tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי התורה, חובה להביא את הקורבנות לבית המקדש בירושלים, שהיא "המקום אשר יבחר ה'", וההקרבה מחוצה לו היא איסור חמור, גם אם היא לשם ה'.
מן התורה משתמע שמטרת האיסור היא למנוע עבודה זרה, שעלולה להתפתח מריבוי מקומות פולחן.
אתר להקרבת קורבנות מחוץ למקדש מכונה במה.
בתקופת המשכן בגלגוליו השונים, עד הקמת בית המקדש בירושלים, היה מותר בתקופות מסוימות להקריב בבמות פרטיות מחוץ למשכן.
בהקרבת קורבן בבמות קיימים כללים הלכתיים שונים במידה רבה מאלו שבמקדש, וההבדל המרכזי הוא שבבמה מקריבים רק קורבנות נדבה, והקרבה זו יכולה להעשות גם על מי שאיננו כהן.
בפועל, ברוב ימי בית המקדש הראשון נמשכה ההקרבה בבמות חרף האיסור, ושניים ממלכי יהודה, חזקיהו ויאשיהו, ניסו לשרש אותה.
הקרבת הקורבנות נעשית במשך שעות היום בלבד, מעלות השחר ועד שקיעת החמה, ולא בלילה.
קורבן שהקרבתו העיקרית הושלמה בשעות היום – שחיטתו, וזריקת דמו על המזבח – מותר להמשיך את הקטרתו על המזבח גם בלילה, עד עלות השחר.
הקרבת הקורבנות נעשית גם בימי שבת ויום טוב, אך זאת רק בקורבנות התמיד וכן בשאר הקורבנות שהתורה קבעה להם תאריך מסוים (קורבן פסח, מוספי שבת ומועד, עבודת יום הכיפורים, ועוד).
קורבן בהמה מתחלק לארבעה חלקים:
דם – נשפך מצוואר הבהמה לתוך כלי (הנקרא "מזרק"), ונלקח למזבח ונזרק עליו.
אופן הזריקה ומקומה המדויק משתנה מקורבן לקורבן, על פי דרגת קדושתו.
אֵמוּרִים – איברים פנימיים שמועלים על גבי המזבח ונשרפים ("מוקטרים") באש שעליו.
מדובר על החלבים, הכליות, ו"יותרת הכבד", ובכבש – גם האליה (זנב הכבש, השומני ומלא).
בשר – במרבית הקורבנות הבשר נאכל על ידי הכהנים (ב"קדשי קדשים") או על ידי בעלי הקורבן (ב"קדשים קלים").
בקורבן עולה אף הבשר קרב על המזבח.
בסוגים מסוימים של קורבנות ("חטאות פנימיות") הבשר נשרף מחוץ לירושלים.
עור – לעיתים ניתן לכהנים (ב"קדשי קדשים"), ולעיתים לבעלים (ב"קדשים קלים").
בירושלים היה נוהג, שהמתארחים בעיר משאירים את עורות קורבנותיהם למארחים, במקום תשלום על שהייתם.
לפיכך, אם הדם נזרק כהלכתו – הקורבן כשר ובעליו יצאו ידי חובתם, גם אם האימורים והבשר לא הוקטרו או נאכלו.
הקרבת הקורבן כוללת כמה שלבים, שמרביתם אחידים בכל הקורבנות:
הנחת ידי בעל הקורבן על ראש הבהמה.
הסמיכה נוהגת ברוב קורבנות היחיד (פרט לבכור מעשר ופסח), וככלל אינה נוהגת בקורבנות הציבור.
תוך כדי הסמיכה, בעל הקורבן מתוודה על חטאו.
בקורבן שלמים, שאינו בא על חטא, אומר בעל הקורבן דברי שבח לבורא.
לשחיטת הקרבן לא צריך כהן, היא כשרה גם בישראל.
על פי ההלכה יש הבדל בין "קדשי קדשים", שנשחטים מצפון למזבח, לבין "קדשים קלים", שנשחטים בכל מקום בעזרה.
למעשה, הוכנו בבית המקדש מתקנים מתאימים לשחיטה מצפון למזבח, ולכן בדרך כלל גם קדשים קלים נשחטו שם.
קבלת הדם הנשפך מן הבהמה בכלי הנקרא מזרק, הקבלה נעשית דווקא על ידי כהן.
הולכת הדם על ידי הכהן ממקום קבלת הדם למקום מזבח העולה כדי לזורקו עליו.
זריקת הדם אף היא נעשית על ידי הכהן שהיה זורק מהדם על גבי המזבח.
צורת הזריקה המדויקת ומקומה משתנים מקורבן לקורבן.
בעולה שלמים ואשם הכהן עומד ליד המזבח וזורק את הדם מן הכלי בשתי זוויות של המזבח: הזווית הצפון מזרחית והזווית הדרום מערבית.
בבכור מעשר ופסח יש זריקה אחת בלבד, בכל מקום במזבח מעל היסוד.
בחטאת הכהן עולה בכבש אל הסובב שבחציו העליון של המזבח, ומקיף את המזבח ונותן מעט דם באצבעו על כל אחת מארבע קרנות המזבח.
בסוג מיוחד של חטאות זריקת הדם נעשית בתוך ההיכל, והן נקראות חטאת פנימית.
אם נשאר דם במזרק, הוא נשפך דרך שני חורים סמוכים ביסוד המזבח בפינה הדרום-מערבית – חור אחד מערבי יותר (יסוד מערבי), וחור אחד דרומי יותר (יסוד דרומי).
לחור המערבי נשפכו שיירי הדם של חטאות פנימיות, ולחור הדרומי נשפכו שיירי הדם של שאר הקרבנות.
מערכת ניקוז הובילה את דם הקורבנות מהחורים הדרומי והמערבי גם יחד אל נחל קדרון.
ברוב הקורבנות הכהן לוקח את האימורים ומעלה אותם לראש המזבח, ומניח אותם על מערכת העצים הבוערת.
בקורבן עוֹלָה כל בשר הקורבן עולֶה למזבח, ולשם כך יש צורך לפני כן להפשיט את עורו, לנתח את אבריו לחלקים, ולרחוץ את המעיים והרגליים.
לפני ההקטרה מצווה להוסיף מלח לכל קורבן.
לשם כך הונחה ערימת מלח על המזבח, ממנו לקחו הכוהנים ושמו על הקורבן.
בשר הקורבנות (פרט לעולה) נאכל.
בקדשי קדשים – הכוהנים אוכלים אותו בעזרה, באותו יום ובלילה שלאחריו עד חצות הלילה.
בקדשים קלים – מביא הקורבן ומשפחתו אוכלים אותו בכל תחומי ירושלים המקודשת.
זמן אכילת קדשים קלים הוא שני ימים והלילה שביניהם, פרט לקורבן תודה, שנאכל ביום הראשון ובלילו בלבד, כקדשי קדשים, וקורבן פסח, שנאכל רק בליל הסדר.
בתוספתא נאמר שהמקריב קורבן מברך שהחיינו וברכות המצוות על הקרבת הקורבן ועל אכילתו.
המשנה למלך כתב שהכהנים מברכים על אכילת הקורבן ברכת "אשר קדשנו בקדושתו של אהרן וציוונו לאכול חטאת" או "אשם".
הרב אהרן לייב שטיינמן כתב שעל הקרבת החטאת אין מברכים ברכה, כפי שאין מברכים על השבת גזל או ריבית, כיוון שעדיף שלא יחטא ולא יתקן את החטא, ורק על אכילתו מברכים.
המקריבים הם כהנים זכרים מצאצאי אהרן הכהן.
מי שאינו שייך לקבוצה זו נקרא זר הפסול לעבודה.
גם בת כהן ואשת כהן נחשבות כ"זר" לעניין זה.
לקראת העבודה הכהנים צריכים ללבוש את בגדי הכהונה, ולרחוץ את ידיהם ורגליהם מן הכיור.
הכנות אלה חיוניות לכשרות העבודה, ומי שעבד ללא קידוש ידיים ורגליים או ללא בגד מבגדי הכהונה – עבודתו פסולה.
גם מבין הכהנים, יש שאינם ראויים לעבודת הקורבנות, באופן קבוע או זמני:
בעל מום – אינו עובד במקדש, אם כי הוא רשאי לאכול מן הקורבנות, ואפילו מ"קדשי קדשים" בעזרה.
לא מדובר דווקא על מום במובן של נכות ומוגבלות, אלא על כל פגם חיצוני הנחשב כ"לא ייצוגי".
כך מסביר זאת הרמב"ם בספרו מורה נבוכים:
כהנים בעלי מום שרצו להשתלב בעבודה השתתפו בעבודות משניות בחשיבותן, כגון הכנת העצים למזבח, ולא בהקרבה עצמה.
בחלוקת בשר הקורבנות לאכילה היו כהנים אלה שותפים מלאים.
טמא – מי שנטמא וטרם נטהר לגמרי, אפילו הוא טבול יום או מחוסר כיפורים.
אם רוב הכהנים טמאים, מותר להקריב קורבן שיש לו תאריך קבוע להקרבתו גם בטומאה.
דין זה נקרא: "טומאה דחויה בציבור".
שתוי יין – שיכור אינו רשאי לעבוד, עד שיתפכח מיינו.
מסיבה זו, הכהנים מן המשפחה שהגיע תורה לעבוד במקדש ביום מסוים ("אנשי בית אב") לא שתו כלל במשך יום העבודה ובלילה שלאחריו.
פרוע ראש – מי ששער ראשו מגודל ופרוע אינו רשאי לעבוד עד שיסתפר.
כללים אלה חלים על מעשי הקרבה שנחשבים כ"עבודה" לה': קבלת הדם במזרק, הולכתו למזבח וזריקתו שם, והקטרת אברי הקורבן על המזבח.
לעומת זאת, שחיטת הקורבן איננה "עבודה", והיא יכולה להעשות גם על ידי האישים הפסולים לעבודה, בין איש ובין אישה.
במקרים רבים, בעיקר בזמנים שבהם היה עומס במקדש, כמו בקורבן פסח, היה הנוהל שבעל הקורבן שוחט את קורבנו.
כמו כן הפשטת עור הקורבן וניתוח אבריו לקראת העלאתם למזבח יכולים להעשות על ידי כל אחד.
גם גויים יכולים להקריב קרבנות במקדש, כפי שעולה ממקורות שונים בדברי הנביאים.
חכמים למדו זאת מהפסוק: .
הכפילות "איש איש" מרבה גם גויים.
