tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עד ארבעה צילינדרים (עד 2012 לא הייתה הגבלה על מספר הצילינדרים).
קוטר הבוכנה מוגבל עד ל-81 מילימטר.
משקל מינימום משתנה בהתאם למספר הצילינדרים.
החל מ-135 קילוגרם לשני צילינדרים והחל מ-150 קילוגרם לארבעה צילינדרים.
שימוש בשישה מנועים לאורך כל העונה (המנועים נחתמים בתחילת העונה ופתיחת מנוע או שימוש במנוע אחר גוררת הורדת ניקוד).
שימוש בצמיגים של יצרן הנקבע מראש, משנת 2010 ועד שנת 2016, היצרן היה ברידג'סטון והחל משנת 2017 ועד היום, היצרן הוא מישלין.
החל מ-2012 הונהגה תת-קטגוריה חדשה בשם CRT המתחרה ביחד עם אופנועי MotoGP.
על אופנועים אלו חלות רוב המגבלות של אופנועי MotoGP אך הם מיועדים לקבוצות עצמאיות המתחרות בעלויות נמוכות יותר מקבוצות היצרן.
העלויות הנמוכות מושגות באמצעות חוק המחייב את קבוצות ה-CRT למכור לפחות ארבעה ממנועיהן ותיבת ההילוכים במחיר של 20,000 אירו.
מגבלה זו היא המקור לשם CRT המוצמד לקבוצות אלו ב-MotoGP (השם CRT הוא ראשי תיבות של Claiming Rule Team).
נפח המנוע 600 סמ"ק בתצורת ארבע פעימות ומסופק על ידי יצרן יחיד (ב-2010 היה זה מנוע מתוצרת הונדה)
סל"ד מקסימלי של 16,000 במנועי ארבעה צילינדרים
שימוש בצמיגים של יצרן הנקבע מראש (החל מ-2010 היו אלו צמיגי דאנלופ)
נפח מנוע 250 סמ"ק ארבע פעימות
משקל מינימום של אופנוע ורוכב ביחד של 148 קילוגרם
האופנועים המתחרים במרוצי גרנד פרי הם הטובים בתחומם.
הם מיוצרים ממיטב החומרים ומיישמים את הטכנולוגיות החדישות ביותר זמן רב לפני שהן מגיעות, אם בכלל, לכביש הציבורי.
אופנועים אלו אף עשויים לכלול מרכיבים שיעילותם מוטלת מראש בספק והם נועדו רק לצורך ניסוי או הדגמת יכולת טכנולוגית של יצרן.
מבחינה טכנולוגית אופנועי הקטגוריות הנמוכות נחשבים צנועים יחסית לאופנועי ה-MotoGP.
הם נמכרים גם לתחרויות מקומיות ואליפויות לאומיות.
לעומתם, אופנועי ה-MotoGP הם אבות טיפוס שאינם מיועדים לשום שימוש מלבד התחרות בגרנד פרי.
באופנועי ה-MotoGP ניתן למצוא שימוש בחומרים כדוגמת טיטניום, סיבי פחמן וחומרים מרוכבים אחרים (היכן שמתירה החוקה).
המוטיבציה לשימוש בחומרים היקרים הללו היא השגת עמידות וקשיחות במשקל נמוך יותר.
סיבי פחמן משמשים למשל את בלמי הפחמן.
ייחודם הוא בכך שבניגוד לבלמי הפלדה המוכרים מאופנועי הכביש הסדרתיים, הם משפרים את עוצמת הבלימה ככל שהם מתחממים.
הספקי אופנועי ה-MotoGP מגיעים ל-240 כוחות סוס.
בשנת 2008 היו שיאני הכוח והמהירות אופנועי דוקאטי שעשו שימוש בשסתומים פניאומטיים המוכרים מעולם מרוצי המכוניות של פורמולה 1. המבנה הבסיסי של אופנוע מקשה על ניצול כוח המנוע הרב עקב חתימת הגומי המינימלית של צמיג האופנוע המניע (האחורי).
לשם כך משולבות באופנועי ה-MotoGP מערכות בקרת משיכה המווסתות באופן ממוחשב את כח המנוע בתנאי האצה.
בנוסף, באופנועים משולבים אמצעי ניטור (טלמטריה) המאפשרים למכונאי הקבוצות לעקוב תוך כדי מרוץ אחר פרמטרים שונים בהתנהגות המנוע והמתלים.
רמת התחרותיות חשובה מאוד עבור המארגנים כדי לקדם את רמת ההתעניינות של הקהל.
היכולת לשמור על פופולריות סדרה גבוהה חשובה כמובן לשמירה על תקציבים גדולים שהם בסופו של דבר הכוח המניע את המרוצים.
בדומה לכל ספורט מקצועני גם כאן משחקים תפקיד חשוב נותני החסויות, זכויות השידור והפרסום, היצרנים, וגם הקהל במסלולי המרוץ וההוצאה הנלווית שלו.
כדי לקדם את הצלחת הגרנד פרי, ה-FIM מעביר את ניהול המרוצים לחברה מסחרית.
כיום זו היא חברה איטלקית בשם "דורנה".
קבוצות המרוצים מזוהות כמעט תמיד עם נותן חסות ראשי שבדרך כלל נותן את שמו לקבוצת המרוץ.
במשך עונת מרוצים הקבוצה מעסיקה מספר רוכבים קבועים (מרוכב בודד בקבוצה קטנה ועד לארבעה רוכבים בקבוצות גדולות).
כל רוכב מלווה בצוות מכונאים המטפלים בצמד האופנועים של הרוכב כאשר עלויות אחזקת קבוצה בקטגוריה הבכירה עשויות לנוע בין מיליוני דולר לעשרות מיליוני דולר לעונה.
ניתן להבחין בין קבוצות יצרן רשמיות שמנוהלות על ידי יצרן האופנועים לבין קבוצות פרטיות שמנוהלות באופן עצמאי ומתחרות עם אופנוע של יצרן שממנו הן מקבלות שרות בתשלום.
בתווך ניתן למנות קבוצות לוויין חצי רשמיות שמאפשרות בין השאר קשר בין נותן חסות עשיר לקבוצה המעסיקה רוכבים הפופולריים בשוקי היעד של נותן החסות.
תופעה נדירה יחסית כיום ונפוצה בהרבה בעבר, הייתה השתתפות של רוכבים פרטיים שהתחרו בתקציבים זעומים ואף הצליחו לעיתים להכות את הרוכבים הרשמיים.
גם כיום הישגים כאלו הם אפשריים ומתרחשים מדי פעם.
אולם זה נעשה קשה מכיוון שהיצרנים מעורבים מאוד בקבוצות המרוץ שלהם ואינם משחררים טכנולוגיות וחלקי אופנוע חדשים לקבוצות הפרטיות.
בקבוצות הפרטיות מתחרים בדרך כלל עם דגמי אופנועים ששימשו בעונות קודמות את קבוצות היצרן.
מרוץ קטעים (טור) הוא מרוץ אופני כביש שאורכו עולה על יום רכיבה אחד.
בדרך כלל מרוצי הקטעים כוללים כ-6-7 קטעים המשתרכים על-פני שבוע ימים, קטע אחד בכל יום.
בעבר היו מרוצים בהם היה נהוג לרכוב 2 קטעים ביום.
ישנם גם שלושה מרוצי קטעים האורכים שלושה שבועות כל-אחד, אלו הם הגרנד טורס (מאנגלית: "סיבובים גדולים").
מדובר בשלושת המרוצים היוקרתיים ביותר בעולם אופני הכביש:
ג'ירו ד'איטליה: נערך באיטליה במאי בכל שנה,
טור דה-פראנס: נערך בצרפת ביולי בכל שנה,
וואלטה אספניה: נערך בספרד מסוף אוגוסט עד אמצע ספטמבר בכל שנה.
בכל אחד שלושת המרוצים האלה עוברים רוכבי האופניים, במשך כשלושה שבועות, 3,500 ק"מ במישורים, הרים ועמקים בכל מדינה, ובסוף התחרות מוכרז המנצח האדם שסיים את המרוץ בזמן הקצר ביותר באופן מצטבר.
ביתן מרוקו הוא אחד הביתנים באזור תצוגת העולם של פארק השעשועים אפקוט שבאתר הנופש דיסניוורלד באורלנדו שבפלורידה.
הביתן המרוקאי נועד להציג את תרבותה, מטבחה ואופייה של מרוקו.
ביתן זה היה הביתן הראשון שנוסף לתצוגת העולם לאחר פתיחת הפארק בשנת 1982. הביתן נבנה בשנת 1984 במימון ובשיתוף פעולה עם משרד החוץ המרוקאי.
בביתן פועל סניף של משרד התיירות המרוקאי.
הביתן נבנה בסגנון הדומה לעיר מרוקאית מסורתית.
במבנה מינרט ובית מרוקאי הבנוי בסגנון מסורתית, סביב חצר פנימית.
בביתן מסעדה המגישה אוכל מרוקאי, ושוק המוכר מוצרים מסורתיים ובהם שטיחים, מוצרי עור וביגוד מרוקאי אופייני.
מתקן מגדל האימה של אזור הדמדומים במצוי בפארק השעשועים אולפני הוליווד של דיסני נמצא ישירות מאחורי הביתן המרוקאי.
המתקן תוכנן להיראות מצד אחד (צידו של פארק אולפני הוליווד של דיסני) כמבנה הבנוי בסגנון קליפורני, ואילו מהצד של הביתן המרוקאי באפקוט, הוא נראה כחלק ממבנה מרוקאי אופייני (צריחי חומה).
מרוצי גרנד פרי למכוניות (Grand Prix motor racing) הם מרוצי מכוניות אשר החלו בשנת 1894 בצרפת.
מרוצים אלו היו מרוצי כביש בין עיר אחת לשנייה, ועד מהרה התפתחו למרוצי סיבולת למכונית ולנהג.
החדשנות והיצר התחרותי הביאו במהרה לחציית הגבול של 100 מייל לשעה, אך מאחר שמרוצים נערכו בדרך כלל בכבישים ציבוריים התרחשו לעיתים תאונות בהן נהרגו ונפגעו נהגים וצופים.
מרוצי הגרנד פרי למכוניות התפתחו מאוחר יותר למרוצי הפורמולה והפורמולה 1, וכך גם היום כל סיבוב של אליפות העולם בפורמולה 1 נקרא עדיין גרנד פרי.
