tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עד גיל שבע, היא שועבדה על ידי משק הבית של אליזבת "בט" ואן לו, בריצ'מונד, וירג'יניה.
משפחת ואן לו סיפקה לה חופש דה פקטו לפני המלחמה ושלחה את ריצ'רדס לבית הספר, כנראה בפרינסטון, ניו ג'רזי, ולאחר מכן לליבריה דרך האגודה האמריקנית לקולוניזציה.
ריצ'רדס חזרה לריצ'מונד זמן קצר לפני פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, שם הייתה אחת מתושבי ריצ'מונד שחורים ולבנים רבים שאספו ומסרו מידע צבאי לצבא ארצות הברית בהנהגתה של אליזבת ואן לו.
מארי ג'יין ריצ'רדס כנראה נולדה בווירג'יניה, ואולי שועבדה מלידה על ידי אלייזה בייקר ואן לו וג'ון ואן לו (ההורים של אליזבת) או משפחתם המורחבת.
התיעוד הראשון הקשור אליה ישירות הוא הטבילה שלה, כ"מארי ג'יין" בכנסיית סנט ג'ון בריצ'מונד, ב-17 במאי 1846. הטבילה של ריצ'רדס בכנסייה של משפחת ואן לו, ולא בכנסייה הבפטיסטית האפריקאית הראשונה של ריצ'מונד, שבה הוטבלו עבדי ואן לו האחרים, מעידה על כך שמישהו ממשפחת ואן לו שם לב במיוחד לריצ'רדס.
זמן לא רב לאחר הטבילה הזו, אליזבת ואן לו, שלחה את ריצ'רדס צפונה לבית הספר בפרינסטון, ניו ג'רזי.
בשנת 1855 נסעה ריצ'רדס לליבריה שבמערב אפריקה, כדי להצטרף לקהילה מיסיונרית, שארגנה אליזבת ואן לו.
באביב 1860, ריצ'רדס חזרה לריצ'מונד.
ב-16 באפריל 1861, מארי התחתנה עם וילסון באוסר.
הטקס התקיים בכנסיית סנט ג'ון, ארבעה ימים בלבד לאחר שכוחות הקונפדרציה פתחו באש על פורט סאמטר, בקרב הראשון של מלחמת האזרחים.
הנישואים היו קצרים יחסית, ועד שהמלחמה הסתיימה, היא השתמשה שוב בשם המשפחה ריצ'רדס.
לאורך כל המלחמה, מארי השתתפה בזירת הריגול של המחתרת התומכת באיחוד, שאורגנה על ידי אליזבת ואן לו.
היא עסקה במגוון פעילויות פרו-איחוד.
לפחות בהזדמנות אחת היא נכנסה, כפי שניסחה זאת מאוחר יותר, "לביתו של הנשיא דייוויס בזמן שהוא נעדר", והעמידה פנים שהיא מקבלת כביסה, כדי לחפש מסמכים הקשורים למאמץ המלחמתי.
למרות שלא ידוע בדיוק איזה מידע מודיעיני היא אספה, ערכה של זירת הריגול הזו צוין על ידי הגנרלים בנג'מין באטלר, יוליסס ס.
ימים ספורים לאחר נפילת ריצ'מונד, מארי ג'יין ריצ'רדס עבדה כמורה לעבדים לשעבר בעיר.
ריצ'רדס נתנה לפחות שתי הרצאות בצפון ב-1865 על השכלתה, נסיעותיה לליבריה ומעללי המלחמה.
סנט פייר שבוע או שבועיים לאחר מכן בכנסייה האפיסקופלית המתודיסטית האפריקאית ברחוב ברידג' בברוקלין.
היא חזרה להשתמש בשם מארי ג'יי ריצ'רדס והקימה בית ספר לבני חורין בסנט מריס, ג'ורג'יה בתחילת 1867. בית הספר שלה שירת תלמידי יום, תלמידי לילה מבוגרים ותלמידי בית ספר של יום ראשון, את כולם לימדה בעצמה.
במכתב מ-1 ביוני 1867, היא הודיעה למפקח החינוך של לשכת החופשיים של ג'ורג'יה, שהיא נישאה, וביקשה ממנו לפנות אליה לאחר מכן בשם מארי ג'יי.אר.
גרווין.היא סיפרה מעט מאוד על בעלה החדש מלבד העובדה שהוא נסע להוואנה, קובה.
בסוף יוני 1867, היא קיבלה הוראה רשמית לסגור את בית הספר שהספיק לפעול כחמישה חודשים.
במכתב מאוחר יותר עשוי לרמוז שהיא התכוונה להצטרף לבעלה החדש באיי הודו המערבית לאחר סגירת בית הספר של סנט מארי.
לא ידוע אם ריצ'רדס הצטרפה אליו לשם, או שהם התיישבו אי שם בארצות הברית.
לא נמצאו עדויות נוספות עליה מאז גיל 26, לאחר שעזבה את בית הספר בסנט מארי.
טענות לא נכונות או לא מבוססות
מאמר מיוני 1911 עליה בכתב העת הארפרס, שהתבסס בחלקו על הזיכרון הפגום של אחייניתה של בט ואן לו, הפך את סיפורה של ריצ'רדס לפופולרי, והיה המקור להרבה מהסיפורים שהתפתחו סביבה.
המאמר של ההרפרס כלל פרטים שאינם מבוססים או לא נכונים.
השימוש לרעה בשם "באוסר", מספר טענות שהועלו לגבי נתון זה אינן נכונות.
רבים הם סיפורים של מאמר חודש יוני 1911 בהרפר'ס, הפרסום הידוע הראשון של שמה השגוי של באוסר היה בכתב העת הארפרס.
ועיתונים אחרים כולל NOW עם ביל מויירס, NPR והוושינגטון פוסט, פרסמו מחדש את הטענות השקריות או השנויות במחלוקת.
לא קיימות ראיות לכך שלוואן לו או ריצ'רדס זוהו כקווקריות, או שאחת מהן למדה בבית ספר קוויקרי, כפי שנטען לפעמים.
לא ידוע היכן למדה ריצ'רדס בבית הספר.
לא ידוע אם ריצ'רדס הסתננה לבית הלבן של הקונפדרציה כמשרתת קבע, למרות שבהזדמנות אחת לפחות נכנסה לבית כדי לחפש מסמכים.
לגבי "הנערה הצבעונית מארי" שהשתתפה בטבעת הריגול נטען כי יש לה זיכרון צילומי במסמך שנקרא "זכרונות של תומאס מקניבן ופעילותו בריצ'מונד במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית".
נכונות המסמך מוטלת בספק על ידי היסטוריונים, כולל אליזבת ר.
ורון, מחברת ה-"הגברת הדרומית, מרגלת יאנקית", הביוגרפיה של ואן לו.
למרות שהיא השתמשה במספר שמות בדויים, השם "אלן בונד" לא היה אחד מהם.
ריצ'רדס לא ניסתה, כנראה, להצית את הבית הלבן של הקונפדרציה ולברוח מריצ'מונד בתחילת 1865, מכיוון שהיא עדיין הייתה בריצ'מונד באפריל 1865 וחנכה עבדים שזה עתה השתחררו.
היא לא הוברחה מחוץ לעיר לפילדלפיה בעגלה של זבל במהלך המלחמה.
חברה ממשפחת באוסר סיפרה לכתב NPR כי בשנות החמישים היא זרקה בלי משים ספר שאולי הכיל את יומן המלחמה של מארי.
אבל לא ניתן לאשר את קיומו של יומן כזה.
לא סביר שמרגל ישמור מסמך מסוכן שכזה.
תצלום של אישה אחרת בשם מארי באוסר נקשר באופן שגוי למרגלת מארי ריצ'רדס.
רומן מאת לויס לוין, "הסודות של מארי באוסר", מבוסס על חייה של ריצ'רדס.
המחזה "ליידי פטריוט" משנת 2013, מאת טד לאנג, עוסק בריצ'רדס ומעשי הריגול שלה.
המחזה הופק על ידי מרי לאנג והוצג בבכורה בתיאטרון האדסון מאחורי הקלעים בסנטה מוניקה, קליפורניה.
את מארי ריצ'רדס גילמה כריסטי פאריס.
סרט שנעשה לטלוויזיה בשנת 1987, "ידידות מיוחדת", היה מבוסס באופן רופף על פעילותם של ריצ'רדס ואן לו.
את ריצ'רדס גילמה אקוסואה בוסיה.
גיבורת הרומן "איחוד יוצא דופן" מ - 2017 מאת אליסה קול מבוססת בחלקה על מארי ריצ'רדס.
לפודקאסט "לא אזרחי" (Uncivil) של מלחמת האזרחים היה פרק בשנת 2018 על מארי ריצ'רדס.
פרק זה זכה לביקורת על כך שהוא מציג חלק גדול מהמידע השנוי במחלוקת על ריצ'רדס - כולל השם "מארי באוסר" - כעובדה.
"מארי אליזבת באוסר" זכתה לכבוד על ידי ממשלת ארצות הברית בכניסה להיכל התהילה של המודיעין הצבאי בפורט הואצ'וקה, אריזונה, על עבודתה במלחמה.
מארי גרינברג הייתה גרמנייה תושבת ברלין, שנישאה ליהודי והצילה ארבעה נרדפים יהודים בתקופת השואה, בכך שהסתירה אותם בבקתה שבבעלותה בברלין-בלנקנבורג.
על מעשיה הוענק לה בשנת 1984 התואר "חסיד אומות העולם" מטעם יד ושם.
מארי גרינברג נולדה בפאפלורסט שבנוּמארק, אשר צורפה לאחר 1945 לעיר קוסטרין למשפחה נוצרית-פרוטסטנטית, בת לגנן.
היא למדה בבית ספר שהייתה בו כיתה אחת, עד שנת 1917 וסיימה אותו בהצטיינות.
במהלך שהותה בברלין הכירה את קורט גרינברג, סוחר סבונים יהודי ובעל חנות, והשניים נישאו בשנת 1930, על אף התנגדות משפחותיהם.
בני הזוג התגוררו בדירה קטנה בברלין, ולצד זאת החזיקו נכס קטן עם בית קיץ בבלנקנבורג.
לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933, הוגדרה נישואיהם של מארי וקורט כ"נישואי תערובת".
ב-11 בנובמבר 1938, ימים ספורים לאחר ליל הבדולח, נעצר קורט גרינברג על ידי אנשי האס אס ונשלח למחנה הריכוז זקסנהאוזן, שם עבר עינויים קשים.
