tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מיד לאחר שמזכירה הדוברת את שמו של קין, שהוא הדמות האחרונה במיתוס החדש שהיא יוצרת, היא מרחיבה את שמו באמצעות התוספת "בן אדם", ובכך היא משייכת אותו לאביו ולמין האדם כאחד – ובה בעת מרחיקה את עצמה ממנו, שכן היא מגדירה אותו כבנו של אדם ולא כבנה שלה.
בדרך זו היא מעצימה את המיתיזציה של המצב השוֹאתי ומטשטשת את הסיפור המשפחתי הפרטי, הקונקרטי, שיוצר את המצב הזה.
בנה זה נעשה לכעין הנרצח הראשון בעולם, הבל.
ובנה הגדול, מאחר שהוא מכונה בפי הדוברת בשם קין – הופך לרוצח הקדמון, שיצא אף הוא מרחם חוה.
העובדה שחוה היא אמם של נרצח ורוצח כאחד שייכת לנתוני הסיפור המקראי עצמו, אבל להתמודדותה של חוה עם העובדה הזאת אין כל ביטוי במקרא.
יתר על כן: להתמודדות זו אין גם ביטוי ברפרטואר המוכר של סיפורי השואה.
באלה קיימת לרוב הפרדה חדה בין נרצחים לרוצחים, כשהאחרונים נתפסים ככאלה שאינם בחזקת "בני אדם" ובוודאי שאין הם והנרצחים בנים לאותה אם.
המשורר מעניק לשתי ההדגשות האלה אמינות ותוקף מאחר שהוא מייחס אותן לקורבן השואה עצמו, לאם, שמבטאת אותן בדברים שהיא כותבת, ולא לְדובר שהוא זר למה שאירע בשואה.
בדרך זו הופך השיר מדיבור קטוע של דמות שאינה מספיקה לבטא את מחשבתה, לדיבור המצליח בכל זאת לבטא התבוננות חדה ועקרונית במה שאירע בשואה בכלל, לא רק במשפחה מסוימת ולא רק בקרון חתום אחד או במחנה השמדה מסוים.
שתיקה, פערי מידע וסיום השיר
תיאור הסיטואציה השוֹאתית הקונקרטית ותיאור הסיפור המקראי, האנלוגי לה, מינימליים ביותר בשיר זה, עד כדי כך שחנן חבר הציע שפגיס "הפך את עצם שאלת האפשרות לייצג את השואה לנושאו של השיר".
השיר עתיר פערים ב"עלילתו", וכתוצאה מכך הוא מזמין מילוי פערים.
הפער הבולט ביותר הוא בסיום השיר, במילה "שֶׁאֲנִי", שאין לה כל המשך; את קטיעת המסר ניתן להבין באופן ריאליסטי על רקע הסיטואציה של כתיבתו בקרון של רכבת-המוות: העיפרון נגמר; הכותבת התעלפה או מתה; הרכבת הגיעה ליעדה; ואולי לכתובת, הכתובה בעיפרון, היה המשך, שנמחק.
כך או כך, הסיום הזה מעורר בקורא את השאלה: מהו הדבר שאותו רוצה הכותבת שיגידו לבנה הגדול, לכשיראוהו?
האפשרויות למילוי פער זה שבסיום רבות.
כל הניסיונות האלה למלא את פער הסיום ניזונים למעשה מחומרי השיר, כשהם נאחזים במילה זו או אחרת שבו.
לפי זה השיר לכאורה אינו פתוח עד תום אלא סיומו מחזיר אל תחילתו או אל מילים אחרות שנמצאות בתוכו והוא מעין מעגל סגור שהכול כבר נאמר בו.
הלל ברזל קבע כי "השיר [...] לובש מרצון את הצביון של הקטע הבלתי-גמור, מעין פיסת נייר דלה, שנותרה במקרה.
[...] הדברים [נאמרים] בלא סיום, כדי לציין כי עניין לנו בסיפור שאין לו גמר.
השיר נחשב ל"'שיר שואה" קאנוני, אחד מ"שירי השואה" הנודעים ביותר, והוא מושמע תדיר בהקשר לזיכרון השואה בישראל (טקסי יום הזיכרון לשואה, מסעות בני נוער לפולין) מזה מספר עשורים.
הוא נלמד במסגרת תוכנית הלימודים בספרות עברית בבתי הספר התיכוניים בישראל.
המשורר והמבקר אריה זקס כתב: "איני חושב שנכתב על מה שקרוי בפינו 'השואה' משהו יותר חזק מן השיר 'כתוב בעיפרון בקרון החתום'".
גם לדעת הסופר וחוקר הספרות מתי מגד השיר הוא "אחד השירים העזים ביותר שנכתבו אי פעם בידי מי על השואה".
והמשורר וחוקר הספרות טוביה ריבנר הגדיר את השיר כ"השיר שתיאר את הבלתי-אפשרי" והעיד כי הוא מחשיב אותו כאחד השירים המרכזיים של המאה ה-20.
לדברי חוקרת הספרות סדרה דיקובן אזרחי, השיר "הוא אחד השירים הקצרים ביותר בעברית המודרנית: זהו אולי גם השיר המהדהד ביותר, השווה במעמדו הקאנוני בקהיליית דוברי העברית ל"פוגת מוות" [של פאול צלאן בקהיליית דוברי הגרמנית".
גם חוקרי הספרות דוד רוסקיס ונעמי דיאמנט החשיבו את השיר, לצד "פוגת מוות" של צלאן, לשיר קאנוני.
חוקר הספרות דן לאור כתב באמצע שנות ה-90 כי יש לו הרושם שדן פגיס ממלא כיום את התפקיד של 'משורר שואה' קאנוני, וציין כי השיר, "המציג בפשטות רבה ובתחכום מופלא את זעקת הקורבן, מושמע בזמן האחרון לעיתים תכופות באירועים או בטקסים הקשורים בשואה".
השיר ראה אור בתרגומים למספר שפות, בהן אנגלית, גרמנית, ספרדית וצרפתית.
השיר הולחן ובוצע בשנת 2006 על ידי להקת "רווח כפול", המבצעת שירי משוררים בסגנון רוק מתקדם והשפעות אתנו-ג'אז, באלבומם "פיתולים".
בשנת 2011 הולחן על ידי אילן דמרי ועובד על ידי הוד דיין, חברי להקת "המדרגות", במסגרת מיזם "הקול עוד נשאר" בשיתוף רשת ג' ומשרד ההסברה והתפוצות.
ב-2012 הלחין ושר הזמר עמיר בניון גרסה משלו לשיר, במסגרת אותו מיזם.
כתובות נבחרות בלטינית הוא אוסף כתובות בלטינית בעל שלושה כרכים שנערך על ידי הרמן דסאו.
העבודה פורסמה בשלושה חלקים בשנים 1892-1916, כל הספרים וההערות נרשמו בלטינית.
כל כתובת זוהתה במספר, ולכן חוקרים רבים רושמים את הקיצור ILS בצירוף מספר כהתייחסות לכתובת מסוימת בלטינית כמו באוסף הכתובות הלאטיניות (CIL).
לדוגמה: הכתובת בשער טיטוס בקירקוס מקסימוס, מסומת באוסף הכתובות הלאטיניות כ-CIL VI 944 בעוד שבכתובת נבחרות בלטינית היא מסומנת כ-ILS 264.
ILS מצוטט גם כ-Dessau או D.
כתובות סַפִירַה הן שלושה לוחות בזלת (דמויות אסטלות) שנמצאו ב־1930 ליד א־ספירה בצפון סוריה, לא הרחק מחלב, עליהם חקוקה כתובת ארמית ארוכה הידועה גם בשם "כתובת סוג'ין".
זאת היא הכתובת הארוכה ביותר בארמית עתיקה שנמצאה עד היום והיא עדיין לא פורשה עד תום.
הכתובת מתוארכת לאמצע המאה ה־8 לפנה"ס והיא מפרטת את תנאי הברית שנכרתה בין בר־גאיה מלך כתך (עיר שאינה ידועה ממקורות אחרים) ובין מתעאל בר עתרסמך מלך ארפד.
בין היתר, מונה הכתובת קללות שיחולו על המלך מתעאל אם יפר את הברית.
כל הקללות בטקסט חלות על ראשו של מתעאל ולא בר־גאיה.
סביר על כן שמתעאל היה שליט זוטר יותר שהכפיף עצמו לבר־גאיה.
לחלופין ייתכן שהחוזה היה הדדי, אך נכתב בשני נוסחים שונים, שרק אחד נשמר בידינו.
נוסח השבועות רצוף בטקסים מאגיים שנועדו לתת לברית תוקף, בהם מעבר בין בתרי עגל, השלכת דמויות שעווה לתוך האש כדי להדגים כיצד ישרפו ארפד ומתעאל אם יפרו את הברית ושבירת קשתות.
הצדדים מרבים גם להעיד עליהם את האלים השונים, המקומיים והאזוריים.
לרבים מן הטקסים המתוארים בכתובות יש הדים בתנ"ך.
כך למשל מופיעים בכתובת מעבר בין נתחי עגל, בדומה לברית בין הבתרים שכרת אלוהים עם אברהם, וזריעת ערים במלח.
השמות התיאופוריים המתוארים בכתובת כוללים את הסיומות "אל" ו"יה" ומציעים שהאלים אל ויהוה נעבדו על ידי הארמים.
בין האלוהויות המוזכרות מופיע הצירוף "אל ועליון".
לטענת יהודה אליצור מדובר בשני אלים שונים.
לטענת משה דוד קאסוטו, הכוונה היא אל אחד שלו שני תארים, כדוגמת האל הכנעני כושר וחסיס.
קאסוטו טוען שהכוונה לראש הפנתיאון הכנעני אל, ומלכיצדק שימש לו כהן.
הכתובת שופכת אור על טקסי ברית שהיו נפוצים במזרח התיכון הקדום בתקופה זאת, על הדת הפוליתאיסטית שאפיינה את יושבי סוריה במאה השמינית לפנה"ס, על השפה הארמית הקדומה ועל יחסה לעברית.
כתובת הלוח הראשון (KAI 222)
כתובת הלוח השני (KAI 223)
כתובות דריווש הראשון בסואץ נכתבו בפרסית עתיקה, בעילמית, בבבלית ובמצרית קדומה על חמש אנדרטות בוואדי טֻמילאת, המנציחים את פתיחת תעלת הפרעונים בין הנילוס לבין האגמים המרים.
האנדרטה שהשתמרה בצורה הטובה ביותר הייתה מצבת זיכרון מגרניט ורוד, שהתגלה על ידי שארל דה לספס, בנו של פרדיננד דה לספס, ב־1866, 130 קילומטרים מסואץ ליד כרבת במצרים.
