tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נקבע כי יש לאמץ את הכלל האנגלי בפרשת Phillips, כלומר להוכיח כי התביעה שנוצרה במקום זר היא "בלתי מוצדקת" אם לא "בת תביעה" ממש.
פרשת Chaplin – פרשה אנגלית שעסקה באנגלי ששירת בצבא הוד מלכותה במלטה ונפגע בתאונת דרכים עקב רשלנותו של אנגלי אחר, המשרת גם הוא בצבא הוד מלכותה.
השאלה שעלתה היא לפי איזה דין יחושב הנזק לנפגע, האנגלי או המלטיזי.
נבחנה הפסיקה של פרשת Phillips ובמיוחד הדרישה השנייה בעניין חוסר ה"מוצדקות" של המעשה לפי דין מקום ביצוע העוולה.
ההלכה מן פסק הדין נקבעה רק מאוחר יותר על ידי בתי המשפט האנגליים, אשר קבעו כי הכלל העולה מן הפרשה הוא "תביעוּת כפולה" (double actionability) על התובע להראות כי עומדת לזכותו עילת תביעה הן בדין הפורום – במקרה זה באנגליה, והן בדין מקום ביצוע העוולה.
הוא יזכה בתביעתו רק בגין כל רכיב של האחריות ושל הנזק שמתקיים בשני הדינים גם יחד.
בפרשה זו נוצר גם חריג לכלל הקובע כי יש להחיל את דין המדינה בעלת הזיקה ההדוקה ביותר לאירוע הנדון.
פרשת קלאוזנר - הפרשה עסקה באזרח אמריקאי אשר נפצע בתאונת דרכים בישראל שעה שהיה תלמיד בבית ספר אמריקני בישראל ובעל אשרה, הניתנת למי שמעוניין לעלות לישראל אך בטרם החליט סופית.
עולה האפשרות (על ידי שופטי הרוב) לביטול הכלל הגורף בדבר "דין מקום ביצוע העוולה" והפיכת החריג של מבחני הזיקה ההדוקה ביותר והאינטרסים לחוליית הקישור בין העוולה לפורום הנאות לדון בה.
פרשת כהן - הפרשה עסקה בנער אמריקאי וחבריו שיצאו לסיור מאורגן (כולל מדריך) ברמת הגולן.
לאחר שהמדריך הובילם בדרך אסורה, החליק הנער אל התהום ונפגע קשות.
בית המשפט מחזיר הכלל שאומץ בפרשת גולדקורן וקובע את תחולתו של דין הפורום, כל עוד דין מקום ביצוע העוולה אינו "מצדיק" את העוולה שבוצעה.
פרשת Tolofson (קנדה) ופרשת Pfeiffer (אוסטרליה) - הפרשה הקנדית עסקה בילד בן 12 שנפגע בתאונת דרכים, כאשר הילד היה תושב מחוז קנדי שונה מן המחוז בו הייתה רשומה המכונית בה נסע ומן המכונית השנייה המעורבת בתאונה.
הפרשה האוסטרלית עסקה ברוג'רסון, אזרח אוסטרלי שהועסק כנגר בחברת הבניה של פייפר, גם הוא אזרח אוסטרלי, בפרויקט שנבנה בדרום ווילס החדשה.
רוג'רסון נפגע והגיש תביעה באוסטרליה נקבע כי, מתוך העיקרון הכללי שלכל מדינה יש ריבונות טריטוריאלית על שטחיה ועל כל מדינה אחרת לכבד ריבונות זו, יש לקבוע את הכלל כי הדין שיחול על עוולות נזיקיות יהיה "דין מקום ביצוע העוולה".
כלל שכזה נושא עמו את יתרון הוודאות, ואת נוחות ההפעלה.
הכלל מגשים את ציפיותיהם הסבירות של הצדדים – אשר מניחים כי פעולותיהם נשלטות על ידי חוקי המדינה בה הם נמצאים.
פרשת מוצרי מזון - הפרשה עסקה בפלסטינית תושבת קלקיליה, שנפגעה בתאונת עבודה בעת שעבדה במפעלה של חברה הרשומה בישראל, אשר מצוי בהתנחלות אלפי מנשה.
היום, זהו פסק-הדין המנחה לעניין כללי ברירת הדין בנזיקין.
בפרשה זו נקבע כי הכלל של ברירת הדין בישראל קובע כי יחול דין מקום ביצוע העוולה.
בנוסף נקבע, כי הכלל האמור כפוף לחריג נדיר, שעל פיו יחיל בית המשפט את דין המדינה שלה הקשר ההדוק ביותר לעוולה.
פרשה זו גם הביאה לביטולה של ההלכה בדבר ה"תביעות הכפולה" (שאומצה כתוצאה מפרשת Phillips).
עקרון הבסיס בדיני הנזיקין הוא כי יש להשיב מצב דברים לקדמותו.
משמעות הדבר היא, כאשר ישנו ניזוק יש ליתן לו פיצוי מלא על נזקיו, לא יותר ולא פחות.
הדבר מביא לידי כך שכאשר התבצעה עוולה בישראל ונפגע בה ניזוק זר, נקודת המוצא צריכה להיות שהערכת הנזק נעשית על-פי המבחנים הנהוגים ביחס לניזוק ישראלי.
כך, למשל, תיקבע הערכתו של הפיצוי בגין כאב וסבל על-פי אמות המידה הישראליות, המשקפות את ההערכה הישראלית בעניין זה, גם אם היא שונה מההערכה הנהוגה בארצו של הניזוק.
עם זאת, מטרת הפיצוי היא החזרת המצב לקדמותו, ועל-כן יש מקום להתחשב בהערכת הפיצוי, בנתונים שונים אשר מקורם בחוץ-לארץ והמשפיעים על שיעור הפיצויים ועל מסוגלותם להחזיר את המצב לקדמותו, תוך ראיה אינדיבידואלית של הניזוק והנזק הספציפי שנגרם לו, לאור נסיבותיו של כל מקרה ומקרה, גם אם הניזוק הוא אזרח זר.
על-כן, תיקבע הערכתו של הפיצוי בגין הוצאות רפואיות שיוצאו בחו"ל – מקום בו ישהה הניזוק – על-פי רמתן הסבירה של הוצאות אלה בחו"ל ולא בארץ, כאשר המבחנים לקביעת הערכתו של פיצוי זה אינם מבחנים קבועים הכלואים בגדרותיה של "רשימה סגורה".
סוגיה נוספת בה צפה ועולה בעיית חישוב הנזק היא כאשר בא בית המשפט להעניק פיצוי על נזק המכומת בצורה שונה בארצו של הניזוק, לדוגמה, כושר השתכרות: פיצוי על אובדן כושר עבודה נגזר ממשכורת ממוצעת של אזרח.
מגמה חשובה ביחס להחלת כללי ברירת הדין בנזיקין ניתן ללמוד מדרכי ההתמודדות של בית המשפט עם עוולות אשר מקום התרחשותן הוא בשטחים המוחזקים על ידי ישראל- כאשר חוק מבקש להחיל עצמו על אנשים או פעולות שמחוץ לישראל, צריך הדבר להיאמר בחוק (במפורש או במשתמע).
הסמכות להחיל את המשפט הישראלי על שטחים המוחזקים על ידי צה"ל, והמהווים חלק מארץ ישראל, נתונה בידי הממשלה, מכוח הוראת סעיף 11ב לפקודת סדרי השלטון והמשפט, תש"ח-1948 (להלכה, סמכות זו עודה נתונה גם לשר הביטחון, מכוח הוראת סעיף 1 לפקודת שטח השיפוט והסמכויות, תש"ח-1948, אשר לא בוטלה).
ההנחה בבסיס החלתו של המשפט הישראלי ובתוכו כללי ברירת הדין על השטחים המוחזקים היא כי אין הדבר משפיע על המעמד הריבוני של אותם השטחים.
שהרי בהתרחש אירוע מסוים אין כללי ברירת הדין מחילים עליו, בהכרח, את דין המקום בו ארע.
כך למשל, הוחלו, על מעשה עוולה שהתבצע בפולין דיני הפיצויים המוכרים במשפטנו שלנו.
המשטר המשפטי ביישובים הישראליים בשטחים המוחזקים הוא חריג לעקרון הטריטוריאלי, וחריג זה הוא העומד ביסוד הצורך להפעיל את החריג לכלל המחיל על עוולה את דין מקום ביצועה.
כל התייחסות הנוגעת לשטחים המוחזקים בידי ישראל מעלה את השאלה, מדוע לא ניתן להניח כי הדיו הישראלי חל בשטחים ואין להזדקק לכללי ברירת הדין?
התשובה מצויה בתפיסה כי הכיבוש, אינו מקנה, כשלעצמו, בסיס לרכישת זכות בטריטוריה על ידי המעצמה הכובשת וכי מעמדה המשפטי של המעצמה הכובשת הוא כשל מחזיקה בפיקדון, כשל נאמנה בלבד ולא כשל ריבון.
זמניות זו, הניצבת ביסוד התפיסה הלוחמתית היא המסבירה את הגבלת סמכויות החקיקה של הממשל הצבאי, ואת הכלל בדבר שמירת המצב המשפטי הקיים בשטח הנתון לתפיסה לוחמתית ומכאן את הצורך בכללי ברירת הדין, ביחס לעוולה שבוצעה בשטחים המוחזקים ומעורב בה גורם זר.
החלת חוקי יסוד בראי ברירת הדין
מעט על הקשר בין תחולתו של הדין הישראלי על עוולות שבוצעו מחוץ לישראל כנגזרת של חוקי היסוד – הפסיקה עסקה מעט בתחולה חוץ-טריטוריאלית של חוקי היסוד.
אולם, ישנן מספר הערות אגב אשר הובעו בפרשת חוף עזה ובפרשת עדאלה.
בשתי פרשיות אלה, הושארה הסוגיה בצריך עיון.
כן נקבע, כי חוקי היסוד בדבר זכויות האדם "מעניקים זכויות לכל מתיישב ישראלי בשטח המפונה.
היא נגזרת משליטתה של מדינת ישראל על השטח המפונה" .
בפרשת עדאלה העלה השופט גרוניס את האפשרות כי החלת דין הנזיקין הישראלי אינה יוצרת פיקציה לפיה ההתרחשות אירעה בישראל.
עניין המתנהל בבית המשפט בישראל ולפי הדין הישראלי, אינו מביאו לחסות תחת מטרייתם של חוקי היסוד.
