tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדומיננטיות של קברים מעוטרים בתקופת הממלכה החדשה ביטלה את הצורך באפריזים של חפצים, כך שארונות קבורה היו בדרך כלל ללא קישוטים מבפנים.
עם זאת, מצב זה התהפך שוב בתקופת הביניים השלישית, כאשר סוגים חדשים של עיטורי ארונות קבורה התמקדו במיתוס אוסיריס ובקטעים מספר המתים, כדי לסייע בתחיית המתים.
בתקופת ממלכת בית תלמי ובתקופה הרומית הורכבה לעיתים קרובות מסכת קרטון ישירות על עטיפות המומיה כתחליף לארון קבורה.
ארונות קבורה היו עשויים בדרך כלל מעץ.
אלו של אנשים בעלי מעמד גבוה נבנו מארז מיובא באיכות גבוהה.
מתקופת הממלכה התיכונה ואילך קיבלו אנשים עשירים לעיתים קרובות סט של שניים או שלושה ארונות קבורה שהוצבו זה בתוך זה.
הארונות המפוארים ביותר היו עשויים זכוכית או אבנים יקרות, בעוד שארונות קבורה מלכותיים היו עשויים לעיתים קרובות מזהב או כסף.
כדים קנופיים הם כלים ששימשו לאחסון האיברים הפנימיים שהוסרו במהלך החניטה.
אלה נקראו על שם כדים בעלי ראש אדם שסגדו כהאנשה של קאנופס (ההגה של מנלאוס במיתולוגיה היוונית) על ידי תושבי קאנופוס העתיקה .
ראיות ראשונות לנוהג כריתת האיברים נמצאו בקברה של הטרפס הראשונה בתחילת השושלת הרביעית.
איבריה אוחסנו בתיבה קנופית מטרוורטין המחולקת לארבעה תאים.
מאוחר יותר, לכל איבר - הכבד, הריאות, הקיבה והמעיים - יוצרה תיבה נפרדת, מאבן או מחרס, והועמדה תחת חסותו הסמלית של כל אחד מארבעת בניו של הורוס.
במהלך תקופת הביניים הראשונה החלו לעצב פקקי כדים קנופיים בצורת ראשי אדם.
מסוף תקופת השושלת השמונה-עשרה, הם עוצבו בדרך כלל כדי להידמות לראשי הגני (genii) המגנים (בבון, תן, בז ובן אדם).
ציוד קאנופי זה הפך לסטנדרט בתקופת השושלת התשע-עשרה.
בתקופת הביניים השלישית הוחזרו האיברים החנוטים בדרך כלל לגוף, אך קברי אנשים עשירים עדיין יכלו לכלול סט דמה של כדים קנופיים.
הסט המלכותי האחרון הידוע של כדים קנופיים הוכן עבור חפרע.
ייצור ציוד קנופי נמשך גם בתקופת ממלכת בית תלמי אך פסק בתקופה הרומית.
מסכות קבורה היו בשימוש בכל התקופות.
דוגמאות לכך נעות בין מסכות הזהב של תות ענח' אמון ופסוסנס הראשון ועד ל"דיוקנאות המומיות" הרומיות מחווארה ופיום.
בין אם בהקשר קבורה או בהקשר דתי, מטרת המסכה הייתה זהה: להפוך את הלובש ממצב בן-תמותה למצב אלוהי.
אושבתי (הידוע גם כשאוואבתי או שאבתי) הם פסלוני קבורה.
מטרתם הייתה לשמש כתחליף לנפטר כאשר נקרא לבצע עבודות חקלאיות או עבודת קורבֶּה בעולם הבא.
אושבתי התפתחו בתקופת הממלכה התיכונה מפסלי משרתים שנכללו בין מוצרי הקבורה.
הדוגמאות המוקדמות ביותר היו פסלונים גולמיים משעווה, חרסית או עץ.
מאוחר יותר, הם עוצבו כדמויות בצורת מומיה, ומסוף השושלת השתים-עשרה היה נהוג לחרוט עליהם את "כתב האושבתי" (פרק 6 בספר המתים המפרט את חובותיו של האושבתי).
מצרים העתיקה חלקה היסטוריה ארוכה ומורכבת עם עמק הנילוס מדרום, אזור הנקרא נוביה (סודאן של ימינו).
החל מתרבות קרמה דרך ממלכת כוש שהתבססה בנפאטה ועד מרואה, התרבות הנובית ספגה השפעות מצריות בזמנים שונים, מסיבות פוליטיות ודתיות כאחד.
התוצאה היא תרבות חזותית עשירה ומורכבת.
היצירה האמנותית של מרואה משקפת מגוון השפעות.
ראשית, זו הייתה תרבות אפריקאית ילידית עם שורשים המשתרעים אלפי שנים בעבר.
לכך מתווספת העובדה שעושרה של מרואה התבסס על סחר עם מצרים עת היא נשלטה על ידי שושלת תלמי (332–330 לפנה"ס) והרומאים (30 לפנה"ס – 395 לספירה), כך שיובאו חפצים ורעיונות הלניסטיים ורומיים, כמו גם השפעות מצריות.
אמנות התחייה המצרית היא סגנון באמנות המערבית, בעיקר מתחילת המאה התשע-עשרה, שבו מוטיבים מצריים יושמו על מגוון רחב של חפצי אמנות דקורטיבית.
היא הייתה מחתרתית באמנויות הדקורטיביות האמריקאיות לאורך המאה התשע-עשרה, ונמשכה גם בשנות ה-20 של המאה ה-20. המוטיבים העיקריים של האמנות המצרית, כגון אובליסקים, הירוגליפים, הספינקס והפירמידות, שימשו במגוון מדיות אמנותיות, כולל אדריכלות, ריהוט, קרמיקה וכלי כסף.
מוטיבים מצריים סיפקו חלופה אקזוטית לסגנונות המסורתיים יותר של אותה תקופה.
במהלך המאה התשע-עשרה התפתחו הטעמים האמריקאים מאסתטיקה מעוטרת מאוד לתחושת עיטור פשוט ודליל יותר; אוצר המילים של האמנות המצרית העתיקה התפרש והותאם בדרכים שונות בהתאם לסטנדרטים ולמניעי התקופה.
מורשת זו נמשכת באמנות המצרית העכשווית, כפי שניתן לראות בעבודתה של ראשה אמין, שחינוכה בקהיר מעצב את יצירותיה הרב-תחומיות, ומשקף את השפעת המורשת התרבותית העשירה של מצרים.
ההתלהבות מהסגנון האמנותי של מצרים העתיקה מיוחסת בדרך כלל להתרגשות סביב כיבוש מצרים על ידי נפוליאון, ובבריטניה, לניצחונו של האדמירל נלסון את הצי של נפוליאון בקרב הנילוס בשנת 1798. נפוליאון לקח עמו משלחת מדעית למצרים.
פרסום יצירת המשלחת, "תיאור מצרים", החל בשנת 1809 ויצא בסדרה רצופה עד 1826, והיווה השראה לכל דבר, החל מספות עם רגלי ספינקסים ועד מערכות תה מצוירות בפירמידות.
הפופולריות של הסגנון היא שהייתה חדשה, יצירות אמנות מצריות הופיעו בסביבות אירופאיות מפוזרות מתקופת הרנסאנס .
אמנות יפנית התקיימה ביפן מראשית ההתיישבות ביפן (כעשרת אלפים שנה לפנה"ס) ועד לימינו.
במשך הדורות התפתחה אמנות זו כבעלת מאפיינים משתנים.
בהיסטוריה היפנית היו תקופות ארוכות של ניתוק וחוסר קשר עם העולם החיצוני וביניהן תקופות קצרות שבהן תרבות יפן הושפעה מתרבויות חיצניות.
עם הזמן למדו היפנים לחקות ולהטמיע את היסודות הזרים שחלחלו אל ארצם ואלו השתלבו בתרבות האסתטית של יפן .
האמנות היפנית המורכבת המוקדמת ביותר נוצרה במאה ה-7 וה-8 והיא ספוגה בהשפעות בודהיסטיות.
במאה ה-9, עת צמצמו היפנים את הזיקה לסין והחלו לפתח תרבות עצמאית, גדלה חשיבותן של האומנויות החילוניות, אם כי גם האמנות הדתית לא נזנחה עד המאה ה-15. לאחר מלחמת אונין (1467–1477) נכנסה יפן לתקופת תוהו ובוהו פוליטי, חברתי וכלכלי שנמשך כמעט מאה שנים.
במדינה, כפי שהתעצבה תחת הנהגתם של שוגוני הטוקוגאווה, היה לדת המאורגנת תפקיד פחות בהרבה בחיי העם, והאומנויות ששרדו היו בעיקר חילוניות.
ציור הוא הביטוי האמנותי המועדף ביפן, ועוסקים בו החובבן והמקצוען גם יחד.
עד לתקופה המודרנית כתבו היפנים במכחול ולא בעט.
המודעות לטכניקות המכחול הביאה עימה רגישות רבה לדקויות הציור.
עם עליית התרבות הפופולרית בתקופת אדו, נעשו הדפסי עץ הקרויים "אוקיו-אה" לאמנות חשובה.
הטכניקה בתחום זה השתפרה בהדרגה.
ההדפסים הצבעוניים שימשו למטרות מגוונות: מחדשות יומיות ועד לספרי לימוד ופורנוגרפיה.
פיסול היה פופולרי הרבה פחות ביפן.
הוא קושר עם נושאים דתיים, וככל שירדה קרנו של הבודהיזם התמעטה חשיבותה של צורת ביטוי אמנותית זו.
הקרמיקה היפנית היא מהטובות ביותר בעולם, והיצירות הראשונות של תרבות יפנית.
באדריכלות מבטאים היפנים העדפה לחומרים טבעיים ולחיבור בין החלל החיצוני והפנימי.
האמנות היפנית מאופיינת בשינויים חדים.
כבר בקרמיקה של התקופות הפרהיסטוריות ניתן לראות כיצד לאחר תקופה של שפע ופאר הגיע תור האמנות הממושמעת והמעודנת.
דוגמה נוספת ניתן להביא משני מבנים מהמאה ה-16, שרחוקים זה מזה כרחוק מזרח ממערב: ארמון קצורה הוא דוגמה מובהקת לפשטות.
נעשה בו שימוש בחומרים טבעיים לא מהוקצעים, וניכרת בו חיבה ליופי שנוצר ביד המקרה; ואילו המאוזוליאום ניקו טוגשו הוא מבנה סימטרי, וגילופים מכסים כל פיסה בו.
