tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הטורקים תקפו במהירות את ספינות הליגה הקדושה שכללו את ונציה, מלטה וצי האפיפיור, אך דוריה היסס להכניס את ספינותיו, שהיו במרכז הכוח, לפעולה נגד ברברוסה, מה שהוביל לתמרונים טקטיים רבים והימנעות מלחימה.
ברברוסה רצה לנצל את היעדר הרוח ששיתקה את ספינות המפרש (barques) של הליגה הקדושה, שהסתמכו בעיקר על ההבדל המספרי בין שני הצדדים.
הברקות הללו נפלו טרף קל לטורקים, שעלו עליהן מהגלריות והגליות הניידות יותר, יחסית.
מאמציו של דוריה ללכוד את הספינות העות'מאניות בין ירי התותחים של הברקות והגליות שלו כשלו.
רווחת סברה כי גרירת הרגליים והיעדר ההתלהבות של דוריה נבעו מחוסר רצונו לסכן את ספינותיו (חלק משמעותי מהצי "הספרדי-גנואי" היה בבעלותו הפרטית) ומאיבתו ארוכת השנים כלפי ונציה, יריבתה המרה של עיר הולדתו והמטרה העיקרית של התוקפנות העות'מאנית באותה תקופה.
ניקולו זן הצעיר כתב את "ההיסטוריה של המלחמה בין ונציה והטורקים".
כתב יד זה שלא פורסם שימש כתביעה נוקבת נגד אלו שתמכו במלחמה נגד העות'מאנים, סכסוך שבו הוונציאנים בסופו של דבר לא הצליחו.
כתב היד הופץ בקרב משפחת זן ושרד, וכיום הוא נמצא בספריית מרקיאנה בספרייה הלאומית של סאן מארקו.
קרב צומת שער הנגב הוא קרב בלימה שהתרחש בעקבות פלישת מחבלי ארגון הטרור חמאס בבוקר 7 באוקטובר 2023, בצומת שער הנגב – מפגשי כביש 34 וכביש 232 הסמוכה לעיר שדרות, כחלק מטבח שבעה באוקטובר.
במתקפת הטרור ובקרב הבלימה נהרגו 5 לוחמי ימ"מ, 3 לוחמי חטיבה 551 וכן נרצחו 19 אזרחים.
ב-7 באוקטובר עם פרוץ מתקפת הפתע ופלישת מחבלי חמאס ליישובי וצירי התנועה בעוטף עזה, מחבלי חמאס כבשו את צומת שער הנגב סביב השעה 7:30. באותה שעה רס"ם אבשלום יאיר פרץ, לוחם הימ"מ, היה בדרכו ליחידה לאחר שהוקפץ מביתו בנתיבות.
בת זוגו הסיעה אותו, ובצומת נרצחו שניהם כאשר מחבלים ירו על מכוניתם טיל RPG.
עם קבלת הדיווחים על התחלת הקרב בתחנת משטרת שדרות, כוח ראשוני של לוחמי ימ"מ הוקפץ לאזור שדרות ובדרכו לשם הכוח נתקל בכמות עצומה של מחבלים.
הלוחמים היו צריכים לתפעל את האירוע ונלחמו כאשר הם במיעוט והרגו מחבלים רבים.
במהלך הקרב בצומת הנגב נהרגו 5 לוחמי ימ"מ.
כוח של החטיבה הטקטית מיחידת צבר שהיה במשמרת בירושלים קפץ לצומת שער הנגב בשעה 08:30 והרג בצומת 5 מחבלים ואחר מכן המשיך בלחימה בקיבוץ ניר עם.
ב-8 באוקטובר כוח של יחידת מתיל"ן מהחטיבה הטקטית של משמר הגבול אשר היה כוח כונן בגזרת הדרום פעל לאור דיווח שהתקבל על הימצאותם של מחבלים על כביש 34 סמוך לצומת שער הנגב.
לוחמי מתיל"ן הגיבו והחלו בסריקות על הציר, במסגרתן זיהו רכב חשוד והחלו לבדוק אותו.
לוחמי החטיבה הטקטית של משמר הגבול יחד עם לוחמי יס"מ יואב של מחוז הדרום, ניהלו קרב יריות שכלל סיוע של ירי מטנק והכוונה אווירית של מסוק ורחפנים.
במסגרת הלחימה חוסלו על ידי כוחות הביטחון כ-8 מחבלים.
בבוקר ה-9 באוקטובר, קיבל כוח מגדוד 7008 של חטיבה 551, הודעה ממסוק קרב שמחבל אחד מחוליה של 5 הצליח לברוח ממנו.
חברי החוליה יצאו לסרוק, מצאו את המחבל וחיסלו אותו, ואז המשיכו לסרוק מתחנת הרכבת בשדרות דרך שדה חיטה גדול שצמוד לחניון הרכבת.
הם צעדו בשביל עפר המקביל לכביש באזור צומת שער הנגב, כשמשמאלם שדה חיטה ומימינם דיונה גבוהה המפרידה בינם לבין הכביש.
בדיונה הייתה עמדת קבר של חמאס ובה 2 מחבלים אשר חפרו בה בור וציידו אותו בתמרים, מים ואמל"ח על מנת להמתין עד שהכוחות יכנסו לעזה ואז לצאת לפיגועים באזרחים.
המחבלים לא היו אמורים להתגלות אך שמעו את קולות החיילים קרבים וחשבו שהתגלו ולכן פתחו באש.
רס"ר אביחי אמסלם נפל במקום, אחריו נפגעו ונפלו סרן יובל הליבני ורס"ן ד"ר איתן נאמן.
סשה הפרמדיק נפצע כשניסה לסייע.
לבסוף טנק שהגיע לזירה סייע בחיסול המחבלים.
במהלך הקרב בצומת שער הנגב נרצחו כ-19 אזרחים כאשר חלקם צעירים ומבלים אשר נמלטו מזירת הטבח בפסטיבל נובה ברעים וכן עוברי אורח שנקלעו לטבח בצומת.
בין האזרחים שנרצחו היה קשת קסרוטי.
במהלך קרבות הבלימה נהרגו כ-6 לוחמי ימ"מ ביניהם: רס"ם אבשלום יאיר פרץ, רס"ם יוראי אליהו כהן, רפ"ק אברהם הנקין, פקד משהאל שלמה,רס"ם דרור אלטון, ורס"ב בר סיון.
בנוסף ב-9 באוקטובר 2023 נהרגו 3 לוחמי חטיבה 551 והם: רס"ר אביחי אמסלם, רס"ן איתן נאמן וסרן יובל הליבני.
קרב צ'פולטפק היה קרב שהתרחש בין כוחות אמריקאים לכוחות מקסיקנים שהחזיקו במצודת צ'פולטפק בפאתי מקסיקו סיטי, ב-13 בספטמבר 1847 במהלך מלחמת ארצות הברית-מקסיקו.
המצודה נבנתה על גבעה בגובה 61 מטרים בשנת 1783, ובשנת 1833 הוסבה לאקדמיה צבאית ולמחסן אבק שרפה.
הגבעה הייתה מוקפת בחומה באורך של כקילומטר וחצי.
הקרב היה אחד הקרבות המרכזיים במהלך המלחמה, וסלל את הדרך לכיבוש מקסיקו סיטי ולניצחון האמריקאי.
במצודה הוצבו 832 איש, חלקם צוערים באקדמיה הצבאית, בפיקודו של הגנרל ניקולס בראבו, כנגד 2,000 חיילים אמריקאים.
בהיסטוריה המקסיקנית הקרב זכור בזכות מעשה גבורה של שישה צוערים, "הניניוס הגיבורים", שסירבו להיכנע ונלחמו עד מותם.
המערכה של סקוט לכיבוש מקסיקו סיטי
בראש הצבא האמריקני שכלל 7,200 איש עמד הגנרל וינפילד סקוט.
הכוח בראשו צעד מנמל וראקרוס, ונתקל בהתנגדות מועטה בכיבוש העיר השנייה בגודלה במקסיקו, פואבלה.
לאחר הניצחון עשה הכוח את דרכו למקסיקו סיטי, תוך שסקוט נמנע מהדרך הראשית שהייתה מוגנת בכבדות, ואיגף את העיר מדרום דרך העיירה סן אגוסטין.
המגינים המקסיקנים חסמו את הדרך לבירה, ואילצו את הדיוויזיה של הגנרל גדעון ג'ונסון פילו לפלס דרך לארטילריה דרך שדות בזלת המכונים "פדרגל".
הגנרל המקסיקני אנטוניו לופס דה סנטה אנה שפיקד על כוח של 25,000 איש, התבצר במנזר בצ'ורובוסקו וקרבות עזים התנהלו סביבו בהם שני הצדדים ספגו אבדות כבדות.
בתום הקרב הוכרזה שביתת נשק בת שבועיים.
ב-8 בספטמבר 1847, הורה סקוט לוויליאם וורת' לתקוף באמצעות 3,250 איש את בניין מולינו דל ריי, כקילומטר מהמצודה עצמה.
במהלך הקרב הצליחו הכוחות האמריקאים להניס את המקסיקנים מעמדותיהם, וכ-2,000 חיילים מקסיקנים נהרגו או נפצעו בקרב.
מהנדסי צבא מיפו את השטח כדי למצוא דרכי גישה למקסיקו סיטי מדרום, ושני הנתיבים שנמצאו הובילו למצודת צ'פולטפק.
ב-11 בספטמבר כינס הגנרל סקוט מועצת מלחמה עם הגנרלים והמהנדסים, אך רק הגנרל דייוויד א.
טוויגס הסכים להצעתו לתקוף את המצודה.
מרבית הקצינים האחרים, בהם קפטן רוברט אי.
לי, העדיפו לתקוף את העיר דרך השערים הדרומיים.
בורגארד, נשא נאום ששכנע את הגנרל פרנקלין פירס לשנות את הצבעתו לטובת ההתקפה ממערב.
ההגנה של סנטה אנה על צ'פולטפק
הגנרל סנטה אנה פיקד על הצבא במקסיקו סיטי והבין שמצודת צ'פולטפק חיונית להגנה על הכניסה לעיר.
המצודה נבנתה במקור כבית מגורים יוקרתי עבור המשנה למלך מתיאס דה קאלבס, ולא הייתה אמורה לשמש כמתקן צבאי.
אף על פי שלרשות סנטה אנה עמדו כוחות גדולים יותר משל סקוט, כוחותיו היו מדולדלים מכיוון שנאלץ לפזר אותם בין מספר עמדות, היות שלא ידע מאיזה כיוון האמריקאים יבחרו לתקוף, ולא היו לו מספיק חיילים כדי להגן ביעילות על שתי דרכי הגישה למקסיקו סיטי ועל המצודה.
