tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שם התרכזה קבוצה של פרטיזנים פעילים ובוגרי תנועות נוער חלוציות כגון אבא קובנר, רוז'ה קורצ'אק ניסן רזניק וחיים לזר.
גם קבוצה זו עסקה בריכוז החברים שניצלו ובחיפוש אחר דרכים ליציאה בלתי לגאלית מברית המועצות.
לאור המורכבות והסיכון במעברי גבול אלה הוחלט במרכז הבריחה בלודז' שבפולין, בו פעלו שליחים של המוסד לעליה ב', להקים את "ועדת המזרח".
תפקידה היה לטפל בנושא מעברי הגבול הבלתי לגאליים ולכן המסוכנים, מברית המועצות.
בראש הוועדה הוצב צבי נצר, שליח המוסד לעליה ב'.
נצר יליד קובל שבפולין, שעכשיו הפכה להיות אוקריאנה, ברח עם חברי ההכשרה לברית המועצות ושהה שם גם בסיביר וגם ברוסיה האסיאתית בזמן המלחמה.
הוא הכיר הייטב את המצב בשתי הארצות, את השפה הרוסית, הפולנית והיידית, את התרבות בברית המועצות ובפולין וגם את החוויות שעברו הפליטים בברית המועצות.
בוועדה היו אנשים מכל הזרמים המפלגתיים, דוד מלר (האיחוד), שלמה מן (השומר הצעיר), יהודה קופלוביץ' (בית"ר), אליעזר רובינשטיין (השומר הדתי).
על אחת הדרכים ליציאה מספר אפרים דקל, מפקד הבריחה באירופה כולה: "החלה פרשת 'טבילה'.
יהודי ליטאי 'הוטבל' כיהודי פולני.
עד 1945 עברו אכן יהודים רבים במעברים אלה, ונראה היה שהסובייטים מעלימים עין, אך בהמשך השתנתה המדיניות והסובייטים הכבידו ידם במיוחד.
הגיעו שמועות על עונשים כבדים ליהודים שניסו להימלט.
הרוסים הבינו שישנה תנועה מאורגנת שעוזרת ליהודים לצאת מרוסיה והדבר עורר את חמתם.
אנשים שנתפסו נשפטו ונשלחו לגולאגים בסיביר, שם חלקם לא שרדו את קשיי המאסר.
במהלך רבים מה"טיולים" (טיולים היה שם קוד ליציאה של קבוצה למעבר גבול בלתי לגאלי), ירתה המשטרה על הפליטים.
בחודש מרץ 1946 נעצרה קבוצה, שניסתה להעביר ילדים יתומים יהודים מבתי יתומים סובייטיים.
היתומים הוחזרו לבית היתומים הסובייטי, ואילו המדריכים נשפטו לחמש עד עשר שנות מאסר בסיביר.
מרכז הבריחה בווילנה נשאר כמוקד עיקרי של יצאת שורדים שלא הייתה להם זכות יציאה מברית המועצות.
בראש המרכז עמדו שמואל (מולקה) כהן ויעקב (יאקה) ינאי.
מולקה הצליח לצאת מברית המועצות, הגיע לאיטליה, שם פגש את חיילי הבריגדה והביא עמו את סיפור יהודי ארצות הבלקן.
הוא החליט חזור לווינה, למרות הסיכון, כדי לעזור לאחיו.
המצב החמיר מבחינה ביטחונית והנ.ק.ו.ד.
הלך וסגר את רשת המעקבים סביב פעילות המרכז.
אלכסנדר הורה למולקה וליאקה לסגור את המרכז באופן מידי ולברוח לפולין.
הם השתהו "יש עוד רק מספר משפחות שכמעט סיימנו את הטיפול בהברחתן." לבסוף, אחרי הוראות חוזרות מאלכסנדר, הם סגרו את המרכז ועלו על רכבת לפולין.
שניהם נתפשו על הרכבת, נאסרו ונשפטו למאסר של 20 שנה בגולאג בסיביר.
מולקה מת במהלך המאסר, יאקה שוחרר אחרי 10 שנים בעקבות עלייתו של כרושצ'וב במסגרת חנינה לאסירים פוליטיים, אך חויב להישאר בסיביר.
הגל השני הגדול היה בשנת 1946. ראשי ארגון "הבריחה" באירופה הטילו על השלוחה בפולין, בראשותם של שליחי המוסד לעליה ב', את התפקיד לשמש כתובת יוזמת, אופרטיבית וקולטת לאנשי הבריחה גם מברית המועצות.
שליחים נשלחו מפולין לערים הגדולות באסיה הסובייטית, טשקנט ובוכרה, להביא לידיעת הפליטים היהודים כי נפתח הסכם הרפטריאציה ולעודדם לצאת לפולין בהקדם.
נעשו מאמצים לרכז שמות וכתובות של פעילים בברית המועצות ולשגר אליהם שליחים, שיאתרו אותם ויעודדו אנשים ליציאה לפולין.
יהודה באואר סיפר על נערה בשם צ'שיה רוזנברג, שנשלחה למצוא חברי השומר הצעיר ולהביאם לווילנה ומשם לפולין.
היו לה שני שמות של פעילי התנועה, ללא כתובות: מרדכי רוזמן ושלמה קלס.
היא הגיעה למוסקבה תוך סיכון אישי רב.
באותו זמן הגיעה למוסקבה מהמזרח קבוצת אנשים בדרכם מטשקנט מערבה, ביניהם רוזמן וקלס, שהסתתרו בתחנת הרכבת.
מספר באואר: " שלמה הבחין בנערה יפה והשניים 'התחילו' אתה.
לבסוף ניסו את מזלם ביידיש והצליחו.
הנערה גילתה להם שהיא באה מווילנה בשליחות אבא קובנר.
עכשיו הם חששו שהיא סוכנת של ה נ.ק.ו.ד.
אבל כשהזכירה את שמותיהם הם נפלו אלה על צווארה של זו."חנקה אזרבה (נוסנבלט) הגיעה בשלהי 1944 ללובלין, שם גויסה לבריחה, ובמאי 1945 נשלחה בשליחות מסוכנת חזרה לברית המועצות כדי ליצור קשר עם חברי התנועה המפוזרים ברחבי רוסיה הסובייטית.
היה עליה להביא ליהודים את המידע על חידוש הפעילות הציונית בפולין ולעודדם לצאת במסגרת הרפטריאציה.
סופקו לה מדי קצינה פולניה, תעודות מתאימות וכסף רב.
במוסקבה עוררו ניירותיה חשד, והיא נעצרה.
גנרל פולני התערב ושחרר אותה.
היא הגיעה לאוזבקיסטן, לבוכרה ולטשקנט ומשם שלחה הודעות לעשרות חברים לפי כתובות שנמסרו לה בפולין.
השמועה על הופעתה עשתה כנפיים, והמידע שהביאה עודד רבים לצאת לדרך.
פרשת ה"הסכם" בעקבות פוגרום קיילצה, שהתקיים בין יולי לספטמבר 1946 מתארת את פעילות תנועת הבריחה להתמוודות עם זרם הבורחים שהפך לשיטפון.
הממשלה הפולנית הבינה שאינה יכולה לשלוט בתופעת האנטישמיות על ביטוייה האלימים.
התקבלה החלטה, שלא פורסמה באופן רשמי, לאפשר ליהודים לצאת מפולין.
השלטונות העלימו עין מהיציאה הבלתי לגלית והבריחה התחייבה לעמוד בתנאים שהממשלה הפולנית קבעה.
בחודשים אלה יצאו מפולין כ–70 אלף שורדים בדרכם לארצות מרכז אירופה.
בהמשך, בלחץ הממשלה הבריטית על הממשלה הפולנית, נסגרו הגבולות שוב.
תנועת "הבריחה" המשיכה לעבוד, אך מספר היוצאים מפולין קטן מאד.
קבוצה זו, של השבים מברית המועצות, הייתה הקבוצה הגדולה ביותר של שורדים, שעברו בדרכי הבריחה באירופה.
מקבוצה זו, במיוחד מבין בוגרי תנועות הנוער החלוציות לוחמי הגטאות והפרטיזנים, שהביאו את רוח הציונות והחלוציות למחנות, הפכו לפעילי בריחה ובמובנים רבים הם "נשאו את עמם עלי שכם".
סיפר צבי אילביצקי (הנייק), הנהג של נצר: "פעם בלודז' נכנס לחדרנו, בלא התראה מוקדמת, אדם עם זקן ופאות בלבוש של חסיד, ממש "לובביטשר".
פנה ושאל 'איפה פה האיש שעושה ניירות'?
תיכף לקחנו אותו אל המסעדה הקרובה ושתינו הרבה וודקה".נצר מספר כי חסידי חב"ד בברית המועצות שמרו על קשר עם הרבי מלובביץ', שגורש משם עוד בשנות העשרים.
באמצע שנת 1946 החלה יציאת חב"ד.
הרבה לא היה ידוע על כך.
מספר הבורחים היה כ־3,000 ובהגיעם לפולין הם חברו לתנועת "הבריחה", קיבלו את עזרתה והשתלבו בזרם הכללי של הבורחים.
"ידענו שקיימת בריחה מקבילה לזו שלנו – ידענו שחסידי לובביץ' חוצים את הגבולות, שרבם התיר להם להקדים את הקץ.
היינו מלאי התפעלות מארגונם ומתחבולותיהם המיוחדות ומחומרת הסודיות הטבועה בפעילות "הבריחה" שלהם.
בעקיפין שמרנו עליהם ובעת הצורך מצאנו דרך להזהירם מפני סכנות."
בהמשך פנו החב"דניקים אל אנשי הבריחה בבקשה להצטרף לעוברים עמם.
למרות החשש הראשוני, הסתבר כי הם היו ציבור ממושמע ומאורגן, והטיפול בהם גרם לפעילים קורת רוח.
השינוי הדמוגרפי – ילדים ומשפחות
בפולין כמעט לא נשארו ילדים יהודים אחרי המלחמה ורוב הניצולים נשארו בודדים ללא משפחות, אך בין הרפטריאנטים הבאים לפולין הגיעו משפחות עם ילדים ותינוקות.
לפתע הופיעו משפחות שלמות עם ילדים.
למרות הקושי של היישוב היהודי שנותר בפולין לקלוט את הגל האדיר של החוזרים מברית המועצות, תרומתם של הרפטריאנטים למעגלי החיים של היהודים בפולין הייתה משמעותית והם שינו את המפה האנושית.
