tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רונית אלקבץ מגלמת את דינה, ישראלית תושבת עיירת הפיתוח שהיא ההפך הגמור מתאופיק - פתוחה, חושנית ומפלרטטת.
תאופיק חייב לנהוג יפה במארחת שלו, אף על פי שכאדם שחי כל חייו במדינה שמרנית, הוא חש מבוכה רבה לצידה.
אולם, דווקא בפני דינה, תאופיק מתוודה לראשונה על רגש האשמה שהוא חש בהתאבדות בנו ובמות אשתו משברון לב.
חאלד (סאלח בכרי) הוא כנר צעיר, שמנסה לנצל את הביקור בישראל כדי לפתח קשרים עם נשים מקומיות.
תאופיק מתייחס אל חאלד כאל עושה הצרות של התזמורת.
תאופיק מנסה למנוע מחאלד להסתובב בעיירה, אך חאלד מצליח להתחבר עם המקומיים ומוצא עצמו, בעת ביקור במועדון גלגיליות, מלמד את פאפי, ישראלי צעיר ומסוגר תושב העיירה, איך לנהוג בבחורה.
בעקבות הווידוי של תאופיק בפני דינה, תאופיק מרכך את יחסו אל חאלד.
חברי תזמורת אחרים, ובהם סימון (ח'ליפה נאטור) מבלים את הערב והלילה בבית משפחה ישראלית ובמהלך ארוחת הערב נחשפים הן לפערים התרבותיים והן לגשרים המחברים בין הישראלים והמצרים.
ארוחת הערב, שהייתה אמורה להיות מסיבת יום הולדת נעימה בחיק המשפחה, הופכת למביכה משום שבעלת השמחה לא מפסיקה לרמוז לאורחים שהם אינם רצויים.
מעבר לזאת, בני המשפחה הישראלית לא מפסיקים להתווכח ביניהם.
אולם, דווקא בבית אותה משפחה מצליח סימון לעשות את מה שהוא נכשל בו מזה שנים - לסיים את הלחנת הקונצ'רטו הראשון שלו.
בריאיון בטלוויזיה סיפר קולירין כי הפקת הסרט התעכבה במשך שנים עקב היעדר מימון, וכי התסריט לא זכה להערכה רבה.
גם כאשר הושג בסופו של דבר מימון להפקת הסרט, התקציב היה מוגבל ביותר והסרט צולם בהפקה זולה בהרבה משתוכנן במקור.
לאור לחצים מצד עמיתים למקצוע שינה קולירין את התסריט, כך שהקנה לעלילה אופי דרמטי יותר, וכן כלל התייחסות ישירה לקונפליקט הישראלי-ערבי.
בסופו של דבר התחרט קולירין, והחליט לצלם את הסרט בתסריט המקורי, המאופק יותר, וכמעט ללא התייחסות לקונפליקט.
הסרט זכה ב-8 פרסי אופיר, בהם: לסרט הטוב ביותר, לבימוי, לשחקן הראשי (ששון גבאי), לשחקנית הראשית (רונית אלקבץ) ולשחקן המשנה (סאלח בכרי).
כמו כן זכה הסרט בפרס וולג'ין בפסטיבל הקולנוע בירושלים.
הסרט זכה בשלושה פרסים בפסטיבל קאן: פרס חביב השופטים, פרס השופטים הצעירים ופרס פיפרסקי (המוענק על ידי איגוד מבקרי הקולנוע הבינלאומי).
כמו כן זכה הסרט בפרס חביב הקהל בפסטיבל סרייבו, בפרס סאקורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טוקיו, בפרס חביב הקהל ופרס חבר השופטים בפסטיבל קופנהגן, בפרס הבימוי בפסטיבל אתונה, בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל ורשה, בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל ציריך ובפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל מינכן.
הסרט גם הוצע למועמדות בפרס אוסקר בקטגוריית "הסרט הזר הטוב ביותר", אולם מועמדותו נפסלה בשל העובדה שרובו דובר אנגלית ורק מקצתם של הדיאלוגים בסרט דוברי עברית או ערבית, בעוד שבקטגוריה זו אמורים להיכלל סרטים בשפה שאיננה אנגלית בעיקר.
"ביקור התזמורת" זכה לביקורות טובות בישראל ובעולם.
הסרט הוצג בהצלחה ברחבי העולם.
אך למרות ההצלחה העולמית ולמרות הביקורות חיוביות, נאסר הסרט להקרנה במצרים במסגרת החרם הכללי המוטל במדינה זו על יצירות תרבותיות ישראליות.
איסור הקרנת הסרט הוסבר במצרים בשל היותו של הסרט "פרובוקטיבי" ובשל ההימנעות מקשירת קשרים עם ישראל וישראלים.
למרות דברים אלו ובעקבות מאמצים גדולים של גורמים ישראליים, הותרה הקרנת הסרט פעם אחת בפני קהל מצרי ביוני 2008, במלון הפאר "ארבע עונות" שבלב קהיר.
פרס אופיר לבמאי הטוב ביותר: ערן קולירין
פרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר: ששון גבאי
פרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר: רונית אלקבץ
פרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר: סאלח בכרי
פרס אופיר לתסריט הטוב ביותר: ערן קולירין
פרס אופיר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר: דורון אשכנזי
פרס אופיר למלחין הטוב ביותר: חביב שחאדה חנא
פרס וולג'ין לסרט עלילתי בפסטיבל הקולנוע בירושלים
פרס חביב השופטים בפסטיבל קאן 2007
פרס חביב הקהל בפסטיבל סרייבו 2007
פרס סאקורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טוקיו 2007
פרס חביב הקהל בפסטיבל קופנהגן
פרס חבר השופטים בפסטיבל קופנהגן
פרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל ורשה
פרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל ציריך
פרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל מינכן
פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לתגלית השנה: ערן קולירין
פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לשחקן הטוב ביותר: ששון גבאי
הסרט עובד למחזמר, באותו השם, אותו כתב המחזאי איתמר מוזס עם שירים מאת דייוויד יזבק.
המחזמר, בבימויו של דייוויד קרומר ועם כוריאוגרפיה של פטריק מק'קולום, הוצג לראשונה ב-11 בנובמבר 2016 באוף ברודוויי, ב-Linda Gross Theater בהפקת Atlantic Theatre Company, שם הוצג עד ל-8 בינואר 2017. במחזמר כיכבו השחקנים טוני שלהוב, ג'ון קריאני וקתרינה לנק.
בעקבות ההצלחה באוף ברודוויי, ההפקה עברה לתיאטרון Ethel Barrymore שבברודוויי, שם הוצגה בהצגות הרצה החל מ-7 באוקטובר 2017. ב-9 בנובמבר הייתה הצגת הבכורה הרשמית של המחזמר בברודוויי.
ביוני 2018 זכה המחזמר בעשרה פרסי טוני להצגות תיאטרון בארצות הברית, לרבות עבור המחזמר הטוב ביותר ולשחקן ולשחקנית הטובים ביותר במחזמר (טוני שלהוב וקתרינה לנק).
בשנת 2022 עלה בתיאטרון הווסט אנד בלונדון ורץ למשך שלושה חודשים בתיאטרון הדונמאר בכיכובם של אלון אבוטבול ומירי מסיקה.
ביקור הגברת הזקנה הוא מחזה מאת המחזאי השווייצרי פרידריך דירנמאט, שנכתב בשפה הגרמנית, פורסם והוצג לראשונה בציריך בשנת 1956, בכיכובה של תרזה גיזה.
מחזה זה הוא טרגדיה קומית, או מחזה מוסר מקאברי, שעוסק בהשתעבדות האדם לממון, תוך ויתור על ערכים מוסריים דוגמת קדושת החיים.
המחזה מדגיש את האמצעים שמאפשרים לאדם ולחברה לשנות את ערכיהם מבלי להתייסר, וכן בודק את יחסיות מושג הצדק.
יש שרואים במחזה משל על הפנמת ערכי האידאולוגיה הנאצית בקרב החברה הגרמנית בתקופת השלטון הנאצי.
המחזה משופע בסמלים ובסצנות גרוטסקיות.
המחזה עובד ב-1964 לסרט קולנוע (The Visit), בכיכובם של אינגריד ברגמן ואנתוני קווין.
בסרט שונו שמות הדמויות ואף עודן סופו של המחזה.
המחזה מתאר מיליארדרית זקנה החוזרת לעיירת ילדותה.
היא מציעה לאנשי העיירה מתנת כסף שתעשיר אותם, בתמורה למותו של אחד מאנשי העיירה שזנח אותה בצעירותה.
אנשי העיירה שבתחילה דוחים את ההצעה, נסוגים אחד אחד ובאופן הדרגתי מפני כוחו הגדול של הפיתוי.
המחזה נפתח בתיאור עליבותה של העיר (הבדיונית) גילן ותושביה (שמה של העיר מעיד על טיבה: המילה Güllen פירושה בגרמנית שווייצרית 'זבל נוזלי').
זוהי עיר מרכז-אירופית שידעה עבר מפואר, אך ירדה מנכסיה.
מפעלי התעשייה התרוששו ונסגרו, מוסדות הציבור לא מתפקדים, ואפילו הרכבת כבר לא עוצרת בתחנת העיר.
למרות זאת, יש לתושבי העיר סיבה לאופטימיות: הם מתבשרים כי המיליארדרית קלייר זאחנסיאן, ילידת העיר, מתעתדת להגיע לביקור בעיירת ילדותה.
תושבי העיר מתכוננים לביקור וממרקים את העיר.
בראש מקבלי הפנים יעמוד אלפרד איל, מועמד לתפקיד ראש העירייה וממכובדי העיר, וחברה הראשון של המיליארדרית.
כן מוצגים מכובדי העיר האחרים: ראש העיר, הכומר, הרופא, השוטר והמורה.
הרכבת עוצרת לפתע, לאחר שהגברת משכה את בלם החירום, ושיחדה את הכרטיסן.
קלייר זאחנסיאן ופמלייתה (הכוללת את רב המשרתים, משרתים, בעלה השביעי, שני בריונים ושני סריסים-עיוורים) יורדים מהרכבת, וזוכים לקבלת פנים ונאומים הכוללים אין-ספור קלישאות והתחנפויות.
מתברר כי הגברת הביאה איתה גם ארון קבורה ופנתר שחור.
