tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באולימפיאדת לונדון (1948), נוספה קטגוריה נוספת, משקל תרנגול, בה התחרו מרימי משקולות שמשקלם עד 56 ק"ג, וקטגוריית משקל נוצה הצטמצמה למרימי משקולות שמשקלם 56 עד 60 ק"ג.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) נוספה קטגוריית משקל שביעית, בינוני-כבד (82.5 ק"ג עד 90 ק"ג), ובקטגוריית המשקל הכבד התחרו מי שמשקלם 90 ק"ג ומעלה.
באולימפיאדת מינכן (1972) נוספו שתי קטגוריות משקל נוספות: קטגוריית משקל זבוב (עד 52 ק"ג) וקטגוריית משקל סופר-כבד (110 ק"ג ומעלה).
בהתאם לכך, הצטצמצו קטגוריות המשקל תרנגול וכבד.
מספר התחרויות עלה בכך לתשע.
שינוי נוסף נעשה באולימפיאדת מוסקבה (1980), אז פוצלה קטגוריית המשקל הכבד לשניים: במשקל כבד נותרו מרימי המשקולות שמשקלם 100 עד 110 ק"ג, ואלו שמשקלם בין 90 ל-100 ק"ג התחרו בקטגוריית משקל עשירית: משקל כבד ראשון.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) נותרו עשר הקטגוריות על כנן, אך סיווגן השתנה.
התחרויות נערכות בסיבוב אחד, הכולל שני חלקים.
החלק הראשון כולל הרמת משקולות בשיטת הנפה, והחלק השני בשיטת דחיקה.
בכל שיטה נערכים שלושה סיבובים, והתוצאה הטובה ביותר שהשיג מרים משקולות בכל שיטה היא זו שנחשבת עבורו.
מרים משקולות שנפסל בכל שלושת הניסיונות שלו בשיטת הנפה, לא מתחרה בשיטת דחיקה.
סכום התוצאות הטובות ביותר של כל מתחרה בשתי השיטות מהווה את התוצאה הסופית שלו, ובהתאם לכך נקבע דירוגו.
לאורך השנים זכו מרימי משקולות מ-64 מדינות במדליות במשחקים האולימפיים.
מרימי משקולות ישראלים במשחקים האולימפיים
המשלחת הישראלית כללה מרימי משקולות שבע פעמים, בהן נטלו חלק 12 ספורטאים, כולם גברים.
את הישג השיא רשם אדוארד וייץ, שסיים במקום החמישי באולימפיאדת מונטריאול (1976).
הרנה היא עיר בנורדריין-וסטפאליה שבגרמניה.
העיר יושבת בחבל הרוהר, בין הערים בוכום וגלזנקירכן.
העיר משתייכת למטרופולין הריין-רוהר , שהוא אחד האזורים העירוניים הגדולים ביותר (מגלופוליס) באירופה עם למעלה מ-10 מיליון תושבים על שטח של 7,000 קמ"ר.
כמו ערים רבות אחרות באזור, במהלך ימי הביניים הרנה הייתה כפר חקלאי קטן.
עם תחילת המהפכה התעשייתית קמו בעיר מפעלים רבים לייצור פלדה ופחם אשר משכו אליה פועלים מכל רחבי גרמניה ואף מפולין, איטליה וספרד.
לאחר מלחמת העולם השנייה העיר כונתה בתור עיר הזהב ("Die Goldene Stadt") וזאת בגלל הנזק המצומצם יחסית ממנו סבלה במהלך ההפגזות האוויריות של בעלות הברית.
העיר ידועה בזכות חוות הסוסים הרבות הפועלות בסביבתה והיא מארחת כל שנה את ה"Cranger Kirmes" - היריד השני בגודלו בגרמניה, עם ממוצע של כ 4,500,000 מבקרים.
היריד מארח בכל שבוע ראשון של אוגוסט כ-500 דוכנים מגוונים על שטח של 111,000 מ"ר.
אחת האטרקציות המרכזיות ביריד היא גלגל ענק המוצב במרכזו, הידוע כגלגל-הענק הגדול ביותר בעולם (כ-60 מ' גובה).
מיקומה המרכזי של Herne הופך אותה לבסיס אידיאלי עבור עסקים ולוגיסטיקה.
הפארקים התעשייתיים שלה, כגון Friedrich der Große ו-Hibernia, נגישים בקלות.
המרכז הלוגיסטי GVZ Emscher משלב שלושה אמצעי תחבורת משא - מים, כבישים ומסילות רכבת.
נכון לראשית 2016, עמדה אוכלוסיית העיר על יותר מ-155,000 נפש.
בשנת 1995 נוסד בעיר אנסמבל תיאטרון רשמי, אשר עבד עד אז על פרויקטים משותפים בבתי תיאטרון שונים בחבל הרוהר.
בנובמבר 1998 פתח האנסמבל תיאטרון משלו, עם 50 מושבים.
התיאטרון מעלה מחזות רציניים, וכן קומדיות ותיאטרון ילדים.
עד 1970 פעל בהרנה תיאטרון "הצימר", שנסגר מאז.
מרכז נוסף למופעי תיאטרון מאז ינואר 2004 הוא המונדלפלסט (בתרגום מגרמנית- "ארמון הירח") בהנהגת הדרמטורג כריסטיאן סטרטמן.
זהו התיאטרון העממי הראשון בחבל הרוהר.
מאחורי חזית הארט נובו של הבניין, אשר שימש בעברו כבית העירייה הישן, נערכו עד היום 6 קומדיות, עם אנסמבל קבוע.
מאז אוקטובר 2004 פועל בעיר בית קולנוע מודרני עם שישה אולמות הקרנה.
הקולנוע נקרא Filmwelt Herne, והוא ממוקם בכיכר ברלין.
זהו אחד מבתי הקולנוע הראשונים של נורדריין-וסטפאליה, אשר באופן קבוע מציג סרטים בגרסה דיגיטלית.
המוזיאון לארכאולוגיה LWL-Museum für Archäologie Westfälisches Landesmuseum מעמיד במרכז התערוכות שלו את ההיסטוריה של האנושות בת 250,000 שנה של אזור וסטפליה.
המבקרים במעבדת המחקר יכולים לעקוב אחר השיטות הארכאולוגיות השונות לחקור את עקבות העבר.
המוזיאון Emschertal-Museum הוא אחד המוזיאונים האזוריים הגדולים באזור הרוהר והוא כולל אוספים נרחבים על ההיסטוריה המקומית, תולדות הטבע והאומנות.
המוזיאון הפרטי של אופל בעיר מציג 50 מכוניות אופל קלאסיות, לצד מכונות תפירה, אופניים ואפילו מקררים של המותג אופל וכן מזכרות.
הרנה מחזיקה בשתי ספריות ציבוריות, אחת במרכז העיר ואחת בשכונת Wanne, אשר משמשות את כל תושבי העיר תמורת תשלום שנתי קטן.
בנוסף קיימת ספרייה ניידת ("אוטובוס ספרים") המבצעת שירות משלוח ספרים לאזרחים המבוגרים.
בנוסף, בקרבה למרכז התרבות העירוני נמצאת הספרייה ע"ש מרטין אופיץ, שהיא הספרייה המרכזית לתרבות והיסטוריה הגרמנית במזרח אירופה.
היא אוספת ספרות מכל מזרח אירופה כשהמוקד הוא על אזורים של מערב פולין וכן אזור קלינינגרד - מזרח גרמניה ההיסטורית.
הטירה על המים Castle Strünkede נחשבת לסימן ההיכר של הרנה.
בניית הטירה החלה בימי הביניים, והושלמה סופית בתחילת המאה ה -17. מתחם הטירה כולל גם את בית התפילה הגותי, את הגלריה העירונית, וטחנת רוח מהמאה ה-19, אשר הוסבה לבית-קפה.
מבנה חשוב נוסף הוא בניין העירייה הישן (1911/1912), בניין נאו-קלאסי עם חזית מונומנטלית אותה עיצב וילהלם קרייס.
הכנסייה הפרוטסטנטית הראשית היא קרויצקירש (Kreuzkirche) משנת 1875.
הכנסייה הקהילתית של בוניפאס הקדוש היא הכנסייה הקתולית הוותיקה בעיר.
בשכונת Börnig שוחזר באופן נרחב בשנים האחרונות מתחם מכרות הפחם של Teutoburgia.
כיום הוא מציג את אידיאל גן העיר של ראשית המאה ה -20.
בשטח שבו פעל בעבר מכרה הפחם של Mont Cenis, עומדת כיום האקדמיה להכשרה של משרד הפנים של נורד ריין וסטפאליה.
זהו המבנה הגדול בעולם שפועל כל כולו על אנרגיה סולארית.
בשכונת באוקאו עומד האצטדיון "Stadion am Schloß" אשר נבנה ב-1910 ויכול להכיל עד 32,000 אנשים.
הוא היה אחד האצטדיונים הגדולים של אותה תקופה.
בהרנה ישנם בתי ספר כלליים ומקצועיים רבים.
בגימנסיה Pestalozzi אשר קיימת מעל 150 שנה לומדים כ-800 תלמידים.
הגימנסיה Harry Counti קיימת מעל 140 שנה ולומדים בה כ-850 תלמידים בממוצע.
בית הספר היסודי הגדול ביותר בעיר, עם 1,100 תלמידים, הוא Otto Hahn Gymnasium, שנוסד בשנת 1957. יש גם ארבעה בתי ספר מקיפים, 11 בתי ספר תיכוניים, 26 בתי ספר יסודיים, שמונה בתי ספר מיוחדים, בית ספר פרטי אחד וכן בית ספר למוסיקה.
המרכז הקליני Marienhospital אשר שייך לאוניברסיטת רוהר מהווה גם מרכז לחינוך רפואי.
מצפה הכוכבים Sternwarte Herne בפארק דורנברגר מציע תצפיות שמים, הרצאות בנושא אסטרונומיה וכן תצוגות בפלנטריום.
טורנירי ההרמת משקולות באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018) התקיימו ביריד האולימפי בין ה-7 ל-13 באוקטובר 2018. התחרויות הורכבו משישה טורנירים לנערים וחמישה טורנירים לנערות.
הרנאדפטרי (בהונגרית: Hernádpetri) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בהרנאדפטרי הייתה קהילה יהודית קטנה.
