tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הונהג גיוס חובה וסטודנטים, עבורם היה מקובל לדחות את הגיוס עד סיום הלימודים, גויסו אף לפני סיום התואר.
קלינטון היה ממתנגדי המלחמה ולא היה מעוניין להתגייס.
הוא נקט בפעולות שונות כדי להימנע מהגיוס, אך הקפיד לא לעבור על החוק.
בייל הוא פגש בהילרי רודהם, שהייתה תלמידה שם אף היא.
הם נישאו ב-1975 ובתם היחידה צ'לסי נולדה ב-1980. במהלך תקופת הלימודים עבד בין השאר כמתמחה בוועדת יחסי החוץ של הסנאט, ולבסוף סיימם עם קבלת תואר J.D.
מבית הספר למשפטים של ייל ב-1973. בזמן מערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1972 עבד עבור המועמד הדמוקרטי ג'ורג' מקגוורן במשרד בטקסס.
בתום לימודיו החל לעבוד בהוראת משפטים באוניברסיטת ארקנסו, ולאחר מכן נבחר לתובע הכללי של ארקנסו בשנת 1976.
קלינטון כמעט ולא זכה לתחרות בבחירות המקדימות למועמדות המפלגה הדמוקרטית, ונבחר ללא אופוזיציה כלל בבחירות הכלליות.
בשנת 1978, עם היבחרו למושל ארקנסו בגיל 32, היה למושל מדינה המכהן הצעיר ביותר בארצות הברית, וכן למושל הצעיר ביותר זה 40 שנה בארקנסו.
תקופת כהונתו הראשונה כמושל הייתה עמוסת קשיים, בכלל זה מס לא פופולרי על כלי רכב וזעם ציבורי על בריחת אסירים קובניים מבית הכלא.
בחירתה של הילרי רודהם לשמור על שם נעוריה עת הייתה הגברת הראשונה של ארקנסו לא התקבלה בעין יפה בארקנסו השמרנית.
אחרי תקופת כהונה בודדת הפסיד קלינטון ליריבו הרפובליקני פרנק ד.
בהיותו חופשי ממשרה רשמית, התפנה קלינטון לטפל במכשולים שהובילו לכישלונו הפוליטי: טיפח מערכת יחסים עם הקהילה העסקית ושב והתקבל בממסד הפוליטי של ארקנסו.
הילרי אימצה את שם המשפחה של בעלה ומילאה תפקיד מסורתי יותר של אשת פוליטיקאי, בה בשעה שבלא יחסי ציבור ביססה את עצמה ככוח פוליטי בזכות עצמה בזכות כישוריה כמשפטנית.
בשנת 1982 נבחר קלינטון למושל בשנית ושירת בחמש תקופות כהונה נוספות, עד היבחרו לנשיא בשנת 1992. בהיותו מושל הוא חתם על צו הוצאה להורג של רונלד ג'ין סימונס שהרג 16 אנשים כולל בני משפחתו.
כניסתו הראשונה של קלינטון לפוליטיקה ברמה ארצית הייתה בשנת 1988, עת הוזמן לשאת דברים בוועידת המפלגה הדמוקרטית ולהציג את מייקל דוקאקיס, מושל מסצ'וסטס ומועמדה לנשיאות.
נאומו של קלינטון, שתוזמן לרבע השעה האחרונה של הוועידה, נתפס ככישלון מהדהד, בעקבות דבריו שארכו זמן רב יותר מזה שהוקצה להם.
על אף מכשול זה, התכונן קלינטון להתמודדות במירוץ לנשיאות של שנת 1992 מול הנשיא המכהן, ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
בתקופה שלאחר מלחמת המפרץ הראשונה נדמה היה כי ניצחונו בבחירות של הנשיא בוש מובטח, ולאור זאת נמנעו מספר מועמדים דמוקרטיים בולטים מלהתמודד.
מועמדותו כמעט נקטעה באיבה כאשר צעירה מארקנסו בשם ג'ניפר פלאוורס טענה שהיה לה רומן איתו.
אולם ראיון משותף של בני הזוג קלינטון בתוכנית 60 דקות של CBS בו הם הודו ב"קשיים בחיי הנישואין" והילרי עמדה לצידו, החזיר אותו למרוץ.
בבחירות המקדימות בניו המפשייר הוא הגיע במקום שני קרוב, אחרי פול סונגאס ממסצ'וסטס השכנה, והוכתר בתואר "The Comeback Kid".
בעקבות ה"מומנטום" שצבר מניו המפשייר, וכשנעזר בניצחונות רבים במדינות הדרום, הצליח בסופו של דבר לזכות במועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות.
קלינטון בחר בסנאטור אל גור להיות מועמדו לתפקיד סגן נשיא.
בתחילה עוררה בחירה זו ביקורת מצד יועציו, הואיל ומוצאו של גור ממדינת טנסי הגובלת בארקנסו, בעוד שבדרך כלל נהוג לבחור מועמד לסגן הנשיא שמכסה אזורים בהם המועמד לנשיאות זקוק לחיזוק פוליטי.
עם זאת, בדיעבד נחשב מינוי זה כמינוי מוצלח שתרם לניצחון בבחירות הכלליות.
בעת נשיאותו, קידם קלינטון מגוון רחב של חקיקה ותוכניות, שרבים מהם נכנסו לתקוף או יושמו דרך הרשות המבצעת.
מדיניותו, ובפרט הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה ורפורמת הרווחה שהוביל, נחשבו לגישת הממשל הפילוסופית של "הדרך השלישית" (Third Way) המאפיינת את המרכז הפוליטי, שמשלבת בין קפיטליזם ושוק חופשי לתוכניות רווחה.
בנושאים תקציביים מדיניותו הפיסקלית השמרנית עזרה להפחתת הגירעון.
לאורך שנות כהונתו, התאפיין ממשלו של קלינטון בצמיחה כלכלית יציבה, ירידה באבטלה והתעצמות ההון באמצעות התחזקות שוקי המניות.
קלינטון עמד בראש התקופה הארוכה ביותר בעת שלום של התרחבות כלכלית בהיסטוריה האמריקאית.
אגף התקציב בקונגרס דיווח על עודף תקציבי של 69 מיליארד דולר ב-1998, 126 מיליארד ב-1999, ו-236 מיליארד בשנת 2000, לאורך שלוש שנות הכהונה האחרונות של קלינטון.
לקראת סיום נשיאותו, עבר קלינטון לניו יורק ועזר לרעייתו להיבחר לסנאט של ארצות הברית.
קלינטון זכה למנות שני שופטים לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
תחילה הוא מינה את רות ביידר גינסבורג ב-1993, ולאחר מכן את סטיבן ברייר ב-1994. שני מינויו הם ממוצא יהודי.
לבתי המשפט הפדרליים לערעורים מינה 66 שופטים, ולבתי המשפט הפדרליים המחוזיים 305 שופטים.
כשיועציו האסטרטגיים הבכירים הם ג'יימס קארוויל ופול בגלה, זכה קלינטון בבחירות לנשיאות שנערכו בשנת 1992, כאשר התמודד מול הנשיא המכהן ג'ורג' הרברט ווקר בוש ומול המועמד העצמאי רוס פרו, תוך התבססות על מצע השם דגש על נושאי פנים, ובייחוד על ההאטה בכלכלה בתקופה שקדמה לבחירות.
במהלך תקופת הבחירות הדגישו יריביו של קלינטון ענייני אישיות ואופי, לרבות התחמקותו של קלינטון מגיוס בזמן מלחמת וייטנאם ותשובתו השנויה במחלוקת לגבי שימוש במריחואנה ("לא שאפתי לריאות").
הועלו מצד יריביו גם האשמות לגבי היותו רודף שמלות ולגבי מעורבותו בעסקים מפוקפקים.
בוש איבד תומכים שמרנים רבים עקב הפרת התחייבותו מנאומו המפורסם "קיראו את שפתיי: לא יהיו מיסים חדשים!", שהתקיים במסגרת קמפיין הנשיאות שלו בשנת 1988, שבו הבטיח שלא להעלות את המיסים בארצות הברית.
הכלכלה הייתה במיתון, וכוחו הגדול של בוש, מדיניות החוץ, נעשה חשוב פחות לאחר פירוק ברית המועצות ותבוסת עיראק במלחמת המפרץ.
במסע בחירות זה, ועל רקע הקשיים בו, נטבע הביטוי "זאת הכלכלה, טמבל" במטה הבחירות של קלינטון, שהיווה את תמצית הביקורת כלפי מדיניותו הכלכלית של בוש.
הדמוקרטים יצרו זיקה בין המיתון שאליו נקלעה כלכלת ארצות הברית בשלהי כהונתו של בוש לבין טעויות במדיניותו.
קלינטון זכה בריבוי קולות המצביעים, ובניצחון גדול בחבר האלקטורים המסתכם בכ-370 קולות לעומת 168 ליריבו.
בחירתו קטעה רצף של 12 שנים של שליטה רפובליקנית בבית הלבן, וכן הביאה את הדמוקרטים לשליטה מלאה בכל שלוחות השלטון הפדרלי (שני בתי הקונגרס) לראשונה מאז סיום נשיאותו של ג'ימי קרטר.
מיד עם כניסתו לתפקיד, קיים קלינטון את הבטחתו מתקופת מסע הבחירות וחתם על "החוק לחופשה עקב אירועים משפחתיים ובריאותיים", חוק שחייב מעסיקים גדולים לאפשר לעובדים לקחת חופשה ללא תשלום בנסיבות של מקרה חירום משפחתי או רפואי.
בניגוד לפופולריות שהביאה לו החלטה זו, גרר חוסר נכונותו לממש את הבטחתו לאפשר להומוסקסואלים מוצהרים לשרת בזרועות הצבא ביקורת, הן משמאל (על היותו הססן יתר על המידה בקידום זכויות ההומוסקסואלים) והן מימין (על חוסר רגישותו למסורת הצבאית).
לאחר דיונים ממושכים הסכימו קלינטון והפנטגון על מדיניות של התעלמות ("Don't ask, don't tell") ביחס להעדפותיהם המיניות של מגויסים, מדיניות שקוימה הלכה למעשה עד שבוטלה בשנת 2010 על ידי ממשיכו בתפקיד, ברק אובמה.
מקץ שנתיים לכהונתו, הביאו בחירות אמצע הקדנציה לקונגרס לאיבוד הרוב הדמוקרטי בשני בתי הקונגרס גם יחד לראשונה מזה 40 שנה, הפסד שמיוחס לכישלון התוכנית ליצור מערכת ביטוח בריאות מקיפה, תוכנית שקודמה על ידי הגברת הראשונה, הילרי קלינטון.