לאחר קבלת הפנים יוצאים קלייר ואיל לטיול ביער שבו בילו בעברם.
במשך כל הטיול מתחנף איל ומספר עד כמה אהב אותה ועד כמה הצטער כשאיבד אותה.
לאחר מכן מתקיימת קבלת פנים בבית מלון.
בסצנה זו מספרת הגברת את סיפורה: היא נכנסה להיריון מאיל, שהתכחש לאבהותו.
הוא זנח אותה, והעליל עליה שהיא זונה.
כתוצאה מהעלילה היא הועמדה למשפט וגורשה חסרת-כל מהעיר, התפרנסה בבית זונות בגרמניה, עד שהכירה מיליארדר שנשא אותה.
בתוך כך מתברר כי רב המשרתים שלה הוא השופט שגירש אותה מהעיר, והסריסים-עיוורים הם שני אנשים שהעידו עדות שקר כנגדה באותו משפט.
כעת תובעת הגברת מאנשי העיר להרוג את אלפרד איל, ובתמורה תיתן סכומי כסף גדולים לתושבים ותאושש את העיר.
תושבי העיר המזועזעים דוחים בשאט נפש את ההצעה, ומבהירים כי אי אפשר לקנות צדק בכסף, וכי אין פרופורציה בין העוול שנעשה לה, לבין העונש שהיא דורשת.
קלייר עונה במשפט אחד: "אני אחכה".
המשך המחזה מתאר כיצד אט אט תושבי העיר המרוששים מתחילים לחשוב שאולי ההצעה אינה כה נוראה, ואפשר שאלפרד איל אכן צריך לשלם מחיר כבד על חטאיו.
תושבי העיר מתחילים לשפר את רמת חייהם על ידי קניות בהקפה ולקיחת הלוואות.
כן הם מתנכרים לאלפרד איל, ובעצם כולם ממתינים שמישהו יקום ויעשה את המעשה.
איל מבקש את חסותם של גורמי אכיפת החוק, אך נענה במילים ריקות מתוכן.
בינתיים נוהרים לעיר עיתונאים, לסקר את הביקור, אך אין הם מודעים לתכלית הביקור ולהצעתה של הגברת.
בזמן שהיא ממתינה, קלייר מתגרשת מבעלה השביעי ומתחתנת עם בעלה השמיני.
כן היא מסבירה כי "העולם הפך אותי לזונה ואני אהפוך אותו לבית בושת".
בחלקו האחרון של המחזה ממשיך איל לחוש את החבל המתהדק סביב צווארו: כל התושבים מתייחסים אליו כאל פושע, כולל בני משפחתו.
כולם רומזים לו (ואחר כך אומרים מפורשות) שמוטב שיתאבד ושיפטור את תושבי העיר מלעשות את המעשה בעצמם.
איל, שמודע לכך שגורלו נחרץ, מסרב להניח לתושבי העיר לקבל את הכסף מבלי להפוך בעצמם לרוצחים.
בינתיים קלייר מתגרשת מבעל מספר שמונה ונישאת לבעל מספר תשע, ומספרת כי היא מי שגרמה לפשיטת הרגל של העיר: היא רכשה את כל המפעלים ופעלה לסגירתם.
בסופו של המחזה מתאספים כל אנשי העיר מסביב לאיל.
ראש העיר נושא נאום נמלץ על עשיית צדק, הכומר נושא דרשה, וכל תושבי העיר מקיפים את איל במעגל ההולך ונסגר, עד למותו.
כך הוא נרצח בידי כל תושבי העיר, ולא בידי אדם ספציפי.
העיתונים מסקרים את הכינוס, אך נמנעים מלספר על הרצח, אלא מדווחים רק על עשיית צדק ועל טוב לבה של הגברת זאחנסיאן.
הגברת מוסרת המחאה לראש העיר, לוקחת את גופתו של איל, מבטיחה לקבור אותה במאוזוליאום, ועוזבת את העיר.
קלייר זאחנסיאן: מיליארדרית קשישה שמגיעה לביקור בעיר הולדתה, והדמות שמניעה את העלילה.
אלפרד איל: הדמות הראשית, מושא נקמתה של הגברת זאחנסיאן.
משלים עם גורלו, ובסופו של דבר גם באחריותו למעשיו, אך מסרב לשתף פעולה עם תושבי העיר.
ראש העיר: מייצג את הממסד ואת השתעבדותו לאילי ההון.
הכומר: מייצג את הדת ואת כניעותה לממון.
קלייר מבררת עמו אם יוכל בבוא העת לנחם אבלים.
המורה: מייצג את אנשי הרוח ואת שתיקתם.
הוא הדמות האחרונה שעוד מנסה להתנגד לרציחתו של איל, אך חושש להיות המתנגד היחיד מקרב תושבי העיר, ולכן בסופו של דבר משתף פעולה עם ההחלטה ואף לוקח חלק פעיל בהצדקתה ובהסתרתה מהעיתונאים.
הצייר: מייצג את שיתוף הפעולה של האמנות עם הממון.
השוטר: מייצג את זרועות אכיפת החוק ואת כניעותם לאילי הממון.
קלייר מבררת עמו האם יוכל בבוא העת להעלים עין.
הרופא: מייצג את הממסד הרפואי.
קלייר מבררת עמו האם יוכל בבוא העת לרשום בתעודת הפטירה שהמנוח נפטר בשל התקף לב.
בעלים מספר 7-9: מייצגים את יחסה של קלייר לגברים, כאל אובייקטים לשימוש זמני.
בהוראות הבימוי מורה המחזאי ששלושת הבעלים יגולמו על ידי אותו שחקן.
הסריסים-עיוורים (עדי השקר) ורב המשרתים (השופט לשעבר): מייצגים את קניית הצדק בידי הממון.
העיתונאים: מסקרים את הביקור ואינם מודעים או מתעלמים מתכליתו.
באופן דומה הם מסקרים את ההוצאה להורג המשותפת ומציגים אותה רק כאירוע שבו הגברת זאחנסיאן מעניקה תרומה נכבדה לעיר הולדתה.
העיתונאים מייצגים את התעלמות התקשורת ממה שלא נוח לה לסקר, ואת שינוי ערכיה מנאמנות לאמת ולעקרון זכות הציבור לדעת, לשיתוף פעולה עם הממון.
המחזה תורגם לעברית בידי חיים גורי, והוצג בישראל מספר פעמים.
בין השאר, בהפקה של תיאטרון הבימה מ-1959 שיחקו אלישבע מיכאלי ואהרן מסקין.
בשנת 1974 שיחקה אורנה פורת בתפקיד הראשי בהצגה שהוצגה בתיאטרון הקאמרי, ובשנת 1994, בהפקה המשותפת הראשונה של תיאטרון הבימה והקאמרי, שיחקו בתפקידים הראשיים ליא קניג ועודד תאומי.
עמרי ניצן, במאי ההצגה, החליט כי העברית ששם גורי בפי הדמויות מיושנת, והפקיד את מלאכת התרגום בידיו של איתן בלום.
בשנת 2011 עלה המחזה בהפקה חדשה ב"הבימה", כאשר התרגום הופקד בידי רבקה משולח ולתפקידים הראשיים לוהקו יהורם גאון וגילה אלמגור.
בשנת 2013 החליף שמיל בן ארי את גאון.
המחזה הוצג פעמים רבות בבתי ספר למשחק ובחוגים לתיאטרון.
בנוסף, העלילה של הטלנובלה הישראלית "האלופה" מבוססת בחלקה על עלילת המחזה.
תרגום נוסף יצא בהוצאת "אור עם" בשנת 1983, בתרגומה של טובה קשת.
ביקור ניקסון בסין בשנת 1972 היה הצעד הראשון ביחסים הרשמיים בין ארצות הברית והרפובליקה העממית של סין.
זו הייתה הפעם הראשונה שנשיא ארצות הברית ביקר ברפובליקה העממית הסינית, שהחשיבה את ארצות הברית כאחת מאויבותיה הגדולות ביותר.
הביקור נערך מ-21 בפברואר ועד 28 בפברואר 1972 ובמסגרתו ביקר נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון בבייג'ינג, בהאנגג'ואו ובשאנגחאי ונפגש עם ראשי הממשל.
ארצות הברית והרפובליקה העממית של סין
נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר אף ערך ביקור בטאיוואן ב-1960.
לאחר בחירתו של ניקסון לנשיאות הוא שאף לשפר את יחסי ארצות הברית עם סין העממית ממספר סיבות ובהן הטיית המאזן במלחמה הקרה עם ברית המועצות וכדי ללחוץ על צפון וייטנאם להיכנס למשא ומתן אודות סיום מלחמת וייטנאם.
סין מצידה הייתה מעוניינת בפתיחת השוק האמריקאי ליצוא מסין וכן גם היא רצתה לאזן את יחסיה עם ברית המועצות, עמה היה לה סכסוך גבולות.
סין הייתה בעיצומה של מהפכת התרבות, אם כי בתקופת הביקור החלק הפעיל של המהפכה כבר הסתיים.
הביטוי הפומבי הראשון להתקרבות בין ארצות הברית לסין העממית היה בהזמנה של נבחרת טניס השולחן האמריקאית לסיור בסין לאחר אליפות העולם בטניס שולחן שנערכה בנגויה שביפן באפריל 1971 (מה שנודע לימים כ"דיפלומטיית הפינג פונג").
ביולי 1971 ראש המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית, הנרי קיסינג'ר, ביקר בחשאי בבייג'ינג במהלך ביקורו בפקיסטן.
ביקורו של קיסינג'ר בבייג'ינג היה הבסיס לביקורו של ריצ'רד ניקסון בסין.
לאחר הביקור הכריזו האמריקאים על ביקורו המתוכנן של ניקסון בשנה שלאחר מכן.
זמן קצר לאחר נחיתתו בסין פגש ניקסון את שליט סין, מאו דזה-דונג.
בריאותו של מאו הייתה רופפת והוא כמעט נפטר תשעה ימים לפני הביקור, דבר שלא היה ידוע לנשיא ארצות הברית, אולם הוא היה חזק מספיק כדי לפגוש את ניקסון.
מזכיר המדינה האמריקאי, ויליאם פירס רוג'רס, לא נכח בפגישות עם השליט הסיני, והאמריקאים היחידים לצדו של ניקסון היו קיסינג'ר וחבר המועצה לביטחון לאומי וינסטון לורד ( שלימים היה לשגריר ארצות הברית בסין).
