tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנות ה-70 וה-80 הופיע הייז במספר תוכניות טלוויזיה וקולנוע כגון: "צוות לעניין", "הבריחה מניו-יורק", "רובין הוד: גברים בגטקעס" ועוד.
ב-1997 הצטרף הייז לתוכנית ההנפשה "סאות' פארק" בתפקיד שף - שף הקפיטריה המקומי חובב הזימה, הנשים ומוזיקת הנשמה - בדומה לתדמית אותו פיתח מדובבו.
ב-1999 הוציא לאור הייז סינגל מתוך פסקול התוכנית - "Chocolate Salty Balls".
הסינגל הגיע למקום הראשון ברשימת ההשמעות בבריטניה ובמדינות נוספות.
בפרק "לכוד בארון" ששודר בינואר 2006, לעגה סאות' פארק לכת הסיינטולוגיה בה הייז היה חבר.
חודשיים לאחר שידור הפרק עזב הייז את התוכנית.
לדברי הסוכנת שלו, סיינטולגית אדוקה בעצמה, הסיבה לעזיבתו הייתה מחאה על "אי-סובלנות דתית בקרב יוצרי הסדרה".
תגובת יוצרי הסדרה, מאט סטון וטריי פארקר, לא איחרה לבוא: "לא היו לו בעיות שצחקנו במשך תשע עונות על נצרות, יהדות, מורמונים ואסלאם.
הוא הפך רגיש רק כשהדת שלו הפכה לנושא בתוכנית".
מאוחר יותר הודיע הייז שעזיבתו הייתה ממניעים בריאותיים (הייז סבל משבץ מוחי מספר חודשים לפני שידור הפרק המדובר והופיע רק בחלק מהפרקים של העונה התשיעית, עד שהוא לבסוף נפטר משבץ מוחי נוסף ב-10 באוגוסט 2008) ושאין הוא רואה את הפרק כפוגעני או מעליב.
באוגוסט 2024, עזבונו של הייז הגיש תביעה נגד דונלד טראמפ על שימוש בלתי מורשה בשיר "Hold On, I'm Coming" במהלך עצרות קמפיין שלו.
ב-23 באוגוסט 2024, הודיע אייזק הייז השלישי, בנו של הייז, כי בית משפט פדרלי העניק לעזבון של הייז דיון חירום בבקשה לקבל צו מניעה נגד טראמפ והקמפיין שלו.
הדיון המשפטי נקבע ל-3 בספטמבר 2024 בבית המשפט הפדרלי בצפון אטלנטה.
עורכי הדין של עזבונו של הייז הגישו הודעת הפרת זכויות יוצרים באוגוסט 2024, ודרשו תשלום של 3 מיליון דולר עבור דמי רישוי עד ל-16 באוגוסט 2024. אם לא יתקבל התשלום, העזבון ינקוט בצעדים משפטיים נוספים.
טראמפ השתמש בשיר בעצרת במונטנה, למרות בקשות חוזרות ונשנות מהעזבון להפסיק את השימוש בו.
טראמפ הואשם בעבר על ידי מספר אמנים נוספים, כמו הרולינג סטונז, אדל, ריהאנה, ועזבונה של שינייד או'קונור, בשימוש בשירים שלהם ללא אישור במהלך עצרות פוליטיות שלו.
הייז היה סיינטולוג אדוק, וככזה הוא הוצג תדיר על ידי התנועה כסיפור הצלחה הנזקף לזכותה.
הוא עצמו כינה את הסיינטולוגיה כ"שער לנצחיות" ו"הדרך לאושר ולשמחה מוחלטת".
הייז כתב דברי הערכה בכריכת רבים מספרי התנועה והופיע בסרטה של התנועה, "Orientation", בו הוא מספר על העזרה שהתנועה העניקה לו.
במהלך חייו זכה הייז במספר פרסים חשובים על פועלו:
פרס אוסקר לשיר המקורי ופרס גלובוס הזהב לפסקול המקורי עבור הסרט שאפט (1972).
ב-1992 הוכתר הייז כמלך של כבוד במחוז אדא, גאנה, כהוקרה על פעילותו ההומניטרית באזור.
ב-2002 נכנס הייז להיכל התהילה של הרוק אנד רול וב-2005 להיכל התהילה של כותבי השירים.
אני אתפוס אותך פראייר (1988)
רובין הוד: גברים בגטקעס (1993)
אני, אמא והמאפיה היהודית (1997)
סאות' פארק: גדול יותר, ארוך יותר ולא מצונזר (1999)
סר אייזק ברוק היה קצין בכיר בדרגת מייג'ור גנרל בצבא הבריטי.
ברוק זכור כמנהיג ואסטרטג מבריק, בזכות פעילותו בעת שהוצב בקולוניות הבריטיות בקנדה, שבזכותה זכה לתואר אבירות, לתהילה רבה, ולכינוי "גיבור קנדה העילית" (The Hero of Upper Canada).
ברוק הוצב בקנדה ב-1802, והופקד על הגנת גבולותיה של קנדה מפני ארצות הברית בזמן מלחמת 1812. בעוד רבים בקנדה ובבריטניה סברו שניתן למנוע מלחמה זו, החל ברוק להכין את הצבא למלחמה העומדת בפתח.
כאשר זו פרצה היה העם ערוך לקראתה, וניצחונות מהירים במבצר מקינאק ובדטרויט שיבשו את מאמצי הפלישה של ארצות הברית.
במהלך שירותו הצבאי בקנדה נאלץ ברוק להתמודד עם תופעות של עריקה ומרידות.
הוא גם נפצע בקרב וכמעט שמת מקדחת.
גבורתו זיכתה אותו בחברות במסדר האמבט, והייתה לו הזכות ללחום לצד לורד נלסון וטקומסה.
מותו בקרב על רמות קווינסטון היווה מכה קשה למנהיגות הבריטית.
ברוק נולד בסנט פיטר פורט, בגרנזי שבאיי התעלה, ילד שמיני למשפחה מן המעמד הבינוני.
ברוק התבלט עוד במהלך לימודיו המוקדמים, בזכות קומתו התמירה, כושרו הגופני וכישוריו הספורטיביים בשחייה ובאיגרוף.
הוא גם נודע כתלמיד טוב, שהתייחס ברצינות ללימודיו כבר בגיל צעיר.
בעקבות אביו ושלושת אחיו הגדולים, החליט ברוק להתגייס לשורות הצבא הבריטי.
הגם שברוק ידוע בעיקר בשל הניצחון בקרב על דטרויט ובשל פעולות נוספות במלחמת 1812, הייתה לו קריירה מצליחה גם לפני המלחמה, והוא עלה בסולם הדרגות במהירות רבה.
יש שייחסו את הצלחתו למזל ששיחק לידיו, ויש שייחסו זאת דווקא לכישרונו, וככל הנראה פעל לזכותו שילוב של שני אלה.
ב-1785, בהיותו בן 15, החל ברוק את שירותו בדרגת קצונה זוטרה של סגן משנה (ensign - אנסיין) בחטיבת הרגלים השמינית, שם כנראה ניתנה לו האחריות על הדגל החטיבתי.
ברוק הגיע לדרגת קפטן (סרן) והועבר לחטיבת הרגלים ה-49 ב-15 ביוני 1791.
על פי אחיינו והביוגרף שלו, פרדיננד ברוק טאפר, זמן קצר אחרי שברוק הצטרף לחטיבה קרא עליו תיגר חבר ליחידה, לוחם דו-קרב מנוסה.
כמי שהוזמן לדו-קרב, הייתה לברוק הזכות לבחור את תנאי הקרב, והוא בחר שיהיה זה קרב אקדחים.
חבריו היו בהלם כאשר שקל ברצינות להתמודד חרף עדיפותו של יריבו, ואף שהיה צלף בינוני בלבד, סירב ברוק לשנות את דעתו.
לפני תחילת הדו-קרב שאל אותו יריבו באשר למרחק בו יתנהל הקרב, וברוק עמד על כך שהדו-קרב ייערך לא במרחק הרגיל, אלא "במרחק ממחטה".
יריבו של ברוק סירב, ופרש מהדו-קרב ומן החטיבה.
אירוע זה העלה את קרנו של ברוק בקרב חבריו הקצינים.
שירותו של ברוק בחטיבה הציב אותו באיים הקאריביים, שם חלה אנושות בקדחת בעת שירותו, והחלים רק כאשר שב לאנגליה.
ב-1797 קיבל ברוק דרגת לוטננט קולונל (סגן-אלוף), והיה למפקד הרגימנט.
ב-1799 הוטל עליו להשתתף במשלחת, שבראשה עמד סר רלף אברסרומב, נגד הרפובליקה הבטאווית (שידועה כיום כהולנד).
כשנחתו הכוחות ב-10 בספטמבר 1799 חזה ברוק בקרב הראשון שלו, בפיקודו של מייג'ור ג'נרל ג'ון מור.
מאחר שכושרו של רגימנט 49 היה רע כאשר קיבל ברוק את הפיקוד עליו, הוא לא נטל חלק משמעותי בקרב.
ככל הנראה חמל מור על חיילי הרגימנט, והחליט להטיל לחזית הקרב חיילים מנוסים יותר.
ב-2 באוקטובר נטל רגימנט 49 חלק פעיל בקרב כבד באגמונט אופ זי, שבו לחם היטב וספג רק 33 אבדות, מספר נמוך בהתחשב בתנאי הקרב.
לרגימנט 49 ניתנה הוראה להמשיך הלאה לחוף הים של אגמונט אופ זי, דבר שהיה כרוך בטיפוס קשה.
המצב הורע בעקבות ירי מצד צלפים צרפתים, אשר היו מחופרים היטב.
אחרי כ-6 שעות של לחימה קשה נעצרה ההתקפה כ-1.6 קילומטרים מיעדם.
אחרי כשעה של קרב מטווח קרוב, אשר כלל קרבות אגרופים וחרבות, החלו הצרפתים לסגת.
ברוק עצמו נפצע בקרב מפגיעת כדור של מוסקט בצווארו.
במילותיו שלו "הופלתי זמן קצר אחרי שהחל האויב לסגת, אך מעולם לא עזבתי את הקרב וחזרתי למלא את חובתי אחרי פחות מחצי שעה".
ב-1801, במהלך שירותו באונייה "גנגס", אוניית קו בעלת 74 תותחים, השתתף ברוק בקרב קופנהגן, ועל פי התוכניות היה על כוחותיו להוביל את ההסתערות על ביצורי קופנהגן.
