tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-27 באוקטובר 1914 מונה פון שוברט למפקד קורפוס המילואים ה-27 שהיה חלק מהארמייה הרביעית, ולחם עימה בקרב איפר הראשון ובקרב איפר השני.
לאחר מכן לחם עם הקורפוס שבפיקודו בקרב שמפאן השני ובקרב על הסום.
ב-28 באוגוסט 1916 מונה למפקד הארמייה השביעית, וכן קיבל את העיטור פור לה מריט.
ב-11 במרץ 1917 פרש פון שוברט מהפיקוד על הארמייה.
לאחר פרישתו התגורר פון שוברט במרבורג, שם התגורר עד מותו ב-13 במאי 1933.
גנרל-אוברסט ריכרד רואוף , היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על קורפוס ועל ארמיות במלחמת העולם השנייה.
רואוף נולד ב-18 באוגוסט 1883 במסבאך שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1903 התגייס רואוף לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט ה-180 (וירטמברג ה-10).
רואוף לחם במלחמת העולם הראשונה כמפקד פלוגה, וקיבל את צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר ההצטיינות הצבאית (וירטמברג), צלב האבירים של מסדר פרידריך (וירטמברג), צלב הכבוד של מלחמת העולם 1914 - 1918, ואות הפציעה בשחור.
לאחר המלחמה נשאר רואוף ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1933 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-13, ובשנת 1939 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים, ומונה למפקד הקורפוס ה-5.
בפרוץ המלחמה היה רואוף מפקד הקורפוס ה-5, ופיקד עליו בחזית המערבית כחלק מהארמייה החמישית שהוצבה בקו זיגפריד.
במהלך המערכה על צרפת לחם רואוף עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות A, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם רואוף עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, על הצלחתו בקרבות קיבל רואוף ב-30 ביוני 1941 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
במהלך הקרב על מוסקבה לחם רואוף עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מארמיית הפאנצר השלישית, והצליח להגיע לכביש הטבעת של מוסקבה.
ב-8 בינואר 1942 מונה רואוף למפקד ארמיית הפאנצר הרביעית במקום אריך הפנר שהודח, ופיקד עליה במהלך קרבות ההגנה באביב 1942. ב-1 ביוני 1942 הועלה רואוף לדרגת גנרל-אוברסט, ומונה למפקד הארמייה ה-17, עליה פיקד במהלך הקרב על קווקז.
ב-24 ביוני 1943 פרש רואוף מתפקידו ונשאר בעתודת המילואים עד לסיום המלחמה.
לאחר המלחמה חי רואוף באזור אגם קונסטנץ, וב-30 במרץ 1967 מת רואוף בטובינגן והוא בן 84 שנים.
ריכרד פֿרַיי (Richard Frey, בסינית: פֿוּ לַאי, 傅 莱; 11 בפברואר 1920, וינה, אוסטריה — 16 בנובמבר 2004, בייג'ינג, סין) היה רופא ומדען יהודי-אוסטרי שנמלט מאימת הנאצים לסין ערב מלחמת העולם השנייה.
התגייס כרופא לשורות צבאו של מאו דזה-דונג.
אחרי כינון הרפובליקה העממית של סין פעל בבקרת מחלות מגפתיות.
הקים את מסד הנתונים הרפואי הממוחשב הראשון בארצו המאמצת.
בשנות ה-80 וה-90 היה חבר מליאות המועצה המדינית המייעצת העליונה של סין.
נולד בשם ריכרד שטיין, בן יחיד להורים יהודים אמידים.
היה חבר המפלגה הקומוניסטית האוסטרית.
הגיע לסין ב-1939, אחרי סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית (ה"אנשלוס"), בדומה לרופא יעקב רוזנפלד ובסיוע הקונסול הסיני, חסיד אומות העולם חה פנגשאן.
הועסק כשנתיים בבית החולים האמריקאי-גרמני ובבית החולים של המיסיון האנגלי בטיינג'ין, והשלים את לימודיו בבית-הספר לרפואה שם.
ב-1941, במהלך מלחמת סין–יפן השנייה, התגייס לשורות צבא הגרילה של מאו דזה-דונג ("צבא הדרך השמינית"), טיפל בפצועים והכשיר רופאים וחובשים באזור החזית.
זכה לאות הוקרה ממאו על הישגיו בהדברת מחלת המלריה בשיטות רפואה סינית מסורתית, וב-1944 התקבל כחבר במפלגה הקומוניסטית של סין.
ב-1945, בעת שפעל במחוז ין-אן (הבסיס הפוליטי והצבאי של המפלגה הקומוניסטית הסינית בשנים 1936–1948), הצליח פריי, לראשונה בסין, ובסיוע ידידים אמריקאים שדאגו לאספקת נבגים מתאימים ומעט ציוד, להפיק ולייצר פניצילין בכמויות משמעותיות.
בתום המלחמה נשא לאישה את חברתו לדרך לִי בִּין זוּ, אֵם שלושת ילדיו.
במלחמת האזרחים המשיך בעבודתו בשרות צבא השחרור העממי, וכמו כן לימד בבית-הספר לרפואה של יאן-אן.
עם הקמת הרפובליקה העממית של סין ב-1949 בחר להישאר בה, עבר לצ'וֹנְגצִ'ינְג ועסק בבקרת מחלות מגפתיות ומניעתן בקרב מיעוטים וביישובים נידחים בחבלי דרום-מערב סין.
כמו כן לימד בבית-הספר לרפואה של צ'ונגצ'ינג בתחום התמחותו – אפידמיולוגיה.
התוצר המדעי של עבודתו באותה תקופה היה תיעוד נרחב של המחלות האנדמיות שבהן נתקל במחוזות הללו.
בתקופת מהפכת התרבות בסין סבל זמן מה מדיכוי כ"סוכן זר", ובתוך כך אף בוטלו נישואיו.
ב-1962 מונה ליועץ לאקדמיה הסינית למדעי הרפואה בבייג'ינג בתחום המידע הרפואי.
בשנות ה-80 הקים וניהל את מסד הנתונים הממוחשב הראשון במרכז למידע רפואי בבייג'ינג ודאג לחיבורהּ לרשת הבינלאומית .
לפני פרישתו כיהן כיו"ר המכון למידע וכאוצר ספריית האקדמיה הרפואית המדעית של סין.
בצד פעילותו המדעית שימש כיועץ לקשרי חוץ של המפלגה הקומוניסטית הסינית עם ארצות המערב.
היה חבר במליאות השישית עד התשיעית (1983–1998) של המועצה המדינית המייעצת של סין (CPPCC).
ריכרד פריי נפטר בגיל 84 בבייג'ינג.
מצבתו הוקמה באתר ההנצחה לנופלים בבאודינג שבחבל חביי, בצד מצבות הזיכרון לרופאים נורמן בֶּתוּן הקנדי ודווארקנאת קוֹטנִיס ההודי, שסייעו לסינים במלחמתם ביפנים.
הן נשיא סין חוּ גִ'ינְטָאו והן נשיא אוסטריה היינץ פישר הניחו זרים על מצבתו.
פועלו מונצח בספרות על תולדות סין ובמספר מקומות ברחבי סין.
הרוזן ריכרד ניקולאוס פון קודנהובה-קלרגי , היה מדינאי ופילוסוף אוסטרי.
מספר שנים לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, קונהובה-קלרגי יסד את 'התנועה הפאן-אירופית', והוא נחשב לאחד מחלוצי רעיון האיחוד האירופי, עשרות שנים לפני יסודו בפועל.
קודנהובה-קלרגי הציע את המנון האיחוד הנוכחי: האודה לשמחה.
אביו של ריכרד פון קודנהובה-קלרגי, היינריך פון קודנהובה-קלרגי (1906-1859), היה דיפלומט בשירות החוץ של אוסטריה-הונגריה ממוצא רב-לאומי: מצד אחד - קודנהובה - משפחה פלמית שנמלטה לאוסטריה בעת המהפכה הצרפתית.
מן הצד שני - קלרגי - מוצאו היה מכרתים, עם זיקה משפחתית הן לשושלת הקיסרית הביזנטית, הן לאריסטוקרטיה של ונציה.
כן היו להיינריך שורשים נורווגיים, בלטיים, פולניים, צרפתיים וגרמניים.
היינריך שלט ב-16 שפות והיה חובב מסעות נלהב.
אמו של ריכרד, מיצוקו אאויאמה (1941-1874), הייתה בת למשפחת אנשי עסקים, בעלי קרקעות וסוחרי עתיקות מיפן, אשר בטוקיו בירתה ריכרד נולד.
גם בהמשך חייו היו לריכרד קודנהובה-קלרגי קשרים ענפים עם יפן ועם יפנים, כולל מספר ביקורים, כמו גם חילופי רעיונות.
ריכרד שהה בנעוריו בנחלת המשפחה ברונספרג (Ronsperg, אז באוסטריה-הונגריה, כיום פובזוביצה (Poběžovice) בצ'כיה).
באותן שנים לימד אותו אביו רוסית והונגרית.
כן דאג אביו לחישולו הגופני, בין היתר, הוא לקח אותו למסעות רגליים בכל מזג אוויר.
בנוסף ריכרד קיבל באותן שנים שיעורי קליעה וסיוף.
למרות שאביו מת בגיל צעיר יחסית, הוא הספיק לטייל עמו לא מעט ברחבי העולם, כולל אתונה, קונסטנטינופול, ריו דה ז'ניירו וטוקיו.
ריכרד למד בגימנסיה בבריקסן (Brixen) שבדרום טירול (אז באוסטריה-הונגריה, כיום ברסנונה בצפון איטליה), ואחר כך למד, בין השנים 1908 ו-1913, באקדמיה התרזיאנית (Theresianische Akademie, על שם מריה תרזה) בווינה.
כך, ריכרד תואר לימים כ'איחוד אירופי של איש אחד'.
את לימודיו האקדמיים עשה באוניברסיטת וינה, והגיש את עבודת הדוקטורט בפילוסופיה ב-1917. באפריל 1915, במהלך לימודיו באוניברסיטה, נשא לאישה את השחקנית הוינאית אידה רולנד (Roland, 1951-1881), גרושה המבוגרת ממנה ב-13 שנה.