כדי למנוע את מבוכתו של רוג'רס, הוחלט להוציא את לורד מכל התמונות הרשמיות של הביקור ההיסטורי.
ניקסון ערך מספר פגישות עם ראש הממשלה הסיני ג'ואו אנלאי, שכללו ביקורים בחומה הסינית הגדולה ובערים האנגג'ואו ושאנגחאי.
בסיום ביקורו של ניקסון, החליטו ארצות הברית וסין להוציא הודעה רשמית לעיתונות, ובה הוצג מסמך רשמי שהוכיח את תחילת היחסים הטובים בין שתי המדינות.
בהודעה, התחייבו שתי המדינות לעבוד במרץ לעבר יחסים דיפלומטיים משותפים זו עם זו.
יחסי ארצות הברית-סין השתפרו בעקבות הביקור והתעמולה האנטי אמריקאית בסין פסקה.
בעקבות הביקור הוקמו משרדי אינטרסים של המדינות זו בזו, אך ארצות הברית עדיין הכירה בממשל בטאיוואן בתור הממשלה החוקית של כל סין ולכן לא הוכרו אלה כשגרירויות.
תוצר אחר של הביקור היה מתנת זוג פנדות לגן החיות הלאומי בוושינגטון, שהיוו אטרקציה שסימנה את שיפור היחסים.
אופרה על הביקור ההיסטורי של ניקסון נכתבה ב-1987 על ידי ג'ון אדמס.
העיתונאי מקס פרנקל מהניו יורק טיימס, זכה בפרס פוליצר לכתיבה בענייני חוץ על סיקורו הנרחב בעקבות ביקורו של ניקסון.
ביקור האפיפיור פאולוס השישי בישראל, שנערך בשנת 1964, היה הביקור הראשון של ראש הכנסייה הקתולית במדינת ישראל.
ב-5 בינואר 1964 הגיע האפיפיור פאולוס השישי לביקור בישראל.
הוא החל את ביקורו בממלכת ירדן.
במהלך ביקורו בה פקד את העיר העתיקה בירושלים (שהייתה אז בשלטון ירדן) ועבר ברגליו את 14 התחנות בוויה דולורוזה - נתיב הייסורים של ישו.
הוא עבר על פני חלק ניכר מן התחנות בחטף, מבלי להתעכב לתפילה, בשל המהומה שנשתררה סביבו, כאשר שוטרים ירדנים וחיילי הלגיון הערבי מגוננים עליו ומחלצים אותו מידי ההמון הצר עליו.
האפיפיור הגיע לישראל לביקור חטוף של 11 שעות.
הוא הגיע בשעה 9:30 בבוקר בשיירת מכוניות, שחצתה את הקו הירוק בחבל תענך.
הגעתו הייתה באיחור של שעה ו-10 דקות.
איחור שנבע מעצירתו בדרך פעמים רבות כדי לברך את הכפריים הפלסטינים שהצטופפו בצידי הדרך במסלול נסיעתו.
הייתה זו הפעם הראשונה מאז חתימת הסכם שביתת הנשק עם ירדן שבה נפתח מעבר בגזרה זו.
מן הטקס נעדר הרב הראשי יצחק נסים, שסירב לבוא ולקבל את פני האפיפיור באומרו כי מעמדו כרב ראשי שווה למעמדו של ראש הכנסייה וכי על האפיפיור היה לבוא ולבקרו בירושלים.
רבים צידדו בעמדתו וראו בירידת ראשי המדינה למגידו משום חרפה לאומית.
ראש הממשלה לוי אשכול דחה את הביקורת באומרו: "נלך קוממיות בראש זקוף לעמק יזרעאל ונפגוש אותו על אדמה עברית".
נשיא המדינה זלמן שזר בירך את האורח, ובפתח נאומו אמר:
הנשיא הזכיר בדבריו את השואה באומרו:
את דבריו בחר לסיים הנשיא בציטוט, רב משמעות לאותו אירוע, מדברי מיכה הנביא:
האפיפיור השיב על ברכת הנשיא בצרפתית ואמר בין היתר:
האפיפיור לא רק שציטט את דברי ירמיהו הנביא, אלא סיים דבריו במילה העברית הידועה ביותר, שלום, עליה חזר פעמיים:
לאחר מכן העניק נשיא המדינה לאפיפיור מדליון זהב שעליו מוטבעת מפת ישראל ומתחתיה נכתב בעברית ובלטינית "עלה לארץ הקודש".
מתל מגידו המשיכה השיירה בדרכה לעיר נצרת, חלפה בכביש הסרגל ועברה בעיר עפולה כשלצדי הדרך נקהלים תושבי המקום.
האפיפיור ביקר באתרים הקדושים לנצרות בנצרת, בטבחה, בכפר נחום, ובהר האושר ומיהר לנסוע לירושלים.
בביקורו בנצרת, הקביל את פניו רבה של נצרת עילית (נוף הגליל) פנחס מילר, שברך אותו בשם "העדה היהודית בנצרת".
האפיפיור הגיע לשערי ירושלים בשעה 19:55, שם קיבל את פניו ראש העיר מרדכי איש שלום שכיבד את האורח בלחם ומלח.
ראש הממשלה לוי אשכול ביקש מהרב הראשי לירושלים, הרב אליהו פרדס, להשתתף בטקס קבלת האפיפיור פאולוס השישי בירושלים - ראש הממשלה והרב אליהו פרדס ראו בזה קידוש השם ושליחות לאחווה.
שיירת האפיפיור חצתה את העיר והגיעה להר ציון, דרך "כביש האפיפיור" שנסלל במיוחד לצורך זה.
האפיפיור סיים את ביקורו בישראל בכנסיית דורמיציון.
בשעה 20:50 הגיע האפיפיור למעבר הגבול בשער מנדלבאום.
בדברי פרידתו הביך האפיפיור את מארחיו הישראלים בהגינו על קודמו פיוס השנים עשר מפני הטענות שהושמעו נגדו בישראל כי לא פעל להצלת היהודים בזמן השואה.
האפיפיור חצה את מעבר הגבול ומצא עצמו שוב בירושלים העתיקה שבשלטון ירדן.
הביקור הבא של אפיפיור במדינת ישראל התרחש כעבור 36 שנים, כאשר האפיפיור יוחנן פאולוס השני ביקר בארץ בשנת 2000.
בשנת 2009 ביקר האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר בישראל, והיה בכך לאפיפיור השלישי המבקר במדינה.
מסעו של האפיפיור באזור כלל גם ביקור בירדן וברשות הפלסטינית.
בין היתר נפגש האפיפיור עם נשיא מדינת ישראל שמעון פרס, הוא ביקר ביד ושם, בכותל המערבי, בכיפת הסלע ובכנסיית הקבר, וקיים מיסות בירושלים ובהר הקפיצה בנצרת.
האפיפיור הקדיש יום אחד לביקור בבית לחם ולפגישה עם יושב ראש הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס.
ביקורו של האפיפיור הוגדר רשמית כ"מסע צליינות לארץ הקודש" (Pilgrimage to the Holy Land), וזאת בשונה מיתר ביקוריו ברחבי העולם, המוגדרים כמסעות שליחות (Apostolic Voyages).
האפיפיור נפגש עם בכירי הכנסיות הסרות למרות הוותיקן, עם בכירים מכנסיות אחרות ועם מנהיגים דתיים יהודים ומוסלמים.
כראש מדינת הוותיקן הוא התקבל על פי כל כללי הטקס ונפגש עם ראשי המדינות שבהן ביקר.
האפיפיורים האחרים שביקרו עד כה בישראל הם פאולוס השישי בשנת 1964, יוחנן פאולוס השני בשנת 2000, ופרנציסקוס בשנת 2014.
קודם הגעתו לישראל, ביקר האפיפיור בירדן במשך שלושה ימים.
הוא ביקר בבזיליקת זיכרון משה במידבא ובמסגד המלך חוסיין שבעמאן, וקיים מיסה באצטדיון הבינלאומי בעמאן.
הוא פקד את אתר הטבילה בבית עברה ובירך על אבן הפינה לכנסייה הקתולית ולכנסייה המלכיתית שאמורות לקום במקום.
בביקורו בהר נבו, צפה אל עבר ארץ ישראל, ובנאומו במקום הקדים והתייחס, באופן מפתיע מעט, ליחסי הכנסייה הקתולית והיהדות, באומרו כי:
ב-11 במאי 2009, לאחר שנחת בנמל התעופה בן-גוריון, נערך לאפיפיור במקום טקס קבלת פנים, ממנו נעדרו שרי ש"ס.
משם יצא האפיפיור לירושלים והתקבל במשכן נשיאי ישראל, שבו נועד עם נשיא המדינה שמעון פרס.
לאחר מכן ערך האפיפיור ביקור ביד ושם.
למחרת ביקר האפיפיור בכיפת הסלע ונפגש עם המופתי של ירושלים.
הוא ביקר בכותל המערבי והטמין פתק בין אבניו, ולאחר מכן נפגש עם הרבנים הראשיים לישראל בהיכל שלמה.
הוא המשיך להר ציון לתפילה בחדר הסעודה האחרונה, ואחר הצהרים ערך מיסה בעמק יהושפט שבנחל קדרון.
במזרח ירושלים התארח בבית שגריר הוותיקן בארץ, הבישוף אנטוניו פרנקו.
למחרת, 13 במאי 2009, ביקר האפיפיור בבית לחם וערך בה מיסה.
הוא ביקר בכנסיית המולד, בבית חולים ובמחנה פליטים, ולפנות ערב נפגש עם יו"ר הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס.
את יום 14 במאי הקדיש האפיפיור לביקור בנצרת וערך מיסה המונית בהר הקפיצה, בהשתתפותם של כ-40,000 מאמינים.
לאחר מכן נפגש עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו וביקר בבזיליקת הבשורה.
את יום הביקור האחרון בארץ הקדיש למיסה פרטית ולביקור בכנסיית הקבר, ולאחר מכן הגיע במסוק לנמל התעופה בן-גוריון, שם נערך לו טקס פרידה, שבסיומו המריא האפיפיור לרומא בטיסה מיוחדת של חברת אל על.