לאחר הבחירות של 1994, הופנה אור הזרקורים אל "החוזה עם אמריקה", מסמך שהובל על ידי יו"ר בית הנבחרים החדש, הרפובליקני ניוט גינגריץ', מעין מצע בחירות שהבטיח העברה של "רפורמות שמרניות" לחיזוק מוסד הנשיאות בנושאי תקציב ומסים.
הנשיא קלינטון והקונגרס הרפובליקאי התקוטטו בנושאי תקציב, שגרמו לשיתוק בפעולות הממשלה.
שיתוק זה דווקא פגע ברפובליקנים והעלה את הפופולריות של קלינטון.
שיפור דרמטי ביחס הציבור אל קלינטון חל בזכות תגובתו לפיצוץ בניין הממשל הפדרלי באוקלהומה סיטי ב-19 באפריל 1995.
בבחירות לנשיאות ב-1996 נבחר קלינטון מחדש בהפרש ניכר וגבר על יריבו הרפובליקני בוב דול, שכיהן כסנאטור מקנזס, אך הרפובליקנים שמרו על שליטתם בקונגרס (הגם שהפסידו מספר מושבים).
קלינטון היה הנשיא הדמוקרט הראשון שזכה לכהן שתי קדנציות מלאות מאז הנשיא פרנקלין רוזוולט.
קלינטון פיתח יחסי עבודה קרובים עם טוני בלייר, ראש ממשלת בריטניה שנבחר בשנת 1997, וגילה עניין אישי בסכסוך בצפון אירלנד.
בתקופת כהונתו אף ביקר באירלנד שלוש פעמים לצורך קידום השלום.
קלינטון היה שושבין בהנעת התהליך שהוביל לפירוק מחתרת ה-IRA מנשקה ב-23 באוקטובר 2001.
מלבד תהליכי השלום עמד קלינטון מאחורי שיגור כוחות אמריקאים להתערבות במשבר בקוסובו שבבלקן ובסומליה.
ב-1998 הוא הורה לתקוף בטילי שיוט כוחות של אל-קאעידה באפגניסטן, בעקבות הפיגועים שלהם בשגרירויות האמריקאיות בקניה ובטנזניה.
בשנת 1999, לראשונה מאז שנת 1969, הציג תקציב מדינה מאוזן יחד עם הקונגרס הרפובליקני, שהביא לעודף תקציבי ולתקופת הצמיחה הארוכה ביותר בהיסטוריה האמריקאית בעת שלום.
פרשות ווייטווטר, מוניקה לוינסקי וניסיון הדחתו
על כהונתו של קלינטון העיבו מספר פרשות בהן ווייטווטר ומוניקה לוינסקי.
לאורך רוב תקופת כהונתו פעל תובע מיוחד שמונה לחקור את פרשת ווייטווטר, שעסקה בפרויקט נדל"ן שכשל, שבה היו מעורבים קלינטון ורעייתו הילרי והחלה בימיו של קלינטון כמושל ארקנסו.
קנת' סטאר מונה לתפקיד ולבסוף לא מצא ראיות כנגד בני הזוג.
אולם בשלב מסוים הגיע לידיו מידע אודות קלינטון ומוניקה לוינסקי והוא החליט להרחיב את החקירה לפרשה זו.
קלינטון קיים קשר מיני עם מתמחה צעירה בת 22 בשם מוניקה לווינסקי.
בתביעה אזרחית שהגישה נגדו אישה אחרת, פולה ג'ונס, הוא התבקש להגיש תצהיר בו הוא נשאל אודות יחסיו עם לוינסקי.
הוא הכחיש שקיים עימה יחסי מין ועל התצהיר הכוזב נחקר על ידי סטאר.
לינדה טריפ, מי שהייתה מיודדת עם לוינסקי, העבירה לו הקלטות של שיחותיה עם לוינסקי בהן היא מתארת את יחסיהם ובנוסף הייתה ברשות לוינסקי שמלה מוכתמת שהיוותה ראיה לכך שהם קיימו מגע מיני אוראלי.
הפרשה נחשפה לציבור לראשונה בינואר 1998, וקלינטון הכחיש בציבור כי קיימו יחסי מין "לא קיימתי יחסי מין עם האישה הזאת, העלמה לווינסקי".
לאחר שהוכח כי אכן קיימו יחסי מין ולאחר שנחקר בפני חבר מושבעים גדול הוא הודה ברבים בכך באוגוסט 1998 וציין כי היחסים היו לא נאותים.
לאחר שסטאר הגיש את הדוח שלו לקונגרס, החליט בית הנבחרים לפתוח נגדו בהליך הדחה (Impeachement) באשמת עדות שקר ושיבוש הליכי משפט.
בית הנבחרים החליט להאשימו ברוב של 228 כנגד 206. משפט ההדחה התנהל בסנאט שזיכה אותו ברוב של 55 כנגד 45. הייתה זאת הפעם השנייה בתולדות ארצות הברית שבית הנבחרים החליט להאשים נשיא ולפתוח במשפט הדחה כנגדו.
בעקבות המקרה רישיון עורך הדין שלו הושעה לחמש שנים בארקנסו וכמו כן הוא הושעה לחמש שנים מהופעות בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית.
השופטת בתביעה האזרחית של פולה ג'ונס קנסה אותו ב-90,000 דולר על ביזיון בית המשפט בכך שהגיש תצהיר כוזב במשפט.
בהיותו הנשיא הראשון לדור הבייבי בום, נתפס קלינטון כמסמן את פער הדורות לעומת הנשיאים שקדמו לו והוא נחשב לנשיא שמגלם בסגנונו אופי לא רשמי ועממי של נשיא.
בסגנון הרטורי הקליט שלו והשימוש החלוצי שעשה בסמלי תרבות הפופ במהלך הקמפיין שלו, נודע קלינטון, לעיתים קרובות לשלילה, בתור "נשיא ה-MTV", כינוי שהודבק לו לאחר הופעתו ב-MTV במהלך מסע הבחירות שלו.
על אף שהופעה זו סייעה לו לזכות בתמיכתם של בני דור ה-X, גררה ההופעה ביקורת נרחבת על הראוותנות וחוסר הענייניות שבה.
מעמדה החזק של הילרי קלינטון בממשל משך אל עבר הגברת הראשונה מידה של תשומת לב וביקורת שלא נרשמו מאז ימיה של אלינור רוזוולט בתפקיד.
אנשים רבים זיהו בזוג שותפות פוליטית שטרם נודעה כמותה.
המבקרים בחרו להשוות אותם לחואן ואויטה פרון בארגנטינה.
הועלתה אף טענה שהילרי, ולא הנשיא, היא הדומיננטית מבין השניים בשותפות זו.
אנשים בעלי השקפה חברתית שמרנית נרתעו מהזדהותו של קלינטון עם נוער הפרחים בתקופת בחרותו, וחלקם ביקרו אותו על ששהה בלימודים באנגליה ולא התגייס למלחמת ווייטנאם.
הסברו של קלינטון בנוגע לניסיונו עם מריחואנה ("לא שאפתי לריאות") החליש יותר את תדמיתו בקרב השמרנים.
בנוסף לכל אלו עלו מדי פעם שמועות על היותו "רודף שמלות".
מספר נשים כמו פאולה ג'ונס, ג'ניפר פלאוורס וקתרין וילי טענו כי קלינטון שכב איתן במהלך נישואיו להילרי קלינטון.
עובדת שירותי בריאות בשם חואניטה ברודריק מסרה עדות כי נאנסה פעמיים על ידי קלינטון, בעת כהונתו כמושל.
לארבע ההאשמות האלו (עם פולה ג'ונס קלינטון הגיע להסכם כספי) נוספה עוד שורה של נשים עם טענות דומות.
קלינטון היה שמרני יותר ממועמדים דמוקרטיים קודמים לנשיאות בנושאים רבים ותמך בעונש מוות, בעוצר לילה לקטינים, בתלבושת אחידה בבתי ספר ובנושאים אחרים למגינת לבם של תומכי זכויות הנוער, ואף הרחיב בצורה משמעותית את המלחמה בסמים בתקופת כהונתו.
אף על פי שעבד יחד עם יריביו הרפובליקנים בקונגרס והגיע עמם לפשרות, לדעת רבים לא הצליח לשנות את המוניטין שיצא לתקופת כהונתו בתודעתם של יריביו.
אחוזי התמיכה בקלינטון נעו בין 40% ל-55% לאורך הקדנציה הראשונה שלו, אך עם תחילת כהונתו השנייה, ובפרט לאחר ניסיון הדחתו ב-1998, זינק שיעור התמיכה הציבורית בו והגיע לשיא.
הוא נחשב לאחד הנשיאים הפופולריים ביותר שהיו.
על פי סקר משותף של CBS והניו יורק טיימס, סיים קלינטון את נשיאותו עם שיעורי תמיכה של 68%, לצד נשיאים כגון פרנקלין דלאנו רוזוולט ורונלד רייגן בעת סיום תפקידם.
קלינטון היה מבין הנשיאים האמריקאים האהודים ביותר בישראל, וכמו גם מן המעורבים ביותר בענייני ישראל והתהליך המדיני בינה לבין הפלסטינים.
קלינטון נודע ביחסו החם ליהדות ולישראל.
בתו צ'לסי נשואה ליהודי, מארק מזווינסקי ומספרם הרב של העוזרים והיועצים היהודיים שלו אף גרם להרמת גבות בחלק מהחברה האמריקנית.
בתקופת מערכת הבחירות סיפר שהוא מחויב לישראל ולביטחונה בגלל הבטחה שלו לכומר המנוח שלו בה אמר כי לעולם לא ינטוש את ישראל.
במהלך כל שמונה שנות כהונתו, היה קלינטון מעורב רבות בתהליכים המדיניים במזרח התיכון.
עם תחילת כהונתו נחתם בבית הלבן הסכם אוסלו א'.
אף על פי שממשלו לא היה מעורב במגעים לקראת ההסכם, קלינטון אימץ את התהליך בחום, והבטיח לערוב לביטחון ישראל אם היא תיקח סיכונים למען השלום.
בהמשך השתתף בגיבוש הסכם השלום בין ישראל לירדן, ואף השתתף בטקס החתימה על ההסכם, שנערך ב-26 באוקטובר 1994 במעבר הגבול החדש שבין ישראל לירדן, מצפון לאילת.
