tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף, הכיור, לוחות הזיכרון, הפורטל, העמודים באולם המרכזי וחלקים מעזרת הנשים שוקמו בהצלחה.
בשנת 2004 עם סיום השיקום והשיפוץ בית הכנסת החל לפעול כמוזיאון.
המוזיאון מציג אוסף קטן של חפצים היסטוריים יהודיים וכן תערוכות אמנות.
בית הכנסת גולבהאר (בפרסית: کنیسه گلبهار) נבנה בתקופת המדינה האימפריאלית של איראן והוא שוכן באספהאן, בכיכר קיאם, ברחוב חרוניה, בסמטת גולבהאר, ליד סראי אגא.
אתר זה נרשם ב-10 במאי 2007 עם מספר רישום 19070 כאחד האתרים הלאומיים של איראן.
בית הכנסת בשאבאץ (בסרבית: Шабачка синагога) הוא בית כנסת ספרדי שפעל בעיר שאבאץ בסרביה, בין השנים 1892–1941. המבנה שרד את אירועי השואה ונכון ל-2025 שימש כמוזיאון לתולדות יהודי העיר.
קהילה יהודית-ספרדית קטנה נוסדה בשאבאץ בראשית המאה ה-19. הוקם בית עלמין לקהילה.
ב-1833 מתועד ד"ר שלמה עזריאל כרופא העיר.
היהודים עסקו במסחר ומצבם הכלכלי היה ירוד.
בשאבאץ תועד מספר רב של אירועים אנטישמיים במהלך המאה ה-19. ב-1865 נרצחו שני יהודים ושנה מאוחר יותר התארגנה קבוצה של 20 משפחות בראשות חיים גבריאל נחמיאס והחליטה לעלות לארץ ישראל.
הרבנים יהודה אלקלעי וצבי הירש קלישר ניסו לסייע לקבוצה, אך הניסיון לא צלח בשל היעדר מקורות מימון למסע.
ב-1900 מנתה הקהילה 232 נפשות ובפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בשאבאץ 83 יהודים ואליהם הצטרפו בהמשך כ-1,000 פליטים מגרמניה ואוסטריה שהיו בדרכם לארץ ישראל ולא הצליחו להמשיך במסעם לאחר קפיאת מי הדנובה.
ב-22 באוגוסט 1941 נעצרו יהודי שאבאץ והובלו למחנה הריכוז הסמוך לעיר.
נכון ל-2018 עמד בית העלמין היהודי על תילו ומצבו התחזוקתי היה טוב.
בית הכנסת נחנך ב-1892 בבנייה ורנקולרית עם הגידול במספר בני הקהילה, אשר בראשית המאה ה-20 עמד על 232 נפשות.
המבנה היה בן קומה אחת וכוסה בגג רעפים.
בתוכו הייתה מחיצה המפרידה בין אולם התפילה לעזרת הנשים.
התפילות נוהלו בנוסח הספרדים, ובין שתי מלחמות העולם, נסמכה הקהילה על רבנים שהגיעו מבלגרד בשבתות ומועדים.
לצד הרבנים פעלו שליחי ציבור בני המקום: שבתאי לוי ונסים אדיג'ס.
לאחר מלחמת העולם הראשונה חל קיטון משמעותי במספר בני הקהילה, קהל המתפללים התמעט ועל פי רוב כלל את בני הגיל השלישי.
לאחר מלחמת העולם השנייה לא חודשה הפעילות הקהילתית.
בית הכנסת הוסב לגן ילדים, ובהמשך שימש כארכיון וספרייה.
ב-2017 בוצעו במבנה עבודות שיפוץ ושיקום, והוא הוסב למוזיאון לתולדות יהודי העיר.
בית הכנסת ברומה (בסרבית לטינית: Sinagoga u Rumi) היה בית כנסת אשכנזי שפעל בעיר רומה במחוז סרם שבפרובינציית וויבודינה בסרביה, בין השנים 1935–1941. ב-1943 במהלך מלחמת העולם השנייה נהרס המבנה על ידי הנאצים.
סוחרים ובעלי מלאכה יהודים התיישבו ברומה במהלך המאה ה-18, אך קהילה מאורגנת נוסדה במקום בשלהי המאה ה-19. לקהילה הוקצתה חלקת בית עלמין בפאתי העיר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התגברה הפעילות הציונית בעיר וב-1929 נוסד רשמית סניף התנועה ברומה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו ברומה 249 יהודים.
באפריל 1941, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית השתלטו על העיר אנשי הפולקסדויטשה.
בתחילה זכה האזור זכה למעמד מינהלי מיוחד ונוהל על ידם, אך בהמשך נכלל בשטחי מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה.
בני הקהילה נשלחו לעבודות כפייה.
בשלהי יולי 1942 נשלחו יהודי רומה ביחד עם יהודי אילוק, שיד וסרמסקה מיטרוביצה למחנה הריכוז בעיר וינקובצי אשר שכן באצטדיון הכדורגל המקומי.
באוגוסט 1942 גורשו ממנו אל מותם במחנות ההשמדה יאסנובאץ ואושוויץ.
ב-1947 התגוררו ברומה 10 יהודים.
בפאתי רומה נמצאו נכון לראשית העשור השלישי של המאה ה-21 שרידי בית העלמין יהודי ובו עד 250 מצבות, שהקדומה מהן תוארכה ל-1873. הכיתוב על המצבות הוא בגרמנית, בסרבית ובעברית.
עד 1879 התקיימו תפילות בדירה שנשכרה ושימשה כבית תפילה ולצידה שכנו מגורי הרב ובית מטבחיים.
בשנה זו הוקם בית הכנסת הראשון במבנה מעץ אשר שכן ברחוב איוואנובה 50 שבעיר, ובהמשך הוקם באותו האתר בית הכנסת המודרני.
מלאכת תכנון המבנה החדש הוטלה על האדריכל אנדריה באראני יליד סומבור שהיה בעל משרד לתכנון אדריכלי בנובי סאד.
המבנה נחנך לקראת חגי תשרי של 1935. הוא היה בן שתי קומות, ובקומתו השנייה שכנה עזרת הנשים.
הכניסה לבית הכנסת הייתה מכוון מערב והמבנה היה מרוחק 3 מטרים מקו הרחוב, בהתאם לתקנות האוסטרו-הונגריות הישנות, וזאת אף על פי שכבר לא היו בתוקף.
רב הקהילה האחרון היה ד"ר וילים גולדשטיין, ולצידו פעל שליח הציבור יוליה הרשקוביץ'.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש יוגוסלביה הפך בית הכנסת למתקן מעצר וחקירות של בני הקהילה לפני שילוחם לעבודות כפייה ובהמשך גירושם למחנות ההשמדה.
ב-1943 פוצץ גג המבנה על ידי כוחות גרמניים ובהמשך, הוחרב כולו על ידי טנקים.
במקום בו עמד בית הכנסת הוצב לוח זיכרון לקהילה.
בית הכנסת ברודסקי ׁׁ(באוקראינית: Бродська синагога) הוא בית כנסת רפורמי שנמצא ברחוב ז'וקובסקי 18, אודסה, אוקראינה.
הבניין נחנך בשנת 1868 על ידי יהודים מברודי, שהפך לבית הכנסת הרפורמי הראשון באימפריה הרוסית.
זה גם היה בית הכנסת הגדול ביותר בדרום אוקראינה.
בית הכנסת פעל עד שנת 1920 עד שנסגר על ידי השלטונות הסובייטיים, והוסב לשימושים מנהלתיים של מוסדות ממשלתיים, בעיקר ארכיון מדינת אודסה.
בשנת 2016 הושב הבניין לידי הקהילה היהודית ותוכנן לשמש שוב כבית כנסת אורתודוקסי ומוזיאון להיסטוריה יהודית.
בשיא פעילותו נמשכו לבית הכנסת מתפללים ומאזינים מרחבי העולם כדי להאזין לחזנים.
בתחילת המאה ה-19 החלה הגירה של יהודים לאודסה מאירופה, בעיקר מהעיר ברודי שבמערב אוקראינה.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 שכרו יהודי ברודי לראשונה בית כנסת קטן בפינת הרחובות פושקין ו"פוסטל" (ששונתה לשם ז'וקובסקי), בביתו של איש עסקים יווני אמיד בשם קסניוסו.
החזן היה הרב ניסן בלומנטל, אף הוא יליד ברודי.
הרפורמה בבתי הכנסת הייתה יעד עיקרי למשכילים בעיר, ובית הכנסת ברודסקי הפך למודל לתפילה יהודית באזור.
בתי כנסת נוספים בעיר, בהם "הגלבניה" ("בית הכנסת הגדול" שנוסד ב-1795), עוצבו מחדש בדמות בית הכנסת ברודסקי.
לפי מסמך של מושל נובורוסיה ובסרביה מ-1852: "כל המשכילים בקהילת היהודים באודסה נאספים כאן.
בית המדרש שוכר בית, אך הוא מותאם במיוחד לכך.
האולם רחב ידיים, יש בו גם עזרת נשים...".
בשנת 1860 קיבלו אישור להקים בניין חדש.
הבנייה בוצעה לפי תוכניות האדריכל יוסף קולוביץ', בסגנון התחייה הגותית ונאו-רנסאנס, תוך שימוש באבן גיר מקומית, ובניית המבנה הושלם בשנת 1868. זה היה בית הכנסת הגדול ביותר בדרום האימפריה הרוסית.
בבית הכנסת הופיעו חזנים ומלחינים בעלי שם בינלאומי, ביניהם דוד נובקובסקי והחזן פנחס מינקובסקי.
בית הכנסת מופיע ביצירותיהם של איסאק באבל, שלום עליכם ואיוואן בונין (הסופר הרוסי הראשון שזכה בפרס נובל לספרות).
בין היהודים המזוהים עם בית הכנסת היו זאב ז'בוטינסקי ומאיר דיזנגוף, ראש עיריית תל אביב.
בשנת 1897 היו היהודים 34.6% מאוכלוסיית אודסה, העיר היהודית השנייה בגודלה באימפריה הרוסית, אחרי ורשה.
התקופה הסובייטית ומלחמת העולם השנייה
בשנת 1920 הופקעו כל בתי הכנסת בעיר מהקהילה היהודית.
בשנת 1925 הפך בית הכנסת ברודסקי למועדון הפועלים "רוזה לוקסמבורג", ששימש לאסיפות ולתעמולה סוציאליסטית.
לוחות הברית שמעל ארון הקודש כוסו בתמונה של לנין.
