tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2007 הפיק פרסומת פיקטיבית ל"סביח של עובד" בגבעתיים, אותה קריין בשבילו דון לה פונטיין, קריין הטריילרים המוכר ביותר בכל הזמנים.
ב-2009 קריין רפי גינת את תיק העבודות של ישי רזיאל במסווה של תחקיר על רזיאל.
בשנים 2010–2012 עשה פרויקט של חמישה קאברים ישראלים בגרסאות דאנס, אותם שר תחת השם Jess-e: הראשון "אין מוצא" של אדם.
השני "לילה" של נוער שוליים.
השלישי "כוכבים לא משקרים" של יגאל בשן, אותו רזיאל שר בדואט ביחד עם גיסו פבלו רוזנברג.
הרביעי "הצילו" ("מי יציל את הבית שלי") של דפנה דקל, אותו שר עם דקל בזמן מחאת האוהלים והחמישי "הכל עומד במקום" של גלי עטרי, אותו שר עם תום רהב.
השירים זכו להשמעות רבות בתחנות הרדיו והקליפים שנוצרו לשירים נצפו מאות אלפי פעמים ביו טיוב.
ב-2012 כתב והלחין שיר מקורי ועשה קליפ בשם "זו את", המוקדש לאשתו.
כתב וביצע עם אלון שר את השיר Lines & Curves ב-2014.
הופיע במועדונים ובערוץ 24 במספר תוכניות.
בין השנים 2020–2021, בעקבות התפרצות מגפת הקורונה בישראל, הקים רזיאל את הפרויקט #ביתפזמון, ובו משתתפים אומנים ישראלים ושרים בית ופזמון משירים מוכרים.
הפרויקט זכה להצלחה ולעניין רב ברשתות החברתיות, ברדיו ובטלוויזיה.
נשוי ללירון רזיאל (שם משפחתה הקודם ריפולד) מאז 2013.
בשנת 2023 הפיק את השיר "לאן שתלכי אני אבוא" אותו כתבה לאה שבת.
השיר הופק כשיר בסגנונו וקולו הייחודי של דני ליטני, אם כי הקול של דני ליטני בוצע על ידי AI (בינה מלאכותית) ולא בקולו האמיתי.
הסיפור מאחורי כתיבת השיר והפקתו הוצג ככתבה בחדשות ערוץ 13 בה דני ליטני וביתו האזינו לשיר בפעם הראשונה.
השיר נכתב והופק כמחווה לדני ליטני בשל אי-יכולתו לשיר בעקבות מצב שמיעתו המדרדר.
ישי עוליאל (נולד ב-5 בינואר 2000) הוא טניסאי ישראלי.
מדורג כיום, נכון לינואר 2025, במקום ה-531 בעולם על פי דירוג ATP.
חבר סגל נבחרת גביע דייוויס של ישראל
נשוי לרוני ליאור מאמנת טניס באקדמיה של דודי סלע.
מאמנו הראשון היה ז'אן פוצטר, שליווה אותו מגיל חמש.
זכה ב-2012 בתחרות אוראנג'-בול לנוער בטניס היוקרתית עד גיל 12, התחרות העיקרית של טניסאים ילדים ונערים בעולם.
ב-2013, הגיע לשלב רבע הגמר וב-2014 זכה בתחרות עד גיל 14, לאחר שגבר בגמר על צ'ן-ג'וי הו הטאיוואני.
עוליאל הוא אחד מתשעה טניסאים שזכו בשני התארים, לגיל 12 ולגיל 14.
עוליאל נמנה עד קיץ 2019 עם סגל נבחרת דוד, קבוצת ילדים הממומנים על ידי המיליונר הבריטי-יהודי דייוויד קופר.
ביולי 2015 ניצח בסיבוב הראשון באליפות וימבלדון לנוער בזוגות, יחד עם שותפו וו ייבינג מסין.
באותו חודש זכה גם במדליית כסף באליפות אירופה לנוער ליחידים, שנערכה בטביליסי.
ב-5 ביוני 2016 זכה עוליאל בטורניר הזוגות לנוער ברולאן גארוס, עם שותפו הצ'כי פטריק ריקל.
באותה שנה, 2016, באליפות ארצות הברית הפתוחה לנוער הגיע בטורניר הזוגות עד לחצי הגמר.
בינואר 2017 העפיל לגמר טורניר אליפות אוסטרליה הפתוחה לנוער, והפסיד לז'ומבור פירוש מהונגריה בשלוש מערכות.
בפברואר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת גביע דייוויס של ישראל במשחק מול נבחרת פורטוגל.
ביולי 2017 העפיל לסיבוב השני בטורניר היחידים לנוער באליפות וימבלדון.
בדצמבר 2017 זכה בטורניר הבוגרים הראשון בקריירה, בסאג'ור, כשניצח את טום ז'ומבי הצרפתי בגמר הפיוצ'ר בשתי מערכות.
בחודש מאי 2019 זכה בטורניר הרקליון שביוון.
בדצמבר 2018 התגייס לצה"ל במעמד של ספורטאי מצטיין.
ב-5 בספטמבר 2021 העפיל לגמר טורניר ITF בריקאני, צ'כיה.
סיים במקום ה-2 לאחר שהפסיד לז'ומבור פירוש ההונגרי.
השתתף ב-26 באוקטובר 2021 בטורניר סנט פטרסבורג מסבב 250 ATP לאחר שקיבל כרטיס חופשי לבית הגמר של התחרות.
הפסיד בסיבוב הראשון לג'ון מילמן האוסטרלי.
באוגוסט 2021 זכה בתחרות פיוצ'ר באקו, ברומניה.
ב-6 בנובמבר 2021 זכה בתחרות פיוצ'ר ITF מיתר, לאחר שניצח בגמר את פארקר הבריטי 6:2, 6:4.
במרץ 2022 הוביל עוליאל את נבחרת גביע דייוויס של ישראל לניצחון 1:3 על נבחרת דרום אפריקה והעלה את נבחרת ישראל למשחקי ההעפלה לבית העליון.
עוליאל רשם במשחקים מול דרום אפריקה שני ניצחונות במשחקי היחידים לאחר שגבר על לויד האריס 4:6, 3:6 ועל רואן רולפוסה 2:6, 3:6.
בספטמבר 2023 היה שותף לניצחון על נבחרת יפן, כאשר הוא הפסיד משחק יחידים אחר, וניצח את המשחק השני והמכריע במפגש.
טורנירשנהיריבתוצאת המשחקIsrael F18 Futures2017טום ז'ומבי6-7, 2-6
טורנירשנהיריבתוצאת המשחקאליפות אוסטרליה הפתוחה לנוער2017זומבור פירוס6-4,4-6,3-6
טורנירשנהשותףיריביםתוצאת המשחקאליפות צרפת הפתוחה לנוער2016פטריק ריקלצ'ונג יון-סונג
ישי וינשטיין (נולד ב-30 בדצמבר 1958) הוא פרופסור לגאולוגיה, חוקר גאוכימיה וראש המעבדה לאיזוטופים רדיואקטיביים באוניברסיטת בר-אילן.
וינשטיין נולד בחיפה בשנת 1958. למד גאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים עד לקבלת תואר דוקטור בשנת 1998.
בשנים 1981-1983 שימש כמדריך ומנהל בי"ס שדה קשת-יהונתן.
בשנים 1992-1997, שימש כמנחה באוניברסיטה הפתוחה.
בין השנים 1998-2000, ביצע פוסט דוקטורט במכון סקריפס לאוקיינוגרפיה שבאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
בשנים 1995-1996 שימש כמרצה במכללת הרצוג שבגוש עציון.
כמו כן, שימש במשך שנים רבות כמרצה במכללת ליפשיץ למורים, ובהמשך נבחר לעמוד בראש החוג לגאוגרפיה של המקום, תפקיד אותו מילא במשך כעשור, בין השנים 2000 ועד לשנת 2010. משנת 1999 מרצה במחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2015 הועלה לדרגת פרופסור, ומונה לעמוד בראש המעבדה לאיזוטופים רדיואקטיביים, שאותה ייסד, באוניברסיטת בר-אילן.
וינשטיין נשוי, אב לשני בנים ובת, גר בירושלים.
וינשטיין הוא חוקר פעיל ובולט בתחומים רבים בדגש על גאוכימיה ופטרולוגיה, וולקניזם והידרולוגיה.
מחקריו עוסקים בוולקניזים ותופעות מגמתיות בדגש על פריאטומגמטיזם ולתהליכים המתרחשים במעטפת כדור הארץ.
וינשטיין מרבה לעסוק במחקריו בתופעות הקשורות לישראל והוא מהחוקרים הידועים והבולטים ביותר בתחום הוולקניזם והפטרולוגיה של הבזלות בצפון ישראל ורמת הגולן.
מחקריו האחרונים בתחום עסקו בתהליכי ההיווצרות של הקומפלקס הוולקני אביטל-בנטל בצפון רמת הגולן.
ויינשטיין הציע תאוריה חדשה שבה הציג ראיות שסתרו את התפיסה הקודמת שרווחה בדבר התפתחותו של הקומפלקס הוולקני.
וינשטיין נטל חלק בייעוץ המדעי בתכנון הפארק הוולקני ברמת הגולן.
מחקריו בתחום ההידרולוגיה עוסקים רבות בהיבטים הקשורים לגאוכימיה של מים ואוקיינוגרפיה כימית, הידרולוגיה של קרקעית הים ושל קו החוף, לימוד מפורט של גופי התמלחת הממוקמים מתחת לאגם הכנרת ודפוסי הספיקה של המים המלוחים על ציר הזמן.
מחקרים נוספים עוסקים בתהליכי בריחת מי התהום מאקוויפרים חופיים אל הים, וההשפעות של תהליכים אלו על איכות מי הים בהיבט של כניסת דשנים וכימיקלים המספקים מצע נוח לפריחה מוגברת של אצות, וכן זיהום מי הים בתקופה בה חלק נכבד ממי השתייה מופק בתהליכי התפלה.
נושא חשוב נוסף שנמצא במוקד המחקר העכשווי עוסק בנביעות מים עתירי מתאן בקרקעית הים והשפעת הנביעות כתוצאה משינויים אקלים גלובליים, ומחקרים בפליאו-אקלים הנערכים בקרקעות קפואות עד תוך שילוב כלי מחקר רדיוגנים מתקדמים.