אמנם נחלקו התנאים האם גויים יכולים להקריב כל קרבן שירצו מלבד קרבן נזירות (רבי יוסי הגלילי), או שיכולים להקריב רק קרבן עולה (רבי עקיבא).
מנגד, רבי עובדיה מברטנורא נוקט כדעת רבי יוסי הגלילי.
הבהמות הכשרות להקרבה הן הבהמות הטהורות (כלומר, המותרות באכילה) מן הבקר, פרים ופרות, ומן הצאן, כבשים ועיזים.
קורבן שלמים או מעשר בהמה יכול לבוא מכל הסוגים הללו, ללא הבדל בגילם ובמינם.
בשאר סוגי הקורבנות קיימת דרישה לבהמה מסוימת: דווקא סוג מסוים (פסח, למשל, הבא מן הצאן בלבד ולא מן הבקר), מין מסוים (עולה, הבאה מן הזכרים בלבד, או חטאת של יחיד, הבאה מן הנקבות בלבד), או גיל מסוים (קורבן אשם, הבא מהכבשים הבוגרים בלבד).
מצוות עשה מהתורה שהקורבן יהיה שלם ללא מום, וציווי זה מוזכר רבות בקורבנות כגון העובר והביא קורבן בעל מום ביטל עשה זה.
בזמן בית המקדש, היו מבקרים (בודקים) את כל הקורבנות קודם שהקריבו אותם במשך ארבעה ימים, ורק לאחר מכן היה מקריבים על גבי המזבח.
יש בהמות הפסולות להקרבה, באופן קבוע או זמני.
לרוב, הפסול נובע מפגם גופני העושה את הקורבן לבלתי ראוי ומכובד, או מפגם מוסרי במעשי האדם שנקשר לבהמה זו.
נצטוונו בתורה להקריב דווקא מבהמה שעברו עליה שמונה ימים מזמן שנולדה.
וכך נאמר: , לפיכך בהמה שנולדה פסולה לקורבן בשבוע הראשון לחייה, עד היום השמיני,
הנימוק המקובל בפרשנות לדין זה: עד אז אין ביטחון שמדובר בבעל חיים בריא ובר קיימא.
אכן, יש המסבירים שלא ראוי לאדם להקריב בהמה רפויה ומצומקת, ולכן יש להמתין כמה ימים עד שתגדל.
יש גם המסבירים שצריך שתעבור על הבהמה לפחות שבת אחת בחייה לפני הקרבתה, ויש הרואים בדין זה גם מידת רחמנות כלפי הבהמה.
גם איסור שחיטת אם ובנה באותו יום נחשב בגדר "מחוסר זמן", ובהמה שאימה או בנה נשחטו באותו יום פסולה להקרבה עד למחרת.
בהמה שיש לה מום כלשהו.
לא מדובר רק על מום הנחשב בימינו כנכות, אלא גם על פגם חיצוני קל שמעורר רושם מוזר, כגון חוסר פרופורציה בין איברים שונים.
קורבן התמיד נבדק ממומים ארבעה ימים לפני הקרבתו, ופעם נוספת בסמוך להקרבתו.
חולה – בהמה חולנית, או זקנה, או מדיפה ריח רע.
טרפה – בהמה שיש לה פצע שצפוי לגרום למותה.
כלאיים – בהמה שנולדה מזיווג שני סוגי בהמות, כדוגמת כבש עם עז.
יוצא דופן – בהמה שלא נולדה בלידה טבעית, אלא הוצאה דרך דפנות הרחם (ניתוח קיסרי).
זהו מקור הביטוי הלשוני "יוצא דופן" במובן של חריגות.
יתום – בעל חיים שנתייתם מאמו מיד בלידתו.
המכנה המשותף לפסולים הללו (כלאיים, יוצא דופן ויתום, ואפשר גם – מחוסר זמן): לא הייתה להם נורמליות של לידה וחיים תקינים.
רובע ונרבע – בהמה ששימשה אדם למעשה פריצות מינית.
מוקצה ונעבד – בהמה שהוקצתה ויועדה להיות קורבן לעבודה זרה, או שנחשבה כאליל.
נוגח – בהמה שהרגה אדם.
אתנן זונה – בהמה שניתנה לזונה כשכר.
היה מקובל בקרב עובדי עבודה זרה שהזונה מביאה את שכרה כקורבן כדי לחפות ולכפר על מעשיה, והתורה באה לשלול את הדבר.
מחיר כלב – בהמה שהוחלפה בתמורה לכלב.
תקלות בהקרבה הפוסלות את הקורבן
כשם שהקורבן עצמו טעון בדיקה קפדנית כדי לוודא את כשרותו, כך גם תהליך ההקרבה נעשה באופן מדוקדק, ולעיתים סטייה קלה ממנו, אפילו בגלל מחשבה לא נכונה של הכהן המבצע את העבודה, עלולה לפוסלו.
נמנה כמה גורמים עיקריים לכך שקורבן עשוי להיפסל במהלך ההקרבה.
קורבן שעבודותיו לא נעשו כראוי: הוקרב על ידי אישים הפסולים לכך, או שדמו נשפך ארצה בטרם הוכנס למזרק המיועד לקבלת הדם, או שדמו לא נזרק על המזבח כלל.
יוצא – לאחר שחיטת הקורבן בעזרה, יש להקפיד שכל חלקיו יישארו בתוכה, פרט לאלה שמיועדים מלכתחילה להיאכל מחוצה לה (בשר "קדשים קלים").
החלקים שצריכים להישאר בפנים, להקרבה או לאכילה (דם הקורבן, אימוריו, ובשר קדשי קדשים), אם יצאו מן העזרה – נפסלו, ואין להקריבם אפילו אם יוחזרו אליה.
לן – לאחר שחיטת הקורבן, יש להקפיד שדמו יזרק בו ביום, ואימוריו יועלו על המזבח ביום או גם בלילה שלאחריו.
אם הדם או הבשר שהה ולא הועלה למזבח עד למחרת – הרי הוא פסול.
טמא – בעל חיים איננו יכול להיות טמא בחייו, וגם אם נגעה בו טומאה כלשהי – הוא טהור.
ברם, לאחר שחיטתו יש להקפיד שלא ייטמא כתוצאה ממגע עם גורם מטמא.
קורבן שנטמא – אסור להקריבו.
מחשבות פוסלות – לעיתים די במחשבה לא נכונה של האדם המבצע את תהליך ההקרבה כדי לפסול את הקורבן.
שלוש מחשבות פוסלות את הקורבן: האחת – מחשבת פיגול, לאכול מן הקורבן או להקריב ממנו לאחר הזמן המיועד לכך.
השנייה – מחשבת "חוץ למקומו", לאכול או להקריב מחוץ לגבולות המקום המיועד לכך.
השלישית – מחשבה "שלא לשמה", כלומר, הקרבת הקורבן לשם קורבן אחר (למשל: קורבן חטאת שהכהן חושב בשעת הקרבתו לשם קורבן שלמים), או לשם כפרה על אדם שאינו בעל הקורבן.
מחשבה זו פוסלת רק בשני קורבנות: חטאת ופסח, בהם הקפידה התורה במיוחד על כך שהקורבן ייעשה לשם יעודו המקורי.
בשאר הקורבנות, המחשבה לעשות את הקורבן לשם קורבן אחר או אדם אחר איננה פוסלת את הקורבן, ויש להמשיך את הקרבתו כסדרה, אבל בעליו לא יצאו ידי חובה, ועליהם להביא קורבן חדש במקומו.
כל התקלות הללו, אם התרחשו לפני או בשעת זריקת הדם – פוסלות את הקורבן, ובעליו צריך להביאו שוב.
לעומת זאת, אם זריקת הדם הייתה כהלכתה ולאחר מכן התרחש הפסול, למשל, כאשר בשר קדשי הקדשים הוצא אל מחוץ לעזרה – הבשר נפסל, ולא יוקטר או ייאכל, אבל בעליו יצאו ידי חובתם, שכן עיקרו של הקורבן הוא זריקת הדם, המייצג את הקרבת נפש הבהמה.
כאשר קורבן נפסל, יש להבדיל בין קורבן שלא היה ראוי מלכתחילה להיקרב לבין קורבן שהיה ראוי ונפסל במהלך ההקרבה: קורבן שהיה ראוי, ונפסל תוך כדי ההקרבה, נקרא "פסולו בקודש", ויש לו מעמד מסוים של קדושה.
לפיכך, יש לשרוף אותו בתוך תחומי העזרה, אך לא על המזבח אלא במקום מיוחד שהוקצה לכך ושמו "בית הדשן".
כמו כן, אם בטעות הועלה על המזבח אף על פי שהיה פסול – לא ירד ממנו.
לעומת זאת קורבן שלא היה ראוי כלל ועיקר להיקרב – אינו נחשב כקורבן כלל, ואף אם הועלה למזבח – יש להורידו.
הנביאים הרבו להתריע כנגד תפיסה רווחת, שהקורבן מחפה על פגמים מוסריים של בעליו.
בדברי הנביאים מודגש פעמים רבות, שה' אינו רוצה בקורבנות שמקורם בגזל ועוול, ובעליהם מסתפקים בהבאת הקורבן כתחליף לשיפור התנהגותם, או כמתת שוחד לחיפוי והסתרת העוון.
הנביא שהרבה להתעמת עם תפיסה זו, היה הנביא ירמיהו, שניסה לעקור מהעם את תפיסת נביאי השקר שקבעו שה' לא ירצה להחריב את ביתו ולהשבית את הקרבת הקורבנות לפניו:
עם זאת, אין פירוש הדבר שהנביאים התנגדו להקרבת קורבנות.
אותם נביאים עצמם שמוחים על הבאת קורבן שאין עימה טהרת מעשים – הביאו קורבנות בעצמם, מחו על ביטול עבודת הקורבנות במקדש, והתנבאו על חידוש עבודת הקורבנות בעתיד בצורתה הראויה.
לא באו נביאים אלו אלא להתריע מפני שיבוש סולם הערכים היהודי, והצבת הקורבן כעניין העומד בפני עצמו במנותק מהתנהגותו הכוללת של האדם.
במקרא מצינו לעיתים הבאת קורבן השלובה בתפילה, כמו תפילת שלמה המלך וקורבנותיו ביום חנוכת בית המקדש הראשון, ותפילת שמואל הנביא לניצחון במלחמה בד בבד עם העלאת קורבנו.
אנשי כנסת הגדולה, בראשית ימי בית המקדש השני, קבעו את תפילות היום במקביל לזמן הקרבת הקורבנות: תפילת שחרית – בזמן המיועד לקורבן התמיד של שחר; תפילת מנחה – בזמן התמיד של בין הערביים; ותפילת ערבית – במשך כל הלילה, במקביל לזמן השלמת בערת בשר העולה על המזבח.