גם ילדים יתומים הגיעו מברית המועצות לפולין.
סיפורה של רחל כהן משקף את סיפורם של ילדים רבים.
כך סיפרה: "היינו משפחה פולנית שברחה לרוסיה עם כניסת הנאצים לפולין.
הרוסים שלחו אותנו לסיביר למחנה עבודה.
אבא נפצע, הפצע הזדהם, לא היה שום ציוד לטפל בו והוא נפטר.
בשלב מסוים קבלנו רשות לצאת מהאזור בו היינו.
נסענו, כמו כולם, לאסיה, אל ארצות החום.
היה רעב, היו מחלות, אמא נפטרה ואותי שמו בבית יתומים רוסי.
בהמשך העבירו אותי לבית יתומים פולני והמצב מאוד השתפר.
לקחו את כל בית היתומים ברכבת לפולין.
כשהגענו לפולין האנשים התנפלו עלינו בצעקות 'ז'ידים מה באתם, חבל שלא הייתם כאן והיטלר היה יכול לסיים את המלאכה'.
לקחו אותנו לבית ילדים על יד לודז' וזה כבר היה בית ילדים של יהודים.
משם יחד עם המדריכים התחלנו את הדרך לארץ ישראל.
הרפיית שרירים מתקדמת (PMR) או הרפיית שרירים הדרגתית, נקראת גם שיטת ג'ייקובסון ע"ש ממציאה ד"ר אדמונד ג'ייקובסון היא שיטה להרפיית שרירים עמוקה שאינה כרוכה בתרופות כלשהן.
הרעיון מאחורי הרפיית שרירים מתקדמת הוא שיש קשר בין הנפש והגוף של האדם.
הגוף מגיב לסביבתו על ידי יצירת מצבי נפש או גוף מסוימים כגון חרדה, דחק ופחד.
כאשר הגוף נמצא במצבים אלו, השרירים נמצאים במתח.
הרפיית שרירים מתקדמת והדרגתית שואפת להפוך את מצבי הגוף/נפש הללו בחזרה למצבים נייטרליים ורגועים יותר, ולהכניס לפעולה את מערכת העצבים הפאראסימפתטית.
הטכניקה היא תהליך בן שני שלבים.
הוא כרוך בתרגול שנועד להפיג את המתח בקבוצות שרירים ספציפיות, ראשית על ידי מתיחה ולאחר מכן שחרור והרפיה של כל קבוצת שרירים.
כאשר מתח השריר משתחרר, תשומת הלב מופנית אל ההבדלים המורגשים במהלך המתח וההרפיה כך שהמטופל לומד לזהות את הניגוד בין המצבים.
הרפיית שרירים מתקדמת משמשת בדרכים רבות.
היא יכולה להשפיע על מצבים כמו חרדה, נדודי שינה, מתח, דיכאון וכאב ואף להוביל להשפעות מועילות לטווח ארוך.
ההרפייה יעילה לאוכלוסיות מגוונות, כולל ילדים ומבוגרים כאחד.
אנשים במצבים רבים ושונים יכולים ללמוד לבצע הרפיית שרירים מתקדמת.
זוהי פרקטיקה פשוטה ללמידה ומשמשת בבתי חולים וכן בטיפול בקהילה.
הרפיית שרירים מתקדמת פותחה בראשיתה על ידי הרופא האמריקני אדמונד ג'ייקובסון.
הוא הציג לראשונה את הטכניקה באוניברסיטת הרווארד בשנת 1908. ג'ייקובסון המשיך לעבוד על נושא זה לאורך חייו וכתב עליו מספר ספרים.
בשנת 1929 פרסם ג'ייקובסון את הספר Progressive Relaxation, שכלל הליך מפורט להפחתת מתח בשרירים.
הרפיה היא ההפך ממתח, ולכן עבודתו הובילה לשימוש במילה "להרפות" כדי לתאר את הפעולה של שחרור מתח, חרדה או לחץ.
ג'ייקובסון האמין שמנוחה ורגיעה הם מושגים שונים.
הוא הסביר שאנשים יכולים להיות מתוחים כשהם נחים, אבל הם לא יכולים להיות מתוחים כשהם רגועים.
ג'ייקובסון עיצב את הרפיית השרירים המתקדמת כך שתוכל לתת מענה למספר רב של מצבים נפשיים ופיזיים.
הוא טען שהרפיית שרירים מתקדמת יכולה להיות מועילה למחלות, למחלות לב, לנדודי שינה ולבעיות עיכול.
עם זאת, הוא האמין שרק רופאים ומומחים מוסמכים יכולים ללמד אנשים אחרים את טכניקת התרגול.
טכניקת הרפיית השרירים המתקדמת הראשונית שפיתח ג'ייקובסון דרשה הדרכה שבועית ותרגול יומיומי.
בסופו של דבר, ג'וזף וולפה קיצר את הטכניקה של ג'ייקובסון לתרגיל של 20 דקות.
וולפה השתמש בהרפיית שרירים מתקדמת כדי לנטרל את תגובת החרדה של אנשים.
הרפיית שרירים מתקדמת התפתחה לאורך שנים רבות כאשר מדענים ורופאים אחרים ביצעו שינויים בטכניקה.
ישנן וריאציות רבות של טכניקת הרפיית השרירים המתקדמת כיום.
במהלך שנות ה-70, מוסדות רפואיים הכירו בטכניקות הרפיה כגון הרפיית שרירים מתקדמת כאלטרנטיבות בטוחות ויעילות לטיפולים תרופתיים במצבים מסוימים כמו חרדה, נדודי שינה ויתר לחץ דם.
עולם הרפואה גם ראה בהרפיית השרירים טכניקה שיכולה לקדם ביעילות רווחה.
עם זאת, מוסדות רפואיים מתארים כיום הרפיית שרירים מתקדמת כסוג של רפואה משלימה שכן המונח "אלטרנטיבי" עשוי לרמוז שהטיפול הוא תחליף לרפואה המודרנית.
הרפיית שרירים מתקדמת יכולה לשמש ביעילות עם טיפולים רפואיים מודרניים אחרים או טיפולים משלימים אחרים המקדמים בריאות.
הרפיית שרירים מתקדמת צריכה להתבצע במקום נוח.
ניתן להתחיל את התרגיל בישיבה או בעמידה.
חשוב לנשום נשימה סרעפתית לאורך כל התרגיל, חלק מהמקורות ממליצים לנשום פנימה תוך כדי מתיחת השרירים ולנשום החוצה עם שחרור והרפיית השרירים.
התרגיל לא אמור לגרום לכאב או אי נחת.
אנשים עם פציעות צריכים לדבר עם רופא לפני ביצוע התרגיל.
אנשים רבים בוחרים לדמיין את השרירים נמתחים ונרגעים בזמן שהם מבצעים את התרגיל.
חלק מהמוסדות מציעים למתוח לאט כל קבוצת שרירים החל במצח וכלה באצבעות הרגליים.
הוראות תרגול אחרות ממליצות להתחיל מהחלק התחתון של הגוף בכפות הרגליים ולעבוד במעלה הגוף לכיוון המצח או להתחיל בצד אחד של הגוף ולאט לאט לנוע דרך הגוף לצד השני.
מקורות מקבצים את השרירים בצורה שונה, אך חלק מקבוצות השרירים בהן נעשה שימוש נפוץ כוללות:
כדי להתחיל את התרגיל, נושמים באיטיות ומותחים את קבוצת השרירים הראשונה, ואז עוצרים את הנשימה והמתח למשך 3–5 שניות.
לאחר מכן, נושפים באיטיות את האוויר החוצה תוך שחרור המתח ומרפים את השרירים למשך 10–15 שניות.
אתם יכולים לנסות לדמיין איך המתח מרגיש ואיך הוא נמוג לאט מהגוף שלכם.
לאחר מכן, נושמים ומותחים את קבוצת השרירים הבאה, וחוזרים על תהליך זה עבור כל קבוצות השרירים.
הרפיית שרירים הדרגתית (PMR) יעילה בשימוש לניהול מצבי חרדה.
חרדה היא תגובה רגשית לאיומים הצפויים בסביבה.
התרגול של הרפיית שרירים יכול להיות יעיל בהפחתת חרדת בחינות אצל תלמידים.
הוא גם יעיל בהפחתת חרדה ושיפור איכות החיים בחולים עם סוגים שונים של סרטן.
בנוסף, חולי מחלות לב וחולי קורונה אשר חשים מבודדים השתמשו גם ב-PMR כדי לעזור להפחית את החרדה שלהם.
כמה מחקרים מצאו ש-PMR יעיל לאוכלוסיות צעירות ומבוגרות כאחד, אם כי הוא יעיל במיוחד בהפחתת חרדה באוכלוסייה מבוגרת.
PMR יעיל בהפחתת חומרת הדיכאון בחולים עם מצבים שונים כמו מחלות לב, וירוס קורונה, וסרטן.
כמה מחקרים הראו גם שנשים יכולות להשתמש ביעילות ב-PMR כדי לנהל דיכאון לאחר לידה.
טכניקות הרפיה כגון הרפיית שרירים הדרגתית יכולות לשנות את התגובה הפיזית והרגשית של הגוף ללחץ על ידי השפעה על מערכת העצבים הסימפתטית.
מערכת העצבים הסימפתטית מסייעת לגוף להפעיל את תגובת הילחם או ברח.
מערכת העצבים הסימפתטית פעילה יותר כאשר אדם לחוץ או בסכנה.
PMR משפיע על מערכת זו על ידי הפחתת קורטיזול, שהוא הורמון המעורב בתגובת הלחץ של מצבי הילחם או ברח.
PMR יכול גם להוריד את לחץ הדם, חילוף החומרים, קצב הלב וקצב הנשימה, אשר בדרך כלל מוגברים במהלך תגובת הלחץ.
PMR יעיל בהקלה על סוגים שונים של מתח.
עובדי שירותי בריאות השתמשו ב-PMR כדי להפחית את הלחץ התעסוקתי שלהם.
התרגול גם שיפר את הבריאות הפיזית והנפשית של עובדי שירותי הבריאות, שכן מתח תעסוקתי עלול להוביל לשחיקה, מחלות לב ודיכאון.
ל-PMR יש פוטנציאל להפחית את הלחץ מהר מאוד, במיוחד אם הלחץ קשור למשהו שיקרה בעתיד הקרוב.
טיפול שאינו תרופתי בנדודי שינה הפך לטיפול חליפי או משלים לטיפול רפואי שגרתי.
