tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרוסט ענה ללוק שהשימוש בכוח יכול להיות מוצדק, כיוון שגם אם לא ניתן לכפות דבר על השכל, השימוש בכוח יכול להסיר מחסומים ודעות קדומות שעומדים בפני המאמינים ומונעים מהם להאמין בנצרות האמיתית.
באיגרות השנייה והשלישית לוק עונה לטענה של פרוסט.
טיעון זה עורר דיונים בקרב פרשנים, באשר למידה בה התאוריה של לוק על נחיצות הסובלנות תלויה בתפיסה של האמונה כרצונית, אוטונומית ומנותקת מלחץ חברתי והקשרים חברתיים אחרים.
אחד הטיעונים של לוק הוא שבאופן אמפירי אנו רואים שהדת הרשמית משתנה ממדינה למדינה, כך שבמדינה אחת נרדפים פרוטסטנטים מזרם מסוים ובמדינה אחרת נרדפים פרוטסטנטים מזרם אחר.
מכאן שהדפוס של אי-הסובלנות מורה על יחסי הכוח, ולא על אמת דתית.
הרדיפה הדתית היא חסרת תועלת אם משטרים שונים יכולים לקדם באמצעותה אמיתות דתיות שונות בהתאם לכוחם ולא בהתאם לנכונות אמונתם.
תפקיד השלטון המדיני וההפרדה בין דת ומדינה
לוק קובע ב"מסה אודות הסובלנות" ובאיגרות על הסובלנות שהקהילה המדינית (Commonwealth) היא חברה של בני אדם שכוננה אך ורק על מנת להשיג, לשמר ולקדם אינטרסים אזרחיים, שהם חיים, חירות, בריאות, חופש מכאב ושמירה על רכוש.
השלטון המדיני מחויב לשמור על אינטרסים אלה באמצעות החוק והאכיפה של החוק, שיכולה לכלול ענישה.
מנגד, דאגה לגאולה של הנפש אינה מתפקידי הממשל.
לוק מונה שלושה נימוקים לכך: ראשית, אדם לא יכול להתנכר לריבונות של עצמו לגבי האמונות שבהן הוא מחזיק באשר למה שמוביל לגאולה.
אדם רציונלי לא יכול להבטיח להאמין בכל תורה שהשליט יגדיר כתורה רשמית, משום שאמונה נובעת משכנוע ולא ניתן להתחייב מראש שהשכל ישתכנע מכל תורה שכזו; שנית, כוח חיצוני לא יכול להביא בני אדם להחזיק באמונה הנחוצה לשם הגאולה.
רק שכנוע פנימי יכול להוביל לכך; הטיעון השלישי הוא שגם אם כוח חיצוני היה יכול להוביל אדם לאמונה כלשהי, אין ודאות שהדת של מדינה מסוימת היא הדת הנוצרית האמיתית.
אדם רציונלי לא יתחייב להאמין בכל מה שהשליט שלו מאמין, כיוון שהוא מודע לכך שהשליט יכול לטעות, והמחיר שהוא ישלם על אמונה שגויה - אובדן חיי הנצח - הוא גבוה יותר מכל מחיר שהשליט יכול לגבות.
באיגרת על הסובלנות מגדיר לוק את הכנסייה כ"חברה חופשית של בני אדם המתקבצים מרצונם שלהם, לשם עבודת אלוהים בציבור, באופן שהם סבורים כי הוא מקובל על האלוהות ומועיל לגאולת נפשותיהם".
חשוב מכך, התכלית של הכנסייה שונה מתכלית המדינה, והיא אך ורק "עבודת האל בפומבי לשם השגת חיי נצח".
הדרך של המאמינים לגאולה כוללת פולחן פומבי וציבורי של האל, ולכן הכנסייה זקוקה לחוקים וכללים שתפקידם להסדיר את אופן הפולחן.
הזכות להתקין את החוקים והכללים האלה נתונה אך ורק לחברה עצמה, והחוקים עצמם יכולים להתייחס אך ורק לפולחן ולא לדברים הנוגעים לעולם הזה, כגון רכוש.
הכנסייה לא יכולה להשתמש בכוח, כיוון שכוח לא יכול להבטיח אמונה או גאולה וכיוון שהוא שייך אך ורק לשלטון המדיני.
העונש היחיד שבו הכנסייה יכולה להשתמש הוא אקסקומוניקציה.
נובע מהטיעון הזה שהכנסייה והמדינה שונות ומופרדות הן בתכלית שלהן - האחת עוסקת בעולם הבא והשנייה בעולם הזה - והן באמצעים שעומדים לרשותן על מנת להשיג את התכלית - האחת יכולה להשתמש בכוח והשנייה בשכנוע בלבד.
לפי לוק, אין דבר כזה "מדינה נוצרית", טיעון שהיה רדיקלי בזמנו.
השליטים יכולים להיות נוצרים, ואף ראוי שיהיו נוצרים, אך אמונתם נוגעת לגאולה הפרטית שלהם ולא לגאולה של נתיניהם.
באיגרות השנייה והשלישית מביע לוק מספר טיעונים, שמרחיבים את סמכות השליט ומספקים לגיטימציה לשימוש בכוח לצורך אכיפה של חיים מוסריים ומפוכחים.
כך למשל, הוא כותב שהשלטון יכול לחוקק ולהעניש כדי למנוע שכרות, תאוותנות וכדומה.
הטענה של לוק באיגרות אלה היא שלשלטון מותר לרדוף אי-מוסריות, וזאת כדי לקדם את האמת, אך אסור לו לרדוף את מי שלא מאמין בדת הרשמית.
חלק מהפרשנים של לוק ביקרו אותו על כך שעמדה זו לא עקבית עם ההבחנה שלו בין תפקיד המדינה לתפקיד הכנסייה ועם הטיעונים שלו באיגרת הראשונה.
אחרים טענו שעמדות אלה הן המשך של טיעוניו מהאיגרת הראשונה, תוך הרחבה של התחום שנכלל תחת ההגדרה של האינטרס או הטוב ציבורי.
ההבחנה בין הציבורי לפרטי היא מרכזית עבור הטיעונים של לוק בעד סובלנות החל מהמסה אודות הסובלנות.
לפי דייוויד ווטון הבחנה זו "נהייתה אופיינית לליברליזם, מה שהופך את המסה אודות הסובלנות לטקסט מכונן במסורת הליברלית".
אף שפולחן נעשה פעמים רבות בפומבי, הוא במהותו עניין פרטי של המאמין, משום שהוא נוגע לגאולה האישית שלו וליחסים בינו לבין האל.
סובלנות דורשת מהמדינה להבחין בין אינטרסים שמטרתם הטוב הפרטי לבין אלו שמטרתם היא הטוב הציבורי, ולהתמקד אך ורק בדברים שקשורים בטוב הציבורי.
ההבחנה של לוק בין פרטי לציבורי חופפת במידה רבה להבחנה בין דברים שהם בין אדם לעצמו, לבין דברים שנוגעים לאחרים, בדומה להבחנה של ג'ון סטיוארט מיל בעל החירות.
למשל, השליט יכול להתערב בביטוי פומבי של דיבה או של דעות שהן נגד השלום והסדר הציבורי, אך הוא לא יכול להתערב כאשר מדובר בדעות, מוצדקות או מוטעות, שנוגעות לאדם עצמו או ליחסיו עם אלוהים, ואין לגיטימציה לשימוש של השליט בכוח לשם תיקון מידות רעות של נתינים.
במאה ה-20 ההבחנה של לוק בין הפרטי לציבורי הפכה לנושא מרכזי בביקורת הפמיניסטית על הפוליטיקה הליברלית.
לפי לוק עקרון הסובלנות תקף גם כלפי אנשים שאינם נוצרים, כגון יהודים, מוסלמים, ופגאנים.
החריגים, שכלפיהם אין צורך לנקוט בסובלנות, הם אתאיסטים.
חלק מהקוראים של לוק פירשו את כתביו גם כרשות לנהוג בחוסר סובלנות כלפי רומים-קתולים.
כמו כן, במספר מקומות כותב לוק שמי שאינו סובלני כלפי אחרים מאבד את זכותו לדרוש סובלנות כלפיו.
המקרה שבו לוק נחרץ ביותר לגבי נחיצותה של אי-סובלנות הוא זה של אתאיסטים.
לפי ג'ון דאן "עבור לוק...
אתאיסטים הם איום פרקטי כה חמור, שהם מאיימים על עצם קיומה של החברה; ובגלל מידת האיום שהם מהווים - הם שקולים לגרסה רוחנית של מחלת האיידס, באופן שהיא מובנת לאנשים ההיסטריים ביותר בני זמננו - הם למעשה, בעיניו של לוק, מאבדים את רובן הגדול של זכויות האדם".
הנימוק המרכזי של לוק ללגיטימציה של רדיפת אתאיסטים היא שאין דבר שיכול להבטיח שהם יקיימו הבטחות, אמנות ושבועות, שהן לדבריו הקשרים שמאגדים את החברה:
התאוריה של לוק לגבי החברה והמדינה נשענת על ההנחה שהקשרים הפוליטיים מבוססים על הבטחות ואמנות.
לפי לוק, ללא הפחד מאלוהים לא ניתן לסמוך על אנשים שהם אכן יקיימו הבטחות ולכן אתאיסטים מהווים סיכון ליסודות של החברה.
לפי ג'רמי וולדרון , נימוק נוסף הוא שלאתאיסטים חסר היסוד שבאמצעותו בני אדם מכירים בשוויון בין כל בני האדם.
פרשנים של לוק ניסו להסביר בדרכים שונות את המניעים מאחורי החלטתו לתת לגיטימציה לאי-סובלנות כלפי אתאיסטים.
ישנם פרשנים, בעיקר מהמסורת הפרשנית של לאו שטראוס, שנמצאים בדעת מיעוט לפיה לוק בעצמו היה אתאיסט.
לפי ויליאם בלום, ניל וויטפילד וסטיוארט טגר, לוק מציע לקוראיו "טיעון סודי" לפיו הקיום של אלוהים לא ניתן להוכחה, אך היציבות של החברה הליברלית מחייבת שההמונים יקבלו את רעיון האל הנקמן, שמעניש את מי שנוהג בניגוד לחוק הטבע.
פרשנות זו לא מקובלת על רוב החוקרים של כתבי לוק.