במהלך מלחמת העולם השנייה אדולף היטלר הורה למפקד הרומני יון אנטונסקו להשתלט על אזור אודסה שבין נהר הדנייסטר לנהר הבוג המערבי.
הארכיון העירוני שכן במרתף קתדרלת אוספנסקי, והרומנים העבירו אותו במלחמה לבית הכנסת ברודסקי.
באוגוסט 1985 מועצת מחוז אודסה הכריזה על בית הכנסת ברודסקי כאתר מורשת בעל חשיבות מקומית.
ביוני 2006 נכלל ברשימת המונומנטים של אוקראינה.
באוגוסט 2015 היה הבניין על סף קריסה לאחר שנים ללא שיפוץ.
הקירות הוחזקו באמצעות מדפי הספרים שנשארו בפנים.
בפברואר 2016 הושב בית הכנסת ברודסקי לקהילה היהודית של אודסה בהחלטת הרוב במועצה האזורית.
הבניין צפוי לעבור שיפוץ רחב ולשמש בעתיד בית כנסת חב"ד לובביץ' ומוזיאון יהודי.
עם חידושו ינהיג את המקום הרב הראשי של אודסה ודרום אוקראינה, הרב אברהם וולף.
בית הכנסת קרנוב (בצ'כית: Synagoga v Krnově) הוא בית כנסת לשעבר, השוכן ברחוב סוקניצה בקרנוב שבצ'כיה.
בית הכנסת נבנה בשנת 1871, והוא אחד משלושה בלבד מבני בתי הכנסת ששרדו במחוז מוראביה-שלזיה (השניים האחרים נמצאים בנובי ייצ'ין ובטשסקי טשין).
אמנם מבנה בית הכנסת עצמו שרד, אך מאז 2003 הוא משמש כאולם תערוכות וקונצרטים, ועבר שיקום נרחב שהושלם ב-2014.
ההתיישבות היהודית המתועדת הראשונה בקרנוב מתוארכת למאה ה-14. היהודים גורשו מן העיר בתקופת שלטונו של גאורג הוהנצולרן.
מספר קטן של משפחות יהודיות חזרו לעיר במאות ה-17 וה-18, אך הן נזקקו לרישיון מיוחד כדי להתגורר בה.
הקהילה היהודית שוקמה מחדש ב-1848, ובית הכנסת נבנה על ידי הקהילה בשנת 1871.
החזית החיצונית של המבנה, עם שני המגדלים וחלונות הקשת המעוגלת, בנויה בסגנון אקלקטי של רונדבוגנשטיל ורומנסקי מחודש.
פנים בית הכנסת מעוצב בסגנון אדריכלות נאו-מורית, במיוחד תקרת העץ המשוריינת המגולפת, הצבועה בגוון חום-אדמדם, ועזרת הנשים.
בית הכנסת בקרנוב חדל לשמש לתפילה בסתיו 1938, כאשר חבל הסודטים סופח אל גרמניה הנאצית.
זמן קצר לאחר מכן, ב-9 בנובמבר 1938, כמעט כל בתי הכנסת בערי הסביבה, כמו בכל רחבי גרמניה הנאצית, הושמדו במהלך ליל הבדולח.
בסוף אוקטובר 1938 קיבל ראש עיריית קרנוב, אוסקר קניג, הוראה סודית מברלין להרוס ולהעלות באש את בית הכנסת ב-9 בנובמבר.
קניג, שלא רצה לציית, זימן ישיבה של חברי המועצה והציג בפניהם את ההוראה שקיבל.
חברי המועצה הסודטים קיבלו פה אחד את הצעתו של הקבלן המקומי פרנץ אירבליך להסיר מן המבנה את כל סמלי הדת היהודית ולהפוך אותו לאולם שוק עירוני, ולדווח לברלין שבעיירה יגרנדורף (שמה הגרמני של קרנוב) אין בית כנסת שניתן להחריב.
בדרך זו ניצל בית הכנסת ונעשה בו שימוש עד תום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945.
לאחר המלחמה גורשה האוכלוסייה הגרמנית מקרנוב, ומבנה בית הכנסת לשעבר שימש תחילה כמחסן ולאחר מכן כארכיון אזורי.
המבנה ניזוק במהלך שיטפון 1997 במרכז אירופה, וב-1999 הושב הבניין לבעלות הקהילה היהודית.
מאחר שלא נותרה קהילה יהודית בקרנוב, קיבלה קהילת אולומואוץ את הבעלות עליו.
בשנים 2003–2014 עבר המבנה שיקום יסודי.
ספסלים מבית הכנסת באולומואוץ ומן הכנסייה הפרוטסטנטית לשעבר בקרנוב שוקמו והוצבו בבית הכנסת לשעבר.
בקרנוב פרנץ אירבליך נחשב למציל בית הכנסת.
בשנת 1946 הוא נידון לעשר שנות מאסר בבית דין יוצא דופן בצ'כוסלובקיה, לאחר שהועלו נגדו האשמות בשיתוף פעולה עם המשטר הנאצי.
בית הכנסת קסטהיי הוא קהילה ובית כנסת יהודיים מהזרם הנאולוגי, הממוקם בעיירה קסטהיי, מחוז זאלה, בהונגריה.
היהודים הראשונים התיישבו במקום בתחילת המאה ה-18. על פי מפקד האוכלוסין של העיירה, עד שנת 1745,היו במקום שבע משפחות יהודיות.
הקהילה היהודית הוקמה בשנת 1766 ועל מפה משנת 1769 זוהה בית מלבני, ברחוב הראשי ובסמוך לו בחצר היה בית כנסת קטן.
בשנת 1812 רכשה הקהילה היהודית את הבניין מהאחוזה ובשנת 1852 בנתה במקומו את הבניין הנוכחי.
בנייתו הושלמה בשנת 1852 בסגנון נאו-קלאסי, וצורתו שונתה בשנת 1894 כאשר הבניין שופץ ברוח האקלקטיזם.
בשנת 1898 הותקן בבית הכנסת עוגב.
בהמשך, עבר הבניין שיפוצים בשנים 1930, 1945 ובשנת 1967. בשנת 1987 קרס חלק מהתקרה ועבודות השיפוץ החלו בשנת 1993. בית הכנסת נחנך מחדש ב-7 ביולי 1995 בנוכחות נשיא הרפובליקה ארפד גנץ והרב הראשי טמאש ראי.
בשנת 1997 הושלמו גם עיטוריו הצבועים ועבודות על החזית.
אביו של המלחין קארל גולדמרק היה החזן בבית הכנסת.
במהלך מלחמת העולם השנייה נרצחו 829 מחברי הקהילה היהודית של קסטהיי.
הגרמנים עשו מחסן בבית הכנסת והרסו את העוגב.
שמות הנרצחים חקוקים על 102 לוחות שיש התלויים על קירות בית הכנסת ומצבה בצורת אובליסק שחור הוקמה מול בית הכנסת כאנדרטה לגטו שהיה באותו שטח.
היהודים פונו מהגטו ל-Zalaegerszeg ומשם נשלחו לאושוויץ.
בית הכנסת גארנתהיל הוא בית כנסת וקהילה אורתודוקסית הממוקם בעיר גלאזגו, סקוטלנד, בממלכה המאוחדת.
בית הכנסת נחנך בשנת 1881, והוא המפואר והגדול מבין בתי הכנסת בסקוטלנד.
בית הכנסת תוכנן על ידי ג'ון מקלאוד מדמברטון, בשיתוף עם האדריכל הלונדוני נתן סולומון ג'וזף מבית הכנסת המאוחד; ונבנה בתקופה שבין 1879 ל-1881. מקלאוד תכנן מספר כנסיות ומבני ציבור בגלאזגו ובמערב סקוטלנד, בהם המחסנים המפוארים של חברת "סימונס, יעקב ושות'", בבעלות בנימין סימונס ובנו, מייקל, שהיו ממנהיגי הקהילה היהודית בעיר.
חזית הבניין היא בסגנון התחייה הרומנסקית.
פנים הבניין הוא בצורת בזיליקה בסגנון אוריינטליסטי, כולל פרטים בסגנון התחייה הביזנטית.
מכיוון שהבניין הראשי ניצב בין מזרח למערב, האפסיס בפנים ניצב מזרחה ופונה לרחוב גארנט.
בהתאם למנהג הדת היהודית לפנות לירושלים במזרח, בזמן התפילה.
כמו כן, ארון הקודש ממוקם בקצה המזרחי של בית הכנסת, אליו פונים בזמן התפילה.
ארון קודש מפואר, שעוצב על ידי נתן ס.
ג'וזף, והוא דומה מאוד לארון הקודש שעיצב עבור בית הכנסת ניו ווסט אנד בלונדון.
שני ארונות קודש אלו מורמים על במות, ניגשים אליהן באמצעות סדרה של מדרגות עגולות משיש והם בולטים אל תוך החדר בצורת מבנה עם מספר כיפות וקשתות.
שער הכניסה הראשי הוא ברחוב של 2.4 מטר.
מעליו אבן בה חקוק בעברית, פסוק מספר דברים פרק ל"ב, פסוק 12. הערך המספרי של האותיות העבריות המשמשות בפסוק זה הוא בגמטריה שנת חנוכת הבניין.
שטח הבניין המיועד לגברים מכיל 362 מתפללים; היציע המיועד לנשים מכיל 218, כך שיש בסך הכל 580 מושבים.
בית הכנסת תואר כדוגמה הטובה ביותר לאדריכלות המפוארת של בתי כנסת מהתקופה הוויקטורינית מצפון לעיר ליברפול (בה שוכן בית הכנסת פרינסס רוד המפואר).
הוא נכלל גם בין עשרת בתי הכנסת ההיסטוריים המובילים בבריטניה על ידי Jewish Heritage UK.
הוא גם סווג כמבנה מורשת רשום על ידי מועצת העיר גלאזגו.
בשנת 1995, בית הכנסת קיבל מענק מקרן המורשת של הלוטו הבריטי לשיפוץ הבניין, דבר המשקף את חשיבותו האדריכלית לסקוטלנד.
הקהילה היהודית בגלאזגו מתועדת החל בערך משנת 1823. בשנות ה-70 של המאה ה-19, הקהילה מנתה כ-1,000 איש וחיפשה לבנות בית כנסת קבוע בפעם הראשונה בסקוטלנד, כאשר בית הכנסת שהוסב ממבנה קיים ברחוב ג'ורג' (שנפתח ב-1878) הפך קטן מדי.
