tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-13 באוקטובר מונה רוקוסובסקי למפקד הארמייה ה-16 החדשה, שהורכבה משרידי יחידות שנמלטו מהכיתור ומספר יחידות עתודה.
הארמייה שלו מילאה תפקיד חשוב במהלך קרבות ההגנה על מבואות מוסקבה תחת פיקוד החזית המערבית.
הארמייה ה-16 הגנה על אחד הצירים המרכזיים המובילים למוסקבה (כביש רז'ב-וולוקולמסק-איסטרה-מוסקבה) והצליחה להאט, ולאחר מכן לעצור, את התקדמות הכוחות הגרמניים בגזרתה, למרות שספגה אבדות כבדות ביותר.
רוקוסובסקי התבלט כאחד המפקדים המוכשרים ביותר של הצבא האדום בקרבות 1941. ב-14 ביולי 1942, זמן קצר לאחר פתיחת מתקפת הקיץ הגרמנית בדרום רוסיה, הוא מונה למפקד חזית וורונז', וכוחותיו הצליחו למנוע מהגרמנים לנצל את כיבוש העיר וורוניז', ממזרח לנהר הדון, כדי להתקדם לאזור סראטוב-טמבוב.
ב-30 בספטמבר 1942 מונה רוקוסבסקי למפקד חזית הדון, שהחזיקה בקו החזית מצפון לעיר סטלינגרד.
בנובמבר של אותה שנה השתתפה החזית שלו במתקפת הנגד הסובייטית, שהביאה לכיתור הכוחות הגרמניים באזור סטלינגרד, ובינואר 1943 הוא מונה למפקד הכוחות הסובייטיים, שביצעו את המתקפה הסופית על הכוחות הגרמניים הנצורים בסטלינגרד, והשמידו את הארמייה הגרמנית השישית.
בפברואר 1943 מונה רוקוסובסקי כמפקד החזית המרכזית, שנועדה למלא תפקיד מפתח במהלך קרב קורסק.
בראשית יולי 1943 הצליחו כוחותיו של רוקוסובסקי, שהוצבו בגזרה הצפונית של בליטת קורסק, לבלום את המתקפה הגרמנית בגזרתם, וגרמו אבדות כבדות לכוחות הגרמנים התוקפים.
לאחר שבלמה את המתקפה הגרמנית עברה החזית המרכזית, בסיוע כוחות נוספים של הצבא האדום, למתקפת נגד מוצלחת, ובראשית אוגוסט שחררה את העיר אוריול מידי הגרמנים.
במחצית השנייה של שנת 1943 כוחותיו של רוקוסובסקי השתתפו במתקפה הסובייטית לכיוון נהר הדנייפר, במסגרתה שוחרר החלק המזרחי של אוקראינה, וחצו את נהר דסנה.
באוקטובר 1943 שונה שמה של החזית המרכזית, והיא נקראה בשם החזית הבלארוסית (החל מפברואר 1944 החזית הבלארוסית הראשונה).
רוקוסובסקי מילא תפקיד מרכזי בתכנון מבצע בגרטיון, מתקפת הקיץ הסובייטית, שנועדה לשחרר את שטח בלארוסיה מידי הנאצים.
החזית הבלארוסית הראשונה, תחת פיקודו, מילאה תפקיד מרכזי במהלך המבצע, וכוחותיה חדרו עמוק לשטח פולין, והגיעו עד מרחק קצר מבירת פולין, ורשה, לפני שנבלמו.
כתוצאה מהצלחותיו הצבאיות הועלה רוקוסובסקי ב-29 ביוני 1944 לדרגת מרשל ברית המועצות, וסטלין שיבח אותו באומרו: "אין לצידי את סובורוב, אבל רוקוסובסקי הוא הבגרטיון שלי."
בנובמבר 1944 הועבר רוקוסובסקי לפיקוד על החזית הבלארוסית השנייה.
החזית השתתפה במבצע ויסלה-אודר בינואר 1945, וכוחותיה ניתקו את הכוחות הגרמניים, שהחזיקו באזור פרוסיה המזרחית, ולאחר מכן בפומרניה, והשתתפו בחיסולם במהלך החודשים הבאים.
באפריל 1945 הועברה החזית לאזור נהר האודר, והשתתפה במתקפה הסופית על גרמניה הנאצית (הקרב על ברלין).
כוחותיו של רוקוסובסקי חצו את האודר ותקפו לכיוון צפון במטרה לכבוש את הנמלים על חוף הים הבלטי בצפון מזרח גרמניה.
הם חברו עם כוחות קבוצת הארמיות בפיקוד הפילדמרשל הבריטי ברנרד מונטגומרי, שהקדימו אותם במירוץ לכיבוש נמל ליבק ושלזוויג-הולשטיין.
בשנים 1945–1949 פיקד רוקוסובסקי על קבוצת הכוחות הצפונית, שהוצבה בשטח פולין.
ב-1949 הוא מונה על ידי סטלין לשמש כשר ההגנה של פולין (החל מ-1952 שימש גם כסגן ראש הממשלה של פולין), על מנת לארגן את הצבא הפולני לפי המודל הסובייטי, ולהדק את השליטה הסובייטית בפולין.
רוקוסובסקי נבחר לתפקיד בשל מוצאו הפולני, אך הפולנים ראו בו נציג של שלטון הכיבוש הסובייטי.
הוא לא נרתע מהפעלת כוחות צבא לצורך דיכוי מהומות והפגנות נגד ממשלת פולין הקומוניסטית, ושליטת ברית המועצות בפולין.
לאחר ההדחה התגורר במוסקבה ועסק בכתיבת ספר זיכרונות.
הספר, שנקרא "חובת החייל", פורסם בשנת 1968, זמן קצר לפני מותו של רוקוסובסקי.
ב-3 באוגוסט 1968, נפטר קונסטנטין רוקוסובסקי ונקבר בבית הקברות של חומת הקרמלין במוסקבה.
רוקוסובסקי היה נשוי ליוליה ברמין.
לזוג הייתה בת אחת בשם אריאדנה.
במהלך מלחמת העולם השנייה אריאדנה רוקוסובסקי שירת בצבא האדום כקשרית.
לקונסטנטין רוקוסובסקי הייתה גם בת שנולדה מחוץ לנישואין בשם נדז'דה.
קונסטנטין (טיטי) פופה (ברומנית: Constantin Popa; נולד ב-18 בפברואר 1971 ברומניה) הוא כדורסלן עבר רומני ששיחק בישראל כמתאזרח.
בשל גובהו הרב – – הוא שיחק בעמדת הסנטר.
קונסטנטין פופה נולד בבוקרשט, והתנשא לגובה של .
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת דינמו בוקרשט, משם עבר לשחק עבור אוניברסיטת מיאמי בליגת המכללות של ארצות הברית.
בשנת 1995 נבחר בדראפט ה-NBA על ידי קבוצת לוס אנג'לס קליפרס במקום ה-53, אך לא נקלט בסופו של דבר בליגה, ונאלץ לשחק בקבוצת הפלורידה ביץ' דוגס מליגת ה-CBA האמריקנית ונהפך למושא ההערצתם של עדת מעריצים מקהל הקבוצה.
לאחר מספר חודשים פופה שב לאירופה, שם הצטרף לקבוצת פו אורטז הצרפתית עימה זכה באליפות.
צביקה שרף, שאימן במכבי תל אביב בשנים אלו, שמע על הענק הרומני המככב בצרפת, והעובדה שיכול היה לקבל אזרחות ישראלית בשל נישואיו לאישה יהודייה, הביאה את שרף להחתימו במכבי.
אוהדי הקבוצה קיבלו את פופה בזרועות פתוחות החל מהמשחק הראשון בו ראו אותו קולע את ההוק שוט המשונה וזורק מקו העונשין ביד אחת.
פופה שיחק כשחקן ספסל, כמחליף שני לגבוהים כמו באק ג'ונסון, רנדי וייט, רשארד גריפית' וויקטור אלכסנדר ששיחקו בקבוצה באותן השנים.
לשיאו הגיע פופה בעונת 1999/2000, כשזכה לדקות משחק נדירות בגמר היורוליג מול פנאתינייקוס.
בשנת 2001, לאחר ארבע עונות במכבי בהן שיחק 9.5 דקות בממוצע ב-145 משחקים, עבר לעונה אחת בירושלים, אותה אימן צביקה שרף.
בגיל 30, אחרי עונה שבה שיחק 11 דקות בממוצע למשחק ותרם מעט יותר מחמש נקודות למשחק פרש פופה ממשחק.
בתחילה עבד בארצות הברית כאיש מכירות של ציוד משרדי, ובהמשך כמאמן כדורסל של קבוצת הנשים ומורה מחליף במשרה מלאה בבית ספר תיכון בקליפורניה.
לאחר מכן עבר הסבה מקצועית והתחיל לעבוד כמורה לחינוך מיוחד.
בשנת 2007 עבר לאינדיאנפוליס ושימש כעוזר המאמן של קבוצת הנשים באוניברסיטת אינדיאנפוליס.
בשנה זו עבר ניתוח לב מורכב, ממנו התאושש לאחר מספר חודשים.
פופה נשוי ואב לחמישה ילדים.
קונסטנטין קואנדה (ברומנית: Constantin Coandă; 1857–1932) - גנרל ופוליטיקאי רומני, ששירת כשר החוץ וראש ממשלת רומניה למשך תקופה קצרה (24 באוקטובר - 29 בנובמבר 1918).
קונסטנטין קואנדv למד קורסים ייעודיים בבתי הספר הצבאיים בבוקרשט ויאסי (1875–1878).
בשנת 1880 נשלח להשתתף בקורסי אוניברסיטה בבית הספר הפוליטכני בפריס, שם השיג תואר במתמטיקה ובבית הספר לתותחנים בפונטנבלו.
בשנת 1888 נשלח רס"ן קואנדה כנספח צבאי לווינה, אחר כך לבריסל, ומשנת 1892 הפך לתומך מלכותי של יורש העצר פרדיננד הראשון.
קונסטנטין הגיע לדרגת גנרל בצבא הרומני, ולאחר מכן נהפך למורה למתמטיקה בבוקרשט.
בין שבעת בניו נמנה גם אנרי קואנדה.
מורה בבית הספר לגשרים וכבישים בבוקרשט.
נספח צבאי ודיפלומטי לרוסיה שבשליטת הצאר ניקולאי השני (1916-1918).
