tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעימות שהמתפתח בין הצדדים הניצים הרג איסאאקיוס את אחד מאנשי הקיסר שבא לעוצרו.
לאחר מכן, הוא נמלט אל האגיה סופיה, שם התרכזו תומכיו שהכתירו אותו כקיסר.
בפקודתו, אנדרוניקוס המודח נתפס, עונה והוצא להורג.
עם עלייתו לשלטון בשנת 1185 נדרש איסאאקיוס לנהל שורה של משברים שערערו את עצם קיומה של האימפריה.
אוצר המדינה היה מרוקן, הגבולות היו פרוצים ואי-שקט חברתי שרר ברחבי תחום שלטונו.
עם זאת, האיום החמור ביותר היה הפלישה הנורמנית.
מזה כמה חודשים כבשו הנורמנים בהנהגת גוליילמו השני, מלך סיציליה שורה של ערים ביוון לרבות סלוניקי, ואלו החלו עושים את דרכים אל עבר קונסטנטינופול הבירה.
איסאאקיוס מיהר לארגן כוח צבאי בפיקודו של הגנרל המנוסה אלכסיוס בראנאס .
ב-7 בנובמבר נפגשו הצבאות לקרב כשבעים קילומטר צפונית-מזרחית לסלוניקי, והביזנטים שבו עטורי ניצחון.
לאחר הניצחון על הנורמנים, חתר איסאאקיוס להבנות עם כמה משכנותיה של האימפריה.
הסכם שביתת נשק נחתם עם סולטנות רום ויחסי ידידות נוסדו עם בלה השלישי, מלך הונגריה.
הוא גם הגיע להסדרים עם ונציה וחידש את זכויות היתר המסחריות שלה בשטחי האימפריה, זכויות יתר שהקיסר הקודם ביטל.
את היחסים עם שותפיו המדיניים הוא עיגן בנישואים.
הוא נשא לאישה את מרגרטה , בתו של המלך ההונגרי, והשיא את אחותו תאודורה לרוזן האיטלקי קונרד ממונפראטו.
על אף ההצלחות המדיניות בשנותיו הראשונות בשלטון, איסאאקיוס נאלץ לכל אורך כהונתו להתמודד עם שורה של מלחמות בבלקן.
בשנים 1185 ו-1186 נכשלו צבאות האימפריה בניסיונם לדכא את המרד של הבולגרים והוולאכים ולמנוע את הקמת האימפריה הבולגרית השנייה.
מלבד התאגר הצבאי בשולי האימפריה, הלחימה המתמשכת בבלקן עוררה גם שורה של מרידות מבית.
בשנת 1187, ניצל הגנרל אלכסיוס בראנאס את שהותו בבלקן במסגרת המלחמה בבולגרים כדי למרוד.
הוא הכריז על עצמו כקיסר, אסף את צבאו והטיל מצור על קונסטנטינופול.
איסאאקיוס וגיסו קונרד ממונפראטו שארגנו את הגנת העיר הסתערו על הכוחות הצרים, הביסו אותם והרגו את בראנאס המורד.
שנתיים מאוחר יותר, בשנת 1189, יצא איסאאקיוס בעצמו לבלקן בראש צבא כדי להילחם בבולגרים.
בעת שהותו בחזית הלחימה פרץ מרד באנטוליה.
כתוצאה מכך נאלץ איסאאקיוס לשוב על-מנת לדכא את המרד.
נקודת ציון חשובה בתקופת שלטונו של איסאאקיוס אירעה בשנת 1189, אז הגיעו כוחות מסע הצלב השלישי בהנהגת פרידריך ברברוסה לגבולות האימפריה בדרכם לארץ הקודש.
בין הצדדים שרר חוסר אמון.
בעוד הצלבנים חשדו בביזנטים שהם מצדדים באויביהם המוסלמים ואף האשימו אותם כי כרתו ברית עם צלאח א-דין, הביזנטים חששו שהצלבנים מעוניינים לפגוע באימפריה.
לכן, התנגד בתחילה איסאאקיוס למעבר הצלבנים בארצו.
לבסוף, עימות פרץ בין הצדדים.
הצלבנים כבשו את אדריאנופול והחלו מתקדמים לעבר קונסטנטינופול.
לאור זאת, נעתר איסאאקיוס בראשית 1190 לדרישות הצלבנים ואפשר את מעברם דרך האימפריה.
צעד נוסף שהעכיר את היחסים בין האימפריה הביזנטית למערב התרחש שנה אחת מאוחר יותר.
בשנת 1191 כוח צלבני בפיקוד ריצ'רד לב הארי כבש את קפריסין למורת רוחם של הבינזטים אשר ראו בה נחלה ביזנטית מורדת.
הלחימה בבלקן המשיכה לעמוד במוקד הבעיות של האימפריה גם בשנות שלטונו המאוחרות של איסאאקיוס.
כבר בשנת 1190, לאחר ההתנגשות עם הצלבנים, הוא חידש את מסעות המלחמה לאזור.
מחד, כוחות צבא ביזנטים הצליחו לחדש את השליטה של האימפריה בווארנה ובסרדיקה שנפלו אשתקד לידי הבולגרים, אך מנגד הם סבלו מאבידות רבות.
לחימה נערכה גם עם כוחות סרבים שהונהגו שהונהגו באותה העת בידי סטפן נמאניה.
הדפוס של מרידות מבית במקביל ללחימה בבלקן נמשך אף הוא באותן השנים.
בתוך כך, בשנת 1193 שלח איסאאקיוס את בן דודו קונסטנטינוס אנגלוס בראש צבא כדי לבלום את הבולגרים.
תוך שהוא משחזר את מעשיו של אלכסיוס בראנאס שנים אחדות קודם לכן, קונסטנטינוס ריכז את צבאו בפיליפופוליס והכריז על עצמו כקיסר.
תוך זמן קצר חייליו הסגירו אותו והוא עוור.
לאור הניסיון המר עם בראנאס וקונסטנטינוס, וברקע המשך הידרדרות המצב הביטחוני בבלקן, באביב 1194 יצא איסאאקיוס בראש צבאו אל החזית הבולגרית.
הוא חבר אל צבאו של חמיו מלך הונגריה בלה, והשניים נערכו להתקפה.
תוך שהוא מנצל את היעדרו מהבירה, אחיו אלכסיוס – שבשנים הקודמות היה מושל מחוז וריכז סביבו חוג תומכים – תפס את השלטון והכריז על עצמו כקיסר.
זמן קצר לאחר מכן איסאאקיוס נתפס, עוור והושם בשבי.
בדומה לקודמו בתפקיד, שלטונו של הקיסר אלכסיוס השלישי היה רצוף אתגרים.
מרידות פרצו בכל רחבי האימפריה והמצב הכלכלי היה בכי רע.
אם לא די בכך, בנו של איסאאקיוס המודח, אלכסיוס שמו אף הוא, הצליח בשנת 1201 להימלט מקונסטנטינופול ולתפוס מחסה בחצרו של גיסו פיליפ משוואביה.
בשנים הבאות פעל אלכסיוס הבן על-מנת לשכנע את הצלבנים לכבוש קונסטנטינופול ולהשיב את איסאאקיוס אביו לשלטון.
בתמורה, הוא הבטיח לשלם סכומי כסף גדולים לכל מי שיעזור לו לעשות זאת.
במסגרת מאמציו, הוא התיידד עם בוניפאס ממונפראט , שעתיד היה להוביל את מסע הצלב הרביעי, ובשנת 1202 אף נפגש עם האפיפיור במטרה לזכות בתמיכתו.
לבסוף, השתכנעו הצלבנים בהצעה, בה גם תמך שליט ונציה אנריקו דאנדולו.
כשעל סיפונו אלכסיוס, בנו של איסאאקיוס המודח, יצא בראשית 1203 הצי הצלבני-ונציאני לעבר קונסטנטינופול וביוני אותה השנה הוא הגיע אל העיר.
תוך זמן קצר חומות העיר נפרצו והקיסר אלכסיוס נמלט.
לאחר שמונה שנות מאסר, שוחרר איסאאקיוס העיוור מכלאו והתאחד מחדש עם בנו.
בתמיכת הצלבנים, ביולי הוכתרו השניים יחד כקיסרים.
בפועל, עיקר נטל התפקיד היה אצל אלכסיוס שהיה אז בן עשרים ואחת בלבד.
באופן לא מפתיע, מצוקות האימפריה המשיכו לעמוד בעוכרם של שני הקיסרים.
ואם לא די בכך, עתה חנו כוחות זרים בלב הבירה והמדינה נאלצה לשלם סכומי כסף גדולים לכוחות האלו, בהתאם להתחייבויות הקודמות של אלכסיוס.
בהסכמת איסאאקיוס, פעל אלכסיוס לגיוס הכספים שהבטיח, בין השאר באמצעות הפקעת רכוש הכנסיות והטלת מסים חדשים.
כתוצאה מכך גברה התרעומת בבירה.
מאחר שהקיסרים התקשו לגייס את סכומי הכסף הדרושים הסירו הצלבנים את התמיכה בשלטונם.
כעבור שבועות אחדים, בחורף 1204, בעלה של בת הקיסר המודח – אלכסיוס שמו גם כן – ביצע הפיכה תוך שהוא רוכב על ההתנגדות לתשלומים לצלבנים.
הוא תפס את השלטון והכתיר את עצמו בתור כקיסר אלכסיוס החמישי.
אלכסיוס השלישי נרצח מיד ואיסאאקיוס מת ימים אחדים לאחר מכן.
התרשים מציג דמויות בולטות בלבד.
איסאו טקהאטה (ביפנית 高畑 勲) היה במאי, תסריטאי ומפיק יפני.
הוא זכה לאהדה ברחבי העולם בזכות עבודתו כבמאי של סרטים וסדרות אנימציה יפניות.
טקהאטה היה אחד מהמייסדים של סטודיו ג'יבלי.
הוא הצטרף לטואי אנימציה אחרי שהוא סיים ללמוד באוניברסיטת טוקיו ב-1959. טקהאטה ביים את סדרות הטלוויזיה היידי בת ההרים (1974), הלב (1976) והאסופית (1979).
טקהאטה נולד ב-29 באוקטובר 1935 בעיר אוג'יימאדה (כיום: איסה) שבמחוז מיאה ביפן.
לטקהאטה היה עניין באנימציה כאומנות, והוא שאף לכתוב ולביים אנימציות במקום לאייר אותן.
חבר שלו הציע שינסה להתקבל לטואי אנימציה כבמאי.
