tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היה מועמד מוביל לתפקיד יו"ר הרשות לניירות ערך, אך הסיר את מועמדתו בעקבות עתירה לבג"ץ שנשענה על הטענה שבהיותו שותף בחברת ברוקרים מינויו נגוע בניגוד עניינים.
בנוסף, שימש כיו"ר חברת הביטוח מגדל, יו"ר מועצת המנהלים של טפחות, יו"ר מועצת המנהלים של חברת הפחם, חברת ועדת משק לשעת חירום ונמנה עם מייסדי האוניברסיטה הפתוחה.
יצחק (איציק) מירון (נולד ב-1955) הוא פוליטיקאי ישראלי.
יצחק מירון נולד בשכונת גבעת המורה בעפולה בשנת 1955, והתחנך בבית הספר היסודי "רמות" בשכונה ובתיכון על-שם בן-גוריון בעפולה.
שרת כקצין בצה"ל בחטיבת הצנחנים, בגדוד 202, השתחרר בשנת 1977 בדרגת סגן (רס"ן במיל'), בוגר תואר ראשון במשפטים (LLB) מאוניברסיטת תל אביב (1984) ותואר שני במשפטים (LLM) מאוניברסיטת לונדון (1986).
עם סיום לימודיו, פתח משרד עורכי דין בעיר עפולה ועסק במקצוע עד שנבחר לראשות העיר בקדנציה הראשונה בשנת 1998.
מירון התמודד לראשות העיר בפעם הראשונה בבחירות ב־1998, לאחר מותו במפתיע של דודו עמי אמיתי שהיה מועמד לראשות העיר - ונפטר בעיצומן של מערכת הבחירות, 3 חודשים לפני מועד הבחירות.
הוקמו שלוש שכונות חדשות, שכונת רובע יזרעאל, שכונת עפולה הירוקה בעפולה עילית ושכונת לב העמק, בכניסה הצפונית לעפולה.
הקמת שכונות חדשות אילו, הביאו לעפולה הגירה חיובית של עשרות אלפי תושבים חדשים.
כמו כן החלו בבניית פארק ההייטק, החממה הטכנולוגית, המכללה הטכנולוגית וניצני ההייטק הראשונים החלו להיראות בעיר.
ב־2005 התפטר מירון מראשות העיר.
בבחירות ב-2013 התמודד מול אבי אלקבץ ודוד סויסה וזכה בתפקיד לאחר שניצח בסיבוב השני את קודמו בתפקיד, אבי אלקבץ, בהפרש של כ-200 קולות.
מירון נעצר ב־2015 בחשד למעורבות בפרשת השחיתות בישראל ביתנו.
בספטמבר 2016 נסגר תיק החקירה נגדו מחוסר אשמה
בדו"ח מבקר המדינה שפורסם בנובמבר 2016, המליץ מבקר המדינה לפתוח בחקירה פלילית כנגד ראש העירייה בחשד של מינויים פוליטיים של מקורבים לתפקידים בכירים בעירייה שפגעו בטוהר המידות והמנהל התקין.
המלצתו של מבקר המדינה לא התקבלה, לאחר שעיריית עפולה חלקה על מסקנות הדו"ח והבהירה שכל המינויים שבוצעו על בסיס פרסום מכרזים כדין ואף אושרו על ידי משרד בפנים שבחן את הטענות לאי סדרים בעניין זה ומצא שאין להם בסיס.
בשנות כהונתו האחרונה של יצחק מירון, בספטמבר 2016, חתמה עיריית עפולה עם ממשלת ישראל, שראתה בעפולה פוטנציאל של מטרופולין צפוני, הסכם גג לפיתוחה של העיר בו התחייבה עיריית עפולה לבנות כ-10000 יחידות דיור, והממשלה התחייבה להזרים 850 מיליון ש"ח לפיתוח ושיקום תשתיות של העיר.
במסגרת ההסכם מומשו חלק מתקציבי הממשלה בהם נסללו וחודשו בעיר כבישים רבים והחלו בתכנון הכביש העוקף מצפון לעפולה בעלות של 300 מלש"ח - מכספי הסכם הגג.
סלילת הכביש, תסייע בהפחתת עומסי התנועה בעיר ותסתיים בשנת 2024.
באוקטובר 2016 החלה לפעול מסילת העמק מחיפה לבית שאן, שעוצרת בין היתר גם בעפולה, בתחנת הרכבת עפולה שהוקמה ע"ש השר לשעבר, רב-אלוף רפאל איתן, ותרמה לפיתוחה של העיר.
בבחירות שהתקיימו ב-30 באוקטובר 2018 התמודד מירון על ראשות העיר עפולה פעם נוספת אך הפסיד לאבי אלקבץ בפער של 878 קולות.
בבחירות 2024, התמודד פעם נוספת מול אלקבץ ורמי יוסף וסיים שלישי אחריהם עם כ־26% מהקולות.
כאשר אלקבץ נבחר לכהונה נוספת.
מירון היה נשוי לאן, שנפטרה בשנת 2022. להם שתי בנות.
הרב יצחק מינקובסקי (תקמ"ח, 1788 – ט' בחשוון תרי"ב, נובמבר 1851) היה רבה של קרלין ומחבר הספר קרן אורה על התלמוד הבבלי.
נולד במינסק לרב אהרן, מנכבדי העיר ובנו של רבי ברוך משקלוב.
משפחתם הייתה משפחת רבנים מיוחסת, ואבי משפחתם רבי לייב ממינסק כונה על שם זאת "רבי לייב בעל התוספות".
הוא ואחיו רבי יעקב, נודעו בילדותם כמתמידים וחריפים.
בבחרותם למדו בישיבת וולוז'ין אצל רבי חיים מוולוז'ין.
אחיו רבי יעקב התקבל למשרת רבנות בצעירותו, ואילו הוא סירב לקבל על עצמו רבנות על אף שקיבל הזמנות רבות, ועסק במסחר, בעיר מגוריו שרשוב.
תושבי העיירה כיבדוהו, ואף כינו את בית המדרש בו למד על שמו.
לאחר תקופה ירד מנכסיו והוצרך לעבור לגור ליד אחיו בקרלין, שם אירחו ותמך בו הגביר שאול לוין (חותנו של רבי יעקב מאיר פדובה רבה של בריסק).
בתקופה זו למד יחד עם אחיו בחברותא.
לאחר פטירת אחיו רבי יעקב בשנת תר"ה נאות לבקשת אנשי קרלין, וקיבל במקומו את משרת הרבנות.
הוא נהג לקום לפנות בוקר ולעסוק בחוכמת הנסתר ובמשנה, לאחר תפילת שחרית העביר שיעור בגמרא לבחורי הישיבה, ולאחר מכן למד כשהוא עטור בתפילין של רבנו תם עד לחצות היום, אז פנה לאכול פת שחרית.
לאחר מנוחה קצרה חזר ללימודו עד לתפילת מנחה, ואחריה למד תנ"ך.
בניו מספרים שכשהיה אוסר מאכל של עני, היה מביא לו מחנותו מאכל אחר בתמורתו.
בשנות מגוריו בקרלין השלים את חיבוריו והכינם לדפוס, אך הוא נפטר בחטף, בגיל 62 בערך.
בניו אברהם, יעקב ברוך, משה שלום ודוד יהודה הוציאו את ספריו לאחר פטירתו.
בהקדמת ספרו על מסכת זבחים, כתבו הקדמה ובה ביוגרפיה של אביהם ומשפחתם.
בתו זיסל, נישאה לרב אורי אורנשטיין, מראשי קהילת החסידים בארץ ישראל, ואבי משפחת אורנשטיין הירושלמית.
במשך ימיו נהג לכתוב את כל חידושי תורתו.
בעת הכנתם לדפוס אמר שרוצה לחלקם בחינם לבתי מדרש.
חידושי תורתו הם בסגנון האחרונים כמו הפני יהושע והתורת חיים, אשר בשונה מראשוני האחרונים כמו המהרש"א שעסקו בעיקר בפרשנות, החלו לכתוב פירושים יותר חדשניים, וכן הציגו גם מהלכים חדשים בסוגיות התלמוד.
הוא השקיע בפרט בחיבורו על סדר קדשים, שכמעט ואין עליו מפרשים ומגיהים.
חיבורו על סדר קדשים אכן הפך לאחד הספרים היסודיים בלימוד סדר זה.
הספר נדפס לראשונה בווילנה בשנת תרי"ב על מסכתות יבמות והוריות ובשנת תרי"ז נדפס שם על מסכתות זבחים ומעילה, מאז נדפס בעשרות מהדורות.
הספר על נדרים ונזיר יצא בדפוס ראם בשנת תרכ"ט.
רבי יִצְחָק מִדְּרוֹהוֹבִיץ' (ביידיש: דרהאביטש - דראָביטש) (נפטר ז' בניסן ה'תק"ד/ה'תק"י) היה מגיד מישרים מראשוני גדולי תלמידי הבעל שם טוב, מעין 'תלמיד חבר' (חבר שהוא גם תלמיד), אביו של רבי יחיאל מיכל המגיד מזלאטשוב ורבי יוסף דרוביצר, אבד"ק מעזבוז.
נולד לרבי יוסף ספראווידליוור מפיסטין שכונה "רבי יוסף איש אמת" (בן רבי משה מזבוריש) וליענטה שכונתה "יענטה הנביאה".
בצעירותו שימש כמגיד מישרים באוסטרהא; אז עדיין היה מתנגד לחסידות, אך במשך כהונתו בדרוהוביץ' הפך למעריצו ותלמידו של הבעש"ט בעקבות מעשה.
בדרוהוביץ' שימש כאב"ד רבי יצחק מהמבורג ורבי יצחק מדרוהוביץ' שימש כדיין וכמגיד מישרים.
אף על פי שכל אחד מהם נמנה עם קהילה שונה (רבי יצחק מהמבורג מהמתנגדים ורבי יצחק מדרוהוביץ' מהחסידים) שרר ביניהם השלום.
בסוף ימיו כיהן כמגיד בהורוכוב, שם נפטר בז' בניסן ה'תק"י ושם נטמן.
על בואו אל הבעש"ט מספרים כי היה נוהג לומר כל לילה בקריאת שמע שעל המיטה הפסוק "בידך אפקיד רוחי" ומיד נרדם, ואם קרה שלא נרדם היה יודע כי חטא במשהו וצריך לחזור בתשובה על כך.
ופ"א בתקופת התגוררותו בדרוהוביץ' קרה שפשפש במעשיו ולא מצא שם דבר חטא עד שנזכר ששמע דברי ליצנות על הבעש"ט ולא מיחה.
מיד קם ונסע למז'יבוז' לפייסו.