הוא שוחרר בדצמבר אותה שנה, אך נאלץ למכור את חנותו ולעבוד בעבודות כפייה.
מאמציהם של בני הזוג להעביר את הבעלות על הנכס בבלנקנבורג לשם מארי נדחו, בטענה כי הדבר לא יוביל ל"דה-יודיזציה" של הרכוש.
בשנת 1941, חויב קורט לשאת את הטלאי הצהוב ולהוסיף את השם "ישראל" לשמו.
תווי המזון שקיבל היו מסומנים באות "J" ומאפשרים הקצבה פחותה.
עם זאת, גידולי הפירות והירקות מהגינה בבלנקנבורג סייעו להם לקיים את עצמם.
בפברואר 1943 נערכה בברלין "אקציית המפעלים", שבמהלכה נעצרו כ-11,000 יהודים.
קורט גרינברג נעצר לתקופה קצרה ושוחרר בעקבות מחאתם של בני זוג לא-יהודים לנשואים מעורבים.
לאחר מכן, מארי וקורט החליטו להסתיר בביתם ובבקתה שבבלנקנבורג ארבעה נרדפים:
מרטין גרינברג – גיסו של קורט, שעבד בעבודות כפייה.
אוסקר אוסטשבר – יהודי ממוצא פולני שעבד עם מרטין.
גרטרוד דוברין – קרובת משפחתו של אוסקר.
ריכרד קלינדצאן – נגר לא-יהודי שסירב להתגייס לצבא הגרמני.
בנוסף, העניקו בני הזוג מחסה מדי פעם לצבי אבירם, קרוב משפחתו של קורט.
מארי גרינברג הייתה אחראית על השגת מזון לשישה אנשים, על אף קושי בראייתה והסיכון הכרוך בכך.
היא נעזרה לעיתים במכולת מקומית, שם קיבלה מזון באופן חשאי.
לאחר הפצצה אווירית ב-1943 שהרסה את דירתם בעיר, עברו כל המסתתרים להתגורר בצפיפות בבקתה בבלנקנבורג, תוך חיים בבידוד מוחלט מחשש לחשיפתם.
ב-1945 נמנעה ברגע האחרון גירושם של יהודים נשואים לבני זוג לא-יהודים לגטו טרזיינשטט, אך קורט גרינברג נשלח שוב לזקסנהאוזן.
הוא שרד את המחנה אך חזר לברלין חולה מאוד ונפטר ב-1967. מארי המשיכה להתגורר בבלנקנבורג.
באוגוסט 1984, הוכרה מארי גרינברג כ"חסידת אומות העולם" בטקס שנערך בבית הקהילה היהודית בברלין.
היא נפטרה ב-1986 ונקברה לצד בעלה בבית העלמין היהודי בברלין.
בשנת 2016 שונה שמו של "רחוב 46" בבלנקנבורג ל"רחוב מארי גרינברג" כאות הוקרה על פועלה.
צבי אבירם, שהיגר לישראל, פרסם בשנת 2015 אוטוביוגרפיה שבה תיאר את אומץ ליבה של מארי וסיפר על תנאי החיים הקשים בהם חיה לצד המסתתרים.
מארי גרטרוד אנה בורדה, שכונתה "מיצה" , הייתה אישה גרמנייה שהתפרנסה מאיסוף ומכירת גרוטאות.
בתקופת השלטון הנאצי היא נתנה מחסה לשלושה צעירים יהודיים, האחים יוסף ואלפרד וולף וארתור פורדנסקיו, וכך הצילה את חייהם.
בתחילה חיו בורדה והצעירים בדירת המרתף הדלה שלה בברלין, אך לאחר שהבניין נהרס בהפצצה, עברו לאזור שונאו ליד ברנאו, שם הקימו מחסה מאולתר על קרקע שבבעלותה.
מארבעת הניצולים, אלפרד יוזף היה כלוא במחנה ריכוז בתקופת המלחמה.
מרבית המידע על חייה של בורדה מגיע מזיכרונותיו של רולף יוזף (1920–2012), בן למשפחה יהודית דתית.
לאחר מותה קיבלה בורדה מספר עיטורים, בין השנים 2012 ל-2015, כולל התואר חסידת אומות העולם ופרס "גיבורי הדממה".
לוח זיכרון הוקם לכבודה בברלין, סמוך לאתר דירתה לשעבר, ברחוב טגלה 15 ברובע ודינג.
רולף יוזף עצמו קיבל את עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בשנת 2002.
במהלך מלחמת העולם השנייה רדפו הנאצים יהודים בארצות הכבושות, וכשנלכדו, נשלחו למחנות השמדה.
מארי גרטרוד אנה בורדה נולדה ב-9 ביוני 1892 בברלין, בת יחידה להוריה, אנה וקארל בורדה.
היא התפרנסה מאיסוף חפצים ישנים ומכירת עיתונים.
בורדה חיה כרווקה בדירת מרתף ברחוב טגלה 13 ברובע וודינג, שהיה אז שכונת פועלים.
יוזף תיאר אותה כ"אישה מוזרה".
כשהייתה בת 51 נודע לה על שלושה צעירים יהודים הזקוקים לעזרה, והיא החליטה להסתירם.
היא נפטרה ב-12 ביולי 1963 במזרח ברלין בגיל 71.
מקלט בתקופת מלחמת העולם השנייה
רולף יוזף ראה את הוריו מגורשים ביוני 1942 ונמלט למסתור יחד עם אחיו אלפרד (1921–2014).
הם חיו ארבעה חודשים בתחנות רכבת וביערות.
בשנת 1943 הפנה אותם מכר של אמם למארי בורדה, שכבר הייתה ידועה בסיועה ליהודים.
היא קיבלה אותם יחד עם ארתור פורדנסקי בדירתה בוודינג.
האם הותירה כסף אצל שכנים לרכישת מזון, ובורדה, שהייתה צמחונית, מסרה להם את תלושי המזון לבשר.
בנוסף, אספה ירקות שנזרקו מהשווקים המקומיים.
החדר היה עמוס בעיתונים, בהם ישנו הצעירים והשתמשו בהם כבידוד בחורף.
יוזף תיאר את בורדה כאישה אינטליגנטית ששלטה בכמה שפות.
באחד הימים, רולף יוזף נעצר על ידי הוורמאכט ונחקר באלימות על זהות מי שהסתיר אותו.
הוא לא הסגיר את בורדה וברח פעמיים – פעם אחת מרכבת בדרכה לאושוויץ ופעם נוספת מחלון בית החולים היהודי.
הוא חזר לדירתה של בורדה, שם נותרו אחיו ופורדנסקי.
שכנים תמהו על נוכחותם, אך בורדה טענה כי הם אחייניה.
המשטרה הגיעה לדירה כדי לחקור.
בסוף 1943 נהרס ביתה של בורדה בהפצצה, והיא ברחה עם שלושת הגברים לשונאו ליד ברנאו, שם הקימו מחסה ארעי.
באביב 1944 עברה לדירה אחרת בברלין.
באוגוסט 1944, בעקבות הלשנה, נעצר אלפרד ונשלח לזקסנהאוזן ולברגן-בלזן.
אלפרד שרד את המחנות והתאחד עם אחיו.
רולף חיכה עד לשחרור האזור על ידי הצבא האדום באפריל 1945. שני האחים תמכו במארי בורדה לאחר המלחמה, אז התגוררה במזרח ברלין עד מותה בשנת 1863.
רולף יוזף הקדיש את חייו לשיתוף סיפור הישרדותו והוקרת חסידי אומות העולם, בעיקר בקרב תלמידים.
ב-2002 קיבל את עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
בשנת 2003 נקרא על שמה רחוב בשונאו, ברנאו.
ב-14 בפברואר 2012 הוענק לה התואר חסידת אומות העולם ביד ושם.
ב-12 ביוני 2015 נכללה בין ארבע נשים שהונצחו ב-"אתר ההנצחה הגיבורים השקטים" בטקס בחסות שגרירות ישראל.
ב-13 ביולי 2015 הוצב לכבודה לוח זיכרון ברחוב טגלה 15 בברלין, ובו כתוב: "כאן סמוך, בבניין מגורים שנהרס במלחמת העולם השנייה, חיה מארי בורדה.
אף שחיה בשולי החברה, הסתירה במרתפה ובבקתה שלה בשונאו שלושה צעירים יהודים והצילה את חייהם.
מארי אנטואנט וילדיה, הידועה גם בשם מארי אנטואנט מלוריין-הבסבורג, מלכת צרפת, וילדיה הוא ציור שמן על קנבס מאת האמנית הצרפתייה אליזבת ויז'ה לה ברן, שצויר בשנת 1787, ומוצג כיום בארמון ורסאי.
ביולי 1785 נפגעה תדמיתה של מארי אנטואנט בעקבות פרשת שרשרת היהלומים.
למרות חוסר מעורבותה האישית בפרשה, דעת הקהל פנתה נגדה.
בניסיון לשפר את תדמית המלכה, הוזמנה מאוחר יותר באותה שנה הציירת אליזבת ויז'ה לה ברן על ידי לואי השישה עשר.
לצייר דיוקן רשמי המתאר את מארי אנטואנט באהדה המיקוד היה להציגה של מארי אנטואנט כמלכה, ובעיקר - כאם.
ככזו, הציור מציג אותה מוקפת בילדיה ועונדת תכשיטים קטנים.
כדי לעורר הזדהות נוספת מצד הציבור, השאירה ויז'ה לה ברן עריסה ריקה במקום בתה הצעירה של המלכה, סופי-הלן-ביאטריס, שנפטרה זמן קצר לפני השלמת הציור.
הצגתו הפומבית הראשונה של הציור נועדה להתקיים ב.
עם זאת, בשל חוסר הפופולריות של מארי אנטואנט באותה תקופה והחשש שהציור ייפגע, סירבה ויז'ה לה ברן לשלוח אותו לתצוגה.
למרות זאת, התעקשה ההנהגה שהיא תציג את הציור, והוא אכן הוצג - אך התגובות אליו היו מעורבות.
לאחר הסלון, ועד יוני 1789, הוצג הציור באולם מארס שבארמון ורסאי.
במהלך המהפכה הצרפתית הוא הועבר לאחסון באוספים הלאומיים; מאז ימי שלטונו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים, נמצא הציור באחריות מוזיאון ורסאי.
הציור מציג את מארי אנטואנט לבושה בשמלת קטיפה אדומה עם בטנת סייבל (לוטרה סיבירית).
