tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף, קצין פקיסטני בדרגת קפטן נהרג ושני חיילים נוספים נפצעו מההפגזה.
בכירי הטליבאן לא פרסמו מידע על אבדות מצידם, אך דיווחים מקומיים באפגניסטן ציינו כי חייל אפגני אחד נהרג בעימותים.
כמו כן התכתשויות נוספות דווחו באזורים ההרריים הסמוכים למעבר הגבול אנגור אדדה בדרום וזיריסטן, אך לא נמסר על נפגעים.
כמו כן, באזורי וואנה, פגזי ארטילריה נפלו בקרבת בונקרים משני צידי הגבול, אך ללא דיווח על נפגעים.
ב-20 במרץ 2024 חמושים המזוהים עם צבא שחרור בלוצ'יסטן תקפו את מתחם נמל גוואדאר.
כוחות הביטחון הפקיסטניים סיכלו את המתקפה, ובמהלך העימות נהרגו שמונה לוחמי צבא שחרור בלוצ'יסטן ושני חיילים פקיסטנים.
ראש השרים של בלוצ'יסטן טען כי התוקפים הגיעו מאפגניסטן וקיבלו מקלט מהממשלה האפגנית.
ב-22 במרץ מחבל מתאבד התנגש עם רכבו בשיירה צבאית שעברה דרך דירה איסמעיל חאן, מה שהוביל למותם של שני חיילים פקיסטנים ולפציעתם של 22 נוספים.
בעקבות המתקפה, פקיסטן הבטיחה תגובה נחושה נגד הטרור.
ב-25 במרץ, יחידת Majeed Brigade של צבא שחרור בלוצ'יסטן תקפה את בסיס חיל הים הפקיסטני PNS Siddique בטורבט, המאחסן כלי טיס אמריקניים וסיניים.
המתקפה סוכלה על ידי כוחות הביטחון הפקיסטניים; שישה לוחמי צבא שחרור בלוצ'יסטן נהרגו מחוץ למתחם הבסיס, בעוד שחייל פקיסטני אחד נהרג.
ב-26 במרץ 2024 מחבל מתאבד תקף אוטובוס במחוז שאנגללה שבח'ייבר פח'טונח'ווה, פקיסטן שהסיע חמישה עובדים סינים ונהג פקיסטני בדרכם לסכר דאסו, והרג את כולם.
המשטרה הפקיסטנית עצרה יותר מ-12 אנשים, כולל אזרחים אפגנים, אך ממשלת הטליבאן באפגניסטן הכחישה שוב מתן מקלט למיליטנטים.
ב-21 בדצמבר לפחות 16 חיילים נהרגו במתקפה של הטליבאן הפקיסטני על מוצב בדרום וזיריסטן.
במהלך העימות נהרגו גם שמונה מורדים.
ב-25 בדצמבר 2024 חיל האוויר הפקיסטני ביצע תקיפות אוויר בתגובה למתקפה מ-21 בדצמבר.
התקיפות כוונו לשבעה יעדים בארבעה כפרים במחוז ברמל שבפרובינציית פקטיקה באפגניסטן, ובתחילה נטען כי נהרגו בהן בין 20 ל-25 טרוריסטים.
בין הכפרים שהותקפו היו לאמן, מרגה ומורג בזאר.
על פי דיווחים, הכפר מורג בזאר נהרס לחלוטין.
התקיפות התמקדו בארבעה יעדים מרכזיים: מחנות טרור ומקומות מסתור של מפקדים בכירים.
בין היעדים שהושמדו היו מקום המסתור של שר זמן, הידוע גם בכינוי מוק'ליס יאר, מפקד בכיר בטליבאן הפקיסטני; מחנה גיוס של אבו חמאזה; ומחנה אימונים למפגעי התאבדות בראשות אכטר מוחמד, הידוע כחליל.
יעד נוסף שהותקף היה מרכז "אומאר מדיה" של הטליבאן הפקיסטני, בניהול המפקד שואהיב אקבל, הידוע בכינוי מוניב ג'אט, ששימש כמרכז הפצת תעמולה דיגיטלית של הארגון.
משרד ההגנה של ממשלת הטליבאן באפגניסטן ודוברו הרשמי, זביהולה מוג'אהד, טענו כי בין ההרוגים והפצועים היו גם ילדים ואזרחים.
תקיפות אלה היו הפעם השלישית שבה פקיסטן מבצעת תקיפה על אדמת אפגניסטן מאז נפילת קאבול.
התקיפות התבצעו ביום הולדתו של מייסד פקיסטן מוחמד עלי ג'ינה.
ממשלת אפגניסטן דיווחה על 46 הרוגים, כולל ילדים, ועל 6 פצועים נוספים.
ב-26 בדצמבר 2024 התנהלו חילופי אש בין כוחות אפגניים ופקיסטניים בגבול שבין דנד או פטן לקורם, ללא נפגעים או נזק.
ב-27 בדצמבר חילופי האש נמשכו במשך שעות באותו אזור, וגרמו נזק לבתים אזרחיים בעקבות ירי רקטות מצד פקיסטן.
ב-28 בדצמבר פרצו שוב קרבות כאשר משרד ההגנה האפגני טען כי תקף "מספר נקודות" מעבר לגבול עם פקיסטן.
לפי מקורות ביטחוניים, חייל אחד בכוחות הפקיסטניים נהרג ושבעה נוספים נפצעו, בעוד שבעה עד שמונה אנשי טליבאן נהרגו בתגובה.
מקורות פקיסטניים דיווחו על שתי חדירות נוספות של הטליבאן ועל יותר מ-15 מורדים שנהרגו, כולל אנשי טליבאן אפגניים.
דווח כי כוחות הטליבאן האפגני נאלצו לנטוש שש עמדות, בעוד שלושה חיילים פקיסטניים נפצעו ללא הרוגים.
בשעות המוקדמות של 29 בדצמבר מחבלים ניסו לחדור למוצב צבאי בדרום וזיריסטן, וכתוצאה מכך נהרגו שבעה מחבלים.
מאוחר יותר באותו יום, אירע פיצוץ במשרד הפנים של הטליבאן בקאבול, שגרם למותם של עשרה אנשי טליבאן, כולל מפקד, ולפציעתם של ארבעה נוספים.
התקיפה, שהובילה גם להשמדת שלושה כלי רכב, יוחסה לחזית ההתנגדות הלאומית של אפגניסטן, שהייתה קשורה לכאורה לפקיסטן.
ב-30 בדצמבר 2024, נפרסו 15,000 חיילי טאליבן לאורך הגבול בין פקיסטן לאפגניסטן בתגובה להתנגשויות המתמשכות.
הכוח כלל יחידות ברמת גדוד, מצוידות בטנקים מתקופת ברית המועצות וברכבי האמר אמריקאים שנשארו לאחר נסיגת ארצות הברית מאפגניסטן.
בנוסף, כוחות אפגניים דיווחו על ביצוע תקיפות ארטילריות ועל התנגשויות עם פקיסטן באותו היום.
הטאליבן הפקיסטני פרסם סרטון המראה את תפיסת מוצב גבול במחוז בג'אור(אנ'), אך נטען כי המוצב כבר פונה וכי הכוחות הפקיסטניים הועברו ממנו למוצבים חדשים ומבוצרים יותר לאורך הגבול.
ב-31 בדצמבר 2024, דווח כי הצבא הפקיסטני נכנס למסדרון וואחאן(אנ') ומתכונן להשתלט על האזור, אך מקורות מקומיים של הטאליבן הכחישו את נוכחות פקיסטן באזור.
ב-1 בינואר 2025, טען חבר הפרלמנט של מפלגת "פאקיסטן תהריק-א-אינסאף" (PTI), אנוואר זאיב חאן, כי 400 מחבלים מאפגניסטן השתלטו על 15 מוצבי גבול במחוז בג'אור.
לדבריו, המחבלים הרימו את דגלי "האמירות האסלאמית של אפגניסטן" והחלו לבצר את עמדותיהם החדשות.
התושבים המקומיים החלו לעזוב את האזור מחשש למבצע רחב היקף של הכוחות המזוינים של פקיסטן.
הוא הביע ביקורת על חוסר האפקטיביות של גדר הגבול ותהה כיצד הצליחו המחבלים לעבור במספר כה רב.
חאן הדגיש את העומס המתמשך על התושבים באזור בשל עקירות חוזרות ונשנות כתוצאה ממבצעים צבאיים וטען כי המצב הביטחוני במחוזות המאוחדים הולך ומחמיר.
במהלך דיון בפרלמנט, הועלו קריאות להקים ועדת אמת ופיוס שתחקור את התחדשות הפעילות הטרוריסטית ולשנות את חוקי הבית כדי להקים ועדה קבועה שתפקח על מבצעי ביטחון.
ב-2 בינואר 2025, האשימה פקיסטן כי ממשלת הטליבאן האפגנית דרשה סכום של 10 מיליארד רופי פקיסטני בתמורה להסרת כוחות הטליבאן הפקיסטני והעברתם הרחק מאזורי הגבול, אך ממשלת אפגניסטן הכחישה את ההאשמות.
עימותים קלים ומוגבלים בין הצדדים נמשכו.
ב-3 בינואר 2025, פגע קליע מפקיסטן באזור אזרחי במחוז עלישר שבפרובינציית חוסת', והרס חדר אורחים שחובר לבית מגורים.
מקורות מקומיים דיווחו על חילופי אש בגבול בין שני הצדדים.
על פי דיווחי תקשורת אפגניים, בסביבות השעה 1:30 בלילה, כוחות פקיסטניים ירו רקטות לעבר עמדות הטליבאן, וצבא אפגניסטן הגיב בירי ארטילרי כבד.
על פי הדיווחים, המצב נרגע מעט לפני עלות השחר.
לפחות שלושה כפרים באפגניסטן – איירוקם, קאגה וגרב – נפגעו מירי מרגמות פקיסטני.
בליל ה-3 בינואר 2025, כוחות משותפים של הטליבאן האפגני והטליבאן הפקיסטני פתחו בפשיטות על עמדות גבול פקיסטניות באזור ספינוום שבצפון ווזיריסטן.
ב-6 בינואר 2025, פגז RPG שנורה על ידי הטליבאן האפגני פגע במגרש כדורגל בצפון וזיריסטן במהלך משחק שהתקיים במקום, ושלושה שחקנים נפצעו.
ב-7 בינואר 2025, שלושה חיילים פקיסטנים ו-19 מורדים נהרגו בפשיטות שביצע הצבא באזורים הצפון-מערביים הגובלים באפגניסטן.
