tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאוזוליאום רוטשילד הוא מאוזוליאום עגול, בעל כיפה, שנבנה בשנת 1866 על ידי פרדיננד ג'יימס פון רוטשילד עבור אשתו המנוחה אוולינה דה רוטשילד שמתה בלידה בגיל 27. האדריכל היה מתיו דיגבי וויאט.
הוא מעוצב משיש בסגנון נאו-רנסאנס.
סר דייוויד סלומונס (1797–1873), דמות מובילה במאבק במאה ה-19 לאמנצפציה ליהודי בריטניה.
הוא היה השריף היהודי הראשון של הסיטי של לונדון ולורד ראש העיר של לונדון.
פיליפ סלומונס (1796–1867), איש כספים ושריף גבוה של סאסקס.
בבית הקברות יש חמישה קברי מלחמה משירות חבר העמים, ארבעה ממלחמת העולם הראשונה ואחד ממלחמת העולם השנייה.
כאן קבורים גם חייל גרמני (שבוי) ושני אסירים גרמנים שנאסרו במלחמת העולם השנייה.
בית הקברות היהודי הוא ציור שמן על בד מאת צייר הנוף ההולנדי יאקוב ואן רויסדאל, הנמצא כיום במכון דטרויט לאמנויות .
תוך תיאור בית הקברות בית חיים, הממוקם בדרום אמסטרדם, בעיירה אודרקרק אן דה אמסטל.
בית חיים שימש מקום מנוחה לדמויות בולטות מקרב הקהילה היהודית-פורטוגזית הגדולה של אמסטרדם במאה ה-17. מצבות הקברים מנציחות את מנהיגי הקהילה היהודית-פורטוגזית שזה עתה הגיעה.
אלמנטים מרכזיים בציור שונים מהנוף המציאותי של אודרקרק, שכן רויסדאל ביצע התאמות לשם השגת מטרות קומפוזיציוניות ואלגוריות.
הממדיו הפיזיים של הציור כפולים מאלו של ציורי נוף טיפוסיים מן המאה ה-17. לאחר שנרשם לראשונה באנגליה בשנת 1835, הציור נעלם מהצגה ציבורית במשך שנים רבות, בטרם הופיע מחדש במספר מכירות פומביות בלונדון ובברלין.
בשנת 1926 רכש את הציור מכון דטרויט לאמנויות, לאחר שזה נתרם על ידי יוליוס ה' האאס לזכר אחיו.
יאקוב ואן רויסדאל יצר שתי גרסאות של בית הקברות היהודי, בשנים 1653 ו-1655, בהיותו באמצע שנות העשרים לחייו, על פי החוקר אריך סימון.
בשתי הגרסאות מציג רויסדאל את בית הקברות כגרסה נופית של ציור ואניטאס.
ציורי ואניטס עוסקים בדרך כלל בטבע דומם או בסצנות ז'אנר, שבהן מופיעים גולגולות, ספרים, פרחים ונרות כסמלים למעבר הזמן ולארעיות הקיום האנושי.
באופן דומה, רויסדאל השתמש בקברים נטושים, בכנסיות חרבות, בעננים סוערים, בעצים מתים, בשמיים משתנים ובמים זורמים כדי לסמל מוות וחולשת הדברים הארציים.
יעקב רוזנברג וסיימור סלייב תיארו את "בית הקברות היהודי" כ"נוף מחנך מוסרית...
שנצבע מתוך תוכנית אלגורית מכוונת".
יסודות הבניין המרכזי נבלעים בעלווה הצומחת מתוך עצים רקובים בקדמת הציור.
ברקע בולטים סמלים נוספים של מוות.
פלג המים הזורם במרץ על פני אבנים גדולות תחת קשת שבורה עשוי לסמל את הזמן החולף במהירות של חיי האדם.
קורות האור החודרות מבעד לעננים הסוערים עשויות להתכתב עם מושג התקווה.
העמוד הזקוף אך השבור – כאן מופיע כחצי גליל – מסמל ככל הנראה מוות.
מעבר להיותו תזכורת לאי-הנמנעות של המוות (ממנטו מורי), הציור עשוי להציע גם מוטיבים של תקווה והתחדשות: זרימת המים מסמלת את מחזוריות החיים, בעוד העץ המת הכורע מעליהם מדגיש את נוכחות המוות.
טבע משתקם ומחדש אזורים נטושים, ככל שהם נבלעים בהדרגה ביער המתפשט.
הקשת בענן בציור – שלרוב נתפסה כסמל לתקווה ולהבטחה אלוהית עשויה לרמז כאן על "גשר לשמיים".
הועלתה גם סברה כי הקשת מסמלת חידוש החיים, ומתכתבת עם מסר תאולוגי: לפי המסורת היהודית, תחיית המתים תהיה הסימן הראשון לבוא המשיח.
מסר זה היה עשוי להיות מוכר לקהילה הפורטוגזית-ספרדית, שהמתינה לאירוע זה מבין כותלי בית חיים.
ייתכן שהמשמעות הזו נוספה לציור לפי בקשת מזמין כלשהו, אולם אין תיעוד המעיד על קיומו של פטרון שהזמין את העבודה.
רויסדאל תיאר בציוריו מצבות שראה בעת ביקורו בבית חיים.
על פי החוקר מיכאל זל, "רויסדאל מתמקד בפינה של בית הקברות, ומבודד ארבע מן המצבות העתיקות, הייחודיות והבולטות ביותר של יהדות ספרד".
הן מסמנות את קבריהם של המתיישבים הפורטוגזים הראשונים באמסטרדם – רבים מהם הגיעו ממשפחות בעלות ממון ותוארי אצולה.
אחת המצבות הבולטות בציור היא מצבתו של הרופא אליהו מונטאלטו, ששימש רופא בחצרה של מארי דה מדיצ'י.
לאחר מותו ב-1616 הועברו עצמותיו לאודרקרק לקבורה.
הכתובת שעל המצבה חקוקה באותיות עבריות, ושמו מאוית כשיר אקרוסטיכוני.
בשתי גרסאות הציור, מוארת מצבתו של מונטאלטו באור מרוכז, כמעין קרן אור שמימית.
עיצוב המצבה מזכיר מצבות מאזור הלבנט ואינו אופייני להולנד.
שמו הפרטי של מונטלטו מאוית בשיר אקרוסטיכון על הלוח האחורי האנכי.
מצבה נוספת מתארת את מקום מנוחתו של החכם יצחק עוזיאל, ששימש כרב הקהילה הספרדית בין השנים 1617–1622 ונודע כמומחה ללשון העברית.
בשל יוקרתו, נקבע כי מצבתו לא תישא כתובת כלל, שכן עצם גדלה תעיד על מעמדו.
לצד עוזיאל, מימין, נמצאת המצבה הגדולה ביותר בקבוצה – זו של אברהם ישראל מנדס, מתומכי הקהילה הפורטוגזית-יהודית השלישית.
גוש האבן המרשים מעוטר בסמל משפחת מנדס.
קברו של אברהם פרנקו מנדס הזקן (Melchior Franco Mendez) מופיע בפינה השמאלית של הציור, מופרד מהשאר בזרם מים ובגשר עץ שנשבר.
רויסדאל בחר להציבו בקצה התמונה, אף על פי שבמציאות מוקם לצד הקברים האחרים.
בקדמת המצבה מופיע עמוד שבור – אלמנט שייתכן כי נפל משכבת האבן שכיסתה את קבריהם של מנדס ושלושה מבני משפחתו.
בית הקברות בית חיים שוכן בדרום אמסטרדם, ליד נהר האמסטל.
החוקר דוד אנריקה דה קסטרו היה הראשון לזהות את הקברים בציור כמצבות מבית הקברות באודרקרק.
האתר משך גם אמנים אחרים, ובהם רמברנדט, שהתפעל מיופיו של הצריח בכנסיית אודרקרק.
יהודים פורטוגזים התיישבו באמסטרדם החל מסוף המאה ה-16, לאחר שגורשו מספרד בעקבות גזירות האינקוויזיציה.
מאז ייסודו ב-1614 שימש בית הקברות בית חיים כמקום קבורה לפליטי האינקוויזיציה, והוא נחשב לסמל חירותם הדתית של היהודים באמסטרדם.
קבר אברהם ישראל מנדז, הממוקם לימין קברו של עוזיאל, הוא הגדול ביותר בקבוצה.
המצבה מתאפיינת בגובהה המרשים ובפשטות הגאומטרית שלה.
מנדז כיהן כאחד ממושלי הקהילה הפורטוגזית-יהודית השלישית, וכתובת הזיכרון על מצבתו מתארת אותו כ"מכובד מאוד".
על אחד מצדי הגוש מופיע סמל משפחת מנדז, אם כי הוא כמעט בלתי קריא ואינו מתואר בפירוט בציור.
קבר אפל עם עמוד חצי-גלילי שהוקם על גבי הקברים בפינה השמאלית הרחוקה של הציור, מופרד משאר הקברים על ידי נחל שוצף ועץ שבור שנפל כמו גשר.
הקבר מוקדש לאברהם פרנקו מנדס "הזקן" (בפורטוגזית: "o Velho").
(הוא היה ידוע גם בשם Abraham Franco O.
בציור, רויסדאל מיקם את קבר האבן השחור בקצה השמאלי, מעבר לנחל, אף על פי שבמציאות הוא היה ממוקם מול שלושת הקברים האחרים בבית החיים.
נראה כי רויסדאל בחר למקם אותו כך משיקולי קומפוזיציה וצבעוניות.
מבטו של הצופה מובל אל הקבר בעקבות קווי המתאר של העץ המת, עד שהוא מגיע לקברו של מנדס.
נראה שלקבר זה יש חשיבות מיוחדת, שכן רויסדאל חתם על העמוד החצי-שוכב שהונח על גבי קברו.
עמוד זה נחשב לעמוד שקישט בעבר את ראש לוח האבן שכיסה את קבריהם של מנדס וליו ושלושה מבני משפחתו, וחיבר ביניהם.
לוח האבן נסדק בסביבות 1676, והעמוד נפל והפך לגלוי מעל פני הקרקע.
רויסדאל תיעד זאת בציוריו והדפסיו, אף כי הציב את העמוד בצד הנגדי מהמציאות.