במצודה היו מוצבים כ-100 צוערים ומספר קטן של מגינים ששרדו קרבות קודמים בפיקודו הגנרל חוסה מריאנו מונטרדה, וכוח זה נתמך על ידי גדוד סן בלאס, בפיקודו של קולונל פליפה סנטיאגו שיקוטנקטל.
העמדה הייתה תחת פיקודו של הגנרל ניקולס בראבו, גיבור מלחמת העצמאות.
חומות המצודה חוזקו בשקי חול, קורות תומכות ושוחות נמוכות.
רוב צבאו של סנטה אנה הורכב מילידים ללא נשק או אימון לקרב, והצבא המקסיקני סבל ממחסור בציוד ובמשאבים בהשוואה לצבא ארצות הברית.
החיילים המקסיקנים דיווחו בין היתר על מדים מאיכות גרועה, רובי מוסקט מיושנים, תותחים שלא הורכבו כהלכה, וכדורי תותח שיוצרו מפעמונים שהותכו.
ב-11 בספטמבר, לפני הקרב, הורה קולונל ניקולס בראבו על פינוי כ-200 צוערים מהמצודה.
כ-50 צוערים ביקשו להישאר ולהגן על בית הספר שלהם, ואליהם הצטרפו כמה צוערים שסיימו את לימודיהם אך טרם שובצו בצבא הלאומי, כמו גם 19 אנשי מנהלה.
לרשות הגנרל ניקולס בראבו עמדו פחות מ-1,000 איש – 250 מהרגימנט העשירי של חיל הרגלים, 115 מגדוד קוארטארו, 277 מגדוד מינה, 211 מגדוד האיחוד, 27 מגדוד טולוקה ו-42 מגדוד פטריה, ורק שבעה תותחים.
הכוחות האמריקאים הפציצו את המצודה בארטילריה כבדה לפני התקיפה הרגלית.
מכיוון שהמצודה לא נבנתה כמתקן צבאי, חומות האבן שלה שהיו בגובה 4.5 מטרים, היו פגיעות לאש תותחים.
במהלך ההפגזה המגינים נותרו ללא מקום מחסה, וחלקם החלו לנטוש את עמדותיהם.
סנטה אנה היה עסוק בהדיפת התקפה נוספת ממזרח לגבעה, וכשהבין שההתקפה העיקרית מגיעה ממערב כבר היה מאוחר מדי.
גדוד סן בלאס, שמנה 400 איש בלבד, עמד מול הדיוויזיות של וורת', קוויטמן ופילו למרגלות הגבעה, ונלחם עד שכמעט כל חייליו נהרגו.
רק כשההפגזה המשיכה הבין סנטה אנה שההתקפה העיקרית תהיה על צ'פולטפק, אך היסס לשלוח לשם כוחות שיהיו חשופים לאש אמריקאית מבלי שיוכלו להגיע לגבעה ולסייע למגינים.
הכוחות האמריקאים השתלטו על ארמון הארכיבישוף בטקובאיה כבסיס לפעילותם.
סקוט ארגן שתי קבוצות להסתערות – הראשונה של 256 חיילים בפיקודו של קפטן סמואל מקנזי מהדיוויזיה של פילו, שיתקדמו מבניין מולינו מזרחה במעלה הגבעה; השנייה כללה את אנשיו של קפטן סיילס קייסי מהדיוויזיה של קוויטמן, שיתקדמו לאורך דרך טקובאיה.
הדיוויזיה של טוויגס והחטיבה של בנט ריילי נותרו באגף הימני האמריקאי.
האמריקאים החלו להפגיז את צ'פולטפק בשעה 7 בבוקר ב-12 בספטמבר, הפסיקו את ההפגזה עם רדת החשיכה וחידשו אותה עם אור ראשון ב-13 בספטמבר.
פילו נורה ברגלו והזעיק תגבורת, שהגיעה מהדיוויזיה של קוויטמן, אך ההתקפה כשלה לאחר שנפתח עליה ירי מסוללת גדוד מורליה.
גנרל קאדוואלאדר לקח פיקוד על כוחותיו של פילו, בעוד הטור של אנדרוז חבר לכוחות של ג'ונסטון.
ההתקפה של הרגימנטים התשיעי וה-15 נתקעה בהמתנה לסולמות לטיפוס על חומות המצודה, וקולונל טרומן ב.
רנסום, מפקד הרגימנט התשיעי, נהרג.
קוויטמן שלח את החטיבה של פרסיפור סמית' לימינו והורה לג'יימס שילדס, לרגימנט של ניו יורק ולרגימנט ה-2 של פנסילבניה, להסתער.
באותו הזמן, הגיעה החטיבה של ניומן ס.
קלארק למדרון המערבי, וכך גם סולמות הטיפוס, וחיילי רגימנט וולטיגר תקעו את דגלם על החומה.
עד לשעה 9:00 בבוקר גנרל בראבו נכנע לרגימנט ניו יורק, ודגל ארצות הברית התנופף מעל המצודה, בעוד סנטה אנה צופה במתרחש מרחוק.
למרות ההפסד של מקסיקו בקרב, קרב צ'פולטפק הפך לחלק מההיסטוריה והמורשת המקסיקנית, ויום השנה לקרב נחגג כחג לאומי.
לימים התברר כי אסקוטיה היה חייל בן עשרים בגדוד סן בלאס, ולא צוער, ואין ראיות היסטוריות התומכות בסיפור.
הקרבות על שערי בלן וסן קוסמה
נפילת צ'פולטפק הובילה לקרב המפתח על שערי סן בלן וקוסמה, כחלק מההתקפה האמריקאית על מקסיקו סיטי בספטמבר 1847. הקרב כלל התקפות מתואמות של כוחותיו של הגנרל סקוט על שני השערים בכניסה לעיר.
במתקפה על שער סן קוסמה נשלחה הדיוויזיה של וורת' לתמוך באנשיו של טרוסדייל.
כוחות מהרגימנט השלישי של סגן אלוף אצ'יגאריי, הרגימנט הראשון של מרקז, ואחריהם החטיבות של גרלנד, קלארק וקאדוואלאדר, החלו להתקדם במעלה דרך הגישה, עליה הגנו גדוד גרנדרוס של גנרל רנגל, וכוחות מהגדודים של מטמורוס, מורליה וסנטה אנה.
במקביל, גנרל קוויטמן הותיר את הרגימנט ה-15 לשמור על המצודה והשבויים, ויצא בראש יתר אנשיו, כהטעיה, במורד דרך הגישה לשער בלן.
השער אויש על ידי גדוד מורליה, בפיקודו של הגנרל אנדרס טרס, וה"פאסאו" מצפון על ידי הגנרל רמירז.
החיילים המקסיקנים החלו להימלט, וכאשר אזלה לטרס התחמושת, הוא נסוג אל תוך החומות.
קוויטמן פרץ את השער בראש אנשיו בשעה 13:20 אחר הצהריים.
וורת' החל להתקדם לעבר שער סן קוסמה בשעה 16:00, לאחר שהדף התקפה של 1,500 פרשים של טורחון.
החטיבה של גרלנד השתמשה בקשתות אמת המיים כדי להתקדם מימין.
אנשיו של קלארק עברו דרך מנהרה שחפרו פלסים.
גרנט, וחלק מהרגימנט הרביעי הציבו במגדל הפעמונים של כנסיית סן קוסמה, מדרום לשער, תותח הוביצר.
בצד הצפוני של הכביש, קצין הצי רפאל סמס חזר על התמרון המוצלח של גרנט.
סגן ג'ורג' טרט איגף עם קבוצת נחתים את המגינים המקסיקנים, וירה מטח קטלני על תותחני הארטילריה.
בסביבות השעה 18:00 פרץ וורת' את השער, והמגינים וביניהם סנטה אנה נסוגו.
עם רדת החשכה, וורת' שיגר חמישה פגזימרגמה לתוך העיר, שנפלו ליד הארמון הלאומי.
כיבוש צ'פולטפק היה ניצחון מכריע עבור צבא ארצות הברית, וסלל את הדרך לכיבוש מקסיקו סיטי למחרת.
נפילת צ'פולטפק גם פגעה קשות במורל הצבא המקסיקני, והגנרל סקוט דיווח שכ-20,000 חיילים מקסיקנים ערקו.
סקוט התקדם במהירות לעבר מקסיקו סיטי, והשתלט על העיר.
שישה גנרלים של סנטה אנה נלכדו, ושניים מהם הוצאו להורג – דון אנטוניו גרסיה ודון אמברוסיה אלקדה.
ב-14 בספטמבר 1847 מקסיקו סיטי נפלה והדגל האמריקאי הונף בה.
ב-26 בספטמבר נאלץ סנטה אנה לעזוב את תפקיד הנשיא והוקמה ממשלה זמנית.
מלחמת ארצות הברית-מקסיקו הסתיימה ב-2 בפברואר 1848 עם חתימת חוזה גואדלופה הידלגו.
על פי החוזה ויתרה מקסיקו על כמעט מחצית משטחה בתמורה ל-15 מיליון דולר.
ארצות הברית קברה את מתיה בחלקה בתוך מקסיקו סיטי שהוכרזה מאוחר יותר כפארק זיכרון, וכיום הוא חלק משטחי שגרירות ארצות הברית.
המנון חיל הנחתים מנציח את הנחתים האמריקאים בקרב זה ובכיבוש מקסיקו סיטי.
כמה מהקצינים האמריקנים הזוטרים שהשתתפו בפלישה הפכו לגנרלים בשני צידי המתרס של מלחמת האזרחים האמריקאית – יוליסס ס.
גרנט, ג'ורג' פיקט, ג'יימס לונגסטריט, ג'ון ק' פמברטון, תומאס ג'ונתן "סטונוול" ג'קסון, פ.ג.ט.
הפס האדום על מדי השרד הכחולים של הנחתים ידוע כ"פס הדם", כזכר לחיילים והקצינים שנהרגו בעת שהסתערו על מצודת צ'פולטפק.
גרסאות של הפס היו קיימות כבר מאז 1839, אך רק ב-1849 ניתן להן הצבע האדום במקום פס כחול כהה עם שוליים אדומים.
בשנת 1871 הוקמה במקסיקו המכללה הצבאית על ידי צוערים לשעבר ששרדו את הקרב, בין היתר במטרה לשמר את זכר חבריהם שנפלו.
בשנת 1947, כמחווה של רצון טוב למקסיקו על הסיוע שהעניקה לארצות הברית במלחמת העולם השנייה, הניח הנשיא הארי טרומן זר על אנדרטת הניניוס הגיבורים.
בשנת 1967, צייר גבריאל פלורס ציור קיר המתאר את הניניוס הגיבורים, ובו אסקוטיה עטוף בדגל, ונראה כאילו הוא נופל מלמעלה.
