנת 1960.
ינאי סיים את לימודי התואר השני (M.A) במקרא ולשון עברית בשנת 1964. בנוסף קיבל תעודת הוראה בבתי הספר התיכוניים בשנת 1962 ולימד מקרא, עברית וספרות בתיכון רמלה-לוד.
בשנת 1963 נישא לעדינה רחל קנדל.
לזוג יש בת ובן, אורנית וטל.
בשנת 1964 יצא הזוג לשליחות מטעם הסוכנות היהודית ללמד עברית בסנטיאגו דה-צ'ילה, שם לימד בסמינר למורים לעברית.
במקביל שימש כמורה במרכז לתרבות ישראל בסנטיאגו וכן בוועד החינוך דה-צ'ילה.
בשנת 1966 עברה המשפחה לארצות הברית כדי להמשיך את לימודיו.
בשנת 1970 קיבל דוקטורט (PhD) בשפות שמיות על מחקרו "השורש המרובע של הפועל בשפה העברית", שבו חקר את הפעלים בעלי שורש מרובע בעברית תחת הנחייתו של פרופ' וולף לסלאו.
לאחר סיום לימודיו שימש כמרצה בכיר באותה אוניברסיטה בשנים 1970–1972.
במהלך שהותו בעולם שמר ינאי על חליפת מכתבים עם בלשנים בישראל וכן עם ראש הממשלה לשעבר דוד בן-גוריון.
השניים ניהלו תכתובת בנושא השימוש במילת היחס "את".
ינאי ומשפחתו חזרו לארץ בשנת 1972. בשנים 1972–1974 שימש כמרצה בכיר בהיברו יוניון קולג' בירושלים ומתאם הלימודים בעברית.
כמו כן ניהל את תוכנית הלימודים של תלמידי חו"ל בהסמכתם לרבנות בשנתם הראשונה מטעם התנועה ליהדות הרפורמית.
בשנים 1974–1981 שימש כפרופסור חבר בהיברו יוניון קולג' בירושלים וכן היה מרצה בכיר-אורח באוניברסיטאות חיפה ובאר-שבע במחלקות ללשון העברית ולמקרא.
החל משנת 1981 עד 1991 עבד כמזכיר המדעי באקדמיה ללשון העברית.
כחלק מעבודתו שם בחקר וחידוש הלשון נתן מענה לשאלות הקהל הרחב בענייני חידושי הלשון ושפת היומיום.
בשנת 1985 שימש כיועץ לשוני של "קול ישראל" והטלוויזיה החינוכית והופיע בה כמומחה ללשון בתוכנית "פיצוחים".
בשנים 1981–1992 היה עמית הוראה בכיר ובהמשך מרצה בכיר בטכניון בחיפה, במחלקה ללימודים כלליים.
לאורך השנים השתתף באופן פעיל בכנסים בינלאומיים, שימש כיועץ בטלוויזיה, ברדיו ובסימפוזיונים שונים, נסע להשתלמויות והרצה בישראל ובעולם, היה חבר באגודות מדעיות ומקצועיות ואף השתתף ב'חוג לפרשת השבוע' בבית ראש הממשלה (מנחם בגין).
כל ימיו, עסק ינאי בחקר השפה העברית ובחידושה.
הוא שקד על הוראת הלשון והנחלתה, חיבר מאמרים, ספרי לימוד וספרי עיון רבים העוסקים בלשון העברית, עדכן ערכים באנציקלופדיות, המציא מילים ותרם רבות לכתיבתו של המילון למונחי דיפלומטיה וליווה את כתיבת המילון למונחי החשבונאות ומנהל העסקים, זיכרונות האקדמיה ללשון העברית ועוד.
גם במילואים שירת ינאי כמרצה בחיל החינוך והרצה לחיילים בנושאי לשון כמו הסלנג ועוד.
הוא החל אך לא השלים את כתיבתו של המדריך לסגנון הכתיבה בעברית.
ינאי נפטר בירושלים בשנת 1995. על מצבתו שבהר המנוחות חקוק המשפט: "מרצה וחוקר השפה העברית ואֹוהבה".
בנובמבר 1996 קיימה האקדמיה ללשון העברית ישיבה לזכרו.
1964 – מוסמך (.M.A) – האוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים מקרא וספרות עברית.
1962 – תעודת הוראה – האוניברסיטה העברית בירושלים במקצועות מקרא ולשון עברית.
1960 – בוגר (.B.A) – האוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים מקרא ולשון עברית.
1987 – עמית הוראה בכיר – הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל, חיפה המחלקה ללימודים כלליים.
1987-1981 – מרצה בכיר – הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל, חיפה, המחלקה ללימודים כלליים.
1981-1974 – פרופסור חבר (Associate Professor) ב-היברו יוניון קולג' ירושלים, מתאם הוראת העברית וכן מרצה בכיר-אורח באוניברסיטאות חיפה, ירושלים, באר שבע, המחלקות ללשון העברית ולמקרא.
1974-1972 – מרצה בכיר (Assistant Professor) ב-היברו יוניון קולג' ירושלים, מתאם הוראת העברית.