בקומפוזיציה של רויסדאל מופיע עמוד עץ שבבית העלמין האמיתי תפקד כשלט—באחת הרישומים של טיילרס הוא מופיע כשלט דרכים, בציור שבדטרויט הוא מוצג כגדם עץ, ובגרסה שבדרזדן הוא כלל אינו מופיע.
עמוד זה עמד בקרבת קברו של יעקב פריירה, אשר עצמו היה לוח שיש שטוח המופיע הן בציורים והן ברישום.
קברו של פריירה עוטר במדליון ובו שלט אצולה.
הוא בחר במיקום זה עבור קברו בשל קרבתו לשלושת הקברים האחרים.
הן הקבר והן השלט נוצרו יותר מחצי מאה לפני מותו.
ליד קברים בולטים אלו שוכן מקום קבורה נוסף לאדם רם-מעלה, דון שמואל פלאצ'ה.
פלאצ'ה הגיע לאמסטרדם כשגרירו של מולאי סידאן, מלך מרוקו.
בבית החיים, קברו בפועל מורכב מלוח אבן המעוטר בשלט אצולה הכולל אריה ועטרה, לצד כתובות עבריות המתארות את מעמדו והישגיו הבולטים.
בציור של רויסדאל מופיע הקבר בנפרד מהשלושה האחרים, והוא מוצב מעבר לנחל, בצדו השמאלי של הציור.
קצהו התחתון של הקבר נמצא במים, ובמקום שלט האצולה המפורט המעטר את קברו במציאות, מופיע בציור רק סימון דמוי האות "Y".
חוקרים מסוימים פירשו זאת כרמיזה של רויסדאל להכרחיותו של המוות, וכי ללא תלות במעמדו או עושרו של אדם, אין מפלט מן הקץ.
במרכז הציור ניצבים שני קברים לבנים, כשלצידם מופיעות שלוש דמויות מתאבלים—משפחה יהודית הכוללת אב, אם וילד, הלבושים שחורים.
השתקפותם נראית ברקע הרחוק של הציור על גבי מכסי שתי פירמידות מוארכות.
הקברים זוהו בידי החוקר זוורטס, בהתבסס על הכתובות הפורטוגזיות, כשייכים לרפאל חזקיה אתיאס ולרעייתו רחל.
בדרום אמסטרדם שוכן הכפר אודרקרק אן דה אמסטל, שם נמצא בית הקברות היהודי "בית החיים" על גדת נהר האמסטל, והוא משמש כנושא ציורו של יאקוב ואן רויסדאל.
דוד אנריקה דה קסטרו היה הראשון לזהות את קבר השיש בציור דרזדן עם בית העלמין הפורטוגזי-יהודי באודרקרק.
באתר ביקרו גם אמנים נוספים, כולל רמברנדט, שהתרשם מיופיו הייחודי של צריח הכנסייה באודרקרק, עם עיטוריו דמויי הכפתורים.
פריץ לוגט זיהה את המבנה בציור דיו ועט של רמברנדט.
יאקוב ואן רויסדאל ביצע סקיצות באזור בשלב מוקדם של הקריירה שלו.
בעת ביקורו באודרקרק, הוא עדיין התגורר עם אביו בעיר הולדתו הארלם.
באותה תקופה, אודרקרק הייתה בעלת קהילה יהודית קטנה, אך הארלם הייתה העיר הראשונה בהולנד שאפשרה ליהודים לקיים את דתם בגלוי.
לאחר נפילת גרנדה בשנת 1492, קיבלו המלכים פרדיננד ואיזבלה סמכות מלאה לאינקוויזיציה, מה שהוביל לגירוש יהודים מספרד ולהגעת פליטים פורטוגזים-יהודים לאמסטרדם בסביבות שנת 1590. רבים מהם חזרו ליהדותם לאחר שנאלצו לחיות כקתולים באיבריה במשך דורות.
מאז הקמתו בשנת 1614, השנה בה ניתן ליהודים חופש דתי רשמי, שימש בית העלמין היהודי באודרקרק מקום קבורה לפליטים ספרדים ופורטוגזים שברחו מן האינקוויזיציה, וסימל את חירותם הדתית באמסטרדם.
אלמנטים רבים בציור אינם משקפים את המראה האמיתי של אודרקרק, כולל חורבות הכנסייה: לא היה בשטח טירה או כנסייה, ולא מבנה עץ קטן, גבעות או נחלים שוצפים—את כל אלו רויסדאל המציא.
החוקרת סבטלנה אלפרס מציינת "שינויים רדיקליים שחוללו באתר ...
הקרובים, בהקשר זה, לייצוגו הדמיוני של ביצות".
רק המצבות בבית החיים תואמות את הציור.
חורבות טירת אגמונד אן דן חוף תועדו בגרסת דרזדן של הציור, ובגרסה מדטרויט מופיעים שרידיה הרומנסקיים של מנזר אגמונד בינן, סמוך לאלקמאר, אשר נהרס במהלך המרד ההולנדי נגד ספרד כ-80 שנה לפני ציורו של רויסדאל.
אמנים הולנדיים השתמשו באתרים ייצוגיים, דוגמת חורבות, טחנות רוח ונופי ערים, להבעת פטריוטיות הולנדית.
בסטודיו שלו בהארלם, שילב רויסדאל אלמנטים נופיים נוספים כדי להעניק לציור קומפוזיציה וסמליות מוגברת.
מאפיינים אלה נמצאים בסקיצות שעשה יעקב ואן רויסדאל במקומות אחרים, אך אינן מופיעות בנוף אודרקרק.
היסטוריית הבעלות הידועה על הציור מתחילה רק ב-1739, והבעלים המקורי אינו ידוע.
אין מידע ברור אם הוזמן בהזמנה אישית, אך יש השערות כי צויר עבור בן משפחתו של מונטלטו, שכן קברו מוצג בו באופן בולט ומואר.
ב-22 בספטמבר 1783 נמכר הציור במכירתו הפומבית של פיטר לוקט באמסטרדם, ולאחר מכן הופיע במכירות בפריז בשנים 1790 ו-1802. סביב 1815 נרכש מפריז על ידי בנקאי בשם הויבנס, שהעבירו לאנגליה.
לאחר שלוש מכירות נוספות, הציור עבר לאוסף מקינטוש בשנת 1828 ונרשם בקטלוג ב-1835. לאחר מכן נעלם מהציבור, עד שהתגלו עקבותיו בלונדון בשנות ה-20 של המאה ה-20. בשנת 1925 הוצג בתערוכה של אמנים ישנים במוזיאון בודה בברלין.
ב-1926 נתרם למכון האומנות של דטרויט על ידי מר יוליוס ה.
האס לזכר אחיו, ד"ר ארנסט וו.
קיימת גרסה נוספת של הציור בדרזדן, אשר לפי הערכות נוצרה לאחר ציור דטרויט.
ציור דרזדן מציג מכחול קליל יותר, מבנה ברור ומוקפד יותר, ופרספקטיבה מודגשת.
בהשוואה אליו, ציור דטרויט מציג דמויות טבעיות יותר, צבעים בהירים יותר, וקווים חדים.
אין מידע אם הוזמן ומי היו בעליו הראשונים.
עם זאת, קברו של מונטלאטו מואר ומודגש בשתי הגרסאות, מה שמוביל להשערה כי רויסדאל קיבל עליו הזמנה.
לחלופין, ייתכן שהיה מעוניין בחקר היבטים דרמטיים בנוף.
שני הציורים, כנראה מ-1653–1655, מייצגים את אותם שלושה קברים עיקריים, אך ההבדלים ניכרים בקומפוזיציה ובזרימת הנוף.
ציור נוסף, ככל הנראה גרסת פאנל, הוזכר במכירה פומבית ברוטרדם ב-1855, אך מקומו כיום אינו ידוע.
במוזיאון טיילרס שבהארלם מצויים שני רישומים של בית הקברות, המתעדים נאמנה את המצבות ללא דמויות, והם נחתמו בידי רויסדאל.
רישומים אלו הפכו מוכרים בשנות ה-1670, כשהם שוכפלו בידי החרט אברהם בלוטלינג והופיעו בהדפסי רומיין דה הוגה על בית הקברות באודרקרק.
"טבעות: חמש תשוקות באמנות עולמית", המוזיאון הגבוה לאמנות, אטלנטה, ג'ורג'יה, 4 ביולי 1996–29 בספטמבר 1996.
"תהילת תור הזהב", רייקסמוזיאום, אמסטרדם, 15 באפריל 17–2000 בספטמבר 2000.
"רמברנדט ותור הזהב: נקודות עיקריות ממכון דטרויט לאמנויות", מכון דטרויט לאמנויות ומרכז פריסט לאמנויות חזותיות, נאשוויל, טנסי, 1 בפברואר 19–2013 במאי 2013.
בית הקברות היהודי בחלב (מכונה גם בית העלמין ארם צובא) הוא בית קברות בחלב ששימש את קהילת יהודי חלב שבסוריה ('ארם צובא') במשך מאות שנים.
בשונה מבתי קברות דומים לו, שכללו חלקת רבנים, בחלב היה נהוג לקבור את רבני העיר במתחם נפרד לגמרי מבית הקברות, במערת הצדיקים שבכותל בית הכנסת המרכזי של חלב.
בין השנים תרס"ט–תרפ"ז (1907–1927), תכננו השלטונות לפנות את בית הקברות לצורכי בינוי, כפי שנעשה בבתי הקברות הערביים שבחלב, אך התוכנית התבטלה בעקבות פעילות שתדלנות של הרב חזקיה שבתי, ששימש בתקופה זו בתפקיד חכם באשי בחלב.
הרב שבתי עצמו עלה לארץ ישראל מאוחר יותר ומילא בה תפקידים רבניים שונים, ונקבר בבית הקברות בסנהדריה.
הרב דוד ציון לניאדו התבסס על נתונים רבים מבית הקברות בספרו על רבני חלב, 'לקדושים אשר בארץ'.
הרב שאול (שחוד) מזרב, ששימש שליח מתנדב בבית העלמין היהודי בחלב, כתב רשימת נפטרים ותאריכי קבורה בבית הקברות בין השנים 1916–1957. לאחר פטירתו הרשימה נמסרה למרכז העולמי למורשת יהדות ארם צובא ופורסמה על ידו.
בית הקברות היהודי באתונה הוא אתר היסטורי־דתי, השוכן בפינה הדרום־מערבית של בית הקברות הראשון של אתונה.