ב- 24 באוקטובר 1918 נבחר כראש ממשלת רומניה והשתתף בחתימת האמנה בין מדינות הסכמה של מלחמת העולם הראשונה ובין בולגריה.
לאחר כהונתו הקצרה כראש ממשלה, שימש כנשיא הסנאט הרומני.
ב-8 בדצמבר 1920 קונסטנטין קואנדה נפגע קשה בפיצוץ בבניין הסנאט, פיצוץ בו נהרגו שר המשפטים הרומני, דימיטריה גרצ'אנו והסנאטורים דימיטריה ראדו, הבישוף של אוראדיה וספיריה גאורגיו, נשיא מועצת הסוחרים.
הפצצה שהתפוצצה בבניין הוטמנה על ידי קבוצת אנרכיסטים, קומוניסטים יהודיים ביניהם: מקס גולדשטיין, גלבר מוסקוביץ', לאון ליכטבלאו ושאול אוזיאס (יהושע).
קונסטנטין פהרנבאך היה מדינאי גרמני ששימש כקנצלר גרמניה מטעם מפלגת המרכז הגרמנית בין השנים 1920–1921.
פהרנבאך נולד בכפר וולנדינגן באזור היער השחור, בו שימש אביו כמורה הכפר.
הוריו, שהיו שייכים לאמונה הקתולית הכשירו אותו לכמורה, והוא למד תאולוגיה באוניברסיטת אלברט-לודוויג בפרייבורג.
משהגיע למסקנה כי חיי הכמורה אינם מתאימים לו, החל ללמוד משפטים.
בשנת 1882 החל לעסוק בעריכת דין בפרייבורג, וכן החל לעסוק בפוליטיקה, ואף נבחר לרייכסטאג.
בשנת 1918 שימש כנשיא הרייכסטאג, ולאחר מכן כנשיא האספה הלאומית עד שנת 1920. עם פרישתם של אנשי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית מהקואליציה, לאחר כישלונם בבחירות ביוני 1920, נבחר פהרנבאך לתפקיד קנצלר גרמניה, תוך כדי שהוא יוצר קואליציה עם המפלגה הגרמנית הדמוקרטית ומפלגת העם הגרמנית.
הקואליציה החזיקה מעמד פחות משנה, והממשלה התפטרה באפריל 1921 במחאה כנגד הערכת שווי הפיצויים שהושתו על גרמניה עליה הכריזו בעלות הברית באותו החודש.
פהרנבאך המשיך לעמוד בראש מפלגתו, מפלגת המרכז הגרמנית בין 1923 למותו בשנת 1926.
קונסטנטין אלכסייביץ' קורובין – 11 בספטמבר 1939) היה צייר רוסי.
קורובין נחשב לאחד הציירים האימפרסיוניסטיים המובילים של רוסיה.
קורובין נולד במוסקבה למשפחת סוחרים שמקורה בוולדימיר.
אביו, אלכסי מיכאילוביץ' קורובין למד באוניברסיטה והתעניין באמנויות ובמוזיקה יותר מאשר בעסק המשפחתי שנוסד על ידי סבו של קונסטנטין קורובין.
אחיו הגדול של קונסטנטין, סרגיי קורובין, למד אמנות והפך לאמן ידוע בתחום הריאליזם.
בשנת 1875 התקבל קורובין לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה ולמד תחת וסילי פרוב ואלכסי סאווראסוב.
במהלך שנות לימודיו קונסטנטין ואחיו (אשר למדו יחדיו) התחברו עם תלמידים אחרים ובהם ולנטין סרוב ויצחק לויתן, ואלה נותרו חברים לכל ימי חייהם.
בין השנים 1881–1882 למד קורובין באקדמיה הקיסרית לאמנויות שבסנקט פטרבורג אולם חזר לבית הספר שבמוסקבה לאחר שנת לימודים אחת.
מאז שובו ועד שנת 1886 למד תחת וסילי פולנוב.
בשנת 1885 נסע קורובין לפריז שבצרפת ולספרד.
בנסיעה זו פגש קורובין לראשונה את האימפרסיוניזם אשר השפיע עליו עמוקות.
פולנוב הציג את קורובין לאנשי מושבת אבראמצבו: ויקטור וסנצוב, אפולינארי וסנצוב, איליה רפין, מרק אנטוקולסקי ואחרים, ואלה השפיעו על יצירותיו של קורובין ובייחוד על היצירה "אידיליה צפונית".
בשנת 1885 עבד קורובין עבור בית האופרה של סאבה מאמונטוב וצייר עבורו את התפאורות לאופרות "אאידה" של ג'וזפה ורדי, "לקמה" של ליאו דליב, ועבור "כרמן" של ז'ורז' ביזה.
בשנת 1888 נסע קורובין לאיטליה וספרד, ובמהלך ציור זה צייר את היצירה "על המרפסת, הנשים הספרדיות לאונורה ואמפארה", וכן נסע ברחבי רוסיה, הרי הקווקז ואסיה המרכזית, ולצפונה של רוסיה ולנורווגיה.
בתקופה זו צייר קורובין בסגנון האמפרסיוניסטי ובהמשך בסגנון האר-נובו.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 הצטרף קורובין לתנועה האמנותית מיר איסקוסטווה.
בשנת 1894 נסע בשנית לצפונה של רוסיה, וראה את עבודות בניית מסילת הרכבת הצפונית.
בנסיעה זו צייר קורובין מספר ציורי נוף ובהם: "הנמל הנורווגי", "פלג טריפון הקדוש", "האור הצפוני בהמרפסט" ו"חוף מורמנסק".
יצירות אלה הוצגו בתערוכת כל רוסיה בשנת 1896 בניז'ני נובגורוד.
בשנת 1900 עיצב קורובין את תערוכת אסיה המרכזית בביתן רוסיה הקיסרית בתערוכה העולמית שנערכה בפריז, וקיבל עבור עיצוב זה את אות לגיון הכבוד מממשלת צרפת.
בראשית המאה ה-20 התמקד קורובין בתפאורות לתיאטרון ועבר מבית האופרה של מאמונטוב לתיאטרון מארינסקי שבסנקט פטרבורג.
עד אותה עת היה מקובל לעצב תפאורה המראה את מקום ההתרחשות של המערכה בהצגה.
קורובין עיצב תפאורות שנועדו ליצור מצב רוח ואווירה בקרב הצופים במערכה.
קורובין עיצב תפאורות ל"פאוסט" (1899), "הסוס הגיבן הקטן" (1901) ו"סאדקו" (1906) - תפאורות אלה התפרסמו בעיצובם החדשני וברגשות שעוררו בקרב הקהל.
בשנת 1905 החל קורובין ללמד אמנות, ובין השנים 1909–1913 לימד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה (בו למד).
בתקופה זו הרבה קורובין לצייר את נופי פריז, ובין יצירותיו הידועות תקופה זו יש למנות את "קפה דה לה פיי" (1905), "כיכר הבסטיליה" (1906), "פריז לעת לילה", "שדרת האיטלקים" (1908), "קרנבל הלילה" (1901), ו-"פריז לעת ערב" (1907).
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש קורובין כיועץ לענייני הסוואה במפקדת הצבא הרוסי, והגיע פעמים רבות לקו החזית.
לאחר מהפכת אוקטובר קורובין שב לעבוד בתיאטרון ותכנן תפאורות לאופרות "הוולקירה" ו"זיגפריד" מאת ריכרד וגנר ול"מפצח האגוזים" מאת פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי.
בשנת 1923 נסע קורובין לפריז בהוראת קומיסר התרבות הסובייטי, אנטולי לונצ'ארסקי, על מנת שיוכל לקבל טיפול רפואי למחלת הלב שלו, וכן על מנת שיוכל לסייע לבנו הנכה.
בתקופה זו נשדדו רבות מתמונותיו וקורובין נותר עני מרוד.
במשך מספר שנים הוא צייר גרסאות רבות של "חורף רוסי" ו"שדרות פריז" להתפרנס למחייתו.
בשנות חייו האחרונות עיצב קורובין תפאורות לתיאטראות רבים באירופה, אמריקה ואוסטרליה, שהידועה ביותר היא תפאורתו לבית האופרה של טורין עבור האופרה "תרנגול הזהב" של ניקולאי רימסקי-קורסקוב.
קורובין נפטר בפריז ב-11 בספטמבר 1939.
בנו של קורובין, אלכסי קורובין שנולד בשנת 1897, צייר ידוע בעצמו, הפך לנכה בשל תאונה בילדותו בעקבותיה נקטעו שתי רגליו.
קונסטנטין פטרוביץ' פון קאופמן היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית, אשר ניהל מערכה מוצלחת בכיבוש מדינות במרכז אסיה במחצית השנייה של המאה ה-19, ושימש בתפקיד המושל הכללי הראשון של טורקסטן הרוסית.
קונסטנטין פון קאופמן נולד במשפחה ממוצא אוסטרי שעברה לרוסיה עוד במאה ה-18, ואף המירה דתהּ לנצרות אורתודוקסית.
הוא סיים את הכשרתו כמהנדס צבאי באוניברסיטה צבאית, ובשנת 1844 החל לשרת באזור הקווקז.
במהלך מלחמת קרים השתתף במצור על מצודת קארס, וניהל משא ומתן לכניעת חיל המצב האנגלי.
בשנת 1861 התמנה לתפקיד בכיר במשרד ההגנה הרוסי.
במהלך מילוי תפקידו התקרב לשר ההגנה דמיטרי מליוטין.
בשנת 1865 התמנה למושל גוברניית וילנה ולמפקד הצבאי באזור.
בתקופה זו חידש את חובת לימוד השפה הרוסית ליהודים בהתאם להנחיית קודמו הגרף מורביוב (הסב).
בשנת 1867 הועבר לאזור מרכז אסיה.
זו הייתה תקופה של התרחבות הרוסית באזור.
במהלך מספר שנים ניהל פון קאופמן מערכות צבאיות מוצלחות נגד ח'אנות חיווה, ח'אנות קוקנד ואמירות בוכרה.
מערכות אלו הסתיימו בסיפוח חלק מהשטחים לאימפריה הרוסית והפיכת מדינות אלה למדינות חסות רוסיות.
במקביל לתפקידו הצבאי, מונה פון קאופמן למושל האזור.
הוא קיבל את עיטור גאורגי הקדוש מדרגה שנייה וקודם לדרגת אלוף-מהנדס.
במהלך תפקידו כמושל הוכיח פון קאופמן את עצמו כמדינאי ומצביא.
בכל מהלך המערכה הצבאית הצבא הרוסי היה בנחיתות מספרית מול הכוחות המוסלמים.
