tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי אנסברט וכרוניקנים מערב-אירופיים אחרים, אכן בתחילת שנת 1185 פלש בלה לתוך האימפריה הביזנטית.
אחרי נפילתו של אנדרוניקוס בספטמבר אותה שנה, חתם בלה הסכם שלום עם הקיסר החדש איסאקיוס השני אנגלוס.
יתרה מזו, איסאקיוס התחתן עם בתו של בלה, מרגרטה מהונגריה, ובלה העניק לבתו ולאיסאקיוס את אזורי ניש ובאראנץ' כנדוניה.
בהזדמנות זו הוחזרו לסרדיקה גם שרידי איוואן הקדוש מרילה.
במאי 1186 התחתן בלה עצמו עם מרגריט מצרפת, אחות המלך הצרפתי פיליפ השני
אוריו מסטרופרו, הדוג'ה של ונציה, הטיל ב-1187 מצור על זאדאר, אך בסופו של דבר, כשל הצי הוונציאני בניסיונו לכבוש את העיר שהייתה מבוצרת היטב.
בהמשך פרץ משבר שלטוני בנסיכות האליץ'-וולין (גליציה) כשהשליט ולדימיר ירוסלביץ' הודח מכס השלטון על ידי מרד של בויארים.
נסיך ולדימיר שבווהלין כבש אז את הליץ', אך בלה פלש לנסיכות וגירש אותו משם.
במקום להחזיר לשלטון את ולדימיר ירוסלביץ', העדיף בלה לכלוא אותו והעניק את הנסיכות הרוסית לבנו הצעיר, אנדראש.
בעקבות המהלך הוסיף בלה לתאריו את זה של "מלך הליץ'".
ביחס לאפיפיור דגל בלה במדיניות תמוכת, תוך שמירת איזון ביחסיו עם האימפריה הרומית הקדושה בעלת הלאום הגרמני.
בקיץ 1187 אירחה הונגריה את הצלבנים הגרמנים בפיקודו של הקיסר פרידריך ברברוסה שעברו דרכה בדרך לארץ הקודש.
בלה עצמו קיבל את פני פרידריך ושלח כוח הונגרי ללוות את הצלבנים בהתקדמותם בחצי האי הבלקני.
לבקשת פרידריך הסכים בלה לשחרר מן המאסר את אחיו גזה, שהצטרף לצלבנים ועזב את הונגריה.
בלה תיווך הסכם שלום בין פרידריך הראשון לקיסר איסאקיוס השני אנגלוס, אחרי שחוסר האמון ההדדי ששרר ביניהם כמעט גרם למלחמה.
בתחילת 1189 או 1190 הצליח ולדימיר ירוסלביץ' להימלט מן השבי, בסיועו של הדוכס העליון של פולין קז'ימייז' השני.
הוא גירש את הנסיך אנדראש מהליץ' וחזר לכס המלכות.
ב-1191 פגש בלה את חתנו, הקיסר איסאקיוס השני בעיר פיליפופוליס (פלובדיב של ימינו) ובסירמיום, אולם תוצאות המשא ומתן ביניהם אינן ידועות.
לפי בקשתו של בלה, אישר הכס הקדוש בשנת 1192 את הקאנוניזציה של לסלו הראשון.
בתחילת 1193 שוב פלש בלה לסרביה.
איסאקיוס השני דרש את נסיגת כוחותיו ואיים עליו במלחמה.
בו זמנית, הדוג'ה מוונציה אנריקו דאנדולו ניסה לכבוש את זאדאר, אך נכשל.
באותה שנה, ב-1193 החליט בלה להעניק לברתולומאוס מקרק, בן למשפחת פרנקופן, את המחוז מודרוש שבקרואטיה.
מחווה זאת נחשבת אחת הדוגמאות הראשונות בהונגריה שבהם הוענק תפקיד כתואר תורשתי.
ב-1194 הפקיד בלה בידי בנו הבכור, אימרה, שכבר הוכתר כמלך יורש, את ניהולן של קרואטיה ודלמטיה.
לאחר שכוחות מאוחדים של הבולגרים, הקומנים והוולאכים הביסו את הביזנטים בקרב ארקדיופוליס, ביקש בלה לבוא לעזרת האימפריה הביזנטית.
אולם מסעו הצבאי נדחה בעקבות הדחת חתנו איסאקיוס השני באפריל 1195 מכס הקיסרות הביזנטית על ידי אלכסיוס השלישי אנגלוס.
היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה תכנן באותם הימים להירתם לסייע לקיסר המודח, אבל בלה השלישי אסר על נתיניו להצטרף לתוכנית הקיסר הגרמני.
בלה הרים את הצלב כסמל למסע צלב חדש שביקש להוביל בארץ הקודש.
אולם לא הצליח למלא את שבועתו מכיוון שנפל למשכב והלך לעולמו ב-23 באפריל 1196. הובא לקבורה בקתדרלת סקשפהרוואר.
שרידיו זוהו על ידי ארכאולוגים, בדרגה גבוהה של מהימנות, בעת חפירות במאה ה-19. עזרו לכך פרטים שנמסרו על ידי ריצ'רד מלונדון, מקור בן תקופתו, שציין שהמלך ההונגרי היה גבוה במיוחד (190 ס"מ).
שאריות גופתו של בלה נקברו מחדש בשנת 1898 בכנסיית מתיאש בבודפשט.
צורפו אליהן שרידי גופת אשתו הראשונה, אגנס-אנה.
אשתו הראשונה - אגנס מאנטיוכיה או אנה לבית שאטיון (1149 – סביבות 1184) - הייתה בתם של זוג הנסיכים הצלבנים רנו משאטיון, נסיך אנטיוכיה וקונסטנס מאנטיוכיה.
בעת החתונה בקונסטנטינופול ב-1170 היא שינתה את שמה לאנה.ילדיהם היו:
אימרה הראשון, מלך הונגריה (יליד 1174)
מרגרטה מהונגריה, (1175–1207) - שינתה את שמה בקונסטנטינופול ל-מריה.
נשארה ידועה יותר כמרגרטה מהונגריה.
בגיל 9–10 הייתה לאשת הקיסר הביזנטי איסאקיוס השני אנגלוס, שהיה אז בערך בן 30. בעל ראשון זה מת ב-1204 לפני ביזת קונסטנטינופול בעת מסע הצלב הרביעי.
היא התחתנה בשנית עם אחד ממפקדי מסע הצלב, בוניפצ'ו ממונפראט, שכבש את סלוניקי אחרי כיבוש קונסטנטינופול על ידי הצלבנים ה"לטינים".
אחרי מות בוניפצ'ו, נישאה מרגרטה-מריה בערך בשנת 1210 לניקולאוס הראשון מסנט אומר, אם כי לפי ההיסטוריון פיטר לוק, אשתו של סנט אומר ומרגריטה-מריה לא היו אותה אישה.
אנדראש השני, מלך הונגריה (יליד 1177) היה בנם השני.
סלומון או שאלאמון - מת בינקות
קונסטנציה - התחתנה בסביבות 1198 עם אוטאקאר הראשון, מלך בוהמיה ונודעה כקונסטנציה מהונגריה, מלכת בוהמיה.
בת שלישית, ששמה לא ידוע, מתה בינקותה.
לאחר מות אגנס-אנה, ביקש בלה את ידה של תאודורה, נכדתה של תאודורה קומננה, אחות הקיסר מנואל קומננוס.
אולם ב-1185 אסר סינוד של הכנסייה הביזנטית על נישואיה, מכיוון שנכנסה למנזר.
בסוף שנת 1185 או בתחילת 1186 ביקש בלה, גם כן ללא הצלחה, את ידה של מטילדה מסקסוניה, בתו של היינריך הארי, דוכס סקסוניה ובוואריה.
סבה, המלך האנגלי הנרי השני התנגד לנישואים ומנע אותם.
בסופו של דבר נשא בלה השלישי בקיץ 1187 את כלתו האלמנה של הנרי השני, מרגריט מצרפת.
אשתו השנייה - מרגריט מצרפת או מרגיט לבית קאפה, מלכת אנגליה והונגריה, הייתה בתם של לואי השביעי, מלך צרפת.
היא שרדה את מותו של בלה ועברה לחיות את שאר ימי חייה בארץ הקודש (ארץ ישראל).
בלה השלישי נחשב לאחד המלכים הדגולים של הונגריה בימי הביניים.
כפי שטען ההיסטוריון פאל אנגל, לא רק ששלטונו היווה את שיא שליטתם של בני שושלת ארפאד, אלא סימן סיומה של תקופה".
ההקמה על ידו של הקנצלריה המלכותית תרמה להרחבת התיעוד הכתוב בהונגריה; כתבי הזכויות הראשונים של הברונים ההונגרים נערכו בשנות ה-1190. רשימת הכנסות של המלך ציינה הכנסה שנתית של כמעט 170,000 מרק (כ-23 טון כסף טהור), יותר מרווחיהם של מלכי צרפת ואנגליה מאותה תקופה.
אולם היסטוריונים רבים, לרבות פאל אנגל מטילים ספק במהימנות הנתונים האלה.
לדעת היסטוריונים אחדים, רשימה זו נערכה ככל הנראה כדי שתוצג בפני הכס הקדוש, לפי מומחים אחרים - היא נועדה לעיני המלך הצרפתי פיליפ אוגוסט כדי להציג את השגשוג הפיננסי של בלה כשהוא ביקש - וקיבל את ידה של מרגריט, אחות המלך הצרפתי ואלמנת מלך אנגליה.
הכנסות המלך פיליפ אוגוסט הסתכמו באותה תקופה ל-17 טון כסף ואלו של מלך אנגליה היו בסביבות 10 טון
בסביבות 1190, אחרי שאסטרגום נהרסה בדליקה, הזמין בלה בנאים צרפתים כדי לבנות מחדש את הארמון המלכותי ואת הקתדרלה בעיר.
בנאים אלה הביאו איתם צורות אדריכליות חדשות והארמון והקתדרלה הפכו לדוגמאות מוקדמות של אדריכלות גותית במרכז אירופה.
בסביבות 1190 הוטבעו בהונגריה מטבעות עם צלב כפול פטריארכי שהיה בשימוש בכנסיית האימפריה הביזנטית, והוא הפך בימי בלה השלישי לחלק מסמל ממלכה ההונגרית.
בֵּלָה ז'וֹלְט (בהונגרית: Zsolt Béla, בשמו הקודם שטיינר קומארום, 8 בינואר 1895 – בודפשט, 6 בפברואר 1949) היה סופר, עיתונאי ופוליטיקאי רדיקלי (סוציאליסטי) הונגרי-יהודי, מהדור השני של כותבי כתב העת הספרותי החשוב ניוגט.