האמנות היפנית זכתה להערכה לא רק בשל פשטותה, אלא גם בשל השפע הצבעוני שלה והיא השפיעה רבות על הציור המערבי במאה ה-19 ועל האדריכלות במערב במאה ה-20.
המתיישבים הראשונים ביפן, אנשי ג'ומון (11,000–300 לפנה"ס), נקראו כך על שם סימונים בצורת חבל שקישטו את כלי החמר שלהם.
הם היו ציידים-לקטים נוודים שהפכו למתיישבים חקלאים ועסקו בעיבוד האדמה.
ביישוביהם מנתה האוכלוסייה מאות עד אלפי נפשות.
הם הקימו בתי-בור מעץ ומקש.
אלו נבנו בתוך חפירות רדודות באדמה על מנת לקלוט את חמימות הקרקע.
הם יצרו כלי אחסון מקושטים מחרס, פסלונים מחמר שנקראו "דוגו", ואבני חן מבדולח.
גל המתיישבים הורכב מאנשי היאיואי, הקרויים על שם מחוז בטוקיו, שם נמצאו שרידים ראשונים של היישובים שלהם.
אנשים אלה, שהגיעו ליפן בערך ב-350 לפנה"ס, הביאו איתם ידע בגידול אורז, בייצור כלי נשק מארד, פעמונים מברונזה (דוטאקו) וקרמיקה המיוצרת בעזרת תנור.
השלב השלישי בפרהיסטוריה היפנית, תקופת הקופון, או הטומולוס (250–552 לספירה), היא תרבות יאיואי.
בתקופה זו התמזגו השבטים השונים לאומה אחת.
ממצאים טיפוסיים מהתקופה הם מראות מברונזה, סמלים של בריתות פוליטיות, ופסלים מחמר הקרויים הניווה (haniwa), שהוצבו מחוץ לקברים.
בתקופת אסוקה ונארה, הקרויות כך משום שמקום הממשל היפני היה בעמק אסוקה משנת 552 ועד 710, ובנארה עד 784 חדרה לראשונה תרבות אסיאתית באופן ממשי.
התפשטות הבודהיזם ליפן הולידה קשרים בין קוריאה, סין ויפן.
היפנים גילו היבטים של התרבות הסינית שהם יכולים לאמץ לתועלתם: כתב, תיעוד ההיסטוריה; שיטות שלטון, בירוקרטיה יעילה, ומה שחשוב יותר לאומנויות – טכנולוגיה מתקדמת, שיטות בנייה חדישות, דרכים מתקדמות ליציקת ברונזה וטכניקות ציור חדשות.
במאות השביעית והשמינית נסובו הקשרים בין יפן ליבשת האסיאתית סביב הבודהיזם.
לא כל החוקרים מסכימים לגבי השמות שיש לתת לתקופות השונות בין 552, התאריך הרשמי של הגעת הבודהיזם ליפן, ו-784, אז הבירה היפנית הועברה לנארה.
המבנים הבודהיסטים הראשונים עדיין ניצבים על תילם ביפן, ומבני העץ העתיקים ביותר במזרח הרחוק נמצאים בהוריו-ג'י דרומית-מערבית לנארה.
41 מבנים אלו נבנו בתחילת המאה ה-7 כמקדשו הפרטי של נסיך הכתר שוטוקו.
החשובים ביותר ביניהם הם אולם התפילה העיקרי, או הקונדו (אולם הזהב), והגוז'ו-נו-טו (פגודה בת חמש קומות), הבנויים במרכז שטח פתוח המוקף באולם מקורה.
הקונדו, בסגנון אולמות הפולחן הסיניים, הוא מבנה בן שתי קומות הבנוי עץ, ומקורה באירימואיה, גג רעפים קרמיים.
בתוך הקונדו, על במה מלבנית גדולה, נמצאים כמה מהפסלים החשובים ביותר מהתקופה.
המרכזי הוא שילוש הטרקה (623), הבודהה יחד עם שני בודהיסטוות (דמויות בודהיסטיות בדרגה פחותה מבודהה), פסל שניצוק בארד על ידי הפסל טורי בושי (שפעל בתחילת המאה ה-7), והוקדש לנסיך שוטוקו שמת באותה תקופה.
בארבע פינות הבמה נמצאים המלכים המגנים של ארבע הרוחות, שגולפו בעץ בערך ב-650. בהוריו-ג'י נמצא גם מקדש הטמאמושי, העתק עץ של קונדו, שמוצב על בסיס עץ גבוה המעוטר בציורים שהוכנו בטכניקה של פיגמנטים מינרליים המעורבבים בורנית.
בניית המקדשים במאה ה-8 התמקדה במקדש טודאי-ג'י בנארה.
טודאי-ג'י נבנה כמקדש הראשי במערכת ענפה של מקדשים במחוזות.
הוא מהווה את הקומפלקס השאפתני ביותר מהשנים המוקדמות של פולחן הבודהה ביפן.
הבודהה בגודל 16.2 מטר שמוצב באולם המרכזי (הדייבוצודאן), הוא בודהה רושאנה, הדמות המייצגת את מהות הבודהה, כפי שהטודאי-ג'י ייצג את מרכז הבודהיזם האימפריאלי היפני ואת התפשטותו ביפן.
רק שרידים ספורים שרדו מהפסל המקורי, והאולם הנוכחי והבודהה המרכזי המוצב בו, הם שחזורים מתקופת אדו.
סביב הדייבוצודאן, על צלע הגבעה, מקובצים מספר אולמות מדרגה שנייה: ההוקדו (אולם הלוטוס), והדמות העיקרית שלו, הפוקוקנג'קו קאנון (הבודהיסטווה הפופולרי ביותר), עשויה מוורנית יבשה (בד שהוטבל בוורנית וקיבל את צורתו על מסגרת מעץ); הקיידנין (אולם ההקדשה) ובו פסלי גבס של ארבעת המלכים המגינים; ובית המחסן, הקרוי שוסואין.
מבנה אחרון זה הוא בעל חשיבות רבה כאוצר אמנותי-היסטורי, משום שבו מאוחסנים הכלים ששימשו בטקס ההקדשה של המקדש ב-752 ובטקס פתיחת העיניים של דמות הרושאנה, וכן מסמכים ממשלתיים וחפצים רבים אחרים בבעלות המשפחה הקיסרית.
בשנת 794 הועברה בירת יפן רשמית לקיוטו.
העיר עתידה הייתה לשמש כבירה עד לשנת 1868. המושג "תקופת הייאן" מתייחס לשנים 794 עד 1185, עד לסוף מלחמת האזרחים.
תקופה זו מחולקת חלוקה נוספת לתקופת הייאן המוקדמת ולתקופת הייאן המאוחרת, או לתקופת פוג'יווארה.
השנה המפרידה ביניהן היא 894, השנה שבה הופסקו באופן רשמי המשלחות האימפריאליות היפניות לסין.
משפחת פוגיווארה הייתה אז החשובה ביותר במדינה, ובניה שלטו כעוצרים עבור הקיסר.
בתחילת תקופת הייאן נסע הנזיר קוקאי (הידוע יותר בכינוי שקיבל לאחר מותו, קובו דאיישי (774–835)), לסין על מנת ללמוד את השינגון, סוג של וג'ריאנה בודהיזם, שאותו הביא ליפן ב-806. פולחן השינגון מאופיין במנדלות – תרשימים של העולם הרוחני שעיצוב המקדשים הושפע מהם.
האדריכלות הבודהיסטית היפנית אף אימצה את הסטופה, בצורתה הסינית – פגודה.
המקדשים שנבנו עבור כת חדשה זו נבנו בהרים, במרחק רב מהחצר המלכותית ומהעם שבערים.
הטופוגרפיה יוצאת הדופן של אזורים אלה הכריחה את האדריכלים היפנים לחדש בתחום בניית המקדשים.
גגות מקליפת עץ הברוש החליפו את הגגות מאריחים קרמיים, קרשי עץ החליפו את רצפת האדמה, ונוסף אזור פולחן נפרד לעם הפשוט, בקדמת המקדש המרכזי.
המקדש שמשקף בצורה הטובה ביותר את רוח מקדשי ההייאן שינגון הראשונים הוא המורו-ג'י (תחילת המאה ה-9), שנמצא עמוק בחורשת עצי ברוש על הר, דרומית-מזרחית לנארה.
דמות עשויה עץ של השאקה, הבודהה ה"היסטורי", שנמצאת באחד מבנייני מורו-ג'י, היא דוגמה טובה לפיסול מתקופה זו.
גופו הכבד של השאקה מכוסה בבדים עשירים המגולפים בסגנון "הומפה-שיקי" (גלי), והבעת הפנים שלו אצילית ומרוחקת.
בתקופה פוג'יווארה, נעשה פופולרי הבודהיזם מכת הארץ הטהורה, שהציע גאולה קלה שתביא עימה האמונה באמידה (הבודהה של גן העדן המערבי).
אולמות אמידה, המחברים בין החול והקודש, מכילים כמה דמויות של הבודהה בתוך מבנה הדומה לארמונות האצולה.
ההו-או-דו (אולם הפניקס, הושלם ב-1053) של הביודואין, מקדש באוג'י שמדרום מזרח לקיוטו, הוא דוגמה לאולמות אמידה בתקופת פוג'יווארה.
הוא מורכב ממבנה מלבני ושלושה מסדרונות, ונמצא בקצה אגם מלאכותי.
בפנים מוצבת דמות זהב יחידה של אמידה (מ-1053) על במה מוגבהת.
פסל האמידה נעשה על ידי ג'וחו, שהשתמש בפרופורציות חדשות ובשיטה חדשה (יוסגי): חלקי עץ רבים המורכבים יחד מצידם הפנימי.
על קירות האולם מופיעים גילופים של השמימיים, ישויות שליוו את אמידה ברדתו מגן העדן המערבי לאסוף את נשמות המאמינים ברגע המוות ולהעביר אותם על פרחי לוטוס אל גן העדן.
ציורי רייגו (ירידתו של האמידה בודהה) על דלתות העץ של ההו-או-דו הם דוגמה מוקדמת של יאמטו-א, ציור בסגנון יפני, ומצוירים בהם גם כמה מהנופים שסביב קיוטו.
במאה האחרונה של תקופת הייאן.
מגילת-היד המאוזנת המעוטרת, האמקי, זכתה למשנה חשיבות.