באותו יום, פגז מרגמה שנורה מאפגניסטן פגע במחוז מוחמנד שבפקיסטן, אך לא דווח על נפגעים.
ב-9 בינואר 2025, מסוקי תקיפה פקיסטנים תקפו את מחוז באג'ור באזורים שבהם טענו כוחות טליבאן פקיסטן (TTP) כי השתלטו על מוצבים בגבול.
ב-10 בינואר 2025, כוחות פקיסטנים ואפגנים נלחמו זה בזה במחוז סרקאנו שבמחוז קונר, הסמוך למחוז באג'ור, כאשר דווח על ירי מרגמות באזורים מיושבים, מה שגרם למאות אזרחים לעזוב את בתיהם.
בנוסף, כוחות פקיסטנים ירו רקטות לעבר מחוז קונר, שגרמו למותם של 10 בעלי חיים.
סכסוך איי סנקאקו או סכסוך איי די-או הוא סכסוך טריטוריאלי בין יפן לבין סין, וגם טאיוואן, על איי סנקאקו, הנמצאים בים סין המזרחי.
האיים הם קבוצת איים לא מיושבים, החשובים בעיקר מבחינה אסטרטגית, ונתפסים כבעלי משאבים יקרים, כגון דגים ומאגרי נפט וגז אפשריים.
הסכסוך נמשך שנים רבות, כאשר כל צד טוען לבעלות על האיים על פי היסטוריה שונה ותיעודים שונים.
יפן טוענת לבעלות על האיים מאז המאה ה-19, לאחר שהחזיקה בהם כחלק מהמדינה תחת שלטון האימפריה היפנית.
מצד שני, סין (וכן טאיוואן) טוענת שהאיים הם חלק משטחם ההיסטורי, עם סין טוענת כי גילתה את האיים ושלטה בהם החל מהמאה ה-14, טענה בה יפן אינה מכירה.
כתוצאה מהמחלוקת הטריטוריאלית, נאסרת גישת הכלל אל האיים, הנמצאים במרחק של 7 שעות הפלגה לערך מאישיגקי.
כלי שיט ממשמר החופים היפני תרים אחר ספינות סיניות החוצות את קו הגבול הימי.
ספינות דיג ושאר כלי שיט אזרחיים מנועים אף הם מלהתקרב יתר על המידה, על-מנת להימנע מהיתקלויות שעלולות ליצור חיכוך.
איש לא התגורר בהם מאז מלחמת העולם השנייה.
למרות גודלם הזעיר, האיים הללו הם מוקד למחלוקת עזה בין סין ויפן, מחלוקת שיש לה השלכות גאופוליטיות וכלכליות משמעותיות באזור.
יפן תבעה ריבונות על האיים לראשונה בשנת 1895, לאחר ניצחונה במלחמה עם סין, ושלטה בהם במשך 50 שנה, עד כניעת האימפריה היפנית בסוף מלחמת העולם השנייה.
סין, מצידה, טוענת כי האיים היו חלק משטחה עוד מתקופת שושלת מינג.
הרפובליקה העממית של סין וטאיוואן המשיכו לטעון לריבונות האיים, בין השאר על רקע תגליות משנת 1968 אשר הצביעו על אפשרות להימצאות מאגרי נפט תת-קרקעיים באזור.
סוגיית השליטה באיים והגבולות הימיים סביבם מהווה מקור מתמשך למחלוקת ביחסיה של יפן עם סין ועם טאיוואן.
יפן, מצידה, אינה מכירה באופן רשמי בטאיוואן כמדינה ריבונית, דוחה את טענותיה ואת טענות סין, ומתייחסת לאיים כאל חלק אינטגרלי ממחוז אוקינאווה היפני.
הסכסוך על איי סנקאקו מגביר את המתחים בין סין ויפן, שתי המעצמות הגדולות באסיה.
בין היתר בשל העובדה שהאזור שבו הם נמצאים עשיר במשאבי טבע, כולל נפט וגז טבעי.
בנוסף, האיים נמצאים באזור בעל חשיבות אסטרטגית, שכן הם שוכנים על נתיבי ספנות חשובים.
ב-8 בספטמבר 2010 עצרו שלטונות יפן את רב-החובל הסיני, זן קישיונג, יום לאחר שספינתו התנגשה בתאונה בשתי ספינות של משמר החופים היפני ליד איי המחלוקת.
היפנים שחררו את 14 אנשי הצוות הסינים וכלי השיט, אך הותירו בידיהם את רב החובל.
בעקבות זאת סין הודיעה על ניתוק הקשרים שלה עם יפן ברמות הדיפלומטיות הגבוהות ביותר.
לאחר איומים נוספים מצד ראש ממשלת סין, הודיעה התביעה ביפן על שחרור רב החובל, מבלי לסגור נגדו את התיק.
לאחר מכן הכריזה סין כי היא דורשת התנצלות מיפן על התקרית ופיצוי.
בשנת 2012 מושל טוקיו, שינטרו אישיהארה, החליט לקנות אותם בשם עירו, בטיעון שהממשלה לא עושה דיה להגן עליהם מפני פלישה סינית אפשרית.
המושל הלאומני הבהיל את ממשלת יפן, שהזדרזה לרכוש את האיים כדי למנוע פרובוקציות מול סין.
ביולי 2012 החלה יפן במגעים להלאמת האיים על ידי רכישתם מידיים פרטיות של משפחת קוריהרה היפנית.
סין הגיבה בזעם על טענות רה"מ היפני לזכות ארצו על האיים ושלחה ספינות סיור לאזור.
יפן הגישה תלונה רשמית נגד חדירתן.
בנוסף, ממשלת יפן החזירה את שגרירה בסין, ושגריר סין בטוקיו זומן לשיחת נזיפה.
באוגוסט 2012 יצא מהונג קונג משט עם 14 פעילים סינים לכיוון קבוצת האיים.
שבעה מהם נחתו בשחייה על אחד האיים ונעצרו על ידי צבא יפן.
בספטמבר 2012 רכשה יפן את האיים, למורת רוחה של סין.
התחממות הפרשה עוררה משבר דיפלומטי וגל הפגנות אנטי-יפניות בסין בו הותקפה מכונית השגריר היפני.
הן אף הובילו לסגירת סניפים של חברות יפניות בסין כמו טויוטה, הונדה ופנסוניק.
המשבר הסלים להתקפות סייבר סיניות על לפחות 19 אתרי אינטרנט ממשלתיים יפניים, ובחלקם הוצגו מסרים על ריבונות סינית על האיים.
המחאה נתפסה כתגובה עממית, אולם עלה כי גוף ממשלתי בשם "משרד החזית האחידה" עמד מאחורי המהלך.
מטרתו הייתה לעורר מהומות כדי להשפיע על המערכת הפוליטית בסין, ולהאט את כינוס הוועדה ה-18 של המפלגה הקומוניסטית של סין.
בכך, לחזק את כוח נאמניו של ג'יאנג דזה-מין.
המזכיר הכללי של המפלגה חו ג'ינטאו הופתע מהמלך, וראה בו "הכרזת מלחמה" מצד נאמני ג'יאנג.
המתיחות גברה באוגוסט 2012 עם פעולת מחאה של לאומנים יפניים שהגיעו לאי אוטוסרי, אחד האיים במחלוקת, והניפו את דגל יפן על האי.
שש ספינות סיור סיניות חדרו למים הטריטוריאליים של יפן, ורק שתיים מהן נענו להוראת משמר החופים היפני לעזוב את המים, בעוד ארבע ספינות אחרות נותרו בשטח יפן.
באותו חודש נפגש נשיא סין עם מזכיר ההגנה של ארצות הברית, ליאון פאנטה, ולעג בפניו לרכישת האיים על ידי ממשלת יפן.
באוגוסט 2013 משמר החופים של יפן דיווח כי ארבע ספינות של סין חדרו לאזור האיים היפניים.
הן גורשו מהשטח ושגריר סין בטוקיו זומן לשיחת בירור.
בנובמבר 2023 הודיע ממשלת סין כי היא מגדילה את מרחב ההגנה האווירי שלה באופן שיכלול גם קבוצת האיים.
צבא סין שלח כוח ראשוני של מטוסי קרב לאכיפת התקנות החדשות, ובתגובה הזניקה יפן לאזור מטוסי קרב.
שני מטוסי סיור סינים אותרו בטווח של 40 ק"מ מהמרחב האווירי של יפן.
באפריל 2014, יפן שלחה 100 חיילים לאי המערבי ביותר שבשליטתה, יונאגוני, הנמצא במרחק של 150 קילומטרים בלבד מאיי המחלוקת.
זו הפעם הראשונה ב-40 שנה שיפן מרחיבה את פריסת כוחות הצבא שלה באיים שבקצה המערבי של המדינה.
הקמת בסיס צבאי ביונאגוני נועדה לשפר את יכולות המעקב של יפן בגבול המערבי שלה.
יפן אף הקימה תחנת מכ"ם באי, למורת רוחה של סין.
באותו חודש הודיע לראשונה נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, כי הוא תומך בעמדה היפנית, וכי איי המריבה כלולים תחת הסכם שיתוף הפעולה וההגנה בין ארצות הברית ויפן.
סכסוך הים האגאי הוא קבוצת מחלוקות קשורות בין יוון לטורקיה בנוגע לריבונות וזכויות קשורות באזור הים האגאי.
קבוצה זו של סכסוכים השפיעה עמוקות על יחסי טורקיה–יוון מאז שנות ה-70, והובילה פעמיים למשברים שהתקרבו לפרוץ פעילויות צבאיות, ב-1987 ובתחילת 1996. הנושאים בים האגאי מתחלקים למספר קטגוריות:
תיחום האזורים הכלכליים הבלעדיים (EEZ) והשימוש במדף יבשתי
תפקידם של מרחבי פיקוח תעופתי (FIR) בבקרת פעילות טיסה צבאית
סוגיית המעמד המפורז שהוקצה לחלק מהאיים היווניים באזור
טענות טורקיות על "אזורים אפורים" של ריבונות בלתי מוגדרת על מספר איים קטנים, בעיקר איי אימיה
אחד ההיבטים של הסכסוך הוא הפרשנויות השונות של משפט ימי: טורקיה לא חתמה על אמנת המדף היבשתי ולא על האמנה העדכנית יותר אמנת האומות המאוחדות בדבר חוק הים, שעליה חמתומות, נכון ליולי 2024, 170 מדינות, כולל יוון; לפיכך, טורקיה אינה מכירה במדף יבשתי או ב-EEZ חוקי סביב האיים היווניים.