למחרת התפלל בבית הכנסת של הבעש"ט ובעת קריאת התורה קרא אותו הבעש"ט (למרות שלא הכירו) בתואר "מורה מורינו רבי יצחק ב"ר יוסף" ואמר לו הבעש"ט: "מורי ורבי התלוצץ על הבעש"ט ונסע דרך כזה, הבעש"ט מוחל לו בלב שלם".
ובעקבות מקרה זה החליט להישאר אצל הבעש"ט.
כך גם מקובל כי בעת בואו בראשונה אל הבעש"ט ציווה לכבדו באמרו כי נתנו לו מן השמים נשמה נמוכה ביותר והוא הגביה אותה למעלת רבי שמעון בר יוחאי.
בנו רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב היה אומר כי בכל יום מכבדים אותו או את אביו לדרוש בהיכל מסוים בגן עדן, יום אחד את אביו בגלל היותו אביו של רבי יחיאל מיכל, ויום אחד מכבדים אותו בגלל היותו בנו של רבי יצחק.
יצחק (איציק) מונסה (ה'תש"ב, 1941 - ד' בשבט ה'תשפ"א, 17 בינואר 2021) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ בקבוצת בית"ר ירושלים במשך כ-10 עונות, היה שותף לעליית הליגה של בית"ר ירושלים בעונת 1966/1968. נודע בכינוי "מונסילון" על שם מהירותו.
מונסה נולד בירושלים לרבי יעקב מונסא, מקובל ירושלמי מראשי ישיבת רחובות הנהר, ולכחילה רחל, והתייתם מהוריו בגיל צעיר.
גר אצל נכד הרב יעקב חיים סופר בעל כף החיים גיסו יצחק שלום סופר לימים הגזבר הראשי של בית"ר ירושלים.
עלה מהנוער של בית"ר בגיל 16, בעונת 1958/1959 ובאותה עונה אף כבש את שער הבכורה בבוגרים במשחק נגד הפועל עפולה בליגת המשנה.
עונות 1964/1965 ו-1966/1968 (העונה הכפולה) בהן כבש 11 שערים בכל עונה, היוו מבחינתו עונות השיא בקריירה.
החל מפברואר 1967 שיחק כשלושה חודשים בקבוצת הכדורגל של אטלנטה בארצות הברית.
במאי של אותה שנה, חזר ארצה לשחק בבית"ר עונה לאחר מכן (1968/1969) נפצע במיניסקוס והושבת לעונה שלמה.
בעונה העוקבת חזר לסגל בית"ר אך לא הרבה לשחק ופרש בעונה שלאחר מכן.
מונסה שיחק בקבוצה הבוגרת של בית"ר במצטבר במשך כ-10 עונות, במהלכן כבש 51 שערים, כאשר הוא במקום העשירי ברשימת המבקיעים של הקבוצה בכל הזמנים (נכון ל-2021).
יזכר גם כמי שבישל לאודי רובוביץ' את שער עליית הליגה ההיסטורי במשחק מול רמת עמידר בשנת 1968.
ניהל את מחלקת הנוער של בית"ר ירושלים בתקופה מסוימת.
תקופה ארוכה עבד בגזברות עיריית ירושלים.
יצחק מונסא נשא לאשה את אסתר אתי סימן טוב, התגורר בירושלים בשכונת רמות, נפטר בן 80 ב-17 בינואר 2021 ללא צאצאים.
יצחק מייטליס (נולד ב-1954) הוא ארכאולוג ישראלי, דוקטור לארכאולוגיה ומרצה במכללת הרצוג, מורה לתנ"ך, לגאוגרפיה וללימודי ארץ ישראל.
מייטליס מחזיק בדעה לפיה יציאת מצרים היא אירוע היסטורי שאירע בשנת 1445 לפנה"ס בימי אמנחתופ השני, שהיה המלך השביעי של השושלת ה-18.
הרי שבניין המקדש אירע כארבע מאות ושמונים שנה אחרי צאת בני ישראל ממצרים.
התאריך המקובל במחקר להקמת מקדש שלמה הוא בשנת 965 לפנה"ס, ומכאן שיציאת מצרים אירעה בשנת 1445 לפנה"ס.
השה היה האל המרכזי של מצריים רק בשושלת ה-18, ואילו בשושלות האחרות היו עשרות בעלי חיים שונים שהיו מקודשים למצרים.
הוא מוצא רמז ליציאת מצריים ובעיות בממלכה המצרית, מנסיגת הממלכה המצרית מאזורי הלחימה בצפון ארץ ישראל שאירעה בשנים 1444–1446. במסע הכיבוש השני של אמנחותפ שאירע בשנת 1446 לפנה"ס, הגיעו כוחות מצריים עד לצפון סוריה, ואילו במסע הכיבוש השלישי שאירע שנתיים לאחר מכן, הגיעו המצרים עד לכנען בלבד.
הסיבה לנסיגה זו אינה ברורה במחקר ההיסטורי, וכך כותב נדב נאמן: "אם נזכור שמדובר בשליט המתמודד על הבכורה בסוריה, קשה למצוא הסבר מניח את הדעת לתיאור מפורט זה של מלחמות זוטא הנערכות באזורי השרון ועמק יזרעאל.
אלא אם כן נניח שמצרים נחלה מפלה בשנה הקודמת, אין צורך לציין שכשלונות הן בבל ימצא בכתובות מלכותיות".
יצחק מייטליס מציע שזו אירעה בעקבות בריחת עם ישראל, שאירעה בין שני המסעות, שהכריחה את מצרים להסיג כוחות צבא דרומה.
מייטליס מחזק את דבריו, שיציאת מצרים אירעה במאה ה-15 לפני הספירה, ולא במאה ה-14, מכך שנמצאה כתובת במקורות מצרים מהמאה ה-14 לפנה"ס המדברת על קיומו של גורם בשם 'אשר' שיושב בגליל.
על אף היותו תלמיד של ישראל פינקלשטיין, סובר מייטליס כי ממלכת ישראל המאוחדת אכן התקיימה, כפי שמתואר בתנ"ך.
מייטליס חיבר שני ספרים בנושא תנ"ך וארכאולוגיה:
לחפור את התנ"ך בהוצאת ספרים ירושלים, 2008. בו הוא בוחן את המסופר בתנ"ך בנוגע לתקופות שונות, בהשוואה לידוע במחקר הארכאולוגי.
בספרו הוא כותב "ניתוח מחודש ועדכני של הממצא הארכאולוגי ושל הנתונים ההיסטוריים מצביע על כך שאין סתירה מהותית בין שני התחומים.
להפך, דווקא המחקרים בשנים האחרונות, בעקבות חפירות חדשות, מחזקים את הקשר ההדוק בין הממצא החומרי למקרא.
מטרת הספר היא לקרב את הארכאולוגיה ללומדי התנ"ך ולהציבה ככלי עזר ראשון להבנת הריאליה המקראית, ובד בבד להציב את התנ"ך במקומו הראוי, המפיח רוח חיים בממצא הדומם".
פרשת דרכים בהוצאת מגיד, 2015, בו נידון הפן הארכאולוגי והגאוגרפי בפרשיות השבוע.
בשנת תשס"ה (2005) זכה מייטליס בפרס שרת החינוך ליוצרים בתחום התרבות היהודית, מנימוקי ועדת השופטים: "בדור של התמחות ושל בניית חומות בין תחומי ידע, גדל הצורך בחיבור בין התחומים שלא רק מקשר אלא מביא להפריה הדדית.
זה נכון במיוחד בלימוד התנ"ך לצד המחקר הארכאולוגי.
לכן יש חשיבות רבה לניסיון לקדם את לימוד המקרא מתוך זיקה לכלל התרבות היהודית ובו זמנית, גם להתייחס למחקר הארכאולוגי ולדון באופן מעמיק בממצאים הפיזיים שהתגלו ובפרשנותם.
מעטים האנשים שיכולים לשלב ידע עמוק בתנ"ך ובפרשניו המסורתיים יחד עם הבנה "מבפנים" של המחקר הארכאולוגי בן זמננו.
אחד המבטיחים שבהם הוא ד"ר יצחק מייטליס".
הרב יצחק צאלח מכמל (1875–1951) היה מחנך יהודי-עיראקי שעסק בחכמת עיבור השנים ולוחות שנה.
נולד בבגדאד שבעיראק ב-12 באוקטובר 1875 (י"ג בתשרי ה'תרל"ו) לפרחה ולצלאח יצחק יעקב מכמל.
בילדותו למד במדרש תלמוד תורה, ומשם המשיך לישיבת מדרש בית זלכה, שם למד אצל הרב דוד מעתוק, הרב שמעון אגסי והרב יהודה פתיה.
בשנת 1898 (ה'תרנ"ח) התייתם מאביו.
רבו, הרב שמעון אגסי העיד שכשמו כן הוא, שלם בכל [מכמל בערבית, פירושו שלם].
תלמידו, הרב שמואל דרזי, בהסכמתו לספרו דבר בעתו, מתאר יפה את דרך הלימוד התלמודי-עיוני שהיו לומדים עימו בישיבה בבגדאד, ואת רשימת המפרשים שהיו לומדים כסדר.
בשנת 1905 (ה'תרס"ה) עלה לארץ ישראל עם משפחתו והשתכן איתה בירושלים, אולם בשל מצבו הבריאותי, חזר עם משפחתו לבגדאד לאחר מספר חודשים.
בשנת 1906 (ה'תרס"ו) החל לשמש כמורה לתלמוד, תנ"ך ועברית וכמפקח על ההוראה ב"מדרש תלמוד תורה".
בשנת 1918 (ה'תרע"ח) החל להכשיר מורים במוסד, והחל משנת 1926 (ה'תרפ"ו) שימש גם כמורה לשיעורי עברית, דקדוק ותולדות עם ישראל בכיתת ערב.
עם פטירת הרב עזרא דנגור בשנת 1930 (ה'תר"ץ) מילא את תפקידו בסידור לוח העיבור השנתי של בגדאד.
בשנת 1942 (ה'תש"ב) עמד בראש ועדה לקביעת שיעורי יהדות בבתי הספר היהודיים בעיראק שהוקמה באותה שנה, והכשיר בהתנדבות מורים שהתנדבו ללמד יהדות ועברית בשעות אחר הצהריים בבתי הספר היהודיים.
במסגרת עליית יהודי עיראק, עלה שוב לישראל בחודש יולי 1950 (אב ה'תש"י) יחד עם משפחתו והשתכן במעברה, שם הורע מצבו הבריאותי בשל התנאים הקשים ששרו במעברה.