אף שתוצאות הקרב הפכו את ההסתערות למיותרת, הייתה לברוק ההזדמנות להיות עד לגאונותו הטקטית של אדמירל נלסון.
ב-1802 נשלחו ברוק ורגימנט הרגלים ה-49 לקנדה.
ברוק הגיע לקנדה יחד עם רגימנט הרגלים ה-49, שהוצב בעיר קוויבק סיטי.
החייל הבריטי ג'ייק באצ'לור תיאר זאת: "מראה כה יפה מעולם לא נראה על ידי האנשים במסעותינו".
כמעט מיד, ב-1803, התמודד ברוק עם אחת הבעיות הגדולות ביותר של הצבא הבריטי בקנדה - עריקה.
שבעה חיילים גנבו סירה ונמלטו דרך הגבול אל ארצות הברית.
ברוק שלח קבוצת חיילים למרדף אחריהם והעריקים נתפסו.
זמן קצר לאחר מכן שלח קצין בפורט ג'ורג' לברוק ידיעה, שלפיה מספר חיילי משמר תכננו לכלוא את הקצינים ולברוח לארצות הברית.
הוא עלה על המפרשית שהעבירה את הידיעה, והפליג עליה לפורט ג'ורג'.
משמר כבוד נאסף בזריזות על מנת לברך את הגעתו הבלתי צפויה של ברוק.
ברוק לקח מ המשמר את נשקו ונכנס למבצר.
כאשר הגיע שעת ארוחת הערב, כל החיילים היו בבסיס.
ברוק הורה להעמיד בפניו חייל שנחשד כאחד ממנהיגי המרד.
כשנכנס החייל לחדר, אחד מעוזריו של ברוק איים עליו שיהרגהו אם יזעק לעזרה.
באותה הדרך נתפסו חשודים נוספים במרידה.
לבסוף בפקודתו של ברוק כונסו כל האנשים במקום ונעמדו בשורה לפניו.
ברוק הורה לכל האנשים שהיו מעורבים במרידה לצעוד קדימה, וכמה מן החשודים עשו כן ונעצרו.
ברוק נאם בפני הרגימנט וקרא לאלה שלא ידעו על המרד להישאר צייתנים לו.
האנשים התחייבו לשמור על משמעת, וחזרו לבסיס.
ברוק שלח את שנים עשר המורדים ושבעת העריקים שנתפסו לקוויבק למשפט צבאי, שבו התגלה כי הם תכננו לכלוא את הקצינים ולחצות את נהר הניאגרה בארצות הברית בקווינסטון.
שבעה חיילים הוצאו להורג לפני כיתת יורים אחר כך.
ב-30 באוקטובר 1805 הועלה ברוק לדרגת קולונל, לאחר שהמשיך להפגין סמכות.
ב-1806 החלה להתגבר העוינות של ארצות הברית כלפי האימפריה הבריטית, והיחסים בין שתי האומות המשיכו להדרדר, עד שבסופו של דבר פרצה בשנת 1812 מלחמה.
העוינות בין שתי המדינות נבעה משלושה טעמים: התמרמרות מהפגיעה בריבונות האמריקנית, הגבלת הסחר האמריקני מצד בריטניה, ורצון לספח את הקולוניות הבריטיות בצפון אמריקה שהגנתם הייתה חלשה במטרה להשיג טריטוריה.
האמריקאים התמרמרו בין היתר על גיוסם של ימאים אמריקאים לצי המלכותי הבריטי, על ההסגר הימי הבריטי על נמלי צרפת, ועל כך שהבריטים הסיתו, לפי חשדם, את האינדיאנים לתקוף את היישובים האמריקאיים במערב הגבול.
הניצים בארצות הברית קראו לפלישה לקנדה, כדי להעניש את האימפריה הבריטית ולהפחית את האיום של האינדיאנים על האינטרסים של ארצות הברית.
באותה העת, הקולוניות האמריקאיות הפכו לצפופות וגברה התמיכה בעמדה, שנודעה בהמשך כהייעוד הגלוי, שלפיה ארצות הברית נועדה לשלוט בכל צפון אמריקה.
הניצים באמריקה העריכו כי המתיישבים הקנדיים יתמכו בפלישה של צבאות ארצות הברית ויראו בהם כמשחררים, וכי, כפי שהבטיח תומאס ג'פרסון לציבור האמריקאי, כיבוש קנדה יהיה קל.
בתגובה לאיום מתפתח זה, עבר ברוק לחיזוק ההגנות הקנדיות.
הוא חיזק את הביצורים של קוויבק באמצעות בנייה של חומות וסוללות ארטילריה מוגבהות.
חרף השכלתו הבסיסית, צלח ברוק ביצירת עמדות הגנה חזקות, וזאת במידה רבה הודות לכך שקרא חומר בנושא, ובין היתר מספר ספרים על תורת ההתקנה והפעלה של ארטילריות.
הוא גם ארגן מחדש את מחלקת הצי (שהייתה אחראית על אגמים ונהרות), ובעקבות זאת התפתח כוח ימי שהיה מסוגל להחזיק בימות הגדולות.
זה היה חייב להיות ציר חשוב במלחמה.
ב-1807 מינה המושל סר ג'יימס הנרי קריי את ברוק לבריגדיר-גנרל.
היה על ברוק ליטול פיקוד על כל הצבא של קנדה העילית ב-1810. במהלך תקופה זו, ביקש ברוק להיות מוצב באירופה.
ב-1811 הועלה ברוק בדרגה למייג'ור גנרל, ובאוקטובר באותה שנה, סגן המושל פרנסיס גור עזב לאנגליה.
בעקבות זאת הפך ברוק לסגן מושל זמני, וכמו כן לאחראי על קנדה העילית, ובכך היה לבעל הסמכות הן על התחום הצבאי והן על התחום האזרחי.
כך, כאשר הותר לו לבסוף לעבור לאירופה בתחילת 1812, ברוק דחה את ההצעה, כשראה שמחובתו להגן על קנדה מפני ארצות הברית.
כאחראי של קנדה העילית, ביצע ברוק סדרת שינויים במטרה להיערך למצב של מלחמה.
הוא שינה את חוק המיליציה, ואפשר בכך שימוש בכל המתנדבים הזמינים, וכן הורה להגדיל את האימונים של מגויסים חסרי ניסיון אלו, וזאת חרף התנגדות מצד בית המחוקקים.
מלבד זאת, הוסיף ברוק לחזק ולתגבר את ההגנה.
בנוסף, חיפש ברוק מנהיגים אינדיאנים שיהיו לו לבעלי ברית נגד האמריקאיים במלחמה הממשמשת ובאה.
למרות הסברה המקובלת באותה העת, כי קנדה תיפול מהר במקרה של פלישה אמריקאית, ברוק המשיך באסטרטגיה שלו כדי לתת לקולוניה סיכוי להילחם.
ארצות הברית הכריזה על בריטניה מלחמה ב-12 ביוני 1812. ההכנות של ברוק שיפרו את הערכותה של קנדה למלחמה; למרות זאת ברוק חשש כי ההכנות הללו אין בהן די כדי לשמור על ביטחון הקולוניה.
על כן, פנה ברוק במהירות לכבוש את פורט מקיניאק, מוצב בעל חשיבות אסטרטגית.
במתקפה זו זכה ברוק להצלחה מוחצת, אך הוא הרגיש שעליו להמשיך.
ניסיונות אלו של ברוק עוכבו על ידי המושל הכללי, ג'ורג' פרבו, אשר העדיף גישה זהירה יותר למלחמה.
פְּרֶבוֹ חש שיש להשקיע מאמצים בהגנה, והתנגד לכל פלישה לשטח של ארצות הברית.
ב-12 ביולי הצליח ויליאם הול לפלוש לקנדה בסנדוויץ' (כיום וינדזור).
הפלישה נעצרה במהירות והול נסוג, אך האירוע שימש כתירוץ שלו נזקק ברוק כדי לזנוח את הפקודות של פרבו.
על מנת לזכות בעזרתו של טכומסה, מנהיג השבט האינדיאני שוני, התקדם ברוק לכיוון דטרויט.
בנקודה זו, חרף תמיכת האינדיאנים שהיו עמו בברית, עמד ברוק בנחיתות מספרית של כשניים לאחד.
למרות זאת, ברוק שראה בהול אדם מוג לב, שבפרט פחד מנתיניו של טכומסה, החליט להשתמש בסדרת תכסיסים כדי לאיים על הול.
ראשית, שלח ברוק הודעה (שהייתה כביכול לפרבו) שהודיעה על כך שאינו זקוק עוד לתגבורת.
הסיבה שניתנה היא שלברוק יש די והותר אינדיאנים בעלי ברית כדי לכבוש את המבצר, ולכן לא נדרשים חיילים בריטיים נוספים.
בנוסף החליט לחפש את המיליציה שלו כתגבורת במדי צבא, ובכך יצר את הרושם כאילו צבאו מורכב כולו מכוחות חיל רגלים בריטי רגיל, אף שצבאו כלל מתנדבים.
בהמשך הטיל ברוק מצור על פורט דטרויט, מעמדות ארטילריה שמעבר לנהר בעיר סנדוויץ', ובאמצעות סדרת מצעדים, כך שהיה נראה כי הוא מחזיק מספר רב בהרבה של אינדיאנים, ממה שבאמת היו ברשותו.
בנוסף, הורה לכוחותיו של טכומסה לנסות להרעיש ככל האפשר, כדי ליצור את הרושם של צבא גדול בהרבה.
לבסוף, שלח ברוק מכתב להול בו תבע את כניעתו, וציין כי: "סר, אין ברצוני להצטרף למלחמת שמד, אבל עליך לדעת כי האינדיאנים הרבים שהסתפחו לחילותיי יהיו מחוץ לשליטתי ברגע שיחל המאבק".
ברוק לאחר מכן פתח על המבצר באש תותחים.
ב-16 באוגוסט, שעתיים לאחר קבלת המכתב של ברוק, הול נכנע ללא תנאי.
הול, שחסר היה ניסיון צבאי עדכני, נחרד מהסכנה שראה באינדיאנים אם לא ייכנע.
הניצחון בדטרויט היה בעל חשיבות, מאחר שפגע במורל האמריקאי, וסילק את האיום מצד רוב הכוחות האמריקאיים באזור.
בנוסף העלה הניצחון את המורל הקנדי.
כמו כן התאפשר לברוק לקחת את ההספקה האמריקאית בדטרויט, ולהשתמש בה לצרכיהם של כוחותיו, במיוחד תרם הציוד לשפר את ציודם הדל של המיליציה.
