tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתוך הצינור הם ממתינים לטרף לא זהיר שיילכד ואז עטים עליו.
העכביש עצמו מסתתר בתוך עמק הצינור כך שטרפו לא רואה אותו.
עכבישים אלה ניזונים בעיקר מחרקים שונים והם אוהבים בעיקר דבורים.
הם מתמודדים עם הדבורים על ידי שפשוף העוקץ הארסי שלהם כנגד הקורים וכך הוא נפלט בקלות.
הם יכולים לצוד ולהרוג כמה חרקים בבת אחת.
מין נפוץ מהמשפחה הוא Segestria florentina המצוי ברחבי אירופה.
סגני המנהל היא סדרת טלוויזיה קומית אמריקאית בכיכובם של דני מקברייד, וולטון גוגינס, ג'ורג'יה קינג, בוסי פיליפס, קימברלי הברט גרגורי, שיון מקיני ושיי ויגהאם.
את הסדרה יצרו דני מקברייד וג'ודי היל.
הסדרה הוזמנה על ידי HBO במאי 2014 כאשר סך הכל הוזמנו 18 פרקים, אשר חולקו לשתי עונות.
הצילומים החלו ב-2015 והסתיימו באמצע 2016. העונה הראשונה עלתה לשידור ב-17 ביולי 2016. העונה השנייה והאחרונה עלתה לשידור ב-17 בספטמבר 2017.
סגני המנהל מתמקדת בסגן מנהל בית הספר התיכון "נורת' ג'קסון" ניל גמבי (דני מקברייד), חסר-סבלנות וחסר-נימוסין השואף להתקדם לתפקיד המנהל, עם פרישתו של המנהל הנוכחי.
אולם, כאשר פורש המנהל הנוכחי (ביל מארי בהופעת קמאו), נחשף כי הוא איננו סומך לא על גמבי, ולא על סגנו האחר, לי ראסל (וולטון גוגינס) הסוציופת, ששואף אף הוא להיות המנהל, ולכן אינו ממליץ על אף אחד מהם להיות יורשו.
במקום זאת, לתפקיד מתמנה ד"ר בלינדה בראון (קימברלי הרברט גרגורי).
גמבי חובר ליריבו ראסל, והשניים זוממים יחדיו כיצד להרוס את המוניטין של בראון ולהביא לעזיבתה על מנת לרשת אותה.
ב-15 ביוני 2015 דיווח מקומון העיר צ'ארלסטון סיטי שבקרוליינה הדרומית כי סגני המנהל תצולם בשכונת פארק סירקל שבצפון צ'ארלסטון.
העיתון הוסיף כי הקומיקאים ויל פרל וביל מארי יעשו הופעות קמאו בסדרה.
סצנות המתקיימות בבית הספר צולמו בשטחי בתי הספר התיכון על שם ר' ב' סטול וווסט אשלי.
סגני המנהל זכו לביקורות חיוביות מצד המבקרים.
על פי Rotten Tomatoes, העונה הראשונה זכתה לדירוג של 64%, המבוסס על 33 חוות דעת, עם ממוצע דירוג של 6/10. על פי דעת הקונצנזוס שפורסמה באתר, "סגני המנהל משעשעת באופן מפתיע ונהנית מהכוכבים המוכשרים שלה, אבל ההומור המרושע שלהם לפעמים מפספס את הנקודה".
על פי Metacritic, לתוכנית יש ציון של 56 מתוך 100, המבוסס על 31 מבקרים, המעידים על "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
העונה הראשונה המלאה של סגני המנהל שוחררה למכירה ב-DVD ו-Blu-ray, על ידי Warner Home Video באמצעות המותג HBO Home Entertainment שלה, ב-7 בפברואר 2017.
סגנון כתיבה הוא מושג בספרות מחקרית, המתייחס לאופן הביטוי או ההבעה המאפיין את פרט, את התקופה, את האומה וכו'.
סגנון הכתיבה מותאם למטרת הכתיבה, והוא נתון לשיקול דעתו של הכותב המיומן.
סגנון כתיבה איננו קשור לדקדוק כי הדקדוק מגדיר מהי כתיבה נכונה ואילו הסגנון – מהי כתיבה טובה: איך לכתוב באופן מכובד ומיוחד, שמשלב צורה עם בהירות מחשבה ושמשיג את מטרות הכתיבה בצורה הטובה ביותר.
כל סגנון כתיבה כולל בתוכו מרכיבים בסיסיים וחיוניים כמו: תוכן, איות, דקדוק וסימני פיסוק, מעבר לכך כל סגנון כולל בחירה שונה של מילים, משפטים, מבנה ומבנה פסקה, שהם אלה שהופכים טקסט לטקסט שכתוב בסגנון כתיבה כלשהו.
הכללים של סגנונות כתיבה הם מה שהכותב עושה או צריך לעשות כדי להגיע למטרות הכתיבה.
הסגנון כולל את הכללים שבהם משתמש הכותב והם המאפיינים שלו.
טקסט אחד יכול לכלול יותר מסגנון כתיבה אחד.
הסגנון האישי של הכותב משקף את אישיותו, את קולו הייחודי, ואת השיטה שלו להתקרב לקהל ולקוראים כדי לממש את מטרות הכתיבה.
אין סגנון אחד שהוא 'הסגנון הנכון'.
אותו סגנון עשוי להיות לטעמו של קורא אחד ולא לטעמו של אחר; במקרה אחד להתאים ולא באחר; להיות נפוץ ומוערך בתקופה אחת, אך לא באחרת.
סגנון משקף את הזמן, המקום, ההקשר ויותר מכל – את הכותב ואת הבחירות הלשוניות שלו בעת יצירת הטקסט.
סגנון כתיבה מסביר – מידעי
סגנון כתיבה מידעי הוא קטגוריה כללית שכוללת את כל הסוגים של המאמרים (למעט מאמרים משכנעים) והיא אחת מסגנונות הכתיבה הנפוצים.
סגנון הכתיבה הזה בדרך כלל מתמקד בנושא מסוים, והוא אמנם לא כולל את הדעה של הכותב, אבל מתמקד בעובדות מקובלות בקשר לנושא, כולל סטטיסטיקות או ראיות אחרות.
הסגנון הזה של כתיבה משמש בדרך כלל לכתיבה של ספרי לימוד או טקסט הוראה ומאמרים.
כשלעצמו, המאמרים והטקסטים האלו עוקבים אחרי סדר פעולות מאורגן והגיוני.
בתוך סגנון זה ישנם מספר תת-סגנונות מקובלים, כמו סגנון ה-APA.
סגנון כתיבה מידעי הוא לרוב יותר רשמי מסגנונות כתיבה אחרים, לכן בדרך כלל איננו כתוב בשפה יום יומית או בסלנג.
סגנון הכתיבה הזה לעולם אינו אמור לכלול את הדעות האישיות של הכותב.
המטרה העיקרית של כתיבה משכנעת היא לשכנע.
בדומה לסגנון כתיבה מידעי, כתיבה משכנעת בדרך כלל מופיעה במאמרים.
הסגנון הזה גם מסתמך על פרטים ודוגמאות לתמיכה בנושא שעליו מדברים אבל עם זאת כתיבה משכנעת לא מסתמכת במידה רבה על עובדות; הכותב משתמש בעובדות אבל לעיתים הוא מספר רק חלק מה"אמת" או משתמש רק בעובדות שהוא צריך תוך כדי התעלמות מעובדות נוספות מנוגדות למה שכתב.
בטקסט של כתיבה משכנעת, הכותב בדרך כלל מביע דעה ומנסה לשכנע את הקהל לעשות משהו או להסכים עם נקודת המבט שלו.
הדעה חייבת להיות ברורה ותמציתית, אבל בנוסף הדוגמאות יכולות להיות קצת יותר תקיפות ודרמטיות כדי לעזור לשכנע את הקורא.
הרבה פעמים הכותבים מגזימים בפרטים שלהם כדי להשפיע על הקורא בדרך יותר רגשית מאשר בטקסט שנכתב בסגנון כתיבה מידעי.
כתיבה מתארת היא בדרך כלל נמצאת בסיפורים בדיוניים, והקהל שקורא טקסטים מהסוג הזה בדרך כלל קורא אותם בשביל ההנאה, אבל לא רק, אפשרויות נוספות הן: זכרונות, דיווחים ממקור ראשון על אירועים, או מדריכי טיולים.
כשכותב משתמש בסגנון כתיבה תיאורי, הוא מצייר תמונה על בן אדם, מקום או חפץ באמצעות מילים.
הכותב יכול להשתמש במטאפורות או כלים אחרים בספרות בשביל להמחיש בתיאור את הרושם שלו דרך חמשת החושים (טעם, ריח, ראייה, מישוש, שמיעה).
בכתיבה תיאורית הכותב לא מנסה לשכנע את הקהל בקשר לשום דבר או להסביר את ההתרחשות – רק לתאר את הדברים איך שהם, גם אם הם לא מציאותיים.
סגנון כתיבה סיפורי – נרטיב
המטרה העיקרית של כתיבת נרטיב היא לספר סיפור.
בדומה לכתיבה תיאורית, גם הקהל שקורא טקסטים שנכתבים בסגנון סיפורי בדרך כלל קורא לשם ההנאה.
הכותב מייצר דמויות שונות ומספר לקהל מה קורה להן, לעיתים מנקודת המבט של אחת הדמויות.
הוא מנסה לבנות ולהעביר סיפור, שנבנה בעזרת דמויות, קונפליקט, ורקע.
בסגנון זה, הכותב פשוט עונה על השאלה: "מה היה קורה אילו?".
נקודות המפתח לכתיבה סיפורית היא לספר סיפור או לתאר אירוע; להשתמש בדיאלוגים; לפתח התחלה ברורה והגיונית, ליצור תפנית בעלילה וסיום מעניין; לכתוב על מצבים או פעולות, ומשברים הנפתרים בסופו של דבר.
סגנט קלמו היא מדענית אתיופית שמוכרת בזכות התרומה הגדולה שלה לעולם החקלאות והמנהיגות יוצאת הדופן שלה.
סגנט עבדה במקומות מחקר רבים, ועבדה, בין השאר, בתור מנהלת בארגון מדעי הביולוגיה במזרח ומרכז אפריקה, מנהלת פרויקטים במרכז הבינלאומי לחקלאות טרופית, ומנכ"לית חברת ICIPE, המרכז הבינלאומי לפיזיולוגיה ואקולוגיה של חרקים.