אירוע המרוץ הראשון נערך בשנת 1900 כאשר ג'יימס גורדון בנט הבן, הבעלים של העיתון "ניו יורק הראלד" וה"הרלד טריביון הבינלאומי" בפריז, הקים את גביע גורדון בנט במרוצי מכוניות באירופה, מרוץ שנתי אשר משך מתחרים בינלאומיים.
כל מדינה הייתה מורשית להתחרות עם עד שלוש מכוניות.
באותה עת בארצות הברית, ייסד ויליאם קיסאם ואנדרבילט השני ב-1904 את גביע ואנדרבילט בלונג איילנד שבניו יורק.
המרוץ הראשון אשר נשא את השם גרנד פרי אורגן בשנת 1906 על ידי מועדון המכוניות של צרפת ונמשך יומיים בחודש יוני.
מסלול לה מאן בו נערך המרוץ היה משולש בצורתו וכל הקפה כיסתה מרחק של 105 ק"מ.
בכל יום נדרשו שש הקפות וכל הקפה ארכה כשעה על ידי המכוניות של אותם הזמנים.
מבין 32 המתחרים המייצגים 12 יצרני כלי רכב שונים, פרנק זייס ההונגרי ניצח במרוץ 1,260 הק"מ במכונית רנו.
מרוצים רבים התרחשו בתקופה זו ברמה הלאומית, אך אף מרוץ רשמי לא חיבר את כולם יחדיו.
החוקים השתנו מארץ אחת לשנייה וממרוץ אחד לאחר.
ההבדלים אופיינו בעיקר סביב הגבלת המשקל המרבי (לא הנמוך ביותר) וזאת במטרה להגביל כוח על ידי הגבלת גודל המנוע (המנועים הנפוצים היו בעלי לא יותר מארבעה צילינדרים, והפיקו פחות מ-50 כוחות סוס).
למכוניות כולם היו צוותי מכונאים ונהג, והיה אסור לעבוד על המכוניות במהלך המרוץ מלבד החלפת צמיגים (פיתוח שהומצא על ידי חברת מישלין).
ברוב המקרים המרוצים נערכו על גבי מסלול ארוך של כבישים ציבוריים סגורים ולא מסלולים פרטיים סגורים כפי שהוצע תחילה.
בשנת 1922 הפכה איטליה למדינה הראשונה מחוץ לצרפת אשר אירחה מרוץ מכוניות תחת השם גרנד פרי (גרן פרמיו) במונזה.
בהמשך הצטרפו בלגיה וספרד (בשנת 1924), ומאוחר יותר נוספו למדינות אחרות.
התרחבות זו עדיין לא הייתה אליפות רשמית, אף על פי ש"נוסחה" של חוקים המתבססים על גודל מנוע ומשקל הופיעה לפני מלחמת העולם הראשונה, אבל היא לא אומצה באופן כלל עולמי.
בשנת 1924 התאגדו יחדיו מועדוני רכב לאומיים רבים כדי להקים את האיגוד הבינלאומי למועדוני מכוניות ה-AIACR, אשר ועדת הספורט הבינלאומית שלו הוסמכה להסדיר את הגרנד פרי לצורות אחרות של מרוצים בינלאומיים.
מאז תחילת מרוצי הגרנד פרי, תחרויות התנהלו בהתאם לנוסחה המבוססת על גודל מנוע ומשקל הרכב.
תקנות אלו בוטלו בשנת 1928, תחילתו של עידן "פורמולה ליברה" כאשר מארגני מרוצים החליטו לקיים את האירועים ללא מגבלות.
מספר המרוצים שהוגדרו כגרנד פרי גדל מחמישה אירועים בשנת 1927, לתשעה אירועים ב-1929 ולשמונה עשר ב-1934 (השיא לפני מלחמת העולם השנייה).
השנים שלפני מלחמת העולם השנייה
הגרנד פרי של מונקו 1933 היה הראשון בהיסטוריה של הספורט שבה הרשת הוגדרה לפי איכויות זמן.
כל כלי הרכב המתחרים נצבעו על פי רשימת צבעי מכוניות מרוץ בינלאומית:
החל משנת 1934, הגרמנים הפסיקו לצבוע את רכביהם, כדי להפחית משקל.
המתכת הלא צבועה גרמה לכך שהמכוניות הגרמניות כונו על ידי התקשורת "חצי הכסף".
מכוניות צרפתיות המשיכו לשלוט (מובלות על ידי בוגאטי, אבל גם על ידי דלג' ודליי) עד שנות העשרים המאוחרות, כאשר המכוניות האיטלקיות (אלפא רומיאו ומזראטי) החלו להביס את המכוניות הצרפתית בקביעות.
באותו זמן, הגרמנים החלו לבנות מכוניות מרוץ ייחודיות הנדסית כפי שנראה בתמונה עם הגוף האווירודינמי של בנץ "הדמעה" שהוצג בגרנד פרי האירופאי 1923 במונזה.
בשנת 1930, התגברות הלאומיות החלה שלב חדש כאשר הנאצים עודדו את מרצדס-בנץ ואוטו יוניון לקדם את תהילת הרייך.
(הממשלה סייעה תקציבית לשני היצרנים, אבל עיקר התמיכה הייתה בתקשורת, הסבסוד הכלכלי היה רק 10% מעלויות המרוצים).
שני הסמלים הגרמניים שלטו לחלוטין בתקופה בין 1934 ל-1939, מנצחים בכל המרוצים חוץ משלושה.
המכוניות באותם זמנים היו בעלי מושב בודד, עם מנועים מוגדשים בעלי 8 עד 16 צילינדרים המפיקים 600 כוחות סוס ומעלה באמצעות דלק אלכוהולי.
בתחילת אוקטובר 1923, הרעיון של אליפות מכוניות נידון בוועידת הסתיו השנתית של ה-AIACR בפריז.
בכל אופן, הדיון התמקד סביב ההתעניינות ההולכת וגוברת במרוצים על ידי יצרנים וקיום הגרנד פרי האירופאי הראשון במונזה 1923.
אליפות העולם הראשונה נערכה בשנת 1925, אבל הייתה ליצרנים בלבד, התבססה על ארבעה מרוצים של 800 ק"מ.
מרוצי האליפות היו אינדיאנפוליס 500, הגרנד פרי האירופאי והגרנד פרי הצרפתי איטלקי.
אליפות אירופאית, התבססה על הגרנד פרי העיקריים במספר מדינות אשר נוסדה עבור נהגים ב-1935, ונערכה כל שנה עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939.
השנים שלאחר המלחמה ופורמולה 1
ב-1946, לאחר מלחמת העולם השנייה, נערכו רק ארבעה מרוצים של גרנד פרי.
חוקים לאליפות עולם גרנד פרי הוגדרו לפני מלחמת העולם השנייה, אבל לקח שבע שנים לאחר מכן עד 1947 כאשר ה-AIACR התארגן מחדש כהפדרציה הבינלאומית לרכב או FIA בקיצור.
משרדים בפריז, בסוף עונת 1949 פורסם כי עבור עונת 1950 יקושרו מספר גרנד פרי לאומיים ליצירת פורמולה 1 עם אליפות עולם לנהגים, למרות קשיים כלכליים בשנים 1952 ו-1953 הושלמה במכוניות פורמולה 2. מערכת ניקוד הוקמה ושבעה מרוצים העניקו אליפות כולל האינדיאנפוליס 500. מרוץ אליפות העולם הראשונה נערכה בסילברסטון שבבריטניה.
האיטלקים שוב הצליחו טוב מאוד במרוצים אלו, גם היצרנים וגם הנהגים.
אלוף העולם הראשון היה ג'וזפה פארינה, שנהג באלפא רומיאו.
קבוצת פרארי הופיעה במרוץ אליפות העולם השנייה, בגרנד פרי מונקו, היא היצרן היחידי שהתחרה לאורך כל ההיסטוריה של הספורט המוטורי, ועדיין מתחרה.
מרוקו הספרדית הייתה מדינת חסות ספרדית שכללה שטחים במרוקו של ימינו, בשנים 1912–1956.
האחיזה הספרדית במרוקו החלה ב-1497, עם כיבושה של העיר מלייה.
ב-1580 נכבשה העיר סאוטה מידי פורטוגל.
הסכם פס והקמת מדינת החסות
העיר טנג'יר נקבעה כאזור בינלאומי, אך הספרדים ניצלו את חולשת הצרפתים במלחמת העולם השנייה והשתלטו עליה ב-14 ביוני 1940. מדינת החסות לא כללה את סאוטה ומלייה, שנחשבו בעיני הספרדים לחלק מספרד גופא.
ב-1921 השתלט מנהיג הגרילה עבד אל כרים על חלק מהטריטוריות הספרדיות בצפון, והקים את רפובליקת ריף.
הספרדים, בהנהגת רב-סרן פרנסיסקו פרנקו הצליחו להשתלט מחדש על האזור בסיוע צרפת, שחששה מהתקדים, ב-1926.
לאחר עלייתו של פרנקו, נהנתה מדינת החסות מחופש פוליטי יחסי לעומת ספרד, בשל העובדה שהחיילים המוסלמים ששירתו בה היו נאמנים לו, עוד מהתקופה בה שימש כמפקד כוחות הצבא הספרדי באזור.
בין היתר, הותרה הקמת מפלגות, והעיתונות המרוקאית הלאומנית יכלה למתוח ביקורת על השלטון הספרדי ללא חשש.
עם הכרזת העצמאות של מרוקו הצרפתית ב-1956, נסוגה גם ספרד מהשטחים שהחזיקה, אך המשיכה לשלוט בסאוטה, במלייה, ברצועת טרפאיה ובאיפני.
הערים סאוטה ומלייה נותרו בשליטת ספרד עד היום (2026), אף שמרוקו תובעת את נסיגת ספרד גם מהן, בהצביעה על הזהות בין טענותיה לטענות ספרד לגבי גיברלטר.
ספרד, מצידה, טוענת כי השלטון המוסלמי בעיר במהלך ההיסטוריה היה קצר יחסית, ולפיכך אין לתביעה המרוקאית בסיס.
בשנים האחרונות גבר זרם המהגרים האפריקאים שמנסים להסתנן לאירופה דרך המובלעות.
כתוצאה מכך, הקימו שלטונות ספרד גדרות הפרדה סביב שטחיה.
