tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בטקס פרסי האקדמיה הישראלית ב-2006 זכתה הסדרה בפרס הדרמה הטובה ביותר.
בשנת 2006 נערכה גרסת הסרט הארוך מהסדרה.
הסרט השתתף בתחרות הרשמית של פסטיבל הסרטים של מונטריאול ובפסטיבל הסרטים של חיפה.
ב-2007 שיחק בתפקיד ראשי בסרט "רחמים" לצדו של שלום אסייג.
בשנים 2010–2011 שיחק בסדרת הילדים "אליפים" בתפקיד רחמים.
כמו כן שיחק בסדרה "סרוגים" בתור נגר.
בנוסף בשנת 2011 שיחק בסרט "מקום בטוח" נתן רביץ, בסרט "הפנטזיה הגדולה של סימיקו הקטן" ובסרט "רסיסי אהבה".
בשנת 2012 השתתף בעונה השנייה של תוכנית המערכונים "הפרויקט הירוק" בערוץ הוט קומדי סנטרל.
בשנת 2013 הופיע בתפקיד קטן בסדרה "להיות איתה" וכן בסדרה "30 ש"ח לשעה" ששודרה בערוץ הראשון.
בשנים 2013־2020 שחק בסדרה הקומית "שנות ה-80", בתפקיד קוקו "הדבע" עובדיה.
בשנת 2014 שיחק בכמה פרקים בקומדיה "70 מיליון סיבות לעושר" בתפקיד ג'ימי, המוסכניק שעובד עם אלי (שמוליק לוי).
בשנת 2014 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הרשת "גבי והעיר הגדולה", שיצרה וביימה הדר לוי.
בשנת 2015 שיחק בסדרה "הקלמרים" בתור פפי מנצורה השרת הקודם של בית הספר ארזים.
באותה שנה השתתף גם בסדרה הקומית "השוטר הטוב" ב-yes.
בשנת 2018 שיחק בעונה השנייה של הסדרה "כפולה" בתפקיד מושון, אביה של ליבי עומר וכן החל לשחק בתור אביחי גרציאן - מנהל אזור ברשת המרכולים הבדיונית "שפע יששכר" בסדרה "קופה ראשית" שהייתה מועמדת לפרס אמי הבין-לאומי.
בשנת 2019 שיחק בסרטי הקולנוע "המחשמלים" ו"אהבה בשלייקס".
בשנת 2020 שיחק בעונה השנייה של הסדרה "מורובוט" בתפקיד עמוס זרחין.
באותה השנה שיחק בסדרה "שב"ס" בתפקיד הסוהר בן-אמו.
בשנת 2021 שיחק בסדרות "מותק בול באמצע" ו"לבד בבית".
בשנת 2022 הופיע בסדרה הקומית של קשת 12 "סברי מרנן" בתפקיד עזריאל בושרי.
בשנים 2022–2024 שיחק בסדרה הקומית של רשת 13 "שנות ה-90", סדרת ההמשך של "שנות ה-80", גילם את דומות של קוקו עובדיה.
בשנת 2023 שיחק בסדרת הנוער "תלאתה" את אהרון ובסרט "ההילולה" את קוקו עובדיה.
בשנת 2024 החל להגיש את תוכנית הרדיו השבועית "קפה שישי" המשודרת בכאן רשת ב' לצד קרן אוזן.
ולשחק בסדרה הקומית "אליצורה" בתפקיד בעל מועדון הספורט "חיים שרירים" שמחליף בדיבורו את האות ס' באות ז'.
בשנת 2024 שיחק בסדרה "פטריק" בתפקיד - מושיקו "קיקו" העוזר האישי של פטריק (שלום אסייג).
בשנת 2025 שיחק בסרט "תמונות יפואיות" סרט המשך המבוסס על הסדרה, גילם את דמותו של דוד בבולה, אחיו של מושון בן שושן שאותו גם גילם עדיקא בסדרה המקורית.
בשנה זו שב לגלם את דמותו של קוקו עובדיה בסרט "ההילולה 2 – החתונה".
היה נשוי לאורית עד לפטירתה בשנת 2003 ולהם בן ובת.
בשנת 2021 חשף בראיון כי היה לו גידול במעי הדק, אך החלים.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה2024שחקן משנה בסדרת דרמה קומית וקומדיית מצביםקופה ראשית
יגאל פת-אל (נולד ב-1959) הוא חבר האיגוד האסטרונומי הבין-לאומי.
ניהל את מצפה הכוכבים בגבעתיים מ-1986 עד 2016 ומ-1987 שימש כיושב ראש האגודה הישראלית לאסטרונומיה.
במסגרת עבודתו במצפה הכוכבים בגבעתיים הנחה עבודות חקר של תלמידים בנושא האסטרונומיה וחקר החלל מכל רחבי ישראל.
ב-2006 השלים את חובותיו וקיבל תואר דוקטור על מחקרו בנושא השביטים במסגרת המחלקה לגיאופיזיקה ומדעים פלנטריים באוניברסיטת תל אביב.
בצעירותו רכש השכלה ככלכלן ואף עבד בתחום בבנק הפועלים כאחראי תחום הדרכת תחום אשראי וסחר-חוץ.
תרומתו להחדרת נושא האסטרונומיה בקרב הקהל הרחב ובמערכת החינוך בישראל ניכרת בין השאר בסיוע להקמת מרכזי אסטרונומיה שונים ברחבי ישראל והשתתפות בוועדות היגוי במיזמים ארציים בתחום האסטרונומיה, כגון החידונים השנתיים על שם אילן רמון לחטיבות הביניים ולבתי הספר היסודיים.
בהיבט האקדמי לקח חלק בצוות הפיתוח של הקורס "צפונות היקום" באוניברסיטה הפתוחה ובצוות ההיגוי והפיתוח של המגמה "הנדסת חלל" ברשת אורט.
פת-אל לימד ומלמד את נושא האסטרונומיה בבתי ספר יסודיים, בחטיבות ביניים, בבתי ספר תיכוניים, במסגרת האוניברסיטה הפתוחה, אוניברסיטת בר-אילן, המרכז הבינתחומי הרצליה ובמצפה הכוכבים בגבעתיים.
פת-אל משמש כיועץ לגופים שונים בתחום האסטרונומיה, ובמסגרת זו בין היתר לגופים כמו הפלנתניה - הפלנטריום העירוני שבנתניה וסוכנות החלל הישראלית וכן את הקמת פארק החלל הישראלי באשקלון.
פת-אל שימש שנים רבות כעורך ועורך מדעי של הרבעון "אסטרונומיה" (לשעבר "כל כוכבי אור") של האגודה הישראלית לאסטרונומיה וכן ערך את האלמנך השנתי של שמי ישראל, עד לשנת 2011, אז הוחלף האלמנך בספר השנה לשמי ישראל.
כותב בענייני אסטרונומיה בכתבי עת שונים ומשמש בשנים האחרונות כמנהל פורום האסטרונומיה של אתר ynet.
כמו כן משנת 2012 כותב ועורך את ספרי השנה לשמי ישראל, העוסק בתופעות האסטרונומיות הנצפות בשמי ישראל שהחליף את האלמנך השנתי של האגודה הישראלית לאסטרונומיה.
בשנת 2014 נבחר על ידי סוכנות החלל הישראלית, להיות יו"ר משותף של ועדת ההיגוי הבינלאומית IPC co-chair של פדרציית האסטרונאוטיקה הבינלאומית (IAF) עבור שני הקונגרסים השנתיים של הפדרציה (IAC) שהתקיימו בטורונטו שבקנדה בשנת 2014 (IAC65) ובירושלים בשנת 2015 (IAC66).
פת-אל מרבה להופיע בפני הציבור הרחב בהרצאות בתחום, ומופיע בתקשורת בנושאים אסטרונומיים אקטואליים.
תחום התמחותו באסטרונומיה קלאסית, בקבוצות הכוכבים והמיתולוגיה שלהן, וכן כחוקר במעבדה לחקר שביטים בחוג לגיאופיזיקה ומדעים פלנטריים באוניברסיטת תל אביב.
במסגרת עיסוקיו, פת-אל שותף בניהול חנות לציוד אסטרונומי בשם קוסמוס.
אסטרונומיה – מדריך להכרת השמים, הוצאת קוסמוס טלסקופים, 1998.
אטלס קוסמוס לשמי ישראל, הוצאת קוסמוס טלסקופים, 2006.
האנציקלופדיה של קבוצות הכוכבים (2 כרכים), הוצאת קוסמוס 2005, מהדורה שנייה הוצאת מעריב 2008.
ספרי השנה לשמי ישראל, הוצאת קוסמוס טלסקופים, 2012-2017
יגאל לֵב (15 בדצמבר 1933 – 9 בנובמבר 2001) היה סופר, עיתונאי ותסריטאי ישראלי.
לב נולד בישראל לטייבלה ולאברהם לב, הבכור בין שלושת בניהם יגאל, משה והצעיר נחום.
אחיו, , נהרג בעת שרותו הצבאי בצנחנים בשנת 1961 והוא בן 18. עד גיל 21 התגורר בקיבוץ גבעת השלושה, כאשר את תקופת לימודיו העל יסודיים עשה בקיבוץ עין חרוד, שם שהה עד גיוסו לצה"ל.
לאחר שהשתחרר עזב את המסגרת הקיבוצית.
למרות שעזב את הקיבוץ בגיל צעיר, נותרו בו מנטליות, סגנון דיבור והופעה חיצונית של "קיבוצניק" עד אחרית ימיו.
המשיך לשרת במילואים והגיע עד לתפקיד מג"ד.
אביו, אברהם לב (לעוו) (1910–1970), היה משורר שהשתייך לקבוצת "יונג וילנה", זרם ספרותי יהודי-יידישאי וילנאי.
בארץ נמנה אברהם לב על חבורת משוררי היידיש בארץ ישראל.
בנו יגאל, כצבר שאינו דובר יידיש, התוודע אל יצירת אביו באמצעות שירה מתורגמת.
חינוכו היה נוקשה, אופייני לתקופת הלינה המשותפת בקיבוצים, ובלתי רגשי.
בבגרותו לא העביר ביקורת על דרך חינוכית זו ואפילו ניסה למצוא בה יתרונות כמו: חוסן נפשי ורגשי, יכולת להיות שותף, עמידה על הדעה האישית ויצירת דימוי עצמי חיובי.
בספרו האחרון, "קדיש לאברהם", ספר המבוסס על זיכרונותיו ותחקיריו ועל יומנו של אביו, עבר לב תהליך של חיפוש שורשים השזור בסיפורם של בני העלייה החמישית, שעלו בראשית שנות השלושים של המאה העשרים והיו לדעתו "מגש הכסף של החברה הישראלית".