סגנט קלמו נולדה בכפר קטן באתיופיה.
רוב ילדותה סגנט ביצעה עבודות שונות לנשים, כגון שאיבת מים, איסוף עצים לבעירה ועוד.
למזלה, באזור בו גרה, החינוך היה חינם, ולכן לסגנט הייתה האפשרות ללכת לבית ספר.
סגנט השקיעה מאוד בלימודיה, ובזכות עבודתה הקשה והתמיכה המתמדת של הוריה סגנט סיימה את לימודיה בהצלחה.
בנוסף לכך, אימה של סגנט, שהייתה מודעת לכך שסגנט הייתה אחראית במיוחד, נתנה לה למכור את המוצרים שמשפחתה הכינה.
בזכות עבודה זו, סגנט אמרה שהיא למדה עד כמה קשה כל נושא החקלאות, במיוחד לנשים.
עבודתה הקשה וציוניה המרשימים בבית הספר עזרו לסגנט להתקדם בעולם המדע והחקלאות.
ב-1974, סגנט התחילה את לימודיה באוניברסיטת אדיס אבבה, שם למדה על בוטניקה וקיבלה תואר ראשון בתחום.
לאחר מכן, ב-1983, עברה לאוניברסיטת מונטנה שבארצות הברית, שם למדה על פתולוגיית צמחים וגנטיקה.
מיד לאחר מכן, ב-1985, סגנט התחילה את תהליך הלמידה שלה לקראת קבלת הדוקטורט, ולמדה על פתולוגיית צמחים וביולוגיה מולקולרית.
סגנט ביצעה את עבודת הפוסט-דוקטורט שלה בשנת 1989 באוניברסיטת קורנל.
בתחילת דרכה, ב-1977, סגנט עבדה בתור מתמחה במחלקה למדעי הצמח באוניברסיטת אדיס אבבה, היכן שקיבלה את התואר הראשון שלה.
שנה לאחר מכן, עברה להתמחות בתאגיד חקלאות, שם עבדה במחלקה להגנת היבול.
מ-1979 עד 1981, סגנט עבדה בתור עוזרת בניסויים בתחום מדעי הצמח באוניברסיטת אדיס אבבה באתיופיה.
ב-1981, סגנט עברה למקסיקו, שם עבדה במרכז הבינלאומי לשיפור חיטה ותירס (CIMMYT), אך נותרה שם רק שנה לפני שחזרה לאוניברסיטת אדיס אבבה בתור מרצה וחוקרת.
בין השנים 1992–2007, סגנט עבדה, בהתחלה בתור מדענית בכירה ואחר כך בתור מנהלת פרויקט, במרכז הבינלאומי לחקלאות טרופית (CIAT).
במסגרת עבודתה סגנט עבדה על מחקר שהתמקד בפיתוח אסטרטגיות חדשות לבקרת מחלות בצמחים, כגון הנדסה גנטית, חומרי הדברה ועוד.
לאחר מכן, בין השנים 2007 ל-2012, סגנט חזרה לאפריקה ועבדה בתור מנהלת מדעי הביולוגיה במזרח ומרכז אפריקה במסגרת המכון הבינלאומי למחקר בעלי חיים בניירובי, קנייה.
לתקופה קצרה מ-2012 ועד סתיו 2013, סגנט עבדה בתור סגן-נשיא בAGRA, הברית למהפכה ירוקה באפריקה, ולאחר מכן החלה את עבודתה בתור המנכ"לית של חברת ICIPE, המרכז הבינלאומי לפיזיולוגיה ואקולוגיה של חרקים.
ב-1984, סגנט זכתה במלגת PEO הבינלאומית לאקדמאים מצטיינים מאוניברסיטת מונטנה, שם קיבלה מספר תארים.
מאוחר יותר, ב-2006, סגנט זכתה בפרס ידידות שהונפק על ידי מינהל המדינה לענייני מומחים זרים, המאושר על ידי ממשלת סין.
הממשל הסיני מעניק פרס זה למומחים זרים בתחומים שונים שתרמו רבות להתפתחות הכלכלית והחברתית של סין.
מבין מעל 200,000 מועמדים, סגנט הייתה המועמדת היחידה מאפריקה או מאמריקה הלטינית שזכתה בפרס זה ב-2006. שנה לאחר מכן זכתה סגנט בפרס נוסף - פרס ההישג המצטיין של המנהל הראשי על ידי חבר הנאמנים של ה-CIAT עבור מנהיגות ותרומות מדעיות רבות.
שלוש שנים לאחר מכן, ב-2010, זכתה סגנט בתעודת הוקרה שהוצגה בפני ה-BecA על ידי המרכז האתיופי של המכון החקלאי למחקר.
לאחר כשנה זכתה סגנט בפרס נוסף - פרס TWAS למדעי החקלאות לשנת 2011, שניתן על ידי האקדמיה למדעים לעולם המתפתח.
ב-2012 סגנט זכתה בפרס ובתעודת הוקרה במדעים וטכנולוגיה, שניתן לה על ידי משרד המדע והטכנולוגיה של ממשלת אתיופיה.
בנוסף לכך, ב-2014 זכתה סגנט בפרס לוריאל אנסק"ו לנשים במדע, וזכתה בעוד מגוון פרסים.
מאוחר יותר, זכתה סגנט בהוקרה כאחת ממאה הנשים האפריקאיות המשפיעות ביותר לשנת 2016, ואחת מעשר הנשים האפריקאיות המשפיעות ביותר בתחום החקלאות לשנת 2014. סגנט גם זכתה בתעודת דוקטורט לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב כהערכה לעבודתה הרבה.
סגסטס היה אציל מהשבט הגרמאני של הכרוסקים שהיה מעורב באירועים שהתחוללו סביב ניסיונותיהם של הרומאים לכבוש את צפון גרמניה בזמן שלטונו של הקיסר הרומאי אוגוסטוס.
ארמיניוס האציל הכרוסקי והמפקד הצבאי התחתן עם בתו של סגסטס תזונלדה בניגוד לרצון אביה.
כתוצאה מכך סגסטס שתמך ברומאים נטר טינה מתמשכת כלפי ארמיניוס.
בשנת 9 לספירה הזהיר סגסטס את המושל הרומאי פובליוס קווינקטיליוס וארוס מהתקוממות הממשמשת ובאה מצד השבטים הגרמאנים, אך וארוס סירב להאמין לו.
בעקבות כך באירועים שהתחוללו במהלך קרב יער טויטובורג, תוך 3 ימים הושמדו 3 לגיונות רומאיים (וארוס עצמו נהרג), שנפלו למארב מתוכנן של קבוצת שבטים גרמאנים בפיקודו של ארמיניוס.
סגסטס יצא בגלוי נגד ארמיניוס כאשר המצביא הרומאי גרמניקוס פלש לצפון גרמניה בשנת 15 לספירה בניסיון מחודש לבסס את השלטון הרומאי באזור.
כשהוא נתון במצור מצד בני שבטו פנה סגסטס בבקשת עזרה לגרמניקוס ולאחר שזה סייע לו לשבור את המצור מסר סגסטס לידיו את בתו ההרה תזונלדה, אשתו של ארמיניוס כאסירה.
תזונלדה נלקחה לרומא ושם יחד עם אחיה סיגימונדוס הוצגה לראווה במצעד הניצחון של גרמניקוס ב-17 לספירה כאשר סגסטס משמש כאורח של כבוד וצופה במצעד.
תזונלדה מעולם לא חזרה למולדתה.
בנו היחיד של ארמיניוס ת'ומיליקוס אותו ילדה במהלך שבייה, הוכשר כגלדיאטור ברוואנה וככל הנראה נהרג בקרב גלדיאטורים בטרם מלאו לו 20 שנה.
בשנת 21 לספירה סגסטס יחד עם חלק מבני משפחתו הרגו את ארמיניוס.
בסופו של דבר עבר סגסטס להתגורר בנחלה אותה קיבל מגרמניקוס בפרובינציה הרומאית ממערב לריין.
סגנון קרוליינה הוא קונדימנט עבור מזון מהיר מסוג נקניקיות והמבורגרים.
מקור הסגנון בצפון קרוליינה ודרום קרוליינה.
השילוב הקלאסי של סגנון קרוליינה הוא צ'ילי, קולסלאו בצל, וחרדל, שמחליף לפעמים את הקולסלאו, או מתווסף כמרכיב רביעי.
נקניקיות אלה פופולריות בשל המתיקות והפריכות של הקולסלאו, המנוגד לחריפות קלה הנובעת מחרדל וצ'ילי.
סגנון קרוליינה מוכר בהדרגה מחוץ לקרוליינה.
למשל, רשת המסעדות Wendy's הציעה מעת לעת אפשרות "Carolina Classic" בתפריט ההמבורגרים שלה.
המבורגר בסגנון קרוליינה הוצג ב-2013 בפרק של תוכנית האוכל של ערוץ הנסיעות, Burgerland בו המנחה דגמה ודנה בגרסאות שונות של המנה ממסעדות בשארלוט ובמונרו.
סגנון התחייה הרוסי באנגלית: Russian Revival architecture (שמות מקבילים הם: סגנון רוסי, סגנון פסאודו-רוסי, סגנון נאו-רוסי, סגנון ביזנטי-רוסי) הם מספר תנועות שונות בתוך האדריכלות הרוסית שצמחה ברבע השני של המאה ה-19 והיווה שילוב אקלקטי של אלמנטים ביזנטיים וארכיטקטורה רוסית עתיקה.
אדריכלות התחייה הרוסית קמה במסגרת העניין המחודש באדריכלות הלאומית, שהתפתחה באירופה במאה ה-19, והיא מהווה פרשנות וסגנונות של המורשת האדריכלית הרוסית.
רוב אדריכלי התחייה לא שיחזרו ישירות את המסורת האדריכלית הישנה.
סגנון התחייה הרוסית שולב ברציפות עם סגנונות בינלאומיים אחרים, מהרומנטיקה האדריכלית של המחצית הראשונה של המאה ה-19 ועד לסגנון המודרני.
כמו התחייה הרומנטית של מערב אירופה, התחייה הרוסית נודעה על ידי עניין מלומד באנדרטאות ההיסטוריות של האומה.
ההיסטוריציזם הדהד עם הלאומיות העממית והפאן-סלאביזם של התקופה.
התיאור המאויר הראשון של האדריכלות הרוסית היה הפרויקט של אנטולי דמידוב, הנסיך הראשון של סן דונאטו והשרטט הצרפתי אנדרה דוראנד, התיעוד של הסיור שלהם ברוסיה ב-1839 .
