tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התסריט מבוסס על ספרו של סלוין ג'פסון, "Man Running".
ג'ונת'ן מפריע לשחקנית בשם איב באמצע חזרה ומספר לה שהוא המאהב של שחקנית אחרת בשם שרלוט, שיום אחד הגיעה אליו עם שמלה מוכתמת וביקשה ממנו להביא לה מביתה שמלה אחרת.
כשהוא הגיע לביתה הוא מצא את גופת בעלה שנרצח על ידה בוויכוח, לקח בשבילה שמלה חדשה, וניסה לגרום לזה להראות כמו שוד, אבל נתפס על ידי העוזרת שלה נלי, שחשדה בו, ועכשיו הוא במנוסה מהמשטרה.
לאיב יש רגשות כלפי ג'ונתן, והיא מחביאה אותו בבית בחוף שבבעלות אביה.
אביה הוא איש משטרה, ושם לב שהכתם על השמלה נעשה בכוונה ולא בתאונה, וחושד שהפלילו את ג'ונתן.
ג'ונתן מתנגד, ושורף את השמלה.
איב מחליטה להתחזות לדוריס, בת דודה של נלי, ובכך לחדור לביתה של שרלוט.
איב פוגשת בלש בשם סמית', אבל צריכה לכסות על כך שהיא גם דוריס.
ג'ונתן מגיע אל שרלוט, ואומר לה שתברח איתו, אבל היא אומרת שלא תוותר על הקריירה שלה, וגם שהיא מנהלת רומן עם פרדי המנהל שלה.
איב שוב עוזרת לג'ונתן לברוח מהמשטרה ומסתירה אותו בבית אביה בלונדון, אבל הוא רואה שהיא מתאהבת בבלש סמית'.
יום אחד איב משכנעת את סמית' לבוא איתה להופעה של שרלוט, והם מראים לה ילדה שמחזיקה בובה עם שמלה מוכתמת מה שגורם לה להתעלף, כשסמית' רואה את איב באה לעזור לה הוא מבין שהיא ודוריס זו אותה האחת.
איב מצליחה לעשות כך שבאמצעות מיקרופון מוסתר היא מוציאה הודאה משרלוט שהיא קשורה לרצח, אבל מאשימה את ג'ונתן ברצח עצמו.
סמית' אומר למשטרה שג'ונתן רצח את הבעל, ואחר כך ג'ונתן מתוודה ששרלוט שכנעה אותו לעשות את זה בשביל שהיא תוכל להיות עם פרדי.
הוא מאיים להרוג גם את איב אבל היא בורחת והווילונות הורגים אותו.
שם השחקן/ית שם הדמות ג'יין ויימן איב גייל מרלן דיטריך שרלוט אינווד מייקל וילדינג אורדנרי סמית' ריצ'רד טוד ג'ונתן קופר אלאסטייר סים מר גייל סיביל תורנדיק גברת גייל קאי וולש נלי גוד
אף על פי שבמאי הסרט אלפרד היצ'קוק עבר להוליווד כבר בשנת 1939, הסרט צולם בלונדון ומקומות אחרים בממלכה המאוחדת.
השחקניות היחידות שאינן בריטיות הן ג'יין ווימן האמריקאית ומרלן דיטריך הגרמנייה.
הסרט זכה להתעניינות עקב סצנת התעתוע המפורסמת, שמשנה את התסריט מיסודו.
להפקת הסרט לקח זמן רב לצלם אותו, כמו סרטיו הקודמים של היצ'קוק: "החבל" (1948) ו"תחת חוג הגדי" (1949).
הסרט היה אמור במקור לצאת בחברת ההפקה Transatlantic Pictures אך לבסוף יצא בחברת האחים וורנר.
בתה של דיטריך, מריה ריבה, טענה בספרה שהראשונה לא חיבבה את ויימן עקב ההבדל הגדול ביניהן.
למרות זאת, באחת הסצנות דמותה של דיטריך מחמיאה לדמותה של ויימן על שינוי הופעתה החיצוני.
היצ'קוק הופיע בהופעת קמע בדקה ה-39, בסצנה בה דמותה של ויימן מדברת אל עצמה ברחוב.
הסרט זכה לדירוג גבוה באתר "Rotten Tomatoes" עם ציון של 88% בהתבסס על 16 ביקורות.
טיפולים רפואיים הכרוכים במתן זריקות, במיוחד חיסונים, הם מקור שכיח לכאב ולחרדה בקרב ילדים ברחבי העולם.
הפחד מזריקות מתחיל בגיל הרך המוקדם והולך ועולה עם הגיל ומגיע לשיאו בגיל בית הספר, כיוון שחוויית הכאב מעלה את רמת החרדה ואת החומרה של תפיסת הכאב.
הכאב שהילדים חווים בילדות עשוי להוביל להשפעות מזיקות מבחינה פסיכולוגית לטווח הארוך.
הכאב הנפוץ ביותר שחווים בילדות נגרם על ידי זריקות חיסון, ועלול להוביל לאי התמדה בקבלת שגרת החיסונים המומלצת.
לפיכך, המודעות לדרכים להפחתת הכאב מהחיסון בקרב ההורים וספקי שירותי בריאות – חשובה.
קיימות טכניקות והתערבויות שונות שמטרתן להרגיע את הילד במהלך החיסון וכך להפחית תחושות של כאב וחרדה בעקבותיו.
כאב בקרב ילדים בגיל הרך
מערכת העצבים המסוגלת להעביר גירוי כאב למוח, קיימת בעובר מגיל 24 שבועות הריון ולכן כל פג או ילוד חש כאב.
כלומר, קיימים כל הקשרים הבסיסיים להולכת גירוי כאב אף על פי ששלב המיאלניזציה עדיין לא הושלם.
מעבר לכך, בקרב תינוקות קיימת נטייה לחוש כאב בעוצמה גבוהה יותר ממבוגרים כי המערכת האינהיביטורית מתחילה להתפתח במשך החודשים הראשונים לחיים, אך אינה מספיק פעילה בילוד.
לפיכך, עוצמת הגירוי המגיעה למוח עלולה להיות חזקה יותר.
אחת הבעיות המקשות על אבחון הכאב בילדים היא הקושי בהגדרת הכאב על ידיהם ודירוג עוצמתו.
מלבד מגבלת התקשורת המילולית בגילאים צעירים, משפיעים גורמים כמו שלבי ההתפתחות הפסיכו־חברתית של הילדים וחוויות עבר מוגבלות בהשוואה למבוגרים.
לכן, הערכת הכאב בילדים שונה מהותית מזו של מבוגרים, והיא מחייבת מיומנויות מצד הצוות המטפל.
לצורך הערכת כאב עצמית בילדים עדיפה ההסתייעות בכלים חזותיים.
קיימים מספר סרגלי כאב, שהם כלי הערכה מהימנים ותקפים הנמצאים בשימוש נרחב.
לדוגמה, ילדים בגיל בית הספר יכולים לדרג את עוצמת הכאב בסרגלי (VAS) לטווח הגילאים 8 שנים ומעלה, כמו מבוגרים.
סרגלים אלה, מתבססים על תיאור טווח עוצמת הכאב ממצב של 0 – היעדר כאב, עד 10 – כאב מרבי בלתי נסבל.
ילדים בגיל הרך בטווח גילאים 3–8 שנים, כאשר קשה להם לדרג מספרים, ניתן להיעזר בסרגל פרצופים מאוירים המייצגים דרגות כאב שונות או בסולם Oucher, המציג צילומים של ילדים המייצגים דרגות כאב שונות.
כאשר הילדים בגיל טרום דיבור, אינם משתפים פעולה או אינם יכולים להביע אומדנים בעצמם כמו במקרים של ילדים הסובלים מפיגור או איחור התפתחותי דירוג הכאב נעשה על ידי הצוות המטפל באמצעות סולמות מהימנים ותקפים, לדוגמה: (AHTPS (Alder Hay Triage Pain Scale או סולם FLACC.
בכלים אלו המטפל מדרג כל אחד מהסימנים ומסכם את הדירוגים השונים לקבלת מספר המעיד על עוצמת הכאב.
המדדים שאותם צריך להעריך כוללים: 1. התבוננות במימיקת הפנים ("פרצוף כאוב").
לתינוקות כאובים יש מרכיבים בתנועתיות הפנים אשר "מסגירים" את תחושת הכאב.
למשל עווית מסוימת או עצימה חזקה חוזרת ונשנית של העיניים בזמן בכי.
3. גוף מתוח ותנועות גפיים.
תינוקות מסוימים יכולים להיראות יותר חולים בזמן כאב, לגלות אי רצון לאכול או לישון ולעיתים להביע אי שקט קיצוני.
ההורים מהווים ברוב המקרים מדד רגיש ביותר לשינוי ההתנהגותי שחל אצל התינוק בעקבות הכאב ולכן חובה להיעזר בהם בהערכת הכאב.
פחדים וחרדות הן תופעות נורמליות ונפוצות אצל רוב הילדים, ומופיעות בצורה מתונה וחולפות במהלך הזמן.
אולם, בתת-קבוצה של ילדים צעירים, תופעות אלו נהפכות לחמורות וכרוניות ולבסוף עלולות להפוך להפרעות של פוביה או הפרעות חרדה אחרות שלהן השפעה שלילית בתחומי חיים רבים של הילדים.
המונח "הפרעות חרדה" מתייחס למקרים שבהם תגובת החרדה מופיעה בעוצמה רבה, הגורמת למצוקה רבה או מפריעה באופן שוטף לפעילויות היומיומיות של הילד.
במשך השנים האחרונות, מחקרים הראו כי האטיולוגיה לפחדים וחרדות יכולים להיות משויכים לתורשה ולגורמים ביולוגיים נוספים, גורמים סביבתיים ותרבותיים.
אם מתערבים בשלבים מוקדמים, למשל באמצעות טיפולים קוגניטיביים-התנהגותיים שהם אפקטיביים למדי, יכולים לקצר את משך הזמן בו הילדים סובלים מהסימפטומים, משפרים את איכות חייהם ויכולים למנוע את התבססות ההפרעה לטווח הארוך.
מחקרים של פחדים נורמטיביים בילדים הסתמכו בעיקר על שאלונים שכוללים מגוון רחב של גירויים ומצבים פוטנציאליים מעוררי פחד, כגון (Survey Schedule for Children (FSSC- R.
אצל ילדים, בעיית החרדה כוללת את הילד עצמו ואת הוריו.
ההורים הם הסביבה הטבעית העוטפת את בעיית החרדה ומגדירה את תנאי קיומה.