הרנאדסנטאנדראש (בהונגרית: Hernádszentandrás) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
הרנאדווצ'ה (בהונגרית: Hernádvécse) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בהרנאדווצ'ה הייתה קהילה יהודית קטנה.
הרנאדקק (בהונגרית: Hernádkak) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
הרנאדנמטי (בהונגרית: Hernádnémeti) היא עיירה במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
יהודים התיישבו במקום במחצית השנייה של המאה ה-18 ובית הכנסת של הקהילה נבנה בשנת 1800. במקום היה גם בית קברות יהודי.
בשנת 1942 נשלחו תשעה מיהודי הכפר לעבודות כפייה ובאפריל 1944, נצטוו היהודים לענוד טלאי צהוב, ותנועתם במקומות ציבוריים הוגבלה.
אחרי חג הפסח רוכזו יהודי הכפר בחצר בית הכנסת והובלו לגטו שאטוראליאויהיי מקום ריכוז יהודי המחוז.
ביוני 1944 שולחו יושבי הגטו למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה חזרו להרנאדנמטי ארבעה יהודים שמצאו את בתיהם שדודים ואת בניין בית הכנסת ובית הקברות הרוסים.
ותוך זמן קצר הם עזבו את הכפר לתמיד.
הרנאדביד (בהונגרית: Hernádbűd) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית הרנאדביד קטנה משמעותית בשנים האחרונות, מ-188 תושבים בשנת 1990 עד 119 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-36%).
בהרנאדביד חיו מעט יהודים ובמקום קיימים קברים יהודיים.
הרנאדצצה (בהונגרית: Hernádcéce) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
הכפר הוקם בשנת 1950 מאיחוד בין שני כפרים זעירים אלשוצצה (Alsócéce) ופלשצצה (Felsőcéce).
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית הרנאדצצה קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות, מ-240 תושבים בשנת 1990 עד 200 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-16%).
בשני הכפרים מהם מורכב הרנאדצצה חיו מעט יהודים.
הרנאדסורדוק (בהונגרית: Hernádszurdok) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית הרנאדסורדוק קטנה משמעותית בשנים האחרונות, מ-248 תושבים בשנת 1990 עד 157 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-36%).
בהרנאדסורדוק חיו מעט יהודים ובמקום יש שאריות של בית קברות יהודי.
הרנאדקרץ' (בהונגרית: Hernádkércs) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית הרנאדקרץ' קטנה משמעותית בשנים האחרונות, מ-340 תושבים בשנת 1990 עד 283 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-16%).
הרנד (בהונגרית: Herend) היא עיירה במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
בהרנד חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
תיעוד להימצאותם קיים במוזיאון בבודפשט
בנוסף, ברחוב צדדי ליד בית הקברות הגרמני, קיים בכפר בית הקברות היהודי
פרדיננד פרידריך הרמן נילבוק (17 באפריל 1888 – 16 ביולי 1954), כונה גם הרמס ניל, היה מלחין גרמני, אשר הלחין שירי עם ולכת עבור צעדות צבאיות.
עם סיום הלימודים בשנת 1902 סיים ניל את חניכותו אצל מנצח מקהלת גנתין, אדולף ביכלר.
באוקטובר 1906 הצטרף לצבא הקיסרות הגרמנית והתקבל כטרומבוניסט ואבוביסט בגדוד החי"ר הראשון של המשמר בפוטסדאם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא היה מוביל הלהקה של גדוד החי"ר הגרמני 423. בשנת 1919 הוא שוחרר משירותו הצבאי ועבד כפקיד בממשל עד 1927. באותה שנה הוא הקים בפוטסדאם את להקת "תזמורת האבירים", שם היה מלחין ותמלילן.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, ניל הצטרף למפלגתם כחבר ה-2,171,788. הוא הפך למנהיג כוחות האס אה, לפני שקיבל קידום למנהיג הלהקה של מוסד ההכשרה של הרייכסארבייטסדינצט בפוטסדאם.
במהלך שלטון גרמניה הנאצית הוא הקדיש את כל מרצו להלחנת צעדות ושירים, אשר זכו לפופולריות על ידי חברי המפלגה הנציונל-סוציאליסטית ואף הופצו באופן נרחב בכל החזיתות של מלחמת העולם השנייה.
בעצרות המפלגה הנאצית בנירנברג הוא היה מנצח-העל של כל להקות המוזיקה.
במהלך עיסוקו במוזיקה, ניל אף המציא ועיצב "חצוצרה מהוללת" - סוג של חצוצרה, אך מוארכת במעט יותר מהרגילה, המכונה הרמס ניל-דופלפן.
בתקופה שלאחר המלחמה התגורר ניל בלינגן, שם נפטר בשנת 1954.
אריקה - הידועה שבעבודותיו, מפורסמת ומושרת עד היום בקרב חובבי מוזיקת מארש
תחרויות הרמת משקולות באולימפיאדת טוקיו (2020) מתקיימות באולמות הטוקיו אינטרנשיונל פורום.
בתחרות לוקחים חלק 196 ספורטאים מ-74 מדינות המתחרים ב-14 קטגוריות משקל שונות (7 קטגוריות לגברים ו-7 קטגוריות לנשים).
התחרויות יתקיימו בהתאם לקטגוריות המשקל החדשות שנקבעו על ידי הפדרציה הבינלאומית להרמת משקולות (IWF) ביולי 2018.
סין270 ק"ג תמרה סלזאר263 ק"ג קריסמרי סנטנה256 ק"גנשים - 87+ ק"ג לי וונוון
שיא אולימפי אמילי קמפבל283 ק"ג שרה רובלס282 ק"ג
הרנאן דיאז (בספרדית: Hernán Díaz; נולד ב-1973) הוא סופר אמריקאי יליד ארגנטינה.
הרומן הראשון שלו, "במרחבים", תורגם לעברית על ידי שרון פרמינגר ופורסם בשנת 2024 בהוצאת ידיעות אחרונות.
הרומן השני שלו "נאמנות" תורגם לעברית בידי שרון פרמינגר ויצא לאור בהוצאת משכל.
הספר נאמנות שפורסם ב-2022 זכה בפרס פוליצר לספרות באותה שנה.
דיאז נולד בבואנוס איירס, ארגנטינה.
כשהיה בן שנתיים עברה משפחתו לשוודיה.
המשפחה שבה לארגנטינה לאחר החזרת הדמוקרטיה למדינה.
הוא למד תואר ראשון בספרות באוניברסיטת בואנוס איירס ולאחר מכן עבר ללונדון כדי ללמוד לתואר MA בקינגס קולג'.ב-1999 עבר לניו יורק וקיבל את הדוקטורט שלו מאוניברסיטת ניו יורק בהנחיית אביטל רונאל וסילביה מולוי בתחום ספרות השוואתית ופילוסופיה.
דיאז זכה במלגות ממרכז קולמן לחוקרים וסופרים של הספרייה הציבורית בניו יורק וממרכז בלאג'יו של קרן רוקפלר.
הרומנים של דיאז תורגמו ליותר מ-20 שפות.
מאמריו וסיפוריו הקצרים פורסמו בין השאר ב"פלייבוי" וב-"The Yale Review".
מלבד כתיבתו, הוא מנהל שותף של המכון ההיספני לתרבויות אמריקה הלטינית והאיברי באוניברסיטת קולומביה, ומשמש כעורך מנהל של כתב העת בשפה הספרדית "Revista Hispanica Moderna".
בשנת 2017 הוציא את הרומן "במרחבים".
בשנת 2019 זכה בפרס וויטינג, המעניק 50,000 דולרים לכל זוכה לעשרה סופרים חדשים ומגוונים בתחומי סיפורת, עיון, שירה ודרמה.
הפרס ניתן "על סמך הישגים בתחילת הקריירה, שנושאים בחובם הבטחה ליצירה ספרותית מעולה שצפויה בהמשך."
בשנת 2022 הוציא את הספר "נאמנות".
הרן כסלו (נולד ב-1986) הוא צייר יליד קיבוץ בארי.
הציג במספר תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות.
עד הטבח בבארי במלחמת חרבות ברזל הוא חי ויצר בקיבוץ, עם אשתו ושני ילדיו.
כסלו הוא דור שלישי למייסדי הקיבוץ, שעלו על הקרקע בשנת 1946.
התנדב לשירות צבאי ושירת ביחידת שלדג, והחל לצייר רק לאחר שהשתחרר מצה"ל.
הוא למד בבית הספר לציור "התחנה", ולאחר מכן למד ב"כולל" בית לציור עכשווי.
בשנים 2012–2016 למד לתואר ראשון באמנות רב תחומית במכללת שנקר.
ב-2016 קיבל את "פרס נשיאת שנקר ע"ש איירין קרייטמן" על הצטיינותו בלימודים וסיים את הלימודים בהצטיינות יתרה.
ב-2016 נערכה בגלריה בארי תערוכת היחיד הראשונה שלו - "הדרך לאל בורייג'" - אותה אצרה ד"ר זיוה ילין, מנהלת ואוצרת הגלריה באותה עת.
ב-2018 זכה בפרס "אמן צעיר" שמעניק משרד התרבות והספורט.
כסלו הציג תערוכות יחיד, בין היתר, גם בגלריה "זימאק" המייצגת אותו, בגלריה בארי וב"מקום לאמנות" בתל אביב.
ב-7 באוקטובר 2023, בעת הטבח בקיבוצו, הסתגר כסלו עם משפחתו בממ"ד, והם חולצו רק בשעות אחר הצהריים.
עבודותיו פונו בהמשך בעזרת אחים לנשק.
בדצמבר 2023 נפתחה תערוכת יחיד של כסלו במשכן לאמנות בעין חרוד.
בתערוכה "חרדת קיבוץ", שאצר אבי לובין, מוצגים הציורים ששרדו את מתקפת החמאס.
כסלו מציג ציורים מהשנים 2021–2023 של הנוף בבארי, הפסטורלי לכאורה, אך החרדה והסכנה מבעבעים מתחתיו.
הציורים עתירי החומר נוצרו תוך שימוש בשיפודים, פטישים וכלי גינון במקום מכחולים.
כסלו גם השתתף במספר תערוכות קבוצתיות, בין היתר במוזיאון הנגב לאמנות, במשכן לאמנות עין חרוד, מוזיאון אשדוד וגלריה בנימין בתל אביב.
ביוני 2021 השתתף בתערוכה קבוצתית בגלריה זימאק בתל אביב.
בינואר 2025 נערכה בגלריה זימאק תערוכת יחיד של כסלו.