כפוליטיקאי היה עליו לסכם הסכמים עם מדינות החסות שהוקמו ולייצב את הגבולות החדשים של האימפריה הרוסית עם סין ואפגניסטן.
בתקופתו החלה פעילות התיישבותית של הרוסים באזור.
הוא תמך בפעילות מחקרית בתחום הגאולוגיה וגאוגרפיה של האזור וארגן מספר משלחות מחקריות.
בהיותו מושל האזור תרם רבות לפיתוח העיר טשקנט, שהפכה בהדרגה לעיר הראשית באזור.
בשנת 1878 נקראה על שמו אחת מפסגות הרי פמיר, בגובה של 7,165 מ'.
(בשנת 1928 שונה השם ל"פסגת לנין", ובשנת 2006 שונה שוב ל"פסגת אבן סינא").
קונסטנטין פון קאופמן נפטר בשנת 1882 מהתקף לב.
Giurescu, 26 באוקטובר 1901 פוקשאן - 13 בנובמבר 1977) היה היסטוריון רומני, אחד מהחוקרים החשובים של תולדות העם הרומני.
היה פרופסור באוניברסיטת בוקרשט וחבר האקדמיה הרומנית.
בן לשושלת של היסטוריונים, אביו היה ההיסטוריון קונסטנטין ג'ורסקו ובנו, דינו ק.
ג'ורסקו הוא מומחה מוערך באותו תחום מחקר.
קונסטנטין ג'ורסקו נולד בשנת 1901 בעיר פוקשאן כבן של ההיסטוריון קונסטנטין ג'ורסקו שהיה בעל התואר דוקטור לספרות הראשון של אוניברסיטת בושקרט בשנת 1909. מקור משפחת אביו היה בכפר קיוז'ד במחוז בוזאו.
בין ה/שנים 1903-1906 המשפחה שהתה בווינה בגלל לימודי ההיסטוריה של האב באוניברסיטה הוינאית.
את לימודיו בבית הספר היסודי ובתיכון סיים קונסטנטין ק.
בהמשך למד לתואר ראשון, שני (1922) ולתואר דוקטור לספרות (1925 "דוצנט" להיסטוריה) באוניברסיטת בוקרשט.
בשנים 1920-1926 עבד כמדריך במוזיאון הלאומי לעתיקות בבוקרשט ולפרק זמן קצר כמורה להיסטוריה בבית ספר תיכון בעיר הולדתו, פוקשאן.
בשנים 1923 -1926 עבד גם בחבר הסגל של המכון הרומני בצרפת, ב-1 במרץ 1927 קיבל תעודה של professeur agrégé.
בין השנים 1926-1948 ג'ורסקו לימד היסטוריה בפקולטה ללימודי ספרות במסגרת מחלקה שהפכה לפקולטה להיסטוריה.
בין השנים 1927 -1930 כיהן כמנהל של הקרן ע"ש יון ברטיאנו.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 נכנס לפוליטיקה במסגרת הסיעה הלאומית ליברלית של ג'ורג'ה י.
ברטיאנו וייצג אותה בפרלמנט בשנים 1932-1933. באותה תקופה בשנת 1933 ניהל את ה"רביסטה איסטוריקה רומנה" - ("כתב העת ההיסטורי הרומני").
בשנות הדיקטטורה הצבאית-פאשיסטית של יון אנטונסקו הקדיש ג'ורסקו עצמו להקמת המכון להיסטוריה לאומית (1941).
בנסיבות התפניות במהלך המלחמה נגד ברית המועצות ובעלות הברית, ג'ורסקו נמנה גם עם הדיפלומטים שהתבקשו בשנים 1943-1944 על ידי מ"מ ראש הממשלה ושר החוץ מיכאי אנטונסקו לנהל משא ומתן עם בעלות הברית המערביות לצורך חיפוש דרכים להפסקת האש והשלום.
ג'ורסקו נשלח לצורך כך לאיסטנבול הנייטרלית.
אחרי הדחתו של הרודן אנטונסקו באוגוסט 1944, ג'ורסקו נבחר כחבר בפרלמנט מטעם המפלגה הלאומית-ליברלית של גאורגה טטרסקו.
אחרי עליית הקומוניסטים לשלטון סולק ג'ורסקו ממשרתו כפרופסור באוניברסיטת בוקרשט, וב-6 במאי 1950, "ליל הנכבדים", נעצר.
נשפט במשפט ראווה של מנהיגים פוליטיים מהעבר ונאסר למשך חמש שנים בכלא סיגט.(7 במאי 1950- 5 ביולי 1955).בשנתיים הראשונות נכלא בתא לבד, בהמשך הועבר לתא אחר ביחד עם אסירים נוספים.
בעת הכליאה בתנאים קשים הוא ואסירים אחרים הירצו ביניהם הרצאות על נושאים שונים.
אחרי שחרורו מהכלא ב-5 ביולי 1955 עבר למאסר בית בכפר מֶזֶרֶן, במחוז בראילה עד סוף אותה השנה.
החזרת זכויותיו והמשך פעילותו כהיסטוריון
עם התחזקותו בשלטון נקט הממשל הקומוניסטי אמצעים להחזרת זכויותיהם של חלק מהאקדמאים שרדף אותם בגלל השתייכותם לאליטות של פעם.
אישים אלה ידעו שמכאן ואילך עליהם לשתף פעולה פחות או יותר עם המשטר.
בין השנים 1956 -1963 קיבל ג'ורסקו רשות לעבוד מחדש במקצועו כחוקר ראשי ב"מכון להיסטוריה בבוקרשט" (הקרוי כיום המכון ע"ש ניקולאיה יורגה).
החל משנת 1963 ועד מותו חזר להיות פרופסור באוניברסיטת בוקרשט.
המשטר הכיר והוקיר, במיוחד תחת שלטונו של צ'אושסקו, בזכויותיו של קונסטנטין ג'ורסקו כהיסטוריון דגול והעניק לו מספר פרסים ועיטורים.
בשנת 1971 קיבל את התואר "מדען מצטיין" ובשנת 1970 התקבל כחבר באקדמיה הרומנית, שנקראה באותם הימים - אקדמיית הרפובליקה הסוציאליסטית רומניה.
ג'ורסקו קיבל רשות לנסוע לחו"ל על מנת להשתתף בכמה כנסים בינלאומיים ומשימות מדעיות באוסטריה, יוון, איטליה, ספרד, צרפת, בריטניה, ארצות הברית וכו'.
מחקריו ההיסטוריים נגעו בכל תקופות ההיסטוריה של רומניה ושל הרומנים - מימי קדם, ימי הביניים, ההיסטוריה המודרנית והתקופה בת זמננו, כמו כן בתחום גאוגרפיה היסטורית, טופונימיה, ונושאים הקשורים למשפטים, ספרות, אמנות ומתודולוגיה היסטורית.
ג'ורסקו נפטר בבוקרשט בנובמבר 1977.
היה נשוי למריה, בת של הגאוגרף סימיון מהדינץ, שהיה חבר באקדמיה הרומנית.
לזוג היו שלושה ילדים: דינו -,היסטוריון שהמשיך במסורת המשפחה, דן ומונה.
1966 פרס ע"ש ניקולאיה בלצ'סקו
1969 פרס משרד החינוך הרומני
1970 - חבר באקדמיה הרומנית
1971 - תואר "מדען מצטיין של הרפובליקה הסוציאליסטית של רומניה" Om de ştiinţă emerit
1971 - העיטור ל"הצטיינות במדע" Ordinul Meritul ştiinţific - דרגה ראשונה.
בית התרבות בעיירה אודובשט נקראת על שמו
ג'ורסקו כתב כ-350 עבודות וספרים היסטוריים, ביניהם ידועים מאוד ספריו המקיפים על "תולדות הרומנים" בארבעה כרכים ו"תולדות בוקרשט".
XIV și XV, 1926 - תרומות למחקר משרות הדרגטורים הגדולים במאה ה-15-14
Din istoria nouă a Dobrogei, 1928 - מההיסטוריה החדשה של דוברוג'ה
Istoria Românilor I-IV - תולדות הרומנים ב-4 כרכים
קונסטנטינה דיטה-טומסקו או קונסטנטינה דיטה (ברומנית: Constantina Diţă-Tomescu; נולדה ב-23 בינואר 1970) היא אתלטית רומניה.
היא אלופה אולימפית (בייג'ינג 2008) בריצת מרתון.
דיטה-טומסקו מחזיקה בשיאי רומניה לריצות כביש למרחקים של 5 ק"מ, 10 ק"מ, חצי מרתון ומרתון.
דיטה-טומסקו נולדה בטורבוריאה, מחוז גורג'.
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1998 סיימה דיטה-טומסקו במקום 17 בתוצאה של 2:34:35 שעות.
באליפות העולם שנערכה בסביליה, ספרד בשנת 1999 סיימה דיטה-טומסקו במקום 19 בריצת מרתון בתוצאה של 2:36:28 שעות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 2001 סיימה דיטה-טומסקו במקום 10 בריצת מרתון בתוצאה של 2:30:38 דקות.
אותה שנה היא סיימה במקום רביעי במרתון טוקיו בתוצאה של 2:26:39 שעות.
באליפות אירופה שנערכה במינכן, גרמניה בשנת 2002 סיימה דיטה-טומסקו במקום שביעי בריצת 10000 מטר בתוצאה של 31:53.61 דקות.
באליפות העולם שנערכה בפריז, צרפת בשנת 2003 היא לא סיימה את ריצת המרתון.
באולימפיאדת אתונה (2004) סיימה דיטה-טומסקו במקום 20 בריצת מרצון בתוצאה של 2:37:31 שעות.
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 זכתה במדליית ארד בריצת מרתון בתוצאה של 2:23:19 דקות, אחרי פולה רדקליף מבריטניה (2:20:5 דקות) וקתרין נדרבה מקניה (2:22:01 שעות).
אותה שנה בתחרות מרתון שיקגו היא זכתה במדליית זהב בשיא אישי של 2:21:30 שעות.
באליפות אירופה שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 2006 סיימה דיטה-טומסקו במקום 11 בריצת 10000 מטר בשיא אישי חדש של 31:49.47 דקות.
בתחרות מרתון לונדון שנערכה בשנת 2007 זכתה דיטה-טומסקו במדליית ארד בתוצאה של 2:23.55 שעות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה דיטה-טומסקו במדליית זהב בריצת מרתון בתוצאה של 2:26:44 שעות, לפני קתרין נדרבה (2:27:06 שעות) וז'ו שונקסיו מסין (2:27:07 שעות), אותו השיגה בגיל 38, ובכך הפכה לרצה המבוגרת ביותר שזוכה במדליית זהב אולימפית בריצת המרתון.