מחקריו נערכים בחלקים שונים בעולם, בעיקר במזרח האוקיינוס השקט, מפרץ מקסיקו, וכן באגם הכנרת, אגמון החולה, ים המלח וחופי הים התיכון של ישראל.
בשנת 2015 הקים את המעבדה לאיזוטופים רדיואקטיביים באוניברסיטת בר-אילן, המעבדה משמשת לביצוע של ניתוחים ומדידות של דוגמיות סלע ומים באמצעות שימוש בסמנים רדיואקטיביים.
וינשטין מלמד קורסים רבים במחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטת בר-אילן, הקורסים מבוססים על הרצאות פרונטליות.
חלק גדול מהקורסים כוללים יציאה למספר ימי שדה.
מערכת השמש, חומרי כדור הארץ, מבוא לגאולוגיה, גאולוגיה של ארץ ישראל, מי תהום, וולקניזם, אוקיינוסים, תקופות הקרח, אסונות טבע ושיטות תארוך.
ישי יפה (נולד ב-18 בספטמבר 1962), הוא כלכלן ופרופ' למימון בבית הספר למנהל עסקים של האוניברסיטה העברית.
בין השנים 2010–2012 כיהן כסגן דיקן בית הספר למנהל עסקים ובין השנים 2012 ל-2016 כיהן כדיקן בית הספר.
הוא סיים את לימודי התואר הראשון בהצטיינות בכלכלה ולימודי מזרח אסיה באוניברסיטה העברית (1988), ודוקטורט בכלכלה באוניברסיטת הרווארד (1993).
הוא לימד בעבר באוניברסיטת אוקספורד ואוניברסיטת מונטריאול.
מחקריו של פרופסור ישי יפה עוסקים בממשל תאגידי, בכלכלות מזרח אסיה ובהיסטוריה פיננסית וכלכלית.
עבודותיו התפרסמו, בין השאר, בכתבי עת מובילים בכלכלה ובמימון כמו ה-Quarterly Journal of Economics, ה-Journal of Finance, ה-Journal of Economic Literature וחלקן מצוטטות מאות פעמים.
ספרו, Emerging Markets and Financial Globalization (שנכתב יחד עם פאולו מאורו ונתן זוסמן) הופיע בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד ב-2006.
הוא מרצה בקורסים: נושאים בכלכלה פיננסית ובסדנה למשפט מימון והרגולציה של שוק ההון.
כיהן כיועץ בבנק ישראל, הרשות לניירות ערך וקרן המטבע הבינלאומית.
ישי שיבובסקי (1926 - 7 בנובמבר 2016) היה ראש מועצה מקומית זכרון יעקב ממרץ 1975 עד אוקטובר 2003.
ישי שיבובסקי, יליד זכרון יעקב, נולד ליצחק וחינה שיבובסקי.
יצחק, אביו, היה טכנאי טלפון ותיק וראש לשכת התעסוקה בזכרון יעקב.
ישי שיבובסקי הצטרף בנעוריו ללח"י.
משם עבר להיות לוחם בהגנה.
הוא השתתף במלחמת העצמאות כלוחם בחטיבת אלכסנדרוני ונטל חלק בקרבות רבים, כגון במבצע עובדה.
במבצע סיני שירת בחטיבה 9, בשארם א-שייח'.
עם שחרורו מצה"ל חזר למושבה ועסק בנהיגה, כחבר קואופרטיב "שלוחות", ולאחר מכן הצטרף לקואופרטיב "אגד".
בשנת 1952 התחתן עם יובלה שכטר, בתו של אבא שכטר, ראש מועצת זכרון יעקב דאז.
ישי שיבובסקי, נבחר לראש מועצת זכרון יעקב ב-3 במרץ 1975, לאחר פטירת ראש המועצה יעקב לוי.
שיבובסקי היה אז נציג מפלגת המערך.
בהמשך הקים סיעה עצמאית, בשם "יש" והמשיך לנצח איתה במערכות הבחירות.
את מקומו בראשות סיעת המערך / מפלגת העבודה תפס מי שכיהן אחריו כראש המועצה, אלי אבוטבול.
כראש מועצה הוא הביא לפיתוח המושבה.
בזמנו התפתחו, לדוגמה, אתרי התיירות בה, כמו מוזיאון העלייה הראשונה ומדרחוב דרך היין.
בתקופתו הוקמו שכונות חדשות בעיר.
הוא השתתף גם במאמצי בלימת ההקמה של יישוב קהילת בית אל בזכרון יעקב, שנחשב בזמנו למעוז של כת גרמנית.
היישוב הוקם ליד זכרון יעקב, בשנת 1980.
בשנת 2003, לאחר יותר מ-28 שנים בתפקיד, הודיע כי לא יתמודד בבחירות המתקרבות.
ישי שיבובסקי נפטר ב-7 בנובמבר 2016 והובא לקבורה בבית הקברות בזכרון יעקב.
הותיר אחריו את רעייתו, ילדים ונכדים.
שער הכניסה למושבה נקרא על שמו.
ישי שנרב (נולד ביולי 1994) הוא עיתונאי ישראלי, שימש שדרן רדיו בתחנת השידור הצבאית גלי צה"ל וכותב לעיתון מקור ראשון.
בשנים 2017–2022 הגיש את התוכנית "נכון להבוקר" בגלי צה"ל.
בנו של פרופ' נדב שנרב.
למד בישיבה התיכונית מקור חיים בכפר עציון ולאחר מכן בישיבת תקוע.
את שירותו הצבאי עשה כמתנדב בגלי צה"ל, שם ערך בין היתר את בוקר טוב ישראל, תוכנית הבוקר של אפי טריגר, ואת התוכנית של אראל סג"ל.
בספטמבר 2017 נבחר להגיש גם את תוכנית הבוקר "נכון להבוקר", אחרי תשע שנים בהן הגיש את התוכנית ניב רסקין.
הוא הגיש את התוכנית עד מרץ 2022.
ב-2018 החל להגיש את התוכנית "המזנון" עם מיכאל האוזר טוב בערוץ כנסת.
ב-2019 דורג ברשימת 30 הצעירים המבטיחים של המגזין "פורבס ישראל".
ב-2020 דורג ברשימת 50 המשפיעים מהציונות הדתית של מגזין מוצ"ש בעיתון "מקור ראשון".
ב-2022 הצטרף לצוות המגישים של רדיו ynet והחל להגיש תוכנית לצד שרון כידון.
ב-2024 הצטרף לערוץ i24NEWS והוא מגיש בו מהדורות חדשות ברצועת הבוקר והצהריים של הערוץ.
שנרב הוא סטודנט לסטטיסטיקה ולפילוסופיה ב.
ישי וקסלר (נולד ב-1952) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה שכיהן כמפקד עוצבת קלע דוד.
ישי נולד וגדל בקיבוץ משמר הנגב.
את שירותו בצבא התחיל בשנת 1970 בחיל האוויר.
בשנת 1971 שובץ בחיל השריון, סיים את מסלול ההכשרה למפקדי טנקים וקורס קציני שריון.
עם תום שירותו בצה"ל התמנה לראש מנהל תיכון מוקדם המפעל מל"ט בתעשייה האווירית.
בשנת 2006 הקים את חברת PAM העוסקת בפיתוח טכנולוגיות צבאיות ואזרחיות מתקדמות.
ישי ורדי (נולד בשנת 1959) הוא שחיין עבר ישראלי וחבר נבחרת ישראל בשחייה.
ורדי גדל בקיבוץ בית קמה והתאמן בקבוצת השחייה של הקיבוץ, בהדרכתו של אברי גביש.
באליפות אסיה בשחייה לנוער שנערכה במנילה הפיליפינים בסוף יוני 1974 זכה ורדי במדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 19:07.6 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים פעמיים במקום רביעי, במשחה ל-200 מטר חופשי (2:17.2 דקות) ובמשחה ל-400 מטר חופשי (4:40.4 דקות)
בתחרויות השחייה של כינוס הפועל ה-10 שנערכו במאי 1975 סיים ורדי במקום שביעי במשחה ל-1500 מטר בתוצאה של 18:32.0 דקות ובמקום שמיני במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:40.6 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בספטמבר 1975 זכה ורדי ב-4 מדליות אישיות, 2 כסף, ו-2 ארד.
באליפות ישראל בשחייה באוקטובר 1976 זכה ורדי במדליית ארד, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:15.0 דקות, אחרי רון קרמן (5:03.4 דקות) ויורם כוכבי ממכבי תל אביב (5:07.1 דקות).
הרב ישי בוכריס (נולד בישראל בשנת תשכ"ה 1965) הוא אב בית הדין הרבני ברחובות, דיין במינוי זמני בבית הדין הרבני הגדול ולשעבר ראש כולל הדיינות בישיבת כרם ביבנה.
למד בישיבת "מדרשית נעם" פרדס חנה.
משנת תשמ"ד (1984) למד בישיבת "כרם ביבנה" במשך 5 שנים.
בשנת תשמ"ח המשיך את לימודיו ברבנות ודיינות בכולל "ארץ חמדה", מכון גבוה לדיינות בירושלים, במשך 7 שנים.
משנת תשנ"ה (1995) התחיל ללמד כר"מ בישיבת כרם ביבנה.
משנת תשס"ד שימש כראש כולל לדיינות בישיבת כרם ביבנה.
קיבל כושר לדיינות על ידי הרבנות הראשית לישראל בשנת תשנ"ו (1995).
כיהן כדיין בבית הדין לממונות ליד ישיבת כרם ביבנה, הוא בעל תעודת הוראה של משרד החינוך בלימודי תורה שבעל פה.
בשירותו בצה"ל במסגרת ישיבת הסדר שימש כלוחם בחטיבת גבעתי ואף במילואים שירת כלוחם ביחידת חי"ר.
במסגרת פעילותו הציבורית, מרביץ שיעורי תורה במושבים באזור גדרה, אשדוד, ובפתח תקווה ורעננה.
בשנת 2008 מונה לדיין בבית הדין הרבני באשקלון ובשנת 2018 מונה לאב בית דין.
ביוני 2025 נבחר למינוי זמני לבית הדין הרבני הגדול
נשוי לד"ר אפרת בוכריס המשמשת כמרצה במספר מכללות וגר בנוף איילון.
בין ילדיו: הרב אוריאל (ר"מ בישיבת ההסדר ראשון לציון, נשוי לבתו של הרב שמואל אריאל), ואביעד (דובר ארגון בצלמו ויועץ תקשורת).