מתווה הביקור תוכנן ב-1 במרץ 2009, והיו מעורבים בהכנתו ובתכנונו מספר משרדי ממשלה ורשויות ממלכתיות, ובהם משרד ראש הממשלה שנשא באחריות העליונה לארגון הביקור, ומשרד החוץ שהופקד על הטקסים, על ההסברה ועל המגעים עם מדינת הוותיקן.
משרד הביטחון הופקד על קבלת הפנים ועל טקס הפרידה בנמל התעופה בן-גוריון וכן על הטסת האפיפיור ופמלייתו במהלך שהותו בישראל, ושירות הביטחון הכללי ומשטרת ישראל הופקדו על אבטחת האירוע.
עוד נקבע כי אגף התקציבים במשרד האוצר יקצה למימון הביקור סכום של עד 43 מיליון ש"ח.
לעיר נצרת לבדה הובטח סיוע בהיקף של 20 מיליון ש"ח כדי להתכונן לביקור האפיפיור בעיר, ובמיוחד כדי להכשיר את הר הקפיצה למיסה ההמונית שקיים בו בנדיקטוס השישה עשר ב-14 במאי 2009. לירושלים הוקצב תקציב בסך של 5.5 מיליון ש"ח בלבד, והעירייה הקצתה לביקור 750,000 ש"ח נוספים מקופתה.
כ-80 אלף אנשי כוחות הביטחון השתתפו במבצע "גלימה לבנה", לאבטחת הביקור.
בישיבתה הראשונה, שהתקיימה ב-5 באפריל 2009, מינתה ממשלת ישראל את שר התיירות, סטס מיסז'ניקוב, לשר הממונה על הצוות הבין-משרדי להכנת הביקור.
על משרד התיירות הוטל למצות את פוטנציאל הביקור ולמנפו לקידום תיירות צליינית בישראל.
לאחר סיום הביקור הודיע משרד התיירות על פתיחת פעולה שיווקית לקידום התיירות הנוצרית הקתולית בישראל, במטרה להגיע ל-900,000 מבקרים במהלך שנת 2009.
הביקור ביד ושם התקיים ב-11 במאי 2009, והיה האירוע הפומבי הראשון שבו השתתף האפיפיור במהלך ביקורו.
בין המברכים את האפיפיור, היה איוואן ורנטיץ', יושב ראש ארגון חסידי אומות העולם בישראל באותה עת.
למרות שבנדיקטוס השישה עשר בחר לבקר באתר ההנצחה לשואה לפני שביקר במקומות הקדושים לנצרות ועוד לפני שנפגש עם בכירי הכנסייה בארץ, מתחו גורמים בכירים ביד ושם, ובראשם יו"ר יד ושם, הרב ישראל מאיר לאו, ביקורת נוקבת על נאומו של האפיפיור במקום.
יושב ראש הכנסת, רובי ריבלין, שנכח גם הוא בביקור ביד ושם, הצטרף לביקורת באומרו:
דבריו של הרב לאו בעניין "הרקע הכללי והניסיון של (האפיפיור)" התייחסו להיותו של בנדיקטוס השישה עשר גרמני ולחברותו בנוער ההיטלראי ובוורמאכט, והם נענו בביקורת הן מצד גורמים בישראל, והן מצד דובר הוותיקן, פדריקו לומברדי (Federico Lombardi), שאמר:
יומיים לאחר מכן פרסם יד ושם הודעה לעיתונות, ובה נאמר:
למרות זאת, בהודעתו המסכמת לעיתונות, שפורסמה לאחר סיום ביקורו של האפיפיור בישראל, ציין ארגון יד ושם רק את הצדדים החיוביים של הביקור:
העצרת ביד ושם לא הייתה התקרית היחידה במהלך הביקור שעוררה ביקורת.
לאחר הביקור ביד ושם, המשיך האפיפיור לכנס בין-דתי שהתקיים באכסניית נוטרדאם דה ז'רוזלם בירושלים, בנוכחותם של 300 אנשי דת.
ראש בתי הדין השרעיים ברשות הפלסטינית, תייסיר תמימי, שלא היה אמור לשאת דברים באירוע, ביקש את רשות הדיבור, ובמהלך דבריו התפרץ וביקש מהאפיפיור לפעול למען שלום, והסביר:
הנוכחים ניסו להשתיק את הדובר וחוסר שביעות רצונו של האפיפיור ניכרה בלחיצת היד הצוננת שהעניק לו עם סיום דבריו.
בנוסף, האפיפיור עזב את האירוע מוקדם מהצפוי, וויתר על מעמד החלפת המתנות בין נציגי הדתות.
דובר הוותיקן פדריקו לומברדי מסר בתגובה, כי דבריו של תמימי עומדים בניגוד למסר הפיוס שהאפיפיור מבקש להביא לאזור, אך הבטיח כי הדבר לא יפגע בהמשך הביקור.
למחרת החל האפיפיור את ביקורו בכיפת הסלע שבהר הבית.
הוא התקבל על ידי המופתי של ירושלים, מוחמד חוסיין, שתקף את מדיניותה של ממשלת ישראל באומרו כי:
לאחר שבחודשים שקדמו לביקור היה על הוותיקן להכריע בדבר העיר שתארח את המיסה הקתולית הגדולה בצפון הארץ, כשהמתמודדות על האירוח היו הערים חיפה ונצרת, זכתה בכך, בסופו של דבר, נצרת.
לקראת המיסה נבנה בהר הקפיצה אמפיתיאטרון ענק, בתפוסה של 45,000 צופים.
במקום הוקמו טריבונות מבטון ל-7,500 איש וממערב להר הוכשר מנחת מסוקים.
האמפיתיאטרון הוקם על ידי עיריית נצרת, קק"ל ומשרד ראש הממשלה, ובמיסה נכחו על פי ההערכות כ-40,000 משתתפים.
האפיפיור התקבל על ידי אליאס שקור, הארכיבישוף של העדה היוונית-קתולית (מלכיתים) בישראל, שהביע בדברי ברכתו, בין היתר, תקווה לשובם של עקורי איקרית ובירעם לאדמותיהם.
בדבריו התייחס האפיפיור למתיחות שפקדה את נצרת בשנים האחרונות, על רקע המחלוקת בעניין הקמתו של מסגד במקאם שהאב א-דין, סמוך לבזיליקת הבשורה:
לעומת הנאום המסויג לכאורה שנשא האפיפיור ביד ושם, בנאום הפרידה שנשא בנמל התעופה בן-גוריון נגע האפיפיור באופן ישיר בנקודות הרגישות הניצבות בלב יחסי הכנסייה הקתולית ומדינת ישראל.
עיקרי הנאום היו ידועים עוד בטרם הגיע בנדיקטוס השישה עשר אל הטקס, והוא נוסח, במידה רבה, כמענה לביקורת שנשמעה בארץ במהלך הביקור.
האפיפיור ציין כי שתי הדתות יונקות מאותם שורשים רוחניים, והוסיף:
לאחר מכן התייחס האפיפיור לביקורו ביד ושם, תוך שהוא משתמש במילה העברית "שואה".
הוא תיאר את פגישתו עם הניצולים ביד ושם, ושרטט קו מחבר בין פגישה זו לבין רשמיו מביקורו באושוויץ שלוש שנים קודם לכן, מקום בו:
הפעם נקט בנדיקטוס השישה עשר באופן מפורש בפועל "הושמדו", הוא התייחס לאכזריותו של המשטר הגרמני-הנאצי ונגע בנקודות הרגישות של זכר השואה ואיסור הכחשתה.
האפיפיור המשיך והתייחס ליחסי ישראל והפלסטינים.
הוא הביע את צערו על שפיכות הדמים המתמשכת ואת תקוותו לשלום, וציין את מראה גדר ההפרדה שהסב לו, לדבריו, צער עמוק.
גם כאן היו דבריו ישירים, ונשאו מסרים ברורים:
האפיפיור סיים את נאומו במילה "שלום".
ביקונספילד הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי עיריית סידני.
ביקונספילד הוא פרוור זעיר המצוי בחלקו הדרומי של שטח השיפוט של עיריית סידני.
מצפון וממערב הוא גובל באלכסנדריה, ממזרח בזטלנד ומדרום ברוסברי.
הדרך הראשית החוצה אותו מדרום לצפון היא דרך בוטאני, והרחובות החוצים אותה הם קולינס וג'ונסון.
ביקונספילד נקרא על שם בנג'מין דיזראלי, לורד ביקונספילד, שהיה בתפקיד ראש ממשלת בריטניה בתקופת המלכה ויקטוריה.
ביקונספילד הוא מהפרוורים החדשים בסידני, ונחנך ב-1977 לאחר ששטח קטן הופרד מאלכסנדריה הסמוכה.
בעקבות השינוי המאוחר, נותר ביקונספילד אחד מהפרוורים הקטנים ביותר בסידני, עם שטח של 200,000 מטרים מרובעים בלבד.
ביקונספילד לא כולל מוסדות תרבות עצמאיים, ונשען לרוב על שירותי הפרוורים הסמוכים, כגון אזור גרין סקוור הסמוך באלכסנדריה.
עיריית סידני כללה את ביקונספילד בפרויקט שיקום עירוני שמבוסס סביב גרין סקוור, שנועד להקים במקום מרכז מסחרי מודרני, כמו גם בתי מגורים ומגדלי עסקים.
ביקור בית היא תוכנית רדיו ששודרה בין 1984 ל-1989 ב"קול ישראל", בהגשתה של רבקה מיכאלי.
בתחילת שנות ה-80 החליטה הנהלת "קול ישראל" לחדש את התוכנית "לעקרת הבית".
רבקה מיכאלי נבחרה לערוך ולהגיש ורחל הרמתי להפיקה.
התוכנית נקראה "ביקור בית" כדי שלא תדבק בה תווית "לנשים בלבד" וכדי להרחיב את קהל המאזינים והנושאים.
התוכנית שודרה במשך חמש שנים, בכל יום חול בין השעות 9 ל-10 בבוקר ברשת ב'.
התוכנית כללה פינות קבועות והנושאים התאימו לקהל יעד רחב:
בריאות: בהשתתפות רופאים, קו הטלפון נפתח לשאלות המאזינים.
אוכל: מתכוני שף שהתאימו לתקופות השנה (פירות וירקות בעונתם, ארוחות חג ושבת).
בין המשתתפים הקבועים: רות סירקיס, ישראל אהרוני, צחי בוקששתר, רותי קינן, אלינוער רבין, זאב קרן, שאול אברון.