בין השנים 1998 לתחילת שנות ה-2010, שתי המדינות התקרבו לפתרון המתחים באמצעות סדרת צעדים דיפלומטיים, במיוחד במטרה להקל על הצטרפות טורקיה לאיחוד האירופי.
מספר מהנושאים בים האגאי עוסקים בגבולות אזורי ההשפעה של שתי המדינות במרחב האווירי ובים סביב שטחיהן.
הנושאים הללו חבים את חריפותם לתכונה גאוגרפית ייחודית של ים האגאי ושטחיו.
בעוד חופי היבשה של יוון וטורקיה הגובלים בים האגאי משני הצדדים מייצגים חלקים שווים בערך מקו החוף הכולל שלו, הרוב המוחץ של האיים הרבים בים האגאי שייכים ליוון.
במיוחד, יש שרשרת של איים יווניים הממוקמים לאורך החוף המערבי של טורקיה (לסבוס, כיוס, סמוס, והאיי הדודקאנס), חלקם במרחק קרוב מאוד מהיבשת.
קיומם חוסם את טורקיה מלהרחיב את אזורי ההשפעה שלה מעבר למרחק של כמה מילים ימיים מקו החוף שלה.
ככל שרוחב אזורי ההשפעה הימיים והאוויריים, כמו המים הטריטוריאליים ומרחב האווירי הלאומי, נמדד משטח הקרוב ביותר של המדינה המדוברת, כולל איים שלה, כל הרחבה אפשרית של אזורים כאלה תיטיב בהכרח עם יוון הרבה יותר מטורקיה באופן יחסי.
לפי תפיסה פופולרית של נושאים אלה בשתי המדינות, טורקיה חוששת שיוון עשויה לנסות להרחיב את אזורי ההשפעה שלה עד כדי הפיכת ים האגאי ל"אגם יווני" בפועל.
לעומת זאת, יוון חוששת שטורקיה עשויה לנסות "לכבוש מחצית מהאגאי", כלומר להקים אזורי השפעה טורקיים לעבר אמצע ים האגאי, מעבר לשרשרת האיים היווניים המרוחקים, והופכת אותם לסוג של אנקלבה מוקפת במים טורקיים, ובכך מנתקת אותם מארץ האם שלהם.
מים טריטוריאליים מעניקים למדינה החופית שליטה מלאה על ניווט אווירי במרחב האווירי מעליהם, ושליטה חלקית על משלוחים, אם כי כלי שיט זרים (אזרחיים וצבאיים כאחד) מובטחים בדרך כלל מעבר תמים דרכם.
רוחב התקן של המים הטריטוריאליים שמדינות זכאיות לו עלה בהתמדה במאה ה-20: מ-5.6 קילומטר בתחילת המאה, ל-, ובשנות ה-10 של המאה ה-21 .
הערך הנוכחי נקבע בחוק אמנה על ידי אמנת האומות המאוחדות לים מ-1982 (סעיף 3).
בים האגאי, המים הטריטוריאליים הנטענים על ידי שני הצדדים עדיין עומדים על 6 מילים.
האפשרות להרחבה ל-12 מילים עוררה חששות טורקיים מפני עלייה לא פרופורציונלית בשליטה היוונית בים.
טורקיה לא חתמה על האמנה ואינה רואה את עצמה ככפופה לה.
טורקיה רואה באמנה כ-res inter alios acta, כלומר אמנה שמחייבת רק את החתומים עליה ולא אחרים.
יוון, שהיא צד באמנה, הצהירה ששמרה לעצמה את הזכות ליישם את הכלל הזה ולהרחיב את מימיה ל-12 מילים בעתיד בים האגאי (כבר עשתה זאת בים יוֹני במערב).
יוון טוענת שהכלל של 12 מילים אינו רק חוק אמנה אלא גם חוק מנהגי, על פי הסכמה רחבה שהתקבלה בקרב הקהילה הבינלאומית.
לעומת זאת, טורקיה טוענת שהתכונות הגאוגרפיות המיוחדות של ים האגאי הופכות את יישום קפדני של כלל ה-12 מילים במקרה זה למנוגד לעניין של שוויון.
טורקיה עצמה יישמה את המגבלה המנהגית של 12 מילים לחופיה מחוץ לים האגאי.
המתחים סביב שאלת ה-12 מילים היו בשיאם בין שתי המדינות בתחילת שנות ה-90, כאשר חוק הים עמד להיכנס לתוקף.
ב-8 ביוני 1995, האספה הלאומית הגדולה של טורקיה הכריז רשמית כי פעולה חד-צדדית מצד יוון תהווה casus belli, כלומר סיבה למלחמה.
הכרזה זו גונתה על ידי יוון כהפרה של אמנת האומות המאוחדות, האוסרת "איום או שימוש בכוח נגד שלמות טריטוריאלית או עצמאות פוליטית של כל מדינה".
מרחב אווירי לאומי מוגדר בדרך כלל כמרחב האווירי המכסה את שטח היבשה של מדינה והמים הטריטוריאליים הסמוכים לה.
מרחב אווירי לאומי מעניק למדינה הריבונית שליטה ניכרת על תנועת אוויר זרה.
בעוד שתעופה אזרחית מותרת בדרך כלל למעבר על פי אמנות בינלאומיות, מטוסים צבאיים זרים ואחרים של המדינה (בניגוד לכלי שיט צבאיים בהמים הטריטוריאליים) אינם זכאים למעבר חופשי דרך מרחב אווירי לאומי של מדינה אחרת.
גבול מרחב האווירי הלאומי הנטען על ידי יוון הוא הדוגמה היחידה בעולם, שכן הוא אינו תואם את גבול המים הטריטוריאליים.
יוון טוענת למרחב אווירי של , בניגוד ל-6 מילים נוכחיים של מים טריטוריאליים.
מ־1974 טורקיה סירבה להכיר בתוקף של רצועת ה-4 מילים החיצונית של מרחב אווירי שמשתרע מעבר להמים הטריטוריאליים היווניים.
טורקיה מצטטת את חוקות ארגון התעופה האזרחית הבינלאומי (ICAO) מ-1948, הכוללות הגדרה מחייבת ששני האזורים חייבים להתאים.
לעומת זאת, יוון טוענת ש:
טענתה ל- קדמה לחוקת ה-ICAO, ונקבעה ב-1931, וכי היא זכתה להכרה מצד כל שכניה, כולל טורקיה, לפני ולאחר 1948, ולכן מהווה זכות מוקנית
טענת ה-10 מילים שלה יכולה להתפרש גם כשימוש חלקי ומבחרי בזכויות הרחבות בהרבה המובטחות על ידי חוק הים, כלומר הזכות למרחב 12 מילים גם באוויר וגם בים
המים הטריטוריאליים היווניים נקבעו בגבול 6 המילים רק בגלל ה-casus belli של טורקיה.
הסכסוך על פעילויות טיסות צבאיות הוביל למנהג של התגרויות צבאיות טקטיות מתמשכות, כאשר מטוסים טורקיים טסים ברצועת ה-4 המילים החיצונית של מרחב אווירי שנוי במחלוקת ומטוסים יווניים חוסמים אותם.
מפגשים אלה מובילים לעיתים קרובות ל"קרבות כלבים" מדומים, תמרוני טיסה מסוכנים שהסתיימו פעם אחר פעם בנפגעים משני הצדדים.
במקרה אחד ב-1996, נטען שמטוס טורקי הופל בטעות על ידי מטוס יווני.
המונח מדף יבשתי מתייחס לזכות בלעדית של מדינה חופית לניצול כלכלי של משאבים על פני הים ועל קרקעית הים, למשל קידוחי נפט באזור סמוך למים טריטוריאליים שלה ומתמשך למים בינלאומיים.
רוחב המדף היבשתי מוגדר בדרך כלל למטרות משפט בינלאומי כעד 200 מילים ימיים.
כאשר שטחי שתי מדינות נמצאים זה מול זה במרחק קטן מפי שניים מהמרחק הזה, החלוקה נעשית על ידי קו אמצע.
מושג המדף היבשתי קשור קשר הדוק למושג אזור כלכלי בלעדי, המתייחס לשליטתה של מדינה חופית על דיג וזכויות דומות.
שני המושגים פותחו במשפט בינלאומי מאמצע המאה ה-20 והוצמדו באמנת אמנת האומות המאוחדות לים ב-1982.
המחלוקת בין טורקיה ליוון היא האם האיים היווניים מול חוף טורקיה צריכים להילקח בחשבון לקביעת אזורי הכלכלה היווניים והטורקיים.
טורקיה טוענת שהמושג "מדף יבשתי", על פי הגדרתו, מרמז שמרחקים צריכים להימדד מהיבשת הראשית, וטוענת שקרקעית הים של ים האגאי מהווה גאוגרפית הארכה טבעית של אנטוליה.
לפי זה, טורקיה זכאית לאזורי כלכלה עד לקו האמצע של ים האגאי (תוך התעלמות מהמים הטריטוריאליים סביב האיים היווניים בחציו המזרחי, שיישארו כמובלעות יווניות.) יוון, לעומת זאת, טוענת שכל האיים חייבים להילקח בחשבון על בסיס שווה, ולפי זה יוון תזכה לזכויות כלכליות כמעט לכל ים האגאי.
בנושא זה, יוון נתמכת על ידי חוק הים של האו"ם, אך אותה אמנה מגבילה את יישום הכלל הזה לאיים בגודל משמעותי, בניגוד לאיים קטנים בלתי מיושבים וסלעים.
גבול מדויק של אזורי הכלכלה הוא הנושא היחיד מכל נושאי האגאי שבו יוון הכירה רשמית שטורקיה יש לה אינטרסים לגיטימיים שעשויים לדרוש תהליך בינלאומי של בוררות או פשרה בין הצדדים.
טורקיה מצטטת את פתרון מקרים מסוימים של בית הדין הבינלאומי לצדק כמו מחלוקת טריטוריאלית וימית (ניקרגואה נגד קולומביה), מחלוקת גבול ימי בים השחור, מקרה גבול ימי קנדה-צרפת שבו בית המשפט השתמש בגישה שוויונית והגביל את שוניות היבשת של האיים.
המתחים על המדף היבשתי היו גבוהים במיוחד באמצע שנות ה-70 ובסוף שנות ה-80, כאשר האמינו שים האגאי עשוי להכיל מרבצי מאגרי נפט עשירים.