מצד אחד, ההורים הם דמויות המפתח, שיכולות להקל על בעיית החרדה, לסייע להתמודדות מוצלחת עם תקופות מעבר בחיי הילד או להתגבר על משברים.
אולם מצד אחר, ההורים יכולים לתרום להמשך קיומה של החרדה, להחרפתה או אף להנצחתה.
חרדה היא תופעה נורמלית בלתי נמנעת ונפוצה מאוד בקרב המין האנושי, והיא נחשבת לאות אזעקה פנימי המתבטא בתחושה לא נעימה של חשש מהעומד להתרחש כאשר לא קיים גירוי חיצוני מוגדר הנראה לעין.
החרדה בדרך כלל נורמטיבית והופכת לפתולוגית (אבנורמלית) – כאשר תגובת האדם איננה פרופורציונלית לסכנה שהאדם חווה הן מבחינת האפקט החרדתי והמשכו, והיא מהווה בעצם תגובה נפשית לסכנה פנימית שמתחוללת בתוכו ומלווה בפחד חזק וחסר פשר.
פחד וחרדה נבדלים במאפיינים, בזמן התרחשות ובהפרעה.
פחד מאופיין בתגובות של עוררות אוטונומית של הילחם או ברח.
במקביל החרדה מתאפיינת במתח, חשש ודאגה.
פחד מתרחש בעיקר כשהאיום הוא ודאי, גלוי וקרוב מבחינת הזמן והמקום, בעוד שהביטוי של חרדה יכול להתרחש גם ללא הנוכחות של סכנה מיידית.
דאגה היא הדוגמה הטיפוסית של חרדה.
כשאדם דואג, הוא עסוק בחשיבה על דברים שליליים שעלולים להתרחש.
מהבחינה הפסיכו-פתולוגית, המונח פחד מתייחס להפרעות פוביות המתאפיינות בתגובה רגשית שלילית חסרת פרופורציה לגבי האיום של גירוי או מצב מסוים, ואילו המונח של חרדה מתייחס להפרעות חרדה, שמתאפיינות במתח, חשש, דאגה ומצוקה כללית שמתרחשות ללא מקור אובייקטיבי של סכנה.
חרדה בילדים מאופיינת בדרך כלל בתסמינים הבאים: תסמינים פיזיים: קוצר נשימה, דופק מואץ, תחושת מחנק, כאבי ראש, כאבי בטן, בחילות והפרעות בשינה.
תסמינים מחשבתיים: קשיי קשב וזיכרון, מחשבות דאגה בנוגע לדברים שליליים שעלולים לקרות לילד או לקרובים אליו, מחשבות טורדניות.
תסמינים רגשיים: תחושת מצוקה, פחד, ייאוש, חוסר אונים או דאגה.
תסמינים התנהגותיים: היצמדות להורים, סירוב ללכת לבית הספר או לקבל חיסונים או טיפול רפואי, עיסוק רב בשאלות על המצב והעתיד, חזרה על פעולות, חזרה על מחשבות או מילים מסוימות, הימנעות מללכת לחוגים ולפעילויות מחוץ לבית.
בתינוקות ובילדים כאב וחרדה קשורים זה לזה וקשה להפריד או להבדיל ביניהם.
החרדה מפחיתה את הסף לכאב ומגבירה את הסבל.
סיבות לחרדה מפעולה רפואית (טיפול, זריקות וחיסונים) אצל תינוקות וילדים בהתאם לשלב ההתפתחותי שלהם:
חוסר ההבנה הקוגניטיבית לגבי מהות הפציעה או הסיבה לכאב.
תחושה מאיימת בשל המוגבלות באזור הכאב.
בחרדת נטישה עקב ההיפרדות מההורים לצורך ביצוע בדיקות.
לכן מומלץ לעודד את ההורים להישאר עם הילד.
חובה לטפל גם בחרדה ולא רק בכאב.
החרדה כאמור מפחיתה את סף הכאב ולכן מצבים המלווים בכאב קל ניתנים לטיפול בקלות יחסית על ידי הפחתת רמת החרדה.
פחד וחרדה ממחטים וחיסונים בזריקות בקרב ילדים: היבטים ביולוגים, פיזיולוגיים ופסיכולוגיים
רוב החיסונים ניתנים באמצעות זריקה, במועדים קבועים מראש לפי גיל הילד מהיום הראשון ללידתו.
פחד מזריקות הוא פחד אוניברסלי, טבעי ובלתי נפרד מההתפתחות והגדילה של ילדים.
ממחקר שהתקיים ביחידה לרפואת מטיילים שבמרכז הרפואי בני ציון, עלה כי 8.2% מתוך המתחסנים סובלים מפחד קיצוני ובלתי נשלט ממחטים.
רוב האנשים הנמנעים מהליכים רפואיים המערבים מחטים כמו חיסונים וטיפולי שיניים בגלל פוביות ממחטים, נוטים פחות לחסן את ילדיהם ויותר לעכב או לדחות חיסון בניסיון למנוע סבל בקרב ילדיהם בעת קבלת החיסון.
ילדים עלולים לסרב לקבל חיסונים בגלל פחד מכאב בעקבות החיסון.
בקרב ילדים, מקורות הפחד, עצם הזריקה, עלולים להיות מהדקירה וגודל המחט, פחד מכאב, פחד מהלא נודע, פחד מתופעות מקומיות או כלליות, פחד מהסביבה הטיפולית הזרה, מהריחות השונים והאנשים הזרים, היסטוריה של התעלפויות וחוויות קודמות בלתי נעימות במהלך החיסונים.
מהמחקרים עולה שקיים קשר בין פחד מזריקות וניסיון עבר שלילי בקבלת זריקה לבין התעלפות.
פוביה ספציפית היא פחד מתמיד בלתי סביר ומוקצן, המתעורר עקב הופעת אובייקט ספציפי, מצב ספציפי או כאשר קיים רמז או ציפייה להופעתו.
על אף העובדה שבקרב מרבית האנשים קיימת סלידה כלשהי מקבלת זריקה, התגובה (הפיזית והנפשית) של אנשים הסובלים מפחד ממחטים היא חריפה וקיצונית יותר.
נתונים סטטיסטיים מצביעים על העובדה כי 3.5%–10% מהאוכלוסייה סובלים מפוביה ממחטים – , ופחד מזריקות – (Trypanophobia) ופחד מחפצים חדים .
התסמין הנפוץ ביותר של פחד ממחטים הוא התעלפות וזו-וגלית (עילפון, אובדן חושים ואובדן תודעה).
על פי מחקרים שבוצעו בתחום, כ-70% מהאנשים הסובלים מחרדת מחטים, מתעלפים כתוצאה מנפילה חדה ופתאומית בלחץ הדם.
חרדה ממחטים מלווה גם בתגובות נפשיות והתנהגויות, תחושת פחד, איום והתנהגות הימנעותית המונעות מהאדם לקבל אבחון או טיפול רפואי, הכרוך בשימוש במחטים.
חוקרים סבורים כי פחד ממחטים נעוץ במנגנון אבולוציוני הישרדותי– בעבר הרחוק היו הרבה מקרי מוות אלימים כתוצאה מחדירה של חפצים חדים, עובדה זו מסבירה מדוע חפצים חדים, כדוגמת מחטים מעוררים את רפלקס הרתיעה והפחד בקרב בני אדם מסוימים.
דרכי התמודדות עם פחד וחרדה במהלך חיסוני שגרה בקרב ילדים
אחד הכאבים הנפוצים ביותר שחווים בילדות נגרם כאמור על ידי חיסונים ועלול להוביל לאי התמדה אל שגרת החיסונים המומלצת.
לכן, ניתן להיעזר במגוון טכניקות לילדים והתערבויות פסיכולוגיות מורכבות על מנת להרגיע את הילד במהלך החיסון במטרה להפחית תחושות כאב וחרדה בעקבותיו.
מחקרים מצביעים על העובדה כי החל מגיל ארבעה-שישה חודשים קיים כבר זיכרון של כאב.
אחד המחקרים היה מחקרם של אנה תאדיו (Anna Taddio) ועמיתיה, אשר השוו את משכו ועוצמתו של הכאב בתינוקות נימולים, בתגובה לקבלת חיסון בגיל 4–6 חודשים לתגובתם של תינוקות לא נימולים לאותו חיסון.
הם מצאו הבדל ברור במשך הבכי ובעוצמת הכאב, כפי שנמדדה על ידי תנועות הפנים, אופי הבכי ותנועות הגוף.
מסקנתם הייתה כי תינוקות שעברו ברית מילה מגיבים ביתר לכאב בהשוואה לילדים שלא עברו ברית מילה (הכאב של ברית המילה "נצרב" בזיכרון של מערכת חישת הכאב).
לפיכך כבר מהחיסון הראשון יש להתמקד בהפחתת כאב ובמניעת חרדה אצל התינוק או הילד וההורים.
התייחסות מתחשבת ואמפתית למקבל החיסון הן שיסייעו לתקשורת טובה יותר בין הילד או ההורה לאחות.
הדרכה טובה מהווה בסיס למתן החיסון באופן הולם תוך נקיטת האמצעים האפשריים להפחתת הכאב והפחתת חרדה אצל מקבל החיסון.
כך אפשר לטפח בקרב מקבל החיסון התייחסות חיובית ונבונה לזריקות שנועדו לתרום לבריאות.
ההדרכה צריכה להינתן על-פי הבנת מקבל החיסון, גילו ותרבותו.
הכנה מתאימה יכולה להקטין את הכאב והפחד ממחטים בבתי חולים ומחיסונים בבתי הספר.
המחקרים הראו כי פחד ממחטים שמקנה מוטיבציה שלילית לקבלת חיסונים בקרב ילדים, וחוסר נכונות לקבלת חיסונים ירדו בצורה משמעותית לאחר שהילדים חוו אירוע למידה עם מחטים.
שיטות להפחתת כאב פחד וחרדה מחיסונים
ארגון הבריאות העולמי (WHO), משרד הבריאות בישראל ומחקרים שנערכו בין השנים 2003 ל-2015 הצביעו על יעילות התערבויות פסיכולוגיות המבוצעות על ידי ההורים ואנשי מקצוע מתחום הבריאות בהקלת הכאב והחרדה במהלך חיסוני שגרה בקרב תינוקות, ילדים ובני נוער ואף שיפרו את העמידה בלוח-זמנים של מתן החיסונים על ידי האחות.
הנקה – הנקה לפני מתן החיסון או במהלכו, הוכחה כאמצעי יעיל והתערבות אנלגטית אפקטיבית להפגת הכאב והרגעת התינוק, כי יש בה מרכיב של מתן טעם מתוק בפה ותוספת של מציצה.
