tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הממשל הבריטי הגיב בחוסר סובלנות כלפי מחאות אלה, דיכא את ההפגנות בכוח, דבר שהוביל למותם של אחדים ולמעצר 1,198 מפגינים, כולל נשים וילדים.
חינוך החובה בהינדי בוטל מאוחר יותר על ידי המושל הבריטי של מדרס לורד ארסקין בפברואר 1940, לאחר התפטרות ממשלת הקונגרס הלאומי בשנת 1939.
עם קבלת העצמאות מבריטניה ויסודה של הרפובליקה ההודית, הפך הדיון בדבר הנהגת ההינדי כשפה הלאומית הרשמית למחלוקת קשה.
לאחר ויכוחים סוערים בקונגרס ההודי, נקבע כי שפת ההינדי והשפה האנגלית, במשותף, יונהגו כשפה רשמית לתקופה של 15 שנה, שלאחריה תישאר ההינדי כשפה הרשמית היחידה.
מאמצי הממשלה ההודית להפוך את ההינדי לשפה הרשמית היחידה לאחר שנת 1965 לא היו מקובלות על חלק ניכר מהמדינות שתושביהן לא היו הינדים, ודרשו כי האנגלית תמשיך לנהוג כשפה רשמית.
מפלגת דראווידה מונטרה קזגאם (DMK) הובילה את ההתנגדות לשפת ההינדי.
כדי להפיג את חששות הציבור חוקקה הממשלה בראשות ג'ווהרלל נהרו, בשנת 1963, את "חוק השפות הרשמיות".
חוק זה הבטיח את השימוש המתמשך של אנגלית כשפה רשמית בהודו, בנוסף לשפת ההינדי, גם מעבר לשנת 1965. נוסח החוק לא קבע את מועד תפוגתו באופן ברור, לא סיפק את מפלגת DMK והגביר את ספקנותם ואת חששם כי הבטחות ראש הממשלה נועדו להשתיקם ולא תכובדנה על ידי הממשלים הבאים.
המועד שנקבע בחוק הקודם למעבר שפת ההינדי לשפה הרשמית היחידה היה 26 בינואר 1965. ככל שקרב מועד זה, חלה התעוררות פוליטית וחברתית כנגד שפת ההינדי, בעיקר במדינת מדרס (לימים טאמיל נאדו), התעוררות שזכתה לתמיכה רבה מצד סטודנטים במדינה.
ב-25 בינואר פרצה מהומה רבתי בעיר מאדוראי והתפשטו לערים הסמוכות.
המהומות לא פסקו במשך החודשיים הבאים, וכללו מעשי אלימות, הצתה, ביזה, והביאו אף לירי מצד המשטרה על אזרחים.
ממשלת מדינת מדרס הביאה כוחות צבאיים על מנת לדכא את התסיסה; ומעורבות הצבא הביאה למותם של כשבעים איש (לפי הערכות רשמיות), כולל שני שוטרים.
כדי להרגיע את המצב, נתן ראש ממשלת הודו לאל בהדור שסטרי התחייבות נוספת כי האנגלית תמשיך לשמש כשפה הרשמית לצד ההינדי גם בעתיד.
רק לאחר התחייבות זאת שככו המהומות.
המחאות של שנת 1965 הובילו לשינויים פוליטיים מרכזיים במדינה.
מפלגת DMK בעלת המצע הלאומני הגבירה את כוחה בבחירות 1967, ואופוזיציה מאוחדת בהנהגת סמיוק וידהאנאיאק דאל זכתה בשלטון בכמה ממדינות החגורה ההינדית.
בבחירות שנערכו אז לראשות המפלגה נבחרה אינדירה גנדי.
קונפליקטים שונים, וביניהם קונפליקט השפות, הביאו לפיצול ב, ואינדירה גנדי פרשה והקימה מפלגה נפרדת, שהוכרה בדיעבד על ידי ועדת הבחירות של הודו כמפלגת הקונגרס הלאומי ההודי ה"אמיתית", אף על פי שסיעתה הייתה הפלג הפורש.
חוק השפות הרשמיות תוקן בסופו של דבר על ידי הממשלה בראשות אינדירה גנדי, והבטיח את השימוש המקביל בהינדי ובאנגלית כשפות רשמיות של הרפובליקה ההודית.
המהומות במדינת טאמיל נאדו לא שככו ב-1967. לדעת המתנגדים לא הבטיח החוק המתוקן את ביטול עדיפות שפת ההינדי על-פני הטמילית.
החוק שהגדיר את נוסחת שלוש השפות (הינדי, אנגלית ושפת המדינה) לא הבהיר כי שפת המדינה שווה לשתי האחרות, ונתן עדיפות לשפת ההינדי על ידי החדרתה לצבא, ועוד.
המתנגדים, בתמיכת מפלגת DMK דרשו הסרת כתוביות הסרטים בהינדי, עדיפות לשפת המדינה על פני ההינדי בשירים שהושמעו בתקשורת, ביטול המכון להוראת ההינדי שנפתח בדרום המדינה, ועוד.
בשנת 1968 בוטלה רשמית מדיניות שלוש השפות בטאמיל נאדו.
הינדי הוצאה מתוכנית הלימודים כשפת חובה, והשפות הנלמדות היו טמילית ואנגלית בלבד.
שימוש בפקודות הינדי בצבא הטמילי נאסר, ונקבע כי הטמילית תהיה השפה המוצגת כאמצעי הוראה במכללות, במוסדות הלימוד וכל במוסדות הממשל של מדינת טמיל נאדו בתוך חמש שנים.
רק אישור התיקונים בממשלה ההודית המרכזית הביא להרגעת הרוחות.
מחאה ציבורית נוספת התעוררה בשנת 1986.
בעקבות התגברות הטענות הללו החלה תנועת מחאה המונית ברחובות ערים רבות ברחבי רוסיה.
ב-10 בדצמבר 2011, שבוע לאחר שנערכו ברחבי רוסיה הפגנות בקנה מידה קטן יחסית, התרחשה במוסקבה הפגנת המחאה הגדולה ביותר ברוסיה מאז התפרקות ברית המועצות בשנת 1991. המפגינים תבעו לערוך ספירה חוזרת של הקולות, בשל אי-סדרים חמורים שהתקיימו במהלך הבחירות ובעקבות חשד לזיופי קולות.
הבחירות הפרלמנטריות ברוסיה לשנת 2011 התקיימו ב-4 בדצמבר 2011. כשפורסמו התוצאות הרשמיות התברר כי מפלגת השלטון רוסיה המאוחדת זכתה בכמחצית מהמושבים בדומה לעומת מעל 60% בבחירות הקודמות.
מיד עם פרסום התוצאות דחו אותן המועמדים המפסידים, וטענו לזיוף מכוון של השלטון.
מפלגת יאבלוקו והמפלגה הליברל-דמוקרטית של רוסיה דיווחו כי היו משקיפים שלא הורשו להיות נוכחים וכי חלק אף גורשו מהקלפיות ללא סיבה מוצדקת.
בנוסף על כך, המפלגה רוסיה המאוחדת טענה כי היו חברי אופוזיציה שהיו מעורבים בקמפיין פוליטי לא חוקי בעת יום הבחירות כאשר הפיצו עלונים ועיתונים בקלפיות.
כמו כן טענו כי היו מספר מקרים בהם איימו באלימות על הבוחרים להצביע למפלגה הקומוניסטית.
סרט לבן נבחר להיות סמל המחאה.
אזרחים שמו אותו על מכוניות, תיקים ובגדים.
ב-5 בדצמבר 2011, כבר למחרת יום הבחירות, יצאו אלפים להפגין במוסקבה, סמוך לכיכר לוביאנקה (מטה שירות הביטחון הפדרלי) ולא הרחק מהקרמלין.
במוסקבה לבדה, על פי המארגנים יצאו 100,000 אנשים לרחובות, בעוד שבמשטרה טוענת כי רק 25,000 השתתפו בהפגנות בעיר.
המשטרה בסנט פטרסבורג ציינה כי מספר המפגינים ברחובות העיר היה 10,000. המפגינים דרשו את התפטרותם המידית של פוטין ומדבדב.
בנוסף קראו המפגינים לערוך בחירות חדשות ולנהל חקירה לטענות בדבר זיופי קולות.
בהפגנה במוסקבה נעצרו כ-300 איש, בהם 3 פעילי אופוזיציה בכירים (בוריס נמצוב הליברל-דמוקרט, אדוארד לימונוב, הלאומן שעמד בראש המפלגה הנציונל-בולשביקית וסרגיי מיטרוחין מנהיג מפלגת יאבלוקו).
הניסיונות לארגן מחאה גדולה במוסקבה ב-7 בדצמבר דוכאו בשל נוכחות כוחות משטרה גדולים בעיר.
ב-7 בדצמבר, נשיא ברית המועצות לשעבר מיכאיל גורבצ'וב ציין כי הוא סבור כי יש לקיים בחירות חדשות על מנת לשכך את הזעם הציבורי על זיוף הקולות המאסיבי.
על פי דיווח בוול סטריט ג'ורנל שירות הביטחון הפדרלי הרוסי פנה לאתר המדיה החברתית הרוסי "VKontakte" בבקשה לחסום קבוצות אופוזיציה אשר מעודדות אנשים "לארגן מהפכה".
באמצעות קבוצה בפייסבוק שכונתה "יום שבת בכיכר" (Суббота на Болотной площади), אורגנה הפגנה המונית נגד הממשל ביום שבת, ה-10 בדצמבר 2011. לפני קיום ההפגנה, מספר עיתונים ציינו באמצעי התקשורת כי אלפי משתמשי פייסבוק כבר נענו להזמנה למחות במוסקבה.
במקביל מעל 5,000 משתמשי פייסבוק נענו להזמנה למחות בסנט פטרסבורג.
בתחילה ניתן לקבוצה "סולידריות" היתר לערוך הפגנה של 300 בני אדם בכיכר המהפכה (Площадь Революции) שבמרכז מוסקבה.
ב-8 בדצמבר, מעל ל-30,000 משתמשים בפייסבוק אישרו כי ישתתפו בהפגנה.
לאחר משא ומתן עם המפגינים הוחלט כי ההפגנה תערך במקום זאת בכיכר בולוטנייה וניתן היתר לערוך שם הפגנה בהשתתפות עשרות אלפי מפגינים.
לפני ההפגנה פוטין איים בכלי התקשורת כי המשטרה וכוחות הביטחון יתפרסו ברחבי במוסקבה ובערים אחרות על מנת להתמודד עם כל מי שישתתף בפעולות מחאה בלתי חוקיות.
