tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פעילות יתר ועליה חריגה של לחץ הדם, זיעה, ותגובות אוטונומיות נוספות לכאב או תחושות.
חשובה ידיעת הרמה המדויקת של פגיעה בחוט השדרה כדי לחזות איזה חלקים בגוף יושפעו כתוצאה משיתוק ואובדן תפקוד.
מצוינים להלן ההשפעות הטיפוסיות לפגיעה בחוט השדרה לפי מיקום (כמו גם בטבלה משמאל).
חשוב לזכור כי בשעה שאיבחון פגיעות מלאות יהיה צפוי, הרי שפגיעות לא מלאות הן ארעיות ויכולות להשתנות מהתיאורים להלן.
פגיעות צוואריות גורמות לטטרפלגיה (נכות בארבע גפיים) חלקית או מלאה.
בהסתמך על המיקום המדויק של הפגיעה, אדם עם פגיעת חוט שדרה באזור הצוואר יכול לקבל חזרה מידה מסוימת של תפקוד כמפורט להלן, אך בשאר המקרים נותר משותק.
חוליה C3 ומעלה - אובדן פעילות של הסרעפת בעיקר ונדרשת פעולת צנרור או הנשמה מלאכותית.
C4 - אפשרות לחזרת תפקוד מסוים של שריר הזרוע הדו ראשי וכתפיים, אך חלש.
C5 - אפשרות לחזרת תפקוד שריר הזרוע הדו ראשי והכתפיים, אך לא של שורש כף היד או כף היד.
C6 - חזרת תפקוד מסוים של שליטה בשורש כף היד, אך ללא פעילות בכף היד.
C7 ו-T1 - אפשרות ליישור הזרועות, אך ניכרת בעיה ברכישת מיומנות עם כף היד והאצבעות.
C7 זו הרמה לפעילות עצמאית.
פגיעות בחוליות בית החזה ומטה גורמות לשיתוק הגפיים התחתונים.
כפות הידיים, הזרועות, הראש והנשימה בדרך כלל לא מושפעים.
T1 - T8 - לעיתים קרובות מאפשרות שליטה בכפות הידיים, אך חסרות שליטה בשרירי הבטן אזי שליטה בגו היא קשה או שבלתי אפשרית.
ההשפעות חמורות פחות כאשר הפגיעה נמוכה יותר.
T9 - T12 - מאפשרות שליטה טובה בשרירי הגב והבטן, והאיזון בעת ישיבה הוא טוב מאוד.
פגיעות מותניות ושל עצם הזנב
ההשפעות לפגיעות מותניות או של עצם הזנב הן שליטה מופחתת ברגליים ובמותניים, במערכת השתן, ובפי הטבעת.
תסמונת חוט מרכזי ותסמונות אחרות
"תסמונת החוט המרכזי" (Central Cord syndrome) (תמונה 1) זו תצורה של פגיעת חוט שדרה לא מלאה המאופיינת על ידי פגיעה בתפקוד הזרועות וכפות הידיים, וכן, במידה פחותה יותר, ברגליים.
הדבר מתייחס גם לפרפלגיה הפוכה, משום שכפות הידיים והזרועות משותקות בעוד הרגליים והחלק התחתון עובד כראוי.
לרוב, הנזק הוא לחוט השדרה באזור הצווארי או בחלקו העליון של בית החזה, ומתאפיין בחולשה בזרועות וחסך יחסי של הרגליים עם אובדן תחושתי משתנה.
מצב זה משויך לאיסכמיה, דימום או נקרוזה המערבים את החלקים המרכזיים של חוט השדרה (כמות המסלולים העצביים הגדולה שמעבירים מידע היישר מקליפת המוח).
סיבים מרובים של אקסון המיועדים לרגליים נשמרים עקב מיקומם החיצוני בחוט השדרה.
דפוס קליני זה מתגלה לאחר החלמה מהלם שדרתי כתוצאה מבצקת ממושכת מסביב או בקרבת החוליה, היוצרת לחץ על חוט השדרה.
הסימפטומים יכולים להשתנות או נשארים קבועים.
תסמונת שדרתית קדמית (Anterior Spinal syndrome) (תמונה 2) זו גם פגיעה לא מלאה בחוט השדרה.
מתחת לאזור הפגיעה, נפגעים באופן מלא התפקוד המוטורי ותחושות כאב וטמפרטורה.
תחושת מגע קל, פרופריוספציה (תחושת הגוף במרחב) ותחושת רטט נשמרות בלתי פגועות.
קיימת גם תסמונת שדרתית אחורית, אך תופעה זו נדירה יותר.
תסמונת בראון-סקארד (תמונה 3) קורה בדרך כלל כאשר חוט השדרה נפגם בחלקו הצדי.
באותו צד של הפגיעה יש אובדן בפעילות המוטורית, בתחושה הפרופריאוצפטיבית ובתחושת הרטט.
בצידה הנגדי של הפגיעה יש אובדן של תחושת כאב, טמפרטורה ומגע קל.
במקרה טראומתי כגון תאונות דרכים, חשוב למנוע תזוזה של עמוד השדרה, כדי למנוע קריעה אפשרית של חוט השדרה.
פעולה זו מתבצעת בין השאר על ידי קיבוע לקרש גב.
טיפול בפגיעות חמורות בחוט השדרה מערבת שימוש במנה גבוהה של מתילפרדניזולון במידה והפגיעה התרחשה בפרק הזמן של שמונה שעות.
ההמלצה מבוססת על "מחקרי פגיעות חוט שדרה אקוטיים" 2 ו-3 (NASCIS).
טיפולים נסיוניים, כגון טיפול בתאי גזע מבוצעים ברחבי העולם, אך הוכחות מדעיות חותכות ליעילותם אינן עדיין בנמצא.
בישראל קיימים מספר מרכזים רפואיים בהם נעשה שיקום נפגעי חוט שדרה.
לרשות המטופלים עומדים אמצעי הדמיה ומעבדה מתקדמים וייעוץ של טובי המומחים בארץ בתחום האורתופדיה, הנוירולוגיה, הנוירוכירורגיה, מחלות זיהומיות, פסיכיאטריה, מחלות פנימיות, רפואת אף אוזן גרון, פלסטיקה, כירורגיה ועוד.
בין המקרים הידועים של פגיעה בחוט השדרה כתוצאה מתאונה, הוא המקרה של השחקן כריסטופר ריב מ-1995, שנאבק בשיתוק עד מותו בעקבות סיבוכים הקשורים לכך ב-2004 .
פגי לי הייתה זמרת ג'אז, שחקנית קולנוע ופזמונאית אמריקאית פופולרית משנות הארבעים ועד שנות השישים.
פגי לי נולדה בשם נורמה דלוריס אגסטרום לאב ממוצא שוודי ולאם ממוצא נורווגי בדקוטה הצפונית, ארצות הברית.
היא הייתה השביעית מבין שמונה ילדי המשפחה.
אמה נפטרה כשהייתה לי בת 4. עוד בשנות לימודיה בבית הספר שרה בתחנות רדיו מקומיות, אחד ממנחי תוכניות אלה שינה את שמה לשם פגי לי.
בגיל 17 נסעה ללוס אנג'לס ולאחר מכן המשיכה לשיקגו, שם הופיעה ב-Buttery Room שבמלון אמבסדור בעיר.
שם שמע אותה מוביל הביג בנד בני גודמן והתלהב.
ב-1941 הצטרפה פגי לי ללהקתו ונשארה עמה שנתיים.
ב-1942 היה לה כבר להיט שהגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים, Somebody Else Is Taking My Place וב-1943 הגיע להיטה השני ?Why Don't You Do Right למקום הראשון, מכר למעלה ממיליון עותקים והפך אותה לכוכבת.
באותה שנה השתתפה בשני סרטים יחד עם תזמורתו של בני גודמן, Stage Door Canteen ו-The Powers Girl.
בראשית 1943 הצטרף לתזמורת גיטריסט בשם דייב ברבור (Dave Barbour), השניים התאהבו והפרו את אחד מכלליו של גודמן לפיו אסור שיהיו יחסים רומנטיים בין נגני התזמורת לזמרת.
במרץ אותה שנה נישאו השניים ועזבו את תזמורתו של גודמן.
ב-11 בנובמבר 1943, נולדה לזוג בת, ניקי לי פוסטר.
ב-1947, לאחר ששהתה בבית וגידלה את בתם ניקי הוחתמה על ידי דייב דקסטר לחברת התקליטים קפיטול רקורדס והקליטה מספר להיטים שהגיעו למקום הראשון במצעדי הפזמונים בהם "מניינה" (Mañana).
כמו כן כתבה מילים לשירים אותם הלחין בעלה, חלקם היו פופולריים ביותר באותה תקופה.
אחד מלהיטיה המפורסמים היה "עגילי זהב" מתוך הסרט "עגילי זהב" שהלחין ויקטור יאנג.
ב-1951 התגרשה מברבור אך המשיכה לכתוב שירים, יחד עם מלחינים כהרולד ארלן, דיוק אלינגטון, קווינסי ג'ונס, מל טורמה וויקטור יאנג.
בין השירים שכתבה נמנים "ג'וני גיטר" (עם ויקטור יאנג), "אל תעשן במיטה" (עם ארלן) ו"הלב הוא צייד בודד" שנכתב עם מל טורמה.
ב-1952 הופיעה בחידוש לסרט זמר הג'אז וב-1955 הופיעה כמדובבת בסרט האנימציה של וולט דיסני, היפהפייה והיחפן, לו גם כתבה מילים לחלק מהשירים.
למעשה דמות כלבת הפקינז "פג" הוכנסה לסרט כדי לאפשר ללי להשתתף בו.
באותה שנה גילמה את דמותה של רוז הופקינס בסרט Pete Kelly's Blues, עבור תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
היא זכתה גם בשלושה פרסי גראמי, בהם אחד על מפעל חיים.
בין השנים 1953 - 1959 הקליטה תשעה תקליטים בחברת דקה, ולאחר מכן חזרה לקפיטול עד 1972 והוציאה עוד 32 תקליטים, ברובם שרה סטנדרטים של ג'אז.
ב-1960 הקליטה את להיטה הגדול ביותר Fever, זה היה למעשה חידוש של שיר מ-1956, אך היא הפכה אותו למזוהה עמה באופן מוחלט ואף הוסיפה לו שני בתים ("רומיאו ויוליה" וקפטן סמית ופוקהונטס).
היא המשיכה להופיע עד ימיה האחרונים למרות שסבלה מסוכרת.
ב-1995 זכתה פגי לי לפרס גראמי למפעל חיים.