1969-1967 – מרצה (Associate) באוניברסיטת קליפורניה במחלקה Near Eastern Language.
1989-1988 – "הקבלה מתוקננת בין כתב עברי לכתב רומי, לשימוש מדעי", "כתיבת ביטויים מספריים בטקסט עברי".
מומן על ידי קרן המנל"מ בטכניון.
1986 – הצעת פרויקט לחידוש מילון עברי-אנגלי שלם מאת ראובן אקלעי, כהכנה למהדורה חדשה.
במימון הוצאת מסדה בע"מ, גבעתיים.
1986 – מבחן מיון בלשון העברית, במימון המרכז הארצי לבחינות ולהערכה.
1985-1984 – "שימוש המחשב באקדמיה ללשון", מומן על ידי קרן-המנל"מ בטכניון.
1977 – "סקר כוח-אדם בהוראה יהודית בגולה", מומן על ידי ההסתדרות הציונית העולמית.
1986 – פרס-מחקר מטעם הוצאת מסדה בע"מ, על "הרצוי לעומת המצוי במילון דו-לשוני".
1985 – מענק השתלמות בטרמינולוגיה, מטעם האקדמיה ללשון העברית.
1976 – מענק מטעם ממשלת אוסטרליה, לסקירת ההוראה והמחקר במדעי-היהדות במוסדות לחינוך תיכון וגבוה, במדינת ויקטוריה.
פרס הצטיינות מטעם ההיברו יוניון קולג' בלוס אנג'לס על פיתוחם של "מבחני מיון בלשון העברית" ועל פיתוח "טופס להערכת טיב ההוראה".
1985 – בתר-קונגרס עולמי לחקר בעיותיה של הוראת העברית, ירושלים 'איזו עברית יש ללמד?'
1985 – הקונגרס העולמי ה- IX למדעי היהדות, ירושלים, 'שובו של הניקוד העברי'.
1985 - הסדנה הבין-לאומית להוראת עברית בתפוצות, תל אביב, 'הלשון העברית בארץ ולשוננו בתפוצות – יחסי גומלין?'.
1981 – הקונגרס העולמי ה-8 למדעי היהדות, ירושלים, "מילים מולחמות בלשוננו".
1981 – קדם-קונגרס עולמי 8 לחקר המסורה, ירושלים, 'חמרמרה (איוב/ט"ז 16) – 'חד מן יד כתיב ה וקרי ו'.
1977 – הקונגרס העולמי ה-7 למדעי היהדות, ירושלים, 'אל"ף קדימה (פרוסתטית) בלשון המקרא'.
1973 – בתר-קונגרס עולמי להנחלת הלשון, ירושלים, 'מבחני מיון כתנאי להצלחתו של אולפן'.
1973 – הקונגרס העולמי ה-6 למדעי היהדות, ירושלים, 'חילון (סקולריזציה) בלשון העברית'.
1986-1982 – האגודה הישראלית לבלשנות שימושית, מזכ"ל וגזבר.
1982 ואילך – נציג הטכניון בהנהלת האגודה לבלשנות שימושית.
1981 ואילך – החברה העולמית לחקר המקרא בישראל.
1972 ואילך – האיגוד העולמי למדעי היהדות, ירושלים.
1974 – הקולוקוויום של החוג למקרא, ,האוניברסיטה העברית, ירושלים.
1989 – חבר המועצה האקדמית של האוניברסיטה העממית.
1987 ואילך – חבר המועצה האקדמית של "המכללה להכשרת מורים לגולה על שם גרינברג".
1983 – יו"ר הוועדה המארגנת בוועידה ה-10 של האגודה הישראלית לבלשנות שימושית, בטכניון, חיפה.
1978 – משתתף פעיל ב'חוג לפרשת השבוע' בבית ראש-הממשלה.
1977 – חבר בצוות המחקר לבעיות החינוך היהודי בתפוצות, איש צוות-החשיבה ומרכז-המדור ל"כוח-אדם בהוראה" מטעם הצ"ע.
1974 ואילך – מרצה בענייני לשוננו מטעם המרכז הבין-קיבוצי (תק"ם) בתנועה הקיבוצית.
1973 ואילך – מרצה-אורח במכון לשליחים של ההסתדרות הציונית, על הוראת העברית והחינוך היהודי בגולה, מרצה בימי עיון ובהשתלמויות מורים, בענייני הלשון העברית.
1973 ואילך – מרצה, מנחה, יועץ, מארגן ימי עיון ומתאם סימפוזיונים, דיונים וסמינריונים (קצין חינוך) בענייני הלשון העברית ומדעי היהדות בצבא הגנה לישראל.
1972-1966 – מרצה בענייני תרבות ישראל מטעם הקונסוליה הישראלית בלוס אנג'לס, קליפורניה.
1966-1964 – שליח-חינוך בקהילת ישראל בצ'ילה (דרום אמריקה), מטעם המוסדות הלאומיים.
ינאי היה כותב פורה עם עשרות מאמרים בנושאי מקרא ובלשנות בעברית ובאנגלית.
הוא פרסם מספר ספרים וספרי לימוד, היה שותף בכתיבת מאמרים וערכים באנציקלופדיה הישראלית הכללית.