ישי שטקלר (נולד ב-14 בינואר 1973) הוא מנצח אופרה, תזמורות ומקהלות ישראלי.
שימש כמנצח הבית ומנצח המקהלה באופרה הישראלית, וכיום הוא מנהל מוזיקלי של אנסמבל זמרי קולגיום תל אביב ומנצח ומורה לניצוח באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
למד בתיכון לאומניות תלמה ילין ושר במקהלת העפרוני, בניצוחה של מיה שביט.
לאחר שירותו הצבאי בגלי צה"ל כמוזיקאי מצטיין למד באקדמיה למוזיקה באוניברסיטת תל אביב והקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון.
כיהן כמנצח הבית ומנצח המקהלה באופרה הישראלית במשך עשר עונות, במהלכן ניצח על יותר משלושים הפקות אופרה, בהן יבגני אונייגין, לה בוהם, כרמן, פאוסט, היהודיה, נורמה ורבות אחרות.
ניצח על הפקות הענק של האופרה הישראלית, נבוקו, טוסקה, לה טרוויאטה ומאדאם באטרפליי בפארק הירקון בתל אביב ובבריכת הסולטן בירושלים לעיני עשרות אלפי צופים בשידורים ישירים ברדיו ובטלוויזיה.
ניצח על כל התזמורות החשובות בישראל, בהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הסימפונית חיפה, התזמורת הקאמרית הישראלית, הקאמרטה הישראלית ירושלים, סימפונט רעננה והסינפונייטה הישראלית באר שבע.
שטקלר מנצח בבתי אופרה גדולים בעולם וכן מנצח על תזמורות סימפוניות בצרפת, איטליה, ספרד, גרמניה, ברזיל, רומניה וקוריאה הדרומית.
הקלטת האופרה "לה ג'וקונדה" מאת אמילקארה פונקיילי, בניצוחו, יצאה בחברת Brilliant Classics ברחבי העולם.
משנת 2014 שטקלר הוא גם מנהלו המוזיקלי ומנצחו הראשי של אנסמבל זמרי קולגיום תל אביב.
כמו כן, הוא משמש עוזר מנצח באופרה הלאומית של פריז.
שטקלר היה מנצח מקהלת בית הספר התיכון הארצי לאמנויות על שם תלמה ילין במשך 22 שנה, כולל גם על מקהלת בוגרי בית הספר.
אלבום אוסף של המקהלה יצא לאור בשנת 2016. באותה שנה שימש כמפיק המוזיקלי של הסרט "החטאים" של הבמאי אבי נשר.
בשנת 2017 יזם והקים את פרויקט המקהלות בקונסרבטוריון ירוחם שבמסגרתו פועלות כיום שש מקהלות בירוחם.
שטקלר מתגורר ברחובות עם אשתו, נגנית הקלרינט קרן דביר-שטקלר ושלושת ילדיהם.
שטקלר הוא דבוראי בשיטות ביו-דינמיות והוא מכין ומשווק דבש טבעי ומוצריו.
בשנת 2018 חשף ביחד עם אסף הראל כי הוא ותלמידים נוספים בבית הספר תלמה ילין נפגעו מינית על ידי המנצח מנחם נבנהויז.
זוכה מלגות הקרן ע"ש וינגייט בלונדון
פרס ההשתלמות הבינלאומית למנצח ישראלי צעיר ע"ש גארי ברתיני לשנים 2006–2007
יִשַׂי אִילַעֲזָרוֹבִיץ' אִילַעֲזָרוֹב היה יהודי הררי סובייטי, שעוטר לאחר מותו כגיבור ברית המועצות על פועלו כמפקד צוות נ"ט במהלך מלחמת העולם השנייה.
ישי נולד בעיר נלצ'יק, בברית המועצות (כעת ברוסיה) במשפחתו של פועל.
ישי סיים בית ספר עם שבע שנות לימוד וקורסי נהגים לאחר מכן.
ישי עבד כנהג במפעל לאפיית לחם.
ישי התגייס לצבא האדום ב-1941. הוא הגיע לחזית המלחמה בקרב על מוסקבה.
בדצמבר של אותה השנה ישי נפצע קשות.
בקיץ 1942 קיבל עיטור עוז על עצירת טנק וורמאכט.
בהמשך נלחם בקרב קורסק ובבלארוס.
ב-4 בספטמבר אותה השנה כשהוא פצוע עוטר על פועלו בעיטור "גיבור ברית המועצות".
ישי נקבר ליד הכפר קירקלי במחוז באוסקה (כעת בלטביה).
ישי סוויסה (נולד ב-5 באוקטובר 1992) הוא מפיק מוזיקלי, די.ג'יי, קלידן, מלחין וזמר ישראלי.
ישי אליהו סוויסה הוא בנו של השחקן מאיר סויסה ושל רותי, בתה של הזמרת יפה ירקוני.
אחיו הוא הראפר הישראלי מיכאל סוויסה.
הוריו התגרשו בילדותו, ולאחר מכן אימו עברה עמו ועם שני אחיו לארצות הברית למספר שנים, לאחר מכן שבו לגור בתל אביב.
בשנת 2012 הוציא שתי גרסות כיסוי לשיריה של סבתו יפה ירקוני, "פרח בר" ו"כל היונים", בהפקתה של קורין אלאל.
בשנת 2013, הוציא את סינגל הבכורה שלו, "גן עדן".
ב-2018 סוויסה השתתף בתוכנית גוט טאלנט ישראל בתור דמותו, זמר החתונות "בנאביסר".
ב-2019 הפיק מוזיקלית וניהל אומנותית את אלבומו של רביד פלוטניק, "ועכשיו לחלק האומנותי", מתוכו הסינגל "נתראה בגלגול הבא" שהפיק יחד עם יאיא כהן אהרונוב.
עוד באותה השנה, הוציא את הסינגל "מה זה בכלל משנה", בו השתתפו רביד פלוטניק, אחיו מיכאל סוויסה, עדן דרסו וטל טירנגל.
ב-2020 הפיק מוזיקלית את סרטו של הקומיקאי תמיר בר, "עלייתו ונפילתו של שם טוב האבי", ושיחק בו בתור אבנר, שכנו של שם טוב האבי.
מתוך הסרט השירים "סם הרדמה", בו השתתף, שהגיע למקום ה-12 במצעד הפזמונים העברי השנתי של כאן גימל והמקום השישי במצעד השנתי של מאקו ורדיו תל אביב, ו"האזרח הקטן", שהגיע למקום ה-13 במצעד השנתי של מאקו ורדיו תל אביב.
סוויסה קיבל על הפקת הפסקול פרס אקו"ם להישג השנה לאלבום.
בספטמבר 2020, השתתף בפרויקט "צו השעה" יחד עם אחיו מיכאל סוויסה והקומיקאי רועי כפרי, וביצעו את השיר "אני אדם פשוט" של סבתו, הזמרת יפה ירקוני.
ביולי 2021 לקח חלק בתור המפיק המוזיקלי ב-Live Session של הלהקה עודד פז והקסדות המבוססת על שירים מהסדרה הפיג'מות והמשיך להופיע איתם על הבמות גם לאחר מכן.
בספטמבר של שנה זו יצא אלבומו של רביד פלוטניק, "תוך כדי תנועה" אותו הפיק.
במאי 2023 יצא אלבומה של יסמין מועלם, "אין עולם", בהפקתו המוזיקלית.
באוגוסט הוציא יחד עם אחיו, מיכאל סוויסה את אלבומם המשותף, "מיטת קומותיים".
ובספטמבר 2024 הוציאו יחד את השיר "מרגלית"
בינואר 2025 יצא אלבומו של רביד רביד פלוטניק, "הדרך לשביל הזהב", שאת הפקתו הוביל סוויסה.
ב-8 ביוני הפיק את השירים של ליעד מאיר "בן אדם" ו-"עומר אדם" באלבום "פרחים ונגחות".
סוויסה בזוגיות עם שדרנית הרדיו שיר הדס מאיר.
ב-22 בנובמבר 2025 השניים התארסו.
סוויסה מתגורר במרכז תל אביב.
2023: מיטת קומותיים (ביחד עם מיכאל סוויסה)
2019: "מה זה בכלל משנה" (בהשתתפות עדן דרסו, מיכאל סוויסה, רביד פלוטניק וטל טירנגל)
ישי שאער (נולד בשנת 1983) הוא פסנתרן ישראלי.
בגיל שבע החל שאער ללמוד נגינה בפסנתר אצל חנה ברזילי והמשיך אצל אסף זהר.
בלימודי התואר הראשון בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה היה תלמידו של תומר לב ולתואר השני למד אצל אריה ורדי.
במשך השנים השתתף בכיתות אמן של דניאל בארנבוים, מאריי פרחיה, פנינה זלצמן ועוד.
שאער מרבה לנגן ברסיטלים באירופה, בארצות הברית ובדרום אמריקה.
כן השתתף בפסטיבלי מוזיקה בעולם ובפסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון.
בהרכבים קאמריים ניגן בין השאר עם הצ'לן מישה מאיסקי וכסולן הופיע עם תזמורות שונות בישראל ומחוצה לה.
באפריל 2011 החליף שאער את פאזיל סאי בהתראה של יומיים, בשישה קונצרטים בסדרה של התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
באותה שנה ניגן לראשונה באולם טונהאלה בציריך עם התמורת הקאמרית של לוזאן.
השבועון הגרמני "דאס אורקסטר" שיבח את נגינתו בקונצרט זה.
ב-2018 הוציא שאער אלבום שני, "בטהובן המאוחר", בהוצאת אורכיד קלאסיקס הבריטית.
זה הדיסק הראשון של שאער שיוצא בהקלטה מסחרית, והוא זכה לקבלת פנים חיובית מצד מבקרי המוזיקה בעולם והושמע בין השאר בשידורי שירות השידור הבריטי.
אף כי יצירותיו המאוחרות של בטהובן זכו לביצועים ולפרשנויות רבות, שאער הצליח בכל זאת לחדש בנגינתו.
מבקר המוזיקה של "הארץ", אמיר מנדל, תיאר את שש הבגטלות אופוס 126 בביצועו "יהלומים מוזיקליים ששאער מיטיב ללטש".
ב-2019 הוציא את אלבומו השני, "Late Beethoven", בלייבל הבריטי הדינמי Orchid Classics.