חוש המגע וחוש הריח שנענים בזמן ההנקה אף הם מרגיעים את התינוק המתחסן.
טעם מתוק בפה לפני החיסון – הזלפת כמות קטנה של תמיסת סוכר על מוצץ או ישירות בפה כשתי דקות לפני מתן החיסון הוכחה כמועילה להפחתה של תגובות כאב בעת מתן חיסונים אצל תינוקות עד גיל שנה לפחות.
השיטה משפיעה על ידי הפעלה של נתיבי אופיואידים במוח.
והיא יעילה, זולה, קלה לשימוש ולא מרדימה.
הוספת מציצה באמצעות הנקה או מוצץ והחזקת התינוק בידי ההורה מגבירים את השפעתו המרגיעה של הסוכר.
השיטה מקובלת מאוד בקרב המשתמשים בה ועדיפה על הורים.
טכניקת הזרקה – החדרת המחט במהירות טרם החדרת חומר חיסוני וללא שאיבה מפחיתה כאב אצל תינוקות וילדים.
במתן חיסונים בזריקה לתוך השריר יש להקפיד על שימוש במחט מספיק ארוכה כדי להחדיר את החיסון לתוך השריר ולא מתחת לעור.
ולהשתמש בזווית הזרקה של °90 למקום ההזרקה.
בעת מתן יותר מסוג חיסון אחד עדיף לתת קודם את הסוג הגורם לפחות כאב.
המחקרים מצאו כי מתן החיסון המחומש לפני חיסון הפרבנר היה מלווה בתגובות כאב מופחתות לעומת מתן החיסונים בסדר הפוך.
עיסוי אישי עם קירור מקום ההזרקה על בסיס "תאוריית שליטת השער בכאב" הוכח כיעיל ועשוי להקל את הכאב ולהפחיתו בקרב המתחסנים.
האלחוש המקומי – הוכח במחקרים כיעיל לשיכוך כאבים בקרב ילדים המביעים פחד מיוחד לקראת חיסון.
לדוגמה, שימוש במשחת אמלה שהיא משחה המכילה תערובת של לידוקאין ופרילוקאין ומיועדת למריחה על העור לצורך אלחוש מקומי לפני חצי שעה מקבלת החיסון.
התנהגות הורים וצוות – ילדים לומדים על העולם מהוריהם, פעמים רבות הם מגבשים את הדרך בה הם מרגישים וחושבים על דבר מסוים לפי התגובות שהם רואים סביבם.
לכן, בדומה לתחומים אחרים בחינוך הילד, השפעת ההורים כאן היא מרכזית.
מכאן עולה כי התנהגות ההורים לפני מתן החיסונים ובמהלכם משפיעה על תופעות הכאב אצל ילדיהם.
בניגוד לצפוי, דווקא ילדים שהוריהם מראים פחות מעורבות ישירה בעת מתן החיסון, מבטאים פחות תגובות כאב.
הדרכת הורים להשתמש בפעולות של הסחת דעת או בהומור, יכולה לתת להורים כלים להתמודדות שתאפשר צמצום תגובת כאב אצל ילדיהם, לעומת אימוץ גישה מתנצלת או תומכת יתר על המידה.
הכנת הילד עלי ידי ההורים והצוות לפני מתן החיסון יעילה בקרב ילדים מעל גיל שנתיים ועוזרת להפיג את החרדה המגבירה כאב.
הכנה זאת כוללת: מתן מידע על הזריקה (רצוי לא להזהיר את הילד מכאב הזריקה כי אזהרה מוקדמת מדי עלולה לעורר פחד וחרדה שיגיעו לשיא ברגע הזריקה עצמו), מתן הסבר מדוע החיסון חשוב לשמירה על הבריאות, ומה הילד יכול לעשות בעת מתן החיסון כדי להתמודד עם הכאב.
למרכיב של תנוחת הילד יש גם השפעה, מחקרים אחדים מראים כי תנוחת שכיבה על הגב של התינוק או הילד בעת מתן חיסון מלווה בתגובת כאב חזקה יותר לעומת תנוחה של ישיבה או תנוחה זקופה.
שימוש בהסחת דעת להפחתת פחד וחרדה מחיסונים ויעילות סוגיה השונים
הסחת דעת היא "תהליך של הסטת תשומת הלב של יחיד או קבוצה מהאזור הרצוי של מיקוד, ובכך חסימת או החלשת הקבלה של מידע מבוקש".
העברת הקשב מגירוי מכאיב או ההסחה מאפשרות לשנות מחשבות פנימיות, למשל על ידי הצגת דימויים מנטליים נעימים או מאמצים מנטליים הנדרשים לפתירת בעיות.
הסחה עשויה להיות מושגת כאשר האדם נדרש להיות קשוב לאופנות חוש אחרת כמו גירוי ויזואלי (משחקי וידאו וסרטים), שמיעתי (מוזיקה) או מגע.
השימוש בגישות הסחה מנטלית נמצא יעיל להפחתת כאב הן בסביבה מעבדתית והן קלינית.
הסחת דעת היא אסטרטגיה יעילה בעת מתן חיסונים ולא רק בנוגע לילדים גדולים.
הוכח כי גם אצל תינוקות שירה, דיבור, עיסוק עם חפץ או משחק מתאים לגילם מסוגלים להפחית את תגובות הכאב בעת מתן הזריקה.
סוגי הסחות דעת ויעילות השימוש בהן
התערבויות פסיכולוגיות מורכבות ממגוון של טכניקות לילדים מרגיעות את הדעת במהלך חיסון במטרה להפחית כאב ולחץ.
ספירה ונשימה עמוקה (נשימות בטן) – הן סוג של אסטרטגיות הסחת דעת, הנחשבות כהתערבויות פסיכולוגיות יעילות שיכולות לשמש בקרב ילדים בני גיל שלוש שנים ומעלה.
נשימות עמוקות עשויות להקל על הכאב והחרדה במהלך החיסון.
בקרב ילדים צעירים ניתן לעשות הסחת דעת על ידי שילוב משחקים של הפרחת בועות סבון או סיבוב גלגלי רוח עם הנשימה.
הספירה והנשימה העמוקה דרך הבטן מרגיעות את הגוף ומפחיתות תחושת הכאב, החרדה והלחץ על ידי שחרור אנדורפינים במוח המסייעים לתחושה טבעית טובה.
מחקרים שנערכו ברחבי העולם להערכת השפעת תרגילי ספירה ונשימה עמוקה על רמת הכאב במהלך החיסון, מצאו כי הכאב הופחת בצורה משמעותית כאשר הילד הפעיל ספירה ותרגילי נשימה עמוקה במהלך החיסון.
הומור – ההומור הוא גירוי שעוזר לאנשים לצחוק ולהרגיש שמחים, והצחוק הוא תגובה פסיכו-פיזיולוגית להומור המערבת פעילות פיזיולוגית ייחודית ושינוי פסיכולוגי חיובי.
השימוש בהומור במצבי משבר וחרדה הוא אחד הכלים המשמעותיים והחזקים מבחינת יכולת הריפוי והסטת נקודת המבט על הקשיים.
ההחלטה לשימוש בהומור כהתערבות פסיכולוגית המרגיעה את הדעת, תלויה במידה רבה בהיכרות עם האנשים והאם ההומור מקובל עליהם וישפיע עליהם לטובה.
הכוח המרפא של ההומור והצחוק הוכח במספר מחקרים כמסייע להרפיה, מפחית כאב באמצעות שחרור אנדורפינים המקלים על תחושות כאב בזכות השפעותיהן הנרקוטיות; כך המוח עצמו "מייחס פחות חשיבות" לתשדורות הכאב המגיעות אליו מן העצבים.
הצחוק משפיע גם על רמת הכאב הפיזית האמיתית מכיוון שהוא משחרר מתח בשרירים, מתח שבמקרים רבים תורם להתגברות כאב.
ההומור מסייע למערכת החיסון על ידי הגדלת מספר תאי הלימפוציט T והפחתת הנסיוב קורטיזול בדם, עוזר לעידוד השקפה חיובית והתמודדות עם מצבים קשים.
בנוסף, הוכח כי ההומור מגביר את סיכויי העמידה בתהליכים רפואיים שונים ומאיץ את החלמת המטופל.
במהלך הזרקת החיסון, התנהגות הורית משפיעה על התנהגויות הכאב של הילד.
בהרבה מחקרים הוכח כי חיזוקים הוריים מוגזמים, ביקורת או התנצלות נראית כמגבירה את הכאב והלחץ אצל הילד, ואילו הסחות דעת על ידי הומור וצחוק במיוחד בקרב מתבגרים, נוטות להקטין חרדה וכאב בצורה משמעותית.
מוזיקה – שימוש במוזיקה או באלמנטים מוזיקליים מקדם ומשמר מצבי בריאות מנטליים, פיזיים נפשיים ורוחניים.
למוזיקה יש השפעות במישורים השונים: במישור האפקטיבי, מוזיקה עשויה לשנות מצב רוח הקשור לאירועי כאב, ואלה המלווים בחרדה, כעס, עצב ודיכאון; בכך שבכוחה למתן מצבי דיכאון, לקדם רגיעה ולהרפות מתח וחרדה.
במישור הקוגניטיבי, מוזיקה מסיחה את הדעת והמחשבות מהאירוע הכואב, ובכך משפרת את מיקוד השליטה.
במישור התחושתי, מוזיקה מעודדת הפרשת אנדורפינים טבעיים להפחתת רמת הכאב והחרדה ולהעלאת סף הכאב, ועוזרת בהפחתת הפרשת הורמון הקורטיזול שהוא הורמון המופרש במצבי כאב ודחק.
מוזיקה מפעילה את המערכת הלימבית (המעורבת בתחושות והתנהגות) ואזורים תחושתיים אחרים במוח ומשפיעה על תחושת הכאב.
מחקרים רבים ברחבי העולם מצאו כי מוזיקה משמשת כאמצעי הרגעה משמעותי להפחתת תחושת הכאב והחרדה בקרב ילדים ומבוגרים חולים בעת ביצוע פעילות רפואית מכאיבה.
טיפול במוזיקה חיה יכול להועיל לילדים, הורים, וספקי שירותי הבריאות באמצעות הפחתת הכאב והאי נוחות של הילד במהלך חיסון ילדים.
שיעול – טכניקת השיעול "Cough Trick" הוכחה כאמצעי הסחת דעת יעיל להפחתת כאבים, בזמן דקירה למתן חיסונים.
