tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאופולד נולד ב-9 באוקטובר 1586 בגראץ, לקרל השני, ארכידוכס אוסטריה ומריה אנה מבוואריה, בתם של אלברכט החמישי, דוכס בוואריה ואנה, ארכידוכסית אוסטריה.
בשנת 1598 הוסמך לאופולד כבישוף, אף על פי שלא הוסמך קודם לכן ככומר.
בשנת 1602 הוא מונה לבישוף של שטרסבורג, משרה שבה הוא החזיק עד לשנת 1626. משנת 1609 ואילך הוא לחם עם שלו שכירי החרב שלו במלחמת הירושה של יוליך נגד מקסימיליאן השלישי, ארכידוכס אוסטריה, ומשנת 1611 עבור רודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בבוהמיה.
בשנת 1614 הוא מימן את בניית הכנסייה של המכללה הישועית של מולשהיים.
בשנת 1619 לאחר מותו של קרוב משפחתו, התמנה לאופולד למושל הירושה של מקסימיליאן: אוסטריה הנוספת וטירול, ובשנת 1626 ירש את השטחים הללו, והחזיק בהם עד מותו.
בשנת 1626 הוא התפטר מעמדותיו הכנסייתיות והתחתן עם קלאודיה דה מדיצ'י, בתם של פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה וכריסטינה מלורן.
בשנת 1632 הוא נלחם על ולטלינה והגן על טירול נגד השוודים, וב-13 בספטמבר 1632 הוא מת בשוואץ.
ב-19 באפריל 1626 התחתן לאופולד עם קלאודיה דה מדיצ'י, בתם של פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה וכריסטינה מלורן, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
מריה אלאונורה, ארכידוכסית אוסטריה (1627–1629).
פרדיננד קרל, ארכידוכס אוסטריה (1628–1662), התחתן עם אנה דה מדיצ'י.
איזבלה קלרה, ארכידוכסית אוסטריה (1629–1685), התחתנה עם קרלו השלישי, דוכס מנטובה.
זיגיסמונד פרנץ, ארכידוכס אוסטריה (1630–1665), התחתן עם הדוויג מפפאלץ-זולצבאך.
מריה לאופולדינה, ארכידוכסית אוסטריה (1632–1649), התחתנה עם פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
לאופולד השלישי, נסיך ליפה היה נסיך ליפה משנת 1851 עד מותו.
לאופולד נולד ב-1 בספטמבר 1821 בדטמולד, והיה ילדם הבכור של לאופולד השני, נסיך ליפה ואמיליה, נסיכת שוורצבורג-זונדרסהאוזן, בתם של גינטר פרידריך הראשון, נסיך שוורצבורג-זונדרסהאוזן וקרולינה, נסיכת שוורצבורג-רודולשטדט.
בשנת 1851 מת אביו, ולאופולד עלה לשלטון במקומו, וב-17 באפריל 1852 הוא התחתן עם אליזבת, נסיכת שוורצבורג-רודולשטדט, בתו של אלברט, נסיך שוורצבורג-רודולשטדט.
בשנת 1854 הוציא לאופולד צווים, המעניקים שוויון לכנסייה הקתולית ולכנסייה הלותרנית, על בסיס שווה עם הקלוויניסטית, שהייתה הדת הרשמית בליפה.
בשנת 1866 הצטרפה הנסיכות בראשות לאופולד השלישי לפרוסיה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובשנת 1867 הצטרפה לקונפדרציה הצפון-גרמנית.
הנסיך לאופולד היה אחד היזמים הראשיים של הקמת אנדרטת הרמן ביער טויטובורג, אשר נחנכה על ידי וילהלם הראשון, קיסר גרמניה בקיץ 1875. כמה חודשים לאחר הסרת הלוט מעל האנדרטה מת לאופולד ב-8 בדצמבר בדטמולד, ומכיוון שלא היו לו ילדים, אחיו וולדמאר, נסיך ליפה עלה לשלטון במקומו.
המלחין יוהנס ברהמס היה מחברי הפמליה של הנסיך, ובין השנים 1857 ו-1859 שימש כמורה למוזיקה של אחות הנסיך, הנסיכה פרדריקה.
ליאופולד הראשון, נסיך ליפה היה נסיך ליפה בין השנים 1782–1802.
ליאופולד נולד ב-2 בדצמבר 1767 בדטמולד, לזימון אוגוסט, רוזן ליפה-דטמולד ולמריה לאופולדינה, נסיכת אנהלט-דסאו, בתם של לאופולד השני, נסיך אנהלט-דסאו וגיזלה אגנס מאנהלט-קתן.
לאופולד התחנך בדסאו, ובגיל 18 הלך ללמוד באוניברסיטת לייפציג.
בשנת 1782 מת אביו, ולאופולד הפך לרוזן ליפה-דטמולד, ובשנת 1789 הוא קיבל את התואר נסיך ליפה.
ב-5 בנובמבר 1802 מת לאופולד בדטמולד, ובנו לאופולד השני, נסיך ליפה עלה לשלטון במקומו.
ב-2 בינואר 1796 התחתן לאופולד עם פאולינה, נסיכת אנהלט-ברנבורג, בתם של פרידריך אלברכט, נסיך אנהלט-ברנבורג ולואיזה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-פלן, ממנה היו לו שני בנים:
לאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו , היה נסיך אנהלט-דסאו בין השנים 1693–1747.
לאופולד נולד ב-3 ביולי 1676 בדסאו, ליוהאן גאורג השני, נסיך אנהלט-דסאו ולהנרייטה קתרינה מנסאו, בתם של פרדריק הנדריק, נסיך אורנז' ואמליה מזולמס-בראונפלס.
בצעירותו התגייס לאופולד לצבא הפרוסי, ובשנת 1693 מונה למפקד רגימנט.
באותה שנה מת אביו, ולאופולד עלה לשלטון במקומו.
מסעו הראשון של לאופולד היה בשנת 1695 בהולנד, שבו היה נוכח במצור על נאמור, כחלק ממלחמת תשע השנים.
הוא נשאר בשדה עד תום המלחמה ב-1697, וענייני הנסיכות נוהלו בעיקר על ידי אמו.
במהלך מלחמת הירושה הספרדית מונה לאופולד למפקד הצבא הפרוסי על הריין, ואף הכניס שיפורים חשובים לצבא, כגון הכנסת חוטר מברזל לשימוש.
בשנת 1705 נשלח לאופולד עם גיס פרוסי להצטרף אל הנסיך אויגן באיטליה, וב-16 באוגוסט נלחם בקרב על קאסנו.
בקרב טורינו, הוא היה הראשון לחדור את ביצורי האויב.
הוא שירת במערכה נוספת באיטליה, ולאחר מכן הצטרף אל מרלבורו בהולנד, והשתתף בשנת 1709 במצור על טורנאי ובקרב מאלפלאקט.
בשנת 1710 קיבל לאופולד את הפיקוד על כל היחידות הפרוסיות בחזית הצרפתית, ובשנת 1712 הוא הועלה לדרגת גנרל-פלדמרשל לבקשתו המיוחדת של פרידריך וילהלם, נסיך הכתר של פרוסיה, ששירת תחת פיקודו.
זמן קצר לפני כן הוא כבש ללא לחימה את מצודת מורס, שהוחזקה על ידי ההולנדים בהתרסה על טענותיו של מלך פרוסיה, שטען לחזקתו עליה.
בראשית שלטונו של פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה, היה לאופולד אחד החברים המשפיעים ביותר במעגל הפרוסי.
בימי שלום, ובמיוחד לאחר מריבה ודו-קרב עם הגנרל פרידריך וילהלם פון גראמבק בשנת 1725, הקדיש לאופולד את עצמו להכשרת הצבא הפרוסי.
במהלך 20 השנים הבאות, אימן לאופולד בקפידה את הצבא הפרוסי, והפך את חיל הרגלים הפרוסי לאחד הטובים ביותר באירופה.
במהלך תקופה זו, שני אירועים בקריירה שלו ראויים לציון מיוחד: ראשית, התערבותו במקרה של נסיך הכתר פרידריך, שהועמד לדין צבאי על עריקה, אך בשל מאמציו של לאופולד הוחזר לשרת בצבא הפרוסי; ושנית, תפקידו המוצלח במלחמת הירושה הפולנית על הריין, שם שירת תחת הנהגתו של הנסיך אויגן מסבויה.
עם מותו של פרידריך וילהלם הראשון בשנת 1740, עלה פרידריך הגדול לשלטון בפרוסיה, וכעבור כמה חודשים יזם את הפלישה והכיבוש של שלזיה, שהייתה הפעולה הראשונה במלחמות השלזיות.
הנסיך עצמו לא הועסק לעיתים קרובות בצבא המלך, על אף שבניו החזיקו בתפקידים בכירים תחת פרידריך.
לאופולד בילה את רוב שנות המערכה עד 1745 בפיקוד על צבא תצפית על הגבול הסקסוני.
בתחילת אותה שנה מתה אשתו.
לאופולד היה עכשיו בן שבעים, אבל דווקא המערכה האחרונה שלו נועדה להיות שיא הקריירה הארוכה שלו.
מאמצים משולבים של האוסטרים והסכסונים להפוך את אסונות הקיץ על ידי מסע חורף לקראת ברלין עצמה, הובילו לריכוז מהיר של הפרוסים.
פרידריך מיהר להגיע משלזיה, על מנת לפגוש את הצבא העיקרי האוסטרי וזינק לעבר דרזדן.
אולם, עוד קודם שפרידריך הגיע, נחל לאופולד ניצחון גדול על הצבא האוסטרי בקרב קסלדורף ב-14 בדצמבר 1745. הקריירה של לאופולד הסתיימה בניצחון הגדול הזה, וכאשר הגיע פרידריך אחרי הקרב, הוא חיבק את לאופולד באופן אישי.
ב-7 באפריל 1747 מת לאופולד בדסאו, ובנו לאופולד השני, נסיך אנהלט-דסאו עלה לשלטון במקומו.
ב-8 בספטמבר 1698 התחתן לאופולד עם אנה לואיזה פהזה, בתם של רודולף פהזה ואגנס אוהמה, ממנה היו לו 10 ילדים:
פרידריך היינריך אויגן מאנהלט-דסאו (1705–1781).
הנרייטה מריה לואיזה, נסיכת אנהלט-דסאו (1707).
לואיזה, נסיכת אנהלט-דסאו (1709–1732), התחתנה עם ויקטור פרידריך, נסיך אנהלט-ברנבורג.
אנה וילהלמינה, נסיכת אנהלט-דסאו (1715–1780), התחתנה עם זימון אוגוסט, רוזן ליפה-דטמולד.