פרשנות אחרת היא שהסיבה העיקרית לעמדה הנחרצת נגד אתאיזם היא שלוק רצה להימנע מהאשמות (שאכן הופנו נגדו) שגישתו מובילה לאתאיזם.
לפי עמדה אחרת, לוק רצה להרחיק את עצמו מהגישה שהוא זיהה עם הובס ועם פייר בל, לפיה ניתן להסיק זכויות מאינטרסים.
לוק חשב שגישה זו לא מספקת הגנה מספקת מפני רדיפה של השלטון.
הוא ראה גישה זו כאתאיסטית וביקש להתרחק ממנה על ידי גינוי של אתאיזם.
גישה מקובלת היא שלוק אכן האמין שלא ניתן לסמוך על אתאיסטים שיקיימו הבטחות.
לוק לא מציין באופן חד משמעי את הקתולים כחריג שכנגדו מותר לנהוג בחוסר-סובלנות, אך חלק מפרשניו סבורים שאי-סובלנות כלפי קתולים משתמעת מכתביו.
פרשנות זו מתבססת על שני טיעונים של לוק לגבי דתות, שלפי לוק אין להן זכות לדרוש סובלנות מהשלטון.
ראשית, השלטון המדיני לא צריך להיות סובלני כלפי כנסיות שבהן המאמינים מכירים בסמכות מדינית של שליט חיצוני, כיוון שכנסיות אלה מעודדות, הלכה למעשה, התערבות של שלטון חיצוני בעניינים ציבוריים.
בכלל זה, השלטון לא צריך להיות סובלני כלפי דתות שטוענות שהמשמעות של אקסקומוניקציה של שליט מכנסייתם היא עילה לאובדן שלטונו, או שהזכות לשלטון מבוססת על חסד אלוהי .
חלק מבני תקופתו של לוק זיהו טענות אלה עם הקתוליות.
ניתן לפרש טיעון זה כהתרת אי-סובלנות כלפי קתולים, שמאמינים בסמכותו של שליט חיצוני, האפיפיור.
אולם, הדוגמה שלוק עצמו מספק היא זו של מאמין מוסלמי שרואה עצמו כפוף לסמכותו של המופתי של קונסטנטינופול.
לפי ריצ'רד אשקרפט, הדוגמה של המאמין המוסלמי היא מטאפורית בלבד, בעוד שהמטרה האמיתית של לוק היא יורש העצר הקתולי ג'יימס השני.
הטיעון השני שניתן לפרשו כקריאה לאי-סובלנות כלפי קתולים הוא שאין חובה להיות סובלניים כלפי דתות שמתירות לא לשמור אמונים עם כופרים, כיוון שמשמעות הטענה היא שמחויבות המאמינים לקיים הבטחות תקפה רק בינם לבין בני דתם.
גם טענה זו זוהתה בתקופתו של לוק עם הקתוליות.
בעוד שטענות אלה פורשו כהתרת אי-סובלנות כלפי קתולים, במקומות אחרים הוא כולל במפורש את האמונה הקתולית במסגרת הסובלנות הנדרשת מהשלטון.
לדוגמה, הוא מציג את האמונה הקתולית שלחם הקודש הוא גופו של ישו כמגוחכת, אך מציין שאין בה פגיעה בזולת, ושסגידה לאלוהים לפי הפולחן הרומי-קתולי צריכה להיות מותרת כפי שמותר הפולחן בנוסח ז'נבה.
קביעות אלה ואחרות הובילו חלק מפרשניו למסקנה שהוא לא פסל את האמונה הקתולית כשלעצמה, אלא אנטינומיזם ודוקטרינות פוליטיות מסוימות שזוהו בתקופתו עם הקתוליות.
פרשנים אחרים טוענים שאי-סובלנות כלפי קתולים הייתה אחד הרעיונות בהם לוק תמך כל חייו.
שתי מסכתות על ממשל מדיני
על רקע המשבר הפוליטי באנגליה פנה לוק לכתיבת שתי מסכתות על ממשל מדיני, טקסט פוליטי ששוטח את ביקורתו על משטר מלוכני אבסולוטי ואת תפיסתו לגבי טבעו וגבולותיו של ממשל מדיני לגיטימי.
במסכת הראשונה מבקש לוק להפריך את הטיעונים שהציג רוברט פילמר בספרו "פטריארכה".
פילמר כתב את ספרו ב-1631, אך ב-1680, יותר מ-20 שנה לאחר מותו, הודפס הספר מחדש ושימש את המצדדים במלוכה של צ'ארלס השני ובזכותו של ג'יימס, יורש העצר הקתולי, לכתר.
פילמר טען שהזכות לשלטון מדיני ניתנה לאדם הראשון על ידי אלוהים ועוברת מדור לדור כירושה.
הוא יצר בספרו הקבלה בין שלטון האב במשפחה לבין השלטון המדיני.
הפרשנות של פילמר לכתבי הקודש נועדה להצדיק מלוכה אבסולוטית העוברת בירושה.
כנגד טיעון זה הציג לוק פרשנות משלו לכתבי הקודש, אשר סותרת את הפרשנות של פילמר.
נקודת המוצא של לוק במסכת הראשונה, היא שהעולם ניתן לבני האדם כקניינם המשותף.
בניגוד לטענה של פילמר לגבי זכותו של אדם הראשון, טען לוק שאלוהים נתן לאדם את הזכות לרדות בבעלי החיים ביבשה, בים ובשמיים, אך לא את הזכות לשלוט בבני אדם אחרים.
יתרה מכך, לוק טוען שהזכויות שקיבל אדם ניתנו לו במשותף עם חוה.
בנוסף, גם אם ניתן היה לפרש את כתבי הקודש כאילו נתן אלוהים לאדם את הזכות לשלוט, אין בתנ"ך מידע מספיק על האופן בו עברה זכות זו בירושה, וממילא לא ניתן להוכיח כי המלכים הנוכחיים הם יורשים חוקיים של אותה זכות.
לפיכך טוען לוק שפילמר מצדיק למעשה כל שלטון קיים, בין אם נתפס בכוח או עבר בירושה.
לוק תוקף גם את ההקבלה שיוצר פילמר בין אבהות לשלטון אבסולוטי.
לפי לוק, חובתם של ילדים לציית להוריהם פוקעת כאשר הם בוגרים מספיק כדי לשלוט בעצמם, ואילו חובת כיבוד אב ואם, שתקפה לגבי ילדים גם בבגרותם, לא מקימה חובת ציות.
יוצא מכך שאין הקבלה בין אבהות לשלטון, וגם אם הייתה הקבלה כזו לא היה משתמע ממנה ששלטון מדיני הוא אבסולוטי.
לוק טוען שהגישה של פילמר מובילה הלכה למעשה להצדקה של עבדות, דבר שהופך את טיעונו לאבסורד.
משהופרכה גישתו של פילמר פונה לוק במסכת השנייה לטיעון בדבר המקור האמיתי של הממשל הלגיטימי, תכליתו, וגבולות סמכויותיו.
לוק פותח את המסכת בתיאור מצב הטבע, שהוא המצב הקדם מדיני, ושל חוק הטבע, שהוא החוק היחיד לו כפופים בני אדם במצב הטבע (פרק ב').
מצב הטבע מאופיין בשוויון, במובן שאף אדם לא כפוף לכוחו של אחר, ובחירות מושלמת של כל הפרטים.
אולם, חירות אינה הפקרות: בני אדם כפופים גם במצב זה לחוק הטבע, שמחייב אותם לדאוג לשימור עצמם, וכאשר שימור עצמם אינו בסכנה, לדאוג גם לשימור שאר המין האנושי.
מהחובות במצב הטבע עולות גם הזכויות הטבעיות של הפרטים: זכותם לקניין במובנו הרחב - חיים, חירות ורכוש - וזכותם לשפוט ולהעניש את מי שפעל בניגוד לחוק הטבע.
חוק הטבע מבטא את רצון האל וניתן להבינו באמצעות התבונה.
מצב הטבע על פי לוק הוא אופטימי יחסית להוגים אחרים, כגון תומאס הובס, ואין הכרח שהיעדר השלטון יוביל למלחמה.
אולם קיימים בו "אי-נוחויות" שעשויות להוביל למצב המלחמה (פרק ג').
כבכל מצב ייתכנו מקרים בהם אנשים לא יקשיבו לתבונתם ויפעלו בניגוד לחוק הטבע.
בהיעדר שופט מוסכם, ובהינתן שלבני אדם קשה לשפוט בעניינים הקשורים לעצמם ולהסכים על המידתיות של עונשים, הזכות לשפוט ולהעניש עשויה להוביל למעגל של נקמה ולמלחמה.
פרק ה' במסכת השנייה דן במקורו של הקניין הפרטי ובזכות לקניין פרטי.
נקודת המוצא של לוק היא שהעולם ניתן לכל בני האדם במשותף, וזאת כדי שישתמשו בו לנוחיותם ולצורך שימור עצמם בעזרת תבונתם.
לוק מבקש למצוא הצדקה לניכוס של קניין פרטי בהיעדר חוק מדיני.
לטענתו, הזכות להפקיע דבר מה מחזקת כולם מתחייבת, משום שבני אדם לא היו יכולים לשרוד אלמלא הייתה להם אפשרות להפוך דברים שניתנו לכולם במשותף לרכושם הפרטי.
השאלה היא, אם כן, כיצד יכול אדם להפקיע דבר מה מחזקת הכל באופן לגיטימי ומהם הגבולות לזכות זו.
לוק מניח שלבני אדם יש קניין ביחס לגופם ולעבודה שהם עושים באמצעות גופם.
כאשר אדם משקיע את עבודת גופו ועמל כפיו בדבר מה שנמצא במצבו הטבעי הוא מערב בו משהו מקניינו ובכך הופך אותו לשלו.
לוק קובע תנאי ראשון, לפיו הזכות לנכס דבר מה עומדת "על כל פנים כאשר כמות מספקת, באיכות לא פחות טובה, נותרה במשותף בשביל אחרים".
תנאי שני הוא שהזכות לקניין פרטי היא ל"כל כמות שיכול היחיד להשתמש בה לתועלת חייו בטרם יתקלקל הדבר".
עם זאת, המצאת המטבע כאמצעי לסחר חליפין מאפשרת לבני האדם לאגור רכוש רב מבלי לעבור על התנאי השני, וקיימות פרשנויות שונות למידת המחויבות של לוק לתנאים אלה.