כבר בזמן המקדש יש אזכור של תפילות קבועות, הכוללות מספר קבוע של ברכות.
עדות על כך מופיעה בתלמוד:
חלק מברכות התפילה אף שולבו בטקסים שונים בבית המקדש: קריאת התורה של הכהן הגדול ביום הכיפורים, וקריאת המלך במעמד הקהל.
בימי שבת ומועד, בהם הוקרב במקדש קורבן מוסף, קבעו חכמים תפילה מיוחדת, הנקראת "תפילת מוסף".
נוסף על כך, קריאת התורה בראש חודש ובמועדים כוללת את הפסוקים בתורה בהם מוזכר קורבן היום.
לאחר חורבן בית המקדש והפסקת עבודת הקורבנות, השתנה נוסח התפילה והותאם למצב החדש, כתפילה לחידוש הקורבנות, במקום הנוסח שבו תפילה להמשך קיומם וקבלתם ברצון.
כך לשון תפילת העמידה: "והשב את העבודה לדביר ביתך".
בתפילת המוסף מופיע נוסח מורחב של תפילה לחידוש הקורבנות:
בהשראת הפסוק: "וּנְשַׁלְּמָה פָרִים שְׂפָתֵינוּ", המגדיר את התפילה בשפתיים כתשלום ותחליף לקורבנות, הוגדרה תפילת העמידה כתחליף להקרבת קורבנות כל עוד בית המקדש חרב.
התפילה היומית מחליפה את הקורבנות האישיים.
בנוסף לכך הוגדרו תפילות מוסף כתחליף לקורבנות הציבור המיוחדים לחגים ומועדים.
כהקדמה לתפילת שחרית ומנחה (המשמשים תחליף לקורבנות התמיד) אומרים את פסוקי הקטורת וקורבן התמיד.
ובתפילת שחרית, חז"ל המליצו על לימוד פרשיות הקורבנות, הנחשב כעין הבאת קורבן.
התקבל גם המנהג לקרוא לפני תפילת שחרית את פרק "איזהו מקומן" (), המתמצת את הלכות הקורבנות, ויש האומרים אף נוסחי יהי רצון לקבלת כל אמירה כקורבן, מנהג שלפי דברי החת"ם סופר גם התנאים נהגו בו.
אחד מיסודות האמונה של היהדות הוא שתוקפן של מצוות התורה הוא ללא הגבלת זמן, ובניסוחו של הרמב"ם:
מלבד עיקרון יסודי זה בתורה, קיימת הדגשה מיוחדת על כמה ממצוות הקורבנות, שהן "חוקת עולם" ו"לדורות".
גם בדברי הנביאים אודות גאולתו העתידית של עם ישראל מוזכרת הקרבת קורבנות.
כך ניסח הרמב"ם את החזון המשיחי בישראל:
בהתאם לכך, קבעו חז"ל תפילות לבניין בית המקדש וחידוש עבודת הקורבנות, כגון בתפילת העמידה: "והשב את העבודה לדביר ביתך, ואשי ישראל ותפילתם מהרה באהבה תקבל ברצון", והביטוי "אשי ישראל" מכוון לקורבנות.
בתפילת מוסף קיימת הדגשה נוספת על כך ש"נעשה לפניך את קורבנות חובותינו, תמידים כסדרם ומוספים כהלכתם".
לעומתם מובא במדרש תנחומא, אמור יט':
הראי"ה קוק שדן בנושא רבות בחזון הצמחונות והשלום כתב גם בעולת ראיה
בקבלה מתואר מצב שבו העולם כולו מתקדם ומתעלה מבחינה רוחנית עד שבעלי החיים משתווים לאדם ברמתם ובשכלם.
בנוסח התפילה של ההיכל בהמבורג מ-1818, הנחשב לסידור הרפורמי הראשון, כפר בכך; בין היתר, נכתב ב"מפני חטאינו גלינו מארצנו" ש.
שינויים אלה המריצו את רבני אירופה לצאת במאבק מאורגן ראשון נגד הרפורמים.
שלילת הציפייה לחידוש עבודת הכהנים הפכה לעקרון רשמי בזרם בוועידת פרנקפורט ב-1845, והוצהר על כך שוב בוועידת פילדלפיה ב-1869 ובמצע פיטסבורג מ-1885. בתנועה הקונסרבטיבית, כבסוגיות דומות רבות הקשורות לאמונה, לא הובעה מעולם עמדה רשמית בנדון, אך מ-1946 התפרסמו סידורים עם הקטעים על הקורבנות מנוסחים בלשון עבר.
כיום, רוב בתי-הכנסת הקונסרבטיביים מתפללים בנוסחים המשנים או משמיטים את הנושא.
קוראנט הוא ריקוד צרפתי, שהיה נפוץ ביותר בחוגי האריסטוקרטיה בזמנו של לואי ה-14. הטמפו של ריקוד זה מהיר, משקלו משולש, והוא מתחיל על פי רוב בקדמה של שמינית (כשהמשקל הוא 3/2) או חלק שש-עשרה (כשהמשקל הוא 3/4).
המלחינים הגדולים של המאה ה-17 והמאה ה-18 רובם ככולם כתבו קוראנטים, על פי רוב במסגרת הסוויטה.
הקוראנטים הופיעו בגוונים רבים ובתבניות שונות.
קורבן תָּמִיד הוא קורבן עולה הבא כקורבן ציבור שהוקרב בבית המקדש פעמיים בכל יום, אחד בבוקר ואחד בין הערביים.
קורבנות התמיד מהווים פתיחה וסיום של המלאכה בבית המקדש: אין מקריבין קורבנות לפני תמיד של שחר ולא לאחר תמיד של בין הערביים.
יוצא דופן הוא קורבן פסח, המוקרב לאחר תמיד של בין הערביים.
הציווי על קורבנות התמיד מופיע בתורה פעמיים, בפרשת תצוה ובפרשת פינחס:
יחד עם התמיד מצווה להקריב מנחת סולת ולנסך יין, בדומה לקורבנות אחרים.
קורבן תמיד של שחר נשחט לכתחילה בתחילת הבוקר, מעט לפני הנץ החמה, כאשר כבר יש מעט אור בשמיים.
בדיעבד ניתן להקריבו עד סוף ארבע שעות זמניות.
זמנו של קורבן תמיד של בין הערביים מתחיל מעט לאחר אמצע היום, בשעה שש וחצי, כאשר השמש מתחילה לנטות ממרכז השמיים לצד מערב, וניתן להקריבו עד השקיעה.
בדרך כלל התמיד של בין הערביים היה נשחט בשעה שמונה וחצי וקרב בתשע וחצי, כדי להשאיר זמן נוסף להקרבת נדרים ונדבות לפני הקרבת התמיד שחותם את קורבנות היום.
בערב פסח הייתה מוקדמת הקרבת התמיד לשבע וחצי (או כשחל בערב שבת, לשש וחצי), כדי להשאיר זמן להקרבת קורבן פסח לאחר הקרבת התמיד.
לפי חלק מהדעות, גם בשבת הייתה מוקדמת הקרבת התמיד, כיוון שבשבת לא ניתן להקריב נדרים ונדבות.
אף על פי שלא מתחילים להקריב קורבנות לאחר תמיד של בין הערביים, ניתן להמשיך כל הלילה להקטיר איברים של קורבנות שדמם נזרק קודם הקרבת התמיד.
על מנת לבחור בכוהנים שיעסקו בעבודות השונות הנעשות בכל יום במקדש נערכו מדי יום ביומו "פייסות", הגרלה באמצעות עמידה במעגל וסיבוב בין האנשים עד למספר מסוים.
לאחר הפייס השני מביאים מלשכת הטלאים כבש שבוקר ממום ארבעה ימים מראש, מבקרים אותו עוד פעם ומביאים אותו אל הטבעות.
את התמיד של שחר שוחטים בטבעת השנייה מדרום, בשורת הטבעות המערבית.
לפני השחיטה משקים את התמיד כדי שיהיה קל להפשיט אותו.
לאחר השחיטה, מקבלים את דמו של הקורבן, זורקים אותו על המזבח שתי מתנות שהן ארבע, ואם נשאר דם, שופכים אותו על היסוד הדרומי של המזבח.
לאחר זריקת הדם מפשיטים את התמיד, ומנתחים אותו.
את הנתחים מוסרים לששת הכוהנים שזכו בהולכת האיברים לכבש המזבח, וביחד עם הכוהנים שזכו בהולכת הנסכים ומנחת החביתין הם מוליכים אותם לכבש.
נחלקו תנאים באשר לסדר הקרבת האיברים:
הכוהנים מניחים הכל על הכבש, מולחים את אברי הקורבן והולכים להתפלל.
אחרי התפילה, מעלים הכוהנים את האיברים מהכבש למזבח, וזורקים אותם אל המערכה הגדולה.
לאחר מכן מולחים את מנחת הנסכים ומקטירים אותה, מולחים את מנחת החביתין ומקטירים אותה, ומנסכים את היין.
במקביל לניסוך היין שרים הלויים את שיר של יום.
הקרבת תמיד של בין הערביים זהה כמעט לחלוטין לתמיד של שחר, חוץ מכך ששוחטים אותו בטבעת השנייה מדרום בשורה המזרחית על מנת שיישחט נגד השמש.
התמיד על הר סיני ולדורות
סדר הקרבת קורבן התמיד מתואר במשנה במסכת המוקדשת לכך בסדר קודשים ונקראת על שמו – מסכת תמיד.
לדעת ר' יהושע בן לוי, התפילות נתקנו כנגד הקורבנות: תפילת שחרית נתקנה כנגד תמיד של שחר, ותפילת מנחה נתקנה כנגד תמיד של בין הערביים.
דבר זה מתבטא בזמני התפילות: תפילת שחרית זמנה עד ארבע שעות, ותפילת המנחה זמנה משש שעות וחצי בדיעבד (מנחה גדולה) ולכתחילה מתשע שעות וחצי (מנחה קטנה).
קורבן אשם הוא אחד מסוגי הקורבנות שהוקרבו בבית המקדש, הבא ככפרה על חטאים שונים.
ברוב האיסורים שבתורה, לא נקבע קורבן לאדם העובר עליהם.
אולם בעבירות חמורות במיוחד קבעה התורה, שהחוטא יביא קורבן לכפרה על חטאו, כחלק מתהליך התשובה.