אשתו השנייה, זאבה (חסונה), הייתה בתו של עורך החדשות של "מעריב" אהרן קלאוס.
היה אב לשלושה בנים: יונתן, צייר החי בניו יורק, ערן, עורך דין במקצועו וניר, בעל תואר שני בשמאות.
משנת 1963 ועד מותו התגורר בבית מגורי העיתונאים, בניין מגורים בשכונת יד אליהו בתל אביב שבו התגוררו כמה עיתונאים מרכזיים, ובהם יוסף לפיד ולוי יצחק הירושלמי.
כחייל השתתף לב ברבות ממלחמות ישראל וסיים את שירותו הצבאי בתפקיד מג"ד בדרגת סגן-אלוף במילואים.
על תקופה זו העיד כי: "המלחמות שבהן השתתפתי הניבו כמה מספרי הטובים".
הוא למד פילוסופיה באוניברסיטה העברית.
את פעילותו העיתונאית החל בעיתון "למרחב".
שנים רבות עבד כעיתונאי ב"מעריב" ופרסם את המדור "פנטהאוז" במוסף "סופשבוע", משנת 1959.
ב-1973 כתב את התסריט לסרטו של ג'ורג' עובדיה, "קוראים לי שמיל".
לב היה יושב ראש האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל וחבר נשיאות מועצת העיתונות.
על פעלו זכה בפרס שווימר לעיתונות.
כסופר פרסם למעלה מארבעים ספרים, רבים מהם רבי-מכר.
לאחר מלחמת יום הכיפורים הגיע לשיא כוחו כיוצר, בהטיפו נגד המלחמה.
ב-27 בדצמבר 1989, נשלח למערכת העיתון מעריב מכתב ובו איום לפגוע בו.
המכתב נחתם על ידי "מרכז הסיקריקים" (ארגון ימין רדיקלי שפעל אז בישראל), בו נאמר: "לכבוד מר יגאל לב, דובר אש"ף המכובד.
לידיעתך, אתה על הכוונת, תיזהר".
לאחר המלחמה שימש כתסריטאי של סדרת הטלוויזיה המצליחה, "גם אנו שופטים".
הסדרה פנתה אל הנוער, והציבה מולו דילמות ערכיות.
נפטר ב-9 בנובמבר 2001, לאחר שלקה בהתקף לב.
ארונו הוצב בבית העיתונאים בתל אביב, קודם ללווייתו.
שרים ועורכי עיתונים עברו על פניו וספדו לו.
נקבר בטקס חילוני בבית העלמין של קיבוצו, גבעת השלושה.
פשע עשרה, קובץ סיפורים שרובם ראו אור לראשונה ב"מעריב לנוער"
באלוהים, אמא, אני שונא את המלחמה, הוצאת ביתן, (1968) (תורגם לגרמנית ולנורווגית)
שמש שחורה - מיומנו של קצין קרבי, הוצאת ביתן, (1974)
הצעקה האחרונה של המלך מינוס (1979)
אהבה סובבת עולם (1996), ספר בו קיבץ מאות סיפורים, אגדות, משלים ומובאות מהספרות העולמית ומהוגי דעות, בשילוב תובנותיו שלו
רומן המתח משחק הבובות (1997)
פגישה עם הגורל, הוצאת שלגי, (1989)
יגאל כהן (אוקטובר 1928 – 6 בדצמבר 1988) היה חבר הכנסת מטעם הליכוד.
בין היתר, היה מדריך חקלאי במושבי עולים בפרוזדור ירושלים ושליח מטעם משרד הביטחון בגדנ"ע בפעילויות בחו"ל (אירופה, ארצות הברית ואפריקה).
כהן כיהן כחבר הכנסת מטעם סיעת הליכוד מהכנסת השמינית (1974) ועד למותו בעת כהונתו בכנסת ה-12. בתקופת הכנסת העשירית כיהן כסגן יושב ראש הכנסת.
בנוסף, היה חבר בוועדת הכלכלה, ועדת העבודה והרווחה, ובוועדת הכספים.
הוא כיהן במספר תפקידים ציבוריים, ביניהם מרכז ועדת הנוער של תנועת המושבים; חבר מזכירות הנוער העובד וחבר מזכירות המשמרת הצעירה של מפא"י.
ב-1965 החליט לעזוב את מפא"י ולהצטרף למפלגת "רפ"י".
ב-1968 הצטרף לרשימה הממלכתית והיה ראש הסיעה בוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית.
מאוחר יותר ייסד את סיעת לע"ם.
יגאל כהן נפטר ב-6 בדצמבר 1988, ונטמן בבית העלמין תל עדשים.
על שמו נקרא היישוב צור יגאל.
יגאל מאיר (נולד ב-1957), פיזיקאי ישראלי המכהן כפרופסור במחלקה לפיזיקה ומופקד על הקתדרה למדע וטכנולוגיה קוונטית ע"ש גרהאם בק באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
מחקריו עוסקים מערכות אלקטרונים בקשר קורלציה חזק, פיזיקה מזוסקופית, ננואלקטרוניקה, מערכות לא מסודרות, אפקט הול הקוונטי ומערכות ביולוגיות.
יגאל מאיר נולד בחיפה ולמד בבית הספר הריאלי.
אחרי לימודי תואר ראשון שני ושלישי באוניברסיטת תל אביב יצא מאיר לפוסט-דוקטורט ב-MIT בין השנים 1989 עד 1991 ובאוניברסיטת סנטה ברברה בארצות הברית בין השנים 1991 עד 1994. בנוסף, הוא עבר השתלמויות מקצועיות שונות במכון ויצמן בשנים הללו.
בשנת 1994 מאיר חזר לישראל והחל לעבוד בתור חבר סגל באוניברסיטת בן-גוריון.
עמד בראש מרכז המצוינות של הקרן הלאומית למדע הראשון באוניברסיטה, ומרכז ה-DIP הראשון בארץ.
הוא היה ממקימי מרכז אילזה כץ לננו טכנולוגיה ועמד בראשו בשנים 2003-2005. בשנים 2011-2014 שירת כנשיא האגודה הישראלית לפיזיקה.
בתחילת קריירתו המדעית, מאיר התרכז בתחום הולכת נקודות קוונטיות, והסביר את תנודות קולון על זרם חשמלי נמדד בעזרת נוסחה.
ביחד עם שותפו נד ווינגרין הוא פיתח את נוסחת מאיר-ווינגרין, עבור זרם חשמלי במערכות ממוזערות.
כיום, נוסחה זו מופיעה בספרי יסוד בנושא ומשמשת לבסיס לחישוב זרמים במערכות ננוסקופיות.
מאמר מדעי זה זכה לאלפי ציטוטים.
מאיר תרם למחקר בתחום הולכה במערכות לא מסודרות, במיוחד למעברי פזה.
אחת מתרומותיו החשובות היותר לתחום הייתה הצעת פתרון לבעיית "אנומלית ה-0.7".
אנומליה זו התגלתה במדידות של הזרם החשמלי ב"צווארי בקבוק קוונטים" כבר בשנות השמונים, אך נשארה חידה בלתי פתורה במשך כ-20 שנה.
מאיר הסביר את התופעה בסדרת מאמרים, בהם ייחס את התופעה לדחייה בין האלקטרונים הנעים לאלקטרון שנלכד ב"צוואר הבקבוק"."צוואר בקבוק קוואנטי" הוא היחידה הבסיסית ביותר של התקנים מיניאטוריים בהם עוברים אלקטרונים.
זהו מעבר צר בין שני מאגרים של אלקטרונים.
ככל שהמעבר רחב יותר גדלה גם תנועת האלקטרונים דרכו, ולפיכך גם מוליכותו.
הניסויים אשר נערכו בנושא, אימתו את ההשערה כי השינוי במוליכות החשמלית, עם הרחבת "צוואר הבקבוק", לא יהיה אחיד אלא יתאפיין במדרגות, כאשר המוליכות נשארת זהה ובתנועת אלקטרונים מסוימת המוליכות גדלה.
גודל כל מדרגה כזו אחיד וידוע מראש.
ההשערה מתבססת על תורת הקוואנטים שלפיה זרם האלקטרונים בעל תכונות הדומות לגל.
למרות זאת, הניסויים הראו חריגה אחת מההשערות.
בנוסף למדרגות המצופות נצפתה בניסויים מדרגה נוספת, בלתי מוסברת, שנקראה על שם גודלה "אנומלית ה-0.7".
פרופ' מאיר ונד ווינגרין הציעו פתרון המסביר את התופעה.
אלקטרון נלכד בצוואר הבקבוק ויוצר את ההפרעה.
במחקרם, הם חישבו איך תנועת החלקיקים והכוחות החשמלים ביניהם גורמים לאלקטרון להילכד בצוואר הבקבוק.
בשנים האחרונות, פרופ' מאיר הרחיב את תחום עבודתו גם לביופיזיקה.
מאיר פרסם יותר מ-120 מאמרים, ורבים מהם מצוטטים באופן תדיר במחקרים ברחבי העולם.
זכה בפרס נשיאת אוניברסיטת בן-גוריון למחקר מצטיין לרגל 60 שנים למדינת ישראל בשנת 2008. עמית האגודה האמריקאית לפיזיקה.
בשנת 2011 מאיר נכנס לרשימת מדעני הפיזיקה המשפיעים בעולם, רשימה אותה פרסם מגזין Physical Review של האגודה האמריקאית לפיזיקה.
מאיר מונה כמדען אורח באוניברסיטת פרינסטון בארצות הברית, הוא עמית האגודה האמריקאית לפיזיקה.
יגאל סַרְנָה (נולד ב-15 במאי 1952 בתל אביב) הוא סופר, עיתונאי ופובליציסט ישראלי.
זוכה פרס סוקולוב לשנת 2011. זוכה פרס היצירה לסופרים עבריים ע"ש לוי אשכול לשנת 2015.
סרנה נולד בתל אביב לזוג הורים יוצאי פולין.
אביו היה מורה ואמו פקידה במלון.
השתחרר כחודשיים לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים, במהלכה גויס למילואים ושירת כמפקד טנק בגזרת רמת הגולן.
לאחר שחרורו למד מדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1978 נמנה עם מייסדי שלום עכשיו.
בשנת 1980 החל לכתוב במקומון "כל העיר", משם עבר בשנת 1983 לעיתון "חדשות" שהוקם באותם ימים.