בנוסף לכל אלו הובטחה כעת תמיכת טכומסה והצ'יפים האינדיאנים האחרים, שראו בכך אות לנכונות וליכולתו לפעול.
בתמורה לעזרתו של טכומסה, ברוק הבטיח מספר התחייבויות לשוני.
במסגרת זו הבטיח ברוק כי לא יקיים משא ומתן בלי להזכיר את חזון השוני לעצמאות.
בעקבות פעולותיו בתפיסת דטרויט הוכתר ברוק כאביר, אך הוא נהרג בקרב על רמות קווינסטון, בטרם נודע לו על כך.
תפיסת דטרויט הובילה את בריטניה גם לשליטה ברוב טריטוריית מישיגן.
ברוק התכוון להמשיך במסע כיבושיו בארצות הברית, אך כוונות אלו סוכלו בשל משא ומתן להפסקת אש שהתבצע בין פרבו למייג'ור גנרל האמריקני הנרי דירבורן.
בעקבות זאת נעצרה תנופתו של ברוק, ולאמריקאים ניתן זמן לחדש את כוחותיהם ולהתכונן לפלישה לקנדה.
מחמת חוסר יכולתו לחזות את נקודת הפלישה, ברוק פעל להערכות ההגנה בכל קנדה העילית.
בינתיים, הופעל לחץ נשיאותי על הגנרל האמריקאי סטפן ואן רנסלאר השלישי לפלוש לקנדה.
רנסלאר שהיה מינוי פוליטי ובעל ניסיון צבאי מועט, פיקד על צבא גדול ליד לוויסטון שבניו יורק.
חרף חששותיו של סטפן רנסלאר באשר לטיב כוחותיו, לא הייתה לו ברירה אלא לתקוף.
בגלל חוסר ניסיונו הצבאי, לא זכה רנסלאר לאמון מצד החיל הסדיר שלו.
בבוקר ה-13 באוקטובר 1812, ניסה רנסלאר לעבור את נהר הניאגרה, ובעקבות זו פרץ הקרב על רמות קווינסטון.
למרות אש כבדה מהארטילריה הבריטית, הגל הראשון של האמריקאים (בפיקודו של ג'ון אי וול) הצליח לצלוח, ולאחר מכן לעלות בעקבות שביל הדייגים למעלה, להרים.
מנקודה זו, תקפו האמריקאים והביסו את הארטילריה הבריטית.
ברוק, שהיה בקרבת פורט ג'ורג', מיהר לקחת פיקוד על צבא בריטי קטן שהוצב בהרים.
ברוק פחד שהאמריקאים, שכעת הארטילריה לא עמדה בדרכם, יעבירו את שאר הכוחות מעבר לנהר.
לפיכך הורה על התקפה על עמדותיהם.
נאמן לפילוסופיה האישית שלו, שלפיה לעולם לא מצווים על אנשים שהוא לא מנהיג, הוביל באופן אישי את התקיפה.
התקיפה כמעט צלחה, אך נהדפה.
ברוק עצמו נפצע בידו, אבל פנה מיד להוביל תקיפה נוספת.
הוא היה מטרה ברורה במדי הגנרל שלו, וכך נורה ונהרג על ידי צלפים אמריקאים.
אחד הצלפים היה האח האבוד של ברוק, מקנזי ברוק, שהיה לבוגד והפך לאזרח אמריקאי.
הוא כמעט נהרג כשהיה ילד וברוק דחף אותו מהגג.
לאחר מותו, שיף הגיע לזירת הקרב ולקח פיקוד על הצבא הבריטי.
בניגוד למתקפה הישירה הקודמת, שיף הוביל גישה זהירה יותר.
גישה זו הביאה בסופו של דבר הצלחה, והובילה לניצחון מוחלט על האמריקאים שגבה רק 50 מאנשיו.
דווח כי במהלך הקרב קרא רגימנט 49 ל"נקמה על הגנרל" כקריאת קרב.
אחרי הקרב שיף והסגל שלו החליטו להפקיד את סידור ההלוויה בידי קפטן ג'ון גלג ששירת יחד עם ברוק במשך שנים רבות.
ב-16 באוקטובר התקיימה תהלוכת הלוויה לברוק וקולונל מקדונל, אשר יצאה מבית הממשל והמשיכה עד לפורט ג'ורג', שבה נכחו חיילים מהצבא הבריטי, המיליציה הקולוניאלית ושבטי אינדיאנים.
הארונות הורדו לקבר שנחפר בפינה הצפון-מזרחית של פורט ג'ורג'.
אחר כך הבריטים ירו לכבודו 21 יריות בשלושה מטחי ירי.
מאוחר יותר באותו יום, גם חיל המשמר האמריקאי בפורט ניאגרה ירו מטח לכבודו.
כמה אלפי אנשים נכחו בלוויה, מספר ראוי לציון בהתחשב באוכלוסייה של קנדה העילית באותם זמנים.
הגופות של ברוק ומקדונל הגיעו לבסוף למנוחה תמידית באנדרטת ברוק, ב-13 באוקטובר 1853. בין 12 ל-15 אלף אנשים נכחו בקבורה הסופית.
אף על פי שקנדים רבים רצו לראות בברוק אחד מהם, הוא מעולם לא התייחס לקנדה כביתו.
על אף שחיבב את קוויבק סיטי, תפש ברוק את המדינה כמקום מנותק, ושאף לחזור לאירופה כדי להילחם נגד נפוליאון.
ברוק גילה חוסר אמון כלפי המתיישבים הקנדים, שרבים מהם, לפי דעתו, אהדו את האמריקאים, והוא גילה חוסר התלהבות לרעיון לחמשם כדי שיעזרו להגנת הקולוניות; העדפתו הייתה להילחם לצדם של בריטים רגילים ולצדם של לוחמיו של טכומסה.
הערכתו לטכומסה ולשאר השבטים האינדיאנים שלחמו לצדו, ראויה לתשומת לב.
על אף שההתכתבויות של ברוק מעידות על גילויי התנשאות כלפי האינדיאנים, נראה שכיבד מאוד את טכומסה עצמו (הוא קרא לו "ולינגטון של האינדיאנים", וציין כי "אני מאמין כי לוחם פיקח יותר או אבירי יותר לא קיים"), וגם היה לו כבוד מסוים כלפי האינדיאנים.
חרף החינוך הפורמלי המועט שרכש, הוקיר ברוק את חשיבות ההשכלה.
מסופר, שלעיתים קרובות היה מבלה לבד בחדרו בשעות הפנאי, בקריאת ספרים בניסיון לשפר את השכלתו.
הוא התעניין במגוון רחב של תחומים, וקרא חיבורים רבים בנושאי תורת לחימה ומדע, אך גם בנושאים פילוסופים ואחרים.
בעת מותו הייתה בחזקתו ספרייה צנועה, כולל עבודות של שייקספיר, וולטייר וסמואל ג'ונסון.
אובדנו של ברוק היווה מכה קשה להנהגה הצבאית הבריטית.
מחליפו, מייג'ור גנרל שיף, על אף שניצח בקרב ברמות קווינסטון, לעולם לא יכול היה להגיע למוניטין כפי שהיה לברוק.
רבים ביקרו אותו, בהם ג'ון סטרשיין, על נסיגתו בקרב על יורק, וזמן קצר לאחר מכן הוחזר לבריטניה, שם המשיך בקריירה צבאית מצליחה.
יורשו של ברוק בדטרויט, קולונל הנרי פרוקטר, היה גרוע בהרבה.
פרוקטר התמודד עם התקפה של הצבא הצפון מערבי של אמריקה בפיקוד ויליאם הנרי הריסון שהיה לימים לנשיא ארצות הברית.
הריסון ארגן התקפה על דטרויט, אך פלוגה מצבאו הובסה בפרנצ'טאון ב-22 בינואר 1813. פרוקטר גילה שיקול דעת לקוי, והשאיר את האסירים במעצר אצל בעלי בריתו האינדיאנים, שהוציאו להורג 60 מהם.
ניצחונות אמריקאיים שבאו לאחר מכן אפשרו להריסון לערוך ניסיון פלישה נוסף לקנדה, אשר הוביל ב-5 באוקטובר 1813 לקרב על התמזה.
אחרי התקפה אמריקאית מוצלחת, כוחותיו של פרוקטר פנו לאחור ונסו, והותירו את טכומסה ונתיניו להילחם לבדם.
הם המשיכו להילחם ולבסוף הובסו.
טכומסה נהרג בקרב, ובריתם של הבריטים עם האינדיאנים נגמרה.
באשר למושל הכללי פרבו שלעיתים קרובות התעמת עם ברוק, הוא נשאר בפיקוד על הצבאות הבריטים עד אחרי הקרב של פלטסבורג ב-1814. על פי התכנון הבריטי, הקרב אמור היה להיות התקפה משותפת של החי"ר עם הצי, אבל פרווסט בושש לשלוח את כוחותיו, ושלחם רק כמעט עם סיום הקרב.
כאשר תקף לבסוף, התברר שכוחותיו לא יכולים היו לעבור את הגשר של נהר הסרנק, שהוחזק על ידי קבוצה קטנה של חיילים אמריקאים.
חרף יתרון משמעותי בכוח אדם, נסג פרבו לבסוף לאחר ששמע על כישלון התקיפה הימית.
בעקבות כישלונו בפלטסבורג, זומן פרבו לאנגליה לחקירה.
בשל בריאותו הלקויה, מת פרבו בתחילת 1816.
הקנדים ראו בברוק גיבור צבאי, מאחר שהצליח להציל את הקולוניה הקנדית אף שהדבר נראה חסר סיכוי.
הוא אף הגיע למקום ה-28 ברשימת הקנדים הגדולים של CBC, על אף שלא היה קנדי.
במרגלות מדרון הניאגרה הוקם גל-עד שמציין את המקום שבו נהרג ברוק, ולזכרו הוצבה אנדרטה מרשימה שצופה על ההרים.
ב-1840 פוצצה המצבה וניזוקה על ידי הקנדי-אירי בנג'ימין לט, אך שופצה לאחר מכן.
לזכרו נקראו הערים ברוקוויל שבקנדה, מחוז ברוק, הכפר ברוק שבססקטשוול, אוניברסיטת ברוק, ובתי ספר שונים.
על שמו קרויים גם כבישים אחדים באונטריו ורחוב ובית ספר בעיר ויניפג.
על אף שקרבות גדולים באירופה העמידו בצד את הישגיו של ברוק, מותו התפרסם בהיקף נרחב, ובפרט בגרנזי.