כבר בערב הפתיחה של התערוכה, נמכרו כל היצירות שהוצגו.
בראיון לעיתון "הארץ" אמר כסלו: "חשבתי שאף אחד לא יקנה כלום מהתערוכה בגלל שהנושאים שלה כל כך קשים".
כסלו פיתח סגנון ייחודי, הכולל ציור שמן דשן עם אימפסטו כבד, שכבות עבות של צבע ותנועות מכחול רחבות, לפעמים אף צביעה ישירות מהשפופרת.
הוא מניח גושי צבע שמן שמתייבשים בתהליך ממושך של חצי שנה עד שנתיים, תוך שימוש באמצעים כמו כלי גינון, כלי עבודה, שפכטלים וסכינים.
זיוה ילין כתבה לקראת תערוכת היחיד שלו כי "בציוריו של הרן ניכרות השפעות מאמני אסכולת לונדון, ובעיקר מפרנק אאורבך, אך גם מאסכולת פריז היהודית, מחיים סוטין".
בראיון ל"הארץ" אמר כסלו כי הוא מזדהה עם עבודותיהם עם דובל'ה הלר, שעמו נפגש בסטודיו בקיבוץ נירים, ועם אורי ריזמן.
בעיני סמדר שפי, האוצרת ומבקרת האמנות, "הציור של כסלו הוא אלטרנטיבה של אבסטרקט במקום שבו ציור נרטיבי וסימבולי הפך לברירת מחדל.
כסלו נוטה להתעלם מגבולות הקנבס שלו...
הצבעים הסמיכים -דשנים-ערומים גולשים מעבר לקצוות, מתייבשים בגלים לא אחידים".
2017 - "הדרך לאל בורייג'" - גלריה בארי, אוצרת ד"ר זיוה ילין
2023 - "חרדת קיבוץ", המשכן לאמנות בעין חרוד, אוצר אבי לובין
2024 - "תולה את החשיכה", גלריה זימאק, אוצר ירון הרמתי
הרמת משקעים מכלי בישול היא פעולה של הכנת רוטב באמצעות הוספת נוזלים למיצי הבישול ולחתיכות אוכל קטנות שנותרו דבוקות לכלי שבו בושל דבר מה.
בשיטת בישול זו ממיסים וממצים את טעמן של שאריות המזון שנשארו בכלי.
כאשר נתח בשר נצלה, מטוגן בכלי כגון מחבת או סיר בישול, או מוכן במחבת בצורה אחרת של חום יבש, נוצר בתחתית הכלי משקע של סוכרים, פחמימות או חלבונים, מעורב בחלק מהשומן שהפך נוזלי.
המונח הקולינרי הצרפתי למשקעים אלה הוא sucs, מהמילה הלטינית succus (מוהל).
לאחר הוצאת הבשר מהכלי, מרוקן הכלי מרוב השומן הנוזלי (אותו ניתן במקרים מסוימים לסנן ולהשתמש לטיגון).
בכלי נשארת כמות קטנה של שומן עם מיצי הבשר וחתיכות שנדבקו לכלי.
הכלי מונח על כיריים, ולתוכו נמזג כממס נוזל עם טעם כגון ציר, יין או מיץ.
מוצרי חלב, לעומת זאת, אינם מומלצים לפעולה זו, מכיוון שהם עלולים להתגבן (הגבנה) כאשר מוסיפים אותם לחום גבוה.
לאחר הוספת הנוזל והרתחתו, מגורדות השאריות הדבוקות לכלי ומשתלבות בנוזל.
המונח הקולינרי fond, המילה בצרפתית ל"בסיס" או "ייסוד", מתייחס לרוטב הזה.
(בארצות הברית, ניתן להשתמש בפונד גם לסירוגין עם המילה sucs).
בשלב הבא, "מצומצם" הנוזל באמצעות הרתחתו לאורך זמן עד להתאדות רוב המים שהיו בו.
בשלב זה מתקבלת כמות קטנה יחסית של נוזל בעל טעם עשיר מאוד.
הטעם נקבע בעיקר על ידי הבשר.
לעיתים נוספים לממס חומרי טעם וריח, כגון עשבי תיבול.
שיטה זו היא אבן הפינה של רטבים בכלל ורוטבי בשר ידועים רבים.
את הנוזל שנוצר ניתן לתבל ולהגיש בפני עצמו (לפעמים נקרא jus כלומר רוטב), או בתוספת ירקות ארומטיים, כגון בצל או שאלוט, גזר וסלרי, או להשתמש בו כבסיס למרק.
ניתן גם להסמיך את הרוטב על ידי הקצפת הנוזל עם חמאה, הוספה של רביכה או עמילן כגון קמח, עמילן תירס או שורש החץ (צמח רב-שנתי הגדל ביערות גשם, ומפקעות קני השורש שלו מפיקים עמילן).
ניתן להשתמש בהסרת והמסת שאריות מזון גם לאחר בישול ירקות, במיוחד כאלה שהשאירו סוכרים בתחתית התבנית.
הוא משמש בדרך כלל בצל.
מכיוון שירקות לא מכילים שומן, אין צורך להוציא את השאריות מהמחבת כדי לשפוך עודפי שומן.
במקום זאת, ניתן להוסיף את הנוזל ישירות למחבת ולערבב, לאפשר לבסיס להתמזג עם הירקות, במקום ליצור רוטב נפרד.
לאורך השנים ספורטאים ישראליים הצליחו להגיע להישגים מסוימים בענף הרמת המשקולות.
נציגי ישראל השתתפו בכמה משחקים אולימפיים בתחרויות הרמת משקולות.
בטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן ב-1972 נרצחו מרימי המשקולות יוסף רומנו וזאב פרידמן וכן שופט הרמת המשקולות יעקב שפרינגר, שהיו חלק ממשלחת ישראל לאולימפיאדה.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) הגיע אדוארד וייץ למקום החמישי, וזה היה המקום הכי גבוה בתולדות ישראל בתחרויות הרמת משקולות במשחקים האולימפיים.
וייץ גם השתתף באליפות אסיה בהרמת משקולות, שנערכה בבנגקוק 1976 וזכה בשתי מדליות זהב בדחיקה ובקרב 2. נציגי ישראל במשחקי אסיה זכו במדליות כסף וארד בהרמת משקולות.
באליפות אירופה לשנת 2019 זכתה ניקול רובנוביץ' במדליית ארד.
באליפות זו גם נשברו שלושה שיאים לאומיים על ידי שרית קלו ושלושה שיאים לאומיים נוספים נשברו על ידי דוד ליטבינוב.
בספטמבר 2023 השתתפה נבחרת ישראלית באליפות העולם בערב הסעודית.
בפברואר 2024 סיליה גולד זכתה במדליית כסף בדחיקה באליפות אירופה שהתרחשה בסופיה שבבולגריה, זאת לאחר ששברה שני שיאים ישראליים.
בסך הכל ספורטאי ישראל זכו באליפויות אירופה ב-3 מדליות (1 כסף ו-2 ארד).
באליפויות עולם טרם היו זכיות.
הארגון היציג של הענף בישראל הוא איגוד הרמת המשקולות בישראל.
הארגון מפעיל מרכזי אימון בירושלים, תל אביב, חיפה, באר שבע, אשדוד, הרצליה ועוד.
נכון ל־2024 יושב ראש האיגוד הוא אורן שי.
תחרויות הרמת משקולות באולימפיאדת פריז (2024) התקיימו בין 7 ל-11 באוגוסט באולמות אקספו פריז פורט דה ורסאי.
מספר שינויים משמעותיים חלו בתחרויות הרמת המשקולות בפריז 2024, כאשר שמספר קטגוריות המשקל הצטמצם מארבע עשרה בטוקיו 2020 לעשר בפריז 2024. בנוסף, 120 מתחרים סך הכל, בחלוקה שווה בין גברים לנשים, התחרו בכל אחת מעשר הקטגוריות.
זוהי ירידה משמעותית של כ-76 מתחרים ממספר המתחרים בטוקיו 2020.
הרנהוט היא עיירה במחוז גרליץ שבמדינת סקסוניה שבגרמניה.
העיירה ידועה בעיקר כמקום המוצא של קהילת (הוקמה על ידי ניקולאוס לודוויג, הרוזן פון צינצנדורף, ב-1722), ושל ה (Herrnhuter Sterne).
בשנת 2016, העיירה זכתה בתואר הכבוד "" מטעם ארגון , וביולי 2024 נרשמו מרכז העיירה ושני שטחים נוספים בתחומה ברשימת המורשת העולמית של אונסק"ו כחלק מהאתר המורשת הסדרתי "יישובי הכנסייה המוראבית" לצד כריסטיאנספלד (דנמרק), בת'להם (ארצות הברית) וגרייסהיל (צפון אירלנד).
הרנהוט שוכנת בין העיירות הגדולות יותר של לובאו ו באזור הגבעות של על נחל פטרסבאך, היובל הראשי הארוך ביותר של הנהר , יובל של הנהר נייסה.
העיירה שוכנת באזור ההיסטורי, על כביש בונדשטראסה 178, ועל קו הרכבת ציטאו-לובאו (Bahnstrecke Zittau–Löbau).
הרנהוט נמצאת כ-10 ק"מ דרומית-מזרחית ללובאו, 15 ק"מ צפונית-מערבית ל, ו-25 ק"מ דרומית-מערבית לבירת המחוז גרליץ.
העיירה גובלת, בין היתר, בעיירה .
הרנהוט נוסדה בתחילת המאה ה-18 על ידי חברי "", דוברי הגרמנית, פליטים דתיים ממרקיזות מוראביה.
ארגון "אחדות האחים" קם לאחר שהרפורמטור יאן הוס הועלה על המוקד במהלך ועידת קונסטנץ בשנת 1415. במאה ה-18, הם נאלצו להתמודד עם צעדי הקונטרה-רפורמציה החמורים שננקטו בארצות כתר בוהמיה על ידי השליטים מבית הבסבורג.
משנת 1722 הגיעו פליטים לאזור אוברלאוזיץ, שבשליטת נסיכות הבוחר מסקסוניה מאז שלום פראג (1635).
לאחר שנפגש עם מנהיגם , מיסיונר מוראבי, הזמין אותם האציל הגרמני ניקולאוס לודוויג, הרוזן פון צינצנדורף (1700–1760), להתיישב באחוזות ברטלסדורף הנרחבות שלו.