לאופולדינה מריה, נסיכת אנהלט-דסאו (1716–1782), התחתנה עם פרידריך היינריך, מרקיז ברנדנבורג-שוודט.
בנוסף היו ללאופולד שני ילדים מפילגשו סופיה אלאונורה זלדנר:
גאורג היינריך פון ברנהורסט (1733–1814), היה אב קדמון של מנפרד פון ריכטהופן.
לאופולד הראשון, דוכס אוסטריה (גרמנית: .Leopold I ;4 באוגוסט 1290 – 28 בפברואר 1326) מבית הבסבורג היה דוכס אוסטריה ושטיריה כשליט משותף עם אחיו הבכור פרידריך הראשון משנת 1308 ועד מותו.
לאופולד נולד בווינה, והיה בנם השלישי של אלברכט הראשון, מלך גרמניה ואליזבת מגוריציה-טירול, נצר משושלת מיינהרדינר.
לאחר מותו של אחיו הבכור הדוכס רודולף השלישי בשנת 1307 ורצח המלך אלברכט בשנת 1308, הפך לאופולד לראש השושלת ההבסבורגית ומנהל שטחי הבית בשוואביה, שם פתח במסע נקמה נגד רוצחי אביו.
האיש הנמרץ התכנס עם בית לוקסמבורג וליווה את המלך היינריך השביעי במסעו האיטלקי.
בשנת 1311 הוא עזר לדכא את מרד הגואלפים במילאנו תחת גווידו דלה טורה והטיל מצור על העיר ברשיה.
עם מותו של היינריך, הוא תמך מאוד באחיו פרידריך בבחירות בשנת 1314 כמלך הרומאים.
למרות כל המאמצים (ושוחד), ההבסבורגים זכו רק לקולותיהם של ארבעה נסיכים בוחרם, בעוד שלודוויג הרביעי, דוכס בוואריה, בתמיכת הלוקסמבורגים, נבחר על ידי חמישה.
בעימות המזוין בין היריבים, כוחותיו של לאופולד תמכו בטענות אחיו.
אולם במולדת אבותיו הוא ספג תבוסה מכרעת על ידי הקונפדרציה השווייצרית בקרב מורגרטן בשנת 1315.
כאשר פרידריך ואחיהם הצעיר היינריך נלכדו בקרב מולדורף בשנת 1322, נאבק לאופולד בשחרורם.
הוא נכנס למשא ומתן עם המלך לודוויג הרביעי ואף מסר את הנחלה הקיסרית שהחזיק בטירת קיבורג.
פרידריך כאיש כבוד חזר מרצונו לבית המלוכה בבוואריה, שם הסכימו לבסוף הוא ולודוויג על פשרה משותפת.
לאופולד נפטר בשטרסבורג זמן קצר לאחר מכן, בהיותו בן 35. שרידיו נקברו במנזר קוניגספלדן בעיירה ווינדיש בארגאו, שווייץ.
בשנת 1315 נישא התחתן לאופורד עם קטרינה מסבויה (1284–1336), בתו של אמדאו החמישי, רוזן סבויה ואשתו השנייה, מארי מבראבנט.
קתרינה מאוסטריה (1320–1349), התחתנה עם אנגוארנד השישי, אדון קושי.
אגנס מאוסטריה (1322–1392), התחתנה עם בולקו השני, דוכס שווידניצה.
לאופולד השני, דוכס אוסטריה (1328 – 10 באוגוסט 1344), חבר בבית הבסבורג, היה בנו הצעיר של הדוכס אוטו העליז.
אשתו הראשונה של אוטו הייתה אליזבת מבוואריה, בתו של שטפן הראשון, דוכס בוואריה מנישואיו ליוטה משווידניץ.
נולדו להם שני בנים, לאופולד ואחיו פרידריך השני (1327–1344), ולאחר מות אביהם בשנת 1339 שניהם היו דוכסי אוסטריה בתואר, אך שניהם מתו לפני התבגרותם.
ב-10 באוגוסט 1344, בגיל שש עשרה, מת לאופולד בפתאומיות.
ב-11 בדצמבר 1344, ארבעה חודשים לאחר מכן, מת גם אחיו פרידריך באופן פתאומי.
בשני המקרים היו חשדות להרעלה.
המרוויח ממותם היה דודם אלברכט השני, דוכס אוסטריה, אחיו של אוטו, שהמשיך לשלוט באוסטריה עד מותו בשנת 1358.
לאופולד החמישי, דוכס אוסטריה , המכונה בעל המידות הטובות היה חבר בבית באבנברג שמלך כדוכס אוסטריה משנת 1177 ודוכס שטיריה בתוך האימפריה הרומית הקדושה משנת 1192 ועד מותו.
הסכם גאורגנברג הביא לכך שלאופולד הותקף בשטיריה על ידי הקיסר הרומי-גרמני פרידריך ברברוסה ב-1193, מה שהוביל לבסוף ליצירתה של אוסטריה המודרנית.
לאופולד נודע גם במעורבותו במסע הצלב השלישי בו לחם במצור על עכו ב-1191 ובמאסרו של המלך ריצ'רד הראשון ב-1193 בטירת דורנשטיין.
לאופולד נולד ב-1157 והיה בנו של היינריך השני, דוכס אוסטריה מנישואיו השניים עם הנסיכה הביזנטית תאודורה, בתו של אנדרוניקוס קומננוס, בנו הבכור השני של הקיסר יוחנן השני קומננוס.
רגע לפני לידתו, אביו השיג את העלאת המרקיזות האוסטרית לדוכסות על פי ה-Privilegium Minus משנת 1156, שהוצא על ידי הקיסר פרידריך ברברוסה.
בתור בנו הבכור של היינריך השני, לאופולד כבר אושר כיורש הדוכסות האוסטרית על ידי הקיסר בקיץ 1174 ברגנסבורג.
הוא ירש את אביו כדוכס אוסטריה עם מותו ב-13 בינואר 1177. זמן קצר לאחר מכן, לאופולד העניק את תמיכתו לדוכס פרידריך מבוהמיה בזמן שהאחרון היה תקוע בסכסוך עם בן דודו סובבסלב השני משושלת פשמישל, שניהל מערכה בדוכסות האוסטרית.
בתורו, לאופולד הגיע להסכם שלום עם דוכסות בוהמיה השכנה, שנקבע על ידי הקיסר פרידריך ברברוסה באיגר ב-1179. שנתיים לאחר מכן, הוא השתתף בדיאט אימפריאלי בארפורט, שם בנו הבכור פרידריך אושר כחלק מהאצולה האוסטרית.
בשנת 1182 עלה לאופולד לרגל לארץ הקודש והתקבל בכבוד בחצרותיהם של בלה השלישי, מלך הונגריה ושל הקיסר אלקסיוס השני קומננוס בקונסטנטינופול.
לאופולד זכור בעיקר מחוץ לאוסטריה בשל השתתפותו במסע הצלב השלישי.
סכסוכי גבול עם מלך הונגריה בלה השלישי מנעו תחילה מהדוכס מללוות את הקיסר פרידריך עם עזיבתו במאי 1189. כששמע על מותו של הקיסר בשנת 1190, הוא נסע לוונציה, ממנה הפליג ללמזרח.
סופות סתיו אילצו אותו לחרוף בזאדאר שעל חוף הים האדריאטי.
הוא הגיע לארץ ישראל ליטול חלק בשלב האחרון של המצור על עכו באביב 1191. לאופולד קיבל את הפיקוד על שרידי הכוחות הקיסריים לאחר מות בנו של הקיסר הדוכס פרידריך משוואביה בינואר.
לפי האגדה, הטוניקה שלו הייתה ספוגת דם לאחר הקרבות.
כשהסיר את החגורה, הופיע פס לבן.
הקיסר החדש היינריך השישי העניק לו את הפריבילגיה לאמץ את הצבעים הללו כדגלו החדש, שלימים יהפוך לדגל אוסטריה.
עכו נכנעה ב-12 ביולי, לאחר הגעתם של פיליפ השני, מלך צרפת וריצ'רד הראשון, מלך אנגליה.
הדוכס לאופולד, כמפקד הכוח הגרמני, דרש זכויות שוות לאלו של שני המלכים אך נדחה.
הקיסר כנראה הסכים עם המלך פיליפ, שכבר היה בעימות עם המלך האנגלי, על לכידתו של ריצ'רד.
כאשר המלך ריצ'רד עזב את ארץ הקודש בסוף אוקטובר 1192, הוא מצא את הנמלים הצרפתיים סגורים והפליג במעלה הים האדריאטי.
הוא לקח את הדרך הכפרית מאקיליה ואז עבר לאוסטריה כדי להגיע לנחלות בוואריה של גיסו הנרי האריה מבית ולף.
בזמן שנסע במסווה, הוא עצר בווינה זמן קצר לפני חג המולד 1192, שם הוכר (כנראה בגלל טבעת החותם שלו) ונעצר בארדברג (מחוז לנדשטראסה המודרני).
בתחילה הדוכס לאופולד הטיל את המלך לכלא בדירנשטיין, ובמרץ 1193 הובא ריצ'רד בפני הקיסר הנרי השישי בטירת טריפלס, והואשם ברצח קונרד.
כופר של 35,000 קילוגרם כסף שולם כדי לשחרר את ריצ'רד.
לאופולד דרש מאחייניתו של ריצ'רד, אלינור, להינשא לבנו פרידריך.
עקב מותו של לאופולד, נישואים אלה מעולם לא התקיימו.
חלקו של לאופולד בכופר הפך לבסיס למטבעה בווינה, ושימש לבניית חומות עיר חדשות לווינה, וכן לייסד את העיירות וינר נוישטאדט ופרידברג בשטיריה.
הדוכס נודה על ידי האפיפיור סלסטינוס השלישי על כך שלקח את עמיתו הצלבני בשבי.
כדי לקבל מחילה, לאופולד התכונן למסע צלב נוסף, אך תוכנית זו נכשלה.
בשנת 1194, רגלו נמחצה כאשר סוסו נפל עליו בטורניר בגראץ.
אף על פי שייעצו לו המנתחים שלו לכרות את כף הרגל, איש לא הודה שהוא מסוגל לעשות זאת.
הוא ציווה על משרתיו לכרות את רגלו בגרזן, מה שהם הצליחו לעשות לאחר שלוש ניסיונות.
הוא נכנע לגנגרנה ומת ב-31 בדצמבר 1194. כתוצאה מהבטחות ערש דווי להחזיר פיצויים שניתנו לארכיבישוף אדלברט מזצבורג שזומן בחופזה, הוא התפייס וקיבל קבורה נוצרית במנזר הייליגנקרויץ.
