tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מדליות זהב, בריצת 800 מטר בשיא לאומי חדש של 1:53.4 דקות, לפני ארל איבי מארצות הברית (1:53.6 דקות) ובוויל ראד מדרום אפריקה (1:54.0 דקות) ובריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:01.8 דקות, לפני חברו לנבחרת פיליפ נואל-בייקר (4:02.3 דקות) שזכה בשנת 1959 בפרס נובל לשלום ולורנס שילדס מארצות הברית (4:03.0 דקות).
מדליית כסף, בריצה הקבוצתית ל-3000 מטר, אחרי ארצות הברית ולפני שוודיה.
באליפות בריטניה שנערכה בשנת 1921 זכה היל במדליית זהב בריצת מייל בשיא לאומי חדש של 4:13.8 דקות, באותה העת התוצאה השנייה בטיבה בעולם אחרי שיא העולם של נורמן טייבר מארצות הברית (4:12.6 דקות).
לאחר מכן החל היל לעבוד כמאמן.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה היגר לקנדה ושם עבד כמאמן.
אלברט גוסטב בדיין (1893, אנז'ה, צרפת – 1980, ג'רזי, בריטניה) (Albert Gustave Bedane) היה אזרח ג'רזי חסיד אומות העולם וגיבור שואה בריטי שהסתיר אישה יהודיה הולנדית ומספר פליטים בביתו בזמן מלחמת העולם השנייה.
בדיין נולד באנז'ה (Angers) בצרפת ב-1893 ומשפחתו עברה לג'רזי (Jersey) ב-1894.
בדיין שירת בצבא האנגלי ב-1/9 גדוד המפשייר (1/9th Hampshire Regiment).
לאחר סיום לימודיו, היה פיזיותרפיסט וייסד מרפאה בביתו, ברחוב רוזוויל סנט הלייר (Roseville Street, Saint Helier), שם נולדה בתו ולרי (Valerie).
לאחר מלחמת העולם הראשונה בדיין נישא לאשתו קלרה (Clara).
בדיין נהפך לאזרח בריטי ב-1921.
רוב האוכלוסייה היהודית בג'רזי ברחה מהאזור לפני פלישת הגרמנים ב-1940, אבל 12 מתושבי האי שזוהו כיהודים, נשלחו למחנות השמדה.
בדיין סייע לאישה יהודיה ממוצא הולנדי בשם מארי אריקה ריצ'רדסון (Mary Erica Richardson) החל מ-25 ביוני 1943. מארי גרה עם בעלה קפטן אדמונד ריצ'רדסון, שלא היה יהודי, בסיינט הלייר.
לפי דברי בדיין, יום אחד תוחקרה ריצ'רדסון על ידי הFeldkommandantur (יחידת העניינים האזרחיים הגרמנית) והורשתה ללכת לביתה על מנת לאסוף את חפציה עמם תשלח ל"מחנה נחמד ומיוחד".
בדיין לקח את ריצ'רדסון לביתו, שם התחבאה חודשים במרתף אבן קטן לפני שהועברה לחדר עם וילונות בקומה העליונה של הבית.
היא שהתה בביתו במשך כשנתיים וחצי למרות הסכנה בדבר.
בדיין האכילה בזכות אוכל שקבל מלקוחותיו החוואים בתמורה לטפולי הפיזיותרפיה שהעניק להם.
במהלך המלחמה, בדיין החביא בביתו גם עובדי כפייה רוסיים, אסיר מלחמה צרפתי שברח, ופרנסיס לה סאור (Francis Le Sueur), איש מג'רזי שברח מהגרמנים.
ספרו של פרנסיס לה סאור "Shadow of the Swastika" שפורסם ב-1990 הוא עדות למעשיו של בדיין.
בריאיון לעיתון עם "Jersey Evening Post" ב-1970 סיפר בדיין כי גברת ריצ'רדסון שינתה במהלך השנים ששהתה בביתו את סגנון שערה, כי היא נהגה להרכיב משקפיים כהים וכי לעיתים היא ישבה בחוץ בגינה.
בכל פעם שהגרמנים חיפשו את הבית, היא חזרה להתסתתר במרתף הסודי.
לאחר המלחמה, בדיין אושפז ואובחן עם ההשפעות מאוחרת של לחץ כרוני.
הזוג ריצ'דרסון עזבו את האי מיד לאחר המלחמה.
פרדריק כהן, נשיא הקהילה היהודית בג'רזי כתב על סיפורו של בדיין בספרו "The Jews in the Channel Islands during the German Occupation 1940- 1945"
בדיין הוכר בקבוצה של 20 אזרחי האי על ידי האיחוד הסובייטי ב-1965 על זה שהחביא וסייע לעובדי כפייה רוסיים.
ב-21 בדצמבר 1999, אלברט בדיין הוכר כחסיד אומות העולם.
המדליה ניתנה לנכדו בלונדון וכיום נמצאת בתצוגת קבע במוזיאון הימי בסיינט הלייר.
לוחית אשר מסמנת את ביתו ברחוב רוזוויל 45 הוקמה על ידי Vingtaine de la Ville.
ב-2010, בדיין קיבל את אות גיבור השואה הבריטי מהממשלה הבריטית
אלברט קונרד גמקר היה קצין אס-אס ומפקד מחנה הריכוז וסטרבורק בהולנד בתקופת השואה.
גמקר עזב את בית הספר בגיל 14 ועבד מספר שנים, בין היתר בעסקי הביטוח.
לאחר מכן הגיש מועמדותו למשרת שוטר ובשנת 1927 הגיש בקשה להתקבל למסלול קצונה במשטרה.
הוא סיים את לימודיו בבון ועבר לדיסבורג, שם עבד משנת 1933 כשוטר במשטרה המקומית.
ב-1 במאי 1937 הצטרף גמקר למפלגה הנאצית וב-1 בנובמבר 1940 – לאס אס.
ב-25 באוגוסט 1940, כ-3 חודשים לאחר כיבוש הולנד בידי גרמניה, הוצב גמקר בהאג.
לאחר מכן שירת במספר תפקידי פיקוד ומנהל בהולנד.
מאוקטובר 1942 עד אפריל 1945 היה מפקד מחנה וסטרבורק – הגרמני השלישי, והאחרון, שפיקד על מחנה זה.
בתקופת פיקודו ותוך שיתוף פעולה עם משטרת הביטחון שולחו למחנות ההשמדה כ-80,000 מיהודי הולנד, במשלוחים שבועיים של כאלף איש במשלוח.
באופיו היה גמקר רגוע ובלתי ניתן לשיחוד, בניגוד לקודמו, יוזף הוגו דישנר (Josef Hugo Dischner), שהיה אלכוהוליסט ומושחת.
גמקר קידם פעילות תרבות ופנאי במחנה וציווה על הצלם היהודי רודולף ברסלאוור (Rudolf Breslauer) לצלם יום יום את המחנה כדי לתעד פעילויות אלה, ואת העיתונאי היהודי היינץ טוטמן (Heinz Todtmann) לתעד אותן בצורת תסריט.
התסריט נשא פרי בצורת סרט בן 85 דקות שתיעד את המחנה, בעיקר את השילוחים לאושוויץ.
האסירה אתי הילסום כתבה על גמקר שהיה ספורטיבי, בלתי מתבלט, קורקטי ובעל חיצוניות של "אנגלי השותה ויסקי".
הילסום שולחה לאושוויץ ונרצחה בטרנספורט שיצא תחת הוראותיו של גמקר.
ב-11 באפריל 1945 מסר גמקר את הנהלת המחנה לקורט שלזינגר, שבאותו יום מסר את התפקיד לאדריאנוס ואן אס, נוצרי שעמד בראש מנהלת המזון במחנה מאז 1942. ב-12 באפריל 1945 שחררו חיילים קנדים את המחנה.
באותה עת היו כ-900 אסירים יהודים במחנה.
גמקר עבר לאמסטרדם, שם שרת בתפקיד מנהלתי.
במאי 1945, לאחר יום הניצחון באירופה, נעצר גמקר.
בשנת 1949 נשפט בפני בית דין מיוחד בלייוורדן לעשר שנות מאסר.
הוא טען שלא ידע מה צפוי למגורשים במחנות במזרח אירופה, אליהם שולחו.
אופיו הרגוע ואופן טיפולו באסירים סייעו לו במשפט והביאו להקלה בעונשו.
לאחר שחרורו המוקדם ב-1951 עבר לדיסלדורף, שם היה סוחר.
אלברט אוטו הירשמן (בשם מלא בגרמנית: Albert Otto Hirschman; 7 באפריל 1915 – 10 בדצמבר 2012) היה כלכלן יהודי-אמריקאי יליד גרמניה בעל השפעה ומחברם של ספרים אחדים על כלכלה פוליטית ואידאולוגיה פוליטית.
במלחמת העולם השנייה מילא הירשמן תפקיד מרכזי בהצלת פליטים מצרפת של וישי.
אוטו אלברט הירשמן נולד ב-1915 בברלין שבקיסרות הגרמנית, בנם של קרל והדוויג מרקוזה הירשמן, ואחיה של אורסולה הירשמן, פעילה אנטי-פשיסטית ידועה.
לאחר שהחל ללמוד ב-1932 באוניברסיטת פרידריך-וילהלם, התחנך בסורבון, בית הספר לכלכלה של לונדון ואוניברסיטת טריאסטה והשלים את הדוקטורט שלו בכלכלה ב-1938.
זמן קצר לאחר מכן, הירשמן התנדב להילחם בשם הרפובליקה הספרדית השנייה במהלך מלחמת האזרחים בספרד.
לאחר שצרפת נכנעה לגרמניה הנאצית, עבד הירשמן עם וריאן פריי כדי לעזור לאמנים רבים באירופה ולאינטלקטואלים אחרים להימלט לארצות הברית; הירשמן סייע להוביל אותם מצרפת הכבושה לספרד באמצעות שבילים בהרי הפירנאים ואחר כך לפורטוגל.
כעמית בעמותת רוקפלר באוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1941-1943), שירת הירשמן בצבא ארצות הברית (1943-1946), שם עבד במשרד לשירותים אסטרטגיים ולאחר מכן מונה לראש המחלקה למערב אירופה וחבר העמים הבריטי במועצת הפדרל ריזרב (1952-1954), וליועץ פיננסי של המועצה הלאומית לתכנון של קולומביה (1952-1954).
