tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארדואן בחר לתמוך באופן מובהק בתנועות האחים המוסלמים במצרים, בתוניסיה ובסוריה, מתוך שאיפה להוביל גוש סוני-איסלאמיסטי חדש שיחליף את המשטרים הישנים.
הימור זה הוביל לסכסוך חריף עם המשטרים הקיימים (כגון משטר אסד בסוריה וא-סיסי במצרים) והותיר את טורקיה בבידוד אזורי, מצב אותו הגדיר יועצו של ארדואן, איברהים קאלין, כ"בדידות מזהרת".
עוצמה קשה: אירידנטיזם ו"המולדת הכחולה"
בעשור השני לשלטון ארדואן, החלה טורקיה להפעיל כוח צבאי ישיר כדי לקבוע עובדות בשטח, מהלך המתפרש על ידי מבקרים כאירידנטיזם (שאיפה לסיפוח שטחים):
סוריה ועיראק: צבא טורקיה פלש לצפון סוריה ולצפון עיראק במסגרת שורת מבצעים צבאיים (כגון "מבצע מגן הפרת"), והקים רצועות ביטחון הנשלטות דה-פקטו על ידי אנקרה, הכוללות שימוש במטבע הטורקי ובמערכת החינוך הטורקית.
המולדת הכחולה (Mavi Vatan): דוקטרינה ימית הטוענת לריבונות טורקית על שטחים נרחבים בים התיכון ובים האגאי, תוך התעלמות מהמים הכלכליים של יוון וקפריסין.
דוקטרינה זו נועדה להבטיח לטורקיה שליטה במשאבי הגז הטבעי ולמנוע את כיתורה הימי.
לוב ונגורנו-קרבאך: התערבות צבאית פעילה לטובת ממשלת ההסכמה בלוב ולטובת אזרבייג'ן במלחמת נגורנו קרבאך השנייה, המדגימה את הנכונות הטורקית להקרין כוח הרחק מגבולותיה.
נאו-פשיזם היא אידאולוגיה המשתייכת לתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה וכוללת רעיונות מתוך אידאולוגיית הפשיזם.
המונח "נאו-פשיזם" יכול לתאר קבוצות המביעות הערצה לבניטו מוסוליני ולתקופת איטליה הפשיסטית או מנהיגים ומשטרים פשיסטיים אחרים.
נאו-פשיזם מתאפיין לרוב בלאומנות, מדיניות של נייטיביזם והתנגדות להגירה, אנטי-קומוניזם והתנגדות לדמוקרטיה פרלמנטרית ולדמוקרטיה ליברלית.
מבחינה פוליטית, קבוצות נאו-פשיסטיות מזוהות עם הימין הקיצוני.
האשמות שקבוצה מסוימת היא נאו-פשיסטית יכולות לעורר תגובות חריפות, במיוחד כאשר המונח משמש ככינוי גנאי לעמדות פוליטיות, בדומה לכינוי הגנאי "פשיסט".
משטרים אחדים של התקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה כונו "נאו-פשיסטיים" בשל טבעם האוטוריטרי, וההשפעות הפשיסטיות על האידאולוגיות והטקסים שניהלו.
על פי ז'אן-איב קאמי וניקולס לבורג, התנועה הנאו-פשיסטית התחילה לקבל תאוצה ב-1942, לאחר שגרמניה הנאצית פתחה במבצע ברברוסה והחליטה לכוון את התעמולה שלה על רקע פרו-אירופאי.
אירופה הפכה אז למיתוס ולאוטופיה של הנאו-פאשיסטים, שזנחו תיאוריות קודמות של אי-שוויון גזעי במסגרת הגזע הלבן וחלקו עמדה משותפת של לאומניות לאחר מלחמת העולם השנייה.
בישראל קיימות תנועות פשיסטיות שונות.
במיוחד, הכהניזם צבר השפעה ככל שהסכסוך בין ישראל לפלסטינים ממשיך להתקיים.
המפלגה הכהניסטית עוצמה יהודית תוארה באופן נרחב כנאופשיסטית.
הסוציולוגית הישראלית הנודעת אווה אילוז תיארה את מנהיג המפלגה עוצמה יהודית, איתמר בן-גביר, כמי שמייצג פשיזם יהודי.
בן-גביר החזיק בעבר דיוקן של רוצח ההמונים הישראלי ברוך גולדשטיין בסלון ביתו, מה שעורר סערה.
בשנת 1980 פרסם ה-Journal of Palestine Studies מאמר שתיאר את עליית התנועות הפשיסטיות בישראל ואת התמיכה בהן מצד מוסדות ממשלתיים.
אסטרטגיה רווחת בקרב תנועות נאו-פשיסטיות היא להשתמש במנגנונים הדמוקרטים כדי לחתור תחת הדמוקרטיה, ולבסוף להשתלט עליה.
זאת במקום לנסות "לנצח" אותה בקרב ישיר או להפיל אותה בכוח כפי שקרה במשטרים פשיסטים.
גישה זו מכונה לעיתים "שיטת הסלמי" או "חתירה מתוך המערכת" והיא שונה מהפשיזם הקלאסי (כמו באיטליה של מוסוליני), שבמקרים רבים עלה לשלטון בהפיכה או איום בהפיכה גלויה.
תנועות הנאו-פשיזם המודרני משתמשות בטקטיקות אלו, למדו מההיסטוריה שדמוקרטיות מבוססות חסינות יותר בפני הפיכות גלויות.
לכן, הן מאמצות את הטקטיקות הבאות כדי לכרסם בהדרגה בבסיס הדמוקרטיה.
הנאו-פשיסטים משתתפים במערכת הפוליטית בבחירות דמוקרטיות ומנסים לזכות בכוח פוליטי לגיטימי.
מרגע שהם בשלטון, הם פועלים "לרוקן" את הדמוקרטיה מתוכן על ידי חקיקת חוקים המגבילים את זכויות המיעוט, מחלישים את הביקורת הפרלמנטרית, ומחזקים את כוח הרוב, תוך שמירה לכאורה על הליך חוקתי תקין.
לדוגמה, התנועה החברתית האיטלקית שלאחר מלחמת העולם השנייה נקטה באסטרטגיה של שיתוף פעולה פרגמטי עם ממשלות מרכז במהלך המלחמה הקרה, כדי לבנות השפעה הדרגתית, תוך הימנעות מהתנגשות ישירה.
במקום להתמקד בהגנה על הפשיזם ההיסטורי, התנועה העבירה את עיקר המיקוד שלה לאנטי-קומוניזם, ובכך התאימה את עצמה לצורך הפוליטי של הזרם המרכזי שחשש מהשמאל האיטלקי.
גישה זו אפשרה לה לבצע כרסום פנימי במערכת הפוליטית, כאשר היא ניצלה משברים חברתיים וכלכליים כמו מיתון, או פחדים מהגירה, כדי לחזק את עמדותיה בקרב הציבור.
באמצעות ניצול חכם של המשברים, התנועה פעלה בהצלחה להזיז את הנורמות הפוליטיות הכלליות ימינה, ולבסס את מעמדה ככוח פוליטי לגיטימי ומשפיע לאורך זמן.
בנוסף, הם פועלים החלשת מערכת המשפט והרגולציה.
אחד היעדים המרכזיים הוא "נטרול" או "שליטה" במוסדות שנועדו להגן על הדמוקרטיה ולפקח על השלטון (מערכת המשפט, התביעה, גופי רגולציה עצמאיים).
זה נעשה באמצעות מינויים פוליטיים של נאמנים לתפקידי מפתח, צמצום סמכויות, ותעמולה המציגה את המוסדות הללו כ"אויבי העם" או "אליטות שמאלניות".
הנאו-פשיזם מנצל את חופש הביטוי ואת הפלטפורמות הדיגיטליות החופשיות (רשתות חברתיות) להפצת תעמולה, דיסאינפורמציה, ותיאוריות קונספירציה.
הם מטפחים כלי תקשורת ואתרי חדשות משלהם, המקדמים את הנרטיב שלהם ומפיצים שנאה או חשד כלפי כלי התקשורת הממוסדים ("התקשורת המגויסת"), ובכך מערערים את אמון הציבור ביכולת לקבל מידע אובייקטיבי.
במקום לצאת למלחמה גלויה, הם משתמשים בזכויות ובמוסדות שהדמוקרטיה מעניקה (חופש ביטוי, זכות בחירה, הליך חקיקתי) כסוס טרויאני כדי לפרק את האיזונים והבלמים מבפנים ולבסס שלטון סמכותני, המשתמש בצורות הדמוקרטיה אך מחסל את תוכנה הליברלי.
נאו-ציונות הוא זרם הגותי ופוליטי בציונות שצמח במדינת ישראל ובתפוצות ישראל.
נושא עיקרי בנאו-ציונות הוא התמודדות עם האידאולוגיה הפוסט-ציונית.
ישנן דעות שונות ממתי החלה צמיחתו; יש הסוברים שמשנות ה-60 של המאה ה-20, ויש הסוברים ששנות ה-80 של המאה ה-20.
האידאולוגיה הנאו-ציונית מתמודדת עם שני זרמים פוסט-ציונים להגדרתה: פוסט-ציונות מן הימין, ופוסט-ציונות מן השמאל, כאשר שתיהן לרוב תומכות בסיפוח השטחים אך מצדדים שונים של המפה הפוליטית:
פוסט-ציונות מן הימין (על פי השיטה הנאו-ציונית) הוא זרם הגותי ופוליטי המעמיד את קיומה של שליטה יהודית בכל ארץ ישראל כערך קובע, הגובר על ההשלכות שתהיינה על הדמוגרפיה והדמוקרטיה במדינת ישראל, כתוצאה מהגדרת כל שטחי ארץ ישראל כנתונים באופן בלעדי תחת שלטונה וחוקיה של ישראל.
אידאולוגיה זו לרוב מצדדת בסיפוח השטחים ולמעשה גם בביטול צביונה הדמוקרטי של המדינה, ובכך מנוגדת לבסיסי הציונות שהגה בנימין זאב הרצל.
תפיסה זו מתבטאת בעיקר בקרב המתנחלים ונערי הגבעות שרואים במוסדות המדינה דבר הצורך שינוי בתפיסה הדתית.
פוסט-ציונות מן השמאל הוא זרם הגותי ופוליטי אשר בבסיסו משתייך להגות הפוסט לאומית.
