tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-29 במרץ 2004 התקבלו המדינות הבלטיות כחברות בנאט"ו, וב-1 במאי 2004 הן התקבלו כחברות באיחוד האירופי.
בשנת 2007 הצטרפו המדינות הבלטיות לאמנת שנגן ובכך בוטלה למעשה ביקורת הדרכונים במעברי הגבולות של המדינות הבלטיות עם שאר המדינות החתומות על אמנת שנגן.
אוסטרליה היא מדינה בעלת שלטון פדרלי המורכב משש מדינות ועשר טריטוריות (שלוש יבשתיות ושבע חיצוניות).
במקורן היו מדינות אוסטרליה מושבות בריטיות נפרדות.
מושבות אלה התאחדו לפדרציה אחת בשנת 1901. הסמכויות השונות הנתונות למדינות מוגנות על ידי חוקת אוסטרליה.
בטריטוריות נתונות הסמכויות לממשל הפדרלי.
בראש כל מדינה עומד מושל הממונה על ידי מלך אוסטרליה, אולם נהוג כי המלך יתייעץ עם ראש השרים של כל מדינה ומדינה בטרם המינוי.
המושלים של הטריטוריות השונות ממונות על ידי המושל הכללי של אוסטרליה.
לטריטוריית הבירה האוסטרלית אין מושל או מנהל, והיא בשליטת המושל הכללי.
לכל מדינה יש פרלמנט דו-ביתי, פרט לקווינסלנד בה בוטל הבית העליון בשנת 1922.
בכל המדינות, למעט אוסטרליה הדרומית וטסמניה, נקרא הבית התחתון "האספה המחוקקת" (Legislative Assembly).
בטסמניה הוא נקרא: "בית האספה" (House of Assembly).
הבית העליון נקרא: "המועצה המחוקקת" (Legislative Council).
לטריטוריות השונות בית מחוקקים אחד (אין בית עליון).
בראש ממשלת המדינה עומד ראש שרים (Premier) הממונה על ידי מושל המדינה.
בדרך כלל ימנה המושל את האדם שמפלגתו זכתה בבחירות במרב הקולות או עומד בראש קואליציה של מפלגות, אולם הוא רשאי למנות גם ראש מפלגה קטנה יותר או כל אדם אחר.
קודי דואר, קידומות טלפון, וקודי קריאה של המדינות והטריטוריות
(ניו סאות ויילס) האי כריסטמס ?
(אוסטרליה המערבית) (אוסטרליה המערבית) איי קוקוס ?
הטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית אין VK0xx (טסמניה) +672 1 איי מקוורי אין
המדיניות הכלכלית החדשה היא החלטת ממשלה שהתקבלה בפברואר 1952 על ידי שר האוצר של ממשלת ישראל, אליעזר קפלן לשינוי המדיניות הכלכלית כדי להחליף את שיטת הקיצוב (הצנע).
בשנת 1951 תקף את המשק משבר כבד - שהחל עוד קודם לכן.
המשבר הביא את המדינה כמעט לסף קריסה.
כדי לנסות להיחלץ ממנו ביקש שר האוצר, אליעזר קפלן, לשנות את המדיניות הכלכלית.
דוד בן-גוריון, דב יוסף וחברים אחרים בממשלה טענו שאין צורך בשינוי וכי מספיק להמשיך לבצע את מדיניות הקיצוב.
לבסוף הביאו הבחירות לכנסת ה-2 שנערכו ביולי 1951 לאימוץ תפיסתו של קפלן.
בבחירות הללו התחזקה מאוד מפלגת הציונים הכלליים, ובכך הבהיר הציבור שהוא אינו מעוניין בהמשך מדיניות הצנע.
קפלן ומשרד האוצר החלו לנקוט מספר צעדים שנועדו לכסות את הגירעון האדיר אליו נכנסה המדינה (ראה המשבר הכלכלי בשנותיה הראשונות של המדינה) ולעזור לה לממן את התקציב ללא הדפסת כסף שתגרור אינפלציה.
עד כה לא הייתה כל הגבלה על עלייה יהודית לארץ בהתאם לחוק השבות.
משנת 1952 ואילך החלו שלטונות המדינה להקפיד על קריטריונים מסוימים לעולים.
ההגבלות בוטלו לאחר זמן קצר מכיוון שהן הפסיקו כמעט לגמרי את זרם העולים.
מכירת איגרות חוב שהנפיקה המדינה בחו"ל.
צעד זה מכונה מלווה העצמאות או מפעל הבונדס.
פנייה לממשלת גרמניה המערבית ופתיחת המשא ומתן על הסכם השילומים.
בקשת סיוע מארצות הברית בתמורה להזדהות עם עמדותיה במלחמה הקרה.
כל הצעדים הללו נועדו לשם הזרמת מט"ח אל המשק ולשם התרת הלחצים האינפלציוניים.
התוכנית כללה, שלושה תחומים עיקריים: המדיניות הפיסקלית, המדיניות המונטרית ושער החליפין שסעיפיהם הוצגו לציבור בנאום של אליעזר קפלן בפברואר 1952 מעל במת הכנסת הנוגעים למחירים, לשער החליפין, לאשראי ולצמצום הוצאות הממשלה.
בתחום הפיסקלי - בתקציב המדינה נקבע שהממשלה לא תמשיך להדפיס כסף לשם מימונו, כפי שהיה עד כה והוא ימומן מכספי מיסים ומהכנסות שוטפות.
תקציבים נוספים ימומנו ממלווה העצמאות, מענקיה של ממשלת ארצות הברית וממלוות מהציבור.
בתחום המוניטרי - מדיניות הניהול של המערכת הכספית הוחלט להפסיק להנפיק שטרי מקרקעין ושטרי אוצר לבנק אפ"ק בתמורה לכסף מזומן, כמו כן הוחלט על ריסון האשראי הבנקאי.
הוטל מעשר (בדמות מלווה חובה חד פעמי) על כל הכסף הנזיל במטרה להוריד את האינפלציה ולעזור לממשלה במימון תפקודה, על אף שלא נכלל בהודעתו המקורית.
בעקבות המשבר הכלכלי בשנותיה הראשונות של המדינה הוחלט על מעבר לשלושה שערי חליפין לסוגי העסקאות במטרה לרכך את עליית המחירים שתלווה את הגבהת שער החליפין.
ביצוע התוכנית - ההשפעה על המשק
ביצוע התוכנית הצריך בראש ובראשונה קיצוץ בתקציב הביטחון שהביא להתפטרותו של הרמטכ"ל - יגאל ידין.
כמו כן נדרשה הרחבתו של מס ההכנסה.
ביצוע התוכנית השפיע על המשק בכמה תחומים:
גידול ביצוא עד לכדי כ־30%.
הגרעון של המדינה צומצם גם הוא בכ־30%.
גידול באבטלה - התוכנית עצרה למעשה את הגידול בתל"ג ועל כן גררה בהכרח אבטלה שהגיעה לשיא ופגעה בעיקר בעולים החדשים.
יש הרואים בכך מסובב עיקרי בהחלטה של רבים מהעולים שעזבו את הארץ.
צעד נוסף אליו הביאה התוכנית הוא העלאות שכר כך שהשכר יותאם לעליית המחירים החדה.
צעד זה העיב במקצת על התוכנית מכיוון שמדובר בהוצאה נוספת בתקופה בה מנסה המדינה לצמצם בהוצאותיה.
העלאת השכר לא אפשרה את הוזלת הוצאות הייצור ועידוד היבוא ובעקבותיה פוחתה הלירה הישראלית ב־80% לעומת הדולר.
בחלוף השנים נודע למדיניות הכלכלית החדשה שם טוב והיא הצטיירה כמדיניות נכונה וחיובית.
לטענת היסטוריונים כלכליים המזוהים כקפיטליסטים הבעיה המרכזית נעוצה בכך שהתוכנית לא שינתה את המאפיינים העמוקים יותר של המשק - כלכלה ריכוזית, חולשת המגזר הפרטי, התערבות שיקולים לא כלכליים, פריון עבודה נמוך ומיעוט השקעות הון מחו"ל.
המדינות הנורדיות הן אזור גאוגרפי ותרבותי בצפון אירופה, המורכב מחמש מדינות ושלוש טריטוריות תלויות, שבהן אוכלוסייה כוללת של כ-27 מיליון נפש (נכון ל-2015).
שפות האם איסלנדית, דנית, נורווגית, פארואזית ושוודית הן כולן שפות גרמאניות (שפות גרמאניות צפוניות) שמקורן בנורדית העתיקה.
שפות האם שאינן שייכות למשפחת השפות הגרמאניות הן גרינלנדית (שפה אינואיטית), סאמי ופינית (שפות מענפים אורליים שונים).
הדת העיקרית באזור היא נצרות לותרנית.
מאפיינים משותפים אחרים הם אורח החיים, היסטוריה ומבנה חברתי.
במישור המדיני, המדינות משתפות פעולה במסגרת המועצה הנורדית.
המדינות הנורדיות הן גם המדינות החברות של המועצה הנורדית:
כמו כן הפרובינציות האוטונומיות הבאות הן חברות נילוות של המועצה הנורדית:
המונח "סקנדינביה" משמש לעיתים בטעות כמילה נרדפת למדינות הנורדיות.
פוליטית ותרבותית סקנדינביה כוללת את שוודיה, נורווגיה ודנמרק בלבד.
גאוגרפית וגאולוגית סקנדינביה כוללת את שוודיה ונורווגיה בלבד.
המונח הנכון לשטח של סקנדינביה ופינלנד הוא פנוסקנדיה.
הכלכלות הנורדיות הן כלכלות שוק עם מדינות רווחה נרחבות, על פי המודל הנורדי.
המדינות הבלתי-מזדהות המכונה גם "הגוש השלישי" הוא ארגון בינלאומי המאגד בתוכו 120 מדינות שאינן רואות עצמן כמשתייכות לחוג השפעתה של אף מעצמה.
במקור, מדובר היה במדינות שביקשו שלא להזדהות עם העולם המערבי או עם הגוש המזרחי.
עם התמוטטותה של ברית המועצות אבד במידה רבה הצידוק הגאופוליטי לקיומו של הארגון, והוא מתמקד היום בנושאים הומניטריים כמו חיסול העוני, פיתוח כלכלי וכן התנגדות לקולוניאליזם ולאימפריאליזם.
הארגון מייצג 55% מתושבי כדור-הארץ וכשני שלישים מהמדינות החברות באו"ם.