בשנים 1954–1956 היה יועץ כלכלי פרטי בבוגוטה.
לאחר מכן הוא מילא שורה של תפקידים אקדמיים בכלכלה באוניברסיטת ייל (1956-1958), אוניברסיטת קולומביה (1958-1964), אוניברסיטת הרווארד (1964-1974) ובמכון למחקר מתקדם (1974-2012).
ב-2001, הירשמן היה בין 100 האינטלקטואלים האמריקאים המובילים בארצות הברית, תוך מדידת מאמריו האקדמיים, בספרו של ריצ'רד פוזנר "אינטלקטואלים ציבוריים: מחקר על שקיעה".
ליפינקוט מטעם האגודה האמריקאית למדע המדינה, כהוקרה על פעילותיו האקדמיות.
ב-2007, המועצה האמריקאית למדעי החברה ייסדה פרסים שנתיים לכבודו של הירשמן.
הוא נפטר בגיל 97 ב-10 בדצמבר 2012, כמה חודשים לאחר מותה של מי שהייתה רעייתו במשך יותר משבעים שנה, שרה הירשמן (לבית צ'אפרו).
תרומתו הגדולה הראשונה של הירשמן הייתה בתחום הפיתוח הכלכלי, בספרו The strategy of Economic Development, משנת 1958. הירשמן מבקר בספר זה גישה שהוא מכנה "תאוריית הפיתוח המאוזן" (Theory of balanced development), שהוא מייחס לכלכלנים כגון פאול רוזנשטיין-רודן, רגנר נורקסה , ארתור לואיס וטיבור שיטופסקי .
תומכי הגישה הכירו בקשיים שחוות מדינות מתפתחות בניסיונתיהן לעודד צמיחה, ובין השאר הם ראו בחוסר איזון בין הענפים השונים במשק את אחת הבעיות שמקשה על פיתוח.
כך למשל, אם נוצר מפעל שמספק מוצר חדש בעוד כל שאר הכלכלה אינה מתפתחת, הוא יתקשה לשרוד כיוון ששאר הכלכלה לא יכולה להרשות לעצמה להגדיל את הוצאותיה ולא יכול להיווצר ביקוש לאותו מוצר.
בנוסף, השיקולים של יזמים בשוק הפרטי נוטים להיות פסימיים ואינם לוקחים בחשבון את מכלול התועלת החברתית שתצמח מהשקעה.
שיקולים אלה הביאו את תומכי הגישה לאמץ את "מודל הדחיפה הגדולה" , שעל פיו כלכלות מתפתחות זקוקות להתערבות והכוונה ממשלתית, שתכלול השקעה בכלל ענפי המשק בו-זמנית.
הירשמן ביקר את הגישה הזו מכמה סיבות.
ראשית, הוא חשב שהגישה אינה מציאותית, שכן היא דורשת מכלכלות מתפתחות השקעה עצומה שברגע אחד תגרום להן לפתח את כל הענפים ולדאוג לכך שכל ענף יצור ביקוש למוצרים של ענף אחר.
שנית, מתוך חוסר יכולת לדמיין כיצד כלכלה שנמצאת ב"שיווי משקל של תת-פיתוח" עשויה לשבור את שיווי המשקל ולהתחיל בתהליך של צמיחה, "תאוריית הפיתוח המאוזן" מוותרת לחלוטין את הרעיון שצמיחה או פיתוח הוא תהליך, ומבקשת להנחית את הכלכלה המפותחת, בשלמותה, על המבנה של הכלכלה המתפתחת.
כך, לדברי הירשמן, "אחד האספקטים המסקרנים ביותר של התאוריה היא שהיא משלבת גישה תבוסתנית כלפי היכולות של כלכלות לא מפותחות עם ציפייה לחלוטין לא מציאותית לגבי יכולותיהן".
בנוסף, בעוד שהירשמן הסכים כי התערבות ממשלתית אסטרטגית נחוצה, הוא ביקר את התפיסה החד-צדדית, לפיה השקעה ממשלתית בו זמנית בענפים רבים תביא להפנמה של השפעות חיצוניות מועילות וכך תעורר אופטימיות רבה יותר ותעודד השקעה נוספת.
תפיסה זו מתעלמת מההשפעות החיצוניות השליליות של פיתוח – שינוי אורחות חיים, פגיעה בכלכלה המסורתית, ירידה בערכם של כישורים שמוחפים על ידי פיתוחים חדשים ויצירה של בעיות חברתיות כתוצאה מעיור מואץ.
לדברי הירשמן, ההיסטוריה מוכיחה שהתערבות ממשלתית בדרך כלל מוכוונת לא לפיתוח אלא למיתון ההשפעות השליליות של פיתוח ואף להאטתו.
מסיבה זו "הפנמה" של השפעות חיצוניות לא בהכרח מובילה לפיתוח, ולעיתים מדינות שרוצות להתפתח עושות זאת דווקא על ידי עצימת עיניים לגבי השפעות שליליות.
כאלטרנטיבה לגישה של קודמיו, הציע הירשמן גישה לפיתוח כלכלי, שאותה הוא כינה "פיתוח לא מאוזן" (Unbalanced development).
בגישה זו חוסר איזון בהתפתחות המשק – הצמיחה של ענפים בשלבים ובאופן לא מסונכרן – אינה מכשול להתפתחות, אלא המכניזם שמאפשר ומעודד את תהליך הפיתוח לאורך זמן.
כלכלות מתפתחות, לפי הירשמן, מסוגלות לספוג חוסר-איזון, הן בצד ההיצע והן בצד הביקוש.
כאשר הייצור מקדים את הביקוש, השווקים מגיבים באמצעים שונים, כגון שינויי מחירים, חידושים שמקטינים עלויות, פיתוח מוצרים חדשים ותיעוש באמצעות תחליפי יבוא .
בצד ההיצע, תעשיות שצומחות מהר משאר הכלכלה ומתמודדות עם מחסור במשאבים, גורמות לשינוי במחירי התשומות, מה שמעודד שינויים בהקצאת המשאבים.
עם זאת, הירשמן לא טוען שכוחות השוק פותרים לבדם את כל הבעיות ומביאים בהכרח לשיווי משקל חדש.
ראשית, פעמים רבות, חוסר איזון עשוי לחייב ממשלות להתערב ולקבל החלטות לגבי ניתוב משאבים באופן שיענה על הצרכים החדשים.
שנית, אין הבטחה לכך שההתאמות יביאו לשווי משקל חדש; ברוב המקרים הן וביאו לעודף או חוסר תיקון, וכך ייווצרו לחצים חדשים שעשויים להוביל להתפתחות נוספת.
היגיון זה מוביל את הירשמן לתאר התפתחות כלכלית כ"שרשרת של אי-שוויי משקל" ולנסח את תכלית המדיניות הכלכלית בהתאם:
עבודתו המאוחרת יותר הייתה בכלכלה הפוליטית ושם הוא קידם שתי סכמות פשוטות אך אינטלקטואליות.
הסכמה הראשונה, בספר "יציאה, קול ונאמנות" (1970), מציעה ניתוח של תגובות אפשריות לחוסר שביעות רצון של פרטים בחברה, בין אם מדובר באזרחי מדינה, צרכנים, עובדים בעסק, או ארגון אחר.
שתי התגובות הבסיסיות הן "יציאה" – עזיבת הארגון – ו"קול" – הבעת עמדה או ביקורת במטרה לתקן.
"נאמנות" היא פקטור שמשפיע על תגובת הפרטים ועשוי, לדוגמה, לעודד הימנעות מיציאה והתמקדות בהבעת עמדה.
באמצעות סכמה זו מטשטש הירשמן את הפער בין דיצפלינת הכלכלה (שנוטה להדגיש "יציאה" כתגובה לחוסר שביעות רצון בשוק) למחקר הפוליטיקה (שנוטה להדגיש הבעת קול כאמצעי לשינוי) ומראה כי הדינמיקה בין התגובות רלוונטית לשני התחומים.
הסכמה השנייה של הירשמן, בספר "הרטוריקה של התגובה" (1991), מתארת את מספר טיעונים בסיסיים שלטענתו מאפיינים ביקורת של שמרנים על הצעות לרפורמה – "סטייה, חוסר תועלת וסיכון.
מדד הרפינדל-הירשמן (באנגלית Herfindahl-Hirschman Index או HHI) הוא מדד לריכוזיות בענפים במשק, המהווה גם אינדיקטור מקובל לרמת התחרותיות בהם.
המדד נקרא על שם הכלכלנים אוריס הרפינדל ואלברט הירשמן.
המדד מוגדר כסכום ריבועי נתחי השוק של 50 החברות הגדולות בענף.
התוצאה המתקבלת נעה בין 0 ל-1, החל משוק משוכלל של שחקנים דומים רבים וכלה בשוק מונופוליסטי של שחקן יחיד, כך שעלייה בערך המדד משמעותה עלייה בריכוזיות וירידה בתחרותיות בענף.
לדוגמה, אם במשק ישנן חמש חברות אשר כל אחת מהן מחזיקה ב-20 אחוז מהשוק, החישוב יהיה: .
אלברט גלוק היה ארכאולוג אמריקאי, וחוקר המזרח הקרוב הקדום.
מייסד ומנהל מכון לארכאולוגיה באוניברסיטת ביר זית.
גלוק נולד באיידהו, להורים דתיים, ארנסט ומטה, שהיו חברים בכנסייה הלותרנית הגרמנית "הסינוד של מיזורי".
כמה שנים אחר כך עברה המשפחה להתגורר בעיירה, ואשבורן שבאילינוי.
בבית דיברו רק גרמנית והחינוך שקיבל היה חינוך פרוטסטנטי נוקשה.
גלוק למד במספר אוניברסיטאות ובסמינר דתי.
תחילה בסמינר התאולוגי קונקורדיה בסנט לואיס, ובתום הלימודים היה אמור לקבל הסמכה לכמורה, אבל המשיך בלימודיו ויצא לשנת לימודים באוניברסיטת היידלברג בגרמניה, שם בחר בכמה קורסים בביקורת המקרא, ולמד באוניברסיטת שיקגו את שפות המזרח התיכון.
ב-1950 סיים את לימודיו בסמינר ומונה לכומר בעיירה נורמל שבאילינוי.
ב-1963 סיים את התואר השני בבית הספר הלותרני לתאולוגיה בשיקגו, הגיע ארצה, הצטרף לחופרים בתל בלאטה בשכם, אז תחת שלטון ירדן, ושנה אחר כך והחל לחקור את העיר הכנענית בתל תענך.