זמן קצר לאחר מכן בנה דוד את הבית הראשון במה שעתיד להפוך להרנהוט.
משמעות השם "הרן הוט" (Herrn Hut) פירושו "הגנתו של האל".
צינצנדורף הקים לעצמו בעיירה מעון חדש בשנים 1725–1727. מהרנהוט התפשטה הקהילה לריקסדורף שליד ברלין, למנזר לשעבר ליד , ל, ל ועד ל (1771–1772).
כנסיות בנות רבות קמו בכל רחבי העולם.
התנועה המיסיונרית הפרוטסטנטית המאורגנת הראשונה החלה מהרנהוט ב-1732, כאשר שני אחים בוהמיים נסעו לאיי הודו המערבית הדנים, ואחר כך נסעו אחרים גם לגרינלנד.
עבודת המיסיון הראשונה באמריקה הצפונית החלה בסוואנה, בקולוניה הבריטית פרובינציית ג'ורג'יה באמריקה הצפונית, בשנת 1735. בשנת 1738 נוסדה בדרום אפריקה התחנה המיסיונרית של .
כריסטיאנספלד בדנמרק הגיעה בעקבותיה ב-1771.
להרנהוט יש מקום נכבד בהיסטוריה של הפרוטסטנטיות, כמו גם בהיסטוריה הרחבה יותר של הנצרות.
הקהילה של צינצנדורף השפיעה על ג'ון וסלי ביצירת המתודיזם, והיא תרמה לעליית האוונגליזם, תנועה בין-עדתית רחבה של יותר מ-300 מיליון אנשים בכל רחבי העולם.
לפי הקונגרס הממלכתי הסקסוני ב-1777, הרנהוט כללה 76 בתים.
באמצע המאה ה-19 עלתה האוכלוסייה מעל 1,000 תושבים, ולאחר מלחמת העולם השנייה הגיעה ליותר מ-2,000. מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 חלה ירידה באוכלוסייה, אשר קיבלה פיצוי על ידי איחוד של עיריות שכנות.
הסמל של הרנהוט הוא כחול ולבן, מראה את מגדל האלטן (מגדל התצפית) על ראש גבעת הוטברג מעל העיירה.
שמה של גבעת הוטברג ("גבעת התצפית") מרמז על שמו של היישוב המוראבי שנוסד על ידי גולים אלה באחוזת צינצנדורף בשנת 1722.
בהרנהוט יש כנסייה ושני מוזיאונים, כולל מוזיאון להיסטוריה מקומית.
זהו המרכז של הכנסייה המוראבית העולמית, Unitas Fratrum , במקבילה הגרמנית Brüder-Unität או Brüdergemeine.
שפות אירופיות רבות קראו לתנועת הכנסייה המוראבית ישירות על שם הרנהוט, למשל הרנהוטלוס (hernhuutlus) באסטונית, הרנהוטילאיסוס (herrnhutilaisuus) בפינית, הרנהוטיישי (hernhūtieši) בלטבית והרנהוטיסמן (herrnhutismen) הן בנורווגית והן בשוודית.
תחנת הרכבת לשעבר של הרנהוט על קו הרכבת שהוצא משימוש של ציטאו-לובאו הפכה לגלריה לאמנות.
כלכלת העיירה מבוססת על מינהל הכנסייה, חינוך, תיירות וייצור, כולל הכוכב בעל 25 הקצוות שנתלה לעיתים קרובות בחלונות ובמרפסות במהלך עונת חג המולד, אשר מיוצר כבר למעלה מ-150 שנה.
מהרנהוט התפשט עיטור הכוכבים המוראביים ברחבי אירופה ואמריקה.
אתר המורשת העולמית כולל שלושה מרכיבים עיקריים: מרכז העיירה ההיסטורי בדרום-מערב, האקר של אלוהים (בית הקברות) הצמוד הממוקם במדרון הדרומי של גבעת הוטברג, ואחוזת ברטלסדורף בצפון-מזרח המחוברת בשדרה היסטורית.
האתר הורחב לצפון-מערב כדי לכלול את המוזיאון האתנוגרפי ומזרחה כדי לכלול שני בתי מיסיונרים של תחילת המאה העשרים.
המרכז כולל בתי היסטוריים כדוגמת הארכיון של האחווה ומנהל האחווה, גנים, המוזיאון האתנוגרפי, בית הקברות שעל גבעת הוטברג שהוקם ב-1724 ונסגר ב-1911 ובו כ-6,000 קברים ומגדל התצפית שבראש הגבעה.
אחוזת ברטלסדוף כוללת את בית האחוזה של הרוזן צינצנדורף ודירות מנהלי האחווה, מוקף במגוון מבנים נלווים.
בית האחוזה של צינצנדורף, הכולל את מקום הכינוס הראשון של הכנסייה המוראבית המחודשת, מתוארך לשיפוץ מלא של אחוזה ישנה יותר בשנים 1721–1722. הוא הפך לאב-טיפוס של מה שנקרא סגנון הבארוק האזרחי של הכנסייה המוראבית, שניתן לראותו במבנים שונים בכל יישובי הקהילה.
הרנכימזה הוא מתחם מבנים מלכותיים הממוקם על האי הרנאִינזל (Herreninsel - "אי האדונים") אשר נמצא בלב אגם כימזה, האגם הגדול ביותר בבוואריה, גרמניה.
המבנה הראשי באי נקרא "הארמון החדש" והוא נבנה על ידי מלך בוואריה לודוויג השני.
הארמון, שהוא הגדול מבין כל הארמונות והטירות אשר נבנו בידי המלך, נבנה כדי לציין את הערצתו של המלך לודוויג ל"מלך השמש" - לואי הארבעה עשר מצרפת.
תוכניותיו של לודוויג השני להקים לעצמו העתק של ארמון ורסאי החלו כבר עם תחילת בנייתה של טירת לינדרהוף בשנת 1868. אולם השטח ההררי אשר נבחר להקמת הטירה לא התאים לבניית ארמון רחב המוקף גנים כארמון ורסאי, ולכן נזנחה התוכנית לבנייתו במקום.
חמש שנים מאוחר יותר, בשנת 1873, רכש המלך לודוויג את האי הרנינזל, ובהיותו רחב ידיים ובעל טופוגרפיה שטוחה, החליט ליישם במקום זה את שאיפתו לבניית הארמון.
בניית הארמון החדש החלה בשנת 1878. בשנת 1885 חלה האטה ניכרת בבנייה, וזאת מפאת חוסר בתקציב - המלך לודוויג בנה את טירותיו מכספו שלו ולא מכספי המדינה כנהוג בקרב שליטים אבסולוטיים מתקופתו, ולכן דלות ממונו השפיעה ישירות על קצב הבנייה של טירותיו.
עם מותו של המלך בשנת 1886 נפסקה הבנייה לחלוטין, וזמן קצר לאחר מכן נפתח הארמון לקהל הרחב כאתר תיירות.
הארמון, אשר תוכנן על ידי האדריכל הפרטי של לודוויג, כריסטיאן יאנק, יחד עם פרנץ שייץ וגאורג דולמן, תוכנן להיות העתק מושלם של ארמון ורסאי הענק.
אולם תקופת הבנייה הקצרה אפשרה להעמיד על תילו רק את העתק החלק המרכזי של הארמון הצרפתי.
נוסף על כך, מתוך 70 החדרים אשר נבנו בבניין החדש, 50 נותרו לא גמורים.
כיום ניתן לבקר ב-20 החדרים המפוארים שבנייתם הושלמה וכמו כן בגרם המדרגות הצפוני שהוא החלק היחיד בארמון שבנייתו לא נסתיימה אך הוא פתוח לקהל.
ככל שהתקדמה בנייתו של הארמון החדש, חלו שינויים קטנים בתוכנית, אשר יצרו הבדלים בינו לבין המקור שבצרפת.
כך למשל, אולם המראות שבארמונו של לודוויג גדול יותר מזה שבוורסאי ופרטי העיצוב שבו (דוגמת נברשת החרסינה שבחדר האוכל, שהיא הגדולה מסוגה בעולם) לרוב עשירים יותר.
גם הזמן שחלף בין בניית הארמון בוורסאי לבין בניית ארמונו של לודוויג ניכר היטב בארמון הבווארי.
ארמון ורסאי, אשר נבנה כ-200 שנים לפני ההעתק, לא כלל אפילו תא שירותים אחד.
המקום היחיד בו נמצאו מים זורמים בוורסאי היה מערכת המזרקות שבגני הארמון.
בארמונו של לודוויג לעומת זאת, היו מספר רב של תאי שירותים נוסף על בריכת שחייה מחוממת לרווחת המלך ואורחיו.
ב-2025 הארמון הוכרז כחלק מאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם ארמונות המלך לודוויג השני מבוואריה: נוישוונשטיין, לינדרהוף, שאכן והרנכימזה.
נוסף על הארמון החדש, משמש האי בית גם למספר גלריות לאומנות וכן למוזיאון הלאומי לזכר לודוויג השני מלך בוואריה.
הרנן חורחה קרספו (בספרדית: Hernán Jorge Crespo – השם נהגה בספרדית ארנן קרספו; נולד ב-5 ביולי 1975 בפלורידה אשר בפרובינציית בואנוס איירס, ארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת החלוץ, וכיום מאמן אל-עין מליגת העל של איחוד האמירויות.
קרספו כונה ולדניטו (Valdanito) מכיוון שהוא הזכיר בסגנון משחקו את חורחה ולדאנו, אחד מחלוצי העבר המפורסמים של ארגנטינה.
הוא נבחר על ידי פלה לרשימת 125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
קרספו החל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל ריבר פלייט, אחת משתי הקבוצות המובילות בארגנטינה.
בעונתו הראשונה כבש קרספו 13 שערים ב-25 משחקים ובסך הכול בשלוש השנים בהן שיחק בקבוצה כבש 23 שערים ב-64 הופעות.
הוא זכה עם הקבוצה פעמיים באליפות ארגנטינה (אפרטורה 1993, אפרטורה 1994).
כמו כן, הוא עזר לקבוצה לזכות במקום הראשון בליברטדורס ב-1996 ואף כבש פעמיים במשחק הגמר.
בקיץ 1996, אחרי שזכה במדליית הכסף האולימפית עם נבחרת ארגנטינה באולימפיאדת אטלנטה וסיים כמלך שערי הטורניר עם שישה שערים, נרכש קרספו על ידי פארמה האיטלקית.