ההחלטה לבנות את בית הכנסת התקבלה באספה כללית מיוחדת של הקהילה באוקטובר 1875, והאתר בפינת רחוב גארנט ורחוב היל נבחר ברוב קולות כמיקום לבית הכנסת החדש.
ההערכה הייתה שמיקום זה פופולרי משום שרבים מהקהילה היהודית עברו למערב העיר, במיוחד רבים מהדמויות המובילות בקהילה כמו בנג'מין ומייקל סימונס.
רישומי ארכיון מראים כי החלו לאסוף תרומות כדי לסייע במימון בניית בית הכנסת ב-24 בנובמבר 1875. אבן הפינה הונחה על ידי בנג'מין סימונס שנתיים לאחר מכן, במרץ.
בנג'מין סימונס היה אחד הנאמנים.
בית הכנסת נפתח רשמית ב-9 בספטמבר 1879, כאשר הרב נפתלי הרמן אדלר חנך אותו
משנות ה-80 של המאה ה-19, גל חדש של יהודים מהגרים ממזרח אירופה, שנמלטו מעוני ורדיפות, התיישבו בגלאזגו - בעיקר באזור גורבלס מדרום לנהר.
עם הזמן, קהילה זו הפכה לרוב ביהדות גלאזגו.
בית הכנסת תמך בהקמת בית כנסת נוסף עבור הקהילה, בית הכנסת רחוב דרום פורטלנד בגורבלס, שנבנה בין השנים 1886 ל-1898.
במשך שלושים שנה, החל משנת 1925, חזן בית הכנסת היה יצחק הירשו.
הוא מונצח על ידי לוחית במסדרון הראשי של בית הכנסת.
בית הכנסת הוביל באופן היסטורי את הדרך בפעילויות סעד לקהילה היהודית בגלאזגו.
ארגוני הצדקה היהודיים הראשונים בעיר נוסדו בו.
: 22 לאחרונה, בין השאר הקהילה הפעילה אכסניית פליטים בשטחו בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20.
בית הכנסת הוכר כבניין רשום מדרגה B בשנת 1979, ושודרג לבניין רשום מדרגה A בשנת 2004.
בית הכנסת מאכלס את מרכז הארכיונים היהודיים הסקוטי (SJAC) שהוקם בשנת 1987. הוא אוסף ומשמר מגוון רחב של חומרים על ההיסטוריה היהודית בסקוטלנד מאז המאה ה-18. הוא מספק מידע לחוקרים ומעודד את חקר ההיסטוריה היהודית בסקוטלנד, ועובד בשיתוף פעולה עם אוניברסיטאות גלאזגו ואדינבורו .
ה-SJAC הוא גם ביתם של "חיים חדשים בסקוטלנד" - תערוכה הכוללת ציר זמן של ההיסטוריה היהודית בסקוטלנד, עבודות של אמנים יהודים סקוטים, ארונות תצוגה נושאיים ותצוגה על ההגירה היהודית לסקוטלנד ב-200 השנים האחרונות.
ל-SJAC יש את הפרוטוקולים של הקהילה העברית של גלאזגו לתקופה שקדמה לבניית בית הכנסת וגם את ספר הקופה של קרן הבנייה.
זה מספק מקורות ראשוניים שימושיים להבנת כל ההיבטים הקשורים לבניית בית הכנסת, כולל החלטות שהתקבלו, יחסים עם אדריכלים, ספקים, יצרני ויטראז'ים, עץ, עבודות מתכת וכו'.
בית הכנסת מאכלס גם את מרכז המורשת היהודית הסקוטית (SJHC) שנפתח ביולי 2021. ה-SJHC הוקם בשיתוף פעולה של קרן שימור בית הכנסת גארנתהיל ומרכז הארכיונים היהודיים הסקוטי.
להגביר את הגישה להיסטוריה היהודית של סקוטלנד.
לעודד מעורבות רחבה ומגוון יותר באוספים של SJAC
להרחיב את הגישה לבית הכנסת גארנתהיל ולמורשתו
מרכז המורשת מאכלס גם את מרכז הלימוד הסקוטי לתקופת השואה.
מרכז הלימוד מכיל משאבים דיגיטליים לבתי ספר ולחוקרים אורחים וספרייה המתמקדת בשואה.
משאבים שפותחו במיוחד כדי לאפשר לתלמידים לחקור את חווייתם של פליטים מגרמניה הנאצית ומאירופה הכבושה שהגיעו לסקוטלנד בסביבות תקופת מלחמת העולם השנייה.
בית הכנסת ברקובניק מממוקם 150 מטרים צפונית לכיכר הוס בעיר רקובניק, ברחוב ויסוקה מספר 232. הוא מוכר כאנדרטה תרבותית של הרפובליקה הצ'כית ומשמש את גלריית רבאס ברקובניק.
מבנה בית הכנסת נבנה בשנים 1763–1764 מתוך בנייה מחדש של בית מגורים מקורי, ששימש משנת 1736 גם כבית תפילה.
שלושים שנה לאחר מכן נערכה בנייה מחדש נוספת והמבנה הורחב, ובשנת 1865 הוגדל האולם המרכזי.
בשנת 1917 עבר הבניין מודרניזציה, כך שבקומת הקרקע היו פרוזדור כניסה, אולם תפילה וחדר עם מטבח עבור השמש, בעוד שבקומה שמעל היה שוכנת דירת הרב ושם גם מוקמו עזרת הנשים ואולם ישיבות.
בשנת 1920 ניזוק המבנה בשריפה, ושבע שנים לאחר מכן שופץ לצורתו הנוכחית.
בסמיכות הדוקה אליו עמד בניין החדר והרבנות, אשר משמש גם הוא את גלריית רבאס ברקובניק.
טקסי תפילה התקיימו במקום עד למלחמת העולם השנייה, כאשר על בסיס הסכם ייחודי לחלוטין בין הקהילה היהודית לבין הכנסייה ההוסית הצ'כוסלובקית, כבר משנת 1938 התקיימו במקום לסירוגין באופן קבוע תפילות יהודיות בשבת ותפילות נוצריות ביום ראשון.
במהלך הכיבוש הנאצי, הקהילה היהודית המקומית חדלה להתקיים ולא חודשה עוד לאחר מכן.
ספר התורה מבית הכנסת נלקח עוד לפני המלחמה לארצות הברית, שם הוא שוחזר וכיום הוא מופקד בניו יורק, לאחר שנתרם לקהילה היהודית שם.
קהילת הכנסייה ההוסית הצ'כוסלובקית המשיכה להשתמש בבניין עד תחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, אך לאחר מכן הוא נותר נטוש למשך זמן רב.
רק בשנות ה-90 המבנה שופץ בהדרגה, אולם הגלריה נותרה מופרדת מאולם התפילה והחלה לשמש לתערוכות.
אולם התפילה משמש כיום כאולם קונצרטים, שבחלקו הקדמי נשמר ארון קודש בסגנון הרוקוקו.
הכניסה לאולם מפרוזדור הכניסה נעשית דרך שער אבן, הנושא כתובת עברית מוזהבת: "זה השער לה' צדיקים יבואו בו", המתוארכת לשנים 1887–1888. בחלל הפנימי ישנם עיטורי בארוק משוחזרים, דבר ייחודי לחלוטין בסוג זה של מבנים.
בית הכנסת הגדול בהרצליה נמצא במרכז העיר, בצומת הרחובות בן-גוריון וסוקולוב.
נוסח התפילה בו הוא לרוב נוסח אשכנזי, אך מתפללים בו גם יהודים הנוהגים לפי יהדות ספרד ותימן.
בית הכנסת הראשון של הרצליה הוקם בתמיכתה של חברת "קהילת ציון אמריקאית", מקימת היישוב, ושכן בצריף בגבעת המייסדים.
לאחר שנים אחדות עבר בית הכנסת לרחוב הנדיב, ובשנות השלושים עבר למקומו הנוכחי, בצומת הרחובות סוקולוב והעבודה (שכעבור שנים רבות שונה שמו לרחוב בן-גוריון).
במהלך כהונתו של אלי לנדאו כראש עיריית הרצליה עברו בית הכנסת וסביבתו שיפוץ מקיף: הוסרו מבנים מסחריים שניצבו בחזית בית הכנסת, והוחלפו ברחבה נאה, שבה ניטעו עצי דקל והוקמה מזרקה (שפורקה בהמשך).
בבית הכנסת התפלל הרב הראשי האשכנזי של העיר, הרב יצחק יחיאל יעקבוביץ, עד פטירתו בשנת 2019. לאחר פטירתו נקרא בית הכנסת על שמו.
כיום מכהן כרב בית הכנסת בנו הרב מרדכי שלמה יעקבוביץ.
בית הכנסת האיטלקי על-שם רבי עובדיה מברטינורו הוא בית כנסת ברמת גן הממוקם בשדרות האחות נחמה, ליד מגדל המים הסמוך לגן הקופים.
בית הכנסת הוקם על ידי יוצאי יהדות איטליה ברמת גן, וגברת נאמנה (ג'רמנה) סיניגליה הייתה הרוח החיה מאחורי הקמתו.
ארון הקודש שבו הובא לישראל מהעיירה מונקאלוו (Moncalvo - המ"ם של קהילות אפ"ם - שהיו קהילות אשכנזיות/צרפתיות) שבחבל פיאמונטה והוא אחד מכמה ארונות קודש שהובאו לישראל על ידי שלמה אומברטו נכון.
התפילה בבית הכנסת היא בנוסח הספרדים, על פי מנהג יהדות ליבורנו.
זהו אחד מבתי הכנסת הבודדים מחוץ לאיטליה המשמרים את מנהגי התפילה של הקהילות הספרדיות באיטליה (הקרובים למנהגי הספרדים במערב אירופה).
בית הכנסת פעיל בשבתות וחגים בלבד, ומתפללים בו גם תושבי השכונה שאינם בני יהדות איטליה.
בית הכנסת האיטלקי (באיטלקית: Scuola Italiana) הוא אחד מחמשת בתי הכנסת המצויים בגטו של ונציה שבאיטליה.
בית הכנסת הוקם בשנת 1575 עבור הקהילה האיטלקית היהודית של ונציה (כלומר קהילה המתפללת בנוסח איטליה), שהייתה הענייה בקהילות הגטו.
בית הכנסת הוא הקטן והצנוע מבין חמשת בתי הכנסת שבגטו, והוא ממוקם בסמוך לבית הכנסת האשכנזי (הגרמני) ובית הכנסת קנטון (בית הכנסת של יהודים שמקורם בצרפת).
בית הכנסת היה גם בית מדרש ולכן כונה "סקולה" ולא "סינגוגה".