כלי התקשורת דיווחו כי הפגנה זו הייתה הפגנת המחאה הגדולה ביותר ברוסיה מאז התפרקות ברית המועצות בשנת 1991. משטרת מוסקבה העריכה כי במחאה במוסקבה השתתפו בסביבות 25,000 מפגינים, בעוד שהאופוזיציה טענה כי 150,000 אנשים היו נוכחים בהפגנה במוסקבה.
ככל הנראה מדובר בהפגנה בה השתתפו כ-50 אלף אזרחים.
בין דרישות המפגינים היו פיטורים של יו"ר ועדת הבחירות, קיום בחירות חדשות ושחרור אסירים פוליטיים.
במקביל להפגנת הענק במוסקבה, נערכו הפגנות נוספות בסנט פטרסבורג, בולדיווסטוק ובקלינינגרד, בסך הכל ב-99 עיירות וערים אחרות ברחבי רוסיה.
מושל סנקט פטרבורג גאורגי פולטאבצ'נקו הכריז על כך שההפגנות מקבלות מימון מחוץ לגבולות המדינה.
במהלך סוף שבוע 17 - 18 בדצמבר נערכו הפגנות נוספות במוסקבה, סנקט פטרבורג ובערים נוספות.
היקף ההפגנות היה קטן בהרבה והשתתפו בהן עד 5 - 7 אלף.
בכל רחבי המדינה נערכו הפגנות.
בחלק מהערים הם קיבלו את אישור השלטונות.
במוסקבה נערכה הפגנה שלפי מידע השלטונות השתתפו בה כ-30 אלף מפגינים.
מארגני ההפגנה דיברו על 100-200 אלף משתתפים ומקורות עצמאיים מציינים מספר של 56 אלף משתתפים.
דרישות המפגינים היו זהות לדרישות בהפגנה הקודמת אך התווספו כרזות "לא ניתן לפוטין להיכנס לקרמלין".
הוועדה לזכויות האדם קראה לנשיא לפטר את יו"ר ועדת הבחירות לאור איבוד אמון האזרחים וריבוי הוכחות לזיופים בבחירות.
למרות הקור העז שהיה, ברחבי רוסיה התקיימו הפגנות המוניות.
בתגובה להפגנות, הנשיא דמיטרי מדבדב הכריז ב-11 בדצמבר 2011 בעמוד הפייסבוק שלו כי בעוד שהוא לא מסכים עם הדרישות של האופוזיציה, הוא הורה לפתוח חקירה לטענות בדבר זיופי קולות.
בתגובה אלפי משתמשי פייסבוק מרוסיה הגיבו בזעם על תגובתו של מדבדב.
על פי דיווח של ה-BBC מ-7 בדצמבר, "ערוצי הטלוויזיה הכלל-ארציים ברוסיה התעלמו מהמחאה, והעניקו כיסוי תקשורתי רק לעצרות התמיכה בממשלה".
לעומת זאת, העיתונים ברוסיה כן עסקו בהרחבה בהפגנות.
ערוץ הטלוויזיה הכלל-ארצי היחיד שהזכיר את המחאה באריכות לפני 10 בדצמבר היה הערוץ העצמאי "Ren TV".
החל מ-10 בדצמבר, לעומת זאת, נשבר הנוהג שהיה מקובל באמצעי התקשורת ברוסיה בשנים האחרונות וכל ערוצי הטלוויזיה העיקריים אשר בשליטת המדינה עסקו במחאה.
כלי התקשורת ברחבי העולם סיקרו את המחאות בהרחבה החל מ-5 בדצמבר.
המחאות בהונג קונג היו סדרה של עימותים בין מפגינים למען שימור הדמוקרטיה לכוחות שלטון סיניים בהונג קונג שאירעו בסוף שנת 2014. המאחה קיבלה את השם תנועת המטריה (Umbrella Movement) או מחאת המטריות, על שם המטריות שהגנו על המפגינים מהגז המדמיע ומהשמש.
כתוצאה ממשא ומתן והסכם 1984 בין סין לממלכה המאוחדת, הונג קונג הוחזרה לסין והפכה לאזור המנהלי המיוחד הראשון שלה ב-1 ביולי 1997, על פי העיקרון של "מדינה אחת, שתי שיטות".
בהונג קונג יש מערכת פוליטית שונה מזו של יבשת סין.
הרשות השופטת העצמאית של הונג קונג מתפקדת במסגרת המשפט המקובל.
חוק יסוד הונג קונג, המסמך החוקתי שנוסח על ידי הצד הסיני לפני המסירה, על בסיס התנאים המעוגנים בהצהרה המשותפת, מסדיר את המערכת הפוליטית שלה, וקובע כי להונג קונג תהיה מידה גבוהה של אוטונומיה בכל הנושאים.
למעט יחסי חוץ והגנה צבאית.
ראש הרשות המבצעת של הונג קונג, נבחר על ידי ועדת בחירות המונה 1200 חברים, אם כי בסעיף 45 לחוק היסוד נכתב כי "המטרה הסופית היא בחירת ראש הרשות על ידי זכות בחירות כללית עם מינויו על ידי ועדת מועמדות מייצגת באופן נרחב בהתאם לנהלים הדמוקרטיים".
החלטת הוועדה הקבועה מ-2007 פתחה את האפשרות לבחור את ראש הרשות באמצעות זכות בחירה כללית, לפי הליך המתכונן, והוזמן דו"ח שימליץ לוועדה הקבועה האם יש צורך לתקן את שיטת הבחירה של ראש הרשות המבצעת.
כבר בינואר 2013 פרסם המלומד המשפטי בני טאי מאמר על ידי אי ציות אזרחי לא אלים, אם הצעת הממשלה לא תעמוד ב"סטנדרטים הבינלאומיים ביחס לבחירות הכלליות".
תנועה בשם "לכבוש את מרכז הונג קונג בשלום ובאהבה" הוקמה במרץ 2013 וערכה סבבי דיונים על הצעות הרפורמה בבחירות ואסטרטגיות.
ביוני 2014 ערכה התנועה "משאל עם אזרחי" על הצעת הרפורמה בבחירות שלו בה השתתפו 792,808 תושבים, שווה ערך לחמישית מהבוחרים הרשומים.
וממשלת סין, תוכל לפסול מועמדים שאינם לרוחה.
בספטמבר 2014 החלו הפגנות מול משרדי הממשלה בהונג קונג.
המפגינים אף השתלטו על מספר צמתים מרכזיים לאחר שה-NPCSC (ראשי תיבות של China's Standing Committee of the National People's Congress) הודיעה על כוונה ליישם את הרפורמה בשיטת הבחירה הנהוגה בהונג קונג.
על ידי ביטול מינויים ציבוריים, הודיעה למעשה ה-NPCSC כי הוועדה המכילה 1,200 חברים תיקבע עם השפעה קטנה יותר באופן משמעותי של הציבור.
ב-13 בספטמבר 2014, ערכו תלמידי בית ספר וסטודנטים מחאה קטנה נגד החלטת NPCSC מחוץ למשרדי הממשלה המרכזית והודיעו על חרם כיתתי לסטודנטים באוניברסיטה לשבוע החל מ-22 בספטמבר.
פדרציית הסטודנטים בהונג קונג (HKFS) גייסו סטודנטים לחרם הכיתתי, והחלה בעצרת, בה היו 13,000 סטודנטים, בקמפוס האוניברסיטה הסינית בהונג קונג בשעות אחר הצהריים של 22 בספטמבר.
תנועת "לכבוש את מרכז הונג קונג בשלום ובאהבה" הייתה צפויה להתחיל במחאה ב-1 באוקטובר, אך הוחלט להקדים אותה כדי לנצל את נוכחות הסטודנטים ההמונית במרכז העיר.
בשעה 01:40 ביום ראשון, 28 בספטמבר, הודיע בני טאי, ממייסדי התנועה, על תחילתה של העצרת ליד מתחם השלטון המרכזי.
מאוחר יותר באותו בוקר, המחאות עלו מדרגה כאשר המשטרה חסמה כבישים וגשרים שנכנסו לשדרות טים מיי.
מנהיגי המחאה דחקו באזרחים להגיע לאזור בניין האדמירליות כדי להקיף את המשטרה.
המתיחות עלתה בצומת שדרות טים מיי ורחוב הרקורט לאחר שהמשטרה השתמשה בגז פלפל.
פעילות השיטור האגרסיבי, כוללו שימוש בגז מדמיע על מפגינים שלווים, ועוררו השראה לעשרות אלפי אזרחים להצטרף להפגנות באותו לילה.
המשטרה סגרה את אזור פארק תמר ותחנת האדמירליות, וגרמה להפגנות לעבור לחלקים אחרים בעיר, כולל וואן חי, מפרץ קוזוויי ומונג קוק.
3,000 מפגינים כבשו כביש במונג קוק ו-1,000 נסעו למפרץ קוזוויי.
המספר הכולל של המפגינים ברחובות תפח ל-80,000, לעיתים עולה באופן ניכר על 100,000.
ב-29 בספטמבר אימצה המשטרה גישה פחות אגרסיבית, ולעיתים ניהלה משא ומתן כדי להאיץ את המפגינים לעזוב.
89 מפגינים נעצרו; היו 41 נפגעים, בהם 12 שוטרים.
המזכירה הראשית למינהל, ראש הרשות המבצעת של הונג קונג קארי לאם, הודיעה כי הסיבוב השני של התייעצויות פומביות בנושא הרפורמה הפוליטית, שתוכנן במקור להסתיים בסוף השנה, יידחה.
הפעילים הקימו שלושה מחנות מחאה.
במפרץ קוסוואי, ברובע מונג קוק וסמוך לבנייני הממשל.
פעילים רבים נשארו ללון במחנות המחאה באוהלים.
ב-1 באוקטובר 2014, יום העצמאות הסיני, שוב פקדו רבבות מפגינים את רחובות הונג קונג.
ההפגנות התפשטו לחלקים נוספים בעיר.
זה היה היום החמישי ברציפות שמפגינים חוסמו חלקים בעיר, בכעס על ההנהגה בסין שהחליטה להטיל מגבלות על האזרחים בבחירות 2017.
ב-12 באוקטובר 2014, אמר מושל הונג קונג, לאונג צ'ון-יינג, בראיון טלוויזיוני, כי הסיכוי של ההפגנות לשנות את עמדת בייג'ינג בנוגע להליך הבחירות שיתקיים בעיר ב-2017 - "שואף לאפס".