קורבן האשם התייחד למספר מצומצם של עבירות, כדלהלן.
האשם בא רק בתור קורבן יחיד, ולעולם אינו קורבן ציבור.
האשם הוא קורבן מסוג קדשי קדשים: בשרו נאכל על ידי הכהנים בבית המקדש, ביום הקרבתו ובלילה שאחריו בלבד.
בדרך כלל, האשם הוא אַיִל (כבש זכר בוגר), והתורה קוצבת לו מחיר של שני שקלים לפחות (בשקל הקודש).
שמו של האשם, מורה על חומרת העבירה ועל אשמתו של החוטא, שכן אשמות מביאים על עבירות חמורות במיוחד: למשל אשם גזילות ואשם מצורע, הם על עבירות כאלו שנעשו במזיד (בשונה מקורבן חטאת הבא רק על השוגג), אשם מעילות על מעילה בקדשי שמים.
שם האשם תלוי בא להורות על כך שאשמתו של המקריב גדולה אף על פי שלא יודע אם עשאה, וישא את אשמתו אם לא יביא את הקורבן וישוב על חטאיו.
בניגוד לכל סוגי הקורבנות שבאים רק במקרה שהאדם ודאי חטא, קרבן אשם בא גם כאשר הדבר ספק לו אם חטא, וזהו אשם תלוי.
עם זאת, רוב קרבנות האשם אינם אשם תלוי, אלא באים על עבירות ודאיות.
ישנם 5 סוגי קורבנות אשם ודאי (שאינם באים על ספק עבירה):
הגוזל רכוש של חברו, או עושק אותו ונמנע מלשלם לו את חובו, ואף נשבע לשקר בבית הדין שאינו חייב לחברו דבר – חייב להביא אשם, בין אם גזל ונשבע בשוגג ובין אם גזל ונשבע במזיד.
מלבד הבאת האשם עליו לפצות את חברו על מה שגזל ממנו, בתוספת חומש.
השבת הקרן היא תנאי להבאת הקורבן, ואם הביא את הקורבן לפני השבת הגזילה – לא יצא ידי חובתו.
מי שמשתמש בחפץ שהוקדש לבית המקדש נקרא "מועל".
העושה זאת בשוגג – משלם לאוצר המקדש את שווי הנאתו, בתוספת חומש וקורבן אשם.
במזיד העונש חמור יותר וכולל מיתה בידי שמיים או מלקות.
שפחה חרופה היא שפחה כנענית שנשואה לעבד עברי.
פירוש הדברים: "שפחה כנענית" היא גויה שמכרה את עצמה כשפחה ליהודי, ועם קבלתה כשפחה בביתו עברה תהליך הדומה לגיור (טבילה במקווה וקבלת מצוות התורה).
כל עוד היא שפחה – היא רשאית לקיים חיי נישואין עם עבד, כנעני או עברי, אבל מבחינה משפטית נישואיה אינם תופסים, והיא לא "אשת איש" במלוא מובן המילה.
אם היא התקדשה לעבד עברי – אסור לאדם אחר לקיים עמה יחסי אישות.
ואם עשה כן – אינו חייב מיתה, כדין ניאוף עם אשת איש מוחלטת, אלא עליו להביא קורבן אשם.
האישה עצמה, לעומת זאת, אינה מביאה קורבן, אלא חייבת מלקות.
בהגדרה המדויקת של מעמד אישה זו נחלקו תנאים: רבי ישמעאל סובר כאמור, שמדובר בשפחה כנענית.
רבי עקיבא סובר, שאין כל תוקף לנישואיה של שפחה כנענית, והתורה חייבה קורבן רק במצב מיוחד של "חציה שפחה וחציה בת חורין".
הדבר אפשרי אם אישה הייתה שפחה של שני שותפים, ואחד מהם שחרר אותה.
הנזיר מקבל על עצמו מגבלות מסוימות לפרק זמן קצוב: שלא לגלח את שער ראשו, שלא לשתות יין, ושלא להיטמא למת.
אם נטמא, כגון שנקלע למקום שיש בו מת – הדבר מבטל את נזירותו.
כעת עליו להביא קורבנות מיוחדים, ביניהם אשם הנזיר, ולאחריהם יוכל להתחיל לספור מחדש את ימי הנזירות.
אשם זה, וכן אשם המצורע שיוזכר בהמשך, שונים מהאשמות שהוזכרו עד כאן: הם לא מן האיל הבוגר, אלא כבש בשנה הראשונה ללידתו, והתורה לא קבעה להם מחיר מסוים.
מסופר על הכהן הגדול שמעון הצדיק, שהיה נמנע בדרך כלל מלאכול מבשרו של אשם נזיר, משום שחשב שהנזירות לא הייתה לשם שמים, פרט לפעם אחת, בה התרשם מטוהר כוונותיו של הנזיר.
ביום השמיני לטהרתו (מאז שהתרפא) מביא המצורע מספר קורבנות, וביניהם כבש אחד לאשם.
הקרבת הכבש משלימה את טהרת המצורע, ובעקבותיה הוא רשאי להיכנס למקדש ולאכול קורבנות.
זהו הקורבן החשוב ביותר מבין קורבנות המצורע.
אשם מצורע מיוחד בכך שיש לצרף לו נסכים, בניגוד לשאר מיני האשם.
על הלכותיו המיוחדות של אשם מצורע בתהליך ההקרבה ראו להלן: תהליך ההקרבה והאכילה.
כאמור לעיל, קורבן אשם בא גם על ספק חטא.
כלומר במקרים בהם האדם מסופק האם עשה עבירה המחייבת אותו להביא קורבן חטאת ("תלוי" – דבר התלוי ועומד בספק).
לדוגמה: אדם שעשה מלאכה בשוגג בזמן בין השמשות, כך שאין ידוע האם המלאכה נעשתה בשבת או ביום חול (בין השמשות הוא זמן מסופק מצד עצמו).
אם האדם ייעד את הבהמה לאשם תלוי, ובטרם הוקרבה התברר שלא חטא – לא יקריבנה.
אם הוקרבה, ולבסוף התברר שחטא – עליו להביא קורבן חטאת, אף שהביא אשם.
הלכה מיוחדת נוספת בקורבן זה, שאם הגיע יום הכיפורים והחוטא טרם הביא את קורבנו – אין צורך להביא את האשם התלוי, שכן כפרת יום הכיפורים שקולה ככפרת קורבן זה.
חז"ל עמדו על כך, שהתורה החמירה כאן בספק יותר מאשר בוודאי: האשם, כאמור, הוא איל בערך שני שקלים, בעוד שלחטאת התורה לא קבעה ערך מסוים.
רבי יונה גירונדי הסביר זאת: "מפני שעל הודאי משים האדם החטא אל לבו, ודואג ומתחרט עליו וחוזר בתשובה שלימה; אבל על הספק עושה סברות, ואומר: 'אותה חתיכה שאכלתי – אולי הייתה מותרת', ולא ישית אל לבו לשוב, ולזה החמירו בו יותר".
אשם תלוי מובא כאשר קיים ספק ממשי שאכן היה חטא חמור, מסוג העבירות שעונשן כרת, ולא די בכך שהאדם חושש שאולי היה בידו חטא כלשהו.
הלכה זו הייתה שנויה במחלוקת המובאת במשנה:
הקרבת האשם כוללת כמה שלבים, שבאופן כללי אינם מיוחדים לו:
סמיכה – הנחת ידי בעל הקורבן על ראש הבהמה, תוך כדי אמירת וידוי על חטאו.
שחיטה, הנעשית בצפון העזרה, כדין "קדשי קדשים".
קבלת הדם הנשפך מן הבהמה על ידי כהן, בכלי הנקרא "מזרק".
הולכת הדם על ידי הכהן למזבח העולה.
זריקת הדם על ידי הכהן בשתי זוויות של המזבח: הזווית הצפון מזרחית והזווית הדרום־מערבית.
שפיכת שיריים – אם נשאר דם במזרק, הוא נשפך במקום מיוחד ביסוד המזבח בפינה הדרום־מערבית.
הקטרת אימורים – כהן לוקח חלקים מסוימים מן הבהמה (חלב, כליות, ועוד) ומעלה אותם לראש המזבח, ומניח אותם על מערכת העצים הבוערת.
אכילת הבשר – הכוהנים אוכלים את בשר הקורבן בעזרה, באותו יום ובלילה שלאחריו עד חצות הלילה.
בהקרבת אשם מצורע קיימים דינים מיוחדים: לפני ההקרבה יש להניף את האשם, בשיתוף פעולה של הכהן ושל המצורע.
לאחר השחיטה, מלבד הכהן המקבל את דמו במזרק, בא כהן נוסף ומקבל חלק מדמו בכף ידו.
מדם זה הוא מורח על חלקים מסוימים מגופו של המצורע: בהונות היד והרגל, ותנוך האוזן.
זהו חלק מתהליך הטהרה של המצורע.
מכיוון שהאשם בא כקורבן יחיד בלבד, ועל חטאים מצומצמים ונדירים, אין לו אזכורים רבים במקרא ובספרות ההיסטורית.
בספר עזרא מסופר שכאשר עלה עזרא הסופר ארצה ערך בדיקה על נישואי התערובת בישראל:
על פי דעה אחת בדברי חז"ל, נשותיהם של אישים אלו היו "שפחה חרופה".
כמה ממפרשי המקרא סבורים שהנשים היו נכריות רגילות, וזהו איסור שבדרך כלל אין מביאים עליו קורבן, אבל הייתה זו "הוראת שעה".
הרמב"ן מציע שהאשם הובא מסיבה אחרת לגמרי, ומשער שאולי היה זה "אשם תלוי".
יש שרואים בקורבן זה תקדים ל"אשם חסידים", לפי השיטה שניתן להביאו על כל חטא שהוא.
קורבטה היא סוג של ספינת מלחמה המיוצרת מאז המאה ה-18. בתחילה הייתה זו ספינה קטנה עם סיפון תותחים אחד שעליו היו עד 20 תותחים בעלי קוטר קטן.
לספינה היו בדרך כלל שלושה תרנים, ומאוחר יותר הם הוחלפו בהדרגה במנוע קיטור ולאחר מכן במנוע מודרני.
הקורבטה קטנה בערך פי שניים מהפריגטה, אך המטרות של שני כלי השיט דומות.
הקורבטה המודרנית הופיעה במהלך מלחמת העולם השנייה כחלק מצורך מיידי בכלי שיט מהיר ובעל יכולת תמרון גבוהה לליווי שיירות.