בפנטקוסט 1174 נישא לאופולד להלנה (1158–1199), בתו של גזה השני, מלך הונגריה, ממנה היו לו לפחות שני ילדים:
פרידריך הראשון ( 1175–1198), שירש את אביו כדוכס אוסטריה
לאופולד השישי (1176–1230), ירש את אביו כדוכס שטיריה (שלא עולה בקנה אחד עם הסכם גאורגנברג) והפך לדוכס אוסטריה עם מות אחיו ב-1198.
לאופולד-שטאט הוא מחזה תיאטרון פרי עטו של סר טום סטופארד, שהוצג לראשונה בתיאטרון וינדאם בווסט אנד שבלונדון ב-25 בינואר 2020. העלילה מתרחשת בווינה, ומתארת את קורותיה של משפחה יהודית בורגנית ומתבוללת לאורך שלושה דורות: מתור הזהב של האמנציפציה, עבור במשבר של מלחמת העולם הראשונה והסיפוח לגרמניה הנאצית, ועד לאחר השואה.
משפחות מֶרְץ ויעקובוביץ, חלק מהבורגנות היהודית המתבוללת והאמידה של וינה, מתכנסות לחגוג את חג המולד של 1899 בחוילה ברינגשטראסה.
הרמן מרץ, תעשיין עשיר שהמיר את דתו לקתולית (אך סביבתו מתייחסת אליו כיהודי), נזכר כיצד סבו היה רוכל לבוש קאפטן שחויב להתגורר בלאופולדשטאדט, הגטו היהודי הישן, ואילו הוא בן החברה הגבוהה ואזרח שווה.
סבתא אמיליה, שנולדה הרחק במזרח והגיעה לווינה בנעוריה, נאמנה למסורת ולערכי המשפחה ובזה לילדיה על נטייתם להמיר את דתם ולהתחתן עם גויים.
שניים מבני המשפחה הם גויים: גרטל, אשתו של הרמן, וארנסט.
בני המשפחה דנים במורכבות מצבם החברתי: אחד מהילדים נטבל ונימול באותו השבוע; לודוויג, מתמטיקאי, לא מקודם באקדמיה בשל יהדותו.
חנה יעקובוביץ מבקשת מגרטל ללוות אותה לפגישה רומנטית עם קצין פרשים גוי, פריץ, והילד פאולי מביע את רצונו להיות חייל.
המשפחה מתכנסת ב-1900 לחגוג את ליל הסדר וכן את לידתה של נלי יעקובוביץ, בתם של לודוויג ואווה.
הרמן מגלה כי אשתו גרטל בגדה בו עם פריץ, אך מבליג על העלבון.
המשפחה מתכנסת ב-1924, שש שנים לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, לחגוג את ברית המילה של נתן, נכדם של וילמה וארנסט יעקובוביץ.
המשפחה מבכה את אבדותיה במלחמה: פאולי, שאכן היה לחייל, מת, ויעקב איבד יד ועין.
מצב רוחם של המתכנסים ירוד גם בגלל התפוררותה של האימפריה האוסטרו-הונגרית וחוסר היציבות באוסטריה החדשה, שמתבטא במאבקים בין מפלגות הימין והשמאל.
הרמן נפגש עם הבנקאי שלו, לאומן גרמני התומך באיחוד אוסטריה וגרמניה, ורושם את בנו יעקב כיורשו.
המשפחה מתכנסת ב-1938, זמן קצר לאחר סיפוח אוסטריה על ידי גרמניה.
שוטרים, ביניהם פריץ שהוא עתה נאצי, נכנסים לבניין ומורים למשפחה לארוז את דבריהם ולעזוב את הבית.
הרמן נאלץ לחתום על מסמכים לפיהם הוא מוותר על מפעליו.
המשפחה דנה באפשרויות המילוט מאוסטריה כשמי שדוחף לכוון זה הוא העיתונאי הבריטי פרסי שבא לחזר אחרי נלי האלמנה.
במערכה זו מגלה הרמן למשפחה כי הוא יודע שבנו יעקב איננו אלא בנם של פריץ וגרטל מהרומן ביניהם: מאחר שהוא ארי, ההפקעה בטלה ומבוטלת והרכוש נותר בחזקת המשפחה.
ארנסט, המטפל באשתו המשותקת ווילמה, מקבל טופס שמפנה אותה לבית חולים לחולי רוח.
מתוך הבנה שלא תשרוד שם, הוא מזריק לה רעל.
ב-1955, עשור לאחר תום מלחמת העולם השנייה, בבית המשפחה ההרוס מתכנסים שלושת השורדים האחרונים: ליאו שברח לאנגליה עם אימו נלי ואביו החורג פרסי, רוזה שהיגרה לארצות הברית, ונתן שניצל ממחנה אוושויץ וחזר לווינה.
לרוזה ונתן מתברר שליאו, שגדל כאנגלי ואנגליקני, הדחיק את כל זכרונותיו מתקופת הילדות שלפני המלחמה ואינו זוכר דבר מהמשפחה.
לאחר שיח בין הנוכחים בחדר מתחיל ליאו להיזכר במפגש שהתקיים ב-1938 ולהוכחה מראה לו רוזה צלקת בידו מפציעה שאירעה באותו מפגש ואותה תפר אביו.
בסופו של המחזה מונה רוזה את גורלם של בני המשפחה שרובם הגדול נספה באושוויץ.
רוזה מציינת גם את יעקב ששרד אומנם את השואה אך התאבד מייד אחריה.
קרוליין גרובר – סבתא אמיליה
אדריאן סקרבורו – הרמן מרץ
אלכסיס זגרמן – אווה מרץ יעקובוביץ
פיי קסטלו – גרטל מרץ
אד סטופארד – לודוויג יעקובוביץ
ארון ניל – ארנסט קלוסטר
סבסטיאן ארמסטו – יעקב מרץ/נתן פישביין
לוק תאלון – ליאו צ'מברלין (לאו רוזנבאום) המבוגר
משפחתו היהודייה של כותב המחזה טום סטופארד ברחה בתקופת מלחמת העולם השנייה למזרח הרחוק ושהתה בסינגפור ובהודו.
רבים מבני משפחתו נרצחו בשואה, ואביו נהרג כששירת כרופא בצבא בריטניה.
לאחר המלחמה היגרה המשפחה לאנגליה עם בעלה החדש של אמו, שמחקה כל זכר לעבר; רק ב-1993 גילה סטופארד את עברו היהודי.
ההצגה אינה מבוססת על משפחתו של סטופארד, יליד מוראביה שלא היו לו כל קרובים בווינה, אך הביוגרפיה שלו משתקפת בדמותו של ליאו צ'מברלין.
הוא שילב בהצגה עוד זכרונות שלו מעברו.
כתיבת המחזה הסתיימה ב-2019. הצגת הבכורה נערכה ב-25 בינואר 2020 בתיאטרון וינדאם שבלונדון, בבימויו של פטריק מרבר .
ההצגה זכתה להצלחה גדולה: היא זכתה בפרס לורנס אוליבייה למחזה החדש הטוב ביותר ל-2020. ההופעות נקטעו במרץ 2020, עקב וירוס הקורונה, וחודשו רק ב-7 באוגוסט 2021. ביום הזיכרון לשואה, ב-27 בינואר 2022, הוקרנה הקלטה של ההצגה (בהפקת התיאטרון הלאומי) ב-380 בתי קולנוע בבריטניה.
ב-14 בספטמבר 2022 נערכה הצגת הבכורה בתיאטרון לונגקר שבברודוויי, ניו יורק.
בשנת 2023 המחזה זכה בפרס טוני למחזה הטוב ביותר.
באפריל 2023 נערכה הצגת הבכורה בתיאטרון הבימה בתל אביב.
ההצגה תורגמה על ידי דורי פרנס ובוימה על ידי אילן רונן נורמן עיסא כיכב כהרמן מרץ, ולצדו טטיאנה קנליס אולייר בתור אמיליה, אסנת פישמן בתור גרטל, בן יוסיפוביץ' כלודוויג, מיקי פלג רוטשטיין כאווה, דוית גביש
כווילמה יעקובוביץ' ושלום שמואלוב כארנסט.
שנהפרסקטגוריהמועמדתוצאות2020פרס אוליבייההמחזה החדש הטוב ביותרהשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנהאדריאן סקרבורו
שנהפרסקטגוריהמועמדתוצאות2023פרס טוניהמחזה הטוב ביותרהבימוי הטוב ביותר במחזהפטריק מרברהשחקן הטוב ביותר במחזהברנדון אורנוביץהעיצוב התפאורה הטוב ביותר במחזהריצ'רד הדסוןעיצוב התלבושות הטוב ביותר במחזהבריז'יט ריפנשטואלעיצוב התאורה הטוב ביותר במחזהניל אוסטין
לאופולד הורוביץ היה צייר דיוקנאות יהודי, יליד האימפריה האוסטרו-הונגרית.
נולד בכפר רוזגוני שבהונגריה, החל משנת 1850 בהיותו בן 13, למד ציור באקדמיה לאמנויות היפות בווינה אצל קרל גייגר וקרל וורצינגר .
ב-1857 סיים את לימודיו בהצטיינות.
לאחר תקופת פעילות בברלין, דרזדן ומינכן, התיישב הורוביץ בפריז ב-1860, ונשאר בה עד 1868. בבירה הצרפתית, צייר דיוקנאות, במיוחד של ילדים, בהשפעת רמברנדט ומאוחר יותר גם בהשפעת אנתוני ואן דייק.
הוא ביקר לעיתים קרובות בבודפשט, וינה וברלין כדי לצייר לפי הזמנה דיוקנאות של נשים אצילות.
בוורשה צייר גם סצנות מהחיים היהודיים בעיירות וכפרי פולין.
הכרה רבה קנה בזכות הדיוקנאות שצייר של גאורג ברנדס, מור יוקאי, הנסיכה לבית ספייהה והנסיך לבית זמויסקי.
ב-1891 זכה במדליית זהב בתערוכה בברלין.
בתו, סטפני הורוביץ, הייתה כימאית, כנראה נספתה בשואה.
לאופולד פון זאכר-מאזוֹך היה סופר ועיתונאי אוסטרי, יליד גליציה.
מאזוך נולד ב-1836 בלמברג, בירת ממלכת גליציה ולודומריה שהייתה חלק מהאימפריה האוסטרית (כיום לבוב באוקראינה).
היה בנו של מנהל תחנת משטרה בלמברג ושל שארלוט פון מאזוך, אצילה אוקראינית.