עבר טקהאטה את מבחן הכניסה של הסטודיו והועסק כעוזר במאי במספר סדרות אנימציה של הסטודיו, תחת הדרכתו של האנימטור יסואו אוטסוקה, אחד מהאנימטורים הוותיקים של הסטודיו.
מספר שנים אחרי השתלבותו של טקהאטה בטואי אנימציה, הוא קיבל הזדמנות לביים סרט אנימציה משלו.
סרט הבכורה של טקהאטה כבמאי היה "ההרפתקה הגדולה של הורוס, נסיך השמש".
אוטסוקה היה במאי האנימציה, והייאו מיאזאקי, שכבר התחיל לעבוד בסטודיו כאנימטור, היה האנימטור המרכזי וגם תרם לכתיבת העלילה של הסרט.
"ההרפתקה הגדולה של הורוס, נסיך השמש" היה כישלון כלכלי, והוביל לירידה משמעותית במעמדו של טקהאטה בסטודיו.
ב-1971, מאחר שלא הייתה לו דרך לשקם את מעמדו בסטודיו, התפטר טקהאטה מטואי אנימציה יחד עם מיאזאקי.
טקהאטה ומיאזאקי תכננו ליצור סרט אנימציה שיהיה מבוסס על ספרי בילבי בת-גרב.
הם עבדו על הפרויקט יחד עם "A Production" (כיום: "Shin-Ei Animation") סטודיו אנימציה חדש שהוקם בידי דקיצ'ירו קוסובה, אנימטור לשעבר מטואי.
טקהאטה ומיאזאקי עבדו ביחד על הסטוריבורד של הסרט וטסו לשוודיה לצילום נופים, ולהיפגש עם הסופרת של הסדרה, אסטריד לינדגרן, כדי לקבל אישור ממחזיקי הזכויות לעבד את הסיפור.
הם לא קיבלו אישור להשתמש בדמויות מבילבי, ונאלצו לבטל את הפרויקט.
טקהאטה ומיאזאקי המשיכו לשתף פעולה במספר פרויקטים נוספים במהלך שנות ה-70, ביניהם ההפקה של סדרת האנימציה לופן השלישי.
הם גם עבדו על סרט קצר בשם "Panda go, Panda" בשביל הסטודיו TMS אינטרטיינמנט, והשתמשו בחלק מהעיצובים והרעיונות שהיו להם לבילבי.
תקופה קצרה לאחר מכן, טקהאטה ומיאזאקי החלו לעבוד בשותפות עם סטודיו האנימציה "זוייו אייזו" (כיום: ניפון אנימציה) ויצרו סדרה שתתבסס על הספר היידי בת ההרים, התוצאה הייתה סדרת האנימציה היידי, ילדת האלפים.
טקהאטה המשיך לעבוד בניפון אנימציה במשך עשור.
אחת מהעבודות שלו הייתה עיבוד לספר האסופית.
אחרי שטקהאטה התחיל לעבוד על עיבוד של האסופית, פתח מיאזאקי בקריירת בימוי משלו.
הסרט הראשון שהוא ביים היה לופן השלישי טירתו של קליוסטרו (1979), וזכה לשבחים רבים.[ix] מספר שנים אחרי תחילת קריירת הבימוי שלו, התקשר מיאזאקי לטקהאטה כדי להציע לו להקים איתו סטודיו אנימציה משלהם, וב-1985 הוקם סטודיו ג'יבלי בידי טקהאטה, מיאזאקי, טושיו סוזוקי, ויאסויושי טוקומה.
בשנתיים הראשונות ביים מיאזאקי סרטי אנימציה וטקהאטה היה המפיק.
טקהאטה גם ביים מספר סרטים בעצמו, סרטו הראשון בסטודיו ג'יבלי היה קבר הגחליליות שיצא ב-1988. סרטים נוספים שבוימו בידי טקהאטה היו רק אתמול (1991), מלחמת הדביבונים (1994) ,משפחת ימאדה (1999) וסיפורה של הנסיכה קאגויה (2013).
ב-2005 הכריז טקהאטה שהוא יביים סרט אחרון בסטודיו ג'יבלי, סיפורה של הנסיכה קאגויה, שיצא ב-2013. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר ה-87.
ב-5 באפריל 2018, נפטר טקהאטה מסרטן הריאה בהיותו בן 82. ב-15 במאי 2018, נערך טקס פרידה מטקהאטה במוזיאון ג'יבלי בטוקיו.
נשא הייאו מיאזאקי דיברי הספד לטקהאטה בפעם הראשונה, ואמר: "הייתי בטוח שפאקו-סאן (שם החיבה של טקהאטה) יחיה עד לגיל 95, אבל לרוע המזל הוא כבר נפטר.
זה גורם לי לחשוב שזמני גם מוגבל...תודה לך, פאקו-סאן."
איסאי גורביץ' היה פיזיקאי סובייטי ממוצא יהודי.
הוא היה מומחה בפיזיקה גרעינית.
איסאי גורביץ' נולד בשנת 1912 בריגה (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום בלטביה) למשפחה יהודית.
הוריו ישראל גורביץ' ובסיה גאוכמן היו ילידי לפל.
בעקבות מלחמת האזרחים ברוסיה המשפחה עברה לתחומי ברית המועצות.
גורביץ' החל לימודי פיזיקה באוניברסיטת לנינגרד וסיים אותה בשנת 1934. לאחר הלימודים הוא התחיל לעבוד במכון לחקר רדיואקטיביות של אקדמיה למדעים של ברית המועצות בלנינגרד.
אחת העבודות הראשונות שלו הועברה לנילס בור שהתרשם והמליץ על פרסומה.
בשנת 1941 ביחד עם יעקב זלדוביץ', איסאק פומרנצ'וק ויולי חריטון הוא היה שותף לפיתוח תאוריה של כור גרעיני.
על בסיס עבודה זו בשנת 1944 הוא סיים עבודת תואר שלישי.
גורביץ' היה חלק של פרויקט הקמת כור גרעיני ראשון של ברית המועצות והיה חלק של בניית פצצה גרעינית סובייטית.
בהמשך גורביץ' עבד במכון קורצ'טוב בו כיהן בתפקיד מנהל מעבדה.
בשנת 1946 גורביץ' החל ללמד באוניברסיטה הלאומית למחקר גרעיני וכיהן בדרגת פרופסור.
בהדרכתו הוכנו מספר רב של עבודות תואר שלישי ו-4 עבודות פוסט דוקטורט.
בשנת 1965 הוא פרסם ספר בתחום התמחותו שתורגמה לאנגלית.
בשנת 1968 גורביץ' התקבל כחבר בהתכתבות לאקדמיה למדעים של ברית המועצות.
על פעילותו לקידום המדע לגורביץ' הוענקו עיטורים ופרסים לרבות פרס ברית המועצות בשנת 1949.
גורביץ' נפטר בשנת 1992 במוסקבה ונטמן בבית העלמין דונסקויה החדש.
איסאבלה דנקלין היא קצינה יהודיה ילידת רומניה בצבא ארצות הברית, ספורטאית לשעבר במועדון דימו בוקרשט, אלופת רומניה בירי מאקדח ואלופה בלקנית.
דנקלין זכתה בבית ספרה ברומניה בפרס רוח ההצטיינות (Premiul Spirit de Excelență).
היא הייתה, לפני נישואיה, בשם מיראה, קלעית מצטיינת בשנים 1989-2000, אלופת רומניה ואלופה בלקנית, בעיקר בירי מאקדח, במסגרת מועדון הספורט דינמו בוקרשט.
היא הגיעה להישגים רבים בתחרויות ברומניה ובעולם
מיראה התחתנה עם אזרח אמריקאי בשם דנקלין והתגייסה למשמר החופים של ארצות הברית, שם התקדמה לדרגת סגן.
בהמשך הוצבה באיטליה כמנתחת כלכלית במסגרת הצי השישי.
איסאו (בפיליפינית: Isaw) הוא מאכל רחוב פופולרי מהמטבח הפיליפיני, המורכב ממעיים של עוף או חזיר הנצלים בגריל.
המאכל מורכב ממעיים של חזיר המושחלים על שיפוש ונצלים על גריל פחמים ונצבעים בצבע מאכל כתום.
המאכל משתייך למאכלים פיליפינים המכונים Inihaw, מאכלים הנצלים על גריל.
נהוג לאכול את המאכל כחטיף כשהוא פושר ובתיבול חומץ ובצל.
איסן מרינו רודריגס (בספרדית: Izan Merino Rodríguez; נולד ב-15 באפריל 2006 במאלגה שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת מאלגה מהליגה הספרדית השנייה.
מרינו גדל במחלקות הנוער של מאלגה וסן פליקס, ובשנת 2022 החל לשחק בקבוצת המילואים של מאלגה.
בעונת ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון במסגרת גביע המלך הספרדי, ולאחר מכן במסגרת פרימרה דיוויסיון RFEF, ובתום העונה העפיל עם הקבוצה לליגה הספרדית השנייה.
מרינו נכלל בסגל נבחרת ספרד עד גיל 20 לטורניר גביע העולם עד גיל 20 בשנת 2025, וערך ארבע הופעות בטורניר.
"אינתי עומרי" ("את חיי" בערבית) הוא שיר בביצוע הזמר והיוצר הישראלי מיכה שטרית, שגם כתב והלחין אותו.
השיר נכלל באלבומו של שטרית "מסמרים ונוצות", שיצא לאור ב־1998.
השיר מעמיד את היחיד מול הממסד בהציגו את מאבקם של בני זוג לנוכח קשיי האבטלה, לאחר שהמפעל שעבדו בו נסגר.
רבים ראו בשם השיר כשואב את השראתו (כגרסה גברית) משם שירה של אום כולתום "אינתה עומרי" ("אתה חיי").
גם שטרית אישר בעקיפין את הקשר בין שמות השירים.
שטרית חיבר את השיר לאחר שקרא כתבה אודות בני זוג שעבדו במפעל "פולגת" בקריית גת ונאלצו להתמודד עם סגירתו.
הכתבה גרמה לו להיזכר בילדותו ובאימו, ובסגירה דומה שאירעה בעיר נעוריו:
כשנולדה לימים בתו של שטרית, קרא לה עמרי (במלעיל).
השיר הוצג ב"פינה לשיפוטכם" של מקום בצמרת, מצעד הפזמונים הישראלי השבועי של רשת ג', ב־29 במרץ 1998. הוא צעד במשך שמונה שבועות (עם דילוג של שבוע עקב חג השבועות) עד 7 ביוני 1998, אז יצא מהמצעד.