במסגרת מחקר פרוספקטיבי בארצות הברית, נמצא כי השימוש ב"טריק השיעול" – כאשר הילד מתבקש לבצע שיעול חזק, והזריקה מבוצעת תוך כדי השיעול השני, הוא יעיל בהפחתת הכאב המדווח בקרב רוב הילדים.
המחקרים מראים כי במועד הבא למתן חיסון, הורים מעדיפים בבירור שימוש חוזר באמצעים להפוגת כאב לאחר חשיפה לשימוש באמצעים אלה.
בקרב צוות האחיות נמצא, כי אימוץ אמצעים להפוגת כאב אצל תינוקות וילדים בעת מתן חיסונים לא הקשה על עבודתן.
פחד גבהים הוא רומן שנכתב בשנת 1973 על ידי הסופרת והמשוררת, אריקה ג'ונג, וידוע במחלוקת שעורר בגלל דמותה של איזדורה וינג, משוררת אמריקנית בת 29 שמבטאת את מיניותה באופן משוחרר וחושפת אישיות מורכבת מבחינה נפשית, יצירתית ופוליטית.
דמותה של ג'ונג היא פמיניסטית שמגלמת באופן חד את הקונפליקט הפנימי בין האישה הטובה והנאמנה לבעלה לבין האמנית החופשייה שחוגגת את גופה ואת תשוקותיה ומערערת על מוסכמות חברתיות שמדכאות את המיניות הנשית.
הסיפור נכתב בגוף ראשון, בשפה נועזת ואינטימית, נוטפת מיניות שיש בה פשטות וכנות נוגעת ללב.
ג'ונג מספקת מבט אינטרוספקטיבי נוקב על חייה של האישה המודרנית במהלך הגל השני של הפמיניזם.
הספר הפך להד נאמן למציאות של נשים אמריקניות, רבות מהן אמהות, נשואות ועקרות בית שהזדהו עם דמותה של איזדורה וחשו שהיא מבטאת את תסכולן והשתוקקותן העמוקה להתיר את הכבלים המסורתיים החונקים ולבטא את עצמיותן באופן כן, חופשי ומשוחרר.
הספר נמכר ביותר מ-20 מיליון עותקים ברחבי העולם.
הספר תורגם לעברית על ידי עידית זרטל ויצא לאור בישראל בהוצאת זמורה-ביתן בשנת 1976.
איזדורה זלדה וייט סטולרמן וינג היא עיתונאית ומשוררת יהודייה מאפר ווסט סייד של ניו יורק שנשואה לבעלה השני בנט וינג, פסיכואנליטיקאי ממוצא סיני.
הספר נפתח בטיסה של איזדורה ובעלה לכנס של פסיכואנליטיקאים בווינה.
איזדורה מתמודדת עם פחד הגבהים המצמית שהיא חשה בכל פעם שהיא טסה.
חסרת שקט ומבוהלת היא בוחנת את היושבים במטוס, מבחינה בכמה אנליטיקאים שטיפלו בה בעבר ונזכרת בתקופה שחיתה בהיידלברג, גרמניה, שם הוצב בעלה כפסיכיאטר ילדים במסגרת השירות הצבאי.
היא שונאת את המחשבה שעליה להתמודד שוב עם השנאה והתיעוב שחשה כלפי גרמניה וכלפי הגרמנים.
מאוכזבת מכך שהפסיכואנליזה לא עזרה לחיי הזוגיות שלה, איזדורה אחוזת האשמה בוחנת את היעדר האינטימיות בינה לבין בעלה, מתייחסת לציפיותיהם השונות של גברים ונשים מהנישואין ומתארת את תחושת הקיפאון, השעמום וחוסר יכולתה להחליט אם להביא ילד לעולם או לתת ביטוי לעוררותה המינית ותשוקתה להרפתקאות מחוץ למסגרת הזוגית.
"אני מדברת על השלב שבו היו נישואייך ל-"menagge a qutre".
את, הוא, האנליטיקאי שלך, האנליטיקאי שלו.
סרט זה מיועד למבוגרים בלבד." במסגרת הנסיעה היא מתבקשת לכתוב למגזין את רשמיה מהכנס ולראיין את המשתתפים בו.
מיד עם הגיעם לכנס איזדורה פוגשת פסיכואנליטיקאי אנגלי בשם אדריאן גודלאב והיא נשבית בקסמו על אף מראהו הצנום וסנדליו המלוכלכים.
המפגש ביניהם נראה כמספק את מה שחסר לאיזדורה בנישואיה: אנרגיה, התרגשות, תשוקה, סכנה.
הם נסחפים לרומן רעוע, רוקדים ומתנשקים באופן חצי נסתר וללא שליטה באירועי הכנס הפומביים ומבלים יחדיו לילות וימים.
טבעו הפרוע של אדריאן מעיר את תשוקותיה של איזדורה והיא מתמסרת לרומן גם כשהיא יודעת שאדריאן שקרן וסובל מהפרעה בזקפה לעיתים קרובות.
כבר בתחילת הרומן מצהיר אדריאן: "אני רוצה לאהוב אותך ככל יכולתי ואחר-כך לעזוב אותך".
בנט, בעלה של איזדורה מבחין מיד בעניין שמגלה אדיריאן באיזדורה ומנסה ככל יכולתו להרחיק אותה ממנו אך היא אינה מסוגלת להינתק מהגבר שמסעיר אותה כל כך.
איזדורה בוחנת את תחושותיה כלפי אדריאן ומגלה שהיא נמצאת במלכוד קבוע בין רצונה בחופש לבין הפחד שלה להישאר לבד: "כל הזיותי כללו נישואים.
לא עבר זמן רב מהרגע שבו תיארתי עצמי בדמיוני בורחת מגבר אחד עד שראיתי את עצמי נקשרת אל אחר.
הייתי כמו ספינה הזקוקה תמיד לנמל-אם.
פשוט לא הייתי מסוגלת לראות את עצמי ללא גבר.
בלעדיו חשתי את עצמי אבודה ככלב חסר אדונים: חסרת שורשים, חסרת פנים, חסרת זהות." יאושה של איזדורה ורגשותיה הסוערים כלפי אדריאן ויחסיה המשמימים והבטוחים עם בנט מעמידים אותה בפני דילמה קשה ביותר: לחזור הביתה עם בנט, או לנסוע ללונדון עם אדריאן.
היא מתלבטת ומתחבטת בעניין ללא הרף.
לילה אחד בנט מוצא את אדריאן ואת איזדורה במיטה ומצטרף אליהם.
המעשה ההרפתקני הזה כל כך לא אופייני לבנט שלאחר מכן הוא מסרב להודות שהתרחש אי פעם.
לבסוף, לאחר שאיזדורה כותבת מכתב רגשי ומלודרמטי לבנט אך לא מעבירה אליו, היא יוצאת לטיול עם אדריאן.
השניים נוסעים דרך צרפת, גרמניה ואיטליה, חונים במקום אחר בכל לילה, שותים, צוחקים, מתעלסים וחולקים זה עם זה את סיפורי חייהם.
איזדורה מספרת לאדריאן בפתיחות גדולה את סיפורי האהבה הקודמים שלה, בין היתר על נישואיה הראשונים לבריאן, שבו התאהבה על רקע אהבתם המשותפת לספרות ושירה.
היא מספרת כיצד בריאן החל לפתח הזיות שהוא ישו שחזר לחיים, נעשה מסוכן ואלים, אנס וחנק אותה עד שכמעט מתה.
יחסיהם של אדריאן ואיזדורה נעים בין אינטימיות וקרבה גדולה לבין השתלחויות והתגרויות זה בזה.
אדריאן מתייחס אל אין האונות שלו בשוויון נפש וכשאיזדורה עוקצת אותו על כך שזה לא שאינו רוצה אלא שלא יכול, הוא אומר שנראה שזו הפעם הראשונה שהיא לא יכולה לשלוט בגבר ולכן היא כל כך מוטרדת מכך שאינו מקיים איתה יחסים.
איזדורה המאוהבת והנסערת לא מבינה איך זיון מרוכסן אידיאלי כמו אדריאן הופך לרומן נוסף חסר תוחלת.
לקראת סוף המסע אדריאן מתוודה לפתע שיש לו פגישה עם אשתו וילדיו שעליה לא סיפר אף על פי שידע על כך כל העת איזדורה חשה נבגדת ושבורת לב בעוד הוא מביט בה, משועשע מזעמה ומסרב לקחת על עצמו אחריות על בגידתו באמונה: "זה היה הזעזוע שלך, חבובה, לא שלי.
אני לא אמרתי אף פעם שאני מזעזע את חיי שלי כדי להיות בחברתך."
לאחר שהיא ואדריאן נפרדים יושבת איזדורה בבר ומבחינה בגבר שמנסה לצוד את מבטה.
היא מודעת לכך שמבטיו עוגבים כמו שהיו מבטיו של אדריאן שכל כך נמשכה אליו אך במקום להימשך היא חשה בחילה עמוקה.
היא נזכרת כיצד הואשמה על ידי בנט שגברים מנסים לפתות אותה מפני שהיא משדרת מיניות, נעה ומתלבשת באופן מיני ונראית "ניתנת להשגה" איזדורה מבינה שהטעות שלה הייתה שניסתה לממש את הזייתה, לרדוף אחרי גבר ולהשיג אותו, "ומה קורה?
הוא נובל כאטריה שבושלה יתר על המידה ומסרב לי."
איזדורה מוצאת חדר במלון ובו היא עסוקה בחשבון נפש נוקב, מתעמקת ברשימותיה בנות ארבע השנים ומנסה להבין היכן טעתה.
היא מדפדפת וקוראת את מה שכתבה בעת ששהתה בהיידלברג עם בנט ולהפתעתה היא חשה שהיא קוראת רומן מרתק שנכתב על ידי מישהי אחרת.
תוך כדי קריאה היא מגלה שהיא סולחת לעצמה ומבינה שלא ניסתה לפגוע בבנט ושכל רצונה הוא להיות נאמנה לעצמה ולקולה הפנימי.
"לא הייתי חייבת התנצלות על רצוני לשלוט בנשמתי.
נשמתך הייתה רכושך שלך, לטוב ולרע.
כאשר הכל נאמר ונעשה, זה כל מה שנשאר לך."
לאחר הלילה במלון מתעוררת איזדורה מאוששת יותר.
היא קונה כרטיס נסיעה ועולה על רכבת-אונייה בדרכה לפגוש את בנט.
בקרון היא מותקפת מינית על ידי דייל.
איזדורה המבוהלת הודפת אותו בעוצמה ובורחת מהקרון כשהיא כועסת על עצמה שלא הבחינה בכוונותיו של הדייל מיד ובטחה בו.