הליטוגרפיות של דוראנד מסגירות רגישות של זר לאחרות לכאורה של האדריכלות הרוסית, ומציגות כמה מאפיינים מעוותים באופן מוזר, ואף על פי שהם, בסך הכל, ייצוגים מדויקים למדי, המסמך שהוא הפיק שייך לז'אנר של ספרות טיולים ולא לחקירה היסטורית.
הדוגמה הראשונה של התחייה הביזנטית בארכיטקטורה הרוסית והדוגמה הראשונה שנבנתה אי פעם ניצבת בפוטסדאם, גרמניה, כנסיית חמש הכיפות לזכר אלכסנדר נבסקי מאת וסילי סטסוב (בונה קתדרלת טריניטי הנאו-קלאסית, סנט פטרסבורג, אביו של המבקר ולדימיר סטסוב) .
בשנה שלאחר מכן השלים סטאסוב את כנסיית המעשרות הגדולה יותר עם חמש כיפות בקייב.
הרעיון הרוסי-ביזנטי הועבר על ידי קונסטנטין תון עם אישור מכלותי של ניקולאי הראשון.
סגנונו של תון גילם את רעיון ההמשכיות בין ביזנטיון לרוסיה, התואם בצורה מושלמת את האידאולוגיה של ניקולאי הראשון.
האדריכלות הרוסית-ביזנטית מאופיינת בערבוב שיטות הקומפוזיציה וקשתות מקומרות של ארכיטקטורה ביזנטית עם עיטורי חוץ רוסיים עתיקים, והתממשו בצורה חיה ב'פרויקטים של תון.
בשנת 1838, ניקולאי הראשון "המליץ" על ספר עיצובי המודל של תון לכל האדריכלים; אכיפה נוספת הגיעה בשנים 1841 ו-1844. מבנים שתוכננו על ידי תון או שהתבססו על עיצוביו היו קתדרלת ישו המושיע, ארמון הקרמלין הגדול והנשקייה במוסקבה, גם קתדרלות בסבאבורג, ילץ, טומסק, רוסטוב-על-דון וקרסנויארסק.
האכיפה הרשמית של האדריכלות הביזנטית הייתה, למעשה, מוגבלת מאוד: היא חלה רק על בניית כנסיות חדשות, ובמידה פחותה, על ארמונות מלכותיים.
הבנייה הפרטית והציבורית התנהלה באופן עצמאי.
מבני הציבור של תון עצמו, כמו טרמינל הרכבת ניקולייבסקי הפסאודו-רנסאנס, חסר מאפיינים ביזנטיים.
מבט מקרוב על כנסיות שנבנו בתקופת שלטונו של ניקולי מגלה מבנים נאו-קלאסיים רבים מהמעלה הראשונה, כמו קתדרלת אלוחובו במוסקבה (1837–1845) האמנות הביזנטית הרשמית לא הייתה מוחלטת בתקופת שלטונו של ניקולאי; הוא נדיר בימינו, שכן הכנסיות הביזנטית, שהוכרזו כ"חסרות ערך" על ידי הבולשביקים, היו הראשונות שנהרסו בעידן הסובייטי..
כיוון נוסף שנקט סגנון התחייה הרוסית היה תגובה נגד אמנות תון רשמית, שהושפעה מהרומנטיקה, סלבופיליזם ומחקרים מפורטים של אדריכלות עממית.
המבשר של מגמה זו בעיצוב הכנסיות היה אלכסיי גורנוסטאיב (בשנותיו המאוחרות יותר, 1848–1862), בולט בהמצאה מחדש של מוטיב גג האוהלים הצפוני הרוסי המוגבר במבנה הקמרון הרומנסקי והרנסאנס.
דוגמה מוקדמת שקיימת באדריכלות אזרחית היא קוטג' פוגודינסקי מעץ במוסקבה, מאת ניקולאי ניקיטין (1856).
רפורמת האמנציפציה של 1861 והרפורמות הבאות של אלכסנדר השני דחפו את האליטה הליברלית לחקור את שורשי התרבות הלאומית.
התוצאה הראשונה של מחקרים אלה בארכיטקטורה הייתה לידתו של סגנון "עממי" או פסאודו-רוסי, המודגמת ביצירות משנות ה-70 של המאה ה-19 של איוואן רופט (באברמצבו, 1873) ויקטור הרטמן (בית הדפוס ממונטוב, 1872).
אמנים אלה, בברית עם תנועת נארודניק, עשו אידיאליזציה של חיי האיכרים ויצרו חזון משלהם של אדריכלות "עממית".
גורם נוסף היה דחיית האקלקטיות המערבית ששלטה בבנייה האזרחית של שנות ה-50–1860, תגובה נגד ה"מערב הדקדנטי", נפוצו על ידי המבקר רב ההשפעה ולדימיר סטסוב.
איוואן זבלין, תאורטיקן של התנועה, הכריז כי "הסגנון הרוסי, שצמח באופן טבעי מבקתות עץ של איכרים, שמר על רוח האי-סדר היפה...
היופי של בניין אינו בפרופורציות שלו, אלא להפך, בהבדל.
לכן מתנגדיו של רופט שהתנגדו לסגנונו, התרכזו באימוץ חלקים חיים אך לא תואמים של ארכיטקטורה עממית, בעיקר אימצו את הגגות בעלי שיפוע גבוה.
עץ היה החומר המועדף, לטוב ולרע - רע, כי מבני עץ, במיוחד אלה בעלי צורה לא קונבנציונלית, לא היו ניתנים להרחבה ובעלי תוחלת חיים קצרה מאוד.
מעטים מאוד שרדו עד ההווה.
לטוב, כי מהירות הבנייה והמראה הלא שגרתי היו התאמה מושלמת עבור ביתני תערוכות, עמדות הכתרה ופרויקטים דומים לטווח קצר.
המגמה נמשכה לתוך המאה ה-20 ושנות העשרים שלה.
לזמן קצר בשנות ה-80 של המאה ה-19, גרסה פחות רדיקלית של הסגנון הפסאודו-רוסי, המבוססת על העתקת ארכיטקטורת הלבנים מהמאה ה-17, כמעט הצליחה להתקבל כאמנות הרשמית החדשה.
מבנים אלה נבנו, ככלל, מלבנים עם יישום טכנולוגיית בנייה מודרנית.
הם החלו להיות מעוטרים בשפע אלמנטים מהמסורת האדריכלות הפופולרית הרוסית.
האלמנטים האדריכליים האופייניים לתקופה זו, כגון עמודים "כרסנים", תקרות מקושתות נמוכות, חורים צרים עם לולאות חלונות, גגות אוהלים, ציורי קיר עם עיצובי פרחים, שימוש באריחים צבעוניים ופרזול מסיבי, באים לידי ביטוי הן בחיצוניות והן בקישוט הפנימי של מבנים אלה.
דוגמה טיפוסית היא המוזיאון ההיסטורי (1875–81, האדריכל ולדימיר שרווד) שהשלים את המבנים בכיכר האדומה.
בתחילת המאות חוותה הכנסייה הרוסית האורתודוקסית מגמה חדשה; בניית קתדרלות גדולות במיוחד בפרברי מעמד הפועלים בערים הגדולות.
חלקן, כמו קתדרלת העלייה דורוגומילובו (1898–1910), שהתאימה ל-10,000 מתפללים, הושקו בפאתי מדינה שקטים שגדלו באוכלוסייתם עד למועד השלמתם.
תאורטיקנים נוצרים מסבירים את הבחירה במקומות מרוחקים כאלה בשאיפה להרחיב את טווח ההגעה של הכנסייה למעמד הפועלים, בתקופה שבה מעמדות עשירים יותר התרחקו ממנו.
אדריכלות ביזנטית הייתה בחירה טבעית עבור פרויקטים אלה.
זו הייתה הצהרה ברורה של שורשים לאומיים, נגד הכפירות האירופיות המודרניות.
זה היה גם זול בהרבה מהקתדרלות הנאו-קלאסיות הגדולות, הן בעלויות הראשוניות והן בתחזוקה שלאחר מכן.
הדוגמאות הגדולות ביותר מסוג זה.
סגנון ייחוס הוא אפיון הדרך בה בני אדם מייחסים סיבות לאירועים, חיוביים או שליליים.
סגנון ייחוס מוערך באמצעות שלושה ממדים: פנימיות/חיצוניות (ייחוס פנימי או חיצוני), יציבות (סגנון ייחוס יציב או לא יציב), וגלובליות (האם סגנון הייחוס משפיע על תחומים אחרים, או רלוונטי רק במקרים ספציפיים).
למשל, אנשים עם סגנון ייחוס פסימי נוטים לייחס לאירועי חיים שליליים סיבות קבועות ויציבות לאורך זמן, להאשים את עצמם באירועים שליליים, ולהאמין שאירועים כאלה יימשכו ללא הגבלת זמן.
מצד שני, בעלי סגנון ייחוס אופטימי בדרך כלל מייחסים אירועים שליליים לגורמים חיצוניים, ואינם מייחסים להם סיבות קבועות ויציבות לאורך זמן, העלולות להשפיע על היבטים רבים של חייהם.
מחקרים מלמדים כי סגנון ייחוס שלילי מהווה גורם פגיעות לדיכאון המהווה גורם תורם להיווצרות ושימור הדיכאון.
התפתחותו של סגנון ייחוס עשויה להיות מושפעת מחוויות של אמון, קשרים בין-אישיים, ואירועים הניתנים לשליטה.
בפסיכולוגיה, סגנון הורות מוגדר כעמדות אודות הילד המועברות לו, ויוצרות אקלים רגשי המבטא את התנהגות ההורים.
תאורטיקנים וחוקרים, אשר בדקו דפוסי התנהגות הורית והשפעתם על התפתחותם של הילדים, מצאו כי ישנם שני מרכיבים עיקריים בהקשר זה: שליטה הורית (Demandingness), והיענות (Responsiveness).
הביטויים האופייניים של רכיב השליטה ההורית מאופיינים בהצבת גבולות ובפיקוח על התנהגות הילד תוך מתן אוטונומיה, בעוד שבצורתם השלילית הם ניכרים בדפוסים מוגזמים של ויסות שגרת חייו ופעילותו של הילד, הגנת יתר והדרכה הדוקה, אשר מחזקת את התלות של הילד בהורה.
קבלה הורית מתאפיינת בשילוב המרכיבים של חום והיענות, והיא כוללת את קבלת רגשות הילד והתנהגותו, הקשבה, מתן שבחים וחיזוקים ומעורבות רגשית והתנהגותית הולמת בחייו.
