tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם זמרים רבים באו לעזרת הרעבים.
ב-1985 הזמר בוב גלדוף יזם את הקלטת השיר "?Do They Know It's Christmas" ויצא לסיבוב הופעות שהכנסותיהם הוקדשו לסובלים מהרעב בעקבות כך גם מוזיקאים אמריקנים בראשות הארי בלפונטה, מייקל ג'קסון, ליונל ריצ'י וקווינסי ג'ונס נקטו יוזמה דומה עם השיר "We Are the World".
כיום אתיופים רבים רואים בארגון המחתרת הוויאנה כאחראי העיקרי לרעב, ולכן רבים לא תמכו במלס זנאווי, שהיה מפקד הארגון במהלך הרעב, בעת שכיהן כראש ממשלת אתיופיה.
ארגונים נוספים שהאתיופים האשימו אותם היו הארגונים האריתריאים הג'בהה והשעביה, בנוסף ליחאפה השמאלני.
בתקופה הזאת רבים מן היהודים הצטרפו לארגוני המורדים הלוחמים כמו האיחדג והוויאנה כשהם דורשים צדק ושוויון והפסקת ההפליה בחלוקת אדמות.
הרסטראו (ברומנית: Herăstrău) הוא אגם באזור צפון בוקרשט, רומניה.
אגם הרסטראו מהווה חלק מנחל קולנטינה, ממנו מקבל את הספקת המים ומחובר לאגם נוסף, פלוראסקה.
האגם נוצר בשנות השלושים של המאה ה-20 על ידי ניקוז אזור ביצתי.
מסביב לאגם פותח גן ציבורי גדול, פארק קרול השני הידוע יותר כפארק הרסטראו.
באגם משייטות ספינות קטנות ומשכירים סירות.
הרעב בהולנד בחורף 1944-1945, הידוע גם כ-Hongerwinter (חורף הרעב) בהולנדית, היה מצב של רעב המוני, שהשתרר בשלהי מלחמת העולם השנייה בהולנד הכבושה בידי גרמניה הנאצית, ובמיוחד בחבליה המערביים המיושבים בצפיפות.
מספר גורמים, ובראשם פעולת עונשין גרמנית של הגבלת התנועה במדינה, חוללו את מצב תת-התזונה.
אוכלוסייה של כ-4.5 מיליון נפש נקלעה לרעב ושרדה בסיועם של בתי תמחוי.
מחסור בדלק לחשמל ולהסקה החמיר את המצוקה.
מספר המתים כתוצאה ישירה של הרעב היה כ-18 אלף איש.
בסתיו 1944 שחררו צבאות בעלות הברית את חלקה הדרומי ביותר של הולנד, אך ניסיונם לשחרר את המדינה כולה במסגרת מבצע מרקט גארדן בספטמבר 1944 נכשל.
רשת הרכבות של הולנד נענתה באותו חודש לקריאת הממשלה הגולה של הולנד ופתחה בשביתה במטרה לסייע לכוחות בעלות הברית.
ממשל הכיבוש הגרמני בהולנד הגיב בעצירת כל משלוחי המזון מן האזורים הכפריים של המדינה לחלקה המערבי.
סגר זה הוסר באופן חלקי בראשית נובמבר 1944, כאשר הותרה אספקה חלקית של מזון באמצעות נתיבי המים של המדינה, אך באותה עת כבר השתרר בהולנד חורף מוקדם מהרגיל, ותעלות המים קפאו ונעשו בלתי עבירות לאסדות מטען.
הרעב ההמוני היה יוצא דופן בכך שהתחולל במדינה מודרנית ומפותחת.
בין השאר נקטעה אספקת הפחם מחבל לימבורג שבדרום הולנד אל מחוזותיה המערביים.
מלאי המזון בערים שבמערב המדינה אזל במהירות.
מנת המזון הקצובה לנפש בערים כמו אמסטרדם ירדה לפחות מ-1,000 קלוריות ליום בסוף חודש נובמבר 1944 ל-580 קלוריות בסוף פברואר 1945. אספקת החמאה במסגרת מנות הקיצוב נעלמה באוקטובר 1944. אספקת השומנים מן הצומח הצטמצמה לשיעור זעיר של 1.3 ליטרים לנפש בתקופה של 7 חדשים.
100 גרם גבינה הוקצבו לנפש כל שבועיים.
תלושי הקיצוב לקבלת בשר נעשו חסרי ערך.
מנה זו יחד עם קילוגרם אחד של תפוחי אדמה היוותה אז את קצובת המזון לנפש לשבוע שלם.
המזון אזל גם בשוק השחור.
תושבים היו זכאים לקבל בבתי תמחוי כנגד הצגת תלושי מזון מרק מקליפות תפוחי אדמה, ותורים ארוכים נאספו בפתחיהם בתנאי הקור של החורף.
תושבים יצאו לחפש אחר מזון ורכבו על אופניים או צעדו לעיתים עשרות קילומטרים כדי להגיע לחוות ולסחור שם בחפצי ערך תמורת מזון, ולעיתים ניצלו חקלאים לרעה את מצוקתם על ידי הפקעת מחירים.
אכילת סלק סוכר ופקעות צבעונים נעשתה שגרתית.
ריהוט ובתים נטושים (למשל בתים שהתגוררו בהם יהודים, אשר שולחו למחנות ההשמדה) פורקו כדי שישמשו כחומר דלק לחימום.
תת-תזונה נחשבה כגורם המוות העיקרי ב-18,000 מקרי מוות שאירעו מספטמבר 1944 ועד לראשית 1945. במקרי פטירה רבים נוספים הייתה תת-התזונה גורם תורם למוות.
בפברואר 1945 חילק הצלב האדום הבינלאומי בהולנד לחם, שנאפה ממשלוח קמח שהגיע להולנד משוודיה; הוא כונה "הלחם השוודי".
מצב הרעב הסתיים עם שחרור כל שטחה של הולנד מן הכיבוש הגרמני במאי 1945. קצת לפני כן הסכים הממשל הגרמני להצנחת מזון על ידי מטוסי בעלות הברית לשטחים הכבושים על ידו, בשני מבצעים שיצאו לפועל בסוף חודש אפריל ובראשית חודש מאי.
מיד לאחריהם הובל מזון לשטח הכיבוש הגרמני בהולנד גם על ידי משאיות של בעלות הברית.
תוצאות ארוכות טווח של הרעב
התיעוד המפורט שנותר בעקבות הרעב בהולנד אפשר למדענים לערוך מחקרים אודות השפעתה של תת-תזונה על בריאות האדם.
כך, מחקר אקדמי הולנדי-בריטי משותף אודות בריאותם של ילדים שנולדו בהולנד סמוך לפני פרוץ הרעב, במהלכו או אחריו העלה כי ילדים שנולדו לנשים שנחשפו לרעב במהלך הריונן היו בעלי סיכון גבוה יותר ללקות במשך חייהם בשורה של מחלות ובהן סוכרת, השמנת יתר ומחלות של הלב וכלי הדם.
כמו כן נמצא שאפשר שהחשיפה לרעב של נשים במהלך ההריון גרמה אצל ילדיהן לשינויים אפיגנטיים, שהועברו בתורשה לצאצאיהם.
מחקר אחר העלה שאצל ילדים שאמהותיהם נחשפו לרעב במהלך השליש השני של הריונן הייתה שכיחות גבוהה יותר של סכיזופרניה ושל מומים נוירולוגיים.
הרעב ברוסיה הסובייטית (1922-1921) היה רעב המוני ברוסיה הסובייטית בעת מלחמת האזרחים והבצורת.
הרעב החל באביב 1921 והסתיים בסתיו 1922. באזורים שנפגעו מרעב התגוררו כ-90 מיליון תושבים ונפטרו כ-5 מיליון.
במהלך תקופת הרעב הממשל הסובייטי קיבל עזרה ממדינות שונות וניצל את המצב שנוצר להלאמת דברי ערך מהכנסייה.
בשנת 1921 התרחשה בצורת קשה וכתוצאה מכך באזורים רבים הייבול היה כ-43% מהרמה של שנת 1913. בעקבות מלחמת האזרחים נפגע קשה המשק והכלכלה של המדינה.
מדיניות ממשלתית של קומוניזם מלחמתי וביטול סחר חופשי תרמו להתרחבות התופעה.
לדעת היסטוריונים מכסות חובה שהאיכרים היו צריכים להעביר לממשל היו מוגזמות והביאו לכך שאצל האיכרים לא היו דגנים מספיקים להמשך ניהול המשק הפרטי.
למדינה לא היה מלאי מזון במחסנים והרס התחבורה הקשה מאוד על ניהול המשבר.
בהיעדר מלאי מזון ממשלתי, הממשל הסובייטי כבר ביולי 1921 פנה לממשלות זרות והציבור.
למרות הבקשות, העזרה הראשונה הגיעה רק בספטמבר בעיקר מארגון פרטי בראשות פריטיוף ננסן.
ב-26 ביוני 1921 העיתון פראבדה פרסם מאמר גדול על הרעב באזור הוולגה.
הממשל גייס את כל המוסדות לטיפול בנושא.
ב-18 ביוני 1921 הוקמה ועדה ממשלתית מרכזית בראשות מיכאיל קלינין שהייתה צריכה לרכז טיפול במשבר ובמקביל הוקמו ועדות מקומיות שפעלו לפי הנחיותיה של הוועדה המרכזית.
ב-2 באוגוסט 1921 הממשלה הסובייטית פרסמה מנשר מיוחד בה קריאה לעזרה מכל המדינות.
תוך שנתיים נקנה בארצות הברית מזון בהיקף של כ-13 מיליון $.
כמו כן נפתחו כ-7000 מסעדות בהם חולקו ארוחות מוכנות.
ב-27 בדצמבר 1921 פורסם צו על הלאמת דברי ערך מכנסיות ומנזרים.
בהתאם לצו מ-23 בפברואר 1923 השלטון המקומי היה צריך להוציא מכנסיות ומנזרים כל דברי ערך ולהעביר אותם לקרן עזרה לרעבים.
ראשי הכנסייה אישרו להעביר לקרן דברי ערך שלא מנוצלים במהלך הפולחן הדתי אך התנגדו להעברת "כל דברי הערך" כצוין בצו.
בהתאם להערכות במהלך 1922 מהכנסייה האורתודוקסית הרוסית נלקחו דברי ערך בשווי של כ-2.5 מיליארד רובל.
הרוב הלך לצורכי המפכה העולמית ולא לרכישת מזון.
במהלך קיץ 1921 החלה התארגנות ציבורית להקמת ועדה שתטפל בנושא.