הלך לעולמו ב-8 ביוני 1951 (ד' בסיוון ה'תשי"א) ונקבר בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
דבר בעתו - דרושים למועדים שונים, חלקם דרש בעצמו באירועים שונים, שני חלקים
נתיבות יצחק - חכמת העיבור ולוח השנה, ירושלים ה'תרפ"ג
ספר התכונה - על כוכבים במהלכם
ספר המשווה - השוואת ספירת ימי השמש עם ספירת ימי הירח
סידור שלם - סידור ללוחות שנתיים לשנים רבות
מענה לשון - דקדוק עברי
המשקל השווה - אוסף חלקי פסוקים ואימרות המסתיימות בחרוזים עבור מחברי שירים ומליצות
ספר רפואות - תרופות מצמחים שונים שקיבץ מספרי רופאים פרסים בעיקר למחלות עור, בשפה הערבית
סלוך אל עדל - ענייני דרך ארץ, תורה ומסורת, בשפה הערבית
בספר ישיבות בגדאד, נספחים ומקורות, נספח כז, הובאו שרידים מחיבוריו וכתביו שעדיין לא נדפסו.
הרב יצחק אברהם שלמה מְגַ'לֵד (ה'תקצ"ה, 1835 – א' באלול ה'תר"ף, 15 באוגוסט 1920) היה דיין, שוחט וממלא מקום החכם באשי של בגדאד.
חכם יצחק מג'לד נולד בשנת ה'תקצ"ה (1835), בבגדאד שבאימפריה העות'מאנית (בתחומי עיראק של ימינו).
שמו היה יצחק, והיה חותם כיצחק אברהם שלמה, שמשמעותו - כמקובל בארצות ערב - "יצחק בן אברהם בן שלמה".
אחיו התאום היה הרב שמואל מ'גלד.
היו לו שני אחים נוספים, הרב משה שמש, שהיה שמש בית הכנסת "שיך יצחק".
והרב יעקב מועלם, שהיה חזן בבית הכנסת "נעסה".
למד במדרש בית זלכה, והיה מתלמידיו המובהקים של הרב עבדאללה סומך, כמו אחיו הרב שמואל.
לימים הספידו הרב מג'לד ברבים, בחר את השם לספרו 'זבחי צדק' וכתב לו הסכמה (הספר נדפס בבגדאד בשנת ה'תרס"ד).
בשנת ה'תרט"ו (1855) למד שחיטה, ומאז החל לשמש כשוחט ובודק בבגדאד.
היה שוחט מפורסם ומומחה שהסמיך שוחטים ובודקים רבים בעיר ונודע בשם 'חכם יצחק השוחט'.
הדפיס ספרים על ענייני שחיטה (להלן).
בשנת ה'תרל"א (1871) החל לשמש כדיין שני ושלישי בבית הדין בבגדאד, לצד הרבנים נסים חי הלוי, עזרא יחזקאל הכהן, אברהם יהושע חורש, והראב"ד הרב אלישע נסים דנגור.
לא ידוע עד מתי שימש בתפקידו, אולם בשנת ה'תרמ"ו עוד היה חבר בבית הדין.
באדר ב' ה'תרמ"ו נמנה בין חמשת החכמים שמונו להשגיח על הקהל.
בין השנים ה'תרנ"ג (1893) עד ה'תרס"ה (1905) שימש כ"וכיל" ("ממלא מקום" בערבית) החכם באשי של בגדאד.
נשא לאישה את פרחה בת דודו הרב משה הלל, ונולדו להם חמישה בנים וארבע בנות:
בשנת ה'תרנ"ה היה ממיסדי 'חבורת הכנסת אורחים'.
כן היה משוחטי העיר בגדאד.
אחיו התאום היה הרב שמואל מ'גלד (נפטר בבגדאד בכ"ב אדר ה'תרפ"ג).
בן דודתו אסתר, אחות אמו מרים, היה הרב אברהם הלל.
ניני אחותו הרב דוד מנחם והפייטן משה חבושה.
ליקוטי דינים - דיני שחיטה ובדיקה.
דפוס שלמה בכור חוצין, בגדאד ה'תרמ"ב 1898, הוצאה נוספת ה'תשכ"ג, 1963. באתר אוצר החכמה
אקים את יצחק - דרשות ו-79 שאלות ותשובות.
נדפס לראשונה בבגדאד בשנת ה'תר"ע על ידי הרב עזרא ראובן דנגור.
ובשנית בתל אביב ה'תשל"א (מהדורת צילום).
צלח רכב - פירושים על התנ"ך.
תהלות ישראל - פירוש על תהלים.
נדפס לראשונה בבגדאד בשנת ה'תרע"ג על ידי הרב עזרא ראובן דנגור.
ובשנית בירושלים על ידי חברת אהבת שלום, ה'תשע"ב, באתר אוצר החכמה
כמו כן כתב מחידושיו על הש"ס ב'המאסף' בשנים ה'תר"ס-ה'תרס"א כששימש חכם באשי.
איגרת הלכתית שלו (נכתבה אחרי שנת ה'תרס"א) אל הרב יוסף חיים אודות מה שנשאל בספרו 'רב פעלים' (חלק א, יורה דעה סימן ט"ו) בדין מים שסוננו מתולעים, ותשובת הרב יוסף חיים אליו, נדפסו בספר 'הוד יוסף' (סימנים נ"ט-ס, ירושלים ה'תשנ"א)
יצחק מזרחי (נולד ב-1939) הוא כדורסלן עבר ישראלי, ששיחק בהפועל חיפה בשנות ה-60, ומלך הסלים שלה בכל הזמנים.
כן שיחק בנבחרת ישראל, והיה שותף לזכיית הנבחרת במדליית הזהב במשחקי אסיה ב-1966.
בעונת 1958/1959 הצטרף מזרחי לקבוצה הבוגרת של הפועל חיפה, שנחשבה לקבוצה השלישית בטיבה בישראל, אחרי מכבי והפועל תל אביב.
מזרחי, על אף שזו הייתה עונתו הראשונה בבוגרים, בלט וסיים עם ממוצע של 11.9 נקודות ב-17 משחקים.
הקבוצה עצמה סיימה במקום השלישי אחרי שתי הקבוצות מת"א.
בשתי עונות הבאות, 1959/1960 ו-1960/1961 הפך מזרחי לאחד השחקנים הבולטים בקבוצה, כאשר קלע בממוצע 15.1 ו-20.7 נקודות בהתאמה.
בעונת 1960/1961 סיים מזרחי כסגן מלך הסלים של הליגה, אחרי עופר אשד.
הקבוצה עצמה סיימה במקומות ה-3 וה-4 בהתאמה.
בשנת 1961 זכה מזרחי עם נבחרת ישראל למכביה בכדורסל במדליית כסף במכביה השישית.
בעונת 1961/1962 רשמה הפועל חיפה את הישג השיא שלה עד היום, כאשר סיימה כסגנית האלופה, אחרי מכבי תל אביב.
במהלך העונה קלע מזרחי בממוצע 17.5 נקודות למשחק ב-17 משחקים.
בשש העונות הבאות נשאר סטטוס הקוו בצמרת הכדורסל, כאשר הפועל חיפה המשיכה לסיים במקום השלישי, לאחר שתי הקבוצות מת"א.
מזרחי המשיך לרשום ממוצעים גבוהים.
בשנת 1964 נופה ברגע האחרון ממשחקי נבחרת ישראל בטורניר הקדם אולימפי לאולימפיאדת טוקיו (1964) (אשר נערך בז'נבה).
בשנת 1967 נופה מסל הנבחרת על ידי המאמן שמעון שלח.
באוגוסט 1968 השתתף במשחק של "נבחרת כוכבי הליגה" נגד נבחרת הפועל תל אביב עם שחקניה האמריקאים.
בעונת 1968/1969 סיימה הפועל חיפה, לראשונה מזה כ-7 שנים, במקום הרביעי עם נקודה אחת פחות מהפועל חולון שסיימה שלישית.
מזרחי קלע בממוצע 15 נקודות למשחק.
עונת 1969/1970 סימלה את תחילת ההידרדרות של הפועל חיפה.
הקבוצה שסיימה במקום העשירי בטבלה, ניצלה מירידה, כאשר הקדימה את שתי היורדות הפועל בית אלפא והפועל ירושלים בהפרש סלים בלבד.
מזרחי סיים את העונה בממוצע של 16 נקודות למשחק.
עונת 1970/1971 הייתה עונתו האחרונה בקריירה של מזרחי, שהסתיימה עבורו בטונים צורמים.
בפברואר 1970 אירחה הקבוצה את הפועל גבת מהליגה השנייה.
לאחר שמזרחי לא הוכלל בסגל, התפתח דין ודברים חריף בינו לבין מאמנו אברהם חמו.
מזרחי העליב את חמו, והאחרון סטר לו בתגובה.
בעונתו האחרונה השתתף מזרחי ב-5 משחקי ליגה בלבד, וקלע בממוצע 9.8 נקודות למשחק.
בעונה לאחר מכן, נשרה הפועל חיפה לראשונה לליגה השנייה.
מזרחי נחשב לשחקן הבולט של הפועל חיפה בשנות ה-60, ומלך הסלים שלה בכל הזמנים.
לאורך 13 העונות ששיחק במדי הקבוצה, הוא קלע 4,263 נקודות ב-261 משחקים - ממוצע של 16.3 למשחק והוא ממוקם במקום ה-31 של קלעי כל הזמנים בליגת העל בכדורסל.
בנבחרת ישראל היה שותף מזרחי לזכייה באליפות אסיה 1966.
יצחק מור (1917 – 2007) היה אדריכל ישראלי, שתכנן בסיסי צה"ל רבים ובהם בניין מטה חיל האוויר הישראלי בקריה בתל אביב.
מור נולד בצ'כוסלובקיה ושני הוריו נפטרו בגיל צעיר.
אף על פי שהיה יתום וכמעט חסר כל, סיים את בית הספר התיכון והיה בין המצטיינים בציור ואמנות.
את לימודי האדריכלות החל בטכניון בברלין אך בעקבות עליית הנאצים לשלטון, אולץ לפרוש בשנת הלימודים השלישית שלו.
במרץ 1939, עלה לישראל באוניית מעפילים יחד עם עשרות יהודים צ'כים.
הוא עבד כפועל במסגריה, ולאחר מכן התגייס לצבא הבריטי בו שירת בקסטינה (לימים בסיס חצור) ובגבול מצרים.
בשנת 1940, חזרה הפלוגה לארץ ישראל ובנה איתה ביצורים בג'נין, סוריה ולבנון, שם רכש את ניסיונו הראשון בתכנון צבאי.
בשנת 1942, סיים קורס קצינים וקיבל אזרחות בריטית, ונשלח לאיטליה לבניית ביצורים נוספים.
מור סייע בהברחת יהודים מחופשים לחיילים במדים לארץ ישראל.
לאחר שחרורו מהצבא, השלים את לימודי הארכיטקטורה בהצטיינות בטכניון בחיפה.