זמרים רבים ציינו את שמה כהשראה לשירתם, בהם ג'ודי גרלנד, פרנק סינטרה, פול מקרטני, בט מידלר, מדונה ודאסטי ספרינגפילד.
ב-2003 התקיים לזכרה מופע מחווה בקרנגי הול בניו יורק בהשתתפות ננסי סינטרה, דבי הארי ("בלונדי"), פטולה קלארק ועוד.
הדמות מיס פיגי מתוכנית החבובות נעשתה בהשראתה של פגי לי שקראה לעצמה בהופעותיה "מיס פגי לי".
מרגרט אן "פגי" ליפטון הייתה שחקנית, זמרת ודוגמנית יהודייה-אמריקאית.
התפרסמה בזכות הופעותיה בסדרת הטלוויזיה "כנופיה חוקית" , שזיכה אותה בפרס גלובוס הזהב.
ידועה גם בתפקידה ב"טווין פיקס" של דייוויד לינץ', בתור נורמה ג'נינגס.
ליפטון נולדה בניו יורק, למשפחה יהודית ממוצא אשכנזי מרוסיה ומלטביה.
בתם של ריטה הטי והרולד ליפטון.
גדלה בכפר לורנס שבלונג איילנד עם אחיה רוברט וקנת'.
למדה בבית ספר המקצועי לילדים בעיר ניו יורק.
החלה בתור דוגמנית כשהתגלתה על ידי חברת הדוגמנות פורד.
בגיל 18 עברה עם משפחתה להתגורר בלוס אנג'לס וחתמה חוזה עם חברת ההפקות הקולנועיות "סרטי יוניברסל".
את הופעת הבכורה שלה ערכה בתוכנית הטלוויזיה הקומית "המופע של ג'ון פורסיית'" .
ליפטון התפרסמה ברחבי ארצות הברית בשנת 1968 כשנבחרה לתפקיד ראשי בדרמת המשטרה "כנופיה חוקית", כשהופיעה במשך חמש שנים בסדרה בדמותה של ג'וליה בארנס, וזכתה על כך בפרס גלובוס הזהב ב-1970 ובארבע מועמדויות לפרס אמי.
לאחר מכן שיחקה בסדרת הדרמה של דייוויד לינץ' "טווין פיקס" בה גילמה את נורמה ג'נינגס, בעלת קפיטריה קטנה.
ליפטון השתתפה גם בגרסה הקולנועית של לינץ' לסדרה "טווין פיקס: אש הולכת איתי" ב-1992.
שיחקה ב-1997 בסרטו של קווין קוסטנר "הדוור".
בשנת 1999 שיחקה בתפקיד קטן בתור דודתה של הדמות הראשית בסרט "כנופיה חוקית"; אשר מבוססת על סדרת הטלוויזיה בה כיכבה ליפטון בשנות השישים והשבעים.
ה-2010 שיחקה בסרט "להתאהב ברומא".
בשנת 2017 שיחקה בקומדיה "נשמה של כלב", בבימויו של לאסה הלסטרם, ושיחקה בסדרת הטלוויזיה "הנה… ג'וני!" שיצר פול רייזר לרשת הולו.
ניהלה זוגיות מתוקשרת עם הזמר אלביס פרסלי, אך מערכת היחסים לא צלחה והשניים נפרדו.
בצעירותה חקרה ליפטון את דתות העולם ובעיקרן את ההינדואיזם ואת הסיינטולוגיה.
בשנת 1974 נישאה ליפטון למוזיקאי קווינסי ג'ונס, לזוג נולדו שתי בנות, השחקנית ומעצבת האופנה קידאדה ג'ונס והשחקנית ראשידה ג'ונס.
לאחר נישואיה החליטה לנטוש את תחום המשחק ולהתמקד יותר בחיי משפחתה.
ליפטון וג'ונס התגרשו בשנת 1989, לאחר שנפרדו עוד ב-1986.
בשנת 2004 אובחנה ליפטון כחולת סרטן המעי הגס, לאחר תקופת טיפולים כימותרפיים ארוכה שנמשכה למעלה משנה החלימה זמנית מהמחלה.
נפטרה מסרטן המעי הגס בלוס אנג'לס ב-11 במאי 2019.
פִּגְיוֹן אֻנּוֹת, או בשמו ההיסטורי (בתרגום לעברית) - פגיון ביצים , הוא פגיון שלניצב שלו צורה ייחודית: לשמורה שתי בליטות סגלגלות הדומות למבושיו של גבר .
השמורה עשויה על פי רוב כיחידה אחת עם ידית העץ, והיא מחוזקת בחלקה העליון על ידי טבעת מתכת מעוצבת.
סוג פגיון זה היה נפוץ בסקנדינביה, פלנדריה, אנגליה וסקוטלנד בין המאות ה-13 וה-18, ובמיוחד בתקופת בית טיודור.
באנגליה השתמשו בו שודדי הגבולות (border reivers) כגיבוי לחנית ולחרב.
מספר רב של פגיונות מסוג זה התגלו בטרופת האונייה "מרי רוז" מן המאה ה-16. אופן השימוש ב"פגיון הביצים" דמה לאופן השימוש בדירק הסקוטי.
היסטוריונים של כלי הנשק בתקופה הוויקטוריאנית החליפו את שמו ל"פגיון אונות" (kidney dagger), על שום הדמיון – לדעתם - לאונות של כליות, וזאת כדי להימנע מכל קונוטציה מינית.
במאות ה-16 וה-17 ייצרו באנגליה את ידית הפגיון משורשי עץ הנקרא באנגלית dudgeon, ובתקופה זו מכונה לעיתים הפגיון בשמות "דאג'ן", "פגיון דאג'ן" ו"פגיון בעל ניצב דאג'ן".
מרי מרגרט "פגי" קאס הייתה שחקנית וקומיקאית אמריקאית, זוכת פרס טוני ומועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1958 על הופעתה בסרט "דודה מיים".
קאס נולדה בבוסטון למרגרט קאס וריימונד ג'יימס.
קאס רדפה אחר קריירת כבר משחק מגיל צעיר.
לאחר תקופת לימודים ב"בית הספר קיימבריג' הלטיני לדרמה" עברה קאס להתגורר בניו יורק שם עבדה כמזכירה, מוקדנית וגם בתור דוגמנית.
היא זכתה להזדמנות על בימות תיאטרון לקראת סוף שנות ה-40 ותחילת שנות ה-50 של המאה ה-20.
קאס זכתה להכרה לראשונה בשנת 1956 בזכות תפקידה כמזכירה אגנס גוץ' במחזה "דודה מיים", תפקיד בעבורו זכתה קאס בפרס טוני.
בשנת 1958 המחזה עובד קולנועית על ידי מורטון דהקוסטה, העיבוד הוכתר כמוצלח ביותר וקאס שחזרה על תפקיד אגנס גוץ' הועמדה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב.
קאס המשיכה לשחק בתיאטרון ובטלוויזיה והשתתפה במספר מצומצם של סרטים כמו "If It's Tuesday, This Must Be Belgium" של מל סטיוארט.
בשנת 1987 שיחקה בסיטקום בת עונה 1 של רשת FOX "נשים בכלא", בתור אווה שיפלי לצדה של סי-סי-אייץ' פאונדר.
קאס נפטרה ב-8 במרץ 1999 ממצב של אי-ספיקת לב כשהיא בת 74 .
קאס הייתה נשואה לכומר ולמחנך יוג'ין מייקל פיניי ולא היו לה ילדים.
פגייגיאי (בליטאית: Pagėgių savivaldybė ) היא אחת מ-60 הרשויות המקומיות של ליטא, השוכנת במערב המדינה על גבול רוסיה, במחוז טאורגה.
רשות מקומית פגייגיאי משתרעת על פני 537 קמ"ר, ואוכלוסייתה מנתה בשנת 2014, קרוב ל-9,000 תושבים.
העיירה הגדולה ביותר ברשות מקומית היא פגייגיאי, המשמשת כמרכז המנהלי שלו.
פגיון המסבאה או פגיון הקבצן (מדי פעם נקרא גם פגיון החלפה, פגיון קרוב ניצב או פגיון שיכר) הוא סוג של פגיון אנגלי שהיה כבד וארוך.
הפגיון היה הפגיון הסטנדרטי באנגליה מהמאה ה-16 עד אמצע המאה ה-18, והיה מורכב מלהב ארוך, רחב וישר, וידית גדולה כבדה בצורת כלוב ששימשה כאגרופן.
בדרך כלל הוא שקל כקילו ונחגר על הגב התחתון.
פגיון הקבצן היה נפוץ כנשק אזרחי, הוא היה יעיל כנגד חרבות ונשקי מוט, וקצר מספיק לשימוש בפאב צפוף.
פגי גייל פלמינג (באנגלית Peggy Gail Fleming; נולדה ב-27 ביולי 1948) היא מחליקה אומנותית על הקרח אמריקאית בעברה, אלופה אולימפית (גרנובל 1968), שלוש פעמים אלופת עולם (1966–1968) ו-5 פעמים אלופת ארצות הברית (1964–1968) בהחלקה אמנותית ליחידות.
פלמינג שימשה כפרשנית טלוויזיה בהחלקה אמנותית על קרח במשך 20 שנים, כולל מספר במשחקי החורף האולימפיים.
פלמינג נולדה בסן חוזה שבקליפורניה, בתו של דוריס אליזבת ואלברט יוג'ין פלמינג, עיתונאי ונחת לשעבר.
היא החלה להחליק בגיל תשע כאשר משפחתה עברה לגור בקליבלנד, ועד מהרה החלה להחליק באופן מקצועי בעידוד אביה.
ב-1961, כשמלאו לפגי שתים עשרה, נהרג מאמנה, ויליאם קיפ, בהתרסקות טיסת 548 של חברת סבנה , יחד עם שאר נבחרת ההחלקה האמנותית של ארצות הברית שהייתה בדרכה לאליפות העולם בהחלקה אמנותית של 1961. לאחר מכן קרלו פאסי היה למאמן של פלמינג.
סגנון ההחלקה יוצא הדופן שלה הוביל לזכייה בחמישה תוארי אליפות ארצות הברית, שלושה תוארי אלופת העולם ולזכייתה במדליית זהב אולימפית באולימפיאדת גרנובל (1968).
לאחר שהייתה לאלופה אולימפית, כמחליקה אומנותית מקצועית פלמינג הופיעה בתוכניות טלוויזיה מגוונות, ביניהן בתוכניתו של פרי קומו, בפרק הספיישל לכבוד חג המולד של 1974, וכן יצאה למסעי הופעות רבים, כגון מסע ההופעות של Ice Capades.
