tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יצירה זו עוררה נגדו איבה רבה מצד הסופרים מיהאי צ'וקונאי ויטז, יאנוש קיש ובמיוחד דניאל ברז'ני, ששמו הטוב כמשורר נפגע מאוד מביקורתו של קלצ'יי.
בשירתו התמזגו השפעות מן הספרות הקלאסית, עידן האורות הצרפתי ורומנטיקה הגרמנית
בשנים 1826-1821 פרסם קלצ'יי שירים רבים בכתב העת "אורורה" של האחים קישפאלודי, בכתבי העת "הבה" ו"אספאזיה" ובמגזינים ספרותיים אחרים.
בשנים 1829-1826 הוא הצטרף לפאל סמרה בהקמת מגזין ספרות חדש "אלט אש ליטראטורה" (Élet és Literatúra - חיים וספרות) שהופיע ב-4 כרכים והביא לקלצ'יי יוקרה כהוגה דעות ומבקר ספרות.
במגזין זה פרסם קלצ'יי מאמרים רבים בתחום הפילוסופיה, תולדות האמנות והבקורת הספרותית.
בשנותיו האחרונות כתב בכתב העת Atheneum.
בדצמבר 1832- פברואר 1835 כיהן קלצ'יי כחבר בדיאטה ההונגרית (הפרלמנט) בפוז'ון (ברטיסלאבה), בה התבלט כנואם המרשים ביותר מטעם המחנה הליברלי.
נאבק למען שחרור הצמיתים, חופש הדת, וקביעת השפה ההונגרית כשפה רשמית.
ב-17 בנובמבר 1830 הוא נבחר כחבר באקדמיה ההונגרית למדעים והשתתף בישיבתה הראשונה.
ב-1832 נאם באקדמיה נאום היסטורי על קזינצי וב-1836 הקדיש נאום אחר ליריבו, דניאל ברז'ני.
החל מפברואר 1835 חזר לגור באחוזה בסטמארצ'קה.
ב-1836 נמנה עם מייסדי חברת קישפלודי של הסופרים ההונגרים.
ב-1838 כשמנהיג האופוזיציה, מיקלוש וסלני נזרק לכלא באשמה מפוקפקת של בגידה, ניהל קלצ'יי את הגנתו בצורה מרשימה אך ללא הצלחה.
קלצ'יי נפטר בצ'קה שבוע לאחר מכן מסיבוכים של דלקת פנימית.
שיריו וגם בקורתו הספרותית ונאומי ההספד ונאומיו הפוליטיים חדורים בחושו המוסרי ובמסירותו למולדת ההונגרית.
שיריו "שירת זריני" והשירה השנייה של זריני" משדרים ראייה פסימיסטית לגבי גורל הונגריה כקרבן עתידי לפלישת זרים.
יצירותיו נקבצו ב-6 כרכים ופורסמו בפשט בשנים 1848-1840. יומנו מימי פעילותו בדיאטה יצא לאור ב-1848. בשנים 1887-1886 הוצאה לאור מהדורה ראשונה של כלל כתביו.
נאומיו בפרלמנט וספרו החינוכי "פאראינזיס" (1838) השפיעו על לאיוש קושוט ועל הנוער המהפכני הדמוקרטי בהונגריה, בראשות שנדור פטפי.
הבית הראשון של המנון הונגריה שהולחן על מילותיו כעבור כעשרים שנה על ידי גדול מלחיני הונגריה במאה ה-19, פרנץ ארקל:
במקור ההונגרי בתרגומו של איתמר יעוז-קסטIsten, áldd meg a magyart
ב-25 בספטמבר 1864 נחנכה בעיר סאטו מארה (סטמר) אנדרטה לזכרו.
שירו "המנון" (Himnusz), שנכתב ב-1823, והמהלל את עברה המפואר של הונגריה נבחר להיות ההמנון הלאומי של ההונגרים.
1952 בסרט "ארקל" בבימויו של מרטון קלטי, דמוטו שוחקה על ידי השחקן טמאש מאיור.
בביתו באלמושד - נפתח מוזיאון לזכרו
1990 - התעריך 22 בינואר, כשסיים קלצ'יי את כתיבת ההמנון של הונגריה, הוכרז כ"יום התרבות ההונגרית"
Himnusz 1823. ההמנון הלאומי של הונגריה
Országgyűlési napló יומן מישיבות הפרלמנט - פורסם ב-1848, מהדורה מדעית פורסמה ב-2000
Parainesis 1837 (הטפה) מוקדש לאחיינו, קלמן קלצ'יי
צבי-הפלאות - אנתולוגיה מן השירה ההונגרית לדורותיה - בחר, תרגם מהונגרית והוסיף מבואות איתמר יעוז קסט, מהדורה דו-לשונית, עקד 1984, תל אביב
פרנץ פקטהלמי-ציידנר (בהונגרית: Feketehalmy-Czeydner Ferenc; 22 בדצמבר 1890, סימריה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 5 בנובמבר 1946, ז'אבאלי, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה), היה קולונל-גנרל הונגרי אשר שירת בצבא ממלכת הונגריה ובוואפן אס אס, ממפקדי הטבח בדרום באצ'קה ב-1942, אשר נשפט, הורשע והוצא להורג בתלייה בגין פשעי המלחמה.
פרנץ פקטהלמי-ציידנר נולד בסימריה אשר בטרנסילבניה (בשטחי רומניה המודרנית).
ב-1910 סיים את האקדמיה הצבאית הטרזיאנית והוצב בחטיבת ארטילריה במסגרתה לחם במלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה השתלב בצבא ממלכת הונגריה וב-1938 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד חטיבת הרגלים ה-6 בארמייה הראשונה.
בהמשך מונה לראש המטה הכללי של הארמייה הראשונה ובנובמבר 1941 הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט ולמפקד הקורפוס ה-5 של הצבא הונגרי.
באפריל 1941 כבשה גרמניה הנאצית את ממלכת יוגוסלביה ואזור באצ'קה סופח להונגריה.
בהמשך החלו באזור קרבות בין כוחות הפרטיזנים של טיטו לכוחות הונגריים.
ראש המטה הכללי של הצבא ההונגרי פרנץ סומבטהיי הורה לבצע פעולת עונשין בחבל.
שלושה גדודים מהקורפוס ה-5 תחת פיקודו של הקולונל לאסלו דיאק נשלחו לבאצ'קה.
בהוראתו הישירה של פקטהלמי-ציידנר טבחו החיילים ההונגרים בתושבי ז'אבאלי ובהמשך השתתפו בטבח בנובי סאד.
לאחר שמיקלוש קאלאי התמנה לראש הממשלה הוחל בהליכים פליליים נגדו ובדצמבר 1943 הוא הורשע ונידון ל-15 שנות מאסר.
בינואר 1944 נמלט פקטהלמי-ציידנר לווינה שבגרמניה הנאצית, ביקש וקיבל מקלט מדיני.
לאחר קבלת המקלט המדיני התנדב פקטהלמי-ציידנר לוואפן אס אס והוצב בשורות קורפוס הפאנצר אס אס השני.
לאחר הפיכת צלב החץ בהונגריה ומינויו של פרנץ סלשי לראש הממשלה שב פקטהלמי-ציידנר להונגריה.
באוקטובר 1944 מונה לסגן שר ההגנה.
במאי 1945 נשבה פקטהלמי-ציידנר על ידי כוחות צבא ארצות הברית.
הוא הוסגר להונגריה, ושם החלו נגדו בהליכים משפטיים.
בהמשך, בינואר 1946, הוסגר ליוגוסלביה, ושם הועמד לדין בגין פשעי מלחמה.
הוא הורשע, וב-5 בנובמבר 1946 הוצא להורג בתלייה בעיירה ז'אבאלי, אשר בתושביה טבחו חייליו.
פראנץ קסאפר (קסאבר) ריכטר היה מלחין, כנר ומנצח גרמני-אוסטרי יליד צ'כיה (מוראביה), נציג אסכולת מנהיים.
רוב ימי חייו פעל באוסטריה, אחר כך במנהיים ובשטרסבורג בצרפת.
הוא כיהן כמנהל מוזיקלי בקתדרלת שטרסבורג.
ריכטר השתייך לדור הראשון, המסורתי יותר, של אסכולת מנהיים.
נודע כאמן הקונטרפונקט והלחין בעיקר סימפוניות, קונצ'רטי לכלי נשיפה מעץ, לחצוצרה, וכמו כן מוזיקה קאמרית וכנסייתית (מיסות וכו').
הסימפוניות שכתב מהוות חוליה חשובה בחיבור בין הדור של באך והנדל לזה של הקלאסיקה הווינאית.
עם יצירותיו הידועות ביותר נמנה הקונצ'רטו ברה מז'ור לחצוצרה ותזמורת, אולם בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 גם הרבה יצירות אחרות - סימפוניות וקונצ'רטי - נכנסו לרפרטואר התזמורות וההרכבים הקאמריים ברחבי העולם.
פרנץ קסאפר ריכטר נולד בשנת 1709 ככל הנראה בהולשוב (בגרמנית - הולשאו) בצ'כיה, בחבל מוראביה, באימפריה ההבסבורגית.
יוהאן ניקולאוס פורקל מציין את הולשוב כמקום לידתו אף על פי ששמו לא נמצא בפנקס הלידות והטבילות של הכנסייה ביישוב זה.
כשהוא התקבל לעבודה אצל הנסיך ואב המנזר בקמפטן, הציג ריכטר את עצמו כיליד בוהמיה.
לפי המוזיקולוג פרידריך וילהלם מרפורג מוצאו היה דווקא מהונגריה ובתעודת הפטירה שהוצאה בשטרסבורג צוין כי הוא יליד גראץ ("ex Kratz oriundus").
מוצאו האתני לא היה ברור מכיוון ששם המשפחה ריכטר אומץ גם על ידי צ'כים.
לא ידוע כי דיבר צ'כית.
קיימת השערה שאביו נקרא מאתיי ריכטר, נשא את הגרסה הצ'כית של השם הפרטי מתיה, והיה שומר בטירת הולשוב.
אמו הייתה מריה יוזפה לבית מוץ (Motz).
ייתכן כי בשנים 1722–1727 למד ריכטר בבית ספר ישועי באונגריש הראדיש, אוהרסקה הרדישטי של ימינו (ברישומי בית הספר מצוין הולשוב כמקום הולדתו).
יש סבורים כי למד גם בסמינר למוזיקה על שם פרנצ'סקו בורג'יה הקדוש.