עם תחילת מלחמת העצמאות, שירת כקצין הנדסה בחטיבה 7.
בשנת 1950 הקים את משרדו "מור אדריכלים".
בשנת 1962, בהוראת מפקד חיל האוויר עזר ויצמן, שהתרשם מעבודתו ביב"א, החל בתכנון בניית בסיס החיל בחצרים.
במסגרת התכנון ערך סיורי הכנה מקיפים בבסיסים ברחבי אירופה ובהם בצרפת, אנגליה, גרמניה ושוודיה.
זהו בסיס חיל האוויר הראשון שנבנה מן היסוד כבסיס חדש עבור חיל האוויר הישראלי, ולא על שטחי בסיס קיים של חיל האוויר המלכותי הבריטי.
בשנת 1962 הוביל את תכנון הקמת יב"א 509 בסמוך למצפה רמון.
לאחר מלחמת ששת הימים, תכנן את בסיסי חיל האוויר בעציון ואיתם, שבהם נעשה שימוש לראשונה בדת"קים תת-קרקעיים לתחזוקת מטוסי הקרב.
בסיסים אלו הוחזרו למצרים בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים.
מור תכנן גם את בסיסי החיל במצפה רמון ועובדה.
בשנות ה-70 של המאה ה-20, תכנן את מגדלי הכנרית בקריה בתל אביב בהם שוכנת מפקדת חיל האוויר.
תכנון המבנה המקורי היה גבוה יותר אך הוא בוטל בעקבות פיגועי 11 בספטמבר.
בשנת 2006 התאחד מור עם משרד "יסקי אדריכלים" והם הקימו את המשרד יסקי מור סיון אדריכלים.
יצחק מור נפטר בשנת 2007, כשנה לאחר הקמת המשרד המשותף.
בנו ממשיך את תפקידו בחבר עד היום.
יצחק (זכי) מזרחי (נולד ב-1942 בשכונת התקווה) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת החלוץ, ומזוהה בעיקר עם קבוצת בני יהודה תל אביב שם שיחק ואימן את רוב הקריירה הספורטיבית שלו.
נחשב לאחד מהשחקנים הבולטים ביותר בבני יהודה לאורך השנים, ומחזיק בשיא שערים למפעל גביע המדינה במדי בני יהודה (23), ושיא שערים ישראלי למשחק אחד במדי הקבוצה עם 10 שערים שהבקיע במשחק אחד בלבד.
מזרחי נולד בתחילת שנות ה-40 בשכונת התקווה שבתל אביב, שם גדל.
אביו, עמנואל מזרחי, היה קבלן בניין (היה ידוע שמעודד את הקבוצה כשהוא אוחז בידו פעמון של מוכר נפט).
בעונה זו הופיע מזרחי 8 פעמים במדי הקבוצה וכבש שער אחד.
בעונה שלאחר מכן 1958/1959, היה שותף לעלייתה ההיסטורית של הקבוצה לליגה הלאומית כמהמקום הראשון בליגת המשנה, כשהוא בן 17 בלבד.
בליגה הלאומית הפך מזרחי לשחקן הרכב בקבוצה, והיה נודע בזריזות שלו ובבעיטות העוצמתיות יחסית שהפיק, אף על פי שהיה נמוך וקטן פיזית יחסית.
ב-1961 הוזמן על ידי גיולה מאנדי לסגל נבחרת ישראל אך לא הספיק להופיע במדיה.
בעונת 1963/1964 במסגרת הסיבוב השני בגביע המדינה, הביסה בני יהודה את קבוצת קריית מלאכי מהליגות הנמוכות בתוצאה גבוהה של 18:0, כאשר מזרחי כובש 10 שערים במשחק אחד, שיא ישראלי למשחק רשמי בו הוא מחזיק עד היום.
בעונת 1964/1965 זכה בתואר מלך השערים בליגה העליונה (ביחד עם ישראל אשכנזי ממכבי יפו) כשכבש 18 שערים בעונה והיה הראשון מקבוצת בני יהודה שזוכה בתואר זה.
במהלך עונת 1966/1968 בעקבות סכסוך של ההנהלה עם המאמן שפוטר, ובעקבות אי מציאתה מאמן אחר החליטה הקבוצה למנות את מזרחי למאמן-שחקן בקבוצה בעודו בן 26 בלבד.
עונה אחת לאחר מכן 1968/1969 עזב מזרחי את בני יהודה, לאחר שהוביל אותה לזכייה בגביע המדינה בכדורגל לעונה זו.
סך הכל שיחק מזרחי 11 עונות במדי בני יהודה, בסך הכל 221 משחקי ליגה בהם כבש 76 שערים, ו-23 שערים במפעל גביע המדינה (שם הוא מחזיק כמלך השערים של המועדון למפעל).
לאחר שעזב את בני יהודה הספיק לשחק עוד עונה בהפועל יהוד (כמאמן-שחקן גם כן) ועונה במכבי הרצליה לפני שפרש בגיל 29 בלבד ממשחק פעיל.
ב-1972 חזר לאמן את הקבוצה לתקופה קצרה, אך לאחר מכן פרש מתחום הכדורגל.
בני יהודה תל אביב (כמאמן-שחקן)
רבי יצחק הלוי מבילשטיין (נפטר בסביבות ה'קל"ז, 1377), המכונה רבי יצחק "אסיר התקוה", היה ראש ישיבה ומנהיג ציבור ביהדות אשכנז במחצית השנייה של המאה ה-14, לאחר גזרות ק"ט.
עלה לארץ ישראל כמנהיג קבוצת תלמידי חכמים, והקים ישיבה בירושלים.
רבי יצחק אינו נזכר כמעט בכתבי חכמי אשכנז בדורו ובדורות שאחריו, ועיקר המידע על תולדותיו ותורתו של רבי יצחק עולה מהערות של תלמידו רבי שמשון איש ירושלים, בחיבורו "קיצור מרדכי".
עם זאת, מכך שבשני מקורות מכונה רבי יצחק "גדול הדור", ניתן ללמוד על מעמדו כחכם מרכזי בקהילות אשכנז בתקופה זו.
אלחנן ריינר סבור שלמעמדו זה הוא זכה בשנים ה'ק"ט–ה'ק"י, לאחר ש"גדול הדור" הקודם, רבי אלכסנדרי זוסלין הכהן בעל ספר "האגודה", נרצח בפרעות בארפורט, ולפני עלייתו של רבי יצחק לארץ ישראל.
בשנים שלאחר עלייתו, שימש "גדול הדור" רבי מאיר בן ברוך הלוי.
רבי יצחק הוא החכם הראשון הידוע שהשתמש בתואר "אסיר התקוה" ככינוי אישי, על בסיס הביטוי ב.
יהודה לייב ביאלר סבר שהכינוי מרמז על סכנת מוות שרבי יצחק היה נתון בה וניצל ממנה.
ברם, לדעת ריינר "אין ספק" שלכינוי יש קשר לעלייתו לארץ ישראל, והוא רואה בכינוי זה, כמו גם כינויים נוספים שהיו בשימוש בקרב חבורתו של רבי יצחק, ביטוי לציפייה משיחית לגאולה קרובה שליוותה את חבורת העולים.
כינויו "רבי יצחק מבילשטיין", מרמז שמוצאו בכפר בילשטיין.
ידועים מספר כפרים בשם זה, אך מסתבר שהכוונה לבילשטיין שעל המוזל (כיום בריינלנד-פפאלץ), שבו נוסדה קהילה יהודית בראשית המאה ה-14. אין מידע מפורש על רבותיו, אך מסתבר שלמד אצל רבי אלכסנדרי זוסלין הכהן.
מיד לאחר הגזרות, בשנת ה'ק"ט (1349), עמד רבי יצחק בראשות ישיבה בהיידלברג.
בישיבה זו למד אצלו רבי שמשון, המעיד על מעשה שבא לפני רבו בתקופה זו .
הקהילה היהודית בהיידלברג, שחרבה בגזרות, הוקמה מחדש על בסיס פליטים מקהילות שפיירא ווורמייזא שחרבו שתיהן בשנת ה'ק"ט.
לכן, יש לשער כי רבי יצחק התגורר קודם לגזרות בשפיירא או בוורמייזא, ועמד שם בראשות ישיבה, ולאחר הגזרות עבר עם ישיבתו להיידלברג.
כחלק מהנהגת הדור שאחרי הגזרות, הורה רבי יצחק לבני ריינוס להחמיר בדין "אומא באונא", הלכה בהלכות טרפות שנחלקו בה הראשונים ובריינוס נהגו להקל בה עד אז.
חומרה זו נועדה כנראה לשם כפרה בעקבות הגזרות.
במהלך שנת ה'ק"י (1350) עלה לירושלים עם קבוצה מתלמידיו והקים בה ישיבה.
בי"א בתשרי ה'קי"א כבר היה רבי שמשון, וכנראה גם רבו רבי יצחק, בירושלים.
ישיבתו בירושלים מוזכרת בכתב חרם שנכתב מעט לאחר ה'קל"ז (1377) והוענק לרבי שמואל שליצטט כנגד אויביו.
בשנה זו כבר לא היה רבי יצחק בין החיים, ועל החרם חתומים "הנשארים משיירי כנסת מורינו ורבינו הר"ר יצחק הלוי אסיר התקוה זלה"ה הלומדים בישיבתו אשר קבע וצוה לנו טרם מותו".
עיקרה של ישיבה זו הייתה חבורת "לומדים" שעלו עמו והתיישבו בירושלים, כדוגמת החתומים על כתב החרם לעיל.
הלומדים למדו בצוותא באופן קבוע כחבורה, והם היו בעלי הסמכות ההלכתית בבית המדרש.
לצדם, למדו בה גם תלמידים מגרמניה שבאו לפרק זמן כלשהו ללמוד מפי רבי יצחק, ולאחריו שבו לגרמניה ללמוד בבתי מדרש נוספים.
בין תלמידים אלה היו רבי שמשון איש ירושלים וכן רבי מנחם ציוני.
בתקופה זו הוחל הנוהג באשכנז לייעד כספי צדקה ותרומות ליהודי ירושלים ויהודי ארץ ישראל, וניתן להניח שראשית הדבר בתרומות שנועדו להחזיק את הישיבה האשכנזית מיסודו של רבי יצחק.
ייתכן שלישיבה זו בירושלים היה מניע מיסטי-משיחי שנבע מהגזרות באשכנז ובאירופה.
אופיה המיסטי של הישיבה עולה גם מעיסוק חכמים מקבוצה זו בתורת הסוד.
החכמים שישבו בירושלים נחשפו בה לקבלה מבית מדרשם של מקובלי ספרד כרבי יוסף ג'יקטיליה, ושילבו בינה ובין תורת הסוד האשכנזית.
