tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הנתונים נאספו על ידי מדידת חלקים שונים בגופו של כל עבריין, כגון גובה, אורך הזרועות והרגליים, מידות הגולגולת, ורישום שלהם על פי הנחיות מדוקדקות למטרות זיהוי.
כמו כן, צולמו שתי תמונות של העבריין (פרופיל ואנפס) ביושבו על כיסא מסתובב, כך שלא תשתנה תנוחתו בין צילום לצילום.
הצילום בוצע מזוויות קבועות, בתאורה קבועה וכדומה, על מנת לאפשר זיהוי בהסתמך על פרמטרים ידועים.
בנוסף, תועדו סימנים מיוחדים, כגון קעקועים, כתמי לידה וצלקות, ותוארו מאפייני איברי הפנים כגון האף והאוזן.
ב-1883 זוהה בשיטה זו על ידי משטרת פריז העבריין הראשון.
השיטה הוכנסה לשימוש בארצות הברית ב-1888 ובאנגליה ב-1894. השיטה שימשה בצרפת עד פטירתו של ברטיון ב-1914.
הציוד ששימש למדידות היה יקר ומשך הזמן שנדרש לאיסוף נתוני אדם היה גדול.
רמת המורכבות הגבוהה של מערכת המדידות הייתה מועדת לטעויות מצטברות.
במדידות חלקי גוף היו צפויים אי-דיוקים בטווח של מילימטרים, כיוון שלא ניתן לקבוע בוודאות את נקודות הקצה למדידות.
בארצות הברית אבד ב-1903 האמון בשיטת הברטיונאז' בשל אי התאמה בנתוניו של עבריין בשם ויליאם ווסט.
בדיעבד הסתבר כי הנתונים השגויים לכאורה היו של עבריין אחר בשם דומה, שהיה כלוא מ-1901.
באותה עת פותחה באירופה שיטת הזיהוי באמצעות טביעות אצבעות, וב-1902 זיהו לראשונה עבריין על פי טביעות אצבעותיו.
בעקבות הגילוי כי טביעות האצבע ייחודיות לכל אדם, ואינן זהות אפילו אצל תאומים זהים, הוחלפה שיטת ברטיונאז' בשימוש בטביעת אצבע.
אף על פי שהשיטה ננטשה, רכיבים מתוכה המתייחסים לתיאור הפנים הוטמעו בשיטת זיהוי אחרת - הקלסתרון.
ברטוצ'ו ואליירו או ברטוצ'ו ואלייר (באיטלקית: Bertuccio Valiero; 1 ביולי 1596 - 29 במרץ 1658) היה הדוכס ה-102 של ונציה.
ואליירו כיהן כדוג'ה מאז בחירתו ב-15 ביוני 1656 ועד פטירתו.
ברטוצ'ו ואליירו נולד בוונציה לסילווסטרו ואליירו ולביאנקה פריולי.
ואליירו היה איש משכיל אולם לא ברור האם רכש תואר אקדמי.
ואליירו נשא לאישה את בנדטה פיזאני, ולזוג נולדו ילדים רבים (מספרם המדויק אינו ברור).
כל ילדיו של ואליירו נפטרו בגיל צעיר למעט סליבסטרו ואליירו אשר לימים כיהן כדוג'ה.
בריאותו של ואליירו הייתה רעועה כל משך חייו, אולם עושרו הרב אפשר לו לעסוק בפוליטיקה והוא שירת את לה סרניסימה במספר משרות רשמיות ובהם פודסטה במספר ערים ושגריר לה סרניסימה בחצר האפיפיור אלכסנדר השביעי.
לאחר מות הדוג'ה קארלו קונטאריני, ב-1 במאי 1656, היה ואליירו מועמד לתפקיד הדוג'ה, אולם הפסיד בבחירות לפרנצ'סקו קורנארו.
קורנארו נפטר ב-19 ימים לאחר מכן, ובחירות חדשות נערכו ב-15 ביוני בהן נבחר ואליירו בהצבעה הראשונה שנערכה.
באותה עת הייתה ונציה מעורבת במלחמת כרתים במסגרתה נאבקה באימפריה העות'מאנית על השליטה בכרתים.
ואליירו הציע לעות'מאנים לחתום על הסכם שלום אולם הסולטאן סירב.
בתגובה יצא ואליירו בראש הצי הוונציאני דרך הדרדנלים במטרה לתקוף את איסטנבול ולהביא לסיום המלחמה (או לפחות להקל את המצור על קאנדיה).
המתקפה לא הביאה לסיום המלחמה או להקלת המצור.
בשנת 1605, בשל מחסור בכספים למימון המלחמה, ואליירו הרשה לישועים, אשר גורשו מהעיר ונציה בשנת 1606 על ידי הדוג'ה לאונרדו דונאטו, לשוב אל העיר בתמורה לתשלום.
ואליירו עצמו תרם לקופת הרפובליקה 10,000 דוקטים מהונו האישי, אולם הרפובליקה עמדה על סף פשיטת רגל בעת פטירתו של ואליירו בשל בריאותו המעורערת, ב-29 במרץ 1658, שנתיים לאחר בחירתו לתפקיד.
אנדרטה לזכרו נבנתה בכנסיית סנטי ג'ובאני אי פאולו ביוזמת בנו.
ברטי אוחיון (נולד בשנת 1953) הוא ניצב בדימוס של משטרת ישראל.
אוחיון נולד בקזבלנקה שבמרוקו, בגיל שמונה וחצי עלה עם משפחתו לישראל.
התגורר בשכונת קטמון ט' בירושלים ולמד בתיכון הדתי "מעלה".
בשנת 1971 התגייס לצה"ל לחיל השריון ושירת כתותחן טנק.
בשנת 1973 היה חניך בקורס מפקדי טנקים במחנה שבטה, עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, סגל וחניכי הקורס אורגנו לגדודים לוחמים, ואוחיון שובץ לתפקיד תותחן בצוות טנק מגח בגדוד 79 של חטיבה 14. במהלך המלחמה השתתף בין היתר בכיבוש החווה הסינית.
על שירותו במלחמה כתב בספרו "נשארנו שם".
בהמשך הדריך בבית ספר לתותחנות שריון שבג'וליס ואחר כך שימש כמדריך בקורסי הסבה לשריון.
בשנת 1974 יצא לקורס קצינים.
לאחר שהוסמך לקצין שימש כמפקד מחלקה, כסמ"פ וכמפקד פלוגה בגדוד 46 של חטיבה 401.
עם שחרורו מצה"ל בדרגת סרן בשנת 1976 התגייס לשורות משטרת ישראל.
בין התפקידים בהם החזיק לאורך השנים: סגן מפקד ומפקד משטרת רחובות, קצין אגף מבצעים מרחב שפלה, סגן מפקד ומפקד מרחב שרון, ראש מנהל תנועה ארצי, סגן ראש אגף התנועה, סגן מפקד מחוז דרום, ראש מנהלת ההגירה וראש אגף מבצעים (2004 – 2008).
בעקבות פרסום דו"ח ועדת אור מונה לראש צוות לגיבוש תוכנית ליישום המלצות הוועדה בכל הנוגע לעבודת המשטרה במגזר הערבי.
בספטמבר 2006 האשים את ניצב גבי גל שהתבטא נגדו בגזענות.
לאחר שחרורו הקים חברה לייעוץ בנושאי אבטחה והערכות למצבי חירום.
הוא משמש מדריך טיולים במרוקו וחיבר שני ספרים בנושא.
אוחיון בעל תואר ראשון בהיסטוריה ותואר שני בחינוך והוראה.
כמו כן בוגר קורס פיקוד ומטה של משטרת ישראל.
ברטון צוויבאך (נולד ב-4 באוקטובר 1954) הוא פיזיקאי, מומחה בתורת המיתרים, ופרופסור ב-MIT.
צוויבאך נולד בלימה, בירת פרו למשפחה יהודית.
הוא למד הנדסת חשמל באוניברסיטה הלאומית להנדסה בלימה, וסיים את לימודיו ב-1977. למד פיזיקה במכון הטכנולוגי של קליפורניה, והשלים דוקטורט בשנת 1983 בהנחיית מארי גל-מאן.
את לימודי הפוסט דוקטורט עשה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ובMIT, שם שימש כמרצה בכיר בשנת 1987 וכפרופסור חבר החל משנת 1994.
צוויבאך חיבר את הספר "קורס ראשון בתורת המיתרים" שיצא בשנת 2004 ומיועד למסיימי תואר ראשון.
ברטיטסו היא אמנות לחימה אקלקטית שפותחה באנגליה בין השנים 1898–1902 על ידי אדוארד ויליאם ברטון-רייט.
הברטיטסו לא הייתה פעילה במשך עשרות שנים, ונמצאת בתהליך התחדשות מאז 2002.
השיטה יוסדה בשנת 1898, לאחר שובו של ברטון-רייט משהות של 3 שנים ביפן.
היא כללה אלמנטים ממספר אמנויות לחימה, ששולבו לאמנות שלמה לה קרא "ברטיטסו" – הלחם של "ברטון", שמו, עם המילה היפנית "ג'יטסו", טכניקה.
במקור, הברטיטסו הורכב משילוב בין שתי אמנויות שלמד ברטון-רייט ביפן: שינדן פודו ריו טאיג'יטסו (אחת מהשיטות המרכיבות את הנינג'יטסו) וג'ודו.
מאוחר יותר, באנגליה, נוספו לשיטה אלמנטים מג'וג'יטסו, אגרוף, סבאט, לחימת מקל שווייצרית (לה-קאן) ועוד.
מתוך האמנויות הללו, הורכבה אמנות לחימה בעלת כלים להתמודדות עם שלושה טווחים עיקריים: טווח לחימת המקל שנגזר מהלה-קאן, טווח הגראפלינג שנגזר מהג'ודו והג'וג'יטסו, וטווח החבטות (סטרייקינג) שנגזר מהאגרוף והסבאט.
השיטה התמקדה בעיקר בטווח לחימת המקל ובגראפלינג.
הברטיטסו הוזכר בסיפור "הרפתקת הבית הריק", מאת ארתור קונן דויל, כאמנות הלחימה בה מיומן שרלוק הולמס.
בסיפור, בו השיב הסופר את גיבורו לחיים לאחר שהולמס מצא את מותו במאבק איתנים עם אויבו הראשי, פרופסור מוריארטי.
הוא מצא מוצא מן הסבך בהסבירו כי בשיטת היאבקות יפנית מיוחדת, הצליח שרלוק הולמס להפיל את מוריארטי לתוך מפלי הרייכנבאך שבקרבת העיירה מיירינגן, והלה נהרג ואילו הולמס נותר בחיים.