כשהיא מוצאת קרון עם משפחה היא מתיישבת ומבינה את האבסורד של תשוקתה.
הנה הוצעה לי ההזיה הפרטית שלי.
ההזיה שסימרה אותי למושב הרוטט של רכבת במשך שלוש שנים בהיידלברג ובמקום שתעורר אותי,
או אולי החלה נפשי להשתנות בדרך שלא חזיתי אותה.
לא היה עוד שום דבר רומנטי בזרים ברכבות, אולי לא היה עוד שום דבר רומנטי בגברים בכלל."כשאיזדורה מגיעה למלון בו שוהה בנט היא מגלה שהוא רשום בטעות בשם "וונג".
היא מזדהה כאשתו ומקבלת רשות לעלות לחדרו.
כשהיא נכנסת היא בודקת את חפציו ומגלה שככל הנראה לא יצא להרפתקאות סוערות אלא רק צפה בהצגות בלונדון.
היא נכנסת לאמבטיה וחשה הקלה גדולה.
היא אינה יודעת אם תישאר עם בנט או תעזוב אותו ומשתעשעת בשאלה האם ניתן לחזור ולהיות נאהבים כמו ברומן מהמאה ה-19 או להתגרש כמו ברומן מהמאה ה-20."אולם יקרה אשר יקרה, ידעתי שאני אוכל לחיות זאת.
ידעתי, מעל הכל, שאני אוסיף לכתוב.
לחיות פירושו להיוולד שוב ושוב.
זה לא היה קל, וזה תמיד היה מכאיב, אך לא הייתה כל ברירה אחרת מלבד המוות."כאשר היא חופפת את שיערה בשנית נכנס בנט לחדר.
"הזיון המרוכסן" (zipless fuck) הוא ביטוי שטבעה הגיבורה של אריקה ג'ונג ונכנס במהירות ללקסיקון הפופולרי.
על פי משנתה של איזדורה "זיון מרוכסן" הוא תיאור של מפגש מיני טהור ללא מילים בין שני זרים, חף ממניעים נסתרים ונקי מרגשות אשמה או משחקי כוחות, ללא היסטוריה או מורכבות רגשית.
איזדורה טוענת שטרם מצאה זיון כזה ומעריכה שהסיכוי למצוא הוא כמו הסיכוי למצוא חד-קרן.
את התסריטים של "הזיון המרוכסן" הזתה איזדורה בנסיעותיה הרבות ברכבת מהיידלברג אל הפסיכיאטר שלה ובחזרה ארבע פעמים בשבוע, מרחק של שעה נסיעה לכל כיוון.
היא מתארת סצנה ארוטית וחושנית שבה חייל ואלמנה נפגשים במקרה ברכבת ותשוקתם הגואה מתפרצת בסערה כשהרכבת נכנסת לתוך מנהרה ומסתיימת במהרה כשאישה יורדת בתחנה הבאה."הרכבת נכנסת לתוך ניקבה או מנהרה, ובתוך הדמדומים האפלוליים מתנשמת הסמליות.
מגפו של החייל באוויר והכתלים האפלים של המנהרה והתנועה המהפנטת של הרכבת והשריקה הגבוהה הממושכת בשעה שהיא פורצת החוצה לבסוף."
"פחד גבהים" נכתב בעיצומה של המהפכה המינית של שנות השבעים, ונקשר לגל השני של הפמיניזם.
הספר הציג לראשונה נושאים כמו תשוקה ופנטזיה כדבר טוב ורצוי בחייהן של נשים.
ג'ונג רתמה את הכבוד החדש הזה לתשוקה הנשית לכדי אמנות והביאה לידי ביטוי הצטלבויות של חיים מיניים ולא-מיניים, קולות חדשים שהיא חשה שלא קיבלו מקום בספרות.
מבקרים גברים פירשו את דמותה של איזדורה כמופקרת אך למעשה פירשו שלא כהלכה את מעשיה - יש לה חיי פנטזיה פעילים, אבל היא לא ממש בילתה במיטה עם גברים רבים.
ג'ונג טוענת כי כיום נשים אינן מזועזעות עוד מהמיניות של דמותה של איזדורה ומתיאורי המין והפנטזיה כפי שהזדעזעו כשהספר יצא לראשונה.
במקום זאת, היא רואה כיצד הספר משקף את חוסר יכולתן של נשים צעירות רבות ליהנות מאינטראקציות מיניות.
היא מציינת את סדרת הטלוויזיה "בנות" כדוגמה לתקשורת שמתארת נשים משוחררות מבחינה מינית, אך לא נותנת תשומת לב מספקת לעונג הנשי.
בדיוק כמו איזדורה בעבר, הנשים בטלוויזיה ובחיים נאבקות היום כדי ליישב את הסתירה בין העצמת החירות המינית לבין היעדר ההנאה מחיי המין.
עם זאת, היא גם רואה צמיחה בקרב הנשים שחיות לבדן "שחייהן מלאים בחברים, נסיעות, עבודה, כל דבר, ואינן מרגישות שבדרך כלשהי הן נחותות כי אין להן גבר לצידן." לדעתה זהו תוצר חיובי ביותר של הדרך שבה השתנה השחרור המיני במשך עשרות שנים.
המאבק הפוליטי על זכות הנשים על גופן בימינו חידש גם את הרלוונטיות של הספר בעיני ג'ונג, שבשנת 2013 ציינה 40 שנה ליציאת ספרה לאור.
"כל המדינות הללו מעלות חוקים מטורפים נגד הפלות...
מעבירים חוקים שהם יודעים שהם בלתי חוקתיים בעליל, סוגרים את מרפאות תכנון ההורות ומקשים מאוד...
כדי לקבל שליטה על הילודה".
ג'ונג טוענת שהמהלכים הפוליטיים האלה הם רגרסיה מן ההתקדמות שהביאה המהפכה המינית.
היא גם מרגישה שעד היום סופרות הן "אזרחיות מדרגה שנייה בעולם המו"לות".
כדברי ג'ניפר ויינר בהקדמה למהדורה ה-40 של הספר: "קשה מאוד.
אם כותבים על מאבקים של נשים ועל נשים, חשוב לכתוב 'אני' באותיות גדולות."
נושא היהדות עולה לעיתים קרובות במהלך הספר ומתבטא ביחסה של איזדורה ליהדותה המושרשת בחוויה של חייה.
החיבור שלה מתבטא בהכרה מתמדת בהיסטוריה של רדיפות ומצוקות קיומיות שעברו על העם היהודי לא רק בעשורים האחרונים אלא גם במהלך ההיסטוריה הארוכה.
ג'ונג מעלה את התאוריה של זיגמונד פרויד, שניסה לנתח את הסיבה לרדיפת היהודים.
פרויד טען כי היהודים בנויים הן מבחינה אישית והן מבחינה תרבותית להעביר באופן ביולוגי את המודעות אל העבר היהודי: "...
היהדות נוצרת בירושה ביולוגית של זיכרון ארכאי שהעם היהודי מחויב ללא עוררין לשדר לדורות הבאים, בין במודע ובין שלא במודע." איזדורה משקפת זאת בהתייחסותה לשואה, כשהיא מודעת למגבלות שחלו עליה ועל משפחתה (למשל בביקורה אצל אחותה בביירות) וקושרת את עצמה לטראומות העבר.
דמות אמה של איזדורה מספקת גם היא קריאה מעניינת של סטריאוטיפים יהודיים, בכך שהיא מתנגדת להם במובנים מסוימים ונעזרת בהם במובנים אחרים.
במקום להיצמד לדימוי הסטריאוטיפי של האם היהודייה העסוקה בטיפול מופרז, בטיפוח ובנתינה, אמה של איזדורה די קרה ורחוקה.
עם זאת, דמות האם מתאימה לתבנית של הסטריאוטיפ היהודי כקדושה מעונה שמקריבה את חייה למען ילדיה.
כילדה איזדורה שמעה מאימה שוב ושוב כי היא הסיבה לכך שאמה אינה אמנית מפורסמת מפני שהיה עליה לוותר על הקריירה האמנותית שלה כדי להפוך לאם וכך לא יכלה לחזור לתהילתה הקודמת או לתשוקה שלה.
דבר זה הציב את המרחק בין האם לבת.
ג'ונג הכחישה ש"פחד גבהים" הוא רומן אוטוביוגרפי, אך היא מודה שיש בו אלמנטים אוטוביוגרפיים מסוימים עם זאת, מאמר ב"ניו יורקר" מציין שאחותה של ג'ונג, סוזאנה דאו (לבית מאן), זיהתה את עצמה כמודל הסרבני של איזדורה וינג, וקראה לספר "חשיפת חיי כשחייתי בלבנון" .
סוזאנה כעסה על הוצאת הספר וגינתה אותו, קשרה את הדמויות בספר לאנשים בחייה שלה וטענה שג'ונג נתנה לדמויות בספרה חירויות אכזריות, במיוחד לדמותו של בעלה.
בספר אחותה של איזדורה וינג, רנדי, נשואה לפייר, שמנסה את מזלו איתה וגם עם שתי אחיותיה האחרות.
ג'ונג דחתה את טענותיה של אחותה ואמרה כי "לכל משפחה אינטליגנטית יש חבר משוגע".
במשך השנים נעשו ניסיונות להתאים את היצירה הזו להוליווד.
ג'וליה פיליפס חלמה שזו תהיה הופעת הבכורה שלה כבמאית.
העסקה נפלה לאחר שהיא ואריקה ג'ונג התדיינו שוב ושוב ללא הצלחה.
ברומן ההמשך "איך להציל את חייך במו ידייך" יצרה ג'ונג את דמותה של בריט גולדשטיין שקל לזהות כפיליפס.
בספר בריט מתוארת כמפיקה הוליוודית דורסנית ומלאה בחשיבות עצמית, נטולת כישרון וצפצפנית.
בחודש מאי 2013 הוכרז כי גרסת התסריט לסרט של פירס אשוורת 'קיבלה אור ירוק על ידי בלו-סקיי מדיה בבימויה של לורי קולייר אך עד היום טרם הופק.
לאחר תרגום הספר והוצאתו לאור בישראל כתב עליו יהונתן גפן בטורו במעריב: "תוך כדי קריאה אתה מגלה, שמדובר בסך הכל ביומן של אישה די מטופשת.
יומן כן בצורה נדירה, אך גם מטופש בצורה נדירה."
פח'רי א-נשאשיבי היה מנהיג פוליטי ערבי פלסטיני בתקופת המנדט הבריטי ואישיות בולטת באופוזיציה להנהגה החוסיינית.