בשיאו הגיע למקום השני, ב־19 באפריל 1998. במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשנ"ח של התחנה השיר דורג במקום ה־26.
השיר נכלל ברשימת "1001 השירים הישראליים האהובים בכל הזמנים" שהרכיבו מוזיקאים ואנשי תעשייה בכירים ב־2015 לכבוד יום העצמאות.
ברי סחרוף – גיטרה אקוסטית, אורגן
יזהר אשדות – תכנות תופים ובס
זוהר פרסקו – כלי הקשה
פליקס מזרחי – כינור מוביל
מפיק מוזיקלי – יזהר אשדות, ברי סחרוף
טכנאי קול – גיא לנדאו
מיקס ועריכה דיגיטלית – יזהר אשדות
מרגלית צנעני ביצעה לשיר גרסת כיסוי, שנכללה באלבום גרסאות הכיסוי "2 צדדים למטבע", שיצא לאור ב־2011. הגרסה של צנעני הייתה נשית: היא הפכה את כינויי הגוף, וקראה לשיר "אינתה עומרי" ("אתה חיי", במקום "אינתי עומרי" – "את חיי" של שטרית), כשם שירה של אום כולתום.
ב־2020 ביצעו את השיר אוריין שוקרון ואוהד דרשן עם תזמורת אלמוגרביה, באופן ששילב בין המילים והלחן של מיכה שטרית לבין הלחן של השיר של אום כולתום.
ב־2022 ביצעה את השיר התזמורת האנדלוסית הישראלית, שאירחה את רביד פלוטניק כזמר המבצע.
עיבדו את השיר פטריק סבג ורפי ביטון, המנהל המוזיקלי של התזמורת.
הדי ג'יי והמפיק עמרי סמדר פרסם גרסת רמיקס לשיר באוגוסט 2023.
איסָאק (יצחק) עמנואילוביץ' בַּאבֶּל (בכתב רוסי: Исаа́к Эммануи́лович Ба́бель; 30 ביוני 1894 – 27 בינואר 1940) היה סופר, עיתונאי, מחזאי רוסי-סובייטי יהודי.
ידוע בעיקר בשל הסיפורים הקצרים שכתב.
מגדולי הסופרים הרוסים במאה ה-20. הוצא להורג על ידי הנ.ק.ו.ד.
איסאק באבל נולד באודסה (כיום באוקראינה) בפרבר מולדבאנקה.
אביו היה סוחר בציוד חקלאי.
בשנות ילדותו הראשונות עברה המשפחה לעיר ניקולאייב, שם גרה בזמן ניסיון המהפכה של 1905 והפוגרומים שפרצו באודסה ובעיר מגוריהם.
לאחר שנה המשפחה חזרה לאודסה והפעם למגורים במרכז העיר.
על מנת להיכנס ללימודים בבית הספר למסחר באודסה, שבו הונהגה מכסה (נומרוס קלאוזוס) של עד 5% יהודים, היה על באבל להתחרות במועמדים יהודים אחרים.
על אף שהשיג ציונים טובים, נתפס מקומו של באבל על ידי מועמד אחר שהוריו שיחדו את פקידי בית הספר.
באבל למד בביתו במשך שנה, ובנוסף למקצועות בית הספר הרגילים למד גם תלמוד ומוזיקה.
בהשראת מורו לצרפתית וספרות העריץ באבל את גוסטב פלובר וגי דה מופאסאן, וסיפוריו הקצרים הראשונים נכתבו בצרפתית.
לאחר שנכשל ניסיונו להירשם לאוניברסיטת אודסה, שוב בשל בעיות נומרוס קלאוזוס, נרשם באבל ללימודים אקדמיים במכון קייב לפיננסים ועסקים.
בקייב פגש באבל את יבגניה גרונפיין, מי שלימים תהיה אשתו.
הסיפור הראשון שפרסם באבל, שלוימה הזקן הופיע בקייב ב-1913. הסיפור נכתב על רקע גירוש היהודים מהכפרים וגל האנטישמיות שליווה את משפט בייליס.
לאחר שסיים את לימודיו ב-1915 עבר באבל לפטרוגרד, שם הכיר את מקסים גורקי שהשפיע עמוקות על המשך דרכו.
אחד מסיפוריו הראשונים הסיפור על השובך שלי הוקדש לגורקי.
שניים מסיפוריו הראשונים של באבל פורסמו בכתב העת של גורקי ליטופיס (דברי הימים) ב-1916.
בסוף 1916 התגייס באבל לצבא האימפריה הרוסית והוצב בחזית הרומנית במלחמת העולם הראשונה.
בחורף 1917 חלה, ופונה לאודסה.
לאחר מהפכת אוקטובר הגיע לפטרוגרד.
הוא הועסק כמתרגם באגף לריגול נגדי בצ'קה, ופרסם מאמרים בעיתונו המנשביקי של גורקי נובאיה ז'יזן שלנין סגר ביולי 1918. ב-9 באוגוסט 1919 נישא באבל ליבגניה גרונפיין.
באביב 1920 הצטרף אל שורות הצבא האדום ככתב צבאי בארמיית הפרשים הראשונה עמה נטל חלק במלחמה הפולנית-סובייטית, שבה כשל הצבא האדום בייצוא המהפכה למדינות נוספות.
הוא תיעד את הזוועות שבהן חזה ביומן, שבו השתמש לאחר מכן לכתיבת הספר "חיל הפרשים" – אוסף של סיפורים קצרים המתארים את המלחמה.
הוא חזר חולה לאודסה, ויצא עם רעייתו להחלמה בגאורגיה ובקווקז, שם פרסם מאמרים בעיתונות המקומית.
בין 1923–1924 כתב את סיפורי אודסה ואת רוב הסיפורים של "חיל הפרשים".
כמה מהם פורסמו ב-1924 במגזין האוונגארד הידוע LEF .
הסיפורים, שלא תמיד החמיאו לצבא האדום והתיאור הישיר של זוועות המלחמה, הקימו עליו מספר אויבים בעלי השפעה, ובהם סמיון בודיוני, מפקד הארמייה.
למרות זאת הצליח באבל לפרסם את הספר ב-1926, והוא תורגם למספר שפות זמן קצר לאחר מכן, והפך את באבל לסופר ידוע ומוערך מאוד.
ב-1925 היגרה אשתו של באבל לפריז וב-1929 נולדה שם בתו נטליה.
באבל נסע מספר פעמים לבקר את משפחתו בפריז ובבריסל (לשם היגרו אמו ואחותו).
על רשמיו מהחיים בצרפת ובאיטליה סיפר במאמרים ובהרצאות, בהם תיאר את חיי הרוסים "הגולים הלבנים" ואת עליית הפשיזם.
ניסיונו לאחד את משפחתו ולחזור עם אשתו לברית המועצות נכשל, והוא העדיף, על אף הקשיים הגוברים, לחזור ולחיות ברוסיה, שרק בה ובשפתה הרגיש בן-בית.
ב־1932 נשא לאישה את אנטונינה פירוז'קובה, אשתו השנייה וכותבת הביוגרפיה שלו לאחר מותו.
ב-1935, לאחר מספר רב של בקשות, נסע בפעם האחרונה לבקר את משפחתו בפריז שם גם נשא נאום בפני קונגרס הסופרים האנטי-פשיסטי.
באבל המשיך לכתוב סיפורים, מחזות, תסריטים ומאמרים, אך ככל שגברו המגבלות שהטיל סטלין על חופש הביטוי, והשתלטות הריאליזם הסוציאליסטי התקשה יותר ויותר לכתוב ולפרסם.
ב-1930 נסע לאוקראינה וחזה באכזריות של תהליך הקולקטיביזציה.
בסיפורים שכתב לאחר שחזר התקשה להסתיר את רשמיו הקשים, ורק סיפורים בודדים מתוך הספר שהתכוון לכתוב פורסמו.
בזמן הקמפיין הסטליניסטי כנגד הפורמליזם נמתחה על באבל ביקורת קשה, ובקונגרס של איגוד הסופרים הסובייטים ב-1934 העיר באבל שהוא הופך ל"אמן בז'אנר ספרותי חדש, ז'אנר השתיקה".
לאחר מותו החשוד של גורקי ב-1936 החל באבל לראות את סופו.
ב-15 במאי 1939 התאמתו חששותיו, והוא נעצר והואשם בריגול, ולאחר הודאה כפוייה נשפט, הורשע והוצא להורג בירייה ב־27 בינואר 1940. לפי רישומים סובייטיים רשמיים, באבל נפטר במחנה מאסר בסיביר ב-17 במרץ 1941. כל כתבי היד ומסמכיו הוחרמו על ידי הנ.ק.ו.ד.
ב-23 בדצמבר 1954, שנה לאחר מותו של סטלין, זוכה באבל באופן פומבי מכל ההאשמות נגדו.
באבל התגייס במאי 1920 ל ככתב צבאי בארמית הפרשים הראשונה.
הארמייה, בפיקודו של סמיון בודיוני, זכתה לתהילה לאחר ניצחונותיה המרשימים על הצבא הלבן במלחמת האזרחים.
באפריל 1920 הארמייה עברה לחזית של המלחמה הפולנית-סובייטית.
המלחמה התנהלה באזורים מולטי אתניים.
שחיו בהם אוקראינים ופולנים, קולוניסטים צ'כים וגרמנים, ובעיקר יהודים.
זה היה תחום המושב של האימפריה הרוסית, וגליציה המערבית שהייתה בתחומי הקיסרות האוסטרו-הונגרית.
תחילת המלחמה הייתה מוצלחת מאוד.
יחידות הצבא האדום שחררו את קייב והתקדמו לכיוון אוקראינה המערבית, אך במהלך אוגוסט 1920 הארמייה הפסידה לצבא הפולני, נסוגה והועברה לחזית אחרת.
באבל ליווה את הקרבות הקשים ככתב של עיתון הארמייה הפרש האדום.
במאמרים שכתב לעיתון, בחתימת ק.
ליוטוב, פאר את גבורת הלוחמים וגם קרא להם לנקום באויבים הפולנים על הפוגרומים שערכו ביהודים.
את מחשבותיו ואת רשמיו תיעד באבל ביומן שכתב כמעט מדי יום במהלך הקרבות, מתוך מחשבה שהרשימות ישמשו כחומר גלם לכתיבה ספרותית.
בסיפורי חיל הפרשים משלב באבל בדיון ומציאות.
הוא מתאר ימי ניצחון וימי מפלה, אך בעיקר אפיזודות מחיי היום - יום של הלוחמים.