ייתכן גם שלחכמים אלה יש חלק מהפצת ספרות הקבלה הספרדית, כמו הספר שערי אורה לר"י גיקטיליה, באשכנז.
רבות מפסיקותיו של יצחק לוקטו מכתבי היד של "קיצור המרדכי" של רבי שמשון הנזכר, ופורסמו בידי פרופ' שלמה שפיצר.
בנוסף, פסק אחד שלו הפוסל גט שנכתב בכתב משיט"א והובא בקיצור מרדכי של ר' שמשון, צוטט בסדר הגט שחיבר רבי יעקב מרגליות, ומשם הובא להלכה בידי רבי יואל סירקיש (הב"ח).
בנוסף, ידוע על פיוט אחד שחיבר: ה"רשות" לברכו "יעידון כל עבדיך" נקלטה במחזורי נוסח איטליה ונוסח רומניא החל מהמאה ה-14, ובכתב יד אחד נאמר שמחברה הוא "כמה"ר יצחק מבילישטאינה אשכנזי ז"ל".
במחזורי איטליה הפיוט נאמר בתפילות כל יום טוב (לרבות ראש השנה).
בדורות האחרונים מדלגים עליו בחלק מהקהילות, ויש אומרים רק את השורה האחרונה.
יצחק ויאצ'סלב מִירִילַשְׁוִילִי (לעיתים נפוץ הכתיב מירלשוילי; נולד ב־1 במרץ 1984 בסנקט פטרבורג).
הוא איש עסקים, מיליארדר ופילנתרופ חרדי, מעשירי ומשפיעי ישראל ורוסיה.
ברשותו חברות בתחום הנדל"ן, יהלומים, הייטק, תקשורת, אנרגיה וקמעונאות.
בין היתר, בבעלותו חברת "ערוץ יהודי ישראלי", המפעילה את ערוץ "עכשיו 14", תחנות הרדיו החרדי "קול חי" ואתר "חדשות 0404", וחברת "ערוץ כלכלי ישראלי" שבבעלותה "ערוץ הכלכלה" וכן החברה הציבורית "רוטשטיין נדל"ן".
ייסד וניהל בעבר חברות שונות, בהן הרשת החברתית הגדולה ברוסיה VK ורשת הסופרים "אחד".
יצחק מירילשוילי, הידוע בכינוי סלבה מירילשוילי, הוא בנו של ד"ר מיכאל מירילשוילי, איש עסקים ופילנתרופ ישראלי יליד קולאשי שבגאורגיה.
בשנת 1995 עלה לישראל, ובין השנים 1998–2002 למד בתיכון האמריקאי בכפר שמריהו.
לאחר מכן נסע ללמוד כלכלה באוניברסיטת טאפטס בבוסטון וסיים את לימודי התואר הראשון בשנת 2006.
מירילשוילי, המתגורר בהרצליה פיתוח, נשוי ואב לשניים.
בשנת 2006 היה מירישוילי שותף ומייסד של הרשת החברתית VKontakte (המכונה VK) עם פאבל דורוב ועם חברו לספסל הלימודים לב לבייב.
לשם הקמתה גייסו השלושה השקעה מחברת Digital Sky Technologies של יורי מילנר.
מירילשוילי כיהן כיו"ר VKontakte והחזיק במניות החברה.
בשנת 2013 מכר מירילשוילי את מניותיו תמורת יותר ממיליארד דולר והיה לאחד האנשים העשירים בישראל.
מירילשוילי החזיק ב־35% מהמניות של פלאריום, חברת אפליקציות ומשחקים מקוונים שנוסדה בשנת 2009. בשנת 2017 נמכרה פלאריום לחברת אריסטוקרט, חברה ציבורית אוסטרלית, תמורת סכום הנאמד בכ־500 מיליון דולר.
יצחק מירילשוילי הוא בעל המניות היחיד ויו"ר חברת קוף דלת נדל"ן מניב בע"מ – חברת אחזקות המנהלת את תיק ההשקעות של קבוצתו ומרכזה בהרצליה.
החברה משקיעה בנדל"ן ובתשתיות בעיקר בארצות הברית, בישראל, ברוסיה ובאירופה.
מירילשוילי הוא בעל השליטה בחברה הציבורית רוטשטיין נדל"ן בע"מ – הוא מחזיק ב־73% ממניות חברת אבני שוהם ייזום בע"מ, המחזיקה ב־66% ממניות רוטשטיין נדל"ן.
מירילשוילי הוא בעל השליטה בחברת ערוץ יהודי ישראלי אשר בבעלותה ערוץ עכשיו 14, תחנות הרדיו החרדי קול חי, ואתר חדשות 0404.
ביוני 2024 הקים את חברת ערוץ כלכלי ישראלי וערוץ הכלכלה הראשון בישראל מסוגו.
בשנת 2013 יזם מירילשוילי את הקמתו של "קינג סולומון סקול", בית ספר פרטי מגיל גן ועד לתיכון אשר תואר כיוקרתי ואקסקלוסיבי.
בית הספר נמצא במתחם הכפר הירוק ברמת השרון ותלמידיו, הנבחנים בתוכנית בגרויות בינלאומית, אינם זכאים לתעודת בגרות ישראלית.
מירילשוילי הוא התורם המרכזי לעמותה המפעילה את בית הספר ונמנה עם מייסדיה לצד הרבנים משה שילת ואליהו עמר.
בראש העמותה עומד נתנאל סימן טוב המכהן גם כנציגו של מירילשוילי בערוץ 14.
בספטמבר 2023 פורסם כי מירילשוילי ייכנס לשותפות עם איש העסקים עמית זאב בקשר לכניסתה של חברת ספאר ההולנדית לשוק הישראלי.
במסגרת השותפות, יחזיק מירילשוילי בכ-20% ממניותיה של חברה שתוקם לצורך השקת רשת ספאר בישראל, אשר לה יינתן הזיכיון על המותג "ספאר", ואשר זאב ישמש כמנכ"ל שלה.
יצחק מואיסייביץ זלצמן היה סגן השר ובהמשך שר תעשיית הטנקים של ברית המועצות במהלך פלישה גרמניה הנאצית במבצע ברברוסה במלחמת העולם השנייה.
זלצמן נולד ב-9 בדצמבר 1905 בעיר טומשפול שבאוקראינה לחייט ממשפחה יהודית.
הוא הבכור מבין 5 אחים.
אביו נפגע במהלך הפוגרומים שנעשו ביהודים במהלך מלחמת האזרחים, ומת זמן קצר לאחר מכן.
זלצמן עבד משנת 1919 בבית חרושת לסוכר באוקראינה.
בשנת 1924 הצטרף לקומוסול (תנועת הנוער הקומוניסטי).
מאז שנת 1928, הוא היה חבר במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
בשנת 1933 השלים את לימודיו במכון הפולי טכני של אודסה, והיה מהנדס במפעל מכונות בלנינגרד.
זלצמן התקדם לתפקיד מנהל מחלקה, למהנדס ראשי ואף מונה ב-1938 למנהל המפעל.
בשנים 1943–1949 היה מנהל מפעל הטנקים "קירוב" אשר פונה לצ'ליאבינסק.
במקביל, מאוקטובר 1941, עבד כסגן השר של תעשיית הטנקים של ברית המועצות ומ-1 ביולי 1942 עד 28 ביוני 1943 תיפקד כשר של אותו התחום.
לאחר מכן הוא שוחרר מתפקידו ומונה מחדש לתפקיד מנהל מפעל קירוב בצ'ליאבינסק.
באותה השנה, החל המפעל לייצר טנקים מסוג IS-2. במהלך המלחמה, ייצר המפעל קרוב לכ-18,000 טנקים ותותחים, 45,000 מנועי טנק, ופותחו בו כ13 סוגי טנקים ותותחים מתנייעים ושישה סוגי מנועי טנקים חדשים.
זלצמן ניהל את מפעל קירוב עד יולי 1949. בספטמבר 1949 הוא גורש מהמפלגה הקומוניסטית, לאחר שבמסמכים הועלו נגדו האשמות של "עיכוב ההצטיידות הטכנית של המפעל", שיבוש התוכנית לייצור טרקטורים ליותר מ-3,000 יחידות, וכן "יחס גס ומשפיל כלפי עובדים".
אחר שהשתחרר מתפקידו, זלצמן עבד כמנהל עבודה במפעל לבניית מכונות במורום, ולאחר מכן הועבר לאורול.
בשנת 1955 הוא הוחזר למפלגה הקומוניסטית.
בשנת 1957, הוא החל לעבוד בקרן Lengosles.
בשנת 1959 הוא מונה למנהל המפעל הטכני של הוועד הפועל של העיר לנינגרד.
בשנים 1946 עד 1950 הוא היה הסגן הסובייטי העליון של ברית המועצות של הכינוס השני.
ב-1986 זלצמן פרש מאז הוא התגורר בלנינגרד, שם נפטר ב-17 ביולי 1988. הוא נקבר בבית העלמין בוגוסלובסקויה.
בשנת 1995 נפתח לוח זיכרון לזכרו של יצחק מואיסייביץ' זלצמן על מבנה הנהלת המפעל של מפעל הטרקטורים בצ'ליאבינסק.
בשנת 2007, בצ'ליאבינסק, ברובע טרקטורוזבודסקי, נקרא רחוב על שמו של זלצמן.
בדצמבר 2014, בצ'ליאבינסק, בזירת הקרח "טרקטור", נתלה כרזת דגל עם דיוקנו של זלצמן והכיתוב "מייסד הצוות".
כיכר יצחק סולטסמן בשדרות סטאצ'ק (ליד בית 62) בסנקט פטרבורג.
רעייתו (משנת 1928): חנה יוסיפובנה ברונשטיין (1903–1975), בוגרת המכון האגרונומי.
ילדיו: הבן ליאוניד והבת טטיאנה.
2 עיטורי הדגל האדום של העמל הסוציאליסטי.
יצחק מאירי נולד ב-7 בנובמבר 1923 בבגדאד, בן שני במשפחה בת ארבעה ילדים.
למד ב"חדר", ובגיל 8 עבר לבית הספר "שמש" (בית ספר בריטי יהודי שהוקם בתרומת יהודי עיראקי לשעבר ונקרא על שמו), ולמד בו 4 שנים עד יוני 1940. בעקבות מבחנים ארציים שנערכו במשרד החינוך העיראקי זכה בתחרות מתמטיקה ארצית ומלבד הפרס הכספי קיבל פטור מתשלום שכר הלימוד לשנים הבאות.
עבר בהצטיינות יתרה את מבחן הבגרות הבריטית דרך השגרירות הבריטית בבגדד.
ב-2 ביוני 1941, בעקבות הפרהוד (פוגרום יהודי בגדד), ברח עם משפחתו מביתם שנפרץ ונשדד, והמשפחה עברה לגור מהסביבה הערבית בה גרו לסביבה יהודית בבגדאד.