טורקיה באותה תקופה ביצעה משימות מחקר אוקיינוגרפיה חוקרניות בחלקים מהאזור המסוכסך.
אלה נתפסו כהתגרות על ידי יוון, שהובילה לבניית איומים צבאיים הדדיים ב-1976 וב-1987 שוב.
בניגוד לנושאים שהוזכרו, שאלת אזורי מידע טיסה (FIR) אינה משפיעה על זכויות הריבונות של שתי המדינות במובן הצר.
FIR הוא אזור אחריות המוקצה למדינה במסגרת ]הארגון הבין-לאומי לתעופה אזרחית (ICAO).
הוא קשור לאחריות לוויסות תעופה אזרחית.
FIR עשוי להשתרע מעבר למרחב האווירי הלאומי של מדינה, כלומר על אזורי מימי מים בינלאומיים, או במקרים מסוימים אף על מרחב אווירי של מדינה אחרת.
זה לא נותן למדינה האחראית זכות לאסור טיסות של מטוסים זרים; עם זאת, מטוסים זרים חייבים להגיש תוכניות טיסה לרשויות המנהלות את ה-FIR.
התעוררו שתי מחלוקות נפרדות על פיקוח טיסות בים האגאי: סוגיית הצעה חד-צדדית לשינוי גבולות ה-FIR, והשאלה מהם הזכויות והחובות הנובעות מה-FIR ביחס לטיסות צבאיות לעומת טיסות אזרחיות.
בזכות הסכם שנחתם ב-1952, כל מרחב האווירי מעל ים האגאי, עד לגבול מרחב האווירי הלאומי של טורקיה, הוקצה ל-FIR אתונה, המונהג על ידי יוון.
זמן קצר לאחר הסכסוך הקפריסאי ב-1974, טורקיה ניסתה באופן חד-צדדי לשנות הסדר זה, והוציאה מבזק מבצעי טיס לטייסים שבה נאמר כי היא תיקח על עצמה את ניהול המחצית המזרחית של מרחב האווירי של ים האגאי, כולל מרחב האווירי הלאומי של האיים היווניים באזור זה.
יוון הגיבה בהצהרה שדחתה מהלך זה, והכריזה על האזור המסוכסך כלא בטוח לתעופה עקב התביעות הסותרות לרשות.
זה הוביל להפרעה מסוימת בתעופה אזרחית באזור.
טורקיה שינתה מאוחר יותר את עמדתה, ובשנת 1980 חזרה להכיר ב-FIR אתונה בגבולותיה המקוריים.
לפי 2009, המחלוקת הנוכחית על ה-FIR נוגעת לשאלה האם לרשויות היווניות יש זכות לפקח לא רק על פעילויות טיסות אזרחיות אלא גם על פעילויות טיסות צבאיות בחלקים הבינלאומיים של מרחב האווירי של ים האגאי.
על פי נוהג בינלאומי נפוץ, מטוסים צבאיים מגישים בדרך כלל תוכניות טיסה לרשויות ה-FIR כאשר הם נעים במרחב אווירי בינלאומי, בדומה למטוסים אזרחיים.
טורקיה מסרבת לעשות זאת, ומצטטת את חוקת ה-ICAO מ-1948, שמגבילה במפורש את תחולת תקנותיה למטוסים אזרחיים, וטוענת שכך התרגול של הכללת מטוסים צבאיים באותה מערכת הוא אופציונלי.
יוון, לעומת זאת, טוענת שזה מחויב על בסיס תקנות מאוחרות יותר של ה-ICAO, שהיא טוענת שנתנו למדינות סמכות להטיל מגבלות רחבות יותר למען בטיחות תעופה אזרחית.
מחלוקת זו הובילה לתוצאות מעשיות דומות לנושא של 6 לעומת 10 מילים של מרחב אווירי לאומי, שכן יוון סוברת שכל טיסות צבאיות טורקיות שלא נרשמו אצל רשויות ה-FIR שלה מהוות הפרה של תקנות תעבורה אווירית בינלאומיות, ומשגרת באופן קבוע את מטוסי חיל האוויר שלה לחסום את המטוסים הטורקיים.
בתפיסה פופולרית ביוון, נושא הטיסות הטורקיות בחלק הבינלאומי של FIR אתונה מוטעה לעיתים עם נושא החדירות הטורקיות ברצועת ה-4 המילים החיצונית של מרחב האווירי היווני המסוכסך.
עם זאת, בשימוש רשמי זהיר, רשויות ומדיה יווניות מבחינות בין "הפרות" (παραβιάσεις) של מרחב האווירי הלאומי, ו"חריגות" (παραβάσεις) מתקנות תנועה, כלומר של ה-FIR.
אחד מתמרוני החסימה השגרתיים הוביל לתאונה קטלנית ב-23 במאי 2006. שני F-16 טורקיים ואחד F-4 למודיעין טסו במרחב אווירי בינלאומי מעל האגאי הדרומי בגובה מבלי שהגישו תוכניות טיסה לרשויות ה-FIR היווניות.
הם נחסמו על ידי שני F-16 יווניים מול חוף האי היווני קרפאתוס.
במהלך קרב האוויר מדומה שהתפתח, F-16 טורקי ו-F-16 יווני התנגשו באוויר וצנחו לאחר מכן.
הטייס של המטוס הטורקי שרד את התרסקות, אך הטייס היווני נהרג.
האירוע גם הדגיש היבט נוסף של נושא ה-FIR, מחלוקת על תביעות סותרות לאחריות לפעולות חיפוש והצלה ימיות.
דווח כי הטייס הטורקי סירב להצלה על ידי הכוחות היווניים שנשלחו לאזור.
לאחר האירוע, שתי הממשלות הביעו עניין לחדש תוכנית קודמת להקמת קו חם ישיר בין פיקודי חיל האוויר של שתי המדינות על מנת למנוע הסלמה של מצבים דומים בעתיד.
+ לוח זמנים של הסלמות מזוינות טורקיות-יווניות תאריך (ים) סיכום נפגעים הערות 18 ביוני 1992 קרב אווירי בין מטוסי קרב צבאיים.
הרוג יווני מטוס יווני Mirage F1CG התרסק ליד האי אגיוס אפסטראטיוס בצפון ים האגאי, במהלך קרב אווירי בגובה נמוך עם שני מטוסי F-16 טורקיים.
הטייס היווני ניקולאוס סיאלמאס נהרג בהתרסקות.
8 בפברואר 1995 קרב אווירי בין מטוסי קרב צבאיים.
פצוע טורקי מטוס טורקי F-16C התרסק לים לאחר שנחסם על ידי מטוס יווני Mirage F1CG.
הטייס הטורקי מוסטפא ילדירים נטש בבטחה.
27 בדצמבר 1995 קרב אווירי בין מטוסי קרב צבאיים.
הרוג טורקי ופצוע טורקי זוג מטוסי יווניים F-16C חסמו זוג מטוסי טורקיים F-4E.
במהלך הקרב האווירי שהתפתח, אחד ממטוסי טורקיה ירד בגלישה תלולה וצלל לים, והרג את הטייס אלטוג קרבורון.
הקצין השני אוגור קילאר הצליח לנטוש בבטחה.
28–30 בינואר 1996 משבר אימיה 3 הרוגים יווניים (התרסקות מסוק) כיבוש צבאי קצר התרחש באי אימיה, בהתאם לתגובה צבאית משני הצדדים.
8 באוקטובר 1996 קרב אווירי בין מטוסי קרב צבאיים.
הרוג טורקי זוג מיראז' 2000 יוונים חסמו זוג F-16 טורקיים (מטוס C חד מושבי ומטוס D שני-מושבי) מעל האי היווני כיוס.
ה-F-16s ליוו 4 מטוסי F-4E טורקיים במשימה מדומה של SEAD.
לאחר קרב אווירי ארוך, אחד ממטוסי ה-F-16 הטורקיים הופל על ידי טיל Magic II ששוגר על ידי מיראז' 2000 בטייסת תאנוס גריבאס.
הרשויות היווניות טענו שהמטוס נפל עקב תקלה מכנית, בעוד שמשרד ההגנה הטורקי טען ב-2014 שהמטוס הופל על ידי הטייס היווני.
חלק מהתקשורת היוונית דיווחה שמדובר בתאונה והמטוס הטורקי הופל בטעות.
הטייס הטורקי נייל ארדואן נהרג בעוד שהטייס האחורי עוסמן צ'יצ'קלי נטש בבטחה.
יוון הציעה רשמית לסייע לטורקיה במאמציה לאתר ולהציל את מטוס הקרב הטורקי.
ב-2016 תובעים טורקיים דרשו שני עונשי מאסר עולם מחמירים לטייס היווני שטען כי ירד את מטוס ה-F-16 הטורקי.
האישום דרש שטייס המיראז' 2000 היווני תאנוס גריבאס יורשם בשתי עונשי מאסר עולם מחמירים באשמות "רצח מכוון" ו"מעשים לחלישת עצמאות המדינה." כמו כן דרשו 12 שנים נוספות על "הרס המטוס".
יוון דחתה את דרישות התובעים הטורקיים.
23 במאי 2006 התנגשות בין מטוסי קרב צבאיים.
הרוג יווני, פצוע טורקי F-16 יווני ו־F-16 טורקי התנגשו כ-35 מיל ימי דרומית לאי רודוס, ליד האי קרפאתוס במהלך טיסת מודיעין טורקית הכוללת שני F-16C ומטוס RF-4. הטייס היווני קוסטס איליאקיס נהרג, בעוד הטייס הטורקי חליל איברהים אוזדמיר נטש והוצל על ידי אניית מטען.
16 בפברואר 2016 סירוב לנחיתת ראש ממשלת יוון במרחב האווירי.
ללא נפגעים טורקיה מנעה ממטוסו של ראש ממשלת יוון, שהוביל את ראש הממשלה היווני ומשלחת יוון, לנחות באי רודוס לטובת תדלוק במהלך נסיעתם לאיראן, בטענה שהאי הוא אזור מפורז.
טורקיה גם סירבה לקבל את תוכנית הטיסה שהגישו היוונים, והזכירה שהמטוס לא יורשה להיכנס למרחב האווירי הטורקי.
היוונים יצרו תוכנית טיסה חדשה, והמטוס עבר מעל מצרים, קפריסין, ירדן וערב הסעודית כדי להגיע לאיראן, על פי התוכנית החדשה.
סמוך לחצות, 12 בפברואר 2018 התנגשות ימית.