בשנת 1984 הוא חשף את פרשת הנוסע הסמוי.
בשנת 1986 החל לעבוד ככתב ב"ידיעות אחרונות".
עד יולי 2017 כתב יגאל סרנה בעיקר למוסף "שבעה ימים".
עבודתו בעיתון הופסקה בעקבות הפסדו בתביעת הדיבה שהגישו בני הזוג נתניהו .
כתיבתו של סרנה הייתה דוקומנטרית.
הוא סיקר את היום-יום הישראלי מנקודת המבט של הפריפריה ושל אנשים הנמצאים בשוליים.
בשנת 2011 זכה בפרס סוקולוב לעיתונות כתובה.
בשנות ה-90 החל לכתוב ספרים.
בשנת 2015 זכה בפרס היצירה לסופרים עבריים על-שם ראש הממשלה לוי אשכול.
במרץ 2016 פרסם סרנה סטטוס בפייסבוק שבו טען כי שיירת ראש הממשלה נעצרה בכביש 1, וראש הממשלה בנימין נתניהו יצא ממכוניתו בהוראת אשתו שרה.
ב-11 ביוני 2017 קבע בית המשפט שאמיתות הסיפור שהפיץ סרנה לא הוכחה ולכן מדובר בלשון הרע שפורסם במטרה לפגוע, וחייב את סרנה לשלם לבני הזוג נתניהו מאה אלף ש"ח כפיצויים, ועוד 15 אלף ש"ח הוצאות משפט.
סרנה גייס בתוך 36 שעות את מלוא הסכום באמצעות קמפיין מימון המונים באינטרנט.
ב-11 באוגוסט 2017 פרסם סרנה את טורו האחרון ב"ידיעות אחרונות".
בספטמבר 2017 הגיש סרנה ערעור על פסק הדין לבית המשפט המחוזי בתל אביב.
בית המשפט דחה את ערעורו וחייב אותו בהוצאות משפט ושכר טרחת עורך דין בסך 20 אלף ש"ח.
בקשת רשות ערעור שהגיש סרנה לבית המשפט העליון נדחתה.
קמב"ץ היישוב היהודי בחברון אשי הורוביץ
בפסק הדין נקבע גם שהיה על סרנה לציין שמדובר בגופה של מי שניסה זה עתה לרצוח יהודים.
סרנה ערער על הפסיקה לבית משפט המחוזי, כשמנגד הורוביץ תבע להגדיל את סכום הפיצוי.
בפברואר 2019 דחה בית המשפט המחוזי את שני הערעורים והותיר את הפיצוי המקורי.
בפסק הדין ביקרו השופטים את סרנה על שהשתמש במילה "נאצי".
סרנה גרוש ואב לבן ובת.
לאחר תביעת הדיבה בה הפסיד, שגם הביאה לפיטוריו מ"ידיעות אחרונות", היגר ב-2020 לפורטוגל.
על חוויותיו שם כתב את הספר "בית בפורטוגל".
"צייד הזיכרון", רומן, 1997. הספר חושף סיפור רצח במשפחתה של הציירת יהודית לוין.
"מקום של אושר" (תעודה, 2000), אסופה ממאמריו
"מוזונגו", תעודה, הוצאת ידיעות אחרונות, ספרי חמד 2003. סיפורו של ניצול ישראלי מהתרסקות מטוס באפריקה.
"שיטפון", רומן, הוצאת הקיבוץ המאוחד 2005. הספר עוסק בצלם עיתונות שמסתובב בשטחים וחווה משבר בנישואיו
"עד מדינה", תעודה, חרגול הוצאה לאור 2007. סיכום של 25 שנות עבודתו העיתונאית בשטחים
"יד ענוגה", נובלה, הוצאת כתר, 2008. הספר עוסק באמו, שהייתה לה משפחה אחרת לפני שנישאה לאביו.
"סוכן מפוקפק", רומן היסטורי דוקומנטרי על סמי הוכברג, 2010.
"2023" רומן דיסטופי, הוצאת קיפוד, 2014. הספר פורסם בעזרת מימון המונים.
"בית בפורטוגל", הוצאת פרדס, 2022
"חנות הניסים של זא",הוצאת פרדס, 2024
"הנשמה העשירית ; כעשרים חתולים והקאהו שלהם", הוצאת תשע נשמות, 2025
יגאל צור (נולד ב-14 ביולי 1955) הוא סופר, עיתונאי, מגיש תוכניות טלוויזיה ומדריך טיולים.
צור שירת בצה"ל כקצין בחיל התותחנים.
הוא השתתף במלחמת יום הכיפורים.
מלחמה זו שימשה רקע לכמה מסיפוריו הקצרים בקובץ הראשון שפרסם בשנת 1989 בשם "עם תום המונסון".
לאחר השירות הצבאי החל את דרכו במשחק בסדנאות שונות בלונדון.
הוא גר באותה תקופה בבריקסטון.
חברותו עם נגן רחוב הביאה אותו ללמוד בתיאטרון התנועה והפנטומימה של ז'אק לקוק.
בנוסף למד אקרובטיקה ותנועה ב, אצל , שותפתו של מרסל מרסו.
כשחזר לארץ למד קולנוע בבית צבי, והמשיך בלימודי ספרות עברית וכללית ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
בהמשך שיחק ב"מושבת העונשין" בתיאטרון המדרגות בבימויו של אשר צרפתי.
לאחר מכן עבר לכתוב פרוזה וכתבות לעיתונות.
בשנת 1991 פרסם צור את מדריך הטיולים הראשון שכתב, "מדריך למטייל בהודו".
בהמשך כתב שני מדריכים לסין, וכן הוציא בשנת 2005 את המדריך "72 הערים היפות".
צור שיתף פעולה עם דן דאור בכתיבת מדריכים לסין ולהודו.
צילומיו של צור ממסעותיו בסין ובטיבט הוצגו בשנת 1994 בתערוכה "בסימן העגור הצהוב", בסינמטק תל אביב.
ובתערוכה נוספת "נשים באסיה", אשר הוצגה בשנת 1996 במוזיאון ארץ ישראל.
בשנת 1999 כתב צור את התסריט לסרטו של דניאל וקסמן, "מנליק – נסיך יהודי שחור".
הסרט זכה בפרס הראשון, בקטגוריית דרמות דוקומנטריות, בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
צור צילם מספר כתבות וסרטים לערוץ 10. בשנת 2003 שימש שליח הערוץ לעיראק בזמן מלחמת עיראק, וגם ביים וצילם סרט על מסעו בשם "42 יום בדרך לעיראק".
עד שנת 2005 הגיש את סדרת הכתבות "שליחות קטלנית".
בנוסף, צילם לערוץ את סרטי הטלוויזיה, בשנת 2005, "כיצד חציתי את אירופה", ובשנת 2006, "מסביב לעולם ב-80$".
מחוץ לטלוויזיה, לאינטרנט, צילם צור בשנת 2007 את הסדרה "צורה לו".
בשנת 2011 הוציא לאור את ספר המתח "צרות בגן עדן", המתרחש בבנגקוק אבל חודר לתוך מיקרוקוסמוס שוקק דמויות כחול לבן.
בשנת 2014 הוציא, כספר דיגיטלי, את "סדקים בכפר הגלובאלי", אסופת סיפורים קצרים על רקע מסעותיו בישראל ובעולם.
בראשית שנת 2017 פרסם מותחן נוסף – "אבודה", סיפור חטיפתה והיעלמותה של ילדה קטנה.
בשנת 2020 פתח את הוצאת בזלת ובה הוציא את "המחוז הדרומי" הראשון בסדרה בה מופיע חוקר משטרה בשם נימר בקרמן, בן לאב בדואי ולאם יהודייה ממוצא רוסי.
בשנת 2021 יצא לאור בהוצאת בזלת "המחוז הצפוני".
בשנת 2022 סיפור מתח פרי עטו, "יתושים מעל באמאקו", התפרסם בקובץ האמריקאי של סופרי מתח יהודים בשם "Jewish noir 2" בהוצאת Pmpress.
בשנת 2023 יצא הספר הרביעי בסדרת דותן נאור, "סודות קטלניים, קשרים מסוכנים".
1989 – עם תום המונסון, הוצאת מעריב
1991 – מדריך למטייל בהודו, הוצאת מעריב
1993 – מעיין פרחי השקד, הוצאת עם עובד / ספריה לעם
1994 – מדריך למטייל בסין, הוצאת עם עובד
1996 – רומן עם סין, הוצאת אריה ניר – מודן
1998 – שזיף שחור, הוצאת הקיבוץ המאוחד
1998 – טאנטרה של אהבה: אהבה וארוטיקה במזרח הרחוק, הוצאת אריה ניר – מודן
2002 מדריך כרטא לערים היפות - אמריקה, אסיה
2002 מדריך כרטא לערים היפות - אירופה
2003 מדריך כרטא לערים היפות - אירופה, קנדה וארצות הברית
2005 מדריך כרטא למטייל פריס
2005 מדריך כרטא למטייל אמסטרדם
2005 מדריך כרטא למטייל ניו יורק
2005 מדריך כרטא למטייל פראג
2005 מדריך כרטא 72 הערים היפות
2007 – מדריך תרבותי לסין: מקומות, הקשרים, סיפורים, הוצאת עם עובד (בשיתוף עם דן דאור)
2009 – מדריך למטייל בהודו: מקומות, הקשרים, סיפורים, הוצאת עם עובד (בשיתוף עם דן דאור)
2011 – צרות בגן עדן, מותחן אפל, הוצאת כנרת זמורה ביתן.
תורגם לאנגלית בשנת 2019 Passport to Death, הוצאת Oceanview ארצות הברית
2012 – מוות בשנגרי לה, מותחן, הוצאת כנרת זמורה ביתן.
תורגם לאנגלית בשנת 2018 Death in Shangri La, הוצאת Oceanview ארצות הברית
2014 – סדקים בכפר הגלובלי, קובץ סיפורים ונובלה, הוצאה עצמית
2020 – המחוז הדרומי, מותחן, הוצאת בזלת - יגאל צור
2021 - המחוז הצפוני, מותחן, הוצאת בזלת - יגאל צור
2023 - סודות קטלניים, קשרים מסוכנים, הוצאת בזלת - יגאל צור
יגאל כהן (נולד ב-1940) הוא פרופסור אמריטוס לפיתופתולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
חתן פרס ישראל לחקר החקלאות.
כהן פיתח זן קנאביס עמיד למחלות, אשר אינו מצריך הדברה בעת גידולו, ולכן הוא בריא יותר לשימוש.