רגע זה התקבע בהיסטוריה המקסיקנית כסמל לפטריוטיות ולהתנגדות לתוקפנות זרה.
אנדרטה בשם "מזבח המולדת" ניצבת בפארק צ'פולטפק לזכר אומץ ליבם של הניניוס, שם נטען כי שרידיהם התגלו במהלך חפירה בשנת 1947. גם לטענה זו אין ראיות היסטוריות.
הצוערים זוכים להספדים והפכו למרטירים בהיסטוריה המקסיקנית.
קרב צורנדורף נערך במהלך מלחמת שבע השנים ב-25 באוגוסט 1758, בין כוחות רוסיים בפיקודו של הרוזן ויליאם פרמור לבין צבא פרוסי בפיקודו של המלך פרידריך השני, מלך פרוסיה.
מבחינה טקטית הקרב הסתיים ללא הכרעה, כאשר שני הצבאות החזיקו בעמדותיהם וטענו לניצחון.
אתר הקרב היה הכפר הפרוסי צורנדורף (כיום סרבינובו, פולין).
במהלך הקרב, פרידריך נטל לידיו באופן מפורסם דגל יחידה והוביל מתקפה בעצמו כדי לדרבן את חייליו.
בתחילת המלחמה, לפרידריך היה אחד הצבאות הטובים ביותר באירופה: חייליו, כל פלוגה שהיא, יכלו לירות לפחות ארבעה מטחים בדקה, וחלקם אף יכלו לירות חמישה.
באפריל 1758, פרוסיה ובריטניה חתמו על האמנה האנגלו-פרוסית, שבה התחייבו הבריטים לשלם לפרידריך סובסידיה שנתית של 670,000 ליש"ט.
בריטניה גם שלחה 7,000–9,000 חיילים לתגבר את צבאו של גיסו של פרידריך, הדוכס פרדיננד מבראונשווייג-וולפנביטל.
לאחר קרב קולין, שבעקבותיו נדחקו הפרוסים מבוהמיה בקיץ 1757, והמערכה שנוהלה בחוכמה בסתיו ושבמסגרתה הובסו הפרוסים בפיקודו של הדוכס מבברן בקרב ברסלאו (22 בנובמבר 1757), האמינה הקיסרית מריה תרזה שמזלה מתחיל להשתנות לטובה; אולם המצב השתנה במהרה כאשר פרידריך הביס, תחילה, את הצרפתים ברוסבאך ולאחר מכן את האוסטרים בלויטן.
באוגוסט 1758, רוסיה, בעלת בריתה של אוסטריה, פלשה לפרוסיה המזרחית.
42,590 חיילים תחת פיקודו של ויליאם פרמור התקדמו למרחק של 100 ק"מ מברלין, והיו ערוכים לחבור לאוסטרים תחת פיקודו של פילדמרשל דאון.
המלך פרידריך הבין שאיחוד כוחות אויביו יביא לנפילת ברלין, ובהחלטתו לסכל את תוכניותיהם, נע לעבר העורף הרוסי.
פרמור, שבאותה עת צר על קוסטרין, למד על תמרון זה מגיחת קוזאקים.
הוא הסיר את המצור ותפס עמדה בצורנדורף, 10 ק"מ צפונית-מזרחית לקוסטרין.
אף אחד מאויביה של פרוסיה לא נראה נכון לנקוט בצעדים המכריעים לרדוף את פרידריך אל תוך לב פרוסיה.
בעוד פרדיננד העסיק את הצרפתים בחבל הריין, פרוסיה נאלצה להתמודד עם שוודיה, רוסיה ואוסטריה.
נותרה האפשרות שפרוסיה תאבד את שלזיה לאוסטריה, את פומרניה לשוודיה, את מגדבורג לסקסוניה ואת פרוסיה המזרחית לפולין-ליטא או לרוסיה: עבור פרוסיה, זה היה תרחיש בלהות מוחלט.
עד 1758, פרידריך היה מודאג מההתקדמות הרוסית ממזרח וצעד כדי לבלום אותה.
מזרחית לאודר בברנדנבורג-נוימרק, נלחם צבא פרוסי של 36,000 איש בצבא רוסי של 42,590 איש בצורנדורף ב-25 באוגוסט 1758.
צורנדורף הוא כפר בגודל ניכר בתוך שממת כבול, מלא באשוחים כחושים, שיחים ושטחים מעובדים הדומים לאיים ירוקים בהירים בתוך מסה של אשוחים כהים.
באמצע המאה ה-18, האזור היה ביצתי מאוד; בסופו של דבר הפרוסים סללו דרך רחבה ויציבה, אך על כך לא חלמו אפילו בשנת 1758, עת האזור אופיין בבריכות ביצה ובחצי-אי במרחק של כ-8 עד 10 ק"מ מנהר האודר, וכ-15 מטר מעל הנהר.
תומאס קרלייל, שסייר בשטח 100 שנים מאוחר יותר, חקר כמה מהרשומות הישנות: הוא כינה ביצות אלו "דליפות" ברוחב של כ-3 עד 5 ק"מ, לרוב ללא תחתית ושזורות יובלים איטיים ובריכות עומדות.
צורנדורף שוכנת בפסגת ביצה זו של שטח כמעט בלתי עביר.
ב-25 באוגוסט תקף חיל הרגלים של פרידריך "קורפוס תצפית" רוסי, שהורכב ממגויסים צעירים בלבד.
הרוסים הצליחו להחזיק מעמד עד שחיל הפרשים המפורסם של פרידריך וילהלם פון זיידליץ הכה בהם.
הפרשים הרוסים התנגשו בפרוסים, אך הובסו ונאלצו לנוס לעבר קווי חיל הרגלים הרוסי, אשר בבלבול שנוצר מענני האבק ועשן התותחים, חשבו אותם לפרוסים ופתחו עליהם באש ארטילרית.
בינתיים, חיל הרגלים של פרידריך נפל על האגף השמאלי של הצבא הרוסי.
במהלך הקרב שהתפתח, לשני הצדדים אזלה במהירות תחמושת אבק השרפה והם נכנסו לקרב פנים אל פנים.
כאשר כמה מהגדודים הפרוסיים הראו סימני עייפות, פרידריך עצמו הוביל אותם להתקפה.
יומיים לאחר מכן הם טענו שהביסו 80,000 איש והרגו 26,000; בסופו של דבר, המספר המנופח הזה עלה ל-30,000 הרוגים במכתב של פרידריך לאחותו.
האבדות הרוסיות בפועל היו כ-16,000 איש, עדיין מספר משמעותי.
העובדה שהרוסים ספגו אבדות כה כבדות ולא נסוגו, הותירה חותם על החיילים הפרוסים ועל פרידריך עצמו.
לפני הקרב הוא ראה בצבא הרוסי חלש יותר משלו, אך בקרב זה הרוסים הוכיחו את עצמם כיריבים קשוחים ופרידריך היה מתוסכל מעקשנותם.
הקרב נראה בלתי מוכרע: מכיוון שאף צד לא סולק משדה הקרב, שניהם יכלו להכריז על עצמם כמנצחים.
עם זאת, פרמור, בניגוד לפרידריך, לא דיווח על "ניצחונו" האפשרי; הוא הודה שספג אבדות כבדות ונסוג בצורה מסודרת לאחר סיום הקרב.
לרוסים לא הייתה ברירה אלא לעזוב את האזור; ההפקעות הכבדות שביצעו באזור הכפרי הותירו אותו ריק ממשאבים לקיום אדם או בהמה.
לפרוסים עדיין הייתה האספקה שלהם, אך מלבד זאת היו באותו מצב כמו הרוסים.
אף על פי כן, פרידריך סיים את הקרב כשהוא מחזיק בשטח, עם קווי התקשורת שלו שלמים, וכוח הלוחמים שלו נייד.
לרוסים היו גם מחלוקות עם האוסטרים.
השליח מווינה, בעודו במחנה הרוסי, הטיל ספק בכשירותו של פרמור.
פרמור הגיב בזלזול ביכולותיהם של האוסטרים, שלא שלחו אפילו קורפוס עזר לעזרתו.
האוסטרים, במקום זאת, התכוננו לחדירה לסקסוניה נגד הצבא החלש יותר שפרידריך השאיר מאחור בפיקודו של אחיו הצעיר, הנסיך הנריך.
האוסטרים התקדמו כה לאט, שהנריך וצבאו כבר נעלמו כשהאוסטרים הגיעו; וכל שהצליחו להשיג בהיעדרו של פרידריך היה ללכוד מבצר פרוסי קטן וחיל מצב של 1,400 איש.
אפילו הישג זה היה צנוע, והושג על ידי כוחות אימפריאליים (רייכסארמה), לא אוסטריים.
לאחר הלחימה, פרידריך הסיג את פרשיו כדי לעצור את ההיתקלויות הבלתי פוסקות וההרסניות שלהם עם הקוזאקים, ובכך אפשר לצבא הרוסי לחדש את הקשר עם עגלות המטען שלהם.
פרמור שלח מכתב לסנקט פטרבורג, קיבץ את חייליו לשני טורים וצעד לעבר לנדסברג כדי לחבור לכוחותיו של הרוזן פיוטר רומיאנצב.
עם שמיעת החדשות על הקרב, שלוש הבירות של בעלות הברית, סנקט פטרבורג, וינה ופריז, חגגו ניצחון.
למעשה, הצהרתו של פרמור דיווחה כי הוא איבד את ההזדמנות "להשיג ניצחון מכריע בקרב וספג אבדות כבדות." כשפרמור עזב, פרידריך מיהר להכריז על כך כנסיגה, אף על פי שבמציאות הרוסים לא ברחו אלא צעדו בסדר מופתי, מבלי שהוטרדו על ידי הכוחות הפרוסיים הנותרים.
הפרוסים עקבו אחריהם אך נמנעו מלפתוח בהתקפה נוספת.
נסיגה זו מנעה מהרוסים להגיע לבעלי בריתם האוסטרים ואפשרה לפרידריך לטעון שהקרב היה ניצחון שלו, השקפה שהייתה פופולרית גם בהיסטוריוגרפיה של המאה ה-19, אך היסטוריונים עדיין חלוקים לגבי התוצאה.
ציורו של קרל רכלינג משנת 1904, פרידריך הגדול בקרב צורנדורף לפני חזית רגימנט פון בילוב, הפך לסמל שנתפס באופן נרחב כאידיאל גבורת החיילים של תחילת המאה ה-20.
קרב פרייברג התרחש ב-29 באוקטובר 1762, והיה הקרב הגדול האחרון של המלחמה השלזית השלישית (ושל מלחמת שבע השנים הנרחבת יותר).