היא הוקמה על ידי דריווש הגדול, מלך של האימפריה הפרסית העתיקה, שמשל מ־522 לפנה"ס ועד 486 לפנה"ס.
האנדרטה, הידועה גם כמצגת שאלוף, מתעדת את בניית תעלה הקודמת לתעלה סואץ המודרנית בידי הפרסים, תעלה דרך ואדי טמילאת, המחברת את ביבסטיס, ענף של הנילוס, עם אגם תמסח שהיה באותה תקופה ממחובר למפרץ סואץ בדרכים טבעיות.
המטרה המצוינת של התעלה הייתה יצירת דרך משלוח סחורות דרך הנילוס ודרך הים האדום בין מצרים לבין פרס.
מובא להלן תעתיק ותרגום חלקי של הטקסט:
"אומר המלך דריווש: אני פרסי; בצאתי מפרס כבשתי את מצרים.
אני הזמנתי לחפור תעלה זו מהנהר שנקרא הנילוס וזורם במצרים, לים שמתחיל בפרס.
לכן, כשתעלה זו נחפרה כפי שביקשתי, סירות יצאו ממצרים דרך תעלה זו לפרס, כפי שהתכוונתי."
כתובות נהר אל-כַּלבּ הן קבוצת מצבות זיכרון היסטוריות מגולפות בסלעי גיר סמוך לשפך נהר אל-כלבּ בלבנון, כ-12 ק"מ צפונית לעיר ביירות.
זמנן מאמצע האלף השני לפנה"ס ועד ימינו.
אתר הכתובות נמצא ברובו מדרום לשפך הנהר, במתלול היורד אל הים וחוסם את המעבר לאורך החוף.
הכתובות ברובן נועדו להנצחת הישגי שליטים ומצביאים בתקופות השונות – בכתב חרטומים מצרי, בכתב יתדות, ביוונית, רומית, ערבית, צרפתית ואנגלית.
האתר הפך ברבות השנים למונומנט מרכזי בזיכרון ההיסטורי של לבנון, המסמל את מעמדה כארץ שנכבשה ונוצלה לאורך אלפי שנים על ידי מעצמות זרות אך שומרת על זהותה.
בהתאם לכך נוספות לו מצבות חדשות באירועים משמעותיים בקורותיה.
האירופי הראשון שדיווח על הכתובות הללו היה הנוסע האנגלי בן המאה ה-17 הנרי מונדרל, שביקר באתר ב-1697, ומאז תואר וצויר על ידי נוסעים שעברו במקום והוצג במדריכי תיירות.
בירור שיטתי של כתובות נהר אל-כלבּ, שכלל סקירה של עדויות נוסעים לדורותיהם, נערך בתקופת מלחמת העולם הראשונה על ידי חוקר המזרח הקדום פרנץ וייסבך מטעם היחידה לשמירת מונומנטים שליד המטה הצבאי הגרמני-טורקי .
שלוש המצבות הכתובות בכתב החרטומים המצרי הן הקדומות ביותר באתר.
אחת מהן נושאת את הכרטוש של רעמסס השני ונחקקה ככל הנראה אחרי קרב קדש ואולי בהקשר להסכם השלום החתי-מצרי, שבו נקבע נהר אל-כלבּ כגבול בין כנען שבשליטת מצרים לבין ממלכת החתים.
שתי הכתובות האחרות מיוחסות אף הן לרעמסס השני, אך אינן ניתנות לקריאה.
שש מהכתובות הן בכתב יתדות בנאו-אשורית ובנאו-בבלית.
מצבת הזיכרון האשורית היא כפי הנראה של אסרחדון, והיא מתייחסת לכיבוש ממפיס מידי פרעה תהרקה בשנת 671 לפנה"ס.
הכתובת ניזוקה אבל ניכרים בה האזכורים לאשקלון ולצור וכן לפרעה תרהקה ולמלכים הכפופים לו.
אחת הכתובות מיוחסת לנבוכדנצר השני, והיא היחידה המוצבת מצפון לשפך הנהר.
נבוכדנצר בילה את רוב שנות שלטונו באזור סוריה–לבנון–ארץ ישראל, והנציח בכתובות שונות את מפעלותיו האזרחיים בלבנון: כריתת עצים והעברתם לצורך שיפוץ ובנייה של מקדשי בבל.
הוא גם מתפאר, ברוחו של חמורבי הגדול, ברווחה שהביא לתושבי לבנון.
המלכים של מסופוטמיה הגשימו בכתובותיהם דימוי מיתולוגי נפוץ של גיבור מסופוטמי שעלה לארץ הארזים, השתלט על יער הלבנון והגיע בכוח נשקו עד לחוף הים התיכון.
כך עשה כבר גילגמש, שהמלכים מדמים עצמם אליו.
הראשונה מתייחסת כמשוער למלך הלניסטי בלתי מזוהה מהמאה ה-3 לפנה"ס, והיא אינה ניתנת לקריאה.
הכתובת השנייה מציינת את סלילת הדרך על ידי מושל פיניקיה הביזנטי פּרוֹקוּלוּס ב-382 לספירה, בימי הקיסר תאודוסיוס הראשון.
הכתובת ברומית היא כתובת ההקדשה של הקיסר הרומי קרקלה (211–217 לספירה), שנחקקה בשנת 215 לכבוד הלגיון השלישי גאליקה.
הכתובת מנציחה את הרחבת הדרך שנחצבה במעלה המתלול (והיא מציינת את "נהר ליקוּס", שמו של נהר אל-כלבּ בעת העתיקה).
שמו של הלגיון נמחק מן הכתובת משום שהשתתף במרד נגד אלאגבאלוס ב-218. מקטעים של הדרך הרומית עדיין קיימים.
כתובת בערבית מייחסת את בניית גשר האבן בשפך הנהר לסולטאן הממלוכי ברקוק (המאה ה-14).
הגשר ניזוק ושופץ פעמים אחדות במרוצת הדורות.
כתובת מ-1861 מנציחה את התערבותו של נפוליאון השלישי במרד הר הלבנון ב-1860–1861 ונמנים בה שמות מפקדי הגייסות.
שתי כתובות, שזמנן אחרי מלחמת העולם הראשונה, מנציחות את "המרדף עד חריטאן" באוקטובר 1918 של חיל המשלוח בפיקודו של אלנבי אחרי הצבא העות'מאני הנסוג מדמשק לחומס ולחלב, מרדף שחתם את המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.
הכתובת הראשונה מוקדשת ליחידות הקורפוס ה-21 הבריטי ולכוחות הצרפתים שהשתתפו בכיבוש ביירות וטריפולי.
הכתובת השנייה מנציחה את כיבוש דמשק ומוקדשת ליחידות הפרשים אוסטרלים, ה וההודים, ליחידות הצרפתיות (גדודי ה-Spahi וה-Chasseurs d'Afrique של מגויסים ממושבות אפריקה) שהשתתפו במערכה וכן לצבאו של חוסיין בן עלי, השריף של מכה מנהיג המרד הגדול במדבר.
ב-1920 הועמדה בפקודת אנרי גוּרוֹ, הנציב העליון הצרפתי של סוריה ולבנון, מצבת זיכרון לכבוד ניצחון הצבא הצרפתי בפיקודו של הגנרל גוֹאַבֵּה בקרב מייסלון על כוחות הממלכה הערבית של סוריה.
כתובת מ-1941 מציינת את כיבוש דמשק על ידי צבא צרפת החופשית ואת הניצחון על צבא וישי באזור במלחמת העולם השנייה.
ב-1946 הציב נשיא לבנון בשארה אל-ח'ורי אנדרטה לכבוד "פינוי כל הצבאות הזרים מלבנון".
ב-2000 הוקמה באתר אנדרטה, מטעם נשיא לבנון הגנרל אמיל לחוד, לציון נסיגת צה"ל מלבנון.
צה"ל אינו מוזכר בה, אך התאריך הנקוב (24 במאי 2000) והמלים "הפציע שחר השחרור" מכוונים לכך.
באתר כתובות נוספות – על הגשר שבנייתו הושלמה ב-1901 ועל גשר הרכבת שנחנך ב-1942. ב-1960 הוצבה אנדרטה לזכר הנופלים מחֵילות הצבא הצרפתי בלבנון בשנים 1919–1927.
ב-2005 נכלל אתר הכתובות של נהר אל-כלבּ בלבנון בתוכנית זיכרון עולם של אונסק"ו.
כתוב מלמעלה הוא סינגל שהקליט הזמר והמוזיקאי הישראלי עידן רייכל.
השיר יצא לאור ב־28 באוקטובר 2019, כסינגל שלא מתוך אלבום, בחברת התקליטים הליקון.
סמוך לצאתו נכנס השיר אל המקומות הראשונים במצעד השבועי של מדיה פורסט ובמצעד הרשמי של גלגלצ.
את השיר, בסגנון הפופ, כתב והלחין עידן רייכל והפיק סתיו בגר.
שלא כמו שאר שיריו של רייכל, רייכל לא היה מעורב בהפקת השיר.
השיר עוסק בגעגועים של גבר לאישה אהובה שנפטרה שנים קודם לכן.
בשיר לא מפורשת זהות האישה או טיב קשרי האהבה בין המחבר לבינה.
יוסי חרסונסקי ניתן לשיר ביקורת חיובית, והעניק לו ציון של ארבעה כוכבי זהב מתוך חמישה.
טרם פורסם הווידאו קליפ המלא לשיר העלה רייכל לערוץ היוטיוב שלו את האודיו הרשמי של השיר, בלוויית עטיפתו של הסינגל ומילות השיר.
נכון לספטמבר 2025, לשיר יש למעלה מ-1.9 מיליון צפיות ביוטיוב.
כתבתי עלייך שיר הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עומר אדם.
השיר יצא לאור ב-15 בנובמבר 2019 כסינגל ה-12 מתוך אלבומו השישי של אדם "Omer", דרך חברת התקליטים אן אם סי יונייטד.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום השני במצעד השבועי של מדיה פורסט ובמצעד Noise Chart.
השיר נכתב והולחן על ידי עומר אדם עצמו יחד עם משה בן אברהם ומאור תיתון והופק על ידי בן אברהם ואופק יקותיאל.
בתחילת השיר ישנה שורה מתוך שירו של אדם "פעם בחיים".
יוסי חרסונסקי כתב על השיר ביקורת חיובית והעניק לו שלושה וחצי כוכבים מתוך חמישה.
טרם פורסם הווידאו קליפ המלא לשיר, העלה אדם לערוץ היוטיוב שלו את האודיו הרשמי של השיר אשר מציג בתוכו את מילות השיר.
כתוביות סיום הן רשימה של צוות השחקנים וצוות ההפקה של יצירות כגון סרט קולנוע, תוכנית טלוויזיה או משחק וידאו מסוים.