בשנת 2008 זכתה דיטה-טומסקו בתואר אתלט השנה ברומניה
לובגוט פרידריך קונסטנטין פון טישנדורף (18 בינואר 1815 - 7 בדצמבר 1874) היה ארכאולוג וחוקר מקרא גרמני.
הוא ידוע בפענוח קודקס אפרמי רסקריפטוס, כתב יד של התנ"ך והברית החדשה ביוונית מהמאה ה-5, וכן בגילויו מחדש של קודקס סינאיטיקוס, כתב יד של התנ"ך והברית החדשה מהמאה ה-4.
פון-טישנדורף נחשב לדוגמה לארכאולוגים ההרפתקנים של המאה ה-19, ששילבו מסעות מצוד אחרי כתבי יד לא נודעים בארצות רחוקות, עם מחקר למדני של כתבי היד האלה.
פסגת עבודתו הייתה מהדורה מדעית של הברית החדשה ביוונית.
בשנות ה-40 של המאה התשע-עשרה גילה פון-טישנדורף (מחדש) את הפלימפססט של ארכימדס בקבר הקדוש בקונסטנטינופול, לשם הגיע אחרי שהות של כ-300 שנה במנזר מר סבא.
פון-טישנדורף זיהה את הטקסט המתמטי מתחת לטקסט התפילה הלטיני, וככל הנראה תלש וגנב דף אחד.
לאחר מותו, מנהלי העיזבון שלו מכרו את הדף לספרייה של אוניברסיטת קיימברידג'.
רק כעבור כ-60 שנה פוענח הטקסט, והתגלה שהוא תרגום של ספרים של ארכימדס.
קונסטנטין רייקין הוא שחקן תיאטרון וקולנוע סובייטי-רוסי ממוצא יהודי.
רייקין לא מזכיר את מוצאו היהודי באף פורום ומתרחק ממוסדות יהודים ברוסיה.
במהלך שנות ה-90, רייקין אף המיר את דתו לנצרות-אורתודוקסית.
הוא בעל תואר אמן העם וזכה פעמיים בפרס הפדרציה הרוסית.
לקונסטנטין רייקין הוענקו מספר עיטורים רוסים ופרסים רבים בתחום התיאטרון
אביו היה שחקן התיאטרון ואומן הסטנד-אפ ארקדי רייקין.
בשנת 1967 לאחר סיום בית הספר הוא המשיך ללמוד משחק.
בשנת 1971 קונסטנטין רייקין סיים את בית הספר למשחק ליד תיאטרון וכטנגוב והוזמן על ידי גלינה וולצ'ק להרכב תיאטרון סוברמניק.
על במת תיאטרון זה רייקין שיחק בתפקידים שונים כ-10 שנים.
בשנת 1981 קונסטנטין רייקין חזר ללנינגרד והחל לעבוד בתיאטרון של אביו.
בשנת 1982 התיאטרון עבר למוסקבה.
במשך שנים השחקן הופיע בהצגות התיאטרון לצד אביו.
בשנת 1988 הוא התמנה למנהל אמנותי של התיאטרון.
בתקופה זו התיאטרון שינה את האופי שלו - מתיאטרון סאטירי בו מועלות הצגות בהם משתתפים 2-3 שחקנים הוא הפך לתיאטרון בו מועלות הצגות שונות בעיקר של מחזאים קלאסיים.
החל משנת 2001 מלמד רייקין בבית הספר למשחק ליד התיאטרון האמנותי של מוסקבה.
במקביל לעבודה בתיאטרון הצטלם רייקין לסרטי קולנוע.
ההופעה הראשונה הייתה בסרט של שנת 1969 בתפקיד קטן.
בשנים 1972 ו-1974 הוא צולם בתפקידים מרכזיים במספר סרטים מוזיקליים וזכה לפופולריות ברחבי ברית המועצות.
הפופולריות שלו גדלה עוד יותר לאחר שהצטלם בתפקיד ראשי בסרט לפי מחזה משרתם של שני אדונים.
בהמשך הוא השתתף בסרטים נוספים ובסך הכול הצטלם בכ-25 סרטים.
קונסטנטינוב (בפולנית: Konstantynów) הוא כפר במחוז ביאלא פודולסק שבפרובינציית לובלין בפולין, בסמוך לגבול בלארוס, אשר עד השואה היה יישוב יהודי.
היישוב נזכר מהמאה ה-17, עת נקרא בשם "קוזירדזי".
בשנת 1774 הוענקו ליישוב זכויות עיר, ושמו שונה לשמו הנוכחי.
באמצע המאה ה-19 התפתח היישוב, עם חיבורו לקו מסילת הברזל ורשה-לובלין.
מאמצע המאה ה-18 התקיימה ביישוב קהילה יהודית מבוססת, בה התכנס מעת לעת ועד ארבע הארצות.
באותה עת התקיימה ביישוב גם ישיבה.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-1,200 יהודים, שהיוו כ-90% מתושביו, ובמקום התקיימה פעילות של אגודת ישראל ושל המפלגות הציוניות.
בספטמבר 1939 נכבש היישוב בידי הגרמנים, ונקבע כנקודת גבול עם שטחי כיבוש הסובייטים.
בתקופה הראשונה לכיבוש גורשו מהכפר מספר משפחות יהודיות למחנה הריכוז נוינגמה, בו נספו.
בסוף שנת 1940 רוכזו יהודי היישוב בגטו שהוקם בו, בו הועסקו בעבודות כפייה, תוך התעללות מצד שומריהם.
בחורף 1942-1941 מתו רבין מיושבי הגטו מקור, מרעב וממגפות, וחלקם נרצחו באופן אקראי בידי הגרמנים.
במאי 1942 רוכזו כל הגברים היהודים מהגטו בגילאים 15 עד 60 בכיכר השוק ביישוב, ושם הושפלו ועונו בפומבי בידי הגרמנים, תוך שליחת כ-100 מהם למחנה עבודה.
בספטמבר 1942 חיסלו הגרמנים את הגטו שביישוב, עם העברת כל יושביו לגטו ביאלא פודולסק, תוך רצח הנמלטים והמסתתרים.
משם הועברו תוך זמן לא רב לגטו מיינדזיז'ץ פודלסקי, תוך רצח הזקנים במהלך האקציה, וממנו שולחו באוקטובר 1942 למחנה ההשמדה טרבלינקה, תוך דחיסת 250 איש בכל קרון משא.
אחר יהודים בודדים שהסתתרו ביערות בסביבת היישוב ערכו הגרמנים ופולנים לאומנים מצוד.
ריימר קונסטנטין פון אלבנסלבן היה גנרל פרוסי אשר לחם במלחמות איחוד גרמניה.
אלבנסלבן נולד ב-26 באוגוסט 1809 בעיר אייכנברלבן שבפרוסיה.
היו לו שלושה אחים גדולים, מהם שניים ורנר וגוסטב הגיעו לדרגות גנרלים.
כמו אחיו, הוא התחנך בבית הספר לקצינים בברלין, וב-1827 התגייס לצבא הפרוסי.
הוא הוצב כלוטננט משנה ברגימנט הגרנדירים ה-1 של המשמר ("קייזר אלכסנדר").
ב-1853 כבר היה בדרגת מיור, וב-1858 בדרגת אוברסט לוטננט.
ב-1860 מונה לראש מחלקה במשרד המלחמה, וב-1861 הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד הרגימנט שבו שירת.
הוא לחם במלחמת שלזוויג השנייה, וב-1864 הועלה לדרגת גנרל מיור.
בתחילת מלחמת אוסטריה–פרוסיה ב-1866, הוא מונה למפקד בריגדת המשמר ה-2, ולאחר מכן בריגדת המשמר ה-3. ביולי של אותה שנה הועבר לפקד על דיוויזיית המשמר ה-1 והועלה לדרגת גנרל לוטננט.
על חלקו בקרב קניגרץ הוענק לו הפור לה מריט.
עם פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870 מונה אלבנסלבן למפקד הקורפוס ה-3 אשר היה חלק מהארמייה השנייה בפיקוד פרידריך קרל, נסיך פרוסיה.
הוא לחם עם הקורפוס בקרב מארס-לה-טור, קרב גרבלוט והמצור על מץ.
ב-12 בינואר 1892, העניק לו וילהלם השני, קיסר גרמניה את התואר אביר מסדר העיט השחור, וכן את הצלב הגדול של מסדר העיט האדום עם עלי אלון וחרבות.
הוא נפטר בברלין ב-28 במרץ של אותה שנה בגיל 82. במהלך הלווייתו, הורה הקיסר שרגימנט הרגלים ה-52 (הברנדנבורגי ה-6) יכונה מעתה "פון אלבנסלבן" על שמו.
קונסטנטין שמידט פון קנובלסדורף (בגרמנית Konstantin Schmidt von Knobelsdorf; 13 בדצמבר 1860 – 1 בספטמבר 1936), היה גנרל גרמני, שנודע בתפקידו כראש מטה הארמייה החמישית מתחילת מלחמת העולם הראשונה, ועד לאמצע קרב ורדן.
פון קנובלסדורף נולד ב-13 בדצמבר 1860 בפרנקפורט על האודר שהשתייכה לממלכת פרוסיה, ובשנת 1878 התגייס לצבא הפרוסי והצטרף לרגימנט הרגלים ה-67 (מגדבורג ה-4).
בשנת 1881 הועבר פון קנובלסדורף לרגימנט הרגלים ה-98, ולאחר מכן מילא תפקידי מטה שונים.
לאחר מכן פיקד על הגדוד ה-1 רגימנט הרגלים ה-74 (הנובר ה-1), ולאחר מכן כיהן פון קנובלסדורף כקצין מטה בקורפוס ה-9 ובקורפוס ה-10. בשנת 1908 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים של המשמר ה-4, ובשנת 1911 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור ומונה לראש מטה קורפוס המשמר.
בשנת 1912 הוא מונה לראש אגף האפסנאות במטה הכללי הגרמני, ובשנת 1914 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה פון קנובלסדורף לראש מטה הארמייה החמישית, שהייתה תחת פיקוד וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה, אולם בפועל פון קנובלסדורף ניהל בה את כל העניינים.
הארמייה לחמה בחזית המערבית, ונטלה חלק בקרבות המערכה על הגבולות.