אחרי מלחמת ששת הימים החל לחבור לחופרים באזור ירושלים.
ב-1970 בעקבות טביעתו של ראש בית הספר האמריקאי לחקר המזרח (לימים מכון אולברייט) ומשנת 1975 חבר לחופרים מוסלמים ואימץ עמדה המתנגדת לישראל, והתומכת בעידוד מעורבות האוכלוסייה הערבית הנוצרית והמוסלמית בחקר העתיקות בארץ, ובקשר האפשרי שלהם עם האוכלוסייה הכנענית, המואבית ההעמונית והנבטית.
בשנת 1976 החל להשתתף בהרצאות באוניברסיטת ביר זית, ובסופו של דבר הקים בה את המכון לארכאולוגיה.
בשנת 1980 הופסקה עבודתו בבית הספר האמריקאי.
בחודשים האחרונים לחייו היה עסוק בתיעוד היישובים הפלסטיניים שחרבו במלחמת העצמאות ואחריה.
מחקרו יצא כספר כשנתיים לאחר מותו.
אלברט א' גלוק, "תענך", האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל, החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, כרך 4, עמודים 1613–1619
אלברט גלטין היה פוליטיקאי, דיפלומט, אתנולוג ובלשן אמריקאי ממוצא שווייצרי משפיע מן המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית אשר כיהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית הרביעי בשנים 1801–1814, תחת הנשיאים תומאס ג'פרסון וג'יימס מדיסון, כחבר בקונגרס של ארצות הברית מטעם מדינת פנסילבניה בשנים 1793–1801 וכשגריר ארצות הברית לממלכה המאוחדת ולצרפת.
גלטין נולד ב-29 בינואר 1761 בז'נבה שבשווייץ למשפחה אריסטוקרטית.
בצעירותו הושפע רבות מכתבי וולטר וז'אן-ז'אק רוסו.
לאחר שערכי החירות האמריקאיים משכו אותו, גלטין החליט להגר לארצות הברית בקיץ 1780 והתיישב בפנסילבניה.
אחד מתפקידיו הראשונים של גלטין בארצות הברית היה עבודת הוראה באוניברסיטת הרווארד.
כשהיה בן 28, נבחר לאספת פנסילבניה.
התחתן בשנת 1789 אך אשתו נפטרה כמספר חודשים לאחר מכן, דבר אשר השפיע עליו לרעה והוא אף שקל לחזור לז'נבה.
בשנת 1793 נבחר גלטין לכהן בסנאט מטעם מדינת פנסילבניה.
הוא התגלה כמתנגד בולט לתוכנית הכלכלית של אלכסנדר המילטון.
הוא גורש בתחילת 1894 מהסנאט לאחר שהתברר שלא היה אזרח מבחינה רשמית בתשע השנים שקדמו להיבחרו.
בנובמבר 1793 הוא גם התחתן בשנית ובהמשך נולדו לו כשני בנים וארבע בנות.
הוא הפסיד את רוב אדמותיו בעסקאות כושלות, מה שגרם למשפחתו לגור בפילדלפיה.
בתקופה זו פעל רבות להרגעת הרוחות במרד הוויסקי כנגד הנשיא ג'ורג' וושינגטון.
תפקידו בהרגעת המרד חיזק את תדמיתו ועזר לו להיבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1795. הוא נחשב למתנגד חריף להתנהלותה הכלכלית של ארצות הברית במלחמה הבלתי רשמית עם צרפת.
בבחירות הנשיאותיות שנערכו בשנת 1800 עזר גלטין לתומאס ג'פרסון להיבחר על פני ארון בר.
בחודשים שלאחר הבחירות גלטין נחשב לבחירה המתבקשת לתפקיד מזכיר האוצר, ועם המינוי הוא הפך לאישיות מפתח בממשליהם של הנשיאים ג'פרסון וג'יימס מדיסון.
בזמן שג'פרסון ומדיסון בילו את מרבית חודשי הקיץ באחוזותיהם, נשאר גלאטין לעיתים קרובות לפקח על פעולות הממשל הפדרלי.
בנוסף על כך, גלטין הוא זה שארגן את הכספים לרכישת לואיזיאנה.
עם כניסתו של מדיסון לתפקיד מזכיר המדינה אך האופוזיציה מהסנאט שכנעה אותו להשאיר את גלטין כמזכיר האוצר ולתפקיד מזכיר המדינה התמנה רוברט סמית'.
גלטין לא היה מרוצה ממינוי זה ואף שקל להתפטר.
הוא ניסה ללא הצלחה לשכנע את הקונגרס לחזק את הבנק המרכזי של ארצות הברית.
הצלחתו המרכזית באותה התקופה הייתה הזרמת עשרות מיליוני דולרים לחיזוק התעשייה האמריקאית.
בשנת 1813 נשלח גלטין (יחד עם הנרי קליי וג'ון קווינסי אדמס) לסנקט פטרבורג שבאימפריה הרוסית לייצג את ארצות הברית בשיחות לסיום מלחמת 1812. בתקופת השיחות מדיסון העביר את גלטין מתפקידו מתוך ציפייה שיחזור לתפקידו עם החזרה לארצות הברית.
עם החזרה של גלטין לארצו בספטמבר 1815, הוא סירב לחזור למחלקת האוצר.
גלטין שימש כשגריר ארצו בצרפת במשך שבע שנים (1816-1823) והצליח בקושי לשפר את היחסים בין המדינות.
בנוסף על כך, כיהן כשגריר בממלכה המאוחדת.
בשנת 1824 ניסה להתמודד לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית אך פרש כשהתברר לו כי אין לו תמיכה רחבה בקרב הציבור.
בשנים 1826–1827 והצליח לקדם בשנתיים אלו כמספר חוזים.
לאחר שחזר מתפקיד זה לארצות הברית, הוא פעל להקמת אוניברסיטת ניו יורק.
בגין פעילותו האקדמית באחרית ימיו, הוא נחשב ל"אבי האתנולוגיה האמריקאית".
עיקר מחקריו כאתנולוג עסק באינדיאנים ובתרבותם, והיה לו חלק בתכנון הסוגיות למחקר אודות העמים הילידים שבצעה משלחת לואיס וקלארק.
בתקופה זו גם התנגד רבות למלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
גלטין נפטר ב-12 באוגוסט 1849 בניו יורק בגיל 88. הוא היה האחרון מהקבינט של ג'פרסון והסנאטור האחרון מן המאה ה-18 שנשאר בחיים בעת מותו.
על שמו נקראות עיירות במונטנה ובטנסי.
כיום ביתו מתוחזק על ידי שירות הפארקים הלאומיים.
פסלו של גלטין מוצב בכניסה הצפונית של מחלקת האוצר.
אלברט ברנרד גרוסמן היה אמרגן יהודי-אמריקאי.
ברשימת האמנים שניהל נמנים פיטר, פול ומרי, בוב דילן, הבנד, ג'ניס ג'ופלין, ג'ון לי הוקר, אודטה, גורדון לייטפוט ואמנים אחרים מתחום הפולק והפולק רוק.
נולד בשיקגו למשפחת מהגרים יהודים מרוסיה.
בשנות החמישים החל להקשיב לאמנים במועדונים והיה בין הראשונים ששמו לב לתחיית סגנון הפולק והצלחתו הראשונית.
ב-1956 פתח את ה-Gate of Horn במרתף מלון ריץ בשיקגו כמועדון ייעודי לפולק.
שם הופיעה בין השאר גם ג'ואן באאז בת ה-18. ב-1959 יזם יחד עם ג'ורג' ויין את פסטיבל הפולק של ניופורט.
גרוסמן עבר לניו יורק והחל לבקר במועדונים כ"The Bitter End" ,"The Golden Chords" ו"The Gaslight" על מנת לאתר כישרונות צעירים ולהחתים אותם.
ב-1961, חיבר את פיטר יארו, פול סטוקי ומרי טרוורס ויצר את להקת פיטר, פול ומרי, שהפכה לאחת המצליחות בסצנת הפולק.
ב-20 באוגוסט 1962 החתים גרוסמן גם את בוב דילן הצעיר והעניק את שירו Blowin' in the Wind ללהקת פיטר, פול ומרי, שהקליטו ופרסמו אותו עוד לפני דילן.
גרוסמן ואשתו סאלי רכשו בית בעיירה וודסטוק שבמדינת ניו יורק ודילן היה בן-בית במקום, עד שרכש לאחר נישואיו לשרה בית לא רחוק משם.
ביתם של הזוג גרוסמן מופיע על עטיפת תקליטו של דילן Bringing It All Back Home.
מן הביוגרפיות של דילן ומן הסרט Dont Look Back המתעד את סיבוב ההופעות של דילן בבריטניה ב-1965 עולה דמותו של גרוסמן כאמרגן אבהי מאוד, קולני ואגרסיבי המגונן על האמנים שלו מפני התקשורת והציבור, לעיתים באופן ברוטלי וגס.
דילן ביטל את החוזה עם גרוסמן ביולי 1970, לאחר שהבין כי גרוסמן נטל לעצמו 50% מרווחיו.
באוקטובר 1970 נפטרה ג'ניס ג'ופלין ממנת יתר של הרואין.
באותה עת הלקוחות היחידים של גרוסמן היו חברי להקת הבנד.
במקביל לעבודה עמם הקדיש גרוסמן את זמנו להנצחתה של ג'ופלין והוצאת התקליט Janis שראה אור ב-1973.
ב-1970 ייסד גרוסמן את אולפני Bearsville וחברת תקליטים באותו שם סמוך לביתו בוודסטוק.
בחברה זו הקליטו בין השאר פול באטרפילד וגיל אוונס.
גרוסמן נפטר מדום לב בגיל 59 בהיותו בטיסת קונקורד על מנת להשתתף בכינוס מקצועי בקאן.
הוא נקבר סמוך לביתו בוודסטוק.
בסרטם של האחים כהן, "בתוך לואין דייוויס" מגלם פ.
מארי אברהם את דמותו של האמרגן באד גרוסמן, שעוצב בדמותו של גרוסמן.
אלברט, אנדריס דה יונג (בהולנדית: Albert Andries de Jong (29 באפריל 1891, אמסטרדם – 27 ביולי 1970) היה מסאי, מורה, פציפיסט, אנרכיסט, תועמלן אנטי מלחמתי וקצרן הולנדי.