אביו איגנאץ שטיינר, היה עורך דין ואחר כך מנהל בנק, אמו הייתה אילונה הירשלר.
לאחר מותו המוקדם של אביו בשנת 1903 אמו התחתנה בשנית.
בלה למד בקומארנו ובהמשך למד בבודפשט למורה להונגרית - לטינית, אך קטע את לימודיו בגלל מלחמת העולם הראשונה והתגייס לצבא.
הוא נשלח לחזית הרוסית, שם נפצע מספר פעמים ובסופו של דבר חזר הבייתה.
שיריו, שנכתבו תוך הבראתו בבית החולים הצבאי באורדיאה, פורסמו בעיתונים המקומיים.
כרך השירים הראשון שלו פורסם בשנת 1916, ובסיום המלחמה, בשנת 1918, הפך לעיתונאי.
הוא היה עורך עיתון "יומן אורדיאה" ועוד עיתונים.
בשנת 1920 עבר לבודפשט, שם גילה בו שאנדור ברודי את העיתונאי האמיתי, כך הפך ז'ולט לאחד מעורכי העת הספרותי "אביב" (Tavasz).
משנת 1921 הוא היה חבר במערכת בכתב העת "עולם" (Világ).
כתביו היו לוחמניים, אך אלה הפוליטיים שיקפו התפכחות מהאידיאלים האזרחיים שלו שקרסו, ולא התאימו לאלה של תקופת הורטי (הונגריה בין שתי מלחמות העולם).
בגלל ביקורתו על המערכת, לא היה חביב על השלטון, אך בחוגי הספרות זכה להכרה ולהערכה.
באותה תקופה הוא נסחף פוליטית שמאלה והפך למאמין בסוציאליזם.
בשנת 1925 עבד בעיתון "יומן הונגריה" (Magyar Hírlap), בין 1929 לבין 1938 בעיתון ספרותי רדיקלי.
הוא היה גם עורך כתב העת הספרותי הקיצוני "העט" (A Toll).
ב־27 בדצמבר 1927 התחתן עם השחקנית היהודייה אילונה הולוש (שוורץ), והתגרש ממנה בשנת 1936. אשתו השנייה הייתה רוקחת בשם אגנש ראץ, אמה של אווה היימן.
בשנת 1934 הוא הכיר את תנועת הבונים החופשיים והצטרף לתא "לאבורה וירטוס", שנוסד בווינה.
יחד עם רוסטם ואמברי בנו של ארמין ואמברי פעלו לביטול עונש המוות.
בבחירות 1935 התמודד ז'ולט כמועמד משותף למפלגה הרדיקלית הלאומית, מפלגת העצמאות 1848 ומפלגת קושוט, אך לא זכה.
בסוף שנות השלושים הוא שהה לעיתים קרובות בפריז; הידיעה על פרוץ מלחמת העולם השנייה תפסה אותו שם.
תחילה חשב להגר, אך בסופו של דבר חזר לביתו.
משנת 1939 הוא לא יכול היה להמשיך בקריירה העיתונאית שלו בגלל החוקים האנטי יהודיים (החוק היהודי הראשון ובעיקר השני והשלישי), אך המשיך לפרסם; בשנת 1942 פרסם את אוסף מאמריו באורדיאה שבינתיים סופחה בחזרה להונגריה.
עד שנת 1943 פרסם בלה ז'ולט אחד-עשר רומנים, שלושה כרכים של סיפורים קצרים וחמישה מחזות.
בשל מוצאו היהודי הוא גויס לשרות העבודה לעבודות כפייה שהיה מיועד ליהודים במסגרת הצבא ההונגרי ב־16 ביולי 1942. תחילה לוואץ, אחר כך לאוקראינה שהייתה כבושה על ידי הוורמכט.
הוא נשלח תחילה עם פלוגתו לסרדינה-בודה ואחר כך לקייב.
ב־30 באוקטובר 1943 הועבר לפלוגת שירות העבודה של נדיקאטה שהייתה ידועה לשמצה בשל יחסה האכזרי ליהודים.
על אף שהצליח לשרוד, הוא נעצר והורשע זמן קצר לאחר מכן עקב התערבותו האישית של שר ההגנה, לאיוש צ'אטאי, באשמת הסתה והפצת טרור.
הוא נמצא אשם ונפסקו לו ארבעה חודשי מאסר בכלא בשדרות מרגיט בבודפשט.
הוא שוחרר בינואר 1944. לאחר הכיבוש הגרמני של הונגריה, הוא ואשתו חיפשו מקלט בגטו אורדיאה.
ביולי 1944 עזב את הונגריה ברכבת קסטנר לברגן-בלזן ואחר כך לשווייץ.
בתוך כך, כל משפחת אשתו נרצחה יחד עם בתו מנישואיו הקודמים.
בתום מלחמת העולם השנייה ב־1945 חזר ז'ולט חולה להונגריה.
באוגוסט הוא הצטרף שוב למפלגה הרדיקלית ההונגרית שהוקמה מחדש.
מצד אחד הועיל למפלגה עם המוניטין שלו כסופר, אך מצד שני, אופיו התזזיתי, השנאה שלו, שפתו חסרת המעצורים והפוגענית הזיקה לה.
ב־17 בנובמבר הוא נבחר ליו"ר משותף של המפלגה הרדיקלית ההונגרית לצד אימרה צ'צ'י.
בשנת 1946 כתב את הרומן האחרון שלו, "תשע מזוודות", בו תיאר את חיי הגטו באורדיאה דרך חייו שלו, ובשנת 1947 את מחזהו "בית המרקחת הלאומי".
בשלב זה הוא כבר היה חולה מאוד, ורוב כתביו, מאמריו ויצירותיו מ -1947 נכתבו כבר בסנטוריום, שם טופל.
בשנת 1948 הפך לנשיא היחיד של מפלגתו.
בסתיו 1948 חלה שוב ונסע לשווייץ לטיפול רפואי.
בגלל האידאולוגיה הסוציאליסטית שלו המפלגה הקומוניסטית ההונגרית ראתה בו תומך עקרוני ב-1949. כמה ימים לאחר הבחירות באותה שנה (שניתן היה להצביע רק עבור רשימת החזית העממית), הוא נפטר והובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
בתה של אשתו השנייה הייתה אווה היימן שנרצחה בשואה.
בסיס נתונים רב לשוני של קרן הספרים ההונגרית
"הדראגסטור הלאומי", התיאטרון הלאומי סגד
בלה ז'ולט והמפלגה הרדיקלית ההונגרית (MRP )
המאמר הופיע ב 21 באפריל 1929 בעיתון "חדשות הונגריה".
בלה גליל (נולדה ב-24 באוגוסט 1949) היא ביולוגית ימית המשמשת כאוצרת במוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט, באוניברסיטת תל אביב.
קודם לכן שימשה כחוקרת בכירה בחקר ימים ואגמים לישראל.
בלה גליל, בת לחנה (לבית פיטרמן) ויוסף גורנשטיין, ניצולי שואה.
ההורים נישאו בווינה, אוסטריה, בשנת 1947. גליל נולדה בשנת 1949 ונושאת את שמות סבתותיה שנרצחו בשואה – שרה-בלה.
המשפחה עלתה לישראל בשנת 1952 והתגוררה בתל אביב.
גליל למדה בבית הספר הממלכתי 'דן' ובגימנסיה הרצליה- במגמה הביולוגית, בכתתו של המורה לטבע, בן ציון שוהם.
במסגרת העתודה האקדמית למדה לתואר ראשון באוניברסיטת תל אביב.
באותה עת הוסמכה כצוללת (מים רדודים) במועדון הצלילה אקווה ספורט, אילת, בהדרכת יוחנן שפיר.
הצלילות בחופי אילת וסיני פתחו בפני גליל עולם חי עשיר.
גליל המשיכה בלימודי מוסמך ודוקטורט.
נושא עבודת הדוקטורט היה : סרטנים שוכני אלמוגים במפרץ אילת.
גליל שירתה כעתודאית, בחיל הרפואה.
גליל התמחתה בסקרי רקע וניטור חברות המצע וניצלה את הכשרתה כטקסונומית ואקולוגית למחקר הביוטה במעמקי אגן הלבנט והעשירה את הידע אודות בעלי החיים המאכלסים סביבה ייחודית זו, למחקר המינים הים-סופיים שחדרו לים התיכון דרך תעלת סואץ, ותיעוד השינויים בחברות החי המקומי בשל הפלישה המסיבית.
גליל תיארה עשרות מינים וסוגים חדשים למדע.
בעת שעבדה במכון לחקר הימים והאגמים הפעילה עם רב חובל צבי מריאנסקי בחברת צים מערכת ניטור ודיווח העברת מי נטל באוניות מאזורים שונים.
לאחר שתיארה את ה'חוטית הנודדת' – מין פולשני וחדש למדע של מדוזת סוכך – יזמה סקר שנתי של נחילי המדוזה בעזרת הציבור.
סקרים אלו הביאו לגילוין של מיני מדוזות ומסרקניות פולשניות נוספות בחופי ישראל.
גליל שימשה כיו"ר הוועד הפועל של העמותה לזואולוגיה בישראל 1993–1997,
עורכת בפועל של כתב העת הישראלי לזואולוגיה 1992–1998,
יו"ר עמית של הוועדה למשאבים ואקוסיסטמות ימיות בארגון מדעני הים התיכון, 2001-2007, האישה הראשונה למלא תפקידים אלו.
ממייסדי האגודה הישראלית למדעי הימים וחברת הוועד המנהל הראשון שלה 2003–2005.
ארגנה ושמשה כיו"ר עמית של הסדנא הבינ-תחומית של שולי היבשת של החוף הים תיכוני של ישראל 1989–2003.
חברת דירקטוריון רשות הטבע והגנים ויו"ר הוועדה המקצועית מדעית של הדירקטוריון 2007–2012.
מאז 2005 גליל היא חברת הוועדה המדעית למינים פולשים של האיגוד הבינלאומי לשמירת הטבע.
כיום פעילה במסגרות בינלאומיות כמועצה הבינלאומית לחקר הים ומדיניות בין-ממשלתית למדעים של האו"ם בנושא מגוון ביולוגי ושירותי מערכת אקולוגית.
בשנת 2020 העניקה לה INVASIVENET - האגודה הבינלאומית למידע אודות מינים זרים פולשים - חברות של כבוד על תרומתה יוצאת הדופן למחקר המערכות האקולוגיות בים התיכון.