על יסוד הנחות אלו התפתחו המשגות של סגנונות הוריים מוכללים, המציינים טיפוסי הורות אופיינים, הניכרים בעמדות ובהתנהגות כלפי הילדים.
אחד המודלים ששימשו מחקרים רבים בתחום, הוא המודל של דיאנה באומרינד, המתפרס על שנים רבות של מחקרי אורך.
באומריד סיווגה היבטים אלו של שליטה הורית והיענות והציעה מודל של סגנונות הורות המבוסס של שלושה סוגים: ההורה הסמכותני, ההורה הסמכותי וההורה המתירני.
עם השנים הפך המודל לרב השפעה והוא הורחב על ידי מקובי (1992) ונוסף סגנון הורות המכונה הורות אדישה / מזניחה.
הסגנון מאופיין בשליטה הורית, אך לא בהיענות.
סגנון הורות סמכותני מאפיין הורים המאמינים בכוח הסמכות, החלטיים ובטוחים בדעתם, התופסים את המשמעת כדבר החשוב ביותר.
סגנון זה מבוסס על שיטת חינוך הדוגלת בעקרונות של "שכר" ו"עונש".
שיטה זו יוצאת מנקודת הנחה, שהורים הם הקובעים הבלעדיים, ועל-פיהם יישק דבר.
זאת, מתוך אמונה בציות ובהיענות להורה בשל הסטטוס שלו, ובשל ההבנה שיחסים צריכים להיות היררכיים.
לפיכך, הורים המתאפיינים בסגנון הורות כזה, מצפים כי הוראותיהם ימולאו בלי מתן הסבר.
הורים כאלה, בדרך כלל, הם בעלי עמדה "מכוונת אשמה" כלפי התנהגות לא הולמת, ומאמינים שיש לילדיהם יכולת גבוהה לשליטה עצמית ולקבלת אחריות, תפיסה שאינה תמיד הולמת את המציאות.
הסגנון מאופיין בשליטה הורית והיענות.
סגנון הורות סמכותי מתאפיין בשיטות חינוך דמוקרטית, הבנויה על עקרונות שיתוף, התייעצות וחלוקת תפקידים באשר לביצוע מטלות חיי היום-יום; על עידוד לקבלת אחריות אישית ולעצמאות בהתאם לגיל ויכולת של הילד.
הסגנון הסמכותי מבוסס על מידה רבה של קבלה בצד מידה רבה של פיקוח הדוק.
כך לדוגמה, בהתייחס למתבגרים, הורים המאופיינים בסגנון הורות סמכותי, יציבו סטנדרטים ברורים להתנהגות המתבגר; יהיו אסרטיביים אולם לא חודרניים או מגבילים; ינסו להדריך את המתבגר, אולם גם ימנעו מלהגן הגנת יתר.
המשמעת שהם נוקטים היא תמיכתית ולא עונשית.
סגנון זה מעודד אוטונומיה ואינדיוודואציה.
במחקרים שנערכו על מדינות דוברות-אנגלית, נמצא כי סגנון הורות סמכותי היה קשור בתפקוד נורמטיבי של ילדים בכל המישורים בהשוואה לסגנונות אחרים.
אולם, במדינות אסייאתיות נמצא כי לסגנון ההורות הסמכותני השפעה דומה אך התוצאה אינה חד-משמעית.
הסגנון מאופיין בהיענות, אך לא בשליטה הורית.
סגנון הורות מתירני הוא הניגוד לסגנון ההורות הסמכותני.
הורים המגדלים את ילדיהם על פי סגנון זה, מאמינים כי יש לתת לילד "חופש כמעט בלתי מוגבל", וכי הורים טובים צריכים לבוא לקראת הילד ולהתחשב במה שהוא רוצה.
כך, לדוגמה, ההורים נענים במידה רבה מאוד לצורכי ילדיהם, מאפשרים להם ויסות עצמי, נמנעים מעימותים וממעטים להציב דרישות.
סגנון הורות זה נובע, לעיתים קרובות, מקושי ומהימנעות של ההורים לעמוד במשימותיהם ההוריות, כגון התמודדות עם קונפליקטים.
סגנון הורות מתירני, שנתפס, אולי כסגנון שמאפשר את מרב חופש הפעולה, וכקיצוניות מנוגדת לסגנון סמכותני, הוא סגנון הורות המונע מהילד את ההכנה הנדרשת להתמודדות עם הבעיות והתסכולים המצפים לו מחוץ למערכת המשפחתית.
ככזה, הוא עשוי להוביל את הילד להתחבר עם קבוצות אנטי-סוציאליות, כתוצאה מאי-גיבוש מנגנוניו הפסיכולוגיים הדרושים לו להתנהגות עצמאית ואחראית.
הסגנון מאופיין ברמה נמוכה של שליטה הורית ורמה נמוכה של היענות.
הורים אלו מצמצים למינימום את המאמצים להשקעת זמן באינטראקציה עם הילד.
הם אינם מציבים דרישות בפניו, קובעים גבולות או אוכפים אותם.
הורים אלו אינם נענים לצורכי ילדיהם ולמעשה מזניחים אותם.
מתבגרים החווים סגנון הורות אדיש הם הקבוצה הפגיעה ביותר והדבר בא לידי ביטוי בכל התחומים – רגשי (בעיות מופנמות), התנהגותי (בעיות מוחצנות), חברתי (מעמד בכיתה), ולימודי (הישגים).
מתבגרים אלו נמצאים בקבוצת סיכון לבעיות התנהגות חמורות, שימוש לרעה בסמים, התנהגות אנטי-חברתית, דימוי עצמי נמוך, ובעיות זהות.
סגנון כשר מתייחס למאכלים המזוהים בדרך כלל עם המטבח היהודי, אך עשויים להיות כשרים או לא כשרים.
זהו ייעוד סגנוני ולא כזה המבוסס על הלכות הכשרות.
בדרך כלל, אוכל בסגנון כשר אינו כולל בשר מבעלי חיים אסורים, כגון חזירים ורכיכות, ואינו מכיל בשר וחלב באותו מאכל; אולם אם מאכל כלשהו מכיל בשר, הוא עלול להישחט באופן לא כשר.
בחלק ממדינות ארצות הברית, השימוש במונח זה בפרסום מהווה עבירה על החוק כמונח מטעה על פי חוקי הגנת הצרכן.
יהודים שאינם מקפדים על כשרות אך מעוניינים להגביל את עצמם באכילת מאכלים "בסגנון מסורתי", בדרך כלל לא לאכול חיות אסורות או לערבב חלב ובשר, עשויים לראות עצמם כשומרים על "סגנון כשר" ולא על כשרות.
המונח "סגנון כשר" הומצא על ידי ניית'ן הנדוורקר, מייסד שותף של "ניית'נ'ס פיימוס".
מכיוון שלנתן היה חסר השגחה רבנית והבשר לא היה כשר, הנדוורקר פרסם את נקניקיות הבקר שלו כ"סגנון כשר", כי הן לא היו עשויות מבשר חזיר או סוס, הנחשבים לטרפה.
כמעט תמיד, כאשר מסעדה קוראת לעצמה סגנון כשר, האוכל למעשה אינו כשר על פי ההלכה.
כריך רובן, המזוהה כשייך למעדניות היהודיות בניו יורק המכיל בשר וגבינה, אינו כשר, וגם כריך מונטה כריסטו, עשוי בשר חזיר וגבינה.
קינוחים על בסיס חלבי כמו עוגת גבינה עשויים להיות מוצעים כהשלמה למנה בשרית.
עם זאת, מכיוון שדג הוא פרווה, לקס על ממרח בייגל עם גבינת שמנת עשוי להיות כשר אם הלקס, הגבינה, הבייגל וכל שאר המרכיבים עומדים בדרישות הכשרות.
יהודים שמקפידים על הלכות הכשרות לא יאכלו בתעשיות אוכל בסגנון כשר.
יתרה מכך, העובדה שתעשיות אלו נראות כשרות עלולה להטעות יהודים המבקרים בעיר לא מוכרת ומחפשים מזון כשר.
חלק מהמקומות הללו פתוחים גם בשבת כאשר הדבר אסור על פי ההלכה.
אחרים עשויים לבחור לאכול במסעדות כאלה אבל לא לצרוך בשר או גבינה.
חלק ממוסדות האוכל, בעיקר מעדניות, מגישים אוכל בסגנון כשר.
כמה מעדניות בסגנון כשר מגישות גם מאכלים ספרדיים ומזרחיים כמו שווארמה, פלאפל, חומוס, סלט ישראלי, מלאווח שקשוקה, המזוהים גם עם המטבח הישראלי.
כמה מסעדות בולטות במנהטן תחתית משתלבות בז'אנר בסגנון הכשר, ביניהן המעדנייה של כץ ורוס ובנותיו.
גם המעדנייה של קאנטר בלוס אנג'לס, מעדניית מני בשיקגו ושוורצס במונטריאול נכנסות לקטגוריה זו.
בטורונטו, מספר מסעדות בסגנון כשר (למשל, שופסיז, מיירס) מגישות כיום בשר חזיר, כגון בייקון, צלעות ונקניק, כדי לשרת מספר גדול יותר של לקוחות.
כמה מסעדות נקניקיות בסגנון כשר, כמו מקס'ס בר אנד גריל ודה וינדמיל, משתמשות בבשר חזיר וגם בנקניקיות בקר.
סגנון לואי הארבעה עשר נקרא גם קלאסיציזם צרפתי, היה סגנון באדריכלות ובאמנויות הדקורטיביות שאפיינו את תקופת שלטונו וחיי הפאר של המלך לואי ה-14. בעיקרו הסגנון מבוסס על סגנון הבארוק עם המון תנועה ורגש אך עם נטייה לשלמות, הרמוניה וכללי פרופורציה שאינם אופייניים לבארוק.
מסיבה זו הסגנון נקרא גם קלאסיציזם צרפתי.
הסגנון הפך לרשמי בתקופת שלטונו של לואי ה-14 (1643–1715), ונכפה על האמנים על ידי האקדמיה המלכותית לציור ופיסול והאקדמיה המלכותית לארכיטקטורה.
סגנון לואי ה-14 מתחלק לשלוש תקופות.