נישואין אלה זכו ליחס שלילי במשפחתו, ואף להחרמתו הזמנית.
בדצמבר 1921 קודנהובה-קלרגי הצטרף בווינה ללשכה המקומית של הבונים החופשיים, ולימים זכה לתמיכה ברעיונותיו מן הארגון בכלל, ומן הלשכה בפרט.
עם זאת, בשנת 1926, כדי למנוע זיהוי של הפאן-אירופיות עם הארגון, עזב את הלשכה.
בצעירותו, קודנהובה-קלרגי הושפע רבות מרעיונות כמו פציפיזם, ארגונים לאחדות עולמית ועוד.
כך לדוגמה, קיבל בהתלהבות את ארבע עשרה הנקודות של וודרו וילסון, נשיא ארצות הברית.
עם זאת, היה לדעותיו גוון אקסקלוסיבי ושמרני משהו, והוא שאף לדמוקרטיה מודרכת על ידי האליטות.
בשנים הראשונות לפעילותו, קודנהובה-קלרגי דגל בקיומן של חמש מדינות בלבד על פני כדור הארץ.
האחת, אירופה המאוחדת, ביחד עם נחלותיהן האפריקניות של איטליה וצרפת, שהשתרעו, כללית, בחלקה הצפוני יותר של היבשת השחורה.
מדינה נוספת אמורה הייתה להיות פאן-אמריקה.
האימפריה הבריטית הייתה המדינה השלישית שחזה.
ברית המועצות הייתה המדינה הרביעית, ומדינה פאן-אסיאתית, בעיקר בחלקה המזרחי של היבשת, בהנהגת סין ויפן - אמורה הייתה להיות החמישית.
אנגלית נועדה לשמש כשפה בינלאומית, אותה אמורים היו ללמוד כל תושבי תבל, נוסף לשפת אימם.
באשר לפאן-אירופה, הדגם שעמד לנגד עיניו היה מעין גרסה פדרלית של אוסטריה-הונגריה, בה בילה את רוב שנות צעירותו, עם שינויים ושיפורים מסוימים, וללא החסרונות אשר אפיינוה קודם מלחמת העולם הראשונה, מלחמה אשר הובילה לפירוקה של אותה אימפריה.
בהזדמנויות אחרות הוא נשא עיניו, אם כי לא בהתבטאויות רשמיות, אל האימפריה של קרל הגדול כדגם לחיקוי.
באשר לנושאי חברה וכלכלה, הוא האמין כי אינדיבידואליזם וסוציאליזם יכולים לשכון בכפיפה אחד.
כן סבר כי קומוניזם וקפיטליזם יכולים להפרות האחד את השני, כשם שהרפורמציה אילצה את הקתוליות לערוך בדק בית.
כללית, באשר לאירופה, הוא דגל במטבע יציב ובשוק נרחב ככל האפשר, כאמצעים אשר יאפשרו לאירופה לתפוס את מקומה הראוי בעולם.
בעקבות אביו, קודנהובה-קלרגי יצא כנגד שנאה על בסיס גזעי ודתי בכלל, וכנגד אנטישמיות בפרט.
הוא סבר כי בהתגשמות רעיונותיו אודות איחוד אירופי צפונה ברכה גם ליהודים.
בשנת 1922 יסד קודנהובה את 'האיחוד הפאן אירופי', במטרה - בימים שלאחר מהפכת אוקטובר - למנוע הגמוניה עולמית רוסית.
קונדהובה-קלרגי עמד בראש אותו ארגון עד מותו ב-1972, ואז ירש ממנו את ראשות הארגון הארכידוכס אוטו פון הבסבורג, נסיך הכתר האוסטרו-הונגרי.
בשנת 1923 פרסם מנשר במספר רב של שפות אירופיות ואחרות, כמו סינית ויפנית, אליו צורף טופס הצטרפות, להקמת 'התנועה הפאן-אירופית'.
קודנהובה-קלרגי ניסה לרתום לארגונו ולרעיונותיו אישים פוליטיים אירופים בולטים.
כך לדוגמה, הציע לאיגנץ זייפל (Ignaz Seipel), מי שהיה פעמיים, בשנות העשרים, הקנצלר האוסטרי, את ראשות סניף התנועה בארצו, ונענה ברצון.
תומכים אחרים באו מחוגים פוליטיים מגוונים.
בין אלה היו קרלו ספורצה (Sforza), שר החוץ האיטלקי בתחילת שנות העשרים, אשר היה אנטי פשיסטי, ומן הצד המנוגד, היילמאר שאכט, שר הכלכלה, באמצע שנות השלושים, בגרמניה הנאצית.
כן השפיעו רעיונותיו של קודנהובה-קלרגי על אריסטיד בריאן, זוכה פרס נובל לשלום ב-1926, ומי שהיה שר החוץ הצרפתי בסוף שנות העשרים, ובנוסף, קודם לכן היה מספר פעמים ראש הממשלה.
בשנת 1929 בריאן הציע להקים איחוד אירופי כחלק מחבר הלאומים, וב-17 במאי 1930, בריאן הוציא תזכיר ובו הצעה לארגון משטר פדרלי כלל אירופי.
עם זאת, לא צלחה פנייתו לטומאש מסריק, נשיא צ'כוסלובקיה, כמו גם לאדווארד בנש, ראש הממשלה.
יחס שלילי עוד יותר כלפי קודנהובה-קלרגי והפאן אירופיות הפגין אדולף היטלר, אשר תיעב את הקוסמופוליטיות ברעיונותיו של הראשון, אותו תיאר כ"ממזר חסר שורשים".
כמו כן, למרות שכאמור קודנהובה-קלרגי עזב את 'הבונים החופשיים' עוד בטרם עלו הנאצים לשלטון, זיהו אלה האחרונים את רעיונותיו עם אלה של 'הבונים', אותם הם רדפו ודיכאו.
באפריל 1924 קודנהובה-קלרגי יסד וערך את הביטאון "פאן-אירופה" (Paneuropa), אשר הופיע עד שנת 1938, ובו גם היה הכותב הראשי.
בין השנים 1925 ו-1928 כתב קודנהובה-קלרגי את עבודתו העיקרית: "מאבק לפאן-אירופה" , בשלושה כרכים.
בשנת 1926 התכנס בווינה הקונגרס הפאן-אירופי הראשון, בו נטלו חלק כ-2,000 נציגים.
קודנהובה-קלרגי נבחר על ידי אותם נציגים לנשיא המועצה המרכזית, והחזיק בתפקיד זה עד למותו ב-1972.
ער לתיעוב שהנאצים חשו כלפיו וכלפי רעיונותיו, לאחר האנשלוס, נמלט קודנהובה-קלרגי מאוסטריה לצ'כוסלובקיה, ובהמשך לצרפת.
לאחר המערכה על צרפת ונפילתה בידי הגרמנים, נמלט לארצות הברית דרך שווייץ ופורטוגל.
למרות שמלחמת העולם השנייה הייתה אז בעיצומה, קודנהובה-קלרגי המשיך להטיף לאחדות אירופית, זו הפעם על בסיס הציר פריז-לונדון.
לאחר חתימת האמנה האטלנטית, קודנהובה-קלרגי הוציא תזכיר אודות עצמאות לאוסטריה לאור עקרונותיה, אותם אימץ.
בתזכיר זה, אותו שלח לווינסטון צ'רצ'יל ולפרנקלין דלאנו רוזוולט, הוא הציע את עצמו לתפקיד ראש הממשלה הגולה (ההיפותטית) של אוסטריה.
אולם שני הנמענים נמנעו מלאמץ את תוכן המסמך, בעוד אוסטריה מהווה חלק בלתי נפרד מן הרייך השלישי.
בשנת 1944 הוא פרסם את ספרו "מסע צלב לפאן-אירופה" .
ב-22 ביולי 1943 נשלל מקודנהובה-קלרגי תואר הדוקטור מאוניברסיטת וינה בשל היותו של בעליו 'בלתי ראוי', וזה הוחזר לו לבסוף ב-15 במאי 1955. בעת גלותו באמריקה, החל מ-1942 ועד חזרתו לצרפת ב-1945, קודנהובה-קלרגי לימד באוניברסיטת ניו יורק, אשר גם מינתה אותו לפרופסור בהיסטוריה בשנת 1944.
עם תום מלחמת העולם השנייה זכו רעיונות האיחוד האירופי לעדנה, וכעת אף נהנו מתמיכתם של חלק מחשובי המנהיגים של בעלות הברית.
הארי טרומן אף הכריז, לאחר שקרא מאמר של קודנהובה-קלרגי בשבועון קולייר'ס (Collier's), בדצמבר 1945, שמדיניותה הרשמית של ארצות הברית תעודד רעיונות אלה.
גם וינסטון צ'רצ'יל הביע בנאום בציריך, ב-19 בספטמבר 1946 (מועד בו לא כיהן כראש ממשלת בריטניה), תמיכה דומה, ואף ציין במפורש את קודנהובה-קלרגי, לצד בריאן, כאישים אשר תרמו רבות להפצת הרעיון.
בנובמבר 1946 ובאביב 1947 הפנה קודנהובה-קלרגי קריאה לחברי הפרלמנטים האירופיים במטרה לקדם את רעיון האיחוד.
ואכן, קריאתו נשאה פרי עם ייסוד 'האיחוד הפרלמנטרי האירופי' , אשר באופן רשמי נחשב לגוף פרטי.
ועידת היסוד של האיחוד נערכה בגסטד שבשווייץ ב-4 וב-5 ביולי 1947. ועידה כוללת התכנסה כחודשיים אחר כך, ב-8 עד 12 בספטמבר.
בשנים הבאות, עם גבור מגמת האיחוד באירופה: קהילת הפחם והפלדה האירופית, הקהילה הכלכלית האירופית (ידועה גם בשם השוק האירופי המשותף) ועוד, זכה קודנהובה-קלרגי להכרה כאחד מאבות הרעיון שבבסיסם, ולעיטורים וכיבודים בהתאם.
המנון האיחוד האירופי ו'יום אירופה'
בשנת 1929 הציע קודנהובה-קלרגי את 'האודה לשמחה', עיבוד של לודוויג ון בטהובן לשיר שכתב פרידריך שילר, כהמנון אירופה.