כתוביות סיום מופיעות בסמוך לסוף היצירה או בסופה, אך לעיתים חלק מהכתוביות ומהקרדיטים מופיע בסמוך לתחילת היצירה, בתור כתוביות פתיחה.
הכתוביות בדרך כלל נתונות קרדיט לשחקנים ולצוות, וכוללת לפעמים גם ציון של נותני חסות הפקה, חברות הפצה, יצירות מוזיקה שנעשה בהן שימוש מורשה ביצירה או שנכתבו במיוחד אליה, הצהרות משפטיות, כגון בעניין זכויות יוצרים, ומסרים נוספים.
מדי פעם יחד עם הכתוביות יופיעו איורים, סצנות נוספות, "פספוסים", או סצנות לאחר הכתוביות.
בקולנוע, כתוביות הסיום מופיעות לרוב באותיות לבנות על רקע שחור, לרוב כאשר מתנגנת מוזיקה ברקע והטקסט נגלל.
בטלוויזיה הכתוביות מהוות סדרה של מסגרות סטטיות, או רשימה אחת שנגללת מתחתית המסך עד לחלקו העליון של המסך, לרוב על רקע תמונות נבחרות מהתוכנית ששודרה או מצילומיה.
בשנות התשעים החל בטלוויזיה נוהג של פיצול המסך לכתוביות מהתוכנית שמסתיימת, תוך כדי הקרנת קדימונים או קטעים מהתוכנית הבאה בחלק השני של המסך.
בעשור השני של המאה ה-21 החלה להיות נפוצה צורת הצגת כתוביות הסיום בשליש התחתון של המסך, כשבמקביל להופעתם מתחיל שידור התוכנית הבאה בשאר שטח המסך.
השימוש בכתוביות סיום שמונות את צוותי ההפקה ושמות השחקנים לא היה נפוץ בקולנוע האמריקאי עד סוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70. לסרטים היו בדרך כלל קטעי כתוביות פתיחה בלבד, שכללו רק את צוות השחקנים הראשיים וחברי הצוות המרכזיים, אם כי לפעמים שמות השחקנים והדמויות שהם שיחקו הוצגו בסוף.
שניים מהסרטים המשמעותיים הראשונים שכללו כתובויות סיום, אך כמעט ללא כתוביות פתיחה, היו שוברי הקופות "מסביב לעולם בשמונים יום" משנת 1956 ו"סיפור הפרברים" משנת 1961. ב"סיפור הפרברים" הוצגה רק כותרת הסרט בראשיתו, ול"מסביב לעולם בשמונים יום" לא היו כתוביות פתיחה כלל.
כתובות כנעניות וארמיות הוא ספר קטלוג המהווה את המקור הסטנדרטי לטקסט המקורי של כתובות כנעניות וארמיות שאינן כלולות בתנ"ך.
העבודה ניסתה "לשלב פילולוגיה, פלאוגרפיה והיסטוריה תרבותית" בעריכה מחדש של מבחר כתובות כנעניות וארמיות, תוך שימוש ב"חומר המקור הרלוונטי לתרבויות הפיניקית, הפונית, המואבית, העברית הטרום־גלותית והארמית הקדומה".
רליג ודונר זכו לתמיכתם של ויליאם אולברייט בבולטימור, ז'מס ז'רמן פברייר בפריז וג'ורג'יו לוי דלה־וידה ברומא במהלך חיבור המהדורה הראשונה.
הפרסום הראשון, בין השנים 1964–1960, כלל שלושה כרכים שנכתבו על־ידי המזרחנים הגרמנים הרברט דונר וּווֹלפגנג רליג , ועודכן במספר רב של מהדורות עוקבות.
הספר מורכב משלושה כרכים: הכרך הראשון הקדמה קצרה מאת דונר ורליג, קונקורדנציה של הטקסטים המובאים בו עם שיטות סימון וקִטלוג אחרות של טקסטים עתיקים, ולאחר מכן מובא מבחר של כ־320 כתובות בשפות שמיות צפון מערביות, שסדר מספורן הוא הבסיס לשיטת הסימון KAI.
כרך זה הוא המשמעותי בהיותו הבסיס לשיטת הציטוט הסטנדרטית לכתובות כנעניות וארמיות במחקר.
הכרך השני הוא הארוך מבין השלושה, וכולל את תרגומי הכתובות ופרשנות להן.
הכרך השלישי כולל קונקורדנציה לכל המילים המופיעות בכתובות בכרך הראשון, אינדקסים ולוחות הכוללים צילומים או פקסימיליות של חלק מהכתובות.
KAI 8: שבר חרס "[ל]עבדא בכלבי הי[צר]".
KAI 9: כתובת בן שפטבעל.
KAI 12: כתובת עבדאשמן על מזבח גבל.
KAI 14: ארון אשמונעזר השני (CIS I 3).
KAI 17: כתובת כס עשתרת.
KAI 25: כתובת נוספת של כלמו .
KAI 27: קמע מארסלאן טאש.
KAI 28: כתובת מלכתבעל .
KAI 29: כתובת אמתבעל .
KAI 287: כתובת מלַאֶרטס בקיליקיה.
KAI 30: כתובת קפריסאית ארכאית (מקור לא ידוע).
KAI 32: כתובת של המלך פמייתן.
KAI 41: כתובת דו־לשונית מטמסוס.
KAI 43: כתובות נוספת מלפש.
KAI 44–45: כתובות פיניקיות-יווניות מרודוס.
KAI 46: כתובת נורה מדרום סרדיניה.
KAI 47: הקיפוסים של מלקרת ממלטה.
KAI 292: כתובת דו לשונית לעשתרת־אפרודיטה מקוס, שהקדיש בנו של עבדאלנם מלך צידון.
KAI 49: כתובת אבידוס (כתובות קצרות רבות הכוללות שמות פרטיים) (CIS I 99–110).
KAI 50: המכתב הפיניקי מסקארה.
KAI 53–55: כתובות פיניקיות־יווניות אתונאיות (CIS I 115–117).
KAI 293: כתובת דמטריאס (לעבדא־דמטריוס בן עבדאלנם־היירונימו הארודי).
KAI 277: לוחיות פירגי (דו־לשוני: פיניקי־אטרוסקי).
KAI 294: פסל "עשתרת חר" מסביליה על כיסא (הקדישו בעליתן ועבדבעל בני דעמלך).
KAI 61: כתובת נדר לבעל־חמן שהקימו נחֻם וארש.
KAI 63: כתובת נדר לבעל־חמן שהקים חנא בן אדֹנבעל.
KAI 64: כתובת נדר לבעלשמם (בעל־שמיים) .
KAI 65: כתובת הקדשה ארוכה מדרום סרדיניה .
KAI 66: כתובת אשמן מארח.
KAI 67: "קבר בעל־אזבל אשת אזרבעל בן מקם" .
KAI 68: כתובת מאולביה .
KAI 69: כתובת ארוכה: תעריף קרבנות "בת בעל־צפֹן", לחלצבעל בן בדתנִת וחלצבעל בן בדאשמֹן השופטים .
KAI 70: הכתובת הפיניקית מאביניון.
KAI 71: כתובת נדר: "לאדֹן לעזז מלכעשתרת ולעבדם לעם אגדר".
KAI 72: כתובת מקדש לארשף־מלקרת.
KAI 74: כתובת פולחנית מקרתחדשת בת 11 שורות ששרדו.
KAI 75: כתובת פולחנית קטועה.
KAI 76: כתובת פולחנית המזכירה עֹלֹת, פר, קטֹרת־לבֹנת ועוד .
KAI 89: לוח המארה הפיניקי.
KAI 100–101: כתובות דו־לשוניות פיניקיות־נומידיות .
KAI 139, 153: כתובות דו־לשוניות פיניקיות־נומידיות.
KAI 172: כתובת דו־לשונית פיניקית־לטינית לחמלכת־HIMILCONI בן אדנבעל־IDNIBALIS.
KAI 307: כתובת מצודת רבת עמון.
KAI 308: כתובת בקבוק תל סיראן.
KAI 200: המכתב ממצד חשביהו.
KAI 201: מצבת מלך ארם למלקרת מבורייג' .
KAI 203–213: כתובות בנות מילה אחת או שתיים המכילות שמות פרטיים או שמות מקומות, מחמה.
KAI 214: כתובת פנמו להדד .
KAI 215: כתובת בר־רכב לפנמו.
KAI 311: כתובת עיטור מצח הסוס של חזאל.
KAI 312: כתובת בלעם – בלשון שאיננה ארמית מובהקת.
KAI 232: כתובת השנהב מארסלאן טאש.
KAI 233–236: אוסטרקון ולוחות מאשור .
KAI 257: כתובת דו־לשונית ארמית־יוונית.
KAI 258: כתובת ארמית מהטאורוס .
KAI 259: כתובת גבול ארמית .
KAI 260: כתובת דו־לשונית ארמית־לידית מהעיר ספרד .
KAI 262, 265: כתובות דו לשוניות ארמיות־יווניות.
KAI 266: מכתב ממלך עקרן לפרעה אדונו .
KAI 267: מצבה ארמית מסקארה .
KAI 278: מצבת מנחה מסקארה .
KAI 279: מצבת קרפנטרה .
KAI 273: כתובת ארמית מתכסילא .
KAI 274: מצבה מימת סוואן.
KAI 276, 279: כתובות דו לשוניות ארמיות־יווניות.
נספח 1. כתובות פיניקיות ופוניות בכתב יווני (KAI 174–177)
KAI 175: כתובת מלאה בפיניקית באותיות יווניות.
KAI 176: כתובת המזכירה את ΘΕΝΝΕΙΘ ΦΕΝΗ ΒΑΛ (תנית פני־בעל).
KAI 177: כתובת המזכירה את המילה ΒΥΝ (בן).
KAI 178: כתובת באותיות לטיניות: FELIOTH IADEM SY ROGATE YAMMANNI (פעולות ידיו של רוגטה האמן).
KAI 180: כתובת לטינית המזכירה שמות פיניקיים (בשילוב אותיות יווניות), כגון ABΔVSMYN (עבדאשמן).
הכתובות הפיניקיות־יווניות האתונאיות הן 18 כתובות עתיקות שנמצאו באזור אתונה (ארץ אטיקה).
הן הקבוצה השנייה בגודלה של כתובות זרות באזור אחרי 25 הכתובות התראקיות.
9 מהמצבות נושאות כתובת פיניקית־יוונית דו־לשונית.
כמעט כולן נושאות את ציון עיר מוצאו של הנפטר, ולא רק את המוצא הכללי, כמו רוב הכתובות הלא יווניות האחרות באזור.
רובן עשויות משיש פנטלי או הימטי .
מהכתובות עולה כי הפיניקים ביוון לא התייוונו לחלוטין, ושמרו על מורשתם הילידית, כפי שגם עולה מהכתובות הפיניקיות־יווניות מרודוס.