באותו חודש התחלף השלטון, המבחנים הארציים נדחו בכמה חודשים והוא נאלץ לגשת אליהם ללא ספרי לימוד ומחברות ולמרות זאת - קיבל את הציון הגבוה ביותר בעיראק.
בשל מלחמת העולם השנייה היה מנוע מלהמשיך את לימודיו באנגליה והלך לעבוד במשרד הרכבת שהיה בניהול בריטי.
במקביל למד מתמטיקה באופן עצמאי ולמד בהתכתבות ספרות אנגלית.
בסוף יוני 1947 נבחן בבגדאד, דרך השגרירות הבריטית, במקצועות: ערבית קלאסית, מתמטיקה טהורה ומתמטיקה שימושית.
סיים בהצטיינות וקיבל את התארים מאוניברסיטת לונדון.
ב-19 בפברואר 1951 עלה לישראל במסגרת מבצע עזרא ונחמיה.
ב-14 במרץ 1951 התגייס לצה"ל והוצב באגף המודיעין, ביחידה ש.מ.2 (שלימים שונה שמה ליחידה 8200) תחת פיקודו של מאיר שפירא, ועסק במחקר שבעיקרו מתמטי.
מטעם היחידה עבד על מחשב ויצק של מכון ויצמן למדע, ולאחר מכן על מחשבי ממר"ם הראשונים.
בשנת 1961 נמנה עם צוות של יחידה 515 (שם היחידה באותה עת).
ב-11 במאי 1961 זכה בפרס ביטחון ישראל, מידי דוד בן-גוריון, על פענוח צופן אניגמה בן 7 נעלמים.
ב-1968 הועלה לדרגת סגן אלוף.
ב-1969 יזם את רכישת המחשב המדעי הראשון IBM 360/44, שהיה המחשב הראשון בצה"ל מחוץ לממר"ם.
ב-31 באוקטובר 1981 פרש לגמלאות.
ב-1951, לאחר עלייתו, התחתן עם סגולה, ונולדו להם שני בנים ובת.
אילן מאירי- בעברו יזם וחבר מועצה בעירית רמת גן וממקימי מפלגת הירוקים בעיר, רונית מאירי פלד - אמנית רב תחומית ורמי מאירי - מראשוני ציירי הקירות בישראל.
התגורר במשך חייו ברמת גן.
יצחק (איציק) מולודוי (נולד ב-1948) הוא שחיין עבר פאראלימפי ישראלי.
מולודוי הוא נכה צה"ל חבר בית הלוחם.
ב התחרה בשחייה בדרגת נכות 2: במשחה 25 מטר גב דורג במקום ה-12 בשלב המוקדמות עם תוצאה של 33.10 שניות ולא העפיל למשחה הגמר, ובמשחה 25 מטר חזה דורג במקום ה-14 בשלב המוקדמות עם תוצאה של 39 שניות ולא העפיל למשחה הגמר.
שנים רבות היה פעיל בריקוד על כיסאות גלגלים והשתתף במופעים של ארגון נכי צה"ל ובפסטיבל מחול כרמיאל.
יצחק (איציק) מזרחי (נולד בשנת 1974) הוא פרופסור במחלקה למדעי החיים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, חוקר במכון הלאומי לביוטכנולוגיה בנגב (NIBN) וחבר בבית הספר לקיימות ושינויי אקלים ע"ש גולדמן זוננפלד.
מחקרו מתמקד באקולוגיה מיקרוביאלית, ובפרט בהבנת הקשר בין חברות חיידקים במעיים לבין הפיזיולוגיה של המארח.
יצחק נולד בתל אביב, את ילדותו המוקדמת בילה בשכונת פלורנטין, ולאחר מכן עבר עם משפחתו לשכונת בית ברבור שביד אליהו.
הוא למד בבית הספר היסודי כפיר, ובגיל צעיר הצטרף לתוכנית "נוער שוחר מדע" באוניברסיטת תל אביב.
את לימודיו התיכוניים השלים בבית הספר העירוני ט' בתל אביב, במגמת ביולוגיה.
את לימודי התואר הראשון בביולוגיה השלים באוניברסיטת תל אביב ולאחר מכן, המשיך ללימודי דוקטורט במיקרוביולוגיה באוניברסיטת תל אביב במסלול המצוינות.
את הדוקטורט עשה בהנחייתה של פרופ' אליאורה רון.
במהלך לימודי הדוקטורט, זכה בפרסי הצטיינות בהוראה ופרסם שישה מאמרים מדעיים.
לאחר קבלת תואר הדוקטור יצא להשתלמות בתר-דוקטורט בטכניון, שם עסק במחקר תאי גזע במכון לביולוגיה מולקולרית.
עם סיום השתלמות הפוסט-דוקטורט, הצטרף למכון וולקני לחקר החקלאות כראש קבוצת מחקר בתחום המיקרוביולוגיה.
במכון וולקני, התמקד יצחק במחקר בתחום האקולוגיה המיקרוביאלית, ובפרט בקשרים שבין מיקרואורגניזמים למארחים שלהם.
בשנת 2015 מונה לפרופסור חבר במחלקה למדעי החיים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
מחקריו בתחום האקולוגיה המיקרוביאלית זיכו אותו בפרס שילה למדענים צעירים מצטיינים מטעם החברה הישראלית למיקרוביולוגיה.
בהמשך, נבחר לכהן כחבר הנהלת החברה.
בשנת 2023 נבחר לחבר באקדמיה האמריקאית למיקרוביולוגיה (AAM) ובשנת 2022 כחבר באקדמיה האירופאית למיקרוביולוגיה (EAM).
יצחק זכה בשלושה מענקי מחקר יוקרתיים מטעם מועצת המחקר האירופית (ERC).
יצחק הוא בן למשפחה בה הוא הראשון שפנה ללימודים אקדמיים, והוא פועל רבות לקידום נושא זה.
הוא נבחר כחבר באקדמיה הצעירה הישראלית, שם כיהן במשך ארבע שנים והיה פעיל מרכזי בקידום נושא "דור ראשון לאקדמיה".
מחקריו של יצחק מתמקדים בחברות מיקרוביאליות, ובמיוחד אלו המאכלסות את מערכת העיכול של בעלי חיים.
המחקר בוחן את השפעתן של חברות אלו על בריאות המארח ועל הסביבה.
אחד מחזונות המחקר המרכזיים הוא היכולת לעצב ולשקם חברות מיקרוביאליות, על מנת להקנות להן תפקודים חדשים או לשפר תפקודים קיימים.
תחום מחקר מרכזי נוסף הוא חקר המיקרוביום של מעלי גירה, כגון פרות וכבשים.
יונקים אלו תלויים באופן מוחלט בחיידקי מערכת העיכול שלהם לצורך פירוק ועיכול מזון צמחי.
יצחק וקבוצתו חוקרים את השפעתם של חיידקים אלו על ייצור חלב ומתאן, גז חממה התורם משמעותית להתחממות כדור הארץ.
במסגרת מחקרים בין-לאומיים, בהם נבחנו אלפי פרות, גילה יצחק קהילות חיידקים טבעיות המאופיינות בייצור מופחת של מתאן ובייצור מוגבר של חלב.
כיום, קבוצת המחקר של יצחק מפתחת שיטות לעיצוב סינתטי של קהילות חיידקים אלו ולשינוי הרכבן, במטרה להפחית את פליטת המתאן ולשפר את יעילות ייצור המזון, תוך שמירה על ביטחון תזונתי לאוכלוסיית העולם ההולכת וגדלה.
במחקר נוסף, גילה יצחק שלושה מינים חדשים של חיידקים המאכלסים את מערכת העיכול של בני אדם.
חיידקים אלו ייחודיים ביכולתם לפרק תאית, חומר צמחי עמיד במיוחד.
מיני חיידקים אלו, שנמצאו בעבר בשכיחות גבוהה בקרב בני אדם, הפכו לנדירים ביותר בחברות מתועשות מודרניות.
מחקר זה עשוי להוביל לפיתוח גישות חדשניות לשיפור בריאות מערכת העיכול.
גישות אלו עשויות לכלול הגדלת צריכת מזונות עשירים בסיבים תזונתיים, או שימוש בשיטות לשחזור ולשיקום אוכלוסיות החיידקים הייחודיים הללו.
נבחר לחבר באקדמיה האמריקאית למיקרוביולוגיה (2023)
נבחר לחבר באקדמיה האירופית למיקרוביולוגיה (2022)
פרופסור כבוד באוניברסיטת קווינס בבלפסט (2022)
מענק מחקר הוכחת היתכנות (ERC-POC) של מועצת המחקר האירופית (2022)
מין חיידקים (Prevotella mizrahii) נקרא לכבודו על תרומתו לתחום המיקרוביולוגיה של מעלי גירה (2020)
מענק מחקר מתקדם (ERC-CoG) של מועצת המחקר האירופית (2019)
מענק המחקר צעיר (ERC-st) של מועצת המחקר האירופית (2014)
נבחר לחבר באקדמיה הצעירה הישראלית (2019)
עמית האקדמיה הלאומית למדעים של קבילי Kavli Frontiers of Science
זוכה פרס שילה למדענים צעירים מצטיינים, החברה הישראלית למיקרוביולוגיה (2015)
שגריר החברה הבין-לאומית לאקולוגיה מיקרוביאלית (ISME) בישראל (2015)
יצחק מברך את יעקב הוא ציור שמן על בד משנת 1642 מאת הצייר ההולנדי חרבראנד ואן דן אקהאוט.
הציור מתאר את יעקב הכורע לצד מיטתו של אביו העיוור, יצחק, בעוד אמו, רבקה, משגיחה על המתרחש, כאשר יעקב מקבל את הברכה שיועדה לאחיו, עשו.
היצירה מצויה באוסף של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
הציור מציג באופן כפשוטו את הסיפור המקראי.
יעקב לובש את "בִּגְדֵי עֵשָׂו בְּנָהּ הַגָּדֹל, הַחֲמֻדֹת", הגדולות ממידותיו, וידיו וצווארו מכוסים בעורות עיזים.
על גבו תלוי אשפת חצים של צייד, אך על הרצפה מונחת קשת רפויה, שמיתריה אינם מתוחים, דבר המרמז כי אינה שמישה.
על שולחן צדדי המכוסה שטיח פרוסים מפה, כלי מלח וכד יין, לצד מטעמי הציד שהכין יעקב לאביו.
הפריט הבולט ביותר על השולחן הוא קנקן כסף של גילדת הצורפים של אמסטרדם – חפץ מפורסם שמייצג בעצמו מוטיב של אחווה.
אביו של ואן דן אקהאוט היה חבר בגילדת הצורפים, וייתכן כי כלי הכסף שבציור הוא מעשה ידיו.