בשנת 1955 הוא חזר על הצעתו.
בשנת 1985, כ-13 שנים לאחר מותו של קודנהובה-קלרגי, המנגינה אכן הפכה להמנון הרשמי של האיחוד האירופי (ללא המילים, בשל ריבוי הלשונות באיחוד).
עוד קודם לכן, ב-1972, הפכה האודה להמנון מועצת אירופה.
בשנת 1932, הציע קודנהובה-קלרגי את ה-17 במאי (יום השנה לתזכיר של בריאן, ר' למעלה) כיום אירופה (אשר מצוין בפועל ב-9 במאי, בו נפל המשטר הנאצי).
Gegen die Phrase vom jüdischen Schädling (1933), יחד עם היינריך מאך, לאון פויכטונגר, מקס ברוד וארתור הוליצ'ר (Holitscher)
ריכרד קוהן (, 27 בפברואר 1888 - 16 ביוני 1963), שנודע בכינוי "דומבי" (הוד רוממותו), או "דומבי הקטן" היה שחקן ומאמן כדורגל יהודי אוסטרי.
שיחק שש פעמים במדי נבחרת אוסטרו הונגריה, בראשית המאה העשרים, כקשר התקפי ואף הבקיע שני שערים.
התפרסם בעיקר בזכות היותו מאמנן של אחדות מקבוצות הכדורגל הידועות ביותר באירופה שלפני ואחרי מלחמת העולם השנייה, ובראשן מועדון הכדורגל ברצלונה, פיינורד רוטרדם, "המועדון היהודי" באיירן מינכן ואחרות.
המאמן שהוביל את באיירן מינכן ב-1932 לזכייתה הראשונה באליפות גרמניה וזה שהוביל את פיינורד לשתי זכיות באליפות הולנד, ב-1936 וב-1938.
נולד ב-1888 למשפחה יהודית ממוצא הונגרי, בווינה בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
ב-1904, כשהיה בן 16 התחיל את קריירת המשחק שלו בקבוצת Athletiksport וינה (WAC).
חמש שנים אחר כך היה שותף, כקשר התקפי במסגרת אתלטיק ספורט וינה, לניצחון הראשון אי פעם של קבוצה אירופאית קונטיננטלית על קבוצה אנגלית מקצוענית, קבוצת סנדרלנד.
כעבור כחמש שנים נוספות, בהן זכה גם לתואר "מלך השערים", עבר לשחק באותו תפקיד בקבוצת הפאר ההונגרית של אותן שנים מ.ט.ק.
בודפשט, תחת שרביטו של מי שנחשב למאמן הטוב ביותר באירופה דאז, האנגלי ממוצא אירי ג'ימי הוגאן.
מהוגאן הוא למד את יסודות מקצוע מאמן הכדורגל ועימו ועם קבוצתו אף זכה כמה פעמים באליפות הונגריה.
בתקופה זו הוא קיבל את כינויו "דומבי" ("הוד רוממותו"), ממעריציו ההונגרים והכינוי הזה ליווה אותו לאחר מכן במהלך הקריירה הספורטיבית שלו כולה, הן כשחקן והן כמאמן.
קוהן הופיע ושיחק תחת מדי נבחרת אוסטרו-הונגריה שש פעמים וכבש שני שערים, לרבות השתתפות במשחקי אולימפיאדת סטוקהולם (1912).
ב-1920 נטש את המשחק עצמו והחל לאמן, תחילה באורוגוואי, ואחר כך בגרמניה, בה אימן את הרטה ברלין.
הוא היה זה שהניח את היסודות לעלייתה של האחרונה לגמר אליפות גרמניה שש פעמים במהלך אמצע שנות ה-20 של המאה ה-20, אף כי אז הוא כבר עבר לאמן את גראדאנסקי זאגרב (הגלגול הקודם של דינמו זאגרב של היום).
את גרדנסקי הוביל קוהן לגמר אליפות ממלכת יוגוסלביה ב-1925, אבל בשל הפסדה בגמר לקבוצת SK Jugoslavija הוא הודח וחזר לאמן לזמן קצר באוסטריה ובגרמניה.
בפברואר 1926 מונה בפעם הראשונה למאמן מועדון הכדורגל ברצלונה למשך שנה, אימן אחר כך קבוצות אחרות, בדרך כלל בהצלחה ניכרת וב-1930 מונה למאמן באיירן מינכן.
בתקופה זו כבר היה אחד המאמנים הידועים ביותר בכל אירופה וככל הנראה גם אחד ממקבלי השכר הגבוה ביותר.
קוהן אימן את באיירן מינכן כשלוש שנים והוביל אותה ב-1932 לאליפות גרמניה, לראשונה בתולדותיה, אבל הצלחתו לא הועילה לו עם עליית הנאצים לשלטון בראשית 1933. הוא הודח יחד עם נשיא באיירן היהודי אף הוא קורט לנדאואר ובספטמבר 1933 שמחה ברצלונה לקבלו שוב לשורותיה כמאמנה.
תקופתו השנייה בברצלונה לוותה בביקורת קטלנית מצד הקטלאנים, ותוך שנה הוא מצא עצמו מאמן את פ.צ.
בזל בשווייץ וב-1935 התקבל לראשונה כמאמנה של פיינורד רוטרדם.
קוהן אימן את רוטרדם חמש שנים בהצלחה מסחררת.
הוא הוביל אותה לאליפות הולנד ב-1936 ופעם שנייה ב-1938 ואז רדפו הנאצים אחריו כשכבשו את הולנד במאי 1940. זכייתה של רוטרדם באליפות הולנד באותה שנה הייתה כבר תחת השלטון הנאצי, כשקוהן עצמו כבר איננו מאמן את הקבוצה אלא מסתתר מחשש לחייו כיהודי.
קוהן שרד את אימי השואה, מסתתר כל העת ובסיום מלחמת העולם השנייה עלה שוב מהמחתרת בהולנד וב-1951 חזר לאמן את רוטרדם.
במשך כחמש שנים הוא אימן את הקבוצה לסירוגין עד 1956, עת פרש לגמלאות.
כחודש אחרי פטירתו של קוהן, ב-13 ביולי 1963 נערך משחק פרידה לכבודו, בין באיירן לרוטרדם.
ב-1997 נקרא ברוטרדם, רחוב ריכרד דומבי (Richard Dombistraat), על שמו.
ב-2013, שנת החמישים לפטירתו, ערכה באיירן כוריאוגרפיה מיוחדת לזכרו בעת משחק ליגה עם שטוטגרט.
גנרל ריכרד שטמפל , היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, והתאבד במהלך קרב סטלינגרד.
שטמפל נולד ב-18 ביוני 1891 בחמניץ, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1910 התגייס שטמפל לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-104 (הסקסוני המלכותי ה-5 - נסיך הכתר), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה הצטרף שטמפל לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בספטמבר 1925 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט, וב-1 באפריל 1937 הועלה לדרגת אוברסט, ומונה למפקד רגימנט הרגלים ה-10.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה שטמפל מפקד רגימנט הרגלים ה-10, אשר היה חלק מהדיוויזיה ה-4, ולחם עמו כחלק מהקורפוס הממונע ה-15 במסגרת הארמייה העשירית.
ב-25 באוקטובר 1939 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-108, אשר היה חלק מהדיוויזיה ה-38, ולחם עמו במהלך המערכה על צרפת.
ב-15 באוגוסט 1940 הוא מונה למפקד חטיבת הרובאים ה-14, וב-1 באפריל 1941 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
במהלך מבצע ברברוסה לחם שטמפל עם חטיבתו כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-14 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה, וב-5 באוקטובר 1941 מונה למפקד הדיוויזיה ה-183 עמה לחם במהלך הקרב על מוסקבה.
ב-1 באפריל 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-371, וב-11 באפריל קיבל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
בהמשך לחמה הדיוויזיה יחד עם הקורפוס ה-4 בקרב סטלינגרד במסגרת הארמייה השישית, וב-1 בדצמבר 1942 הועלה שטמפל לדרגת גנרל לויטננט.
ב-26 בינואר 1943 נכנעו שרידי הדיוויזיה לכוחות הצבא האדום, וכעבור זמן קצר התאבד שטמפל.
ריכרד שטיין (Richard Stein; 1909–1992) היה פסנתרן, מלחין ומנצח יהודי-רומני, שחיבר בין היתר את הלהיט מזחלת עם פעמונים.
שטיין נולד ברומאן, רומניה, בן שני למנהל סניף הבנק המקומי.
האח הבכור מת בגיל 16 והוריו הביאו לעולם בת, שעתידה להיות המתרגמת הפורה אנטואנט ראליאן.
שטיין למד מוזיקה בקונסרבטוריון בבוקרשט ובפריז וניצח על תזמורות.
הוא היה מיודד עם סרג'יו צ'ליבידאקה, בן אותה עיר, והשניים הופיעו יחד על שני פסנתרים.
שטיין חיבר בשנים 1934 - 1936 את השיר "מזחלת עם פעמונים", שנכתב בסגנון עממי ונועד, יחד עם שני שירים נוספים שלו, במיוחד לזמרת מריה טנאסה.
עיבודים של מלחינים ומבצעים שונים נמשכו בעולם, כך ברפרטואר של אדית פיאף מופיע השיר בשם Johnny tu n'est pas un ange.
בשנות החמישים לקח לס פול את המנגינה ופרסם אותה בשם Johnny is the Boy for Me מבלי להזכיר את המלחין המקורי ועל כך תבע אותו שטיין למשפט וזכה במשפט, חרף העובדה שלא יכול היה להופיע בעצמו במשפט בארצות הברית בגלל מגבלות מסך הברזל.
השיר קיבל גם גרסה עברית (עם מנה גדושה של יידיש) בשם "גוי של שבת" בביצוע רביעיית מועדון התיאטרון.
ריכרד פון קילמן היה דיפלומט ותעשיין גרמני.
בדצמבר 1917 הסביר פון קילמן כי המטרה העיקרית שלו היא לחתור תחת אחדות מדינות ההסכמה:
ריכרד פון קילמן נולד ב-3 במאי 1873 בקונסטנטינופול.