במהלך התקופה הראשונה, בצעירותו של המלך (1643–1660) הושפעו האדריכלות והאמנות מהסגנון המוקדם יותר של לואי ה-13 ומסגנון הבארוק שיובא מאיטליה וכבר בתקופה המוקדמת החלו להיראות רמזים לתחילתו של הקלאסיציזם הצרפתי, במיוחד ביצירותיו המוקדמות של פרנסואה מנסאר, כגון בשאטו דה מאיסון (1630–1651).
במהלך התקופה השנייה (1660–1690), תחת ניהולו האישי של המלך, הפך סגנון האדריכלות והעיטור לקלאסי, חגיגי וראוותני יותר, מה שהתבטא בבניין ארמון ורסאי, תחילה על ידי לואי לה וו ולאחר מכן על ידי ז'ול הארדואין-מנסאר.
הרהיטים שנבנו באותה תקופה היו מסיביים, מעוטרים ומפוסלים בשפע קישוטים וזהב.
בהמשך, הודות להתפתחות המרקטרי, עוטרו הרהיטים בעצים שונים ובצבעים שונים.
התקופה האחרונה בסגנון לואי ה-14, משנת 1690 עד 1715 לערך, נקראת תקופת המעבר, הוא הושפע מהארדואין-מנסאר ומהמעצב המלכותי האמון על החגיגות והטקסים, ז'אן בריין האב.
הסגנון החדש היה קליל יותר בצורתו, והציג קווים פנטזיים וחופשיים יותר.
בנוסף חומרים וטכניקות עיצוב חדשות נוספו כגון ברזל מחושל ששימש לעיטורים עדינים, עיצובי ערבסקה, גרוטסקה ועוד, השינוי בסגנון הלך והתעצם לתוך תקופת סגנון לואי החמישה עשר.
האדריכלים הבולטים של התקופה היו פרנסואה מנסאר, ז'ול הארדואין-מנסאר, רוברט דה קוט, פייר לה מואט, קלוד פרו ולואי לה וו.
המונומנטים העיקריים כללו את ארמון ורסאי, הטריאנון הגדול בורסאי, וכנסיית האינווליד.
לסגנון השפעה חשובה על הארכיטקטורה של מלכים אירופאים אחרים, מפרידריך השני מלך פרוסיה ועד פיוטר הגדול מהאימפריה הרוסית.
המודל לחיקוי של האדריכלות האזרחית בתקופה הראשונה של השלטון היה וו-לה-ויקונט מאת לואי לה וו, שנבנה עבור המפקח על הכספים של המלך ניקולא פוקה והושלם ב-1658. בהמשך האשים לואי ה-14 את פוקה בגניבה, השליך אותו לכלא ולקח את הבניין לעצמו.
העיצוב הושפע מאוד מהקלאסיקה של מנסאר.
הוא שילב בחזית עמודים קלאסיים ענקיים במקצב אחיד מתחת לכיפה מיובאת מארכיטקטורת הבארוק האיטלקי יחד עם מספר מאפיינים מקוריים, כגון סלון חצי עגול שהשקיף על הגן הצרפתי העצום שעוצב על ידי אנדרה לה נוטר.
בהתבסס על הצלחתו של וו-לה-ויקונט, לואי ה-14 בחר בלה וו לבנות ארמון חדש ועצום בורסאי, על בסיס הארמון הקטן יותר שבנה שם לואי ה-13 כבקתת ציד.
ארמון ורסאי הפך בהדרגה, במהלך עשרות השנים, ליצירת החשובה והמייצגת של סגנון לואי ה-14. לאחר מותו של לה וו ב-1680, קיבל הארדואין-מנסאר את האחריות על פרויקט ורסאי.
מנסאר הטה את התכנון לכיוון קלאסיציסטי בכדי ליצור הרמוניה עם המבנים החדשים האחרים שיצר בורסאי, כולל האורנז'רי והאורווה הגדולה .
מנסאר אף בנה את הטריאנון הגדול שהושלם ב-1687, מקום מפלט מלכותי חד-קומתי עם חלונות מקושתים לסירוגין, זוגות עמודים, גג שטוח ומעקה.
פרויקט גדול נוסף שבוצע על ידי לואי ה-14 היה בניית חזית חדשה לצד המזרחי של הלובר .
ב-1665 הזמין לואי את האדריכל והפסל המפורסם ביותר של הבארוק האיטלקי, ג'ובאני לורנצו ברניני, להגיש תוכנית עיצוב, אך ב-1667 דחה אותו לטובת קולונדה קלאסית יותר, שתוכננה על ידי ועדה של שלושה, לואי לה וו, שארל לה ברן, וקלוד פרו.
בתחילת תקופת שלטונו, החל המלכה אן מאוסטריה אמו של לואי לבנות את כנסיית ואל-דה-גראס (1645–1710).
על העיצוב עבדו ברציפות ז'ול הארדואין-מנסאר, ז'אק למרסייה ופייר לה מואט.
החזית המשולשת הציורית שלה, הפריסטיל, הפסלים והרוטונדה, הופכים אותה לאחת הכנסיות הכי איטלקיות ובארוקיות בפריז.
כיפתה שימש אב-טיפוס לכיפות המאוחרות יותר של האינווליד והפנתיאון של פריז.
הכנסייה הגדולה הבאה שנבנתה תחת לואי ה-14 הייתה כנסיית האינווליד.
הספינה של הכנסייה, הייתה דומה לאלו של כנסיות אחרות מהתקופה, עם פילסטרים יוניים וקמרונות חודרים, ופנים שדמה לסגנון הבארוק הגבוה.
הכיפה, בתכנונו של הארדואין-מנסאר, הייתה מהפכנית יותר, יושבת על מבנה עם תוכנית קלאסית של צלב יווני.
פנים הכנסייה הבולט ביותר של סוף תקופת לואי ה-14 הוא הקפלה של ארמון ורסאי, שנוצרה בין 1697 ל-1710 על ידי הארדואין-מנסאר ויורשו כאדריכל החצר, רוברט דה קוט.
העיצוב מאופק בקפידה, עם צבעים בהירים ופרטים פיסוליים קלים על העמודים.
פנים הקפלה הורחב והואר על ידי שימוש בעמודים קלאסיים שהוצבו על הטריבונה, מפלס אחד מעל קומת הקרקע, כדי לתמוך במשקל התקרה המקומרת.
בתקופה המוקדמת של סגנון לואי ה-14, המאפיינים העקרוניים של העיצוב היו עושר של חומרים ומאמץ להשיג אפקט מונומנטלי.
החומרים שבהם נעשה שימוש כללו שיש, לעיתים קרובות שיש בגוונים, ברונזה, ציורים ומראות קיר.
אלה הוכנסו למסגרות של עמודים, פילסטרים, גומחות, שנמשכו במעלה הקירות והתקרה.
הדלתות היו מוקפות במדליונים, גמלונים ותבליטים.
הקמינים היו קטנים יותר מאלה שבתקופת לואי ה-13, אך מעוטרים יותר, עם מדף שיש לאגרטלים מתחת למסגרת מגולפת עם ציור או מראה, כולם מוקפים בגבול עבה של עלים או פרחים מגולפים.
אלמנטים דקורטיביים על הקירות בסגנון המוקדם של לואי ה-14 נועדו בדרך כלל לחגוג הצלחות צבאיות והישגים תרבותיים של המלך.
לעיתים קרובות הם הציגו גביעים צבאיים, קסדות, עלי אלון המסמלים ניצחון, והמון כלי נשק, עשויים בדרך כלל מברונזה או עץ מפוסל, בתבליט מוקף שיש.
אלמנטים דקורטיביים אחרים חגגו את יקרו של המלך באופן אישי, ראש המלך היה מיוצג לעיתים קרובות כאל השמש אפולו, מוקף עלי דקל או קרני אור מוזהבות.
בדרך כלל נשר ייצג את צדק.
היכל המראות בארמון ורסאי מייצגת את פסגת הדקורציה של הסגנון לואי ה-14 המוקדם.
ההיכל שעוצב על ידי שארל לה ברן, מציג שילוב של עושר חומרים (שיש, זהב וברונזה) המשתקפים במראות אין סופיות.
בשלהי תקופת לואי ה-14, לאחר 1690, החלו להופיע אלמנטים חדשים שהיו פחות מיליטריסטיים ויותר פנטסטיים, צדפים מוקפים בקווים ועיקולים מתפתלים, עיצובים אקזוטיים והשפעות מהמזרח.
במהלך התקופה הראשונה של לואי ה-14, סגנון הרהיטים עקב אחר הסגנון הקודם של לואי ה-13. הם היו מסיביים ומושפעים בפיסולים ועיטורים מוזהבים.
לאחר 1680, במידה רבה הודות למעצב הרהיטים אנדרה שארל בול, הופיע סגנון מקורי ועדין יותר, המכונה לעיתים עבודת בול.
הוא התבסס על שיבוץ נחושת, הובנה ועצים נדירים אחרים, טכניקה ששימשה לראשונה בפירנצה במאה ה-15, ושוכללה ופותחה על ידי בול ואחרים שעבדו עבור לואי ה-14.
תחת לואי ה-14 הופיעו סוגים חדשים של רהיטים.
השידה והקומודה עם שתיים עד ארבע מגירות, החליפו את הארגזים והתיבות.
גם הספה הופיעה לראשונה בצורה של שילוב שתיים או שלוש כורסאות.
סוגים חדשים של כורסאות הופיעו, כולל מה שכונה "כורסת וידוי", שבה היו כריות מרופדות משני צידי גב הכיסא.
גם שולחן הקונסולה הופיע לראשונה (שולחן צר הנתמך על רגליים רק בצד אחד וממוקם בצמידות קיר).
סוג חדש נוסף של רהיטים היה ה- שולחן מצופה שיש עליו מניחים כלים לראווה או להגשה.
החל מ-1650 לערך, יצרנית הפאיאנס הגדולה מהעיר נברס אימצה את סגנון החצר הצרפתי החדש, בהשאלה מעבודות מתכת ומאמנויות דקורטיביות אחרות, והשתמשה בהדפסים של ציירי החצר כמו סיימון וואה ושארל לברון.
היצירות היו לרוב גדולות ומעוטרות במיוחד, ומלבד אגרטלים לגינה וקנקני יין, רובם היו ללא ספק דקורטיביים ולא פרקטיים.
גם הקישוטים והעיטורים נעשו בהתאם לרוח התקופה עם צורות תנועתיות, צבעים מודגשים ואלמנטים מהודרים ומוזהבים.
בית המלוכה עודד את תעשיית הפאיאנס כאשר מנברס נרכשו אגרטלים רבים שעיטרו את הגנים בארמון ורסאי.