הוא משתרע על שטח של כ־2,000 מ"ר, והוא מוקף בחומה ושער נפרד.
כיום האתר סגור לציבור ומשמש בעיקר כמקום עלייה לרגל.
הקהילה היהודית באתונה שגשגה עד 1890. היא כללה יהודים שהגיעו עם המלך אוטו, יהודים רומניוטים וספרדים, כמו גם יהודים מכרתים, מסלוניקי, מיואנינה ומכלקידה.
בית הקברות התרחב בין 1884 ל־1919 בזכות ראשי העיר דימיטריוס סואוצוס וספירוס מרקוריס.
הוא התרחב שוב ב־1916 וב־1920 הודות לתרומת רכוש מאברהם קונסטנטיניס ואנסטסיוס פאפו.
במאי 2018 חדרו אלמונים לבית הקברות היהודי באתונה והרסו תשעה לוחות שיש לזכר נפטרים.
מינוס מוסיס, נשיא הקהילה היהודית באתונה, תיאר את המעשה כוונדליזם מתוכנן ומאורגן, וקרא לממשלה לגנותו.
לקהילה היהודית באתונה בית קברות נוסף בניקאיה, פרבר של אתונה, שנכנס לשימוש לאחר מלחמת העולם השנייה.
גם בית קברות זה הותקף בשנת 2010 במעשה ונדליזם אנטישמי.
מצבות רבות מעוטרות במגן דוד ובשמות חרוטים בעברית.
קישוטים בצורת עלי דקל (Palmette) ועמודים חרוטים, מאפיינים אדריכליים נפוצים, מופיעים במצבות יהודיות ובמצבות בחלק האורתודוקסי של בית הקברות.
בית הקברות הוא סמל לזיכרון השואה.
יום הזיכרון ליהודי יוון, קורבנות השואה, מצוין ב־27 בינואר.
באתונה מתקיימים טקסים בחצר בית הכנסת, ובשנת 2010 הוצב שם פסל זיכרון לזכרם של הנספים.
הפסל הוצב באתר שבו נאספו יהודי אתונה לפני גירושם בשנת 1944.
בית הקברות היהודי באתונה הוא מקום קבורתם של אישים רבים מחיי הקהילה היהודית בעיר.
בין הקבורים שם קרולוס רוטשילד, אסקנזי ויוסורום (ישורון); אזור סמוך למונסטיראקי אף נקרא על שם משפחת יוסורום.
שם קבור גם יוסף אליה (או יוסף קפוליה), אינטלקטואל, משורר וחבר בתנועת הפועלים מיואנינה.
ב־1931, לאחר שחלה בקדחת טיפוס, הובא לאתונה ונקבר בבית הקברות הישן.
בית הקברות היהודי בז'וליניה הוקם בתחילת המאה ה-18 ומשתרע על שטח של 0.7 דונם.
לאחר השואה והחורבן במלחמת העולם השנייה שרדו כעשרים מצבות.
העתיקות שנותרו מתוארכות לתחילת המאה ה-20. בשנת 1991 נוקה שטח בית הקברות וגודר, והמצבות ששרדו הונחו על כנים מבטון.
בנוסף, הוקמה אבן זיכרון בצורת מצבה.
בית הקברות היהודי בבזל הוא בית קברות יהודי בבזל, שווייץ, נחנך באוגוסט 1903. בית הקברות שוכן במערב העיר, ברחוב תאודור הרצל, בסמוך לגבול הצרפתי.
בית הקברות הורחב מספר פעמים ובשנת 1969 הוקם בו אולם קבורה.
יש בו מקום לכ-4,800 קברים והוא בבעלות קהילת יהודי בזל ומנוהל על ידה.
עד 1903 נקברו בני הקהילה בבית הקברות היהודי באלזס, צרפת.
בימי הביניים היו בתי קברות יהודיים בבזל.
הראשון הוזכר בשטר מכירה למנזר סנט פיטר בשנת 1264 וישנן מצבות ששרדו ומעידות על כך.
הוא שכן בין מנזר גנדנטל Kloster Gnadental (Basel)) לשעבר, לבין כיכר פטר (Petersplatz) הנוכחית.
בית הקברות נהרס בשנת 1348 במהלך פוגרום נגד היהודים והמצבות ננבזזו ושימשו כחומר בנייה, חלקן נראו מאוחר יותר בחומת העיר וכאבני סף בפתחי בתים.
הקהילה היהודית הקימה בית קברות שני בשנת 1394 מחוץ לשער Spitalschürentor לשעבר, בערך ברחוב (הנוכחי) Hirschgässlein, אך הוא פעל רק עד 1397, שכן היהודים נאלצו לעזוב את העיר, עקב האשמות בגרימת מגפות והרעלת בארות.
מבית קברו זה לא נמצאו שרידים כלשהם.
בית הקברות היהודי באנדינגן הוא בית הקברות היהודי העתיק והגדול ביותר בשווייץ, הממוקם בעמק סורב שבקנטון ארגאו.
בית הקברות רשום במאגר השווייצרי של נכסי תרבות בעלי חשיבות לאומית.
לפני ארבע מאות שנה, היהודים שנפטרו בקהילות אנדינגן ונגנאו נקברו בבית קברות ששכן על אי קטן בנהר הריין, המכונה "Judenäule" (בתרגום מילולי: אי היהודים), המצוי כיום בתחומי העיר הגרמנית ולדשוט-טינגן.
האי הוחכר על ידי הקהילה היהודית של רוזנות באדן בשנת 1603. עם זאת, מכיוון שהאי הוצף ונהרס שוב ושוב, בשנת 1750 ביקשו יהודי עמק סורב מה"טאגזאצונג" להקים בית קברות בקרבת קהילותיהם בעמק סורב.
בשנת 1812/1813 נרכש ה"יודנאוילה" על ידי קהילות לנגנאו ואנדינגן "לצמיתות".
האי כמעט ולא שימש כעת כאתר קבורה.
עד אמצע המאה ה-19, נהגה חברה קדישא הקהילתית לבקר בקברים באי פעם בשנה ולטפל בהם.
מאז, המצבות נפלו בהדרגה או נגנבו על ידי תושבי הרשויות הסמוכות למטרות בנייה.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 נותרו על אי הנהר רק שלוש מצבות מהשנים 1690, 1699 ו-1708. בשנת 1954/55 בוצעה הסדרה של הנהר, שרידיהם של יותר מ-80 קברים הוצאו ונקברו מחדש בבית הקברות באנדינגן, והמצבות שהשתמרו (העתיקה שבהן מ-1674) הוקמו שם מחדש.
ההיסטוריה של בית הקברות באנדינגן
הקהילות היהודיות של אנדינגן ולנגנאו הצליחו לרכוש חורש על גבעה קטנה כדי להקים בית קברות, בין שני הכפרים, במחיר של 340 פלורין בשנת 1750. הקברים העתיקים ביותר ממוקמים באזור הדרום-מזרחי של בית הקברות, לכיוון לנגנאו.
בית הקברות הורחב מספר פעמים.
על פי הסכם משנת 1859, שתי חמישיות מבית הקברות שייכות לקהילה הישראלית של לנגנאו, ושלוש חמישיות לקהילה הישראלית של אנדינגן.
ב-1963 נרכשה חלקה חדשה, בשטח של כ-0.49 הקטאר (כ-4.9 דונם), הנמצאת בבעלות "האגודה לשימור בתי הכנסת ובית הקברות אנדינגן-לנגנאו" .
הקברים ערוכים בכיוון צפון–דרום, אך לא ידוע מדוע הכיוון שונה מזה שבבתי קברות יהודיים אחרים.
גברים ונשים נקברו בשורות נפרדות.
בסך הכול, קבורים בבית הקברות יותר מ-2,700 איש.
בחלק העתיק ביותר של בית הקברות, ממש ליד הכביש, המצבות אחידות ועשויות בצורה הבסיסית של מצבות מסורתיות.
רובן היו עשויות מאבן החול המקומית, ואלו של המשפחות האמידות יותר מאבן גיר הקונכיות.
החל מאמצע המאה ה-19 נעשה שימוש גובר בשיש, ובנוסף לכתובות המצבה הרגילות בעברית, הופיעו גם כתובות בגרמנית באותיות לטיניות.
המצבות יוצרו יותר ויותר באדריכלות נאו-קלאסית ונאו-גותית, ונעשה שימוש גם בעמודים שבורים עבור צעירים שנפטרו ובאובליסקים.
מאז אמצע שנות ה-40, שוב נעשה שימוש במצבות פשוטות ואחידות, בהתאם לרוח התקופה.
הכתובות הוגבלו גם הן למינימום ההכרחי ובוצעו בחלקן בעברית.
מורשת תרבותית בעלת חשיבות לאומית
בהחלטת המועצה הממשלתית של קנטון ארגאו, החל מ-13 בדצמבר 1963 בית הקברות נמצא תחת הגנה.
בית הקברות רשום במאגר הרכוש התרבותי השווייצרי בעל משמעות לאומית ואזורית כאתר מסוג A (דרגה לאומית) בעל חשיבות לאומית.
בית הקברות היהודי של שידלוב (בפולנית: Cmentarz żydowski w Szydłowie) היה בית קברות של יהודי שידלוב בדרום פולין.
הוא הוקם בשנת 1470. הוא נמצא קרוב לנחל צייקונץ, בצד הימני של הדרך המובילה משידלוב לחמיילניק.
בית הקברות נהרס בימי מלחמת העולם השנייה.
ההלווייה האחרונה התקיימה בו בשנת 1942. כעת שטחו מכוסה פרדסים ושדות פרטיים.
מצבות ששרדו ממנו מוצגות בבית הכנסת של שידלוב.
ייתכן שיש עדיין שרידי מצבות גם בשטח בית הקברות לשעבר.
בית הקברות היהודי הישן בברלין ממוקם ברובע מיטה, בגרוסה המבורגר שטראסה, (26 große Hamburger Straße), סמוך למיקומו ההיסטורי של שער שפנדאו.
בית הקברות שימש את הקהילה היהודית משנת 1672 ועד 1827, אם כי קבורה המשיכה עד סוף המאה ה-19, אז הקיפו כבר מבני מגורים את המתחם.
בשנת 1671 התיר פרידריך וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג את התיישבותן של חמישים משפחות יהודיות בברלין.