אין פרטים מתועדים על קורות חייו עד שנת 1740. ברור שרכש שליטה מצוינת בקונטרפונקט והדבר מוזכר בספר הלימוד הקלאסי לקונטרפונקט של יוהאן יוזף פוקס "Gradus ad Parnassum".
לא מן הנמנע שהיה בעצמו תלמידו של פוקס בווינה.
לימים עיבד ריכטר רבות מיצירותיהם של פוקס, אנטוניו קלדרה ומלחינים אחרים שחיו בווינה, ולכן שיער ו.
בארת שהוא למד אצלם בווינה, אולי בין השנים 1736-1727.
בספר הלימוד שלו להלחנה " Harmonische Belehrungen" (1767-1760) הזכיר ריכטר גם ביקור באיטליה
יש סבורים שניגן ב-1736 כנגן קונטרבס בתזמורת חצר בשטוטגרט] ושאחר כך עבד בשירות הברון פון גרץ בשליץ על יד פולדה.
בשנת 1737 יש סבורים כי ניהל את תחום המוזיקה באקדמיה לאבירים Ritterakademie שליד המנזר הבנדקטיני אטל
גם שליטתו ארוכת החיים בסגנון הכנסייתי הטהור באה לידי ביטוי ביצירותיו הליטורגיות ומשתקפת אפילו בסימפוניות ובמוזיקה הקאמרית שלו, מה שמעיד על שורשיו המוזיקליים בבארוק האוסטרי והדרום-גרמני.
ב-2 באפריל 1740 התמנה ריכטר לסגן קפלמייסטר (Vize-Kapellmeister) בחצר הנסיך ואב המנזר של קמפטן, אנזלם פון רייכלין-מלדך מקמפטן באלגוי.
רייכלין מלדך עמד כנסיך ואב מנזר בראש המנזר הבנדיקטיני בקמפטן, כיום בדרום-מערב בוואריה.
כנראה למנזר היו מקהלה, אולי גם תזמורת קטנה ("באנד"), המורכבת ככל הנראה מ-4–8 כינורות, 2 ויולות, 2 צ'לי, 2 אבובים ו-2 קרנות.
בימים חגיגיים תזמורת העיר או הגדודית יכלה לספק חצוצרות ותופים.
ריכטר נשאר בקמפטן שש שנים.
בפברואר 1743 נשא ריכטר לאשה את מריה אנה יוזפה מוץ, ככל הנראה בת העיר.
בשנת 1744 פורסמו בפריז 12 מהסימפוניות למיתרים שהוא הלחין.
מניחים כי ריכטר עזב את קמפטן עוד לפני מותו של הנסיך רייכלין-מלדך בדצמבר 1747.
זמר ומלחין הבית החצר מנהיים 1768-1747
בהגיעו למנהיים, ב-1747, הסתפק בהתחלה במשרת זמר בס פשוט בחצר הנסיך הבוחר קרל תאודור ועדיין לא כמנהל מוזיקלי.
היה אחד מ-70 מוזיקאי החצר במנהיים.
בגלל סגנונו המוזיקלי השמרני, בניגוד לאופנה השלטת במקום, ריכטר לא היה פופולרי בחצר במנהיים.
התואר שהוא זכה בו ב-1768 - "מלחין קאמרי" (Cammercompositeur) - היה ככל הנראה תואר כבוד בלבד.
מלחינים אחרים, כמו כריסטיאן קאנאביך או איגנץ הולצבאואר, קודמו יותר.
הייתה לו בכל זאת עדנה מסוימת כמלחין מוזיקה כנסייתית וכתאורטיקאי.
ב-1748 הזמין הנסיך קרל תיאודור ממנו אורטוריה ליום שישי הטוב La deposizione dalla croce.
ייתכן כי האורטוריה לא זכתה בהצלחה יתרה, מכיוון שהוצגה פעם אחת בלבד וריכטר לא נתבקש פעם נוספת להלחין עוד יצירה דומה.
לעומת זאת זכה בכבוד כמורה להלחנה.
הספר תורגם ופורסם מאוחר יותר בצרפתית על ידי כריסטיאן קלקברונר בשנת 1804 תחת הכותרת "ספר לימוד להרמוניה ולהלחנה" (Traité d'harmonie et de composition), אולם לפי אדוארד זיצמן התרגום השמיט את המיטב שבספר שהתבסס על ספרו של פוקס - Gradus ad Parnassum.
הספר בכללותו הוקדש לנסיך קרל תאודור.
עם תלמידיו החשובים נמנו יוזף מרטין קראוס, ואולי קרל שטאמיץ ופרדיננד פרנצל.
אחרי 1768 נעלם שמו של ריכטר מרשימת זמרי החצר.
בעת תקופתו במנהיים השתתף ריכטר בסיורי הופעות - ב-1754 - בחצר באטינגן-ולרשטיין ומאוחר יותר בצרפת, בהולנד ובאנגליה, שבה מצאו יצירותיו שוק מוכן של מוציאים לאור
בדיעבד נראה ברור שיצירותיו לא תאמו את הטעם של החצר במנהיים.
בעוד עמיתיו בתזמורת התעניינו במוזיקה הומופונית נמרצת המבוססת על פעלולים תזמורתיים מבריקים ונוצצים, ריכטר, עם שורשיו בבארוק האוסטרי המסורתי, כתב מוזיקה שהזכירה במידה מסוימת את הנדל וכן את מורו פוקס.
לכן, עם פתיחת הקתדרה בשטרסבורג בשנת 1769 הציג ריכטר את מועמדותו לתפקיד של מנהל מוזיקלי שם.
באפריל 1769 ירש ריכטר את ז'וזף גרניה במשרת הקאפלמייסטר של קתדרלת שטרסבורג, תפקיד שגרם לו להתמקד יותר ויותר להלחנה ולביצוע של מוזיקה כנסייתית.
כף שהביוגרף הראשון של באך, יוהאן ניקולאוס פורקל יכול היה לכתוב בשנת 1782
בשטרסבורג הוטלה על ריכטר גם משימת הניצוח בקונצרטים שהתקיימו בחצר הבישוף - כיום ארמון רואן.
הוא היה אחראי גם לשני הקונצרטים הפומביים שנערכו בעיר כל כמה זמן.
את מרבית יצירותיו הכנסייתיות חיבר ריכטר בשטרסבורג.
היה פעיל במלחין עד לשנתו האחרונה.
בשנותיו האחרונות, אחרי 1783 שימש לו כסגן בקתדרלה תלמידו המועדף של היידן, איגנאץ פלייל.
הוא גם ירש את התפקיד של קאפלמייסטר אחרי מותו.
ב-1787 בביקורו במינכן פגש ריכטר את לאופולד מוצרט, כמו כן את רוב עמיתיו לשעבר מהחצר במנהיים שעברו עם החצר לבירת בוואריה.
ריכטר נפטר בשטרסבורג בשנת 1789, שנת המהפכה הצרפתית, כשהוא בן 79. נבצר ממנו להיות נוכח ברגעים שבהם נאלץ סגנו פלייל לכתוב המנונים לכבוד היצור העליון או בהוצאתו להורג על ידי מגיליוטינה של המלחין המקומי המחונן ז'אן-פרדריק אדלמן.
ריכטר וביקורה של מארי אנטואנט בשטרסבורג
בשנת 1770 עברה מארי אנטואנט, המלכה העתידית של צרפת, דרך שטרסבורג בדרכה מווינה לפריז.
ומאוד ייתכן כי היה ריכטר המנצח על המוזיקה ששמעה הנסיכה בעת המיסה למחרת.
אין עדות ישירה למפגשו של ריכטר עם מארי אנטואנט אך ניתן להסיק שהוא אכן התקיים, כפי שמעידים מספר מקורות.
מארי אנטואנט, שנהנתה אז מאהדת העם, נכנסה לקתדרלה ב-8 במאי 1770 והגיעה בשנית להיות נוכחת במיסה שלמחרת.
האחים גונקור כתבו שהתקיימה אז מיסה בליווי כלי וכן "קונצרט בארמון הבישוף".
רק ריכטר יכול היה אחראי על הצד המוזיקלי של האירוע בשתי ההזדמנויות.
מארי אנטואנט התקבלה במדרגות הקתדרלה על ידי לואי דה רואן, האדם שסיבך אותה מאוחר יותר בפרשת מחרוזת היהלומים המפורסמת.
ב-1770 התכוננה כל שטרסבורג לברך את כלתו של לואי, בנו של המלך.
המפגש הראשון של ריכטר עם מוצרט הילד התרחש בשנת 1763 כשביקרה משפחת מוצרט בשווצינגן, מושב הקיץ של הנסיך הבוחר של פפאלץ.
מוצרט פגש אותו שנית, בשטרסבורג, בשובו מפריז ב-1778 בדרך לזלצבורג אחרי שלא מימש את תוכניותיו למצוא עבודה מתאימה במנהיים או בפריז.
במכתב לאביו מ-2 בנובמבר 1778, לאופולד, כתב מוצרט שהקפלמייסטר ריכטר בן ה-78 נהג לשתות כמויות גדולות של יין.
הוא שיבח כ"מקסימה" את המיסה שהלחין ריכטר באותם הימים ושהושמעה בכנסייה.
החל משנת 1783 פעל איגנץ פלייל לצדו, בגלל גילו המתקדם ומחלתו, כעוזר קפלמייסטר.
פלייל ירש את המשרה אחרי מותו.
ריכטר נפטר בגיל 79 בשטרסבורג בשנת 1789, שנת פריצת המהפכה הצרפתית.
אחרי מותו, הקפלמייסטר החדש, פלייל, אולץ לכתוב שירי הלל לפולחן "היצור העליון" ואחד המלחינים המחוננים בעיר, ז'אן-פרדריק אדלמן, הוצא להורג באמצעות גיליוטינה.
הובא לקבורה בבית הקברות סנקט גאל בשטרסבורג-קניגהופן באלזס, צרפת.
עם תלמידיו נמנו קרל שטאמיץ, פרנטישק קסאבר פוקורני, יוזף מרטין קראוס ופרדיננד פרנצל.
ריכטר נחשב לנציג הדור הראשון של אסכולת מנהיים שמילאה תפקיד חשוב במעבר המוזיקה המשכילה מן הסגנון הבארוקי לזה הקלאסי.
יצירות מסוימות של ריכטר מתאפיינות גם בסגנון הקרוי "גלאנטי" ומכילות יסודות פרה-קלאסיים.