כישלונות של מפקדים בריטים בקנדה שבאו לאחר מכן, עזרו לחיזוק ההכרה בפועלו.
בלונדון הוקמה לזכרו מצבה בקתדרלת סנט פול.
ניתן לו התואר "האביר של בת' (KCB)" עבור ניצחונו בדטרויט.
ב-1881 הוקמה תחנת רכבת בברקשייר שנקראה על שמו.
ספינה בבנייה של הצי הבריטי אשר נקראה על שמו, נהרסה בעת הקרב על יורק.
בית הילדות של ברוק ברחוב הגבוה בעיר סנט פטר פורט נשאר עומד והקומות הנמוכות בו הן בית מרקחת בריטי, חנות מגפיים וחנויות לזכרו.
מצבת זיכרון שנקנתה על ידי קנדה הוצבה בצד כנסיית העיר כנסיית העדה של העיר.
האוניברסיטה על שם ברוק נתנה 2 מקומות לתלמידי גרנזי שמגיעים להישגים גבוהים.
ב- 1969 ו-1996 משרד הדואר הרשמי של גרנזי הנפיק בולים להנצחת חייו ופועלו של ברוק.
אייזק לי (4 במרץ 1792 - 8 בדצמבר 1886) היה חוקר טבע אמריקאי שעסק בגאולוגיה ופלאונטולוגיה ותרם רבות לזואולוגיה במחקריו על צדפות ולמינרלוגיה בחקר חלוצי על תכלילים במינרלים ובאבני חן.
אייזק לי נולד בווילמינגטון שבמדינת דלאוור בארצות הברית, החמישי מבין ילדי משפחת סוחרים קווייקרית.
לי למד באקדמיה מקומית בכוונה לעסוק ברפואה, אך בגיל 15 החל לעבוד בעסק מסחרי בפילדלפיה שהיה שייך לאחיו ג'ון, ובסופו של דבר הצטרף אליו כשותף.
שם גם יצר קשר ממושך עם הגאולוג המקומי לארדנר ונוקסם (Lardner Vanuxem) אשר איתו יצא לאסוף מינרלים, סלעים ומאובנים, שניהם נבחרו בשנת 1815 לאקדמיה למדעי הטבע בפילדלפיה.
בשנת 1818 פרסם לי בעלון האקדמיה את המאמר המדעי הראשון שלו: "דין וחשבון על המינרלים הידועים עתה בסביבת פילדלפיה" (An Account of the Minerals at Present Known to Exist in the Vicinity of Philadelphia).
אייזק לי היה דוגמה מאלפת לחובבן אוטודידקטי שדבקותו בנושא מצומצם הניבה תרומה יסודית ונרחבת למדע.
לימודיו של לי התקיימו בסופם של ימי עבודה המלווים בהתחייבויות חברתיות.
לאחר שהצטרף בשנת 1821 להוצאה לאור של הכלכלן מתיו קארי ונישא לבתו של קארי, פרנסס אן, הפך לנשיא החברה.
לאחר כמה מיתות במשפחתו, מצא לי את עצמו אחראי לצאצאיהם של כמה מקרוביו, ואף התלונן באוזני חברים כי "האל יודע מתי יזדמן לי לשוב ולחקור בענף יפה זה של המדע".
בשנת 1851 פרש לי מן ההוצאה לאור כאדם עשיר המלווה במחויבויות חברתיות כיאה למעמדו.
לאחר מותו נתרמה ספרייתו הפרטית לספריית הסקר הגאולוגי של ארצות הברית.
לימודי הגאולוגיה הביאו את לי להתעניין בצדפות ולבלות שנים רבות במחקר ובאיסוף של רכיכות מים מתוקים שנשלחו לאקדמיה מנהר אוהיו ושאחיו תומאס אסף בקרבת סינסינטי.
ב-1827 פרסם לי "תיאור של שישה סוגים חדשים של צדפות נחלים" (A Description of Six New Species of the Genus Unio) – קטלוג תיאורי בעיקר של מדגמים מן התצורות השלישוניות של קלייבורן באלבמה.
פרסום זה ביסס את המוניטין שלו, וכתביו הבאים נשקלו בכובד ראש.
הטיפוגרפיה והאיורים, נאמר לו, נראו "כעבודת דפוס שיצאה לאור בסדנאות הטובות באירופה".
בנוסף לצדפות פיענח לי את המבנה העוברי של 38 סוגי צדפות נחלים ותיאר את הרקמות הרכות של 234 סוגים נוספים.
בניגוד למלומדים בני זמנו, ויכוחיו עם עמיתיו לא גלשו לטינה אישית.
הגאולוג לואי אגסי (Louis Agassiz) ערער על דיווחיו של לי בנוגע לטביעות הרגל של זוחל (Sauropus primeavus) באבן חול אדומה מעידן קדום וסבר כי אף יצור נושם אוויר לא התקיים קודם להיווצרות אבן חול מעידנים מאוחרים יותר.
לי שמר על עמדתו במונוגרפיה מנוסחת ומאוירת היטב, אשר יצאה גם במהדורה מוגדלת מלווה בליתוגרפיה של טביעת הרגל בגודלה הטבעי.
בסופו של דבר, אכן הוכח כי יצורים נושמי אוויר נמצאו בתצורות נוספות.
אייזק לי היה אספן נלהב של מינרלים ואבני חן והראשון לכתוב על תכלילים.
קדמו לו מדענים שהתלהבו מהם, אך לי היה הראשון להשתמש במונח תכלילים (Inclusions) במינרלים ובסלעים.
שנותיו הארוכות היו מוקדשות למחקר מיקרוסקופי של תכלילים, והוא צבר אוסף ניכר של מינרלים וצדפות אשר נתרם לסמית'סוניאן.
האוסף שהותיר כולל כ-10,000 דוגמאות של אבני אודם, ספיר, כריזובריל, טורמלין, גארנט, קוורץ ואבנים אחרות, והוא ממוין ומלווה באיורים המראים את התכלילים המעניינים.
לי פרסם שלושה מסמכים על תצפיותיו, ואלה היוו יסוד להתפתחות חקר התכלילים באבני חן ובמינרלים:
רשימות נוספות על גבישים מיקרוסקופיים הכלולים במינרלים אחדים (Further Notes on Microscopic Crystals in some of the Gems), 1869
לי נטה לגישה שונה במקצת מקודמיו.
במקום הכללה מורפולוגית, כימית ופיזיקלית של תוכן הגבישים, הוא התעניין יותר במיון הסוגים השונים ואסף בלהיטות חומר על אופיים של סוגי התכלילים בקורונדום, בקבוצת הגארנט, בטופז, בספינל ובקוורץ.
עבודתו של לי התמקדה בעיקר באבני חן, בעיקר עקב משיכתו לקסמן הרב, כמו גם בשל העובדה שפניהן המלוטשים סיפקו חלון מושלם להתבונן דרכו ולבחון את התכלילים.
עד היום מסווגים תכלילים במינרלים ובאבני חן לפי גישתו של לי:
תכלילים פרוטוגנטיים - נוצרו עוד לפני תחילת ההתגבשות ונלכדו בתוך הגביש בשלבי התגבשות שונים
תכלילים סינגנטיים – נוצרו בשלבים שונים במקביל להתגבשות הגביש
תכלילים אפיגנטיים - נוצרו לאחר סיום תהליך ההתגבשות
אייזק לי כיהן כנשיא האקדמיה למדעי הטבע בפילדלפיה ושימש כסגן נשיא החברה הפילוסופית האמריקאית (שם גם היה יושב ראש של ועדות הכספים והפרסומים).
ב-1852 קיבל תואר כבוד LL.D מאוניברסיטת הרווארד והיה חבר או עמית במספר אקדמיות במדינות אחרות.
בביקוריו באנגליה ובאירופה בשנת 1832 ובשנים 1852–1853 התקבל לי בחום על ידי אלכסנדר פון הומבולדט, ויליאם באקלנד, צ'ארלס לייל, רודריק מרצ'ינסון ואדם סדג'וויק.
הוא בחן ונתן שם לדגימות של צדפות נחלים במוזיאון הבריטי, בגן הבוטני Jardin des Plantes בצרפת ובאוספים פרטיים.
אייזק נייתן (1790 – 1864) היה מלחין יהודי בריטי - אוסטרלי.
אייזק נייתן נולד בקנטרברי לאב יהודי-פולני שהיגר לבריטניה, ולאם יהודייה-אנגליה.
אביו היה ככל הנראה החזן של הקהילה היהודית של קנטרברי בעת הולדת בנו.
פרטים אחרים על מוצאו אינם ידועים.
הוא קבור בלונדון בבית הקברות היהודי תחת השם "מנחם בן רבי יהודה פולק".
אייזק, שנועד תחילה להמשיך בדרכו של אביו, למד בין השנים 1805-1807 בקיימברידג' בבית הספר היהודי-האנגלי הראשון עם פנימייה (שנוסד בידי סולומון ליאון).
כיוון שגילה נטייה מובהקת למוזיקה, נסע ללונדון לעבוד כשוליה אצל מו"ל המוזיקה דומניקו קורי.
לדבריו, גם למד במשך חמש שנים פיתוח קול ושירה אצל קורי, שהיה בשעתו תלמידו של ניקולא פורפורה.
קורי עסק גם בפרסום שירים לאומיים מן הסוג שהיה פופולרי אז, דבר שוודאי המריץ את נייתן לחפש טקסט מתאים לנעימות יהודיות שאסף ועיבד.
ואמנם, כשמעיינים בתווים שהתפרסמו אפשר להבחין בנושאים מוכרים.
כך למשל לשיר "על גדות ירדן" התאים נייתן את הנעימה המוכרת של "מעוז צור ישועתי".
אף כי רוב הלחנים ב"מנגינות עבריות" היה ניגונים מסדר התפילות היהודי, הרי מעטים מהן, אם בכלל, היו במקורם בשימוש בטקס התפילה העתיק בבית המקדש בירושלים, כטענתו של נייתן.
רבים מהם היו לחנים אירופיים עממיים, שחלחלו במשך מאות שנים אל תוך סדר תפילות בבתי הכנסת, עם טקסטים חדשים (קונטרפקטה).
בשנת 1813 פנה נייתן אל המשורר לורד ביירון בבקשה לכתוב מילים לנעימות אלה.
התוצאה הייתה מנגינות עבריות, אסופת השירים המפורסמת של המשורר, שנייתן הוציא לאור בשנת 1815. אסופת השירים עם המוזיקה של נייתן נשארה בדפוס במשך רוב המאה ה-19, אם כי עיון בה מלמד, שהתלהבותו של נייתן הייתה גדולה מכישרונותיו בפועל.