בתקופת המלחמה הקרה, פלמינג צילמה תוכנית טלוויזיה שנערכה בברית המועצות וכן החליקה בסין לצלילי התזמורת הלאומית של סין Butterfly Lovers' Violin Concerto.
מ-1981, פלמינג משמשת כפרשנית החלקה אומנותית בתוכנית הטלוויזיה של איי.
ב-1993 פרסמה Associated Press את תוצאות מחקר לאומי של כל ענפי הספורט, ובמסמך זה פלמינג דורגה כאחת משלוש הספורטאיות הפופולריות ביותר באמריקה, לאחר עמיתותיה אלופות האולימפיות מרי לו רטון ודורותי האמיל.
פגי פלמינג חלתה בסרטן השד ב-1998. הסרטן אובחן בשלביו המוקדמים ותוצאות הניתוח היה מוצלחות.
בעקבות ההתמודדות עם המחלה, פלמינג הייתה לפעילה במאבק נגד סרטן השד, עודדה נשים לערוך בדיקות לגילוי מוקדם של המחלה.
ב-13 ביוני 1970 נישאה פלמינג לבן זוגה משחר נעוריה, גרג ג.
נקינס, רופא עור לשעבר אשר היה מחליק אומנותי לזוגות באופן חובבני.
היקב הפיק קרוב ל-2,000 ארגזים של יין בשנה עם מותגים כגון "כוריאוגרפיה קברנה" ו"סן-פרנסיסקו שיראז רוזה." היקב תרם את כל הרווחים מהמותג "ניצחונות רוזה" לצדקה אשר הועברה לארגונים התומכים בחקר מחלת סרטן השד.
בשנת 1988 יצרה המטבעה והמותג לייצור בובות חרסינה The Franklin Mint, בובת חרסינה בשם "פגי פלמינג" אשר נוצרה בדמותה.
ב-2007 הופיעה פלמינג בתפקיד שופטת בסרט להבי התהילה.
בשנת 2010 הפיק הארגון Art of the Olympians, המאגד יצירות אומנות של אלופים אולימפיים, סרט תיעודי של 30 דקות בהשתתפותה של פלמינג וכן עבודותיה של פלמינג מוצגות בתערוכות הארגון.
ב-2010 נפצעה פלמינג ואושפזה לזמן קצר בעקבות תאונת דרכים בתהלוכת כלי הרכב הממונעים כשהיא והאלופה האולימפית וונטה פלאוארס (Vonetta Flowers) נסעו יחד עם בנו של סגן נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן בשיירה של אולימפיאדת החורף בוונקובר בפברואר 2010.
ב-2011 הייתה פלמינג לדוברת מותג התרופות נגד שיעול Robitussin, אשר שם המשפחה שלה נשמע כמו אחד את הסימפטומים בהם מטפלות התרופות.
ב-2003 זכתה פלמינג בפרס המצוינות על שם לומברדי מהקרן למלחמה בסרטן.
הפרס נוסד לזכרו של המאמן וינס לומברדי, ומוענק מדי שנה לאדם אשר תרומותיו הן ברוח עשייתו.
פגי פלמינג הוזכרה רבות בחוברות הקומיקס פינאטס במהלך שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. בשנים אלו, דמותו של סנופי הייתה מאוהבת כליל בדמותה של פלמינג.
ב-22 בפברואר 2011 ביצעה הלהקה טריי אנסטסיו שיר על פלמינג, שכותרתו "פגי".
בפרק של קומיוניטי, בן צ'אנג לבש שמלה זהה לזו של פגי פלמינג במסיבת הריקודים של ליל כל הקדושים, והאשים בגזענות את כל מי שזיהה אותו בטעות כמחליק אסיאתי.
שירלי שזיהתה אותו אמרה "תמיד אהבתי את פגי פלמינג".
פגיעה במאמץ המלחמתי הוא מונח משפטי מתקופת גרמניה הנאצית, שנטבע בשנת 1938 בצו של ממשלת גרמניה הנאצית בו ביקש אדולף היטלר לדכא כל התנגדות למשטר הנאצי או לוורמאכט.
על פי הצו, הסתה, חתרנות, "ערעור המורל הצבאי", המרדה ותבוסתנות נחשבות כעבירות שדינן עונש מוות.
הצו המקורי חל רק על אנשי צבא, אך לאחר שנה יצא צו נוסף החל על כלל אזרחי המדינה.
אזרחים רבים נשפטו על פגיעה במאמץ המלחמתי לאחר שהביעו ביקורת על ההנהגה הפוליטית או על הצבא; רובם הוצאו להורג.
סרבני מצפון, בפרט, הורשעו לעיתים קרובות בפגיעה במאמץ המלחמתי והוצאו להורג.
אמנם הסרבנות הייתה מותרת על פי החוק, אך הרשעת הסרבנים נעשתה כדי להרתיע אחרים.
בשנים 1998–2002 בוצעו שינויים רבים במשפט הפלילי הגרמני, ונמחקו מספרי החוקים הסעיפים על פגיעה במאמץ המלחמתי.
כל גזרי הדין שנגזרו על ידי מערכת המשפט הנאצית הוכרזו כבלתי-צודקים ובטלים.
פגיעה במאמץ המלחמתי - השם בגרמנית
בגרמנית המונח נקרא Wehrkraftzersetzung, מילה המורכבת משני חלקים: Wehrkraft - כוחות ההגנה, ו-zersetzung - מילה שמשמעותה ריקבון, התפרקות, ובהשאלה גם חתרנות, פגיעה או השחתה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, קמה התנגדות של גופים וארגונים חברתיים, קציני צבא, פקידים בכירים בדימוס, אנשי אקדמיה, אנשי עסקים, תנועות סטודנטים, פועלים, תנועות פוליטיות שמאליות, מלוכניות וימניות-מתונות, גורמים דתיים, ויחידים שקצו במשטר האימים.
תנועת ההתנגדות הגרמנית לנאציזם פעלה במצב שבו רוב העם הגרמני תמך בהיטלר ובמשטרו באופן פנאטי, עיוור כמעט.
לקראת מלחמת העולם השנייה חששו מנהיגי גרמניה הנאצית והוורמאכט מהישנותם של אירועים כמו המהפכה הגרמנית של 1918, בה חיילים התמרדו נגד מפקדיהם ועוררו מהפכה שהביאה לפירוק הקיסרות הגרמנית וכינון רפובליקת ויימאר, ומאגדת תקיעת הסכין בגב, שנחשבה לחלק מההיסטוריה הרשמית של גרמניה.
חשש זה גרם לממשלה לדכא כל ביטוי של התנגדות למשטר.
לשון הצו בקוד העונשין הצבאי הנאצי
ב-17 באוגוסט 1938 הוציאה ממשלת גרמניה הנאצית צו המרחיב את חוק העונשין הצבאי ומכליל בו סעיף שנקרא "ערעור הכוח הצבאי" .
הצו מגדיר כעבירה צבאית כל ביקורת או התנגדות למנהיגות הפוליטית והצבאית הנאצית.
הצו הרחיב את "חוק הבגידה" שנחקק ב-1934, והוסיף לו עונש מוות, עם אופציה לזיכוי או למאסר רק במקרים קלים.
באוגוסט 1939 הוציאה הממשלה צו דומה שהוחל על אזרחי המדינה, מתוך כוונה למנוע פגיעה במוטיבציה של חיילי הוורמאכט.
הצו גם ביטל את זכות הערעור על גזר הדין, והקנה לשופטים צבאיים סמכות לשפוט אזרחים.
בתחילת 1943 הועברה סמכות השיפוט לבית הדין העממי הנאצי.
בית המשפט העממי הטיל לרוב עונשי מוות.
דברי תבוסתנות נדונו לעיתים בבית דין שדה.
מקרה כזה קרה לנורברט אנגל, פיזיותרפיסט בבית חולים צבאי גרמני.
הוא נידון למוות לאחר שהביע את צערו על כך שקשר העשרים ביולי נכשל, ואחות ששמעה את דבריו דיווחה עליו לרשויות.
אנגל הצליח לברוח להולנד וניצל מהוצאה להורג.
הצו נגד פגיעה במאמץ המלחמתי סימל שלב חדש ברדיפת המתנגדים הפוליטיים לנאציזם, ורבים מהם הוצאו להורג.
על פי הנתונים הרשמיים של הוורמאכט מ-30 ביוני 1944 הורשעו 14,262 בני אדם בפגיעה במאמץ המלחמתי, אך היסטוריונים מעריכים שמספר ההרשעות היה קרוב ל-30,000. שככל שהמלחמה נמשכה, גברה הביקורת, וכך עלו בהתמדה מספר ההרשעות וההוצאות להורג לקראת סוף המלחמה.
ב-4 במאי 1945, עם כניעת גרמניה הנאצית, ביטלה המפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית את כל הערכאות המשפטיות של גרמניה הנאצית, לרבות בתי משפט צבאיים, והחילה את חוק מס' 153, המבטל את כל חוקי גרמניה הנאצית.
בשנים 2002-1998 בוצעו שינויים רבים במשפט הפלילי הגרמני, ונמחקו מספרי החוקים הסעיפים על פגיעה במאמץ המלחמתי.
בחוקה של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה נותר סעיף בודד המגדיר כעבירה פלילית כל פעולה שיש בה כדי להפריע לפעולות הבונדסוור.
אנשים שהוצאו להורג בגין פגיעה במאמץ המלחמתי
בין האנשים שהוצאו להורג בגין פגיעה במאמץ המלחמתי נמנים אוטו ואליזה המפל, אלי האצק, אריך קנאוף, הנס שול, סופי שול ופרנץ יגרשטטר.
פגי ת'ורפ-בייטס הייתה שחקנית אנגלייה, שהופיעה בתפקיד הילדה אשתו של רמפול בשלוש העונות הראשונות בסדרת הטלוויזיה "רמפול".
היא שיחקה בתפקידי משנה רבים על במת התיאטרון ועל מסכי הקולנוע והטלוויזיה.
הוא למדה בבית הספר הית'פילד, בבית הספר למחול "Cone School of Dancing" ובאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA).
אחר כך החלה להופיע בתיאטרון רפרטוארי בברמינגהאם, בריסטול, הרוגייט ועם להקת התיאטרון הרפרטוארי של ה-BBC.
בקולנוע שיחקה בסרטים "נערה ושמה ג'ורג'י" ו-"Mosquito Squadron".