התחום הראשי שבו עסק המלחין היה המוזיקה התזמורתית.
הוא יצר 70 סימפוניות, לרבות 12 "סימפוניות גדולות", וכן קונצ'רטי לכלים שונים ותזמורת.
כמו כן הלחין ריכטר 6 רביעיות מיתרים וכמה טריו-סונאטות לחליל.
עם יצירותיו הקוליות נמנית האורטוריה "הורדת ישו מהצלב" (La Deposizione dalla croce di Gesú) (1748), שלושה רקוויאמים, טה דאום, 30 מיסות, 40 מוטטים.
בתחום תאוריית המוזיקה כתב ריכטר ספר לימוד להרמוניה ולהלחנה - Harmonische Belehrungen (1767-1761), שפורסם ב-1809.
כולל: הסימפוניות הגדולות 1–6 (פריז 1744) - פורסמו בימינו על ידי Artaria Editions
קונצ'רטי לחליל צד ותזמורת, לאבוב ותזמורת ולחצוצרה ותזמורת
1-6 (סונאטות קאמריות אופוס 2 מס.
La Deposizione della Croce (האורטוריה "הורדת ישו מעל הצלב" 1748)
פֶרֶנץ קֶמֵֵן (במקור קוהן (כהן), בהונגרית: Kemény Ferenc); וליקי בצ'קרק, 17 ביולי 1860 – בודפשט, 21 בנובמבר 1944) היה עסקן ספורט יהודי-יהונגרי, מחנך, מחבר ספרי לימוד, לוחם הומניסט, חבר מייסד של הוועד האולימפי הבינלאומי, שיזם והשיק את המשחקים האולימפיים המודרניים, ומזכיר ומייסד של הוועד האולימפי ההונגרי.
קמן נולד בעיר נַאג'בֶּצְ'קֶרֶק, בחבל באנאט, אז בדרום ממלכת הונגריה במסגרת האימפריה האוסטרית (היום נקראת זרניאנין ונמצאת בצפון סרביה).
קמן היה בן למשפחה יהודית ושמו בלידה היה פרנץ קוהן או כהן (Kohn).
הוא הפך לדמות מפורסמת של עולם החינוך ההונגרי תחת השם פרנץ קמן, לאחר שינוי שמו ברוח מגמת ההונגריזציה של שמות המשפחה.
בתום לימודי התיכון בהונגריה ובשטוטגרט בגרמניה המשיך בלימודיו באוניברסיטת בודפשט.
שם בשנת 1883 סיים כמורה למתמטיקה ופיזיקה, בשנת 1888 רכש תואר נוסף גם בשפה ובספרות הגרמנית והצרפתית.
בינתיים, משנת 1884 עד 1885 השתלם בפריז בקולז' דה פראנס ובאוניברסיטת סורבון, ויצא לסיור לימודים נוסף במערב אירופה.
בשנים 1885–1887 לימד כמורה בבית ספר ריאלי צבאי בעיר קסג ואחר כך בבית ספר ריאלי בעיר בראשוב בטרנסילבניה.
בשנים 1891–1894 הוא ניהל בית ספר ריאלי בעיר אגר (כיום התיכון "אישטוואן דובו")
בין 1894 ל־1920 הוא לימד בבודפשט ברובע 6 בבית הספר התיכון הראשי למקצועות ריאליים ובהמשך הפך למפקח ולמנהל המחוזי של מקצועות אלה.
משנת 1903 נתמנה לחבר קבוע באגודה הפדגוגית ההונגרית, ובשנת 1935 (בגיל 75) הפך לחבר כבוד שלה.
הוא השתתף בקביעות באירועי האגודה ומאמריו התפרסמו במגזין ההונגרי לפדגוגיה.
פעילותו המחקרית והחינוכית התרחבה לנושאי המאבק לשלום, להוראת שפות זרות בהונגריה ולסוגיות כלליות של החינוך הגופני.
הוא מילא תפקיד משמעותי בהונגריה ביישומם של רעיונות ותוצאות המחקר הפדגוגי מן העולם.
קמן היה עורך כתב העת בשפה הגרמנית (Ungarische Pädagogische Revue) בין השנים (1901-1906) וגם ערך שני כרכים של הלקסיקון הפדגוגי ההונגרי שפורסמו בשנת 1934 ואחר כך בשנת 1936. בנוסף חיבר מאמרים לכתבי העת הפדגוגיים.
מחקריו המצטיינים במדעי החברה הופיעו בהוצאת המו"ל אתנאום.
כאשר פרש לגמלאות בשנת 1920, הקדיש עוד יותר זמן ומרץ לפעילותו ההומניסטית.
ב-19 במרץ 1944 פלש צבא גרמניה הנאצית להונגריה, והחלה התקופה המכרעת של שואת יהודי הונגריה.
אחרי שאנשי מפלגת צלב החץ (התנועה הפשיסטית ההונגרית) תפסה את השלטון בהונגריה באוקטובר 1944, רצו לכלוא את הפרופסור הנערץ בגטו בודפשט שאורגן בנובמבר 1944. כדי להימנע מהגירוש, התאבדו קמן ורעייתו במרתף ביתם ב-21 בנובמבר 1944.
פרנץ קמן הכיר במהלך שהותו ולימודיו בפריז את הברון פייר דה קוברטן בשנות השמונים של המאה ה-19 והם הפכו לידידם קרובים.
השקפת עולמם הייתה זהה לגבי הצורך בהחייאת הרעיון האולימפי והשימוש בו כאמצעי חינוכי.
כאשר קוברטן הכריז באוניברסיטת סורבון בפריז על חידוש המשחקים האולימפיים, בקונגרס הייסוד של הוועד האולימפי הבינלאומי ביוני 1894, היה אך טבעי שיצרף את חברו ההונגרי פרנץ קמן כאחד מהאבות המייסדים, על אף שקמן נאלץ להיעדר מהקונגרס הזה.
קמני הפך מיד למארגן וליוזם של הקמת הוועד האולימפי ההונגרי, שקיים את ישיבת הפתיחה שלו בבודפשט, ב־19 בדצמבר 1895, באולם ההתעמלות של הגימנסיה ברחוב סנטקיראי ושם נבחר למזכיר הוועד.
שמותיהם של החברים המייסדים של הוועד האולימפי הבינלאומי נחקקו בשיש באצטדיון האולימפי המודרני הראשון באתונה.
מול הכניסה הראשית של מגרש הספורט המפורסם הזה, בחורשת זיתים קטנה, נשא פרנץ קמן נאום בצרפתית מטעם המשלחות הזרות בפתיחת המשחקים האולימפיים המודרניים הראשונים בשנת 1896 והסיר את הלוט מעל פסלו של יוריוס אברוף, התורם ונותן החסות היווני לשיפוץ האצטדיון.
מול השער, מימין, נמצאים שמותיהם של שישה עשר המייסדים באותיות זהב.
מעל הכול, פייר דה פרדי דה קוברטן, ההוגה של המשחקים.
תחתיו חקוקים דימיטריוס ויקלאס, הנשיא הראשון וקוברטין שוב כמזכ"ל הראשון.
חברים: ארנסט קאלו (צרפת), אלכסיי בוטובסקי (רוסיה), ויליאם מיליגאן סלואן (ארצות הברית), ויקטור באלק (שוודיה), צ'ארלס הרברט והלורד אמפתיל (בריטניה), פרנץ קמן (הונגריה), חוסה בנג'מין זוביאור (ארגנטינה), ייז'י גות-ירקובסקי (בוהמיה), ד'אנדרה קארפה ומריו לוקצ'י-פאלי (איטליה), מקסים דה בוסי (בלגיה), לאונרד קאף (ניו זילנד) ולבסוף ויליבלד גבהרדט (גרמניה).
עם זאת, פרנץ קמן נדחף בהדרגה החוצה מהוועד.
עד כדי כך שבשנת 1906 במלאת עשור לאולימפיאדה המודרנית הראשונה באתונה נאלץ להתפטר.
הוא התפטר גם מהוועד האולימפי הבינלאומי וגם מהוועד האולימפי ההונגרי וכבר לא הוזמן לאספה הכללית של 1908. במשך עשרות שנים הושאר האיש בצל ומחוץ לתנועה האולימפית.
גם חייו הסתיימו באופן טרגי.
רק בשלהי שנות ה-70 של המאה ה-20 נחנך אולם הספורט של העיר אגר ונקרא על שמו.
בשנת 1995 הוציא הדואר ההונגרי סדרה של שלושה בולים ליובל מאה שנה להקמת הוועד האולימפי ההונגרי.
הבול הראשון מעוטר בדיוקנו של פרנץ קמן וההוא מכונה בו "מייסד הוועד האולימפי ההונגרי".
אחת השיטות לפתרון בעיית השלום.
המשמעות הפדגוגית של תנועת השלום.
המשמעות הפדגוגית של תנועת השלום ויום השלום.
ההווה והעתיד של תנועת השלום.
פרנץ קורין (במקור חורין, בהונגרית: Chorin Ferenc; ארד, 11 במאי 1842 – בודפשט, 20 בינואר 1925) היה עורך דין, פוליטיקאי, איש עסקים, יהודי-הונגרי, חבר האספה הלאומית של הונגריה (חבר פרלמנט), חבר הבית העליון של בית הנבחרים ההונגרי, נשיא האיגוד הלאומי של התעשיינים ההונגרים, יועץ הבנק הלאומי של הונגריה.
בנו היה אחד מאנשי העסקים המשפיעים ביותר בתקופת עוצר ממלכת הונגריה מיקלוש הורטי.
אביו היה קארל זכריה קורין ( 1794–1868 ) ואמו אנה גוטליב.
סבו, אהרון חורין, היה רב מפורסם בעיר ארד.
פרנץ קורין למד משפטים בחו"ל ובבודפשט.
לאחר סיום לימודיו וקבלת רישיונו כעורך דין התיישב בארד, שם עבד מטעם האופוזיציה וערך את העיתון הפוליטי "מישור" ועסק גם במשפטים.
כחסיד המרכז-שמאל נבחר כחבר לפרלמנט ההונגרי בשנת 1867, והשתתף באופן פעיל בדיוני הבית, בעיקר בעניינים המשפטיים.
הוא היה חבר בוועדות להתקנת תקנות בחוק התעשייה ותקנות הביניים לפרוצדורה הפלילית.
משנת 1872 היה חבר פרלמנט לסירוגין במרכז-שמאל ובמפלגה הליברלית.
משנת 1884 היה יו"ר ועדת החסינות בפרלמנט.