הקורבטות המודרניות חמושות לרוב בטילי ים-ים לטווח בינוני, תותחים, אמצעים ללוחמה נגד צוללות ונגד מטוסים.
לעיתים הן נושאות מסוק קל ללוחמת נגד צוללות.
ספינות הטילים של חיל הים הישראלי הן קורבטות מדגמי סער 4.5, סער 5, וסער 6 שהיא הקורבטה הגדולה שבהן.
קורבטות אלה חמושות בתותח ימי 76 מ"מ, טילים שונים ומסוק ימי.
קוראסאו (בהולנדית: Curaçao) היא קבוצת איים בדרום הים הקריבי, לחופי ונצואלה, הכוללת את האי הראשי קוראסאו ואת קליין קוראסאו, אי קטן ובלתי מיושב.
האי הראשי הוא הרחב והמאוכלס ביותר מבין האיים הדרומיים ("איי ABC": ארובה, בונייר וקוראסאו) שהשתייכו ל עד 2010, עת זכו למעמד "אזור אוטונומי" מממלכת ארצות השפלה.
עיר הבירה של קוראסאו, וילמסטאד, נקראת על שמו של וילם מאורנג', מייסד בית המלוכה ההולנדי.
מקור שמו של האי אינו ברור.
לפי אחת הסברות מקור שם האי במילה הפורטוגזית "לב".
לפי סברה אחרת (מחקרים של ג'ובארט ובארט משנת 1994) זהו שמם המקורי של תושבי האי.
על שם האי נקרא הליקר קורסאו, שמיוצר מפירות חושחש מסוג לרהא, שגדלים באי.
אקלימה של קוראסאו יבש למחצה, מהיותה מחוץ לחגורת ההוריקנים של הים הקריבי.
לפיכך, הצמחייה באי אינה טרופית אלא דומה יותר לסוואנה.
באי צומחים קקטוסים, וכן שרכים רבים.
הנקודה הגבוהה באי היא הר כריסטופלברג, שגובהה 372 מטרים, והיא נמצאת בצפון-מערב האי, באזור המוכרז כשמורת טבע.
באי מצויים מספר אגמי מלח ("סליניאס" - Saliñas), המהווים אתר קינון לציפורי פלמינגו.
כ-24 ק"מ דרומית-מזרחית לאי מצוי האי הבלתי מיושב קליין קוראסאו (Klein Curaçao - קוראסאו הקטן).
קוראסאו ידועה באתרי צלילה פופולריים בשוניות האלמוגים שסביב האי.
התושבים המקוריים של קוראסאו הם אינדיאנים משבט אראוואק.
האירופאים הראשונים שגילו את האי היו אנשי משלחתו של אלונסו דה אוחדה הספרדי בשנת 1499. דה אוחדה הכריז על האי כשטח ספרדי, והרג את מרבית תושבי האי המקוריים.
האי נכבש על ידי הולנד בשנת 1634 וחברת הודו המערבית ההולנדית הקימה את העיר וילמסטאד על חוף חצי אי שנקרא "סְכוֹטֶחָאט".
קוראסאו לא היוותה אתר התיישבות פופולרי בהיעדר מחצבים באי (בעיקר זהב) אולם הנמל הטבעי באזור וילמסטאד הפך את האי לבעל עניין לחברות הסחר ההולנדיות, והמסחר - ובעיקר סחר העבדים הפך לבסיס כלכלת המתיישבים באי, והעיר אף הפכה למרכז סחר העבדים בים הקריבי.
בניינים רבים באי בנויים בסגנון ההולנדי האופייני לתקופה.
אזור זה של העיר, שנשתמר עד ימינו, הפך לאתר מורשת עולמית בהתאם להכרזת ארגון אונסק"ו.
במאות ה-18 וה-19 כבשו האנגלים והצרפתים את האי לתקופות קצרות.
בשנת 1863 ביטלה הולנד את הסחר בעבדים, שהיה הבסיס לכלכלת האי, וההחלטה הביאה לשפל כלכלי ולהגירה של רבים מתושבי האי לאיים אחרים, ובעיקר לקובה.
בשנת 1914 התגלה נפט בקרבת העיר מנה גרנדה בוונצואלה, ובאי הוקמו בתי זיקוק על ידי חברת 'של' המלכותית ההולנדית שהפכו למוקד הכלכלי של האי.
ב-1 בינואר 1954 הוענקה לאי אוטונומיה כטריטוריה של האנטילים ההולנדיים.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 החלו חיכוכים בין הקבוצות האתניות השונות באי, חיכוכים שהגיעו לשיאם ב-30 במאי 1969.
במשאל עם שנערך ב-8 באפריל 2005 באי קוראסאו ובאי סן מרטן הצביעו התושבים בעד היפרדות מהאנטילים ההולנדיים והפיכה ליחידה עצמאית כחלק מממלכת ארצות השפלה, בדומה לאי ארובה, ונגד עצמאות מלאה או הפיכה לחלק מהולנד.
שינוי זה נכנס לתוקף ב-10 באוקטובר 2010. בשנת 2021 נערכו בחירות בהן המפלגה השלטת חיזקה את מעמדה.
בשל ההיסטוריה של האי, מתגוררת בו אוכלוסייה רבגונית מבחינה אתנית.
מרבית תושבי האי הם ממוצא אפריקני-קריבי (בני תערובת של אינדיאנים מקומיים ועבדים שהובאו מאפריקה).
על אלה נוספים מיעוטים הולנדיים, מזרח אסיתיים, פורטוגזיים, ולבנטיניים (תושבי הים התיכון).
במאה ה-17 התיישבו באי יהודים ספרדים רבים שהגיעו מהולנד.
כמו כן, במהלך המאה ה-20 היגרו לאי מהרפובליקה הדומיניקנית, האיטי ואיים נוספים בקריביים.
השפות העיקריות המדוברות באי הן פפיאמנטו, הולנדית, ספרדית ואנגלית.
דוברי פפיאמנטו מהווים רוב באוכלוסייה, אולם תושבים רבים באי מדברים בשפות האחרות ברמת שפת אם.
לשפה הספרדית, שהייתה שפה רשמית במהלך השלטון הספרדי באי, יותר דוברים מאשר לשפה ההולנדית - שפה שהפכה רשמית בשנות ה-20 של המאה ה-20. החל משנות ה-20 התקיימו הלימודים בבתי הספר בשפה ההולנדית (במקום בספרדית ופפיאמנטו).
בשנות ה-80 שבו ללמד בבתי הספר בפפיאמנטו, אולם יש מחלוקת בקרב תושבי האי האם שפה זו תהיה שפת הלימוד היחידה באי.
על פי סקר שנערך באי בשנת 2001, 85% מתושבי האי הם נוצרים קתוליים.
היתרה פרוטסטנטים, אדוונטיסטים של היום השביעי, ומתודיסטים.
כמו כן, לצד הדת הנוצרית, חלק מתושבי האי מאמינים בוודו וסנטריאה.
באי קהילות מוסלמיות, והינדיות קטנות, וכן קהילה יהודית קטנה שהשפיעה רבות על פיתוח האי.
יהדות קוראסאו היא הקהילה היהודית הוותיקה ביותר באמריקה.
הקהילה נוסדה בשנת 1651 ובית הכנסת מקוה ישראל-עמנואל בשנת 1703. בית העלמין "בית חיים" משמש את בני הקהילה למן היווסדה.
בשנות ה-70 וה-80 הפכה התיירות למרכיב מרכזי בכלכלת האי.
עיקר כלכלת האי מתבססת על זיקוק נפט, תיירות ובנקאות.
הנמל העיקרי באי מצוי בעיר וילמסטאד.
בשל המגוון התרבותי ומספר השפות הרב שבאי, נוצרה בעיר תרבות ספרותית ייחודית ברבגוניותה.
ייחודה של הספרות באי היא בשימוש בנרטיב של ריאליזם על-טבעי.
בין הסופרים העיקריים של האי נמנים: , , , , ו.
, אחד השרירנים הגדולים והמפורסמים ביותר בעולם, נולד באי, ואף מייצג אותו בתחרות מר אולימפיה.
קוראסאו (Curaçao) הוא ליקר המיוצר מקליפות יבשות של פרי הלאראהא - (חושחש) פרי ממשפחת ההדרים בעל טעם מר הגדל באי קוראסאו.
המשקה מתובל גם בציפורן וקינמון.
המשקה יוצר והופץ לראשונה על ידי משפחת סניור - משפחה יהודית שהתגוררה באי, במאה ה-19. כיום הליקר מיוצר מחומרים סינתטיים בכל רחבי העולם.
ליקר זה משתייך לקטגוריית הליקרים בטעם תפוזים וטעמו מר.
הוא בעל צבע שקוף, אשר לו לעיתים מוסיפים צבעי מאכל כחול (לרוב E133), ירוק, כתום או אדום.
הצבע המקובל ביותר הוא כחול, וליקר זה משמש מרכיב בקוקטיילים רבים, למשל לגונה כחולה.
עם זאת, ניתן לשתות אותו גם כמשקה בפני עצמו.
קׇרְבָּן הוא סוג של פולחן, בו נותנים המשתתפים בפולחן, דבר מאכל, משקה, בושם, ייצור חי או נכס כלשהו לטובת האל או האלים להם נועד הפולחן.
ישנם מספר סוגים של קורבנות, המותאמים לדרגת החשיבות של הטקס: קורבנות אדם, בעלי חיים, דברי מאכל ופרחים.
עיקרו של פולחן הקורבנות הוא כילוי הקורבן, לרוב על ידי שרפה, לעיתים יותר נדירות על ידי הטבעה, קבורה, השלכה מצוק וכיוצא בזה.
פולחני הקרבה הם מהעתיקים שבפולחנים הקיימים והם עדיין נפוצים מאוד בדתות פגאניות, וזכר להם ניתן למצוא גם בדתות מונותאיסטיות, אם במפורש, ואם בצורה סמלית.
על פי האמונה בתרבויות הקדומות, בני האדם היו תלויים באלים ששלטו על כוחות הטבע ועל גורלם של בני האדם.
מכיוון שהאלים ברובם עברו תהליך של פרסוניפיקציה ונתפסו ברוב התרבויות כבעלי חיים עילאיים או כבני אדם עילאיים או כסוג של שילוב בין בני אדם ובעלי חיים, בני האדם דימו שיש להם פסיכולוגיה ומאווים דומים לבני האדם, וניתן לרצות את פניהם ולשכך את כעסם באמצעות הבאת מתנות והקרבת קורבנות.