קרספו התקשה להתאקלם בקבוצה בשנתיים הראשונות אך זכה לאמון מצידו של מאמן הקבוצה דאז, קרלו אנצ'לוטי.
בשנת 1999 זכתה הקבוצה בגביע האיטלקי ובגביע אופ"א כאשר הבקיע במשחק הגמר את השער הראשון מתוך שלושה מול קבוצת מרסיי הצרפתית.
הוא שיחק בקבוצה ארבע שנים וכבש עבורה 62 שערים ב-116 הופעות.
בנוסף לגביע אופ"א הוא זכה יחד עם הקבוצה בגביע האיטלקי ובסופר קאפ האיטלקי ב-1999 וסיים כמלך השערים של הגביע האיטלקי, בעונתו האחרונה הוא כבש 22 שערים.
הצלחתו במדי פארמה הביאה את קבוצת לאציו לשלם עבורו 56 מיליון דולר, שיא עולמי שהחזיק מעמד לתקופה קצרה ונשבר עם רכישתו של לואיש פיגו על ידי ריאל מדריד.
בעונתו הראשונה במדי התכולים של לאציו כבש קרספו 26 שערים ב-32 משחקים וזכה בתואר מלך השערים של הסרייה א', עונה לאחר מכן הוא סבל מפציעה שהשביתה אותו לתקופה ארוכה אך למרות זאת סיים את העונה עם 13 שערים ב-22 משחקים.
הוא זכה עם הקבוצה בסופר קאפ האיטלקי בשנת 2000.
בספטמבר 2002 חתם בקבוצת אינטר מילאנו תמורת סכום של 29 מיליון דולר.
הוא שיחק בקבוצה רק עונה אחת וסבל מפציעות רבות שאיפשרו לו לשחק רק ב-18 משחקי ליגה בהם כבש שבעה שערים.
למרות מספר השערים הנמוך בליגה, קרספו הרשים מאוד בליגת האלופות וכבש תשעה שערים ב-12 משחקיו עם הקבוצה במסגרת הטורניר.
המוניטין שרכש לעצמו קרספו והעובדה שסומן אז כאחד החלוצים הטובים בעולם הביאו את צ'לסי לשלם עבורו 30 מיליון דולר.
צ'לסי שרק נרכשה על ידי רומן אברמוביץ' השקיעה כספים רבים בחיזוק הקבוצה וקרספו נבחר להוביל את התקפת הקבוצה.
עונתו הראשונה באנגליה לא הייתה קלה במיוחד עבורו.
נוסף לקשיי השפה, סבל קרספו מיחסו של מאמן הקבוצה קלאודיו ראניירי וסיים את העונה עם מאזן של עשרה שערים ב-19 משחקים.
עונה לאחר מכן הגיע לקבוצה ז'וזה מוריניו, מוריניו החתים את דידייה דרוגבה וקרספו הושאל לקבוצת מילאן.
עם החזרה לאיטליה חזר קרספו להבקיע.
הוא סיים את הליגה עם 11 שערים וכבש שניים מתוך שלושת השערים לזכות מילאן בגמר ליגת האלופות מול ליברפול, משחק בו מילאן הפסידה בבעיטות הכרעה מ-11 מטר על אף שהוליכה 0–3 במחצית.
בתום העונה העדיפה מילאן לא לרכוש את קרספו, והוא שב לאנגליה, בה אמנם זכה לשחק אך התקשה לשחזר את יכולתו הטובה.
בתום העונה ביקש לחזור לאיטליה והקבוצה הסכימה להשאילו לאינטר מילאנו.
עם צ'לסי זכה קרספו באליפות () ובמגן הקהילה (2005).
בקיץ 2006 הסכימה צ'לסי להשאיל את השחקן לאינטר בה שיחק קרספו בעבר.
הוא היה אחד הגורמים לזכייה של הקבוצה באליפות וכבש 14 שערים ב-30 משחקי ליגה.
כבר עם הצטרפותו לקבוצה הוא הרשים וכבש שער במשחק הסופר קאפ.
בנוסף כבש ארבעה שערים בארבעת המשחקים בהם השתתף במסגרת הגביע האיטלקי ועזר בהעפלתה לגמר בפעם השלישית ברציפות, אינטר נוצחה בגמר על ידי רומא בסיכום שני המשחקים.
בליגת האלופות שותף בשישה משחקים וכבש שער אחד.
ראשי צ'לסי והמאמן הכריזו על רצונם להחזיר את השחקן במיוחד לאור ההיעדרות הצפויה של השחקנים האפריקאיים של הקבוצה המיועדים להשתתף באליפות אפריקה בכדורגל.
השחקן עצמו הכריז על רצונו להמשיך לשחק באינטר ובליגה האיטלקית ואף לסיים את הקריירה במדי הקבוצה.
בעונתו השנייה סבל מפציעה אשר השביתה אותו לתקופה ארוכה, בנוסף, ירידה בכושרו ומנגד יכולת טובה של מתחריו להרכב, הפכו אותו לשחקן מחליף.
קרספו אכזב וכבש רק ארבעה שערים ב-17 משחקי הליגה בהם שותף.
לאחר תקופה בגנואה, בינואר 2010, חזר קרספו לפארמה לאחר שהמועדון הסכים לעסקה עם אטאלנטה וגנואה.
קרספו החליף את ניקולה אמורוסו שעבר לאטלאנטה, כששחקנה של אטאלאנטה, רוברט אקוופרסקה עבר לגנואה כדי להחליף את קרספו.
החלוץ הארגנטינאי חזר לאחר עשר שנים לפארמה.
בנובמבר 2012 פרש קרספו ממשחק פעיל.
ב-30 ביוני 2015 מונה למאמנה של מודנה מהליגה האיטלקית השנייה, אך פוטר מתפקידו לאחר פחות מעונה אחת, ב-26 במרץ 2016. ב-19 בדצמבר 2018 מונה למאמן באנפילד מליגת העל הארגנטינאית.
בעונתו הראשונה בתפקיד סיימה הקבוצה במקום ה־16, וקרספו פוטר בספטמבר 2019. בינואר 2020 מונה קרספו למאמן דפנסה וחוסטיסיה הארגנטינאית, עמה זכה בגביע סודאמריקנה.
בפברואר 2021 חתם קרספו על חוזה אימון של שנתיים בסאו פאולו מברזיל.
בהובלתו זכתה הקבוצה באליפות סאו פאולו בכדורגל, אך לא הצליחה בליגת העל הברזילאית, בה המועדון סיים במקום 13 בלבד; בעקבות זאת הוא פוטר ב-13 באוקטובר 2021. ב-22 במרץ 2022 חתם בא-דוחייל מליגת העל הקטרית.
ב-9 בנובמבר 2023 מונה למאמן אל עין מליגת העל של איחוד האמירויות.
קרספו היה שחקן מוביל בנבחרת ארגנטינה ולשעבר הכובש הבכיר ביותר של הנבחרת עם 35 שערים ב-64 הופעות, שער אחד יותר מדייגו מרדונה אותו הוא עבר במהלך הקופה אמריקה.
הוא ערך את הופעת הבכורה בפברואר 1995 במשחק הידידות מול בולגריה.
הוא נחשב במשך שנים ליורשו של גבריאל בטיסטוטה והתחרה עמו על המקום בהרכב במהלך המוקדמות למונדיאל 2002. קרספו שיחק עבור נבחרתו בשלושה גביעי עולם, במונדיאל 1998 הוא היה בסגל ושיחק דקות ספורות.
במונדיאל 2002 הוא שיחק כמחליף וכבש את אחד משני השערים שנבחרתו כבשה בטורניר.
למרות היותה המועמדת הבכירה לזכייה בגביע, כשלה ארגנטינה והודחה כבר בשלב הבתים.
במונדיאל 2006 שימש קרספו כחלוץ המוביל של הנבחרת וכבש שלושה שערים.
הוא החל את משחקי קופה אמריקה 2007 שנערך בוונצואלה בצורה טובה, אך פציעה השביתה אותו מיתר משחקיה של ארגנטינה.
קרספו הוא הכובש המצטיין בתולדות ארגנטינה במסגרת משחקי מוקדמות הגביע העולמי.
הרנסאנס האיטלקי הוא מונח המציין תקופה היסטורית באיטליה שנמשכה מהמאה ה-14 ועד לשלהי המאה ה-16. תקופה זו מצטיינת בשינויים תפיסתיים ותרבותיים מרשימים, אשר השפיעו בעיקר על השכבות הגבוהות של האוכלוסייה האירופאית.
תמורות אלו התרחשו תחילה בטוסקנה שבאיטליה – בעיקר בפירנצה, אשר היא ובית מדיצ'י אשר עמד בראשה היו למודל של הרנסאנס.
לאחר שהרנסאנס התפשט לרומא ולכל איטליה, הוא הגיע לכל אירופה ובכך הצעיד את היבשת מימי הביניים לעבר התקופה החדשה.
תמורות אלו באו לידי ביטוי בראש ובראשונה בערגה אל העבר הקלאסי, וכן בהתפתחות מגמות הומניסטיות.
אלו ניזונו ממתן חסות לאנשי רוח, ועידוד החקר והחיקוי של התרבויות העתיקות – הלטינית, היוונית והעברית – שהן ערש התרבות המערבית.
כמו כן, מבלי להתנער לחלוטין מהדת, אנשי הרנסאנס היטו את כובד המשקל מהכנסייה לעבר האדם באשר הוא אדם – ודבר זה בא לידי ביטוי לדוגמה, ביצירת תרבות גם למטרות חילוניות גרידא.
לא רק שמדובר בתחומי אמנות שונים, אבל כל אחד מאישים אלו, הביא עימו חידוש משלו – ואין המדובר באסכולה אחת, אלא בצבר של אסכולות, אשר המשותף להן הוא זמן פעלן.
הרנסאנס הוא גם תקופה הנודעת בעקבות תגליותיה.
בין מגלי הארצות נמנים: ניקולו דה קונטי, אשר בעקבות מרקו פולו מגלה את המזרח הרחוק וכן מגלי ארצות אשר פנו לעבר העולם החדש: כריסטופר קולומבוס, אמריגו וספוצ'י, ג'ובאני דה וראצאנו, ג'ובאני קאבוטו.
בין המדענים הדגולים נמנים גלילאו גליליי ותלמידו אוונג'ליסטה טוריצ'לי, וכן פלופיו ואנדריאס וסאליוס הרופאים וטרטליה המתמטיקאי.