לקראת סוף המאה ה-19 התנצר ונבחר לחבר בבית העליון של הפרלמנט ההונגרי לכל ימי חייו.
הוא היה המייסד ויו"ר חברת "כריית הפחם של שלגוטארין" משנת 1903 עד מותו.
בשנת 1902 הקים את האיגוד הלאומי של התעשיינים ההונגריים (GYOSZ).
בשנת 1903 הגיע שוב לבית הנבחרים כשייצג את האינטרסים של התעשייה ההונגרית במרץ ובמומחיות יוצאי דופן.
בנו פרנץ קורין הפך לתעשיין.
פרנץ קורין (בהונגרית: Chorin Ferenc; בודפשט, 3 במרץ 1879 – ניו יורק, 5 בנובמבר 1964) היה תעשיין ובעל מכרות יהודי-הונגרי, בנו הבכור של הפוליטיקאי פרנץ קורין.
היה אחד מאנשי העסקים הידועים והמשפיעים ביותר בתקופת שלטונו של עוצר הונגריה האדמירל מיקלוש הורטי.
פרנץ קורין נולד ב-3 במרץ 1879 בבודפשט כילד למשפחה יהודית אמידה.
סבא רבא שלו אהרון חורין היה רבה המפורסם של העיר ארד.
סיים את לימודיו בשנת 1901 כדוקטור למשפטים ובשנת 1904 קיבל רישיון כעורך דין.
בשנת 1918 השעה את הקריירה שלו כעורך דין ומונה למנכ"ל חברת כריית הפחם שלגוטריאן.
לאחר מות אביו בשנת 1925 התמנה לנשיא החברה.
בשנת 1925 נבחר לסגן נשיא התאחדות התעשיינים של הונגריה, ובשנים 1928 עד 1942 היה נשיאה.
הוא הקים את מרכז התעסוקה בשנת 1925 והפך לנשיאו הראשון.
בשנת 1927 התמנה לחבר הבית העליון של הפרלמנט ההונגרי כמו התעשיין ההונגרי-היהודי ינה וידה, מעשירי הונגריה.
לאחר הכיבוש הגרמני במרץ 1944 נאלץ למסור את רכושו לגרמנים, ובתמורה הצליח לעזוב את הונגריה בהסכמת הגסטפו.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הוא סייע כלכלית לעוצר מיקלוש הורטי, שחי בגלות בפורטוגל.
הוא התיישב בניו יורק בשנת 1947, שם הקים כמה מיזמים עסקיים וכיהן כיו"ר משותף של הנציבות הלאומית ההונגרית.
כמה חוקרים, כולל ההיסטוריון לאסלו קרשאי, חולקים לגבי אמיתות ידידותם של היהודים העשירים בהונגריה עם העוצר מיקלוש הורטי האנטישמי ומאמינים כי היו אלה רק יחסי זהות אינטרסים בינם לבין שליט הונגריה.
לדברי ההיסטוריון ד"ר אנטל צטלר, עמדתו של קרשאי מיושנת ומייצגת את היסטוריוגרפיה ההונגרית המרקסיסטית.
בכל מקרה, העובדה כי ברור שלא הייתה כל זהות אינטרסים בין קורין לבין הורטי בזמן שהות האחרון בפורטוגל, אלא בכל זאת ידידות.
פרנץ פרדיננד באומגרטן (בהונגרית: Baumgarten Ferenc Ferdinánd, בודפשט, 6 בנובמבר 1880 – סטארי סוקובץ, 18 בינואר 1927 ) היה אסתטיקן יהודי-הונגרי, מבקר אמנות, מייסד הפרס הספרותי, פרס באומגרטן על שמו.
פרנץ פרדיננד באומגרטן בא מהמשפחה הוותיקה הפטריקית שממנה באו שני עורכי הדין הבולטים והמפורסמים איזידור באומגרטן ונאנדור באומגרטן.
כבר בגיל צעיר מאוד כתב מחקרים ביקורתיים לכתב העט "הסקירה של בודפשט".
לאחר סיום לימודיו באוניברסיטה עבר לגרמניה והפך לסופר גרמני.
הוא עסק בעיקר בהיסטוריה ספרותית ותרבותית ואסתטיקה ועבודתו בתחום זה זכתה להערכה רבה על ידי מומחי הספרות הגרמנית.
הוא כתב מחקר מקיף יותר, מעמיק וחדשני על המשורר השווייצרי החשוב קונרד פרדיננד מאייר.
ספרו הנוסף היה, "התפתחות הרומן המודרני".
הוא כתב כמה סיפורים קצרים משובחים, בעלי רגש עמוק, והשאיר כמה עבודות נוספות בכתב יד.
באומגרטן הפך את שמו לאלמותי בספרות ההונגרית בכך שהשאיר את עושרו, כמיליון פנגו הונגרי כחלוקת פרסים לסופרים ההונגרים.
מורשת זו הייתה אחד היסודות התרבותיים ההונגריים הגדול ביותר, וקרן זו העניקה פרסים לסופרים הונגרים שכתיבתם שימשה למטרות אידאולוגיות גרידא.
על פי צוואת באומגרטן, הנאמן של הקרן באומגרטן המשורר מיהאי באביץ' וחברו לורנט באש, עורך דין מבודפשט, ניהלו את כספי הקרן.
פרס באומגרטן הראשון חולק ב־18 בינואר 1929 בין עשרה סופרים הונגרים שקיבלו ארבעת אלפים פנגו כל אחד.
בעצרת הכללית של קרן באומגרטן ב־18 בינואר 1946, כך ספד חברו, ג'רג' לוקאץ', לזכרו של באומגרטן: " כל ידידי באומגרטן יודעים שמעט אנשים חיו חיים כה מלאי מאבקים ומציקים של עבודה כמו האיש הזה.
הספר על מאייר נוצר לאחר למעלה מחצי עשור של מאמצים כמעט על-אנושיים, עם נטישת צבא טיוטות, צבא של גרסאות טקסט, ספר שכמעט נגנז שוב ושוב ואז נוצר.
לא הייתי נאמן לזכרו של באומגרטן, ולחברות הקרובה שלנו בת עשר השנים אלמלא הייתי מבליט בצורה חדה את הבלתי נמנע הזה.
בגלל הכישרון הרציני שלו, זה מה שמאפיין את באומגרטן בצורה העמוקה ביותר: הכנות הבלתי מעוררת והטבע הבלתי מתפשר, אתו עבר את הבעיה הזו בחייו, את השקפתו החברתית ואת עולמו, עד לטרגדיה."
פרנץ קארינתי (בהונגרית: Karinthy Ferenc; בודפשט, 2 ביוני 1921 – בודפשט, 29 בפברואר 1992) היה סופר, מחזאי ודרמטורג יהודי-הונגרי זוכה בפרס קושוט.
אביו היה פרידייש קארינתי ובנו במאי התיאטרון מארטון קארינתי.
אביו היה כאמור הסופר פרידייש קארינתי ואמו הרופאה ארנקה בֶּהְם שנרצחה באושוויץ בשואה.
אחיו למחצה, המשורר גאבור קארינתי נולד מנישואיו הקודמים של אביו.
בין השנים 1941–1946 קארינתי למד באוניברסיטת אטווש לוראנד בבודפשט, שם קיבל תואר דוקטור בבלשנות.
בשנת 1947 למד כבעל מלגה בצרפת, בשווייץ ובאיטליה.
בשנים 1949-50 עבד כדרמטורג בתיאטרון הלאומי של בודפשט.
עבודותיו הופיעו לראשונה בשנות הארבעים.
בין השנים 1951–1953 עבד בעיתונים סבד נפ (Szabad Nép) שפירושו "עם חופשי".
בשנים 1953–1956 היה דרמטורג בתיאטרון מדאץ' בבודפשט.
בין השנים 1957–1960 תרגם להונגרית את יצירותיהם של ניקולו מקיאוולי ומולייר וכן את יצירותיהם של סופרים יוונים, אנגלים, איטלקים וגרמנים.
בראשית שנות הארבעים הוא היה המגן האחורי של צוות הכדורמים של ה-FTC, ובשנים 1960 עד 1970 כיהן כנשיא מחלקת השחייה והכדורמים של ה-FTC.
בשנים 1968–69 העביר הרצאות בארצות הברית כפרופסור אורח.
בשנים 1972–1976 התארח באגודות כתיבה שונות בארצות הברית, באוסטרליה,ב ברית המועצות ובקובה.
בשנת 1978 הוצג בסרט הטלוויזיה "כדור הארץ וסביבתו", שהיה עשוי מסצנות קטנות על חייו, נסיעותיו וחוויותיו.
מספר הצגות בכורה בתיאטרון שנרשמו על שמו במאגר התיאטרון ההונגרי: 148.
מסדר הדגל של הרפובליקה של הונגריה (1991)
פרנץ קאופמן היה משפטן גרמני וקורבן השואה.
תפקידו בסיוע ליהודים במחתרת לשרוד במסתור בברלין במשך שנות המלחמה והוצאתו להורג מתועדים בספר "הזייפן", זיכרונותיו של סיומה שנהאוס.
קאופמן נולד להורים יהודים ב-5 בינואר 1886 והוטבל לפרוטסטנטיות.
הוא שירת במלחמת העולם הראשונה בגדוד ה-10 של ארטילריית השדה הבווארית וקיבל, בין היתר, את צלב הברזל.
לאחר שנפצע שוחרר מהצבא בשנת 1918 כסגן במילואים.
הוא רכש תואר דוקטור למשפטים ומדעי המדינה ובשנת 1922 מונה למומחה בכספי ממשלה במשרד הפנים הפרוסי.
מאוחר יותר היה המזכיר הראשי של משרד החשבונות הציבוריים ברייך, במשרד האוצר.
בשנת 1936, בגלל מוצאו היהודי, פוטר מתפקידו כמזכיר ראשי.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה בשנת 1939, התנדב לצלב האדום אך נדחה, שוב בשל מוצאו היהודי.
הוא המשיך ליהנות ממעמד מיוחס בזכות נישואיו המעורבים לאישה המסווגת ארית ומפני שגידל את בתו כנוצרית.
קאופמן הצטרף לקבוצת לימודי תנ"ך עם כנסיית הווידוי בברלין-דאהלם בשנת 1940, ועם חברי כנסייה אחרים - החל לספק תעודות זהות ליהודים נרדפים.
