tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מטרתו של כתב העת הייתה להציג לראווה במערב אירופה את האמנות הרוסית העכשווית, תוך התמקדות מיוחדת בעבודות סופרמטיסטיות וקונסטרוקטיביות חדשות.
כתב העת, שפרסם את מהדורותיו בגרמנית, בצרפתית וברוסית, לא האריך ימים אף שהותיר רושם עז.
במהלך שהותו בגרמניה החל ליסיצקי לפעול גם כמעצב גרפי, כשהוא יוצר כמה מן העבודות החשובות ביותר, כדוגמת הספר "דְליָה גוֹלוֹסה" (למען הקול), אוסף שירים פרי עטו של ולדימיר מאיאקובסקי, והספר "די קונסטיזמן" (Die Kunstismen - "רוח האמנות") עליו עבד יחד עם ז'אן ארפ.
בגרמניה גם פגש אמנים נוספים חברי תנועת הדאדא עימם יצר קשרי ידידות, ובהם קורט שוויטרס, לאזלו מואולי נאגי ותיאו ואן דוסברג.
יחד עם שוויטרס וואן דוסברג הציג ליסיצקי את הרעיון של תנועת אמנות בינלאומית ברוח עקרונות הקונסטרוקטיביזם, כשבמקביל עבד יחד עם שוויטרס על היצירה "טבע" של כתב העת "מרץ" (Merz), ואף המשיך לאייר ספרי ילדים.
לאחר פרסום סדרת הפרואון הראשונה שלו במוסקבה בשנת 1921, התוודע ליסיצקי באמצעות שוויטרס ל"גלריית קסטנר" שבעיר הנובר בשנת 1922, שם הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו.
סדרת הפרואון השנייה, שהודפסה בהנובר בשנת 1923 תוך שימוש בטכניקות הדפסה חדשות ומתוחכמות, הייתה הצלחה.
מאוחר יותר הוא הכיר את סופי קופרס, אלמנת המנהל האמנותי של הגלריה שליסיצקי הציג בה את עבודותיו, והתחתן עימה בשנת 1927.
בשנת 1924 נסע ליסיצקי לשווייץ לצורך טיפול במחלת השחפת בה חלה.
הוא המשיך בפעילות ענפה במהלך שהותו שם, תוך עריכת עבודות בעיצובי פרסומות לתעשיית "פליקן" (שבתמורה מימנו את טיפוליו), תוך תרגום מאמריו של מלביץ' לגרמנית ותוך עריכת ניסויים בעיצובים טיפוגרפיים ובצילום.
בשנת 1925, לאחר שהממשלה השווייצרית דחתה את בקשתו לחידוש אשרת השהייה שלו, חזר ליסיצקי למוסקבה והחל ללמד עיצוב פנים, עבודות מתכת ואדריכלות במכללה הגבוהה של בתי המלאכה הטכניים והאמנותיים.
במשרה זו עבד עד לשנת 1930, ובמהלך עבודתו לא חדל מלעסוק בעבודת הפרואון, והחל להיות פעיל בענף האדריכלות ועיצובי התעמולה.
בשנת 1926 עיצב יחד עם האדריכל אמיל רות' את "ענן הברזל", גורד שחקים ייחודי בעל שלוש נקודות אחיזה בקרקע שתוכנן להיבנות במוסקבה.
אף שלא נבנה מעולם, שיקף הבניין ניגוד מוחלט לסגנון הבנייה האנכי האמריקני, מאחר שהיתמר לגובה צנוע יחסית ואז גדל לרוחב, תוך שהוא נמתח מעל צומת דרכים.
איור הבניין הופיע בדף השער בספרו של אדולף באנס "הבניין הפונקציונלי המודרני", והמאמרים פרי עטו של ליסיצקי שהופיעו בו התפרסמו גם בכתב עת אדריכלי ממוסקבה בשם "אסנובה" (התאחדות האדריכלים החדשים) וגם בכתב העת הגרמני "דאס קונסטבלאט" (Das Kunstblatt).
בנוסף לעבודותיו בענף האדריכלות בשנים אלו, החל ליסיצקי לעצב גם מיצגי תערוכות עבור הממשלה בערים דרזדן ובהנובר, יחד עם ביתנים סובייטים נוספים כדוגמת הביתן בתערוכה העולמית של ניו יורק (1939).
אחת מהתערוכות המפורסמות ביותר שלו הייתה התערוכה הפוליגרפית במוסקבה בשנת 1927, שבעקבותיה זכה במינוי כראש צוות אמנים שמטרתם הייתה לעצב ביתנים לתערוכות הבאות.
עבודתו בביתן הייתה חדשנית מאין כמותה, ובלטה במיוחד בהשוואה לעיצובים הקלאסיים של יתר המדינות המשתתפות.
יחד עם עיצוב הביתנים החל ליסיצקי לערוך ניסויים שונים בענף התקשורת הכתובה.
ככל הנראה, עבודתו בתחום עיצוב הספרים וכתבי העת הייתה בעלת ההשפעה הרבה יותר.
הוא החל ביוזמות רדיקליות וחדשניות בענף הטיפוגרפיה והפוטומונטז', שני ענפים בהם גילה מומחיות ומיומנות רבה.
בשנת 1930 הוא אף עיצב כרטיס ברכה בפוטומונטז' להולדת בנו ז'ן.
עבודה זו נתפסת כהבעת תמיכה אישית בברית המועצות, מאחר שהיא מניחה את דמותו של התינוק ז'ן על ארובה של מפעל, דבר המקשר את עתידו של ז'ן עם התקדמותה התעשייתית של מדינתו.
בשנים אלו הלכה וגברה עוד יותר התעניינותו של ליסיצקי בעיצוב ספרים, ובשנים האחרונות לחייו יצאו לאור כמה מעבודותיו המאתגרות והחדשניות.
כך הוא כתב בנוגע לחזונו האישי אודות הספרים:
הוא ראה בספרים חפצים אלמותיים שהושקעו בהם כוח ועוצמה.
ייחודיותה של עוצמה זו באה לידי ביטוי ביכולתה להעביר רעיונות לאנשים מזמנים שונים, כמו גם מתרבויות ומתחומי עניין שונים, ולעשות זאת בדרכים שמחוץ לאפשרותן של אמנויות אחרות.
דבר זה שיקף במלוא מובן המילה את השאיפה שאפיינה למעשה את כל עבודתו של ליסיצקי משחר ימיו, ובמיוחד בשנותיו האחרונות.
ליסיצקי הקדיש את עצמו לרעיון של יצירת אמנות בעלת כוח ומטרה, אמנות שביכולתה להביא לשינוי.
חלק ניכר מעבודתו במהלך תקופה זו הוקדש לתעמולה הסובייטית.
הוא החל לבצע עבודות עבור כתב העת התעמולתי של ברית המועצות USSR im BAU (שתרגומו המילולי הוא "ברית המועצות בבניה"), שם הופקו כמה מניסיונותיו הפראיים ביותר בעיצובי ספרים.
כל פרסום התמקד בסוגיה ייחודית חשובה לסטלין באותה תקופה, כגון בסכר חדש שנבנה, בעריכתן של רפורמות חוקתיות, בהתקדמותו של הצבא האדום במהלך המלחמה, וכיוצא באלה.
בשנת 1941 התפרצה מחלת השחפת שממנה סבל ליסיצקי משך שנים רבות, אך למרות ההחמרה במצבו הבריאותי המשיך ביצירתו.
אחת העבודות האחרונות שלו הייתה פוסטר תעמולתי לחיזוק מאמצי המלחמה של ברית המועצות במלחמת העולם השנייה, שכותרתו "הבו לנו יותר טנקים".
ליסיצקי נפטר ב-30 בדצמבר 1941 ממחלת השחפת.
לאורך הקריירה שלו קידם ליסיצקי מספר שיטות, תנועות ורעיונות שלכולם כאחד הייתה השפעה רבה ומשמעותית במיוחד על האמנות בתקופתו, ובייחוד בענפי העיצוב הגרפי, עיצוב התערוכות והאדריכלות.
דומה שדי היה בניסיונות הרבים שערך בתחומים ובסגנונות כה רבים, וברוח החדשנות והיוזמה שגילה בהם, כדי שעבודותיו תתקבלנה בביקורת חיובית בידי ההיסטוריונים והמבקרים.
ליסיצקי היה אחד מהחדשנים העיקריים ביותר של הטיפוגרפיה והפוטומונטז' המודרניים, שני תחומים חדשים למדי באותם ימים.
בנוסף, הוא היה עסוק מעל ומעבר, מתחילת הקריירה שלו ועד סופה, בעיצוב ספרים.
הוא ראה בספרים חפצים דינמיים, וכדבריו הם היו בעיניו "איחוד של אקוסטיקה ואופטיקה" שדורש מהצופים ומהקוראים מעורבות פעילה.
בזמן שעבד בכתב העת התעמולתי של ברית המועצות USSR in bau, הוא הגיע עם היקף ניסיונותיו וחדשנותו בעיצוב הספרים לגבולות שטרם נראו עד לימיו.
בגיליון השני, לדוגמה, הוא כלל דפים חיצוניים מרובים שהוצגו בתיאום יחד עם דפים פנימיים ואחרים, ושהציגו יחדיו שילוב עיצובי ומבנה עלילתי, דבר שהיה חדשני ביותר לתקופה.
ליסיצקי השקיע מאמצים רבים ביצירת קשרים בינלאומיים בין אמנים ובקידומם של רעיונות חדשים, בניסיון להפיץ את בשורת האוונגרד ברחבי אירופה.
הדבר החל ברמה המקומית בזמן חברותו בתנועת אונוביס, שם ניסה להפיץ ולקדם את האמנות בעיקר ברוסיה, והגיע לשיא עם הישארותו בגרמניה, שם החליף רעיונות ברמה העולמית תוך ניסיון להשפיע על תנועות הבאוהאוס הגרמנית והדה סטייל ההולנדית.
יחד עם מאמציו לקדם את האמנות, עבד ליסיצקי ללא ליאות במטרה לשלב את האמנות בשיפורם של החיים הטובים.
לשם הגשמתה של המטרה הזו הוא בחר ללמוד אדריכלות בצעירותו, ענף שראה בו אלמנט אמנותי שמשפיע ישירות על החברה ותורם לה באופן בלתי אמצעי.
הוא היה תומך נלהב באידאולוגיה הקומוניסטית, והקדיש למענה חלק ניכר מחייו, אגב מאמצים בלתי נדלים בשירות האידאולוגיה הזו.