כל שף הביא את המתכון לאולפן.
ספרות ילדים: ד"ר מירי ברוך המליצה על ספרי-ילדים שיצאו לאור.
"יד ביד": עם שלי חושן, סיפורים על בעיות קשות במשפחה ומתן עזרה באמצעות המאזינים המתנדבים (נמצא מחסה לנערה שנזרקה מהבית על ידי הוריה, נאסף כסף לפני חג הפסח למשפחת עולים שאיש לא עזר לה).
בנוסף לפינות הקבועות, המיקרופון והטלפונים היו פתוחים לכל נושא (למעט פוליטיקה) והמאזינים יכלו לצלצל לאולפן בנושאי חיסכון, השקעות ועסקים (פרופ' יצחק אדיג'ס, יוסי ניצני), זמרים עם תקליט חדש, סופרים עם ספרם החדש, שחקנים והצגות חדשות.
ב-2 באוקטובר 1937 הגיע אדולף אייכמן, שהיה באותה עת איש המחלקה היהודית באס דה, לביקור בארץ ישראל, יחד עם מפקדו הרברט האגן.
השניים עזבו למחרת, משום שלא קיבלו אישור שהייה.
בביקורו, שנערך קודם לגיבוש הפתרון הסופי, התכוונו אייכמן והאגן לבדוק הגירת יהודי גרמניה לארץ ישראל, כדרך לסילוקם מגרמניה.
ההשמדה הכוללת של היהודים לא תוכננה על ידי הנאצים עם עלייתם לשלטון בשנת 1933, אלא הלכה והתגבשה במהלך השנים (ביחד עם החמרת הרדיפות והנוֹגְשׂוֹת) עד שלקראת ובמהלך פלישת הנאצים לברית המועצות החלו המבצעים הראשונים של רצח המונים לבורות הירי.
השלב הראשון, החל ממועד עלייתם של הנאצים לשלטון ועד לפרוץ מלחמת העולם השנייה, היה שלב עידוד הגירתם של היהודים מגרמניה.
בשלב זה ראו הנאצים את ההגירה לארץ ישראל כאחד הצעדים הראויים להשגת מטרתם לסילוק היהודים מגרמניה.
ההיסטוריון שלמה אהרונסון כתב על כך:
"לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה היה היטלר מוכן להתיר את צאתם של יהודים לארץ ישראל, שהייתה לכאורה 'בית לאומי' ליהדות העולם לפי הצהרת בלפור וכתב המנדט של חבר הלאומים, ובשלב מאוחר יותר הייתה יכולה להעשות לישות ריבונית.
ברור שהאופציה הזאת הייתה בעייתית מנקודת–ראות נאצית, אבל היטלר הכריע בעד ההגירה היהודית לארץ ישראל, ובלבד שהיהודים יעזבו את גרמניה".
ליאופולד פון מילדנשטיין, שעמד בראש המחלקה היהודית (Judenreferent) שהוקמה באס דה, שירות הביטחון של המפלגה הנאצית והאס אס, צידד ברעיון זה ואף ביקר, לפני מינויו כראש המחלקה, בארץ ישראל.
בתקופה בה שירת כמנהל המחלקה היהודית הנהיג מילדנשטיין מדיניות של עידוד הגירת היהודים לארץ ישראל, ופיתח קשרים חיוביים עם הארגונים הציוניים.
אנשי האס אס הונחו גם הם לעודד את פעילותם של הציונים בתוך הקהילה היהודית, כמועדפים בעיניהם על פני המתבוללים, ובעיקר על פני הסוציאליסטים, בהם ראו הנאצים סכנה אמיתית.
גם לאחר שסעיף 4 (1) בחוקי נירנברג, אסר על היהודים להניף את הדגל הגרמני, בא סעיף 4 (2) שהתיר להם להניף דגל ב"צבעים היהודיים", משמע - הדגל הציוני.
לאחר סכסוך עם ראש האס דה, ריינהרד היידריך, בשנת 1936, פוטר מילדנשטיין מתפקידו באס דה.
סיבת הפיטורים הייתה דעת הממונים עליו שהגירת היהודים לא התקדמה בקצב מהיר דיו.
במקומו נתמנה לעמוד בראש המחלקה היהודית הרברט האגן.
עם עזיבתו חל שינוי במדיניות המחלקה, שהתאפיין בפרסום מנשר המזהיר מפני הסכנות הכרוכות בהקמת מדינה יהודית חזקה במזרח התיכון, שנכתב על ידי מומחה אחר לעניינים יהודיים שהצטרף למחלקה – אדולף אייכמן, שעתיד למלא תפקיד מכריע בפתרון הסופי.
באפריל 1936 החל המרד הערבי הגדול, שלדעת הרברט האגן יכולה הייתה להיות לו השפעה על אפשרות היותה של ארץ ישראל יעד להגירה המונית של יהודים מגרמניה.
בפברואר 1937 נפגשו האגן ופקודו אייכמן עם יהודי מארץ ישראל בשם פייבל פולקס, במסעדת יינות בשם "Traube" ("פרי הגפן") בגן החיות בברלין.
הקשר עם פולקס נוצר באמצעות ד"ר פרנץ רייכרט (Franz Reichert), נציג סוכנות הידיעות הגרמנית בארץ ישראל, ששימש כסוכן של האס דה למידע על הנעשה ביישוב היהודי בארץ.
פולקס הגיע לפגישה בלווית הברון אוטו פון בודלשווינג (Otto von Bodelschwingh), שהיה בעל עסק לחומרי בנין בחיפה אך שימש כסוכן של האס דה למידע על הנעשה בקרב ערביי ארץ ישראל.
פולקס שלט היטב בשפה הגרמנית אך העדיף לדבר באנגלית כדי להרוויח זמן למתן תשובות.
לאחר שפולקס פירט באוזני שני הנאצים את הצעתו ואמר שההגנה מבקשת להגיע במהירות לרוב יהודי בארץ ישראל, והצהיר, לפי מה שאייכמן יספר בעתיד בחקירתו במשטרת ישראל ובעדותו במשפטו, על נכונות "ההגנה" לפעול למען הביון הגרמני כשם שהיא פועלת עבור הבריטים והצרפתים.
בסיום הפגישה נתן להם פולקס רשימה של יהודים שהגרמנים סירבו לאשר את הגירתם, והשניים הודיעו לו כי ישקלו את הצעתו ודרישותיו.
בעקבות הפגישה החליטו האגן ואייכמן להגיע אישית לארץ ישראל כדי לעמוד על מצב הדברים בה מכלי ראשון וכן להפגש שנית עם פולקס ולנסות להפגש עם המופתי חאג' אמין אל-חוסייני, מנהיג המרד הערבי בארץ ישראל.
ראש האס דה ריינהרד היידריך נתן את אישורו לביקור.
ב-29 בספטמבר 1937 עלה אדולף אייכמן, יחד עם מפקדו הרברט האגן, לספינה הרומנית "רומניה" בנמל קונסטנצה.
הספינה עברה באיסטנבול, פיראוס וביירות.
ב-2 באוקטובר הגיעה הספינה לנמל חיפה.
הכיסוי לביקור היה שאייכמן הוא עיתונאי מהעיתון "ברלינר טאגבלאט" (יומון ברלין) והאגן, שהיה אז בן 24, הוא סטודנט.
תקוותיהם של שני הנאצים לפגוש בארץ את המופתי ואת פייבל פולקס נכזבו.
למרות שהיו בידיהם אשרות תייר, השלטונות הבריטים, שככל הנראה ידעו מהם תפקידיהם האמיתיים של העיתונאי והסטודנט, סירבו לתת להם היתר כניסה לשהות בארץ למעט אשרת מעבר ללילה אחד לחיפה.
הם הספיקו לעלות על הר הכרמל להיפגש עם נציגי העיתונות הגרמנית וללון בעיר.
למחרת עלו על סיפון ה"רומניה", שעגנה עדיין בחיפה והפליגו לנמל אלכסנדריה שבמצרים.
מאלכסנדריה נסעו אייכמן והאגן לקהיר, בה פגשו את נציגי המופתי.
הפגישה עם פייבל פולקס, שלא הצליחו לקיימה בארץ ישראל, נתקיימה בקהיר ב-11 באוקטובר 1937. מקום הפגישה היה בבית הקפה "גרופי" בקהיר, בית קפה מהודר שלימים יהווה גם מקום מפגש למתנדבי היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
בפגישה אמר פולקס, כפי שאייכמן יספר לימים בחקירתו במשטרת ישראל ובעדותו, כי החוגים היהודיים הלאומיים שבעי רצון מן המדיניות הגרמנית הקיצונית נגד היהודים, כיוון שעל ידי כך יגדל כוחה של האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל עד כדי כך עד שבעתיד הקרוב ישיגו היהודים עליונות מספרית בארץ ישראל.
חוקר השואה דן מכמן סבור שיש להטיל מקצת ספק בדיווחו של אייכמן על תוכן השיחה.
לדעתו, פולקס ציין כי הגירת היהודים מגרמניה לארץ ישראל כתוצאה מהמדיניות הנאצית מועילה למטרה הציונית בארץ-ישראל.
דבר לא סוכם בפגישה זו והגרמנים השאירו את מתן תגובתם לעתיד, שלא הגיע.
למרות ששהה בארץ ישראל זמן קצר ביותר ראה אייכמן את עצמו כמי שיכול להביע דעה על המצב בארץ.
את דעתו על היישוב היהודי בארץ הביע אייכמן בדו"ח שהגיש לממונים עליו בשובו לגרמניה.
בדו"ח זה, שהוגש כראיה במשפט אייכמן, תיאר אייכמן את המצב הכלכלי בארץ ישראל כנטול תקווה.
הוא כתב על אנדרלמוסיה כלכלית, אותה ייחס לעובדה ש"היהודים מרמים איש את אחיו כי אין להם "אריים" אותם ירמו.
בירושלים קיימים ארבעים בנקים של יהודים, החיים מהונאת בני גזעם".
ההיסטוריון שלמה אהרונסון כתב כי ההיסטוריון מיכאל וילט (Michael Wildt) סבור שכישלון השליחות לארץ ישראל גרם לדעיכת הציפיות של האס אה מארץ ישראל ומהציונים, ובראשית 1938 הורה היטלר להמשיך במדיניות ההגירה "בלי לתת את הדעת לארץ הקולטת".