כך למשל בתרבות האוגריתית בעלילות בעל וענת האלים מתוארים כמי שעושים משתאות ואוכלים בשר ושותים יין, ולכן אגדת אקהת פותחת בכך שדנאל הצדיק העקר שרוצה להפקד בבן, מאכיל ומשקה את האלים במקדש.
תרבות זאת של הקרבת קורבנות, הבאת מנחות וניסוך יין הייתה כנראה משותפת לכל העולם העתיק והייתה קיימת באמריקה הדרומית עד למאה ה-16.
בתרבויות הקדומות, קורבנות אדם היו נפוצים מאוד.
כפי שעולה מעדויות שונות, טקסים בהם הקריבו קורבנות אדם היו נהוגים בכל התרבויות האליליות הקדומות ואף בגיא בן הינום שבירושלים.
בעולם הישן הלכו טקסים אלה ונהיו נדירים עם הזמן, ועדויות אחרונות לקורבן אדם ניתן למצוא בכתביו של דיודורוס איש סיציליה המעיד כי כאשר הטיל מושל סירקוזה מצור על קרתגו (309 לפנה"ס) הקריבו תושבי העיר מאתיים ילדים לאלים.
טקסים כאלה המשיכו בתרבויות שהתקיימו בעולם החדש.
אחת העדויות הדרמטיות להתרחשות כזו, הם הממצאים שהתגלו בטוקומה שבפרו, שם במאה ה-16 עם הפלישה הספרדית של הקונקיסטאדורים שנתפסה כמאיימת ביותר על בני האינקה, התגלו בעיר הפירמידות גויות של 119 בני אדם, שעברו הליך של פולחן ריטואלי שבמהלכו לאחר שסוממו, נשחטו, ראשם נערף, וליבם נעקר מקרבם והוקרב.
שרידי חמורים כקורבנות נתגלו מתחת לבית מתקופת הברונזה בישראל, בני כמעט 5,000 שנה.
הארכאולוגים סבורים שהחמורים היו חלק מטקס שכלל הקרבת חיות עבודה צעירות ממצרים העתיקה, חוקרים שבדקו יסודות שונים באמייל של השיניים מצאו שהחמורים גדלו בעמק הנילוס.
על פי המקרא בני האדם הקריבו קורבנות החל משחר האנושות.
לפי התלמוד, אדם הקריב שור בעל קרן אחת ביום השלישי לבריאתו (היום השמיני לבריאת העולם).
קין היה הראשון להקריב מנחה ובעקבותיו הבל הקריב צאן, מה שהוביל לריב ביניהם ולרצח הבל.
נח הקריב עולה כהודאה על הצלתו ממי המבול:
יצחק כמעט שהוקרב באירוע עקדת יצחק (במקומו הוקרב איל).
ביהדות קורבן הוא מתנה לאלוהים.
הקורבן הוקרב על גבי ה"במה" או על גבי המזבח בבית המקדש.
הקורבן נקרא כך כיוון שבאמצעותו מתקרב האדם לאל.
הקרבת קורבנות הייתה חלק מרכזי בפולחן הדתי.
המזבחות והמקדשים היוו מרכזים רוחניים לעם במשך תקופה ארוכה.
רוב פירוט דיני הקורבנות לסוגיהם נמצא בתורה בספר ויקרא ובאופן פחות בספר במדבר.
במשנה ולאחריה בתלמוד הבבלי דיני הקורבנות מופיעים בעיקר בסדר קודשים.
הקורבנות מגוונים מאוד - מהחי ומהצומח, כאשר כל סממן בקורבן טעון במשמעות סמלית.
כהן גדול שחטא מביא פר לקורבנו בעוד שאדם פשוט מביא רק כבשה או שעירה.
בעקבות דברי הגמרא במסכת ברכות, שתפילות תוקנו "כנגד תמידין" קיימת התייחסות לתפילות הקבועות לאורך שגרת היום, כמהוות תחליף לאקט ההקרבה.
באסלאם פולחני הקרבת קורבנות נותרו באופן סמלי בלבד.
כך למשל, בחג הקורבן או עיד-אל-אדחא.
המוסלמים והדרוזים נוהגים לשחוט בעל חיים (עז, כבש, פרה) כדי לשחזר את נכונותו של אברהם להקריב את בנו ישמעאל.
בנוסף בקרב קהילות דוברות ערבית במזרח התיכון נהוג טקס עקיקה , שמסמל במסורת הערבית את כניסתו של הרך הנולד אל חוג המשפחה.
לפיכך, נהוג לשחוט בעל חיים למען הילד, ולהכין מבשר בעל החיים סעודה לכל המשפחה.
קורבן האהבה הוא סרט עלילתי עצמאי משנת 1992 של ימין מסיקה וירמי קדושי בעלי חברת "הפקות המזרח".
במרכז העלילה עומד סיפור אהבה בלתי אפשרית בין המזרחי העני המקופח מדרום תל אביב לבין מאיה, האשכנזיה העשירה המתנשאת מצפון תל אביב.
ימין מסיקה ביים, צילם וערך את הסרט, ירמי קדושי כתב את התסריט, ימין מסיקה וירמי קדושי הפיקו את הסרט.
בנוסף, קדושי גם שיחק בסרט את מרקו, חברו הקרוב של אבי, האנטי גיבור.
כמו רוב סרטיו של ימין מסיקה, קורבן האהבה הוא מלודרמה בעלת מסרים חברתיים נוקבים.
בסרט זה מציג מסיקה את הממסד האשכנזי כמנסה לדכא את בני עדות המזרח.
הסרט נפתח בסצנה בביתו של אבי (אבי ביטר).
מרקו (ירמי קדושי), חבר ילדות של אבי, אשר חולק איתו גורל זהה (שניהם יתומים ועובדים למחייתם בעבודות סבלות) מעיר את אבי לעוד יום עבודה.
בדרך לעבודה אבי מחנה את רכבו וחוסם את רכבה של מאיה (אילנה מן), מהרגע הראשון אבי נדלק על מאיה, ומכאן אנו עדים להתפתחות רומן בין השניים.
אבי ומאיה מצטיירים כהפכים מוחלטים בכל המישורים, בעוד שאבי יתום ועני, מאיה גרה בדירת יוקרה בצפון ת"א, ומשפחתה עשירה.
כאשר נודע למשפחתה וחבריה של מאיה על הרומן, הם מפנים כלפיה ביקורת שלילית ומפעילים עליה לחץ חברתי.
כתוצאה מכך מסיימת מאיה את הקשר עם אבי לאלתר.
לאחר שמותירה את אבי שבור-לב מחליטה מאיה, גם תחת לחץ משפחתה, להיענות לחיזוריו של דני (דני חדד), בחור אשכנזי מצפון ת"א, ונישאת לו נישואין אומללים.
אבי מגלה זאת ונותר פגוע ומושפל, הוא מחליט להתעמת עם דני, דוקר אותו, נשלח לכלא, ומותיר את מרקו להתמודד עם המציאות הקשה של השכונה לבדו.
שותפו לתא של אבי מתגלה כאמרגן ובעל מועדון זמר מזרחי מצליח.
לא עובר זמן רב עד אשר הוא מגלה את כישרון השירה של אבי ומזמין אותו להופיע במועדון כשישתחרר.
אבי משתחרר מהכלא, מתחיל להופיע במועדון הזמר, ונהיה כוכב גדול.
אבי ומרקו עוזבים את עבודת הסבלות ומרוויחים כסף רב מהצלחתו של אבי, נראה שבפעם הראשונה בחייו אבי עלה על דרך המלך, אך לפתע מאיה חוזרת לחייו של אבי, מבקשת סליחה על מעשיה, ומבקשת לחדש את הקשר.
אבי, למרות שעדיין אוהב את מאיה, לא מקבל את התנצלותה, ומגרש אותה.
לאור זאת, מחליטה מאיה להתנתק מסביבתה ונעלמת אל יעד בלתי־ידוע, לא לפני שהיא משאירה לאבי מכתב פרידה.
פרפר הלילות - מילים אבי ביטר / לחן טורקי
הקסם שמשך - מילים אבי ביטר / לחן טורקי
האהבה הזאת - מילים אבי ביטר / לחן אבי ביטר
החיים המרים - מילים אבי ביטר / לחן טורקי
קורבן האהבה - מילים דני ששון / לחן טורקי
שחקנ/יתדמות אבי ביטר אבי ירמי קדושי מרקו אילנה מן מאיה דני חדד דני אבי סויסה סמי יצחק ענף זכי אליס וענונו ריקי אורי צדוק אלכס אבי כהן מר' כהן יפית שמע חברה של מאיה אניטה פללי רקדנית בדיסקו
קורבין בלו רייברס הוא שחקן, רקדן וזמר אמריקאי.
התפרסם בזכות השתתפותו בסדרת הסרטים "היי סקול מיוזיקל".
ב-1 במאי 2007 הוציא בלו את אלבום הבכורה שלו "Another Side", אשר מכר 18,000 עותקים בשבוע הראשון ליציאתו.
אלבומו השני, "Speed of Light", יצא ב-10 במרץ 2009 בארצות הברית.
בלו נולד בברוקלין, ניו יורק ב-21 בפברואר 1989, אביו הוא השחקן האמריקאי-ג'מייקני דייוויד רייברס (אנ') ואימו, מרת'ה (לבית קאלרי) היא ממוצא אמריקאי-איטלקי.
יש לו שלוש אחות צעירות ממנו.
בילדותו למד בלו ריקוד במשך מספר שנים, תוך התמקדות בבלט וג'אז..
בגיל 6 הופיע בפעם הראשונה באופן מקצועי על במה, במחזה שכתב וביים סקוט סיגל.
בלו סיים את בית הספר התיכון לאמנויות במחוז לוס אנג'לס.
הוא למד בריקוד באקדמיה לריקוד של דבי אלן ולמד בתיכון לאמנויות פיורלו לה גוארדיה במנהטן, ניו יורק במגמת תיאטרון, בעקבות אמו.
לאחר סיום לימודי התיכון התקבל לאוניברסיטת סטנפורד, אך דחה את לימודיו.
בלו ומשפחתו עברו ללוס אנג'לס, שם הוא קיבל תפקיד בסדרה "High Incident" ב-1996 ובנוסף השתתף בסדרה "מדריך ההישרדות של נד" שמשודרת בערוץ ניקלודאון.
בלו התפרסם ב-2004 ב-"תפוס את הילד" בתפקיד "אוסטין".
ב-2005 הוא הופיע בסרט הטלוויזיה "Flight 29 Down".
הוא היה כוכב אורח בפרק הבכורה של האנה מונטנה, המשודרת בערוץ דיסני.