אנשים יכולים להשתמש ב־PMR כטיפול במקרים מסוימים של נדודי שינה, במיוחד נדודי שינה כרוניים.
אנשים משתמשים ב-PMR כדי להפחית את המתח הפיזי ולקטוע את תהליכי נדידת מחשבות המשפיעים על השינה.
באופן כללי, PMR נותן מענה לנדודי שינה על ידי סיוע לאנשים להירדם בקלות רבה יותר, לישון זמן רב יותר, ולקבל שינה עמוקה יותר.
חולי סרטן חווים לעיתים קרובות נדודי שינה עקב כאב.
כמה מחקרים דיווחו כי לטכניקת הרפיית השרירים המתקדמת יש השפעה מועילה על נדודי שינה אצל חולי סרטן .
חולי קורונה שחשים מבודדים השתמשו גם ב-PMR כדי לשפר את איכות השינה שלהם.
כאב הוא אחד התסמינים השכיחים ביותר בחולים העוברים ניתוח או כימותרפיה בסרטן ומוצעים טיפולים שונים להקלה בהם, כולל טכניקות הרפיה משלימות.
בסך הכל, PMR יעיל בהפחתת כאב בחולי סרטן, אם כי התהליך הביולוגי מאחורי קשר זה אינו ידוע.
PMR עשוי להפחית את תפיסת הכאב ולספק הקלה בכאב שחווים המטופלים לאחר שעברו ניתוח.
עם זאת, מחקר על מחלימים מניתוח אורתופדי מצא ששימוש ב-PMR לאחר ניתוח אורתופדי לא השפיע על עוצמת הכאב שחוו חולים.
נשים השתמשו ב-PMR לטיפול בכאבי אגן כרוניים, ולתרגול הייתה השפעה חיובית.
במקרים רבים, הכאב הכרוני עצמו עדיין היה קיים, אך האיום הנתפס בכאב בוטל.
כאבי אגן כרוניים קשורים לעיתים קרובות לכאב הנובע מתפקודים של מערכת העצבים הבטנית (המכונה לעיתים קרובות כאב נוירופתי ).
מטופלים משתמשים לעיתים קרובות ב-PMR כדי לנהל את כאבי האגן הכרוניים שלהם כאשר השפעת התרופות שנרשמו להם אינן עומדת בציפיותיהם.
במקרה זה, PMR שואף לשחרר את מתח של השרירים בבטן ובגב התחתון.
PMR שימשה במסגרות פסיכיאטריות כאמצעי חלופי להתמודדות עם מתח סובייקטיבי ומצבי חרדה.
כמה מחקרים מודרניים דיווחו של-PMR יש השפעה מועילה על מצוקה רגשית, חרדה ורווחה בחולים עם סכיזופרניה.
ספורטאים מקצועיים חווים מתח פיזי ונפשי רב.
עלתה השערה כי תרגולי PMR עשויים לסייע לספורטאים להשיג ביצועים מיטביים ולמנוע פציעה.
על פי ה"אנציקלופדיה לרפואה" מאת מילר-קין, ההשפעות ארוכות הטווח של תרגול הרפיית שרירים מתקדמת כוללות:
ירידה בחרדת ציפייה הקשורה לפוביות
הפחתה בתדירות ומשך התקפי הפאניקה
שיפור היכולת להתמודד עם מצבים פוביים באמצעות טיפול בחשיפה
תחושת שליטה מוגברת במצבי הרוח
הרפורמה המשפטית במקסיקו (2024) היא סדרה של שארגנו מחדש את .
הרפורמה החליפה את השיטה המבוססת על מינויים לבחירת שופטים, בשיטה שבה שופטים - שנבחרו מראש על ידי הקונגרס - נבחרים בהצבעה עממית, כאשר כל שופט מכהן לתקופת כהונה מתחדשת של תשע שנים.
הרפורמה גם מצמצמת את מספר שופטי מ-11 ל-9 ומגבילה את כהונתם ל-12 שנים.
היא גם מאפשרת שימוש ב ומקימה טריבונל חדש לפיקוח שיפוטי ולמתן דין וחשבון, תוך צמצום משמעותי של הטבות ומשכורות שקיבלו בעבר חברי הרשות השופטת.
עם אישור החוק, מקסיקו הפכה למדינה הראשונה שבה נערכו בחירות לכל השופטים.
הרפורמה הוצגה על ידי הקואליציה, בהובלת מפלגת , במטרה לחסל את השחיתות במערכת המשפט.
היא נתקלה בהתנגדות משמעותית של האופוזיציה, עובדי מערכת המשפט וארגונים בינלאומיים, שטענו כי היא מאיימת על של מערכת המשפט.
היא הציתה מחאות ושביתות ברחבי המדינה, ואף הובילה להסתערות על הסנאט ביום ההצבעה על החוק.
התיקונים השיגו את הרוב הדרוש של שני שלישים בקונגרס המקסיקני, ולאחר מכן אושרו על ידי רוב בזמן שיא, והיא הוכרזה על ידי הנשיא היוצא אנדרס מנואל לופס אוברדור ב-15 בספטמבר.
במהלך כהונתו, לופס אוברדור התעמת לעיתים קרובות עם הרשות השופטת, והאשים אותה בהפרעה לממשלתו על ידי מתן צווי מניעה חוקתיים () שעיכבו פרויקטים שלו, כמו מסילת הרכבת .
הוא טען כי הרשות השופטת נשלטת על ידי מיעוט, שותפה לפשעי צווארון לבן ומושפעת משחקנים חיצוניים.
ב-1 בספטמבר 2023 הוא הכריז על תוכנית לקדם רפורמה משפטית שמטרתה למנוע ניגודי עניינים ושחיתות, והציע שהשופטים ייבחרו בהצבעת העם.
ב-5 בפברואר 2024 הציג לופס אוברדור חבילת רפורמות חוקתיות הידועה בשם "תוכנית C", ביניהן רפורמה במערכת המשפט במדינה.
מאחר שמדובר בתיקון חוקתי, הרפורמה דרשה אישור ברוב של שני שלישים בשני בתי הקונגרס של מקסיקו.
במהלך הבחירות הכלליות במקסיקו ב-2024, קלאודיה שיינבאום ניהלה קמפיין להעברת "תוכנית C", כולל הרפורמה המשפטית, אם הקואליציה שלה תשיג רוב מוחלט בקונגרס.
הברית המפלגתית שלה , הכוללת את , ו - זכתה ברוב מוחלט ב עם 364 מתוך 500 מושבים.
ב, חסרו להם שלושה מושבים לרוב המיוחס הנדרש, עם 83 מתוך 128 מושבים.
בחודשים לאחר מכן, הושג הרוב באמצעות עריקות פוליטיות.
זמן קצר לאחר ניצחונה בבחירות, שיינבאום התחייבה לתעדף את הרפורמה המשפטית.
בין ה-27 ביוני ל-8 באוגוסט, שיינבאום ומורנה הסכימו לקיים תשעה מפגשים לדיון, שכל אחד מהם יתמקד בהיבט אחר של הרפורמה.
במהלך הימים האחרונים של הרפורמה המשפטית הוצגה בפני ועדת החוקה של בית הנבחרים.
ב-26 באוגוסט 2024, הוועדה הצביעה להעביר את הרפורמה להצבעה בבית הנבחרים עצמו, ברוב של 22 בעד ו-16 נגד.
ב-31 באוגוסט, שופט נתן צו חוקתי לבקשת עובדי בית המשפט והשופטים השובתים, וחסם את האפשרות לקיים דיון או הצבעה על הרפורמה בקונגרס.
ב-1 בספטמבר, בתחילת עלתה הרפורמה להצבעה בקריאה ראשונה.
הקבוצה הפרלמנטרית של המפלגה המוסדית המהפכנית עזבה את האולם בטענה שהקריאה אינה חוקית בשל הצו החוקתי.
, מתאם הקבוצה הפרלמנטרית של מורנה, הגן על הקריאה וטען כי צווים חוקתיים אינם חלים על רפורמות חוקתיות.
ב-3 בספטמבר הייתה אמורה הרפורמה לעלות לדיון ב, שם מתכנס בית הנבחרים.
בשל מחאות של עובדי בית המשפט והסטודנטים, שחסמו את הגישה למקום, ההצבעה הועברה לאולם התעמלות, צעד שזכה לביקורת מצד נציגי האופוזיציה.
בשעות המוקדמות של ה-4 בספטמבר 2024 אושר הנוסח הכללי, ברוב של 359-135, כאשר נציגי האופוזיציה הצביעו נגד.
בשעות שלאחר מכן, בוצעו מספר תיקונים, ההצבעה הסופית עברה עם 357 קולות בעד ו-130 נגד, כאשר כל צירי האופוזיציה מתנגדים.
ב-8 בספטמבר 2024, ועדות החוקה של הסנאט קיימו ישיבה משותפת, והצביעו לקידום הרפורמה להצבעה בסנאט, עם 25 קולות בעד ו-12 נגד.
מכיוון שלמורנה ושותפיה היה חסר רק מושב אחד לרוב של שני שלישים בסנאט, הם היו זקוקים לתמיכה של לפחות סנאטור אחד מהאופוזיציה כדי להעביר את הרפורמה.
האופוזיציה הודיעה כי תצביע פה אחד נגד, וגם טענה כי הופעלו לחצים חריגים על סנאטורים לתמוך ברפורמה, כולל איומים.
ב-10 בספטמבר התקיימה ההצבעה בקריאה ראשונה על הרפורמה.
שני סנאטורים נעדרו ונטען כי אחד מהם נעצר, אך הטענה הופרכה, וההצעה עברה ברוב של 83-41. הסנאטור הנעדר השני, מיגל אנחל יונס מארקס , ביקש חופשה והוחלף על ידי אביו, מיגל אנחל יונס לינרס , שהבהיר כי יצביע לפי שיקול דעתו ולא לפי החלטת האופוזיציה.
הדיון על הרפורמה הופרע כאשר מפגינים הסתערו על הבניין ואילצו להכריז על הפסקה ללא הגבלת זמן.
הישיבה התכנסה מחדש במקום חלופי תחת אבטחה של .
במהלך הישיבה חזר הסנאטור שיצא לחופשה יונס מארקס והודיע כי יפרוש ממפלגתו ויצביע בעד הרפורמה, שעברה כלשונה ברוב של 86-41.
לאחר שאושרה בבית המחוקקים, הרפורמה נשלחה לבתי המחוקקים של המדינות.
נדרש אשרור של רוב המדינות (17 מתוך 32) כדי שהתיקונים החוקתיים ייכנסו לתוקף.
