tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התוצר הסופי של המיזם הוא מידע רצף של DNA (מחרוזות ארוכות של A, T, C, G), הזמין לציבור במאגר מידע.
פרסום גנום מלא של האדם, ללא כל חוסרים, התרחש רק בשנת 2021. הכרזה רשמית על כך הייתה ב-31 במרץ 2022.
מקור המימון העיקרי למיזם הוא ממשלת ארצות הברית, באמצעות המכונים הלאומיים לבריאות (NIH) ובוצע בקבוצות מחקר רבות מרחבי העולם, בעשרים אוניברסיטאות ומכוני מחקר בארצות הברית, בריטניה, יפן, צרפת, גרמניה וסין.
מימון נוסף למיזם התקבל מארגונים שונים ברחבי העולם, ובהן מכון סנגר.
מיזם מקביל, חוץ ממשלתי, ביוזמת חברת Celera Genomics הושק בשנת 1998, והסתיים גם כן ב-2003 ובעשירית מהתקציב.
מטרתו המקורית של מיזם גנום האדם היה למפות את כל הנוקליאוטידים שנמצאים בגנום ייחוס הפלואידי, המכיל למעלה משלושה מיליארד נוקליאוטידים.
הגנום של כל פרט הוא ייחודי; בפועל, מופו מספר פרטים שונים, והגנום שפורסם מציג מעין רצף ממוצע שלהם.
לכן, התוצר הסופי הוא פסיפס של כמה אנשים ואינו מייצג אדם אחד ספציפי.
מאז פיתוח השיטות לריצוף DNA, מדענים שאפו לרצף את גנום האדם.
בשנת 1979 הוגשה הצעה מטעם מדענים מאוניברסיטת סטנפורד ל-NIH, אך היא נשללה כי הייתה שאפתנית מידי.
הדיונים שהובילו בסופו של דבר ליצירת המיזם החלו בשנת 1984. בשלב זה, ה-NIH עדיין לא היה מעוניין להתחיל במיזם, אך הדיונים בקהילת המחקר המשיכו, כגון הצעתו של רנאטו דולבקו, שפרסם מאמר בכתב העת Science ב-1986 עם הצעה לרצף את כל הגנום האדם.
אחד מהמדענים, צ'ארלס דהליסי קידם בפועל את הרעיון במשרדי הממשלה, והציע תוכנית מפורטת לביצוע.
לימים זכה במדליית האזרחות הנשיאותית, העיטור האזרחי השני בחשיבותו בארצות הברית על חלקו במיזם.
דהליסי התיידד עם הסנאטור פיט דומניצ'י, שסייע לו לקדם את התוכנית בצינורות הבירוקרטיים.
דומניצ'י היה חבר בוועדת האנרגיה ומשאבי הטבע ובוועדת ההקצבות, ובשנת 1988 המיזם נכנס לתקציב.
הקונגרס גם נרתם למימון המיזם, באמצעות הגדלת תקציב ה-NIH.
כדי להוציא את המיזם מהכוח אל הפועל, הוקם המכון הלאומי לחקר הגנום האנושי.
מזכר הבנות שנחתם בשנת 1990 בין שני מקורות המימון המרכזיים, מחלקת האנרגיה של ארצות הברית וה-NIH קבע את מסגרת הזמנים של המיזם, לפיו יושקע תקציב של 3 מיליארד דולר, בתהליך שהיה צפוי להימשך 15 שנה.
בעזרת שיתוף פעולה בינלאומי נרחב של מעבדות מכל רחבי העולם וההתקדמות בתחום הגנומיקה (בדגש על ניתוח רצפי), המיזם סיים את עבודתו מוקדם מהצפוי ובעלות נמוכה יותר של כ-2.7 מיליארד דולר (בהתייחס לאינפלציה, שווי של כ-5 מיליארד דולר ב-2018).
במהלך הפרויקט פותח פורמט BED.
בשנת 1988 התכנסה ועדה של האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית), וגיבשה מטרות ותוכניות מפורטות.
כדי לממש את המטרות, תוכננו סדרה של שלוש תוכניות חומש, שהוגדרו על ידי מחלקת האנרגיה של ארצות הברית וה-NIH.
כל המטרות הושגו בתוך מסגרת הזמנים והתקציב, ויתר על כך, במהלך השנים נוספו מטרות נוספות שהושלמו גם כן, כגון גרסאות טיוטה של גנום העכבר והחולדה.
המטרות שהוגדרו לחמש השנים הראשונות:
מיפוי גנטי - ליצור מפה גנטית מושלמת של כל הסמנים הגנטיים, במרווחים של 2–5 סנטימורגן (cM).
זיהוי של כל סמן גנטי במקטע STS.
מיפוי פיזיקלי - חיבור מקטעי STS של כל הכרומוזומים באדם, כאשר המרווחים בין סמנים יהיו 100,000 זוגות בסיסים.
ריצוף - לשפר ולפתח שיטות כדי לאפשר ריצוף רחב היקף בעלות של $0.5 לבסיס, ולפענח חלק מהרצף (10 מגה בסיסים).
יצירת מפה גנטית של גנום העכבר על בסיס סמנים גנטיים.
להתחיל מפה פיזיקלית של כרומוזום אחד או שניים.
פענוח של 20 מגה בסיסים ממגוון אורגניזמי מודל, במקטעים באורך מגה בסיסים, כחלק מתהליך הפיתוח והאימות של השיטות ריצוף.
מידענות - איסוף מידע וניתוחו:
פיתוח תוכנות ומאגרי מידע לטובת המידע שייאסף במיזם.
ליצור תוכנות שיאפשרו גישה קלה למידע העדכני שיתווסף.
פיתוח אלגוריתמים וכלים חישוביים שישמשו לניתוח המידע.
פיתוח תוכניות כדי להבין את השלכות המיזם בתחומים הנ"ל.
זיהוי והגדרה של הנושאים המרכזיים ופיתוח מדיניות כדי להתמודד עמם.
טיפוח מדענים הלומדים לקראת תואר שלישי ובעלי תואר שלישי, למספר של 600 מדענים בסיום התקופה.
בחינת הצורך לאחר שנה (סוף 1991) בהכשרות נוספות.
פיתוח כלים אוטומטיים, חדשניים ובסיכון גבוה, יחד עם שיפור הטכנולוגיות הקיימות.
יצירת קשר, העברת מידע וטכנולוגיות רפואיות לקהילה הרפואית.
לאחר שלוש שנים, בשנת 1993, התגבשה תוכנית החומש השנייה, שנבנתה לאור ההתפתחויות הטכנולוגיות (שאפשרו סיום חלק מהמטרות מוקדם מהצפוי), והניסיון שנצבר מהעבודה על המיזם.
מיפוי גנטי - השלמת המיפוי במרווחים של 2–5 סנטימורגן (cM) עד לשנת 1995. פיתוח טכנולוגיות למיפוי מהיר.
פיתוח סמנים גנטיים פשוטים יותר לשימוש.
מיפוי פיזיקלי - כמו בתוכנית החומש הראשונה.
ריצוף - פיתוח שיטות לריצוף אזורים באורך של כמה מגה בסיסים בעלי עניין רב.
פיתוח שיטות לריצוף רחב היקף (high throughput), בדגש על מערכות שישלבו את כל השלבים מיצירת תבנית ה-DNA ועד לניתוח המידע.
פיתוח התשתיות כדי שיאפשרו ריצוף של 50 מגה בסיסים בשנה, כך שבמסגרת תוכנית החומש ירוצפו בסך הכל 80 מגה בסיסים.
פיתוח שיטות יעילות לזיהוי גנים ולמיקומם על גבי המפה הפיזקלית או הרצף שפוענח.
הרחבת התמיכה בפיתוח טכנולוגיות חדשניות ושיפור הטכנולוגיות הקיימות לריצוף DNA.
השלמת מפת STS של גנום העכבר ברזולוציה של 300 קילו בסיסים.
השלמת ריצוף הגנומים של אי קולי ושמר האפייה עד לשנת 1998.
המשכת ריצוף סי אלגנס ותסיסנית המחקר, כך שבשנת 1998 גנום הסי אלגנס יהיה לקראת השלמה.
ריצוף מקטעי DNA מהעכבר המקבילים לרצפי האדם בעלי עניין ביולוגי.
המשכת יצירת, פיתוח והפעלת תוכנות ומאגרי מידע לטובת המידע שנאסף במיזם, כולל יצירת כלים ותקנים לשיתוף מידע בין מאגרים שונים.
איחוד, הפצה והמשך פיתוח תוכנות יעילות.
המשך כלים חישוביים לניתוח המידע.
המשך זיהוי והגדרה של הנושאים המרכזיים ופיתוח מדיניות כדי להתמודד עמם.
פיתוח והפצת מדיניות לגבי שירותי בדיקות גנטיות פוטנציאליות.
טיפוח קבלה נרחבת של הגיוון הגנטי הקיים.
שיפור והרחבה של החינוך הציבורי והמקצועי, בצורה הרגישה לסוגיות חברתיות-תרבותיות ופסיכולוגיות.
המשך הכשרת מדענים בתחומים הקשורים למיזם.
עידוד ושיפור העברת טכנולוגויות מתוך ולתוך מכוני המחקר המשתתפים במיזם.
יצירת פעולה עם אלה שיקימו מרכזי הפצה עבור תוצאות המיזם.
שיתוף כל המידע והחומרים תוך 6 חודשים מיום פיתוחם, באמצעות הפצת המידע במאגרים.
השלמת הריצוף עד לסוף שנת 2003.
סיום שליש מהריצוף עד לסוף 2001.
הגעה לכיסוי של 90% מהגנום בגרסת טיוטה עד לסוף 2001.
פרסום הריצוף כולו בצורה חינמית.
המשך העלאת התפוקה והורדת מחירי הריצוף.
תמיכה במחקר על שיטות חדשניות שיכולות להוביל לשיפור משמעותי בשיטות הריצוף.
פיתוח שיטות יעילות לפיתוח שיטות ריצוף חדשות לתוך תהליך הריצוף.
פיתוח שיטות לזיהוי מהיר ורחב היקף של SNP ושונויות גנטיות נוספות.
