tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ישנם בתי ספר פרטיים אשר מספקים לאוכלוסייה מבוססת כלכלית משאבים חינוכיים טובים יותר, קורסים נוספים (למשל, פיתוח מיומנויות של שימוש במחשב) וכיתות לימוד קטנות יותר.
מספר בתי הספר התיכוניים הציבוריים גדל בשנים האחרונות.
ממשלת טנזניה הפחיתה בתשלומי המיסים ושכר הלימוד לבתי הספר התיכוניים הציבוריים, על מנת להנגיש את החינוך לכלל השכבות תוך שמירה על איכות ההוראה והרחבת משאבים יקרי ערך.
למרות הניסיון לגרום לחלק רחב מהאוכלוסייה להשתלב בחינוך הציבורי, עדיין ישנן משפחות אשר התשלום מהווה עבורן נטל, כמו למשל משפחות מרובות ילדים, משפחות חד הוריות ויתומים.
בנוסף, ישנן משפחות אשר אינן מקנות ערך רב לחינוך, ובפרט לחינוך של נשים, ולכן הן לא מעוניינות לשלם שכר לימוד.
בשנת 2008, הרישום הכולל ברמה הראשונית (O) מנה 1,164,250 תלמידים, וברמת המתקדמים (A) מנה 58,153 תלמידים.
מספר המורים הכולל עמד על 32,835 מורים, ומספר בתי הספר התיכוניים הכולל היה 3,485. באותה שנה, שיעור הרישום ברוטו ברמה הראשונית הוערך כ-36.2%, ושיעור הרישום נטו ברמה זו הוערך כ-24.4%.
בשנת 2012, מספר הרישום הכולל ברמת המתקדמים היה 78,438 תלמידים.
מספר המורים הכולל עמד על 65,086 מורים.
בתי הספר שהעסיקו את המורים הטובים ביותר, הפגינו הישגים לימודיים גבוהים במבחנים הארציים.
בתי ספר פרטיים שדרשו תשלום גבוה יותר, משכו אליהם מורים איכותיים.
מערכת החינוך בטנזניה אינה מספקת תגמולים למורים לפי הצלחת תלמידיהם במבחנים.
בקרב מורים בעלי תואר, 58% עובדים בבתי ספר פרטיים, ומתוך כלל בוגרי תואר ראשון במדעי הרוח ותואר ראשון במדעים, 75% נקלטו במגזר הפרטי גם כן.
שאר המורים במדינה מלמדים בבתי ספר ציבוריים.
בחינה ארצית ניתנת בסוף תבנית 2. כל תבנית היא תת-שלב בתוך הרמה, למרות שלכישלון בבחינה זו אין השלכות להמשך הלימודים.
בחינה ארצית נוספת ניתנת בסוף תבנית 4. תלמיד שעובר אותה בהצלחה, מקבל תעודת סיום מבית הספר בו הוא למד, ובנוסף מקבל אישור אקדמי מהמועצה הארצית לבחינות בטנזניה.
אישור זה מצביע על רמת ביצועי התלמיד במספר נושאים, בסולם מ-1 עד 4, כך שהציון 1 מצביע על הביצוע הטוב ביותר, וציון 4 מצביע על הביצוע הנמוך ביותר.
השכלה תיכונית ניתנת כאשר תלמיד עבר את מבחני רמת המתקדמים וקיבל דיפלומה לאחר שהשלים את תבנית 6 .
בהסתמך על תוצאות המבחנים, התלמידים עשויים להיבחר בהמשך לאוניברסיטה.
לפי החוק, כל בתי הספר התיכוניים מחויבים ללמד באנגלית (מלבד הכיתות בהן משתמשים בשפת הסווהילית).
עבור תלמידים רבים, אנגלית משמשת כשפה השלישית שלהם.
בעוד ששפת הסווהילית היא השפה הרשמית, ישנן בקירוב 120 שפות מדוברות נוספות בטנזניה.
באזורים כפריים, השפה השבטית היא לעיתים השפה הנלמדת על ידי הילדים.
בשנת 2009, רק 35.4% מהתלמידים עברו את מבחני האנגלית הארציים בהצלחה.
תלמידים אשר לא עברו את המבחנים, עדיין יכלו להגיע לבתי הספר בהם השיעורים מועברים בשפה האנגלית, דבר אשר עורר מחלוקת רבה.
התומכים בשיעורים המועברים באנגלית טענו כי היכולת לדבר אנגלית מכינה את התלמידים לעבודה בכלכלה העולמית.
לעומתם, המתנגדים למדיניות זו טענו כי ההוראה בשפה האנגלית מונעת מהתלמידים להתרכז ולהבין את עיקרי הנושא הנלמד, בשל הקושי בהבנת השפה.
תוכנית הלימודים של ההשכלה התיכונית מכילה מקצועות בחירה, ובנוסף מקצועות ליבה.
מקצועות הליבה אשר מוצעים בתבניות 1 עד 4 הם מתמטיקה, אנגלית, פיזיקה, כימיה, סווהילית, ביולוגיה, היסטוריה, גאוגרפיה, אזרחות ודת.
מקצועות הבחירה אשר מוצעים בתבנית 1 ו-2 הם כלכלת הבית, לימודי מידע ומחשבים, תוכנית לימודים נוספת במתמטיקה, מוזיקה, אומנות, צרפתית, ערבית ושפות זרות אחרות.
בנוסף ללימודים אלו, מוצעים גם לימודי אסלאם, ידיעת תנ"ך וחינוך גופני.
תלמידים רשאים לא לבחור אף אחד מהמקצועות, או לבחור אחד או שניים מהמקצועות המוצעים בבית ספרם.
מספר המקצועות המינימלי הנדרש על מנת לקבל תעודת סיום הוא 7. כל התלמידים נבחנים במקצועות המתמטיקה, אנגלית, סווהילית, ביולוגיה ואזרחות .
לתלמידים בטנזניה ישנם מכשולים סביבתיים רבים איתם הם נאלצים להתמודד- תזונה לקויה, כלכלה ירודה, חוסר בסביבה לימודית הולמת בביתם, וכתוצאה מכך גם קושי ברכישת שפת האנגלית.
לאחר שעות הלימודים מתקיימות פעילויות נוספות אשר התלמידים לוקחים בהן חלק, כמו תחרויות ספורט, קבוצות דיונים וקבוצות דתיות.
פעילויות אלו הפסיקו להתקיים בשנת 2000, אך אורגנו מחדש בשנת 2009. ברוב בתי הספר (למעט בתי ספר פרטיים), תלמידים מחויבים לקחת חלק פעיל במטלות בית הספר, כמו איסוף עצי הסקה למטבח הבית ספרי וליקוט יבולים בגינות בתי הספר.
ההשכלה הגבוהה בטנזניה הולכת ומתפתחת בשנים האחרונות.
כיום, בטנזניה ישנן 26 אוניברסיטאות- 10 ציבוריות ו-16 פרטיות, ו-15 מכללות אוניברסיטאות- מתוכן 4 ציבוריות ו-11 פרטיות.
מוסדות ההשכלה הגבוהה מפוקחים על ידי ועדת טנזניה לאוניברסיטאות (Tanzania commission for universities).
גוף זה הוקם בשנת 2005 על ידי ממשלת טנזניה, והוא מקנה לאוניברסיטה את כל האישורים הנדרשים לפני שהיא מתחילה לפעול.
על פי ממצאים, אוניברסיטת דאר א- סלאם (Dar es Salaam) שולחת רק מספר קטן של סטודנטים לחילופי סטודנטים בארצות אחרות.
ייתכן והדבר נובע מכך שהרבה משפחות לא יכולות להרשות לעצמן מבחינה כלכלית להשתתף בתוכניות אלו.
מצוות חינוך (או דין חינוך) היא מצווה מדרבנן המחייבת את האב לחנך את בנו הקטן לקיים את המצוות, על מנת להרגילו לקיימם אף לכשיגדיל ויתחייב במצוות מהתורה.
המילה 'חינוך' פירושה התחלה או הרגל.
על פי התורה, קטן שהוא פחות מגיל שלוש עשרה, פטור מלקיים מצוות, עד גיל שלוש עשרה, אז הוא נעשה בר מצווה.
אף שמהתורה הקטן פטור מהמצוות, החל מגיל חינוך חלה על אביו החובה לחנך אותו לקיום מצוות.
מצווה זו המוטלת על האב צריכה להעשות במקביל להתפתחות הבנתו של הקטן, כך למשל כאשר הקטן מבין את משמעותה של השבת יש לחנך אותו שלא לעבור על איסורי שבת, כאשר הוא יכול ללבוש ציצית יש לקנות לו ציצית, הלכה זו מופיעה לראשונה במשנה ובתלמוד בבלי מובאת ברייתא המרחיבה הלכה זו:
בראשונים נחלקו על מי מוטלת מצווה זו, יש שכתבו שהאב בלבד מחיוב מצוות חינוך, אך אחרים סוברים שאף אמו חייבת במצוות חינוך, לדעת הרמב"ם אף הבן עצמו מחויב לקיים את המצוות מחמת 'מצוות חינוך'.
רבי אלחנן וסרמן בספרו קובץ שיעורים מבאר דעה זו שאף שאינו מחויב כלל במצוות, מכל מקום מוטלת עליו החובה הפשוטה 'לעשות רצון הבורא', שהוא לשמוע לדברי החכמים כמו שכתוב בתורה "ועשית ככל אשר יורוך".
חיוב קטן בר דעת בשבע מצוות בני נח
יש מהאחרונים שחידשו, על פי מאמר התלמוד ש" אסור", שמאחר וגוי שנעשה בר דעת מתחייב בשבע מצוות בני נח, גם יהודי בר דעת מתחייב במצוות אלו, היות שאי אפשר שישראל יהיה פטור ממצווה שגוי חייב בה.
חימקי היה מועדון כדורגל נשים מקצועני רוסי מהעיר חימקי, מחוז מוסקבה, שהתמודד במשך עונה אחת בליגת העל הרוסית והעפיל לחצי גמר הגביע.
המועדון נוסד בתחילת 2007 וכבר קיבל מקום בליגה הבכירה לנשים ברוסיה, שם תפס את מקומה של קבוצה אחרת ממחוז מוסקבה, קבוצת "פריאליט" ראוטוב, שבעליה החליטו להעביר את הקבוצה להתמודדות בתחרויות חובבים.