מקור הממשל המדיני הלגיטימי, לפי לוק, הוא בהסכמה ראשונית בין בני אדם שהיו נתונים במצב הטבע וביקשו לפתור את אי-הנוחות הקיימת במצב זה (פרק ו').
הטענה שהסכמה כזו היא הבסיס לכינון המדינה היא זו שהופכת את התאוריה של לוק לחלק ממסורת האמנה החברתית.
תהליך ההסכמה כולל שני שלבים.
בשלב הראשון הפרטים מסכימים לכונן עדה.
הם מוותרים על זכותם להעניש זה את זה ומוסרים אותה לעדה.
בשלב השני מסכימים בני העדה בהחלטת רוב על המסגרת החוקתית ורשויות הממשל הדרושות לצורך חקיקה, אכיפה וביצוע של החוקים, וקידום טובת הכלל.
הממשל פועל מכוח האמון שנתנה בו העדה.
הסכמה הראשונית היא תמיד מפורשת, אך לוק מכיר בכך שקיים קושי מעשי בדרישה שכל נתין, בכל דור, יביע הסכמה מפורשת.
תשובתו לבעיה היא שכל אדם שיש ברשותו חלק מנחלת הממשל נותן את הסכמתו שבשתיקה.
מי שהסכמתו לא ניתנה באופן מפורש יכול למשוך את הסכמתו ולהקים חברה פוליטית חדשה, אך לצורך כך חייב הוא לוותר על כל ההטבות שהממשל הקיים מעניק לו.
חלוקה זו נחשבת לאחד המקורות לרעיון המודרני של הפרדת הרשויות במדינה, שפותח מאוחר יותר על ידי מונטסקייה, עמנואל קאנט, ובחוקת ארצות הברית.
בפרקים האחרונים של המסכת השנייה דן לוק בהגדרה של משטר רודני ובזכות למרוד כנגדו.
לוק החל להתעניין בנושאים הקשורים בניהול הכלכלה המדינית ותפקידו של השימוש בכסף כחלק מעבודתו כמזכיר של שפטסברי.
במסגרת תפקיד זה הוא היה מעורב בניהול עסקיו הכלכליים של פטרונו ובניהול השקעותיו מעבר לאוקיינוס.
ב-1668 הוא כתב בפעם הראשונה טקסט שעוסק בנושאים כלכליים.
לאחר שחזר מהולנד לאנגליה, הוא המשיך לעסוק בנושא, וב-1691 הוא פרסם בעילום שם את הפמפלט "מחשבות אחדות על התוצאות של הורדת שיעור הריבית והעלאת הערך של הכסף".
בשנים לאחר מכן הוא המשיך לערוך את הפמפלט ופרסם מספר חיבורים נוספים בנושא.
ב-1695 הוא פרסם, הפעם בשמו, את הפמפלט "מחשבות נוספות על העלאת ערך הכסף", וב-1696 יצא כרך שמאגד את כתביו בנושא.
ברקע לכתיבה של לוק בנושא היו בעיות כלכליות ומחלוקות לגבי המדיניות המוניטרית של הממלכה.
בשנות ה-60 של המאה ה-17 התוצאות של מלחמת הולנד-אנגליה השנייה, המגפה הגדולה של לונדון, והשרפה הגדולה של לונדון יצרו לחץ על הכלכלה האנגלית.
בשנות ה-90 הלחץ נוצר בחלקו בגלל מלחמת תשע השנים ובגלל מספר שנים של קשיים במגזר החקלאי.
בנוסף, המערכת המוניטרית האנגלית הייתה סבוכה וקשה לשליטה.
המטבעות ששימשו למסחר הכילו מתכות יקרות, כסף וזהב, וערכם היה קשור בערך המתכת שהם הכילו בתוך אנגליה ובמדינות אחרות.
למדינה הייתה שליטה מעטה על אספקת המתכות ועל כמות המטבע שיוצאה.
כתוצאה מכך, ערך המטבע היה נתון לשינויים חדים.
בנוסף, קשה היה לשלוט בערך הכסף מול ערך הזהב.
לקשיים אלה נוסף גם הקושי להתמודד עם פעילות לא חוקית.
פעילות זו כללה זיופים, אך עיקר הבעיה הייתה חבלה במטבעות רשמיים – קיטום המטבע באופן המאפשר להשתמש בו על פי ערכו המקובל, ובאותו הזמן לשמור על חלק מהערך האמיתי של המטבע (coin clipping).
על רקע בעיות אלה הונחו בפרלמנט מספר הצעות לרפורמה, ביניהן הצעות להוריד את שער הריבית החוקית ולערוך פיחות בערך המטבע.
לוק התנגד להצעות אלה, והתכלית המעשית של חיבוריו בנושא הייתה לסתור את ההנחות שעומדות בבסיסן ולהציע גישה חלופית.
כמו רוב בני תקופתו, הנחות המוצא הכלכליות של לוק היו נטועות בגישה המרקנטיליסטית.
גישה זו כרכה יחד את השגשוג הכלכלי של המדינה, רמת הפעילות במשק, וכמות הכסף במדינה.
לוק טען שאנגליה, כמדינה שלה אין גישה נרחבת למכרות של מתכות יקרות, צריכה להתמקד במסחר חוץ באופן שיגדיל את כמות הכסף והזהב שברשותה ביחס למדינות שכנות.
לוק הבחין בין הערך הפנימי (Intrinsic value) של דברים לבין ערך החליפין שלהם (Marketable value).
הבחנה זו הייתה נפוצה בקרב בני זמנו, ומקורה בכתבים של אריסטו.
הערך הפנימי של דבר מה תלוי רק בנחיצותו לחיים ובנוחיות שהוא מסב למשתמשים בו.
הערך הפנימי הוא קבוע ואינו יחסי לדברים אחרים.
לא קיים יחס קבוע בין הערך הפנימי של דבר מה לערך פנימי של דבר אחר.
מנגד, ערך החליפין הוא יחס משתנה, שמבטא את הכמות של דבר אחד שניתן להחליף כנגד הכמות של דבר אחר.
במילים אחרות, זהו המחיר של דבר במונחים של דברים אחרים.
השינוי בערך החליפין תלוי בפרופורציה שלוק מגדיר כיחס בין הכמות (Quantity) של הדבר לבין היקף המכירה ביחידת זמן (Vent).
טענה זו פורשה לא אחת כתאוריה של היצע וביקוש, ואכן למילה "כמות", כפי שלוק משתמש בה, יש משמעות של היצע.
המונח Vent דומה, אך אינו זהה, למונח ביקוש (Demand), שכבר היה בשימוש בזמנו של לוק.
לוק מגדיר Vent כ"מעבר של מוצרים מאדם אחד לשני בחליפין" ומתאר את השינויים במעבר זה במונחים של מהירות.
המונח לא מתייחס לדרישה כללית למוצר, אלא לכמות שנמכרה ביחידת זמן.
כבר ב-1704 הופיעה ביקורת של ג'ון לו (John Law) על השימוש של לוק במונח Vent במקום במונח ביקוש.
גורמים המשפיעים על השינוי ב-Vent הם שינויים במחיר, שינויים בטעמים הסובייקטיביים של צרכנים, ושינוי במחיר של תחליפים.
בנוסף, לוק מנתח הבדלים בין ה-Vent של טובין שונים בהתאם לרגישותם לשינויים במחיר.
במונחים נאו-קלאסיים, הדיון של לוק לא מתמקד בתנועה על פני עקומת הביקוש, אלא בשינויים של עקומת הביקוש עצמה ובגמישות הביקוש.
במסכת השנייה על ממשל מדיני (פרק ה') ובכתביו הכלכליים מסביר לוק שהשימוש בכסף הומצא ואומץ בגלל השימושיות שלו כאמצעי חליפין, כדרך לצבור ערך, וכאמצעי לייעול חלוקת העבודה והניצול של משאבי הטבע.
להמצאת הכסף היו משמעויות חברתיות מרחיקות לכת.
לפני המצאת הכסף בני אדם לא יכלו לצבור קניין מעבר למה שיכול לשמש אותם לשימור חייהם ולנוחיותם.
היכולת לצבור רכוש בכלכלה המבוססת על סחר חליפין הייתה מוגבלת, משום שלא ניתן לצבור טובין מתכלים.
המצאת הכסף איפשרה להחליף את המוצרים המתכלים במטבעות שאינם מתכלים וכך לצבור ערך.
התוצאה החברתית של המצאת הכסף היא גידול באי-השוויון החומרי, אך יש לה גם משמעויות חיוביות: היא מעודדת בני אדם לעשות שימוש רב יותר ורציונלי יותר במשאבי הטבע.
האימוץ של כסף וזהב כמתכות שמשמשות לחליפין נובע מכך שמתכות אלה אינן מתכלות ואינן משמשות לדברים אחרים, כך שהן ניתנות לצבירה, והאגירה שלהן לא גורעת מהיכולת להשתמש במשאבי הטבע לצורך שימור החיים ונוחיותם.
אולם, ההחלטה להפוך מתכות אלה לאמצעי חליפין ולהקנות להן ערך לא נובעת מהכרח: זוהי פעולה וולונטרית שנעשית בהסכמה משותפת בין בני האדם במצב הטבע.
כלומר, יש סיבה לכך שדווקא מתכות אלה נבחרו, אך הערך שהן מייצגות הוא מלאכותי, לא טבעי.
לוק מדגיש שההסכמה על השימוש בכסף ועל ערך הכסף אינה הסכמה שניתנת במפורש, אלא הסכמה שמשתמעת מקבלת השימוש בהן.
ערך הכסף נקבע בשוק ככל טובין אחר על פי היצע וביקוש (vent), אך היות שאנשים תמיד מעוניינים להחליף את המוצרים המתכלים שהם מייצרים, הביקוש לכסף, בניגוד לטובין אחרים הוא "תמיד מספיק".
מכך מסיק לוק שהערך של הכסף נקבע רק על פי צד ההיצע, כלומר על פי כמות הכסף.
כמות הכסף משפיעה באופן הופכי על המחיר של טובין בשוק.
בכלכלה סגורה שינוי בכמות הכסף יוביל לשינוי ברמת המחירים, אך לאחר עדכון המחירים לא יהיה לשינוי השפעה על רמת הפעילות הכלכלית.
בכלכלה שמקיימת סחר חוץ עם מדינות אחרות, יש צורך ברמת מחירים יציבה וזהה פחות או יותר לרמת המחירים במדינות אחרות.
שינוי בכמות הכסף במדינה יכול להוביל לבעיות במסחר.