רוב מדינות הארגון הן מדינות עולם שלישי.
המונח "אי-הזדהות" נטבע על ידי ראש ממשלת הודו ג'ווהרלל נהרו במהלך נאום שנשא ב-1954 בקולומבו שבסרי לנקה.
בנאום זה תיאר נהרו את "חמשת העמודים" (פּאנְצְ'שִיל) עליהם יש לבסס את היחסים בין סין להודו.
חמישה עקרונות אלו הפכו מאוחר יותר לבסיס ארגון המדינות הבלתי-מזדהות, ואלו הם:
כבוד לשלמות הטריטוריאלית (של המדינה האחרת)
תחילתו של ארגון המדינות הבלתי-מזדהות בוועידה שהתקיימה ב-1955 בבאנדונג שבאינדונזיה, שקיבלה את הכינוי ועידת באנדונג, שבה הצהירו המדינות המשתתפות על רצונן שלא להזדהות עם אף אחד מן הצדדים בעימות האידאולוגי שבבסיס המלחמה הקרה.
ועידת באנדונג היא אבן דרך חשובה בהתפתחות ארגון המדינות הבלתי-מזדהות כגוף פוליטי.
בשנת 1961 התקיימה בבלגרד ועידת הפסגה הרשמית הראשונה של המדינות הבלתי-מזדהות ביוזמתו של נשיא יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו.
מלבד טיטו ונהרו, המנהיגים שהיה להם חלק חשוב ביצירתו של הארגון היו נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר ונשיא אינדונזיה סוקרנו.
ועידות הפסגה של ארגון המדינות הבלתי-מזדהות מתקיימות מדי שלוש שנים.
ועידת הפסגה הראשונה התקיימה בבלגרד ב-1961 בנוכחות 25 צירים, רובם מאסיה ומאפריקה, וכן מיוגוסלביה, מקובה ומקפריסין.
הפסגה הבאה התקיימה בקהיר ב-1964 בהשתתפות 46 מדינות, כאשר רוב החברות החדשות היו מדינות בעלות ממשל חדש שהוקם בסמוך למועד הוועידה, בעקבות התמוטטות משטרים קולוניאליים באפריקה.
הפסגה ב-1970 התקיימה בלוסקה, זמביה והייתה בין החשובות ביותר, מאחר שנקבעו בה מנגנונים קבועים לטיפוח קשרים כלכליים בין המדינות.
הפסגה שהתקיימה ב-1973 באלג'יר עמדה בצילו של משבר האנרגיה, שהביא להתעשרות מהירה של כמה מחברות הארגון.
בפסגה שהתקיימה בשנת 1989 בבלגרד הוקם ארגון G15.
ב-2009 התקיימה ועידת הפסגה בשארם א-שייח' שבמצרים, וב-2012 התקיימה בטהראן שבאיראן, בהשתתפות המזכיר הכללי של האו"ם באן קי מון.
אף כי ארגון המדינות הבלתי-מזדהות נועד להיות ארגון מלוכד בדומה לנאט"ו או ברית ורשה, בפועל נוצרו בו חיכוכים רבים בין החברות, והקשר ביניהן רופף יותר מאשר בבריתות אחרות.
חלק מן החברות מצאו את עצמן מצטרפות לאחד הגושים הגדולים למרות המחויבות לאי-הזדהות; כך למשל חברה קובה לברית המועצות בעת המלחמה הקרה.
ניקיטה חרושצ'וב הפשיר את הגישה האידאולוגית הנוקשה שאפיינה את משטר סטלין והוביל גישה אוהדת כלפי גוש המדינות הבלתי מזדהות, לעומתו - טרומן ואייזנהאואר הובילו משטר אנטי קומוניסטי נוקשה שבא לביטוי גם במקארתיזם.
גישתה המרחיקה של ארצות הברית מול גישתה המקרבת של ברית המועצות גרמו לגוש השלישי להיות קרוב יותר לברית המועצות מאשר לארצות הברית, וזאת עד לשנות ה-60 של המאה ה-20, כאשר קנדי שינה את גישתה של ארצות הברית.
סיבה נוספת לקרבה שחשו מדינות הגוש השלישי אל הגוש המזרחי היא היותן של המדינות הקולוניאליסטיות לשעבר (בריטניה וצרפת) משויכות לגוש המערבי.
לעיתים נוצרה מתיחות בין חברות בארגון - כגון המתיחות שבין הודו לפקיסטן.
בעקבות התפרקותה של יוגוסלביה הביעו המדינות שבעבר הרכיבו אותה עניין מועט בלבד בארגון המדינות הבלתי-מזדהות.
כמו כן, סלובניה, קפריסין, קרואטיה ומלטה, עזבו את הארגון ב-2004 (שלוש הראשונות) וב-2013 (קרואטיה) עם הצטרפותן לאיחוד האירופי.
קרואטיה עדיין קשורה לארגון במעמד של "משקיפה", כמו ברזיל, אשר מעולם לא הייתה חברה בו.
בסוגריים מצוינת שנת ההצטרפות לארגון:
המדינות הצלבניות היו ישויות פוליטיות פאודליות אשר נוסדו במזרח התיכון ובאסיה הקטנה על ידי הצבאות האירופים במהלך מסעי הצלב בימי הביניים.
הקמת המדינות אפשרה את קיום מסעי הצלב ביוצרה רצף טריטוריאלי בשליטה נוצרית שהקל על מלאכת התקדמות הצבאות הנוצרים ותספוק הכוחות הקדמיים בעת מלחמותיהם במוסלמים ובפגאניסטים.
אף על פי שהמדינות תמכו במסעי הצלב, תמיכה זו לא הייתה לרוב הסיבה האמיתית להקמתן כי אם רדיפת ממון, טריטוריה ושררה של אצילים אירופאים שלא הסתפקו בנחלותיהם שבמערב אירופה ושאפו להגדילן על ידי כיבושי שטחים לעצמם בלבנט.
מסיבה זו נקלעו מרבית המדינות הצלבניות לסכסוך מול שליטי האימפריה הביזנטית אשר בשמם יצאו הצלבנים למלחמותיהם מלכתחילה, ולהם נשבעו להעניק את האדמות הכבושות מיד עם סיום כיבושן.
ארבע המדינות הצלבניות העיקריות הוקמו בתקופת מסע הצלב הראשון על ידי פורשים מהכח הצלבני העיקרי.
עם הקמתן של מדינות נוצריות במזרח התיכון הפכה ההגנה עליהן למשאת נפשם של האירופים, ומספר ממסעות הצלב הבאים (ובעיקר מסע הצלב השני) נערכו כדי להגן על המדינות הצלבניות מפני הכובשים המוסלמים.
תקופת קיומן של המדינות הצלבניות זהה לפרק הזמן של השלטון הצלבני באזורי הים התיכון, אסיה הקטנה והבלקן, והיא משתרעת על פני כארבע מאות שנים, בין המאה ה-11 למאה ה-15.
ארבע המדינות הצלבניות הראשונות נוסדו במהלך מסע הצלב הראשון:
המדינה הראשונה, רוזנות אדסה, נוסדה בשנת 1098 וחדלה להתקיים בשנת 1144.
נסיכות אנטיוכיה, נוסדה בשנת 1098 וחדלה להתקיים עם הכיבוש הממלוכי בשנת 1268.
רוזנות טריפולי, נוסדה בשנת 1102 וחדלה להתקיים עם הכיבוש הממלוכי בשנת 1289.
ממלכת ירושלים, נוסדה בשנת 1099 וחדלה להתקיים בשנת 1291 עם כיבוש העיר עכו בידי הממלוכים.
לממלכה הנוצרית בירושלים היו כפופות מספר רב של נסיכויות ("סניוריות"), בהן שלטו אצילים אירופים שהיו כפופים ישירות למלך ירושלים.
ארבע הסניוריות החשובות ביותר היו:
בעת מסע הצלב השלישי כבש ריצ'רד לב הארי מלך אנגליה את קפריסין בדרכו לירושלים.
במקום הוקמה מדינה צלבנית ששימשה כמקום מושבם של מלכי ירושלים למן חורבן ממלכתם בשנת 1291 ועד לסופה של ממלכת קפריסין בשנת 1489.
במהלך מסע הצלב הרביעי כבשו מדינות אירופה את שטחיה של האימפריה הביזנטית ביוון, וחילקו אותם לארבע מדינות צלבניות:
האימפריה הלטינית - התקיימה לזמן קצר בין השנים 1204 עד לכיבושה החוזר בידי הביזנטים בשנת 1261
ממלכת סלוניקי - התקיימה לזמן קצר בין השנים 1204 עד לכיבושה החוזר בידי הביזנטים בשנת 1224
דוכסות אתונה - נוסדה בידי מתיישבים מקטלוניה בשנת 1205 והתקיימה עד לכיבוש העות'מאני בשנת 1456
נסיכות אכאיה - נוסדה בשנת 1205 ונכבשה על ידי הביזנטים בשנת 1432.
במהלך ימי הביניים בוצעו מספר השתלטותיות על שטחים באגן המזרחי של הים התיכון, מרביתן על ידי מסדרים צבאיים נוצרים או על ידי ערי מדינה איטלקיות שהיו בעלות עוצמה רבה ושליטה מוחלטת בים התיכון באותה התקופה:
דוכסות ארכיפלאגו הוקמה על ידי מתיישבים ונציאנים לאחר מסע הצלב הרביעי לאורך חופי הים האגאי ביוון.
הדוכסות שמרה על מעמדה העצמאי עד לכיבושה בידי העות'מאנים בשנת 1556.
מסדר האבירים ההוספיטלרים הקים בשנת 1310 את מושבו באי רודוס וניהל באי מדינה עצמאית עד לכיבוש העות'מאני בשנת 1522.
בידי מסדר ההוספיטלרים נמצאו ערי מדינה רבות באזור אסיה הקטנה ויוון, ביניהן: איזמיר, בודרום, אנטליה, קורינתוס והאי קוס.
המדינות והטריטוריות של הודו הן החטיבות הפדרליות של הודו, המחולקת ל-28 מדינות ול-8 טריטוריות איחוד (בהן "טריטוריית הבירה הלאומית" דלהי).
גבולות המדינות והטריטוריות ומספרן נתונים לשינוי, אשר נמצא בסמכות הפרלמנט ההודי בכפוף לאישור האספה המחוקקת המדינתית.