בין השנים 1908 עד 1914 עבד פון קילמן בשגרירות גרמניה בלונדון, והיה מעורה בחיים הפוליטיים והחברתיים של בריטניה ואירלנד.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר פון קילמן לשגרירות גרמניה בקונסטנטינופול.
באוקטובר 1914 ייסד את "משרד החדשות" שהפך לשופר התעמולה הגרמנית באימפריה העות'מאנית.
התעמולה הגרמנית כללה גלויות של כנסיות הרוסות, אשר שימשו כדי לעורר את רגשות הג'יהאד של אלה שהשתתפו בטבח הנוצרים בקונסטנטינופול בשנת 1896.
במהלך רצח העם הארמני נמנע פון קילמן בתחילה לחשוף את מעשי הטבח באוכלוסייה הארמנית.
פון קילמן, שאהד את ממשלת טורקיה, השתמש במונח "כביכול" ופטר את ממשלת טורקיה מהאחריות למעשי הרצח.
הוא גם הצהיר כי היחס הטורקי לארמנים הוא עניין של "פוליטיקה פנימית".
עם זאת, לבסוף נאלץ פון קילמן להודות כי "חורבן הארמנים הוא בקנה מידה גדול, מדיניות ההשמדה הזו תכתים במשך זמן רב את שמה של טורקיה".
בין ספטמבר 1916 לאוגוסט 1917 שימש כשגריר גרמניה בקונסטנטינופול.
באוגוסט 1917, כשר החוץ של גרמניה, הוביל פון קילמן את המשלחת שניהלה את המשא ומתן לחוזה ברסט-ליטובסק, שהוציא את האימפריה הרוסית מהמלחמה.
כמו כן ב-7 במאי 1918 נחתם הסכם בוקרשט עם רומניה, אשר את המשא-ומתן שלו ניהל פון קילמן.
במהלך השיחות נתקל קילמן בהתנגדות מצד המפקד העליון של הצבא, אריך לודנדורף, אשר רצה להשיג ערבויות טריטוריאליות יציבות יותר בגבולה המזרחי של גרמניה, על מתן חסות גרמנית על המדינות הבלטיות וכמו כן אמצעי זהירות יציבים יותר נגד התפשטות הבולשביזם.
ביולי 1918 נשא קילמן ברייכסטאג נאום אודות המצב הכללי, שבמהלכו הכריז כי לא על הנשק לבדו תוכרע המלחמה, דבר המרמז על כך שתידרש דיפלומטיה למען השגת שלום.
אמירה זו עוררה סערה בגרמניה, ומעמדו של קילמן הידרדר.
הוא כמעט פוטר על ידי הקנצלר גאורג פון הרטלינג ולאחר ריאיון עם הקייזר וילהלם השני, קיסר גרמניה הוא הגיש את התפטרותו ביולי 1918.
לאחר מלחמת העולם הראשונה פרש קילמן מהשירות הדיפלומטי הגרמני, כתב ספרים ועבד כמנהל בית המשפט באולדסטאדט.
כמו כן, כנציג הבעלים של משפחת סטום, הוא עסק גם בתחום הפלדה.
בשנת 1928 קיבל קילמן את תפקיד יושב ראש מועצת התרבות הגרמנית.
כבר בשנת 1932 החל לאסוף חומרים לכתיבת זיכרונותיו, אך רק בתחילת שנת 1939–1940 הוא החל לעבוד על כתיבתם באינטנסיביות.
בנובמבר 1943 נשרף הארכיון הפרטי שלו באחת ההפצצות של ברלין על ידי בעלות הברית.
עקב כך, חלק מאוסף האומנות שלו הועבר מחוץ לברלין.
קילמן סיים את כתיבת זיכרונותיו בספטמבר 1944. עקב ניסיון ההתנקשות בהיטלר שכונה קשר העשרים ביולי, קילמן, כמו רבים אחרים, נעצר באוקטובר אותה שנה, ומסמכיו הוחרמו על ידי הגסטפו.
בקיץ 1947 העביר קילמן את זיכרונותיו למוציא לאור, אך הוא לא זכה לראות את התיקונים הראשונים, כיוון שהוא נפטר ב-16 בפברואר.
וולפגנג שאדוואלט תיאר אותו כך:
לאחר מות אשתו הראשונה ביוני 1917 קילמן נישא בשנית ב-4 במרץ 1920 למארי-אן פרידלנדר-פולד, בתו של התעשיין פריץ פרידלנדר (1858–1917).
הזוג התגרש ב-13 באפריל 1923 במינכן.
ריכרד פון שוורין היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון שוורין נולד ב-24 במאי 1892 בפיטשנדורפסוורדר, והיה אחיו של גרהרד פון שוורין.
בשנת 1910 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה.
על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, עיטור בית הוהנצולרן עם חרבות, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון שוורין לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באפריל 1924 הוא הועלה לדרגת אובר-לויטננט, וב-1 בפברואר 1929 הוא הועלה לדרגת האופטמן.
ב-1 במרץ 1937 הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, וב-26 באוגוסט 1939 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-212.
במהלך המערכה על צרפת ובמהלך מבצע ברברוסה לחם פון שוורין עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מהדיוויזיה ה-79, וב-26 בדצמבר 1941 הוא קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-14 בינואר 1942 מונה פון שוורין למפקד הדיוויזיה ה-79, ובקיץ 1942 לחמה הדיוויזיה במבצע מקרה כחול כחלק מהקורפוס ה-17 במסגרת הארמייה השישית.
לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרב סטלינגרד במסגרת הקורפוס ה-51, וב-31 בינואר 1943 הושמדה הדיוויזיה יחד עם כל הכוחות שהיו בכיס הדרומי, ושרידיה נלקחו לשבי, אולם פון שוורין הוטס אל מחוץ לכיתור ב-9 בינואר.
ב-1 באפריל 1943 הקים פון שוורין את הדיוויזיה מחדש, וב-1 באוקטובר אותה שנה הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-189. ב-24 בנובמבר 1944 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-172, ובאפריל 1945 הוא מונה למפקד דיוויזיית התחלופה ה-617, עליה פיקד עד סוף המלחמה.
ב-19 במרץ 1948 שוחרר פון שוורין מהשבי.
לאחר שחרורו הוא התגורר בעיר דוברוק, עד למותו ב-23 ביולי 1951, והוא בן 59 שנים.
ריכרד תומאלה היה קצין אס אס בגרמניה הנאצית.
כמהנדס אזרחי היה מראשי תוכנית לובלין בפולין הכבושה.
תומאלה הוא מן האחראים הראשיים להקמת מחנות המוות בלז'ץ, סוביבור וטרבלינקה בעת השואה.
תומאלה נולד באננהוף, שלזיה עילית, שבאימפריה הגרמנית.
מחנה המוות הראשון שהוקם תחת פיקוחו היה מחנה בלז'ץ.
הקמת המחנה החלה ב-1 בנובמבר 1941 והסתיימה במרץ 1942, אז החל לפקח על הקמת מחנה סוביבור.
הפועלים שהקימו את המחנות היו אסירים שנלקחו מכפרים ומערים סביב שטחי המחנות.
תומאלה קיבל את הפיקוד על הזונדרקומנדו בסוביבור, חיילי יחידה זו מנו כ-80 אסירים יהודים מן הגטאות סביב המחנה שהובאו למחנה לצורך עבודת פרך.
כיתה של 10 אוקראינים שאומנו במחנה טרווניקי הוכנסו למחנה כדי לפקח על האסירים היהודים.
עם השלמת בניית המחנה כל היהודים בזונדרקומנדו חוסלו והפיקוד על המחנה הועבר מידיו של תומאלה לידי פרנץ שטנגל מאפריל 1942. תומאלה המשיך לפקח ולהקים את מחנה המוות טרבלינקה שהיה העתק כמעט מושלם של סוביבור.
איש האס אס ארווין למברט, שלקח חלק בתוכנית T4 - אותנסיה והיה אחראי על תאי הגזים שהותקנו בטרבלינקה העיד על תומאלה:
לפי הדיווחים, תומאלה הוצא להורג על ידי הנ.ק.ו.ד.
(משטרת ברית המועצות) בצ'כיה ב-12 במאי 1945.
גנרל ריכרד שימפף היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
שימפף נולד ב-16 במאי 1897 באגנפלדן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1915 התגייס שימף לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים הבווארי ה-9 (ורדה), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה נשאר שימפף ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1929 הוא נשלח לכהן כמדריך בבית הספר לטיסה שהוקם בברית המועצות, ובשנת 1930 מונה לקצין מטה במחלקת החימוש במשרד המלחמה.
בשנת 1932 הוא הועלה לדרגת האופטמן, ובשנת 1935 הוא הצטרף ללופטוואפה והועלה לדרגת מיור.
בשנת 1936 הוא הצטרף למשרד התעופה של הרייך, ובשנת 1937 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
באוקטובר 1939 הועלה שימפף לדרגת אוברסט, וב-26 במרץ 1940 מונה לקצין מטה בקבוצת ארמיות A עמה לחם במהלך המערכה על צרפת.
ב-4 בנובמבר 1940 הוא מונה לראש מטה צי האוויר הרביעי, ולאחר מכן הוא שימש כראש מטה של כמה מיחידות הלופטוואפה, ולחם עמן במהלך מבצע ברברוסה.
ב-27 בספטמבר 1942 הועלה שימף לדרגת גנרל מיור, ובדצמבר 1942 הוא מונה למפקד דיוויזיית השדה של הלופטוואפה ה-21, עמה לחם בקרבות בגזרה הצפונית כחלק מהארמייה ה-16. ב-17 בפברואר 1944 הוא מונה למפקד דיוויזיית הצנחנים ה-3, שהייתה חלק מקורפוס הצנחנים ה-2 בפיקודו של אויגן מיינדל.
ב-10 ביוני 1944 הגיעו כוחות הדיוויזיה לנורמנדי, ולחמו שם במסגרת הארמייה השביעית, תוך שהם גורמים אבדות כבדות לכוחות בעלות הברית.