בהינתן שאובדן מסוים של כסף במהלך הסירקולציה שלו הוא בלתי נמנע, ובהינתן שמדינות אחרות יכולות להגדיל את כמות הכסף שברשותן על ידי כרייה של מתכות יקרות, מסיק לוק שעל אנגליה לשאוף למאזן מסחרי חיובי, שיגדיל באופן עקבי את כמות הכסף.
המטרה היא למנוע מצב שבו כמות הכסף במדינה תקטן ביחס לכמות הכסף במדינות אחרות, ועקב כך תנאי המסחר ורמת הפעילות ייפגעו.
הדיון של לוק על הקשר בין כמות הכסף למחירים ולרמת הפעילות נחשב לניסוח הראשון של תורת הכמות של הכסף, אף שחסרה בו הדינמיות של מודלים מאוחרים יותר, כגון זה שפיתח דייוויד יום.
לוק מבחין בין שתי דרכים להתייחס לערך של כסף.
הראשונה היא רמת המחירים של מוצרים; כלומר, יחס החליפין בין כסף לבין מוצרים בשוק.
השנייה היא ריבית על הלוואות, שלוק מגדיר כ"מחיר של שכירת כסף".
ככל הדברים בשוק, שיעור הריבית נקבע על פי היצע וביקוש (vent), או כפי שלוק מגדיר זאת "לפי מספר הקונים והמוכרים".
אלה, בתורם, נקבעים על פי מצב המסחר, כמות הכסף וכמות החובות.
כשכמות הכסף קטנה, המחיר של שכירת כסף נהייה יקר יותר.
כך גם כאשר רמת המסחר או כמות החוב עולה.
יוצא מכך שקיים בשוק שיעור "טבעי" של ריבית.
לוק סבר שהמדינה לא יכולה להכתיב שיעור ריבית שונה מהשיעור הטבעי, כיוון שבנקאים ואנשי עסקים מיומנים ימצאו תמיד דרכים לקנות ולמכור כסף בשיעור הריבית הטבעי ולהתחמק מהעונשים הקבועים בחוק.
מכאן שלא ניתן להשתמש בשיעור הריבית, באופן מלאכותי, כדרך לרגולציה של הפעילות בשוק.
יותר מכך, גם אם אפשר היה לקבוע את שיעור הריבית בחוק, הרחקת שיעור הריבית החוקי משיעור הריבית הטבעי הייתה מזיקה לרמת המסחר.
אם אנגליה תקטין באופן אפקטיבי את שיעור הריבית החוקי – כפי שביקש הפרלמנט לעשות – פחות מלווים יהיו מוכנים להסתכן בהשכרת כספם.
התוצאה היא שיותר כסף יצא ממחזור המסחר ורמת המסחר תרד.
יוצא מכך ששיעור הריבית החוקי היעיל ביותר הוא השיעור הטבעי.
רק שיפור במסחר ובמאזן במסחרי יכול לשפר את מצב הממלכה.
עם זאת, לוק לא ביקש לבטל לחלוטין את החוק בנוגע לריבית.
חוק זה חשוב מהסיבות הבאות: (א) במקרים שבהם אין חוזה חתום בין הצדדים החוק יכול לשמש בוררים ובתי משפט כדרך לקביעת הריבית; (ב) לוק מכיר בכך שבמצב הדברים הנוכחי קיים ריכוז רב של הפעילות הבנקאית בלונדון, מצב שהוא מגדיר כ"מעין מונופול בהסכמה".
מצב זה מצריך רגולציה כיוון שהוא מקנה לבנקאים המיומנים כוח רב ויכולת לנצל את הבורים ואת הלווים מתוך הכרח.
לוק מציע, אם כן, שהחוק יכול לשמש על מנת לקבוע גבול עליון ותחתון לריבית.
שני הטקסטים המרכזיים של לוק בנושא חינוך הם "מחשבות אחדות אודות החינוך", שעוסק בחינוך של ילדים, ו-"Of the Conduct of Understanding", שהוא מעין מדריך לאוטודידקטים בוגרים.
מחשבות אחדות אודות החינוך נכתב במקור כסדרה של מכתבים לאדוארד קלארק, מכר של לוק שפנה אליו בשאלה לגבי חינוך של ילדים.
הוא הופיע לראשונה כספר ב-1693 ולוק ערך מספר תיקונים במספר מהדורות עד מותו.
לוק כותב במפורש שעצותיו אינן אוניברסליות, אלא נוגעות לחינוך בניהם של ג'נטלמנים.
הנחת המוצא של הספר היא שרק מעטים מאוד מהילדים יכולים להדריך את עצמם באמצעות טבעם ושכלם, ואילו "תשעה מתוך כל עשרה בני אדם שאנו פוגשים הם מי שהם, טובים או רעים, שימושיים או לא, על פי חינוכם.
החינוך הוא שיוצר את ההבדלים הניכרים ביותר במין האנושי".
כמו במסה על שכל האדם, מניח לוק שבני אדם לא נולדים עם רעיונות שטבועים בשכלם, אלא כטאבולה ראסה; כפי שהוא מתאר זאת בפסקה האחרונה של החיבור, "נייר לבן או שעווה, הניתנים לעיצוב כפי שמתבקש".
עם זאת, הוא סבר שלכל ילד יש טבע, מצבי רוח ונטיות משלו, ולכן יש להתאים את החינוך לאישיות של הילד.
לוק פותח את מחשבות אחדות אודות החינוך בדיון על החינוך הגופני של הילד.
כמו בחינוך הנוגע לשכל, כך גם בנוגע לגוף לוק מאמין שעל הילד ללמוד הרגלים נכונים בדרך הניסיון המעשי.
כך למשל, על ההורים לחשוף את הילד לחום, לקור ולרטיבות.
החוזק של הגוף וזה של השכל מתבטאים ביכולת של הילד לסבול קשיים ולהעדיף את מה שמורה התבונה על פני מה שמורים החשקים והנטיות.
חלק עיקרי במטרת החינוך הוא, אם כן, ללמד את האדם להתגבר על פיתויים ולפתח במקומם מידות טובות והתנהגות ראויה.
בני אדם באופן כללי מונעים על פי העיקרון ההדוניסטי של משיכה לעונג ודחייה מכאב.
המטרה של החינוך אינה לבטל את העיקרון הזה, אלא לעזור לילדים להבין את התוצאות של מעשיהם ולפתח את היכולת לסבול כאב מיידי ולוותר על עונג מיידי לטובת עונג עתידי חשוב יותר, או לצורך מניעה של כאב רב יותר בעתיד.
לצורך כך ממליץ לוק על אסטרטגיות שונות של חינוך.
למשל, הוא ממליץ להימנע ממתן פרסים על התנהגות טובה כדי לא לפתח אצל הילד תלות בסיפוק מיידי.
מנגד, על ההורים לעודד את הילדים לפעול על פי השאיפה לכבוד בעיני הבריות והרתיעה מתחושת הבושה.
לפי לוק, כאשר לומד השכל להכיר את העונג של הערכה בעיני אחרים והכאב שבכלימה, הופכים מניעים אלה לעוצמתיים ביותר בקביעת התנהגות.
מוניטין אינו חוק הטבע האמיתי ואינו מדד אמיתי למידות טובות, אך הוא המדד הקרוב ביותר להם, ולכן ראוי לעודד את הילדים להתייחס ברצינות רבה לעונג שבהערכה מצד אחרים.
עידוד המוניטין כמניע יאפשר להורים להימנע משימוש יתר בעונשים גופניים.
לוק מעודד הורים לתת מחמאות לילדים בפומבי ולנזוף בהם בפרטיות.
המקרה היחיד שבו עונש גופני הוא מומלץ הוא זה של מרדנות כנגד הסמכות ההורית.
לוק התנגד לאופן הלימוד בבתי הספר בתקופתו והעדיף חינוך ביתי.
הוא סבר שבתי הספר אינם מתאימים לחינוך המוסרי של הילדים ומתמקדים רק בלימוד הפורמלי של המקצועות.
בתי הספר נוטים לענישה גופנית, שבהקשר של לימוד שפות ומקצועות אחרים לא מקדמת הרגלים נכונים וחשיבה עצמאית.
בבית ילדים לומדים, בנוסף למקצועות הלימוד, גם נימוסים, הימנעות מאכזריות, שליטה עצמית, אהבת האל, אהבת הלימוד, נדיבות וכדומה.
במהלך ההתעצבות של הילד שתי תכונות טבעיות הן חשובות במיוחד: הסקרנות ואהבת החופש.
הסקרנות מקדמת את הילד להשגת ידע ולהסרת הבורות, ולכן על ההורים לטפח אותה ולענות בסבלנות על השאלות של ילדיהם.
אהבת החופש היא לא שאיפה לפרוק עול ולאבד שליטה, אלא תחושה של עצמאות בעת המעשה.
העונג שבמשחק נובע מאהבה זו לחופש.
לוק דגל בהתאמה של החינוך לטבע של הילד ובשימוש במשחק במקום בשינון.
על הילדים ללמוד שפות, אך ככל האפשר יש ללמדם באופן הטבעי שבו הם לומדים את שפת האם.
לוק התעניין בתאולוגיה נוצרית, ונושאים הקשורים לדת ולפרשנות של כתבי הקודש מופיעים כמעט בכל כתביו.
הרקע לכתיבת חיבורים אלה הוא נושא במחלוקת בקרב פרשניו של לוק.
לפי ג'ון מרשל , המסה על השכל האנושי עוררה מספר בעיות תאולוגיות שעליהן ביקש לוק לענות.
בין השאר, לוק טען שבני אדם יכולים לדעת את חובותיהם המוסריות באמצעות התבונה בלבד, אבל הוא חשב גם שאמונה בעולם הבא חשובה עבור המוסריות של בני אדם.
עם זאת, הוא לא סיפק הוכחה דמונסטרטיבית לקיומם של חיים לאחר המוות, לתחיית המתים ולענישה על חטאים.
עבור לוק, הכתבים התאולוגיים מאמצע שנות ה-90 היוו הזדמנות להביע את עמדתו בנושאים אלה.
בנוסף, לפי מרשל, לוק התעניין בפולמוס שכונה "המחלוקת האוניטארית" בשנים 1687–1700 ואשר עסק בשאלת קיומו של השילוש הקדוש, בתפקיד והמהות של ישו, ובאמונה לגבי החטא הקדמון.