לאחר טקס החתימה ביקר קלינטון גם בתל אביב.
את אהדת הקהל בישראל קיבל קלינטון לאחר רצח יצחק רבין.
הוא היה המנהיג הראשון שעלה לשידור עוד בערב הרצח והספיד את רבין.
במהלך הנאום הוא אמר בעברית "שלום חבר", סיסמה שהפכה לסמל של האבל על רצח רבין.
קלינטון השתתף בהלווייתו של רבין בירושלים, ובהספדו אף חיבר בין הרצחו של יצחק רבין לעקידת יצחק שהייתה בפרשת אותו שבוע.
לאחר רצח רבין הגביר קלינטון את מעורבותו בתהליך המדיני בין ישראל לפלסטינים.
במרץ 1996, לאחר גל פיגועי ההתאבדות שאירע בתחילת החודש בישראל, בא לביקור שלישי בארץ, בתום "ועידת עושי השלום" בשארם א-שייח', ביקור שנתפס על ידי הימין כמי שמטרתו הייתה לסייע לשמעון פרס במערכת הבחירות.
עם פרוץ אירועי מנהרת הכותל בספטמבר 1996, מיהר לזמן אליו את בנימין נתניהו ויאסר ערפאת, בשביל להרגיע את המצב, אף על פי שהיה זה ערב הבחירות לנשיאות.
באוקטובר 1998 זימן שוב את נתניהו וערפאת, והביא לחתימת הסכם ואי.
ביקורו הרביעי בישראל היה בדצמבר 1998, לאחר חתימת הסכם ואי, בו ביקר בישראל וברצועת עזה שם התארח בישיבת המועצה הלאומית הפלסטינית שאשררה את ביטול סעיפי האמנה הפלסטינית שקראו להשמדת ישראל.
עם היבחרו של אהוד ברק לראשות הממשלה, הוא כינס ועידה נוספת בשם "בואי", בהשתתפות ברק ושר החוץ הסורי פארוק א-שראע, אולם ועידה זו נכשלה להביא הסכם ישראלי סורי, כמו גם פגישתו עם חאפז אל-אסד.
ביולי 2000 כינס קלינטון את ועידת קמפ דייוויד השנייה על פי בקשת אהוד ברק ולמורת רוחו של יאסר ערפאת.
אולם בוועידה נכשל הניסיון להגיע להסכמה על הסדר קבע בין ישראל לפלסטינים.
באוקטובר באותה השנה פרצה האינתיפאדה השנייה.
עם פרוץ האינתיפאדה ניסה קלינטון לתווך בין הצדדים, והציע את מתווה קלינטון להסדר קבע, אולם ניצחונו של ג'ורג' בוש בבחירות שמו קץ ליוזמה.
לאחר סיום כהונתו כנשיא ביקר קלינטון בישראל כמרצה בכנס של חברה מסחרית בתל אביב, בחגיגות יום ההולדת השמונים והתשעים לשמעון פרס (בשנים 2003 ו-2013) וכאורח הכבוד בעצרות הזיכרון לרצח רבין; הן בציון 10 שנים להירצחו בשנת 2005, והן בעצרת הזיכרון במלאת 20 שנה למותו.
במסגרת ביקורו ביוני 2013 בישראל, לרגל חגיגת יום הולדת התשעים לפרס, העניק ראיון אישי לאילנה דיין – העוסק ביחסיו עם רבין, ברגעים בהם נודע לו על מותו ובמחשבותיו עליו.
הראיון שודר רק שנתיים לאחר מכן, באוקטובר 2015, כאשר הגיע לנאום בעצרת לזכרו של רבין.
ביולי 2016 הכריז באירוע בחירות של אשתו כי הוא הציע לפלסטינים מדינה, אך אלו סירבו.
כמו כן ציין כי העזתים משתמשים בנשים וילדים כמגן אנושי ולמרות זאת שני הצדדים אינם חפים מפשע ולא תמיד הוא הסכים עם ישראל במדיניותה (מקור) בספטמבר 2016 הגיע פעם נוספת לישראל, ונשא נאום הספד בהלוויית שמעון פרס.
קלינטון ממשיך לקחת חלק פעיל בחיים הציבוריים; על ידי מתן נאומים, בגיוס כספים, ובייסוד ארגוני צדקה – לרבות הקרן שהוא עומד בראשה – קרן קלינטון.
במסגרת קרן זו הוא פועל למיגור משבר האקלים על ידי פיתוח פרויקטים ומציאת פתרונות בתחומי האנרגיה והקיימות.
עם סיום נשיאותו פעל להקמת המרכז הנשיאותי על שמו הנמצא בליטל רוק, שנפתח לציבור בנובמבר 2004. הוא לקח חלק בכל ועידה דמוקרטית לאומית מאז 1988, בהן נאם בשעת שיא, וכן במערכות הבחירות עצמן.
הוא לקח גם חלק במסע הבחירות של רעייתו לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008 בעת שהתמודדה בבחירות המקדימות מול ברק אובמה.
בשנת 2011 משך תשומת לב עולמית עקב השינוי שנקט בתזונתו, שהתרחש בין היתר עקב מספר ניתוחי לב שעבר.
קלינטון, שהתפרסם בימי נשיאותו באהבתו לג'אנק פוד, התחיל לנהל אורח חיים טבעוני.
ב-2012, השתתף באופן פעיל במאמצי בחירתו המחודשת של הנשיא המכהן, ברק אובמה.
סייע לקמפיין של הילרי בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, שבסופו הפסידה לדונלד טראמפ.
בתו צ'לסי קלינטון, נישאה ב-31 ביולי 2010 לבנקאי ההשקעות היהודי מארק מזווינסקי בריינבק שבניו יורק.
בספטמבר 2014 הפך לסבא כשבתו צ'לסי ילדה בת.
הסרט "צבעי השלטון" בו מגלמים ג'ון טרבולטה ואמה תומפסון את בני הזוג קלינטון, מנסה לשחזר את המירוץ לנשיאות של שנת 1992 של ביל קלינטון.
בסרט מוצג קלינטון כאדם אנושי שבין היתר מתנגד למירוץ נגטיבי והכפשת יריבים, ועם זאת כאדם חלש אופי שנכנע ליצריו, שלעיתים מותיר לאחרים לנקות את מחדליו.
מכללות ואוניברסיטאות רבות זיכו את קלינטון בתוארי כבוד.
הוא עמית כבוד באוניברסיטת אוקספורד, בה למד כזוכה מלגת רודז.
בתי ספר נקראו על שמו, ופסלים נבנו כדי לחלוק לו כבוד.
עם מדינות ארצות הברית בהן הוא הוכר נמנות מיזורי, ארקנסו, קנטקי וניו יורק.
הוא קיבל את מדליית השירות הציבורי המצוין של מחלקת ההגנה על ידי המזכיר ויליאם כהן ב-2001. קלינטון זכה לכבוד ולהכרה בדרכים נוספות רבות, בארצות המונות את צ'כיה, פפואה גינאה החדשה, גרמניה וקוסובו.
למען הכרת תודה על עזרתו במלחמת קוסובו, שינתה המדינה את שם רחוב מרכזי בבירתה פרישטינה ל"שדרות ביל קלינטון", וכן הציבה פסל מונומנטלי שלו.
ב-2013 קיבל קלינטון את עיטור נשיא מדינת ישראל מידי נשיא מדינת ישראל שמעון פרס.
באותה שנה זכה למדליית החירות הנשיאותית מנשיא ארצות הברית ברק אובמה.
ביל קלינטון חי חיים אישיים סוערים למדי שהיו לעיתים קרובות במוקד התקשורת, גם במהלך כהונתו וגם לאחריה.
הוא נשוי להילרי קלינטון מאז 1975. הם הכירו במהלך לימודיהם באוניברסיטת ייל.
לבני הזוג יש בת אחת – צ'לסי קלינטון, שנולדה ב־1980. מערכת היחסים של ביל והילרי נחשבת למורכבת – הם עברו משברים קשים, במיוחד בעקבות שערוריות המין של מוניקה לווינסקי, אך נשארו יחד לאורך השנים.
בתחילה הכחיש קלינטון את הקשר, אך בהמשך הודה בקיום מערכת יחסים "לא הולמת".
השקר בנוגע לפרשה הוביל להליך הדחה מצד בית הנבחרים, אך הוא זוכה בסנאט והמשיך לכהן עד תום כהונתו.
לביל קלינטון ולמשפחתו היו כמה חיות מחמד במהלך כהונתו בבית הלבן.
סוקס היה חתול שחור-לבן שאומץ על ידי משפחת קלינטון עוד כשהתגוררו בארקנסו.
סוקס היה חיית המחמד המרכזית של המשפחה בתחילת הכהונה של קלינטון, והפך לפופולרית בפני עצמו – הופיע בצילומים רשמיים, השתתף באירועים לילדים ואף קיבל מכתבים ממעריצים.
מאור יותר הצטרף באדי, כלב מגזע לברדור רטריבר, שאומץ על ידי הקלינטונים בשנת 1997. באדי היה חביב במיוחד על הנשיא, וקלינטון אף אמר שבאדי היה חברו הקרוב ביותר באותם ימים קשים של שערוריות פוליטיות.
לאחר שסיים את כהונתו ב־2001, המשיך קלינטון להיות דמות ציבורית בולטת.
הוא הקים את "קרן ביל והילרי קלינטון", שנועדה לקדם מטרות הומניטריות ברחבי העולם.
במקביל, הוא גם תמך בקריירה הפוליטית של אשתו, הילרי, כולל בקמפיין שלה לנשיאות.
במהלך השנים שאחרי הנשיאות, קלינטון התמודד עם בעיות לב.
בשנת 2004 עבר ניתוח מעקפים, וב־2010 עבר ניתוח נוסף להשתלת שני סטנטים.
מאז הוא משתדל לנהל אורח חיים בריא, הכולל תזונה צמחונית ברובה.
סקייט נולד לאב אוסטרלי ואם מפפואה גינאה החדשה.
בשנת 1987 החל לעמוד בראשות מועצת מחוז עיר הבירה ובשנת 1992 נבחר לאספה הלאומית.
בין השנים 1995–1997 כיהן כמושל מחוז עיר הבירה.
לאחר מכן נבחר לראשות הממשלה ועמד בראשה כשנה וחצי.
כמנהיג מפלגת האספה הלאומית העממית, לאחר הבחירות הכלליות בשנת 2002 תמך בממשלתו של מייקל סומארה ומונה ליו"ר האספה הלאומית.