זיהוי שונויות נפוצות ב-CDS של רוב הגנים המזוהים.
יצירת מפת SNP של לפחות 100,000 סמנים גנטיים.
פיתוח שיטות חשיבה כדי ללמוד על השונות הגנטית.
יצירת משאבים ציבוריים של דוגמאות DNA ושורות תאים.
יצירת שיבוטי cDNA המייצגים את הגנום האדם והיצורים האחרים במיזם.
תמיכה במחקרים העוסקים ברצפים שאינם מקודדים לחלבון.
פיתוח שיטות לניתוח רחב היקף של התבטאות גנים.
שיפור השיטות ליצירת מוטציות בגנום.
פיתוח שיטות לניתוח רחב היקף של חלבונים.
השלמת ריצוף סי אלגנס בשנת 1998.
השלמת ריצוף תסיסנית המחקר בשנת 2002.
פיתוח מפה פיזיקלית ומפה גנטית של העכבר, ומשאבים נוספים כגון מאגרי מידע של cDNA והשלמת הרצף עד לשנת 2008.
איתור אורגניזמי מודל נוספים שכדאי להשקיע בהם מחקרים גנומיים.
בחינת נושאים הנוגעים להשלמת ריצוף גנום האדם וחקר השונות הגנטית.
בחינת נושאים שעלו בעקבות הטמעת שיטות ומידע גנטי ברפואה.
בחינת נושאים שעלו בעקבות הטמעת הידע בתחומים שאינם קליניים.
לחקור כיצד ידע גנטי חדש עשוי לקיים אינטראקציה עם מגוון נקודות מבט פילוסופיות, תאולוגיות ואתיות.
לחקור כיצד גורמים גזעיים, אתניים וסוציואקונומיים משפיעים על השימוש, ההבנה והפרשנות של מידע גנטי; השימוש בשירותים גנטיים; ופיתוח מדיניות.
שיפור התוכן והשימוש במאגרי המידע.
פיתוח כלים טובים יותר ליצירת מידע ולאנוטציית DNA.
פיתוח ושיפור כלים ומאגרי מידע למחקרים פונקציונליים רחבי היקף.
פיתוח ושיפור כלים לייצוג וניתוח דמיון רצפי ושונות.
יצירת מנגנונים לתמיכה בגישות יעילות לייצור תוכנות יציבות הניתנות לייצוא ושיתוף באופן נרחב.
לטפח את הכשרתם של מדענים המיומנים במחקר גנומי.
עידוד הקמת מסלולי קריירה אקדמיים עבור מדענים בתחומים גנומיים.
העלאת מספר המדענים בעלי ידע הן בתחום הגנומיקה והן בתחומי האתיקה, המשפטים ומדעי החברה.
טיוטה ראשונה התפרסמה בשנת 2000, והוכרז בהודעה משותפת של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון וראש ממשלת בריטניה טוני בלייר ב-26 ביוני.
המאמרים הנלווים פורסמו בפברואר 2001.
במסגרת המיזם רק DNA אאכרומטי רוצף, המהווה כ-92.1% מגנום האדם.
יתר ה-DNA ההטרוכרומטי, נמצא בעיקר בצנטרומרים ובטלומרים שלא רוצפו במיזם.
אזורים אלו קשים יותר לריצוף, מכיוון ששיטת הריצוף התבססה על חלוקת הגנום למקטעים קצרים, ואזורים אלו מאופיינים במקטעים חוזרניים.
הטיוטה הראשונה כיסתה למעלה מ-90% מהגנום, אך עם שגיאה אחת לכל אלף בסיסים ו-150,000 מרווחים, ורק 28% מהגנום היה מרוצף ברמת אמינות גבוהה.
טיוטה נוספת פורסמה ב-2003 אשר סימנה את סיום המיזם, אך הגנום עצמו טרם פוענח לחלוטין.
בטיוטה זו היו פחות מ-400 מרווחים, ו-99% מהגנום היה בעל שגיאה אחת לכל 10,000 בסיסים.
בדיקת איכות לגרסה זו מצאה שעל אף שדווח על כיסוי של 99% של ה-DNA האאכרומטי בדיוק של 99.99%, בפועל למעלה מ-92% היה באיכות גבוהה מזו.
בשנת 2006 התפרסם רצף הכרומוזום האחרון, כרומוזום 1, הכרומוזום הגדול ביותר באדם.
טיוטת רצף הגנום המשיך להתעדכן עם השנים.
בשנת 2009 פורסמה טיוטה נוספת שהכילה מעל 300 מרווחים, ובשנת 2015 נותרו עדיין 160 מרווחים.
בשנת 2020 הוכרז על 79 מרווחים כבלתי פתורים, המהווים 5% מהגנום.
חודשים ספורים לאחר מכן נעשה שימוש בטכנולוגית ריצוף חדשה, המאפשרת ריצוף מקטעים ארוכים, ולראשונה רוצף כרומוזום X מטלומר לטלומר.
שאר הכרומוזומים גם רוצפו שוב בשיטה זו בשנת 2021 הושלם התהליך על כל הכרומוזומים, מלבד כרומוזום Y.במרץ 2022 הושלם רשמית פענוח הגנום האנושי.
הרצפים זמינים לציבור הרחב במאגרי מידע במרשתת.
ה-NCBI ומוסדות מקבילים מאירופה ומיפן אוגרים את כל המידע הרצפי שנצבר.
גופים נוספים יצרו כלים לשימוש במידע, כמו הדפדפן הגנומי של אוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז ו-Ensembl שבאמצעותם ניתן להתבונן בנתונים בצורה ויזואלית, יחד עם ערוצי מידע נוספים ולבצע ניתוחים שונים.
גנום האדם מכיל כ-3.1 מיליארד זוגות בסיסים.
כדי לאפשר ריצוף, חולק הגנום למקטעים באורך של כ-150,000 זוגות בסיסים.
העבודה מכאן התייחסה לכל מקטע בנפרד: הוא הונדס לתוך BAC, שהם כרומוזומים מלאכותיים (ממקור חיידקי שעברו הנדסה גנטית).
ה-BAC הוחדר לתוך חיידקים, שם עברו שכפול על ידי המערכת התאית.
לאחר מכן ה-DNA הופק, ורוצף בשיטת ריצוף שוטגאן.
יתרון השימוש בשיטה זו הוא שעל אף שלא ניתן לרצף מקטעי DNA ארוכים, בהכרח כל 150,000 הבסיסים הגיעו מאותו מקום בגנום, ולכן מיפויו בחלקים פשוט יותר.
לשיטה זו קוראים ריצוף היררכי.
בביואינפורמטיקה, התהליך של זיהוי הגנים בתוך הגנום נקרא אנוטציית DNA.
אנוטציה ידנית מדויקת יותר, אך גם איטית יותר.
המיזם הפיק כמויות עצומות של מידע, ולכן פותחו כלים חישוביים לאנוטצייה.
בשנת 2008 הוצגה שיטה לריצוף כלל ה-mRNA בתא, RNA-seq, המייצג את כל הגנים המבוטאים.
עד להמצאת שיטה זו, האנוטציות התבססו על מאפיינים רצפיים שנמדדו בצורה ישירה ומדויקת.
כיום האנוטצייה מתבססת על ריצוף עמוק בשיטת RNA-seq לזיהוי כלל התעתיקים בכל סוגי התאים האפשריים.
ניסויים אלו חשפו שמעל ל-90% מהגנים באדם עוברים שחבור חליפי, כך שממרבית הגנים מיוצרים שני חלבונים (או יותר) שונים.
הגנום שפורסם לא מייצג את הגנום של אדם יחיד.
זהו פסיפס של מספר תורמים אנונימיים, כולם ממוצא אירופאי.
פסיפס זה מהווה את גנום הייחוס בו משתמשים המדענים.
ממצאים מרכזיים מפרסום תוצאות המיזם:
ישנם כ-22,300 גנים באדם המקודדים לחלבון, מספר הדומה ליונקים אחרים.
הגנום מלא באזורים חוזרניים, הרבה יותר ממה ששוער.
לפי מה שהיה ידוע במועד הפרסום, רק כ-7% ממשפחות החלבונים הידועים היו ייחודיים לחולייתנים.
המיזם הפרטי לפענוח גנום האדם
קרייג ונטר היה מדען ה-NIH בשנות ה-90 המוקדמות כאשר המיזם החל.
בעקבות חילוקי דעות לגבי העלויות והשיטות, פרש ונטר מהמכון, והקים בשנת 1998 חברה בשם Celera Genomics, והציב מטרה לסיים לפני המיזם הציבורי, ובעשירית מהעלות (300 מיליון דולר).
המיזם הפרטי הצליח להתקדם בקצב מהיר יותר מהמיזם הציבורי ובעלות נמוכה יותר מכיוון שהשתמשה בנתונים שפורסמו על ידי המיזם הציבורי.
סלרה השתמשו בשיטה הנקראת ריצוף גנום שלם בשיטת הריצוף שוטגאן.
שיטה זו התבססה על יצירת מולקולת DNA ארוכות, קריאה של הקצוות הנמצאים במרחק ידוע זה מזה.
שיטה זו כבר שימשה להרצפת גנומים של חיידקים שונים באורך של שישה מיליון זוגות בסיסים, המהווה רק אחוז קטן מכמות הבסיסים באדם.
סלרה הכריזה התחילה כי הם שואפים לרשום פטנט רק על 200–300 גנים, אך מאוחר יותר ביקשה הגנה על קניין רוחני של 100–300 "מבנים חשובים שאופיינו במלואם".
בפועל הגישה החברה בקשת מקדימה לרשם הפטנטים של 6,500 גנים (או חלקי גנים).
החברה הבטיחה לפרסם את ממצאיה בהתאם לתנאי הצהרת ברמודה משנת 1996, באמצעות פרסום מידע פעם בשנה (המיזם הציבורי עדכן את המאגרים על בסיס יומי), אך בניגוד למיזם הציבורי הם לא יאפשרו שימוש במידע.
המיזם הציבורי הזדרז לפרסם את טיוטת הגנום כדי להקדים את חברת סלרה.
במרץ 2000, נשיא ארצות הברית ביל קלינטון וראש ממשלת בריטניה טוני בלייר קראו לחברות הפרטיות לאפשר למדענים גישה בלתי מותנית לממצאים.