להלן רשימה חלקית של פרסומיו.
"דימויים ולשונות ציור בספר הושע" בשנת 1964.
מאמרים מקוריים בכתבי-עת עם רפרנטורה
"פעלים מרובי-עיצורים בלשון העברית, א-עד לעת החדשה" 1974.
"פעלים מרובי-עיצורים בלשון העברית, ב- בימינו" 1974.
דוד בן-גוריון העברי וה–"Nota Accusative" בשנת 1982.
"מאה שנה לתחיית הלשון העברית" 1983.
"חינוך מבוגרים יהודי—אילו מבוגרים?" 1974.
"המחשב בשירות הטרמינולוגיה העברית" 1984.
"ראשוניותו של אליעזר בן-יהודה בהחייאת הדיבור העברי" 1984.
"לשון כלי תקשורת ההמונים" 1984.
"תכנון לשון, פרסום ומימוש" 1984.
"כלים לטיפוח לשוננו ולפיתוחה" 1985.
"הכתב העברי והכתיב בעברית – בעיה עתיקה והצעת פתרון" 1987.
"על 'נכון' ו 'לא נכון' בלשון, ועל תיקוני-יתר בעברית" 1986.
"קצבה, קצבה, גמלה ונגזרותיהן" 1986.
"על מילים זרות בלשון העברית" 1985.
"מילים מולחמות> 'מילימולחמות': הלחמה כדרך תצורה של המילים"
מאמרים מסכמים בכתבי עת עם רפרנטורה
'תכנון לשון, פרסום ומימוש' – לשוננו לעם ל"ה התשמ"ד, 1984.
'עיקש, עיקשות/עקשן, עקשנות' – תשובה, לשוננו לעם ל"ז, ב, 1986.
'מספנה, מספנות-ישראל' – תשובה, לשוננו לעם ל"ז, א, 1986.
'קיצורים בלשון הבנקים' – תשובה, לשוננו לעם ל"ז, ג, 1986.
'בחירה מרובבת (Multiple Choice=)' – תשובה, לשוננו לעם ל"ז, ג, 1986.
הקונגרס העולמי השישי למדעי היהדות, ירושלים – "חילון (סקולאריזאציה) בעברית החדשה – פרק בסימאנטיקה של הלשון" 1980.
הוועידה התשיעית של האגודה הישראלית לבלשנות שימושית, 1983: " 'ענו וצנו' ודומיו – תופעת הספונריזם' בעברית, רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן.
הוועידה העשירית של הוועידה הישראלית לבלשנות שימושית, 1984 'המחשב באקדמיה' ו'מילונאות', חיפה: הטכניון.
הקונגרס העולמי התשיעי למדעי היהדות, ירושלים: 1984: 'שובו של הניקוד העברי'.
יום עיון בחינוך והוראה, במכללה על שם לווינסקי, 1987, יחד עם אליעזר רובינשטיין ורות ברמן : "הקבוע והחולף בלשון העברית", תל אביב.
"לקט ספרות עברית ותרגילי לשון" 1969.
"לקט פנינים מפירוש רש"י לתורה"
"מילון מונחים בבלשנות שימושית (עברי-אנגלי)" כתב יחד עם אנדרו כהן ורפאל ניר, התשמ"ו.
"מילון למונחי החשבונאות ומנהל העסקים, חלק א' " – יגאל ינאי עם יוסף אנג'ל, התשמ"ח.
"מילון למונחי החשבונאות ומנהל העסקים, חלק ב' " – יגאל ינאי עם יוסף אנג'ל, התשמ"ח.
"המילון למונחי הדיפלומטיה" – יגאל ינאי, התשנ"ט
"זיכרונות האקדמיה ללשון העברית", כרך כ"ה-כ"ו-כ"ז (תשל"ח-תשל"ט-תש"ם)
"זיכרונות האקדמיה ללשון העברית", כרך כ"ח-כ"ט-ל' (תשמ"א-תשמ"ב-תשמ"ג)
"זיכרונות האקדמיה ללשון העברית", כרך ל"א-ל"ב-ל"ג-ל"ד (תשמ"ד-תשמ"ה-תשמ"ו-תשמ"ז)
"זיכרונות האקדמיה ללשון העברית", כרך ל"ה-ל"ו-ל"ז (תשמ"ח-תשמ"ט-תש"ן)
"ספר הזיכרון לנייה טור-סיני", 1991
"חידוש מילים בעברית", 1989 (גם בגוגל ספרים)
'אותיות', אנציקלופדיה ישראליות כללית, ירושלים: כתר 1987
'אלף-בית', אנציקלופדיה ישראליות כללית, ירושלים: כתר 1987
'ארמית', אנציקלופדיה ישראליות כללית, ירושלים: כתר 1987
'בן-יהודה, אליעזר', אנציקלופדיה ישראליות כללית, ירושלים: כתר 1987
'גניזה', אנציקלופדיה ישראליות כללית, ירושלים: כתר 1987
'דקדוק הלשון העברית', אנציקלופדיה ישראליות כללית, ירושלים: כתר 1987
'ועד הלשון העברית', אנציקלופדיה ישראליות כללית, ירושלים: כתר 1987
'חידושים בלשון ימינו', אנציקלופדיה ישראליות כללית, ירושלים: כתר 1987