אלברט דה יונג נולד כבן הצעיר ביותר למשפחה בת עשרה ילדים שמהם הגיעו לגיל בגרות רק ארבעה.
אלברט גדל במשפחה ממעמד הפועלים.
אביו חרארדוס דה יונג (Gerhardus) יליד פריזלנד שבצפון הולנד, היה פועל אשפה, אופה ושומר לילה.
אמו, אקה ואן דר איימס (Akke van der Eems), הייתה חסידה של האנרכיסט ההולנדי (Ferdinand Domela Nieuwenhuis).
היות שהיה צעיר הילדים ונולד לאחרי מות כמה מאחיו, פונק אלברט על ידי הוריו והיה היחידי מבין אחיו שאפשרו לו להמשיך בלימודים לאחר בית הספר היסודי, הוא למד הוראה.
בין השנים 1905–1909 למד דה יונג בבית ספר ממלכתי לחינוך בהארלם, לאחר סיום לימודיו היה מורה ולימד בין היתר בבית הספר ההומניטרי (Humanitaire School) של יעקב ואן רייס (Jacob van Rees) בבלאריקום שבדרום הולנד.
ב־1916 פוטר ממשרת ההוראה באמסטרדם, מכיוון שחי עם בת זוג ללא נישואים חוקיים, דבר שבעיני הרשויות היווה דוגמה שלילית לתלמידים.
לאחר פיטוריו למד קצרנות והתחיל להתפרנס מכך.
אלברט דה יונג חי פעמיים עם ידועות בציבור.
עם בת זוגו הראשונה אלידה ואן דר פלדה (Alida van der Velde) הוליד בת יוהנה, אך הזוגיות ביניהם ניתקה מהר.
עם בת זוגו השנייה אליזבט בֶּפּ כהן (Elizabeth 'Bep' Cohen), יהודיה שהייתה בעצמה אנרכיסטית ואחות במקצועה.
הוליד שני בנים, ארתור, שנקרא על שם האנרכיסט ארתור לנינג, ורודולף, שנקרא על שם האנרכיסט רודולף רוקר.
בֶּפּ הייתה פעילה בארגוני סעד שונים ולאחר מלחמת העולם השנייה הייתה מבין מייסדי בית האבות הראשון בהולנד שלא היה מכוון למאמיני דת מסוימת.
דה יונג היה מטבעו איש ארגוני, הוא העריץ את פרודון(Proudhon) שסיסמתו "L'anarchie, c'est l'ordre" תאמה חלק מאופיו של אלברט.
אף על פי שראה בבאקונין (Bakoenin) את ממלא מקום הסינדקליסטים הראשונים, דעותיו של פרודון על "החוזה שבין אנשים חופשיים ושווים" התאימו יותר לאישיותו.
הוא כתב מאמרים, ספרים, כ־40 חוברות בענייני כלכלה ופוליטיקה מנקודת המבט האנרכיסטית, ואת הספרון החשוב "De Praktijk van Antimilitarism".
עד היום, גם במאה ה־21 מצטטים את מאמריו ודעותיו על כלכלה בדיונים ובוועידות שונות.
בין 1905 ועד 1940 היה פעיל בתנועה הליברלית ההולנדית, בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 השתתף בוועידות בין לאומיות רבות, באותה תקופה התיידד עם רודולף רוקר שהשפיע עליו מאוד.
שמו של אלברט מופיע בארכיונים של רודולף רוקר ברשימת המכותבים החשובים שלו.
בשנת 1921 היה דה יונג המארגן בפועל של הקונגרס האנטי מיליטריסטי הבינלאומי השלישי [Internationalen Antimilitaristischen Kongress (IAK)] בהאג, ונסע בחשאי לפריז ולברלין כדי להכין את הקונגרס.
עד שנת 1937 הוא היה פעיל ב־"משרד האנטי-מיליטריסטי הבינלאומי" שהיה בהאג.
דה יונג הכיר את הרוסים האנרכו-סינדקליסטים החשובים שאותם הוקיר מאוד: אלכסנדר שפירו (Alexander Shapiro), אלכסנדר ברקמן (Alexander Berknan), וולין (Voline), מולי שטיינר (Molly Steiner) וסימון פלשיין (Simon Flechine).
בפריז הכיר את שלום שוורצבארד, שירה למוות בהאטמן האוקראיני רוצח היהודים סימון פטליורה, מה שהפליא אותו, כיוון שהכיר את שוורצבארד כאדם עדין.
כמו כן הכיר והתיידד עם ג.
אמה אף שהתה בביתו בהאמסטדה בעת שערכה מסע הרצאות לאיסוף תרומות, ברחבי אירופה.
בהספד לאלברט בביטאון "האגודה ההולנדית לחקר ההיסטוריה החברתית" כתב בנו רודולף, בעצמו היסטוריון: "את האחרונה (אמה גולדמן) אני זוכר במעומעם מבקרת בבית ההורים: 'דודה' מוצקה שבנחישות השתלטה על בקבוק היין וכמישהי שאבי כיבד באופן ניכר".
ההתכתבויות בין אמה לאלברט, מופיעות בארכיון של אמה ומצוטטות ומוזכרות בספרים שלה ושל אחרים.
מ־1 בינואר 1933 ועד 20 באפריל 1940 שימש דה יונג כעורך השבועון "De Syndicalist", השבועון היה מודפס בהקפדה, ואת הלוגו של שמו עיצב הצייר סזאר דומלה.
בשבועון הופיעו, בין השאר, מאמרים מאת קרופוטקין (Kropotkin), קלרה מאייר ויכמן (Clara Meyer Wichman) והודעות על אירועים שונים.
לדה יונג היה עניין מועט באמנות לשמה, אך דרך התנועה האנרכיסטית הכיר מספר ניכר של אמנים שאותם כיבד והוקיר.
הוא התיידד עם כריס לבו (Chris Lebeau) שב־1934 צייר דיוקנים שלו ושל בת זוגו.
דיוקנה הוצג בתערוכה אנטי נאצית בהולנד באופן הפגנתי עם הכותרת "אישה יהודיה".
דה יונג פגש את הצייר הבלגי אלברט דאינס, הוא הכיר את סזאר דומלה (Cesar Domela), בנו של דומלה ניויינהאוס וסזאר הפגיש אותו עם מונדריאן, אותו אלברט אהב והעריך מאוד.
דה יונג נפגש והתכתב עם א.
Sonchy) הגרמני, האנרכיסט ביורקלונד (Bjorklund) והסינדקליסט אלברט יאנסן (Albert Jansen) משוודיה.
ב־1933 עזר לגרהרד וארטנברג לברוח מהנאצים.
עבור היהודים ארגן יחד עם הרמן חרוננדל (Herman Groenendaal), סרבן גיוס ושובת רעב, מצעד מחאה נגד תנאי המאסר.
חרוננדל נתפס ודה יונג ברח והסתתר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, פעל יחד עם בארט דה ליחט (Bart de Ligt) וקייס בוקה (Kees Boeke), שבסוף שנות ה-1920 הקים את בית הספר "מקום העבודה" (De Werkplaats), של האנרכו-סינדיקליסטים.
בבית ספר זה למדה לימים גם ביאטריקס, מלכת הולנד.
ב-1931 נסע דה יונג לכנס העולמי של ה-CNT במדריד, שם נפגש עם רודולף רוקר.
השניים נראים יחדיו בסרטון שנמסר לסינמטק הצרפתי (Cinematheque Francais) בספטמבר 2001.
האנרכיסט פיט לארוס (Piet Laros), שהיה ידוע בין לוחמי מלחמת האזרחים בספרד, טען שהושפע להתגייס למלחמה זו, שאליה התגייסו רק הולנדים מעטים, על ידי אנטון קונסטנדה (Anton Constande) ואלברט דה יונג.
ב-1933 היה דה יונג מעורב בהדפסת חומרי תעמולה אנטי מלחמתיים ואנטי נאציים בגרמנית לגרמניה, הפרסומים נשלחו לפנלו ומשם הוברחו על ידי חברים לדעה לתוך גרמניה.
ב-1937 היה דה יונג בספרד, בין המתנדבים שהשתתפו במלחמת האזרחים במדינה.
במאי 1940, ערב הפלישה הנאצית להולנד, נאסר דה יונג יחד עם סוציאליסטים ופאשיסטים שהמשטרה הולנדית חשבה כמסוכנים למדינה.
הוא שוחרר בתחילת הכיבוש הגרמני.
לאחר שנאסר על ילדים יהודים ללמוד בבתי ספר "אריים", ארגן דה יונג ולימד קבוצה של ילדים יהודים בהיימסטיידה.
ב־1942 ניסה הגסטפו בהולנד לאסור את אלברט דה יונג באשמת הכנות לבגידה (Vorbereitung Zum Hochverrat) וב־7 בפברואר עצרו בטעות מורה יהודי בעל שם דומה, דה יונגה (de Jonge), שהוחזר להולנד למחנה ווסטרבורק ומשם הועבר ב-18 במאי לסוביבור, שם נרצח כעבור כמה ימים.
פעם שנייה אלברט ניצל ממעצר כאשר הלך לבקר את כריס לבו בלי לדעת שכריס ואשתו נאסרו ידי הגרמנים, השכנים של הזוג לבו הזהירו אותו ממלכודת של הגרמנים.
בעזרת שכנים בהיימסטיידה וחברים לדעותיו הפוליטיות, עזר דה יונג למצוא מקומות מחבוא ודרכי בריחה למשפחות יהודיות, כולל מספר מבני משפחתה של בת זוגו אשר להם עזר לברוח דרך בלגיה.
במסלול הבריחה לבלגיה נתפס אחד האנשים, ואלברט דה יונג נאלץ להסתתר עקב "עזרה לא חוקית ליהודים".
בת זוגו באפ' כהן נאלצה להתחבא אצל חברים והבנים הועברו למחבוא בבית הספר "מקום העבודה", של קייס בוקה.
בשנת 1944 רוקן ביתם של הזוג, אך חבר של התנועה פרץ לבית כמה פעמים לפני כן והצליח להוציא את כספי התנועה שהועברו לארצות הברית, לידי חברי התנועה, ביניהם רודולף רוקר שברחו לשם והמשיכו את המאבק בהיטלר.
ב־1946 היה דה יונג עורך העיתון "Socialisme van Onderloop" ובשנים 1960–1964 היה עורך כתב העת "Buiten de Perken", בו גם פרסם קטעים מחייו שמאוחר יותר יצאו לאור בספר.