בנובמבר 2003 מונה גם למושל הכללי של פפואה גינאה החדשה בפועל והחזיק בתפקיד עד מאי 2004. למשך יממה במרץ 2004 הושעה מהתפקיד בעקבות האשמות על אי סדרים כספיים בתפקידים קודמים, אך הוכיח חפותו ושב לתפקיד.
בחודש מאי הסירה מפלגתו את התמיכה מראש הממשלה והייתה למפלגה הגדולה בין מפלגות האופוזיציה באספה הלאומית.
בעקבות זאת הוא הוחלף סקייט כיו"ר האספה וכממלא מקום המושל הכללי על ידי ג'פרי נייפ.
בשנת 2005 ניתן לו תואר אבירות.
באותה שנה סבל משבץ והועבר לטיפול באוסטרליה, בה נפטר.
ויליאם הנרי "ביל" קוסבי הבן הוא שחקן, קומיקאי, מפיק טלוויזיה ואקטיביסט לשעבר אמריקאי.
הוא הורשע בעבירות מין וריצה עונש מאסר עד ביטול הרשעתו ב-30 ביוני 2021, אז הוחלט שישוחרר מהכלא.
ביל קוסבי נולד בפילדלפיה, פנסילבניה לאם מטפלת ולאב שהצטרף לחיל הים האמריקני כשביל היה בן 8. ביל, שהיה האח הבכור, היה אחראי על שני אחיו הקטנים, ריצ'רד וקארל (להם היה אח צעיר נוסף שמת משיגרון).
אף על פי שאמו עבדה יותר מעשר שעות ביום, ואביו שירת בצבא, משפחתו נאלצה למכור את ביתה עקב קשיים כלכליים, ולעבור לבית קטן בצפון פילדלפיה.
על אף שהאזור היה קשה מבחינה חברתית, אמו של קוסבי הטיפה לו ולאחיו מסרים של שלום והקריאה להם מהתנ"ך ומספריו של מארק טוויין.
בבית הספר קוסבי היה אתלט מצטיין, קפטן נבחרת הכדורסל ונשיא ועד הכיתה.
מורים רבים הבחינו כי למרות היותו אינטליגנטי, לא הייתה לו חיבה יתרה ללימודים, והיה עסוק בליצנות בזמן שחבריו למדו.
בהגיעו לחטיבת הביניים נרשם לנבחרות הכדורסל, הפוטבול, הבייסבול והריצה.
עובדה זו הקשתה עליו ללמוד, גם עקב עבודותיו לפני ואחרי בית הספר בצחצוח נעליים, סידור סחורה, ומכירת סחורות למיניהן.
בתיכון עבר קוסבי לבית ספר קרוב יותר לבית אך לא עבר את כיתה י'.
בנשרו מבית הספר החל לעבוד אצל סנדלר, ובהגיעו לגיל 18 הצטרף לצי ארצות הברית, שם שירת בבסיס קוונטיקו, בבסיס בניופאונדלנד ולברדור ובבית החולים הצבאי של הצי במרילנד.
בשירותו הצבאי טיפל בפצועים במצב קשה ששבו ממלחמת קוריאה, ואז הבין את הצורך בחינוך.
כשעזב את הצבא, סיים את לימודיו התיכוניים וקיבל מלגה לאוניברסיטת טמפל בפילדלפיה, שם היה חבר בנבחרת הריצה והיה מגן ימני בנבחרת הפוטבול.
למרות זאת, עדיין היה עסוק בליצנות.
בזמן לימודיו למד להיות ברמן בבר מקומי, שם גם גילה את כישרון המשחק שלו.
הוא השלים את התואר רק ב-1971.
קוסבי עזב את האוניברסיטה והחליט להיות אמן סטנד-אפ בניו יורק.
מ-1962 החלה הקריירה של קוסבי להמריא במהירות, במיוחד בזכות הופעתו בתוכנית The Tonight Show ב-1963 ופרסום האלבום "Very Funny...
Right!" ב-1964. בזמן שקומיקאים רבים השתמשו בפרובוקציות ובחופש הביטוי שנכנס יותר ויותר לתחום הסטנד-אפ (בעיקר בזכות לני ברוס), יצר קוסבי הומור פשוט, נטול גסויות ומצליח, שכלל בעיקר חוויות מהילדות שלו.
עובדה מפתיעה נוספת על ההומור של קוסבי היא שלמרות היותו קומיקאי אפרו-אמריקני (במיוחד בתקופה שהיו קומיקאים שחורים מעטים), הוא אינו משתמש בגזע כקלף לחיזוק הקומדיה או הסאטירה.
מ-1965 עד 1968, שיחק קוסבי בסדרת פעולה-ריגול בה כיכב יחד עם רוברט קלפ, בשם "אני מרגל" .
הסדרה רצה מ-1965 עד 1968, וזכתה להצלחה מועטה, אך קידמה את הקריירה של קוסבי.
על תפקידו בסדרה זכה קוסבי שלוש פעמים ברציפות בפרס אמי.
עקב היותו מנחה אורח קבוע למדי בטונייט שואו, וכיכובו בתוכניות שנתיות של רשת הטלוויזיה NBC, הציעה לו הרשת ליצור תוכנית משלו, והוא נענה והחל לכתוב ולככב בסיטקום "המופע של ביל קוסבי" : קומדיית מצבים שרצה במשך שתי עונות, מ-1969 עד 1971. בכך היה קוסבי לאפרו-אמריקאי הראשון ששיחק בתוכנית משלו.
במהלך שנות ה-70 יצר מספר תוכניות ילדים מצליחות.
עבור מחקרו על אחת מהן (The Cosby Kids and fat Albert) קיבל ב-1976 תואר דוקטור לחינוך (.Ed.D) מאוניברסיטת מסצ'וסטס.
ההצלחה הטלוויזיונית הגדולה ביותר של קוסבי הגיעה בשנות ה-80 עם סדרת הקאלט "משפחת קוסבי" ששודרה מ-1984 עד 1992. את התוכנית יצר קוסבי וגם כיכב בה.
הצלחתה של התוכנית התגברה, בין היתר, בזכות הופעות אורח של ענקי מוזיקה וקולנוע כגון: סמי דייוויס ג'וניור, סטיבי וונדר, נעמי קמפבל, בי.
במשך 5 עונות ניצבה הסדרה במקום הראשון בטבלת הרייטינג השנתית בארצות הברית.
על משחקו בסדרה זו זכה קוסבי בשני פרסי גלובוס הזהב.
מגזין פיפל כינה את יצירתו של קוסבי "מהפכנית".
ב-1987 קוסבי כתב, הפיק וכיכב בסרט "לאונרד חלק 6", פרודיה על סרטי ריגול.
קוסבי לא היה מרוצה מעריכה והבימוי ולבסוף הוקיע את הסרט.
הסרט גם זכה לביקורות על שכלל פרסום בולט של חברת קוקה קולה, ולא זכה להצלחה מסחרית.
בשנים 1996–2000 כיכב, יחד על פלישיה רשאד ומדלין קאן בסדרה "קוסבי" .
ב-2002 הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית.
ביל קוסבי ניצב במקום ה-8 בקומדי סנטרל 100.
ב-2004 חתם קוסבי עם פוקס המאה ה-20 חוזה ליצירת סרט קומדיה על פי הדמות "אלברט השמן" מהסדרה "ילדי קוסבי ואלברט השמן" שיצר קוסבי בשנות ה-70, כשקינן תומפסון מגלם את דמותו.
מאז ילדותו הייתה לקוסבי חיבה לג'אז, והוא אף אירח את חתונתו של חברו הטוב מיילס דייוויס ב-1981.
לאורך הקריירה הוציא קוסבי 33 אלבומי קומדיה.
ב-2004 יצר קוסבי סדרת אנימציה "בשם האבא" שמבוססת על ספרו, שמדברת על משפחה אפרו אמריקאית שמתמודדת עם בעיות חיים ובגרות, אבל אחרי שתי עונות הסדרה בוטלה ב-2005.
ב-2014 החל בהפקת סדרת קומדיית מצבים חדשה, עבור רשת אן-בי-סי.
אך הרשת החליטה לבטל את סדרה לאחר שנשים שונות אמרו שקוסבי תקף אותן מינית.
פרויקט נוסף של קוסבי, שאמור היה לעלות בנטפליקס, בוטל גם הוא.
קוסבי פגש את אשתו, קמילה, כשהופיע בוושינגטון, ונישא לה ב-1964. נולדו להם 4 בנות ובן.
ב-1997, במהלך שוד, נורה בנו למוות.
ב-1998 ניסתה צעירה בת 22 לתבוע אותו בטענה שהוא אביה הביולוגי, אך הוא דחה את הטענה, אף שהודה כי קיים יחסי מין עם אמה פעם אחת, ולמרות זאת שלח לה ולאמה כסף עד שהגיעה לגיל 18.
האשמתו והרשעתו בתקיפה מינית, מאסרו וזיכויו
החל משנת 2000, ובעיקר מאז אוקטובר 2014, טענו יותר מ-50 נשים שקוסבי תקף אותן מינית או אנס אותן, בין השנים 1965 עד 2008. קוסבי הכחיש בתוקף לאורך כל השנים את הטענות.
בינואר 2000 השחקנית לאשל קובינגטון, אשר באותה העת הייתה בת 20, ואשר גילמה מלצרית בסיטקום "קוסבי", טענה שקוסבי תקף אותה מינית.
במשרד התובע המחוזי טענו שלא בוצע פשע.
בינואר 2004, אנדריאה קונסטאנד, עובדת לשעבר באוניברסיטת טמפל, טענה שקוסבי סימם אותה ולאחר מכן תקף אותה מינית.
בפברואר 2005 קבע התובע המחוזי של מחוז מונטגומרי כי לא יוגשו כתבי אישום, משום שאין מספיק ראיות אמינות וקבילות.
קונסטאנד הגישה תביעה אזרחית נגד קוסבי במרץ 2005. פרשה זו הסתיימה בנובמבר 2006 כאשר הושג הסכם פשרה בין הצדדים מחוץ לבית המשפט.
בפברואר 2005 טענה עורכת הדין תמרה לוסיאר גרין כי במהלך שנות ה-70 קוסבי סימם אותה, ולאחר מכן תקף אותה מינית.
עורך דינו של קוסבי טען מנגד כי קוסבי לא מכיר את גרין, וכי האירועים לא התרחשו מעולם.