מיד לאחר מכן רכש יהודי בשם מנדל ריס שישה דונם עבור בית קברות שישמש את יהודי הקהילה.
במקום נקברו כ-2,800 יהודים, בהם משה מנדלסון, דניאל איציג, פייטל היינה אפרים ומרכוס הרץ ועוד.
הקבורה במקום נמשכה עד מיצויו המלא בסביבות 1880, אז נפתח בית הקברות היהודי בווייסנזה.
בשנת 1844 הוקם בצד בית הקברות בית אבות יהודי שפעל עד 1942, אז הפך לבית מעצר של הגסטפו.
בתקופה הנאצית נהרסו מצבות בית הקברות באופן שיטתי ועצמות הנפטרים פוזרו.
חלק מהשטח שימש כמגרש בית המעצר הסמוך ובימי מלחמת העולם השנייה האחרונים נכרו בו קברות אחים להרוגים גרמנים.
לפי דברי יוהנס טוכל, ראש אתר ההנצחה להתנגדות הגרמנית לעיתון בילד באוקטובר 2013, בין הנקברים בקברי האחים טמונה גם גופתו של מפקד הגסטאפו היינריך מילר.
ב-1948 הושב בית קברות לידי הקהילה היהודית.
ב-1970 הוקם בשטח חלקו הדרומי גן ציבורי.
חלק מהמצבות העתיקות ביותר ובהן זו של מנדלסון שוקמו והוסבו לשלטי זיכרון בשטח הגן.
באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 הוצבה בפתח בית הקברות אנדרטה "לזכר קורבנות הברבריות הפשיסטית" המורכבת מ-13 פסלי ברונזה של נשים, מאת הפסל ויל לאמרט שנועדה במקור לפתח מחנה הריכוז ראוונסבריק.
בשנים 2007-2008 שוקמו שרידי בית הקברות.
נקבעו בשטחו שלטי הסבר, ניטעה צמחייה והותקן מתקן לנטילת ידיים.
כן הוסדרו שער כניסה וגדר מיוחדת המקיפה את המתחם.
ב-24 בספטמבר 2008 נערך טקס חנוכת אתר הנצחת בית הקברות.
בית הקברות היהודי של קטוביץ שבפולין, הוקם בשנת 1868 והכניסה אליו נמצאת ברחוב Kozielska מספר 16.
האנשים שמתו לפני 1868 נקברו בבית הקברות היהודי במיסלוביצה.
באותה שנה, קנתה הקהילה היהודית בקטוביץ 3 דונם של קרקע לצורך הקמת בית קברות בעבור 480 טאלרים מהאיכר הפולני יוזף לודנובסקי (Jozef Ludnowski).
השטח שנבחר לבית הקברות היה בצדה המערבי של הדרך למיקולוב, ובינו לבין העיר הפרידה מסילת הרכבת למיסלוביצה.
מיקום זה נבחר כיוון שאנשים חשבו שהעיר לא תתפתח לאותו כיוון ושמסילת הרכבת מהווה את גבולה הסופי.
טקס חנוכת בית הקברות נערך ב-9 בספטמבר 1868 בהשתתפות הרב רוזנטל מביטום.
הקבורה הראשונה בבית הקברות החדש נערכה ב-20 באוקטובר 1869, בלווייתו של קארל מונצר בן ה-4. ב-2 בפברואר 1870 נקבר לראשונה אדם מבוגר, מאיר כץ.
ב-1868 נבנה חדר טהרה ולוויות, מפואר בבית הקברות, בו היו חדרי החברה קדישא וחדר אבלות.
ב-1870 הבניין נבנה מחדש והורחב.
משפחת קרבס (Krebs) הייתה אחראית על שמירת בית העלמין במצב טוב וגם על רישומי הארכיון .
לוויות רבות נערכו בהשתתפותה של מקהלת בית הכנסת הגדול.
ב-1870 נבנתה מדרכת אספלט שעברה בין המשעולים בבית הקברות.
שטח בית הקברות הורחב במרוצת הזמן פעמיים, בשנת 1927 ולאחר מלחמת העולם השנייה בשנת 1945. בית הקברות מוקף חומה ומשתרע על שטח של 1.1 הקטאר.
בבית הקברות נמצאים בין היתר קברים מפוארים של 3 דורות ממשפחות חשובות לפיתוח העיר קטוביץ, במיוחד משפחות גולדשטיין, גרונפלד ושאלשה (Schalscha), כמו גם רב העיר קטוביץ, יעקב כהן.
כמה מהקברים מעוטרים בפאר וחלקם מעוצבים בסגנון המזכיר מבנים רומיים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, קברים רבים נהרסו או ניזוקו על ידי הגרמנים.
לאחר המלחמה, הוקמה בחלק של בית הקברות שהוקם במאה ה-20 אנדרטה לזכר השואה.
בבית הקברות ישנם בין 1,400 ל-1,500 קברים מתוכם נשתמרו 947 מצבות.
בית העלמין ברחוב קוזילסקה-Kozielska הוא מקום קבורה פעיל של הקהילה היהודית, לאורך כל השנים מאז הקמתו.
בית העלמין נמצא בהשגחת קרן אור חיים, משנת 2006 הקרן דואגת לביצוע עבודות ניקיון ותיעוד בבית העלמין.
בסתיו 2009 הושלם השלב המרכזי של עבודות השיפוץ במתחם.
בניין חברת קדישא המשופץ, מיועד להיות משרדי הקרן בעיר.
בית קברות היהודי נרשם ב־29 באוקטובר 1990 במרשם האנדרטאות הפולני תחת מספר A / 1414/90.
בשנת 2014, לבקשת מוזיאון POLIN להיסטוריה של יהודי פולין, הכינה הקרן לתיעוד בתי קברות יהודיים רשימה של המצבות המכילות נתונים אישיים של הנפטרים ותצלומי מצבות.
הפרויקט יושם בזכות התמיכה שהוענקה מאיסלנד, ליכטנשטיין ונורווגיה מכספי האיחוד האירופי (EEA) (פרויקט "מורשת תרבות יהודית", רכיב "שכנים - עדים.
בית הקברות היהודי בקרנובט (בבולגרית: Еврейскo гробища на Карнобат) הוא בית קברות יהודי השוכן בפאתי העיר קרנובט בדרום מזרח בולגריה ונחשב לגדול ולקדום מבין בתי העלמין היהודיים באזור בולגריה.
במקום מצויים שרידיהן של כ-2,000 מצבות כאשר הקדומה מהן תוארכה ל-1610.
יהודים התגוררו בקרנובט ככל הנראה מראשית המאה ה-17, אם כי הקמתה של קהילה ממוסדת מיוחסת להגירתם של יהודים מקונסטנטינופול ומאדירנה אשר התיישבו בקרנובט בשלהי המאה-17 וייסדו קהילה יהודית ספרדית.
בית הקברות הוקם בשלהי המאה ה-16 או בתחילת המאה ה-17. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 ערך ההיסטוריון ד"ר צבי קרן מחקר במקום, שכלל ניקוי וזיהוי מצבות.
זוהו, תועדו וצולמו כ-800 מצבות.
הממצאים העידו על קהילה בעלת מעמד כלכלי איתן.
שתי המצבות הקדומות ביותר שאותרו היו מ-1610 והמצבות המאוחרות ביותר הן משלהי שנות ה-30 של המאה ה-20.
בית העלמין בקרנובט הוא הגדול והקדום מבין בתי הקברות היהודיים באזור בולגריה וממוקם בפאתי קרנובט כ-5 קילומטרים דרומית ממרכזה, על מדרון של גבעה הממוקמת בסמוך לשכונת הפרברים "גאלאטה".
בסך הכל מצויות במקום כ-2,000 מצבות.
בשטח פזורות מאות מצבות חלקן שבורות, חלקן מכוסות צמחייה וחלקן במצב סביר.
בית העלמין אינו מתוחזק והאזור משמש כר מרעה לבקר, צאן וחזירים.
מזג האוויר הגשום הוביל לסחף של מצבות ולנזק לקברים.
חלק מהמצבות הן דמויות סרקופג.
מקצת מהמצבות היו עשויות שיש ומעוטרות, אך לאורך השנים נבזז השיש מבית העלמין על ידי מקומיים ולאתר נגרם נזק כבד.
הכיתוב על המצבות הוא בעברית ובלאדינו.
בבית עלמין זה נקברו יהודים מקהילות סמוכות כגון מאייטוס ומבורגס.
בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (בהונגרית: Kozma utcai izraelita temető) נפתח בשנת 1893, ליד בית העלמין הציבורי החדש ברובע העשֹירי של בודפשט.
הוא קיבל את שמו על פי הכניסה אליו מרחוב קוזמה.
בתי העלמין הישנים היו מלאים, ונדרשה הקמת בית קברות יהודי מרכזי.
כך נוצר בית הקברות היהודי הגדול ביותר בהונגריה.
עד כה מהווה בית הקברות ברחוב קוזמה את מקום מנוחתם האחרון של כ-300,000 נפטרים.
בית ההלוויות הלבן נבנה בשנת 1891 על בסיס התוכניות של וילמוש פרוינד.
כניסתו המעוטרת באריות היא פרי יצירתו של הפסל המפורסם אלאיוש שטרובל.
חדרי ההלוויות של הגברים והנשים נפרדים.
ההלוויות הראשונות החלו עם העברת מספר גדול של שרידים שנשלחו מבית הקברות בדרך ואצי.
בשנת 1927 הופרדה חלקה מיוחדת עבור החרדים בבית הקברות הכללי החדש ברחוב גראנאטוש.
האנדרטה לזכר מות קדושי השואה בבית הקברות עוצבה לאחר מלחמת העולם השנייה על ידי אלפרד האיוש, האלוף האולימפי היהודי הראשון של הונגריה (שחיה-1896).
עד שנות ה-70 של המאה ה-20 הותרה בבית הקברות רק קבורה מסורתית בארונות קבורה, אבל אז הורה "המשרד הממלכתי לדתות" להנהלת בית הקברות לאפשר קבורה גם של יהודים שלא חפצו בקבורה דתית, אך ביקשו להביאם למנוחת עולם בבית הקברות היהודי.
בעקבות תלונה, נפתחה בנובמבר 2011 חקירה סמויה בנוגע לניהול הכספים של בית הקברות ולגבי מעשי שחיתות סביב טקסי הקבורה (כגון קבורות ששולמו כולן או חלקן בצורה לא רשומה ולא מדווחת).