ואחאקה הפכה למדינה הראשונה שאשררה את הרפורמה ב-11 בספטמבר 2024, שעות ספורות לאחר אישורה בסנאט; 17 מדינות נוספות הלכו בעקבותיה במהלך 24 השעות הבאות, רובן אשררו את הרפורמה במסלול מהיר.
קרטרו הייתה המדינה הראשונה שהצביעה נגד הרפורמה ויומיים לאחר מכן הצביעה חליסקו נגד.
ב-12 בספטמבר, רוב המדינות אישרו את הרפורמה, וסקטקס הפכה למדינה ה-17 שעושה זאת.
תהליך אשרור בתי המחוקקים של המדינות הושלם תוך פחות מ-24 שעות, ושבר את השיא הקודם שנקבע ברפורמת האנרגיה של 2013, שהאשרור שלה ארך 45 שעות.
ב-13 בספטמבר התכנסו הסנאט ובית הנבחרים כדי לפרסם את ההצהרה החוקתית על הרפורמה, ושלחו אותה רשמית לנשיא לופס אוברדור לפרסום.
עד אז, 23 בתי מחוקקים של מדינות כבר אישרו את הרפורמה.
כל חברי האופוזיציה החרימו את הישיבה.
ב-15 בספטמבר, רגע לפני זעקת דולורס המסמלת את יום העצמאות המקסיקני, הכריז הנשיא לופס אוברדור על הרפורמה המשפטית ב, בנוכחות הנשיאה הנבחרת קלאודיה שיינבאום.
הרפורמה מציעה עריכת בחירות לכל תפקידי השופטים הפדרליים, כולל שופטי בית המשפט העליון.
השופטים, למעט שופטי בית המשפט העליון, ייבחרו לתקופה של תשע שנים, עם אפשרות לבחירה חוזרת אחת ברציפות.
(INE) יפקח על הבחירות, וייאסרו רכישת שטחי תקשורת, מימון ציבורי ופרטי, וקמפיינים של מפלגות פוליטיות.
כדי להיות זכאי להתמודד לתפקיד שיפוטי, המועמד חייב להיות אזרח מקסיקני מלידה, ללא הרשעות פליליות חמורות, להחזיק תואר במשפטים עם ממוצע ציונים מינימלי של 8, להיות בעל ניסיון מקצועי רלוונטי של חמש שנים לפחות, להגיש סדרה של מאמרים בנושאים משפטיים רלוונטיים ולספק חמישה מכתבי המלצה המתארים את כישוריו.
מועמדים לא יכולים להיות כאלה שכיהנו בתפקיד במסגרת , , נשיא, חבר בית הנבחרים, סנאטור או מושל במהלך השנה שלפני הבחירות.
בחירות מיוחדות נועדו להתקיים ב-2025 כדי לבחור שופטים חדשים לבית המשפט העליון ולאייש מחצית מכל התפקידים השיפוטיים.
הרפורמות מאפשרות ל, כלומר מערכת משפט בה זהות השופטים נשמרת בסודיות מוחלטת ולא נחשפת לצדדים או לציבור, לדון בתיקים הקשורים לפשע מאורגן.
ההוראה הוצעה על ידי בית הנבחרים בשלב הדיון בוועדה, בתגובה להצעה שהעלה לופס אוברדור במהלך מסיבת העיתונאים היומית שלו כמה ימים קודם לכן.
הרפורמה מציעה להחליף את מועצת המשפט הפדרלית בבית הדין המשמעתי השיפוטי.
הטריבונל יורכב מחמישה חברים שייבחרו בהצבעת העם לכהונה אחת של שש שנים, כאשר הנשיאות תתחלף בין החברים שקיבלו את מספר הקולות הגבוה ביותר.
לבית הדין תהיה סמכות להעניש, להשעות או להדיח שופטים, והחלטותיו לא יהיו ניתנות לערעור.
מספר השופטים בבית המשפט העליון יצומצם מ-11 ל-9 ומשך כהונתם יופחת מ-15 ל-12 שנים.
בנוסף, תקופת כהונתו של נשיא בית המשפט העליון תקוצר לשנתיים ותתחלף בין השופטים בעלי מספר הקולות הגבוה ביותר.
תקרת שכר תוטל על כל השופטים, ותבטיח שמשכורתו של אף שופט לא יעלה על זו של הנשיא.
שופטים פורשים יקבלו משכורת של שלושה חודשים ו-20 ימי שכר לכל שנת שירות.
ב-7 באוקטובר 2024, (PAN) הגישה תביעה של אי חוקתיות 164/2024, המבקשת לבטל את הרפורמה המשפטית.
בימים שלאחר מכן, הוגשו תביעות נוספות על ידי גופים שונים, שצורפו כולן בהמשך לתביעה המקורית.
בתגובה, ב-28 באוקטובר 2024, פרסם שופט בית המשפט העליון חואן לואיס גונסאלס אלקאנטרה קרנקה טיוטת חוות דעת המציעה להכריז על הבחירות העממיות של שופטים פדרליים כבלתי חוקתיות, תוך שמירה על ההוראה לבחירה עממית של שופטי בית המשפט העליון.
הן הקונגרס בראשות מפלגת מורנה והן הנשיאה שיינבאום הודיעו על כוונתם להתעלם מהפסיקה, בטענה שלבית המשפט העליון אין סמכות לפסוק על תיקון חוקה שאינו חוקתי.
ב-5 בנובמבר 2024 החל בית המשפט העליון לדון בטיוטת חוות הדעת, שדרשה רוב של שמונה שופטים כדי לעבור.
במהלך הדיון הביעו ארבעה שופטים התנגדות, בטענה כי לבית המשפט אין סמכות לפסוק על תיקונים חוקתיים.
ההצבעה הסופית הייתה 7-4, וכתוצאה מכך נדחתה חוות הדעת.
במאי 2024, לשכת עורכי הדין המקסיקנית, בית הספר למשפטים באוניברסיטת סטנפורד וצוות חשיבה של קבעו כי "בחירות שיפוטיות פוגעות בעצמאות ובחוסר משוא פנים של מערכת המשפט".
, ה לענייני עצמאות שופטים ועורכי דין, שלחה הודעה לממשלת מקסיקו ביולי 2024 והזהירה כי הרפורמה, כפי שהוצגה ב-5 בפברואר, "עלולה לערער את עצמאות הרשות השופטת המקסיקנית".
במכתבה טענה כי היא מודאגת במיוחד לאור "דיווחים על התערבות בעצמאות השיפוטית באמצעות התקפות מילוליות נגד שופטים מסוימים".
היא אמרה כי השינויים המוצעים עלולים "להגביר את הסיכון של מועמדים לשיפוט לנסות לרצות את הבוחרים או את נותני החסות שלהם כדי להגדיל את סיכוייהם להיבחר מחדש, במקום לקבל החלטות המבוססות אך ורק על נורמות וסטנדרטים שיפוטיים".
ארגון Human Rights Watch אמר כי ההצעות יפגעו קשות בעצמאות השיפוטית ויפרו את הסטנדרטים הבינלאומיים של זכויות אדם בנוגע לזכות לשימוע הוגן, וטען כי על השופטים להבטיח את כהונתם ולהיות מוגנים מפני השפעה פוליטית.
בפרט, נטען כי משפטים המתנהלים על ידי "שופטים חסרי פנים" מנוגדים לזכות למשפט הוגן.
ארגון (WOLA) כינה את הרפורמה "נסיגה בזכויות האדם" בשל הסבירות שסיעה פוליטית דומיננטית ברשות המחוקקת וברשות המבצעת "תשתלט" על מערכת המשפט באמצעות תפקידה בבחירת המועמדים.
הוא גם הזהיר מפני "העמקת הפופוליזם העונשי" והיחלשות הזכות להליך הוגן.
בהודעה לעיתונות שפורסמה ב-12 בספטמבר 2024, (IACHR), הביעה את "דאגתה החמורה" מחבילת הרפורמה המשפטית.
הוועדה ציינה את האופי ה"נמהר" של התהליך, וטענה כי ההצעות לא לקחו בחשבון את האיומים הנשקפים מהפשע המאורגן בחלקים שונים של המדינה ואת ההתערבות האפשרית בבחירות עתידיות לשופטים על ידי גורמים פליליים.
צוין גם כי שופטים "חסרי פנים" לא תואמים את האמנה האמריקאית לזכויות אדם שמקסיקו חתומה עליה.
שגריר ארצות הברית במקסיקו, קן סלזאר, כינה את הרפורמה המשפטית סיכון לדמוקרטיה של מקסיקו ואיום על יחסי המסחר בין מקסיקו לארצות הברית.
בשל הביקורת על הרפורמה המשפטית, הנשיא לופס אוברדור השהה את היחסים הדיפלומטיים עם שגרירויות ארצות הברית וקנדה ב-27 באוגוסט.
הרפורמה ברשות מקרקעי ישראל היא שם לשינויים חקיקתיים וארגוניים במדיניות הקרקעית במדינת ישראל, שהובילו להקמת רשות מקרקעי ישראל כרשות ממשלתית עצמאית בראשות מועצת מקרקעי ישראל, במקום מינהל מקרקעי ישראל שהיה כפוף למשרד האוצר ולמשרד החקלאות ולאחר מכן למשרד התשתיות הלאומיות.
יישום הרפורמה החל עם תיקון חוק מינהל מקרקעי ישראל בשנת 2007, ויישום התיקון החל בשנת 2013. עיקר הרפורמה הוא בהקניית זכות בעלות במקום זכות חכירה לבעלי נכסים למגורים בקרקע עירונית.
כן הוקמה במסגרת הרפורמה הקרן לשמירה על שטחים פתוחים, וננקטו פעולות לעידוד התיישבות כפרית בפריפריה, ויושמה מדיניות של שקיפות וקיצור תהליכים בירוקרטיים.
מהקמת המדינה עד ייזום הרפורמה
לאחר שקמה מדינת ישראל, הביאה המדיניות הקרקעית של הממשלה לכך שרוב המקרקעין במדינה הוכרזו כ"קרקע מדינה" הנמצאת בבעלות המדינה.
בתקופת המנדט הבריטי אדמות המדינה בשטח שהיה לימים מדינת ישראל כללו כ-2.8 מיליון דונם שהם כ-13.5 אחוזים משטח המדינה.
החוק קבע כי נכסי המקרקעין של ממשלת המנדט יעברו לבעלות מדינת ישראל, וכי נכסים שאין להם בעלים ייחשבו אף הם כנכסי מדינה.