מקום הגילוי, התארוך והמיקום המוזיאוני לפי בלבינה בבלר.
גילוי תארוך (לפנה"ס) מיקום נוכחי ומספר מוזיאוני קונקורדנציה KAI CIS / RÉS NE KI NSI TSSI IGשםאתונהסוף המאה ה־4המוזיאון הארכאולוגי הלאומי באתונה:
של המאה ה־4לא ידוע59CIS I 119425,3513510271בנחדשפיניקית בלבדפיראוס100המוזיאון הארכאולוגי של פיראוס 58CIS I 118425,550 הרנא פיראוסהמאה ה־4 המוזיאון הארכאולוגי של פיראוס :
9260II2 9031עבדאשמן פיראוס המחצית הראשונה
של המאה ה־4 המוזיאון הארכאולוגי של פיראוס :
3850 CIS I 121 הרקליידס לא ידוע המאה ה־4 המוזיאון הארכאולוגי הלאומי באתונה:
88439033כתובת המרזח פיראוס אמצע המאה ה־3,
+מוקדש ל...גילויתארוך (לפנה"ס)מיקום נוכחי ומספר מוזיאוניקונקורדנציההרקליידספיראוסעד אמצע המאה ה־4המוזיאון הארכאולוגי של פיראוס :
14029032סוטרידספיראוס340–317המוזיאון הארכאולוגי של פיראוס :
12619036אפולודורוסשער דיפילון המאה ה־4לא ידוע10265aגרושלא ידועהמאה ה־4המוזיאון הארכאולוגי הלאומי באתונה:
(בעבר בבית הספר הציבורי בקורופי )12027מליכה וקלימכהליד הפריטנאיון אמצע המאה ה־4אבד12028בן אנטיפטרוסבשימוש משני ליד האגורהעד אמצע המאה ה־4מוזיאון האגורה
מספר סידורי 4122פויניקסממערב לסטואת אטלוסהמאה ה־4מוזיאון האגורה
מספר סידורי I 4178טיטתה וסימכוסבין פיראוס לפלרון המאה ה־3המוזיאון הארכאולוגי הלאומי באתונה:
מצבת שיש פנטלי עם גמלון, בראשה כתובת אפיטף, מתחתיה תבליט, ומתחתיו כתובת אפיגרמה ארוכה יותר.
האפיטף והאפיגרמה נחקקו, כנראה, על־ידי שני בעלי מלאכה שונים.
זמנה המשוער של הכתובת הוא המאה ה־2 לפנה"ס.
הכתובות הפיניקית דומה בסגנונה לכתובות אש נדר, אף שלא מדובר בכתובת דתית.
הכתובות הפיניקית משתמשת בגוף ראשון בעוד היוונית משתמשת בגוף שלישי.
הקבלה בין השמות מעלה שהשם "שם" משמעו "מזכיר או מנציח את שם אבותיו", שכן השם היווני המקביל הוא ; שמו מקביל לשמו של שם בן נח, ואולי זהו שמו השמי של אנטיפטרוס האדומי.
הקבלה נוספת היא בין אפרודיטה לעשתרת (שמה של אפרודיטה הוא שיבוש קדום לשמה של עשתרת).
השמות דעמצלח ודעמחנא רומזים על אלוהות לא מוכרת בשם "דעם", והם לא תורגמו ליוונית, אלא הועתקו אליה בצורות Δομσάλως ו־Δομανῶ, כאשר האות ח' מושמטת.
התבליט מתאר גופה, לפי האפיגרמה גופת שם־אנטיפטרוס, שוכבת על שולחן מתים ; משמאל גוהרת מעליה חיית טרף, אריה לפי האפיגרמה, כאשר ראש הגופה נמצא בפיה.
הגופה מוצגת בצדודית (פרופיל), אך ראש האריה פונה לכיוון המתבונן במצבה.
מנגד לאריה, מימין, נראית דמות אנושית שסיתות פניה וידיה נפגם, שלפי האפיגרמה מייצגת את חברי המת, ואולי בפרט את דעמצלח.
הדמות ערומה, שרירית, גודלה כמעט כפול מגודל הגופה, והיא הודפת את האריה.
מאפייניה קרובים למסורות אמנותיות יווניות.
האיש דוחף כה חזק, עד שכף רגלו בולטת ממסגרת התבליט (בפינה הימנית התחתונה).
מעל כתף האיש משתרע חרטום אניה; זיהוי החרטום נעשה לפי האפיגרמה, אף שהוא דומה יותר לחלק האחורה באניה .
החרטום מסותת עמוק יותר מהאיש, הגופה והאריה.
משמעות האפיגרמה בעברית:אל תתנו לאיש להתפלא על תמונה זאת – שבצדה האחד מתארת
בא אריה־שונא, בתקוותו את איבריי לפזר, אך חבריי
הרתיעו האריה וקברוני בקבר זה, הם
אשר אני אוהב ולהם (לישועתם) קיוויתי, בבואם
עזבתי את פיניקיה ובזאת האדמה בגופי נקברתי.דו־לשוניות בכתובות, הנפוצה בכתובות הפיניקים ביוון, לא מעידה בהכרח על דו־לשוניות בחיים, אך במקרה זה, התחכום בתרגום הכתובת ליוונית והאפיגרמה היוונית הארוכה מעידים על מיומנות המאפיינת דו־לשוניות.
מצבת שיש פנטלי ועליה כתובת:
זמנה המשוער של הכתובת הוא המאה ה־4 לפנה"ס.
המצבה היא מצבת זיכרון שהקים לו האיש בחייו.
הקבלה בין השמות היווניים לשמות הפיניקיים מעלה הקבלה בין ארטמיס לתנית ובן הליוס לשמש.
מצבת שיש הימטי עם גמלון, ועליה הכתובת:
השם "מחדש" תורגם ליוונית כמו השם "בנחדש" מכתובת בנחדש מאתונה ומכתובת מנחם מתמש.
משמעות השם "פנסמלת" היא "פני הסמל" – סמל הוא פסל, גם במקרא, ונראה שהפסל היה כה קדוש שהיווה רכיב תיאופורי בשמות.
מצבת שיש פנטלי, ועליה כתובת:
בין הכתובת הפיניקית ליוונית מופיעות שתי רוזטות.
בכתובת הזאת מובאת שושלת בעל־הכתובת בפיניקית ומוצאו (כתיון), וביוונית רק שמו הפרטי ומוצאו; תופעת קיצור זאת מאפיינת כתובות קבורה וכתובות נדר שמיות־יווניות.
השם "בנחדש" קשור כנראה במולד הירח, ותרגומו ליוונית בכתובת מנחם הדו־לשונית מתמש הוא Νομενίος (no-me-ni-o-ne בכתב קיפרי הברתי ), ומופיע גם בכתובת נדר מקרבת קונסטנטין.
אדם כתי בשם "תגנץ" מופיע גם בכתובת פיניקית־יוונית מרודוס המתוארכת לתחילת המאה ה־2 לפנה"ס: .
בכתובת הועתקו שמות המקדישה ואביה ליוונית, ולא תורגמו.
השומרונים הקדומים עבדו את נרגל, וייתכן שיתנבל היה מהשומרונים בשכם שקראו לעצמם צידונים.
"רב כהנם אלם" הוא "רב כהני האל" – ריבוי הכבוד ל"אל" וסיומת מ' לרבים בסמיכות מצויים בכתובות אחרות.
הכתובת, בפיניקית בלבד, נחרטה על מזבח אבן, ומתוארכת למאה ה־3 לפנה"ס בקירוב (יש המתארכים למאות ה־2 או ה־1 לפנה"ס).
"ינח" הוא "הניח" בצורה הפיניקית לבניין הפעיל.
למשמעות השם "בן־חדש" ראו בפירוש לכתובת בנחדש מאתונה לעיל.
התואר "החתם" אולי קשור לחתימה בחותם הממשלה, משרה חשובה הנקראת בלטינית sigillarius.
האל לו מוקדש המזבח הוא "אסכן אדר", "סכן (עם א' פרוסתטית) האדיר".
הכתובת דומה בסגנונה לכתובות אש נדר.
מצבת שיש פנטלי עם גמלון בראשה כתובת:
הרנא (במקור Έἰρήνη, היוטא נשמטה בטעות) הוא שם יווני שפירושו שלום.
אותה הרנא מתוארת כ"בעלת בזנתי", המקביל לתיאורי "בעלי ערים" שונים במקרא (בעלי שכם, בעלי יריחו), וכן לתארים דומים מהמושבות הפיניקיות.
מצבת שיש הימטי, ועליה כתובת:
הכתובת היא, ככל הנראה, הכתובת הפיניקית־יוונית הקדומה ביותר ששרדה; בניגוד לכתובות רבות אחרות, השם הפיניקי לא תורגם ליוונית אלא תועתק בנאמנות למקור הפיניקי.
ההשלמה "עבדי"־"Αβδαῖος" איננה וודאית, ייתכן שהשם הפיניקי הועתק כ־"Αβδης", והיו שהציעו להשלים "עבדשמש", כשם סבו של בנחדש הכתי.
שבר מצבת שיש פנטלי, ועל גמלונה כתובת:
הכתובת נמצאה על מצבה או איידיקולה שרק חציה הימני שרד.
קורפוס הכתובות השמיות משלים את תחילת השם האחרון ששרד כ"עב[דאשמן]".
מתחת לכתובת היוונית ניכרים שרידי אותיות פיניקיות, במקום בו המצבה שבורה.
הכתובת מסומנת כ־KAI 60. הכתובת כוללת ספרות פיניקיות.
תאריך הכתובת הוא "שנת 14 לעם צידון"; "עם צידון" הוא שם לשתי ממדלות בצידון, אחת החלה ככל הנראה במאה ה־3 ונמשכה עד סופה, ואחת החלה בשנת 111 לפנה"ס.
התארוך לפי התקופה המאוחרת (97 או 96 לפנה"ס) יותר היה מקובל בעבר, אך כיום חוקרים נוטים לתארך את הכתובת לאמצע המאה ה־3 לפנה"ס, לאור המונחים הכספיים המופיעים בכתובת.
משמעות הכתובת לפי נחום סלושץ היא:
כתובת על מצבת שיש פנטלי עם גמלון:
הכתובת מזוהה, למרות השם היווני, כפיניקית, בעקבות הכתובת הנוספת המוקדשת ל"הרקליידס" שהיא פיניקית מובהקת.
השם, המוקדש להרקלס, מגלה זיקה למקבילו הפיניקי מלקרת, ומתורגם כנראה משם המוקדש לאל הפיניקי.
מצבת שיש פנטלי, ועליה הכתובת:
גרוש תעתק את שמו ליוונית, ולא תרגמוֹ.
לא ברור אם גרוש הוא העבד או בעל העבד.