מצב שכזה הוא קיצוני במהותו.
אין לקשור בין כללי המשפט הבינלאומי הפרטי הישראלי לבין גדר תחולתם של חוקי היסוד.
ההצעה מביאה חלופה לס' 3 בפקודה, הכולל את הביטוי "כל הנפגע או הניזוק על ידי עוולה שנעשתה בישראל" ומציעה שבמקומו יחקקו ס' 365 ו- 364 להצעה, בהם מופיעות הוראות הקובעות זכות בנזיקין (לפי כותרת השוליים) ומגדירות מהן עוולות ואת תחולתן על הוראות חוק אחרות.
ס' 365 להצעה קובע כי "מי שנפגע בשל עוולה (בפרק זה – הזכאי) זכאי כלפי האחראי בנזיקין לאותה העוולה לתרופה לפי הוראות חלק משנה שישי: תרופות בשל הפרת חיוב".
דברי ההסבר להצעת חוק דיני ממונות(להלן: ההסבר) – בדברי ההסבר נטען כי יש רק שינוי נוסח ושינוי ביחס לתרופות השונות הלות על הס' (דבר שאינו נוגע לענייננו).
שינוי הנוסח, הוא בין היתר, השמטת המילה "בישראל".
דבר דומה נעשה בעבודות ההכנה של ה- Law Commission באנגליה, אך הוא נשלל בסופו של דבר (לא בהיעדר ביקורת רבה).
חברות אלו, בהסכמי השימוש שלהן, מונעות מראש את תחולתן של כללי ברירת הדין וקובעות סמכות שיפוט לפי רצונן.
כללי הטקס , בתחום היחסים הבינלאומיים, הם מערכת כללי נימוסים והליכות (אטיקט) של דיפלומטיה ויחסים מדיניים הבאים לידי ביטוי בהתנהגות נציגיה הרשמיים של מדינה.
כללי הטקס כוללים הנחיות באשר לאופן ביצוע פעילות חברתית, בעיקר בתחום הדיפלומטיה.
המילה הלועזית "פרוטוקול" מקורה בשפה היוונית ומשמעותה המילולית "הדבק הראשון", דהיינו המרכיב הראשון הבא להדק יחסים בין צדדים.
כללי הטקס מכתיבים את ההתנהגות הראויה והמקובלת של בעלי תפקידים ואישים המייצגים מדינה, למשל, מחוות המבטאות כבוד לראש מדינה מארחת, התייחסות לנציגי מדינה זרה לפי סדר חשיבותם בשירות הדיפלומטי של ארצם, וכדומה.
לעיתים קרובות כללי הטקס הם כללים שאינם מתפרסמים באופן רשמי והם שונים ממדינה אחת לאחרת, אולם סטייה מכללי הטקס הנוהגים במדינה מסוימת, מצד נציג רשמי של מדינה אורחת, עלולה להוביל להרעת יחסים ואף למשבר ביחסים שבין מדינות.
מסיבה זו, בדרך כלל בשירותי החוץ של מדינות פועלת מחלקת טקס שבראשה עומד ראש הטקס, ותפקידה להבטיח כי בכל מפגש רשמי של נציגי המדינה עם נציגיה של מדינה אחרת יינתן מידע מוקדם למוזמנים באשר לכללי הטקס, ואלה ייושמו בקפידה.
כללי הטקס הנוגעים להתנהגות נציגי משלחות דיפלומטיות קבועות התגבשו במהלך הדורות לכדי נוהג מקובל בעולם.
מנגד, בשלהי המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 קיימת נטייה גוברת להפחית מחשיבותם של כללי הטקס בכל הנוגע למפגשים בין ראשי מדינות.
סטייה מכללי הטקס, בהתאם לנסיבות ולצורכי המדינה באותה עת, נעשית לעיתים תוך מציאת פתרונות יצירתיים ולא מקובלים.
כך, למשל, לאחר מותו של קיסר יפן הירוהיטו הודיע נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש (האב) כי יתייצב לטקס ההלוויה שנועד ל-24 בפברואר 1989, כמו גם נשיאי מדינות רבות אחרות בעולם.
על פי כללי הטקס הנוהגים, סדר הקדימות הניתן לנשיאי מדינה בטקסים כגון אלה נקבע בהתאם לוותק של הנשיא במשרתו.
כיוון שהנשיא בוש הושבע למשרתו רק ביום 20 בינואר 1989, כחודש לפני הטקס, נשיאי מדינה רבים היו צריכים לקבל עדיפות על פניו בסדר עמידתם וישיבתם.
אולם, היפנים ראו חשיבות רבה לביקורו של בעל בריתם הבולט ביותר ונשיא המעצמה החזקה בעולם.
כדי לחלוק את הכבוד שהיה ראוי לדעתם לנשיא ארצות הברית, הם הכריזו כי הטקס לא יהיה טקס הלוויה רשמי של הקיסר, אלא חגיגה לכבוד חייו, לכן ראשי המדינות יתקבלו לפי סדר המדינות שבהן ביקר הירוהיטו במהלך חייו.
כיוון שביקורו הבינלאומי הראשון של הירוהיטו היה בארצות הברית, היה הנשיא בוש ראשון בין ראשי המדינות בטקס.
גולדשטיין, בספרו על התפתחויות בכללי הטקס, מציין את תחילתה של מגמה זו של ירידה בהקפדה על כללי טקס במפגשים בין ראשי מדינות, כבר בוועידת השלום בפריז בשנת 1919, אז ויתר נשיא ארצות הברית וודרו וילסון על זכותו לשבת בראש הוועידה לנוכח התעקשות צרפת להוביל את השיחות.
פיתוחה המהיר של התחבורה האווירית בין מדינות במחצית השנייה של המאה ה-20 הביא לירידה נוספת בהקפדה על כללי פרוטוקול במפגשים בין ראשי מדינות.
כך, לדוגמה, בשנת 1997 החליט ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר לבלות חופשה בצרפת מתוך ידיעה כי הדבר יאפשר הזדמנות לפגישה לא רשמית עם ראש ממשלת צרפת ליונל ז'וספן.
באופן דומה נהג נשיא צרפת ניקולא סרקוזי בשנת 2007, כאשר בילה חופשה במדינת ניו המפשייר בארצות הברית וניצל הזדמנות זו לפגישה עם נשיא ארצות הברית מבלי להזדקק לכללי הטקס.
לצד הירידה בהקפדה על כללי הטקס במפגשים בין ראשי מדינות, גולדשטיין רואה עלייה בחשיבותה של לחיצת היד במפגשים פומביים כאלה.
התעלמות של נציג רשמי של מדינה מיד המושטת ללחיצה נתפסת כפגיעה קשה בטקס וכעלבון דיפלומטי.
כך, למשל, בשנת 1978, בעת הלווייתו של ג'ומו קניאטה התעלם הנסיך צ'ארלס מידו המושטת של שליט אוגנדה אידי אמין.
בשנת 1993 עשה הנשיא קלינטון מאמצים מיוחדים להבטיח כי ראש ממשלת ישראל יצחק רבין ילחץ את ידו המושטת של יאסר ערפאת, בעת חתימת הסכם אוסלו א'.
עבודתה של משלחת דיפלומטית במדינה מארחת חייבת להיעשות תוך הקפדה על כללי הטקס המיוחדים והשונים לכל סוג של מפגש בין נציגים דיפלומטיים של המדינה השולחת לנציגי מדינות אחרות.
נציגים דיפלומטיים במדינות שונות עוברים מסלולי הכשרה בהם נלמדים כללי הטקס הרלוונטיים לעבודתם.
כך למשל מגדירים כללי הטקס במדויק את סדר הישיבה של המשתתפים בכל אירוע רשמי, תוך הקפדה כי כל אחד מן הנוכחים ישב במקום המייצג את מעמדו ודרגתו.
הראשון בין השגרירים למדינה המארחת יהיה בעל הוותק הרב ביותר באותה מדינה ולא זה המייצג מעצמה או מדינה בעלת קשרים ענפים יותר.
כללי הטקס אף מפרטים את אופי הלבוש המתאים לכל סוג של אירוע חברתי וטקס.
התעלמות מופגנת מכללי טקס נהוגים - התנהגות לא-מנומסת הגורמת לעלבון דיפלומטי - עשויה לשמש ככלי בידי מדינה כדי לאותת על הסתייגותה או סלידתה מהתנהגותה של מדינה אחרת, זאת לאחר שמאמצים דיפלומטיים אחרים כשלו.
ההתנהגות הגורמת עלבון איננה מכוונת כלפי האישיות המייצגת את המדינה, אלא כלפי המדינה שאותה מייצגת האישיות.
כך, למשל, בחודש דצמבר 1996 ביקשה צרפת להביע את הסתייגותה ממדיניות ארצות הברית בנושאים שונים.
היא בחרה לעשות זאת בעת שוורן כריסטופר, מזכיר המדינה של ארצות הברית בין השנים 1993–1997, נכח בארוחת ערב רשמית של נאט"ו.
חאבייר סולאנה, אז המזכיר הכללי של ברית נאט"ו, ביקש מן הנוכחים להרים כוסית ולברך את וורן כריסטופר לכבוד פרישתו ממשרתו.
בתגובה קם לפתע מן השולחן שר החוץ הצרפתי הרבה דה שרט ועזב את החדר.
שגריר צרפת לנאט"ו מיהר להתיישב במקומו ליד השולחן ותחת להרים כוסית ברכה עם הנוכחים, סובב בהפגנתיות את גבו למסובים לאורך הטקס.
בשנת 1997 גרמה ארצות הברית עלבון דיפלומטי לישראל, זאת כדי להביע את הסתייגותה משיתוף הפעולה של ממשלת ישראל במאמצי השלום.
הדבר אירע בעת ביקור משלחת בראשות ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בארצות הברית.
בעת ששהתה המשלחת בוושינגטון, הודיע הבית הלבן כי בוטלו פגישות שנקבעו מראש עם המשלחת הישראלית, עקב "קשיי תיאום".
ב-11 בינואר 2010 גרמה ישראל עלבון דיפלומטי לטורקיה, זאת כדי להביע סלידה משידור פרק בסדרת טלוויזיה טורקית ובו מסרים אנטי-ישראליים.
שגריר טורקיה בישראל, אהמט אוגוז צ'ליקול, זומן למשכן הכנסת בירושלים לפגישה עם סגן שר החוץ דני אילון.