מ-1956 קיימות שתי מחלקות של חטיבות מנהל מקומי הודיות: מדינות, בעלות פרלמנט וממשלה הנבחרים על ידי תושביהן, וטריטוריות האיחוד, בהן הממשלה מוקמת על ידי הנציב הכללי הממונה על ידי נשיא הודו.
הודו הבריטית התחלקה לשני סוגי מדינות – פרובינציות, בשליטה ישירה של המנהל הבריטי, ונסיכויות, בשליטת נסיכיהן.
בשלב בו עברה הודו מידי חברת הודו המזרחית הבריטית לידי הכתר הבריטי, היו בהודו שש פרובינציות אשר נשלטו ישירות על ידי המושל הכללי של הודו, שמינה לכל אחת מהפרובינציות מושל, מפקח או אדמיניסטרטור.
מושלי מדינות אלו היו כפופים למושל הבריטי.
ערב הכרזת העצמאות היו כבר 17 פרובינציות.
הנסיכויות נוהלו על ידי שליט מקומי, שהכיר בסמכות הבריטית.
היו מאות נסיכויות, בגדלים שונים.
ברוב הנסיכויות היה נציג של המושל הכללי ש"ייעץ" לראג'ה המקומי בענייני השלטון.
פרט לשלטון הבריטי, שלטו בחלקי הודו שונים בתקופות שונות (בעיקר בערי סחר לאורך החופים) גם ההולנדים, הדנים, הצרפתים והפורטוגזים.
ערב הכרזת העצמאות של הודו ב-1947, הודו הצרפתית כללה את פודוצ'רי, קאריקל, ינאון, צ'נדנגאר ומהאה, והודו הפורטוגזית כללה את דאמאן ודיו, דאדרה ונאגר האוולי וגואה.
הקמת הודו ופקיסטן בשנת 1947 לוותה בחלוקת הפרובינציות והנסיכויות בין שתי המדינות החדשות שהוקמו .
היו פרובינציות ונסיכויות שהועברו בשלמותן לפקיסטן או להודו והיו כאלו (כמו פנג'אב ובנגל) שפוצלו בין המדינות, על מדינת ג'אמו וקשמיר ניטש סכסוך שלא נפתר עד היום.
בחוקת הודו, שהתקבלה ב-26 ביוני 1950 נקבעו ארבעה סוגי מדינות, שנודעו על פי הסעיפים שהתייחסו עליהן בנספח לחוקת הודו.
בסעיף 370 של החוקה נקבע מעמד מיוחד לג'אמו וקשמיר, והיא הייתה המדינה ההודית היחידה בעלת דגל משלה.
ב-1956 חוקק חוק ארגון מחדש של המדינות, שארגן מחדש את גבלות מדינות הודו על פי קווי חלוקה לשוניים, וכן תוקנה חוקת הודו ליצור שני סוגי מדינות הודיות: מדינות, שנשלטו על ידי בית הנבחרים שלהם ובראשם הועמד מושל, וטריטוריות איחוד שנשלטו על ידי נציב כללי שמונה על ידי נשיא הודו.
במהלך הגדרת המדינות בהודו ניטש מאבק בין הממשל המרכזי לבין הנסיכים (הראג'ות) על מידת עצמאותם, מאבק שנמשך עד שנות ה-60 והסתיים בניצחון השלטון המרכזי.
במהלך השנים שמאז הכרזת העצמאות ויתרו צרפת ופורטוגל בהדרגה על החזקותיהן בהודו, חלק מהשטחים שהוחזרו להודו (כמו גואה) הוכרזו כמדינות או טריטוריות איחוד.
ב־1972 נעשה ארגון מחודש של מדינות צפון-מזרח הודו: מגהלאיה הופרדה מאסאם והפכה למדינה נפרדת, בעוד ארונאצ'ל פרדש, טריפורה ומיזוראם שהיו חלק מאסאם, היו לטריטוריות איחוד.
מניפור וטריפורה, שהיו טריטוריית איחוד, הפכו למדינות.
ב־1987, בימי ממשלת רג'יב גנדי, הפכו שלוש טריטוריות האיחוד הגדולות יחסית האחרונות למדינות: גואה, מיזוראם וארונאצ'ל פרדש.
גואה הייתה עד אז חלק מטריטוריית איחוד בשם גואה, דאמאן ודיו, אך דאמאן ודיו הפכה לטריטוריית איחוד נפרדת ולא נכללה במדינה החדשה.
בממשלת אטאל ביהארי ואג'פאיי השלישית ב־2000 הוקמו שלוש מדינות חדשות, שלושתן כפיצול אזור שנחשב מוזנח ממדינות קיימות: ג'הרקאנד פוצלה מביהר, צ'האטיסגאר פוצלה ממאדהיה פרדש ואוטראקהאנד שפוצלה מאוטר פרדש.
המדינה האחרונה שהוקמה בהודו היא טלנגאנה, שפוצלה מאנדרה פרדש ב-2014.
ממשלת מודי השנייה קידמה שני שינויים במדינות הודו: מדינת ג'אמו וקשמיר פוצלה ב־2019 לשתי יחידות, שהוגדרו שתיהן כטריטוריות איחוד: ג'אמו וקשמיר ולדאק.
בשנת 2023 החלו באזור מהומות על רקע אתני שנמשכות גם בשנת 2025.
חוקת הודו קובעת כי בראש כל מדינה יעמוד מושל הממונה בידי נשיא הודו לכהונה בת חמש שנים הניתנת לקיצור.
בדומה לנשיא, סמכויות המושל הן טקסיות בעיקרן, והממשל מנוהל בידי מועצת שרים בראש ראש השרים, אשר מקבלת אימון מהאספה המחוקקת המדינתית.
במקרה שממשלת המדינה מאבדת את הרוב באספה טרם תום כהונתה מוחל משטר הנשיא על המדינה, כאשר הממשל המרכזי מנהל את עסקיה עד להקמת ממשלה חליפית.
לכל מדינה יש בית מחוקקים עצמאי.
בחלק מהמדינות יש בית מחוקקים דו-ביתי, שהבית העליון מכונה מועצה מחוקקת והבית התחתון אספה מחוקקת.
במדינות בהן יש בית מחוקקים חד-ביתי הוא מכונה אספה מחוקקת.
חלוקת הסמכויות בין הממשל המרכזי לממשלי המדינות נכללה בנספח התשיעי לחוקת הודו.
הודו מחולקת לקבוצות מדינות על פי מיקומן הגאוגרפי, צפון-מזרח הודו, צפון-מערב המדינה נקרא לרוב צפון הודו, מרכז היבשת הוא גם מרכז הודו והדרום מתחלק לצד המזרחי והצד המערבי.
המדינה העמוקה (בטורקית: Derin devlet) הוא כינוי למכלול של "גורמים" ו"כוחות" בקרב מוסדות השלטון, הצבא, הארגונים החשאיים ואפילו הפשע המאורגן בטורקיה, אשר מתפקדים, כך נטען, כ"מדינה בתוך מדינה".
על זהותה של המדינה העמוקה
בולנט אג'וויט, ראש ממשלת טורקיה במספר כהונות בין 1972–1980, התוודה כי למד לראשונה על קיומה של אגודת סתרים רבת-כוח אותה כינה "גרילת הנגד" (Kontrgerilla) ב-1974 ("גרילת הנגד" הוא הכינוי שניתן לשלוחה הטורקית של תוכנית גלאדיו של ארגון נאט"ו, אך סביר שזהו רק אחד מהיסודות של המדינה העמוקה).
שבוע לאחר טבח כיכר טקסים ב-1 במאי 1977 אמר אג'וויט:
גם סוליימאן דמירל, ראש ממשלת טורקיה ונשיאה התשיעי, התבטא בראיון ידוע ברשת CNN בטורקית ב-17 באפריל 2005 אודות המדינה העמוקה ומהותה:
עוד הוסיף דמירל על כוחה של המדינה העמוקה בהתייחסו להפיכה הצבאית ב-1980 שנערכה לכאורה על ידי המדינה העמוקה או בהוראתה:
האחרון שהתבטא בעניין היה ראש הממשלה הנוכחי רג'פ טאיפ ארדואן.
בראיון טלוויזיה ב-26 בינואר 2006 בתוכנית "İskele Sancak" אמר ארדואן:
למרות התבטאויות אלה של ראשי ממשלות טורקיה בעבר ובהווה והאמונה בקיומה של מדינה עמוקה בקרב רבים בטורקיה, טיבה וזהותה המדויקים של המדינה העמוקה נותרו אמורפיים.
עם זאת דבריו הבאים של קנן אוורן, נשיא טורקיה לשעבר החשוד בעצמו בקשרים והשתייכות אל המדינה העמוקה, מראים כי יש לה זהות ברורה ופה דרכו היא מדברת.
כשנשאל על הסיבה הישירה להפיכה הצבאית ב-1980 שבראשה עמד בעת כהונתו כראש המטות המשולבים, אמר:
סביר כי הגדרתו של דמירל לפיה המדינה העמוקה היא הצבא היא פשטנית, אף כי ברור שהכוחות המזוינים הם יסוד מיסודותיה.
השימוש במונח "המדינה העמוקה" הפך לנפוץ בטורקיה, וכאמור לעיל ב-1974 עוד עשה אג'וויט שימוש במינוח "גרילת הנגד".
רק אז החלה התופעה לחלחל באיטיות לתודעה הלאומית והבינלאומית.
למרות דברי ארדואן כי המדינה העמוקה קדמה לרפובליקה הטורקית, יש להניח שבמתכונתה הנוכחית היא הכתה שורשים בשנות החמישים של המאה ה-20 כתוצאה משני גורמים:
מאחר שברור שהמדינה העמוקה נאמנה למורשתו של מוסטפא כמאל אטאטורק ולעקרונות הכמאליזם, ובראשם עקרון החילוניות, יש להניח כי החלה להתארגן ולפעול כאשר עקרונות אלה עמדו לראשונה בסכנה.
בתקופת המפלגה הבודדת שנמשכה מהכרזת העצמאות של טורקיה ב-1923 ועד שנת 1950, וכל עוד מפלגת העם הרפובליקאית מייסודו של אטאטורק שלטה במדינה בלא אופוזיציה, לא נשקפה סכנה לעקרונות הכמאליזם.