בניגוד לפוסט-ציונות הימנית המשמרת את שטחי 67 כחלק משטחה של ארץ ישראל, הפוסט ציונות מן השמאל התפתחה לאחר מכן, להבנה כי אין צורך במלחמה דמוגרפית וגאוגרפית במדינה.
אידאולוגיה זו גם היא כאמור מצדדת בסיפוח השטחים, אך תוך כינון מדינת כלל-אזרחיה פוסט-לאומית ובכך שוללת גם את הציונות וגם את הלאומיות הפלסטינית.
כמו כן, טוענים ההוגים הנאו-ציונים, כי הפוסט ציונות משמאל מונעת ממניעים כלכליים נאו-ליברליים המושתתים על ניצול עובדים והרחבת הפערים הכלכליים.
הנאו-ציונות גורסת כי המשותף לשתי אידאולוגיות אלו הן הרדוקציה שהן עושות לציונות ההיסטורית ממפעל ליצירת חברה יהודית צודקת בא"י, ללאומנות יהודית בשטחי המדינה ותו לא.
היא מבדילה בין שאיפה לאומית, שהיא השאיפה לריבונותו של כל עם בארצו, לשאיפה לאומנית, שהיא השאיפה לעליונות עם אחד וצרכיו על כלל העמים והקבוצות האחרות.
לכן התנועה מצהירה כי היא מבקשת לחבר בין השורשים היהודיים של הציונות, לבין צרכיה המודרניים; וגורסת כי העם היהודי וריבונותו על ארץ ישראל לצד הקמת מדינה פלסטינית, תוך שאיפה לתיקון עולם היא יעדו של עם ישראל ושל הציונות.
קיימת מחלוקת על הגדרתה המדויקת של האידאולוגיה הנאו-ציונית גם בקרב דובריה.
הוגים פוסט-ציונים מן השמאל מבקשים להגדירה כתנועה ימנית אשר הגיחה לאחר מלחמת ששת הימים.
מאידך, הוגים שונים (הנמנים בזרם זה) רואים בה תגובה להגות פוסט-ציונית הן מימין והן משמאל, כתוצאה מהתערערות האתוס הציוני החל משנות ה-80 של המאה ה-20, ולכן דובריה סוברים כי יש לשייכה לצד השמאלי של המפה הפוליטית.
חלק מההוגים המזוהים ביותר עם הנאו-ציונות מגדירים את עצמם כימין מובהק (לדוג' רונן שובל), וחלקם טוענים כי הציונות ההרצליאנית המקורית היא אידיאל שמאלי של שחרור ושוויון, ולכן חזרה אליה היא חזרה לעקרונות שמאליים של מדינת רווחה והכרה ושלום עם העם הפלסטיני (לדוג' גדי טאוב).
נאו-פגניות או נאו-פגניזם הוא שם כולל לתנועות דתיות חדשות שמבוססות על דתות פגניות.
אלה מושפעות מהאמונות שאפיינו את אירופה לפני הנצרות, כמו גם ממקורות פגאניים שאפיינו את המזרח התיכון ואפריקה לפני האסלאם, מקורות פגניים שאפיינו את מרכז אסיה לפני הבודהיזם ודתות אמריקאיות ילידיות, כמו של אומת נאוואחו.
נושאי האמונה מועברים בפירוש אישי ומקומי בהתאם לדרך הנאו פגנית המקומית, וכך גם צורת הארגון של דתות אלו נוטה להיות מבוזרת, ולא ריכוזית כשל מרבית הדתות המונותאיסטיות.
אנימיזם, סגידה לטבע, שמאניזם ופוליתאיזם (או דואליזם במקרה של דת הוויקה) הם לרוב מאפיינים משותפים של דתות נאו-פגאניות, כמו גם קרבה וביקורת על העידן החדש.
ישנם חילוקי דעות רבים בכל הנוגע להגדרה של המונח "נאו-פגאניזם".
גם המחקר האקמי בתחום חקר הפגניזם שרוי במחלוקת על השאלה כיצד ניתן להגדיר באופן המוצלח ביותר את הפגניזם הנוכחי.
מרבית החוקרים מתארים את הפגניזם המודרני כאוסף נרחב של דתות נפרדות, ולא דת אחת.
כך, את מבנה הקטגוריה של דתות פגניות מודרניות ניתן להשוות לדתות אברהמיות ודתות הודיות.
אפיון אחר של הנאו-פגאניזם הוא אפיוני כדת אחת שלה מספר רב של זרמים.
גישה זו זכתה לביקורת נרחבת על כך שהיא מתעלמת מחוסר הדמיון בין הדתות הנאו-פגניות בתחומים של תאולוגיה, קוסמולוגיה, אתיקה, חיים-שלאחר-המוות, חגים וטקסים.
הגדרה אחת של הנאו-פגניזם מגדירה אותו כ"אוסף של מסורות דתיות, רוחניות וקסומות ששואבות באופן מודע השראה ממערכות האמונה שקדמו ליהדות, לנצרות ולאסלאם באירופה, צפון אפריקה והמזרח הקרוב".
כך, למרות שמדובר בתופעה נרחבת ורבת ממדים, נטען כי ניתן למצוא מאפיין משותף בתנועה הפגנים.
כך, התנועה הפגנית תוארה כתנועה ש"מוקדשת להחיות את הדתות הפגניות הפוליטאיסטיות והסוגדות לטבע של אירופה הקדם-נוצרית ולהתאמה שלהן לחברות המודרניות".
חוקר הדתות ווטר הנגרף תיאר את הפגניזם כ"כל התנועות המודרניות שמבוססות ראשית כל על האמונה כי אותן פרקטיקות שהנצרות באופן מסורתי דחתה כ"עבודת אלילים" ו"אמונות תפלות" למעשה מייצגות/ייצגו תפישת עולם דתית עמוקה ומלאת משמעות, וכי ניתן ויש להקים לתחייה פרקטיקה דתית שמבוססת על תפישת עולם שכזו".
טענות אחרות מציגות את הנאו-פגניזם כאוסף של דתות שקשורות זו לזו, ומצויות בקשרים הדדים של חילופי רעיונות, פרקטיקות ואמונות.
לכן, חוקרות כגון קארינה איטאמורטו טוענות כי לא ניתן לבצע חלוקות מוחלטות וברורות בין הדתות הנאו-פגניות השונות, מאחר שאלו מצויות במרחב המשותף של התנועה הפגנית שמאפשר את אותם חילופי רעיונות.
חוקרים צפון אמריקאים נוהגים לקטלג את הפגניזם המודרני כדת טבע.
לעומת תפישות אלו שרואות בנאו-פגניזם קבוצת דתות מסוימת, חלק מהמאמינים בדתות אלו מעדיפים להימנע מהמילה "פגניזם", מאחר שזו מקורה בתיאורי הדת הנוצרית, ומעדיפים להשתמש בשמות של הדתות הספציפיות במקום בשם הקטגוריה.
שם אחר לדתות פגניות הוא "דתות אתניות", כפי שמופיע בשם "הקונגרס האירופאי לדתות אתניות".
שם זה מבוסס על אפיונן של דתות אלו כדתות מקומיות, שנפוצות בקרב קבוצה אתנית מסוימת.
כך, באזורים דוברי שפות סלאביות, דתות אלו נקראות "דתות ילידיות".
חוקרי דתות שונים כגון מייקל יורק מקטלגים את הדתות הנאו-פגניות ביחד עם דתות מקומיות ילידיות אחרות, כמו דתות אפריקאיות, דתות אפרו-אמריקאיות, שינטו והינדואיזם בקטגוריה של "פגאניזם".
לעומתו, חוקרים אחרים טוענים כי קטלוג שכזה מתעלם מההבדלים המשמעותיים בהיסטוריה של ההתפתחות של הדתות.
כך, הנאו-פגאניזם הנוכחי מדגיש את הדתות הקדם-נוצריות של אירופה, ולכן מאופיין באירוצנטריות.
הוא התפתח במאה ה-20 או ה-19 לכל המוקדם שורשיו בתרבות האירופאיות ובשפותיה.
לעומתו, דתות ילידיות באפריקה מאופיינות בהתפתחות לאורך מאות שנים תחת שלטון קולוניאליסטי זר.
מעבר-לכך, קטלוג של כל הדתות הפוליטאיסטיות בקבוצה אחת ללא הפרדה בין תנועות דתיות חדשות לדתות מקומיות מסורתיות יכול להוביל לשיוך של מספר מאמינים רב יותר לתנועה הפגאנית המודרנית משראוי לשייך אליה.
למרות שדתות נאו-פגאניות לעיתים קרובות מאופיינות בדמיון לדתות פגאניות אחרות, ההקשר החברתי וההיסטורי שלהן שונה.
לפי חוקר הדתות סטרמיסקה, השימוש של הלוקחים חלק בדתות נאו-פגניות במילה "פגאניזם" לתיאור דתם הוא מקרה של שימוש מחודש במילה שבעבר שימשה כמילת גנאי של קבוצה חברתית בידי החברים באותה קבוצה.
כך, השימוש של מאמינים במאה ה-20 וה-21 במילה "פגאניזם" לתיאור מערכת האמונות של עצמם מושווה בידיו לשימוש של חברי קהילת הלהט"ב במילה "קוויר", שעד לשימוש העצמי בה שומשה בידי אחרים כמילת גנאי הומופובית.
מאחר שהמילה "פגאני" משמשת בידי הנצרות כדרך להדיר ולסמן פרקטיקות ונוהגים לא מקובלים, השימוש במילה "פגאני" כדי לתאר את מערך האמונות העצמי מהווה אם כך דרך לסמל דחייה מוחלטת של הנצרות, וקבלה של הדתות הקדם-נוצריות.
המושג "פגאניזם" החל לצבור פופולריות באירופה במהלך המאה ה-19, בה נעשה בו שימוש בידי המקדמים של הזרם הרומנטי והלאומי.
המונח "פגאניזם" החל לצבור הקשרים מסתוריים ומפתים יותר מאשר הקשרי החטא והאיסור של הנצרות.
כך, פגאנים מודרניים משתמשים במילה פגאניזם על-מנת לסמל קבלה של מסורות קדם-נוצריות ודחייה של הנצרות.
אולם, השימוש במונח נאו-פגאניזם במאה ה-19 סבב בעיקר סביב התיאור של התחיה ההלניסטית שאפיינה את הרנסאנס והעידן המודרני המוקדם.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20, חזר המונח פגאניזם לשימוש במילת גנאי לתיאור מספר תנועות דתיות חדשות, כמו תנועת האמונה הגרמנית, ששאפה להרחיק את גרמניה מהנצרות (שקרובה ליהדות) ולקרבה לדת פגאנית נאצית.