בתגובה לטענות ציין עורך דינו של קוסבי כי גרסתה הנוכחית של דיקינסון שונה מהאופן שבו היא תיארה במקור את האירוע, ופרסם כי קוסבי אינו מתכוון להגיב על ההאשמות.
בהמשך פרסם עורך דינו של קוסבי הצהרה נוספת, שבה נאמר כי הטענות נגד קוסבי אינן מבוססות.
בינואר 2015 סינדרה לאד טענה כי במהלך 1969 קוסבי סימם אותה ולאחר מכן תקף אותה מינית.
במאי 2015 לילי ברנרד טענה כי ביל קוסבי תקף אותה מינית ב-1992. מאחר שאין חוק התיישנות על מקרי אונס, ברנרד קיוותה כי ניתן יהיה להגיש נגד קוסבי כתב אישום.
השופט הפדרלי שאישר את פרסום המסמכים ציין כי "הניגוד החריף בין איש המוסר הציבורי לבין מי שנגדו עומדים אישומים חמורים בדבר התנהגות בלתי נאותה הוא נושא בעל עניין ציבורי ראשון במעלה".
עורכי דינו של קוסבי טענו מנגד כי חלק מהנשים ידעו שהן לוקחות גלולות מקוסבי.
בעקבות הטענות החמורות נגד קוסבי, במהלך יולי 2015 החליטה חברת וולט דיסני להסיר את הפסל של קוסבי מפארק גיבורי הטלוויזיה שלה באורלנדו.
ב-30 בדצמבר 2015 הוגש כתב אישום נגד קוסבי לבית משפט בפנסילבניה, באשמת תקיפה מינית.
מכיוון שלגבי רוב המקרים חלה התיישנות, כתב האישום התייחס למקרה אחד שנטען שאירע בשנת 2004. במאי 2016 הוחלט שקוסבי יעמוד לדין בפנסילבניה באשמת שלוש עבירות של מעשה מגונה.
ב-5 ביוני 2017 נפתח משפטו בשמיעת עדויות.
משפט זה הסתיים בערך ב-17 ביוני של אותה שנה בשל חילוקי דעות בחבר המושבעים.
משפט חדש באותו נושא נפתח באפריל של 2018, לאחר שקוסבי החליף את צוות ההגנה שלו.
ב-3 במאי 2018 האקדמיה האמריקאית לקולנוע סילקה את קוסבי משורותיה במסגרת המלחמה שלה נגד עבירות מין בתעשייה.
ב-25 בספטמבר 2018, בתום הליך משפטי שנמשך שנים, קבע בית המשפט בפנסילבניה שקוסבי ירצה בין 3 ל-10 שנות מאסר בפועל.
בטרם נקבע גזר הדין, אמר השופט שקוסבי הוא "תוקף מין אלים".
ב-11 במאי 2021 דחתה ועדת השחרורים של מדינת פנסילווניה בקשה של קוסבי לשחרור על תנאי, בעיקר בשל סירובו להשתתף בתוכנית לטיפול באלימות מינית, וכן לאור חוות דעת שלילית של מחלקת בתי הכלא של פנסילבניה, ולאחר שקוסבי לא הציע תוכנית שיקום לאחר חנינה.
ב-30 ביוני 2021 ביטל בית המשפט העליון של פנסילבניה ברוב דעות את הרשעתו של קוסבי לאחר שקבע שהרשעתו התבססה על עדותו העצמית של קוסבי שניתנה לאחר שהובטח לו שלא ישתמשו בעדותו כדי להעמידו לדין.
קוסבי ישב בכלא כמעט שלוש שנים, ושוחרר ביום שבו בית המשפט העליון של פנסילבניה ביטל את הרשעתו.
בנובמבר 2021 הגיש התובע המחוזי לבית המשפט העליון של ארצות הברית בקשה לשקול את ביטול ההחלטה.
ב-7 במרץ 2022 דחה בית המשפט העליון של ארצות הברית את הבקשה.
גם לאחר שחרורו מהכלא של קוסבי, המשיכו להתנהל נגדו הליכים משפטיים.
ב-2014, ג'ודי הות' הגישה תביעה אזרחית נגד קוסבי בקליפורניה, בטענה שהוא תקף אותה מינית ב-1975, כשהייתה בת 16. המשפט החל בשנת 2022, וחבר המושבעים פסק לטובת הות'.
קוסבי חויב לשלם פיצויים בסך 500,000 דולר.
קוסבי מתנגד להעדפה מתקנת, בטענה שהיא מזיקה לקהילה האפרו-אמריקנית בכך שהיא מבדילה אותה מהלבנים.
קוסבי היה האמן הראשון שהחרים את העיר סינסינטי שבאוהיו עקב מהומות גזעניות שהתרחשו בעיר.
בעקבותיו החלו אמנים רבים אחרים להחרים את העיר.
הוא נשא את "נאום העוגה" שמחה על האשמות השחורים כנגד החברה ומערכת החוק בארצות הברית בעוון גזענות.
ביל סטרות' (16 ביוני 1875 – 21 בספטמבר 1956) היה מאמנה השני של קבוצת גלאזגו ריינג'רס הסקוטית, אותה אימן במשך 34 שנים בין 1920 ל-1954. מלבד זאת, סטרות' החזיק במשרות נוספות במועדון.
סטרות' נולד בעיר אדינבורו והיה סתת במקצועו וכן ספורטאי מקצועני.
הוא אימן את קבוצות קלייד והארטס לפני שאייש את עמדת עוזר המאמן בריינג'רס ב-1914. בשנת 1920, בהיותו בן 45, קיבל את משרת המאמן הראשי לאחר שקודמו בתפקיד, ויליאם וילטון, נהרג בתאונה ימית.
סטרות' הביא את ריינג'רס ל-18 זכיות באליפות סקוטלנד, בהן 14 זכיות ב-19 שנים לפני מלחמת העולם השנייה, מתוכן 5 אליפויות ברצף בשנים 1927–1931. בתקופת כהונתו של סטרות' זכה המועדון בדאבל הראשון שלו בשנת 1928, ובטרבל הראשון ב-1949.
סטרות' היה ידוע כאדם שמשליט משמעת והתעקש שהשחקנים יופיעו לאימונים בצווארון ובעניבה.
לפי אחד הסיפורים, סטרות' נהג לצפות מחלונות היציע המרכזי בשחקנים המגיעים לאימון באצטדיון אייברוקס.
אם שחקן היה נתפס עם ידיו בכיסים, סטרות' היה מתעקש שיצא מהאצטדיון ויחזור בשנית עם ידיו בצדי הגוף.
ב-1947 התמנה סטרות' למנהל המועדון וב-1954, לאחר פרישתו מאימון הקבוצה, קיבל את תפקיד סגן היו"ר.
הוא נפטר לאחר שנתיים, בגיל 81. בשנת 2005 יו"ר ריינג'רס דייוויד מארי הסיר את הלוט מעל פסל ארד של סטרות' ביציע המרכזי באייברוקס.
ב-9 בספטמבר 2006, שונה שמו של היציע המרכזי באצטדיון ל"יציע ביל סטרות'" להנצחת תרומתו למועדון.
ויליאם "ביל" פילקצ'וק הוא שחיין עבר אמריקאי.
אלוף עולם שהתמחה במשחה ל-50 מטר חופשי.
פילקצ'וק נולד בקייפ מיי פוינט, ניו ג'רזי.
הוא למד באוניברסיטת אובורן, אלבמה והתאמן בהדרכתו של המאמן הראשי דייוויד מארש.
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו במאר דל פלאטה, ארגנטינה בשנת 1995 זכה פילקצ'וק במדליית כסף במשחה ל-50 מטר חופשי אחרי המנצח פרננדו שירר מברזיל ולפני בן ארצו השיאן העולמי טום ג'אגר.
אותה שנה הוא זכה גם במדליית כסף באוניברסיאדה שנערכה בפוקואוקה, יפן במשחה ל-50 מטר חופשי אחרי פרננדו שירר ולפני בן ארצו ג'ייסון רוזנבאום.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בפוקואוקה, יפן בשנת 1997 זכה פילקצ'וק במדליית זהב ביחד עם ריקרדו בוסקה מפוארטו ריקו במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.42 שניות לפני בן ארצו דייוויד פוקס (22.69 שניות).
באליפות העולם שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1998 זכה פילקצ'וק במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.29 שניות לפני אלכסנדר פופוב שסיים במקום השני (22.43 שניות) ובמקום השלישי השחיינים ריקרדו בוסקה מפוארטו ריקו ומייקל קלים מאוסטרליה (22.47 שניות).
בשלב המוקדמות הוא שחה תוצאה של 22.70 שניות ועלה מהמקום הרביעי לשלב הגמר.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בסידני, אוסטרליה בשנת 1999 זכה פילקצ'וק במדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.52 שניות אחרי המנצח ברנדון דדקינד מדרום אפריקה (22.06 שניות) וגארי הול ג'וניור בן ארצו (22.26 שניות).
פילקצ'וק זכה 5 פעמים בתואר אליפות ארצות הברית במשחה ל-50 מטר חופשי.
ויליאם פרנסיס "ביל" ניי הוא שחקן אנגלי, זוכה פרסי גלובוס הזהב ובאפט"א.
הוא הרבה להופיע בתיאטרון ובטלוויזיה לפני שגילם את תפקידו הראשון בקולנוע בשנת 1981. תפקידיו הידועים הם בסרטים "אהבה זה כל הסיפור", "מת על המתים", "רמז לסקנדל", "מלחמת האופל", "שוטרים לוהטים", "הגנן המסור" ו"שודדי הקאריביים".
ביל ניי נולד בקאטרהם שבמחוז סארי.
אמו, קתרין ג'וזפין, הייתה אחות פסיכיאטרית ואביו, אלפרד מרטין ניי, היה בעל מוסך ועסק במכונאות.
לניי אח (מרטין) ואחות (אנה) מבוגרים ממנו.
הוא למד בבית הספר "ג'ון פישר" ברובע פורלי שבלונדון ובבית הספר למשחק גילדפורד.
ניי הופיע במשך שתי עונות ב"אברימן תיאטר" בליברפול.
הופעת הבכורה שלו בלונדון הייתה בתיאטרון הלאומי במחזה האפי "אילומינטוס" של קן קמפבל וכריס לנגהם, אשר הועלה לראשונה בתיאטרון קוטסלו ב-4 במרץ 1977. בהמשך הופיע בהצגות של המחזאי דייוויד הר שוב בתיאטרון הלאומי.