האיות בו השתמש קונן דויל, כנראה בטעות, היה Baritsu ("בריטסו").
הברטיטסו מוזכר גם בסרט "שרלוק הולמס" מ-2009.
הנס-הוברט 'ברטי' פוגטס (בגרמנית Hans-Hubert "Berti" Vogts; נולד ב-30 בדצמבר 1946) הוא כדורגלן עבר גרמני, ששיחק לאורך כל הקריירה בעמדת המגן הימני בבורוסיה מנשנגלדבך, זכה עמה בחמש אליפויות הבונדסליגה, שני גביעי אופ"א וגביע גרמני אחד, ונחשב לאחד השחקנים החשובים של הקבוצה בכל הזמנים.
פוגטס היה חלק חשוב בנבחרת גרמניה המערבית במהלך שנות ה-70, אז השתתף בחמישה טורנירים גדולים, וזכה עם הנבחרת ביורו 1972 ובמונדיאל 1974.
פוגטס נולד בביטגן שבגרמניה, וגדל במועדון העירוני, בו שיחק עד גיל 18. בשנת 1965 עבר לקבוצת בורוסיה מנשנגלדבך של המאמן הנס וייסויילר, שם שיחק 14 עונות.
כבר בעונתו הראשונה בקבוצה, 1965/1966, פוגטס היה שחקן הרכב קבוע, וכך גם בעונות הבאות.
בעונת 1968/1969 הבקיע פוגטס שמונה שערי ליגה על אף היותו שחקן הגנה, וקבוצתו סיימה במקום השלישי.
בעונות 1969/1970 ו-1970/1971, פוגטס היה חלק מתחילת תור הזהב של בורוסיה מנשנגלדבך בבונדסליגה, כאשר זכה עמה בשתי אליפויות רצופות, כשהוא מהווה חלק מחוליית הגנה שכללה את השוער וולפגנג קלף, והמגנים לודוויג מילר, קלאוס-דיטר זילוף והארטוויג בליידיק.
בשנת 1971 פוגטס אף נבחר ככדורגלן השנה בגרמניה.
לאחר שתי זכיות אלו באליפות, בורוסיה מנשנגלדבך איבדה את הבכורה בליגה לבאיירן מינכן, שהתחרתה איתה על היוקרה הגרמנית בשנות ה-70, וזכתה בשלוש אליפויות רצופות.
עם זאת, פוגטס וגלדבאך התנחמו בזכייה בגביע הגרמני בעונת 1972/1973, לאחר ניצחון 2:1 על פ.צ.
קלן בגמר בו פוגטס שיחק 90 דקות.
בעונת 1974/1975, עונתו האחרונה של וייסויילר בבורוסיה מנשנגלדבך, זכה פוגטס באליפות השלישית שלו במועדון, וגם בגביע אופ"א, לאחר ניצחון במפגש כפול בגמר על טוונטה אנסחדה ההולנדית.
פוגטס הוסיף שתי אליפויות נוספות בשתי העונות הבאות, תחת המאמן החדש אודו לאטק, שבנה קבוצה חזקה אף יותר, כשפוגטס הוא חלק ממערך הגנתי שכלל גם את קלף, אולי שטיליקה, הנס-יורגן ויטקמפ, הנס קלינקהמר ופרנק שפר.
עם זאת, עונת 1976/1977 הסתיימה באכזבה, כאשר הקבוצה הפסידה בגמר גביע אירופה לאלופות 1977 לליברפול בתוצאה 3:1. בעונת 1977/1978 פוגטס וגלדבאך כמעט זכו באליפות רביעית ברציפות, אך הפסידו אותה לפ.צ.
קלן בגין הפרש שערים נחות.
בעונת 1978/1979, גלדבאך ופוגטס זכו בגביע אופ"א, לאחר ניצחון במפגש כפול על הכוכב האדום בלגרד, בו שימש פוגטס קפטן.
בתום עונה זו, בה נבחר פוגטס ככדורגלן השנה בגרמניה בפעם השנייה בקריירה, פרש פוגטס ממשחק פעיל, לאחר שערך 419 הופעות ליגה במדי בורוסיה מנשנגלדבך, בהן הבקיע 32 שערים, ובנוסף, ערך 64 הופעות במפעלים האירופיים השונים, בהם הבקיע שמונה שערים.
פוגטס ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת מערב גרמניה בשנת 1967, וכעבור שלוש שנים השתתף עמה בטורניר הגדול הראשון שלו, מונדיאל 1970. פוגטס היה שחקן הרכב קבוע במונדיאל זה, בו הודחה גרמניה המערבית בחצי הגמר על ידי נבחרת איטליה, לאחר הארכה מרובת שערים.
בשנת 1972 פוגטס זכה עם הנבחרת ביורו 1972, אך ישב על הספסל ולא שותף בניצחונות על נבחרת בלגיה בחצי הגמר ונבחרת ברית המועצות בגמר.
בשנת 1974 זכה פוגטס עם גרמניה המערבית במונדיאל 1974 לאחר ניצחון 2:1 במשחק הגמר על נבחרת הולנד.
פוגטס הפעם היה שותף מלא לזכייה זו, כשפתח בהרכב בכל המשחקים, ונכלל בנבחרת המצטיינים של המונדיאל.
בשנת 1976 פוגטס וגרמניה המערבית הגיעו לגמר יורו 1976, בו נוצחו בבעיטות הכרעה על ידי נבחרת צ'כוסלובקיה, לאחר 2:2 בתום 120 דקות.
הטורניר הבינלאומי האחרון בו פוגטס השתתף היה מונדיאל 1978. בטורניר זה פוגטס שימש כקפטן הנבחרת של גרמניה המערבית, שהודחה לאחר שלב הבתים השני.
על אף האכזבה מההדחה המוקדמת, פוגטס נכלל שוב בנבחרת מצטייני המונדיאל.
לאחר טורניר זה, פרש פוגטס מהנבחרת, לאחר שצבר 96 הופעות והבקיע שער אחד.
בקנבאואר אמר לאחר איחוד גרמניה שאחרי שנבחרת גרמניה המערבית זכתה במונדיאל 1990, "גרמניה המאוחדת תהיה בלתי מנוצחת לאורך שנים רבות, וצר לי על שאר העולם".
אמירה זו שמה מעמסה כבדה על כתפיו של פוגטס, שאכן זכה להיות המאמן הגרמני הראשון שקלט שחקנים מגרמניה המזרחית בנבחרת המאוחדת, כמו אנדראס תום, תומאס דול ואולף קירסטן.
ביורו 1992 פוגטס והנבחרת הגרמנית לא הצליחו לעמוד בהבטחתו של בקנבאואר, כאשר הפסידו בגמר בצורה מפתיעה לנבחרת דנמרק בתוצאה 2:0. גם מונדיאל 1994 לא האיר פנים לפוגטס ולנבחרת גרמניה, שהודחה במפתיע ברבע הגמר, לאחר הפסד 2:1 לנבחרת בולגריה.
ביורו 1996 פוגטס בנה נבחרת איכותית במיוחד שזכתה לבסוף בתואר, לאחר שהדיחה בחצי הגמר את נבחרת אנגליה המארחת בפנדלים, וניצחה בגמר 2:1 את נבחרת צ'כיה לאחר שער זהב של אוליבר בירהוף.
לאחר זכייה זו, עלו המניות של פוגטס בגרמניה, והוא אימן את הנבחרת גם במונדיאל 1998, אך בדיוק כמו במונדיאל הקודם, כשלה הנבחרת ברבע הגמר כאשר הובסה 3-0 על ידי נבחרת קרואטיה.
הביקורות כלפי פוגטס לאחר הכישלון במונדיאל זה הלכו וגברו, ובספטמבר 1998 אולץ להתפטר ממשרתו.
לאחר מספר שנים בהן לא אימן, מונה פוגטס בנובמבר 2000 כמאמנה של באייר לברקוזן, וסיים עם הקבוצה במקום הרביעי בבונדסליגה, שהוביל לפליי אוף העלייה לליגת האלופות.
למרות זאת, פוטר בתום העונה, והוחלף בקלאוס טופמולר.
לאחר פיטוריו מבאייר לברקוזן, מונה באוגוסט 2001 כמאמנה של נבחרת כווית, שם אימן במשך שישה חודשים, עד שקיבל הצעה מנבחרת סקוטלנד, שהתחרתה במוקדמות יורו 2004. פוגטס סיים את בית המוקדמות במקום השני, כאשר נבחרתו שיחקה באותו בית עם נבחרתו לשעבר גרמניה, שסיימה ראשונה בבית.
סקוטלנד שיחקה בפלייאוף מול נבחרת הולנד וניצחה 1:0 במשחק הביתי בסקוטלנד, אך הובסה בגומלין בתוצאה 6:0, ונשארה מחוץ ליורו 2004. פוגטס נשאר בתפקידו כמאמן נבחרת סקוטלנד גם למוקדמות מונדיאל 2006, אך הביקורות כלפיו הלכו וגברו, לאחר מספר הפסדים במשחקי ידידות.
תוצאת תיקו מול נבחרת מולדובה באוקטובר 2004 פגעה קשות בסיכוייה של סקוטלנד להעפיל למונדיאל 2006, וכעבור חודש פוגטס התפטר מתפקידו למרות שנשארה לו עוד שנה וחצי בחוזה, וטען ליחס מנצל ובלתי מכבד מהתאחדות הכדורגל הסקוטית ומהתקשורת.
תשעה ימים לאחר התפטרותו של פוגטס, צנחה סקוטלנד למקום ה-77 בדירוג פיפ"א, שהיה הנמוך ביותר בתולדותיה.
בינואר 2007 חתם פוגטס על חוזה של ארבע שנים כמאמן נבחרת ניגריה.
פוגטס העפיל עם ניגריה לגביע אפריקה לאומות 2008, אך ניגריה הודחה ברבע הגמר לאחר הפסד 2:1 לנבחרת גאנה, באליפות שהייתה לחלשה ביותר של ניגריה מאז גביע אפריקה לאומות 1982. לאחר הטורניר, פוגטס התפטר מתפקידו.
באפריל 2008 מונה פוגטס כמאמן נבחרת אזרבייג'ן, שם חתם על חוזה לשנתיים.
לאחר השגת תוצאות מרשימות, על אף אי העפלה לטורניר גדול, הוארך חוזהו של פוגטס בשנתיים נוספות.