"סיפור גנג'י" המאויר (בערך 1130) הוא אחת מנקודות השיא בציור היפני.
הרומן נכתב בערך בשנת 1000 על ידי מוראסאקי שיקיבו, בת לוויה של הקיסרית אקיקו, והוא עוסק בחייו ובאהבותיו של הנסיך גנג'י ועל חצר הייאן לאחר מותו.
הגרסה המאוירת של הסיפור כוללת ציורים שהפכו לאיקונוגרפיה מוסכמת על מנת לבטא באופן ויזואלי את התוכן הרגשי של כל סצנה.
במחצית השנייה של המאה ה-12, סגנון המגילות ששרדו שונה ותוסס יותר.
מגילת באן דאינאגון (סוף המאה ה-12, אוסף סאקאי טאדאהירו), מגילה שעוסקת בתככי החצר, מדגישה את הדמויות על ידי משיכות מכחול מהירות וצבעים דקים אך עזים.
ב-1180 החלה מלחמה בין שתי משפחות לוחמים, הטיירה והמינאמוטו; בתום 5 שנים ניצחו המינאמוטו במלחמה ומושב הממשל עבר לקאמאקורה, כפר לחוף הים, שם נשאר עד ל-1333. עם מעבר הכוח מהאצולה למעמד הלוחמים, הייתה האמנות צריכה לספק קהל רחב יותר.
על קהל זה נמנו החיילים, הכמרים הבודהיסטים שרצו להעביר את תוכני הדת להמונים שאינם יודעים קרוא וכתוב, וכן השמרנים – האצולה והכמורה שהתנגדה למעבר הכוח למעמד הלוחמים ולירידת כוחו של החצר.
אסכולת הקיי של הפיסול, בייחוד האונקיי, יצרה סגנון חדש וריאליסטי יותר.
שתי דמויות המגינים של ניו (1203), בשער הדרומי הגדול של טודאי-ג'י בנארה מייצגות את הסגנון הסופריאליסטי של האונקיי.
הדמויות, שגודלן כ-8 מטר, פוסלו מאבנים רבות במשך שלושה חודשים.
לשם כך עבדו אמנים רבים תחת פיקוחו של פסל מומחה.
פסלי העץ של האונקיי (1208, קופוקוג'י, נארה) של שני חכמים הודים, מוצ'אקו וסשין, המייסדים האגדיים של כת ההוסו, הם מבין היצירות הריאליסטיות המרשימות של התקופה.
הקגון אנגי אמאקי, ההיסטוריה המאוירת של ייסוד כת הקגון, היא דוגמה בולטת למגמה הפופולרית בציור הקאמאקורה.
כת הקגון, אחת מהחשובות ביותר בתקופת נארה, איבדה את כוחה עם עליית הכתות המתחרות.
לאחר מלחמת גנפיי (1180–1185), נתן הכומר מיו-אי ממקדש קוזנג'י מחסה לנשים שהתאלמנו במלחמה.
נשותיהם של הסמוראי ואף נשות אצולה למדו בתקופה זו, אם בכלל, כתב שייצג הברות, ולא יכלו לקרוא טקסטים בסימניות סיניות.
לפיכך שילב הקגון אנגי אמאקי שילב טקסט בעל הברות קלות לקריאה עם איורים שבהם הדיאלוג בין הדמויות מופיע ליד דמויות הדוברים, טכניקה הדומה לקומיקס המודרני.
העלילה של האמקי, חייהם של שני הכמרים הקוריאנים שייסדו את כת הקגון, מהירה ומעניינת, גדושה במעשיות פלאיות, למשל מסע לארמונו של מלך האוקיינוס, וכוללת גם סיפור אהבה.
יצירה שמרנית יותר היא הגרסה המאוירת ליומנה של מוראסאקי שיקיבו.
גרסאות אמקי של הרומן הזה עדיין יוצרו, אך האצולה חידשה ואיירה את היומן כדי שישתקף בו הפאר של תקופת כתיבתו.
בתקופת מורומאצ'י (1338–1573), שנקראת גם תקופת אשיקאגה, ידעה התרבות היפנית שינוי של ממש.
משפחת אשיקגה השתלטה על מעמד השוגון, והעבירה את הבירה חזרה לקיוטו, ומקמה את מרכזה ברובע מורומאצ'י.
עם חזרתה של הממשלה לבירה, הגיעה לקיצה המגמה הפופולריות של תקופת הקאמאקורה, והתרבות הפכה לאריסטוקרטית ואליטיסטית יותר.
זן בודהיזם, כת שעל פי המסורת נוסדה בסין במאה ה-6, הובאה ליפן בפעם השנייה והשתרשה בה.
בזכות משלחות הסחר לסין שאורגנו בידי מקדשי הזן הובאו ליפן ציורים סיניים כמו גם יצירות אמנות אחרות.
לאלו הייתה השפעה עמוקה על האמנים היפנים שיצרו עבור מקדשי הזן והשוגון.
לא רק שיבוא זה שינה את נושא הציורים, הוא גם הביא להתפתחות בשימוש בצבע; הצבעים העזים של היאמאטו-אה פינו את מקומם לציור המונוכרומטי בסגנון הסיני.
ציור טיפוסי מתקופת המורומאצ'י המוקדמת הוא ציורו של הכומר-הצייר קאו (פעל בתחילת המאה ה-15).
בציור זה מופיע הנזיר האגדי קנסו (הסיין-טסו בסינית) ברגע הארה.
מאפיינות אותו משיכות מכחול מהירות ומינימליות בפרטים.
"תפיסת דג-חתול בקערה" (תחילת המאה ה-15, טאייזו-אין, מוישין-ג'י, קיוטו), יצירתו של האסיר-הצייר ג'וסטו (פעל בערך ב-1400), היא נקודת מפנה בציור מורומאצ'י.
בקדמת התמונה מופיע אדם על גדות נחל, בידו מחזיק כלי קטן ומתבונן בדג החלקלק.
ערפל אופף את אמצע התמונה, וברקע נראים הרים רחוקים.
ה"סגנון החדש", שתחילתו בערך ב-1413 והוא בעל מאפיינים סיניים, מתייחד בתחושת המרחב העמוק שנותנת התמונה.
האמנים החשובים ביותר של תקופת מורומאצ'י הם הציירים-הכמרים שובון וסשו.
שובון, נזיר במקדש קיוטו בשוקוקו-ג'י, יצר בתמונה "קריאה בחורשת במבוק" (1446, הנמצא במוזאון המרכז הלאומי לאמנות בטוקיו), נוף ריאליסטי עם תחושת מרחב עמוקה.
סשו, בניגוד לרוב האמנים בני התקופה, יכול היה לנסוע לסין וללמוד את האמנות הסינית במקורה.
המגילה הארוכה, אחת מהיצירות החשובות של סשו (אוסף מורי, יאמאקושי), מתארת נוף בארבע עונות השנה.
התפתחות חשובה נוספת בתקופה זו היא טקס התה היפני, שאף יוחד לו בית.
מטרת הטקס היא העברת הזמן בנעימים בצוותא עם ידידים היודעים למצוא טעם באמנות, הפגת דאגות היום יום והתענגות על ספל תה.
בית התה נבנה בסגנון בקתה כפרית, והודגשו בו יסודות טבעיים כמו גזרי עץ בקליפתם וקש ארוג.
בתקופת מומויאמה (1573–1603), שורה של מנהיגים צבאיים, כמו אודה נובונגה, טויוטומי הידיושי וטוקוגאווה אייסו, ניסתה להביא שלום ויציבות פוליטית ליפן לאחר תקופה של כמעט מאה שנות מלחמה.
אודה, מנהיג מקומי, הצליח לרכז בידו די כוח על מנת להשתלט על הממשל ב-1568, וחמש שנים לאחר מכן החליף את שוגון האשיקגה האחרון.
הידיושי לקח את מקומה של אודה לאחר שנרצח, אך תוכניותיו לייסד שושלת סוכלו בידי אייסו, שייסד את שושלת טוקוגאווה לשוגונות ב-1603.
שני סוגים חדשים של אדריכלות התפתחו בעקבות התקופה והאקלים המיליטריסטי שלה: המצודה, מבנה הגנתי שנועד לשכן את הלורד הפיאודלי ואת חייליו בזמנים של העדר שקט; והשויון, אולם לקבלת אורחים שהשתקפו בו היחסים בין אדון הקרקע לצמית בחברה הפאודלית.
במצודת הימג'י (נבנתה בצורתה הנוכחית ב-1609), הידועה כמצודת האנפה הלבנה, בעלת גגות עקומים עדינים, ניצבים שלושת המגדלים הקטנים סביב המבצר העיקרי (הטנשו).
זהו אחד מהמבנים מתקופת מומויאמה.
האוהירומה של מצודת ניג'ו (המאה ה-17) בקיוטו, היא אחת מהדוגמאות הקלאסיות של השויון, ובה טוקונומה (מרפסת) שצופה על גן מעוצב בקפידה, ואזורים נפרדים לאדוני הקרקע ולצמיתים.
אסכולת הציור החשובה ביותר בתקופה המומויאמה הייתה קאנו, והחידוש הגדול ביותר של אותו הזמן הייתה שיטתו של קאנו אייטוקו לאיור נופים מונומנטליים על דלתות הזזה וקירות.
עיטור החדר הראשי שפונה אל הגן של הג'וקו-אין, מקדש משני של הדייטוקו-ג'י (מקדש זן בקיוטו), הוא אולי הדוגמה הטובה ביותר שעדיין קיימת ליצירתו של אייטוקו.
עץ שזיף גדול ושני אורנים מצוירים על זוג דלתות הזזה בפינות אלכסוניות מנוגדות, ענפיהם מתמשכים לימין ולשמאל, ברצף אחד על שתי הדלתות.
במסך שצייר אייטוקו, "אריות סיניים", גם הוא בקיוטו, יש ביטוי לסגנון הנועז, המעוטר בצבעים עזים.
הסגוואה טוהקו, בן זמנו של אייטוקו, פיתח סגנון שונה ועיטורי יותר לציורי-מסך גדולים.
בפרגוד "עץ מייפל בשלכת", כיום במקדש צ'ישאקו-אין, קיוטו, הוא הציב את גזע העץ במרכז וענפיו התפשטו על פני הציור כמעט כולו.
יצירתו הייתה שטוחה וארכיטקטונית פחות מזו של אייטיקו, אך נפלאה מבחינה ויזואלית.