ב-13 באוקטובר 2014, פרצו עימותים עם המשטרה על רקע ניסיון הרשויות לפרק את מאהלי המחאה, ועל רקע ההאצה בקצב בניית הבריקדות והמחסומים בשבוע שקדם לעימותים.
יום אחר כך מאות שוטרים פינו מפגינים ממנהרה סמוך למשרדי ממשלה בהונג קונג, באחד האירועים האלימים ביותר מאז החלו הפגנות.
ב-6 בנובמבר 2014, התחדשו העימותים בין המפגינים לבין המשטרה בשכונת מונג קוק.
עשרות שוטרים חמושים באלות ובמגנים שטפו את האזור בו התאספו מאות מפגינים.
ב-26 בנובמבר 2014, המשטרה פינתה את אחד ממחנות המחאה המרכזיים, אך שעות לאחר מכן חזרו המפגינים לשכונה.
ב-15 בדצמבר 2014, פינתה משטרת הונג קונג את האחרון מבין שלושת אתרי המחאה שאוכלסו במשך כמעט שלושה חודשים על ידי פעילי המחאה הפרו־דמוקרטית, בכך הגיעה לסיומה המחאה.
המחאה הייתה ההתקוממות העממית החריפה ביותר שידעה הונג קונג מאז העברת השלטון לידי סין ב–1997.
ב-18 ביוני 2015, המועצה המחוקקת בהונג קונג הצביעה נגד רפורמת הבחירות שהציעה סין.
ב-28 באוגוסט 2015, הוגשו כתבי אישום נגד שלושה ממנהיגי "מחאת המטריות" שהיו פעילים בארגוני הסטודנטים בעיר, בגין מעורבותם בעידוד הסטודנטים בעיר להפגין ולקיים שביתות שבת.
בראש המואשמים עמד ג'ושוע וונג, שהיה בזמן המחאה בן 17. השלושה הורשעו ביולי 2016, אך קיבלו עונשים קלים מאוד.
ג'ושוע וונג ונתן לו, נידונו לעבודות לתועלת הציבור ואלכס צ'ו נידון לשלושה שבועות מאסר על תנאי.
בית המשפט אמר: "כי הם הביעו את דרישותיהם מתוך דאגה לחיים הציבוריים בעיר".
ב-24 בנובמבר 2015, לראשונה מאז "מחאת המטריות" נערכו בעיר בחירות דמוקרטיות למועצות המקומיות.
ב-9 באפריל 2019, בית משפט הרשיע את תשעה ממנהיגי "מחאת המטריות".
בפסק הדין נמצאו אשמים בהפרעה לסדר הציבורי ובשורת עבירות נוספות, בני טאי, פרופסור למשפטים, צ'אן קין-מאן, מרצה לשעבר לסוציולוגיה, הכומר הבפטיסטי צ'ו יו-מינג, וכן שני מחוקקים, חבר פרלמנט לשעבר, שני מנהיגי ארגוני סטודנטים ופעיל פוליטי נוסף.
המחאה על מחירי הדלק במקסיקו החלה ב-1 בינואר 2017 והסתיימה ב-10 בינואר 2017.
עם בחירתו לנשיא מקסיקו הציג אנריקה פניה נייטו יוזמה בשם "רפורמת האנרגיה" בה מוצע שינוי מבני בשוק הדלק שיגביר את התחרותיות ויוריד מחירים למשתמש הביתי.
ב-26 באוקטובר 2016 אישר קונגרס האיחוד המקסיקני את תקציב 2017, ובו עלייה בשיעור המיסים על דלק ומוצריו.
ב-1 בינואר 2017 עלו מחירי הדלק בכ-20%, ובאזורים רבים במדינה נרשם מחסור בדלק.
עליית המחירים נקראת בפי העם gasolinazo, או בתרגום חופשי "שוד הגז".
כתוצאה מעליית מחירי הדלק עלו גם מחירי התחבורה הציבורית ומחירי החשמל בחלקים של מקסיקו.
ב-1 בינואר החלו הפגנות ותהלוכות מחאה במקסיקו סיטי ובערים נוספות נגד "שוד הגז", והמפגינים חסמו את הכביש המוביל לקרטרו למשך מספר שעות.
ב-5 בינואר התפשטה המחאה לרוב אזורי מקסיקו.
בהפגנות נרשמו עימותים רבים בין המפגינים לבין כוחות המשטרה.
בעיר מונטריי הפגינו כ-15 אלף בני אדם.
ההפגנה הייתה ברובה שקטה, אך מספר מפגינים השליכו אבנים ובקבוקי תבערה לעבר ארמון הממשלה של נואבו לאון וקראה קריאות "אתם לא העם".
במדינת וראקרוס חילק המושל תלושי מזון למפגינים ובכך הפחית מעוצמת האלימות במחאה.
במהלך המחאות נפצעו מפגינים רבים, ואחד המפגינים בווראקרוס מת מפצעיו.
נעצרו מאות מתפרעים ברחבי המדינה.
ההפגנות לוו בהתפרעויות אלימות ומעשי ביזה נרחבים.
על פי משטרת מקסיקו, מעשי הביזה מתבצעים בדרך כלל בידי כנופיות של צעירים המגיעים למוקדי ההפגנות ונוקטים במכוון במעשי אלימות מתוך מטרה לבזוז את החנויות הסמוכות.
במדינת פואבלה התושבים המתגוררים ליד מרכזי קניות הצטיידו במקלות ובאבנים על מנת להדוף ניסיונות ביזה.
ב-4 בינואר 2017 נשא נשיא מקסיקו אנריקה פניה נייטו נאום לאומה, ובו אמר שההחלטה על רפורמת הדלק הייתה החלטה קשה אך הכרחית ליציבותה של הכלכלה המקסיקנית.
למחרת הרחיב עוד בנושא זה, ואמר שהסובסידיות הממשלתיות על הדלק גרמו לעלייה בחוב הציבורי ובמסים, וגרמו לתוצאות חברתיות שליליות.
מספר מפלגות, הן בקואליציה והן באופוזיציה, קראו לשקול מחדש את הרפורמה בדלק.
גם הכנסייה הקתולית במקסיקו קראה להורדת מחירי הדלק וביקשה מהממשלה "ללכת בדרכי שלום, צדק וסולידריות, ולמצוא פתרון אינטליגנטי ויצירתי לאתגרים הגדולים העומדים בפנינו."
המחאה שאורגנה במוסקבה ובערים נוספות, הוגדרה בתור המחאה הגדולה ביותר נגד ממשלת מדבדב ושלטון פוטין מאז מחאות 2011. הרקע למחאה הוא טענותיו של אלכסיי נבלני לפיהן ראש הממשלה דמיטרי מדבדב צבר נכסים אדירים, בהם נדל"ן, יאכטות וכרמים.
לטענת הקרן למלחמה בשחיתות מיסודו של נבלני, אחד מנכסי היוקרה של מדבדב הוא בית לגידול ברווזים ובהפגנות השונות הונפו כרזות רבות בהן נראו ברווזי צעצוע צהובים.
גל חדש של הפגנות החל ב-187 ערים ברוסיה ב-12 ביוני 2017, ביום רוסיה, כשעשרות אלפי מפגינים יצאו לרחובות להפגין נגד השחיתות ובדרישה לפיטורי הממשלה והעומדים בראשה.
גל נוסף של הפגנות פרץ ב-5 במאי 2018 לפני השבעת נשיא רוסיה ולדימיר פוטין לקדנציה רביעית.
גל המחאה שכונה "הוא לא הצאר שלנו" (Он нам не царь) אורגן גם הוא על ידי אלכסיי נבלני ונתמך על ידי צעירים רבים במוסקבה, סנקט פטרבורג ובערים אחרות ונטלו בו חלק כאלפיים איש.
מאות נעצרו בעוון הפרעה לסדר הציבורי וארגון הפגנות של כחוק, ימים לפני טקס מצעד יום הניצחון וטקס ההשבעה לנשיאות.
עירמספר מפגיניםתאריךהערותמוסקבה15,000-30,00026 במרץסנקט פטרבורג15,00026 במרץנובוסיבירסק4,00026 במרץניז'ני נובגורוד3,00026 במרץיקטרינבורג3,00026 במרץסראטוב3,00026 במרץסמרה2,000+26 במרץולדיווסטוק1,50026 במרץאירקוצק1,00026 במרץקרסנודאר1,00026 במרץקלינינגרד50026 במרץסיקטיבקר30026 במרץאוחטה50+26 במרץ
בסרטון ביקשו עורכי הסרטון את תגובת השלטונות לכך.
ב-14 במרץ 2017 קרא אלכסיי נבלבני לכל תומכיו לצאת לרחובות הערים ב-26 במרץ 2017 ולהפגין נגד השחיתות ואוזלת ידם של השלטונות במאבק נחוש בשחיתות השלטונית.
ב-26 במרץ 2017 יצאו עשרות אלפים מתומכיו של אלכסיי נבלני להפגין ברחובות הערים ובין השאר הם הפגינו בקאזאן, סנקט פטרבורג, פנזה, פרם, ניז'ני נובגורוד, טמבוב, סוצ'י, סטברופול, טומסק, יקטרינבורג, ולדיווסטוק, טיומן וערים אחרות.
ההפגנה הגדולה ביותר התקיימה במוסקבה שבה הפגינו כ-7,000 איש, אך עיריית מוסקבה ומשטרת מוסקבה אסרו על קיום ההפגנות ובניסיונות דיכוי ההפגנות נעצרו למעלה מ-600 איש, ביניהם אלכסיי נבלני עצמו.
בכלי תקשורת שונים ברוסיה נטען ששוטר אחד במוסקבה נפצע במהלך ההפגנות ולפי אומדנים שונים נעצרו 1,030 מפגינים.
ב-27 במרץ 2017 נבלני הורשע בבית המשפט באשמת ארגון הפגנה לא חוקית ונגזר עליו 15 ימי מאסר ושלטונות מוסקבה האשימו את מדינות המערב במימון המהומות.
שבוע לאחר מכן, ב-2 באפריל 2017, יצאו שוב מפגינים להפגין בככר האדומה, אך זו הייתה הפגנה בקנה מידה קטן יותר ובמהלכה משטרת מוסקבה עצרה עשרות מהמפגינים.
ב-12 ביוני 2017 שוב יצאו עשרות אלפי מפגינים לרחובות בדרישה להתפטרות הממשלה.
אלכסיי נבלני נעצר שוב על ידי משטרת מוסקבה.
למעלה מאלף איש נעצרו במוסקבה ובסנקט פטרבורג.