כל אנשי רנסאנס שנמנו היו איטלקיים, גם אם הם פעלו עבור שליטים זרים או היגרו.
אבל ניתן להוסיף להם גם את קופרניקוס ווסאליוס, אשר פעלו במסגרת אוניברסיטאות איטלקיות.
לא זאת בלבד, שהרנסאנס האיטלקי פעל לקידום האמנות והמדע, אלא שהוא הציג תמורות בתחומי החברה והממשל – והמדובר הוא אפוא בציוויליזציה חדשה שלמה, אשר ציינה מפנה מן העולם הימי ביניימי אל העולם המודרני; ובה הונחו היסודות לחברה ולערכים המערביים המודרניים.
אומנם המושג "רנסאנס" מוזכר לראשונה בידי ג'ורג'ו וזארי במאה ה-16, אבל הוא הפך לנפוץ רק במאה ה-19, בעקבות עבודתם של פילולוגים כדוגמת ז'ן ז'ק אמפר ושל ההיסטוריונים ז'ול מישלה ויעקב בורקהרדט.
ביסודו של דבר מושג הרנסאנס מציין סברה שהדרך לגדולה ולהארה עוברת דרך חקירת תור הזהב של יוון ורומי העתיקות.
הווה אומר, מעצביה דגלו בשיבה, עיון מחודש וחיקוי מקורותיה העתיקים של התרבות המערבית, כלומר יצירותיה החזותיות וכתביה בלטינית, ביוונית עתיקה ובעברית.
כמו כן, בעוד שבימי הביניים, אלוהים והפנומן הדתי עמדו במרכז היצירה התרבותית, בימי הרנסאנס – מבלי להתנער מהדת, הזרקור עבר לאדם באשר הוא האדם.
מכאן המושג 'הומניזם', אשר מתקשר באופן אוטומטי לרנסאנס.
ההיסטוריונים מחלקים את תקופת הרנסאנס לארבע תת-תקופות: קדם-הרנסאנס, שמתחיל אפילו במאה ה-11 ומשתרע עד המאה ה-13, שבהן ניכרים ניצני הרנסאנס; הרנסאנס הראשון, שמתרחש במאה ה-14; שיא הרנסאנס – במאה ה-15; והרנסאנס המאוחר – במאה ה-16, שמכונה גם 'מנייריזם'.
אמנות הרנסאנס האיטלקית נמנית בין נכסי צאן הברזל העולמי – ובולטים הם יופיה והישגיה הטכניים.
הווייתה של תנועת הרנסאנס ורעיונותיה חפפו את אירועי השעה של אותה עת – ובמרכזם עמדה תחייתם של טקסטים פילוסופיים וספרותיים מהתקופה הקלאסית, שמקורם ביוון ורומא.
מקורות אלו, במאות הקודמות הכנסייה התבוננה בהם בבוז ובחשד.
על כן, בדרך כלל הם נאצרו בעיקר בעולם הערבי והאיסלמי וכן במרתפי הכנסיות.
הם על פי רוב סבלו מפגעי הזמן – ודבר זה שיבש את תהליך העתקתם ותרגומם.
נחשוני ההומניזם – וביניהם בוקאצ'ו, קולוצ'יו סלוטטי, לאונרדו ברוני, פוג'ו ברצ'וליני ולאון בטיסטה אלברטי – החלו לעיין ביצירות עתיקות, תיקנו שגיאות שנפלו בהן אגב העתקתם, וביצעו מחקר מקיף על תכניהן השונים.
בעקבות זאת, החלה פריחה ספרותית, אשר באה לידי ביטוי בכך שמשכילים רבים קיבלו השראה מכתבים אלו.
תחילה הם חיקו אותם, ולאחר מכן, החלו לכתוב חיבורים מקוריים משלהם, ספרי דקדוק, מילונים ופירושים לספרים ביוונית ובטינית.
תקופת הרנסאנס מתאפיינת גם בשגשוג מתן החסות על היוצרים מצד האפיפיורות והאצולה, בהתפתחות טכניקות חדשות באמנות (לדוגמה טכניקת הפרספקטיבה בציור) ובהתקדמות רבה בתחומי המדע.
לזרם הרנסאנס הייתה השפעה רבה כמעט על כל תחומי החיים אך הוא ידוע בעיקר בשל השפעתו המכרעת על עולם האמנות.
זאת באה לידי ביטוי בתרומתם של אדריכלים, פסלים, ציירים ואנשי אשכולות בולטים – אשר יצקו תוכן למונח "איש הרנסאנס".
תנועה הרנסאנס נולדה באזור טוסקנה – שבירתה היא פירנצה.
כגל, היא התפשטה לעבר כל צפון איטליה – ובעיקר לסיינה, מילנו וונציה ומשם לשאר איטליה.
מוקד פעילותה עבר לאחר מכן לרומא, אשר הייתה מסוגלת כלכלית לממן פרויקטים גרנדיוזיים, תודות לכספי תרומות המאמינים לכנסייה הקתולית.
דבר זה היה בסופו של דבר בעוכרה, שכן בעקבות גביית האינדולגנציות קמה הרפורמציה הפרוטסטנטית.
מכל מקום, מחצי האי האיטלקי, הרנסאנס התפשט לאזורים רבים באירופה – ובעיקר לצרפת, לארצות השפלה, לספרד, ולארצות דוברות הגרמנית.
למרות תהודתה הרבה, הרנסאנס השפיע בעיקר על החברה הגבוהה; כאשר מצב דלת העם, נותר כפי שהיה בימי הביניים.
בחלק ניכר מההיסטוריה האיטלקית – וכולל בימי הביניים וברנסאנס, מדינה זו הייתה מפוצלת לכתריסר ערי-מדינה.
החשובות מביניהן בצפון הן: מילאנו, פירנצה, פיזה, סיינה, גנואה, פרארה, מנטואה וונציה; בדרום: נאפולי; ובמרכז: ארץ האפיפיור, אשר הייתה מפוצלת אף היא לתת מדינות.
לכל אחת מערי-מדינה עצמאיות אלו היה שפה או ניב משלה.
הן דאגו לביטחונן וכלכלתן; אך בה בעת נלחמו זו בזו ללא הרף על היבשה ועל הים.
בחצי האי האיטלקי חלקו הראשון של הרנסאנס אירע למעשה כבר בסוף ימי הביניים, וזאת בעקבות מקומו החשוב של המגף האיטלקי בנתיבי הסחר של התקופה.
עוצמתן הכלכלית של ערי איטליה, שנשענה על המסחר היוותה בסיס להתפתחות אינטלקטואלית ולצמיחת הרנסאנס מימי הביניים.
בנוסף למסחר ועברה ההיסטורי העשיר של איטליה, היריבויות שבין מדינותיה והקנאה שביניהן תרמו אף הן להתפתחות הרנסאנס דווקא בה.
הרנסאנס גם ניזון מההתדרדרות המתמדת במצבה של הקיסרות הביזנטית, אשר התחרתה כל העת עם הערים ונציה וגנואה.
ב-1453, לאחר מלחמה ממושכת, הטורקים כבשו את קונסטנטינופול.
כתוצאה מכך, חלק מהאינטליגנציה הביזנטית מצא מפלט באיטליה.
דבר זה הזרים "דם חדש" בתרבות האירופית, לרבות משום שהוא תרם להתפתחות המודעות לתרבות היוונית הקלאסית, אשר נשכחה במערבה של אירופה.
את מקומה המרכזי במפת מסחר העולמי, קנתה צפון איטליה בעת מסעות הצלב, אשר פתחו את שערי המזרח בפני מדינות אירופה, ובעיקר בפני מדינות השוכנות על חופי הים התיכון.
בפועל סחר התבלינים והמשי שהתנהל עם המזרח בתמורה לחיטה ומתכות מאירופה היה הכוח המניע הכלכלי של הרנסאנס האיטלקי.
במאה ה-13 בעקבות שגשוג המסחר, התהווה באירופה מצב שבו הבורגנות הגבוהה תפסה את מקומה משכבר של האצולה ושל הכמורה.
בורגנות זו המציאה מושגים כלכליים לא נודעים, כגון 'חברת מניות', 'בנק' ו'מערכת בנקאית בין-לאומית', 'שוק סחורות', 'חברות ביטוח' ו'חוב לאומי'.
מסחר אינטנסיבי זה נתן תנופה חזקה לעיור, ולתופעה כמו תרבות, המאפיינת את הערים.
בעקבות תהליכים אלו, עלה הביקוש למוצרי צריכה – לרבות מאיכות גבוהה.
המסחר גם קיבל תנופה, עקב הירידה בכוחה של הכנסייה, אשר באה לידי ביטוי בהיתר לסחור עם לא-נוצרים ובגביית ריבית.
פירנצה הייתה למרכז של תעשייה פיננסית זו, והפלורין שהוא מטבעה הפך להלך הנפוץ במסחר הבין-לאומי.
למעשה הרנסאנס האיטלקי לא היה מתהווה אלמלא כוחן הכלכלי של בעלי ההון באיטליה – לרבות משפחת מדיצ'י מפירנצה, משפחות ויסקונטי וספורצה ממילאנו, משפחת אסטה מפרארה, משפחת גונזגה ממנטובה, הדוג'ים הוונציאניים, בית בורג'ה, אשר אף הוציאה מתוכה שני אפיפיורים, וכמובן האפיפיורות בכללותה.
לכל ערי המדינה הללו היה חלק בהתהוות הרנסאנס, אבל אין ספק כי בחסות משפתחת מדיצ'י, פירנצה הפכה למרכז תרבותי רב חשיבות, אשר אף הפך לאבן שואבת ולדוגמה לחיקוי בכל העולם הנאור.
משפחות אלו יצרו חברת שפע בתקופת מסעי הצלב – וזאת היטיבה עם התרבות.
ואולם מצב זה נחלש במאה ה-14 שבה חלו שינויים אקלימיים מפליגים (עידן הקרח הקטן), אשר פגעו בכמות התוצרת החקלאית.
כמו כן, התרחשה מלחמת מאה השנים, בין אנגליה לצרפת, אשר פגעה במסחר המתנהל באוקיינוס האטלנטי.
מצדו, המוות השחור גבה קורבנות כמחצית מאוכלוסייתה של פירנצה כדוגמה, מבלי שהכנסייה תוכל להציע מענה כלשהו.