היה זה הניסיון הראשון להציג את המוזיקה המסורתית של בית הכנסת, שנייתן היה בקי בה הודות לחינוכו מבית, לפני הציבור הרחב.
כדי לקדם את המכירות, פנה נייתן אל זמר הטנור היהודי המפורסם ג'ון בראהאם וביקש את רשותו לפרסם את שמו על דף השער, בתמורה לחלק ברווחים, אף כי לבראהאם לא היה למעשה שום חלק ביצירת "מנגינות עבריות".
הצלחת ה"מנגינות" פרסמה את שמו של נייתן ברבים והקנתה לו מוניטין מסוימים.
לאחר זמן התיימר למינוי כמורה לזמרה לנסיכה הבכורה שרלוט וכאחראי על ספריית המוזיקה של יורש העצר, מי שיהיה בהמשך למלך ג'ורג' הרביעי.
לדברים אלה אין ראיה, אם כי הוצאת מנגינות עבריות הוקדשה לנסיכה בהיתר מלכותי.
בשנת 1816 עזב ביירון את אנגליה שלא על מנת לחזור וניתק את קשריו עם נייתן.
תלמידתו המלכותית של נייתן מתה בשנת 1817 ועל תהילתו הקצרה בא הקץ.
צבירת חובות ופזיזות הכשילו אותו בדרכו.
פעמיים התחתן עם נשים נוצריות, אם כי בשני המקרים הקפיד על חתונה יהודית לאחר הטקס הכנסייתי.
מזגו החם ונטייתו ללכת שולל אחר מחשבות שוא סיבכו אותו בדו-קרב ובתקיפה.
לא ברור כיצד התפרנס בין 1820 להגירתו ב-1841, וקיימת סברה, שכמה חודשים מתקופה זו ישב בבתי כלא לחייבים.
הוא הרבה לכתוב לעיתונות הפופולרית בלונדון, בעיקר בנושאי אגרוף.
המוזיקה תפסה תמיד מקום חשוב בחייו.
הוא חיבר אופרות קומיות לבימות לונדון וארבע מהן הופקו בין 1823 ל-1833. זכויות היוצרים שלו ל"מנגינות עבריות" היו אמורות לשאת תמלוגים - במהלך אותן שנים מכר אותן לאחותו הנשואה, כנראה כדי למנוע את עיקולן בפשיטת רגל - אבל הן נקלעו לסבך מחלוקות משפטיות.
הוא ניסה את כוחו בעסקי הוצאה לאור עם אחיו ופרסם ספר מעניין על תולדות המוזיקה, מוקדש בהיתר למלך ג'ורג' הרביעי, המציג באופן טיפולו בנושא המוזיקה היהודית הבנה רבה בתנ"ך ובמסורת היהודית.
כמו כן הוציא לאור את זכרונותיו על לורד ביירון.
נייתן זכה למוניטין מסוימים גם כמורה לשירה.
בין תלמידיו היה עוד משורר אנגלי חשוב, רוברט בראונינג הצעיר, שציין אותו כעבור שנים רבות כמורה הטוב ביותר לשירה מבין הארבעה שאימנו אותו, משום ששימר משהו מן השיטות המסורתיות של היהדות לפיתוח הקול.
נייתן טען לביצוע אי-אילו שירותים מסתוריים למשפחה המלכותית, שהממשלה בראשות המפלגה הליברלית סירבה לשלם תמורתם.
כתוצאה מכך, נקלע נייתן לקשיים כספיים ובשנת 1841 היגר לאוסטרליה, שם הנהיג את חיי המוזיקה המקומיים, כיועץ מוזיקלי הן לבית הכנסת והן לקתדרלה הקתולית בסידני.
כמו כן הופיע בביצועים ראשונים או מוקדמים של רבות מיצירותיהם של מוצרט ובטהובן.
ב-3 במאי 1847 הוצגה האופרה שלו "דון ג'ון מאוסטריה", האופרה הראשונה שנכתבה, הולחנה והופקה באוסטרליה, בתיאטרון ויקטוריה בסידני.
נייתן גם היה הראשון חקר והעלה על הכתב את המוזיקה של הילידים האוסטרליים.
חייו יוצאי הדופן של נייתן באו אל קצם במוות יוצא דופן.
"ג'ואיש כרוניקל" הלונדוני הודיע בגיליון ה-25 במרץ 1864 מסידני:
קרון הסוסים הציבורי היה הראשון בסידני.
אייזק נייתן היה הקורבן הראשון באוסטרליה (ובעצם בחצי הכדור הדרומי) של תאונת רכב ציבורי.
נייתן נקבר בסידני; בבית הקברות קמפרדאון בניו סאות' ויילס.
המנצח צ'ארלס מקקראס הוא מצאצאיו של אייזק נייתן.
לאור ההפרזות והמוזרויות באופיו של נייתן, יחד עם יכולתו המוזיקלית המוגבלת, קל לפטור אותו כחריג תמהוני וחסר עניין.
אין ספק, שאלמלא קשריו עם ביירון, היה נשכח כליל.
אבל את מנגינות עבריות אפשר לראות רק כהישג ממשי; המוזיקה של נייתן לאסופת השירים יצאה לאור באנגליה שוב ושוב, לפחות עד שנות ה-50 של המאה ה-19 ונודעה ברחבי אירופה.
יתרה מזו, נייתן יכול לטעון, במידה מסוימת, לזכות ראשונים כ"מוליד" הטקסטים של ביירון.
לא זו בלבד, שטקסטים אלה הפיצו רוח פילושמית בחוגים תרבותיים (למעשה, אפשר שלהם נודעה הפופולריות האמיתית הרבה ביותר במכלול יצירתו של ביירון), אלא שהם שימשו גם בסיס ליצירותיהם של מלחינים רבים אחרים במאה ה-19, הן יהודים (פליקס מנדלסון, פאני מנדלסון, יואכים) והן נוצרים (שומאן, לווה, מוסורגסקי, באלאקירב ועוד).
לכתביו של נייתן על מוזיקה לא הייתה השפעה ישירה של ממש, היקף מכירותיהם היה קטן והם לא זכו לביקורת רצינית בעיתונות.
סגנונו ויהירותו מעוררים צחוק ועל התובנות שלו, המרשימות לעיתים, בנושאי מוזיקה יהודית מעיבים מקרים רבים פי כמה של שגיאות וגילויי בערות.
ועם זאת, כמקרה בודד, הצליח למקד את תשומת הלב בנושא, שהיה אותו זמן במרכז העניין של תנועת האינטלקטואלים בגרמניה: תיחום וקידום של תרבות יהודית אמיתית, שיוכלו להציג את היהודים כ"עם" (Volk) - לפי יוהאן גוטפריד הרדר - בזכותם הם.
נראה שאותה רוח עצמה הניעה את עבודתו החלוצית במוזיקה של הילידים האוסטרליים.
לבסוף, סירובו הבלתי-מתפשר של נייתן להודות בתבוסה בחייו בנכר - ללא ספק השווה את עצמו אל ביירון גיבורו - והעבודה שעשה בהבאת המוזיקה הילידית אל אולמות הקונצרטים ואל דפי המחקר, מצדיקים את הצגתו בחוגי המוזיקולוגים של חצי הכדור הדרומי כ"אבי המוזיקה האוסטרלית".
אייזק ברגר היה מרים משקולות יהודי-אמריקאי, אלוף אולימפי, אלוף עולם ושיאן עולם בהרמת משקולות בקטגוריית משקל נוצה (עד 60 קילוגרם).
באותם ימים, תחרויות הרמת המשקולות כללו שלושה סגנונות: הדחיקה וההנפה הקיימים גם כיום, וסגנון שלישי, הלחיצה, שדמה לסגנון הדחיקה למעט בחלק השני של התנועה שנעשה בכוח ידיים בלבד, ללא הקפיצה אל מתחת למשקולת.
ב-1957, במסגרת תחרויות המכביה החמישית, קבע ברגר בתל אביב שיא עולם בסגנון הלחיצה – שיא העולם הראשון שנקבע על אדמת ישראל.
ברגר נולד בירושלים, בנו של רב.
משפחתו עברה לארצות הברית בילדותו, שם גילה אותו בוב הופמן, מאמן הנבחרת האולימפית של ארצות הברית בהרמת משקולות הנחשב לאחד מהחשובים שבבוני הענף בארצות הברית.
בתחרות במשקל נוצה באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה ברגר במדליית זהב כאשר הרים 352.5 קילוגרם בסיכום שלושת הסגנונות.
ב-24 בספטמבר 1957 התחרה ברגר כאלוף אולימפי במסגרת המכביה החמישית.
בסגנון הלחיצה קבע ברגר שיא עולם כשהרים 117 ק"ג.
זהו שיא העולם הראשון שנקבע על אדמת ישראל.
באליפות העולם 1958 בסטוקהולם זכה ברגר לראשונה בתואר אלוף העולם, תוך שהוא קובע לראשונה שיא עולם בסיכום שלושת הסגנונות כשהרים בסך הכל 372.5 ק"ג.
באליפות העולם שנה לאחר מכן הפגין ברגר יכולת פחותה, הרים 362 ק"ג והסתפק במדליית הכסף.
ברגר ניסה להגן על תארו האולימפי באולימפיאדת רומא (1960), שם התפתח קרב בינו לבין מרים משקולות סובייטי אותו ניצח ברגר 6 פעמים בעבר.
הפעם, לאחר קרב שנמשך עד 4 לפנות בוקר, הייתה ידו של הסובייטי על העליונה, כשהשווה את שיאו העולמי בן השנתיים של ברגר בסיכום הסגנונות.
ברגר נאלץ שוב להסתפק במדליית הכסף.
ברגר גמל למתחרהו כשזכה במדליית הזהב באליפות העולם ב-1961 כשהסובייטי נדחק למקום השלישי.
ברגר גילה יכולת גבוהה מאוד באולימפיאדת טוקיו (1964), וקבע שיא אולימפי חדש של 122.5 ק"ג בלחיצה, ושיא עולם של 152.2 ק"ג בדחיקה.
למרות היכולת הגבוהה ותוצאת סיכום של 382.5 ק"ג, החמיץ ברגר את מדליית הזהב לאחר שיריבו העיקרי מיפן הניף 15 ק"ג יותר ממנו.
ב-1965 התקבל אייזק ברגר להיכל התהילה של הרמת המשקולות האמריקאית.