ניי כיכב בתוכניות רדיו וטלוויזיה רבות, הבולטת שבהן הייתה סדרת הטלוויזיה של הבי בי סי "The Men's Room" משנת 1991. לטענתו סדרה זו שעובדה לפי רומן של אן אוקלי, הזניקה את הקריירה שלו.
ב-1981 השתתף בתסכית רדיו של "שר הטבעות" בו הופיע בתפקיד סמווייז גמג'י.
עוד השתתף בשנות השמונים בגרסה הרדיופונית של הסדרה הקומית "כן, אדוני השר".
הוא כיכב בדרמה הרדיופונית "סיפורו של קרטון" לצידם של סטיבן מור ולזלי שארפ ששודרה לראשונה ב-1996. ב-2002 שיחק בתפקיד ראשי בסדרה "Auf Wiedersehen, Pet" שבה גילם דמות של פוליטיקאי בשם ג'פרי גריינג'ר.
הוא השתתף בתפקיד אורח בסדרה "באלדי" של רדיו בי-בי-סי 4. בטלוויזיה הופיע ב-2003 בסדרת המתח "שם המשחק" ובסדרת הדרמה התקופתית "הוא ידע שהוא צודק" על פי רומן מאת אנתוני טרולופ.
שתיים מהופעותיו בתיאטרון הלאומי זכו במיוחד לשבחים.
האחת במחזה "ארקדיה" מאת טום סטופארד בתפקיד ברנרד נייטינגייל, איש אקדמיה חסר מצפון לצידה של פליסיטי קנדל בתפקיד האנה ג'רביס.
במחזה "כחול/כתום" מאת ג'ון פנהל גילם דמות של פסיכיאטר, והיה מועמד לפרס אוליבייה בקטגוריית השחקן הטוב ביותר.
הופעותיו הראשונות בקולנוע היו בתחילת שנות השמונים במותחן "חוד המחט" ובסרט "לורד פונטלרוי הקטן".
ב-2003 השתתף בהפקה האמריקאית "מלחמת האופל" כשהוא מגלם את דמותו של הערפד המרושע ויקטור, וב-2006 גילם את אותו תפקיד בסרט ההמשך "מלחמת האופל 2", ושוב בסיפור המקדים "מלחמת האופל: עלייתם של אנשי הזאב".
בפברואר 2004 זכה בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה על תפקידו בסרט "אהבה זה כל הסיפור" כזמר הרוק בילי מאק.
באפריל אותה שנה זכה בפרס באפטא לטלוויזיה על תפקידו בסדרת הטלוויזיה "שם המשחק".
עוד ב-2004 השתתף ניי בקומדיה "מת על המתים".
בתחילת 2004 היה ניי ברשימת המועמדים לתפקיד הדוקטור בחידוש של שנת 2005 של הסדרה הוותיקה של ה-BBC דוקטור הו, תפקיד שגילם בסופו של דבר השחקן כריסטופר אקלסטון.
ב-2005 גילם את דמותו של סלארטיברטפאסט בעיבוד הקולנועי ל"מדריך הטרמפיסט לגלקסיה" ושיחק בדרמה-הקומית "הנערה מבית הקפה" לצידה של קלי מקדונלד.
ב-2006 הופיע בדרמה של סטיבן פוליאקוף "בתו של גדעון", בה גילם את הדמות הראשית גדעון, מארגן אירועים מצליח המתחיל לאבד את הקשר עם המציאות.
על תפקידו זה זכה ב-2007 בפרס גלובוס הזהב כשחקן הטוב ביותר במיני-סדרה או סרט טלוויזיה.
עוד ב-2006 הופיע ניי לראשונה בברודוויי בהצגה "The Vertical Hour" שביים סם מנדס לצידה של ג'וליאן מור.
ניי גילם את דמות הנבל, דייווי ג'ונס, ב"שודדי הקאריביים: תיבה של איש מת", וגילם שוב את אותה דמות בסרט ההמשך "שודדי הקאריביים: סוף העולם".
הוא היה מועמד לפרס מבקרי הקולנוע של לונדון על תפקידו בסרט "רמז לסקנדל".
פעמיים גילם דמות של כוכב רוק, ריי סימס בסרט "סטיל קרייזי" ובילי מאק בסרט "אהבה זה כל הסיפור".
ב-2008 החלו צילומי הסרט "מלחמת האופל: עלייתם של אנשי הזאב" בו מגלם ניי שוב את תפקיד ויקטור.
ניי הוא הבחירה של הבמאי דייוויד ייטס לתפקיד רופוס סקריג'מר בסרט הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם שיצא ב-2009.
בשנת 2010 השתתף בסרט "Wild Target" לצידה של הלנה בונהם-קרטר שצולם באי מאן ובלונדון.
בשנת 2011 שיחק ניי לצד פליסיטי ג'ונס בקומדיה הרומנטית "מסלול לאהבה" של הבמאי פיל טרייל.
בשנת 2017 הופיע בסרט הדרמה הבריטי "שעתם היפה" לצדם של ג'מה ארטרטון וסם קלאפלין.
בספטמבר 2025 ניי ינחה את פסטיבל Global Citizen לשנת 2025 לצד אדם למברט, ליזה קושי, דנאי גורירה והמנחה שהוכרז מראש יו ג'קמן.
בת זוגו של ניי מ-1981 הייתה השחקנית דיאנה קוויק ולהם בת, מרי, שנולדה ב-1984. השניים נפרדו ב-2008.
ניי אוהד של קבוצת הכדורגל האנגלית קריסטל פאלאס, והוא פטרון של CPFRIS מועדון ילדים נכים של הקבוצה.
ביל פריזל הוא גיטריסט ומלחין ג'אז אמריקאי, סגנונו הייחודי של פריזל משלב השפעות מסגנונות הפולק, הקלאסי, הקאנטרי.
מאז שנות השמונים נחשב פריזל לאחד מהגיטריסטים המובילים בג'אז ונודע בשילוב אפקטים רבים ביצירת הצליל הייחודי שלו.
פריזל נולד בבולטימור, אך את רוב שנות נעוריו עבר באזור דנוור.
בצעירותו ניגן בקלרינט ולמד מוזיקה באוניברסיטה של צפון קולורדו.
המורה הראשון שלו לגיטרה באזור קולורדו היה Dale Bruning, איתו הוציא פריזל אלבום משותף בשנת 2000. כמו כן הוא למד אצל ג'וני סמית'.
אחרי סיום לימודיו בקולורדו עבר פריזל ללמוד במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון.
בין מוריו בברקלי ניתן למנות את ג'ים הול וג'ון דמיאן.
מאז שנות השמונים הוציא פריזל מעל 20 אלבומים, חלקם הניכר ב-ECM וניגן עם הרכבים ואומנים רבים בהם נייקד סיטי, קני ווילר, פול מושן ולני סטרן, ג'ון זורן, אלוויס קוסטלו, סוזן וגה, יאן גרברק, ריקי לי ג'ונס, דייב הולנד, מריאן פיית'פול, ג'ון סקופילד, פול בליי, ג'ים הול, ג'ו לובנו ורבים אחרים.
הוא כתב מוזיקה לסרט "טונגזי מאוהב".
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס גראמי2025אלבום הג'אז האינסטרומנטלי הטוב ביותרOwl Song (אמברוז אקינמוסיר בהשתתפות ביל פריזל והרלין ריילי)האלבום האינסטרומנטלי העכשווי הטוב ביותרOrchestras (Live) (בהשתתפות אלכסנדר הנסון, הפילהרמונית של בריסל, רודי רויסטון ותומס מורגן)
ויליאם צ'ארלס "ביל" סדון היה כדורגלן אנגלי.
סדון החל את הקריירה בקבוצת הנערים הלונדונית וילה אתלטיק, וב-1922 הצטרף לג'ילינגהאם על תקן של שחקן חובב.
ב-1923 ניסה להתקבל ללא הצלחה לאסטון וילה, נבחן בארסנל בנובמבר 1924, וחתם שם על חוזה כשחקן מקצוען בדצמבר שלאחר מכן.
הוא שיחק בעמדת הקשר האחורי, ולרוב השתתף במשחקי קבוצת המילואים של המועדון.
הוא צבר לזכותו למעלה מ-200 הופעות בליגת המילואים, ואף מונה לקפטן כשהקבוצה זכתה בחמש אליפויות של ליגת המילואים בשנות ה-20.
באותה תקופה שיחק סדון מדי פעם גם עבור הקבוצה הבכירה של ארסנל, וערך את הופעת הבכורה שלו לאחר שהחליף את אלף בייקר בהפסד 1 - 2 לסנדרלנד ב-10 באפריל 1926. הייתה זו הופעתו היחידה בעונת 1925/1926, ובעונה שלאחר מכן הוא שותף ב-17 משחקים.
אולם, הוא לא נכלל בהרכב לקראת גמר גביע ה-FA של 1927, ומאחר ושחקני ההגנה הדומיננטיים של ארסנל באותה תקופה היו אלף בייקר, ג'ק באטלר ובוב ג'ון, סדון השתתף בארבעה משחקים בעונת 1927/1928, ובאפס משחקים בעונת 1928/1929.
אולם, בעונת 1929/1930 הוא חזר להרכב של ארסנל, וחלק את עמדת הקשר הימני עם אלף בייקר עד שהבלם הרי רוברטס נפצע במשחק מול וסטהאם יונייטד.
סדון החליף את רוברטס הפצוע בהגנה, השתתף ב-12 המשחקים האחרונים של הליגה, ופתח בגמר גביע ה-FA של 1930, שהסתיים בניצחון 2 - 0 על האדרספילד טאון ובתואר המשמעותי הראשון בהיסטוריה של ארסנל.
בעונת 1930/1931 השתתף סדון ב-18 משחקי ליגה, וזכה עם ארסנל באליפות הראשונה בתולדות המועדון.
הוא חזר לשחק בעמדת הקשר הימני, אך איבד את מקומו בהרכב לאחר הגעתו של צ'ארלי ג'ונס, ובעונת 1931/1932 השתתף בחמישה משחקים, האחרון מתוכם מול שפילד יונייטד.
הוא עזב את המועדון במרץ 1932, ועבר לגרימסבי טאון תמורת 2,500 לירות שטרלינג.
הוא רשם לזכותו 76 הופעות במדי ארסנל, ולא הבקיע בהן ולו שער אחד.
הוא שיחק בגרימסבי במשך עונה אחת לפני שהצטרף ללוטון טאון ביולי 1933, ופרש בפברואר 1934. לאחר פרישתו צורף סדון לצוות האימון של לוטון, והחזיק במשרה זו במשך כחצי שנה.
