tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1929 הגיע למקום השביעי בתחרות גטבורג (האליפות ה-14 של ארצות הצפון, ניצח: גדעון סטולברג).
בשנת 1930 הגיע למקום השלישי התחרות סטוקהולם (האליפות ה-15 של ארצות הצפון, ניצח: אריק אנדרסן).
באותה שנה חלק מקום 2-4 בתחרות הלסינקי (ניצח: אירו בוק).
אנטולי פיודורוביץ' ביישובץ שחקן עבר ומאמן כדורגל רוסי וסובייטי.
הוא החל לשחק כדורגל בבית הספר לכדורגל ליד דינמו קייב ושיחק בקבוצת הבוגרים של מועדון זה במשך 10 שנים (1963-1973).
במהלך התקופה הקבוצה זכתה 4 פעמים באליפות ברית המועצות .
כמאמן ידוע בעיקר כמי שהוביל את הנבחרת האולימפית של ברית המועצות לזכייה במקום ראשון באולימפיאדת סיאול בשנת 1988. בישובץ היה גם מאמנה האחרון של נבחרת ברית המועצות ומאמנה היחידי של נבחרת חבר העמים, עמה השתתף ביורו 1992. בתחילת שנות ה-2000 היה מאמן של מספר קבוצות ברוסיה ואוקראינה.
מאז 2007 לא מאמן אף קבוצת כדורגל, פעיל כשדרן ספורט.
גביע ברית המועצות בכדורגל - 1966
מדליית ארד באולימפיאדת מינכן (1972)
גביע רוסיה בכדורגל - 2007
אנטולי אלכסנדרוביץ' וסילייב הוא במאי, מורה ותאורטיקן של התיאטרון.
נחשב לאחד מחלוצי התיאטרון הרוסי והאירופאי כיום.
ייסד את תיאטרון "בית הספר לאמנות הדרמה" במוסקבה, וב-2001 הקים תיאטרון נוסף ברחוב סרטנקה, שנבנה על פי עיצובו ושימש גם מרכז לחקר תיאטרון.
כמו כן לימד ב-GITIS ובVGIK (המכון לקולנוע רוסי) במוסקבה, כמו גם ב-ENSATT (בית הספר לתיאטרון בליון, צרפת).
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 הגיע לתודעה אירופאית רחבה בזכות גרסתו ל"שש נפשות מחפשות מחבר", ומאז ביים בארצות רבות נוספות.
ב-1989 קיבל את אות אביר מסדר האמנויות והספרות הצרפתי.
וסילייב הצטרף לאקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון במוסקבה (GITIS) ולמד שם כתלמידם של מריה קנבל ואנדרי פופוב.
הפרסטרויקה שהנהיג מיכאיל גורבצ'וב אפשרה לווסילייב להקים את בית הספר לאמנות הדרמה ב-1987. בית הספר נוצר כמעבדה שבה התמקד וסילייב בבימויים של טקסטים שאינם תיאטרליים, על מנת לבחון את ערכם המילולי והספרותי על במה.
כבעל הכשרה מוזיקלית הוא משתמש במוזיקה בעבודותיו לעיתים קרובות.
אחרי שפיתח במשך תקופה ארוכה מבנים משחקיים של תיאטרון דרך שיטת האטיוד, הוא החל לבדוק כיצד ניתן לבטא רעיונות דרך המילה בצורתה הנקייה ביותר.
הוא חוקר את הצליל ואת האינטונציה ומנסה "להכניס תנועה במילים", כאשר לדבריו הצליל צריך להישלח כמו חץ.
על עבודתו בפיתוח טכניקות המשחק שירשה מורתו, מריה קנבל, ממורה ורבה, קונסטנטין סטניסלבסקי, אמר וסילייב ב-1996: .
לאחר התחלה לא פשוטה בסצנת התיאטרון הרוסית המסוגרת בשנות ה-1970, הוא נחשף לקהלים אירופאיים ב-1987 דרך גרסתו ל"שש נפשות מחפשות מחבר" מאת לואיג'י פיראנדלו ו"חישוק" מאת ויקטור סלבקין שנכתב במיוחד עבור להקתו.
בהדרגה זכה וסילייב להכרה בינלאומית.
ב-1992 ביים את "נשף מסכות" מאת לרמונטוב בקומדי פראנסז, ובשנה לאחר מכן ברומא את "איש איש לפי דרכו" מאת פיראנדלו.
ב-1997 הציג את "קינתו של ירמיהו" בפסטיבל אביניון, באיטליה ובברלין; הצגה זו זכתה לפרס הלאומי לתיאטרון ברוסיה "מסיכת הזהב" עבור ההצגה הטובה ביותר והעיצוב הטוב ביותר.
ב-1998 הציג את "דון ז'ואן או אורח האבן" מאת אלכסנדר פושקין בתיאטרון השמש של אריאן מנושקין.
על חוויה זו סיפר: .
לצד אלה ביים את "חלומו של הדוד" מאת פיודור דוסטויבסקי ב-1994 בבודפשט, את האופרה "פיק דאם" מאת פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי ב-1996 בויימאר, ואת "אשמים חפים מפשע" מאת אלכסנדר אוסטרובסקי ב-1998 בהונגריה.
בתחילת דרכו כבמאי, מורה ותאורטיקן של תיאטרון שכלל וסילייב את טכניקת הניתוח האקטיבי.
סטניסלבסקי חקר את הגישה הזו לחזרות לקראת סוף חייו והיא תועדה על ידי אחת מתלמידותיו שהפכה לעוזרת במאי שלו, מריה קנבל (1898-1985), בספרה "על הניתוח האקטיבי של מחזות ותפקידים" (רוסיה, 1982).
בבסיס הטכניקה הזו נמצאת האימפרוביזציה ככלי המשמש את השחקן להתקרב לטקסט של המחזאי ולחבר אותו לגופו, קולו ונפשו.
את יישומה של הטכניקה הביא וסילייב לכדי שיא בז'אנר התיאטרון הסיטואציוני-פסיכולוגי, בהפקתו "בתו המבוגרת של איש צעיר", 1979.
בשנים הבאות פנה וסילייב לחקור את תחום התיאטרון המשחקי, אחרי שדרך זו כבר נפרצה על ידי חלוצים כמו הבמאי מיכאל בודקביץ'.
בעוד שהתיאטרון המסורתי יוצר ייצוג של מציאות, בתיאטרון המשחקי נשמר מרחק בין השחקן לדמות אותה הוא מגלם, המאפשר לו התייחסות משחקית כלפי הטקסט בביצוע אימפרוביזציוני במהלך ההצגה.
גרסתו המשחקית ל"שש נפשות מחפשות מחבר" (1987) הביאה לו פרסום נרחב ברחבי אירופה, בה סייר עם ההצגה.
מבקרת התיאטרון אלנה פומינה (2000) חקרה את השלבים השונים של חיפושו של וסילייב אחר תיאטרון חדש והדגישה את אופיו הלא-אמיתי של העולם הנראה ואת אמיתותו של הבלתי-נראה כעיקרון בעבודתו של וסילייב, חוויה הנוצרת במרווח שבין השחקן לדמות.
בשנות ה-2000, כשהיה כבר דמות מבוססת בעולם התיאטרון האירופאי, נחשף הקהל הרחב לטכניקה קולית ייחודית אותה פיתח וסילייב, שמטרתה לנקות את המילה ממוסכמות ואינטונציה על מנת להופכה למוליך טהור של אנרגיה.
עד כה השתמש וסילייב בטכניקה הקולית הזו בהפקות שביים ברוסית, צרפתית, איטלקית ויוונית.
בראיון שנערך ב-2002 לרגל יום הולדתו ה-60 אמר שאינו מאמין כי ימשיך לביים הרבה אחרי גיל 70, אך זאת עוד נותר לראות.
הוא ממשיך לעבוד כבמאי פעיל, כמו גם מורה מבוקש בבתי הספר לאמנות הנחשבים ביותר באירופה.
ב-2015 הוזמן על ידי תיאטרון הקומדי פראנסז לביים בפריז את "La Musica Deuxieme" מאת מרגריט דיראס, ולצידו הבמאי הישראלי בועז טרינקר בתור מאמן שחקני הלהקה.
ההפקה עלתה במרץ 2016. ב-27 במרץ 2016 הוזמן וסילייב על ידי המכון הבינלאומי לתיאטרון (ITI) של ארגון אונסקו לשאת דברים לעולם כולו לרגל "יום התיאטרון הבינלאומי".
ב-2010 הוציא לפועל תוכנית שהתבשלה במשך זמן רב - הקמת מעבדה לבימוי והוראת תיאטרון במטרה להכשיר פדגוגים, בוונציה.
בכנס שנערך בוונציה ב-2007 אמר "אולי היכנשהו, באי קטן מאוד, נוכל לקוות לעשות לאט לאט משהו הכרחי באמת לתיאטרון, לפתח ולעצב את המודעות לתיאטרון ולכישורים הדרושים לקיומו".
במעבדה, שעיקר פעילותה תתקיים בין 2010 ל-2012, חברים לצד משתתפים איטלקים ובני ארצות אחרות גם שני נציגים ישראלים - בועז טרינקר ושרון טל, בוגרי הסטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב.
בדצמבר 2012 הוענק לווסילייב פרס אוּבּוּ האיטלקי היוקרתי על מעבדה זו.
ב-2011 החל לנהל מעבדה במכון גרוטובסקי שבעיר ורוצלב, פולין.
הפרויקט מתקיים במסגרת תוכנית חמש-שנתית של המכון בשם "Masters in Residence" בה הוזמנו אנטולי וסילייב, פיטר ברוק, תיאודורוס תרצופולוס ויוג'ניו ברבה לקיים מעבדות ארוכות טווח וחזרות לקראת הצגות בבימויים.
וסילייב בחר לקיים סדרה של מעבדות לחקר טכניקות משחק בשנים 2012-2011, וחזרות לקראת הפקה על פי מחזה של לואיג'י פירנדלו, שתעלה ב-2013. במעבדה משתתפים שחקנים איטלקים, צרפתים, ספרדים, רומנים, פולנים ואוקראינים.
הנציג הישראלי במעבדה הוא בועז טרינקר.