בלו התפרסם ב-2006 ב-"היי סקול מיוזיקל" בתפקיד "צ'אד דנפורת'".
במחזמר "היי סקול מיוזיקל" זכה בלו לביקורות טובות.
הסרט עצמו הפך ללהיט וגם הפסקול של הסרט.
לאחר "היי סקול מיוזיקל", בלו כיכב בסרט "קופצים בחבל" בתור לינק, וכן ב"היי סקול מיוזיקל 2".
בלו השתתף בסרטים "היי סקול מיוזיקל 2", "טיסה 29: הסרט", "היי סקול מיוזיקל 3".
בסתיו 2009, שיחק תפקיד מרכזי בסרט "סגנון חופשי" בתפקיד קייל בראיינט, והופיע בתוכנית הטלוויזיה של CW Network החיים היפים.
בלו לוקח חלק פעיל במספר ארגוני צדקה, ביניהם ארגונים הדואגים לחסרי בית וילדים עם מחלות כרוניות.
ב-2009 הוא הופיע בסרט הטלוויזיה "פיניאס ופרב".
ב-2010 הוא הופיע בסדרה "האישה הטובה".
ב-2012 הוא הופיע בסדרה "שוטרים בדם".
בלו התפרסם ב-2012 ב-"האחות 3D" בתפקיד "סטיב".
ב-2013 כיכב בסרט "סוכר", ב-2013 הוא הופיע בסדרה "פרנקלין ובאש".
ב-2013 הוא הופיע בסדרה "One Life to Live".
במקביל, השתתף בגרסה האמריקאית של "רוקדים עם כוכבים".
בלו קיבל חוזה הקלטות עם "הוליווד רקורדס".
במאי 2007 יצא אלבום הבכורה שלה, "צד אחר".
הוא שובץ במצעד הבילבורד 200 במקום ה-36, והוכרז כאלבום זהב ב-27 בפברואר 2007. הסינגל הראשון שלה, "Push It to the Limit" נהפך לשיר המצליח ביותר שלה.
הסינגל השני היה, "Deal With It".
אלבומו השני "מהירות האור", יצא ב-10 במרץ 2009 בארצות הברית והגיע למקום ה-37 במצעד הבילבורד 200. הסינגל היחיד שיצא מהאלבום, "Moments That Matter".
בלו לקח חלק בסיבוב ההופעות הבינלאומי, "היי סקול מיוזיקל: ההופעה", בסתיו 2006, וביצע שירים מתוך פסקול הסרט "היי סקול מיוזיקל" ושלושה שירים מתוך אלבום הבכורה, ביניהם ביצע את הדואט "Still There For Me" עם ונסה הדג'נס שהופיע גם הוא אלבום הבכורה שלו.
בלו פעיל במספר ארגוני צדקה, בעיקר בקרן האמריקאית "Starlight Starbright Children's Foundation", בה מסייעים לילדים חולים.
למשך תקופה קצרה יצא עם השחקנית מוניק קולמן אחרי שהכירו בסדרה בה שיחקו יחדיו - "היי סקול מיוזיקל".
בנובמבר 2011, הוא החל לצאת עם השחקנית והדוגמנית סשה קלמנטס.
בעונה זכתה אמבר ריילי 2014 בניחוש חוקרלות'רפרק: "Shawn and Gus Truck Things Up" גדולה מהחייםמייקל דונלדסון2 פרקים2015Megachurch Murderמרקוס קינססרט טלוויזיה של LifetimeFake Offמנחהתוכנית מציאות ברשת TruTV (אנ')
תוכנית מציאות ברשת Fox2022–2023היי סקול מיוזיקל: המחזמר: הסדרהעצמו5 פרקים
ברודוויי2025גטסבי הגדול (אנ')ניק קארווייהקולוסיאום של לונדון (אנ') בוסט אנד
Awards 2007 פרס אמי 2008 פרס אמי2008 NAACP Image Awards 2009פרסי בחירת הנוער2010 פרס גראמי
קורבן אופנה הוא מונח שנטען כי הוטבע על ידי אוסקר דה לה רנטה, המתאר אדם שמקפיד בקיצוניות להתעדכן באופנה העכשווית.
קורבנות אופנה רוכשים מותגי אופנה חדשים באופן מתמיד.
לדברי מעצב האופנה ג'אני ורסצ'ה, "כאשר אישה משנה את המראה שלה יותר מדי מעונה לעונה, היא הופכת להיות קורבן אופנה".
משמעות אחרת של המונח "קורבן אופנה" מתארת אדם שלמרות ניסיונות רבים להישמע לצו האופנה, הוא מתקשה בכך, או מצליח לאחר שהאופנה כבר התחלפה, וכך מבטא לבסוף חוסר אופנתיות בלבושו.
המושג הופיע לאחר המהפכה הצרפתית בשנת 1789: "Victimes de la mode" ("קורבנות האופנה" בצרפתית) נקראו נשים צעירות שיצאו לרחוב בשמלות שיפון, וכיוון ששמלה דקה זו אינה מחממת מספיק את הגוף, נטען כי הנשים נפטרו מאוחר יותר מדלקת ריאות.
קורבנות אופנה נפגעים בעקבות רצונם להיות פופולריים וחומרנותם, ונתונים להשפעת הדעות הקדומות של החברה או האינטרס המסחרי של תעשיית האופנה, או שניהם יחד.
ישנם בגדים בהתאם לצו האופנה שלבישתם עלולה לפגוע בבריאות.
עבודה בתחום תוכניות שעשועים ואופנה באמצעי התקשורת
קבוצות אנשים הנחשבים מועדים להיות קורבנות אופנה הם נשים עד גיל המעבר וצעירים; נציגי תעשיית השעשועים; מומחי תעשיית האופנה; נציגי עסקים הקשורים באופנה, כמו נציגי עסקי פרסום ומומחי יחסי ציבור; ותושבי מטרופולינים ומגלופוליסים.
אופנת כריכת רגליים להשגת כפות הרגליים הקטנות אצל נשים בסין עד תחילת המאה ה-20
אופנת החזה הקטן אצל נשים בימי הביניים
אופנה אירופאית לגוף נשי בצורה הדומה לחרוט, שגרמה להמצאתו של מחוך; הדבר גרם להתעלפויות ומחלות שונות
אופנת הפנים העגולות ברוסיה, בעיקר אצל נשים
אופנת הפנים הלבנות לנשים ברוסיה, שגרמה לשימוש במלבינים רעילים מעופרת
אופנת העיניים המלוכסנות אצל עמים טורקיים, בעיקר כלפי נשים
אופנת ניתוחים לביטול קפל העפעף (להשגת מראה עיניים מערביות במקום מלוכסנות) ביפן
קורבן אדם או הריגה טקסית היא פעולת המתה של בן אדם אחד או יותר, כחלק מפולחן דתי, שמהווה מקבילה לפרקטיקות השונות של הקרבת בעלי חיים ושל קורבן דתי באופן כללי.
קורבנות אדם היו נפוצים בתרבויות שונות לאורך ההיסטוריה.
קורבנות בדרך כלל נהרגו בטקסיות ובאופן שהיה אמור לרצות את האלים, רוחות או מתים, למשל כמנחת פיוס, או כקורבן הודיה על ניצחון צבאי (שבדרך כלל בא משבויי המלחמה), לדוגמה בטריומף.
בתקופת הברזל, בד בבד עם התפתחויות הקשורות לדת (עידן הציר), קורבן אדם נעשה פחות ופחות נפוץ בכל רחבי העולם העתיק, עד שקיבל מעמד של פעולה ברברית בזמנים טרום מודרניים.
עם זאת, בעולם החדש קורבן האדם המשיך להיות נפוץ בדרגות שונות, עד פלישתם של מדינות אירופה ליבשת אמריקה.
בעידן המודרני, אפילו הקרבת בעלי חיים נעלמה כמעט מכל הדתות הגדולות, וקורבן האדם הפך נדיר ביותר.
רוב הדתות מגנות את הדבר, המהווה על פי החוקים המודרניים רצח.
בחברה שמגנה את קורבן האדם, נעשה שימוש במונח "רצח פולחני".
ייתכן שישנן ראיות להקרבת קורבן אדם במצרים העתיקה, בתקופת השושלת הקדומה באבידוס, כאשר במותו של מלך הוא ילווה במשרתים, לפעמים גם בכירים, שימשיכו לשרת אותו בחיי נצח.
בשלדים שנמצאו לא היו סימנים מובהקים לזאת, מה שמוביל גם להשערות שונות, ביניהן שוויתור על החיים לשרת את המלך היה אולי מעשה מרצון, ואולי בוצעו בהשפעת סמים שהיו נהוגים במדינה.
בסביבות 2800 לפנה"ס נעלמו כל ראיות אפשריות לקורבן אדם במצרים העתיקה, אם כי נתגלה שהיו נוהגים לקבור את פסלי המשרתים בקברי הממלכה העתיקה, דבר אשר מעיד אולי על כך שלפני כן היה נהוג קורבן אדם.
במסופוטמיה, הקרבת קורבן אדם התגלתה בקברים המלכותיים של מסופוטמיה העתיקה.
ההנחה היא ששופטים, שומרים, מוזיקאים, ידידות וחתנים היו מבצעים התאבדות פולחנית על ידי לקיחת רעל.
בדיקה חדשה של גולגולות מבית הקברות המלכותי באור שהתגלתה בעיראק לפני כמעט מאה שנה, תומכת בפרשנות של הקרבת קורבנות אדם הקשורים לקבורות האליטה במסופוטמיה העתיקה.
לטענת הארכאולוגים, עובדי הארמון, כחלק מטקס הקבורה המלכותי, הומתו על ידי מכשיר חד כגון חנית, שפגע בראשם.
מקורות בתנ"ך מצביעים על כך שהייתה מודעות לקורבן אדם בארץ ישראל וסביבתה.
ההיסטוריה הדויטרונומיסטית אמנם מתייחסת בביקורת למנהג זה, אך גם מתעדת את קיומו בפולחן הישראלי המקובל (למשל יפתח שהקריב את בתו).
במהלך מלחמת ישראל ויהודה במואב, כשצרו חילות ישראל, יהודה ואדום, על קיר בירת מואב, מישע מלך מואב הקריב את בנו (או את בנו של מלך אדום, על פי חלק מהפרשנים), שהיה גם יורשו, על החומה כקורבן אדם לעולה.
כתוצאה מכך היה "קצף גדול על ישראל", שגרם לישראל להפסיק את המצור מעל הבירה המואבית, ולשוב לארצם.