היינריך, נסיך פרוסיה, אחיו הצעיר של המלך פרידריך השני, מלך פרוסיה, אף שפיקד על צבא שהורכב ברובו מכוחות "קו שני" וגדודים חופשיים, החליט לצאת למתקפה נגד צבא הרייך בפיקודו של הנסיך שטולברג, שנהנה מתמיכת הקורפוס האוסטרי של אנדראש הדיק.
בעלות הברית התחפרו מאחורי ביצורי שדה על גבי שטח גבוה ממערב לעיירה פרייברג.
עמדה זו חסמה את כל הדרכים לדרזדן.
בעורף עמדת בעלות הברית זרם נהר מולדה, שנחצה על ידי מספר גשרים ממזרח לעיירה.
ב-28 באוקטובר ביצע הנסיך היינריך ומטהו סיור על עמדת בעלות הברית.
הסיור הופרע על ידי כוחות קלים אוסטריים, שתפסו את היערות בחזית השטח הגבוה.
עם זאת, היינריך אסף מספיק מידע כדי לגבש תמונת מצב טובה של היערכות האויב.
להיינריך היה ברור כי הכוח האוסטרי העיקרי, הקורפוס תחת קמפיטלי, מבוצר בבטחה בגבעות מדרום-מערב לעיירה, בעוד שצבא הרייך החזיק בגבעות החוסמות את הגישה המערבית.
אף על פי שחזית עמדתם חוזקה על ידי הקמת מספר ביצורים ואבטי, נראה היה ששום כוח לא מגן על האגף הימני של צבא בעלות הברית, מה שהותיר את חיילי צבא הרייך מעט "תלויים באוויר".
זו הייתה מטרה מפתה מדי עבור הנסיך, שתכנן לרתק את האוסטרים לדרום-מערב בעזרת כוח קטן, בעוד הצבא העיקרי שלו יאגף ויביס את צבא הרייך האיכותי פחות.
היינריך הימר שהקורפוס האוסטרי תחת קרל פרדריך פון מאייר , הנינוח מאחורי ביצוריו, לא ירצה לעזוב את עמדתו.
עם שחר 29 באוקטובר ערך הנסיך היינריך את צבאו בשטח שממערב ללאנג הנרסדורף.
הוא חילק את צבאו לארבעה כוחות, אחד לכל גנרל פרוסי:
כוח עתודה צפוני כשבראשו פרידריך וילהלם קוירין פון פורקאד
כוח דרומי - בראשות פרדריק ויליהם פון קלייסט כדי לרתק את מאייר
שני כוחות לתקיפת הגבעות שהוחזקו על ידי צבא הרייך - כשבראשם פרידריך וילהלם פון זיידליץ ויואכים שטוטרהיים
ככל שהתקדמו, הכוחות המובילים של הצבא הפרוסי נכנסו לקרב קצר עם הקרואטים ביערות, אך כוחות אלו נסוגו במהרה לנוכח חיל רגלים ערוך.
התקפתו של שטוטרהיים הצעיר, עם זאת, נתקלה בהתנגדות עזה מצד הקורפוס של קמפיטלי, ולזמן מה ההתקפה נעצרה.
מספר התקפות פרשים פרוסיות נכשלו גם הן בהזזת האוסטרים, והיה צורך לשאול רגימנט מהאגף השמאלי כדי לייצב חזית זו.
בעוד הצבא הפרוסי העיקרי תקף עמדה זו, זיידליץ, שמצא את הקרקע קשה עבור פרשיו, נטל פיקוד על חיל הרגלים באגפו ותקף את האגף של קמפיטלי.
עם הגבור הלחץ, החל שטולברג להזיז את הקו שלו דרומה כדי לחזק את ההגנה על גבעה המכונה "שלושת הצלבים" (Trois Croix).
היינריך זיהה גם הוא את חשיבותה של נקודה זו והחיש את הגרנדירים שלו לעברה.
הפרשים האימפריאליים הסתערו על הפרוסים, ואף שנהדפו עם אבדות, קנו מספיק זמן לגרנדירים של צבא הרייך לתפוס חזקה על הגבעה.
שטוטרהיים הזקן, שמעולם לא עמד מנגד באפס מעשה, הבחין בתזוזת צבא הרייך דרומה והבין כי המגינים בחזיתו נחלשו עקב מהלך זה.
הוא הורה לחייליו לתקוף ללא דיחוי, וחיל הרגלים האוסטרי החל להתפורר.
ההוסרים של בלינג הפרוסים ורגימנט הקירסירים ה-4 הסתערו דרך חיל הרגלים של האויב, שנשבר ונקצר על ידי הפרוסים המנצחים.
עם בעלי בריתו בנסיגה ואגפיו פרוצים לרווחה, הורה שטולברג על נסיגה כללית.
צבא הרייך נסוג מעמדותיו, ואחריו שארית חייליו של קמפיטלי.
כפי שנחזה, הקורפוס של מאייר לא עזב את עמדותיו כדי לעזור לשאר הצבא, ומאייר טען מאוחר יותר כי ציית לפקודות להחזיק בעמדתו עד טיפת הדם האחרונה.
בעלות הברית נסוגו כל הדרך חזרה לפירנה, כשהפרוסים עוקבים אחריהם בזהירות בתחילה ולאחר מכן באומץ רב יותר.
קלייסט נותק מהכוח בשבוע הראשון של נובמבר כדי לפשוט על המחסנים האוסטריים בסקסוניה, וכך עשה, כשהוא משמיד אותם כליל.
לאחר מכן לקח את חייליו כואבי הרגליים לפרנקוניה, בפקודת היינריך לערער את האימפריאליסטים.
נאומבורג, וירצבורג ורגנסבורג נכבשו ו'תרומות' נגבו מהנסיכים השליטים.
שטולברג התחנן לשווא בפני הדיק שיורשה לו לחזור ולהגן על מולדתו, אך מבלי שידע, הדיק היה בשיחות סודיות עם המלך פרידריך, והם הגיעו להסכם שהוביל לפירוקו של צבא הרייך.
המערכה סביב בליטת קורסק (שהשלב הראשון שלה ידוע גם בשמו הגרמני "Operation Zitadelle", "מבצע מצודה") התחוללה בחודשים יולי ואוגוסט 1943 בין הצבא הסובייטי לבין צבא גרמניה הנאצית, והייתה אחת המערכות המכריעות בחזית המזרחית בפרט, ובמלחמת העולם השנייה בכלל.
קרב קורסק נחשב גם לקרב השריון הגדול ביותר בהיסטוריה, מכיוון שהשתתפו בו 6,000–8,000 כלי רכב משוריינים משני הצדדים.
הקרב החל במתקפה גרמנית על מבלט קורסק – בליטה גדולה בקו החזית, שנוצרה עקב התקדמות הצבא האדום מערבה בחורף 1942/43. המתקפה (5–16 ביולי) נועדה לכתר ולהשמיד את הכוחות הסובייטיים בשטח הבליטה באמצעות מתקפה מתמקדת מצפון ומדרום על שני האגפים של המבלט הסובייטי.
אף שהגרמנים ריכזו לצורך המתקפה חלק גדול מכוחותיהם הניידים בחזית הסובייטית, נכשלה המתקפה בהשגת יעדיה ולא הצליחה להבקיע דרך מערך ההגנה הסובייטי העמוק, שנתמך על ידי עתודות משוריינות רבות עוצמה.
היה זה הכישלון המשמעותי הראשון של טקטיקת הבליצקריג הגרמנית במהלך המלחמה.
הכוחות הגרמניים נסוגו בסופו של דבר לעמדות המוצא שלהם, לאחר ששני הצדדים ספגו אבדות כבדות.
הפיקוד הסובייטי ניצל את הצלחת מתקפות הנגד שלו, ואת החלשות הכוחות הגרמניים שניצבו מולו, כדי להמשיך להתקדם מערבה כמעט ללא עצירה.
עד תום שנת 1943 הצליחו הכוחות הסובייטיים להגיע לקו הנהר דנייפר, ואף לחצות את הנהר ולכבוש שטחים נרחבים בגדה המערבית שלו.
קרב קורסק היה המתקפה האסטרטגית הגרמנית האחרונה שנערכה בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה.
כתוצאה משחיקת הכוחות הניידים הגרמניים במהלך הקרב, איבד הצבא הגרמני את היוזמה האסטרטגית בחזית הסובייטית, ולא הצליח להחזיר אותה לידיו עד לתום המלחמה.
בראשית פברואר 1943 השלים הצבא האדום את חיסול הכוחות הגרמנים שכותרו בכיס סטלינגרד, שכללו את הארמייה השישית וחלק מכוחות ארמיית הפאנצר הרביעית.
האבדות הכבדות שספגו הצבא הגרמני וצבאות בעלות בריתה של גרמניה הנאצית במהלך המערכה באזור סטלינגרד החלישו את כוחות מדינות הציר בחזית המזרחית ומאזן הכוחות האסטרטגי החל לנטות לטובת ברית המועצות.
לאחר סיום קרב סטלינגרד, התקדמו הכוחות הסובייטיים בתנופה מערבה, חדרו לאגן הדון הצפוני ושחררו את העיר חרקוב.
אולם המתקפה הסובייטית סבלה מהבעיות האופייניות להתקדמות מהירה של כוחות ניידים – התארכות קווי האספקה, בלאי מואץ של כלי הרכב, ואובדן התנופה.
אולם במחצית השנייה של מרץ 1943 הצליחו כוחות סובייטיים לבלום את המתקפה הגרמנית מצפון לבלגורוד, והגרמנים עצרו והתחפרו בקו אליו הגיעו.
כתוצאה מכך נוצר מבלט סובייטי גדול בקו החזית מסביב לעיר קורסק, בין בלגורוד בדרום לבין בליטת אוריול הגרמנית בצפון.
לפיקוד הגרמני היה ברור, שבעקבות כניעת כוחות הציר בצפון אפריקה, צפויה פלישה של כוחות ארצות הברית ובריטניה לדרום אירופה דרך הים התיכון, שעלולה לגרום לפתיחת חזית שנייה.
היטלר רצה להנחית מהלומה חזקה על הצבא האדום, שתגרום לשינוי מאזן הכוחות האסטרטגי בחזית המזרחית, לפני שפתיחת חזית שנייה במערב, תאלץ את הפיקוד הגרמני להעביר לשם כוחות מהחזית הסובייטית.
מפקדת כוחות היבשה של הוורמאכט (ה-OKH) והיטלר, לא התלהבו מתוכניתו של מאנשטיין, מכיוון שהיא הייתה כרוכה בוויתור התחלתי על שטח ניכר, ובנויה על ההנחה, שהמתקפה הסובייטית תונחת בדרום-מזרח אוקראינה, ולא צפונה משם.