בתחילת הפגישה, בעת שכתבי וצלמי העיתונות נוכחים בחדר, הדגיש סגן שר החוץ לעיתונאים בעברית (שפה שהשגריר אינו מבין) כי השגריר יושב על כיסא נמוך משאר הנוכחים, רק דגל ישראל מוצב על השולחן, ואנשי משרד החוץ אינם מחייכים.
אילון גם סירב לבקשת הצלמים כי ילחץ את ידו של השגריר.
למחרת, משלמדה ממשלת טורקיה על העלבון ודרשה התנצלות, הודיע מר אילון כי הוא עומד על מחאתו, אולם "אין זאת דרכי לפגוע בכבודם של שגרירים ובעתיד אבהיר את עמדתי בדרכים דיפלומטיות מקובלות."
בפיזיקה ובכימיה (לרוב במכניקת הקוונטים), כללי ברירה הם כללים המגדירים את התנאים תחתם מתרחשים מעברים מותרים (מאופיינים בהסתברות גבוהה, יחסית) לבין מעברים אסורים (הסתברות הקרובה ל-0) בין מצב התחלתי של מערכת לבין מצב סופי שלה.
המעברים המוזכרים לעיל מציינים את המעברים בין רמות האנרגיה השונות של המערכת לדוגמה אלקטרון שעובר ממצב מעורר באטום אל מצב היסוד.
מעבר זה מלווה בפליטת פוטון אשר התדר שלו מצביע על הפרש האנרגיה בין מצבי המערכת, ההתחלתי והסופי.
כאשר מעברים של מצבים קוונטים מיוצגים על ידי הפרשים במספרים הקוונטים בין מצבים שונים.
הוא מצב קוונטי כאשר n זוהי רמת האנרגיה, j התנע הזוויתי (הכולל) m היטלו של התנע הזוויתי על ציר המדידה (לרוב z).
ניתן לחשב כללי ברירה אלו כמקרה פרטי של משפט ויגנר-אקהרט, ומתוך תכונות של מקדמי קלבש-גורדן.
מקרה נפוץ בו כללי ברירה משחקים תפקיד הוא בפיצול זימן, כאשר מופעל שדה מגנטי, רמות האנרגיה מתפצלות למספר רב של רמות (בכספית, לדוגמה, 3 ו-5 מאורביטלי 7S ל 6P) מותרים רק מספר מצומצם של מעברים אשר מקיימים את כללי הברירה.
(9 בכספית למרות שכביכול ללא כללי ברירה היה ניתן לקבל 15 מעברים)
לרוב ניתן למצוא הקבלה קלאסית לכללי הברירה הקוונטיים לפיה על המערכת בכללותה לשמר גדלים פיזיקליים (אנרגיה, תנע קווי, תנע זוויתי וספין).
בליעת אור - על מנת שפוטון יבלע במערכת, בין המצב ההתחלתי והסופי צריך להיות שינוי בפולאריות בין שני המצבים.
פיזור רמאן - כדי שנצפה בפיזור רמאן, בין המצב ההתחלתי והסופי צריך להיות קיים שינוי בפולריזאביליות:
הגישה הדומסטית בכלכלה הפוליטית היא תפיסה תאורטית בתחום הכלכלה הפוליטית הבין-לאומית, המדגישה את חשיבותם של גורמים פנים-מדינתיים, סקטוריאליים וחברתיים בעיצוב התנהגותם של שחקנים בזירה זו.
על פי הגדרתו של תומאס אוטלי (Oatley), תחום הכלכלה הפוליטית הבינלאומית בוחן את המאבק שבין מרוויחים ומפסידים בסחר בינלאומי.
שתי השאלות הכלליות בתחום זה הן: ראשית, כיצד מעצבת הפוליטיקה את החלטות החברה לגבי ניצול המשאבים העומדים לרשותה?
ושנית, מהן ההשלכות של החלטות אלו?
במשך מאה השנים האחרונות עסק המחקר בתחום הכלכלה הפוליטית הבינלאומית בניתוח סוגיות שונות על פי שלוש פרדיגמות מרכזיות: המרקנטיליזם, הליברליזם והמרקסיזם.
ואולם, שלוש גישות אלה בוחנות את המדינה כיחידת בחינה, ומתקשות להסביר את הפן הדומסטי.
על כן, במקביל התפתחו גישות המתמקדות בהתבוננות באינטראקציה בין אינטרסים סקטוריאליים ומוסדות פוליטיים, כהסבר לעיצוב מדיניות כלכלית בינלאומית.
ככלל, חוקרי הכלכלה הפוליטית הבינלאומית בוחנים את האינטראקציה בין כוחות שונים המשפיעים על התנהגותן של כלכלות ושל מדינות.
בתחום זה, כמו במדעי החברה בכלל, קיימת מחלוקת בין תפיסות תאורטיות שונות, אשר ניתן לחלק באופן כללי על פי שני חתכים: יחסי הדומסטי והחיצוני בכלכלה הפוליטית ויחסי מדינה–חברה.
על הכול מוסכם כי ישנם כוחות שונים המעצבים את התנהגותם של שחקנים בכלכלה הפוליטית אך ישנם חוקרים השמים דגש על הכוחות הבינלאומיים וממעיטים בחשיבותם של כוחות דומסטיים, וכן חוקרים המדגישים דווקא את הכוחות הלאומיים על פני כוחות גלובאליים.
פרספקטיבות אלו מובילות להסברים שונים למשטרים מוניטריים, מדיניות סחר בינלאומית, אירועים היסטוריים רבים וכן התפתחויות עכשוויות בכלכלה הפוליטית הבינלאומית.
בערך זה יוצגו מודלים תאורטיים ספציפיים במסגרת הגישה הדומסטיות וכן מספר מקרי בוחן המדגימים את כוחה ההסברי של הגישה הדומסטית.
מודל זה, שפותח על ידי רונלד רוֹגוֹבסקי (Ronald Rogowski), מתאר כיצד כוחות הכלכלה הבינלאומית משפיעים על הפוליטיקה הדומסטית במדינות, וכך מדגיש את חשיבותם של גורמים דומסטיים בקבלת החלטות.
בכך, מציע רוגובסקי הסבר למערכת האינטרסים הסקטוריאליים במדינות, ולוּ ברמה הכלכלית.
המודל מייחס את האינטרסים הסקטוריאליים בחברות השונות לפתיחות או חסמים לסחר, ואת הפערים בהתנהגותן של מדינות בזירת הסחר הבינלאומי בעיקר לשפע או נדירות של גורמי ייצור.
על פי המודל, המפתח להבנת קואליציות במדינות הוא בשפע או בנדירות של גורמי ייצור.
יחד עם זאת, יש להדגיש כי המודל אינו מתייחס כלל לגורמים אחרים שעשויים להשפיע על התנהגותה של מדינה או להתהוותן של קואליציות בתוכה, כגון דת, תרבות, מורשת היסטורית, מוסדות וכדומה.
על פי תיאורית סטולפר-סמואלסון (The Stolper-Samuelson Theorem), בכל כלכלה ישנם גורמי ייצור שונים – בעיקר הון, אדמה או עובדים – אשר חלקם נמצאים בשפע יחסי וחלקם במחסור יחסי.
כמעט בכל כלכלה, גורמי הייצור הנמצאים במחסור ירוויחו ממדיניות פרוטקציוניסטית מצד המדינה, בעוד גורמי הייצור הנמצאים בשפע ירוויחו דווקא מפתיחת השוק והסרת חסמי סחר.
כך, למשל, במדינה העשירה בעובדים אך ענייה בהון, בעלי ההון יעדיפו פרוטקציוניזם בעוד העובדים יפגעו מכך.
לעומת זאת, באותה מדינה, ליברליזציה של הסחר תטיב עם העובדים אך תפגע בבעלי ההון.
על פי רוגובסקי, מבחינה אמפירית, במדינות שבהן יש שפע באדמה יהיה מחסור בעובדים, ולהפך.
מדינות מפותחות הן מדינות בעלות שפע בהון, בעוד במדינות מתפתחות יש שפע בעובדים.
מצב זה עלול ליצור במדינות הנפתחות או נסגרות לסחר בינלאומי קונפליקט בין האזורים הכפריים לעיר או בין מעמדות.
במילים אחרות, חשיפה גדולה לסחר בינלאומי תגדיל את כוחן הפוליטי של קבוצות במדינה הקשורות בגורמי ייצור המצויים בשפע יחסי, על חשבון הקבוצות הקשורות בגורמי ייצור הנמצאים במחסור.
מודל גורמי הייצור (The Factor Model)
מודל זה מתבסס על ההנחה שלליברליזציה מסחרית ישנן השלכות חלוקתיות, אשר יוצרות תחרות פוליטית בין המרוויחים והמפסידים מכך, השואפים לקדם או להגן על האינטרסים הכלכליים שלהם.
אחת מהנחות המוצא כאן היא שהעלאה או הורדה של מכסים יוצרת חלוקה מחדש של ההכנסה, אשר בתורה משפיעה על העדפות במדיניות הסחר.
מודל זה מציע הסבר אחד למכניזם המאפשר זאת (מודל ענפי הייצור שלהלן מציע הסבר אחר).
הטענה המרכזית של מודל גורמי הייצור היא שמדיניות סחר מעוצבת כתוצאה מהתחרות, הקיימת בכל מדינה, בין שני גורמי ייצור – הון ועבודה.
גורמי ייצור אלו יעדיפו תמיד מדיניות סחר שונה ואף מנוגדת, ולכן לעולם יתחרו על חלוקת ההכנסות הלאומית.
טענה זו מתיישבת עם מודל רוגובסקי ותיאורית סטולפר-סמואלסון, שהוצגו לעיל: פתיחה לסחר מעלה את ההכנסה עבור גורם הייצור שנמצא בשפע ומקטינה את הרווחים של גורם הייצור הנדיר, ולהפך.
במצב זה נוצרים אינטרסים פוליטיים לבעלי ההון ולעובדים בכל הקשור לקביעת מדיניות הסחר.
לפי המודל, על פי רוב במדינות המתפתחות ישנו שפע של כוח עבודה ונדירות של הון בעוד במדינות מפותחות ישנו שפע בהון ונדירות בעובדים.
כך, בעלי ההון במדינות המפותחות ישאפו לליברליזציה בעוד העובדים במדינות אלו ישאפו לפרוטקציוניזם.