לדברי יעקב שמעוני, פח'רי היה "הרוח החיה" של משפחת נשאשיבי ו"זרועה המבצעת" של מפלגתה, מפלגת ההגנה הלאומית.
פעילותו הגיעה לשיאה בזמן המרד הערבי הגדול בארץ ישראל, שבתחילתו היה מראשי המסיתים למהומות ובמהלכו עבר להילחם בכנופיות הטרור באמצעות ארגונן של "כנופיות השלום".
בשנת 1941 נרצח בבגדאד, ככל הנראה בידי מתנגדיו הפוליטיים.
פח'רי נשאשיבי היה בן למשפחת נשאשיבי הירושלמית, ובן אחיו ויד ימינו של ראש המשפחה, ראע'ב נשאשיבי.
הופעת רעיון האחדות של ארץ ישראל עם סוריה עם סיום מלחמת העולם הראשונה, הביא להקמתן ב-1918 של שתי אגודות מתחרות שדגלו בו: "המועדון הספרותי" (אַל-מֻנְתַדַא אַל-אַדַבִּי) ו"המועדון הערבי" ("א-נאדי אל-ערבי").
בלחץ השלטונות הבריטיים, שינתה האגודה הראשונה את מנהיגותה ונבחרה הנהלה חדשה שהורכבה ברובה מבני משפחת נשאשיבי, ובהם פח'רי, שהיה הבולט בארגון עד אביב 1920. הוא היה מזכיר האגודה ועד אז היה בעל עמדה אנטי-בריטית קיצונית, אולם במרץ 1920 הוא מונה לעוזרו של מושל מחוז ירושלים, רונלד סטורס.
הוא היה קצין משטרה ושימש גם כשלישו של הנציב העליון, הרברט סמואל.
במשך רוב תקופת כהונתו של ראע'ב נשאשיבי כראש עיריית ירושלים, שימש פח'רי סגנו ומזכירו.
ב-1923 היה לפח'רי נשאשיבי חלק חשוב בארגון מפלגת האופוזיציה הראשונה, "המפלגה הלאומית הערבית הפלסטינית".
במהלך תהליך הארגון, הוא אף פנה אל חיים מרגליות קלווריסקי, ראש המחלקה הערבית של ההנהלה הציונית בירושלים, בבקשה לתמיכה כספית להקמת מועדוני המפלגה, אולם זו לא ניתנה.
ביום פרוץ פרעות תרפ"ט, ב-23 באוגוסט 1929, נהרו המוני המתפללים בסיום תפילת יום שישי אל מחוץ ל בירושלים, כשהם חמושים במוטות ובמקלות.
נשאשיבי, שהיה מראשי המתנגדים ל ונשיא המועצה המוסלמית העליונה, חג' אמין אל-חוסייני, עמד עם אישים נוספים בשער יפו וניסה למנוע מההמונים לתקוף, אולם ללא הועיל.
באוקטובר 1930 פורסם הספר הלבן של פאספילד, בו הודיעה הממשלה על כוונתה לכונן מועצה מחוקקת לתושבי ארץ ישראל.
הנשאשיבים תמכו ברעיון ומספר חודשים לאחר פרסום ההצהרה, עסקו ראע'ב ופח'רי בתעמולה למען בחירתם למועצה העתידית, אולם זו לא קמה.
בינואר 1931 פתחו תומכיו של אמין אל-חוסייני בהתקפה על האופוזיציה, שבהמשך אותה שנה כוונה גם נגד פח'רי נשאשיבי באופן אישי, שהואשם על ידם כשותף למכירת אדמות ואדי אל-קבאני ליהודים.
נשאשיבי הכחיש את ההאשמות, אולם חילופי ההאשמות נמשכו.
בחודשים אוקטובר-דצמבר אותה שנה, בזמן ההכנות לוועידה הכל-אסלאמית שכינס אל-חוסייני, ניהלה האופוזיציה מסע חריף נגדו, ואישים בולטים בה, ובהם נשאשיבי, ערכו פגישות ברחבי הארץ והשמיעו בהן את האשמותיהם.
בכנס ארצי שכינס הוועד הפועל הערבי ביפו ב-20 במרץ 1933, תמך נשאשיבי בהצעת מפלגת אל-איסתקלאל בזכות אי-שיתוף פעולה עם הממשלה, וזאת כדי להביא להתפטרות עובדי הציבור הערבים, ובהם גם נשיא המועצה המוסלמית העליונה, אמין אל-חוסייני.
הוא אף הציע בכנס לקרוא לאוכלוסייה הערבית שלא לשלם את מס המעשׂר המוטל על החקלאים ואת מס הרכוש העירוני, וזאת על פי העיקרון של "אין מיסוי ללא ייצוג".
אולם הרוב בכנס סירב לאמץ את רעיון ההתפטרות.
לדברי יעקב שמעוני, נשאשיבי היה "איש רב־פעלים".
הוא עסק בארגון תנועות פוליטיות, בארגון מסחרי וכלכלי ובהקמת תנועת פועלים.
לדבריו, נשאשיבי היה "מנהיג פועלים" מסוגם של אותם עסקנים ערבים שהשתמשו בארגון פועלים כ"קרש קפיצה" למנהיגות.
בסתיו 1934 החריף מאוד המאבק בין הפועלים היהודים והערבים, ולקראת סוף אותה שנה, כחלק ממאמצי הנשאשיבים להתאושש מתבוסתם בבחירות לעיריית ירושלים, החל פח'רי נשאשיבי לארגן אגודות מקצועיות של פועלים ערבים ולהציב משמרות מטעמם כנגד משמרות "העבודה העברית".
באוגוסט אותה שנה, ניסה נשאשיבי לגבש בסיס יציב לאופוזיציה בקרב הפועלים, לקראת הבחירות לראשות העיריות בספטמבר.
בנובמבר חידש את מאמציו בקרב הפועלים, וארגן משמרות פועלים ערבים בחיפה כנגד משמרות הפועלים היהודים שנאבקו למען "עבודה עברית".
ביפו ניסה לארגן את פועלי הנמל ואורזי פרי ההדר הערבים באגודות מקצועיות, שאמורות היו להתחרות בסניף המקומי של אגודת הפועלים הערבית הפלסטינית, שהוקמה על ידי החוסיינים, ובהסתדרות העובדים הכללית, שהקימה בעיר סניף של "ברית פועלי ארץ ישראל", ארגון הפועלים הערבים של ההסתדרות.
ב-1935 החל נשאשיבי לפעול באגודת הפועלים הערבית הפלסטינית ביפו.
בין האגודות ביפו ובחיפה, שהתנהלו באופן נפרד, התחולל מאבק מפלגתי בין חוגי החוסיינים והנשאשיבים, שאף גבר כאשר ניסה פח'רי נשאשיבי להרחיב את השפעתו גם על האגודה בחיפה.
הסתה למהומות ותמיכה בחלוקה 1936–1937
בתחילתו של המרד הערבי הגדול ב-1936, היה נשאשיבי מן המסיתים הראשיים למהומות.
באפריל אותה שנה היה המסית הראשי ביפו וככל הנראה היה האחראי על ההתפרצות האלימה בעיר ב-19 באפריל.
בתגובה לרישיון שנתנה הממשלה ליהודים ב-15 במאי להקים מזח בחוף תל אביב, הוא הסית את הסוורים הערבים בנמל יפו נגד הצבא והמשטרה באומרו להם: "תקופת השביתה כבר חלפה.
כל מי שיכול לשאת משהו בידיו, חייב לצאת לשדה־הקרב".
בסוף אותו חודש אסרה הממשלה כ-60 מנהיגים, רובם מהחוגים הרדיקליים, והגלתה אותם למקומות שונים בארץ.
בין הגולים, שזכו לתהילה בציבור, היה גם נשאשיבי, שלפני צאתו לגלות פרסם ב-7 ביוני כרוז פרידה בניסוח לאומי.
תגובת האוכלוסייה העירונית להגליות הייתה חריפה, וביפו הותקפו בנייני השלטונות, חיילים ושוטרים ביריות ופצצות.
ערב פרסום המלצות הוועדה, הואשם פח'רי נשאשיבי על ידי מעצבי דעת הקהל הפלסטינית ב"בגידה בעניין הלאומי", ב"הליכה עם בריטניה והתנועה הציונית" וב"סטייה מאחדות השורה הלאומית".
בעקבות פרסום המלצת החלוקה, נתחדש המרד, אולם בניגוד לשנת 1936, לא לקחו בו הפעם אנשי האופוזיציה הנשאשיבית חלק, וגם פח'רי, שהמשיך לתמוך בחלוקה, התרחק ממנו.
בתגובה ליחס העוין של הנשאשיבים כלפיהם, הגבירו המורדים את פעולות הטרור נגדם.
בסוף יוני 1937 נעשה ניסיון לרצוח את פח'רי נשאשיבי, ככל הנראה על ידי תומכי אמין אל-חוסייני.
עקב ההתנקשות, פרשה בתחילת יולי מפלגת ההגנה הלאומית הנשאשיבית מהוועד הערבי העליון.
על רקע הצעת החלוקה של ועדת פיל, החלה המפלגה להתפורר.
בתחילה קיבלה המפלגה את עקרון החלוקה, אולם לאחר מכן גינתה את התוכנית המוצעת.
אף על פי כן, נשאר פח'רי נשאשיבי נאמן לעקרון ואף ניסה להחליף את דודו, ראע'ב, כראש המפלגה, בראש עיריית שכם הפופולרי, שגם הוא המשיך לתמוך בחלוקה.
במהלך שנת 1938, עשו ראע'ב ופח'רי נשאשיבי מאמצים להתגונן ולהילחם בטרוריסטים.
הוא הפציר בהם שלא להיכנע למורדים ועודד אותם להקים חבורה מזוינת שתילחם ב"טרוריסטים של המופתי".
עוד בתחילת מרץ 1938 נפגש פח'רי נשאשיבי בביירות עם פח'רי עבד אל-האדי, שהיה המפקד הראשי של כנופיות הטרור בתחילת המהומות, והציע לו להצטרף אל שורות האופוזיציה.
באוקטובר-נובמבר אותה שנה, החל נשאשיבי לארגן את "כנופיות השלום", שעסקו בטרור נגדי ובביעור הכנופיות הערביות תוך שיתוף עם הצבא הבריטי.
המפקד הצבאי של "כנופיות השלום" היה עבד אל-האדי.
נשאשיבי פעל באזור ירושלים–חברון, ופרסם כרוזים נגד אמין אל-חוסייני.