באמצעות סדרות הפרואונים פותחו מודלים אוטופיים וחדשניים לקידומו של עולם טוב יותר.
גישה זו, לפיה האמן יוצר אמנות כשלנגד עיניו מטרה חברתית מוגדרת, ניתנת להגדרה הולמת בצוואתו "יצירה מונחית מטרה".
בשנותיו האחרונות הוא הביא לשינוי מהפכני בעיצוב תערוכות, שינויים שהביאו לו תהילת עולם גם במולדתו ובקרב ממשלתה.
בתערוכות ובעיצובי התעמולה הוא מצא מקום שבו ביכולתו ליצור כוחות שיעמדו לרשות החברה.
באוטוביוגרפיה שלו (שנערכה על ידי רעייתו ושיצאה לאור בסופו של דבר בהפקתה) הוא מציין ביוני 1941 ש"בשנת 1926 החלה העבודה החשובה ביותר שלי כאמן: יצירתן של תערוכות".
אל ממלכת החושך הוא הספר השני בסדרת הפנטזיה הישראלית ארמדין, מאת הסופר והמאייר ח.
הספר יצא לאור בשנת 2005.
הספר נפתח בחזרה על אירועי סוף הספר הקודם בסדרה, חרב אלף הראמות, בהם הגיעו הגיבורים לאי המרחף גמורה.
גייבור, מנהיג משלחת המאזאלק, עולה אל ההר שבאי המרחף.
בפסגת ההר הוא משוחח עם קול חסר גוף המכנה את עצמו טייזאן.
טייזאן מסביר לו על התוכנית האמיתית של ארקנטסה, שבעזרת גייבור יוכל לפתוח שער לעולמו, נרדיאן, ומשם יבואו דרקונים נוספים שיוכלו לכבוש את ארמדין.
הוא גם מגלה לו את מיקומו של היהלום השחור, שנמצא בעיר איזלדיר, בירת הגורנים, השוכנת בממלכת החושך התת-קרקעית.
הגיבורים יוצאים לכיוון קניון האש, הכניסה הידועה היחידה לממלכת החושך כשבדרכם הם מסייעים לשבט מקומי בעצירת גשמים.
מקניון האש נכנסת המשלחת לממלכת החושך.
המשלחת מגיעה לנהר לבה, שם מתמוטטת תקרת המערה ומפצלת את הקבוצה לשתיים - בצד האחד טייראנה וניית'ן ובשני שאר המשלחת.
משלחת המאזאלק ממשיכה במסעה, ונאבקת ביצורים שונים.
לאחר מכן הם פוגשים שישה גורנים מתחזים המבטיחים לסייע להם במציאת היהלום השחור.
הגורנים בוגדים בהם אך המשלחת מצליחה לתפוס את היהלום.
במקביל, טייראנה וניית'ן נכלאים על ידי ננסי מעמקים שלבסוף משתכנעים לסייע למשלחת בקרב.
המשלחת מנצחת בקרב אך בסופו מתגלה כי שאר היהלומים נגנבו.
הם מתחילים לרדוף אחרי וודל נרות', הגורן שהוביל אותם לאיזלדיר וגנב את היהלומים.
המשלחת יוצאת מממלכת החושך, ומתברר לה שוודל נרות' הוא בעצם דיימון טאר, שזייף את מותו.
משלחת המאזאלק המתוסכלת מתחילה בחיפושיה אחר היהלומים הנותרים.
הם מבינים שאחד היהלומים נמצא כנראה בארגנון, מבנה מקולל דמוי שולחן.
גייבור עובר דרכו, ומגיע אל היהלום האדום.
הוא גם מוצא מגילה ובה כתוב מהו מיקומו של היהלום הזהוב: על גבו של הקוג, יצור אגדי המקיף את העולם.
ניית'ן, בריק ובולק חוזרים אל צבאם, המתכונן למלחמה באולם.
שאר המשלחת עולה על הגריפון גנדור ויוצאת אל הקוג.
כשהם מגיעים לשם, הם נכנסים אל היכלי הקומאי, אלות השמיים.
האלות נותנות להם את היהלום הזהוב.
כשהם יוצאים מההיכל, הדרקון ראסקאר מנסה לגנוב את היהלום.
במהלך העימות איתו לורין נופלת מגב הקוג אל מותה, והדרקון משיג את היהלום הזהוב והאדום.
משלחת המאזאלק מתאחדת שוב, באולם.
לפני המלחמה, טייראנה וניית'ן מתחתנים, וגייבור נותן להם את גנדור, שעליו יכלו לרכוב לבדם למשך יום שלם.
לאחר מכן צבאות ארגוס יוצאים למלחמה.
במהלך הקרבות חוטף ראסקאר את גייבור מוביל אותו אל הצריח השחור שבהסדס גוראק.
המלך המכשף פוגש אותו שם, ומנסה להוציא ממנו מידע על מיקומו של היהלום השחור.
מכיוון שגייבור לא משתף פעולה, ג'רקון מתחיל להתקיף את גייבור.
גייבור נכנע לו ואומר לו שהחביא את היהלום בתוך כוך בבטנו של הקוג.
המלך המכשף פותח שער לשם, ומגיע אל היהלום.
שם מסביר לו גייבור שעשה טעות, שכן הקוג מוקף בערפילי פנימור המבטלים כל קסם, גם את הקסם המאריך את חייו של המכשף.
גייבור משאיר את המכשף לגסוס למוות, ולוקח את כל שבעת היהלומים.
באותו הזמן, ראסקאר רודף אחרי טייראנה וניית'ן.
במהלך המאבק מולו ניית'ן נפצע אנושות.
ראסקאר מובס, אך ניית'ן נהרג גם הוא.
לפני מותו, הוא מספר לטייראנה על כך שהוא הכניס אותה להריון.
למרות האבדות הקשות, צבאות ארגוס הצליחו לנצח את המלך המכשף, ולהשכין שלום בארצם.
גייבור מוצא את עצמו, שוב, באי המרחף גמורה.
הוא רואה את ארקנטסה, המתכונן למאבק בטייזאן, שמתגלה כדרקון גם הוא.
טייזאן נעזר בסאלמרין במאבק, שבסופו הוא מביס את ארקנטסה.
ארקנטסה מזהיר את גייבור שלא לפתוח את גשר האלים ולנקום את מותו בעזרת זימון דרקוני אור נוספים.
גייבור לא מקשיב לאזהרה ולאחר שטייזאן מכעיס אותו ומשקר לו, הוא מגיע לגשר האלים ומנסה לפתוח שער לנרדיאן.
הוא נכשל, והשער נפתח להאת'רונידון, עולמו של טייזאן.
הספר נגמר בפלישתם של צבאות האת'רונידון לארמדין, ובהפיכתו של גייבור ללוחם הגוראק ומשרתו של טייזאן.
אל מורו, או בשמו המלא קאסטיו דה לוס טרס רייס מאגוס דל מורו (בספרדית: Castillo de los Tres Reyes Magos del Morro), הוא מבצר בפתחו של מפרץ הוואנה.
הספרדים החלו לבנותו ב-1589, והבנייה הסתיימה ב-1630. הוא נקרא על שמם של שלושת האמגושים, בדומה למבצרים שהוקמו גם בסנטיאגו דה קובה ובסן חואן.
במהלך המאה ה-16 סבלה הוואנה מהתקפות חוזרות ונשנות של שודדי ים ושל פריבטירים צרפתים.
במקביל, על מנת להגן על ספינותיה, החליטה ספרד כי כל הספינות הנושאות סחורות ממושבותיה ביבשת אמריקה יעגנו בנמלהּ של הוואנה, וילוו ממנו על ידי ספינות מלחמה של הצי הספרדי.
כתוצאה מכך, עלתה חשיבותה של העיר, ומושל קובה העביר אליה את מושבו מסנטיאגו דה קובה.
ההתקפות על העיר ועליית חשיבותה, הביאו את הספרדים להקים 3 מבצרים שנועדו להגן עליה: תחילה הוקם קאסטיו דה לה ריאל פוארסה במרכז העיר (בנייתו החלה ב-1562), ומאוחר יותר נוספו המבצרים שמשני צידי מפרץ הוואנה: אל מורו (המזרחי, בנייתו החלה ב-1589) וסן סלוודור דה לה פונטה (המערבי, בנייתו החלה ב-1590).
הקמתו של המבצר הרתיעה את שודדי הים שתקפו את העיר, ולמעשה, ההתקפה הראשונה עליו התרחשה רק בשנת 1762. באותה שנה, הצליחו הבריטים להשתלט עליו, לאחר שנחתו בחוף קוחימאר, ותקפו אותו מאחור, דרך היבשה.
כתוצאה מכך, לאחר שקובה חזרה לשליטת הספרדים ב-1763, החליטו האחרונים להקים בסמוך לאל מורו מבצר נוסף, גדול יותר - לה קבניה.
ב-1845 הוקם במבצר המגדלור הראשון בקובה, ובמשך זמן מה פעל בו בית ספר להפעלת מגדלורים.
מאז 1986 משמש המבצר כמוזיאון ימי, הכולל גם ממצאים ארכאולוגיים שנמשו מהים.
התותחים שהוצבו בו סובלים מחלודה, אך חומותיו שמורות היטב.
אלן ריצ'רד "אל" מייקלס הוא שדרן ספורט יהודי-אמריקני.
מייקלס נולד בברוקלין, ניו יורק ועבר בצעירותו ללוס אנג'לס.
הוא החל את קריירת השדרן במשחקי קולג' ולאחר מכן שידר את משחקי הסינסינטי רדס וסן פרנסיסקו ג'איינטס.
מייקלס עבד במשך שלושה עשורים (1977 - 2006) עבור רשת ABC ומאז 2006 עבור רשת NBC.
זכה בפרסים רבים, ביניהם פרס אמי.
זכה גם להטביע כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
מייקלס הוא אחד מן השדרים האמריקאים הבודדים ששידר משחקי אליפות בארבעה ענפי ספורט שונים: וורלד סיריס (בייסבול), סופרבול (פוטבול), גביע סטנלי (הוקי קרח) וגמר אליפות ה-NBA (כדורסל).
מייקלס שידר גם קרבות אגרוף.
התפרסם במיוחד כאשר שידר את נס על הקרח - ניצחונה המדהים של נבחרת ארצות הברית בהוקי קרח על נבחרת ברית המועצות 3-4 בדרך לזכייה במדליית הזהב באולימפיאדת החורף של 1980, שבו טבע את המשפט האלמותי "האם אתם מאמינים בניסים?