ספינה יוונית נפגעה הספינה SG-703 Umut במשקל 1700 טון של משמר החופים הטורקי התנגשה בספינה OPV-090 Gavdos במשקל 460 טון של משמר החופים היווני.
לא דווח על פצועים, אך Gavdos ספג נזק ניכר בצד השמאלי של הירכתיים.
האירוע התרחש במימי המזרח של אימיה/קרדאק המסוכסך.
12 באפריל 2018 קרב אווירי בין מטוסי קרב צבאיים.
הרוג יווני מטוס קרב מיראז' 2000-5 של חיל האוויר היווני התרסק לים האגאי, והרג את הטייס קפטן גיורגוס בלטדורוס, בן 33, במהלך חזרתו ממשימה לחסימת מטוסים טורקיים שהפרו את מרחב האווירי היווני.
חיל האוויר היווני איבד קשר עם מטוס המיראז' בשעה 12:15, בעוד המטוס היה כ-10 מילים צפון-מזרחית לסקירוס.
17 באפריל 2018 חסימת ראש ממשלת יוון.
ללא נפגעים שני מטוסי קרב טורקיים הטרידו את המסוק שהוביל את ראש ממשלת יוון ומפקד כוחות המזוינים היווניים, במהלך טיסתם מהאי רו לרודוס.
המטוסים הטורקיים פנו לטייס המסוק היווני וביקשו פרטי טיסה.
חיל האוויר היווני הגיב על ידי שליחת מטוסים משלו, מה שהביא לנסיגת המטוסים הטורקיים.
25 במרץ 2019 חסימת ראש ממשלת יוון.
ללא נפגעים ראש ממשלת יוון האשים את טורקיה בהטרדת מסוקו במהלך נסיעתו לאגתוניסי לרגל חגיגות יום העצמאות היווני.
טורקיה דחתה את ההאשמות, וטענה שהמטוסים הקרביים ביצעו משימה שגרתית.
18 באפריל 2019 חסימת גנרל יווני.
ללא נפגעים סוכנות אנדולו כתבה כי לאחר שחלק מהתקשורת הזרה טענה שמטוסי קרב טורקיים הטרידו את המסוק שהוביל את הגנרל היווני במהלך נסיעתו לקסטלוריזו, הצבא הטורקי דחה את הטענות וטען שלא הייתה התקרבות שהציבה סכנה למסוק היווני, והוסיף שהמטוסים של חיל האוויר הטורקי היו במשימה שגרתית בים האגאי.
ללא נפגעים יוון הזמינה את שגריר טורקיה להגיש תלונה לאחר שמשמר החופים היווני דיווח כי אחד מספינותיו ננגח במכוון על ידי ספינת משמר חופים טורקית.
3 במאי 2020 חסימת קבינט יווני וקרב אווירי שלאחר מכן.
ללא נפגעים פקידים יווניים אמרו ששני מטוסי קרב טורקיים הטרידו את המסוק שהעביר את שר ההגנה היווני ומפקד המטה הכללי של ההגנה הלאומית היוונית, לאחר שהמסוק המריא מהאי אינוסס.
בתגובה נשלחו 2 מיראז' 2000 לחסום את ה-F-16s הטורקיים, מה שהוקלט בווידאו ושוחרר על ידי חיל האוויר היווני.
משרד ההגנה היווני סיפק תמונות של האירוע המראות את המטוס הטורקי.
14 באוגוסט 2020 התנגשות קלה בין ספינה יוונית לטורקית ספינה טורקית נפגעה ב-2020 במהלך סקר Oruc Reis בים המזרחי התיכון, הספינה היוונית Limenos התנגשה ב-Kemalreis וגרמה לנזק קל.
מספר עיתונים טורקיים פרסמו וידאו המראה שה-Kemalreis לא נפגע בחרטום והמשיך במשימתו בים המזרחי התיכון.
23 באוגוסט 2022 חסימה לכאורה של מטוסים טורקיים.
ללא נפגעים משרד החוץ הטורקי טען שמטוסי חיל האוויר היווני הציבו נעילות מכ"ם על מטוסי F-16 טורקיים שליוו מפציצים אמריקאיים B-52 כחלק ממשימת נאט"ו.
הטענות נדחו על ידי יוון, בעוד פקיד צבאי מערבי ציין שטורקיה טרם סיפקה כל ראיה התומכת בהן.
6 בינואר 2023 חסימה ימית.
ללא נפגעים משמר החופים היווני ירה יריות אזהרה לעבר משמר החופים הטורקי.
משמר החופים הטורקי טען שמשמר החופים היווני הטריד כלי דיג טורקיים.
התפתחויות אחרונות: טענות טורקיה ותגובות
ב-2 בספטמבר 2019 הופיע נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן בתצלום עם מפה שתיארה כמעט מחצית מים התיכון האגאי ואזור עד לחוף המזרחי של כרתים כשייכים לטורקיה.
המפה הוצגה במהלך טקס רשמי באוניברסיטת ההגנה הלאומית של טורקיה באיסטנבול והראתה אזור שסומן כ"מולדת הכחולה של טורקיה" המשתרע עד לקו האמצע של הים האגאי, כולל את האיים היווניים בחלק זה של הים ללא כל אינדיקציה למים הטריטוריאליים היווניים סביבם.
ב-13 בנובמבר 2019 הגישה טורקיה לאומות המאוחדות סדרת תביעות לאזורים כלכלים בלעדיים במזרח הים התיכון, הנמצאות בסתירה לתביעות היווניות לאותם אזורים – כולל אזור ימי המשתרע ממערב לאי האגאי הדרום-מזרחי רודוס ודרומית לכרתים.
התביעות הטורקיות נכללו במכתב רשמי של הנציג הקבוע של טורקיה באו"ם פרידון סינירליאו, המשקף את התפיסה של אנקרה של "מולדת כחולה" (מאווי ואטן).
יוון גינתה תביעות אלו כחסרות בסיס משפטי, שגויות ושרירותיות, וכהפרה בוטה של הריבונות היוונית.
טורקיה מחזיקה בדעה, בניגוד לרוב המדינות האחרות, כי לאיים אין זכות לאזור כלכלי בלעדי (EEZ) מלא והם זכאים רק ל-12 מיל ימי של EEZ מופחת או ללא EEZ כלל, במקום 200 המילים הרגילים שטורקיה וכל מדינה אחרת זכאיות להם.
בהקשר זה, טורקיה טענה ב-1 בדצמבר 2019 כי לאי היווני קסטלוריזו אין זכות ל-EEZ כלל, משום שלפי השקפת טורקיה המבוססת על הוגנות, זהו אי קטן מול החוף הטורקי (שלפי טורקיה, בעל קו החוף הארוך ביותר), ואינו אמור ליצור שטח ימי של פי ארבעת אלפים מגודל שטחו.
יתר על כן, לפי משרד החוץ הטורקי, אזור כלכלי בלעדי חייב להיות חופף למדף היבשתי, בהתבסס על אורכי החופים הסמוכים ותיאר כל דעה מנוגדת התומכת בזכות האיים לאזורים כלכליים בלעדיים שלהם כ"תביעות יווניות וקפריסאיות-יווניות מקסימליסטיות ובלתי מתפשרות".
ב-20 בינואר 2020 נשיא טורקיה ארדואן אף ערער על זכויותיה של כרתים, האי הגדול ביותר של יוון והחמישי בגודלו בים התיכון, והצהיר כי "הם מדברים על מדף יבשתי סביב כרתים.
אין מדף יבשתי סביב האיים, אין דבר כזה, שם יש רק מים ריבוניים."
השקפת טורקיה היא פרשנות ייחודית שאינה משותפת לשום מדינה אחרת ואינה עולה בקנה אחד עם אמנת האומות המאוחדות על דיני הים (UNCLOS), שנחתמה נכון למאי 2022 על ידי 168 צדדים (כולל יוון), אך לא טורקיה.
טורקיה לא אשררה את UNCLOS, וטוענת כי היא אינה כפופה להוראותיה המעניקות לאיים אזורי ים.
UNCLOS, ובמיוחד סעיף 121, קובע בבירור כי לאיים יכולים להיות אזורים כלכליים בלעדיים ומדף יבשתי ממש כמו כל שטח יבשתי אחר.
שגרירי ארצות הברית ורוסיה באתונה, ג'פרי פיאט ואנדריי מסלוב בהתאמה, הצהירו כי לכל האיים יש אותן זכויות לאזורים כלכליים בלעדיים ולמדף יבשתי כמו ליבשת.
העוזר מזכיר המדינה לענייני אירופה ואירו-אסיה א.
ווס מיטשל ביקר את השקפת טורקיה על אזורים כלכליים בלעדיים של קפריסין, וציין כי היא "מיעוט של אחד מול שאר העולם."
הסכם ימי טורקיה–ממשלת ההסכמה הלאומית
ב-28 בנובמבר 2019, הנשיא ארדואן חתם על מזכר הבנות (MoU) באיסטנבול עם ראש ממשלת טריפולי של ממשלת ההסכמה הלאומית של לוב (GNA), פאיז אל-סראג', כדי לתחום אזורי ים במזרח הים התיכון באזור בין טורקיה ולוב, שנראה כ"מוחק את [האי היווני] כרתים מהמפה לחלוטין" במילותיו של קית' ג'ונסון מ־Foreign Policy.
כתוצאה מכך, בית הנבחרים הלובי החל במאמץ להשעות את ממשלת ההסכמה הלאומית מהליגה הערבית, אך לא הצליח.
ארצות הברית הצהירה כי ההסכם הוא "פרובוקטיבי" ומאיים על היציבות באזור.
שר החוץ הישראלי ישראל כ"ץ הכריז על התנגדות ישראל להסכם גבולות הימי בין אנקרה לטריפולי, ואישר כי ההסכם הוא "בלתי חוקי" לפי העמדה הרשמית הישראלית, תוך שהוא מציין כי ישראל אינה רוצה בסכסוך עם טורקיה.
ב-18 באוקטובר 2020, שירות המחקר של הבונדסטאג בחן את ההסכם הימי טורקיה–ממשלת ההסכמה הלאומית ומצא כי הוא בלתי חוקי לפי המשפט הבינלאומי, ומזיק לצדדים שלישיים.