ב-21 ביולי 1921 לאחר קבלת אישור מהשלטון הוועדה הוקמה.
בראשה הועמד לב קמנייב ובין חבריה היו נציגי ציבור בולטים, כולל מדענים, סופרים ופעילי ציבור שבעבר פעלו במפלגות שונות.
הוועדה יצרה קשר עם ארגונים מחוץ לגבולות רוסיה ופעלה לקבלת תרומות.
אומנם התברר שבישיבות הוועדה הואשמו קולות לפיהם "לא רק בצורת מהווה סיבת הרעב".
ב-26 באוגוסט 1921 ולדימיר לנין פנה לחברי פוליטביורו עם הצעה לפזר את הוועדה.
כבר למחרת חברי הוועדה במוסקבה נעצרו וצ'קה קיבל הנחיה לפעול להפסקת פעילות הוועדה בערי שדה.
ב-28 באוגוסט 1921 פורסם צו על הפסקת פעילות הוועדה.
רוב חברי הוועדה במהלך 1922 הוגלו מרוסיה הסובייטית.
מקסים גורקי שהיה בין יוזמי הוועדה החליט לעזוב את רוסיה וב-16 באוקטובר 1921 נסע לאירופה לצורכי קבלת טיפול רפואי לפי הגרסה הרשמית.
ארגון אמריקאי "ARA" ריכז את התרומות מהממשל, גופים פרטיים וארגון של פריטיוף ננסן.
לקראת 9 בפברואר 1922 בידי הארגון היה תקציב של 42 מיליון $.
במאי 1922 הארגון שלח מזון למעל 6 מיליון אנשים (לעומת כ-800 אלף מכל הארגונים האחרים).
באוגוסט 1922 במסעדות שאורגנו על ידי אמריקאים חילקו מזון לכ-10.3 מיליון אנשים.
בארגון עבדו כ-300 אזרחים אמריקאים שהגיעו לרוסיה ומעל 120 אלף תושבי רוסיה.
בסך הכול הארגון ניצל 78 מיליון $, מהם 28 מיליון $ היו מתקציב הממשלה, 13 מיליון מתקציב הממשל הסובייטי והיתר תרומות פרטיות.
לקראת אוקטובר 1922 לאור שיפור משמעותי במצב הסיוע הופסק.
המצב הקשה ביותר היה באזורים הסמוכים לנהר וולגה - מחוז סמרה, טטרסטן ובשקיריה.
בנוסף לכך היה רעב המוני בדרום אוקראינה ובתחומי קזחסטן של היום.
באזורים אלו ירידת האוכלוסייה הגיעה לכ-20%.
בשנת 1922 כ-1.5 מיליון ילדים היו ללא קורת גג וללא השגחת מבוגרים.
הם הסתובבו ברחובות וביקשו מזון.
בבית יתומים בו הם רוכזו, רמת התמותה הגיעה לכ-50%.
מאות אלפי תושבים מרוסיה ואוקראינה, מרביתם יהודים, היגרו מארצם לארצות השכנות ממערב, פינלנד, ליטא, לטוויה, אסטוניה, פולין ורומניה.
מרבית המהגרים המשיכו לנוע הלאה לכיוון מערב.
בדצמבר 1921 החליט לנין על ביטול אזרחותם של כ-800,000 אנשים, שעזבו את גבולות ברית המועצות במהלך המלחמה והפך אותם בכך לחסרי אזרחות.
הרסטורציה האנגלית החלה בשנת 1660 כאשר הושב שלטון המלוכה האנגלית על הממלכות אנגליה, סקוטלנד ואירלנד, תחת צ'ארלס השני, לאחר אינטרגנום שבא בעקבות מלחמת האזרחים האנגלית (1642-1651).
המונח רסטורציה (שחזור) משמש לתיאור גם של אירוע שיבת המלוכה וגם של התקופה שלאחריו שבה נוצרת הסדרה פוליטית חדשה.
בראייה ההיסטורית המקובלת, הרסטורציה האנגלית כוללת את כל תקופת שלטונו של צ'ארלס השני (1660-1685), ולעיתים קרובות גם את תקופת שלטונו הקצרה של אחיו הצעיר ג'יימס השני (1685-1688).
בהקשרים מסוימים, ניתן להכליל במונח זה גם את תקופת מלכי סטיוארט המאוחרת השלמה עד מותה של המלכה אן וירושת המלוכה על ידי בית הנובר בשנת 1714; לדוגמה כוללות גם יצירות מאוחרות שנכתבו בשנת 1710.
שלטון הפרוטקטורט, שהיה בזמן "חבר העמים האנגלי" וקדם לרסטורציה האנגלית, היה נמשך אלמלא בנו של אוליבר קרומוול, ריצ'רד, שנעשה האדון המגן לאחר מות אביו, נכשל בהמשך יישום מדיניותו של אביו.
החולשה העיקרית של ריצ'רד קרומוול הייתה שלא היה לו את אמונו של הצבא.
שבעה חודשים לאחר שירש את אביו בתפקיד, ב-6 במאי 1659, קבוצת קצינים בכירים ("סיעת בית ולינגפורד") הדיחה אותו מהשלטון וכינסה פרלמנט חדש.
צ'ארלס פליטווד מונה כחבר הן בוועדת הביטחון והן במועצת המדינה, וכאחד משבעת הנציבים לצבא.
ב-9 ביוני 1659, מונה לגנרל הכללי של הצבא.
עם זאת, הנהגתו התערערה בעיני חברי הפרלמנט, אשר בחרו להתעלם מסמכותו של הצבא, באופן דומה למה שקרה בפרלמנט של לפני מלחמת האזרחים האנגלית הראשונה.
התקוממות מלוכנית תוכננה ל-1 באוגוסט 1659, אך סוכלה.
עם זאת, סר ג'ורג בות' השיג שליטה במחוז צ'שייר.
בות אחז בצ'שייר עד סוף חודש אוגוסט, כאשר הוא הובס על ידי גנרל למברט.
ב-12 באוקטובר 1659, מדיח הפרלמנט את הגנרל ג'ון למברט ונושאי משרה נוספים, וממנה את פליטווד כראש המועצה הצבאית תחת סמכותו של היושב הראש.
ביום שלמחרת למברט הורה על סגירת דלתות הפרלמנט ומניעת כניסת חבריו.
ב-26 באוקטובר מונתה ועדת הביטחון, וכללה את פליטווד ולמברט כחברים.
למברט התמנה כגנרל הכללי של כל הכוחות באנגליה ובסקוטלנד, עליהם פיקד קודם פליטווד.
ועדת הביטחון שלחה את למברט עם כוח גדול לפגוש את ג'ורג' מונק, מפקדם של הכוחות האנגלים בסקוטלנד, לנהל עמו משא ומתן או להכריח אותו לעמוד בתנאי הוועדה.
מונק, מושל סקוטלנד תחת ה"קרומוולים", צעד דרומה עם צבאותיו מסקוטלנד בעוד שצבאו של למברט החל לנטוש אותו, והוא חזר ללונדון כמעט לבד.
צבאו של מונק הגיע ללונדון ללא התנגדות בדרך.
הפרסביטריאנים, שהוצאו בטיהור של פרייד ב-1648, הוחזרו וב -24 בדצמבר הצבא השיב את הפרלמנט הארוך.
פיקודו של פליטווד נשלל ממנו והוא התייצב בפני הפרלמנט כדי לענות על התנהלותו.
ב-3 במרץ 1660, למברט נשלח למגדל לונדון, שממנו הוא נמלט חודש לאחר מכן.
הוא ניסה להצית מחדש את מלחמת האזרחים לטובת חבר העמים האנגלי על ידי הכרזה הקוראת לכל התומכים של "הסיבה הישנה והטובה" להתגייס לשדה הקרב באדג'היל.
אך הוא נשבה בשנית על ידי קולונל ריצ'רד אינגולדסבי, אחד מרוצחי המלך צ'ארלס הראשון, שקיווה לזכות בחנינה על ידי מסירת למברט למשטר החדש.
למברט נכלא ומת במעצר באי דרייק בשנת 1684 וקולונל אינגולדסבי אכן זכה לחנינה.
ב-4 באפריל 1660, צ'ארלס השני פרסם את "הצהרת ברדה" בה הודיע שיעניק חנינה על כל הפשעים שבוצעו בתקופת מלחמת האזרחים לכל מי שיכירו בו כמלך, למעט מספר קטן של אנשים שהיו מעורבים בהוצאתו להורג של אביו.
מונק ארגן אספה חדשה של הפרלמנט, שנפגש בפעם הראשונה ב-25 באפריל.
ב-8 במאי הפרלמנט הכריז כי צ'ארלס השני היה המלך החוקי מאז הוצאתו להורג של צ'ארלס הראשון בשנת 1649. "חוקתית, זה היה כאילו תשע עשרה השנים האחרונות מעולם לא קרו".
צ'ארלס שב מהגלות, עזב את האג ב-23 במאי ונחת בדובר ב-25 במאי.
הוא נכנס לונדון ב -29 במאי, יום הולדתו.
כדי לחגוג את "שיבתו של הוד מלכותו לפרלמנט שלו" ה-29 במאי נעשה חג, הידוע בכינוי " Oak Apple Day" (יום תפוח האלון).
הכתרתו נערכה במנזר ווסטמינסטר ב-23 באפריל 1661.
כמה מבני התקופה תיארו את הרסטורציה כ"נס במצוות האל".
הגאולה הפתאומית והבלתי צפויה מההדרה והעריצות התפרשה כשיקום של סדר הטבעי ואלוהי.
הפרלמנט האבירי התכנס בפעם הראשונה ב-8 במאי 1661, והתקיים במשך 17 שנים, עד שפוזר ב-24 בינואר 1679. רוב מכריע של חברי פרלמנט זה היו מלוכנים (תומכים במוסד המלוכה).
הוא היה ידוע גם בשם הפרלמנט הפנסיונרי בשל הגמלאות הרבות שהעניק לחסידיו של המלך.
הדמות הפוליטית המובילה בתחילת הרסטורציה הייתה אדוארד הייד, רוזן קלרנדון ה-1. הייתה זו "המיומנות והחוכמה של קלרנדון שעשתה את הרסטורציה בלתי ניתנת לערעור".
מלוכנים רבים שהוגלו חזרו ותוגמלו.
רופרט נסיך הריין חזר לשירות הממלכה, הפך לחבר מועצה סודי וקיבל קצבה.
ג'ורג גורינג, רוזן נוריץ' ה-1, חזר לתפקיד מפקד משמר המלך וקיבל פנסיה.