ב-5 במאי 2018 מוחים רבים, תומכי נבלני יצאו לרחובות ברחבי רוסיה להפגין נגד פוטין, בקריאות "הוא לא הצאר שלנו", אלפים מהם נעצרו על ידי המשטרה.
המחאות בהונג קונג החלו עם המחאה נגד חוק ההסגרה שהתקיימה בשנת 2019, שהיא סדרה של הפגנות מחאה בהונג קונג ובמקומות נוספים ברחבי העולם בדרישה לבטל את הצעת החוק להסגרת מבוקשים לידי השלטון המרכזי בבייג'ינג, סין.
המפגינים מביעים חשש כי הצעת החוק תגרום להונג קונג, אשר הוא אזור מנהלי מיוחד בסין, להיות כפופה לחוק הסיני, וכי תושבי הונג קונג יהיו כפופים למערכת משפט אחרת.
בין ההפגנות הבולטות שהתקיימו, ניתן לציין את ההפגנה ב-9 ביוני שארגנה החזית האזרחית לזכויות אדם (CHRF), אשר להערכת המארגנים השתתפו בה 1.03 מיליון בני אדם, וזכתה לסיקור נרחב בתקשורת הבינלאומית.
בתחילה התעקשה ממשלת הונג קונג להעביר את הצעת החוק, וטענה כי היא מתקנת "פרצה" משפטית.
עם זאת, תחת לחץ ההפגנות, נדחתה ההצבעה בקריאה שנייה שתוכננה במקור ל-12 ביוני, וכמוה גם ההצבעה ב-13 ביוני.
ב-15 ביוני הודיעה ראש הרשות המבצעת של הונג קונג, קארי לאם, כי הצעת החוק מושעית ללא הגבלת זמן.
חוק ההסגרה הוצע על ידי ממשלת הונג קונג בפברואר 2019 אחרי רצח פון יו-וינג על ידי בן הזוג שלה בטאיוואן במהלך ביקור של השניים במדינה.
כיוון שסין לא חתמה על הסכם הסגרה עם טאיוואן (ממשלת הרפובליקה העממית של סין לא מכירה בעצמאות האי) הציעה ממשלת הונג קונג תיקון לפקודת העבריינים הנמלטים ולפקודת העניינים הפליליים כדי לקבוע מנגנון להעברת פושעים נמלטים להונג קונג שלא חתומה על הסכם הסגרה.
התיקונים לפקודות אלו כללו גם את סין היבשתית, דבר שעורר חששות בקרב תושבים ואקדמאים בהונג קונג מפני פגיעה במדיניות מדינה אחת, שתי שיטות וכן בשל חוסר האמון במערכות אכיפת החוק של סין.
המתנגדים דרשו מממשלת הונג קונג לבחון חלופות כמו הסכם הסגרה עם טאיוואן שיבוטל מיד לאחר העברת החשוד.
ההפגנה הראשונה: 31 במרץ 2019
המחאה הראשונה שאורגנה על ידי החזית האזרחית לזכויות אדם התקיימה ב-31 במרץ 2019. המפגינים קראו "עם ההסגרה ליבשת הונג קונג הופכת לכלא חשוך" ו"עצרו את החוק הרע".
לם וינג-קי, הבעלים של חברת הספרים קאוזויי ביי, ואשר נעלם יחד עם עמיתים אחרים שלו ב-2015, הוביל את ההפגנה, יחד עם אחרים.
מאז ההפגנה יצא לם מהונג קונג לטאיוואן מחשש לביטחונו האישי.
לפי מארגני ההפגנה, השתתפו בה 12 אלף איש, בעוד משטרת הונג קונג הודיעה כי בפועל השתתפו בה 5,200 מפגינים.
המארגנים גם הודיעו כי זו לא תהיה ההפגנה האחרונה באם הממשלה תתעקש על העברת החוק.
ההפגנה השנייה: 28 באפריל 2019
ב-28 באפריל נערכה הפגנה נוספת, כשעל פי המארגנים 130 אלף איש צעדו, בעוד המשטרה העריכה כי בהפגנה השתתפו 22,800 בלבד.
זו הייתה ההפגנה הגדולה ביותר מאז השתתפו 510 אלף במחאת 1 ביולי 2014.
יום לאחר ההפגנה, אמרה מנכ"לית הונג קונג כי היא עומדת על כך שהצעת החוק תתקבל ואמרה כי על חברי המועצה המחוקקת להעביר חוקי הסגרה נוספים עוד בטרם פגרת הקיץ.
צעדת עורכי הדין: 6 ביוני 2019
בהפגנה נדירה, למעלה מ-3,000 עורכי דין בהונג קונג, כרבע מעורכי הדין בעיר, צעדו במחאה נגד הצעת החוק.
לבושים בשחור, צעדו עורכי הדין מבית המשפט לערעורים למשרדי הממשלה.
הם עמדו לפני בניין הממשלה והביטו עליו במשך שלוש דקות בדממה.
זו הייתה צעדת המחאה החמישית והגדולה ביותר של עורכי דין בהונג קונג מאז 1997.
שעה שעורכי הדין הביע הסתייגות מהפתיחות וההוגנות של מערכת המשפט הסינית, הגישה המוגבלת של עורך הדין בה, ושכיחות העינויים, אמר מזכיר הביטחון ג'ון לי כי המגזר המשפטי לא מבין את הצעת החוק.
לעומתו, עורך דין בכיר התלונן כי חוסר היכולת או חוסר הרצון של הממשלה להקשיב "מקטב" לדבריו, וכי "זה כל כך טיפשי, כל כך יהיר".
ההפגנה השלישית: 9 ביוני 2019
בהמשך למחאה נגד הצעת החוק, ארגנה "החזית האזרחית לזכויות אדם" צעדה באורך שלושה קילומטרים שהתקיימה ב-9 ביוני 2019. מאות אלפי מפגינים הגיעו להפגין והיו לבושים בלבן כדי לסמל את "האור, הבהירות והצדק" בדרישה "לגנוז את החוק הרשע", "ההסגרה של סין" וקראו לקארי לאם להתפטר מתפקידה.
זאת לצד הנפת דגלי טאיוואן.
מנגד, למעלה מתריסר אניות שנשאו ססמאות בזכות הצעת החוק שטו בנמל ויקטוריה.
המפגינים גם ארגנו שביתה כללית בהונג קונג משעות אחר הצהריים המוקדמות ועד הלילה המאוחר.
בשעות אלו הצליחה המשטרה למנוע מרכבות לעצור בקרבת ההפגנה, כדי להקשות על מפגינים נוספים להצטרף.
בנוסף, היא דחקה במפגינים לצעוד מפארק ויקטוריה לפני השעה 15:00, במטרה להקל על הצפיפות.
במהלך הצעדה היו כמה מקרים בהם התנועה נבלמה בשל נתיבים צרים, ובשל כך עלתה הדרישה מהמשטרה לחסום עוד כבישים לטובת המפגינים.
המשטרה ניאותה לעשות כן רק לאחר שכמה מהמפגינים טיפסו מעל המחסומים וצעדו על הנתיבים השמורים לכלי רכב.
לאחר מכן נחסמו כל הנתיבים.
ג'ימי שאם, מתאם החזית האזרחית אמר כי 1.03 מיליון בני אדם השתתפו בצעדה - המחאה הגדולה ביותר בהונג קונג מאז 1997 - שיעור מפגינים העולה על זה באירועי כיכר טיין-אן-מן ב-1989. המשטרה פרסמה הערכה שונה לפיה השתתפו בהפגנה 270 אלף איש.
במהלך הלילה, בחזית המטה של הממשלה חנו מאות מפגינים אליהם הצטרפו מפגינים נוספים שתומכים בעצמאות חבל הארץ.
החזית האזרחית הודיעה רשמית על סיום הצעדה בשעה 22.00, אולם כמאה מפגינים נותרו בכיכר.
קבוצות תומכות עצמאות, סטודנטים ואחרים קראו למפגינים להישאר גם ביום שאחרי הצעדה.
חלק מהמפגינים קראו לאירועים נוספים כמפגן כוח נוסף, בעוד אחרים התעקשו על מחאה שקטה.
בסביבות חצות, ההתנגשות בין המפגינים למשטרה החמירה כשהממשלה הודיעה כי העברת הצעת חוק תימשך כמתוכנן, ללא שינוי.
המפגינים החלו לזרוק בקבוקים וחפצי מתכת על המשטרה, שניסתה לרסס אותם בגז פלפל.
קציני משטרה הגיעו למקום והתרו במפגינים כי הם "יפעילו כוח הולם".
המחאה הסתיימה בשעה 03.00 לפנות בוקר, עם כמה פצועים משני הצדדים.
כמו כן נעצרו 19 מפגינים; 358 מפגינים (80% בני פחות מ-25) נדרשו להתייצב בתחנת המשטרה עם תעודת הזהות שלהם.
לפחות 29 עצרות ב-12 מדינות התקיימו להבעת סולידריות עם המפגינים, כולל 4,000 מפגינים בלונדון, 3,000 בסידני ועצרות נוספות בניו יורק, סן פרנסיסקו, לוס אנג'לס, בוסטון, טורונטו, ונקובר, ברלין, פרנקפורט, טוקיו, קנברה, מלבורן וטאיפיי.
ההפגנה הרביעית: 12 ביוני 2019
המחאה חודשה ב-12 ביוני בעקבות הודעת הממשלה כי העברת החוק תימשך.
נטען כי המשטרה מנעה במתכוון ממפגינים נוספים להגיע לאתר המחאה המיועד.
כאשר הקהל התאסף בצד השני של הגשר המוביל למטה הממשלה, החלו התנגשויות בין המשטרה למפגינים, שבסופו של דבר הצליחו לפרוץ לנתיב התנועה הראשי בהונג קונג.
אחר הצהריים החלו כוחות המשטרה להשתמש באמצעים לפיזור הפגנות מול המפגינים שהתאספו מחוץ למתחם המועצה המחוקקת.
בעודם צועקים "לסגת!", לבשו המפגינים מסיכות פנים, משקפי מגן, מטריות ושריון גוף כדי להגן על עצמם.
השוטרים הואשמו במעשיהם במהלך ההפגנות.
המחנה הפרו-דמוקרטי גינה את עוצמת הכוח שהשתמשו בו וציין כי הוא אינו מידתי, שכן המפגינים הם "צעירים נטולי נשק".
איגוד העיתונאים של הונג קונג האשים את המשטרה כי היא "רמסה את הכתבים", והתעלמה מביטחונם.
עוד טען האיגוד כי המשטרה הפריעה באופן בלתי סביר לעבודתם, ושכמה שוטרים השתמשו בלשון גסה, כינו אותם "זבל" וצעקו "לכתבים אין זכות מיוחדת".