הוא קרא את הכתבים המרכזיים שהודפסו במהלך המחלוקת והתכתב לגביה עם חברים כגון אייזק ניוטון וז'אן לקלרק .
המחשבה האפיסטמולוגית של לוק קירבה את עמדתו לעמדות של הסוציניאניסטים, זרם אוניטרי שדחה את האמונה המקובלת לגבי השילוש הקדוש ונחשב למינות.
נושאים אחרים שהשפיעו על הכתיבה התאולוגית של לוק, לפי מרשל, הם הפולמוס על דוקטרינת ההצדקה והפולמוס על הדאיזם, השקפה לה לוק התנגד.
פרשנים אחרים חולקים על טענות אלה.
כך למשל, ויקטור נובו טוען שכל הנושאים האלה הם משניים בטקסטים של לוק, ומחלקם הוא אף התעלם לחלוטין.
לפי נובו הרקע לכתבים אלה הוא הקשר האינטלקטואלי בין לוק וחברתו הקרובה דאמריס מאשם.
הטיעון של לוק הוא שהנצרות היא תבונית, לא במובן שהאמת הנמסרת בברית החדשה היא טבעית או ניתנת לגילוי באמצעות התבונה בלבד, אלא במובן שלהיות נוצרי זו הבחירה הטובה והתבונית ביותר.
לוק הדגיש שמשפט הטבע הוא החוק האלוהי ושהוא ניתן להבנה באמצעות התבונה.
התבונה אם כן מהווה מקור סמכות בענייני מוסר.
אולם, אין זה המקור היחיד.
לצד התבונה קיים חוק מוסרי שנמסר על ידי אלוהים בהתגלות.
בין שני מקורות סמכות אלה קיימת הלימה, שכן כל מה שאלוהים מגלה הוא אמת והתבונה יכולה להסכים לו.
בנוסף, כאשר אלוהים מוסר דבר מה בהתגלות הוא דואג תמיד לספק הוכחות לכך שאכן מדובר בהתגלות אלוהית.
נובע מכך שניתן להסתמך על כוח השיפוט של התבונה על מנת להבהיר שדבר מה אכן נמסר בהתגלות.
כך גם לגבי כתבי הקודש: התנ"ך והברית החדשה.
כתבים אלה נמסרו בהתגלות, דבר שניתן להוכחה על ידי הפרטים המצויים בהם, ולכן הם מבטאים אמת היסטורית ומוסרית.
בניגוד לדאיסטים ולמאמינים בדת הטבעית, לוק סבר שבאופן מעשי קשה מאוד להבין את החוק המוסרי באמצעות התבונה בלבד, ולכן יש חשיבות מכרעת למה שנמסר בהתגלות.
גם אנשים תבוניים נוטים לטעות לגבי החוק המוסרי ולהתאים את מסקנותיהם למה שנוח להם.
חלק מהדוגמאות שלוק נותן הם להוגים שחיו לפני הולדת ישו, כגון אפיקורוס, סנקה וקונפוציוס.
המצב האנושי מאז נפילת האדם הוא מצב של חולשה ובינוניות, שמעיב גם על היכולת של בני האדם לפעול על פי החוק של המעשים הטובים .
נפילת האדם היא נפילה ממצב של ציות מוחלט לחוק האלוהי, על כל הפרטים והדיוקים שבו.
בני אדם יכולים לבחור לפעול על פי החוק האלוהי ולזכות בחיי נצח, אך כל חריגה, ולו הקטנה ביותר, מהחוק האלוהי מובילה לאובדן חיי הנצח, כך שסביר שאף אחד לא יזכה בחיים אלה.
אם קונפורמיזם לחוק האלוהי לגבי מעשים טובים היה הדרך היחידה להשיג חיי נצח, רק מתי מעט, אם בכלל, היו יכולים לקוות לחיים שלאחר המוות.
אולם, אלוהים בחסדו נתן לבני האדם גם את החוק של האמונה והכריז שכל מי שמאמין יזכה בחיי נצח, גם אם הפר את החוק של המעשים הטובים.
כך למשל, אברהם הוכרז כצדיק כיוון שהאמין בהבטחה של אלוהים ששרה תלד לו ילד.
עבור נוצרים, החוק של האמונה דורש אמונה בקיום אלוהים ואמונה בכך שישו הוא המשיח.
לפני שישו הופיע ועשה ניסים שהראו ללא כל ספק שהוא שליח האלוהים, העולם היה במצב של חשיכה ושגיאה, לא בגלל אי-שימוש בתבונה, אלא בגלל החולשות האנושיות שהן נחלת הכלל מאז הנפילה.
ישו הראה שציות לאלוהים הוא הבסיס למוסריות והבהיר את חוק הטבע לכל מי שמוכן לראות.
ההתגלות של ישו, אם כן, סיפקה לבני האנוש נתיב ברור לחיי נצח.
האמונה באלוהים ובכך שישו הוא המשיח היא הבסיס המינימלי מגדיר את הנצרות, וכל מי שמאמין בכך הוא נוצרי.
בסיס מינימלי זה הולם את התמיכה של לוק במדיניות של סובלנות דתית.
לכתבים של לוק הייתה השפעה עצומה על המחשבה של פילוסופים אחרים ועל התודעה הציבורית החל מסוף המאה ה-17. מסכם זאת ריצארד אשקרפט:
בתחום תורת ההכרה, למסה על שכל האדם הייתה השפעה עמוקה על התפתחות האמפיריציזם, והיא הפכה את לוק לפילוסוף בעל שם עוד בימי חייו.
התגובות הראשונות למסה היו בחלקן ביקורתיות והתמקדו בביקורת של לוק על רעיון המושגים המולדים.
חלק מהמבקרים המוקדמים של לוק ראו את הטיעון שלו בנושא כקריאת עידוד לאתאיזם וספקנות.
כך למשל, הבישוף אדוארד סטילינגפליט תקף את המסה וראה בה בסיס לסוציניאניזם ואי-מוסריות.
לוק ענה לביקורות של סטיגלינפליט.
התכתובת ביניהם הודפסה ופורסמה, וסייעה ללוק לעדכן את המהדורות הבאות של המסה.
המסה תורגמה בתחילת במאה ה-18 לצרפתית וללטינית וזכתה גם לתגובות מהוגים ביבשת.
הוגים בולטים שהושפעו ממנה וכתבו עליה ביקורות בסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18 הם גוטפריד וילהלם לייבניץ, שחיבורו מאמרים חדשים על התבונה האנושית הוא ניסיון להפריך את טיעוני המסה, וג'ורג' ברקלי, שפיתח את תורת הכרה אידיאליסטית בתגובה ללוק.
בתחילת המאה ה-18 תורת ההכרה של לוק הפכה לעמדה פילוסופית מקובלת.
היא עוררה בצרפת ויכוחים על טיבה של הגישה המטריאליסטית בפילוסופיה.
המסה הפכה לטקסט מכונן בהתפתחות האמפיריציזם.
בנוסף, היא השפיעה גם על התפיסה האפיסטמולוגית של הוגי הנאורות הסקוטית, כגון דייוויד יום, ועל הוגי הנאורות הצרפתית, כמו וולטר, דני דידרו, קונדיאק ורוסו.
לדיון של לוק על הטבע והשימושים של השפה, במסגרת המסה על שכל האדם, הייתה השפעה רבה על התפתחות הפילוסופיה של השפה במאה ה-18. מייקל לוסונסקי טען שהמסה על שכל האדם מסמנת את תחילתה של הפילוסופיה של הלשון בעידן המודרני.
המחשבה של לוק על השפה מתאפיינת בהעדפה לדיון על מילים המשמשות בלשון היום יום, על פני דיון על מילים ומושגים פילוסופיים.
הוא דחה את המחשבה שניתן להחליף את השפה ה"רגילה" בשפה פילוסופית או אוניברסלית.
גישה זו השפיעה על פילוסופים שדנו בנושא, כגון בופון.
בנוסף, לוק סבר שהתחקות אחרי אופן השימוש במילים יכול להעיד על אופני מחשבה, השתנותם והתקדמותם.
טענה זו השפיעה על התפתחות תחום האטימולוגיה.
כך למשל, במאמר המשפיע "אטימולוגיה" באנציקלופדיה הגדולה משנת 1756, טען אן רובר ז'אק טורגו שגישתו תואמת לזו של לוק.
גם המסה על מקורות הידיעה האנושית של קונדיאק דנה בקשר בין ידע לשפה בהשפעת לוק.
לאיגרות על הסובלנות הייתה גם כן השפעה מרגע שהתפרסמו.
אף שהן התפרסמו בעילום שם, הן זכו לתגובות מבני זמנו של לוק, כגון הכומר האנגליקני ג'ונס פרוסט.
לצד Commentaire philosophique, חיבור של פייר בייל שעסק גם כן בסובלנות, האיגרת של לוק הפכה לטקסט משפיע, החל מסוף המאה ה-17, בקרב הוגנוטים שנרדפו בצרפת.
מאוחר יותר נושא הסובלנות הפך למרכזי עבור האנציקלופדיסטים בצרפת.
וולטר פרסם ב-1763 את המסכת על הסובלנות (Traité sur la tolérance) וצרף לה תרגום של האיגרת של לוק.
בהשראת לוק הוא מיצב את אנגליה כמודל לסובלנות דתית שיש לפעול לפיו במקומות אחרים באירופה.
באנגליה עצמה, האיגרות סייעו לשינוי הדיון על יחס המדינה לקתולים, מדיון על טיבה של האמונה הקתולית לדיון על ההתאמה בין הדת הקתולית הממוסדת לבין העקרונות של ממשל לגיטימי.
באופן כללי יותר האיגרות של לוק השפיעו על ההבנה של היחסים בין דת למדינה.
סטנלי פיש כתב ב-1997 ש"קווי המתאר של הוויכוח המודרני לגבי היחסים בין כנסייה למדינה הונחו על ידי לוק ב-1689 באיגרת על הסובלנות, ועל אף ששלוש מאות שנים עברו מאז, הדיונים בנושא לא התקדמו מילימטר מעבר למה שלוק כתב".
עם זאת, חוקרים אחרים טוענים שהגישה של לוק עובדה לגישה רדיקלית יותר במאה השמונה-עשרה בצרפת, אנגליה וארצות הברית, אשר תומכת בהפרדה מוחלטת בין דת למדינה, ואשר קושרת הפרדה זו עם חופש הביטוי.