במקביל, פוגטס הועסק כיועץ ספורטיבי לנבחרת ארצות הברית על ידי מאמנה הגרמני יורגן קלינסמן, תפקיד אותו מילא במונדיאל 2014, כאשר עדיין היה מאמן נבחרת אזרבייג'ן.
באוקטובר 2014, לאחר סדרת תוצאות חלשות ששיאן בתבוסה 6:0 לנבחרת קרואטיה במוקדמות יורו 2016, התפטר פוגטס מתפקידו כמאמן נבחרת אזרבייג'ן, לאחר שספג ביקורות נוקבות על אובדן הסיכויים להעפיל ליורו 2016.
במרץ 2015 מונה פוגטס כיועץ טכני בנבחרת ארצות הברית, שוב תחת המאמן יורגן קלינסמן.
בשנת 2016 סיים את תפקידו, בעקבות פיטוריו של קלינסמן.
במקביל לעיסוקו כמאמן, פוגטס משמש פרשן כדורגל בטלוויזיה הגרמנית.
נבחרת הטורניר של מונדיאל 1974
מאמן השנה של המגזין וורלד סוקר
ברטון גורדון מלכיאל הוא כלכלן אמריקאי, מפורסם בעיקר בשל ספרו הליכת אקראי בוול סטריט.
מלכיאל הוא תומך מובהק בתאוריית השוק היעיל הטוענת שמחיר המוצרים הפומביים משקפים את כל האינפורמציה הגלויה לגביהם, למרות שטען שבשווקים מסוימים יש עדויות למחירים שאינם אקראיים.
בספרו "הליכת אקראי בוול סטריט" טען ברטון ש.
טענה זו נבחנה ב-1988 על ידי Wall Street Journal שקיים תחרויות בין מומחים והציבור לתיק השקעות שנבחר בעזרת זריקת חיצים ונקרא הקוף.
לאחר 100 תחרויות נמצא שהמומחים זכו רק ב-61% מהתחרויות מול הקוף.
המושג תיק השקעות של הקוף הפך לשם נרדף לתיק השקעות שנבנה ללא ידע מומחה והיום בעיתונים כלכליים נהוג פעמים רבות להציג בתחרויות משקיעים תיק המייצג את המדד ונקרא קוף.
הליכת אקראי בוול סטריט – הדרך הבדוקה להשקעה מוצלחת בשוק ההון.
בעברית יצא בהוצאת ידיעות ספרים
ברטון ריכטר היה פיזיקאי יהודי אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיקה בשנת 1976.
ריכטר נולד למשפחה יהודית בברוקלין ניו יורק וגדל בשכונת פאר רוקאוויי שבקווינס.
לאחר התיכון החל ללמוד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסט, קיבל תואר ראשון בשנת 1952 ודוקטורט ב-1956. עם סיום לימודיו הצטרף לסגל אוניברסיטת סטנפורד, שם בנה, בעזרת הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית, מאיץ חלקיקים, שבאמצעותו גילה את "מֶזון J/Ψ".
הקווארק הקסום נצפה לראשונה בנובמבר 1974.
על גילוי זה קיבל פרס נובל לפיזיקה ב-1976, יחד עם סמואל טינג.
על שמו של ריכטר נקרא רחוב בראשון לציון.
ברטולומה מיטרה מרטינס (בספרדית: Bartolomé Mitre Martínez; 26 ביוני 1821 – 19 בינואר 1906) היה פוליטיקאי, איש צבא, היסטוריון, סופר, עיתונאי ומדינאי ארגנטינאי, מושל של הפרובינציה של בואנוס איירס, ונשיא ארגנטינה בין 1862 ו-1868.
מיטרה נולד בבואנוס איירס והוטבל בכנסיית סן ניקולאס.
בנם של אמברוסיו אסטניסלאו דה לה קונספסיון מיטרה (Ambrosio Estanislao de la Concepción Mitre) וחוספה מרטינס ווטרטון (Josefa Martínez Whetherton), ואחיהם של אמיליו (Emilio איש צבא) ופדריקו (Federico).
אביו היה צאצא למשפחה ונציאנית ממוצא יווני שהיגרה לבואנוס איירס בסוף המאה ה-17. המשפחה היגרה לתוך הפרובינציה, אביו שימש כגזבר באחד המבצרים במהלך מלחמת ארגנטינה–ברזיל (1825-1828) והם חזרו לאחר מכן לבואנוס איירס.
הם התגוררו זמן מה בחווה של אחיו של חואן מנואל דה רוסאס - מושל בואנוס איירס ולמעשה מנהיג ארגנטינה באותה תקופה, הוא יועד להיות חוואי אך התעניין יותר בקריאת ספרים, הרגל שזכה ליחס מזלזל.
ב-1831 עבר עם משפחתו למונטווידאו, וב-1836 נרשם לבית הספר הצבאי שם, והתמחה בארטילריה.
כבר אז הוא החל לפרסם את כתבותיו הראשונות בעיתונות המקומית שהוחרמה על ידי רוסאס, ונמנה עם שורותיה של המפלגה האדומה (Partido Colorado) שיסד פרוקטואוסו ריברה (Fructuoso Rivera) - הנשיא הראשון של אורוגוואי וממתנגדיו של רוסאס, ואף לחם לצידו בקרב קגאנצ'ה (Cagancha) ב-29 בדצמבר 1839.
ב-1841 מיטרה התחתן בקתדרלה של מונטווידאו עם דלפינה מריה לואיסה דה בדיה אי פרס (Delfina María Luisa de Vedia y Pérez) וייוולדו להם 2 בנות ו-4 בנים; ובאותה שנה התמנה לגזבר הכללי של השלטון הזמני באורוגוואי.
ב-1846 נאלץ להימלט ממונטווידאו הנצורה לבוליביה בשל סכסוך עם ריברה, שם אימן וחימש את הארטילריה המקומית.
הוא נמנה עם מקורביו של הנשיא חוסה באז'יביאן (José Ballivián), ומשזה האחרון הודח - מיטרה נאלץ להימלט גם משם.
במחצית השנייה של 1847 שב לבוליביה, משם גורש לפרו ומשם שוב לצ'ילה שם עסק בעיתונות וערך בין היתר את כתב העת של דומינגו פאוסטינו סרמיינטו (Domingo Faustino Sarmiento) - לימים יורשו כנשיא ארגנטינה, והביע דעות סוציאל-ליברליות בנושאים שונים הקשורים לצ'ילה ולדרום אמריקה.
הוא הפך לאחד מבעלי כתב העת, תמך ב-1851 בהתקוממות הליברלית נגד הנשיא מנואל מונט (Manuel Montt), דבר שגרם לגירושו מצ'ילה.
מיטרה שב כמו רבים אחרים לבואנוס איירס לאחר הדחתו של רוסאס בידי אורקיסה בקרב קאסרוס (Caseros) ב-3 בפברואר 1852.
בין 1852 ו-1853 הוא הגן על העיר במהלך המצור של הצבא הפדרלי, ואף נפצע במהלכו.
במאי 1855 עמד בראש מערכה נגד האינדיאנים (באותה תקופה הפרובינציה הייתה קטנה מאשר היום ודרומית לה השתרע שטח ההפקר שבידי האינדיאנים), שהסתיימה בכישלון ובמנוסה של הכוחות שנלכדו במצור ונאלצו לסגת ברגל תוך שהם מותירים מאחוריהם את הציוד והסוסים.
בינואר 1856, מיטרה וכוחותיו פלשו לסנטה פה במהלך מרדף אחר תומכי אורקיסה, וחידשו את העימות בין בואנוס איירס לקונפדרציה.
קרב ספדה (Cepeda) והסכם סן חוסה דה פלורס (San José de Flores)
ב-1859 עמד בראש הפלישה של בואנוס איירס לסנטה פה, נוצח בקרב ספדה (Cepeda) מול אורקיסה ב-23 באוקטובר באותה שנה.
הכח שעמד לרשות מיטרה מנה 9000 חיילים (4700 רגלים ו-4000 פרשים) ו-24 קני ארטילריה; והוא היה חלש יחסית שכן היה עליו להקצות כוחות להגנת הפרובינציה מפני הפלישות האינדיאניות שחלקם היו בעלי בריתו של אורקיסה.
לרשות אורקיסה עמד כח בן 14,000 חיילים (10,000 פרשים ו-3000 רגלים) ו-35 קני ארטילריה; ובנוסף יחידות של אינדיאנים ששיתפו עמו פעולה.
חרף יתרונו המוחץ של אורקיסה, מיטרה תקף ראשון, התגונן, ולבסוף נסוג בצורה מסודרת משהבין שהקרב אבוד, אך נותר לבסוף עם 2000 חיילים בלבד וללא הארטילריה.
אורקיסה נמנע מלתקוף את בואנוס איירס, ובתיווכה של פרגוואי נחתם הסכם סן חוסה דה פלורס (San José de Flores) שהוביל להצטרפותה של בואנוס איירס לקונפדרציה ולשינויים של שנת 1860 בחוקה.
ב-1860 מיטרה נבחר למושל בואנוס איירס לשם השלמת משימת ההצטרפות לקונפדרציה.
ב-1861, הנשיא דרקי הורה על ההתערבות הפדרלית בסן חואן בעקבות רצח המושל שם, שהסתיימה בתבוסתו ובהוצאתו להורג של המורד אנטוניו אבראסטיין (Antonino Aberastain); צעד שגרר גינויים חריפים מצד בואנוס איירס שמיטרה עמד בראשה ואשר תמכה בהדחתו של המושל.
כתוצאה מכך התחולל משבר עמוק בין בואנוס איירס לקונפדרציה, השרים נציגי בואנוס איירס פרשו מממשלתו של דרקי, והושעו תשלומי המכס.
מנגד, נציגי בואנוס איירס לקונגרס הודחו מכיוון שלא נבחרו בהתאם לחוקה, וכך גם נעשה לנציגים לסנאט (בקונגרס יש נציגות שווה לכל פרובינציה ואילו בסנאט - הנציגות היא יחסית).
מיטרה מצידו הודיע שלא יערוך בחירות חוזרות כדי להתאימן לכללי החוקה.
דרקי התמקם בקורדובה כדי לארגן את צבאו לקראת העימות עם בואנוס איירס והעמיד בראשו את אורקיסה, מיטרה עמד בראש הכח הנגדי שנהנה הפעם מעדיפות (בניגוד לקרב ספדה): כלל שכירי חרב מאירופה ובעלי ברית אינדיאנים, והיה מצויד וממושמע יותר; אם כי עדיין היה קטן במעט מזה של הקונפדרציה (15,400 נגד 17,000).
ב-17 בספטמבר 1861 נערך קרב פאבון.