1973: סולו לשעון מצלצל מאת אוסוולד זחרדניק, התיאטרון האמנותי של מוסקבה
1978: ואסה זלז'נובה על פי מקסים גורקי, תיאטרון סטניסלבסקי במוסקבה
1979: בתו המבוגרת של איש צעיר מאת ויקטור סלבקין, תיאטרון סטניסלבסקי במוסקבה
1985: חישוק מאת ויקטור סלבקין, תיאטרון טגנקה במוסקבה
1987: שש נפשות מחפשות מחבר מאת לואיג'י פיראנדלו, בית הספר לאמנות הדרמה במוסקבה, פסטיבל אביניון 1988
1990: הערב אימפרוביזציה מאת לואיג'י פיראנדלו, פארמה, איטליה.
1990: השחף על פי אנטון צ'כוב
1992: נשף מסכות מאת לרמונטוב, קומדי פראנסז
1992: Vis-à-vis על פי האידיוט מאת פיודור דוסטויבסקי, בשיתוף עם מרכז קונסטלרהאוז בברלין.
1993: איש איש לפי דרכו מאת לואיג'י פיראנדלו, רומא
1993: פיורנזה ו-יוסף ואחיו מאת תומאס מאן
1994: חלומו של הדוד מאת דוסטויבסקי, בודפשט
1996: פיק דאם מאת פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, התיאטרון הגרמני הלאומי בוויימאר
1997: קינתו של ירמיהו, פסטיבל אביניון (בכורה במוסקבה ב-1996)
1998: אשמים חפים מפשע מאת אלכסנדר אוסטרובסקי, הונגריה
1999: דון ז'ואן או אורח האבן ופואמות אחרות מאת אלכסנדר פושקין, תיאטרון השמש, צרפת
2002: מדיאה-מטריאל מאת היינר מילר, פסטיבל אביניון
2002: אמפיטריון מאת מולייר, קומדי פראנסז
2006: מוצרט וסליירי מאת פושקין, רקוויאם מאת ולדימיר מרטינוב, פסטיבל אביניון
2006: איליאדה (שיר XXIII), לווייתו של פטרוקלוס, משחקים מאת הומרוס, פסטיבל אביניון
2006: מסעות אונייגין על פי הרומן יבגני אונייגין מאת פושקין והאופרה יבגני אונייגין של צ'ייקובסקי
2007: תרזה פילוסוף מאת ז'אן-בטיסט בויאר ד'ארגן, תיאטרון אודיאון
2009: ימים תמימים בצמרות העצים מאת מרגריט דיראס, קאפוסבר, הונגריה
2016: La Musica Deuxieme מאת מרגריט דיראס, קומדי פרנסז, פריז
2017: מדיאה-מטריאל מאת היינר מילר, התיאטרון הלאומי של שטרסבורג
2017: הזקן והים, תיאטרון וכטנגוב, מוסקבה
אנטולי אלכסנדרוב היה פיזיקאי סובייטי.
אלכסנדרוב היה נשיא האקדמיה הרוסית למדעים, וזכה לעיטורים ולפרסים רבים: הוא היה חתן פרס סטלין ארבע פעמים, עוטר תשע פעמים בעיטור לנין וזכה שלוש פעמים בתואר גיבור העמל הסוציאליסטי.
אנטולי אלכסנדרוב נולד בעיירה טאראשה שבפלך קייב של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) במשפחת שופט מקומי.
אביו היה רוסי ואמו - ממוצא גרמני.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, בהיותו בן 16, התנדב לצבא הלבן.
בשנת 1920 הוא היה בין החיילים שהגנו על חצי האי קרים מפני כיבוש על ידי הצבא האדום.
קיבל כמה עיטורים על אומץ ליבו בקרבות.
בסופו של דבר הוא נשבה על ידי כוחות הצבא האדום.
עם סיום הלחימה למד באוניברסיטת קייב.
בשנת 1930 הוזמן על ידי אברם יופה לעבור ללנינגרד.
תחילה הוא עסק במחקרים בתחום פיזיקת מצב מוצק.
לפני תחילת מלחמת העולם השנייה ביחד עם איגור קורצ'טוב הוא פיתח שיטה להגנת אוניות ממוקשים מגנטיים.
פיתוח זה היה בשימוש רחב בצי הסובייטי במהלך המלחמה.
בשנת 1931 אנטולי אלכסנדרוב התחתן וכעבור שנה נולד לו בן.
הזוג התגרש לאחר זמן קצר, ובשנת 1933 אלכסנדרוב התחתן בשנית.
החל משנת 1943 היה פעיל בפיתוח פצצה גרעינית סובייטית.
בפרויקט זה הוא היה סגנו של איגור קורצ'טוב.
בשנים 1946–1955 היה מנהל מכון לבעיות פיזיקליות.
באוקטובר 1953 הוא התקבל כחבר באקדמיה רוסית למדעים.
בשנת 1955 אלכסנדרוב התמנה לסגנו של קורצ'טוב במכון לאנרגיה גרעינית ובשנת 1960 החליף אותו בראש המכון.
במהלך עבודתו במכון לאנרגיה גרעינית הוא היה פעיל בקידום בניית שוברי קרח סובייטיות בעלי מערך אספקת כוח גרעינית.
אלכסנדרוב גם תרם לפיתוח צי הצוללות הגרעיניות הסובייטי בהיותו מנהל מדעי של פיתוח הצוללות הגרעיניות מסדרת נובמבר.
כמו כן הוא היה הראש המדעי של צוות שפיתח כור גרעיני מהדגם שהיה בשימוש בכור הגרעיני בצ'רנוביל.
בשנת 1960 הוא יזם והוביל בניית מתקן גדול לייצור הליום נוזלי.
פיתוח זה אפשר למדענים סובייטים לקדם את המחקרים בתחום מוליכות על.
בשנת 1975 ועד לשנת 1986 היה נשיא האקדמיה הרוסית למדעים.
אלכסנדרוב היה בין ראשי המפתחים של כור גרעיני שהיה בשימוש בתחנה זו.
בשנת 1975 התרחשה תקלה בכור מדגם זהה בתחנת כוח ליד לנינגרד.
הוא התנגד ליישום המלצות ועדת חקירה שהוקמה לאחר התקלה.
ייתכן שיישום המלצות היה מונע או מקל על השלכות האסון שהתרחש בצ'רנוביל.
אלכסנדרוב תמך בגרסה רשמית של סיבת התקלה בצ'רנוביל שהטילה את האשמה על מפעילי המשמרת.
יחד עם זאת, בשיחות פרטיות ציין שלאחר התקלה החיים שלו במדע הסתיימו.
בהיותו מדען בעל הישגים ופעיל בתחום ניהול המדע אלכסנדרוב זכה למספר רב של עיטורים:
עיטור מהפכת אוקטובר - 1971
עיטור הדגל האדום של העמל - 1945
אנטולי ואסילייביץ' אֶפְרוֹס היה במאי תיאטרון רוסי וסובייטי יהודי.
אנטולי (נתן) אפרוס נולד בשנת 1925 בעיר חרקוב שבאוקראינה הסובייטית, ברית המועצות, למשפחה יהודית של עובדי מפעל מטוסים מקומי.
בשנת 1944 הוא הגיע לבירה מוסקבה והחל ללמוד בימוי באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון, וסיים בשנת 1950.
ב-1954 התמנה לנהל את מרכז התיאטרון לילדים במוסקבה והצליח להפוך אותו ממוסד שמרני שקופא על שמריו לאחד מהתיאטראות הסובייטיים האופנתיים ביותר.
בתקופה מוקדמת זו של חייו הוא ביים מחזות רבים פרי עטו של ויקטור רוֹזוֹב, בכללם "החיפוש אחר האושר" (1957), "Unequal Battle" (1960) ו"לפני ארוחת הערב" (1962).
בשנת 1963 עבר אפרוס לתיאטרון לֶנקום, בו עבד במשך שלוש שנים, שם ביים מחזה אחר של רוזוב "ביום החתונה" (1964).
הוא הפיק את המחזה "להתקדם לעבר המחר" לוויניה דֶלמָאר בתיאטרון מוֹסוֹבֶט (1966), כשבתפקידים הראשיים שיחקו פאינה רנייבסקאיה ורוסטיסלב פליאט.
בשנת 1960 ביחד עם גאורגי נתנסון אפרוס ביים סרט קולנוע "יום רועש".
התקופה הפוריה ביותר בקריירה של אפרוס הייתה עבודתו בתיאטרון ברונאיה מאלאיה (1987-1964).
בתקופה זו ביים כמה יצירות מופת קלאסיות מאת שייקספיר ומולייר.
השחקנים שאיתם עבד הכי הרבה היו אולגה יאקובלבה ולב דוּרוֹב.
ב-1977 ביים את סרטו היחידי, "ביום חמישי ולעולם לא עוד" (В четверг и больше никогда).
דרמה פסיכולוגית חריפה זו מתרחשת באווירה דחוסה המזכירה את מחזותיו של צ'כוב, וכיכב בה צוות שחקנים מרשים, בראשם אינוקנטי סמוקטונובסקי.
בשנות ה-70 שיתף אפרוס פעולה עם במאי התיאטרון יורי ליובימוב במספר פרויקטים.
למשל, ב-1973, הוא ביים עיבוד טלוויזיוני של המחזה "קשר הצבועים" של מיכאיל בולגקוב, בו ליובימוב כיכב בתפקיד מולייר.
כעבור שנתיים, הזמין ליובימוב את אפרוס לתיאטרון טגנקה שלו, לביים את "גן הדובדבנים".
ב-1984, אחרי שליובימוב עזב את תיאטרון טגנקה לטובת קריירה במערב, אפרוס נאות להצעה לנהל את התיאטרון.
ואולם, רוב השחקנים התייחסו אליו כאל אויב וסירבו לעבוד עִמו.
סבורים שהקונפליקט בטגנקה תרם למותו המוקדם של אפרוס.
אפרוס היה נשוי למבקרת התיאטרון נטליה (נטשה) קרימובה (Наталья Крымова; 1930–2003).
בנם, דמיטרי קרימוב (Дмитрий Крымов) הוא מעצב במה ובמאי תיאטרון.
אנטול גורביץ (26 במרץ 1916 - 20 בינואר 2005) היה צייר ומעצב תפאורה ותלבושות ישראלי.
גורביץ' נולד ב-1916 במוסקבה שבאימפריה הרוסית, לרחל ולאלכסנדר.
בהיותו בן שנתיים, בעקבות מהפכת אוקטובר, עזבה משפחתו לגרמניה.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב, בה התגורר עד מותו.
לצד עיסוקו כצייר, עיצב גורביץ' תפאורה ותלבושות להפקות מחול ולהצגות תיאטרון.
בתחילה עבד כפועל במה ובהמשך החל לעצב במה להפקות שונות.