פרופ' בלה גליל ובעלה פרופ' צבי גליל תרמו בשנת 2022 סכום של מיליון דולר וחצי למוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט באוניברסיטת תל אביב.
גליל כתבה כ-380 מאמרים מדעיים.
ריכוז מחקרים של פרופ' בלה גליל באתר מחקרים אקדמיים.
פרופ' גליל ערכה ארבעה ספרים מדעיים:
מאמר מיוחד - דמותו של סרטן חדש למדע שנאסף בעמקי האוקיינוס השקט הופיעה על גבי בול שהונפק בקלדוניה החדשה לאחר שתואר על ידי גליל במאמר:
החי במצולות הלבנט סיכום מחקרים במסגרת חקר ימים ואגמים לישראל הרצאה באוניברסיטת חיפה, מאי 2011.
בשנת 1970 נישאה בלה (לבית גורנשטיין) לצבי גליל אותו פגשה באוניברסיטת תל אביב, לזוג בן.
בלה גליל, ים של דגים מדריך שימושי לגסטרונומיה, הוצאת תמר, תל אביב.
בלה גליל, שקמונה - בין כרמל וים, הוצאת חקר ימים ואגמים לישראל, 2001.
איזבלה ח'איר "בלה" חדיד היא דוגמנית פלסטינית-אמריקאית.
שבארצות הברית, וגדלה בלוס אנג'לס.
היא בת לאב פלסטיני-אמריקאי ולאם הולנדית-אמריקאית.
אביה הוא מוחמד חדיד, יזם נדל"ן שנולד בנובמבר 1948 בנצרת למשפחה מוסלמית.
אמה היא יולנדה חדיד (לבית ואן דן הריק) – דוגמנית עבר שנולדה וגדלה בפפנדרכט שבהולנד למשפחה נוצרית.
אחותה הבכורה של חדיד היא הדוגמנית ג'יג'י חדיד, ולהן אח צעיר, גם הוא דוגמן, בשם אנואר חדיד.
לה גם שתי אחיות-למחצה הגדולות ממנה, מנישואיו הראשונים של אביה, ועוד חמש אחיות חורגות מאביה החורג.
לאחר שהוריה התגרשו, נישאה אמה בשנית למפיק המוזיקלי הקנדי דייוויד פוסטר.
ב-2015 הם התגרשו, וב-2016 שינתה יולנדה את שם משפחתה מפוסטר שוב לחדיד.
ב-2014, התארס אביה מוחמד לשיבא ספאי, דוגמנית ואשת עסקים ילידת איראן.
ב-2014, בגיל 17, נעצרה לאחר שנהגה בשכרות.
רישיונה נשלל לשנה, ונגזרו עליה שישה חודשים על תנאי.
בנוסף, נענשה וקיבלה 25 שעות של עבודות שירות, לצד 20 שעות של מפגשי אלכוהוליסטים אנונימיים.
בשנים 2015–2019 הייתה בזוגיות לסירוגין עם הזמר הקנדי דה ויקנד.
ב-2017 השתתפה עם אחותה ג'יג'י בהפגנה בה מחו על צו איסור הכניסה על המוסלמים שהטיל נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ.
לפני כן אמרה חדיד למגזין "פורטר" כי אביהם מוחמד תמיד התפלל עמן כמוסלמי.
ב-2017 השתתפה בהפגנה שנערכה בלונדון נגד הכרת ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל.
כשדנה בהתנגדותה למדיניות ההגירה של הנשיא האמריקאי דונלד טראמפ בשנת 2017, חדיד שיתפה במהלך ראיון כי היא "גאה להיות מוסלמית", בעודה משקפת את ההיסטוריה של אביה כפליט פלסטיני.
במרץ 2022, במהלך כתבת שער עם מגזין "ווג", חדיד חשפה שהיא חיה אורח חיים רוחני, ולמרות שמשפחתה לא אדוקה מאד, היא גדלה ללמוד על דתות אחרות כיהדות, ומתעניינת בפרט באסלאם.
"אני מאוד רוחנית, ואני מגלה שאני מתחברת לכל דת" אמרה.
"יש את הדבר הזה-הדרך שלי היא-הדרך הנכונה בטבע האנושי, אבל בשבילי זה לא קשור לאל שלי או לאל שלך.
אני פשוט קוראת למי שמוכן להיות שם בשבילי."
בינואר 2017, חדיד השתתפה בצעדת No Ban, No Wall" (אין איסור, אין חומה") בניו יורק, ואמרה בראיון שההיסטוריה המשפחתית שלה היא שהניעה אותה להשתתף בצעדה: "אני באה מרקע ממש מגוון.
אני חוויתי חוויות מדהימות בכל העולם...
ולמדתי שכולנו רק אנשים, ולכולנו מגיע כבוד וטוב לב.
אל לנו להתייחס לאנשים כאילו הם לא ראויים לחסד רק בגלל האתניות שלהם.
ב-8 בדצמבר הצטרפה חדיד להפגנות בלונדון נגד החלטת טראמפ להעביר את שגרירות ארצות הברית בישראל ולהכיר בירושלים כבירת ישראל.
במשך השנים השתתפה בעצרות והפגנות רבות הפועלות למען "שחרור פלסטין" ובעיקר כנגד ישראל, עם קריאות אנטי-ציוניות.
בשנת 2021, במהלך מבצע שומר החומות של מדינת ישראל, השתתפה חדיד בהפגנה פרו-פלסטינית בניו יורק, זאת לאחר עשרות פוסטים אנטי-ישראלים בעמוד האינסטגרם שלה.
באוקטובר 2023, כשבועיים לאחר טבח שבעה באוקטובר (2023), העלתה חדיד לראשונה פוסט לעמוד האינסטגרם שלה, וכתבה: "אסור לקחת ילד או כל אדם ממשפחתו.
זה נכון לגבי ישראלים ופלסטינים כאחד".
בנוסף ציינה כי היא מתכוונת לשני הצדדים: "אני מתאבלת על המשפחות הישראליות שמתמודדות עם הכאב והתוצאות של ה-7 באוקטובר" זאת לאחר שספגה איומים רבים בעקבות שתיקתה.
בלה זרקוביץ (בהונגרית: Zerkovitz Béla; סגד, 11 ביולי 1881 – בודפשט, 24 באוקטובר 1948) היה אדריכל, מלחין, מנהל תיאטרון, ומחבר שאנסונים ואופרטות פופולרי יהודי-הונגרי, אחת מהדמויות החשובות בתחום המוזיקה הקלה – הקופלה והשאנסון – במחצית הראשונה של המאה ה-20.
זרקוביץ נולד במשפחה יהודית כבנם של יונתן זרקוביץ (1840–1920), סוחר יליד אובודה, ושל ינקה פרינץ (יוהאנה) (1839–1927), גם כן ילידת אובודה.
אמו למדה שירה ופיתוח קול אצל קרל גולדמארק ועבדה כמורה וכמנהלת של פנימייה.
בנוסף לכך ילדה גם 8 ילדים.
אביו עבר לסגד לזמן מה בגיל צעיר, ואז חזר לרובע 5 של בודפשט.
ילדם הצעיר ביותר, בלה, נולד בסגד, אך הוא כבר סיים את לימודיו באוניברסיטה הטכנית בבודפשט, שם קיבל תואר באדריכלות.
בינתיים עבד כשכיר בחברת "מסילות הברזל הממלכתיות של הונגריה" (MÁV}, והפך למאסטרו הלהיטים האופנתי ביותר של רחובות בודפשט.
הוא כתב את שירו הראשון במהלך לימודיו באוניברסיטה, וחבר שר את שירו "אינטגרל בשקה" במפגש חברתי.
כעבור כמה ימים ביקר גם את הזמר קארוי באומן, הזמר הפופולרי של מועדון הלילה וקברט [רויאל אורפאום] שביקש ממנו להכניס את השיר למופע שלו.
השיר זכה להצלחה ובכך החלה הקריירה של זרקוביץ שבמהלכה נולדו יותר מ-1,000 להיטים שקשורים לשמו.
הוא כתב תוספות למחזות תיאטרון בני מערכה אחת, כמו כן כתב אופרטות, שהועלו על הבמות המקומיות והזרות.
שיריו הושרו ונשרקו בפאבים הקטנים ביותר.
אנשים רבים קינאו בו על שיריו הפופולריים, ושכחו את העובדה שעד להופעתו בבודה ניגנו כמעט אך ורק מוזיקת שראמל אוסטרית גם בפאבים.
(Schrammelmusik הוא סגנון מוזיקה עממית וינאית שמקורו בסוף המאה התשע עשרה ועדיין מופיע באוסטריה של ימינו).
זרקוביץ יצר את הקוּפְּלֶה ההונגרי.
(השם מציין שיר עם קטע חזרות ועם תוכן הומוריסטי או לועג).
הוא "הִינְגֵר" את שירי אורפיאום, את תוכנית הבמות המוזיקליות.
הוא בעצמו היה בעל ידע מוזיקלי; למד אצל אימרה מסרוש, מנהל בית האופרה של בודפשט.
בשנת 1925 היה מנהל התיאטרון העירוני (כיום תיאטרון ארקל) ולאחר מכן במשך שנים המנהל האמנותי של הרויאל אורפאום (שהיה באתר של תיאטרון מדאץ' של ימינו).
חבריו כללו לא רק הונגרים, אלא גם זרים מפורסמים כמו ג'וזפין בייקר או (Charles Adrien Wettach).
הישגיו המוזיקליים הוכרו כמעט בכל העולם, הוא נפש באיטליה עם ג'אקומו פוצ'יני פעמים רבות.
שיריו הושרו גם על ידי הדמויות הגדולות ביותר של התקופה בהונגריה: טיוודאר ביליצ'י, אנדור אייטאי, ז'וז'ה פטרש, טיבור אודוורדי, ארפאד קישהדי, אנה זנטאי, , יאנוש ואמושי ועוד).
הוא ניהל יחסי ידידות אבהיים עם קלמן סקרנישי, המייסד של מועדון MTK (סקצית הכדורגל של המועדון הוא מ.ט.ק.
בודפשט), (אטילה סקרנישי: חייו של השחיין ההונגרי הראשון, (פרק 8, עמודים 199–233) בודפשט, 2020 ).
הוא היה איש פשוט, עליז וחביב.
כפרידה, לפני מותו, הוא שימח את הדורות הבאים עם שירו "הייתי מוריד לך גם את הכוכב מהשמיים".