גם את בתי המלאכה האחרים דאג בית המלוכה להעסיק.
כך בשנת 1663 ז'אן-בטיסט קולבר, שמונה זה עתה למבקר הכללי של הכספים של לואי ה-14, כתב כי יש לעודד את המרכז המוביל האחר של הפאיאנס הצרפתי מהעיר רואן ולספק לו עבודות מחצר המלך.
בסביבות 1670 קיבלה משפחת פוטראט מרואן הזמנה לחפות באריחי פאינאס את קירות הטריאנון דה פורצלן, המבנה הזמני שנבנה קודם לטריאנון הגדול.
תעשיית הפאיאנס הצרפתית קיבלה דחיפה עצומה נוספת כאשר, בשלהי שלטונו של לואי בשנת 1709, המלך לחץ על העשירים לתרום את צלחות הכסף שלהם לקופת האוצר כדי לעזור במימון מלחמותיו.
היה "טירוף בן לילה" כשהאליטה מיהרה להשיג תחליפי פאיאנס באיכות הטובה ביותר.
בתקופה המוקדמת של לואי ה-14, הציירים הצרפתים הושפעו במידה רבה מהאיטלקים, במיוחד מקאראווג'יו.
הציירים צרפתים הבולטים היו ניקולא פוסן שחי ברומא, קלוד לורן שהתמחה בנופים וגם הוא בילה את רוב הקריירה שלו ברומא, לואי לה ניין, שיחד עם אחיו עסק בעיקר בציורי ז'אנר, אסטאש לה סואר, ושארל לה ברן, שלמדו אצל פוסן ברומא והושפעו ממנו.
עם מותו בשנת 1661 של הקרדינל מאזארן, השר הראשי של המלך, החליט לואי לקחת אחריות אישית על כל היבטי השלטון, כולל האמנויות.
שר האוצר ז'אן-בטיסט קולבר התמנה גם להיות היועץ האמנותי של המלך.
בשנת 1663 ארגן קולבר מחדש את בתי המלאכה המלכותיים לריהוט שיצרו מגוון רחב של מוצרי יוקרה, והוסיף להם את בתי המלאכה לשטיחי גובלן.
במקביל, בסיוע לה ברן, קיבל קולבר את האחריות על האקדמיה המלכותית לציור ופיסול, אשר נוסדה על ידי הקרדינל מאזארן.
קולבר גם לקח תפקיד דומיננטי באדריכלות החצר, וב-1664 קיבל את התואר המפקח על הבניינים.
בשנת 1666 נוסדה אקדמיית צרפת ברומא, כדי לנצל את מעמדה של רומא כמרכז האמנות המוביל באירופה, ולהבטיח זרם של ציירים מאומנים היטב.
לה ברן הפך לדיקן הציירים הצרפתים תחת לואי ה-14, מעורב בפרויקטים אדריכליים ועיצוב פנים.
בין יצירותיו הדקורטיביות הבולטות נמצאת תקרת היכל המראות בארמון ורסאי.
בתקופה המאוחרת של לואי ה-14 בלט בחצר הצייר היאסינת ריגו שהגיע לפריז ב-1681 ומשך את תשומת ליבו של לה ברן אשר כיוון אותו לעבר ציור דיוקנאות.
בשנת 1701 צייר ריגו דיוקן אייקוני של לואי ה-14 ב-1701, מוקף בכל מאפייניו, מהכתר על השולחן ועד לעקבים האדומים של נעליו.
עד מהרה הקימi לריגו סדנה משוכללת ליצירת דיוקנאות של האצולה הצרפתית, הוא העסיק אמנים מיוחדים שעסקו בהכנת התלבושות והווילונות, ואחרים ציירו את הרקע, החל משדות הקרב, גנים וסלונים, כשהוא עצמו התרכז בקומפוזיציה, בצבעים ובעיקר בפנים.
ז'ורז' דה לה טור מלונוויל (1593–1652) היה דמות חשובה נוספת בסגנון לואי ה-14, הוא הוכרז כצייר החצר של המלך וקיבל תשלומים גבוהים עבור דיוקנאותיו.
ציוריו, עם השפעות האור והחושך יוצאות הדופן שלהם בשיטת הקיארוסקורו היו קודרים במיוחד, הדמויות בקושי נראו בחושך, מוארות באור לפידים או נרות.
בנוסף לסצנות דתיות, צייר לה טור ציורי ז'אנר.
בשנותיו האחרונות, טעמו של לואי ה-14 השתנה שוב, בהשפעת אשתו מאדאם דה מנטנון, ונטה לעבר נושאים דתיים ומדיטטיביים יותר.
הוא הסיר את כל הציורים בחדרו הפרטי אשר הוחלפו בציור בודד סנט סבסטיאן מטופל על ידי סנט איירין (c.
הפסל המשפיע ביותר באותה תקופה היה ג'ובאני לורנצו ברניני, שעבודתו ברומא העניקה השראה לפסלים בכל רחבי אירופה.
הצעתו לחזית החדשה של הלובר נדחתה על ידי המלך, שרצה סגנון צרפתי יותר ספציפי.
ברניני אכן יצר פסל של לואי ה-14 ב-1665, שזכה להערצה וחיקוי בצרפת ונחשב לפסל החשוב ביותר של תקופת הבארוק.
אחד הפסלים הבולטים תחת לואי ה-14 היה אנטואן קואזוו (1640–1720) מליון.
בשנת 1761 התקבל לאקדמיה המלכותית לציור ופיסול ועד מהרה החל לייצר פסלים מונומנטליים שילוו את הבניינים החדשים שנבנו על ידי לואי ה-14, הוא פיסל את דמותו של קרל הגדול לקפלה המלכותית באינווליד, ולאחר מכן מספר רב של פסלים לפארק החדש בורסאי ולשאטו דה מארלי.
במקור הכין את הפסלים החיצוניים עם טיח עמיד בפני מזג אוויר, ואז החליף אותם בעבודות שיש כשהם היו מוכנים ב-1705. חלק מהפסלים שיצר עבור טירת מארלי הועברו במהפכה לגני טווילרי וכיום נמצאים בלובר.
ז'אק סרזין היה פסל בולט נוסף שעבד עבור לואי ה-14. הוא הכין פסלים ועיטורים רבים עבור ארמון ורסאי, כמו גם את הקריאטידים עבור החזית המזרחית של בית השעון של ז'אק למרסייה בלובר.
פסל בולט נוסף בסגנון לואי ה-14 היה פייר פול פוגה (1620–1694), שהיה פסל, צייר, מהנדס ואדריכל.
יצירתו של פוגה היה מעט יותר רגשני וסוער, יותר בארוק מהסגנון הצרפתי.
הוא נולד במרסיי, ופיסל לראשונה קישוטים לספינות בבנייה.
לאחר מכן נסע לאיטליה, שם עבד כשוליה על תקרות הבארוק של פאלאצו פיטי וארמון ברבריני.
הוא נסע הלוך ושוב בין איטליה לצרפת, צייר, פיסל וגילף עץ.
הוא הכין את פסל הקריאטידים המהולל שלו עבור בניין העירייה של טולון בשנים 1665–1667, ולאחר מכן הועסק על ידי ניקולא פוקה כדי ליצור פסל של הרקולס עבור הטירה שלו בוו-לה-ויקונט.
הוא המשיך לחיות בדרום צרפת, ופיסל פסלים בולטים של פרסאוס ואנדרומדה ועוד השוכנים כיום בלובר.
בשנת 1662 רכש ז'אן בטיסט קולבר בית המלאכה לשטיחי קיר ממשפחה של אמנים פלמים והפך אותו לבית מלאכה מלכותי לייצור רהיטים ושטיחי קיר, תחת השם מפעל הגובלינים.
קולבר הציב את צייר החצר שארל לה ברן לאחראי בית המלאכה, הוא שימש בתפקיד זה מ-1663 עד 1690. לאחר 1697 אורגן המפעל מחדש, והוקדש כולו לייצור שטיחי קיר עבור המלך.
הנושאים והסגנונות של השטיחים היו דומים במידה רבה לנושאים בציורי התקופה, חוגגים את רוממותו של המלך, סצנות ניצחונות צבאיים, סצנות מיתולוגיות ופסטורליות.
בעוד שבתחילה הם יוצרו רק לשימוש המלך והאצולה הצרפתית, המפעל החל עד מהרה לייצא את מוצריו לחצרות מלכותיות אחרות באירופה.
למפעל הגובלינים המלכותי הייתה תחרות מצד שני מפעלים פרטיים, מפעל בובואה ובית המלאכה לשטיחי קיר אובוסון , שייצרו עבודות באותו סגנון אך באיכות מעט פחותה.
ז'אן בריין האב, השרטט המלכותי והמעצב של המלך, עיצב סדרה של שטיחים גרוטסקיים עבור אובוסון.
שטיחי קיר אלה עסקו לפעמים נושאים עכשוויים, כמו שטיח של סוף המאה ה-17 עד תחילת המאה ה-18 שנעשה על ידי אובוסון המתאר אסטרונומים סיניים במצפה הכוכבים העתיק של בייג'ינג תוך שימוש במכשירים חדשים ומדויקים שהובאו אליהם על ידי האירופאים ב-1644.
אחת התופעות הפופולריות ביותר של סגנון לואי ה-14 היא הגן הצרפתי.
עיצוב הגן מבוסס על סימטריה ועקרון השלטת הסדר על הטבע.
הדוגמה המפורסמת ביותר היא גני ורסאי שעוצבו על ידי אנדרה לה נוטר והיוו השראה לגנים בכל רחבי אירופה.
הגן החשוב הראשון היה בטירת וו-לה-ויקונט שנוצר עבור ניקולא פוקה.
פוקה הזמין את לואי לה וו לעצב את הטירה, שארל לה ברן לעצב פסלים לגן, ואנדרה לה נוטר ליצור את הגנים כשלראשונה הגן והטירה תוכננו יחד בצורה מושלמת.
פרספקטיבה מפוארת של 1500 מטר השתרעה ממרגלות הטירה ועד לפסל מועתק של הרקולס.
הגן היה מחולק (Parterre) לאזורים של גינון נוי, גובלות בחול צבעוני, והשבילים עוטרו במרווחים קבועים בפסלים, אגנים, מזרקות ועצי נוי מפוסלים בקפידה.
גני ורסאי, שנוצרו על ידי אנדרה לה נוטר בין השנים 1662 ו-1700, היו ההישג הגדול ביותר של הגן הצרפתי.