בנה הצעיר, לואי ה-17 לעתיד, יושב על ברכיה ובתה, מארי-תרז, נשענת על זרועה.
בנה הבכור, לואי-ז'וזף, הדופן דאז, נמצא ליד העריסה הריקה, שנועדה לבתה הצעירה, סופי-ביאטריס, שמתה לפני השלמת הציור.
הציור עמוס בסמליות הקומפוזיציה הכללית של הציור שואבת השראה מתיאורים רנסאנסיים של המשפחה הקדושה, בהתאם להמלצתו של ז'אק-לואי דויד, צייר בולט בן התקופה.
הציור כולל גם התייחסויות אישיות יותר למארי אנטואנט, כגון של ורסאי המופיע מאחוריה, וכן השמלה שלבשה - המזכירה שמלה שלבשה מריה לשצ'ינסקה, נסיכת פולין בדיוקן מוקדם יותר.
מימין לציור מופיע גם ארון תכשיטים, המעלה זיכרון לסיפורה של קורנליה אפריקנה, אישה רומית מן העת העתיקה, שאמרה על ילדיה כי הם תכשיטיה האמיתיים.
רמיזה זו נועדה להדגיש את דמותה של מארי אנטואנט כאם, המציבה את ילדיה מעל ערכים חומריים כמו תכשיטים - במיוחד על רקע פרשת שרשרת היהלומים.
הציור נחשב לאחת מהעבודות הסמליות ביותר באוסף ורסאי ולנכס לאומי חשוב; הוא מוכר לרוב הציבור בצרפת, שכן הוא מופיע בהעתקים רבים, כולל בספרי לימוד היסטוריה.
שלוש גרסאות שטיחי גובלן של הציור נוצרו בשנים 1814, 1822 ו-1897. הראשונה ניתנה לקיסרית אליזבת בשנת 1868, והשלישית ניתנה לקיסרית אלכסנדרה, מרוסיה.
השטיח השני נמצא בארמון האליזה מאז שנת 1877.
מארי אנטואנט עם ורד הוא ציור שמן על בד משנת 1783 מאת אליזבט ויז'ה-לה ברן, ציירת החצר של מלכת צרפת.
היצירה מתארת את מארי אנטואנט בלבוש אריסטוקרטי צרפתי מן המחצית השנייה של המאה ה־18, והיא נוצרה כדיוקן מתקן לאחר ביקורת ציבורית חריפה שעורר דיוקן קודם של המלכה שהוצג בסלון של פריז באותה שנה.
הוא נמצא באוסף ארמון ורסאי.
נכון לנובמבר 2022, הוא תלוי בחדר האוכל של מוזיאון הטריאנון הקטן.
הציור צויר בשנת 1783 בידי אליזבט ויז'ה-לה ברן, בתקופה שבה שימשה כציירת החצר של מארי אנטואנט.
היצירה נוצרה עשור לפני הוצאתם להורג של מארי אנטואנט ושל לואי השישה עשר בשנת 1793, ובמהלך שנים שבהן עסקה המלכה בעיצוב מודע של דימויה הציבורי באמצעות דיוקנאות רשמיים.
ויז'ה־לה־ברן, שנולדה בפריז בשנת 1755, פעלה בשילוב סגנונות רוקוקו ונאו־קלאסיקה, והתקבלה לאקדמיה המלכותית לציור ולפיסול ב־31 במאי 1783 בהתערבות מלכותית.
הציור נוצר זמן קצר לאחר דיוקן קודם של המלכה, "Marie Antoinette in a Chemise Dres", שהוצג בסלון של פריז ונתקל בביקורת ציבורית חריפה בשל הלבוש הבלתי פורמלי שבו הוצגה המצוירת.
הדיוקן עורר תגובות שליליות, ובהן אמירה כי ראוי היה לכנותו „צרפת לבושה כאוסטריה, נאלצת לכסות את עצמה בקש".
בעקבות הסערה הוסר הדיוקן הקודם, ובמקומו הוצגה יצירה זו, שבו הוחלף הלבוש לייצוג שנתפס כהולם יותר את מעמדה המלכותי ואת זהותה הצרפתית של המלכה.
הוורד המופיע בציור משתלב במסורת רחבה של הופעת ורדים בדימויה החזותי של מארי אנטואנט, שהייתה קשורה בקשר הדוק לגני ורסאי והפטי טריאנון.
ורדים הופיעו בגנים שטופחו ביוזמתה, בעיצוב חללי מגוריה ובדיוקנאותיה, והועלו כסמל אפשרי למוצאה האוסטרי וכן כסמל בעל משמעויות דתיות נוצריות, ובהן רעיונות של תחייה, טוהר ויופי.
במיתולוגיה יוחס לוורד קשר לאהבה, פוריות ויופי, והופעתו בציור משתלבת במכלול סמלים שהקיפו את דמותה של המלכה בשנותיה האחרונות שלפני המהפכה.
בציור מתוארת מארי אנטואנט בדמות דיוקן תלת־רבעי, לבושה שמלת חצר צרפתית (robe à la française) בגוון כחול־אפרפר, האופיינית לנשות האצולה הצרפתית בשלהי המאה ה־18. השמלה בנויה ממחוך מהודק המעוטר ב־stomacher, וקפלים כפולים משני צדי התפר האחורי המרכזי היוצרים נפח מודגש בחלקה האחורי.
היא נלבשת מעל חצאית תחתית מאותו בד, ומעוטרת בתחרה לאורך המחוך, החצאית העליונה וקו המחשוף הנמוך.
בחזית השמלה משולב סרט פסים גדול המדגיש את מרכז הדמות.
אנטואנט עונדת תכשיטי פנינים עשירים, ובהם מחרוזת פנינים דו־שכבתית ושני צמידי פנינים תלת־שכבתיים על כל אחד מפרקי ידיה.
בקצות השרוולים משולבים עיטורי תחרה רפויים ורכים.
על ראשה כיסוי ראש לבן ושקוף המעוטר בנוצות גדולות, ככל הנראה של יען, ושערה אסוף לאחור, מפודר באפור ומעוצב בנפח מודגש, עם תלתלים המשתפלים עד הכתפיים, בהתאם לאופנת התסרוקות של שנות השמונים של המאה ה־18. המלכה מחזיקה בידה ורד, המשמש מרכיב חזותי מרכזי בקומפוזיציה.
הציור נוצר בעקבות הביקורת החריפה שעורר הדיוקן הקודם של המלכה, "מארי אנטואנט בשמלת כימיז", שהוצג בסלון של פריז ונתפס כפוגע בכבודה בשל הלבוש הבלתי פורמלי.
החלפת הדיוקן נועדה להציב את דמות המלכה במסגרת ייצוגית התואמת את כללי החצר, באמצעות לבוש רשמי, תכשיטים וסגנון שנועדו להדגיש מלכותיות וזהות צרפתית.
הצבת מארי אנטואנט עם ורד לצד הדיוקן הקודם במסגרת תערוכה רטרוספקטיבית הדגישה את הפער בין שני הייצוגים: מעבר מדמות נגישה ובלתי מחוכת לדמות מרוחקת יותר, לבושה משי אפור ובעלת הופעה מוקפדת.
החזקת אותו ענף ורדים בשני הציורים יוצרת רצף חזותי, אך גם מדגישה את שינוי המסר והעמדת הדמות.
הוורד המופיע בציור משתלב במסורת רחבה של שימוש בפרח זה בדימויה של מארי אנטואנט, בהקשר לגני ורסאי והפטי טריאנון שטופחו ביוזמתה.
הופעת הוורד נקשרה למוצאה האוסטרי של המלכה ולמשמעויות דתיות נוצריות שונות, ובהן רעיונות של תחייה, טוהר ויופי, וכן למסורות מיתולוגיות שייחסו לוורד קשר לאהבה ולפוריות.
מארי ארנולד שטראוס היה פרופסור אמריקאי לסוציולוגיה באוניברסיטת ניו המפשייר.
הוא נודע בעיקר בזכות פיתוח סולם טקטיקות קונפליקט, הכלי הנפוץ ביותר במחקר על אלימות במשפחה.
שטראוס נולד לסמואל ולקתלין שטראוס בניו יורק ב־18 ביוני 1926. מחקריו עסקו במשפחה, ענישה גופנית ואלימות בין בני זוג, תוך דגש על השוואות בין־לאומיות.
הוא ייסד את המעבדה לחקר המשפחה באוניברסיטת ניו המפשייר.
שטראוס כיהן כנשיא האגודה לחקר בעיות חברתיות (1989–1990) והאגודה הסוציולוגית המזרחית (1991–1992).
כמו כן היה ממייסדי כתבי העת האקדמיים השיפוטיים Teaching Sociology ו־Journal of Family Issues.
מחקר על אלימות של נשים כלפי בני זוג
שטראוס נודע גם בשל מחקריו על אלימות של נשים כלפי בני זוגן, מחקרים שעוררו מחלוקת רחבה.
על בסיס נתונים שנאספו באמצעות סולם טקטיקות קונפליקט, טען כי נשים מדווחות על שימוש באלימות פיזית כלפי בני זוגן בשיעורים דומים לאלו של גברים, לפחות בכל הנוגע למעשי אלימות שאינם קטלניים.
לדבריו, ההתמקדות הבלעדית באלימות גברים כלפי נשים יוצרת תמונה מחקרית חלקית, הפוגעת בזיהוי נפגעים ובפיתוח מנגנוני מניעה אפקטיביים.
עם זאת, שטראוס הדגיש כי חומרת הפגיעה וההשלכות הבריאותיות של אלימות זוגית חמורות יותר בדרך כלל עבור נשים.
מארי היה נשוי לדורותי דאן שטראוס, והותיר אחריו בן ובת מנישואים קודמים.
פרס על תרומה מחקרית לכל החיים בתחום חקר התוקפנות – 2008
מארי־אנטואנט מובלת להוצאתה להורג הוא ציור שמן על בד שצויר בשנת 1794, זמן קצר לאחר האירועים שאותם הוא מתאר.
היצירה מתארת את הרגע שבו מארי אנטואנט יוצאת מכלא הקונסיירז'רי בדרכה אל הגרדום, ביום 16 באוקטובר 1793. הציור מציג את המלכה כדמות קורבן טרגית ומדגיש את ממדיה הסמליים של הוצאתה להורג על רקע המאבקים הפוליטיים של המהפכה הצרפתית.