מבחינה צבאית לא נפלה בו הכרעה, אך עוד בטרם הטיל למערכה את היחידות הנאמנות לו מאנטרה ריוס (הפרובינציה שלו) אורקיסה נטש את שדה המערכה, חצה את נהר הפרנה, ושב לביתו.
מיטרה שלא היה מודע לכך - נסוג לסן ניקולאס דה לוס ארוז'וס כפי שנהג בקרב ספדה, ורק כעבור מספר ימים הבין שלמעשה ניצח במערכה.
דרקי ניסה לארגן את כוחותין ברוסריו, ומשלא עלה בידו- נמלט למונטווידאו.
מיטרה השתלט על רוסריו שלח משם את יחידותיו לאזורי הפנים כדי לכפות את מרותו, וחיסל את כוחות הקונפדרציה הנותרים בקרב קנייאדה דה גומס (Cañada de Gómez) ב-22 בנובמבר 1861, ובדצמבר כוחותיו כבשו את סנטה פה ואת קורדובה.
מבואנוס איירס לחצו על מיטרה לבטל את החוקה של אורקיסה מ-1853 ולהקים מדינה אוניטרית, אולם מיטרה העדיף לא להרוס את המערכת הקיימת ולהתאימה לצרכיו; הפעיל את הצבא על מנת להדיח את המושלים הפדרליים ולכונן בפרובינציות שלטונות הנאמנים לו.
אורקיסה עצמו תרם בעקיפין את חלקו למהלכיו של מיטרה, כשצירף את העיר פרנה חזרה לאנטרה ריוס, לאחר ששימשה כבירת הקונפדרציה.
ממשלת הקונפדרציה התפטרה באיחור, כשלמעשה רוקנה מכל תוכן.
עוד קודם לקרב פאבון התנהלה מלחמת אזרחים בסנטייגו דל אסטרו, טוקומן וקטמארקה; וניצחונו של מיטרה אפשרה למנואל טבואדה (Manuel Taboada), הקאודיז'ו הבולט בסנטייגו דל אסטרו ומתומכיו של מיטרה, להטיל את מרותו על כל הפרובינציות הצפוניות.
דיוויזיה שבין מפקדיה נמנה דומינגו פאוסטינו סרמיינטו הדיחה את המושלים בפרובינציות של קוז'ו, וסרמיינטו נבחר כמושל סן חואן בה נולד.
בלה ריוחה ניהל הקאודיז'ו אנחל ויסנטה פניילוסה (Ángel Vicente Peñaloza, El Chacho) מלחמה עיקשת שהסתיימה כעבור שלושה חודשים בהסכם בו פניילוסה קיבל את סמכותו של מיטרה.
במהלך המחצית הראשונה של 1862 נערכו בחירות לקונגרס ולסנט בכל רחבי המדינה, ובסוף מאי הקונגרס התכנס בבואנוס איירס.
באוגוסט נערכו הבחירות לנשיאות ובהן מיטרה נבחר לנשיא ומרקוס פס (Marcos Paz) לסגן נשיא.
ברטולומה מיטרה היה הראשון מבין 3 נשיאים עוקבים שבמשך 18 שנים עצבו את דמותה של ארגנטינה כפי שהתנהלה מכאן ואילך, יחד עם דומינגו פאוסטינו סרמיינטו (Domingo Faustino Sarmiento) וניקולאס אבז'אנדה (Nicolás Avellaneda).
במהלך תקופה זו ארגנטינה הפכה מאוסף של פרובינציות השקועות במלחמות אזרחים לרפובליקה מאוחדת, עוצבה החוקה החדשה של ארגנטינה, והוגדרו יחסי הכוחות שבין המדינה לאזרחים.
מיטרה התמנה לנשיא ב-12 באוקטובר 1862, ומתוך 5 השרים שמינה - 3 היו מבואנוס איירס, וגם 2 האחרים - התגוררו בה אף על פי שנולדו בפרובינציות אחרות.
כשמיטרה כבר היה שליט בפועל אך בטרם התמנה לנשיא, הקונגרס קיבל חוק שהפך את הפרובינציה של בואנוס איירס לשטח פדרלי, פעולה פורמלית של הפקעת הפרובינציה לטובת המדינה מידי אזרחיה.
בית הנבחרים הפרובינציאלי דחה את ההחלטה - בואנוס איירס נהנתה ממשאבים רבים בזכות המכס בנמל, זה היה מקור לקונפליקטים רבים במהלך מלחמות האזרחים נוכח אי נכונותה לוותר על מקור הכנסות זה או לחלוק אותו עם שאר הפרובינציות, והיא אף התנהלה כמדינה עצמאית בתקופות שלטונם של אורקיסה ודרקי.
משהפך מיטרה לנשיא הוא הוביל לפשרה לפיה ההכרעה בנושאים השנויים במחלוקת נדחתה ב-5 שנים, ובינתיים העיר בואנוס איירס תהפוך לבירה ולמקום משכנם של השלטונות, יובטח התקציב השנתי של הפרובינציה, והיא תוכל להחזיק במשמר לאומי כדי להגן על הגבול הדרומי מפני האינדיאנים.
המחלוקת על מעמדה של בואנוס איירס גרמה לפיצול במפלגה השלטת בפרובינציה בין המפלגה הלאומית (Partido Naciona) בראשות מיטרה שכונו "המבושלים" (cocidos) והמפלגה האוטונומית (Partido Autonomista) בראשות אדולפו אלסינה (Adolfo Alsina) שכונו "הנאים" (crudos).
האוטונומיסטית התנגדו להפיכתה של בואנוס איירס לאזור פדרלי - פעולה שקיבעה את מעמדה המועדף כבירה אך הכפיפה אותה למרוּת הרפובליקה ו"גזלה" ממנה את ההכנסות מהמכס - ויותר מאוחר הם יעמדו מאחורי בחירתו של אלסינה למשול בואנוס איירס ושל ניקולאס אבז'אנדה (Nicolás Avellaneda) לנשיא.
המחלוקת סביב המכס הובילה לחוק מ-1863 שהעניקה עדיפות למסחר עם אירופה ושהפחיתה את המכס, ולרפורמה החוקתית של 1866 שהלאימה לחלוטין את ההכנסות מהמכס.
לאחר כינונם של הרשות המחוקקת (הקונגרס) והמבצעת (הנשיא) נותר רק לארגן את הרשות השופטת; וזה נעשה למחרת השבעתו של מיטרה לנשיא.
בית המשפט המשפט הגבוה לצדק (La Corte Suprema de Justicia de la Nación Argentina) החל לפעול ב-15 בינואר 1863, ולאחר מכן הוקמו בתי משפט פדרליים בכל הפרובינציות.
המדיניות החינוכית של מיטרה הייתה של יתר אחידות בבתי הספר התיכוניים, והפצתם של הרעיונות הליברליים בקרב התלמידים.
הוקמו בתי ספר לאומיים בפרובינציות, והולאם בית הספר הלאומי של בואנוס איירס.
החלה סלילתם של מסילות הברזל מרוסריו לקורדובה, ומבואנוס איירס לדרום הפרובינציה.
תבוסתו ומותו של "צ'אצ'ו" פניילוסה (El Chacho" Peñaloza")
בראשית 1863, אנחל ביסנטה פניילוסה (Ángel Vicente Peñaloza) שהיה ידוע בכינויו אל צ'אצ'ו (El Chacho), הקאודיז'ו הבולט באזור קוז'ו, חידש את מאבקו, דבר שהוביל להתערבות צבאית מבואנוס איירס שנתמכה על ידי המושלים הליברליים הנאמנים לה, ושבאה לידי ביטוי ברדיפת הפדרליים באמצעות מעצרים, ביזות, וחיסולים.
לאחר מספר התקוממויות בסן לואיס וקטמארקה, הוביל פניילוסה להתקוממות חדשה במאי 1863.
הצבא הגיב באופן נחרץ ותקף את לה ריוחה מסן חואן בראשות סרמיינטו ומקטמארקה בפיקוד טבואדה (Taboada).
מדיניותו של מיטרה הייתה להתייחס למורדים כאל כנופיית פושעים ולא כאל יריבים פוליטיים ולוחמים, ולחסלם.
לאחר מספר חודשי מלחמה ללא הכרעה, קיבלו הפדרליים תמיכה לא צפויה מסימון לואנגו (Simón Luengo) שהדיח את מושל קורדובה וקיבל את פניילוסה בבירת הפרובינציה.
הדבר לא מנע את תבוסתם של הפדרליים בקרב לאס פלאז'אס (Las Playas) בקורדובה ב-28 ביוני 1863. פניילוסה שב ללה ריוחה והובס שוב ונותר ללא צבא לצידו.
הוא ניסה למצוא מקלט באחד הכפרים, אך נכנע לבסוף ב-12 בנובמבר 1863, נרצח וראשו נערף כ"לקח" לפדרליים.
במהלך 1864–1865 הובסו כל שאר הקאודיז'וס בסן לואיס ולה ריוחה וההתנגדות באה אל קיצה.
מיטרה שם דגש על יחסי החוץ עם מדינות אירופה, ובראש ובראשונה עם ארצות הברית, והוא אף מינה את סרמיינטו לשגריר שם.
מבחינת היחסים עם ספרד - הוא דחה הסכם שנחתם עמה ב-1859 לגבי מתן אזרחות לבנים של ספרדים.
עמדתו בנוגע למדינות אמריקה הלטינית הייתה של התעלמות: כשהממשל שלו הוזמן להשתתף בקונגרס הפאן-אמריקני ב-1862 בלימה, בעקבות הפלישה הצרפתית למקסיקו וסיפוח סנטו דומינגו (הרפובליקה הדומיניקנית) על ידי ספרד - הוא לא מינה נציג רשמי, וטען שמדינות אמריקה הלטינית אינן ישות אחת ולכל אחת אינטרסים משלה.
לפני שנשלח לארצות הברית כשגריר, סרמיינטו נשלח בשליחות דיפלומטית לצ'ילה ולפרו, בין היתר כדי ליישב מחלוקות לגבי קו הגבול עם צ'ילה, ולתבוע פיצויים על הוצאותיה לשחרור צ'ילה ופרו בידי סן מרטין, למעלה מ-40 שנה לפני כן.
במהלך כהונתו של מיטרה צצו תביעות של צ'ילה בפטגוניה, אז השטח מדרום לבואנוס איירס שנשלט על ידי שבטי האינדיאנים, והוא הגיב בצעדים שנועדו לקבוע עובדות בשטח - בעיקר יצירת מספר מאחזים לאורך החוף, במצר מגלן ובקייפ הורן בדרום היבשת; וכן תמיכה בהתיישבות הוולש בצ'ובוט.