ולהפך – במדינות מתפתחות, בעלי ההון ישאפו לפרוטקציוניזם בעוד העובדים ישאפו לליברליזציה.
תהליכים אלו יתרחשו עם פתיחת השווקים, אך תאורטית, לאחר זמן מה ללא חסמים כלל ייווצר איזון בין המדינות המתפתחות והמפותחות וכל מדינה תממש את יתרונה היחסי.
זוהי גישה פרסמונית המתארת את התפלגות הכוחות הדומסטיים בצורה ברורה.
יחד עם זאת, לגישה זו מספר חסרונות בולטים.
ראשית, מדובר בגישה מאוד תאורטית המרוחקת במידה רבה מהמציאות האמפירית.
הנחת היסוד של מודל זה היא כי גורמי הייצור הם ניידים לחלוטין, וכך, העובדים בהכרח ימצאו עצמם מתניידים בשוק העבודה עם פתיחת השווקים ואילו הון ינתב עצמו בהתאם לכוחות השוק.
כלומר, תאורטית אין כל הגבלה על התניידותם של גורמי הייצור מלבד הגורם הכלכלי – הימצאותם של גורמי ייצור בשפע או בנדירות.
לעובדים לכאורה לא תהיה כל מגבלה במעבר לעבודה מסוג שונה לחלוטין, בתנועה גאוגרפית בארצם ובהתניידות חברתית.
כמו כן, המודל מניח הומוגניות של העובדים ואינו מבחין בין עובדים מיומנים או לא מיומנים, מומחים או חסרי מומחיות, בעלי רקע, השכלה ויכולות שונות.
נוסף על כך, המודל הוא כלכלי ותו לא ואינו לוקח בחשבון גורמים פוליטיים, חברתיים ואחרים, אשר ימנעו על פי רוב פתיחה מלאה ומוחלטת של השווקים.
מודל ענפי הייצור (The Sector Model)
מודל זה מנסה להסביר את אותן שאלות שמודל גורמי הייצור שלעיל מתייחס אליהן, כלומר כיצד משפיעה החלוקה מחדש שיוצרת הליברליזציה על התחרות הדומסטית בין המרוויחים והמפסידים מכך, וכיצד תחרות זו מעצבת את מדיניות הסחר ברמת המדינה.
ההסבר שמציג מודל ענפי הייצור גורס כי דינמיקה זו מעוצבת על ידי התחרות בין ענפי ייצור (סקטורים) ולא בין גורמי ייצור.
כאשר מכסים מועלים או מורדים, הן השכר והן שוויו של ההון עולים בסקטורים מסוימים ויורדים יחדיו בסקטורים אחרים.
פתיחת הסחר גורמת אפוא לתחרות בין עובדים ובעלי הון בסקטורים ספציפיים המרוויחים מהסחר לבין עובדים ובעלי הון בסקטורים הנפגעים מכך.
על פי מודל זה, גורמי הייצור אינם ניידים לחלוטין, אלא ניידותם תלויה בסקטור בו הם מנוצלים.
לדוגמה, הון המנוצל בתעשיית הטקסטיל (למכונות תפירה וכדומה) לא יוכל לעבור בקלות לתעשיית המחשבים, אם בכלל.
כך, עובדים המועסקים שנים רבות בתעשיית הטקסטיל לא יוכלו בהכרח לרכוש את המומחיות הנדרשת ולא יוכלו להתנייד לתעשיית המחשבים.
כאמור לעיל, ישנם גורמים גאוגרפיים, לוגיסטיים, פסיכולוגיים ותרבותיים אשר בפועל מונעים מגורמי הייצור להתנייד, כפי שמניח מודל גורמי הייצור.
במצב זה, כאשר פתיחת הסחר משפיעה הן על ההון והן על העובדים בסקטור ספציפי באותו האופן, לא ניתן לדבר על אינטרס משותף של העובדים הסותר את האינטרס במשותף של בעלי ההון בנוגע למדיניות סחר.
לדוגמה, במדינות מפותחות הנפתחות לסחר עובדי הטקסטיל מפסידים בעוד עובדי המחשבים מרוויחים – כלומר אין להם אינטרס משותף כלל בנוגע למדיניות סחר.
ניתן אף להגדיר במדויק אילו תעשיות ירוויחו מפתיחת הסחר ואילו תעשיות יפסידו מכך: הון ועובדים המועסקים בתעשיות שבהן יש לאותה כלכלה יתרון יחסי ירוויחו מפתיחת סחר.
בכלכלות מפותחות מדובר בדרך כלל בתעשיות היי-טק, כגון מחשבים, ביוטכנולוגיה ותרופות.
סקטורים אלה מסווגים כמוטי ייצוא.
לעומת זאת, הון ועובדים המועסקים בתעשיות שאין בהן לאותה כלכלה יתרון יחסי (גורם הייצור בנדירות יחסית) יפסידו מפתיחת הסחר.
במדינות המפותחות הכוונה היא להון ולעובדים במועסקים בתעשיות הנתמכות על ידי כוח עבודה רב, כגון טקסטיל, נעליים וכדומה.
סקטורים אלו מסווגים כמתחרי ייבוא.
על פי המודל, הדינמיקה הדומסטית במדינות מעוצבת בתחרות שבין סקטורים מוטי ייצוא לבין סקטורים מתחרי ייבוא.
להלן טבלה המשווה בין מודל גורמי הייצור למודל ענפי הייצור:
מודל גורמי הייצור מודל ענפי הייצור השחקנים המרכזיים גורמי ייצור או מעמדות תעשיות או סקטורים עד כמה ניידים גורמי הייצור?
עד כה דובר על מערכת האינטרסים הדומסטית במדינות המעצבת את מדיניות הסחר ומושפעת ממנה.
אך האם אינטרס משותף של קבוצה רחבה בהכרח בא לידי ביטוי בלחץ פוליטי משמעותי?
האם קבוצה בעלת אינטרס משותף בהכרח תתארגן לכדי קבוצת אינטרס בעלת עוצמה?
לעיתים קרובות נלקח הדבר כמובן מאליו, כי אם לקבוצה מסוימת יהיה אינטרס משותף, הרי שנטייתה תהיה לקדם אינטרס זה.
עם זאת, טוען מנסור אולסון (Mancur Olson) כי על פי רוב, בני האדם הרציונליים, השואפים לקדם את האינטרסים העצמיים שלהם, דווקא לא יפעלו לקידום אינטרס קבוצתי.
בעיית הפעולה הקולקטיבית היא תוצאה של "טרמפיסטיוּת"(free riding), כלומר מצב שבו בני אדם מסתמכים על אחרים שיישאו במחיר עבור תוצאה שממנה הם נהנים.
בכל קבוצה גדולה בעלת מטרה משותפת, חברי הקבוצה יחושו ברווחים רק אם המטרה המשותפת תושג, אך התרומה של כל אדם למאמץ המשותף תהיה קטנה מדי מכדי להשפיע על קידומה.
כך, למשל, על פי אוטלי, בארצות הברית ישנו ציבור צרכנים שגודלו כ-200 מיליון איש, אשר חולק אינטרס משותף בסחר חופשי; אך כדי לקדם אינטרס משותף יש צורך בקבוצת אינטרס, המצריכה השקעה כספית.
חרף גודלו של הציבור שיהנה מייצוג האינטרס של הצרכנים, אין לאינדיבידואלים תמריץ לתרום מזמנם או מכספם לקידום המטרה של קבוצה כה גדולה.
מעבר לכך, גם אם קבוצת אינטרס תצליח בפעילותה, הרי שהרווחים יגיעו לכל חברי הקבוצה הרלוונטית, בין אם תרמו למאמץ הקבוצתי ובין אם לאו, וחלקו של כל פרט יהיה קטן.
לעומת זאת, בקבוצות קטנות בעלות אינטרס משותף הדינמיקה מורכבת יותר; בקבוצות קטנות קיים סיכוי גבוה יותר לפעילות וולונטארית לטובת הקבוצה, בין היתר משום שרווחים המתחלקים בין פחות פרטים משאירים יותר רווח לכל פרט.
כתוצאה מכך, עלול להיווצר מצב שבו למעטים יש כוח פוליטי רב יותר מאשר לרבים; ייתכן מצב שבו לתעשיינים, למשל, תהיה קבוצת אינטרס חזקה לקידום מדיניות פרוטקציוניסטית, בעוד לצרכנים, שייפגעו מהעדר התחרותיות, לא תהיה קבוצת אינטרס כלל.
לבעיית הפעולה הקולקטיבית ישנן מספר השלכות בתחום מדיניות הסחר.
ראשית, ליצרנים ישנה השפעה רבה יותר מאשר לצרכנים, שכן בעוד הצרכנים הם קבוצה גדולה הנוטה ל"טרמפיסטיות", היצרנים הם קבוצה קטנה בעלת תמריץ חזק לפעולה משותפת.
שנית, למדיניות סחר תהיה נטייה טבעית לכיוון פרוטקציוניזם.
הסיבה לכך היא שמכסים מיטיבים עם קבוצה קטנה של תעשיות, בעוד שעלותם מתחלקת בין קבוצה גדולה מאוד של צרכנים.
על פי הרציונל שלעיל, קבוצות קטנות יצליחו לקדם את האינטרס המשותף שלהן יותר מאשר קבוצות גדולות.
שלישית, ממשלות ינקטו בליברליזציה חד-צדדית לעיתים רחוקות מאוד.
הפוליטיקה הדומסטית בסדר המוניטרי הבינלאומי: תקן הזהב
סוגיה זו מבוססת על מאמרו של לורנס ברוז (Lawrence Broz), המנתח את התנהגותן של מעצמות אירופה – בריטניה, צרפת וגרמניה – בשלהי המאה ה-19 ביחס לתקן הזהב.
טענתו של ברוז היא כי משטר מוניטארי בינלאומי יכול להתקיים רק אם הוא תואם להעדפות דומסטיות במדינות החברות בו.
בהמשך לכך, יציבותו של תקן הזהב הייתה תלויה למעשה ביצירתן של קואליציות דומסטיות תומכות במדינות אלו.
משטר מוניטארי בינלאומי הוא מערכת של עקרונות, כללים והסכמות המסדירים את התנהגותן מוניטארית של מדינות.
מבחינה כלכלית, מדובר במוצר ציבורי חיובי, שכן בהיעדר פערי שערי מטבע, יכולים סחורות, שירותים והון לחצות גבולות וכך להעלות את הרווחה הכללית ולקדם יעילות.