המלכה ניצבת במרכז הקומפוזיציה, לבושה שמלה לבנה פשוטה מבד פיקה וחובשת כיסוי ראש קל מלינון.
בגדיה הבהירים מודגשים באמצעות תאורה חזקה, היוצרת ניגוד חד לבגדיהם הכהים של הסובבים אותה.
משני צדדיה ניצבים אנרי סנסון, התליין הקושר את ידיה, וכומר חוקתי לבוש באופן יוצא דופן, הדומה בלבושו לכומר אנגליקני, שאותו היא מתעלמת מלהכיר ושסירבה להתוודות בפניו.
סביבם נראים חיילים השומרים על הסדר ומאחוריהם קהל מהפכנים ססגוני ורועש, נשים מן השוק וסנס־קילוטים המתוארים באופן גרוטסקי.
מאחור נראית העגלה שתוביל את הנידונה אל כיכר המהפכה.
התנוחה הזקופה והמאופקת של המלכה, עיניה נשואות כלפי מעלה בתפילה, עומדת בניגוד בולט למחוות הדרמטיות של הקהל.
דמות אחת של אשת שוק מרימה את זרועותיה החשופות בתנועה סוערת, מחווה המהדהדת את ידיה הכבולות של המלכה.
כך נוצרת הקבלה חזותית בין אלימות ההמון לבין פאסיביות הקורבן.
מאז בריחתה הכושלת לוורן ביוני 1791 עמד גורל משפחת המלוכה בסימן שאלה.
לאחר אירועי 10 באוגוסט 1792 הודח לואי השישה־עשר, נשפט והוצא להורג בינואר 1793. מארי־אנטואנט נכלאה עם ילדיה וגיסתה במקדש ולאחר מכן הועברה לקונסיירז'רי.
ב־3 באוקטובר 1793 החליטה הוועידה הלאומית להעמידה לדין בפני בית דין המהפכני.
לאחר משפט מהיר הורשעה בבגידה חמורה ונידונה למוות.
הוצאתה להורג בוצעה ב־16 באוקטובר 1793 בשעה שתים־עשרה ורבע בצהריים.
הציור מציג את המלכה בדמות כמעט קדושה: לבושה הלבן ותאורת הדמות יוצרים הילה של טוהר ותמימות.
גישתה המאופקת והפניית מבטה השמיימה מעניקות לסצנה אופי של הקרבה דתית.
היא מתוארת כקורבן פסיבי של תשוקות ההמון ולא כפושעת פוליטית.
הניגוד בין יציבותה הרוחנית של המלכה לבין ההבעה הסוערת והגרוטסקית של הקהל מחזק קריאה זו.
המלכה הופכת ל"מנחה" של הרפובליקה לרגשותיה המתפרצים של המהפכה.
יצירה זו משתייכת לגל איקונוגרפי בעל השראה רויאליסטית, שהתפתח באנגליה ובאירופה בשנות הטרור.
הדימויים הדגישו את יופייה, נעוריה ותמימותה של המלכה, וביקשו לעורר הזדהות רגשית.
גרסאות מודפסות של היצירה הופצו במהירות ושירתו את הרגש הציבורי באנגליה ובאירופה.
לעומת זאת, באיקונוגרפיה המהפכנית בצרפת עצמה הוצגה מותה של המלכה כראשיתה של תקופה חדשה של שוויון פוליטי ולא כטרגדיה אישית.
מארי לואיז ד'אורליאן (צרפתית: Marie-Louise d'Orléans; 26 באפריל 1662 – 12 בפברואר 1689) הייתה אשתו של קרלוס השני, מלך ספרד.
מארי לואיז הייתה בתם הבכורה של פיליפ הראשון, דוכס אורליאן, אחיו הצעיר של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ורעייתו הנרייטה אן, נסיכת אנגליה, אחותם הצעירה של צ'ארלס השני וג'יימס השני, מלכי אנגליה.
מארי לואיז בילתה את ילדותה במעונות המלכותיים של אביה, הפאלה רויאל בפריז וארמון סן קלוד שמחוץ לעיר.
היא גם בילתה זמן רב עם סבתה, אנה, שאהבה אותה מאוד והשאירה לה את רוב הונה כשנפטרה בשנת 1666, וכן עם סבתה השנייה, הנרייטה מריה.
בגיל 8 נפטרה אמה של מארי לואיז, אולם שנה לאחר מכן אביה נישא לאליזבת שארלוטה, נסיכת הפפאלץ, שהייתה לה ולאחותה הצעירה אן מארי כמו אם.
ב-19 בנובמבר 1679, בגיל 17, נישאה מארי לואיז לקרלוס השני, מלך ספרד.
המלכה החדשה נודעה ביופייה ובקסמה האישי, וקרלוס היה מאוהב בה מהרגע הראשון.
למרות זאת, חצר המלוכה הספרדית ונסיונותיה הכושלים להיכנס להריון גרמו לה לסבול מדיכאון.
הזוג המלכותי ניסה במשך שנים רבות להביא ילדים לעולם אך ללא הצלחה.
למרות זאת הם נשארו אופטימיים ונהגו להתפלל יחדיו בכנסייה לילדים.
ב-11 בפברואר 1689, לאחר שיצאה לרכב, המלכה החלה להרגיש כאבים חזקים בבטנה.
בבוקר שלמחרת היא נפטרה, ככל הנראה מדלקת התוספתן.
באותו הזמן צצו שמועות שטענו כי חמתה של מארי לואיז, מריאנה מאוסטריה, הרעילה את כלתה משום שלא הצליחה להיכנס להריון.
שמועות אלו היו חסרות כל בסיס, שכן המלכה האם וכלתה היו קרובות מאוד ומריה אנה לקחה את מותה בצרה קשה מאוד.
המלך קרלוס השני היה שבור לב ממותה של רעייתו האהובה, אולם המדינאים הספרדיים מיהרו לחפש לו מלכה חדשה, ושנה לאחר מותה של מארי לואיז הוא נישא למריה אנה מנויבורג.
מארי טורוף מן המכון הטכנולוגי של ניו-ג'רזי (NJIT) נחשב לאחד החוקרים החשובים בתחום מערכות מידע.
לזכותו נזקפות המצאות כגון מסרים מידיים (Instant Messenger), חדרי צ'אט (Chat Rooms), יצירת מערכות לשיתוף פעולה מרחוק, יצירת מערכות מרובות משתתפים תומכות החלטה לבעיות בלתי-מוּבְנות (unstructured), ועוד.
המצאות אלו יושמו בשנות ה-70 כחלק ממערכות מידע של הממשל האמריקאי.
רק מספר עשורים מאוחר יותר הן הפכו לנחלת הכלל.
בשנות ה-80 טורוף קבע את הבסיס התאורטי ללימוד מקוון א-סינכרוני.
מערכת ראשונה מסוגה בשם EIES יושמה באמצע שנות ה-80 ושימשה את המכון הטכנולוגי עד תחילת המאה ה-21. בעקבות המתקפה על מגדלי התאומים טורוף ייסד את ארגון ISCRAM, המתמחה במערכות מידע לניהול אירועי חרום.
בארגון חברים מאות מדענים מרחבי העולם.
לטורוף היסטוריה ארוכה ביצירת בסיס תאורטי ויישום מעשי של מערכות לניהול אירועי חירום.
אחת מהן היא שימוש בשיטת DELPHI לקבלת החלטות אסטרטגיות.
אחרת היא תיאורית ניהול אירועי חירום רבי ממדים (גלובליים) ויישומה הממוחשב בשם EMISARI.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 הציע אפיון תאורטי עבור מערכות מבוזרות לניהול אירועי חירום בשם DERMIS.
הטכנולוגיה הנוכחית טרם נמצאת במצב בו ניתן ליישם חלק מן ההמלצות.
בשנות ה-60 טורוף יצר משחקי מלחמה גרעינית עבור מחלקת ההגנה של ארצות הברית, ופיתח את שיטת דלפי לקביעת מדיניות שהיא שינוי של שיטת דלפי לקבלת החלטות.
טורוף כתב יחד עם הרולד לינסטון (Turoff & Linstone, 2002) קובץ מאמרים, על שיטת דלפי, שנועדה לאפשר לקבוצה גדולה של יחידים דרכי תקשורת על מנת להתמודד עם בעיה מורכבת ביעילות.
מקור השיטה הוא בתהליך לא ממוחשב, שמטרתו פתרון בעיות אסטרטגיות מורכבות על ידי מספר רב של פותרים (Turoff & Linstone, 2002).
בשיטת דלפי הלא ממוחשבת: מתכנס צוות מנחה אשר מחליט ומנסח שאלון מנחה לפתרון הבעיה.
לאחר כתיבת השאלון הוא מועבר לפורום גדול יותר שעונה עליו (כל אחד לחוד) ומוחזר לפורום המצומצם.
לאחר איסוף וניתוח כל השאלונים מנוסח שאלון נוסף, הפעם הוא כולל בתוכו את דעת הרוב, והוא מועבר שנית לפורום הרחב (כל אחד לחוד) על מנת שישקלו שנית את דעתם לנוכח דעת הרוב.
למרות שניתן להגדיר את שיטת דלפי ככלי תקשורת, הגדרה זו מזניחה כמה מהשימושים שלה.
שיטת דלפי מוגדרת לפעמים כשיטת חיזוי, אך גם תחום זה אינו התחום היחיד בו שיטה זו משמשת.
תחומים נוספים בהם נעשה שימוש בשיטה הם:
איסוף מידע עכשווי והיסטורי אשר לא ידוע בוודאות או לא זמין במקור אחד.
בחינת ההשפעה של אירועים היסטוריים.
התווית יתרונות וחסרונות של מדיניות פוטנציאלית.
הבחנה בין מניעים אמתיים לשגויים של בני אדם.
חשיפת סדרי עדיפויות בערכים פרטיים ומטרות חברתיות.
שיטת דלפי היא שיטה מוצלחת לפתרון בעיות, אך היא טומנת בחובה מספר מכשולים, שהראשון שבהם הוא שגיאה בבניית התהליך עקב זלזול במורכבותו – ובכך משפיעים על התוצאות.
בעיה נוספת בבניית התהליך, בין אם מדובר בתהליך ממוחשב או ידני, היא בחירת תהליך קודם שכבר נפתר בעזרת השיטה כאב טיפוס, והתאמתו לפתרון התהליך הנוכחי, אשר ייתכן כי הוא דורש מבנה אחר לגמרי.
בשנת 1971 טורוף פיתח את מערכת ה EMISARI – מערכת אינדקס לתקשורת אלקטרונית לניהול בשעת חירום של הממשל האמריקאי.