אולם, רק במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 החלו מספר קבוצות של מכשפות בבריטניה וארצות הברית להשתמש במונח פגאניזם לתיאורן העצמי בכתבי-עת.
בתקופה זה, מונח זה עדיין לא היה בשימוש בקרב התנועה הפגאנית הרחבה שהחלה להתעצב.
בשנת 1967 החל אבארון זל רבנהארט להשתמש הן במונח "פגאניזם" והן במונח "נאו-פגאניזם" לתיאור מערכת האמונות של "כנסיית כל העולמות" שהקים באותה שנה.
בשנים אלו החל המונח "פגאניזם" להיות בשימוש לתיאור תרבות הנגד הפגאנית שצמחה בשנות ה-70.
פגאנים מודרניים מסוימים רואים במונח "נאו-פגאניזם" מונח מטעה אשר מפריד באורח מלאכותי בין הדתות הפגאניות השונות, ומנתק את החיבור לשורשים הקדם-מונותאיסטים שהמאמינים הפגאנים המודרניים שואפים לבסס.
אולם, בחקר הפגאניזם, מקובל להפריד באנגלית בין Paganism, אשר מתאר את הדתות הפגאניות המודרניות, ו־paganism שמתאר את הדתות הפגאניות הקדם-נוצריות.
חלוקה שכזו מדגישה את קווי הדמיון, אך לא מכחישה את ההבדלים והרפורמותש הדתות הפגאניות הנוכחיות נבדלות בהם מהדתות המסורתיות, כמו הנטייה להימנעות מהקרבת בעלי-חיים.
מאחר שהשימוש במונח "ניאו" מתואר ככזה שהולך כנגד האמונות של המאמינים הפגאנים, אלו לרוב מעדיפים להשתמש במונח "פגאניזם נוכחי", "פגאניזם מודרני" או פשוט "פגאניזם".
גם ההפרדה בין פגאניזם של P גדולה לפגאניזם של p קטנה זכתה לביקורת, מאחר שפגאניזם של P גדולה נתפש בידי הקונגרס האירופאי לדתות אתניות כמילה שמרמזת על כך שזו היא דת אחת אחידה, ולא קטגוריה של דתות מגוונות ושונות זו מזו.
כך, לא רק שאין בנמצא הסכמה ברורה על הגדרת הקטגוריה ושאלת הפרדתה מדתות פגאניות אחרות, לא קיימת הסכמה גם על שמה.
זרמים המוערכים כנאו-פגניים הם אמונות כגון ויקה ודרואידיזם מודרני.
תחילת דרכן של דתות ואמונות אלה מוערך בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20, אך רעיונות אלה נוצרו כבר במאה ה-19.
המונח נאו-פגאני מובדל מפגאניזם, אך למרות זאת חברי הנאו-פגניזם מגדירים את עצמם פאגאנים, ממשיכי הפגאניזם העתיק אשר מתואר כך על ידי הכנסייה הנוצרית.
נאו-פגניות גרמאנית (גרמנית: Germanisches Neuheidentum, עבודת-אלילים גרמאנית חדשה) הדרך העתיקה (שוודית: forn sed) או אסאטרו (איסלנדית: Asatru) מהווה נכון לעשור השני של המאה ה-21 את הפלג הגדול ביותר בנאו-פגניות, המונה כמה עשרות אלפים (הערכות נמוכות עומדות על 20,000), שחיים בעיקר בגרמניה, דנמרק, שוודיה, נורווגיה, איסלנד וארצות הברית.
חברי התנועות הנאו-פגניות הגרמאניות מנסות להחיות את הדתות העתיקות, לעיתים בשילוב רעיונות חדשים.
חלוקה זו בין זרמים "אותנטיים" שמתנגדים לשילוב רעיונות מדת הוויקה המודרנית לבין הזרמים ה"אינטואיטיבים" שמשלבים מסקנות מהתנסויות מודרניות בחיי-היום-יום, מקבילה וחופפת רק בחלקה לחלוקה בין הזרמים העממים (גרמנית: Völkisch, עממי) שתומכים בטוהר הדם וחזרה לאותנטיות גזעית שמטוהרת מהשפעות יהודיות וקתוליות.
ביניהם ניצב הזרם האתני שרואה זהות בין המוצא האתני, הדת והגנטיקה.
זרם זה נבדל מהזרם ה"עממי" שקשריו עם התנועה הנאצית גלויים.
נאו-פגאניות שמית היא שם לקבוצה רופפת של ניסיונות להקים גרסאות חדשות של הדתות השמיות העתיקות שמלפני היהדות המונותאיסטית.
דתות נאו-פגאניות אלו נפוצות בעיקר בקרב אשכנזים בארצות הברית.
הדת הנאו-פגאנית היהודית כוללת בתוכה את התנועה של הכישוף היהודי דתות אלו מושפעות מפמיניזם יהודי, ומתרכזות בעבודת האשרה בדת העתיקה של עמי כנען והסביבה.
נאו-קולוניאליזם (או נאו-אימפריאליזם, בעברית: מוֹשְׁבָנוּת חדשה) הוא פרקטיקה פוליטית בינלאומית של שימוש בקפיטליזם, גלובליזציה ואימפריאליזם תרבותי, כדי להשפיע על מדינות בין אם על ידי שליטה צבאית ישירה ובין אם על ידי שליטה פוליטית לא ישירה.
לרוב נאו קולוניאליזם נבדל מהקולוניאליזם הקלאסי בשימוש בפרקטיקות תרבותיות וכלכליות ולא צבאיות.
את הביטוי טבע, ככל הנראה, נשיא גאנה הראשון, קוואמה נקרומה, והיווה כותרת לספרו "נאו קולוניאליזם, השלב האחרון של אימפריאליזם"
הנאו קולוניאליזם הוא במידה רבה המשכו של הקולוניאליזם הקלאסי.
נאו קולוניאליזם הוא שימוש באמצעים שהם לרוב לא-צבאיים, ולכן הוא עשוי להתבטא בדרכים שונות.
המושג לרוב מתאר השפעה של תאגידים וחברות בינלאומיים או של מעצמות מדיניות על מדינות נחשלות.
נאו קולוניאליזם הוא דרך עקיפה של הגמון לכפות נורמות תרבותיות, חברתיות, שלטוניות וכו', על חברות ומדינות נכפפות.
תאורטיקנים שונים מתחום הגלובליזציה גורסים כי למשל קרן המטבע הבינלאומית, הבנק העולמי וארגון הסחר העולמי משמשים לעיתים בידי מעצמות כלכליות והקפיטליזם המערבי כדי לאלץ מדינות עולם שלישי להכניס לתוכן חברות בינ"ל.
בכך מתבצעת הכפפה של כוח העבודה והמשאבים המקומיים, והמדינה ואוכלוסייתה הופכים למעשה למשועבדים לשיטה הקפיטליסטית ולפטרוניה.
הבדלים בין קולוניאליזם קלאסי לנאו קולוניאליזם
הנאו קולוניאליזם מתואר כנקודת הקצה של תהליך שתחילתו בקולוניאליזם האירופי הקלאסי של המאות ה-16 עד ה-19, שמאפייניו העיקריים היו ההתיישבות אירופית בארצות אפריקה, אמריקה והמזרח הרחוק, זאת כדי לנצל משאבי טבע (מחצבים) ואנוש (בעיקר בצורת עבדות) לרווחת הקהילה שנמצאה במדינה הכובשת, או במובלעות המיושבות.
קולוניאליזם זה לבש את צורת האימפריאליזם החל מאמצע המאה ה-19. אימפריאליזם הוא האופן בו ניצלו מדינות מפותחות וחזקות את עוצמתן הצבאית והכלכלית כדי להשפיע בצורה כלכלית ומדינית על מדינות מתפתחות ולהכפיף אותן ואת כלכלתן אליהן.
האימפריאליזם אופיין בתחושת עליונות תרבותית וגזעית והונע גם מתוך שליחות מוסרית ודתית.
השלב השלישי של הקולוניאליזם, הוא הנאו קולוניאליזם הבא לידי ביטוי במחצית השנייה של המאה ה-20, המתאפיין בדה-קולוניזציה וויתור על שליטה ישירה במדינות ובטריטוריות הכבושות, כעת השליטה מתבצעת באמצעים עקיפים כחברות ותאגידים, גופים בינלאומיים כאו"ם וארגון הסחר הבינ"ל, והחדרת נורמות ואידיאלים תרבותיים.
תיאורית התלות, בכלכלה, היא הבסיס התאורטי הכלכלי עליו מושתת הנאו קולוניאליזם, זוהי השיטה הכלכלית של שימוש בחומרי גלם ומשאבים זולים של מדינות מתפתחות, על ידי תאגידים או מדינות מפותחות, ומכירת מוצרים מוגמרים יקרים בחזרה לאותן מדינות.
כך לאורך זמן כלכלתן נכפפת, ומכאן נפתחת הדרך להשפעה פוליטית ותרבותית.
פוסטקולוניאליזם הוא מושג ביקורתי מתחומי הסוציולוגיה הביקורתית, הכלכלה ומדע המדינה.
מושג זה מתאר, מסביר ומבקר את נושא הקולוניאליזם ומורשתו.
דיסציפלינה זו חוקרת את השלכותיו של הקולוניאליזם על חברות ילידיות וקולוניאליסטיות.
בהיותו של הנאו קולוניאליזם, במובנים רבים, המשכו של הקולוניאליזם, התפיסה הפוסט קולוניאלית מהווה ביקורת גם עליו.
הפוסטקולוניאליזם הוא לעומתי ונגדי לשניהם, ובא לידי ביטוי ברלטיביזם תרבותי, ובבדלנות מדינית.
הפוסטקולוניאליזם יוצא נגד ההתיישבות של אזרחי מדינות מפותחות במדינות מתפתחות, וכן נגד מעורבות מכל סוג שהיא בענייניהן המדיניים והתרבותיים.
ארגונים הומניטריים כזרוע נאו קולוניאלית
נאו קולוניאליזם, היא תופעה שעשויה להתבצע לעיתים בידי ארגונים הומניטאריים.
מחקרים שונים בתחום האנתרופולוגיה גורסים כי ארגוני סיוע שונים כאונר"א והצלב האדום עשויים לחזק את התלות של האוכלוסיות להן באו לעזור.
למשל, ארגון סיוע לפליטים שדואג לפליטים לאוכל ומגורים, עשוי לגרום להם שלא לרצות לצאת לעבוד (שכן צורכיהם הבסיסיים מולאו).