את עמוד השדרה של חימקי יצרו שחקניות "פריאליט" לשעבר ובראשם המאמן אלכסיי קוריאגין.
באליפות רוסיה 2007, המועדון תפס את המקום הרביעי, שתי נקודות אחרי מועדון אחר מפרברי מוסקבה, נאדז'דה נוגינסק.
ב-16 משחקים הקבוצה ניצחה 9 משחקים והפסידה 7 פעמים.
הניצחון הגדול ביותר הושג על "אורורה" בסנקט פטרבורג (4:0), המועדון ספג את התבוסה הגדולה ביותר ממועדון "רוסיאנקה" ממחוז מוסקבה (0:6).
מלכת השערים של המועדון הייתה כריסטינה אנוחינה (7 שערים).
רשימת 33 השחקניות הטובות ביותר בעונת 2007 כללה שתי שחקניות חימקי, המגינה נטליה סרטובצבה והקשרית סבטלנה צידיקובה .
בגביע הרוסי בשנת 2007 העפילה חימקי לשלב חצי גמר הגביע, אחרי שגברה בשלב 16 האחרונות על קבוצת "ShVSM איזמאילובו" ובשמינית הגמר על נאדז'דה נוגינסק, בשתי הפעמים המשחק הוכרע בדו-קרב פנדלים.
בחצי הגמר הפסיד המועדון לזבזדה 2005 מהעיר פרם (0:2, 0:3), שזכתה בהמשך בגביע.
בסוף עונת 2007 המועדון חדל להתקיים, בעקבות קשיים כלכליים.
בעונת 2017/2018 תוכנן להקים את המועדון מחדש, אך ההחלטה לא הגיעה לכדי יישום.
איגור קניאזב (2007, ממלא מקום)
חינגה ליטבאק-סמילר (10 בספטמבר 1899 – 1 במרץ 1977) הייתה גננת, מפיקת תיאטרון לילדים, משוררת, פזמונאית, מתרגמת וסופרת ישראלית.
נולדה בשנת 1899 לאליהו ליטבאק.
שירתה ביחידת הנשים של הצבא הבריטי.
עלתה לישראל בשנת 1919 ונישאה לשלמה סמילר.
השניים התגוררו בשכונת הדר הכרמל בחיפה.
לאחר עלייתה שירתה בלשכת הגיוס בחיפה וקראה לנשים להצטרף לצבא: "בואנה לעזרת הצבא שלהצלחתו אתן מתפללות ויהיה גם לכן חלק בניצחון כי יבוא"
בשנת 1935 ייסדה בחיפה את התיאטרון לילדים "קטינא", שסיסמתו הייתה "על ידי הילדים - ולמענם".
בתיאטרון שיחקו ילדים בני 8 ומעלה.
בשנת 1937 עברה לירושלים, יחד עם תיאטרון הילדים ומשתתפיו הופיעו בעת גיוס המתנדבים ליחידות העבריות בזמן המלחמה, וכן בחגיגות אחד במאי וכן בחגיגות הבאת הביכורים בירושלים.
הצגות התיאטרון כללו את "הנער השונא אילנות", "המלכה בשבי", "ליכלוכונית" ו-"ספר בראשית".
סמילר פעלה רבות לעידוד חוגי דרמה לילדים ואף יזמה את הקמת "קרן צ'קוור" לטיפוח תרבות התיאטרון.
בתה, רבקה אל-נתן, נישאה לפנחס ספיר.
היא נפטרה ב-1977 ונקברה בהר המנוחות.
מחזה לכל עת; אוסף מחזות מקוריים ומתורגמים לילדים, 1970, הוצאת עידית
אווירון (מוכר גם "רד אלינו אווירון" ו"לאווירון") - לחן: פניה וגמן שלונסקי - ביצעו יפה ירקוני, שרה פיינשטיין, חיה קורן, רנה שץ, נתן דטנר.
גן שלנו - לחן: פניה וגמן שלונסקי - ביצעו: מרים אביגל, יפה ירקוני.
פזמון לפורים (מוכר גם כ"שיר המסכות") - לחן: מרק ורשבסקי - ביצוע מקהלת הדסים ודודו אלהרר.
ברוזון קטן אחד מתנדנד מצד אל צד - לחן: אליהו אלון.
גול גול זה הצב שלי שהביאה לי אמי - לחן: אליהו אלון.
סביבון עשיתי בידי ושמחתי עד בלי די - לחן: אליהו אלון.
שיר הביכורים - לחן: פניה וגמן שלונסקי.
אסור - מילים: ביירנה הנינג-ינסן, לחן: וינטרניץ חנן - ביצוע: שולמית לבנת.
בחנוכה עם משמר הגבול : מחזה בשתי מערכות (1950)
המלכה בשבי - אגדה בשלוש מערכות (יחד עם הלל אביחנן) (1959)
ספר בראשית (על פי ביאליק)
סוד האומן, או: בובות הפלא - מחזה בשתי מערכות (1960)
עדלידע, משחק בתוך משחק (1960)
נס פורים של יוסי : מחזה בדיחה בשתי מערכות (1960)
חימקי (רשמית UOR-זבזדה, УОР-Звезда) הוא מועדון כדורגל נשים מהעיר חימקי.
שימש כמועדון המילואים של רוסיאנקה וצסק"א ומאז 2021 משמש כמועדון בת של חימקי.
מתמודד בליגת המשנה של אליפות רוסיה.
המועדון נוסד בשנת 2006 כמועדון מילואים של רוסיאנקה.
בשנת 2008 הוא זכה באליפות ליגה א' ועלה לליגה העליונה ולכן שינה את שמו.
מאז 2011 הוא שיחק בליגה הראשונה בשם "רוסיאנקה" (נוער).
בשנת 2013 הוא לא השתתף באליפות ובשנת 2014 הקבוצה הוקמה מחדש כקבוצה מהליגה הראשונה.
בשנת 2017 "רוסיאנקה" חדלה להתקיים, אך בית הספר לשמורה אולימפית של זווניגורוד מספר 2 (UOR-2) המשיך לתמוך בקבוצה בתחרויות לאומיות.
בשנת 2018 נעשה ניסיון מטעם קבוצת צסק"א להקים מועדון מילואים משלה, אך בסוף העונה, צסק"א החלה בשיתוף פעולה עם הקבוצה.
ב-10 באפריל, מועדון חימקי יחד עם UOR-2, ששיחקה בליגה הראשונה בשנת 2020, הודיעו על הקמת קבוצת הנשים חימקי-UOR.
חימקי-פודמוסקוביה הוא מועדון כדורסל רוסי מפרברי מוסקבה, ששיחק בסופרליגה-1 ובגביע הרוסי.
מועדון חימקי-פודמוסקוביה היה מועדון מילואים של קבוצת חימקי.
מועדון הכדורסל "חימקי-פודמוסקוביה" נוסד בספטמבר 2014. זהו מועדון מילואים וחלק מהאקדמיה להכנת עתודה משלו של מועדון הכדורסל "חימקי".
ממומן על ידי "מרכז הכדורסל של מחוז מוסקבה" שבבעלות ממשלת המחוז.
הרכב הקבוצה נוצר על בסיס בוגרי האקדמיה של חימקי ושחקני קבוצת הנוער.
ב-4 באוקטובר 2014 ערכה חימקי-פודמוסקוביה את המשחק הרשמי הראשון שלה, כשניצחה את לגיון אלמטי הקזחית בתוצאה 68:45.
מערכת החינוך באסטוניה מחולקת לארבע רמות הכוללות את החינוך הקדם-יסודי, חינוך יסודי, על-יסודי וגבוה.
מערכת החינוך האסטונית מורכבת ממוסדות חינוך ממלכתיים, עירוניים, ציבוריים ופרטיים.
ישנם כיום 589 בתי ספר באסטוניה.
במבחן פיז"ה בשנת 2018, השיגו בני ה-15 באסטוניה את התוצאות הטובות ביותר באירופה.
בקריאה הם דורגו במקום ה-5 בעולם, במתמטיקה במקום ה-8 בעולם ובמדעים במקום הרביעי.
בשנת 1583, תחת השלטון הפולני, הוקם בטרטו בית-ספר ישועי וכן הוקם בעיר סמינר מתרגמים.
הפעילות של בית הספר ושל הסמינר הופסקו ב-1629, כשטרטו נכבשה על יד שוודיה.
האוניברסיטה הראשונה הוקמה בדרפט בימי השלטון השוודי בשנת 1632 ושפת הלימודים הייתה גרמנית.
היא נסגרה לאחר סיפוח האזור לאימפריה הרוסית ונפתחה מחדש בשנת 1802.
במחצית השנייה של המאה ה-17 הוקמו באסטוניה בתי ספר עממיים (folk-schools) במטרה ללמד קרוא וכתוב בשפה המקומית, כדי שהתלמידים יוכלו לקרוא את התנ"ך בשפתם.
בשנת 1897 79.9% מתושבי אסטוניה ידעו קרוא וכתוב, רמה גבוהה בהרבה מהממוצע באימפריה הרוסית.
בשנת 1920 נקבע חוק חינוך חובה לשש כיתות יסוד.
בשנים 1959-1963 הורחב חינוך החובה לשמונה כיתות, ובשנים 1968-1988 לתשע כיתות.
גם תחת שלטון ברית המועצות היה שפת הלימוד אסטונית וספרי הלימוד הוכנו באסטוניה על ידי מחברים אסטונים.
דגש רב הושם באסטוניה, באותה תקופה על לימוד שפות זרות, אומנויות ומוזיקה.
בשנת 2005–2006, מתוך 601 מוסדות חינוך כלליים, בהם למדו 173,822 תלמידים, 31 נוהלו על ידי המדינה, 33 היו פרטיות והשאר היו בניהול הרשויות המקומיות.
בשנת 2013–2014, קטן מספר המוסדות ל-544, בעקבות קיטון מספר התלמידים ל-135,392. 30 מהמוסדות אז היו בבעלות המדינה ומספר המוסדות הפרטיים עלה ל-47. שיעור התלמידים בבתי ספר פרטיים עלה מ-2.5% ל-5.1%.
בנוסף היו בשנת 2014 40 בתי ספר מקצועיים, 29 מהם נוהלו על ידי הממשלה ו-8 מהם היו פרטיים.
בנוסף לתקצוב בתי ספר פרטיים, החוק מחייב את הרשויות המקומיות לשלם עבור התלמידים שמתגוררים בתחומם את התקצוב הממוצע שהם מתקצבים את תלמידיהם בבתי ספר שהם מנהלים, גם כשהם לומדים בבית ספר של רשות מקומית אחרת.