כאשר המפלגה הדמוקרטית תפסה את השלטון במדינה והחלה לכרסם במהלך שנות החמישים באופיה הדמוקרטי והחילוני, נכנס הצבא, וייתכן שגם המדינה העמוקה, לפעולה ותפס את השלטון בהפיכה הצבאית הראשונה בטורקיה ב-1960. ראש ממשלת טורקיה אדנאן מנדרס נשפט והוצא להורג בחופזה, ובניגוד לעמדת ראש המדינה ג'מל גירסל ומדינאים אחרים.
ייתכן שהייתה זו הפעם הראשונה בה פעלה המדינה העמוקה בניגוד לעמדתה של המדינה הגלויה.
כמו כן, תוכנית גלאדיו של נאט"ו, אשר באה לעולם עם תחילתה של המלחמה הקרה לאחר מלחמת העולם השנייה, הייתה הגורם השני שהאיץ את היווצרותה של המדינה העמוקה.
ל"מדינה העמוקה" נקשרו חלק ניכר מההתרחשויות בטורקיה החל בשנות השבעים של המאה ה-20 לפחות ועד ההווה.
לפי תאוריה זו פועלת המדינה העמוקה לפי דוקטרינת "אסטרטגיית המתח" (מאיטלקית strategia della tensione), שמטרתה לשלוט על דעת הקהל ולנווט אותה באמצעות פחד, תעמולה, הטעיה, לוחמה פסיכולוגית, הפעלת סוכנים כפולים ומעשי טרור במסווה (דגל כוזב).
בדרך זו מבקשת המדינה העמוקה לבסס את שליטתה במדינה הגלויה ולקדם את האינטרסים בהם היא תומכת ומאמינה, כגון לאומיות, קורפורטיזם וחילוניות, ולהכתיב קו כלכלי ופוליטי ימני בעיקרו.
כך לדוגמה נקשר גם טבח כיכר טקסים ב-1977 אל המדינה העמוקה, והתומכים בכך, כמו ראש הממשלה אג'וויט, ראו בעובדה שאיש לא נתפס או הועמד לדין בעקבות האירוע משום ראיה לכך.
למדינה העמוקה יוחסו גם קשרים עם ארגון הטרור הימני-פשיסטי של הזאבים האפורים, קשרים שזכו לאישור בדוח החקירה שנערך בעניינה של שערוריית סוסורלוק ואשר עמדו בעינם עד להפיכת 1980 וכל עוד פעולותיו של הארגון תרמו למטרתה של המדינה העמוקה להשליט את אסטרטגיית המתח ברחבי טורקיה.
עובדה שאינה מוטלת בדרך כלל בספק היא שקנן אוורן שעמד בראש ההפיכה הצבאית ב-1980 והיה לראש המדינה ובהמשך לנשיא טורקיה השביעי, היה מופקד בעברו ובטרם היה לראש המטות המשולבים של טורקיה על יחידת "גרילת הנגד", השלוחה הטורקית של תוכנית גלאדיו של נאט"ו.
אפילו אוורן הודה כי המדינה העמוקה קיימת, אך לדבריו זהו יסוד כה חזק שאפילו ראש המטות המשולבים של טורקיה אינו יכול להשתלט עליו.
קיימות ראיות נסיבתיות וישירות גם לקשר בין גרילת הנגד ל-CIA.
לאחר המהפכה האיראנית והפלישה הסובייטית לאפגניסטן ב-1979 עלתה חשיבותה של טורקיה למערב בכלל ולארצות הברית בפרט.
ממשלו של ג'ימי קרטר החל ליישם תוכנית "כוחות הפריסה המהירה" (Rapid Deployment Forces, RDF) שנועדה לאפשר התערבות מהירה מחוץ לאזורים בשליטת נאט"ו ומבלי תלות בנאט"ו.
ב-11 בספטמבר 1980, יום לפני ההפיכה הצבאית בטורקיה, החל תרגיל צבאי של כ-3,000 חיילי כוחות הפריסה המהירה בשטחה.
לאחר ההפיכה דיווח פול הנז, ראש תחנת ה-CIA באנקרה, לוושינגטון כי "Our boys have done it" ("החבר'ה שלנו עשו את זה").
הנז הכחיש את הדברים ב-2003, אך יומיים לאחר מכן הוצג ראיון עמו משנת 1997 שאישר את התבטאותו המקורית.
ראיות למעורבות אמריקאית בהפיכה נמצאו גם בשיתוף הפעולה בין החונטה השלטת בטורקיה לאחריה.
בסוף 1981 הוקמה "מועצת ההגנה הטורקית-אמריקאית" (Türk-Amerikan Savunma Konseyi), וב-9 באוקטובר 1982 נחתם מזכר הבנות (Mutabakat Belgesi) בדבר פתיחתם של שדות תעופה בדרום-מזרח טורקיה לשימוש צבאי.
המדינות הבלגיות המאוחדות (בהולנדית: Verenigde Nederlandse Staten או Verenigde Belgische Staten, בצרפתית États-Belgiques-Unis) היו קונפדרציה קצרת ימים של ארצות השפלה הדרומיות שהתקיימה בין ינואר לדצמבר 1790, במרד כושל נגד הקיסר האוסטרי יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לבית הבסבורג.
הקיסר יוזף השני, ברוח עידן האורות והאבסולוטיזם הנאור, יזם סדרה של רפורמות מקיפות בארצות השפלה האוסטריות בשנות ה-80 של המאה ה-18, שנועדו ליצור משטר מודרני וריכוזי בתחומי המנהל, הפוליטיקה והמשפט.
ב-11 בינואר 1790 הם חתמו על ברית וכוננו קונפדרציה בשם "המדינות הבלגיות המאוחדות"; הברית הושפעה מנוסח שבועת ההתכחשות ההולנדית מ-1581 ומהכרזת העצמאות של ארצות הברית מ-1776.
כעבור יומיים נכנע מחוז פלנדריה המערבית ועד דצמבר חזר השטח כולו לידי הקיסרות.
אף על פי שהמרידה נכשלה על פי כל קנה מידה, הרי שבסופו של דבר היא נטעה בראשם של תושבי ארצות השפלה הדרומיות את רעיון העצמאות ואת האפשרות למדינת לאום "בלגית" ועצמאית, שאינה נשלטת על ידי מדינה זרה.
בסופו של דבר רעיונות אלה הם שהביאו ב-1830 לפרוץ המהפכה הבלגית ולהקמתה של בלגיה המודרנית.
האימפריה האוסטרית בגלגוליה השונים, ניסתה במהלך המאות ה-17 עד ל-19 להקים קולוניות ולפתח מסחר קולוניאלי, אולם ניסיונות אלו כשלו.
חברת אוסטנדה הייתה חברת סוחרים שהוקמה כדי לסחור עם הודו.
החברה אושרה ב-1722 בארצות השפלה האוסטריות.
אולם עקב לחץ פוליטי בינלאומי הפסיקה את פעולתה אחרי מספר שנים.
ההתיישבות באיי ניקובר הייתה ניסיון להקים קולוניה על שרשרת איי ניקובר שבמזרחו של האוקיינוס ההודי, לאחר עזיבת האימפריה הדנית את המקום.
הקולוניה הוקמה ב-1778 אולם, בעיקר מפאת חוסר באספקה, אחרוני המתיישבים האוסטרים עזבו את האיים ב-1783.
במהלך מרד הבוקסרים ולאחריו ב-1899–1901, אוסטרו-הונגריה לקחה חלק שולי בברית שמונה האומות ועזרה לדכא את המרד.
אוסטריה שלחה את מספר החיילים הקטן ביותר מבין שמונה האומות.
היא שלחה רק ספינת קרב אחת ושבעים וחמישה נחתים.
בתמורה לעזרתה, אוסטריה קיבלה ב-7 בספטמבר 1901, אזור זיכיון בטיאנצין.
אזור הזיכיון האוסטרי היה כ-607 דונם, גדול במקצת מזה של האיטלקים, אך קטן מזה של הבלגים.
לאזור הזיכיון היו בתי-ספר, בתי סוהר, בסיסי צבא, ובתי חולים משל עצמו.
באזור הזיכיון הייתה קונסוליה אוסטרו-הונגרית ואזרחיו היו תחת שלטון אוסטרי, ולא סיני.
אם ביצעו פשע על אדמת סין הם יכלו להישפט בבתי המשפט שלהם.
אזור הזיכיון נכבש בידי סין לאחר הכרזת המלחמה על מעצמות המרכז ב-4 באוגוסט 1917, ביחד עם אזור הזיכיון הגרמני הגדול יותר.
לבסוף אוסטריה ויתרה על כל דרישה על האזור ב-10 בספטמבר 1919, והונגריה לאחריה ב-1920.
השריד היחיד לשהות האוסטרית במקום הם מבנים שנבנו על פי הארכיטקטורה המרכז-אירופאית של אותה תקופה, ונשארו בעיר.
השלטון האוסטרו-הונגרי לא היה מעוניין בהקמת קולוניות אולם ב-1873, משלחת חקר אוסטרית שנשלחה לקוטב הצפוני, גילתה את ארץ פרנץ יוזף.
האוסטרים לא תבעו עליה בעלות וברית המועצות סיפחה אותה ב-1926.
בסיס סוחרים בהונג קונג מכר את זכויותיו על צפון בורנאו, לקונסול האוסטרו-הונגרי בהונג-קונג, בארון פון אופרבק.
הוא הצליח להשיג הסכם חכירה מהטמנגונג של ברוניי, ועם הסולטאן של סולו ב-22 בפברואר 1878. כדי לממן את תוכניותיו בצפון בורנאו, קיבל פון אוברבק עזרה כלכלית מהאחים דנט (אלפרד ואדוארד).
אך הוא לא הצליח להשיג תמיכה מהממשלה להקמת הקולוניה.
לאחר מאמצים למכור את האזור לאיטליה לשימוש כמושבת עונשין, וון אוברבק חזר בו מן ההצעה ב-1880, והפקיד את אלפרד דנט על השליטה באזור.
ב-1885, למרות העובדה שאוסטרו-הונגריה לא הייתה כוח קולוניאלי, אולם מאחר שאומות אירופה עדיין החשיבו אותה ככזו, היא הוזמנה לוועידת ברלין.
המדינה הספרדית (בספרדית: Estado Español) הוא שמו הרשמי של המשטר בספרד משנת 1939 עד לשנת 1975 בתקופת הדיקטטורה האוטוריטרית של פרנסיסקו פרנקו.
המשטר צמח מתוך ניצחון הצד הלאומני במלחמת האזרחים הספרדית בהנהגתו של גנרל פרנקו.