בלה זרקוביץ היה דודו של המלחין יוחנן זראי.
מספר הופעות הבכורה של יצירותיו שנרשמו במאגר התיאטראות: 74
Aranyeső - גשם זהב (אופרטה בשלוש מערכות) 1913. אופרט העם (תיאטרון ארקל).
Aranymadár - ציפור זהב (אופרטה בשלוש מערכות) לברית: אימרה הרמט
Árvácska - אסופית (אופרטה בשלוש מערכות) 1924. תיאטרון קיראי
A hattyúlovag - אביר הברבורים (אופרטה בשלוש מערכות) 1923
נערת הורבאט הצעירה ביותר (1927) (אופרטה בשלוש מערכות).
סוף הלחן (אופרטה בשלוש מערכות) (1925)
בלה ואגו (בהונגרית: Vágó Béla; 6 ביוני 1922 – 8 ביולי 2007) היה היסטוריון ישראלי-יהודי-הונגרי יליד טרנסילבניה, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת חיפה.
ואגו, יליד סיגט, היה בין השנים 1949–1957 היה עוזר פרופסור ב"אוניברסיטת בויאי" בקלוז'-נאפוקה ואחר כך מרצה.
מחקריו פורסמו בכתב העת "דרך שלנו" (בהונגרית: Utunk - שהיה שבועון ספרותי, אמנותי וביקורתי של ההונגרים ברומניה ובכתב העת של האוניברסיטה.
הוא עלה לישראל עם משפחתו בשנת 1958. בישראל כתב ופרסם את עבודותיו באנגלית.
בנו הוא הפרופסור להיסטוריה רפאל ואגו.
ואגו הלך לעולמו בחיפה בשנת 2007.
חברת הסקלרים בעידן סכנת מדפלבה; בוקרשט, 1957
בלה ואגו (במקור ברוך ויינברגר, בהונגרית: Vágó Béla; אוראדיה, 26 ביוני 1871 – בודפשט 30 בינואר 1931) היה שחקן, במאי יהודי-הונגרי.
הוא אחיו הם לאסלו ואגו ויוז'ף ואגו, האדריכלים ושל גזה ואגו, השחקן והמחזאי.
בלה ואגו נולד במשפחה יהודית כבנם של מיהאי ויינברגר (1837–1917) ושל יוזפה מרקוביץ'.
בשנת 1893 חתם חוזה בלהקתו של אנטל בוקודי בטרגו מורש, לימים הוזמן לקלוז'-נאפוקה, משם לפץ', ואז ב-1903 החתים אותו לאסלו באוטי בתיאטרון קיראי, שם הופיע לראשונה במחזה "גטו" של המחזאי היהודי-הולנדי הרמן היירמנס (Herman Heijermans), בהצלחה רבה.
מתיאטרון קיראי הוא עבר ל"תיאטרון ההונגרי" (Magyar Színház) כבמאי הראשי.
הוא הופיע גם בתיאטרון בלהה לואיזה ובתיאטרון האופרטה של בודפשט.
מספטמבר 1930 ועד מותו הוא היה מנהל "תיאטרון מרכז העיר" ((Belvárosi Színház (1917–1951)).
אשתו הראשונה הייתה השחקנית שטפניה בורגר, איתה התחתן בבודפשט, ב-1 ביולי 1908, ואז התגרש בשנת 1912. אשתו השנייה הייתה מריה ויינברגר (1889–1931), אותה נשא לאישה ב-23 בספטמבר 1915. בלה ואגו הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
דז'ה סומורי: המלך לאיוש השני.
יוז'ף קטונה: באנק באן .
פרנץ מולנר : משחק בטירה.
מור יוקאי : בעל בית חדש.
לאסלו פודור: ד"ר יוצי סבו
יונים לבנות בעיר שחורה (1923)
בלה ואגו (במקור וייס עד 1898, בהונגרית: Vágó Béla; קצ'קמט, 9 באוגוסט 1881 – ברית המועצות, 10 במרץ 1939) היה פוליטיקאי יהודי הונגריעיתונאי, סוציאל-דמוקרט ואחר כך קומוניסט, קומיסר העם של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, מפקד צבאי, חבר מייסד של מפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP).
בלה וייס נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר שאנדור ואגו (וייס) ושל צציליה קוהן (הגרסה ההונגרית-אוסטרית לכהן).
הוא השלים את כל רמות בתי הספר בעיר הולדתו ובבודפשט ואז פנה לפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת בודפשט (בשמו היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בתקופת לימודיו באוניברסיטה הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית בשנת 1900. בשנת 1903 היה חבר ב"איגוד העובדים אצל מעסיקים פרטיים", אולם על השתתפותו בהפגנות של האיגוד הוא גורש מהאוניברסיטה.
בשנת 1905, הפך לעיתונאי של שופר המפלגה היומון נפסבה ביחד עם אחד ממנהיגי האגף השמאלי של המפלגה ארווין סבו.
משנת 1906 היה המזכיר של כמה איגודים כפריים של המפלגה (MSZDP).
ב-2 בספטמבר 1911 התחתן בבודפשט עם ברטה שוש, בתם של שמואל שוש ואלואיזה בורטניק.
בסביבות 1912 חזר לבודפשט, שם עבד במשרד ה"הוצאה לאור אשט" והנחה את הפצתם של כתבי העת באזורים מחוץ לבודפשט (ערי שדה, כפרים).
הוא הצטרף לתנועה האנטי-מיליטריסטית במהלך מלחמת העולם הראשונה, והפך מאוחר יותר לאחד ממנהיגיה ואחד ממנהיגי ארגון העובדים אצל מעסיקים פרטיים.
בשנת 1918 היה חבר בוועדה הבין-מפעלית וגם מילא תפקיד בהקמת המפלגה הקומוניסטית ההונגרית (מפלגת הקומוניסטים של הונגריה), בה נבחר לוועד המרכזי הראשון.
משנת 1918 ועד ה-28 בינואר 1919 היה מנהיג הפלג הקומוניסטי של מועצת הפועלים בבודפשט, ואחר כך ארגן את העובדים במחוז בורשוד.
הוא נעצר ב-20 בפברואר 1919 והיה אחד מחותמי הצהרת האיחוד של שתי המפלגות (MSZDP ו-KMP) והכרזת הדיקטטורה של הפרולטריון בבית המעצר הקולקטיבי.
ברפובליקה הסובייטית ההונגרית בין 21 במרץ 1919 ל-3 באפריל 1919 היה סגן קומיסר העם לענייני הפנים, אחר כך של הרכבות והספנות.
מה-25 במאי 1919 עד ה-24 ביוני 1919 היה קומיסר העם לענייני פנים, ומפקד הארמייה הראשונה של הצבא האדום ההונגרי.
הוא ארגן את ההגנה על טרנס-טיסה מדברצן.
לאחר נפילת הרפובליקה היגר לאוסטריה, אחר כך לגרמניה, ולאחר עליית היטלר לשלטון, לברית המועצות.
שם הפך לעורך הראשי של עיתון המהגרים במוסקבה בשפה ההונגרית:"המגל והפטיש".
הוא היה פעיל גם ב"סיוע אדום בינלאומי".
ואגו נעצר ב-28 בפברואר 1939 (במסגרת הטיהורים הגדולים) באשמה בדויה (ריגול, פעילות אנטי מהפכנית), ונידון למוות ב-10 במרץ, וגזר הדין בוצע מייד והוא הוצא להורג כבר באותו היום.
גם בנו, אנדריי (אנדראש) בלוביץ' ואגו, הוצא להורג.
בלה ואגוהוא טוהר לחלוטין ב-25 בפברואר 1956.
הפרק "החבר מגלס" ביצירתו של יוז'ף לנדיאל "רחוב וישגראדי" עוסק בו.
ינה לאסלו (מקודם לוי) ואוטו קורווין (ניו יורק, 1 בפברואר 1922)
בגיליון הראשון של העיתון האדום (חודש מרץ 1928)
בלה טאבור (במקור גרינברג, בהונגרית: Tábor Béla; בודפשט, 4 ביוני 1907 – בודפשט, 10 בדצמבר 1992) היה סופר, מתרגם, פילוסוף יהודי-הונגרי.
בעלה של שטפניה מאנדי, במקור מאנדל (1918–2001), אביהם של אדם טאבור (1947–) ושל אסתר טאבור (1952–), אחיו של טיוודאר סינאי, מתרגם וסופר.
הוא היה אחד ממייסדי "בית הספר לדיאלוג של בודפשט" (ביחד עם לאיוש סאבו).
בלה טאבור נולד במשפחה יהודית כבנם של פרקש גרינברג (1860–1935) מורה, רואה חשבון ושל אווה ליבוביץ' (1866–1921).
הוא סיים את לימודיו בשנת 1925. בין השנים 1926–1940 הוא היה מתרגם תכתובות בגרמנית ובאנגלית בחברות פרטיות שונות.
יחסי העבודה שלו עם לאיוש סאבו החלו בשנת 1930. בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20, לצד לאיוש סאבו, פאל יוסטוס, אנדור סירטש, פאל פרטוש וקארוי היינליין היה ממנהיגי התנועה בשם "האופוזיציה", תנועה סוציאליסטית מהפכנית בלתי חוקית שהתנגדה הן לבולשיזם והן לקפיטליזם.
הוא נעצר מספר פעמים על ידי המשטרה הפוליטית והושם בפיקוח משטרתי משנת 1932 במשך שנים.
בגין הפרת הפיקוח המשטרתי הוא נידון בשנת 1934 למאסר של חודש.
משנת 1932, יחד עם לאיוש סאבו, מתחו ביקורת לא רק על הפרקטיקה הפוליטית הישירה, אלא גם על המסגרת התאורטית של המרקסיזם באופן חריף יותר ויותר.
בתקופה זו היה להם עניין מוגבר בפסיכולוגיה העמוקה.
הם באו במגע עם אחד מהמכרים ההונגריים הטובים ביותר של המרקסיסטים, עם זולטאן בקפי, שבהשפעתם עזב בקפי במהרה את מפלגת הקומוניסטים של הונגריה הבלתי חוקית בה היה חבר.
בעשור שלאחר מכן שלושתם (עם סאבו ובקפי) יצרו קהילת עבודה אינטלקטואלית קרובה.
באמצע העשור, דרכם של סאבו, טאבור ובקפי נפרדה לחלוטין מהמרקסיזם.