המערכת הנחתה את כוחות החירום האמריקאים בטיפול במשברים בשנות ה-70' וה80'.
המערכת כללה בתוכה את מערכת המסרים המידיים הראשונה בעולם.
טורוף נחשב להוגה של רעיון שיחת ועידה ממוחשבת (Computer Conferencing).
לפני פיתוח מערכת זו, הדרך לפתור משברים או להתכונן אליהם הייתה לכנס כמה עשרות בודדות של מומחים בתחומים השונים הקשורים במשבר, ולתת לכל אחד מהם לפתור את הבעיות הקשורות לתחום עיסוקו.
בדרך זו ניסו להתגבר על הקשיים שעתידים לבוא בעת משבר, אך היא הייתה לוקה בחסר בתחום שיתוף הפעולה וסיעור המוחות בין המומחים השונים.
המקור העיקרי והסמכות בתחום זה בארצות הברית עד שנת 73' היה ה OEP – Office of Emergency Preparedness והוא היה הגוף היחיד שפעל בתחום, בשיטות שהיו נהוגות עד אז - ועידת מומחים (Turroff At.
בשנת 1970 טורוף עשה ניסוי בעזרת אבטיפוס של תהליך דלפי ממוחשב, שהוביל ליצירת מערכת ה EMISARI בשנת 1971 – מערכת ראשונה מסוגה אשר מאפשרת תקשורת מהירה ומאוחדת בין יחידים אשר אמונים על פתרון המשבר.
המטרה הראשונית של מערכת ה EMISARI הייתה לעזור בהחלפת דעות ומידע בין אנשים המרוחקים זה מזה גאוגרפית.
השימוש הראשון ב EMISARI נעשה בשנת 71' במסגרת מאמציו של ממשל ניקסון להילחם באינפלציה על ידי תוכנית לשליטה בגובה השכר במשק ומחירי השוק.
משתמשי המערכת הראשונים בשנת 71' הקלידו את הנתונים על טלפרינטר שחובר למחשב מרכזי באמצעות קווי טלפון.
למערכת התווסף שירות המסרים המידיים (שכונה The Party Room), חדשני וייחודי בדורו, שבא להחליף שיחות ועידה אשר סבלו מהבעיות הבאות:
• ריבוי משתתפים מבלבל וחסר סדר.
• השיחות בלתי ניתנות למעקב.
• קיים קושי בזיהוי ובמעקב אחר מי נמצא מעברו השני של הקו.
השירות החדש אפשר לדעת מי עומד מולך, לתעד את השיחה, ולעשות סדר, מכיוון שכל מסר הגיע בתורו.
מעבר לאפשרות הטכנולוגית של ההתגברות על המרחק, ועל כמות המשתתפים בדיון, ערך נוסף של מערכת ה EMISARI היה פיתוח שפה משותפת אשר תרמה לניהול נכון של המשבר.
השימוש במערכת התקשורת EMISARI, יחד עם שיטת דלפי נתן כלי רב עוצמה לממשל האמריקאי.
היותו של טורוף מומחה לתהליך דלפי ומפתח הEMISARI תרמה לשילוב (סינתזה) של טכניקות מתקדמות וישומן.
טורוף מתאר שם מערכת מבוזרת הערה לצורכי המשתמש, לצורכי האירוע החרום, ולצורכי קובעי מדיניות.
במאמר מדעי ראשון מסוגו, טורוף ושותפיו לכתיבה מציגים מסגרת תאורטית התומכת בצרכי המידע ודרישות תקשורת של מנהלי אירועים וצוותים הנמצאים במקום האירוע.
הבסיס התאורטי שם דגש על חסינות המערכת (robustness), גמישותה ויכולתה להסתגל למציאות משתנה.
שיתוף פעולה א-סינכרוני ומסרים מיידיים
בשנת 1974 מארי טורוף, אז כבר כחוקר מטעם המכון הטכנולוגי של ניו ג'רזי, פיתח בחסות המכון הלאומי למדע (National Science Foundation) מערכת הנחשבת לדור ההמשך של מערכת המסרים המידיים שב EMISARI, לשימושים אזרחיים ומחקריים.
מערכת זו, שקיבלה את הכינוי EIES – (Electronic Information Exchange System) הייתה בשימוש גופים שונים וחברות כגון Exxon, IBM, NASA ואוניברסיטאות שונות בארצות הברית, עם יותר מ 2000 מנויים שונים.
בין יתר השימושים במערכת ה EIES פותח שימוש נוסף וייחודי – העברת קורסים לימודיים של האוניברסיטה בצורה מקוונת, קיום ישיבות בפריסה ארצית ועל מנת להקל על מחקרים שונים.
מערכת זו, והמחקרים שנעשו בעזרתה בתחום הלימוד מרחוק, היוותה בסיס טכנולוגי למחקר של טורוף ורוקסאן הילץ (Turoff, Hiltz 1995) וכן למחקרים שנעשו על ידי חוקרים רבים אחרים (Quinn, Mehan, Levin & Black, 1983).
מערכת ה EIES הייתה בשימוש נרחב עד שנת 2000, כאשר רשת האינטרנט הפכה פופולרית, ולמערכת לא נותר צורך.
מארי טורוף ורוקסאן הילץ עסקו רבות בפיתוח וחקר מערכות ללימוד מרחוק (Turoff, Hiltz (1995, ואף העבירו בעצמם קורסים כאלה.
מחקריהם קבעו בסיס תאורטי לנדרש ממערכות התומכות בלימוד מרחוק כך שהלימוד יהיה אפקטיבי.
הם גם פיתחו את הבסיס התאורטי לאופן התנהלות השיעורים המקוונים (Turoff, Hiltz 1993).
בכיתה רגילה, כאשר נשאלת שאלה, מרים את ידו מי שיודע את התשובה, והמורה מאשר לו לומר את התשובה, וכך כל התלמידים שומעים אותה, אך אינם בהכרח מספיקים לפתור את השאלה לפני שהיא נאמרת.
בניגוד למצב בכיתה רגילה, כאשר השיעור הוא 'וירטואלי' המורה יכול לחכות עד שכל התלמידים יענו, וכול לעבור במהירות על תשובותיהם של התלמידים.
לתובנות מסוג זה ישנה משמעות רבה לבנייתו של כלי לימוד מרחוק, הן עבור מנתח המערכת המתכנן את הכלי שבעזרתו יועבר השיעור, והן עבור המורה/מרצה כאשר הוא מתכנן את מערך השיעור.
במאמרם (Turoff, Hiltz, 1995) בנושא בניית תוכנה והכיתה הווירטואלית, מצוין הבדל מהותי נוסף בין כתה וירטואלית לרגילה – האנונימיות.
בעוד שבכתה רגילה כל אחד שמדבר מוכר בשמו ובהשתייכותו הארגונית, בכיתה וירטואלית ניתן ללמוד גם תחת שם עט, או תחת אנונימיות מוחלטת, ובכך מושגת פתיחות גדולה יותר בין המשתתפים בדיון.
תשובה לא מוצלחת של אחד המשתתפים יכול לעלות לדיון נושא חשוב ממנו לומדים כל המשתתפים, ומן המשיב נמנעת המבוכה בשל הטעות.
הבדל נוסף שאותו אפיין טורוף, הוא היותו של הלימוד המקוון לימוד א-סינכרוני, כלומר שאינו מתרחש בו זמנית עבור כל המשתתפים, בניגוד ללימוד רגיל, המתרחש בכיתה מסוימת, בזמן מוגדר מראש וברצף.
מורה או תלמיד בקורס וירטואלי יכול לחלק את זמן הלימוד שלו בקורס בצורה פתוחה יותר, ואין חשיבות למספר המשתתפים באותו הרגע, מכיוון שהשתתפותו של כל אחד בדיון נשמרת וניתנת לקריאה מאוחרת יותר (Turoff, 1995).
המונח 'כיתה וירטואלית' (Virtual Classroom) נרשם כסימן מסחרי, המייצג את המערכת אותה תכננו ובנו טורוף והילץ.
המערכת הוגדרה כמרחב לימודי אשר מורכב מ'דיונים' ו'קבוצות למידה' (Study Groups) במקום מבטון ופלדה.
במקום להגיע לאוניברסיטה, אשר אינה נגישה עבור אנשים מסוימים, כל שעל הסטודנט לעשות הוא לשבת מול מחשב אישי, עם קו טלפון זמין ואמין.
טורוף והילץ (Turoff, Hiltz 1993) בנו ואפיינו מערכת שאולי נראית כיום מובנת מאליה.
טורוף והילץ (Hiltz) הוציאו לאור בשנת 1978 ספר החוזה שינויים חברתיים עקב התפתחות המחשבים בכלל ומערכות מידע בפרט.
הספר, The Networked Nation, נחשב כיום לספר נבואי.
חלק מן התחזיות מנבא טכנולוגיות שטרם פותחו עד כתיבת שורות אלה (יוני 2009) ואת השפעתן על הפרט והחברה.
הספר יצא לאור במהדורה מתוקנת בשנת 1993.
ספרם של הילץ וטורוף (מתוך ההקדמה לגרסה המחודשת שיצאה ב-1993), שפורסם לראשונה בשנת 1978, נחשב ל'תנ"ך' של הוועידות הממוחשבות של אותה התקופה.
החזון הכלול בו עדיין תקף וייחודי, ומתאר רבים מחידושי השנים האחרונות, בתיאור מדויק כאשר הכלים ליישומם עדיין לא היו קיימים.
בין השאר חזו טורוף והילץ את השימוש באינטרנט, פורומים, תוכנות מסרים מידיים, שימוש במאגרי מידע, זיהוי וניתוח קול ותמונה באמצעות מחשב ועוד.
לדעתם של עורכי המהדורה השנייה של הספר הייתה בו טעות אחת – אופטימיות יתר בחזון כי הטכנולוגיה תיושם בכל העולם ותאפשר שיתוף פעולה חוצה גבולות ולאומים.
בשנת 1993 חזון זה עדיין לא התגשם, אך שיתוף פעולה זה קורה מאז תחילת המאה ה-21, כאשר מיקור חוץ וכבלי תקשורת חוצי אוקיינוסים מאפשרים עבודה על כל משימה ממוחשבת בכל מקום בעולם (פרידמן 2005).
מתוך הנושאים הכלולים בספר הם:
1.1 סקירה של ועידות ממוחשבות וטכנולוגיות בתחום.