ב-20 באוגוסט 1944 נפצע שימפף ברגלו במהלך הקרבות, וב-26 באוגוסט הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-6 באוקטובר הוענק לו על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-6 בינואר 1945 הוא חזר לפקד על הדיוויזיה.
שימפף לחם עם הדיוויזיה בקרבות בבלגיה ובגרמניה, ובמרץ 1945 הוא נפל בשבי הצבא הבריטי.
ב-22 בדצמבר 1947 שוחרר שימפף מהשבי, ובשנת 1957 הוא הצטרף לבונדסוור, שבו שימש כמפקד המחוז הצבאי ה-3 בדיסלדורף בדרגת גנרל מיור, עד לפרישתו ב-30 ביולי 1962. לאחר מכן הוא התגורר בדיסלדורף, עד לפטירתו ב-30 בדצמבר 1972.
ריכרד שנטייל (בהונגרית: Schöntheil Richárd; צ'וקה, מחוז טורונטאל, 30 ביולי 1874 – בודפשט, 22 בדצמבר 1944) היה מהנדס בניין ואדריכל יהודי-הונגרי.
ריכרד שנטייל נולד במשפחה יהודית כבנם של מוריץ יואכים שנטייל, רופא, ושל אדל גרוסמן.
במחצית השנייה של שנות ה-70 של המאה ה-19 התיישבה המשפחה בקבאניה, כיום רובע 10 של בודפשט.
בשנת 1892 סיים ריכרד את לימודיו בגימנסיה המלכותית ההונגרית ברובע 5. לאחר מכן למד אדריכלות באוניברסיטה המלכותית ההונגרית משנת 1893 וסיים את לימודיו בשנת 1896. הוא השתתף בסקר האנדרטה של קתדרלת דיולהפהרוואר בניהולו של האדריכל אימרה שטיינדל.
ציורי העט שלו שנעשו במקום הוצגו בתערוכת המילניום.
בתחילת דרכו עבד אצל האדריכל אדולף לאנג כמעט שבע שנים.
הוא היה מנהל העבודה של לאנג בבניינים הן בבירה והן בערי השדה, כמו הויגאדו בעיר טורדה וארמון הדואר והאוצר.
ב-27 בפברואר 1902 הוא התחתן עם ארז'בט שרולטה גונסט, בתם של ז'יגמונד גונסט ועמליה פישר.
מנישואים אלה נולדו להם שלושה ילדים: יוליאנה (נפטרה בגיל שבע), לילא עמליה (נישאה בשנת 1929 לאדריכל קלמן לקטוש, בגיור) וגאבור, שלימים הלך בעקבות מקצועו של אביו.
בשנת 1908 שנטייל הקים את "תעשיות הבנייה המאוחדות - שנטייל ושות'." בשנת 1911 הוא ואשתו קנו את המגרש בכיכר מרטינוביץ' 4, שם בנו בית משלהם עד 1913, שם היה גם הסטודיו האדריכלי שלו.
בשנת 1913 הוא היה חבר בוועד המנהל של חברת "תרפיה ומרחצאות אדים".
הוא גויס ונלחם במלחמת העולם הראשונה.
היה סגן בגדוד "המרד ההונגרי הראשון" של בודפשט.
לאחר המלחמה הוא עזב את קבאניה.
בין השנים 1921 ל-1924 הפעיל מיזם משותף עם האדריכל אישטוואן נאג'.
בשנת 1928 כבר היה לו שוב משרד עצמאי.
אשתו נפטרה ב-13 באוקטובר 1933. ב-21 במרץ 1937 התחתן עם אטלקה סוטנר, ילידת העיר בוניהאד, בתם של ג'רג' סוטנר וקטלין קובאץ', שהייתה צעירה ממנו בתשע שנים.
הוא נפטר בגיל 70 בביתו ברחוב קֵק גוֹיוֹ 26. על פי תעודת הפטירה, מותו נגרם בשל ניוון שריר הלב וטרשת עורקים.
כיוון שהוא נפטר לקראת סוף תקופת השואה ומעט לפני שחרור גטו בודפשט אחת הסברות שגם הוא וגם בנו היו קורבנות השואה שלא קיבל ביטוי בתעודות הפטירה שלהם.
הוא תכנן כמה מבנים בקבאניה, ובית הכנסת המקומי גם הוא עבודתו.
בנו, שנולד מנישואיו הראשונים, גאבור שימו (שנטייל ) (1908–1944) היה גם כן אדריכל.
תשעה ימים סביב אגם הבלטון.
(תיאור מסע שהוקדש לבנו גאבור), בודפשט, 1908
ריכרד רפורט (בהונגרית: Rapport Richárd; נולד ב-25 במרץ 1996) הוא שחמטאי הונגרי בדרגת רב-אמן.
כילד פלא בשחמט זכה בתואר רב-אמן בגיל 13 שנים, 11 חודשים ו-6 ימים, ובכך הפך לרב-אמן הצעיר ביותר של הונגריה אי פעם.
הוא היה אלוף הונגריה בשחמט ב-2017.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום ה-29 בעולם והראשון בהונגריה לפי מד כושר.
רפורט נולד בסומבטהיי, לטאמאש וארז'בט, שניהם כלכלנים.
הוא למד שחמט בגיל ארבע מאביו.
בשנת 2006 זכה באליפות אירופה לילדים עד גיל 10. השיג דרגת אמן ב-2008, והפך לאמן בינלאומי בשנה שלאחר מכן.
במרץ 2010, ב-Goth'Art Kupa שב-Szentgotthárd, הוא עמד בדרישות הציונים והדירוג הסופיות לתואר רב-אמן.
הוא הגיע למקום השני בטורניר אחרי מאמנו אלכסנדר בליאבסקי, והשתווה עם לאיוש פורטיש (אחד השחקנים הלא-סובייטיים החזקים במחצית השנייה של המאה ה-20).
כך, בגיל 13 שנים, 11 חודשים ו-6 ימים, הוא הפך לרב-אמן ההונגרי הצעיר ביותר אי פעם (השיא הקודם הוחזק על ידי מתמודד אליפות העולם לשעבר, פיטר לקו), ולרב-אמן החמישי הצעיר בהיסטוריה באותה תקופה.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום הראשון בהונגריה וה-29 בעולם לפי מד כושר.
במאי, רפורט חלק מקום הראשון בתחרות השחמט של Sigeman &amp; Co, יחד עם נייג'ל שורט ונילס גרנדליוס, וניצחו בשובר שוויון.
בדצמבר, רפורט זכה באליפות אירופה בשחמט מהיר וסיים במקום הרביעי באליפות אירופה בשחמט בליץ .
בין ה-20 ל-23 בדצמבר, רפורט ניצח במשחק נגד השחקן הסיני בן ה-17 ויי יי, שנערך ביאנצ'נג, שבסין.
באותו זמן, רפורט היה "השחקן הצעיר" (מתחת לגיל 21) בעל הדירוג הגבוה ביותר 2717, וויי יי היה השני בדירוג הגבוה ביותר עם 2707. הם היו בשוויון של ארבעה משחקים קלאסיים עם ניצחון כל אחד ושתי תוצאות תיקו, ואז השוו במשחק שובר שוויון של שני משחקי בליץ, ניצחו אחד כל אחד.
שובר השוויון האחרון של המשחק היה משחק ארמגדון, שבו ניצח רפורט בכלים השחורים.
בתחרות העל טאטא סטיל 2017 בינואר הוא שיחק את משחקו הראשון נגד מגנוס קרלסן וניצח בלבן ב-33 מהלכים.
הוא זכה באליפות הונגריה בשחמט במאי 2017.
הוא גם זכה בטורניר שכוסה על ידי רב-האמן סיימון ויליאמס במופע שלו בשם Checkmate, וסיים לפני המדורג הבכיר, ארקדי ניידיץ', ומתמודד אליפות העולם נייג'ל שורט .
רפורט ניצח את סם שנקלנד במשחק ביניהם שנערך במסגרת דו-קרב של ארצות הברית נגד יתר העולם.
רפורט דורג במקום ה-13 בעולם לפי מד כושר בתחילת מגפת הקורונה וזה היה דירוגו במשך כשנה עד שחודשו התחרויות.
בדצמבר 2020, רפורט זכה בטורניר דנז'ו ה-11. הוא היה השחקן היחיד שנותר ללא הפסד וסיים חצי נקודה לפני דינג לירן.
בדירוג אוקטובר 2021, עלה רפורט לראשונה לעשירייה הראשונה לפי דירוג מד כושר כשדורג במקום העשירי עם מד כושר 2770, שהיה השיא האישי עד לאותו מועד.
ב־4 החודשים שלאחר מכן הוא דורג במקומות 11 או 12.
הוא זכה בחלק השני, מתוך שלוש של גראנד פרי 2022 ובשילוב התוצאות האחרות הוא סיים מאחד משני המקומות הראשונים בגראנד פרי והעפיל לתחרות המועמדים 2022.
בעקבות ההישגים בתחרויות הגראנד פרי הוא דורג במקום ה-7 לפי מד כושר בדירוג אפריל עם מד כושר של 2776 ובכך הוא שבר את השיא האישי שלו מאוקטובר 2021.
הוא נשוי לרב-אמן לנשים הסרבית .
רפורט משתמש לעיתים קרובות בפתיחות חריגות אפילו בתחרויות חזקות.
אחת הנפוצות שבהן היא מתקפת נימצו-לארסן, הידועה גם בשם הפתיחה של לארסן.
ריכרד קרל פרידירך ברנהרד פון קראוול היה גנרל גרמני, ומפקד כוחות במהלך מלחמת העולם הראשונה.
פון קראוול נולד ב-17 באוגוסט 1861 בזאגאן, והיה בנם של הגנרל הפרוסי קרל פון קראוול ואשתו מריה לבית שטרכוויץ פון גרוס-זאוכה וקמינץ.
בשנת 1880 הוא התגייס ל והצטרף לרגימנט הרגלים ה-14 (פומרניה ה-3), ומילא בצבא תפקידי פיקוד ומטה.