דרך הקריאה של הברית הישנה והחדשה, המסורת היוונית וההודית והפילוסופיה הגרמנית הקלאסית, כמו גם האקזיסטנציאליזם של ניטשה וקירקגארד, הם הגיעו לפירושי המקרא של הוגי הדעות פרנץ רוזנצוויג ופרדיננד אבנר.
בשנת 1936, על פי הצעתו של לאיוש סאבו - לפי תוכניתם המקורית, שתוזמנה לכינוס של "הליגה לשיתוף פעולה אינטלקטואלי" בבודפשט, כתבו טאבור וסאבו והוציאו לאור את ספרם המשותף "כתב האישום נגד רוח הרפאים".
אנטאל סרב כתב ביקורת ראויה לשבח על הספר בכתב העת הספרותי החשוב ניוגט ופרנץ פייטה (מקודם: פישל) כתב בכתב העת ספ סו (Szép Szó) בקורת משבחת.
בשנת 1937 התחתן טאבור עם רוז'י באלאז'.
באותה שנה נולדו "פרקי המבוא לפרהיסטוריה של המציאות".
אלה היו הניסוחים הראשונים של יצירת המופת שלו.
בשנת 1940 אשתו נפטרה וטאבור נלקח לראשונה ביחד עם לאיוש סאבו לשרות עבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
בין השנים 1942–1944 הוא היה עובד כפייה (פרך) בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה.
מדצמבר 1944 עד יוני 1945 נלקח למחנה ריכוז גרמני.
במשך כמה שבועות לאחר שחרורו ניהל את בית היתומים "קינדרנהיים" (Kinderheim), שהוקם לילדים שהתייתמו בשואה.
בשנת 1945 התחתן עם שטפניה מאנדי.
הוא לא הורשה לפרסם את עבודתו בתקופת הקומוניזם עד 1989. בינתיים המשיך לכתוב.
עבודתו התמקדה בפרקי "המבוא לפרהיסטוריה של המציאות".
הפרק הראשון של יצירה זו הופיע עוד בחייו, בעוד פרסום הפרקים האחרים החל רק לאחר מותו.
בלה טאבור ולאיוש סאבו הניחו למעשה את היסודות של בית הספר לדיאלוג של בודפשט בשנים שלאחר המלחמה.
בשנים אלו עבדו בצמוד לסופר בלה המוואש ופיתחו קשר הדוק יותר עם לאיוש פילפ.
בתקופת הדיקטטורה הקומוניסטית הוא ואשתו התפרנסו מתרגום ספרותי.
הפעילות העיקרית שלו הייתה עבודה וכתיבה תאורטיים, כמו גם שיחות תאורטיות ופנאומטולוגיות קבועות פנים אל פנים עם אלה שהשתייכו למעגל האינטלקטואלי הצר והרחב שלו.
בין השנים 1956–1992 הוא ערך סמינרים פרטיים מתמשכים - בשנות השבעים אלה נקראו סמינר פרסוקרטי - שהשתתפו בהם שני דורות של אמנים, סופרים וחוקרי טבע.
כתב אישום נגד רוח הרפאים ( עם לאיוש סאבו 1936), מהדורה שנייה עם מילות הקדמה של בלה טאבור (1991)
שתי דרכי היהדות (1939), מהדורה שנייה עם מילות פתיחה של בלה טאבור (1990)
אישיות ולוגואים, הקדמות ופרשנויות על הפרהיסטוריה של המציאות (מהעיזבון פורסם על ידי אדם טאבור ) (2003)
נימוקי אלוהים של אנסלמוס ופיתוי האלוהים של ניטשה (פרסום: לאסלו שוראני ואדאם טאבור, 2010)
בלה ברנשטיין (בהונגרית: Bernstein Béla; וארפלוטה, 7 בינואר 1868 – אושוויץ, יוני 1944 היה רב ראשי של וארפלוטה ואז נירגהאזא, היסטוריון, מתרגם תנ"ך.
בלה ברנשטיין סיים את לימודיו בבית המדרש לרבנים בבודפשט.
הוא קיבל דוקטור לפילוסופיה בלייפציג בשנת 1890 ומשנת 1890 עד 1892 היה תלמיד בית המדרש לרבנים בבודפשט.
בשנת 1892 קיבל סמיכה לרבנות.
הוא הוזמן תחילה על ידי הקהילה היהודית בעיר סומבטהיי ולאחר מכן בשנת 1909 על ידי הקהילה היהודית בעיר נירג'האזה.
הוא היה סגן נשיא התאחדות הרבנים הלאומית ההונגרית.
נושא מחקריו וכתיבתו היה היסטוריה יהודית והיסטוריה של יהודי הונגריה במלחמת העצמאות ההונגרית (מהפיכת 1848 בהונגריה) אשר המונוגרפיה שלה פורסמה לראשונה בשנת 1898, במלאת חמישים שנה למהפכה ולמלחמת העצמאות בשנים 1848–1849. באביב 1944 גורש למחנה ההשמדה אושוויץ ומת שם מות קדושים.
הוא ביצע מגוון רחב של פעילויות היסטוריוגרפיות וספרותיות.
בין היתר תרגם את חמשת חומשי התורה להונגרית.
היסטוריה של בית הספר העממי היהודי בסומבטהיי (בודפשט, 1896)
מלחמת העצמאות ההונגרית בשנים 1848–1849 והיהודים ( 1898; עם הקדמה של הסופר מור יוקאי ) מקוון ; עריכה מקוצרת של היצירה: 1848 ויהודי הונגריה.
הפרופסור למשפט והמוסר יהודי (1917)
תאולוגיה יהודית (ספר לימוד, נירג'האזה, 1922)
צבא יהודי במלחמת העצמאות (1925)
ספר לשימוש בית הספר (1922)
ספר לשימוש בית הספר (שנות השלושים)
הקהילה היהודית בסומבטהיי קראה למוסד הקהילתי המחודש שלה על שם בלה ברנשטיין, רבה הראשי לשעבר של העיר: מרכז התרבות בלה ברנשטיין.
המוסד נחנך בסתיו 2011; מטרתו היא "פתיחה החוצה" - כלומר לספק הזדמנות לציבור המעוניין בתרבות היהודית באמצעות אירועיו בנושאים שונים.
בלה חזן-יערי (22 בדצמבר 1922, רוז'ישצ'ה, פולין – 18 בינואר 2004, ירושלים, ישראל) הייתה בזמן השואה קשרית בתנועת ה"חלוץ-דרור" וחברת הארגון היהודי הלוחם בשטחי הכיבוש הגרמני בפולין ובליטא, ולאחר נפילתה בידי הנאצים, אסירה וחברת מחתרת במחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
חזן שרדה ועלתה לארץ-ישראל, אך רוב בני משפחתה נספו בשואה.
לאחר מותה בשנת 2018 הוענק לה אות המציל היהודי.
בלה חזן נולדה בדצמבר 1922 בעיירה רוז'ישצ'ה שבחבל ווהלין למשפחה אדוקה אך ציונית בת שמונה ילדים.
אביה, דוד, היה חזן בבית הכנסת של העיירה.
הוא נפטר כשחזן הייתה בת שש והותיר את נטל פרנסת המשפחה לאמה אסתר, שהייתה בעלת מכולת קטנה.
האם שלחה את ילדיה לבית ספר של רשת החינוך "תרבות", בה הם למדו עברית.
לאחר סיום בית הספר היסודי נשלחה חזן לבית הספר המקצועי אורט בעיר קובל, שם כלכלה את עצמה במתן שיעורים פרטיים בעברית.
חזן הייתה חברה פעילה בתנועת הנוער הציונית "החלוץ-דרור" והשתתפה בסמינרים ובמחנות הקיץ שלה.
בקיץ 1939 היא נשלחה על-ידי התנועה לקורס הגנה שהתקיים בז'ילונקה, ליד ורשה.
עם סיום הקורס נשלחה חזן לשמש כמדריכת הגנה בקיבוץ הכשרה של התנועה בבנדין, שם היא שהתה ב-1 בספטמבר 1939, כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה.
בסוף אוקטובר 1940 נכללה חזן בקבוצה של עשרה חלוצים, שיצאה מבנדין למסע מפרך (כ־2,000 קילומטרים), במטרה להגיע לעיר וילנה בליטא החופשית.
את הגבול הגרמני/סובייטי חצתה הקבוצה ליד פשמישל על הנהר סאן.
במהלך המסע ביקרה חזן בעיירת הולדתה רוז'ישצ'ה וביקרה את משפחתה.
הייתה זו הפעם האחרונה שהיא ראתה את אמה וחמישה משבעת אחיה.
הם נרצחו ביולי 1941 על ידי פורעים אוקראינים לאחר שהעיירה נכבשה כמה שבועות קודם לכן על-ידי הגרמנים ב"מבצע ברברוסה" (אחותה הבכורה של חזן, חיה, עלתה לארץ בשנת 1933 ואחיה אורצייה הצטרף לצבא האדום ושרד את המלחמה).
ב-31 בדצמבר 1940 חצתה קבוצת החלוצים את הגבול הסובייטי/ליטאי והגיעה לווילנה.
הם שוכנו בקיבוץ "שחריה" של ה"חלוץ-דרור", שם מצאו מסתור מאות מחברי התנועה שנמלטו מאזורי הכיבוש הגרמני.
במחצית השנייה של שנת 1941, לאחר שהגרמנים כבשו את וילנה והחלו לרצוח את יהודי העיר, התנדבה חזן בת ה-18 לשמש במחתרת התנועה כקשרית בין הסניפים של התנועה בעיירות ובגטאות לאורך הציר וילנה-גרודנה-ביאליסטוק-ורשה.
היא הצליחה להשיג תעודת זהות של חברה פולניה קתולית, ברוניסלבה לימנובסקה, ועם זהות בדוייה זו ובזכות מראה פניה הסלאבי עשתה את כל שנות המלחמה כנוצרייה.
בתור קשרית במחתרת הוטל על חזן להבריח ידיעות, עלונים, כסף, נשק ותחמושת בין סניפי התנועה.
באוקטובר 1941 היה יצאה לאחת משליחויותיה החשובות: היא עזבה את גטו וילנה והתיישבה בעיר גרודנה.
חדרה השכור בפאתי העיר הפך למקום מסתור עבור קשריות ושליחים אחרים של המחתרת שנעו בין וילנה לוורשה.
כדי להתחזות לנוצרייה היא רכשה צלב וספר תפילות נוצרי וביקרה בכנסייה באופן קבוע.
בגרודנה היא גם מצאה עבודה כמתורגמנית במטה הגסטפו, שם גם קיבלה תעודות זהות פולניות ואישורי נסיעה.