במלון גרנד הוטל שהוקם במקום תחנת המשטרה פועל מוזיאון קטן לזכרו.
הוא תכנן לכתוב סדרה של 6 נובלות תחת הכותרת "מורשת קין".
רק שתי הנובלות הראשונות הושלמו; המפורסמת מביניהן היא "ונוס בפרווה".
הנובלה מספרת על אדם בשם סוורין, שהיה כה שיכור מאהבה לאישה בשם וונדה עד שביקש להיות לה לעבד ועודד אותה להתייחס אליו בקשיחות, להשפילו ולהכותו.
סוורין מתאר את תחושותיו כיותר מסנסציוניות.
בסוף הספר סוורין מפסיק לגרום לתשוקותיו להתממש, ומצהיר שגברים צריכים לשלוט על נשים עד שהן ישתוו להם בחינוך ובזכויות.
סוף זה יכול להתפרש כפמיניסטי ושוביניסטי כאחד.
הספר התבסס על התנסויות של מאזוך עם אשתו, פאני פון פיסטור (ששמה בספר הוא וונדה), שאיתה היה לו חוזה, שבו אכזריות, כאב והשפלות שיחקו תפקיד מכריע, ואשר נתן לה שליטה אבסלוטית בו.
מאזוך ראה את הנשיות כהתגלמות הטבע - פראי, אכזרי וחסר מעצורים.
הפסיכיאטר הגרמני ריכרד פון קראפט-אבינג היה הראשון שהגדיר, בשנת 1869, את הפנטזיות וההתנסויות של זאכר-מאזוך כסטייה מינית, אף על פי שבני תקופתו של הסופר לא ראו בארוטיקה שלו דבר חריג.
אבינג היה גם זה שהעניק למאזוך את הכבוד המפוקפק שבשימוש בשמו להגדרת הסינדרום: מזוכיזם.
הנובלה כמעט מקבילה לחייו של מאזוך.
מאזוך מת בעיירה לינדהיים שנמצאת כ-27 ק"מ צפון-מזרחית מפרנקפורט שבגרמניה.
סיפר אודותיו עגנון בסיפורו "סכר מסוך":
בשנת 1998 הוציאה הוצאת גוונים, את ספרו החשוב ביותר של זאכר-מאזוך, "ונוס בפרווה", בתרגומו של שלמה טנאי.
לספר נוספה הקדמה המאירה את רוח התקופה בה נכתבה היצירה, מאת לאה ששקו.
יהודית השנייה: ספור / מאת ס' מאזאח; נעתק לשפת עבר [=עברית] בשפה קלה על ידי משה שמואל פעטשאק, ורשה: דפוס א' גינז, תרנ"ב.
המסחר: ספור בשפת אשכנז [=גרמנית] / מאת זכר-מזוך; בתרגום עברית על ידי פ' ליפשיץ, ורשה: דפוס האלטער ואייזענשטאדט, תרנ"ח.
מספורי היהודים / מאת זהר מזוך (=זאכר-מאזוך); תרגם מ' קרישבסקי, ירושלים: ש"י שיריזלי, אלף ותתל"ג לחרבן [תרס"ב]-אלף תתל"ד לגלותנו [תרס"ג].
המקבל / ספור מאת זחר מזח, ירושלים: הוצאת ש"י שיריזלי, תרס"ה.
אורגיות בחצר הצארית, תל אביב: מחקרים, 1965.
יוהאן גאורג לאופולד מוצרט היה מלחין, מורה למוזיקה וכנר.
נולד בעיר אאוגסבורג (היום בגרמניה) והיה אזרח בישופות זלצבורג, אולם בילה חלק גדול מזמנו בווינה.
היה למלחין ידוע בזמנו, אבל כיום הוא מוכר בעיקר בזכות בנו, וולפגנג אמדאוס מוצרט.
לאופולד מוצרט היה בנו של כורך הספרים וולפגנג מוצרט.
הוא למד תאולוגיה באוניברסיטה של זלצבורג, אך גילה עניין רב יותר במוזיקה והפך לכנר ולמשרתו האישי של אחד מכמרי האוניברסיטה, הרוזן לבית Thurn und Taxis בשנת 1740. בשנת 1747 נישא לאנה מריה פרטל, שילדה לו שבעה ילדים, מהם שרדו שניים: מריה אנה ואלבורגה איגנציה, שכונתה "נאנרל", וולפגנג אמדאוס.
חיבור זה היה מקנה ללאופולד מוצרט מקום נכבד בתולדות המוזיקה, אך הוא הקדיש את רוב חייו המאוחרים לפיתוח כישרונם של שני ילדיו, על חשבון יצירתו שלו.
ללימודי הלוגיקה שלו בצעירותו הייתה השפעה חיובית על דרך מחשבתו של לאופולד.
הוא היה לאדם משכיל, הן במוזיקה והן בציור, בספרות ובפוליטיקה, שידע לטינית ברמה סבירה והיה רהוט ביותר בגרמנית, הן בעל פה והן בכתב.
היה אחד מהמפורסמים שבמורי המוזיקה באירופה של אותה תקופה.
תחושת העליונות שלו הרחיקה אותו מעל הבריות ועוררה בו אי-אמון וחשד בכוונותיהם, רגשות שהשתדל לטעת גם בבנו וולפגנג.
תקוותו הגדולה הייתה לשמר בידיו את השליטה בבנו המזהיר, אך וולפגנג נשמט והתרחק ממנו.
שנותיו האחרונות עברו עליו באכזבה ובבדידות, כשכל נחמתו בקשריו עם בתו ננרל ועם נכדו, שממנו ציפה לגדולות בשטח המוזיקה, אך נכזב.
לאופולד נפטר ב-28 במאי 1787 בזלצבורג.
בנו, כתב לחברו "בחוזרי היום הביתה נודע לי על מותו של אבי האהוב.
אתה יכול לתאר לעצמך את מצבי!".
המוזיקה של לאופולד מוצרט נמצאת, מסיבות מובנות, בצלה של היצירה של בנו וולפגנג אמדאוס, אך סימפוניית הצעצועים שחיבר (ויוחסה בעבר בטעות ליוזף היידן) עדיין זוכה לפופולריות, וחלק מהסימפוניות שחיבר, כמו גם מספר יצירות נוספות, שרדו עד היום.
הוא השתדל ליצור תחושה נטורליסטית ביצירותיו.
"סימפוניית הציד" שלו (לארבע קרנות וכלי קשת) כוללת כלבים ורובי ציד, וה־Bauernhochzeit (חתונת איכרים) כוללת חמת חלילים, הארדי גארדי, דולצימר, קולות "הופס" ומשרוקיות (באלתור) ויריות אקדח.
אף כי יצירתו הייתה מקיפה ורחבה, קשה להעריך את היקפה האמיתי או את איכותה, שכן רובה אבד וקשה לדעת עד כמה מייצגות היצירות ששרדו את מכלול יצירתו.
חלק מיצירותיו יוחסו בטעות לבנו, וחלק מהיצירות שיוחסו לו התבררו בסופו של דבר כיצירות של בנו.
רוב היצירה שלו ששרדה היא מוזיקה קלה, אך עם היצירות החשובות שלו ששרדו נמנות סקרמנט התחינה ברה (1762) ושלוש סונאטות לפסנתר, שכולן פורסמו במהלך חייו.
לאופולד אנתוני סטוקובסקי (Leopold Anthony Stokowski; 18 באפריל 1882 – 13 בספטמבר 1977) היה מנצח התזמורת הסימפונית של סינסינטי, תזמורת פילדלפיה, התזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית, ותזמורת הוליווד, מייסד התזמורת הסימפונית האמריקאית.
סטוקובסקי ערך את המוזיקה לסרטו של וולט דיסני "פנטסיה", והופיע בו.
סטוקובסקי נולד בלונדון, בנם של נגר פולני בשם קופרניק יוזף בולסלב סטוקובסקי ואשתו האירית אני מריון מור.
מידה מסוימת של מסתורין אופפת את ראשית חייו.
לדוגמה, איש לא יכול היה לקבוע בוודאות מה מקור המבטא הזר משהו, בעל הנופך המזרח-אירופאי הקל שלו, אף שנולד וגדל בלונדון (ההנחה היא שהוא שיווה לעצמו מבטא זה בכוונה, כדי להוסיף מסתורין ועניין לדמותו.
ייתכן שאימץ את המבטא הזר של אביו הפולני בדרך החיקוי).
בנוסף, לעיתים ציין ששנת הולדתו היא 1887 במקום 1882.
סטוקובסקי למד בקולג' המלכותי למוזיקה שאליו נכנס בשנת 1896, בגיל 14, אחד הצעירים ביותר בתלמידי הקולג' בכל שנותיו.
הוא שר במקהלה של כנסיית סנט מרילבון ובהמשך היה לעוזרו של נגן העוגב סר הנרי ולדורף דייוויס בכנסיית טמפל.
בגיל 16 נבחר לחברות בקולג' המלכותי לנגני עוגב.
בשנת 1900 הקים את המקהלה של כנסיית סנט מרי, בדרך צ'רינג קרוס.
הוא הדריך את נערי המקהלה וניגן בעוגב, ובשנת 1902 התמנה לנגן העוגב ולמנצח המקהלה של כנסיית סנט ג'ורג' בכיכר פיקדילי.
הוא למד גם בקווינס קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד, וקיבל תואר ראשון במוזיקה בשנת 1903.
בשנת 1905 התחיל סטוקובסקי לעבוד בניו יורק כנגן עוגב ומנצח מקהלה בכנסיית סנט ברתולומיאו.
הוא זכה לפופולריות רבה בקרב בני הקהילה (בהם ג'יי.
מורגן ובני משפחת ואנדרבילט), אבל עם הזמן התפטר ממשרתו ופנה לבקש לו תזמורת לנצח עליה.
הוא נסע לפריז כדי להמשיך בלימודים, אך שמע שהתזמורת הסימפונית של סינסינטי תהיה זקוקה למנצח חדש כאשר תחדש את פעילותה לאחר הפסקה.
הוא פעל להשגת המשרה, זכה בה והחל בעבודתו עם תזמורת סינסינטי בסתיו 1909.
סטוקובסקי נחל הצלחה גדולה בסינסינטי.
הוא הציג את מושג "התזמורת הקלה" וניצח על ביצועי בכורה בארצות הברית של יצירות חדשות מאת מלחינים כמו אדוארד אלגר.
מכל מקום, בראשית 1912 גדל תסכולו מן הפוליטיקה של מועצת התזמורת במידה כזאת, שראה צורך להגיש את התפטרותו.