בשנת 1938 שימש מעצב תפאורה ותלבושות להצגת הבכורה העולמית של המחזה "הכלל והיוצא מהכלל" מאת ברטולט ברכט שהוצג על ידי קבוצת תיאטרון חובבים של קיבוץ גבעת חיים.
שירת ב"פלוגת מודדי השדה" (יחידת המיפוי - פלוגה 524) של הצבא הבריטי.
הפלוגה, שביצעה עבודות מדידה והכינה מפות צבאיות לשימושים מבצעיים, שרתה בצפון אפריקה, במצרים, בלוב ובתוניסיה.
במהלך שירותו הצבאי עיצב תפאורה ללהקה העברית של הצבא הבריטי, "מעין זה" בתוכניתה הראשונה, "מזמרת הארץ" בהשתתפות חנה מרון, יוסי ידין, אליהו גולדנברג, לאה סיטין ואחרים.
מחלוצי יוצרי תיאטרון הבובות בישראל.
ניהל משרד לעבודות גרפיות, "גור עבודות גרפיות".
גורביץ' היה דודו של הצייר והפסל יגאל תומרקין.
היה נשוי לרקדנית והכוריאוגרפית הילדה קסטן.
מנישואים אלה, נולד בנו, הבמאי מיקי גורביץ'.
לאחר גירושיו מקסטן, נישא לשחקנית רבקה גור.
אנטול גורביץ' הלך לעולמו בגיל 89 ונטמן בבית העלמין ירקון.
למד ציור בבית הספר לאומנויות בברלין.
בארץ ישראל השתלם אצל הציירים יצחק פרנקל ומירון סימה.
סגנונו התאפיין בריאליזם פנטסטי קר ונוקשה: את עולמו ברא ממסות גושיות ומצבעים קשים, אטומים ופלאקטיים.
דמויותיו קומפקטיות, סגורות, רשומות במתארים חריפים.
הקומפקטיות הושגה הודות ליחסי הדמויות עם הסובב אותן ול"קופסאות החלל" שבתוכן שובצו ולהשוואה לאביזרים המתלווים להן.
לכן, האדם ביצירותיו נראה כאובייקט בין אובייקטים.
בין היתר, השתמש בציוריו בפחם ובצבעי אקוורל.
ב-1939 פרסם חוברת בשם "הצילו!", בהוצאת "פידאה – הוצאת ספרים הומניסטית".
החוברת כללה שיר ו-15 חיתוכי לינולאום בנושא רדיפת היהודים בגרמניה.
החיתוכים עוצבו בשחור-לבן בסגנון אקספרסיוניסטי-גרמני מובהק המשלב פאתוס בפרימיטיביזם.
בהמשך דרכו, פנה אל החומרים הפלסטיים.
גורביץ' החל להשתמש בחטיבות של בלוטות פלסטיות מפוליאסטר, מתיל, מרשתות וממבנים קטנים.
העולם הנשקף מיצירות אלה הציג את יתמותו של האדם המודרני, ואת פחד הכיליון וההרס התלוי כחרב מתהפכת מעליו.
עם זאת, ישנו אור הבוקע מבעד לעננים ולחושך.
בנוסף לציור, עסק אנטול גם בחיתוכי לינולאום ובעיצוב תחריטי עץ.
בשנותיו האחרונות התמקד גורביץ' בציור סוריאליסטי.
ציוריו הוצגו בתערוכות בתל אביב, בירושלים, בסיינה, בפירנצה, ברומא, בסיאטל, בברלין ובמונקו.
בין השנים 1936–1986 עיצב גורביץ' תפאורה ותלבושות בתיאטרונים השונים בארץ ישראל ומחוצה לה: "המטאטא", "אוהל", תיאטרון הבימה, "להקטרון", "הבובטרון" של דוד בן שלום (הונזו), תיאטרון הבובות "פיטפוטרון", ללהקה הצבאית העברית של הצבא הבריטי, "מעין זה", הלהקה הצבאית הארצית ועוד.
בשנת 1938 עיצב תפאורה, תלבושות ומסכות להצגת הבכורה של המחזה "הכלל והיוצא מהכלל" מאת ברטולט ברכט בביצוע תיאטרון החובבים של קיבוץ גבעת חיים.
בשנה זו, עיצב תפאורה ותלבושות גם למחזה הראשון פרי עטה של לאה גולדברג, "ים בחלון", שהוצג ב"תיאטרון עברי" בהנהלתו של אלפרד וולף.
ב-1939 עיצב תפאורה ותלבושות להצגה הראשונה של "כל הרוחות" - במה להומור והווי, "כוסות רוח".
גורביץ' התמחה בעיצוב במה ותלבושות ללהקות מחול.
שימש כמעצב התלבושות הראשון של "להקת ענבל" בהנהלת שרה לוי תנאי (מאוחר יותר עיצב לה גם תלבושות) ו"להקת הבלט הישראלי" בהנהלת גרטרוד קראוס.
בין השנים 1936–1952 עיצב תלבושות להפקותיה של הכוריאוגרפית גרטרוד קראוס.
עם הקמת "להקת הבלט הישראלי" של קראוס שימש כמעצב הבית.
בנוסף, עיצב תפאורה ותלבושת ללהקת בת שבע, להקת הורה ירושלים ולהקת הרקדן טאלי ביטי.
שימש כיועץ וצייר סקיצות ל"בובטרון של הונזו".
לא אחת נעזר הונזו (דוד בן שלום) בסקיצות של גורביץ' להכנת בובותיו השונות..
ב-1969 הוצג מחזה פרי עטו, "הרפתקאות גידי ורותי בחלל" בתיאטרון הבובות "בובונית", בעיבודה של חנה בן-ארי.
עבודתו האחרונה בתיאטרון הייתה בהצגת "הבית ברחוב שינקין" (תיאטרון הבימה, 1986) בבימוי בנו מנישואיו הראשונים לכוריאוגרפית והרקדנית הילדה קסטן, הבמאי מיקי גורביץ' ובהשתתפות רעייתו השנייה, השחקנית רבקה גור.
"הכלל והיוצא מהכלל" - קבוצת תיאטרון החובבים, קיבוץ גבעת חיים 1938
"שטר השטרות אשר לשלמה" - תיאטרון "המטאטא" (1949)
"הנערה והכושי" - תיאטרון "אוהל" 1952
"אופרה בגרוש" - תיאטרון "אוהל" 1952
"הרופא בעל כורחו" - תיאטרון הבימה (1952)
"ילדי העולם, הקשיבו" - "הבובטרון של הונזו" (1964)
"פרח הסכין והבושם" (ערב מיצירות פדריקו גארסיה לורקה) - בימת צוותא (1969) (עיצוב בובות)
"הורדוס ומרים" - תיאטרון הבימה (1972)
"שלום שלום ואין שלום" - תיאטרון הבימה (1973)
"דוד וגולית"/"דג הזהב" - תיאטרון הבובות "פיטפוטרון" (1974)
"הבית ברחוב שינקין" - תיאטרון הבימה (1986)
תוכנית הפתיחה של להקת "הבלט הישראלי" בהנהלת גרטרוד קראוס 1951
"בשפל" - תיאטרון הבלט הישראלי 1951
"נרקודה" - תיאטרון הבלט הישראלי 1951
"אש בהרים" - תיאטרון הבלט הישראלי 1951
"שירי עם וריקודי עם" - להקת ענבל 1952 (יחד עם פיני לייטרסדורף)
"הריקוד המדברי" - להקת הורה ירושלים
"דבקה חיילים" - להקת הורה ירושלים
"ריקוד הקציר" - להקת הורה ירושלים
"מיניאטורות" - להקת ענבל 1971
בשנת 1945 זכה בפרס ראשון לציור שמן בתערוכה של ציירים בצבא הבריטי.
בשנת 1951 זכה בפרס ראשון ושני בתערוכת תכנון תלבושות לריקודי עם.
אנטולי יוריוביץ' אונופריינקו (25 ביולי 1959 – 27 באוגוסט 2013) היה רוצח סדרתי אוקראיני.
אונופריינקו נודע לשמצה בכינויים "החיה מאוקראינה", "המחסל" ו"האזרח או", זאת בשל אופיין הברוטאלי של הרציחות שביצע.
ב-16 באפריל 1996, בעודו בן 37, נעצר אונופריינקו על ידי המשטרה והודה ברציחתם של 52 בני אדם.
לבסוף מצא את מותו בזמן מאסרו בכלא ב-2013.
אונופריינקו נולד בעיר לאסקי במחוז ז'יטומיר.
אחיו הגדול, ולנטין, היה בן 13 בעת לידתו של אנטולי.
אביו, יורי אונופריינקו, קיבל עיטורים על אומץ לבו בקרבות מלחמת העולם השנייה.
אמו של אונופריינקו נפטרה כשהיה בן ארבע ממחלה קשה, ובשל כך נאלץ אביו, יחד עם סבו, סבתו ודודתו, לטפל באנטולי במשך תקופה מסוימת עד שנשלח לבית יתומים.
לדברי אונופריינקו, הוא לא ראה זאת בעין יפה והתרעם על כך שנשלח לבית יתומים, בעוד שאחיו הגדול נותר בבית וחי חיים נורמליים במשפחה.
בראיון שנערך עמו, אונופריינקו הוסיף וטען כי שליחתו לבית היתומים היא זו שחרצה את גורלו, וציין שלפחות 70% מאלו שגדלו בבתי יתומים הגיעו לבתי כלא בבגרותם.
לאחר שנעצר על ידי כוחות המשטרה, נמצאו בדירתו של אונופריינקו 122 פריטים שונים, ביניהם רובה TOZ-34 קצוץ-קנה, מספר נוסף של כלי נשק שתאמו לכלי הרצח של חלק מהקורבנות, ומספר חפצים אישיים של קורבנותיו שלקח לאחר שביצע בהם את זממו.
בעודו במעצר, אונופריינקו נשבר והודה ב-8 רציחות שביצע בשנים 1989 עד 1996. בתחילה הוא כפר באישומים אחרים וטען כי אין לו קשר לרציחות הנוספות, אך בסופו של דבר הודה ברצח 52 קורבנות תמימים לאורך 6 שנים.
בעודו במעצר, טען אונופריינקו שביצע את הרציחות עקב "פקודות" מצפוניות שהוא קיבל מקול פנימי שדיבר אליו.
שמותיהם וזהותם של הקורבנות וכן של עוברי האורח שרצח לא נחשפו בפומבי או שנחשפו רק בשמם הפרטי.