מרמדוק לאנגדאל חזר ונעשה "הברון לאנגדאל".
ויליאם קוונדיש דוכס ניוקאסל ה-1, חזר והצליח להחזיר לעצמו חלק הגדול יותר של אחוזותיו.
כמו כן, הוא התקבל מחדש בשנת 1666 למסדר הבירית.
הושב מעמדה של הכנסייה האנגליקנית ככנסייה הלאומית באנגליה, על בסיס קוד קלרנדון וחוק האחידות 1662.
המהפכה המהוללת סיימה את הרסטורציה.
המהפכה המהוללת שהדיחה את המלך, ג'יימס השני, מלך אנגליה, הייתה מונעת על ידי איחוד של חברי פרלמנט אנגלים עם הסטאדהאודר ההולנדי ויליאם השלישי מבית אורנז'-נסאו (ויליאם מאוראנז').
הפלישה המוצלחת של ויליאם לאנגליה עם צי וצבא הולנדיים הובילה לעלייתו לכס המלוכה האנגלי כויליאם השלישי, מלך אנגליה במשותף עם אשתו מרי השנייה, מלכת אנגליה.
באפריל 1688, ג'יימס השני פרסם מחדש את הצהרת המחילה (המבטלת את חוקי הכפיפות לכנסייה האנגליקנית ומאפשרת חופש פולחן לזרמים הנוצריים השונים באנגליה) והורה לכל אנשי הדת האנגליקנית לקרוא אותה לקהילותיהם.
כאשר שבעה בישופים, כולל הארכיבישוף של קנטרברי, הגישו עתירה המבקשת בדיקה מחודשת של המדיניות הדתית של המלך, הם נעצרו ונשפטו בגין הוצאת דיבה חתרנית.
ב-30 ביוני 1688, קבוצה של שבעה אצילים פרוטסטנטים הזמינה את נסיך אורנז' לבוא לאנגליה עם צבא, בספטמבר התברר כי ויליאם עומד לפלוש לאנגליה.
כאשר ויליאם הגיע ב-5 בנובמבר 1688, ג'יימס איבד עשתונות, סירב לתקוף את ההולנדי הפולש וניסה להימלט לצרפת.
הוא נתפס בקנט; מאוחר יותר, הוא שוחרר והושם תחת שמירת מגן הולנדית.
מכיוון שלא רצה לעשות מג'יימס קדוש מעונה, ויליאם, נסיך אורנז', איפשר לו לברוח ב -23 בדצמבר.
ג'יימס התקבל בצרפת על ידי בן דודו ובעל בריתו, לואי הארבעה עשר, שהציע לו ארמון וקצבה.
ויליאם ערך כינוס של הפרלמנט על מנת להחליט כיצד להתמודד עם המצב.
מחד, חברי הפרלמנט סירבו להדיח את ג'יימס, אך מאידך הכריזו כי ג'יימס, שנמלט לצרפת, ויתר בכך על זכותו לכתר האנגלי, ולכן כס המלוכה כעת נותר פנוי.
כדי למלא את הריק שנוצר, בתו של ג'יימס, מרי הוכרזה כמלכה; היא הייתה חייבת לשלוט במשותף עם בעלה ויליאם, נסיך אורנז', שישמש כמלך.
הפרלמנט העביר את חוק הזכויות של 1689 שגינה את ג'יימס בגלל ניצול לרעה של כוחו.
ההפרות שנזקפו לחובת ג'יימס כללו את ביטולם של חוקי המבחן (חוקי הכפיפות לכנסייה האנגליקנית), העמדה לדין של שבעה בישופים בשל עתירה כנגד הכתר, הקמתו של צבא קבע בעת שלום, והטלת עונשים אכזריים.
החוק מצהיר גם כי מעתה ואילך, לנוצרי קתולי אסור לרשת את כס המלוכה האנגלית, וכן אסור לאוחז בכתר האנגלי לשאת בן זוג קתולי.
ארגון הטרור המדינה האסלאמית (הידוע בכינויו "דאעש") עוסק מאז 2014 בהרס ובגנבה של נכסי תרבות וחפצים היסטוריים עתיקים בעיראק, בסוריה ובלוב, בטענה שהללו מהווים עבודת אלילים, וכן כדי למוכרם במדינות זרות.
בראשית יוני 2014 נכבש רוב שטחה של העיר מוסול שבעיראק בידי מורדים חמושים סונים, המשתייכים לארגון המדינה האסלאמית.
בתוך שבועות ברחו ממוסול כל תושבי העיר הנוצרים, לאחר שהארגון הורה לנוצרים שבעיר להמיר את דתם לאסלאם או לשלם מס גולגולת.
עוד באותה שנה דווח שדאעש עוסק בהשמדתם של מסגדים שיעיים עתיקים בעיר, באמצעות דחפורים וחומרי נפץ.
תמונות מההרס הופיעו באתרי האינטרנט של דאעש תחת הכותרת: "הריסת מקדשים ואלילים במחוז נינוה".
הכנסיות הנוצריות הוחרבו גם הן.
דווח גם על השמדת קברה של הנערה ראס אל-ג'אדה שהמקומיים נהגו לבקר בו, וכן שנסגר המוזיאון הגדול בעיר, ועובדיו הותקפו.
ביולי אותה שנה הרסו אנשי דאעש את מסגד נבי יונס, אחד משלושת מקומות הקבורה המיוחסים ליונה הנביא (השניים האחרים נמצאים בישראל, במשהד ובאשדוד), בנימוק ש"המסגד הפך למקום של כופרים".
כמו כן הוחרב גם אתר שנטען שהוא קבר דניאל הנביא, ומסגד "פתח'י אל-חאן".
ב-25 ביולי הוחרב "מסגד עאון אל-הדין" במוסול.
המסגד נבנה במאה ה-13, היה אחד המעטים ששרדו את הפשיטות המונגוליות, ונודע בתקרה המקומרת שלו שהזכירה חלת דבש.
יומיים לאחר מכן פוצץ מסגד הנביא ג'ירג'יס, הוא גאורגיוס הקדוש, שבנייתו מתוארכת למאה ה-14.
ב-24 בספטמבר החריבו אנשי הארגון את "מסגד אל-ארבעין" בתיכרית, שהכיל כ-40 קברים מתקופת עומר.
ב-27 בפברואר הוחרב "מסגד קובר" מהמאה ה-12, בטענה שאנשים סגדו לקבר ששכן במרכזו.
בשנת 2015 הורה הארגון על הסרת כל העיטורים מקירות המסגדים במוסול, אפילו אלו שהכילו פסוקי קוראן המזכירים את אללה.
זאת בטענה שהם מהווים "השקפה מוטעית של יצירתיות, בניגוד ליסודות השריעה".
אלו שסירבו לעשות זאת הוצאו להורג.
במרץ אותה שנה הוחרב מסגד חמו אל-קדו () שנבנה בשנת 1880, וכן מסגדים סופיים בלוב.
ביוני של אותה שנה דווח על השמדת מוזוליאום עתיק בתדמור, שיוחס לאחד מצאצאי הנביא מוחמד.
ביוני 2017 פוצץ דאעש את מסגד א-נורי במוסול, כפעולת זעם בשל תבוסת הארגון בקרב על העיר מוסול.
עם כיבוש מוסול נמלטו ממנה כל הנוצרים.
ב-16 ביוני 2014 השמיד הארגון את כל הכנסיות בעיר.
ב-26 ביולי דווח על הריסת "כנסיית סנט מרי" במוסול, באמצעות מטעני צד.
ב-21 בספטמבר פוצצו חמושים את הכנסייה לזכר רצח העם הארמני בדיר א-זור.
שלושה ימים לאחר מכן פוצצה בעזרת חומרי נפץ מאולתרים כנסייה אשורית עתיקה בתיכרית, שנודעה בשם "הכנסייה הירוקה".
בתחילת פברואר 2015 פוצצה כנסיית אל-טארה במוסול, שבנייתה מתוארכת לתחילת המאה ה-7, והייתה בין הכנסיות העתיקות ביותר בעיר.
ב-5 באפריל הוחרבה כנסייה אשורית נוספת בעיר תל נאסרי שבסוריה.
כנסייה נוספת במוסול, שהייתה על פי הדיווחים בת אלפי שנים, פוצצה ביולי.
בפיצוץ נהרגו גם ארבעה ילדים.
ב-27 בינואר 2014 דווח שדאעש פוצץ חלק מהחומה שהקיפה את העיר האשורית העתיקה נינוה.
ב-26 בפברואר פורסם סרטון ובו נראים קבוצת חמושים במוזיאון מוסול, המשחיתים מוצגים היסטוריים עתיקים מהתקופה האשורית באמצעות פטישי אוויר.
אחד המשחיתים מכריז בסרטון: "מוסלמים!
העתיקות שמאחורי שימשו אלילים עבור תושבי האזור הקדומים, אשר סגדו להם במקום לסגוד לאללה".
בתחילה נטען שחלק מהמוצגים הם למעשה רק העתקים, אולם מאוחר יותר הודתה ממשלת עיראק שמדובר במוצגים המקוריים.
אחד מתושבי מוסול שהיה עד להרס אמר: "אני מזועזע לגמרי, זה אסון, עם האובדן של המוצגים האלה אנו כבר לא יכולים להיות גאים בתרבות של מוסול".
ב-5 במרץ של אותה שנה דיווח משרד התיירות והעתיקות של עיראק, שדאעש החל בהשמדת העיר העתיקה מהמאה ה-13 לפנה"ס כלח (הידועה גם בשם "תל נימרוד"), באמצעות דחפורים.
כעבור חודש דווח שמלאכת ההשמדה הושלמה ופורסמו תמונות המציגות את ההרס.
ב-7 במרץ החל הארגון בהשמדת העיר העתיקה חטרא.
יום לאחר מכן הוחרבה דור שרוכין.
באוגוסט-ספטמבר 2014, נהרס מנזר דייר מאר אליה מנזר מהמאה ה-6 של הכנסייה המזרחית .
בדצמבר 2014, הרס הארגון את מבצר תל עפר שנבנה בתקופה עות'מאנית.
באפריל 2015, דווח שהארגון הרס במוסול את מצודת באשטאביא אתר ארכאולוגי מהמאה ה-12.
באוגוסט 2014 כבש דאעש את העיר א-רקה בסוריה, ב-27 בפברואר של אותה שנה רמסו אנשי הארגון בעזרת דחפורים פסל אשורי עתיק מהמאה ה-8 לפנה"ס ששכן בעיר.
על פי מגזין "דאבק" השייך למדינה האסלאמית, שני פסלי אריות נוספים מאותה תקופה שמקורם באתר הארכאולוגי "ארסלאן טאש", והועברו לעיר א-רקה הושמדו.