ארסילה (בספרדית Arcila בערבית أصيلة Aṣīla)
תטואן - בירת מרוקו הספרדית
מרוץ סמכויות הוא מונח משפטי המתאר מצב בו סכסוך בין שני בעלי דין יכול להידון בפני שני מוסדות שיפוט שונים ויש לבעלי הדין תחושה שהתוצאה תהיה תלויה במוסד שידון בסכסוך.
במצב זה, נהוג שהמוסד הראשון אליו מובאת התביעה לדון בסכסוך הוא שידון בו ועל כן יש לבעלי הדין אינטרס למהר ולהגיש תביעה במוסד הנראה להם עדיף מבחינתם.
בישראל מתייחס "מרוץ הסמכויות" לתחומים שונים ובהם הכרת אבהות וקביעת מעמד אישי, אך לרוב הוא מתייחס למחלוקות בין בני זוג הנמצאים בהליך גירושים, היכולות להידון בפני בית משפט לענייני משפחה או בפני בית דין רבני.
בישראל, קיימות שני סוגי ערכאות העוסקות בעניינים הנוגעים לגירושים, בתי הדין הרבניים ובתי המשפט לענייני משפחה.
לפי סעיף 1 לחוק שיפוט בתי דין רבניים, נישואים וגירושים של יהודים בישראל, אזרחי המדינה או תושביה, נמצאים בסמכותם הייחודית של בתי הדין הרבניים.
בתי הדין מוסמכים לדון גם בעניינים שונים הנלווים לגירושים ו'כרוכים' עם תביעת גירושין, אך בנושאים אלו קיימת סמכות מקבילה למערכת האזרחית, ובפרט לבית המשפט לענייני משפחה.
העניינים העיקריים המצויים בסמכות מקבילה של הערכאות הם: מזונות האישה, מזונות ילדים, משמורת ילדים וחלוקת רכוש.
תתכן הבחנה בין הערכאה הדנה לבין הדין שלפיו תדון.
בהתאם לסימן 51 לדבר המלך במועצתו, בענייני המעמד האישי יחול הדין האישי (הדתי).
כך למשל, מזונות הם חלק מענייני המעמד האישי, ועל כן, גם בית המשפט לענייני משפחה, כאשר הוא דן בתביעת מזונות, אמור להחיל את הדין הדתי.
מאידך, חוקים טריטוריאליים (אזרחיים) כדוגמת חוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות, עוסקים בנושאים שבסמכות בתי הדין, וממילא מחייב גם אותם.
בבג"ץ בבלי פסק נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק, כי פרט לענייני המעמד האישי, על בית הדין תמיד להחיל את הדין האזרחי.
למרות זאת, במקרים רבים בתי הדין פוסקים לפי ההלכה תוך התעלמות מהוראות חוק אזרחיות.
כמו כן, ההחלה של הדין המהותי היא שונה.
בנוסף, הערכאות השונות אוטונומיות ביצירת סדרי דין - אופי הראיות הנדרש להוכחת טענות ואופן הגשתן.
ההבדלים בסדרי הדין עשויים להשפיע על תוצאתו, וככאלה מהווים חלק ממרוץ הסמכויות.
כאשר בני זוג נמצאים במצב העלול להוביל לגירושין, ובהגיעם למסקנה כי אין מנוס אלא לפנות לערכאה משפטית, ינסה כל אחד מהצדדים לפתוח את המאבק בעמדת פתיחה שתהיה נוחה לו.
עורכי דין העוסקים בענייני אישות מנחים את לקוחותיהם בבחירת הערכאה המועדפת ומייעצים להם למהר ולהגיש את התביעה לאחת משתי הערכאות, לפני שיוקדמו בידי בן/בת הזוג.
התפיסה הרווחת היא שלבעל, או לבן הזוג המעוניין בהתמשכות הקשר הזוגי, עדיף שעניינו ידון בפני בית הדין הרבני, ואילו לאישה, או לבן הזוג המעוניין בפירוק מהיר של המשפחה, עדיף שעניינו ידון בפני בית משפט למשפחה.
במקרים רבים פותחים שני בני הזוג בהליכים מקבילים, עם או בלי ידיעה מה עושה בן הזוג האחר.
כך נוצרת כפילות סמכויות, ולשם כך נקבעו כללים מנחים מי תהיה הערכאה שתדון בעניין.
ב"פרשת 15 הדקות" קבע בית המשפט מבחנים לעניין מרוץ הסמכויות.
המבחן החשוב ביותר לקביעה היכן יידון סכסוך שהוגשו בעניינו תביעות לבית הדין ולבית המשפט הוא המבחן הכרונולוגי, היינו: הערכאה אשר אליה הוגשה התביעה בראשונה, תהיה הערכאה שתדון בעניין.
בית הדין הרבני הגדול פסק שתביעות המוגשות באותו יום הן דינן כתביעות שהוגשו בעת ובעונה אחת, ואז יקודם במרוץ הסמכויות בית הדין הרבני שסמכותו לדון בנושא הגירושין הכלול בתביעה היא ייחודית, ולא בית המשפט האזרחי שסמכותו היא שיורית.
בג"ץ דחה גישה זו, ופסק כי גם הפרש של כמה דקות לטובת ערכאה מסוימת, מספיק לצורך רכישת הסמכות.
באותו פסק דין פסק בג"ץ שגם במקרה בו התביעה לבית הדין קודמת כרונולוגית, עדיפותו כפופה למבחני הכריכה.
"כריכה" היא צירוף של נושאים נוספים הנוגעים לגירושין, האמורים להידון בבית הדין הרבני דווקא, לתביעת הגירושין עצמה.
במקרה שנושאים כאלו נכרכו לתביעת הגירושין, תינתן עדיפות לבית הדין הרבני ללא התחשבות במבחן הכרונולוגי.
היות שהכריכה מאפשרת אילוץ דיון דווקא בית הדין הרבני, עלול כלי זה להיות מנוצל לרעה על ידי הצד המעוניין שהדיון יתקיים בבית הדין הרבני.
על מנת להקשות על אפשרות זו, נקבע מבחן לבירור תוקף הכריכה לתביעת גירושין בבית הדין, התלוי בשלוש שאלות:
האם תביעת הגירושין שהוגשה כנה?
- כלומר, האם קיימת עילת גירושין מבוססת לפי ההלכה?
- האם מדובר בנושאים הניתנים לכריכה?
למשל מזונות ילדים (מזונות ילדים כן ניתנים לכריכה, ראו דנג"ץ 6454/14) וברית מילה אינם ניתנים לכריכה.
האם התבצעה כריכה מפורשת - כלומר, האם צוין במפורש בכתב התביעה כי בית הדין מתבקש להכריע בעניין?
- כלומר, האם עצם הכריכה אינה צעד טקטי מצד בעל דין המבקש להיבנות מהכריכה?
אם התשובה לאחת השאלות היא שלילית, לא תינתן עדיפות לתביעה המוקדמת בבית הדין, אלא תיקבע על פי המבחן הכרונולוגי.
בית הדין הרבני הגדול פסק שבאופן דומה חל מבחן הכנות גם על תביעות שהוגשו לבית המשפט לענייני משפחה, כך שתביעה מוקדמת שאינה כנה לא תזכה לעדיפות.
אולם בג"ץ, בפרשת 15 הדקות, דחה גישה זו וצמצם את הכנות הנדרשת בהגשת תביעה לבית משפט, כך שרק במקרה של חוסר תום לב דיוני, לרבות בהמצאה מאוחרת של מסמכי התביעה לנתבע, יש מקום להעניק את הסמכות לבית הדין למרות שהתביעה בבית המשפט לענייני משפחה הייתה מוקדמת יותר.
בבג"ץ פלמן, בית המשפט נדרש לשאלה של סמכות הדיון בכנות הכריכה עצמה.
נפסק כי שתי הערכאות מוסמכות להכריע בשאלה.
השופטת דורית ביניש הבחינה בין שני מצבים שונים:
כאשר טרם התקבלה הכרעה בנוגע להתקיימות תנאי הכריכה - מסור בידי כל ערכאה שיקול דעת לעכב את הדיון על מנת לאפשר לערכאה האחרת להכריע בשאלת הסמכות.
כאשר הוכרעה שאלת הסמכות על ידי אחת מן הערכאות - הערכאה השנייה לא תיזקק לתביעה.
אין לאפשר קיומם של הליכים מקבילים, באותם הנושאים, בשתי ערכאות השיפוט.
השופטת ביניש הותירה מקום לחריגים, "טעמים מיוחדים", אשר בהתקיים אחד מהם, תוכל ערכאת שיפוט להיזקק לתביעה, על אף שהערכאה הנגדית הכריעה בשאלת הסמכות.
טעמים מיוחדים אלו, הם מקרים בהם ערכאה כלל לא קיימה דיון בהתקיימות תנאי הכריכה, או לחלופין אם ההחלטה נגועה בפגם חוקי או יורדת לשורש הסמכות.
כך למשל: בית דין קבע כי הכריכה כדין למרות שנכרך עניין שאינו ניתן לכריכה על פי טיבו.
מרוקאית יהודית או מוגרבית יהודית היא שפה יהודית המדוברת בפי יהודי מרוקו ובני הפזורה היהודית מרוקאית מאז הכיבוש הערבי-מוסלמי את ארצות המגרב החל מתחילת המאה השמינית לספירה.
לשון זו שונה מהערבית המרוקאית בהיותה כתובה באותיות עבריות, בתחביר וכן באוצר המילים שלה, המאופיין בשאילה מעברית, צרפתית, ספרדית, ערבית מדוברת ותמזיגית.
בערבית-מרוקאית היהודית משולבים ביטויים ומונחים רבים בשפה העברית, ולעיתים שימש שילוב זה כמעין לשון סתרים של הסוחרים היהודיים בקרב קהילות היהודים בצפון אפריקה.
קשה לקבוע מתי החלה הלשון היהודית להתפתח במרוקו.
לאחר הגירתם של רוב יהודי מרוקו לישראל ולצרפת התמעט השימוש בשפה ודובריה החלו לדבר בעברית וצרפתית (בהתאמה).
לאחרונה החלו בישראל הדורות הצעירים של העדה המרוקאית ללמוד את השפה, להחיות אותה ולהפיץ אותה ברבים על מנת לשמור על התרבות המרוקאית.
במסגרת זו החלו לכתוב ספרים בעברית בהם משולבים מילים בערבית מרוקאית כמו אצל המשורר ארז ביטון בספרו "מנחה מרוקאית", ואצל הרצל כהן בספרו "אבני שיש טהור".
בשפה זו עוסקים כמה אתרי אינטרנט (ובהם "קוסקוס") וכן הוקם תיאטרון מרוקאי ראשון בישראל.