בעבודה אחרת, היה שותף לפיתוח של זן ריחן מצוי העמיד למחלת הכשותית .
כהן סיים לימודי תואר ראשון בחקלאות (1963) ותואר שני בפתולוגיה של צמחים (1965) במסגרת הפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1969 הוסמך כדוקטור והצטרף כמרצה למחלקה למדעי החיים של אוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 1972–1973 ערך פוסט-דוקטורט באוניברסיטת מקגיל שבקנדה.
בשובו לישראל קודם באוניברסיטת בר-אילן לדרגת מרצה בכיר (1974), דרגת פרופסור חבר (1977) ודרגת פרופסור מן המניין (1980).
ב-2009 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס
בשנים 1977–1979 שימש כהן דקאן הפקולטה למדעי הטבע, ומשנת 1980 הוא חבר סנאט האוניברסיטה.
כפרופסור אורח שימש באוניברסיטת קנטקי (1979–1980) ואוניברסיטת קליפורניה בריוורסייד (1984).
כמו כן שימש כהן נשיא האגודה הישראלית לפיתופתולוגיה (1986–1988), היה חבר מערכת בביטאונים המקצועיים "Phytopathology" ו-"Phytoparasitica" (1985–1988), ומשנת 1990 משמש עורך "Phytoparasitica".
בשנת 1999 הוענק לכהן פרס ישראל לחקר החקלאות.
יגאל כרמל (נולד ב-10 במרץ 1970) הוא מוזיקאי ישראלי.
יגאל כרמל נולד בפריז ב-1970. ב-1976 עלה עם משפחתו לישראל והתגורר באור עקיבא.
שמונה שנים לאחר מכן עבר לפנימייה של תיכון כצנלסון בכפר סבא, שם גם החל לכתוב שירים ולנגן על גיטרה.
הושפע מדייוויד בואי, לאונרד כהן, סרז' גינסבורג, ז'אק ברל ושרל אזנבור.
בראשית שנות התשעים עבר לתל אביב והשלים לימודים חלקיים ברימון ובבית הספר למשחק של יורם לווינשטיין.
שנה לאחר מכן יצא אלבומו הראשון, שנשא את שמו, בהפקת אלי ניסן מלהקת פורטרט.
שניים משירי האלבום, "שיר אהבה" ו"הכל הסתדר", עובדו לקליפים בבימויו של אחיו מרקו כרמל, האחרון אף נבחר לאוסף "נמס בגשם" בעריכתו של יואב קוטנר.
ב-2003, שבע שנים לאחר צאת אלבומו הראשון, השלים כרמל את אלבומו השני, "מכתבים לסילביה", בהפקת אמיר צורף, שזכה להצלחה יפה הן ברדיו והן בערוץ 24 הצעיר, בעיקר בזכות השירים הבולטים: "מלנה", "רק אל תשקרי", "שיר צרפתי" ו"מכתבים לסילביה".
את הקליפים שנלוו לשני השירים הראשונים ביים איתי לב ואת השניים הנוספים – מרקו כרמל.
ב-2005 חיבר כרמל פסקול לשני סרטים דוקומנטריים שביים מרקו כרמל: "שניות של תהילה" ו"שאלה של זמן", כמו כן השתתף בסדרה "ילדי הים האדום" אותה ביים.
שנה לאחר מכן ניגן והיה שותף בהפקת אלבומה האחרון של סיון שביט, וניל, ואחר כך הקליט עם יובל גורביץ' שיר שנכלל באלבום השני שלו, עורב, וניגן באלבום הבכורה של מוטי ביקובסקי שיצא ב-2009.
בשנים 2009-2012 יצר יגאל כרמל את הפסקול לסדרות "נשרים" אותה ביים מרקו כרמל, ו"מבצע קיפוד" אותה ביים יוסי קרן.
בשנת 2010 הוציא את אלבום הסולו השלישי שלו, "אהבות זמניות", בהפקת עובד אפרת.
בין המשתתפים באלבום: רונה קינן, ורד קלפטר וסיון שביט.
יגאל כרמל הוא אחיו הצעיר של הבמאי והתסריטאי מרקו כרמל.
השניים הרבו לשתף פעולה, כאשר יגאל יצר את הפסקול של הסדרות שביים מרקו.
"שניות של תהילה", מרקו כרמל, 2005
יגאל לרנר (נולד ב-1977 בברית המועצות) הוא איש תקשורת וקולנוע ישראלי.
לאחר שסיים את לימודי התקשורת במסלול האקדמי המכללה למינהל, החל לעסוק בגופי מדיה, כיוצר, במאי, מרצה ועיתונאי.
עבודתו כוללת בין היתר עשרות כתבות, סרטים וסדרות בערוצי הטלוויזיה: ערוץ 8, yes דוקו וערוצים 2 ו-10.
במקביל מפרסם לרנר כתבות בעיתונות המשודרת (אולפן שישי - חדשות 2, יומן - הערוץ הראשון, שומר מסך - ערוץ 10) ובעיתונות המודפסת (ידיעות אחרונות, מעריב, פורבס) ובעל טור במגזין טיים אאוט ישראל.
בשנת 2006 ביים את הביוגרפיה אודות נתן שרנסקי ששודרה בערוץ הביוגרפיה.
בשנת 2008 ביים את הסרט "זעקי ארץ אהובה" המגולל את סיפורו של חבר הכנסת לשעבר יוסף תמיר.
לרנר מעורב ביצירה ופיתוח של תוכניות טלוויזיה (שעות אמיתיות, נתיבי אילון, סוגרות חשבון - ערוץ 10) ישר לב, יש לה את זה (ערוץ 2) וסרטים תיעודיים ("דרק רוט - התיק נפתח", "מלחמות השכול" שניהם ביס דוקו).
בשנת 2013 ביים מיני סדרה תיעודית בהנחיית מאיר סויסה אודות יפה ירקוני ואת הסרט "מחיר האמונה" המגולל את סיפורה של קהילת היהודיים המשיחיים בישראל.
בשנת 2014, התחרה סרטו "גוליאנו" אודות השחקן והיוצר ג'וליאנו מר, בפסטיבל הסרטים חיפה.
בשנת 2015 סיים לימודי MA בחוג לתרבות הקולנוע באוניברסיטת חיפה והקים את האתר "babymovie.co.il" שהציע תיעוד תהליכי הריון ולידה.
בשנת 2019 הפיק וביים את הסרט "שמיר, בדרכו" שהוקרן בסינמטק ת"א ובערוץ 8.
בשנת 2020 היה בין יוזמי פסטיבל כנרת לסרטי טבע ומסע.
במקביל לתחומי העשייה, גם מלמד במוסדות אקדמיה שונים בתחומי ניו מדיה, בימוי ותוכן.
במהלך מלחמת חרבות ברזל העביר בישראל ובחו"ל פעילויות עיבוד ללוחמים משוחררים.
יגאל עמיר (נולד ב־23 במאי 1970) הוא רוצחו של ראש ממשלת ישראל החמישי, יצחק רבין.
עמיר, פעיל ימין רדיקלי, רצח את רבין בליל 4 בנובמבר 1995, בתום עצרת תמיכה בממשלה ובהסכמי אוסלו, במטרה לעצור את ביצוע ההסכמים.
הוא נעצר במקום הרצח, הורשע ונגזר עליו מאסר עולם בתוספת 6 שנים על פציעת המאבטח יורם רובין.
בהמשך התווספו לעונש המאסר שלו חמש שנות מאסר, ולאחר ערעור המדינה הוחמר העונש לשמונה שנות מאסר.
עמיר נולד בשכונת נווה עמל בהרצליה למשפחה ממוצא תימני.
אימו גאולה היא גננת במקצועה, ואביו שלמה הוא סופר סת"ם.
עמיר למד בבית הספר של החינוך העצמאי בהרצליה ובישיבת היישוב החדש בתל אביב.
לאחר לימודיו התיכוניים למד בישיבת ההסדר כרם ביבנה, ובמסגרתה שירת בצה"ל כלוחם בגדוד 13 של חטיבת גולני.
על תקופת שירותו במהלך האינתיפאדה הראשונה סופר:
מאוחר יותר נשלח במסגרת "נתיב" לפעילות חינוכית בריגה.
עמיר למד משפטים באוניברסיטת בר־אילן.
במהלך לימודיו ארגן (יחד עם אבישי רביב) שבתות ומסלולי טיול לפנויים ולפנויות מהמגזר הדתי במקומות שונים בעלי משמעות פוליטית, כדוגמת חברון, נצרים ובניין האוריינט האוס.
הצהרה זו פורשה על ידי רביב כ"רעיונות כלליים מאוד שאם יתממשו עלולים להוביל גם לפגיעה בערבים".
רביב הונחה להמשיך בפיקוח על עמיר, אך לא הופעלו נגדו אמצעי חקירה נוספים, בין היתר על רקע ריבוי דיווחים חמורים יותר באותה תקופה.
את ההשראה לרצח רבין שאב עמיר מברוך גולדשטיין, שביצע את טבח מערת המכפלה.
בפברואר 1994 נסע עמיר להלוויה של גולדשטיין.
הוא סיפר בחקירתו במשטרה ששוחח עם חבריו של הרוצח, ועליהם אמר:
לאור ההתקדמות בתהליך אוסלו וחתימת הסכם ביניים נוסף, שהעניק לפלסטינים שלטון עצמי בערים הפלסטיניות הגדולות ובעוד כ־450 כפרים בגדה המערבית וברצועת עזה, שוסעה מדינת ישראל במחלוקת פנימית עזה על רקע התהליך המדיני.
טענות בדבר חוסר הלגיטימיות של הממשלה, שלוו לעיתים בתיאורים של רבין עצמו כבוגד, היו נפוצות.
זכורה במיוחד הפגנת הימין בכיכר ציון נגד יצחק רבין והסכם אוסלו ב' מאוקטובר 1995, שהגיעה למעשי אלימות.
בעקבות חתימת הסכמי אוסלו, ובהשפעת ביקור בהלווייתו של ברוך גולדשטיין ושיחות עם חבריו של גולדשטיין, החליט עמיר בראשית 1995 שעל ראש הממשלה רבין חל דין רודף ושם לעצמו למטרה להתנקש בו לצורך עצירת מתווה אוסלו.
אחיו חגי וחברו דרור עדני היו שותפים לקשר.
לאחר שגמלה ההחלטה בליבו שקל דרכים אחדות לעשות זאת, ובהן מלכוד מכוניתו, ירי טיל "לאו" לעברו ועוד.