ריכוז הכוחות הסובייטיים באזור בליטת קורסק היווה מטרה מפתה, ומשך את תשומת לבם של המתכננים במטה הכללי הגרמני.
מתקפה גרמנית בנקודה זו הייתה יכולה להביא להישגים ניכרים, מבלי לקחת סיכונים גדולים מדי.
הפיקוד העליון הגרמני העריך, שמתקפה ממוקדת על שתי ה"כתפיים" של הבליטה, תביא לכיתור ולהשמדת כוחות סובייטיים גדולים מאוד, ובכך תטה את מאזן הכוחות האסטרטגי בחזית המזרחית לטובת גרמניה.
בנוסף לכך, כיבוש הבליטה אמור היה להביא לקיצור משמעותי של קו החזית הגרמני, והעיר קורסק עצמה היוותה צומת מסילות ברזל חשוב בדרום רוסיה.
במהלך אביב 1943 התגבשה תוכנית המתקפה הגרמנית, שקיבלה את השם "מבצע ציטדלה" (מצודה).
הארמייה התשיעית, בפיקוד ולטר מודל, מקבוצת ארמיות מרכז, הייתה אמורה לתקוף את בליטת קורסק מצפון, בעוד ארמיית הפאנצר הרביעית ופלגת הארמייה קמפף (כוח בסדר כוחות של ארמייה מוקטנת) מקבוצת ארמיות דרום, תוקפות במקביל מכיוון דרום.
שני הכוחות הגרמניים היו אמורים לחבור ממזרח לעיר קורסק, ולכתר את הכוחות הסובייטיים בבליטה.
לאחר השמדת הכוחות הסובייטיים המכותרים, נועדו הכוחות הגרמניים להתקדם מערבה לאזור וורונז' ונהר הדון העליון, במטרה להרחיק את קו החזית מזרחה ככל האפשר.
היטלר, שבשלב זה של המלחמה לקח לידיו את הפיקוד האסטרטגי, כמו גם את הפיקוד הטאקטי על הוורמאכט, והיה מעורב בתכנון המבצעים לעיתים עד לרמת הגדוד, חרג הפעם ממנהגו, ואפשר לראשי ה-OKH לתכנן את המבצע על פי הבנתם, מבלי להתערב בעבודתם.
במהלך השבועות הבאים המשיכו קציני המטכ"ל הגרמני לתכנן את המתקפה, תוך שהם מגדילים פעם אחר פעם את היקף הכוחות המעורבים בה, ומרכזים חלק גדול מהכוחות הממונעים הגרמניים בחזית המזרחית לצורך המבצע המתוכנן.
מבצע "מצודה" היה אמור להתחיל ב-4 במאי, אך נדחה ל-12 ביוני ולאחר מכן ל-4 ביולי על מנת לאפשר הזרמת כוחות נוספים, ובגלל התעקשותו של היטלר לכלול במתקפה מספר ניכר של טנקים חדישים מדגם פנתר וטיגר, ובמשחיתי טנקים מדגם פרדיננד.
הפנתרים והטיגרים היו עדיפים בהרבה על כל סוגי הטנקים הסובייטיים, כולל הטנקים מדגם T-34, והיטלר האמין שגדוד של טנקי טיגר שווה בעוצמתו לדיוויזיית פאנצר שלמה.
הבעיה הייתה, שייצור הטנקים החדישים התנהל בעצלתיים (בתקופה ההיא יוצרו רק תריסר טנקי פנתר בשבוע), וגרם לעיכובים, שהתבררו בדיעבד כקריטיים, במועד המתקפה הגרמנית.
היינץ גודריאן, המפקח הכללי של כוחות השריון הגרמניים ואלברט שפר, שר החימוש, התריעו על הקושי הטכני בייצור טנקים אלו, בייחוד הפנתר, אך טענותיהם בוטלו.
ניצול גורם ההפתעה (לפחות הפתעה טקטית) היה חלק בלתי נפרד מטקטיקת ה"בליצקריג" הגרמנית, אולם הפעם ויתר הפיקוד הגרמני למעשה על גורם ההפתעה.
היה ברור, שהפיקוד הסובייטי לא יתקשה לצפות היכן תונחת מתקפת הקיץ הגרמנית, והעיכובים הממושכים במועד הפתיחה של מבצע "מצודה" גרמו לאיבוד מה שנותר מגורם ההפתעה.
כאשר היינץ גודריאן הביע באוזני היטלר את ספקותיו ביחס למתקפה המתוכננת, וביחס לעצם הצורך בעריכת מתקפה בחזית המזרחית ב-1943, הסכים איתו היטלר באומרו: "המחשבה על מתקפה במזרח הופכת את קיבתי", אך לא עשה דבר בנדון, והמשיך לתת גיבוי למתכנני מבצע "מצודה".
הפיקוד הגרמני הבכיר האמין, שגם אם הצד הסובייטי יהיה מוכן לאפשרות של מתקפה גרמנית על בליטת קורסק, כוחותיו לא יצליחו לבלום את המהלומה הגרמנית המרוכזת.
בין שתי זרועות המלקחיים הגרמניות הפרידו פחות מ-250 ק"מ.
עוצמת האש והניידות של הכוחות התוקפים יהיו גדולים בהרבה מאשר במערכות של 1941 ו-1942, מידת הריכוז שלהם רבה פי כמה, ויעדיהם הרבה פחות שאפתניים.
הכוח הגרמני סביב בליטת קורסק כלל בסופו של דבר 50 דיוויזיות, מתוכן 16 דיוויזיות שריון ודיוויזיות ממונעות, לרבות יחידות העילית של הצבא הגרמני – דיוויזיית הפאנצרגרנדיר גרוסדויטשלנד, ודיוויזיות הואפן אס אס לייבשטנדרטה, טוטנקופף ודאס רייך.
כוחות אלו כללו כמעט 800 אלף חיילים, 2,928 טנקים ותותחי סער (מתוכם 2,465 מבצעיים ב-4 ביולי) וכ-7,500 קני ארטילריה.
הצלחת המתקפה הגרמנית הייתה תלויה במידה רבה בהשגת עליונות אווירית מעל בליטת קורסק, שתאפשר למפציצי הצלילה הפגיעים מדגם יונקרס Ju 87 "שטוקה" להעניק סיוע צמוד לכוחות הקרקע בהבקעת מערך ההגנה הסובייטי, ולמטוסי התקיפה ולמפציצים לתקוף את אזורי העורף ואת העתודות הסובייטיות.
אולם עד קיץ 1943 חלק מיחידות הלופטוואפה כבר הועברו מהחזית המזרחית לגרמניה ולזירת הים התיכון, כדי להגן על גרמניה מפני הפצצות חיילות האוויר של בעלות הברית המערביות, ולהתמודד מול איום הפלישה האנגלו-אמריקאית לדרום אירופה.
כתוצאה מכך נחלש כוחו של הלופטוואפה, והוא איבד את העליונות האווירית המוחלטת, ממנה נהנה בשלבי הפתיחה של המערכה הצבאית בחזית הסובייטית.
במקביל הוכנסו שיפורים רבים במבנה ובארגון של חיל האוויר הסובייטי, שהגבירו מאוד את יעילותו, ואפשרו לו להתמודד מול הלופטוואפה בתנאים שווים יותר.
המטוסים הסובייטים רוכזו במסגרת ארמיות אוויריות, שכללו 700–800 מטוסים, וחיל האוויר הסובייטי צויד במטוסים מדגמים משופרים, כגון מטוסי הקרב מדגם La-5 ויאק-9, שעלו באיכותם על רוב מטוסי הקרב הגרמניים, ומטוסי תקיפה מדגם איליושין סימן 2 וסימן 3 (שטורמוביק), שהיו יעילים מאוד בתקיפת מטרות קרקע וכוחות שריון.
במהלך שנת 1943 בלבד, ייצרה התעשייה הסובייטית 35 אלף מטוסים, רובם מדגמים משופרים.
לכן, ערב קרב קורסק, חיל האוויר הסובייטי נהנה מעדיפות מספרית גדולה על הלופטוואפה בחזית המזרחית.
העיכובים החוזרים ונשנים במועד פתיחת המתקפה הגרמנית, העניקו לפיקוד הסובייטי זמן רב לצורך ביצור בליטת קורסק והכנת מערך הגנה לעומק בשטחה, וכן לתגבור שתי החזיתות שהגנו על הבליטה – החזית המרכזית, בפיקוד קונסטנטין רוקוסובסקי בצפון הבליטה, וחזית וורונז' בפיקוד ניקולאי ואטוטין בחלקה הדרומי – ביחידות שריון וארטילריה מעתודות הפיקוד העליון.
עד 1943 הספיק הפיקוד הסובייטי ללמוד היטב את טקטיקת הבליצקריג הגרמנית.
הדרך שנבחרה להתמודד עימה הייתה, בניית מערך הגנה לעומק, הכולל מספר רב של קווי הגנה, בסיוע כמויות גדולות של אמצעי נ"ט, שנועד לספוג את עוצמת המהלומה הגרמנית, לגרום אבדות כבדות לכוחות התוקפים ולהתיש את כוחם.
יחידות החי"ר שאיישו את רצועות ההגנה הקדמיות חוזקו על ידי יחידות טנקים, משחיתי טנקים ותותחים מתנייעים (במסגרת גדודים, רגימנטים ובריגדות עצמאיות), שנועדו לספק להן סיוע צמוד.
כוחות השריון העיקריים (במסגרת קורפוסים משוריינים וממוכנים וארמיות טנקים) הוצבו בעתודה, מאחרי כוחות הדרג הראשון של החזיתות, ככוח לביצוע התקפות נגד, למקרה שכוחות השריון הגרמנים יצליחו להבקיע לעומק מערך ההגנה הסובייטי.
במסגרת ההכנות למתקפה הגרמנית הוטמנו בשטח בליטת קורסק כמיליון מוקשים.
באזורים שהיו צפויים לספוג את עיקר המהלומה הגרמנית הוטמנו בממוצע 1,700 מוקשים נגד אדם ו-1,500 מוקשי נ"ט בכל קילומטר רבוע של חזית.
חיילים ואזרחים סובייטיים חפרו כ-5,000 ק"מ של תעלות לחימה ומכשולים נגד טנקים, והניחו אלפי ק"מ של גדרות תיל.
בנוסף לכך הוקמו אלפי עמדות מסוות היטב למרגמות ולתותחי נ"ט, ועמדות תובה לטנקים, ולצדם עמדות דמה רבות, שנועדו למשוך את האש הגרמנית.
בתוך שטח הבליטה עצמה נבנו שישה קווי הגנה, ומאחריה נבנו שתי רצועות הגנה נוספות לפני ארמיות העתודה.