לעיתים, תחת מעטה הסיוע ההומניטארי נכנסים כוחות צבאיים והם עשויים לקדם את בואם של תאגידים בינ"ל, ובכל אופן, ארגונים הומניטריים אלה עשויים להשפיע בצורת רצייה חברתית על אותן אוכלוסיות, ובכך להחדיר להם ערכים, ונורמות שהם חיצוניים לתרבותם.
רבדים שונים של נאו קולוניאליזם
נאו קולוניאליזם עשוי לפעול באמצעות הניסיון לכפות ערכים ונורמות על חברה ילידית, ולא רק באמצעות שעבוד כלכלי ושלטוני.
התופעה מתרחשת בשני מישורים שונים, הקשורים זה בזה.
מצד אחד במישור המבני, כאשר הדפוסים השלטוניים, הכלכליים והמרחביים משתנים ומידמים, לאלו של ההגמון.
מן הצד השני, במישור סמוי, גם הדפוסים התרבותיים, החברתיים והקוגניטיביים במסגרת עליה מופעל הכוח משתנים בהתאם לתרבות ההגמונית.
האבסורד של התופעה יכול לבוא לידי ביטוי למשל, במידה ותושביו הילידיים של אגן האמזונאס מבצעים עתירה לבתי-הדין של המדינה כדי למנוע יישוב של שטחיהם באוכלוסייה זרה או כריתת יערות, כדי לשמור על תרבותם הילידית.
עותרים אלה כבר הפכו למושאיו של נאו קולוניאליזם, בכך שהשתמשו במערכות שלטוניות, בשיח ובמושגים האופייניים להגמוניה האזורית, במקרה זה המדינה.
לעיתים נאו קולוניאליזם עשוי לשמש כדי לתאר מצב שבו בתוך חברה הומוגנית או הטרוגנית אחת הקבוצות משתמשת בהגמוניה שלה כדי לנצל או לחַבְרְת בני קבוצה אחרת.
כך למשל, לטענת חוקרים מסוימים תפיסת כור ההיתוך שאפיינה את המדינה בעשורים הראשונים לקיומה הייתה למעשה פעולה של נאו קולוניאליזם וכפייה תרבותית שבוצעה על ידי הקבוצות ההגמוניות בחברה הישראלית המתגבשת כנגד העולים החדשים, ממזרח אירופה, אסיה וצפון אפריקה.
נאו-רנסאנס (נקרא גם: "תחיית הרנסאנס") הוא כינוי כללי המכסה סגנונות אדריכליים רבים מהמאה ה-19 שלא היו יוונים או גותים אלא שאבו השראה ממגוון רחב של סגנונות איטלקיים קלאסיים.
תחת התואר האדריכלי הרחב של "אדריכלות רנסאנס" של המאה ה-19, אדריכלים ומבקרים הלכו מעבר לסגנון האדריכלי שהחל בפירנצה ומרכז איטליה בתחילת המאה ה-15 כביטוי להומניזם; הם כללו גם סגנונות המזוהים כמנייריזם או בארוק.
מבני נאו-רנסאנס עשויים להיות מבנים בני הדור ה'איטלקי', או בעלי תכונות רבות מן הבארוק הצרפתי (ארכיטקטורת האימפריה השנייה).
מקורה של אדריכלות הרנסאנס בדרך כלל מוכר עם פיליפו ברונלסקי (1377–1446): ברונלסקי ובני דורו ביקשו להביא "סדר" גדול יותר לארכיטקטורה, וכתוצאה מכך סימטריה חזקה ופרופורציה זהירה.
התנועה גדלה מתצפיות מדעיות של הטבע, ומהאנטומיה האנושית בפרט.
ארכיטקטורת הנאו-הרנסאנס נוצרה לא רק על בסיס הארכיטקטורה האיטלקית המקורית אלא גם על ידי ארכיטקטורת הרנסאנס שפותחה בצרפת במאה ה-16. בשנים הראשונות של אותה מאה הצרפתיים היו מעורבים במלחמות בצפון איטליה, וחזרו לצרפת לא רק עם אוצרות מאמנות הרנסאנס כשלל המלחמה שלהם, אלא גם רעיונות סגנוניים.
בעמק הלואר החל גל של בניית טירות שאטו בהשתמש בסגנונות גותיים-צרפתיים מסורתיים אך עם קישוטים בצורת גמלונים, ארקדות, פילסטרים רדודים ואנטבלטורות מהרנסאנס האיטלקי.
באנגליה הרנסאנס נטה להתבטא בבתים רבועים גדולים כדוגמת בית לונגליט, מקום מושבו של מרקיז באת'.
לעיתים קרובות היו בבניינים אלה מגדלים סימטריים שמרמזים על ההתפתחות מהארכיטקטורת הביצורים של ימי הביניים.
הדבר בולט במיוחד בבית הטפילד שנבנה בין השנים 1607–1611, בו מצויים מגדלים מימי הביניים וכיפה איטלקית גדולה.
זו הסיבה שבניינים רבים בסגנון הנאו-רנסאנס האנגלי המוקדם יש לעיתים קרובות 'אווירת טירות', מאשר מבמדינות אירופאיות אחרות.
כשבמאה ה-19 אדריכלות הרנסאנס נכנסה לאופנה, היא לעיתים קרובות התממשה לא רק בצורתה המקורית בהתאם לגאוגרפיה, אלא כהכלאה של כל הצורות הקודמות שלה, בהתאם לגחמותיהם של אדריכלים ופטרונים יותר מאשר הגאוגרפיה והתרבות.
אם זה לא היה מספיק מבלבל, הנאו-רנסאנס לעיתים קרובות השאיל אלמנטים ארכיטקטוניים מהתקופה המנייריסטית, ובמקרים רבים אף השאיל אלמנטים מתקופת הבארוק המאוחרת.
מנייריזם ובארוק היו שני סגנונות ארכיטקטורה מנוגדים ביותר.
המנייריזם הודגם ב'פלאצו דל טה' ואילו הבארוק ב'ווירצבורג רזידנס'.
שירי ההלל של ג'ון ראסקין לפלאים הארכיטקטוניים של ונציה ופירנצה תרמו להסטת תשומת לבם של חוקרים ומעצבים, עם מודעות מוגברת בנוגע לעבודות שיקום הנאו-קלאסיציזם המאוחר, התחייה הגותית ועד לרנסאנס האיטלקי.
כתוצאה של מודעות עצמית, מאפייני הנאו רנסאנס הופיעו לראשונה בסביבות 1840 ובשנת 1890 תנועה זו כבר החלה לדעוך.
ארמון השלום בהאג שהושלם בשנת 1913 היה אחד מהבנייניים הידועים האחרונים בעלי מאפייני הנאו-רנסאנס הצרפתי.
צ'ארלס בארי הציג את הנאו רנסאנס לאנגליה עם עיצובו של מועדון הנוסעים (1829–1832) ברחוב פול מול, הסיטי של וסטמינסטר, לונדון.
דוגמאות מקומיות מוקדמות אך טיפוסיות של הנאו-רנסאנס הן טירת פרייר ומגדלי מנטמור, שניהם תוכננו בשנות ה-25 של המאה ה-19 על ידי ג'וזף פקסטון בעבור בני משפחת רוטשילד.
הסגנון מאופיין במוטיבי הרנסאנס המקורי, שנלקחו מאדריכלי הקואטרוצ'נטו כמו אלברטי.
מוטיבים אלה כללו בנייה מסותתת בגסות עם אבני פינה, חלונות ממוסגרים על ידי נדבכים ודלתות מכותרות על ידי גמלונים ואנטבלטורות.
אם הבניין היה בעל מספר קומות, בקומה העליונה בדרך כלל הייתה עם חלונות מרובעים קטנים המייצגים את קומת הביניים הקטנה של עיצובי הרנסאנס המקורי.
עם זאת, סגנון נאו-הרנסאנס שהגיע מאוחר יותר התמזג עם האדריכלות הרומנסקית והבארוק, תכונות שלא נמצאן באדריכלות הרנסאנס המקורי שהייתה לעיתים קרובות יותר נוקשה בעיצובה.
כמו כל הסגנונות האדריכליים, הנאו-רנסאנס לא עוצב בין לילה, אלא התפתח לאט.
אחד הסימנים הראשונים שלו היה כלא הנשים בווירצבורג, שהוקם בשנת 1809 בתכנונו של פיטר שפיט.
קומת קרקע סותתה בגסות וכללה קשת חצי עגולה, עם אכסדרה זעירה בסגנון מצרי, מעליה היה רצף של שישה חלונות קמורים גבוהים ומעל אלה, ממש מתחת לגג, היו חלונות קטנים של הקומה העליונה.
עם זאת, בעוד שבדמי ימיה האדריכלות הנאו-רנסאנסית אופיינה בפשטות ובסגנון קלאסי מוקדם, מה שבא אחר כך היה הרבה יותר מצועצע.
תקופה זו יכולה להיות מוגדרת על ידי חלק מבתי האופרה הגדולים באירופה כמו הבורגתיאטר של גוטפריד זמפר בווינה, וכן בית האופרה שלו בדרזדן.
מקורו של סגנון מצועצע זה של הוא בצרפת ולעיתים מקרא גם הסגנון "האימפריה השנייה", סגנון בו היה נהוג לשלב כמה אלמנטים מהבארוק.
בשנת 1875 זה הפך לסגנון המקובל בכל מבני הציבור באירופה.
באנגליה, סר ג'ורג' גילברט סקוט עיצב את משרד החוץ בלונדון בסגנון זה בין השנים 1860–1875, שם הוא שילב תכונות פלדיאניות מסוימות.
בהמשך לארמון סנסוסי (1851), הנאו-רנסאנס הפך לסגנן מחייב עבור אוניברסיטאות ומבנים ציבוריים, בנקים, מוסדות פיננסים ווילות עירוניות בגרמניה.
בסנסוסי של שנת 1851, אפילו הביטוי הרומאי המבוסס ביותר, שער ניצחון, ננטש והוחלף בגרסה נאו-רנסאנסית בעבור פרידריך וילהלם הרביעי בהצבת טריומפטור ביום ה-106 להיווסדו של סנסוסי.
בין הדוגמאות הטובות ביותר של הסגנון הן וילת מאייר בדרזדן, וילת האס בהסה, וילת מייסנר בלייפציג וארמון בורזיש בברלין; הגרסה הגרמנית של הנאו-רנסאנס הגיע הגיעה לשיאה בפרויקטים פומפוזיים כמו בית העירייה בהמבורג (נבנה בשנים 1886–1897) והרייכסטאג בברלין (הושלם בשנת 1894).