גיבורי הסיפורים הם הקוזאקים מחבל קובאן, אנשי הארמייה הראשונה, מהמפקדים הבכירים ועד אחרוני הטוראים.
המספר ליוטוב, שהוא בן דמותו של באבל, שונה מהם בכל מובן והוא גם מוקסם וגם סולד מהם.
הוא יהודי, אינטליגנט, ממושקף, חלוש ורך לב, והם קשוחים ושואפי קרבות, אנטישמים, בורים, אכזריים וחסרי חמלה.
יש בהם אמיצי לב עד טירוף, ויש עלובי נפש ותחמנים.
מסירותם ואהבתם נתונה בעיקר לסוסיהם והאידאולוגיה הבולשביקית לא ממש מובנת וקרובה לליבם, אך הם מזדהים עם הנקמה במעמד האדונים שהיא מאפשרת להם.
הוא מתאר את החיים בחזית כמסכת של תלאות וקושי בלתי נסבלים, שיש בהם רק רגעי חסד אנושיים נדירים.
באבל מתאר את סבלם של האזרחים, קרבנות המלחמה בעל כורחם.
איכרים שהצבא חומס את יבוליהם ומשאיר אותם בחוסר כל, עיירות שנשדדו ונחרבו, בתי כנסת וכנסיות שחוללו.
הוא מתאר באירוניה את המפגש הקשה בין האזרחים והקוזאקים, לוחמי הארמייה, האמורים להביא לתושבים את בשורת השחרור הסובייטית, אך הם מתעמרים בהם או אדישים לסבלם.
הסבל הנורא מכל שמור לנשים, כאשר מעשי האונס נחשבים בעיני הלוחמים כזכות מוכרת וברורה מאליה.
לוחמי הארמייה פולשים לבתי התושבים, בוזזים אותם ומתגוררים בהם והנשים הן אלה שעושות מאמץ עילאי לאפשר למשפחותיהן לשרוד תחת דיכוי והשפלה.
באבל אינו חוסך גם בתיאור ההשפלה, הביזוי, וההתעללות שעוברות גם הנשים המצורפות אל החיל, כאחיות וכסניטאריות, מצד הלוחמים השותפים להן לתלאות.
מקום בולט במיוחד מקדיש באבל למפגש עם היהודים.
הם שרדו פוגרומים שערכו בהם החיילים הפולנים, הצבא הלבן ובעיקר הצבא האוקראיני של פטליורה.
גם פרשי הדיוויזיה הראשונה מתעללים בהם.
הוא מתאר אותם כמי שחיים בעליבות נוראה ובעוני מחפיר, אם כי יש בהם גם אמידים ובעלי בתים נאים.
בסיפורים כמו גדליה, הרבי, ובן הרבי, הוא מתאר יהודים ערמומיים, מכוערים ומעוררי דחייה וגם כאלה המנסים ומצליחים לשמור על צלם האדם שלהם ועל קיום אמונתם ומנהגיהם בכל מחיר.
מפגשיו של ליוטוב-באבל עם יהודי העיירות של תחום המושב וגליציה, השונים כל כך מהיהודים שהכיר באודסה, מתוארים מתוך אמפתיה וחמלה.
ליוטוב המספר, בן דמותו של באבל, מבקש לפגוש את הרבי הזקן, רבי מוטלה, היושב עם חסידיו בערב שבת.
הרבי שואל אותו מנין בא ובמה הוא עוסק.
הוא משיב כי מוצאו מאודסה וכי הוא "כותב בחרוזים את עלילות הרשלה האוסטרופולי".
בהמשך שואל אותו הרב: "מה למד יהודי?", "תורה" הוא משיב.
ו"מה מחפש יהודי?", שואל הרב.
הסיפורים הראשונים של חיל הפרשים הופיעו כבר בשנים 1921 - 1923 בכתבי עת באודסה ובמוסקבה.
קובץ הסיפורים חיל הפרשים (Конармия, Konarmiya,) המכיל 34 סיפורים פורסם ב-1926 בהוצאה הסובייטית הממשלתית "גוסאיזדט".
הוא שב ויצא לאור בשמונה מהדורות ותורגם תוך מספר שנים לאנגלית, צרפתית, איטלקית, ספרדית וגרמנית והפך את באבל לסופר בינלאומי מפורסם.
עם זאת, התיאור הריאליסטי ובמקרים רבים המאוד לא מחמיא ללוחמי הדיוויזיה ובעיקר למפקדים, הקים לו שונאים בצמרת השלטון ותרם לרדיפה נגדו ולחיסולו.
תשעה מהסיפורים שכתב באבל הוכתרו על-ידו בכותרת "סיפורי אודסה".
רק ארבעה מסיפורים אלה נקבצו יחד בחייו של באבל ופורסמו בקובץ בשם זה ב-1931.
במוקד סיפורי אודסה עומד רובע העוני מולדבאנקה, שרוב דייריו היו יהודים.
רבים מהם עניים מרודים, קבצנים, או סוחרים זעירים, רוכלים "סוחרי אוויר" (לופטמנטשען), עגלונים וסבלים.
גיבורי הסיפורים הם אנשי העולם התחתון היהודי של אודסה.
הם השולטים ברחוב ביד רמה, מטילים אימה על הבורגנים ובעלי הרכוש, ומשטים במשטרה.
ראש וראשון להם הוא בניה קריק, המכונה המלך.
בניה הוא בן דמותו של מישקה יאפונצ'יק, מי שהיה ראש כנופיית פשע יהודית באודסה, שהגן על היהודים בפוגרומים בזמן מלחמת האזרחים ואחר כך נורה למוות על ידי הבולשביקים.
דמויות אחרות הם בעלי זרוע החוברים לעולם התחתון: אביו של בניה, מנדל קריק, בריון גס רוח ואלים, בעל עסק גדול של עגלות, ליובקה קוזאק, בעלת בית מרזח ובית בושת, המנהלת עסקים אפלים, והעגלון פרוים גרץ, "שהוא המנהיג האמיתי של ארבעים אלף הגנבים שבאודיסה".
באבל מתאר אותם ואת מעלליהם בהתפעלות לא ממש מוסתרת ובהומור.
בניה הוא מעין רובין הוד יהודי השודד את הגבירים ונדיב לנדכאים.
גם פרוים גראץ, אביה של באסקה המייחלת לחתן ונדחית בגלל מעמדו הנחות של האב, מתואר מתוך אמפתיה ואפילו חיבה.
ניכר שבאבל מעריץ את היהודים האלה על שהם חזקים, אינם מפחדים מאיש, ושמים לצחוק את המשטרה - אותה משטרה שהעלימה עין כשהתחוללו הפוגרומים ביהודי העיר.
המהפכה הבולשביקית שמה קץ לעולם התחתון היהודי של אודסה.
ובאבל, המאמין במהפכה, יודע שאין לו מקום במשטר החדש.
הפרוזה של באבל מתייחדת בכך שהיא תמציתית, דחוסה ומלאה בניגודים חריפים.
תיאוריו של באבל משלבים בין נטוריאליזם גס וברוטאלי, שבו הוא בוחר לתאר את פרטי המציאות, לבין פאתוס רומנטי ופיוטי.
גם כשהוא מתאר את אימי המלחמה או חיים של ניוול, סיאוב ואומללות, הוא משתמש בדימויים מלאי יופי.
נילי מירסקי מוצאת את הניגודיות גם בדרך שבה הוא רואה את העולם ומתאר אותו.
את דרכי הסתכלותו של באבל בעולם מאפיינים ריחוק רגשי גמור, כביכול, שנקרע מפעם לפעם בפרץ של הזדהות עזה; הסתכלות מתנכרת, אירונית, שמתוכה מבליחה ראיית הדברים מבפנים.
ודווקא כבליו של הניכור, שהוא ספק התגוננות וספק צינה ממשית – מעניקים להזדהות את כוחה.מירסקי מגדירה את באבל כ"משורר בפרוזה".
אך באבל הוא סופר, המספר סיפורים ומעשיות, לא פחות מכפי שהוא משורר.
(שלא כתב שורת שירה אחת בימיו, כפי שמציינת מירסקי) הייחוד שלו הוא בעירוב הבלתי רגיל בין סיפור המתנהל כאילו בשטף, כמעשיה, לבין השימוש במטאפורות מפתיעות ונועזות ההופכות את הסיפור לשירה.
מה שמחבר ומחשק את הניגודים האלה הם המשפטים המלוטשים והמצומצמים, שעליהם שקד באבל בכל יצירותיו.
סיפורים (תרגם: אברהם שלונסקי), מרחביה: ספרית פועלים, 1963.
להמשיך אל השמש: סיפורים ורשימות (תרגם: אברהם שלונסקי; הביא לדפוס אריה אהרוני), ספרית פועלים, יד שלונסקי, 1984.
שלושה סיפורים של יצחק באבל: מעשה בשובכי המלך בן הרבי, תרגמה מרוסית: חמוטל בר-יוסף, הוצאת משרד החינוך והתרבות, מרכ'ל תוכניות לימודים, 1987.
חיל הפרשים ועוד סיפורים (תרגמה: נילי מירסקי), הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1987 (מהדורה חדשה - הספריה החדשה ב-2002)
איסאק באבל, כל הכתבים: כרך ראשון, הסיפורים, תרגום מרוסית: חמוטל בר-יוסף, עריכה מדעית: אפרים זיכר הוצאת כרמל, ירושלים, 2008.
איסאק באבל - כל הכתבים: כרך שני - מחזות תסריטים וסיפורים, תרגום מרוסית: חמוטל בר-יוסף, עריכה מדעית: אפרים זיכר, הוצאת כרמל ירושלים 2009
איסאק באבל - כל הכתבים: כרך שלישי - מסות זכרונות ונאומים, תרגום מרוסית: חמוטל בר-יוסף, עריכה מדעית: אפרים זיכר הוצאת כרמל ירושלים 2009
השקיעה, (סוסיו של מנדל חץ פורח סוסיו כנשר), תרגום: אברהם שלונסקי, ביים: שרגא פרידמן, צייר: נפתלי בזם, מוזיקה: מאיר נוי, הבימה, 1965, ("דגש קל", ספרית הפועלים,1993).
ב־1986 עלה המחזה בישראל פעם נוספת, הפעם בתיאטרון 'הקאמרי' ובתרגומה של נילי מרסקי.
התרגום נדפס לראשונה בכתב העת דחק, כרך טז, 2023.
עיר - סיפורי אודסה על פי סיפוריו של איסאק באבל.1996. תיאטרון גשר.