כן!" ואת רעידת האדמה שהתרחשה דקות אחדות לפני פתיחת המשחק השלישי של הוורלד סיריס של שנת 1989 בסן פרנסיסקו (מייקלס אף היה מועמד לזכייה נוספת בפרס אמי על דיווחי החדשות שהעביר על תוצאות רעידת האדמה).
כאשר החלה רעידת האדמה, שותפו לשידור השתתק, אך מייקלס הספיק לומר "אני אומר לך, יש לנו רעידת---" לפני שהשידור נקטע.
כאשר השידור התחדש לאחר כ-15 דקות, פתח מייקלס את השידור בהומור ואמר "זו הייתה פתיחת המשחק הדרמטית ביותר בתולדות הטלוויזיה".
בשנת 2020 נבחר להיכל התהילה של הבייסבול.
מייקלס נשוי ואב לשתי בנות.
הופיע במספר סרטים וסדרות טלוויזיה, בחלקם בתפקיד עצמו.
אֵל מְאֹד נַעֲלָה הוא פיוט אשר נכתב על ידי הרב משה אשקר הכהן, ממשוררי חלב.
לחן הפיוט במקור הוא טורקי.
לא ידועים פרטים על סיבת חיבור הפיוט, ולמה הוא מיועד, אך ככל הנראה נכתב לכבוד כלה אשר שמה רחל.
נוהגים לשירו בחתונות יהודיות וגם בשבת חתן בעת עליית החתן לתורה.
על כן, יש המשייכים את הפיוט לפזמוני שבת.
שירת הפיוט הייתה נפוצה בעיקר בקהילת יהודי חלב אך עם השנים התקבל הפיוט אצל קהילות יהודיות רבות, נהוג לשירו בכל אירוע שמחה.
מוכר בין היתר בביצועו של הפייטן משה גיאת ואף בעיבוד בסגנון של רוק כבד על ידי להקת אורפנד לנד.
אל למחצה (הידוע גם כחצי אל) הוא מונח המשמש במיתולוגיות שונות (בעיקר במיתולוגיה היוונית ובמיתולוגיה הרומית), כדי לתאר אנשים שאחד מהוריהם הוא אל והשני אדם.
בדרך כלל אל למחצה יתואר כאדם שביצע מעשי גבורה, הציל אנשים רבים, וזכה לכבוד רב - בעיקר לאחר מותו.
לעיתים המונח משמש גם בני תמותה שלימים הפכו לאלים או גיבורים בעלי כוח כביר.
הרקולס, אכילס, פרסאוס וגילגמש הן הדוגמאות הקלסיות לאלים למחצה.
בסדרת "פרסי ג'קסון והאולימפיים" ובסדרות ההמשך מאת ריק ריירדן מתוארים חייהם של חצויים מודרניים בעולם שבו האלים והמפלצות מהמיתולוגיה היוונית אכן קיימים.
בסרט האנימציה "מואנה" של אולפני דיסני מתואר מאווי חצי אל מהמיתולוגיה פולינזית.
אל מונטה היא עיר בדרום מחוז מחוז לוס אנג'לס שבקליפורניה אשר בארצות הברית.
העיר ממוקמת בעמק סן גבריאל, מזרחית לעיר לוס אנג'לס.
נכון לשנת 2019, אוכלוסיית העיר משוערת כ-115,000 תושבים.
מבין האישים הבולטים שהתגוררו בעיר לפרק זמן כזה או אחר ניתן למנות את סקטמן ג'ון, ג'יימס אלרוי והילדה סוליס.
אזור נהר סן גבריאל היה מיושב על ידי אינדיאנים במשך מאות שנים.
המשלחת המערבית הראשונה שעברה באזור זה הייתה משלחת פורטולה בשנים 1769–1770. בשנים 1849–1850 החלה התיישבות באזור שהיה על הציר מסנטה פה ללוס אנג'לס.
המתיישבים הגיעו בעיקר מטקסס, ארקנסו ומיזורי, בתקופה בה אלפים נדדו לקליפורניה בחיפוש אחר זהב.
המתיישבים הראשונים עסקו בעיקר בחקלאות.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-19 הייתה אל מונטה זירה לעימותים בין אקדוחנים, עימותים שגרמו להקמת מיליציות מקומיות להגנת התושבים.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית בשנת 1861 הייתה אל מונטה מעוז שתמך בהתנתקות של דרום קליפורניה מהאיחוד על מנת להצטרף לקונפדרציה.
במרץ 1862 הוקם מחנה של צבא האיחוד על מנת לדכא כל מרד פוטנציאלי, והוא נסגר בתום המלחמה בשנת 1865.
בשנת 1873 הוקם בסמוך להתיישבות מסילת רכבת שהאיצה את פיתוח האזור.
בתקופה זו כבר התגוררו בעיירה כ-1,200 תושבים.
העיירה הכרזה כעיר בשנת 1912. בעשורים שלאחר מכן התקיימה מתיחות גזעית בין תושביה הלבנים של העיר לבין אלו ההיספנים (אוכלוסייה שגדלה בהתמדה) והמהגרים היפנים.
החל משנות ה-50 הייתה אל מונטה זירה בולטת להתפתחות מוזיקת הרוק אנד רול.
אמנים רבים הגיעו מלוס אנג'לס להופיע בעיר, ובהם דיק דייל, ריצ'י ואלנס, Earth, Wind & Fire וגרייטפול דד.
בשנת 1963 פרנק זאפה פרסם שיר על העיר.
בתחנת הטלוויזיה המקומית הופיעו הביטלס והביץ' בויז במרץ 1964.
אלפרד ג'יימס לוסון הבן הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של מדינת פלורידה.
לוסון, חבר המפלגה הדמוקרטית, נבחר לראשונה בבחירות 2016. מחוז הקונגרס אותו ייצג שוכן לאורך גבולה של פלורידה עם ג'ורג'יה, הכולל אזורים בעלי רוב אוכלוסייה אפרו-אמריקאית בין טלהסי לג'קסונוויל.
לוסון נולד במידוויי שבצפון פלורידה, ולמד בתיכון "הוואנה נורת'סייד" שם היה אתלט בולט בכדורסל.
בהמשך הפך לכדורסלן באוניברסיטה החקלאית והמכנית של פלורידה (FAMU), שם קיבל השלים לימודי תואר ראשון במדע המדינה.
לאחר תקופה קצרה כשחקן כדורסל מקצועי בקבוצות אטלנטה הוקס ואינדיאנה פייסרס, שב לוסון לטלהסי ועבד באוניברסיטת המדינה של פלורידה כעוזר מאמן לכדורסל.
במסגרת תפקיד זה סייע בהעפלת קבוצת הכדורסל של מכללת סמינול לשמינייה העילית של התאחדות ספורט הקולג'ים הלאומי.
באותה האוניברסיטה אף קיבל תואר שני במנהל ציבורי.
ב-7 בנובמבר 1982 החל את כהונתו כחבר בית הנבחרים של מדינת פלורידה מטעם מחוז הבחירה התשיעי.
הוא מילא תפקיד זה עד שנת 2002, אז נבחר לסנאט המדינתי.
בשנת 2010 התמודד אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השני של פלורידה, וניצב בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית מול נציג המחוז המכהן אלן בויד.
לוסון הפסיד לו, ולא נבחר למועמד המפלגה.
אחר כך, ביום הבחירות הכלליות, הפסיד בויד לסטיב סאות'רלנד שנבחר בפער של כ-12 אחוזים.
בבחירות 2012 התמודד שוב לבית הנבחרים במחוז הקונגרס השני, וזכה במועמדות הדמוקרטית במהלך הבחירות המקדימות.
עם זאת, בבחירות הכלליות הפסיד לנציג המחוז המכהן סאות'רלנד לאחר שגרף 47.2% מקולות הבוחרים.
תביעה נגד מפת מחוזות הקונגרס בפלורידה שינתה באופן קיצוני את מחוז הקונגרס החמישי מבחינה דמוגרפית.
מאז תחילת המאה ה-21, כיסה המחוז את מרבית האזורים בין ג'קסונוויל לאורלנדו, שהיו בעלי אוכלוסייה אפרו-אמריקאית.
המפה החדשה, לעומת זאת, מיקמה את המחוז ממזרח למערב על פני שמונה ממחוזות פלורידה, כולם או חלקם מטלהסי למרכז העיר ג'קסונוויל.
המחוז ששורטט מחדש כלל את ביתו של לוסון בטלהסי, ולכן הכריז לוסון ב-15 בדצמבר 2015 כי יתמודד בפעם השלישית אל בית הנבחרים, הפעם במחוז הקונגרס החמישי.
הוא קרא תיגר על נציגת המחוז המכהנת קורני בראון, שכיהנה מאז 1993, וניצח אותה לאחר שהואשמה בשחיתות ובפשעים פדרליים.
לאחר מכן נבחר אל הקונגרס ה-115 של ארצות הברית.
ב-3 בינואר 2017 לוסון הושבע לתפקידו.
לאחר הטבח בתיכון דאגלס, הביע לוסון תסכול מחוסר הפעולה בנושא בקרת נשק והטיל את האשמה על ארגוני השדלנות הפועלים למען התיקון השני לחוקת ארצות הברית, ודגל בהגבלות על נשיאת כלי נשק וערכית בדיקות רקע לכל המבקשים לרכוש כלי ירייה.
לוסון נמנה בין חמשת הדמוקרטים בבית הנבחרים שהצביעו בעד המשך מכירת הנשק לערב הסעודית בידי ארצות הברית, תוך תמיכה במבצע סופה נחרצת.
בבחירות 2022 הפסיד בבחירות הכלליות למועמד המפלגה הרפובליקנית וחבר הקונגרס המכהן ניל דאן, ששניהם התמודדו באותו מחוז בשל איחוד מחוזות הבחירה בפלורידה.
כהונתו של לוסון בקונגרס תמה בראשית ינואר 2023.
אל-מוּעָלָקָה הייתה יישוב קטן בוואדי עארה ולאחר קום המדינה נחשב כאחת משכונותיה של העיר אום אל-פחם.
השכונה שוכנת בגובה ממוצע 225 מטרים מעל פני הים, בצמוד לכביש 6535 המוביל מכביש 65 מזרחה אל מי עמי, דרומית מערבית לאום אל-פחם וצפונית מזרחית לערערה.
נחל שריה וגבעה מיוערת מפרידים בין אל-מועלקה לאום אל-פחם.
במקום היה מעיין "עין מועלקה" שהיה מקור המים של התושבים ומימיו משמשים להשקיית גידולים חקלאיים.