הוא עמד בראש קבוצת מחתרת שייצרה וסיפקה מסמכים מזויפים ליהודים במחתרת, כולל תעודות המעידות על היותם ממוצא ארי, רישיונות נהיגה וכרטיסי מזון.
מסמכים אלה היו חיוניים להישרדותם של רבים מיהודי ברלין..פעילות זו הייתה דומה לפעילות של קבוצת ורנר שארף, שפעלה באוזר אחר של ברלין.
קאופמן נעצר באוגוסט 1943. לא הוגשו נגדו אישומים, שכן כיהודי תחת הרייך השלישי הוא היה כפוף לא לחוק הגרמני אלא לשלטון המשטרה.
ב-17 בפברואר 1944 נלקח למחנה הריכוז זקסנהאוזן ונורה.
פרנץ קליין היה צייר אמריקאי.
הוא מזוהה עם תנועת האקספרסיוניזם המופשט של שנות הארבעים והחמישים.
קליין, יחד עם ציירי פעולה אחרים, כמו ג'קסון פולוק, וילם דה קונינג, רוברט מאמרוול, ג'ון פרן ולי קרסנר, כמו גם משוררים, רקדנים ומוזיקאים מקומיים, נודעו כחבורה הבלתי פורמלית בשם אסכולת ניו יורק.
קלין נולד בוילקס-בארה, קהילה קטנה לכריית פחם במזרח פנסילבניה.
כשהיה בן שבע, אביו של קליין התאבד.
בתקופת נעוריו עבר ללהייטון, פנסילבניה וסיים את לימודיו בבית הספר התיכון להייטון.
מאוחר יותר התחתנה אמו ושלחה אותו למכללת ג'ירארד, אקדמיה בפילדלפיה לנערים ללא אב.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, קלין למד אמנות באוניברסיטת בוסטון בין השנים 1931 ל-1935, ואז שהה שנה באנגליה בבית הספר הת'רלי לאמנות בלונדון.
במהלך תקופה זו פגש את אשתו לעתיד, אליזבת ו' פרסונס, רקדנית בלט בריטית.
היא חזרה עם קלין לארצות הברית בשנת 1938.
עם חזרתו לארצות הברית, עבד קליין כמעצב בחנות כלבו בניו יורק.
לאחר מכן עבר לעיר ניו יורק בשנת 1939 ועבד אצל מעצב נוף.
בתקופה זו פיתח קלין את הטכניקות האמנותיות שלו וזכה להכרה כאמן משמעותי.
מאוחר יותר לימד במספר מוסדות, ביניהם מכללת בלאק מאונטיין בצפון קרוליינה ומכון פראט בברוקלין.
הוא העביר קייצים בין השנים 1956 עד 1962 בציור בפרובינסטאון שבמסצ'וסטס ומת בשנת 1962 בניו יורק ממחלת לב ראומטית, עשרה ימים לפני יום הולדתו ה-52.
פרנץ קליין התחיל את דרכו כמאייר וכאמן שצייר ציורים בסגנון מסורתי.
בסוף שנות ה־30 ותחילת שנות ה־40 הוא צייר נופים, מראות עירוניים, דיוקנאות וציורי קיר לפי הזמנה.
בשנת 1940 צייר סדרת ציורים בשם Hot Jazz עבור טברנה בניו יורק.
הסדרה ביטאה את התחלה של סגנונו האישי, שבו פרק דמויות וצורות למשיכות מכחול מהירות ופשוטות.
לאורך הזמן, סגנונו הפך יותר ויותר מופשט – כלומר, פחות מתאר דברים שאפשר לזהות מהמציאות, ויותר מתמקד בצורות, בקווים ובתחושות.
ההשפעות על יצירותיו הגיעו בין היתר מנופים תעשייתיים ומכניים, כמו אלו שראה בילדותו בעיירת כורים בפנסילבניה.
לעיתים, רק שמות הציורים רמזו על מה שהם אמורים לייצג.
בשנת 1946 התבקש קליין לצייר ציור קיר גדול על העיירה בה למד.
הציור נקרא להייטון, והוא נמצא כיום במוזיאון בעיר אלנטאון, פנסילבניה.
נקודת המפנה בקריירה של קליין התרחשה בשנת 1948, כאשר ידידו הצייר וילם דה קונינג הציע לו להקרין רישום קטן על קיר הסטודיו.
קליין ראה את ההקרנה על הקיר וראה את משיכות המכחול שלו הופכות לגדולות ועצמאיות, לא כחלק מתמונה אלא כישות בפני עצמה.
זה הוביל אותו לעבור לציור מופשט לגמרי – בלי דמויות או עצמים, אלא רק קווים, כתמים וצורות.
קליין החל לצייר בעיקר בשחור ולבן, והסביר שגם ללבן בציור יש חשיבות בדיוק כמו לשחור.
בשנת 1950 התקיימה התערוכה הראשונה שלו, שבה הוצגו ציורים גדולים ומופשטים, כמעט כולם בצבעי שחור ולבן.
מאז דבק בו הכינוי "האמן של השחור והלבן", אף שלעיתים הרגיש מוגבל מהתדמית הזו.
לקראת סוף שנות ה־50 התחיל שוב לשלב צבע בציוריו.
לדוגמה, בציור רקוויאם מ־1958 הוא השתמש בגוונים נוספים וניסה להעביר יותר אור וצל.
השימוש בצבעים חזר בהדרגה ליצירתו, תהליך שנקטע כאשר נפטר בשנת 1962 בגיל 51.
פרנץ קליין נחשב לאחד האמנים החשובים של תנועת האקספרסיוניזם המופשט שפעלה בניו יורק באמצע המאה ה־20. עם זאת, סגנונו ייחודי, ולא תמיד היה קל למבקרים לפרש אותו בהשוואה לאמנים אחרים בני התקופה.
כמו ג'קסון פולוק, וילם דה קונינג ואמנים נוספים, קליין נחשב ל"צייר פעולה" – כלומר, אמן שהתמקד בתהליך הציור עצמו ובתנועות המכחול, ולא בהצגת נושא או דמות מזוהה.
למרות שהציורים שלו נראים לעיתים כאילו צוירו ברגע אחד מתוך דחף, בפועל הוא נהג לתכנן את יצירותיו מראש.
קליין הכין סקיצות רבות, לעיתים על דפי ספרי טלפון, לפני שהתחיל לצייר על הבד.
יצירותיו נראו לעיתים ספונטניות, אך למעשה התבססו על תכנון מדויק.
קליין גם נמנע מלתת משמעות מפורשת לציוריו, בניגוד לאמנים אחרים שראו בעבודותיהם ביטוי לרעיונות פילוסופיים או מיסטיים.
היסטוריונית האמנות קרולין כריסטוב-בקרגייב כתבה כי "האמנות שלו מרמזת ומכחישה חשיבות ומשמעות".
יש הרואים בעבודותיו של קליין התחלה של מעבר אל המינימליזם – זרם אמנותי שמתמקד בצורות פשוטות, קווים וצבעים בודדים.
הם טוענים שעבודותיו מבטאות פשטות, כוח ואובייקטיביות, בשונה מהסובייקטיביות של רבים מהאמנים שפעלו בניו יורק באותה תקופה.
היסטוריון האמנות דייוויד אנפאם מציין כי קליין שימש מקור השראה לאמנים רבים, בהם רוברט ראושנברג, אהרון סיסקינד, סיי טוומבלי, מארק די סוברו ובריס מרדן.
בשנת 2018 החל מכון האוזר ווירט, בשיתוף עם עיזבונו של קליין, להכין קטלוג מקוון מקיף של כל ציורי השמן שיצר בין השנים 1950–1962. הקטלוג צפוי היה להתפרסם בשנת 2022.
בשנת 2012 נמכר ציור ללא כותרת שצייר קליין בשנת 1957 בבית המכירות הפומביות כריסטי'ס בניו יורק.
הציור, בשחור-לבן וברוחב של כעשרה רגלים, נמכר למציע טלפוני בסכום של 36 מיליון דולר, או 40.4 מיליון דולר כולל עמלות.
מדובר במחיר שיא לאמן במכירה פומבית, הגבוה ביותר שנרשם עד אז, והוא היה גבוה פי שישה מהשיא הקודם של קליין.
השיא הקודם נקבע בשנת 2005, כאשר נמכר הציור Crow Dancer משנת 1958 בסכום של 6.4 מיליון דולר.
ציור מוקדם של קליין משנת 1940, הנושא גם הוא את השם Untitled ומתאר חלל פנים, נמכר בשנת 1995 בבית המכירות סותביס תמורת 21,850 דולר.
ציור זה, שנוצר בתקופה שקדמה למעברו של קליין לסגנון האקספרסיוניזם המופשט, מציג סממנים מוקדמים של הסגנון שפיתח בהמשך, ובפרט את משיכות המכחול החזקות שהפכו לסימן ההיכר שלו.
גלריית צ'ארלס איגן, ניו יורק, 1950
תערוכת אמנות רחוב 9, ניו יורק, 1951
"הציור האמריקני החדש", המוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק, 1958.
הביאנלה לאמנות בסאו פאולו, 1957
הגלריה לאמנות מודרנית בוושינגטון, וושינגטון, 1962
מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית, ניו יורק, 1968
אוסף פיליפס, וושינגטון הבירה, 1979
האקדמיה לאמנויות היפות בפנסילבניה, 1985
מכון אנטוני טאפייס, ברצלונה, 1994
קסטל די ריבולי, מוזיאון לאמנות עכשווית, טורינו, איטליה, 2004
פרנץ קסג (במקור סבא רבא כהן, בהונגרית: Kőszeg Ferenc; בודפשט, 26 באפריל 1939) הוא עורך, מורה ופוליטיקאי יהודי הונגרי.
קסג נעצר ב-1957 בגין הפצת עלון והיה במעצר לפני משפט במשך חודשיים.
הוא הצטרף לאופוזיציה הדמוקרטית המארגנת ב-1970 והיה מעורב בעריכתם ובהפצתם של עלוני וכתבי עת סאמיזדאט.
ב-1988 היה בין מייסדי "רשת היוזמות החופשיות" ולאחר מכן של מפלגת "ברית הדמוקרטים החופשיים", ובין 1990 לבין 1998 היה חבר האספה הלאומית של הונגריה (חבר פרלמנט).
ב-1989 היה המייסד ולאחר מכן הנשיא הראשון של ועדת הלסינקי ההונגרית (האגודה ההונגרית להגנה על זכויות אדם).