קביעה זו העבירה לבעלות המדינה 12.6 מיליון דונם של קרקע בנגב.
מקרקעין רבים הוכרזו כנכסי נפקדים והועברו לבעלות המדינה ולניהול רשות הפיתוח.
על מנת לנהל נכסים אלו הוקם מינהל מקרקעי ישראל שהוכפף למשרד האוצר ולשר החקלאות (ובתקופה מאוחרת יותר למשרד התשתיות הלאומיות), ונוצרה תשתית חקיקתית לניהול מקרקעי המדינה ומקרקעי הקרן הקיימת לישראל ורשות הפיתוח על ידי המינהל בחקיקת חוק יסוד: מקרקעי ישראל, חוק מקרקעי ישראל וחוק מינהל מקרקעי ישראל.
רוב המקרקעין שהוחכרו בדרך זו היו במגזר החקלאי, ומיעוטם במגזר העירוני.
משטר המקרקעין המבוסס על חכר, שחייב מהחוכרים תשלומי דמי חכירה או תשלום דמי היוון, וכן הסכמת המינהל לעיסקאות במקרקעין, ופעולה מול מינהל מקרקעי ישראל, גוף שנתפס לעיתים כביורוקרטי ולא יעיל, הובילו לקריאות מגורמים שונים לביצוע רפורמה, שעיקרה הקניית בעלות פרטית לחוכרים, וניתוק הקשר בינם לבין מינהל מקרקעי ישראל.
כן נראה כי יש לערוך שינוי מקיף במבנה המינהל, על מנת לשפר את יעילותו ואת ניהול מקרקעי המדינה על ידו.
החל מ-שנות ה-80 בדקו שלוש ועדות את המדיניות הקרקעית במדינה.
בשנת 1986 פעלה ועדה בראשות ד"ר אמנון גולדנברג, בשנת 1997 פעלה ועדה בראשות פרופסור בועז רונן ובשנת 2004 פעלה ועדה בראשות יעקב גדיש.
שלוש הוועדות הגיעו לאותה המסקנה - הגיע הזמן להעברה של זכויות החוכרים מחכר למכר, ולשינויים משמעותיים במבנה מינהל מקרקעי ישראל.
ועדת גדיש אף המליצה על הסכם חילופי קרקע בין הקרן הקיימת לישראל לבין מדינת ישראל, שתעביר לבעלות מדינת ישראל קרקעות למגורים במגזר העירוני, תמורת קרקעות שאינן למגורים בגליל ובנגב, ובכך תאפשר הכללת קרקעות קק"ל ברפורמה המתגבשת.
מסקנות ועדת גדיש אושרו על ידי ממשלת ישראל ביוני 2005.
במאי 2009 החליטה הממשלה את החלטה 123 (ממי/5) שעיקרה הקמת רשות מקרקעי ישראל, שינוי חקיקה במסגרתו יעברו קרקעות במגזר העירוני מחכר למכר, והעברת סמכויות התכנון של מינהל מקרקעי ישראל לרשויות המקומיות.
יזמה הממשלה את חוק מינהל מקרקעי ישראל (תיקון מס' 7) שנתן תוקף של חוק להחלטה 123. על פי ההחלטה היה על הממשלה לחתום על הסכם קיבוצי עם ההסתדרות בנוגע לעובדי מינהל מקרקעי ישראל, אלו אשר ייקלטו ברשות החדשה, ואלו שלא ייקלטו.
ההסכם הקיבוצי נחתם במאי 2011. כנגד התיקון בחוק מינהל מקרקעי ישראל הוגש בג"ץ, הוא בג"ץ תנועת דרור ישראל נגד ממשלת ישראל.
בג"ץ החליט כי התיקון הוא חוקתי, ובהתאם יושמה הרפורמה בשנת 2013.
תיקון מס' 7 לחוק מינהל מקרקעי ישראל
הבסיס החוקי לרפורמה הוא תיקון מס' 7 לחוק רשות מקרקעי ישראל מיום 9 בספטמבר 2009. ואלו עיקרי התיקון:
במקום מינהל מקרקעי ישראל הוקמה רשות מקרקעי ישראל, רשות ממשלתית עצמאית, המנוהלת על ידי מועצת מקרקעי ישראל, בה מכהנים שר הבינוי והשיכון וכן שבעה נציגים הממונים על ידי ממשלת ישראל, ושישה נציגי הקרן הקיימת לישראל.
הרשות תפעל להקניית בעלות לחוכרים במגזר העירוני.
החוק מאפשר העברת מקרקעין בין מדינת ישראל ובין הקרן הקיימת לישראל, כדי לאפשר הקניית בעלות במקרקעין השייכים בעת חקיקת החוק לקרן הקיימת לישראל.
הוקמה הקרן לשמירה על שטחים פתוחים שמטרותיה שמירה על השטחים הפתוחים שמחוץ לשטחים העירוניים המבונים, ושמירה על המגוון הביולוגי והמערכות האקולוגיות בישראל, וטיפוח פארקים ואזורי נופש.
הרפורמה הקימה רשות ממשלתית חדשה במקום מינהל מקרקעי ישראל.
הרשות החלה לפעול לאחר חתימת ההסכמים הקיבוציים עם ההסתדרות הכללית, וזאת ב-1 במרץ 2013. הרשות מנוהלת על ידי מועצת מקרקעי ישראל.
ניהול מקרקעי ישראל כמשאב לשם פיתוחה של מדינת ישראל לטובת הציבור, הסביבה והדורות הבאים, ובכלל זה השארת עתודות קרקע מספיקות לצרכיה ולפיתוחה של המדינה בעתיד, תוך איזון ראוי בין צורכי שימור לצורכי פיתוח, ובין שיווק קרקע לשמירה על עתודות קרקע לצורכי ציבור.
קידום התחרות בשוק המקרקעין ומניעת ריכוזיות בהחזקת מקרקעין.
הקצאת קרקעות למטרות מגורים, דיור בר השגה, דיור ציבורי, תעסוקה, שטחים פתוחים ולמטרות אחרות, במקומות ובהיקפים הנדרשים על פי צורכי המשק, החברה והסביבה, לרבות צרכים עתידיים.
רכישת קרקעות וסיוע למדינה בהפקעת קרקעות לפי כל דין, לרבות למטרות סביבתיות.
שמירת זכויותיהם של הבעלים במקרקעי ישראל.
קידום הרישום של הזכויות במקרקעי ישראל בפנקסי המקרקעין.
מתן שירותים לבעלי זכויות במקרקעי ישראל ככל הנדרש, לצורך ניהול זכויותיהם או מימושן.
פרסום מידע בקשר למקרקעי ישראל, לרבות פרטים על הסכמי הרשות לגבי מקרקעין שבניהולה, וכן נתונים בדבר זמינותם של מקרקעי ישראל לתכנון, לפיתוח ולשמירה על שטחים פתוחים.
כל תפקיד אחר הנוגע לניהול מקרקעי ישראל, המוטל עליה לפי כל דין או לפי החלטת הממשלה.
העברת נכסים בקרקע עירונית מחכר למכר
הרפורמה איפשרה העברת בעלות בנכסים בקרקע עירונית ממדינת ישראל לחוכרים פרטיים.
העברה זו מתבצעת בהתאם להחלטות מועצת מקרקעי ישראל, ללא תמורה או בתמורה.
במסלול ללא תמורה נרשמת הבעלות על ידי הרשות מיזמתה.
בעלי נכס הזכאי להעברת בעלות בתמורה צריך להגיש טופס בקשה לרכישת הבעלות.
במקרקעין המנוהלים על ידי רשות מקרקעי ישראל עבור הקרן הקיימת לישראל לא ניתן להעביר בעלות, וזאת על פי האמנה שבין מדינת ישראל לקק"ל.
לשם כך נערכים חילופי מקרקעין שיאפשרו העברת הבעלות גם בנכסים אלו.
הקמת הקרן לשמירה על שטחים פתוחים
בשנת 2012 הותקנו תקנות רשות מקרקעי ישראל (קרן לשמירה על שטחים פתוחים), תשע"ב-2012, המסדירות את דרכי פעולת הקרן.
יושב ראש הקרן הוא מנהל רשות מקרקעי ישראל, ומלבדו חברים נציגי משרדי ממשלה, רשות הטבע והגנים וכן נציג הגופים הציבוריים שעניינם בשמירה על איכות הסביבה שמונה על ידי השר להגנת הסביבה.
הרפתקָאות אליס בארץ הפלאות (במקור באנגלית: Alice's Adventures in Wonderland; בעברית ידוע גם בשמות "אליס בארץ הפלאות", "עליסה בארץ הפלאות" או "עליזה בארץ הפלאות") מאת לואיס קרול, הוא מספרי הילדים הפופולריים בכל הזמנים.
הספר זכה להצלחה ניכרת גם אצל קוראים מבוגרים, ורבים מצאו בו עומק שנסתר מעיניהם של ילדים.
קרול כתב גם ספר המשך: "מבעד למראה ומה אליס מצאה שם", ואף הוא זכה להערכה רבה.
צ'ארלס לוטווידג' דודג'סון היה מרצה למתמטיקה בקולג' "כרייסט צ'רץ'" שבאוניברסיטת אוקספורד.
את יצירותיו הבדיוניות פרסם בשם העט לואיס קרול, ובו הוא נודע יותר מבשמו האמיתי.
סיפורי אליס נולדו ככל הנראה מתוך המעשיות שסיפר קרול לידידתו בת העשר אליס לידל ולשתי אחיותיה, במהלך שיט בנהר התמזה.
הספר ראה אור לאחר שלוש שנים, ב-4 ביולי 1865, מלווה באיוריו של ג'ון טניאל, שנקשרו עם הספר וצורפו למהדורות רבות שלו.
מן המהדורה הראשונה נותרו 22 עותקים, ולהם ערך רב בעיני אספני ספרים.
מהדורה מתוקנת ראתה אור בסוף 1865.
הספר מצטיין במשחקי מילים ובאיגיון (נונסנס) ועשיר בשירים מחורזים שהם למעשה פרודיה על שירי הילדים של התקופה.
נכללו בו מודלים ספרותיים בתחום הפנטזיה והאיגיון שלא היו מקובלים באותה תקופה.
ב-1890, לאור חגיגות 25 שנים להוצאת הספר, כתב לואיס קרול גרסה המתאימה לצעירים: אליס לחדר הפעוטות ('The Nursery 'Alice), והוציאה לאור.