ירקן באותו שם מ־403 לפנה"ס מוזכר ב־, ושני סתתים באותו שם נזכרו בכתובות מארכתאון: גרוש עבד פילוקלס (408/409 לפנה"ס) וגרוש עבד פלקרוס (408/407 לפנה"ס).
השם מבוסס על השורש השמי מ־ל־כ, כפי שניתן לראות גם ב־.
זאת המצבה היחידה המוקדשת לזר באזור ספטוס .
מצבת שיש פנטלי פגומה ועליה תבליט שתי נשים, ומעל כל אחת מהן מופיע שמה:
מצבת שיש הימטי שבורה בשמאלה, ועליה כתובת שרק סופה שרד:
מצבת שיש פנטלי עם גמלון ועליה כתובת:
כתובות נדר פיניקיות, או כתובות אש נדר, הן כתובות חרותות על מצבות שהוקמו על ידי הפיניקים, רובן בעיר קרתחדשת.
הכתובות כללו הקדשה לאל או לאלים (לרוב תנת ובעל חמון), ולאחר מכן את שם המקדיש, בתבנית קבועה.
על אף התבנית הקבועה ברוב הכתובות, יש בהן מידע תרבותי ולשוני רב הנוגע לפיניקים ולמנהגיהם.
הפיניקים היו תושבי חוף כנען, בעיקר באזור חוף לבנון של היום, בעת העתיקה.
מארץ מוצאם הם יצאו למסעות סחר ולהתיישבות מסביב לאגן הים התיכון, כאשר הגדולה במושבותיהם הייתה קרתחדשת (קרתגו), שבשיאה הנהיגה מעצמה שאיימה אף על רומא.
אחת התרומות המשמעותיות ביותר של הפיניקים הייתה פיתוח האלפבית והפצתו; עם זאת, עיקר הספרות הפיניקית אבדה, והידיעות עליהם מתבססות דווקא על טקסטים יווניים ולטיניים ששרדו את ימי הביניים והשתמרו מהעת העתיקה עד לימינו.
העדויות העיקריות לשפתם של הפיניקים הן כתובות על אבן, אשר אלפים מהן הן כתובות נדר פיניקיות.
כתובות נדר פיניקיות פתחו בהקדשה לאל, לרוב לתנת: "לרבת לתנת פנ בעל" (כלומר "לגבירה, לתנת פני־בעל"), ולעיתים קרובות גם לבעל חמון: "לרבת לתנת פנ בעל ולאדן לבעל חמן" (כלומר "לגבירה, לתנת פני־בעל, ולאדון, לבעל־חמון").
לעיתים הוקדשה הכתובת רק לבעל חמון, ולעיתים רחוקות לאלים אחרים.
לאחר ההקדשה לאלים נכתב "אש נדר", כלומר "אֲשֶׁר נדר", ולאחר מכן שם הנודר (ולעיתים נודרת או נודרים; בחלק ממקרים אלה המילה "נדר" נוטה) וייחוסו (תוך ציון דור אחד או יותר), ולעיתים גם מוצאו, תוארו או מקצועו.
בסוף חלק מהכתובות נוסף הנוסח "כ שמע קל" "כ שמע קל יברכ" וכיוצא בהם, שמשמעותם "כי שמע/שמעה/שמעו קולי (ו)יברכני/יברכו".
בחלק קטן מהכתובות סדר מרכיבי התבנית הקבועה שונה.
המצבות עצמן היו לרוב אומנותיות ומסוגננות, ונחרטו עליהן עיטורים וסמלים דתיים שונים, חלקם עם זיקה לתוכן הכתובות.
הפיניקים העדיפו לבטא את אמונתם בשימוש בסמלים, וייצוגי דמות אדם אינם נפוצים על המצבות.
הסמלים הנפוצים הם סמל תנת , סמל סהר עם גלגל, יד או ידיים פרושות מעלה, וקדוקאוס.
הסמל הראשון, ששמו המקובל הוא סמל תנת, מסמל לדעת רוב החוקרים את תנת; על מטבע יווני מאשקלון נטבע הסמל ולידו הכיתוב ΦΑΝΗΒΑΛΟΣ, כלומר "פני־בעל", כינויה של תנת בתבנית הקבועה של הכתובות.
הסמל השני, הסהר עם הגלגל, הוא סמל בעל־חמן; הוא מופיע לא רק במצבות בהן בעל חמן נזכר יחד עם תנת, אלא גם במצבות המוקדשות לבעל חמן בלבד, ולא מופיע כלל על המצבות המוקדשות לתנת בלבד.
בנוסף, הסמל מופיע על מצבות משמאל, שגם בהן נזכר בעל חמן (למשל מצבת כלמו).
סמל הקדוקאוס מסמל אולי את שני האלים כחלק מפולחן משותף כלשהו, אך משמעותו המדויקת איננה בהירה.
הביטוי "פני בעל" הנפוץ במצבות לתנת, בא לידי ביטוי במסכות פנים שנמצאו בקרתחדשת ועליהן סהר וגלגל, סמל בעל חמן, כלומר הן פניו של בעל – "פני בעל".
חלק ממאפייני הפולחן האלה מגלים קשר הדוק לפולחן הכנעני בחצור.
במקדש המצבות שהתגלה שם נמצאה מצבה ועליה סמל סהר וגלגל, ושתי ידיים פרושות מעלה לכיוון הסמל.
בחצר בית המלאכה הקשור למקדש התגלתה מסיכת חמר ללא זקן או שפם, בדומה למצבות הפוּניות.
במצבה מליליבאיום , שהייתה מרכז שלטוני פיניקי בסיציליה, ועליה כתובת נדר, נראים בנוסף לסמלי תנת ובעל חמן, קדוקאוס, מקטר וכהן פורש את ידו, גם במה מוגבהת ועליה שורת מצבות, בדומה לאופן הצבת המצבות בחצור.
ברוב הכתובות לא מפורט הנדר, אך בחלק קטן מהכתובות נכתב מה נדר הנודר, למשל נציבים ומסיכות, מזבח נחושת ועגלת עץ.
ישנן כתובות בהן נדרו אנשים על אנשים אחרים, למשל על בני הנודרים, או לתשלום נדרי אנשים אחרים, ובאחת הכתובות נודר הנדר כותב שנדרו נידר "על אבי וצבאו".
כתובת CIS I 196 נידרה על ידי סבם של שני מציביה, שלפי תוכנה השיתו אותה לצוואתו.
חלק מהכתובות אינן נדר, אלא מתנה: בכתובת מסלכה מופיע "אש יתן" במקום "אש נדר" הנפוץ, אך בהמשך בא הנוסח "כי שמע קולי יברכני" המעיד על היענות האל לקול המאמין.
בכתובות מקרתחדשת נמצא נוסח מקוצר לאחריו שם המקדיש בלבד, בכתובת מקירתא נכתב אך גם קיים הנוסח ואף .
בכתובת אחת מקרתחדשת ההקדשה לאלים רגילה, אך במקום "אש נדר" מופיע פשוט .
בכתובת אחרת מקרתחדשת הוקדש מזבח לשדרפא על ידי בונהו, כדי שישמע קולו: "לאדון לשדרפא, מזבח זה אשר בנה יקצאלם (שם פרטי) [...] ישמע ק[לי]", וכן מוזכרים שני השופטים שכיהנו בעת כתיבתה.
בכתובת מקירתא מוזכרת "חמישים שנים למלכי" בלי לציין את שם המלך.
בכתובת אשמן מארח מדרום־מזרח סרדיניה הקדיש הנודר לאשמון, אל הרפואה, מזבח נחושת כי שמע קולו וריפא אותו.
גם בכתובת זאת מוזכרים שני השופטים שכיהנו בעת כתיבתה.
בכתובת סטנדרטית מקרתחדשת מוזכרים שני השופטים שכיהנו בשנת כתיבתה וכן ירח הצבתה.
בחלק ניכר מהכתובות מקירתא מודגש שנידר נדר, בנוסח "נדר אש נדר" (נֶדֶר אֲשֶׁר נָדַר).
נוסחים אחרים שנמצאו הם: , , ובכתובת פונית־חדשה מקירתא נמצא נוסח מיוחד, כנראה סוג מיוחד של נדר: "ביום נועם וברכה פצה (את פיו לבטא) נדר זה רמכעט (שם פרטי) לבעל, שמע את קולו וברכו".
במספר כתובות נמצא רק "נדר" ולאחריו שם הנודר.
נוסחת הנדר התקבעה כל כך שהפכה לגנרית, שבכתובת מאוחרת מקירתא נכתב "לאדון לבעל, נדר אשר נדר יכנשלם בן בדעשתרת הרב לבעל ולתנת הבעלים שלו, שמעו את קולו, כתבו (עליו) טובות, פעמיו (צעדיו) חוננו".
הנוסחה הנפוצה "כ שמע קל ברכ" על הטיותיה השונות מופיעה רק בחלק מהמצבות, וברבות מהן היא משתנה מאוד.
היא קיימת בין השאר בצורת "כי שמע קול דבריו", "ביום נועם אשר ביום ברוך", "שמע קולה ברך אותה", ואף בנוסח מיוחד "ישמע/ישמעו אלים קולו".
בכמה כתובות נמצא גם נוסח אזהרה מפני גניבת המצבה, בהן הגנב מוזהר שתנת או בעל חמן, שלכבודם הוצבה המצבה, יענישוהו.
מצבה סטנדרטית מקרתחדשת, המזכירה את תנת ובעל חמון, ואת שושלת אבות הנודר:
כתובת פיניקית באותיות יווניות מקירתא:
כתובת המסתיימת ב"כי שמעו קולו ברכוהו", המוגדרת כמתנה ולא כנדר:
בקרתחדשת לבדה נמצאו יותר מ־3,000 כתובות נדר.
מחוץ לקרתחדשת נמצאו כתובות אש נדר גם בהדרומטום , בקירתא, במלטה, בפאולי גריי (בדרום־מזרח סרדיניה), בסלכה ובקרליס, ומספר כתובות בפיניקיה עצמה, בעיר חמון (כתובות חמון).
כתובות בנוסח דומה התגלו אף בצידון, בסביבות צור, באתונה, ברודוס, בגולגי, במצרים, בכתיון ובאידליון, וגם בקרתחדשת נמצאו נוסחים שאינם זהים לנוסח הנפוץ.
מחוץ לקרתחדשת נפוצים יותר הנדרים לאלים אחרים מתנת ובעל חמון.
היו שפרשו אף כתובת פרוטו־סינאית ככתובת נדר לתשופ.
על פי מצבה שחרוטה עליה הנוסחה הכללית בלבד, ללא נודר, וכן מצבה בה הנוסחה הכללית מופיעה בפיניקית אך שם הנודרת ביוונית, ייתכן שהמצבות היו מיוצרות בסיטונאות לפי הנוסח הקבוע, ולאחר שהיה אדם קונה מצבה בעקבות נדר שנדר, היו מוסיפים בחריטה את שמו למצבה.