קסג נולד במשפחה יהודית כבנם של ד"ר פרנץ קסג (1901–1943) ושל ד"ר ליוויה איידוס (1910–1996) שניהם רופאי שיניים.
ימים ספורים לאחר הכיבוש הגרמני בשנת 1944 (מבצע מרגרטה) הוא נעצר, נכלא ולאחר מכן גורש ומת באושוויץ.
אביו של קסג נעלם בחזית הרוסית כעובד כפייה במסגרת שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים במסגרת הצבא ההונגרי).
בשנת 1957 סיים קסג את לימודיו ואת בחינות הבגרות ב"גימנסיה יאנוש צ'רה אפאצאי" בחסות אוניברסיטת אטווש לוראנד.
באותה שנה שהה חודשיים במעצר עקב פעילות אופוזיציה (הכנת והפצת עלונים).
הוא למד במחלקה הלטינית-הונגרית של הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת אטווש לוראנד, שם סיים את לימודיו כמורה ב-1962. בסיום לימודיו הפך ב-1963 לעורך "הוצאת הספרים ספרות יפה" (Szépirodalmi Könyvkiadó) וב-1975 של "הוצאת הספרים אירופה" (Európa Könyvkiadó).
בשנות ה-70, נוצר קשר בינו לבין מה שנקרא "חברי האופוזיציה הדמוקרטית", הוא חתם על הצהרת סולידריות עם חברי אמנת 77 ב-1979, שהובילה לפיטוריו.
לאחר מכן עבד כזבן בחנות ספרים.
בשנת 1981, הפך לכתב ועמית מערכת של עיתון האופוזיציה הדמוקרטית שהוצא בשיטת סאמיזדאט, ה"דברן".
קסג כתב בעיקר מאמרים שהיו קשורים להגנה על הזכויות המשפטיות.
בנוסף לעבודתו זו לימד גרמנית.
בעקבות יוזמתו ב-1986, האופוזיציה ההונגרית, הצ'כוסלובקית, הפולנית והמזרח-גרמנית הכירה במהפכה ההונגרית של 1956 כמסורת המשותפת שלהן.
הוא השתתף בעבודתה של הקרן לתמיכה בעוני (SZETA) בראשות אוטיליה שולט (זה היה ארגון הונגרי לא-ממשלתי שנוסד באוקטובר 1979, שנחשב לאופוזיציה לא חוקית תחת המשטר הקומוניסטי, שכן המשטר לא מילא תפקיד בהקמתו).
ב-1988 היה ממקימי ויוזמי שירות הזכויות העצמאיות ורשת היוזמות החופשיות, ולאחר מכן הפך לחבר במועצה הלאומית המייסדת של ברית הדמוקרטים החופשיים ובוועד המנהל של המפלגה.
בבחירות לפרלמנט של 1990 זכתה במפלגתו במושב באספה הלאומית ברשימה הטריטוריאלית של מחוז פייר.
הוא הפך לדובר שללענייני משטרה של סיעת SZDSZ וחבר בוועדה לביטחון לאומי.
בשנת 1991 הפך לחבר במועצה הלאומית של ה-SZDSZ ועזב את חבר הנאמנים.
כתבים עיתונאיים, מאמרים ; המנדט החדש, בודפשט, 2000
koszegferenc.hu (כתבים שלא פורסמו, 2020-1995)
צלב הקצין של מסדר הכבוד של הרפובליקה של הונגריה (2002)
+אילן יוחסין של פרנץ קסג הורים סבא/סבתא סבא רבא/סבתא רבתא פרנץ קסג
רופא שיניים מיקשה קסג (סומבטהיי, 20 בספטמבר 1869-בודפשט, 18 בנובמבר 1954)
רופא ליפוט קון (כהן) לוטי שטיינר הרטה פולק (ביילסקו-ביאלה, 21 באוקטובר 1880-בודפשט, 13 בספטמבר 1944) אדולף פולק פאני ואכטל איידוס ליוויה
טכנאי שיניים, רופא שיניים משנת 1911 ברקו איידוס לוסי בירגר חסיה סלדין
פרנץ קוניג , היה ארכיבישוף של הכנסייה הקתולית בווינה וחשמן החל משנת 1958.
פרנץ קוניג נולד בכפר באוסטריה תחתית הבכור מ-9 ילדי המשפחה.
הוא למד בבית ספר קתולי במלק והמשיך לאוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית ברומא בה קיבל דוקטורט בפילוסופיה בשנת 1930 ובתאולוגיה בשנת 1936.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא היה מלמד בבית ספר נוצרי בקרמס אן דר דונאו.
בשנים 1945–1948 הוא היה חבר סגל של אוניברסיטת וינה ובהמשך במוסד להשכלה נוצרית בזלצבורג עד לשנת 1952.
ביולי 1952 קוניג מונה לבישוף טיטולרי בסנקט פלטן.
בשנת 1956 הוא מונה לארכיבישוף של וינה.
בשנת 1958 הוא מונה לחשמן על ידי אפיפיור יוחנן העשרים ושלושה.
זה היה צעד לא צפוי כי באותה תקופה ממשלת אוסטריה לא הייתה מוכנה להמשך קונקורדט שנחתם על ידי אנגלברט דולפוס.
פעילות נמרצת של קוניג אפשרה חתימה הסכם חדש בין הצדדים בשנת 1961.
קוניג היה שותף ל-3 ישיבות קונקלווה בשנים 1963 ו-1978 (פעמיים).
קוניג פעל רבות להמשך פעילות של הכנסייה בארצות הגוש הסובייטי.
פעילותו אפשרה לסיים מעצר של ארון מרטון בשנת 1967 לאחר 11 שנים.
הוא ביקר מספר פעמים את יוזף מינדסנטי ששהה בשגרירות ארצות הברית בבודפשט החל משנת 1956. בסופו של דבר בשנת 1971 מינדסנטי קיבל אפשרות לעזוב את השגרירות ועבר לווינה.
קוניג היה דמות מרכזית בבחירת של יוחנן פאולוס השני לתפקיד.
למרות תמיכתו בבחירת יוחנן פאולוס השני יחסיו עם האפיפיור היו מתוחים ובשנת 1985 קוניג התפטר מתפקיד ארכיבישוף של וינה.
בשנת 1990 קוניג היה בין מקימי האקדמיה האירופית למדעים ואומנויות ובשנת 1996 נבחר לחבר אקדמיה זו.
בשנת 1998 אלויזיה סטפינאץ, חברו של קוניג עוד מתקופת הלימודים ברומא מונה לאפיפיור.
קוניג נפטר במהלך שינה ב-13 במרץ 2004. הוא נטמן בקתדרלת סטפנוס הקדוש בווינה.
על פעילותו לקוניג הוענקו עיטורים של אוסטריה, פולין, הונגריה וסלובקיה.
בשנת 2002 הוענק לו פרס ברונו קרייסקי.
פרנץ קזינצי נולד בארשמיאן בממלכת הונגריה (היום ברומניה).
אביו, יוז'ף קזינצי דה קזינץ (József Kazinczy de Kazincz; 1732–1784) היה ממשפחת אצילים ותיקה ועבד כשופט ב.
אמו הייתה ז'וז'נה בושאניי דה נאג'בושאניי (Zsuzsanna Bossányi de Nagybossány; 1740–1812).
לפרנץ היו ארבעה אחים וארבע אחיות.
עד גיל שמונה הוא חונך על ידי סבו מצד אמו, פרנץ בושאניי, הנוטריון של ושגריר פרלמנטרי, שם לא שמע שום מילה זרה במהלך שבע שנותיו הראשונות.
הוא כתב את מכתביו הראשונים בדצמבר 1764 להוריו שחיו באלשורגמץ באותה תקופה.
בשנת 1766 חלתה דודתו, ולכן הם עברו לדברצן לשלושה חודשים לצורך טיפולים רפואיים.
קזינצי למד באותה תקופה בקולג' של דברצן.
לאחר מות דודתו חזר להוריו שם למד לטינית וגרמנית מסטודנט של הקולג' של קשמארק (Késmárk, כיום בסלובקיה).
אביו המשכיל והנאור, שחש רגישות יוצאת דופן בבנו, היה מרוצה ממנו, ולכן גם לימד אותו ותקשר איתו בלטינית ובגרמנית.
קזינצי המשיך את לימודי השפה שלו בקשמארק בשנת 1768 בשיעור הכנה.
אביו, יוז'ף קזינצי, רצה בתחילה שפרנץ יהפוך לחייל, אך התנגדותו של פרנץ ופיתוח כישרונותיו הספרותיים האחרים הניעו אותו מכוונתו, ולאחר מכן רצה לראות את בנו כסופר.
אולם האב, כמחנך פייטיסט, רצה שיהיה סופר דתי, ולכן הורה לבנו בן הארבע עשרה לתרגם את עבודת הגמר לדוקטורט על הדת של מלטינית להונגרית.
מלבד זאת, האב סיפק לבנו השכלה מתקדמת: פרנץ התחנך בשפות זרות, יכול היה לעסוק באמנות ובמוזיקה, וכדי לראות את העולם, הוא הביא אותו לאסיפות המחוז ולארוחת הצהריים של יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כאשר השליט ביקר בשארושפטק.
בשנת 1774 האב דחק בבנו להמשיך בתרגומיו, אך פרנץ העדיף להקדיש זמן לקריאת ה מאת (1772), את קרטיגם (Kártigám) של איגנאץ מסארוש (Ignác Mészáros; 1772) ויצירות ספרות יפה נוספות.
הוא הרחיב את ידיעותיו באידליות של ושירי ורגיליוס, הורטיוס ואנאקראון.
הוא לא הזניח את לימודי התאולוגיה שלו, ואפילו בבית התווכחו תכופות על נושאים תאולוגיים במהלך ארוחת הצהריים והערב.
לאחר מות אביו ב-1774, הוא המשיך לעסוק בתרגום ה-De religione של כריסטיאן פירכטגוט גלרט עד שהמורה שלו לתאולוגיה פטר אותו לעשות זאת, משום שמצא את יצירותיו של גלרט קשות מדי לפירוש.
פרנץ עבר אט אט מנושאים תאולוגים לנושאים חילוניים ולאומיים יותר והכין תיאור גאוגרפי קצר של המדינה.
"שלוש המראות הקטנות" של אישטוון לושונצי הניוקי (István Losonczi Hányoki) שימשו דוגמה לעבודתו.