לאחר המלחמה הוציא דה יונג לאור פרסום מודפס על סטנסיל (de Anarchosyndicalistische Persdienst או ASP).
ב-22 בפברואר 1948 מונה דה יונג לגזבר של קרן "דומלה ניוונהאוס", ויחד עם ארתור לנינג מצא את רוב כספי הקרן שנעלמו בתוך בנק הביטוח לפועלים.
הכספים הושבו אליהם והועברו לבניית "מוזיאון פרדיננד דומלה ניוונהאויס" דה יונג ארגן שם תערוכות ב־1959 וב־1969 ועד מותו שימש כמנהל ויושב ראש המוזיאון.
לדברי בנו רודולף, עסק גם בשחזור ספרייתו בפעם השנייה בחייו.
התלהב מאוד מתנועת הפרובו (Provobeweging), אחר פעולותיהם עקב, וראה בהם תחייה של הרעיונות האנרכיסטיים.
עד ליום מותו נותר צלול דעה.
אלברט גזל (נולד ב-14 בדצמבר 1949) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הקשר.
את מרבית הקריירה עשה בקבוצת מכבי נתניה, שעמה זכה בארבע אליפויות ובגביע היחיד שבו זכתה הקבוצה.
גזל נולד במצרים ועלה עם משפחתו לישראל בגיל חודש.
בגיל 11 החל את דרכו במחלקת הילדים של מכבי נתניה.
את הבכורה בקבוצה הבוגרת ערך בגיל 16 במחזור הסיום של עונת 1965/1966. בשנת 1968 היה חלק מנבחרת הנוער שלקחה חלק בגביע אסיה לנוער והגיעה עד לחצי הגמר במשחקים שנערכו בסיאול.
שנה לאחר מכן היה שותף למשחקים שהתקיימו בבנגקוק, שבהם הגיעה הנבחרת למקום הרביעי.
בעונת 1970/1971 היה שותף לזכייה הראשונה באליפות בתולדות הקבוצה.
בשנת 1972 פנה גזל בדרישות כספיות לקבוצה, כולל סיוע ברכישת דירה.
על רקע זה הפסיק בשלב מסוים את פעילותו בקבוצה ואף פתח במגעים עם קבוצת "רד סטאר" הצרפתית, אך בסופו של דבר השתכנע להישאר בקבוצה.
בעונת 1973/1974 זכה עם הקבוצה באליפות בפעם השנייה, ובהמשך זכה בתואר עוד פעמיים.
גזל היה שותף לזכייה בדאבל לאחר ניצחון בגמר הגביע על בני יהודה.
במהלך עונת 1981/1982 עבר למכבי יפו ולקראת סיום העונה פרש ממשחק פעיל.
בנו, רביד גזל, היה גם הוא כדורגלן ומשמש כעוזר מאמן.
אלברט קירק גרייסון הוא אשורולוג קנדי.
עיקר התמחותו הם אשור ובבל.
גרייסון סיים את לימודיו באוניברסיטת טורונטו עם תואר שני בשנת 1958. בשנת 1962 קיבל את הדוקטורט שלו מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
בשנים 1962–1963 היה עוזר מחקר ל-Chicago Assyrian Dictionary במכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו ואחר כך, עד 1964, היה עוזר פרופסור באוניברסיטת טמפל בפילדלפיה.
לאחר מכן הוא חזר לאוניברסיטת טורונטו, שם התמנה לפרופסור מן המניין בשנת 1972. הוא פרש בשנת 2000. הוא עמית בחברה המלכותית הקנדית.
ממחקריו באשורית, מצא קרבה בין סיפור הגר המקראית לחוקים אשוריים המאשרים לקיחת אמה על מנת להביא צאצאים במקום האישה החוקית.
תרגומיו לכתובות המלכים האשוריות הראו כי יהוא בן עמרי העלה המס לשלמנאסר השלישי.
כן תרם לעדכונים של רשימות שושלות מלכי אשור בספריו.
אלברט הנרי פולווד היה אמן אוסטרלי, שתרם תרומה משמעותית לאמנות באוסטרליה.
הוא צייר עם אמני אסכולת היידלברג ברחבי מלבורן ועבר עם טום רוברטס וארתור סטריטון להתגורר ולצייר במחנה שלהם בסיריוס קוב, סידני.
פולווד היה אמן מלחמה אוסטרלי רשמי בדיוויזיה החמישית במלחמת העולם הראשונה.
פולווד נולד בהוקלי, בירמינגהם, בנו של פרידריך ג'ון פולווד, תכשיטן, ואשתו אמה, לבית בר.
משנת 1878 פולווד למד אמנות בשיעורי ערב במכון בירמינגהם.
הוא למד אמנות בבית הספר לאמנות נוף בירמינגהם (ברימינגהם ויו).
לאחר סיום לימודיו, הוא היגר לסידני בשנת 1883 והשיג עבודה בג'ון סנדס בע"מ כשרטט ומעצב ליתוגרפי.
הוא הצטרף לחברת האמנות של ניו סאות' ויילס בשנת 1884, וזמן קצר לאחר מכן קיבל תפקיד בצוות האטלס הציורי של אוסטרליה, שבשבילו הוא נסע הרבה דרך צפון אוסטרליה ועשה רישומים רבים.
בהמשך עבד ב"סידני מייל" ובעיתונים מאוירים אחרים של אותה תקופה.
הוא המשיך בציורו, ובשנת 1892 נרכשו שני צבעי מים עבור הגלריה הלאומית בסידני.
בשנת 1895 לקח פולווד חלק מוביל בהקמת אגודת האמנים בסידני והיה חבר במועצה הראשונה שלה.
הוא חזר לאירופה בשנת 1900 דרך אמריקה, והציג תערוכה מוצלחת מאוד של עבודותיו בעיר ניו יורק.
הוא הפך את לונדון למרכז עבודתו, והציג באקדמיה המלכותית ב־1901, 1904, ובשנים מאוחרות יותר, וגם בתערוכות שונות באירופה.
זמן קצר לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה הצטרף פולווד לחיל האמנות של בעלות הברית; מאוחר יותר הוא היה סמל בחיל הרפואה של הצבא המלכותי בבית החולים הכללי השלישי בלונדון, וונדסוורת', ומאוחר יותר אמן מלחמה רשמי אוסטרלי.
הוא חזר לסידני בשנת 1920 ועבד בעיקר בצבעי מים ותחריט.
פולווד מיוצג בגלריות רבות, כולל הגלריה לאמנות של ניו סאות' ויילס, הגלריה הלאומית של ויקטוריה, הגלריה לאמנות של דרום אוסטרליה, בדזדן, במוזיאון בודפשט לאמנויות, ובאנדרטת המלחמה באוסטרליה.
ציור משמעותי של נוף הרחוב המוקדם של בלאראט מוחזק על ידי גלריה לאמנות בלאראט וצבע מים גדול מאוד של מחצבות גיר (בערך 1910) מוחזק באוסף פרטי בדורין, ויקטוריה.
הוא התחתן עם קלייד בלאנש ניומן, בתו של הצלם ג'ון הוברט ניומן, ב-13 באוקטובר 1896 בסידני.
נולדו להם שני בנים, פיליפ וג'פר ובת מרג'ורי קלייד.
גם פיליפ וגם מרג'ורי נפטרו בילדותם.
אלברט הנרי רובינסון ( באנגלית: Albert Henry Robinson : 2 בינואר 1881 – 7 בספטמבר 1956) היה צייר נוף קנדי, תרם לתערוכה הראשונה של קבוצת השבעה בשנת 1920. חבר מייסד בקבוצת ביבר הול בשנת 1920 ובקבוצת הציירים הקנדית בשנת 1933.
נולד בהמילטון, אונטריו, לימודיו הראשונים של אלברט הנרי רובינסון היו אצל ג'ון ס.
גורדון בבית הספר לאמנות בהמילטון.
בשנים 04–1903 הוא שהה בפריז, ולמד תחילה באקדמיה ז'וליאן ואחר כך באקול דה ביו-ארטס אצל גבריאל פרייר, וגם אצל תומאס ויליאם מרשל.
בסביבות 1908 החל לצייר את נוף קוויבק ועבר למונטריאול.
בשנת 1910 הכיר את אלכסנדר יאנג ג'קסון ונסע איתו בשנה שלאחר מכן לצרפת, בביקור בסנט מאלו ובבריטני.
בשנת 1911 הוא נבחר לעמית של האקדמיה המלכותית הקנדית באותה שנה היה שוב באירופה, ובשנת 1920 הפך לחבר מלא באקדמיה המלכותית.
הקריירה שלו כללה שירות בתעשייה כמפקח תחמושת במהלך מלחמת העולם הראשונה (1917–1919).
הוא הוזמן על ידי אנדרטת המלחמה הקנדית לצייר את מפעל בניית ספינות הוויקרס במונטריאול.
משנת 1918 עד 1933, רובינסון צייר בטיולים לאורך נהר סנט לורנס עם אלכסנדר ג'קסון, קלרנס גאגנון, אדווין הולגייט ורנדולף היוטון.
בשנת 1921 הוא צייר עם ג'קסון בקקונה, אבל פרש עקב התקף לב שכאשר התאושש חלה בדלקת פרקים.
בשנת 1982 אצרה ג'ניפר ווטסון בגלריה לאמנות קיצ'נר ווטרלו תערוכה רטרוספקטיבית שעברה לשבע גלריות אחרות, "אלברט הנרי רובינסון: השנים הבוגרות" בשנת 1994, גלריה וולטר קלינקהוף ארגנה רטרוספקטיבה עם קטלוג.
עבודתו נמצאת בגלריה הלאומית של קנדה, אוטווה; הגלריה לאמנות של אונטריו, טורונטו; הגלריה לאמנות של המילטון; אוסף האמנות הקנדית של מקמייקל, קליינבורג; מוזיאון מונטריאול לאמנויות יפות והמוזיאון הלאומי ד'ארט מודרן, פריז, בין היתר.
אלברט גרין (בהונגרית: Grün Albert; בורשאויפאלו, 26 בדצמבר 1906 – דכאו, 15 במרץ 1945) היה רב הונגרי ופילולוג של שפות שמיות שניספה בשואה.
אלברט גרין נולד כבנם של לאזאר גרין ושל גיזלה כ"ץ.