1.2 התפתחות והתרחבות של ועידות ממוחשבות.
1.3 תהליכים פסיכולוגיים וחברתיים הנלווים לוועידות ממוחשבות.
2. שימושים והשפעות פוטנציאליות של ועידות ממוחשבות:
2.1 השלכות אפשריות של ועידות ממוחשבות על תפקודי ההנהלה והעובדים.
3. חיזוי העתיד: הטכנולוגיה והתקינה:
אלו הן דוגמאות מן הספר, כאשר בתוך כל אחד מסעיפי הספר כתוב בפירוט תיאור של מערכות אשר קיימות ונחקרו באותה תקופה, לצד מערכות חדשות פרי תחזיתם של המחברים, אשר חלקן פותחו ומהוות היום חלק בלתי נפרד מחיינו.
בסוף קובץ המאמרים (Turoff & Linstone, 2002) מצורף תרחיש פרי דמיונו של טורוף, במטרה להמחיש מה עשוי לקרות כאשר טכנולוגית מערכות המידע תהיה מסוגלת ללמוד באופן אוטונומי.
בתרחיש טורוף מתאר את דבריו של יושב ראש המועצה העליונה של שליטי האוכלוסייה (רמה 1) כאשר העולם כולו נשלט על ידי מערכת מחשב, עם מודל היציבות המרכזי (PSM – Prime Stability Model).
המערכת הגיעה למסקנה כי היעילות והיציבות המרביות של האנושות תושגנה כאשר רק לאחוז בודד מהאוכלוסייה תהיה עבודה אמיתית.
לשאר האוכלוסייה תהיה עבודה דמיונית מול המחשב, על מנת להעסיקה כדי שלא תפריע ליציבות העולמית.
בתרחיש מסופר על אדם שעבד בעבודה המדומה, ואף התקדם בדרגות עם השנים.
הוא מגלה כי אחת המטריצות שנתנו לו לפתור, בגודל 200X300 מכילה בתוכה 991 בעיות שהוא פתר במהלך חייו עד כה, והוא מחליט על דעת עצמו לנסוע לכתובת בה אמור להיות המרכז של החברה בה הוא עובד.
העובד המסור נשלח למרכז שיקום שם הוא מבין את הבעיה כפי שאנו הקוראים מבינים אותה.
בדרך של הצגת תרחיש קיצוני, טורוף מסביר לנו הקוראים את טענתו כי יש לבנות כל מודל כך שיתאים לפתרון הבעיה, ואין להפוך את המודל לעצם המהות של הבעיה.
במיוחד כאשר מדובר במודל דלפי, בו למשיבים ניתנת הזדמנות לשנות את דעתם במהלך החקר, ויש להימנע מלכוון את תשובתם.
פרידמן, (2006) העולם הוא שטוח, העולם הגלובאלי - החיים במציאות חדשה, תרגום אינגה מיכאלי, הוצאת אריה ניר.
מארי ז'וזה, מלכת איטליה הידועה גם כמארי ז'וזה נסיכת בלגיה (באיטלקית: Maria José del Belgio; 4 באוגוסט 1906 - 27 בינואר 2001) הייתה מלכת איטליה האחרונה מבית סבויה.
מכונה באיטליה "מלכת חודש מאי" (באיטלקית - "regina di maggio") עקב 33 בלבד ימי מלכותה במאי 1946.
מארי ז'וזה נולדה לאלברט הראשון, מלך הבלגים ולאליזבת מבוואריה, מלכת הבלגים, בתם של קרל תאודור, דוכס בבוואריה ומריה ז'וזה, נסיכת פורטוגל, ונקראה מארי ז'וזה שרלוט סופי אמיליה הנרייטה אולגה גבריאלה.
בשנת 1930 נישאה ליורש העצר האיטלקי, שיהיה לימים אומברטו השני, מלך איטליה.
עם נישואיה זכתה בתואר "נסיכת פיימונטה".
בשנת 1939 מונתה מארי ז'וזה לנשיאת הצלב האדום באיטליה.
בימי מלחמת העולם השנייה הייתה הנסיכה מארי ז'וזה בין היחידים במשפחת המלוכה האיטלקית אשר התנגדו לשלטונו הפשיסטי של מוסוליני באיטליה.
ישנן אף עדויות שהנסיכה ניסתה ליצור קשרים עם גורמים מבין מדינות בעלות הברית נגד מוסוליני.
כאשר הודח מוסוליני בשנת 1943, ולאחר שהמלך ויטוריו אמנואלה השלישי אולץ לצאת לגלות, הוכרז בעלה של הנסיכה מארי ז'וזה כעוצר הממלכה.
באותה עת ערכו מארי ז'וזה ובעלה ביקורים רבים בערי איטליה השונות אשר השתחררו מעול השלטון הפאשיסטי, ובני הזוג זכו לאהדה רבה בקרב האוכלוסייה האיטלקית.
במאי 1946 התפטר המלך ויטוריו אמנואלה מתפקידו כמלך איטליה ובנו אומברטו עלה לכס השלטון כמלך אומברטו השני.
מארי ז'וזה הוכרזה כמלכת איטליה.
משך כהונת בני- הזוג כמלכי איטליה לא ארכה זמן רב משום שבחודש יוני 1946 החליטו אזרחי איטליה לבטל את שלטון המלוכה במדינה ולהכריז על איטליה כעל רפובליקה.
מארי ז'וזה ובעלה המלך אומברטו השני נאלצו לצאת לגלות בפורטוגל.
בגלות בפורטוגל החליטו מארי ז'וזה ובעלה להיפרד ומארי וילדיה עברו להתגורר בז'נבה.
בני הזוג לא התגרשו באופן רשמי עקב מחשבתו של המלך המודח כי הוא ישוב באחד הימים לשלטון באיטליה הקתולית, אשר לא הכירה באותה עת בגירושים.
מארי ז'וזה מתה בעיר ז'נבה בגיל 94. במהלך ימי גלותה בז'נבה הייתה פטרונית האומנויות בתחום המוזיקה הקלאסית.
למארי ז'וזה ובעלה אומברטו השני, מלך איטליה נולדו ארבעה ילדים:
מריה פיה, נסיכת בורבון-פארמה (נולדה ב-1934)
ויטוריו אמנואלה, נסיך נאפולי (נולד ב-1937)
מריה גבריאלה, נסיכת סבויה (נולדה ב-1940)
מריה באטריצ'ה, נסיכת סבויה (נולדה ב-1943)
מארי לאפורה (לפעמים שמה תועתק בעברית כ"מארי לה פורה"; בצרפתית: Marie Laforêt, בשמה האמיתי מאייטנה מארי בריז'יט דוּמנאק, Maïtèna Marie Brigitte Doumenach; 5 באוקטובר 1939 – 2 בנובמבר 2019) הייתה
זמרת ושחקנית קולנוע ותיאטרון צרפתייה.
משנת 1978 השתקעה בשווייץ ובהמשך קיבלה גם אזרחות שווייצרית.
היא הבטיחה את מקומה בפנתיאון של השאנסון הצרפתי לא רק בגלל יופיה, אלא במיוחד בזכות איכות קולה (צרוד בצלילים הנמוכים, "נאיווי-ילדותי" בגבוהים וחושני באמצע) ובזכות הרפרטואר המגוון שלה שבו יוצגה מסורת השאנסון ולחנים בהשראת הפולקלור העולמי.
השם מאייטנה הוא ממקור בסקי ומשמעותו "אהובה" בשפה זו.
הוא בשימוש בעיקר אצל תושבי מחוזות הפירנאים.
בנוסף, השם מאייטנה דומה לשם החיבה המקומי ל"מארי-תרז": "מאיתה" (Maïthé).
שם משפחת אביה, דומנאק (Douménach), הוא שם קטלאני - השקול כנגד "דומיניק" הצרפתי או "דומינגו" או "דומינגס" הספרדי.
בצעירות אימצה מאייטנה דומנאק את השם האמנותי "מארי לאפורה" (לה פורה, שמשמעותה בצרפתית = "היער").
אולם השמות המקוריים שלה, בעלי הצליל האקזוטי, בדומה למראה האקזוטי משהו של האמנית עצמה וחלק מהרפרטואר הקוסמופוליטי שלה שכלל שירי עם ומנגינות מתרבויות רבות, הותירו מקום לספקולציות רבות לגבי
הזמרת, המתנגדת לגזענות, לא טרחה להכחיש שמועות אלה, בראיונות היא הגדירה את עצמה לפעמים, בגאווה מסוימת, כ"ארייז'ית" (ariégeoise), כלומר בת לחבל הארץ "ארז'ב" (Argeve) מדרום צרפת, הקרוב לפירינאים.
מארי לאפורה נולדה בשנת 1939 ביישוב הקיט סולאק-סיר-מר במחוז מדוק (Médoc) בחבל ארץ ז'ירונד בדרום-מערב צרפת, בבית שנקרא וילה "ריטֶה-רילוּ", הקרויה לפי שמות דודתה ואמה: מארי-תרז ומארי לואיז סן-גילי.
משפחת אביה, התעשיין ז'אן דומנאק, ממוצא קטלאני, מקורה בכפר אולט (Olette) בפירנאים המזרחיים (מחוז פירינה אורינטאל), על גדות הנהר טה (Têt).
הסבא-רבא שלה מצד אביה, לואי דומנאק, ניהל מפעל לטקסטיל בכפר לאוולאנה (Lavelanet) באזור ארייז'.
הסב, שארל ז'וזף דומנאק, עשה קריירה צבאית, השתתף במבצעים צרפתים במזרח התיכון (בסוריה) והגיע לדרגת קולונל.
הסב מצד האם בנה בקתות ראשונות לנופש בכפר הולדתה של הזמרת בשנת 1886.
בזמן מלחמת העולם השנייה נשבה אביה, ז'אן דומנאק, על ידי הגרמנים ושהה עד מאי 1945 במחנה שבויים בגרמניה.
מארי, אחותה אלכסנדרה ואמן ידעו בתקופה זו מצוקות רבות.
בגיל שלוש, לפי גילוייה המאוחרים של הזמרת, היא עברה מעשה של אונס שזכרונותיו השפיעו עליה זמן רב.
במהלך המלחמה מצאה המשפחה מקלט בקאור וביישוב האבות שלה מצד האב - לאבלאנה.
אחרי המלחמה עברה המשפחה לגור בצפון צרפת בוולנסייאֵן שבה האב ניהל מפעל לחמרים הדרושים למסילות הברזל.
מאוחר יותר עברו לגור בפריז.