ואולם, מבחינה פוליטית, הדבר אינו טבעי כלל וכלל שכן מדינאים מתמודדים עם כוחות דומסטיים הטרוגניים, המשפיעים על קבלת החלטות.
בכל מדינה ישנו מבנה דומסטי מעט שונה, המבוסס על היסטוריה, תרבות, מוסדות וכו', אשר משפיע על התנהגותה של המדינה בכלכלה העולמית.
על פי רוב, הנטייה במחקר היא לראות במדינות החברות במשטר מוניטארי משותף כמי שחולקות מטרות וסדרי עדיפויות דומים.
טענה זו היא בעייתית, על פי ברוז, שכן ישנם כאמור פערים בין המדינות, כפי שבא לידי ביטוי, בין היתר, בסדרי עדיפויות שונים.
ניתן לסווג מדינות, בין היתר, על פי האוריינטציה הכלכלית שלהן.
מדינות המעורבות עמוקות במסחר הבינלאומי יעדיפו יציבות בשערי חליפין על חשבון גמישות בקביעת השער, בעוד מדינות בעלות חשיפה נמוכה יחסית למסחר בינלאומי יעדיפו גמישות בשער המטבע המקומי, שתאפשר להן להתמודד עם תנודות בכלכלה המקומית והבינלאומית.
כבר כעת, אם כן, ניתן לראות שלקבוצות שונות בתוך המדינות עשויים להיות אינטרסים סותרים ביחס למדיניות מוניטארית.
מבחינת המדינה, ישנו אינטרס ברור לשמור על שביעות רצון של קואליציות דומסטיות (מוצר פרטי) – ובו-זמנית ישנו אינטרס לשמור על יציבות המערכת המוניטארית הבינלאומית (מוצר ציבורי).
במקרים שבהם האינטרסים הללו סותרים זה את זה, מחפשות המדינות את האיזון, על פי יכולתן.
כלומר, על המדינות לשמור על שער חליפין יציב ולהימנע מכל מגבלה על תנועת הון.
ועם זאת, יש להדגיש כי מדובר במודל תאורטי, אשר גם בתקופות בהן היה קיים באופן רשמי, הוא לא מומש על ידי המדינות בצורה מיטבית.
להלן מקרי הבוחן של בריטניה, צרפת וגרמניה במאה ה-19.
בריטניה הפגינה מחויבות גבוהה לתקן הזהב ולעקרונות המחייבים הנגזרים ממנו.
החל ממחצית המאה ה-19 שימש הפאונד הבריטי, שנחשב עקב כך למטבע יציב ובטוח, כמטבע העיקרי במסחר הבינלאומי ובמערכת הפיננסית הבינלאומית.
בריטניה אף נתנה ערבות למשטר מוניטרי זה.
מבחינה דומסטית, הייתה קואליציה שתמכה בכך בין הבנקים ובעלי הקרקעות האריסטוקרטים.
הגורמים שהתנגדו לתקן הזהב ותמכו בהשהייתו בשנות המשבר של 1821–1879 היו חקלאים (שאינם בעלי הקרקעות) ובעלי מלאכה שונים; ברור אפוא שהכוח הפוליטי היה בידי הבנקאים ובעלי הקרקעות העשירים.
הסקטורים שהתנגדו לתקן הזהב היו קשורים בגורמי הייצור ובענפי הייצור שנפגעו מפתיחת השווקים, ועל אף שהמתנגדים היו קבוצה גדולה בבריטניה, נבצר מהם מליצור קבוצת אינטרס חזקה שתשפיע על מדיניות הסחר של המדינה.
מחויבותה של צרפת לתמיכה בתקן הזהב הייתה נמוכה בשנות קיומו, כפי שבא לידי ביטוי בהגבלות על תנועת הון ובניסיון להגן על שער החליפין על ידי הגדלת עתודות הזהב במדינה.
כתוצאה מכך, מערכת הבנקאות הצרפתית והפרנק הצרפתי לא היו אטרקטיביים באופן יחסי.
מבחינה דומסטית, לאחר המהפכה הצרפתית לא נשארה שכבה של בעלי קרקעות אריסטוקרטים, והקרקעות חולקו לחקלאים קטנים שעיבדו אותן בעצמם ומכרו בשוק המקומי.
התעשייה הצרפתית הייתה אף היא בעד פרוטקציוניזם יחסי, לאור היעדר תחרותיות מספקת ביחס לעולם.
למערכת הבנקאות הצרפתית, ששרתה בעיקר את הכלכלה המקומית, היה אינטרס לשמר את ההגבלה על תנועת הון ואת הריבית היציבה.
כך, המבנה החברתי-פוליטי בצרפת מנע שיתוף פעולה מלא עם תקן הזהב.
מחויבותה של גרמניה לתקן הזהב הייתה אף היא נמוכה מסיבות פוליטיות דומסטיות.
בעיית הפעולה הקולקטיבית בולטת במיוחד בגרמניה, שכן סקטור התעשייה וסקטור הבנקאות היו מרוויחים רבות אם המחויבות לתקן הזהב הייתה מלאה, אך בעלי הכוח הפוליטי היו דווקא בעלי הקרקעות הפרוסים – היונקרים.
בגרמניה היה קשר הדוק בין התעשייה למערכת הבנקאות, שנתנה מימון לתעשיות המתפתחות.
עם זאת, התעשייה לא הייתה תחרותית בעולם, ולכן העדיפה לקבל הגנה מהמדינה.
ליונקרים היה כח פוליטי רב בהרבה מגודלם באוכלוסייה, והם היו מקושרים דווקא לחקלאים עצמם.
מאחר שהחקלאות הגרמנית לא הייתה תחרותית בעולם, הם לחצו לפרוטקציוניזם ואכן הצליחו בקידומו.
דוגמה זו מבוססת על מאמרו של גורביץ' (Gourevitch) בנושא סחר בינלאומי וקואליציות דומסטיות כפי שבא לידי ביטוי במשבר הכלכלי של 1873–1896. גורביץ' טוען כי בשנות המיתון הללו נקטו גרמניה, בריטניה, צרפת וארצות הברית במדיניות מכס שנבעה מאינטרסים דומסטיים של קבוצות שונות.
גורביץ' מציע ארבעה הסברים שונים (הסבר כלכלי, הסבר פוליטי, הסבר הבוחן את המערכת הבינלאומית והסבר אידאולוגי), וכך מראה שדווקא ההסבר הכלכלי והפוליטי הדומסטי, הבוחן קבוצות אינטרס וחלוקת כוח פוליטי, הוא ההסבר המשמעותי ביותר, לצד ההסברים האחרים.
בגרמניה, שהייתה מאוד חקלאית בשנים אלו, החקלאות לא הייתה תחרותית ולכן ביקשה הגנות מהמדינה.
גם התעשייה התפתחה באיטיות ובפיגור מסוים מבריטניה, ולכן ביקשה אף היא הגנות.
יחד עם זאת, כל סקטור ביקש הגנה לעצמו והתנגד להגנה על הסקטור האחר.
היו סקטורים שהתנגדו לפרוטקציוניזם, כמו תעשיינים קטנים בעלי יתרון יחסי, אך הם היו נטולי כוח פוליטי.
בסופו של דבר ניתנה הגנה הן לחקלאים (באמצעות היונקרים) והן לתעשייה – "קואליציית השיפון והפלדה", בעיקר בזכות מנהיגותו של ביסמרק.
בצרפת המערכת הפוליטית הייתה מאוד שונה מבגרמניה, אך הכוחות הכלכליים-חברתיים פעלו בה בצורה די דומה והשיגו תוצאה דומה.
התעשייה הצרפתית לא הייתה תחרותית ברמה בינלאומית, וסקטור החקלאות, שהיה שונה לחלוטין במבנהו מהסקטור המקביל בגרמניה, נפגע קשות מהמיתון הכלכלי העולמי.
על כן, מסיבות מעט שונות מאשר בגרמניה, שני הסקטורים הללו ביקשו הגנות מהמדינה.
החל משנות ה-80 של המאה ה-19 החלה צרפת להעלות מכסים, תחילה בעיקר על התעשייה אך לאחר מכן גם על החקלאות.
הקואליציה בצרפת בין התעשיינים לחקלאים נוצרה מעצמהּ בתהליך ממושך ללא התערבות המדינה.
ואכן, זו הייתה קואליציה די רופפת.
בבריטניה, חרף המיתון הכלכלי, נכשלו הניסיונות מצד סקטורים מסוימים להעלות את המכסים.
מבחינה כלכלית, בריטניה לא הייתה זקוקה לפרוטקציוניזם שכן הייתה תחרותית יותר בכל סקטור.
אחת הסיבות לכך הייתה האימפריה הבריטית שאפשרה אספקת חומרי גלם, מזון וכוח עבודה שהזינו את הכלכלה הבריטית.
בנוסף, לאריסטוקרטיה בעלת הקרקעות היה כוח פוליטי רב ואינטרס מובהק בהימנעות מפרוטקציוניזם.
בארצות הברית הייתה המדיניות שונה מאשר במעצמות אירופה.
בארצות הברית הוטל מכס גבוה על התעשייה ומכס נמוך בהרבה על החקלאות.
הסיבה העיקרית לכך היא כלכלית גרידא (בשונה מהמצב באירופה, שם ההסבר הפוליטי משמעותי יותר): בארצות הברית החקלאות הייתה תחרותית מאוד ולא הייתה זקוקה להגנות (לפחות עד לאחר מלחמת העולם הראשונה), בעוד התעשייה הייתה פחות תחרותית וזקוקה להגנות.
על בסיס זה היה קונפליקט בין הסקטורים, שכן הסקטור החקלאי היה פגיע ותנודתי וחש כי גם לו מגיעה הגנה מצד המדינה.
ישנם גורמים דומסטיים שונים המסבירים את המדיניות האמריקאית בימי המשבר.
כך למשל, לתעשיינים היה כוח פוליטי רב באופן יחסי, בין היתר בשל היותם קבוצה קטנה ומאורגנת יותר מהעובדים ומהצרכנים , אשר הייתה דומיננטית מאוד בשתי המפלגות השולטות.
במקרה של ארצות הברית, גם למבנה המוסדי ושיטת הבחירות הייתה השפעה על קבלת ההחלטות בהקשר זה.
במהלך השפל הכלכלי הגדול של שנות ה-30 עבר בארצות הברית חוק פרוטקציוניסטי שקבע את מכס "סמוט-הולי" (Smoot-Hawley), אשר העלה באופן חסר תקדים את המכס הממוצע במדינה על אלפי מוצרים לכ-60%.