בין אוגוסט לדצמבר 1934 הוא עבד כמאמן כושר בנוטס קאונטי, ובעונת 1935/1936 שימש כמאמן בגרימסבי טאון.
במלחמת העולם השנייה הוא הוצב במערב אפריקה על ידי הצבא הבריטי, ולאחר המלחמה הצטרף לרומפורד כאיש תחזוקה.
ב-1967 ערכו ארסנל ורומפורד משחק ראווה לרגל פרישתו לגמלאות.
פקסטון כיכב בתור ביל הנריקסון (אנ') בסדרת הדרמה של HBO, "אהבה גדולה" (2006–2011), עבורו קיבל שלוש מועמדויות לפרס גלובוס הזהב.
הוא היה מועמד לפרס אמי ולפרס גילדת שחקני המסך על גילום רנדולף מק'קוי (אנ') במיני סדרה של ערוץ ההיסטוריה "הטפילד ומק'קוי" (אנ') (2012).
אמו הייתה קתולית שגידלה אותו ואת אחיו באמונתה.
אביו היה איש עסקים, סיטונאי עצים, בכיר במוזיאון, (ובמהלך הקריירה של בנו) שחקן מדי פעם, בעיקר הופיע בסרטי ספיידרמן של סם ריימי בתור ברנרד האוסמן ולצד פקסטון בסרט "תוכנית פשוטה" (1998).
פקסטון היה ממוצא אוסטרי, הולנדי, אנגלי, צרפתי, גרמני, נורווגי, סקוטי-אירי, שווייצרי ולשי.
סבא רבא-רבא שלו היה אלישה פרנקלין פקסטון (אנ') (1828–1863), בריגדיר גנרל בצבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית שנהרג בפיקוד על חטיבת סטונוול (אנ') בקרב צ'נסלרסוויל (אנ').
פקסטון היה קרוב משפחה רחוק של השחקנית שרה פקסטון והיה אחיינה רבא של מרי פקסטון קילי, עיתונאית בולטת וחברה קרובה של הגברת הראשונה בס טרומן.
בגיל שמונה, הוא היה בקהל כשהנשיא ג'ון קנדי הגיח ממלונו בפורט וורת' בבוקר ההתנקשות בו ב-22 בנובמבר 1963. תמונות של פקסטון הנמצא בקהל מוצגות במוזיאון הקומה השישית (אנ') בדאלאס, טקסס.
מאוחר יותר הוא היה שותף להפקת הסרט "פארקלנד" (אנ') (2013) אודות ההתנקשות בג'ון קנדי.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון ארלינגטון הייטס (אנ') בפורט וורת' ב-1973, ולאחר מכן למד בריצ'מונד קולג' (אנ') בלונדון, לצד חברו הוותיק לתיכון דני מרטין.
שם, הם פגשו את יליד טקסס, טום האקבי, איתו הם עשו סרטי סופר 8 קצרים שעבורם הם בנו סטים משלהם.
אחד התפקידים הראשיים הראשונים של פקסטון היה בסרטו הניסיוני של האקבי "Taking Tiger Mountain" (1983).
לאחר מכן עבר פקסטון ללוס אנג'לס, שם עבד בתור מעצב בסרטיו של במאי הסרטים רוג'ר קורמן, וכמחנה רכבים במלון בוורלי הילס.
לאחר שנדחה על ידי בתי ספר לקולנוע בדרום קליפורניה, הוא החליף את שאיפותיו מבימוי למשחק, לשם כך נסע לניו יורק, שם למד אצל השחקנית סטלה אדלר.
פקסטון החל את קריירת הקולנוע שלו בשנות ה-80 במספר תפקידי משנה ותפקידים קטנים, בסרטים כגון: "שליחות קטלנית" ו"קומנדו".
חשיפתו הראשונית הייתה באמצע שנות ה-80 בסרטים חלומות צעירים של ג'ון יוז בו גילם את האח הגדול והמאיים ו"שובו של הנוסע השמיני" של ג'יימס קמרון, שם הופיע בתור טוראי ויליאם הדסון, הטכנאי של יחידת מארינס עתידנית שנשלחת לבדוק מה התרחש במושבת הכוכב LV-426, כ-57 שנים אחרי עלילת הסרט הראשון.
בתחילת שנות ה-90 הופיע בסרט הטורף 2 בו גילם את הבלש ג'רי לאמברט ממשטרת לוס אנג'לס, והוא זכור בעיקר כדמות הקומית בסרט.
בהמשך הופיע בתפקיד ראשי בסרט האקשן של ג'יימס קמרון "שקרים אמיתיים" בתור סיימון ובמערבון טומבסטון עיר ללא חוק בו גילם את מורגן ארפ, אחיו הצעיר של ואייט ארפ.
ב-1995 נבחר פקסטון על ידי רון הווארד לגלם את דמותו הביוגרפית של האסטרונאוט פרד הייז בדרמה ההיסטורית אפולו 13".
שנה לאחר מכן הופיע בסרט האסונות טוויסטר, שם גילם את איש תחזית מזג האוויר ביל הארדינג שעומד בפני פרידה מרעייתו ד"ר ג'ו הארדינג (הלן האנט), חוקרת סופות הנחושה להגיע אל עין סופת טורנדו הרסנית המשתוללת ברחבי אוקלהומה לצורך מחקר.
תנאי האקלים הקשים מאחדים את שניהם במאבק לחיים מול איתני הטבע.
פקסטון עבד בפעם הרביעית תחת ג'יימס קמרון בדרמת האסונות הרומנטית "טיטניק".
בסרט שיחק פקסטון את ברוק לובט, צייד אוצרות העומד בראש צוות חיפושים אחר היהלום הכחול "לב האוקיינוס" הנמצא על שרידי אוניית הטיטניק הטבועה.
ב-1998 זכה להערכה רבה על תפקידו הראשי בסרט שקר גדול אחד, המבוסס על ספר אודות ההתערבות של ארצות הברית במלחמת וייטנאם.
הופיע בדרמת הפשע של סם ריימי תוכנית פשוטה ובמותחן ההרפתקאות סופר ג'ו יאנג.
בשנת 2000 שיחק בדרמת המלחמה זוכת פרס האוסקר U-571. ב-2006 החל פקסטון להופיע בסדרת הטלוויזיה "אהבה גדולה", שם הופיע בדמותו הראשית של ביל הנריקסון, פקסטון הופיע בסדרה במשך 5 שנים.
ב-2012 השתתף במיני סדרת הטלוויזיה הטפילדס ומקויס של ערוץ ההיסטוריה.
הסדרה עוסקת בסכסוך הטפילד-מק'קוי, סכסוך המשפחות המפורסם ביותר בתולדות ארצות הברית, בו נרצחו לפחות 12 אנשים משתי המשפחות בשנים 1863–1891. פקסטון גילם את ראש משפחת מקוי רנדולף מקוי לצידו של קווין קוסטנר שגילם את ראש משפחת הטפילד ויליאם אנדרסון הטפילד.
ב- 2014 הופיע בסדרה סוכני , בה גילם את הסוכן ג'ון גארט.
באותה שנה גם כיכב בסרט האימה "חיית הלילה".
ב-2016 שיחק בסרטו של פיטר בילינגסלי "במנוסה".
פקסטון החל לביים בשנת 2001. בסרטו הראשון, המותחן הפסיכולוגי סדוק, השתתף כדמות הראשית, אביהם של פנטון בן השתים עשרה ואדם בן התשע, הנהנים ממערכת יחסים אידיאלית עם אביהם המצטייר כאיש אדיב ורגיש המתאושש מפטירת אשתו האהובה.
הילדים מאושרים ומוגנים, עד אשר אירועים פתאומיים ולא מובנים משנים את חייהם לנצח.
האב מכריז באופן פתאומי שמלאך ביקר אותו בחלום והטיל עליו משימה קדושה.
אלוהים בחר בו ובבניו להרוג "שדים" אשר מתחזים לבני אדם רגילים.
המלאך יספק להם רשימת שמות, והם יצטרכו למצוא את אותם "שדים" ולהרוג אותם.
הסרט לא הפסיד בקופות וקיבל ביקורות חיוביות יחסית.
בשנת 2005 ביים פקסטון את דרמת הספורט הביוגרפית "כנגד כל הסיכויים" המבוססת על סיפור חייו של שחקן הגולף פרנסיס אומיט בכיכובו של שיה לה-באף.
הסרט הצליח בקופות אחרי שגרף למעלה מ-50 מיליון דולרים, וזכה בעיקר לתגובות טובות בקרב המבקרים.
ב-1979 פקסטון התחתן עם קלי רואן, והם התגרשו שנה לאחר מכן.
מאוחר יותר הוא פגש את לואיז ניוברי באוטובוס מספר 37 בלונדון, שם הייתה סטודנטית, והם נישאו ב-12 במאי 1987. הם התגוררו בעיר אוג'אי (אנ'), קליפורניה, ונולדו להם שני ילדים: הבן ג'יימס פקסטון (יליד 1994), שהוא גם שחקן, ובתם, לידיה (ילידת 1997).
הוא היה קרוב משפחה של השחקנית שרה פקסטון.
ב-14 בפברואר 2017, הוא עבר ניתוח לב פתוח במרכז רפואי בלוס אנג'לס כדי לתקן את מסתם שנפגע ולתקן מפרצת באבי העורקים הבטני (אנ').
יום לאחר מכן, הוא עבר ניתוח חירום שני לתיקון נזק שנעשה בעורק הכלילי.
מצבו הידרדר במהלך 10 הימים הבאים, עד שעבר שבץ מוחי קטלני ב-25 בפברואר ומת בגיל 61. גופתו נשרפה ואפרו נקבר בפארק הזיכרון פורסט לון (אנ') בשכונת הוליווד הילס (אנ'), לוס אנג'לס.
בפברואר 2022 הגיעה משפחתו של פקסטון להסדר חלקי תמורת מיליון דולר.
באוגוסט 2022 הוסדר התיק נגד המרכז הרפואי וד"ר חוינז'אד בתנאים שטרם פורסמו.