מלבד בתי מגורים יש בשכונה מסגד וגן ילדים.
הפירוש המילולי של שם היישוב הוא: "הדְבוּקָה".
זאב וילנאי כתב שהשם ניתן כל בתי היישוב "דבוקים אל מעלה ההר הסלעי".
שם היישוב (מאעליקע) נזכר בתיאורו של יעקב ספיר שב-1853 חיפש שם אתרוגים.
במהלך המרד הערבי הגדול, בשנת 1936 ביקר באל-מועלקה פאוזי אל-קאוקג'י כדי לגייס פלסטינים לכוחותיו.
אל מלך נאמן הם שלוש מילים שנוהגים בחלק מהקהילות להוסיף לפני קריאת שמע.
רבינו צדקיה הרופא בספרו שבלי הלקט כתב בשם הגאונים שטעם ההוספה הוא על מנת להשלים את תיבות קריאת שמע לרמ"ח תיבות כנגד רמ"ח מצוות עשה.
ולכן נהגו לומר בין ברכת אהבה רבה לקריאת שמע בתפילת שחרית את המילים אל מלך נאמן ומשמעותם הוא כמו עניית אמן שהוא בראשי תיבות אל מלך נאמן, כלומר אל קודם בריאת העולם, מלך על כל העולם, נאמן לתחיית המתים.
למעשה בתלמוד הבבלי אין מקור לאמירה זו, אך אצל הראשונים כבר מופיע המנהג.
הראבי"ה מביא מנוסח של תלמוד ירושלמי שהיה לפניו שמקור נוסח זה הוא מדברי חז"ל.
גם בספר הפרדס המיוחס לרש"י מייחס את הוספת מילים אלו לדברי חז"ל.הרוקח כתב שהמנהג לאומרו.
מאידך, הרמב"ן כותב שכבר היה המנהג בעיירות לומר אל מלך נאמן, אך מנהג זה לדעתו נוגד את ההלכה כיון שהוא מהווה הפסק בין ברכות קריאת שמע שהיא כברכת המצוות לקיום מצות קריאת שמע (ויש לברך על המצוות עובר לעשייתן) ולכן הרמב"ן מתנגד לאמירה זו.
גם הרמ"ה אוסר את הוספת מילים אלו, אך לא מטעמו של הרמב"ן.
הטור מביא את שני המנהגים ומתרץ את המנהג לאלו שנהגו לאומרו.
הבית יוסף מצטט בשם מדרש נעלם שניתן להשלים לרמ"ח תיבות על ידי חזרה ששליח ציבור חוזר על המילים ה' אלהיכם אמת.
ולכן על מנת לא להפסיק בין סיום ברכת אהבה רבה לקריאת שמע, נהגו שלא לומר בציבור את המילים אל מלך נאמן אלא שליח הציבור כופל את התיבות ה' אלוקיכם אמת שבסיום פרשת ציצית ובכך משלים לרמ"ח תיבות.
המגן אברהם דחה את טענות בית יוסף ופסק שהמנהג לאומרם, וכן פסק רבי ישראל מאיר הכהן בספרו משנה ברורה
בני אשכנז נהגו שהמתפלל במניין אינו אומר אל מלך נאמן והמתפלל ביחיד אומר וכן באמירת קריאת שמע שעל המיטה הנאמרת ביחידות.
מאידך, בני עדות המזרח, המקובלים וחלק מההחסידים נהגו שלא לומר כלל אל מלך נאמן אלא לכפול את תיבות ה' אלוקיכם אמת (גם ביחיד).
אל ניניו (בספרדית: El Niño; בתרגום לעברית: הילד) היא תופעה אקלימית המתרחשת אחת לכמה שנים, של עלייה בטמפרטורת מי האוקיינוס השקט ממערב לפרו ואקוודור בדרום אמריקה לפרק זמן של כמה חודשים.
לתופעה השפעה על האקלים באזורים נרחבים בעולם, בחלקם אף מרוחקים עד מאוד מהיבשת הדרום אמריקנית.
מקור שמה של התופעה ("הילד" בספרדית) הוא בהתרחשותה סמוך לחג המולד, המציין את הולדת ישו הנוצרי.
משך התופעה בדרך כלל הוא כחודש, אולם אחת לכמה שנים, באופן לא מוסבר, היא מתארכת מעבר לתקופה הרגילה.
לתופעת אל ניניו יש השלכות אקלימיות נרחבות באוקיינוס השקט, באוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוס ההודי.
השפעת האל ניניו על האוקיינוס האטלנטי מורגשת 12–18 חודשים לאחר השפעתו על האוקיינוס השקט וההודי.
אל ניניו מוגדר כחריגה בטמפרטורת פני השטח של האוקיינוס ביותר מחצי מעלת צלזיוס.
עליית טמפרטורה כזו מתרחשת מדי שנה לפרק זמן של כחודש, אך אחת לכמה שנים עולה הטמפרטורה לפרק זמן ארוך יותר.
הסימנים הראשונים לאל ניניו הם:
עלייה בלחץ האטמוספירי מעל האוקיינוס ההודי, באזור אינדונזיה ואוסטרליה
ירידה בלחץ האטמוספירי מעל טהיטי, מרכז האוקיינוס השקט וחלקו המזרחי
החלשות הרוחות בדרום האוקיינוס השקט, או שינוי כיוונן מזרחה
אוויר חם עולה ליד פרו וצפון צ'ילה וגורם לגשם במדבריות פרו וצ'ילה
זרמים חמים ממערב האוקיינוס השקט לחלקו המזרחי וגשם באזורים יבשים בדרך כלל
מעבר להשפעות האקלימיות הגלובליות, לתופעה השפעה מקומית המביאה לתמותה המונית של דגים, ופגיעה בבעלי חיים הניזונים מהם.
פגיעה זו מביאה לנזק לכלכלת פרו, ולצרכני הדגים.
ריבוי פגרי הדגים והעופות מביא עמו סירחון ומגביר התפשטות מחלות.
רוב המדינות המושפעות מתופעות האל ניניו הן מדינות מתפתחות.
לעיתים מופיעות תופעות אקלימיות חריגות בשנה שלאחר הופעת אל ניניו חזק במיוחד.
תופעות אלו מכונות לה ניניה - הילדה והן מתבטאות בתופעות הפוכות- ירידה ממוצעת של חצי מעלה ויותר וגשמים מועטים.
האל ניניו החזק האחרון התרחש ב-2015, והוא נקשר להצפות הקשות זה שנים רבות שהתרחשו בדרום אמריקה בדצמבר באותה שנה, וכן להתחממות השיא שנרשמה, אך מתחילה שוב ב-2023.
באזורים שבהם נושבת הרוח השלטת במקביל לחוף, נסחפים המים בניצב לו.
בחופי פרו נושבות רוחות דרומיות, הסוחפות את המים העליונים המחוממים על ידי קרינת השמש, מערבה.
כתוצאה מכך עולים מן המעמקים מים קרים עשירים במזון.
בעקבות זאת מתרבים דגים ממינים שונים ובהם האנשובי.
דיג האנשובי מהווה מקור הכנסה חשוב לפרו ונדבך חשוב ביבול החקלאי המיוצא לשוק האמריקני.
המים החמים מגיעים לצדו המערבי של האוקיינוס השקט באזור המשווני, וגורמים לתנאי אקלים טרופיים - חום, לחות ולחץ אוויר נמוך.
הלחות היתרה גורמת שם לטייפונים ולסופות רעמים.
האוויר החם עולה למעלה בצדו המערבי המשווני של האוקיינוס השקט, ונע מזרחה תוך כדי התקררותו.
הוא מגיע לחופים המערביים של דרום אמריקה ומשרה שם אקלים קר ויבש.
רצף הרוחות הדרומיות נקטע, ועקב כך גם נעצרת אספקת המים הקרים ועשירי התזונה.
אוויר חם עולה למעלה במרכז האוקיינוס השקט, ונע מזרחה ומערבה לחופי היבשות.
האל ניניו גורם לקיץ (דצמבר-פברואר) חם ורטוב בצפון פרו ובאקוודור, ולעיתים להצפות, כשהתופעה חזקה במיוחד.
באזורים הקרובים לחוג הגדי בדרום אמריקה (צפון ארגנטינה, דרום ברזיל, צפון צ'ילה ובוליביה) האל ניניו גורם לשנה גשומה מהרגיל, ובמרכז אמריקה, קולומביה ואגן האמזונאס האקלים יבש וחם יותר מהרגיל.
המדינות בצדו השני של האוקיינוס השקט חוות אף הן אקלים חם ויבש מהרגיל בעקבות האל ניניו, בחודשים יולי-אוגוסט.
השפעות האל ניניו מגיעות לאזורים נוספים בעולם, כולל צפון אמריקה, אפריקה ואנטארקטיקה.
אלפרד (אל) מנספלד (Alfred (Al) Mansfeld; 2 במרץ 1912 – 15 במרץ 2004) היה מחשובי האדריכלים המודרניים בישראל.
שותף עם האדריכל מוניו גיתאי-ויינרויב וחתן פרס ישראל לאדריכלות לשנת תשכ"ב (1966), במשותף עם האדריכלית דורה גד, עבור תכנון מוזיאון ישראל.
מנספלד זכה בחייו בתחרויות ובפרסים, באזכורים באנציקלופדיות ובספרי אדריכלות ואמנות וכן בכתבי עת מקצועיים ישראלים ובינלאומיים, גם בזכות תכנון מוזיאון ישראל וגם בזכות עבודות אחרות בישראל ומחוצה לה.
במקביל לעבודתו כאדריכל לימד עשרות שנים בפקולטה לאדריכלות בטכניון בה היה פרופסור מן המניין ודיקן הפקולטה.
מנספלד נולד בסנקט פטרבורג ברוסיה, ועבר כילד עם משפחתו לברלין.
הוא החל את לימודי האדריכלות בבית הספר הגבוה בשרלוטנבורג בברלין.
ב-1933 סולק מהכיתה, יחד עם יהודים אחרים, ועבר לפריז, שם סיים את לימודיו בבית הספר המיוחד לאדריכלות בהצטיינות.
בפריז היה מתלמידיו הבולטים של האדריכל הנודע אוגוסט פרה, אמן הבנייה המודרנית בבטון.
מנספלד הצטיין גם בציור, רישום, עיצוב וגרפיקה, תחומים שלא זנח גם בהמשך, בנוסף למשיכתו העזה לצילום.
עם קבלת תואר ראשון בשנת 1935 הגיע לחופשת קיץ בתל אביב, שבה כבר התערו הוריו ואחיו הצעיר.