בשנים האחרונות נשמעים קולות של חוקרים הטוענים שמדובר בשפה עתיקה שבדומה ליידיש וללאדינו יש מקום להעניק לה מעמד של שפה לשימור.
בקול ישראל היה מקריין רפאל בן שמחון בשפה המוגרבית.
בשנת 2009 יצא לראשונה לאור מילון מרוקאית יהודית-עברית בעריכת מרכוס חנונה.
מרוץ נגד השעון (בראשי תיבות - נג"ש) הוא מרוץ אופני כביש, שבו המתמודדים מוזנקים בנפרד אחד מן השני, במרווחי זמן קבועים, והזמן בו כל אחד מהם עובר את מסלול המרוץ נמדד בנפרד.
כמנצח נקבע זה אשר עבר את מסלול המרוץ בזמן הקצר ביותר.
המרוץ מכונה בשם זה מאחר שההתמודדות הישירה של כל רוכב היא אישית מול שעון העצר ורק בעקיפין מול יריביו.
המרוץ מכונה גם "מרוץ האמת" מאחר שבו הרוכב נבחן לבדו ללא סיועה של הדבוקה שהיא דומיננטית במרוצי הכביש הרגילים.
במדינות רבות, במקביל לאליפות הלאומית במרוצי כביש, נערכת גם אליפות במרוצים נגד השעון.
גם באליפות העולם וגם במשחקים האולימפיים נערכים מרוצים אישיים נגד השעון לגברים ולנשים.
מעבר לאליפויות אלו, כמעט ולא נערכות תחרויות נפרדות של מרוצים נגד השעון ולרוב מדובר על קטע או קטעים ייחודיים כחלק ממרוץ קטעים בהם נערך המרוץ.
באותם מרוצי קטעים מיוחסת לקטע המרוץ נגד השעון חשיבות רבה ופעמים רבות זהו הקטע המכריע את גורל המרוץ כולו.
ישנה חשיבות רבה לסדר הזינוק במרוץ.
במרוץ קטעים מוזנק ראשון הרוכב המדורג אחרון בדירוג הכללי לפני תחילת הקטע ואילו הרוכב המדורג ראשון מזנק אחרון.
מאחר שיש נקודות ביניים במסלול המרוץ בהן נמדד זמן למתחרים, יכול הרוכב המזנק אחרון לדעת את זמני הביניים של מתחריו ולנסות להתאים את מהירותו לזמנים אלו.
כמו כן, במהלך קיום המרוץ משתנים לעיתים תנאי מזג האוויר (רוח, גשם) וכך מתחרה שרוכב בתנאי מזג אוויר משופרים מקבל יתרון על זה שרוכב בתנאי מזג אוויר נחותים.
מרוצים נגד השעון נערכים לרוב בקטעים מישוריים ואורך המסלול שונה ממרוץ למרוץ.
המרוצים הארוכים ביותר נגד השעון נערכים בדרך כלל במרוצי הגרנד טור ומגיעים למרחק העולה על 50 קילומטר.
מדי פעם נערכים מרוצים נגד השעון גם בקטעים הררים.
אורכם של מרוצים אלו הוא קצר יותר ולרוב אינו עולה על 20 קילומטר.
לעיתים, מתחילים מרוצי קטעים במרוץ קצר נגד השעון המכונה פרולוג.
לרוב, אורכו של מסלול הפרולוג נמוך מ-10 קילומטרים.
הפעם הראשונה בטור דה פראנס בה נערך קטע של מרוץ אישי נגד השעון הייתה ב-1934. מנצח הקטע שאורכו היה 90 קילומטר היה הצרפתי אנטונין מאני שזכה באותו מרוץ גם בדירוג הכללי.
מרוץ נגד השעון נכלל לראשונה באליפות העולם בשנת 1994. מנצח המרוץ היה הבריטי כריס בורדמן.
בשנים לפני כן, נחשב המרוץ הצרפתי Grand Prix des Nations כאליפות העולם הבלתי רשמית.
מרוץ זה נערך מ-1932 ועד 2004. הצרפתי ז'אק אנקטיל זכה במרוץ תשע פעמים.
במשחקים האולימפיים נערך לראשונה מרוץ נגד השעון באולימפיאדת סטוקהולם (1912) בהשתתפות רוכבים חובבים בלבד.
המנצח היה רודולף לואיס מדרום אפריקה.
מרוץ דומה נערך גם במשחקי 1920, 1924, 1928 ו-1932. באולימפיאדת אטלנטה (1996), עם הכללתם של רוכבים מקצוענים במשחקים, חודש המרוץ וניצחו בו הספרדי מיגל אינדוראין והרוכבת הרוסית זולפיה זבירובה.
באולימפיאדות שבין אולימפיאדת רומא (1960) ובין אולימפיאדת ברצלונה (1992) נערך מרוץ קבוצתי נגד השעון לגברים בלבד.
כל מדינה יוצגה על ידי ארבעה רוכבים ואורך המסלול היה 100 קילומטר.
הטקטיקה במרוץ נגד השעון שונה ממרוץ דרכים רגיל.
בעוד שבמרוץ דרכים רגיל יש רוכבים אחרים והם עובדים לעיתים בשיתוף פעולה, במרוץ נגד השעון הרוכב תלוי רק בעצמו.
אין אפשרות לחסות מפני הרוח מאחורי רוכב אחר.
ברוב המרוצים, אסור לחסות מאחורי רוכב שהושג על ידי רוכב אחר.
בנוסף, גם רוכבים מאותה הקבוצה אינם יכולים לסייע זה לזה.
רוכבים מקצוענים המתמחים במרוצי נגד השעון מקפידים לרכוב על המסלול לפני התחרות ולהכיר את המסלול לפרטיו: מיקום העליות והמורדות, סיבובים מיוחדים ועוד.
מבחינה פיזיולוגית, הרוכב ינסה להישאר מתחת לסף האנאירובי מרבית המרוץ ולשמור כוחות לסיום.
עם זאת עליו להישמר מפתיחת פער (הרוכבים יודעים בכל קטע מה מצבם ומקבלים עדכונים דרך מכשיר קשר.)
לתנוחת הגוף בעת הרכיבה יש משקל רב בתוצאה המושגת.
הרוכבים המתמחים בסוג מרוץ זה ואלו הרואים עצמם כמועמדים לזכייה במרוצי הקטעים החשובים ביותר מקדישים תשומת לב רבה לניסיון למצוא את התנוחה האישית המיטבית.
מספר קבוצות אף שלחו את רוכביהן הבכירים לקיים ניסויים יקרים במנהרת רוח כדי לשפר את התנוחה עוד יותר.
אחד הרוכבים הבולטים בהיסטוריה של המרוץ נגד השעון היה הספרדי מיגל אינדוראין.
הוא ומנהלי קבוצתו פיתחו טקטיקה שהתבססה על עליונותו בסוג מרוץ זה.
ברוב השנים בהן ניצח בטור דה פראנס (1991-1995), רכב אינדוראין בטקטיקה הגנתית בקטעים ההרריים.
כמעט אף פעם לא תקף בהרים ורק ניסה להצמד למספר רוכבים בודדים, אותם העריך כבעלי סיכוי לסכנו.
בשני הקטעים המסורתיים בטור דה פראנס, בהם התקיים מרוץ נגד השעון, ניצח אינדוראין בצורה ברורה ובהפרש שאפשר לו לעבור לראשות הדירוג הכללי ולנצח במרוץ.
מרוץ קבוצתי נגד השעון הוא מרוץ בו כל קבוצה מוזנקת בנפרד בפער זמן של מספר דקות מהקבוצה שאחריה.
שמונת או תשעת חברי הקבוצה רוכבים במבנה מקובץ, תוך כדי רוטציה של הרוכבים בהובלת המבנה הקבוצתי.
עוד לפני המרוץ נקבע מספר הרוכבים שחייבים לעבור את קו הסיום כדי להעניק לקבוצה את זמנה.
בטור דה פראנס נקבע זמנם של חמשת הרוכבים הראשונים על פי זמנו של הרוכב החמישי.
רוכבי קבוצה המסיימים לאחר הרוכב החמישי מקבלים את הזמן האישי שלהם ללא קשר לזמן הקבוצתי.
מרוץ קבוצתי נגד השעון מתקיים בדרך כלל כקטע במרוץ קטעים (בדרך כלל באחד ממרוצי הגרנד טורס).
כמו כן, מתקיימים לעיתים רחוקות מרוצים חד יומיים.
אחד מהבולטים בשנות האלפיים היה: איינדהובן נגד השעון קבוצתי שהשתייך לסבב הפרו טור ונערך בשנים 2007-2005. החל מ-2012 מתקיים באליפות העולם באופני כביש מרוץ קבוצתי נגד השעון לקבוצות מסחריות (בניגוד לשאר אירועי האליפות בהן הקבוצות הן נבחרות של מדינות).
בעבר התקיים מרוץ קבוצתי נגד השעון ל-100 קילומטר כשכל קבוצה כללה ארבעה רוכבים.
מרוץ זה נכלל בתוכנית האולימפית מאולימפיאדת רומא (1960) ועד אולימפיאדת ברצלונה (1992) ובאליפות העולם לאופניים בשנים 1962–1994.
בדרך כלל, בסוג מרוץ זה, מנסה הקבוצה לשמור על הקבוצה מאוחדת זמן רב ככל הניתן, גם במחיר קצב מעט איטי יותר שבו יוכלו לעמוד כל הרוכבים.
הדבר נעשה על ידי כך שהרוכבים החלשים נמצאים זמן קצר יותר בקדמת המבנה הקבוצתי והחזקים יותר ימצאו זמן מעט ארוך יותר בחזית.
אם רוכב אינו מצליח לעמוד בקצב הקבוצתי והוא אינו אחד מרוכביה הבכירים של הקבוצה, הקבוצה תשאיר אותו מאחור לרכוב בקצבו האישי ולא תחכה לו (בתנאי שעדיין יש לה את המספר הנדרש של הרוכבים כדי לחצות את קו הסיום).
לעיתים, לקראת סוף המרוץ, כשיש עדיין מספיק רוכבים בקבוצה, "תקריב" הקבוצה חלק מרוכביה כדי שימשכו את חבריהם במרב יכולתם ואז ינשרו ויסיימו את המרוץ בקצבם האישי.
המרוץ הקבוצתי נגד השעון נחשב כמרוץ בו חלק מהרוכבים מגיעים לסף יכולתם מבחינת המאמץ הנדרש מהם.