האפיפיורות עצמה סבלה ממשבר עמוק, ומרכז הכובד שלה נדד מרומא לאביניון.
כל אלו פגעו עוד יותר בכוחה המתדלדל, בעקבות השחיתות הפושה בין שורותיה.
המערכת הבנקאית מצדה ספגה זעזוע בעקבות ההתכחשות לחובות, מצד מלך אנגליה.
אבל איטליה ידעה להתגבר על אתגרים אלו, והיא יצאה מהם מחוזקת.
עוד לפני הרנסאנס האיטלקי, החל משלהי המאה ה-11 החלו להתפתח בצפון איטליה אוניברסיטאות חשובות כמו אוניברסיטת בולוניה ואוניברסיטת פדובה שהיו בין המוסדות אקדמיים הראשונים בעולם המודרני.
מוסדות אלה היו ייחודיים לא רק בתאריך הקמתם המוקדם אלה גם בכך שהשפעת הדת והמלוכה עליהם הייתה נמוכה באופן יחסי למוסדות אקדמיים אחרים.
העימותים בין ערי המדינה האיטלקיות סביב תקופת הרנסאנס
חלקו הראשון של הרנסאנס מתאפיין בלוחמה כמעט מתמדת על היבשה והים, כאשר ערי המדינה נאבקות זו בזו.
מכיוון שערי המדינה האיטלקיות היו עניות באוכלוסין, הן נזקקו לשכירי חרב, שהונהגו בידי condottieri – אשר היה להם עניין ללבות את הסכסוכים.
המפורסמות שבמדינות אלו הן, ונציה, פירנצה ומילאנו, אשר נודעו בשל עוצמתן הכלכלית.
עוצמה זו, היוותה בסיס להתפתחות אינטלקטואלית ולצמיחת הרנסאנס מימי הביניים.
במאה ה-14, התקיימו חמש רפובליקות ימיות עצמאיות: ונציה, גנואה, פיזה, אנקונה ונולי (איט').
לאחר סכסוך ארוך הצליחו הגנואים להחליש את פיזה.
ונציה הוכיחה את עצמה כיריבה חזקה יותר, ועם דעיכת הרפובליקה של גנואה במהלך המאה ה-15 ונציה הפכה למעצמה ימית – וקיימה צי של 5,000 ספינות.
ביבשה, עשרות שנים של לחימה הפכו את פירנצה, מילאנו וונציה לישויות הדומיננטיות.
במהלך המאה ה-15 סיפחו ערי המדינה החזקות ביותר את שכנותיהן הקטנות יותר.
רפובליקת פירנצה כבשה את פיזה בשנת 1406. פדובה וורונה נפלו לידי הרפובליקה של ונציה; בעוד שדוכסות מילאנו סיפחה את פאביה ופארמה.
פירנצה, מילנו וונציה פתרו את חילוקי הדעות שביניהן בהסכם לודי בשנת 1454. הסכם שלום זה הוביל לרוגע יחסי באזור לראשונה במאות שנים.
שלום זה החזיק מעמד במשך ארבעים השנים הבאות, וההגמוניה הבלתי מעורערת של ונציה מעל הים הביאה גם היא לשלום חסר תקדים בחלק גדול משאר המאה ה-15.
בתוך כך, בסוף המאה ה-14, התגלע הקרע המערבי, אשר במסגרתו כיהנו לפחות 2 אפיפיורים במקביל בשנים 1378–1417: האחד ברומא, והשני באוויניון שבצרפת.
הקרע היה פוליטי ולא רוחני ועל כן פגע במעמד הכנסייה הקתולית.
בתחילת המאה ה-15 עברו על מדינת האפיפיור זעזועים שנבעו ממרידות פנימיות בהם החלו אישים שאימצו את הרעיונות החדשים של הרנסאנס והתנגדו לנפוטיזם בכנסייה שהיה נהוג באותה עת.
החל מסוף מאה זו, שטחי מדינת האפיפיור התרחבו בצורה ניכרת, במיוחד בתקופתם של האפיפיורים אלכסנדר השישי ויוליוס השני.
האפיפיור הפך לאחד השליטים החשובים ביותר באיטליה ונוספה לעוצמתו הדתית, גם כוח צבאי ומדיני.
עם זאת, השלטון האמיתי על רוב שטחה של מדינת האפיפיור היה נתון בידיהם של נסיכים מקומיים.
האפיפיורים נאבקו על השליטה ורק במאה ה-16 עלה בידי האפיפיור להשליט מרות של ממש על כל שטחי מדינתו.
בשנת 1555, בעקבות כישלון צבאי, חדלה מדינת האפיפיור להופיע בזירה הבין-לאומית כגורם מדיני עצמאי.
עד סוף המאה ה-16 הפסיקה מדינת האפיפיור להיות כוח צבאי.
מכאן ואילך שלט האפיפיור בחסות המעצמות, תחילה ספרד ואחר־כך צרפת ואוסטריה.
במהלך המאה החלה הרפורמציה הפרוטסטנטית.
היא כללה הקמת כנסיות חדשות מחוץ לאיטליה והשפיעה לרעה על מעמדו של האפיפיור.
תגובת הכנסייה הקתולית כללה גם שינויים שכונו קונטרה-רפורמציה.
בין השנים 1494 ל-1559, איטליה ידעה רצף של מלחמות וסכסוכים.
שני הכוחות המרכזיים שפעלו במלחמות הללו היו ממלכת צרפת אל מול האימפריה הספרדית, ולאחר מכן האימפריה הרומית הקדושה של קארל החמישי.
לאחר מותו של פרדיננדו הראשון בשנת 1494, פלש לאיטליה שארל השמיני, מלך צרפת, בהסתמכו על תביעת בית אנז'ו לכתר נאפולי – תביעה אותה ירש אביו.
פלישה זו החלה את המלחמות האיטלקיות.
המלחמות הובילו להגדלת המעורבות של גורמים זרים באיטליה.
במהלך העשורים הבאים המשיכה ממלכת נאפולי להיות מוקד לסכסוכים בין צרפת וספרד, אך המאמצים הצרפתיים לכבוש את הממלכה הלכו ורפו ככל שעבר הזמן, והאחיזה הספרדית בממלכה התהדקה.
הצרפתים ויתרו לבסוף על תביעתם לממלכה ב-1559. הממלכה הפכה לחלק מכתר אראגון, בדומה לסרדיניה ולממלכת סיציליה שקדמו לה.
היא נכבשה מבית אנז'ו בשנת 1442. מעבר נאפולי לשלטון ארגון (שהפכה לספרדית בסוף המאה ה-15) סיים מאות שנות ריבונות נפוליטנית, גם אם לא רצופות.
בנאפולי שהו או ביקרו יוצרים, ביניהם ג'ובאני בוקאצ'ו, אנטונלו דה מסינה וקאראווג'ו.
בשנת 1600 היא הייתה לעיר השנייה בגודלה באירופה אחרי פריז.
הרנסאנס האיטלקי במאות ה-15 וה-16
משאירופה התאוששה מהמשברים שהיא ידעה במאה ה-14, ניצני הרנסאנס קיבלו תנופה נוספת, שכן התשתיות היו כבר קיימות באיטליה.
אמנם זאת איבדה חלק ניכר מאוכלוסייתה בעקבות המוות השחור.
אבל נותרה בה שכבת אוכלוסייה אמידה, אשר לא רק שיכלה לממן לעצמה מותרות, אלא שהייתה לה מסורת תרבותית מפותחת.
על פי רוברטו סבטינו לופז, המיתון הכלכלי דווקא הוא זה שנתן תנופה לרנסאנס, שכן התרבות סיפקה מוצרי צריכה הראויים להשקעה.
בנוסף לכך, הרי בין פירנצה ומילנו התנהלו מלחמות ארוכות.
על פי ברון, לא רק שהיריבויות ביניהן טיפחו תחרות בהישגים תרבותיים, אלא שבפירנצה התפתחה אידאולוגיה רפובליקנית, ואילו במילנו התפתחה אידאולוגיה מלוכנית.
לאונרדו ברוני מפירנצה המשיל את פירנצה לאתונה הקלאסית; וכתוצאה מהיוקרה שהוא שיווה לעירו, אף העם התגייס לעשייה התרבותית.
על כן, בעוד שאירופה שקעה באותם הימים בבערות, האוריינות הגיעה בפירנצה לשיעור של 70% מכלל האוכלוסייה.
משלהי המאה ה-15 ובמאה ה-16 פרארה הלכה ונעשתה המרכז הספרותי העיקרי באיטליה.
נוסדה בה הקתדרה הראשונה ללימוד פילוסופיה אפלטונית באירופה.
התגוררו בה משוררים חשובים, ביניהם במבו, בויארדו, אריוסטו, צ'ינתיו, טיסינו, טאסו, ואחרים.
בפרארה חוברו שלושת האפוסים הגדולים: "אורלנדו המאוהב" מאת בויארדו, "אורלנדו המטורף" מאת אריוסטו, ו"ירושלים המשוחררת" מאת טאסו.
כאמור גרעין הרנסאנס היה בפירנצה, והיא ההפכה למודל עבור שכנותיה – במיוחד בתחום הספרות.
במאה ה-14, הלכו בעקבותיה סיינה, לוקה, פדובה, ונציה, ורונה ורימיני.
ב-1447 במילאנו עולה לשלטון פרנצ'סקו ספורצה, אשר עד מהרה הופך את עירו מעיירה ימיביניימית למרכז אמנותי חשוב.
ונציה שהייתה עיר חזקה ועשירה, התבלטה בתחום האדריכלותה.
הדוקס של פררה, שושלת הגונזגים במנטווה וכן שושלת מונטפלטרו באורבינו הפכו את עיירותיהם למשכיות חמדה.
בנאפולי, הרנסאנס מתניע ב-1443 עת שאלפונס החמישי, מלך ארגון השתלט עליה.
הוא תמך באומנים כמו פרנצ'סקו לאורנה ואנטונלו דה מסינה, וכן במשורר יעקופו סנאזרו, ובהומניסט אנז'לו פוליטיאנו.
בין כך וכך, כאמור התרחש הדבר השחור, הגורם למיתון ברנסאנס.
ב-1417 האפיפיורים שבים לרומא, שדומה לעי חרבות.
היא נותרת כך, עד עלייתו של ניקולה החמישי, שמתמנה לאפיפיור ב-1447. הוא יודע להפוך את הקערה על פיה.