ב-1980 התקבל ברגר להיכל התהילה של הספורט היהודי.
אייזק אלפרד אייזקס נולד ב-1855 ברחוב אליזבת', מלבורן שבמדינת ויקטוריה (אוסטרליה), לזוג מהגרים יהודים.
אביו, אלפרד אייזקס, היה חייט יהודי, שנולד בעיירה מלאווה שבצפון מרכז פולין, היגר משם לגרמניה, צרפת ולבסוף הגיע ללונדון, אנגליה, ב-1845. שם, ב-1849, הוא פגש ונישא לרבקה אברהמס, יהודייה גם היא.
השניים היגרו לאוסטרליה ב-1854 (מסע של שלושה חודשים בספינה באותה עת) ואייזקס נולד כשנה אחרי הגעתם, הבן הבכור מתוך שישה ילדים.
המשפחה עברה ממלבורן לצפון מדינת ויקטוריה, כשאייזקס היה בן ארבע ושם הוא גדל בעיירה בשם יקנדנדה, שהוקמה סביב מכרה זהב.
היה זה ביקנדנדה שהחל ללמוד בבית ספר יסודי וכבר שם הוכיח עצמו כילד נבון בעל תחומי עניין רבים.
כאשר בשנת 1867 עברה המשפחה לעיירה השכנה ביצ'וורת' הגדולה יותר, הוא הלך תחילה לבית הספר הרב-תחומי ולאחר מכן לבית הספר לדקדוק של ביצ'וורת' שבו הוענק לו התואר הרומאי 'דוקס' (Dux).
לאחר שהוסמך כתלמיד-מורה לימד בבית הספר המשותף ובבית הספר הממלכתי שהחליף אותו משנת 1870 עד 1875.
אייזק הצטיין בלימודי מתמטיקה ובשפות, והיה בגיל 15 בלבד כאשר מונה כמורה בתיכון שבו למד, למרות היעדרויותיו התכופות מבית הספר.
הוא הירבה לברוח למחנות כורי הזהב שבסביבה.
את ניסיונו הראשון במשפטים רכש במסגרת זו, במשפט שניהל כנגד הנהלת בית הספר בקשר לשכרו.
היה זה במהלך 1875, לאחר המשפט עם המנהל על שכר הטרחה המגיע לו, שהתפטר ממשרתו ועבר ללמד למספר חודשים בבית הספר לדקדוק.
באמצעות קשריו של חברו המקומי ג'.
קרפרד, הובטח לאייזקס מינוי כפקיד במשרד הפרוטנוטרי במחלקה למשפטי הכתר במלבורן, שם היה לו ניסיון רב בנושאים משפטיים מעשיים במשפט אזרחי.
בהיותו סטודנט במשרה חלקית, החל ללמוד משפטים באוניברסיטת מלבורן בשנת 1876 וסיים בזמן המינימלי באפריל 1880 בהצטיינות מהשורה הראשונה.
מחברת לימודים שלו משנת 1879 ששרדה היא מודל של דיוק ובהירות בהצהרתו הקצרה של דוקטרינה ועקרון, ובהערות סיכום של תיקים מוכרעים.
ייתכן ולאייזקס היה זיכרון צילומי (דבר שלא הוכח) ובבחינות יכול היה לצטט תיקים משפטיים שלמים.
הידע שלו בשפות כלל בסופו של דבר לא פחות משמונה שפות: אנגלית, רוסית, גרמנית, איטלקית, צרפתית, יוונית, סינית והינדית.
לאחר שהשלים תואר ראשון במשפטים ב-1880 המשיך אייזקס ללימודי תואר שני שהשלים ב-1883. הוא נשאר במשרד עורכי הדין של הכתר עד 1882, כשהחליט לעבור ללשכת עורכי הדין העירונית.
ללא קשרים ועם גיבוי כלכלי מועט, אייזקס טיפח מוניטין דרך עבודה ממושכת.
עד 1890 הוא היה מבוסס היטב: באותה שנה הוא הופיע תשע עשרה פעמים בפני בית המשפט העליון של ויקטוריה והיה למייצגם של לקוחות עסקיים גדולים, כולל בנקים, הבורסה, חברות הקרקעות והפיננסים והרשויות המקומיות.
טווח עיסוקו היה רחב מאוד: במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 הופיע בענייני דיני חברות שונים, במקרים בהם נוגעים נזקים, חוזים, ביטוח, חדלות פירעון, כרייה ודיני ממשל מקומיים.
אייזקס צוין בלשכת הדין בשל "תשומת הלב הצמודה והמפורטת שהקדיש למקרים שלו, שלמות הטיעונים שהציג וההתייחסות שלו ללקוח."
בשנת 1886 הביא אייזקס את הוריו למלבורן, ומאז 1888 התגוררו בבית רחב בן שתי קומות ברחוב אובורן.
ב-18 ביולי נישא לדבורה (דייזי) ג'ייקובס, בתו של אייזיק ג'ייקובס, סוחר טבק שהיה נשיא הקהילה העברית סט.
קילדה ובשנים 1889–1890 היה הנשיא המיועד של לשכת התעשייה.
נולדו להם שתי בנות ב-1890 וב-1892. המשפחה עברה מדירה לדירה בתדירות גבוהה, אך בנוסף על הדירה במלבורן עצמה היה לרשות המשפחה בית כפרי בהר מקדון.
אייזקס שמר על קשר יומיומי הדוק עם אמו, ואכן, בשנים הראשונות לנישואיו עזב לעיתים את משפחתו לתקופות קצרות כדי להישאר עם אמו ולטפל בה.
אפילו כאשר היה בן מעל גיל 50 וכיהן כשופט בעליון האוסטרלי, הוא היה כותב ל'אמי היקרה המתוקה שלי'.
בין האם ובנה נותר קשר חזק מאוד עד לפטירתה של האם בשנת 1912.
בבחירות הכלליות של ויקטוריה באפריל 1892, אייזקס נבחר בהפרש נוח לאספה המחוקקת כחבר בבוגונג, מחוז שכלל את יקנדנדה וביצ'וורת', כמועמד ליברלי רדיקלי עצמאי.
בנאום כניסתו לתפקיד שבמהלכו הציג את המדיניות שלו, קרא למיסוי הכנסה ולא מיסים עקיפים שפגעו בעניים בצורה לא הוגנת, רפורמה בדיני החברות, הסדר חברות גישור לפתרון סכסוכים תעשייתיים, רפורמה ברכבת ותמיכה בקריאה עבור הפדרציה.
אייזקס תמך בתחילה בממשלת ויליאם שיאלס, אך בינואר 1893 הצביע נגדו בהצבעת אי-אמון וקיבל את תיק הפרקליט הכללי בממשלה החדשה של ג'יימס פטרסון.
שני פעילים בבנק מסחרי כושל הובאו לדין באשמת קשירת קשר להונאה.
היועץ המשפטי לממשלה, סר בריאן אולוגלן החליט שלא להמשיך בכתבי האישום, ואז הודיע אייזקס כי בהפעלת הסמכות העצמאית שהוקנתה לו כעו"ד הוא הציע לשקול פתיחת הליכים משפטיים.
לאחר שהקבינט החליט כי אין זה חוקתי מבחינתו להתערב בהחלטתו של אולוגלן, הוא עדיין היה נחוש להמשיך.
לבקשת פטרסון התפטר אייזקס ב-25 במאי.
הוא זכה לפופולריות פוליטית רבה על התקרית.
פרשנותו של אייזקס לחוק הייתה מתוחה ופועלו לא תאם את עקרונות ממשלת ויקטוריה.
הודעתו של אייזקס על חקיקה שבה כל סעיף חדש ומחמיר על התנהלות החברות נשמעה בקול רם באספה המחוקקת.
אבל, לאחר מאבק של שנתיים עם המועצה המחוקקת, הועברה רק גרסה משנית, אם כי עדיין שימושית מאוד, של החקיקה המוצעת.
אייזקס תמך ברפורמות חברתיות כגון חוק המפעלים, שהסדיר שכר מינימום וניסה לחסל ניצול, גינה הצבעה ציבורית פומבית וקרא להענקת זכות בחירה לנשים.
הוא התקשה להעביר חקיקה נגד ההימורים ולא הצליח לתקן את חוק עבירות המשטרה בשנת 1898 בכדי להימנע מהפרות חוק של שוטרים.
במשך כל תקופתו כשר בוויקטוריה הוא היה מעורב בפעילות ענפה של עורכי דין.
אחיו הצעיר, ג'ון אלפרד (1863-1944), עורך דין בפועל, ייצג את מחוז אובנס באספה המחוקקת בין השנים 1894 ל-1902.
הפוליטיקאי העולה אלפרד דיקין מתאר את אייזקס בשנות ה-90 המאוחרות של המאה ה-19 כדלקמן: "דובר ברור, נוקב, בסמכות ובלהט, הוא פעל במהרה לפעול להשיג מעמד בשליטה בשיטות הוויכוח והדיון הפרלמנטרי ובשניהם הצליח.
אייזקס לא קיבל תמיכה רבה מצד רוב חברי הפרלמנט אשר לא חיבבו אותו במיוחד.
רצונו היה בלתי נתפס, אומץ לבו הבלתי נדלה ושאיפותיו היו לאין שיעור.
אבל האגואיזם שלו היה בולט מדי ושאיפתו חסרת רחמים מכדי להפוך אותו לפופולרי.
דוגמטי פוליטית מחד, מלא עדינות משפטית ומילוליות וראש רבני מאידך, הוא בו זמנית התעדכן בקריאת ההתפתחויות המודרניות והרעיונות המודרניים".
אייזקס נשא מוניטין של זאב בודד ואיש נחוש, שאפתן ולא מתפשר.
במקביל הוא שמר על תמיכה עממית רחבה כמנהיג פוליטי המנסח רעיונות רפורמיים.
הקמת חבר העמים ופוליטיקה פדרלית
אייזקס היה תומך מרכזי בתהליך הסדר פדרציה והקמת חבר העמים האוסטרלי.
הוא ציפה ליום שבו יוכל לומר 'אני אוסטרלי'.
במרץ 1897 נבחר במקום החמישי, כנציג ויקטוריה לוועידה הפדרלית שהתכנסה במשך חמישה חודשים באדלייד (אוסטרליה הדרומית), סידני (ניו סאות' ויילס) ומלבורן לפני סיומה במרץ 1898. אייזקס לא נבחר לוועדת הניסוח החיונית של כתב הפדרציה.