במהלך הלילה, 2,000 מפגינים מקבוצות דתיות קיימו משמרות מחוץ למשרדי הממשלה עם מזמורי שירה ותפילה.
גם האיגודים המקצועיים, בתי העסק ובתי הספר התחייבו למחות.
איגוד המורים של הונג קונג קרא לשביתה במשך שבוע.
לפחות 4,000 מורים נענו לקריאה.
ב-12 ביוני קיימה קארי לאם ריאיון ברשת TVB בו היא קוננה על כך שכאם היא לא הייתה סובלת את התנהגות ילדיה אם היו מתנהגים באלימות, כפי שעשו המפגינים הצעירים בהפגנה לטענתה.
ב-14 ביוני, כ-6,000 איש (לדברי המארגנים), רובם אמהות, התאספו לבושים בשחור בגן צ'טר ודרשו מהמשטרה לבטל את הצעת החוק.
בתחילה דרשו המפגינים רק למשוך את חוק ההסגרה.
בעקבות הסלמה בחומרת טקטיקת השיטור ב-12 ביוני 2019, מטרת המפגינים הייתה להשיג את חמש הדרישות הבאות (תחת הסיסמה "חמש דרישות, לא אחת פחות"):
נסיגה מוחלטת של הצעת חוק ההסגרה מהליך החקיקה: למרות שהוחלט להודיע על השעיה ללא הגבלת זמן של הצעת החוק ב-15 ביוני, מעמדה של "ממתין לחידוש קריאה שנייה" במועצה המחוקקת גרם לכך שניתן היה לחדש את קריאתה במהירות.
הוא הוסר רשמית ב-23 באוקטובר 2019.
ביטול אפיון "ההתפרעות" להפגנות: הממשלה אפיינה במקור את מחאת 12 ביוני כ"התפרעויות", פשע יש עונש מרבי של 10 שנות מאסר, ולאחר מכן אמרה שיש "כמה" מתפרעים למעט חמישה אנשים ב-12 ביוני.
שחרור וזיכוי של מפגינים שנעצרו: המפגינים ראו במעשים פורעי החוק שלהם מניעים בעיקר מסיבה צדקנית פוליטית; הם גם הטילו ספק בלגיטימיות של משטרת מעצר של מפגינים בבתי חולים באמצעות גישה לנתונים הרפואיים החסויים שלהם תוך פגיעה בפרטיות המטופל.
הקמת ועדת חקירה עצמאית על התנהלות המשטרה ושימוש בכוח במהלך ההפגנות: קבוצות אזרחיות חשו כי רמת האלימות שהמשטרה נוקטת נגד מפגינים ועוברי אורח, עצירה וחיפוש שרירותית, וכישלון השוטרים שים לב להוראות הכלליות של המשטרה הצביעו על התמוטטות האחריות.
גם היעדר עצמאות של גוף הביקורת, המועצה העצמאית לתלונות משטרתיות, הוגדרה בעיה.
התפטרותה של קארי לאם ויישום זכות בחירה כללית לבחירות למועצה המחוקקת ולבחירת ראש הרשות המבצעת של הונג קונג: הוא נבחר בבחירות במעגל קטן, ו-30 מתוך 70 המושבים במועצה המחוקקת מאוישים על ידי נציגים של קבוצות אינטרסים ממוסדות, המהוות את רובם של מה שנקרא מחוזות בחירה פונקציונליים, שברובם יש מעט אלקטורים.
ההפגנות נמשכו ולעיתים הדרדרו לאלימות.
אחרי כחצי שנה של הפגנות נגד המשטר הסיני, התקיימו בחירות בהונג קונג לפרלמנט המקומי שתוצאותיהן כללו הישג לאופוזיציה הפרו דמוקרטית.
לפרלמנט המקומי בהונג קונג לא היה כוח פוליטי משמעותי, והמחוקקים עסקו לרוב בסוגיות כמו תחבורה ציבורית ואיסוף אשפה.
למרות זאת, הבחירות היו למעשה הפעם הראשונה בה תושבים יכלו להביע את דעתם בקלפי המחאות והתנהלות קארי לאם.
מאז התפרצות נגיף הקורונה בסין היבשתית, מספר ההתכנסויות ירד מחשש להתפשטות הנגיף.
למרות זאת, ארגונים פרו-דמוקרטיים בהונג קונג מצאו שיטות חדשות ללחוץ על הממשלה לפעול באופן תקיף יותר במטרה להגן על בריאות הציבור במחוז.
המפגינים דרשו שייאסר על כל מי שביקר בסין להיכנס להונג קונג, ובין 3 בפברואר ל-7 בפברואר פתחו עובדי בתי החולים בשביתה למטרה דומה.
ב-3 בפברואר אמרה קארי לאם כי רק שלושה מתוך 14 מעברי גבול בין הונג קונג לסין יישארו פתוחים ודחתה סגירה מלאה בשל "קשר הדוק מאוד" בין אנשים משני צידי הגבול שכרוכים ב"מעבר הגבול לגיטימי ואמיתי".
הפגנות נגד חוק הביטחון הלאומי התקיימו במאי, לקראת אישור החוק.
מאז אישורו, סין היא שלחה לכלא או לגלות את רוב המנהיגים הבכירים של המחאה.
מפלגות פרו-דמוקרטיות ארגנו בקיץ של 2020 פריימריז לא רשמיים, כדי לראות מי מהמועמדים שלהן הם בעלי הסיכויים הטובים ביותר להיבחר לפרלמנט של הונג קונג.
רק מחצית מ-70 חברי המועצה נבחרים על ידי העם.
האופוזיציה שאפה לזכות בכל 35 המושבים הנותרים – וכך לסכל מדיניות של השלטון הפרו-סיני.
כתוצאה מכך, נעצרו ראשי המחנה הדמוקרטי.
ביולי, קארי לאם וממשלת סין דחו את הבחירות למועצה המחוקקת של הונג קונג בכשנה שלמה (ל-5 בספטמבר 2021) , בתואנה שלא ניתן לקיים בחירות בשל התפרצות נגיף הקורונה בסין.
האופוזיציה הדמוקרטית טענה שזהו תירוץ, שיוביל בסופו של דבר לביטול מדיניות מדינה אחת, שתי שיטות ולסיפוח מלא של הונג קונג על ידי הרפובליקה העממית של סין.
הבחירות התקיימו לבסוף בדצמבר 2021. במסגרת רפורמה שאושרה במרץ 2021 בוועדת הקונגרס הלאומי, הגוף המחוקק העליון בסין העממית, מספר המושבים במועצה המחוקקת של הונג קונג הורחב מ-70 ל-90 ומספר המחוקקים שייבחרו בבחירה ישירה צומצם מ-35 ל-20 בלבד.
אחוז המצביעים בבחירות היה בשפל.
ההפגנות צונזרו ברובן במדיה החברתית הסינית.
חיפוש הכותרים "הונג קונג", "HK", ו"הצעת חוק ההסגרה" הובילו לחדשות הרשמיות ולתכני בידור.
חשבונות שפרסמו תוכן הנוגע למחאה נחסמו.
רשת בלומברג פרסמה כי המפגינים השתמשו בתוכנת טלגרם כדי להסתיר את זהותם ולמנוע מעקב מצד ממשלת סין.
שרתי טלגרם חוו התקפת DDoS ב-12 ביוני, ומייסד הרשת החברתית פאבל דורוב זיהה את מקור ההתקפה בסין וציין שהיא "התרחשה בזמן ההפגנות בהונג קונג".
אפל וגוגל הסירו מחנויות האפליקציות שלהן אפליקציות שתמכו במפגינים.
בנוסף בליזארד השעתה את אחד הגיימרים שהביע תמיכה במפגינים.
דריל מורי ג'נרל מנג'ר יוסטון רוקטס צייץ בטוויטר בעד המפגינים מהונג קונג, ובעקבות זאת הודיעה חברת התקשורת הסינית טנסנט כי לא תשדר שידורי ספורט בהם משחקת הקבוצה.
ב-6 בינואר 2021, 53 פעילי מחאה (כולל חברים לשעבר במועצה המחוקקת של הונג קונג, פרופסורים ועיתונאים) נעצרו במסגרת חוק הביטחון הלאומי בהונג קונג שעבר שנה קודם לכן.
47 מהם הואשמו בקשירת קשר.
לטענת הממשל, הם רצו "לשתק את עבודת הממשלה" על ידי הצגת מועמדיהם למועצה המחוקקת.
מקרה זה נודע בשם הונג קונג 47 .
בית משפט בהונג קונג גזר עונש על מנהיגי ההפגנות ב-2024: 45 פעילים נידונו לעונשי מאסר של בין 4 ל-10 שנים, ושניים זוכו.
ארצות הברית והאיחוד האירופי גינו את גזר הדין.
המחאות בלבנון , המכונות גם מהפכת ה-17 באוקטובר הן סדרה של מחאות ברחבי לבנון בתגובה לכישלונה של הממשלה למצוא פתרונות למשבר הכלכלי במדינה.
על פי הידוע הטריגר הישיר להפגנות הוא מיסים שהוטלו על בנזין, טבק ושיחות טלפון מקוונות, כמו שיחות באמצעות וואטסאפ, כיוון שההפגנות פרצו ברחבי הארץ מיד לאחר החלטת הקבינט על הטלת המיסים.
עקב המאבק במגפת הקורונה, המחאות פסקו לתקופה ובהמשך חזרו על רקע המצב הכלכלי ובעקבות הפיצוץ בנמל ביירות.
מאז 1997 שמרו הממשלות בלבנון על שער חליפין קבוע בין הלירה הלבנונית לדולר האמריקני.
בעשור השני של המאה ה-21 חלה הרעה במצב הכלכלי של המדינה, ובשנת 2019 הגיע התמ"ג לנפש לשיעור הנמוך ביותר מאז 2008, והיחס בין החוב הממשלתי לתמ"ג לשיעור הגבוה ביותר מאז 2008 – 151%.
כתוצאה מכך, סוכנויות דירוג אשראי בינלאומיות הורידו את דירוג איגרות החוב הממשלתיות.
השילוב של מיתון במדינה התלויה ביבוא והמשך קיבוע שער החליפין של הלירה לדולר הביאו לעלייה בגירעון התקציבי של הממשלה, ולהסתמכות על שימוש ביתרות מט"ח כדי לשמור על המטבע מקובע לערך הדולר.