עזרת הנשים, הממוקמת מעל הכניסה, נוספה למבנה בשנת 1700.
שטחו של אולם התפילה 10 מטרים על 9.5 מטרים.
בית הכנסת מסוגל להכיל כ-25 מתפללים.
במרכז בית הכנסת בימה, ובקירו הדרומי ארון קודש.
בצדו הצפוני של המבנה חמישה חלונות הפונים אל כיכר הגטו (ובאמצעותם ניתן לראות מהכיכר שמדובר בבית כנסת) - כל אחד מהחלונות מסמל אחד מחמשת חומשי התורה.
בית הכנסת האיטלקי באיסטנבול שבטורקיה, ממוקם בקצה הצפוני של קרן הזהב.
בית הכנסת נוסד בשנת 1885 על ידי הקהילה האיטלקית של איסטנבול (קומוניטה איזראליטיקו איטאליאנה די איסטנבול) המכונה גם קהילת הזרים (קאל די לוס פרנקוס).
קהילה זו נוסדה בשנת 1862 והשתמשה במספר מבנים קודם לכן.
בשנת 1931 נהרס מבנה בית הכנסת המקורי, ובית כנסת חדש (הניצב עד ימינו) נבנה על מקומו.
בשנת 1980 שופץ המבנה וב-1998 הוכנסה מערכת חימום מרכזית.
בית הכנסת היווה בעבר אחד מבתי הכנסת החשובים של איסטנבול.
עד לשנת 1922 שימש בית הכנסת את מקהלת המפטירים שבעיר.
הרב יצחק אלגאזי, מגדולי החזנים הטורקיים, שימש בו כחזן בשנים 1923 עד 1933.
בית הכנסת נווה שלום (Neve Şalom Sinagogu) הוא הגדול והמוכר ביותר מבין בתי הכנסת באיסטנבול.
בית הכנסת ממוקם בקצה הצפוני של קרן הזהב במרכז איסטנבול.
אולמו המרכזי נחשב ליפה ולמפואר ביותר בהשוואה לאולמות שביתר בתי הכנסת בעיר.
בית הכנסת נוסד בשנת 1885 על ידי הקהילה היהודית האיטלקית של איסטנבול.
בפרעות כנגד היהודים בשנות השלושים, בתקופת המרד הערבי של המאה שעברה, נהרס מבנה בית הכנסת המקורי ובמקומו נבנה בית כנסת חדש.
בית הכנסת האיטלקי היווה בעבר את אחד מבתי הכנסת החשובים של איסטנבול.
בית הכנסת הגדול של וינה נבנה עבור יהדות וינה ביוזמת הפרנס מיכאל בידרמן ונחנך ב-9 באפריל 1826, והוא ממוקם בסמטת זייטנשטטן, ברובע הראשון של וינה, אינרה שטאט (מרכז העיר).
בית הכנסת נבנה בין השנים 1825–1826. המבנה המפואר נבנה בתוך קבוצת בתים בסמטה צדדית ללא חזית מפוארת הנגלית לעין, זאת בעקבות צו שהוצא על ידי הקיסר יוזף השני, שקבע כי רק למבני דת קתוליים תינתן הזכות לבנות חזיתות מפוארות הפונות לרשות הרבים.
באופן אירוני, דווקא האיסור הזה הוא שהציל את בית הכנסת מחורבן גמור בליל הבדולח.
מאחר שלא ניתן היה להצית את בית הכנסת מבלי שהאש תעבור לבניינים הצמודים לו; וכך ניצל המבנה, היחיד מתוך 93 בתי כנסיות ומקומות תפילה יהודיים שהוחרבו על ידי הנאצים בעיר ווינה בליל הבדולח ובמהלך מלחמת העולם השנייה.
הבניין נבנה בסגנון בידרמאייר , ועוצב על ידי האדריכל יוזף קורנהויזל (Kornhäusel) , שתכנן מבנים רבים עבור יוהאן הראשון יוזף, נסיך ליכטנשטיין.
קורנהויזל אף תכנן את שני הבתים משני צידי בית הכנסת אשר נבנו באותו הזמן, וזאת כדי לעמוד בדרישות החוק.
היכל בית הכנסת מעוצב בצורה אובאלית, ושנים עשר עמודים בסדר איוני תומכים בשתי קומות גלריית עזרת נשים.
במקור, הסתיימה עזרת הנשים, עמוד אחד לפני ארון הקודש אך מאוחר יותר הורחבה הגלריה כדי ליצור עוד מקומות ישיבה.
בתקרת בית הכנסת מתנוססת כיפה והיכל בית הכנסת מואר באמצעות נברשת התלויה במרכז הכיפה.
במוזיאון היהודי של ניו יורק מוצגים ויטראז'ים המתארים את בית הכנסת כפי שהיה נראה בזמן הקמתו.
מבנה בית הכנסת שופץ בשנת 1895, ושוב בשנת 1904. לאחר הפגיעה, הקלה יחסית, בבית הכנסת בליל הבדולח שופץ שוב המבנה.
בשנת 1963 עבר בית הכנסת שיפוץ נוסף.
בחנוכת בית הכנסת ישבו הנשים ביציע מאחורי מחיצת רשת עדינה והגברים ביציע השני ולמטה, עם כיסוי ראש.
שלושה מכובדים יהודים, האצילים פון ארנשטיין, פון אסקלס ופון רוטשילד, זכו למיקום מיוחד.
בין הנוכחים היו גם נוצרים לא מעטים.
הנוכחים האזינו למוזיקה כלית שכללה בין היתר מזמורי תהילים בנבל.
המוזיקה הייתה של מלחין לא יהודי והוזמנה במיוחד לאירוע זה, אך כל 33 חברי המקהלה והנגנים, פרט למתופף, היו יהודים.
לכבוד חנוכת בית הכנסת שלח המלחין פרנץ שוברט, תושב וינה וידידו של זולצר, יצירה פרי עטו למזמור תהילים צ"ב.
מעמד הכנסת ספרי התורה נעשה בליווי לפידים בוערים, מנהיימר נשא דרשה שהשאירה רושם רב וזולצר הצטיין בשירתו.
התפילה נאמרה בעברית, פרט לתפילה לשלום הקיסר, שנאמרה בגרמנית.
הרועה הרוחני והמטיף יצחק נח מנהיימר הוזמן לנהל את בית הכנסת, כי רשמית אסור היה ליהודים להעסיק רב.
מנהיימר נבחר במקומו של אהרן חורין כמועמד פשרה, ופעל כדי לרצות את האדוקים השמרנים בקהילה.
כחזן הוזמן סלומון זולצר, שבווינה פיתח סגנון שונה של ניהול טקס התפילה ממה שהיה מקובל עד אז, כגון הקמת מקהלה שתלווה את החזן וסידור התפילה בקטעים מוזיקליים קבועים.
סגנון זה, שהתקבע בבית הכנסת שטאדטטמפל, התפרסם בכל רחבי העולם בכינוי נוסח וינה, ועד היום מושפעים בתי הכנסת מסגנון התפילה שהונהג בו.
בנוסח וינה לא נעשו כמעט שינויים בתפילה המסורתית, השינויים העיקריים היו השמטת מרבית הפיוטים, עיצוב מודרני של התפאורה והסגנון והכנסת האלמנטים המוזיקליים, שהפכו את הריטואל לספקטקולרי וסיפקו גם חוויה אומנותית.
מאידך, לא נעשו שינויים בנוסח התפילות על רקע אידאולוגי, ולא הושמטו התפילות המזכירות את השבת עבודת הקרבנות או קיבוץ גלויות.
באוגוסט 1949 הוצבו ארונותיהם של תיאודור הרצל והוריו בבית הכנסת, טרם הבאתם לקבורה מחדש בישראל.
סמוך לבית הכנסת ישנו גרם מדרגות שנקרא ע"ש הרצל.
ב-29 באוגוסט 1981, הותקף בית הכנסת על ידי טרוריסטים פלסטינים מארגון אבו נידאל באמצעות ירי מתת מקלע ורימוני יד, בעת שהתקיים שם טקס בר מצווה.
בהתקפה נרצחו שני אנשים ונפצעו שלושים, רבים מהם היו עוברי אורח.
שני מחבלים פלסטינים, מרואן חסן, בן 25 מירדן, והישאם מוחמד רג'אח, בן 21 מעיראק, הורשעו ברצח וניסיון לרצח.
רג'אח הואשם גם ברצח של היינץ ניטל , ראש האגודה האוסטרית-ישראלית.
ב-2 בנובמבר 2020, החל בחזית בית הכנסת פיגוע ירי.
בזמן המתקפה היה בית הכנסת סגור, בעקבות התפרצות נגיף הקורונה.
בית הכנסת משמש גם בתקופה המודרנית את הקהילה היהודית של וינה, המונה כיום כ-7,000 חברים רשומים.
רב בית הכנסת הוא הרב הראשי של וינה, הרב ירון אנגלמאייר, ולצדו מכהן בתפקיד "רב הקהילה" הרב שלמה הופמייסטר.
קודם לכן כיהן כרב בית הכנסת, מאז 1983 הרב פאול חיים אייזנברג.
בבית הכנסת מכהן חזן קבוע, שמואל ברזילי, המנהל את התפילות בליווי מקהלה.
בית כנסת האר"י האשכנזי בצפת הוא מבתי הכנסת הקדומים הקיימים ברובע היהודי העתיק בצפת.
על פי המסורת מקומו של בית הכנסת הוא "חקל תפוחין קדישין" (שדה התפוחים הקדושים) – מקום השדה הפתוח שבו האר"י ותלמידיו היו יוצאים לקבל את השבת.
זמן בנייתו של בית הכנסת אינו מבורר כל צרכו.
מעל הכניסה לבית הכנסת מונח שלט אבן ובו כתוב "חקל תפוחין קדישין, מה נורא המקום הזה, בית המדרש הגדול מרבינו האר"י הקדוש זיע"א, הוקם ש' שלח, תוקן ש' תרצ"ז".
לפי שלט זה הוקם בית הכנסת בשנת של"ח (1578) שש שנים אחרי פטירת האר"י.
אבל הכתובת הושמה במקום לאחר השיפוץ של שנת תרצ"ז (1937), ואין בה שום הוכחה אמיתית על זמן ייסוד בית הכנסת.
יש המשערים שיסוד בית הכנסת נבנה על יסוד בית הכנסת "גריגוס" של עולי יוון.