סיפור זה מכיר באפקטיביות של קרבן אדם.
ספר מזכיר את החובה "לתת" את הבכור לאלוהים, פסוק שניתן לפרש כחובה להקריב את הבכור כקרבן אדם, מכיוון שספר שמות לא מזכיר את האפשרות החלופית של פדיון הבן (כמו שמוצע בטקסטים כהניים מאוחרים יותר).
גם ספר יחזקאל () מספר שאלוהים ציווה בעבר להקריב לו כל "פטר רחם" (בכור), אך יחזקאל מכנה חוק זה "חוקים לא טובים".
וכך לאור הגינוי של ירמיהו הפולחן בעבר, מסיק שמידט שהיו אנשים שחשבו שאלוהים רואה בחיוב את קרבן הבנים, ומדובר בצורת פולחן שהייתה מקובלת בתקופה הקדומה.
סיפור עקידת יצחק מתאר את נכונותו של אברהם להקריב קורבן אדם.
יש הרואים בסיפור עקידת יצחק, פולמוס כנגד המנהג של קרבן אדם כביטוי לאמונה מוחלטת באל.
המשך דברי המלאך והצו להעלות את האיל לקרבן הם רגע המרת קרבן האדם בקרבן בהמה
פסוק זה מצהיר את רצונו של האל, אשר מתעב כל קורבן אדם.
על-פי מקורות יווניים ורומיים, הפיניקים הקריבו תינוקות לאלים שלהם.
עצמות של ילדים רבים נמצאו בתקופה המודרנית באתרים ארכאולוגיים בקרתגו, אך השאלה האם ילדים אלו הוקרבו כקורבן אדם - שנויה במחלוקת, ואין עדויות חותכות לכך שמדובר בקרבנות ולא בילדים שמתו מוות טבעי, למשל.
הסינים הקדומים ידועים בכך שהיו מקריבים קורבנות אדם, של צעירים ונשים לאלוהי הנהר - היבו, ועוד שכאשר אדון היה מת, היו קוברים כחלק מטקס ההלוויה את עבדיו ביחד איתו - בעודם בחיים.
קורבן של עבדים בכירים, פילגשים או משרתים יחד עם מותו של האדון, הייתה הצורה הנפוצה יותר.
המטרה המוצהרת הייתה לספק קשרי ידידות למת, בחיים שלאחר המוות, על ידי המתת אותם עבדים בכירים, פילגשים או משרתים - שימשיכו לשרת אותו שם.
בזמנים המוקדמים נרצחו או נקברו קורבנות האדם בעודם בחיים, ומאוחר יותר הם נאלצו לבצע התאבדות.
פעולות אלו היו נפוצות במיוחד במהלך תקופת שושלת שאנג ותקופת שושלת ג'ואו.
בתקופת המדינות הלוחמות, שימן באו הדגים לתושבי הכפרים, שהקרבת קרבן אדם לאלוהי הנהר הוא למעשה תכסיס של כמרים, במטרה לקחת כסף.
בספרות הסינית, שימן באו נחשב לגיבור עממי, שהצביע על האבסורד שבהקרבת קורבן אדם.
חלק מהחוקרים הביעו ספקנות כלפי עדויות הספרדים, ונראה שאלו אכן הגזימו בכמות הקורבנות כדי להצדיק את המלחמה והכיבוש של דרום ומרכז אמריקה.
הארכאולוג לואיס מנואל גמבואה, העיד כי החוקרים מצאו סירי בישול כאלה ולידם שלדי אדם שלמים ולצידם שלדים מפורקים, אם כי אין ודאות כי מדובר באנשים שנאכלו.
בשנת 2021 נתגלו שרידים של לפחות 49 אנשים, רובם ילדים, בעיירה טולה במדינת אידלגו במקסיקו.
ממצאים מאתר הטמפלו מאיור, איששו את התיאוריה על העלאת קורבנות אדם באמצעות בדיקות כימיות מתקדמות של רצפות המקדשים האצטקים.
בבדיקות אלו נתגלה כי הרצפה ספוגת ברזל, חלבון וחומר גנטי שמעידים על הימצאות דם אנושי.
בשנת 1427 נוצרה "הברית המשולשת" בין שליטים של 3 ערים (טנוצ'טיטלאן, טקסקוקו וטלאקופאן) במשך 100 השנים הבאות השתלטה הברית המשולשת בהדרגה על כל עמק מקסיקו, והרחיבה את כוחה ואת שטח האימפריה האצטקית.
בתקופה זו התבסס מנהג של הקרבת קורבנות המונים של שבויים.
הטלאקסקאלה, היו העם העיקרי שסבל ממלחמות אלו, ונקמתם עתידה הייתה להתבטא בשיתוף פעולה הדוק עם הספרדים הכובשים.
לפי חוקרים גם אנשי המאיה, הקריבו קורבנות אדם.
האנתרופולוג דייוויד סטוארט מאוניברסיטת הרווארד טוען כי "החוקרים הראשונים עשו הבחנה בין אנשי המאיה 'השקטים' לתרבויות מרכז מקסיקו 'האכזריות'.
הם אפילו טענו שאנשי המאיה לא הקריבו קורבנות אדם".
אולם, לדבריו בפסלים ובציורי קיר של בני המאיה "מצאנו עכשיו דמיון רב בין תרבות המאיה לאצטקים".
בין השאר נתגלו עדויות לטקס דתי של המאיה, שבו איש הדת ככל הנראה מוציא את הקרביים מהקורבן הכבול לפניו בעודו בחיים.
קוראת' הרודף הוא דמות בדיונית של נבל-על שהופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Quasar #32 ממרץ 1992, והיא נוצרה בידי הכותב מארק גרונוולד והמאייר גרג קאפולו.
קוראת' הרודף הוא האלטר אגו של קוראת'-ת'אק, חבר בגזע הקרי בעל תוספים קיברנטיים אשר היה מעורב במלחמת קרי-שי'אר.
אחרי מלחמת קרי-שי'אר, קוראת' התיידד עם אולטימוס, שאטראקס וסופרמור, ונשלח על ידי סופרמור לתקוף את קפטן אמריקה וקבוצת האוונג'רס.
קוראת' היה עד להתנקשות בחייהם של אל-דן ודר-בן על ידי דת'בירד, כמו גם לחזרתו של האינטלקט העילאי.
לצד כוח הכוכב (Starforce) של הקרי, קוראת' הוחזק בהקפאה קריוגנית על ידי הש'יאר, וכששוחרר, נאבק עם כוח הכוכב בקבוצת האוונג'רס והובס על ידי מכשפת השני ואסטרה.
קוראת' נחל תבוסה כשניסה להתנקש בחייה של לילאנדרה נרמאני, ובעקבות כך חזר לאימפריית הקרי, הנשלטת על ידי הש'יאר.
לצד כוח הכוכב ודת'בירד, קוראת' נאבק בקוואזר ובמקארי על הפרת המרחב האווירי של הש'יאר.
לאחר מכן, אדמירל גאלן-קור והכוחות הפליליים שלו התעמתו עם קוראת' ודת'בירד, ומאוחר יותר חיל הכוכב הביס את לורד טנטלוס לצד לגיון התחתית.
קוראת' התיישב בכדור הארץ, שם התאחד עם רונאן ועזר לו לחפש אחר טנא-נייל.
קוראת' נעשה לאחד מנבחרי הפלנקס, ונשלח ללכוד את אדם וורלוק.
לאחר קרב עם וורלוק, קוואזר ומונדרגון, קוראת' נהרג על ידי אולטרון בזעם על כך שנכשל במשימתו.
דג'ימון הונסו גילם את דמותו של קוראת' הרודף בסרטי הלייב אקשן "שומרי הגלקסיה" ו"קפטן מארוול".
מייקל קורבאק הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס שומרי הגלקסיה ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Giant Size Defenders #3 מינואר 1975 ונוצרה על ידי הכותבים סטיב גרבר, לן ויין וג'ים סטארלין ששימש גם כמאייר.
קורבאק הוא מאויביהם של קבוצת שומרי הגלקסיה, וכמותם הגיע מארץ-691 אך לרוב הופיע בהמשכיות הקומיקס ביקום מארוול המרכזי, ארץ-616. קורבאק הופיע ב"האוונג'רס: סדרת האנימציה", ובסדרת האנימציה "אולטימייט ספיידרמן: סדרת האנימציה".
מייקל קורבאק היה טכנאי מחשבים בארץ-691, שנולד באזור הכחול של הירח בשנת 2997. אביו של מייקל נהרג, והוא גודל לבד בידי אמו.
כאשר מערכת השמש נכבשה בידי גזע הבאדון, מייקל בגד באנושות ועבר לצד הבאדון.
יום אחד הוא נרדם ליד מכונה פועלת, מה שהרגיז את הבאדון - שחתכו את פלג גופו התחתון של מייקל, הרכיבו את העליון למכונה והפכו אותו לקיבורג.
קורבאק נתלש מציר הזמן אל ארץ-616 בידי הגראנדמאסטר, וזאת כדי שישמש ככלי בקרב נגד הדפנדרס ודוקטור סטריינג'.
למעשה קורבאק הפסיד לדפנדרס בכוונה, וזאת כדי שיוכל לסרוק ולנתח את הכוח הקוסמי של הגראנדמאסטר.
קורבאק זכה לכמה וכמה כוחות חדשים כתוצאה מכך, הרג את מפקדי הבאדון ותכנן לכבוש את היקום.
הוא גייס קבוצת חייזרים כדי להפוך את השמש לנובה, אך הובס בידי שומרי הגלקסיה ותור.
בארץ-616 קורבאק הגיע לתחנת החלל של גלקטוס, ובעת שניסה להוריד את הידע של גלקטוס למערכותיו, קיבל כוח קוסמי ונעשה דמוי-אל.
קורבאק שיחזר את עצמו כאדם רגיל, והסווה את עצמו בכדור הארץ בכוונה להפוך את הכוכב לאוטופיה.
קורבאק נרדף בידי שומרי הגלקסיה, שאף חברו לאוונג'רס בחיפושים אחריו.
סטארהוק מוצא את קורבאק ונלחם בו, בקרב שבסופו קורבאק מפורר את סטארהוק אך משחזר אותו ללא יכולת למציאתו.
בינתיים, זקן היקום האספן צופה בשני יצורים המסוגלים לקרוא תיגר על הזקנים - תאנוס וקורבאק - ושולח את בתו קארינה להינשא לקורבאק.
איירון מן מצא את קורבאק וקארינה בפורסט הילס, קווינס.