להלן רשימת קורבנות הרצח של אונופריינקו, בסדר כרונולוגי:
קורבנות 10-1 - אלו הם קורבנותיו הראשונים של אונופריינקו.
ב-1989, פרץ אונופריינקו לבית ורצח את המשפחה שהתגוררה בו - אב, אם ושמונת ילדיהם.
אנטולי הודה שהוא ושותפו, מאמן כושר בשם סרגיי רוגוזין, שעמו נהג לשדוד בתים אחרים, ביצעו יחד את הרציחות בעזרת כלי נשק שהם נשאו לצורך הגנה עצמית.
למרות סיועו של רוגוזין לביצוע הרציחות, אונופריינקו ניתק כל קשר שהיה לו עמו.
קורבנות 15-11 - בהמשך 1989, רצח אונופריינקו חמישה אנשים, מתוכם ילד בן 11. החמישה נורו בשנתם ברכב ולאחר מכן אונופריינקו שרף את גופותיהם.
למרות שבסופו של דבר הוא הודה באופן מלא בביצוע הרצח, טען אונופריינקו שביצע את הרציחות ללא כוונה ושהוא רק רצה לפרוץ לרכב.
קורבנות 19-16 - לאחר דממה ארוכה, חזר הרוצח לפעול.
ב-24 בדצמבר 1995, רצח אונופריינקו את משפחת זייצ'נקו בת ארבע הנפשות.
אונופריינקו ביצע את הרצח על ידי יריית רובה קצוץ-קנה, וניצל את העובדה שבאותו הזמן אירע שוד בביתם בכפר גרמרינה שבמרכז אוקראינה, ואת נוכחותם בבית באותה עת.
לאחר הירי, אונופריינקו העלה את בית המשפחה באש.
קורבנות 24-20 - ב-2 בינואר 1996, רצח אונופריינקו משפחה בת ארבע נפשות באמצעות יריית אקדח.
מיד לאחר מכן רצח אונופריינקו עובר אורח שהיה בזירת האירוע על מנת שלא יצפה במחזה המחריד ויחשוף אותו בפומבי.
קורבנות 28-25 - ב-6 בינואר 1996, אונופריינקו רצח ארבעה אנשים בשלוש תקריות שונות.
המכנה המשותף בשלוש התקריות הוא שלפני שביצע בהם את זממו, אונופריינקו פקד על הקורבנות לעצור את מכוניותיהם לצידי כביש מהיר.
הקורבנות היו קאסאי - קצין בצי, סביטסקי - נהג מונית, וקוחרגינה - טבח בקולחוז, כאשר זהותו של הקורבן הרביעי לא התגלתה מעולם.
קורבנות 35-29 - ב-17 בינואר 1996, פרץ אונופריינקו לביתה של משפחת פילאט בת חמש הנפשות ורצח אותה, ומיד לאחר מכן העלה את המקום באש.
בנוסף למשפחה, רצח אונופריינקו גם שני עוברי אורח שעברו ליד הזירה - קונדזלה בת ה-27 וזאחרקו בן ה-56.
קורבנות 39-36 - ב-30 בינואר 1996, אונופריינקו פרץ לביתה של מארוסינה ושני בניה בפאסטובה שבמחוז קייב וירה בהם למוות.
בנוסף, הוא רצח גם את זגרניצ'ני בן ה-32, שהתארח באותה עת בביתם של האם וילדיה.
קורבנות 43-40 - ב-19 בפברואר 1996, רצח אונופריינקו את משפחת דובצ'ק לאחר שפרץ לביתם.
הנרצחים היו הורים וילדיהם, בן ובת.
לפי אונופריינקו, הוא רצח קודם את האב והבן ביריית אקדח ואז הכה את האם למוות באמצעות פטיש - וכל זאת לעיני הבת המזועזעת מהמעשים.
משהבחין בה, אונופריינקו הציע לה עסקה - תמורת כספה הוא יחוס על חייה, ואם לא תשתף עמו פעולה - דינה למות כמו הוריה ואחיה.
הילדה סירבה לשתף עמו פעולה ולבסוף הוא הכה אותה למוות במהלומות פטיש.
קורבנות 48-44 - ב-27 בפברואר 1996, רצח אונופריינקו את משפחת בונדרצ'וק בביתה במלינה.
לפי אונופריינקו, תחילה פצע למוות באופן אנוש את האב והאם ביריות אקדח, ולאחר מכן ביתר למוות את הילדות, בנות שבע ושמונה, במכות גרזן.
לאחר כשעה הבחין אונופריינקו בצאלק, שכן המשפחה שהתארח בביתם, וביתר אותו למוות בגרזן בו השתמש כדי לרצוח את הילדות.
קורבנות 52-49 - אלו הם קורבנותיו האחרונים של אונופריינקו.
ב-22 במרץ 1996, הוא פרץ לדירתה של משפחת נובוסד בת ארבע הנפשות וירה בהם למוות.
לדבריו, לאחר שירה בהם וביצע וידוא הריגה, הצית את הבית באש כדי להעלים כל זכר לראיה נגדו.
אונופריינקו רצח את קורבנותיו בדפוס קבוע:
ראשית, הוא בחר במכוון בבית מבודד ופרץ אליו.
אונופריינקו בכוונה חשף את עצמו בפני בני הבית כדי ליצור מהומה.
במהלך המהומה, התחיל אונופריינקו לרצוח את כל בני הבית לפי הסדר הבא - הקורבן הראשון הוא האב, אחריו האם ולבסוף ילדי המשפחה (אם כי לא בכל מקרי הרצח הקורבנות היו הורים וילדים.
לדוגמה, במקרה של קורבנות 15-11, הנרצחים לא היו בעלי קשר משפחתי).
לאחר שביצע את זממו, אונופריינקו בדק שהקורבנות אכן כבר לא בחיים והעלה את ביתם באש, זאת על מנת לטשטש את עקבותיו.
בנוסף, רצח גם עוברי אורח חסרי מזל בהם אנשים ששהו באותה עת בבתי הקורבנות או בקרבתם.
במרץ 1996, שירות הביטחון האוקראיני ומשרד התובע המחוזי עצרו בטעות את יורי מוזולה בן ה-26 כחשוד במספר רציחות אכזריות.
במשך שלושה ימים, מוזולה עונה, חושמל והולקה על ידי אנשי שירות הביטחון ואנשי משרד התובע המחוזי.
בפועל מוזולה לא היה מעורב ברציחות הללו ולכן הוא סירב להודות ברציחות אותן ביצע לכאורה.
מוזולה מת מפצעיו במהלך היום השלישי ורק אז הובן כי היה חף מפשע ועונה לשווא.
שבעה מהאחראים למותו נשלחו למאסר לתקופות שונות.
17 ימים לאחר מכן, התגלה שאונופריינקו הוא הרוצח האמיתי, וזה נלכד לאחר מצוד מסיבי, שבע שנים לאחר הרצח הראשון שלו.
לכידתו התרחשה לאחר שעבר דירה עם חברו ומצבור הנשק שלו נמצא בארגזי ההובלה.
למרות שביצע את זממו באכזריות רבה, אונופריינקו ניצל מעונש מוות ונדון למאסר עולם, שכן במהלך 1995 אוקראינה הצטרפה למועצת אירופה ונאלצה לבטל את עונש המוות בשטחה.
אונופריינקו נכלא בבית הכלא בז'יטומיר ושם בילה את שארית חייו.
ב-27 באוגוסט 2013, בגיל 54, עבר אונופריינקו התקף לב ומת זמן קצר לאחר מכן.
אנטולי אנדרייביץ' בנישבסקי היה כדורגלן ומאמן סובייטי-אזרי ששיחק בעמדת החלוץ.
בנישבסקי נחשב לגדול שחקני נפטצ'י באקו וייצג את אזרבייג'ן בכדורגלן היובל של אופ"א.
בנישבסקי התחיל את הקריירה שלו בנפטצ'י באקו אליה הצטרף בגיל 16 מקבוצת הנוער.
בשנת פרץ לתודעה כאשר כבש 12 שערים בליגה והוליך את קבוצתו למקום השלישי שנחשב להישג השיא שלה בליגת העל הסובייטית ואף זומן לסגל נבחרת ברית המועצות לקראת מונדיאל 1966 בו הגיע עם הנבחרת למקום הרביעי.
הוא השתתף עם הנבחרת גם ביורו 1968 ויורו 1972. בשנת 1978 פרש מכדורגל כאשר הוא העביר את כל הקריירה שלו בנפטצ'י בה כבש 136 שערים ב-288 משחקים.
בשנת 1981 מונה למאמן נפטצ'י באקו בה אימן במשך שנתיים.
הוא אימן בהמשך גם את: אוטומוביליסט מינגצ'ביר, הנבחרת הצעירה של בורקינה פאסו וקפאז.
בשנת 1987 קיבל התקף לב ראשון אותו שרד.
כעבור ארבע שנים קיבל התקף לב שני שגרם לו לאיבוד זיכרון והרופאים אף אבחנו אצלו תרדמת סוכרתית.
ב-10 בדצמבר 1997 קיבל התקף לב שלישי, אותו לא שרד.
אנטולי איוואנוביץ' אנטונוב הוא דיפלומט ומדינאי רוסי שכיהן כסגן שר ההגנה הרוסי וכשגריר רוסיה בארצות הברית במשך 7 שנים מאוגוסט 2017 ועד אוקטובר 2024.
ב-28 בדצמבר 2016 מונה לכהן כסגן שר החוץ הרוסי.
בפברואר 2017 הוכרז כמועמד להחליף את סרגיי קיסליאק בתפקיד שגריר רוסיה בארצות הברית.
מועמדותו אושרה בהצבעת הדומה ב-18 במאי 2017 והוא מונה בצו נשיאותי מ-21 באוגוסט 2017.
אנטולי אנטונוב נולד ב¯15 במאי 1955 באומסק.
בשנת 1978 השלים לימודיו בפקולטה ליחסים כלכליים בינלאומיים של המכון הממלכתי ליחסים בינלאומיים של מוסקבה וב-1984 השלים דוקטורט.
ב-1978 החל לעבוד במשרד החוץ ועבד בנציגויות שונות וביחידות הסמך של המשרד.
בשנים 2004–2011 ניהל את המחלקה לענייני פירוז וביטחון במשרד החוץ ועמד בראש המשלחת הרוסית לניהול משא ומתן עם ארצות הברית בעניינים צבאיים ופוליטיים לפני החתימה להסכם על מניעת אי הפצת נשק גרעיני והאמנה על איסור שימוש בנשק ביולוגי וכימי.