מאז ינואר 1995 ניסה עמיר שלוש פעמים לרצוח את רבין באמצעות אקדח "ברטה" שהיה ברשותו, אך ברגע האחרון נמנע מהמעשה עקב ביטול האירועים, סידורי האבטחה ומניעות טכניות.
בד בבד תכננו עמיר ואחיו חגי התארגנות מחתרתית לפגיעה בערבים, שהייתה אמורה לפעול לאחר נסיגת צה"ל משטחי יהודה ושומרון.
לצורך כך אגרו כמות ניכרת של אמצעי לחימה שנגנבו מצה"ל וגייסו כמה חברים לביצוע פעולותיה.
ההתארגנות נחשפה במהלך חקירתם של עמיר ואחיו לאחר הרצח.
ב־4 בנובמבר 1995 התקיימה עצרת תמיכה בתהליך השלום בכיכר מלכי ישראל בתל אביב.
העצרת אורגנה כתגובה להפגנות הימין, תחת הסיסמה "כן לשלום, לא לאלימות".
בתום העצרת חיכה עמיר לרבין במגרש החנייה הסמוך.
אנשי האבטחה במקום חשבו שהוא סוכן סמוי ולא שאלו אותו למעשיו.
כשרבין עבר במקום בצאתו מהעצרת רצח אותו עמיר ביריות אקדח.
בעקבות הרצח שונה שם הכיכר ל"כיכר רבין".
לאחר שירה כדור ראשון מטווח קצר ביותר לכיוון עמוד השדרה של רבין, ירה עמיר שני כדורים נוספים לגופו של רבין.
הרצח גרם לזעזוע עמוק בציבור, כפי שניתן ללמוד, בין השאר, מדבריו של שופט בית המשפט העליון, אליעזר גולדברג, בפסק הדין שבו דחה את ערעורו של עמיר על הרשעתו:
יגאל עמיר נתפס במקום והועבר לחקירה בידי השב"כ, שבה שיתף פעולה באופן מלא והביע את שמחתו על הצלחתו.
בית המשפט שלח את עמיר לבדיקה נפשית, ובה נקבע כי הוא כשיר לעמוד לדין.
עמיר הורשע ונידון למאסר עולם ועוד שש שנים על פציעת מאבטח.
עמיר מעולם לא הביע חרטה על הרצח, ובריאיון שנתן בחודש מאי 2004 חזר והדגיש שלדעתו פעל בצורה נכונה, ובאמצעות הרצח הציל את עם ישראל.
עמיר הוגדר כאסיר ביטחוני ונכלא בכלא איילון באגף שהוקם בשבילו בלבד ושימש אף לקבלת מבקרים, כשהוא במעקב קבוע של מצלמות אבטחה.
בהמשך הועבר בין בתי סוהר שונים.
מדי חצי שנה ביקשה המדינה וקיבלה אישור להאריך את כליאתו בבידוד, בנימוק שהוא מהווה סיכון ביטחוני עקב משנתו האידאולוגית.
את המעקב המתמיד אחריו נימק שירות בתי הסוהר במניעת פגיעה שלו במערכות הביטחון שבתאו או בעצמו.
בשנת 2000 עתר עמיר לבית המשפט בבקשה להוציא את המצלמות מתאו, בנימוק שהחששות ספקולטיביים ושהוא האסיר היחיד בישראל שתנאי כליאתו כוללים פגיעה שכזאת בפרטיות לאורך שנים, וזאת במטרה להשית עליו עונש נוסף ללא משפט.
בדצמבר 2006 הועבר יגאל עמיר לבית הסוהר רימונים בשרון, לראשונה לתא ללא מצלמות.
בשנת 2012, בעקבות עתירות נוספות של עמיר, החליט שב"ס להעבירו לחברת אסירים נוספים, באגף סגור.
בשנת 2008 קבע בית המשפט שיש לאפשר לו לשוחח בטלפון באותו אופן בו מורשים יתר האסירים הכלואים עימו באגף.
החלטה דומה ניתנה על ידי בית המשפט בשנת 2020 בעת שהוטלו מגבלות בגלל מגפת הקורונה.
עם זאת, לא הותר לעמיר לנהל שיחות וידאו או לשוחח עם אנשים שאינם קרוביו מדרגה ראשונה.
בבית המשפט הובאה חוות דעת של השב"כ המצדיק מגבלות אלו בחשש לפגיעה בביטחון המדינה.
בשנת 2001 תוקן חוק שחרור על־תנאי ממאסר, ונקבע בו שוועדת השחרורים לא תמליץ על קציבת עונשו של אסיר עולם שהורשע ברצח ראש הממשלה עקב מניע פוליטי־אידאולוגי, ולא תמליץ על מתן חנינה לאסיר כזה.
עם זאת החוק אינו פוגע בסמכותו של הנשיא לקצוב את העונש או לחון את האסיר.
ב־30 באוקטובר 2008 התראיין עמיר טלפונית לערוץ 2 ולערוץ 10 באמצעות מכשיר הטלפון שקיבל לצורך התקשרות עם אשתו בלבד.
היות שראיונות אלו עמדו בניגוד לתנאי מאסרו, העביר השב"ס את עמיר לבית הסוהר רמון, מתקן מצפון למצפה רמון שנבנה ככלא לאסירים ביטחוניים.
כמו כן נלקחו מעמיר כל חפציו האישיים ונשללה זכותו להשתמש בטלפון, להיפגש עם משפחתו ולהתייחד עם אשתו.
הראיונות לא שודרו, עקב הסערה הציבורית החריפה שעורר האירוע.
כחודש לאחר מכן, ב־30 בנובמבר, פתח עמיר בשביתת רעב כמחאה על העונשים הכבדים שהוטלו עליו, שביתה שאותה הפסיק שלושה ימים לאחר מכן, ב-3 בדצמבר.
מפעם לפעם יוזמים גורמי ימין רדיקלי בישראל קמפיינים (באמצעות כרזות או סרטי וידאו) הקוראים לשחרור יגאל עמיר (ובעבר גם לאחיו חגי, ששוחרר ב־4 במאי 2012).
בקמפיין כזה שנערך באוקטובר 2007 השתתף גם הזמר אריאל זילבר.
בתגובה לאותו קמפיין אמר השר לביטחון פנים אבי דיכטר: "האיש הזה הוא בסטטוס הכי קרוב לאדם שנגזר עליו עונש מוות, אבל מאחר שבמדינה הזאת אין עונש מוות, כל מה שיורד הוא מדרגת הענישה.
קציבת עונשו בלתי אפשרית ובלתי הגיונית, וזה ילווה אותו עד שיעבור מהעולם".
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים הוקמה מפלגת "נורא דליבא" אשר מטרתה להביא לשחרורו של עמיר.
בתחקיר של התוכנית "הצינור" הובאו עדויות לכך שמשפחת עמיר מעורבת בהקמת המפלגה.
המפלגה (שלא רשומה ברשם המפלגות) לא הגישה את רשימתה לוועדת הבחירות המרכזית.
באוגוסט 2019 נשללה מעמיר הזכות לשיחות טלפון למשך חודשיים, לאחר שהתברר כי פנה בטלפון לגורמים שונים בניסיון לקדם את ענייני המפלגה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש במרץ 2020 הקימה לריסה טרימבובלר-עמיר באופן רשמי את מפלגת "משפט צדק, לרפורמה במערכת המשפט ולשחרור יגאל עמיר" ורשימה בראשותה הוגשה לוועדת הבחירות המרכזית.
ב-29 בינואר פסלה ועדת הבחירות המרכזית את הרשימה, אך בית המשפט העליון דחה את הפסילה פה אחד.
המפלגה קיבלה 1,375 קולות והייתה רחוקה מאחוז החסימה.
המפלגה התמודדה כעבור שנה במערכת הבחירות לכנסת העשרים וארבע וקיבלה 729 קולות.
בשנת 1997 שודר מערכון של "החמישייה הקאמרית", במהלכו גילם השחקן רמי הויברגר את דמותו של עמיר תוך שהוא מציג את הטענה לפיה בעוד שני עשורים תוענק לו חנינה והוא ישוחרר ממאסר.
בדצמבר 2014 הוקרן בפסטיבל הקולנוע בריגה סרט התעודה "אל סף הפחד", העוקב אחר עמיר ומשפחתו.
את הסרט ביימו הרץ פרנק ומריה קרבצ'נקו.
ב־2015 איימה שרת התרבות מירי רגב לעצור את תמיכת המדינה בפסטיבל הקולנוע ירושלים אם יקרין את הסרט.
בעקבות זאת הודיעו מארגני הפסטיבל שהסרט יוקרן לפני טקס הפתיחה וישתתף בתחרות שבמסגרת הפסטיבל.
בשנת 2015 יצא סרטו של עמוס גיתאי "רבין, היום האחרון", שבו מגלם השחקן יוגב יפת את דמותו של עמיר.
בספטמבר 2019 יצא לאקרנים הסרט "ימים נוראים" שביים ירון זילברמן.
הסרט מציג את דמותו של יגאל עמיר (מגולם על ידי יהודה נהרי-הלוי) ושל סביבתו בשנה שקדמה לרצח.
הוא זכה בפרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר לשנת 2019.
דמותו של עמיר הופיעה במספר מערכונים של סדרת הסאטירה "היהודים באים", בה גילם השחקן יניב ביטון את דמותו של עמיר.
בתחילת שנת 2004 ביקש עמיר להתחתן בעודו בכלא עם לריסה טרימבובלר, גרושה ואם לארבעה יוצאת ברית המועצות, בעלת תואר דוקטור לפילוסופיה, שאותה פגש כאשר עבדה בישראל כמורה ליהדות לעולים חדשים מרוסיה.
טרימבובלר סיפרה שהחלה לבקר את עמיר בבית הסוהר מטעמים הומניטריים, וטענה כי בשל קשריה איתו נאלצה לוותר על הקריירה האקדמית שלה כמרצה באוניברסיטה.
שב"ס דחה את בקשת טרימבובלר ועמיר להינשא ואת בקשתם להתייחדות (זכות שבאותו הזמן ניתנה בדרך כלל לאסירים בישראל, אך לא לאסירים ביטחוניים פלסטינים).
בקשות אלה הביאו כמה חברי כנסת ליזום הצעת חוק שתאסור על רוצחיהם של ראשי ממשלה להינשא, אך הכנסת דחתה אותה.
בסופו של דבר פסק בית המשפט העליון כי אין לאפשר לבני הזוג להתייחד, בנימוק:
באוגוסט 2004 הודיעה משפחתו של עמיר כי הוא קידש באמצעות שליח את טרימבובלר.