אביו היה סנדלר אורתופדי שהפך לעצמאי בברהובה בשנת 1908. המשפחה גרה שם עד 1913 ואז עברה לשארושפטק.
אביו היה חייל במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1921 הפך אלברט גרין לתלמיד בבית המדרש לרבנים בבודפשט.
למרות גילו הצעיר, הצטיין בכישוריו הבולטים כדרשן וכנואם ולעיתים קרובות התבקש לנאום נאומים שונים.
בין השנים 1927 לבין 1931 למד גם בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת פאזמאני פטר המלכותית בבודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד), במגמת פילולוגיה של שפות שמיות.
הוא כתב את עבודת הדוקטורט שלו על פרשנות לחלק מספר איוב, שנמצא בגניזת קהיר והגיע לבודפשט.
החלק נעלם אחרי מלחמת העולם השנייה, ולכן תוכנו ידוע רק מעבודת דוקטורט זו.
גרין קיבל סמיכה לרבנות בשנת 1934 ומאוחר יותר באותה שנה נבחר לרב הראשי של ארצ'י - דונאויווארוש (אז היה שמו דונהפנטלה) במרכז פעילותו הגדול היו 12 יישובים, 190 משפחות יהודיות וכ-600 נפשות.
לאזור השתייכו גם קהילות יהודיות נוספות גדולות כמו אדוני, ארד וראצאלמש."הוא ריכז באופן קבוע חוזרים לתושבי הפזורות הקטנות יותר, בין היתר לקראת החגים.
] הוא ראה בטיפול רוחני משימה חשובה, היה הרבה בדרכים, ביקר משפחות, כך שבמהלך כהונתו כרב גדל מספר היהודים שביקרו בבית הכנסת דרך קבע.
הוא ייחס לחינוך הדתי יהודי חשיבות גדולה.
הוא הרכיב מקהלת בית כנסת מתלמידי בית הספר וארגן ערבי תרבות בחורף."
בתחילת יוני 1944 הרב אלברט גרין והאוכלוסייה היהודית של ארצ'י הועברו לבית החרושת ללבנים סאבו בסקשפהרוואר.
משם הוא גורש לאושוויץ ב-14 ביוני.
הוא נשלח משם תחילה למחנה העבודה אכטרדינגן (Echterdingen), אחר כך לבוכנוולד ולבסוף למחנה הריכוז דכאו.
בת אחת נולדה להם, ליווה גיזלה (לילי) גרין (1935-1944) כולם ניספו בשואה.
אלברט גרין (1931): אחד משברי הפרשנויות של ספר איוב מהאוסף הגנוז של ספריית קאופמן שבבעלות האקדמיה ההונגרית למדעים.
אלברט הרטר היה צייר, מאייר ומעצב פנים אמריקאי.
הוא למד בליגת הסטודנטים לאמנות אצל ג'יימס קרול בקוויט, ולאחר מכן בפריז אצל ז'אן פול לורנס ופרננד קורמון.
הוא נולד בניו יורק למשפחה שעסקה באמנות.
אביו, כריסטיאן הרטר (1839–1883), הקים את חברת האחים הרטר, חברה לעיצוב פנים וריהוט בניו יורק.
החברה נסגרה בשנת 1906, ואלברט ייסד בשנת 1909, חברה לייצור שטיחים וטקסטיל שהייתה, במובן מסוים, ממשיכה את דרכו של אביו.
כשהרטר למד בפריז הוא פגש סטודנטית אמריקאית לאמנות, אדל מק'גיניס.
בשנת 1898 הם חזרו לארצות הברית ובנו וילה בסגנון ים תיכוני, במזרח המפטון, ניו יורק, עם סטודיו לכל אחד מהם.
אמו של הרטר בנתה אחוזה, בסנטה ברברה, קליפורניה, שם בילתה המשפחה בחורפים.
לאחר מות אמו, הרטר ואשתו שיפצו את האחוזה והפכו אותה למלון בוטיק.
הבן אוורט ובתו לידיה הפכו גם הם לאמנים.
אוורט נהרג בגיל 24 במלחמת העולם הראשונה.
בנו כריסטיאן הפך לפוליטיקאי, שכיהן כמושל מסצ'וסטס ומאוחר יותר מזכיר המדינה האמריקני של דווייט אייזנהאואר.
להרטר הייתה קריירה מוקדמת יוצאת דופן, בגיל 19 קיבל אות מכובד בסלון פריז (1890), וזכה בפרסים מהאקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה (פרס ליפינקוט )1897. הוא זכה במדליות בתערוכת אטלנטה משנת 1895 (1830), בתערוכת נאשוויל משנת 1897, תערוכת אוניברסיטת פריז משנת 1900 ותערוכת פאן אמריקאית בשנת 1901 בבאפלו .
בשנת 1909 הוזמן הרטר על ידי ארגון "בנות המהפכה האמריקאית" ליצור את מה שנועד להיות מסך התיאטרון המצויר הגדול בעולם, לאודיטוריום דנבר.
נושא הציור היה אלגוריה של מגילת העצמאות של ארצות הברית, וכללה איורים של דמויות היסטוריות כמו ג'ורג' וושינגטון, תומאס ג'פרסון ובנג'מין פרנקלין.
הוא ביצע ציורי קיר במבנים כמו בית הממשל במאסצ'וסטס, בקפיטול מדינת ויסקונסין, בספרייה הציבורית בלוס אנג'לס והאקדמיה הלאומית למדעים.
יצירתו הידועה ביותר "יציאת חיל הרגלים, אוגוסט 1914", היא ציור קיר בתחנת הרכבת גאר דה אסט בפריז.
בנו הבכור של הרטר, אווריט, התנדב להילחם במלחמת העולם הראשונה, ונהרג ביוני 1918. הרטר הביע את צערו בציור הקיר הזה, המתאר חיילים היוצאים למלחמה מאותה תחנת רכבת.
הצעיר במרכז עם זרועותיו מונפות באוויר הוא דיוקן של אווריט, האישה בלבן בצד שמאל היא דיוקן של ביתו אדל הרטר, והגבר בצד ימין עם זר הפרחים הוא דיוקן עצמי.
הרטר תרם את ציור הקיר לעם צרפת בשנת 1926.
אלברט הנרי קרביאל , היה הצייר האמריקאי המעוטר ביותר באקדמיה הצרפתית.
הוא ידוע בעיקר כאימפרסיוניסט אמריקאי.
מאוחר יותר בקריירה שלו, קרביאל התנסה בציור מודרניסטית יותר.
קרביאל נולד באיווה, בשנת 1873. בשנת 1879, הוא עבר עם משפחתו לניוטון שבקנזס, שם היה אביו פעיל מנוניטי ויצרן כרכרות, ומאוחר יותר היה מייסד שותף של מכללת בית אל.
בקיץ 1898 עשה קרביאל את דרכו מניוטון לשיקגו באופניים יחד עם אחיו הצעיר, ונרשם למכון לאמנות לסמסטר הסתיו.
אלברט הנרי קרביאל הפך לבוגר המכון לאמנות בשיקגו, שם קיבל בשנת 1902 מלגת נסיעות אמריקאית ללימודים באירופה.
בשנת 1903 החל את שלוש שנות לימודיו באקדמיה ז'וליאן בפריז אצל צייר ההיסטוריה וצייר הקיר ז'אן פול לורנס.
בשנת 1905, הוא זכה לכבוד ושתיים מיצירותיו הנאו-קלאסיות נבחרו לתערוכה השנתית של סלון פריז, של אגודת האמנים הצרפתית.
כשחזר לארצות הברית, קיבל קרביאל עבודה לצייר את ציור הקיר בבית המשפט לנוער בשיקגו בשנת 1906. בשנת 1907 הוענק לו פה אחד בתחרות ארצית עבודה לעיצוב וציור של אחת עשרה הקירות בבניין בית המשפט העליון באילינוי בספרינגפילד, בירת המדינה.
ציורי הקיר בבניין בית המשפט העליון הושלמו בשנת 1911.
בשנים 1918 ו-1919 בילה קרביאל את קיציו במושבות אמנות בסנטה מוניקה, קליפורניה ובסנטה פה, ניו מקסיקו.
משנת 1920 עד 1923 בילה את הקיץ אך ורק בסנטה פה כחבר במושבת האמנות שם.
בקיץ 1922 ו-1923 הוזמן קרביאל על ידי המוזיאון של ניו מקסיקו בסנטה פה להשתתף בתוכנית האמנים המבקרים וקיבל סטודיו בארמון המושלים היוקרתי לצד הריאליסט בן זמנו רוברט אנרי.
לקרביאל היו תערוכות עם שאר האמנים במושבת האמנות של סנטה פה - ואגודת טאוס לאמנים - כמו ג'ורג' בלווז וגוסטב באומן, ועם מרסדן הרטלי.
אמנים בולטים נוספים שאיתם הציג קרביאל בתקופה זו כוללים את ויליאם ויקטור היגינס, ארנסט ל.
בלומנשיין, ג'ון סלואן, ריימונד ג'ונסון וסטיוארט דייוויס.
קרביאל היה חבר פקולטה במכון לאמנות בשיקגו במשך 39 שנים ובמכון הטכנולוגי של אילינוי במשך 32 שנים.
בשנת 1926, הוא סייע בהקמת בית הספר לציור קיץ של מכון שיקגו לאמנות בסוגטוק, מישיגן, שם בילה את רוב השנים בקיץ בהוראה וציור.
בשנת 1934, פתח קרביאל בית ספר קיץ לאמנות משלו בסוגטוק.
לעיתים קרובות היה מבקר בסוגטוק גם בחורף כדי לתאר את האזור המכוסה שלג.
בשנים 1912 עד 1930, פרט לציורי נופי האזור בשמן, הוא גם צייר בצבעי מים ואינספור ציורים בפסטלים.
לעיתים קרובות צייר תושבים מקומיים בחודשים החמים שעבדו בשדות או הקדיש זמן להנציח את נוף היער עם נחלים בקירבו.
מדי פעם, קרביאל היה מבקר בעיר גלנה שבצפון אילינוי, בסופי שבוע ובחגים, כדי לצייר בדים גדולים.
כשלימד במכון לאמנות בשיקגו והתגורר במרכז שיקגו, פנה קרביאל להנציח את הנופים העירוניים, רובם במרחק הליכה ממקום עבודתו.
סצנות מוכרות אלה צוירו מגדות נהר שיקגו.