באוסטריה, היו חלוצים מפורסמים בתחום כמו רודולף איטלברגר, מייסד המכללה הוינאית לאומנויות ומלאכה (היום אוניברסיטת האמנות השימושית וינה).
הסגנון מצא חסד מיוחד בווינה שם כל הבלוקים והרחובות נבנו במה שנקרא נאו-רנסאנס, ובמציאות, מצבור של אלמנטים קלאסיים השאולים מתקופות היסטוריות שונות.
נאו-הרנסאנס היה גם הסגנון האהוב בממלכת הונגריה בשנות השבעים ובשנות השמונים של המאה ה-19. בבירה שצמחה במהירות, בודפשט, מבני ציבור מונומנטליים רבים נבנו בסגנון נאו-רנסאנס כמו בזיליקת אישטוון הקדוש ובית האופרה של בודפשט.
שדרת אנדראשי היא מכלול יוצא דופן של מבנים נאו-רנסאנסים עירוניים מהעשורים האחרונים של המאה ה-19. האדריכל ההונגרי המפורסם ביותר של עידן זה, מיקלוש איבי, העדיף את הנאו-רנסאנס ביצירותיו.
ברוסיה, הסגנון הוצג על ידי אוגוסט מונטפרנד בבית דמידוב (1835), הראשון בסנקט פטרבורג, שלקח "גישת סיפור אחר סיפור לקשיוטי החזית, בניגוד לשיטה הקלאסית, בה החזית נוצרת כמקשה אחת".
קונסטנטין טון, האדריכל הרוסי הפופולרי ביותר באותו הזמן, השתמש באלמנטים איטלקיים בשפע בחלק מעיצוב הפנים של הקרמלין (1837–1851).
אדריכל אופנתי נוסף, אנדרי שטקנשניידר, היה אחראי על ארמון מרינסקי (1839–1844) עם אבן מחוספסת בקומה הראשונה המזכירה ארמונות פאלאצו איטלקיים.
נאו-פסיכדליה היא סוגה של מוזיקה פסיכדלית שמקורה בשנות ה-70. הסוגה התפתחה בתחילה מהפוסט-פאנק הבריטי, והוכר שם בכינוי acid punk.
אמנים שתרמו להתפתחות הנאו-פסיכדליה שאבו השראה מהמוזיקה הפסיכדלית של שנות השישים.
אחרי הפוסט-פאנק, התפתחה הנאו פסיכדליה לתנועה רחבה ובינלאומית יותר של אמנים, שפיתחו צלילים וטכניקות חדשים ברוח הרוק הפסיכדלי.
נאו-פסיכדליה עשויה לכלול גם השפעות של פופ פסיכדלי.
גל של רוק אלטרנטיבי בריטי בתחילת שנות ה-90 הוליד את הדרים פופ ואת הינג.
אומנים נאו-פסיכדלים השאילו מגוון אלמנטים ממוזיקה פסיכדלית משנות השישים.
חלק חיקו את הפופ הפסיכדלי של להקות כמו הביטלס ולהקת פינק פלויד בראשית דרכה; אחרים הושפעו מהבירדס.
נאו-פגאנית שמית היא שם לקבוצה רופפת של ניסיונות להקים גרסאות חדשות של הדתות השמיות העתיקות שמלפני היהדות המונותאיסטית.
המרכזיים העיקריים של נאו-פגניות יהודית הם ארצות הברית, ישראל ולבנון.
רעיונות בדבר דת פגאנית מקורית שממנה צמחה היהדות המונותאיסטית החלו להיות פופולארים בעקבות כתביו של רפאל פטאי בשנות ה-60 של המאה ה-20. בספרו "האלה היהודית" מתוארות קבוצות שסגדו לשכינה (או אשרה) כאלה האם בבית-המקדש בתקופת שלמה המלך.
במהלך הצמיחה הנאו-פגאנית בארצות הברית בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 צמחו גם קבוצות קטנות של דתות נאו-פגאניות כנעניות ויהודיות.
רובן כללו אלמנטים מדתות נאו-פגאניות גרמאניות, כמו אסאטרו ווויקה.
בשנת 2003 יצא-לאור הספר "המיתולוגיה היהודית" מעת החוקר חגי דגן.
ספר זה מתאר את הצדדים הפולקלוריסטים, עממים, פוליתאיסטים, שמאניים ומאגיים של היהדות לאורך התקופות, החל מהגרסאות הכנעניות שלה עד לעת המודרנית, באופן מקביל לסיפור התנ"כי ובשימוש בלשון ציורית.
ספר זה מזכיר במובנים אלו את הספרים של התנועה הנאו-פגנית הגרמאנית המוקדמת.
בניגוד לתנועה זו, נראה שהספר לא מוותר על ניסיונות לאוניברסליזם, ושומר על המהות האוניברסלית של היהדות.
בהתאם למחקר שהתגבש בעקבות ספרים אלו, הדת היהודית המוקדמת, שבתקופה זו (עידן הברונזה) עוד לא נקראה יהדות, הייתה דומה לשאר דתות כנען, ואופיינה במסגדים מקומיים, פולחן פוליתאיסטי וסגידה לאלה האם.
יהוה היה אל-מקומי מאזור הר שעיר, של עם שמי, שעם הזמן נהיה לשבטי-ישראל ולדת היהודית.
בעקבות גלות בבל והספיגה של אלמנטים מהדת הזרטוסטריאנית הדת היהודית נהייתה יותר ויותר מונותאיסטית והתרכזה בפולחן יהוה, לימוד ספר התורה, אמונה בישראל כעם נבחר ועמידה במצוות.
מקור תנועה חברתית זו היה באימוץ של עקרונות אלו מגולי-בבל בידי מעמד בעלי-הקרקעות תוך ברית עם מעמד הכהונה בכנען בעידן הברזל המאוחר.
הדת הנאו-פגאנית היהודית כוללת בתוכה את התנועה של הכישוף היהודי דתות אלו מושפעות מפמיניזם יהודי ומתרכזות בעבודת האשרה בדת העתיקה של עמי כנען והסביבה.
נאו-פגאניזם גרמאני הוא שם כולל למספר רב של זרמים, שמאפיינם המשותף הוא שאיפה ל"שיקום" או הקמה מחדש של דתות פוליתאיסטיות גרמאניות שמלפני הנצרות (הפגאניזם הגרמאני).
היעדר המקורות המהימנים על האמונות, הטקסים, המנהגים, הקוסמולוגיה ותפישות-העולם של העמים הגרמאנים שמלפני הנצרות מותיר את אלו שמנסים להחיות דתות אלו בעמדה שדורשת "בנייה מחדש דתית" .
כבר בראשית המאה ה-19 התנועה הרומנטית בגרמניה וסקנדינביה החלה לנסות לפתח אסתטיקה וקריאה לחזרה לדת גרמאנית אותנטית.
אולם, תנועות אלו מעולם לא התגבשו לדתות ומערכות אמונה מבוססות.
בראשית המאה ה-20 התנועה הפולקלוריסטית (גרמנית: Volkisch, עממי) החלה לבסס גרסה חדשה של דת גרמאנית, שמבוססת על איחוד בין הדת, הלאום, התרבות, הגזע והאל.
בתגובה לביקורת על דת זו החלו לצמוח החל משנות ה-50 של המאה ה-20 זרמים חדשים בנאו-פגאניזם הגרמאני שמבקרים את ההנחות הגזעניות של התנועה הפולקלוריסטית.
דתות נאו-פגאניות גרמאניות נפוצות בעיקר במדינות גרמאניות, כגון איסלנד, נורווגיה, שוודיה, דנמרק, גרמניה, אנגליה וארצות הברית, שם קיימת אוכלוסייה גדולה של קולוניאליסטים ממוצא גרמאני.
לא קיימות הערכות מלאות של תפוצת דת זו, אך ההערכות הנמוכות עומדות על מספר עשרות אלפים.
הערכה אחת מ-2014 טוענת כי רשומים לפחות 20,000 אנשים ברחבים העולם בארגונים דתיים שמשויכים לנאו-פגאניזם הגרמאני.
נאו-קאנטיאניזם הוא זרם פילוסופי אשר התהווה מתוך ניסיונות לפתח את הפילוסופיה של עמנואל קאנט, והיה הזרם הדומיננטי בפילוסופיה הגרמנית משנות ה-70 של המאה ה-19 ועד מלחמת העולם הראשונה.
פילוסופים בולטים באותה תקופה כמו קונו פישר , הרמן פון הלמהולץ, אדוארד צלר ופרידריך אלברט לנגה קראו לחזרה לפילוסופיה של קאנט כניסיון להחליף הזרמים המטריאליסטים והמטפיזיים אשר תפסו את מרכז הבמה הפילוסופית בת הזמן.
החזרה לפילוסופיה של קאנט נבעה מההכרה בו כהשראה טובה להחייאת התרבות הגרמנית בסוף המאה ה-18, והגאווה של הגרמנים בהצלחה העולמית של תורתו, כך שהיה ההוגה הגרמני הראשון מאז גוטפריד לייבניץ שהגיע למעמד שכזה.
הזרם הנאו-קאנטיאני נחלק בעיקרו לשלוש אסכולות עיקריות: אסכולת מרבורג, אסכולת הדרום-מערב והאסכולה הנאו-פריסיאנית.
חברי האסכולות השונות לא הציגו את עצמם כחלק מזרם אחד משותף, מאחר שהיו בין הדוקטרינות שלהם נקודות שוני משמעותיות, אך עם זאת בני דורם התייחסו אליהם ככאלה, מאחר שהיו להם מאפיינים משותפים רבים, וכך עשו גם היסטוריונים בתקופות מאוחרות יותר.
שני כוחות תרבותיים שניכרו כבר במאה ה-18, השפיעו רבות על התהוותו של הנאו-קאנטיאניזם.
הראשון היה הלאומיות הגרמנית והאמונה באומה גרמנית אחת, שעדיין לא הייתה מציאות פוליטית בשנות ה-60 של המאה-19 והייתה כך רק בשנת 1871. השני היה ההיסטוריציזם הגרמני, אשר עודד הרהור בשורשים ההיסטוריים ואיסופם לצורך היזכרות.
בראי ההיסטוריון, הליבה של מודעות עצמית של האדם היא הכרת מקורותיו ושורשיו, ומעקב אחר העבר שהפך אותו למי שהוא היום.