המסך המתקפל לשישה, "חורשת האורן" (המוזאון הלאומי של טוקיו), מציג בדיו מונוכרומטי, חורשת עצים עוטה ערפל.
שוגונת טוקוגוואה מתקופת אדו השתלטה על הממשלה ב-1603 ונשאה איתה תקווה להבאת שלום ויציבות כלכלית ופוליטית למדינה; במידה רבה הצליחה בכך.
מוסד השוגון שרד עד ל-1867, כאשר נפל בשל הלחץ המערבי לפתוח את יפן לסחר חיצוני.
את תקופת אדו עיצבה המדיניות המדכאת של השוגון.
המדינה נסגרה לזרים ולתרבותם, והטלת חוקים קשוחים בכל תחומי החיים: פריטי הלבוש המותרים, הדברים שמותר ואסור לעשות, בני הזוג שאיתם מותר לבוא בקשר נישואים ועוד.
בשנים הראשונות של תקופת אדו עדיין לא הורגשה השפעת הנהלים המחמירים של ממשל טוקוגאווה.
בתקופה זו נוצרו כמה מהיצירות הטובות ביותר של באדריכלות ובציור היפני: ארמון קצורה בקיוטו וציוריו של סוטאצו, חלוץ אסכולת הרינפה.
ארמון הנפרד קצורה, שנבנה כחיקוי לארמון הנסיך גנג'י האגדי, כולל אוסף של מבני שויון שמשלבים אלמנטים של אדריכלות יפנית קלאסית עם חידושים מסוימים.
הקומפלקס כולו מוקף בגן עם שבילי הליכה.
העיר אדו נהרסה פעמים רבות בשריפות.
כדי להקל על בנייה מחדש הקפידו על אדריכלות פשוטה.
קרשים נאספו ואוחסנו בעיירות קרובות לעיר לפני החורף, אז הקל מזג האוויר היבש על השריפות להתפשט.
לאחר ששריפה התפרצה וכובתה, נשלחו הקרשים נשלחו ובתים חדשים נבנו במהירות.
נבנו בתים רחבים וגנים לטיול, להנאת העשירים ואורחיהם.
קרקואן הוא פארק מאותה התקופה שעדיין קיים ופתוח לציבור.
בתקופה זו נבנתה גם טירת מצואה ששרדה עד היום ומהווה דוגמה לטירת עץ יפנית עתיקה.
סוטאצו פיתח סגנון עיטורי שהציג נושאים מהספרות הקלאסית.
דמויות צבעוניות ומוטיבים מהעולם הטבעי הוצבו בו כנגד רקע של עלה-זהב.
אחת מהיצירות הטובות ביותר שלו היא זוג מסכים, "הגלים במצושימה", שנמצאים בגלריית פריר בוושינגטון.
מאה שנים אחריו שכלל קורין את סגנונו ויצר יצירות מדהימות ומיוחדות משלו.
אסכולת האמנות הידועה ביותר במערב היא של ציורי האוקיו-אה והדפסי העץ של הדמימונד, מעולם תיאטרון הקאבוקי ואזור האורות האדומים.
הדפסי אוקיו-אה החלו להופיע בסוף המאה ה-17, אך באמצע המאה ה-18 הופיעו הדפסים הראשון בכמה צבעים.
מעצבי הדפסים מהדור הבא, כמו טוריאי קיונאגה וקיטגאווה אוטאמרו, שירטטו תיאורים אלגנטיים ושנונים של נשות הליווי היפניות.
במאה ה-19 היה האומן הדומיננטי הירושיגה, שייצר הדפסים של נופים.
לזוויות המוזרות שדרכן ראה הירושיגה את הנוף, וליצירותיהם של האמנים קיונאגה ואוטאמרו, שאופיינו בהדגשים על מישורים שטוחים ובקווים חזקים לתיאור מתארי הצורות, הייתה השפעה עמוקה על אמנים אירופים כמו אדגר דגה ווינסנט ואן גוך.
אסכולת ציור אחרת בת זמנו של האוקיו-אה הייתה הבונג'ינ-גה, סגנון שהתבסס על ציורי אמנים סיניים.
כפי שאמני האוקיו-אה בחרו בנושאים המצויים מחוץ להגבלות של שוגונת טוקוגוואה, כך אמני הבונג'ין פנו לתרבות הסינית.
בין מובילי סגנון זה נמנו איקה טאייגה, יוסה בוסון, טאנומורה צ'יקודן, ויאמאמוטו בייצו.
בשנים שלאחר 1867, זמן שלטונו של הקיסר מוצוהיטו (מייג'י), הוצפה יפן שוב בהשפעות תרבותיות חדשות וזרות.
בתחילת המאה ה-20 הייתה האמנות המערבית לצורותיה השונות כבר מוכרת היטב ביפן.
שילובה באמנות היפנית המסורתית ניכר בבניינים ידועים כמו תחנת הרכבת של טוקיו ובניין הדיאט הלאומי שעדיין קיימים היום.
מנגד, היה לציור המאנגה, שתחילתו בתקופת מייג'י השפעה רבה על העיתנות האנגלית והצרפתית.
לאחר מלחמת העולם השנייה היה לאמנות אמריקנית ולאדריכלות אמריקאית תפקיד ניכר בעיצוב פניה של יפן, אם כי פחד מרעידות אדמה הגביל מאוד את בניית גורדי השחקים.
מאוחר יותר אפשרו התקדמויות טכנולוגיות בניית בניינים גדולים וגבוהים יותר שהשתקפו בהם רעיונות אמנותיים חדשניים.
קומיקס שיובא מארצות הברית, גרפיקת משחקי מחשב והתקדמויות טכנולוגיות אחרות גם הם הביאו לפיתוח סגנונות אמנותיים חדשים בתכלית.
המשיכה להיתפתח טכניקה להדפסי עץ תוך יצירת סגנון חדש - Shin-hanga.
בין הציירים בסגנון זה ניתן לציין את הירושי יושידה.
התגובה היפנית הראשונית לציור המערבי הייתה קבלתו הגמורה.
ב-1876 נפתח בית הספר לאמנות טכנולוגית, ומרצים איטלקיים לימדו בו את הסגנון המערבי.
מגמה מאוחרת יותר שהונהגה בידי אוקאקורה קאקוזו והאמריקני ארנסט פנולוסה, הייתה הפוכה.
היא עודדה את האמנים היפנים לשמור על הנושאים ועל הטכניקות המסורתיים, גם כשהם יוצרים ברוח המודרניזם.
משני קטבים אלה של תאוריה אמנותית התפתח היוגה (ציור בסגנון מערבי) וניהונגה (בסגנון יפני), שני סגנונות שלא איבדו מחשיבותם גם כיום.
ההכרח לקומם את יפן מחורבותיה לאחר מלחמת העולם השנייה היווה תמריץ לאדריכלות היפנית.
בניינים יפנים בני ימינו הם מהטובים ביותר בעולם מבחינת טכנולוגיה וקונספציה פורמלית.
האדריכל היפני הידוע ביותר הוא קנזו טנגה, שהגימנסיון הלאומי שלו למשחקים האולימפיים בטוקיו (1964) הדגיש את המבדיל בין העמודים לקירות ואת המאחד.
בגגות רחבים שמזכירים את הטומו-אה (סמל עתיק דמוי-מערבולת) עשה שימוש כדי להציג ביטוי דרמטי לצורה ולתנועה.
אמנות פיקסלים, מוכרת גם בשם התעתיק מאנגלית: פיקסל ארט (Pixel art), היא סוג של אמנות דיגיטלית שעושה שימוש במפות סיביות שנערכות ברמת דיוק של פיקסל.
גרפיקות של משחקי מחשב ווידאו ישנים ומשחקים בטלפונים סלולריים נחשבים לאמנות פיקסלים.
לעיתים קרובות אמן פיקסלים צריך לשמור על מספר צבעים נמוך, משום שמכשירים שמציגים את היצירות מוגבלים בצבעים.
בנוסף לכך, ישנם אמנים שבוחרים להגביל את כמות הצבעים כאמירה אמנותית או כמחווה למכשירים הישנים.
באופן כללי, אמנות פיקסלים "טהורה" נעשית על ידי ציור כל פיקסל בנפרד, בדרך כלל באמצעות כלי העפרון.
ישנם כלים שמזרזים את היצירה, כמו כלי הקו, העיגול והדלי ופילטרים אוטומטיים, אבל חלק מהאמנים מתנגדים לשימוש בהם.
יצירת אמנות פיקסלים היא בדרך כלל יצירה שנעשית בתכנון ובהקפדה עם עוצמת רגש ומחשבה.
בדרך כלל היצירה מתחילה מקווי מתאר.
קווים אלה לעיתים לקוחים מתמונות סרוקות, או מצוירים ביד חופשית.
הצביעה היא לעיתים רחוקות בצבע אחיד.
בדרך כלל מנסה האמן ליצור אפקט של הדרגה בצבע.
עקב מגבלות הצבע והגודל, משתמשים האמנים בדגמים כמו "לוח השחמט" כדי ליצור אשליה של צבע חדש.
בדרך כלל אמנים רוצים לשמור את היצירות שלהם בפורמטים שלא מאבדים מידע, כלומר כל פיקסל נשמר בדיוק.
מכיוון שלעיתים קרובות ישנן מגבלות צבע, בחירת פלטת צבע יכולה להיות יעילה.
PNG ו-GIF הם דוגמאות לפורמטים ששומרים על הצבע באמצעות פלטה וגם אינם כבדים.
דרך אחרת לשמור את המידע היא באמצעות שורות קוד שתוכנות מסוימות יכולות לפענח.
קובצי JPEG אינם מתאימים לאמנות פיקסלים מכיוון שהכיווץ שלהם גורם לאיבוד פרטים והם תופסים מקום גדול יותר בזיכרון.
המיון הנפוץ ליצירות פיקסלים הוא למבט איזומטרי ומבט לא איזומטרי.
יצירות שנעשות במבט איזומטרי מדמות תלת-ממד, לעומת יצירות לא איזומטריות שבהן הדמויות והחפצים מצוירים מקדמתם, מצדם או במבט עילי.
כיום השימוש באמנות פיקסלים פוחת עם השיפור בגרפיקת התלת-ממד בקונסולות המשחק ובמחשבים.
בטלפונים הניידים, בעבר, נפוץ היה השימוש באומנות פיקסלים עקב מגבלות הרזולוציות ונפח האחסון הנמוכים.
במערכות הפעלה יש צלמיות שנחשבות לאמנות פיקסלים, מכיוון שיש בהן מגבלות צבע וגודל.