העדות הראשונה על קיום המקום היא ממכתב שכתב רבי ישראל מפלוצק, ממנהיגי שיירת העולים החסידית לצפת: "ועוד בונים לנו בית הכנסת חדש, והתפילה היא במקום שיסד הארי ז"ל".
זוהי העדות הראשונה לבניית בית כנסת לחסידים שנבנה על גבי או בסמוך למקום ש"יסד" האר"י.
במאה ה-19 נמשכה עליית החסידים ובהם אדמו"רים ידועי שם כרבי דוד שלמה אייבשיץ ורבי חיים טירר.
על פי המסורת שני אישים אלו התפללו בבית הכנסת.
עד שנות השלושים במאה ה-19 היה בית הכנסת הזה מרכז התפילה של הקהילה החסידית בעיר.
ברעידת האדמה הגדולה של שנת 1837, בה נספתה מחצית הקהילה, נחרבו כמעט כל בתי הכנסת בצפת, כולל בית כנסת האר"י.
ישנן מסורות שארבעת העמודים המרכזיים שרדו או שהכותל הדרומי שרד.
באיגרת שנשלחה על ידי מזכירו של משה מונטיפיורי, ד"ר אליעזר הלוי, שנה וחצי אחר הרעש, מתברר שבית הכנסת כבר עמד שוב על תילו באותו זמן.
בשנת 1857 נבנה הבניין מחדש, כפי שמעידה כתובת אבן בחזית בית הכנסת בה נחקק: "מה נורא המקום הזה \ זה ביהכנ מרן הארי זל \ בשנת ומקדשי תיראו" ("תיראו" שווה בגימטריה לתרי"ז, היא שנת 1857. שינוי האותיות נעשה כדי להתחבר לביטוי "[את שבתתי תשמרו ומקדשי] תיראו", ויקרא יט, ל).
מאז לא חלו שינויים משמעותיים בבניין.
מאז, שימש בית הכנסת כמקום התפילה המרכזי של העדה החסידית בצפת ,ללא שיוך לחצר חסידית מסוימת.
בבית הכנסת לא מותקנת מזוזה היות שהמקום משמש לתפילה (יהדות) בלבד ולא ללימוד תורה לצורך לימוד נבנה חדר פנימי בו הותקנה מזוזה והוא המשמש ללימוד תורה.
הדבר הבולט בתוך בית הכנסת הוא ארון קודש, גדול ממדים המתנשא לגובה רב, ומגולף בעץ.
בארון פיתוחים צבעוניים ובהם מוטיבים של סמלים יהודיים, צמחים, בעלי חיים ועוד.
המסורת הצפתית אומרת שהאומן שבנה את ארון הקודש היה נגר שעלה לצפת מקולומיה שבגליציה.
אכן, ארונות קודש דומים היו מצויים בבתי הכנסת בגליציה ובמזרח אירופה.
בניית הארון הסתיימה כנראה סמוך לסיום בניית בית הכנסת ב-1857. רב העיר צפת – רבי שמואל הלר התנגד לשיבוץ דמויות של בעלי חיים בארון, ופרסם על כל כך קונטרס.
בכל אופן, ישנן היום דמויות מוצנעות של בעלי חיים.
את האריות על ארון הקודש גילף אברהם ברנזון (הידוע בשל עיסוקו כטוחן קמח בשם מילנר) שגר בכיכר הפחמים והיה מאבני היסוד של בית כנסת האר"י האשכנזי.
בית הכנסת משמר עד היום מנהגים ייחודיים, הנשמרים בקנאות על ידי הגבאים.
מנהגים רבים הושפעו ממנהגי הספרדים בצפת, וממוצאו המעורב של האר"י עצמו:
מגביהים את ספר התורה גם לפני הקריאה.
אין אומרים תחנון במספר ימים נוספים על המנהג המקובל.
ביניהם ה' באב, יום פטירת האר"י.
בראש חודש קוראים הלל ללא ברכה.
אין קוראים בשלושת הרגלים את המגילות, מבין חמש המגילות.
כהנים עולים לדוכן רק ביום שיש בו תפילת מוסף.
אין אומרים תפילת תחנון בתפילת מנחה.
אומרים מזמור "למנצח" לפני עלינו לשבח בתפילת מנחה.
בתפילת יזכור הנאמרת בשלש רגלים וביום כיפור מוסיפים תפילה לעילוי נשמת עולי הגרדום, ששבעה מהם קבורים בצפת.
בית הכנסת האר"י הספרדי נחשב כבית הכנסת העתיק ביותר בצפת.
נמצא בסמוך לבית המאירי, מעל לבית העלמין העתיק.
בית הכנסת ששורשיו במאה ה-14 נקרא בתחילתו על שם אליהו הנביא.
הנוסע משה באסולה שביקר בצפת בראשית 1522 כתב: "ויש בה ג' בתי כנסיות...
ואחד של מערביים (=יוצאי צפון אפריקה), וקורין לה כנסת של אליהו ז"ל, כי היא קדומה, וקבלה בידם שאליהו ז"ל התפלל בה".
על פי המסורת בבית כנסת זה התפלל ולמד רבי יצחק לוריא (האר"י), שהתגורר בצפת בשנים ה'ש"ל-ה'של"ב (1572-1570).
בית הכנסת נפגע ברעידת האדמה שהייתה בצפת בשנת 1759 ונהרס ברעידת האדמה של שנת 1837, שבה נספתה מחצית הקהילה ונחרבו כמעט כל בתי הכנסת בעיר.
שיקום בית הכנסת בעזרתו של הנדבן האיטלקי רבי יצחק גואטה נמשך 16 שנה.
בשל מיקומו של בית הכנסת בקצה הרובע היהודי, הוצבה בו במלחמת העצמאות עמדה של אנשי ההגנה, אשר נועדה להגן אל מול השכונה הערבית חארת א-רומאנה (שכונת הרימון) ששלטה על מבואות הרובע היהודי.
לצורך ביצור העמדה, נחצבו חרכי ירי בקיר החזית הדרומית של בית הכנסת.
בשנים 1990 ו-2005 עבר בית הכנסת עבודות שיפוץ ושימור.
בית הכנסת האיטלקי המכונה גם בית הכנסת כמנהג בני רומה או בית הכנסת האיטלקי של קונליאנו ונטו הוא בית כנסת הממוקם ברחוב הלל 25 בירושלים.
העיירה קונליאנו ונטו ממוקמת כ-60 ק"מ מצפון לוונציה.
המשפחה היהודית הראשונה השתקעה בעיר בשנת 1398 לערך, לאחר שהוזמנה להתגורר בה ולעסוק בהלוואה בריבית.
בשנת 1490 הורשה יהודי בשם מנדולין להקים בביתו בית כנסת קטן, וכן לייסד בית קברות יהודי בעיר.
ממקום זה התפתחה וגדלה הקהילה היהודית במקום.
ב-1637 רוכזו ונסגרו היהודים בגטו, ואז ככל הנראה נבנה בית הכנסת החדש שצורתו מוכרת היום מהמבנה בירושלים.
לבית כנסת זה הוכנס ארון הקודש שהיה בבית הכנסת הקודם.
בית הכנסת הנוכחי נחנך בשנת 1701, כפי הכתוב בכתובת השמורה בבית הכנסת עד היום.
במהלך מאה השנים האחרונות שופץ ועוטר בית הכנסת מספר פעמים.
סגירתו של בית הכנסת באיטליה
בעקבות האמנציפציה שהתרחשה במאה ה-19, החלו יהודים לעזוב את הערים הקטנות ולהתיישב בערים הגדולות והחשובות יותר.
כך קרה שעיירות קטנות התדלדלו מהאוכלוסייה היהודית שבהן, ובתי כנסת מפוארים התרוקנו.
העיר קונליאנו ונטו עברה אף היא תהליך דומה, וסמוך לשנת 1900 נסגר בית הכנסת, ואחת היהודיות הבודדות שנשארו לגור בעיירה הופקדה על שמירת המפתח לבניין.
בשנת 1951 החליטו כמה אישים שעלו לירושלים מאיטליה, ובהם הרב ד"ר מנחם עמנואל הרטום, משה הכהן פיראני, וד"ר שלמה אומברטו נכון, לנסות ולהעביר את בית הכנסת לירושלים.
בשנת תשי"ב, 1952, נחנך בשנית בית הכנסת בירושלים, בקומה השנייה של בניין בית הספר שמידט לשעבר, שפעל בו באותה העת גם בית הספר התיכון הדתי 'מעלה'.
המשתתפים בטקס היו חברי הקהילה האיטלקית בירושלים, חלקם ירושלמים ותיקים וחלקם פליטים שהגיעו ארצה לאחר השואה.
טרם הבאתו של בית הכנסת מאיטליה, התפללה הקהילה היהודית האיטלקית החל משנת 1940 באחת מכיתות בית ספר שפיצר שברחוב הנביאים.
באמצע שנות ה-60 פסק בית הספר 'מעלה' לפעול במקום, והיו שרצו להרוס את הבניין, עם זאת, בזכות בית הכנסת הבניין כולו שומר בהקפדה.
ד"ר אומברטו נכון עסק בעבודת איסוף רציפה של פריטים יהודיים מאיטליה בחדרים הסמוכים לבית הכנסת, עד לפטירתו בשנת 1974. האדריכל דוד קאסוטו מונה לנהל את האתר.
פריטי יודאיקה המשיכו להגיע, ועיריית ירושלים הוסיפה עוד חדרים על אלה שהיו כבר בידי הקהילה.
בשנת 1982 נפתח רשמית מוזיאון יהדות איטליה, אשר בית הכנסת הוא מרכזו עד היום.
לצד דלתות ארון הקודש ניצבים שני עמודים המשורגים בעלי גפן המציינים את העמודים יכין ובועז בבית המקדש.
בית הכנסת מעוצב כמעט באופן זהה לזה שהיה קיים באיטליה.
ארון הקודש עשוי מעץ, ועטוי עלה זהב.
חלקו המרכזי והעתיק יותר של הארון מעוטר בסגנון בארוקי.
משני צידי דלתות הארון ניצבים שני עמודים, עיצוב האופייני לארונות קודש באותה תקופה.
בתוך הארון ספרי תורה עתיקים.
הטס התלוי בצדם הקדמי של ספרי התורה מקביל לחושן שהיה עונד הכהן הגדול, ומשובצות בו שתים עשרה אבנים כנגד שנים עשר השבטים.
את ההיכל מעטרות כתובות עבריות מהכתובים.
הדיפון הסובב את בית הכנסת עשוי מעץ דובדבן, והספסלים מעץ אגוז.
הריהוט הובא בשלמותו מבית הכנסת המקורי.