כשם שראה כחובתו להפיץ את הליברליזם בפרובינציות, כך מצא לנכון לעשות גם במדינות השכנות.
מלכתחילה הוא היה מעורב בנעשה באורוגוואי, ולאחר מכן גם בפרגוואי - מדינה חריגה בנוף הדרום אמריקאי שנקטה במדיניות של התבודדות וניתוק מהשאר.
שמצאו מקלט בבואנוס איירס לאחר ניצחונו ובחירתו לנשיא של מיטרה שאפו לחזור לשלטון באורוגוואי.
באפריל 1963 התארגנה פלישה לאורוגוואי בראשות נשיאה לשעבר בנאסיו פלורס (Venancio Flores) שזכתה לסיוע נרחב מממשלו של מיטרה בציוד ולוגיסטיקה, ממשל שיזם במקביל משברים דיפלומטיים עם אורוגוואי.
בשנה שלאחר מכן הצטרפה גם ברזיל למלחמה שהסתיימה בנפילת השלטון בידי פלורס.
נשיא פרגוואי פרנסיסקו סואנו לופס (Francisco Solano López) החליט להיחלץ לעזרת הממשל באורוגוואי ולהיכנס לעימות עם ברזיל שאיתה היה לו סכסוך גבולות, ופלש למאטו גרוסו באמצע 1864.
בהמשך, חרף העובדה שהממשל באורוגוואי כבר נפל בידי האדומים, הוא פנה לעזרתם וביקש ממיטרה רשות לעבור בקוריינטס (לפרגוואי ואורוגוואי אין גבול משותף), ועוד לפני שהגיעה התשובה השלילית הצפויה - הוא הכריז מלחמה על ארגנטינה.
במאי 1865 פרגוואי פלשה לקוריינטס.
הממשל בבואנוס איירס הסתיר מהציבור את העובדה שלופס הכריז מלחמה קודם לכן - צעד טיקסי וג'נטלמני מקובל באותה תקופה - כדי לשוות לפלישה נופך בוגדני ולעורר את היצרים הלאומניים, והכריז מצידו מלחמה על פרגוואי.
מעט לאחר מכן, אורוגוואי, ברזיל וארגנטינה חתמו על הסכם הברית המשולשת במטרה להדיח את לופס, ומיטרה התמנה כמפקד כוחות הברית.
הצבא הארגנטינאי לא היה מוכן למלחמה: נותרו מעט יחידות מגויסות מאז קרב פאבון וכמה אלפי שכירי חרב.
מיטרה קבע מכסות גיוס לפרובינציות בהתאם לאוכלוסייתן - צעד שהגדיל את כוחו בכ-9500 איש, ויחד עם כוחות מקוריינטס עמדו לרשותו ב-1866 כ-25000 חיילים.
הכח הימי לעומת זאת- היה דל.
הגיוס שנעשה בכפייה היה מלווה במעשי עריקה רבים, והשיא הגיע לכך שהדיוויזיה מאנטרה ריוס התפרקה בשני מקרים חרף נוכחותו של אורקיסה שתמך בצעדיו של מיטרה.
התנגדותם של האינטלקטואלים והעיתונות למלחמה הובילה את מיטרה להכריז על מצב חירום במטרה לרדוף את מי שהתנגד לו - גם ללא קשר למלחמה, ולהנהיג צנזורה.
סדרת תבוסות אילצה את צבא פרגוואי לסגת חזרה לארצו, ובעלות הברית פלשו לשם באפריל 1866. קו החזית התייצב בדרום פרגוואי במהלך השנתיים הבאות, ולאחר מספר קרבות עקובים מדם הפעילות הצבאית פחתה, בעיקר עקב מגפות כולרה שגרמו לאלפי הרוגים בשני הצדדים.
לופס הציע למיטרה להגיע להסכם לגבי סיום המלחמה, אך מיטרה נותר נאמן להסכם שבבסיס הברית המשולשת ודחה את הצעתו.
לאחר פטירתו של סגן הנשיא של מיטרה בתחילת 1868, הוא שב לבואנוס איירס ומספר חודשים לאחר מכן - ב-12 באוקטובר 1868 - סיים את כהונתו כנשיא; וברזיל שקיבלה את הפיקוד - הביסה את פרגוואי וכבשה את אסונסיון.
בנובמבר 1866 פרץ במנדוסה "מרד האדומים"
(Revolución de los Colorados), ובתוך מספר שבועות הם השתלטו גם על שאר הפרובינציות בקוז'ו: סן חואן, לה ריוחה, סן לואיס; ושתי יחידות פדרליות שמנו כ-10,000 איש עמדו לרשות מפקדי המרד - חואן סאה (Juan Saá) ופליפה בארלה (Felipe Varela).
מיטרה שב מפרגוואי לרוסריו יחד עם יחידות מהחזית שנשלחו לקוז'ו והביסו את סאה בקרב סן איגנסיו (San Ignacio) ב-1 באפריל 1867 בסן לואיס, בזכות העדיפות בציוד ובמשמעת.
כוחות אחרים בפיקוד אנטוניו טבואדה
(Antonino Taboada) השתלטו על קטמארקה ומנעו מהפדרליים שם להצטרף למרד, ולכן פליפה בארלה החליט לתקוף אותה.
בדרכו לשם מלה ריוחה, גילה שטבואדה כבש בינתיים גם את לה ריוחה, הוא חזר לשם ומצא אותו מוכן לקרב סביב הבאר היחידה בסביבה.
בארלה שכוחותיו סבלו ממחסור במים תקפו והובסו באופן מוחץ בקרב (Pozo de Vargas, 10 באפריל).
הצבאות הפדרליים התפרקו, חלק מהחיילים נמלטו לצ'ילה ואחרים התפזרו ברחבי קוז'ו ונלכדו בקלות בידי הצבא; חוץ מפליפה בארלה שהמשיך לפעול עוד מספר חודשים בין לה ריוחה וקטמרקה.
התקוממות שפרצה בסלטההעניקה תקווה מחודשת לבארלה שהשתלט על עמקי קלצ'אקי (Valles Calchaquíes, בשטחי סלטה, טוקומן וקטמארקה).
ההתקוממות בסלטה דוכאה, אך בארלה הצליח לכבוש אותה לזמן קצר בטרם המשיך צפונה לחוחוי ולגלות בבוליביה.
עם תום כהונתו של מיטרה כנשיא, הוא הותיר אחריו אלפי הרוגים פדרליים שנלחמו במגמות הריכוזיות שלו.
עם תום כהונתו, המפלגה שהובילה את מיטרה לתפקיד נשיא הייתה מחולקת בין הנאמנים למיטרה (mitristas) והאוטונומיסטים (autonomistas).
בנוסף להם עדיין התקיימו שרידי המפלגה הפדרלית הוותיקה שראתה באורקיסה את מנהיגה, אם כי היו ביניהם שחיפשו בריתות אחרות.
המושל - ששאפו לשמור על האוטונומיה של בואנוס איירס, ובעיקר על עושרה אותו לא רצו לחלוק עם שאר הפרובינציות; מצאו כר לשיתוף פעולה פרגמטי עם הפדרליים ששאפו לשמור על האוטונומיה של הפרובינציות ולמנוע את הגמוניה של בואנוס איירס.
כך, מושלים רבים שמשלו בגיבויו של מיטרה, חברו למפלגה האוטונומיסטית.
באמצע 1867 היו שלושה מועמדים לנשיאות- אורקיסה, אלסינה ורופינו דה אליסלדה (Rufino de Elizalde) - מועמדו של מיטרה.
אלסינה נחשב לנציג מובהק של בואנוס איירס ולכן עלתה האופציה של שיתוף פעולה בינו לבין אורקיסה, אלא שזו נכשלה בשל חוסר אמון ביניהם, וכך עלתה על הפרק מועמדותו של דומינגו פאוסטינו סרמיינטו - באותה עת השגריר בארצות הברית, שבמקור היה מסן חואן, ושנתמך בידי חלק מהמושלים.
סרמיינטו ואלסינה ניצחו בבחירות שנערכו ב-12 באפריל 1868, אם כי זכו ברוב מוחלט דחוק בקרב האלקטורים - 70 מתוך 139. מיטרה נכשל בקידום המועמד שלו בעיקר בגלל ההתנגדות למלחמה בפרגוואי.
מיטרה ארגן במהלך כהונתו את המערכת המוניטרית, טיפל בחוב הציבורי, ואימץ את השיטה המטרית.
במהלך כהונתו כנשיא הוא זכה באות כבוד ממסדר הבונים החופשיים.
במאי 1869, מיטרה התמנה כסנאטור
בשעה שנערכו הקרבות האחרונים במלחמת פרגוואי, הוא יסד את העיתון La Nación Argentina ב-1870 (בשנת 1945 שמו יקוצר ל-La Nación, כיום העיתון השמרני המוביל בארגנטינה).
באותה שנה התאבד בברזיל בנו בכורו.
בשנה שלאחר מכן חלה בקדחת צהובה, במגפה שפרצה בבואנוס איירס, אך החלים ממנה.
ב-1872 הוא נשלח על ידי הנשיא סרמיינטו לברזיל כדי לדון בתמיכתה בדרישות ארגנטינה לגבי הגבולות עם פרגוואי.
בשנה שלאחר מכן נשלח לפרגוואי והגיע להסכם לפיו הפילקומאז'ו יהיה הגבול בין שתי המדינות.
בפברואר 1873 הוצגה מועמדותו לנשיאות מטעם המפלגה הלאומנית (Partido Nacionalista) לבחירות בשנה שאחריה, אך הוא הובס בהן בידי ניקולאס אבז'אנדה.
תומכי מיטרה האשימו את השלטון בהטיית התוצאות, והחלו להכין את ההפיכה שפרצה ב-23 בספטמבר 1874, כשמיטרה שהה במונטווידאו.
המפקדים הצבאיים של ההפיכה התמקמו בדרום הפרובינציה, שם גייסו כ-5000 מתנדבים, רובם פרשים דלי ציוד.
מיטרה עצמו המתין שסרמיינטו יסיים את כהונתו ורק אז נעמד בראש ההפיכה.
במקביל פרצה מרידה נוספת, של הגנרל חוסה מיגל ארדונדו (José Miguel Arredondo) מאורוגוואי שהשתתף בעבר במלחמות האזרחים בארגנטינה ובמלחמת פרגוואי.