המהפכה האמריקאית וליברליזם בארצות הברית
בהיסטוריוגרפיה של המהפכה האמריקאית התקבע במשך השנים קונצנזוס לפיו לתאוריה הפוליטית של לוק, ובמיוחד לרעיונות שמובעים בשתי מסכתות על ממשל מדיני, הייתה השפעה מכרעת על הכיוון הפוליטי והרעיוני של המהפכה ושל החברה האמריקאית.
בין השאר נטען שתומאס ג'פרסון כתב את הכרזת העצמאות האמריקאית בהשפעת לוק.
הדים ראשונים לטענה זו הופיעו כבר בתחילת המאה ה-19, בזמן הפולמוס בין הדמוקרטים-רפובליקנים לבין הפדרליסטים.
במאמר שהתפרסם בניו יורק ב-1801 נטען שלוק הוא המייסד הפילוסופי של ארצות הברית ושמי שיקרא את עבודותיו "ימצא בהן את כל הרעיונות וכמעט את כל המילים, מילה במילה, שנמצאות בהכרזה".
לאורך רוב המאה ה-20 עמדה זו הייתה לקונצנזוס.
קרל בקר קבע ב-1922 ש"רוב האמריקאים [לפני 1776] גמעו את העבודות של לוק כאילו היו כתבי קודש פוליטיים; וההכרזה, בצורתה, בפרזיולוגיה שלה, עוקבת בקפדנות אחרי המסכת השנייה על ממשל מדיני של לוק".
ההיסטוריון מרל קורטי כתב ב-1937 ש"אין זו הגזמה לומר, אפילו כאשר לוקחים בחשבון את ההשפעה של הוגים אחרים, שלוק היה הפילוסוף של אמריקה במהלך התקופה המהפכנית".
לואיס הרץ כתב ב-1955 שהחברה האמריקאית "פיתחה היקשרות אבסולוטית ואי-רציונלית" עם לוק.
חלק מהחוקרים זיהו קשר בין החברה האמריקאית לבין האתוס האינדיבידואליסטי וחשיבות הקניין בתאוריה של לוק.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 החלו היסטוריונים לבקר את הקונצנזוס לגבי השפעתו של לוק.
ג'ון דאן כתב ב-1969 שהטענה לפיה ניתן לזהות את התאוריה הפוליטית של האבות המייסדים של ארצות הברית עם זו של לוק היא קלישאה שמסרבת להיעלם.
הוא טען שהקוראים של לוק בצפון אמריקה במאה ה-18 התמקדו במסה על שכל האדם.
מספר העותקים של שתי המסכתות היה מוגבל ביותר, ולא היה להן מעמד של טקסט חשוב באקדמיה.
פוקוק תקף גם כן את ההתייחסות ללוק כ"פטרון הקדוש של הערכים האמריקאים".
הוא הדגיש במקום זאת את ההשפעה של הוגים רפובליקניים כגון ניקולו מקיאוולי, ג'יימס הרינגטון ורוסו.
בסוף המאה ה-20 הגיעו היסטוריונים רבים למסקנה שהביקורת על ההיסטוריוגרפיה המוקדמת הייתה מוגזמת, ושהאבות המייסדים של החברה האמריקאית אכן הושפעו באופן עמוק מלוק – אם כי ההשפעה לא תמיד הייתה ישירה – לצד מקורות השפעה אחרים, כגון התנ"ך, טקסטים רפובליקניים, וספרות משפטית היסטורית.
הכתבים הפוליטיים של לוק נחשבים בעיני רבים לטקסטים מכוננים בהיסטוריה של הגישה הליברלית.
עם זאת, לוק השפיע על גישות ליברליות שונות זו מזו וכן על התפתחותן של גישות מתחרות.
הוגים סוציאליסטים מוקדמים באנגליה ובצרפת התייחסו למחשבה הפוליטית של לוק כבסיס למחשבה הפילוסופית שלהם.
כך, בשנים 1760–1850, שתי המסכתות על ממשל מדיני היו הבסיס הרעיוני המאחד של גישות שונות אשר ניתן לתארן כחברתיות ואנטי-קפיטליסטיות, ואשר היוו את הבסיס לתנועה הצ'רטיסטית באנגליה.
הוגים אלה הדגישו את הטענה של לוק שקניין משותף הוא המצב הטבעי, את הטענה שהעבודה היא הבסיס לקניין ואת הטענה שהטבע נמשל על ידי חוקים רציונליים.
במאה ה-19, קרל מרקס זיהה אצל לוק התחלה של דיון על "ערך עודף", וניסוח ראשוני של תאוריית הערך של העבודה – שני מושגים חשובים לתאוריה הכלכלית של מרקס עצמו.
עם זאת, בניגוד להוגים סוציאליסטים מוקדמים יותר, מרקס לא פירש את התאוריה של לוק כבסיס לתאוריה סוציאליסטית, אלא כ"ביטוי הקלאסי של רעיונות החברה הבורגנית לגבי זכויות כנגד החברה הפאודלית".
לוק אמנם הבין (לפי מרקס) שהעבודה נותנת לטובין כמעט את כל ערכם וביקש לעגן מגבלות על כמות הרכוש שאדם יכול לנכס, אך בסופו של דבר לוק מראה כיצד בני אדם מתגברים על המגבלות באמצעות השימוש בכסף.
לפי מרקס, הפילוסופיה של לוק "שימשה אחריו כבסיס לכל הרעיונות האנגלים לגבי כלכלה פוליטית".
מקפירסון הציע ביקורת דומה על כתביו הפוליטיים של לוק, לפיה לוק קידם והצדיק בתאוריה הפוליטית והכלכלית שלו את רעיון "האינדיבידואליזם הרכושני".
פרשנות זו מעוררת מחלוקת, ופרשנים כגון ג'יימס טולי וג'ון דאן טענו שלוק לא ביקש לקדם אינדיבידואליזם או רכושנות.
דוגמה בולטת לפרשנות ליברטריאנית של לוק היא התאוריה של רוברט נוזיק.
נוזיק כתב בספרו "אנרכיה, מדינה ואוטופיה" שנקודת המוצא שלו היא תיאור של "אינדיבידואלים באופן דומה מספיק לאלה שלוק מתאר במצב הטבע".
לאינדיבידואל קיימות זכויות טבעיות, הכוללות את הזכות לקניין.
נוזיק מסיק מתוך הנחות מוצא אלה, שהמדינה הלגיטימית היחידה היא מדינה מינימליסטית שאינה עוסקת בצדק חלוקתי מכל סוג שהוא, שכן כל ניסיון להתערב בחלוקה של הקניין מהווה פגיעה לא לגיטימית בזכויות הפרט.
נוזיק מכיר במגבלות שלוק מציב לניכוס קניין (the Lockean proviso), ובמיוחד בתנאי שניכוס הוא מוצדק רק אם כתוצאה ממנו אחרים לא נמצאים במצב רע יותר משהיו לפני כן.
אולם, הוא מפרש את המגבלה ככזו שנוגעת למונופולים בלבד, וטוען שהפעולה של השוק החופשי לא סותרת את המגבלה שלוק הציב.
הפרשנות של נוזיק ללוק והאופן בו הוא משתמש בה ספגו ביקורת רבה.
דוגמה בולטת להשפעה של לוק על הוגים ליברליים שתומכים בצדק חלוקתי ומתנגדים לליברטריאניזם ניתן למצוא בתאוריה של צדק של ג'ון רולס.
בעוד שהתאוריה של רולס היא קאנטיאנית יותר מאשר לוקיאנית, רולס מזכיר את לוק כהוגה בעל השפעה על רעיון האמנה החברתית ורעיון ההסכמה כבסיס לממשל לגיטימי.
לפי רולס, "התפקיד של שוויון זכויות בתאוריה של לוק הוא להבטיח שהסטיות המותרות היחידות ממצב הטבע הן אלה שמכבדות את הזכויות האלה ומשרתות את האינטרס הציבורי".
אצל לוק, לפי רולס, כל הסטיות הלגיטימיות ממצב הטבע הן כאלה שפרטים רציונליים המעוניינים לקדם את תכליותיהם היו יכולים להסכים להן במצב של שוויון.
פרשנות זו מקרבת את רעיון ההסכמה החברתית של לוק לרעיון מסך הבערות של רולס עצמו.
עם זאת, ב"הרצאות על ההיסטוריה של הפילוסופיה הפוליטית" רולס מכיר בכך שמתהליך ההסכמה הראשונית כפי שלוק מתאר אותו עלולים להיווצר מוסדות פוליטיים שאינם הוגנים, ואכן לוק חשב שהדוקטרינה של האמנה החברתית תומכת ביצירה של מדינה בה רק אנשים בעלי אמצעים יכולים להצביע.
הבעיה, לפי רולס, נוצרת כיוון שבמצב הראשוני קיים שוויון מסוג מסוים בין הצדדים, אך הצדדים נבדלים זה מזה באמצעים העומדים לרשותם, במטרותיהם ובאינטרסים שלהם, כך שהתוצאה משקפת גם את ההבדלים האלה.
לדברי רולס תאוריית הצדק שלו (תאוריית "צדק כהוגנות") פותרת את הבעיה הזו על ידי הדרישה שהצדדים במצב הראשוני ההיפותטי יהיו תחת מסך הבערות; כלומר, לא יהיה להם מידע על הפרטים של מצבם ביחס לאחרים ולגבי האינטרסים והמטרות הקונקרטיות שלהם.
בהרצאות, טוען רולס כנגד הפרשנות הליברטריאנית של נוזיק, שעבור לוק העידן שבו הפרטים מצויים תחת ממשלה שהוקמה באמנה חברתית נבדל מהותית ממצב הטבע.
בעידן זה הקניין מבוסס על מוסכמות פוליטיות, והוא נתון לרגולציה באמצעות חוקים פוזיטיביים.
חוקים לגיטימיים מכבדים את המגבלות על הקניין במצב הטבע ואת העיקרון שהממשל לא יכול לקחת קניין פרטי מאדם ללא הסכמתו או הסכמת נציגיו.
רולס טוען שתפיסה זו לא סותרת מדינת רווחה ליברלית-סוציאלית.