באוגרית נמצאו שתי מצבות המקדישות קרבנות לאל דגון.
מבנה הכתובות שונה ממבנה כתובות הנדר הפיניקיות, אך תפקידן הפולחני דומה.
על אף שנוסח רוב הכתובות זהה כמעט לחלוטין, ניתן ללמוד מהן על חייהם, מנהגיהם, סדריהם החברתיים ולשונם של הפוּניים, הפיניקים שהתיישבו מעבר לים, ובייחוד בקרתחדשת וסביבתה.
מהכתובות עולה כי הפיניקים הזדהו בעיקר לפי מוצאם, כאשר הנודר כתב לרוב את שמו ואת שם אביו, או שושלתו הגברית מספר דורות אחורה.
באחת הכתובות, בה מקדיש המצבה הוא איננו נודר הנדר, שושלת הנודר מגיעה 16 דורות אחורה, ובכתובת שבורה בראשיתה מקרליס מוזכרים לפחות 17 דורות.
במספר מקרים, במקום שם אדם ואביו מוזכר שם האדם, תוית "ש", ושם אדם אחר, ומקרים אלה מרמזים, ככל הנראה, על מנהג אימוץ.
לעיתים הייחוס היה על־פי אדוניו של הנודר, ולאחר שמו הפרטי היה בא "עבד" ושם אדוניו, ואף שושלת אדוניו.
בחלק מהמקרים בהם מציבת המצבה היא אישה נכתבה השושלת הגברית של אבותיה, אולם במיעוט המקרים נכתבה שושלת אמותיה, שושלת מעורבת שם אישהּ או אף שם אישהּ ושושלתו.
יש גם שאישה התייחשה לפי אביה ואישהּ, וכן בכתובת אחת שנידרה על־ידי שתי נשים נמצא שאחת התייחשה לפי אביה, והשנייה לפי אישהּ, ככל הנראה הראשונה נשואה והשנייה לא.
יש גם מקרים בהם נכתבה שושלת נשית של גבר, אך ייתכן שהדבר נובע מהיותו עבד.
לעיתים הנודר הזדהה גם לפי מקצועו, אך נדיר מאוד שהזיהוי המקצועי החליף את הזיהוי המשפחתי ולא בא יחד איתו.
הזיהוי לפי המקצוע מאפשר ללמוד על המקצועות הנפוצים בקרתחדשת ושמותיהם.
רבים מהמקצועות הנזכרים זהים לעברית ומזוהים באמצעותה, כמו סופר, רופא, נגר, טבח, גלב אלים (סַפָּר במקדש), חרש וכן חרש ארונות, חובל, רוקח, יועץ, ממליח, ברא, פועל (יוצר) המגרדות, זובח, מודד, מליץ, חרם, אורג המלקוח, מוכר הפול, מוכר הקטורת, ונוסכי מתכות כגון חרוץ, ברזל ונחושת.
חלק מהמקצועות, כגון "מסרוע", "פתא", "סהב", "ברש", "מקדח", "גגפם" ו"רקא", לא ידועים, וחלק מתבהרים דרך שפות שמיות אחרות, כגון "פועל הרחמת" – פועל במלאכת השיש, לפי רחמא (שיש) בתדמורית .
מתוך שושלות היוחסין והמקצועות המצוינים בכתובות עולה כי לעיתים מקצועות עברו במשפחה.
מהכתובות אף עולה שלקרתחדשת הובאו סופרים מפיניקיה, כגון "הסֹפר אִש צִדֹן".
המקצועות המוזכרים בכתובות מעידים אף על המערכת המנהלית הפיניקית: מקצועות כגון "סֹפר הדלחת" ו"פֹעל התעלית" מעידים על שירותי תיעול ואף על סופרים במשרד התיעול העירוני בקרתחדשת הגדולה.
בכתובות מוזכרים גם תארים ומעמדות דתיים.
אחד התארים המוזכרים הוא "שנא" מהשורש ש.נ.ה., שמשמעותו אדם היודע ושונה את הלכות הפולחן, וזה הוא השורש הקדום לשם תנאים.
חלק מהנודרים הזדהו כעבדי מקדשים כגון "עבד בית צד־תנת (ב)מערת", "עבד בית מלך־עשתרת", "עבד בית עשתרת באתר הקדוש", "עבד בית שמש", "עבד בית ארשף", "עבד בית אשמן", וכן "עבד עשתרת האדירה", שהוא אולי עבד במקדש עשתרת ואולי עבד האלה עצמה.
נודרים אחרים הזדהו ככהנים: "כהן של בעל־שמים", "כהן אלת (תנת או אשרה)" וכן "רב כהן אלת", "כהן אשמן־עשתרת", וכן "הכהן".
זיהויים דתיים נוספים המצויים בכתובות הם "איש בְּעמת איש עשתרת" ו"עמיתה של עשתרת ארך".
ישנם נודרים המזדהים גם לפי תפקיד שלטוני בו הם או אבותיהם החזיקו.
התפקיד הנפוץ ביותר הוא השופט, כאשר לעיתים רק הנודר היה שופט, לעיתים הנודר ואבותיו היו שופטים (מה שמעיד על מעבר התפקיד בירושה, או על ייחוס רם למשפחות מסוימות), ולעיתים הנודר התייחש על אבותיו השופטים.
תואר שלטוני נוסף, הידוע בעיקר מכתובות הנדר, הוא התואר "הרב", מלשון רבי־ממלכה, שעזרו לשופטים ראשי השלטון.
גם התואר הזה עבר לעיתים בירושה.
קיימת כתובת בה הנודר, שופט בעצמו, מתייחש גם לשופטים וגם לרבים בקרב אבותיו, וכן לבעלי תארים לא ברורים ("מקם אלם מתרח עשתרני", וכן "עשתרני" לבד – כנראה תארים דתיים).
בכתובת אחת מוזכר "בעל תברבשי", כלומר אחד מבעלי־העיר; הדבר מבהיר מעט את אזכורי "מבעלי עיר" שנטבעו על מטבעות במושבות פיניקיות – בעלי העיר אכן היו שליטיה האנושיים.
בכתובות מזדהים לעיתים בני ערים פיניקיות רחוקות לפי עיר מולדתם.
הנפוצים ביותר הם בני צידון, שהסתדרו בחבורות מיוחדות שנקראו "בד" (ראה בפרק תרומה לשונית), והן נקראו על שם מנהיג הבד (החבורה); הניסוח הנפוץ היה, לאחר שם הנודר, "אִש צִדֹן בד..." ואז הופיע שם מנהיג הבד.
פעמים רבות נדרי אלה המציינים את חברותם בבד נידרו לפקודת ("מיעמס" בפיניקית) עַם (האזרחים השליטים) קרתחדשת, דבר המעיד על זכויות מיוחדות שנתנו לאנשי פיניקיה בעיר.
יש שכתובות שנחתמות ב"למיעמס", מבלי לציין לפקודת מי נידרו, ויש שכתובות נידרו "למיעמס" אדם מסוים, ולא עם העיר.
בכל המקרים הנודרים היו אנשי צידון.
אנשי צידון מתייחסים לעצמם בכתובות תמיד כ"איש צידון", מלבד פעם אחת בה אבי הנודרת מתקרא "הצידוני", ולרוב מציינים גם את הבד אליו השתייכו ואדוני הבד.
באחת המצבות מוזכרת נודרת, בתו של איש צידוני, שנקרא "צִדֹן", ככל הנראה על שם עיר הולדת אביה.
בכתובות אחרות מוזכרים אנשים בשם "צר" (המופיע גם ב כשם פרטי), אולי על שם צור.
בכתובות שנמצאו בקרתחדשת, בני מושבות פיניקיות אחרות מקרתחדשת התייחסו לעצמם כ"איש בעם־" ולאחר מכן שם המקום ממנו הגיעו, למשל "איש בעם לכש " "איש בעם ראש־מלקרת", "איש בעם אירנם", "איש בעם אי־בשם" ו"איש בעם אי־נר".
ייחוש מסוג זה נמצא גם בכתובות מחוץ לקרתחדשת, כמו למשל בכתובת מאדרמת: "איש בעם איתנם" ומאולביה: "איש בעם קרתחדשת".
הנוסח המצוי "בשנת שופטים" ולאחריו שמות שני שופטים מאשש את דברי הסופרים הרומאים בדבר זוג שופטים שנתיים המושלים בקרתחדשת.
כמות הכתובות הגדולה במיוחד מאפשרת לשאוב מידע גם משמות הנודרים, שכן ברוב הכתובות שרדו לפחות שני שמות, ומספר השמות בכתובת אחת מגיע עד שמונה־עשר.
בניגוד לשמות האלים אליהם נידרו המצבות, שהם כמעט תמיד תנת ובעל־חמן, שמות הנודרים הם לרוב תיאופורים ומבטאים פנתאון אלים רחב יותר.
לפי המרכיבים התיאופוריים בשמות, הפיניקים עבדו גם אלים זרים כגון אוסיריס (אסר), איזיס (אס), בסתת (בסת), רע (רע) ואמון (אמן) מהמיתולוגיה המצרית, וכן סבזיוס (סבס), ועזיז (עזז), הוא ארס הערבי.
השמות גם עוזרים לזהות אלים פיניקיים שלא מוכרים משום מקום אחר, כגון צד ומסכר (אל הזיכרון?).
הריבוי היחסי של המרכיבים התיאופוריים המצריים בשמות הנודרים, וכן תפוצת השם "מצרי" בקרב הנודרים ובעיקר בקרב אבי שושלתם הראשון, עוזרים להבהיר את המסורת הקושרת את דידו, מייסדת קרתחדשת, עלתה ממצרים, וכן את ההשפעות המצריות בשכבה הקדומה ביותר של חורבות מקדש תנת בקרתחדשת.
מן השמות המופיעים כחלק מאילנות יוחסין ניתן גם ללמוד על מנהגי מתן־השם הפיניקיים – פעמים רבות נמצא בכתובות שאדם נקרא על שם סבו: , ואף במקרה אחד על שם האב המאמץ של אביו.
בפעמים אחרות נקראו אנשים על שם מקומות: צר, צידון, מצרי כבר הוזכרו לעיל, וכן "שרדני" ו"שרדנת" על שם סרדיניה ("שרדן" בפיניקית).
בכתובות נמצאו מספר שמות כנעניים מימי השופטים, כגון ססר, גרגש, אגג, המדיתא, יתר וקנז.
הדבר מתבהר הן לאור זיהוי הפונים ככנענים אצל אוגוסטינוס, והן לאור זיהוי חז"ל שהגרגשי הלך לצפון־אפריקה.