מחסור בדולרים לאחר מכן, בסוף 2019, השפיע עוד יותר על המשק, מכיוון שיבואנים ואזרחים לא הצליחו לרכוש דולרים בשער הרשמי, והתגבש שוק שחור.
ממשלת הקואליציה בראשות סעד אל-חרירי הגיבה בתוכנית צנע של העלאות מס כלליות והפחתת הוצאות, במטרה לצמצם את הגירעון הממשלתי תוך שמירה על שער חליפין קבוע מול הדולר האמריקני.
צמצום הגירעון הלאומי היה תנאי לחבילה של הלוואות בסך 10.2 מיליארד דולר, ולמענקים בסך של 860 מיליון דולר, שהעניקו ללבנון בשנת 2018 הבנק העולמי, הבנק האירופאי לשיקום ולפיתוח וערב הסעודית.
המרמור של העם הלבנוני לווה גם בשיעורים גדלים של אבטלה – 25% אבטלה כוללת, ו-37 אחוזים בקרב צעירים מתחת לגיל 25, נכון לאוגוסט 2019.
הערכות הפרשנים הן שמקורן הישיר של ההפגנות במשברים שהצטברו במהלך השבועות שקדמו למחאה בלבנון – כולל משבר דולרים; תחנות דלק שנפגעו; ומיסוי שהוטל על בנזין, חיטה ושיחות טלפון מקוונות.
יותר ממאה אתרים בלבנון סבלו משרפות יער ניתנות למניעה עקב ניהול שגוי של מרחבי בר; השריפות חרכו בתים ושדות ירק וסיכנו תושבי אזורים סמוכים.
הממשלה נכשלה במניעת התפשטותן בגלל היעדר מסוקי כיבוי, ונאלצה להסתמך על סיוע קפריסאי, יווני, ירדני וטורקי.
לא הייתה בלבנון גישה יציבה, של 24 שעות ביממה, לחשמל מאז 1975, ולרוב מוקצבת הגישה לשמונה שעות יומיות; השגת חשמל למשך 24 שעות ביממה תלויה בשיתוף פעולה עם ארגונים שמפעילים גנרטורים מבוססי-גז באופן פרטי, ותורמים לזיהום האוויר הגבוה בערי לבנון.
לא הייתה בלבנון גישה גם למי שתייה שלא באמצעות רכישת בקבוקי מים מחברות פרטיות מאז מלחמת האזרחים בשנים 1975–1990. המדינה סובלת גם מתשתית סניטציה וביוב לקויה, שהובילה למשבר אשפה ב-2015 ולמחאות בשנים 2015–2016.
לדברי "האקונומיסט", הניהול השגוי וחוסר התפקוד בלבנון, שהיו בין גורמי המחאה, נובעים מהמערכת הפוליטית העדתית שעוגנה בחוק בעקבות הסכם טאיף ב-1989, כמעט שלושים שנה לפני תחילת המחאות ב-2019. הסכם טאיף עיגן מערכת פוליטית מבוססת חלוקה לעדות, שבה סמכות פוליטית מוקצה על פי ההשתייכות הדתית של עובד הציבור.
על פי הניתוח של "האקונומיסט", מערכת זו מנוצלת בידי הפוליטיקאים הלבנוניים בימי המחאה, שמהם רבים הם מנהיגים צבאיים עדתיים עוד מימי מלחמת האזרחים בלבנון שנהנים עדיין מעמדות של השפעה ואינם נדרשים הציג דין וחשבון לאף אדם.
לבנון היא פסיפס של עדות דתיות שונות, והיא מורכבת מבחינה רשמית מ-18 קבוצות דתיות מוכרות: ארבע קבוצות מוסלמיות, 12 קבוצות נוצריות, דרוזים ויהודים.
למחאה קדמו גם סנקציות שהטילה ארצות הברית על הארגון הלבנוני חזבאללה.
לארגון, שמפעיל טרור נגד מטרות בינלאומיות שונות, השפעה רבה על הממשל ועל הכלכלה הלבנוניים, ולהערכת הפרשנים הסנקציות שהוטלו עליו, וצמצום הסיוע האיראני שניתן דרך קבע לארגון, פגעו אף הם במשק של המדינה המזרח-תיכונית.
הפגנות צצו במספרים קטנים ברחבי ביירות בסוף ספטמבר.
ב-1 באוקטובר הודיע הבנק המרכזי של לבנון על תוכנית כלכלית שמבטיחה לספק דולרים לחברות בעסקי יבוא חיטה, בנזין ותרופות, כך שהן יהיו מסוגלות להמשיך ביבוא.
אנליסטים כלכליים החשיבו זאת פתרון לטווח קצר בלבד.
בישיבת הקבינט שנערכה ב-17 באוקטובר, עם 36 סעיפים על סדר היום, הציעה הממשלה תוכנית אסטרטגית להגדלת תקציב המדינה לשנת 2020. הצעות הממשלה כללו העלאת מס ערך מוסף (מע"מ) בשיעור של 2% עד שנת 2021 ו-2% נוספים עד שנת 2022, מה שיעלה אותו לסף של 15%.
בנוסף, התקשורת דיווחה על חיוב מתוכנן בסך 0.2 דולר בגין שיחות Voice over Internet Protocol (VoIP), כגון אלה שנערכות באמצעות וואטסאפ, פייסבוק ו-FaceTime.
המושב האחרון שבו תידון טיוטת התקציב אמור היה להיערך ב-18 באוקטובר, אך בוטל, בהסכמת ראש הממשלה סעד אל-חרירי והנשיא מישל עאון.
בליל 17 באוקטובר מחו כמאה פעילים אזרחיים על המיסים המוצעים סביב העיר ביירות, וחסמו רחובות מרכזיים המקשרים בין מערב למזרח העיר.
כאשר שר ההשכלה הגבוהה אכרם שהיב ושיירתו עברו באזור, נאספו מפגינים בקרבת מכוניתו של השר, ואחד משומרי ראשו ירה כדורים באוויר, מה שהרגיז עוד יותר את המפגינים, על אף שלא דווח על נפגעים.
מנהיג מפלגתו של שהייב, וליד ג'ונבלאט, צייץ כי הוא דיבר עם השר, וביקש להעביר את שומרי הראש למשטרה.
מספר גדול של מפגינים החלו להתייצב בכיכר השהידים, בכיכר נג'מה וברחוב חמראא שבמרכז ביירות, כמו גם באזורים רבים אחרים ברחבי לבנון.
עם התגברות המחאה, קרא ראש הממשלה סעד אל-חרירי, לבקשת הנשיא מישל עאון, לישיבת בזק של הקבינט בצהרי יום 18 באוקטובר.
שר ההשכלה הגבוהה, אכרם שהייב, הודיע כי כל בתי הספר והאוניברסיטאות, ציבוריים או פרטיים, יישארו סגורים ביום המחרת.
שר התקשורת מוחמד שוקר (Choucair) הודיע כי הממשלה ויתרה על רעיון מס הוואטסאפ.
בבוקר 18 באוקטובר תקפו מפגינים בא-נבטיה ובטריפולי את משרדיהם של כמה מפלגות פוליטיות: חזבאללה, אמל והזרם הפטריוטי החופשי.
מפגינים אחרים כיוונו להיכנס למתחם שבו שוכן בניין הפרלמנט הלבנוני, אך תנועתם הופסקה לאחר שכוחות הביטחון הפנימי השתמשו בגז מדמיע.
המפגינים חסמו כבישים גדולים ומרכזים, תוך שימוש בצמיגים ובפחי אשפה בוערים כדי למנוע את הגישה.
ליגת עובדי המגזר הציבורי הכריזה על שביתה, בטענה כי הרפורמות המוצעות "יפגעו בזכויות העובדים והגמלאים בפרט".
ישיבת קבינט אמורה הייתה להיערך באותו יום אחר הצהריים, אך השרים המייצגים את מפלגת הכוחות הלבנוניים הודיעו כי הם לא ישתתפו.
מנהיג הכוחות, סמיר ג'עג'ע, קרא להתפטרות ראש הממשלה, בשל "הכישלון המהדהד לעצור את הידרדרות המצב הכלכלי".
לאחר הודעה זו ביטל ראש הממשלה את ישיבת הממשלה.
מנהיג המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית, וליד ג'ונבלאט, קרא למהלך "רגוע ושליו" נגד המנדט של הנשיא מישל עאון, ולעצרות מאורגנות בעאליי, בבחמדון ובבעקלין.
פייר עיסא, מזכ"ל החזית הלאומית, השמיע דעה דומה, וקרא להקמת "ממשלת מומחים, ממשלה מצומצמת".
עם זאת, הוא מתח ביקורת על מעורבותן של מפלגות פוליטיות בהפגנות, וטען כי הדבר צריך להישאר פעילות אזרחית א-פוליטית.
שגרירות ארצות הברית בביירות הפצירה באזרחים להפסיק כל פעולה שתאיים על שלום הציבור.
בערב פנה ראש הממשלה סעד אל-חרירי לאומה, והעניק ל"שותפיו בממשלה" 72 שעות לתמוך ברפורמות.
אם הם לא יגיעו להסכמה, הוא הציע לנקוט ב"גישה אחרת".
הוא צייץ "72 שעות..." מיד לאחר הנאום שנשא.
ההפגנות נמשכו לאחר הודעתו של אל-חרירי.
באירוע אחד, שומרי ראשו של חבר הפרלמנט לשעבר מסבאח אל-אחדב ירו על מפגינים, הרגו שני אנשים ופצעו ארבעה נוספים.
ב-19 באוקטובר נמשכו ההפגנות וההפרעה הפוליטית.
מזכ"ל חזבאללה, חסן נסראללה, פנה בבוקר לאומה, כשהוא מדבר נגד המיסים שהוטלו.
הוא האשים במצב את הממשלה הקודמת, שאשמה גם היא במצב הכלכלי, לדבריו.
במהלך ההפגנות במשך היום, היו דיווחים על קבוצות לוחמות של תנועת אמל שהטרידו ופתחו באש לעבר מפגינים בצור.
הפגנות סולידריות עם המפגינים בלבנון נערכו ברחבי אירופה וצפון אמריקה.
בגלל הלחץ הגובר מצד המפגינים, הכריזו הכוחות הלבנוניים על התפטרותם מהקבינט.
סמיר ג'עג'ע, מנהיגם, האשים בעבר את מתנגדיו ב"מניעת הרפורמות הנחוצות", אך מאז הצהיר על חוסר אמונו בקבינט הנוכחי.
מפלגתו החזיקה ארבעה מושבים בממשלה: שר העבודה כמיל אבו סולימאן, שרת הפיתוח המנהלי מאי שידיאק, סגן ראש הממשלה ע'סאן חאצבאני, ושר הרווחה רישאר קויומג'יאן.