למנהלים בבתי ספר באסטוניה יש אוטונומיה נרחבת.
הם חופשיים להעסיק ולפטר מורים, לקבוע את שכרם כל עוד אינו יורד מסף מינימום הנקבע על ידי המדינה, לקבל תרומות ולהרוויח כסף מהשכרת מבנה וציוד בית הספר.
על פי דו"ח ה-OECD משנת 2016, ההוצאה על חינוך באסטוניה נעה בין 5-6% מהתל"ג ומעל 98% ממנו הוא ציבורי.
ההוצאה לתלמיד באסטוניה עומדת על בין 64%-82% מההוצעה הממוצעת במדינות ה-OECD.
השלטון המקומי מוציא בין 35-38% מתקציבו על חינוך.
החינוך הקדם יסודי ממומן במלואו על ידי השלטון המקומי.
עבור החינוך היסודי, התיכוני והחינוך המיוחד מקבלות הרשויות המקומיות תקציבים ייעודיים עבור משכורות מורים, הכשרת מורים, ספרי לימוד וארוחות.
בתי הספר הפרטיים מקבלים תקצוב זהה לבתי הספר הציבוריים, והם יכולים לגבות בנוסף שכר לימוד.
התקצוב הזהה לבתי הספר הפרטיים הוא בתקציב המגיע מהממשלה ובנוסף, החל משנת 2011, חלה על הרשויות המקומיות החובה לתקצב בתי ספר פרטיים באופן דומה לתקצוב שהם נותנים לבתי ספר ציבוריים.
התקציב הניתן על ידי ממשלת אסטוניה לבתי הספר, הציבוריים והפרטיים, הוא לפי מספר התלמידים הלומדים בהם, אך גם לפי שיקולים אחרים, על מנת לאפשר תקציב סביר לבתי ספר באזורים כפריים מעוטי תלמידים.
החינוך שניתן לעם היווני בעת בעתיקה עבר דמוקרטיזציה נרחבת במאה החמישית לפני הספירה, בהשפעת הסופיסטים, אפלטון ואיסוקרטס.
בתקופה מאוחרת יותר, ב, חינוך בבית ספר לגימנסיה נחשב חיוני להשתתפות בתרבות היוונית.
הערך של החינוך הגופני ליוונים והרומאים הקדמונים היה ייחודי מבחינה היסטורית.
היו שתי צורות חינוך ביוון העתיקה: צורת חינוך פורמלית, וצורת חינוך בלתי פורמלית.
השכלה פורמלית הושגה באמצעות לימוד בבית ספר ציבורי או ניתנה על ידי מורה שהועסק בשכר.
חינוך בלתי פורמלי ניתן על ידי מורה שלא קיבל שכר.
מסגרת החינוך הייתה לרוב מסגרת חינוך פרטית.
משום כך, ניתן לקבוע כי החינוך נתפס על ידי האוכלוסייה ביוון העתיקה כמרכיב מרכזי וחשוב בעיצוב אישיות.
החינוך היווני הפורמלי היה בעיקר לגברים חופשיים.
בחלק מערי המדינה התקבלו חוקים שאסרו מתן חינוך לעבדים.
בספרטה כללה תוכנית הלימודים גם מוזיקה וריקוד.
המקצועות הללו נחשבו בספרטה רק כאמצעים שנועדו לשפר את יכולת התמרון הצבאית של התלמידים.
מטרת החינוך בספרטה הייתה להכשיר את התלמידים כחיילים.
חינוך על פי האסכולה הישנה באתונה הקלאסית כלל שני חלקים עיקריים: חינוך פיזי וחינוך אינטלקטואלי.
האתונאים השתמשו בביטויים 'התעמלות', ו'מוזיקה' כדי לתאר את שני סוגי החינוך הללו.
החינוך הגופני ביקש להקנות לתלמידים את האידיאלים הגופניים שרווחו בצבא: כוח, סיבולת והכנה למלחמה.האתונאים ייחסו חשיבות מכרעת לכשירות גופנית.
הבנים התחילו לעסוק בחינוך גופני כבר במהלך שלב הלימודים היסודי שלהם, או מיד לאחריו.
בתחילה, הם למדו חינוך גופני מהמורה .
לאחר מכן הבנים התחילו להתאמן באולם התעמלות, שכונה בשם, גימנסיום.
אימון גופני נתפס כהכרחי לשיפור המראה החיצוני, ככלי מועיל להכנה למלחמה, ולמרכיב שיכול לחזק את בריאות גם בגיל מבוגר יותר.
סוג חינוך שני, אינטלקטואלי יותר, נקרא 'מוזיקה'.
פירוש המילה מוזיקה היא 'אמנות המוזות'.
חינוך זה שילב בתוכו חינוך מוזיקלי, ריקוד, ספרות ושירה.
החלק המוזיקלי במוזיקה כלל בתוכו למידה של נגינה על לירה, שירה במקהלה, וריקוד בלהקה.
באופן נרחב יותר, חינוך זה הנחיל לתלמידים את הערכים יופי ואצילות.
בנוסף לכך, ביקש סוג חינוך זה להקנות לתלמידים אמות מידה והערכה כלפי ערכים אלו.
כמו כן, הקנה סוג החינוך הזה אמות מידה והערכה כלפי מושגים כמו הרמוניה וקצב.
התלמידים היו כותבים באמצעות מחט, איתו היו חורטים על לוח שעווה.
כאשר הילדים היו מוכנים להתחיל לקרוא יצירות שלמות, הם היו נדרשים לעיתים קרובות לשנן שירים לדקלם אותם.
גם סיפורי המיתולוגיה כמו אלה של הסיודוס והומרוס זכו להערכה רבה בקרב האתונאים.
משום כך, עבודותיהם שולבו לעיתים קרובות בשיעורים שניתנו לתלמידים.
החינוך הישן כלל תוכנית לימודים מובנית רק בכיתות היסוד, ולא מעבר לכך.
ברגע שילד או תלמיד הגיע אל גיל ההתבגרות, הסתיים החינוך הפורמלי-מובנה שניתן לו.
זוהי הסיבה שחלק גדול מהחינוך משלב זה הועבר ברובו לתלמיד באופן לא פורמלי.
החלק הלא פורמלי של החינוך הזה נשען ברובו על ניסיונו האישי של התלמיד.
רק בשנת 420 לפני הספירה, ההשכלה הגבוהה הפכה למרכיב דומיננטי באתונה.
פילוסופים כמו סוקרטס, והתנועה הסופיסטית היו בין אנשי הרוח שהניעו המעבר מהחינוך הישן, לזרם חדש של חינוך גבוה.
החינוך הגבוה הרחיב את ההשכלה הפורמלית שניתנה לתלמידים באתונה.
בעקבות כך, החברה האתונאית החלה לייחס חשיבות רבה ליכולת אינטלקטואלית של האדם.
במקביל, החלה החברה האתונאית להעניק חשיבות פחותה ליכולות הפיזיות שטמונות באדם.
השינוי גרם למחלוקת בין התומכים בחינוך הישן, לעומת התומכים בזרם החדש של ההשכלה הגבוהה.
התומכים בחינוך הישן האמינו שחינוך שיכשיר ויטפח את הצד האינטלקטואלי של התלמיד יהרוס את התרבות האתונאית.
חשש נוסף שהעלו המתנגדים הוא שסוג חינוך כזה יוביל את אתונה לעמדת נחיתות מבחינה הצבאית.
התומכים בהשכלה הגבוהה טענו מנגד, כי ההערכה הרבה לכח הפיזי, בעתיד הוא יוערך פחות מבחינת החברה.
כמו כן, טענו התומכים כי בעתיד ההסתמכות על כח צבאי באתונה תהיה פחותה.
התומכים בהשכלה הגבוהה האמינו שחינוך צריך להיות כלי שמפתח את כלל הכוחות שטמונים באדם.
פיתוח שכזה גם כולל פיתוח של הצד האינטלקטואלי שקיים באדם.
בסופו של דבר, ידם של התומכים בהשכלה הגבוהה הייתה על העליונה.
בעקבות תהליך זה החל תהליך שבו מבנה החינוך הישן החל לשתנות.
שינוי זה בחינוך הישן חל גם על תוכני הלימוד, וגם על המבנה הארגוני של חינוך זה.
ההשכלה הגבוהה התמקדה בתחומים חדשים שכללו את תחומי המתמטיקה, האסטרונומיה, הרמוניה והדיאלקטיקה.
הלימוד של התחומים הללו שם דגש רב על פיתוח החשיבה הפילוסופית של התלמיד ועל הגעתו לתובנות.
לימוד של תחומים אלו עודד את התלמידים לעשות שימוש בידע שעמד לרשותם, על בסיס הסקת מסקנות לוגיות.
הרווחה הכלכלית היוותה מרכיב מרכזי במערכת החדשה של ההשכלה הגבוהה באתונה.
רק מי שמשפחתו הייתה מוכנה ויכולה לשלם עבור השכלה גבוה, היה יכול ללמוד במסגרתה.
המורים העיקריים שלימדו במסגרת ההשכלה הגבוהה היו הסופיסטים.
הסופיסטים גבו תשלום עבור השיעורים שנתנו.
כדי להגיע למספר רב ככל הניתן של תלמידים, פרסמו הסופיסטים את עצמם.
רק מי שיכול היה להרשות לעצמו לשלם את המחיר שביקשו הסופיסטים, יכול היה להשתתף בשיעורים.
משום כך, מעמד האיכרים שהיה חסר אמצעים לא היה יכול לקחת חלק בחינוך הגבוה.
עובדה זו הגבילה את האפשריות החינוכיות של מעמד האיכרים.
בנוסף לכך נאסר על נשים ועבדים לקבל חינוך כלשהו.
הנורמות החברתיות תבעו מן הנשים להישאר אך ורק במרחב הביתי.
כמו כן, האמונה הרווחת בחברה האתונאית הייתה כי לנשים יש יכולת אינטלקטואלית פחותות מיכולותיהם של הגברים.
עובדות אלו גרמו לכך שהנשים נשארו ללא כל נקודת גישה להשכלה פורמלית.
למרות הציפייה מנשים להישאר בבית ולתפקד כעקרת בית, ניתן לנשים סוג מסוים של חינוך בערך בגיל שבע, לימדו האמהות את הבנות כיצד לתפקד כעקרת בית.