במרץ 2014 נמסר כי המחסנים של התל הארכאולוגי תל סבי אבייד שהכילו כ-6,000 פריטים נשדדו מהאתר.
במאי 2015 כבש דאעש חלקים גדולים ממחוז חומס, סביב העיר העתיקה תדמור, והחל להפגיז את העיר; כתוצאה, הוכרזה סכנה לעתיקות העיר.
ב-13 במאי, פתח דאעש במתקפה על תדמור החדשה.
בלילה שבין 20 ל-21 במאי נכבשה כליל העיר בתום קרב בן מספר ימים שבו נהרגו כ-350 איש.
ב-21 במאי הוצאו כמה כלים קדומים מהמוזאון של תדמור על ידי האוצרים הסורים והועברו בשתי משאיות לדמשק.
כמה פרוטומות יווניות-רומיות, תכשיטים וחפצים אחרים שנבזזו מהמוזאון של תדמור נמצאו בשוק העתיקות הבינלאומי.
באותו יום, כוחות דאעש נכנסו לאתר המורשת העולמית.
על פי עדי ראייה, ב-23 במאי הרסו החמושים את האריה של אל-לאת ופסלים אחרים.
מאז ה-27 במאי 2015, שימש התיאטרון הרומי בתדמור כמקום להוצאה להורג פומבית של מתנגדי דאעש.
סרטון וידאו שנעשה על ידי דאעש מראה את הריגתם של 20 אסירים בידיהם של מוציאים להורג בני עשרה, לעיני מאות גברים וילדים.
בפינוי המוזיאון של העיר לפני ההשתלטות של דאעש השתתף גם הארכאולוג ח'אלד אל-אסעד, מנהלה לשעבר של רשות העתיקות של תדמור.
אל-אסעד בן ה-81 עונה במשך חודש ימים כדי להשיג מידע על אוצרותיה החבויים של העיר, אך סירב למסור כל מידע לשוביו.
ב-18 באוגוסט 2015 הוא הוצא להורג בכיכר העיר, שם נושא-חרב רעול-פנים ערף את ראשו אל מול קהל.
גופתו הוצגה לראווה בכיכר מרכזית בתדמור החדשה, כשעל מותניו נתלה שלט המפרט את "פשעיו" ובהם: ייצוג סוריה ב"וועידות של כופרים" והיותו "מנהל עבודת האלילים" בתדמור.
לאחר מכן נתלתה גופתו על עמוד רומי בעיר העתיקה.
ב-23 באוגוסט הוחרב מקדש בעל שמין באמצעות חומרי נפץ שהונחו בתוכו.
שבוע לאחר מכן החלו להגיע דיווחים על כך שדאעש הרס חלק ממקדש בל, שתצלומי לווין שפורסמו ב-1 בספטמבר הראו שכל מבנה המקדש נהרס לחלוטין.
בחודש אוגוסט פוצץ גם מגדל אלהבל, מבנה קבר בתדמור שהיה חלק מהנקרופוליס של העיר העתיקה.
בתחילת אוקטובר פוצצו את הקשת הגדולה שהייתה חלק מהאכסדרה הגדולה של העיר העתיקה.
במרץ 2016 צבא סוריה בגיבוי אווירי של חיל האוויר הרוסי כבש מחדש את העיר תדמור, ויו"ר המינהל הכללי למוזיאונים ועתיקות של סוריה (المديرية العامة للآثار والمتاحف), מאמון עבד אל-כרים, הודיע כי יבוצעו עבודות שחזור ושיקום לכל האתרים שהושמדו על ידי ארגון המדינה האסלאמית.
בדצמבר 2016, הצליח דאעש לכבוש מחדש את תדמור.
כוחות רוסיים וסוריים הספיקו להבריח חלק מהעתיקות לדמשק.
בינואר 2017 דווח שדאע"ש הרס את הטטרפילון, אחד מהאתרים הארכאולוגיים המפורסמים ביותר בעיר העתיקה.
בנוסף, הם הרסו גם את חזית התיאטרון הרומי בתדמור.
הרעב הגדול הוא כינוי שניתן לרעב המוני ששרר באירופה בימי הביניים, בין השנים 1315 – 1322 בגלל התקררות אקלים קיצונית.
בשנת 1317 הטמפרטורות חזרו לטווח הרגיל, אך הרעב השפיע בצורה משמעותית לפחות עד שנת 1322. הוא פגע באזורים נרחבים בצפון אירופה, בהם גרמניה, חלקים בצפון סקנדינביה, צפון צרפת, איי בריטניה (למעט צפון סקוטלנד), הבלקן ומערב פולין, ונעצר בדרום היבשת בהרי האלפים והפירנאים.
רעב זה מהווה נקודת מפנה משמעותית בהיסטוריה של אירופה בימי הביניים, שכן הוא סימן את סיום תקופת שגשוג, והשפיע באופן ניכר על האוכלוסייה והיחס לכנסייה.
בשנים שקדמו לרעב הגדול אירופה שגשגה.
משנת 800 עד 1300 החקלאות באירופה פרחה, איכות החיים עלתה וניכרה עלייה משמעותית ויציבה בריבוי האוכלוסין.
עם זאת, המאה ה-14 באירופה הייתה רוויה באסונות, הן מעשה ידי אדם והן מעשי הטבע.
בין אסונות האדם ניתן למנות את מלחמת מאה השנים (1337-1453).
אסונות הטבע עומדים בסימן הגל הראשון של "עידן הקרח הקטן" שעל פי ההערכות השפיע על אירועים רבים של תחילת המאה, כמו "הרעב הגדול" ואף על המגפה השחורה (1347-1351).
הצטברות זו של אסונות גרמו לשינויים דרמטיים ברחבי אירופה.
בשנים הללו מתו מיליוני בני אדם, ואנשים החלו לערער על המוסדות והאמונות ששררו באותה תקופה באירופה.
אסונות אלו השפיעו לרעה על התפתחותה של אירופה בשנים שלאחר מכן.
אמנם מניין המתים ברעב הגדול לא השתווה למיליונים שמתו באסונות האחרים, אך תרומתו ניכרת בהעצמת האסונות הבאים שפקדו את אירופה.
הרעב שפקד את אירופה הוגדר כרעב המוני, מצב קיצון של מחסור רחב במזון לתקופה משמעותית וקצובה, שגורם לחולי ורעב בקרב ההמון.
רעב מסוג זה היה תופעה חוזרת ונשנית במאה ה-14. לאחר "הרעב הגדול" ישנו רעב המוני גם בין השנים 1328-1329 והשנים 1338-1339.
היא נעצרה בדרום על ידי הרי האלפים והפירנאים.
"עידן הקרח הקטן" (מאה ה-14 עד המאה ה-19), שהחל בתקופה זו גרם להתקררות אקלים קיצונית באירופה, התקררות שהתבטאה בחורפים קפואים וקיציים רווי גשמים.
אקלים זה פגע בתוצרת החקלאית בצורה משמעותית.
היבול שגדל נהרס על ידי הגשם, השדות היו קשים לחרישה חדשה, והיבול שהצליח לגדול בתנאים הקשים היה מועט.
אביב של שנת 1315 היה גשום מאוד.
הגשמים הרבים הקשו על חרישת השדות, וכן גרמו לזרעים שנזרעו להירקב.
ב-1316, המזג האוויר הקשה לא הרפה, ואנשים היו כבר חלשים מחוסר תזונה ואיבדו את יכולתם לעבוד את האדמה הקרה.
בקיץ של 1317 האקלים השתפר, אך ההתאוששות לא קרבה לבוא.
הזרעים שבדרך כלל נשמרו לזריעה כבר נאכלו על ידי האנשים, היה מחסור בבהמות משא, שני עניינים אלו עיכבו זריעת שדות חדשים, והתוצרת חזרה להרגלה רק בשנת 1325. בשנת 1317, הרעב הכה כבר בכל שכבות האוכלוסייה, לורדים, מלכים ואיכרים הושפעו כאחד.
עדות לחוסר של המלכים במסמכים שונים וכן בכרוניקל של סאנט אלבה, שם מדווח כי מלך אנגליה אדוארד השני, התקשה למצוא לחם לעצמו ופמלייתו.
בשנים הראשונות לרעב עלה יוקר המחיה בצורה דרסטית.
מחיר החיטה, שעועית ואפונה עלה פי חמישה, ואף המלח (שהיה חשוב ביותר בתקופה זו מכיוון ששימש להמלחת ושימור הבשר), עלה ל-35 שילינגס.ישנן עדויות לכך שהערך התזונתי של הלחם שכן נוצר היה דליל ביותר, וכך גם אנשים שאכלו היו בתת-תזונה.
המחסור הגדול הצריך את התאמתם של אנשי אירופה לתנאי החיים החדשים.
חלק מהלורדים עברו מחקלאות ישירה להשכרה על מנת שיהיה להם הכנסה.
לורדים אחרים קיצצו בכוח אדם, ואף משכנו את נכסיהם.
האיכרים לרוב, משכנו את חפציהם ומכרו את אדמתם לכנסייה עבור כסף מזדמן.
במהלך שנות הרעב, אנשים ניזונו בעיקר מליקוט צמחים, שורשים, אגוזים ואף קליפות עצים ביערות.
וכשזה אזל אנשים פנו לבשר סוסים וכלבים, אשר נעשה מצרך יקר.
הרעב החמיר במהלך השנים כי תוצרת האדמה קטנה משנה לשנה.
הסיבה לכך לא הייתה נעוצה רק באקלים הקשה, אלא גם מפני שהמחסור בתזונה החליש את אנשי אירופה פיזית ופגם ביעילות עבודתם.
בנוסף לכך, חוסר המזון החליש גם את בעלי החיים במשק, שכתוצאה מכך התקשו לחרוש.
כאשר האנשים לא מצאו תבואה הם נאלצו לשחוט את חיות המשק שלהם, דבר שהקשה על עבודת האדמה בשנים הבאות.
המלחמות שאפפו את אירופה במאה ה-14, הגבירו את עוצמת ההרס והקטינו בצורה משמעותית את תפוקת היבול.
גידול האוכלוסין בתקופה שקדמה לרעב, השפיע גם הוא על המצוקה הקשה בזמן הרעב.
שהרי היו יותר אנשים להאכיל, ובכך גם יותר אנשים במצוקה.
הרעב גרם לשתי תופעות הפוכות באוכלוסייה.