ההצהרה גרמה לצניחת המנייה של סלרה, מה שגרר ירידה בנאסד"ק של תחום הביוטכנולוגיה.
המגזר הביוטכנולוגי הפסיד שווי שוק של כ-50 מיליארד דולר בתוך 48 שעות מההצהרה.
בסוף יוני הוכרז על פרסום הטיוטה של המיזם הציבורי, וב-7 ביולי 2000 פורסמה הטיוטה הציבורית הראשונה על ידי קבוצת הביואינפורמטיקה של הגנום ב-UCSC, ללא פירוט.
בתוך 24 שעות הקהל הרחב הוריד מידע בנפח של 500 ג'יגה בתים.
בפברואר 2001 פרסם המיזם הציבורי ב-Nature פירוט על השיטות שבאמצעותן יצרו את הטיוטה והציעו ניתוח רצפי.
במקביל, חברת סלרה פרסמה מידע אודות הטיוטה שלה באותו החודש בכתב העת Science.
ההודעה לעיתונות הכריזה ששני המיזמים הגיעו לקו הסיום יחדיו.
פענוח התוכן של גנום האדם בעל פוטנציאל להועיל בתחומים רבים, ובהם רפואה מולקולרית ואבולוציה של האדם.
דוגמאות לתחומים בהם המיזם סייע: הבנת מחלות, אפיון גנטי של נגיפים המאפשר טיפול מתאים, זיהוי מוטציות האופייניות למחלות מסוימות, הנדסת תרופת וחיזוי מדויק יותר של יעילותן, זיהוי פלילי, דלק ביולוגי, חקלאות, גידול בעלי חיים, הנדסה ביולוגית, הערכת סיכונים, ביוארכאולוגיה, אנתרופולוגיה ואבולוציה (גנטיקה אבולוציונית).
פענוח הגנום מאפשר לגלות את הקשר בין רצף ה-DNA להסתברות לחלות במחלות רבות, כגון סרטן וסוכרת.
עם פרסום המידע במיזם הציבורי, חברות פרטיות (Myraid Genteics, למשל) החלו להציע בדיקות גנטיות כדי לבדוק נשאות למגוון מחלות, כמו סרטן השד, מחלות דם, סיסטיק פיברוזיס, מחלות כבד ועוד.
רצף ה-DNA זמין לכל במרשתת, באתר ה-NCBI ובאתרים אירופאיים ויפניים מקבילים.
מלבד אספקת המידע עצמו, המיזם הציבורי גם עודד פיתוח מגוון כלים ומאגרי מידע והנגשת המידע שנצבר.
המיזם גם סלל דרך לתחומים נוספים, כגון חקלאות.
לדוגמה, מחקר גנומי שהשווה בין חיטת הלחם ואם החיטה מאפשר להבין את תהליך הביות שעברה החיטה.
פענוח הגנום מאפשר לדעת אילו גנים תרמו לתהליך, ואיך ניתן לשפר את התזונה והעמידות למחלות של החיטה.
שני המיזמים יצרו קבוצה של כ-20 תורמים, מתוכם נבחרו באקראי כמה פרטים ששימשו לריצוף.
במיזם הציבורי, המידע נאסף בצורה של סמיות כפולה.
התברר שה-DNA שמקורו באחד התורמים, שכונה RP11, גבר מבאפלו, ניו יורק, הוא המתאים ביותר מבחינה טכנית לעבודה במעבדה, ולכן רוב ה-DNA בגנום הייחוס (70%<) מקורו מ-RP11. שאר התורמים ששימשו למיזם הם עוד גבר ושתי נשים, ומקור ה-DNA הוא תאי דם לבנים.
אחת ממטרות המיזם הציבורי הייתה לחקור את השונות הגנטית באוכלוסייה ולשם כך היה צורך לאסוף דוגמאות מאנשים ממגוון מוצאים.
כדי לחקור SNP והפלוטיפים, נאספו 270 דגימות מאנשי יורובה, יפנים, בני האן, צרפתים ואמריקאים ממוצא אירופאי.
המיזם הפרטי בחר מתוך המאגר ההתחלתי חמישה פרטים ששימשו לפענוח הגנום.
לימים המדען המוביל של החברה, קרייג ונטר, פרסם שהוא אחד מעשרים ואחד התורמים במאגר של חברת סלרה ששימש לריצוף.
הגנום של קרייג ונטר פורסם במלואו בשנת 2007, וכמה חודשים לאחר מכן פורסם הגנום של ג'יימס ווטסון, שרוצף תוך ארבעה חודשים ובעלות של 1.5 מיליון דולר.
במהלך תכנון המיזם החלו לעלות חששות לגבי ההשלכות המיזם בתחומים הללו.
אחד מהחששות היה שהמידע הגנומי ישמש עילה לאפליה על ידי מעסיקים וחברות ביטוח שיסרבו להעסיק ולבטח אנשים על סמך הגנום שלהם.
בשנת 1996 התקבל חוק בארצות הברית נגד שימוש בלי אישור במידע שבאמצעותו ניתן לזהות אדם מסוים, על ידי כל ישות שאיננה פועלת במישרים לתועלת הרפואית של אותו אדם (HIPAA).
כ-5% מהמימון של המיזם הושקע בתוכנית שעסקה בתחומים אלו, החל מסכום של 1.57 מיליון דולר בשנת 1990 ועד כ-18 מיליון דולר ב-2014.
ישראל כמדינה קטנה עם משאבים מוגבלים לא הייתה שותפה טבעית למיזם.
עם זאת, מדינת ישראל הבינה שכדי להתכונן לעידן הפוסט גנומי, חשוב להיות מעורבים ולו במעט במיזם.
החל משנת 1998 האקדמיה הלאומית למדעים קידמה פעילות מדעית בתחום בישראל, ועודדה שיתופי פעולה עם המיזם, ועשרות מדענים ישראלים ממוסדות שונים נענו לקריאה.
בשנת 2000 התפרסם מאמר על המעורבות הישראלית במיזם.
פרויקט איטר (Iter) הוא מיזם בינלאומי לבניית כור היתוך גרעיני ניסיוני, להפקת אנרגיה.
מקור השם בראשי-התיבות - International Thermonuclear Experimental Reactor, אך כיום השם Iter כמילה הלטינית שפירושה - "הדרך".
לשם הפקת אנרגיה מהיתוך גרעיני יש צורך לחמם את המימן לטמפרטורה גבוהה ביותר.
בטמפרטורה זו החומר הופך לפלזמה, זהו מצב צבירה בו האלקטרונים נפרדים מגרעיני האטומים.
טמפרטורת הפלזמה גבוהה מאוד, במצב זה כל חומר שיבוא במגע עם הפלזמה יותך מיד.
לכן יש להחזיק את הפלזמה בתוך מקום מרוקן מאוויר, באמצעות אלקטרומגנט ענק ששומר שהפלזמה תהיה במרכז הריק, ללא מגע עם חומר אחר ובמיוחד ללא מגע עם דפנות המכל.
מתקנים ניסיוניים הצליחו לעמוד בתנאים הנ"ל בתנאי מעבדה, אך לא להפיק אנרגיה יעילה, וזאת מכיוון שעל מנת להגיע לתנאים בהם פלזמה מתקיימת נדרש להשקיע אנרגיה רבה יותר מהאנרגיה המשתחררת בתהליך ההיתוך הגרעיני.
כדי ליצור כור שיהיה יעיל, כלומר שיפיק יותר אנרגיה מהמושקעת בו, הוא חייב להיות כור ענק.
עלות פיתוחו ובנייתו מגיעות למיליארדי דולרים, מחיר שאפילו מדינות עשירות מתקשות לעמוד בו.
לכן נוצרה יוזמה בינלאומית של בניית כור ניסיוני כזה, אשר אם יצליח יהיה אבטיפוס לבאים אחריו.
המדענים המשתתפים בפרויקט מקווים כי עד שנת 2035 יצליחו להפיק אנרגיה יעילה באבטיפוס.
המדינות השותפות בפרויקט: סין, האיחוד האירופי, שווייץ, יפן, דרום קוריאה, רוסיה, הודו וארצות הברית.
בנובמבר 2006 השותפות החליטו רשמית על מימון הפרויקט בסכום של כ-10 מיליארד אירו, למשך שלושים שנה (עשר שנות בנייה ועשרים שנות תפעול).
הכור הניסיוני יבנה במרכז המחקר הגרעיני קדרש בדרום צרפת.
המיזם חרג מלוח הזמנים המקורי שלו, ובניית הכור אינה צפויה להסתיים לפני שנת 2025. כן חרג המיזם באופן משמעותי מהתקציב המתוכנן.
לכור יהיה הספק של כ-500 מגה-ואט של אנרגיה תרמית למשך עד כ-500 שניות, אך אנרגיה זו לא תנוצל להפקת חשמל.
GNU הוא מיזם לפיתוח תוכנה חופשית שמטרתו היא ליצור מערכת הפעלה חופשית ותוכנות נלוות בשביל לאפשר למתכנתים לבנות קהילה לשיתוף פעולה.
הפרויקט הושק בתחילת שנות ה-80 על ידי ריצ'רד סטולמן.
השם GNU מוגדר באופן היתולי כראשי תיבות רקורסיביים של "GNU's Not Unix" (גנו אינו יוניקס).
מיזם זה היה חלוץ רעיון התוכנה החופשית והקוד הפתוח.
המיזם התחיל בכתיבת מערכת ההפעלה GNU והוא כולל היום עשרות רבות של תוכנות וכלי פיתוח.
יוניקס הייתה (ועודנה) מערכת הפעלה קניינית בשימוש נרחב; כיוון שהארכיטקטורה שלה הייתה מוכחת היטב, מערכת GNU תוכננה להיות תואמת לה.
הארכיטקטורה של יוניקס אפשרה ל־GNU להיות מתוכנתת כרכיבי תוכנה נפרדים: רכיבים שכבר היו זמינים באופן חופשי, כמו מערכת סידור הדפוס TeX והמערכת הגרפית X Windows, אומצו ונעשה בהם שימוש חוזר, אחרות נכתבו מהבסיס.