מלבד התמיכה הפנימית, המשטר זכה לתמיכתם של איטליה הפשיסטית וגרמניה הנאצית, בעוד שכוחות הרפובליקה זכו לתמיכה בעיקר על ידי ברית המועצות ומקסיקו.
המשטר שהוקם לאחר מלחמת האזרחים כונה מאז (באופן בלתי רשמי) ספרד תחת פרנקו.
חוקרים חלוקים בדעותיהם עד כמה הייתה המדינה הספרדית פשיסטית.
אין עוררין על כך שהייתה מדינה אוטוריטרית-ימנית שאימצה לעצמה את הסמלים והקישוטים החיצוניים שאפיינו מדינות פשיסטיות במאה ה-20. סממן פשיסטי נוסף היה התפיסה של יריבים פוליטיים כבוגדים.
לאחר הניצחון במלחמת האזרחים, הצד הלאומני ייסד מדינה אוטוריטרית בעלת משטר חד-מפלגתי תחת ההנהגה ללא העוררין של פרנקו.
מלחמת העולם השנייה החלה לאחר תום מלחמת האזרחים, ואומנם ספרד נשארה נייטרלית (לפחות כלפי מדינות המערב), היא בכל זאת שלחה דיוויזיה לחזית הרוסית כדי לתמוך בגרמנים; עמדה זו, האוהדת את מעצמות הציר, הותירה את ספרד מבודדת לאחר תום מלחמת העולם השנייה והתמוטטות מעצמות הציר.
מצב זה השתנה עבור ספרד עם תחילת המלחמה הקרה, אשר על פניו, האנטי-קומוניזם הנוקשה של פרנקו, רק קירב את המשטר בספרד לחיקה של ארצות הברית.
המדינה הספרדית הוכרזה כמונרכיה בשנת 1947, אך שום מלך לא עלה לכס השלטון.
פרנקו שמר לעצמו את הזכות למנות את האיש אשר יהא למלך; והתחמק במכוון מלבחור אחד, בשל אילוצים פוליטיים.
הבחירה נעשתה לבסוף ב-1969, כאשר הוכרז כי חואן קרלוס דה בורבון (נכדו של המלך האחרון, אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד) הוכתר בתואר (שלא היה קיים קודם לכן) נסיך ספרד, וכן בתור היורש המיועד של פרנקו.
עם מותו של פרנקו ב-20 בנובמבר 1975, חואן קרלוס הפך למלך האבסולוטי של ספרד.
מיד לאחר מכן, הוא החל בתהליך המעבר לדמוקרטיה, אשר נגמר עם הפיכתה של ספרד למלוכה חוקתית, בעלת משטר דמוקרטי פרלמנטרי.
כאשר מלחמת האזרחים פרצה ב-1936, הכוחות הלאומנים מיד החלו להשתמש במונח "המדינה הספרדית", וזאת במקום "הרפובליקה הספרדית" או "ממלכת ספרד"; וזאת, כדי לשמור על אחדותה של הקואליציה הלאומנית במלחמת האזרחים, שכללה בין השאר: פלנחיסטים אנטי-מלוכנים מחד, וכן מאידך גם קרליסטים ושאר מיני מלוכנים לגיטימיסטיים ימנים.
תחילה השלטון במדינה הספרדית הגדיר את עצמו כשלטון טוטליטרי או לאומי-סינדיקליסט.
אולם, לאחר התבוסה של מדינות הציר במלחמת העולם השנייה, ההגדרה שונתה לדמוקרטיה אורגנית.
כאוטוקרטיה, המדינה הספרדית חדלה להתקיים עם מותו של פרנסיסקו פרנקו, "קאודילו (המנהיג) מספרד בחסדי אלוהים", שגילם את ריבונות לאומית.
התפיסה הפרנקואיסטית כללה את המאפיינים הבאים: סמכותנות, אנטי קומוניזם, לאומיות ספרדית, קתוליות לאומית, מונרכיזם, מיליטריזם ושמרנות לאומית.
תחת הפרנקואיזם לא היה מקום לאופוזיציה פוליטית.
במדינה הספרדית לא פעלו ארגוני עובדים עצמאיים ונאסרה פעילות מפלגתית והתארגנויות פוליטיות מכל הקשת הפוליטית.
מתנגדי המשטר דוכאו ביד קשה – מאסרים ממושכים, מחנות ריכוז, הוצאות להורג וחטיפת ילדים.
ההיסטוריון הספרדי, רמון סאלאס לרזאבל, טען ב-1977 כי עד אמצע שנות הארבעים 22,617 מתנגדי משטר הוצאו להורג.
מקורות אחרים טוענים שהמספר קרוב יותר ל-50,000. מספר האסירים הגיע ל-280,000.
המדינה הספרדית דיכאה קומוניסטים באופן מיוחד.
המשטר הקים בין דין מיוחד לדיכוי הבונים החופשים וקומוניסטים.
הגנרלים הבכירים הלאומנים קיימו ישיבה בלתי רשמית בספטמבר 1936, ושם הם בחרו בפרנסיסקו פרנקו כמנהיג הלאומנים, והעניקו לו את דרגת הגנרליסימו.
בתחילה, פרנקו היה אמור לשמש כמפקד העליון של הכוחות הלאומנים; אך, עם מותו של גנרל אמיליו מולה (המנהיג הראשון של התנועה), פרנקו הפך למנהיג התנועה וכן גם למנהיג המדינה בעל סמכויות בלתי מוגבלות וכוח אבסולוטי.
הממשלה הזמנית שהקימו הלאומנים שלטה בתחילה על השטחים אשר נשלטו על ידי הצד הלאומני בזמן מלחמת האזרחים.
הפעולה הפוליטית המרכזית שהיא נקטה היה ליכוד כל הכוחות הפוליטיים ההטרוגניים שהצטרפו למרד נגד הרפובליקה לכדי מפלגת שלטון יחידה שהיא הפלנחה.
במהלך המלחמה, הממשלה הלאומנית דיכאה את המיליטנטים הרפובליקנים ותומכיהם, כתגובת-נגד לדיכוי הכמורה והמיליטנטים הלאומנים על ידי הצד הרפובליקני.
במהלך המלחמה נעשה שימוש רב על ידי שני הצדדים בהוצאות להורג ללא משפט.
תגובת הנגד המשיכה גם מיד לאחר המלחמה, בחלקה כדי להעניש על פשעי מלחמה שבוצעו על ידי הצד הרפובליקני, תחת בית דין אשר נקרא אז "קאוסה חנרל" (Causa General).
משטרו של פרנקו הפליל למפרע את התומכים ברפובליקנים, הוציא להורג, כלא, וכפה עבודות כפייה על אלפים מהם, אך רבים מהם, היו חפים מפשע מכל קשר לצד הרפובליקני במלחמת האזרחים, למעט אולי תמיכה מילולית, או בשל היותם חשודים כתומכים בצד הרפובליקני.
כתוצאה מכך, אלפים בחרו בסוף המלחמה לצאת לגלות מארצם, בעיקר לצרפת ולמקסיקו.
מבין אלו שעברו לגלות בצרפת, רבים הצטרפו לתנועת ההתנגדות הצרפתית.
דוגמה מפורסמת לגולה שכזה הוא לואיס קומפניס, אשר היה ראש הממשלה הקטלאנית בעת מלחמת האזרחים; הוא נעצר בספטמבר 1940 והוסגר לספרד, שם הוא נשפט, והוצא להורג לאחר משפט צבאי.
פרנקו האשים את הרפובליקנים במלחמת האזרחים ובנזק רב לאומה ועל כן מיד עם סיום מלחמת האזרחים הוקמו בתי משפט צבאיים.
רפובליקנים נשפטו נאסרו או הוצאו להורג.
בספרד לאחר מלחמת האזרחים, המצב החברתי היה ירוד ביותר.
רבים מאלה שתמכו ברפובליקה יצאו לגלות.
ספרד, כתוצאה מכך, הפסידה המון רופאים, אחיות, מורים, עורכי דין, שופטים, פרופסורים, אמנים, אנשי עסקים, וכו'.
רבים מאלה שנאלצו להישאר איבדו את משרתם או שאיבדו את מעמדם במקום העבודה.
חלק גדול ממקומות העבודה הללו ניתנו לאנשים ללא רקע מקצועי מתאים.
מצב זה שלל מספרד רבים ממוחותיה הטובים ביותר ומכוח העבודה המוכשר שלה.
אולם, מצב זה גם נעשה בעידוד משטרו של פרנקו כדי לשמור שאזרחי המדינה יפעלו בהתאם לאידיאלים של פרנקו והפלנח'ה.
בספטמבר 1939, פרצה מלחמת העולם השנייה באירופה.
לאחר נפילת צרפת ביוני 1940, ספרד אימצה עמדה אוהדת למדינות הציר.
ספרד הציעה לצי הגרמני את השימוש בנמליה, והחזירה לידי מדינות הציר חיילי בעלות הברית ולוחמי מחתרות שברחו לתוך שטחה; ספרד ראתה בכך כהחזרת טובה למדינות הציר אשר עזרו לצד הלאומני בתרומת כוחות ומתן אספקה צבאית (כולל מפציצי השטוקה שבעזרתם חוסלה העיר גרניקה) שניתנו ללאומנים כדי לעזור להם להגיע לניצחון.
היטלר פגש את פרנקו באנדאי שבצרפת ב-23 באוקטובר 1940 בוועידת אנדאי כדי לדון בכניסת ספרד למלחמת העולם השנייה לצד מדינות הציר.
בתמורה להצטרפותו העלה פרנקו דרישות טריטוריאליות רבות (גיברלטר, מרוקו הצרפתית, אוראן, השפעה נרחבת במפרץ גינאה ועוד) וכן תביעה לאספקה ומזון מגרמניה.
דרישות אלה נראו להיטלר כמוגזמות, ולכן העדיף שלא להכניס את ספרד למלחמה.
דבר נוסף שהוסיף לאי ההסכמה בין הצדדים היה עניין זכויות הכרייה הגרמניות בספרד.
ישנם היסטוריונים אשר טוענים כי פרנקו דרש במכוון כאלה דרישות בידיעה כי היטלר לא יוכל למלא אותם ובכך יצטרך לוותר על כניסת ספרד למלחמה.
מנגד, היסטוריונים אחרים טוענים כי לפרנקו פשוט לא היה מה להציע לגרמנים בעקבות התרוששות ספרד עקב מלחמת האזרחים.