מחד גיסא, מבוגרים וזקנים רבים הרעיבו את עצמם עד מוות על מנת לאפשר לבני משפחתם הצעירים יותר לאכול ולשרוד, וכן בתקווה שהם יוכלו לעבד את האדמה.
מאידך גיסא, היו לא מעט דיווחים של קניבליזם (דיווחים שאין דרך לאמתם), ונטישת ילדים.
הסיפור של עמי ותמי הידוע בשם הנזל וגרטל, ממעשיות האחים גרים מתאר תופעה זו של נטישת ילדים ביערות.
ל"רעב הגדול" היו השלכות על האוכלוסין, על הכנסייה וכן על התרבות האלימה.
בתקופת הרעב אנשים רבים ויתרו על נכסיהם וקרקעותיהם לכנסייה, על מנת לקבל כסף במהירות ובשל כך נכסי הכנסייה גדלו מאוד בתקופה זו.
עם זאת, היחס לאנשי הכנסייה השתנה.
"הרעב הגדול" הביא למשבר אמוני בקרב המאמינים הנוצריים משום שתפילותיהם לא נענו.
הם החלו לערער תחת הסמכות והכוח של הכנסייה הקתולית ששלטה אז, והדבר חיזק תנועות נוצריות שונות שעד אז נחשבו כתות משום שהתנגדו לאפיפיור.
בתקופה שלפני "הרעב הגדול" (800 עד 1300) היה גידול מסיבי באוכלוסין, ריבוי זה נחלש עוד בתקופה שקדמה לרעב, אך יש רואים ב"רעב בגדול" את הסיום הסופי של צמיחה זו.
יש המקשרים בין תקופת "הרעב הגדול" למחיר הדמים העצום שגבה המוות השחור בהמשך המאה ה-14, שכן היא החלישה את אנשי אירופה מבחינה בריאותית.
תוחלת החיים בתקופת הרעב הייתה פחות מ-30 בעוד שבתקופה שלאחר הרעב (1376) היא עלתה לגיל 35. בנוסף לכך, הרעב גרם למצב קיצון בו אנשים הרגישו צורך הישרדותי לגנוב.
תרבות אלימה זו רק התעצמה בשנים לאחר הרעב.
הוקינס הבן הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק במשך 13 עונות בליגת ה-NBA, בעמדת הקלע.
ממוצעיו לאורך הקריירה הם 14.7 נקודות, 3.6 ריבאונדים, 2.9 אסיסטים ו-1.7 חטיפות למשחק.
הוקינס נולד וגדל בשיקגו, אילינוי, ושיחק כדורסל מכללות באוניברסיטת בראדלי שבפאוריה הסמוכה.
בעונת ה שלו קלע 36.3 נקודות בממוצע למשחק, ונבחר לחמישיית העונה של ליגת המכללות.
כמו כן זכה הוקינס בחמישה פרסים המוענקים לשחקן המצטיין של ליגת המכללות, מתוך שמונה שחולקו באותה תקופה (דני מאנינג זכה ביתר הפרסים).
בארבע שנותיו בבראדלי רשם ממוצעים של 24.1 נקודות, 6.5 ריבאונדים ו-3.2 אסיסטים למשחק.
בעת סיום לימודיו דורג הוקינס במקום הרביעי בטבלת קלעי כל הזמנים של ליגת המכללות, עם 3,008 נקודות בסך הכול.
במשחק הרביעי של נבחרתו, מול נבחרת סין, נפצע הוקינס ולא חזר לשחק עד סיום הטורניר.
בארבעת המשחקים בהם שותף קלע הוקינס 8.8 נקודות בממוצע למשחק.
הוקינס נבחר בבחירה השישית של דראפט ה-NBA לשנת 1988 על ידי קבוצת לוס אנג'לס קליפרס, ונשלח מיד לפילדלפיה 76' בתמורה לרוקי צ'ארלס סמית', עמו שיתף פעולה בנבחרת ארצות הברית.
כבר בעונתו הראשונה תפס הוקינס מקום קבוע בחמישיית הקבוצה, קלע 15.1 נקודות בממוצע למשחק ונבחר לחמישיית הרוקיז של העונה.
ב-4 העונות הבאות הפך לאחד מכוכבי הקבוצה, לצד צ'ארלס בארקלי, כשהשיג ממוצע של 19.9 נקודות למשחק.
בעונת רשם שיא קריירה של 22.1 נקודות למשחק, ונבחר בפעם היחידה בקריירה להשתתף במשחק האולסטאר.
בתקופתו בפילדלפיה העפילה הקבוצה 3 פעמים לפלייאוף ה-NBA, ובשתיים מהן הודחה על ידי שיקגו בולס.
לקראת עונת נשלח הוקינס בטרייד לשארלוט הורנטס.
בשתי עונותיו בשארלוט קלע 14.3 נקודות בממוצע למשחק, והוביל אותה, יחד עם אלונזו מורנינג ולארי ג'ונסון, להעפלה לפלייאוף .
בסיבוב הראשון התמודדו ההורנטס מול שיקגו בולס, אליה חזר מייקל ג'ורדן מפרישה, והפסידו בתוצאה 3-1. בסיום אותה עונה הועבר הוקינס לסיאטל סופרסוניקס, בטרייד ששלח לשארלוט את הקלע קנדל גיל.
לצד גארי פייטון, דטלף שרמפף ושון קמפ, עזר הוקינס לסופרסוניקס להעפיל לגמר ה-NBA, לראשונה מאז עונת .
בסדרת הגמר שוב פגש הוקינס את קבוצת עיר הולדתו, שיקגו בולס, והפסיד לה בתוצאה 4-2. בעונתו האחרונה בסיאטל, , זכה בפרס הספורטיביות של ה-NBA, המוענק לשחקן ש"הפגין התנהגות אתית, משחק הוגן ויושרה".
בשנת 1999 עבר לשחק בעיר הולדתו, שיקגו, עבור הבולס.
בעונתו היחידה בקבוצה צנחו ממוצעיו ל-7.9 נקודות ב-26.6 דקות למשחק, וקבוצתו ניצחה 17 משחקים בלבד.
בעונתו האחרונה בקריירה, , חזר לשארלוט הורנטס וקלע 3.1 נקודות למשחק בטרם פרש ממשחק, בגיל 34. לאורך הקריירה קלע הוקינס 1,226 שלשות, שהציבו אותו בעת פרישתו במקום העשירי בתולדות ה-NBA.
הרעב הגדול בצפון סין התרחש בסין ב־1876–1879, השנים האחרונות של שושלת צ'ינג.
בסין הרעב מכונה "דִינְגְווּ צִ'יחְוָאנְג" (סינית: 丁戊奇荒).
בצורת קשה פגעה בצפון סין בשנת 1875, בצורת שהובילה לפגיעה קשה ביבולים.
המחוזות שאנשי, זילי (כיום חלק ממחוז חביי), חנאן, שאנדונג והחלקים הצפוניים של ג'יאנגסו הם המחוזות העיקריים שנפגעו.
בין 9 ל-13 מיליון איש מצאו את מותם כתוצאה מהרעב הגדול, מתוך אוכלוסייה כוללת של 108 מיליון איש.
שינוי קיצוני במזג האוויר כתוצאה מזרם אל ניניו הוא שהוביל לבצורת ולרעב.
המיסיונר הבריטי טימותי רישרד עורר את עניין הקהילה הבינלאומית ברעב כבר בשנת 1876. הוא פנה לתושבים הזרים בשאנגחאי על מנת לגייס כספים לסיוע לקורבנות.
במרץ 1877 הוקמה ועידת שאנדונג לסיוע להקלה ברעב, בוועידה לקחו חלק דיפלומטים, אנשי עסקים וכן מיסיונרים נוצרים ופרוטוסטנטים.
רישרד הבין שהרעב נהיה קשה במיוחד במחוז שאנשי, מחוז שהיה כמעט בלתי מוכר לזרים באותם הימים.
בשנת 1878 הוא נסע למחוז זה, "יומן הרעב" שכתב תיאר את התנאים הקשים.
"העובדה שאנשים שברו את בתיהם, מכרו את נשותיהם ואת בנותיהם, אכלו שורשים ופגרים, חימר ועלים לא הפתיעה איש...המראה של גברים ונשים שוכבים חסרי אונים לצד הדרך, או אפילו מתים, נקרעים על ידי כלבים וציפורים ושל ילדים מבושלים בסירים הוא כה מזעזע עד כדי שיגרום לכל אחד לקבל חלחלה".
כאמור, מחוז שאנשי הוא המחוז שנפגע יותר מכל ברעב הכבד, לפי ההערכות כ-5.5 מיליון תושבי המחוז מתו מתוך אוכלוסייה כוללת של כ-15 מיליון איש.
האזורים המרוחקים וההרריים הם אלו שנפגעו יותר מכל.
על מנת להילחם ברעב, הוקמה רשת בינלאומית לאיסוף תרומות, רובן הגיעו מאנגליה ומעסקים זרים שפעלו בסין.
מאמצים אלו נשאו פרי, סכום של 204,000 מטבעות טיל נאספו (שווי של 7 עד 10 מיליון דולר נכון לשנת 2012).
נוצרים קתולים גייסו למעלה ממחצית מן הסכום, 125,000 טיל (כ-5 מיליון דולר) ונוכחותם הפיזית באזורים הפגועים תרמה גם היא.
יותר מ-40 מיסיונרים קתולים ו-31 נוצרים פרוטוסטנטים פעלו בשדות סין וסייעו ל-3.1 מיליון איש במחוז שאנשי לבדו.
3 מיסיונרים פרוטוסטנטים מתו ממחלות, בעיקר טיפוס הבהרות שהיה נפוץ באזורי הרעב.
ממשלת צ'ינג, פילנתרופים סינים ואנשי עסקים בסין הגיבו גם הם לרעב והחלו לצבור כספים לטובת הציבור.
הייתה יריבות מבין המסייעים מבית לבין המסייעים הזרים.
הסינים חששו שמסיונרים נוצרים ינצלו את הרעב כדי לקחת ילדים יתומים ולגרום להם להתנצר וכן להפיץ את הנצרות באמצעים אחרים.
הם התרימו סכומים גדולים של כסף שהלכו להקמת בתי יתומים וכן כדי לקנות את חירותם של ילדים ונשים שנמכרו לעבדות.
בעוד שעיקר מאמצי הסיוע מבחוץ הופנו למחוז שאנשי, המאמץ הסיני הופנה למחוזות חנאן ושאנדונג.
ביוני 1879, החלו לרדת גשמים כבדים, בעיקר באזורים מוכי הרעב, ובעקבות היבולים והקציר הנאה שנאסף כבר בסתיו מרבית הרעב היה מאחור.