מעט מאוד ידוע על תולדות הציור בשנותיו הראשונות, אך הוא נחשב לדוגמה להשפעתו של רמברנדט על ואן דן אקהאוט בראשית דרכו.
היצירה נכנסה לאוסף מוזיאון המטרופוליטן בשנת 1925, כתרומה מעיזבונו של קוליס פ.
המחקר הראשון אודותיה נערך בשנת 1990, אז תועדה שרשרת הבעלות עד למכירתו באוסף אליזבת ולקניר לבית הופט (1712–1796), אלמנתו של ווטר ולקניר.
ייתכן כי מדובר באותו ציור שנמכר בכינוס "קונפררי פיקטורה" (Confrerie Pictura) בהאג ב-24 באפריל 1737, תחת הכותרת "יצחק מברך את בנו יעקב" מאת חרברנד ואן דן אקהאוט.
בחירת הנושא על ידי בנו בן ה-21 של צורף זהב, שבחר בציור במקום בחריטה ובמלאכת הצורפות, עשויה להיות קשורה להערכה הרבה שרחשו אמני אמסטרדם לגביע הזיכרון המפורסם.
ואן דן אקהאוט תיאר אותו בווריאציות שונות כאחת הדוגמאות בספר הדפסים שפרסם קורנליס דאנקרט.
ואן דן אקהאוט ידוע גם בכך שהוא משתמש שוב בגביע, לפחות בארבעה ציורים אחרים:
יצחק מברך את יעקב הוא ציור משנת 1639 מאת הצייר ההולנדי חוברט פלינק.
היצירה מוצגת ברייקסמוזיאום שבאמסטרדם ומתארת את הסצנה המקראית שבה יצחק מעניק את ברכתו לבנו יעקב, אשר מתחזה לעשו.
פלינק, שהיה תלמידו הראשון של רמברנדט, הושפע מסגנונו, והציור משקף את המאפיינים הבולטים של הבארוק ההולנדי, תוך שימוש בטכניקות אור וצל ליצירת דרמה חזותית.
הציור מציג את הרגע שבו יצחק מברך את יעקב, בעוד רבקה עומדת לצידם.
הסצנה מוארת באור רך המדגיש את הדמויות המרכזיות, בעוד הרקע נשאר כהה ומסתורי.
יצחק יושב על מיטתו, עיניו עצומות, וגופו נתמך בכרים לבנים.
ידו האחת מונחת ברכות על ידו של יעקב, בעוד ידו השנייה מרחפת מעל ראשו בתנועת ברכה.
בגדיו של יצחק מרושלים, מה שמרמז על מצב בריאותו הרופף אך גם מוסיף נופך של כבוד ומעמד.
יעקב נראה דרוך ונרגש לקבל את הברכה.
ידיו עטופות בכסיות עור עיזים כדי להטעות את יצחק, ואילו רבקה נוטה קדימה ומפצירה ביצחק להעניק את הברכה.
פניה מביעות שילוב של דאגה ונחישות, ורמז לקשר החזק בינה לבין בעלה.
הבעת פניו של יצחק משדרת יראת כבוד וריכוז עמוק, בעוד אור רך מבליט את זקנו הלבן, המעניק לו מראה סמכותי וקדוש.
פלינק מעניק לפרשה המקראית פרשנות הרמונית ואידילית, תוך הדגשת ערכים משפחתיים ומוסריים.
בניגוד לאמנים אחרים שתיארו את הרגע כמלא מתח ומרמה, פלינק בוחר להציג את הברכה כמעמד אינטימי ומלא חסד.
השפעתו של רמברנדט ניכרת במיוחד בשימוש החזק בקיארוסקורו (ניגודי אור וצל) המדגישים את הפנים והמחוות הרגשיות של הדמויות.
הקשר בין יצחק לרבקה מוצג כחיובי וללא ניכור, בהתאם למסורת ההולנדית של המאה ה-17, שבה יצחק ורבקה נתפסו כזוג לדוגמה.
הציור משקף גם את ההעדפה של בני המעמד הבורגני באותה תקופה לתמונות המדגישות ערכי משפחה ונאמנות.
בפרשנות היהודית, פרשת ברכת יצחק נתפסת לעיתים כמורכבת מבחינה מוסרית, בשל המרמה הכרוכה בה.
לעומת זאת, בעולם הנוצרי התפתחה מסורת פרשנית המדגישה דווקא את החסד וההשלמה שבתהליך הברכה.
פלינק מצטרף לגישה זו, ומתאר את יעקב כרך לבב המקבל את ברכתו ללא כל רמז למרמה או אשמה.
בכך משתקפת הגישה ההולנדית הרואה באירוע טקס העברה בין-דורי, שבו ברכת האב מוענקת לבנו מתוך קבלה ושקט נפשי.
הציור "יצחק מברך את יעקב", המתוארך לסביבות שנת 1635, חולק מאפיינים קומפוזיציוניים וסגנוניים עם יצירה נוספת מאת פלינק מתקופה סמוכה – דיוקן של גבר בפרופיל (לשעבר: דיוקן של יהודי בפרופיל).
בשתי היצירות ניכרת נטייתו של פלינק הצעיר להציג דמויות בפרופיל מלא, תוך שימוש במאפיין חזרתי של פס שיער כהה בצידה הרחוק של הפנים, המשתפל קדימה ומדגיש את קו המתאר הבהיר של הראש.
אמצעי זה, שמקורו ככל הנראה בהשפעתו של רמברנדט, מופיע באופן מובהק בדיוקן הבודד ומשמש גם כאן להבלטת נוכחות הדמויות.
השוואה זו מאירה את שפת הצורה של פלינק בשלב מוקדם ביצירתו, טרם שנטש אמצעים אלה עם התקדמות שליטתו בתיאור הראש האנושי מזוויות תאורה מגוונות.
יצחק מברך את יעקב הוא ציור שמן על בד מאת הצייר ההולנדי מתיאס סטום , שנוצר בערך בשנת 1635, בזמן ששהה בסיציליה.
הוא נמצא כעת במכון ברבר לאמנויות יפות שב בירמינגהאם, שרכש אותו ב-1994.
הציור המתאר את הסצנה המקראית שבה יצחק מעניק את ברכתו ליעקב, שהתחזה לאחיו הבכור עשו.
היצירה משקפת את סגנון הבארוק, עם השפעה משמעותית של קאראווג'ו, ומשתמשת בתאורה דרמטית כדי להדגיש את המתח הרגשי של הדמויות.
יצחק הזקן והעיוור מזמן את בנו הבכור, עשו, להכין לו ארוחה ולקבל את ברכתו.
אשתו, רבקה, מחליפה אותו ביעקב, בנה האהוב, שעוטה כפפות מעור עיזים כדי להידמות לאחיו השעיר.
יעקב ניגש בזהירות, בעוד רבקה מסמנת לצופים לשמור על ההונאה בסוד.
הכלב המופיע בציור ומריח את הבשר מרמז גם על רובד אלגורי של חמשת החושים – ריח, טעם, מישוש, שמיעה וראייה.
באמצעות מגוון עדין של מחוות והבעות, סטום מבטא את חוסר הוודאות וחולשתו של יצחק, את עורמתה של רבקה ואת פחדו של יעקב.
השפעתו של קאראווג'ו ניכרת ביצירה באופן משמעותי.
מתיאס סטום נולד בהולנד אך חי בעיקר בנאפולי ובסיציליה.
סגנונו הושפע מהצייר האיטלקי קאראווג'ו ומתאפיין בתאורה דרמטית, בהבעה רגשית ישירה ובדמויות ריאליסטיות.
הציור נרכש בעזרת קרן האמנות , כולל תרומה מקרן מתיסן לכבוד סר דניס מהון .
העבודה הוצגה בתערוכה בשנים 1999–2000, הרטרוספקטיבה הראשונה על האמן.
יצחק (איציק) מבורך (ד' באייר תשי"ב, 29 באפריל 1952 – י"ג בתשרי תשל"ד, 9 באוקטובר 1973) היה חייל צה"ל שעוטר בעיטור העוז לאחר נפילתו במלחמת יום הכיפורים.
מבורך נולד, גדל והתחנך בבאר שבע לשושנה ולבנימין.
הוא התגייס לצה"ל בתחילת אוגוסט 1970 ושירת בחיל השריון.
ב-9 באוקטובר 1973, יומה הרביעי של המלחמה, נפגע מטיל נ"ט שנורה לעברו באזור בוקעאתא ונהרג.
לאחר נפילתו קיבל את עיטור העוז על שני מעשי גבורה שגילה במהלך המלחמה:
יצחק (איציק) מרדכי (נולד ב-22 בנובמבר 1944) הוא איש צבא בכיר ופוליטיקאי ישראלי.
כיהן כחבר הכנסת, ושר בממשלות ישראל ובתפקידי פיקוד בכירים בצבא הגנה לישראל.
פרש מהפוליטיקה בשנת 2000 בגין הרשעה במעשים מגונים.
מרדכי נולד בשנת 1944 בכורדיסטן העיראקית ועלה לישראל בשנת 1949. התגורר במשך שנתיים במעברת זרעין בעמק יזרעאל.
אביו, שעבר בסוכנות היהודית קורס הכשרה של מדריכים חקלאיים, עסק בהקמת המושב שדי תרומות בעמק בית שאן ויחד עמו עברה המשפחה להתגורר במקום.
בהמשך התגוררה המשפחה בשיכון בטבריה.
למרדכי תואר ראשון בהיסטוריה מטעם אוניברסיטת תל אביב ותואר שני במדע המדינה מטעם אוניברסיטת חיפה.
הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה של צה"ל והמכללה לפיקוד ולמטה של בריטניה.
ביולי 1962 התגייס לצה"ל, התנדב לקומנדו הימי.
הוא נאלץ לפרוש מן המסלול כעבור זמן קצר ועבר לחיל ההנדסה, שם עבר הכשרה כלוחם, ולאחר מכן יצא לקורס מפקדי כיתות ולקורס קצינים אותם סיים בהצטיינות.
כמצטיין מימש מרדכי את האפשרות לבחור באיזו יחידה ישרת וביקש להתנדב לצנחנים.
הוא עבר לחטיבה כקצין חבלה, היה למפקד מחלקה בפלוגת ההנדסה החטיבתית ולימים טען כי הושפע עמוקות ממפקד החטיבה באותם ימים, רפאל איתן.
במלחמת ששת הימים היה מפקד פלחה"ן צנחנים והוביל אותה בלחימה בפתחת רפיח ובח'אן יונס ביום הקרבות הראשון.
לאחר מכן השתתף בהתקדמות החטיבה בצפון סיני עד גשר פירדאן שעל תעלת סואץ.