מקובלים שני מבנים עיקריים בהם נעות הקבוצות:
Single Paceline - הקבוצה נעה בטור עורפי ארוך.
הרוכב המוביל מבצע "משיכה" ארוכה יחסית ואז מאט ומאפשר לרוכב העוקב אחריו להוביל את הקבוצה והוא מוצא את מקומו בסוף הטור.
במבנה זה משתמשות חלק גדול מהקבוצות.
Double Paceline - הקבוצה נעה בשני טורים עורפיים קצרים ומבצעת תנועה סיבובית של הרוכבים הנקראת "אליפסה".
טור אחד רוכב מהר יותר מהטור השני וכך נוצרת התנועה הסיבובית.
זמן המשיכה של הרוכב המוביל בטור המהיר הוא שניות בודדות.
מבנה זה נחשב אווירודינמי ויעיל יותר אך הוא דורש תיאום מושלם בין רוכבי הקבוצה וגדל הסיכוי לתאונות בין חברי הקבוצה שהשפעתן הרסנית, הן בשל פגיעה בזמן הקבוצתי והן בשל סכנת פציעה של הרוכבים.
רק קבוצות מעטות משתמשות במרוצים בסוג מבנה זה.
בכל תקופה יש מספר קבוצות המצטיינות בדיסציפלינה של נגד השעון הקבוצתי.
קבוצות אלו מקדישות זמן רב יותר לאימונים בתצורת רכיבה זו, הדורשת מחקר, תכנון ותיאום רב בין הרוכבים וניצול חוזקותיהם לפי תווי המסלול המשתנה.
אין קשר ישיר בין יכולתם האישית של הרוכבים במרוץ האישי נגד השעון ובין תרומתם לנגד השעון הקבוצתי, כיוון שבמרוץ האישי נדרשת בדרך כלל יכולת לעצימות קבועה, בעוד שבמרוץ הקבוצתי הרוכב הקדמי נדרש לעצימות גבוהה של 30-60 שניות ולאחר מכן "מנוחה" בעצימות מעט יותר נמוכה בטור הקבוצתי.
כיוון שההתמודדות נגד הרוח קשה יותר במרוץ נגד השעון, משתמשים הרוכבים בציוד אווירודינמי מיוחד:
קסדה שאין בה פתחי אורור להקטנת החיכוך עם האוויר.
ערדליים המקטינים את החיכוך של נעל הרכיבה עם האוויר.
ביגוד: לעיתים משתמשים בביגוד צמוד יותר לגוף.
יש אף מערכות שתייה המעוצבות כך שיהיו בתוך החולצה.
גלגלים: משתמשים בגלגלי קרבון דיסק, גלגל שחישוריו מכוסים בדיסק על מנת לחסוך את מערבולות האוויר הנוצרות בין החישורים.
הציוד יקר מאוד ולכן גם ברמה העילית של הרוכבים יש קבוצות המשתמשות בציוד רגיל.
גם האופניים מותאמים למרוצי נג"ש: איגוד האופניים הבינלאומי מתיר לרכב עם אירובר (כידון מיוחד, המאפשר תנוחה אירודינמית יותר).
בנוסף, הגלגלים קלים יותר והאופניים מעוצבים כך שיהיו קצרים יותר.
(ניתן לראות בתמונה שהרוכב יושב כמעט מעל לציר הגלגל האחורי, וצינור המושב אינו ישר אלא מעוקל).
מרורים הוא המונח המקראי למיני הירקות שניתן לצאת בהם ידי חובת מצוות מרור בליל הסדר בחג הפסח.
וכך נאמר בספר שמות: .
הדיון בשאלה מהם סוגי הירקות ה"מרורים" התקיים מאז תקופת חז"ל ועד ימינו אלה.
במרוצת השנים נשכחו חלק מהמסורות אשר עסקו בזיהוי הירקות בתור כאלה הראויים להקרא מרורים.
זהר עמר מאוניברסיטת בר-אילן סקר את הזיהויים השונים כפי שהובאו בפרשנות היהודית לדורותיה בתפוצות ישראל ופרסם על כך חוברת, אשר בסיומה מובאים עשרות מקורות מהעבר.
לדעתו, חשיבות זיהוי מיני המרור בימינו אינה מצטמצמת לגבולות המחקר הלמדני והאקדמי, אלא עשויה להיות לו גם השלכה מעשית; ניתן לבחור את סוג המרור לפי שיטת הפסיקה המקובלת על המאמין, להתחשב בזמינות הירק ואפילו להעדיף מין מרור אחד על משנהו מטעמי בריאות או כשרות.
מן התורה, מצוות אכילת מרור אינה מצווה בפני עצמה, אלא היא תלויה באכילת קרבן הפסח - המרור נאכל יחד עם בשר קרבן הפסח.
בימינו, כשבית המקדש אינו קיים, ואין מקריבים את קרבן הפסח, חיוב אכילת המרור הוא מדרבנן.
הכוונה היא למיני ירקות אחדים.
פרשן המקרא רש"י באר: "כל עשב מר נקרא מרור".
מדברי המשנה נראה לכאורה שמיני הירק שהאדם יוצא בהן ידי חובת מרור הם חמישה בלבד, כולל במצבי בישול שונים: ממקורות נוספים בתלמוד מתקבל כי מספרם רב יותר.
לכל סוגי המרור יש מספר מאפיינים משותפים, שהם מאפיינים מחייבים בקביעת זהות המרור.
המקור למאפיינים אלה (למרות שבתורה עצמה יש רק מאפיין יחיד: "מרירות") מתבאר בתלמוד (פסחים לט.) הוא מ"היקש" למצה.
המרורים יהיו ירקות הנחשבים ל"זרעים" – כלומר חד-שנתיים, דו-שנתיים או רב-שנתיים – בתנאי שלא יהיו מעוצים.
החזרת היא ה"חסה" ועל כך קיימת תמימות דעות בין הפרשנים הקדומים, מימי האמוראים עד הראשונים.
החסה מכונה בארמית – חסין, באירופה – ליטוגא ובקרב יוצאי ספרד – סאלאטא.
היום, הכוונה היא לחסה התרבותית (Lactuca sativa).
אמנם העלים של החסה מתוקים – כאשר הם צעירים אך בשלב מאוחר הם הופכים למרים.
תופעה התואמת את דברי חז"ל: .
מקובל כי ביותה של החסה התרבותית היא ממין בר ידוע בשם "חסת המצפן" (Lactuca serriola) והיא "חזרת הגלים" המוזכרת במקורות.
היתרון של החסה היה בכך שברוב קהילות ישראל ניתן היה להשיג חסה בימי חודש ניסן.
באיורי רוב ההגדות לפסח ה"חסה" שולטת באיור ה"מרור".
אמנם, בספר "כתר ראש", מובאת מסורת בשם רבי חיים מוולוז'ין, תלמיד הגר"א מווילנא, לפיה החזרת היא הירק הנקרא "זערזיך" ביידיש (שחליים תרבותיים).
אך כנראה מסורת זו אינה מדויקת.
ויצוין שאף הראשון שהזכיר את הזערזיך בקשר למרור הוא ספר הלבוש, והוא עצמו כתב בהמשך שהמרור הוא חסה.
מבחינים בין שני מיני חסות בר: "חסת המצפן" ו"חסה רותמית".
לפי איורי קיר והממצא הבוטנו-ארכאולוגי, הזן המכונה בשם "חסה ערבית" היה נפוץ במצרים וגם בארץ ישראל.
מין הירק השני קרוי במשנה בשם "עולשין".
בתלמוד הבבלי הוא מכונה: "הינדבי" וכן בערבית עד ימינו: "הנדבא".
זהר עמר סבור כי הכוונה היא העולש התרבותי (Cichorium intybus).
מדובר בצמח דו-שנתי, ממוצא אירופאי, בעל עלים ארוכים דמויי אזמל החובקים במקצת את הגבעול ותפרחתו תכולה.
העלים הצעירים משמשים מרכיב בסלט וטעמם מריר.
בתלמוד הירושלמי תרגמו העולשין בשם היווני "טרוקסימון", שפרושו: "ירק טרי".
השם ניתן לו בגלל שאינו משתמר יותר מיום אחד.
רש"י תרגם עולשין בתור "קרישפילא" והכוונה, כנראה, לירק הנקרא בצרפתית עתיקה crespele - עולש.
חכמי אשכנז מזהים עולשין עם עשב בר ממשפחת הסוככים, כעין פטרזילית בר (Anthriscus sylvestris).
הוא צמח מרעה הנפוץ מאוד באירופה.
הוא נזכר בספרות הקדומה כירק מאכל היות שטעמו חריף ומריר.
אולם המהרי"ל דחה את האפשרות להשתמש בצמח זה כמרור.
זאת, על סמך העובדה כי בסידורים ראשונים נכתב שיש להשתמש בו לטיבול ראשוני – ירק בחרוסת.
רוב החוקרים זיהו את העולשים עם מיני ה-Cichorium.
עם זאת, במקומות אחדים באשכנז לא שררה מסורת זיהוי של העולש.
הזיהוי של ה"תמכה" אינו מוחלט.
סביר להניח שמדובר בצמח ממשפחת הסוככיים – משפחה הידועה בצמחים שרובם בעלי ניחוח וגבעוליהם חלולים.
במשפחה זו מצויים הגזר (גזר קיפח), הפטרוזיליה, עשבי תיבול ותבלינים נוספים.
ה"תמכה" הוא קרוב לסוג הגזר (Daucus).
הוא מוגדר כך אצל דיוסקורידס היווני.
רש"י ומפרשים נוספים זיהו אותו עם הצמח "מרובייא" הנקרא בימינו מרמר מצוי (Marrubium vulgare).
הוא צמח רב-שנתי בעל עלים מעוגלים ושעירים המעניקים לו גוון לבן-אפרפר.
צמח הגדל בצידי הדרכים ומעזבות, מר בטעמו ששימש בעת העתיקה כצמח מרפא.
הוראת שמו היווני והלטיני הוא "מר" אפשר שמקורו בשם העברי מרור.
הרמב"ם מזהה את "התמכה" עם צמח הנקרא בערבית "סריס".
הצמח נזכר, בין השאר, אצל פליניוס הזקן, בתור צמח הדומה לחסה, מר ומועיל לפעילויות הקיבה.