זה היה אוסף סיפורי ילדים עם הכותרת גאוגרפיה של הונגריה..., שאותו תיאר מאוחר יותר כ"משורבט לפתע" ויצא לאור בקאשה, הונגריה (היום קושיצה בסלובקיה) במימון של אימו ב-1775.
ב-11 בספטמבר 1769, הוא החל את לימודיו בקולג' של שארושפטק, שם לימד את עצמו יוונית עתיקה.
הוא למד פילוסופיה ומשפטים בשנותיו הראשונות.
בשנת 1773 החל ללמוד רטוריקה.
אפילו באותה שנה בדצמבר הוא בירך את הגנרל הרוזן מיקלוש בלזניי (Miklós Beleznay) כחבר במשלחת של הקולג' ב בקבלת פנים מיוחדת על תרומת כסף לבניית המכללה.
ואז קזינצי ראה את פשט בפעם הראשונה.
עד 1775 השתתף בקורסי התאולוגיה בקולג' ומחייל צרפתי שהגיע לשארושפטק למד צרפתית.
הוא תרגם את סיפורו הקצר של גיורג'י בשאניי שנכתב בגרמנית, "האמריקני" (Die Amerikaner), להונגרית ופרסם אותו ב-1776 בקאשה בכותרת Az amerikai Podoc és Kazimir keresztyén vallásra való megtérése (המרתם של פודוץ וקז'ימיר האמריקאים לדת הנוצרית).
הוא המליץ על תרגומו לאימו.
עבודה זו לימדה אותו על הדאיזם ועל עקרון הסובלנות הדתית.
בתרגומו השתמש קזינצי במילה világosság (שפירושה בהירות, שקיפות) בפעם הראשונה בהיסטוריה של השפה ההונגרית.
בשאניי בירך על כך ותגובתו הייתה מעוררת השראה עבור קזינצי.
קזינצי הבין את תגובתו של בשאניי כמכתב משחרר למקצוע הסופר.
הוא שמח להתקשר עם אחד הסופרים הבולטים בספרות ההונגרית של אותה תקופה.
אבל קזינצי לא הפך לחסיד של בשאניי, משום שיצירותיו של בשאניי כפוליטיקאי תרבות ופילוסוף לא הבשילו עד כדי כך שהוא היה יכול ליצור אסכולה ספרותית.
דודו של פרנץ היה חבר במשלחת של בווינה בחצר המלוכה והוא לקח איתו את קזינצי הצעיר.
הטיול הזה השפיע עליו מאוד.
זו הייתה הפעם הראשונה שקזינצי ראה את עירו של הקיסר, שהאוספים המפוארים שלו, במיוחד תמונותיו, ריתקו אותו לחלוטין.
באותה תקופה קזינצי עקב אחר הגיגיהם של , כריסטוף מרטין וילנד, ו.
מאוחר יותר הוא קיבל את תרגומו של שנדור בארוצי (Sándor Báróczi) ל"קונטס מורוקס" ("סיפורים מוסריים") מאת מהספרנית של שארושפטק, שהפך לספר האהוב עליו ולאחר מכן לקח אותו יחד איתו לכלא.
מה שריתק אותו היה הסגנון החדש והיפה, האריזה הקצבית של המשפטים, הנוקשות והטוהר של השפה עם דחיסות דרמטית, והמוזרות הצרפתית שהפכה את התרגום לבלתי מובן באמת עבור קוראים חובבים.
זה הראה לקזינצי דוגמה לטיפוח של ספרים הונגריים.
כך, לאחר שקיבל השראה בעיקר מבשאניי, גילה את מטרת חייו כמתרגם ומטפח של השפה ההונגרית.
לאחר שסיים את לימודיו נסע לקאשה ב-9 בספטמבר 1779 לפגוש את סמואל מילץ' (Sámuel Milecz), התובע של מחוז טולנה, שם עשה את התואר במשפטים ופגש לראשונה את אהבתו הצעירה, ארז'בט רוזגוני (Erzsébet Rozgonyi) ואחד המודלים לחיקוי שלו, דוויד בארוטי סאבו.
הוא שהה שם עד 18 באוקטובר.
משברי השקפת העולם שלו התרחשו במהלך שהותו בקאשה.
הוא הפנה עורף לתזה הדתית וללימודי תאולוגיה "חסרי התועלת".
בין 1779 ל-1781 הצטרף קזינצי לתפיסת הדת הדאיסטית החילונית, שהייתה נקייה מדוגמות.
פולחן היופי האמנותי החליף את החוויה הדתית האבודה.
ההתלהבות שלו מהיופי הפכה לתשוקה שלו, כילתה את כל אישיותו ותפיסת עולמו.
מתישהו בשנת 1780 החל ביצירתו הספרותית הגדולה הראשונה, בין היתר תרגום כתבי סאלומון גסנר.
זמן קצר לאחר מכן פרסם את הגרסה ההונגרית של זיגוורט (Siegwart) ב-1783. בגלל תרגומיו הוא בא במגע עם כמה מחברים זרים והתכתב עם גסנר, יוהאן קספר לווטר ודניאל חודובייצקי.
הקשר שלו עם מלומדים אירופים בעלי שם גרם לו להרגיש נבחר.
אז אחרי רוסו הוא הצהיר על הפרדה מודעת משלו מאנשים רגילים.
בינתיים, בשנת 1779, הוא פגש את מיקלוש רוואי (Miklós Révai) בנגיווארד, בהונגריה (כיום אורדיה, ברומניה).
רוואי היה דקדקן שאקלם את ניתוח המילים לפי כללי המורפולוגיה בשפה ההונגרית.
הם התיידדו ולעיתים קרובות חלקו זה עם זה רעיונות משלהם לגבי ספרות ודקדוק.
בין 11 בינואר 1781 ל-2 ביוני 1782, הוא המשיך בעריכת דין באפריש (Eperjes), בהונגריה (היום פרשוב, בסלובקיה).
מלבד עבודתו הוא בילה זמן רב גם באמנויות: ריקוד, נגינה בחליל, ציור, שרטוט וקריאה.
האהובים עליו היו במיוחד הסופרים הגרמנים.
בתקופה זו באפריש התאהב ב"ילדה משכילה", בתו של נינוש שטיינמץ, שהשפיעה עליו רבות.
הוא המשיך בעריכת דין באוגוסט 1782 בפשט, שם הושבע כפקיד שכיר של יוז'ף ברנאת (József Bernáth).
במהלך שהותו בפשט הוא בא במגע עם שני סופרים מבוגרים ובולטים, לרינץ אורצי (Lőrinc Orczy) וגדעון ראדיי (Gedeon Ráday).
ראדיי הכיר לו עוד יותר את ספרות המערב, אבל גם את הסופרים ההונגרים הוותיקים, במיוחד מיקלוש זריני.
ידידות זו פיתחה מאוד את החוש האסתטי של קזינצי והרחיבה את אופקיו.
קזינצי עדיין עבד על תרגומי האידיליות של סאלומון גסנר והראה אותן לראדיי ובארוצי.
ההכרה הנלהבת שלהם העצימה מאוד את שאיפת הסופר שלו.
העובדה שקזינצי עבד רבות על תרגומי האידיליות הסנטימנטליות של גסנר, נבעה בחלקה מהמגמה הסנטימנטלית של אז, אך מאידך גיסא, קזינצי התכוון לתרגל את הפרוזה ההונגרית בתיאור רגשות והבעה של מצבי רוח נעימים.
הוא מצא את עצמו עד מהרה מעורב בחיים אינטלקטואלים ופוליטיים תוססים יותר בפשט והתעניין במדיניות הכנסייה של יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שנולדה ברוח האבסולוטיזם.
גדעון ראדיי, מיקלוש בלזניי (Miklós Beleznay), יוז'ף טלקי (József Teleki) ולאסלו פרוניי (László Prónay) עבדו על הכנת כתב הסובלנות ב-1781 בדיוק כשקזינצי הצטרף לחוג שלהם.
בתור פרוטסטנטי, קזינצי שמח להיות כל כך קרוב ל"מקדמי החופש הפרוטסטנטי".
מדיניות הקיסר בנושאי סובלנות דתית, העיתונות וההיתר לפרוטסטנטים לכהן בתפקידים ציבוריים חיזקה את דעותיו לגבי האמונות של הבונים החופשיים של אמונה באשליה של "הבהירות" המגיעה מלמעלה.
כבר במישקולץ, הוא הפך לחבר באגודה החשאית בתחילת 1784 שתמכה בדרך כלל בתהליך הציוויליזציה.
היה לה תפקיד מרכזי בחידוד המוסר והטעמים, בניגוד לדתיות הקודמת, היא שבתה את דמיונם של מאמיני הדתות הגדולות שהפכו חילונים דרך מיסטיקה על-טבעית, בעיקר נטורליסטית.
מאוחר יותר, בתחילת שנות התשעים של המאה ה-19, התחיל קאזינצי להזדהות עם הרעיונות של מסדר האילומינטי, וכתב עליהם בהתלהבות ל: "מטרותיהם הן...
האם זה לא האושר הכי מתוק של החיים?".
ב-1783 חזר לאימו באלשורגמץ, שעודדה אותו לנסוע לטרנארש לברון לרינץ אורצ'י כדי לקבל עבודה כפקיד מכובד.
ב-13 באוקטובר 1784, הוא מונה למשרה זו ולאחר מכן באותו חודש לשפוט במחוז אבאוי.
ב-29 בנובמבר הוא גם קיבל תפקיד של סגן נוטריון במחוז זמפלן, אך הייתה לו מחלוקת עם הנוטריון הראשי ולכן איבד את תפקידו כמעט מיד.
הרוזן לאיוש טרק (Lajos Török), אביה של אשתו לעתיד של פרנץ, היה המנהל הכללי של מחוז בית הספר קאשה וה של לשכת הבונים החופשיים של מישקולץ וחבר של קזינצי.
ב-16 בינואר 1784 צרף לאיוש את קזינצי ללשכה.
בתור בונה חופשי, קזינצי הכיר כמה אינטלקטואלים כמו ו.
באוגוסט 1785 הוא נסע לווינה כדי להציג את עצמו בפני שר החינוך הציבורי, גוטפריד ואן סוויטן, ולבקש לקבל את משרת המפקח על בתי הספר המחוזיים של עשרה מחוזות ושני אזורים אוטונומיים הונגרים.
ב-11 בנובמבר הוא היה מונה למשרה זו, בו כיהן במשך חמש שנים.
בין השנים 1785 עד 1790 היה קזינצי ידוע בתור "השליח של חידוש החינוך ההונגרי".