אולם, אזורים הרריים רביים דולדלו מאוכלוסייה בעקבות מוות מרעב, מחלות וכן מנדידה של אנשים חסרי כל לאזורים מיושבים יותר.
אזרחים זרים תלו את האשם ברעב ובמספר המתים הגדול בחוסר הקדמה של סין וכן בשחיתות של שושלת צ'ינג.
המסיונרים שפעלו בסין בתקופת הרעב סברו שפועלם סייע ליצירת אחווה בין הסינים לבין עולם הנצרות, וכן שהם סייעו לקרב ולהפיץ את הנצרות בסין.
רסטורציה (בספרדית: Restauración) או הרסטורציה הבורבונית (בספרדית: Restauración borbónica) היא התקופה בספרד בין חזרתו לשלטון של אלפונסו השנים עשר בשנת 1874, ועד התפטרותו של אלפונסו השלושה עשר בשנת 1931, מה שהביא להקמת הרפובליקה הספרדית השנייה.
בשנת 1876 ניתנה חוקה חדשה לממלכה, אשר קבעה את ספרד כמונרכיה חוקתית, ואת הקורטס חנרלס מורכב משני בתים, הסנאט ובית הנבחרים.
באותה שנה נלחם אלפונסו נגד הקרליסטים בפיקודו של קרלוס, דוכס מדריד, והביס אותם.
בשנת 1878 ניסה פועל צעיר מטרגונה להתנקש בחייו של אלפונסו, אולם ההתנקשות נכשלה.
בשנת 1885 מת אלפונסו משחפת, וכעבור חצי שנה ילדה אלמנתו, מריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה, את אלפונסו השלושה עשר, שעלה מיד לכס המלכות, תוך שאמו משמשת כעוצרת בשמו עד לבגרותו.
בשנת 1898 פרצה מלחמת ארצות הברית–ספרד, ובעקבותיה השתלטה ארצות הברית על מושבותיה של ספרד בים הקריבי ובאוקיינוס השקט.
ב-12 באפריל 1931 התקיימו בספרד בחירות מוניציפליות, בהם זכו הרפובליקנים בהישגים משמעותיים בערים המרכזיות.
מלחמת האזרחים בספרד נמשכה עד לשנת 1939, ובסיומה השתלטו הכוחות הלאומנים בפיקודו של פרנקו על כל המדינה, והקימו את המדינה הספרדית.
הרס יצירתי הוא מונח מתחום הכלכלה המתייחס לתהליך של חדשנות במוצרים ובתהליכים, כאשר יחידות ייצור חדשות מחליפות מערכות מיושנות.
את המונח, במשמעותו המודרנית, טבע הכלכלן האוסטרי ג'וזף שומפטר.
לפי שומפטר, ההרס היצירתי הוא המקור לצמיחה כלכלית.
בשנות התשעים, הרחיב הכלכלן קלייטון כריסטנסן את המושג "הרס יצירתי" עם תאוריית החדשנות המשבשת.
כלכלנים מעטים התמקדו בדינמיות וביצרנות חסרות התקדים של המערכת הקפיטליסטית.
למעשה, אחד מהמעטים שכתבו בהרחבה על נושא זה היה קרל מרקס, אשר שיבח את המערכת הקפיטליסטית, אותה כינה גם "הבורגנות", אך בה בעת התייחס בשלילה לתחרות העזה בין עסקים, אשר גורמת לעסקים מוצלחים להחליף עסקים פחות מוצלחים בתדירות גבוהה.
להבדיל ממרקס, התייחס שומפטר לעובדה זו כאל דבר חיובי.
שומפטר טען שצמיחה כלכלית מגיעה בעיקר מחידושים ויוזמות אשר גורמים לקפיצות מדרגה בצמיחה.
שומפטר טען כי היזם גורם להרס יצירתי בכך שהוא הורס בהתמדה את הדרכים המוכרות והמסורתיות בהן נעשו דברים.
רעיונות, טכנולוגיות, מיומנויות וציוד קיימים הופכים בהתמדה למיושנים בגלל היוזמה.
פעולה זו של הרס ויצירה היא, לדבריו, הגורם המניע את הקדמה ואת השיפור ברמת החיים עבור הכלל.
שומפטר טען כי הבעיה העיקרית עם תהליך ה"הרס היצירתי" שמחולל הקפיטליזם היא שהוא גורם ליצירתם של מתנגדים רבים החשים מאוימים בגלל השינויים הרבים.
במילים אחרות, פיתוח וקדמה מביאים עמם איכות חיים ושגשוג, אך לרוב הם מחוללים גם פיטורי עובדים וסגירת מפעלים, שהצורך בהם הסתיים עם התמורות והפיתוחים השונים.
תורת ההרס היצירתי מתייחסת לכלכלה כתהליך אורגני ודינמי, מה שעומד בניגוד מוחלט למודלים של כלכלה מסורתית.
שיווי משקל כלכלי חדל להיות מטרתם של תהליכי שוק.
במקומו דינמיקות רבות משתנות כל הזמן או מוחלפות בחדשנות ותחרות.
יזמים ועובדים בטכנולוגיות חדשות ייצרו בהכרח חוסר שיווי משקל ויבליטו הזדמנויות רווח חדשות.
יצרנים ועובדים המחויבים לטכנולוגיה ישנה יותר, יהפכו להפסדיים עקב אי ההצלחה בתחרות על נתח שוק.
בעיני שומפטר, פיתוח כלכלי הוא תוצאה טבעית של כוחות פנימיים בשוק ונוצר על ידי ההזדמנות לחפש רווח.
השלכותיו והשפעותיו של ההרס היצירתי
בתהליך ההרס היצירתי, משנות חברות חופשיות סדרים כלכליים ותעשייתיים ומתאימות עצמן לצרכים וליכולות של חבריהן.
כפי שמשתמע מהמילה "הרס", התהליך גורם בהכרח להיווצרותם של "מפסידים" ו"מנצחים".
עוד בתקופת המהפכה התעשייתית בבריטניה, בין הנפגעים היו אותם עובדים שהמכונות נישלו מפרנסתם (תנועת הלודיטים).
ענף החקלאות בראשית המאה ה-21 מסוגל לייצר מזון לכ־7 מיליארד בני אדם באמצעות 2% בלבד מכח העבודה, אולם לפני 150 שנה נזקקו החקלאים ליותר מ־40% מכח העבודה על מנת לייצר מספיק מזון לאוכלוסיית העולם שהייתה אז קטנה בהרבה.
פיטורי הענק בענף החקלאות, שהתרחשו עם התפתחות האמצעים והיכולות, הובילו להקצאת עובדים יעילה יותר בתעשיות חדשות ומתפתחות, אשר נזקקו לידיים מיומנות והיו מוכנות לשלם משכורות גבוהות בהרבה משקיבלו בעבודתם בחקלאות.
התעשיות הללו הצעידו את האנושות קדימה, אך גם הן חוו בהמשך התייעלות ופיטורים המוניים – עד לשלב הבא של הקדמה האנושית.
לדבריהם, ניתן לראות פער ניכר בביצועים לאורך זמן.
הסיבה העיקרית היא בדרך בה הם מאפשרים את תהליכי ההרס היצירתי, מנהלים אותם ושולטים בהם.
חברות נבנות על הנחת ההמשכיות.
שוקי ההון נבנים על ההנחה ההפוכה - הנחת אי ההמשכיות.
המיקוד שלהם הוא על יצירה והרס.
השוק מעודד יצירה מהירה ונרחבת ומכאן התעשרות גדולה יותר.
חברות מצוינות מצליחות לשרוד, אך אינן יכולות להרוויח בטווח הרחוק.
הסיבה לכך היא בקרת תהליכים: התהליכים שעוזרים להן לשרוד, הם גם אלה שמונעים מהם את הצורך בשינוי.
במאמרה, Three key ways for companies to succeed in the Fourth Industrial Revolution, מציינת מיקי טסוסאקה שהחברות המצליחות ביותר הן אלה שחוקרות הזדמנויות עתידיות ולא אלה שמישמות מודלים עסקיים קיימים.
ה"חוקרים" (Explorers) גדלים מהר יותר ויהיו בעלי ערך גבוה יותר מהמישמים (Exploiters).
על מנת להצליח בכך, לדברי טסוסאקה, נדרשים מנהיגים אשר יאפשרו הרס יצירתי בתוך החברה וזאת על מנת לא להיות קורבן שלו.
הרע והיפה הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1952 בבימויו של וינסנט מינלי עם קירק דאגלס ולנה טרנר בתפקידים הראשיים.
העלילה עוסקת בעסקי הפקת סרטים בהוליווד עם כל התככים בין המשתתפים.
התסריט מבוסס על הספר מחווה לאיש הרע מאת ג'ורג' בראדשו
הסרט נבחר לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית של ספריית הקונגרס.
הארי פבל (וולטר פידג'ן) הוא מפיק הולוודי ותיק.
הוא מזמין למשרדו את הבמאי פרד אמיאל (ברי סאליבן), את השחקנית ג'ורג'יה לוריסון (לנה טרנר) ואת התסריטאי ג'יימס ברטלו (דיק פאוול).
פבל עבד שנים רבות עם המפיק ג'ונתן שילדס (קירק דאגלאס).
כעת נמצא שילדס בפריז ומתכונן להפיק סרט חדש.
כדי לגייס משקיעים לסרט הוא מבקש מפבל לזמן את השלושה שהם כעת בעלי שם ולבקש מהם שישתתפו בעשיית הסרט כל אחד במקצועו, כדי שיוכל לגייס משקיעים לסרט.
כל השלושה עבדו בעבר עם שילדס ונכוו ממנו.
כאן מתחיל הסיפור של כל אחד בנפרד בפלאשבק.
אמיאל עבד עם שילדס כבמאי של בי מוביס.
הוא הציע לשילדס להפיק סרט בעל רמה גבוהה יותר.
שילדס הסכים והשיג תקציב של מיליון דולר בתנאי שיחליף את אמיאל.
אמיאל נפגע וניתק את יחסיו עם שילדס אך בעקבות זאת התפרסם וביים סרט שזכה בפרס אוסקר.
ג'ורג'יה לוריסון הייתה בתו האלכוהולית של שחקן ידוע.
שילדס גילה אותה ונתן לה תפקיד ראשי בסרט למרות מצבה הנפשי ובעיית השתייה שלה.
הסרט הצליח והיא הפכה כוכבת מפורסמת אבל למסיבה לאחר הקרנת הבכורה הוא לא בא וכשהיא הגיעה לדירתו מצאה שם אישה אחרת.