לצורך גרסה זו, המאייר ג'ון טניאל בחר 20 מאיוריו לספר "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות", שיפר אותם (בדגש בפניה ובשמלתה של אליס) וצבע אותם בעצמו.
אליס המשועממת ישבה על שפת הנחל ולפתע ראתה ארנב לבן לבוש בבגדים אנושיים, המקונן על כך שהוא מאחר.
אליס המופתעת עקבה אחר הארנבון עד למחילתו.
היא נפלה זמן ממושך אל תוך בור עמוק, אך נחתה בשלום.
בתוך המחילה מצאה מפתח מזהב המונח על שולחן וראתה גם דלת קטנטנה שהמפתח מתאים לה.
אליס ראתה מעבר לדלת גן יפהפה, אך ידעה שבמידותיה הטבעיות לא תוכל להיכנס אליו.
בעודה מהרהרת על כך גילתה בקבוק שעליו כתוב "שתה אותי".
אליס התלבטה כי ידעה שלא כדאי לשתות את כל הבקבוק ובדקה אם כתוב עליו רעל.
לבסוף אליס שתתה את תוכנו, ולתדהמתה קטנה לגודל שאפשר לה לעבור בעד הדלת.
לרוע המזל, המפתח המתאים לדלת הושאר על השולחן, שכעת היה גבוה מדי בשבילה.
אז גילתה אליס עוגה, ולאחר שנגסה בה צמחה לממדי ענק של כשלושה מטרים.
כשהבינה שגם כעת לא תוכל להיכנס לגן פרצה בבכי.
בו בזמן הארנבון הבחין בה, וברח ממנה בבהלה.
במנוסתו שמט אחריו מניפה וכפפות.
אליס הרימה אותן ונופפה על עצמה, ואז קטנה ומצאה עצמה שוחה בבריכת הדמעות שהזילה עת שהייתה גדולה.
בבריכת הדמעות פגשה אליס בעכבר, בעופות ובבעלי חיים מוזרים.
אליס והחיות המוזרות השתתפו ב"מרוץ־במעגל" איגיוני, שבו כל המשתתפים ניצחו וזכו בפרסים.
אליס העליבה בשוגג את העכבר ואת שאר היצורים, ומצאה עצמה לבד.
הארנב הלבן מגיע ומתבלבל בין אליס למשרתת שלו ומבקש מאליס להביא לו מניפה וכפפות מביתו.
כאשר אליס מגיעה לביתו של הארנב היא מוצאת בקבוק נוסף ושותה ממנו, מעשה שגורם לה לגדול עד שהיא בקושי מתאימה למידות הבית.
הארנב ושכניו מנסים להוציא אותה משם במספר דרכים שונות ולבסוף זורקים עליה עוגות קטנות שמכווצות אותה.
שם פגשה בזחל יושב על פטריה ומעשן נרגילה.
הזחל סיפר לה שנגיסה בצדה האחד של הפטריה עליה ישב מביאה לגדילה מהירה, ואילו נגיסה בצדה השני מקטינה, וכך יכלה אליס לשלוט בשינויי הגובה שלה בהמשך.
באחד מפרקי הגדילה שלה מתארך צווארה של אליס ומתנשא בין צמרות העצים בעוד גופה נשאר למטה.
יונה רואה אותה ותוקפת אותה בטענה, שאליס היא נחש המבקש לשדוד את ביציה.
מחאותיה של אליס כי אינה נחש אלא ילדה אינן משכנעות את היונה, משום שאליס מודה כי היא אוכלת ביצים ולפי ההגיון של היונה, כל מי שאוכל ביצים הוא נחש.
לאחר שקטנה לגובה שלושים סנטימטר, מגיעה אליס לביתה של דוכסית (בספר היא מכונה בפשטות "הדוכסית").
תינוקה של הדוכסית הפך לחזרזיר, ואליס שחררה אותו ביער הפתוח.
שם פגשה שוב את חתול צ'שייר שראתה קודם בבית הדוכסית, חתול מחייך תמידית שיכול להיעלם ולהשאיר אחריו רק את חיוכו, וזה שלח אותה לחפש את הכובען ואת הארנביב המשוגעים.
אליס מצאה את הכובען המטורף, הארנביב (המכונה גם ארנב ניסן או ארנב האביב) ונמנמן ישנוני בעיצומה של מסיבת תה אבסורדית.
הם מספרים לה שאצלם השעה היא תמיד שש, שעת התה.
מסביב לשולחן מתנהלת שיחה מוזרה, עד שלבסוף אליס מחליטה לעזוב את המקום, תוך שהיא מכריזה "זוהי מסיבת־התה המטופשת ביותר שהייתי בה בימי!"
אליס הבחינה בדלת על אחד העצים.
לאחר שנכנסה דרכה גילתה כי חזרה לאולם בו ביקרה בראשית המסע.
הפעם הצליחה לקחת את מפתח הזהב ובאמצעותו לפתוח את הדלת המובילה לגן.
התברר לה כי הגן הוא בעצם מגרש הקרוקט של "מלכת הלבבות".
כל הדמויות במגרש מלבד אליס מבוססות על קלפי המשחק: הגננים הם העלים (Spades), החיילים הם קלפי התלתן (Clubs, מילה שמשמעותה גם "אלות" בהן אחזו החיילים), אנשי החצר הם קלפי היהלומים (Diamonds; הם קושטו ביהלומים), ובני משפחת המלוכה (כולל המלכה והמלך) הם הלבבות (Hearts).
אליס רוצה להשתתף במשחק הקרוקט, אך מגלה שהמשחק בגרסתו זו מוזר ביותר.
ככדורים משמשים קיפודים, המחבטים הם עופות פלמינגו, והשערים הם חיילים.
המלכה, מסתבר, כעסנית במיוחד, והיא מצווה ללא הרף על עריפת ראשים.
אליס התייאשה מן המשחק, והעדיפה לשוחח עם חתול צ'שייר ועם הדוכסית.
לאחר סיום המשחק, פגשה אליס את הצב־לא־צב העצוב ואת הגריפון.
כששיחתה אתם הסתיימה, צפתה במשפט שנערך לנסיך הלבבות (במקור: "knave", נושא כליו של המלך), בחשד שגנב את הלביבות של המלכה.
המשפט נוהל על ידי המלך בצורה מגוחכת, ובמהלכו פגשה אליס רבים מהיצורים שנקרו בדרכה.
לפתע התחילה לגדול ולגדול, ואיבדה את פחדה מפני היצורים.
הגודל העניק לה ביטחון, והיא הרשתה לעצמה הערות תכופות יותר ויותר על חוסר ההיגיון שבמשפט, עד שבסופו של דבר המלכה מצווה "ערפו את ראשה!".
אליס הבטוחה בעצמה משיבה: "הרי אתם לא יותר מחפיסת קלפים!".
לאחר אמירה זו היא מתעוררת בחיקה של אחותה, ונראה שהמאורעות שקרו לה היו לא יותר מחלום (אף על פי שהדבר מנוסח בצורה מעורפלת, כך שהקורא לא יוכל להיות בטוח שזה אכן חלום).
היא סיפרה על חלומה לאחותה הגדולה, וזו עוצמת את עיניה ומדמיינת שגם היא בארץ הפלאות: "וכך היא ישבה לה בעיניים עצומות, מדמה שהיא בארץ הפלאות, אף כי ידעה שעליה רק לפקוח אותן שוב, והכול יחזור למציאות המשמימה".
על פי עדותם של קרול ושל שאר הנוכחים במעשה, התפתח הספר "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" מסיפור שסיפר קרול לאליס לידל ולאחיותיה, לורינה הבכורה ואדית הצעירה, ב-4 ביולי 1862. לקרול היו ילדות ידידות רבות, אך הקשר שלו עם אליס לידל היה הדוק במיוחד.
הסיפור היה כנראה מוצלח יותר משאר הסיפורים שנהג קרול לספר לבנות לידל, ואליס ביקשה שיועלה על הכתב.
לימים סיפר קרול כי היה זה "ניסיון נואש ליצור סיפור אגדה חדש, וכך שלחתי את הגיבורה שלי במורד המחילה, בלי לדעת כלל מה יתרחש בהמשך".
הסיפור, שנקרא אז "הרפתקאות אליס מתחת לאדמה" הוענק לה כמתנת חג המולד, עם איורים מקוריים של קרול.
הטיול לתמזה, שבו נולד הספר, לא היה אירוע יוצא דופן.
קרול עצמו לא ייחס לסיפור חשיבות רבה כלל וכלל, וביומנו, מקור מרכזי מאוד לאירועי אותו יום, הוזכר הדבר רק כעבור 10 חודשים.
יש חוקרים המטילים ספק בתיאור זה, בין השאר בשל הסתירה בין עדויותיהם של המשתתפים על כך שזה היה יום חם לבין דיווחי מזג האוויר הרשמיים באוקספורד שעל פיהם היה זה יום גשום וקר.
הנרי קינגסלי, ידידו של קרול, נתקל בספר ולחץ על קרול להוציאו לאור.
לאחר שנעתר לבקשה, ערך קרול שינויים רבים בטקסט - הוא הוסיף רעיונות רבים (בהם מסיבת התה), הרחיב רעיונות קיימים, ובמקום איוריו החובבניים שולבו בספר ציורים של המאייר המקצועי ג'ון טניאל, שהתפרסם באותה תקופה בעבודתו עבור השבועון "פאנץ'".
הוא גם שינה את שמו של הספר ל"הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" כיוון ש"הרפתקאות אליס מתחת לאדמה" נשמע לו כמו שם של "ספר לימוד על מכרות".
ב-4 ביולי 1865, יום השנה השלישי לאותו שיט, יצאה לאור המהדורה הראשונה של אליס בארץ הפלאות, ובה 2,000 עותקים.
קרול וטניאל סברו שההדפסה הייתה פגומה ולכן השמידו את העותקים האלו.
קרול נאלץ לספוג את עלות התיקון.
הוא קיווה שכל 2,000 העותקים החדשים יימכרו ובכך יכסו את ההשקעה (ביחד עם ההכנסה ממכירת העותקים הקודמים כנייר למיחזור), ולא יותר: "כל מכירה מעבר לזה תהיה רווח, אבל תקוותי לכך שזה יקרה היא קלושה".
קרול עשה מאמץ רב כדי לפרסם את הספר.
הוא שלח שבעים עותקים של הספר לביקורת, וקיווה שאמנים ידועים יביעו עניין בספר ובכך יגבירו את מכירתו.