אמנות נוצרית מוקדמת היא אמנות שהתקיימה בתחומי האימפריה הרומית החל מזמנו של ישו ועד למאה הרביעית לספירה, עת הפכה הדת הנוצרית לדת השלטת באימפריה הביזנטית.
תיארוך אחר הוא מראשית הנצרות עד תחילת המאה השישית לספירה, במיוחד אמנות איטליה ומערב אגן הים התיכון.
(אמנות נוצרית מוקדמת בחלק המזרחי של האימפריה הרומית נחשבת בדרך כלל לחלק מהאמנות הביזנטית שהחלה במאה הרביעית)
תחילתה של אמנות זו נבעה מרצונם של הנוצרים החדשים לבטא ולסמל את דתם הצעירה.
בשל רדיפת הדת הנוצרית התקיימה אמנות זו בהסתר בקטקומבות, אולמות ומערות קבורה תת-קרקעיים שנמצאו ברומא, או תוך שימוש במוטיבים פגאניים שקיבלו משמעות נוצרית חדשה.
דימויים נוספים נלקחו מהתנ"ך כגון סיפור יונה והלוויתן, אדם וחוה ועוד.
דימויים אחרים הם מופשטים, כגון אותיות המרכיבות את שמו של ישו.
מהאמנות הנוצרית המוקדמת נמצאו בעיקר פרסקאות בקטקומבות, סרקופגים מעוטרים בתבליטים כגון סרקופג יוניוס באסוס, פיסול קטן ממדים ואמנות זעירה אחרת.
דימויים של לידה מחדש - יונה והלוויתן.
דימיים של ישו - הרועה הנאמן, נושא העגל, דמות ה'אורנס'.
דימויים מהברית החדשה - אם וילד, הסעודה האחרונה, טבילה.
בראשיתה של הנצרות התגוררו הנוצרים בארץ ישראל ונהגו לעלות לרגל לבית המקדש בירושלים ולהתפלל את תפילותיהם בבתי הכנסת היהודיים.
בתקופה מאוחרת יותר החלו המאמינים להתאסף בבתים פרטיים, או במקומות מחבוא כגון קטקומבות, זאת בשל רדיפתם על ידי הקיסרים הרומים.
לאחר האדיקט של מילן ב-311 פסקה רדיפתם של הנוצרים ברחבי האימפריה הרומית והם החלו לבנות כנסיות בגלוי.
הכנסייה הקדומה ביותר שנתגלתה נמצאה בסוריה ומתוארכת לשנת 232 לספירה.
בנוסף נמצאו גם כנסיות עתיקות רבות בארץ ישראל.
אמנות ימי הביניים היא האמנות שהתקיימה באירופה החל משלהי האימפריה הרומית ועד לתחילת הרנסאנס.
את אמנות ימי הביניים נהוג לחלק למספר תקופות משנה:
אמנות מופשטת או אומנות אבסטרקטית היא אמנות בה אין אובייקטים או פיגורות מזוהות.
אמנות זו מתרכזת בביטוי של ערכים אמנותיים כגון צבע, צורה, מרקם, קומפוזיציה וכדומה.
יש וביטוי זה הוא הפשטה וצמצום של "שפת האמנות" לצורותיה הבסיסיות.
מקורה של האמנות המופשטת הוא בתחילת המאה ה-20, בעבודתו של הצייר וסילי קנדינסקי אשר העמיד את ביטוי הרגש, בעזרת מחוות ציוריות, כערך העליון של האמנות.
ציוריו שאבו מן הצורות בטבע והיוו מעין הפשטה ציורית שלו.
את ציוריו השונים כינה קנדינסקי בשם 'קומפוזיציות'.
בכך שאף להדגיש את הניסיון שלו לנתק את הציורים ממקור ההשפעה הוויזואלי שלהן ולהשאיר אותם כחיבור ויזואלי של מרכיבים שונים.
בחיבורו הידוע – "על הרוחני באמנות" (1912), ניסה ליצור שיטה מטודית בה הערכים הציוריים מהווים סמלים אוניברסליים במסורת מסורת החשיבה הפנומנולוגית.
כך לדוגמה, תיאר קנדינסקי את ההשפעה הפסיכולוגית שבראית צורות גאומטריות או צבעים.
בכך הוא ניסה להעניק להם גם משמעות תוכנית.
הצבע הכחול, לדוגמה, נתפס בעיניו כ'רוחני' ו'מתרחק' וצורת המשולש דינאמית יותר לעומת הריבוע.
לאחרונה התגלה גוף עבודות גדול של ציירת שוודית עלומה בשם הילמה אף קלינט, שהתחילה לצייר ב-1906 ויש המייחסים לה את הציורים המופשטים הראשונים.
בארץ ישראל, הציור המופשט נראה תחילה לראשונה ב-1926, כאשר הצייר יצחק פרנקל פרנל הציג את "חיבור ללא עצמים" ו"כינור" בתערוכת אמנים מודרניים בה"אהל" וב "מגדל דוד".
רק שני עשורים לאחר מכן, יחד עם התנועה אופקים חדשים, המופשט נהיה חלק עקבי בנוף האמנות בארץ.
סגנון אמנות מופשטת אחרת הוא 'מופשט גאומטרי', כלומר ציור הנבנה מצורות גאומטריות טהורות, סגנון המתבטא למשל בציורים של פיט מונדריאן ואחרים.
הבדיל מן המופשט הגאומטרי, 'המופשט הלירי' מעמיד את הביטוי האקספרסיבי של האמן במרכז.
אמנות נאיבית היא אמנות פיגורטיבית , סוגה של אמנות פלסטית, הבאה לידי ביטוי בציור, פיסול בחומרים שונים, אדריכלות, איור ועיצוב.
הסוגה מאופיינת ביצירה של אמנים ללא הכשרה אומנותית רשמית, אך קיימת גם אצל אמנים שלמדו אמנות באופן מסודר ומחקים את הסגנון במכוון.
הסוגה מתאפיינת לא אחת בפשטות ילדותית לכאורה, חוסר פרופורציות, תמונות מרובות פרטים ודמויות, ויצירות מחיי היומיום.
אחד האמנים המשפיעים בסוגה זו הוא אנרי רוסו.
הסוגה נקראת לפעמים בטעות "אמנות פרימיטיבית".
הדוגמה הטובה ביותר לציור הנאיבי הם ציורי ילדים.
דוגמאות אחרות הן יצירות הפיסול של עמים שונים, כגון: באפריקה או בדרום אמריקה לפני הכיבוש הספרדי.
האמנות הנאיבית מאופיינת פעמים רבות בסצנות אידיליות מחיי היום-יום, בהאדרת התמימות כמו גם בשימוש בצבעים בהירים מלאי חיוניות התואמים פרספקטיבה של ילדים.
הציורים קלים מאוד להבנה ולפרשנות והפשטות היא אחד מסימני ההיכר הבולטים שלה.
אמנים נאיביים רבים מבטאים בציוריהם את משאלת לבם לאיך אמור להראות עולמנו.
חזון זה בא לידי ביטוי בצבעוניות הרבה ובראיית עולם אופטימית וחיובית.
מספרים סיפור פשוט לקליטה מחיי יום יום, לרוב עם בני אדם.
מייצגים אידיאליזציה של הצייר את המציאות - מייפים את המציאות.
אי שמירת פרספקטיבה - בעיקר פירוט גם בפרטים מרוחקים.
שימוש רב בתבניות חוזרות - ריבוי פרטים.
לפעמים דגש על קווי מתאר.
לרוב הדמויות שטוחות, חסרות נפח אם כי לא תמיד.
אין עניין במרקם, בהבעה, בפרופורציות נכונות ובאנטומיה.
אין שימוש רב באור וצל אבל חלק נותנים אפקטי תלת מימד.
לעיתים קרובות אין עניין בקומפוזיציה.
נדיר לראות בסגנון אימפרסיוניסטי ויותר קרוב לסגנון הפיגורטיבי.
המושג אמנות נאיבית מניח את הימצאותה של דרך ביטוי אמנותית מושכלת אך עם זאת, באופן פרדוקסלי לכאורה ישנם בתי ספר של אמנים נאיבים.
עם הזמן הפך הסגנון למקובל ואף כזה שאמנים בוחרים בו מרצונם, כביטוי להעדפה אמנותית.
הסגנון הפך לפופולרי ומוכר עד כדי כך שישנן דוגמאות רבות הנחשבות "פסאודו-נאיביות" (pseudo-naïve art).
בין הנציגים של האמנות הנאיבית בעידן המודרני נמנים איוואן ראבוזין, אנרי רוסו, אלפרד וואליס, פול קלה, פיקאסו, גוגן, סראפין מסנליס, הציירת האמריקאית אנה מארי רוברטסון הידועה בכינויה סבתא מוזס, מוד לואיס ומריה פרימצ'נקו מאוקראינה.
האמנים פרננדו בוטרו מקולומביה, בריל קוק (Beryl cook) מאנגליה, אדה ברידוולד (Ada Breedveld) מהולנד וקאמיל בומבויס (Camille Bombois) מצרפת, אמנים ידועים ומוערכים בארצם ובעולם, מציירים בסגנונם המיוחד אנשים, נשים, חיות, צמחים וחפצים שמנים מאוד וחסרי פרופורציה.
האמנים אולף אולבריכט (Olaf Ulbricht) וקארל הורם (karl hurm) אמנים נאיביים ידועים מגרמניה.
האמנים ז'אן-פייר לוראן Jean-pierre lorand מבלגיה ואדוארדו אונגר Eduardo Ungar מארגנטינה השתתפו בתערוכה ב-2010 בגלריית ג'ינא בשם "דואט נאיבי".
מריה באלאן Marija Balan (2008–1923) מיוגוסלביה.
ציירים ישראלים שיצרו בסגנון נאיבי היו שלום מושקוביץ', יוחנן סימון, ראובן רובין, נחום גוטמן, יפים לדיז'ינסקי, חיים חרבון, משה אל-נתן, נתן הבר, רחל רובין, גבריאל כהן ומיכאל פלק.
בין הציירים שמציירים בסגנון נאיבי בימינו: רפי פרץ, יהונתן כיס-לב, הדי קון, נעמי עשת-רוזנצויג, אביבה סונסינו, גליה רון, טובה צביק, עדי לב
החל משנת 2008 מתקיים בעיר קטוביץ בפולין בחודשי הקיץ, בגלריית שיב וילסון תערוכת אמנות נאיבית בינלאומית שבה משתתפים אמנים רבים, אשר מציירים בסגנון נאיבי מכל העולם.