הם היו הגנים הגדולים באירופה, בשטח של 15,000 דונם, והשתרעו על ציר מזרח-מערב בעקבות מהלך השמש.
השמש זרחה מעל חצר הכבוד, האירה את חצר השיש, חצתה את הטירה והאירה את חדר השינה של המלך, ושקעה בקצה התעלה הגדולה, כשהיא משתקפת במראות היכל המראות.
בניגוד לנקודות המבט הגדולות, שהגיעו עד האופק, הגן היה מלא בהפתעות: מזרקות, גנים קטנים מלאים בפסלים, שסיפקו קנה מידה אנושי יותר וחללים אינטימיים.
הסמל המרכזי של הגן היה השמש, סמל לואי ה-14, מאויר על ידי פסלו של אפולו במזרקה המרכזית של הגן.
"הנופים והפרספקטיבות, אל הארמון וממנו, המשיכו עד אינסוף.
המלך שלט על הטבע, וביטא באמצעות הגן לא רק את שליטתו בשטחיו, אלא על החצר ועל נתיניו".
סגנון לואי ה-15 הוא סגנון של אדריכלות ואומנויות דקורטיביות שהופיע בתקופת שלטונו של לואי ה-15.
התקופה משנת 1715 עד 1723 לערך, הידועה בשם ה־Regence תחת שלטונו של פיליפ השני דוכס אורליאן הייתה במידה רבה ההמשך של סגנון לואי הארבעה עשר.
משנת 1730 לערך ועד 1750 לערך, בהשפעת פילגשו של המלך, מאדאם דה פומפדור, הוא הפך למקורי יותר, דקורטיבי שופע וקליל, במה שהיה ידוע כסגנון רוקאי וסימן את תחילתה של תנועת הרוקוקו האירופית.
התפשטות הסגנון הייתה תגובת נגד לכבדות והדרמטיות של הבארוק בימי לואי ה-14. משנת 1750 ועד מותו של המלך ב-1774, הסגנון נעשה מאופק ומסודר יותר ובישר את הולדת הנאו-קלאסיציזם.
האדריכל הראשי של המלך היה ז'אק גבריאל מ-1734 עד 1742, ולאחר מכן ירש אותו בנו המפורסם יותר, אנז'-ז'אק גבריאל.
יצירותיו העיקריות כללו את האקול מיליטר, הבניינים המשקיפים על כיכר לואי ה-15 או כיכר הקונקורד, והטריאנון הקטן בוורסאי (1764).
בתקופת שלטונו של לואי ה-15, הביטוי של סגנונו היה בעיקר בעיצוב הפנים בריהוט ובאמנות.
בעוד שחללי הפנים היו מעוטרים בפאר ומקושטות בסגנון הרוקאי, החזיתות הפכו בהדרגה לפשוטות ומעודנות יותר, פחות מעוטרות ויותר קלאסיות.
החזיתות שתוכננו על ידי גבריאל היו קצביות ומאוזנות בקפידה על ידי שורות של חלונות ועמודים, ובבניינים גדולים כמו בכיכר הקונקורד הופיעו לעיתים קרובות ארקדות מפוארות במפלס הרחוב, וחזיתות קלאסיות או מעקות על קו הגג.
לעיתים הופיעו אלמנטים קישוטיים בסגנון הרוקאי במעקות החוץ שהיו עשויות מברזל יצוק.
גם האדריכלות הדתית של התקופה נטתה בעיקר לקראת סוף התקופה לכיוון הנאו-קלאסי.
דוגמאות מרכזיות כוללות את כנסיית סן-ז'נבייב, כיום הפנתאון של צרפת, שנבנתה מ-1758 עד 1790 ואת כנסיית סן-פיליפ-דו-רול (1765–1777) מאת ז'אן צ'לגרין.
עיצוב הפנים בתקופת לואי ה-15 התחלק לשתי תקופות; תקופת הרוקאי שבו העיצוב מאופיין בעיקולים מוזהבים מתפתלים ועיקולים נגדיים בסימטריה, לרוב בדוגמאות פרחוניות ולעיתים קרובות עם מדליונים במרכז מיושמים על הקירות.
בתקופה המוקדמת של הסגנון, העיצובים היו לעיתים קרובות בהשראת גרסאות צרפתיות של אמנות מהמזרח, בעלי חיים, קופים וערבסקות, או נושאים שנלקחו מיצירות של אמני התקופה.
לאחר 1750, כתגובה לקישוטיות של הרוקוקו וכתחילת ההתפתחות של הניאו קלאסיציזם, הקישוטים והעיצובים על הקירות נהיו בהירים יותר, גאומטריים וישרים יותר, ומעוטרים בהשראת יוון ורומא העתיקה.
סגנון זה נמצא בסלון דה קומפני בטריאנון הקטן, והתפתח ביתר שאת בתקופת לואי ה-16.
הכיסאות בסגנון לואי ה-15, לעומת אלו של לואי ה-14, התאפיינו בקלילות, נוחות והרמוניה של קווים.
לרגליים היו צורת S מתעקלת מקושטות בפרחים מפוסלים, דקלים, צדפים ועלווה.
גב הכיסא היה מעוקל מעט מזכיר כינור בצורתו.
כמה גרסאות חדשות של כיסאות הופיעו כולל ה-bergere, עם זרועות מרופדות ממולאות, והמרקיזה, כורסא לשני אנשים, עם גב נמוך וזרועות קצרות.
שולחן הקונסולה שנועד להצבה על קיר ושימש בדרך כלל להצגת חפצי אמנות עוצב בסגנון רוקאי, עם עיקולים גליים בצורת S ו-C וקישוטי צדפים ועלווה.
השידה שהופיעה לראשונה בסוף תקופת שלטונו של לואי ה-14 נשענה על ארבע רגליים בצורת S וכללה בדרך כלל עיטור ברונזה מוזהב, אך בתקופת שלטונו של לואי ה-15, נוספו לה לוחות עץ אקזוטיים בצבעים שונים ובדוגמאות גאומטריות או צורות פרחוניות.
נוצרה וריאציה מסוימת, הנקראת "פאסון דה צ'ין" או "אופנה סינית", שיצרה ניגודיות בין הברונזה המוזהבת לעץ שחור המצופה בלכה.
לצד השינויים שנעשו לרהיטים מתקופת לואי ה-14 הופיעו גם מגוון רהיטים חדשים, ביניהם ה-chiffonier, ארון מגירות צר וגבוה, לעיתים מופיע עם שבע מגירות כשתכולת הארון מסודרת מראש לשימוש שבועי.
ו-table de toilette, שולחן איפור עם מסגרת מוגבהת מאחור ובצדדים, לעיתים בשילוב עם מראה.
בין 1755 ל-1760, החלו עיצובי הריהוט להשתנות.
עיצובי הרוקאי הפכו למאופקים יותר, והשפעת העת העתיקה והנאו-קלאסיקה החלה להופיע.
השידות קיבלו צורות גאומטריות יותר, העיטור הפך מרוקאי לגאומטרי עם עיטורי עלי אלון, פרחים ומוטיבים קלאסיים.
סוג חדש של ארון גבוה, עם מספר רב של מגירות, ה-Cartonnier, הופיע בין 1760 ל-1765. הוא קיבל את השראתו מהמיתולוגיה והאדריכלות היוונית, עם אפריזים, קמרונות, גביעים מפוסלים, ראשי אריות ברונזה ואלמנטים קלאסיים אחרים.
הציור בתקופת לואי ה-15 היה רוקוקו מובהק.
הוא התאפיין בדקורטיביות קלילות ועדינות.
נושאי הציור האופייניים בראשית שלטונו של לואי ה-15 היו מיתולוגיה והיסטוריה, זהים לאלו של לואי ה-14. מאוחר יותר כאשר החל לואי לעצב את חדריו בארמונות ורסאי ופונטנבלו, פנה יותר לסצנות פסטורליות ולציור ז'אנר.
מי שדחפה להתפשטות של ציורי הנוף והז'אנר הייתה מאדאם דה פומפדור, פילגשו של המלך, שהייתה גם אחת הפטרונות העיקריות של אמני התקופה.
האמן המועדף ביותר על המלך היה פרנסואה בושה, אשר צייר עבורו ככל שהתבקש.
ציורים דתיים, סצנות ז'אנר, נופים פסטורליים וסצנות אקזוטיות, הכוללות לעיתים קרובות התכנסויות של עירום עליז ומפתה.
מכיוון שתשוקתו הגדולה הנוספת של המלך הייתה ציד, הוא צייר את ציד הנמרים (1765) ואת ציד התנינים (1767) עבור חדריו החדשים של המלך בוורסאי.
בשנת 1767, לקראת סוף הקריירה, זכה בושה בתואר הצייר הראשון של המלך.
ציירים בולטים נוספים כללו את ז'אן בטיסט אודרי, שסצנות הציד שלו קישטו את קירות ורסאי בציורים תחריטים ושטיחי קיר, אמני הדיוקנאות מוריס קוונטין דה לה טור וז'אן מארק נאטיאר, שיצרו דיוקנאות למשפחת המלוכה ולאצולה, וצייר הז'אנר ז'אן-בטיסט-סימאון שארדן שהיה חריג בנוף הרוקוקו.
סגנונות הפיסול של לואי ה-14 המשיכו לשלוט במהלך רוב תקופת שלטונו של לואי ה-15. מאדאם דה פומפדור הייתה תומכת נלהבת במיוחד של הפיסול, ופסלים רבים פוסלו בדמותה או הוזמנו על ידה.
הפסלים הבולטים של התקופה היו גיום קוסטו הבן ואחיו, גיום קוסטו האב, רוברט לה לורן ואדמה בושארדון.
בושארדון יצר את פסל הרכיבה של לואי ה-15 עבור פלאס דה לה קונקורד.
לאחר מותו של בושארדון, הושלם הפסל על ידי מונומנטליסט גדול אחר מהתקופה, ז'אן-בטיסט פיגאל.
בשלהי שלטונו של לואי ה-15 החלו הפסלים להקדיש תשומת לב רבה יותר לדיוקנאות.
המובילים של הסגנון החדש היו ז'אן אנטואן אודון שנודע בזכות פסליו של סופרים ומדינאים מפורסמים, ואוגוסטין פאז'ו, שייצר פסלי דיוקן ידועים של ז'ורז'-לואי לקלר דה בופון ומאדאם דו בארי.
בתקופה זו הפיסול החל להתפשט גם לקהל עממי יותר, הודות לרפרודוקציות עשויות טרקוטה ופורצלן לא מזוגג.