במסגרת תפקידו השתתף במספר אסיפות כלליות באו"ם.
בפברואר 2011 נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב מינה אותו לתפקיד סגן שר ההגנה של רוסיה.
במסגרת תפקידו היה אחראי לשיתוף פעולה בינלאומי בתחום הטכנולוגיות הצבאיות ולהכנת הסכמים בינלאומיים בתחום הצבאי ובעיקר בתחום צמצום מאגרי הנשק הגרעיני.
בשל משבר אוקראינה וסיפוח חצי האי קרים (2014) הוכנס בספטמבר 2015 לרשימת האישים שהוטלו עליהם סנקציות מצד מדינות המערב.
בדצמבר 2016 ולדימיר פוטין מינה אותו לתפקיד סגן שר החוץ של רוסיה, האחראי לעניין צבא וביטחון.
לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 הוצב כמועמד להחליף את סרגיי קיסליאק בתפקיד שגריר רוסיה בארצות הברית.
במאי 2017 הוצב רשמית כמועמד וזו אושרה על ידי הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית זמן קצר לאחר מכן.
מינויו נכנס לתוקף באוגוסט 2017. אנטונוב כיהן בתפקיד עד לאוקטובר 2024. ידוע כדובר אנגלית ובורמזית.
לאחר שובו למוסקבה, החל לשמש כיועצו של יו"ר בנק VTB אנדריי קוסטין לענייני יחסים עם מדינות BRICS.
אנטול יוּסֵף הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה בריטי.
הוא ידוע בעיקר מהופעתו בסרט "סיבוב אחרון", מעבודתו עם הלהקה השייקספירית המלכותית, וגילום דמותו של מאיר לנסקי בסדרת הטלוויזיה "אימפריית הפשע".
יוסף נולד בברקינג שבמזרח לונדון למשפחה טורקית קפריסאית.
אביו היגר מקפריסין ללונדון כשהיה בן 11 ואמו נולדה בלונדון להורים טורקים קפריסאים.
בגיל העשרה שיחק יוסף בתוכניות טלוויזיה כגון "ג'יבס וווסטר", "גראנג' היל", ו"אינדיאנה ג'ונס הצעיר".
הוא למד משחק בבית הספר של תיאטרון בריסטול אולד ויק.
כשהיה בבית הספר הופיע בתוכנית הטלוויזיה "Thief Takers".
הוא היה בין המועמדים הסופיים לפרס הרדיו קרלטון הובס של ה-BBC.
בשנת 2000 עם סיום הלימודים קיבל יוסף הצעה להופיע בסרט זוכה הפרסים "סיבוב אחרון" של פרד שפיסי, בתפקיד ריי הצעיר, הדמות שגילם בוב הוסקינס.
בסרט עבד לצדם של שחקנים בריטים כגון סר מייקל קיין, הלן מירן, ריי וינסטון, דייוויד המינגס וטום קורטני.
יוסף היה לחבר קבוע של הלהקה השייקספירית המלכותית.
הוא הופיע עם הלהקה במחזה "המלך ליר", וזכה לשבחים מאת ניקולס דה ג'ונג בלונדון איבנינג סטנדרד שכתב עליו "אנטול יוסף הוא קורנוול אדיר, הטוב ביותר שראינו".
ב-2006 הופיע יוסף בתפקיד מרקוציו ב"רומיאו ויוליה" בבימויו של ביל בריידן בתיאטרון הרפרטוארי של ברמינגהאם.
ב-2008 שיחק בתפקיד הראשי בהפקה באוף ברודוויי של המחזה "ריצ'רד השלישי".
מאז נשאר בניו יורק, והופיע הן ברחבי ניו יורק והן בתיאטרון סטודיו בוושינגטון הבירה.
ב-2011 השתתף במחזה "A Movement of the Soul" בתפקיד תומאס הופקינס גולודט שעבורו למד את שפת הסימנים האמריקאית.
ב-2010 לוהק יוסף לגלם את דמותו של מאיר לנסקי בסדרת הטלוויזיה "אימפריית הפשע".
הוא הופיע לראשונה בפרק השביעי של העונה הראשונה, ואחר כך המשיך להופיע במהלך כל הסדרה.
בראיון תיאר יוסף את לנסקי כאוטודידקט, אינטליגנטי מאוד, בעל שאיפות מוגזמות, וחסר רחמים.
ב-2014 הופיע יוסף במיני-סדרה "סאות'קליף" של ערוץ 4 שהייתה מועמדת לפרס באפט"א.
אנטוינטה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג , הייתה אשתו של פרידריך הראשון, דוכס אנהלט.
אנטוינטה נולדה ב-17 באפריל 1838 בבמברג, לאדוארד, נסיך סקסוניה-אלטנבורג ולאמליה, נסיכת הוהנצולרן-זיגמרינגן, בתם של קרל, נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן ומארי אנטואנט מירא.
ב-22 באפריל 1854 התחתנה אנטוינטה עם פרידריך הראשון, דוכס אנהלט, שהיה אחד הנסיכים הגרמנים העשירים ביותר בגרמניה, ולרגל הנישואים אף הוטבעה מדליה.
הנישואים היו מוצלחים, ולזוג נולדו 6 ילדים.
ב-22 באפריל 1854 התחתנה אנטוינטה עם פרידריך הראשון, דוכס אנהלט, ונולדו לה ממנו 6 ילדים:
אליזבת, נסיכת אנהלט (1857–1933), התחתנה עם אדולף פרידריך החמישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ
אלכסנדרה, נסיכת אנהלט (1868–1958), התחתנה עם זיצו, נסיך שוורצבורג
אנטוינטה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד הייתה נסיכה גרמנית, והיא אם השושלת של ראשי בית וירטמברג כיום.
אנטוינטה נולדה ב-28 באוגוסט 1779 בקובורג שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד, לפרנץ, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד, ולאוגוסטה, רוזנת רויס-אברסדורף, בתם של היינריך העשרים וארבעה, רוזן רויס-אברסדורף וקרולינה ארנסטינה, רוזנת ארבאך-שנברג.
אנטוינטה הייתה אחותם של ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה, לאופולד הראשון, מלך בלגיה וויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד - אמה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
לאנטוינטה הייתה מערכת יחסים קרובה במיוחד עם אחותה סופיה ושתיהן השתתפו לעיתים קרובות בפנטאיסי שלוס, מקלט של מהגרים מצרפת.
ב-17 בנובמבר 1798 התחתנה אנטוינטה עם אלכסנדר, דוכס וירטמברג, בנו של פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג, ממנו נולדו לה 5 ילדים.
זמן קצר לאחר חתונתם השתקעו השניים ברוסיה, שם מילא בעלה אלכסנדר תפקידים בכירים בצבא האימפריה הרוסית ובממשל הרוסי.
ב-14 במרץ 1824 מתה אנטוינטה בסנקט פטרבורג, ונקברה בקריפטה המשפחתית בגותה.
ב-17 בנובמבר 1798 התחתנה אנטוינטה עם אלכסנדר, דוכס וירטמברג, בנו של פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
אנטול ויאֶרוּ (ברומנית: Anatol Vieru; 8 ביוני 1926 – 8 באוקטובר 1998) היה מלחין, מנצח ומוזיקולוג יהודי-רומני, אחד מחשובי המלחינים של רומניה במאה ה-20. ויארו היה תלמיד של ארם חאצ'טוריאן.
הוא הלחין שבע סימפוניות, שמונה רביעיות מיתרים, ויצירות רבות אחרות למוזיקה קאמרית.
כמו כן, הלחין שלוש אופרות - Iona (יונה; 1976) לפי הדרמה של מארין סורסקו, Praznicul calicilor (משתה האביונים), לפי קומדיה של מיכאיל סורבול (1981), ו-"Telegrame" (מברקים), לפי סיפור סאטירי מאת יון לוקה קאראג'אלה.
הוא היה חתן פרס הרדר בשנת 1986. ויארו כיהן כפרופסור לתזמור ולהלחנה באוניברסיטה למוזיקה (הקונסרבטור) בבוקרשט.
אנטול ויארו נולד כאדולף גרינברג במשפחה יהודית ביאשי.
הוא ומשפחתו היו ניצולים של פרעות יאשי משנת 1941.
ויארו למד בשנים 1949-1946 מוזיקולוגיה והלחנה באקדמיה למוזיקה ("קונסרבטור" ע"ש צ'יפריאן פורומבסקו) בבוקרשט.
מוריו היו לאון קלפר (הלחנה), פאול קונסטנטינסקו (הרמוניה), תאודור רוגלסקי (תזמור) וקונסטנטין סילבסטרי (אמנות הניצוח).
המשיך את לימודיו בקונסרבטוריון של מוסקבה (ע"ש צ'ייקובסקי (בשנים 1951–1954 אצל ארם חצ'טוריאן (הלחנה) ודמיטרי רוגאל-לויצקי (תזמור).
עם הקולגות שלו ללימודים במוסקבה נמנו אדיסון דניסוב, סופיה גוביידולינה, גנאדי רוז'דסטוונסקי, אלפרד שניטקה וטיבריו אולאך.
בשנים 1955–1958 חזר להשתלם במוסקבה.
בשנת 1978 סיים באוניברסיטת קלוז' את עבודת הדוקטורט בנושא "מהמודוסים על מודל של חשיבה מוזיקלית אינטרוואלית.
בשנים 1950-1947 עבד ויארו כדי להתפרנס כמנצח בתיאטרון הלאומי של בוקרשט.
ציון הדרך בהתחלת הקריירה שלו כמלחין הייתה יצירתו "Suita in stil vechi" (סויטה בסגנון ישן) (1945).
אחרי שנת 1962 נודע ויארו לראשונה במערב כשזכה בז'נבה בפרס הבינלאומי להלחנה ע"ש המלכה מארי ז'וזה, על קונצ'רטו לצ'לו שכתב באותה שנה.
יצירתו לרביעיית מיתרים ולכלי הקשה "Trepte ale tăcerii" (מדרגות של השקט) (1966) הוזמנה על ידי קרן קוסביצקי.
ויארו השתתף בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטאדט ויצירתו התזמורתית "Clepsidra" (שעון השמש) בוצע במסגרת ימי המוזיקה בדונאואשינגן.
באותה שנה הלחין ויארו אחת מיצירותיו החשובות ביותר, Sita lui Eratostene ("הנפה של אראטוסטנס" לקלרינט, כינור, ויולה, צ'לו ופסנתר.