המיזם הוכרז לציבור ב-27 בספטמבר 1983 בקבוצות הדיון net.unix-wizards ו-net.usoft.
העבודה על הפרויקט החלה באופן רציני ב־5 בינואר 1984, כאשר סטולמן התפטר מעבודתו ב־MIT, כך שהוא יכול היה להשקיע את זמנו ב־GNU.
אחד מהם היה "להחזיר את תחושת שיתוף הפעולה אשר שלטה בקהילת המחשוב בימים עברו".
כדי להבטיח שהתוכנה של GNU תישאר חופשית לכל משתמשיה "להרצה, העתקה, שינוי והפצה", שוחרר המיזם תחת רישיון אשר מיועד לתת לכל אחד את ההיתרים הנ"ל, בעת שהוא גם מונע מכולם להוסיף הגבלות משל עצמם לרישיון המקורי.
רעיון זה, אשר מוזכר כ־copyleft (משחק מילים באנגלית עם הביטוי "copyright", אשר מתורגם כ"זכויות יוצרים"), הפך מאוחר יותר לבסיס GPL, הוא "הרישיון הציבורי הכללי של GNU".
בשנת 1985 ייסד סטולמן את "המוסד לתוכנה חופשית" (FSF), מוסד הפטור ממס, כדי לספק תמיכה לוגיסטית, חוקית ופיננסית לפרויקט גנו.
כמו כן, המוסד העסיק מתכנתים אשר תרמו ל־GNU, אם כי את החלק העיקרי של הפיתוח ביצעו (וממשיכים לבצע) מתנדבים.
הבולטת והמוצלחת מבין החברות הללו הייתה Cygnus Solutions, כעת חלק מ־Red Hat.
בשנת 1990 היה למערכת גנו כבר עורך תמלילים בר הרחבה בשם Emacs, מהדר יעיל ומצליח בשם GCC, ומרבית ספריות הגרעין והכלים של הפצת יוניקס סטנדרטית.
המיזם החל לכתוב ליבה בשם Hurd אולם פיתוחה של זו נתקל בקשיים, ובמקביל ליבת לינוקס נכתבה ובראשית שנות התשעים של המאה העשרים החלו לצוץ הפצות של ליבת לינוקס בשילוב עם שאר הכלים מבית פרויקט גנו ובכך, למעשה, המערכת החדשה נקראה כבר "גנו/לינוקס".
חלק מהתוכנות שמפותחות בשביל פרויקט גנו הן:
Bison - יוצר תוכניות ניתוח במטרה להחליף את yacc.
BFD - ספרייה של קובצי אובייקט.
Emacs - עורך טקסט בר הרחבה.
GIMP - תוכנת עיבוד תמונות.
glibc - ספרית POSIX C סטנדרטית, בתוספת תפקודיות נוספת.
GMP - ספרייה לתכנות חישובים מספריים עם דיוק שרירותי.
GNOME - סביבת עבודה גרפית.
GCC - מהדר מייעל קוד לשפות תכנות רבות, כולל שפת C ,C++, Ada וFortran.
מנפה השגיאות של גנו - תוכנה לניפוי שגיאות.
GNU MDK - ערכת פיתוח לתכנות ב-MIX.
GNU Octave - תוכנה לחישובים מספריים דומה ל-MATLAB.
GNU Robots - משחק קטן למתכנתים.
GNUnet - רשת תקשורת עמית לעמית (P2P) מבוזרת, מתוכננת להיות חסינה לצנזורה.
GNUstep - מימוש של סטנדרט OpenStep עבור מערכת של ספריות וכלי פיתוח ליישומים גרפיים.
GSL - הספרייה המדעית של גנו.
Gzip - ספרייה ותוכנה לדחיסת נתונים.
Hurd - מערכת של שרתים מבוססי מיקרו-ליבה אשר מתפקדים כמו ליבה של יוניקס.
Maxima - מערכת למתמטיקה סימבולית.
R - תוכנה לחישובים מספריים וסטטיסטיים.
Texinfo - מערכת תיעוד ליצירת מדריכים מקוונים ומודפסים.
פרויקט גנו מפיץ ועוזר בפיתוח של חבילות אחרות אשר נוצרו במקום אחר, למשל:
CVS - בקרה על קוד מקור.
DDD - ממשק גרפי לתוכנות ניפוי שגיאות (Debugging).
eCos - מערכת הפעלה קטנה להתקנים קבועים.
פרויקט הג'יבריש, אלבום הבכורה של חיים צינוביץ', הוא אלבום הופעה ישראלי, ומכיל שירים אתניים בשפת הג'יבריש, בשילוב עם מוזיקת רוק.
האלבום יצא לאור בעקבות מופע ג'יבריש מוצלח שבוצע בפסטיבל ערד בשנת 1992. האלבום נוצר, לדברי צינוביץ', "בשלב שהכאב היה גדול מהמילה הידועה, המוכרת".
אורך האלבום הוא ארוך מהרגיל (75:23) כפי שמוסבר בגב האלבום: "השירים הובאו במתכונתם הארוכה מאחר שהיה לנו הרבה מה להגיד..."
האלבום הוצא מחדש בשנת 2006.
אניה (האחות העצובה של סוניה) (5:53)
כל המילים והלחנים: חיים צינוביץ', להוציא שירים 1,4,5 שהולחנו על ידי חיים צינוביץ' ואלן קנטרל.
חיים צינוביץ' - שירה, גיטרה אקוסטית, שרשראות, טמבורין, עיבודים והפקה מוזיקלית.
אבשלום כספי - קלידים ושירה, עיבוד נוסף.
אודי הניס - גיטרה חשמלית ושירה, עיבוד נוסף.
אלן קנטרל - גיטרה בס ושירה.
אמין אלייב (משפחת אלייב) - נאורה ושירה.
אריאל אלייב (משפחת אלייב) - אקורדיאון, דרבוקה ושירה.
אלו אלייב (משפחת אלייב) - דויירה ושירה.
פרויקט Y היא תוכנית המציאות הראשונה בישראל, אשר הופקה על ידי yes.
התוכנית עקבה אחר 15 צעירים וצעירות.
היא התבססה על הפורמט של התוכנית "האח הגדול", ששודרה לראשונה בטלוויזיה ההולנדית בשנת 1999 ומאז משודרת בקרוב ל-70 מדינות בעולם.
המשתתפים נכנסו לווילה גדולה למשך שלושה חודשים ללא יכולת לצאת ממנה או לתקשר עם העולם החיצון.
במהלך התקופה עברו שיעורים וסדנאות הכשרה כדי להפוך למנחי טלוויזיה.
הפרס לזוכה היה הנחיית תוכנית בערוץ YTV.
הווילה מאובזרת בכ-50 מצלמות, חלקן גלויות וחלקן מוסתרות.
כל "דייר" מצויד במיקרופון אישי, אותו עליו לשאת עמו בכל שעות היום.
נמנע כל קשר של המשתתפים עם העולם החיצון, ובמקרי חירום רפואיים רופא מטפל במשתתפים בתוך הווילה, ובמקרים חריגים בבית חולים.
המשתתפים אינם מחזיקים בטלפון מכל סוג, אין להם גישה לאינטרנט והם אינם צופים בטלוויזיה.
אסור למתמודדים לדבר בלי המיקרופון האישי שלהם, כמו כן אסור למתמודדים לעשן בתוך הבית, אלא במקומות המיועדים לכך.
בכל שבוע המתמודדים מקבלים כמות של מזון, שתייה וסיגריות אשר ההפקה דואגת להכניס לווילה בזמן שהות המתמודדים בסדנאות.
במהלך שהותם בווילה, עברו שיעורים וסדנאות הכשרה כדי להפוך למנחי טלוויזיה, ארבעת המתמודדים שע"י המורים מקבלים את הציונים הנמוכים ביותר לאותו שבוע מועלים אוטומטית למועמדות להדחה.
הצופים בבית מתבקשים לשלוח מסרון למועמדים שהם רוצים שיישארו, והמועמד שמקבל את מספר המסרונים הנמוך ביותר מודח.
הפקת התוכנית יכולה להכריז על כל הדיירים כמועמדים להדחה, והיא אכן עשתה זאת.
בנוסף באפשרותה להודיע על שני מועמדים שיודחו.
המתמודדים שנבחרו לשהות בווילה, כמקובל בפורמט האח הגדול, הם אנשים בעלי רקע ותכונות שונים זה מזה במידה רבה.
במהלך היום ניתן למתמודדים לספר מול המצלמה את מה שקורה בווילה ולהביע רגשותיהם בדומה לחדר הווידויים באח הגדול.
בנוסף לרשות המתמודדים עומד פסיכולוג בכל זמן שהותם בווילה מחוץ לגבולות השידור.
לאחר מבחני מיון שנערכו ביוני 2003 החלה העונה הראשונה החלה עם 15 מתמודדים.
לאחר כחודש לאחר השהייה בווילה, החלו בהדחות.
זוכה העונה הראשונה הוא פיראס חורי.
להלן רשימת המתמודדים לפי סדר, מהראשון שהודח למנצח:
שגיב לויפר - סולק עקב התנהגות פרועה
סבהאט – הודח בחצי גמר
אורן רוטמן – הודח בחצי גמר
קמילה פאליי – מקום חמישי
דקלה קידר – מקום רביעי
אליענה בקייר – מקום שלישי
צ'ינו אלמיזרק – מקום שני
שגיב לויפר סולק מהווילה לאחר התנהגות פרועה.
שבר את המיקרופון והרג את הדגים שהיו באקווריום בעודו שיכור במסגרת מסיבה שההפקה ארגנה לדיירים.
יוגב ברזילי עזב את הווילה לאחר מריבות חברתיות ומשולש רומנטי.
בתחילת נובמבר, אחרי שבוע קשה שהתאפיין במתחים ובאווירה עכורה בין דיירי הווילה, החליטו מפיקי התוכנית לקצר אותה ביותר משבוע.
מתמודדים ספורים מהעונה הראשונה הצליחו למנף את הפרסום מהתוכנית להצלחה ממשית.
אליענה בקייר, שהגיעה למקום השלישי, הופיעה בתפקידים ראשיים בדרמות המוזיקליות "השיר שלנו" ו"ילדות רעות" וכן בסדרת הטלוויזיה "ראש גדול", וניצחה בתוכנית רוקדים עם כוכבים.