היא גנבה ניירות מכתבים רשמיים מהגסטפו והחתימה אותו בחותמות שונות.
את הניירות האלה היא העבירה לחברי המחתרת בווילנה והם שימשו להכנת מסמכים מזויפים.
לאחר שיהודי גרודנה נכלאו בגטו, נכנסה אליו חזן וניסתה לעורר את חברי "החלוץ-דרור" להתארגן לאפשרות של מרי מזוין.
היא גם נפגשה עם ראש ה"יודנראט" של גרודנה, ד"ר דוד בראוור, ועם סגנו, צבי בלקו.
חזן סיפרה להם על שחיטת היהודים בווילנה אך הם לא האמינו לסיפוריה.
למרות זאת, נתן לה בלקו כסף וניירות מזויפים כדי לסייע בבריחת חלוצים מגטו וילנה לגטו גרודנה, שהיה מקום בטוח יחסית באותה עת, אותם היא העבירה לחבריה בווילנה.
ב-24 בדצמבר 1941, ערב חג המולד, ביקרו את חזן בחדרה בגרודנה שתי חברותיה הקשריות המנוסות לונקה קוז'יברודסקה (שם פולני בדוי קריסטינה קוסובסקה) וטמה שניידרמן (שם פולני בדוי ואנדה מייאבסקה), שהיו בדרכן למבצע חשאי בווילנה.
חזן הוזמנה באותו יום על-ידי אחד מאנשי הגסטפו של גרודנה להשתתף במסיבת ערב חג המולד.
כאשר נודע לו שחברות מבקרות אצלה הוא הזמין גם אותן.
שלוש הקשריות הגיעו למסיבת הגסטפו לבושות במיטב מחלצותיהן ואחד המארחים הנציח אותן בתצלום משותף.
אחד מעותקי התצלום שרד את המלחמה והפך לתצלום אייקוני של הקשריות, המוצג במוזיאונים "יד ושם", "בית לוחמי הגיטאות" ו"פולין" (המוזיאון לתולדות היהודים בוורשה).
בינואר 1942 השתתפו שלוש הקשריות במבצע שנוהל על-ידי אחד מראשי מחתרת "החלוץ-דרור", מרדכי טננבוים, בעזרתו של חייל וורמאכט אוסטרי, רב-סמל אנטון שמיד.
במהלך המבצע הוברחו כמה עשרות חברי המחתרת מגטו ווילנה לגטו ביאליסטוק.
זאת במטרה להקים בגטו ביאליסטוק, שהיה רגוע יחסית באותה עת, מחתרת לוחמת.
במהלך מבצע זה הבריחה חזן מהגטו האחד לשני שתי תינוקות שהצפינה בכליה.
לאחר מעברה לגטו ביאליסטוק השתכנה חזן בקיבוץ "תל-חי" של תנועת "החלוץ-דרור" והמשיכה לצאת את הגטו בשליחויות התנועה.
באחת מהן היא גייסה משתתפים לסמינר תנועתי שערכה בגטו ביאליסטוק אחת מבכירות התנועה, פרומקה פלוטניצקה, אשר הייתה דמות מחנכת נערצת עליה.
בתחילת יוני 1942 נשלחה חזן לוורשה כדי לאתר את מקום הימצאה של לונקה קוז'יברודסקה, שנעלמה במהלך שליחות מחתרתית.
חזן התבקשה גם להעביר שני אקדחים ועלון בעברית לקיבוץ התנועה בצ'רניאקוב, שליד ורשה.
במעבר הגבול בתחנת הרכבת מלקיניה גורנה נעצרה חזן והורדה מהרכבת על-ידי ז'נדרמים גרמנים.
הם גררו אותה למחנה מעצר קטן ביער וחקרו אותה בחשד להשתייכות למחתרת הפולנית ארמייה קריובה (צבא המולדת).
הם אחזו בידיהם את תמונת שלוש הקשריות ובה מופיע גם דיוקנה.
את התמונה הם מצאו בכליה של קוז'יברודסקה, אשר נלכדה שבועיים קודם לכן באותו מקום.
לאחר חקירה ראשונית הועברה חזן למטה הגסטפו בשדרות שוכה בוורשה, שם עונתה קשות, ונכלאה לאחר מכן בכלא פביאק – בית הסוהר המרכזי של הגסטפו בוורשה - הידוע לשמצה.
לאחר ששהתה מספר שבועות בתא צינוק חשוך, היא הועברה לתא "רגיל" של אסירות פוליטיות פולניות.
שם היא פגשה את קוז'יברודסקה, שאף היא נכלאה כפעילת מחתרת פולניה.
מכאן ואילך לא נפרדו דרכיהן של השתיים עד מותה של קוז'יברודסקה.
חמישה חודשים היו חזן וקוז'יברודסקה אסורות בפביאק, ובמהלכם ידעו חרפת רעב, עינויים וסלקציות להוצאות להורג.
ב-13 בנובמבר 1942 הן נמנו על קבוצת אסירות פולניות אשר נשלחה מפביאק למחנה הנשים באושוויץ-בירקנאו.
בקבלה למחנה קיבלה חזן את מספר האסיר 24458, שקועקע באמת ידה השמאלית.
בתחילת שהותן במחנה צורפו חזן וקוז'יברודסקה לקבוצות שיצאו לעבודות שדה מפרכות, ובהן תוחלת החיים הייתה קצרה.
אולם, כעבור מספר שבועות, הן הצליחו לקבל עבודות תחת קורת גג.
חזן הפכה לשמש כוח עזר בבית החולים לנשים, ובו ניקתה רצפות, נשאה מכלי מזון כבדים ממטבח המחנה, רוקנה את דליי הצואה במחראה בשולי המחנה, וגררה את גוויות החולות שמתו אל החצר.
באותה עת השתוללה מגפת טיפוס במחנה וחזן וקוז'יברודסקה חלו ואושפזו בבית החולים.
חזן התאוששה והחלימה בעוד שמצבה של קוז'יברודסקה הלך והחמיר.
למרות מאמצים בלתי נלאים של חזן להצילה, נפטרה קוז'יברודסקה בזרועותיה ב-13 באפריל 1943.
לאחר מות קוז'יברודסקה המשיכה חזן לעבוד בבית החולים ובו שימשה כאחות.
פרק זמן מסוים היא נשלחה כאחות למחנה המשנה באביצה, אך לאחר שנתפסה עוזרת לאסירות להתחמק מעבודה קשה היא נשלחה לשרת בפלוגת העונשין של בירקנאו, שהסיכוי לשרוד בה היה זעיר.
אף-על-פי כן היא הצליחה להשתחרר מפלוגת העונשין ולחזור לעבוד כאחות במחנה הנשים.
היא התנדבה לעבוד בביתן חולות הגרדת, שרובן היו יהודיות, ואחיות פולניות סירבו לטפל בהן.
רוב החולות בביתן זה, ולעיתים גם הסגל הרפואי מקרב האסירות שטיפל בהן, נשלחו לתאי הגז.
בכל תקופת מאסרה בבירקנאו נתקלה חזן לעיתים קרובות באכזריות ובסדיזם של האסירות ששימשו בתפקידי קאפו ואחראיות הבלוקים, ושל המשגיחות, אנשי האס אס, והרופאים הנאצים, שערכו סלקציות תכופות בקרב האסירות בכלל והחולות המאושפזות בפרט.
היא הצטרפה למחתרת של המחנה והשתתפה בתכנון התקוממות שלא מומשה.
במהלך קיץ 1944, בתקופת שיא השמדת היהודים, הצטרפה חזן לקבוצת אסירות יהודיות, שהשתייכו לתנועה חלוצית, ובלילות חשוכים הן חפרו תעלה מתחת לגדר, המפרידה בין מחנה הנשים לבין השביל המוביל מרציף הרכבת למתחם משרפה II.
דרך תעלה זו הן העבירו אל תוך מחנה הנשים מספר נערות, ובכך הצילו אותן מכיליון בתאי הגז של המשרפה.
בסוף 1944 הועברה חזן מבירקנאו למחנה חדש לנשים, שהוקם מחוץ למחנה הראשי (אושוויץ I) שם הוטל עליה התפקיד של אחראית ביתן המרפאה.
ב-18 בינואר 1945, כאשר פינו הגרמנים את מחנות אושוויץ, נשלחה חזן לצעדת המוות בכיוון גרמניה.
לאחר שלוש יממות של הליכה מואצת, במהלכן נספה שליש מהצועדות, היא הועברה ברכבת משא יחד עם האסירות הנותרות למחנה הריכוז לנשים בראוונסבריק.
זמן קצר לאחר מכן היא הועברה למחנה הריכוז לנשים מלחוב, ליד עיר הנמל ליבק שבים הבלטי, שם היא שוב הוצבה כאחות בבית החולים לנשים.
במהלך שלושת חודשי מאסרה במלחוב התנאים במחנה הלכו והחמירו ונשים רבות מתו מרעב, מתשישות וממחלות.
ב-3 באפריל 1945 הועברה חזן עם קבוצה של 1,000 נשים לטאוכה - מחנה ריכוז ועבודות כפייה ליד לייפציג (מחנה משנה של בוכנוואלד).
באותה עת שהו במחנה כמה אלפי נשים וכמה מאות גברים.
גם במחנה זה הצטרפה חזן למרפאה כאחות, שם סייעה לרופא המחנה דר' אלכסנדר הרמן, יהודי מפראג.
ב-15 באפריל, בעת שכוחות בעלות הברית התקרבו ללייפציג מכיוון מערב, פינו אנשי ה-אס אס את טאוכה והוציאו את כל האסירות לצעדת מוות בכיוון מזרח.
חזן נשארה במחנה עם ד"ר הרמן ומתנדבים נוספים כדי לטפל ב-140 החולים והחולות הקשים שלא היו מסוגלים להצטרף לצעדה.
ב-18 באפריל, בעוד הצבא האמריקני כובש את לייפציג, הוטל על חוליית חיסול ניידת של ה-אס אס לרצוח את כל האסירים והאסירות שנותרו במחנות סביב לייפציג.
לאחר שטבחה כ-300 אסירים במחנה עבודת הכפייה טקלה, עשתה חוליית ה-אס אס את דרכה לטאוכה הסמוכה.
שני אסירים פולנים פצועים, שנמלטו מטבח טקלה, הביאו את הבשורה לטאוכה.
ד"ר הרמן וחזן יחד עם אסירים נוספים, החביאו את החולים הקשים ביער סמוך למחנה עד רדת החשיכה.