זוהי תערוכה נחשבת וידועה אליה מגיעים מבקרים רבים מפולין וארצות שכנות אבל גם מארצות הברית, אסיה, אירופה ואוסטרליה.
הגלריה גדולה מאוד, בעלת שתי קומות וכך מתאפשר ייצוג של מספר רב של אמנים.
האמנים יכולים להציג רק ציורים מקוריים בצבע (לא הדפסים) ופסלים, בסגנון נאיבי בלבד.
במשך כל זמן התערוכה-כחודשיים - מתקיים גם הפנינג שמח וססגוני ברחבה שמחוץ לגלריה שם יש דוכנים לממכר דברי אמנות ומלאכות יד, מזון, בגדים, הצגות, תהלוכות, וסדנאות אמנות ויצירה לילדים.
החל משנת 2012 ישראל החלה אף היא להציג ולהשתתף בגלריה זו.
האמנית נעמי עשת-רוזנצוויג אוצרת את עבודות האמנות הנאיבית מישראל.
Museu do Sol, סאו פאולו, ברזיל.
גלריה ג'ינא היא גלריה לאמנות נאיבית ברחוב דיזנגוף בתל אביב-יפו.
בגלריה מוצגות תערוכות מתחלפות בנושאים שונים, בהשתתפות אמנים המציירים בסגנון הנאיבי ממדינות ברחבי העולם.
בישראל, הוקמה בשנת 2003 גלריה ג'ינא לאמנות נאיבית ברחוב דיזנגוף בתל אביב-יפו.
הגלריה נחשבת למוסד הבינלאומי הגדול ביותר בעולם המתמחה בז'אנר האמנות הנאיבית.
היא משתרעת על פני שתי קומות ומציגה מעל מאה אמנים מלמעלה משלושים מדינות שונות.
בגלריה מוצגות תערוכות מתחלפות בנושאים שונים, בהשתתפות אמנים מרחבי העולם המציירים בסגנון הנאיבי.
אמנות לעם הייתה עמותה ציבורית שפעלה בישראל ומטרתה הייתה להעשיר את חיי התרבות והאמנות ביישובי הפריפריה.
ראשיתה של "אמנות לעם" בשנת 1953, בימים שמדינת ישראל הצעירה קלטה רבבות עולים מכל קצוות תבל.
כחלק מתהליך הקליטת התרבותית של העולים בארץ, הוקם ביוזמת הסתדרות העובדים פרויקט "תלם", ראשי תיבות של תיאטרון למעברות, אשר הופיע במקומות מרוחקים והציג בפני העולים במעברות ובעיירות הפיתוח הצגות בעברית.
בשנת 1966, הוחלט להקים ארגון חדש בשם "אמנות לעם" בשותפות של הסתדרות, משרד החינוך וקרן התרבות אמריקה-ישראל, ארגון שימומן חלקית של ידי תקציב ממשלתי.
בשנת 1973 החלה "אמנות לעם" לפעול כעמותה, הורחבו תחומי הפעילות שלה והוחלט לכלול בהם גם מוזיקה, מחול, אמנות פלסטית, ספרות וקולנוע.
בשנת 1980 ייסדה "אמנות לעם" את "פסטיבל עכו - הפסטיבל לתיאטרון ישראלי אחר" ביוזמת השחקן עודד קוטלר.
קוטלר ביקש להקים מסגרת להצגות תיאטרון שוליים, "אמנות לעם" נרתמה לסייע, ועל פי הצעת מנהל העמותה יוסי פרוסט, נבחרה עכו כמיקום לפסטיבל.
בשנת 1999, מונה אלעזר שטורם ליו"ר ההנהלה הציבורית של אמנות לעם והחל משנת 2005 ליו"ר העמותה בשכר.
בשנת 2002 יזמה העמותה ביחד עם משרד התרבות את אירועי "חודש הזמר העברי".
האירועים נפתחו בטקס מיוחד בבית הנשיא בירושלים.
לכבוד האירוע, כתבו ארקדי דוכין ומיכה שטרית את השיר "תראה עולם".
את השיר ביצעו דוכין ושטרית יחד עם לאה שבת, שלומי שבת ואמנים נוספים.
השיר צעד במשך שישה שבועות במצעד הפזמונים של רשת ג', ובשיא הגיע למקום השישי.
בשנת 2004, היה תקציב העמותה כ-45 מיליון שקל וכמיליון תושבים השתתפו בפעילות התרבותית שארגנה ביישובי הפריפריה.
בתחילת 2007 נקלעה "אמנות לעם" למצוקה תקציבית קשה בעקבות עצירת העברת כספי תמיכה המגיעים אליה ממשרד התרבות.
יו"ר העמותה אלעזר שטורם ומנכ"ל העמותה התפטרו מתפקידם בחודש יולי.
שר התרבות המדע והספורט ראלב מג'אדלה מינה צוות לבדיקת מצבה של העמותה לאחר שפורסמו דו"חות ביקורת על העמותה שהצביעו על ניהול לא תקין ובזבזני, הוצאות מיותרות ומוסר תשלומים ירוד למוסדות התרבות שעבדו עימה.
חודשים אחדים אחר כך מינה השר את דוד פרוינד לתפקיד יו"ר "אמנות לעם", אך עקב חילוקי דעות עם שר התרבות התפטר אף הוא מתפקידו בסוף נובמבר 2007.
ב-23 ביוני 2009 הודיע יושב-ראש העמותה, ישראל גל, על הפסקת פעילות העמותה.
יושב-ראש העמותה תלה את האשמה בסגירת העמותה על משרד התרבות, שלדברי גל לא העביר כספים אשר התחייב להעביר בסך כשני מיליון שקלים.
בהמשך הגישה אמנות לעם עתירה לבג"ץ כנגד משרד התרבות על עצירת תקציבים שהובטחו לעמותה בשנים 2008 ו-2009. משרד התרבות טען מנגד שהעמותה לא עמדה בהתחייבויותיה והוציאה כספים רבים על פעילויות שכלל אינן כלולות בפעילויות תרבות.
בפברואר 2010 דחה בית המשפט המחוזי בתל אביב עתירה לפירוק העמותה.
אמיר עשבי, מנכ"ל אומנות לעם, לא הסכים להתפטר ועצר את פעילות העמותה בשנת 2010. באותה שנה, העמותה הגישה שתי בג"צים, מול משרד התרבות על הפסקת הזרמת התקציב שאושר ועל הקמת חברה פרטית ברשותה של השרה לימור ליבנת וזכתה בהם, אך העמותה כבר חדלה לפעול בשלב זה.
במקומה של "אמנות לעם" יזמה שרת התרבות לימור לבנת את הקמתה של חברת "תרבות לישראל" בשיתוף עם ההסתדרות הציונית.
"תרבות לישראל" החלה לפעול באוגוסט 2010 בתקציב שנתי של כ-11 מיליון שקלים, בדומה לתקציב שממנו נהנתה "אמנות לעם".
בחברה היו 14 עובדים שרובם הועסקו גם ב"אמנות לעם".
חברת "תרבות לישראל" נסגרה ביוני 2016 לאחר ששרת התרבות מירי רגב החליטה לא לחדש את הזיכיון שלה.
ביולי 2016 זכתה חברת "פמי פרימיום" במכרז לניהול תקציב התרבות השנתי בפריפריה בסך כ-25 מיליון שקלים.
"פמי פרימיום" היא חברה פרטית המציעה ביטוחים, שירותי גרירת רכב ושירותי רפואה, וכן מנהלת את הרכש לספריות הציבוריות בישראל בעבור משרד התרבות.
לאחר שחברת "פמי פרימיום" החלה לנהל את תקציב התרבות, ירדה רמת הסבסוד בהשוואה לעבר וכן ירד מספר האירועים המסובסדים שהזמינו מתוך המאגר של החברה בפריפריה.
חברת "פמי פרימיום" החלה לנהל גם את תקציב אירועי תרבות בספריות.
פעילות העמותה, לילדים, לבני נוער ולמבוגרים המתגוררים ביישובים שבהם פעלה, כללה את התחומים:
"אמנות לעם" הביאה הצגות ומופעים ליישובי הפריפריה והביאה קהל מהפריפריה לאולמות התיאטרון המרכזיים
עד 2009 התקיימו באמנות לעם מאות מופעי מוזיקה ביישובי הפריפריה ובכללם מופעים של מוזיקה קלאסית, מוזיקת ג'אז, מוזיקת עולם, מופעי זמר עברי ועוד.
במקביל, "אמנות לעם" מעודדת הגעת תושבים מהפריפריה למופעי מוזיקה במרכזים המובילים ובהם: האופרה הישראלית, התזמורות המובילות ופסטיבלי מוזיקה שונים.
בתחום המחול מפגישה "אמנות לעם" את תושבי הפריפריה עם המגוון הרחב של סגנונות הריקוד ובכלל זה: בלט קלאסי, מחול מודרני, תיאטרון מחול, מחול עכשווי ומחול אתני.
המופעים המתקיימים בפריפריה כוללים גם מפגשים מוסברים עם רקדנים, סדנאות ועוד.
"אמנות לעם" גם מציעה לתושבי הפריפריה כרטיסים מוזלים למופעים במרכז סוזן דלל ובמרכז לאמנויות הבמה.
"אמנות לעם" מפגישה את תושבי הפריפריה עם אמנות עכשווית בתחומי הציור הצילום והפיסול באמצעות ביקור בתערוכות נודדות ותערוכות במוזיאונים החשובים בארץ, הרצאות, סדנאות, סיורי גלריות ומפגשי אמן.
במטרה לקדם את קריאת הספרים מפגישה "אמנות לעם" תושבי פריפריה עם סופרים, משוררים, מבקרי ספרות, שחקנים ומספרי סיפורים.
הפעילות כוללת הרצאות, מפגשי שיחה, ערבי סיפורים, סיורים ספרותיים סדנאות כתיבה ועוד.
במטרה לסייע בהפצת קולנוע איכותי מהארץ ומהעולם מתקיימות הקרנות מלוות בהרצאות, מפגשים עם במאים, מפיקים ושחקנים ישראלים.
ובנוסף מוצעות לקהל סדנאות (לדוגמה בתחום האנימציה).
פרס הצילינדר הנודד הוא על שם זאב יוסיפון (יוסקוביץ') מייסד תלם והמנכ"ל הראשון שלה.