'הכתב העברי', אנציקלופדיה ישראליות כללית, ירושלים: כתר 1987
'הכתיב העברי', אנציקלופדיה ישראליות כללית, ירושלים: כתר 1987
'לשונות שמיות', אנציקלופדיה ישראליות כללית, ירושלים: כתר 1987
'מבטא הערבית', אנציקלופדיה ישראליות כללית, ירושלים: כתר 1987
'מילונאות ומילונים בעברית', אנציקלופדיה ישראליות כללית, ירושלים: כתר 1987
'מילים בלשוננו', אנציקלופדיה ישראליות כללית, ירושלים: כתר 1987
'מסורה', אנציקלופדיה ישראליות כללית, ירושלים: כתר 1987
'מקרא, תכונות לשונו', אנציקלופדיה ישראליות כללית, ירושלים: כתר 1987
'משנה, לשונה', אנציקלופדיה ישראליות כללית, ירושלים: כתר 1987
'ניקוד עברי', אנציקלופדיה ישראליות כללית, ירושלים: כתר 1987
'סגנון עברי', אנציקלופדיה ישראליות כללית, ירושלים: כתר 1987
'עברית, לשון', אנציקלופדיה ישראליות כללית, ירושלים: כתר 1987
'ערבית, לשון', אנציקלופדיה ישראליות כללית, ירושלים: כתר 1987
'פיסוק בעברית', אנציקלופדיה ישראליות כללית, ירושלים: כתר 1987
'תחביר בעברית', אנציקלופדיה ישראליות כללית, ירושלים: כתר 1987
ועוד כ – 200 ערכים לקסיקליים באנציקלופדיה הישראלית הכללית ירושלים: כתר 1987
א' אבא, א' בנדויד, ש' הראבן, י' ינאי וא' פורח, 'הלשון העברית ומורשת העם', סימפוזיון בקול-ישראל, ערב ראש-השנה, תשמ"ה.
ביחד עם אבשלום קור, 'באופן מילולי: המחשב בשירות לשוננו ומחקרה', שיחה בגלי-צה"ל, 28 ביוני 1985, ושידורים חוזרים אחר כך.
"סִימַנַךְ" – סימנים בלשון העברית – מאמר באתר האקדמיה ללשון העברית.
ינאי, יגאל (1990), "על סלנג ועל מילים שאולות בעברית.
'כוח אדם בחינוך היהודי בתפוצות – בעיות המצוי והצעות לרצוי', דו"ח ליו"ר ההנהלה הציונית, פורסם לקראת הקונגרס הציוני העולמי, ירושלים – 1977.
הנחיות להערכת ההבעה העברית בכתב', המרכז הארצי לבחינות ולהערכה מיסודן של האוניברסיטאות בישראל, ירושלים, 1985.
'תהליכי קבלת החלטות באקדמיה', הרצאה מוזמנת, האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב, התשמ"ח.
'המעבר מעברית קלה לעברית רגילה', 'המחשב ועזרים אורקוליים בהוראה', 'מבחני לשון והערכת הישגים'; מנהל הסדנה להוראת הלשון העברית באוניברסיטאות בחו"ל, במרכז הבין-ארצי להוראת תרבות ישראל באוניברסיטאות, התשמ"ז.
יגאל בן-נון (נולד ב-1950) הוא היסטוריון, חוקר מקרא, פעיל חברתי ואמן ישראלי.
תחומי מחקרו מתמקדים בהיסטוריה של צפון אפריקה, בחקר האמנות, ובהיסטוריוגרפיה מקראית.
יגאל בן-נון נולד בשם יגאל ואנונו, בקזבלנקה, מרוקו ועלה לישראל בגיל שמונה עשרה.
שירת כלוחם בחטיבת גולני בגדוד 13. למד היסטוריה של עם ישראל וספרות צרפתית באוניברסיטת תל אביב.
היה פעיל באגודת הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב.
היה ממייסדי תנועת הפנתרים השחורים בתל אביב, "פנתרי תל אביב", ושימש דובר התנועה.
בשנת 1973 פרש מתנועת הפנתרים השחורים על רקע חילוקי דעות עם חבר הכנסת שלום כהן (שהיה חבר הכנסת השביעית מטעם סיעת הפנתרים השחורים) ובשל השתלטות מצפן ורק"ח על חלק מקבוצת הפנתרים בירושלים.
באותה תקופה, היה בן-נון מקורב ליונתן רטוש ואנשי התנועה הכנענית.
בשנת 1973 היה בין מייסדי "תנועת נמרוד - נוער מורד בממסד הקיים", תנועה של תלמידי תיכון וסטודנטים שביקשה לשנות את תוכנית הלימודים בבתי הספר ברוח רעיונות הכנענים.
בשנת 1974 היה ממייסדי "המועצה לקידום החינוך בעיירות הפיתוח" שדרשה לשנות את ייעודו של הנח"ל.
באותה תקופה עבד כמורה להיסטוריה.