בטלוויזיה הופיעה ת'ורפ-בייטס בסדרות "Timeslip" ו"שובו של המלאך".
ב-1966 שיחקה בדרמה הקומית "Mrs Thursday".
עוד השתתפה בסדרה "לא יאומן כי יסופר" ובסיטקום "The Young Ones".
ת'ורפ בייטס הייתה נשואה לשחקן בריאן אולטון.
מרגרט "פגי" שיפן היא אמריקאית שהתפרסמה בעקבות היותה המרגלת בעלת השכר הגבוה ביותר בתקופת המהפכה האמריקאית.
שיפן פגשה את בנדיקט ארנולד, בעלה ויחד החלו לקשור קשר עם המשטר הבריטי כנגד המשטר האמריקאי.
לפגי היה תפקיד חשוב ביצירת הקשר שבסופו של דבר נחשף.
מרגרט שיפן נולדה ב-11 ביולי 1760 בארצות הברית, פילדלפיה.
היא כונתה "פגי" והייתה בתה הרביעית והצעירה ביותר של אדוארד שיפן ומרגרט פרנסיס, בתו של טנץ' פרנסיס.
פגי נולדה למשפחה ממעמד גבוה בפילדלפיה.
בין אנשי המשפחה נמנים שני ראשי ערים של פילדלפיה והמייסד של שיפנסבורג פנסילבניה.
אדוארד שיפן היה שופט במקצועו וחבר במועצה המחוזית של פנסילבניה; משפחת שיפן הייתה חלוקה בדעותיה הפוליטיות ואביה השופט נחשב הן נייטרלי והן שמרן ואף נאמן לשלטון הבריטי.
פגי הייתה הצעירה ביותר מבין ילדי המשפחה, זאת על אף שלאחר לידתה נולדו שני בנים נוספים אך הם מתו בינקותם ולכן פגי קיבלה יחס מועדף.
קיימות עדויות לכך שפגי נהנתה מהאזנה למוזיקה, תפירה וציור.
בנוסף למדה פוליטיקה כהשראה מאביה, ותחת ליוויו שלו למדה על הכלכלה והכוחות שהובילו למהפכה האמריקאית.
מערכת היחסים עם בנדיקט ארנולד
היוזמה הבריטית של פילדלפיה בספטמבר 1777, ומשפחת שיפן אירחו בביתם התכנסויות חברתיות, בהתאם לאינטרסים הפוליטיים ולעמדות שלהם.
ג'ון אנדרה, קצין תחת פיקודו של הגנרל ויליאם הואו נהג להתארח אצלם לעיתים קרובות, ונתן תשומת לב מיוחדת לפגי.
על אף שהבריטים ועמם אנדרה, עזבו את העיר ביוני 1778 בעקבות הצטרפות צרפת למלחמה, השניים נשארו בקשר.
בסוף קיץ 1778, שיפן פגשה את ארנולד, מפקד הצבא היבשתי של פילדלפיה.
הוא החל לחזר אחריה, למרות השוני והמחלוקות בינו לבין אביה של פגי, השופט אדוארד שיפן.
זמן קצר לאחר מכן, ארנולד שלח לאדוארד מכתב ובו הוא מבקש להינשא לפגי.
השופט שיפן היה סקפטי לגבי ארנולד בגלל בעיותיו המשפטיות.
ב-1779, הוועד הפועל העליון של פנסילבניה הגיש 8 כתבי אישום נגד ארנולד בגין שחיתות, ולבסוף הוא הורשע בשני סעיפים קטנים.
למרות זאת, אדוארד שיפן נתן את רשותו לארנולד להינשא לפגי והם נישאו ב-8 אפריל 1779.
ארנולד רכש את האחוזה "מאונט פלזנט" ב-22 מרץ 1779, אך הזוג לא התגורר בה, אלא במפקדתו של ארנולד.
כזוג צעיר, פגי יצרה קשר עם ידידה מהעבר, רס"ן ג'ון אנדרה שהפך למפקד הריגול של הגנרל קלינטון.
לשניים היו חברים קרובים שעסקו גם הם בריגול.
היסטוריונים מסוימים מאמינים שפגי שיפן ניהלה את התכתובות בין ארנולד לאנדרה ושלחה סודות צבאיים לבריטים עוד לפני חתונתה.
אחרים חושדים כי התקשורת של ארנולד ואנדרה נוהלה על ידי הכומר ג'ונתן אודל וג'וזף סטנסברי שהיו גם הם נאמנים לשלטון הבריטי.
ארנולד העסיק את ג'וזף סטנסברי בחודש מאי, 1779 כמתווך מול הבריטים זמן קצר לאחר שנישא.
גנרל קלינטון פקד על רס"ן אנדרה להמשיך במבצע וכך החלה תקשורת חשאית בין אנדרה וארנולד.
המסרים אשר הוחלפו היו מועברים לעיתים על ידי פגי.
מכתבים בכתב ידה כללו הודעות מקודדות שנכתבו על ידי בנדיקט ארנולד בדיו בלתי נראית.
גנרל ארנולד התפטר משירותו במרץ 1779 בעקבות זעמו על היחס שקיבל בפילדלפיה.
כפי שתיאם עם הבריטים במהלך ההתקשרות הסודית הוא קיבל את הפיקוד על ווסט פוינט, עמדת הגנה אמריקנית קריטית במעלה נהר הדסון.
פגי וילדה הפעוט, אדוארד שיפן ארנולד (נולד ב-19 במרץ 1780) עברו לביתו של ארנולד בהדסון, שני קילומטר צפונית לווסט פוינט.
גנרל ארנולד החליש באופן שיטתי את ההגנה על ווסט פוינט ומטרתו הייתה להקל על הבריטים לכבוש את האזור.
ביום חמישי, 21 בספטמבר 1780, גנרל ארנולד נפגש עם אנדרה על שפת נהר ההדסון והעביר לו מסמכים ומפות המציגים את הביצורים בווסט פוינט.
ביום שבת, 23 בספטמבר אנדרה נעצר בזמן שנמצא רוכב לעבר טריטוריה בשליטה בריטית, המסמכים התגלו והפרשה נחשפה.
ביום שני, 25 בספטמבר, ארנולד קיבל הודעה על מעצרו של אנדרה ועל מציאת המסמכים.
באות הבוקר, הגנרל ג'ורג' וושינגטון תכנן להיפגש עם ארנולד בביתו, שני מייל צפונית לווסט פוינט.
ארנולד שידע כי הוא עומד להיחשף, מיהר לברוח.
באותו זמן, פגי התכוננה לאירוח ארוחת הבוקר לכבוד הגנרל וושינגטון והצוות שלו.
פגי שכנראה הספיקה לשוחח עם בעלה לפני שברח, העמידה פני נדהמת כאשר שמעה מהגנרל על בגידת בעלה וניסתה לשכנעו שאין לה יד בדבר.
העיכוב אשר נגרם כתוצאה משיחתה עם הגנרל וושינגטון אפשר לארנולד לברוח תוך שהוא משאיר מאחור את פגי ואת בנם הפעוט.
פגי שחששה לביטחונה נסעה למשפחתה שבפילדלפיה.
כאשר נשאלה על בעלה, הכחישה כל קשר לפרשה והגיבה בתדהמה.
לרוע מזלה, שלטונות פילדלפיה מצאו זמן קצר לאחר מכן מכתב שנשלח מאנדרה לפגי והחשיבו זאת כהוכחה לכך שפגי הייתה מעורבת גם היא בבגידה של בעלה.
כתוצאה מכך, המועצה העליונה של פנסילבניה החליטה לגרש את פגי מפנסילבניה.
בנובמבר 1780, אביה של פגי ליווה אותה ואת בנה הפעוט לשפת נהר ההדסון, שם עלתה על סירה לניו-יורק בדרכה להצטרף לבעלה ארנולד.
בסיומו של משפט צבאי שהתנהל נגד רב-סרן אנדרה, הוא נידון למוות באשמת ריגול והוצא למוות על ידי תליה בטאפאן, ניו-יורק.
מאוחר יותר הוא נקבר מחדש במנזר ווסטמינסטר בלונדון.
נראה כי העוינות שככה בצפון אמריקה אחרי כניעת קורנווליס ביורקטאון באוקטובר 1781, ועזיבת הארנולדים ללונדון ב-15 דצמבר 1781.
פגי ובעלה התקבלו בחום באנגליה.
היא הוצגה בחצר המלכותית בפני המלכה ב-10 פברואר 1782 על ידי ליידי אמהרסט.
המלכה שרלוט העניקה לה סכום של 100 לירה שטרלינג לטובת טיפול בילדיה.
המלך ג'ורג' השלישי גם כן העניק לה 350 לירות שטרלינג בעבור "שירותיה, אשר היו ראויים לציון" לדבריו.
לזוג נולדו שני ילדים בשנים 1783 ו-1784 ומתו בינקותם בעוד משפחת ארנולד התגוררה בלונדון.
ארנולד עזב למען הזדמנות עסקית ב-1784 והזמין את שלושת בניו להצטרף אליו בסנט ג'ון ניו ברנזוויק.
במהלך שהותו בניו ברנזוויק, פגי ילדה את סופיה מטילדה ארנולד, וב-1787 הפליגה לסנט ג'ון כדי להצטרף לבעלה, בעוד שני ילדיה הבוגרים נשארו בלונדון.
ב-1787 פגי ילדה את בנה ג'ורג' בסנט ג'ון וב-1794 ילדה את ילדם האחרון ויליאם פיטץ' עם חזרתם ללונדון.
ב-1789, היא חזרה לתקופה קצרה לפילדלפיה, יחד עם בנה הצעיר ג'ורג', לביקור משפחתי.
תושבי פילדלפיה התייחסו אליה בקרירות למרות השפעתו הרבה של אביה.
פגי הפליגה בחזרה לניו ברנזוויק עם ג'ורג' הצעיר באביב 1790, ומשם שבה לאנגליה עם ארנולד בסוף שנת 1791. עזיבתם לוותה באנשים שהתאספו סביב ביתם ומחו כנגדם, בעודם מכנים אותם "בוגדים".
אחרי מותו של ארנולד ב-1801, פגי הציעה למכירה פומבית את תכולת ביתם, את הבית עצמו ופריטים אישיים רבים כדי לשלם את חובותיה.
היא נפטרה בלונדון בשנת 1804, לפי פרסומים בעקבות מחלת הסרטן, ונקברה עם בעלה בכנסיית סנט מארי בבטרסי ב-25 אוגוסט 1804.