שכר הסופרים הראשון שלי, תרגום ועיבוד לתסכית רדיו : אריה אהרוני, גלי צה"ל, "בימת רדיו", בימוי: גיורא מנור, 1975.
מריה אסטלה מרטינס דה פרון (בספרדית: María Estela Martínez Cartas de Perón; נולדה ב-4 בפברואר 1931) וידועה יותר כאיסבליטה הייתה נשיאת ארגנטינה בשנים 1974–1976. היא הייתה רעייתו השלישית של נשיא ארגנטינה חואן פרון, "הגברת הראשונה" של ארגנטינה וסגנית הנשיא בתקופת נשיאותו השנייה.
היא הייתה האישה הראשונה בעולם שעמדה בראש רפובליקה.
פרון נולדה בעיר לה ריוחה שבארגנטינה, בשם מריה אסטלה מרטינס קרטאס, בתם של מריה ג'וזפה קרטס אולגוין וכרמלו מרטינס.
היא נשרה מבית הספר לאחר כיתה ה'.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 אימצה את שם הקדושה איסבל (הצורה הספרדית של איזבלה הקדושה מפורטוגל) ועבדה כרקדנית במועדון לילה.
היא הכירה את חואן פרון בתקופת גלותו בפרגוואי, לאחר שהודח בהפיכה צבאית מכהונתו הראשונה כנשיא ארגנטינה.
באותה תקופה הייתה רקדנית במועדון לילה, והוא היה נשיא מודח, גולה, ואלמן.
ב-1960 עברה עם פרון לספרד, וב-1961 נישאו תחת לחץ השלטונות הספרדיים, שלא ראו בעין יפה את מגוריו המשותפים של פרון עם בחורה צעירה.
לאחר שהודח בהפיכה ב-1955, נאסר על פרון לחזור לארגנטינה, ולכן משהחל לגלות מחדש מעורבות בפוליטיקה הארגנטינית שימשה עבורו שליחה ובלדרית בין ספרד לדרום אמריקה.
ב-1973 שוכנע פרון להציב מחדש את מועמדותו לנשיאות ארגנטינה, והוא החליט לרוץ לנשיאות עם איסבל כסגניתו, אף על פי שחסרה כל ניסיון פוליטי או שאיפות בתחום.
היא הייתה אישיות שונה לחלוטין מאשתו הקודמת אוויטה, שניסיונה להציב את עצמה כמועמדת לסגן-נשיא 22 שנה קודם לכן נבלם בתקיפות על ידי ראשי הצבא.
פרון ניצח בבחירות עם אשתו איסבל כסגניתו, אך פחות משנה מאוחר יותר, ב-1974, נפטר מהתקף לב במהלך כהונתו.
גם תקופת נשיאותה לא האריכה ימים.
היא התקשתה לשלוט בקבוצות הכוח הנדרשות בפוליטיקה הארגנטינית – הצבא וארגוני הפועלים, וב-1976 הופלה בהפיכה צבאית שהביאה לעליית המשטר הצבאי בארגנטינה (1976–1983).
במשך 5 שנים הוחזקה במעצר בית, וב-1981 נשלחה לגלות במדריד, ספרד.
היא הורשתה לחזור לארגנטינה ב-1983, בתקופת נשיאותו של ראול אלפונסין, וחזרה לעמוד בראש המפלגה החוסטיסיאליסטית אולם לאחר שנה חזרה למדריד.
היא חזרה שוב לארגנטינה ב-1988 בכדי לטפל בסכסוך ירושה של חואן פרון.
אחר כך שבה למדריד ושמרה מאז על פרופיל נמוך.
בנובמבר 2006 נדרשה פרון להתייצב, יחד עם פוליטיקאים פרוניסטים נוספים, בפני בית משפט בארגנטינה למסירת עדות הנוגעת למעורבותה בהיעלמותם של אזרחים בתקופת נשיאותה.
פרון הואשמה בארגנטינה בהיעלמותו של האקטיביסט הקטור אלדו פאגטי גאז'גו ב-25 בפברואר 1976, ובאחריות להיעלמותם ורציחתם של מאות אנשים.
משלא התייצבה, הוצאה בקשה לאינטרפול למעצרה והסגרתה לארגנטינה, וב-12 בינואר 2007 נעצרה בידי משטרת ספרד.
פרון התנגדה לבקשת ההסגרה הארגנטינית, והדיון בבקשת ההסגרה התנהל במשך למעלה משנה.
ב-28 במרץ 2008 נדחתה בקשת ההסגרה.
בית המשפט הספרדי קבע שהעברות בהן הואשמה אינן בגדר פשע נגד האנושות, ולפיכך חלה עליהן התיישנות.
איסאק פלץ, הידוע בשם-העט "י.
פלץ", (ברומנית: Isac Peltz; 12 בפברואר 1899 – 10 באוגוסט 1980) היה סופר ועיתונאי יהודי-רומני.
נחשב כ"המספר היהודי המובהק ביותר בספרות הרומנית של המאה העשרים" (א.ב.
מבקר הספרות אאוג'ן לובינסקו הגדיר אותו כ"גדול רוקחי העצבות בספרות הרומנית".
יצחק נתן פלץ, ברומנית – איסאק פלץ, נולד בבוקרשט, רומניה ברחוב Sfinților (הקדושים) ברובע היהודי וקרשט, בנם של נתן פלץ, חייט, ואסתר לבית גרמן.
אימו החורגת הייתה אסתר לבית רוטנברג, והייתה מכבסת.
למד ב"חדר" לתלמוד תורה, אחר כך קיבל מעט השכלה פורמלית והיה לאוטודידקט.
בגיל 16 ערך לבד כתב עת שנקרא "Îndrumarea" (ההדרכה).
בגיל 17 כתב פמפלט שנקרא "Menirea literaturii" (מטרת הספרות) שבו הדגיש את הצורך הסופרים במחויבות מוסרית וחברתית.
בשנת 1916 היה לראשונה עורך בעיתון.
ערך במגזין Literatorul של המשורר אלכסנדרו מצ'דונסקי פקד את החוגים הספרותיים "זבורטורול" ("Sburătorul – "המעופף") של אמיל לובינסקו ו-Viața românească (ויאצה רומניאסקה – החיים הרומנים).
פלץ התפרסם מהר כעיתונאי בעל עט מושחז ומאמריו הופיעו בעיתונים חשובים כמו "אדוורול" (Adevărul – "האמת"), "דימיניאצה" (Dimineața – "הבוקר"), "פאקלה" (Facla – "הלפיד") Chemarea (הקריאה), Cuvântul liber (המילה החופשית).
בגיל 21 הכיר את אשתו לעתיד, מלכה שיינדל לוטי פלדמן, בת ה-19 ובמהרה נשא אותה לאישה.
לזוג היו שתי בנות, טיאה, לימים ציירת ידועה ולאה, שלמדה לימים בלט והוראת חינוך גופני.
הבית של איסאק פלץ ברחוב טראיאן מס.
21 היה מקום מפגש לסופרי בוקרשט ובהם גאלא גאלאקטיון, צ'זאר פטרסקו, קאמיל פטרסקו, יונל תאודוריאנו ואחרים.
בשנים 1930–1940 היה, בין השאר, כתב פרלמנטרי, וערך כתבי עת ומגזינים לספרות, כמו Caiete lunare (1929) ו-Zodiac (גלגל המזלות) (1930–1932).
פלץ היה סופר פורה שכתב שירים, סיפורים קצרים, רומנים (כאחד או שניים בשנה אחרי שנת 1932).
יצירתו הספרותית של פלץ ינקה מההוויי של בוקרשט, בעיקר של השכונות היהודיות.
הרומן המוערך ביותר שלו "שדרת וקרשט" או "דרך וקרשט" (1934) נקרא לפי שם העורק הראשי של הרובע היהודי וקרשט בבוקרשט ותיאר ללא כחל וסרק את חיי תושביו על כל צדדיהם העצובים, השליליים או הרוחניים.
ברומן הידוע השני של פלץ "דליקה בפונדק התרזות" (1935) העלה הסופר דמויות של נוכלים וספסרים יהודים.
בשנת 1940 סולק הסופר מהתאחדות הסופרים הרומנים בגלל מוצאו היהודי ונאסר עליו לפרסם בעיתונות ובהוצאות לאור הרומניות.
בימי פרעות בוקרשט הסופר ומשפחתו הסתתר, בעוד ביתו הוצת.
המשפחה פונתה בהמשך מהבית שהפך לקולנוע צבאי.
התפרנס בקושי כשהועסק רק בעיתון היהודי היחיד שיצא לאור בשנים 1940–1944.
בנובמבר 1941 היה פלץ כלול בין האקדמאים היהודים שמכירת ספריהם נאסרה ושהוכרזו "בני ערובה".
מיד אחרי נפילת המשטר הצבאי-פשיסטי התאפשר לו לחזור לפעילות הספרותית והעיתונאית והוא ערך את העיתונים Drapelul (הדגל) ו-Era nouă (העידן החדש).
ב-1946 פרסם את הספר "Israel însângerat" ("ישראל מתבוסס בדמו"), באיכות אמנותית פחות טובה, אבל מוקדש לימי הזוועה של מרד הלגיונרים בבוקרשט.
אולם בימי הטרור בהשראה סטליניסטית שהונהג עם עליית השלטון הקומוניסטי ברומניה, בשנת 1949 נעצר פלץ בעקבות הוצאת דיבה, הואשם בהיותו אויב המשטר ופושע בשנת 1950 נידון לשלוש שנות מאסר.
למרות השתדלותם של סופרים רומנים רבים לטובתו (ביניהם מיכאיל סדוביאנו, טודור ארגזי, גאלא גלקטיון, סקרלט קלימאקי ואחרים) עבר שנתיים וחצי בבתי מעצר ובבתי הכלא של רומניה.
(כלא וקרשט, כלא ז'ילאווה, פוארטה אלבה).
מאוחר יותר התאפשר לו לכתוב בעיתון Romania liberă ("רומניה החופשית"), בבטאון משרד הפנים Pentru patrie ובכתב העת של פדרציית הקהילות היהודיות של רומניה – Revista Cultului Mozaic.
חזר לכתוב רומנים וסיפורים קצרים, תוך עייפות ומאמצים מסוימים לצנזורה עצמית המחויבת על ידי המשטר, אך לדעת המבקרים לא חזר לרמת הכתיבה שלפני המלחמה.
כתב מספר נוסף של רומנים וסיפורים קצרים כמו Max și lumea lui (1957, מאכס ועולמו – ספר עם מסר פוליטי ברוח העידן החדש המוקיע נציגי הבורגנות הגדולה היהודית, ובו רמזים למולטימיליונר מקס אאושניט ודומיו) Inimi zbuciumate, Până-ntr-o zi, Instantanee comice ו-Vadul fetelor.