ב-1976 הצטרף לתנועה הדמוקרטית לשינוי - ד"ש והוצב במקום ה-61 ברשימתה לכנסת.
ביוני 1977 עמד בראש רשימת ד"ש בבחירות למועצת פועלי תל אביב.
היה ראש סיעת שינוי בהסתדרות וחבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות מטעם מפלגת שינוי בראשות אמנון רובינשטיין (שהתפצלה מד"ש).
שימש בין היתר כמנהל המועצה הכלכלית חברתית המשותפת להסתדרות ולתעשיינים.
שימש כיו"ר המחלקה לתרבות ולאמנות בהסתדרות.
היה בין יוזמי הקמתה של קבוצת סמרטוט ושל פסטיבל הדגנרטים בראשותו של חוני המעגל בשנת 1981. שימש כחבר המועצה לתרבות ולאמנות, וחבר הנהלת אמנות לעם.
עסק באמנות, בפרפורמנס ארט, אינטר ארט, ומחול פוסט מודרני.
בשנות ה-90 עבר לפריז לצורך לימודי דוקטורט וגר שם במשך 14 שנים.
בשנת 2002 השלים את עבודת הדוקטורט הראשונה שלו באוניברסיטת פריז VIII בנושא "היחסים החשאיים בין ישראל למרוקו וההגירה היהודית 1955–1966".
בשנת 2009 השלים בהצטיינות את עבודת הדוקטורט השנייה שלו בבית הספר היישומי ללימודים גבוהים בפריז (École Pratique des Hautes Etudes), בנושא ההיסטוריוגרפיה של המקרא: "שכבות עריכה בטקסטים הקשורים לראשיתה של ממלכת ישראל ולמסורותיה" בהנחיית פרופסור תומאס רמר.
בתקופת הבחירות לכנסת ה-24 טען במאמר בעיתון הארץ כי הדמוקרטיה נכשלה ויש להחליפה בשיטה אחרת.
בן-נון מלמד היסטוריה של צפון אפריקה אחרי מלחמת העולם השנייה באוניברסיטת פריז VIII.
שימש כמרצה באוניברסיטת בר-אילן בנושא אמנות ישראלית.
בן-נון הוא עמית מחקר במכון כהן להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות באוניברסיטת תל אביב.
בן-נון מנהל אורח חיים צמחוני.
בן-נון עוסק במחקריו בשני תחומים עיקריים, ההיסטוריה של צפון אפריקה (בעיקר מרוקו) והיסטוריוגרפיה של המקרא:
היחסים החשאיים בין ישראל למרוקו
לאחר חזרתו של מוחמד החמישי מהגלות וקבלת העצמאות מצרפת ב-1956, נעשתה מרוקו למדינה עצמאית והיהודים נעשו אזרחיה.
מרוקו עודדה את היהודים להשתלב בממשל ובפקידות הבכירה, כדי למלא את מקומה של האדמיניסטרציה הצרפתית שעזבה, מאחר שרבים מהם היו בעלי השכלה צרפתית.
בן-נון טוען שזה היה תור הזהב של יהדות מרוקו.
אך מצד שני, אחרי השואה, יהדות צפון־אפריקה נהפכה למאגר יהודי חשוב ביותר.
מדינת ישראל ראתה בה מאגר שיספק כוח אדם לביצור ההתיישבות היהודית מול "הבעיה הדמוגרפית" של הקמת מדינה שבה רק 600 אלף יהודים.
ממשלת ישראל התגייסה עם ארגונים יהודיים במאמץ לשכנע את שלטונות מרוקו לאפשר ליהודים תושבי מרוקו לעזוב את המדינה.
שליחי מדינת ישראל קבעו את גורל הקהילה על סמך הערכה שגויה שאורבת לה סכנה מיידית, ולכן מחובתם להצילה, יהיה המחיר אשר יהיה.
קברניטי המדינה התעקשו להוציא את יהודי מרוקו לישראל תוך נטילת סיכונים ובמחיר של קורבנות.
אף שתוך כדי ביצוע המשימה התגלתה מציאות מנוגדת לגישה זו, להט העשייה עיוור את עיני השליחים, והתנהגותם שיקפה את הציפיות שתלו בהם יותר מאשר את המצב בשטח.
ולמעשה שמו קץ לפריחה הכלכלית־תרבותית ממנה נהנתה הקהילה.
החשש מעתיד מעורפל הביא לבסוף לרבים לבחור ביציאה ממרוקו.
במחקריו מבקר בן-נון את הטענה שיהודי צפון אפריקה הם צאצאים של שבטים ברברים שהתייהדו, כפי שטען ההיסטוריון אבן ח'לדון.
טענה שהעלה גם ההיסטוריון שלמה זנד.
לפי בן-נון מוצא יהודי צפון אפריקה הוא שילוב של שתי קבוצות: יהודאים שהתערו בתרבות ההלנית והיגרו לאלכסנדריה החל במאה השלישית לפני הספירה וצאצאים של צפון אפריקאים הלנים שהתייהדו באופן אינדיבידואלי.