הקשרים ביניהם נותקו והיא המשיכה בקריירה עצמאית ומצליחה.
ג'יימס ברטלו כתב רב-מכר ושילדס הציע לו להגיע להוליווד ולכתוב תסריט על פי ספרו.
ברטלו היסס אבל אשתו הקרתנית והיפה, רוזמרי (גלוריה גראהם), לחצה עליו לקבל את ההצעה ולעבור מווירג'יניה להוליווד.
בהוליווד ברטלו התחיל לעבוד על התסריט אך רוזמרי הפריעה לו כל הזמן.
כאשר שילדס נוכח בכך הוא שכנע את ברטלו להסתגר איתו במקום מבודד ובאותו זמן הוא דאג ששחקן בשם ויקטור ריברה המכונה "גאוצ'ו" (רולנד גילברט) יבלה עם רוזמרי.
גאוצ'ו לקח את רוזמרי לטיסה לאקפולקו ובדרך מטוסם התרסק והם נהרגו.
שילדס שכנע את ברטלו לגמור את התסריט ולוקח על עצמו לביים את הסרט.
לבסוף שילדס קבע שהסרט גרוע והחליט לגנוז אותו.
באותו זמן הוא גילה בטעות לברטלו שזה הוא שיזם את טיסתה של רוזמרי.
ברטלו מכה אותו בפניו ומסתלק.
לאחר מכן הוא כתב ספר המבוסס על מה שקרה לו וזכה בפרס פוליצר.
כעת שלושתם יושבים מול פבל שמקבל שיחת טלפון של שילדס מפריז המבקש מהם לעבוד על סרט חדש.
הם משיבים בשלילה אך בצאתם הם מאזינים בעניין לשיחה בשלוחת הטלפון בחדר סמוך ונראה שהם כן מעוניינים בכך.
הסרט זכה בחמישה פרסי אוסקר מתוך שש מועמדוית:
גלוריה גראהם זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר למרות שהיא מופיעה בסרט רק תשע דקות וחצי.
מה שהיה בזמנו הזמן הקצר ביותר לקבלת פרס אוסקר.
שיא זה נשבר ב-1977 כשביאטריס סטרייט זכתה בפרס זה על תפקידה בסרט רשת שידור שנמשך חמש דקות וארבעים שניות בלבד והיא הפכה אז לשחקנית זוכת פרס האוסקר על התפקיד הקצר ביותר בהיסטוריה.
כן זכה הסרט לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר, פרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר, פרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר ופרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
במיתולוגיה הנורדית, הְרֵסוֶולג (בנורדית עתיקה: Hræsvelgr "בולע גופות") הוא ענק בעל דמות נשר.
הרסוולג מוזכר באדה הפואטית ובאדה הפרוזאית, אשר מתארות אותו כמקור של הרוח.
באדה הפואטית, הרסוולג מוזכר בשיר "הבלדה של ואפת'רודניר", שנכתב במקור לפני התנצרות סקנדינביה ואיסלנד במאה ה-10. בשיר, האל אודין והענק ואפת'רודניר בוחנים כל אחד את חכמת השני באמצעות שאלת שאלות.
תשע השאלות הראשונות של אודין מתעסקות בהיווצרות היקום.
באדה הפרוזאית, שנכתבה במאה ה-13 על ידי סנורי סטורלוסון, הרסוולג מופיע בפרק "ההטעיה של גילבי", כאשר גילבי (שמכנה את עצמו בשם גאנגלרי), שואל את האר ("גבוה") מהיכן באה הרוח.
גאנגלרי מוסיף שהרוח היא כזו חזקה שהיא מניעה ימים גדולים ומעוררת שרפות, אך למרות עצמתה היא בלתי נראית.
הוא מסיק מכך שהיא נוצרת באורח פלא.
האר משיב לו: "אני יכול לענות לך על זה בקלות.
בקצה הצפוני של הרקיע יושב ענק בשם הרסוולג.
יש לו צורה של נשר.
וכשהוא מתחיל לעופף רוחות מופיעות תחת כנפיו." האר מצטט שירה אשר זהה לתשובתו של ואפת'רודניר לאודין באדה הפואטית.
סנורי, שחי שנים רבות לאחר התנצרות עמו, הכיר את "הבלדה של ואפת'רודניר", וציטט את השיר, ומשם מקור הבית אשר האר מצטט ב"הטעיה של גילבי".
הרסטורציה הראשונה הייתה תקופה בהיסטוריה הצרפתית שראתה את חזרתה של שושלת בורבון לכס המלכות, בין התפטרותו של נפוליאון הראשון באביב 1814 לבין מאה הימים, במרץ 1815.
המשטר הוקם בעקבות ניצחון הקואליציה השישית (בריטניה, רוסיה, פרוסיה, שוודיה ואוסטריה) במסגרת המערכה על צרפת, בזמן שהמדינה הייתה מסוכסכת בתקופת האימפריה הראשונה.
בעוד שמעצמות בעלות הברית נחלקו באשר למי שיוצב על כס המלכות של צרפת, נוצר משחק מתוחכם בין הבורבונים בגלות, המוסדות הצרפתיים והמעצמות הזרות, לפני שהתפטר נפוליאון הראשון ב-6 באפריל ופתח את הדרך ללואי השמונה עשר, אחיו של לואי השישה עשר, שחזר לפריז בסוף החודש ועבר לארמון הטווילרי.
המשטר החדש היה חוקתי: הוא אכן נועד לפייס את המדינה, לערבב את החזרה למונרכיה עם כמה מההישגים המרכזיים של המהפכה הצרפתית.
לשם כך העניק הריבון לצרפתים את אמנת 1814. הכוח המלכותי הוחזר תוך שמירה על חלק מזכויות הפרט שנרכשו במהלך המהפכה.
במהלך קיומו הקצר ניסה המשטר לפייס את המדינה.
שיטה זו אכזבה את המלוכנים הקיצוניים ביותר, שקיוו לנקמה על העוולות שנגרמו בתקופה המהפכנית, בעוד שחזרתה לשלטון של הכנסייה וצמצום היקף הצבאות יצרו במהירות אויבים למשטר.
בהקשר זה נחת נפוליאון הראשון בצרפת ב-1 במרץ 1815. עם צמצום הצבא בתחילה, הוא איגד את כל אלו שלא היה מרוצים מהשלטון והסתובב ברחבי המדינה.
לואי השמונה עשר ברח מפריז ב-19 במרץ, והמשטר נפל למחרת, עם הגעתו של נפוליאון לטווילרי.
לואי השמונה עשר יצא לגלות בגנט.
רק לאחר מאה הימים וקרב ווטרלו הצליח לואי השמונה עשר לחזור לכס המלכות, וחנך את הרסטורציה השנייה.
החזרתו של לואי ה-18 לכס המלכות בשנת 1814 בוצעה בעיקר באמצעות תמיכתו של שר החוץ לשעבר של נפוליאון, טלראן, ששכנע את מעצמות הברית המנצחות ביתרונות של רסטורציה בורבונית.
בתחילה התפצלו בעלות הברית לגבי המועמד הטוב ביותר לכס המלכות: בריטניה העדיפה את הבורבונים, האוסטרים נחשבו כעוצר עבור בנו של נפוליאון, פרנסואה בונפרטה, והרוסים היו פתוחים בפני הדוכס ד'אורליאן, לואי פיליפ, או ז'אן-בטיסט ברנדוט, המרשל לשעבר של נפוליאון, שעמד בתור לכס המלכות השוודי.
לנפוליאון הוצע לשמור על כס המלכות בפברואר 1814, בתנאי שצרפת תחזור לגבולות 1792, אך הוא סירב.
כדאיות הרסטורציה הייתה מוטלת בספק, אבל הפיתוי של שלום לציבור צרפתי עייף מלחמה, והפגנות תמיכה בבורבונים בפריז, בורדו, מרסיי וליון, עזרו להרגיע את בעלות הברית.
לואי, בהתאם להצהרת סן-אואן, העניק חוקה כתובה, האמנה של 1814, שהבטיחה בית מחוקקים דו-ביתי עם לשכת אצילים תורשתית/מינוי ולשכת צירים נבחרת - תפקידם היה מייעץ (למעט מיסוי), שכן רק למלך הייתה הסמכות להציע או לבטל חוקים, ולמנות או להחזיר שרים.
זכות הבחירה הוגבלה לגברים בעלי אחזקות רכוש ניכרות, ורק 1% מהאנשים יכלו להצביע.
רבות מהרפורמות המשפטיות, המנהליות והכלכליות של התקופה המהפכנית נותרו על כנם; קוד נפוליאון, שהבטיח שוויון משפטי וחירויות אזרח לגברים, הנכסים הלאומיים (biens nationaux) של האיכרים והשיטה החדשה של חלוקת הארץ למחוזות לא בוטלו על ידי המלך החדש.
היחסים בין הכנסייה למדינה נותרו מוסדרים על ידי הקונקורדט של 1801. עם זאת, למרות העובדה שהאמנה הייתה תנאי לשיקום, ההקדמה הכריזה כי מדובר ב"וויתור והענקה", שניתנה "באמצעות הפעלת סמכות המלוכה שלנו באופן חופשי".
לאחר פרץ סנטימנטלי ראשון של פופולריות, המחוות של לואי לקראת היפוך תוצאות המהפכה הצרפתית גרמו לו לאבד במהירות את התמיכה בקרב הרוב חסר הזכויות.
מעשים סמליים כמו החלפת דגל הטריקולור בדגל הלבן, כינויו של לואי כ"השמונה עשר" (כיורשו של לואי השבעה עשר, שמעולם לא שלט) וכ"מלך צרפת" ולא "מלך הצרפתים", וההכרה של המלוכה בימי השנה למותם של לואי השישה עשר ומארי אנטואנט הייתה משמעותית.
מקור מוחשי יותר לאנטגוניזם היה הלחץ שהפעילה הכנסייה הקתולית על בעלי ה-"biens nationalaux" ו"מהגרים" חוזרים שניסו לכבוש מחדש את אדמותיהם הקודמות.
קבוצות אחרות שנשאו רגשות כעס כלפי לואי כללו את הצבא, הלא קתולים ופועלים שנפגעו משפל שלאחר המלחמה ומיבוא בריטי.
הרס עצמי הוא מונח המשמש לתיאור כל התנהגות שמזיקה או כזו שעשויה להזיק לעוסקים בה.
התנהגויות אלה ממוקמות על רצף, כאשר בקיצוניות אחת של הסולם נמצאת פעולת ההתאבדות.
פעולות הרס עצמי עשויות להיות מכוונות, תולדה של דחף, ואף להתפתח להרגל.