כמו כן, קיבלו הבנות מהאמהות סוג מסוים של חינוך מוסרי.
הסיבה לכך שתחילת החינוך לנשים הוא בגיל שבע היא מכיוון שבגיל זה ניתן להבחין לראשונה בהבדלים בין המינים.על העבדים נאסר בחוק לקבל כל סוג של חינוך.
לאחר שיוון הפכה לחלק מהאימפריה הרומית, היוונים המשכילים שימשו כעבדים של רומאים אמידים.
העבדים היוונים המשכילים חינכו את ילדיהם של הרומאים האמידים.
באופן הזה השתמרה התרבות היוונית גם תחת השלטון והחברה הרומית.
איסוקרטס היה נואם אתונאי קלאסי רב השפעה.
מכיוון שנולד באתונה, נחשף איסוקרטס בגיל צעיר למחנכים כמו סוקרטס וגורגיאס.
עובדה זו עזרה לו לפתח כישורי רטוריקה יוצאי דופן.
במהלך התבגרותו וכחלק מהתהליך החינוכי שעבר, החל איסוקרטס לראות באמנויות והמדעים תחומי דעת שחשיבותם פחותה.
הוא התחיל להאמין שרטוריקה המרכיב החשוב ביותר בחינוך.
לדעתו, מיומנות ברטוריקה אמורה לסייע לכל תלמיד להשיג את "הסגולה הטובה" (virtu).
בנוסף לכך, מטרת החינוך הייתה לייצר אזרח מועיל וכן לטפח את המנהיגים הפוליטיים של החברה.
משום כך, יכולות רטוריות הפכו לאבן היסוד של התיאוריה החינוכית שעוצבה על ידו.
למרות זאת בתקופתו של איסוקרוס לא הייתה קיימת תוכנית מובנית וסדורה להשכלה הגבוהה.
החינוך ניתן רק על ידי הסופיסטים שהיו עוברים ממקום למקום.
כדי להתמודד עם הקושי הזה, ייסד איסוקרטס את בית הספר שלו לרטוריקה שנת 393 לפני הספירה.
התכנים בבית הספר היו שונים מן התכנים שנלמדו באקדמיה של אפלטון, (שנוסדה בשערך בשנת 387 לפנה"ס).
התכנים באקדמיה של אפלטון התבססו במידה רבה על מדע, פילוסופיה ודיאלקטיקה.
אפלטון היה פילוסוף באתונה הקלאסית שלמד תחת סוקרטס.
הוא נחשב לאחד מתלמידיו המפורסמים ביותר.
לאחר הוצאתו להורג של סוקרטס עזב אפלטון את אתונה בכעס, ויתר על קריירה של פוליטיקאי ונסע לאיטליה ולסיציליה.
הוא חזר עשר שנים מאוחר יותר לאתונה.
כשחזר לאתונה, הקים את בית הספר שלו, האקדמיה (בשנת 387 לפנה"ס בערך).
האקדמיה קרויה על שמו של הגיבור היווני הקדום אקדמוס.
אפלטון ראה את החינוך ככלי שנועד לייצר אזרחים שיוכלו לפעול כחברים בקהילה האזרחית באתונה.
במובן מסוים, אפלטון האמין שהאתונאים יכולים להשיג את ההשכלה באמצעות החברות בקהילה הפוליטית באתונה.
עם זאת הוא הכיר בחשיבותו של החינוך המובנה - גבוה ככלי שיכול להועיל לפיתוח הסגולה הטובה.
פיתוח הסגולה האזרחית היה רעיון המנחה שעיצב את תוכנית הלימודים ואת האקדמיה שייסד אפלטון.
האקדמיה נחשבת בעיני רבים כאוניברסיטה הראשונה בעולם.
באקדמיה החל אפלטון לפתח ולדון בתפיסה החינוכית שלו, ובתוכנית לימודית פוליטית תאורטית.
תוכנית זו מתוארת בהרחבה באחד הדיאלוגים הידועים שלו, ספר המדינה.
בכתיבתו מתאר אפלטון את התהליך הקפדני שצריכים לעבור התלמידים כדי להגיע לסגולה אמיתית, ולראיה הנכונה והאמיתית של המציאות.
השכלה הנדרשת כדי להגיע להישגים אלה, כללה לדעתו של אפלטון חינוך בסיסי במוזיקה, שירה ואימון גופני.
בנוסף כללה השכלה הזו ארבעה מרכיבים נוספים:
שנתיים עד שלוש שנים של הכשרה צבאית (שתחשב כחובה).
עשר שנים של הכשרה במדע ובמתמטיקה.
חמש שנים של הכשרה בדיאלקטיקה.
חמש עשרה שנים של הכשרה פוליטית-מעשית.
רק מתי מעט יוכלו לעבור את המסלול הזה במלואו.
מתי המעט שיעברו את ההכשרה במלואה יהפכו למלכים-פילוסופים.
המלכים פילוסופים נחשבו בעיני אפלטון לראוים ביותר להנהיג את עיר המדינה.
אריסטו היה פילוסוף יווני קלאסי.
בגיל שבע עשרה הצטרף אריסטו לאקדמיה של אפלטון באתונה.
הוא נשאר שם עד גיל שלושים ושבע.
הוא פרש מהאקדמיה בעקבות מותו של אפלטון.
לאחר שעזב את האקדמיה, עזב גם את מאתונה.
לאחר שעזב את אתונה הצטרף אריסטו להרמיאס, סטודנט לשעבר באקדמיה, שהפך לשליט אטרנאוס ואסוס בחוף הצפון-מערבי של אנטוליה.
הוא נשאר באנטוליה עד בשנת 342 לפנה"ס.
בשנה זו הוא קיבל בקשה מהמלך פיליפוס השני מלך מוקדון להיות המחנך של בנו אלכסנדר בן השלוש עשרה.
אריסטו נענה להזמנה ועבר לפלה כדי להתחיל את עבודתו עם אלכסנדר שנודע בשנים מאוחרות יותר כאלכסנדר מוקדון.
אריסטו חזר לאתונה בשנת 352 לפנה"ס.
עם חזרתו, עזר לו אלכסנדר מוקדון תלמידו לממן את בית הספר שהקים, הליקיאון.
חלק ניכר מהלימוד בליאקאום היה לימוד מחקרי.
לבית הספר הייתה שיטה ברורה בכל הנוגע לאיסוף מידע.
אריסטו העדיף שתלמידיו יעסקו במחקר שדומה במובנים רבים למחקר אמפירי, ויימנעו ככל הניתן מעיסוק בדיאלקטיקה.
המטרה המרכזית של החברה הספרטנית הייתה להפוך את כלל האזרחים הגברים לחיילים.
חיילים אלו נדרשו להיות בעלי כושר עמידה ויכולת הגנה על הפוליס.
החיילים יועדו להיות חברים בפלנקס הספרטני.
אחת הטענות כנגד ספרטה שמקורה בפלוטרכוס, ההיסטוריון יווני, הייתה שהנוהג בפוליס היה להרוג ילדים חלשים.
זו הייתה אחת התקנות של מועצת העיר ספרטה.
תקנה זו קבעה שמועצת העיר רשאית לקבוע אם ילד ספציפי זכאי לחיות בעיר ספרטה או שיש לדון אותו למוות על ידי נטישתו וחשיפתו לפגעי הטבע.
תושבי ספרטה ייחסו חשיבות רבה לעוצמה הצבאית, וראו בה מרכיב מרכזי וחיוני בפוליס.
משום כך, הספרטנים בנו את מערכת החינוך במבנה שמדמה מחנה צבאי.
הם כינו את המבנה או המחנה הזה בשם אגוגה (Agoge).
ידע אינטלקטואלי נתפס בעיני הספרטנים כידע טריוויאלי ואפילו חסר חשיבות.
לכן שמיומנויות אקדמיות כגון קריאה וכתיבה היו חלק מצומצם יחסית בתוכנית הלימודים בספרטה.
המטרה החינוכית המרכזית והבלעדית של האגוגה הייתה להכשיר חיילים חזקים ומאומנים, שיוכלו להשתלב באופן מיטבי בפלנקס.
חינוך פורמלי לילדים ונערכים זכרים בספרטה החל בערך בגיל שבע.
המדינה הוציאה את הילד מהמשמורת של הוריו, ושלחה אותו לגור בצריף עם נערים אחרים בני גילו.
הצריף היה ביתו החדש של הילד, ושאר הילדים שהתגוררו היו יכולים להחשב למעין "משפחה" שלו.
במשך חמש השנים הבאות, עד גיל שתים עשרה חיים בצריפים הללו.
שגרת החיים בצריפים כללה חיי יום יום רגילים, וגם אימונים צבאיים אזרח בוגר, שסיים את כל האימונים הצבאיים שלו והשתתף בקרבות היה המדריך של הנערים.
המדריך הדגיש את חשיבות המשמעת ופעילות גופנית.
הוא דאג שתלמידיו יקבלו מעט אוכל וביגוד מינימלי.
מטרת החיסכון במשאבים הייתה שהנערים ילמדו איך לחפש מזון, לגנוב, ולסבול רעב קיצוני.
אלו נחשבו למיומנויות הכרחיות לכל לוחם.
אותם נערים ששרדו את השלב הראשון של האימון עברו לשלב השני בו האימונים הפכו לקשים יותר.
בשלב זה האימונים גופניים והאימונים הספורטיביים התנהלו כמעט ללא הפסקה.
מתכונת האימונים הזו נועדה לבנות כוח וסיבולת אצל הנערים.
במהלך שלב זה, שנמשך עד גיל שמונה עשרה בערך, ארגנו המדריכים תרגילי לחימה בתוך היחידה.
נערכו סימולציות של קרבות בין החניכים, ומעשי אומץ זכו לתשבחות.
לעומת זאת, סימני פחדנות ואי ציות של החניכים גררו ענישה חמורה.
במהלך אימוני הקרב, נחלקו הנערים ליחידות פלנקס כדי ללמוד לתמרן בקרב כקבוצה מגובשת ואחודה, ולא קבוצת פרטים נפרדת.
כדי להיות יעילים ואפקטיביים יותר במהלך התמרונים, התלמידים הוכשרו גם בריקוד ובמוזיקה.
מטרת ההכשרה במקצועות אלו הייתה שיפור יכולת התנועה של הנערים בתוך הפלנקס.
לקראת סיומו של השלב הקשה הזה, ציפו מהחניכים, לצוד ולהרוג לוטי, אדם שנחשב לאדם נחות או לעבד בעיני אנשי ספרטה.