אורן רוטמן החל לעבוד כדגמן.
דקלה קידר החלה להנחות בערוץ הילדים וב-2006 השתתפה במחזמר "נסיך האגדות", וגם הצטלמה לפרסומות ל"קוטג'", "סופר סנטר", "אוקסי" ומעדני "קרלו".
פיראס חורי, הזוכה בעונה הראשונה, השתתף בתפקיד אורח בטלנובלה "האלופה" ושיחק בסרטים "המתקפה", "המקלט", הרי את מחודשת שלי" ובסרטו של ערן ריקליס, "עץ לימון" (בסצנה שלא נכנסה לסרט).
בפסטיבל הסטודנטים הבינלאומי ה-12 שנערך ביוני 2008 זכה פיראס בפרס הראשון בתחרות התסריטים על שם אדם פלינט.
צ'ינו אלמיזרק, שהגיע אל המקום השני, הצטלם לפרסומות ל"אסקייפ", "שופרסל", "החתונה המושלמת" לצדה של השחקנית גאלה קוגן.
כתב והוציא לאור ב-2009 ספר ילדים פרי עטו, "קפיץ וקפוץ" נזהרים בדרכים.
שיחק בסדרת הדרמה "נבלות" ב-2010.
יוגב ברזילי, השתתף בסיטקום האירוטי "חשיפה" ששודר ב-yes במשך עונה אחת בלבד.
באוגוסט 2008 נמצא מת בביתו בתל אביב לאחר שהתאבד.
לאחר מבחני מיון שנערכו במאי 2004 החלה העונה השנייה היו 16 מתמודדי.
כבר בשבוע הראשון הודחו שניים: אימאן אל-אעבר הודחה לאחר שדיירי הווילה הצביעו נגדה, ופול דרי הודח בעקבות בעיות חוקיות (עבר פלילי אשר לא אִפשר את השתתפותו בתוכנית).
מישל אשר הודחה על ידי ההפקה בעקבות מספר גורמים הוחזרה לאחר שלושה ימים, מה שהעלה חשד אצל המתמודדים כי היא שתולת ההפקה.
מנצחת העונה היא הילה טוביאן.
אימאן אל-עבוד – הודחה על ידי חברי הווילה
פול דרי – סולק מן הווילה בעקבות התנהגות לא נאותה
ליבי מרחב – הועלתה להצבעה על ידי גולשי האתר "תפוז אנשים" והודחה
קאתי דרבקין - מקום שישי
רוני עמר - מקום חמישי
רן יצחקי - מקום רביעי
אלון חמאווי - מקום שלישי
מישל (מיכל) שפירא - מקום שני
בעונה זו, בשונה מהעונה הקודמת, נשבר המתח המיני בין המתמודדים כבר בלילה הראשון, כאשר קטי שוכבת עם רן ויום למחרת עם אלון.
רפאל וליבי שהיו אקסים התחברו בשנית במשך העונה.
מישל אשר סולקה מהווילה (לכאורה בעקבות שבירת הפסיפס של אלעד ושבירת המיקרופון, אך למעשה בעקבות חשש למצבה הנפשי) הוחזרה לוילה לאחר מספר ימים בהם שהתה בבידוד ותחת השגחה פסיכולוגית.
היא חשפה כי הסתירה, על דעת עצמה, פרטים לגבי זהותה (ששמה האמיתי הוא מיכל ושהיא בוגרת הסטודיו למשחק של ניסן נתיב) ובכך העלתה חשד בקרב המתמודדים בדבר היותה שתולת הפקה.
דבר נוסף שהעלה את החשד לכך שמישל שתולת ההפקה היה היותה חלק ממתמודדי הגמר כאשר מספרם היה שישה ולא חמישה כמתוכנן בכל עונה.
המתמודד פול דרי סולק מהווילה בעקבות מעורבות פלילית בחייו האישיים.
המתמודדת בל אגם זכתה לתשומת לב מיוחדת בשל סיפור חייה ומעצם היותה המתמודדת הטרנסקסואלית הראשונה בתוכנית ריאליטי ישראלית.
לאחר העונה השנייה, בטרם יצאו משתתפי הפרויקט אל שוק הטלוויזיה, השתתפו מרביתם בתוכנית שנקראה "האוסף של יוסף" ובה מדי שבוע הם הציגו מערכונים פרי עטם, הקהל הצביע באמצעות הודעות SMS מי מהם שיחק במערכון הטוב ביותר.
ליבי מרחב השתתפה במספר פרקים של הסדרה "השיר שלנו" והקימה את להקת הבנות "סה טו".
בל אגם השתתפה במופע דראג של מועדון DIVA ושיחקה בתפקיד אורח בסדרות "אטלנטיקה" ו"יום האם".
מיכל (מישל) שפירא הופיעה בתפקידי אורח בסדרה "השיר שלנו" ו"סימני שאלה", השתתפה במחזמר "צלילי המוסיקה" והשיקה מופע של שירי ג'אז ומחזות זמר.
השתתפה בתוכנית "בקרוב אהבה" בערוץ 2, בעקבותיה שחררה לרדיו את הלהיט "מה זה עצוב (הלואי שתמותי)", דואט עם אורי סלונים.
רוני עמר ניהלה בלוג אינטרנט במשך שנתיים, שם הביעה את דעותיה על נושאים אקטואליים, השתתפה בקמפיין של "איגוד מרכזי לנפגעי/ות תקיפה מינית בישראל" שכלל גם פרסומת לטלוויזיה, הופיעה בתפקידי אורח בסדרות "השיר שלנו", "האלופה", "אולי הפעם" ו"מסודרים", והתמנתה לכתבת בפורטל האינטרנט MSN.
אלון חמאווי שיחק בסרט "הבועה", ובסדרות הטלוויזיה "קרוב לוודאי", "הכל דבש", ו"נבלות" והצטלם לפרסומת לפלאפון, והשתתף בגרסה הישראלית של "המשרד" ששודרה ביס.
הצטלם בתפקיד ראשי לסדרות "אטלנטיקה", ו"השוטר הטוב".
בסוף שנת 2005, הודיעה חברת yes על סגירת ערוץ YTV, דבר שהוביל לדחיית עונה נוספת של הפרויקט.
בשנת 2006 החלו פרסומים על עונה שלישית, אך הדבר לא יצא לפועל והעונה השלישית נדחתה בשנית.
הסיבה לדחייה הייתה חוסר רצון לשדר את התוכנית בסמוך למונדיאל.
בדרך כלל נמשכת תוכנית המציאות שלושה חודשים במהלך הקיץ כולו והיה חשש מירידה בהתעניינות בחודש יוני בשל הגביע העולמי.
בראשית 2007 החלו המיונים ל-15 המתמודדים לעונה השלישית והפרס היה וילה באי בודד, אך זו לא יצאה לפועל והפרויקט נגנז.
פרוייקט Y, היא תוכנית בעלת פורמט דומה לתוכנית הריאלטי המצליחה בעולם האח הגדול, אשר הזיכיון לה בבעלות קבוצת אנדמול ההולנדית.
סינרגיה, חברת ההפקות המפיקה את פרוייקט Y, לא רכשה זיכיון על התוכנית ועל כן אנדמול הגישה תביעה בגין הפרת זכויות הקניין והיוצרים כנגד סינרגיה ו-yes.
פרויקט דרום-מזרח אנטוליה (טורקית Güneydoğu Anadolu Projesi, GAP) הוא פרויקט רב-מגזרי לפיתוח אזורי בר-קיימא משולב בדרום-מזרח אנטוליה בטורקיה.
הפרויקט משתרע באגן הניקוז של נהרות הפרת והחידקל בשטחן של 9 נפות במדינה - אדיאמן, בָּטְמַן, דיארבקיר, גזיאנטפ, קיליס, מרדין, אורפה, סיאירט ושרנק.
הראשון שהגה את הרעיון לרתום את נהרות האזור להפקת חשמל כבר במחצית הראשונה של המאה ה-20, היה מוסטפא כמאל אטאטורק, וב-1935 נוסד "המינהל לתכנון עבודות חשמל" (Elektrik İşleri Etüd İdaresi, EİE) והופקד על מחקר ובחינת התחום.
המיזם החל לצאת לפועל בשנות השבעים של המאה ה-20 כמפעל השקיה, חקלאות וייצור כוח הידרואלקטרי, וסכר קבן (Keban Barajı) היה הסכר הגדול הראשון שהוקם על נהר הפרת ב-1974. בשנת 2020 הוקם סכר איליסו ותחנת כוח בהספק של 1200 מגוו"ט.
במהלך שנות השמונים שינה המיזם את אופיו והפך למפעל רב-תחומי השם דגש גם על אספקטים חברתיים וכלכליים אחרים, כמו תשתית עירונית וכפרית, ייעור, חינוך ובריאות, וב-1988 עודכן המבנה הארגוני של הנהלת הפרויקט כדי להתאימה ליעדיו החדשים.
חלקו של המיזם העוסק ביעדיו המקוריים כולל את הקמתם של 22 סכרים ו-19 תחנות כוח הידרואלקטריות (שמונה מהם הוקמו עד 2005), וכן את השקייתו של אזור בשטח של 18,200 קמ"ר.
עלותו הכוללת של המיזם מוערכת ב-32 מיליארד דולר ונכון לשנת 2005 כבר הושקע 56% מסכום זה.
יכולת הפקת החשמל של המיזם עמדה בשנת 2005 על 7,476 מגה-ואט ואמורה להגיע ל-27 מיליון מגה-ואט.
הסכר הגדול ביותר במיזם, סכר אטאטורק גם הוא על נהר פרת, הושלם בשנת 1990. גובהו 184 מטר ורוחבו 1,820 מטר.
תחנת הכוח של הסכר מייצרת לבדה 2,400 מגה-ואט ומימיו מזינים את אזור חרן.
עם זאת, בשנות התשעים של המאה ה-20 נקלע הפרויקט לקיפאון בשל מספר סיבות.