מסה על שכל האדם מאנגלית יוסף אור, הוצאת מאגנס, 1935
מאנגלית: עפר קובר, עורך: דוד הד, הוצאת המרכז האקדמי שלם, 2020
איגרות על הסובלנות מאנגלית יורם ברונובסקי, הוצאת מאגנס, 1990
על הממשל המדיני: המסכת השנייה מאנגלית יוסף אור, הוצאת מאגנס, 1948
המסכת הראשונה על הממשל המדיני מאנגלית שונמית ליפשיץ, הוצאת רסלינג, 2008
המסכת השנייה על הממשל מאנגלית אהרן אמיר, הוצאת המרכז האקדמי שלם, 2025
אייזק ניוטון וג'ון לוק – חליפת מכתבים (מאנגלית: אביעד שטיר), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ה', 2015
ג'ון ליידון, הידוע גם בכינוי ג'וני רוטן (מילולית ג'וני הרקוב) , הוא נחשב לאחד האמנים המשפיעים ביותר על מוזיקת ותנועת הפאנק.
ליידון היה בין היתר חבר בלהקת הפאנק "סקס פיסטולס" ובלהקת "Public Image Limited".
בשנת 1975 בחנות אנטי-אופנה קטנה בבריטניה חשב יזם צעיר בשם מלקולם מקלארן על הקמת להקת רוק חדשה.
מקלארן החליט לצרף ללהקה הזאת את פול קוק, סטיב ג'ונס וגלן מטלוק.
הוא הכיר להם בחור בשם ג'ון ליידון.
כאשר ראה ג'ונס את ליידון הוא החל לכנות אותו ג'וני רוטן (רקוב) בגלל חוסר ההיגיינה שלו.
רוטן הצטרף ללהקה בתור הזמר הראשי והפתיע את כל חבריה ביכולות הקוליות המיוחדות שלו, אף על פי שקודם לכן הוא מעולם לא שר.
בהתאם לאופייה המרדני של הלהקה, רוטן היה מסתובב עם חולצה בעלת הכיתוב: "אני שונא את פינק פלויד!" (הגם שציין את פינק פלויד כאחת מהשפעותיו).
הלהקה, שהחלה לקרוא לעצמה סקס פיסטולס, קיבלה תדמית של להקה אלימה לאחר שרוב הופעותיה הסתיימו באלימות.
לתדמית האלימה לא התאים מטלוק, כיוון שהוא היה "ילד טוב" בהשוואה לשאר חברי הלהקה.
הלהקה החליטה להחליף אותו בחבר ילדות של רוטן, סיד וישס.
סמוך לחגיגות היובל של מלכת אנגליה הוציאו הסקס פיסטולס שיר שלעג למלכה ושמו God Save the Queen.
השיר הגיע למקום הראשון במצעדי הפזמונים אך צונזר – ריבוע שחור הופיע במקום שם השיר במצעדי הפזמונים.
פעם אחת, כאשר הסתובב רוטן ברכבת התחתית, תקפו אותו חבורת בריונים שהיו בעד המלכה ודקרו אותו.
לאחר כל זה רוב המועדונים בבריטניה לא נתנו לסקס פיסטולס להופיע אצלם, והסקס פיסטולס נאלצו לנסות את מזלם בארצות הברית.
במהלך אחת ההופעות בארצות הברית כינה רוטן את האמריקאים בכינוי "בוקרים".
הכינוי הזה הרגיז מאוד את הקהל האמריקני והוא החל להשליך חפצים לכיוון הלהקה.
בעוד סיבוב ההופעות בארצות הברית נמשך וישס החל להתמכר קשות להרואין.
רוטן שכבר איבד את סבלנותו לווישס ולסקס פיסטולס החליט לפרק את הלהקה.
לאחר פירוק הסקס פיסטולס חזר רוטן לבריטניה ושינה את שמו בחזרה לג'ון ליידון.
ליידון החליט להקים להקה חדשה וביחד עם קית' לווין, ג'ון וובל וג'ים ווקר הקים את להקת Public Image Limited (או בקיצור PIL).
להקת PIL הגיע לשיאה עם אלבומה השני Metal Box שלאחר מכן יצא בארצות הברית בשם Second Edition.
בעקבות אלבום זה יצאה הלהקה לסיבוב הופעות בארצות הברית שבמהלכה היא הספיקה לפטר את וובל ולהחליף אותו במתופף חדש בשם מרטין אטקינס שפוטר גם הוא בסוף סיבוב ההופעות.
לאחר כמה שנים פרש לווין מהלהקה ובעקבות זאת הלהקה התחילה להתפרק.
הלהקה התפרקה בשנת 1993 לא לפני שליידון חזר לשם הבמה שלו ג'וני רוטן כמה שנים קודם לכן.
בשנת 2009 התאחדה הלהקה ויצאה לסיבוב הופעות עולמי, ואף הוציאה אלבום חדש בשם This is PiL.
לאחר פירוקה של PIL החל רוטן בקריירת סולו.
את קריירת הסולו הוא פתח עם הסינגל Open Up שיצא ביחד עם ההרכב לפטפילד.
בשנת 1996 לרגל חגיגות העשרים להקמת הסקס פיסטולס התאחדו חברי הלהקה לסיבוב הופעות עולמי.
חודש לאחר סיבוב ההופעות הם הוציאו אלבום בהופעה חיה.
בשנת 2004 זכה רוטן לתוכנית מציאות על חייו.
בניגוד למה שניתן לחשוב, השפעותיו של ליידון, שונות לחלוטין מהסגנון בתחילת הקריירה שלו יחד עם הסקס פיסטולס.
עם הקמת PIL, השפעות אלו התבטאו יותר כשהוא דומיננטי יותר בכיוון של ההרכב.
בין השפעותיו הוא מציין את להקת מאגמה, טים באקלי, ג'ון קייל, קפטן ביפהארט, פיטר האמיל וואן דר גראף ג'נרייטור, ניל יאנג, להקת הקראוטרוק קאן, וז'אנרים כמו רגאיי ודאב.
מאבק משפטי על זכויות מוזיקה
בשנת 2021, תבע את יוצרי הסדרה העתידית פיסטול, בזמן שהסדרה עדיין הייתה בשלבי ההפקה, ומתח ביקורת על הסדרה וכינה אותה בכינויים פוגעניים.
זמן קצר לאחר מכן, הוא הגיש תביעה נגד חברי הלהקה לשעבר, סטיב ג'ונס, פול קוק, גלן מטלוק ויורשיו של סיד וישס, על מנת למנוע שימוש במוזיקה של הלהקה בסדרה.
ב-23 באוגוסט 2021, פורסם שליידון הפסיד במאבק המשפטי ובית המשפט התיר להשתמש במוזיקה של הלהקה בסדרה.
ג'ון דאגלס לורד היה מלחין וקלידן בריטי, שנודע בעיקר בזכות עבודתו החלוצית בשילוב אלמנטים של מוזיקה קלאסית וסגנון בארוק יחד עם מוזיקת רוק, בעיקר במסגרת להקת הרוק הכבד דיפ פרפל (סגול כהה), אולם גם עם וייטסנייק ולהקות נוספות איתן ניגן לפני ובמהלך תקופת חברותו בדיפ פרפל.
ב-1968 לורד היה אחד ממייסדי דיפ פרפל, והיה יחד עם המתופף איאן פייס, אחד משני החברים היחידים שנותרו באופן קבוע בהרכבי הלהקה בין 1976-1968 עת הלהקה התפרקה.
לורד חזר ללהקה בתקופת הקמתה מחדש בין 1984-2002, עת לורד פרש מהלהקה סופית.
ב-11 בנובמבר 2010, לורד קיבל מעמד של חבר של כבוד בקולג' אדינבורו בסקוטלנד עבור תרומתו למוזיקה בקריירה הענפה שלו.
ב-15 ביולי 2011 הוענק לו תואר דוקטור של כבוד למוזיקה מטעם אוניברסיטת לסטר.
ב-4 באפריל 2016, הוכנס לורד לאחר מותו, להיכל התהילה של הרוק אנד רול יחד עם שאר חברי דיפ פרפל.
לורד נחשב בידי רבים לאחד הקלידנים הטובים ביותר בכל הזמנים, ושמו מופיע תדיר ברשימות הקלידנים הטובים ביותר.
לורד היה נגן קלידים, אשר על אף שהיה בין מובילי הרוק הכבד בעולם המוזיקה, דחף גם ליצירת מוזיקה המשלבת מוזיקת רוק עם מוזיקה קלאסית.
כבר בראשית חברותו בלהקת דיפ פרפל הלחין מספר יצירות שהביאו לשילוב זה: April, Blind, Anthem.
בנוסף לשירים אלו, הוציא לורד בשיתוף הלהקה שתי יצירות תזמורתיות באורך מלא: בשנת 1969 "Concerto for Group and Orchestra" ובשנת 1970 "Gemini Suite".
בעקבות חילוקי דעות בין חברי הלהקה לגבי אופייה המוזיקלי הלא-ברור של דרכם, החליטה דיפ פרפל שלא לערב עוד בשיריה מוזיקה שאינה רוק.
בעקבות החלטה זו הוציאה הלהקה את אלבומם "IN ROCK", הנחשב ליצירה המוזיקלית השלמה הראשונה בז'אנר הרוק הכבד.
מאז פרישתו מהלהקה שהקים, המשיך לורד להופיע ולהקליט יצירות תזמורתיות.
ב-10 באוגוסט 2011 הודיע באתרו הרשמי כי הוא נאבק במחלת הסרטן ולכן הוא לוקח פסק זמן מהופעות.
יחד עם זאת, באותה שנה הוציא שני אלבומים: הראשון אלבום בלוז והשני אלבום הופעה תזמורתי.
ג'ון לורד נפטר ב-16 ביולי 2012 מסרטן הלבלב.
החל מראשית שנות ה-70, הוציא לורד מספר אלבומי סולו, בהם השתתפו מוזיקאים רבים:
The Last Rebel - פס-קול לסרט בעל אותו שם משנת 1971, שבוצע בשיתוף פעולה עם הזמר טוני אשטון.
Gemini Suite - הקלטת אולפן משנת 1972, נוספת להקלטה החיה שנעשתה בעבר עם להקת דיפ פרפל, המשלבת בין להקת רוק לתזמורת סימפונית.
Windows - הופעה חיה משנת 1974, חיבור נוסף בין להקת רוק ותזמורת סימפונית.
הפעם שיתף לורד פעולה עם המלחין הגרמני ברנרד שונר שגם ניצח על הביצוע המוקלט.
חלקה הראשון של היצירה הוא עיבוד ליצירה מאת יוהאן סבסטיאן באך כשחלקה השני מקורי עם אזכור ליצירתו הקודמת של לורד Gemini Suite.