הדיסק גרף שבחים ממבקרים בעולם; קטעים ממנו הושמעו בתחנות הרדיו הקלאסיות המובילות כגון BBC ורדיו WQXR מניו יורק, והמגזין הספרדי "Codalario" קרא לו "הקלטת חובה על המדף של כל חובב מוזיקה".
2006 - מקום ראשון בתחרות הבינלאומית בניופורט, בריטניה
2008 - תחרות פרס קלרמונט
2009 - תחרות בטהובן הבינלאומית בבון, גרמניה
2008 - דיסק בכורה, שזכה לשבחים ממבקר המוזיקה נעם בן זאב.
גם השידור ברדיו הציבורי של טקסס זכה לשבחים.
ישי צימרמן (נולד באוקטובר 1933) הוא קצין צה"ל במילואים, בעל עיטור העוז על פועלו במבצע הר געש.
צימרמן גדל בקיבוץ עין חרוד ולאחר פיצולו בעין חרוד איחוד.
ב-1952 התגייס לצה"ל ושירת כמפקד טנק בגדוד 82 של חיל השריון.
לאחר הקמת יחידה 101 התנדב לשורותיה יחד עם בן כיתתו מהקיבוץ מאיר הר-ציון.
הוא השתתף בפעולות התגמול וכן בפעולת הנקמה על רציחתה של שושנה הר-ציון (יחד עם בני כיתתו מעין חרוד, מאיר הר-ציון, זאב סלוצקי ויורם נהרי וכן עמירם הירשפלד ואיתן בן-טוב).
לאחר הקמת סיירת צנחנים שירת כקצין בשורותיה.
בנובמבר 1955 פיקד על כוח במבצע הר געש וזכה על פועלו בעיטור העוז:
בשירות המילואים התקדם לדרגת רב-סרן.
הוא השתתף במבצע סיני ופיקד על פלוגה מסייעת.
עם הקמת סיירת חטיבה 80 הצטרף לשורותיה.
הוא נפצע מירי בידו במהלך הקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים.
במלחמת יום הכיפורים שירת כקצין בגדוד סיור ונ"ט 582 של חטיבה 317, הגדוד הופנה מהגזרה הצפונית לחזית הדרום, סופח לחטיבה 14 והשתתף במבצע אבירי לב.
צימרמן נטל חלק במלחמת לבנון הראשונה, באוגוסט 1982 נטל ללא רשות, יחד עם קצין מילואים נוסף, מטוס ססנה משדה התעופה הבינלאומי ביירות והטיסו לישראל.
מטוסי קרב של חיל האוויר הוזנקו, יירטו את המטוס וליוו אותו עד נחיתתו בשדה התעופה חיפה.
צימרמן וחברו הועמדו לדין והוא נידון לחודש מאסר בפועל, קנס של 15,000 שקלים והורדה לדרגת סגן.
הוא המשיך לשרת במילואים כנהג מוביל טנקים והשתתף בין היתר במלחמת לבנון השנייה ובמבצע צוק איתן.
היה פעיל ב שיזם מפקדו לשעבר אריאל שרון.
הוא משתתף משנת 2011 בתחרות טכנוראש של הטכניון, בשנה הראשונה זכה במקום השני, ב-2012 זכה במקום הראשון, וכך גם ב-2014, וב-2018.
צימרמן נשוי ואב לשישה ילדים, בהם עמל צימרמן טייס ותת-ניצב מפקד היחידה האווירית של משטרת ישראל.
ישי פאבלוביץ' (פינחוסוביץ') קאזינץ (9 באפריל 1910, גניצ'סק, האימפריה הרוסית – 7 במאי 1942, מינסק) היה מהנדס ממוצא יהודי, שהוביל את מחתרת העיר במהלך כיבוש מינסק על ידי כוחות ורמאכט של גרמניה הנאצית בשנת 1941. נעצר ב-26 במרץ והוצא להורג ב-7 במאי 1942. גיבור ברית המועצות לאחר הירצחו (1965).
נולד בשנת 1910 בעיר גניצ'סק שבאזור חרסון, למשפחה ממעמד הפועלים.
אביו נהרג במהלך מלחמת האזרחים בשנת 1918, ולאחר מכן התגורר בבית יתומים עד 1922.
בשנת 1922 עבר לבתומי ובשנת 1936 סיים את לימודיו במכון הנפט בקייב.
בהמשך שירת בצבא האדום בין השנים 1936–1937.
הצטרף כחבר במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות בשנת 1938. מאז 1939 – המהנדס הראשי של מפעל נפטסביט בביאליסטוק.
עם פרוץ מבצע ברברוסה, יחד עם היחידות הנסוגות של הצבא האדום, עזב את ביאליסטוק והגיע למינסק.
נשאר בעיר לעבודות מחתרת ונבחר למזכיר הוועד המפלגתי העירוני של מינסק בנובמבר 1941. שמותיו הבדויים במחתרת היו – "סלאווה", "יוריגין", "סלבקה פובדית".
הוא עבד בשיתוף עם פעילי המחתרת הידועים הרש סמולר ומיכאיל גבלב.
תחת ניהולו נוצרה רשת של קבוצות מחתרת במינסק, יותר ממאה פעולות חבלה יצאו לפועל.
במרץ 1942 הצליחו שירותי הביטחון הגרמניים לעצור כמה מראשי המחתרת, לתפוס את רשימות ומסמכי הארגון.
אחד מהעצורים חשף גם את קזינץ.
במהלך מעצרו ב-26 במרץ, ביצע התנגדות מזוינת.
בזמן שירה בחזרה, הוא פצע והרג כמה קציני אס דה, אך נפל בשבי.
ב-7 במאי 1942 נתלה במינסק בכיכר העיר יחד עם עוד 28 אנשי המחתרת.
רק 23 שנה לאחר מכן, על פי צו של נשיאות הסובייט העליון של ברית המועצות ב-8 במאי 1965, הוענק לו לאחר מותו תואר גיבור ברית המועצות.
בעקבות כך הוענק לו גם עיטור לנין.
ישי (ישראל) כהן (נולד ב-21 ביולי 1991) הוא עיתונאי חרדי ישראלי, משמש ככתב והעורך הפוליטי של האתר כיכר השבת ופאנליסט קבוע בתוכניות אקטואליה של חדשות 12.
נולד בירושלים בשם ישראל, לאליהו כהן.
התחיל את דרכו כצלם של "חדשות 24" בהיותו בגיל 18. ב-2011 החל לשמש ככתב באתר כיכר השבת ולאחר מכן מונה לעורך הפוליטי של האתר.
החל מאוקטובר 2019 מגיש באתר תוכנית וידאו שבועית בשם "סוגרים שבוע", בה הוא מראיין פוליטיקאים ובכירים נוספים, ומשמש כפרשן הפוליטי של האתר.
אחראי על סיקור המגזר הספרדי בכיכר השבת.
במסגרת תפקידו, כהן נוהג לסקר בעיקר רבנים ספרדים ירושלמים כגון הרב בן ציון מוצפי, הרב ציון בוארון, הרב ראובן אלבז ואת הראשונים לציון.
הוא חבר בפאנל הפרשנים ברדיו קול חי.
ב-2015 הגיש את התכנית "פותחים עניין" ברדיו קול ברמה יחד עם שמואל בן עטר.
בשנת 2013 נבחר לעיתונאי השנה של "מקור ראשון".
בשנת 2021 נבחר לאחד ממאה המשפיעים של העיתון "דה מרקר" ונבחר ל-25 המשפיעים בתקשורת החרדית לשנת 2021 באתר חרדים10.
משנת 2022 הוא חבר פאנל קבוע בתוכניות של חדשות 12.
בינואר 2014 נישא לשרה הודיה לוי, אב לארבעה ילדים.
ישי רוזיליו (נולד ב-3 ביולי 1982) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המפקד כיום על קורס פו"ם אלון, למפקדים הלוחמים במסגרת המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
בתפקידיו הקודמים שימש מפקד חטיבת יהודה, מפקד גדס"ר צנחנים וקצין אג"ם של אוגדת איו"ש.
רוזיליו למד בישיבת נחלים ובישיבת הר ברכה כשנתיים, ובמכללת הרצוג, שם סיים תואר שני בחינוך, התגייס לצה"ל והתנדב לצנחנים.
בהמשך מונה למפקד פלוגת החוד בגדוד 101. לאחר סיום תפקידו נקרא לשוב ולפקד על הפלוגה בעקבות פציעת מפקד הפלוגה במבצע עופרת יצוקה.
בהמשך כיהן כסגן מפקד יחידת מגלן, מפקד בית הספר להכשרות של גדס"ר הצנחנים וקצין אג"ם של חטיבת הצנחנים.
ב-6 ביולי 2017 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדס"ר צנחנים.
בעקבות מותו של רב"ט במהלך אימון ניווט הדיח הרמטכ"ל אביב כוכבי את רוזיליו וביטל את מינויו המתוכנן לסגן מפקד חטיבת הצנחנים.
בנוסף הורשע רוזיליו באי קיום הוראות המחייבות בצבא ונידון למאסר על תנאי.
בין השנים 2020–2022 שירת כקצין אג"ם של אוגדת איו"ש.
ב-2022 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת יהודה.
במרץ 2024 פורסם כי הוא ימונה למפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה "אלון".
ביולי 2024 נרשמה לו הערה פיקודית על ידי מפקד פיקוד המרכז, אבי בלוט, לאחר שאישר עבודות בנייה במערת המכפלה בניגוד לנהלים.
ב-1 באוגוסט 2024 סיים את שירותו כמפקד חטיבת יהודה.
בספטמבר 2025 הוחלט על מינויו למפקד היחידה הרב-ממדית.
נשוי ואב לשבעה, מתגורר בדולב.
ישי וקנין (נולד ב-1970) הוא מנכ"ל משרד מבקר המדינה.
וקנין הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל המשמש ראש מטה עוצבת המפץ.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1988 שובץ וקנין בחטיבת גולני, ועבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
עם סיום הקורס שב לחטיבה ושימש מפקד מחלקה ופלוגה ולקח חלק בלחימה בדרום לבנון.
בשנים 2001–2003 שימש מפקד גדוד 450 והוביל אותו בין היתר במבצע חומת מגן.
לאחר מכן שימש סגן מפקד החטיבה הצפונית ברצועת עזה וסגן מפקד המרכז לאימוני מפקדות בזרוע היבשה.
בשנים 2012–2016 שימש ראש מחלקת הבקרה והמעקב ולאחר מכן פרש מצה"ל.