ייתכן שממנו הכינו את "מי סורס" המוזכרים בתלמוד הירושלמי: "רבנין דהכא אמרין מליי מי סורס וקדחין ושתיין ומחזירין".
בתרגום לערבית מזוהה הצמח בתור עולש האינדביה (Cichorium intybus).
בניגוד לעולש התרבותי הוא מפתח בצעירותו שושנת עלים ששפתם שסועה, עורקי העלים בהירים.
הוא דומה לחסה ונאכל כמוהו – אם כי הוא יותר מר.
בהגדה לפסח מימי הביניים, נמצא איור המראה צמח זה בתור מרור.
הרמב"ם מתאר את ה"סיריס" בתור צמח מר מאוד.
ממנו מרכיבים רופאי המגרב (צפון אפריקה) משקה ידוע היטב.
זהר עמר מניח כי הרמב"ם הכיר היטב את עולש האינדביה מספרד, מצפון אפריקה וממצרים.
והוא תואם את התיאור המובא בפירוש הרמב"ם: "תמכא – מין מיני עולשין, אלא שהוא גדל בגינות".
מבחינים בין סוגים אפשריים לתמכה.
בתלמוד הירושלמי זוהה עם "גנגידין", אשר לפי האיור דומה לגזר הבר.
רש"י נוטה לצמח שבצלילו ניכר השם "מר".
הרמב"ם נוטה לצמח מרפא המוכר בשם "סיריס".
חרחבינה או "חרחבינין" או "חרבינין" – הוא הירק הרביעי שניתן לצאת על ידי אכילתו מחובת מרור בפסח.
וכך הוגדר בתלמוד ירושלמי, מסכת פסחים: .
ובתלמוד בבלי, מסכת פסחים, אומר רבי שמעון בן לקיש: .
בשני המקרים קשה לזהות את השמות וכן לא ברור האם הכוונה לשם אחד או שניים.
רש"י מבאר: "אצוותא דדיקלא" – "סיב הגדל ונכרך סביב לדקל שקורין ווידיל"א (בצרפתית עתיקה: קנוקנת).
מתאור זה וצמח דומה בשם "אצוותא חרוזיאתא" עולה שמדובר בצמח מטפס, הגדל בארץ ובצרפת, בבתי גידול לחים ונכרך בעזרת גבעוליו הדקים דמויי החבל על צמחים שונים או על עצמים אחרים ושמו חבלבלן המשוכות (Calystegia sepium).
אבו אלעבאס אלנבאתי, רופא ועשבונאי אנדלוסי שבקר בארץ בשנת 1215, זיהה אותו עם צמח הגדל עד היום בהרי ירושלים בשם חרחבינה מכחילה ( Eryngium creticum) – חידוש אשר אומץ גם על ידי מחדשי הלשון העברית.
הרב יוסף קאפח סבור כי הוא הצמח אליו התכוון הרמב"ם בכותבו: "מאכל ידוע בן פלחי ארץ ישראל".
עם זאת הוא מסתייג מזיהוי הצמח עם "קוצים".
הוא טוען שיש ירק מסורתי עם שם דומה.
זהר עמר סבור שמדובר באותו הצמח, אלא שהוא עובר התפתחות בזמן גידולו.
בתחילת החורף עולים עלים ראשונים, גדולים יחסית, הם רכים, טעמם מרור – ניתן לאכלם חיים או לאחר שליקה במים.
בשלב זה הם לא קוצניים.
יש לנו עוד צמח מהסוג שחז"ל כינו :"תחילתו מתוק וסופו מר".
ההסתיגויות מצמח זה נעות סביב העובדה כי צמח קוצני לא יכול להיות צמח אשר יוגדר למאכל בתור מרור.
רופא ספרדי מהמאה ה-13 מכנה אותו "שוויכת אבראהים", דהיינו: קוץ אברהם.
במקום אחר הוא מכנה את החרחבינה הכחולה בשם: "אלקרצענה אל זרקא" בשם "הקוץ היהודי", דהיינו: אלשוכה אליהודיה.
רבי יצחק אלפסי בפירושו למשנה מעלה את האפשרות כי החרחבינה היא אולי התלתן.
למושג מרור יש שתי משמעויות: משמעות כללית - עשב מר כלשהו, ומשמעות פרטית - עשב מסוים:
רש"י פירש שהכוונה לעשב הנקרא בצרפתית עתיקה: Amerfoil, והיא הלפה הגדולה: Arctium majus.
ויש שפירשו שהכוונה לצמח הקרוי בימינו מרור הגינות (Sonchus oleraceus).
לפי פרופסור זהר עמר השומרונים נוהגים עד היום להשתמש בחסת המצפן (Lactuca serriola) בצמח זה כמרור בזבח הפסח, ולעיתים בחסה רותמית (Lactuca saligna).
מרור הגינות (שם מדעי: Sonchus oleraceus) הוא מין עשבוני חד-שנתי או דו-שנתי נפוץ זקוף, בעל קרקפות צהובות ממשפחת המורכבים.
זהו אחד המינים הרודרליים הנפוצים בעולם ומקורו אירו-אסיאתי ואפריקני.
מופע הצמח משתנה מאוד בצורת עליו, בצבעו ובגודלו מבית גידול לבית גידול, ואף באותו בית הגידול.
מין זה זקוף, גובהו 30 עד 100 ס"מ ובתנאים נוחים עד 170 ס"מ, כמעט קירח, קרקפותיו בעלי פרחים צהובים ולשוניים בלבד.
הוא גדל כמעט בכל אזורי ישראל בשדות ובמעזבות.
הפריחה כמעט בכל חודשי השנה, שיאה חל בין מרץ לאוקטובר.
הגבעולים זקופים, חלולים, בעלי מוהל חלבי, מסועפים בחלקיהם העליונים או לכל אורכם, קירחים, בדרך כלל מכוסים בשערות בלוטיות דלילות בעיקר בחלקיהם העליונים.
העלים מסורגים וירוקים (במרור מכחיל העלים אפורים-מכחילים) והם ערוכים בתחתית הגבעול וגם לאורכו.
העלים מאורכים או אזמליים, שסועים לאונות בלתי שוות, מהן העליונה ביותר גדולה הרבה מהשאר והיא דמוית ביצה או משולשת.
עלי הגבעול שסועים פחות וקטנים יותר במעלה הגבעול.
האונות משוננות לשיניים חדות או רכות, בלתי שוות ובלתי אחידות בצורתן, לעיתים רחוקות האונות תמימות.
העלים הערוכים בשׁוֹשֶׁנֶת (השרועים בתחתית הגבעול) והתחתיים בעלי פטוטרת, מאידך עלי הגבעול האמצעיים והעליונים הם לרוב יושבים וחובקים את הגבעול.
העלים בעלי אוזניות חדות בבסיסם שחובקות את הגבעול (בשונה ממרור מכחיל שהוא בעל אוזניות מעוגלות וגדולות).
הקרקפת היא תפרחת היא תִּפְרַחַת מְסֻיֶּמֶת, דו-בדית, דמוית חרוט, קוטרה 2 עד 2.5 ס"מ ואינה נפרשת במלואה.
כל פרחי הקרקפת דו-מיניים, צהובים חיוורים (הפרחים ההיקפיים חיוורים יותר), לשוניים ונראים היטב מבחוץ.
המעטפת רעופת חפים שערוכים בדּוּרִים אחדים, ומכוסה בשערות.
החפים החיצוניים תפוחים בבסיסם לעת ההבשלה, ואילו הדורים הפנימיים קרומים בשוליהם.
הזרעונים דחוסים בקרקפת, צבעם חום בהיר, רוחבם 3 עד 3.5 מ"מ, חסרי מקור ונושאים ציצית של שערות פשוטות, לבנות, רכות ורבות, בלתי נשירות, וגם זיפים אחדים מחוספסים ונשירים.
הזרעונים משוטחים, רחבים בקודקודם וצרים בתחתיתם והם מתרחבים מעל אמצעם (במרור מכחיל הזרעונים אליפסיים, פחוסים ודקים מאוד).
מכל צד, 3 הצלעות ו-3 הקווים, ובין הצלעות קמטי רוחב (במרור מכחיל אין קמטי רוחב).
השם "מרור" ניתן למין Sonchus oleraceus, המוכר בימינו כמרור הגינות, במילון "ילקוט הצמחים" (הערה 434) משנת 1930 בהתאם להמלצתו של אפרים הראובני, וניתן כשם הסוג במילון "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" משנת 1946 בסעיף 863. השם המלא "מרור הגינות" אושר ברשימת שמות צמחי ארץ ישראל משנת 2003.
המונח "מרורים" נזכרת פעמיים בתורה אגב הציווי לאוכלו עם מצות בחג הפסח: "על מרורים יאכלהו" (; ).
אין ספק שמדובר בשם קיבוצי.
גם מדברי חז"ל עולה שמדובר בשם כללי.
הם מנו חמישה מיני מרור שאדם יוצא ידי חובה בפסח "בחזרת ובעולשין ובתמכה ובחרחבינה ובמרור" ().
מכאן שהשם "מרור" הוא שם כללי, אך גם פרטי.
לצמח "מרור הגינות" יש מסורת זיהוי ודאית ואף שימוש פעיל כחלק מהמצווה של פסח בקרב חלק מיהודי תימן.
ובנוסף, בתלמוד מובאים סימנים "ירק מר יש לו שרף ופניו מכסיפין" (; ).
טעמו של המרור מר כפי שמרמז שמו.
מין דומה למרור הגינות הוא מרור מכחיל (Sonchus asper).
מרור הגינות גדל בגינות, במעזבות ובבתי גידול טבעיים מופרים שכן המרור הוא צמח ניטרופילי.
המרור אכיל בתור ירק עלים וטעמו כטעם החסה.
השומרונים נוהגים לאכול מרור הגינות יחד עם קורבן פסח, לקיום מצוות "על מצות ומרורים יאכלוהו".
לפי פרופסור זהר עמר השומרונים נוהגים עד היום להשתמש בחסת המצפן (Lactuca serriola) כמרור בזבח הפסח, ולעיתים בחסה רותמית (Lactuca saligna).
במדעי המחשב, מרוץ תהליכים (Race condition) או לעיתים תחרות או תנאי מרוץ, הוא מצב שבו התנהגותה של מערכת (בדרך כלל מרובת תהליכונים או אוסף של מספר תהליכים העובדים יחדיו במסגרת מערכת) תלויה בסדר התזמון של התהליכונים (או התהליכים), או באירועים אחרים במערכת שלא קורים בתזמון צפוי.