פרנקו אכן שלח לחזית המזרחית יחידת מתנדבים כדי להילחם בקומוניזם ונגד ברית המועצות.
שמה של אותה יחידה היה הדיוויזיה הכחולה שנקראה כך על שם צבעה של מפלגת הפלנחה ושחבריה נקראו "החולצות הכחולות".
פרנקו עבר לנייטרליות מלאה בשנת 1943, כאשר החל מאזן הכוחות לנטות לרעת גרמניה הנאצית.
לאחר המלחמה, בעלות הברית השתמשו בקשריה של ספרד למדינות הציר כדי למנוע ממנה מלהצטרף לאומות המאוחדות.
המשטר של פרנקו נראה היה אז, במיוחד על ידי המדינות הסובייטיות אך גם על ידי בעלות הברית המערביות, כשריד למשטרים הפשיסטיים האירופאיים משנות ה-30. בנסיבות אלו, נתקבלה באו"ם החלטה של מועצת הביטחון המגנה את משטרו של פרנקו.
ההחלטה ביקשה לעודד מדינות אחרות בעולם להוציא את שגריריהן ממדריד ולהניח את הבסיס לנקיטת סנקציות נגד ספרד, אם ספרד תישאר סמכותנית.
פורטוגל השכנה, אירלנד, ומספר מדינות לטינו אמריקניות ומדינות ערביות סירבו לפעול על פי המלצה זו.
התוצאה של בידוד בינלאומי זה היה אמברגו נגד משטרו של פרנקו ב-1946 – כולל סגירת הגבול עם צרפת – אשר נשא הצלחות מועטות, כיוון שהוא העצים את התמיכה הפנימית במשטר.
המשטר של פרנקו הציג את הבידוד כגרסה מודרנית של האגדה השחורה, וכן גם הקיצוניים שבתומכי המשטר טוענים כי מדובר בקשירת קשר של היהודים והבונים החופשיים נגד ספרד הקתולית.
רגשות מעין אלו עזרו למשטר לכנס מסביבו תמיכה עממית מסיבית כפי שהיה לדוגמה בעת ההפגנה רחבת ההיקף במדריד.
בשנת 1947, התעלם נשיא ארגנטינה, חואן פרון, מהחלטת האו"ם, ושלח את אשתו אווה פרון עם אספקת מזון רצינית.
הספרדים, ופרנקו בכבודו ובעצמו, קיבלוה עם כל הלב.
לאחר מלחמת העולם השנייה, המשק הספרדי היה נתון באי-סדר.
כרטיסי קיצוב נותרו בשימוש עד שנת 1952. המלחמה והבידוד הכלכלי הביאו את המשק לנוע לכיוון אוטרקיה, תנועה שהתקבלה בחום על ידי רבים מאנשי הפלנחה.
עיקריה של תנועה זו לעבר קיום משק אוטרקי היו כדלהלן: צמצום ביבוא מחו"ל, הסתפקות עצמית במועט, יצור בניהול ובעלות המדינה של מוצרי יסוד בסיסיים, תעשייה ממומנת על ידי המדינה ובניית תשתיות – אשר ניזוקו קשה בשל מלחמת האזרחים – על ידי שימוש באמצעים בלתי יציבים.
בהיבטים אחרים, המשטר המשיך להראות את כובד ידו כאשר הוא משך בחזרה את תעודות העיתונאי שהונפקו לשישה עיתונאים אמריקניים בעת סיורם בספרד.
עליית המתח בין ארצות הברית לברית המועצות וכן התעצמות המלחמה הקרה הביא את ארצות הברית לחפש בעלות ברית חדשות באירופה.
מדיניותו האנטי-קומוניסטית של פרנקו וכן מיקומה האסטרטגי של ספרד לחופי האוקיינוס האטלנטי מחד, ובפתחו של הים התיכון מנגד, הביאו את ספרד להיות לבעלת ברית פוטנציאלית של ארצות הברית במלחמה הקרה.
באותה שנה חתמה ספרד על הקונקורדט עם הוותיקן.
בשנת 1955 חזר מצבה הכלכלי של ספרד להיות כפי שהיה לפני מלחמת האזרחים ב-1935. בכך, הותירה ספרד מאחוריה את אסונות המלחמה והמאבק נגד הבידוד הבינלאומי.
באותה שנה התקבלה ספרד לאו"ם וב-1958 לבנק העולמי.
מנקודה זו ואילך, היו מדינות רבות במערב אירופה להוטות לחדש את קשריהם הדיפלומטיים עם ספרד הפרנקואיסטית.
קבלתה ההדרגתית של ספרד לקהילה הבינלאומית קיבלה תוקף כאשר ביקר נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר בספרד בדצמבר 1959.
הנס הספרדי (אל דסארויו El Desarollo = "הפיתוח", בספרדית) הוא השם שניתן לתקופת הפריחה הכלכלית שאירעה בספרד למן 1953 ועד למשבר הנפט העולמי בשנת 1973. פריחה זו נחשבת על ידי רבים לאחת מן המורשות החיוביות הבודדות שהשאיר המשטר.
במהלך תקופה זו, ספרד קפצה במדד ההכנסה לאדם (Per capita income) אשר מבדיל בין מדינות מתפתחות למדינות מפותחות, ופיתחה גם מעמד בינוני.
פיתוח אשר היה חיוני לדמוקרטיזציה של ספרד בעתיד.
הפריחה הכלכלית נעשתה על ידי העידוד שניתן מדור ההנהגה החדש אשר כונו "הטכנוקרטים".
דור זה, אשר נולד בזמן מלחמת האזרחים או אחריה, היה דור של בוגרי אוניברסיטאות אשר מונה על ידי פרנקו כדי להחליף את הדור הישן, אנשי הפלנגה, אשר נטה לעבר בידוד ספרד מהעולם.
טכנוקרטים אלו פעלו במיוחד כדי להגדיל את ההשקעה הציבורית בפיתוח תשתיות, כפי שהומלץ על ידי קרן המטבע הבינלאומית.
ביצוע מדינויות אלו נעשה באמצעות תוכניות הפיתוח (Planes de Desarollo) וברובם, תוכניות אלו הוכתרו בהצלחה.
ספרד נהנתה משיעור הצמיחה השני בגודלו בעולם, מעט אחרי יפן.
והפכה לכלכלה התשיעית בגודלה בעולם, מעט אחרי קנדה.
כתוצאה מכך ספרד הצטרפה לעולם המתועש ועזבה מאחור את העוני ותת-הפיתוח שהיו אופייניים לספרד מאז איבוד מעמדה כאימפריה בתחילת המאה ה-19.
אף על פי שהגידול הכלכלי הצליח לייצר שיפורים משמעותיים באיכות החיים של אזרחי ספרד ותרמה ליצירת מעמד הביניים, ספרד עדיין נשארה בעמדת פיגור יחסית לשאר מדינות מערב אירופה (להוציא את פורטוגל, יוון, ואירלנד).
בשיאו של הנס הספרדי, בשנת 1974, ערכו של התל"ג לנפש עמד על כ-79% מהתל"ג לנפש הממוצע במערב אירופה.
ספרד הגיעה לממוצע האירופי רק כעבור 25 שנים, ב-1999.
14 שנות התאוששות ממלחמת אזרחים עקובה מדם הביאו לגידול (לרוב לא מתוכנן) בבניה מסביב לערים הגדולות, אשר נועדה לאכלס את משפחות מעמד הפועלים החדש שנוצרו כתוצאה מההגירה מן הכפר אל העיר.
סמל הנס הכלכלי היה מכונית הסיאט 600 (עותק ברישיון של הפיאט 600 האיטלקית), אשר הייתה עבור משפחות רבות מהמעמד הפועלים והבינוני הנמוך המכונית הראשונה אשר אלו יכלו להרשות לעצמם לקנות.
בשנת 1969 סגר השלטון הספרדי את הגבול עם המובלעת הבריטית בגיברלטר.
טיסות מגיברלטר לא הורשו לטוס מעל ספרד והמרחב האווירי של ספרד היה סגור לכל הטיסות שיעדן היה גיברלטר.
הגבול עצמו נשאר סגור עד לשנות ה-80, והמרחב האווירי נפתח עבור טיסות לגיברלטר רק ב-2006.
משבר האנרגיה העולמי פגע קשות בספרד והביא לעצירה המוחלטת של הפיתוח הכלכלי.
בעקבות זה פרצו בספרד שביתות שהיו אז להלכה בלתי חוקיות.
התרופפות בריאותו של פרנקו הביאה לצבירת כוח רב אצל ראש הממשלה, האדמירל לואיס קאררו בלאנקו.
למרות זאת, הארגון הלאומני הבסקי אט"א תכנן להתנקש בו, ועשה זאת כשצוות קומנדו, לאחר שנתיים של עבודת תכנון, הטמין פצצה בבור שנחפר מתחת לשביל, בו נהג בלאנקו לנסוע לעבודה בכל בוקר.
מבצע ההתנקשות נקרא בפיהם של חברי המחתרת הבסקית "מבצע אוגרו" (Operación Ogro) והצלחתו נחגגה על ידי תושבי ארץ הבסקים ובקרב מתנגדי המשטר ברחבי ספרד כולה.
אך בשלב זה כבר היה מאוחר מדי עבור המשטר להחזיר את הגלגל לאחור.
החברה הספרדית כבר לא הייתה אותה חברה מגויסת כפי שהיא הייתה בימים שלאחר מלחמת האזרחים, אלא היא ביקשה להתקרב יותר למערב אירופה העשירה והמשגשגת.
מה גם, כי הכמות הגדולה של ספרדים אשר נסעו לתקופות זמן קצרות למערב אירופה כדי לעבוד שם בתור עובדים זרים, הביאה לחשיפה מוגברת של הספרדים לרמת החיים ולמשטר הדמוקרטי הנהוגים במדינות כמו בריטניה וצרפת, להתגברות הרצון של הספרדים להיפטר מהמשטר הרודני, ולהידמות למערב אירופה.
באותו הזמן, במושבה הספרדית סהרה המערבית החל המצב להתערער כאשר מצד אחד חזית פוליסריו החלה להיאבק בשלטון הקולוניאלי הספרדי כדי לזכות בעצמאות, ומאידך להילחם נגד צבא מרוקו שביקש לספח את הטריטוריה לתוך מרוקו עצמה.