מרד יהודאי קירנאיקה ואלכסנדריה, המכונה "מרד התפוצות" (115–117 לספירה), הוא נקודת המפנה בהיווצרות קהילה יהודית באפריקה.
זו הייתה ישות פוליטית עצמאית, הלניסטית, שונה משאר האוכלוסייה במוצאה ובפולחנה.
בראשה עמדו מלכים והיה לה כוח צבאי משלה.
חלק מתושביה שימש כחיילים בשירות השלטון, וחלק אחר עסק במסחר, בגידול בקר, בחקלאות ובספנות.
לפני המאה ה-2 אין מוצאים ממצאים ארכאולוגיים יהודיים מערבה מקירנאיקה (לוב של היום).
במאות הראשונות לספירה, נוצר מפגש בין ארבעה סוגי אוכלוסייה: הראשון ברברי, לצידו אוכלוסייה יהודאית שהייתה חלק אינטגרלי מן התרבות ההלניסטית, השלישי ברברים הלניסטים חסידי ישו והדת הנוצרית החדשה, והרביעי קבוצה אמורפית של אוהדי היהדות.
ונמצאו כתובות וסמלים יהודיים, שמות יהודיים באותיות לטיניות ויווניות שאפשר לתארך על סמך הערכות פלאוגראפיות.
במחקר האפיגרפי ידועים 96 שמות, שניתן להגדירם כיהודים או כמתייהדים מתקופה זו.
בימי הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון, מצבם של היהודים וזרמים נוצרים הקרובים ליהדות באפריקה הורע.
על פי צו משנת 535 נאסר על הזרמים האריאניים והדונטיסטים לקבל משרות ציבוריות, וצווים מן השנים 545 ו-553 אסרו על היהודים לגייס מאמינים בקרב הנוצרים.
רדיפות אלה והעיסוק במסחר, גרמו ליהודים וקהילות אלו לנדוד מערבה למחוזות הכפריים שמחוץ לאימפריה הביזנטית, לאזורים של אלג'יריה ומרוקו של היום.
כך החלה להתפתח קהילה יהודית באזורים אלו.
קהילות אלה עברו התערויות ומיזוגים כה רבים שלא מותירים אפשרות לכלול את כל יהדות צפון אפריקה במסגרת אתנית גנטית אחת.
בעיקר לאחר הכיבוש הערבי והקמת האימפריה המוסלמית שגילתה יחס סובלני כלפי היהדות והנצרות.
מעורבות מרוקו במלחמת ששת הימים
בן-נון חקר את מעורבות מרוקו במלחמת ששת הימים, והגיע למסקנה שהמלך חסן השני שלח כוחות סיוע רק למראית עין.
באופן פומבי התייצב המלך לצד נאצר ומדינות ערב, ומתחת לפני השטח היו לו יחסים חשאיים והערכה למדינת ישראל.
בשל האווירה הציבורית החליט המלך לשגר כוחות מצבא מרוקו לחזית המצרית.
כוח של כמה מאות חיילים יצא בדרך יבשתית והגיע ללוב.
הם חנו במדבר הלובי עד סיום המלחמה.
שלטונות מרוקו ביקשו להחזיר את הכוח לבסיסו בדרך יבשתית, אבל הפעם סירב השלטון באלג'יריה לאשר להם מעבר, וממשלת מרוקו נאלצה לשלוח אונייה לטריפולי וזו החזירה את הלוחמים.
כוח צבאי נוסף יצא ממרוקו ברכבת והגיע עד אלג'יריה, אבל שם התברר למפקדיו שהמלחמה נגמרה ושאין טעם להמשיך במסע, ולכן הם החליטו לשוב למרוקו.
בן-נון טוען, שלאורך תקופת הברזל השנייה בארץ ישראל וברוב התקופה הפרסית, תושבי ממלכות ישראל ויהודה לא מלו את בניהם.
לדבריו הציווי התאולוגי במחזור "סיפורי אברהם" בספר בראשית התחבר רק בסוף התקופה הפרסית.
ורק אז ניתנה לחיתוך העורלה של תינוק בן שמונה ימים משמעות של "כריתת ברית בין העם לאלוהיו".
כמו כן, לטענתו, במקרא עצמו יש הסתייגות ממנהג המילה.
בשנת 2016, פרסם בן-נון את רב-המכר "קיצור תולדות יהוה", בו הוא מציע את הטענה שבממלכות יהודה וישראל סגדו לכמה אלים, ובתוכם "יהוה", שפולחנו התאפיין בריבוי מקדשים ובתוכם פסלים.
לטענתו, יהודה וישראל מעולם לא היו ממלכה אחת וגם האומה הישראלית בת תריסר השבטים לא הייתה ולא נבראה.
עיקר האוכלוסייה באה ממוצא כנעני וחלקה הקטן יותר הגיע מגורמי שוליים מצריים שברחו ועלו צפונה, ובמרכזם מה שמכונה "שבט לוי".
בשנת 2023 פרסם בן-נון את ספרו "מתי הפכנו ליהודים", הספר עוסק בקריאה ביקורתית של ספרי הברית החדשה, המשנה, התלמוד והקוראן, בניסיון לשרטט את שלבי ההתפתחות של שלוש הדתות המונותאיסטיות.