עזרת הנשים כיום אף היא דומה לזו בבית הכנסת המקורי, אם כי הגדלים היו מעט שונים.
המחיצה בין עזרת הנשים לגברים נאמנת למקור.
המחיצות ניתנות לפתיחה כך שנשות הקהילה יכולה לצפות טוב יותר בשעת הצורך במתרחש בעזרת הגברים.
מחוץ לבית הכנסת- במבואה- ניצב כיור מקורי שהובא אף הוא מאיטליה.
הכיור עשוי שיש אדום, ומעל לברזים יש דמויות שיש, אשר שבורות באוזן, באף ובפה.
את השבר עשה הרב האיטלקי המקורי של בית הכנסת, על מנת שדמויות אלו לא יחשבו לפסלים בבית הכנסת.
הכיור מתפקד היטב, וגם כיום משתמשים בו המתפללים.
בית הכנסת היום הוא חלק ממוזיאון יהדות איטליה, והכניסה אפשרית אליו בימים א-ה, לפי שעות הפתיחה של המוזיאון.
בית הכנסת ממשיך לשמש מקום תפילה לקהילת יוצאי איטליה.
ישנן תפילות בשבתות וחגים, נערכות בו שמחות של הקהילה והוא משמש כמקום כינוס לקהילה.
בבית הכנסת מתפללים בנוסח איטליה, ובנוסף למספר מנינים איטלקיים זעירים בירושלים ובנתניה, הוא בין הבודדים בעולם, מחוץ לאיטליה, שבו מתקיימת תפילה בנוסח זה.
(בהקשר זה, יש להזכיר גם את בית כנסת האיטלקי ברמת גן, אך שם נוסח התפילה הוא לפי מנהג יהדות ליבורנו, כלומר נוסח הספרדים כפי מנהג הספרדים במערב אירופיה, ולא נוסח איטליה.)
בשנת 1993 יצא סרט הדרמה הישראלי שלג באוגוסט בבימויו וכתיבתו של חגי לוי, אשר גיבור הסרט הוא בן במשפחה השייכת לקהילת יוצאי איטליה בירושלים שחייה התרבותיים מרוכזים בבית הכנסת האיטלקי בירושלים והם מדברים באיטלקית מתובלת במילים בעברית.
בית הכנסת הגדול של חיפה הוקם במזרח שכונת הדר הכרמל בשנת 1937, ונפתח לתפילה בערב ראש השנה שנת תרצ"ט (ספטמבר 1938).
בית הכנסת היה פעיל ביותר עד שנות ה-80 של המאה ה-20, עת התדלדלה האוכלוסייה הדתית בשכונה.
תקופה מסוימת היה בית הכנסת סגור עד שהופעל מחדש על ידי מניינים חרדיים.
כבר בתחילת שנות ה-30 עלה צורך בבניית מבנה גדול יותר עבור בית הכנסת המרכזי של הדר הכרמל.
בשנת 1935 התקיימה תחרות בין אדריכלים לתכנון בית הכנסת הגדול.
בתחרות השתתפו 67 תוכניות, וזכה בה אדריכל מקס לב ועוזרו אדריכל מאיר בן אורי.
בפברואר 1937 הוצא מכרז לבחירת קבלן בנייה.
בשלב ראשון הוקמה מעל אולם בית הכנסת תקרה זמנית בגובה של תשעה מטרים.
בהמשך הורחב מבנה בית הכנסת.
בית הכנסת נפתח לתפילה באולם הגדול בערב ראש השנה של שנת תרצ"ט - ספטמבר 1938. ביולי 1939 סויד וטויח האולם הגדול.
עם זאת, לא נמצא תקציב לסיום בניית המבנה והוא עמד בנוי למחצה עד שהעירייה דרשה לסוגרו אם לא ייפתחו לו פתח נוסף וחלונות נוספים וייבנו לצידו מבנה של שירותים.
במצבו זה לא משך בית הכנסת מתפללים והוא סבל מעזובה.
פרוץ מלחמת העולם השנייה סתם את הגולל על התקוות לסיום הבנייה ובימים נוראים של תחילת שנת תש"א לא התקיימו בבית הכנסת תפילות, בהוראת הג"א עקב היעדר מקלט.
אף על פי שלא הושלם, היה בית הכנסת למרכז לכינוסים ציבוריים גדולים בימי שמחה ואבל, בהיותו מהאולמות הגדולים ביותר בחיפה.
עם זאת, ועד בית הכנסת התקשה לממן את פעילותו השוטפת ולא הצליח לממן את החובות שנוצרו במהלך הבנייה.
בשנת 1943 אף נעשה ניסיון למכור את ריהוט בית הכנסת כדי לכסות את החובות.
באביב 1944 חלה התעוררות להשלמת מבנה בית הכנסת.
נדבן הבטיח לתרום לצורך הבנייה 10,000 לא"י אם הקהילה תתרום גם כסכום הזה.
הקהילה הטילה לצורך כך מס על צרכני המים.
בנוסף, הושג רישיון לקבלת חומרי בנייה.
הבנייה החלה במרץ 1945 אולם כללה רק את השלמת הכניסה הראשית לבית הכנסת וחדר המדרגות מכיוון מערב.
בית הכנסת נותר במצבו החצי גמור, עם רצפת בטון לא מרוצף וגג עץ זמני, במשך שנים רבות.
הקומה התחתונה, הפונה לרחוב הרצל לא הושלמה והייתה לאתר פסולת.
לאחר הקמת המדינה, באמצע 1949, החליט ועד הקמת בית הכנסת להשכיר את הקומה התחתונה לצורך מימון השלמת בית הכנסת, אם לא תמצא דרך אחרת.
לבסוף, בנובמבר 1949 לקחה על עצמה עיריית חיפה להשלים את הבניין.
לצורך כך העניקה הכנסת לעיריית חיפה מלווה של 85 אלף לירות.
בשנת 1953 הוחל בבניית בית הכנסת בשלושה שלבים.
שלב ראשון נועד להשלים את הקומה התחתונה כאולם שמחות, שלב שני נועד להשלים את המבנה החיצוני ושלב שלישי לגימור הפנימי.
השלב הראשון היה לקראת סיום באוגוסט 1953. במאי 1955 הושלם השלב השני, וביוני 1955 החליטה העירייה על הקצבה להשלמת השלב השלישי.
ביוני 1956 הוחל בשלב השלישי להשלמת בית הכנסת והעבודות נמשכו מספר שנים.
בסוף שנת 1956 נערכה תחרות בין אמנים לקישוט חזית בית הכנסת בתבליט אבן בגודל 4 מטר גובה ו-10 מטר רוחב.
בתחרות זכה האמן ישראל רובינשטיין.
נושא התבליט היה " אתחלתא דגאולה", ובו מופיעים אליהו הנביא איש הכרמל, במרכבה ובה סמלי השבטים.
מבנה בית הכנסת כולל שלוש קומות.
שטח האולם המרכזי של בית הכנסת הוא כ-1,000 מטרים רבועים והוא מכיל כ-1,100 מקומות ישיבה.
גובה האולם הגיע ל-16 מטר, כשבחלקו הייתה תקרה בגובה של 4.5 מטר שהיווה רצפה של עזרת נשים.
מבחוץ, גובה הבניין מרחוב הרצל היה כ-23 מטר ועל הבניין הוצבה כיפה.
בשנים הראשונות נרשמו רק מעט מתפללים קבועים ובשנת תש"ב עמד מספרם על 286. תוך ארבע שנים עלה מספר המתפללים לכ-1,200. בשנת 1944 החל יצחק מן לכהן כחזן בית הכנסת.
בשנים 1946–1947 היה אברהם ברון חזן בית הכנסת.
סביב בית הכנסת הגדול בין הרחובות הרצוג והרצל הוקמו מספר מוסדות עזרה וישיבות, וקטעי רחובות באזור זה נסגרים בשבת לתנועת כלי רכב.
מצב תחזוקתו של בית הכנסת לא היה מן המשופרים ובשנת 1984 ביקש יונה יהב, אז חבר מועצת עיריית חיפה, מראש העיר, אריה גוראל, לשפץ את המבנה.
עם השינוי בדמוגרפיה של שכונת הדר הכרמל נזנח בית הכנסת ונותר ריק.
הקרן לחיפה בקשה לחדש את בית הכנסת במסגרת תוכנית להפוך את חלקו למרכז מורשת.
בשנת 2006 ביקש הרב שאר ישוב הכהן מחסידות חב"ד להפעיל את בית הכנסת.
לאחר זמן קצר ביקשה העירייה שאנשי חב"ד יפנו את המבנה באופן זמני לצורך שיפוצים כדי להכניס לתוכו את משרדי המועצה הדתית.
בתום השיפוצים נכנסו אנשי חסידות בעלז למבנה, מתוקף הרשאה של עמותת בית הכנסת.
לאחר מכן נכנסו גם חסידי גור למבנה ולאחר מאבקים הושג הסדר על פיו חסידות בעלז קיבלה את האולם הגדול בעוד חסידי גור התפללו באחד החדרים בקומה התחתונה.
באוקטובר 2012 פסק בית המשפט, לבקשת חב"ד, שסמכות ההחלטה על השימוש במבנה היא בידי עיריית חיפה.
במהלך שנת 2013 נכנס מניין ליטאי להתפלל באולם הספרייה התורנית בקומה הראשונה, שנותר ריק.
בעקבות זאת, הם פונו בידי המשטרה.
בשנת 1949 הוקמה בבית הכנסת ספרייה תורנית.
בשנת 1956 עברה הספרייה לקומה התחתונה.
בית הכנסת הגדול בבני ברק ממוקם ברחובה הראשי של העיר, רחוב רבי עקיבא.
"בית הכנסת הגדול הישן" נוסד בכ"ד באלול תרפ"ח ברחוב קאליש.
ישנם בו שישה חדרי תפילה, ובהם מניינים ושיעורים לאורך רוב שעות היום.
"בית הכנסת הגדול החדש", ברחוב רבי עקיבא, בצמוד לבית הכנסת הגדול הישן, נחנך ב-1962. יוזם בית כנסת זה היה אברהם שטרן, לעילוי נשמת בני משפחתו שנספו בשואה ושני בניו חללי צה"ל.
כיום מתפללת בו קהילה של יוצאי ישיבת חברון ויש בו כולל של כמה מאות אברכים.
הנחת אבן הפינה לבית הכנסת הגדול של המושבה הצעירה הייתה בי' באב תרפ"ז.