המאבק המתמשך בין ממשלת טורקיה ומפלגת הפועלים של כורדיסטן שהתחולל בעיקר בדרום-מזרח אנטוליה עיכב את העבודות, ומפלגת הפועלים הכורדית ביצעה מספר התקפות טרור על מתקנים במיזם והסבה להם נזק, מה גם שהממשלה נאלצה להפנות משאבים כספיים לשם אבטחתם.
בנוסף המשברים הכלכליים שפקדו את טורקיה בעשור האחרון של המאה ה-20 כמו גם המתיחות בעיראק עיכבו גם הם את התקדמות הפרויקט.
בשל השפעתו של המיזם על משטר זרימתם של נהרות מסופוטמיה העיקריים גם בשטחי סוריה ועיראק הביא הפרויקט למתיחות בין טורקיה לבין מדינות אלה, אשר דרשו את הגדלת כמות המים הזורמת בנהרות, וטורקיה השקיעה כספים רבים במיגון המתקנים מפני התקפה צבאית.
פרנסי המיזם נאלצו להתמודד גם עם מחאה על רקע הצפת שטחים, דבר שהביא לעקירת אוכלוסייה ופגיעה באתרים היסטוריים.
בתחילת המאה ה-21 נפתרו רובן של בעיות אלה.
יחסיה של טורקיה עם סוריה השתפרו והמתיחות בעניין המיזם נדחקה לקרן זווית.
הפלת משטרו של סדאם חוסיין בעיראק והאנרכיה שהשתלטה על מדינה זו הסיתו את העיסוק במיזם גם שם, ולכידתו של מנהיג מפלגת הפועלים הכורדית, עבדוללה אג'לאן ב-1999, והרגיעה במאבקו של הארגון תרמו לרגיעת האזור.
דרום-מזרח אנטוליה היה אזור פורה ומיושב במהלך העת העתיקה ונחצה על ידי דרכי המסחר היבשתיות בין אירופה ואסיה (דרך המשי).
עם זאת החל במחצית האלף השני לספירה ועם פתיחת עורקי השייט למזרח, החל האזור לשקוע והפך ל"חצר אחורית" בתקופת האימפריה העות'מאנית ובתקופת הרפובליקה הטורקית לאחריה.
הפרויקט העניק לאזור תנופה כלכלית ותרבותית חסרת תקדים ויצר תהליך של הגירה פנימית לדרום-מזרח אנטוליה, תוך יצירת 3.5 מיליון מקומות עבודה.
לפי ההערכות גדלה אוכלוסיית האזור במהלך השנים הראשונות של המאה ה-21 בכ-50%, ומספר ערים וגזיאנטפ בראשן הפכו ל-"Boomtowns".
פרויקט דדלוס הוא מחקר שנערך בשנים 1973–1978 על ידי החברה הבריטית הבין-כוכבית, במטרה ליצור עיצוב מתקבל על הדעת של כלי רכב בין-כוכבי לא-מאויש.
כתריסר מדענים ומהנדסים לקחו חלק במיזם.
היעד שנבחר למשימה היה כוכב ברנרד, במרחק 5.9 שנות אור, אשר בזמנו סברו כי הוא בעל כוכב לכת (העדויות לקביעה זו נמצאו לא אמינות מאוחר יותר).
עם זאת, העיצוב נדרש להיות גמיש מספיק כדי שניתן יהיה לשנות את יעד המשימה לכל כוכב קרוב אחר.
שני העקרונות המנחים בתכנון החללית היו שימוש בטכנולוגיות קיימות או של העתיד הקרוב וזמן טיסה של כ-50 שנה, סדר גודל של אורך חיי אדם, למרות היותה גשושית מחקר בלתי מאוישת.
שיטת ההנעה שנבחרה עבור המשימה הייתה היתוך גרעיני.
כלי הרכב הבין-כוכבי תוכנן להיבנות במסלול סביב כדור הארץ ולהיות בעל מסה התחלתית של כ-54 אלף טונות מטריות, כאשר את מרבית המסה מהווה הדלק (כ-50,000 טון) ומסת המטען המדעי הייעודי היא כ-500 טונות.
הנעת החללית תוכננה להיות דו-שלבית.
השלב הראשון ,תוכנן לפעול במשך שנתיים ולהאיץ את כלי הרכב למהירות של 7.1% ממהירות האור.
לאחר מכן שלב ראשון יופרד מהחללית והשלב השני יופעל למשך שנתיים נוספות ויגדיל את מהירותה לכ-12% ממהירות האור.
לאחר כיבוי השלב השני יתחיל שלב השיוט, שנמשך 46 שנים.
עקב תחום הטמפרטורות הגדול בו צריכה החללית לתפקד, מאפס מוחלט ועד 1,600 מעלות צלזיוס, המנוע ורכיביו תוכננו להיות עשויים מבריליום, ששומר על חוזקו גם בטמפרוטות נמוכות מאוד.
המהירויות אליהן נדרש להגיע כלי הרכב הן הרבה מעבר ליכולות טילים כימיים, או אפילו של הנעת מתקפים גרעיניים, אשר נחקרה במהלך פרויקט אוריון.
במקום אלה, תוכנן עבור הדדלוס מנוע היתוך גרעיני, שישתמש בכדורי תערובת דאוטריום/הליום-3 כדלק.
כ-250 כדורים יעברו היתוך כל שנייה על ידי קרני אלקטרונים והפלזמה שתווצר בתהליך תכוון על ידי שדות מגנטיים לפליטה והאצת כלי הרכב.
הליום-3 הוא חומר נדיר ותוכנן להשיגו מהאטמוספירה של צדק, באמצעות מפעל כרייה רובוטי, בתהליך שאורכו הוערך בכ-20 שנה.
השלב השני של החללית תוכנן לשאת שני טלסקופים אופטיים בגודל חמישה מטרים וטלסקופ רדיו בקוטר 20 מטרים.
כ-25 שנים לאחר השיגור הטלסקופים תוכננו להתחיל לסרוק את המרחב סביב כוכב ברנרד במטרה ללמוד יותר על כוכבי לכת שאולי מקיפים אותו.
המידע ישלח לכדור הארץ, בנצלו את פעמון המנוע הראשי, בקוטר 40 מטרים, כאנטנת תקשורת.
מכיוון שהתכנון לא היה להאט את החללית בהגיעה לכוכב המטרה, כלל מטען הדדלוס מערך של 18 גשושיות עצמאיות, שהיו משוגרות בטווח של 7.2 עד 1.8 שנים לפני הגעת החללית הראשית למערכת הכוכב.
גשושיות אלה בעלות מנועי יונים וכן מצלמות, ספקטרוסקופים וציוד מדעי נוסף לחישה מרחוק והמידע שהן נועדו לאסוף מהמטרות אליהן שוגרו יועבר לחללית האם וממנה לכדור הארץ.
המטען הייעודי של החללית הראשית (שכלל את הטלסקופים, הגשושיות וציוד נוסף) היה מוגן מהתווך הבין-כוכבי על ידי דיסקת מגן עשויה בריליום בעובי 7 מ"מ ומסתה 50 טון.
בריליום נבחר הודות למשקלו הסגולי הנמוך ולאנרגיה הגבוהה שדרושה לאידויו.
מכשולים גדולים יותר שעלולים היו להימצא בנתיב החללית בזמן המעבר במערכת כוכב היעד היו אמורות להיות מושמדות על ידי ענן חלקיקים מלאכותי שייצרו רכבי עזר, במרחק של כ-200 ק"מ לפני הרכב הראשי.
כמו כן, החללית תוכננה לשאת מספר "שרתים" רובוטיים לביצוע פעולות תיקונים ותחזוקה.
זמן פעולת מנוע – 2.05 שנים
מסת כלי רכב – 980 טונות
זמן פעולת מנוע – 1.76 שנים
מהירות פליטת החומר מהמנוע – 10,000 ק"מ/שנייה
מסת מטען ייעודי – 450 טונות
ניתוח הנדסי של גרסה משתכפלת של הדדלוס פורסם ב-1980 על ידי פרנק פרייטס.
העיצוב המקורי שונה כדי לכלול את תת-המערכות הדרושות להקניית יכולות שכפול עצמי.
בתכנון זה, היה כלי הרכב המקורי נושא "מפעל זרע", בעל מסה של כ-440 טון, לאתר מרוחק, בו המפעל היה מתחיל ליצור העתקים של עצמו, לפיתוח יכולת ייצור גדולה יותר.
מערך הייצור הכולל היה מופעל לייצור כלי רכב חדשים, כאשר כל אחד נושא "מפעל זרע" לאתר חדש וכך הלאה.
מסת כל גשושית הייתה גדולה משמעותית מזו בתכנון המקורי, בעיקר בגלל מסת הדלק הדרושה כדי להאט ממהירות של 12% ממהירות האור, אליה הגיעה במסע הבין-כוכבי.
תכנון זה חורג מגבולות המחקר הבין-כוכבי הראשוני הבסיסי ועובר לשלב של התפשטות רחבת היקף במרחבי החלל.
מפעלים רובוטיים משתכפלים הפכו לכלי מוכר בספרות מדעית ובספרות מדע בדיוני, והם נותנים אפשרות לעליית מדרגה בגודל פרויקטים הנדסיים (וצעד בדרך הנדסה בסדרי גודל עליהם דיבר פרימן דייסון).
כדי להפוך תחום זה למציאותי דרושה התקדמות נוספת במחקר בתחומי ננוטכנולוגיה ובינה מלאכותית.
דוגמאות למפעלים מסוג זה ניתן למצוא ב"מאדים הכחול", הספר השלישי בטרילוגיית מאדים של סופר המדע הבדיוני קים סטנלי רובינסון.
פרויקט האפיגנום האנושי הוא מיזם בינלאומי שמטרתו למפות את הגנום האנושי בתוספת האפיגנטיקה, כגון מתילציה של DNA ומודיפיקציות להיסטונים.
אף על פי שרצף הגנום עצמו כבר מופה בפרויקט הגנום האנושי, הקוד האפיגנטי הוא שקובע אין ויוו האם גן מסוים יהיה פעיל או מושתק בתאים השונים בגוף, ומכאן חשיבות המיזם.
פרויקט אלמוג היה מיזם להקמת בניין חדש למשרד ראש הממשלה ומעון רשמי לראש ממשלת ישראל, שהיה בתכנון כ-14 שנים.