הוא עבד ביריד המזרח ושם שוכנע על ידי אדריכל היריד אריה אלחנני לעלות ארצה ולסייע בבניין הארץ.
ב-1936, לאחר שזכה בתחרות ארצית לתכנון כיכר מרכזית בנתניה, עבר לחיפה ועבד בשותפות במשך כעשרים שנה עם מוניו גיתאי-ויינרויב.
ב-1959 ולאחר שהצעתו המשותפות עם דורה גד זכתה בתחרות לתכנון מוזיאון ישראל בירושלים, פתח משרד עצמאי ועבד בצמוד לאדריכלים דני חבקין, חיים קהת, מיקי מנספלד (בנו) ויהודית מנספלד.
מנספלד ניהל את המשרד עד הגיעו לגיל גבורות ועם פרישתו נטלו את המושכות שותפיו: מיקי מנספלד בנו, וחיים קהת.
מנספלד נודע כאחד המורים המשפיעים ביותר על דורות של אדריכלים בישראל.
הוא הרצה באוניברסיטאות ברחבי העולם על עבודתו ועל מחקריו (הידועים ביותר הם מחקריו על סטרוקטורליזם).
ממסעותיו בעולם השאיר פנקסים רבים ובהם רישומי-עט ואלפי צילומים.
מנספלד התקבל כחבר האקדמיה הגרמנית לאמנויות בברלין והאקדמיה הצרפתית לאדריכלות בפריז, והיה חבר פעיל באגודת האדריכלים הבינלאומית.
נפטר בחיפה בשנת 2004, והשאיר אחריו אישה (בלה, כלכלנית), שני בנים (מיקי, אדריכל, ויואל, פרופ' לגאוגרפיה) וארבעה נכדים.
את מוזיאון ישראל תכנן מנספלד יחד עם דורה גד, כבניין "פתוח קצה" בשיטת תכנון מקורית שפיתח ל"צמיחה, שינוי ואי ודאות".
מנספלד ליווה עם גד את צמיחתו והתפתחותו של המוזיאון במשך 15 שנה ולאחר מכן 15 שנה נוספות לאחר פרישתה של גד מהפרויקט.
במהלך העבודה על המוזיאון עבד עם איסמו נוגוצ'י על תכנון גן הפסלים, עם האדריכל הדני יורגן בו על ביתן ויסבורד וביתן המאה ועשרים, עם מתכנני היכל הספר בארטוס וקיזלר.
הבניינים הראשונים של המוזיאון, גן הפסלים והיכל הספר, נחנכו בשנת 1965. התכנון המקורי של מנספלד וגד הקנה גם להם וגם למוזיאון הערכה עולמית, כיוון שהתכנון הוכיח שניתן לבנות בניין המתפתח בצמיחה אורגנית בהיקף ניכר ולאורך זמן.
המוזיאון התפתח פי עשרה בשטחו הבנוי בין השנים 1965–1995, מבלי שחל שינוי בקונטור הכללי שלו, המזכיר כפר ים תיכוני המתפשט בטבעיות על גבעה.
את ההשפעה של הבנייה המקומית המשתלבת בנוף ניתן לראות בטראסות ובנטיעת עצי זית בשטח גן הפסלים ע"ש בילי רוז שעיצב נוגוצ'י, כמו גם בבניה הנמוכה וה"אורגנית" של ביתני המוזיאון שאינה קוראת תיגר על קו הנוף אלא מלווה את ההר ומתאימה עצמה אליו.
העתק של אחד מהרישומים הרבים שרשם מנספלד מהווה היום סמל של "קפה מנספלד", בית הקפה של המוזיאון.
ליצירת אחידות ופשטות בהתפתחות המוזיאון יצר התכנון יחידה מבנית ריבועית ומודולרית הניתנת לשכפול, שמרכיבה את הביתנים השונים.
יחידות היסוד של התכנון כוללות עמוד "פטריה" מרכזי הנושא את הגג במנותק מהקירות ומעניק לו מראה "מרחף", והוא מונצח בסמל המוזיאון, שעוצב על ידי המעצב הגרפי הנודע וילם סנדברג, האוצר הראשון של המוזיאון.
בשנים הראשונות לעבודתו תכנן עם ויינרויב מאות פרויקטים פרטיים וציבוריים, בהם המכון ההידראולי בטכניון ושיפוץ בית הכנסת הגדול בחיפה, עשרות בתים פרטיים, שיכונים ומפעלי תעשייה, וכן מבני ציבור ומגורים בקיבוצים רבים.
הם תכננו, למשל, את בניין המינהלה והספרייה ב"יד ושם" ואת בניין "מייזר" ליהדות בגבעת רם בירושלים, את מוזיאון וילפריד לאמנות המזרח הרחוק בקיבוץ הזורע ואת בית ההסתדרות בחיפה וכן אנדרטאות לנופלים.
אחד המבנים הידועים שלהם בחיפה הוא בלוק המגורים הגדול "רמת הדר" שתוכנן ב-1957 עבור משרד השיכון.
לאחר סיום השותפות ב-1959 המשיך מנספלד את תכנון הבניין לבדו עבור החברה הפרטית "רסקו".
מלבד מוזיאון ישראל תכנן מנספלד יחד עם דורה גד את מוזיאון ישראל ואת עיצוב הפנים של ה"שלום", אוניית הדגל של "צים".
את אוניות הנוסעים של "צים" שקדמו ל"שלום" תכנן יחד עם וינרויב וגד.
בחיפה תכנן במשותף עם האדריכל דניאל חבקין את בניין האודיטוריום, וכן את מוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית יחד עם האדריכל היפני יושימורה ג'ונזו (Yoshimura Junzo) את בית אבא חושי ואת בית הכנסת "בית אל", כולל עיצוב המנורה בכניסה.
הוא תכנן רבות משכונות חיפה, נצרת, כרמיאל, ראש העין וכן מרכזי מסחר, מרכזי ספורט ונופש, גנים ובתי ספר ומרכזי פנאי ותרבות.
בשנות ה-70 היה שותף עם האדריכל דניאל חבקין ויחד תכננו שורה ארוכה של עבודות.
בין השאר תכננו חלק מהשכונת שער העלייה בחיפה (פרס ראשון בתחרות) וכן את ככר מאירהוף בקריית אליעזר, שבמרכזה פסל של בוקי שוורץ.
מנספלד תכנן גם מעבדות מחקר, אוניברסיטאות, רבים ממבני בית החולים בנהריה, תחנות דלק (נווה שאנן בחיפה וגן פעמון הדרור בירושלים) ומבנים אחרים.
שתיים מעבודותיו, שלא יושמו אך התפרסמו בכל העולם, הן המוזוליאום ברנגון למייסד בורמה החופשית, אונג סן, והמרכז הבין-דתי לשלוש הדתות המונותאיסטיות למרגלות הר סיני שתכנן עבור נשיא מצרים אנואר סאדאת.
בשני המקרים הפרויקט בוטל בנסיבות טרגיות - מותם של המזמינים.
מנספלד היה חתן פרס רכטר על תכנון שכונת סטלה מאריס בחיפה, ופרס רטנר עבור תכנון האודיטוריום הרב תכליתי בחיפה.
הוא נבחר ל"עמית כבוד" של מוזיאון ישראל, "יקיר העיר חיפה" ו"יקיר עמותת האדריכלים".
בשנים 1964 – 1966 כיהן כיו"ר אגודת האינג'נרים והארכיטקטים בישראל, היה חבר אגודת האדריכלים הבינלאומית ופעיל בקבוצות עבודה ומחקר, בהן פרויקט "הביטאט" (1985).
בשנת 1966 לאחר זכייתו בפרס ישראל עוטר במדליית כבוד לאדריכל זר מטעם איגוד האדריכלים הגרמני.
בשנת 1999 יצא לאור בברלין ספר על חייו ועל עבודתו.
תערוכות יחיד שלו הוצגו במוזיאון ישראל ובבית הספר לאדריכלות מק'גיל בטורונטו, בטכניון ובמוזיאוני חיפה.
בשנת 2011 יצא בבריטניה ספר מחקרי על גלובליזם באמנות בעולם בו הוקדש פרק שלם לעבודתו של מנספלד.
אֵל נוֹרָא עֲלִילָה הוא פיוט הפותח את תפילת נעילה של יום הכיפורים בקהילות הספרדים והתימנים.
הפיוט חובר על ידי רבי משה אבן עזרא, פיוט דומה קדום לו שנכתב בידי יוסף אבן אביתור נמצא בגניזת קהיר ונראה שאבן עזרא השתמש בו כבסיס לפיוט המיוחס לו.
תוכן הפיוט הוא בקשה מאלוהים למחול על חטאי העם, וגם בקשה לגאולה קרובה.
בשל מליצתו היפה של הפיוט הונהג לאחרונה לאומרו גם בכמה קהילות אשכנזיות.
האותיות הראשונות בכל מחרוזת בפיוט יוצרות אקרוסטיכון: "משה חזק".
המשורר פונה לבוראו בתואר "אל נורא עלילה", כלומר האל שמעשיו מעוררים יראה כלפיו, שמקורו בספר תהלים פרק סו: "לכו וראו מפעלות אלוהים, נורא עלילה על בני אדם".
חלקים בפיוט פונים אל הבורא, וחלקים אחרים פונים לקהל המתפללים ("תזכו לשנים רבות...) ולמלאכי מרום ("מיכאל שר ישראל, אליהו וגבריאל...).
נעימת הפיוט המסורתית קצבית ואופטימית, בשונה ממרבית פיוטי הימים הנוראים, ונועדה להפיח התעוררות רוחנית בקהל המתפללים המותשים מן הצום לקראת הישורת האחרונה של תפילות יום הכיפורים.
הגיטריסט הישראלי אלי דאלי, ביצע את הלחן המסורתי של הפיוט בסגנון רוק כבד.
העיבוד הוא חלק מאלבום שהוציא דאלי, שנקרא "תפילה מתכתית".
להקת המטאל הישראלית אורפנד לנד הוציאה אלבום הנקרא 'El Norra Alila' על שם פיוט זה, ובו שורה מהפיוט בשיר האחרון באלבום, "שיר השירים".
להקת הרוק הישראלית נקמת הטרקטור חותמת את כל הופעותיה בשני העשורים האחרונים בשירה מתוך הפיוט, שגם הוקלט ומופיע כשיר אחרון באלבום "מה לאהובי".