העומק המקסימלי של מערך ההגנה הסובייטי הגיע ל-150 ק"מ.
הפיקוד הסובייטי הציב כ-20 אלף קני ארטילריה בבליטת קורסק, מתוכם כששת אלפים תותחי ZiS-3 בקוטר 76.2 מ"מ, ששימשו גם כתותחי נ"ט, וכמעט אלף מטולי רקטות מדגם קטיושה.
צפיפות הארטילריה בשטח הבליטה הייתה חסרת תקדים.
הכוחות הסובייטיים במבלט קורסק כללו יותר רגימנטים של ארטילריה מאשר רגימנטים של חיל רגלים.
הפיקוד הסובייטי ייעד לארטילריה תפקיד מרכזי בהדיפת המתקפה הגרמנית.
תותחי השדה והתותחים הבינוניים והכבדים נועדו להפגיז ריכוזי כוחות באזורי העורף ובקרבת החזית, לפגוע בסוללות הארטילריה של האויב, ולהפריד בין כוחות החי"ר והחרמ"ש לבין הטנקים הגרמנים במהלך ההתקפה, ואילו תותחי הנ"ט נועדו לפגוע בשריון הגרמני בירי בכינון ישיר, ולבלום את התקדמותו.
תותחי הנ"ט הופעלו בשיטה שהועתקה מהגרמנים, אשר נודעה בשם פקפרונט (חזית תותחי נ"ט).
עד עשרה תותחים נ"ט הופעלו תחת פיקוד קצין אחד, ונועדו לרכז את אישם כנגד מטרה בודדת בכל פעם, כדי להבטיח את השמדתה.
מערכי העמדות הסובייטיים בבליטת קורסק נבנו בצורה שנועדה לתעל את כוחות השריון הגרמנים ל"שטחי השמדה", שכוסו על ידי מספר רב של "פקפרונט", שנפרסו לעומק, כך שגם במקרה שהטנקים הגרמניים יצליחו לחלוף ללא פגע על פני קבוצה אחת כזאת, כמעט ודאי היה שיותקפו מהאגף על ידי קבוצה אחרת.
כוחות הצבא האדום בבליטת קורסק
הפיקוד הסובייטי דאג לתגבר את שתי החזיתות, שהחזיקו בשטח בליטת קורסק, עד שערב המתקפה הגרמנית הם כללו למעלה ממיליון ו-300 אלף חיילים, יותר מ-3,300 טנקים, 20 אלף כלי ארטילריה וכ-2,400 מטוסים, ריכוז כוחות חסר תקדים בהיקפו.
בנוסף לכך הקים הפיקוד העליון הסובייטי מעתודותיו חזית חדשה בשם חזית הערבה, בפיקוד איבן קונייב, שכללה שש ארמיות (כולל ארמיית שריון), קורפוס טנקים, 3 קורפוסים ממוכנים, 3 קורפוסי פרשים וארמייה אווירית.
חזית הערבה, אשר הוצבה במרחק כ-200 ק"מ מאחרי קו החזית בבליטה, נועדה לשמש כדרג אופרטיבי שני וכמאגר עתודות לצורך ביצוע התקפות נגד במקרה הצורך, וכללה 449,133 איש, מעל ל-1,600 תותחים וכ-1,600 טנקים נוספים.
שלוש החזיתות הסובייטיות, שנועדו לקחת חלק במערכה על בליטת קורסק, נהנו מעדיפות מספרית גדולה כמעט בכל התחומים על הכוחות הגרמנים התוקפים.
אולם העדיפות האיכותית של הציוד הצבאי (במיוחד כלי הרכב המשוריינים) של הצד הגרמני, איזנה את יחסי הכוחות בין הצדדים היריבים.
מצפון ומדרום לבליטת קורסק הועמדו בכוננות עוד שלוש חזיתות סובייטיות – חזית בריאנסק, החזית המערבית והחזית הדרום-מערבית – שנועדו לעבור למתקפה מיד לאחר בלימת המתקפה הגרמנית על הבליטה, ולבצע שתי מתקפות גדולות, במטרה לכבוש את בליטת אוריול, ואת הערים בלגורוד וחרקוב.
מתקפות אלו היו חלק מהתוכנית האסטרטגית של הסטאבקה להדיפת הצבא הגרמני אל מעבר לנהר הדנייפר, ולשחרור כל אוקראינה המזרחית בשנת 1943.
מ-1941 התמקדה התעשייה הסובייטית בייצור המוני של מספר מינימלי של דגמי טנקים ובפישוט תהליכי הייצור, וכתוצאה מכך עמדו לרשות הצבא האדום בקיץ 1943 כ-9,500 טנקים ותותחים מתנייעים, כולל טנקים מערביים, שסופקו לברית המועצות במסגרת תוכנית השאל החכר.
בנוסף לכך רמת האימונים והמקצועיות של צוותי הטנקים הסובייטים השתפרו, וחלק ניכר מהטנקים צוידו במכשירי רדיו, שחסרונם הורגש בדגמים המוקדמים של הטנקים הסובייטיים.
ביסודו של דבר, הצבא הסובייטי הפעיל בקרב קורסק שני דגמים עיקריים של טנקים וכן תותחים מתנייעים/משחיתי טנקים משני דגמים (SU-76 ו-SU-122), ולכן בעיות החלפים שלו היו פשוטות יחסית.
הגרמנים, לעומת זאת, הפעילו במהלך הקרב חמישה סוגים שונים של טנקים ולא מעט דגמים של תותחים מתנייעים ותותחי סער.
מצבת הכוחות היריבים ערב פתיחת קרב קורסק (4 ביולי 1943)
חזית וורונז' בפיקוד ניקולאי ואטוטין
החזית המרכזית בפיקוד קונסטנטין רוקוסובסקי
חזית הערבה בפיקוד איבן קונייב
סדר הכוחות של הצבא הגרמני לקרב:
הזמן הרב שחלף בין תחילת התכנון של מבצע "מצודה" לבין פתיחת המתקפה הגרמנית, אפשר לגרמנים לתגבר את הכוחות התוקפים ב-200 טנקים מדגם פנתר, כ-130 טנקי טיגר ו-90 משחיתי טנקים מדגם פרדיננד (שהצטיינו בעובי השריון שלהם).
כוח הלופטוואפה, שנועד לסייע להתקפה, תוגבר ב-79 מטוסי תקיפה חדישים מדגם הנשל 129 .
מועד פתיחת המתקפה הגרמנית נדחה מספר פעמים, עד שב-1 ביולי ניתנה הפקודה לפתוח במתקפה בבוקר 5 ביולי.
למחרת היום העביר המרשל אלכסנדר ואסילבסקי אזהרה למפקדי החזיתות הסובייטיות שנועדו לקחת חלק במערכה, ניקולאי ואטוטין, קונסטנטין רוקוסובסקי ואיבן קונייב כי המתקפה הגרמנית תונחת בין 3 ביולי ו-6 ביולי.
רשתות הביון הסובייטיות הזינו את הפיקוד הצבאי במידע מועיל בדבר ההכנות למתקפה מזה חודשים.
ארמיית הפאנצר הרביעית החלה במתקפה מקדימה על קו מוצבי החוץ של ארמיית המשמר ה-6 בדרום מבלט קורסק כבר בשעות אחר הצהריים של 4 ביולי, כדי לתפוס שטחים שולטים לפני תחילת המתקפה העיקרית.
הקו מוקם על שורת גבעות נמוכות, ששלטו על אזורי ההערכות של הגרמנים.
יחידות חרמ"ש משלושת הקורפוסים של הארמייה, תקפו את העמדות הסובייטיות בסיוע ארטילריה ומפציצי צלילה, אך נתקלו בהתנגדות קשה ובשדות מוקשים עמוקים, והצליחו להשתלט על חלק מיעדיהם רק בשעות הלילה המאוחרות.
המתקפה המקדימה הבהירה לפיקוד חזית וורוניז', שהמתקפה הגרמנית העיקרית תונחת על חזיתה של ארמיית המשמר ה-6.
לאחר שהפיקוד הסובייטי קיבל ידיעות על המועד המדויק של פתיחת המתקפה הגרמנית (שעה 03:00 לפי שעון גרמניה ב-5 ביולי) הוא החליט להקדים רפואה למכה, ולהנחית שורת מהלומות ארטילריות ואוויריות, שהוכנו מראש, על הכוחות הגרמניים מסביב לבליטת קורסק.
המטרה הייתה לעכב ולשבש ככל האפשר את המתקפה הגרמנית, להחליש את הכוחות התוקפים ולגרום להם אבדות, באמצעות תקיפת ריכוזי כוחות קרקע באזורי ההערכות להתקפה, סוללות ארטילריה ושדות תעופה קדמיים של הלופטוואפה.
המהלומה הסובייטית המקדימה החלה בשעה 02:20 והשתתפו בה כ-3,000 קני ארטילריה.
בחזיתו של רוקוסובסקי התרכזה הארטילריה הסובייטית בשיבוש ההכנה הארטילרית הגרמנית.
כ-80 אחוז מהפגזים שנורו כוונו כנגד עמדות הארטילריה הגרמנית, והמקורות הסובייטיים טוענים שהצליחו לשתק או לפגוע קשות בכ-50 מתוך 100 סוללות הארטילריה שנפרסו בגזרה זו.
כתוצאה מכך, כאשר נפתחה המתקפה הגרמנית בצפון, היחידות התוקפות לא קיבלו מספיק סיוע ארטילרי ולוח הזמנים של המתקפה שובש.
בחזיתו של ואטוטין הייתה המהלומה הארטילרית המקדימה פחות יעילה, משום שכוונה בעיקר נגד כוחות הקרקע הגרמניים באזורי ההערכות שלהם.
האחרונים עדיין נמצאו בחפירות הממוגנות שלהם, ולכן ספגו אבדות קלות בלבד מאש הארטילריה הסובייטית.
גאורגי ז'וקוב מודה בזכרונותיו, שהמהלומה המקדימה הסובייטית בגזרה זו לא הוכנה כראוי.
אש הארטילריה לא כוונה במקרים רבים למטרות ספציפיות, אלא למטרות שטח כלליות, בגלל מחסור במידע מודיעיני מדויק, ולכן הייתה פחות יעילה ממה שקיוו המתכננים הסובייטים, ולא הצליחה לדחות באופן משמעותי את תחילת המתקפה הגרמנית.
בנוסף לכך, ההתקפה המקדימה של חיל האוויר הסובייטי על שדות התעופה הגרמניים הקדמיים נכשלה בהשגת יעדיה, משום שהגרמנים הספיקו להזניק את מטוסיהם לאוויר לפני פתיחת המהלומה האווירית הסובייטית.