בשנת 2019 מונה למנכ"ל משרד מבקר המדינה.
בשירות המילואים משמש וקנין ראש מטה עוצבת המפץ.
ישי אליה מבורך הוא הוגה דעות ישראלי, תאולוג, סופר ועורך.
ממייסדי בית המדרש "שם ועבר".
נולד למאיר וברכה לאה מבורך, גדל בגוש עציון, למד בישיבת הר עציון.
ערך חלק מספריו של הרב שג"ר.
בשנת 2014 הקים ביחד עם אשתו את מכון אפרכסת, העוסק בביקורת תרבות.
קהל היעד של המכון הוא הציבור הדתי לאומי.
נשוי לאוריה מבורך, השניים גרים עם ילדיהם באלון שבות שבגוש עציון.
תיאולוגיה של חסֶר: על אמונה שלאחר התוהו, הוצאת רסלינג, 2016.
היהודי של הקצה: לקראת תיאולוגיה של אי-הלימה, הוצאת רסלינג, 2018.
ארון העדות: חזרתו של המודחק האחרון, הוצאת רסלינג, 2019.
האדם הוא מקרה של שם: עשרה עיונים בדברי חכמינו מסמני הדורות, הוצאת מי ברוך, 2023.
המלה והקרבן: עיונים בסדר העבודה, אמונת המלך המשיח, נצח ישראל, יגונותיו ומלחמותיו, הוצאת מי ברוך, 2025.
ישי קרני אקהאוז (7 במרץ 1973 – 6 בדצמבר 2023) היה במאי, יוצר, שחקן ותסריטאי ישראלי.
ביים עשרות סדרות טלוויזיה ישראליות ועבד כאיש תוכן ויועץ קריאייטיב לתוכניות טלוויזיה.
קרני בוגר תיכון במגמת אומנות פלסטית וצילום.
למד לימודי קולנוע ב בתל אביב.
החל את דרכו בתחום בשנת 1984 כעוזר צלם ועוזר תאורן בסרטים כמו "ערב בלי נעמה" ו"אדי קינג".
בשנת 1998 השתתף כשחקן בסרט "פתיחה 1812" וב-1999 בקומדיית המצבים "מנדל וגורנשטיין חקירות בע"מ", בערוץ 1.
השתתף בתפקידי אורח בסדרות "שאול" עם דבל'ה גליקמן בהוט, וסדרת הטלוויזיה לנוער "ארבעה בעקבות החג" בערוץ הילדים.
בשנת 2001 הצטרף לצוות השחקנים בתוכנית "כוכבי השכונה" של עידן אלתרמן ואבי גרייניק ובהמשך גם ביים קטעים לתוכנית.
באותה השנה גילם כתב שטח בתוכנית הסאטירה "המצב".
בשנת 2002 שימש ככתב שטח במגזין החדשנות "פטנט" בערוץ 10. הנחה גם ברצועת השידור "סטגדם" לילדים בערוץ 2, שהייתה רצף קטעי קישור בין תוכניות הילדים בשבת בבוקר ביחד עם יעל פוליאקוב, שירי גדני וישי גולן.
בשנת 2007 השתתף בסרט "רק כלבים רצים חופשי" ובשנת 2011 גילם את הדמות שגיא בר חמה ב"גבוה וגרינבאום".
מלבד המשחק, קרני ביים תוכניות טלוויזיה שבהן השתתף כבמאי שותף לצילומי סצנות, צילומי חוץ וקטעי מעבר.
בשנת 2011 היה אחד מצוות הבמאים בתוכנית ההומור והסאטירה "קאמבק" ששודרה בערוץ HOT-קומדי סנטרל.
שלוש שנים לאחר מכן ביים את קטעי הצגת המשתתפים ("ת.ז") ב"משחקי השף" ו"הצילו!
בשנת 2015 ביים את תוכנית המציאות "4 חתונות" שהפיק אסף גיל בערוץ 2.
בשנים 2018–2019 עבד בשידורי קשת כשביים את תעודות הזהות לתוכנית הריאליטי "האח הגדול", "אביב או אייל" ו"2025".
בשנת 2022 ביים את קטעי המעבר ב"רוקדים עם כוכבים" לאחר מעברה לזכיינית "קשת" ואת סדרת הדוקו הקומית "בלי פאניקה!" עם לוסי איוב וגורי אלפי לתאגיד השידור הישראלי.
במאי 2009 הוכר כאחד משבעת הבמאים המבטיחים השנתיים על ידי המגזין הבינלאומי NYC shoot.
מלבד המשחק והבימוי, קרני ייעץ וביים תשדירי פרסומות, בהן לדומינו'ס פיצה, פרטנר תקשורת, ד"ר פישר ולאומי קארד.
כמו כן, עבד לטובת עמותת חלאסרטן לה ביים שני קמפיינים להעלאת מודעות לסרטן בקרב צעירים.
הוא ביים הצגות תיאטרון רבות בהן "17 גג" של יהושוע סובול, "רביזור" והצגות הפרינג' "לפחות היית מת בצורה מסודרת" לתיאטרון תמונע, "משחק מקדים" לתיאטרון הפרינג' בבית ציוני אמריקה, "צוחק מי שצוחק אחרון", "הקומדיה הפיזיקלית" לתיאטרון חולון ועוד.
בשנים 1996–2003 העלה את רצף המופעים "האחים פיטה: מסיבת התחתונים", "שובן של הגרביים הרצחניות" ו"גזים" עם רן אפלברג ושירי גדני בפסטיבל עכו והוא זכה על כך בפרס היוצר המבטיח של הפסטיבל לשנת 2002.
הוא דיבב את הדמות "שקע" מהצמד שקע ותקע לפרסומות של חברת החשמל כאשר החליף את אורי גוטליב.
קרני עבד כמרצה לקולנוע והדריך סדנאות לתסריטאות בבית הספר לפרסום הבצפר.
קרני נפטר ב-6 בדצמבר 2023 ממחלת הסרטן.
התמחה באומנות השליפה והשיסוף היפני איאיידו ובאומנות הסיוף היפני קנדו והיה חבר ועד מנהל בעמותת הקנדו והאיאיידו הישראלית בשנים 2004–2005. היה חבר במסדר הבונים החופשיים המעורב לבונים חופשיים נשים וגברים.
ישי גרבש (נולדה ב-1970) היא אמנית ישראלית בינתחומית העוסקת בתחומי הצילום, המיצג והמיצב.
תחום העניין העיקרי שלה הוא טראומה והורשת הזיכרון הפוסט טראומטי.
היא גם עוסקת בנושאים של זהות ואי-נראות של נשים טרנסיות.
גרבש נולדה בהרצליה לשולמית ויעקב (ג'ק), ניצולי שואה, אחותם הצעירה של דוד ויונתן, המבוגרים ממנה ב–18 וב–14 שנה.
האם הייתה עקרת בית והאב נווט באל על.
בבית הספר היסודי אובחנה כדיסלקטית ודיסגרפית והיא סבלה מאוד גם מהנושא המגדרי.
את הבגרויות במגמה ביולוגית עברה בעל־פה, שירתה בצבא כקצינה ואחרי שלושה ניסיונות כושלים ללמוד מחשבים באוניברסיטה (בתל אביב, בבר־אילן ובפתוחה), נסעה, בגיל 25, ללמוד בלנדמארק, קולג' בוורמונט (ארצות הברית) בתוכנית לסטודנטים מחוננים עם ליקויי למידה.
היא למדה שם שנה, שבה למדה לכתוב.
גרבש הצטרפה למנזר הזן "Mountain" שבמדינת ניו יורק, במטרה להעמיק את החיטוט בעברה ולהתמודד עם הטראומות כבת לניצולת שואה.
שם גם חזרה לתחביב ילדותה, הצילום.
אחרי שנתיים וחצי עזבה את המנזר והחלה ללמוד צילום אצל סטיבן שור בבארד קולג', ניו יורק, בין השנים 2000 - 2004.
המענק היה בסך כ-20 אלף דולר, ותנאיו היו שאסור לחזור במשך שנה לארצות הברית או למולדת של מקבל הפרס.
בכספי המענק יצאה, עם מצלמה אנלוגית גדולה, למסע בעקבות סיפור החיים של אמה, מלידתה בגרמניה, דרך הולנד, צ'כיה ופולין ועד לצעדת המוות ומחנות ההשמדה.
גרבש מתגוררת בברלין משנת 2005, וחיה גם בטייוואן, תאילנד, יפן, קוריאה, ישראל, אמריקה ואנגליה.
בשל פעילותה האמנותית, ממשלת ברלין מסבסדת את שכר הדירה שלה.
למרות שסבלה מהרעלת אפוקסי ב-2014, שממנה פיתחה אסתמה תעסוקתית ובעיות ריאות כרוניות, היא גם הטריאתלטית הטרנסית הראשונה בגרמניה.
היא מגדירה את עצמה כאישה שהיא טרנסג'נדרית וגם כלסבית.
ביצירה שלה "בעקבות אמי" חוקרת האמנית את הזיכרונות הטראומטיים שלה מחוויות השואה של אמה.
לצורך הפרויקט ביקרה האמנית בכל מקום שבו נגעו חייה של אמה בתקופה זו.
הפרויקט כלל תערוכה (אתר הפלא של טוקיו ב-2009, טו-וואקו יצירות אמנות ב-2009, וביאנלה פוסאן ב־2010) וספר.
ספר זה היה מועמד לפרס ספרי הצילום הגרמני בשנת 2009. נכון ליוני 2017, הפרויקט מעולם לא הוצג בגרמניה.
בפרויקט שלה "הִתהַוּוּת", גרבש חוקרת את גופה ואת השינויים בגופה, החל משנה לפני עד שנה אחרי ניתוח שינוי המין שלה, באמצעות יצירת זואטרופ בקנה מידה אנושי.
הפרויקט הזה כלל גם ספר דפדוף (Flipbook) שיצא לאור בשנת 2010 על ידי הוצאת מארק באטי.
הפרויקט נכלל גם בביאנלה בבוסאן, דרום קוריאה בשנת 2010. על כך היא זכתה בפרס יוצרת השנה בברלין.
ב"אכול אותי דמיאן", גרבש מסתכלת בחיוך על השיטות הדורסניות של עולם האמנות והמסחר העולמי.
בעבודה זו האמנית מניחה את אשכיה, במהלך ניתוח לשינוי מין, במכל דגים עם פורמלדהיד, המזכיר את הכריש של דמיאן הירסט.