אל נא תבכו מעל קברי, לא שם מקום מנוחתי היא פואמה שנכתבה על ידי עקרת הבית ושוזרת הפרחים האמריקאית מרי אליזבת פריי (Mary Elizabeth Frye; 1905–2004).
על אף שמקור השיר היה שנוי במחלוקת עד שלב מאוחר בחייה, הוכרה מרי אליזבת באופן סופי ככותבת הפואמה, לאחר מחקר מעמיק שנעשה על ידי בעלת הטור אביגייל ואן ביורן.
גרסה מוקדמת של הפואמה, אשר נהוג היה לכתוב על גבי גלויות:
תרגום לעברית (תרגום: אפרת אבו) הגרסה המוקדמתאל נא תבכי מעל קברי;
וכשתתעוררי אל בוקר של דממה
אני הוא משק כנפיים בשמי יה' -
כנפי ציפורים החגות מעל במעגל מחולל,
אני הוא אורם הרך של כוכבים בליל.
אל נא תבכי על קברי כעת
בשלב מאוחר יותר, לאחר שמרי אליזבת אימתה את זהותה כמחברת השיר, היא חשפה את הגרסה המקורית של הפואמה:
תרגום לעברית הפואמה המקוריתאל נא תבכי מעל קברי;
של ציפורים יפיפיות החגות בטיסה,
אני כוכב מנצנץ בשמי הכהה.
הפואמה מורכבת משישה (בחלק מהגרסאות משמונה) קופלטים חורזים.
על אף שקיימות מספר גרסאות שונות, רובן זהות היות שרוב הבתים מתחילים ב-"אני...".
הפואמה פונה אל הקורא באמצעות קולו של אדם מנוח, מעין הפניה רוחנית, אך לא דתית במיוחד.
התאוריה המקובלת היא שהפואמה נכתבה עבור ילדה יהודייה גרמנייה, חברתה של המחברת.
אמה של הילדה נפטרה בעברה בארץ מולדתה, והיות שלא התאפשר לילדה היהודייה לחזור לארץ מולדתה ולעלות לקבר אמה, המחברת כתבה לה את הפואמה על מנת לנחמה.
הטקסט מרגיע ומנחם את הנמען על ידי חשיפת נוכחותו של המנוח בכל מקום בטבע - ברוחו ובקולו.
השיר זכה לפופולריות רבה, וקריאתו בהלוויות נפוצה מאוד.
קיימת עמימות בנוגע למקור המחברת.
הסיבה העיקרית לכך היא שהפואמה לא פורסמה על ידי המחברת, אף על פי שבשלב מאוחר יותר היא היחידה שדרשה על הפואמה זכויות והכרה.
כיום מרי מוכרת באופן רשמי כמחברת הפואמה, וחתימתה נראית בכל הדפס של הפואמה.
ישנה תאוריה נוספת, שלפיה הפואמה נכתבה בנוסח המזכיר מאוד תפילות בקרב אינדיאנים, ולכן אמיתותה של המחברת מוטלת בספק.
ב-1996 הלחין וילבר דקלס את הפואמה ועיבד אותה מחדש לשיר.
בגרסה זו הפואמה מתחילה ונגמרת באופן זהה למקור, אך שאר הבתים שונו.
אל מקפירסון היא דוגמנית, שחקנית ואשת עסקים אוסטרלית.
היא הופיעה חמש פעמים בשער המגזין "גיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד" החל משנות השמונים – יותר מכל דוגמנית אחרת מאז ומעולם.
היא ידועה גם כמייסדת והדוגמנית העיקרית של סדרת מיזמים עסקיים, בכללם Elle Macpherson Intimates, סדרת לבני נשים, ו-"The Body", סדרת מוצרים לטיפוח העור.
המגזין "פורבס" דיווח שנכסיה נאמדו ב-60 מיליון לירות שטרלינג.
ב-2010 היא הייתה למנחה ולמפיקה בפועל של התוכנית "הדוגמנית הבאה של בריטניה".
מקפירסון נולדה כאלינור ננסי גואו (Eleanor Nancy Gow), בשכונת קילרה שבסידני, אוסטרליה.
היא בתם של פיטר גואו, נשיאה לשעבר של קבוצת ליגת הרוגבי של סידני Cronulla-Sutherland Sharks.
אמה פרנסס עבדה כאחות לפני שנישאה.
מקפירסון גדלה בקילרה, פרוור צפוני של סידני, ולמדה בבית הספר התיכון קילרה.
היא הבכורה מארבעה ילדים בכללם האקטיביסטית והדוגמנית לפרקים מימי מקפירסון.
הוריה התגרשו כשהייתה בת עשר והיא עברה עם אמה ושני אחיה.
מאוחר יותר נישאה אמה בשנית, ובשל טעות של פקיד ברישום בבית הספר התיכון שלה שוּנָה שמה מזה של אביה, גואו, לזה של אביה החורג, מקפירסון.
בהיותה בת 17, נרשמה מקפירסון לסוכנות הדוגמנות צ'דוויק בסידני.
לפני שהחלה ללמוד בקולג, היא ביקרה בארצות הברית מתוך כוונה לדגמן במשך שנה על מנת להרוויח כסף לתשלום שכר הלימוד.
מקפירסון טסה לניו יורק, שם היא נרשמה בתחילה לסוכנות הדוגמנות קליק.
הדבר היווה את ראשיתה של קריירת דוגמנות בת 25 שנה.
קריירת הדוגמנות שלה החלה ב-1982 בפרסומת לטלוויזיה "Tab" brand soda שביססה אותה כ"בת השכן" באוסטרליה.
ב-1986 בחר בה ה"טיים מגזין" להופיע בעמוד השער שלו (בכותרת היה רשום "אל הגדולה").
באותה עת הופיעה על שעריהם של כתבי עת רבים נוספים.
היא כבר זכתה להכרה רחבה, וביצרה את מעמדה בהופעות תכופות בכתב העת אל, שם הופיעה בכל גיליון כמעט במשך שש שנים רצופות.
במהלך תקופה זו היא נישאה בהיותה בת 21 למנהל הקריאטיבי של "Elle" ג'ילס בן סימון, הפרש הגילאים ביניהם (הוא היה מבוגר ממנה בכעשרים שנה) התברר כגדול מדי, והם התגרשו שש שנים לאחר מכן.
מקפירסון זכתה לחשיפה גדולה כשכיכבה בגיליון השנתי של גיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד.
היא דגמנה על עטיפות כתב העת חמש פעמים, בשנים 1986, 1987, 1988, 1994 ו-2006. הפופולריות שלה הגיעה לרמה כזו שממשלת אוסטרליה הציעה לה להיות השגרירה הבלתי רשמית שלה.
ב-2001 הנחתה את טקס בחירת מיס תבל.
בשנות השמונים, ביחד עם לינדה אוונג'ליסטה, כריסטי טרלינגטון, נעמי קמפבל, פולינה פוריסקובה וסינדי קרופורד, הייתה מקפירסון חלק מהדור החדש של דוגמניות-העל.
ב-1994 היא עזבה את הסוכנות שלה, פורד מודלס, על מנת להגדיל את רווחיה והקימה חברה משלה, Elle Macpherson Inc.
חברה זו תהיה בסיס כספי וארגוני למאמציה העתידיים.
במהרה המשיכה מקפירסון והפיקה את הסדרה הפופולרית שלה של לוחות שנה, כל אחד מהם לווה ביצירתה של תוכנית טלוויזיה ב-1992, 1993 ו-1994. היא השתמשה בהצלחתה כקרש קפיצה על מנת ליצור את סדרת קלטות הכושר שלה "Your Personal Best Work".
מאוחר יותר גיוונה את תמהיל העסקים שלה ובשנת 1990 השיקה את סדרת לבני הנשים "Elle Macpherson Intimates" ביחד עם בנדון לימיטד אפארל.
סדרת לבני הנשים זכתה להצלחה בין-לאומית גדולה והפכה לסדרת לבני הנשים הנמכרת ביותר בבריטניה.
מקפירסון לקחה חלק פעיל בפיתוח ובניהול החברה שלה וכיהנה כמנהלת שיווק ראשית ומאוחר יותר כמנהלת קריאטיבית.
כשהיניקה את ילדה השני, היא עמדה בראש פיתוחה של סדרת חזיות הנקה לאמהות אחרי לידה.
Intimates שמרה על מעמדה כמותג מוביל במרוצת שנות האלפיים, והופיעה כמותג בסדרה America's Next Top Model הדוגמנית הבאה של אמריקה.
לאחרונה יצרה מקפירסון את קו מוצרי היופי שלה: : "Elle Macpherson - The Body" היא השיקה או שירתה כפרזנטורית של הקמפיינים של Boots Invisible Zinc ו-Hot Tuna.
במרץ 2008 חתמה מקפירסון על חוזה בן שלוש שנים להיות הפרזנטורית של חברת הקומסטיקה רבלון.
מאז היא מופיעה במודעות פרסומת של החברה, מקפירסון הכריזה שהיא תרחיב את סדרת הלבנים שלה ותיצור סדרת לבני נשים חדשה בשם "Obisidion" שתושק באביב 2010.
מקפירסון הופיעה לראשונה על גבי המרקע כשגילמה את דמותה של דוגמנית אמנותית בסרט "סירנות", משנת 1994. מקפירסון העלתה תשעה קילוגרמים על מנת להסוות את גזרתה האתלטית ולעצב לעצמה גזרה שתהלום את תפקידה בסדרה.
בשנתיים הבאות אחרי "סירנות", מקפירסון שיחקה בתפקידים שונים, היא הופיעה בסרטים כמו "אליס" של וודי אלן, "באטמן ורובין" (בתפקיד קטן), "על הסף" ו"שתי פנים למראה".
ב-1999 הופיעה מקפירסון בחמישה פרקים בסדרת הטלוויזיה האמריקאית חברים, כשותפתו לחדר ובת זוגו של ג'ואי, ז'אנין לקרואה.
מקפירסון המשיכה לשחק בסרט "ג'יין אייר" בשנת 1996, והופיעה בסרט If Lucy Fell.
תפקידה השנוי ביותר במחלוקת היה במיני-סדרה בשואוטיים A Girl Thing, בה גילמה את דמותה של אישה שמתנסה בביסקסואליות ביחד עם קייט קפשאו.
מקפירסון שיחקה את סוכנת הדוגמנות "קלאודיה פוסטר" בסדרת הדרמה של רשת "CW - The Beautiful Life".
הסדרה עוסקת בדוגמניות שאפתניות העובדות עבור סוכנות דוגמנות, המנסות לעלות לגדולה בעיר ניו יורק, ובעולם האופנה.