הוא שלט בחקר ובספרות הפדרציה האמריקאית, איחוד קנדה והקמת הארצות המבוססות על לאום באירופה; אף נציג בוועידה לא הצליח להתעלות עליו בלמידה.
אבל ההערכות וניתוחי המצבים הארוכים שלו וחוסר היכולת שלו להימנע מלהתפרע בנאומי צירים אחרים עייפו והרגיזו את עמיתיו.
היה לו אינטרס מיוחד בעמדת המדינות הגדולות יותר; הוא התנגד במקור לחברות מספרים שווה לכל המדינות בסנאט, אך לבסוף הסכים לקבלת העיקרון.
הוא התעקש על עדיפות בית הנבחרים; הוא היה תומך נחרץ במשאל העם כנותר המנדט להחלטה לשינוי חוקתי ולפתרון משברים בין שני הבתים, והוא לא אהב ישיבות משותפות בין בית הנבחרים והסנאט.
הוא תמך בהגבלת ערעורים מבית המשפט העליון הפדרלי למועצה הפרטית עליה דיבר מאוחר יותר בזלזול.
הוא היה פעיל בניסיון להגן על האינטרסים של הרכבות בוויקטוריה.
הוא לא היה תומך בתעתיק הוראות של 'מגילת הזכויות' האמריקאית לחוקה האוסטרלית.
לאייזקס, לטרנר ולממשל הוויקטוריאני היו הסתייגויות רבות לגבי טיוטת החוקה שעתידה להעלות על משאל עם; ואייזקס התחפר בהתנגדות מוחלטת.
במהלך הוועידה הפדרלית ב-15 במרץ 1898 אייזקס במהלך הסתננות פוליטית הוביל לעיכוב משאל העם לשיקול נוסף של טיוטת החוקה.
לבסוף קידמה התמיכה הציבורית בפדרציה את משאל העם.
משאל העם עבר באופן גורף בוויקטוריה אך הרוב בניו סאות' ויילס לא היה מספיק.
אייזקס לא לקח חלק בולט בכנס הבכורה שלאחר מכן ששינה את הטיוטה של החוקה או במסע משאל העם השני.
הוא ביקר בבריטניה בשנת 1900 על מנת להתייצב בפני המועצה המלכותית, אך אף על פי שדיקין המליץ על ראש הממשלה מקלין כמועמד הוויקטוריאני המתאים ביותר למשלחת האוסטרלית להציג את החוקה דרך הפרלמנט הבריטי, מקלין התעקש שיהיה זה דיקין שילך ואייזקס לצידו.
אייזקס היה אורח כבוד בארוחת ערב של החברה האנגלית-יהודית, אשתו הוצגה בפני ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, והוא צפה בעניין רב בסיומו המוצלח של המשא ומתן על החוקה.
כשטרנר הצטרף לממשלת החבר הראשונה של אדמונד ברטון בתחילת 1901, אייזקס הפך לראש ממשלה של ויקטוריה ואף על פי שכבר הצהיר על כוונתו לעמוד בבית הנבחרים, הקבינט הוויקטוריאני עודד אותו להישאר כראש ממשלה.
אולם הוא סירב להצעה ונבחר באופן נחרץ לבית הנבחרים האוסטרלי מטעם מחוז אינדי, המושב הצפון-מזרחי של ויקטוריה.
אייזקס המשיך בברית רחבה עם דיקין כחבר המפלגה הפרוטקשיוניסטית ותמך בממשלת ברטון.
הוא נבחר שוב כמעט ללא התנגדות בשנת 1903. אייזקס היה דוגל נלהב במדיניות אוסטרליה הלבנה ובביטול עבודות הפרך במלנזיה, הוא גם תמך מאוד ברעיון המוצע של דיקין על בית משפט עליון פדרלי שתתכנס שלוחה שלו בבירות המדינות, בניגוד לבית משפט זמני של נשיאי העליון בכל מדינה.
הוא היה נלהב באותה מידה בהצעת החוק לגישור ובוררות של דיקין: "הצעת חוק זו פשוט מציעה לגל התשוקות, הדעות הקדומות והפלגנות להישאר דומם.
הוא מפתח סדר עבור כאוס.
בקול שווה לכולם, הוא מצווה שאף אחד לא יניח את כלי העבודה וייקח את נשק המלחמה." אייזקס התנגד לממשל כריס ווטסון ב-1904, ובמהלך ממשל ג'ורג' רייד היה למנהיג בולט באופוזיציה בתמרונים של הזרוע הרדיקלית של תומכי דיקין שהגיעו לברית עם מפלגת הלייבור ומדיניותה.
הוא לא היה תומך בסוציאליזם, אך ראה את סגולותיו של ארגון האיגודים המקצועיים, את הצדק שבדרישה לשכר הוגן וסביר ותנאי עבודה, והצורך בהתערבות המדינה כדי להביא אותם.
הוא היה מודע במיוחד לאיום על המדיניות הפרוטקשיוניסטית ונודע בחריפות בהתקפותיו על רייד.
אייזקס מונה ליועץ המשפטי לממשלה החל מ-5 ביולי 1905 בממשלתו השנייה של דיקין וכמו במשל כל חייו, הפגין מעורבות ופעלתנות יוצאת דופן בתפקיד.
הפוליטיקאי סמואל מאוגר התלהב ממנו במדיניות הפרוטקשיוניסטית החדשה אותה אייזקס ניסח ונשא לכדי חקיקה שמטרתה למלא את יישומה, יחד עם ניסיונות להדחיק מונופולים ולהציג את ההשפעה של האיגודים המקצועיים.
חלק ניכר מחקיקה זו נתון בסופו של דבר לאתגר חוקתי מוצלח בבית המשפט העליון.
סר רוברט גאראן, מזכיר המחלקה ליועץ המשפטי לממשלה, נזכר כי לאייזקס היה ראש נלהב להפליא, אך הוא היה עשוי להיות לפעמים עדין מדי בפניות משפטיות.
בעודו מכהן בתפקיד היועץ המשפטי לממשלה, אייזקס שמר על מנהג פרטי גדול; כאשר ספג ביקורת בפרלמנט הוא הגן על התנהלותו בחריפות אופיינית.
לדברי גאראן, יכולת העבודה של אייזקס הייתה מפליאה.
ביום הוא ניהל את התיקים המשפטיים שהיה מעורב בהם במסגרת היותו עורך דין וויקטוריאני; בעוד בלילה עשה צדק מלא בחובותיו של היועץ המשפטי לממשלה.
בין 1901 ל-1906 הופיע אייזקס יותר ממאה פעמים בפני בית המשפט העליון של ויקטוריה ויותר מ-25 פעמים בפני בית המשפט העליון הפדרלי.
הטווח של פעילותו היה רחב מאוד, כולל תיקים בעלי חשיבות חוקתית; הוא גם דן בענייני צוואה, אמון וניהול, חובות במס מקרקעין, דיני כרייה, ודיני בנייה.
בית המשפט העליון ומושל כללי
שופט ונשיא בבית המשפט העליון הפדרלי
אייזקס מונה לבית המשפט העליון הפדרלי של אוסטרליה ב-12 באוקטובר 1906 בידי דיקין ונשאר בעליון כמעט עשרים וחמש שנים.
נשיא העליון הפדרלי, סר סמואל גריפית' והשופט אדמונד ברטון שניהם התנגדו לו בעמדות פוליטיות שונות והתנגדו נחרצות למגמת הפרשנויות החוקתיות שלו.
במשך שנים רבות מצאו עצמם השופטים אייזקס והנרי בורנס היגינס לעיתים קרובות במיעוט משפטי מתנגד.
אייזקס היה אחד השופטים הפדרליים האוסטרליים הראשונים שנתנו הכרה מפורשת בהשלכות החברתיות של קבלת החלטות והוא קבע מדיניות חברתית (ובעתות המתאימות, גם כלכלית), לעיתים קרובות בפירוט, בשיפוטיו.
דיני משפחה וגירושין, חקיקת מפעלים וחקיקה שנועדה להגן על עובדים הם דוגמאות לכך.
הוא דיבר על הצורך שבתי המשפט יהיו 'איברים חיים של קהילה מתקדמת'.
בצעירותו הובאו אליו למשרדו הפרטי ליקויי דיני החברות הוויקטוריאניות בתקופת השפע הכלכלי וההתפרצות; הוא חווה את השפל של שנות ה-90 שלאחר מכן עם האבטלה וניצול העבודה; הוא ראה בהימורים רוע שפגע בעיקר ברווחתו של האיש העובד ומשפחתו.
הוא קרא רבות בספרות חברתית וכלכלית שאסף, כמו גם הסדרים משפטיים שופעים, שעליהם ביסס את עמדותיו.
בתחום השיפוט הפלילי הוא הדגיש את ההגנה שהחוק צריך להבטיח לנאשמים.
אולם במשפט המנהלי הוא גילה לפעמים אהדה חסרת פרופורציות לאינטרס של הסמכות הציבורית במחיר הפרט.
בנושאים חוקתיים הוא עבר בהתמדה לעמדה של תמיכה חזקה וכמעט בלתי מעורערת בהפעלת סמכות לאומית, ריכוזית.
במקרה שנגע בכוח הבוררות הפדרלי, הוא אמר כי השאלה היא האם חבר העמים יכול להתמודד עם הבעיות החברתיות החשובות ביותר שלה, ללא הפרעה מסעיפי המדיניות של מדינות מסוימות.
במשך כמעט עשור וחצי מצא את עצמו מתנגד בתיקים מרכזיים שנגעו לעניינים חוקתיים, אך עם עזיבתו של גריפית', יתרת חברי העליון התהפכו ותיק המהנדסים משנת 1920 הפך לסמל מרכזי להישגיו של אייזקס.
ניתן היה להכריע בסוגיה המדויקת של סמכות הבוררות הפדרלית במקרה זה, אך הרוב בבית המשפט, בפסק דין שחושף את עמדתו של אייזקס ללא עוררין, לא נקט בעמדה יחידה לכל התיקים.
במגוון נושאים הוא הצהיר טווח רחב לשלטון הפדרלי, במיוחד במהלך מלחמת העולם הראשונה ולגבי הגירה לאוסטרליה.
ב-1920 הוא ביסס עמדה שאף על פי שסעיף 92 לחוקה יש היקף רחב הוא מחייב רק את המדינות, ומשאיר את חבר העמים חופשי ממגבלותיו הרחוקות.
לאחר שהגיע לעמדה זו הוא טען כי מסקנה אחרת אינה אמינה.
כאשר, לאחר פרישתו מבית המשפט, קבעה המועצה המלכותית כי סעיף 92 מחייב הן את חבר העמים והן את מדינותיו, הוא גינה את ההחלטה כטעות חריפה.