לאחר מכן עלתה החטיבה לרמת הגולן, שם השתתף בקרב בצומת קונייטרה..
לאחר המלחמה, היה מרדכי למפקד פלוגה בגדוד 890. אחד הסַּמָּלים בפלוגתו, שאול מופז, אשר שימש אז כמפקד כיתה, פיקד על מארב בבקעת הירדן.
הכוח נתקל בחוליַת מחבלים ומופז, שפיצל את הכוח שבפיקודו לכוח שיאגף ויסתער על המחבלים, ולכוח שיחפה (המהלך כונה מאז מארב מופז), הצליח להרוג את המחבלים (ארבעה במספר).
אופן ניהול ההִתקלות הרשים את מרדכי, ואת המג"ד, דן שומרון, והם הפעילו את השפעתם על מנת שיתקבל לקורס הקצינים אף על פי שהלה לא עבר את מבחני הכניסה.
באוגוסט 1969, במהלך מלחמת ההתשה, פיקד כסגן מפקד גדוד 890 בדרגת סרן על כוח צנחנים וכוח גולני שהשתתף במבצע "בוסתן 39", פשיטת קומנדו בעומק מצרים בה הותקף בסיס מצרי באש מרגמות.
ב-15 במרס 1970 פיקד מרדכי על כוח בן שלושה עשר צנחנים מגדוד 890 במבצע "מלכה 30", פשיטה לעומק סוריה, שבה תקפו הצנחנים במרגמות בסיס צבאי צפונית-מזרחית לדמשק.
בהמשך שימש כמפקד בא"ח צנחנים בין השנים 1971–1972. בשנת 1972 פיקד על כוח שריון וצנחנים במהלך מבצע קלחת 4 מורחבת בלבנון.
לאחר מכן מונה למפקד גדוד 890 בין השנים 1972–1974. בין היתר פיקד על כוח מלוחמי הגדוד במבצע ברדס 54-55 ושבה באופן אישי את השבוי היחיד שנתפס בפעולה, מדריך קומנדו טורקי.
מרדכי הלם בראשו עם קת הרובה שלו והִמֵּם אותו.
במלחמת יום הכיפורים לחם מרדכי בראש הגדוד שבפיקודו בקרב החווה הסינית.
על לחימתו בקרב זה, וכן על כך ששיקם את גדודו והמשיך להובילו בלחימה, הוענק לו עיטור העוז.
בסיום תפקידו מונה לסגן מפקד חטיבת הצנחנים.
בשנת 1976 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת הבִּקעה, ושימש בתפקיד במשך כחודשיים.
בהמשך מונה למפקד חטיבת ביסלמ"ח בין השנים 1976–1978, ושימש בתפקיד בין היתר במבצע ליטני.
הכוח בפיקודו כבש את הכפר מארון א-ראס ואת העיירה בינת ג'בייל והרג כחמישים מחבלים.
לאחר מכן שימש כראש מחלקת מבצעים באמ"ץ.
לאחר מכן עבר הסבה לחיל השריון.
בשנת 1981 הועלה לדרגת תא"ל ומונה למפקד עוצבת הגליל, ושימש בתפקיד עד שנת 1983, בין היתר במהלך מלחמת לבנון הראשונה, בה כוחותיו כבשו את הערים צור וצידון, ואת מחנות הפליטים ראשדיה ועין אל חילווה, והשתתפו בלחימה ובמצור על ביירות.
ב-15 בספטמבר 1982, יום לפני כניסת הפלנגות הנוצריות למחנות הפליטים סברה ושתילה, הוצע למרדכי מטעם הרמטכ"ל לשתף כוח של הפלנגות גם בצפון ביירות, אולם מרדכי דחה את ההצעה בטענה שאינו רוצה לקבל אחריות על יחידה שאינה כפופה לו, וזאת על אף שנמצא במחסור בכוחות.
למחרת בבוקר, דחה שוב פנייה דומה מקצין הקישור הנוצרי שהיה מסופח למפקדתו, ואף הורה להציב מחסומים למניעת מעבר אנשי הפלנגות לתוך מערב ביירות והורה למפקדי הפלנגות לנצור אש בעמדותיהם לאורך הקו העירוני.
ועדת כהן, שחקרה את אירועי טבח סברה ושתילה, לא גבתה עדויות ממרדכי או עוזריו.
בשנת 1983 מונה לקצין חי"ר וצנחנים ראשי, ושימש בתפקיד עד שנת 1985, הוא עסק בין היתר בהקמת שתי חטיבות חי"ר סדירות בצה"ל - חטיבת גבעתי וחטיבת הנח"ל, במקביל לתפקידו שימש כמפקד המפקדה למבצעים מיוחדים.
הוא פיקד על פעולת החילוץ בפרשת קו 300, אותה ביצעה סיירת מטכ"ל, ואף היה בין הלוחמים שפרצו לאוטובוס מן הדלת האחורית.
שניים מהמחבלים נתפסו חיים ומרדכי הכה בהם באקדחו בעת חקירתם הראשונית.
איש השב"כ, אהוד יתום, טען שכתוצאה מכך נגרם מותם.
טענה זו של יתום הביאה להעמדתו של מרדכי לדין משמעתי, אך התברר שמרדכי היה חף מפשע ושיתום היה האחראי למות המחבלים.
מתוקף תפקידו כקחצ"ר ריכז מרדכי את ההכנות המבצעיות לחילוצם של ששת חיילי נח"ל שנשבו בלבנון בשנת 1982 בידי מחבלים מארגון הפת"ח.
מרדכי עמד לפקד על מבצע החילוץ משהתקבלו ידיעות המודיעין לגבי מקום הימצאם של השבויים, אולם לבסוף החליט שר הביטחון משה ארנס לבצע חילופי שבויים והשישה שוחררו תמורת 4,765 מחבלים שהיו כלואים בישראל.
בפברואר 1986 הועלה לדרגת אלוף ומונה לראש מחלקת ההדרכה, תפקיד בו שירת כמחצית השנה.
בהמשך שירת כמפקד פיקוד בשלושת הפיקודים – דרום, מרכז וצפון, והיה האלוף היחידי שפיקד על שלושת הפיקודים (ומכאן כינויו: "אלוף שלושת הפיקודים").
בתקופתו כמפקד פיקוד הדרום החלה האינתיפאדה הראשונה.
בתקופת האינתיפאדה שירת גם כמפקד פיקוד המרכז.
בהיותו מפקד פיקוד צפון פיקד בשנת 1993 על מבצע דין וחשבון.
בשנת 1995, בסמוך לפרישתו מן הצבא הצטרף לליכוד.
בפרימרייז לקביעת רשימת הליכוד לכנסת ה-14 הגיע למקום הראשון עם כ-80,000 קולות, מה שהבטיח לו את המקום הרביעי ברשימה המשותפת עם גשר וצומת.
לאחר הבחירות קיבל את תפקיד שר הביטחון בממשלתו של בנימין נתניהו.
באוגוסט 1996 במסגרת תמרון שערך הצבא הסורי, הניע צבא סוריה את דיוויזיה מס' 14 מביירות אל עבר גבול ישראל.
התמרון יכול היה להיתפס כתמים, אלמלא דיווחיו של יהודה גיל כי סוריה מתכוננת למלחמה.
מפאת הערך הרב שיוחס למקור, ועל אף שלא היה אישור לכך ממקורות אחרים, גרמו הדיווחים לכך שצה"ל הזיז גם הוא יחידות שלו לגבול הצפון, והמשבר הלך והחריף.
סוריה הצהירה שמהלכיה הגנתיים בלבד ובמקביל עמוס גלעד מבכירי חטיבת המחקר באמ"ן העריך כי פניה של סוריה אינם למלחמה.
הערכתו שכנעה את הרמטכ"ל דאז, אמנון ליפקין-שחק, ואת יצחק מרדכי, להחליט שלא לנקוט בצעדים דרסטיים מדי, ובסופו של דבר חלף המשבר.
בשנת 1998 בעת ההתמודדות לתפקיד הרמטכ"ל היה האלוף מתן וילנאי המועמד המוביל לתפקיד, אך בעת ששהה מחוץ לישראל, העניק מרדכי את התפקיד לשאול מופז, לדעת רבים על רקע איבתו ארוכת השנים לווילנאי.
בעקבות זאת פרש וילנאי מצה"ל ביולי 1998, בתום 36 שנות שירות, ופנה לפעילות ציבורית.
בראשית שנת 1999 הסתכסך עם נתניהו, פוטר מתפקיד שר הביטחון, ופרש מן הליכוד, תוך שהוא מצטט מן התנ"ך את הפסוק – "קרע ה' את ממלכות ישראל מעליך היום, ונתנה לרעך הטוב ממך" (שמואל א', ט"ו, כ"ח).
לאחר פרישתו מן הליכוד הצטרף למפלגת המרכז אשר נוסדה באותה התקופה.
בקרב מקימי המפלגה היו ארבעה אנשים שראו עצמם כמועמדים לראשות הממשלה, אמנון ליפקין-שחק, דן מרידור, רוני מילוא ומרדכי.
לאחר שסקרים הוכיחו כי מרדכי הוא הפופולרי בין הארבעה, הוסכם ביניהם על הצגתו כמועמד לראשות הממשלה.
מרדכי איבד במהירות פופולריות לטובת אהוד ברק, ואף העימות הטלוויזיוני בינו לבין נתניהו, שנחשב למוצלח מבחינתו, לא שינה מגמה זאת.
לבסוף, יום לפני הבחירות, הסיר מועמדותו.
הבחירות עצמן היו כישלון למפלגת המרכז, אשר זכתה רק בשישה מנדטים.
לאחר עליית ברק לשלטון שימש מרדכי בממשלתו כסגן ראש הממשלה וכשר התחבורה.
במרץ 2000 הגישה פקידה במשרד התחבורה תלונה במשטרה נגד מרדכי בגין הטרדה מינית ומעשים מגונים, שתי נשים אחרות הגישו בעקבות כך תלונות על מעשים מגונים נוספים שביצע.
היועץ המשפטי לממשלה, אליקים רובינשטיין, החליט על הגשת כתב אישום נגד מרדכי בגין ביצוע העבירות, בתגובה הודיע מרדכי ב-28 במאי 2000 על התפטרותו מן הממשלה.
מרדכי הועמד לדין לפני בית משפט השלום בירושלים, באשמת ביצוען של עבירות מין בשלוש הנשים, מעשה מגונה בכוח שביצע ב-1992 בחיילת ששירתה בלשכתו, בהיותו מפקד פיקוד הצפון, מעשה מגונה בכוח שביצע בפעילה פוליטית ב-1996 בעת שכיהן כשר הביטחון ומעשים מגונים שביצע בעובדת לשכתו בשנים 1999–2000, בעת שכיהן כשר התחבורה.