טקס הקידושין נערך בביתו של עמיר בהרצליה, כשאביו של יגאל, שלמה עמיר, משמש כשליח.
ביולי 2005 קבע בית הדין הרבני בירושלים כי נישואי השניים תקפים.
פניותיו של עמיר לבית המשפט העליון, בדרישה שיוכל להתייחד עם בת זוגו, נדחו בנימוקי ביטחון.
הפרשה עוררה בציבור גם את השאלה האם עמיר הוא כאחד הרוצחים, או שעונשו צריך להיות חמור יותר.
הוויכוח מומחש להלן בקטעים משתי דעות שהוצגו בעיתונות היומית: במאמר המערכת של "הארץ", שכותרתו "גם יגאל עמיר הוא אדם", נאמר:
בעמדה זאת תמכה גם האגודה לזכויות האזרח, שביקשה עבורו את הזכות להתייחד עם אשתו.
ב־5 בפברואר 2006 החליט גם היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז להכיר בנישואיהם של השניים.
ב־7 במרץ 2006 התיר השב"ס לבני הזוג להביא ילד לעולם באמצעות הפריית מבחנה.
ב־20 באוקטובר 2006 הסיר את התנגדותו לקיום ביקורי התייחדות בין בני הזוג.
בית המשפט המחוזי אישר את עריכת טקס ברית המילה בכלא, כך שעמיר יוכל להשתתף בו.
שלוש עתירות שהוגשו לבית המשפט הגבוה לצדק נגד החלטה זו נדחו.
ב־2010 הוציאה טרימבובלר ספר על הקשר ביניהם.
יגאל לוֹסין (נולד ב-22 במאי 1936) הוא עיתונאי, יוצר סרטים תיעודיים היסטוריים וחוקר ספרות ישראלי.
לוסין נולד ברמת גן וגדל בחיפה.
שירת בנח"ל, בקיבוץ גונן וכמדריך בשבט הצופים של רמת גן.
את עבודתו העיתונאית החל במאמר אקראי על היינריך היינה שהתפרסם בעיתון "הפועל הצעיר" בשנת 1956, במלאת מאה שנה למותו.
עבד בעיתון "מעריב", 1957–1960, כיוצר ועורך של תוכניות בקול ישראל, 1960 - 1968, שליח קול ישראל והטלוויזיה בארצות הברית, 1968 - 1972 ומנהל התוכניות ויוצר תוכניות בטלוויזיה הישראלית, עד פרישתו בשנת 1993.
ב־18 באוקטובר 1966, ככתב קול ישראל, היה הראשון שבישר לש"י עגנון שזכה בפרס נובל לספרות.
ב־28 במאי 1967 נשלח לוסין ללשכתו של ראש הממשלה לוי אשכול ב בתל אביב כדי להקליט נאום שהכין.
אשכול היה עסוק ומאחר שרצה שהנאום ישודר בשעה 8:30 בערב, הוא חזר עם אשכול לאולפני קול ישראל בקריה.
שם שודר הנאום בשידור חי.
בדף השני ממנו הקריא את הנאום היה תיקון בכתב יד אותו לא הבין אשכול ופנה לעוזרו בשאלה, קהל־המאזינים הספיק לשמוע רק מלמול לא מובן.
בגלל תקרית זו קיבל הנאום בעיתונות את הכינוי "הנאום המגומגם", דבר שפגע בתדמיתו למרות שבפועל לא גמגם.
בקול ישראל נמנה עם יוצרי מגזין האקטואליה "היום הזה" ועם תוכניות אקטואליה ותעודה אחרות.
היה היוצר והעורך של סדרת הטלוויזיה עמוד האש, אשר הושלמה וראתה אור בשנת 1981. הסדרה משודרת מעת לעת בערוצים השונים ופרקיה אפשריים לצפייה באתר האינטרנט של רשות השידור.
עיקרי הסדרה ראו אור גם בספר מהודר של תצלומים וטקסט בהוצאת שקמונה וכתר, 1982. תורגם לאנגלית ב-1983. בין השאר מביא את הצלב קרס, שהתנוסס בירושלים על חומת שער ציון עם הכיתוב היטלר (בכתיב שגוי) ב-1936 שהביע את רגשות הערבים אז.
בשנים 1982–1983 היה חבר מערכת השבועון "כותרת ראשית".
בשנת 1989 החל לעבוד על הסדרה התיעודית "ירושלים שהייתה בספרד", סדרת טלוויזיה בת שמונה פרקים שאותה כתב וביים.
הסדרה עלתה לשידור ב-1992, לאחר מחקר היסטורי ממושך, במלאת 500 שנה לגירוש ספרד (1492).
צוות הטלוויזיה הישראלית, בראשות לוסין, יצא למסע קולנועי־היסטורי ברחבי ספרד ופורטוגל לגילוי שרידיה של הקהילה היהודית המפוארת.
את הסדרה הנחה יצחק נבון.
לוסין יצר, הפיק וביים תוכניות תעודה שונות וסרטי תעודה, בין היתר, סרט תעודי על בית המשפט העליון עם חנוכת משכנו החדש.
לוסין כתב וביים את הסרט התעודי בשפה האנגלית "ארץ התנ"ך" בהפקת יורם גלובוס.
מפיק הסרט היה חגי פינסקר והצלם היה דני ברנע.
עורך הסרט היה יואב זומר.
באפריל 1993 התפטר מתפקידו ברשות השידור והצטרף לקבוצה שהתמודדה במרכז להפעלת ערוץ 2. הקבוצה כללה את חברת "גלובוס גרופ", איש העסקים שאול אלוביץ, העיתון "גלובס" ומשקיעים נוספים.
לוסין מונה למנהל השידורים שלה, אך היא לא זכתה במכרז לבסוף.
ספרו על תולדות המשורר, הסופר והעיתונאי היהודי הגרמני היינריך היינה, "היינה: החיים הכפולים" יצא לאור בשנת 2000 בהוצאת שוקן.
הספר יצא לאור גם בשפה הגרמנית.
יגאל סלוביק (נולד ב-1968), הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל.
היה קצין שריון ראשי וכיהן כראש חטיבת כוח האדם בזרוע היבשה.
בשנת 2019 מונה לסגן ראש המל"ל ללוט"ר ועורף ובשנת 2021 מונה למנכ"ל משרד החינוך.
בשנת 2023 מונה למנכ"ל התאחדות הקבלנים בוני הארץ
יגאל סלוביק גדל בדימונה, התגייס לצה"ל ב-1986 ועשה את מרבית שירותו בחיל השריון.
בשריון עבר סלוביק הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים.
בהמשך שימש כמפקד פלוגה בגדוד אדם (195), סגן מפקד בגדוד גור (433) וקצין אג"ם בחטיבה 500. ב-1999 מונה למפקד גדוד 52 בחטיבה 401 ולאחר תקופת לימודים מונה ב-2004 למפקד עוצבת הבזקה, חטיבת שריון מילואים.
במקביל כיהן כראש מטה עוצבת עידן.
בשנים 2006 עד 2007 פיקד על חטיבת הבקעה, ובמרץ 2008 מונה למפקד חטיבה 401 אותה הוביל במהלך מבצע עופרת יצוקה.
ב-2010 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לקצין שריון ראשי במקומו של אגאי יחזקאל.
בינואר 2012 מונה לראש חטיבת כוח האדם בזרוע היבשה בנוסף לתפקידו כקשנ"ר.
בהמשך סיים את תפקידו כקשנ"ר והעביר את הפיקוד על חיל השריון לתא"ל עפר צפריר.
בשנת 2014, בסיום תפקידו כראש חטיבת כוח האדם בזרוע היבשה השתחרר מצה"ל.
בשנת 2020 שימש סלוביק בתפקיד ראש אגף לוחמה בטרור במטה לביטחון לאומי של משרד ראש הממשלה.
ביולי 2021 מונה על ידי שרת החינוך יפעת שאשא-ביטון לתפקיד מנכ"ל משרד החינוך.
בדצמבר 2021, חודשים אחדים לאחר תחילת כהונתו, פוטר על ידי השרה על רקע מחלוקות בשאלת חיסונים נגד מגפת הקורונה בבתי הספר.
השרה הכחישה זאת בדף הפייסבוק שלה וטענה שהמנכ"ל פוטר בגלל "אי עמידה ביעדים שהצבתי למערכת החינוך".
ב-2022 מונה ליועץ בתחום בריאות הנפש למנכ"ל משרד הבריאות.
בפברואר 2023 מונה למנכ"ל התאחדות הקבלנים בוני הארץ.
סלוביק בוגר תואר ראשון בניהול משאבי אנוש מאוניברסיטת חיפה ובוגר תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה במסגרת המכללה לביטחון לאומי.
יגאל עזרתי (נולד ב-6 באוגוסט 1956) הוא במאי, ומחזאי ישראלי, משמש כמנהל האמנותי של "התיאטרון מקומי" ושל "התיאטרון הערבי-עברי ביפו".
עזרתי גדל ברמת השרון, אביו היה סוחר בדים יוצא העיר סלוניקי ביוון ואמו ממשפחה דתית ממוצא אשכנזי, ממייסדי כפר אוריה.
בצבא שירת כלוחם בנח"ל ובחיל השריון.
לאחר השחרור היה חבר בגרעין הנח"ל של הנוער העובד והלומד שאזרח, בינואר 1977, את היאחזות סוכות בפתחת רפיח, שהפכה לקיבוץ סופה.
השתתף במלחמת לבנון הראשונה, ולאחר שלושה שבועות של לחימה הצטרף, יחד עם עוד כ-160 חיילי מילואים, לתנועת יש גבול.
תנועת מחאה נגד המלחמה שחבריה סירבו לשרת יותר במלחמה, לאחר שהמבצע הצבאי המוגבל בהקיפו הפך למלחמה כוללת, ונכבשה בירת לבנון ביירות.
במהלך האינתיפדה הראשונה, בשנת 1988, סירב לשרת בשטחים וישב פעמיים בכלא, כל פעם חודש.
למד לתואר ראשון בחינוך ותיאטרון באוניברסיטת תל אביב, ותואר שני בתיאטרון עם התמחות בתחום הבימוי, אחר כך לימד בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב, כמו גם בבית הספר לדרמה בסמינר הקיבוצים.
בשנת 1983 כתב וביים עזרתי את ההצגה הראשונה שלו, "שחקני מילואים", שעלתה בפסטיבל עכו.
ב-1985 עיבד וביים בפסטיבל עכו את המחזה "שמפרחת", שכתב עמוס קינן, בכיכובה של עדי עציון-זק.