אייזקס ייצג את הקול הלאומי ביותר בבית המשפט העליון הפדרלי.
אייזקס הושבע לחברות במועצה המלכותית בנובמבר 1921 בעודו בחופשה ממושכת בבריטניה והחל לפעול כחבר בוועדת השיפוט שלה רק שלוש שנים מאוחר יותר.
הוא עוטר במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש בשנת 1928. הוא ירש את סר אדריאן נוקס כנשיא בית המשפט העליון הפדרלי של אוסטרליה ב-5 באפריל 1930, לפני מינויו של ראש הממשלה ג'יימס סקאלין, אך כיהן בתפקיד במשך פחות מעשרה חודשים.
בתחילת דצמבר הוכרז על מינויו למשרת המושל הכללי של אוסטרליה, וב-22 בינואר 1931 הוא הושבע.
אייזקס היה המושל הכללי יליד אוסטרליה הראשון.
במשך חודשים הייתה מחלוקת גדולה בהקשר של מינויו של אייזקס למשרת המושל הכללי.
בתחילת 1930 הודיע המושל הכללי הפורש, ג'ון ביירד, ויקונט סטונהייבן הראשון, לראש ממשלת אוסטרליה מטעם מפלגת הלייבור, ג'יימס סקאלין, כי ממשלת בריטניה תקבל בברכה אינדיקציה ליורש מתאים לפני התייעצות עם המלך.
לדברי גאראן, הממשלה בפברואר או במרץ, לאחר ששקלה את המינוי להיות בין אייזקס וסר ג'ון מונש, החליטה להמליץ על אייזקס והודיעה זאת לראש ממשלת הממלכה המאוחדת רמזי מקדונלד.
בחודש אפריל הכרזת המינוי עוררה התנגדות אלימה, המבוססת בעיקר על נימוקים פוליטיים-מפלגתיים, בטענה כי אייזקס הועדף מעצם היותו אוסטרלי.
נטען כי לאדם מקומי יהיו בהכרח אינטרסים אישיים וכי אזרח מכובד של הממלכה המאוחדת יבטיח טוב יותר את קשרי האימפריה; אייזקס, יתר על כן, היה באמצע שנות השבעים לחייו.
העמדה החוקתית לא הייתה בטוחה בכך שלא נקבע בבירור מאין צריכה לנבוע העצה החוקתית למינוי מושל כללי.
בעוד שהוועידה הקיסרית של 1926 מנעה את הצעת הייעוץ של ממשלת בריטניה, היא לא ציינה אז שמקור הייעוץ למינוי הוא ראש ממשלת הדומיניון הרלוונטי.
ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, לפי עצת יועציו, התנגד בתוקף למינוי אייזקס מכיוון שהוא "תושב מקומי", לא הייתה התייעצות מוקדמת עם המלך ולא נודע לו על המינוי באופן אישי.
אולם הוועידה הקיסרית אישרה בתחילת נובמבר 1930 כי יש למנות מושל כללי על פי עצת ממשלת דומיניון הנוגעת בדבר, אם כי רק לאחר התייעצות לא רשמית.
בסוף נובמבר, בקהל עם המלך, סקאלין עמד איתן ולא נס מעמדתו, המלך אישר בעל כורחו, וההודעה על מינויו של אייזקס נמסרה תוך הבהרה ברורה של מורת רוחו של המלך.
אייזקס מילא את תפקידיו בלהט.
גילו לא מנע התלהבות רבה והוא מילא את תפקידיו הטקסיים במשרדו בהנאה ברורה.
לתפקידיו החוקתיים הוא הביא לא רק יישום וחוסן רב אלא גם למידה וידע ייחודי של תפעול המערכות החוקתיות באוסטרליה.
במקרים מיוחדים הוא מסר תזכורות מפורטות שנועדו להסביר את הסיבות לפעילותו.
מאלה הבולטים ביותר הייתה תשובתו להצהרת הסנאט שבשליטת האופוזיציה השמרנית בשנת 1931 שבה הוא הכריז שהוא יסרב לאשר תקנות מסוימות על פי חוק עובדי התחבורה.
הוא גם כתב בהרחבה הסבר מדוע קיבל את בקשתו של סקאלין בנובמבר לפיזור הממשלה.
במהלך המשך תקופת כהונתו לא עלו קשיים מצדן של סוגיות חוקתיות.
כאשר פרש לגמלאות ב-23 בינואר 1936, נהג לומר בדרך כלל כי שימש מושל כללי במהלך שנות השפל הגדול הקשות בכבוד ובהצטיינות.
הוא וידא כי יינתן לו רק שכר המושל הכללי בעת כהונתו בתפקיד וסירב לקחת את קצבת השופט בדימוס כל עוד כיהן.
אייזקס הפליג לבריטניה בתחילת 1936 על מנת לתת דין וחשבון אישי על התנהלותו לאדוארד השמיני, מלך הממלכה המאוחדת.
בהיותו איש המלך נהנה אייזקס מהביקור ומהאהדה שנרכשה אליו מצד הציבור הבריטי הרחב.
בשנת 1937 עוטר כאביר מסדר האמבט; הוא מונה בנוסף לכך גם לאביר מסדר החסד של יוחנן הקדוש מירושלים בשנת 1931. במשך שנות חייו התגורר אייזקס ביחד עם אשתו בארבעה בתים שונים בוויקטוריה.
בשנותיו המאוחרות של הפרישה הוא נשאר נמרץ ופעיל, קרא באופן קבוע בספרייה הציבורית ודן בספרים ועבודות אקדמיות עם סטודנטים, כתב עלונים ומאמרים, נאומים, שידורי רדיו, והתכתבויות עם יודעי שם.
בנאום בשנת 1937 הוא סקר בסגנון פרחוני ורטורי אופייני את חייו והישגיו של סר ג'ון מונש.
הוא קידם קמפיין עקבי לרפורמה חוקתית ולהגדלת הסמכויות הפדרליות של חבר העמים, בעיקר ברישומיו 'הדמוקרטיה האוסטרלית ומערכתנו החוקתית' (1939), 'פנייה לאוסטרליה הגדולה' (1943) ו'לסמכויות משאל עם: אבן דרך לחופש רב יותר' (1946).
בשנה האחרונה לחייו, "להגנה על חוקת המדינה", הוא היה מעורב בתיק שנגע לסמכות הממשל הפדרלי לעומת זה של מדינת ויקטוריה, ובמהלכו הוא צידד עם ויקטוריה.
אייזקס גם כתב רבות על נושאים תנ"כיים ודתיים לעיתונות היהודית ודיבר לעיתים קרובות בשידורים רדיו שונים של הקהילה היהודית.
הוא לא שמר על מנהגים דתיים ונטל חלק מועט בענייני קהילה אך היה מודע היטב ליהדותו; את האינטרס החזק שלו בחקר התנ"ך וברישומים דתיים שונים כנראה טיפחה אמו.
בחייו הציבוריים הוא היה רגיש מאוד להתקפות אנטישמיות והגיב להן בכעס, במיוחד כאשר הייתה הצעה כלשהי לסתירה בין יהדות לאזרחות בריטית (אוסטרלים נחשבו עדיין לאזרחים בריטיים).
במשך כל חייו היה גאה מאוד באזרחותו הבריטית ובקשרים הקיסריים שלה, והתעקש שיהדות היא עניין של דת ולא של גזע או לאום.
אייזקס סבר שיהדות היא דת בלבד.
הוא ראה את עצמו כציוני מבחינה תרבותית ודתית, אך טען שאין דבר כמו עם יהודי; לפיכך, הוא התנגד להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל ובעשור האחרון לחייו היה פעיל מאוד נגד הציונות הלאומית.
בתחילת שנות הארבעים אייזקס תקף בחריפות את "הציונות הפוליטית", כפי שתיאר אותה.
כאשר פרופסור יוליוס סטון כתב בתגובה נגד עמדתו של אייזקס, הלה הגיב בכעס רב לא רק לטיעון אלא נגד סטון באופן אישי.
הוא איים על גוף של יהודי מלבורן שאם ימשיכו בפגישת מחאה פומבית נגד יישום המדיניות הבריטית במנדט הבריטי, הוא יוקיע אותם בפומבי בטענה ש"חובתנו הפשוטה היא כלפי מלכנו וכלפי ארצנו".
כאשר לא נענו לו, הוא אכן הוקיע אותם בפומבי.
במהלך שנות השואה, פעילותו של אייזקס נגד הציונות פגעה במוניטין שלו שבמשך זמן רב היה למושא הערצה וכבוד עבור הקהילה היהודית של אוסטרליה.
הוא נפטר בפברואר 1948, זמן קצר לפני קום מדינת ישראל.
אוסטרליה הנפיקה בול הנושא את דיוקנו של אייזקס.
כמו כן, מחוז בחירה במלבורן נקרא כיום על שמו וכך גם רובע בקנברה בירת אוסטרליה.
אייזק האל נולד בדרבי, קונטיקט (על פי מקורות אחרים בהנטינגטון, כיום שֶׁלְטוֹן, קונטיקט).
בנעוריו הצטרף לאביו הימאי בהפלגות קצרות לאורך החוף ואף בהפלגות אל איי הודו המערבית.
אביו מת בעודו נער, והוא אומץ על ידי דודו ויליאם האל, קצין במלחמת העצמאות האמריקנית ולימים גנרל ופוליטיקאי.
באמצע שנות התשעים פיקד האל הצעיר על ספינות סוחר אחדות, חלקן נפלו לידי פריבטירים צרפתיים.
הוא הצטרף לצי האמריקני, במרץ 1798 קיבל דרגת לוטננט, ובשנתיים הבאות, במהלך המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת, שירת בהצטיינות בפריגטה "קונסטיטושן".
ב־1802 עם התגברות ההתקפות של הקורסארים הברברים על אוניות סוחר אמריקניות, יצא אל הים התיכון כלוטננט ראשון בפריגטה "אדמס".
מאוחר יותר פיקד על הסקונר "אנטרפרייז" ועל הבריג "ארגוס".
ב־1804 הועלה לדרגת מאסטר-קומנדנט וב־1806 לדרגת קפטן.
שנים ספורות לאחר מכן פיקח על בנייתן של ספינות תותחים, ובין 1809 ל־1810 פיקד על הפריגטות "צ'סאפיק", "פרזידנט" ו"קונסטיטושן".
תקופת פיקודו על הפריגטה "קונסטיטושן" הייתה רבת־אירועים.