באוקטובר 1938 האשים אותו ב"הסבת המרד הערבי האציל למטרותיו האנוכיות".
ב-16 בנובמבר שלח תזכיר לנציב העליון, בו האשים את המופתי בניצול הכנסות הוואקף וכספי תרומות ליתומים לצרכיו האישיים: "הוא הציף את הארץ באוקיינוס של דם ורשע...
אם הינו מנהיג כה אהוד כפי שהוא טוען, מדוע זקוק הוא לרצח, עינויים וחרם?!".
תזכיר זה זכה לפרסום רב.
הוא שודר ברדיו לונדון ונתפרסם ב-26 בנובמבר בעיתון "אל-חדית" בביירות.
כ-200 תדפיסים של התזכיר נשלחו מביירות לארץ ישראל וכ-150 מהם נשלחו בדואר לכפרים שונים.
זמן קצר לאחר פרסום התזכיר, עארף עבד אל-ראזק, מפקד המורדים באזור טולכרם, הוציא על נשאשיבי פסק-דין מוות, אולם זה המשיך לקרוא לכפריים להצטרף ל"חבורות השלום".
לקריאתו נענו גורמים שעד אז תמכו במורדים והצטרף אליו גם מפקד חבורת מורדים במערב הר חברון.
הכינוס הגדול ביותר נערך ב-18 בדצמבר בכפר יטא, בפני 3,000 כפריים, שהביעו את תודתם של תושבי הר חברון לצבא על שהסיר מהם את אימת הטרור הפנימי.
בעקבות הטרור הנגדי של "כנופיות השלום", כמה מאוהדי הוועד הערבי העליון שפוזר ב-1937, נרצחו או נאלצו לברוח מן הארץ, ואילו הנשאשיבים ואוהדיהם, שנמלטו בעצמם קודם לכן מפחד הטרור של החוסיינים, החלו לשוב לארץ.
למרות זאת, נכשל פח'רי נשאשיבי בשכנוע הבריטים שכדאי להם לנהל משא ומתן עם הנשאשיבים.
העיתונות הערבית בארץ ישראל ובארצות השכנות סירבה לפרסם את הודעותיו וחיבור שכתב על פשעי החוסיינים כונה על ידה "תזכיר צהוב".
ראשי ממשלת המנדט היו נייטרליים והסתייגו מאנשי האופוזיציה.
אין ספק שג'נטלמן זה היה לעזר מסוים בכך שעודד מסירת מידע ונשק לשלטונות.
אולם היותו נכס בעל ערך בתהליך כינון תנאי שלום הושמה לאל על ידי רצונם של אנשי הפלג הנשאשיבי לחטוף את כל היד לאחר שניתנה להם זרת ולנצל את מעמדם המועדף למטרותיהם האישיות יותר מאשר למען מטרות הממשלה.
בזאת הם פגעו בפופולריות שלהם כמנהיגים לאומיים".
הממשלה האזרחית לא סייעה ל"חבורות השלום" וכך גם הבולשת של המשטרה, אך בניגוד אליהם, הצבא כן שיתף עמן פעולה.
לקראת ועידת השולחן העגול בלונדון, התנגד הוועד הערבי העליון בתוקף להשתתפות הפלג הנשאשיבי בה.
בתגובה לכך, ארגן פח'רי מסע תעמולה בארץ, שנועד לאלץ את הוועד והממשלה להסכים לייצוג הפלג שלו, אולם התקפותיו הקשות על המופתי עוררו התנגדות חריפה ואנשי סיעתו, ובהם ראע'ב, נאלצו להסתייג ממנו.
בפברואר 1939 נערכה הוועידה ואת הפלסטינים ייצגה משלחת שהורכבה מחוגי החוסיינים בלבד.
חוגי האופוזיציה הרכיבו משלחת נפרדת ופח'רי נשאשיבי היה חבר בה.
רק לאחר שהחלה הוועידה בעבודתה, הותר לשני נציגי האופוזיציה, ראע'ב נשאשיבי ויעקוב פראג', להצטרף אל המשלחת הפלסטינית, וזאת כדי שהמשלחת הנפרדת לא תזכה למעמד שווה לה.
ראע'ב דרש מקום נוסף במשלחת עבור פח'רי, אך נאלץ לוותר על דרישתו, וזאת רק לאחר שהופעל עליו לחץ כבד במהלך דיוני הוועידה.
לאחר המרד הערבי הגדול, החל נשאשיבי לעסוק במסחר.
כמו כן, עסק בגיוס ערבים לצבא הבריטי ובמדיניות.
אולם גם לאחר שנסתיים המרד, נמשכו במשך מספר שנים רציחות הנקמה.
ב-1941 הגיע פח'רי נשאשיבי, מנהיג מתנגדי המופתי, לביקור בבגדאד, ובנובמבר אותה שנה הוא נרצח בעיר על ידי פלסטיני, ככל הנראה בפקודת אמין אל-חוסייני.
א"א נוסייבה, צעיר ממשפחת נוסייבה נאסר כחשוד ברצח בשליחות מתנגדיו של נשאשיבי.
לאחר הרצח שידר רדיו ברלין בערבית כי העם הערבי שמח על סופו של בוגד, וכי נוסייבה אינו הרוצח, והרוצח האמיתי הצליח להימלט.
באותה שנה בעיראק, הואשם עבד אל-קאדר אל-חוסייני ברצח, אך במהלך המשפט חזרו בהם העדים מעדותם והוא שוחרר וגורש מהמדינה.
בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20 נישא ג'וואד נשאשיבי, אחיינו של פח'רי, לאסתר וינר, בת אחותו של ש"י עגנון.
פח'רי עבד אל-האדי היה מראשי הכנופיות ב שפרץ בשנת 1936 בארץ ישראל, בתקופת המנדט הבריטי.
בתחילתו של המרד, היה מהמארגנים הראשיים של הפעולות הצבאיות עצמן ונחשב למפקד הראשי של כנופיות הטרור.
לאחר הגעתו של פאוזי קאוקג'י לארץ ישראל כמפקד העליון של הכנופיות, מונה עבד אל-האדי לסגנו ולמפקד הפלוגות הפלסטיניות שבכוחות המרד.
ב-1937 התחדש המרד, ובסוף 1938 היה עבד אל-האדי המפקד הצבאי של "כנופיות השלום", שנלחמו בכנופיות המורדים באמצעות טרור נגדי.
פח'רי עבד אל-האדי היה מראשי הפלג של משפחת עבד אל-האדי שישב בכפר עראבה בנפת ג'נין.
על פי יעקב שמעוני, היה עבד אל-האדי "ראש שודדים" אלים שישב לא מעט בבתי סוהר על פשעים שונים.
בין הפשעים היו מעשי רצח שבוצעו בתקופה העות'מאנית, ורצח נוסף שעליו נדון בתקופת המנדט הבריטי למאסר של 15 שנים.
משפחת עבד אל-האדי הייתה פרו-נשאשיבית ופח'רי עבד אל-האדי, איש האופוזיציה, ארגן את הכנופיות הראשונות בתחילת המרד הערבי הגדול.
במחצית השנייה של מאי 1936, החלו להתארגן חבורות מזוינות שביצעו את ההתקפות המאורגנות הראשונות של כפריים על יישובים יהודיים וגם על יחידות צבא ומשטרה שעסקו בשמירה.
חבורות אלו כללו בעיקר פלאחים ובתחילת יוני הן פעלו בכל רחבי הארץ.
הבולטים מבין מפקדיהן היו עבד אל-קאדר אל-חוסייני באזור ירושלים, עבד א-רחים אל-חאג' מוחמד באזור "המשולש הגדול" ופח'רי עבד אל-האדי בצפון הרי השומרון ובעמק יזרעאל.
מספרן של החבורות הקבועות גדל בהדרגה.
הן מנו בין 50 ל-70 איש, שהקדישו את כל זמנם ללוחמת גרילה.
מארגני החבורות, ובהם עבד אל-האדי, נעשו בהדרגה למפקדים הראשיים באזורים בהם התגוררו.
עבד אל-האדי פיקד על אזור אל-שעראויה (בין טולכרם לג'נין).
בניגוד לעמיתיו המפקדים, הוא לא ארגן את אנשיו בקבוצות בעלות מבנה היררכי, אלא בחבורה גדולה אחת שמנתה כ-100 איש.
כאשר הצטרפה אל שורותיו משפחת ארשייד הפרו-נשאשיבית מכפרי אזור ג'נין, גדלו מאוד יוקרתו והתמיכה בו, משום שבכך כלל ארגונו את הקבוצות המזוינות שהיו נתונות להשפעתה ופעלו בעראבה, לג'ון, קבטיה ודיר שרף.
בסוף יולי 1936 נפגש עבד אל-האדי עם עארף עבד א-ראזק ועבדאללה אל-בירותי ליד טובאס במזרח השומרון, בניסיון ראשון לתאם בין החבורות השונות, אולם ניסיון זה ככל הנראה לא צלח.
כעבור שבועיים, ב-7 באוגוסט, נפגש צפונית לטובאס עם ח'מיס עקרבאוי, שיח' פרחאן א-סעדי, עבדאללה אל-בירותי ודראר אל-נשאשיבי.
במפגש הוחלט ליצור שלושה אזורי פיקוד ולכונן בית משפט עליון לשפיטת בוגדים.
המתכנסים הכירו בעבד אל-האדי מפקד כל החבורות שבאזור ג'נין–טולכרם וקבוצה נוספת שפעלה מדרום לטולכרם, בנפת בני צעב.
בכך למעשה, הוא הפך באוגוסט לאיש המרכזי במרד.
תחת פיקודו של קאוקג'י (אוגוסט–אוקטובר 1936)
ב-22 באוגוסט 1936, הגיע פאוזי אל-קאוקג'י לארץ ישראל וב-28 באוגוסט פרסם את הכרוז הראשון שלו, מטעם "המפקדה הכללית של המרד הערבי בסוריה הדרומית (פלסטין)".
ב-29 באוגוסט נפגש לראשונה עם שלושה מפקדי מורדים מקומיים ובהם עבד אל-האדי, וכעבור ארבעה ימים נפגש עם שישה מפקדי חבורות גדולות, ובהם עבד אל-האדי, שחתמו על הצהרה שהכירה בו כמפקד הראשי של "המרד הערבי בפלסטין".
קאוקג'י חילק את אנשיו לארבע פלוגות, על פי מוצאם: עיראקים, סורים, דרוזים ופלסטינים.
עבד אל-האדי מונה לפקד על הפלוגה הפלסטינית ונחשב לסגנו של קאוקג'י, המפקד הראשי.