ההצגה זכתה לציון לשבח ולביקורות נלהבות.
בשנת 1986 ביים ועיבד במסגרת החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, עיבוד לטרגדיה הקלאסית "איפיגניה באאוליס" מאת אוריפידס בכיכובה של איילת מרגלית.
בשנת 1987 בייים בתיאטרון הספרייה מחזה מקורי מאת אוריה באר "כאילו בחלום", ואחר כך ביים את המחזה "אדי ופוס" ב"צוותא בהשתתפות עדי עציון וגיל אלון, אות המחזה "אני גבר", בכיכובם של נילי צור וצפריר קוחנובסקי (שגם כתב את המחזה).
בשנת 1988 נסע להשתלמות בבימוי תיאטרון בלונדון.
לאחר לימודיו, ביים שם את ההצגות "אינטימיות", "איש המרתף", "ברגמן" ו"מיס ג'ולי".
לאחר שחזר לישראל בסוף 1989, ביים במסגרת פסטיבל עכו עיבוד למחזה "אכזר מכל המלך" מאת נסים אלוני.
בשנת 1990 עזרתי ייסד, יחד עם גבי אלדור את "תיאטרון מקומי".
תיאטרון בעל אוריינטציה חברתית-פוליטית: העוסק בדמוקרטיה, מיעוטים, זכויות אזרח ודו-קיום יהודי-ערבי.
הקבוצה ממחפשת שפה תיאטרונית ייחודית המשלבת בין תנועה וחומרים פוליטיים-חברתיים.
המחזה הראשון שהעלה התיאטרון היה תיאטרון תיעודי שכלל שחזור "משפט גבעתי ב'", של חיילי גבעתי שהכו פלסטיני למוות, שהוצג בפסטיבל עכו בשנת 1990, בהשתתפות יוסי ידין ויוסף כרמון.
ב-1991 העלה "תיאטרון מקומי" את "הערב רוקדים", בהשתתפות ח'ליפה נאטור ורונית אלקבץ, מחזה בו סיפרו שחקנים יהודים וערבים את תולדותיהם של בית קפה ואולם ריקודים ביפו, מהמאה ה-19 ועד היום.
המחזה הוצג במרג סוזן דלל ובפסטיבל עכו.
ההצגה עלתה עשרות פעמים במשך שנתיים עד קיץ 1993.
בשנת 1998 אוחד "תיאטרון מקומי" עם התיאטרון "אל-סאראייא" ביפו, שייסד השחקן אדיב ג'השאן, ליצירת "התיאטרון הערבי-עברי ביפו", המשלב בתוכו שתי קהילות תחת קורת גג אחת.
העמותה הערבית מאחדת אנשי תיאטרון ויוצרים ערבים.
תיאטרון זה מאפשר לקבוצות אתניות שונות לבוא לידי ביטוי אמנותי.
כמו כן מועלות הצגות שבהן אמני תיאטרון, עבריים וערבים משתפים פעולה מלאה מבחינה אמנותית, על הבמה ומחוצה לה.
התיאטרון נתמך על ידי עיריית תל אביב ומשרד התרבות.
התיאטרון ממשיך לפעול שנים רבות, הודות לרוח המיוחדת והאמונה שתיאטרון אחר, המאחד קהילות, הוא הכרח מוסרי ואמנותי, שלא היה ממשיך להתקיים, בגלל אילוציו הכלכליים.
בתיאטרון הערבי-עברי "רב תרבותיות" היא עובדה ואידאולוגיה.
המעורבות התרבותית מתבטאת בשיתוף פעולה עם תושבי יפו, ביצירת קהל עברי וערבי, כולל נשים ותלמידי בתי ספר ערביים ועוד.
התיאטרון מעלה עשר הפקות בשנה וכן חמש הפקות לילדים, שלוש או ארבע מתוכן בערבית עם שחקנים ערבים.
ייחודו הוא בהעלאת מחזות שנכתבו במקור בערבית ותורגמו לעברית.
בשנת 2016 היה בין יוזמי פסטיבל יאפא לתרבות ערבי ומשמש מנהלו האמנותי, יחד עם ראודה סלימאן.
עזרתי היה נשוי לסופרת אילנה ברנשטיין, אותה הכיר בגרעין הנח"ל בקיבוץ סופה, הם התגרשו לאחר מספר שנים.
עזרתי מתגורר בתל אביב עם בן זוגו אורי ושתי בנותיהם.
"שמפרחת" (ההצגה זכתה לציון לשבח, פסטיבל עכו 1985)
"איש המרתף" (ההצגה הועלתה בלונדון)
"פרוטוקולים" (משפט גבעתי, ההצגה הועלתה בפסטיבל עכו 1990)
"הערב רוקדים" (בשיתוף גבי אלדור, זוכי פרס ראשון בפסטיבל עכו 1991 וארבעה ציונים לשבח).
ההצגה הועלתה למעלה מ-200 פעם.
"השולחן הכחול", מאת גבי אלדור, זוכי פרס המבקרים בפסטיבל חיפה להצגות ילדים, 1995
"המלך ליר", 1994–1996. שתי גרסאות שונות למחזה מאת שקספיר
"אדון V" (מסע בעקבות מרדכי ואנונו"), מאת יגאל עזרתי.
ציון לשבח בפסטיבל תיאטרונטו 1997. הופיעה בלונדון, בפסטיבל אדינבורו, בארצות הברית, בקהיר ובקלן שבגרמניה.
"סמטת הכיסאות הלבנים" מאת גבי אלדור, זכתה בפרס ההצגה הטובה בפסטיבל עכו 1997, והופיעה בגרמניה ובפסטיבל תיאטרון בינלאומי בקרקוב.
"יפורט בחסוי – עצירים מינהליים" (בתיאטרון צוותא 1998)
"משרתם של שני האדונים", על-פי קרלו גולדוני, בשיתוף עמותת תיאטרון מרוקאי
"רצח פוליטי (3 שנים לרצח)" (בתיאטרון הבימה 1998
"הערב שוב רוקדים" (בשיתוף גבי אלדור)
"חזרה לסערה" - עיבוד על פי: "הסערה" מאת ויליאם שייקספיר, מאת אמה סזר (2005)
"סעדון המשוגע" מאת לנין א-רמלי (2006)
"סעדון אלמג'נון" (בית הספר לאמנויות הבמה בסמינר הקיבוצים בשיתוף עם תיאטרון יפו, 2016)
פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה (2004)
פרס קיפוד הזהב על מפעל חיים (2021)
פרופ' יגאל מרזל (נולד ב-16 במאי 1972) הוא משפטן ישראלי, שופט (בדימוס) של בית המשפט המחוזי בירושלים, מנהל בתי המשפט לשעבר, מנכ"ל יד הנדיב – קרן משפחת רוטשילד בישראל, ופרופסור חבר (נלווה), בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים (מ־2025).
נולד בירושלים (1972) וגדל בשכונת בית הכרם.
הוריו, ניצולי השואה שניהם, עלו מצרפת בשנת 1970. אביו פרופ' לרפואת שיניים ואמו שיננית.
למרזל אחות ואח, אלי מרזל, שכיהן כמנכ"ל משרד מבקר המדינה.
למד בבית הספר הממלכתי דתי בית הכרם.
לאחר מכן למד בתיכון הימלפרב בשכונת בית וגן בירושלים.
שירת בצה"ל בחיל המודיעין והשתחרר בתום שירות החובה.
מרזל מונה לשופט בבית הדין הצבאי לערעורים, במסגרתו הוענקה לו דרגת סגן-אלוף.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים, בה עשה שלושה תארים במשפטים, הראשון והשני בהצטיינות יתרה.
עבודת הדוקטורט שלו, בנושא "מעמדן החוקתי של מפלגות פוליטיות", בהנחייתו של פרופ' קלוד קליין, פורסמה בשנת 2002.
התמחה אצל נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק ובהיותו נשיא בית המשפט העליון ואצל השופט אלון גילון בהיותו רשם בית המשפט העליון.
עם סיומה מונה לעוזרו המשפטי של ברק.
לאחר מכן מילא שורה של תפקידים במערכת בתי המשפט, בהם רשם ושופט בבית המשפט העליון, שופט שלום ומחוזי בירושלים, מנהל המרכז להכשרת שופטים, מנהל בתי המשפט ונשיא בית משפט מחוזי.
לאחר 26 שנות שירות, מהן 17 כשופט, פרש מהשפיטה ב-2023 ומונה למנכ"ל קרן יד הנדיב.
ב-2025 מונה למשרת פרופסור חבר בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית.
משנת 2023 מכהן פרופ' מרזל כמנכ"ל יד הנדיב – קרן רוטשילד בישראל, הממשיכה מסורת פילנתרופית של משפחת רוטשילד מזה למעלה מ-140 שנה.
יד הנדיב פועלת לקידום ופיתוח החברה הישראלית בתחומי החינוך, הסביבה, המצוינות האקדמית, החברה הערבית והגיל הרך.
בתפקידו מוביל מרזל את אסטרטגיית הקרן, ניהול תחומי הפעולה השונים וקידום שיתופי פעולה בין-מגזריים עם מוסדות המדינה, רשויות מקומיות וארגוני חברה אזרחית.
במסגרת תפקידו, הוביל תהליך מיקוד אסטרטגי ותכנון ארוך טווח לפעילות הקרן, בתחומי הפעילות השונים:
חינוך - תמיכה בקידום חינוך איכותי, פורמלי ובלתי פורמלי, עבור תלמידים ותלמידות בחינוך היסודי ובחטיבות הביניים המגיעים מרקע חברתי־כלכלי נמוך
סביבה - שיפור בריאותן וחוסנן של המערכות האקולוגיות בשטחים טבעיים, חקלאיים ועירוניים כאחד, לרווחת האדם והטבע.
מצוינות אקדמית - טיפוח קבוצה מגוונת של מצטיינים בתחומי המדעים והאומנויות, וחיזוק השפעתה של המצוינות האקדמית על החברה בישראל.
חברה ערבית - קידום שוויון הזדמנויות חינוכי ותעסוקתי לצעירים וצעירות מהחברה הערבית.
הגיל הרך - קידום התפתחות ילדים בגיל הרך, במיוחד מרקע כלכלי-חברתי נמוך, לטובת מימוש הפוטנציאל שלהם.
תחת ניהולו, ממשיכה הקרן להוביל מיזמים רחבי היקף ביניהם התחדשות הספרייה הלאומית וחיזוק פעילות רמת הנדיב, הכוללת את גני הזיכרון, ופארק הטבע הפתוח לציבור הרחב.