בשנת 1916 היה פון קנובלסדורף מהמתכננים הראשיים של קרב ורדן, ודחף בכל מאודו בתקווה להשיג ניצחון בקרב.
על פעולותיו בקרבות קיבל פון קנובלסדורף את עיטור הפור לה מריט ב-17 באוקטובר 1915, ואת תוספת עלי האלון לעיטור ב-21 באוגוסט 1916. באותו יום הוא מונה למפקד הקורפוס ה-10, ופיקד עליו בקרבות בחזית המזרחית.
בנובמבר אותה שנה הועבר הקורפוס לחזית המערבית, ולחם בקרבות השונים עד סוף המלחמה, וזמן קצר קודם לכן הועלה פון קנובלסדורף לדרגת גנרל חיל הרגלים.
ב-30 בספטמבר 1919 פרש פון קנובלסדורף מהצבא, וב-1 בספטמבר 1936 מת בביתו בגליקסבורג.
קונסטנטין קנטמיר (ברומנית: Constantin Cantemir; 8 (18) בנובמבר 1612 סילישטן - 16 (26) במרץ 1692 יאשי) היה אציל (בויאר) ואיש צבא מולדבי שכיהן כשליט נסיכות מולדובה בין 25 ביוני 1685 ל-27 במרץ 1693. הוא הקים את שושלת קנטמיר או "קנטמירשט" (Cantemirești) ששלטה לסירוגין במולדובה, בשנים שלפני השכנת שלטון הפנריוטים.
קונסטנטין קנטמיר נולד למשפחה רומנית ותיקה בעלת שורשים טטריים מקרים.
דימיטריה קנטמיר בנו מעיד על כך ועובדה זו מקובלת גם על ההיסטוריון אלכסנדרו דימיטריה קסנופול.
בשפות הטורקיות, כולל טטרית, המלים "קאן" ו"טמיר" משמעותן "דם" ו"ברזל".
לפי יורגו יורדאן השם קנטמיר נפוץ אצל הצ'רקסים והקומיקים, אולם שם זה מקובל מאוד בקרב מנהיגי הטטרים נוגאי בחבל בוג'אק.
ג'ורסקו סבר, ככל הנראה על בסיס סיפורו של הכרוניקן יון נקולצ'ה שאבות המשפחה השתייכו תחילה למעמד של איכרים חופשיים, הקרויים במולדובה "רזש" (răzeși, ברבים răzeș).
הם גרו ביישוב סילישטן במחוז פלצ'יו.
לפי חוקר אחר, שטפאן גורוביי, מקור המשפחה היה באצולה הקטנה באזור הדרום-מזרחי של נסיכות מולדובה, שנודע אז כ"הארץ התחתית", ברומנית "צארה דה ז'וס" ("Țara de Jos").
לפי גורוביי אחד מאבות המשפחה היה פטרה סילישטיאנו, שחי בימי שטפן הגדול.
עם זאת לדברי דימיטריה קנטמיר, הנציג הידוע הראשון של בני קנטמיר היה תאודור קנטמיר, טטרי מקרים שהתנצר, וששירת את השליט שטפן הגדול ואימץ גם את הכינוי "סילישטיאנו" לפי היישוב שבו התיישב, סילישטן.
שטפאן גמל לו במשרה ואחוזות בדרום מולדובה.
מאוחר יותר כשכבשו הטטרים את אותן האחוזות, קיבל תאודור כפיצוי שלושה כפרים בחבל פלצ'יו ואת ניהול החבל קודרו.
בקרב ההיסטוריונים היו ספקות לגבי אמיתות המענק שקיבל תאודור קנטמיר משטפן הגדול ושעליו מספר דימיטריה קנטמיר בספרו "תיאור מולדובה".
קונסטנטין קנטמיר היה הילד השני מנישואיו של בויאר שנקרא גם כן תאודור קנטמיר עם אישה בשם מריה.
האם, מריה, מתה חצי שנה אחרי לידתו של קונסטנטין ותאודור התחתן שוב והוליד עוד בן בשם ניסטור..
האב תאודור קנטמיר נהרג בשנת 1627 בקרבות עם הטטרים.
קונסטנטין קנטמיר התגייס בצעירותו לצבא הפולני ושירת בו כשבע עשרה שנה תחת שלטונם של המלכים ולדיסלב הרביעי ואזה ויאן קז'ימייז' ואזה.
הוא הצטיין במיוחד במסגרת יחידה מורכבת ממולדובנים במלחמות נגד השוודים.
קונסטנטין קנטמיר הגיע לדרגת "רוחמיסטר" או "רוטמיסטר", כלומר קפטן פרשים.
אחרי חתימת הסכם אוליבה בשנת 1660 השתחרר קנטמיר מן הצבא הפולני.
זמן מה שירת בוולאכיה בתפקיד של דרגטור צבאי - "צ'אוש ספטרסק" (ceauș spătăresc) בימי מלוכתו הראשונה של גריגורה גיקה (1664-1660).
בתפקיד זה הצטיין קנטמיר בקרב גיאלו במלחמתם של העו'תמאנים ובני בריתם הרומנים נגד נסיך טרנסילבניה, ג'רג' ראקוצי השני.
בשובו למולדובה בימי השליט אאוסטרטיה דביז'ה (1665-1661) מילא קנטמיר גם שם תפקידים צבאיים: "רב- קפטן" (căpitan mare), אחר כך בשנים 1672-1681 סרדאר, מפקד הפרשים ו"איספרבניק היער" (ispravnic al Codrului), אחראי על שמירת הגבול המזרחי - ביער טיגץ' (Codrul Tigheciului)- מפני הטטרים, .מושבו היה אחר כך באורהיי.
קנטמיר הופקד בין היתר גם על הקשרים עם הטטרים ונהנה בקרבם מהערכה רבה.
בשנת 1672 ליווה את הסולטן מהמט הרביעי במסעו הצבאי לפולין ובנסיגה על גדת הדנייסטר הצליח עם קומץ לוחמים לחלץ את ההרמון של הסולטן מפני המתקפה הפולנית.
קנטמיר מילא גם תפקידים אזרחיים רבים, כולל וורניק של ברלאד בשנים 1664-1668 וקלוצ'ר גדול (וֶל-קלוצ'ר) (1681-1684) (בימי השליט גאורגה דוקה.
השליט הפנריוט של מולדובה דימיטרי קנטקוזינו היה לסנדק בנו, דימיטריה קנטמיר, אך בהמשך התמלא בקנאה בו וביקש לחסלו.
בשלב מסוים שלח אותו כשגריר - "קפי-קיהאיה" באיסטנבול במטרה לסכסך אותו עם המנהיגים העות'מאנים באמצעות עיכוב התשלומים המובטחים להם ולהפיל אותו במלכודת.
בימי השליט הפנריוט הבא, אנטוניה רוסט, למשך שנתיים חזר קנטמיר לביתו ללא שום תפקיד של דרגטור.
ביוני 1685, בתמיכת שליט ולאכיה, שרבאן קנטקוזינו, וביוזמת הסרסקר הטורקי מבבדאג, סוליימן האינג'י, הועלה קנטמיר בן ה-73, לכס הנסיכות של מולדובה במקום דומיטרשקו קנטקוזינו שחזר כשליט והשמיץ אותו בפני העות'מאנים כדי לאבדו.
מזימתו של דומיטרשקו נכשלה וטקס מסירתם של אישור המינוי וסממני המלכות לקנטמיר התקיים באיסקצ'ה בניהולו של הסרסקר..
עם כניסתו לתפקיד אולץ קנטמיר לשלוח את בנו הבכור אנטיוך יחד עם עוד שישה בני בויארים כבני ערובה בחצר הסולטן העות'מאני באיסטנבול.
כעבור שלוש שנים החליף את אנטיוך הבן הצעיר דימיטריה שנשאר באיסטנבול עד שנת 1691 כשהוחלף שוב על ידי אנטיוך.
הבויארים שבחרו בקונסטנטין חשבו שמפאת גילו המופלג וחוסר ההשכלה יהיה שליט חלש ונוח להשפעות מצידם.
הכרוניקן יון נקולצ'ה תיאר אותו במילים אלה:
קנטמיר היה בעל ניסיון צבאי ודיפלומטי וידע לדבר כמה שפות.
בשעת עלייתו לשלטון היה אלמן.
בסופו של דבר ציפיות הבויארים לחופש תמרון מוחלט התבדו.
כווייבוד מולדובה שלט קנטמיר ביד בטוחה וניסה כהבנתו להגן על העם מפני גובי מיסים מושחתים ומפני מכת השודדים שהתרבו בנסיבות הפיכת חלק מהנסיכות לשדות קרב בין הטורקים והטטרים מחד והפולנים והאוסטרים מאידך.
קנטמיר ביקש להשליט סדר ושלום במדינתו אבל משימתו הייתה קשה.
הוא נאלץ להתמודד עם המחנות הפרו-פולני והפרו-עו'תמאני בקרב הבויארים.
בראש הפרו-פולנים עמדו, בין השאר, האחים וליצ'קו ומירון קוסטין ובראש המחנה הפרו-עו'תמאני עמד יורדאקה רוסט.
קנטמיר היה חייב להצטרף למסעות הצבאים של הטורקים העות'מאנים נגד פולין ונגד האימפריה ההבסבורגית במה שנקרא בזמנו "המלחמה הטורקית הגדולה" ולהתמודד עם פלישות של הטטרים נוגאי ושל מלך פולין לארצו.
כינן יחסים עם ההבסבורגים אך דאג שלא לנטוש את המחנה העות'מאני לטובת זה הפולני, כפי שהאיץ בו לעשות שליט ולאכיה שרבאן קנטקוזינו.
חשש לשלום בניו שהיו בני ערובה אצל הטורקים והיה מודע מניסיונו בעבר למגבלות הפולנים.
עם זאת קנטימיר השתדל לפעמים ליידע את פולין ואת ההבסבורגים על המזימות העות'מאניות ושני בניו, אנטיוך קנטמיר ודימיטריה קנטמיר שאפו להשיג ברית עם האימפריה הרוסית במלחמותיה בטורקים.
בשנים 1685 ו-1686 פלש מלך פולין, יאן סובייסקי, למולדובה, שאת הכתר שלה שאף להעניק לבנו הבכור יאקוב.
ב-8-9 באוקטובר 1685 בביצות שעל יד היישוב בויאן התחולל קרב בין סובייסקי וכוחות טורקים וטטרים בפיקודו של הסרסקר סולימאן פאשה.