בשנות שלטונו המאוחרות, בנה לואי ה-15 כיכר חדשה במרכז העיר, פלאס לואי ה-15 (כיום פלאס דה לה קונקורד) שתוכנן על ידי אנג'-ז'ק גבריאל.
הוא בנה כיכרות מונומנטליות אחרות במרכזי הערים רן ובורדו.
לואי גם בנה מזרקה מונומנטלית בפריז, Fontaine des Quatre-Saisons, בתכנונו של אדמה בושארדון.
למרות יופיה ועושר הפיסול בה, המזרקה זכתה לביקורת ציבורית, בין היתר על ידי וולטר, בשל היותה ממוקמת ברחוב צר ונסתר ובשל הפקת המים המועטת והעלובה שלה.
סגנון לואי השישה עשר, הוא סגנון באדריכלות, ריהוט, קישוט ואמנות שהתפתח בצרפת בתקופת 19 שנות שלטונו של לואי ה-16 (1774–1792), טרום המהפכה הצרפתית.
סגנון לואי ה-16 סיים את תקופת הבארוק והרוקוקו והוביל את לידתו של הנאו-קלאסיציזם הצרפתי.
הסגנון היה תגובת נגד לקישוטיות המורכבת של תקופת הבארוק הקודמת.
הוא נוצר בהשראת חלקית מגילויים של ציורים ופסלים רומיים עתיקים וארכיטקטורה קלאסית בהרקולנאום ובפומפיי מה שבא לידי ביטוי בשימוש רב בעמודים וארכיטרבים קלאסיים ישרים וגאומטריים.
סגנון לואי ה-16 גם ביטא את הערכים שקידם ז'אן-ז'אק רוסו של חזרה לטבע ותפיסת חוקי הטבע כמודל אידיאלי ופרוע אך עדיין מסודר וראוי מטבעו לאמנויות.
סגנון לואי ה-16 נולד מתוך רצון להקים אידיאל יופי חדש, המבוסס על הטוהר והפאר של האמנות רומית והיוונית הקדומה.
בשנת 1754 גינה הצייר ומבקר האמנות הצרפתי שארל ניקולס קוצ'ין את הקימורים והצורות של סגנון הרוקאי השולט: "אל תענה ללא סיבה את הדברים שיכולים להיות ישרים, ותחזור לשכל הטוב שהוא היסוד לטעם טוב".
לואי ה-16 עצמו גילה התלהבות מועטה לאמנות או לאדריכלות והותיר את הניהול של אלה לשארל קלוד פלהוט דה לה בילאדרי הרוזן מאנגווילר, שמונה למנהל הכללי של מחלקת הבניה המלכותית.
אנגווילר, מסיבות כלכליות, דחה תוכניות להרחבה משמעותית של ארמון ורסאי, אך השלים את טירת קומפיין החדשה (1751–1783), שבנייתה החלה עוד בימי לואי ה-15. התוספת הארכיטקטונית העיקרית של המלך לורסאי הייתה הספרייה החדשה בקומה הראשונה.
לעומת לואי ה-16 מי שכן גילתה עניין רב באדריכלות ועיצוב היא המלכה מארי אנטואנט אשר עיצבה מחדש את הסוויטות של המלכה בורסאי ב-1785, בטירת פונטנבלו ובקומפיין, כמו גם, בנתה סוויטות חדשות בארמון טווילרי.
המלך גם העניק לה את הטריאנון הקטן בוורסאי, ובשנת 1785 קנה לה טירה חדשה בסנט קלאוד.
הנטייה הקלאסיציסטית בלטה באדריכלות הצרפתית מאז תקופת לואי ה-14, אשר הבארוק בתקופתו כונה קלאסיציזם צרפתי.
הוא דחה תוכנית של ג'ובאני לורנצו ברניני לחזית בארוקית מדי לארמון הלובר ובחר במקום זאת בחזית קלאסית עם עמודים וגמלון.
האדריכלים של לואי ה-14, ז'ול הארדואין-מנסאר וז'אק למרסייה, נטשו את הסגנון הגותי והרנסאנס והשתמשו בגרסה הבארוקית של הכיפה הרומית בכנסיות החדשות בואל-דה-גרייס ובאינווליד.
לואי ה-15 והאדריכלים הראשיים שלו, אנז'-ז'אק גבריאל וז'אק-ז'רמן סופלו המשיכו את סגנון האדריכלות המבוסס על סימטריה והקו הישר בעיקר במראה החיצוני של המבנים (בניגוד לעיצוב פנים המבנים).
גבריאל יצר את אנסמבל הבניינים הקלאסיים סביב פלאס דה לה קונקורד בעוד שסופלו עיצב את הפנתיאון (1758–1790) לפי הדגם הרומי.
דוגמה נוספת מתקופת לואי ה-15 המאוחרת היא הטריאנון הקטן בוורסאי (1762–1764), על ידי גבריאל הבן, שנבנה עבור פילגשו של המלך, מאדאם דה פומפדור.
צורתו הקוביתית, החזית הסימטרית והפריסטיל הקורינתי, הפכו אותו למודל לחיקוי עבור סגנון לואי ה-16 הבא.
נטייה זו הגיעה לשיאה בתקופת לואי ה-16, בה הקלאסיציזם בא לידי ביטוי באופן מובהק וחד משמעי בכל היבטי האדריכלות כולל העיצוב פנים.
האדריכלות הניאו קלאסית בסוף תקופת לואי ה-15 ובתקופת לואי ה-16 הושפעה במידה רבה מהארכיטקטורה של אדריכל הרנסאנס אנדריאה פלאדיו.
מגמה שהובלה בעיקר על ידי האדריכל הצרפתי קלוד-ניקולא לדו (1736–1806).
רעיונותיו של פאלאדיו היו ההשראה לשאטו דה לובסיין, ולביתן המוזיקה הנאו-קלאסי שלו (1770-1771) שנבנה על ידי לדו עבור המאהבת של לואי ה-15, מאדאם דו בארי.
הביתן בצורת קובייה, עם חזית של ארבעה פילסטרים התומכים בארכיטרב.
ביתן זה הפך למודל לחיקוי תחת לואי ה-16.
המונומנטים הבולטים של האדריכלות האזרחית של לואי ה-16 כוללים את מלון דה לה מונה בפריז (1771–1776) מאת ז'אק דניס אנטואן, ארמון הצדק בפריז מאת אותו אדריכל, התיאטרון של בזאנסון (1775) ושאטו דה בנוביל בקלבדוס, שניהם מאת לדו.
לאחרון ארכיטקטורה גאומטרית, תקרה שטוחה ואכסדרה בעלת סדר ענק של עמודים קורינתיים.
התיאטראות בפריז ובבורדו היו דוגמאות בולטות לסגנון החדש.
האדריכל ויקטור לואי השלים את התיאטרון הגדול של בורדו בשנת 1780, גרם המדרגות המלכותי שלו על שלל המוטיבים הקלאסיים שלו היה מודל לחיקוי לאחר מכן בגרם המדרגות של האופרה גרנייה בפריז.
תיאטרון אודיאון בפריז (1779–1782) נבנה על ידי מארי-ג'וזף פייר (1730–1785) ושארל דה ווילי (1729–1798), גם כאן המוטיב הבולט הוא הפורטיקו הניאו קלאסי.
אחד המבנים הידועים ביותר של התקופה הוא שאטו דה באגטל (1777), שתוכנן ונבנה על ידי פרנסואה-ז'וזף בלאנגר עבור שארל העשירי, אחיו של לואי ה-16. הטירה הקטנה תוכננה והושלמה תוך שישים ושלושה ימים בלבד, לאחר ששארל הימר עם מארי אנטואנט שיוכל לבנות טירה תוך פחות משלושה חודשים.
למארי אנטואנט הייתה מרפסת נאו-קלאסית קטנה דומה שנוצרה על ידי האדריכל רישרד מיק, שתכנן גם את כפר המלכה הציורי בגני וורסאי.
פרויקט אדריכלי יוצא דופן נוסף היה הפיכתו של הפאלה רויאל בלב פריז, למרכז קניות מפואר.
בשנת 1781 הדוכס של שארטר שנזקק לכסף, הזמין את האדריכל ויקטור לואי ליצור ארקדה של חנויות, בתי קפה ומועדונים בקומת הקרקע.
בשנת 1788 הוא הוסיף קרקס מקורה במרכז, טיילת מקורה ומרחב לקונצרטים ובידור עם גג הנתמך בשבעים ושניים עמודים יוניים.
הבניין האופייני ביותר של סגנון המגורים המאוחר של לואי ה-16 הוא מלון דה סלם בפריז (כיום Palais de la Légion d'Honneur, שנבנה על ידי פייר רוסו בשנים 1751–1783. החזית מתאפיינת בפשטות הרמוניה ואיזון, עם עמודים קורינתיים תומכים באנטבלטורה של הרוטונדה בחזית החיצונית.
הפנתיאון שתכנונו החל על ידי ז'אק ז'רמן סופלו תחת לואי ה-15 הוא הדוגמה הבולטת ביותר של האדריכלות הדתית של התקופה.
המאפיינים הבולטים הם השימוש בעמודים קורינתיים, התוכנית קלאסית, ספינה וטרנספט בצורת צלב יווני, תקרה מקומרת בעלת כיפה במרכז, ועוד.
סופלוט השתמש בטכניקות הנדסיות חדשות כדי לתמוך בכיפה.
מערכת של תמיכות חיצוניות וקשתות, ושילוב מוטות ברזל מבנה האבן.
הבנייה החלה ב-1764 אך הושלמה רק ב-1790, לאחר המהפכה.
קלוד-ניקולא לדו התמחה בתכנון מבנים פונקציונליים ניאו קלאסיים בעלי פשטות ותכליתיות אך גם נודע כאדריכל בעל חזון אוטופי.
בין המבנים ניתן למנות את שער האגרה של חומת הפרם ז'נרל בפריז (1785–1789), עם החזית הקלאסית והרוטונדה שלו.
פרויקט בולט נוסף הוא מפעל המלח המלכותי בארק-א-סנאן שתכנונו החל עוד בימי לואי החמישה עשר, מפעל המלח תוכנן בצורת חצי עיגול מושלם כשביתו בעל העמודים הייחודיים של מנהל המפעל במרכז, מוקף בבתי המלאכה המחסנים והמשרדים.
אטיין-לואי בול (1728–1799) היה גם כן אדריכל אוטופי.