ההסבר העיקרי לכך שחוק זה עבר בקונגרס חרף הקואליציה מוטת הייצוא במדינה מחייב בחינה של המצב הדומסטי.
המערכת המוסדית של ארצות הברית היא גורם חשוב בהבנת הדינמיקה הדומסטית.
מערכת הבחירות האזורית יוצרת תמריץ לנציגים הנבחרים לייצג אינטרסים ספציפיים וצרים, בהתאם לאזור הבחירה שלהם, ולהביא לקונגרס את האינטרסים של קבוצות המתחרות בייבוא.
כשאינטרסים אלו מוצגים בקונגרס, נטייתו היא ליצור הגנה למספר תעשיות, וכך עולה הפרוטקציוניזם.
כך קרה בהקשר של חוק סמוט-הולי, כאשר ההצעה המקורית של היוזמים הייתה ליצור הגנה על תוצרת חקלאית.
ליוזמה זו הצטרפו מחוקקים נוספים שהוסיפו עוד ועוד סקטורים, עד שבסופו של דבר כלל החוק החדש מעל 20,000 מוצרים שזכו למכס גבוה.
על פי ההסבר של שַטשניידר (Schattschneider), הקואליציה בעד פרוטקציוניזם הציעה מידה מועטה של הגנה למגוון של סקטורים, וכך הצליחה ליצור את קבוצת הלחץ שנדרשה כדי לקדם את הנושא בקונגרס.
הקואליציה התגבשה בין היתר בזכות שיתופם של סקטורים רבים שאינם מתחרים זה בזה.
שטשניידר מדגיש כך את חשיבותן הרבה של קבוצות אינטרס בארצות הברית.
לעומתו, טוען פסטור (Pastor) כי הגורם המשמעותי המסביר את מכס סמוט-האוולי הוא ההסבר הפוליטי-מפלגתי.
לדבריו, עלייתו של הנשיא הרפובליקני הובר לצד קיומו של רוב רפובליקני בסנאט יצרו את התנאים המתאימים להעלאת מכסים, בייחוד בסקטור התעשייתי, שהמפלגה הרפובליקנית שאפה לקדם.
על פי אייכנגרין (Eichengreen), מכס סמוט-הולי הוא תוצר של הקשיים שעמם התמודדה החקלאות האמריקנית.
בשנות מלחמת העולם הראשונה קצרו החקלאים האמריקנים רווחים גבוהים כתוצאה מהמחירים הגבוהים בשוק.
אך בשנות ה-20 התקשו החקלאים לעמוד בתחרות הגוברת בעולם, שכן המחירים הלכו וירדו כתוצאה מהתאוששות החקלאות באירופה.
הסקטור החקלאי לא זכה כמעט להגנות ביחס לסקטור התעשייתי, בעיקר בשל שגשוגו בשנות המלחמה.
במקביל, החקלאים האמריקאים נהנו מייצוג יתר הן בקונגרס והן בסנאט (בשל מערכת הבחירות שתוארה לעיל) והאינטרסים שלהם באו לידי ביטוי בצורה בולטת בוושינגטון.
ההסברים למכס סמוט-הולי הם שונים זה מזה אך ככלל, ישנה הסכמה רחבה שגורמים דומסטיים הם הסיבה המרכזית לקביעת המכס.
לסיכומו של דבר, רבות נכתב על אודות הכלכלה הפוליטית של המסחר הבינלאומי, אך ככלל ניתן להבחין בשני זרמים עיקריים במחקר.
שטשניידר ואחרים התמקדו בקבוצות אינטרס המשפיעות על תהליכי קבלת החלטות.
הנחות היסוד של גישה זו מתיישבות עם מודל ענפי הייצור שלעיל, שלפיו ייתכן מצב שבו בעלי הון ועובדים בסקטורים שונים יתחרו זה בזה סביב נושא מדיניות הסחר.
מאמרו של גורביץ' שהוצג לעיל מתבסס על גישה זו גם כן.
לעומת זאת, רוגובסקי ואחרים התמקדו בחתך המעמדי בכך שהציבו את גורמי הייצור זה מול זה.
על פי גישה זו, המתיישבת עם מודל גורמי הייצור, בעלי ההון מתחרים בעובדים בשאלת מדיניות הסחר.
יש חוקרים שעשו את האבחנה בין בעלי הון מסוגים שונים ובין עובדים מסוגים שונים ובכל זאת הסיקו כי סוגיית המעמד היא מרכזית בוויכוחים על מדיניות סחר.
בשתי הגישות האלו, הגורם המעצב את העדפות הצדדים הוא השינוי בהכנסות הצפוי כתוצאה משינוי מדיניות סחר.
אך ההסכמה הכללית בקרב החוקרים היא שלחצים דומסטיים מתעשייה, עבודה וכו' משחקים תפקיד מרכזי בעיצוב המדיניות.
ואולם, ישנה גם ביקורת על גישות אלו ועל כוחן ההסברי.
ראשית, גישות אלו לא מסבירות את המכניזם המביא את האינטרסים של קבוצות שונות לחלחל כלפי מעלה ולהשפיע ברמת המדינה.
שנית, ריבוי של קבוצות אינטרס עשוי להביא פוליטיקאים דווקא לבחור בדרך המועדפת עליהם תוך התחמקות מהלחץ של קבוצה מסוימת.
כלומר, במצב של ריבוי קבוצות לפוליטיקאים מתאפשר לתמרן בהתאם לאינטרסים הפוליטיים האישיים שלהם.
כמו כן, ישנם חוקרים הגורסים כי להעדפות של מקבלי ההחלטות עצמם ישנו משקל משמעותי יותר בקביעת מדיניות הסחר מאשר קבוצות אינטרס, יהיה כוחן אשר יהיה.
ניתן להתבונן בכלכלה הפוליטית הבינלאומית בכלל ובתחום המסחר הבינלאומי בפרט מפרספקטיבות שונות.
יש המדגישות את המערכת הכלכלית הבינלאומית, יש המדגישות אידאולוגיות, יש השמות דגש על היחסים הבינלאומיים ויש המתמקדות בתפקידן של המדינות ומוסדותיהן.
בערך זה הוצגה הגישה הדומסטית, המסבירה בדרכים שונות את השפעתן של קבוצות שונות במדינות על קבלת החלטות וקביעת מדיניות מסחרית.
על פי כלל שיא-סוף אנו שופטים את חוויות העבר שלנו כמעט אך ורק בהתאם לאיך שהרגשנו בשיאן (נעים או גרוע) וביחס לשאלה כיצד הן הסתיימו.
מידע אחר אינו הולך לאיבוד, אך הוא אינו נמצא בשימוש.
גורמים שאינם באים לידי ביטוי הם, בין השאר, עד כמה החוויה הייתה נעימה בממוצע ומה היה משך החוויה.
דניאל כהנמן ועמיתיו ערכו ניסוי ובו בחנו את הכלל על קבוצת נבדקים שעברה בדיקת קולונוסקופיה.
לפני שנעשה שימוש בצינור בדיקה שמכיל סיב אופטי הבדיקה הסבה כאב רב לעוברים אותה והכאב מגיע לשיאו בשלב האחרון של הבדיקה.
הנבדקים שהמכשור הושאר בגופם למשך דקה נוספת לאחר סיום הבדיקה דיווחו על חוויה קשה פחות לעומת אלו ששוחררו מיד בסיום הבדיקה.
במחקר המשך שנערך לאחר מכן התגלה כי בקרב נבדקים שהמכשור הושאר בגופם פרק זמן נוסף, כך שהחוויה נתפסה אצלם כקשה פחות, נמצא שיעור גבוה יותר של נבדקים שהגיעו לבדיקת קולונוסקופיה נוספת, כאשר התעורר צורך לקיימה.
כהנמן טען שכלל זה קשור להיוריסטיקת היציגות.
כלל תעשיות והשקעות בע"מ (בקיצור: כת"ש) היא חברת החזקות ישראלית שהוקמה בשנת 1955 ונמצאת משנת 2012 בשליטת לאונרד בלווטניק.
החברה הוקמה בשנת 1955 כשותפות של רסקו עם אייזק וולפסון, תחת השם גאס רסקו, אשר דרכה ביצעה רסקו חלק מהשקעותיה בתעשייה.
בשנת 1964 הקימה גאס רסקו חברה לשיווק בשם גסקו.
בעקבות המשבר ברסקו באמצע שנות ה-60, מכרה רסקו את חלקה ב"גאס רסקו" לחברת כלל בשנת 1968 ושם החברה הוסב ל"גאס תעשיות".
בשנת 1970 רכשה חברת כלל את חלקו של וולפסון בחברה.
באותה תקופה היו בבעלות החברה, בין השאר, החברות אלקטרה, קולרון תעשיות, מפעלי קיסריה לטקסטיל, החברה הישראלית לטרקטורים, אדימק, והחברה לסריגים.
בסוף שנת 1971 עברה הבעלות המלאה בחברה לידי חברת כלל ושמה הוסב ל"כלל תעשיות".
בשנת 1975 מוזגה "החברה המרכזית" לתוך כלל תעשיות.
בשנת 1998, חברת משאב, שעד אז הייתה בבעלות משותפת של "כלל תעשיות" ו"כור תעשיות", עברה לבעלות המלאה של "כלל תעשיות" במסגרת עסקאות למכירות הדדיות של החזקות משותפות, בה גם עברה השליטה בחברת ECI Telecom לכור.
באותה שנה גם מכרה חברת משאב לאיש העסקים ישראל בורוביץ את השליטה בחברת גרנית הכרמל (שהיא בעצמה חברת החזקות המחזיקה בין השאר בבעלות על החברות: סונול, סופרגז ויצרנית המצברים וולקן).
בשנת 2001, מוזגה "כלל תעשיות עם חברת הבת שלה "כלל אלקטרוניקה".
"כלל אלקטרוניקה" הייתה חברת השקעות בחברות היי-טק.
מניות החברה נסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב והיו כלולות במדד תל אביב 25. בין השאר החזיקה במניות חברת ECI Telecom (במקור חברת "אלקטרוניקה לישראל"), חברת סאיטקס, והשקיעה במספר חברות הזנק.
בשנת 2008, הוקמה חברת הבת "כלל אנרגיה" כחברת השקעות במיזמים של אנרגיה מתחדשת.