הפרויקט הוצג ב-"שבע", ביריד האמנות של מיאמי.
גרבש הצהירה שהיא תמיד תכננה להשתמש באיברי המין בדרך כלשהי, ושהרעיון הספציפי הזה זכה להצלחה בזכות הכותרת שלו.
ב"פרויקט מספר" גרבש מקעקעת על עצמה, באותו מיקום וגודל, את מספר אושוויץ של אימה.
היא צילמה את זרועה וגם את עצמה במהלך חודש עד שהמקום כמעט מתרפא.
מדובר בפרויקט חברתי המבקש לקשר את המספר, לאחר מות אימה, לחיי היומיום על מנת ליצור קשר עם העבר ולא לאבד משהו שהתהווה בחיי אימה.
נבחרה כאמנית הבית השנתית, החמישית של מכון הדסה-ברנדייס.
"טקס ומציאות" חוקר את הטראומה מהאסון הגרעיני בפוקושימה.
תצלומים וסרטונים צבעוניים (כל אחד מהם צילום בודד של 9 עד 12 דקות) מלווים במדריך קולי המתאר את מסעה בן שלושה השבועות של גרבש דרך אזור ההדרה של פוקושימה בשנת 2013, כמו גם את ההשלכות הכלליות יותר של האסון הגרעיני.
"ניתוק קשרים: עשה מה שאני אומר או שיהרגו אותך" הוא חקירה של איך גדרות כמחסומים פיזיים, יוצרות פחד שמאפשר לממשלות לתמרן את האנשים שלהן.
עבודה זו הוצגה בגלריה רונלד פלדמן בניו יורק בשנת 2015. העבודה מתרכזת סביב מסעותיה לקוריאה, בלפסט ויהודה ושומרון שם קרובות קבוצות לוחמות ומופרדות רק על ידי מחסומים כאלה.
היא השתמשה בשילוב של צילום, וידאו ופיסול בתערוכה.
בראיון אומרת גרבש שהגדרות עוסקות ב"אחרות" וש"ככל שיש פחות מגע, כך קל יותר להפוך את האחר למפלצת", כשהיא מתייחסת גם למאבקים האישיים שלה כאישה טרנסית.
ישי מנצור (נולד ב-1960) הוא חוקר ישראלי בתחום מדעי המחשב.
מנצור משמש כפרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב, שם ייסד את המרכז הישראלי למצוינות מחקר באלגוריתמים.
בשנת 2014 נבחר לעמית ACM.
מנצור נולד בירושלים, בנו של חוקר הלשון יעקב מנצור.
את התואר הראשון והשני עשה בטכניון.
ב-1990 השלים את הדוקטורט במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), ובהמשך עשה את הפוסט דוקטורט באוניברסיטת הרווארד.
משנת 1992 הוא חבר סגל באוניברסיטת תל אביב, שם הוא פרופסור למדעי המחשב.
בשנים 2000-2002 כיהן מנצור כראש בית הספר למדעי המחשב, אוניברסיטת תל אביב.
מנצור היה המייסד והמנהל הראשון של המרכז הישראלי למצוינות מחקר באלגוריתמים.
הוא פרסם למעלה מ-100 מאמרים בכתבי עת ולמעלה מ-200 מאמרים מתקדמים בתחומים שונים של מדעי המחשב, עם דגש מיוחד על למידת מכונה, למידת חיזוק, תורת המשחקים האלגוריתמית, רשתות תקשורת ותיאוריה של מדעי המחשב.
בשנת 2014 מונה מנצור כעמית ACM, וכיום הוא עורך שותף במספר כתבי עת.
הוא היה יו"ר התוכנית של כנס COLT1998 ושל כנס STOC2016 וכיהן פעמיים בוועדת ההיגוי של COLT.
מנצור משמש גם כחבר בוועדת ההיגוי של כנס Algorithmic Learning Theory.
בשנת 2019 זכה בפרס 30 FOCS על תרומה משמעותית ומתמשכת בתחום מדעי המחשב התאורטיים.
במקביל לפוסט דוקטורט היה מנצור היה עמית מחקר ב-IBM.
כמו כן מילא תפקידים שונים במעבדות המחקר של מיקרוסופט, במעבדות המחקר של Bell Labs, AT&T ו-IBM.
כיום הוא קשור למעבדות המחקר בגוגל ישראל.
ישי איפראימוב (נולד ב-1 במרץ 1997) הוא אתלט ישראלי, פעמיים אלוף ישראל (2022 ו-2023) בקפיצה לרוחק, סגן אלוף ישראל (2021) בקפיצה לגובה, וסגן אלוף ישראל (2022) בריצת 100 מטר.
איפראימוב מתאמן באתלטיקה באגודת לידר ירושלים החל מגיל 19. בוגר תואר ראשון בהנדסת חשמל מאוניברסיטת תל אביב.
באליפות ישראל שנערכה ביוני סיים במקום שישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.86 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביולי סיים במקום חמישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.96 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביולי סיים במקום חמישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.98 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביוני זכה בשתי מדליות כסף: בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.39 מטר, אחרי אבירם שוורצברד (7.40 מטר) ולפני עדן סלע (7.11 מטר), ובקפיצה לגובה בתוצאה של 2.05 מטר, אחרי יונתן קפיטולניק (2.16 מטר) ולפני שגיא למדיאל (2.00 מטר).
באליפות ישראל שנערכה ביוני זכה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בשיא אישי חדש של 7.76 מטר, לפני אבירם שוורצברד (7.41 מטר) ואלעד עדיקה (7.37 מטר).
בנוסף, זכה במדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.63 שניות, אחרי בלסינג אפריפה (10.34 שניות) ולפני אביב קופלר (10.65 שניות).
במכביה העשרים-ואחת שנערכה ביולי זכה במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.45 מטר.
באליפות מדינות הבלקן שנערכה ביולי סיים במקום חמישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.69 מטר.
באליפות ישראל שנערכה בהמשך החודש זכה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.73 מטר, לפני עדן סלע (7.33 מטר) ופריאל רדה (7.33 מטר).
באוניברסיאדת צ'נגדו שנערכה באוגוסט סיים במקום 15 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.42 מטר.
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה ביוני סיים במקום 28 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.35 מטר.
באליפות ישראל שנערכה בהמשך החודש זכה במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.50 מטר, אחרי אלעד עדיקה (7.64 מטר) ועדן סלע (7.50 מטר).
ישי שליף (כ"ג בטבת ה'תשי"ח ינואר 1958 – ט' בטבת ה'תשפ"ה ינואר 2025) היה פסיכולוג חינוכי, ממובילי הגישה הנרטיבית בישראל ומחלוצי תחום הפסיכולוגיה בחברה החרדית.
למד בישיבת באר יעקב אצל הרב משה שמואל שפירא ואצל המשגיח הרב שלמה וולבה, אשר עודדו לעסוק בתחום בריאות הנפש.
בין השנים תש"מ-תשמ"ב לימד שליף בישיבת אור שמח בירושלים.
בין השנים 1988-1994 השלים תואר ראשון בפסיכולוגיה ותואר שני בפסיכולוגיה חינוכית באוניברסיטה העברית בירושלים.
הקים בשנת 1994 את השירות הפסיכולוגי החרדי הראשון, בעיר מודיעין עילית, שאותו ניהל במשך כ-30 שנה, עד פטירתו.
כפסיכולוג מדריך וכמנהל השירות הפסיכולוגי הכשיר עשרות פסיכולוגים, רבים מהם בני המגזר החרדי.
הקים יחד עם עמיתתו רחל פארן את מרכז קס"ם ללימודי פסיכותרפיה נרטיבית.
ממייסדי איגוד המטפלים החרדי, איגוד הפסיכולוגים החרדי, קהילת "פסיכולוגים מדברים בחרדית" וחבר הוועדה המקצועית של ענף הפסיכולוגיה החינוכית במשרד הבריאות.
בשנת 2022 זכה בפרס מפעל חיים מטעם החטיבה החינוכית של הסתדרות הפסיכולוגים בישראל.
היה נשוי לדינה (לבית קופרמן) ואב לשלושה ילדים.
גיסיו הם הרב אברהם נחשון, רב הקהילה הדתית-לאומית באלעד ומפכ"ל המשטרה לשעבר רוני אלשיך.
ישי לנדא (נולד ב-1969) הוא פרופסור חבר להיסטוריה וחוקר של היסטוריה אירופית במחלקה להיסטוריה, לפילוסופיה ולמדעי היהדות באוניברסיטה הפתוחה.
מחקריו מתמקדים בתרבות פופולרית ובאידאולוגיות הפוליטיות המודרניות הבולטות: מרקסיזם, ליברליזם ופשיזם.
נולד בחיפה לביאטריס לבית סקרויסקי ולואיס לנדא, פרופסור לספרות עברית וחקר הפולקלור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
שני הוריו ילידי ארגנטינה שעלו לארץ במסגרת גרעין של השומר הצעיר והתיישבו בקיבוץ רשפים.
ההורים עסקו גם בתרגום מספרדית ותרגמו לעברית מִספר ספרי מופת.
לנדא הוא האמצעי מבין שלושה אחים.
בנעוריו למד בחטיבת ביניים בבית הספר ליאו בק בחיפה ובשנת 1987 סיים את לימודיו התיכוניים בתיכון מקיף ו' בבאר שבע.
למד את תאריו בהיסטוריה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב: בשנת 1996 סיים תואר ראשון בהיסטוריה ובספרויות זרות ובלשנות.
לאחר מכן למד במסלול ישיר לדוקטורט.
בשנת 2004 סיים עבודת דוקטור בהיסטוריה.
עבודה זו נכתבה בהנחייתם של פרופ' עדי פרוש (פילוסוף) ופרופ' , ועסקה בהרואיזם הניטשיאני בתרבות הפופולרית במאה ה-20. מאוחר יותר התפרסמה עבודת הדוקטור גם כספר באנגלית.
בשנים 2006–2008 שהה לנדא בעיר בראונשווייג בגרמניה, לאחר שזכה במלגת פוסט-דוקטורט של קרן מינרבה.
בשנת 2009 לאחר סיום לימודיו, זכה במלגת אלון, הגיע כמרצה אורח לאוניברסיטה הפתוחה ולאחר שלוש השנים התקבל כחבר סגל.
בשנת 2012 התמנה למרצה בכיר ובשנת 2017 לפרופסור חבר.