רובן צוירו בשעות העומס כאשר מכוניות והולכי רגל מילאו את הגשרים והרחובות.
הוא צייר את גשר שדרת מישיגן ואת נהר שיקגו מספר פעמים, כל אחד מנקודת מבט שונה.
רוב תמונות הגשר בוצעו בשנת 1920, שנת פתיחתו, כאשר מגדלי הגשר עטופים כרזות וסרטים אדומים, לבנים וכחולים.
החל מ־1926 ועד תחילת שנות הארבעים של המאה ה-20, יצר קרביאל סדרת יצירות של דמויות סינכרומיסטיות בצבעי מים ובשמן על פיסות בד קטנות ובלתי מתוחות ובשנים האחרונות לחייו צייר בפסטל ובשמן גם על בד גדול יותר.
הדמויות בסדרה זו משחזרות את תנוחות הדוגמניות בשיעורי האמנות שלו, אף שהן נטורליסטיות בהתחלה, הן הופכות בהדרגה לגאומטריות, אפילו קוביסטיות.
קרביאל פיתח את הסגנון החדש הזה לשיטה ללימוד תיאור דמויות בשעורי הציור שלו.
הוא גם ייצר מספר רב של נופים בסגנון מופשט יחסית החל משנת 1926. רוב העבודות הללו נוצרו בעיקר בסוגטוק, על נייר.
במשך כל השנים צייר קרביאל ברציפות.
החל בעת לימודיו בפריז וציורי הקיר הניאו - קלאסיים שלו ועד ליצירותיו האימפרסיוניסטיות בדרום - מערב האמריקאי, סצנות הרחוב והנהר בשיקגו, והמערב התיכון הכפרי.
הוא צייר ללא הרף ובכל עונות השנה.
אלברט הנרי קרביאל נפטר מהתקף לב ב־29 ביוני 1945 באוונסטון שבאילינוי.
מותו התרחש כמה ימים לאחר פרישתו מהוראה במכון הטכנולוגי של אילינוי.
אלברט גרוס (בהונגרית: Grósz Albert; נאג'ווארד, 12 בינואר 1819 – נאג'ווארד, 18 במרץ 1901) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, רופא עיניים, מנהל בית חולים.
הוא היה חבר בשושלת רופאי העיניים רב-דורית.
אלברט גרוס סיים את הגימנסיה בנאג'ווארד והמשיך את לימודיו באוניברסיטת וינה, שם קיבל ב-1845 את התואר ברפואה, וכן הסמכה בכירורגיה וברפואת עיניים.
לאחר סיור לימודי קצר בחו"ל השתקע בנאג'ווארד ב-1846. בתקופת מהפכת 1848 בהונגריה ומלחמת העצמאות (כפי שההונגרים מכנים) בשנים 1848–1849 היה תחילה רופא צבאי כללי ב"מחנה דנובה התחתונה" של הצבא ההונגרי ולאחר מכן מנהל בתי החולים הצבאיים בנאג'ווארד.
מ-1852 עד 1867 היה הרופא הראשי של העיר נאג'ווארד ומ-1867 היה גם רופא משפטי מלכותי.
בשנת 1867 קיבל את צלב הכבוד המוזהב של מסדר פרנץ יוזף.
ב-1858 קיבל לידיו את ניהול בית החולים לעיניים שייסד אביו, פרידייש גרוס.
הוא היה "חבר יוצא מן הכלל" ב"מועצה הלאומית לבריאות הציבור" בהונגריה.
הם הופיעו תדיר בכתבי העת הבאים:
מאגר רפואי - Orvosi Tár (1848. פרוטוקול לגבי ההצעה שנבחרה על ידי ועד הרופאים של העיר פשט)
שבועון רפואי - (Orvosi Hetilap 1866-1864. המכון לרפואת עיניים של נאגווארד 1863–1865)
רופאים וחוקרי טבע הונגרים (1864).
מחלות עיניים וסיבות נפוצות לקטרקט בהונגריה)
כתב עת למורים עממיים - Néptanítók Lapja (1868. מה צריך לעשות כדי להגן על יילודים מעיוורון תמידי?)
ההשפעה הטובה של מעונות יום לתינוקות, למען האנשים העובדים.
מדריך לשימושים של תושבי הספר.
בודפשט, 1883 (אותו הדבר בגרמנית.
דיווחי בית החולים לעיניים של נאג'ווארד
גנצמילר נולד ב-1905 בעיר פסאו שבגרמניה.
גדל וחונך בחינוך הקתולי, דובר צרפתית ואנגלית.
ב-1923, בהיותו בן 18, השתתף באופן מקרי בניסיון הפוטש במרתפי הבירה במינכן.
גנצמילר למד במכללה הטכנית במינכן לימודי BA בהנדסה מכנית והנדסת חשמל.
ב-1931 קיבל רישיון של מהנדס אזרחי וקביעות בחברת הרכבות הגרמנית דויטשה רייכסבאן.
באותה השנה, הצטרף למפלגה הנאצית כחבר בה.
בשנת 1935, כתב עבודת דוקטורט בהנדסה מכנית שעוסקת במודלים משולבים של תחבורת כבישים ורכבות.
בהמשך השנה, בהיותו בן 30 בלבד, שימש כמארח פמליה של היטלר במסגרת אחת מההרצאות בנירנברג שבאו לראות את תצוגת התכלית החדשה של הרייכסבאן, שבה הציגו קרונות חדשים ורכבת מהירה.
על פי ההיסטוריון ראול הילברג: "בראש משרד התחבורה עמד השר יוליוס דורפמילר, גבר לא צעיר שכיהן בתפקיד זה מ-1937 ועד סוף המלחמה.אחריו, ב-23 במאי 1942, גנצנמילר, בן שלושים ושבע, טכנוקרט מוכשר ונאצי אדוק, מילא את מקומו".
דויטשה רייכסבאן, רכבת הרייך הגרמני (Deutsche Reichsbahn), היה שמה של הרכבת הלאומית הגרמנית שנוצרה ממסילות הברזל של מדינות האימפריה הגרמנית שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
במסגרת השתלטות גרמניה הנאצית על המשאבים והלאמתם, לצורך השגת שליטה מוחלטת, הוצבה רשת הרכבות הגרמנית בשליטה ממשלתית ישירה ב-10 בפברואר 1937, באמצעות חקיקה חדשה של הממשלה.
כדי להדגיש זאת, צלבי קרס נוספו לסמל עיט הרייך, העיט כסימן מסורתי לריבונות הלאומית של גרמניה, שעל הקרונות יחד עם הכיתוב 'הרייך הגרמני'.
בשנת 1939 אסר משרד התחבורה של גרמניה על יהודים להשתמש בקרונות מסעדה ובקרונות שינה, אבל לא אילץ אותם לשבת בתאים נפרדים.
עם השנים נוספו סנקציות נוספות על היהודים, כשבשנת 1942 אסרה משטרת הביטחון על היהודים להשתמש באולמות סעודה והמתנה בתחנות הרכבת.
כמו כן נאסר עליהם להשתמש בלי היתר מיוחד בתחבורה ציבורית, באוטובוסים מקומיים, ברכבות חשמליות וברכבות תחתיות.
ביולי 1942 צצו כמה בעיות טכניות ברכבות ששימשו לגירוש היהודים והביאו להשבתה מלאה של תנועת הרכבות ולכך שקו הרכבת למחנה ההשמדה סוביבור יצא מכלל פעולה ודרש תיקון.
האוברפיהרר קרל וולף, ראש המטה האישי של היינריך הימלר, יצר קשר עם סגן שר התחבורה גנצנמילר, וביקש את עזרתו לפתרון הבעיה.
גנצנמילר בדק את המצב ומצא כי העניין כבר נפתר ברמה המקומית.
300,000 יהודי גטו ורשה הופנו מסוביבור לטרבלינקה תחת אחריותו ופיקודו בתפקיד כשר התחבורה.
ב-1945, במהלך כיבוש גרמניה הנאצית על ידי בעלות הברית הצליח גנצמילר להימלט לארגנטינה ובשנת 1955 חזר לגרמניה.
בשנת 1970 הואשם לראשונה בסיוע לרצח של 3 מיליון יהודים.
אך האשמה בוטלה בגין חוסר ראיות בהיעדר הוכחות.
זאת למרות שהייתה ראיה שאיימה על גנצנמילר מכיוון שהייתה יכולה לשנות את כל התמונה, מכתב תודה ששלח לו וולף:
ב-1973 הובא למשפט בדיסלדורף אך לאחר זמן קצר מתחילת ההליכים המשפטיים חטף התקף לב ומאז לא חודש המשפט.
לא היו חשדות ברורים שיכלו להיות עילה לפתיחת חקירות משפטיות נוספות.
ולאמיתו של דבר, בעלות הברית היו מעוניינות להיפגש עם אנשי מערכת הרכבות הגרמנית משתי סיבות שונות מאוד - להשיג מידע על היעילות של ההפצצות ולהיעזר בהם בשיקום מערכת הרכבות בתקופה שלאחר המלחמה.
המחסור באמצעי תחבורה היה בעיה דוחקת ביותר מבחינת תכנון המבצע כולו, אבל אחרי פתרון הבעיות הארגוניות עוד נכונה שורה של סיבוכים.
ההשלכות האלה התפתחו כמו גלי הדף ממוקד אחד: דליפת הידיעה בדבר טבעו האמיתי של ה"יישוב מחדש".
לפי ההיסטוריון כריסטופר בראונינג, בתקופה שלאחר המלחמה איש לא ראה במערכת הרכבות - גוף טכני, לוגיסטי ולא פוליטי לכאורה בחברה הגרמנית - גוף שמילא תפקיד אינטגרלי בפשעי הנאצים.
גם ההיסטוריונים הראשונים שניסו לכתוב סקירות כלליות על השואה, לאון פוליאקוב וג'רלד רייטלינגר הקדישו תשומת לב מועטה לרייכסבאן.
בפועל, טוען בראונינג במחקרו, מערכת הרכבות הייתה אחראית ללוגיסטיקה של הפתרון הסופי.
ראול הילברג, כותב המאמר יצא לנסיעה בחיפוש אחר ה"רכבות המיוחדות".
בשנת 1976 העצירה הראשונה שלו הייתה במשרד המרכזי של מִנהל המשפטים הממשלתי לחקירת פשעי הנאצים שנמצא בכלא נשים לשעבר בלודוויגסבורג, מצפון לשטוטגרט.