מנעוריה התקרבה מארי לדתה הקתולית ואף שקלה בגיל 15 להפוך לנזירה וללכת למנזר.
לבסוף למדה לימודי תיכון בוולנסייאן ואחר כן בתיכון "לה פונטן" בבירת צרפת.
בתיכון בפריז נחשפה לראשונה לעולם המשחק שאִפשר לה גם חוויות טיפוליות קתרטיות.
פריצת דרכה לעולם הבמה התרחשה הודות ל"יד הגורל" כשהצטרכה להחליף את אחותה אלכסנדרה כמתחרה בתחרות "כוכב נולד" של הערוץ אירופה 1 בשנת 1959. נבחרה עקב כך לשחק בסרט של לואי מאל, "חרות" (Liberté) ועוררה את הערכתו של רמון רולו שקיבל אותה בבית הספר שלו לתיאטרון.
לבסוף הפרויקט של לואי מאל ננטש ובמקומו התאפשר לצעירה שנקראה מאותה תקופה "מארי לאפורה", להופיע בצורה משכנעת בתפקיד ראשי בסרט "לעין השמש" של רנה קלמאן בתור מארג', ארוסתו המסורה והשברירית של פלייבוי עשיר (מוריס רונה), לצד אלן דלון.
בשנת 1961 נישאה לבמאי ז'אן-גבריאל אלביקוקו (Jean-Gabriel Albicocco; 1936 - 2001) ששיבץ אותה בכמה מסרטיו, ביניהם "הנערה עם עיני הזהב" (La Fille aux yeux d'or) לפי רומן של בלזק.
שם הסרט הפך לכינויה בהמשך הקריירה.
אחרי שמסיבות בריאותיות לא יכלה לשחק, בשנת 1963 מצאה מארי לאפורה הזדמנות להתנסות כזמרת ולהקליט את תקליטה הראשון שהפך להצלחה יוצאת מן הכלל.
התקליט כלל את הלהיט על לחן של המלחין ממוצא ארמני דניאל ז'ראר - Vendanges de l'amour.
בהמשך הקליטה לאפורה שורה שלמה של תקליטים: Viens sur la montagne (בוא להר) ו-la Tendresse (אהבה עדינה) בשנת 1964, Katy cruelle (קטי האכזרית) ו-la Bague au doigt (טבעת באצבע),
בשנת 1967 הלהיבה את הקהל עם השיר בסגנון רוסי Ivan, Boris et moi (איוואן, בוריס ואני) ועם Mon amour, mon ami (אהובי, חבר שלי).
בסוף שנת 1968 היה פופולרי הלהיט שלה Que calor la vida (איזה חום החיים!), גרסה צרפתית לשיר של ריימונד פרוגאט הבריטי.
בסוף שנות השישים פנתה יותר ויותר לרפרטואר רב-תרבותי בחלקו, בהשראת אוצרות הפולקלור של עמים שונים.
הקליטה למשל שירי ערש מיוגוסלביה, שירים ישראליים (למשל של נחום היימן - למשל השיר "מרדף", בגרסה הצרפתית Mes bouquets d'asphodèles - זרי העירית שלי), רומניים, אוסטריים, איטלקיים, אמריקאיים, ספרדים וקטלאניים וכו'.
בחירותיה אלה הכעיסו לפעמים את בית ההוצאה CBS שאיתה עבדה.
בשנת 1969 שרה שירים מסוג זה ברסיטל בתיאטר דה ויל בפריז.
שנות ה-70 עדות לשלושה ציוני דרך: השיר Viens, viens (בוא, בוא) (1973), עיבוד של להיט גרמני, Cadeau (מתנה) (1974), גרסה לשיר קאנטרי, ו"Il a neigé sur Yesterday (ירד שלג על "יסטרדיי"), שיר הוקרה לביטלס.
בשנת 1978 השתקעה בעיר ז'נבה, בשווייץ הרומנדית, שם ניהלה גלריה לאומנות במשך כשלוש שנים.
גם אחרי שתדירות הצלחותיה המוזיקליות ירדה, האמנית לא קפאה על שמריה.
התפנתה זמן-מה לכתיבת קובץ נובלות שפורסמו בהוצאת סטוק, השתתפה בסרטים בצרפת ובאיטליה.
אחת מהצלחותיה בשנות ב-1990 היה השיר "Blanche nuit de satin", גרסה של השיר
Nights In White Satin (לילות משי לבן) של להקת המודי בלוז מ-1983.
בשנת 1993 חזרה לתודעה הציבורית עם אלבום שאת מילות שיריו כתבה, הפעם ללא עילום שם.
באותן שנים השתתפה בכמה סרטים חדשים, כולל "טיכו מון" (Tykho Moon) של הבמאי הצרפתי ממוצא בוסני אנקי בילאל.
האלבום "Voyages au long cours (טיולים ארוכים) משנת 1998 כלל 17 שירי-עם שהקליטה בעבר בימי סיוריה ברחבי העולם בשנת 1969–1970 - כמו שיר העם Barbara Allen ("ברברה אלן"), באנגלית,Cabrestero "קברסטרו" מוונצואלה בספרדית, Cicerenella צ'יצ'רנלה האיטלקי, שירים ברוסית, ברומנית (דוינה ממרמורש), וגם אחדים בצרפתית (Marleau).
שרה על הבמה שירים שעד אז לא היו ידועים, כמו Mon cœur se balance (לבי מתנדנד) על לחן של מנדלסון-ברתולדי.
מסוקרנת על ידי נושאים כמו קוסמטיקה ו"אנטי אייג'ינג", פרסמה בשנת 2001 ספר מתכונים לחיים צעירים - "כישופָיי הקטנים" (Mes petites magies, livre de recettes pour devenir jeune).
בהצלחה רבה בקרב הקהל הרחב ובהערכת המבקרים זכתה עם חזרתה לעולם התיאטרון בתפקיד מריה קאלאס במחזה "מסטר קלאס".
פעמיים, בשנת 2000 וב-2008 הייתה מועמדת לפרס מולייר בשביל ביצוע תפקיד זה.
מילאה את מקומה של איזבל מרגו במחזה של לוראן ריקייה, la Presse est unanime ("בעיתונות יש קונצנזוס") (2003), שיחקה ב"אספאס קרדן" ב-2004 במחזה "ישו - השליו" מאת פרנסיס קרקו.
הייתה אורחת קבועה בתוכנית On va s'gêner (יהיה מביך) של לוראן ריקייה בערוץ "אירופה 1".
מארי לאפורה נפטרה בשווייץ ב-2 בנובמבר 2019. הובאה לקבורה בבית הקברות פר לשז בפריז.
| Viens sur la montagne בוא על ההר|| עיבוד של פיטר יארו, פול סטוקי ומרי טרוורס - לפי ספיריטואל אפרו-אמריקאי לחג המולד, בעיבודו של מילטון אוקון||עיבוד לפי הספיריטואל Go Tell It on the Mountain - מאת ג'ון ווזלי וורק הבן?
John Wesley Work Jr || 1964 || פיטר, פול ומרי - מותאם לתנועת הזכויות האזרחיות בארצות הברית
|Que calor la vida איזה חום החיים ||ריימונד פרוגט Raymond Frogatt|| ריימונד פרוגט גרסה צרפתית של פרנסואז טיי (שם עט של מארי לאפורה) וב.
|Viens, viens בוא, בוא || Sven Linus סוון לינוס ||גרסה צרפתית: ראלף ברנה Ralph Bernet|| 1972 || במקור Rain, Rain על מילים של Howard Barnes הווארד בארנס, מבצע במקור באנגלית - הזמר הגרמני סיימון בטרפליי Simon Butterfly
| Cadeau - מתנה|| Harlan Howard הרלן הווארד || Harlan Howard בתרגומה של פרנסואז טיי, שם-עט של מארי לאפורה|| 1974|| שיר קאנטרי No charge שרה אותו הזמרת מלבה מונטגומרי Melba Montgomery|-
|Prends moi קח אותי ||Gérard Layani ז'ראר להיאני|| ז'ראר להיאני||1977
ריקוד "סלו" לכבוד להקת "הביטלס"
- השנה - התפקיד - שם הסרט 1960 : Plein soleil : Marge Duval (מארז' דיוואל ב"שמש מלאה", במאי: רנה קלמאן)
1961 : Saint Tropez Blues : Anne-Marie (אן-מארי ב"סן טרופה בלוז" - יחד עם השחקן ז'אק איז'לן, במאי- מרסל מוסי)
1961 : Fille aux yeux d'or ("הנערה בעלת עיני זהב").
כותרת הסרט הפכה לכינוי שלה.
במאי - ז'אן גבריאל אלביקוקו
1961 : Les Amours célèbres, sketch Les comédiennes : Mlle Georges (מדמואזל ז'ורז' במערכון "השחקניות" ב"אהבות מפורסמות") במאי - מישל בוארון
1961 : Le Rouge et le Noir Mathilde de La Mole ("האדום והשחור" לפי הרומן של סטנדאל סרט טלוויזיה, במאי: פייר קרדינל)
1962 : Le Rat d'Amérique במאי: ז'אן-גבריאל אלביקוקו
1962 : Leviathan : Angèle (אנז'ל ב"לויתן") במאי: לאונאר קז'ל
1963 : Cherchez l'idole (חפשו את האידול) במאי:מישל בוארון
1963 : À cause, à cause d'une femme : Agathe (אגאת ב"בגלל, בגלל אישה") במאי:מישל דוויל
1964 : La Chasse à l'homme : Gisèle (ז'יזל ב"ציד אחרי גברים") במאי: אדואר מולינארו
1965 : Cent briques et des tuiles : Ida (אידה ב "מאה לבנים ורעפים") במאי: פייר גרמבלאט
1967 : Le 13ème caprice : Fanny (פאני ב"הקפריזה השלוש-עשרה")
1967 : Jack of Diamonds : Olga (אולגה ב "ג'ק אוף דיימונדס")
1970 : La Hobereaute la hobereaute (האשה-בזה ב "הבזה" - אופרה מדוברת מאת ז'אק אודיברטי, בעיבודו של פיליפ לאיק, בימוי ז'ורז' ויטאלי, -
(רוז - לא מוזכרת בין המשתתפים, ב"בעלי המשכורות הגבוהות שירמו יד")
1984 : Les Morfalous : Hélène Laroche-Fréon (הלן לארוש-פראון ב les Morfalous, לצידו של ז'אן-פול בלמונדו, במאי:אנרי ורניי)
1987 : La Piovra 3 : Anna Antinari (אנה אנטינארי בסדרת הטלוויזיה האיטלקית "האוקטופוס" 3
: Louise (לאויז ב"פאפי הוא גאון")
: Mme Villiers (גברת וילייה ב "תגיד לי או ש...)