ב-20 באוקטובר התכנסו מאות אלפי מפגינים באתרים שונים ברחבי לבנון – ההפגנות הגדולות ביותר מאז 2005.
אש חיה נשמעה מחוץ למשרדו של המקורב למפלגת השלטון זרם העתיד פיראס אל-עלי בטריפולי, אך איש לא נפצע.
בשש אחר הצהריים התכנסו המפגינים בכל רחבי המדינה ושרו את ההמנון הלאומי.
ב-21 באוקטובר הוכרזה שביתה כללית ברחבי המדינה בדרישה להפסיק את הבעיות הכלכליות במדינה, וההפגנות נמשכו ברחבי הארץ.
כמה מפגינים החלו לפנות את הפסולת שהותירו אחריהן המחאות בביירות, לאחר קריאה בתקשורת החברתית לשמור על הרחובות מסודרים ונקיים.
בשעות אחר הצהריים נערכה ישיבת חירום ממשלתית, והממשלה העבירה בה אמצעים כלכליים שמטרתם להקטין את הגירעון לסייע לעניים, להפחית את שכר הפוליטיקאים למחצית ולערוך רפורמה כוללת בענף החשמל הלא-מתפקד.
ראש הממשלה אל-חרירי אמר כי ישקול להתפטר אם הצעדים לא יתקבלו.
מפגינים דחו את הרפורמות לאחר נאום שנשא אל-חרירי, כינו את ממשלתו "גנבים" וטענו כי הרפורמות מוכיחות כי הממשלה התעללה בהם במשך עשרות שנים.
במהלך הלילה מנע הצבא הלבנוני ניסיון כניסה של מספר אופנוענים שנשאו דגלי חזבאללה ואמל למחאות בביירות.
שתי התנועות הכחישו כמה דקות לאחר מכן כל קשר לאירוע.
ב-22 באוקטובר פגש אל-חרירי את שגרירי ארצות הברית, צרפת, רוסיה, גרמניה, הממלכה המאוחדת, איטליה והאיחוד האירופי, וכן נציגים רשמיים של הרפובליקה העממית של סין, האומות המאוחדות והליגה הערבית.
אל-חרירי עדכן את הנציגים ברפורמות שברצונו לערוך, והביע את הסכמתו למחאות לא-אלימות.
הנציגים, שמרכיבים את "קבוצת התמיכה הבינלאומית עבור לבנון" (International Support Group for Lebanon), תמכו ברפורמות כלכליות ובהגנה על המוחים, והאיצו את הממשל הלבנוני לערוך דיאלוג פתוח עם אזרחי המדינה.
המחאות נמשכו; אזרחים קראו, בין השאר, לשקיפות רבה יותר בבנקים.
הנשיא אל-חרירי ערך ב-23 באוקטובר ישיבה עם ועדת השרים האחראית על הרפורמות הכספיות והכלכליות.
בפגישה נידונה טיוטת חוק לשיקום אוצר המדינה, ונקבע שהצעת החוק תישלח לוועדת המשפטנים העליונה, שתידרש להשיב את המלצותיה בתוך עשרה ימים.
בערבו של היום נפגש אל-חרירי גם עם חברי המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית, להידבר בעניין ההתפתחויות האחרונות במדינה.
שייח' דרוזי בכיר בלבנון קרא לממשלה לערוך שיח עם האזרחים, כדי להגן על זכויותיהם לחירות, ליציבות ולביטחון.
ב-24 באוקטובר פנה הנשיא מישל עאון לציבור, והצהיר על נכונותו לפתוח עמם בדין ודברים ולמצוא את הפתרון הטוב ביותר.
הוא הביע תמיכה ברפורמות שמוביל אל-חרירי, אך אישר את הצורך "לשקול מחדש" את מקום הממשלה הנוכחית — אך זאת במסגרת המוסדות המדיניים הקיימים, ולא באמצעות הפגנות ומחאות.
אל-חרירי תמך בבדק הבית השלטוני דרך "המכניזם החוקתי", אך המפגינים סירבו לכל ניסיון לדיאלוג עד שהממשל יתפטר.
המפגינים חסמו מספר דרכים ראשיות ברחבי המדינה.
עימותים קטנים פרצו במרכז ביירות בין המוחים לתומכי חזבאללה; מפגין אחד נפצע.
בדיווח של חברת השירותים הפיננסיים "סטנדרד אנד פורס" הוענק ללבנון בדירוג-האשראי רשימת המעקב (CreditWatch) דירוג שלילי, בשל סיכון אשראי בעייתי ובשל לחץ כלכלי שמקורו במחאות.
הבנקים במדינה נותרו סגורים, בעקבות חשש לביטחון.
המחאות נמשכו גם ב-25 באוקטובר, למרות קריאות לדיאלוג מהנשיא; דרכים מרכזיות נחסמו, ונשמעו קריאות להתפטרות כוללת של הממשלה.
פעם נוספת התעמתו תומכי חזבאללה עם מפגינים במרכזה של ביירות, כשהם קוראים קריאות בשבחו של מזכ"ל חזבאללה נסראללה.
בערב של אותו יום נאם נסראללה, וקרא לתומכיו לעזוב את הרחובות.
במהלך הנאום שיבח את המוחים על שהשיגו רפורמות כלכליות, אך העלה חשש שהם מנוצלים בידי כוחות זרים ומקומיים כדי להצית מלחמת אזרחים בלבנון.
באותה ההקלטה הוא נראה מצולם על רקע דגל לבנון, מקרה מאוד חריג בהופעותיו של נסראללה שתמיד מופיע בהקלטות שלו כשדגל חזבאללה מונף ברקע - ולכן דבריו התקבלו בחוסר אמון.
על רקע ההפגנות, שנמשכו גם ביום זה, בכפר ירזה שמדרום-מזרח לביירות נערכה פגישת תיאום של מפקדי הצבא הלבנוני, כדי להבטיח את חופש התנועה ואת בטיחות המפגינים.
סמיר ג'עג'ע מהכוחות הלבנוניים ביקר את חוסר המענה להפגנות.
בהטפה שערך הפטריארך המרוני של אנטיוכיה, בשארה א-ראעי, הביע הזדהות עם סבל המפגינים וקרא לשתף איתם פעולה, "לפני שזה יהיה מאוחר מדי".
בנוסף יצרו מפגינים שרשרת אנושית לאורך 170 קילומטרים, מעכאר שבצפון לבנון לצידון.
מטרת אקט המחאה הייתה להראות את אחדותה של לבנון.
האפיפיור פרנציסקוס פנה אל המפגינים במסר מצולם, שבו הביע את רצונו לשוב לראות מדינה שקטה ושלווה, ודחק במנהיגים להקשיב לחששות העם.
ב-28 באוקטובר סירב אל-חרירי לכנס ישיבה של שרי הממשלה.
תומכי אמל וחבאללה לבושי שחורים תקפו מפגינים בביירות, קרעו ושרפו אוהלי מחאה ופגעו במתנגדי משטר.
בעקבות המשבר הפוליטי והכלכלי וההפגנות המתמשכות, הודיע ראש הממשלה סעד אל-חרירי בנאום שנשא אחר הצהריים על התפטרותו.
בניסיון לפתוח מחדש דרכים חסומות, ירו חיילי צבא לבנון לעבר מפגינים גז מדמיע בנפת עכאר הצפונית.
מפגינים חסמו דרכים גם בצידון ובקאע שבדרום, במרכז ביירות חסמו עשרות מפגינים את "גשר הטבעת", והפגנות נמשכובכיכר א-נור בטריפולי.
הצבא הלבנוני התערב במקומות רבים כדי למנוע הסלמה.
הנשיא עאון נאם על המשבר הכלכלי שבו נתונה לבנון.
הוא דיבר על מחויבותו למאבק בשחיתות, להבטחת יציבות פוליטית, פגיעה בטרור והשבת פליטים סוריים למדינה.
הוא הבטיח גם שהממשלה הבאה תוקם על ידי מומחים, ולא בידי בעלי נאמנויות פוליטיות.
מיד לאחר נאומו של הנשיא החלו הפגנות, בדרישה לבחירות מוקדמות לפרלמנט ולהקמת ממשלה טכנוקרטית.
הם מנעו מעבר בכבישים בערים בכל רחבי המדינה – כולל צידון, בקאע וח'אלדה – בשל צמיגים שנשרפו או בשל כמות המפגינים העצומה.
בטריפולי נאספו אלפי מפגינים בכיכר א-נור, ובביירות נחסם הכביש המהיר ג'ורג' חדד, המחבר את "גשר הטבעת" לכביש החוף.
הכוחות לפיזור הפגנות של המשטרה והצבא פעלו ברחבי לבנון כדי לפתוח את הדרכים שנחסמו.
הבנקים בלבנון נפתחו מחדש ב-1 בנובמבר לאחר שבועיים – פרק הזמן הארוך ביותר בתולדות לבנון שבו היו סגורים.
בקרת הון בלתי-רשמית – שכן לא היה מדובר בפיקוח ממשלתי, אלא בבקרה של בנקים פרטיים – הוטלה במספר בנקים כדי למנוע הסתערות משיכות; משיכות אישיות מן החשבון הוגבלו ל-3,000 דולרים בשבוע או בחודש, תלוי בבנק.
פעילות הבנקאות התאגידית הוגבלה באופן דומה, והעברות בנקאיות בינלאומיות מלבנון הופסקו כמעט לחלוטין, בכפוף לאישור ידני לכל העברה.
מזכ"ל חזבאללה נסראללה הביע בנאום ביום זה רצון להקמת ממשלה ריבונית, שלא תסתייע בארצות הברית או במדינות אחרות לפני שתחליט.
מדבריו לא היה ברור האם חזבאללה תומכת בתנועת המחאה הכלל-ארצית.
הוא הטיל ספק במניעים של המפגינים במהלך נאומו, ורמז כי השפעות זרות אחראיות לפעילותם.
ב-3 בנובמבר נכחו אלפים מאנשי הזרם הפטריוטי החופשי בהפגנת תמיכה בפעילות הממשלתית ובנשיא מישל עאון, מקים המפלגה.
במהלך ההפגנה הצהיר מנהיג המפלגה ג'בראן באסיל כי "עלינו לחסום רחובות לחברי פרלמנט שמונעים חוקים ללחימה בשחיתות, פוליטיקאים שבורחים מאחריות ושופטים שאינם מוציאים לפועל את החוק".