בתקופת דמדומי המשטר גם נעשה שינוי עמוק בנושא יחסי דת-ומדינה, כאשר בהנהגת הקרדינל ויסנטה אנריקה אי טראנקון, ובהשראת מדיניות הכנסייה הקתולית כפי שהתפרסמה בוועידת הוותיקן השנייה, הוחלט כי הכנסייה הקתולית בספרד לא תתייצב יותר באופן אוטומטי לימינו של המשטר, והיא תנקוט בגישה של נייטרליות ואי-התערבות בפוליטיקה הספרדית.
ביולי 1974 נפל למשכב פרנקו, וחואן קרלוס, שמונה ליורשו, תפס את מקומו כראש מדינה.
פרנקו התאושש במהרה, אך שנה לאחר מכן, שוב נפל פרנקו למשכבו והפעם גם נכנס לתרדמת וחובר למכונת הנשמה.
לאחר מחלה ארוכה, מת פרנקו ב-20 בנובמבר 1975 בגיל 82 – באותו היום שבו מת מייסד תנועת הפלנחה הספרדית – חוסה אנטוניו פרימו דה ריברה.
מלזיה היא פדרציה המורכבת מ-13 מדינות (Negeri) ו-3 טריטוריות פדרליות (Wilayah Persekutuan).
המדינות והטריטוריות מחולקות מנהלית לנפות.
חלק מהמדינות מוגדרות כממלכות או סולטנויות, ובראשן עומד שליט שתארו עובר בירושה.
המדליה הלאומית למדעים (באנגלית National Medal of Science) הוא אות כבוד המוענק אחת לשנה על ידי נשיא ארצות הברית בטקס שנערך בבית הלבן, לאנשים שתרמו תרומה משמעותית בנושאים הבאים: סוציולוגיה ומדעי ההתנהגות, ביולוגיה, כימיה, הנדסה, מתמטיקה, סטטיסטיקה, מדעי המחשב ופיזיקה.
הוועדה הקובעת את המועמדים לזכייה מורכבת מצוות של שנים עשר איש, ומנוהלת על ידי הקרן הלאומית למדע (NSF).
38% ממקבלי המדליה לדורותיהם היו יהודים.
הענקת המדליה הלאומית למדעים נעשית על פי חוק שנחקק על ידי הקונגרס של ארצות הברית, בשנת 1959. בתחילה הוענקה המדליה רק על תרומות למדעי הטבע, אולם בשנת 1980 נכנס לתוקפו תיקון לחוק המאפשר הענקת מדליות לאומיות גם על תרומות במדעי החברה וההתנהגות.
המדליה הראשונה הוענקה בשנת 1963 (עבור שנת 1962) על ידי הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי לתיאודור פון קרמן על פועלו במעבדה להנעה סילונית במכון הטכנולוגי של קליפורניה.
החוק מאפשר להעניק עד 20 מדליות מדי שנה, אולם בממוצע מוענקות רק 12–15 מדליות.
ב-2010 הוענקו המדליות ליקיר אהרונוב, סטפן בנקוביץ', וורן וושינגטון, אמנון יריב, סוזן לינדקוויסט, מורטימר מישקין, דייוויד ממפורד, מרי אן פוקס, סטנלי פרוזינר ואסתר קונוול.
הנשיא דונלד טראמפ לא העניק מדליות לאומיות למדע במהלך כהונתו.
הפעם האחרונה שהמדליה הוענקה לפני נשיאותו הייתה ב־19 במאי 2016, כאשר הנשיא ברק אובמה העניק את המדליות ב־2013 ו־2014. ב־23 באוקטובר 2023, הנשיא ג'ו ביידן העניק תשע מדליות למדעים ו־12 מדליות לאומיות לטכנולוגיה וחדשנות בטקס שנערך בחדר המזרחי של הבית הלבן.
עד שנת 2023 הוענקו 515 מדליות בסך הכל.
במדליה דמות אדם המוקף באדמה, ים ושמיים, מהרהר ומתאמץ כדי להבין את הטבע.
כדור הבדולח בידו, מסמל את הסדר ביקום.
הנוסחה המצוירת בחול, מתחת לרגלי האדם מסמלת את ההפשטה המדעית.
המדליה הלאומית למדעי הרוח היא מדליית הוקרה אמריקאית המוענקת החל משנת 1997 מדי שנה, למספר אנשים או קבוצות או ארגונים אשר תרמו תרומה יוצאת דופן להפצת הידע במדעי הרוח בקרב הציבור האמריקאי.
המדליה מוענקת על ידי הקרן הלאומית למדעי הרוח של ארצות הברית.
היא נוסדה בשנת 1988 כמדליית צ'ארלס פרנקל, ובשנת 1997 שונה שמה למדליה הלאומית למדעי הרוח.
לזוכים מוענקת מדליית ארד, שעוצבה על ידי דייוויד מקולי, בעצמו אחד ממקבלי המדליה עוד ב-1995, בשמה הראשון עדיין.
עם הזוכים במדליה נמנים ברנרד לואיס, אלי ויזל, גרטרוד הימלפרב, ריצ'רד פייפס, מידג' דקטר, ג'ויס קרול אוטס, האל הולברוק, ג'ון אפדייק, טום וולף, קווינסי ג'ונס, טוני מוריסון, גאריסון קילר, ג'ון רולס, סטיבן ספילברג, פיליפ רות, מוזיאון נורמן רוקוול, דניאל הארון, פואד עג'מי, אלטון ג'ון ועוד.
מדיניות מוניטרית מתייחסת לפיקוח, לנגישות ולעלות של אשראי, בעוד שמדיניות פיסקלית מתייחסת להוצאות הממשלה, למסים ולחוב ציבורי.
משרד האוצר אחראי על פיקוח והקצאת המשאבים, על חלוקת ההכנסה בקרב האזרחים, על ייצוב כלכלת יפן ועל קידום צמיחה כלכלית ורווחה.
משרד האוצר מילא תפקיד מרכזי בצמיחה הכלכלית של יפן בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
המשרד נקט בגישת "צמיחה תחילה", לפיה חלה הגבלה על הוצאות הממשלה ומרבית המשאבים הופנו לצבירת הון.
כך ניתן היה לשמור על מיסים נמוכים ולצמצם את הגירעון בתקציב המדינה, ותוך כך היה מספיק הון להשקעות פרטיות.
המדיניות הפיסקלית של יפן מתבססת על התקציב הלאומי, כפי שנקבע על ידי משרד האוצר.
לשכת התקציב במשרד מכינה תקציב לשנת הכספים בהתאם לדרישות משרדי הממשלה השונים, ולשכת המס אחראית לחישוב ההכנסות.
מדי שנה מגיש משרד האוצר לדיאט שלושה סוגי תקציבים: התקציב הכללי כולל את מרבית ההוצאות השוטפות הממשלה.
התקציבים המיוחדים, המונים כארבעים, כוללים תוכניות ממשלתיות מיוחדות או מוסדות שחשוב להכלילם, למשל יזמות ציבורית, קרנות פנסיה ופרויקטים ציבוריים.
הסוג האחרון כולל סוכנויות הקשורות לממשלה, כגון מוסדות בנקאות ושירותים ציבוריים.
ההשקעות הממשלתיות בתשתית ובהלוואות למגזר הציבורי והפרטי עומדות על כ-15% מהתל"ג.
מיסים מהווים 46.8% מהכנסות המדינה
לאחר התפוצצות הבועה הכלכלית בראשית שנות ה-90 עמדה המדיניות המוניטרית של יפן בפני רפורמה.
מכיוון שיפנים רבים הפקידו את חסכונותיהם בבנק הדואר, שהיה בבעלות המדינה, קרא ראש ממשלת יפן דאז, ג'וניצ'ירו קואיזומי, ב-1995 להפרטת הבנק, מכיוון שטען שהחסכונות יסייעו לחיזוק מגזר הבנקאות הפרטי.
לשכת התקציב במשרד האוצר עומד בלב תהליך קביעת התקציב, ומכיוון שכך הוא מהווה מוקד תשומת לב לקבוצות אינטרסים ולמשרדי ממשלה אחרים, המתחרים על משאבים.
תהליך קביעת התקציב מתחיל לרוב מעט לאחר תחילת השנה הכספית, המתחילה ב-1 באפריל.
משרדי הממשלה וגורמים אחרים מכינים רשימת דרישות תקציב, ולקראת הסתיו בוחנים אותם אנשי לשכת התקציב, בעוד שבכירי משרד האוצר משרטטים את קווי המתאר הכלליים של התקציב.
בחורף מפרסם המשרד את טיוטת התקציב, ולאחריו פונים חברי דיאט ומשרדי ממשלה אליו בבקשה לשינוי ההקצאות.
לקראת סוף החורף, ולאחר התייעצות בקרב הקואליציה, עובר התקציב את אישור הדיאט.
המדינה העצמאית של קרואטיה (בקרואטית: Nezavisna Država Hrvatska; בראשי תיבות: NDH; בגרמנית: Unabhängiger Staat Kroatien) הייתה מדינת בובות של גרמניה ואיטליה במלחמת העולם השנייה שהוקמה בחלקים מיוגוסלביה הכבושה.
המדינה העצמאית של קרואטיה הוקמה ב-10 באפריל 1941 לאחר הפלישה ליוגוסלביה על ידי מדינות הציר.
המדינה הורכבה ממרבית שטחי קרואטיה ובוסניה והרצגובינה, ביחד עם חלק משטחי סרביה המודרנית.
השלטון עינה ורצח סרבים, יהודים, צוענים וגם מוסלמים במקומות כמו מחנה יאסנובאץ.
המדינה הייתה מונרכיה ומדינת חסות איטלקית מ-1941 ועד להסכם שביתת הנשק עם איטליה ב-1943. הנסיך איימונה, דוכס אאוסטה שמונה למלך קרואטיה על ידי ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה, הוכתר כ"טומיסלב השני", אך נשאר באיטליה ולא עבר להתגורר בקרואטיה.
המדינה נוהלה למעשה על ידי תנועת האוסטאשה הפשיסטית והפוגלבניק אנטה פאבליץ'.
בשתי שנותיה הראשונות, עד 1943, המדינה הייתה של גרמניה ואיטליה.
מרכז דלמטיה סופח לאיטליה כחלק ממדיניות האירידנטה והשאיפה להחיות מחדש את האימפריה האיטלקית ולהשיג שליטה בים התיכון (מארה נוסטרום).
לאחר כניעתה של איטליה, המדינה העצמאית של קרואטיה ביטלה את ההסכמים עם איטליה וסיפחה בחזרה את השטחים בדלמטיה.