התעוררו חילוקי דעות בנושא ההתפטרות, אך היא התקבלה לבסוף ב-12 באפריל 1912.
חודשיים אחר כך התמנה סטוקובסקי למנהל המוזיקלי של תזמורת פילדלפיה.
הקונצרט הראשון שלו עמה היה ב-11 באוקטובר 1912. עמדה זו תניב כמה מהישגיו הגדולים ביותר.
סטוקובסקי בנה לו עד מהרה שם של אמן תצוגות ראווה.
כישרונו התיאטרלי כלל מחוות הפגנתיות, כמו השלכת התווים על הרצפה כראיה לכך שאינו זקוק לפרטיטורה לצורך הניצוח.
הוא גם ערך ניסויים בטכניקות תאורה באולם הקונצרטים, ופעם אף ניצח באולם חשוך כשרק ראשו וידיו מוארים.
במקרים אחרים סידר את האורות כך שיטילו צללים תיאטרליים של ראשו וידיו.
בשלהי עונת 1929-30, החל לנצח ללא שרביט; סגנון היד הפנויה שלו בניצוח היה לאחד מסימני ההיכר שלו.
מן הבחינה המוזיקלית, סטוקובסקי טיפח את התזמורת ועיצב את צליל "סטוקובסקי" שלה.
הוא עודד "משיכת קשת חופשית" בקבוצת המיתרים, "נשימה חופשית" בקבוצת כלי הנשיפה ממתכת, ושינה שוב ושוב את סדר הישיבה של קבוצות הנגנים וכן את האקוסטיקה באולם, כדי להגיע לצליל טוב יותר.
הרפרטואר של סטוקובסקי היה רחב וכלל יצירות בנות זמנו.
בשנת 1916 ניצח על הבכורה האמריקאית של הסימפוניה השמינית של מאהלר.
הוא הוסיף לרפרטואר יצירות מאת רחמנינוב, ז'אן סיבליוס וסטרווינסקי.
בשנת 1933 יזם את ה"קונצרטים לנוער" לקהל הצעיר, שעודם מסורת בפילדלפיה ומטפחים תוכניות מוזיקה לגיל הצעיר.
לאחר חילוקי דעות עם מועצת המנהלים, החל סטוקובסקי להתרחק בהדרגה ממעורבות בתזמורת פילדלפיה והתיר למי שהיה אז מנצח-שותף, יוג'ין אורמנדי, לתפוס את מקומו.
בשנת 1940 הקים סטוקובסקי את תזמורת הנוער הכל-אמריקאית, שיצאה לסיורים רבים מעבר לים וזכתה לביקורות נלהבות.
באותה תקופה נעשה גם למנצח-שותף של התזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית, יחד עם ארטורו טוסקניני.
בסוף אותה השנה שיתף סטוקובסקי פעולה עם וולט דיסני ואולפן ההנפשה שלו בהפקת הסרט שפרסם את שמו מעל לכול - "פנטסיה".
הוא ניצח על הקטעים מ"טוקטה ופוגה ברה מינור" של באך (אותו עיבד לתזמורת), "לילה על הר קירח" של מוסורגסקי ו"אווה מריה" של שוברט, ואפילו ניהל שיחה קלה עם מיקי מאוס על מסך הקולנוע בסוף העיבוד המצליח ל"שוליית הקוסם" של פול דיקא.
בשנת 1944, בהמלצת ראש העיר של ניו יורק, פיורלו לה גוארדיה, עזר סטוקובסקי בהקמת התזמורת הסימפונית של ניו יורק, שנועדה לעובדים בני מעמד הביניים.
מחירי הכרטיסים נקבעו ברמה נמוכה ושעות הקונצרטים הותאמו לשעות שאחרי העבודה.
ברבים מן הקונצרטים המוקדמים היו לקהל מקומות עמידה בלבד; ואולם, כעבור שנה, ב-1945, הסתכסך סטוקובסקי עם מועצת המנהלים (שרצתה לקצץ עוד יותר בעלויות) והתפטר.
בשנת 1945 הקים סטוקובסקי את התזמורת הסימפונית של הוליווד.
התזמורת החזיקה מעמד שנתיים ואז התפרקה.
בשלהי שנות ה-40', התמנה סטוקובסקי למנצח אורח ראשי של הפילהרמונית של ניו יורק.
משנת 1955 עד 1961 היה סטוקובסקי המנהל המוזיקלי של תזמורת יוסטון.
בשנת 1962, בגיל 80, ייסד סטוקובסקי את התזמורת הסימפונית האמריקאית.
הוא שימש כמנהלה המוזיקלי של התזמורת (שעודנה פעילה גם כיום) עד מאי 1972, כשאז, בגיל 90, חזר לאנגליה.
בשנת 1976 חתם על חוזה הקלטות שהיה מחזיק אותו פעיל עד גיל 100, אך מת כעבור שנה, בגיל 95, מהתקף לב.
לאופולד טרפר (Leopold Trepper; 23 בפברואר 1904 – 19 בינואר 1982) היה יהודי-פולני שעמד בראש רשת ריגול של המודיעין הסובייטי במערב אירופה, בשנים 1938–1942. רשת ריגול זו כונתה על ידי גרמניה הנאצית בשם "התזמורת האדומה".
לאופולד טרפר נולד בנובי טארג, עיירה בדרום פולין (אז בתחום האימפריה האוסטרו-הונגרית), למשפחה יהודית קשת יום.
מחשש לפרעות עברה המשפחה לווינה, אך לאחר שנתיים חזרה לנובי טארג.
אביו, שהיה סוכן, נפטר מהתקף לב ב-1917, כאשר טרפר היה בן 12, והשאיר אחריו אישה ועשרה ילדים.
טרפר, שנחשב במשפחתו לעילוי, נשלח ללימודי תיכון בלבוב למרות מצבה הכלכלי הקשה של משפחתו.
בילדותו התלבט רבות לגבי יחסו ליהדות, אך מותו של אביו ואכזבתו מהגישה הפסיבית היהודית של "הכול מן האלוהים" הכריעה את הכף ומאז פנה לכיוון אקטיבי והצטרף בשנת 1918 לתנועת "השומר הצעיר".
הוא סיים את לימודי התיכון ועבר לקרקוב כדי ללמוד ספרות והיסטוריה אך לא סיים את לימודיו בשל מצבו הכלכלי הקשה.
ב"שומר הצעיר" היה טרפר פעיל ביותר והושפע רבות דרכה גם מהתנועה הקומוניסטית, וכבר בגיל 16 נבחר להנהלה הארצית בתנועה.
בשנת 1921 עברה משפחתו לדומברובה המתועשת שם התוודע מקרוב לחייהם הקשים של הפועלים.
הוא המשיך את תפקידו ב"שומר הצעיר" אך הצטרף באותו הזמן גם למחתרת של הנוער הקומוניסטי תחת הכינוי "דומב" הלקוח מהשם דומברובה.
בשנת 1923 הצטרף לשביתת פועלים בקרקוב, נעצר ונכנס ל"רשימה שחורה" שמנעה ממנו מלקבל עבודה.
הוא הבין שעתידו בפולין טומן בחובו רק חיי עוני והישרדות ועל כן החליט לעלות במסגרת "השומר הצעיר" לארץ ישראל.
הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1924 והחל בעבודת ייבוש ביצות באזור חדרה, אך עד מהרה נטש עבודה זו ובראשית 1925 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פ.ק.פ), ובהמשך אף עמד בראש הסניף המפלגתי בחיפה.
במסגרת המפלגה הקומוניסטית הכיר את ליאו גרוספוגל, שרייבר וליובה ברוידא (Люба Брауде) לה נישא בהמשך.
בנוסף היה ממקימי "קבוצת איחוד" ששאבה את השראתה מהקומוניזם ושאפה לאחד את הפועלים היהודים והערבים, כאשר עיקרי מצעה היו:
לפעול למען קבלת הפועלים הערבים תחת ההסתדרות, שעד אז איגדה רק פועלים יהודים, ולמען אינטרנציונל מקצועי אחיד.
ליזום מפגשים בין יהודים לערבים עם דגש על מפגשים תרבותיים.
טרפר נעצר פעמים רבות ובשנת 1929 גורש מהארץ בעוון פעילותיו הקומוניסטיות ונסע לצרפת.
ליובה הצטרפה אליו כשנה לאחר מכן.
הוא המשיך להיות פעיל במפלגה הקומוניסטית הצרפתית ובהמשך הפך לעורך של העיתון הקומוניסטי היידי "דער מארגן" (הבוקר).
ב-3 באפריל 1931 נולד ללאופולד ולליובה בן ראשון בשם מישל.
מחשש לרדיפה ומאסר בעקבות פעילותו במפלגה עזב טרפר באמצע 1932 למוסקבה.
הוא למד שם באוניברסיטת פרודובסקי הקומוניסטית.
לובה ומישל הצטרפו אליו בראשית 1933. לאחר שסיים את לימודיו, שעסקו בין השאר בעיתונאות, צורף טרפר למערכת היומון "דער עמעס" ("אמת") שהיה מהדורתו היידית של "פראבדה".
בשנת 1936 נולד לטרפר בן שני בשם אדגר.
בשנת 1937 גויס טרפר לשירותי הביון הסובייטים תחת ארגון גה-אר-או.
בדצמבר 1938 נשלח לבלגיה במסווה של איש עסקים קנדי בשם אדם מיקלר (Adam Mickler), כדי להקים שם רשת ריגול שמאוחר יותר קיבלה מהגרמנים את הכינוי "התזמורת האדומה".
הוא הגיע לבריסל, שם יצר קשר עם חברו מימי הפ.ק.פ.
- ליאו גרוספוגל, שהפך ליד ימינו בניהול רשת הכיסוי שהקימו; עסק בייצור מעילי גשם בשם "The Foreign Excellent Trench-Coat".
לרשת היו סניפים במדינות סקנדינביה, דנמרק ובלגיה ובנוסף היו לה קשרים ברחבי אירופה ואף יפן.
בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב באוגוסט 1939 הגיעו הנחיות ממוסקבה להפסיק את כל פעולות הריגול נגד הגרמנים ולהפנותן לצרפת ובריטניה כדי לא לסכן את היחסים עם גרמניה.
בשנת 1939 פגש טרפר בבלגיה בצעירה בת 20 בשם ג'ורג'י דה וינטר (Georgie de Winter), והם נכנסו לקשר רומנטי.
היא לא ידעה על תפקידו כמרגל וחשבה שהוא איש עסקים מן המניין.
כאשר נפגשו הייתה כבר ג'ורג'י בהריון ממאהב שזנח אותה וטרפר היה נשוי לליובה.