אהרונסון עצמו סובר כי נטישת הרעיון של היותה של ארץ ישראל היעד העיקרי של ההגירה בעיני הנאצים, נבע גם מן המרד הערבי שהתחולל באותם ימים ומהאפשרות כי לאור החלטות ועדת פיל תוקם מדינה יהודית רק על חלק קטן מן הארץ" .
בין כה לכה תכפו המאורעות; באוקטובר 1938 אירע גירוש זבונשין ולאחריו התחולל ליל הבדולח ורדיפת היהודים הפכה לקיצונית יותר ויותר.
במקביל התרחשו בזירה הבינלאומית המאורעות שהובילו למלחמת העולם השנייה; ועידת מינכן, מסירת חבל הסודטים לגרמניה ולבסוף ההשתלטות על צ'כוסלובקיה וחלוקתה.
לאחר שפרצה בהמשך מלחמת העולם השנייה, לא היה כבר מקום לדבר על הגירת היהודים לטריטוריה שבשליטה בריטית, ובהמשך הוכרע גורל היהודים מהגירה להשמדה.
ביקור או נו בישראל היה הביקור הדיפלומטי הראשון של ראש מדינה זרה במדינת ישראל הצעירה.
ראש ממשלת בורמה, או נו, נחת בישראל ב-29 במאי 1955 והמריא חזרה לארצו שבוע לאחר מכן.
נתן אלתרמן כתב לכבוד הביקור טור במדורו הטור השביעי בדבר בשם "מר נו" ובו השורות שביטאו את הלך-הרוח:
בורמה וישראל חלקו מספר מאפיינים דומים: שתיהן אומות בעלות מורשת עתיקה שזכו לעצמאות מבריטניה ב-1948 ובשתיהן התקיים משטר סוציאל-דמוקרטי בראשות דמות כריזמטית (או נו בבורמה, דוד בן-גוריון בישראל), בשתי המדינות נמצאו אזורים צחיחים שנזקקו לפיתוח ובשתיהן התקיים מצב מתוח בגבולותיהן עם שכנותיהן החזקות (מדינות ערב בישראל, סין והודו בבורמה).
או נו ראה בישראל בכלל ובקיבוצים והמושבים בפרט מודל סוציאליסטי שניתן למימוש גם בארצו.
קברניטי המדיניות הישראלים, שר החוץ (ולימים ראש ממשלת ישראל) משה שרת ובן-גוריון חפצו להוציא את המדינה הצעירה מן הבידוד הדיפלומטי שנכפה עליה עקב החרם הערבי והחלטותיה האנטי-ישראליות של ועידת באנדונג של המדינות הבלתי-מזדהות ולמצוא מדינות ידידות ברחבי העולם, בפרט חיפשו "שער לאסיה".
בין בן-גוריון ואו נו נקשרו גם יחסי ידידות אישיים על רקע התעניינותו של בן-גוריון בבודהיזם.
היחסים הביטחוניים בין המדינות התהדקו, ובתחילת 1954 הגיעה לישראל משלחת רכש של בורמה.
בעקבות הביקור נחתמו עסקאות נשק בין המדינות.
ישראל העבירה במרץ 1954 לבורמה 30 מטוסי ספיטפייר (לאחר שהוחלפו בחיל האוויר הישראלי על ידי מטוסי סילון מסוג מטאור), ואימנה 6 טייסים בורמזים בישראל.
אחד הטייסים הבורמזים, סגן טאן וין, נהרג בהתרסקות מטוסו במהלך האימונים ב-3.1.55 והוא קבור בבית הקברות הצבאי בחיפה בחלקת הלא יהודים.
בספטמבר 1954 יצאה משלחת טכנית של חיל האוויר לבורמה, כדי לסייע בהכשרת טכנאים מקומיים בתחזוקת המטוסים.
העסקה כללה גם מכירת תותחים, מקלעים ותחמושת למטוסים בעסקה שהיקפה היה כמיליון דולר.
עסקה נוספת הייתה מכירת 30,000 רובים לצבא בורמה, וכן משלחות צבאיות ישראליות שסייעו בתחומי הרפואה הצבאית, ארגון בית הספר לצניחה ועוד.
את הרקע לביקור הניחה משלחת של המפלגה הסוציאליסטית הבורמזית שביקרה בארץ לצורכי לימודים בנושאי חקלאות, התיישבות בספר וביטחון.
כן סייע בהכנות שגריר ישראל בבורמה, דוד הכהן.
הביקור בישראל היה חלק ממסע שערך או נו ושתוכנן לכלול גם ביקור במצרים (שבוטל עקב ביקורו בישראל), ביוגוסלביה, בריטניה, ארצות הברית ויפן.
בנמל התעופה לוד, אליו הגיע במטוס אל על מיוחד מניקוסיה, קפריסין, התקבל האורח על ידי ראש הממשלה משה שרת, והשרים לוי אשכול ויוסף ספיר, יושב ראש הכנסת יוסף שפרינצק והרמטכ"ל משה דיין.
לאחר קבלת הפנים יצא או נו לירושלים ולן במלון המלך דוד.
למחרת נחיתתו נערכו לו קבלות פנים בירושלים אצל ראש הממשלה משה שרת ונשיא המדינה יצחק בן-צבי, הניח זר על קבר הרצל וביקר בתערוכת "כיבוש השממה".
למחרת הוענקה לו אזרחות כבוד של תל אביב.
בסיום ביקורו בתל אביב צפה או נו בהצגה "בערבות הנגב" בתיאטרון "הבימה".
בהמשך ביקורו, ביקר או נו במכון ויצמן למדע ברחובות, שם נפגש עם אלמנתו של חיים ויצמן, ורה ויצמן.
או נו הזמין את ויצמן לביקור בבורמה עוד ב-1947, ביקור שלא יצא לפועל עקב מצבו הבריאותי של נשיאהּ הראשון של מדינת ישראל.
בהמשך אותו יום ביקר במפעלי התעשייה הצבאית והתעשייה האווירית בליוויו של מנכ"ל משרד הביטחון, שמעון פרס.
הוא ערך ביקורים גם בבית ברל ורמת הכובש.
ב-2 ביוני יצא או נו לסיור בצפון הארץ בדגש על ההתיישבות.
מסלולו עבר בעמק הירדן, עמק בית שאן ועמק יזרעאל.
את מסלולו של או נו ליוו בצידי הדרכים ילדי ההתיישבות העובדת, ומכוניתו נעצרה מדי פעם על מנת שיוכל לברך אותם.
או נו ביקר בקיבוץ לביא וכן בדגניה א' באפיקים ובעין גב, שם התרשם גם מן התעשייה הקיבוצית.
לסיכום ביקוריו בקיבוצים אמר "אני מאמין שהחיים בקיבוצים יכולים להיות גם חיים בבורמה בהתאם לעקרונות הבודהיזם".
בנוסף ביקר או נו גם במושב נהלל ובכפר עוספיא לפני ששב למרכז הארץ דרך זכרון יעקב ונתניה.
בסיום היום אירח את או נו מזכ"ל ההסתדרות מרדכי נמיר בבית הוועד הפועל של ההסתדרות וצפה בהופעת להקת המחול ענבל והזמרת שושנה דמארי.
בדברי הפרידה שלו בשדה התעופה לוד בעוזבו את הארץ, בתום מסיבת עיתונאים משותפת עם משה שרת, אמר נו: "חברי, הייתי בישראל והתאהבתי בכם.
אתם יודעים כמה קשה להיפרד מחברים.
אני מצטער מאד שעלי לעזוב, אך מקווה שאוכל לשוב בקרוב.
במהלך ביקורו בארצות הברית, אליו יצא לאחר שהותו בישראל וביוגוסלביה, ציין או נו בראיון טלוויזיה את התרשמותו מישראל ותושביה.
היחסים הביטחוניים בין המדינות התהדקו ומשה דיין ושמעון פרס ביקרו בבורמה ב-1958. נשיא המדינה יצחק בן צבי ערך ביקור רשמי בבורמה ב-1959.
בתקופת כהונה מאוחרת יותר של או נו, בשנת 1961 קיים ראש הממשלה דוד בן-גוריון ביקור גומלין בבורמה, שכלל שהייה בת מספר ימים במנזר בודהיסטי.
שבועות ספורים לאחר ביקורה של מאיר אירע המהפך השלטוני בבורמה כשאו נו הודח בהפיכה צבאית ב-1962.
בשנת 2000, לרגל שנת המילניום, ביקר האפיפיור יוחנן פאולוס השני בישראל, והיה לאפיפיור השני המבקר בארץ.
האחראי על תיאום הביקור בישראל היה השר לענייני ירושלים, חיים רמון, והאחראי על הסיקור התקשורתי היה משה פוגל.
בין היתר נפגש האפיפיור עם נשיא מדינת ישראל עזר ויצמן, וביקר ביד ושם ובכותל המערבי.
הוא קיים מיסה פרטית בחדר הסעודה האחרונה בירושלים, ומיסות פתוחות בהר האושר, בבזיליקת הבשורה בנצרת ובכנסיית הקבר בירושלים.
האפיפיור הקדיש יום אחד לביקור בבית לחם שם נפגש עם יושב ראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת, קיים מיסה בכיכר האבוס וסייר במחנה הפליטים דהיישה.
ביקורו של האפיפיור הוגדר רשמית כ"מסע צליינות לארץ הקודש לרגל שנת המילניום" ("Jubilee Pilgrimage to the Holy Land"), וזאת בשונה מרוב יתר ביקוריו ברחבי העולם, המוגדרים כ"מסעות שליחות" ("Apostolic Voyages").
האפיפיור נפגש עם בכירי הכנסיות הסרות למרות הכס הקדוש, עם בכירים מכנסיות אחרות ועם מנהיגים דתיים יהודים ומוסלמים.
האפיפיור יוחנן פאולוס השני החל את ביקורו בירדן ב-20 במרץ 2000. הוא התקבל בטקס רשמי על ידי המלך עבדאללה השני בנמל התעופה הבינלאומי עמאן-המלכה עאליה.
משם המשיך להר נבו שם היה אורחם של מושל מחוז מידבא וראש העיר מידבא.
הוא ביקר במנזר השוכן במקום וצפה לעבר ארץ הקודש.