ב-22 ביולי 1900 הועלה לדרגת מיור, ולאחר מכן מונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-27. ב-16 באוקטובר 1906 מונה קראוול לראש מטה הקורפוס ה-2, וב-27 בינואר 1909 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
ב-21 בפברואר 1911 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-19 (פומרניה ה-2), וב-21 באפריל 1912 מונה למפקד חטיבת הרגלים ה-34 בשוורין.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה הוביל קראוול את חטיבתו במסגרת דיוויזיית הרגלים ה-17 בחזית המערבית.
חייליו השתתפו בהתקדמות דרך בלגיה לצרפת, לחמו בקרב סן-קנטן ולאחר מכן נלחמו בקרב האורק.
ב-22 בספטמבר 1914 הוא מונה למפקד דיוויזיית המילואים ה-17 באזור ממערב לרויה וליד נויון.
ב-18 באפריל 1915 הוא הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
ב-17 בספטמבר 1915 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-101 והשתתף עמה במערכה נגד סרביה, וב-19 בנובמבר באותה שנה מונה למפקד הדיוויזיה ה-105, עמה לחם במקדוניה ובשנה שלאחר מכן בחזית המזרחית בסטריפה.
ב-6 בספטמבר 1916 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-3 באגם נארוך.
ב-2 בפברואר 1917 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-54 על הפוטנה, ובמקביל הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
ב-25 בפברואר 1917 מונה למפקד הקורפוס ה-4 בפלנדריה, עימו השתתף בקרב על הליס באפריל 1918 כחלק ממתקפת האביב הגרמנית, ולאחר מכן פיקד עליו עד תום המלחמה.
לאחר שביתת הנשק, הוא מונה למפקד הקורפוס ה-2 מ-17 בדצמבר 1918 עד 22 ביוני 1919, ולאחר מכן השתחרר מהצבא וחזר לביתו.
לאחר המלחמה חי פון קראוול בברלין, עד מותו ב-14 ביוני 1943.
ריצ'רד פדר (בצ'כית: Richard Feder; ואצלוויצה , 26 באוגוסט 1875 – ברנו, 18 בנובמבר 1970) היה מלומד יהודי-צ'כי, רב, אסיר במחנה טרזיינשטט, מתרגם ספרותי וסופר.
ריכרד פדר למד בבית ספר יהודי-גרמני בבנשוב , ואחר כך סיים את לימודיו בגימנסיה הפיאריסטית בפראג.
לאחר מכן למד פילוסופיה בווינה ובתום לימודיו למד בסמינר הרבנים בעיר.
בין השנים 1896–1903 למד במכון לתרגום ספרות עברית.
הוא כתב יצירות היסטוריות על תולדות הקהילות היהודיות, כמו גם ספרי לימוד רבים ויצירות אקדמיות פופולריות על האמונה היהודית.
לאחר סמיכתו לרבנות ומינויו לרב בשנת 1903, הוא עבד תחילה בקויטין , אחר כך בלוני
וברודניצה נאד לאבם , לפני שהגיע לבסוף לקולין בשנת 1917, שם כיהן כרב הקהילה היהודית של קולין בין השנים 1917–1942 ו-1945–1953. הוא גם לימד באקדמיה המסחרית בקולין.
לאחר כניסת הכוחות הגרמנים לצ'כיה, (עוד בטרם פרצה מלחמת העולם השנייה) הבין את הסכנה האורבת לאוכלוסייה היהודית ולכן ניסה לארגן את הגירת היהודים לארץ שאינה בשליטת הנציונל-סוציאליסטים.
ב-26 באפריל 1939 כתב מכתב למשרד הרווחה והבריאות ובו פירט את רעיונותיו להגירה המונית של יהודים.
במכתב כבר הציע את הצעדים הארגוניים הראשונים ודיבר על קבוצה של כ-500 יהודים מהעיר.
עם זאת, אף אחת מהתוכניות הללו לא מומשה (מהן ההגירה לגיאנה הצרפתית הייתה המבטיחה ביותר).
ב-1942, בגיל כמעט 67, הוא גורש למחנה הריכוז טרזינשטט מצפון לפראג.
הוא שרד את השואה, ולאחר שחרורו ב-1945, הוא שוב קיבל לידיו את תפקידו כרב בקולין.
ב-1953 נשלח לברנו, שם הפך תחיחלה לרב מחוזי מוראביה-שלזיה שמושבו היה בברנו, לאחר מכן לרב הראשי ב-1961, ונשאר בתפקיד זה 17 שנים, עד מותו.
ב-1947 כתב את הספר "טרגדיה יהודית" (Židovská tragedie), שהוא אחד הפרסומים הראשונים על השואה בצ'כוסלובקיה.
זהו אחד הדיווחים הבודדים על התנסותו של רב במחנה ריכוז.
העיתונאי מוריץ ריינינגהאוס אמר את הדברים הבאים במהלך ערב קריאה בפוטסדאם ב-2006:
פדר איבד את כל משפחתו במהלך השואה.
בנו ויקטור גורש לגטו זמושץ' ב-28 באפריל 1942, שם נרצח לבסוף.
רעייתו הילדה נפטרה ב-24 בדצמבר 1942 בטרזיינשטט.
בנו, אבז'ן (Evžen), וכלתו רוז'נה (Růžena), וכן בנם בן השנתיים וחצי, יוסף, גורשו לאושוויץ ב-15 במאי 1944, ונרצחו שם.
בתו, רות, ובעלה, פאבל הלר, ובנם בן ה-15, וולטר, נרצחו באושוויץ ב-28 באוקטובר 1944.
אבני נגף על שם נרצחי משפחתו:
רִיכַרְד קְרוֹנֶר היה פילוסוף ותאולוג גרמני ממוצא יהודי.
קרונר היה מקורב ל של הנאו-קאנטיאניזם, אך גם תרם תרומות חשובות לנאו-הגליאניזם, במיוחד עם עבודתו "Von Kant bis Hegel " ("מקאנט להגל").
האב, טראוגוט קרונר (Traugott Kroner 1854–1899), בנו של רב מגלץ, היה רופא ופריבט-דוצנט בברסלאו, האם מרגרט קרונר (Margarete Kroner) לבית היימן (Heyman) הגיעה ממשפחה תעשייתית אמידה.
לקרונר היה אח צעיר יותר, הפסל .
משנת 1895 למד ריצ'רד קרונר ב בברסלאו, אותה סיים ב-1902 לאחר בחינות הבגרות (Abitur).
הוא הוטבל לנצרות בעודו בבית הספר.
אליס קאופמן (Alice Kauffmann), אשתו לעתיד, באה גם היא ממשפחת תעשיינים בברסלאו והייתה בת דודתו של מקס בורן.
הוא פגש את שניהם במהלך שיעורי ריקוד בבית אמה של אליס.
הוא למד פילוסופיה וספרות בברסלאו מ ו (1865–1933) ופסיכולוגיה מהרמן אבינגהאוס.
בסמסטר החורף של 1902/02 למד באוניברסיטת הומבולדט של ברלין אצל וילהלם דילתיי וגאורג זימל, ולאחר מכן בקיץ 1903 באוניברסיטת היידלברג אצל ו.
קרונר חזר לברסלאו פעמיים כסטודנט, שם עשה שירות צבאי בגדוד תותחנים מאוקטובר 1905 עד אוקטובר 1906. לאחר מכן המשיך את לימודיו בעצת וינדלבנד בגלל העניין האפיסטמולוגי שלו באוניברסיטת פרייבורג.
שם הוא קיבל את הדוקטורט שלו בשנת 1908 מהיינריך ריקרט עם העבודה "Über logische und ästhetische Allgemeinheit" ("על אוניברסליות לוגית ואסתטית").
בתיאור העבודה ברבעון לפילוסופיה "" נאמר:
במקביל, העבודה הייתה אחת הבחינות הראשונות של הפנומנולוגיה של אדמונד הוסרל.
ב-12 במאי 1908 הוא התחתן עם חברת ילדותו אליס בברסלאו.
נולדה להם בת יחידה גרדה (Gerda) בשנת 1909, שלימים הפכה למרצה לבלשנות באן ארבור.
בשנת 1910 היה קרונר מייסד שותף של כתב העת "לוגוס" (Logos), שפורסם בחוג ידידים עם סטפון, , סרגיוס הסן (Sergius Hessen 1887–1950) וניקולאי פון בובנוף (Nikolai von Bubnoff 1880–1962) נדון והוחלט בין היתר בבית ריקרט.
עורך הכרך הראשון היה מהליס.
קרונר הפך לעורך שותף מהכרך השלישי ולעורך יחיד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
הרעיון של כתב העת היה בינלאומי ובינתחומי.
המטרה הייתה לא רק לפתח עמדות תאורטיות, אלא גם להשפיע ישירות על סוגיות תרבותיות עדכניות.
בכרך הראשון של הלוגוס פרסם קרונר חיבור שבו הוצגה לראשונה הפילוסופיה של אנרי ברגסון בגרמנית.
לאחר שברגסון דיבר בצורה חיובית על עבודה זו, זו הפכה לנקודת המוצא של קרונר, לפוסט דוקטורט שהוצגה ב-1912, בנושא "Zweck und Gesetz in der Biologie" ("התכלית והחוק בביולוגיה").
ב-1 במרץ 1912 הפך קרונר למרצה לפילוסופיה בפרייבורג.
לאחר ארבע שנות שירות במלחמת העולם הראשונה, סיים קרונר את שירותו כקפטן וזכה בצלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
הוא המשיך את לימודיו אצל ריקרט ולאחר מכן אצל הוסרל.
ב-14 במרץ 1919 הועלה לדרגה לא רשמית של פרופסור.
בשנת 1920 הוא קיבל משרת הוראה בשכר של שלוש שנים על הפילוסופיה של האידיאליזם הגרמני, שאפשרה לו לראשונה להתפרנס.
זה הביא ליצירה בת שני הכרכים "מקאנט להגל", שדרכה מצא גם תשומת לב והכרה בינלאומית.
ב-1922 נכשל מינויו לפרופסור חבר באוניברסיטת מרבורג, שבה ניתנה העדפה למרטין היידגר.
בשנת 1924, בתמיכתו של ויקטור קלמפרר, הוא מונה לראש הקתדרה ל"פדגוגיה ופילוסופיה תאורטית" באוניברסיטה הטכנית של דרזדן, שם ניצח בתחרות עם .