+שנהסדרהתפקידהערות1983Deadly Lessonsאדי פוקססרט טלוויזיה של ABC1985קיפאון מוקדם (אנ')בובסרט טלוויזיה של NBCThe Atlanta Child Murdersקמפבלמיני-סדרה1986Fresnoבילי ג'ו בובמיני-סדרהמיאמי מחלק מוסרהבלש ויק רומנופרק: "Streetwise"1987The Hitchhikerטרוטפרק: "Made for Each Other"1993אגדות מעולם המסתוריןבילי דה לוקהפרק: "People Who Live in Brass Hearses"1998שקר גדול אחד (אנ')ג'ון פול ואן (אנ')סרט טלוויזיה של HBO
מועמד פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (1999)2003פרייז'רארניפרק: "Analyzed Kiss"2006–11אהבה גדולהביל הנריקסון (אנ')תפקיד ראשי (5 עונות); 53 פרקים
מועמד פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה (08-2007; 2010)
מועמד פרס סטלייט לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה (אנ') (07-2006; 2009)2012הטפילד ומק'קוי (אנ')רנדולף מק'קוי (אנ')מיני-סדרה
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן הטוב ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (אנ') (2012)2014סוכני S.H.I.E.L.D.ג'ון גארט6 פרקים2015עליית טקסס (אנ')סם יוסטוןמיני-סדרהThe Gamechangersג'ק תומפסון (אנ')סרט טלוויזיה של BBC Two2017יום אימונים מסוכן (אנ')הבלש פרנק רורקתפקיד ראשי; 13 פרקים
ויליאם אדוארד "ביל" ניקולסון OBE היה שחקן כדורגל, סקאוט ומאמן שהקדיש את חייו למועדון טוטנהאם הוטספר מצפון לונדון.
ביל ניקולסון היה אחד השחקנים המשמעותיים באליפות הראשונה של הספרס בשנת 1951.
ביל ניקולסון הצטרף לשורותיה של טוטנהאם הוטספר כשוליה בשנת 1936. במהלך 68 השנים שלאחר מכן הוא שירת את הקבוצה בכל תפקיד מאחראי על הנעליים ועד לנשיא המועדון.
במשחקו הראשון כמאמן הקבוצה, ב-11 באוקטובר 1958, התרנגולים ניצחו את אברטון 10-4. זה היה ניצחון השיא של הקבוצה באותו הזמן, וסימן לבאות.
הוא הוביל בהצלחה את טוטנהאם לזכייה בתארים שלוש עונות ברצף בראשית שנות ה-60: דאבל בשנת 1961, גביע ה-FA וחצי גמר גביע האלופות ב-1962, וגביע אירופה למחזיקות גביע בשנת 1963. שחקני המפתח של הקבוצה באותן השנים היו דני בלנצ'פלוור, ג'ון וייט, דייב מקאי, קליף ג'ונס, ג'ימי גריבס וטרי מדווין.
אחרי שנת 1964, הסגל שקטף את התארים האחרונים בקבוצה החל להתפורר בעקבות פציעות, העברות והזדקנות.
ניקולסון בנה מחדש סגל מצליח נוסף לאחר שהביא לטוטנהאם את אלן גילזין, מייק אינגלנד, אלן מולרי, טרי ונבלס, ג'ו קיניאר וסיריל נואלס.
הסגל הזה ניצח את צ'לסי בגמר גביע ה-FA בשנת 1967, וסיים במקום השלישי בליגה.
ניקולסון הוסיף את גביע הפוטבול ליג (1971 ו-1973) וגביע אופ"א בעונת 1971/1972 למאזן הזכיות של טוטנהאם, לפני התפטרותו מתפקיד המאמן בתחילת עונת 1974/1975. התפטרותו של ניקולסון ארעה עקב פתיחת עונה נוראית, ולאחר שזועזע מהמהומות שחוללו אוהדי הקבוצה בגמר גביע אופ"א ברוטרדאם, בו טוטנהאם הפסידה לפיינורד.
ניקולסון זכה ב-8 תארים משמעותיים במהלך תקופת 16 השנים בהן אימן את הקבוצה, שכיום התקופה בה אימן נחשבת לתור הזהב בהיסטוריה של המועדון.
בשנת 2003 נכנס ביל ניקולסון להיכל התהילה של הכדורגל האנגלי בתור מאמן.
ויליאם ג'יימס "ביל" פולמן הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי.
נודע בתפקידיו הראשיים בסרטים "היום השלישי", "קספר", "בזמן שישנת" ו"כביש אבוד".
ויליאם ג'יימס פולמן נולד בעיר הורנל שבמדינת ניו יורק, ארצות הברית, למשפחה נוצרית.
אמו היא ג'ואנה (לבית בלאאס) אחות רפואית, ואביו הוא ג'יימס פולמן רופא במקצועו.
תחילה למד תיאטרון באוניברסיטת מדינת ניו יורק שבדלהי, אם כי לאחר מכן עבר למקבילה שלה באונאונטה.
בוגר תואר באמנות יפה מטעם אוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט.
מאוחר יותר, לימד תיאטרון באוניברסיטה הראשונה בה למד, וגם בבית הספר לקולנוע וצילום של אוניברסיטת מדינת מונטנה.
לאחר שעבד מספר חברות תיאטרון בניו יורק ובלוס אנג'לס קיבל פולמן את תפקידו הקולנועי הראשון בקומדיה "חטיפה נעימה" לצידם של בט מידלר ודני דה ויטו.
התפקיד הספיק כדי להרשים את הבמאי מל ברוקס שליהק אותו לאחד התפקידים הראשיים בפרודיה שלו "שיגעון בחלל".
ב-1988 שיחק לראשונה בתפקיד ראשי בסרט האימה של וס קרייבן "הסרפנט והקשת" ולראשונה בדרמת איכות, "תייר מזדמן" בתור ג'וליאן המוציא לאור של הסופר מאקון לירי (ויליאם הרט).
בתחילת שנות ה-90 התפרסם פולמן בשני סרטים לצידו של טום הנקס, בקומדיה הרומנטית "נדודי שינה בסיאטל" בדמותו של וולטר ארוסה של העיתונאית אנני ריד (מג ראיין) ובקומדיית הספורט "ליגה משלהן" בתור בוב בעלה של שחקנית הבייסבול דוטי הניסון (ג'ינה דייוויס).
בהמשך שיחקבקומדיה שזכתה להצלחה בקופות "בזמן שישנת" בתור ג'ק קאלאהן, במערבון " ווייט ארפ" ובפנטזיה המצליחה " קספר" שם גילם את "פסיכולוג הרוחות" ד"ר ג'יימס הארווי שנשכר על להיפטר מהרוח הטורדנית.
ב-1996 הופיע פולמן במותחן האסונות שובר הקופות של רולנד אמריך "היום השלישי" בתור נשיא ארצות הברית תומאס ויטמור.
ב-1997 נבחר על ידי דייוויד לינץ' לתפקיד הראשי בסרטו "כביש אבוד" בתור נגן הסקסופון המסתורי פרד מדיסון.
ב-1999 שיחק פולמן את ג'ק וולס במותחן האימה "האגם השקט".
לאחר שנעלם למספר שנים מאור הזרקורים חזר פולמן להתפרסם בקומדיה המוערכת "איגבי" בתור ג'ייסון סלוקומב אביו הסכיזופרן של הילד איגבי ובסרט האימה "הטינה" בו גילם את הפרופסור פיטר קירק, וזכור בעיקר מסצנת הפתיחה של הסרט בה מתאבד בקפיצה מתוך מרפסת ביתו.
ב-2006 השתתף פולמן בפרודיית האימה של דייוויד צוקר "מת לצעוק 4" בתפקיד מנהיג הכפר הנרי הייל.
בשנת 2007 גילם את הדמות הראשית פיטר במחזה "סיפור גן החיות" מאת אדוארד אלבי שהוצג בתיאטרון אוף ברודוויי.
אחד מהם הוא השחקן לואיס פולמן ובת אחת מאשתו תמרה הורוויץ.
פולמן סובל מתתרנות כתוצאה מפציעה שעבר בתור תלמיד ושהותירה אותו בקומה במשך יומיים.
שייט טייגר (2004) - סרט טלוויזיה
הבלדה של לפטי בראון (2017)
גדולים מכדי להיכשל (2011) - סרט טלוויזיה של HBO
ויליאם אנטוני "ביל" פולקס היה כדורגלן אנגלי ששיחק בעמדת הבלם.
פולקס היה מזוהה בעיקר עם מנצ'סטר יונייטד, המועדון אליו עבר בתחילת דרכו.
ביל פולקס נולד בסיינט הלנס שבמרזיסייד, אז חלק מלנקשייר, ושיחק בקבוצת הרוגבי המקומית - כמו אביו וסבו.
בהיותו נער הצטרף למועדון כדורגל קטן בשם וויסטון בויז.
פולקס עבר למנצ'סטר יונייטד בהיותו בן 18 ושיחק זמן קצר בקבוצת הנוער, בתחילה בתור מגן ימני.
משחקו הראשון היה נגד ליברפול, בו יונייטד ניצחה 1-2. בזמן ששיחק בקבוצה המשיך לעבוד ככורה.
את שערו הראשון בקבוצה הבקיע פולקס נגד ניוקאסל מחצי מגרש.
בעונת 1955/56 זכה פולקס עם יונייטד באליפות הליגה הראשונה, כאשר בסוף העונה הוא גויס לצבא הבריטי.
כשחזר גילה שחברו לקבוצה, איאן גרייבס, תפס את מקומו בהרכב הפותח.
מטרתו של פולקס הייתה לחזור להרכב והוא אכן השיג אותה.
ביל פולקס ניצל מאסון מינכן, שהתרחש בזמן עצירת ביניים במינכן של טיסה מבלגרד למנצ'סטר.
פולקס יצא מהמטוס כמעט ללא פגע, כאשר הוא נחבל רק בראשו מבקבוק ג'ין שנפל עליו.
הוא שוחרר מבית החולים באותו הלילה וביקר את חבריו לקבוצה.
פולקס אמר שכאשר ביקר את חבריו בבית החולים בבוקר, הוא לא חשב שהאסון היה כל כך נורא.
לאחר מכן הבין את גודל התאונה - שבעה מחבריו מתו כמעט מיידית, ואילו הקשר דאנקן אדוארדס נאבק יותר משבועיים על חייו ונפטר.
עוד שלושה חברי צוות נספו באותו אסון, כאשר עוד שני שחקנים ניצלו אך לא שיחקו עוד לעולם.
מכיוון שהקפטן, רוג'ר בירן, נספה גם הוא בתאונה, ביל פולקס נבחר להיות הקפטן של הקבוצה.
בעונה זו הגיעה יונייטד לגמר הגביע ושם נעצרה בהפסד מול בולטון.