פלץ היה אביה של הציירת טיאה פלץ שאיירה את ספריו.
בשנת 1984 בתו הקטנה, לאה, עלתה לישראל עם בנה, דורו.
איסאק פלץ נפטר בשנת 1980 בבוקרשט.
הובא לקבורה לצד אשתו לוטי בבית העלמין פילנתרופיה בבוקרשט.
1929 – פרס התאחדות הסופרים הרומנים
עיטור ההצטיינות בתרבות של רומניה – דרגה א'
1976 – הפרס יעקב גרופר – מישראל
1929 Viaţa cu haz şi fără a numitului Stan "החיים המצחיקים יותר ופחות של הנדון סטאן", רומן סאטירי, זכה בפרס התאחדות הסופרים הרומנים.
Foc la Hanul cu Tei "דליקה בפונדק התרזות".
Am scris numai pentru promovarea omeniei: amintiri și evocări "כתבתי רק למען קידום האנושיות – זכרונות", הספר נכתב בשיתוף עם פלורנטין פופסקו.
1918 – Fiori "צמרמורות" – שירים בפרוזה
Stafia roşie "רוח הרפאים האדומה" סיפור קצר
Meșterul viață (האומן חיים) – סיפור קצר
איסאק יעקוביץ לודו (Isac Iacovitz Ludo), נודע כ- I.Ludo (י.
לודו) (4 בנובמבר 1894 - 23 במאי 1973) היה סופר, עיתונאי, פובליציסט, עורך ומוציא לאור יהודי רומני.
איסאק לודו נולד ביאשי, רומניה, במשפחה יהודית של סוחרים זעירים.
בגלל קשיים כלכליים נאלץ להפסיק את לימודיו בגיל 14 ולהתחיל לעבוד כפקיד.
בשנת 1913 פתח את הקריירה העיתונאית בהוציאו לאור כתב עת משל עצמו בשם "אבסולוציו" (Absolutio).
הוא עבד בעיתונים נוספים כדוגמת "אופיניה" (Opinia) ו"יאשול" (Iaşul) ובשנת 1915 כבר החזיק בתפקידי עורך.
הוא ניהל את כתב העת "אדם" (Adam) בשנים 1929-1940, כתב עת יוקרתי שבו השתתפו גם ברבו פונדויאנו, גאלא גאלאקטיון, טודור ארגזי, פליקס אדרקה, אילריה וורונקה, יון קלוגרו, מרסל ינקו ועוד סופרים רבים אחרים.
בעבר אוהד של העניין הציוני, בימי השלטון הקומוניסטי אימץ את הגישה הרשמית העוינת לציונים ב"איגרת לבן-גוריון" ובהזדמנויות אחרות.
1928 - Hodje-Podje "חודז'ה פודז'ה", אסופה הומוריסטית.
Cuza "שני משוררים גדולים: הינריך הינה וא.
פרופ' איסאק סולומון פאסי (בבולגרית: Исак Соломон Паси; 13 במרץ 1928, פלובדיב, ממלכת בולגריה – 13 באוגוסט 2010, סופיה, בולגריה) היה פילוסוף יהודי-בולגרי מזרם האסתטיקה, נחשב למוביל והפורה ביותר בבולגריה בתחומו ולאורך שנות פעילותו חיבר למעלה מ-40 מונוגרפיות ו-80 ספרים.
פאסי נולד בפלובדיב והוא נצר למשפחת כָּלֶב, שהייתה מהמשפחות הנודעות והמכובדות בקהילה היהודית בפלובדיב.
סבתו הייתה בתו של אליעזר כלב שנחשב גיבור לאומי בולגרי, על פועלו להצלת בולגרים רבים מעלייה לגרדום וסיועו למנהיגי הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
אביו, סולומון פאסי, היה אחד מעורכי הדין הבולטים בפלובדיב ובנו סולומון פאסי כיהן בתפקיד שר החוץ של בולגריה.
ב-1957 הוסמך פאסי על ידי אוניברסיטת סופיה כדוקטור לפילוסופיה וב-1971 הוענק לו תואר פרופסור.
פאסי כיהן כמרצה באוניברסיטת סופיה מ-1952 ועד 1993. הוא הלך לעולמו ב-2010 והוא בן 82 שנים.
פאסי חקר את ההיסטוריה של האסתטיקה כפי שמתבטאת בספרות המערבית ובכתבי הוגי דעות מובילים בתחום.
ב-1964 כתב את המונוגרפיה הראשונה שלו "דון קישוט".
בהמשך כתב את סדרת הספרים "האסתטיקה באמנות" שנחשבת לאחת מעבודותיו הבולטות.
פאסי תרגם לבולגרית ספרים רבים מפרי עטם של פילוסופים מובילים מהעת העתיקה ועד למאה ה-20. הוא זכה להערכה רבה על עבודתו וב-2008 העניק לו נשיא בולגריה, גאורגי פרבאנוב את אות מסדר קירילוס ומתודיוס על תרומתו יוצאת הדופן להתפתחות מדע הפילוסופיה בבולגריה.
מבין כתביו הרבים ניתן לציין את:
אוטוביוגרפיה, "44 התנסויות פילוסופיות" (2009).
איסאק אוקורונקבו הוא כדורגלן עבר ניגרי ששיחק בעמדת הבלם.
בדרך כלל שיחק במרכז ההגנה, אך היה יכול לשחק גם משמאל וגם מימין, וגם בעמדת הקשר האחורי.
אוקורונקבו התחיל את הקריירה שלו בפ.צ.
לאגוס לפני מעברו למועדון הטופ הניגרי יוליוס ברגר.
במולדת שיחק גם באנימבה ואיווניאנוו נאציונלה.
המועדון הראשון שלו מחוץ לניגריה היה א-ריאן הקטרי, שם הוא שיחק עונה אחת ואז חזר לאיווניאנוו נאציונלה מכיוון שא-ריאן לא יכל להרשות לעצמו להחזיק אותו.
מאוחר יותר איסאק שיחק 2 עונות בשריף טירספול.
בקיץ 2001 חתם בשחטאר דונצק.
בשחטאר הוא זכה באליפות המדינה, פעמיים קבוצתו הייתה סגנית הטורניר ופעם זכתה בגביע הלאומי.
אוקורונקבו שיחק גם בליגה האירופאית ובליגת האלופות.
אחרי שחוזו עם שחטאר פג, מועדונים מגרמניה כמו שאלקה 04 ובורוסיה מנשנגלדבך ניסו להחתימו, אך בסופו של דבר הוא עבר לוולברהמפטון האנגלי שלפני זה העפיל לפרמייר ליג.
אוקורונקבו השתתף באנגליה רק ב-7 משחקים, קבוצתו ירדה שוב ליגה והוא החליט לעזוב.
אחרי זמן מה בלי מועדון, איסאק חתם חוזה עם אלניה ולדיקווקז, שם שיחק עונה אחת שבסופה המועדון עזב את ליגת העל.
בדצמבר 2005 עבר למועדון הכדורגל מוסקבה, שם שיחק 4 עונות.
אוקורונקבו נבחר במועדון לשחקן המצטיין של עונת 2006 יחד עם הקטור בראקמונטה.
במרץ 2010 חתם לשנה ברוסטוב.
אחרי עונה מוצלחת שלו בקבוצה הוא האריך את החוזה לעוד שנתיים וחצי.
שיחק בנבחרת הצעירה של ניגריה, השתתף באולימפיאדה 2000 שם הגיע עד לרבע הגמר.
לראשונה הופיע במדי הנבחרת הבוגרת ב-13 בינואר 2001 במשחק מול נבחרת זמביה.
שיחק בגביע אפריקה לאומות 2002 ו־2004, בשניהם נבחרתו סיימה שלישית.
במונדיאל 2002 שיחק בכל שלושת המשחקים של הנבחרת בשלב הבתים, שאותו לא הצליחה לעבור.
מקום שני בליגת העל המולדובית - 1999/00 (שריף טירספול)
אליפות אוקראינה - 2001/02 (שחטאר דונצק)
גמר הגביע האוקראיני - 2002/03 (שחטאר דונצק)
גמר הגביע הרוסי - 2006/07 (מועדון הכדורגל מוסקבה)
מקום שלישי בגביע אפריקה לאומות - 2002, 2004 (נבחרת ניגריה)
איסאק אוֹּסיפּוֹביץ' דוּנָיֶיבסקי היה מלחין סובייטי נודע ממוצא יהודי.
כתב מספר רב של שירים ומוזיקה לסרטים.
בעל תואר אמן העם של רוסיה הסובייטית (1950), חתן פרס סטלין (1941 ו-1951) ובעל עיטור הכוכב האדום, עיטור פועלי הדגל האדום ועיטור אות הכבוד.
איסאק (יצחק) דונייבסקי נולד בעיירה לוחביצה בקרבת פולטבה, אז בתחומי האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).
המשפחה התאפיינה בכישרון מוזיקלי, גם חמשת אחיו עשו קריירה בתחום המוזיקה.
בגיל 8 הוא התחיל ללמוד נגינה בכינור.
בשנת 1910 עברה המשפחה לחארקוב.
בשנת 1918 סיים את הלימודים בבית הספר, ובשנת 1919 סיים את הלימודים בקונסרבטוריון העירוני.
בשנים 1920–1924 עבד בתיאטרון המקומי כמלחין ומנצח.
בשנים 1924–1927 התגורר בבירה מוסקבה.
בתקופה זו היה מנהל מוזיקלי של אחד התיאטראות בעיר והחל לכתוב את האופרטות הראשונות שלו.
בשנת 1929 עבר ללנינגרד, החל לעבוד ביחד עם לאוניד אוטיוסוב והיה למנהל הלהקה המקומית.
הוא היה בין המלחינים הראשונים בברית המועצות שהחלו לכתוב מוזיקה ג'אז.
בשנות ה-30 התחיל לעבוד ביחד עם הבמאי הסובייטי גריגורי אלכסנדרוב וכתב מוזיקה לסרטיו המוצלחים "החברה העליזים" (Весёлые ребята; 1934), "הקרקס" (Цирк; 1936) ו-"וולגה-וולגה" (Волга-Волга; 1938).
עד לשנת 1940 חיבר דונייבסקי מוזיקה ל-21 סרטים.
עבור זאת זכה פעמיים בפרס סטלין (בשנים 1941 ו-1951).