בספר מנסה בן-נון לענות על כמה שאלות מרכזיות: האם היהדות הרבנית נוצרה בהשפעת הנצרות?
מתי ובאיזה אופן נכתבה התורה שבעל פה?
והאם ייתכן שדמויות מרכזיות בספרות הרבנית, כגון רבי עקיבא ורבי שמעון בר יוחאי, לא התקיימו במציאות ההיסטורית אלא הומצאו לצורך חיזוק הנרטיב הרבני?
בן נון פרסם מספר מאמרים בהם מציג את עמדותיו בנוגע לראשית הנצרות והאסלאם.
בן-נון סבור שהבשורות של הברית החדשה נכתבו כולן לפני חורבן בית המקדש השני.
הוא מגדיר את הקוראן כיצירה נוצרית במקורה, זאת לעומת הדעה הנפוצה במחקר שרואה את הקוראן כמסורת מוסלמית שבסיסה נפרד מהנצרות, הגם שניכרות בו השפעות נוצריות ויהודיות.
יגאל חרד (21 באוקטובר 1942 – 13 במרץ 2021) היה מוזיקאי, מעבד מוזיקלי, מלחין וגיטריסט ישראלי.
יגאל חרד נולד בשכונת כרם התימנים בתל אביב וגדל בשכונת יד אליהו.
בשנת 1961 התגייס ללהקת פיקוד מרכז איתה השתתף בתוכניות "למה כובע?" ו"לא רוצים טובות".
איתו בלהקה היו חברים אושיק לוי, שלמה וישינסקי וחדווה עמרני.
בתחילת דרכו היה זמר בלהקה, אך לאחר מכן שימש כגיטריסט בלבד.
לאחר שחרורו מצה"ל הצטרף ל"שלישיית גאולה גיל" בה היה חבר במשך שלוש שנים.
על השלישייה נמנו גם הגיטריסט דון חוליו (יואל דן) וג'וקי ארקין.
בין שיריה היו "דבר אלי בפרחים", "הכותל" ו"למנצח שיר מזמור".
עם השלישייה הופיע במוסקבה וברחבי העולם.
בהמשך ניגן בלהקת כרמון עם חדווה ודוד.
הוא שיתף פעולה עם זיקו גרציאני בהפקות שונות.
ניגן בהקלטת אלבומים של זמרים רבים בהם של הזמרת אילנית, דקלון, אושיק לוי, אבנר גדסי, יהורם גאון, אהרון עמרם.
יצר עיבודים מוזיקליים לשירים רבים לאורך הקריירה.
השיר הראשון שעיבד היה "פמלה" לבועז שרעבי שיצא לאור בשנת 1971. חרד גם היה הגיטריסט בתקליט זה של שרעבי, שהיה אלבומו הראשון.
עוד באותה שנה השתתף בנגינת גיטרה בשיר "לא על החצי לבדו" שהקליט אריק איינשטיין לפסקול הסרט "חצי חצי" של בועז דוידזון.
בשנת 1972 היה חבר כגיטריסט בחבורת בימות שהוקמה לקראת העלאתו של מופע משיריה של נעמי שמר.
עוד באותה שנה ניגן בגיטרה בהקלטות אלבומו של אריק איינשטיין "יסמין", ועיבד את השיר "אנאבל לי" לאלבומו השלישי של שלמה ארצי "פתאום אחר ימים רבים".
בשנת 1974 ליווה בשירה ובגיטרה את הזמרת אילנית בפסטיבל הזמר, בשירה "אם יפול הכוכב שלי", יחד עם עוזי חיטמן.
באמצע שנות ה-70 קיבל פנייה מחברת התקליטים של האחים ראובני לעבד את תקליטה הראשון של להקת "צלילי הכרם".
חרד נהג להכניס לעיבודים כלי נגינה שלא היו מקובלים אז במוזיקה המזרחית כגון חצוצרה, טרומבון, קסילופון וכינור.
בשנות ה-70 וה-80 יצר את העיבודים לשירים שהשתתפו בפסטיבלי הזמר המזרחי שבהם הוא ניגן גם כחלק מהתזמורת.
ב-1975 עיבד את שירי אלבומה השני של להקת צלילי הכרם, ונמנה עם נגני להקת חיל האוויר בתוכניתה "מוכרחים להמשיך לנגן".
השירים שבלטו בתוכנית היו "תמיד עולה המנגינה" והשיר "מוכרחים להמשיך לנגן" הנושא את שם התוכנית.
בשנת 1976 עיבד את שירי אלבומה השלישי של להקת צלילי הכרם - "שושנת תימן", יצר את העיבודים המוזיקליים למחזמר "וחוץ מזה הכל בסדר" שיצרה "סדנת תיאטרון שכונת התקווה" בכיכובה של עפרה חזה, והשתתף בנגינת גיטרה אקוסטית בהקלטות אלבום הבכורה של שימי תבורי "חיפשתי שירים לצאת לעולם".
ב-1977 עיבד את שירי "זכרונות בכרם"' אלבומה הרביעי של להקת "צלילי הכרם" וניגן בהקלטות בגיטרה אקוסטית.