למחרת, 21 במרץ 2000, ערך האפיפיור מיסה באצטדיון הבינלאומי בעמאן, ונשא דרשה אודות הפסוק: , ולאחר מכן ערך תפילה באתר הטבילה בבית עברה.
בהמשכו של היום טס האפיפיור לנמל התעופה בן-גוריון והתקבל בטקס רשמי בנוכחות הנשיא עזר ויצמן וראש הממשלה אהוד ברק.
בנאומו קרא האפיפיור להשקעת מאמצים כנים של יהודים ונוצרים למגר דעות קדומות מכל סוג, ולמאבק מתמיד להצגת פניהם האמיתיות של היהדות והיהודים, כמו גם אלה של הנצרות והנוצרים.
הוא סיים את דבריו במשאלה: .
משפט זה נקבע על בול דואר ישראל אשר הונפק לזכרו של האפיפיור לאחר מותו בשנת 2005.
את יומו השני בישראל פתח האפיפיור בביקור בקאסר אל-יהוד, ומשם המשיך לבית לחם והתקבל במנחת המסוקים בעיר על ידי יושב ראש הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת.
לאחר מכן ערך מיסה ונשא דרשה בכיכר מאנגר בעיר אודות הפסוק: .
בהמשכו של היום ביקר האפיפיור במחנה הפליטים דהיישה, וסיים את סיורו ברשות הפלסטינית בביקור אצל יאסר ערפאת.
ב-23 במרץ 2000 ערך האפיפיור מיסה פרטית בחדר הסעודה האחרונה על הר ציון, ולאחר מכן נפגש בהיכל שלמה עם הרבנים הראשיים לישראל, הרב ישראל מאיר לאו והרב אליהו בקשי דורון.
לאחר מכן התקבל בידי הנשיא ויצמן במשכן הנשיא, ומשם יצא לביקור ביד ושם.
באוהל יזכור הוא שוחח עם מספר ניצולי שואה, בהם גם אדית צירר, שלאחר המלחמה נמצאה בידי האפיפיור עצמו עת היה כומר צעיר, והוא הביאה לתחנת רכבת סמוכה וצירפה אל ניצולים נוספים.
עוד פגש האפיפיור בחבר נעוריו יז'י קלוגר ובאלי זבורובסקי, ניצול שואה, וממייסדי ועידת התביעות.
בסיום הביקור הוענק לאפיפיור שי: קופסת עץ ובה סדרת ציורים המתארים אירועים מהתנ"ך, מעשה ידיו של הצייר היהודי קרול דויטש, אשר נרצח עם אשתו באושוויץ.
בסיום היום ערך האפיפיור מפגש בין דתי בהשתתפות יהודים, נוצרים ומוסלמים, אשר התקיים במתחם הצרפתי בירושלים.
בנאומו באירוע שילב, לצד פסוקים מהתנ"ך ומהברית החדשה, גם את איה 2 מסורת אל-פאתחה בקוראן: .
את יומו הרביעי של הביקור פתח האפיפיור במיסה המונית לנוער שנערכה בהר האושר, ואשר כללה דרשה אודות הפסוק .
לאחר מכן נפגש האפיפיור עם בני נוער שהשתתפו באירוע.
למחרת, 25 במרץ 2000, הגיע האפיפיור לנצרת וערך מיסה בבזיליקת הבשורה.
לאחר מכן שב לירושלים ונפגש עם נציגי הסגל הדיפלומטי בבירה.
לקראת סוף היום נועד האפיפיור לפגישה אקומנית עם הפטריארך היווני-אורתודוקסי של ירושלים דיאודורוס הראשון ועם הפטריארך הארמני של ירושלים טורקום מנוגיאן, אשר נערכה בפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית ברובע הנוצרי.
את יומו האחרון של הביקור הקדיש האפיפיור לפגישה עם המופתי של ירושלים, שייח' עכרמה צברי, ולאחר מכן ביקר בכותל המערבי והטמין פתק בין אבניו (נוסח הפתק להלן).
הוא שב ונפגש עם הפטריארך הארמני טורקום מנוגיאן, וסיים את ביקורו בירושלים במיסה ובדרשה על תפילת "אני מאמין" שנערכו בכנסיית הקבר.
לאחר מכן יצא האפיפיור לנמל התעופה בן-גוריון וסיים את ביקורו בישראל.
יוחנן פאולוס השני נחשב לידיד העם היהודי כבר לפני מינויו לאפיפיור.
הוא הביע פעמים רבות צער על העוולות שגרמו נוצרים ליהודים במהלך ההיסטוריה, וקבע כי הנצרות שוב אינה מאשימה את היהודים בדבר.
כשלושה חודשים בלבד לאחר בחירתו לאפיפיור, בעת ביקורו באושוויץ, כרע ברך בפני המצבה המרכזית במקום, ביקש מחילה מהעם היהודי והתנצל על סבלם של קורבנות השואה.
בנוסף, בתקופתו, כוננו יחסים דיפלומטיים בין מדינת ישראל וקריית הוותיקן.
קודם לביקורו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני בישראל, ביקר בארץ רק האפיפיור פאולוס השישי, ביקור שהתרחש 36 שנים קודם לכן.
פאולוס השישי נודע גם הוא ביחסו האוהד לעם היהודי, ובתקופתו הסתיימה ועידת הוותיקן השנייה ופורסם המסמך המכונה "נוסטרה אטאטה" (בעתותינו), העוסק, בין היתר, ביחסה של הכנסייה הקתולית אל היהודים.
מסמך זה קבע בין היתר כי וכי .
עם זאת, ביקורו של האפיפיור פאולוס השישי בארץ היה חטוף ונמשך 11 שעות בלבד.
קבלת הפנים לכבודו נערכה בתל מגידו, ולא בירושלים, ורבים ראו בירידת ראשי המדינה למגידו משום חרפה לאומית.
לעומת ביקורו של פאולוס השישי בארץ, נמשך ביקורו של יוחנן פאולוס השני חמישה ימים, קדמה לו עבודת הכנה ממושכת והוא לווה על ידי אמצעי התקשורת בארץ ובעולם.
לאורך כל ביקורו, שב האפיפיור והביע חרטה על פשעי העבר שנעשו ביהודים, והדגיש את הצורך בפתיחת דף חדש ביחסים בין מאמיני שתי הדתות.
כך כתב בפתק שהטמין בין אבני הכותל המערבי:
וכך גם בנאומו ביד ושם:
האפיפיור התייחס באופן ישיר לשואה במספר הזדמנויות, ובייחוד בעת ביקורו ביד ושם, שם אמר כי:
מסרים של פיוס ופתיחה בדרך חדשה נשמעו גם בצד הישראלי והיהודי.
בנאומו בעת קבלת הפנים הרשמית לאפיפיור, אשר נערכה בנמל התעופה בן-גוריון, אמר נשיא המדינה, עזר ויצמן, כי:
ראש ממשלת ישראל אהוד ברק אמר דברים דומים:
באתר משרד החוץ פורסמו דבריו של הרב דוד רוזן, ראש המחלקה לענייני דת של הוועד היהודי אמריקאי (AJC), ונשיא המועצה היהודית הבינלאומית ליחסים בין-דתיים (IJCIC), שהתייחס למהפך ביחסי הנצרות הקתולית והיהדות, ועמד על כך שהביקור חשף זאת בפני הציבור הישראלי לראשונה:
בשנת 2014 ביקר האפיפיור פרנציסקוס בישראל, והיה בכך לאפיפיור הרביעי המבקר במדינה.
מסעו של האפיפיור באזור כלל גם ביקור בירדן וב.
האפיפיור עמד על כך שמפגשו עם הפטריארך ברתולומאיוס מקונסטנטינופול, יעמוד במרכזו של הביקור.
ביקורו של האפיפיור בארץ הקודש היה מסעו הרשמי השני מאז נבחר לכהונתו, וקדם לו ביקורו בברזיל ביולי 2013. הביקור הוגדר רשמית כ"מסע צליינות לארץ הקודש" (Pilgrimage to the Holy Land), וזאת בשונה מביקוריו האחרים ברחבי העולם, המוגדרים כמסעות שליחות (Apostolic Voyages).
בין היתר נפגש האפיפיור עם נשיא מדינת ישראל שמעון פרס וראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו; הוא ביקר ביד ושם, בכותל המערבי ובכנסיית הקבר, וקיים מיסה בחדר הסעודה האחרונה בירושלים.
שלושת האפיפיורים האחרים שביקרו עד כה בישראל הם פאולוס השישי בשנת 1964, יוחנן פאולוס השני בשנת 2000, ובנדיקטוס השישה עשר ב-2009.
הפטריארך הלטיני של ירושלים, פואד טוואל, מתח ב-11 במאי 2014 בקורת נוקבת על חוסר המעש של הרשויות בישראל לנוכח הפשעים, ודאגה דומה נשמעה גם בקריית הוותיקן:
ב-23 במאי 2014, יומיים לפני הביקור, רוססו כתובות נאצה על חומות כנסייה בעיר העתיקה בבאר שבע, ויומיים לפני כן הוציאה המשטרה צווים מנהליים לארבעה פעילי ימין, האוסרים עליהם לצאת מבתיהם עד תום ביקור האפיפיור.
חדר הסעודה האחרונה נסגר לכשבועיים לפני הביקור, לשם שיפוצו המקיף לקראת המיסה האפיפיורית, ובנוסף נסגרו לביקור מספר אתרים נוצריים נוספים בירושלים, דוגמת כנסיית כל העמים, בימים הסמוכים לפני הביקור.
עוד נסגר היכל השמות ביד ושם בשבוע שלפני הביקור, ויד ושם כולו, הר הרצל ורחבת הכותל המערבי נסגרו לחלוטין ביום הביקור.
בהתאם לכללי הטקס, לפיהם עוזב האפיפיור כל מדינה בה הוא מבקר במטוס חברת הדגל של אותה מדינה, הכשירה חברת אל על מטוס בואינג 777 אשר נשא את שלט האצולה האפיפיורי של פרנציסקוס, עבור מסעו בחזרה לרומא.
על המטוס נקבע שלט האצולה האפיפיורי של פרנציסקוס, ולציון האירוע נערך ב-22 במאי 2014 טקס בנמל התעופה בן-גוריון, בנוכחות הנונציו בישראל, הארכיבישוף ג'וזפה לזרוטו ומנכ"ל אל על דוד מימון.