המונח משמש בדרך כלל כדי לתאר הרס עצמי קטלני או כזה שעשוי להיות להרגל ולהתמכרות.
התנהגות של הרס עצמי מזוהה לעיתים קרובות עם הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות, וכן עם הפרעות נפשיות כגון הפרעת אישיות גבולית וסכיזופרניה.
תופעת ההתנהגות של הרס עצמי נחקרה לראשונה בשנת 1895 בידי זיגמונד פרויד ושנדור פרנצי לאחר שהם זיהו לראשונה כיצד משפיעה חווית טראומה על ההתפתחות בקרב ילדים.
פרויד ופרנצי הבחינו שילדים שגדלו בסביבה לא בריאה היו לעיתים קרובות יותר אלה שהתפרעו ועסקו בהתנהגות של הרס עצמי.
פרויד הסיק מכך שהתנהגות של הרס עצמי מושפעת מהאגו או מהסופר אגו, השייכים למודל הנפש הפרוידיאני, וכן מאלימות.
ככל שעולה מידת ההשפעה על בני אדם, כך גם תגבר אצלם עוצמת ההתנהגות של ההרס העצמי.
תחושות אשמה הן גורם מוביל מבחינת הסופר אגו בבני אדם.
ילדים שגדלים להורים הסובלים מאלכוהוליזם, למשל, עלולים לעסוק בהתנהגות של הרס עצמי במידה רבה יותר, עקב תחושות אשמה על כך שלא סיפקו להוריהם את הסיוע הדרוש.
כיוון שלא עלה בידם לסייע להוריהם להתגבר על המכשולים, הם חשים כי הם הסיבה לכישלון הוריהם.
לפיכך, הם משתמשים בגרימת נזק עצמי ופגיעה עצמית כמנגנון התמודדות עם תחושות האשמה והכישלון.
פרויד הוסיף שמימד האלימות שבהתנהגות של הרס עצמי מושפע ממניע אישי.
כמו שגורמים סביבתיים ותרבותיים משחקים תפקיד חשוב בנדון, כך גם גורמים חברתיים.
למשל, ילד שנפל קורבן למעשי בריונות במהלך כל שנות לימודיו בחטיבת הביניים, בוחר בהתנהגות של הרס עצמי, כגון גרימת נזק עצמי או צעקות כדרך פעולה.
במסגרת מחקר גיבשו פרויד ושנדור פרנצי השערה כי אנשים שעוסקים בהתנהגות של הרס עצמי מתמודדים "עם פנטזיות אסורות ולא עם זכרונות", כלומר שאנשים בעלי יצר הרס עצמי חשים דחף עז יותר לעסוק בפעולות אלה, שבהן הם אינם אמורים לעסוק.
התנהגות של הרס עצמי באה לידי ביטוי במגוון צורות שמשתנות מאדם לאדם.
לפיכך, בכל אדם באים הסופר אגו והאלימות לידי ביטוי שונה.
סוגי התנהגות של הרס עצמי
התנהגות של הרס עצמי עשויה לשמש בני אדם כמנגנון התמודדות כאשר הם חשים מוצפים.
לדוגמה, סטודנט שניצב בפני משימה אקדמית מלחיצה עלול לחבל בעבודתו במקום להתמודד עם תחושות המתח והדחק.
הגשת המשימה תיעשה בלתי אפשרית בשל כך, אך המגיש ייפטר מהחשש הכרוך בעניין.
התנהגות של הרס עצמי עשויה לבוא לידי ביטוי בצורת ניסיון פעיל להרחיק אחרים.
למשל, מתוך הפחד "לקלקל" מערכות יחסים - במקום להתמודד עם הפחד, אנשים בעלי יצר הרס עצמי חברתי עשויים להתנהג בצורה מעצבנת או מרחיקה, כדי שהאחרים ידחו אותם.
סוגים מובהקים יותר של מצבי הרס עצמי הם הפרעות אכילה, אלכוהוליזם, התמכרות לסמים, גרימת נזק עצמי, הימור פתולוגי וניסיונות התאבדות.
היבט חשוב בהתנהגות של הרס עצמי הוא חוסר היכולת להתמודד עם המתח שנובע מתחושת חוסר ביטחון עצמי – כשמדובר במערכת יחסים למשל, האדם יפקפק בנאמנות הצד השני; בעבודה או במסגרת הלימודית יטיל ספק ביכולתו להתמודד עם מטלות ולעמוד בלוחות זמנים.
אנשים בעלי הרס עצמי נוטים לחוש שהדרך היחידה לפטור עצמם מדרישות היא להציג עצמם כבלתי כשירים.
אנשים מצליחים עלולים לחבל בהישגים של עצמם מתוך יצר הרס עצמי.
הדבר עלול לנבוע מתחושות חרדה, חוסר ערך עצמי ומדחף בלתי נשלט לשחזר את חווית ה"טיפוס לפסגה".
התנהגות של הרס עצמי נחשבת לעיתים קרובות כנרדפת לגרימת נזק עצמי, אך אין הדבר מדויק.
גרימת נזק עצמי היא ביטוי קיצוני להתנהגות של הרס עצמי, אך היא עשויה ללבוש צורות רבות אחרות.
כשם שניסיון אישי עשוי להשפיע כמה קיצונית תהיה התנהגותו, כך ישתקף הדבר גם דרך גרימת נזק עצמי.
טראומה מילדות בשל התעללות מינית ופיזית, וכן הורות משובשת, מקושרים להתנהגות של הרס עצמי.
התנהגות כזו נובעת בדרך כלל מחוסר מימוש של מנגנוני התמודדות בריאים.
כיוון שלא קיימת התמקדות רבה בבעיות נפשיות ספציפיות, כגון התנהגות של הרס עצמי, כך גם לא לומדים אנשים שיטות מסוימות שעשויות להועיל להם ואפילו למנוע מהם להתפרץ.
יתר על כן, אנשים שחוו טראמה מכל סוג, כדוגמת התעללות או הזנחה, עשויים לפתח בעיות פסיכולוגיות שעלולות להוביל לבעיות גדולות יותר.
יתרה מכך, הצורך בתשומת לב או בתחושת הרגשה טובה עשויים בסופו של דבר לגרום להתנהגות הזו.
דוגמה לכך היא התמכרות לסמים או לאלכוהול.
בשלבים הראשוניים, אנשים נוטים לאמץ בהדרגה את ההתנהגויות המזיקות הללו כי הן מסבות להם הנאה.
עם זאת, ככל שעובר הזמן, הופכת ההתנהגות להרגל שהם אינם יכולים לחדול ממנו ומאבדים בקלות את תחושות ההנאה.
כשהם מפסיקים לחוש הנאה, גוברת תדירות העיסוק בהתנהגות של הרס עצמי כיוון שאינם מצליחים להשיג את אותה תחושה שמעלימה כאב נפשי או פיזי.
שינוי התנהגות של הרס עצמי עשוי להיות דבר מורכב אשר כולל מעבר דרך שלבים משמעותיים בדרך להחלמה.
לפי חוקרים מסוימים שלבים אלו כוללים תכנון מוקדם, תכנון, הכנה, פעולה, שימור והפסקה.
שיטות השלבים שייסדו הן שיטות יעילות לטיפול קוגניטיבי-התנהגותי בהתנהגויות חזרתיות הממוקדות בגוף האדם כגון: טריכוטילומניה (תלישת שיער) או כסיסת ציפורניים, אימון בהיפוך ושינוי הרגלים וכן ניתוק הם שיטות טיפול יעילות בהתאם לראיות מטה אנלטיות.
הרעב הגדול בסין (בסינית: 三年大饥荒) היה רעב המוני שהתרחש בין השנים 1959 ל-1961 ברפובליקה העממית של סין.
ישנם חוקרים שכוללים גם את השנים 1958 או 1962 בתקופה.
האירוע נחשב לרעב הקטלני ביותר ואחד האסונות הגדולים ביותר מעשה ידי אדם בהיסטוריה האנושית, עם מספר מוערך של מתים עקב רעב שנע בין 15 ל־55 מיליון איש.
המחוזות הנפגעים ביותר היו אנחווי, צ'ונגצ'ינג, סצ'ואן, גוויג'ואו וחונאן.
הגורמים העיקריים שתרמו לרעב היו מדיניות הקפיצה הגדולה קדימה (1958 עד 1962), והקומונות העממיות שהשיק יו"ר המפלגה הקומוניסטית הסינית מאו דזה-דונג.
אלו הובילו לחלוקה לא יעילה של מזון בתוך הכלכלה המתוכננת של המדינה; כפייה על איכרים להשתמש בטכניקות חקלאיות לקויות, קמפיין ארבעת המזיקים שהפחית את אוכלוסיות הדרורים (מה ששיבש את המערכת האקולוגית), דיווח יתר על ייצור תבואה והוראה על מיליוני חקלאים לעבור לייצור ברזל ופלדה.
במהלך ועידת "שבעת אלפים הקדרים" בתחילת 1962, ליו שאוצ'י, (אז נשיא סין) ייחס רשמית 30% מהרעב לאסונות טבע ו-70% לטעויות מעשה ידי אדם.
לאחר השקת הרפורמות בכלכלת הסינית, המפלגה הקומוניסטית הסינית (מק"ס) הצהירה רשמית ביוני 1981 כי הרעב נבע בעיקר מהטעויות של הקפיצה הגדולה קדימה וכן מהקמפיין האנטי-ימני של המפלגה הקומוניסטית בנוסף לכמה אסונות טבע והפיצול הסיני-סובייטי.
כקטסטרופה חברתית במהותה, הרעב הראה סימנים ברורים של מחדל, המחדל הגדול ביותר היה כישלונם של שליטי סין בסיום הרעב.
עיון ברעב מראה באיזו קלות ניתן היה לסיימו (או למנוע את המשכיותו) ברגע שהממשלה תחליט לפעול - אך הממשלה הסינית החלה לפעול רק לאחר כשלוש שנים מפרוץ המשבר.
פעילות הממשלה הסינית החמירה את המשבר: הוצאת כל האמצעים לייצור מזון פרטי (במקומות מסוימים אפילו כלי בישול), אילוץ איכרים לקומונות מנוהלות לא נכון והמשך ייצוא מזון היו הפעולות הגרועות ביותר.
אספקת מזון מועדפת לערים ולאליטה השלטת הייתה המעשה המכוון של אספקה סלקטיבית.
מלבד "שלוש שנות הרעב הגדול", ישנם שני שמות לרעב ששימשו את ממשלת סין.
בתחילה, השם הרגיל היה "שלוש שנים של אסונות טבע".