זה היה ברור לכל הפילוסופים בראשית המאה ה-19 אשר התחשבו בהיסטוריה שקאנט היה ההוגה המהפכני הגדול המפריד ביניהם לבין החיים האינטלקטואליים של המאה ה-18, וכי הוא היה נקודת המוצא של כל הפילוסופיה הגרמנית המודרנית.
מודעות עצמית, אם כן, דרשה להבין את קאנט, להתחקות אחר התפתחות השקפותיו ולראות כיצד השפעתו הולידה את הפילוסופיה העכשווית.
על עניין זה כתב הפילוסוף הגרמני יוהאנס וולקלט "עם יוצאי דופן מעטים זניחים, מכלול הפילוסופים הם בהסכמה על ההערכה הגבוהה של קאנט; כולם מנסים להתמצא בתורתו, ורואים בה אינדיקציות מפורשות על עמדתם שלהם".
ברוח זו פרסמו קארל רוזנקרנץ ופרידריך וילהלם שוברט את האוסף הראשון של יצירותיו של קאנט שהושלם בשנת 1842.
שני כוחות אלו הסבירו בצורה כללית מדוע הזרם הנאו-קאנטיאני התהווה לכדי זרם אינטלקטואלי אחד, ולא מדוע הוא הפך לזרם האינטלקטואלי הדומיננטי.
חלק מההסבר המוצע הוא שלילי, כלומר שהדומיננטיות של הזרם הנאו-קאנטיאני הייתה תוצאה של הפגמים של הזרמים המתחרים באותה תקופה, הגדול מביניהם שהיה האידיאליזם הגרמני.
הדעיכה של האידיאליזם הגרמני השאירה חלל גדול בסצנה האינטלקטואלית הגרמנית, אותו מילא הזרם הנאו-קאנטיאני.
בחלקו האחר, ההסבר המוצע הוא גם חיובי אשר זוקף לזכות הפילוסופיה הנאו-קאנטיאנית את הצעת הפתרון המושך היחיד לשתי בעיות אינטלקטואליות גדולות באמצע המאה ה-19 - משבר הזהות הפילוסופי והמחלוקת המטריאליסטית.
כלומר, הזרם הנאו-קאנטיאני התהווה כתגובה לשתי בעיות אלו.
שני פילוסופים נאו-קאנטיאנים, יורגן בונה מאייר ופרידריך אלברט לנגה היו מבין הדמויות הפילוסופיות החשובות אשר סתרו את קידום המטריאליזם, זרם אשר צבר תאוצה באותה תקופה, ועזרו לחזק את מעמד הזרם הנאו-קאנטיאני.
כוח פילוסופי חשוב נוסף אשר עיצב את הפילוסופיה הנאו-קאנטיאנית היה ארתור שופנהאואר, אשר היה נאו-קאנטיאני בעצמו, אך אתגר את החשיבה הרווחת בכך שהציע פתרון מתחרה למשבר הזהות הפילוסופי.
עבורו, הפילוסופיה היא בראש ובראשונה השתקפות של "פאזל הקיום", כלומר השאלה של המלט: "להיות או לא להיות?".
חשיבותה של שאלה זו והפופולריות שלה בקרב הציבור הכריחה את ההוגים הנאו-קאנטיאנים להגדיר מחדש את התפיסה הפילוסופית שלהם בשנות ה-70 המאוחרות ושנות ה-80 של המאה ה-19, כך שלא תכלול רק את תורת ההכרה אלא גם עקרונות של אתיקה, שלא תהיה רק מדע אלא גם תפיסה עולמית.
בשנת 1870 היה בכל אוניברסיטה גרמנית גדולה לפחות פרופסור נאו-קאנטיאני אחד בפקולטה לפילוסופיה.
לאור עובדה זאת ועובדות סטטיסטיות אחרות, קלאוס כריסטיאן קוהנקה, אחד מבכירי החוקרים הנאו-קנאטיאנים, כינה את העשורים הללו "התקופה הנאו-קאנטיאנית של פילוסופיית האוניברסיטה הגרמנית".
האוניברסיטאות הנאו-קאנטיאניות הדומיננטיות היו מרבורג, גטינגן, שטרסבורג והיידלברג.
ניתן לאתר את ההתחלות של אסכולת מרבורג לשנת 1871 כאשר הרמן כהן פרסם את המהדורה הראשונה של ספרו Kants Theorie der Erfahrung (תורת הניסיון של קאנט) בו הוא פירש את קאנט בצורה אנטי-פסיכולגיסטית ומצא בביקורת הראשונה שלו ביטוי של דרך חדשה לעסוק בפילוסופיה: השיטה הטרנסצנדנטלית.
מאוחר יותר בשנת 1880 כאשר פול נטורפ עבר למרבורג ועבד מתחת לכהן באוניברסיטה, אסכולת מרבורג נולדה ככוח מוסדי.
מבין סטודנטים רבים של הרמן כהן ונטורפ אשר זיהו את עצמם עם האסכולה במרבורג, המשפיע ביותר היה ארנסט קסירר.
המחויבות המרכזית של אסכולת מרבורג הייתה לשיטה הפילוסופית הטרנסצנדנטלית אשר, לפי נטורפ, כרוכה בשני שלבים.
בשלב הראשון הפילוסוף מזהה "עובדה" תרבותית מסוימת.
הפילוסופיה התאורטית מתחילה עם "עובדה מדעית"; הפילוסופיה הפרקטית עם עובדה של "סדר חברתי"; האסתטיקה עם עובדה של "יצירה אומנותית".
אלו הן עובדות קונקרטיות, מפורטות וניתנות לאימות היסטורי.
כדוגמה, תאורטיקן פילוסופי יתחיל את התהליך על ידי חקר התאוריות הטובות ביותר אותן מציעים בני דורו, כך שבשלב הראשון הוא יעבוד כאספן עובדות החוקר את השיטות השונות והמושגים החשובים השייכים לאותה תרבות שהוא חוקר.
בשלב השני לעומת זאת, ימשיך הפילוסוף מעבר לאיסוף עובדות לזיהוי האספקטים של אותו תחום בתרבות המאפשרים את תוקפו האובייקטיבי של התחום.
במילים של חברי האסכולה, התהליך מערב זיהוי של "החוקים" או "הצורה" של תחום תרבותי זה.
שיטה זו מבוססת על המודל של קאנט בעבודתו "פרולגומנה לכל מטאפיזיקה עתידית" – הוא התחיל בלזהות מתוך התאוריה המדעית הטובה ביותר של זמנו – התאוריה של ניוטון – את החוקים, המושגים והשיטות הבסיסיות.
בשלב השני הוא הראה כיצד הקיום של חוקים, מושגים ושיטות אלו מתאפשר על ידי מושגים וחוקים שהם אפילו עוד יותר בסיסיים – חוקים אשר מאפשרים את התוקף האובייקטיבי של התאוריה.
מאחר שהשיטה הטרנסצנדנטלית מתחילה בעובדה של תרבות, נאו-קאנטיאנים השייכים לאסכולה זו דוחים את האפשרות של מטאפיזיקה ספקולטיבית.
הפילוסופיה הטרנסצנדנטלית כפי שהם הבינו אותה נבדלת גם מהפסיכולוגיה ולא תלויה בה.
אף על פי שהמטרה של תורת ידע היא להבין מה מאפשר "חוויה", אלא שהם מבינים את המושג של "חוויה" בצורה לא פסיכולוגית כלל.
הליבה של תאוריית הידע הנאו-קאנטיאנית של מרבורג היא תפיסה של "תוקף אובייקטיבי".
ב"תוקף האובייקטיבי "של הידע, הם מתכוונים לעצמאות שלו מנבדקים בודדים, לאמיתתו, וליחס שלו לאובייקטים.
תאוריה של תוקף אובייקטיבי, אז, היא גם תאוריה של "התעלות" של האובייקט - באיזה מובן האובייקט הוא סטנדרט עצמאי של נכונות לידע.
בנוסף לתאוריית האובייקטיביות, עוד מחויבות מרכזית בכתיבה של אסכולה זו היא הדחייה של "הנתון".
במחויבות זו הם מתרחקים באופן מפורש מקאנט.
לפי קאנט, לקושר הקוגניטיבי שלנו יש שתי זרועות: זרוע קולטת (רגישות) וזרוע ספונטנית (הבנה).
דרך רגישות חפצים ניתנים לנו, ודרך הבנה חפצים באים לידי מחשבה.
הייצוגים של רגישות הם אינטואיציות, אשר מקושרות לאובייקטים בצורה ישירה; הייצוגים של הבנה הם מושגים, אשר מקושרים לחפצים דרך תיווך.
הספקנות של חברי אסכולת מרבורג כלפי הבחנות אלה הגיעה לשיאה בלוגיקה של הידע הטהור של כהן, שם הן נדחות באופן סופי.
דחיית "הנתון" של חברי אסכולת מרבורג יכולה להיות קשה לפירוש.
זה נראה שהם מכחישים את העובדה הברורה שישנו אלמנט פסיבי כלשהו בתפיסה, והם אינם משאירים מקום לניסויים במדעי הטבע.
בבואנו לתת פירוש לדוקטרינה זו, יהיה לעזר רב לזכור כי תאוריית הידע של מרבורג נוגעת ליחסים בין תוכן הידע - כיצד חלק אחד מתוכו מצדיק חלק אחר.
היא לא עוסקת ביחסים סיבתיים בין מעשי הנפש לבין התפיסה.
הגיונית, התוכן היחיד שיכול להצדיק מחשבה חייב להיות בעצמו משהו בר-חשיבה, מכיוון שלפי נטורפ, "ידע מבוסס רק על ידי ידע אחר".
הפילוסופים של מרבורג אפיינו את הפילוסופיה שלהם כמעין "אידיאליזם".
יש להבחין בחדות בין אידיאליזם זה לבין "סובייקטיביזם", מכיוון שהם אינם מאמינים כי אובייקטים של ידע הם ייצוגים - הם אינם מאמינים כי הקיום מושאי הידע תלוי בקיומם של מוחות שיחשבו עליהם.
אידיאליזם זה מנוגד גם לדעה כי הידע שלנו אשלייתי באמת; הם לא קובעים שיש אובייקטים שלא ניתנים להכרה, או שטבעם האמיתי של אובייקטים של ידע הוא באופן בלתי אפשרי בלתי ידוע.
אסכולת הדרום-מערב מוכרת גם כאסכולת באדן או אסכולת היידלברג.