לנדא עוסק בהיסטוריה מודרנית, תאוריה פוליטית ותרבות פופולרית.
כמו כן הוא עוסק בתהליכים של זיכרון קולקטיבי ובצרכנות המודרנית.
הוא עוסק ביחסי הגומלין בין הפשיזם לאידאולוגיות פוליטיות אחרות ובהן המרקסיזם והליברליזם.
ההוגים המרכזיים בהם ממוקד מחקרו הם קרל מרקס ופרידריך ניטשה.
לנדא הִרבה לנתח את נקודות הדמיון והשוני ביחסם של הוגים אלה לסוגיות מפתח כגון: המודרניות, הקִדמה (פרוגרסיביזם), חברת ההמונים והקפיטליזם.
אחדים מספריו תורגמו, לאחר שיצאו לאור באנגלית, לשפות זרות נוספות, בהן גרמנית וסרבו-קרואטית.
שורשי הפשיזם האירופי 1789–1945 (שני כרכים), רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2015-2016
לנדא פרסם יותר מ-20 מאמרים בכתבי עת ובספרים ערוכים.
ישי לנדא, "מכת ברד על כל השדות: על הפרשנות הצרכנית לנציונל-סוציאליזם", דפים לחקר השואה, מאסף ל"א, עמ' 35–60
ישי לנדא, "כשף הקיצוניות: על פשיזם, מודרניות, וקפיטליזם", דפים לחקר השואה, מאסף ל"ב, עמ' 83–110
לנדא הוא מוזיקאי חובב ומנגן בעיקר קטעי בלוז במפוחית פה ובגיטרה חשמלית.
באתר You-Tube, ב"ערוץ ישי לנדא", ניתן להאזין לעשרות קטעי נגינת בלוז בביצועו.
ישי דוד מעוז (נולד ב-1966) הוא כלכלן ישראלי, פרופסור חבר וראש תחום כלכלה באוניברסיטה הפתוחה.
מחקריו מתמקדים בצמיחה כלכלית ובכלכלת עבודה.
מעוז נולד בירושלים בשנת 1966. הוא השלים את כל לימודיו האקדמיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
דרכו האקדמית החלה עם לימודי תואר ראשון בכלכלה וסטטיסטיקה, אותם סיים בשנת 1990. הוא המשיך ללימודי תואר שני באותם תחומים, כשבמקביל החל ללמד באוניברסיטה העברית כמתרגל וכמרצה.
בשנת 1993 השלים את התואר השני וכתב את עבודת התזה שלו בנושא "טריגרים לכניסה ויציאה: גישת דיקסיט" בהנחיית פרופסור יורם מישר.
מעוז המשיך ללימודי דוקטורט תחת הנחייתו של פרופסור מישר, והשלים את עבודת הדוקטורט שלו בנושא "השקעות ואי-ודאות" בשנת 2001.
הקריירה האקדמית המקצועית שלו החלה באוניברסיטת חיפה, שם לימד בין השנים 2002-2008. במהלך שנת 2007–2008 שהה כמרצה אורח באוניברסיטת טקסס באוסטין.
בשנת 2008 הצטרף לסגל האקדמי של האוניברסיטה הפתוחה כמרצה, ובשנת 2010 קודם לדרגת מרצה בכיר, בשנת 2024 קודם לדרגת פרופסור חבר.
לאורך הקריירה שלו, מעוז התמקד במחקר בתחומי הצמיחה הכלכלית והשקעות תחת אי-ודאות, תוך שהוא משלב עבודה תאורטית עם יישומים מעשיים.
הוא פרסם מאמרים רבים בכתבי עת בינלאומיים מובילים ושיתף פעולה עם חוקרים מרחבי העולם.
בנוסף לעבודתו המחקרית, מעוז מילא שורה של תפקידים מנהליים באוניברסיטה הפתוחה, כולל ראש המחלקה לניהול וכלכלה (2012-2016) וראש תחום הכלכלה במחלקה (בתקופות 2009–2011, 2014-2016, ומ-2023).
יו"ר ועדת אישור תוכניות לימודים (2022-היום), וחבר בוועדת הספרייה (2020-2024)
בנוסף, מעוז היה אחראי על הכנת דוחות הערכה עצמית עבור המועצה להשכלה גבוהה בתחומי מנהל עסקים (2014) וכלכלה (2015), ועבור מועצת רואי החשבון בתחום החשבונאות (2016).
מקרו-כלכלה א', למדא – הוצאת ספרים של האוניברסיטה הפתוחה, רעננה, 2013.
מקרו-כלכלה ב', למדא – הוצאת ספרים של האוניברסיטה הפתוחה, רעננה, 2013.
מבוא למיקרו-כלכלה, למדא – הוצאת ספרים של האוניברסיטה הפתוחה, רעננה, 2021.
ישי ויסמן (נולד ב-1940) הוא פרופסור אמריטוס לסטטיסטיקה בטכניון, בפקולטה למדעי הנתונים וההחלטות.
וייסמן בעל תואר דוקטור בסטטיסטיקה מאוניברסיטת שיקגו, מ-1971. את התיזה בנושא תהליכים קיצוניים, כתב בהנחיית פטריק פול בילינגסלי.
הוא הצטרף לטכניון לפקולטה למדעי הנתונים וההחלטות בשנת 1976. במהלך השנים קודם עד לדרגת פרופסור מן המניין.
הוא פרש ב-2009 כפרופסור אמריטוס.
לרגל פרישתו ארגן האיגוד הישראלי לסטטיסטיקה ומדעי הנתונים, יום עיון בנושא ערכי קיצון.
מחקריו הם בתחומי הסטטיסטיקה וההסתברות, כשבין הנושאים המרכזיים: תכונות של מדגמים גדולים עם ערכי קיצון, התפלגויות אסימפטוטיות בתנאים לא סטנדרטיים, הסקה מבוססת על מדגם עם ערכי קיצון, תהליכי קיצון, מדדי תלות, מודלים מתמטיים לאמינות מערכות וצפיפויות לא קבועות שקבועות על פני מרווח מסוים.
הוא היה חבר האיגוד הישראלי לסטטיסטיקה ומדעי הנתונים, ובין השנים 1997–1999 היה נשיא האיגוד.
ישיבה או מתיבתא (מארמית) היא מוסד ללימוד תורה על כל תחומיה, ובניית נפש האדם על פי ערכי המסורת היהודית, המסורה מדור דור.
זהו המוסד להשכלה גבוהה של החינוך היהודי, כהמשך למסגרת החינוך היסודי.
הישיבה שימשה במשך הדורות כמוסד המרכזי של היהדות התורנית: בה הועברה מסורת התורה שבעל-פה ודברי חז"ל מדור לדור וללימוד ושינון עצמי, בה נקבעו ההלכות בשאלות שנתחדשו במהלך השנים והוכרעו ספקות שהתעוררו במסורות ותיקות, ובה תוקנו תקנות בענייני היחיד והרבים.
ראשי הישיבות המרכזיות היו בתקופות ארוכות לאורך ההיסטוריה של עם ישראל, מנהיגיו של העם היהודי כולו.
גם לאחר כתיבת הקודקסים ההלכתיים הגדולים: משנה תורה לרמב"ם, "ארבעה טורים" וה"שולחן ערוך", שאפשרו הלכה למעשה מעמד רבני נפרד מעולם הישיבות, עמדו הישיבות במרכזו ובתשתיתו של עולם התורה.
רבים מגדולי הרבנים היו חניכי ישיבות ורבים מהם החזיקו בעצמם ישיבה במקומות בהם כיהנו כרבנים.
הישיבה כצורת חיים אידיאלית המבטאת את קידוש חיי הרוח ועיסוק בעיקרי העיקרים, מתבטאת גם בתיאורי חז"ל את העולם הבא כישיבה של מעלה, או "מתיבתא דרקיעא", בה מתנהלים לימודים ודיונים הלכתיים במתכונת דומה לזו של הישיבה הארצית.
צורת הישיבה, תפקידי ההוראה בה, חומר הלימודים ודרכי הלימוד בה, השתנו לפי המקום והתקופה.
אך קו מאחד משותף היה לה על פני המרחב והזמן: שאיפה לעיסוק בתורה ובמצוותיה תוך ניתוק מהעולם הסובב, ומתן הזדמנות שווה לכל נער יהודי להתמודד במסלול הלימודים שהציעה ולהתקדם במעלה האליטה הרבנית.
במשך הדורות השתמשו בכינוי "ישיבה" לתיאור כל בית מדרש שבו ישבו יהודים ועסקו בקביעות בתורה, בדרך כלל בדגש על בתי מדרש בהם הועברו שיעורי תורה בידי רבנים לתלמידיהם.
מן המאה ה-19, עם הקמת ישיבת וולוז'ין שכונתה "אם הישיבות", נקבע מודל הישיבה המודרנית שעבר בהמשך שיפורים ושינויים כמו חלוקת השיעורים לשכבות מבוססות קבוצות גיל או מבוססות רמת ידע כפי שהונהג לראשונה בישיבת טלז.
חלוקות נוספות לישיבה קטנה וישיבה גדולה התפתחו רק במאה ה-20.
המונח ישיבה כשם עצם מוזכר לראשונה רק בדברי חז"ל.
התלמוד הבבלי מציג את הישיבה כמושג מופשט של מקום קבע ללימוד תורה שליווה את עם ישראל משחר ההיסטוריה שלו, כשהוא מייחס את הלימוד בישיבה כבר לאבות האומה: אברהם, יצחק ויעקב, ומתאר את הישיבה בישיבה, והעברת תורת הדור הקודם לדור הבא כדבר שליווה את האומה מאז ומעולם:
מדרש אחר בתלמוד מלמד שיעקב אבינו למד בביתם של שם ועבר ויש הרואים בבית זה את הישיבה הראשונה.
יש מפרשים האומרים שיעקב שלח את יהודה להקים ישיבה במצרים.
ברם, אין ידיעות היסטוריות על קיומן של ישיבות אלו בתצורה דומה באופן כלשהו לישיבות של התקופות המאוחרות, מלבד עצם לימוד התורה והעברת המסורת.
יש הרואים בשימוש של חז"ל במונח ישיבה לתיאור לימודם של אבות האומה, אידיאליזציה רטרואקטיבית של מושג הישיבה כפי שנתפס בזמנם.