את מפעלו הגרנדיוזי ממשיך ההומניסט Aeneas Silvius Piccolomini אשר ב-1458 מתמנה לאפיפיור בשם פיוס השני.
למעשה הוא וכן האפיפיורים הבאים, שבאים כולם מהמשפחות החזקות של איטליה – ספורזה (מילנו), אסטה (פררה), דוריה (גנואה), מונטפלטרו (אורבינו), בורג'יה (רומא) – בונים מחדש את רומא ברוח הרנסאנס.
בוטיצ'לי, מיכלאנג'לו ורפאל מתיישבים ברומא: רפאל מתבקש בידי יוליוס השני לעטר כמה חדרים בוותיקן.
סיקסטוס הרביעי מתחיל לבנות את הקפלה הסיקסטינית.
פרויקטים גרנדיוזים אשר מתבצעים לא רק ברומא, הופכים את מלאכת האמן למקצוע יוקרתי ומכניס.
בין הדברים ששמו קץ להגמוניה האיטלקית בתחום התרבות היו המלחמות הפנימיות בין ערי-המדינה האיטלקיות; כיבושיהן בידי צרפת, ספרד ומעצמות אירופיות אחרות.
כמו כן, בין השאר גילוי אמריקה גרם להעברת עיקר הסחר מהים התיכון לאוקיינוס האטלנטי.
בנוסף לכך, לא רק שהרפורמציה הפרוטסטנטית, חיזקה את מדינות צפון אירופה על חשבון האפיפיורות; אלא שהקונטרה-רפורמציה גרמה לדיכוי סממני הרנסאנס.
כדוגמה, סבונרלה שהשתלט על פירנצה, פקד להרוס יצירות מהרנסאנס שלא תאמו את משנתו הדתית.
כמו כן, האינקוויזיציה ערכה צנזורה על יצירות ספרותיות מהרנסאנס.
בנוסף לתמורות הדתיות שחלו בחברה, ב-1494 צרפת כובשת את צפון איטליה; ולא רק שפגעי המלחמה גורמים לנזקים ליצירות האמנותיות, אלא שנפגמת עצמאותן של ערי המדינה, ודועך החופש האמנותי.
לבסוף, צבאות גרמניה וספרד מחריבות את רומא ב-1527. כתוצאה מתהליכי פירוק אלו, הרנסאנס נודד לצפון, ואיתו מיטב אמני הרנסאנס האיטלקיים; ובין היתר, ליאונדו דה וינצ'י.
לפני הרנסאנס, היצירה התרבותית נשלטה בידי הכמורה, וכן עסקה בנושאים תרבותיים, שעובדו לפי מיטב מסורת הכנסייה.
כפי שראינו לעיל, ברנסאנס חל מעבר בשליטה בתרבות מידי הכנסייה לידיים חילוניות.
כמו כן, אף כשהכנסייה נזקקה ליצירה התרבותית, הרי ניכרו בה טביעות של ההומניזם.
כמו כן, בעוד שבימי הביניים שפת התרבות הייתה אך ורק הלטינית הכנסייתית, הרי לא רק שאנשי הרנסאנס ביכרו בלטינית הקלאסית, אלא שלצידה של זאת חלה עליה בצריכת תרבות ביוונית קלאסית מצד אחד, ובאיטלקית מצד שני.
כמו כן, המצאת הדפוס בידי גוטנברג, סייעה להפצת רעיונות הרנסאנס, וכן לספרות שהתפרסמה במהלכה.
דנטה אליגיירי (1265–1321) הוא משורר, פילוסוף, תאולוג, ומדינאי איטלקי.
יצירתו הגדולה ביותר, "הקומדיה האלוהית" נחשבת לאחת מהיצירות הספרותיות הגדולות מכל הזמנים, סיכום של ימי הביניים, ויצירה המבשרת את הרנסאנס.
דנטה כתב אותה בניב הטוסקני, שבמידה רבה אומץ כנוסח המועדף לשפה האיטלקית המתהווה.
יצירה זו למעשה העניקה לשפה האיטלקית את מעמדה כשפת תרבות.
כתב שלי: "אפשר להחשיב את השירה של דנטה כגשר המושלך על זרם הזמן, המאחד את העולם המודרני והעולם העתיק...
דנטה היה המעורר הראשון של אירופה המכושפת; הוא יצר שפה: מוזיקה ושכנוע כשלעצמה, מתוך התוהו של ברבריות לא הרמונית...
מילותיו חדורות ברוח, כל אחת מהן ניצוץ של מחשבה שלא ניתנת לכיבוי; והרבה מהן עדיין מונחות באפר הולדתן, מעוברות בהארה שעדיין לא מצאה אף מדריך".
ממבשרי הרנסאנס האיטלקי ואבי ההומניזם.
ה-canzioneri שלה היווה בסיס ליצירת השפה האיטלקית הספרותית.
פטרארקה נודע בעיקר בעבור קובץ שירי האהבה שחיבר.
אמנם קדמו לפטרארקה, בחיבור שירת אהבה נעלה, צ'ינו דה פיסטויה, מורו וחברו, ודנטה.
אבל אלו למעשה המשיכו את שירת הטרובדורים תוך פיתוח "סגנון חדש מתוק".
לעומתם פטרארקה המציא את צורת הסונטה ככלי לשירת החיים הפנימיים, תוך מבע אחדותי של עומק אינטלקטואלי ורגישות אנושית.
מחשבותיו ורגשותיו הנעלים, והסגנון הטהור והנאצל של כתיבתו, עשו את קובץ הסונטות של פטרארקה למודל לחיקוי עבור משוררים ליריים בכל רחבי אירופה במשך דורות רבים.
ג'ובאני בוקאצ'ו (1313–1375) נודע בעיקר בזכות יצירתו הגדולה דקאמרון.
יצירה זו מכילה כמאה סיפורים קצרים – וכאנלוגיה לקומדיה האלוהית, היא כונתה 'הקומדיה האנושית'.
בניגוד למה שמצופה מיצירה מימי הביניים, בסיפוריו של בוקאצ'ו מושם דגש על החושני והארוטי, והלעג לכנסייה הוא בוטה ונטול כל הסוואה.
לודוביקו אריוסטו (1474–1533) – משורר איטלקי שהתגורר בפרארה, וחיבר את האפוס הרומנטי רחב ההיקף "אורלנדו המטורף", האפוס המרכזי של תקופת הרנסאנס, ויצירת השיר המצליחה ביותר באירופה של המאה ה-16.
ג'ובאני פיקו דֶי קונטי דלה מירנדולה א דלה קונקורדיה (1463–1494) הוא הומניסט ופילוסוף מפירנצה.
הוא ביקש להאחיד את כל האמיתות הדתיות, המדעיות והמיסטיות לאמת אחת כללית וחובקת כל המנוסחת ב-900 "תזות" (היגדים).
בנאום, שהוא התכוון לשאת מול כמרים, ניסח פיקו את המניפסט של ההומניזם, לפיו האדם ניצב מול הבריאה כשותף לאל ובידו הבחירה לעשות כל שביכולתו וברצונו, ללא גזרה מוקדמת או כבלים כלשהם.
פירותיו הפוליטיים של מהלך זה יבשילו וינוסחו 300 שנה מאוחר יותר, במגילות זכויות האדם של המהפכה הצרפתית או הצהרת העצמאות האמריקאית.
במסגרת 900 התזות שחיבר, קיימות 47 תזות על אודות הקבלה ("הוכחת הדת הנוצרית על סמך יסודות החכמה העברית"), שמהוות המסד לקבלה הנוצרית.
כמו כן, פיקו הוא דמות חשובה בהיסטוריה של התקבלות המאגיה בזרם המרכזי של הפילוסופיה המערבית.
נִיקוֹלוֹ מַקְיַאוֶולִי (1469–1527) היה מדינאי, פילוסוף פוליטי, דיפלומט, סופר ומחזאי, מפירנצה.
כתאורטיקן, מקיאוולי היה, למעשה, ממניחי היסוד למדע המדינה ותורת היחסים הבין-לאומיים המודרניים, דמות מפתח בתאוריה הפוליטית-ריאלית, והשפיע רבות על המדינאות האירופית בתקופת הרנסאנס ובתקופה המודרנית.
ספרו המפורסם ביותר, "הנסיך", וכן חיבורו ההיסטורי "דיונים על עשרת הספרים הראשונים של טיטוס ליוויוס", נכתבו בתקווה לשפר את התנאים של נסיכויות צפון-איטליה, אך נעשו לספרי הדרכה כלליים לסגנון חדש בפוליטיקה.
אחת מהתמות המרכזיות של הספר שבזכותן קיבל מקיאוולי פרסום רב, היא הרעיון שעל הנסיך לעשות כל מה שמועיל לשלטונו ולארצו, גם במקרה של סתירה עם עקרונות דתיים ואתיים, ולהפריד בין מוסר לפוליטיקה.
זו הייתה דוגמה מוקדמת של תועלתנות וריאליזם פוליטי.
מקיאוולי הצטיין גם כאמן של הפרוזה האיטלקית הקלאסית ושל הקומדיה ("לה מנדראגולה").
בתקופת הרנסאנס המדע צעד כברת דרך יפה בתחום הגאוגרפיה, האסטרונומיה, הכימיה, הפיזיקה, הרפואה, המתמטיקה וההנדסה.
זאת התרחש תודות לגילויים של טקסטים עתיקים, וייבוא ידע מהעולם המוסלמי, על ידי תרגומם ללטינית וגם לאיטלקית, וכן התפשטות הדפוס.
האוניברסיטאות של פדובה, פיזה ובולוניה היו למרכזי ידע בעלי שם.
בין המדענים הדגולים נמנים גלילאו גליליי ותלמידו אוונג'ליסטה טוריצ'לי, וכן פלופיו הרופא וטרטליה המתמטיקאי.
גַּלִילֵאוֹ גַּלִילֵיי (1564–1642) היה פיזיקאי, אסטרונום, מתמטיקאי ופילוסוף איטלקי.
הישגיו כוללים גילויים אסטרונומיים רבים שגילה באמצעות הטלסקופ שבנה, וחיזוק המודל ההליוצנטרי, לפיו כוכבי הלכת נעים סביב השמש.
בין היתר חקר גלילאו את מופעי נוגה, גילה את ארבעת ירחיו הגדולים של צדק (שהיו היחידים שנתגלו אז) ואת הכתמים על פני השמש והירח.