Sarabande - עיבוד של לורד למוזיקה ברוקית בביצוע להקה ותזמורת.
Before I Forget - נחשב למעשה לאלבום הסולו הראשון של לורד משנת 1982, המורכב ברובו משירים המושרים על ידי זמרים שונים וקטעים אינסטרומנטליים בעלי רקע קלאסי.
החומר לאלבום נאסף על ידי לורד לאורך המחצית השנייה של שנות ה-70 ובשל כך מאופיין בחוסר אחידות.
Pictured Within - יצירה שלמה אותה הקליט לורד בעיירה שווייצרית על הרי האלפים ומבוססת על האווירה הייחודית למקום.
Beyond The Notes - אלבומו של לורד משנת 2004 מהווה המשך ישיר לאלבומו הקודם, אך בעוד שהקודם היווה יצירה אחת שלמה בעלת גוון מלנכולי, הנוכחי הורכב מיצירות שונות, בעלות צליל והפקה זהה, אך איכויות שונות.
כמו כן, את מקומה של המלנכוליה מפנה מרבית האלבום למוזיקה יותר חיה.
ליצירות לעצמן, על אף שחלקן אינסטרומנטליות, משמעות אישית ללורד: שיר פרידה ללהקת דיפ פרפל ממנה פרש במהלך הקלטת האלבום, יצירות המוקדשות לחברו המוזיקאי טוני אשטון, לאימו ולאשתו, וכן יצירות אותן הלחין במהלך חיפוש אישי בטיוליו בטבע.
באלבום זה התארחה חברת להקת אבבא לשעבר אנני-פריד לינגסטאד.
Durham Concerto - יצירה תזמורתית שהוקלטה בקתדרלת דרהאם בשנת 2007 על ידי התזמורת הסימפונית הממלכתית של ליברפול.
ההקלטה בוצעה כחלק מאירועי ציון 175 שנה לאוניברסיטת דרהאם.
היצירה נכתבה בהזמנה מלורד, שלצורך כתיבתה ביקר מספר פעמים בדרהאם ובקתדרלה שבה, וכתב בהשראת ביקורים אלו יצירה המתארת יום בחיי המקום.
ג'ון לינץ' הוא שחקן וסופר צפון אירי.
הוא זכה בפרס האקדמיה האוסטרלית לקולנוע וטלוויזיה (AACTA) לשחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט "אנג'ל בייבי" משנת 1995. תפקידים נוספים שלו בקולנוע היו בסרטים "קאל" (1984), "סוד הגן הנעלם" (1993), "בשם האב" (1993), ו"דלתות מסתובבות" (1998).
לינץ' נולד בקורינגשגו (Corrinshego) במחוז ארמה שבצפון אירלנד.
הוא למד בבית הספר סיינט קולמן קולג' בניורי.
לינץ' החל לשחק במחזות בשפה האירית כשהיה בבית הספר בשנים הראשונות של הסכסוך בצפון אילנד.
הוא הבכור למשפחה בת חמישה ילדים.
אביו הוא אירי, ואמו איטלקייה מטריבנטו (קמפובאסו).
אחותו הצעירה סוזן היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה.
לינץ' הופיע במספר רב של סרטי קולנוע שעוסקים ב"צרות" של צפון אירלנד כגון "קאל" (1984) יחד עם הלן מירן, "בשם האב" (1993) עם דניאל דיי-לואיס, "איש תחנת הרכבת" (1992) לצדם של ג'ולי כריסטי ודונלד סאת'רלנד, "Nothing Personal" ו"בזכות האם" (1996).
עוד עם מירן שיחק ב-2002 בסרט "אוולין".
ב-1991 כיכב לינץ' בתפקיד משנה בסרט "אדוארד השני" של דרק ג'רמן.
ב-1993 שיחק בתפקיד לורד קרייבן בסרטה של אגניישקה הולנד "סוד הגן הנעלם".
ב-1994 הופיע בסרט "סוד האי הנעזב", וב-1998 גילם את ג'רי בסרט "דלתות מסתובבות".
לינץ' גילם את דמות של הכדורגלן ג'ורג' בסט בסרט "בסט" משנת 2000, לו כתב את התסריט יחד עם אשתו, מרי מקגוויקן, שגם ביימה את הסרט.
בהופעתו בסרט האוסטרלי "אנג'ל בייבי" זכה לינץ' בפרס השחקן הטוב ביותר של מכון הסרטים האוסטרלי, ובפרס מבקרי הקולנוע האוסטרלי.
ב-1996 היה מועמד לפרס סטלייט על תפקידו בסרט "מול פלנדרס".
ב-1998 עבד עם הבמאית הבלגית מריון הנסל בעיבוד שלה לרומן "The Quarry" (הידוע גם בשם "La Faille"), שזכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של מונטריאול.
הוא היה מועמד לפרס באפט"א על הופעתו בסרט "קאל", כמו גם לפרס הקולנוע והטלוויזיה האירי (IFTA) על תפקידו בסרט "The Baby War".
לינץ' כיכב בתפקיד סטיבן בסרט "Five Day Shelter" שזכה בפרס האקדמיה האירופית לקולנוע, והתמודד בתחרות בפסטיבל הסרטים של רומא.
ב-211 שיחק לינץ' בתפקיד הראשי בסרט "Ghosted".
ב-2012 הופיע בעיבוד הקולנועי לספר "Private Peaceful" מאת מייקל מורפורגו.
לינץ' כתב ופרסם שני ספרים.
הרומן הראשון שלו "Torn Water" יצא לאור בנובמבר 2005 בהוצאת HarperCollins.
ספרו השני "Falling Out of Heaven" יצא לאור ב-13 במאי 2010 באותה הוצאה.
ג'ון לויטאו היה אחד משני החיילים החוגרים היחידים בחיל האוויר האמריקני שקיבלו את מדליית הכבוד בתקופת מלחמת וייטנאם.
לויטאו היה פקח העמסה על מטוס תקיפה מסוג AC-47 "דקוטה".
הוא איש צוות האוויר בעל הדרגה הנמוכה ביותר שקיבל את מדליית הכבוד על גבורה יוצאת דופן בזמן מלחמה.
לויטאו נולד ב-1 בנובמבר 1945 בהרטפורד קונטיקט למריון ולי לויטאו.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון חפץ לויטאו להתגייס לחיל הים של ארצות הברית אך לבסוף שינה את דעתו והתגייס לחיל האוויר.
בהתחלה הוא נשלח למסלול הכשרה כמהנדס אזרחי אך לבסוף הוכשר בתור פקח העמסה.
לאחר שחרורו עבד עבור מדינת קונטיקט והגה תוכניות ליוצאי הצבא עד לפטירתו ב-8 בנובמבר 2000 לאחר מאבק ארוך במחלת הסרטן.
הוא נקבר ב-17 בנובמבר בטקס צבאי בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
הותיר אחריו בן, בת ונכד.
ב 24 בפברואר 1969 התבקש לויטאו להחליף את פקח ההעמסה הרגיל על אחד ממטוסי ה-AC-47. הוא התעסק עם הנורים על סיפון המטוס כאשר לפתע ביצע הטייס פניה חדה כדי לתקוף חיילי וייטקונג שאת רשף היריות שלהם זיהה מחוץ לבסיס לונג בין של הצבא.
תפקידו של לויטאו היה להכין את הנורים ולהעביר נור מוכן למטילן, שהיה מתקין לו פתיל, משחרר את הנצרה וזורק אותו מדלת תא המטען.
לאחר מספר דקות טיסה נשמע פיצוץ אדיר.
המטוס החל לרעוד ונשטף בהבזק אור מסנוור.
פגז מרגמה 82 מילימטר פגע בכנף הימנית והתפוצץ.
הפיצוץ קרע את גוף המטוס ורסיסי מתכת התפזרו לכל עבר, כל מי שישב באחורי המטוס נפצע, כולל לויטאו שנפגע מ-40 רסיסים בכל גופו.
למרות הפציעה נחלץ לויטאו לעזרת המטילן שהיה קרוב באופן מסוכן לדלת תא המטען הפתוחה.
בעודו גורר אותו אחורנית למרכז המטוס הבחין לויטאו בנור בוער שנשמט והתגלגל בתוך המטוס ליד ארגזי תחמושת שהכילו 19,000 כדורים.
חרף הכאב וההלם הבין לויטאו הפצוע שהוא איש הצוות הקרוב ביותר לנור.
הוא זחל לעבר הנור אך לא הצליח להרים אותו, במקום זאת הוא זינק עליו וגרר אותו בגופו לעבר דלת המטען כשהוא אינו יודע אם הנור יתלקח בכל רגע ויביא למותו הוודאי.
הוא הצליח לדחוק את הנור מחוץ למטוס בדיוק בשנייה שהנור אכן התלקח.
כשהמטוס נחת לבסוף בבסיס התברר היקף הנזק: למטוס היו יותר מ-3,500 חורים בכנפיים ובגוף, אחד מהם באורך של יותר ממטר.
הטייס שיחזר מאוחר יותר את מהלך האירועים לפי שובל הדם שהותיר לויטאו על רצפת המטוס.
לויטאו אושפז בבית חולים ליותר מחודשיים וחצי אך אחר כך נשלח פעם נוספת לווייטנאם וטס ב-20 משימות נוספות.
הוא חזר לארצות הברית כדי לקבל את מדליית הכבוד מידי הנשיא ריצ'רד ניקסון בטקס בבית הלבן ביום הצבא ה-14 במאי 1970. לאחר שקיבל את מדליית הכבוד אמר לו אחד ממפקדי חיל האוויר שמאותו יום האנשים היחידים שהוא מחויב להצדיע להם הם חיילים שעוטרו בעצמם במדליית הכבוד ושדרגתם גבוהה משלו.
4 שנים מאוחר יותר קודם לדרגת סמל והשתחרר מחיל האוויר, לויטאו הקדיש יותר מ-22 שנים לעניינים הקשורים ביוצאי הצבא.
ב-22 בינואר 1998 בלונג ביץ', קליפורניה העניקו פיקוד התובלה של חיל האוויר וחברת בואינג למטוס מדגם C-17 גלובמאסטר את השם "הרוח של ג'ון לויטאו."
ג'ון אמיל ליסט היה אמריקאי שרצח את כל משפחתו ב-9 בנובמבר 1971 ולאחר מכן נעלמו עקבותיו.