הסדרה בוטלה אחרי שני פרקים.
ב-2 בפברואר 2010 הוכרז שמקפירסון תהיה המנחה הבאה של התוכנית הדוגמנית הבאה של בריטניה במקומה של ליסה סנואודון, היא גם תשרת כמפיקה בפועל של התוכנית.
לצידה ישתתפו מעצבת האופנה זוכת מסדר האימפריה הבריטית ז'וליין מקדונלד, מעצבת האופנה גרייס וודוורד והדוגמן צ'רלי ספיד.
ויליאם ריאן הולט ומיכאל מישלר התפרצו לביתה של מקפירסון בלוס אנג'לס בעת ששהתה במסגרת עסקיה בשיקגו.
הם גנבו תכשיטים בשווי של $100,000, מזומנים בסך $6,000, ותמונות עירום.
השניים נעצרו ב-4 באוגוסט 1997.
מישלר, בן 29, הודה באשמה גם בניסיון סחיטה וגם בגנבה.
הוא נידון לשש שנים ושמונה חודשי מאסר בכלא.
הולט, בן 26, חוגר לשעבר בחיל האוויר האמריקני ואסיר צבאי ששוחרר על תנאי, הודה באשמה בסעיף סחיטה, והוא נידון לשנת מאסר בכלא.
מקפירסון היא השגרירה האירופאית של RED, מיזם שהקימו בונו ובובי שרייבר לגייס כספים ולעורר מודעות לקרן העולמית למאבק באיידס, שחפת ומלריה.
כדי לסייע בלעקור מן השורש את האיידס לנשים וילדים באפריקה, היא גם שגרירה של קרן החירום הבין-לאומית של האומות המאוחדות לילדים.
במולדתה אוסטרליה, היא שגרירה של קרן חיוך (Smile Foundation) שמסייעת למשפחות עם ילדים הלוקים במחלות נדירות ומארגנת קרנות מחקר ממשלתיות.
מקפירסון פגשה את ג'ילס בן-סימון ב-1982 במהלך צילומים למגזין אל.
למקפירסון יש שני בנים מיחסיה עם בן-זוגה לשעבר, איש העסקים ארפד בוסון, אך הם מעולם לא נישאו.
בניה הם אפרד פלין אלכסנדר בוסון (נולד ב-14 בפברואר 1998), ואורליוס סי אנדראה בוסון (נולד ב-4 בפברואר 2003).
מקפירסון מתגוררת רוב הזמן בבריטניה לצד שני בניה.
2001 – דברים של בנות – סרט טלוויזיה
2010 – הדוגמנית הבאה של בריטניה (סדרת טלוויזיה)
אל מריאצ'י (בספרדית: El Mariachi) הוא סרט פעולה בשפה הספרדית משנת 1992.
עלילת הסרט עוסקת בנגן גיטרה, מריאצ'י, המגיע לעיירה מקסיקנית קטנה ונידחת במטרה למצוא בה פרנסה כנגן.
הוא מזוהה בטעות כראש כנופיית פשע, נקרה בעל כורחו לתוך עימות אלים בין כנופיות ונאלץ לנוס על נפשו.
הסרט נכתב, צולם, הופק, בוים ונערך על ידי רוברט רודריגז, אמריקאי ממוצא מקסיקני.
זהו סרטו הראשון באורך מלא של רודריגז, שהיה בן 23 בעת הפקתו.
הסרט הופק בתקציב של 7,000 דולר בלבד, ויועד במקור לשיווק בשוק הווידאו הביתי בספרדית.
רודריגז תכנן שהסרט ישמש אותו לתרגול ולרכישת ניסיון לקראת יצירת סרטו המשמעותי הראשון כבמאי הוליוודי.
עם זאת, בבואו למכור את הסרט לחברות הפצה, הצליח לעורר אצלן עניין, וחתם על חוזה להפצת הסרט עם חברת קולומביה, שהשקיעה בו כ-200,000 דולר נוספים כדי להתאימו להצגה בקולנוע.
הסרט נחל הצלחה בקרב המבקרים ובפסטיבלי הקולנוע, והוביל לשני סרטי המשך שהשלימו טרילוגיה הידועה בשם "טרילוגיית מקסיקו" (או "טרילוגיית מריאצ'י").
הסרט נחשב לאחד מהסרטים דלי התקציב המצליחים ביותר בתולדות הקולנוע.
ב-2011 הוכרז על ידי ספריית הקונגרס כסרט הראוי לשימור ונוסף לארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
הסרט פותח בסצנה בבית כלא, בה נראה הרוצח הקטלני אזול יושב בתאו ומנהל את עסקיו דרך הטלפון.
מאוריסיו (המכונה "מוקו"), סוחר סמים ושותפו בעבר של אזול לעסקי הפשע, שולח לבית הכלא את אנשיו כדי לשחרר את אזול, ואף מבטיח שבהמשך ישלם לו את החוב שהוא חב לו.
אך אנשיו של מוקו מגיעים לכלא כשהם חמושים ומתברר שהם נשלחו כדי להרוג את אזול ולא כדי לשחררו, כשהם נכנסים לבית הכלא באופן חופשי לאחר מתן שוחד לסוהרת.
מספר אסירים בכלא, הנאמנים לאזול, חמושים אף הם בכלי נשק, ומתברר שהם אף יכולים לפתוח בנקל את סורגי תאיהם.
אנשיו של אזול מפתיעים את אנשיו של מוקו ובאיומי נשק מעבירים אותם לתא שבו הם מוציאים אותם להורג.
אזול מאיים על מוקו בטלפון, ואומר שיבקרוֹ ושגורלו יהיה דומה לגורל אנשיו.
אזול משתחרר מהכלא כיוון שגם הוא שיחד את הסוהרת, ועוזב את המקום ביחד עם אנשיו, המציידים אותו בכלי נשק המוסתרים בתיק גיטרה.
במקביל, מוצגת הדמות הראשית בסרט, המריאצ'י, נגן גיטרה נודד.
המריאצ'י נראה הולך בדרכו לעיירה אקוניה (Acuña), כדי לנסות להתפרנס כנגן גיטרה, כמו אביו, סבו ואבי-סבו, ומתלונן בקריינותו על חוסר המזל שלו ועל בדידותו.
המריאצ'י מנסה להשיג עבודה קבועה כנגן בבר בעיירה, אך נדחה על ידי בעל הבר.
אחריו נכנס לבר אזול, שמגלה כי הבר הוא בבעלותו של מוקו, וששלושה מהיושבים בו הם עובדיו.
אזול הורג את אנשיו של מוקו אך מותיר בחיים את בעל הבר, שמודיע למוקו את אשר אירע.
ביגוטון, יד-ימינו של מוקו, נכנס לבית מלון ומשתמש בטלפון שבדלפק הקבלה.
הוא מקבל את הידיעה על שאירע בבר השייך למוקו, ושומע תיאור מילולי של הרוצח: לבוש שחור ומצויד בתיק גיטרה.
הוא אומר לבעל המלון שיתקשר אליו אם יראה אדם שעונה לתיאור זה.
המריאצ'י, בינתיים, הולך לבר נוסף ומנסה את מזלו שם.
המוזגת בבר זה היא בחורה יפה, שחורת-שיער, ששמה דומינו.
המריאצ'י מציע לה להיות נגן בבר שלה, אך נתקל בסירוב נוסף.
המריאצ'י עוזב את הבר ומגיע למלון שבו ביקר קודם ביגוטון, על מנת ללון בו.
בעל המלון שם לב ללבושו השחור של המריאצ'י ולתיק הגיטרה שהוא נושא, ומבקש ממנו מקדמה לתשלום.
מיד לאחר שהמריאצ'י עוזב את דלפק הקבלה מתקשר בעל המלון לביגוטון.
למלון מגיעים ביגוטון וחיילים נוספים של מוקו כשהם חמושים בנשק.
המריאצ'י מבין שהם תרים אחריו ונס על נפשו.
ביגוטון וחייליו בתגובה מתחילים לרדוף אחרי המריאצ'י ברחובות העיירה.
המריאצ'י מצליח להרוג שלושה מאנשיו של מוקו, וכן חובט בביגוטון בתיק הגיטרה שבידו וגורם לו לאובדן הכרה.
המריאצ'י בורח מזירת האירוע וחוזר אל הבר של דומינו.
הוא מספר לה שהרג מספר אנשים מתוך הגנה עצמית, ומבקש ממנה להתאכסן אצלה עד שתחלוף המהומה.
דומינו מסכימה ומובילה אותו לחדרה.
המריאצ'י הולך לחדרה של דומינו ונח במיטתה.
בינתיים נכנס ביגוטון לבר, ומסתבר שהשניים מכירים.
הוא שואל אותה האם ידוע לה על אדם זר שהגיע לסביבה.
היא עונה לו בשלילה, והוא אומר לה שאדם לבוש בבגדים שחורים ובעל תיק גיטרה, הרג באותו יום עשרה מאנשיו.
חשדה של דומינו מתגבר, והיא נכנסת לחדרה, שבו נמצא המריאצ'י.
היא לוקחת סכין ממגירתה (שמתברר בהמשך כי הוא סכין לפתיחת מכתבים) ומאיימת עליו, תוך שהיא מטיחה בו את ההאשמות שהעלה ביגוטון.
היא פותחת את תיק הגיטרה של המריאצ'י, כדי לאשש את שאמר לה ביגוטון, אך מגלה להפתעתה שבתיק ישנה גיטרה ולא כלי נשק.
לפי דרישתה של דומינו, המריאצ'י מנגן בגיטרה ושר לה שיר רומנטי.
דומינו משתכנעת שהמריאצ'י דובר אמת.
לאור התרשמותה מיכולותיו כמריאצ'י, מסכימה דומינו שיישאר במעונה ומסכימה לספק לו לינה ואוכל תמורת הופעותיו בבר שלה עד שימצא עבודה קבועה.
בבוקר מגיע אזול לבר של דומינו, בעוד שהמריאצ'י מבקר במלון בו התאכסן קודם לכן כדי לקבל חזרה את כספו.
בצאתו של אזול מהבר הוא לוקח בטעות את תיק הגיטרה של המריאצ'י ומשאיר את תיק הנשק שלו בבר.
ביגוטון ואנשיו עוצרים את אזול בצאתו מהבר, לאחר שהם מזהים אותו כאיש שהם מחפשים.
עם זאת, הם מגלים בתיקו גיטרה ומשחררים אותו לדרכו.
המריאצ'י, שחזר בינתיים לבר, רואה את אזול ורץ אליו עם תיק הנשק.