ביולי 2012 מכרה אי די בי חברה לפיתוח את השליטה בחברה (49% ממניותיה) לחברת AI Diversified, של לאונרד בלווטניק, תמורת 1.275 מיליארד ש"ח.
במרץ 2013 מכרה "אי די בי פיתוח" את יתרת החזקותיה בחברה לבתי ההשקעות "אלטשולר שחם" ו"מנורה מבטחים החזקות".
באוקטובר 2013 נתקבלה הצעת רכש של מניות החברה, שהוגשה על ידי לאונרד בלווטניק, והחברה נמחקה ממסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בין ההחזקות של כלל תעשיות נמנות החברות:
נשר מפעלי מלט ישראליים (100%)
כלל ניהול נכסי נדל"ן נשר בע"מ
גרנית הכרמל (הוחזקה באמצעות חברת משאב)
כללי הקיטלוג האנגלו-אמריקאים (Anglo-American Cataloguing Rules - AACR) פורסמו לראשונה ב-1967. AACR2 פירושו כללי הקיטלוג האנגלו-אמריקאים, מהדורה שנייה.
העורך הוא מייקל גורמן (Michael Gorman), ספרן שנולד בבריטניה ומתגורר באזור שיקגו.
AACR2 מתוכננת לשימוש בבניית קטלוגים ורשימות אחרות בספריות כלליות מכל הגדלים.
הכללים מכסים תיאור ומתן נקודות גישה לכל חומרי הספרייה הנאספים היום בספריות.
למרות שהכללים נקראים אנגלו-אמריקאים הרי המהדורה הראשונה שפורסמה ב-1967 הייתה יותר אמריקאית.
במהדורה השנייה מ-1978 איחדו את שתי מערכות החוקים, אימצו את הכתיב הבריטי cataloguing, וסידרו אותם יחד עם התקן הבינלאומי לתיאור פריטי מידע (International Standard Bibliographic Description).
ל-AACR2 יש כמה מהדורות מודפסות וכן גרסה מקוונת.
גורמן ערך כמה שיפורים של AACR2 כולל מהדורה תמציתית.
לגרסה המקוונת ניתן להגיע רק דרך RDA Toolkit.
כמו כן יש גם גרסאות מתורגמות בכמה שפות.
העקרונות של AACR2 כוללים קיטלוג של פריט הנמצא ביד ולא סברות על מידע הנמצא במקורות חיצוניים.
כאשר יש מידע סותר מעדיפים מקור עיקרי של מידע.
במשך השנים היו עדכונים מדי פעם ל- AACR2. ב-1988 הוא עבר שינוי משמעותי (מהדורה שנייה משופרת) וכן ב-2002 למהדורה השנייה.
גרסת 2002 כללה שינויים מהותיים לחלקים בהם מדובר על חומר לא ספרי.
הותחל בלוח זמנים לעדכונים שנתיים ב-2003 אבל הפסיקו אותו ב-2005.
AACR2 הוחלפה בשיטת תיאור משאב וגישה (RDA) (Resource Description and Access) ששוחררה ב- 2010. בישראל עברו הספריות לשיטה החדשה ב- 2014 אוסף חוקים חדש זה מעודכן על ידי דרישות פונקציונליות לרשומות ביבליוגרפיות (FRBR) והוא מהווה שלד גמיש ומתאים יותר לשימוש בסביבה דיגיטלית.
בסתיו 2010 ביצעו כמה ספריות ומוסדות בעולם דובר האנגלית, ביניהן הספריות הלאומיות האמריקאיות ספריית הקונגרס, הספרייה הלאומית לרפואה וספריית החקלאות הלאומית, בדיקה רשמית ל-RDA והתוצאות פורסמו ביוני 2011.
כלל עסקי הוא כלל המגדיר או מגביל תחום מסוים בעסק.
מטרתו היא לעמוד על מבנה העסק, וכן לשלוט או להשפיע על התנהגות העסק והמדיניות שלו.
הכללים מתארים הגדרות, פעולות ואילוצים החלים על ארגון או על עסק כלשהו.
| למשלוח אסור לכלול יותר מעשר הזמנות.
לניהול כלל עסקי ישנם שלושה שימושים עיקריים:
ניתוח עסקי - הגדרה ועיצוב של תהליכים עסקיים ושל יכולות עסקיות, והגדרת דרישות למערכות מידע.
ממשל תאגידי - תיעוד הכללים לצורך שליטה ובקרה על הפעילות העסקית.
שימוש במערכות המבוססות BRMS (מנוע לכללים עסקיים) - מערכות המפעילות מאגר חיצוני של כללים עסקיים.
לניהול כלל עסקי מספר יתרונות:
כללים עסקיים מביאים לידי ביטוי את מדיניות העסק ואת האפשרות לשנותה.
באמצעות כללים עסקיים שינויים יכולים להעשות מהר יותר ועם פחות סיכונים.
באמצעות כללים עסקיים ניתן לפתח את העסק בזמן קצר יותר.
המונח 'כללים עסקיים' הוגדר לראשונה על ידי דניאל ס.
העקרונות של הכללים העסקיים מצוינים בהרחבה במניפסט הכללים העסקיים.
כללים עוסקים בפרקטיקה ובהכוונת העסק.
לכן, המוטיבציה לכללים היא מטרות ויעדים עסקיים; העלות של אכיפת כלל חייבת להיות מאוזנת כנגד סיכונים עסקיים וכנגד הזדמנויות עסקיות אשר העסק עלול לאבד.
על כן, אכיפת הכללים לא תתבצע בכל מחיר; מערכת יעילה יכולה להתבסס על מספר קטן של כללים.
ניתן להוסיף בהמשך כללים ממוקדים יותר, כך שבמהלך הזמן המערכת נעשית חכמה יותר.
על כן, בדרך כלל, עדיף שלעסק יהיו מעט 'כללים טובים'.
של, על ידי ועבור אנשי העסק, לא אנשי מערכות מידע.
מקורם של הכללים צריך להיות באנשי עסק בעלי ידע.
לאנשי העסק צריכים להיות כלים זמינים לניסוח כללים עסקיים, לתיקוף הכללים, ולניהולם.
השימוש בכללים עסקיים בתוך מימוש של מערכת ממוחשבת הוא ערך מוסף, אך לא המהות.
לכן, הכללים אינם כתובים בשפת מערכות מידע, אלא בשפת תכנות או בשפה עסקית.
ניהול לוגיקה עסקית, לא פלטפורמות של חומרה/תוכנה.
כללים, והיכולת לשנותם באופן יעיל, הם גורמים בסיסיים לשיפור גמישותו של העסק.
על כן, בטווח הארוך, הכללים חשובים יותר לעסק מאשר פלטפורמות חומרה/תוכנה.
לכן, את הכללים העסקיים יש לארגן ולאחסן בצורה שתאפשר התאמה מהירה שלהם לפלטפורמות חומרה/תוכנה חדשות.
1. כללים התנהגותיים כללים התנהגותיים הם כללים הנוגעים לאופן ההתנהגות הרצוי או המצופה של אדם בעל זיקה כלשהי לעסק, והם יכולים להיות מופרים באופן ישיר.לדוגמה:
| לקוח זהב צריך לקבל גישה למחסן.
הכלל יופר באופן ישיר, למשל, אם ללקוח זהב לא תנתן גישה למחסן.
2. כללים הגדרתיים כללים הגדרתיים הם כללים הנוגעים לצורה שבה העסק מארגן את המידע שלו.
הם אינם יכולים להיות מופרים באופן ישיר.לדוגמה:
| לקוח צריך להחשב כלקוח זהב אם הלקוח מבצע יותר מ-12 הזמנות בשנה אזרחית.
3. כללים גזירתיים כללים גזירתיים הם כללים הנוגעים לאופן שבו מידע במבנה מסוים יכול להפוך למידע במבנה אחר, או לאופן שבו ממידע מסוים ניתן לגזור מידע נוסף.לדוגמה:
| מס ערך מוסף שנגבה עבור הזמנה צריך להיות 17% אם ההזמנה נלקחה אחרי תאריך 01.08.2012.
זהו תחום נוסף המשמש לניתוח של כללים עסקיים ומהווה מידע נוסף עבור ניהולם.
אכיפת הכללים רלוונטית רק לגבי כללים התנהגותיים, והיא מתבצעת בשלושה אופנים שונים:
אכיפה בקפידה - הכלל נאכף בכל מקרה, ללא יוצאים מן הכלל.
הפרה של הכלל אינה אפשרית.
אכיפה מוגבלת - הכלל נאכף אך לא בכל מקרה, ישנם יוצאים מן הכלל.
ההפרה של הכלל היא אפשרית.
הנחיה - הכלל הוא בגדר המלצה בלבד.
בטלקומוניקציה, כלל רוחב הסרט של קרסון הוא כלל אצבע המספק הערכה לרוחב הפס הנדרש לרכיבי מערכת כאשר אות נושא עובר אפנון תדר (FM) או אפנון מופע (PM) על ידי ספקטרום רציף או רחב של תדרים, ולא רק על ידי תדר בודד.
לרוב, רוחב סרט אפקטיבי הוא רוחב הסרט המכיל לפחות 98% מהאנרגיה של האות המאופנן.
עם זאת, כלל זה אינו מדויק כאשר אות האפנון כולל שינויים פתאומיים, כמו באות ריבועי.
הכלל פורסם לראשונה על ידי ג'ון רנשו קרסון במאמר משנת 1922.
בכלל זה משתמשים בתחומי ה-RF ואופטיקה לתכנון של אנטנות, משדרים, מקלטים ומערכות תקשורת נוספות.
עבור אות מאופנן תדר רוחב הסרט הדרוש הוא:
– התדר הגבוה ביותר של אות המידע
– הסטייה המקסימלית של האות המאופנן מהתדר המרכזי
הגדרה רחבה יותר, עבור אות מאופנן תדר או פאזה, רוחב הסרט האפקטיבי הוא:
– רוחב הסרט של האות המאופנן
– מקדם האפנון (modulation index) של האות
השימוש בכלל רוחב הסרט של קרסון נותן רק 98% מהאות.
כלומר בשאר הספקטרום שמחוץ לרוחב סרט זה יש ביחס להספק האות שבתוך רוחב הסרט של קרסון ולכן עבור יישומים הנדסיים הדורשים דיוק רב יותר יעשה שימוש בכלים מדויקים יותר.