בשלב זה חומר החקירה שהוכן היטב הועבר לרשויות התביעה המתאימות.
כשהדברים הושארו בידי התובעים עצמם, לא הייתה להם מעולם נקודת התחלה לחקירתם של נאצים שחיו בתחום השיפוט שלהם למעט כשמפגשים אקראיים בין קורבנות לשעבר לבין פושעים הובילו להאשמות.
בלודוויגסבורג בחן הילברג מסמכי רכבות נוספים שהשיג המשרד המרכזי מפולין ומברית המועצות.
הוא ביקר במטה הרכבת הפדרלית הגרמנית בפרנקפורט ובארכיון הרכבות בנירנברג, שם התברר שחלק מתיעוד הרכבות שרד במלחמה, אך ברוב המסמכים החזיקו כעת אנשים פרטיים שאגרו אותם, עובדים לשעבר שלא הייתה להם שום כוונה להחזיר אותם לגופים רשמיים.
לבסוף, נסע הילברג לווינה כדי לראות את רשומות בית המשפט האוסטרי מארבעת המשפטים של קצין התחבורה של אייכמן, נובק, ולדיסלדורף כדי לראות את רשומות בית המשפט ממשפטו של תת-השר במשרד התחבורה אלברט גנצנמילר שחזר מארגנטינה לגרמניה.
משפטו של גנצנמילר נפסק בשנת בשל טענת הנאשם שבריאותו לקויה, אך למרבה ההפתעה, הילברג קיבל רשות מיוחדת מהשופט לראות את מסמכי המשפט עוד לפני שהסתיים באופן רשמי בשנה שלאחר מכן.
מחקריו של הילברג הדגישו את השתתפות הרייכסבאן בשואה כדוגמה חשובה לאופיו הבירוקרטי במהותו של "הפתרון הסופי".
מהמחקר על הרכבות של הנאצים ניתן להסיק שללא הרכבות לא היה אפשר לבצע את הרצח והן חלק אינטגרלי בחייו של גנצנמילר ובמסע לקיום הפתרון הסופי.
הוא למד משפטים בבית הספר ללימודי ערב בנאשוויל YMCA, כיום בית הספר למשפטים של נאשוויל, שם השלים את לימודיו ב-1936.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין מאוחר יותר באותה שנה, וקיבל גם מינוי לנציב משרד העבודה של טנסי, תפקיד שמילא עד 1937. ב-1938 נבחר גור לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של טנסי.
הוא נבחר בשנית, וכיהן מ-1939 עד שהתפטר בדצמבר 1944. במהלך מלחמת העולם השנייה, שירת גור לזמן קצר בצבא ארצות הברית כחלק מתוכנית שאפשרה לחברי קונגרס להצטרף לצבא בעילום שם כדי לקבל מידע ממקור ראשון על הכשרה, מוכנות וטיפול בחיילים המשרתים.
בסנאט, דגל גור ב־Federal Aid Highway Act של 1956. ב-1956, הוא גם התנגד למניפסט הדרומי ההפרדתי, אך הצביע נגד חוק זכויות האזרח של 1964. גור שינה את דעתו שנה לאחר מכן ותמך בחוק זכויות ההצבעה של 1965. בתקופת הנשיאות של לינדון ג'ונסון, תמך גור ברוב תוכניות החברה הגדולה של ג'ונסון.
תבוסתו של גור ב-1970 נתלתה בחלקה בהתנגדותו להמשך מעורבות ארצות הברית במלחמת וייטנאם.
לאחר שעזב את הסנאט, לימד גור משפטים באוניברסיטת ואנדרבילט.
מאוחר יותר שימש כסגן נשיא של חברת Occidental Petroleum והיה חבר בדירקטוריון שלה.
גור גם כיהן במועצות המנהלים של כמה חברות אחרות והפעיל חווה בה גידל בקר של אנגוס.
גור מת בקארטהייג', טנסי ב-5 בדצמבר 1998, ונקבר בגני הזיכרון של מחוז סמית' של קארטהייג'.
גור נולד בגרנוויל שבטנסי ב-26 בדצמבר 1907, והיה השלישי מבין חמישה ילדים של מרגי בטי (לבית דני) ואלן ארנולד גור.
אבותיו של גור כללו מהגרים אנגלו-אירים שהתיישבו לראשונה בווירג'יניה באמצע המאה ה-18 ועברו לטנסי לאחר מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
כבני נוער, היו אלן גור וקורדל הול חברים.
גור למד ב-Middle Tennessee State Teachers College, ולימד בבית ספר במחוזות אוברטון וסמית' בין השנים 1926 ל-1930. הוא חיפש תפקיד ציבורי נבחר לראשונה בגיל 23, כאשר התמודד ללא הצלחה כמפקח על בתי ספר במחוז סמית'.
שנה לאחר מכן מונה לתפקיד בעקבות פטירתו של המפקח המכהן.בשנת 1936 השלים גור את לימודיו בבית הספר של לימודי ערב למשפטים של נאשוויל YMCA, כיום בית הספר למשפטים של נאשוויל, והתקבל ללשכת עורכי הדין.
לאחר שכיהן כנציב משרד העבודה של טנסי בין השנים 1936 עד 1937, נבחר גור ב-1938 כדמוקרטי לבית הנבחרים של ארצות הברית לתקופת הקונגרס ה-76, ונבחר שוב לקונגרסים הבאים וכיהן מ-3 בינואר 1939, עד שהתפטר ב-4 בדצמבר 1944, על מנת להתגייס לצבא ארצות הברית.
גור היה אחד מכמה חברי קונגרס שהצטרפו בעילום שם לצבא לסיורים קצרים, על מנת לצפות באימונים ובלחימה ולספק דיווחים ממקור ראשון לבית הנבחרים ולסנאט.
הוא סיים הכשרה בסיסית בפורט מיד, מרילנד, ולאחר מכן הוצב בממשל הצבאי של בעלות הברית לשטחים כבושים בגרמניה כתובע באחד מבתי המשפט של הממשל הצבאי.
גור שירת כטוראי והשתחרר במרץ 1945 כדי שיוכל לתפוס את המושב בבית הנבחרים של ארצות הברית אליו נבחר מחדש בנובמבר 1944.
גור נבחר מחדש לקונגרס ה-79 ולשלושת הקונגרסים הבאים וכיהן מ-3 בינואר 1945 עד 3 בינואר 1953. בשנת 1951 הציע גור בקונגרס שכוחות ארצות הברית יעשו "משהו אסוני" כדי לסיים את מלחמת קוריאה: חגורת קרינה (שתיווצר על ידי נשק גרעיני) שתחלק את חצי האי הקוריאני לצמיתות לשניים.
ב-1952, גור לא הועמד לבחירה מחדש בבית הנבחרים, אלא נבחר לסנאט של ארצות הברית.
בבחירות אלו, הוא ניצח את הסנאטור המכהן כבר שש כהונות, קנת' מקלר, בפריימריז הדמוקרטי.
ניצחונו של גור נחשב באופן נרחב כנקודת מפנה מרכזית בהיסטוריה הפוליטית של טנסי, המסמנת במידה רבה את סוף ההשפעה הכלל-מדינתית של אדוארד האל קראמפ, הבוס הפוליטי של ממפיס.
במהלך כהונתו הראשונה, היה גור גורם מרכזי בחסות ובחקיקת החקיקה שיצרה את מערכת הכבישים הבין-מדינתיים.
גור נבחר מחדש ב-1958 ושוב ב-1964, אך הפסיד בניסיונו להיבחר מחדש ב-1970.
גור היה אחד משלושת הסנאטורים הדמוקרטיים היחידים ממדינות הקונפדרציה לשעבר שלא חתמו על המניפסט הדרומי משנת 1956 המתנגדים לשוויון הגזעי, האחרים היו מנהיג הרוב בסנאט לינדון ג'ונסון מטקסס (שלא התבקש לחתום), והסנאטור השני של טנסי, אסטס קיפובר.
הסנאטור מקרוליינה הדרומית, סטרום ת'ורמונד, ניסה לגרום לגור לחתום על המניפסט, אך גור סירב.
גור הצביע בעד חוקי זכויות האזרח של 1960 ו-1968, וכן בעד חוק זכויות ההצבעה משנת 1965 ואישורו של ת'ורגוד מרשל לבית המשפט העליון.
גור הצביע בעד החלטת הסנאט הראשונית על חוק זכויות האזרח משנת 1957 ב-7 באוגוסט 1957, אך לא הצביע על תיקון בית הנבחרים להצעת החוק ב-29 באוגוסט 1957. גור גם לא הצביע על התיקון ה-24 לחוקת ארצות הברית, ואף הצביע נגד חוק זכויות האזרח משנת 1964.
גור זכה בקלות במועמדות מחדש בשנת 1958, כאשר התמודד מול מושל טנסי לשעבר, פרנטיס קופר.
באותה תקופה, זכייה במועמדות המפלגה הדמוקרטית נחשבה כמעט כשוות ערך לניצחון בבחירות בטנסי, משום שהמפלגה הרפובליקנית כמעט ולא הייתה קיימת בחלקים רבים של המדינה.
בשנת 1964, גור ניצב בפני אתגר רציני בבחירות הכלליות מצד דן קויקנדול, יושב ראש המפלגה הרפובליקנית במחוז שלבי, שניהל קמפיין מפתיע בעוצמתו נגדו.
על אף שגור ניצח, הצליח קויקנדול להגביל את תמיכתו ל־53 אחוזים בלבד מהקולות – וזאת למרות הניצחון הסוחף של הנשיא לינדון ג'ונסון בבחירות לנשיאות שנערכו במקביל.
עד שנת 1970 נחשב גור לפגיע יחסית, על אף שכיהן כבר שלושה כהונות בסנאט, וזאת בשל עמדותיו הליברליות בסוגיות רבות – כמו התנגדותו למלחמת וייטנאם ותמיכתו בזכויות האזרח.
מבחינה אלקטורלית זה היה סיכון מיוחד, שכן באותה תקופה המפלגה הרפובליקנית החלה להתחזק ולהיות תחרותית יותר בטנסי.
הוא התמודד בפריימריז מול יריב נמרץ, בעיקר מצד קרוקט האדלִי, קריין חדשות לשעבר מנאשוויל, שניצל היטב את כישוריו התקשורתיים וניסה למצב עצמו מימינו של גור.