הגרמנים טענו, שבקרב האווירי שהתפתח, הם הצליחו להפיל 120 מפציצים סובייטיים.
המתקפה הגרמנית על בליטת קורסק
לרשותו עמדו כ-1,200 טנקים, תותחי סער ומשחיתי טנקים, מתוכם כ-900 היו זמינים להשתתף בשלבים הראשונים של המתקפה.
וולטר מודל, מפקד הארמייה התשיעית, תכנן להשתמש בעיקר בדיווזיות החי"ר שלו כדי להשתלט על רצועות ההגנה הסובייטיות הראשונות ולטהר נתיבי תנועה עבור כוחותיו הניידים.
הוא לא רצה לשחוק את דיוויזיות הפאנצר והפאנצרגרנדיר שלו בקרב ההבקעה, ולכן שמר את מרבית הטנקים שלו בעתודה, כדי שניתן יהיה להשתמש בהם בשלב הפריצה החוצה והתנועה לעומק אזורי העורף של הכוחות הסובייטיים בבליטת קורסק.
רק דיוויזיית פאנצר אחת נועדה להשתתף ביום הראשון של המתקפה הגרמנית.
את התפקיד המרכזי במתקפה הראשונית נועדו למלא 9 דיוויזיות חי"ר, שהופעלו בצוותי קרב משולבים בראשם נעו תותחי סער, משחיתי טנקים מדגם פרדיננד וטנקים כבדים מדגם טיגר (ש-31 מהם הופעלו בשלב הראשון של המתקפה).
הכלים המשוריינים נועדו להשמיד מטווח רחוק את תותחי הנ"ט והטנקים הסובייטיים, ולחסל עמדות מבוצרות במערך ההגנה הסובייטי, מכיוון שהיו מצוידים בשריון עבה, שהפך אותם לפחות פגיעים לאש הסובייטית.
תוך זמן קצר מצאו עצמם הכוחות הגרמנים התוקפים מסובכים בתוך שדה מוקשים ענק, בתוכו מוקמו חוליות של ציידי טנקים, וספגו אש עזה מתותחי הנ"ט ומהארטילריה הסובייטית.
כוחות ההנדסה הקרבית הגרמניים, שפעלו תחת אש, התקשו לטהר מעברים בשדות המוקשים עבור השריון הגרמני, אף על פי שהשתמשו באמצעים טכנולוגיים מתקדמים (כלי רכב בלתי מאוישים לפיצוץ מוקשים, שהופעלו מרחוק באמצעות גלי רדיו).
90 משחיתי הטנקים מדגם פרדיננד, שהופעלו כחוד החנית של התקפת קורפוס הפאנצר ה-41, לא נפגעו כמעט מאש הנ"ט הסובייטית, משום שצוידו בשריון עבה מאוד (20 ס"מ בחזית).
אבל רבים מהם שותקו תוך זמן קצר לאחר שעלו על מוקשים, והפכו מטרה נייחת לאש הארטילריה ולחוליות ציידי הטנקים שפעלו בשטח.
הכלים המועטים שהצליחו להבקיע לעומק מערך ההגנה הסובייטי, מצאו עצמם מבודדים, והפכו מטרות קלות לחי"ר הסובייטי משום שלא צוידו במקלעים.
התוצאה הייתה שרוב משחיתי הטנקים הוצאו מכלל פעולה כבר ביום הראשון למתקפה (אם כי רק מעטים הושמדו לחלוטין) והשפעתם על מהלך הקרב הייתה שולית.
ההתנגדות הסובייטית העזה אילצה את מודל להטיל למערכה שתי דיווזיות פנצר נוספות בגזרת קורפוס הפאנצר ה-47 כבר בשעות הצהריים של 5 ביולי, כדי לסייע לכוחות החי"ר בהבקעת מערך ההגנה הסובייטי.
למרות זאת, ההתקדמות המרבית של הכוחות התוקפים ביום הראשון למתקפה לא עלתה על 8 ק"מ.
רק בגזרת קורפוס הפאנצר ה-41 ובחלק מגזרת קורפוס הפאנצר ה-47 הצליחו הגרמנים להבקיע דרך רצועת ההגנה הסובייטית הראשונה.
קורפוס הפאנצר ה-46 באגף המערבי (שכלל למעשה רק דיוויזיות רגלים) והקורפוס ה-23 באגף המזרחי של המתקפה הגרמנית, לא השיגו התקדמות משמעותית ועדיין היו מסובכים בלחימה ברצועת ההגנה הסובייטית הראשונה.
לקראת סוף יום הלחימה הראשון החליט קונסטנטין רוקוסובסקי שהגיעה העת להטיל למערכה את העתודות המשוריינות שלו, שהוצבו מאחרי רצועת ההגנה השנייה.
ארמיית הטנקים ה-2 ביחד עם קורפוס הטנקים ה-19 נועדו לתקוף ב-6 ביולי עם שחר את הכוחות הגרמנים, שהצליחו לחדור לעומק מערך ההגנה הסובייטי, ולהדוף אותם לעמדות המוצא שלהם.
בסה"כ נועדו להשתתף בהתקפת הנגד כ-750 כלים משוריינים בסיוע כ-1,500 קני ארטילריה.
בשעות הבוקר של 6 ביולי ערכו כוחות השריון הסובייטיים בסיוע כוחות רגלים שורת התקפות נגד, אך לא זכו להישגים משמעותיים.
הם תקפו בחזית רחבה מדי, במקום לרכז את המאמץ בגזרה צרה, והיחידות התוקפות הוטלו למערכה בזו אחר זו, בזמנים שונים, במקום לתקוף בצורה מרוכזת.
בנוסף לכך חיל האוויר הגרמני הצליח להשיג עליונות אווירית זמנית מעל שדה הקרב, ומטוסיו תקפו ללא הפרעה את הטנקים הסובייטיים, וגרמו להם אבדות כבדות.
כתוצאה מכך, הגרמנים לא התקשו להדוף את מתקפת הנגד, ובמספר גזרות אף עברו להתקפה והצליחו להשיג התקדמות נוספת.
עם זאת, מתקפת הנגד הצליחה להאט את קצב ההתקדמות הגרמנית, ואילצה את הפיקוד הגרמני להטיל למערכה חלק נוסף מעתודותיו הניידות.
ב-7 ביולי, לאחר שערכו מחדש את כוחותיהם, חידשו הגרמנים את המתקפה, במאמץ לפרוץ דרך רצועת ההגנה הסובייטית השנייה.
קורפוס הפאנצר ה-41 המתוגבר התקדם דרום מזרחה לכיוון תחנת הרכבת בפונירי, בעוד קורפוס הפאנצר ה-47, ממערב לו, תקף דרומה לכיוון קאשירה ואולחובטקה.
שני הקורפוסים לא הצליחו להשיג התקדמות משמעותית במהלך היום וספגו אבדות כבדות.
הקרב הפך לקרב התשה, והעתודות המשוריינות הסובייטיות המשיכו להנחית התקפות נגד על הכוחות הגרמנים המתקדמים, אם כי רוקוסובסקי החליט למקם את רוב הטנקים שלו בעמדות תובה, כדי לא לחשוף אותם לאש משחיתי הטנקים והטנקים הכבדים הגרמניים.
הכוחות הסובייטיים שהגנו על אזור פונירי קיבלו סיוע ארטילרי מסיבי מקורפוס הארטילריה ה-4 מעתודת הפיקוד העליון, שכלל 700 תותחים ומרגמות ו-432 מטל"רים קטיושה.
צפיפות הארטילריה הסובייטית באזור זה הגיעה ל-92 קנים בממוצע לק"מ של חזית.
במשך ארבעה ימים (7–10 ביולי) התחוללו קרבות קשים סביב פונירי, בהם סבלו שני הצדדים אבדות כבדות.
הכפר ותחנת הרכבת עברו מיד ליד מספר רב של פעמים, אך התקדמות הכוחות הגרמניים נבלמה.
אבדות הגרמנים באזור פונירי בלבד הוערכו בלמעלה מעשרת אלפים הרוגים ופצועים וכ-220 טנקים ותותחי סער.
החל מ-8 ביולי ריכזו הגרמנים את המאמץ העיקרי בגזרת קורפוס הפאנצר ה-47, שם תקפו ארבע דיוויזיות פנצר ודיוויזיית פאנצרגרנדיר בחזית צרה, שרוחבה לא עלה על 10 ק"מ.
למרות התקפות נגד סובייטיות בלתי פוסקות, הצליחו הכוחות הגרמניים להמשיך להתקדם באיטיות דרומה, כבשו את קאשירה, וב-10 ביולי הגיעו עד מרחק קצר מטאפלוי (Teploe) כ-15 ק"מ מנקודת ההתחלה של המתקפה הגרמנית.
זו הייתה הנקודה הרחוקה ביותר אליה הצליחו להגיע כוחות הארמייה התשיעית.
הפיקוד הסובייטי הזרים תגבורות חזקות לאזור והצליח לבלום את המשך ההתקדמות הגרמנית.
עד 10 ביולי הגיעו אבדות כוחות השריון הגרמניים לממדים כאלו, שהם לא היו מסוגלים להמשיך להתקדם.
הארמייה התשיעית נותרה עם פחות ממחצית הטנקים עימם פתחה את הקרב.
משחיתי הטנקים והטנקים מדגם טיגר, שהובילו את המתקפה, ספגו אבדות כבדות במיוחד.
לדוגמה, גדוד היאגדפנצר הכבד ה-653, שפתח את הקרב עם 45 משחיתי טנקים מדגם פרדיננד, נשאר ללא אף כלי כשיר לתנועה ב-8 ביולי, ואילו גדוד הפאנצר הכבד 505, שפתח את הקרב עם 31 טנקי טיגר, נותר עם 4 טנקים מבצעיים בלבד, לאחר שלושה ימי לחימה.
רוב הכלים המשוריינים שנפגעו לא הושמדו, אך הוצאו מכלל פעולה לפחות למשך מספר ימים.
שדות המוקשים הסובייטיים, ובמיוחד שדות מוקשים חדשים, שהונחו במהלך הקרב על ידי יחידות הנדסה סובייטיות מיוחדות, מילאו תפקיד מרכזי בהאטת קצב ההתקדמות הגרמנית ובגרימת אבדות לכלי הרכב המשוריינים.
לפי מקורות סובייטיים לפחות 420 טנקים ותותחי סער גרמניים נפגעו במהלך הלחימה ממוקשי נ"ט בלבד.
ב-12 ביולי פתחו חזית בריאנסק הסובייטית והאגף השמאלי של החזית המערבית במבצע קוטוזוב, מתקפה מתוכננת מראש, שנועדה לכבוש את בליטת אוריול, מצפון לבליטת קורסק, ולחסל את הכוחות הגרמניים שהחזיקו בה.