אם אחד מן התלמידים נתפס, והרצח התפרסם לעיני כל, התלמיד נענש ונשפט.
העונש יינתן לו על כך שלא הסתיר באופן מספק את הרצח, ולא על עצם הרצח.
התלמידים היו מסיימים את הלימודים באגוגה בגיל שמונה עשרה.
עם סיום הלימודים הם מקבלים את התואר "אפבוס .
עם הפיכתו לאפבוס, החניך היה נשבע שבועת נאמנות לספרטה.
במקביל, הוא צורף לארגון פרטי כדי להמשיך את האימונים בו.
במסגרת הארגון הוא התחרה בציד, ובתחרויות התעמלות, והתאמן בשימוש בנשק ובקרבות מדומים.
לאחר כשנתיים, בהגיעו לגיל 20, הסתיים ההכשרה בארגון הפרטי, והגברים המבוגרים יחשבו באופן רשמי לחיילים ספרטניים.
נשים ספרטניות, בניגוד לנשים האתונאיות, התחנכו במסגרת פורמלית, שהייתה בפיקוח השלטונות.
חלק גדול מהלימודים הללו לנשים התרכז בנושאי חינוך גופני.
עד גיל שמונה עשרה בערך הוכשרו הנשים תחומים שונים בספורט.
כישוריהן של הנערות הללו נבחנו בקביעות בתחרויות כמו המרוץ השנתי בתחרות ה-הראיה, שאורגנה על ידי נשות אליס.
התחרות עצמה נערכה בעיר אולימפיה.
בנוסף לחינוך הגופני, הנערות בספרטה למדו כיצד לשיר במקהלה, ריקוד, ונגינה על כלי נגינה.
מי שלימד את הנערות את תחומי הדעת הללו היו משוררים נודדים כדוגמת אלקמן, או נשים מבוגרות בספרטה.
לנשים בספרטה ניתן חינוך קפדני שמטרתו המרכזית הייתה להכשיר אמהות עתידיות לחיילים.
גם אמהות זו הייתה אמורה באופן אידיאלי לעזור בשימור כוחם של הפלנקסים, שהיו מרכזיים בהגנה על ספרטה.
פיתגורס היה אחד מפילוסופים יווניים רבים.
הוא חי באי סאמוס וידוע בעיקר בתרומתו למקצוע המתמטיקה.
פיתגורס לימד פילוסופיה של חיים, דת ומתמטיקה בבית הספר שהקים בקרוטון, מושבה בשליטת יוון.
האסכולה של פיתגורס פיתחה בין היתר את משפט פיתגורס.
משפט זה קובע כי סכום שטחי הריבועים הבנויים על הניצבים במשולש ישר-זווית, שווה לשטח הריבוע הבנוי על היתר.
תלמידי פיתגורס היו ידועים בכינוי "פיתגוראים".
הפיתגוראים אימצו לעצמם דרך חיים ברורה.
הם היו מפורסמים בידידותם, באלטרואיזם שלהם וביושרתם.
הפיתגוראים האמינו בחיים שאחרי המוות ובחייה של הנשמה לאחר היפרדותה מן הגוף.
אמונה זו דחפה אותם לוותר על נכסיהם האישיים.
הנכסים שהיו ברשותם נחשבו לרכושה של הקהילה.
בנוסף לכך היו הפיתגוראים צמחונים.
האנשים שחיו בקהילה הפיתגוראית כונו בחברה החיצונית 'כמתמטיקוי', "לומדים" ביוונית.
במובנים רבים, אורח החיים של הפיתגוראים היה דומה לאורח חיים דתי או לאורח חיים בכת.
אורח החיים של הפיתגוראים נשמר בסודיות וכלל אמונות ומצוות.
ליחס כלפי פיתגורס התלוותה תחושה של יראת קודש.
התלמידים לא חלקו על דבריו.
הסודיות של חברת הלומדים הפיתגוראית באה לידי ביטוי במיעוט הידיעות על אורח החיים של חברה זו.
פיתגורס לימד את תלמידיו באמצעות שתי שיטות לימוד: אקזוטרית ואזוטרית.
שיטת הלימוד האקזוטרית התייחסה להוראת הרעיונות המקובלים, שהיו גלויים לכל ומקובלים בכל חברה.
שיעורים אלו נמשכו בדרך כלל שלוש שנים.
המתודה האזוטרית הייתה מתודה שלימדה ועסקה ברעיונות פילוספיים נסתרים.
הלימוד של התורות האזוטריות לא הוגבל בזמן.
הלימוד בשיטת לימוד זו נמשך עד הנקודה שבה חשב פיתגורס שהתלמיד הבין את החומר.
במתודה האזוטרית התלמידים התמקדו במשמעויות הנסתרות של הפילוסופיה.
במוקד המתודלוגיה האקזוטרית העמיד פיתגורס את העיסוק באתיקה.
במסגרת זו לימד פיתגורס את הרעיון כי הפכים בכולם תלוים זה בזה.
כמו כן לימד מהי הדינמיקה שמתקיימת מאחורי איזון זה.
הפיתגוראים למדו את הרעיונות או התזות הבאות: משפט פיתגורס, מספרים אי-רציונליים, חמישה מצולעים רגילים ספציפיים, ומרכזיותו של כדור הארץ ביקום.
רבים האמינו שהרעיונות המתמטיים שפיתח פיתגורס אפשרו להבין טוב יותר את המציאות.
באמצעות הרעיונות של פיתגורס ניתן היה להבין אם המציאות יכולה להחשב למסודרת ואם היא בנויה במבנה גאומטרי.
לצד החקירה המתמטית פיתח פיתגורס תיאוריה כוללנית להבנת המציאות.
טענתו המרכזית הייתה כי כל הדברים הם מספרים.
הוא מעולם לא הופיע פנים אל פנים בפני תלמידיו בקורסים שהתקיימו במתודה האקזוטרית.
לאחר שהתלמידים השלימו את השכלתם בשיטה האקזוטרית, הם החלו לבצע חקירה אישית עצמאית.
חקירה זו הוגדרה כסוג של לימוד אישי.
עם המצטיינים במחקר האישי קיים סוקרטס מערכת קשרים אישית ואינטימית יותר.
בניגוד למערכות חינוך שפעלו באותה תקופה, גם נשים היו יכולות להמנות עם התלמידים של פיתגורס.
לתלמידי פיתגורס היו כללים שצריך לפעול לפיהם כמו אי אכילת שעועית, האיסור להרים חפצים שנפלו, האיסור לגעת בתרנגולות לבנות, האיסור להבעיר את האש בברזל, והאיסור להסתכל במראה שנמצאת ליד אור.
ניתן לבחון כמה מן הפיתוחים המתמטיים של פיתגורס גם על תחום המוזיקה, וכן לבחון כיצד הם השפיעו על התפיסה שלו את המוזיקה ואת היחס בינה לבין המתמטיקה.
דוגמה כזו יש ברעיון של פרופורציות ויחסים.
הפיתגוראים ניסחו התאמות בין ערכים מספריים ובין הרמוניות.
פריטה על מיתר יכלה לדעת הפיתגוראים להתרגם לערכים מתמטיים, וההרמוניה יכלה להתרגם לפרופורציות בין מספרים.
רעיונות מרכזיים שפיתחה האסכולה הפיתגוראית
לאסכולה של פיתגורס הייתה כאמור תפיסה כוללת כעל המציאות, שטענה שהמציאות כולה מורכבת ממספרים.
כל תופעה או חפץ בעולם היה יכול להיות מתואר באמצעות מספר יחיד.
המספר 6 לדוגמה מסמל את הבריאה.
המספר 5 מסמל את הנישואין.
המספר 4 מסמל את הצדק.
המספר 3 מסמל את ההרמוניה.
2 מסמל את הדעת ו-1 מסמל את התבונה.
בחברת הלומדים הפיתגוראית המרכיב הסודי היה רב.
היחסים בחברת הלומדים היו אמנם מבוססים על רעיונות של שלום ואחווה אך הם היו סודיים.
משום כך, הידיעות על חברת הלומדים הפיתגוראית ועל תוכני הלימוד בה מועטות מאוד.
חימר אסטבן פורי מחייה (בספרדית: Jimer Esteban Fory Mejía; נולד ב-24 במאי 2002 בסנטנדר דה קיליצ'או שבקולומביה) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת פורטלנד טימברס מה-MLS.
פורי גדל במחלקת הנוער של אתלטיקו נסיונל, ובשנת 2020 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הקולומביאנית.
ב-13 ביולי 2022 הושאל פורי לדפורטיבו פריירה מליגת העל הקולומביאנית.
אליפות קולומביה (1): 2022 קלאוסורה
חינה מרוקאית הוא טקס מעבר המציין את סיום פרק הרווקות בחיי הכלה, והוא חלק מאירועי הפרידה של הכלה מבית הוריה.
טקס החינה היהודי מתקיים בבית הכלה טרום החתונה, וכולל מריחת עיסת חינה על ידי כפות ידי הכלה, החתן והאורחים, לעיתים על שיער הכלה, ובעבר גם על רגליה.
הטקס מלווה במוזיקה ופיוטים, ובמעמד מסירת מתנות יקרות ערך ממשפחת החתן לכלה, וממשפחת הכלה לחתן.
למריחת החינה משמעות מגית הנועדה לגונן מפני שדים ועין הרע.
טקסי החינה נועדו גם להפגשת שתי המשפחות ומעגלי החברים.
בחברה המוסלמית במרוקו, טקסי חינה משולבים באירועים שונים במעגל החיים, חתונה, לידה או בר מצווה.
משמעותם של טקסים מסורתיים משתנה לאורך הדורות, ומותאמת לתקופה, להקשר התרבותי ולאופן בו המשתתפים יוצקים לתוכם משמעות, ומפרשים אותם.
טקס החינה נשען על סגולות הטיהור, החיטוי וההגנה המגית המיוחסים לצמח החינה בעת העתיקה במטרה להגן על החתן והכלה מפני מזיקים ועין הרע.
לטקס נוספה משמעות של הכנת הכלה למעמדה החדש ולפרידה מבית הוריה, והטקס הפך לאירוע קהילתי אליו מוזמנים קרובי משפחה ואורחים.
עם הזמן הפך הטקס לחלק מתרבות הקהילה בסדרת אירועים שציינו את החתונה היהודית.