ב-1 בדצמבר אותה שנה, נערך חיפוש במשרדי הקהילה היהודית בבודפשט ובבית העלמין.
בחיפוש נמצאו ונתפסו ספרי ניהול חשבונות כפולים (אחד מקורי ואחד עבור דיווח לשלטונות) ונמצאו גם מסמכים שהעידו על מעילה בכספים.
בית הקברות היהודי בפלובדיב (בבולגרית: Еврейскo гробища на Пловдив) הוא בית קברות יהודי השוכן בעיר פלובדיב בדרום בולגריה.
קהילה יהודית מתקיימת ברציפות בפלובדיב מהמאה ה-12 ועד ימינו.
ב-1930 הגיעה הקהילה לשיא גודלה, מנתה 6,675 נפשות, והייתה השנייה בגודלה מבין קהילות יהדות בולגריה לאחר הבירה סופיה.
בית הקברות היהודי הישן שכן בסמוך לשכונה היהודית "אורטה מיזאר".
לאחר מלחמת העולם הראשונה נהרס בית הקברות הישן לצורך פיתוח עירוני ולא ניתן עוד לאתר את שרידיו.
ב-1920 נחנך בית הקברות היהודי החדש אשר שוכן בשדרות מריה לואיזה שבעיר.
מספר רב של מצבות הועברו מבית הקברות הישן לבית הקברות החדש.
לאחר העלייה ההמונית למדינת ישראל קטן משמעותית מספר בני הקהילה והשימוש בבית הקברות הצטמצם בהדרגה.
החל מראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 קוברים בני הקהילה את מתיהם בחלקה היהודית של בית העלמין הכללי של פלובדיב.
ב-1947 אותרו בבית העלמין היהודי מצבות מהמאה ה-18 והועלה השערה שהקדומה במצבות שאותרה הייתה מהמאה ה-15. ב-1994 ביקר במקום ההיסטוריון ד"ר צבי קרן בראש משלחת חוקרים.
המצבה הקדומה שאותרה הייתה מ-1810 ונלקחה לשימוש משני כאבן מדרכה.
עוד עלה מהביקור, כי מצבות נוספות נלקחו מבית העלמין לשימוש משני בעיר.
ב-2014 אותרו 2,600 מצבות בבית העלמין שהכיתוב עליהן היה בעברית ובבולגרית.
המצבות הקדומות היו מתקופת המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
עוד נמצא כי כ-200 מצבות נבזזו לשימוש משני.
בשטח בית העלמין התגוררו מספר משפחות של בני רומה.
האתר פונה, נבנתה גדר אבן המקיפה אותו, הוא נעול ומתוחזק על ידי ארגון "שלום" שהוא ארגון הגג של יהודי בולגריה.
בית הקברות היהודי בסטארה זאגורה (בבולגרית: Еврейскo гробища на Стара Загора) היה בית קברות יהודי אשר שכן בפאתי העיר סטארה זאגורה במרכז בולגריה.
בית העלמין הוקם ככל הנראה במהלך המאה ה-18 ונהרס ב-1970. כ-40 מצבות מבית הקברות ניצלו מהריסה בזכות פעולותיו של מנהל מוזיאון ההיסטוריה של העיר, והן הובאו והונחו בחצר המוזיאון והגן הציבורי הסמוך.
קהילה מאורגנת מתועדת בעיר בתחילת המאה ה-17. ב-1835, לאחר חורבן העיר אדירנה בשריפה הגיעו משפחות רבות לסטארה זאגורה והתיישבו בה.
עם התרופפות שליטת העות'מאנים באזור החלו התנכלויות רבות ליהודים, מצד תושבי העיר ונציגי השלטון המקומי.
בראשית המאה ה-20 נכללה הקהילה ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בבולגריה ומנתה כ-600 נפשות.
ב-1939 טרום מלחמת העולם השנייה נמנו בעיר כ-1,000 יהודים.
ב-15 ביוני 1943, גורשו יהודים מהעיר לערי השדה והכפרים הסמוכים והורשו לחזור רק לאחר שחרור בולגריה על ידי הצבא האדום.
במהלך העלייה ההמונית לישראל עלו אליה מרבית יהודי העיר.
ב-1949 התגוררו בסטארה זאגורה 110 יהודים.
בראשית המאה ה-21 נמנו בעיר כמה עשרות יהודים.
בית הקברות הוקם ככל הנראה במהלך המאה ה-18 בפאתי העיר, והקבורה בו נמשכה עד 1950, מועד בו הסתיים גל העלייה לישראל.
בשנה זו הופקע ונהרס חלק משטח בית הקברות לצורך הקמת מתחם תחנת הרכבת של סטארה זאגורה.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 נמשכו בהדרגה פעולות ההריסה עד להשלמתן ב-1970.
מנהל מוזיאון ההיסטוריה של העיר הצליח להציל כ-40 מצבות, חלקן דמויות סרקופג אשר הכיתוב עליהן היה בעברית ובלאדינו.
המצבות הונחו בחצר המוזיאון והפארק העירוני הסמוך.
אחת המצבות שזוהתה הייתה של הרב דוד קריספין, אשר כיהן כרב הראשי של הקהילה בראשית המאה ה-19. עוד זוהו מצבות מהמאה ה-18.
בית הקברות היהודי בפראג-ז'יז'קוב היה בית הקברות ששימש את קהילת יהודי פראג מן המחצית השנייה של המאה ה-17 עם סגירתו של בית הקברות היהודי העתיק בפראג ועד לסוף המאה ה-19, אז עברה הקהילה להשתמש בבית הקברות היהודי החדש בעיר.
רוב שטחו ההיסטורי של בית הקברות נהרס, ונותרה בו רק חלקה קטנה ובה קברי האליטה היהודית המקומית, עשירי העיר, פרנסי הקהילה ורבניה.
מאז 1964 מוגדר בית הקברות כמונומנט תרבותי של הרפובליקה הצ'כית .
הצורך בבית קברות שיחליף את בית הקברות היהודי העתיק בפראג שמקומות הקבורה הפנויים שבו הלכו ואזלו במחצית המאה ה-17, הביא להקמת בית קברות חדש בפאתי העיר, באזור ז'יזקוב (פראג 3).
בפועל החלו לקבור בבית הקברות החדש בימי המגפה בפראג בשנת 1680, מגפה שפרצה בעיר והמיתה רבים בגטו היהודי שבה.
במשך חודשי המגפה נטמנו בבית הקברות החדש כ-3,000 יהודים מהאזור היהודי בפראג.
חללים רבים נקברו במקום במהלך המגפה הגדולה בשנים 1713–1714, בתקופת מלחמת הירושה האוסטרית בשנים 1742–1743 ובתקופת גירוש פראג בשנים 1747–1750. לאחר שבתקופה הראשונה של פעילותו נקברו בו בעיקר בקבורה המונית אחרי מקרי אסון כמו אלו שתוארו, החלה במקום גם קבורה רגילה.
ב-1877 אסר צו של הקיסר יוזף השני "קבורה בבתי קברות ישנים במרכז העיר מטעמי היגיינה", ובית הקברות בז'יז'קוב היה לבית הקברות המרכזי של יהודי פראג.
צו אחר של הקיסר חייב כיתוב דו-לשוני על המצבות, ולכן רבות מהמצבות בבית קברות זה, בניגוד לקודמו העתיק, נושאות כיתוב כפול, עברי וגרמני.
בית הקברות הורחב פעמיים, ב-1787 וב-1855, ובכך היה לבית הקברות היהודי הגדול ביותר, כפליים מגודלו של בית הקברות היהודי העתיק בפראג.
עיריית ז'יז'קוב אסרה את הקבורה במקום בשנת 1884, ועד סוף יוני 1890, שאז פסקה בפועל הקבורה במקום, נקברו בבית הקברות כ-37,800 איש.
ב-1960 הרסו הרשויות המקומיות חלק גדול מחומת בית הקברות, המצבות כוסו בעפר, ושלושה רבעים משטח בית הקברות הפכו לגן ציבורי – גני מאהלר.
רק החלק העתיק ביותר של בית הקברות ובו חלקות הקבורה היוקרתיות של שועי העיר ורבניה השתמר.
לטענת רבה הראשי של בוהמיה, ברוך פרקש, נעשו העבודות במקום בתיאום מלא עם הקהילה היהודית, שביקשה לשמר את מצבות האישים הידועים במקום, שלחלקם נבנו מצבות חדשות.
בשנים 1985 עד 1992 נהרס עוד חלק מבית הקברות לצורך בנייתו של מגדל הטלוויזיה ז'יז'קוב, השנוי במחלוקת מבחינה ארכיטקטונית.
ב-1999 שופץ בית הקברות וניהולו נמסר לידי הקהילה היהודית בפראג.
הוא נפתח לקהל הרחב בסוף שנת 2001.
בין יהודי פראג הידועים הקבורים בבית הקברות בפראג-ז'יז'קוב ומצבותיהם השתמרו:
רבי יחזקאל לנדא - ה"נודע ביהודה"
רבי שמואל לנדא - בנו של הנודע ביהודה וראש בית הדין בפראג
רבי אלעזר פלקלס - תלמידו של הנודע ביהודה וראש בית הדין בפראג
הרופא יונה מיכל ייטלס ובניו: רבי ברוך ייטלס ויצחק ייטלס
דוד פודיבראד - סופר ומתעד קורותיו של בית הקברות היהודי העתיק בפראג
רבי שלמה יהודה רפפורט (שי"ר) - אב"ד ורב בפראג
מלבדם נקברו בבית הקברות לאורך כל תקופת פעילותו, עשרות אלפי יהודי פראג, רבים מהם רבנים ואישים ידועי שם שמקום קבורתם לא ידוע כיום.
בית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני (בהונגרית: Salgótarjáni Utcai Zsidó Temető) נמצא בבודפשט ברובע השמיני.
הוא מוקף בחומת אבן גבוהה וצורתו טרפזי לא רגולרי.
הוא גובל מצפון וממערב בבית הקברות דרך פיומאי, מדרום ברחוב שלגוטאריאני וממזרח באזורי תעשייה.
שער הכניסה נבנה בשנת 1908 תוכנן על ידי האדריכל היהודי בלה לַיְיטָה (לייסטרדורפר).