ביצירה זו התגבשו העקרונות שאפיינו את המוזיקה העתידית שלו.
בשיטה ה"נאו-מודלית" שלו התכתב ויארו עם יסודות ממלחינים שונים כמו בלה בארטוק,ג'ורג'ה אנסקו, אנטון וברן, אוליבייה מסיאן ודמיטרי שוסטקוביץ'.
החל מסוף שנות ה-1950 התעניין ויארו בתורת הקבוצות והגיע בהמשך למסקנה שהשמיעה המוזיקלית הרגילה קולטת את הסולמות המוזיקליים כ"קבוצות" במשמעות המתמטית של המילה.
בעקבות תפיסה זו לא עבר ויארו למוזיקה סריאלית אולם התחיל להשתמש בקביעות במודוסים שבנה בעזרת פעולות מתמטיות.
דרך תהליכים כאלה יצר ויארו צורות מוזיקליות שכינה אותן "קלפסידרות" (שעון שמש), "נפה", "מסך","מזמור" וכו'.
ויארו נחשב למהפכן במוזיקה אבל לא רצה להיחשב "אוונגרדיסט" מחשש לקפוא במקום.
על אף זיקתו לחשיבה מתמטית, יצר ויארו "יצירה קוהרנטית, עתירת משמעויות וביטויים אמנותיים" (עדה ברומארו) .
שאף ל"הומוגניזציה של השפות המוזיקליות משלהי המאה ה-20, בעזרת חוקים טרנס-סגנוניים"
בשנת 1970 התחיל ויארו בבוקרשט בסדרת הקונצרטים "מוזיקות מקבילות" ולמשך שנים אחדות ניצח במסגרתה על מגוון רחב של יצירות מאת מלחינים כמו אורלנדו לאסוס, אייבס, סקריאבין, שנברג, אדגר וארז, שניטקה.
ב-1973 בעזרת מלגה מטעם השירות הגרמני לחילופי גומלין אוניברסיטאיים התאפשרה לוויארו שנת שבתון בברלין המערבית.
אז הוא הלחין את הסימפוניה השנייה שלו "טכיקרדיות".
בשובו לבוקרשט הלחין שתי אופרות "יונה" לפי דרמה מאת מרין סורסקו, ולפי הציורים של מ.ק.
אשר (1975-1972, ביצוע בכורה בבוקרשט, 1976), ואת Praznicul calicilor (משתה האביונים) לפי קומדיה מאת מיכאיל סורבול (1980-1978, ביצוע בכורה בברלין 1990).
הסימפוניה השלישית שלו "La un cutremur" (ברעידת אדמה) בוצעה בשנים 1977 ו-1978 והייתה תגובת היוצר לאסון רעידת האדמה שהכתה את רומניה במרץ 1977.
יצירות שלו בוצעו על ידי אמנים כמו הכנר אולג כגן, צ'לנים כמו נטליה גוטמן, ולדימיר אורלוב, קטלין איליה, מנצחים כמו קונסטנטין סילבסטרי, זובין מהטה, הוריה אנדרייסקו, תזמורות כמו ברלינר קאמראופר, תזמורת "סוויס רומאנד", מקהלת "מדריגל" וכו'.
במקביל להלחנה, עסק ויארו עד סוף חייו גם בהוראה באופן אינטנסיבי.
החל משנת 1950 לימד ויארו בקתדרה לתזמור ואחר כך בקתדרה להלחנה של הקונסרבטוריון בבוקרשט, שבה עלה בהדרגה בהייררכיה האוניברסיטאית.
החל משנת 1955 כיהן כפרופסור.
ב-1975 עשה את עבודת הדוקטור שלו
על בסיס עבודה זו פרסם כעבור שנתיים את Cartea modurilor ("ספר המודוסים") שפורסמה בשנת 1993 באנגלית תוך הרחבת החלק השני שלה - The Book of Modes.
בהדרכת המלחין סיג'יסמונד טודוצה בקונברסטוריון בקלוז' (האקדמיה למוזיקה על שם גאורגה דימה).
היה מרצה אורח באוניברסיטאות רבות בארצות הברית (בניו יורק - במכללת שרה לורנס ובית הספר ג'וליארד -,שיקגו, סיאטל),קנדה (באוניברסיטת לוואל), ישראל (בירושלים בשנים 1982–1983), בז'נבה וכו'.
אנטול ויארו נפטר בשנת 1998 בבוקרשט.
הוא היה נשוי משנת 1954 למוזיקולוגית נינה שוטיקובה ויארו, ולזוג נולדו בן ובת.
הבן הוא הפסנתרן אנדריי ויארו.
לוויארו יש אח פילוסוף, סורין ויארו.
1946 - פרס ג'ורג'ה אנסקו להלחנה - על ה"סויטה בסגנון ישן"
1949 - פרס המדינה של רומניה
1962 פרס מארי ז'וזה על הקונצ'רטו לצ'לו (בז'נבה)
1966 - פרס הקרן סרגיי קוסביצקי
1967 - פרס האקדמיה הרומנית
1986 - פרס הרדר - מטעם אוניברסיטת וינה על מפעל חייו בהלחנה, מוזיקולוגיה ותורת המוזיקה, "על כישוריו המיוחדים, החדשנות והדמיון המוזיקלי"
1996 - הפרס הגדול של איגוד המלחינים הרומנים
1975 - Cartea modurilor (ספר המודוסים) 2 כרכים
2001 - Ordinea în Turnul Babel (הסדר במגדל בבל) פורסם אחרי מותו בעריכתה של נינה ויארו
ויארו הלחין מעל 120 יצירות מסוגות רבות.
1967 מס.1 Oda tăcerii (אודה לשתיקה) -מוקדשת לנושא השואה
1973 מס 2, Tahicardii (טכיקרדיות)
1978 מס.3 La un cutremur (סימפוניית רעידת האדמיה)
Eminescu (מיכאי אמינסקו) - למקהלה ותזמורת - על שירים מאת אמינסקו
קונצ'רטי ויצירות אחרות לכלים ולתזמורת
1979 - קונצ'רטו לכינור וצ'לו
1987 - סימפוניה קונצ'רטית לצ'לו
1963 - Jocuri (משחקים) לפסנתר ותזמורת
1968 - Clepsidra I לחצוצרה ותזמורת
1993 - קונצ'רטו לפסנתר "קליידוסקופ"
Narațiune II (סיפור II) לסקסופון ותזמורת
1973 no.3, לסופרנו ולרביעיית מיתרים
1957 - חמשייה עם קלרינט
שלישייה מיקרוטונית - לפגוט, גיטרה וקונטרבאס
1968 - Nautilos לפסנתר ולמגנטופון (קלטת)
Feuerwerk 1994 לחליל, לכינור ולוויברפון
1968 - Muzeu muzical - מוזיאון מוזיקלי לצ'מבלו 12 כלי קשת
1995 - רובטו לאבוב וכלי הקשה
1973 - סיפור (Narration) לעוגב
1996 - Muzica (Musik) לעוגב וכלי קשת
1995 - Hibernal (חורפי) לחלילי פאן וכלי קשת
2 לצ'לו, קונטרבס ותזמורת קאמרית
Centaurus (קנטאורוס) לסקסופון בריטון, לטרומבון ולכלי הקשה
1949 קנטטה Mierla lui Ilie Pintilie (השַחֲרור של איליה פינטיליה) ;
1957 האורטוריה Miorița (השיה - "מיוריצה")
1960 Cantata anilor lumină (קנטטת שנות האור) לפי שיר מאת נינה קסיאן -
1964 Scene nocturne (סצנות ליליות - על מילותיו של פדריקו גארסיה לורקה - לשתי מקהלות
1963 - Vocale (תנועות) על שירים מאת ג'וזפה אונגרטי למקהלת נשים;
Clepsidra II - 1971; (קלפסידרה ב) על טקסטים עממיים, - למקהלה,
Fratele cel sărac - 1993 (האח האביון) לפי יון נקולצ'ה
In marea apusului, 1998 (בים השקיעות) למקהלה, חצוצרה וטימפני
1959–1963 Muzică pentru Bacovia și Labiș (מוזיקה לפי ג'ורג'ה בקוביה וניקולאיה לאביש) שני מחזורים לקול (טנור, מצוסופרנו, סופרנו) ופסנתר עם אינטרלודים כליים (קלרינט, כינור, פסנתר;חליל סולו)
Lupta cu inerția (מאבק באינרציה) - למצופסופרנו, טנור, חליל, כינור ופסנתר
Nocturne și rezonanțe după Bacovia (ליליות ותהודות - לפי ג'ורג'ה בקוביה) לסופרנו, חליל ופסנתר
Destinderi (הרפיות) - למצוסופרנו ופסנתר
1972 - Discul lui Newton (דיסק ניוטון) - ל 12 קולות
- לסופרנו, פסנתר או צ'מבלו, ו1–2 כלי הקשה
- Cântec arhaic de dragoste: (שיר אהבה ארכאי) - לפי שיר השירים - למצוסופרנו, חליל, אבוב, קלרינט ופגוט
Fă-mă precum o pecete, 1989 (שיר השירים ח, ו - שימני כחותם...)
Ja nartsis saronskij, 1987; (שיר השירים א,ב - אני חבצלת השרון...)
1990 - Memorial מוקדש לנושא שואה
1993 - מזמור Psalm לפי הזמנת התזמורת הסימפונית ברג'ינה, קנדה
1993 - אגדה (Märchen) - לקול מדבר וכלי הקשה
1994 - Arhipelag (ארכיפלג) לבריטון וויברפון
1995 - Dechanson על טקסט מאת טריסטן צארה - ל-4 קולות
1995 - Întrebări și răspunsuri (שאלות ותשובות) ל-4 קולות, על טקסטים מאת פאול צלאן בתרגום
1998 - Iarba ochilor tăi -על טקסטים מאת פאול צלאן - ל-4 קולות)(לפי שיר ללא כותרת, לא גמור - עשב עיניך)
1981-1978 - Praznicul calicilor (משתה האביונים) לפי קומדיה מאת מיכאיל סורבול
1983-1982 - Telegrame:Tema și Variațiuni (מברקים:נושא ווריאציות) לפי יון לוקה קאראג'אלה
1995-1990 - Ultimele zile, ultimele ore (הימים האחרונים, השעות האחרונות) - לפי "מוצרט וסליירי" מאת אלכסנדר פושקין ו"הימים האחרונים" מאת מיכאיל בולגקוב
Când primăvara e fierbinte 1960 (כשאביב חם - בבימוי מירצ'ה סאוקאן)
Ciucurencu, 1964; (צ'וקורנקו) סרט תיעודי בבימוי אריך נוסבאום
Procesul alb, 1965; (המשפט הלבן) - סרט עלילתי בבימוי יוליאן מיהו
Brâncuși la Târgu-Jiu, 1966; (ברנקוש בטרגו ז'יו) - סרט תיעודי בבימוי אריך נוסבאום
Soarele negru, 1968; השמש השחור בבימוי סלבומיר פופוביץ'
Felix și Otilia, 1974; (פליקס ואוטיליה) סרט עלילתי בבימוי יוליאן מיהו
Marele singuratic, 1976; (הבודד הגדול) סרט עלילתי (לפי מרין פרדה) בבימוי יוליאן מיהו
Întoarcerea lui Voda Lăpușneanu, 1979 (שובו של וודה לפושניאנו), סרט עלילתי בבימוי מלבינה אורשיאנו
1972 - Țara de piatră (ארץ האבן) - פואמה אלקטרונית לפי הסופר ג'או בוגזה
אנטולי וייסר הוא שחמטאי יהודי-סובייטי וצרפתי.