בתגובה להתפתחויות אלו, שגריר ממשלת ההסכמה הלאומית ביוון, מוחמד יוניס מנפי, זומן למשרד החוץ היווני באתונה, שם ניתן לו אולטימטום של שבעה ימים, עד 5 בדצמבר, לחשוף את ההסכם שחתמה ארצו עם טורקיה על גבולות ימיים, או שייחשב כ"פרסונה נון גרטה" וייאלץ לעזוב את יוון.
רשויות האיחוד האירופי גם דרשו לחשוף את פרטי ההסכם.
כמו כן, ראש ממשלת יוון קיריאקוס מיצוטאקיס נפגש עם נשיא טורקיה בצדו של פסגת לונדון 2019 כדי לדון בנושא.
שר החוץ היווני דנדיאס חשף בספטמבר 2019 כי מקבילו מממשלת ההסכמה הלאומית, שר החוץ מוחמד טאהר סיאלה, הבטיח לצד היווני כי לוב לעולם לא תחתום על הסכמים בלתי חוקיים עם טורקיה שיפרו את זכויותיה הריבוניות של יוון.
ב-6 בדצמבר גורש מיוון שגריר ממשלת ההסכמה הלאומית באתונה, מה שעורר תגובות חריפות הן בממשלת ההסכמה הלאומית והן בטורקיה.
יתר על כן, נשיא הפרלמנט בטוברוק, עגילה סאלח עיסא גוויידר, שגינה והתנגד להסכם טורקיה–ממשלת ההסכמה הלאומית, הוזמן לאתונה על ידי נשיא הפרלמנט היווני קונסטנטינוס טאסולאס לשיחות.
אנקרה קילבה את ההסכם על גבולות ימיים מממשלת ההסכמה הלאומית עקב תמיכתה בממשלה זו במלחמת האזרחים השנייה בלוב, כחלר מהמעורבות הטורקית במלחמת האזרחים השנייה בלוב.
ב-4 בדצמבר 2019 הכריז שר האנרגיה ומשאבי הטבע הטורקי, פאתיח דונמז, על כוונות טורקיה להתחיל להעניק רישיונות לקידוחים לגז טבעי במים יווניים שטורקיה טענה להם דרך ההסכם טורקיה–ממשלת ההסכמה הלאומית, לאחר שיאושר על ידי הפרלמנטים של שתי המדינות.
באותו יום, נשיא טורקיה ארדואן הצהיר כי הוא "מוכן" להתחיל במשא ומתן עם אתונה על תיחום הגבולות הימיים בין טורקיה ליוון, בתנאי שהמשא ומתן מבוסס על התפיסה המיוחדת של טורקיה שמונעת מהאיים היווניים את זכויותיהם הריבוניות, ומפרה את אמנת UNCLOS.
הכוונות לקידוחים במים יווניים אושרו על ידי הנשיא ארדואן בשידור ציבורי של מפת מאווי ואטן וההסכם טורקיה–ממשלת ההסכמה הלאומית.
ב-5 בדצמבר 2019 אישרה האספה הלאומית הגדולה של טורקיה את ההסכם על גבולות ימיים טורקיה–ממשלת ההסכמה הלאומית, כאשר זכה לתמיכה מארבע מתוך חמש המפלגות הפוליטיות הגדולות של טורקיה - למעט מפלגת העמים הדמוקרטית הפרו-כורדית.
עם זאת, הפרלמנט הלובי חסם את האישור ודחה את ההסכם פה אחד, כאשר נשיא הפרלמנט, עגילה סאלח עיסא, שלח מכתב לאומות המאוחדות והכריז עליו כבטל ומבוטל.
למרות אי אישור על ידי הפרלמנט הלובי, ממשלת ההסכמה הלאומית הפקידה את ההסכם הימי באו"ם ב-27 בדצמבר, כאשר טורקיה עשתה זאת ב-2 במרץ של השנה הבאה.
חמש מדינות שלחו מכתב משותף למזכירות האו"ם וקראו שלא לרשום ולא לקבל את ההסכם, תוך ציון כי לפי נוהלי האו"ם אישורו על ידי הפרלמנט הלובי הוא תנאי מוקדם.
ב-1 באוקטובר, מזכ"ל האו"ם, אנטוניו גוטרס, רשם את ההסכם טורקיה–ממשלת ההסכמה הלאומית על תיחום אזורי שיפוט ימיים בים התיכון.
ההסכם "נרשם במזכירות, בהתאם לסעיף 102 של מגילת האומות המאוחדות," כך נאמר בתעודת הרישום.
ב-27 בינואר 2021, בית משפט לערעורים באל-בידה פסק לטובת תביעה שהגיש בית הנבחרים, והכריז על המזכר כבלתי תקף.
לפי מספר מקורות, קיים חשש מחוסר יציבות במזרח הים התיכון ובנאט"ו עקב פעולותיה התקיפות של טורקיה, ומהתקרבות של סכסוך מזוין בין טורקיה ליוון.
ב-9 בדצמבר, כלי השיט של הצי הלובי הנמצאים בשליטת הצבא הלאומי הלובי הכריזו כי קיבלו מנדט לשקוע כל כלי מחקר או אוניות קידוח טורקיות שינסו לבצע מחקרים דרומית לכרתים, כחלק מהסכם טורקיה-ממשלת ההסכמה הלאומית הלובית.
צרפת גם אותתה על כוונתה לשלוח פריגטות ואוניות צרפתיות דרומית לכרתים, בתיאום עם אתונה, בעוד איטליה שלחה את הפריגטה "מרטיננגו" לפקח, לסייר ולהגן על הים סביב קפריסין, שהייתה נתונה לטענות מצד טורקיה.
ב-30 במאי 2020, חברת הנפט הטורקית (TPAO) הגישה בקשה למשרד האנרגיה הטורקי לקבלת היתרי חיפוש על המדף היבשתי היווני, במרחק של 6 מיל בלבד מכרתים, קרפאתוס ורודוס.
בקשותיה של TPAO פורסמו בעיתון הרשמי של טורקיה, עם מפה המראה את 24 החלקות שאנקרה תחמה מחופי טורקיה עד לנקודה שבה הגבולות הימיים שהיא טוענת להם נפגשים עם אלה של לוב, בהתבסס על הסכם הימי בין טורקיה לממשלת ההסכמה הלאומית הלובית.
הדבר עורר תגובות חריפות הן ביוון והן מחוצה לה, כאשר שגריר טורקיה באתונה, בוראק אוזוגרגין, זומן למשרד החוץ היווני, ונציג האיחוד האירופי לענייני חוץ, ג'וזפ בורל, הזהיר את אנקרה כי יחסי האיחוד האירופי-טורקיה הטובים "יתלו באופן קריטי בכבוד לריבונות של קפריסין ויוון על המים שבמחלוקת".
ארצות הברית מתחה ביקורת על טורקיה, כאשר עוזר מזכיר המדינה לענייני משאבי אנרגיה, פרנסיס ר.
פאנון, הצהיר במהלך ועידה רב-צדדית שאורגנה על ידי לשכת המסחר האמריקאית-הלנית והמועצה האטלנטית בהשתתפות ארצות הברית, יוון, ישראל וקפריסין, כי "פעולות פרובוקטיביות" כאלה חייבות להסתיים וכי הסכם טורקיה-ממשלת ההסכמה הלאומית הלובית "אינו יכול מבחינה משפטית להשפיע על זכויות או חובות של מדינות שלישיות" כמו יוון.
ב-2 בינואר 2020, מנהיגי יוון, קפריסין וישראל חתמו על הסכם לבניית צינור הגז איסטמד.
הצינור המתוכנן יעביר גז טבעי מאגן הלבנט ליוון ומשם לאיטליה ולשאר אירופה.
מומחית האנרגיה ברנדה שפר מפרשת את צינור EastMed (שצפוי לספק כ-10% מצרכי הגז של אירופה ולהפחית את התלות ברוסיה) כניסיון משותף להדיר את טורקיה ממועדון הגז "קלאב מד", וההחלטה לחתום על הסכם הצינור התקבלה בתגובה להסכם טורקיה-ממשלת ההסכמה הלאומית הלובית.
הערות אלה באות בעקבות דיווחים כי אני, קפריסין וישראל עובדות על הסכם לבניית צינור גז טבעי במזרח הים התיכון, שיחבר את שדות הגז הימיים של קפריסין וישראל למפעל עיבוד בקפריסין, שם הגז יונזל לייצוא באוניות לאיטליה ולשאר אירופה.
הסכם האזור הכלכלי הבלעדי בין יוון לאיטליה
ב-9 ביוני 2020, ובתגובה לפעולותיה של טורקיה באזור, יוון ואיטליה חתמו דרך שרי החוץ שלהן, ניקוס דנדיאס ולואיג'י די מאיו, על הסכם לתיחום האזור הכלכלי הבלעדי בין שתי המדינות.
ההסכם מאשר את הזכויות המלאות של איים למדף היבשתי ולאזור הכלכלי הבלעדי שלהם, בהתאם לאמנת האו"ם בדבר דיני הים.
הוא משתמש בקו החציון ששימש להסכם תיחום המדף היבשתי בין איטליה ליוון משנת 1977 כבסיס לגבול האזור הכלכלי הבלעדי.
בהתאמות קלות שהוסכמו על ידי שני הצדדים, חלק מהאזור הכלכלי הבלעדי של האיים היווניים הקטנים סטרופדס, אוטונוי ומתראקי הוחלף בשטח שווה במקום אחר (כלומר, חלק מהאזור הכלכלי הבלעדי של קלבריה של איטליה).
לדברי דנדיאס, הסכם זה יוצר תקדים משפטי חיובי ביותר עבור יוון במחלוקתה עם טורקיה.
ארצות הברית, בית הנבחרים הלובי, והצבא הלאומי הלובי בראשות חליפה חפתר, בירכו על הסכם האזור הכלכלי הבלעדי בין יוון ואיטליה, כאשר ארצות הברית כינתה אותו "למופת" ו"דוגמה לאיך צריך לעשות דברים אלה [באזור]", תוך שהיא חוזרת על התנגדותה להסכם האזור הכלכלי הבלעדי בין טורקיה לממשלת ההסכמה הלאומית הלובית.
לאחר ההסכם, בית הנבחרים הלובי שלח הזמנה רשמית להפרלמנט ההלני להגיע להסכם דומה על האזור הכלכלי הבלעדי גם בין לוב ליוון, כאשר השיחות החלו ב-1 ביולי.
בהקשר זה, נוצרה ועדה של מומחים על ידי נשיא הפרלמנט הלובי, עגילה סאלח.