חברי הקהילה משחזרים טקסים אלה כחלק מזהותם והשתייכותם, גם לאחר פיזורם מארץ המוצא.
החינה היא עיסה המופקת מטחינת עלי כופר לבן (Lawsonia inermis) מיובשים וערבובם במים או מים מבושמים.
צמח זה מוזכר בשיר השירים כאשכול הכופר בהקשר של אהבה וחיזור:
טקסי חינה נהוגים בתרבות המקומית במרוקו, האמזירית (ברברית) והמוסלמית.
בקרב המוסלמים במרוקו, מריחת חינה על האישה או אף על היילוד נעשים באופן יומיומי, לרוב כציור או כיתוב דקורטיבי, הנעשים בידי אמנית מומחית המכונה נקאשה.
מומחים אלה ידועים גם במשיכת תיירים.
אצל המוסלמים טקסי חינה מתקיימים גם בבית החתן.
בקרב היהודים, מריחת חינה שמורה בעיקר לטקסי חתונה ולעיתים בר מצווה, ואינה מלווה בציורים.
בעבר היו נהוגים מספר טקסי חינה בחגיגות שקדמו לחתונה.
חתונה זו נמשכה בין שבוע לשבועיים ואף יותר.
הטקסים נערכו בבית הכלה, על ידי נשות המשפחה, וביטאו את חלקה של משפחת הכלה באירועי החתונה.
טקס האזמומג Azmomeg הרחקת הסכנה: השתתפו בו נשים בלבד - אֵם הכלה, אחיותיה, בנות משפחה קרובות ונשים מבוגרות שליוו את הטקס בשירת נשים, אשר אסורה בפני גברים.
במהלך הטקס מרחו חינה וביצה על שיערה של הכלה ועטפו אותו במטפחת לבנה, אכּנבוס, עד היום בו טבלה במקווה.
הסרת החינה נעשתה בטקס האזלומין: טקס סירוק השיער.
בקצב איטי המדמה תנועת סירוק שיער, מבכות האם ובתה את עזיבתה של הבת הרחק מעבר להרים, ובהגזמה פואטית מברכות אך גם מלינות על אביה שמסרה לחתנה.
את הטקס ליווה השיר "סרקי, סרקי שיערה" לו גרסאות רבות ומגוונות בקהילות מרוקו השונות.
טקס החינה הקטנה: נועד בעיקר להפגשת בני משפחת הכלה ובני משפחת החתן.
במהלך הטקס מרחו את כפות ידיהם של הכלה והחתן בחינה, ונהגו לקיים סעודה גדולה.
טקס החינה הגדולה: השתתפו בו אורחים של שתי המשפחות.
במהלך הטקט מרחו את כפות ידיהם של הכלה והחתן בחינה וכן את ידי כל האורחים ונהגו לשחוט בו עגל או פרה ולקיים סעודה גדולה.
בטקס הופיעה תזמורת אשר ביצעה שירים עממיים, שירי חינה ושירי חתונה.
בתום הארוחה נערך טקס הרְ'ראמָָה – הענקת מתנות בהכרזה.
את ימי הטקסים ליוו תהלוכות מלוות צהלולים של החלפת מְנחוֹת בין המשפחות - מגשים עמוסי כל טוב, מאכלים ודברי מתיקה.
המוזמנים אכלו מהם במקום או לקחו אותם לבתיהם.
תהלוכה זו משוחזרת כיום בתהלוכת נשיאת מגשי העוגיות אל מקום הטקס, כאשר האורחים מוזמנים לעטות עליהם קפטאן לאישה וגְ'לאבייה לגבר.
עם תהליכי המודרניזציה וכניסת השלטון הצרפתי למרוקו בשנת 1912, שונה בהדרגה אופיו של הטקס.
החגיגות החלו להתקיים מחוץ לבתים הפרטיים, באולמות אירועים, ובנוכחות נרחבת יותר של מוזמנים.
באמצע המאה ה-20, עם פיזור הקהילה היהודית בישראל, צרפת, קנדה וארצות אחרות, התפרק המבנה המסורתי של קשרי המשפחה והקהילה, ועימו אופן עריכת החתונה והחינה.
טקס החינה בימינו מתחיל עם תהלוכות האורחים לקול צהלולים כשבידיהם מגשי עוגיות וברקע שירים מסורתיים אופייניים לטקס.
בטקס עצמו נערכת הענקת מתנות הדדית ומריחת חינה על כפות ידי החתן הכלה והאורחים, תוך ברכה.
טקסי החינה לוו בשירים ייחודיים שאצרו בתוכם שמחה על האירוע המשמעותי אך באותה עת גם עצב וכאב של הכלה שבתום החתונה תעזוב את בית הוריה.
במרוקו נישאו נערות צעירות ולעיתים נשלחו מאות קילומטרים הרחק מבית ההורים, והפרידה הייתה קשה.
השירים שהיו נהוגים אז בזמן הטקס היו שירים כמו אביידי אנא של זוהרה אלפאסייה ויא נאס יא נאס (טימ פארי פאטים).
היום התחברו שירים פופולריים כמו מחרוזת חינה של להקת סהרה, מייק קרוצ'י ואחרים, וכן שירי להקת "שפתיים" ובראשם הלהיטים "אהלן וסהלן ביכּוּם", "חביבי דיאלי", "אללה ימללי" ועוד.
בטקס החינה נהוג להעניק מתנות אישיות לכלה, וכן מתנות בסגנון נדוניה (סוּרָא).
הענקת המתנות ההדדיות ממשפחת החתן לכלה ולהפך, משחזרת את טקס הרְ'ראמָָה המסורתי בו הוענקו מתנות וכסף באופן פומבי ומנחה הטקס הכריז: "האד ל'הַדייָה" או "האד לר'ראמה" "זוהי מתנת...
יוסיף לו האל מטובו!" וזו נרשמה כתרומה לנדוניה.
קיים מנהג בו משפחות החתן והכלה מעניקות מתנות יקרות ערך, כתכשיט לאשה ושעון לגבר.
לעיתים מוצגות המתנות לראווה בסלסאות עמוסות במתנות שונות לגבר ואישה.
בטקס החינה מוגשות עוגיות מרוקאיות מסורתיות במגשים מקושטים אותם נושאים האורחים בתהלוכה אל מקום הטקס.
מאפים אלה מהווים תרבות קולינרית שלמה כאשר לעוגיות השונות יש מועדים שונים הייחודיים להן.
העוגיות המרוקאיות מושפעות מן המטבח האַמַזירי (בֵּרְבֵּרי), מעמים מן המזרח שהביאו עימם חומרי גלם חדשים - שקדים מתוקים, דבש, פיסטוק, שומשום ובוטנים, וכן מן היהודים והמוסלמים שעברו מאנדלוסיה למרוקו והביאו עימם את השימוש הרב בשקדים ומרציפן.
השְבַּקייה (עוגייה מטוגנת טבולה בדבש) נוהגים המוסלמים לאכול עם צאת צום הרמאדן, בצמוד למרק החְרירָה (מרק חומוס וירקות).
עוגיות על טהרת השקדים והאגוזים, לעיתים מבושמות במי ורדים או הדרים, נהוגות בשמחות.
אחת העוגיות הבולטות מעוצבת כמנורת שמן קטנה (קְנאדֵל) ממולאת בשקדים טחונים, ביצה מוקצפת וסוכר, קרויה בשמות שונים מַסַפָּן או קנידְלָה, תלוי באזור במרוקו.
במרוקו נהוג היה לקחת תְסַ'אָסימָה – כמה עוגיות בתוך מפית לחלוק עם בני ביתך שלא השתתפו בטקס.
עם תמורות השנים וכניסת ההשפעה הצרפתית, הלכו והצטמצמו אירועי החינה המסורתיים ונותר טקס החינה הגדולה במשמעותו הסמלית, אשר עוד במרוקו עברו לקיימו באולמות אירועים.
עם תפוצת הקהילה, קשיי קליטה ופרנסה ובעיקר מדיניות כוך ההיתוך, התקיימו טקסי החינה בחיק המשפחה והקהילה.
משנות ה-70 החלה להתפתח מודעות חדשה לזהות קהילתית וזו גברה משנות ה-90 עם הנסיעות למרוקו וייבוא התרבות החומרית המרוקאית.
עם השנים הפך טקס החינה לחגיגה קולינרית, מוזיקלית ובידורית כגון הכנסת החתן והכלה על אפיריון והחלפת תלבושות רבות על ידי הכלה.
חברות רבות מציעות שירותים לאירועי החינה, השכרת תלבושות והכנת עוגיות מסורתיות.
טקס החינה מתקיים לרוב כמה ימים לפני לחתונה, כאירוע למעגל משפחה וחברים קרובים, והוא משמש אמצעי לשחזור מורשת העבר, חיבור לשורשים והצהרה על זהות קהילתית.
המועדון נוסד בשנת 1908 בעיר מנדוסה.
בנוסף לכדורלג במועדון פועלות סקציות בענפי ספורט נוספים.
המועדון הוקם בשנת 1890 כמועדון סיף (Esgrima).
בהמשך הוא התרחב לענפי ספורט אחרים והוקמו 2 חטיבות כאשר התעמלות (Gimnasia) וסיף היו בחטיבה אחת וכדורגל בשנייה.
בשנת 1910 קבוצת המועדון לראשונה שיחקה מחוץ לעיר בפרובינציית סן חואן.
בשנת 1913 לראשונה התקיים דרבי עירוני נגד אינדפנדיינטה ריבדביה.
בשנת 1921 הקבוצה לראשונה שיחקה בבואנוס איירס.
בשנת 1922 באליפות אזורית הראשונה הקבוצה זכתה ושחזרה את ההישג בשנת 1923.
בשנת 1934 נבנה אצטדיון של הקבוצה שהיה כולל 11,000 מקומות לצופים.
בעונת 1970 בליגת העל הארגנטינאית הקבוצה לראשונה שיחקה במסגרת ארצית הבכירה.
לאחר מספר שנים היא עברה לליגת משנה.
היא חזרה להתחרות ברמה הבכירה מספר פעמים בפעם האחרונה בעונת 1985 בליגת העל הארגנטינאית.
הקבוצה שיחקה מספר עונות בליגה שלישית.
מאז שנת 2018 היא משחקת בליגת המשנה הארגנטינאית.
באוקטובר 2025 הבטיחה את חזרה לליגת העל הארגנטינאית, לראשונה מזה 41 שנים.