מצפון לכניסה נמצא בית הלוויות הטקסי, שתוכנן גם הוא על ידי לייטה.
לאורך הקיר המערבי של בית הקברות ממוקמים מבני קבורה מפוארים (מאוזוליאום) משפחתיים וקברים גדולים.
בית הקברות הוקם בשנת 1874 על ידי הפרדה וגידור של קטע בגודל 65 דונם מבית העלמין קרפשי.
בית קברות זה ברחוב שלגוטאריאני נועד לשחרר את בית הקברות היהודי בדרך ואצי (Váci út) ורחוב להל (Lehel utca).
עם זאת, הקברים הרבים שצמחו בשטח במהירות, אילצו את הקהילה היהודית בבודפשט משנות העשרים של המאה ה-20 לקבור את מתיה בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה שהיה הרבה יותר גדול.
אחרי מלחמת העולם השנייה התקיימו רק לוויות בודדות בבית העלמין ברחוב שלגוטאריאני, אך הדמויות הבולטות ביותר של הקהילה היהודית בפשט נקברו בזמנו כאן: מור וורמן (1832-1892), פיליפ וודיאנר (1820-1899), דוד קאופמן (1820-1899) 1852–1899), התעשיין מנפרד וייס (1857–1922), הצייר אדולף פניאש (1867–1945) ואחרים.
בסוף שנות החמישים נסגר בית הקברות לגמרי.
במהלך העשורים שלאחר מכן הרסו ושדדו ונדלים את בית הקברות.
כיפת בית ההלוויות קרסה במהלך שנות השבעים, ומבנים רבים הפכו למסוכנים.
בית הקברות נסגר באופן זמני לשיפוץ על ידי המכון למורשת הלאומית ואיגוד הקהילות היהודיות בהונגריה ב־26 במאי 2016 ונפתח מחדש בסוף אוקטובר אותה שנה, לאחר שנוקו השבילים העיקריים.
בית הקברות היהודי החדש בלודז' (במקורות ישנים מכונה גם בית הקברות במרישין) הוא אחד מבתי הקברות היהודים הגדולים בעולם.
הוא שוכן ברחוב ברצקה בשכונת בלוטי בעיר ומשתרע על שטח של כ-440 דונם.
בית הקברות כולל בין 180,000 ל-230,000 קברים מסומנים כמו גם קברים של קורבנות גטו לודז' והשואה.
בית הקברות הוקם ברחובות ברקה וזמיינה בצפון מזרח העיר ובעקבות הקמתו בשנת 1892 היה זה בית הקברות היהודי הגדול ביותר באירופה.
ההחלטה על הצורך בבית קברות חדש עבור העיר התקבלה כאשר תושבי השכונות הסמוכות סירבו לאפשר הרחבת בית הקברות הישן ברחוב ווסולה, שהכיל למעלה מ -3,000 קברים.
תעשיין ואיש עסקים בעל השפעה, ישראל פוזננסקי, תרם את 10.5 דונם הראשונים לקראת הקמת בית הקברות.
התפרצות מגפת כולרה בשנת 1892 אילצה את שלטונות הצאריים של פולין הקונגרסאית לאשר את הבנייה.
לפיכך, האנשים הראשונים שנקברו במקום בחורף 1892 היו כ-700 נפגעי כולרה.
בשנת 1893 נקברו בבית העלמין החדש 1,139 גברים ונשים.
בית הטהרה מומן על ידי מינה דוברז'ינסקה קונסצטאט בשנת 1896 והושלם בשנת 1898. בשנת 1900 רכש אלברט קוקייה דונמים נוספים של שטח והרחיב מאוד את בית הקברות.
במהלך תקופה זו נבנו כמה בתים לעובדי בית קברות ובית כנסת מעץ.
מלחמת העולם הראשונה הביאה הרס קשה, ומצבות רבות נפגעו קשה.
השיפוץ של בית הקברות נתמך כלכלית על ידי התעשיינים היהודיים בעיר.
עד שנת 1925 הוחלפה גדר העץ המקורית סביב גבולות בית הקברות על ידי קיר לבנים אדום שעדיין עומד עד היום.
כל המצבות בבית הקברות פונות מזרחה ובמאה ה -19 רובן נצבעו בצבעים שונים.
במקום נקברו גם 613 גופות של צוענים ממחנה הצוענים שפעלו בגטו.
זכר נוסף לשנים הטרגיות של השואה הם הבורות ליד החומה: הם נחפרו בינואר 1945 לקברים של כמה מאות העובדים היהודים האחרונים שנותרו בעיר לאחר חיסול הגטו.
עם זאת, ההוצאה להורג סוכלה על ידי השחרור המהיר של העיר על ידי הכוחות המזוינים של ברית המועצות.
הגישה המעגלית ניתנת על ידי השער מהצד הדרומי בציר של רחוב אברם קוקייר, המהווה הרחבה של רחוב Chryzantem.
גישה להולכי רגל אפשרית ממזרח דרך שער בחומה המשתרעת לאורך רחוב זמייננה.
מבנה היסוד מבוסס על סידור שני צירים במאונך.
הראשון מוביל מהשער הראשי לכיכר מול בית הלוויות.
לצדו היו בעבר מבנים הקשורים לתפקוד בית הקברות.
מתחם זה כלל בית כנסת, בית מגורים לשירות בית הקברות, מגדל מים, ומקווה.
בית הקברות היהודי ברַקוֹּּשְקֶרֶסְטוּר (בהונגרית: Rákoskeresztúri izraelita temető) היה בית קברות ששימש את היישוב הגדול רקושקרסטור (שצורף לעיר בודפשט בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20) ותוחזק על ידי הקהילה היהודית לשעבר ברקושקרסטור.
עם פתיחתו של בית הקברות ברחוב קוזמה הוא הפך למיותר, ולמעשה, כמעט לא קברו בו מאז פתיחת בית הקברות ברחוב קוזמה.
אין נתונים לגבי מועד ייסוד והקמה של בית הקברות; על פי המצבות שעדיין נמצאות במקום, רוב הקבורים נטמנו סביב תחילת המאה ה-20. יש להניח כי לאחר פתיחת בית הקברות ברחוב קוזמה, הועברו לשם כמה קברים או לא השתמשו במלוא גודלו של בית הקברות, כיוון שהשטח המגודר ריק ברובו.
בית הקברות ממוקם על מגרש פינתי בין סמטה להולכי רגל לבין הכביש הסואן של רובע 17 דרך פריהדי (Ferihegyi), משם הוא נראה בבירור.
הוא די קטן בגודלו ושטחו רק כשלושה ארבעה בתים גדולים.
אף על פי שהאזור הוקף בגדרות וגם את העשבים עוקרים ממנו באופן קבוע, עם זאת האתר מוזנח באופן קיצוני מכיוון שככל הנראה אין שימור או שיפוץ של הקברים והמצבות.
אחוזת הקבר המשפחתית הדומיננטית בבית הקברות היא של איגנץ פוקס, בעל אחוזות באזור.
פוקס רכש חלקות רבות באזור ממשפחה מקומית, שם פיתח את עסקיו.
המקום גדל ליישוב בשם רקושהדי (Rákoshegy).
בית הקברות היה בשימוש בפעם האחרונה בסביבות מלחמת העולם השנייה.
בית הקברות היהודי ברחוב גראנאטוש (בהונגרית: Gránátos utcai izraelita temető) הוא בית הקברות האורתודוקסי היחיד הפועל בבודפשט בשנות ה-2000.
בית הקברות נפתח בשנת 1927 ושטחו נגזר מבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
הכניסה של בית הקברות הייתה מול מסוף הלולאה לשעבר של החשמלית מספר 28 ברחוב גראנאטוש.
מאז שהטרמינל נסגר ב--1995, גדלה צמחייה צפופה מול הכניסה לבית הקברות שהטיפול בה הוזנח וחלקו התחיל לשמש כמזבלה.
הכניסה לבית הקברות אם כן היא רק מסוף הרחוב הקצר היחיד שנפתח מרחוב גראנאטוש, מרחוב צ'וּצ'וֹר.
בית הקברות מוקף גדר ובכניסה אליו ממוקם בית לוויות בן שלוש קומות צבוע בצהוב.
בבית הלוויות חדרים נפרדים לנפטרים גברים ונשים.
בהשוואה לבית הלוויות של בית הקברות ברחוב קוזמה הצמוד, בניין זה הוא פוריטני ומינימליסטי.
המבואה מסוידת בלבן ומוצב בה שלט בעברית.
מנקודה זו ניתן להגיע לחדרי הטהרה של בית ההלוויות של הנשים ושל הגברים, שם מכינים את המתים לקבורה על פי מצוות הדת המחמירות (האורתודוקסים).
הדבר המעניין ביותר בבית הקברות הוא שעל פי מסורת הקבורה לא ניתן לכסות את הקברים.
כיסוי יכול להיבנות רק במקרה של אנשים מפורסמים עם פתרון הדומה לגג אוהל.
בבית קברות זה טמונים כמאה דרי בית האבות ברחוב אלמה שנטבחו שם במהלך מלחמת העולם השנייה, כמו גם רבים ובולטים מהיהדות האורתודוקסית (בעיקרו חרדית) ההונגרית: רבנים, מנהיגים דתיים, ראשי הקהילה היהודית, כגון: מרטין וייס, ינו שיק, מור קוהן, ארמין שכטר, מתיאש וייס.
בית הקברות היהודי ברחוב צֶ'רְס (בהונגרית: Csörsz utcai izraelita temető) הוא בית קברות אורתודוקסי בבודפשט, שנסגר בשנת 1961 ומאז ניתן לבקר בו רק באישור הקהילה.
זהו בית הקברות היהודי העתיק ביותר הקיים בצד בודה, מכיל רק מצבות בכיתוב בעברית ורק תושבי בודפשט הובאו בו למנוחת עולמים.
בית הקברות ממוקם בשטח של כשנים וחצי בנייני מגורים, מוקף כולו, ברובע 12 בבודפשט בסוף רחוב צ'רס בקצה הקרוב יותר לכיכר וילמוש אַפּוֹר.
בצד השני של הרחוב ממש מול נמצא מרכז קהילתי גדול.
לראשונה הוזכר המקום בשנת 1883 כשטח שנתרם לקהילה האורתודוקסית, אך רק משנת 1890 נקברו כאן באופן קבוע.