היסטוריונים מסכימים פה אחד על היותה שותפה לפרשת הריגול - והיא אף קיבלה פרס הוקרה עבור שירותיה ממלך אנגליה.
למרות זאת משפחתה בפילדלפיה הכחישה את הפרשה.
כותב הביוגרפיה של ארנולד, נתניאל פילבריק מתווכח:
לפגי שיפן הייתה תפקיד חשוב בפרשה.
היא היוותה השפעה חזקה על בעלה ארנולד ואף שכנעה אותו להיכנס לפרשת הריגול.
פגי מגיעה ממשפחה לויאליסטית בפילדלפיה; היו לה קשרים רבים לבריטים.
היא הייתה צינור המידע לבריטים.
ג'יימס פרטון, כותב הביוגרפיה של ארון בור, פרסם תיאור במאה ה-19, לאחר שכל המשתתפים בפרשה מתו, הרומז שפגי שיפן ארנולד שכנעה בעוצמה את בנדיקט.
הבסיס לטענות אלו היו ראיונות שנערכו עם תאודוסיה פרווסט, אלמנתו של ג'קוס מרקוס פרווסט, ניוג'רזי.
על פי פרטון, פגי שחררה עצמה מהמועקה אצל פרווסט, בטענה שהיא "הייתה עייפה מכל הצגות החובבנים שהיא הייתה מציגה" בהתייחסות להתנהגות התיאטרלית בבסיס הצבאי בנקודה המערבית (West Point).על פי הערותיו של בור, שיפן ארנולד הצליחה בסופו של דבר להביא את הגנרל להסכים להכניע את הבסיס ווסט פוינט (West Point)."
כאשר האשמות אלה פורסמו לראשונה, משפחת שיפן התריסה כנגדן והאשימה את בור בהתנהגות בלתי הולמת.
הם טענו שבור נסע עם פגי שיפן ארנולד בכרכרה לפילדלפיה אחרי שהייתה עם גברת פרווסט, ושהוא פברק את ההאשמות משום שהיא סירבה למקדמה שניסה לתת לה במהלך הדרך.
הביוגרף של ארנולד ויליאם שרטן רנדל טען שגרסתו של בור נשמעת יותר אותנטית: בור חיכה עד שכל משתתפי הפרשה ימותו לפני שפרסם את גרסתו, נוסף על כך בור לא היה בכרכרה בנסיעה לפילדלפיה.
רנדל מציין שראייה חזקה נוספת היא שמאז התגלה שלפגי שיפן ארנולד תפקיד פעיל בבגידה.
מסמכים אנגליים משנת 1792 מראים שלגברת ארנולד שולם 350 ליש"ט עבור ניהול העברת מידע סודי.
"פגיון" (Smart-Shooter SMASH) היא כוונת רובה אלקטרואופטית חכמה הכוללת מערכת בקרת אש ומחשב ירי.
הכוונת מגדילה באופן משמעותי את דיוק הירי המבצעי ומשפרת באופן ניכר את אחוזי הקליעה במגוון סוגי מטרות (נייחות וניידות).
הכוונת פותחה בשיתוף פעולה על ידי חברת סמארט שוטר הישראלית, החטיבה הטכנולוגית ליבשה ומפא"ת, ונמצאת בשירות צה"ל וצבאות נוספים.
הכוונת מורכבת ממצלמה דיגיטלית, צג ליורה, בקר הדק ומחשב ירי שמסוגל להינעל על מטרה בתנועה ולנתח את מהירותה וכן את תנאי הסביבה (מרחק, רוח, לחות) ולהעריך באיזה רגע ובאיזה מצב כדור שיירה הרובה יפגע בה בסבירות של 95%.
ברגע שהמחשב מזהה הסתברות פגיעה כזו הוא שולח חיווי ליורה תוך סימון בנקודה אדומה או צלב אדום על צג הכוונת כדי לאפשר ליורה לכוון נכון את הרובה.
באמצעות בקר ההדק הכוונת מונעת ירי כאשר המחשב מעריך את סיכוי הפגיעה כנמוך.
המצלמה של הכוונת גם מתעדת את הירי ומאפשרת תיחקור מבצעי בעת הצורך.
ב-2019 הזמין צה"ל כ-2,000 כוונות "פגיון" עבור חיל הרגלים ויחידות מובחרות בצה"ל.
והן מותקנות על גבי רובי השירות מדגמי M4A1 פלאט-טופ ותבור X-95 פלאט-טופ.
לוחמי צה"ל עשו שימוש רב בכוונת במהלך מלחמת חרבות ברזל, כאשר כל מחלקת חי"ר כללה לפחות "פיגיוניסט" (לוחם עם הכוונת) אחד.
חקר ביצועים של הכוונת העלה שהיא שיפרה את דיוק הירי ב-350%, הן ביום והן בלילה.
בעקבות הצלחת הכוונת החליטו בצה"ל לרכוש עוד כוונות פגיון ולצייד בהן גם את כוחות המילואים.
: - יחידות מובחרות בצה"ל וחיל הרגלים.
פגיון "יחידות הפשיטה" של הנחתים עוצב בעבור היחידה שאת שמה הוא נושא.
הפגיון היה בשימוש במהלך מלחמת העולם השנייה, אך זכה לתגובות מעורבות מצד החיילים שהשתמשו בו.
לאחר המלחמה פריטים אלו הפכו לפריט אספנות נדיר.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, הממשל האמריקני הביע עניין ביצירת כוחות "קומנדו" - יחידות פשיטה קלות - בדומה לבריטים.
בעת הכניסה הפעילה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה (1941), אדמירל צ'סטר נימיץ, הבין שיש צורך ביחידות ימיות "קלות", והעלה דרישה ליחידות פשיטה, המשתמשות בכוח חי"ר, אשר יוכלו לבצע תקיפות על מאחזים יפנים באוקיינוס השקט.
בפברואר 1942 הוקמה יחידת הפשיטה מקרב מתנדבים של הנחתים, היחידה כונתה Marine Raiders.
יחידות אלו השתתפו במספר משימות מיוחדות, אשר עיקרן פעולות מאחורי קווי האויב, פשיטות על יעדים אשר היו מוגנים קלות, פשיטות בעומק האיים, אשר היו בשליטה יפנית וכו'.
לעיתים היו מגיעים ליעד באמצעות צוללת ומשם בסירות גומי קלות.
יחידות אלו השתתפו גם בקרבות ככוחות נחתים לכל דבר ועניין.
חלק מייחוד של אותן קבוצות לוחמות היה הציוד שסופק להן: מדים מנומרים (לראשונה), כלי נשק בהתאמה אישית, נעלים משודרגות ואף הוחלט על ייצור פגיון בלעדי ל"יחידות הפשיטה".
זהו אחד מהסכינים הראשונים, אשר עוצב על ידי חיל הנחתים, לכוחות חיל הנחתים.
המעצב הראשי של הסכין היה קפטן, קליפורד שואי, אשר היה קצין במערך לוגיסטי בנחתים.
פגיון יחידות הפשיטה קיבל את שמו מכך שסופק בעיקר ליחידה זו (כ-500 סכינים גם סופקו ליחידת צנחנים מובחרת בצבא הקנדי וליחידות צלפים/סיירים בחלק מחטיבות הנחתים).
דגם הסכין זו דומה מאוד ל-FS DAGGER או ה-V42 של חברת CASE, ניתן להצביע על מספר גורמים לכך:
מספר חיילים אמריקנים לחמו לצד כוחות בריטים החל מתחילת המלחמה, ב-1939 ולמדו להכיר את פגיון ה-FS, אשר החל לצבור "שם" בקרב האמריקנים ככלי יעיל.
דגם זה זול ופשוט להכנה, בניגוד לסכין הקודמת שסופקה לנחתים - סכין שוחות סימן 1 ממלחמת העולם הראשונה, אשר הצריכה כמות גבוהה של חומרי גלם, כולל כמות גדולה של פליז, אשר היה במחסור.
העיצוב של הסכין נחשב לנוח לנשיאה, קל לשימוש, עמיד בפני רטיבות ויעיל בשימוש כנגד בני אדם.
היצרן אשר נבחר לסכין הייתה חברת קמילוס, הייצור החל ב-1942 והסכינים הראשונות סופקו לכוחות "הפושטים" במהלך יוני 1942.
החומרים שקליפורד שואי בחר ליצירת הסכין היו פלדה ללהב וחומר חדש באותה תקופה - סגסוגת אלומיניום ואבץ לידית.
הליך הייצור במפעל של קמילוס היה כדלקמן: חיתוך הלהב מגיליון פלדה עבה, עיצוב פאזה (גאומטריה גסה של הלהב), חיסום, יציקת הידית והשחזה.
היו גרסאות עם להב מבריק והיו גרסאות עם להב מושחם.
כלל הסכינים המבריקות וכנו עם צריבה במרכז הלהב של האותיות USMC על רקע של מגילה.
לא ידוע היקף השימוש, והעמדות כלפי יעילותה היו חלוקות.
זמן קצר לאחר שהדגם הגיע לידי 'יחידת הפשיטה' התקבלו תלונות על קושי לבצע עמה מטלות שונות באקלים הטרופי בו שהו הנחתים, החוד היה עדין והלהב לא היה רחב דיו למשימות הדורשות מאמץ כגון פתיחת ארגזי תחמושת או קופסאות שימורים.
לראיה, בחלק לא קטן מהסכינים שניתן למצוא כיום (מקוריות) החוד יהיה מעוגל או שבור (בעקבות כך שהיו מבצעים עם הסכינים מטלות שונות והחוד לא עמד בעומס).
כמו כן, סגסוגת האלומניום/אבץ ממנה הורכבה הידית עם השנים מאבדת מיציבותה ונוטה להיסדק, להישבר ואף להתפורר, לכן בחלק לא קטן מהסכינים הידית מעט סדוקה או השמורה שבורה.
לבסוף סכין סימן 2 של הצי החליפה לא מעט מהסכינים הללו והוכיחה את עצמה ככלי המתאים יותר לשימוש צבאי כלל ו'יחידות הפשיטה' בפרט.
ממסמכים רשמיים עולה כי יוצרו סה"כ כ-14,500 סכינים מהדגם הזה והדגם נחשב לפריט אספנות מבוקש ביותר, לאור שיוכם ל'יחידות הפשיטה של הנחתים' (יחידה יוקרתית) והעובדה שרבים מהסכינים נהרסו, התפרקו עם השימוש בשטח ועם הזמן.
פגיון יחידות הפשיטה מורכב מלהב פלדה שאורכו בערך 7 אינץ', בעל פרופיל דק וצר, חד משני צדדיו, הטאנג - מגיע עד אמצע הידית.