ב-22 במאי 2014 השלימה משטרת ישראל את היערכותה לקראת הביקור, אשר כללה פריסת 8,500 שוטרים, לוחמי מג"ב וכוחות תגבור משטרתיים ברחבי העיר.
אל האפיפיור התלוו בביקורו בארץ הקודש הרב אברהם סקורקה, ידידו האישי ורקטור הסמינר הרבני של אמריקה הלטינית בבואנוס איירס, והשייח' עומאר עבוד, ששימש בעברו כמזכיר הכללי של המרכז האסלאמי של ארגנטינה.
קודם הגעתו לישראל, ביקר האפיפיור בירדן במשך יום בודד.
הביקור נפתח ב-24 במאי 2014 בקבלת פנים בארמון המלכותי בעמאן, ובנאומו עמד מלך ירדן עבדאללה השני, על מפגשם של אביו, המלך חוסיין, והאפיפיור פאולוס השישי, שנערך באותו ארמון חמישים שנה קודם לכן, ואשר היה הביקור האפיפיורי הרשמי הראשון במדינה מוסלמית.
לאחר מכן נועד האפיפיור בארמון עם אנשי דת וממשל ירדנים, והתייחס לצורך במציאת פתרון למלחמת האזרחים בסוריה ול.
בהמשך קיים האפיפיור מיסה ב בפני כ-30,000 מאזינים, ונשא במהלכה דרשה אודות הפסוק .
בדרשה התייחס האפיפיור לבעיית הפליטים הנוצרים בסוריה, עיראק וב, וקרא להפנות אליהם את תשומת הלב.
בהמשכו של היום ביקר האפיפיור באתר הטבילה בבית עברה, השוכן על גדת הירדן, ואשר בו, לפי המסורת, הטביל יוחנן המטביל את ישו.
באתר התקבל האפיפיור בידי פטריארך הלטיני של ירושלים, פואד טוואל, ופגש בילדי פליטים מסוריה ובילדים חולי סרטן מירדן.
ב-25 במאי 2014 עזב האפיפיור את נמל התעופה הבינלאומי עמאן-המלכה עאליה, וטס במסוק ישירות למנחת המסוקים בבית לחם.
הוא נפגש עם יושב ראש הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס בארמון הנשיאותי בבית לחם, ונשא דברים בזכות המאמצים להשגת שלום באזור, ובזכותן של .
האפיפיור התייחס להמשך הבנייה בהתנחלויות ולמגבלות על כניסת מתפללים למסגד אל-אקצא ולכנסיית הקבר, ופנה באופן אישי לעבאס, ועמד על חשיבותו של חופש הפולחן של הנוצרים הקתולים ב"ארץ זו".
האפיפיור עצר באופן סמלי ליד גדר ההפרדה ונשא תפילה במקום.
לאחר מכן ערך האפיפיור מיסה בכיכר האבוס בעיר, ונשא דרשה אודות הפסוק .
לאחר מכן הזמין האפיפיור את יושב ראש הרשות ואת נשיא ישראל שמעון פרס (אשר לא היה נוכח במקום), לבוא למעונו בקריית הוותיקן ולהצטרף אליו בתפילה לשלום.
הן פרס והן עבאס נענו להזמנת האפיפיור, והודיעו כי יבקרו בוותיקן בחודש יוני 2014.
ב-25 במאי 2014 המריא האפיפיור במסוק צבאי ירדני, וטס מבית לחם לנמל התעופה בן-גוריון, שם התקבל בטקס רשמי על ידי נשיא המדינה, שמעון פרס, וראש הממשלה, בנימין נתניהו.
האפיפיור שב על דבריו כי , ודיבר בזכות הדו-שיח בין ישראל לפלסטינים.
הוא שב על הזמנתו לנשיא פרס וליושב הראש עבאס, להגיע לקריית הוותיקן ולשאת תפילה לשלום בצוותא.
פרס ונתניהו השיבו לאפיפיור בנאומיהם כי מדינת ישראל מחויבת לתהליך השלום, לחופש הפולחן ולשימור הסטטוס קוו במקומות הקדושים.
שני המנהיגים הישראלים עמדו בדבריהם על הפיגוע ב יום קודם לכן (24 במאי 2014), שבמהלכו נהרגו ארבעה בני אדם, והאפיפיור הגדירו כ"מעשה נפשע של שנאה אנטישמית".
הוא סיים את דבריו במילה "שלום".
לאחר מכן המריא האפיפיור במסוק חיל האוויר למנחת המסוקים בהר הצופים, ונועד בפרטיות עם הפטריארך ברתולומאיוס מקונסטנטינופול בבנין המשלחת האפיפיורית ב שבעיר העתיקה.
שני האישים פרסמו הצהרה משותפת, שבה צטטו מהצהרתם המשותפת של האפיפיור פאולוס השישי והפטריארך אתינגורס, חמישים שנה קודם לכן, ועמדו על הקשר בין שני השליחים, האחים פטרוס הקדוש ואנדראס הקדוש, אשר לפי המסורת ייסדו את הכנסיות המערבית והמזרחית (בהתאמה).
השניים עמדו על הדומה בין שני הפלגים והתחייבו לפעול לאיחודם המלא, "למען יהיו אחד".
באופן תקדימי התייחסה ההצהרה המשותפת גם לשלומם של הבריאה ושל כדור הארץ:
בהמשך קראו שני האישים להגברת הדיאלוג בין נוצרים, יהודים, מוסלמים ובני דתות אחרות, והביעו את דאגתם המשותפת לנוכח מצבם של הנוצרים ב.
בסיום ההצהרה הביעו האפיפיור והפטריארך תקווה משותפת לשלום, ובייחוד לשלומן של הכנסיות במצרים, סוריה ועיראק, אשר סבלו באופן הקשה ביותר בשנים האחרונות.
ההצהרה הסתיימה בציטוט חלקי מברכת כהנים: .
לאחר מכן בקרו האפיפיור והפטריארך בכנסיית הקבר והשתתפו בטקס אקומני לציון יובל החמישים לפגישתם של האפיפיור פאולוס השישי והפטריארך אתינגורס.
הטקס נערך בהתאם לליטורגיה המזרחית והמערבית גם יחד, ונכחו בו, בין היתר, הפטריארך תיאופילוס השלישי מירושלים (ראש הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים), הפטריארך הארמני של ירושלים, נורהאן מנוגיאן, והקוסטוס, האח פיירבטיסטה פיצבאלה.
בסוף היום סעדו האפיפיור והפטריארך יחדיו בסוויטה האפיפיורית ב בירושלים.
יומו השני של הביקור בישראל נפתח בביקור בהר הבית, והאפיפיור היה אורחם של המופתי של ירושלים, מוחמד אחמד חוסיין, ושל הנסיך הירדני ראזי.
האפיפיור הדגיש בנאומו את השורש המשותף לדתות המונותאיסטיות, המוביל לאברהם.
המופתי טען בנאומו כי קיצונים פורצים להר הבית בחסות השלטון הישראלי, וקרא לאפיפיור לפעול .
לאחר מכן ביקר האפיפיור ב ונפגש עם רב הכותל המערבי והמקומות הקדושים, שמואל רבינוביץ, אשר הציג בפניו דגם של הר הבית בעת שבית המקדש ניצב עליו.
האפיפיור טמן פתק בין אבני הכותל, והתחבק עם הרב אברהם סקורקה והשייח' עומאר עבוד אשר הגיעו עמו לביקור מארגנטינה.
בהמשך יצא האפיפיור להר הרצל שם נפגש עם הנשיא פרס ועם ראש הממשלה נתניהו.
הוא הניח זר על קברו של תיאודור הרצל, ולצידו סייעו לו בכך שני ילדי מהגרי עבודה קתולים ילידי ישראל ודוברי עברית.
לאחר מכן ביקש ראש הממשלה מהאפיפיור לעצור ליד אנדרטת חללי פעולות האיבה המעוצבת כקיר שעליו חקוקים שמות החללים, דבר שלא היה כלול בתוכנית הביקור, ולפי אחת הדעות, כדי להוות משקל נגד לעצירת האפיפיור בגדר ההפרדה.
האפיפיור פרנציסקוס המשיך לביקור באוהל יזכור ביד ושם.
הוא לחץ ונשק לידיהם של שישה ניצולי שואה, ודרש בפתח נאומו את הפסוק: - היכן אתה אדם?
לאחר מכן ערך האפיפיור ביקור נימוסין בהיכל שלמה ונפגש עם הרבנים הראשיים לישראל דוד לאו ויצחק יוסף.
בנאומו עמד על כך שכבר בזמן כהונתו כארכיבישוף העיר בואנוס איירס, היו לו חברים יהודים רבים.
לאחר מכן נועד האפיפיור לפגישה פרטית עם פטריארך קונסטנטינופול, ברתולומאיוס, שנערכה במתחם וירי גלילאי על הר הזיתים, ובהמשך ירד לכנסיית כל העמים בגת שמנים ונפגש עם כמרים, סטודנטים וציבור דתי.
את נאומו בגת שמנים פתח בפסוק: .
את דבריו ייחד האפיפיור לבגידת השליחים בישו בליל הייסורים, ועל הבחירה שנצבת בפני כל נוצרי מאמין לדבוק בישו כפי שעשו מרים, אם ישו ויוחנן השליח, או להתכחש לו כמעשה האחרים.
לפנות ערב ערך האפיפיור מיסה בחדר הסעודה האחרונה על הר ציון, אירוע שלו נודעה משמעות ייחודית במהלך הביקור, בשל מאמצי הכס הקדוש לקבל לרשותו את האתר.
בדבריו עמד האפיפיור על חשיבותו של המקום לנצרות.
משם יצא האפיפיור למנחת המסוקים בהר הצופים וטס לנמל התעופה בן-גוריון.
את מסעו חזרה לרומא ערך במטוס בואינג 777 של אל על.
ב-24 במאי 2014 בערב, הגיעו כ-150 איש לקבר דוד, התפרעו ותקפו שוטרים באבנים ובקבוקים, במחאה על ביקורו של האפיפיור הצפוי במקום, ונגד הכוונה להעביר, לטענתם, את חדר הסעודה האחרונה לידי הכס הקדוש.
כמה מהם התבצרו במבנה ופונו בידי המשטרה, ו-26 מתפרעים נעצרו.