שנה לאחר מכן, באלול תרפ"ח, נחנך בית הכנסת בטקס מפואר שבו נכח גם הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב הראשי לארץ ישראל.
במשך שנים רבות, רב בית הכנסת הגדול הישן היה הרב שמעון ננקנסקי (בנו של הרב שלום אליהו ננקנסקי).
בתחילת שנות האלפיים עבר בית הכנסת שיפוץ נרחב במימונו של רפאל הלפרין.
יש בו כמה אולמות תפילה, והמניין המרכזי מתקיים בחדר המרכזי המכונה "האולם הגדול".
נוסח התפילות בחדר זה הוא נוסח ספרד, בשאר האולמות נוסח התפילה משתנה לפי זהותו של זה שנבחר לשמש כשליח ציבור.
בשנת 1962 נפתח בצמוד לבית הכנסת הישן בית הכנסת הגדול החדש, המכיל כמה מאות מקומות ישיבה ובית הכנסת הוותיק קיבל את השם "בית הכנסת הגדול הישן".
יוזם בית הכנסת אברהם שטרן קרא את שמו "גיבורי ישראל" על שם הנופלים במלחמות ישראל.
שניים מבניו של שטרן נפלו במלחמת העצמאות במסגרת הפלוגה הדתית של הפלמ"ח.
בבית הכנסת פעלה קהילה ציונית דתית לאומית.
עם השנים עזבו בני הקהילה למקומות יישוב אחרים והמעטים שנותרו התבגרו.
בימי חול היה בית הכנסת סגור.
בתחילת שנות האלפיים, עם התמעטותם של המתפללים הוותיקים, נכנסו לעמותת בית הכנסת גם מתפללים חרדים מיוצאי ישיבת חברון, ובמשך הזמן החלו לנהל את המקום.
בבית הכנסת ישנו לוח הנצחה לראש הממשלה המנוח מנחם בגין ובו תקציר קורות חייו.
בקומת הקרקע מתנהל בית תמחוי "בית התבשיל".
בקומה השנייה בית הכנסת האמור של יוצאי ישיבת חברון ובקומה השלישית כולל "הליכות משה" (על שם משה שניצר), במימונו של דן גרטלר, שמימן גם את עלות בניית הקומה השלישית.
בית הכנסת הגדול של חדרה הוקם בשנות ה-30 של המאה ה-20 ונמצא במבנה החאן ההיסטורי של העיר.
עם רכישת אדמות חדרה בשנת 1891 נרכש גם מבנה החאן, ובין השנים 1891–1896 הוא שימש את ראשוני תושבי המושבה כמקום מגורים ולמטרות ציבוריות.
לאחר שהמתיישבים עברו להתגורר בבתיהם, המשיך החאן ושימש לצרכים ציבוריים, כדוגמת בית בד, מחסנים, בית מרקחת ובית מלון.
בשנת 1912 שוב שימש המקום למגורים זמניים, עת יושבו בו משפחות מקרב עולי תימן, בטרם יושבו בשכונת נחליאל.
בשנים 1925–1948 שכנה במבנה תחנה של משטרת המנדט.
ב-1933 הוחלט על הקמת בית כנסת גדול בעיר במרכזה של חצר החאן, ולפי התוכנית הראשונית, נדון כל מבנה החאן להריסה.
לאחר מאבק של תושבים אשר קראו לשמר את הבניין ההיסטורי, נפסקו עבודות ההרס, ובניין בית הכנסת שולב בתוך חצר החאן, לצד עשרה מחדרי החאן אשר נותרו על תילם והמשיכו לשמש את המושבה, בין היתר, כבית מדרש וכדירות מגורים לאברכים.
בתחרות אדריכלית שפורסמה לקראת הקמת בית הכנסת זכתה הצעתה של האדריכלית יהודית סגל שטולצר, ולשם מימון הבנייה נאספו תרומות והוטל מס מיוחד על תושבי היישוב.
בית הכנסת נבנה בין השנים 1936–1940 ונחנך בשנת 1941, שנת היובל לייסוד חדרה.
המבנה נבנה כולו מבטון והוא משלב צורות ומאפיינים של הסגנון הבינלאומי עם מוטיבים אוריינטליים-מקומיים.
בשנת תשי"ג (1952–1953) תכנן אדריכל מאיר בן אורי את קיר המזרח, ארון הקודש והבמה, תוך שילוב מוטיבים חדשניים ועיצובים ייחודיים מבחינת האותיות והטקסטים, וכתב דברי הסבר מפורטים ליצירתו.
כרב בית הכנסת שימש רב העיר הרב דוד יחיאל ורנר.
לאחר פטירתו בתחילת 2024, התמנה לתפקיד הרב בן-ציון נורדמן (מייסד ויו"ר עמותת "מדעים ויהדות").
בית הכנסת האשכנזי באיסטנבול (בטורקית: Eşkenazi Sinagogu) הוא בית כנסת אשכנזי הנמצא ליד מגדל גלאטה ברובע בייאואולו (Beyoğlu) בחלקה האירופי של איסטנבול.
בבית הכנסת מתקיימות תפילות מדי שבת, וזהו בית הכנסת האשכנזי היחיד באיסטנבול שפעיל כיום ופתוח לתפילות וביקורים, מבין שלושה בתי כנסת אשכנזיים שהיו פעילים בעבר.
האשכנזים בטורקיה מהווים כיום כ-4% מהקהילה היהודית.
בית הכנסת נוסד על ידי הקהילה היהודית-אוסטרית בשנת 1900. האמנות בבית הכנסת מרשימה ביותר, ומשלבת בין אלמנטים עיצוביים אירופיים ואלמנטים עיצוביים ערביים.
הרב ד"ר דוד מרקוס, מקים בית הספר היהודי "בני ברית", שימש כרב בית הכנסת עד מותו ב-1938.
בבית הכנסת נערכות חתונות, בר מצוות ופעילויות דתיות נוספות על פי המנהג האשכנזי.
ניתן לבקר בבית הכנסת במהלך הבוקר בימי חול ובשבת בבוקר במהלך התפילה.
שליח חב"ד הרב מנדי חיטריק , יושב ראש איחוד הרבנים במדינות האסלאם, משמש כרב בית הכנסת מאז שנת 2003.
בית הכנסת האשכנזי ברוסה היה בית כנסת אשר פעל בעיר רוסה בבולגריה מ-1927 ועד 1950 ומראשית המאה ה-21 משמש כמועדון נוער לקהילה היהודית ובו חדר תפילה.
קהילה יהודית ספרדית מתועדת ברוסה החל מהמחצית השנייה של המאה ה-18. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812) מתועדת לראשונה קהילה אשכנזית קטנה.
בעוד שהיהודים הספרדים התגוררו ברובם בשכונת חצר במרכז העיר, האשכנזים התגוררו בחלקים שונים של רוסה.
בראשית המאה ה-20 נכללה קהילת רוסה ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בממלכת בולגריה, מנתה 4,300 נפשות וכ-15% מהם היו אשכנזים.
רוסה וסופיה היו שתי הערים היחידות בממלכת בולגריה בהן הכירו השלטונות רשמית בקיום קהילה אשכנזית נפרדת.
בתקופת בין המלחמות היו ראשי הקהל האשכנזי אלברט איצקוביץ, מוריס אייזנברג וישראל בן יעקב.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו ברוסה 3,000 יהודים.
מרבית יהודי רוסה עלו לישראל לאחר הקמתה.
בית הכנסת האשכנזי הוקם ב-1927 באזור שכונה "השוק האמריקאי" והיה בן שתי קומות.
במקום פעל גם תא של התנועה הציונית בבולגריה.
בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 לאחר העלייה ההמונית לישראל פסקה הפעילות בבית הכנסת, והמבנה שימש לאולם ספורט של הרשות המקומית.
בראשית המאה ה-21 שוקם המבנה בסיוע "ארגון שלום" שהוא ארגון הגג של יהודי בולגריה ושימש כמועדון נוער קהילתי ובו גם חדר תפילה קטן.
בית הכנסת האשכנזי "קהל קטן" בווארנה היה בית כנסת אשר פעל בעיר וארנה בבולגריה מ-1910 ועד 1950.
עדויות לקהילה יהודית מאורגנת בווארנה קיימות מראשית המאה ה-19. ב-1900 נכללה הקהילה ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בנסיכות הבולגרית ומנתה 1,300 נפשות, כ-15 אחוזים מהם אשכנזים.
בווארנה הייתה פעילות ציונית ענפה לצד פעילות קומוניסטית.
הקהילה האשכנזית לא פעלה באופן עצמאי אלא במסגרת הקהילה הכללית.
בתקופת בין המלחמות נמנו 8 נשים מבין 19 ראשי הקהילה, והייתה זו מבין הקהילות הבודדות בבולגריה אשר בהנהגתן כיהנו גם נשים.
ב-17 ביוני 1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, גורשו יהודי וארנה לכפרים ועיירות מחוץ לעיר, ומנהיגי הקהילה נכלאו במחנה הריכוז סומוביט.
לאחר המלחמה נמנו בעיר 2,200 יהודים, רובם עלו למדינת ישראל לאחר הקמתה.
ב-28 במאי 1949, בשלהי גל העלייה, ערכה הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה מפקד, ובווארנה נמנו 331 יהודים.
בראשית המאה ה-21 חיו בווארנה כ-250 יהודים.
בווארנה התגוררה קהילה יהודית אשר הפלח האשכנזי שבה מנה בשיאו כ-400 נפשות.
רובם יוצאי רוסיה ומקצתם יוצאי גרמניה.
בניית בית הכנסת החלה ב-1908 והסתיימה ב-1910. בית הכנסת נבנה בסגנון אר נובו והיה בן שלוש קומות.
הוא מוקם בתוך השכונה היוונית בווארנה, וכונה על ידי הקהילה "קהל קטן".
לאחר העלייה ההמונית לישראל פסקה הפעילות בבית הכנסת, והוא שימש לאורך שנים מועדון ספורט עירוני.
ב-2007 נהרס המבנה ובמקומו הוקם מרכז מסחרי.
חזית המבנה החדש הועתקה מבניין בית הכנסת שנהרס, וכוללת סמלי יודאיקה כגון מגן דוד, וכך גם הגדר המקיפה אותו, הכוללת את סמל מנורת שבעת הקנים.
בית הכנסת האשכנזי בסרייבו (בבוסנית: Aškenaska sinagoga) הוא בית כנסת אשכנזי שהוקם עבור יהודי סרייבו ב-1902, והיחיד שנותר פעיל בסרייבו בראשית המאה ה-21.