פרויקט אלמוג בוטל והוחלף במיזם שירה.
התוכנית היה להקים קומפלקס בקריית הממשלה בירושלים מול משרד החוץ, בו יאוחד מעון ראש הממשלה (הנמצא בבית אגיון שבשכונת רחביה) עם משרד ראש הממשלה (הנמצא בבניין משרדים ישן בקריית הממשלה).
האדריכל רם כרמי זכה בתכנון לאחר תחרות אדריכלים שבה לא נבחר אף זוכה.
תוכנית המבנה כוללת משרדים ואולם כנסים המשתרעים על שטח של כ-11 אלף מ"ר.
שטחו של מעון ראש הממשלה משתרע על כ-300 מ"ר.
לא נקבע תאריך לסיום הפרויקט, ותקציבו פרוש על כ-20 שנים.
מניעים להקמת בניין ומעון חדש לראש הממשלה:
הפחתת עלויות בזכות איחוד משרדי העבודה עם מקום המגורים (הוצאות אבטחה; הוצאות נסיעה)
יצירת פתרונות שיכון עבור הצוות המלווה את ראש הממשלה
הפרויקט נבנה מעל מתחם תת-קרקעי בו שוכן המרכז לניהול משברים לאומיים לשעת חירום של הממשלה.
הפרויקט אושר בממשלת ישראל בראשות אהוד אולמרט ב-8 בפברואר 2009, ולווה בסערה ציבורית ובהתנגדויות, עקב עלותו הגבוהה (כ-650 מיליון ש"ח).
המיזם בוטל על ידי הממשלה החדשה בראשות בנימין נתניהו - בישיבתה הראשונה ב-5 באפריל 2009. במאי 2014 חזרה הממשלה ואישרה את קידום המיזם בעקבות המלצה של ועדה ציבורית.
בעקבות האישור, החלו עבודות הבנייה.
בדצמבר 2020 הפרויקט הוקפא והוחלט לבנות אותו במיקום חדש עקב הקמת קו רכבת קלה בסמוך למתחם שמשפיע על השיקולים הביטחוניים.
בספטמבר 2021, נשקלה העברת המיזם למקום חילופי.
מיזם אלמוג הוחלף במיזם שירה.
ההתנגדות למיזם נבעה מעלותו הגבוהה, בתקופה של מיתון על רקע משבר כלכלי עולמי.
בין המתנגדים לפרויקט היו שרי הממשלה שאישרה את הפרויקט בתחילת 2009: שרת החינוך יולי תמיר, שטענה שבסכום כזה ניתן היה לשפץ את כל בתי הספר הזקוקים לכך; ושר האוצר רוני בר-און, שטען שטרם אושר תקציב המדינה לשנת 2009, ושלא ראוי להוציא הוצאה כזו בתקופה של משבר כלכלי.
בהיותו ראש האופוזיציה ובעיצומה של מערכת הבחירות לכנסת השמונה עשרה הודיע בנימין נתניהו שיבטל את המיזם אם ייבחר לראשות הממשלה, וכך אכן עשה בהחלטה של הממשלה בראשותו ב-5 באפריל 2009.
ב-20 ביוני 2013 הוחלט לקדם את התב"ע, מאחר שלמקום מתוכננים לעבור מתקנים ממשלתיים אחרים.
ב-15 בדצמבר של אותה שנה הוחלט להקים ועדה ציבורית שתבחן את הקמת המבנה.
במאי 2014 חזרה הממשלה ואישרה את קידום המיזם, בעקבות המלצת הוועדה.
באוקטובר 2015 הוצגה התוכנית החדשה להקמת הפרויקט, לאחר שעודכנה במהלך השנים שעברו מאז אישורה הראשון.
מכיוון שהתוכנית המקורית של האדריכל רם כרמי הזכירה בצורתה חיץ נקביים נקבי, בשנת 2015 הוצע עיצוב חדש ומאופק על ידי האדריכלית עדה כרמי-מלמד (אחותו של כרמי, אשר נפטר בשנת 2013).
התוכנית זכתה לאישור הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה בנובמבר 2015. האישור הסופי לתוכנית, על פיו ניתן להוציא את היתרי הבנייה, התקבל בינואר 2017, והעלות המוערכת לפרויקט עודכנה לכמיליארד שקל.
באוגוסט 2020 פרסם מבקר המדינה, מתניהו אנגלמן, דו"ח המבקר את ההתנהלות התקציבית ואת תכנון המיזם.
על אף ההסכמה בדבר נחיצותו של הפרויקט והצורך בקידומו של מבנה חדש, דו"ח המבקר מציין שתהליך תכנונו טרם הושלם.
בדצמבר 2020, הגישה המדינה לוועדה המקומית לתכנון ובנייה הסתייגות לפרויקט הכניסה לעיר, עקב ההשלכות הביטחוניות של היקפי הבינוי של המגדלים בתוכנית.
החשש הוא שמהמגדלים ניתן יהיה לראות את המבנים של "פרויקט אלמוג".
הפרויקט הוקפא והוחלט לבנות אותו במיקום חדש עקב הקמת קו רכבת קלה בסמוך למתחם שמשפיע על השיקולים הביטחוניים.
בספטמבר 2021, נשקלה העברת המיזם למקום חילופי ולבסוף הוחלט כי מיזם אלמוג יוחלף במיזם שירה.
פרויקט אוילר הוא אתר חידות מתמטיות-אלגוריתמיות.
האתר קרוי על שמו של המתמטיקאי השווייצרי בן המאה ה-18, לאונרד אוילר, הנחשב למתמטיקאי הפורה ביותר מאז ומעולם.
האתר הוקם בשנת 2001 על ידי קולין יוז (המכונה באתר "אוילר"), ומושך אליו מרחבי העולם חובבנים ומתמטיקאים כאחד.
החידות באתר מתאפיינות בכך שהן מציגות לפותר בעיות להן פתרון כוח גס פשוט ומתבקש אך בלתי ישים על מחשבים בימינו - סיבוכיותו גבוהה מדי.
לכן, הפותר נאלץ להפגין תובנה מתמטית למציאת שיטות יעילות יותר לפתרון הבעיה.
עם פתרון כל חידה, נחשף בפני הפותר פורום בו משתפים ביניהם הפותרים השונים את השיטות בהן נעזרו לשם הפריה הדדית ולעידוד הפותרים לחשוב על שיטות נבונות יותר בהמשך.
האתר טוען כי לכל החידות פתרונות הדורשים זמן ריצה של דקה לכל היותר על מחשב ביתי ממוצע (אם כי התכנות והחשיבה הנדרשים על מנת להגיע לפתרונות אלה עשויים כמובן לקחת שעות ואף ימים).
למעשה, קיימות בעיות באתר אשר ניתן לפתור עם דף ועט בלבד, ובהן ניתן להציג את הפתרון ללא שימוש בהרצת קוד על המחשב.
פרויקט MKULTRA או MK-ULTRA היה שם קוד למחקר סודי של ה-CIA, שנערך בניגוד לחוק וכלל ניסויים בבני אדם.
המחקר החל באופן רשמי בשנות ה-50 של המאה ה-20, והנסיינים בו היו אזרחים אמריקאים וקנדים.
חלק מהמדענים שהשתתפו בפרויקט היו מדענים נאצים שקיבלו חסות מארצות הברית במסגרת מבצע פייפרקליפ.
מתוך העדויות שפורסמו עולה כי בפרויקט MKULTRA נעשו ניסיונות להשפיע על מצבים נפשיים של הפרט ולשנות את תפקוד המוח, בין השאר באמצעות תרופות וכימיקלים אחרים, חסך חושי, בידוד, התעללות מילולית ומינית.
הפרויקט הובא לראשונה לידיעת הציבור הרחב בשנת 1975 על ידי הקונגרס של ארצות הברית, דרך חקירות מטעם ועדת צ'רץ' ועל ידי ועדה נשיאותית הידועה בשם ועדת רוקפלר.
מנהל ה-CIA באותה עת, ריצ'רד הלמס, פקד להשמיד את כל הקבצים של פרויקט MKULTRA בשנת 1973; ועדת צ'רץ' וועדת רוקפלר הסתמכו על עדותם בשבועה של המשתתפים ועל מספר קטן יחסית של מסמכים אשר שרדו.
בשנת 1977 הותרו לפרסום, במסגרת , כ-20,000 מסמכים הנוגעים לפרויקט, דבר שהוביל לסדרת דיונים בסנאט של ארצות הברית.
סוכנות ה-CIA השקיעה מיליוני דולרים במחקרים הבוחנים שיטות של השפעה ושליטה על הנפש, ועל שיפור היכולת שלהם לחלץ מידע.
אלפרד מקוי טען כי ה-CIA ניסה למקד את התקשורת והציבור בכל מיני תוכניות "מגוחכות", כך שהציבור לא יראה את המטרה העיקרית של המחקר, והיא לפתח שיטות יעילות של עינויים בחקירה.
בראש הפרויקט עמד הכימאי סידני גוטליב (Sidney Gottlieb), שנחשב למוח שמאחורי הניסויים.
בתחילת הפרויקט המחקרים התמקדו ב-LSD, שגם לאחר מכן היווה נושא מרכזי במחקרים רבים של הפרויקט.
הניסויים כללו מתן LSD לעובדי ה-CIA, אנשי צבא, רופאים, סוכני ממשלה אחרים, עובדות מין, מתמודדי נפש, ואנשי הציבור הרחב, זאת על מנת ללמוד את ההשפעות של הסם.
נתינת ה-LSD נעשתה ברוב המקרים ללא ידיעתו או הסכמתו של הנבדק.
גיוס הנסיינים היה בלתי חוקי לעיתים קרובות, אף על פי שהשימוש ב-LSD בארצות הברית היה מותר עד 6 באוקטובר 1966. במבצע מידנייט קליימקס (Operation Midnight Climax) ה-CIA ארגן מספר בתי בושת בסן פרנסיסקו על מנת לנצל גברים שיהיו נבוכים מידי בשביל לספר על האירועים.
הגברים סוממו ב-LSD, והפגישות צולמו ומאוחר יותר נצפו ונלמדו.