ניתן לטעון כי תחילתה במאמרו של וילהלם וינדלבנד בשנת 1883 בשם "השיטה הביקורתית או הגנטית?" אשר בפעם הראשונה גם נותנת חשיפה ברורה לנקודת המבט הפילוסופית אשר תאפיין את אסכולת הדרום-מערב, ותקרא במפורש לחזרה של קאנט.
עם זאת, רבים מהרעיונות המרכזיים במאמר זה כבר נוסחו על ידי המורה של וינדלבנד, הרמן לוטצה , בעבודתו בשם "הגיון" (1874).
הרעיונות שהציג וינדלבנד בתאוריה של הידע פותחו בצורה מערכתית על ידי הסטודנט שלו היינריך ריקרט.
מאוחר יותר, סטודנט של וינדלבנד וריקרט בשם אמיל לאסק , שהזדהה עם נקודת מבטם הפילוסופית, תרם גם הוא רבות לפיתוח הזרם הדרום-מערבי בפילוסופיה הנאו-קאנטיאנית.
פילוסוף נוסף שתרם לפיתוח הזרם הדרום-מערבי היה ריכרד קרונר.
הסוציולוג מקס ובר, שהיה תלמיד של ריקרט, הושפע מהמתודולוגיה הנאו-קאנטיאנית של האסכולה, כולל בטביעת המושג ה"טיפוס האידיאלי".
"קאנט הניח תפיסה חדשה של משימת ואופן הידע של הפילוסופיה כנגד הפסיכולוגיזם של בני דורו", כותב וילהלם וינדלבנד בחיבורו הפרוגרמטי, "שיטה ביקורתית או גנטית?".
וינדלבנד טען כי נושא הפילוסופיה הוא "תוקף" של "אקסיומות".
על הפילוסופיה לזהות את האקסיומות הללו, להכניסן למערכת ולהסביר כיצד הן שולטות בפעולות הידיעה, ההתנהגות והשיפוט.
משימה אחרונה זו מחייבת לתת דין וחשבון כללי לגבי תוקף, זאת בנוסף לזיהוי האופן שבו המדעים ואזורי התרבות השונים נשלטים על ידי אקסיומות ספציפיות.
לוגיקה (או פילוסופיה תאורטית, או תורת הידע) היא מדע האקסיומות לידיעה; אתיקה היא מדע הנורמות למשחק; אסתטיקה היא מדע הכללים של "השפעות הרגשות".
תפיסה זו של פילוסופיה מספקת לאסכולת הדרום-מערב תרופת נגד לפסיכולוגיזם, השונה באופן מהותי מסוג האנטי-פסיכולוגיזם שמציעה אסכולת מרבורג.
מבחינת וינדלבנד אקסיומות מובנות באופן "טלאולוגי": הם הכללים שיש לעקוב אחריהם כדי לממש מטרות מסוימות.
למשל, ההיגיון נותן את הנורמות שיש לעקוב אחריהן אם רוצים להאמין למה שנכון.
אקסיומות הן נורמות, וההכרחיות שלהן היא צורך נורמטיבי.
בעיקרו של דבר, הפילוסופיה נבדלת מהפסיכולוגיה מכיוון שנורמות נבדלות מעובדות.
מה שוינדלבנד מכנה "השיטה הגנטית" מכיר בתוקף או כלליות עובדתית בלבד.
שיטה זו מבקשת להדגים את תקפות האקסיומות בכך שהיא מראה שהאקסיומות הללו מובנות בפסיכולוגיה שלנו, או שהן אוניברסליות לכל התרבויות.
לכן השיטה הגנטית הופכת את הפילוסופיה לתלויה בפסיכולוגיה ובהיסטוריה התרבותית.
אך השיטה הגנטית היא חסרת סיכוי: לא ניתן להוכיח את האקסיומות השולטות בכל המדעים באמצעות פסיכולוגיה או אנתרופולוגיה, מכיוון שמדעים עצמם מניחים את האקסיומות הללו.
אכן, השיטה הגנטית מאיימת על רלטיביזם, מכיוון שאיננו יכולים לומר במה בני אדם יאמינו בכל עת ובכל מקום, אלא רק במה שהם מאמינים כעת, או במה שמאמינים בתרבות זו או אחרת.
ואכן, בשיטה הגנטית, האמת והטוב מצטמצמים לכוח חברתי או לדעת הרוב.
יש להדגיש כי עבור וינדלבנד ושאר חברי אסכולת הדרום-מערב, מטרת הפילוסופיה הביקורתית הייתה להפוך "לפילוסופיית תרבות כוללת".
בפרט, הם רצו להרחיב את הפרויקט הביקורתי של קאנט לאזורי התרבות שהטיוטה המקורית של קאנט הזניחה: מה שנקרא "Geisteswissenschaften", בעיקר היסטוריה.
ישנן 4 מאפיינים בסיסיים לתאוריית הידע הנאו-קאנטיאנית של אסכולת הדרום-מערב:
אובייקטיביות ו-Objecthood - השאלה המרכזית שהציג ריקרט בעבודתו "האובייקט של הידע ", שהיא העבודה המפותחת והיסודית ביותר בתורת הידע של אסכולת הדרום-מערב, היא" מהו מושא הידע, שאינו תלוי בנושא, או בזכות מה משיגה ההכרה אובייקטיביות?".
בפרט, ריקרט עוסק ב"התעלות" של האובייקט: שהאובייקט הוא סטנדרט עצמאי לידע, שהוא קובע אם ידע הוא אמיתי או אובייקטיבי.
התשובה של ריקרט לשאלות אלו היא שהאובייקט "צריך להתעלות", ולא ביסודו "ישות טרנסצנדנטית" או "מציאות".
מעשה, תוכן ומושא חשיבה - לוטזה הבחין בין הפסיכולוגיה לתורת הידע (מה שהוא מכנה "לוגיקה") בכך שהוא הבחין בין פעולות החשיבה, שהן אירועים המהווים את נושא הפסיכולוגיה, לבין תוכני החשיבה, שהם תקפים ומהווים את נושא הלוגיקה.
הבחנה זו נלקחה וסועפה על ידי ריקרט ולאסק: ריקרט טען כי התוכן של שיפוט צריך להיות מפוצל לשני חלקים: התוכן האובייקטיבי הלא אמיתי, והחוש הסובייקטיבי האימננטי.
ההבחנה של ריקרט בין חוש אימננטי לתוכן אובייקטיבי מתאימה באופן טבעי לתפיסה של אסכולת הדרום-מערב של הפילוסופיה כתורת ערכים, יותר מאשר ההבחנה הפשוטה של מעשה/תוכן, ובכך היא מתאימה יותר לתפיסתם את תורת הידע ככזאת שנוגעת לנורמת האמת.
דחיית תורת ההעתקות של הידע - רעיון נוסף, שנמצא בלוטזה, אם כי נגזר בסופו של דבר מקאנט, הוא דחיית תאוריית ההעתקות של הידע.
ההתקפה המפורשת של תורת ההעתקות הופכת מפורשת יותר בכתביהם של וינדלבנד וריקרט אורך זמן: ריקרט מקדיש קטע מתוך עבודתו "אובייקט הידע" (1915) במפורש לתקיפת תורת ההעתקות, והוא מקדיש מאמר מאוחר (1934) למה שהוא תופס כהחייאת השגיאות של תורת ההעתקות בפילופסופיה של מרטין היידגר.
הנתון - אף על פי שגם אסכולת מרבורג וגם אסכולת הדרום-מערב מסכימות בדחייתם את תורת ההעתקות, הם נוקטים עמדות שונות מאוד כלפי ההבחנה בין אינטואיציות ומושגים, וכלפי "הנתון".
עבור אסכולת מרבורג, אין שום דבר שניתן; אסכולת הדרום-מערב טוענת רק כי הידע אינו העתק של הנתון, אלא דורש טרנספורמציה שלו.
עבור אסכולת מרבורג, אין הבחנה בין אינטואיציות ומושגים; עבור אסכולת הדרום-מערב, אינטואיציות אינן ניתנות להפחתה למושגים.
שתי נקודות אלה פותחו על ידי ריקרט תחילה ולאחר מכן על ידי לאסק.
נאו-קונסרבטיזם: למה אנחנו צריכים את זה הוא ספר משנת 2006 מאת דאגלס מאריי, העוסק בנאו-קונסרבטיזם (שמרנות חדשה) ומציע דרכים להתמודדות עם רצח עם, דיקטטורות והפרות זכויות אדם בעולם המודרני.
בראיון ב-2006, מורי הסביר את הסיבות שהובילו אותו לכתיבת הספר:
בהקדמה לספר, כותב מאריי, "נאו-קונסרבטיזם איננה מפלגה פוליטית, או מערך חברתי, אלא דרך להסתכל על העולם.
זוהי פילוסופיה שורשית ורלוונטית, שרק נראה שאינה קשורה למחשבה המודרנית מכיוון שיש זה כל כך מעט מחשבה מודרנית."
הספר מחולק לארבעה חלקים: "נאו-קונסרבטיזם בתיאוריה", "נאו-קונסרבטיזם בפועל", "יחסותיות ומלחמת עיראק" ו"נאו-קונסרבטיזם באמריקה".
בשנת 2006, מלאני פיליפס סיכמה את הטענות העיקריות של הספר כך:
עבודתו של הפילוסוף הפוליטי האמריקני ליאו שטראוס עוותה מסיבות פוליטיות, והשפעתו ביצירת נאו-קונסרבטיזם הייתה מוגזמת.
המאפיין המגדיר של הנאו-קונסרבטיזם הוא בהירות מוסרית ו"ההכרה שלו ברעות ההתמוטטות המוסרית הן באג'נדה המקומית של רלטיביזם מוסרי והן מחוצה לה".
מדיניות החוץ של ארצות הברית לאחר ה-11 בספטמבר לא הוכתבה על ידי נאו-קונסרבטיזם, אלא הביאה לשילוב של חשיבה בין ניאוקוניים לשמרנים בסגנון ישן.
ההשמצה של הנאו-קונסרבטיזם על ידי מה שמכונה ליברלים באירופה ובארצות הברית נובעת מהייאוש מכך שרק לניאוקונים יש מדיניות קוהרנטית להתמודדות עם רצח עם, דיקטטורות והפרות זכויות אדם, אבל לליברלים לא הייתה כזו.
ההתנגדות למלחמת עיראק ניזונה משוויון ערך מוסרי, שנאת ישראל ונקמה תקשורתית מוטה נגד המערב.