ממקום מושבו בדרום קורדובה, בגבול עם שטחי האינדיאנים, הוא כבש לזמן קצר את בירת הפרובינציה, לאחר מכן כבש את מנדוסה שבמערב, והחל להתקדם מזרחה לבואנוס איירס, אך הובס במנדוסה בידי הגנרל חוליו ארחנטינו רוקה (Julio Argentino Roca) - לימים נשיא ארגנטינה - בקרב סנטה רוסה (Santa Rosa), ב-7 בדצמבר 1874.
עוד קודם לכן, מיטרה שסבר שארדונדו עדיין שולט בקורדובה החל להתקדם צפונה, אולם הובס בידי כח רגלים קטן אך ממושמע ומצויד היטב, בקרב לה ורדה (La Verde) ב-26 בנובמבר 1874; ושבוע לאחר מכן נכנע.
מיטרה וארדונדו נעצרו, הועמדו למשפט צבאי, והודחו מהצבא.
במהלך תקופת מעצרו הקצרה, מיטרה החל לכתוב את ספרו על מנואל בלגראנו ומלחמת העצמאות של ארגנטינה.
המשפט נגדו הופסק באמצע לאחר שזכה לחנינה מידי הנשיא אבז'אנדה, אך המפלגה שלו הקימה חזית פוליטית שהתנגדה לכל המהלכים הנשיאותיים כל עוד נמנע ממיטרה להשתתף בבחירות.
המשבר הכלכלי שפרץ אז איחד את כל המפלגות בתמיכתם של אבז'אנדה ומיטרה, והוא נבחר לקונגרס ב-1878.
ב-1880 הוא תמך בהפיכה שפרצה באותה שנה בידי מושל הפרובינציה בעקבות ניצחונו של רוקה בבחירות לנשיאות.
ההפיכה נכשלה, והמורדים שלחו את מיטרה לייצגם במשא ומתן לסיומה, ובו סוכם על חנינה למורדים שהניחו את נשקם והכירו בתוצאות הבחירות, וכן על הפדרליזציה של בואנוס איירס - צעד שהפך את הבירה לשטח נפרד מהפרובינציה.
ב-1882 נפטרה אשתו של מיטרה, ובשנה שלאחר מכן נסע לצ'ילה כדי להכיר את המקומות בהם נלחם סן מרטין, עליו הוא כתב את ספרו השני במהלך השנים הבאות.
ב-22 באוגוסט 1892 השתתף בטקס מרכזי של הבונים החופשיים ברוסריו בו הקדיש לספריה שלהם שני עותקים של ספריו על מנואל בלגראנו ועל סן מרטין.
ב-1890 הקים את מפלגת האופוזיציה "האיחוד האזרחי" (Unión Cívica).
הוא לא השתתף בהפיכה שפרצה באותה שנה, אם כי תמך בה באופן לא פעיל.
בהמשך הוא הוביל לפיצול מפלגתו בעקבות מהלך של ארחנטינו רוקה - הנשיא לשעבר - שהבטיח לתמוך בו בבחירות לנשיאות, אך כל המהלך לא יצא אל הפועל.
מיטרה הוא בין האישים היותר מוערכים בהיסטוריה של ארגנטינה, יש רחוב בבואנוס איירס שנקרא על שמו עם סיום כהונתו כנשיא, והבית שהוענק לו משמש כיום כמוזיאון לזכרו.
הוא נהג להסתובב ברגל במרכז העיר כשלראשו כובע רחב תיתורה שהסתיר את הפציעה מהמרד נגד אורקיסה ב-1853.
את שנותיו האחרונות הקדיש לניהול העיתון לה נאסיון ולתירגום הקומדיה האלוהית של דאנטה אליגיירי.
נפטר ב-16 בינואר 1906 מקוליטיס (מחלת מעיים דלקתית), ונקבר בבית הקברות לה רקולטה בבואנוס איירס.
העיתון La Nación ממשיך להופיע ולהשפיע עד היום, ונוהל תמיד בידי יורשיו וממשיכי דרכו.
היחסים הסבוכים בין מיטרה, אורקיסה ודרקי, כולל הנסיגה התמוהה של אורקיסה משדה המערכה בפאבון; תורצו על ידי מספר היסטוריונים כנובעת מהשתייכותם למסדר הבונים החופשיים.
בפועל, שלושתם יחד עם סרמיינטו ואחד ממפקדי מהפיכת 1874, קיבלו ב-21 ביולי 1860 דרגה 33 מטעם המסדר שמרכזו שכן בבואנוס איירס,
ובהמשך חייו זכה מיטרה בעוד מספר כיבודים מטעם המסדר.
פועלו כהיסטוריון כלל כתיבת ספרים, זכרונות, מאמרים, ארגון מסמכים וארכיונים והקמת מכוני מחקר.
ספריו על בלגרנו ומלחמת העצמאות ועל סן מרטין ושחרור דרום אמריקה הם ספרי היסוד בהיסטוריוגרפיה הארגנטינאית.
הוא התכתב עם נכדתו של סן מרטין - חוספה דומינגה בלקארסה (Josefa Dominga Balcarce) שחיה ונפטרה בפריז ב-1927, וממנה קיבל מידע רב לגבי סבהּ.
בשלבים מאוחרים יותר נמתחה ביקורת על עבודתו כהיסטוריון, והביקורת מוכרת כרוויזיוניזם ההיסטורי (revisionismo histórico).
ברם, כבר בימי חייו התנהלו ויכוחים לגבי ספריו, האירועים המצוינים בהם, והפרשנות שניתנה להם על ידיו, ויכוחים שהובילו לפרסום ספרים נוספים על הנושא מצידו ומצד מתנגדיו - דלמאסיו ולס סארספילד (Dalmacio Vélez Sársfield) וויסנטה פידל לופס (Vicente Fidel López).
הוא תרגם את הקומדיה האלוהית של דאנטה אליגיירי מאיטלקית, את האנאידה של ורגיליוס, כתבים של הורטיוס, וכן יצירות בנות זמנו של ויקטור הוגו ושל הנרי וודסוורת' לונגפלו (משורר פטריוט אמריקאי).
הספרים והמסמכים הרבים שצבר בספרייתו שימשו בהמשך את מוזיאון מיטרה שהוקם לזכרו ב-1907.
ברטוש קפוסטקה (בפולנית: Bartosz Kapustka; נולד ב-23 בדצמבר 1996 בטרנוב שבפולין) הוא כדורגלן פולני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת לגיה ורשה.
בעבר שיחק גם בנבחרת פולין.
קפוסטקה נולד בטרנוב שבפולין, וגדל במחלקות הנוער של קבוצת מטרנוב ומקרקוב.
בשנת 2012 הגיע קפוסטקה למחלקת הנוער של קרקוביה קרקוב מליגת העל הפולנית.
ב-29 במרץ 2014 ערך קפוסטקה את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בפתיחת המחצית השנייה בתיקו 1-1 נגד וידזב לודז' במסגרת המחזור ה-28 בליגה.
לקראת סוף עונת ערך קפוסטקה את הופעת הליגה השנייה והאחרונה שלו בעונה.
ב-8 בנובמבר 2014 הבקיע קפוסטקה את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-90 בתיקו 1-1 נגד בלחטוב במסגרת המחזור ה-15 בליגה.
קפוסטקה ערך 23 הופעות ליגה בעונת , בהן הבקיע שני שערים.
בעונת היה קפוסטקה שחקן מפתח בסגל של קרקוביה קרקוב, כשהוא עורך 33 הופעות ליגה, מתוכן 29 בהרכב הפותח, ומבקיע ארבעה שערים.
את עונת החל קפוסטקה במועדון, וערך שתי הופעות ליגה.
ב-3 באוגוסט 2016 חתם קפוסטקה בלסטר סיטי, אלופת הפרמייר ליג.
ב-7 בינואר 2017 ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 2-1 על אברטון בגביע האנגלי קפוטסקה לא נמנה עם הסגל הבכיר ושותף רק בקבוצת הצעירה עד גיל 23.
ב-14 ביולי 2017 הושאל לפרייבורג.
ב-7 בספטמבר 2015 ערך קפוסטקה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פולין, כשהחליף את יקוב בלשצ'יקובסקי בדקה ה-62 והבקיע את השער השמיני בניצחון 8-1 על נבחרת גיברלטר במסגרת מוקדמות יורו 2016. בעת ההכנה לטורניר יורו 2016 היה מעורב קפוסטקה בקטטה מחוץ למועדון לילה, שהובילה לפציעתו.
לאור התקרית, התקשר קפוסטקה אישית למאמנו בנבחרת כדי להתנצל ולבקש שלא ינופה מסגל הנבחרת לטורניר.
לבסוף נכלל קפוסטקה בסגל הנבחרת לטורניר, ושיחק בשלושת משחקי שלב הבתים ובהפסד לנבחרת פורטוגל בשלב רבע הגמר.
ברטי ואליזבת הוא סרט טלוויזיה משנת 2002 בהפקת קרלטון טלוויז'ן.
הסרט בוחן את היחסים בין המלך ג'ורג' השישי ואשתו המלכה אליזבת החל מפגישתם הראשונה ועד למותו של המלך בחורף 1952. הסרט הוזמן במיוחד לציון יובל הזהב של המלכה אליזבת השנייה, ושודר לראשונה ב-4 ביוני 2002 בערוץ ITV1, כחודשיים אחרי מותה של אליזבת המלכה האם.
הסרט פותח בפגישתם של הדוכס מיורק וליידי אליזבת בווס-ליון.
הוא ממשיך בתקופת החיזור, נישואיהם, והכתרתו למלך אחרי שאחיו, אדוארד השמיני, ויתר על הכתר.
בסרט מתוארים איך מתמודדת משפחת המלוכה עם אירועים במלחמת העולם השנייה כשפצצה פוגעת בארמון בקינגהאם.
הסרט מתאר את המלך ג'ורג' השישי מנסה להתגבר על בעיית הגמגום, היראה שחש כלפי אביו והמתח שבו היה שרוי במשבר של שנת 1936 כשאחיו ויתר על הכתר.
אלן בייטס – המלך ג'ורג' החמישי
איילין אטקינס – המלכה מרי
אוליבר פורד דייוויס – הארכיבישוף לאנג
מייקל אלווין – ליונל לוג
אמבר רוז סילי – ווליס סימפסון
דייוויד רייאל – וינסטון צ'רצ'יל
פול ברוק – טומי לסלס
דייוויד ברק – לורד ג'ון רית'
רוברט הארדי – הנשיא רוזוולט
הלן ריאן – וילהלמינה, מלכת הולנד
אליזבת דרמוט וולש – ליליבת
קורין רדגרייב – גנרל מונטגומרי
דניס ליל – קלמנט אטלי
טרנס הארווי – סר קלמנט פרייס תומאס
ג'רמי צ'יילד – סר סמואל הואר
רוברט יו קארוול הוא שחקן אנגלי המוכר בשם ברטי קארוול וידוע בעיקר מהופעותיו במחזות זמר.