במהלך הלילה שבין ה-18 ל-19 באפריל הם נשאו אותם מרחק של מספר קילומטרים אל אזור הכיבוש האמריקאי ובכך הצילו את חייהם.
19 באפריל 1945 היה יום השחרור של חזן.
לאחר תקופת התאוששות בבית חולים אמריקאי בלייפציג, נסעה חזן בסוף יוני 1945 ברכבת של הצלב האדום ללייז', ומשם הבריחה את הגבול לצרפת והגיעה לפריז.
לאושרה היא פגשה בפריז חיילים מיחידת התובלה 178 שהשתייכה לבריגדה היהודית.
יחידה זו הובילה חיילים בריטים מאיטליה לצרפת ובדרך חזרה, באופן לא לגלי, הבריחה יהודים ממחנות עקורים באירופה אל מחנה הבריגדה בטרביזיו, שבצפון איטליה, ומשם לנמלי הים התיכון.
חיילי הבריגדה הסיעו את חזן במשאיתם למפקדתם בטרביזיו.
משם היא נלקחה לרומא, כדי להתראיין במערכת העיתון "לחייל", עיתונם היומי של מתנדבי היישוב העברי בצבא הבריטי.
עורך העיתון היה חייל הבריגדה חיים זלשינסקי.
לאחר מספר ימים ברומא, במהלכם נוצר קשר רומנטי בין חזן לזלשינסקי, היא הועברה למחנה עקורים בדרום איטליה, בכפר הדייגים הקטן סנטה מריה די-באני.
במשך שלושה חודשים שימשה חזן כמדריכה ומורה לקבוצת נערות יתומות שורדות שואה, שלה היא קראה "קבוצת פרומקה", לזכרה של מדריכתה ב"החלוץ-דרור" פרומקה פלוטניצקה, אשר נספתה בהתקוממות בגטו בנדין.
לאחר קבלת אישורי עלייה ("סרטיפיקטים"), הפליגה הקבוצה ב-4 בנובמבר 1945 על סיפונה של אוניית הקיטור "פרינסס קתלין" מנמל טאראנטו והגיעה לנמל חיפה כעבור ארבעה ימים.
לאחר שהות קצרה במחנה המעצר בעתלית נלקחה "קבוצת פרומקה" לקיבוץ רמת הכובש.
חזן שהתה עם קבוצתה עוד שלושה שבועות כדי לסייע בקליטת הנערות בקיבוץ, ולאחר מכן נשלחה על ידי מרכז "החלוץ" לבית הבראה בקיבוץ גבעת ברנר, שם העבירה חודש בכתיבת זיכרונותיה.
המסמך שהתקבל, השמור כיום בארכיון בית לוחמי הגטאות, הוא אחד העדויות הראשונות להתנגדות היהודית בשואה.
הוא פורסם בשנת 1991 כספר "קראו לי ברוניסלבה" (הוצאת הקיבוץ המאוחד-בית לוחמי הגטאות).
ב-5 בינואר 1946 נישאו חזן וחיים זלשינסקי (1982-1911), שעיברת את שם משפחתו ליערי.
הם התגוררו שנה בקיבוץ גליל-ים ולאחר מכן עברו לתל אביב, בה עבד יערי כעיתונאי בעיתון "דבר".
לבני הזוג נולדו שני ילדים, אסתר בראל ויואל יערי.
חזן נפטרה ב-18 בינואר 2004 בירושלים.
לאחר מותה, במאי 2019, העניק ארגון "בני-ברית העולמי" לחזן את "אות המציל היהודי", הניתן כהוקרה ליהודים שחרפו נפשם בהצלת בני עמם בשואה.
דיוקנה של בלה חזן, שנתלה ב-1955 בתצוגה "חיי אסירים" במוזיאון אושוויץ-בירקנאו תחת השם השגוי קריסטינה קוסובסקה (שמה המחתרתי של חברתה לונקה קוז'יברודסקה, שנספתה באושוויץ) שימש את הצלם-אמן שמחה שירמן כמושא ליצירתו "קריסטינה היקרה" (1992), שהוצגה בתערוכות רבות בישראל ובעולם.
ספרה של בלה חזן "קראו לי ברוניסלבה" שימש השראה למחזה "רק לעמוד בשמש היא רוצה", שנכתב על ידי עמר בוקצ'ין והוצג על-ידי תיאטרון "אוהל" של תנועת תרבות.
שמה של בלה חזן-יערי חקוק בפסל "ידי הבחירה", שפיסל סם פיליפ לזכרם של יהודים שהצילו יהודים.
הפסל ניצב ברחוב ירושלים בצפת.
בלה גאל (במקור גולדשטיין, בהונגרית: Gaál Béla; 2 בינואר 1893, דומבראד – 18 בפברואר 1945, מחנה ריכוז דכאו) היה שחקן, תסריטאי, במאי קולנוע יהודי-הונגרי שנספה בשואה.
בלה גאל נולד במשפחה יהודית, בנם של מיקשה גאל (מקודם: פנחס גולדשטיין) חקלאי, שנולד בקישווארדה ושל מלווין גרוסמן.
בשנת 1913 היה תלמיד בית הספר למשחק של תיאטרון הקומדיה של בודפשט, ואחר כך שיחק בסאטו מארה וביים בגיור.
הוא היה חייל במלחמת העולם הראשונה ולאחריה עלה על במת התיאטראות והקולנוע.
ממרץ עד אוקטובר 1919 הפך למנהל תיאטרון מדאץ' שנפתח בבניין האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
בין השנים 1920–1922 לימד משחק קולנוע בבית הספר למשחק של "התאחדות השחקנים הארצית".
בשנים 1927 עד 1929 היה מנהל ראשי של "תיאטרון מרכז העיר" (היום שמו: Katona József Színház (Budapest)).
הוא ביים סרט לראשונה בשנת 1920 (Star Film Factory) .
לאחר צאתו של הסרט המדבר הפך לבמאי הקולנוע המועסק ביותר בהונגריה.
גאל שימש בכישרון את צורכי הבידור ושל האידאולוגיה הרשמית.
הסרט "מכונית האגדות" (Meseautó ) הירוקה-עד משנת 1934 הוא יצירתו.
הוא היה נשיא "האיגוד הלאומי לקולנוע" ואז פתח בית ספר משלו לקולנוע.
על פי העיתון "רובעי בודפשט", הוא נרצח בבודפשט בתחילת 1945 על ידי אנשי מפלגת צלב החץ.
על פי כתב העת "המדד הביוגרפי ההונגרי" הוא נהרג בבודפשט בסביבות ינואר-פברואר 1945. לפי הגרסה הרשמית הוא גורש ומת במחנה הריכוז דכאו בגרמניה.
אשתו הייתה טרז לוצאי, אותה נשא ב-19 בנובמבר 1927 בבודפשט.
הרומן של אידה (1934, עם אנדרה רנר)
חיי ניצחון (1923, שכיר חרב עם אנדורה)
כאשר יהיה שלום (1916, מערכון)
ארבע ההרפתקאות החדשות של ניק ווינטר חלק 1 בהברגה (1920) - גוט
ארבע הרפתקאותיו החדשות של ניק ווינטר חלק 2 ציפורי לילה (1920) - גוט
בלה גאדור (במקור גוטמן, בהונגרית: Gádor Béla; נירג'האזה, 22 מאי 1906 – בודפשט, 28 בינואר 1961) היה סופר, עיתונאי, הומוריסט, תסריטאי יהודי-הונגרי זוכה פרס אטילה יוז'ף (1953) שהוא הפרס הספרותי הגבוה בהונגריה.
בלה גוטמן נולד במשפחה יהודית כבנם של יונה גוטמן ושל אטל פרייס.
לפני מלחמת העולם השנייה הוא עבד כפקיד בנק.
הוא נלקח בשואה לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
אחרי המלחמה הופיע בציבור עם מאמרים הומוריסטיים וסצנות קברט.
הסצנות שלו הועלו על במת התיאטראות: "קברט פודיום", "הוריאטה הקאמרי", הבמה העליזה.
בנוסף לכך הוא היה מנחה מבוקש ברדיו לצד דז'ה קלר, סילארד דרווש.
אשתו השנייה הייתה השחקנית ארז'י שומוג'י.
משנת 1947 ועד מותו עבד בשבועון ההומוריסטי לודאש מתי, עורך אחראי עד 1953, ועורך ראשי בין השנים 1953–1956. (בתפקיד זה ירש אותו יהודי אחר, לאסלו טאבי).
מספר הופעות הבכורה של יצירותיו שנרשמו במאגר התיאטרון : 47.
אביר החלומות (מוזיקה: סאבולץ' פנייש, 1960)
אבא דולר (מתוך הקומדיה של אנדור גאבור, 1956)
בלה גרוס (נולדה ב-2 בדצמבר 1951 בברית המועצות) היא נוירולוגית ישראלית בתחום מחלות שרירים ומערכת העצבים ההיקפית ומחלות טרשתיות.
היא פרופסור חבר קליני באוניברסיטת בר-אילן.
הייתה ראש החוג לנוירולוגיה, בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2001 התמנתה למנהלת המחלקה הנוירולוגית ויחידת שבץ מוחי במרכז הרפואי לגליל המערבי - נהריה.
גרוס עובדת כרופאה מומחית בנוירולוגיה במכבי שירותי בריאות.
בלה גרוס נולדה במוקצ'בו ברית המועצות (כיום אוקראינה).
אמה, אלינה רייזמן רופאה ואביה פייבל רייזמן מהנדס כימאי.
המשפחה עלתה ארצה במסגרת "עליית גומולקה" ב-1957, והתיישבה בקריות.
גרוס היא בוגרת תנועות הנוער הצופים וצופי ים.
ייצגה את ישראל במשלחת של נוער שוחר מדע, מטעם מכון ויצמן.
את שירותה הצבאי עשתה בחיל המודיעין וסיימה בדרגת סגן.
ב-1971 נישאה לטוביה והחלה את לימודי הרפואה בטכניון.
את לימודיה והתמחותה סיימה בשנת 1978 בכבוד (Cum Laude).
גרוס החלה את עבודתה בבית החולים כרמל בחיפה, שם שימשה כסגנית מנהל מחלקה.
בלה יצאה להמשך לימודיה, והעמקת ההתמחות, לארצות הברית שם שהתה במשך שנתיים ב-.
כשחזרה ארצה, התמנתה כמרצה בכירה בפקולטה לרפואה של הטכניון ולמנהלת המחלקה הנוירולוגית של מרפאת לין בחיפה.