הנאו-קונסרבטיזם צריכה להציע דרך קדימה עבור המפלגה השמרנית הבריטית, שבמצבה הנוכחי היא האנטיתזה של האידיאל הנאו-שמרני.
באתר ConservativeHome כתב ג'רמי ברייר כי "ההומאז' הבוטח והמלומד שלו לנאו-שמרנות הוא גם תערוכה של וטיעון לבהירות מוסרית"
ברייר מסכם: "הספר הקצר המצטיין הזה, שנכתב תמיד בשנינות, אלגנטיות וכשרון, מאפשר לא רק להבין טוב יותר את העולם שבו אנו חיים, אלא להבין בבהירות יוקדת את החובות והאחריות שלנו בתוכו".
נאו-קונפוציאניזם (בסינית: 宋明理學) הוא זרם פילוסופי שהופיע בסין בתקופת שושלות סונג ומינג (בערך מהמאה ה-11 עד המאה ה-17), ומהווה התפתחות מרכזית של הקונפוציאניזם הקלאסי.
הזרם הציג ביקורת ופיתוחים חדשים שהרחיבו והעמיקו את הפילוסופיה הקונפוציאנית.
הנאו-קונפוציאניזם התפתח במידה רבה בתגובה לאתגרים שהציגו הבודהיזם והטאואיזם בסין, וכן כפועל יוצא של רצון לנקות את הקונפוציאניזם מהשפעות זרות.
לעומת הקונפוציאניזם הקלאסי, שניתן להגדירו כיותר פרגמטי ומעשי, הנאו-קונפוציאניזם הוסיף רובד מטאפיזי ומוסרי עמוק יותר.
בנוסף, הוגים נאו-קונפוציאניסטים כמו וונג יאנגמינג לא תמיד הסכימו עם ההדגשים של ג'ו שי, והציגו תפיסות שונות לגבי טבע האדם וחשיבות ההכרה האישית.
כך נוצרו זרמים פנימיים שהיו במחלוקת או התנגדות מסוימת זה לזה, ובכלל לבסיס הקונפוציאניזם הקלאסי.
לי (理) – עקרון הסדר הטבעי והלוגי שמאחורי כל הדברים.
צ'י (氣) – חומר או אנרגיה פעילה הממלאת את העולם ומשולבת עם ה"לי".
טבע האדם – דיון האם האדם טוב מטבעו או שיש לפתח ולשפרו באמצעות מוסר ולימוד.
חקירה עצמית ולימוד – התמקדות בפיתוח מוסרי וניתוח פילוסופי לעומק.
השפעה חברתית וממשלית – דגש על חשיבות המוסריות למנהיגים ולשליטים.
הנאו-קונפוציאניזם שינה את התפיסה התרבותית, הפוליטית והחברתית בסין ומדינות מזרח אסיה במשך מאות שנים, והשפיע על חינוך, ממשל וחיי יומיום עד תחילת המאה ה-20.
נאוגן הוא פרק הזמן השני בעידן הקנוזואיקון, בין הפלאוגן לרביעון.
בעבר היה שייך לתור השלישון, שבוטל.
משך תקופתו: 21.75 מיליוני שנים, מלפני 23.5 מיליוני שנים ועד לפני 2.58 מיליוני שנים.
בנאוגן נמצאות התקופות פליוקן ומיוקן.
במשך הנאוגן האקלים העולמי התקרר והתייבש במידה ניכרת, מאשר באוליגוקן ושאר הפלאוגן, ונוצרו הקרחונים הראשונים באנטארקטיקה.
חיות רבות נכחדו והיונקים והעופות המודרניים לבשו את צורותיהם המוכרות כיום, בעוד בשאר המחלקות לא נוצרו צורות חדשות מאוד.
באמריקה נוצרה ההחלפה האמריקאית הגדולה, בה נוצר גשר יבשתי בין שתי האמריקות, אשר שינה את דפוסי החיים בהם ואת שוכני שתי היבשות.
בתקופה זו גם ראשוני קופי האדם התפתחו לראשונה באפריקה, ולפני 3.5 מיליון שנים החלו להיווצר ראשוני ההומינידים, האוסטרלופיתקוס ומיני הומינידים נוספים.
מינים רבים החלו לשגשג בנאוגן, אז נעלמו מרבית היערות הטרופיים והוחלפו ביערות נשירים, וכן הופיעו לראשונה ערבות העשב, ובאוסטרליה נוצרו חורשי האקליפטוס.
בין השאר התפתחו ראשוני הצבאיים, הפריים והסוסיים בעלי האצבע האחת, טורפים כמו ראשוני הצבועיים והשנחרבים הקטלניים.
באפריקה התפתחו מיני קופים וקופי אדם שונים.
בתקופת הנאוגן זרם נהר עמוק ממזרח לדימונה דרך באר שבע לכיוון עזה ושם נשפך לים.
עומק הנהר היה בערך 200 מצ' באזור באר שבע, והוא הגיע לעומק של כ- 1,300 מטר באזור עזה.
הנהר ידוע בטרמינולוגיה הגאולוגית כ"תעלה הנאוגנית" או "תעלת אפיק".
משקעי הנהר וקיומו התגלו לראשונה בשנות החמישים של המאה ה-20, במחצבה בשכונה ד' דהיום בבאר שבע, ממנה חצבו את הלבנים ששימשו אז לבניית בתי שכונה א'.
נֵאוֹדִּימְיוּם הוא יסוד כימי מסדרת הלנתנידים שסמלו הכימי Nd ומספרו האטומי 60. הוא נמנה עם משפחת היסודות הנדירים, אם כי למעשה הוא אינו נדיר, אלא מפוזר בדלילות ולכן יקר להפקה.
נאודימיום הוא משאב קריטי בייצור מנועים חשמליים בעלי יחס כוח/משקל גבוה, החיוניים בתחומים כדוגמת מכוניות חשמליות - כל אחד ממנועי מכונית חשמלית מכיל למעלה מקילוגרם של נאודמיום.
נאודימיום הוא מתכת לבנה כסופה בעלת ברק מתכתי.
נאודימיום הוא בין המתכות היותר פעילות ממשפחת הלנתנידים, הוא מגיב במהירות עם אוויר ויוצר Nd2O3 שלאחר מכן מתפורר וחושף את שאר המתכת לאוויר.
משקפי מגן של נפחים ורתכים מכילות לעיתים נאודימיום.
לנאודימיום שימוש בהסרת הצבע הירוק בזכוכית שנגרם בעקבות זיהומי ברזל.
ליוני נאודימיום יישומים בייצור לייזרים כמו לייזר ניאודימיום, איטריום אלומיניום גארנט (Nd:YAG).
למלחי נאודימיום יישומים בציפוי אמאיל.
לנאודימיום שימושים בתור מגנט חזק, לתרכובת Nd2Fe14B (שזולה ויעילה יותר ממגנטים אחרים כמו מגנטי סמריום-קובלט ומגנטי ברזל) תפקיד בייצור אוזניות וחומרת מחשב.
בשל הדמיון בין היון Nd3+ לבין Ca2+, משמשים לעיתים יוני נאודימיום בתור דשן (בעיקר בסין).
מגנטי נאודימיום נפוצים במיוחד בפרויקטים מדעים של תלמידים, מאחר שהם חזקים יותר ממגנט רגיל וניתן להשיגם בקלות על ידי פירוק כוננים קשיחים שאינם בשימוש.
הנאודימיום (מקור השם במילה היוונית "נאוס" - "חדש" ו"דידימוס" - "תאום") זוהה על ידי כימאי אוסטרי בשם קרל וולסבך (Carl Auer von Welsbach) בווינה בשנת 1885. קרל הפריד את נאודימיום בזמן אנליזה ספקטרוסקופית של דידמיום (תערובת נאודימיום ופרסאודימיום).
נאודימיום בודד לראשונה בשנת 1925.
נאודימיום לא נמצא בטבע בצורתו החופשית לעולם, הוא מופיע כמחצב כמו מונזיט ((Ce, La, Th, Nd, Y)PO4) ובסטנסיט ((Ce,La,Th,Nd,Y)(CO3)F).
ניתן לבודד נאודימיום מNdF3 כך:
טכניקה נוספת לבידוד נאודימיום היא בעזרת חילוף יונים.
אבק נאודמיום מתכתי הוא חומר דליק ועלול להתלקח.
לתרכובות נאודימיום רעילות נמוכה, אך מלחיו מגרים את העיניים, העור והאף.
כשמוזרק לווריד, נאודימיום יכול לשמש כחומר מונע קרישה.
נאוה ארד (4 בדצמבר 1938 – 21 בפברואר 2022) הייתה חברת הכנסת מטעם מפלגת העבודה בשנים 1981–1992 ובשנים 1995–1996, ארד כיהנה גם כמזכירה הכללית של נעמת ויו"ר מועצת המנהלים של "משען".
נאוה ארד נולדה בקיבוץ חולדה.
ארד הייתה מזכירה ארצית של איגוד העובדים הסוציאליים (1964–1970).
במחצית השנייה של 1970 היא יצאה ללמוד לתואר שני לבריטניה ופרשה מתפקיד מזכירת איגוד העובדים הסוציאליים.
בדצמבר 1969 השתתפה לראשונה בוועידת ההסתדרות.
ביולי 1970 שותפה בוועדה המנהלת של המרכז לתכנון וחקר, בראשות יצחק בן אהרן.
ב-1974 נבחרה כחברת הוועדה המרכזת של ההסתדרות הכללית מטעם חברי מפא"י לשעבר, בעקבות כניסתה של נוזהת קצב לכנסת ופרישתה של בבה אידלסון.
היא הייתה ממלאת מקום יושב ראש המרכז לביטחון סוציאלי, אחראית על המחלקה לעזרה הדדית ופנסיה יחד עם יעקב (קובה) וילן, חברת הוועדה לשליחויות בינלאומיות וחברת ועדת קבע לענייני ועדת הכספים של הכנסת.
מתוקף אחריותה על המחלקה לעזרה הדדית היא הייתה אחראית על קופת חולים כללית.
במאי 1977 נבחרה על ידי לשכת מפלגת העבודה למועמדת המערך למזכירת נעמ"ת בגוברה על דרורה מאיר.
כיהנה כמזכירה הכללית של נעמת בשנים 1977–1981. בשנים 1988–1994 שימשה כיו"ר מועצת המנהלים של "משען".
במקביל הייתה פעילה במשמרת הצעירה של מפלגת העבודה.