קארוול נולד בשכונת מרילבון שבלונדון.
הוא בנם של פסיכולוגית ועיתונאי.
הוא למד ב-University College School, וסיים תואר בהצטיינות באוניברסיטת סאסקס.
אחר כך התקבל לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה, הוא קיבל מלגה עבור שכר הלימוד, וסיים את הלימודים ב-2003.
ב-2008 היה קארוול מועמד לפרס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר במחזמר על הופעתו במחזמר "המצעד".
ב-2012 זכה בפרס אוליבייה על גילום דמותה של מיס טראנצ'בול במחזמר "מטילדה", הפקה שזכתה בשישה פרסי אוליבייה נוספים.
קארוול זכה גם בפרס TMA על ההופעה הטובה ביותר במחזמר, והיה מועמד לפרס איבנינג סטנדרד הלונדוני.
הוא גילם את אנריקו במחזה "Damned By Despair" בתיאטרון המלכותי הלאומי.
במרץ 2013 חזר קארוול להופיע בתפקיד מיס טראנצ'בול במחזמר "מטילדה" בתיאטרון שוברט בברודוויי.
על הופעתו זו זכה בפרס דרמה דסק לשחקן המצטיין במחזמר, והיה מועמד לפרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזמר.
מאוגוסט עד אוקטובר 2015 שיחק קארבל בתפקידי פנתאוס ואגאווה במחזה "הבאקכות" בתיאטרון אלמיידה.
בנובמבר אותה שנה הופיע בתפקיד יאנק במחזה "הקוף השעיר" בתיאטרון אולד ויק.
בפברואר 2016 הודיע קארוול על עבודתו הראשונה כבמאי.
הוא ביים את המחזה "Strife" בתיאטרון מינרווה שבצ'יצ'סטר, שהוצגה לראשונה באוגוסט 2016.
בספטמבר 2017 גילם קארוול את דמותו של רופרט מרדוק במחזה "Ink" מאת ג'יימס גרהאם.
קארוול הופיע בתפקידים אחדים בסרטים ובסדרות טלוויזיה בהם בסדרה "האנשים הלא נכונים", בפרק "הניסוי של לזרוס" בסדרה "דוקטור הו", בפרק "הבנקאי העיוור" בסדרה "שרלוק", בסדרת הדרמה "Bombshell", בסרט הטלוויזיה "הוקינג", במיני-סדרה "The Crimson Petal and the White", במחזה "כסף", ובפרק "The Great and the Good" בסדרה "רציחות במידסומר".
הוא גילם את לורד קרמרת'ן במיני-סדרה "ג'ון אדמס", ואת בעלה השני של אגאתה כריסטי מקס מלוואן בדוקו-דרמה "Agatha Christie: A Life in Pictures".
קארוול גילם את במטבואה בסרט הקולנוע "עלובי החיים" המבוסס על המחזמר באותו שם.
קארוול הוא הקול של הסוכן האימפריאלי במשחק התפקידים "Star Wars: The Old Republic".
ב-2015 כיכב קארוול בעיבוד של ערוץ BBC One לרומן "ג'ונתן סטריינג' ומר נורל" מאת סוזאנה קלארק לצדו של אדי מארסן בתפקיד גילברט נורל.
הוא גילם את דמותו של ניק קלג בדרמה "קואליציה" של ערוץ 4, ובספטמבר הופיע בתפקיד הבעל הבוגד של סוראן ג'ונס בסדרה "דוקטור פוסטר".
צילומי העונה השנייה של הסדרה החלו בספטמבר 2016 והשידור החל בספטמבר 2017.
שנה שם שם באנגלית תפקיד תיאטרון הערות 2003 Revelations ג'ק תיאטרון המפסטד 2004 Victory?
שנה פרס קטגוריה עבור תוצאה 2008 פרס לורנס אוליבייה השחקן הטוב ביותר במחזמר המצעד 2012 פרס איבנינבג סטנדרד השחקן הטוב ביותר מטילדה פרס לורנס אוליבייה השחקן הטוב ביותר במחזמר פרס TMA ההופעה הטובה ביותר במחזמר 2013 פרס דרמה דסק השחקן המצטיין במחזמר פרס טוני השחקן הטוב ביותר במחזמר
ברטון וטיילור הוא סרט טלוויזיה בריטי של ערוץ BBC Four בבימויו של ריצ'רד לקסטון.
הסרט מבוסס על זוג השחקנים האגדי ריצ'רד ברטון ואליזבת טיילור, במהלך החזרות להפקה של המחזה "Private Lives" בשנת 1983. בתפקידים הראשיים מככבים הלנה בונהם קרטר ודומיניק וסט.
ב-1983 כוכבי הקולנוע המזדקנים ריצ'רד ברטון (דומיניק וסט) ואליזבת טיילור (הלנה בונהם קרטר) נמצאים בניו יורק ועורכים חזרות למחזה "Private Lives" מאת נואל קאוורד.
השניים היו נשואים והתגרשו פעמיים, אבל על אף המתחים ביניהם הם נשארו ידידים.
היא עדיין חולמת על פיוס ביניהם.
אבל ריצ'רד נמצא בקשר עם חברתו הצעירה סאלי היי, מה שגורם לאליזבת לקנא.
ריצ'רד סובל מבריאות לקויה והוא בגמילה מאלכוהול, אבל אליזבת ממשיכה לשתות יתר על המידה ומפריזה בתרופות מרשם.
במהלך החזרות היא מערימה קשיים.
בעוד הוא מרגיש בסביבתו הטבעית וקוצר שבחים, היא סובלת מחוסר ביטחון עצמי.
ריצ'רד מבין שהיא חוששת, ומבטיח לתמוך בה במהלך ההצגה, ולעזור לה לשלוט בהתמכרות שלה.
אנשים נוהרים לראות את שני הידוענים על הבמה כשההצגה עולה בתיאטרון לונט-פונטיין.
הביקורות הן לא חיוביות, וריצ'רד חש לא בנוח כשהוא מבין שהיבטים של המחזה דומים לא מעט לחייהם האמיתיים.
הוא מציע לבטל את ההצגה כליל, אבל אליזבת (שהיא גם המפיקה) מסרבת להצעתו.
על אף רצונה להמשיך להופיע בהצגה, אליזבת עדיין מציבה אתגרים.
היא מאחרת להופעה, מביאה איתה את חיות המחמד שלה, ומגזימה במשחק.
סבלנותו של ריצ'רד מתחילה לפקוע, ולבסוף הם רבים ומחליפים מהלומות.
אחרי שהם מתנצלים זה בפני זה, הוא מזמין אותה לארוחה, והיא מסכימה.
בזמן הארוחה הנאהבים לשעבר נזכרים בחיבה בימים שהיו צעירים ופרועים.
אליזבת רוצה לדבר על הקשר הנוכחי ביניהם.
ריצ'רד מנווט את השיחה לענייני עבודה.
היא זועמת על כך שהוא אינו מתחשב ברגשותיה ויוצאת בסערה מהמסעדה.
כתגובה על התנהגותו, אליזבת לא מגיעה להופעה הבאה.
היעדרה פוגע בהצלחת ההצגה עד כדי כך שההופעות הבאות נדחות עד לחזרתה.
במהלך ההפסקה בהופעות, ריצ'רד וסאלי מתחתנים בלאס וגאס מבלי לספר לאיש.
אליזבת מגלה זאת בעיתון וחווה התמוטטות רגשית.
העוזר שלה מאשים את ריצ'רד בכך ששבר את לבה בכוונה.
הוא בקושי מצליח להתגבר על הדחף להתחיל לשתות שוב.
אחרי שההצגה יורדת מהבמה, ריצ'רד מתעמת עם אליזבת בקשר להתמכרות שלה לסמים, והיא מודה בכך.
שניהם מודים שהם עדיין אוהבים זה את זה, אבל לדבריו החיים איתה יהרסו אותו.
הם מחליטים להמשיך להיות חברים ולשמור על קשר.
זמן קצר לאחר מכן נכנסה אליזבת למרכז הגמילה בטי פורד.
ריצ'רד וסאלי חיו בשווייץ עד מותו מדימום מוחי ב-1984. בחודשים האחרונים של חייו ריצ'רד ואליזבת דיברו בטלפון מדי כמה ימים.
הלנה בונהם קרטר – אליזבת טיילור
דומיניק וסט – ריצ'רד ברטון
ויליאם הופ – ג'ון קולום
לנורה קריצ'לו – צ'ן סאם
שרה הדלנד – קתרין ווקר
סטנלי טאונסנד – מילטון קטסלאס
גרג היקס – זאב בופמן
הסרט צולם ברובו בצ'יזיק ובטאוור האמלטס, והצילומים נמשכו 18 ימים בלבד.
בונהם קרטר ודומיניק וסט סיפרו בראיונות שהם הקשיבו להקלטות רבות של הכוכבים, וכן קראו ספרים כגון "Furious Love" מאת סם קשנר וננסי שונברגר.
וסט ביקר במקום הולדתו של ברטון בכוונה לגלות דברים נוספים על השחקן.
ברטון סנואובורד היא חברה לייצור סנואובורד וציוד נילווה שנוסדה על ידי ג'ייק ברטון קרפנטר בשנת 1977.
התמחות החברה היא בייצור ופיתוח סנואובורדים, אגדים (ביינדינגז), נעלי סנואובורד (Boots) הלבשה וציוד נלווה.
חנות הדגל של החברה היא בעיר ברלינגטון בוורמונט, ארצות הברית.
החברה היא פרטית ונמצאת בבעלות ג'ייק ואשתו דונה.
ברטון נוסדה בשנת 1977 על ידי סנואובורדר מניו יורק בשם ג'ייק ברטון שכיום מתגורר במדינת ורמונט.
ברטון קיבלה השראה מה-Snurfer, שהוא הגלגול הקודם של הסנואובורד המודרני, ובהתחלה ג'ייק ייצר את הבורדים במחסן ביתו בעבודת יד.
לצידו בהקמת החברה היה שותף דימיטרי מילוביץ', גולש מהחוף המזרחי והמייסד של Winterstick.
היחידה הראשונה שנוצרה הייתה BB1, שהייתה קרש צר עם רצועת אגד אחת וחבל להרים את חרטום הבורד.
בשנת 1978 הם עברו לעיר מנצ'סטר בוורמונט ובהתחלה 4-5 עובדים עשו את כל עבודת של הבורדים.