הכתובות אף מאפשרות לפרש מילים קשות מהמקרא: המילה "בד" מ: מתפרשת כחבורה, קורפורטיב או מועצה.
חבורות כאלה היו, כאמור, ליוצאי צידון בקרתחדשת.
בנוסף לתרומה להבנת לשון המקרא, לכתובות הנדר תרומה גדולה גם בכל הנוגע ללשון הפיניקית.
השינויים הלשוניים הבאים בהן לידי ביטוי מתחלקים לשני סוגים עיקריים: היחלשות הגיית אותיות מסוימות, והפיכת אותיות לאמות קריאה.
בנוסף לשני הסוגים שנזכרו לעיל, נמצאות בכתובות חילופי אותיות קרובות בהגייתן, כגון "סכר" במקום "זכר" בלשון המקרא או "סמד" במקום "צמד" בלשון המקרא ובלשון אוגרית, המלמדים על ניבי ההגייה השונים.
גם אי־הימצאות של החלפת ט' בת' או כ' בק' ולהפך, מעידים על הגייה מובחנת של האותיות עד השלבים המאוחרים ביותר.
בתחום הילשות ההגייה, הגיית האותיות א', ע', ה' וח' נחלשה והיטשטשה והן מתחלפות ללא הרף, בעיקר בשלבים המאוחרים ביותר (ה"נאו־פוניים", לאחר חורבן קרתחדשת), אך עוד משלבים מוקדמים יותר החלו להתחלף א' וה', א' באה לעיתים במקום בו רצו להשתמש בה' הידיעה.
היחלשות האות ח' מודגמת במצבות בהן נמצא "עמן" במקום "חמן" ובהתחלפות השם הנפוץ "חמלכת" ב"עמלכת".
הידמות האותיות א' וע' מודגמת בכתיב "עש נדר" במקום "אש נדר", ובאחת מהן גם "עמתאשתרת" במקום "עמתעשתרת" או "אמתעשתרת".
היחלשות האות ע' ניכרת גם בכתיבת שם הבעל לעיתים בלעדיה, ובכתיב המילה "שמע" כ"שמא" וכ"שמח"; כתובת RÉS 340 מדגימה את היחלשות האות ח', שם היא מופיעה במקום א', ע' וכן כאם קריאה: .
גם בפתיח כתובת CIS I 787 יש שיבושי לשון רבים: .
כתובת CIS I 2005 כוללת מספר שגיאות נדירות, ונחוום סלושץ האמין שנחקקה על־ידי אדם שלא הבין את תוכנה: .
כתובת CIS I 221 מוגדשת על ידי סלושץ כחשובה לבירור המבטא המאוחר בקרתחדשת, שכן בה נזכרת "תמת" במקום תנת ו"בחלמן" במקום בעל חמון.
המילה "לאדן" התרככה פעמים רבות ל"לדן", בהבלעת הא'.
הדבר בא לידי ביטוי גם בכתובת בתעתיק ליוונית מקירתא, בה ל' השימוש נכתבת כ"ΛΥ", אך במילה "לאדון" האופסילון נבלעת באלפא והיא כתבת "ΛΑΔΟΥΝ", וכן במחזה פוינולוס הגדוש בביטויים פוּניים, בו המילה "אדוני" נכתבה כ־donni.
יש גם שהמילה נכתבה "לעדן".
חילופי האותיות מאפשרים לעקוב אחר השינויים השפתיים בזכות ההיכרות עם הנוסחה הקבועה, שבאמצעותה ניתן לזהות בבירור את השגיאות והטיות המבטא.
שגיאות בכתיבת שמות נפוצים בכתובות עוזרים להבהיר תעתיקי שמות פיניקיים ללטינית, שפת הספרות הרומית.
התעתיק הלטיני לשם "בדמלקרת" מתבהר בכתיב "באצד" לשם הנפוץ "בדצד", מה שמעיד על היחלשות ה־ד' בשמות המתחילים בתחילית הנפוצה "בד־".
גם השם Salambo מתבהר כ"שלמבעל" לפי השגיאה "בעא חמן" המעידה על התרככות ה־ל' במבטא.
התרככות מסוימת של הא' במבטא באה לידי ביטוי גם בכתיב "יבשם" ו "ינר" לשמות האיים "אי־בשם" ו"אי־נר", שלאחר מכן התגלגלו ללטינית בתור אבסוס ואנריה.
הפיניקית נכתבה ברוב שלביה ההתפתחותיים בכתיב חסר מוחלט, אולם בשלביה האחרונים, ה"פוּניים", במקביל להיחלשות הגיית א', ע' וה', התפתח שימוש בהן (וכן ב־י' וב־ו') כאמות קריאה.
דוגמות נפוצות הן "תנת פנע/פנא/פענא/פענ בעל" במקום "תנת פנ בעל" בכתיב חסר, המלמד על הגיית המילה "פני" בדומה לעברית, המילה "ברכו" או "ברכהו" שנכתבה בעיקר כ"ברכא", אך במקומות שונים גם כ"ברכיא", "בערכא", ובכתיב חסר "ברך"; הנוסח הנפוץ פחות "יברכהו" נכתב כ"יברכא" וכ"יברכעא".
צורת הנקבה לפועל נדר נכתבה לעיתים כ"נדרא", "נדרע" ולעיתים "נדר" ללא אם קריאה.
גם הטיית הרבים־נסתר נכתב כ"נדרא" או כ"נדר" ללא אם קריאה.
גם בתחום הדקדוק הכתובות עוזרות לבהר נהגי שפה פיניקיים: יידוע הסמיכות, שבשפות כנעניות נהוג באמצעות יידוע הסומך, נעשה בכתובות לעיתים כנהוג ולעיתים באמצעות יידוע הסומך והנסמך, באותם ביטויים ממש: "נסך החרץ" (נוסך הזהב) לעומת "אנסך אחרץ" (הנוסך הזהב, ב"א' הידיעה" המאוחרת).
נוסח הכתובות הקבוע ומספרן הרב מאפשרים להבדיל, לרוב, בין שגיאות הנובעות מהגייה ומבטא ובין שגיאות סופר, כגון "לתנתנת", "לתננת" ו"לתת" במקום "לתנת", "נדדר" ו"נדר" במקום "נדר", "בדרע" במקום "נדרע" (נדר בנקבה), "בעל חלמן" במקום "בעל חמן", וכן "לאדן לתנת...
ולאדן לבעל" במקום "לרבת לתנת...
ישנן גם שגיאות המלמדות על הגייה, כגון השגיאה "תינת" במקום "תנת", המעידה על הגיית השם בחיריק, בהתאם לתעתיק היווני לשם – ΘΙΝΙΘ.
"כתוב בשמיים" הוא אלבום האולפן התשיעי של הזמר הישראלי קובי פרץ.
את האלבום הוציאה בשנת 2012 לאור חברת התקליטים הליקון.
באלבום נכללו את השירים "בלילות" "ישראל" ו"בא לי טוב", טריו עם סאבלימינל ואבי מסיקה.
תוך חודשיים האלבום הגיע למעמד אלבום זהב על מכירות 20,000 עותקים.
כתובות המקדש באידליון (בפיניקית: 𐤀𐤃𐤉𐤋, "אדיל") הן שש כתובות פיניקיות שמצא רוברט המילטון לנג בחפירותיו במקדש רשף מכל/אפולון אמוכלוי באידליון שבקפריסין בשנת 1869. הן פורסמו לראשונה על ידי פאול שרדר בשנת 1872. המפורסמת מבין הכתובות הללו ידועה בשם הכתובת הדו־לשונית מאידליון.
הכתובות נמצאות כיום במוזיאון הבריטי.
כל הכתובות הן וריאציות של כתובות נדר פיניקיות.
נחום סלושץ פירש את הכתובת כך: .
תוכן הכתובות בכתב הקיפרי ההברתי (הדומה לכתב קווי ב'), ביוונית עתיקה, הוא:
תוכן בכתב הקיפרי ההברתיתעתיק הכתב לאותיות לטיניותיוונית עתיקהתרגום[...] ' 𐠞𐠪𐠐𐠵𐠩 ' 𐠖𐠑𐠌𐠅𐠰𐠜𐠩 ' 𐠋𐠯𐠃𐠚 ' 𐠊𐠁𐠭𐠑𐠃𐠚 ' 𐠞𐠪𐠐𐠄[i to-i ' te?-ta?-ra?to?-i?
הכתובת היוותה אבן רוזטה לפענוח הכתב הקיפרי ההברתי .
כתובות דו־לשוניות פיניקיות־קיפריות מימי מלכותו של מלכיתן נמצאו גם בטמסוס.
הכתובת ידועה כ־CIS I 91.
יש המציעים שהניצחון המוזכר פה הוא אותו ניצחון המתואר על טרופאיון מנמל כתיון, אותו הקדישו "מלכיתן מלך כתי ואדיל בן בעלרם וכל עם כתי לאדֹנם לבעל עז" על ניצחונם על אויביהם ועוזריהם הפפים בשנה הראשונה למלכות מלכיתן.
הכתובת ידועה כ־CIS I 92.
"ירח כרר" המוזכר בכתובת נזכר גם בלוחיות פירגי.
פתלמיס המוזכר בכתובת זאת הוא תלמי השני פילדלפוס.
"איש/אישי כתי" הוא כינוי לאוליגרכיה שהושלטה בממלכה לאחר שתלמי סוטר הרג את פמייתן מלך כתי בשנת 311 לפנה"ס, והוא בניגוד לכינויי השלטונות בצור ועריה: "עם צר", "עם גול", "עם קרתחדשת" וכו'.
מניין השנים לפי שנות האוליגרכיה של כתיון מעיד שגם עשורים לאחר הריגת פמייתן וביטול מלכות כתיון ואידליון, אידליון נותרה קשורה לכתיון ותלויה בה.
"כנפרס ארסנאס פלדלף" הן העתקה מדויקת מיוונית: κανηφόρου Ἀρσινόης Φιλαδέλφου; "כנפרס" היא תהלוכה של נשיאת הסל שחגגו לכבוד האלהת תלמי וארסינואי (ארסנאס בכתובת), אשתו ואחותו.
הכתובת ידועה כ־CIS I 94.
כתובות בדעשתרת הן קבוצה של יותר מעשרים כתובות פיניקיות שנחקקו ביוזמת בדעשתרת (יש הסוברים שזהו קיצור של "בְיד עשתרת") מלך צידון במאה ה־6 לפנה"ס.
הכתובות מכילות בסך הכל ארבעה טקסטים, כאשר שניים מהטקסטים חוזרים על עצמם במספר עותקים.
שתי סדרות של כתובות נמצאו בתחילת המאה ה־20 במקדש אשמון סמוך לצידון, מיד לפני ובמהלך החפירות במקום.
אחת מקבוצת הכתובות הללו מתייחסת רק לשמו של בדעשתרת, והשנייה מתייחסת הן לבדעשתרת והן ליורשו ("בן צדק" בכתובת) יתנמלך.