בדרזדן פגש קרונר את , עמו עבד בתחילה ביחסי ידידות, אך התרחק ממנו כאשר באומלר התנגד נחרצות לאידיאליזם ולפילוסופיית הערכים מ-1926 ואילך.
מ-1925 הגיע פאול טיליך לדרזדן, איתו התיידד קרונר.
כמו כן בשנת 1925, חברו פיודור סטפון מצא משרה כפרופסור חבר.
בנוסף לעבודתם באוניברסיטה, קרונר ואשתו דאגו למגוון רחב של התרועעות בווילה הגדולה שלהם על האלבה: "חלק גדול מדרזדן האינטלקטואלית והאמנותית נפגש שם להרצאות, שעות תה, דיונים, הצגות תיאטרון, אבל גם לפסטיבלי קיץ מתחת לפנסים".
בשנת 1928 קיבל קרונר פרופסורה באוניברסיטת קיל כיורשו של לפרופסורה אך ורק בפילוסופיה.
מסמסטר הקיץ של 1929 הוא הצליח להתרכז יותר בנושא המיוחד שלו, האידיאליזם הגרמני.
בקונגרס הגל הבינלאומי הראשון בהאג, הוא נבחר כהגליאני גרמני מוביל ליושב ראש הראשון של פדרציית הגל (Hegelbund) הבינלאומית החדשה שהוקמה.
הוא כיהן בנשיאות עד 1934.
בנוסף למחויבותו להגל, פרסם קרונר ב-1931 את הספר: "Kulturphilosophische Grundlegung der Politik" ("בסיס תרבות-פילוסופי של הפוליטיקה"), שבו מתח ביקורת על רעיון "המדינה המוחלטת" שבו דוגלים הפשיזם והבולשביזם כאחד.
ייתכן שהגישה הפוליטית השמרנית אך הדמוקרטית שהובעה בספר הייתה אחת הסיבות לכך שאחרי שהנאצים "תפסו את השלטון", הפריעו להרצאותיו, אם כי כמשתתף פעיל במלחמת העולם הראשונה הוא רשמית עדיין לא היה מושפע מחוק לשיקום שירות המדינה המקצועי.
זה הוביל להעברה כפויה לאוניברסיטת גתה בפרנקפורט ב-1934. שם הומלץ לו בדחיפות לפרוש מרצונו כדי למנוע נזק אישי נוסף.
קרונר קיבל את העצה והלך אל גיסתו קלייר קאופמן (1897–1942), שלמדה אף היא אצל ריקרט ב-1935 בברלין.
ב-1938 החליט לבסוף להגר לאנגליה, שם לימד באוניברסיטת אוקספורד במשך שלוש שנים.
ב-1940 עבר לבסוף לארצות הברית, שם לימד פילוסופיה של הדת ב בניו יורק מ-1941 ועד פרישתו ב-1952.
ריכרד היינריך קרל פון קונטה היה גנרל חיל הרגלים גרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הוא עוטר על השתתפותו בקרב בלאו ווד בעיטור הפור לה מריט.
פון קונטה נולד ב-24 בנובמבר 1856 והיה בנם של הגנרל מיור הפרוסי ריכרד פון קונטה ורעייתו קולסטין אדלהייד פון קאלדן (1832–1893).
אחיו הצעיר אלפרד (1858–1927) פתח אף הוא בקריירה צבאית והגיע לדרגת גנרל לויטננט.
בהגיעו מחיל הצוערים, הצטרף קונטה ל של הצבא הגרמני הקיסרי ב-23 ביולי 1874 כצוער.
לאחר מכן מונה לשליש בקורפוס ה-17. ב-27 בינואר 1898, קונטה הועלה במקביל לדרגת מיור ברגימנט הרגלים ה-98 (מץ).
בסופו של דבר מונה קונטה למפקד הגדוד ה-1 של רגימנט הגרנדירים של המשמר ה-5. ב-27 בינואר 1905, כעת בתור אוברסט-לויטננט, הוא הועבר לרגימנט הרגלים ה-116 "הקיסר וילהלם" (הדוכסות הגדולה של הסן ה-2) בגיסן.
קונטה הועלה לדרגת אוברסט ב-14 באפריל 1907 והוביל את מ-21 במאי 1907 עד 19 במרץ 1911. לאחר מכן מונה למפקד חטיבת הרגלים ה-18 תוך כדי קידום לדרגת גנרל מיור.
ב-31 בדצמבר 1913 הועלה קונטה לדרגת גנרל לויטננט ומונה למפקד הדיוויזיה הראשונה היוקרתית בקניגסברג.
קונטה הוביל את הדיוויזיה שלו כחלק מהקורפוס הראשון והארמייה השמינית בחזית המזרחית כשפרצה מלחמת העולם הראשונה.
באוגוסט הוא הצטיין תחת הגנרל הרמן פון פרנסואה בקרב טננברג, במיוחד ובספטמבר 1914 בקרב הראשון של האגמים המזוריים.
בין ה-25 ל-29 בנובמבר לחמה הדיוויזיה שלו ליד לודז' והתקדמה לכיוון לוביץ' - סאניקי בתחילת דצמבר 1914. בראשית שנת 1915 עמדה הדיוויזיה שלו באזור בולימוב על ה-Rawka - Bzura.
בינואר 1915, הדיוויזיה של קונטה עברה לחזית הקרפטית ולחמה תחת ארמיית הדרום בפיקודו של גנרל אלכסנדר פון לינסינגן.
ב-23 במרץ 1915 הוכפפה הדיוויזיה של קונטה ל, ויחד עם דיוויזיית המשמר ה-3, הם הסתערו על ה-Zwinin ב-9 באפריל.
בסוף יוני 1915 חצו חייליו את הדניסטר, באמצע יולי לחם ליד הרוביישוב ובתחילת אוגוסט הגיעה הדיוויזיה שלו לחלם.
על הישגיו קיבל קונטה את עיטור צלב המפקד של מסדר בית המלוכה של הוהנצולרן עם חרבות ב-14 במאי 1915.
בתחילת מרץ 1916 הועברה הדיוויזיה הראשונה לחזית המערבית ונלחמה בקרב ורדן.
ב-7 באוגוסט 1916 מונה קונטה למפקד קורפוס המילואים הרביעי, במזרח.
על הישגי חייליו בהגנה על מתקפת ברוסילוב, זכה קונטה ב-15 באוקטובר 1916 בעיטור פור לה מריט.
באביב 1918 עבר קורפוס המילואים הרביעי לחזית המערבית, עמד בתחילה במבלט סן-מייל ולאחר מכן הפך לחלק מהארמייה ה-18, בפיקודו של גנרל אוסקר פון הוטייה, עימה לחם במהלך מבצע מיכאל.
על הצלחת הקורפוס שלו, זכה קונטה בתוספת עלי האלון עבור איטור הפור לה מריט ב-26 במרץ 1918. במהלך הקרב השלישי על האן, קורפוס המילואים ה-4. צורף לארמייה ה-7. ביוני 1918, הקורפוס של קונטה התמודד מול יחידות טריות של חיל הנחתים של ארצות הברית בזמן שצעדו למארן במהלך קרב בלאו ווד.
בסוף יולי, עקב התקפות נגד חזקות של הצרפתים, פינוי העמדות על המארן הייתה הכרחית וחייליו הוחזרו לאזור ההתחלה הישן שלהם.
באוגוסט 1918 הוענק לו עיטור מסדר הכתר, דרגה ראשונה עם חרבות על הטבעת; והועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
לאחר תום המלחמה הוביל קונטה את חייליו חזרה הביתה.
לאחר שחרור הקורפוס שלו הוא הגיש את התפטרותו ופרש משירות צבאי ב-6 בינואר 1919. לאחר מכן התגורר קונטה בעיר פרנקפורט על האודר עד מותו ב-30 בינואר 1941.
מתילדה (* 1885), אחות ראשית של הצלב האדום הגרמני
ריכרד מילר היה היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
מילר נולד ב-4 בנובמבר 1891 באמזלך, שהשתייכה לקיסרות הגרמנית.
בשנת 1908 התגייס מילר לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לגדוד ההנדסה ה-9, עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
על פעולותיו בקרבות הוא קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף מילר לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 ביוני 1933 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 במרץ 1936 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט.
ב-1 באוגוסט 1938 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-20 בנובמבר אותה שנה מונה למפקד גדוד ההנדסה ה-62.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מונה מילר למפקד רגימנט ההנדסה ה-511, ופיקד עליו במהלך הקרבות השונים.
ב-4 בפברואר 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-211 בחזית המזרחית, וב-1 במרץ אותה שנה הועלה לדרגת גנרל-מיור.
ב-1 בינואר 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט, וב-7 במרץ 1943 הוא קיבל על פעולותיו בקרבות את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
מילר נהרג ב-16 ביולי 1943 צפונית מזרחית לאוריול, במהלך קרב קורסק.
רִיכַרְד רַייצֶנְשְׁטַיין היה פילולוג קלאסי גרמני וחוקר דת יוון העתיקה, הרמטיציזם וגנוסיס.
רייצנשטיין היה סטודנט בגימנסיה מריה מגדלה בברסלאו עד שסיים את לימודיו ב-1879. לאחר מכן למד בברלין אצל תאודור מומזן וקיבל את הדוקטורט שלו ב-1884 אצל יוהאנס ואלן עם מחקר קריטי למקור על מחברים אבודים כמו קאטו הזקן וקולומלה.
לאחר מכן עבד זמן רב בספריות איטלקיות מטעם מומזן.
ב-24 בפברואר 1888, רייצנשטיין הוסמך כפרופסור בברסלאו עם מחקר על בעיות מפורטות של תיאור מסע אלכסנדר על ידי אריאנוס.
בשנת 1889 הוא הפך לפרופסור חבר לפילולוגיה קלאסית באוניברסיטת רוסטוק.
מ-1892 עד 1893 רייצנשטיין היה פרופסור מן המניין ב, ולאחר מכן עבר לאוניברסיטת שטרסבורג.