לאחר פלישת הצבא הגרמני לבלגיה, ב-10 במאי 1940, נאלץ טרפר לשנות את סיפור הכיסוי שלו, משום שהבלגים חשדו שהוא גרמני והתכוונו לעצור אותו.
הוא עבר לפריז ושם ביחד עם ליאו גרוספוגל והלל כץ הקים חברה מסחרית בשם "סימקס" (Simex) בפריז ואת "סימקסקו" (Simxco) בבריסל ובעזרתן יצר קשרים חזקים עם גרמניה.
את גיוס ההון להקמת החברה גייסו מחברים בלגים שהוכנסו כשותפים ושלא ידעו על המטרה האמיתית שלשמה הוקמה החברה.
ב-22 ביוני 1941, ערב יום הפלישה העביר טרפר דרך הנספח הסובייטי בווישי מברק בעל דחיפות עליונה לשידור מיידי למוסקבה המתריע על פתיחת המתקפה הגרמנית על רוסיה למחרת, אך הממונים עליו במוסקבה עדיין לא האמינו לו וטענו כי זו "פרובוקציה בריטית".
איקס", שלקיומו היו מודעים זה מכבר, הגביר את תדירות שידורו.
בליל 12 בדצמבר 1941 אסרו הגרמנים כמה פעילים של רשת הריגול ומלבד המשדר נחשפה גם מעבדת זיוף מתוחכמת מאוד.
לאחר זמן מה משהרגישו שהסכנה חלפה, חזרה הרשת לשדר מידע רב למוסקבה.
הגרמנים, שהיו נחושים להשתיק את התשדורות אחת ולתמיד, הצליחו לעלות על משדר נוסף ולאחר שגילו את מיקומו יצאו למבצע בלילה של 30 ביוני 1942 ואסרו את המשדר עם השדרן שלו, ובנוסף כמה תשדורות חשובות.
הגרמנים המשיכו במצוד אחר הרשת וב-30 ביולי 1942 אסרו את ייפרמוב והעבירו אותו לצדם.
צעד זה החל להניע את קריסת הרשת בבריסל.
בזה אחר זה פותו אנשי קשר וסוכנים ליפול למלכודות של הגרמנים כאשר חלקם נשברים בחקירות ואף לעיתים עוברים לפעול תחת אנשי הביון הנגדי הנאצי, ובכך מאיצים עוד יותר את נפילת הרשת.
טרפר מספר בריאיון עם העיתונאי גדעון אלון במוסף "הארץ" משנת 1975: "הקימו עבורי בית מעצר מיוחד בבית שירות הביטחון הצרפתי.
על דלת החדר קבעו שלט: "אסיר מיוחד - הכניסה אסורה".
הוא איתר את ג'ורג'י ושניהם ירדו למסתור כאשר במקביל יצר קשר טרפר עם מוסקבה כדי לעדכן אותם בנעשה.
בשנת 1955, אחרי שסטלין מת והצמרת הסובייטית עברה תהפוכות, שוחרר טרפר וחזר אל אשתו ליובה ואל שני ילדיו.
טרפר המשיך לחיות בוורשה תחת השם "לייב דומב".
הוא הפך לנשיא "האיגוד התרבותי היהודי" בפולין וניהל הוצאה לאור של ספרות יהודית.
ב-11 בנובמבר 1965 הוזמן לנאום באושוויץ בטקס לרגל 20 שנה לשחרור המחנה.
בשנת 1972 זכה טרפר בתביעת דיבה שהגיש נגד ז'אן רושה, ראש הריגול הנגדי הצרפתי, לאחר שזה האשימו בשיתוף פעולה עם הנאצים.
לאחר מלחמת ששת הימים גברה האנטישמיות בפולין, וטרפר החליט לנסות לעלות שוב לישראל.
בתחילה סירבה ממשלת פולין לאפשר לו לעזוב את תחומי המדינה, אך מחאות בינלאומיות גרמו לה לאפשר למספר יהודים לעלות לישראל.
בשנת 1974 הוא התיישב בירושלים, ובשנת 1975 פרסם את הספר האוטוביוגרפי שלו "התזמורת האדומה שלי" (די רױטע קאַפּעליע).
הספר תורגם לאנגלית, צרפתית, רוסית ועברית.
לאופולד טרפר נפטר בירושלים ב-19 בינואר 1982.
לאופולד טרפר, התזמורת האדומה שלי; זכרונות ראש "התזמורת האדומה", הוצאת עידנים, 1975.
לאופולד לינדטברג (Leopold Lindtberg; 1 ביוני 1902 – 18 באפריל 1984) היה במאי קולנוע ותיאטרון יהודי שפעל בשווייץ.
ביים מספר מחזות בתיאטרוני ישראל.
נולד בשנת 1902 בשם לאופולד למברגר להיינריך ואדל לבית פולק בווינה.
למד באוניברסיטת וינה גרמנית, תיאטרון ותולדות האמנות.
החל את דרכו בתיאטרון בשנת 1924 כשחקן.
עם עליית הנאצים לשלטון היגר דרך פריז ותל אביב לשווייץ.
שם שינה את שם משפחתו ללינדטברג בשנת 1934 והפך בה לבמאי קולנוע ותיאטרון נודע.
נחשב כבמאי הקולנוע הטוב ביותר בשווייץ בשנות הארבעים.
תקוותם האחרונה זכה לפרס בפסטיבל קאן בשנת 1945. "מרי לואיז" זכה לפרס אוסקר על התסריט הטוב ביותר בשנת 1946.
לינדטברג הגיע ארבע פעמים לישראל לביים מחזות בתיאטרוניה.
הוא ביים בתיאטרון הבימה בשנת 1934 את המחזה "פרופסור מנהיים" מאת פרידריך וולף (אביו של רב המרגלים מרקוס וולף) שתיאר את רדיפת אנשי המדע היהודים בגרמניה לאחר עליית הנאצים לשלטון.
בשנת 1935 ביים לינדטברג בהבימה את המחזות "חלום הגולם" מאת ה.
לייוויק ו"ילדי השדה" מאת פרץ הירשביין.
בשנת 1949 ביים בתיאטרון הקאמרי את המחזה "הצל" מאת יבגני שוורץ, ובשנת 1955 ביים בתיאטרון הקאמרי את "הטירה" לפי ספרו של פרנץ קפקא.
לאופולד לינדטברג הכיר את שחקן הקאמרי יוסף ידין, כאשר הגיע לישראל וביים בחודש אוקטובר 1949 את המחזה "הצל", שהצגת הבכורה שלו הייתה ב-1 בנובמבר של אותה שנה.
בשנת 1951 ביים לינדטברג את הסרט השווייצרי דובר האנגלית "ארבעה בג'יפ", המתאר את השלטון המשותף של ארבע המעצמות המנצחות, בווינה בירת אוסטריה, בתקופה הראשונה שלאחר סיום מלחמת העולם השנייה, שניתן לו ביטוי מוחשי בשטח בפטרולים משותפים על גבי ג'יפים, שבכל אחד מהם היו ארבעה שוטרים צבאיים, אמריקני, רוסי, בריטי וצרפתי.
כשהחלו ההכנות להסרטת הסרט עלה בדעתו של לינדטברג הרעיון כי שחקן שטרם נודע בעולם הרחב ימלא בסרט את תפקיד השוטר הצבאי הרוסי.
נסיעתו של ידין לחו"ל, כדי להשתתף בסרט זר, הייתה בגדר אירוע תרבותי וחדשותי בישראל של ראשית שנות החמישים.
מאז שנות החמישים ועד לסוף שנות השבעים המשיך לינדטברג לביים סרטי קולנוע וטלוויזיה בשווייץ.
היה חבר בחבר השופטים של פסטיבל קאן בשנת 1955. סרטו האחרון היה בשנת 1977.
לינדטברג נישא ב-1941 לפסנתרנית ולסקה הירש.
לשניים נולדו שתי בנות - סוזנה ובטינה.
לאופולד לינדטברג נפטר בשווייץ בשנת 1984 והוא בן 82.
לאופולד לוי הצעיר ; 30 באוגוסט 1871 - ?) היה שחמטאי יהודי-אוסטרי.
בשנת 1893 הגיע למקום ה-12 בתחרות וינה (בתחרות ניצח ז'ק שוורץ).
בשנת 1899 ניצח בתחרות החובבים בווינה והגיע למקום השלישי בתחרות וינה (בתחרות ניצח אדולף צינקל).
בשנת 1902 ניצח לוי בתחרות וינה .
בתחרות וינה 1904 הגיע לוי למקום התשיעי, בשעה שאביו לאופולד לוי בן ה-64 הגיע למקום השביעי (בתחרות ניצח קרל שלכטר ).
בתחרות ברמן חלק לוי מקום 3–4 (ניצחו: עקיבא רובינשטיין ואולדריך דוראס) .
בתחרות נירנברג 1906 חלק לוי מקום 2–4 אחרי סבלי גריגורייביץ' טרטקובר.
הרב יהודה לייב [לאופולד] לעף, מאוית לעיתים גם לב או לף או לו (גרמנית: Leopold Löw, הונגרית: Lőw Lipót; 22 במאי 1811 – 13 באוקטובר 1875) היה רב הקהילה היהודית בסגד, תאולוג והיסטוריון הונגרי יליד מוראביה, מהבולטים במלומדי חכמת ישראל.
במשך מרבית שנותיו היה קרוב לאסכולה הפוזיטיבית-היסטורית, אך בערוב ימיו נטה לרפורמים.
הוא היה הרב המשפיע והבולט ביותר בקרב הציבור הנאולוגי בארצו.
יהודה לייב לעף נולד ב-1811 בצ'רנה הורה שבמוראביה, למשפחה היהודית היחידה בכפר.
מצד אביו, משה (מוזס) לב, הוא היה דור עשירי למהר"ל מפראג, ומצד אמו, ברברה לבית מאייר, היה צאצא של הרב מנחם מנדל קרוכמל.
בני משפחתו הקפידו לאיית את שמם כ'לעף'.
בגיל שלוש-עשרה עזב את הבית לטובת לימודים בישיבתו של הרב חיים דייטשמן, אב"ד טרביץ'.
בנוסף שהה גם בישיבות קולין, ליפניק ואייזנשטט.
ב-1830 נסע לפרוסניץ, מרכז ההשכלה במוראביה, שם המשיך בלימודיו אצל רב העיר ליב שוואב.
הלה נודע כנאור וכתומך במשכילים, והיה מושא לעוינותם של החת"ם סופר ומהר"ם בנט.
בשנים הבאות עסק בלימודי חול ורכש שליטה בשפות אירופאיות ובספרות.