אנטולי וייסר נולד באלמטי, שבברית המועצות (כיום בקזחסטן).
הוא למד מתמטיקה באוניברסיטת נובוסיבירסק.
לאחר סיום התואר, המשיך בלימודים וקיבל תואר שלישי מאוניברסיטת טומסק.
בזמן לימודי התואר הוא עזב את השחמט התחרותי, אך לאחר סיומו חזר להתחרות.
במהלך שנות ה-80 וייסר השתתף בתחרויות רבות.
בתחרות בסוצ'י הוא סיים במקום השלישי בשנת 1981, חלק מקומות 3–5 ב-1982 (עם אולג רומנישין וסמיון דבויריס) ומקומות 1–2 ב-1983 (עם יבגני סבשניקוב).
הוא חלק מקומות 2–3 בברלין ב-1983, זכה במקום השני בטרנבה ב-1987 והשתתף בתחרויות נוספות.
בשנת 1987 בניו דלהי הוא חלק מקומות 2–3 עם וישוואנתן אנאנד.
בשנת 1982 הוענקה לו דרגת אמן בינלאומי ובשנת 1985 דרגת רב-אמן.
בשנת 1991 וייסר קיבל הזמנה לעבור לצרפת ולעבוד כמאמן.
בשנת 1996 וייסר קיבל אזרחות צרפתית והתחיל להשתתף באליפויות צרפת בשחמט.
בשנת 2013 הוא סיים במקום החמישי באליפות המכביה.
הוא ניצח באליפות העולם בשנים 2010, 2013. בשנים 2014 ו-2016 הוא ניצח באליפות העולם לסניורים בקטגוריה 65+ ובשנת 2017 זכה במקום השני.
בין השנים 1998 ל-2002 השתתף וייסר ב-2 אולימפיאדות שחמט:
אנטול ליטבק היה במאי קולנוע אמריקאי יהודי יליד האימפריה הרוסית.
ליטבק נולד בקייב, שאז הייתה בשטחי האימפריה הרוסית למשפחה יהודית.
בנעוריו למד משחק ועבד בתיאטרון מקומי.
בשנת 1925 היגר לברלין מסיבות אידאולוגיות.
ב-1933, כאשר הנאצים עלו לשלטון בגרמניה, ליטבק עבר לפריז, אשר היה מקום חביב עליו לצילום סרטים (13 מתוך 37 סרטיו בוימו שם).
באותה תקופה החל ליטבק לביים סרטים אשר זכו להצלחה צנועה.
בשנת 1936 ביים את הסרט Mayerling בכיכובו של שארל בואייה, אשר זכה להצלחה יחסית וכן לרימייק בשנת 1968 בכיכובם של קתרין דנב, ג'יימס מייסון ואווה גרדנר.
לאחר ההצלחה של הסרט קיבל ליטבק חוזה בן 4 שנים בחברת האחים וורנר והפך לאחד הבמאים המובילים של סוף שנות ה-30, בין סרטיו מאותה תקופה ניתן למנות את The Amazing Dr.
Clitterhouse בכיכובם של אדוארד ג'י רובינסון, קלייר טרבור והמפרי בוגרט.
סרטו משנת 1940 "כל זה וגם גן העדן" היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס ליטבק, שהיה בשנות ה-30 המאוחרות לחייו, לשורות צבא ארצות הברית כבמאי סרטי תעמולה, יחד עם פרנק קפרה הוא ביים את סדרת הסרטים Why We Fight, אשר מטרתה הייתה להעלות את המוראל בקרב החיילים האמריקאים.
בעקבות שירותו במלחמה קיבל ליטבק את אות לגיון הכבוד והפך לחבר במסדר האימפריה הבריטית.
אחד מפרקי סדרת הסרטים "הקרב על רוסיה" זכה לאהדה בקרב מנהיג ברית המועצות יוסיף סטלין.
ליטבק השתחרר מהשירות בתום המלחמה בדרגת קולונל.
לאחר המלחמה שב ליטבק לביים סרטים עלילתיים.
הבולטים שבהם: "האם את אוהבת את ברהמס?", "ליל הגנרלים", "מאורת הצפעונים", ו"סליחה, טעות במספר".
מבין כוכבי סרטיו המאוחרים ניתן למנות את אינגריד ברגמן, פיטר או'טול, ברברה סטנוויק, ברט לנקסטר ואוליביה דה הבילנד.
נישואיו הראשונים היו לשחקנית הקולנוע מרים הופקינס בשנת 1937. נישואים אלה נמשכו שנתיים, עד לגירושין.
נישואיו השניים היו בשנת 1955 לדוגמנית סופי סטור.
נישואים אלו נמשכו עד מותו בשנת 1974.
לליטבק כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
האישה אותה אני אוהב (1937)
וידויים של מרגל נאצי (1939)
Why We Fight (סדרת סרטי תעמולה על מלחמת העולם השנייה)
האם את אוהבת את ברהמס?
אנטולי דמיטרייביץ' ויקטורוב הוא דיפלומט רוסי, שגריר רוסיה בישראל מאז אפריל 2018.
הוא השלים את לימודיו בפקולטה ליחסים בינלאומיים של המכון הממלכתי ליחסים בינלאומיים של מוסקבה ב-1980. ב-1992 המשיך את לימודיו באקדמיה הדיפלומטית של משרד החוץ של רוסיה.
עבד כמזכיר בשגרירות הסובייטית באנגולה בשנים 1985–1990. כיהן כיועץ במשרד החוץ, תחילה במחלקת חבר המדינות (בשנים 1992–1993) ולאחר מכן במחלקת הארגונים הבינלאומיים ובנציגות רוסיה באומות המאוחדות.
כיהן כסגן מחלקת הארגונים הבינלאומיים במשרד החוץ בשנים 2000–2003 ולאחר מכן עמד בראש הנציגות האזורית של רוסיה בבוסניה והרצגובינה ועמד בראש המחלקה לענייני זכויות אדם ושיתוף פעולה הומניטרי במשרד בחוץ משנת 2013.
באפריל 2018 מונה לתפקיד שגריר רוסיה בישראל.
הוא דובר רוסית, אנגלית, גרמנית, סרבית, פורטוגזית, קרואטית וצ'כית.
אנטולי ביחובסקי (נולד ב-11 בנובמבר 1988) הוא שחמטאי בדרגת רב-אמן.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום ה-20 בישראל לפי מד כושר.
בשנת 1998 ביחובסקי סיים במקום השני באליפות ישראל לילדים עד גיל 10 (ניצח מארק בלובשטיין).
בשנת 2000 ובשנת 2002 הוא סיים במקום השני באליפות ישראל לנערים בגילו.
בשנת 2003 הוא ניצח באליפות ישראל לנערים עד גיל 16 ושיחזר הישג זה בשנת 2004. בשנת 2005 באליפות ישראל הוא סיים במקום השלישי עד גיל 18.
בשנת 2006 בתחרות על שם דב פורת ביחובסקי סיים במקום החמישי (ניצח יעקב זילברמן).
בתחרות בראשון לציון בשנת 2007 הוא ניצח.
בשנת 2008 ביחובסקי השתתף בתחרות ישראל וסיים במקום השביעי.
בתחרות בגבעתיים בשנים 2008 ו-2009 הוא סיים במקום השני אחרי ויקטור מיכלבסקי.
בשנת 2009 ביחובסקי סיים במקום השני באשדוד (ניצח איליה סמירין).
זמן קצר לאחר שרות בצה"ל ביחובסקי היגר לארצות הברית.
הוא למד כלכלה באוניברסיטת ובסטר.
הוא מתגורר בניו יורק ומפעם לפעם משתתף בתחרויות.
אנטולי ולדימירוביץ' טראסוב היה שחקן ומאמן הוקי קרח סובייטי/רוסי, מגדולי המאמנים בתולדות ההוקי קרח הבינלאומי.
נחשב בעיני רבים לאחד מאבות תוכנית ההוקי קרח הסובייטית ולמי שהפך את נבחרת ברית המועצות בהוקי קרח לנבחרת השלטת בהוקי קרח הבינלאומי, ולאחד ממייסדי מועדון ההוקי קרח של צסק"א מוסקבה.
טראסוב נולד במוסקבה כבן בכור להוריו.
אביו עזב את הבית כשטראסוב היה בן 10, והוא גדל עם אימו ואחיו הצעיר יורי.
הוקי קרח היה באותה תקופה ספורט זניח בברית המועצות, ללא תוכנית מסודרת, וספורט הקרח הפופולרי היה בנדי.
במהלך ילדותו נבנה בית הספר להוקי קרח של דינמו מוסקבה, ויחד עם אחיו יורי החל טראסוב לשחק בקבוצות הגילאים של המועדון ולאחר מכן בקבוצה הבוגרת.
ב-1937 החל ללמוד בבית הספר למאמנים במכון לחינוך גופני של מוסקבה.
לאחר שסיים את לימודיו ב-1939 אימן לראשונה קבוצת הוקי קרח, דינמו אודסה, בה גם שיחק כמאמן-שחקן.
במקביל לקריירת ההוקי שיחק גם כדורגל בקבוצה.
עד התקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה לא הייתה קיימת למעשה בברית המועצות תוכנית הוקי קרח מסודרת.
טראסוב נחשב למי שבנה תוכנית כזו למעשה כמעט מאפס.
הוא התחיל את בניית התוכנית בקבוצת וו"ס מוסקבה שאך זה נוסדה, ושימש בה כמאמן-שחקן.