באותה תקופה היה דווקא טניאל מוכר יותר לקהל הקוראים, בזכות איוריו ב"פאנץ'", אך כיום התהפכו היוצרות וטניאל מוכר כמעט אך ורק בזכות הספר.
למרות ההערכות הפסימיות זכה הספר להצלחה מיד עם צאתו לאור, וכבר בשנתיים הראשונות לפרסומו נמכרו 13,000 עותקים שלו.
אליס לידל ויחסיה עם קרול
דמותה של אליס מבוססת באופן רופף על אליס לידל, ילדה שהייתה מיודדת עם קרול.
לידל נולדה ב-4 במאי 1852, בת להנרי ג'ורג' לידל (שבאותה תקופה היה הדיקן בקולג' בו לימד קרול) ואשתו לורינה האנה.
יחסיה עם קרול היו מורכבים ביותר וזכו לאינספור פרשנויות וניתוחים.
לפי השערה רווחת היה קרול מאוהב באליס לידל; השערה זו מקובלת על רבים מהחוקרים, אך לא על כולם (יש הסבורים כי קשריו של קרול עם בנות לידל היו קשורים דווקא ברומן עם אמן, אך השערה זו מקובלת פחות).
עם זאת, ברור שהקשר היה הדוק והשפיע לעומק על שניהם, וברור שניתק בצורה פתאומית וכמעט לחלוטין ביוני 1863. היה זה אחד הקשרים הבולטים מבין אלה שקשר קרול עם ילדות, והוא תיאר אותה כ"ילדה-ידידה האידיאלית".
כדי להבין את הקשר של קרול עם אליס יש לבחון את קשריו עם ילדות ידידות אחרות, ולקרול היו רבות כאלו.
הערצתו של קרול לאידיאל היופי הנשי של ילדות קטנות דווקא, הערצה שבאה לידי ביטוי גם בצילומי עירום של ילדות (בהן אליס), העלו טענות שייחסו לקרול פדופיליה, והמשיכה שלו לאליס נתפסה כדוגמה לכך.
קרול הכיר את אליס מאז שהייתה בת ארבע.
החל מאותו זמן היה הקשר בינו לבין אחיותיה לורינה (הבכורה) ואדית (צעירה מאליס) קרוב מאוד, והוא צילם אותן פעמים רבות.
הטיול שבו הומצא הסיפור היה אחד מני רבים שערך קרול עם בנות המשפחה.
בין אותו טיול לבין הוצאתו לאור של הספר חלה התקררות פתאומית ביחסים בין קרול לבין בני משפחת לידל; כשאליס הייתה כבת 11, ביוני 1863, נראה שקרול כמעט ולא התראה אתם.
פער של 20 שנים בין בעל לאשתו היה מקובל באותה תקופה, וגיל הנישואים המזערי לבנות היה 12 שנים (אליס הייתה בת 11, וייתכן שקרול התכוון לכך שהנישואים יתבצעו רק כשאליס תגיע לפרקה).
קרול היה אדם מוזר למדי והכנסתו לא הייתה גבוהה, וייתכן שזה מה שמנע את נישואיהם.
השערה אחרת גורסת שלא אליס היא שעניינה אותו, אלא אחותה הגדולה, לורינה, מה שגרם לנתק בין קרול למשפחת לידל.
השאלה העולה היא - מה היה הקשר בין דמותה של לידל לזו של אליס בספר?
אמנם הדגם החיצוני של טניאל לאליס היה, אם בכלל, מרי הילטון בדקוק (ילדה-ידידה אחרת של קרול), אך אופיין של שתי האליסות היה דומה במידה זו או אחרת.
שתיהן היו מעט רגזניות, בטוחות בעצמן ובעלות דמיון מפותח.
אירועים רבים בספר, ורבים עוד יותר ב"מתחת לאדמה" (הגרסה המקורית שהעניק קרול ללידל), מבוססים על מקרים אמיתיים שקרו ביניהם, אולם החפיפה בין הדמויות חלקית בלבד.
דמויות המשנה ב"אליס" אינן ישויות ערטילאיות פרי דמיונו של קרול, אלא מבוססות ברובן הגדול על אנשים, ביטויים או מושגים מהתקופה הוויקטוריאנית.
רבות מהדמויות בספר הן למעשה הצגה מילולית של ניבים ומונחים שונים מתקופתו של קרול.
דמותו של הכובען המטורף (Hatter) נגזרת מהביטוי "מטורף כמו כובען", שמקורו הוא ההרעלה לה גרמה הכספית ששימשה לעיבוד לבד ושאחד מתסמיניה הוא שגעון.
סיפורו של הארנביב (הלחם בסיסים של ארנב ואביב; במקור March Hare, ארנב מרץ) קשור גם הוא לביטוי דומה, "משוגע כמו ארנב מרץ" - על פי האמונה העממית עונת הייחום של הארנבים הזכרים היא במרץ.
השותף השלישי במסיבת התה, הנמנמן, היה ישנוני במיוחד, ואכן לנמנמנים יש תרדמת חורף ארוכה במיוחד שאצל מינים מסוימים מגיעה לשבעה חודשים.
דמותו של חתול צ'שייר מבוססת גם היא על ביטוי נפוץ מאותה תקופה: "לחייך כמו חתול צ'שייר" ("to grin like a Cheshire cat").
מקורו של הביטוי לא ברור, ויש לגביו שתי סברות מקובלות: האחת קשורה לצייר שלטים מצ'שייר, עיר הולדתו של קרול, שצייר אריות מחייכים על פונדקים באזור; והשנייה לגבינות צ'שייר, שבעבר עוצבו בדמות חתול מחייך.
דמויותיהם של הארנביב ושל חתול צ'שייר מופיעות בספר ילדים פופולרי מאותה תקופה, "ילדי המים" מאת צ'ארלס קינגסלי.
הספר התפרסם באנגליה בחלקים במגזין מקמילנ'ס בשנים 1862–1863, השנים שבהן עיבד קרול את ספרו.
הספר היה מוכר מאוד, וסביר להניח שקרול קרא אותו.
בפרק השלישי של ילדי המים נכתב על לוטרה מרושעת אחת שחייכה כמו חתול צ'שייר ("grinning like a Cheshire cat"), ובפרק החמישי מסופר על אדם שהיה משוגע כמו ארנב האביב ("as mad as a March hare").
הצב-לא-צב (Mock Turtle, "צב מזויף") מבוסס על "Mock Turtle soup", שהוא תחליף זול למרק צבים היקר.
המלכה מספרת לאליס שממנו "מכינים תחליף למרק צבים".
למעשה את התחליף למרק הצבים מכינים מבקר, ואכן באיוריו של טניאל לצב-לא-צב אפשר למצוא מאפיינים הדומים לאלו של בקר.
הדבר מסביר מדוע הוא שר שיר טרגי לכאורה על "מרק, ירוק, עשיר, מבעבע מתוך הסיר".
הגריפון הוא סמל אוניברסיטת אוקספורד, והוא והצב־לא־צב מהווים ככל הנראה פרודיה על בוגרים רגשניים ונוסטלגיים של אוניברסיטת אוקספורד.
לחיזוק סברה זו עומד תיאורו של הצב־לא־צב את לימודיו, ואמירתו, כפתיחה לסיפור, "פעם הייתי צב אמיתי".
ייתכן שבכיו הבלתי פוסק של הצב־לא־צב קשור לתופעה הנראית כמו בכי אצל צבי הים, בעיקר אצל הנקבות, מכיוון שהמלח שהצבים מקבלים מסביבתם מופרש החוצה דרך בלוטות שנמצאות מאחורי העיניים, ולכן נדמה כאילו הצבים בוכים.
החיות המוזרות שהשתתפו ב"מרוץ במעגל" מייצגות בבירור את המשתתפים בטיול שבו סיפר קרול לבנות לידל את הסיפור בגרסתו המקורית.
הדודו מייצג את קרול עצמו, שכן דודג'סון, שסבל מגמגום קל, הגה לעיתים את שמו כ"דו-דו-דודג'סון".
התוכי (lory, תוכי אוסטרלי) מייצג את לורינה, אחותה הגדולה של אליס (התוכי אומר לאליס שהוא "מבוגר ממנה ולכן יודע יותר טוב"), ואדית, הצעירה, היא הנשרון.
הברווז הוא רובינזון דאקוורת (שם משפחתו מתחיל ב–duck, ברווז באנגלית), כומר שהתלווה לטיול.
קרול שלח לדאקוורת עותק של "הרפתקאות אליס מתחת לאדמה" עם ההקדשה "לברווז מהדודו".
מקובל לחשוב שהדוכסית, שתוארה כ"מכוערת מאוד", מבוססת על הדוכסית מרגרטה "מאולטש" שחייתה בנסיכות טירול במאה ה-14, והייתה ידועה לשמצה בתור "האישה המכוערת ביותר בעולם".
ייתכן שהציור "הדוכסית המכוערת" של קוונטין מאסיס מהמאה ה-15, ככל הנראה דיוקן של מאולטש, שימש מודל לטניאל בבואו לצייר את הדוכסית המכוערת של אליס בארץ הפלאות.
דמויות מהספר שלא הופיעו בסרט המצויר עליסה בארץ הפלאות של חברת וולט דיסני
אמא אווזה - מופיעה בחלק מהגרסאות שנוצרו לספר.
איני יודע אם היא הופיעה בספרים המקוריים.
המלך האדום - הבעל של המלכה האדומה.
דומה למלך הלבבות בחלק מהגרסאות.
המלכה האדומה - דמות מהספר השני בסדרה.
רוב הביקורות על הספר עם צאתו היו אוהדות, אך לא ראו בו חדשנות מיוחדת.
מספר מבקרים ציינו שהספר קוסם למבוגרים ולא רק לילדים, אך רק אחד מהמבקרים ציין את הספר כגאוני ויוצא דופן.
באחת הביקורות נאמר שהוא מתאים "לשעשועם ואפילו לחינוכם של ילדים", והיו שקישרו אותו למעשיות ילדים כמו אלו של הנס כריסטיאן אנדרסן.
הביקורות שהבחינו אותו מספרי הילדים של התקופה היו דווקא הביקורות השליליות, שראו אותו כמורכב מדי לילדים; באחת מהן נכתב "לדעתנו כל ילד אמיתי יהיה יותר מבולבל מאשר מוקסם מן הסיפור הנוקשה והסבוך מדי הזה".
להצלחתו של הספר תרמה גם, כנראה, התלהבותה של המלכה ויקטוריה.