חימנסיה חוחוי (בספרדית: Gimnasia y Esgrima de Jujuy) הוא מועדון כדורגל ארגנטינאי.
המועדון נוסד בשנת 1931 בעיר סן סלבדור דה חוחוי.
המועדון הוקם בשנת 1931. הוא שיחק בתחרויות אזוריות.
בשנת 1945 הוא ניצח באליפות אזורית.
בעונת 1970 קבוצת המועדון לראשונה שיחקה במסגרת ארצית הבכירה.
בהמשך היא שיחקה במסגרת זו עוד מספר פעמים עד לשנת 1985. בעונת 1986/1987 הקבוצה לראשונה שיחקה בליגת המשנה הארגנטינאית.
לאחר מספר עונות היא ירדה לליגה השלישית וחזרה לליגת משנה בשנת 1993. בשנת 1998 היא קודמה לליגה הבכירה ושיחקה בה מספר עונות עד שחזרה לליגת משנה.
בסך הכול הקבוצה שיחקה בליגת העל במשך 10 עונות (בפעם האחרונה בעונת 2008/2009) ובליגת משנה 25 עונות.
ההישג של הקבוצה בגביע ארגנטינה הוא השתתפות בשמינית הגמר.
מערכת החינוך ביפן היא מערכת ממלכתית ומפותחת המאורגנת על פי עקרונות שוויון, חובה וחינוך לכל, כפי שנקבעו בחוקה היפנית ובחוק היסוד לחינוך (1947).
מערכת החינוך ביפן מתאפיינת בשילוב בין מסורת וערכים חברתיים לבין חדשנות טכנולוגית ומדיניות לימוד מתקדמת.
מערכת זו נחשבת לאחת היעילות בעולם, ומדגישה משמעת, אחריות אזרחית, כבוד הדדי והצטיינות לימודית.
לצד בתי הספר הציבוריים פועלים מוסדות פרטיים, מכללות טכנולוגיות ומוסדות להכשרה מקצועית, והחינוך היפני כולו נתון לפיקוח ולתיאום של משרד החינוך, התרבות, הספורט, המדע והטכנולוגיה (MEXT).
מערכת החינוך המודרנית של יפן נוסדה עם פרסום תקנת מערכת החינוך הלאומית (Gakusei) בשנת 1872, שהניחה את היסודות למערכת החינוך הציבורית בכל רחבי המדינה.
בשנת 1947 נחקקו שני חוקים מרכזיים: חוק היסוד לחינוך וחוק החינוך הבית־ספרי (School Education Law), שהנהיגו את המבנה בן 6-3-3-4 השנים: שש שנות לימוד בבית הספר היסודי, שלוש שנות חטיבת ביניים, שלוש שנות תיכון, וארבע שנות אוניברסיטה.
המבנה נועד לממש את עקרון שוויון ההזדמנויות בחינוך שנקבע בחוקה ובחוק היסוד.
בתי הספר העל־יסודיים (תיכונים) נוסדו לראשונה ב־1948 וכללו מסלולים מלאים (Full-time) וחלקיים (Part-time).
בשנת 1961 נוספו גם מסלולי לימוד בהתכתבות (Correspondence courses).
מערכת ההשכלה הגבוהה במתכונתה החדשה הונהגה ב־1949. בשנת 1950 נוסד המערכת של המכללות הקצרות (Junior Colleges) באופן זמני, והוסדרה באופן קבוע ב־1964 בעקבות תיקון לחוק החינוך הבית־ספרי.
ב־1962 נוסד מוסד חדש – מכללות טכנולוגיות (Colleges of Technology) – שנועדו להעניק לבוגרי חטיבת ביניים חינוך טכנולוגי עקבי בן חמש שנים (או חמש וחצי שנים במסלולי ים־ספנות).
בתחילה פעלו בתי ספר מיוחדים נפרדים לפי סוגי מוגבלויות – לעיוורים, לחרשים, לפיגור שכלי, למוגבלויות פיזיות ולמחלות כרוניות.
בעקבות שינויי תפיסה חינוכית, תוקן בשנת 2007 חוק החינוך הבית־ספרי ונוסדה מערכת מאוחדת של "בתי ספר לחינוך מיוחד" (Schools for Special Needs Education), המקבלת תלמידים בעלי מגוון סוגי מוגבלויות.
בנוסף, קיימים גני ילדים (Kindergartens) לחינוך קדם־יסודי, וכן מכללות להכשרה מקצועית ולימודים מעשיים המציעות קורסים טכניים והתמחויות בתחומים מגוונים.
בעקבות תיקונים לחוק החינוך הבית־ספרי ב־1998, ניתן החל משנת 1999 להקים בתי ספר תיכוניים בני שש שנים (Secondary Education Schools) המשלבים לימודי חטיבת ביניים ותיכון במסגרת חינוכית אחת.
בשנת 2003 הוקמו בתי ספר לתארים מתקדמים מקצועיים (Professional Graduate Schools), שנועדו לענות על הצורך בהכשרה יישומית ומעשית של אנשי מקצוע ברמה גבוהה (גרסה מוקדמת הוקמה כבר ב־2000).
באפריל 2015 נוסדו מרכזים משולבים לחינוך ולטיפול בגיל הרך (Integrated Centers for Early Childhood Education and Care), המאחדים בין תפקידי גני הילדים לבין מוסדות רווחה לילדים.
באפריל 2016 נוסד סוג מוסד חדש – בתי ספר לחינוך חובה (Compulsory Education Schools) – המשלבים בכפיפה אחת את כיתות א'–ט' ומספקים חינוך יסודי ועקבי ברמות היסודית וחטיבת הביניים.
לבסוף, בעקבות תיקונים משנת 2017, נוצרה מערכת חדשה של אוניברסיטאות ומכללות מקצועיות (Professional and Vocational Universities and Junior Colleges), שנועדו להכשיר מומחים בתחומים יישומיים באמצעות חינוך מקצועי איכותי ומעשי.
המוסדות הראשונים מסוג זה נפתחו באפריל 2019.
החוקה היפנית קובעת את עקרונות היסוד של מדיניות החינוך הלאומית: "לכל אדם הזכות לקבל חינוך שווה בהתאם ליכולתו, כפי שנקבע בחוק.
על האזרחים מוטלת החובה להבטיח שכל הבנים והבנות הנתונים להשגחתם יקבלו חינוך יסודי כנדרש בחוק.
חינוך חובה זה יהיה חינם" (סעיף 26 לחוקה).
חוק היסוד לחינוך (Basic Act on Education), שהוכרז ונכנס לתוקף במרץ 1947, מגדיר בפירוט את מטרות החינוך ועקרונותיו ברוח החוקה.
החוק מעגן את עקרונות היסוד של מערכת החינוך הלאומית: שוויון הזדמנויות בחינוך, חינוך חובה, חינוך משותף לבנים ולבנות, חינוך בית־ספרי וחינוך חברתי, איסור על חינוך פוליטי מפלגתי, איסור על חינוך דתי המזוהה עם דת מסוימת בבתי ספר ציבוריים לאומיים ומקומיים, ואיסור על התערבות בלתי הולמת בניהול החינוך.
עם זאת, המציאות החברתית והכלכלית ביפן השתנתה במידה ניכרת בעשורים האחרונים – בעקבות התקדמות המדע והטכנולוגיה, התפתחות טכנולוגיות המידע, גלובליזציה, הזדקנות האוכלוסייה וירידה בשיעור הילודה, וכן שינויים באורח החיים המשפחתי.
בהתאם לכך, גם סביבת החינוך של הילדים השתנתה, ונחשפו אתגרים חדשים ומורכבים.
נוכח תמורות אלה, חוק היסוד לחינוך תוקן באופן מקיף, והגרסה החדשה התקבלה ב־15 בדצמבר 2006. תיקון החוק נועד להגדיר במפורש עקרונות חינוכיים הנחשבים חשובים במיוחד בעידן המודרני, תוך שמירה על העקרונות האוניברסליים של החוק המקורי.
בין העקרונות המודגשים נכללים טיפוח אחריות אזרחית ורוח ציבורית, חיזוק התודעה הנורמטיבית של החברה היפנית, והוקרת המסורת והתרבות שטיפחו תודעה זו.
בנוסף, החוק המתוקן קבע כי יש לגבש "תוכנית יסוד לקידום החינוך" (Basic Plan for the Promotion of Education), אשר תגדיר את מדיניות היסוד והצעדים הממשלתיים לקידום מערכת החינוך.
התוכנית המקיפה הראשונה בנושא נוסחה ואושרה על ידי ממשלת יפן ב־1 ביולי 2008.
כמו בכל דמוקרטיה חוקתית, ביפן החוקה היא החוק העליון.
כל חוק המשפיע באופן ישיר או עקיף על תחום החינוך חייב להיות תואם לעקרונות החינוכיים הבסיסיים שנקבעו בחוקה.
הבסיס המשפטי לחינוך ביפן נשען על חוקים שהתקבלו בפרלמנט (הדיאט הלאומי), על צווים ממשלתיים (Cabinet Orders) ועל תקנות והוראות שרים.
חוק היסוד לחינוך (Basic Act on Education) מגדיר את מטרות היסוד ועקרונות היסוד של מערכת החינוך, וכל שאר החוקים והתקנות החינוכיות נגזרים ממנו ונקבעים בהתאם לעקרונותיו.
צווים ממשלתיים (Cabinet Orders) מונפקים לשם אכיפת החוקים, ומשרד החינוך, התרבות, הספורט, המדע והטכנולוגיה (MEXT) מפרסם תקנות, הוראות והודעות משלימות — ביניהן תקנים להקמת מוסדות חינוך, הנחיות לתוכניות הלימודים (Courses of Study) ותקנות נוספות המסדירות את הנהלים והסטנדרטים של מערכת החינוך ביפן.
מערכת החינוך היפנית כוללת: מערכת החינוך ביפן מתאפיינת בשילוב בין מסורת וערכים חברתיים לבין חדשנות טכנולוגית ומדיניות לימוד מתקדמת.
היא כוללת מסלול רציף בן 6–3–3–4 שנים (בית ספר יסודי, חטיבת ביניים, תיכון ואוניברסיטה), וחינוך חובה בן תשע שנים.
גני הילדים נועדו לסייע לילדים בגילאי 3–5 בהתפתחות גופנית ונפשית, באמצעות סביבה חינוכית בריאה ותומכת.
הלימודים נמשכים בין שנה לשלוש שנים, בהתאם לגיל הילדים ולמדיניות הגן.