ידם של העות'מאנים הייתה על העליונה והפולנים נאלצו לסגת, וכנראה קנטמיר הקל בחשאי על נסיגתם.
מתוך שאיפה להתנתקות מהטורקים, חתם קנטמיר בעיר סיביו הסכם חשאי עם האוסטרים, אך לא יצא לפועל בגלל הניצחונות העות'מאנים בשנים הבאות.
בשנת 1691 ניסה שוב מלך פולין יאן סובייסקי בראש צבא של פולנים וקוזקים לגרש את הכוחות הטורקים וההטטרים מאזור הדנייסטר וכבש את המבצר סורוקה.
קנטמיר עם בנו דימיטריה, שלחמו בצד העות'מאני השתתפו במצור על המבצרי.
בדצמבר 1691 הורה להוציא להורג את האחים וליצ'קו ומירון קוסטין בעילת שוא כי זממו קנוניה נגדו ובכך היטה את מדיניותו לטובת המחנה הפרו-עות'מאני והאנטי-פולני.
מאוחר יותר הצטער על המעשה.
בעת מסעו של סובייסקי במולדובה הוא כבש גם את מבצר ניאמץ אחרי שקומץ מגניה עמדו במצור למשך 4 ימים.
האפיזודה זו הונצחה בנובלה של הסופר הרומני קוסטקה נגרוצי
קנטמיר ניהל יחסים טובים עם הפטריארכיה האקומנית מקונסטנטינופול וראשה, הפטריארך יאקוב השלישי ערך ביקור במולדובה בספטמבר 1688.
היחסים עם השליט שרבאן קנטקוזינו, שתמך בבחירתו, הפכו עם הזמן למתוחים.
גם הקשרים עם השליט הבא של ולאכיה, קונסטנטין ברנקוביאנו היו מעורערים, כשברנקוביאנו תמך באויביו של קטנטמיר.
קונסטנטין קנטמיר הלך לעולמו ביאשי בשנת 1693 בגיל 81. הא היה אחד השליטים המעטים במולדובה שמת כשהוא יושב עדיין על כס המלכות.
הוא הובא לקבורה בכנסיית "ניקולאיה הקדוש של השליטים" (Sfântul Nicolae Domnesc) ביאשי.
בהמשך העביר בנו אנטיוך את עצמותיו למנזר מרה (Mera, כיום מירה - Mira) שהוקם על ידו.
קנטמיר הקדיש את המנזר קפריאנה למנזר זוגראפו שעל ההר אתוס וב-1690 את מנזר מרה למנזר ואטופדי הנמצא גם כן על הר אתוס.
אנסטסיה גיקה בתו של השליט גאורגה גיקה - נפטרה 40 יום אחרי החתונה
אנה באנטש - אחיינית של אשת השליט גאורגה דוקה
בת - רוקסנדרה - מנישואיו מרוקסנדרה גאנה - התחתנה עם הבויאר לופו בוגדאן קוסטאקי, ספטאר גדול של מולדובה
בנים - מנישואיו לאנה באנטש:
אנטיוך קנטמיר - יליד 1670
בת - ספטה (אליזבתה) - בלידתה מתה בשנת 1677 אמה אנה באנטש.
תמונתו בתחריט על נחושת מאת דוד ז'רום, פרנסואה לנגלואה וקלוד ויניון, נמצאת באוסף הגרפי הממלכתי במינכן.
תחריט דומה חתום על ידי פרנסואה לנגלואה, מן העיר שארטר (1647-1589) עם חתימה והקדשה
השתייך בעבר לאוסף המוזיאון האתנוגרפי ו.א.
דשקוב במוסקבה והחל מ-1924 נמצא במוזיאון הממלכתי להיסטוריה במוסקבה.
ככל הנראה לנגלואה התיידד עם קנטמיר בפולין ואירח אותו בפריז בשנים 1647-1643.
קונסטנטין ויקטורוביץ' ראוש הוא כדורגלן עבר רוסי ממוצא גרמני ששיחק כמגן שמאלי.
יש לו גם יכולת לשחק כקשר שמאלי.
ראוש נולד בכפר קוז'בניקובו, שמחוז טומסק, שבסיביר, במזרח רוסיה להורים גרמנים.
המשפחה היגרה לגרמניה מרוסיה, ב-1996. חברו הראשון בגרמניה לא יכול היה לבטא את שמו "קונסטנטין", במקום זאת הוא קרא לו "קוקה", כינוי שעדיין בשימוש על ידי חבריו לקבוצה והמאמנים.
ראוש מחזיק באזרחות כפולה של רוסיה וגרמניה.
זמן קצר לאחר המעבר לגרמניה, ראוש התחיל לשחק כדורגל במועדון מקומי, TuS לכנדורף.
בגיל 12 הוא קיבל הצעה להצטרף לקבוצת הנוער של הבונדסליגה, הנובר 96. הוא החליט שהוא לא היה בוגר מספיק בשביל מועדון כזה גדול ובמקום זאת הצטרף לקבוצה מקומית אחרת נינהאגן.
הוא לבסוף הצטרף להנובר שנתיים מאוחר יותר, לאחר שדחה הצעות מורדר ברמן ופיינורד.
כאשר הבחירה הראשונה של הנובר לאחר שהמגן השמאלי מייקל טרנט ומחליפו, כריסטיאן שולץ נפצעו, ראוש הופיע לראשונה במשחק נגד שטוטגרט ב-30 במרץ 2008. הוא היה בן 18, מה שהפל אותו לשחקן הצעיר ביותר אי פעם, שהופיע בהרכב הפותח של הנובר.
לראוש היה משחק טוב, אבל היה צריך להיות מוחלף כבר במחצית הזמן לאחר שמתח שריר.
יומיים מאוחר יותר, הוא חתם על החוזה המקצועי הראשון, עד 2010. בעוד הנובר העדיפה חוזה ארוך טווח, ראוש לא רצה לקשור את עצמו למשך זמן רב מדי.
לאחר סיום החוזה שלו עם הנובר ב-1 ביולי 2013, ראוש עבר לשטוטגרט בהעברה חופשית.
ב-6 ביולי 2015 חתם על חוזה של שנה אחת עם דרמשטדט 98. ב-2016 שיחק במדי קלן במשך שנתיים.
ב-21 בינואר 2018, הוא חתם חוזה עם המועדון הרוסי דינמו מוסקבה.
בדצמבר 2020 הסתיים חוזהו בדינמו והוא עזב את הקבוצה.
ראוש שיחק בנבחרות הנוער השונות של גרמניה תוך שהוא צובר יותר מ-30 הופעות.
ההצלחה הגדולה ביותר הייתה המקום השלישי באליפות העולם 2007 עד גיל 17, היכן שפתח בכל משחק חוץ אחד, שפספס בעקבות כרטיס אדום.
לאחר הטורניר, הוענקה לו מדליית פריץ וולטר מכסף בתור הכדורגלן הגרמני השני המבטיח ביותר לגילו.
בחודש מרץ 2011, התקשורת הרוסית צוטטה את דבריו של ראוש כמי שאמר שהוא מעוניין לשחק עבור נבחרת רוסיה, אך התאחדות הכדורגל הרוסית לא הגישה לו הצעה שכזו.
ב-16 באוגוסט 2017, נקרא לנבחרת רוסיה למשחק הידידות נגד מועדון דינמו מוסקבה, אשר לא נחשב כמשחק בינלאומי מלא.
את הופעת הבכורה הבינלאומית שלו ערך ב-7 באוקטובר 2017 במשחק הידידות נגד דרום קוריאה.
קונסטין פטס (); 23 בפברואר 1874 - 18 בינואר 1956) היה מדינאי אסטוני, הפוליטיקאי המשפיע ביותר במדינה בתקופה של בין שתי מלחמות העולם.
קונסטנטין פטס נולד כבן השני למשפחה בת שישה ילדים (ארבעה אחים ואחות אחת) בטכקורנה (Tahkuranna) שבמחוז פרנו, אז חלק מן האימפריה הרוסית.
אימו, אולגה טומנובה, הייתה יתומה וגדלה במשפחה אומנת.
הוריו הגיעו מאזור ויליאנדי, שאותו נאלץ האב, יקוב, לעזוב על רקע פעילותו הפוליטית.
הילדים קיבלו חינוך דתי אורתודוקסי.
הוא התחנך בבית ספר של הכנסייה האורתודוקסית בכפר הולדתו.
הוא המשיך לימודיו בשנים 1887–1892 בסמינר הדתי בריגה, אולם עזב והמשיך בגימנסיה לבנים בעיר פרנו.
שם גם סיים את לימודיו התיכוניים.
בין השנים 1894–1898 הוא למד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת טרטו וסיימה בהצלחה.
לאחר סיום לימודיו, הוא שירת בחיל הרגלים שיל צבא האימפריה הרוסית והוצב בפסקוב.
ב-1900 עבר לטאלין והחל לעבוד כעוזרו של עורך הדין יאן פוסקה.
בשנת 1901 השתתף בהקמת אגודת רוכבי האופניים "קאלב" ושימש כסגן יושב ראשה.
יאן טוניסון כבר ייסד בטרטו את היומון "פוסטימס" (Postimess, "הדוור") בשפה האסטונית, ב-1891, ופטס תכנן לייסד עיתון משלו.
ההשראה הראשונית הגיעה מהסופרים אדוארד וילדה ואנטון האנסן טאמסארה, אשר לא יכלו לקבל רישיון עיתונאי ממשרד הפנים הרוסי עקב דעותיהם הסוציאל-דמוקרטיות.
במקום זאת, הם השתמשו בפטס כעו"ד עלום שם המזוהה עם הכנסייה האורתודוקסית, שהייתה הדת הרשמית באימפריה הרוסית.
השלטונות האימפריאליים שקלו לאשר לו לייסד עיתון שיהיה נאמן אליהם, ייצג את הקו הרשמי "וייאחד את כל האסטונים האורתודוקסים", אך במציאות העיתון כלל חומרים פוליטיים קיצוניים.
הגיליון הראשון של היומון "תאטייה" (Teataja; "המודיע) יצא ב-23 באוקטובר 1901, והחל יריבות לא רק בינו לבין "פוסטימס" אלא גם בין טוניסון לבין פטס על ההנהגה הלאומית.
במקום "פוסטימס" שהיה יותר אידאולוגי ולאומני, העיתון של פטס הדגיש את החשיבות של פעילות כלכלית.
בכל אופן, פעילות העיתון הייתה קשה עקב הצנזורה הממשלתית החזקה.