עוד באותה שנה עיבד שלושה שירים לאלבומו הרביעי של ניסים סרוסי, "ירושלים".
ב-1978 עיבד כמחצית משירי אלבומו של אבנר גדסי "יש מסיבה", וכן עיבד את הגרסה המקורית של "את לי לילה", שהקליט בועז שרעבי.
השיר זכה להצלחה רבה, ודורג במקום ה-11 במצעד הפזמונים השנתי תשל"ט (1979) של רשת ג'.
ב-1979 הפיק מוזיקלית את שירי אלבום הבכורה של חיים משה "שבח אשיר", בו בלט עיבודו לשיר "אלייך".
ב-1980 עיבד שלושה שירים לאלבומו של אריק לביא והלחין מתוכו את "בבוסתנים", ו"אני סמבה".
כמו כן השתתף בהקלטות אלבום הבכורה של אריק סיני, ועיבד את השיר "הו מרגנית" של מילי מירן.
ב-1981 עיבד חלק משירי אלבומה השישי של להקת צלילי הכרם - "יום שישי הגיע".
ב-1984 עיבד את שירי אלבומה היחיד של דינה עוז "אהבה פשוטה", בו בלטו שיר הנושא ו"צללים" שנכנסו למצעד הפזמונים השנתי תשמ"ד (1984) של רשת ג'.
ב-1985 ניגן בגיטרה אקוסטית ועיבד את שירי אלבומו של איציק קלה "בחצות הליל", וכן עיבד לזוהר ארגוב את שיר הנושא של אלבומו "ים של דמעות".
ב-1988 עיבד את מרבית שירי האלבום הכפול והמשותף של שימי תבורי ואביהו מדינה - "פרחי גני".
ב-1989 עיבד כמחצית משירי אלבומו השני של נתי לוי - "אש".
עוד באותה שנה הפיק מוזיקלית שני שירים לאלבום הבכורה של ששי יעיש "אהבת אמת", בו בלט עיבודו לשיר "סעידה" (על פרשת ילדי תימן), והלחין ביחד עם בועז שרעבי את "נע ונד", שיר הנושא מאלבומו של האחרון.
באותה שנה עיבד שירים באלבומו של עופר בדיחי.
ב-1990 הפיק מוזיקלית כמחצית משירי אלבומו של חיים משה "הביתה", בו בלט במיוחד עיבודו ל"קולות של פיראוס", שהפך ללהיט גדול.
בשנת 1992 יצר את העיבודים לשירים למחזמר "המלך" בבימויו של שמואל הספרי העוסק בדמותו של זוהר ארגוב ואשר הועלה בתיאטרון בית לסין, וכן עיבד את מרבית שירי אלבומו של דקלון "זמר מתחדש".
ב-1994 עיבד את מרבית שירי אלבום הבכורה של ליאור פרחי "כמו אבן שותקת".
עוד באותה שנה עיבד שלושה שירים לאלבומו הכפול של דקלון - "שר חצי יובל", בהם חידוש לשיר "אל נבקש", שביצע במקור זוהר ארגוב.
ב-1997 עיבד את שירי אלבום הבכורה של שרון כהן "אילו יכולתי".
ב-1999 עיבד את שירי אלבומו השני של שרון כהן "שר כל הלילה", וכן עיבד את שירי האלבום "שבט אחים", בו השתתפו זמרים שונים בזמר הים התיכוני.
ב-2011 עיבד את שירי אלבומה של להקת "אנרגיה חולנית" CHARM AND ASANE שכולו היה מושר באנגלית והתאפיין בסגנון של רוק פסיכדלי.
חרד הופיע רבות עם אילנית ועם אריק לביא לו גם הלחין מספר שירים.
הוא ניגן בסרטי קולנוע ישראלים רבים בהם "קזבלן", "חצי חצי", "ארבינקא" ו"השוטר אזולאי" וניגן במופעים "אל תקרא לי שחור" ו"הטוב הרע והנערה".
הוא הלחין את הפתיח לתוכנית הטלוויזיה "מועדון החתול שמיל" למילותיה של תלמה אליגון רוז.
נפטר ב-13 במרץ 2021 בגיל 78, והובא למנוחות בבית העלמין של יהוד.
יגאל וילפנד (8 בנובמבר 1944 – 20 באוגוסט 2019) היה סופר, עורך, עיתונאי ומחנך ישראלי, חבר קיבוץ עין השופט ואיש תנועת השומר הצעיר.
יגאל וילפנד נולד ליוסף ובלה וילפנד בניו-יורק, שם שהה עם הוריו במסגרת שליחותם כאנשי השומר הצעיר באמריקה.
לאחר המלחמה חזרו הוריו לביתם בקיבוץ עין השופט.
את שירותו הצבאי עשה בנח"ל, ולאחר שחרורו למד לימודים הומניסטים בסמינר אורנים.
במהלך שנות ה-70 חינך במוסד הרי אפרים, וכן עסק כעיתונאי בעיתון "על המשמר", וכיהן כמזכיר קיבוצו.
במקביל, היה פעיל במפ"ם ובשלום עכשיו.