הוא דרש גם להסיר את הסודיות הבנקאית מחשבונות פקידים פוליטיים ולחייבם לשאת באחריות, וקרא להשיב כספי ציבור שנבזזו.
אחר הצהריים הציפו את הרחובות ברחבי לבנון עשרות אלפי מפגינים נגד הממשלה במה שכינו "יום ראשון של אחדות".
המפגינים התכנסו בשבוע השלישי ברציפות ביום ראשון מאז החלו הפגנות המוניות נגד הממשל ב-17 באוקטובר, ומילאו את הרחובות והכיכרות המרכזיות של ערים מרכזיות כולל ביירות, טריפולי וצור.
בשל שריפת צמיגים, תילי חול וכמות המפגינים העצומה נסגרו עשרות דרכים ראשיות, למרות איום מתמשך של אלימות מצד האופוזיציה המפלגתית.
תנועות סטודנטים הפגינו ב-6 בנובמבר, וסירבו לשוב ללימודים כל עוד דרישותיהם לא ממולאות.
מספר תנועות סטודנטים הוקמו מאז החלו ההפגנות.
הם קראו לחוזה פיננסי עבור הסטודנטים, לביטול ההחלטה לשנות את שכר הלימוד למטבע הדולר באוניברסיטאות מסוימות, למועצות סטודנטים עצמאיות בכל אוניברסיטה, ולתמיכה כלכלית באוניברסיטאות הלבנוניות.
הם ביקשו רפורמה חברתית, פוליטית וכלכלית ברמה הלאומית, ועבודה לאחר שיסיימו את לימודיהם, בלי נפוטיזם או אפליה בשל העדה שאליה הם משתייכים.
הדרישות כללו גם תוכניות פנסיה ופרישה, כמו גם שירותי בריאות נאותים.
אחר הצהריים החלה כמות המפגינים ברחבי לבנון לגדול בהדרגה, אלפים החלו להפגין מול חברות פרטיות מרכזיות ומול מוסדות ממשלתיים, ואילצו חלק מהם לסגור את דלתותיהם.
ב-9 בנובמבר 2019 נשמע דיווח כי מדיניות הקצבת הדולרים שהפעילו בנקי לבנון עלולה לגרום למחסור גדול ולהעלאות מחירים בדלק, בבנזין, באוכל ובציוד חיוני אחר.
סוליימאן הארון, ראש התאגדות בתי החולים הלבנונית, אמר כי הציוד הרפואי במדינה "לא יספיקו ליותר מחודש" אלא אם יימצא פתרון.
הפגנות בעקבות הפיצוץ בנמל ביירות
המחאות בצ'ילה הן רצף של מחאות אזרחיות על רקע כלכלי ברחבי צ'ילה.
המחאות החלו בחודש אוקטובר 2019 על רקע הכוונה לייקר את מחירי התחבורה הציבורית וכנגד יוקר המחיה.
ב-25 באוקטובר הפגינו מיליון אזרחי המדינה בעיר הבירה סנטיאגו.
מחירי התחבורה הציבורית באזור סנטיאגו רבתי נקבעים על ידי ועדת מומחים הנעזרים במנגנון חישוב אוטומטי לעדכון המחירים על בסיס תקופתי.
ההמלצות מועברות למשרד לענייני תחבורה ותקשורת.
ב-1 באוקטובר 2019 קבע צוות המומחים את השינוי בתעריפים במחוז סנטיאגו ובערים סאן ברנרדו ופואנטה אלטו שמשמעותו הייתה עליית מחירים.
הכוונה לייקר את המחירים הייתה בהמשך להעלאת מחירים שבוצעה בחודש ינואר 2019.
עליית המחיר במערכת המטרו תוכננה להיות בשעות השיא ולהסתכם ב-30 פסו השווים ל-0.04 דולר אמריקאי.
בתגובה למחאה בציבור נגד עליית תעריפי הנסיעה, הודיע שר הכלכלה הצ'יליאני חואן אנדרס פונטיין כי הנפגעים מעליית המחירים יכולים להתעורר מוקדם יותר ולשלם שיעור נמוך יותר עבור נסיעה בשעות השפל.
עוני, אי שוויון ויוקר המחיה
המוחים הביעו מחאתם כנגד שיעורי העוני, אי השוויון ושיעורי העוני ויוקר המחיה.
המשטר הניאו ליברלי שהונהג בצ'ילה הביא למדינה שגשוג ולהפיכתה לאחת הכלכלות החזקות ביותר בדרום אמריקה עם אינפלציה תחת שליטה ויכולת גיוס אשראי.
לצד זאת נוצרו פערים כלכליים עצומים בין קבוצות באוכלוסייה וגידול בחובות משקי הבית.
שירותים רבים, כולל מים, כבישים מהירים ומערכת הפנסיה הופרטו.
המחאות החלו ב-18 באוקטובר כאשר תלמידי תיכון החלו במחאה מאורגנת לחמוק מתשלום במטרו של סנטיאגו.
מפעילי המטרו הידקו בתגובה את האבטחה.
תחת הסיסמה "¡Evade!" (התחמקות) קמפיין ההתחמקות מתשלום הלך וגדל והמשיך לעבר יתר השבוע והשבוע לאחריו.
המפגינים הקימו מחסומים בעיר הבירה.
כוחות משטרה וכוחות צבא צ'ילה הוזרמו למקום, נמנו 36 הרוגים מקרב המפגינים.
עוצר הוטל בשעות הערב בעיר הבירה ובמספר ערים נוספות, והוכרז על מצב חירום.
המפגינים קראו להתפטרותו של נשיא המדינה סבסטיאן פיניירה.
למרות ניסיונותיו של פיניירה לרצות את המפגינים עם שורת הטבות סוציאליות, המחאות המשיכו לתוך חודש נובמבר.
לאורך ימי ההפגנות נרשמו מעשי ונדליזם: בניין השייך לחברת האנרגיה enel הוצת, תחנת רכבת ואוטובוסים הוצתו, תחנות אוטובוס ומספר מבנים הוצתו אף הם, וזגוגיות של עסקים נותצו.
הפגנת המיליון בסנטיאגו נחשבת לגדולה ביותר במדינה מאז המחאה כנגד משטרו של הרודן אוגוסטו פינושה בשלהי כהונתו.
בעקבות ההכנות לאולימפיאדת החורף 2014 שהתקיימה בסוצ'י שברוסיה, עלו מחאות וקמפיינים בינלאומיים רבים סביב הנושא של זכויות להט"ב ברוסיה.
אולם, מרבית המחאות התמקדו בעיקר סביב חקיקת החוק נגד תעמולה הומוסקסואלית אשר נחקק ביוני 2013 על ידי הדומה האוסר על "תעמולה הומוסקסואלית" והצגת אנשי ותכני להט"ב בתקשורת, במדיה ובציבור אשר הוביל לעלייה באלימות כנגד אנשי להט"ב, וגרם למעצרם של מפגינים רבים אשר תמכו בזכויות להט"ב בפומבי.
ההשלכות של חוק התעמולה על אולימפיאדת החורף הקרובה היו חשש גדול בקרב הספורטאים והתקשורת המערבית, שכן האמנה האולימפית מכילה איסור במפורש על כל צורות האפליה למיניהן כולל נטייה מינית וזהות מגדרית.
לחץ בינלאומי מוקדם הופעל כדי לחייב את הוועד האולימפי הבינלאומי (IOC) להעביר את האולימפיאדה למדינה אחרת, כמו כן לחץ על נותני החסות האולימפיים שינקטו עמדה לשוויון עבור אנשי להט"ב בפרט לספורטאים.
במקביל לקריאות להחרים את האולימפיאדה לפני במהלך ואחרי המשחקים יצאו גם מארגונים וקבוצות שונות ומספר ספורטאים אולימפיים יצאו מהארון כמחאה נגד החוק.
לפני קיום המשחקים, הופעל לחץ דומה גם על נותני החסות האולימפיים הגדולים, וכמה שאינם אשר הצהירו בפומבי בעודם תומכים בזכויות הלהט"ב.
מספר פוליטיקאים לאומיים סירבו להשתתף במשחקים לאחר חקיקת חוק התעמולה, בעוד שאחרים הצהירו כי מעט מאוד מנהיגים משתתפים בדרך כלל במשחקי החורף מאחר שהם אינם "אירוע בו חובה להשתתף".
ציר זמן המחאות ואירועים קשורים
(יוני 2013) רוסיה העבירה חוק עם תמיכה כמעט פה אחד של המחוקקים הרוסים, אשר נחתם על ידי הנשיא ולדימיר פוטין, האוסרת על "תעמולה של יחסים מיניים לא מסורתיים", המטילה "קנסות על מתן מידע על הקהילה הגאה לקטינים".
עסקים וארגונים העוברים על החוק יאלצו להפסיק זמנית את פעולתם (עד 90 יום) ולהיקנס בסך מיליון רובל.
(29 ביוני 2013) עשרות פעילים הומואים ופעילות לסביות רוסיות הוכו ונעצרו בעצרת זכויות להט"ב בסנקט פטרבורג אשר התרחשה כנגד החוק החדש.
(יולי 2013) נפתח קמפיין רב פנים להעלאת המודעות למצב זכויות להט"ב ברוסיה, ולמניעת הצעות אולימפיות עתידיות למדינות המפרות זכויות אדם.
(23 ביולי 2013) המעצרים הראשונים של אזרחים זרים במסגרת האיסור התעמולה מתרחשים במורמנסק, כאשר ארבעה אזרחים הולנדים, שהשתתפו בסמינר לזכויות אדם, צילמו סרט תיעודי על חיי הומואים ברוסיה.
(14 באוגוסט 2013) האתלט האמריקאי, ניק סימונדס, הופך "לספורטאי הבינלאומי הראשון המגנה את החוק הרוסי נגד תעמולה הומוסקסואלית על אדמת המדינה".
באליפות העולם לאתלטיקה 2013, זכה סימונדס במדליית כסף בריצת 800 מטר במוסקבה, והקדיש את מדלייתו לחבריו ההומוסקסואלים והלסביות וקרא לשוויון עבור זכויות להט"ב ברחבי העולם.
(26 באוגוסט 2013) גולשת הסנובורד האוסטרלית, בל ברוקוף, יוצאת מהארון כלסבית עבור הבאת תשומת הלב הבינלאומית לחוק התעמולה ולספורטאי להט"ב.
(5 בספטמבר 2013) המחליקה המהירה האולימפית הקנדית, אנסטסיה בוקסיס, יוצאת בפומבי מהארון כלסבית "בתגובה לחוקים האנטי-הומוסקסואלים של רוסיה".