השמורה והידית היו יחידה אחת יצוקה של סגסוגת אבץ.
הנדן היה עשוי עור, בחלק מהנדנים היו חיזוקי פלדה בחלק התחתון, כדי למנוע חירור של הנדן על ידי החוד, בדומה לנדן ה-M6.
פגיעה אקסונאלית דיפוזית היא אחד הסוגים הנפוצים של פגיעה מוחית בעקבות טראומה.
היא מאופיינת בנגעים מפוזרים המתפשטים בחומר הלבן ובחומר האפור במוח.
פגיעה זו גורמת לחוסר הכרה ולמצב צמחי מתמשך לאחר טראומת ראש קשה, ואף למעלה מ-90% מהחולים עם פגיעה חמורה שכזו מעולם לא חזרו להכרה.
מי שכן מתעורר לעיתים קרובות נשאר עם לקות משמעותית להמשך חייו.
זעזוע מוח עלול להיות סוג קל יותר של פגיעה אקסונאלית דיפוזית.
פגיעה אקסונאלית דיפוזית היא תוצאה של כוחות גזירה טראומטיים המתרחשים כאשר הראש נע במהירות קדימה או אחורה, כפי שעלול להתרחש בתאונות דרכים (צליפת שוט), נפילות או כאשר אדם עובר תקיפה.
תאונות רכב הן הגורם השכיח ביותר לפגיעה זו.
ניתן לראות פגיעה שכזו כתוצאה מהתעללות בילדים כמו בתסמונת התינוק המנוער.
ניתוק מיידי של אקסונים יכול לקרות בפגיעה מוחית קשה, אך הנזק העיקרי של פגיעה אקסונאלית דיפוזית נעשה מאוחר יותר באיטיות, בצורה של התנתקות אקסונים משניים בהדרגה לאורך זמן.
קטעי אקסונים, שנראים לבנים עקב מיאלינציה, מכונים חומר לבן.
נגעים באזורים אפורים ולבנים של המוח נמצאים בבדיקה שלאחר המוות בטומוגרפיה ממוחשבת (CT) ו-דימות תהודה מגנטית (MRI).
מלבד שבירה מכנית של שלד התא האקסונלי, הפתולוגיה של פגיעה זו כוללת גם שינויים פיזיולוגיים משניים כמו הפרעה בהעברה האקסונלית, נפיחות מתקדמת וניוון.
מחקרים קישרו שינויים אלה לפיתול, שבירה ואי התאמה של מיקרו צינורות, כמו גם שיקוע של חלבון טאו וחלבון עמלואיד בטא (APP).
נגעים קיימים בדרך כלל בחומר הלבן של מוח שנפגע על ידי הטראומה; נגעים אלה משתנים בגודלם בין 1-15 מ"מ לערך ויש להם צורה אופיינית.
פגיעה אקסונאלית דיפוזית משפיע לרוב על החומר לבן באזורים הכוללים את גזע המוח, כספיס המוח והמיספרה המוחית.
אונות המוח שנפגעות באופן השכיח ביותר הן האונות המציות והאונה הרקתית.
מיקומים שכיחים נוספים עבור פגיעה אקסונאלית דיפוזית כוללים את החומר הלבן בקליפת המוח, גושי המוח העליונים, גרעיני בסיס, תלמוס וגרעינים חצי כדוריים עמוקים.
אזורים אלה עלולים להיפגע ביתר קלות בגלל ההבדל בצפיפות בינם לבין שאר המוח.
פגיעה אקסונאלית דיפוזית מאופיינת בהפרדה אקסונלית, בה האקסון נקרע באתר המתיחה והחלק המרוחק לקרע מתפרק.
אף על פי שהתהליכים המעורבים בפגיעה מוחית משנית עדיין אינם מובנים היטב, ההנחה המקובלת כיום היא שמתיחה של אקסונים במהלך פציעה גורמת להפרעה פיזית ולהידרדרות של השלד התא.
בנוסף נוצרת פתיחה של תעלות נתרן באקסולמה, הגורמת לפתיחה של תעלות סידן והזרמת יוני סידן לתא.
הנוכחות התוך תאית של יוני הסידן (Ca+2) מפעילה מספר מסלולים שונים; כולל הפעלת פוספוליפאזות ואנזימים, פגיעה במיטוכונדריה, בשלד התא והפעלת שליחים משניים, מה שעלול להוביל להפרדה של האקסון ולמוות התא.
אקסונים הם בדרך כלל אלסטיים, אך כאשר הם נמתחים במהירות הם הופכים שבירים, וניתן לשבור את השלד התא האקסונלי.
כיוון לא נכון של אלמנטים בשלד התא לאחר מתיחה עלול להוביל לקרע באקסון ולמוות הנוירון.
הובלה אקסונלית נמשכת עד לנקודת ההפסקה של השלד התא, אך לא מעבר לכך, מה שמוביל להצטברות של תוצרי הובלה ונפיחות מקומית באותה נקודה.
כאשר האקסון מתנפח הנפיחות יכולה לקרוע את האקסון במקום השבירה בשלד התא, ולגרום לו לסגת לאחור לכיוון גוף התא ולהפוך למעין פקעת.
פקעת זו היא סימן ההיכר לפציעה אקסונאלית דיפוזית.
האקסון עובר ניוון וולריאני כיומיים לאחר הפגיעה.
האקסולמה מתפרקת, המיאלין מתפרק ומתחיל להתנתק מגוף התא לקראת סוף האקסון ותאים סמוכים מתחילים בפעילות פגוציטית בולעת פסולת.
בעוד שלעיתים רק שלד התא מופרע, לעיתים קרובות מתרחשת גם הפרעה באקסולמה, מה שמאפשר לזרם של יוני סידן להשתחרר לתוך התא ולגרום למגוון תהליכי פרוק.
עלייה ברמות יוני הסידן ויוני הנתרן וירידה ברמות יוני האשלגן הנמצאים בתוך האקסון מיד לאחר הפציעה.
רמות גבוהות של יוני סידן בתוך התא הוא הגורם העיקרי לפגיעה בתאים שלאחר הפציעה, הורסות את המיטוכונדריה, ומפעילות פוספוליפאזות ואנזימים הפוגעים תעלות נתרן ומפרקים או משנים את שלד תא ואת האקסופלזמה.
עודף יוני סידן יכול להוביל גם לפגיעה במחסום דם המוח ולנפיחות במוח.
אחד החלבונים המופעלים על ידי נוכחות של סידן בתוך התא נקראה קלפיין.
בין רבע שעה לחצי שעה לאחר תחילת הפציעה מתחיל להתרחש תהליך שבו הקלפיין מפרק מולקולה הנקראת ספקטרין, שמחברת בין הממברנה לשלד התא.
כתוצאה מכך נוצרת נפיחות והתמוטטות שלד תא וקרום התא, ובסופו של דבר למוות של התא.
לאחר שעה עד שש שעות מהפגיעה, הימצאותו של סידן בתא גורמת לתהליך פגיעה בתאים, המוביל בדרך כלל לאפופטוזה או "התאבדות תאים".
למיטוכונדריה, לדנדריטים ולחלקים מהשלד התא שניזוקו בפציעה יש יכולת מוגבלת להחלים ולהתחדש, תהליך המתרחש במשך שבועיים ויותר.
לאחר הפציעה, האסטרוציטים יכולים להתכווץ ולגרום לניוון חלקים במוח.
קשה לזהות את הפגיעה אקסונאלית דיפוזית מכיוון שלא ניתן לזהות אותו בקלות בסריקות CT או בטכניקות הדמיה מקרוסקופיות אחרות.
עם זאת, ישנם מאפיינים אופייניים לפגיעה שכזאת שעשויים להופיע או לא להופיע בסריקת CT.
לפגיעה בדיפוזיה יש פגיעה מיקרוסקופית יותר מאשר פגיעה מקרוסקופית וקשה לאתר אותה עם CT ו-MRI, אך ניתן להסיק את נוכחותה כאשר דימומים קטנים נראים בכפיס המוח או בקליפת המוח.
MRI שימושי יותר מ-CT לאיתור מאפיינים של פגיעה אקסונאלית דיפוזית בטווחי זמן קצרים מהתאונה.
מחקרים מסוגלים להדגים את מידת הפגיעה בסיבי החומר הלבן גם כאשר ה-MRI הסטנדרטי הוא שלילי.
מכיוון שנזק אקסונלי בפגיעה זו הוא בעיקר תוצאה של מפל ביוכימי משני, יש לו התחלה מאוחרת, כך שאדם עם פגיעה אקסונאלית דיפוזית שנראה בתחילה טוב עלול להידרדר מאוחר יותר.
לפיכך פגיעה חמורה לעיתים קרובות יותר ממה שהובן, ורופאים צריכים לחשוד בפגיעה זו בכל חולה שסריקות ה-CT שלהם נראות תקינות אך יש להם תסמינים כמו חוסר הכרה.
MRI היא סריקה רגישה יותר מסריקת CT, אך עדיין עלול להיות תוצאה שלילית שגויה מכיוון שפגיעה זו מזוהה על ידי חיפוש סימני בצקת, שאולי לא תמיד קיימים.
פגיעה אקסונאלית דיפוזית מסווגת לרמות שונות על בסיס חומרת הפציעה.
בדרגה הראשונה קיים נזק אקסונאלי נרחב.
בדרגה השנייה ניתן לראות את הנזק שנמצא בדרגה הראשונה בנוסף לשיתוק איברים שמקורם בבעיה מוחית, במיוחד בכפיס המוח.
נזק בדרגה שלוש מקיף הן את דרגות א 'והן ב' בתוספת פגיעה בגזע המוח הראשי ולעיתים קרובות קרעים ברקמה.
לפגיעה אקסונאלית דיפוזית חסר כיום טיפול ספציפי מעבר לטיפולים המתאימים לכל פגיעת ראש, הכולל ייצוב המטופל וניסיון להגביל את עליות הלחץ התוך-גולגולתי.
הגילוי של פגיעה אקסונאלית דיפוזית קרה לראשונה כתוצאה ממחקרים של סבינה סטריך על נגעים בחומר הלבן של אנשים שסבלו מטראומת ראש שנים קודם לכן.
סטריך הציעה לראשונה את הרעיון בשנת 1956, וכינתה אותו "ניוון דיפוזי של החומר הלבן"; אולם המושג התמציתי יותר "פגיעה אקסונאלית דיפוזית" הועדף.