קהילה יהודית ספרדית מתקיימת בסרייבו החל מאמצע המאה ה-16. לאחר קונגרס ברלין שחתם את המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) קיבלה האימפריה האוסטרו-הונגרית חסות על חבלי הארץ בוסניה והרצגובינה.
האוסטרו-הונגרים סיפחו בפועל את החבל, וב-18 באוגוסט 1878 נכנס הצבא האוסטרו-הונגרי לסרייבו.
העיר עברה תנופת בינוי, הרחבה משמעותית של מוסדות השכלה וגאות כלכלית.
בנוסף, נפתחה בפני תושבי העיר האפשרות להשתלב ביתר קלות במוסדות להשכלה גבוהה ברחבי אירופה.
עם החלת השלטון האוסטרו-הונגרי, היגרו לסרייבו משפחות של יהודים אשכנזים, ובהן נמנו בעלי מקצועות חופשיים, בעלי השכלה אקדמית ונושאי משרות פקידותיות בממשל המקומי.
היהודים הגיעו ברובם מהשטחים המזרח-אירופיים של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
ב-24 בספטמבר 1879 נתן הממשל המקומי אישור רשמי להקמת קהילה אשכנזית נפרדת.
ב-1893 נרכשה חלקת קרקע סמוך לגדות הנהר מיליאצקה, לצורך הקמת בית הכנסת.
תכנון המבנה הוטל על האדריכל קארל פאז'יק וב-1895 הושלמה התוכנית האדריכלית.
ב-30 בספטמבר 1902 נחנך בית הכנסת האשכנזי המרכזי ולצידו הוקם תלמוד תורה.
הבניין נבנה בסגנון אדריכלי נאו-מורי.
הוא בנוי בצורה מלבנית ובתוכו משולבות קשתות.
בכל אחת מארבע פינות המבנה ניצב מגדל ועליו כיפה.
בכניסה לבית הכנסת ניצבת מנורת שבעת הקנים לציון 400 שנות התיישבות יהודית בבוסניה.
מעל הכניסה מצוי חלון רוזטה ובו ויטראז' אשר במרכזו מגן דוד.
במהלך מלחמת העולם השנייה נפגע המבנה וניזוק קשות.
לאחר המלחמה וחידוש הפעילות הקהילתית, שוקם המבנה והפך מרכז הפעילות של יהודי סרייבו משתי העדות.
בית הכנסת חולק לשתי קומות.
בחלקו התחתון הוקם אולם כנסים ואירועים ובחלקו העליון התקיימו התפילות.
במהלך מלחמת בוסניה נפגע שוב בית הכנסת ולאחריה בוצעו בו עבודות שיקום וחידוש נרחבות אשר הושלמו ב-2007. בית הכנסת הוא היחיד שפעיל באופן מלא בעיר סרייבו ומשרת את הקהילה המאוחדת שמורכבת מאשכנזים ומספרדים.
במקום קיימת ספרייה מרכזית לקהילה.
המקום הוכרז כאתר מורשת לאומית של בוסניה והרצגובינה.
בית הכנסת האשכנזי "בית ישראל" בשכונת ימין משה בירושלים נוסד בשנת 1898 וממוקם ברחוב פלא יועץ 2.
בתי הכנסת האשכנזי והספרדי שבימין משה נבנו בשנת 1860 במבנים זמניים בתוך דירות במבנה הארוך של משכנות שאננים.
הם היו בתי הכנסת הראשונים שנבנו מחוץ לחומות העיר העתיקה בשכונה שנבנתה ביוזמת סיר משה מונטיפיורי.
בשנת 1895 בעקבות הרחבת השכונה והמעבר של התושבים לשכונת ימין משה, נבנו במקומם שני בתי הכנסת החדשים בימין משה.
בית הכנסת האשכנזי "בית ישראל" ובית הכנסת הספרדי הגדול ימין משה.
בית הכנסת היה המבנה הגדול במרכז השכונה ושימש מרכז קהילתי לתושבים עד למלחמת השחרור.
לאחר הבנייה מחדש של השכונה בשנות ה-70 שופץ בית הכנסת והוא משמש עד היום מוקד תפילה ופעילות לתושבי השכונה עם קהילה גדולה ומגוונת.
"היציאה מן החומות" של יהודי העיר העתיקה
במהלך המאה ה-19 החלה להיווצר צפיפות רבה בעיר העתיקה.וכתוצאה מתנאי המגורים והתברואה הקשים החלה יציאה של התושבים הנוצרים המוסלמים והיהודים אל מחוץ לחומת העיר.
השכונה הראשונה אשר נבנתה על ידי משה מונטיפיורי ממערב לחומה בשנת 1860 הייתה שכונת "משכנות שאננים".
מונטיפיורי יצר תשתית של אזור תעשייה בשכונה ובמסגרת זו אף נבנתה טחנת הרוח הראשונה בירושלים.
מונטיפיורי קבע כי "יתקבלו לבתים בעיקר אנשים בעלי מידות טובות.
תלמידי חכמים המקדישים את רוב זמנם ללימוד התורה מבלי לשלם שכר דירה".
שכונה זו נבנתה כבית אחד ארוך עם 22 דירות אשר שימשו למגורי אשכנזים וספרדים וכן עבור שני בתי כנסת.
בתחילה התגוררו התושבים בשכונה רק בשעות היום ולעת ערב חזרו לעיר העתיקה, ולכן האכלוס החל רק 3 שנים לאחר הקמתה.
המגפה שפרצה ב-1867 בעיר העתיקה היא שהביאה לשינוי.
במגפה נפגעו רבים מתושבי העיר העתיקה ומנגד, התברר שיושבי משכנות שאננים לא חלו כלל.
תופעה זו הבהירה לאנשי ירושלים שחייבים לשנות את תנאי החיים ולצאת מהצפיפות והתנאים הקשים של העיר העתיקה אל השכונה החדשה.
תכנון השכונה היה 10 דירות לאשכנזים ו-10 דירות לספרדים וכן שני בתי כנסת לשתי העדות.
בית הכנסת האשכנזי במשכנות שאננים כונה "השולקה של רבי אברהם" ובדרך כלל התפללו בו צעירי השכונה בעיקר שחרית בטרם יציאתם לעבודת יומם.
בניית בית הכנסת "בית ישראל"
במהלך השנים עד לסוף המאה ה-19 החלה בנייה נוספת מצפון למשכנות שאננים וכך נוסדה שכונת "ימין משה" בשנת 1895 החלו יוזמות בימין משה לבניית שני בתי כנסת - בית הכנסת הספרדי הגדול לספרדים ובית הכנסת "בית ישראל", לאשכנזים.
מבנה בית הכנסת האשכנזי היה של בית מגורים.
וכלל מבנה בן שתי קומות ובשלב מאוחר יותר צורף אליו מבנה לעזרת הנשים, בתחילה עם גג שטוח ובהמשך נבנה גג רעפים אדום כפי שאנו רואים עד היום, בקומת המסד התפללו בני העדה החסידית והקומה העליונה שנבנתה שימשה את עדת המתנגדים.
להקמת בית הכנסת גויסו תרומות מיהדות לונדון ומיהודים בקהילות נוספות באירופה.
הממונה על הבניה היה יעקב מן אשר היה בעל ניסיון בבניית בתי כנסת.
הגבאי הראשון שנבחר לבית הכנסת שנבנה בשנת 1898 ועד למלחמת השחרור היה הרב בן ציון ידלר.
לאחר מלחמת השחרור כיהן הרב חיים שרגא פייבל פרנק כרב בית הכנסת עד פטירתו בשנת תשל"ב.
החיים בבית הכנסת עד מלחמת השחרור
בשכונת ימין משההיו 120 מגרשים אשר חולקו, מחציתם לספרדים אשר בנו בדרום השכונה, ומחציתם לאשכנזים אשר בנו בצפון השכונה.
טחנת הרוח שיועדה לאספקת הקמח לתושבים לא פעלה במשך שנים, ובמקומה הוקמו טחנות עם מנועי קיטור.
מאפיית השכונה נבנתה מתחת לבית הכנסת הספרדי ונתנה שרות גם לבישול סירי הצ'ולנט של התושבים לשבת.
ארון הקודש ועמוד התפילה עוצבו מעץ והיו פרי עבודתו של הנגר שלמה קאופמן.
ובהמשך נבנו גם מחיצת עזרת הנשים ומבנה עמדת החזן במרכז באותו סגנון של אמנות בעץ.
תושבי השכונה בתחילה, נהגו לצאת לעיר העתיקה לעיסוקיהם, קניותיהם, או למקומות העבודה או לצורך לימודם בכוללים ובישיבות, מנהג זה לא תאם את ציפיות בוני השכונה אשר מטרתם הייתה ליצור קהילה החיה, לומדת ומתפרנסת בתחומי השכונה.
הבעיה העיקרית בין התושבים האשכנזים במשכנות שאננים ובהמשך בימין משה, הייתה המחלוקות והמריבות, בעיקר בין הפרושים לחסידים, כתוצאה מכך החלו לעזוב את השכונה אשכנזים רבים, ולבתים אלו נכנסו דיירים מעדת הספרדים.
היחסים בין הספרדים והאשכנזים בשכונה הצביעו על ניתוק וחוסר קשר.
יכול להיות שהגורם לכך היה הקיצוניות האשכנזית למול הסובלנות הספרדית.
גבאי הקהילה בן ציון ידלר נחשב לעילוי אשר שימש כדרשן נודד בקהילות שונות ביישובים חדשים ובמושבות.
רב נוסף אשר היה בקהילה זו היה הרב זאב שחור אשר עסק בלימוד תורה מדי יום במשך 42 שנותיו בשכונה.
בעיסוקו היה סוחר תרופות אמיד אשר תמך ברבים מתושבי השכונה.
מיגון וביצור השכונה בשנים תרפ"ט עד תש"ז
לעומת שאר שכונות ירושלים אשר היו מחוברות עם כבישים, ימין משה הייתה מבודדת וללא נתיבי תחבורה, מצב אשר גרם לשיבושים בימות החורף.
מצב זה אף החמיר בתקופת "הפרעות" של הערבים בשנות ה-20 וה - 30. השכונה בוצרה בעזרת עמדות שקי חול בכל פתחי השכונה ועל הגגות.
התקפות הערבים היו תוצאה של ההסתה של חג' אמין אל חוסייני.
זאב ז'בוטינסקי שהיה ממפקדי ההגנה בירושלים ארגן את התושבים לשמירה והגנה עצמית.
בסיוע חברי ההגנה התגברו התושבים על הפורעים הערבים.