לקראת הבחירות למועצת העיר טאלין ב-1904 ארגן פטס יחד עם יאן פוסקה תנועה פוליטית אסטונית-רוסית.
התנועה גברה בבחירות על הגרמנים-הבלטים, ששלטו עד כה במועצת העיר.
ב-8 בפברואר 1905 נבחר פטס לחבר מועצת העיר, ב-19 באפריל הפך לעוזרו של ראש עיריית טאלין, וב-2 בדצמבר 1905 התמנה לממלא מקום ראש העיר.
כדי להשיג זכות בחירה בבחירות למועצת המדינה הרוסית, הוא קנה חווה בכפר קודילה, שבנפת רפלה, ונבחר כבוחר במחוז הריו.
פעילותו הציבורית הותירה לו מעט זמן בשביל העיתון שלו.
קבוצה של מהפכנים שהונהגו על ידי הנס פוגלמן ניהלה את העיתון ופרסמה מאמרים נגד הממשל הצארי וקראה לאנשים לצאת למהפכה.
במהלך מהפכת 1905, פטס היה כבר פעיל למען רפורמה בשלטון המקומי, שקראה להעניק אוטונומיה לאומית למחוזות הבלטיים של האימפריה.
השלטונות הגבירו את הלחץ עקב מהפכת 1905 והעיתון שלו נסגר וחבריו נעצרו.
פטס גילה על כך מבעוד מעוד והצליח לברוח לשווייץ, ואז גילה כי באימפריה הרוסית הוא נידון לעונש מוות.
ב-1906 הוא עבר להלסינקי שבפוינלנד, שם המשיך בעבודתו הספרותית והעיתונאית.
רוב עבודותיו פורסמו בעילום שם באסטוניה.
הוא גם ייעץ לרשויות מקומיות בנושאי רפורמת קרקעות.
ב-1908 עבר להתגורר בעיירת גבול ברוסיה קרוב לגבול הפיני.
שם התאחד עם משפחתו, לאחר שלא ראה אותם מאז 1905 כאשר נאלץ לגלות לשווייץ.
לאחר שאשתו חלתה מאוד, הוא גילה כי אינו נידון יותר להוצאה להורג באימפריה הרוסית.
הוא עבר חזרה לאסטוניה ב-1909. החל מפברואר 1910 הוא ריצה מאסר בכלא קרסטי בסנט פטרבורג, בעוד שאשתו מתה משחפת בשווייץ, לשם שלח אותה על מנת לקבל טיפול רפואי.
בזמן שהותו בכלא הוא למד שפות זרות וכתב מאמרים שהתפרסמו בעיתונות.
מושל גוברניית אסטוניה התלונן על פעילותו של פטס באסטוניה וביקש מהממשלה הצארית לא לת לו לשוב וכך נאסר עליו להתגורר בגוברניית אסטוניה וליבוניה למשך שש שנים.
אף על פי כן, קשרים חזקים עם יאן פוסקה עזרו לו לשוב לאסטוניה, שם הוא הוציא לאור עיתון נוסף, "טאלינה תאטאה" ("Tallinna Teataja").
מפברואר 1916 שירת כקצין בליטא וביולי 1917 הוא נבחר להיות יו"ר הוועד העליון של החיילים האסטונים, שם הוא עמל על הקמת יחידות אסטוניות בצבא האימפריאלי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוא ארגן שיתוף פעולה בין אסטונים וגרמנים בלטים ליברלים.
ב-1917, בעוד כוחות גרמניים מתקדמים אל אסטוניה, פטס הצליח להימנע מגיוס.
כיוון שמאז מהפכת פברואר השלטון עבר לידי הממשלה הרוסית הזמנית, התנועה הלאומית האסטונית דרשה אוטונומיה באימפריה הרוסית.
בדיונים האם לדרוש מחוז אוטונומי אחד או שתיים, גברה דעתם של אלו התומכים בקיומו של מחוז אוטונומי יחיד.
פטס היה בין תומכי גישה זו, דבר שחיזק את מעמדו הפוליטי.
לאחר הפגנות גדולות של אסטונים בפטרוגרד, הממשלה הזמנית ייסדה ב-12 באפריל את המחוז האוטונומי של אסטוניה.
האספה האסטונית הזמנית "מאפוו" (Maapäev) נבחרה.
פטס הצטרף והיה לאחר מדמויות המפתח של מפלגת התאחדות החקלאים (אסטונית: Põllumeeste Kogud) שזכתה ב-13 מתוך 55 המושבים.
מפלגות הימין והשמאל זכו במספר דומה של מושבים, דבר שהיקשה על מינוי יו"ר לפרלמנט.
יאן טוניסון מהימי-מרכז הציע למנות את פטס, שהפסיד בקול אחד לארתור וולנר האנונימי.
בתחילה, פטס בחר לא להצטרף לסיעה בפרלמנט אך לבסוף הצטרף לסיעה הימני "הקבוצה הדמוקרטית".
פטס החליף את יאן ראמוט כיושב ראש של הממשלה הזמנית ב-25 באוקטובר 1917. במהלך מהפכת אוקטובר שאירעה ברוסיה, הבולשביקים השתלטו על אסטוניה, והאסיפה הזמנית פוזרה.
לאחר שלא מסר את המסמכים הרשמיים, פטס נעצר שלוש פעמים עד שלבסוף יר למחתרת.
כיוון ששלטון הבולשביקים באסטוניה היה יחסית חלש, מועצת הזקנים של Maapäev, שהיוותה מעין נשיאות של הפרלמנט, הכריזה ב-28 בנובמבר 1917 כי האספה הזמנית היא הגוף הנבחר והחוקי היחידי באסטוניה.
כיוון אפילו מועצת הזקנים הייתה גוף גדול מידי מכדי לעבוד במחתרת, ב-18 בפברואר 1918 נבחר ועד שמנה שלושה אנשים ונקרא "ועד ההצלה האסטוני", ואשר פטס היה אחד משלושת חבריו.
כאשר הכוחות הרוסים הבולשביקים נסוגו מטאלין והכוחות הגרמניים התקדמו לעברה, ועד ההצלה הכריז על הכרזת העצמאות האסטונית ב-24 בפברואר 1918. הממשלה האסטונית הזמנית הוקמה ופטס עמד בראשה וכמו כן כיהן במקביל גם כשר הפנים ושר המסחר והתעשייה.
ב-25 בפברואר 1918 כוחות גרמניים כבשו את טאלין ועצרו את פטס ב-16 ביוני.
הוא נשלח למספר מתקני מעצר בלטביה עד שלבסוף הושם במחנה בגרודנו שבמערב בלארוס (אז אזור בשליטת פולין).
הוא שוחרר בסיום המלחמה, ב-17 בנובמבר.
לאחר שסגן ראש הממשלה יורי וילמס מת באופן מסתורי בפינלנד, יאן פוסקה הוביל את הרפובליקה המחתרתית.
לאחר כניעת גרמניה, הוקמה הממשלה הזמנית השנייה של פטס ב-12 בנובמבר והוא כיהן גם בתפקיד שר הפנים.
לאחר חזרת האליטה הפוליטית לטאלין, הוקמה הממשלה הזמנית השלישית, גם כן בראשותו, ב-27 בנובמבר, כאשר הפעם בנוסף להיותו ראש ממשלה כיהן גם בתפקיד שר המלחמה, ובכך היה אחראי על בניית מערך ההגנה והביטחון של המדינה הצעירה.
קונסטנטין קונסטנטינסקו-קלאפס (ברומנית: Constantin Constantinescu-Claps; 20 בפברואר 1884–1961) היה מפקד צבאי רומני במלחמת הבלקן השנייה, מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה, שנידון כפושע צבאי ברומניה הקומוניסטית בסוף מלחמת העולם השנייה.
קונסטנטינסקו-קלאפס נולד ב-28 בפברואר 1884 במחוז בוזאו, ממלכת רומניה.
בשנים 1903–1905 סיים את לימודיו בבית הספר הצבאי לתותחנים, והתקדם במהלך הקריירה הצבאית, מדרגת לוטננט משנה, לגנרל קורפוס.
במהלך מלחמת הבלקן השנייה ומלחמת העולם הראשונה הוא שימש כקפטן ברגימנט התותחנים ה-12, ובסופו של דבר הועלה לדרגת מיור בשנת 1917. במהלך בין שתי מלחמות העולם הוא עלה בשורות הצבא הרומני.
ב-1 בפברואר 1940 מונה למפקד הקורפוס ה-10 ותאם את נסיגתו במהלך הכיבוש הסובייטי בבסרביה וצפון בוקובינה.
ב-18 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, פיקד על הקורפוס ה-11 והשתתף במבצע מינכן ובמהלך המצור על אודסה.
ב-9 בנובמבר 1941 מונה למפקד הארמייה הרומנית הרביעית ונלחם עמה בקרב סטלינגרד.
ב-10 בפברואר 1943 הודח מתפקידו והוחלף על ידי קונסטנטין סנטסקו.
קונסטנטינסקו-קלאפס פרש מהצבא בשנת 1943, נעצר בשנת 1951, ונידון ל-15 שנות מאסר בשנת 1954, אך בשנת 1955 הוא שוחרר.
בשלבים הראשונים של מבצע ברברוסה גנרל ניקולה סיפרקה ציין: "הגנרל קונסטנטינסקו הוביל את כוחותיו עם הרבה יכולת, וגרם בעקיפין לנסיגת הכוחות הסובייטים בין נהר הדניסטר לאגם סוהוז.
אני מחשיב אותו כמפקד צבאי טוב מאוד, שמחזיק בדבקות רבה ובאופטימיות יקרה".
הוא קיבל את מסדר הכתר (רומניה), את מסדר כוכב רומניה ואת מסדר מיכאל האמיץ.
למרות דרגתו ובניגוד להרבה גנרלים רומנים אחרים, הוא מעולם לא קיבל מדליות גרמניות והיה בסכסוך עם יון אנטונסקו בגלל עמדתו האנטי-פשיסטית.
קונסטנטין קונסטנטינוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה היה בנו של קונסטנטין ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, נכדו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ואחיינו של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה.
קונסטנטין קונסטנטינוביץ' נודע בעיקר על פעילותו בתחום האומנות ועל היותו פטרון בפיתוח המדעים אשר כיהן לתקופה מסוימת כנשיא אקדמיית המדעים הממלכתית של האימפריה הרוסית.