הפרס מוענק מדי שנה לפעילים, יחידים ומוסדיים, על ידי העמותה עבור קידום התרבות והאמנות בפריפריה.
מוסדות: בית ספר קהילתי משגב (תשנ"ב), ילדים בסיכוי (לשעבר - "המועצה לילד החוסה") (תשנ"ח), להקת בת-שבע (תשס"א), התזמורת הסינפונייטה הישראלית באר שבע, התזמורת הקאמרית הקיבוצית
יישובים, הפרס מוענק מדי שנה ליישוב בפריפריה המצטיין בפעילות תרבותית ואומנותית למען התושבים: מועצה אזורית גוש עציון (תש"ס), עפולה (תשס"א), שדרות (תשס"ב), מועצה אזורית עמק יזרעאל (תשס"ג), כרמיאל, אופקים
אמנות ספריי היא אמנות רחוב הנעשית בעזרת פחיות ספריי צבע.
פרט לגרפיטי, הנעשה על קירות ברחבי העולם, נוצרה אומנות חדשה ומודרנית המשתמשת באותו המדיום, בספריי צבע.
אמנות זו החלה בדרום אמריקה לפני כשלושים שנה.
כיום ניתן למצוא אמני ספריי בכל העולם.
ניתן לראות אותם כורעים על ברכיהם, במרכזים תיירותיים ומציירים בנוכחות קהל, ציורי אינסטנט.
הנושאים המצוירים בדרך כלל על ידי ציירי הספריי הם ציורי חלל, מדע בדיוני, פנטזיה וציורי נוף.
היצירה נעשית באמצעות התזה של שכבות צבע ויצירת מרקמים על ידי גילוי השכבות בטכניקות שונות, הנעזרות בעיקר בידיים, ובעזרת סוגים שונים של ניירות, וכן בעזרת חפצים שונים ואקראיים.
הציור נעשה בעיקר על מצע של נייר או פלטות עץ, אך ניתן לצייר על כל משטח חלק ואטום (שאינו סופג את הצבע), כמו מתכת, פלסטיק, גבס וכדומה.
בישראל התפתחה אומנות הספריי כאמנות רחוב המשתמשת בגרפיטי.
אמנים רבים - לדוגמה דורון וינר, רמי מאירי ועדי סנד - ציירו בתוך ועל בניינים רבים, בעיקר בתל אביב.
ציורים אלו הפכו לחלק מדמותה של העיר כעיר מודרנית הפתוחה לסוגים שונים של אמנות.
יצירת אמנות מגויסת היא יצירת אמנות שמנסה באופן ברור לשנות את דעת הקהל בנוגע לנושאים שאינם קשורים באמנות – על פי רוב בנושאים חברתיים ומדיניים.
יצירת אמנות מגויסת עשויה להיות מתחומי אמנות שונים, כמו שירה, סיפורת, קולנוע, ציור, או פיסול.
בפזמונאות יש סוגה מגויסת שלמה שנקראת שירת מחאה.
מבחינת יחסיה עם המשטר, לאמנות מגויסת שתי קטגוריות מנוגדות:
אמנות המונחית על ידי המשטר ומגויסת לקידום מטרותיו.
אמנות כזו אופיינית למשטר טוטליטרי.
אמנות המתנגדת למשטר ומוחה על מעשיו.
אמנות מושגית או אמנות קונספטואלית היא זרם באמנות שמעניק עדיפות לרעיון או למושג שבבסיס היצירה על פני הנראות, החומר או העשייה הטכנית.
בניגוד לאמנות מסורתית, המתייחסת למציאות החיצונית או הרגשית של האמן, האמנות המושגית עוסקת יותר באמנות עצמה.
האמן האמריקאי סול לוויט, הגדיר את האמנות המושגית כאמנות אשר בה הרעיון - או הקונספט - הם ההיבט החשוב ביותר ביצירה.
כל התכנון וההחלטות מתקבלות מראש, והביצוע הוא עניין טכני בלבד.
הרעיון הופך למכונה שמייצרת את האמנות.
האמנות המושגית הופיעה במאה ה-20 על ידי מרסל דושאן עם היצירה "מזרקה".
"מזרקה" נחשבת לעבודה ששינתה את פני האמנות בכך שהרחיבה את גבולות האמנות והגדירה מחדש את תפקיד האמן.
בשנת 1917, נערכה בניו יורק תערוכת אמנות שמטרתה הייתה לחשוף את האמנות החדשנית של המאה.
מרסל דושאן, כחבר בוועדת הקבלה בתערוכה זו, החליט לבדוק את גבולות היצירה ועד כמה התערוכה שהתקיימה מוכנה לקבל אמנות חדשנית.
הוא רכש משתנה, חתם עליה בשם מדומה (בכך הוא גם הכניס את מושג הרדי מייד לאמנות), קרא ליצירה "מזרקה" ושלח אותה בעילום שם לוועדת הקבלה.
חברי הוועדה לא היו מוכנים לקבל את היצירה והיו מזועזעים ממנה.
"מזרקה" עוררה שאלות חשובות בשיח של עולם האמנות ופתחה לדיון מושגים ומוסכמות שהיו מקובלים.
על ידי היצירה העלה דושאן רעיונות כמו:
מטרת היצירה היא לתאר רעיון מושגי כלשהו שעולה בראשו של האמן.
אמן הוא איש רעיונות, תפקידו להגשים בצורה הכי מדויקת את הרעיון שלו.
לצורך הגשמת הרעיון האמן רשאי להשתמש בכל חומר וטכניקה, אין הגבלה בתחום זה.
היצירה היא הפער בין הרעיון למימושו.
הפער הזה קיים תמיד משום שקיים הקושי להביע מחשבות ורעיונות מופשטים דרך אובייקט קונקרטי.
האמן הטוב הוא זה שיצליח לצמצם עד כמה שניתן את הפער בין הרעיון לביצועו.
היצירה היא בדרך כלל בעלת משמעות סתומה.
הצופה רשאי לפרש ולפענח אותה על פי רצונו.
היצירה למעשה קיימת בתוך השיח סביבה ברגע שנחשפת לקהל.
הפרשנות של האמן היא רק חלק קטן מתוך המשמעות הכוללת של היצירה.
רעיונות אלו מהווים ניגוד מוחלט לתפיסת האמנות המסורתית בה היו חוקים מוגדרים לגבי החומר, הטכניקה והנושא.
האמן במסורת הוא איש יוצר, במובן של יכולת ביצוע ברמה טכנית גבוהה, הפועל לפי מאפיינים של התקופה או הזרם, דושאן מרחיב את גבולות האמנות ונותן לה הגדרות מחודשות (אם כי אין בכוונתו להכריז ש-"כל אחד יכול להיות אמן").
משימת ההגשמה של הרעיון היא משימה קשה שמציבה קריטריונים גבוהים ועל כן גבולות האמנות לא נפרצו, כלומר, גם היום כאשר לכאורה הכול "מותר" באמנות, לא כולם הפכו לאמנים.
היצירה "מזרקה" מייצגת את תחילתה של האמנות המושגית, היא שואלת שאלות על אודות האמנות בלבד, וכך הדיון על האמנות למעשה משחרר אותה מכבלי המציאות.
לאורך התקופות האמנות הייתה כפופה למציאות, בחיקוי ובביטוי, דושאן מאפשר לאמנות לעסוק בעצמה, בשאלות הפילוסופיות שבאות מתוך התחום שלה בכך שהוא מתעלם מהמציאות החיצונית.
על פי הגישה, זאת הייתה עת בה האמנות מכריזה על אוטונומיה, משתחררת מהעתקה של הנראה ובוחרת לבטא את רעיונותיה בדרכיה שלה.
מעתה הסגנון כבר לא כפוף לנושא, הוא הופך לביטוי העיקרי ביצירה וזאת באמצעות הקומפוזיציה, הצבע, התנועה, הקו והטקסטורה.
אמנות סלע הוא מושג בארכאולוגיה המתייחס לכל סימון מעשה ידי אדם על אבן טבעית.
ניתן לחלק אותם לשתי קבוצות עיקריות בהתאם לשיטה:
פטרוגליפים – נוצרים באמצעות חריתה בסלע.
פיקטוגרפים – נוצרים בדרך של ציור על סלע.
בנוסף, פטרופורמים ואינוקשוקים הם אמנויות סלע שנוצרו על ידי הזחה או הערמה של סלעים טבעיים.
הסלעים עצמם משמשים כסימנים גדולים על הקרקע.
אמנות מדיה חדשה או אמנות ניו מדיה (New media art) היא סוגה הכוללת יצירות אמנות שנוצרו באמצעות טכנולוגיות מדיה חדשה, A.I (בינה מלאכותית), אמנות דיגיטלית, גרפיקה ממוחשבת, אנימציית מחשב, אמנות רשת, אמנות משלבת טכנולוגיות אינטראקטיביות, רובוטיקה ממוחשבת ואמנות ביוטכנולוגית.
אמנות מדיה חדשה היא התפתחות של האמנות המסורתית כגון ציור או פיסול.
חשיבותה של אמנות מדיה חדשה היא במעורבות תרבותית וחברתית גלובאלית.
התפתחות אמנות מדיה חדשה הביאה בתי ספר ואוניברסיטאות רבות בעולם להכליל סוגה זו בתוכניות הלימודים.
נושאי יצירות מדיה חדשה נגזרות לרוב מטלקומוניקציה, מדיה המונית, אינטרנט, ותרבות דיגיטלית.
היצירה משלבת היבטים של אמנות מושגית, אמנות וירטואלית, מיצג ומיצב.
אמנות מדיה חדשה משלבת לעיתים קרובות אינטראקציה בין האמן לצופה, היצירה אינה מתקיימת ללא אינטראקציה זו.
עידן הגלובליזציה הדיגיטלית והמהפכה הדיגיטלית גרמו לשינוי, הן ביחס לעיתונות הכתובה, והן ביחס לאמנות.
צרכני האמנות וביקורת האומנות, אינם מקבלים יותר את הסמכות הישנה והריכוזית.
מהפכת האינטרנט הביאה לשפע מקוון של מידע אודות אמנים, יצירות, ותערוכות, ולחשיפה רבה וממוקדת.
במקביל גברה החשיפה לביקורת על האמנות, שהייתה בעבר נחלתם של מבקרי אומנות במערכות העיתונים, וכיום נגישים לכל אדם המעוניין לכתוב את ביקורתו בבלוגים, בפורומים, בטוקבקים, ואף במאמרים מקוונים.