כמפקח הייתה לו עבודה בשכר טוב וסמכויות נרחבות.
אבל שיטת הארגון שלו בבית הספר עימתה אותו עם הכנסיות ועם שותפיו לאמונה שהוא היה מיודד איתם במהלך שנות השמונים המוקדמות.
הוא התגורר בקאשה, טייל הרבה בהונגריה עילית ומזרחית, הקים בתי ספר ושלט עליהם.
הממונים עליו היו מרוצים ממנו ומתוצאותיו.
הוא קיבל 79 בתי ספר מתפקדים כשהחל לעבוד בתפקידו.
מספר זה עלה במהירות ל-124, מתוכם 19 בתי ספר ציבוריים שבהם תלמידים המשתייכים לזרמי דתיים שונים קיבלו חינוך משותף במימון המדינה.
במסגרת תפקידו הוא תמך בבית הספר היהודים שבמחוז.
לבסוף סיים את תרגומי האידיליות של סאלומון גסנר ופרסם אותם בספר אחד עם בשם "Gessner Idylliumi" בשנת 1788 בקאשה.
ההקדמה שלו מתוארכת לקיץ 1785 ונכתבה על ידי גדעון ראדיי.
במהלך עבודתו על הספר, שאותה עשה בקפידה רבה, יכול היה לסמוך על עזרתו של הסופר, סאלומון גסנר, ולאחר מותו גם על עזרת אלמנתו.
זה היה התרגום המפורסם בעולם הראשון של קזינצי והביא לו הכרה והערכה מחוץ להונגריה.
הוא הקדיש תשומת לב מיוחדת לתוכן ולנאמנות הסגנונית, לדיוק ולקצב המוזיקלי של השפה.
עולמו האידילי הקלאסי של גסנר מבטא את הסנטימנטליות של פרידריך גוטליב קלופשטוק.
רגשות הרוקוקו שלו קשורים בצורה קלושה לעולם המחשבות של ז'אן-ז'אק רוסו, אבל הוא דווקא גרסה מתוקה ופשוטה יותר של אושר.
על ידי התרחקות מהציוויליזציה ונסיגה אל התקופות היפות העתיקות, גסנר מבקר את החברה, אך בו בזמן מביא אותנו לעולם אידיאלי של המעמד הבינוני.
כצעיר נאור, משכיל רגשית, תחושת החיים הזו לא הייתה זרה לקזינצי, אבל הוא התענג במיוחד על הסגנון המתוחכם של היצירה.
עולמו הרגשי התעדן על ידי חיי הסלונים של קאשה, שאת תענוגותיהם החברתיים הוא חש מענגים כמו טקסי הבונים החופשיים שבהם השתתף לעיתים קרובות.
תשוקותיו התנדנדו בין טרז רדוואנסקי וז'וז'נה קצ'נדי.
על "החברות הנחמדות" שנאספו בסלונים של משפחות טרק, קצ'אנדי ובארצ'אי והנשים החברות בבונים החופשיים הוא התייחס ב-Bácsmegyeynek öszve-szedett levelei שלו ("אסופת המכתבים באצ'מג'יי") בשנת 1789. זה היה תרגום של Adolfs gesammelte Briefe מאת אלברכט כריסטוף קייזר (Albrecht Christoph Kayser).
שהיה עיבוד של יסורי ורתר הצעיר.
צורת תרגום זו, השונה מעיקרון התרגום הנאמן שננקט במהלך תרגום האידליות של גסנר, הייתה נפוצה ב באותה תקופה, אך לא באופן כפי שעשה קזינצי ב-Bácsmegyeynek öszve-szedett levelei שלו.
הוא העביר את הדמות והסצנה של הרומן המקורי של קייזר לתפקיד חבריו ואל הסצנות של התכנסויותיהם התכופות שהראו דוגמה נדירה לביטוי עצמי אישי בתרגום.
במקרים מסוימים גיבורו תוקף בגלוי את נחלות הממלכה כמגבלה של חופש לבני אדם ולרגשות.
המהדורה הראשונה אכן זכתה להצלחה רבה בחיי הציבור ההונגרי.
סופרים ומשוררים חשובים קיבלו אותה בהתלהבות.
עם זאת, קזינצי ספג ביקורת גם מצד סופרים שמרנים וממוריו בשארושפטק.
ב-13 בנובמבר 1787 יסדו קזינצי, דויד בארוטי סאבו ו את כתב העת Magyar Museum (המוזיאון ההונגרי) על מנת לארגן את התנועות הספרותיות של הספרות ההונגרית של אותה תקופה.
זה היה כתב העת הספרותי הראשון בשפה ההונגרית.
אבל כבר אחרי המהדורה הראשונה קזינצי נכנס לוויכוח איזה כיוון הם רוצים לתת לכתב העת שלהם.
קזינצי המליץ על השם Magyar Parnassus במקום Magyar Museum וחשב על מגזין דמוי ספרות יפה עם תרגומים וביקורות.
באצ'אניי רצה ליצור ביטאון כללי ומעשי יותר.
אי ההסכמה הפוליטית ביניהם העמיקה בעקבות הדיון.
קזינצי היה יוזפיניסט, חסיד של יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בניגוד לבאצ'אניי שהיה ידוע כחבר בתנועת הרפורמה.
עד מהרה עזב קזינצי את עריכת כתב העת.
אחת התקופות הקשות בחייו הגיעה כאשר קזינצי חלה במחלה כה קשה עד שב-31 במאי 1789 הוא נטה למות.
בקאשה כבר דיברו על מותו.
אבל הוא השתפר לפתע והתאושש במהירות.
בנובמבר 1789 הקים קזינצי כתב עת משלו וקרא לו אורפיאוס (Orpheus) שהיה כינויו בבונים החופשיים.
במהלך פעולתו בין 1789 ל-1792 יצאו לאור רק 8 גיליונות ב-2 כרכים.
הוא כתב את חיבוריו תחת השם וינצה ספאלמי (Vince Széphalmy).
קזינצי התמודד עם שתי בעיות שאיימו על קיומו של הביטאון שלו והובילו לסגירתו.
ראשית לצד מטרתו לשפר את השפה ההונגרית ברמה מושלמת, הוא גם פרסם את הרעיונות של וולטר ופילוסופים אחרים של הבונים החופשיים.
שנית, האורפיאוס שלו לא היה כל כך פופולרי כמו Magyar Museum ולא היה בר-קיימא כלכלית בטווח הארוך.
שנתיים לאחר שהאורפיאוס נסגר, גם Magyar Museum נסגר ב-1794 משום שעורכיו הואשמו היותם חברים בתנועה היעקובינית של .
הכתר הקדוש הובא להונגריה בשנת 1790. קזינצי היה חבר במשמר הכתר.
בחדר הכתר, כחבר במשמר הכבוד של מחוז אבאוי, הוא תרגם את המלט של פרידריך לודוויג שרדר וכתב את מכתבו ללסלו פרונאי, האישפאן של צ'נאד, שבו תמך באמנות הבמה בהונגרית.
הוא נסע לקאשה, ואחר כך לבודה ששם התחזקו ניסיונות התיאטרון ההונגרי.
בין ספטמבר לאוקטובר בשנת 1790 הוא החל לארגן בעזרתו של פאל ראדיי (Pál Ráday) את התיאטרון בבודה בשפה ההונגרית.
עם זאת, הוא נאלץ לנסוע הביתה עקב ענייניו הרשמיים.
ב-Hadi és Más Nevezetes Történetek ("סיפורים צבאיים ואחרים מדהימים") הוא התייצב נגד שפת הסטודנטים (השפה הלטינית) ומאוחר יותר פרסם מאמר אימפולסיבי בעד הכנסת השפה ההונגרית בבתי הספר ובחיים הציבוריים.
לאחר מותו של יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה קרסה המערכת המוקדמת יותר.
הקיסר הבא, לאופולד השני ביטל את בתי הספר הציבוריים ב-1791 ומשרתו של קזינצי בוטלה.
הוא איבד את עבודתו מהסיבה ש"אני לא קתולי", כתב מאוחר יותר במכתב.
הוא לא רצה להגיש מועמדות שוב לעבודה כפקיד ציבורי.
אך לבקשת אימו ודודו, אנדראש קזינצי, הוא נסע לווינה ב-7 במאי כדי לפגוש את הקיסר שהיה אז לרוע מזלו בפיזה.
קזינצ'י חזר לפשט על ספינה, ואחרי עשרה ימים הוא נסע לסקשפהרוואר לפגוש את בנדק ויראג (Benedek Virág) ואדם פאלוצ'י הורבאת (Ádám Pálóczi Horváth).
משם הוא חזר לווינה, שם התקבל בברכה על ידי נסיך הכתר פרנץ ב-15 באוגוסט, אך בקשתו למשרה לא התקבלה.
בווינה קשר קזינצי קשרי ידידות עם יוז'ף היינוצ'י (József Hajnóczy).
קזינצי הגיע הביתה ב-10 בספטמבר ושהה במהלך החורף באלשורגמץ.
לאחר מותו של לאופולד השני יורשו, פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, עלה לכס המלכות.
הוא כינס את האספה הלאומית בבודה.
במאי 1792 ישב קזינצי בבית התחתון כשליחו של הברון פרנץ וצ'י (Ferenc Vécsey).
ב-17 ביוני הוא הלך לקיסר כדי להגיש מועמדות למשרת המזכיר של לשכת החצר המלכותית.
אבל תפקיד זה כבר הייתה שמור ליוז'ף היינוצ'י.
לאחר תום האספה הלאומית חזר קזינצי הביתה ועבד באלשורגמץ במשך שנה וחצי עד 1794. תקופה זו בחייו הייתה פורייה במיוחד.
הוא פרסם בזה אחר זה את יצירותיו המתורגמות והמקוריות: Helikoni virágok 1791. Esztendőre (פרחי הליקון לשנת 1791), Lanassza (טרגדיה בארבע מערכות המבוסס על למייר), Sztella (דרמה בחמש מערכות המבוססת על יצירתו של יוהאן וולפגנג פון גתה), A vak lantos (מבוסס על יצירתו של ).
בנוסף, פרסם את סיפוריו של גוטהולד אפרים לסינג בתרגומו של חברו יאנוש אסלאי (János Aszalai) עם עיבוד משלו על חשבונו.
במהלך אותה תקופה הוא ראה כיצד כמה מהמדיניויות הנאורות של יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שנולדו ברוח האבסולוטיזם בוטלו והוא חשב שהשיטה נוטה לכיוון שגוי.