קונסטנטין קונסטנטינוביץ' נולד בארמון סטרלנה ב-1858 לקונסטנטין ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, בנו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ולאלכסנדרה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג.
צעירותו של הנסיך לבית רומנוב כללו תוכנית לימודים פרטנית שהתמקדה בהיסטוריה, אסטרטגיה צבאית ולימוד שפות.
בעודו עוקב אחר נושאי הלימוד הקלאסיים אשר נקבעו עבור בני מעמדו, במקביל הורשה לו לפתח נטייה אישית לחקר של אמנות ולמוזיקה, והוא נודע כבעל כישרון יוצא דופן בנגינה בפסנתר.
לאחר סיום לימודיו נכנס קונסטנטין לשירות בצבא האימפריה הרוסית, כפי שהיה צפוי מכל בני רומנוב.
בחירתו הראשונית של קונסטנטין קונסטנטינוביץ' הייתה לעקוב אחר הקריירה של אביו ולהיכנס לשירות הצי הרוסי הקיסרי, שם הרפתקאותיו על סיפון ספינות החקר והמסע הרחיקו לכת עד לחופיה המערביים של ארצות הברית.
הוא לא היה מרוצה מחיי הצי ולאחר שקיצר את שירותו הורשה לו להצטרף למשמר איזמאיאלובסקי הקיסרי של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה.
על פי מסורת המשפחה נישא לנסיכה גרמנית, אליזבת, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, בתו של מוריץ, נסיך סקסוניה-אלטנבורג.
אליזבת מעולם לא המירה את דתה לנצרות האורתודוקסית הרוסית ונשארה נוצרית פרוטסטנטית מאמינה בת לזרם הלותרניזם לאורך כל חייה.
בדרך כלל סידור נישואים שכזה לא היה מתקבל על הדעת, אך לפי חוקי הנישואים שקבע פאבל הראשון, קיסר רוסיה נדרש מיורש העצר להיות בן לאם אורתודוקסית ולא צופה שאחד מילדיו של קונסטנטין קונסטנטינוביץ' ירש את הכתר (ילדיו היו נינים של הצאר).
לאחר שעזב את הצבא עסק קונסטנטין באמנויות שבהם מצא עיסוק חייו.
הוא כתב שירה וארגן אירועי תיאטרון, בהם הוא עצמו לקח חלק בהצגות.
העניין של קונסטנטין בתיאטרון הוביל אותו לכתוב מחזות.
המחזה "מלך יהודה" (Царь Иудейский) שכתב, שהופיע לראשונה בתיאטרון ההרמיטאז' בשנת 1913 ויצר סערה רבה מכיוון שהייתה הפעם הראשונה שנסיך גדול הופיע על הבמה 'הציבורית' כשחקן.
בהצגה גילם את דמותו של יוסף הרמתי.
לקונסטנטין קונסטנטינוביץ' היה כמו כן גם עניין רב בחקר מדעי, הוא תרם כספים למשלחות ובהן המשלחת של אדוארד פון טול ואלכסנדר קולצ'ק לאוקיינוס הקרח הצפוני בין 1900 ל-1902. למשך מספר שנים כיהן הנסיך הגדול גם בתור נשיא האקדמיה הממלכתית למדעים של האימפריה הרוסית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, באוקטובר 1914, נפצע קשה הנסיך אולג בנו של קונסטנטין בחזית המזרחית נגד הקיסרות הגרמנית והאימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר מכן מת בווילנה כשהוריו לצדו.
אולג היה לבן המלוכה היחיד שמת מאירועי מלחמת העולם הראשונה ובן בית רומנוב היחיד שנהרג בקרב.
קונסטנטין קונסטנטינוביץ' היה בעל בריאות רעועה עוד קודם לכן, אך הטרגדיה של מות בנו הובילה אותו לדיכאון שהקשה עליו עוד יותר.
הנסיך הגדול מת ב-15 ביוני 1915 והיה בן רומנוב האחרון שנקבר במבצר פטרופבלובסקיה לפני מהפכות 1917 ברוסיה.
שלושה מבניו של קונסטנטין נרצחו על ידי הבולשביקים במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
מנישואיו של קונסטנטין קונסטנטינוביץ' עם אליזבת, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, נולדו לזוג תשעה ילדים:
גבריל קונסטנטינוביץ', נסיך רוסיה (1887–1955) גולה לבן לצרפת.
שירתה כאחות במנזר בהר הזיתים, שם נפטרה.
קונסטנטין פנאיטיו (ברומנית: Constantin Panaitiu; 5 באוקטובר 1888 – יוני 1958) היה גנרל בצבא רומניה, שמילא תפקידים חשובים במהלך מלחמת העולם השנייה.
פנאיטיו נולד בכפר רובלה, באזור בראילה וסיים בהצלחה את בית הספר לקציני חיל רגלים ב-1910. ב-1 ביולי 1927 הועלה לדרגת לוטננט קולונל.
ב-10 במאי 1934 הועלה לדרגת קולונל.
ב-10 במאי 1941 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל.
ב-1942 הועלה לדרגת מאיור גנרל.
פנאיטיו היה המפקד הצבאי של קישינב.
ב-1949 נעצר וכעבור שנה נידון ל-8 שנות מאסר.
שוחרר מהכלא ב-16 ביולי 1957 והוטל עליו דיור כפוי בכפר הולדתו.
קוֹנְסְטַנְטִין נִיקוֹלַיֶבִיץ קוֹרְנִילוֹב היה פסיכולוג סובייטי.
קורנילוב ידוע בתור היוזם של ארגון מחדש של מדע הפסיכולוגיה על בסיס הפילוסופיה המרקסיסטית בברית המועצות, מה שגרם לו להיקרא "הפסיכולוג הסובייטי הראשון".
קורנילוב נולד במשפחה של רואה חשבון.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר בעיר עבד כמורה.
לדבריו, הוא היה חבר במפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית משנת 1905 וחבר ב משנת 1917.
הוא סיים את לימודי התיכון בגימנסיה באומסק, וב-1910 סיים את לימודיו בפקולטה להיסטוריה ופילולוגיה של אוניברסיטת מוסקבה.
משנת 1910 היה חוקר במכון הפסיכולוגי של אוניברסיטת מוסקבה, ומשנת 1916 היה פריבט-דוצנט של האוניברסיטה.
לאחר מהפכת אוקטובר היה קורנילוב אחד הראשונים מבין המדענים שהציעו את שירותיהם למדינה הסובייטית הצעירה.
מטעם ארגן את הפקולטה הפדגוגית באוניברסיטת מוסקבה השנייה והיה הדאקן הראשון שלה.
כאשר הוקם המכון הפדגוגי הממלכתי על בסיס מוסד זה, עמד בראש המחלקה לפסיכולוגיה, שבראשה עמד עד סוף ימיו.
בקונגרסים הכל-רוסיים הראשון והשני לפסיכונוירולוגיה (בשנים 1923 ו-1924), ביסס קורנילוב את הצורך בחיבור בין פסיכולוגיה ודיאלקטיקה מרקסיסטית.
בשנת 1926 יצאה לאור המהדורה הראשונה של "ספר הלימוד לפסיכולוגיה" שלו.
בשנים 1928–1930 היה עורך כתב העת "פסיכולוגיה".
בשנים 1923–1930 היה מנהל המכון לפסיכולוגיה.
בשנת 1930, במהלך בדיקות וביקורות של המכון לפסיכולוגיה ניסויית של האקדמיה הרוסית למדעי החברה, הוועדה של ה חשפה את חוסר היעילות של עבודתו של מוסד מדעי זה ואת המעילה בכספי התקציב שהוקצו.
כתוצאה מכך, בנובמבר 1930 פוטר קורנילוב מראשות המכון והמכון אורגן מחדש מיסודו לאחר ש מונה למנהל.
חודשים ספורים לאחר מכן, באביב 1931, המכון אורגן מחדש ושמו שונה.
בהנהגת זלקינד ובהשתתפותם הפעילה של לב ויגוצקי, אלכסנדר לוריא ואחרים, נערך דיון מדעי ביקורתי לדיון בהוראות התאורטיות והמעשיות יישום המושג המכונה "ריאקטולוגי" של קורנילוב (במילים אחרות: "הריאקטולוגיה" של קורנילוב), במהלכו נמתחה ביקורת על הכיוון הזה בפסיכולוגיה והוא הוסר מסדר היום של המכון.
אף על פי כן, לאחר התפטרותו של המנהל הבא של המכון לפסיכולוגיה, ו.
קולבנובסקי, הוא מונה שוב למנהל המכון ב-1938 ומילא תפקיד זה עד 1941.
במהלך העשור האחרון לחייו נטש קורנילוב את תורת הריאקטולוגיה שלו והקדיש את עבודתו למדעים הפדגוגיים.
משנת 1943 היה חבר מן המניין ועד 1953, סגן נשיא האקדמיה למדעי הפדגוגיה של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית.
מ-1946 עד 1956 היה העורך הראשי של כתב העת "משפחה ובית ספר".
קורנילוב נפטר במוסקבה ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
קונסטנטין קורנילוב פיתח את מושג הריאקטולוגיה בשנות העשרים של המאה ה-20. בספר הלימוד שלו, "הדוקטרינה של התגובה האנושית" (1921), הוא מציב את המשימה של "חקר ההתנהגות האנושית כמערכת של תגובות לגירויים ביו-חברתיים".
מרכיב המפתח של הנפש הוא התגובה (ריאקציה), שבה האובייקטיבי והסובייקטיבי אינם ניתנים להפרדה.
היא נצפית ונמדדת באופן אובייקטיבי, אך פעילות התודעה מסתתרת מאחורי התנועה החיצונית הזו.
התגובה נקבעת על ידו לפי הצורה הבסיסית של כל ביטוי חיוני.
בינואר 1923, במוסקבה, בקונגרס הכל-רוסי הראשון על פסיכונורולוגיה, פרסם קורנילוב דו"ח שהופנה נגד מורו לשעבר .
הוא תקף את הפסיכולוגיה המסורתית שספגה ממנו ביקורת קטלנית, ודרש את הרחבת התאוריה המרקסיסטית לאזור זה.
אף על פי שפסיכולוגים עמיתים כמו , מיכאיל בסוב, לב ויגוצקי וסרגיי רובינשטיין תמכו בתזה, תורת הריאקטולוגיה של קורנילוב, שקורנילוב ניסה לדגול בה כפסיכולוגיה מרקסיסטית, רק שילבה עקרונות מרקסיסטיים עם כמה רעיונות מכניסטיים.