הצבא הלאומי הלובי פרסם מפה עם גבולות האזור הכלכלי הבלעדי המוצעים בין לוב ליוון, שבה לוב מכירה באופן מלא בזכויות האיים היווניים למדף היבשתי ולאזור הכלכלי הבלעדי שלהם.
ב-18 ביוני משלחת בכירה מיוון ביקרה במצרים כדי לנהל משא ומתן ולחתום על הסכם לתיחום האזור הכלכלי הבלעדי בין מצרים ליוון.
בחודש יולי 2020, צרפת ואוסטריה קראו להטלת סנקציות על טורקיה, כגון סיום שיחות ההצטרפות של טורקיה לאיחוד האירופי.
בהקשר זה, מועצת החוץ של האיחוד האירופי התכנסה והסכימה על הכנת מסגרת של סנקציות לשימוש במקרה שטורקיה תנסה להפר את זכויות הריבונות של יוון.
שר החוץ היווני דנדיאס הביע את נכונות ארצו להפעיל את סעיף ההגנה ההדדית (סעיף 42) של אמנת ליסבון של האיחוד האירופי לסיוע צבאי.
ב-21 ביולי הכריזה טורקיה על תוכניות לסקר סיסמי דרומית ומזרחית לאי היווני קסטלוריזו עם כלי השיט המחקרי "אורוץ' רייס", ולשם כך היא פרסמה הודעת נאבטקס המכסה חלקים מהמים היווניים, המצריים והקפריסאיים, מה שעורר תגובות חריפות הן ביוון והן מחוצה לה.
השגרירות היוונית באנקרה שלחה תלונה למשרד החוץ הטורקי, מצרים רואה בצעד זה כפגיעה במימיה, ושר החוץ של גרמניה, הייקו מאס, הזהיר את טורקיה בהשלכות.
טורקיה שלחה את כוחותיה הימיים לאזור סביב קסטלוריזו, ומטוסי קרב טורקיים ביצעו טיסות נמוכות וקרבות אוויריים עם מקביליהם היווניים מעל האי, מה שגרם לתיירים לפנות אותו, וכוחות הצבא היווניים הוכנסו לכוננות גבוהה.
שגריר טורקיה בברלין, עלי כמאל איידן, זומן למשרד החוץ הגרמני וקנצלר גרמניה אנגלה מרקל קיימה שיחות טלפוניות עם ראש ממשלת יוון קיריאקוס מיצוטאקיס ועם נשיא טורקיה טאיפ ארדואן במטרה להפחית את המתיחות.
לפי העיתון הגרמני בילד, התערבותה של מרקל ברגע האחרון היא שמנעה משבר בין יוון לטורקיה.
זה אושר מאוחר יותר על ידי שרת ההגנה הגרמנית, אנגרט קרמפ-קרנבאואר.
כמה ימים לאחר מכן, טורקיה הכריזה על השעיית חיפושי הנפט והגז שלה סביב קסטלוריזו.
היו מספר מחלוקות הקשורות לשטחי האיים היווניים עצמם.
מחלוקות אלה נגעו למעמד הלא-מזוין של חלק מהאיים המרכזיים באזור; לחששות טורקיים מפני ניסיונות לכאורה של יוון להרחיב באופן מלאכותי התיישבויות לאייונים לא מיושבים בעבר; ולקיומן של "אזורי אפור" לכאורה, מספר לא ידוע של איים קטנים בעלי ריבונות לא מוגדרת.
שאלת המעמד הלא-מזוין של כמה מהאיים היווניים הגדולים מסובכת על ידי מספר עובדות.
כמה מהאיים היווניים במזרח הים האגאי וכן באזור המצרים הטורקיים הוצבו תחת משטרים שונים של דה-מיליטריזציה באמנות בינלאומיות שונות.
המשטרים התפתחו עם הזמן, וכתוצאה מכך נוצרו קשיים בפרשנות האמנות.
עם זאת, המעמד הצבאי של האיים המדוברים לא היווה בעיה רצינית ביחסים הדו-צדדיים עד משבר קפריסין של 1974, ולאחריו גם יוון וגם טורקיה פירשו מחדש את הוראות האמנות.
יוון, בטענה לזכות בלתי ניתנת לערעור להגן על עצמה מפני תוקפנות טורקית, חיזקה את כוחותיה הצבאיים והמשמר הלאומי באזור.
לעומת זאת, טורקיה מגנה זאת כמעשה תוקפני של יוון וכהפרה של אמנות בינלאומיות.
מבחינה משפטית, ניתן להבחין בשלוש קבוצות של איים: (א) האיים ממש מול המצרים הטורקיים דרדנלים, כלומר למנוס וסמוטראקי; (ב) איי דודקאנס בדרום-מזרח הים האגאי; ו-(ג) שאר איי צפון-מזרח הים האגאי (לסבוס, כיוס, סאמוס, ואיקריה).
איים אלה הוצבו תחת פירוז על ידי אמנת לוזאן ב-1923, כדי לאזן את הפירוז של אזור המצרים הטורקיים (דרדנלים ובוספורוס), אימברוס וטנדוס.
הפירוז בצד הטורקי בוטלה מאוחר יותר דרך אמנת מונטרה בנוגע למשטר המצרים הטורקיים ב-1936. יוון טוענת כי על ידי החלפת הסעיפים הרלוונטיים של האמנה הקודמת, האמנה ביטלה גם את התחייבויות יוון ביחס לאיים אלה.
לעומת זאת, טורקיה טוענת כי אמנת מונטרה לא הזכירה את האיים ולא שינתה את מעמדם.
לעומת זאת, יוון מצטטת הצהרות רשמיות טורקיות, בהן של שר החוץ הטורקי רוסטו ארס ב-1936, שהבטיחו לצד היווני כי טורקיה תראה בהתחייבויות היווניות כבטלות.
איים אלה הוצבו תחת משטר דה-מיליטריזציה לאחר מלחמת העולם השנייה על ידי אמנת השלום עם איטליה (1947), כאשר איטליה ויתרה עליהם ליוון.
לאיטליה לא הייתה קודם לכן כל התחייבות כלפי טורקיה בהקשר זה.
טורקיה, בתורה, לא הייתה צד לאמנת 1947, לאחר שהייתה נייטרלית במהלך מלחמת העולם השנייה.
לכן, יוון טוענת כי ההתחייבויות שהיא לקחה על עצמה כלפי איטליה והצדדים האחרים ב-1947 הן res inter alios acta עבור טורקיה במובן של סעיף 34 של אמנת וינה בדבר דיני אמנות, הקובע כי אמנה אינה יוצרת התחייבויות או זכויות למדינה שלישית, ולכן טורקיה אינה יכולה לבסס טענות עליהן.
טורקיה טוענת כי הסכם הדה-מיליטריזציה מהווה אמנת מעמד (משטר אובייקטיבי), שבו, לפי כללי משפט האמנות הכללי, לא חל הדרה כזו.
האיים הנותרים (לסבוס, כיוס, סאמוס, ואיקריה) הוצבו תחת משטר דה-מיליטריזציה חלקי על ידי אמנת לוזאן ב-1923. היא אסרה על הקמת בסיסים ימיים ומבצרים, אך התירה ליוון לשמור על כוח צבאי מוגבל שגויס מהאוכלוסייה המקומית, וכן על כוחות משטרה.
ביחס לאיים אלה, יוון לא טענה כי התחייבויות האמנה בוטלו באופן רשמי.
עם זאת, היא טענה כי היא זכאית להתעלם מהן, תוך הפנייה לסעיף 51 של מגילת האומות המאוחדות.
היא טוענת כי לאחר הכיבוש הטורקי של צפון קפריסין והאיום הטורקי במלחמה בנושא 12 המילים, החימוש מחדש הוא מעשה של הגנה עצמית לגיטימית.
הפעם הראשונה שבה מחלוקת בין שתי המדינות בים האגאי נגעה לשאלות של ריבונות ממשית על שטחים הייתה בתחילת 1996 באיים הקטנים והצחיחים של אימיה (המכונים קרדאק בטורקיה), הממוקמים בין שרשרת האיים דודקאנס וחוף היבשה הטורקי.
הסכסוך, שהופעל על ידי עלייתו על שרטון של ספינת סוחר טורקית על האיונים, נגרם בתחילה על ידי אי-התאמות עובדתיות בין מפות האזור, שחלקן הקצו את האיונים ליוון ואחרות לטורקיה.
התקשורת של שתי המדינות לקחה את הנושא ונתנה לו גוון לאומני, לפני ששתי הממשלות הספיקו להגיע להבנה טכנית מלאה של המצב המשפטי והגאוגרפי האמיתי.
שתי הממשלות אימצו לבסוף עמדה בלתי מתפשרת, וטענו בפומבי לריבונות שלהן על האיונים.
התוצאה הייתה הסלמה צבאית, שנראתה בעולם כבלתי פרופורציונלית לגודלם ולחשיבותם של הסלעים המדוברים.
שתי המדינות היו על סף מלחמה במשך כמה ימים, עד שהמשבר נוטרל בעזרת תיווך זר.
במהלך המשבר ובחודשים שלאחריו, שתי הממשלות פיתחו טיעונים משפטיים לתמיכה בטענותיהן לריבונות.
הטיעונים שהוחלפו נגעו לפרשנות של אמנת לוזאן משנת 1923, המהווה את הבסיס העיקרי למעמד המשפטי של שטחים ברוב האזור, וכן להתנהלות דיפלומטית מאוחרת יותר בין טורקיה, יוון ואיטליה.
בעקבות משבר אימיה, הרחיבה ממשלת טורקיה את טיעוניה כך שיכללו לא רק את אימיה אלא גם מספר רב של איים ותצורות קטנות אחרות ברחבי הים האגאי.
מאז, גורמים טורקיים דיברו על "אזורי אפור" בעלי ריבונות לא מוגדרת.
לפי הטיעון הטורקי, איונים אלה, אף על פי שלא נשמרו במפורש תחת ריבונות טורקית ב-1923, גם לא הועברו במפורש למדינה אחרת, ולכן ריבונותם נותרה לא מוכרעת באופן אובייקטיבי.
ממשלת טורקיה נמנעה מלציין במדויק אילו איונים היא מבקשת לכלול בקטגוריה זו.
בהזדמנויות שונות, מקורות ממשלתיים טורקיים ציינו כי איים כמו פסרימוס, אגתוניסי, פורני וגבדוס (הממוקם דרומית לכרתים) עשויים להיכלל.