המפגש שלו עם הנציגים המקומיים של הפרשנות ההיסטורית-ביקורתית והיכרותו עם האגיפטולוג הגרמני , אותו ליווה רייצנשטיין במסע מחקר ומחקר ב-1898 ושממצאי הפפירוס שלו היוו את הבסיס לאוסף כתבי היד של רייצנשטיין בשטרסבורג, העניקו לרייצנשטיין השראה לעסוק בשאלות של ההיסטוריה של הדת.
בשנת 1911 הוא מונה לאוניברסיטת פרייבורג ובשנת 1914 לאוניברסיטת גטינגן בתור היורש של .
שם הוא היה נציג פורץ דרך של , אם כי בתקופה זו כמעט ולא עסק בנושאים של תולדות הדתות, אלא כמעט אך ורק בסופרים לטיניים.
רייצנשטיין פרש מהפרופסורה שלו ב-1928. יורשו בקתדרה היה אדוארד פרנקל.
לאחר מותו הקדישו לו תלמידיו עיתון חגיגי לרגל יום הולדתו ה-70 ב-2 באפריל 1931, אשר נערך על ידי אדוארד פרנקל ו.
ריכרד רייצנשטיין היה נשוי לאנטוניה קייל (1864–1934) משנת 1890. לזוג נולדו בת ושני בנים: הספרן ריכרד רייצנשטיין (1894–1982) והפילולוג הקלאסי (1897–1976).
בנוסף, בעקבות השמיסט , הוא הצביע על חשיבותן של המסורות המנדאיות להבנת הבשורה על פי יוחנן ומעל לכל ההסבר על טבילתו של יוחנן וטקס הטבילה הנוצרי הקדום.
רעיונות אלה נקלטו מאוחר יותר על ידי התאולוג רודולף בולטמן במיוחד.
רייצנשטיין גם הפנה את תשומת הלב להקבלות בין חייהם של פילוסופים הלניסטים ורומנים על מסעות לבין ספרות הבשורות האפוקריפיות.
לבסוף, הייתה לו השפעה משמעותית על מחקר תאוגניס.
רִיכַרְד תּוּרְנְוַלְד היה אנתרופולוג וסוציולוג אוסטרי, שנודע בזכות מחקריו ההשוואתיים על מוסדות חברתיים.
הוא למד משפטים, כלכלה ושפות מזרחיות בברלין, ובשנת 1891 קיבל תואר במשפטים.
לאחר מכן קיבל משרה ממשלתית, ובעת שהוצב בבוסניה (החל משנת 1896), הוא ערך מחקר על האקלים החברתי והכלכלי המקומי.
בשנת 1898 הוא נסע למצרים, ולאחר ששב לברלין, למד אגיפטולוגיה ואשורולוגיה (1901–1905).
בברלין, הוא מצא עבודה כעוזר אוצר במוזיאון האתנולוגי.
בשנת 1917 הוא השלים את ההביליטציה שלו באוניברסיטת האלה, וכמה שנים מאוחר יותר החל להרצות על סוציולוגיה ואנתרופולוגיה בברלין (1924).
בין השנים 1931 ל-1936 הוא לימד בארצות הברית, והרצה בהרווארד, בייל ובאוניברסיטת קליפורניה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, כפרופסור באוניברסיטה החופשית של ברלין, הוא הקים את המכון לאנתרופולוגיה חברתית ותרבותית.
במהלך הקריירה שלו, ערך תורנוולד מחקרים אתנו-סוציולוגיים באיי שלמה ובמיקרונזיה (1906–1909).
בגינאה החדשה (1912–15) הוא היה האירופאי הראשון שעלה לרמות הגבוהות של מרכז גינאה החדשה, יחד עם הגאוגרף הגרמני , שהיה גם הוא חבר ב"משלחת הקיסרית-אוגוסטה-פלוס" (Kaiserin-Augusta-Fluss Expedition) בשנים 1912–1913. מאוחר יותר הוא נסע למזרח אפריקה (1930) כדי להמשיך את מחקריו.
הוא חלק על הדעות המקובלות של וילהלם וונדט ולוסיאן לוי-בריהל, והאמין שבאמצעות ניתוח השוואתי של מוסדות חברתיים, ניתן להסביר טוב יותר את ההבדלים ביניהם וכיצד הבדלים אלה קובעים את התפקוד הבסיסי של כל מוסד.
כך, על ידי השוואת מבנים חברתיים תפקודיים, תורנוולד יצר רצפים של התפתחות היסטורית.
האנתרופולוג האמריקאי שיבח אותו בהספד כ"אחד האתנולוגים הפוריים ביותר בזמנו".
בשנת 1925 הוא ייסד את כתב העת "Zeitschrift für Völkerpsychologie und Soziologie" (כתב עת לפסיכולוגיה של עמים ולסוציולוגיה), פרסום ששמו שונה מאוחר יותר ל-"".
בין השנים 1931 ל-1934, הוא פרסם את היצירה שזכתה להערכה רבה, "Die menschliche Gesellschaft in ihren ethno-soziologischen Grundlagen" ("היסודות האתנו-סוציולוגיים של החברה האנושית"), אשר כללה חמישה כרכים.
רִימָּה היא שלב הזחל במחזור חייו של הזבוב.
גודל הרימה נע בין 2 עד 12 מילימטר בהתאם לשלב הגדילה בו היא נמצאת.
צבען של מרבית הרימות משתנה בטווח של לבן כבוי (Off-White) עד חום בהיר, אף על פי כן חלקן יכולות אף להיות בצבע צהוב או אדמדם.
הן בעלי זוג גפיים דקים דמויות קרס המשמשות לאכילה אך חסרות רגליים.
מחזור החיים של הזבוב מורכב מ-4 שלבים: ביצה, רימה, גולם ובוגר (זבוב).
הביצים יכולות להיות מוטלות בכל מקום בו יש די מזון עבור הרימות ובתנאי שהוא לח במידה מספקת.
בין מקומות אלו נמנים צואת בעלי חיים, דשן, בריכות מים אך בעיקר בבשר נרקב.
הביצים בוקעות בתוך 20-8 שעות מרגע הטלתן, מיד עם הבקיעה מופיעה הרימה המאביסה עצמה בבשר עד שהיא מוכנה לעבור לשלב הגולם.
בשלב זה עוזבת הרימה את מקור המזון ועוברת למקום לחלוחי יותר על מנת להפוך לגולם.
לאחר 12–14 ימים בוקע מן הגולם זבוב בוגר.
האדם למד לרתום את תכונותיה המיוחדות של הרימה למטרות שונות בתחומים מגוונים.
הרפואה בעבר ובהווה משתמשת ברימות בשל טבען - הן מכרסמות בעור נגוע מבלי לפגוע ברקמות הבריאות.
השימוש ברימות מאפשר למעשה לנקות ולחטא פצעים פתוחים מתאים מתים.
בעבר, טרם המצאת האנטיביוטיקה, השתמשו רופאים ברימות כדי לחטא פצעים פתוחים.
גם כיום, ברפואה המודרנית, כאשר לא ניתן לבצע ניתוחים להסרת נמקים וזיהומים בשל חשש מסיבוכים, אחד הפתרונות הוא שימוש ברימות לצורך החיטוי של האזור מהתאים הנגועים.
הרימות הלבנות מפוזרות ממבחנה סטרילית על פני האזור הנגוע ומיד מכוסות בתחבושות כדי לשמור על הסטריליות של האזור.
זמן ההמתנה תלוי בהיקף הפציעה, ובסיומו הרימות תופחות לגודלן המרבי, בעוד האזור הנגוע מתנקה לחלוטין מזיהום.
הטיפול נחשב לטיפול חדשני ומקובל כיום בבתי חולים רבים ברחבי העולם.
חוקרי זיהוי פלילי בוחנים לעיתים רימות הנמצאות בגופות על מנת לקבוע את שעת המוות.
רימות מהוות מזון לחיות מחמד כמו ציפורים וזוחלים.
יש כמה פסוקים בהם מופיעה הרימה, בדברי איוב: .
בדרך כלל הרימה נזכרת כסמל או כחלק מתיאור של מוות.
לפעמים המקרא גם כותב תולעת בהקשרים שכנראה הכוונה לרימות, לדוגמה: .
רימון הוא אתר מקראי בצפון הנגב, בנחלת שבט יהודה.
האתר נמצא כק"מ דרומית לקיבוץ להב, כ-20 ק"מ צפונית מזרחית לבאר שבע, במקום המכונה "חרבת רמליה" או "חורבת רימון".
במקום נמצאו שרידי בית כנסת עתיק שהוקם במחצית השנייה של המאה ה-3.
אוסביוס מקיסריה כולל אותה בין יישובי דרומא וכותב: רימון היום, לא ידוע - "גם אותה לכד יהושע ויך את מלכה, אשר הייתה בנחלת שמעון ויהודה.
ועתה היא חרמון, כפר גדול מאוד של יהודים טז' מילין מבית גוברין לדרום בדרומא".
מדרום לקיבוץ להב מצויות חורבות של יישוב גדול הנקרא בפי הערבים "חירבת א-רממין".
לפי הצליל, שנשמר בשם הערבי, משערים כי במקום שכנה העיר רימון המזכרת במקרא ובמקורות תלמודיים.
קיבוץ להב שוכן צפונית לאתר, בנוי על תל שכונה "תל חווילפה".
בתל נמצאו שרידים מהתקופה הישראלית ונטו לזהות את המקום כ"צקלג" המקראית, העיר בה ישב דוד בחסות אכיש מלך גת (ספר שמואל א' כ"ז, א'-ו').
צקלג היה גם שמו של הקיבוץ בשנים הראשונות להקמתו.
מצפון מזרח לתל חלוילפה מצויה חורבה נוספת מתקופה מאוחרת יותר.
נחשפו בה קברים וגלוסקמאות - ארונות קבורה קטנים מאבן.
על אחד מגלוסקמאות נמצא עיטור רוזטה - שהיה עיטור יהודי מקובל.
צבי אילן ציטט חוקרים הסבורים, כי הקברים שייכים ל"תלא" המוזכרת אצל אוסביוס מקיסריה בתור "כפר גדול של יהודים".
הארכאולוג רם גופנא סבור כי משמעות השם הארמי "תלא" הוא "התל" - השם שניתן למקום אחרי שהיישוב עצמו חדל להתקיים בתל.