סטריך חקרה את הקשר בין דמנציה וטראומת ראש, וטענה כי לפגיעה אקסונאלית דיפוזית תפקיד אינטגרלי בהתפתחות הסופית של דמנציה עקב טראומת ראש.
המונח פגיעה אקסונאלית דיפוזית הוצג בראשית שנות השמונים.
פרזנטור ה-טופ גיר, ריצ'רד האמונד, סבל מפגיעה אקסונאלית דיפוזית כתוצאה מהתרסקות בשנת 2006.
נהג הסדרה העולמית צ'מפ קאר רוברטו גררו סבל מפגיעה אקסונאלית דיפוזית כתוצאה מהתרסקות במהלך הבדיקה בכביש המהיר של אינדיאנפוליס בשנת 1987.
נהג הפורמולה 1, ז'ול ביאנקי, סבל מפגיעה אקסונאלית דיפוזית כתוצאה מתאונה בגרנד פרי היפני בשנת 2014 ונפטר, מבלי שחזר להכרה, כעבור 9 חודשים ב-17 ביולי 2015.
השחקן ומקריא ספרי האודיו, פרנק מולר, שהקריא את סדרת הספרים המגדל האפל מאת סטיבן קינג, סבל מהפגיעה בשנת 2001 בעקבות תאונת אופנוע.
נהג נאסקאר, אדם פטי (נכדו של ריצ'רד פטי שזכה במירוץ הנאסקאר שבע פעמים), ספג פגיעה אקסונאלית דיפוזית משנית, בנוסף לשבר בגולגולת הבסיסית הקטלנית במאי 2000 במסלול המהיר של ניו המפשייר במהלך האימון לקראת המירוץ הקרוב, פגיעות מהן הוא נפטר.
מרגרט "פגי" סיגר היא זמרת פולק אמריקאית, שהתפרסמה גם בבריטניה, שם התגוררה במשך יותר מ-60 שנה.
אביה של פגי סיגר היה צ'ארלס סיגר (1886–1979), מוזיקולוג ידוע וחוקר מוזיקה עממית, ואימה הייתה אשתו השנייה של סיגר, רות פורטר קרופורד (1901–1953), מלחינה מודרניסטית שהייתה האישה הראשונה שקיבלה מלגת גוגנהיים.
אחד מאחיה היה זמר העם מייק סיגר, ופיט סיגר היה אחיה למחצה.
החלה ללמוד גיטרה בגיל שש, ולמדה לנגן בבנג'ו ובפסנתר בגיל 15.
בשנת 1955 הוציאה את אלבומה הראשון ובו שירי עם אמריקאיים לילדים.
באותה תקופה החלו זמרי פולק אמריקאים רבים, בהם פול רובסון והוויברז, להזדהות עם השמאל הפוליטי, כתגובת נגד להשפעת המקארתיזם, וגם סיגר החלה לשיר שירים פוליטיים.
בסוף שנות ה-50 ביקרה בסין הקומוניסטית וברוסיה.
משרד החוץ האמריקאי, שהתנגד לביקורים מסוג זה, הודיע לה כי דרכונה יישלל עם שובה לארצות הברית, ולכן החליטה להישאר באירופה ולהופיע במקומות שונים בליווי בנג'ו.
רק בשנת 1994 הותר לה לשוב לארצות הברית.
במהלך הופעה בלונדון בשנת 1956 הכירה את המוזיקאי והשניים התאהבו.
הוא עזב את אשתו השנייה ועבר להתגורר עם פגי סיגר.
מכיוון שסיגר שהתה בממלכה המאוחדת כמהגרת, הם לא יכלו להתחתן.
בשנת 1959 התחתנה בנישואים פיקטיביים עם המוזיקאי הסקוטי אלכס קמפבל על מנת לקבל אזרחות בריטית, וכך יכלה להינשא מאוחר יותר לבן זוגה יואן מקול.
לזוג נולדו שלושה ילדים, והם חיו ביחד עד מותו של מקול בשנת 1989. הם הקליטו והוציאו ביחד ולחוד אלבומים רבים של מוזיקה עממית, בהם ניגנו אך ורק בכלים אקוסטיים מסורתיים.
אחד משיריו הידועים של מקול, "The First Time Ever I Saw Your Face", נכתב על מגי סיגר.
סיגר הייתה בין הראשונות ששילבו מפוחית יד בשירי עם, וצלילה הפך לאחד מסימני הזיהוי של שיריה.
סיגר ומקול ייסדו קבוצה בשם "חוג המבקרים" שהייתה מעין "כיתת אמן" לזמרי פולק, בה התנסו בכתיבה והלחנה של שירים עממיים ושירים חדשים כאחד.
מדי שנה יצאה הקבוצה לסיבוב הופעות בבריטניה בה שולבו שירי עם ומערכונים קומיים.
המופע נקרא "", על שמו של אירוע בריטי הומוריסטי מימי הביניים בו התירו מלכי אנגליה לנתיני הממלכה חופש ביטוי גדול מהרגיל.
רבים משיריהם היו על נושאים פוליטיים, בהם זכויות עובדים, פציפיזם, שוויון זכויות וזכויות האישה.
שיריה של סיגר היו פופולריים בקרב פעילות התנועה הפמיניסטית, בייחוד השיר "אני הולכת להיות מהנדסת" ("I'm Gonna Be an Engineer").
בשנות השמונים ביקרה ב, בו נערכה מחאה של נשים בריטיות ושל התנועה לפירוק נשק גרעיני נגד הצבת טילי שיוט אמריקאים בבסיס.
במהלך ביקוריה כתבה את שיר המחאה "Carry Greenham Home".
להלן שורותיו הראשונות של השיר (בתרגום חופשי לעברית):
בשנת 1989 מת בעלה, יואן מקול.
בראיון בשנת 2005 הזדהתה סיגר כביסקסואלית, וסיפרה על יחסיה הרומנטיים עם אישה שהחלו מעט לפני מותו של מקול, ונמשכו שנים רבות לאחר מכן.
ב-1994 עברה סיגר לארצות הברית והתגוררה באשוויל, קרוליינה הצפונית.
היא המשיכה להופיע ולשיר על נושאים הקשורים לזכויות האישה.
בשנת 2006 עברה לבוסטון, מסצ'וסטס, שם קיבלה משרת הוראה באוניברסיטת נורת'איסטרן.
בשנת 2010 חזרה לבריטניה והיא גרה בעיירה באוקספורדשייר, סמוך לילדיה.
בשנת 2011 ערכה סיגר את ספר השירים של יואן מקול, ושילבה בו קטעים אישיים רבים.
בשנת 2017 ראתה אור אוטוביוגרפיה שלה.
סיגר ממשיכה להקליט ולהופיע, ולערוץ היוטיוב שלה יש צופים רבים.
בין השאר הופיעה בשנת 2013 במופע לזכרה של קייט מקגריגל.
להלן חלק מהאלבומים של פגי סיגר.
פגי ניקול מקלאוד הייתה ציירת קנדית, מורה, אמנית מלחמה ופעילת אומנויות.
היא נולדה בליסטובל, אונטריו, לוויליאם ואלאס ניקול ומירטל אייבי ריגס.
המשפחה עברה לאוטווה בשנת 1908 כאשר פגי הייתה בת ארבע, שם הפך אביה למנהל בית הספר הטכני באוטווה.
המשפחה התגוררה ברחוב פרנק ופגי למדה בבית הספר היסודי בבית הספר "קרטייה".
בשנת 1914, כאשר פרצה המלחמה, עברה המשפחה לטורונטו ופגי למדה במכון הרבורד קולגייט.
הם חזרו לאוטווה לאחר המלחמה שם סיימה פגי את לימודיה המוקדמים במכון קולגייט באוטווה.
בשנת 1921 נרשמה מקלאוד לבית הספר לאמנות באוטווה שהוקם באותה העת.
היא למדה אמנות אצל פרנקלין בראונל בשנים 1922- 1923. בשנת 1923 עברה למונטריאול ללמוד באקול דה ביו-ארטס אצל אדווין הולגייט.
בבית הספר הזה היה דגש על לימוד ציור דמויות וציורי חיים.
היא למדה במונטריאול עם פול-אמיל בורדו, ליליאן פריימן, גודרידג' רוברטס, אן סאבאג' ומריאן סקוט, שכולם המשיכו להיות אמנים מבוססים בפני עצמם.
בשנת 1932 היא זכתה בפרס תחרות האמנויות של וילינגדון בציור.
היא התגוררה בטורונטו בין השנים 1934 ל -1937 והתיידדה עם אריק בראון, המנהל הראשון של הגלריה הלאומית של קנדה.
היא נישאה לנורמן מקלאוד ב -10 בדצמבר 1936. לאחר מכן עברו בני הזוג לעיר ניו יורק, אך היא חזרה מדי שנה לפרדריקטון, ניו ברנזוויק, שם פתחה עם לוסי ג'רוויס בשנת 1940 מרכז אמנות לאמנים באוניברסיטת ניו ברונזוויק.
נושאי יצירות האמנות שלה היו של אנשים ונופים.
בשנים 1927 ו -1928, בעידודו של האתנוגרף מריוס ברבו, נסעה מקלאוד למערב וצפון מערב קנדה.
הודות לברבו ולרכבת הפסיספית הקנדית, מקלאוד קיבלה נסיעות חינם בטיול הקיץ שלה.
היא ציירה בתחנת מורלי למרגלות הרוקיס.
פגי שהתה בקלגרי עם משפחת פ.ג.
גרבוט שתמכה באומנויות, והם נשארו חברים לכל החיים.
בעודה שם פגי ציירה דיוקן של אליס גרבוט המדגים את השימוש הגובר שלה בקווי מתאר חזקים.
מקלאוד הציגה שניים ממחקרי הדיוקן שלה בתערוכה שארגנה הגלריה הלאומית של קנדה בדצמבר 1927.
תערוכה זו מסמנת את המאמץ האמיתי הראשון לכלול את הייצוג התרבותי של העמים המקוריים בחוף הצפון מערבי, במסגרת מיסוד ההיסטוריה של האמנות הקנדית.
האמנית גם החלה להכין טיוטה של ספר על קורותיה בחוף המערבי.
ייתכן שאמה של מקלאוד השמידה את טיוטת הספר.
מריאן סקוט הצהירה כי אמה של האמנית השמידה חלק ניכר מיצירותיה המוקדמות.
מקלאוד נסעה שוב מערבה בשנת 1928 כדי לצייר באזור נהר סקנה העליון.
היא כתבה על מסעותיה במגזין חברת הרכבות הלאומית הקנדית והמאמר מציין את הכתיבה החשובה הראשונה שלה בתחום האמנות.