באותה תקופה החל גם בהתכתבות ענפה עם הרב אהרן חורין מאראד, מהבולטים שהטיפו לרפורמה דתית.
ב-1834 סירב הרב הראשי של מוראביה, נחום טרייביטש, לאשר להעניק לו היתר הוראה מאחר שהיה משכיל מדי.
בעקבות זאת היגר ב-1835 לממלכת הונגריה, שם נסמך לרבנות על ידי שוואב, דייטשמן, חורין ושי"ר.
באותה תקופה מונה שוואב לאב"ד פשט.
בחמש השנים הבאות למד לעף מגוון רחב של נושאים – מתמטיקה, פילוסופיה, תאולוגיה, היסטוריה, ארכאולוגיה ועוד רבים – בגימנסיה הלותרנית של פרשבורג ובאוניברסיטאות פשט ווינה, ובמקביל התפרנס כמורה פרטי.
ב-10 בספטמבר 1841 הוזמן לכהן כרב בעיר נג'קניז'ה, וביוני 1842 נשא לאישה את לאונטין, בתו של הרב שוואב.
הוא רכש שליטה בהונגרית וב-1844 היה הרב הראשון במדינה לשאת את דרשותיו בה.
הוא הפך למוביל המאבק עבור אמנציפציה ליהודים בהונגריה.
הוא שוכנע כי המפתח לכך הוא באימוץ הלאומיות המדיארית ולכן טיפח קשרי ידידות עם פרנץ דיאק ואחרים מהחוגים הלאומיים.
באותה שנה התפלמס עם לאיוש קושוט הליברלי כשזה קרא ליהודים לבטל איסורים דתיים כמו כשרות ולהתבולל כתנאי להשוואת מעמדם האזרחי.
הוא הקים בנג'קניז'ה בית-ספר ועודד הכשרה מקצועית.
באמצע שנות ה-40, בעת הוועידות שקבעו את מסלולה של היהדות הרפורמית בנסיכויות הגרמניות, תמך ברב זכריה פרנקל השמרן, מייסד האסכולה הפוזיטיבית-היסטורית.
פועלו כרב הפך אותו לדמות המשפיעה ביותר ביהדות הנאולוגית המתפתחת של הונגריה, שהושפעה רבות מהתפישה הפוזיטיבית-היסטורית של פרנקל.
תרומתו לחכמת ישראל הייתה רבה: בין היתר, קבע כי טקס הבר מצווה הופיע לראשונה בגרמניה במאה ה-14, והיה הראשון שחקר את מקורות עזרת הנשים ולהצביע על כך שבבתי-כנסת מהעת העתיקה אין ראיות לקיומה.
עמדותיו הפכו אותו למושא לעוינות עזה מצד האורתודוקסים.
ב-1846, כשקיבל את הרבנות בפאפה, ניסו הגורמים השמרניים בקהילה למנוע את מינויו באמצעות פנייה לשלטונות, אך לא הצליחו.
בכל תקופת כהונתו בעיר נמשך העימות עמם.
ב-1848, כשפרצה המהפכה ההונגרית נגד השלטון ההבסבורגי, הצטרף לעף לצבא המתקוממים כרב צבאי ויצא לחזית הדראווה, בה לחמו המורדים במלוכנים הקרואטים, שם נשא דרשות בפני החיילים היהודים.
במהלך ההתקוממות תמך בקריאתו החריפה של שוואב נגד "אגודת הרפורמה של פשט" בראשות יצחק איינהורן, שניסה לקדם תיקונים דתיים נרחבים בהשראת מורהו הרדיקלי, שמואל הולדהיים.
לאחר שהאוסטרים הביסו את המורדים ב-1849 נעצרו הוא ושוואב על ידי הרשויות; בעקבות פנייתה של לאונטין לברונית סינה, ממשפחתו של הבנקאי הוינאי רב-ההשפעה גאורגיוס סינה, חנן אותם הגנרל האוסטרי יוליוס יאקוב פון היינאו ב-14 בדצמבר.
לעף שוחרר, אך נותר בפיקוח צמוד של השלטונות.
ב-1850 עזב את פאפה לטובת העיר הגדולה סגד, בה כיהן עד מותו.
הוא הוסיף להיות דמות מרכזית במאבק לאמנציפציה.
ב-1851 זומן על ידי האוסטרים לעמוד בראש ועדה שניסתה, לשווא, לקבוע חוקת קהילות אחידה לציבור היהודי בהונגריה.
באותה שנה הגיע למדינה הרב הגרמני האורתודוקסי עזריאל הילדסהיימר, שדגל ברעיון של תורה עם דרך ארץ.
לעף ראה בשיטתו ניסיון לאמץ חזות מודרנית תוך סירוב לבחינה מדעית כנה של הדת, והם נעשו ליריבים מרים.
התנגדותו לרפורמה קוממה עליו רבים מיהודי פשט שהשתייכו אליה, ומנעה ממנו לרשת את חמיו עם מות הלה ב-1857.
ב-1858 ערך הרב לעף ופרסם כתב-עת בגרמנית "בן חנניה", על תאולוגיה יהודית, החיים בקהילה, בית הכנסת ובית הספר, שהיה לבמה המרכזית לפרסומים במדעי היהדות בהונגריה.
בשנת 1960 הוא הזמין את ישראל באק ללמד בבית ספר יהודים של העיר.
ב-1861, בעת שהתנהל פולמוס גדול סביב חיבורו של פרנקל "דרכי המשנה" – האורתודוקסים ראו בספר ערעור על מקורה האלוהי של התורה שבעל פה ותקפו את המחבר כשנמנע מלאשר כי הוא אכן מאמין בכך – חיבר לעף טור בעילום שם נגד מורו שי"ר, שהצטרף לגינויים.
הוא כתב כי הלה, שקיבל בעצמו את תזת ישעיהו השני, אינו יכול להטיח האשמות בפרנקל.
ב-1863 הצטרף לעף לעוד סכסוך בין הפוזיטיבים-היסטוריים לאורתודוקסים, כשהילדסהיימר ארגן מסע מחאה נגד היינריך גרץ שפירש את ישעיהו נ"ג כמטאפורה להיגאלות עם ישראל ולא נבואה על ביאת המשיח.
הוא והמקורבים לו הגנו על גרץ וטענו שהילדסהיימר הוא קנאי דתי העוסק באפולוגטיקה גרידא.
ב-1860, חצי שנה לאחר שהגיע לסגד, מתה אשתו לאונטין.
הוא נישא שנית לבאבט רדליך, ובסך הכל היו לו ארבעה-עשר ילדים.
ב-1863 שימש בהזמנה מיוחדת של משפחת הרצל כמסדר הקידושין בחתונתה של קתרינה, אחותו של יעקב, אביו של תאודור הרצל.
בשנות ה-60 החל לעף לנטות יותר לכיוון רעיונותיו של אברהם גייגר.
עוד ב-1857 שיבח את ספרו המהפכני "המקרא ותרגומיו".
לימים, שיבח אותו גייגר באומרו שמחקריו הוכיחו כי "הפרשנים ופוסקי ההלכה מעולם לא הכפיפו את דעתם לדעת כותבי התלמוד." ב-1868, ערב הקונגרס הכללי, הוא התנגד להצעת ראש קהילת פשט איגנאץ הירשלר לכונן הנהגה מרכזית עבור כלל הציבור והתריע כי היהודים מפולגים מדי.
הוא עצמו החרים את דיוני הקונגרס ולאחר מכן, בעת שהאורתודוקסים פרשו ממנו וחתרו לייסד ארגון עצמאי, הביע תמיכה בהם.
כשהקהילות הנאולוגיות התארגנו ב'לשכה היהודית הארצית', הלך וגדל הפער בין לעף לעסקנים שהנהיגו אותה, ששאפו למזער את החיכוך הדתי עם האורתודוקסים.
לא הוצעה לו משרת הוראה בבית המדרש לרבנים בבודפשט.
הוא השתתף בוועידת לייפציג ובוועידת אאוגסבורג, שאורגנו על ידי הרפורמים.
ב-1873 הכליל אותו המשכיל הרוסי אליעזר צווייפל, בניתוחו על הזרמים היהודיים בזמנו, לא במחנה "ההשקפה השלישית" של "ד"ר פראנקל וד"ר גרעטץ" אלא מנה את "ד"ר לעף" מיד אחרי גייגר בין "המתקנים".
הרב לעף הוסיף לחבר ספרים רבים, שחלקם יצאו לאור רק אחרי מותו.
ספר השנה של כינוס הרבנים הרפורמים בארצות הברית ב-1911 תיאר בהערכה את פועלו, אך ציין כי אף על פי שהיה לא הייתה לעבודתו השפעה על בני ארצו; .
בהלווייתו ב-1875 השתתפו נציגים מכל רחבי הארץ, וראש הממשלה קלמן טיסה ולאיוש קושוט פרסמו הודעות אבל.
בנו עמנואל לעף ירש אותו בתפקידו כרב הנאולוגי של סגד כעבור שלוש שנים.
לאופולד קומפרט היה סופר אוסטרי, יהודי יליד צ'כיה (בוהמיה).
בכתביו תיאר בשפה הגרמנית את הווי יהודי בוהמיה בתקופת תחילת האמנציפציה.
קומפרט היה אמביוולנטי לגבי עתיד היהודים בסביבה הגרמנית שאת תרבותה העריך, לפעמים סבר שייטיבו היהודים לעשות אם יהגרו לאמריקה.
בסיפוריו מתוארים גם השכנים הצ'כים מתוך הזדהות עם תלאות עמם.
לאופולד קומפרט נולד בשנת 1822 במינכנגרץ (Münchengrätz), בצ'כית מניכובו הראדישטה (Mnichovo Hradiště) שבמרכז בוהמיה, אז באימפריה האוסטרית, כבן ליהודי עני, סוחר צמר.
מאמו וסביו הרב ירש אהבה למורשת היהודית.
את לימודיו התיכוניים עשה בגימנסיה בעיר יונגבונצלאו (Jungbunzlau) - כיום מלאדה בולסלב, שם התיידד עם מוריץ הרטמן ואיזידור הלר וזכה למורים טובים שעודדו את צמאונו לידע.
בשנת 1838 למד זמן מה פילוסופיה באוניברסיטת קארל בפראג, אך באותה תקופה אביו נקלע למצוקה כספית קשה ולא היה מסוגל לתמוך שוב בלימודיו.
קומפרט הצעיר התפרנס כמורה פרטי בביתו של סוחר מקומי, אולם הכסף לא הספיק ונאלץ לנטוש את לימודיו.
הלך פעם ברגל לווינה בתקווה למצוא אמצעי פרנסה.