1997 : Héroïnes : Sylvie (סילביה ב"הגיבורות")
שירים של יוצרים ישראלים בביצועה
שם השיר מלחין מילים שנת הפרסום מבצעים ידועים אחרים, הערות "תגידו לו", במקור - "כפל (שיר)" - מישהו בוכה בי...
נחום היימן מילים בצרפתית Eddie Marnay אדי מארנה, המילים במקור העברי: יהודה גור אריה 1969 חוה אלברשטייןהשקד שיר מקדוני סלאבי בעיבוד נחום הימןמילים בצרפתית - Eddie Marnay אדי מארנה
שם השיר בעברית: אורן מול הים1969ריבי בן בס"טMes bouquets d'Asphodèles "זרי העירית שלי", במקור "מרדף"נחום היימןמילים בצרפתית מארי לאפורה (תחת שם העט Françoise They), המילים במקור העברי: ירון לונדון1969חוה אלברשטייןA qui la faute, בעברית "ארץ שבעת מינים"נחום היימןמילים בצרפתית :Eddy Marnay1969חני ליבנהNitzanim, בעברית "ניצנים"נחום היימן מתוך שיר השירים1969הגבעטרון
צימוקים ושקדים, מילים ולחן: אברהם גולדפאדן, ביצועים ב-1968 וב-2005.
מארי מאנז'ו הייתה אשתו של שארל השביעי, מלך צרפת, אמו של לואי האחד עשר, מלך צרפת וסבתו של שארל השמיני, מלך צרפת.
מארי נולדה ב-14 באוקטובר 1404, ללואיג'י השני, מלך נאפולי וליולנדה מאראגון.
ב-1413 אמה יזמה את האירוסים של מארי בת ה-9 לשארל בן ה-10 שהיה בנו של שארל השישי, מלך צרפת.
(מאוחר יותר שארל השביעי, מלך צרפת).
יולנדה מאראגון לא אבתה להשאיר את בתה בפריז בתקופה מסוכנת שבה ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה איים על שלומה ועל שלום בעלה לעתיד.
ב-1414 היא העבירה את שארל הקטן לאנז'ו, ושם הוא גדל בטירותיה שבעמק הלואר יחד עם ילדיה, ובהם מארי מאנז'ו אשתו לעתיד.
באפריל 1422 מארי מאנז'ו נישאה לשארל בעיר בורז'.
אם כי לזוג היו שנים עשר ילדים, שארל השביעי היה קשור יותר למאהבתו אגנס סורל.
ב-17 ביולי 1429 שארל הוכתר כשארל השביעי, מלך צרפת בקתדרלת ריימס.
הצלחתו של שארל השביעי במלחמה נגד אנגליה נבעה במידה רבה מן התמיכה שקיבל ממשפחת אשתו, ובמיוחד מחותנתו יולנדה מאראגון.
שארל השביעי מת ב-22 ביולי 1461, שנתיים לפני מות אשתו מארי מאנז'ו, שילדה לו את בנו בכורו לואי שהוכתר בקתדרלת ריימס כלואי האחד עשר, מלך צרפת שלושה שבועות לאחר מות אביו.
לפני מותה עלתה מארי מאנז'ו לרגל לקתדרלת סנטיאגו דה קומפוסטלה.
על פי ההיסטוריון הצרפתי דני פריקאר-מיה, ייתכן שהגיעה לשם בשליחות סודית כשגרירה של בנה לואי האחד עשר, מה גם שהגיעה לשם בחורף ודרך הים.
ב-18 בדצמבר 1422 התחתנה מארי עם שארל השביעי, מלך צרפת, ממנו נולדו לה 14 ילדים:
קתרין מוולואה, רוזנת שרלרואה (1428–1446), התחתנה עם זיגיסמונד, ארכידוכס אוסטריה
יולנד מוולואה (1434–1478), התחתנה עם אמדאו התשיעי, דוכס סבויה
ז'אן מוולואה, דוכסית בורבון (1435–1482), התחתנה עם ז'אן השני, דוכס בורבון
מדלן מוולואה (1443–1495), התחתנה עם גאסטון, נסיך ויאנה
מארי דרסלר הייתה שחקנית ראינוע וקולנוע קנדית-אמריקאית המזוהה במיוחד עם הקומדיות שהופקו בהוליווד בתקופת השפל הגדול.
בשנת 1931 זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר בגיל 63 על תפקידה בסרט "מין וביל", היא הייתה השחקנית המבוגרת ביותר שזכתה בפרס זה (עד 1981, בה קיבלה קתרין הפבורן, שהייתה בת כ-75, את הפרס על "האגם המוזהב") והשחקנית עם שנת הלידה המוקדמת ביותר שזכתה בפרס.
דרסלר נולדה באונטריו, קנדה להורים ממוצא אוסטרי.
בשנת 1892 עברה לניו יורק על מנת להופיע באופרה, אך התקבלה לתפקידים בוודוויל והפכה לכוכבת וודוויל בעשור הראשון של המאה ה-20 עם להקה משלה.
בשנים 1909 - 1910 הקליטה גלילי פונוגרף בחברת התקליטים "אדיסון".
במלחמת העולם הראשונה בידרה חיילים בצרפת.
עד 1918 הופיעה במספר סרטים אילמים, רובם קומיים, אך המשיכה להופיע בעיקר בוודוויל.
בין הסרטים הללו, "Tillie's Punctured Romance" מ-1914, בו כיכבה לצד צ'ארלי צ'פלין הצעיר.
ב-1920 עברה להוליווד בחיפוש אחר קריירה קולנועית והיא בת 52. רק ב-1927 שכר אותה המפיק אירווינג תלברג להופעה בסרט האילם הקומי "The Callahans and the Murphys" והיא הופיעה בעוד מספר סרטים אילמים.
דווקא המעבר לסרטים מדברים הזניק את הקריירה של דרסלר, שהייתה זמרת מקצועית, כישרון שלא יכול היה לבוא לידי ביטוי בסרט האילם, אך היווה יתרון בסרט בעל קול.
ב-1930 כיכבה לצד גרטה גרבו בסרט "אנה כריסטי" לפי ספרו של יוג'ין או'ניל.
בין 1930 ל-1933 הופיעה בתפקידים ראשיים ב-18 סרטים, רובם קומיים וזכתה במקום הראשון במשאלי השחקנית הפופולרית ביותר שלוש שנים ברציפות, כשיא מקדימה את גרטה גרבו וג'ין הארלו.
ב-1932 הייתה מועמדת פעם נוספת לאוסקר על תפקידה הראשי בסרט "Emma".
ב-1933 שיחקה בתפקיד הראשי בלהיטו של קיוקור "Dinner at Eight" לצד ג'ון וליונל ברימור וג'ין הארלו.
יום ההולדת 65 שלה נחגג אותה שנה בפאר באולפני MGM ושודר ברדיו.
שנה לאחר מכן נפטרה מסרטן.
מארי טוסו הייתה פסלת פסלי שעווה צרפתייה, שייסדה את מוזיאון "מאדאם טוסו" הראשון, בלונדון.
ממוזיאון זה התפתחה לאחר מכן רשת מוזיאוני השעווה "מאדאם טוסו", הכוללת כיום עשרים וחמישה סניפים ברחבי העולם.
טוסו נולדה ב-1761 בשטרסבורג שבצרפת, למשפחה קתולית.
שמה המקורי היה אנה מריה גרוסהולץ.
אביה יוזף גרוסהולץ נהרג כחייל במלחמת שבע השנים, כחודשיים לפני לידתה.
אמה אן-מארי וולדר היגרה עימה לברן שבשווייץ סמוך לאחר הלידה והחלה לעבוד שם כסוכנת בית.
טוסו גדלה בבית המעסיק של אמה - דוקטור פיליפ קורטיוס (1737–1794), רופא שווייצרי, שהיה אף הוא פסל פסלי שעווה, באותה עת בתור תחביב בלבד.
ב-1765, לנוכח הצלחת פסלי השעווה שלו בקרב האצולה הצרפתית, עבר דוקטור קורטיוס לפריז, עזב את הרפואה והחל לעסוק בפיסול בשעווה כמקצוע בלבדי.
באותה שנה הוא גם יצר את פסל השעווה של מאדאם דו בארי, הפילגש של לואי ה-15, הפסל העתיק ביותר המוצג כיום במוזיאון מאדאם טיסו.
ביתו הפך למישכנם של אמנים ויוצרים רבים, מכל סוגי האמנות.
שנתיים לאחר מכן, ב-1767 הוא הביא מברן לפריז את טוסו בת השש ואת אמה והן המשיכו עמו מאותה עת ואילך, עד ליום מותו כעבור 27 שנים.
דוקטור קורטיוס היה זה שלימד את טוסו לפסל בשעווה.
התערוכה הפומבית הראשונה של פסלי השעווה של קורטיוס הוצגה בפריז החל מ-1770, כשהיא עוברת במהלך השנים ממקום למקום.
הפסל הראשון שפיסלה מארי טוסו ואשר צורף לתערוכה של המורה שלה, היה פסלו של וולטייר, ב-1777, כשהייתה בת שש עשרה בלבד.
הפסל הבא היה של ז'אן-ז'אק רוסו - 1778 ולאחר מכן היא המשיכה ביצירותיה בהצלחה מסחררת, בעיקר בקרב האצולה הצרפתית של אותה תקופה.
על פי זכרונותיה היא גרה במשך תשע שנים (1780–1789), עד פרוץ המהפכה הצרפתית, בורסאי והייתה מקורבת מאוד לאליזבת, אחותו של לואי השישה עשר, מלך צרפת.
ב-1793 התדרדרה המהפכה הצרפתית לשלטון הטרור ובין העצורים והמועמדים לעריפה מהירה הייתה גם מארי טוסו.
ראשה אף גולח כבר לקראת הגיליוטינה.
יחד עימה נאסרה כמועמדת לעריפה, גם ז'וזפין דה בוארנה, לימים הקיסרית ז'וזפין רעייתו של נפוליאון בונפרטה.
שתי הנשים ניצלו ברגע האחרון.
הצלתה של טוסו מיוחסת לידידים של דוקטור קורטיוס בצמרת המהפכה באותה עת.