באפריל 2018 מונה מרזל למנהל בתי המשפט.
במסגרת תפקידו משמש מזכיר הוועדה לבחירת שופטים.
בתפקידו כמנהל בתי המשפט, הוביל מרזל שורה ארוכה של מהלכים ברשות השופטת.
מרזל הכניס שיטות ניהול מתקדמות.
הוא יזם הקמה של יחידה לפיתוח ארגוני בהנהלת בתי המשפט ופיתח באמצעותה הכשרות ניהוליות ממוקדות לנשיאי בתי המשפט ובתי הדין לעבודה ולסגניהם.
הוא הוביל מהלך של תכנון שנתי ורב שנתי ברשות השופטת.
מרזל מקדם שורה של שיפורים בשירות בתי המשפט תוך דגש על טרנספורמציה דיגיטלית והנגשת השירות המשפטי מרחוק.
קידם גם את כניסתן והטמעתן של תקנות סדר הדין האזרחי החדשות בבתי המשפט, קידם את המדידה של העומס השיפוטי על בתי המשפט, והצורך בתוספת שופטים למערכת, תוך מהלכים משלימים לשיפור יעילות בתי המשפט.
באוקטובר 2021 נמנה בין המועמדים אשר הוועדה לבחירת שופטים בוחנת למשרת שופט בבית המשפט העליון.
בהמשך דווח כי הוא נמנה עם מועמדיה של נשיאת בית המשפט העליון אסתר חיות.
במהלך תקופה זו המשיך מרזל לנהל את הוועדה לבחירת שופטים למרות היותו מועמד לבית המשפט העליון.
לאחר שלא נבחר לבית המשפט העליון הודיע מרזל על רצונו לסיים את תפקידו ולפרוש.
מתחילת 2023 משמש מרזל מנכ"ל יד הנדיב (קרן של משפחת רוטשילד).
עשייתו השיפוטית של השופט מרזל משתרעת על פני תקופה של 13 שנה.
היא כוללת 5 שנים כרשם בית המשפט העליון ולאחר מכן 8 שנים כשופט של בית המשפט המחוזי בירושלים.
מדובר בפסיקה בתחומים שונים: משפט אזרחי, פלילי, מינהלי, סדרי דין, ועוד.
בעניין תנובה, קבע שככלל כאשר צד זוכה בהליך, הוא זכאי לקבל מהצד שכנגד את מלוא הוצאותיו הריאליות, ובלבד שהן הכרחיות, סבירות ומידתיות להליך.
קבע שכאשר מגיש הליך לבג"ץ מבקש למחוק אותו, הוא חייב עדיין בחלק מהאגרה, ולא לקבלתה בשלמותה.
מרזל גם דן בהחלטה מפורטת באפשרות להוציא נגד בעל דין "צו חוסם" להגשת הליכים, לפי קביעה שיפוטית שמדובר ב"בעל דין טרדן".
זאת בגין פתיחת הליכי סרק שלא לצורך ולפי המקובל במדינות רבות בעולם.
קבע את סדרי העיון בתיקים ישנים של בתי המשפט, שמופקדים בגנזך המדינה.
כשופט של בית המשפט המחוזי בירושלים
פסק דין בהרכב ערעורים בו ישב מרזל להותיר את בריכת ירושלים שבלב העיר כבריכה פתוחה לשימוש הציבור לזמן נוסף, חלף טענת בעלי הקרקע לבטלות ההסכם בחלוף השנים
פסק דין בהרכב ערעורים בו ישב מרזל שבו נדחה ערעור על הרשעה ועונש שנגזרו על אדם בגין פגיעה בכבוד דגל המדינה.
בתביעה של יורשי המנוחים חיים ושרה גורדון ז"ל להשבת רכוש מקרקעין (שטחי פרדסים) שרכשו קודם שנספו בשואה, רכוש שלפי הטענה מוחזק בידי תאגיד בישראל
בשנת 2012 דחה עתירה של ארגוני סיוע נגד החלטת שר הפנים להסיר הגנה קולקטיבית של כ-1,500 אזרחי דרום סודאן, וכפועל יוצא מכך להחזירם לארצם.
נקבע בפסק הדין שהעותרים לא הראו עילה חוקית ובסיס משפטי שלפיו יש חובה לקיים מדיניות של הגנה קולקטיבית (להבדיל מבחינה פרטנית של בקשות מקלט).
עוד נקבע שהעותרים לא הצליחו להראות שהבירור העובדתי שעשו המשיבים לגבי המצב בדרום סודאן מצביע על סכנה בהרחקת הנתינים לארץ מוצאם ויש לקבל את עמדת הרשות המינהלית בעניין זה.
פסק הדין מבוסס בין היתר על המשפט הבינלאומי והוא מעגן את שיקול דעתו הרחב של שר הפנים בנדון בפועל הושבו 1,500 מהם.
ביטל נוהל שמנע סיוע בשכר דירה לזכאים שמתגוררים ביישובים קטנים.
העותרות באותו הליך היו אמהות חד-הוריות עם ילדים שמתגוררות בשכירות, אך נמנע מהן סיוע בשכר דירה בשל מיעוט שוכרים ביישובים בהם הם מתגוררים, לעומת הקריטריון בעניין זה בנוהל, שדרש גודל מסוים של יישוב ושל שוק שכירות בו.
בפסק הדין נקבע שמדובר בהפליה פסולה ובלתי סבירה של זכאים אלו, תוך שהוראות הנוהל מבוססות על תשתית עובדתית לא מספקת.
קיבל עתירה של ארגון "רגבים" נגד ראש המינהל האזרחי באיו"ש, תוך שקבע שניתן מכוח עקרונות חופש המידע לקבל מידע על קרקעות שסמוכות ליישובים באזור, גם אם מבקש המידע לא מצביע על אינטרס ישיר בקרקע, ואין לדחות על הסף בקשות בעניין זה רק בשל הטעם שלא מדובר ב"צד לעסקה".
התקבלה בפסק דין בקשה לחשוף מכוח חוק חופש המידע חלק משמעותי מפרוטוקולים של בוררות שניהלה מדינת ישראל מול מפעלי ים המלח.
פסק הדין דן ביחס שבין מערכות הדינים השונות – דיני הבוררות ודיני חופש המידע, והגיע למסקנה שבוררות שהמדינה צד לה, לא יכולה להיחשב כחסויה ומוגנת מפני העקרונות והסייגים של חופש המידע.
זאת בין היתר בשים לב באינטרס הציבורי בקבלת מידע על השימוש במשאבי טבע של הציבור כולו.
בפסק דין נוסף שעסק בחופש המידע, קבע כי דו"חות למפקח על הבנקים שהגיש בנק, נהנים מסודיות ואסור למסור אותו לפי דין ועל כן לא ניתן לקבל אותם מכוח חוק חופש המידע.
פסק שיש לדחות את הבקשה לקבל מכוח חוק חופש המידע, את זהות האקדמאים המבצעים חפירות ארכאולוגיות ברישיון באיו"ש, כמו גם את מקום האחסון של הממצאים.
בעניין זה קיבל בית המשפט את טענות המדינה בדבר החשש לפגיעה בחופרים, החשש מחרם אקדמי והחשש לפגיעה ביחסי החוץ של המדינה.
בהחלטה שנתן בגדרי בקשה לבזיון בית משפט, הוא הטיל על עיריית בית שמש קנס יומי של 5,000 ₪, ככל שלא יבוצע פסק דין מוסכם שעניינו הסרת שלטים פוגעניים כלפי נשים.
בית המשפט קבע שהמשיבים מפרים באופן ברור פסק דין שניתן בעניין זה, וזאת הגם שיש להם סמכויות לפעול לפי דין להסרת השלטים.
ניתן גם משקל בהחלטה לפגיעה הקשה והנמשכת בהותרת השלטים המפלים.
אחד על המפלגות בהמשך לעבודת הדוקטורט שלו, והשני על "דיני פסלות שופט".
בנוסף פרסם עשרות מאמרים בכתבי עת בישראל ומחוצה לה.
תחומי הכתיבה שלו מגוונים: דיני מפלגות ופרלמנטריזם, סדרי דין ופרוצדורה, מכרזים, אתיקה שיפוטית, הכשרת שופטים, מינהל בתי המשפט ועוד.
נמנה ברשימת 40 הצעירים המבטיחים לשנת 2010 של TheMarker.
המעמד החוקתי של מפלגות פוליטיות (2004) - הספר דן בהרחבה ברקע התאורטי להבנת תופעת המפלגות, המפלגות והדמוקרטיה, טיפוסים שונים של מפלגות ובעיות בפעילות מפלגות (כגון מפלגות לא דמוקרטיות).
על רקע זה המחקר דן בשאלה מהו המעמד החוקתי הראוי של מפלגות שיאפשר את פעילותן הקריטית בלא הפרעה מזה אך תוך שמירה על גבולות הפעילות מזה ומציע לראות בהן "אורגן חוקתי".
לאחר מכן המחקר מציע הבחנות שונות לגבי היישום של התאוריה בשים לב לשיטות בחירות, למערכות מפלגתיות ולצורות ממשל שונות, ולבסוף דן בקצרה גם במעמד החוקתי של מפלגות בישראל.
דיני פסלות שופט (2006) - הספר דן בהרחבה ברציונלים של דיני פסלות השופט והיחס בינם לבין דינים אחרים כגון כללי האתיקה של השופטים ונציב תלונות הציבור על השופטים.
הספר דן במבחנים העיקריים לקביעה אם מדובר במקרה של פסלות שופט, בהיבטים של פרוצדורה וערעור, ובמצבים שכיחים וגם נדירים של פסלות.
הכל תוך שימוש נרחב במשפט ההשוואתי וסקירת כל הפסיקה בנדון.
"דמוקרטיה פנימית במפלגות" (בתוך) בחירת מועמדים בישראל - המצוי והרצוי (ג' רהט, עורך, 2006) עמ' 60.
"המעמד החוקתי של האופוזיציה הפרלמנטרית", משפטים לח' 217 (2008)
"ניגוד עניינים של חברי הכנסת: נאמן המפלגה או נאמן הציבור?" בתוך ניגוד עניינים במרחב הציבורי - משפט, תרבות אתיקה ופוליטיקה 389 (2009).
"מעמד הכנסת לעניין חוקתיות החוק", משפטים לט 347 (2009).
על תרומתו של אהרן ברק להבניית שיקול הדעת השיפוטי" בתוך ספר ברק - עיונים בעשייתו השיפוטית של אהרן ברק 103 (2009).