קאוקג'י הקים בין היתר גם "בית משפט של המרד", בו נשפטו בוגדים ומרגלים, שהורכב מארבעה אנשים, בהם עבד אל-האדי.
השומרון המרכזי והצפוני היה האזור היחיד שבו סייעו הנשאשיבים למורדים, וכך זכו עבד אל-האדי ואנשיו לסיוע רב מראש עיריית שכם וממשפחת ארשייד.
ניכר היה פער בין כושרם הצבאי הנמוך של הלוחמים הפלסטינים לבין רמת לחימתם של המתנדבים הזרים המאומנים.
מפקדי החבורות האחרות סירבו, ככל הנראה, להשלים עם מעמדו הבכיר של עבד אל-האדי, והלוחמים הפלסטינים רבו עם הלוחמים העיראקים והסורים על מזון.
גורמים אלה הביאו לכך שהניסיון לארגן את כל הפלסטינים תחת פיקודו של עבד אל-האדי נכשל, והם נותרו בחבורות נפרדות תחת מפקדיהם המקוריים ותחת מרותו העליונה של קאוקג'י.
אף על פי כן, שיבח קאוקג'י בזיכרונותיו את עבד אל-האדי במיוחד.
באוקטובר 1936 הופסק המרד הערבי, בעקבות איום השלטון הבריטי בהכרזה על משטר צבאי.
בסוף אותו חודש, עזב עבד אל-האדי את ארץ ישראל עם כוחותיו של קאוקג'י לעיראק.
לאחר מכן עבר לסוריה בחיפוש אחר תמיכה כספית גדולה יותר.
בעקבות פרסום המלצת החלוקה, נתחדש המרד, אולם בניגוד לשנת 1936, לא לקחו בו הפעם אנשי האופוזיציה הנשאשיבית חלק.
נגד אנשי האופוזיציה נערך מסע טרור, ובתגובה ליחס העוין של הנשאשיבים כלפיהם, הגבירו המורדים את פעולות הטרור נגדם.
במהלך שנת 1938 קמו בכפרים חבורות בודדות שנועדו להגן על הכפריים מפני סחיטות המורדים.
עבד אל-האדי קיים קשרים עם האמיר עבדאללה הראשון, מלך ירדן ופרסם בזכות פטרונו החדש מאמר בעיתון הדמשקאי "אלף בא", בעבורו קיבל ממנו תמיכה חודשית.
מעשיו אלה העמיקו את הקרע בינו לבין מנהיגי המרד בדמשק.
בשלב זה החליטו הנשאשיבים לנסות להעבירו לצדם, ובתחילת מרץ 1938 נפגש עבד אל-האדי בביירות עם פח'רי נשאשיבי, שהציע לו להצטרף אל שורות האופוזיציה.
עבד אל-האדי היה מוכן לכך, בתנאי שיקבל ממשלת המנדט חנינה והיתר לחזור לארץ ישראל.
אלא שנשאשיבי לא יכול היה להבטיח זאת והשיחה הסתיימה ללא תוצאות.
בעקבות זאת, קיבל עבד אל-האדי את הצעתו של עזת דרוזה לשוב לצדם של המורדים תמורת סכום חד-פעמי של 150 לירות ארץ ישראליות ושכר על סך 15 לירות לחודש.
אולם הסכם זה לא התממש, משום שמיד אחר כך דרש עבד אל-האדי להכפיל את השכר החודשי.
בשלב זה החל הקונסול הבריטי בדמשק להעניק לעבד אל-האדי תשלומים חודשיים, שהיו ככל הנראה גבוהים וסדירים יותר ממה שיכלו נשאשיבי ודרוזה להציע לו, והוא החל לפרסם כרוזים שגינו את הטרור בארץ ישראל.
בעקבות זאת, הידרדרו יחסיו עם המורדים עוד יותר והוועדה המרכזית של המרד הפסיקה את שכרו החודשי.
בתגובה לכך, איים עבד אל-האדי ב-29 ביוני 1938 לרצוח את דרוזה, אם לא יחודש שכרו החודשי.
דרישתו לא נענתה ובעקבות זאת, החל בעידודו של הקונסול הבריטי לארגן חבורה אנטי-חוסיינית מבין הגולים הפלסטינים בדמשק, במטרה לשוב בראשה לארץ ישראל ולהילחם במורדים.
הוא שלח לארץ את אחד מאנשיו, כדי להכשיר את הקרקע וליצור קשרים עם אנשים מקומיים.
מהר מאוד נודע על כך למנהיגי המורדים בדמשק והם הזהירו את אנשיהם בארץ, אולם הם לא הצליחו למנוע את צאתו של השליח.
ב-21 בספטמבר עזב עבד אל-האדי את דמשק ויצא דרומה להר הבשן, שם הצטרפו אליו מספר דרוזים שהקונסול הבריטי גייס לחבורתו, הוא המשיך דרומה אל הכפר טייבה בעבר הירדן, ובערב 27 בספטמבר חצה את הירדן אל ארץ ישראל וכעבור מספר ימים הגיע אל כפרו עראבה.
בעראבה הבטיחו לעבד אל-האדי רוב תושבי הכפר את תמיכתם.
יחד עם אנשיו, החל לתקוף כפרים שסייעו למורדים וגם את המורדים עצמם.
אלה ניסו לכבוש את עראבה, אך נכשלו.
עם התגברות כוחו של עבד אל-האדי, נסוגו החבורות שבפיקודם של עבד א-רחים חאג' מוחמד ועארף עבד א-ראזק דרומה לאזור שכם–טולכרם.
הצלחתו זו באה במקביל להצלחות הצבא הבריטי, מה שהביא לעריקות מחבורות המורדים ולהעזה מצד משפחות מסוימות לצאת נגדם בגלוי.
פריד ארשייד, מהמשפחה הכפרית הגדולה בנפת ג'נין, ארגן "חבורת שלום" שלחמה במורדים בשיטותיהם שלהם, ויחד עם אנשיו של עבד אל-האדי התקיף אותם ואת הכפרים שסייעו להם.
כוח משולב זה הצליח לגמרי לסלק את המורדים מצפון השומרון.
באוקטובר-נובמבר 1938 החלה התארגנות "כנופיות השלום" שעסקו בביעור כנופיות הטרור הערביות באמצעות טרור נגדי, ועבד אל-האדי היה ממארגניהן העיקריים.
העסקן הפוליטי שארגן אותן, תוך שיתוף עם הצבא הבריטי, היה פח'רי נשאשיבי, מי שהיה בעצמו המסית הראשי ביפו באפריל 1936, ואילו המבצע הראשי היה עבד אל-האדי, המפקד הצבאי שלהן.
במחוז הצפון, ובייחוד באזור "המשולש המסוכן" (טולכרם–שכם–ג'נין), נקטו "כנופיות השלום" אמצעים אכזריים, שגרמו לכינויו של עבד אל-האדי בכינוי "הקצב".
אל עבד אל-האדי הצטרפו כפרים נוספים ומשפחות נוספות וגם מפקדי חבורות שהסתכסכו עם עמיתיהם, וכוחן של "חבורות השלום" גדל.
עם זאת, על אף מלחמתו במורדים, פרסם עבד אל-האדי הצהרה בדבר דבקותו במטרות הלאומיות הבסיסיות של הפלסטינים.
בפברואר 1939 הביע הנציב העליון הרולד מקמייקל בפני שר המושבות את הסתייגותו מפעילותם של עבד אל-האדי ומשפחת ארשייד.
באוגוסט 1939 מעמדו של עבד אל-האדי בשומרון היה איתן, לאחר שיחד עם הצבא הבריטי הושכן שקט באזור.
באותו חודש אף התארח בעראבה לארוחה חגיגית אבא חושי, שהיה ידוע היטב בציבור הערבי בשל פעילותו בארגון "ברית פועלי ארץ ישראל".
בסתיו אותה שנה הלך המרד ודעך ובסוף השנה הארץ שקטה.
לאחר שחוסל המרד, לא נמשכו היחסים הטובים בין "חבורות השלום" והשלטונות, משום שהממשלה לא רצתה בהמשך קיומו של כוח מזוין שאינו נתון למרותה ועלול להקשות על מאמצי ההתפייסות עם החוסיינים.
בהדרגה היא הצליחה לפזר את החבורות ולתפוס חלק מהנשק שלהן.
רציחות הנקמה נמשכו גם לאחר תום המרד, למשך מספר שנים.
בין הנרצחים היו גם שני מארגני "כנופיות השלום", פח'רי נשאשיבי בבגדאד ופח'רי עבד אל-האדי בכפר שלו, עראבה.
הוא נרצח באפריל 1943 על ידי ח'ליל חלמי עבד אל-האדי, מבני הפלג השכמי של משפחתו.
בנו של פח'רי עבד אל-האדי, שַּּוקי, נקם מאוחר יותר את דמו.
פחד גבהים הוא אלבום האולפן השני של הזמר-יוצר הישראלי ישי ריבו.
האלבום יצא לאור ב-23 בפברואר 2016, על ידי חברת התקליטים NMC.
ביולי 2016 הוכרז כי זכה האלבום במעמד "אלבום זהב" על כך שנמכר ביותר מ-15 אלף עותקים.
"פחד יצחק" הם סדרת ספרי מחשבה והגות מפורסמים על המועדים, מחבר הספרים הוא הרב יצחק הוטנר.
פחד יצחק היא סדרת ספרים המשלבת דרוש ורעיונות הגותיים ובולטים בה תורותיהם של המהר"ל מפראג והגאון מווילנא.
גם החסידות ואפילו הפילוסופיה הלא-יהודית השתלבו יחד אם כי בדרך כלל הובאו ברמיזה וללא ציון מקורם, הספר כתוב בעברית עשירה ופיוטית, על אף שהדרשות עליהן הוא מבוסס נאמרו ביידיש.
בתו ברוריה דייוויד כתבה את רוב המאמרים משמיעה מפיו, והרב הוטנר עצמו הגיה וערך את רובם, היא תרגמה אותם לעברית ויחד עם בעלה הרב יונתן דייוויד ערכה אותם להוצאה לאור.
בהקדמה, המופיעה בתחילת כל כרך, הרב הוטנר מתייחס להבדל בין לימוד החוק היהודי ללימוד "הלכות דעות וחובות הלבבות".
הוא טוען שהדרך מלימוד לקיום שונה כאשר אנו לומדים על חובות הלב.
משום שכשם שבעולם הגשמי אור נע מהר יותר מישויות חומריות יותר, כך גם בעולם הרוח, מצוות הקרובות לעולם הרוח המופשט פועלות במהירות גדולה יותר.