ביגוטון מזהה אותו כאזול, ומתפתח מרדף נוסף אחר המריאצ'י.
המריאצ'י נעזר בנשק שבתיקו של אזול כדי להרוג שניים מאנשיו של מוקו ומצליח להימלט פעם נוספת מביגוטון.
במעונה של דומינו, שאליו חזר המריאצ'י, מסבירה לו דומינו את השתלשלות האירועים, לאחר שדיברה בטלפון עם "חבר שיודע מה קורה".
היא מסבירה לו שרק מוקו יודע כיצד אזול נראה, וסימני ההיכר שלפיהם אנשיו מזהים אותו הם לבושו השחור ותיק הגיטרה שלו.
היא מציעה לו להישאר במעונה ולא לצאת ממנו עד חלוף המהומה, וכן להחביא את הז'קט שלו ואת תיק הגיטרה.
מוקו מתקשר לדומינו ומבקש שתבוא אליו, אך היא מסרבת.
היא מספרת למריאצ'י שדיברה עם מוקו, ומסבירה לו שמוקו מחזר אחריה וקונה לה רכוש על מנת לזכות בלבה.
דומינו מוסיפה עוד כי מוקו נתן לה במתנה את הבר שברשותה, כשהיא עבדה בו.
דומינו מספרת עוד כי המתנה האחרונה שנתן לה מוקו הייתה אופנוע, והוא ביקש ממנה שתרכב עליו לחוותו כשתחליט להיות שלו.
המריאצ'י שואל את דומינו האם מוקו יכול לשכנע אותה לעשות זאת, והיא עונה שבעבר הוא יכול היה, אך כעת כבר לא.
בבוקר הולך המריאצ'י לרכוש גיטרה, כדי שיוכל לנגן בערב, אך ברחוב הוא נתקל בביגוטון שמתחיל מיד לירות לעברו.
מתפתח מרדף נוסף שבסופו אנשיו של מוקו מצליחים להמם את המריאצ'י ומובילים אותו לחוותו של מוקו.
מוקו נדרש לזהות את המריאצ'י כאזול, אך הוא אומר לביגוטון שחלה טעות בזיהוי, והמריאצ'י נזרק ברחובות אקוניה.
בינתיים מגלה אזול כי המריאצ'י נתפס והובל לחוותו של מוקו.
הוא מגיע לבר של דומינו ואומר לה שאם היא רוצה לראות שוב את המריאצ'י, עליה לבוא אתו.
הוא מבקש את עזרתה מאחר שאינו יודע היכן נמצאת חוותו של מוקו.
אזול ודומינו נוסעים לחווה וכשהם מגיעים לשם, מצמיד אזול אקדח לרקתה של דומינו ודורש לפתוח לו את הדלת, אחרת הוא מאיים להרוג את דומינו.
מוקו בתגובה מכניס את אזול ודומינו לחווה.
אזול מאיים על מוקו, ודורש שיביא לו את הכסף שהוא חב לו ולא הוא מאיים להכתים את בגדיו בדמה של דומינו.
מוקו נענה לדרישותיו של אזול, אך כשדומינו שואלת את מוקו מה רצונו מהמריאצ'י, שאנשיו בלבלו אותו עם אזול, עולה חמתו של מוקו.
מוקו זועם על העניין שדומינו מגלה במריאצ'י, דבר שהוא רואה כבגידה בו.
דומינו מבקשת ממוקו שיניח למריאצ'י לנפשו ולאור דברים אלו יורה בה מוקו בזעמו.
אזול מרחם על דומינו ואומר למוקו שכל שרצה הוא שמוקו ישלם לו את חובו.
מוקו אומר לאזול שלבו רך מדי, ועל כן לעולם לא יצליח כמוהו ומיד לאחר מכן הוא יורה באזול והורג גם אותו.
במקביל, מגלה המריאצ'י שדומינו נסעה עם אזול לחוותו של מוקו.
הוא עולה על אופנועה ונוסע לחווה, ומגלה בה את גופתה של דומינו שרועה על אדמת החווה.
הוא מתעמת עם מוקו, שזועם על המריאצ'י על שהרג את אנשיו ולקח לו את דומינו.
מוקו שולף את אקדחו ויורה בידו של המריאצ'י, כדי שלא יוכל לנגן עוד.
מוקו מנסה לגרש את המריאצ'י מחוותו, אך המריאצ'י מוצא לידו את האקדח אותו הצמיד קודם לכן אזול לרקתה של דומינו, ויורה במוקו ארבע יריות.
אנשיו של מוקו מגיבים באדישות והולכים מזירת האירוע.
המריאצ'י עוזב את החווה ועולה על אופנועה של דומינו, עם תיק הנשק של אזול, עם כלב הפיטבול של דומינו ועם סכינה לפתיחת מכתבים.
הוא אומר בקריינות, שעם הפצע בידו כבר לא יוכל לנגן עוד, אך עם הכלב ועם כלי הנשק שבידו הוא מוכן לעתיד לבוא.
הסרט מסתיים כאשר המריאצ'י עוזב את אקוניה ונוסע אל עבר האופק.
המריאצ'י (קרלוס גאיארדו, Carlos Gallardo) - מריאצ'י שבא לעיירה אקוניה כדי להתפרנס, אך אנשיו של סוחר הסמים מוקו מזהים אותו בטעות כאזול, אויבם העיקרי.
הוא נאלץ להימלט מאנשיו של מוקו ולהתגונן.
הוא פוגש את אהובתו של מוקו, דומינו, ומתאהב בה.
דומינו (קונסואלו גומס, Consuelo Gómez) - אהובתו של מוקו, שנתן לה במתנה בר, אותו היא מפעילה, ובו היא גרה יחד עם כלב הפיטבול שלה.
בסוף הסרט היא נהרגת על ידי מוקו, הזועם על כך שבגדה בו.
אזול (ריינול מרטינס, Reynol Martinez) - אויבו של מוקו, שנחלץ מבית הכלא, יוצא למסע הרג של חייליו של מוקו, ותובע ממוקו את תשלום החוב שהוא חב לו.
הוא לבוש תמיד בז'קט שחור ונושא עמו תיק גיטרה, המכיל למעשה כלי נשק שבהם הוא מחסל את אויביו.
מאוריסיו (מוקו) (פיטר מרקוורדט, Peter Marquardt) - סוחר סמים עשיר לבן-עור, הנוהג תמיד ללבוש חליפה לבנה.
הוא מוקף נשים ונהנה מחייו ומעושרו.
מוקו הוא בעל אופי סאדיסטי, חם-מזג, ודומה כי הוא שולט ביד רמה במתרחש, בדרך כלל באמצעות הטלפון, בעודו נהנה מחיי פאר.
מוקו מחזר אחרי דומינו וקונה לה רכוש, אך היא מבכרת את המריאצ'י.
חייליו נהרגים בידי אזול והמריאצ'י, ולבסוף מוצא גם הוא את מותו בידי המריאצ'י.
ביגוטון (חיימה דה אויוס, Jaime de Hoyos) - יד-ימינו של מוקו, ממוצא לטיני, המשמש כמוציא לפועל של הוראותיו.
מנסה לרדוף אחר המריאצ'י ולחסלו.
כאשר אינו מצליח, מוציא עליו מוקו את תסכולו בהדלקת גפרור לסיגריה על גבי סנטרו או על גבי עורפו.
לבסוף בוגד ביגוטון במוקו, מגיב באדישות למותו, לא פוגע במריאצ'י שהרגו ואף מדליק סיגריה על צוואר גופתו המתה של מוקו.
בספרדית, "ביגוטון" (Bigotón) פירושו "בעל שפם גדול", רמז לשפמו הבולט.
בסרט אין אליו התייחסות בשמו, אך הוא מופיע בשם "ביגוטון" בכתוביות הקרדיט בסיום.
רוברט רודריגז יצר סרטים קצרים מאז ילדותו.
בגיל 23, לאחר שלמד קולנוע באוניברסיטת טקסס ויצר את הסרט הקצר "Bedhead", שזכה בפרסים במספר פסטיבלים בארצות הברית, החליט להתנסות ביצירת סרט באורך מלא.
את "אל מריאצ'י", סרטו הראשון באורך מלא, יצר במטרה לרכוש ניסיון ביצירת סרטים, וכדי להתאמן לקראת סרטו המשמעותי הראשון.
הוא תכנן יחד עם חברו, קרלוס גאיארדו, שהסרט יהיה חלק מטרילוגיה המיועדת לשוק הווידאו הביתי בספרדית.
כוונתו הייתה לממן בדרך זו את הפקת הסרטים הבאים בסדרה, ולאחר מכן להציג את הסדרה לגופים הוליוודיים כדי להפגין את יכולתו, ורק אז להתחיל, כבמאי מנוסה, בקריירה ההוליוודית שאליה שאף.
הסרט הופק ב-1991 בחברת ההפקות "לוס חוליגנס" (Los Hooligans, משנת 2000 ידועה כ-Troublemaker Studios) שהקים רודריגז, בתקציב נמוך במיוחד - 7,000 דולר בלבד, במקום כ-9,000 דולר שיועדו במקור להפקתו.
את התסריט כתב רודריגז במשך חודש ימים בלבד, כשהשתתף כמטופל בניסוי רפואי לבדיקת תרופה חדשה תמורת שכר של 3,000 דולר, שאותם גייס לצורך הפקת הסרט.
בכתיבת התסריט שם רודריגז דגש על פיתוח דמותו האיקונית של המריאצ'י כנגן רומנטי שנקלע בעל כורחו לעימות אלים בין כנופיות פשע, שמזהות אותו בטעות כרוצח קטלני.
סיפור העלילה היה משני לפיתוח דמותו של המריאצ'י.
מאחר שהיה מנוסה רק ביצירת סרטים קצרים, בנה רודריגז את התסריט מחיבור של שלושה תסריטים נפרדים לשלושה סרטים קצרים, והוסיף תפנית מפתיעה בסיום.
כדי לחסוך בהוצאות ההפקה, ביסס רודריגז את התסריט על אלמנטים ואביזרים קלים להשגה, כמו כלב הפיטבול והאופנוע של דומינו, שני הברים, והחווה ששימשה כמעונו של מוקו.
השחקן הראשי בסרט, קרלוס גאיארדו, שמגלם את המריאצ'י, היה חברו הוותיק של רודריגז, ובסרט היה גם שותף לכתיבת התסריט ולהפקה.
שאר צוות השחקנים כלל בעיקר שחקנים בלתי-מנוסים, שאת חלקם הכיר רודריגז זה מכבר.