תכונה זו עלולה לגרום להתנהגות בלתי צפויה ואפילו לבאג, אם המתכנת שכתב את התוכנה לא לקח בחשבון ההרצות האלו.
חמור מכך, ייתכן שכמעט כל ההרצות יתנהגו כמצופה להוציא מספר בודד של הרצות שבהן התוכנית תקולה; דבר המקשה לזהות מצב שכזה.
אם התחרות היא בין תהליכים או תהליכונים מסוגים שונים, באופן המשפיע על התנהגות המערכת נרצה להבטיח סדר מסוים ולא לאפשר תחרות חופשית.
דרך אחת להבטיח סדר היא על ידי סנכרון.
מקובל להדגים את הבעיה באמצעות מרוץ סוסים שבו כל סוס מייצג אלמנט אחר של התוכנה.
כך למשל ממשק המשתמש מיוצג על ידי סוס אחד, וקישוריות הרשת על ידי אחר.
על מנת שהתוכנית תפעל כנדרש, על סוס מסוים, נאמר מספר 5, לזכות בתחרות.
אם אכן יזכה – התוכנית תפעל כראוי, בעוד שאם סוס אחר יזכה, התוכנית עלולה לקרוס.
כיוון שמדובר בתחרות, התוצאות לא ידועות מראש ובעולם המחשבים גם יכולות להשתנות בין מערכות שונות.
לכן כדי להבטיח את ניצחונו של סוס מסוים, על הרצים לתאם ביניהם את הריצה.
בהקשר של נכונות מערכות מקביליות, תנאי בסיסי לכך שמערכת היא נכונה, הוא אם בכל הרצה התנהגותה שקולה.
בלשון אחרת, במערכת מקבילית נכונה אין מרוץ תהליכים.
בתנאים מסוימים, מרוץ תהליכים עלול לגרום לבאג משמעותי אשר יחשוף את המכונה לפגיעות שפצחנים יוכלו לנצל.
לדוגמה, באוקטובר 2016, תוקנה פרצה המכונה Dirty COW (מסוגנן כ-dirtyc0w), אשר עלולה להוביל למצב של הסלמת הרשאות.
הפרצה נבעה מהאופן שבו הקרנל של לינוקס מבצע העתקה בזמן כתיבה (copy on write), כאשר קיימים מספר תהליכים הקוראים וכותבים במקביל את המצב של דף הזיכרון.
מרוקו השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת רומא (1960).
היא נעדרה מהמשחקים פעם אחת, כשהצטרפה לחרם שהובילה ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה (1980) בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
גם השתתפותה באולימפיאדת מונטריאול (1976) הייתה מינימלית, מאחר שזמן קצר לאחר טקס הפתיחה הצטרפה לחרם שהובילו מדינות אפריקה על המשחקים בשל סירובו של הוועד האולימפי הבינלאומי להשעות את ניו זילנד, שנבחרת הרוגבי שלה קיימה משחק מול נבחרת דרום אפריקה בשעה שבזו הונהג משטר האפרטהייד.
לאורך השנים צברו הספורטאים המרוקאים 24 מדליות, מהן 7 מדליות זהב.
20 מתוך המדליות הושגו באתלטיקה, בעיקר בריצות הבינוניות, והיתר באגרוף.
הישאם אל גרוז' זכה בשלוש מהמדליות וסעיד עוויטה זכה בשתיים.
מרוקו השתתפה גם בשש אולימפיאדות חורף: אולימפיאדת גרנובל (1968), שלוש האולימפיאדות שנערכו בין 1984 ל-1992, אולימפיאדת ונקובר (2010) ואולימפיאדת סוצ'י (2014), אך הספורטאים שייצגו אותה במשחקים אלה הגיעו להישגים נמוכים.
מרוקו זכתה להופעת בכורה מוצלחת במשחקים, לאחר שהאתלט ראדי בן עבדסאלם סיים במקום השני בריצת המרתון (אחרי אבבה ביקילה).
ב-3 האולימפיאדות הבאות לא הצליחו הספורטאים המרוקאים לזכות במדליות.
באולימפיאדת מונטריאול הספיק להתחרות מתאגרף אחד (שהודח בסיבוב הראשון) בטרם החליטה מרוקו להצטרף לחרם האפריקאי על המשחקים.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכו שני אתלטים מרוקאים במדליות זהב, והחלו ברצף של הישגים למרוקו בענף האתלטיקה.
סעיד עוויטה קבע שיא אולימפי בריצת 5,000 מטר (13:05.59 דק') ונוואל אל מותוואקל ניצחה בריצת 400 מטר משוכות.
באולימפיאדת סיאול (1988) לא ניסה עוויטה להגן על תוארו, אך התחרה בריצת 800 מטר וזכה במדליית ארד.
לעומתו, זכה איברהים בוטייב במדליית הזהב בריצת 10,000 מטר.
הישג ראשון הגיע גם מזירת האגרוף, לאחר שעבדאלחאק אשיק זכה במדליית הארד בקטגוריית המשקל של עד 57 ק"ג.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) נשאר התואר האולימפי בריצת 10,000 מטר בידי מרוקו, לאחר שבמירוץ ניצח ח'אלד סקאח.
האלוף האולימפי היוצא, בוטייב, העדיף להתחרות בריצת 5,000 מטר, וסיים במקום הרביעי.
ראשיד אל-בסיר זכה במדליית כסף בריצת 1,500 מטר, ואתלטים מרוקאים נוספים הגיעו להישגים גבוהים: סלאח קוקאיש סיים במקום השישי בריצת המרתון ומוחמד איסנגר סיים במקום התשיעי בריצת 5,000 מטר.
המתאגרף מוחמד אשיק השלים את תמונת המדליות, כשזכה במדליית הארד בקטגוריית המשקל של עד 54 ק"ג.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) הגיעו מספר אתלטים לשלבי הגמר, אך בניגוד לשלוש האולימפיאדות הקודמות, אף ספורטאי מרוקאי לא זכה במדליית זהב.
שניים מהאתלטים זכו במדליות ארד: חאלד בולמייה בריצת 5,000 מטר וסלאח חיסו בריצת 10,000 מטר.
להישגים בולטים נוספים הגיעו איבראהים בולמייה (אחיו הצעיר של ח'אלד; מקום שביעי בריצת 3,000 מטר מכשולים), איבראהים לחלאפי (מקום שמיני בריצת 5,000 מטר), איסמעיל סע'יר (מקום 11 בריצת 5,000 מטר) והישאם בואוויש (מקום 11 בריצת 3000 מטר מכשולים).
הישאם אל גרוז', שקיווה להתברג במקומות הראשונים בריצת 1,500 מטר, מעד במהלך המירוץ וסיים במקום ה-12. המתאגרף חמיד ברחילי הודח בשלב רבע הגמר בקטגוריית המשקל של עד 48 ק"ג.
שניים מזוכי המדליות בברצלונה, אל-בסיר ואשיק, התחרו גם באטלנטה, אך שניהם סיימו את דרכם כבר בסיבוב הראשון.
באולימפיאדת סידני (2000) זכו המרוקאים במספר שיא של חמש מדליות, אך אף אחת מהן לא הייתה מדליית זהב.
להישג השיא הגיע הישאם אל גרוז', שזכה במדליית הכסף בריצת 1,500 מטר.
עבור אל גרוז', שהיה שיאן העולם וניצח בכל התחרויות בהן השתתף בארבע השנים שקדמו למשחקים, התוצאה נחשבה לאכזבה.
שלושה אתלטים זכו במדליות ארד: איבראהים לחלאפי בריצת 5,000 מטר, עלי אזין בריצת 3,000 מטר מכשולים ונזיאה בידואן בריצת 400 מטר משוכות.
אתלטים נוספים שהעפילו לשלבי הגמר כללו את סעיד בריווי (מקום חמישי בריצת 10,000 מטר), עבדאלקאדר אל מועזיז (מקום שביעי בריצת מרתון), בראהים בולאמי (מקום שביעי בריצת 3,000 מטר מכשולים), חסנה בנחאסי (מקום שמיני בריצת 800 מטר) ויוסוף באבא (מקום 12 בריצת 1500 מטר).
המתאגרף טאהר טמסמאני זכה במדליית ארד בקטגוריית המשקל של עד 57 ק"ג.
הטניסאי כרים עלמי הודח בשלב רבע הגמר בידי רוג'ר פדרר.
באולימפיאדת אתונה (2004) הצליח אל גרוז' לזכות בתואר האולימפי בריצת 1500 מטר ובהמשך ניצח גם בריצת 5,000 מטר.
בכך, היה לספורטאי הראשון מאז אולימפיאדת פריז (1924) שזוכה בשני התוארים.
אתלטית נוספת, חסנה בנחאסי, זכתה במדליית הכסף בגמר צמוד בריצת 800 מטר, שבו הייתה רחוקה 5 מאיות השנייה מהמנצחת, קלי הולמס, וההכרעה בינה לבין הזוכה במדליית הארד, יולנדה צ'פלאק, נקבעה באמצעות פוטו פיניש.
בנוסף, סיימה בנחאסי במקום ה-12 בריצת 3,000 מטר מכשולים.
אתלטים נוספים שהעפילו לשלבי הגמר היו מוחסין שהיבי (מקום רביעי בריצת 800 מטר), עלי אזין (מקום שמיני בריצת 3,000 מטר מכשולים), אדיל קאוש (מקום תשיעי בריצת 1,500 מטר), הישאם בלאני (מקום תשיעי בריצת 5,000 מטר) ועבדרחים גומרי (מקום 13 בריצת 5,000 מטר).
ג'וואד גריב סיים במקום ה-11 בריצת המרתון.
שני לוחמי טאקוונדו, עבדאלקאדר זרורי ומונה בנאבדראסול, העפילו לשלבי רבע הגמר.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכו שני מרוקאים במדליות: ג'וואד גריב זכה במדליית הכסף בריצת המרתון וחסנה בנחאסי זכתה במדליית ארד בריצת 800 מטר.
אתלטים בולטים נוספים כללו את סיהאם חילאלי ובטיסאם לחוואד (מקומות 10 ו-12, בהתאמה, בריצת 1,500 מטר), עבדאלקאדר חשלאף (מקום 15 בריצת 3,000 מטר מכשולים) ועבדאללה פאליל (מקום 16 בריצת 10,000 מטר).