אחר כך נדד במישור ההונגרי, ה"פוסטה" ובעת מסעו עצר פרק זמן בפרסבורג (ברטיסלאבה; סלובקיה של היום), שם פרסם רשמים מנדודיו בהונגריה בעיתון המקומי "פרסבוגר צייטונג".
הועסק בהמשך על ידי ל.
פרנקל בעיתון "זונטגסבלטרן" שם פרסם פיליטונים.
היה לאחר מכן למשך ארבע שנים (1843-1847) מורה פרטי בביתו של הרוזן גאורג אנדראשי בפרסבורג.
אחרי מות אמו בשנת 1847 חזר לווינה ועשה שם זמנית לימודי רפואה עד שאירועי "אביב העמים" שינו את תוכניותיו.
משנת 1847 הפך לתושב וינה.
שנות בגרותו ופעילותו העיתונאית והספרותית
כאמור קומפרט התחיל את פעילותו הספרותית החל משנת 1840 בעיתון "פרסבורגר צייטונג".
בין השנים 1848–1852 ערך את העיתון "אסטרייכישר לויד".
בשנים 1852–1857 התפרנס שוב כמורה פרטי בעיר פסט בהונגריה.
משנת 1857 חזר לחיות בווינה, נשא אישה אמידה והתקבל לעבודה בבנק קרדיטאנשטאלט.
במקביל עבד כסופר פרילאנסר, כשהתבססותו הכלכלית עקב נישואיו איפשרה לו להתפנות לעבודה היצירתית והציבורית.
קומפרט הצטיין בספוריו על חייהם, מסורתם ומנהגיהם של יהודי בוהמיה ויש שכינו אותו ה"אוארבך של הגטו".
ביצירותיו תיאר את קשיי המעבר מהקיום במרחב המחניק שבין חומות הגטו היהודי אל החיים כחוואי בשדות הפתוחים של הכפר הבוהמי.
מתוך הרגשה שההשפעה הכל-מיישרת של הזמנים המודרניים עלולה לחסל את הצביון של החיים הרוחניים היהודים, השתדל קומפרט להנציח בכתביו
את המקוריות, את העומק הפסיכולוגי, הרגשי ואת הרוח המוסרית שבמורשת היהדות.
בשנת 1863 פרסם קומפרט בעיתון "Jahrbuch für Israeliten" מאמר מאת צבי גרץ על המשיחיות, שעורר תרעומת בחוגים האדוקים וגרר הליכים משפטיים נגדו ונגד המחבר בטענה של "חילול השם".
במשפט נקראו כעדים מומחים לזר הורוביץ ויצחק מנהיימר.
קומפרט הפך עם הזמן לדמות חשובה בחיי העיר והקהילה היהודית.
כחבר במועצת העיר וינה בין השנים 1873–1881 היה פעיל במיוחד בענייני חינוך.
גם במסגרת בהנהלת הקהילה היהודית בבירת אוסטריה היה מעורב בנושאים שנגעו לחינוך היהודי, כשצידד בשילוב בחברה המודרנית הסובבת.
בחוג חבריו היה אפשר למצוא את היינריך לאובל, פרדיננד קירנברגר ואמיל קוּה.
נמנה גם עם נציגי כל ישראל חברים בווינה והיה פעיל בארגונים פילנתרופיים.
כסגן יושב ראש "החברה למען היתומים בני ישראל" השקיע מאמצים בחינוך היתומים והיה לו חלק בהקמת המוסד של הברון טודסקו המיועד לאותם הילדים שיצאו מבית היתומים.
בנוסף היה חבר בחוג האגודה ע"ש שילר.
לאופולד קומפרט נפטר בווינה ב-23 בנובמבר 1886.
סיפור - רומן בשני כרכים, הוצאת פרנץ דונקר, ברלין
תרגומים לעבריתשתי החרבות - דפוס בוימריטר, 1887
1884 - קיבל מקיסר אוסטרו-הונגריה פרנץ יוזף הראשון את התואר "יועץ ממשלתי" (Regierungsrat) כהוקרה לפעילותו הספרותית והציבורית.
בשנת 1955 רחוב ברובע 22 (דונאושטאט) בווינה נקרא על שמו.
בעיר תל אביב בישראל, בשכונת פלורנטין, יש רחוב הקרוי על שמו, שרבים קוראים לו בטעות "רחוב קומפורט".
לאופולד פון רנקה היה היסטוריון גרמני, ממייסדי ההיסטוריוגרפיה המודרנית במדע.
רנקה נולד בעיירה ויהא (Wiehe) בגרמניה למשפחה לותרנית.
בשנת 1814 החל ללמוד באוניברסיטת לייפציג לימודים קלאסיים, תאולוגיה ופילוסופיה.
משנת 1817 פנה לעסוק בהיסטוריה ולפתח את המתודה ואת דרכו הייחודית בתחום.
בשנת 1824 פרסם את ספרו "תולדות העמים הלטינים והגרמנים בין השנים 1514-1494", שבו תיאר את שיטתו ואת עקרונותיו אודות המחקר ההיסטורי.
בשנת 1825 התמנה כפרופסור באוניברסיטת ברלין שבה לימד למעלה מחמישים שנה.
בשנים אלה הנחה רנקה סמינרים שבהם הנחיל לתלמידיו את שיטתו, וכך השפיע השפעה רבה על המחקר ההיסטורי.
רנקה טבע עקרונות לכתיבת היסטוריה (היסטורוגרפיה) באופן מדעי.
בין עקרונותיו: התבססות על מקורות ראשוניים (אמפיריציזם); מתן ביקורת על מקורות ראיית העמים כיישויות היסטוריות; התמקדות במוסדות פוליטיים ודרישה לכתיבת היסטוריה אובייקטיבית.
להנחות היסוד המדריכות את רנקה בכתיבתו ובעבודתו השפעה עצומה על התגבשות שיטת המחקר ההיסטורית:
לשיטתו של רנקה, על ההיסטוריון לבסס את חקירתו על מקורות ראשוניים משום שאין בהם הטיה היסטורית.
(לדוגמה: שגריר ונציה בוותיקן מדווח לממונים עליו בכנות, מתאר את הדברים כפי שהם.
השגריר לא מוטה בדיווחיו על ידי אידאו' דתית או פוליטית, אלא מתאר את הדברים כפי שהם נתפסים על ידו).
רנקה עבד רבות עם מסמכים רשמיים.
זאת, משום שאנשי בירוקרטיה הם נייטרליים מטבעם.
(הגל: "כולם אינטרסנטים ומונעים על ידי אידאולוגיות.
רנקה יוצא מנקודת הנחה שספרי ההיסטוריה הם מוטים, מאחר שהם נועדו לפרסום.
לכן, מקדש רנקה את השימוש במקורות.
ניתן לומר כי רנקה מושפע מלותר בדבר הסתמכות על מקורות.
בשיטתו יש חילון לרעיון של סולה סקריפטורה – סולה קוורן (רק מקורות).
אובייקטיביות: לדעת רנקה, אסור להיסטוריון לשפוט אירועים או גיבורים היסטוריים, רק להבין אותם ולתאר את מה שהתרחש מבלי להפעיל אמות מידה דתיות, פוליטיות ואחרות.
על ההיסטוריון להוציא את עצמו מחוץ לאירועים כדי לבחון אותם באובייקטיביות.
הוא התגאה בכך שבכל ספריו לא השתמש במילה "אני".
לשיטתו, היסטוריון צריך להיות אובייקטיבי לגמרי, ולא להחדיר את אמונותיו ואת עצמו לטקסט שהוא כותב.
ההיסטוריון חייב לאמץ השקפה אוניברסלית - "כל תקופה קרובה לאלוהים באותה מידה".
מבחינת האל, אין תקופה "מועדפת", לכל תקופה יש הערך והחשיבות שלה.
תקופה היסטורית נמדדת במושגים שלה עצמה, ואין להכיל עליה אמות מידה מודרניות.
יש להבין את האירועים והאישים מפרספקטיבת בני התקופה עצמה.
כשרנקה כותב היסטוריה של אומות אחרות – הוא כותב אותה בצורה דומה לכתיבת ההיסטוריה של עמו.
הוא מאפשר לכל היסטוריה את האופי המיוחד שלה.
הדבר מתבסס על הרעיון שלכל אומה יש אופי וייעוד היסטורי.
לשיטתו, אומות ועמים לא באים להיסטוריה "סתם", יש להם תכלית וייעוד.
ההיסטוריון הטוב צריך לזכור לא רק את האומות המנצחות, אלא גם את המובסות (אלו שנעלמו מההיסטוריה).
כאן מתגלה רנקה כמתון יותר מהיסטוריונים אחרים בתקופתו.
הגל, למשל ("על הפילוסופיה של ההיסטוריה"), טבע את המשפט: "ההיסטוריה העולמית היא בית הדין העולמי, אם אומות מפסידות ונכחדות, מדובר בגזר דין משום שהן לא הביאו תועלת".
מבחינת רנקה ההיסטוריון לא צריך לשפוט, ולא צריך לקבל את התוצאות כשיפוט אלוהי.
יש להביא בחשבון גם את המנוצחים והחלשים.
"האומות הן מחשבות האל" – יש כוונה והכוונה אלוהית בתקומתן של אומות.
מה שמניע וקובע בהיסטוריה הן אומות גדולות, כלומר, מעצמות.
לא בכל התקופות, גורס רנקה, יש אומות חזקות (מעצמות).
רנקה מחשיב את האומות החזקות באירופה כמעצמות ומכיר בכך שהן קיימות גם מחוץ לאירופה.
לדעתו, המאבקים ההיסטוריים הממושכים מקדמים את ההיסטוריה, משום שכל אומה תורמת להיסטוריה דבר-מה.
בספריו שואף רנקה לגלות את הייעוד והמטרה של כל אומה, למשל:
באנגליה: הצדק החברתי, שמתממש בפרלמנט, בחוקים החברתיים
בצרפת: תהילה לאומית – לימדה את העמים והאומות היות אומה (מושפע מכיבושי נפוליאון).
בגרמניה: חירות – רנקה מזהה את גרמניה עם הרפורמציה, הגרמנים שוברים את השלטון הטוטאליטרי של הכנסייה הקתולית, שנמשך למעלה מ-1,000 שנה, ויצא מגבולות אירופה.
הגרמנים יוצאים נגד האוטוריטה הכנסייתית.
מקושר אצלו לרעיון שהגרמנים נלחמים מאז ומעולם נגד רומא: רק הגרמנים, מראשית השבטים הברבריים, נלחמים נגד שלטון אימפריאלי (דתי או לא).