לאחר זמן קצר עבר למועדון הספורט של הצבא האדום, צדק"א (לימים צסק"א מוסקבה) שהקים קבוצת הוקי קרח שטראסוב נחשב לאחד ממייסדיה.
עד 1975 שימש כמאמן או עוזר מאמן בקבוצה, למעט הפסקות קצרות, כשעד 1953 גם שיחק בקבוצה כמאמן-שחקן.
הוא היה מהגורמים המשמעותיים בהפיכתה לקבוצה החזקה ביותר בהוקי קרח הבינלאומי, תוך שהיא זוכה ב-19 אליפויות של ברית המועצות.
הוא החל לאמן את נבחרת ברית המועצות ב-1958, וב-1960 עבר למשרת עוזר ויועץ למאמן שירש אותו, ארקדי צ'רנישב.
בשתי המשרות הוביל את הנבחרת ל-9 אליפויות עולם רצופות, מהן 3 מדליות זהב אולימפיות (בתקופתו של טראסוב האולימפיאדה נחשבה גם לאליפות העולם באותה שנה).
ב-1974 התקבל להיכל התהילה של ההוקי קרח כ"בונה" (builder).
ב-1997, כשפדרציית ההוקי קרח הבינלאומית ייסדה את היכל התהילה של ההוקי הבינלאומי, התקבל טראסוב כחבר גם בו במחזור הראשון של המתקבלים.
לטראסוב מיוחסת הנחלת שיטת המשחק שאפיינה את ההוקי קרח הסובייטי - דגש על משחק קבוצתי מרובה מסירות ותנועה מהירה ללא הדיסקית, יחד עם משטר נוקשה של כושר גופני שכלל לעיתים שלושה אימונים ביום.
טראסוב מת ממחלה קשה ב-1995.
ספינה של הצי הצפוני נקראת על שמו.
כמו כן נקרא על שמו אחד הבתים של ליגת ה-KHL - הליגה הבכירה המבוססת ברוסיה.
אחיו הצעיר יורי, איתו החל את דרכו בענף, נהרג ב-1950 בהתרסקות המטוס של קבוצת וו"ס מוסקבה בסברדלובסק.
בתו, טטיאנה טראסובה, היא מאמנת החלקה אמנותית הנחשבת למאמנת המצליחה ביותר בתולדות הענף - חניכיה זכו ב-8 מדליות זהב אולימפיות וב-41 תארים באליפות העולם ואליפות אירופה.
19 זכיות באליפות ברית המועצות עם צסק"א מוסקבה, כולל 3 זכיות רצופות (1948 - 1950) כמאמן-שחקן.
9 זכיות רצופות באליפות העולם עם נבחרת ברית המועצות, בין 1963 ו-1971, כמאמן ועוזר-מאמן
3 זכיות במדליית זהב אולימפית עם נבחרת ברית המועצות כמאמן ועוזר-מאמן (1964, 1968, 1972) ומדליית ארד אולימפית (1960)
התקבל להיכל התהילה של ההוקי קרח ב-1974 ולהיכל התהילה של פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית ב-1997.
אנטול קרקובסקי (שם מלא: אנטולי נפתלי (טולקה) קרקובסקי) (1924 – 1 בדצמבר 2002) היה רופא עור, פרופסור לדרמטולוגיה, בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר של אוניברסיטת תל אביב, מנהל מחלקת עור ומחלות מין, בית החולים איכילוב (1967-1988).
בשנת 1924. לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה למד קרקובסקי בגימנסיה "תושיה"
לאחר הכיבוש הגרמני נכלא עם משפחתו בגיטו.
משפחתו של קרקובסקי הושמדה ביער פונאר.
בגיטו הצטרף למחתרת של הפ.פ.או (ארגון הפרטיזנים המאוחד) ובהמשך יצא ליערות רודניקי והצטרף לפרטיזנים.
קרקובסקי השתייך ל-"יחידה גדוד לניצחון" (זא פוביידו),
בין השנים 1946–1951 קרקובסקי למד רפואה.
קרקובסקי התחיל את לימודי הרפואה בוילנה וסיים את לימודיו ב-ז'נבה.
בין השנים 1951–1955 התמחה קרקובסקי במחלות עור ומין במחלקתו של הפרופ' רודולף בר.
בשנת 1955 עלו בני הזוג קרקובסקי למדינת ישראל, ונקלט כרופא עור בכיר במחלקת עור ומחלות מין בניהולו של הפרופ' ליאו אריה ציפרקובסקי בבית חולים תל השומר.
גם רעייתו נחמה, נקלטה כרופאה פסיכיאטרית בבית החולים תל-השומר.
בין השנים 1963–1967 כיהן קרקובסקי כסגנו של הפרופ' ליאו אריה ציפרקובסקי בבית החולים תל השומר.
בין השנים 1967–1988 כיהן קרקובסקי כמנהל מחלקת עור ומין בבית החולים הדסה (תל אביב) (המחלקה סיפקה שירותי ייעוץ בתחום הדרמטולוגיה לכל המרכז עירוני ממשלתי בתל אביב) ובסוף שנות ה-70 המחלקה הועברה ל-בית החולים איכילוב
במקביל החל קרקובסקי להרצות בחוג לדרמטולוגיה, בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר, ב-אוניברסיטת תל אביב והגיע לדרגת פרופסור-חבר.
קרקובסקי כיהן כחבר הפקולטה ללימודי המשך ברפואה של אוניברסיטת תל אביב.
קרקובסקי נפטר ב-1 בדצמבר 2002.
מתלמידיו ותלמידותיו: פרופ' שרה ברנר, פרופ' רוני וולף, ד"ר י.
נחמה, רעייתו של קרקובסקי הייתה רופאה פסיכיאטרית, לזוג נולדה בת.
הזוג התגורר ברחוב דובנוב 24 בתל אביב.
בתו אורלי קרקובסקי (2020-1970), הייתה עורכת דין בשירות המדינה.
סבו של קרקובסקי היה הרב מנחם קרקובסקי רב בכמה ערים בליטא ומחבר הספרים: "ארזי הלבנון" על התורה, ו"עבודת המלך" (על הרמב"ם)
בן דודו של אביו של קרקובסקי היה הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק מ-בוסטון
את חייו הבוגרים של קרקובסקי ליווה משחק הברידג' שבו הצטיין ואף ייצג את ישראל בתחרויות בינלאומיות.
""נער הייתי" - הוצאת גפן,
אנטולי ניקולייביץ' ברזובוי הוא קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל כחבר צוות תחנת החלל סאליוט 7.
אנטולי ברזובוי נולד בכפר אינם שבאדיגיה.
לאחר סיום בית הספר הוא עבד מספר שנים כחרט.
בשנת 1961 התגייס והחל לימודי טייס בבית הספר של חיל האוויר הסובייטי.
לאחר סיום הלימודים, היה טייס ביחידות החיל.
בשנת 1970 הוא התקבל ליחידת הקוסמונאוטים והחל הכנות לטיסה לחלל.
בשנת 1972 שוגר לחלל בפעם הראשונה בחללית סויוז T-5 לצד ולנטין לבדב.
במהלך הטיסה שנמשכה 211 ימים הם התחברו לסאליוט 7 וביצעו מספר רב של מחקרים.
בין היתר הם ביצעו פעילות חוץ רכבית במהלכה החליפו חלק מהמכשור שהותקן בחלק החיצוני של התחנה.
הוא חזר לכדור הארץ בחללית סויוז T-7.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 היה ברזובוי חבר צוות משנה של מספר משימות חלל.
בשנת 1992 עזב את השרות.
הוא כיהן במספר תפקידים ציבוריים ונפטר בשנת 2014.
פעילות משלחת מס' 1 לתחנת החלל סאליוט 7
פעילות המשלחת החלה ב-14 במאי 1982 לאחר עגינת חללית סויוז T-5.
ב-17 במאי שוחרר למסלול לוויין תקשורת Iskra-2 שהיה אוחסן בתחנת החלל בעת שיגורה.
צוות המשלחת החל בהעברת ציוד ואספקה לתחנת החלל.
ב-2 ביוני בעזרת מדחפי חללית מטען בוצע שינוי גובה מסלול של תחנת החלל.
ב-4 ביוני חללית מטען פרוגרס 13 עזבה את תחנת החלל ונשרפה בכניסה לאטמוספירה.
ב-25 ביוני לתחנת החלל הגיע חללית סויוז T-6 (ולדימיר דז'ניבקוב היה מפקד צוות).
עם החללית לתחנת החלל הגיע אסטרונאוט צרפתי ראשון ז'אן-לו קרטיין שהחל בביצוע תוכנית ניסויים שהוכנה עבורו.
ב-2 ביולי חללית "סויוז T-6" עם צוותה עזבו את תחנת החלל וחזרו לכדור הארץ.
ב-12 ביולי הגיע חללית מטען פרוגרס 14 עם כ-2,300 ק"ג אספקה.
ב-20 ביולי ברזובוי ולבדב ביצעו פעילות חוץ רכבית שנמשכה כ-2.5 שעות.
במהלך פעילות זו הותקן ציוד מדעי בחלק החיצוני של תחנת החלל.
כמו כן פירקו ציודים שאין בהם צורך.
ב-10 באוגוסט חללית מטען פרוגרס 14 עזבה את תחנת החלל ונשרפה בכניסה לאטמוספירה.
ב-20 באוגוסט לתחנת החלל הגיע חללית סויוז T-7 (לאוניד פופוב היה מפקד צוות).
ב-27 באוגוסט חללית סויוז T-6 עזבה את תחנת החלל עם צוות שהגיע בחללית "סויוז T-6"
ב-29 באוגוסט חללית "סויוז T-7" הועברה לתא עגינה קדמי.
ב-20 בספטמבר הגיע חללית מטען פרוגרס 15 עם כ-2,300 ק"ג אספקה.
עם החללית הגיע לוויין Iskra 3.
ב-4 באוקטובר חללית מטען פרוגרס 15 עזבה את תחנת החלל ונשרפה בכניסה לאטמוספירה.
ב-18 בנובמבר לוויין תקשורת Iskra 3 שוחרר למסלול.
במהלך שהות של 211 ימים בתחנת החלל המשלחת ביצע מספר רב של ניסויים בתחומים שונים.
ב-10 בדצמבר צוות השלים את התוכנית, נכנס לחללית "סויוז T-7" וחזר לכדור הארץ באזור המתוכנן בשטח קזחסטן של כיום.