בתקופת מלחמת העולם השנייה היה המנהל המוזיקלי של להקה שנתנה הופעות רבות.
החל משנת 1945 התגורר במוסקבה.
בתקופה זו הוא המשיך לכתוב מוזיקה לסרטים והלחין מספר אופרטות.
בנוסף למוזיקה לסרטים ואופרטות כתב דונייבסקי מוזיקה לשירים רבים, שזכו לפופולריות רבה ובחלקם מבוצעים עד היום.
בשנת 1932 נישא, והיה אב לבן.
בשנת 1945 נולד לו בן נוסף מחוץ לנישואים: מקסים דונייבסקי, גם הוא מלחין נודע.
דונייבסקי נפטר בשנת 1955 מהתקף לב, בן 55 במותו.
איסבל בוסטמנטה (בספרדית: Isabel Bustamante) היא ספורטאית פוארטו ריקנית שהתחרתה במשחקים הפאראלימפיים במסגרת המשלחת הפוארטו ריקנית.
בוסטמנטה היא אלופה פאראלימפית, והספורטאית הפוראטו ריקנית היחידה שהצליח לזכות במדליה פאראלימפית שאינה מדליית ארד.
בוסטמנטה השתתפה במשחקים הפאראלימפיים פעם אחת בלבד, ב.
היא זכתה במדליית הזהב בהדיפת כדור ברזל כשקבעה שיא עולם (קטגוריה B1) של 4.80 מטרים, לפני הגרמנייה איזבל בר (4.23 מטרים) ומינט וילסון הג'מייקנית (3.91 מטרים)
בוסטמנטה זכתה גם במדליית הכסף בזריקת דיסקוס עם תוצאה של 9.22 מטרים, שנייה רק לשיא עולם של בר הגרמניה שקבעה 10.48 מטרים ולפני וילסון שזכתה בארד נוסף עם 8.16 מטרים.
היא זכתה במדליית הכסף גם בתחרות הטלת הכידון עם תוצאה של 8.82 מטרים ונכנעה לשיא עולם של וילסון עם 9.30 מטרים, ולפני בר שזכתה בארד עם 8.76 מטרים.
איסאפיירד'ור (באיסלנדית: Ísafjörður) היא עיירה בצפון-מערב איסלנד, בירת מחוז וסטפירד'יר והעיירה הגדולה בו.
איסאפיירד'ור היא העיירה הגדולה בחצי האי ווסטפיורדס, נכון לשנת 2008 התגוררו בעיירה כ-2,600 תושבים.
איסאפיירד'ור נוסדה ב- והיא האחת העיירות העתיקות והראשונות באיסלנד.
בעבר הנמל של העיירה שימש לצייד לווייתנים היום הוא משמש למסחר ולדיג.
איסאפיירד'ור היא עיירה מרכזית בפיורדים המערביים והיא גם עיר בירה של הפיורדים המערביים.
איסבלה (בספרדית: Isabela) הוא האי הגדול ביותר באיי גלאפגוס.
שטחו של האי הוא 4,640 קמ"ר, אורכו 100 ק"מ והוא גדול פי ארבעה לערך משטחו של סנטה קרוס, האי השני בגודלו בקבוצת האיים.
בעבר נקרא האי בשם האנגלי אלבאמרל (Albemarle) על שמו של ג'ורג' מונק (George Monck) הדוכס מאלבאמרל.
היישוב השלישי בגודלו בקבוצת האיים, פוארטו ויימיל (Puerto Villamil), שוכן בקצהו הדרום-מזרחי של האי.
קו המשווה חוצה את האי.
כאחד מהאיים הצעירים ביותר מבחינה גאולוגית באיי גלאפגוס, איסבלה שוכן באזור המערבי של קבוצת האיים ליד הנקודה החמה של גלאפגוס.
לפני כמיליון שנה לערך האי נוצר כתוצאה מהתמזגות של שישה הרי געש מטיפוס חרוט מגן: אלסדו (Alcedo), סרו אסול (Cerro Azul), דרווין (Darwin), אקוודור (Ecuador), סיירה נגרה (Sierra Negra) וולף (Wolf).
כולם פרט לאקוודור עדיין פעילים ובכך הופך האי איסבלה לאחד המקומות הפעילים ביותר בעולם מבחינה געשית.
פסגת הר וולף היא הנקודה הגבוהה ביותר באי בגובה של 1,707 מטרים מעל פני הים ויחד עם הר אקוודור הוא אחד משני ההרים שנמצאים בדיוק על קו המשווה.
האי ידוע בעיקר בשל התופעות הגאולוגיות שבו שממחישות את האירועים שיצרו את קבוצת האיים.
בין השאר מדובר על ההתרוממויות במפרץ אורווינה (Urvina) ובתעלת בוליבר (Bolivar), על החרוט הגעשי במפרץ טאגוס (Tagus) ועל הר אלסדו שהוא אחד מהרי הגעש הפעילים ביותר על פני כדור הארץ.
איסבלה הוא אי מעניין מאוד מבחינת עולם החי והצומח שלו.
הצמחייה באי לא זהה לזו של האיים השכנים בשל היותו אי צעיר יחסית.
שדות הלבה הצעירים והאדמה סביבם לא מספקים חומרי הזנה המתאימים לקיום צמחייה כפי שקורה באיים האחרים.
תופעה נוספת הנוגעת לכך מתקיימת על פסגותיהם של הר וולף והר סרו אסול.
פסגות הרים אלה נמצאות מעבר לקו שבו מתאפשר לצמחייה להתפתח והם צחיחות באופן תמידי.
עולם החי העשיר של איסבלה הוא מעל ומעבר לכל קנה מידה של השוואה.
אוכלוסיית צבי הגלאפגוס באי עולה בגודלה על זו של כל שאר האיים.
גודלו של האי, הטופוגרפיה יוצאת הדופן שלו והפעילות הגעשית שבו, גרמו להיווצרותם של תת-מינים שונים של צבים.
כיום משוטטים צבים באופן חופשי בקלדרות של רוב ההרים באי.
אוכלוסיית העיזים שהובאה לאי על ידי האדם הגיעה למספר של יותר מ-100,000 פרטים אך היא מדוללת על ידי שירות הפארקים הלאומיים של גלאפגוס ועל ידי מכון צ'ארלס דרווין.
בין שאר מיני בעלי החיים הנוספים שניתן למצוא באי הם: פינגווין גלאפגוס, קורמורן גלאפגוס, איגואנה ימית, סולה, שקנאי חום, וסרטן סלעים אדום.
כמו כן שוכנים באי איגואנה מצויצת, פרושי דרווין, עקב גלאפגוס, יונת גלאפגוס ולטאת לבה גלאפגוס.
חופו המערבי של האי הוא המקום הטוב ביותר לצפות בלווייתנאים ובדולפינים.
מריה איסבל מסדו (בספרדית: María Isabel Macedo, ידועה בשם איסבל מסדו; נולדה ב-2 באוגוסט 1975; בואנוס איירס, ארגנטינה) היא שחקנית וזמרת ארגנטינאית, הידועה בעיקר בהשתתפותה בטלנובלות של היוצרת כריס מורנה, "קיץ נצחי", "פלוריסיינטה" ו-"אלמה פיראטה".
מסדו הייתה הגברת הראשונה של פרובינציית סלטה מה-24 בספטמבר 2016 עד ל-10 בדצמבר 2019.
זכתה פעם אחת בפרס "מרטין פיירו" בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר על תפקידה בטלנובלה "Graduados".
בשנת 1997 הייתה למסדו הזדמנות להשתתף בטלנובלה "עשירים ומפורסמים", אך עם זאת היא השתתפה לבסוף אך ורק בשלושה פרקים כי נאמר שהיא אינה עומדת בדרישות הנחוצות.
באותה שנה, השתתפה לראשונה בסרט קולנועי בשם "Cenizas del paraíso" ("אפר של גן העדן").
שנה לאחר מכן שיחקה בטלנובלה "Verano del '98" ("קיץ נצחי"), בה גילמה את תפקידה של פליסיטס בין השנים 1998–1999. לאחר השתתפותה בטלנובלה הנ"ל, נפתחו בפניה אופציות והזדמנויות חדשות.
בשנת 1999 השתתפה בטלנובלה "בובה פראית" לצדם של פקונדו ארנה ונטליה אוריירו.
בשנת 2000 השתתפה בסדרה "אהבה לטינית".
בשנת 2003 השתתפה כשחקנית אורחת בטלנובלה "נאהבים".
פריצתה הגדולה, הצלחתה והכרתה כשחקנית מוערכת בתחום המשחק הגיעה בעקבות השתתפותה בטלנובלה המצליחה של המפיקה והיוצרת כריס מורנה, "פלוריסיינטה", בשנים 2004–2005, בה שיחקה לצדם של פלורנסיה ברטוטי, חואן מנואל חיל נבארו, פאביו די תומאסו ובנחמין רוחאס.
בטלנובלה מסדו גילמה את דמותה של דלפינה סנטיז'ן, האנטגוניסטית הראשית בסדרה.
בשנת 2006 שיחקה בטלנובלה של המפיקה והיוצרת כריס מורנה, "אלמה פיראטה", בה גילמה את דמותה של קלרה, לצדם של בנחמין רוחאס, לואיסנה לופילטו ומריאנו מרטינס.
בשנת 2007 השתתפה בסיטקום המקסיקני "Amor mío" ("אהובי").
באותה שנה, השתתפה בסדרה "Son de Fierro" ("משפחת פיירו") במשך שלושה חודשים, לאחר שהחליפה את השחקנית מוניקה אנטונופולוס.
בשנת 2008 שיחקה בסרט קולנועי בשם "Gigantes de Valdés" ("הענקים של ואלדס"), בתפקיד סיסיליה.
בשנים 2008–2009 גילמה מסדו את דמותה של השחקנית הראשית בטלנובלה "Don Juan y su bella dama" ("דון חואן ועלמתו היפה"), בה גילמה את דמותה של סרינה מונטריי, לצדם של בנחמין ויקוניה, חואקין פוריאל ורומינה גאטני, שהסתיימה ב-9 במרץ 2009, והייתה להצלחה גדולה.
דמותה כסרינה מונטריי זיכתה את מסדו במועמדות ראשונה לזכייה בטקס פרסי "מרטין פיירו" בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר, אולם היא לא זכתה.
בקיץ של אותה שנה, השתתפה בטלנובלה "Botineras", בתפקיד מרגריטה מולינארי.