מרכזים משולבים לחינוך ולטיפול בגיל הרך
מרכזים אלה משלבים את תפקידי גני הילדים ומעונות היום, ומעניקים גם שירותי תמיכה בהורות לקהילה המקומית.
הם מהווים מודל חדשני שמחבר בין חינוך לגיל הרך לבין רווחת הילד.
כל ילד יפני מגיל שש מחויב ללמוד בבית ספר יסודי במשך שש שנים.
בתי הספר היסודיים מעניקים חינוך כללי בסיסי בהתאם לשלב ההתפתחותי של הילדים בגילאי 6–12.
לאחר סיום בית הספר היסודי, כל ילד מחויב ללמוד בחטיבת ביניים במשך שלוש שנים – עד סוף שנת הלימודים שבה הוא מגיע לגיל 15. החטיבות מעניקות חינוך כללי בהתאם לגילאי 12–15, תוך המשכיות לחינוך היסודי.
מוסדות אלה, שהוקמו בשנת 2016, מאחדים תחת קורת גג אחת את כיתות א'–ט', ומספקים חינוך בסיסי עקבי משלב היסודי ועד חטיבת הביניים.
הצוות כולל מורים מוסמכים לשני שלבי ההוראה.
תלמידים שסיימו תשע שנות חינוך חובה יכולים להמשיך לבית ספר תיכון, לאחר מעבר מבחני כניסה.ישנם שלושה מסלולי לימוד:
מסלול מלא (Full-time) – נמשך שלוש שנים.
מסלול חלקי (Part-time) או בהתכתבות (Correspondence) – נמשך שלוש שנים או יותר, ומיועד בעיקר לתלמידים עובדים.
בתי הספר התיכוניים מציעים שלושה סוגי קורסים עיקריים:
מסלול כללי (General) – חינוך כללי להכנה להשכלה גבוהה או לעבודה.
מסלול מקצועי/התמחותי (Specialized) – מתמקד בהכשרה מקצועית בתחומים כגון חקלאות, תעשייה, מסחר, סיעוד, מדעים, חינוך גופני, מוזיקה, אמנות ושפות.
מסלול משולב (Integrated) – הונהג בשנת 1994 ומשלב תחומי לימוד כלליים ומקצועיים לפי נטיות ותחומי עניין אישיים של התלמידים.
בתי ספר תיכוניים בני שש שנים (Chūtō Kyōiku Gakkō 中等教育学校)
סוג חדש של מוסד שהונהג בשנת 1999, המשלב חינוך חטיבת ביניים ותיכון במסגרת אחת רציפה בת שש שנים.
שלוש השנים הראשונות מהוות את החטיבה התחתונה, והשלוש האחרונות – את החטיבה העליונה.
מוסדות אלה מיועדים לילדים עם מוגבלויות חמורות יחסית, ומספקים חינוך מותאם אישית בהתאם לצורכי התלמידים.
בתי הספר כוללים ארבע מחלקות – גן, יסודי, חטיבת ביניים ותיכון.
מאז הרפורמה בשנת 2007, ניתן לשלב תלמידים עם סוגי מוגבלויות שונים באותו מוסד.
בנוסף, בבתי ספר רגילים קיימות כיתות קטנות לחינוך מיוחד וכן חדרי משאבים (Resource Rooms), אליהם מגיעים תלמידים בעלי מוגבלויות קלות למספר שיעורים ייעודיים בשבוע.
מערכת ההשכלה הגבוהה ביפן כוללת:
אוניברסיטאות (Daigaku 大学) – מוסדות אקדמיים ללימודי עומק ולמחקר בתחומים מתקדמים.
נדרשת תעודת בגרות לתנאי קבלה.
הלימודים נמשכים לפחות ארבע שנים ומקנים תואר ראשון (学士).
תוכניות לתארים מתקדמים כוללות תואר שני (修士) בן כשנתיים ודוקטורט (博士) בן שלוש שנים.
קיימים גם בתי ספר מקצועיים לתארים מתקדמים (Professional Graduate Schools), בתחומים כמו משפטים, חינוך, ראיית חשבון, ניהול וטכנולוגיה.
מכללות קצרות (Tanki Daigaku 短期大学) – מוסדות דו־שנתיים או תלת־שנתיים המתמקדים בלימודים יישומיים, בעיקר בתחומי הוראה, כלכלה ביתית, סיעוד ומדעי החברה.
רוב הסטודנטיות במוסדות אלה הן נשים.
אוניברסיטאות ומכללות מקצועיות (Senmonshoku Daigaku / Tanki Daigaku 専門職大学・短期大学) – מערכת חדשה שהונהגה בשנת 2019 להכשרה מקצועית גבוהה.
הלימודים נמשכים ארבע שנים (לתואר ראשון מקצועי) או שתיים–שלוש שנים (לתואר עמית מקצועי).
מכללות טכנולוגיות (Kōtō Senmon Gakkō 高等専門学校) – מיועדות לבוגרי חטיבת ביניים, ומציעות מסלול בן חמש שנים (או חמש וחצי בתחבורה ימית).
בוגרים מקבלים תואר עמית (準学士) ויכולים להמשיך ללימודי המשך באוניברסיטה.
מכללות להכשרה מקצועית ובתי ספר שונים (Senshū Gakkō 専修学校 / Kakushū Gakkō 各種学校)
בנוסף למערכת הרשמית, קיימות מכללות פרטיות רבות המציעות הכשרה טכנית ומעשית במקצועות מגוונים בהתאם לצורכי החברה.
מכללות להכשרה מקצועית (Senshū Gakkō) נחלקות לשלוש רמות: על־תיכונית, תיכונית וכללית.
הקורסים כוללים לפחות 800 שעות לימוד בשנה ונמשכים שנה אחת או יותר.
מסלולים על־תיכוניים מקנים תואר "עמית טכני" (専門士) לבוגרים.
בתי ספר שונים (Kakushū Gakkō) מציעים קורסים קצרים בתחומים כמו תפירה, בישול, הנהלת חשבונות, נהיגה, תיקון כלי רכב, מחשבים ועוד.
הקורסים נמשכים לרוב שנה אחת לפחות, אך לעיתים גם שלושה חודשים בלבד.
כך בנויה מערכת החינוך היפנית – החל מגיל הגן ועד להשכלה הגבוהה, במבנה רב־שכבתי ומאורגן, השואף לשלב בין חינוך אקדמי, חברתי ומעשי בהתאם לצורכי הפרט והחברה.
ה־Undōkai (運動会), או "יום הספורט", הוא אחד מאירועי השיא של מערכת החינוך היפנית, ונערך מדי שנה בבתי הספר לרוב בחודש אוקטובר.
מדובר במסורת ותיקה המשלבת תחרויות אתלטיקה, הופעות ריקוד, שירים עידודיים וטקסים סמליים המעודדים רוח צוות, משמעת ושיתופי פעולה בין תלמידים, מורים והורים.
ביום זה מתחלקים התלמידים לשתי קבוצות – האדומה והלבנה – המתחרות זו בזו בסדרה של משחקים ותחרויות, בהם מרוצים, העברת כדורים, מופעי תופים וריקודי עם.
בבתי הספר היסודיים, ה־undōkai הוא אירוע קהילתי גדול יותר, שבו משתתפים גם ההורים ולעיתים בני משפחה נוספים, והוא שם דגש על שיתופי פעולה, ריקודי עם, ומשחקים קבוצתיים.
לעומת זאת, בחטיבות הביניים ובתיכונים האירוע נוטה להיות תחרותי יותר וספורטיבי באופיו — בדגש על אתלטיקה, מרוצים, ומשחקי כדור.
התלמידים עצמם נוטלים חלק בארגון היום, תכנון התחרויות, ונהול הטקסים, מה שנחשב לחלק מהתהליך החינוכי של פיתוח אחריות, מנהיגות ורוח צוות.
עבור משפחות רבות, ה־Undōkai הוא יום חג של ממש: הורים מצטיידים במצלמות, פריסות פיקניק וציוד קמפינג כדי לצפות בילדיהם, לעודד ולצלם את רגעי השיא.
האירוע נפתח בטקס רשמי הכולל שירת ההמנון, נאומים ומופע של קמע בית הספר (yuru-kyara), ומסתיים בהכרזה על הניקוד הסופי ובחלוקת גביעים לשתי הקבוצות.
מעבר להיבט הספורטיבי, יום הספורט נחשב לכלי חינוכי חשוב המטפח אחריות, התמדה ורוח קהילתית – ערכים מרכזיים בתרבות החינוך היפנית.
חינוך בלתי פורמלי הוא תפיסה חינוכית שהתפתחה בתחילה בארגוני חינוך וקהילה חוץ־בית־ספריים, הפועלים בדרך כלל בשעות אחר־הצהריים והערב.
לימים אומצה בחלקה האפשרות לקיום פעילות בלתי פורמלית המתקיימת בתוך בתי הספר.
בבסיסה של תפיסת החינוך הבלתי פורמלי טבועה ההנחה שניתן ורצוי לממש מטרות חינוכיות וחברתיות בסיוע עקרונות, תכנים, ארגונים וכלים בעלי רמת מיסוד גמישה, המשוחררים מכללי המבנה הקיים בדרך כלל בבית הספר.
מוסד בלתי פורמלי עשוי להיות תנועת נוער, ארגון נוער, מתנ"ס (מרכז תרבות, נוער וספורט), קידום נוער, מרכז התנדבות, מועצות נוער וכו'; אין הכוונה לחוגים שונים, שעיקרם בהקניית ידע או מיומנות, ואין להם עניין ישיר בחינוך.
דמות המחנך הבלתי פורמלי קרויה מדריך נוער (ובקיצור "מדריך"), והוא אחראי על קבוצה של חניכים.
הצורה הקלאסית לקיום הפעילות היא הפעולה, גם אם קיימות צורות רבות נוספות (טיול, ערב תרבות וכו').
הדגש בפעילות החינוך הבלתי פורמלי הוא לרוב על פעילות חברתית-ערכית, כלומר: הדינמיקה הקבוצתית והקניית ערכים, ופחות על העברת מידע.
לרב המדריך אינו מבוגר בהרבה מגיל חניכיו בהשוואה למקובל בבתי הספר, כך שהחברה הנוצרת סביב החינוך הבלתי פורמלי היא חברת נוער: חברה שהנוער בה אחראי על חלק גדול מעיצובה האקטיבי בפועל.