רובם, בניגוד לאימיה, היו בשליטה יוונית ממשית ללא עוררין, שמעולם לא נתקלה באתגר מצד טורקיה, וכל האיים למעט שני האחרונים ברשימה למטה כוללים תושבים ותשתיות יווניות.
יתר על כן, האיים מכוסים על ידי אמנות קודמות כמו אמנת לוזאן, המגדירה את הריבונות הטורקית כמוגבלת לטווח של 3 מילים מחוף היבשה האנטולי ברוב המקרים.
בפרסום משנת 2004 של מחברים טורקיים הקרובים להנהגה הצבאית הטורקית האיים הבאים (בין היתר, אף קטנים יותר) הוצגו כ"אזורי אפור" פוטנציאליים:
אוינוסס (בין כיוס לחוף הטורקי),
אנטיפסארה (מערבית לאיי פסארה וכיוס),
קלוגרוי (סלעים קטנים 41 ק"מ צפונית-מזרחית לאנדרוס).
טיסות צבאיות מעל שטח יווני
בעוד טורקיה לא ניסתה לערער על הריבונות היוונית בשטח, טענותיה לגבי איים ב"אזורי אפור" מוסיפות למספר התקריות הצבאיות הקטנות, שכבר רבות בשל נושאי מרחב האוויר של 10 המילים וקווי האחריות התעופתית (FIR).
רשויות יווניות מדווחות באופן שגרתי כי חיל האוויר הטורקי מתעלם ממרחב האוויר הלאומי שלהן.
לפי דיווחי העיתונות היוונית, מספר הפרות מרחב האוויר עלה בחדות ב-2006, וכך גם מספר הטיסות הצבאיות הטורקיות הבלתי מורשות ישירות מעל האיים היווניים עצמם.
דיווחים מחודשים על טיסות צבאיות טורקיות שיטתיות ישירות מעל איים יווניים כמו פרמקוניסי ואגתוניסי נרשמו בסוף 2008 ותחילת 2009.
במהלך שנות ה-2010 המאוחרות, המתיחות עלתה שוב כאשר מטוסי קרב טורקיים הגבירו את מספר הטיסות המזוינות הישירות מעל איים יווניים מיושבים.
בעוד שרוב הטיסות ממשיכות להתרחש מעל איים קטנים שטורקיה רואה כ"אזורי אפור", כמו אגתוניסי או אוינוסס, תקריות מסוימות דווחו שוב ושוב גם מעל איים גדולים ובלתי מעורערים כמו רודוס, לסבוס, כיוס או לרוס.
טיסה מעל שטחה של מדינה נחשבת להפרה חמורה של ריבונותה ואחת הפעולות הפרובוקטיביות ביותר של טורקיה, המאתגרת ישירות את הריבונות הטריטוריאלית היוונית.
בשנת 2020, מטוסי קרב טורקיים החלו גם בטיסות מעל יוון היבשתית, באזור אוורוס.
ועידת שרי חוץ אזורית שהתקיימה ב-11 במאי 2020 בהשתתפות קפריסין, מצרים, צרפת, יוון ואיחוד האמירויות הערביות, הסתיימה בהצהרה משותפת המגנה את טורקיה על נוהגה לבצע טיסות מזוינות מעל איים יווניים מיושבים.
בשנת 2022, מטוסי קרב טורקיים התקרבו לעיר היוונית הגדולה אלכסנדרופוליס באוורוס, במרחק של 2.5 מילים.
לפי הדיווחים, המטוסים טסו בסמוך לבסיס האמריקאי הממוקם בנמל העיר.
צעד זה נחשב לחסר תקדים, ועורר מחאות מצד הרשויות היווניות והאיחוד האירופי, וכן אי-הסכמה של ארצות הברית, כאשר ראש הנציגות הקבועה של טורקיה לאיחוד האירופי, מהמט בוזאי, זומן לבריסל על ידי המזכיר הכללי של שירות הפעולה החיצונית של האיחוד האירופי, סטפנו סנינו.
בספטמבר 2009, מכ"ם צבאי טורקי הוציא אזהרה למסוק לטבי שסייר במזרח הים האגאי—חלק מתוכנית פרונטקס של האיחוד האירופי למאבק בהגירה בלתי חוקית—לעזוב את האזור.
המטה הכללי הטורקי דיווח כי מטוס פרונטקס הלטבי הפר את המרחב האווירי הטורקי מערבית לדידים.
לפי הודעה של חיל האוויר ההלני, התקרית התרחשה כאשר מסוק פרונטקס—שזוהה כאגוסטה A109 מתוצרת איטליה—סייר במרחב האווירי היווני ליד האי הקטן פרמקוניסי, הנמצא במסלול מועדף המשמש על ידי מבריחי אנשים המעבירים בעיקר מהגרים בלתי חוקיים ליוון ולאיחוד האירופי מחוף היבשה הטורקי שממול.
גורמי פרונטקס הצהירו כי הם פשוט התעלמו מהאזהרות הטורקיות מאחר שלא הכירו בכך שהם נמצאים במרחב האווירי הטורקי והמשיכו במשימותיהם.
תקרית נוספת התרחשה באוקטובר 2009 במרחב האווירי מעל הים האגאי המזרחי, מול האי לסבוס.
ב-20 בנובמבר 2009, המטה הכללי הטורקי פרסם הודעה לעיתונות הטוענת כי מטוס של משמר הגבול האסטוני מסוג Let L-410 UVP שהמריא מקוס במשימת פרונטקס הפר את המרחב האווירי הטורקי מערבית לסוקה.
העשורים מאז שנות ה-70 ראו עלייה וירידה חוזרות ונשנות במתיחויות הפוליטיות והצבאיות בים האגאי.
כך, המשבר של 1987 הוביל לסדרת משא ומתן והסכמים בדאבוס ובריסל ב-1988. שוב, לאחר משבר אימיה של 1996, הושג הסכם על יחסי שכנות שלווים בפגישה במדריד ב-1997. התקופה מאז 1999 לערך התאפיינה בשיפור מתמיד ביחסים הדו-צדדיים.
במשך שנים, הסכסוך באגאי לא היה רק עניין של טענות סותרות מהותיות.
במקום זאת, אסטרטגיות מוצעות לפתרון ההבדלים המהותיים היוו בעצמן עניין של מחלוקת סוערת.
בעוד טורקיה העדיפה באופן מסורתי לראות את כלל הנושאים כנושא פוליטי, הדורש משא ומתן פוליטי דו-צדדי, יוון רואה אותם כנושאים נפרדים וטהורים משפטיים, הדורשים רק יישום של עקרונות קיימים של המשפט הבינלאומי.
טורקיה דגלה במשא ומתן ישיר, במטרה להגיע למה שהיא תראה כפשרה הוגנת.
יוון מסרבת לקבל כל תהליך שישים אותה תחת לחץ לעסוק בנתינה וקבלה על מה שהיא תופסת כזכויות ריבוניות בלתי ניתנות לערעור ומשא ומתן.
עד סוף שנות ה-90, הדרך היחידה לפתרון סכסוכים שיוון ראתה כמקובלת הייתה להגיש את הנושאים בנפרד לבית הדין הבינלאומי לצדק בהאג.
המבוי הסתום שנוצר בין שני הצדדים בנוגע לתהליך השתנה חלקית לאחר 1999, כאשר פסגת האיחוד האירופי בהלסינקי פתחה דרך להצטרפות טורקיה לאיחוד האירופי.
בהסכם הפסגה, טורקיה קיבלה על עצמה התחייבות לפתור את הסכסוכים הדו-צדדיים עם יוון לפני ששיחות ההצטרפות יתחילו בפועל.
זה נתפס כמקנה ליוון יתרון טקטי חדש בקביעת דרכי פתרון הסכסוך לבחירה.
במהלך השנים שלאחר מכן, שתי המדינות קיימו שיחות דו-צדדיות קבועות ברמת מומחים טכניים, בניסיון לקבוע נהלים עתידיים אפשריים.
לפי דיווחי העיתונות, שני הצדדים היו קרובים להסכם על אופן הגשת הסכסוך לבית הדין בהאג, צעד שהיה מממש רבות מהדרישות הישנות של יוון.
עם זאת, ממשלת יוון חדשה שנבחרה תחת קוסטאס קרמנליס, זמן קצר לאחר כניסתה לתפקיד במרץ 2004, בחרה שלא להמשיך בתוכנית זו, משום שאנקרה התעקשה שכל הנושאים, כולל אימיה ו"אזורי האפור", שייכים לפריט משא ומתן אחד.
עם זאת, מדיניות יוון נותרה בחזית בקידום קשרים הדוקים יותר בין אנקרה לאיחוד האירופי.
זה הוביל לכך שהאיחוד האירופי פתח לבסוף בשיחות הצטרפות עם טורקיה מבלי שדרישותיה הקודמות מומשו.
לפי כמה פרשנים, הירידה במחירי האנרגיה ב-2020, יחד עם גילוי גז בתוך האזור הכלכלי הבלעדי הטורקי בהים השחור פירושם שיש מספיק אנרגיה בטורקיה כך שחיפוש נוסף אחר גז אינו הכרחי.
לפי שר החוץ של יוון, ניקוס דנדיאס, המחלוקות המטרידות את היחסים היווניים-טורקיים במשך עשורים, ניתנות לפתרון בקלות ברגע שטורקיה תקבל את אמנת האומות המאוחדות בדבר דיני הים (UNCLOS).
לכך, דנדיאס סבר כי ארצות הברית, בשל מעמדן והשפעתן באזור, הן "שותפה אידיאלית" בשכנוע טורקיה לעשות זאת.
יתר על כן, הוא ציין כי ה-UNCLOS אושררה על ידי כל המדינות החברות באיחוד האירופי, היא חלק מה-acquis communautaire של האיחוד, ולכן השיחות של יוון עם טורקיה, מועמדת לחברות באיחוד האירופי, בנוגע לתיחום אזורי הים כפופות לה.
רונלד מיינרדוס, ראש קרן פרידריך נאומן, אנליסט ומחבר בדויטשה ולה, תוך שהוא מגיב על ההצהרות שדנדיאס נשא במהלך ביקורו הרשמי באנקרה באפריל 2021 לגבי ה-UNCLOS כתנאי מוקדם להצטרפות לאיחוד האירופי, אישר כי דיני הים הם תנאי מוקדם לחברות טורקיה באיחוד האירופי.
הסכסוך בין אפגניסטן לפקיסטן בשנת 2025 הוא עימות מזוין הכולל תקיפות אוויריות מעבר לגבול וחילופי אש בין שתי המדינות.