בין סוף שנת 2010 לתחילת שנת 2011 הקליטה מסדו, בנקודות שונות ברחבי העולם, תוכנית נסיעות בת שנים עשר פרקים שעלתה לאוויר ושודרה מינואר עד מרץ 2012, יחד עם פליפה קולומבו בשם "La vuelta al mundo" ("סיבובים בעולם").
במהלך שנת 2011 השתתפה בטלנובלה בשם "Dance!" ("תרקוד!") המתרחשת באורוגוואי, לצדו של חואן מנואל חיל נבארו, והייתה להצלחה גדולה במדינה.
באותה שנה, השתתפה בקומדיה הארגנטינאית "El hombre de tu vida" ("הגבר של חייך"), בה גילמה את דמותה של אוליביה.
בשנת 2012 השתתפה מסדו בסדרה "Graduados" ("בוגרים") בה גילמה את דמותה של חימנה בטינס/פטריסיה "פאטו" לונגו, לצדם של לוסיאנו קאסרס וחואן מנואל חיל נבארו.
באותה שנה, מסדו הופיעה בשני הערוצים החשובים והמשפיעים ביותר בטלוויזיה הארגנטינאית, Telefe וערוץ 13. הסיבות לכך הן שערוץ 13 משודר במדינות רבות ברחבי העולם וערוץ Telefe שידר את הטלנובלה "Graduados", בה השתתפה מסדו.
בעקבות הופעתה בשני הערוצים החשובים והמשפיעים הנ"ל, היא זכתה בטקס "מרטין פיירו" בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר.
זוהי הפעם הראשונה בה מסדו זכתה בפרס "מרטין פיירו", לאחר שלוש מועמדויות בטקס לאורך השנים.
במרץ 2013 מסדו השתתפה בוידאוקליפ של השיר "Mírenla" ("הביטו בה") של להקת רוק ארגנטינאית בשם "Ciro y los Persas".
ביוני של אותה שנה, הוזמנה מסדו לתוכנית "Pura Quimica" ("כימיה טהורה") כדי להיות חלק מפאנל התוכנית, עקב היעדרה הזמני של אאוחניה טובל, דמות קבועה בפאנל התוכנית.
בשנת 2014 כיכבה כאחת הדמויות הראשיות בטלנובלה "אמיצות", בה גילמה את דמותה של לאורה לונה, לצדן של פלורנסיה ברטוטי, קרלה פטרסון ומרסדס מורן.
בשנת 2015 מסדו שיחקה בסדרת דרמה המשכית "Fronteras" ("גבולות"), בה תגלם את דמותה של סוניה מילר, לצדו של חואן מנואל חיל נבארו.
בשנת 2016 לוהקה לסדרה "האהבה שאחרי" יחד עם מריאנו מרטינס, אלאונורה וקסלר ופדריקו אמאדור.
בשנת 2024 שבה לגלם את דמותה של דלפינה בסדרה "מרגריטה" (אנ'), בשירות הסטרימינג "Max".
מסדו נולדה בבואנוס איירס, ארגנטינה, ואת מרבית שנות ילדותה בילתה בשכונה פאלרמו.
מסדו למדה בבית הספר "Saint Catherine's Moorlands School" ("בית הספר של קטרינה הקדושה"), ולאחר מכן נרשמה ללימודים באוניברסיטת בלגרנו בבואנוס איירס.
עם זאת, מסדו לא סיימה את לימודיה האוניברסיטאיים משום שרצתה לקדם את קריירת המשחק שלה.
אביה של מסדו, אנטוניו אמיליו מסדו, היה אגרונום במקצועו, ואמה, היא מורה במקצועה.
ב-30 בספטמבר 2014 נפטר אביה של מסדו לאחר מחלה.
משנת 1996 עד שנת 2006 מסדו הייתה בזוגיות עם השחקן הארגנטינאי פקונדו ארנה, אותו הכירה מילדות כי היא למדה באותו בית הספר ביחד עם אחותו הקטנה.
בקיץ 2010 מסדו הייתה מעורבת בשערורייה בעיר פונטה דל אסטה, אורוגוואי, כאשר הדוגמנית קרולינה "פמפיטה" ארדוהין, תקפה אותה כי לכאורה מסדו קיימה רומן עם בן זוגה, השחקן הצ'יליאני בנחמין ויקוניה בשנת 2008.
בשנת 2010 החלה מסדו במערכת יחסים עם שחקן הכדורגל הארגנטינאי פדריקו אינסואה, והשניים נפרדו בשנת 2013.
בשנת 2014 החלה מסדו להיות במערכת יחסים עם מרטין טסרה, והשניים נפרדו בשנת 2016.
בשנת 2016 אישרה מסדו את הקשר בינה לבין מושל פרובינציית סלטה, חואן מנואל אורטוביי, ונישאה לו ב-24 בספטמבר באותה השנה.
ב-7 במאי 2018 נולדה בתם הבכורה, איסבל אורטוביי, וב-2022 נולדה בתם השנייה חוליה אורטוביי.
איסבל סרלי (בספרדית: Isabel Sarli; קונקורדיה, אנטרה ריוס, 9 ביולי 1935 – בואנוס איירס, ארגנטינה, 25 ביוני 2019) הייתה שחקנית ודוגמנית ארגנטינאית.
סרלי נולדה בקונקורדיה, ארגנטינה למשפחה ענייה.
עבדה כמזכירה על מנת לפרנס את משפחתה.
היא קיבלה הצעה לדגמן, ובעקבות הצלחתה במקצוע זה עזבה את עבודה המקורית.
ב-1955 היא נבחרה למלכת היופי של ארגנטינה, ובמיס תבל עלתה לשלב 15 מועמדות הגמר, ונפגשה גם עם נשיא ארגנטינה חואן פרון.
ב-1956 היא פגשה בתוכנית טלוויזיה את הבמאי ארמנדו בו, שהציע לה לשחק בסרטו, וכך החלה קריירה שבמהלכה שיחקה במעל 30 סרטים.
סרלי הייתה אחת השחקניות הארגנטינאיות היחידות שהתפרסמו ברחבי העולם, והיו ידועות בתודעה העולמית, והיא נחשבה כסמל מין בארצה.
נפטרה בבואנוס איירס ב-25 ביוני 2019.
איזבל הלנה ויירה קורדטו דה נורוניה (בפורטוגזית: Isabel Helena Vieira Cordato de Noronha; נולדה ב-18 במרץ 1964) היא במאית הקולנוע ממוזמביק.
נורוניה נולדה ב-1964ב-לורנסו מארקז (כיום מפוטו) שבמוזמביק בתקופת הקולוניאליזם הפורטוגזי.
אביה היה רופא, אשר נולד בגואה במהלך השליטה הפורטוגזית במדינה זו, אשר נמשכה עד 1961, ואמה הייתה ממוזמביק.
בתחילת 1984, פגשה נורוניה את קמילו דה סוזה, ליסיניוס דה לאסאבדו, לואיס קרלוס פטרקווים ופיטר פימנטה, קבוצה של יוצרי קולנוע שהשתתפו בהפקת O Tempo dos Leopardos("זמן הנמרים"), אשר נחשב לסרט הראשון באורך מלא שהופק במוזמביק, בהפקה משותפת עם יוגוסלביה.
בגיל 20, היא הצטרפה למכון הלאומי לקולנוע, שם עבדה בתור עוזרת הפקה, עוזרת במאי, עורכת המשכיות, מנהלת הפקה, ובמאית.
היא המשיכה ללמוד את מלאכת יצירת הקולנוע עם היוצרים המוזמביקים במכון, והשתתפה בתקופת "Kuxa Kanema" - תוכנית שייסד נשיא המדינה לאחר עצמאותה של מוזמביק, מכיוון שעוד לא הייתה רשת טלוויזיה במדינה, חדשות, בידור ומידע הועברו דרך סרטים קצרים שהופקו במכון.
שם היא גם ביימה את שני הסרטים התיעודיים הראשונים שלה: Hosi Katekisa Moçambique ("ברוכים הבאים למוזמביק") ו-Manjacaze.
תקופה זו של אמצע שנות ה-1980 נחשבה לאחת הפעילות בהיסטוריית הקולנוע של מוזמביק, ולאחת התקופות הפורחות של הקולנוע של אפריקה הדרומית.
ב-1986, חדלה ממשלת מוזמביק לממן את מכון הקולנוע, וקולנוענים רבים נותרו ללא עבודה.
נורוניה החלה לעבוד בתור יוצרת עצמאית.
היא אחת ממייסדי קואופרטיב הווידאו הראשון (Coopimagem) של איגוד הבמאים של מוזמביק.
ב-1991, היא יצרה את הסרט התיעודי Así na Cidade ("פעם בעיר"), על חיילים-ילדים פליטי מלחמה, אשר מוכרים עיתונים בעיר מפוטו.
בשנה זו היא גם ילדה את בתה, והחליטה לממש את חלומה ללמוד פסיכולוגיה במכון האוניברסיטה הפוליטכנית של מוזמביק, וסיימה את התואר שלה בפסיכולוגיה קלינית וייעוץ ב-2002. לאחר מכן, החלה ללמד במוסד זה פסיכואנליזה, פסיכולוגיה חברתית, ותקשורת.
ב-2007 הוא השלימה תואר שני בבריאות הנפש ועבודה סוציאלית באוניברסיטת לאון, שבספרד.
ב-2003, החלה נורוניה לשלב את תחום פעילותה כפסיכותרפיסטית עם עבודתה הקולנועית.
בסיוע מענק מטעם קרן הקולנוע AMOCINE, היא צילמה את הסרט התיעודי Sonhos Guardados ("חלומות שמורים").
בשנת 2007, יצרה את הסרט הראשון שלה באורך מלא, הסרט התיעודי, Ngwenya, o crocodilo.
("נגווניה התנין"), על הצייר המוזמביקי מלגנטאנה ולנטה נגווניה.
אחת העבודות החשובות ביותר שלה היא Trilogia das Novas Famílias ("טרילוגיות המשפחות החדשות"), שלישיית סרטים דוקומנטריים על מודל המשפחות החדשות שקם במוזמביק, המורכב מילדים יתומים, כתוצאה מהמגפה של תסמונת הכשל החיסוני הנרכש.
בשנת 2009, זכתה נורוניה בפרס האישה היוצרת בפסטיבל Cineposible, עבור סרטה Mãe dos Netos ("אם הנכדים").
באותה שנה, היא זכתה בפרס Janela para o Mundo (חלון לעולם) לסרט התיעודי הטוב ביותר עבור Ngwenya, o crocodilo, בפסטיבל הסרטים של אפריקה, אסיה ואמריקה הלטינית במילאנו.