בראשית 1945 גברו צבא השחרור העממי של יוגוסלביה בהנהגת יוסיף ברוז טיטו ביחד עם הצבא האדום על משמר המולדת הקרואטי וגרמו לנסיגה המונית של אנשי האוסטאשה ובעלי בריתם.
הם הצליחו לשים סוף למדינה העצמאית של קרואטיה.
כאמור, המדינה הורכבה ממרבית שטחי קרואטיה ובוסניה והרצגובינה, ביחד עם חלק משטחי סרביה.
היא גבלה בגרמניה הנאצית בצפון-מערב, בממלכת הונגריה בצפון-מזרח, בסרביה במזרח, במונטנגרו האיטלקית בדרום-מזרח ובאיטליה הפשיסטית לאורך קו החוף.
בעת הקמת המדינה, אוכלוסייתה מנתה כ-6,285,000 תושבים.
המדינה הפדרלית של נובורוסיה הייתה קונפדרציה לא מוכרת שהורכבה מהרפובליקה העממית של דונצק ומהרפובליקה העממית של לוהנסק, הממוקמות במחוז דונצק ובמחוז לוהנסק באוקראינה, שהכריזו באופן חד-צדדי על עצמאות מאוקראינה והיפרדות מהשלטון המרכזי בקייב, עקב אירועי מלחמת האזרחים באוקראינה.
העיר דונצק הוכרזה אז כבירת החבל.
נובורוסיה הוכרזה כישות מדינית עצמאית ב-22 במאי 2014, לאחר הסכם שהבדלנים חתמו ביניהם במאי אותה שנה.
ביוני 2014 המנהיגים הבדלנים של שני המחוזות הצהירו על הקמת מועצה עליונה בשם "ברית הרפובליקות העממיות" או "המדינה הפדרלית של נובורוסיה".
בתחומי הישות חיו למעלה מ-5 מיליון תושבים, ולדברי האו"ם, מאז פרוץ משבר אוקראינה כמיליון איש גלו מביתם ולמעלה מ-4,000 נהרגו למרות מספר ניסיונות של הפסקת אש שהופרו על ידי שני הצדדים הלוחמים.
ב-9 בדצמבר 2014 נקבעה הפסקת אש בין שני הצדדים הלוחמים, אך גם הפסקת אש זו הופרה מספר פעמים.
במאי 2014 הכריזו מנהיגי הרפובליקה העממית של דונצק והרפובליקה העממית של לוהנסק על היפרדות ופירוק הקונפדרציה.
במאי 2015 מנהיגי דונצק ולוהנסק לא הצליחו לגשר על סכסוכים פנימיים באשר לניהול המדינה והוחלט להתפצל שוב ולפרק את הקונפדרציה.
נובורוסיה (רוסיה החדשה) היה שמו של השטח בחאנות קרים שנכבש בידי האימפריה הרוסית, מעט לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית ולאורך השנים היה שם השטח של אוקראינה דהיום.
בשנת 1918 הממשל הסובייטי הקים את הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
לאחר פירוק ברית המועצות המונח נובורוסיה שימש לקריאת המחוזות לעצמאות.
בשנת 2003 אקדמאים שונים ברוסיה דנו בנושא הקמת מדינה פרו-רוסית בשם נובורוסיה בדרום אוקראינה, כתגובת נגד לרצון הממשל האוקראיני להצטרף לברית נאט"ו.
השימוש עלה מחדש בשנת 2014, במהלך הסכסוך האוקראיני-רוסי, לאחר שבאפריל נשיא רוסיה פוטין תמך בבדלנים במזרח אוקראינה כחלק מנובורוסיה.
בסופו של דבר תנועה לאומנית שמאלנית בשם "מפלגת נובורוסיה" הוקמה במאי 2014 בדונצק, אוקראינה ובכנס הייסוד שלה הצהירו מנהיגיה על הקמת מדינת נובורוסיה כהשראה מהמחוז ההיסטורי שנשא שם זה בתקופת הקיסרות הרוסית.
במאי 2014 המנהיגים הבדלניים של לוהנסק ודונצק חתמו על הסכם איחוד.
ב-19 ביולי 2017, אלכסנדר זכרצ'נקו, מנהיג הרפובליקה העממית של דונייצק, הכריז על כוונתו להתנתק סופית מאוקראינה ולייסד את מדינת "רוסיה הקטנה" (מאלורוסיה), שתהיה לדבריו יורשתה של אוקראינה.
הוא גם חשף את דגלה של המדינה ומפת גבולותיה, הכוללים את כל אוקראינה הנוכחית ללא קרים.
השם "רוסיה הקטנה" נובע מכך שבתקופת רוסיה הצארית כך נקרא רוב שטחה של אוקראינה המודרנית, שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית.
המבנה הפוליטי של המדינה הושתת על מצעה הפוליטי של מפלגת נובורוסיה ובראש המדינה הועמד נשיא ויו"ר הפרלמנט המאוחד, ואלרי קאורוב ואולג צאריוב בהתאמה.
הגוף השלטוני הבכיר היה המועצה העממית (Народный совет), שהיווה כמעין גוף מחוקק.
כל משאבי הטבע במחוזות דונצק ולוהנסק הולאמו על ידי הבדלנים ובאוקטובר 2014 אף הוקם בנק לאומי.
"הכוחות המזוינים המאוחדים של נובורוסיה" (Объединённые Вооруженные Силы Новороссии) היו המיליציה הלוחמת והגוף שנאבק בכוחות הביטחון האוקראיניים וייצג את הבדלנים במלחמתם מול הצבא האוקראיני.
הגוף הוקם תחילה כמיליציה עממית בשם ה"גיוס העממי של דונבאס" (Наро́дное ополче́ние Донба́сса) ובספטמבר כונה בשם הכוחות המזוינים המאוחדים של נובורוסיה.
היסטוריונים רוסיים רבים ואחרים ביקרו את התנהלות הבדלנים והתמיכה הממשלתית הרוסית בהם עקב הדמיון שבין מצעם הפוליטי של הבדלנים למצע המדיני של התנועות הפאשיסטיות של תחילת המאה ה-20.
נובורוסיה הורכבה, כאמור משתי מדינות לכאורה, מחוזות, שפרשו מאוקראינה באופן חד צדדי.
אוקראינה לא הכירה בעצמאותן ומרבית מדינות העולם הכירו בשטחי נובורוסיה כשטח ריבוני של אוקראינה ורק דרום אוסטיה (מדינה לכאורה ושטח מחלוקת בעצמו) הכירה בעצמאות החבל.
על פי מקורות רוסיים, מנהיגי החבל זכו לתמיכת המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית.
ב-24 בינואר 2015 הכוחות המזוינים המאוחדים של נובורוסיה כבשו את העיר מריופול.
ב-12 באפריל 2015, בשליטתה של נובורוסיה נמצאו כ-65% משטחו של אזור הדונבאס (מחוזות דונצק ולוגאנסק).
מחוזבשליטה מוחלטת של נובורוסיהבשליטה מותניתבשליטה אוקראיניתדונייצק קראסני לימן
ינאקייבו אלקסנדרובקה והערים הסמוכות לה
האזור מערבה ודרום-מערבה למריופוללוגאנסק בלובודסק
המדינה העממית הסן הייתה מדינה ברפובליקת ויימאר, ולאחר מכן בגרמניה הנאצית.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה צורפה המדינה למדינת הסן הגדולה שהפכה בשנת 1946 למדינת הסן.
ב-9 בנובמבר 1918 התפטר ארנסט לודוויג, הדוכס הגדול של הסן מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה.
לאחר ביטול הדוכסות, הפכה המדינה למדינה חופשית.
בהתאם לחוזה ורסאי היה כ-40% משטח המדינה (הסן התחתית וחלק משטארקנבורג), תחת כיבוש צרפתי עד ה-30 ביוני 1930.
לאחר תבוסת גרמניה במלחמת העולם השנייה, הייתה הסן התחתית תחת אזור הכיבוש הצרפתי, כחלק ממדינת ריינלנד-פפאלץ, ואילו שטארקנבורג והסן העילית היו תחת אזור הכיבוש האמריקני כחלק ממדינת הסן הגדולה, שהפכה בשנת 1946 למדינת הסן, שהיא אחת מ-16 המדינות הפדרליות שמרכיבות את גרמניה המודרנית.
המדיניות הכלכלית החדשה עליה הכריז שר האוצר לוי אשכול ב-9 בפברואר 1962, הייתה נקודת מפנה דרמטית במבנה המשק הישראלי.
הצעד המרכזי והזכור ביותר בתוכנית היה פיחות חד בשער הלירה הישראלית, שזינק מ-1.8 לירות לדולר ל-3 לירות לדולר אמריקני.
מהלך זה נועד להתאים את שער המטבע למציאות הכלכלית, לחזק את כושר התחרות של הייצוא הישראלי, ולצמצם את הגירעון במאזן התשלומים של המדינה הצעירה.
מעבר לפיחות, התוכנית סימנה את תחילת המעבר מכלכלה ריכוזית ומפוקחת לכלכלה חופשית וליברלית יותר.
הממשלה ביטלה את שיטת "שערי החליפין המרובים", שבה היו שערים שונים למטרות שונות, ועברה לשער אחיד.
במקביל, בוטלו היטלים על יבוא וסובסידיות לייצוא, והוחל בתהליך של חשיפת המשק לתחרות מצד יבוא מחו"ל באמצעות הורדת מכסי המגן.
התגובות בציבור ובמשק היו מעורבות וסוערות.
הפיחות החד הוביל לגל עליות מחירים ולירידה בכוח הקנייה של השכירים, מה שעורר גל שביתות ותסיסה חברתית.
עם זאת, בראייה היסטורית, המדיניות הכלכלית של 1962 נחשבת לצעד הכרחי שהכין את התשתית לשילובה של ישראל בכלכלה העולמית, וליצירת מערכת כלכלית מודרנית ויציבה יותר לאורך זמן.
יישומה של התוכנית נתקל בהתנגדות עזה מצד ההסתדרות וקבוצות עובדים, שהובילה לעליות שכר חדות בשיעור ממוצע של 7.3% בשנה (בין 1962 ל-1966).
מהלך זה קיזז את השפעת הפיחות.
בשל לחצים פוליטיים אלו, יושמה המדיניות באופן מוגבל בלבד.
הליברליזציה המלאה של סחר החוץ נבלמה והמבנה הריכוזי של המשק נותר על כנו.