בהיותו בית קברות אורתודוקסי הוא שמר בקפדנות על אמות המידה הדתיות המחמירות.
כל הקברים פונים מזרחה, והגברים והנשים מופרדים, אם כי כאשר השטח כבר היה כמעט מלא, חלק מקברי הגברים נכללו בחלקת הנשים.
אחד הדברים החשובים בית הקברות הוא שביל חלקת הכוהנים לצד הגדר, לפי ההלכה המחמירה הם לא יבואו במגע עם נקברים אחרים, פרט לבני משפחותיהם.
בעבר היה לחלקת הכוהנים כניסה נפרדת, כדי להרחיקם ככל האפשר מהקברים האחרים.
בתחילה הועברו כאן הקברים והמצבות מבתי הקברות בבודה שפורקו.
אלה הונחו אז רחוק יותר מהכניסה.
רק תושבי בודפשט נקברו ברחוב צ'רס ובכך נשמר חתך מיוחד של היהודים האורתודוקסים הוותיקים של בודפשט.
הרב יעקב קופל רייך שהנהיג את הקהילה האורתודוקסית ההונגרית משנת 1890 ועד מותו בשנת 1929 נטמן כאן למנוחת עולמים.
הלווייתו הייתה מרהיבה וקהל רב ליווה אותו בדרכו האחרונה.
הממשלה ההונגרית שלחה ללוויה יחידת פרשים ופלוגה של המשטרה.
בית הקברות היהודי הישן בסרייבו (בבוסנית: Staro jevrejsko groblje u Sarajevu) הוא בית קברות יהודי השוכן בעיר סרייבו, בירת בוסניה והרצגובינה.
בית העלמין נחנך ב-1630, הוא מהקדומים שנותרו באירופה ופעל עד 1966. ב-2004 הוכרז בית הקברות כאתר מורשת לאומית של בוסניה והרצגובינה.
קיים תיעוד לנוכחות יהודים ספרדים בסרייבו החל מאמצע המאה ה-16. היו אלו סוחרים יהודים שהגיעו מסלוניקי, בתחילה כסוחרים נודדים ובהמשך התיישבו במגורי קבע.
מתעודות עות'מאניות עולה כי ב-1565 התגוררו בסרייבו 15 משפחות יהודיות במגורי קבע באחד מרובעי המוסלמים.
ב-1577 הותר ליהודי העיר לחפור באר ולהקים סביבה שכונת חצר שנקראה "אֶל קוֹרְטִיז'וֹ" (El Cortijo, מלאדינו: החצר).
ב-1623 מונה לראשונה במינוי קבע רב ראשי לקהילה, הרב שמואל ברוך מסלוניקי.
לאחר קונגרס ברלין שחתם את המלחמה העות'מאנית-רוסית (1878-1877) קיבלה האימפריה האוסטרו-הונגרית חסות על חבלי הארץ בוסניה והרצגובינה.
באפריל 1941 נכבשה יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וסרייבו נשלטה על ידי ממשלת הבובות של האוסטאשה.
במהלך שואת יהודי יוגוסלביה נרצחו כ-6,500 מיהודי סרייבו.
לאחר השואה שבה לעיר שארית הפליטה וחידשה את הפעילות הקהילתית.
במהלך מלחמת בוסניה התחולל גל הגירה נוסף של יהודים מסרייבו וב-2007 התגוררו בה כ-700 יהודים.
בית הקברות שוכן מחוץ לעיר על מדרון בשיפולי הר טרבוויץ'.
בראשית המאה ה-21 ניתן היה לאתר בו 3,850 מצבות.
שטחו הנוכחי של בית הקברות הוא 31,160 מ"ר.
ככל הנראה החלה קבורת יהודים בחלק מהשטח עוד במהלך המאה ה-16. בשלהי המאה ה-19 אותרה בבית הקברות מצבה שנקבע כי היא מ-1551. חוקרים מאוחרים לא הצליחו לאתר את המצבה ועדויות נוספות על קבורות מתקופה זו.
עם זאת, לפי רישומי הקהילה נחנך בית הקברות רשמית ב-1630, לאחר שרב הקהילה שמואל ברוך קיבל היתר מהואלי העות'מאני לקבור את נפטרי הקהילה במקום.
בית הקברות שכן סמוך לאתר סטצ'ק שתועד במקום.
מחקרים מאוחרים תיעדו וציינו כי מצבתו של שמואל ברוך עצמו שנפטר ב-1650 היא הקדומה ביותר שניתן לאתר.
בשלהי המאה ה-19 לאחר הקמת הקהילה האשכנזית בסרייבו, הקימה הקהילה בית קברות נפרד בסמוך לבית הקברות הספרדי.
במהלך התקופה האוסטרו-הונגרית נבנתה מסילת ברזל שעברה דרך בית העלמין וניתן להעריך שמחצית משטחו הקדום, בחלק הנמוך יותר של השיפולים, נהרס במהלך הבנייה.
בשלהי שנות ה-20 של המאה ה-20, בעידן הממלכה היוגוסלבית נבנתה סביב בית העלמין גדר אבן וחמישה שערי ברזל הותקנו לאורכה.
סמוך לכניסה הראשית לבית הקברות ניצבת אנדרטה לזכר הנרצחים בשואה.
כן קיימת במקום אנדרטה לזכר החיילים היהודים שנפלו במלחמת העולם הראשונה.
ב-1959 נסגר בית העלמין האשכנזי.
שרידיהם של כ-900 נפטרים הועברו לבית העלמין הספרדי ונקברו בקבר אחים ומעליו מצבה משותפת.
בבית העלמין קיימת גם גניזה שהחלה ב-1916, ומניחים שבמקום נקברו 14 ספרי קודש.
המצבות עד לתקופה היוגוסלבית הן ברובן שונות מאלו שהותקנו מאוחר יותר.
הן מעוגלות, והכיתוב עליהן הוא בעברית ובלאדינו.
הקדומות מהן דמויות סרקופג ורובן אחידות בצורתן ובגודלן.
ב-1966 הוקם בית הקברות הכללי בסרייבו וממועד זה הקבורות של כל העדות התבצעו בחלקות ייעודיות בבית העלמין הכללי.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 התפרקה יוגוסלביה בתהליך אלים אשר במסגרתו פרצה מלחמת בוסניה.
במהלך המלחמה בין 1992–1996 צר צבא רפובליקה סרפסקה על סרייבו והפגיז אותה מעמדות ארטילריה שהוצבו בתוך בית הקברות היהודי.
כמו כן הוצבו במקום עמדות צליפה.
במהלך המצור נגרם לבית הקברות נזק כבד.
בהמשך, מיקשו הכוחות הסרביים את אזור בית העלמין בטרם נסוגו ממנו.
לאחר תום המלחמה הוחל בשיקומו של אתר בית הקברות במספר שלבים.
עד 1998 פונו המוקשים מהאתר, ובהמשך שוקמו היכלי ההתכנסות השונים.
ב-2000 הקציב הקונגרס האמריקאי סכום של מאה אלף דולר אמריקאי לשיקום האתר ובכלל זה מצבות אותן ניתן היה להציל ולשקם.
ב-30 באוגוסט 2004 הוכרז האתר על ידי ממשלת בוסניה והרצגובינה כאתר מורשת לאומית.
ב-2016 הגישה בוסניה והרצגובינה לאונסקו את מועמדות בית הקברות לאתר מורשת עולמית.
בית הקברות היהודי ברודוס הוא בית הקברות, המשמש את יהודי רודוס באי רודוס.
בית הקברות נמצא כ-1.5 ק"מ מדרום לרובע היהודי לה ג'ודריה.
בתחילה שכן מדרום לרובע היהודי לה ג'ודריה, אך בשנות ה-30 של המאה ה-20 הכריחו האיטלקים את היהודים להוציא את הקברים על מנת לבנות פארק מדרום לעיר העתיקה.
בכניסה לבית הקברות מצד שמאל נמצאת בחלקה גבוהה, חלקת הרבנים בה קבורים רבני קהילת רודוס בהם חכם עזרא מלכי, הרב רחמים חיים יהודה ישראל והרב ראובן אליהו ישראל.
ליד החלקה ישנן מצבות עתיקות שנמצאו לאחר העברת בית הקברות היהודי העתיק ברודוס.
מימין לכניסה יש מוזיאון קטן על העברת הקברים.
בבית הקברות יש אנדרטה לזכר יהודי רודוס שנרצחו בשואה.
ישנה אנדרטה נוספת לזכר נעדרי ספינת המעפילים פנצ'ו.
בית הקברות היהודי בשניפישוק (בליטאית: Šnipiškės, שניפישקס) הוא בית הקברות היהודי העתיק והגדול ביותר בבירת ליטא, וילנה.
רובו נהרס בתקופת השלטון הסובייטי.
בשניפישוק התקיימה קהילה יהודית גדולה במשך מאות שנים, ולה בית כנסת גדול.
בית הקברות בשניפישוק החל לשמש לקבורה ב, בשטח שעומד כיום במרכז וילנה, לגדת הנהר נריס.
בשנת 1817 תכנן ממשל הצאר הרוסי להפסיק את הקבורה בבית העלמין, אך הוא לא נסגר בפועל עד 1831. בבית הקברות בשניפישוק עמד קברו המקורי של הגאון מווילנה שהועבר ברבות השנים לבית הקברות היהודי החדש בווילנה הסמוך לששקינה .
תחת השלטון הסובייטי, בין השנים 1949–1950 נהרס בית הקברות כמעט לחלוטין לשם הקמת אצטדיון ז'לגיריס הניצב כעת על מקומו.
אבני המצבות פורקו, ושימשו להקמת פארקים ומבני ציבור, קווי המתאר של האותיות העבריות מבצבצים עדיין גם על אבני מדרכה בווילנה.
רוב השטח שוטח ועמד ריק לצד האצטדיון.
בשנת 1971 הוקם "ארמון הספורט הסובייטי" (כיום "ארמון וילנה לקונצרטים וספורט" ) במרכז שטח בית הקברות.
ב-8 באפריל 2008 הוכרז המקום כאתר מוגן, בתור אנדרטה.
המאבק על תוכנית הבינוי החדשה
באוגוסט 2015 הודח רבה הראשי של ליטא הרב חיים בורשטיין בידי הקהילה היהודית לאחר שהצהיר בפומבי על התנגדותו לתוכנית להסבת ארמון הקונצרטים והספורט למרכז כנסים מודרני, תוכנית שתצריך חפירות בשטח בית הקברות ההיסטורי.