הכתובות מוקדשות לעשתרת ולאשמון, שני אלים בעלי זיקה למשפחת המלוכה הצידונית באותה תקופה, שהופיעו בכמה משמות בני המשפחה.
בשנת 2004 שוחזרה כתובת משמעותית נוספת.
כתובת זאת היא הראשונה של בדעשתרת שהתגלתה, ובניגוד לשאר הכתובות, היא מוקדשת לעשתרת ולא לאשמון.
היא נמצאת בימינו במוזיאון הלובר.
הכתובת ידועה כ־CIS I 4, והיא:
אחרים פרשו את המילה "שרן" כחבל השרון, המופיע גם בכתובת אשמנעזר (בן־דודו של בדעשתרת, שמלך לפניו).
קבוצת כתובות זו, שלכל אחת מהן טקסט דומה לאחרות, פורסמה יחד כ־RÉS 766, ולאחר מכן כ־KAI 15. הן נערכו בפירוט על ידי פיליפ ברגר בשנת 1904.
התגלית נעשתה על ידי ארבעה פועלים שחילצו לבנים מהמקדש בשם המנהיג הדרוזי נסיב ג'ונבלאט.
הם הבחינו שבלבנים מסוימות יש כתובות עם החריטות צבועות באדום.
סוחר עתיקות מקומי קנה שלוש מהלבנים, כולן עם אותו כיתוב.
בשל גודלן העצום, הם נחתכו לעובי של 15 או 20 ס"מ בלבד, וכמה מהלבנים נחתכו לשניים או שלושה חלקים.
לאחר מכן יוצרו מספר זיופים.
לקיר שנחפר היו שתי שכבות בנייה: השכבה הפנימית הראתה הרכבה קפדנית יותר של הלבנים; כתובות KAI 16 (הסדרה הבאה של הכתובות) היו על הפאות הפנימיות של הלבנים, כך שלא נראו בתחילה.
"צדן ים" המוזכרת בכתובת היא כל חצי האי (האקרופוליס) של צידון, הנזכר גם בכתובת אשמונעזר, המלך שקדם לבדעשתרת, כ"צדן ארץ ים".
סכניתן קורא לצידון פונטוס ("הים" ביוונית), ואומר "הים הוליד את צידון".
הפסוק מצביע על זהות, או לפחות קרבה הדוקה, בין צידון והים.
"שמם רמם" משמעו "שמיים רמים", מושג אלוהי הנזכר גם אצל סכניתן (Σαμημρουμος, ופילון ביאר ὑψουρανιος – "רם־שמיים" ביוונית), וכוונתו המדויקת קשה.
המושג קרוב למושג משירת אוגרית העוזר לתאר את ענת: ולשמה של סמירמיס (באכדית Sammu-râma , בארמית: ܫܡܝܪܡ שמירם) המלכה שלפי אחת המסורות נולדה בעזה.
המושג קרוב גם לאזכור המקראי וכן לצמדי "שמים/(מ)רום" נוספים בתנ"ך, וכן לשם המקראי .
בכתובת אשמנעזר נכתב מיד אחרי המילים "צדן ארץ ים – וישבנ את עשתרת שמם אדרם".
יש המשערים כי "שמם רמם" הוא שם של רובע בעיר צידון.
"ארץ רשפם" היא ארץ רשף או רשפים, מושג קודש לצידון.
"צדן שר/ד" היא אולי צידון־שדה, בניגוד לצידון־ים.
"לאשמן שר/ד קדש" הוא אולי כינוי לאשמן, "שר הקודש" , ואולי "לאשמן – שׂדה קודש", כלומר נבנה לאשמן שדה (בניגוד לצידון ים) קודש.
על כל פנים, ביטוי זה מופיע גם הוא בכתובת אשמנעזר.
294: E (RÉS 292) 1900 המוזיאונים לארכאולוגיה של איסטנבול F (RÉS 293, 296) 1901 המוזיאונים לארכאולוגיה של איסטנבול Inv.
296 B: G 1903 המוזיאונים לארכאולוגיה של איסטנבול Inv.
1486H 1903 המוזיאונים לארכאולוגיה של איסטנבול Inv.
קבוצת כתובות זו, שלכל אחת מהן טקסט דומה לאחרות, פורסמה כ־RÉS 767, ולאחר מכן כ־KAI 16. הם נערכו בפירוט על ידי וילהלם פרייהר פון לנדאו בשנת 1904.
כתובות KAI 16 נמצאו בחלק המזרחי של הקיר, בשכבת הלבנים החיצונית, שהונחו פחות בזהירות מהשכבה הפנימית.
שוב, הכתובות הופנו פנימה (דומות פנימה) כך שלא ניתן היה לראותן.
מספור גילה מיקום נוכחי זיהוי מוזאוני תמונהכתובת A (RÉS 507) 1902 מוזיאון האוניברסיטה האמריקאית בביירות B 1904 מוזיאונים לארכאולוגיה של איסטנבול C 1904 המוזיאונים לארכאולוגיה של איסטנבול Inv.
כתובת תעלת המים של בדעשתרת
כתובת רביעית של בדעשתרת, הכוללת אחת עשרה שורות, תוארה על ידי פאולו חֶלַּה (Paolo Xella) וחוסה־אנחל זמורה ב־2004. הכתובת התגלתה וצולמה על ידי מוריס שהאב בסביבות 1960 על גדה סלעית של נהר האוואלי, כשלושה קילומטרים משפך הנהר, באזור בו נבנתה מאוחר יותר תחנת כוח חשמלית.
נראה שהכתובת באתרה איננה עוד, ושהאב מעולם לא פרסם אותה.
חלה וזמורה הצליחו להתחקות אחר תצלומיו של שהאב, והם מסיקים שהכתובת מתייחסת כנראה לבניית תעלת מים להבאת מים מנהר האוואלי אל מתחם מקדשי אשמון מצפון מזרח לצידון, על אגני הטהרה הפולחניים שלו.
בדעשתרת הגדיל במידה ניכרת את מתחם המקדש הזה, כך שמקור המים המקומי של "ידלל" (שם המקום) כנראה לא סיפק עוד את צורכי המים המוגברים שלו.
ירח זבח שמש הוא חודש פיניקי מוכר, המופיע גם בלוחיות פירגי.
"צדן ים שמם רמם ארץ רשפם" הוא רצף ביטויים המופיע גם בכתובת KAI 15 של בדעשתרת .
"אשמן שר קדש" גם הוא מופיע בכתובות אחרות של בדעשתרת ובכתובת אשמנעזר.
"ען ידלל" מוזכר גם כ"ען ידלל בהר" בכתובת אשמנעזר, אשר בנה בה בית (מקדש) ל"אשמן שר קדש".
הכתובות הפיניקיות־יווניות מרודוס הן שלוש כתובות דו־לשוניות פיניקיות־יווניות שהתגלו באי רודוס.
הפיניקים היו עם ימי, והקימו מושבות רבות ברחבי הים התיכון.
בתקופה ההלניסטית, באי רודוס הייתה אוכלוסייה לא־יוונית גדולה, אך כתובות דו־לשוניות לא היו נפוצות בה; בכל זאת, כתובות דו־לשוניות פיניקיות יווניות נמצאו באי, כמו במקומות אחרים מסביב לים התיכון, למשל קפריסין, מלטה, האי קוס, אתונה, מילטוס ועוד.
רודוס הייתה מושבה פיניקית מרכזית לתקופות ארוכות, בתור השער המזרחי ליוון.
מהכתובות עולה כי הפיניקים ביוון לא התייוונו לחלוטין, ושמרו על המורשת הילידית שלהם, כפי שגם עולה מהכתובות הפיניקיות-יווניות האתונאיות.
לוחית שיש אפור־כהה, שלמה מכל צדדיה, נמצאה ב־1968 בנקרופוליס המזרחי ליד כנסיית פנגיה פנרומנה, אחד הנקרופוליסים המרכזיים באי.
לפי מקום הימצאה ותוכנה היא ללא ספק כתובת קבורה.
כיום במוזיאון רודוס, ממוספרת ΠΒΕ 1233.
לפי צורת האותיות, הכתובת מתוארכת ל־200 לפנה"ס או מעט מאוחר יותר.
בכתובת ניכר קיצורה של הגרסה היוונית לעומת הפירוט בגרסה הפיניקית, דבר המאפיין כתובות קבורה וכתובות נדר שמיות־יווניות.
הכתובת היוונית מצביעה על מוצאו הכתי של הנפטר.
ההקבלה בין השמות עבדמלקרת והראלידס מבטאת את ההקבלה בין האלים מלקרת והרקלס.
השם "עבדססם" נובע מסיומת תיאופורית ידועה מהעולם הפיניקי, בפרט מקפריסין, וקיימת ביוונית כ־Σεσμᾶς או Σεσμαῖος.
השם "תגנץ" נמצא גם בכתובת בנחדש מאתונה מהמאה ה-4 לפנה"ס, גם הוא ממוצא כתי: .
לבנת שיש לבן גרגירי, שבורה מלמעלה ולמטה, נמצאה בדצמבר 1914 (או מעט לאחר מכן ב־1915) מדרום למונטה סמית' (אזור האקרופוליס של רודוס ), כיום בחצר הפנימית של מוזיאון רודוס.
הכתובת עצמה ידועה בסימון KAI 44.
האותיות היווניות מצביעות על התקופה ההלניסטית, אולי סוף המאה ה-3 לפנה"ס או תחילת המאה ה־2 לפנה"ס, והאותיות הפיניקיות תואמות תארוך זה.
בכתובת היוונית, בשורה הראשונה ששרדה האופסילון והלמדה פגומות ביותר; היו שזיהו גם יוטא במרווח אות אחת מהלמדא.
בשורה השנייה ששרדה הנו היא ללא ספק סוף השורה.
בכתובת הפיניקית, הח' בסוף השורה השנייה פגומה ביותר, ולא כל המפרשים זיהוי אותה.
המונח הפיניקי "מקם אלם מתרח עשתרני" קשה מאוד לפירוש; היו שפרשו "מקם אלם" כ"מֵקִים אלים" ואחרים פרשו "מקומו (עם) האלים", "מתרח עשתרני" הוא ביטוי קשה במיוחד, ואחד הפרושים הוא "מת רוח עשתרני", כלומר "האל מות, רוחו אצל עשתרת"; והתואר נפוץ בעולם הפיניקי שמעבר לים.
שבר שיש לבן שהתאים לבסיס חפץ (אולי פסל), הקצוות הימני והתחתון שלמים, נמצא ב־1939 ליד מקדש אפולו הפיתי באקרופוליס של רודוס, כיום במוזיאון רודוס.
הכתובת הפיניקית ידועה בסימון KAI 45.