אגדה אורבנית ידועה מספרת כי לאחר שהמלכה כתבה לקרול שנהנתה לקרוא את "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" וביקשה לקבל את חיבורו הבא עם פרסומו, שלח לה קרול את ספרו "חיבור בסיסי על דטרמיננטים", העוסק במתמטיקה.
ב-1871, כשקרול כבר צבר מוניטין כסופר, ראה אור ספר ההמשך "מבעד למראה ומה אליס מצאה שם".
ספר זה נחשב גם הוא לאחד מספרי הילדים הטובים ביותר בכל הזמנים.
הוא עסק ברעיונות פילוסופיים מורכבים, כלל שירים ידועים כ"ג'ברווקי" ו"סוס הים והנגר", וחידד את ההיכרות הציבורית עם דמויות כמו המפטי דמפטי (שהופיע כבר ב"שירי אמא אווזה") וטווידלדם וטווידלדי.
קרול כתב גרסה נוספת לספר, 'The Nursery 'Alice ('אליס לחדר הפעוטות'), שיצאה לאור בשנת 1890. הספר יועד, על פי המחבר, לילדים עד גיל 5, ובשל כך התקצר בהרבה.
הוא דידקטי ומוסרני הרבה יותר מ"הרפתקאות אליס בארץ הפלאות", ונשארה ממנו רק העלילה ללא המסרים האמביוולנטיים והסאטירה החברתית.
(גרסה זו תורגמה לראשונה לעברית בינואר 2014 על ידי אלון טרייטמן.
מהדורה שנייה של הספר יצאה דרך הוצאת אוריון).
בגרסה זו ג'ון טניאל בחר 20 איורים שאייר עבור 'הרפתקאות אליס בארץ הפלאות', שיפץ וצבע אותם בעצמו.
השינוי המרכזי באיורים מלבד צביעתם היה שינוי קל בפניה של אליס ואיור מחדש של שמלתה.
גם לאחר מותו של קרול הוסיף הספר להיות פופולרי מאוד.
הוא ראה אור ביותר ממאה מהדורות ועד היום הוא פופולרי בקרב ילדים ומבוגרים כאחד.
על אף הקשיים הכרוכים בכך, תורגם הספר ל-125 שפות, במקרים רבים יותר מפעם אחת.
הספר היה נושא למגוון מחקרים ופרשנויות, זכה לעיבודים רבים לכל תחומי האמנות והשפיע על ספרות הילדים בפרט ועל התרבות בכלל.
בשנת 1960 ראתה אור גרסה מוערת לעלילות אליס, פרי עטו של מרטין גרדנר; זו נמכרה ביותר ממיליון וחצי עותקים בעולם, והצלחתה מעידה על כך שספרי אליס עודם מקור עניין ושעשוע לרבים גם היום.
מעמדו של הספר בספרות הילדים
"הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" נחשב אבן דרך בתולדות ספרות הפנטזיה לילדים.
ז'אנר זה, שבתקופה בה נכתב הספר נועד בעיקר למטרות חינוכיות, החל בעקבות אליס להתפתח גם לכיוונים של שעשוע טהור.
המרחב-זמן השונה מזה של עולמנו, הקושי להפריד בין מציאות לדמיון והאמביוולנטיות (טקסט רב-רובדי, במקרה זה פנייה לילדים ולמבוגרים כאחד), שהיו מאפיינים חדשניים באותה תקופה, היו בעקבות הספר למודלים מקובלים.
ספרי אליס השפיעו השפעה דרמטית על הספרות בכלל ועל ספרות הפנטזיה לילדים בפרט; יש אף שחילקו את תולדות ספרות הילדים לשתי תקופות: זו שלפני "אליס" וזו שלאחריה.
לטענת חוקרת ספרות הילדים זהר שביט, הספר השפיע על ספרי פנטזיה קלאסיים כגון "הקוסם מארץ עוץ" (ל.
פרנק באום, 1900) ו"האריה, המכשפה וארון הבגדים" (קלייב סטפלס לואיס, 1950).
ספרות הפנטזיה קיימת כמעט משחר תולדות הספרות.
גם השימוש בפנטזיה למטרות סאטירה על החברה האנושית לא היה חדש, ומופיע למשל ב"מסעי גוליבר" של ג'ונתן סוויפט (1726).
עם זאת, באנגליה של ראשית המאה ה-19 לא היו דגמי הפנטזיה מקובלים בספרות הילדים.
באותה תקופה שויכו אגדות וסיפורים פנטסטיים לספרות המבוגרים, וגם במסגרתה נועדו למעמד הנמוך.
עד אמצע המאה רווחה התפיסה שדמיון והתרחקות מריאליזם פוגעים בהתפתחותם של ילדים.
גם בתחילתו של גל התרגומים לסיפורי פנטזיה לא אנגליים (כגון מעשיות האחים גרים וסיפורי הנס כריסטיאן אנדרסן) לא נוצרו באנגליה ספרי פנטזיה מקוריים לילדים.
האגדות התקבלו רק כאשר כללו מוסר השכל המתאים לדגם החינוכי ששלט בספרות התקופה.
אולם החל משנות העשרים והשלושים של המאה ה-19, ובמיוחד בשנות הארבעים והחמישים שלה, שטפה ספרות פנטזיה לילדים את אנגליה והייתה לאופנה חדשה.
עם הספרים השייכים לגל זה נמנים "הוורד והטבעת" מאת ויליאם מייקפיס תאקרי ו"ילדי המים" של צ'ארלס קינגסלי.
בתחום זה לא שמורה לקרול זכות הראשונים, אולם בניגוד ל"אליס" נועדו ספרים אלה במובהק להטפות מוסריות ודתיות, ובכך תאמו גם לדגם המוביל בספרות הילדים של התקופה.
ייחודו של הספר בספרות הפנטזיה של התקופה התבטא במספר מישורים: ראשית, הטשטוש בין חלום למציאות, ולפיכך בין העולם הריאליסטי לפנטסטי; שנית, העולם המוזר שבו לא נשמרים כללי הטבע המקובלים - יצורים וגופים משנים את גודלם ואת צורתם פעמים רבות, הזמן אינו מתקדם וכדומה.
כבר בתחילת הספר קרול כותב ש"מחילת הארנבון נתמשכה עוד כברת דרך לפנים, ישרה כמנהרה, ולפתע צנחה מטה...
כשגילתה שהיא נופלת אל תוך מה שנראה כמו באר עמוקה מאוד".
דוגמה ברורה נוספת היא הזמן הקופא במקום במסיבת התה של הכובען המטורף.
ויליאם אמפסון טען שיש בספר גם השפעה של המשוררים וחלוצי הרומנטיקה סמואל טיילור קולרידג' וויליאם וורדסוורת': ההשפעה היא בתפיסה של הילדות כתקופה של קשר לטבע, של יכולת שיפוט ושל אינטואיציה העולות על אלו של המבוגרים.
קרול מוסיף לכך את יכולתו של הילד לחשיבה עצמאית ולאי-קבלה של מוסכמות, ככזה שכוחו בבידודו.
למוסכמות המסר החינוכי ומוסר ההשכל, ששלטו בספרות הילדים באנגליה הוויקטוריאנית, היו גם מתנגדים רבים.
בעקבות גרסתו של ג'ורג' קרוקשנק למספר מעשיות ידועות, בה שינה את העלילה כדי להטיף נגד השפעתו המזיקה של האלכוהול, קבע צ'ארלס דיקנס (שכמה מספריו אוירו על ידי קרוקשנק) בנחרצות כי "מי שמשנה אותן [את המעשיות] כדי להתאים אותן לדעותיו הפרטיות, יהיו אשר יהיו, אשם...
בכך שהוא מרשה לעצמו יותר מדי, ולוקח מה שלא שייך לו".
גישה זו לספרות הפנטזיה משתקפת בשינוי שחל גם בספרות הילדים ככלל; הסופרת קתרין סינקלר, לדוגמה, חיברה ב-1839 את הספר הריאליסטי "Holiday House", שפרץ דרכים חדשות בספרות הילדים בהיותו, בעיני רבים, ספר הילדים הראשון המתאר חיים שמחים.
השקפה זו - שספרות הילדים נועדה גם לשעשע את הילד ולא רק לחנכו - בולטת בספריו של קרול, הן בהיעדרו של מוסר השכל מובהק והן בפרודיה על ספרות הילדים הדידקטית של זמנו.
באחד ממכתביו הצהיר קרול במפורש שמטרתו לא הייתה חינוכם של הקוראים: "אני יכול להישבע שאין בספרים שום הטפת מוסר דתית - למעשה, הם אינם מטיפים שום דבר בכלל".
מבין כל המרכיבים החדשניים בספר, הבחינו מבקרי התקופה בעיקר בהיעדרו של מוסר השכל, וסברו כי ילדים יאהבו את הספר במיוחד בשל כך.
ספרי "אליס" נחשבים לספרים אמביוולנטיים ורב-רובדיים, הפונים במוצהר לילדים ולמבוגרים כאחד.
יש בהם רבדים שילדים מתקשים להבין, ומבוגרים (בהם מדענים, מתמטיקאים, לוגיקנים, פילוסופים, בלשנים, ופסיכולוגים) מוצאים בהם עניין רב.
דגם מעין זה - של ספר ילדים הפונה גם למבוגרים - לא היה קיים בתקופתו של קרול, אולם מאז היה למודל מקובל בספרות הפנטזיה.
מצד שני, אמביוולנטיות זו מעלה את התהייה, האם הספר בכלל מתאים לילדים.
אותה ביקורת מתקופתו של קרול, שבה נכתב כי "לדעתנו כל ילד אמיתי יהיה יותר מבולבל מאשר מוקסם מן הסיפור הנוקשה והסבוך מדי הזה", שיקפה דעות עתידיות של מספר חוקרי ספרות ופסיכולוגים של הילד.
קרול ייעד ללא ספק את הספר לילדים, והאמין שייהנו ממנו: "המחשבה על הבתים האנגליים הרבים שבהם, על יד האח, חייכו פנים מאושרות ובירכו את אליס בבואה; המחשבות על הילדים האנגלים הרבים שלהם הביאה (אני בטוח) שעה של הנאה תמימה - המחשבה הזאת היא אחת המחשבות המלהיבות והנעימות ביותר בחיי".
עם זאת, קרול כתב את "אליס של חדר הילדים" עבור ילדים בגילאי 5 ומטה, כך שכנראה סבר שהסיפור המלא אינו מתאים לגיל הרך.