תערוכת היחיד של פורטרטים, נופים ומחקרים מאת פגי ניקול התקיימה במונטריאול באגודת לאונרדו בין התאריכים 4–11 בפברואר 1928. ובאותה שנה הוזמנה להציג עם קבוצת השבעה בטורונטו.
מקלאוד הייתה עורכת אמנותית של הפורום הקנדי בשנים 1935–1936 וסייעה בהקמת האגודה להלוואות תמונות.
מקלאוד התנגדה למלחמת העולם השנייה, אם כי בשנת 1944 קיבלה את הזמנתה של הגלריה הלאומית של קנדה לצייר סצנות רבות המתארות את מחלקת הנשים בכוחות הצבא כדרך להציג את המלחמה מנקודת מבט נשית.
לאחר מלחמת העולם השנייה היא חזרה לתאר את המראות של העיר ניו יורק ובשנת 1947 הציגה את ציוריה בצבעי שמן ומים בטורונטו, אוטווה ופרדריקטון תחת הכותרת "מחזור מנהטן".
מחזור מנהטן התמקד באנשים ובמראות סביב דירתה של מקלאוד ברחוב 88 מזרח בניו יורק.
היא כתבה לחברתה ועמיתיה האמנית, איזבל מקלפלין בשנת 1946, כי התגוררה ברחוב 88 במשך שש שנים ועדיין מצאה את המקום מרתק.
מחזור מנהטן הורכב מ -110 יצירות אומנות עד שנת 1947 והייתה הפעם הראשונה בה מקלאוד הציגה סדרת עבודות בקנדה שהתמקדה כולה בתקופתה בניו יורק.
התערוכה גם הוצגה בבית הספר לאמנות בויניפג ולאחר מכן בקלגרי, אדמונטון, ויקטוריה וונקובר בשנת 1948.
רטרוספקטיבה מרכזית של עבודתה נערכה בגלרי ולטר קלינקהוף בשנת 1982 ותערוכת רטרוספקטיבה בגלריית רוברט מקלפלין בשנת 1984, יחד עם ספר מכתביה והקדמה מאת ג'ואן מורי.
מקלאוד נפטרה מסרטן בעיר ניו יורק בשנת 1949, והותירה אחריה מורשת של יותר מאלף יצירות אמנות הכוללות ציורים רבים וצורות אמנות אחרות, כולל עיצובים לשטיחים.
מקלאוד היא אמנית מוערכת שעבודתה בזמן המלחמה, הכוללת יותר ממאה ציורי שמן, מבדילה אותה מרבים מבני דורה.
מרגרט אליזבת' קרטר היא דמות משנה בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס קפטן אמריקה ביקום מארוול קומיקס.
דמותה הופיעה לראשונה ללא שם בחוברת Tales of Suspense #75 ממרץ 1966, ונוצרה בידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ק קירבי.
במקור, הדמות הופיעה כמושא אהבתו של סטיב רוג'רס מימי מלחמת העולם השנייה, ומאוחר יותר כקרובת משפחתה של שרון קרטר, אהובתו של רוג'רס בתקופת העידן המודרני של הקומיקס.
ד"ר פגי קרטר הצטרפה לשורות תנועת ההתנגדות הצרפתית בצעירותה ועד מהרה הפכה ללוחמת מיומנת המשרתת לצידו של קפטן אמריקה במשימותיו הרבות.
השניים מתאהבים, אך עקב פיצוץ של פגז מרגמה, היא סובלת מאמנזיה ונשלחת לחיות עם הוריה בווירג'יניה.
במהלך קשת סיפור "החטא הקדמון" מתברר שבשנות ה-50 היא עבדה במשותף עם הווארד סטארק - אביו של טוני סטארק - כדי למנוע את נפילתה של ספינה חייזרית לידי ארגון הידרה המרושע.
בשנות ה-60 היא הצטרפה לשורות סוכנות הביון S.H.I.E.L.D.
במהלך הזמן בו קפטן אמריקה צץ מחדש לאחר שהוקפא בקרח, פגי קרטר עברה טיפולים בידי דוקטור פאוסטוס.
כשהיא ניצלה בידי קפטן אמריקה, היא שמרה איתו על קשרי הידידות.
מאוחר יותר, היא הצטרפה לצוות הגיבוי של האוונג'רס במגדל האוונג'רס.
במהלך שנות הפרישה שלה, היא התגוררה בבית אבות והחלה לסבול מדמנציה עד למצב שבו לא זיהתה את אחייניתה שרון.
לאחר מותה, סוכנות S.H.I.E.L.D הקימה פסל הנצחה בדמותה מחוץ לאקדמיית S.H.I.E.L.D בניוארק, וסטיב רוג'רס, ניק פיורי ודאם דאם דוגן נכחו בלווייתה.
לאחר אירועי "אימפריה סודית" בחוברות הכרך התשיעי של סדרת קפטן אמריקה, פגי קרטר הוחזרה לחיים בדרכים מסתוריות והצטרפה לאחייניתה שרון בהקמת "בנות החירות" תחת הזהות "דריאד".
מלבדה של שרון, היחידים שידעו זאת היו פלקון וחייל החורף.
את דמותה של פגי קרטר בסרטי היקום הקולנועי של מארוול "קפטן אמריקה" ו"קפטן אמריקה: חייל החורף" מגלמת השחקנית היילי אטוול, ששבה לגלם את הדמות בסדרת הטלוויזיה "הסוכנת קרטר" וכן בהופעת קמע בסרטים "אנטמן", "הנוקמים: עידן אולטרון" ו"הנוקמים: סוף המשחק".
אטוול שבה לדבב גרסה חלופית של הדמות - שידועה בתור קפטן קרטר - בסדרת האנימציה "מה אם...?" של שירות הסטרימינג דיסני+ - דמות חלופית אותה גילמה גם ב"דוקטור סטריינג' בממדי הטירוף".
פגיון ירוק הוא תרגיל צבאי בן חמישה ימים הנערך מדי שנה במרכז הלחימה הקרקעית של חיל הנחתים ב-Twentynine Palms במדבר מוהאבי בארצות הברית.
משתתפים בו כוחות נחתים ממספר מדינות: מרינס (ארצות הברית), הנחתים המלכותיים של בריטניה, הולנד, איחוד האמירויות וקנדה.
בתרגול של כוחות המרינס האמריקנים והבריטים, גברו הבריטים (תוקפים) על האמריקנים (מגינים).
הכוחות תירגלו באזור מדברי והררי בשטח 3500 קמ"ר, שכלל אזורים מיושבים (על ידי שחקנים), גודלו של השטח הקשה על הכוחות ויצר אילוצים לוגסטיים, לצורך המענה הלוגיסטי השתמשו בין היתר בהדפסות תלת־ממדיות.
בתחילת התרגיל, החזיקו הבריטים ב-20% מהשטח ובסיומו 65%, לאחר פגיעה רציפה בפו"ש וציוד חיוני אמריקני.
הלחימה כללה סיוע אווירי וארטילרי.
האימון ב-2021 היה אימון הקמה לשני כוחות משימה גלובלים (Littoral Response Group (LRG, בריטים.
האחד מורכב מ-500 נחתים בריטים- ו-120 הולנדים אניות וכלי טיס, יוצב מזרחית לסואץ.
פגיעה ארכאולוגית בעתיקות הר הבית היא חפירה בהר הבית שבוצעה על ידי הווקף המוסלמי במהלך שנים, באופן שהביא להרס ואובדן של ממצאים ארכאולוגים רבים.
בניסיון להציל את הממצאים הוקם פרויקט סינון העפר מהר הבית.
בנובמבר 1999 נחפר על ידי הווקף בור גדול במתחם בהר הבית.
הבור, בעל ממדים של 43x36 ובעומק 12 מטרים, נחפר ברובו בתוך יום וחצי, תוך שימוש בציוד מכני כבד, ללא חפירה ארכאולוגית מקדימה או פיקוח ארכאולוגי, ותוך פגיעה בעתיקות.
שפכי העפר מכריית בור זה, יחד עם שפכים נוספים מעבודות בניין וגינון באזורים סמוכים פונו באמצעות ארבע מאות משאיות למספר מקומות.
רובן נשפכו בנחל קדרון הסמוך.
מלבד הרס העתיקות עצמן, העתיקות שהיו עשויות להתגלות בחפירה נותקו מהקשרן ובכך איבדו רבות מערכן המדעי.
במסגרת מהומות הר הבית 2022, חסמו מוסלמים את גישתם של יהודים שרצו לעלות להר הבית לרגל חג הפסח, באמצעות אבנים.
חלק מהאבנים היו ממצאים ארכאולוגיים עתיקים.
בעקבות זאת הודיעה רשות העתיקות על בחינה של הממצאים הארכאולוגים שנפגעו ממעשה זה.
כמענה לבקשת מכון המידע של הכנסת מידע מרשות העתיקות על פגיעה בעתיקות בהר מ־2011 ואילך ענתה רשות העתיקות "יש בידינו מידע, אך ניתן למסור אותו בדיון מסווג בלבד" וסירבה לספק אותו.
בדיון בכנסת ישראל בה' בשבט ה'תש"ס (12 בינואר 2000) בעניין "העבודות הלא חוקיות בהר הבית המתבצעות תוך כדי הריסה ופגיעה באתרים ארכאולוגיים חשובים", הסביר שר החינוך יוסי שריד את חוסר האכיפה: הר הבית הוא אתר עתיקות ומקום קדוש מן המעלה העליונה.
לפיכך, משום חשיבותו והרגישות הפוליטית והדתית הנובעת מכך, ההחלטות הנוגעות לביצוע פעולות בתחומו נתונות, על פי חוק, בידי הדרג המדיני - חוק העתיקות, 1978, סעיף 29(ג).
1. רשות העתיקות מקיימת כל העת פיקוח ארכאולוגי בהר הבית.
הפיקוח הוא מוגבל, והוא נעשה לעיתים בחסות המשטרה.
2. על פי הנחיות היועץ המשפטי לממשלה, שניתנו בהמשך לפסיקת בג"ץ בעניין הר הבית, מנועה רשות העתיקות מלאכוף את חוק העתיקות בהר הבית.
עליה לדווח על הנעשה במתחם ולפעול על פי הנחיות היועץ המשפטי לממשלה והנחיות הדרג המדיני.
סוגיית האכיפה נדונה פעמים מספר בבג"ץ, לרבות דיון בזמן האחרון, בהקשר של פריצת הפתח החדש ב"אורוות שלמה".
3. חוק העתיקות נאכף בכל מקום.