אמנות המדיה החדשה התחילה במאה ה-19 בהמצאות שכללו תמונות נעות כגון זואיטרופ (1834), פרקסינוסקופ (1877) והזואופרקסיסקופ (1879) של אדוארד מויברידג'.
בין השנים 1920 ל-1950, ניתן לראות מגוון צורות של אמנות קינטית ושל אמנות אור כיצירות הראשונות של אמנות המדיה החדשה.
החל ב'לומיה' ואורגן האורות 'קלאוילוקס' של תומאס וילפרד (1919) ועד הפסל ההורס את עצמו 'מחווה לניו יורק' (1960) של ז'אן טינגלי.
בשנת 1958 וולף ווסטל היה האומן הראשון להכניס טלוויזיה לאחת מיצירותיו.
במהלך שנות ה-60 פיתוח של טכנולוגיות וידאו שהיו חדשות אז שימש את וולף ווסטל ואת נאם ג'ון פייק ביצירותיהם.
התפתחות הגרפיקה הממוחשבת בשנות ה-80 וטכנולוגיות זמן אמת בשנות ה-90 בשילוב עם התקדמות האינטרנט דחפה סוגים שנים של אמנות מדיה חדשה.
כך למשל האמנות האינטראקטיבית של לין הרשמן ליסון, דייוויד רוקבי, דון ריטר ופרי הוברמן, אמנות טלמטית של רוי אסקוט, אמנות אינטרנט של ווק קוסיק וג'ודי, אמנות וירטואלית של ג'פרי שאו ומוריס בניון, ואמנות אורבנית בקנה מידה גדול כמו של רפאל לוזנו האמר.
התקדמות הביו-טכנולוגיה שהתרחשה באותו זמן אפשרה לאמנים דוגמת אדוארדו כק להשתמש בגנטיקה ובדנ"א כמדיום לאמנות חדשה.
מספר תאוריות השפיעו על התפתחות אמנות המדיה החדשה, ובמיוחד כאלו שנכתבו על היפרטקסט, בסיסי נתונים ורשתות.
בין הוגי הדעות שהשפיעו על התחום ניתן לציין את וניבר בוש וטד נלסון.
רעיונות נוספים הופיעו בכתביהם של חורחה לואיס בורחס, איטלו קאלווינו וקורטסר.
החדשנות ברעיונות אלו היא בהתייחסותם לנרטיבים לא ליניארים ולנראטיבים אינטראקטיביים שעומדים לא פעם בבסיס יצירות מדיה חדשה.
אומנות מוזערבית (מלשון מֻסתערִבּ, שפירושו משוערב בערבית) מתייחסת לאומנות של המוזערבים, נוצרים איברים שחיו באל-אנדלוס, תחת הכיבוש המוסלמי מ-711 ועד סוף המאה ה-11. נוצרים אלו אימצו מנהגים ערביים מבלי להתאסלם, ושימרו את הדת שלהם וחלק מהאוטונומיה הכנסייתית והמשפטית שלהם.
האומנות שיצרו הייתה מזיגה של האומנות הנוצרית עם זו המוסלמית.
המונח שימש בעבר לכל חצי האי האיברי, ומוגבל כיום בדרך כלל, לפחות בארכיטקטורה, לדרום, כאשר המונחים אמנות ואדריכלות "משעתקת" (Repopulation) משמשים לצפון.
למרות שהייתה קיימת סובלנות דתית מסוימת כלפי הנצרות, לרוב נמנע מהקהילות המוזערביות לבנות כנסיות חדשות.
הקהילות הוסיפו להשתמש בחלק מהכנסיות הוויזיגותיות שקדמו לכיבוש הערבי.
לרוב, אם ניתן אישור לבניית כנסייה חדשה, לא היה זה במיקום מרכזי, אלא בפרברי ערים או באזורים כפריים.
כנסיות חדשות צנועות בגודלן ובקישוטיהן.
וההנחה היא שהדבר תרם להופעת תרבויות של הממלכות הנוצריות החדשות בכל התחומים.
אולם אין זה סביר שהם היו אחראים לכל החידושים האומנותיים שהבשילו בממלכות הצפון במהלך המאה העשירית.
לאחר שהושלם השלב הראשון של התהליך האומנותי שבעיקרו מכיל את המושג "קדם רומנסקי" ומתכתב עם האומנות הספרדית-ויזיגותית, זרם סגנוני נוסף שהחל באיבריה, ירש היבטים רבים מהסגנון הקדום יותר, הידוע בשם "אומנות אסטוּרית" שזוהה עם יצירות אומנותיות שעובדו במהלך המאה התשיעית וכונו "גרעין ההתנגדות", במיוחד בטריטוריות שהרכיבו את ממלכת אסטוריאס.
אך הפעילות האומנותית באופן כללי ומבחינה אדריכלית, לא הייתה מוגבלת רק לאזור זה ולתקופה זאת, אלא הקיפה את כל צפון חצי האי והמשיכה אל המאה העשירית.
ההעתקה של הגבול הנוצרי-מוסלמי לאגן נהר הדורו אפשרה בנייה של כנסיות חדשות, להן הופנה כל מאמץ הבנייה והאומנות, כחלק מהצרכים של ההתיישבות מחדש.
הממלכות הצפוניות שעתה שגשגו היו בתנאים שאפשרו להם לקחת על עצמן משימה זאת, מבלי להתבסס על תרומות תאורטיות של המוזערבים שהגיעו לחיות בקרבן, שהרי המוזערבים היו מהגרים מאזורים כפריים, שהגיעו דלי אמצעים ומשאבים, ולא סביר שהם השפיעו על כל המבנים הדתיים מבחינה אומנותית.
לא נראה שהמוזערבים היו במצב שבו הם יכלו להשלים את הישגיהם אומנותיים גדולים שכאלו, כאשר הם לא רשמו הישגים כאלו במקומות שמהם באו.
לאחר פרסום של מחקר מעמיק בן ארבעה כרכים ב-1897 בשם "ההיסטוריה של המוזערבים בספרד" ("Historia de los mozárabes de España") על ידי פרנציסקו חָבייר סימונט, פרסם עשרים שנה מאוחר יותר, ב-1917 החוקר מנואל גומז מורנו מחקר מונוגרפי העוסק בכנסיות המוזרעביות.
שם מועלה הטענה שהאופי המוזערבי של הכנסיות הוטמע בכנסיות שנבנו בטריטוריות הנוצריות מסוף המאה התשיעית ועד לתחילת המאה האחת עשרה.
כמו כן שם נטבע המונח "מוזערבי" כמתייחס לצורה האדריכלית ולכל האומנות המוזערבית הקשורה בו.
שם זה תפס במחקר וזכה להצלחה רבה, למרות שאין לו ביסוס רב.
האופי המוזערבי של הכנסיות אליו התייחס גומז מורנו בספרו עורער בהיסטוריוגרפיה המודרנית.
למעשה כבר חוזה קמון אזנר בספרו על הארכיטקטורה הספרדית מהמאה עשירית ("Arquitectura española del siglo X") הוכיח שפרשנות זאת שגויה.
אחריו החרה-החזיק איסידורו בנגו טורביסו ורבים אחרים אשר הוכיחו כי יש לנטוש את המושג "אומנות מוזערבית" ותחתיו להשתמש במונח "אומנות משעתקת" (Repopulation Art) כדי להתייחס לאומנות התקופה.
הגורם העיקרי הוא הספרות הדתית: ספרי תפילה מוזערבים, ספרי מזמור ושבח, שנוצרו בחדרי הכתיבה (סקריפטוריום) של המנזרים.
דוגמאות לאיכות ולמקוריות של המיניאטורות וכתבי היד המאוירים הם "הפרשנות על האפוקליפסה" ("Commentarium in Apocalypsin") של ביאטוס מליאבנה, ביאטוס פקונדוס או ביאטוס מטבארה.
טולדו וקורדובה היו המרכזים המוזערבים החשובים ביותר.
מקורו של אב המנזר ספראינדיאו (Speraindeo), שכתב אפולוגטיקה נגד מֻחמד הוא מקורדובה.
יצירה נוספת שנכתב השם היא האפולוגטיקה של האב סנסון (Sansón) מ-864.
התכונות העיקריות המגדירות את הארכיטקטורה המוזערבית:
שליטה גבוהה בטכניקת הבנייה, ושימוש באבני גזית לאורך ולרוחב.
גיוון בתוכניות מבנים, שבהם הפרופורציות קטנות והחללים לא רציפים ומחופים בקופולות.
שימוש בקשת פרסה, שבה הבסיס צר יותר מהאזור הרחב של חצי העיגול של הקשת.
הקשת עצמה יכולה להיות עגולה, מחודדת, או בעלת אונות.
שימוש באלְפיז (מסגרת מרובעת או מלבנית מסביב לקשת פרסה).
שימוש בעמוד כאלמנט תומך, המוכתר בכותרת קורינתית מסוגננת מאוד בפרטים מהצומח.
מאפיניי האדריכלות המוזערבית שפותחה על ידי הנוצרים בספרד המוסלמית שומרו בכנסיית בובאסטרו (Bobastro) במחוז מאלגה ובכנסיית סנטה מריה דה מֶלקֶה (Melque) בטולדו.
"נאנבאן" פירושו "הברברים מהדרום"' ו"גה" פירושו תמונות.
מונח זה מציין נושא באמנות חזותית אשר הופיע ביפן בין המאה ה-16 לאמצע המאה ה-17, במקביל להתפתחות סחר הנאנבאן, כלומר הסחר בין יפן לארופה בתקופה זו.
ברוב המקרים המושג "אמנות נאנבאן" מתייחס לאיורים על פרגודים יפניים או על כלי לכה.
בשנת 1543 האירופאים הראשונים הגיעו ליפן כאשר ספינת מסחר פורטוגזית נסחפה לדרום האי קיושו.
נוסעי הספינה וסחורותיה התקבלו בסקרנות והסחר בין יפן לפורטוגל הביא בין היתר לכניסת הנשק החם, הלחם ותפוחי האדמה ליפן.
בעקבות הסוחרים הגיעו ליפן כמרים ישועים מספרד במטרה להפיץ את הנצרות.
נצרות קתולית התפשטה ביפן במהלך העשורים הבאים וגייסה מאמינים רבים.
ב-1600 הופיעו גם הולנדים על אדמת יפן, אשר מתוקף היותם פרוטסטנטים לא התעניינו בפעילות מיסיון אלא במסחר.