בשנים 2016–2017 התארגנה עצומה שנשלחה לממשלת ליטא בחתימת 38,000 איש מצאצאי יהודי ליטא החיים במדינות אחרות (בהן: ישראל וארצות הברית).
בדצמבר 2019 הוכרזו תוכניות חדשות למרכז הכנסים המודרני שיחליף את זה הנוכחי, התוכניות אושרו על ידי הקהילה היהודית בליטא וגם על ידי הוועד להצלת בתי עלמין באירופה, הפועל מלונדון.
הסכמה זו נתקלה בביקורת חריפה של ועידת רבני אירופה, הוועידה פרסמה גילוי דעת הלכתי לפיו הוועד להצלת בתי עלמין באירופה פועל שלא בסמכות ואינו מוכן לקבל את עמדת רוב הפוסקים.
50,000 חתימות נאספו נגד התוכנית, וצאצא של אנשים שנקברו בבית הקברות שניפישוק תבע את בעלי המקום בבית המשפט המחוזי בווילנה בבקשה למתן צו להפסקת העבודות, בהמשך הצטרפו לתביעה כמאה צאצאים נוספים.
בית דין צדק בני ברק דן בנושא והוציא פסק דין האוסר את העבודות במקום במתווה שהוצע, לפסק דין זה צירפו את חתימותיהם הרב גרשון אדלשטיין והרב חיים קניבסקי.
בעקבות המכתב, הצטרפו חברי מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בארצות הברית, לרבני התאחדות הרבנים דאמריקה וקנדה ורבני ה-OU וחתמו על מכתב לממשלת ארצות הברית בבקשה להתערב מול ממשלת ליטא בעצירת התכנית מחשש שייפגעו קברים רבים שנמצאים מתחת לפני השטח.
בפועל נמשכות העבודות במקום נכון לספטמבר 2020.
בית הקברות היהודי בקיוסטנדיל (בבולגרית: Еврейскo гробища на Кюстендил) הוא בית קברות יהודי, השוכן בעיר קיוסטנדיל במערב בולגריה.
קהילה יהודית התקיימה בקיוסטנדיל מהמאה ה-16 ועד אמצע המאה ה-20. בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 הגיעה הקהילה לשיא גודלה ומנתה כ-2,700 נפשות.
בראשית שנות ה-20 של המאה ה-21 התגוררו בעיר כמה עשרות יהודים, אך לא הייתה קהילה מאורגנת.
בית הקברות היהודי הישן שהוקם במאה ה-16, פעל עד 1894 ונהרס לטובת פיתוח עירוני והקמת שכונות מגורים.
מבית עלמין זה לא נותר שריד.
בית הקברות "החדש" הוקם ב-1900 ושוכן קילומטר וחצי ממרכז העיר.
שטחו 1.9 הקטר ופזורות בו כ-600 מצבות.
בית העלמין לא מגודר, הוא חולל מספר רב של פעמים ומצבות נבזזו ממנו לשימוש משני.
ב-1994 פרעו בבית העלמין לאומנים בולגרים, ניתצו כ-80 אחוזים מהמצבות ועל חלקן ציירו צלבי קרס.
משטרת בולגריה לא הצליחה לשים את ידה על הפורעים.
לאחר האירועים נטל הסניף המקומי של ארגון שלום שהוא ארגון הגג של יהודי בולגריה, את האחריות לתחזוקת המקום.
עם זאת, ניסיונות לשקם את בית הקברות לא יצאו אל הפועל בשל העלויות הגבוהות.
בית הקברות היהודי בצ'רנוביץ הוא בית קברות, שנוסד בצ'רנוביץ ב-1866.
בית הקברות נחנך ב-1866, לאחר שזה החליף בית עלמין יהודי ישן יותר, שנחנך ב-1770. עד שנת 2008 היה בית הקברות מוזנח והצומח בו גדל פרא.
בשנת 2008 החלו פעולות שיקום לא רשמיות בבית הקברות על ידי שתי קבוצות מאוקראינה ומגרמניה, בנוסף התארגנה קבוצה מבין הצאצאים של הקבורים בבית הקברות במטרה לשקם אותו.
בין הקבורים בבית הקברות ראש העיר לשעבר אדוארד רייס, הסופר אליעזר שטיינברג וחבר הפרלמנט האוסטרי בנו שטראוכר.
בית הקברות היהודי ברוסאו הוא בית קברות שנמצא ברובע אלזרגרונד (ה־9) ברחוב זהגאסה seegasse בעיר וינה, אוסטריה.
זהו בית הקברות השמור העתיק ביותר בווינה.
יהודי וינה נקברו בו בין השנים 1540–1783.
בית הקברות ממוקם בפרבר רוֹסַאוּ של הרובע התשיעי של וינה, ומכסה שטח של כ-2,000 מ"ר.
כיום, בית הקברות נמצא בחצר בית אבות הנמצא ברחוב סיגאסה (Seegasse), ששימש בעבר את הקהילה היהודית כבית חולים סגור לחולים מדבקים.
בשנת 1629 קראו לרחוב: "רחוב קטן עם בית קברות יהודי" (Gassel allwo der Juden Grabstätte).
בשנת 1778 הרחוב נקרא "רחוב היהודים" (Judengasse).
בשנת 1862 שונה שם הרחוב לשמו הנוכחי סיגאסה (Seegasse), רחוב האגם, על שם בריכת דגים שהייתה באזור.
בית הקברות נבנה במאה ה-16 ושימש כבית הקברות של הקהילה היהודית כמעט 250 שנה.
בשנת 1670 (ה'ת"ל) התרחש גירוש ווינה על ידי לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שילמו בני הסוחר היהודי קופל פרנקל, ר' ישראל סג"ל פרנקל ואחיו ר' דוד יצחק זעקל וגיסם רבי חגי חנוך סכום של 4,000 זהובים עבור התחייבות העיר להמשיך לקיים את בית הקברות.
בשנת תנ"ו מכרו אותו לשמואל אופנהיימר.
בית הקברות פעל עד לשנת 1783, בה החליט הקיסר יוזף השני שאין לקבור יותר בין חומות העיר, ובית עלמין יהודי חדש הוקם מחוץ לחומות העיר ברובע ורינג (Währing).
בינואר 1941 החליטו הנאצים להרוס את בית הקברות ולבנות עליו מחדש.
קבוצה של יהודים מווינה הבריחו את המצבות לבית הקברות המרכזי בווינה.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 280 מתוך 931 המצבות, הושבו למקומן ושוחזרו, לפי רישומיו של ההיסטוריון ברנרד ואכשטיין מתחילת המאה ה-20. בית הקברות קודש מחדש ב-2 בספטמבר 1984. המצבות כתובות כולן בעברית.
בבית הקברות מצויה אבן שחקוק בראשה "דג", בסמוך לקברו של הרב שמשון ורטהיימר.
האגדה מספרת שזהו קבר של דג, שלאחר שאשה יהודיה באה להכות את ראשו כדי להכינו למאכלי השבת, צעק "שמע ישראל", ורב המקום שיער שמדובר בנשמה גבוהה שהיתה מגולגלת בדג, וציוה לשים לו תכריכים ולקוברו בבית העלמין היהודי.
הרב שבתי שפטל הלוי הורוביץ (ווי העמודים) – רבה של וינה ובנו של השל"ה (נפטר ב-1660).
שמואל אופנהיימר – יהודי החצר של הקיסר לאופולד הראשון (נפטר ב-1703).
הרב שמשון ורטהיימר – רבה של ממלכת הונגריה (נפטר ב-1724).
בית העלמין היהודי של קישינב (ברומנית: Cimitirul evreiesc din Chișinău) שוכן בצפון-מזרח קישינב, באזור בויוקאני, ברחוב מילנו.
זה אחד מבתי העלמין הישנים ביותר של העיר, שמתפקד מ-1887, אך יש בו גם קברים ישנים יותר.
במהלך מלחמת העולם השנייה נגרמו נזקים גדולים בחלק המזרחי של בית העלמין.
ב-1958 חולק בית העלמין לשניים ובאחד החלקים הוקם שוק חקלאי.
בסביבות 1960 פורק החלק המזרחי של בית העלמין, המצבות נופצו ושימשו לבניית גדר עבור החלק המערבי, עבור בתי קברות נוספים ולריצוף שבילי הפארק "אלונלול" הסמוך.
בעבר שטח בית העלמין היה בן 15 הקטרים, אך כעת נותר לו 12 הקטרים וביתר הוקמו שיכונים ומגרשי טניס.
לפי מקורות היסטוריים סובייטיים, נמצאו בבית העלמין היהודי, בקבר שנפתח לאחר השחרור, 837 גופות ירויות, חלקן, על פי הממצאים, נקברו בעודם בחיים עם ידיים כבולות.
העובדות אומתו על ידי חקירה רפואית-משפטית ועל ידי עדי ראייה.
בית הקברות היהודי החדש (בצ'כית: Nový židovský hřbitov) בז'יז'קוב, פראג, צ'כיה, הוקם בשנת 1890 כדי להקל על בעיית במחסור במקומות קבורה בבית הקברות היהודי הישן בז'יז'קוב, ששרידיו סמוכים היום למגדל הטלוויזיה ז'יז'קוב.
הוא גדול פי 10 בערך מבבית הקברות היהודי העתיק בפראג ובו כ-100,000 קברים, ולכן יכול היה לשרת את הקהילה היהודית במשך מאה שלמה.
למרות שלפי המסורת היהודית שרפת גווייה אסורה, בבית הקברות ישנו גם אזור ייעודי במיוחד להטמנת אפרי המתים בכדים, עבור אלה מבני הקהילה שגופתם נשרפה למרות האיסור.
בית הקברות נמצא עד היום בשימוש ומופעל על ידי הקהילה היהודית בפראג.
בית הקברות ידוע באנדרטאות בסגנון האר נובו הרבות שלו, ביניהן, שתי אנדרטאות לבני משפחת פרוץ מעשה ידי יאן קוטרה, האנדרטה לאמן מקס הורב מעשה ידי יאן סטורסה בצורת טווס אבל, ויצירות רבות יוצאות דופן, בסגנון אר נובו של אמנים פחות מוכרים.