בשנת 2001, הקימה את המחלקה הנוירולוגית בביה"ח גליל מערבי בנהריה ויצאה למספר חודשים לבוסטון להשתלם אצל פרופ' קפלן.
הייתה ממקימי ומראשוני המרצים בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת בר-אילן בצפת.
בין השנים 1979–1985 התמחתה בנוירולוגיה במרכז הרפואי כרמל בחיפה.
בין השנים 1986–1988 ביצעה את מחקר הפוסט דוקטורט ב-, דטרויט, מישיגן, ארצות הברית.
בשנת 1991 מונתה למרצה בכירה קלינית בטכניון.
בשנת 2005 למדה באוניברסיטת חיפה ניהול מערכות בריאות.
בין השנים 2008–2011 הייתה ראש החוג לנוירולוגיה בבית הספר לרפואה, בטכניון, חיפה.
בין השנים 2011–2016 הייתה ראש החוג לנוירולוגיה, בבית הספר לרפואה, בשלוחה הצפונית של אוניברסיטת בר-אילן.
כמו כן, שימשה בפקולטה לרפואה בגליל של בר-אילן כיו"ר ועדת הבחינות, כחברה בוועדת ההוראה וכרכזת קורס מוח נפש.
בשנים 2001, 2012, ו-2017 במהלך שנות שבתון, חקרה והתמחתה בארצות הברית בתחום המחלות הנוירו וסקולריות, כאבי ראש ושבץ מוחי.
גרוס הקימה בטכניון מעבדת מחקר ייחודית, שחקרה את השפעת הטריפטופן ותזונה עשירה בשומנים על השרירים במודל חיה.
בין השנים 1976–1978 עסקה במחקר בנושא נוירופיזיולוגיה בפקולטה לרפואה, טכניון, חיפה.
בשנת 1985 בצעה מחקר בנושא "טוקסיות של חמצן" במכון לרפואה ימית של חיל הים.
היא התמחתה במחלות טרשתיות בכלל ומחלה טרשתית של המוח בפרט.
קשר בין מחלות המוח, הלב והכליות.
שינויים במוח ביתר לחץ דם ובסוכרת.
אבחון וטיפול בכאבי ראש, מחלות שרירים, מחלת מיאסטניה גראביס ומחלות של מערכת העצבים ההיקפית.
ניהול המחלקה הנירולוגית בבתי חולים
גרוס ניהלה בין השנים 1990–1992 בפועל את המחלקה הנוירולוגית בבית החולים כרמל.
לאחר מכן, בין השנים 1998–2001 כיהנה כסגנית מנהל המחלקה הנוירולוגית.
בין השנים 1998–2001 ניהלה את המחלקה הנוירולוגית במרכז רפואי לין, של שירותי בריאות כללית בחיפה.
בין השנים 1991–1998 עמדה גרוס בראש הוועידה המדעית של החברה הנוירולוגית הישראלית.
בין השנים 2005–2010 ארגנה את כנסי הנוירולוגיה בצפון הארץ.
בשנת 2011 הייתה חברה בוועדה המארגנת את הכינוס הקונטרוברסיה בנוירולוגיה בבייג'ינג, סין.
בשנת 2016 הייתה חברה בוועדת הכנס הבינלאומי מיוקליניק שהתקיים ב.
החל משנת 1991, חברה גרוס במועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית בישראל.
מאז תחילת פעילותה היא מכהנת כחברה בוועדת הבחינות, בין השנים 2005–2018, כיהנה כיו"ר ועדת הבחינות בנוירולוגיה.
בשנים 2005 ו-2008, הייתה חברה בוועדת הסילבוס.
בין השנים 2006–2011 במסגרת משרד הבריאות הייתה חברה יועצת בוועדה לקביעת מוות מוחי ושבץ מוחי.
חברה באיגוד הנוירולוגי הישראלי, חברה בוועדת הבחינות של האיגוד ובוועדת הביקורת שלו.
בין השנים 1991–2009 הייתה חברה בוועדה המדעית של האיגוד הנוירולוגי הישראלי.
נכון לנובמבר 2021 פרופסור בלה גרוס חברת דירקטוריון באגודה הישראלית לטרשת נפוצה.
הייתה חברה בוועדת הלסינקי של המרכז הרפואי לגליל המערבי - נהריה, מ-2002 ועד 2021, והחל משנת 2007 כיהנה כיושבת הראש,
משמשת כעדה מומחית בבתי משפט.
בין השנים 2006–2009 קבלה ארבע תעודות מרצה מצטיינת מהטכניון, חיפה.
בשנים 2008 ו-2013 קיבלה תעודות הוקרה עבור הנחיית עבודות MD מצטיינות.
בשנת 2017 קיבלה תעודת הוקרה והצטיינות על היותה מורה מצטיינת.
בשנים 1993–1994 קיבלה מענקי מחקר של משרד הבריאות.
בין השנים 2002–2017 קבלה מענקים עבור השתתפות במחקרים קליניים בינלאומיים.
מנהל המרכז הרפואי ד"ר מסעד ברהום כתב אודות פרופסור בלה גרוס: "במשך 35 שנות עבודתה זוכה פרופ' גרוס להכרה לאומית כקלינאית המחנכת דורות רבים ברפואה בכלל ובנוירולוגיה בפרט.
היא גידלה דורות של נוירולוגים בארץ, אשר זכו וזוכים להישגים רבים לאומיים ובינלאומיים.
היא פועלת רבות לקידום המחקר הקליני והמעבדתי במרכז הרפואי שלנו, שותפה פעילה במעבדת המחקר המתמקדת בחקר השינויים במוח במצבים של יתר לחץ דם ושותפה במחקרים בינלאומיים".
מתגוררת בחיפה, נשואה ואם ל-3 ילדים.
בלה הופשטטר (בהונגרית: Hofstätter Béla; בודפשט, 3 בינואר 1891 – בודפשט, 15 בדצמבר 1944) היה אדריכל יהודי-הונגרי, יזם בנייה שניספה בשואה.
בלה הופשטטר נולד במשפחה יהודית כבנם של גוטמן הופשטטר, סוחר יין, יזם הבניה של כמה בתי דירות להשכרה בבודפשט ושל פאני (פייגה) אינפֵלד.
הם היו שמונה אחיות ואחים במשפחה.
דרך אחיותיו הגדולות, הוא נקשר בקשרי משפחה עם כמה אדריכלים, בתה של אחותו לנקה נישאה לאדריכל אדה נובאק, ואחותו מלווין הייתה אשתו של האדריכל גאבור קראוס.
הופשטטר סיים את לימודיו באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה כאדריכל.
משנת 1914 היה חבר באגודת המהנדסים והאדריכלים ההונגרי, בשנת 1918 היה חבר מייסד של אגף האדריכלים באגודה.
מ-1 באוגוסט 1927 התקבל ללשכת המהנדסים של בודפשט.
הוא הקים משרד אדריכלים משלו ב-1921 ולאחר מכן חברת בנייה ב-1927, אותה סגר שנה לאחר מכן.
הבניינים המוקדמים שלה הם בסגנון היסטורי, לפעמים עם מאפייני אר דקו.
משרד התכנון שלו התמחה בעיקר בתכנון בתי מגורים להשכרה, הוא היה חבר במספר חברות שהוקמו לבניית בתי מגורים להשכרה, כגון:
באופן חלקי בדרך זו קיבל הזמנות.
משרדו היה אחד ממשרדי תכנון בתי מגורים להשכרה המודרניסטיים מהמשמעותיים ביותר באמצע שנות ה-30 והוא מילא תפקיד מוביל בתכנון הבניינים של פארק סנט אישטוואן בליפוטווארוש (חלק מרובע 13 של בודפשט).
בשנת 1936 הקים שותפות עם האדריכל פרנץ דומאן, אז בוצעו התוכניות לבתי המגורים המשמעותיים ביותר שלו.
Weiss Manfréd Nyugdíjpénztár, כלומר לחברי קרן הפנסיה של תשלובת הפלדה והמתכת מנפרד וייס.
באותה תקופה היו מעובדי המשרד כמה אדריכלים צעירים ומוכשרים, כמו אגושט בנקהרד, דז'ה צ'רבה ואישטוואן לאסלו, שלקחו חלק בתכנון הבניינים.
דומאן היגר לבריטניה ב-1939, והופשטטר שוב ניהל לבדו את המשרד, אך לאחר חקיקת החוקים היהודיים ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי, מספר המטלות שלו ירד בחדות.
הוא שיתף פעולה עם משרד האדריכלים בלה בראט (מקודם פרוינד) ושל אדה נובאק בתכנון בניין הדירות ברחוב Közraktár.
ב-1944 התחתן עם אדית רוט.
על פי זכרונו של חותנו, ברנאט רוט, הם הסתתרו בבית היתומים בבודקסי, אך לאחר השתלטותה של מפלגת צלב החץ באמצע אוקטובר 1944 הם נעצרו שם והוצאו להורג בסוף 1944.
מזמיני רוב התכנונים של בנייניו להשכרה היו יהודים עשירים של בודפשט: 1927 Hofstätter Guttmann bérvillája, Budapest XIV.
בלה הראשון, מלך הונגריה, שכונה גם בלה האלוף (בהונגרית: I.
Béla magyar király; 1016, דבן (כיום חלק מברטיסלאבה) – 11 בספטמבר 1063, אזור דבן) היה מלך הונגריה מבית ארפאד בין השנים 1060 לבין 1063. אביו היה הנסיך ואזול, שעיוור אותו אישטוואן הראשון, מלך הונגריה ואת בניו הגלה.
אמו הייתה אישה מהקלאן טאטון.
מוצאו של בלה היה מהענף הצעיר ביותר של בית ארפאד.
שם ההטבלה לנצרות שלו היה אדלברט.
הוא עזב את הונגריה ב-1031 עם אחיו, לוונטה ואנדראש, כשאביהם, ואזול, הוצא להורג.
בלה התיישב בפולין והתחתן עם "פִּיאַסט רִיכֵּזָה" ממוצא פולני, בתו של מלך פולין מיאסקו השני .
בינתיים, הוא חזר הביתה בהזמנת אחיו אנדראש שהפך לאנדראש הראשון, מלך הונגריה.
אנדראש הפקיד בידי בלה את הניהול של מה שנקרא הדוקאטוס כלומר ה"דוכסות" שכיסה שליש משטחה של ממלכת הונגריה.
מערכת היחסים בין שני האחים נעשתה מתוחה כאשר בנו של אנדראש עצמו, שאלאמון, מלך הונגריה, הפך למלך.