המתאגרף מוחמד ארג'אווי הודח בשלב רבע הגמר בקטגוריית המשקל של עד 91 ק"ג, וגם לוחם הטאקוונדו עבדאלקאדר זרורי הגיע להישג דומה, בפעם השנייה ברציפות.
באולימפיאדת לונדון (2012) הצטמצמו הישגי המשלחת המרוקאית לכדי מדליית ארד אחת בלבד, בה זכה עבדלדאתי איגידר, בריצת 1,500 מטר.
איגידר גם סיים במקום השישי בריצת 5,000 מטר, בעוד שחמיד אזין סיים במקום השביעי בריצת 3000 מטר מכשולים.
המתאגרף מוחמד ארג'אווי הודח ברבע הגמר.
גם באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הסתכמו הישגי המשלחת המרוקאית במדליית ארד אחת, בה זכה המתאגרף מוחמד רביעי.
מתאגרפת נוספת, חלדיג'ה אל-מארדי, הודחה ברבע הגמר.
לראשונה מאז שבה מרוקו להשתתף במשחקים ב-1984, אף אתלט מרוקאי לא זכה במדליה אולימפית.
הקרוב ביותר לכך היה סופיאן אל בקאלי, שסיים במקום הרביעי בריצת 3000 מטר מכשולים.
עבדלאטי איגידר סיים במקום החמישי בריצת 1500 מטר.
בטאקוונדו סיימה ויאם דיסלאם במקום החמישי, ואילו עומאר חג'אמי ונעימה בקאל סיימו במקום השביעי.
"מָרוּצֶלָה" (בנפוליטנית ואיטלקית: "Maruzzella") הוא שיר נפוליטני שנכתב ב-1954. הלחן מאת רנאטו קרוזונה (Renato Carosone) הידוע בעברית יותר כ"קרוסונה", והמילים מאת אנצו בונגורה (Enzo Bonagura).
ככל הנראה נכתב כשיר אהבה (סרנדה) לכבוד אשתו של קרוזונה, מריסה.
"מרוצלה" הוא שם חיבה מקובל לשם מריסה בדרום איטליה, אולם המילה מרוצלה יכולה להתפרש בנפוליטנית גם כחילזון, ויש לה גם פירושים נוספים.
ב-1955 הופיע השיר לראשונה על אריך-נגן בביצועו של קרוזונה.
ב-1956 היה לשיר הנושא של סרט קולנוע בשם "מרוצלה", בביצועו של קלאודיו וילה והיה ללהיט.
השיר זכה מאז לביצועים רבים, ב-1959 ביצעה אותו השחקנית אנה מניאני בסרט "Nella città l'inferno" ("גיהנום בכרך").
ב-1973 הושמע השיר בסרט "רחובות זועמים" של מרטין סקורסזה, בכיכובו של רוברט דה נירו.
ב-1964 העלתה שלישיית "הגשש החיוור" את תוכניתה הראשונה "שמחת זקנתי".
בתוכנית שולב שיר עברי, במנגינת "מרוצלה", בשם "מה הוא עושה לה" (לשם השיר דמיון צלילי ברור ל"מרוצלה") מאת יוסי גמזו.
במקורות רבים (כגון "שירונט"), מופיע גמזו כמתרגם, אך למעשה שירו של גמזו מקורי, ואין לו קשר למילות "מרוצלה".
שיר זה זכה לפופולריות רבה, ובוצע בגרסאות כיסוי, בין השאר על ידי גידי גוב ושלומי שבת (במסגרת "לילה גוב"), פבלו רוזנברג, ובמסגרת תחרות "כוכב נולד" 7 על ידי חובי סטאר, עומר אדם וראם כהן.
חברות להקת "שוקולד מנטה מסטיק" ביצעו גרסה היתולית של השיר יחד עם חברי "הגשש החיוור", בה הפזמון החוזר שונה ל"מה הוא עשה לי", והזמרות הופיעו בתחפושת של נשים הרות.
מרוקו נטלה חלק באירוויזיון בפעם הראשונה ועד כה היחידה, ב-1980 עם השיר "Bitaqat Hub" שביצעה הזמרת סמירה סעיד בשפה הערבית.
רשות השידור המרוקאית, SNRT, הצטרפה לתחרות ב-1980, ובכך הפכה מרוקו למדינה האפריקאית הראשונה והמדינה הערבית הראשונה שמצטרפת לתחרות.
כמו כן, הייתה מרוקו למדינה הראשונה אשר שלחה לתחרות שיר בערבית.
מרוקו שלחה לאירוויזיון את השיר "Bitaqat Hub" ("מכתב אהבה") אשר ביצעה סמירה סעיד, זמרת מפורסמת ומצליחה במדינה.
השיר קיבל רק שבע נקודות באירוויזיון, כולן מאיטליה, והוא סיים במקום ה-18, מקום אחד בלבד לפני פינלנד שסיימה במקום האחרון.
לאור המיקום הנמוך בו סיימה מרוקו את התחרות ב-1980, הודיעה רשות השידור המרוקאית כי בשל הצהרה מלכותית של המלך חסן השני, מרוקו תפרוש מהתחרות הבאה וכן משאר התחרויות בעתיד.
הפרישה כנראה נבעה גם עקב העובדה כי ישראל נוטלת חלק בתחרות, שהוחרמה באותה תקופה על ידי מדינות ערב.
ייתכן שהסיבה הנוספת לאי חזרתה של מרוקו, היא בשל תמיכת האירוויזיון בקהילת הלהט"ב, קהילה אשר מהווה לא חוקית ולא מקובלת במרוקו.
רשת שידור מתחרה ל-SNRT, רשת 2M TV, חשפה את כוונתה להצטרף לאיגוד השידור האירופי.
2M TV היא מקור של חופש דיבור ושבירת טאבו שקיימת במרוקו ואצל המהגרים המרוקאים ברחבי אירופה, והיא יכולה להעניק הזדמנות נוספת למרוקו ליטול חלק בתחרות.
2M TV נמצאת בתהליכי הצטרפות לאיגוד השידור האירופי, וכשתסיים את התהליכים תוכל לשקול הצטרפות לאירוויזיון.
בעקבות נרמול היחסים בין המדינות כחלק מהסכם ישראל–מרוקו שנחתם ב-2021 מעריצי האירווזיון מרחבי העולם קראו למרוקו לשוב לתחרות באירוויזיון 2022 אך רשות השידור המרוקאית טרם הצהירה דבר בעניין חזרה לתחרות.
השיר שייצג את מרוקו באירוויזיון
שנה מבצע שיר תרגום לעברית מקום נקודות 1980 סמירה סעיד "Bitaqat Hub" "מסר האהבה" 18 7לא נטלה חלק בין השנים 1981–2025
מרוקו השתתפה לראשונה ב בסיול (1988), ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע.
במשחקי החורף לא נטלה מרוקו חלק מעולם.
בקרב הספורטאים המרוקאים בלטה האצנית צנעא בן חאמה שזכתה בשלוש מדליות זהב ב במרוץ ל-100, 200 ו-400 מטרים (קטגוריה T13).
במירוץ ל-100 מטרים שברה בן חאמה את השיא הפאראלימפי במקצה המוקדמות והעמידה אותו על 12.38 שניות.
במקצה הגמר היא שברה את השיא שנית, והעמידה אותו על שיא עולם בקטגוריית הנכות שלה עם 12.28 שניות.
גם במקצה הגמר של התחרות ל-400 מטר קבעה בן חאמה שיא פאראלימפי כשהשיגה במקצה הגמר תוצאה של 55.56 שניות.
מרוצת קרחון (מאיסלנדית: Jökulhlaup) היא שיטפון עקב הימסות קרחון.
במקור הביטוי התייחס לשיטפונות עקב התפרצות געשית מוואטניוקול, באיסלנד הנגרמים על ידי חימום גאותרמי ומדי פעם על ידי התפרצות תת-קרחונית, אבל כיום הוא משמש לתיאור כל שחרור גדול ופתאומי של מים מאגם תת-קרחוני או כזה המוזן על ידי קרחון.
מקור מרוצות קרחון היא באגמים סגורים כאשר הם עולים בהרבה על גדותיהם ולכן ספיקת השיא שלהן יכולה להיות הרבה יותר גדולה מזה של שיטפון הנובע משולי האגם.
השטף של מרוצת קרחון מהוואטניוקול בדרך כלל גם מטפס על פני תקופה של שבועות עם הזרם הגדול ביותר הקרוב לסוף, או שהוא מטפס הרבה יותר מהר במהלך שעות ספורות.
דפוסים אלה משקפים כנראה את היתוך ערוץ הזרימה, וזרימה תחת המשטח העליון, בהתאמה.
תהליכים דומים בקנה מידה גדול מאוד התרחש במהלך הפשרת הקרחונים בצפון אמריקה לאחר עידן הקרח האחרון (למשל מימת אגאסי), ויש להניח כי בזמנים מוקדמים יותר, הגם שהתיעוד הגאולוגי לא השתמר היטב.
אופן ההיווצרות של מים מומסים תת-קרחוניים הוא אחד המפתחות להבנת הזרימה של מים מומסים תת-קרחוניים.
מים מומסים עשויים להיווצר על פני שטח הקרחון, מתחת לקרחון או בשני המקומות.
המסת פני השטח נוטה לגרום לאגירה על פני השטח.
מים מומסים בתחתית הקרחון נגרמים כתוצאה משטף חום גאותרמי (קרי מחום כדור הכדור הארץ), אשר משתנה בהתאם למיקום, כמו גם מחימום כתוצאה מהחיכוך בין הקרח לבין השטח שמתחתיו.
זרימת מים על ותת קרחונית
מי מומסים עשויים לזרום מעל הקרחון, מתחת לקרחון או כתהום באקוויפר מתחת לקרחון כתוצאה מתולכה ההידראולית של התשתית מתחת לקרחון.
מים נאגרים בברכות או במשטח תת-קרחוני (אגמים) אם קצב הייצור עולה על שיעור האובדן לאקוויפר.
ההשפעות של זרימות מים על קרחוניות ותת קרחוניות בקצה משטח הקרח הן שונות.
זרימת על קרחוניות דומות לזרימת מים בכל הסביבות האחרות - מים זורמים מאזורים גבוהים יותר לאזורים נמוכים יותר בהשפעת הכבידה.
זרימת תחת הקרחון שונה משמעותית, המים המיוצר על ידי התכה בבסיס הקרח או נמשכים מטה מפני השטח על ידי הכבידה, נאספים בבסיס הקרחון בברכות ואגמים המכוסים במאות מטרים של קרח.