ניתן למצוא את רוחב הסרט האפקטיבי על ידי ניתוח מדויק יותר בעזרת פונקציית בסל מהסוג הראשון, עבור אות כניסה המאופנן על ידי טון בודד (אות סינוסי).
הקוד האתי בספורט בישראל הוא מסמך המתאר את קווי היסוד של האתיקה המקצועית של המעורבים בספורט בישראל.
הקוד האתי קובע את הכללים ואת נורמות ההתנהגות בתחום זה, והוא כולל התייחסות ספציפית לספורטאים, מאמנים, שופטים, מנהלים וחברי ועד מנהל.
הקוד האתי יוצר סדר חברתי, ומעניק פתרון לסוגיות ערכיות שעולות תוך כדי הפעילות השוטפת.
מטרת הקוד האתי בספורט היא לענות על צורך עולם הספורט בתשתית אחידה של כללים אתיים להתנהגות ספורטיבית שיש בה הוגנות, שקיפות ויושרה, כדי לחזק את מעמד הספורט ולבנות את אמון הציבור בו.
כפי שנכתב באמנת אונסק"ו: "תוכניות של ספורט וחינוך גופני צריכות ליצור, הן מבחינת תכנים הן מבחינת לוחות הזמנים שלהן, הרגלים ותבניות התנהגות שיובילו להתפתחות מלאה של האדם… גם אם קיימים מאפיינים של ראווה, על הספורט התחרותי לעמוד תמיד באידיאל האולימפי ולשרת את מטרות הספורט החינוכי...
המסמך הרשמי לקוד האתי בספורט בישראל
קוד אתי הוא ניסוח ההתנהגות הרצויה מבעל המקצוע בתחום מסוים.
הסטנדרט להתנהגות ראויה או רצויה של האדם המקצועי בתחום הספורט שונה מההתנהגות המצופה מאדם העוסק בתחום אחר.
הליך כתיבת הקוד האתי נעשה על ידי משרד התרבות והספורט בשיתוף המרכז לאתיקה משכנות שאננים, ובשיתוף הוועד האולימפי וגופי הספורט השונים, והמסמך תקף מבחינה משפטית במדינת ישראל.
הכללים במסמך מבוססים על ערכי יסוד כגון: הגינות, יושר וטוהר המידות, התנהגות ספורטיבית, התנהגות כלפי ספורטאי קטין, דוגמה אישית ואחריות מקצועית.
הכללים מתוקף הערכים האלה פותרים את הסוגיות המצוינות להלן.
תהליך ניסוח הקוד האתי הוא תהליך ארגוני וחינוכי המשתף את כל בעלי העניין.
ראשית נאסף המידע הדרוש ומזהים את הצרכים, לאחר מכן הקוד מנוסח ומוטמע בהתנהלות היומיומית.
סוגיות לדוגמה בנושא הקוד האתי בספורט
במסמך הקוד האתי בספורט נכללות סוגיות אתיות מגוונות:
מטרת הספורטאים בשלבי החיים והקריירה השונים.
הגבולות המקצועיים של המאמן בחיי הספורטאי: פטרונות המאמן מול האוטונומיה של הספורטאי.
האיזון הנכון בין הישגיות של ספורטאים לבין בריאותם הנפשית והגופנית.
טובתו של הספורטאי מול טובת הארגון או הקבוצה.
צורכי הספורטאי כאדם שלם, המנהל חיים אישיים, מול צרכיו כספורטאי.
הדין בדבר יחסים אינטימיים בין מאמן לספורטאי.
גבולות הלחץ הפיזי והפסיכולוגי שמופעל על כל אחד מהצדדים: הספורטאי, המאמן והקבוצה.
מידת הפרטיות של המתאמן וחיסיון המידע עליו.
הדין לגבי שימוש בתוספי תזונה או באמצעים כימיים אחרים/ סמים
הדין לגבי אפליה על רקע מין, מגדר, גזע, מוצא וכדומה.
לעיתים קרובות יש התנגשות בין אתיקה עיתונאית לאתיקה בספורט.
תקשורת הספורט מרבה לפרסם ידיעות המתבררות כהשערות חסרות בסיס.
עובדות ואירועים שונים מעוררים שאלות אתיות לגבי האמינות או חוסר האובייקטיביות של הדיווחים בתקשורת זו.
התנגשות בין ערכים בתקשורת הספורט באה לידי ביטוי, למשל, כאשר כתבים מסקרים קבוצות ספורט שאותן הם אוהדים או כאשר שחקנים מסוימים מהווים מקורות עיתונאיים עבור כתבי ספורט.
לעיתים, כתבים עוברים ממשרה אחת למשרה אחרת בין גופי הספורט לגופי העיתונאות ללא תקופת צינון.
ספורטאים בענף מסוים, בעבר או בהווה, הופכים לפרשני ספורט באותו ענף, משבחים את קרוביהם או מדברים סרה באנשים עמם הם מסוכסכים - כל אלה עלולים להביא לפרשנות שאינה אובייקטיבית.
כללי הזכאות של פיפ"א הם אוסף החוקים הקובעים האם שחקן כדורגל כשיר לייצג מדינה מסוימת בתחרויות בינלאומיות ובמשחקי ידידות.
במאה ה-20 פיפ"א אפשרה לשחקן לייצג כל נבחרת לאומית, כל עוד השחקן החזיק באזרחות של אותה מדינה.
בשנת 2004, בתגובה למגמה ההולכת וגוברת להתאזרחות של שחקנים זרים, שינתה פיפ"א את החוקים כך שעל השחקן להיות בעל זיקה למדינה שברצונו לייצג.
כחלק מכללים אלו, פיפ"א יכולה לבטל תוצאות משחקים בינלאומיים הכוללים שחקנים שאינם כשירים, ועשתה זאת בעבר.
בתחילת הדרך אפשרה פיפ"א לשחקנים לייצג כל נבחרת ובתנאי שיש להם אזרחות באותה המדינה.
שחקנים מוכרים כמו אלפרדו די סטפנו (נבחרת ארגנטינה ונבחרת ספרד), פרנץ פושקש (נבחרת הונגריה ונבחרת ספרד), ז'וזה אלטפיני (נבחרת ברזיל ונבחרת איטליה) ייצגו יותר מנבחרת אחת במהלך הקריירה שלהם ולאסלו קובאלה אשר ייצג 3 נבחרות שונות (נבחרת צ'כוסלובקיה, נבחרת הונגריה ונבחרת ספרד).
ב-2004 נכנסה לתקופה פסיקה חדשה הקובעת ששחקן יכול לייצג מדינה אחת בתחרויות בינלאומיות בגיל נוער ואחרת בבוגרים, באם הבקשה נעשית לפני גיל 21. הראשון שעשה זאת היה אנטאר יחיא ששיחק בנבחרת צרפת עד גיל 18 ועבר לייצג את נבחרת אלג'יריה.
באותה השנה, ובעקבות אזרוח של שחקנים ברזילאים בקטר וטוגו, הוחלט בקונגרס פיפ"א להקשות על שחקנים לעבור בין נבחרות על ידי הוספה של סעיף זיקה למדינה שקובע שלפחות אחד ההורים או הסבים של השחקן נולד במדינה אליה הוא מעוניין לעבור, או שהשחקן יהיה תושב לפחות שנתיים באותה המדינה.
לפי כללים אלו, הזכאות לפי מוצא מוגבלת לחלוטין למוצא ביולוגי, ואינם מתחשבים באימוץ כזכאות לייצוג מדינה.
ב-2007 התראיין ספ בלאטר ל-BBC ואמר שאם לא ימנעו את אזרוח השחקנים הברזילאים באירופה, אסיה ואפריקה, אז אליפות העולם ב-2014 או 2018 תהיה עם 16 קבוצות בעלות רוב של שחקנים ברזילאים.
במאי 2008 הוחלט בקונגרס פיפ"א לשנות את שנות התושבות של השחקנים משנתיים ל-5 שנים ולקבוע שיספרו מגיל 18 ואילך.
באוגוסט 2011 הדיחה פיפ"א את נבחרת סוריה ממוקדמות מונדיאל 2014 לאחר ששיתפה את ג'ורג' מוראד במשחק נגד נבחרת טג'יקיסטן.
מוראד שותף בעבר במשחק של נבחרת שוודיה ושיחק במדי סוריה ללא אישור של פיפ"א.
במשחקים הפסיפים ב-2015 שיתפה נבחרת ניו זילנד את דקלן ויין הדרום אפריקאי.
נבחרת ונואטו התלוננה שויין בן 20 ולא ייתכן שגר בניו זילנד 5 שנים מגיל 18 כמו שקובע החוק, וקונפדרציית הכדורגל של אוקיאניה קיבלה את התלונה והדיחה את ניו זילנד.
במוקדמות מונדיאל 2018 שיתפה נבחרת בוליביה את נלסון דייוויד קבררה יליד פרגוואי ב-2 משחקים אשר אותם פיפ"א פסלה והעניקה ניצחון טכני בתוצאה 0–3 לנבחרות היריבות.
כללי הזכאות של פיב"א הם אוסף החוקים הקובעים האם שחקן כדורסל כשיר לייצג מדינה מסוימת בתחרויות בינלאומיות ובמשחקי ידידות.
פיב"א מאפשרת לשחקן לייצג כל נבחרת לאומית כל עוד השחקן מחזיק באזרחות של אותה מדינה, אך עם מגבלות במקרים מסוימים.
שחקני כדורסל מקוטלגים ל-2 קבוצות לצורך הופעה בנבחרת לאומית
שחקן מקומי - שחקן הנולד במדינה אותה הוא מעוניין לייצג, או קיבל אזרחות למדינה זו לפני גיל 16.
שחקן מתאזרח - שחקן המעוניין לייצג מדינה בה קיבל אזרחות לאחר גיל 16.
נבחרת לאומית יכולה לרשום שחקנים מקומיים ללא הגבלה, ורק שחקן מתאזרח אחד.
הוועד האולימפי של אסיה החליטו שלא להחיל את כללים אלו במשחקי אסיה, אלא בכללים שונים.
לפי כללים אלו אין הגבלה על מספר השחקנים המתאזרחים המייצגים נבחרת, ובתנאי שהשחקן אזרח המדינה לפחות 3 שנים.
כלל לייבניץ לגזירה תחת סימן האינטגרל (על שם המתמטיקאי גוטפריד וילהלם לייבניץ) הוא כלל שימושי בחשבון אינפיניטסימלי לגזירת ביטויים מהצורה .