ג'ייק ניהל קמפיין בקרב אתרי סקי מקומיים לפתוח את הרכבלים שלהם גם לגולשי סנואובורד, האתר הראשון שפתח היה Suicide Six בוורמונט ולאחר מכן הצטרפו אתרים נוספים.
ברטון שיווקה את המוצרים שלה באליפות הסנואובורד הלאומית וכך לאט לאט קיבל הספורט לגיטימציה שבניגוד לסקי היה נחשב חדש.
ב-1983 ג'ייק התחתן עם דונה קרפנטר שלימים נהייתה בכירה בחברת ברטון.
בשנת 1985 הוא פתח את החטיבה האירופאית של ברטון בעיר אינסברוק באוסטריה.
ב-1986 ברטון הקימה מפיץ באוסטרליה וב-1992 המפעל עבר למיקום הנוכחי שלו בברלינטון, ורמונט.
משנת 2008 החלו ברטון למכור גם גלשנים.
משנת 2003, ברטון אפשרה לחברות מסחר אינטרנטיות למכור את מוצריהם ברשת כחלק מההבנה שנתח חשוב מהשוק נמצא ברשת ולא כדאי להם לאבד לקוחות.
בחנויות ברטון מוכרים גם מספר מוצרים של מותגים אחרים לתת מענה לנישות מסוימות, למשל: Anon Optics (שמתמחות במשקפות סנואובורד), RED (שמתמחות בקסדות ומגיני גוף), Analog (ביגוד) ו-Gravis (הנעלה).
קווי הייצור של ברטון מחולקים לארבעה קווים בהתאם לסוג הגלישה.
Freeride להרים גדולים, Freestyle לגלישה מגוונת, פארק – לגלישה בסנואופארקים ו-Half-pipe ו-Carving לגלישה בצד ההר ומחירי הבורדים נעים בין 330 ל-1,500 דולר.
ברטון בנתה את מפעל הסנואובורד הראשון והיא נחשבת היום למותג הסנואובורד הגדול בעולם ולה עשר חברות בנות.
מוצרי החברה משווקים ב-4,348 חנויות, מתוכן 1,536 ממוקמות בארצות הברית.
בשנת 2010 הודיעה ברטון שהיא תפסיק לייצר בוורמונט ותעבור לייצור באוסטריה עקב עלויות רבות ביחס למכירות.
בשנת 2013, העריכה דונה קרפנטר, שברטון מחזיקה ב-30 - 40 אחוז משוק הסנואובורד העולמי, והנתח שלה מתחלק כך: השוק האמריקאי - 35 אחוז, האירופי 30 אחוז ויפן וקנדה רוב השאר.
על מנת למשוך ספורטאים ולחשוף את המותג, ברטון נותנת חסות לספורטאים מקצוענים ואירועי ספורט.
ברטון נחשבת לחלוצה טכנולוגית בתחום הסנואובורד עם מספר פטנטים רשומים על שמה.
בשנת 2008 השיקה ברטון, ביינדינגס מסוג Extra Sensory Technology) EST) שבמקום ביינד בעל בסיס קשיח ישנה רפידה משככת זעזועים המתחברת לבורד ומגשרת על ה"שטח מת" בין הגולש לבורד.
Burton Channel Plugs, בו ישנה מסילה התופסת את מקומן של ההברגות ומאפשרת מרחב כוונון גדול יותר.
Step On Bindings, ביינדינגז המאפשרים חיבור לנעלים בקליק אחד בדומה למגלשי סקי וללא קשירה מסורבלת.
ברטיל גוטהרד אולין (בשוודית: Bertil Gotthard Ohlin; 23 באפריל 1899 – 3 באוגוסט 1979) היה כלכלן ופוליטיקאי שוודי, שייסד את התאוריה המודרנית של דינמיקת המסחר.
בשנת 1977 חלק את פרס מדעי הכלכלה לזכרו של אלפרד נובל עם ג'יימס מיד בזכות עבודתו בנושא מסחר בין-אזורי ובינלאומי שפרסם בשנת 1933. אולין ייסד יחד עם הכלכלן השוודי אלי הקשר, תאוריה בנושא מסחר בינלאומי שנודעה בשם מודל הקשר-אולין, שזיכתה אותו במוניטין עולמי.
ברטיל אולין נולד בשנת 1899 ב-23 באפריל בעיירה קליפאן, שבשוודיה.
אולין למד באוניברסיטת לונד ובאוניברסיטת סטוקהולם בהנחיית הכלכלן אלי הקשר.
במהלך לימודיו פיתח עניין במסחר בין-לאומי והציג תזה על תיאורית המסחר ב-1922. אולין למד לתקופה באוניברסיטת הרווארד ובאוניברסיטת אוקספורד, שם הושפע על ידי פרנק טאוסיג וג'ון ויליאמס.
ב-1924 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת סטוקהולם ושנה מאוחר יותר החל לעבוד כפרופסור באוניברסיטת קופנהגן.
ב-1930 המשיך את עבודתו של אלי הקשר כפרופסור באוניברסיטת סטוקהולם.
בתקופה זו, אולין נכנס למחלוקת עם ג'ון מיינרד קינס, שטען כי גרמניה צריכה לשלם שילומים לאחר מלחמת העולם הראשונה, בניגוד לאולין שראה שילומים אלו כקניית כוח בין-לאומית ולא יותר.
ב-1936, קינס שינה את דעתו והסכים עם גישתו של אולין.
המחלוקת תרמה בהמשך לפיתוח תאוריות מודרניות על שילומים בין-לאומיים חד צדדיים.
אולין כיהן כראש המפלגה הליברלית של שוודיה בין 1944 ל-1967. הוא היה חבר בריקסדאג בין 1938 ל-1970. כיהן כשר המסחר בממשלת שוודיה במהלך מלחמת העולם השנייה (1944-1945) וכנשיא המועצה הנורדית בשנים 1959 ו-1964.
נפטר ב-3 באוגוסט 1979 בואלאדלן בשוודיה.
ב-1933, אולין פרסם עבודה בנושא מסחר בין-אזורי ובין-לאומי שזיכתה אותו במוניטין עולמי, בה הוא שילב גישות מתזת הדוקטורט שלו עם עבודה קודמת של אלי הקשר.
כחבר בבית הספר לכלכלה של סטוקהולם, אולין גם פיתח דרך תאורטית לטפל במדיניות מאקרואקונומית מבסיס שנבנה על ידי קנוט ויקסל.
מחקרו על החשיבות של ביקוש כולל הקדים מחקר מאוחר יותר על ידי קינס.
אולין ייסד תיאורית מסחר בינלאומי הידועה כיום כמודל הקשר-אולין.
לפי מודל זה, מסחר בין מדינות מתרחש ביחס בין כמויות ההון וכוח העבודה היחסיות של אותן מדינות.
במדינות עם כמות הון מרובה יש נטייה למשכורות גבוהות יותר, ולכן מוצרים שדורשים כמות מרובה של כוח עבודה יקרים יותר לייצור מקומי.
לעומת זאת, מוצרים שדורשים יותר הון זולים יותר לייצור מקומי.
לכן, מדינות בעלות כמות מרובה של הון ייצאו מוצרים הדורשים יותר הון, וייבאו מוצרים הדורשים יותר כוח עבודה עם הרווחים מהייצוא.
מדינות בעלות כמות מרובה של כוח עבודה יעשו את ההפך, וייצאו מוצרים הדורשים יותר כוח עבודה, תוך ייבוא מוצרים הדורשים יותר הון.
היחס בין כמות ההון לכמות כוח העבודה במדינה שונה בין שתי המדינות.
אחד מהמוצרים דורש יותר כוח עבודה והשני דורש יותר הון, או להפך.
כוח העבודה וההון לא עוברים בין שתי המדינות.
העלויות של העברת המוצרים בין שתי המדינות לא קיימות או מוזנחות.
צורכי התושבים של שתי המדינות שווים.
התאוריה אינה תלויה בכמויות ההון וכוח העבודה, אלא בכמויות לכל עובד, מה שמאפשר למדינות קטנות לסחור עם מדינות גדולות על ידי התמחות בייצור מוצרים שדורשים את המרכיבים שקיימים אצל המדינה הקטנה יותר מאשר אצל המדינות שסוחרות אתה.
ההנחה המרכזית היא שהון וכוח עבודה לא נמצאים בכמויות שוות בשתי המדינות.
הדבר מוביל להתמחות וריכוז בתחום ייצור או במוצר מסוים, מה שתורם לרווחה הכלכלית של שתי המדינות.
ככל שההבדל גדול יותר בין שתי המדינות, הרווח מהתמחות בתחום מסוים עולה עבור שתיהן.
וסילי לאונטיף ערך מחקר על התאוריה במטרה להפריך אותה.
הוא ציין שלארצות הברית יש כמות רבה של הון, לכן היא אמורה לייצא מוצרים שדורשים כמות רבה של הון ולייבא מוצרים שדורשים כמות רבה של כוח עבודה, אך הוא מצא שארצות הברית ייצאה מוצרים שדרשו יותר כוח עבודה מהמוצרים שהיא ייבאה.
ממצא זה ידוע בתור פרדוקס לאונטיף.
מסחר בין-אזורי ובין-לאומי - ספר בהוצאת אוניברסיטת הרווארד המסביר על מודל הקשר-אולין, הספר פורסם ב-1933.
בעיית ייצוב התעסוקה- פורסם ב-1949. הספר מורכב מאוסף של הרצאות שאולין העביר, של עמותת יוליוס באר באוניברסיטת קולומביה, ושל צ'יצ'לה באוניברסיטת אוקספורד.
כמה חוסרים בתאוריות של קשרים כלכליים בינלאומיים
התהליך והשלבים של השפל הכלכלי העולמי - דיווח שנכתב על ידי אולין על השפל הכלכלי העולמי, שהוצג בפני חבר הלאומים בשנת 1931.
כמה הערות על תאוריית סטוקהולם על חסכון והשקעות
בשנת 1977 זכה בפרס נובל לכלכלה אותו חלק עם ג'יימס מיד, בזכות תרומה פורצת דרך של שניהם לתאוריה בנושא מסחר בינלאומי ומעבר הון בינלאומי.
סיכום אוניברסיטאי על הפרסום של ברטיל אולין בנושא מודל הקשר-אולין
ברטוש ברשינסקי (בפולנית: Bartosz Bereszyński; נולד ב-12 ביולי 1992) הוא כדורגלן פולני המשחק בעמדת המגן ימני בפלרמו ובנבחרת פולין.