הבליטה, שנכבשה על ידי הצבא הגרמני כבר בסוף 1941, הוחזקה על ידי ארמיית הפאנצר השנייה והארמייה התשיעית מקבוצת ארמיות מרכז.
המתקפה הסובייטית תוכננה והוכנה היטב, והכוחות התוקפים הצליחו לפרוץ תוך זמן קצר דרך מערך ההגנה הגרמני בגזרה המרכזית והצפונית של בליטת אוריול, ולהתקדם לכיוון העיר אוריול.
הארמייה התשיעית עצרה באופן מיידי את המשך המתקפה שלה על בליטת קורסק, והחלה להעביר במהירות את כוחותיה צפונה, כדי לתגבר את הכוחות הבולמים את המתקפה הסובייטית החדשה.
עד 15 ביולי השלימו הגרמנים את פינוי כוחותיהם מהשטח שכבשו במהלך מתקפת הארמייה התשיעית וחזרו לעמדות המוצא שלהם.
המשמעות המעשית של סיום המתקפה הגרמנית בגזרה הצפונית של בליטת קורסק, הייתה אובדן הסיכוי להשיג את יעדי מבצע מצודה ולהשלים את כיתור הכוחות הסובייטיים בשטח הבליטה.
הזרוע הדרומית של המתקפה הגרמנית נותרה תלויה באוויר.
הגורמים העיקריים לכישלון המתקפה של הארמייה התשיעית היו ההכנה הקפדנית של קרב המגננה הסובייטי בצפון בליטת קורסק, והדרך בה ניהל קונסטנטין רוקוסובסקי מפקד החזית המרכזית את המערכה.
רוקוסובסקי הצליח לצפות במדויק היכן תונחת המתקפה הגרמנית, ודאג לבצר היטב את האזור, שנועד לספוג את עיקר המהלומה הגרמנית, תוך שהוא מפנה לשם כוח אדם וציוד מאזורים אחרים.
הארמייה ה-13, שהגנה על הגזרה שספגה את עיקר המתקפה הגרמנית, החזיקה בחזית ברוחב 32 ק"מ בלבד, ותוגברה עד שכללה 12 דיווזיות רגלים (מתוכן 3 דיוויזיות עילית מוטסות), בסיוע יחידות טנקים, תותחים מתנייעים, ארטילריה ותותחי נ"ט.
במהלך הקרב הניע רוקוסובסקי במיומנות את עתודותיו, והצליח לסכל את כל הניסיונות הגרמניים לפרוץ את חזיתו.
הפיקוד הסובייטי העריך, בטעות, שהמתקפה הגרמנית העיקרית תונחת בצפון בליטת קורסק, ולכן העניק לחזית המרכזית עדיפות בהקצאת עתודות ומשאבים (כגון הקצאת תחמושת ארטילרית).
אולם בפועל, לארמייה התשיעית היו הרבה פחות כלי רכב משוריינים מאשר לכוחות הגרמנים שתקפו את הגזרה שהוחזקה על ידי חזית וורונז' בדרום בליטת קורסק, ורבים מהם היו מדגמים מיושנים יחסית.
דיוויזיות הפאנצר שעמדו לרשותה ספגו אבדות כבדות במסגרת הדיפת שורת המתקפות הסובייטיות על מבלט רז'ב, ועדיין לא חזרו לכוחן המקורי.
בנוסף לכך, רוקוסובסקי ריכז את עיקר כוחותיו באזור ההגנה הטקטי, בעומק עד 20 קילומטרים מקו החזית, על חשבון החלשת כוחותיו באזורי ההגנה העמוקים יותר.
גם כאשר נסוגו כוחותיו תחת לחץ המתקפה הגרמנית, הנסיגה בוצעה בצורה איטית ומאורגנת, שלא אפשרה לכוחות הגרמניים להבקיע את החזית הסובייטית.
חלק מהחוקרים שעסקו בקרב קורסק סוברים, שהתנהלותו של מפקד הארמייה התשיעית, מודל, במהלך המתקפה על האגף הצפוני של מבלט קורסק, הייתה זהירה מדי, ותרמה לכישלון המתקפה בגזרתו.
הימנעותו של מודל מהטלת מרבית הכוחות הניידים שעמדו לרשותו למערכה ביום הראשון למתקפה, לא אפשרה לכוחותיו לחדור לעומק מערך ההגנה הסובייטי בימים הראשונים של המתקפה, לפני שהפיקוד הסובייטי הספיק להזרים את עתודותיו לזירת המערכה.
מודל הטיל את דיוויזיות הפאנצר והפאנצרגרנדיר שלו לשדה הקרב טיפין טיפין, וכאשר חייב את עיקר כוחות השריון שלו למערכה, כבר היה מאוחר מדי, ולא ניתן היה להבקיע את מערך ההגנה המתוגבר של רוקוסובסקי.
רוב ההתקדמות של הארמייה התשיעית הושגה ביומיים הראשונים של המתקפה.
לאחר מכן הואטה ההתקדמות הגרמנית לכדי זחילה, עד שנבלמה לחלוטין.
מצד שני, גישתו הזהירה של מודל, הפחיתה את מידת הפגיעה בכוחותיו הניידים, וכאשר נפתחה מתקפת הנגד הסובייטית על מבלט אוריול, עדיין עמדו לרשותו עתודות משוריינות חזקות.
אין בידינו נתונים מדויקים לגבי האבדות, שספגו הצדדים היריבים במהלך המתקפה הגרמנית הכושלת על האגף הצפוני של בליטת קורסק (5–12 ביולי).
לפי מקורות גרמניים הארמייה התשיעית ספגה למעלה מ-20 אלף נפגעים, ו-647 טנקים ומשחיתי טנקים שלה נפגעו בדרגות שונות של חומרה (143 מתוכם הושמדו לחלוטין).
קיימת אי בהירות לגבי האבדות שספגו כוחותיו של רוקוסובסקי במהלך הקרב.
לפי מקורות סובייטיים שונים הן נעו בין 33 אלף ל-90 אלף נפגעים.
בנוסף לכך נפגעו/הושמדו 526 טנקים ותותחים מתנייעים סובייטיים.
במקביל למערכה הקרקעית בצפון בליטת קורסק, התנהלו קרבות אוויר קשים על השגת שליטה אווירית בשמיים מעל שדה הקרב, בהם השתתפו מאות מטוסי קרב מכל צד.
אף אחד מהצדדים לא הצליח להשיג עליונות אווירית מוחלטת, אך שניהם הצליחו לגרום אבדות ניכרות לכוחות הקרקע של הצד שכנגד.
צי האוויר השישי הגרמני טען, שבשלושת הימים הראשונים של הלחימה, הפילו מטוסיו 386 מטוסים סובייטיים, ואיבדו רק 39 מטוסים, יחס אבדות של 10:1. אולם נוכח השיפור שחל באיכות המטוסים הסובייטיים, ובמערך הפיקוד והשליטה שלהם, הטענות הגרמניות ביחס לאבדות הצד הסובייטי נראות מוגזמות ביותר.
קבוצת ארמיות דרום תקפה את האגף הדרומי של בליטת קורסק, שהוחזק על ידי חזית וורונז', בפיקוד ניקולאי ואטוטין.
הכוח התוקף כלל כמעט 1500 כלי רכב משוריינים, מתוכם 196 טנקים חדישים מדגם פאנצר סימן 5 פנתר וכ-100 טנקים מדגם פאנצר סימן 6 טיגר.
שתי הארמיות שהשתתפו במתקפה (ארמיית הפאנצר הרביעית ופלגת הארמייה קמפף) כללו 10 דיוויזיות חי"ר, 5 דיוויזיות פאנצר ו-4 דיוויזיות פאנצרגרנדיר.
שתי דיוויזיות פאנצר נוספות נשמרו בעתודת קבוצת ארמיות דרום (אך לא הופעלו במהלך המתקפה הגרמנית).
הכוחות הגרמנים התוקפים נהנו מעדיפות מספרית ואיכותית ניכרת על הכוחות הסובייטיים שניצבו מולם בשתי רצועות ההגנה הראשונות של חזית וורונז'.
בגזרה שהותקפה על ידי קבוצת ארמיות דרום היו לוואטוטין שתי ארמיות בדרג הראשון (ארמיית המשמר ה-6 וארמיית המשמר ה-7), ושתי ארמיות נוספות (הארמייה ה-69 וארמיית הטנקים הראשונה) בדרג השני.
עתודות החזית כללו שני קורפוסי טנקים וקורפוס חי"ר.
ארמית המשמר ה-6, שספגה את המתקפה הגרמנית העיקרית, נדרשה להחזיק חזית שרוחבה 60 ק"מ (כמעט פי שניים מרוחב החזית של הארמייה ה-13 בגזרה הצפונית) עם שבע דיוויזיות חי"ר.
היא כללה כ-80 אלף חיילים, בסיוע 150 טנקים מבצעיים (פחות מ-40 אחוז מתוכם מדגם T-34, והשאר טנקים קלים וטנקי החכר השאל אמריקנים מיושנים) וכ-2,500 קני ארטילריה, אך עדיין הייתה רחוקה מלהוות יריב שקול לארמיית הפנצר הרביעית, שתקפה את חזיתה עם כ-1,100 טנקים ותותחי סער.
המודיעין הסובייטי לא הצליח לחזות במדויק היכן תונחת המתקפה הגרמנית בדרום בליטת קורסק, ולכן חלק גדול יחסית מהכוחות של חזית וורונז' הוחזקו בעתודה, במרחב ההגנה האופרטיבי, כדי שניתן יהיה להפנות אותם לתגבור הגזרות שיותקפו.
הטקטיקה בה נקט אריך פון מאנשטיין, מפקד קבוצת ארמיות דרום, במתקפה בגזרה הדרומית של בליטת קורסק, הייתה שונה מהטקטיקה בה נקטה הארמייה התשיעית בצפון הבליטה.
בין השאר, מפני שכוח החי"ר שעמד לרשותו היה מצומצם יחסית.
הוא לא השתמש בדיוויזיות החי"ר כדי לפלס דרך לדיווזיות הפאנצר, אלא תקף את מערך ההגנה הסובייטי באמצעות דיוויזיות הפאנצר והפאנצרגרנדיר שלו, כאשר יחידות החרמ"ש שלהן, שימשו כתחליף לכוחות החי"ר.
היחידות התוקפות השתמשו בטקטיקה הידועה בשם "פאנצר קייל" (טריז שריון).
7 מ-9 הדיוויזיות הניידות, שהשתתפו במתקפה, כללו פלוגת טנקי טיגר (14–15 טנקים) כל אחת.