בתקופת התנאים מופיע המושג "בית המדרש" וייתכן שהכוונה היא ל"ישיבה" בת זמננו, אך המונח "ישיבה" שימש בספרות התנאית לציון הסנהדרין או בית דין.
יש המשערים שראשיתו של המונח ישיבה יוחס לסנהדרין, משום שחברי הסנהדרין ישבו, בניגוד ללימוד התורה המקובל באותו זמן שהתבצע בעמידה כך גם נשיא הסנהדרין כונה ראש ישיבה.
בהמשך כל לימוד התורה התבצע בישיבה, וכך מוסדות הלימוד התורני כונו ישיבה.
המשנה במסכת סנהדרין מתארת את סדר הישיבה בסנהדרין, כאשר התלמידים ישבו בו בשורות בעת הדיונים, כאשר התלמידים החשובים בשורות הראשונות.
שיבוצים אלו היו דינמיים וכאשר תלמיד החכים, הוא קודם.
אצל אמוראי בבל, הורחב השימוש במונח ישיבה, ומקבילתו הארמית "מתיבתא", לציון מסגרת של לימוד תורה.
כך למשל, מסופר בתלמוד בבלי שרבי יהודה הנשיא ציווה "הושיבו ישיבה לאחר שלושים יום" ועל חזקיה כתוב "שהושיבו ישיבה על קברו".
בספרות הגאונים ניתנו תאריכים שונים לייסוד הישיבות בבל.
פירקוי בן באבוי ייחס את ייסוד ישיבת סורא וישיבת פומבדיתא לגולי יהויכין, אולם בקרב החוקרים מוסכם שמדובר באנכרוניזם.
אגרת רב שרירא גאון מייחסת את ייסוד הישיבות הראשונות לרב ושמואל.
ביחוסי תנאים ואמוראים מיוחס ייסוד הישיבות לתקופה קצת יותר מאוחרת, בסוף המאה השלישית.
הדעות חלוקות לגבי מהות הישיבות של תקופת האמוראים בבבל.
דוד גודבלט טוען שבתקופת האמוראים לא התקיימו ישיבות במובן המקובל של מוסד לימודי עם רצף ניהולי, מספר מורים והעברת השרביט מראש ישיבה לבא אחריו, אלא כל רב לימד את תלמידיו ובפטירתו חפשו התלמידים רב אחר ללמוד אצלו.
במושג הישיבה האמוראית הוא רואה לא יותר מכינוס לימודי קצר טווח.
בהתאם לכך, מאחר גודבלט את ייסוד הישיבה לתקופה שלאחר התקופה האמוראית.
לעומתו, מייחס ישעיהו גפני משקל גדול יותר לעדויות מתקופת הגאונים מאשר לחקירה פילולוגית של התלמוד והסקת מסקנות ריאליות ממנה ובהתאם לכך רואה אפשרות ממשית לקיום ישיבות במובן של מוסד לימוד כבר בתקופת האמוראים.
בתקופות התנאים והאמוראים היו לימוד התורה וקביעת ההלכה בנושאים שהיו נתונים במחלוקת כרוכים זה בזה עם הפסיקה המעשית.
הישיבות שימשו כבתי מדרש, כבתי דין וכבתי הוראה.
לעובדה זו הייתה השפעה מכרעת על חומר הלימודים וצורת הלימוד, היה הכרח לעסוק בעיקר בתורה שבעל פה שבלעדיה לא ניתן להוציא הלכה מעשית מן המקרא, וללמוד בצורה שתאפשר הסקת מסקנות מעשיות והכרעת מחלוקות.
אופי הלימוד הזה השתקע ומשתקף בתלמוד הירושלמי והבבלי.
ישיבות בבל בתקופת הסבוראים והגאונים
בימי הביניים חלו תמורות נרחבות בעולם התורה היהודי.
שקיעת ישיבות המזרח ועליית מרכזי התורה באשכנז, במקביל לצרות ולרדיפות שהיו בארצות אשכנז, גרמו לכך ששוב לא היו מרכזי התורה כה יציבים.
אף שהיו גם ישיבות בארצות אשכנז, כמו זו המפורסמת של רבינו יצחק מפריס, שאף היא נסגרה עם שריפת התלמוד, או ישיבתו של רבי חיים בעיר וינר נוישטאדט באוסטריה, לא היה לישיבות אלו המעמד של ישיבות המזרח.
במשך מאות שנים אלו, כפי שעולה מתיאורי סופרי התקופה שלאחר מכן, לימוד התורה בשנות הנעורים היה אזורי ולא פורמלי.
המנהג היה שכל נער, בהגיעו לגיל מצוות, קבע לו מושב בבית הכנסת העירוני ולמד – בעצמו, עם חברותא או בסיוע אביו – אם זה היה למדן – או הרב המקומי, אם היה כזה.
קהילות עשירות ומכובדות החזיקו לעצמן ישיבות, שכפי הנראה נועדו לגיל מבוגר יותר של בחורים.
לרוב, נכפפו ישיבות אלה לרב המקומי, שפעמים חלק מתנאי הסכמתו לכהונה הייתה הדרישה להקמת ואחזקת השיבה על ידי הקהילה.
מראשית המאה ה-19 עד השואה
כל הישיבות שהתקיימו עד לתחילת המאה ה-19 היו שונות מדגם הישיבה המקובל בימינו.
דגם זה נוצר עם הקמת ראשונת הישיבות והחשובה שבהן, ישיבת וולוז'ין, על ידי רבי חיים מוולוז'ין, תלמידו של הגאון מווילנה.
ישיבה גדולה נוספת שהוקמה בראשית המאה ה-19 על ידי החת"ם סופר הייתה ישיבת פרשבורג.
בעקבות ישיבת וולוז'ין הוקמו ישיבות רבות בסגנון דומה, ובסופו של דבר הפכה צורה זו למקובלת, בשינויים קלים, במרבית הישיבות, כולל ישיבות חסידיות וישיבות הסדר.
באמצע המאה ה-19 החלה להתפשט תנועת המוסר אותה ייסד הרב ישראל מסלנט אותה אימצו מרבית הישיבות הליטאיות, ושיטתה היא זה שעיצבה את צורת התנהלות הישיבות הנהוגה כהיום.
בניגוד לחלק מהתקופות בעבר, בהן תלמידים היו לומדים קרוב לביתם, בתקופה זו הרבה תלמידים נהגו לנסוע למקום מרוחק ומרכזי כדי ללמוד תורה, ולקיים "הוי גולה למקום תורה".
מכיוון שבתקופה זו לא היו פנימיות, התלמידים היו שוכרים דירות אצל אנשים פרטיים ומתארחים לארוחות אצל אנשי העיר בתורנות קבועה הנקראת טעג – "ימים", וכונתה כך מכיוון לכל בחור היו ימים קבועים לאכילה אצל אנשים קבועים.
הישיבה בארץ ישראל בדורות האחרונים
ישיבות היישוב הישן ושנת היווסדן
1887 – תורת חיים הכללית
ישיבות גבוהות ביישוב החדש בתקופת המנדט ושנת היווסדן
ר' נתן צבי פינקל, ר' יחזקאל סרנא.
1924 – ישיבת מרכז הרב, הרב קוק, ירושלים.
1928 – ישיבת לומז'א – פתח תקווה: ר' יחיאל מיכל גורדון, ר' אליהו דושניצר.
1929 – ישיבת 'בית יוסף' נובהרדוק – תל אביב: ר' הלל ויטקינד, ר' אהרן ויינשטיין.
1932 – ישיבת חידושי הרי"ם תל אביב
1942 – ישיבת 'כנסת בית יצחק' קמניץ – ירושלים.
1942 – ישיבת סלונים – רמת גן, ר' שבתי יגל, ר' צבי מרקוביץ.
1942 – ישיבת 'קלצק' רחובות, הרב צבי יהודה מלצר.
1946 – ישיבת מיר – ירושלים: ר' אליעזר יהודה פינקל, ר' חיים שמואלביץ.
1948 – ישיבת סלובודקה – בני ברק: ר' אייזיק שר, ר' מרדכי שולמן.
ישיבות לצעירים ('ישיבות קטנות') בתקופת המנדט ושנת ייסודן:
1930 – 'שערי תורה' ביפו, ר' ישראל איסר שפירא.
יחזקאל פרצוביץ ור' מיכל שלפוברסקי.
שמשה כישיבה לצעירים של חברון.
מיסודו של ה'חזון איש', נסגרה בשנות ה-60.
1939 – 'קול תורה' – ירושלים, מייסודם של ר' יחיאל מיכל שלזינגר, ר' יונה מרצבך ור' ברוך קונשטט.
ר' יעקב ניימן, שימשה כעתודה קבועה לישיבת פוניבז'.
1946 – 'חפץ חיים' – כפר סבא, נוסדה על ידי צעירי אגו"י, ר' אהרן לייב שטיינמן, נסגרה בשנות החמישים.
1946 – ישיבת 'פליטת סופרים' תל אביב, לנוער פליטי שואה.
1928 כולל בית הלל בתל אביב רבי הלל ויטקינד, חתנו ר' מרדכי מן
1931 – 'היכל התלמוד' בתל אביב, ר' טוביה לסיצין ור' יוסף פרבר.
1933 – 'אוהל תורה' מיסודו של הרב הרצוג – ירושלים.
1936 – 'תורת ארץ ישראל' פתח תקווה, רבי יצחק כץ.
לא תמיד הייתה זו 'ישיבה לצעירים' או 'ישיבה גבוהה' באופן עקבי, כמו כן בחלקן נהגו לימודי חול ובחלקן לא.
כללית, הרשומות ההיסטוריות השונות מתקופות אלה אינן מלמדות על אופי הישיבה, תפקודה והשפעתה.
לא כל מוסד שנשא את השם 'ישיבה' בתקופה זו ענה על ההגדרות של מוסד חינוכי פעיל ופורה.
לעיתים מדובר היה בגוף בלתי פעיל, או בהתארגנות כלשהי, בית כנסת או קהילה או קבוצת לומדים.
נכון להיום, כלל תוכני הלימוד בכל הישיבות הקימות בארץ ישראל; גם הספרדיות והליטאיות; נלמדות לפי מסורת יהדות אשכנז.
ולא יהדות ספרד או אחרת.
נכון ל-2008 יש יותר מ-1,500 מוסדות לימוד תורה קלאסיים (לא כולל בתי מדרש חדשים ומדרשות לנשים).
94,500 תלמידים לומדים במוסדות לבוגרים ו־23,000 בישיבות קטנות.