השתתפותם של חלק מהנבדקים הייתה בהסכמה, ובמקרים אלו הניסויים היו אף קיצוניים הרבה יותר.
באחד המקרים מתנדבים קיבלו LSD במשך 77 ימים רצופים.
הניסויים ב-LSD הופסקו בסופו של דבר.
נחקרו גם תרופות כמו ברביטורט (תרופה מרדימה) ואמפטמין (תרופה ממריצה).
הזרימו דרך עירוי ברביטורט לזרוע אחת וכאשר האדם החל להירדם הזרימו לו לזרוע השנייה אמפטמין, מה שגרם לנבדק לדבר באופן בלתי מובן, אך עם זאת ניתן היה לשאול אותו שאלות ומדי פעם לקבל תשובות שימושיות.
בניסויים אחרים בדקו חומרים כמו הרואין, מורפיום, מריחואנה, מסקלין, פסילוציבין ואלכוהול.
היפנוזה נחקרה במסגרת הפרויקט בשנות ה-50 המוקדמות.
מטרות ניסויים אלו כללו: יצירת חרדות הנגרמות מהפנוט, הגדלת היכולת ללמוד ולזכור חומר כתוב מורכב באמצעות היפנוט, למידת היפנוזה ובדיקות פוליגרף, הגדלת היכולת להתבונן ולהיזכר בסדרים מורכבים של אובייקטים פיזיים באמצעות היפנוזה, למידה של שינויים באישיות הרגישים להיפנוזה.
ניסויים שכללו שימוש בסמים שונים, שולבו עם היפנוזה ועודדו דעיכה או הגברה של אמנזיה.
באחד מניסויי ההיפנוזה ביקשו מנבדקת לנסות להעיר נבדקת מהופנטת אחרת, ולהרוג אותה אם תיכשל בכך.
הנבדקת לא הצליחה להעיר את עמיתתה ולכן ירתה בה באקדח כפי שנתבקשה.
לצורך הניסוי היו באקדח כדורי סרק.
הניסויים הגיעו לקנדה כאשר ה-CIA גייס את הפסיכיאטר הסקוטי יואן קמרון, שהיה זה שיצר את המושג "Psychic driving".
בקמרון נתלתה התקווה למצוא מרפא לסכיזופרניה על ידי מחיקת הזיכרונות הקיימים ו"אתחול מחדש" של הנפש.
הוא ביצע את הניסויים במונטריאול, במכון ע"ש אלן ממוריאל של אוניברסיטת מקגיל.
קמרון השתמש ב-LSD ובתרופות שיתוק שונות ובטיפולים בנזעי חשמל.
ניסויו הצליחו, בין השאר, לגרום לתרדמת של הנבדקים על ידי שימוש בסמים שונים, למשך תקופה של כמה שבועות (עד שלושה חודשים במקרה אחד), תוך השמעה חוזרת של מסר מוקלט של רעש מסוים או הצהרה פשוטה.
ניסויים אלו נעשו בדרך כלל על חולים שהתאשפזו בעקבות בעיות שוליות כגון דיכאון או חרדה לאחר לידה.
הניסויים גרמו לנזק לטווח ארוך: אי שליטה על הנסיינים, אמנזיה, רבים מהם שכחו כיצד לדבר, או מי היו הוריהם או חשבו שהחוקרים הם הוריהם.
נעמי קליין כותבת בספרה "דוקטרינת ההלם" כי המחקר של קמרון למעשה לא עסק בשליטה על הנפש או בשטיפת מוח, אלא לתכנון "מערכת מבוססת מדעית לחילוץ מידע ממקורות עמידים" במילים אחרות, יצירת שיטת חקירת עצורים מדעית.
אחד הגורמים המרכזיים שהחזירו את פרויקט MKULTRA לתודעה הציבורית היא סדרת הטלוויזיה הפופולרית 'דברים מוזרים' (Stranger Things).
הסדרה, שיצאה בשנת 2016, עוסקת בקבוצת ילדים שמתמודדים עם אירועים על-טבעיים, שנבעו כביכול מפרויקט ממשלתי סודי שהשתבש.
הסדרה נבנתה על בסיס העובדות ההיסטוריות המטרידות של MKULTRA, ומרכז העלילה בה מתרחש במעבדה בדיונית המבצעת ניסויים אכזריים על ילדים.
על אף המרכיבים הבדיוניים של יצורים ממימד אחר, הסדרה שימשה ככלי להצגת רעיון קיום הניסויים על בני אדם לקהל רחב.
הקשר לדמותה של אילבן: דמותה של הילדה אילבן (Eleven), שנולדה וגדלה במעבדה, מקבלת בסדרה את המספר 011. מספר זה הפך למקור לתיאוריות מעריצים רבות, כאשר חלקן טוענות כי הוא מרמז על היותה יהודייה, או משמש כהומאז' למספרי הקעקוע של ניצולי השואה.
הסדרה מצביעה על מודל של "פרויקט ממשלתי סודי" הדומה למציאות: המעבדה הבדיונית הוקינס, כאשר שמו של אדריכל מכון אלן במונטריאול בו נעשו מרבית הניסויים במסגרת פרויקט MKULTRA הוא ג'ון וויליאם הופקינס.
ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים", פרויקט ג'נסיס הוא פרויקט טכנולוגי המשמש ככלי עלילתי מרכזי בסרטי הקולנוע "מסע בין כוכבים 2: זעמו של חאן" ו-"מסע בין כוכבים 3: החיפוש אחר ספוק".
ג'נסיס הוא פרויקט לפיתוח טכנולוגיה חדשה.
הפרויקט הוגש כהצעה לפדרציה על ידי ד"ר קרול מרקוס.
מטרת הפרויקט היא ליצור חיים מחוסר-חיים; זהו תהליך שבו מבנה מולקולרי מאורגן מחדש ברמה התת-אטומית לחומר מייצר-חיים במסה שווה.
השלב הראשון של הפרויקט נערך בתוך מעבדה.
השלב השני של הפרויקט נערך במערות תת-קרקעיות חסרות חיים.
השלב שלישי של הפרויקט הוא בקנה מידה פלנטרי: הפעלת מתקן ג'נסיס באזור מוגדר מראש של גוף חסר חיים בחלל (למשל: ירח מת).
עם הפעלת המתקן, "אפקט ג'נסיס" יחל מייד, ויארגן מחדש את כל החומר שעל הגוף המת עם תוצאות המייצרות חיים.
במקום ירח מת - יהיה כוכב לכת חי ונושם, המסוגל לקיים חיים (שהפדרציה תמצא לנכון לשכן בו).
לאור הפוטנציאל של "ג'נסיס", ד"ר מרקוס פונה אל הפדרציה לצורך מימון הניסויים, שכן לאור הבעיות הקוסמיות של אוכלוסייה ואספקת מזון - התועלת של התהליך ברורה.
פרויקט אגורה הוא מיזם חברתי אינטרנטי, המחבר בין אנשים שמבקשים למסור חפצים שאינם זקוקים להם ואנשים שמחפשים אותם.
האתר הוקם בשנת 2006 על ידי צור טאוב וירון בן-עמי.
טאוב עבד במחסן אופנה, וחשב על הרעיון אחרי שנתקל בקולבים רבים שהושלכו לאשפה.
נכון ל-2013, ל"אגורה" הצטרפו מאות אלפי ישראלים, ובמהלך 2010 נמסרו דרכו מעל 70,000 חפצים שונים.
החפצים מחולקים לקטגוריות ותת-קטגוריות, ומסומנים בדרגות שונות של מצב פיזי - החל מ"כמו חדש" ועד "טוב כחומר גלם".
בנוסף, ב"אגורה" מתפרסמות גם מודעות לגבי שירותים התנדבותיים בחינם, וכך הפרויקט מנוצל לפעילויות פילנתרופיה ועזרה לקהילה.
הפרויקט מגדיר עצמו כעסק חברתי אשר מקיים את עצמו כלכלית, וכן נעזר בתמיכה כספית מרצונם הטוב של משתמשיו.
על מנת לעודד מסירת חפצים בקרב המשתמשים ולא רק קבלתם, ומתוך אמונה שלכל אחד יש משהו בבית שאינו צריך ויוכל לתת לאחר, האתר מחייב למסור לפחות חפץ אחד פעם בחודשיים על מנת לראות מודעות על חפצים מהיממה האחרונה.
כאשר מתפרסמים חפצים טובים במיוחד, הם בדרך כלל נמסרים תוך דקות ספורות, ולכן יש אינטרס לראות את החפצים בהקדם האפשרי.
האתר פופולרי במיוחד בקרב סטודנטים, אשר נוטים לחסוך בעלויות הבית ומשתתפים בפרויקטים חברתיים, וגם בקרב זוגות צעירים, חיילים, בחורי ישיבות ואף פנסיונרים.
באפריל 2020 נתווסף לאתר מיזם נוסף לשיתוף במיומנויות וכישורים - בחינם, בתשלום על פי רצון או בתשלום, במטרה ליצור 'רשת של מיומנויות בקהילה'.
המיומנויות המפורסמות באתר אינן בהכרח מיומנות מקצועיות שדורשות הכשרה ויכולות לנוע בין סדנאות שונות, הוראת נגינה, סיוע בעבודות פיזיות או טכניות במרחב הביתי, עבודות עריכה, תיקון תקלות מחשבים ועוד.
בקיץ 2020 החל לפעול האתר החדש של פרויקט אגורה, שנקרא קהילות אגורה (או בשמו הבין-לאומי give N take).
החידושים באתר החדש כוללים את האפשרות להקמת קהילות מסירת חפצים עצמאיות והתאמה למדינות ושפות נוספות.
פרויקט אגורה פועל לפי קוד אתי, אשר מנחה את משתמשי האתר ברוח הפרויקט:
תאום העברת החפץ – אמנם יש אנשים המוכנים ורוצים לסייע בשינוע החפץ או משלוחו, אך האחריות על העברת החפץ היא בראש ובראשונה על המקבל.
התייחסות לשפע – שיתוף חפצים נתפס כמעשה מבורך המספק שפע הן לנותנים והן למקבלים.
המשתמשים מוזמנים לקחת כל מה שהם צריכים או רוצים, אך הם מתבקשים להשאיר לאחרים את מה שאין להם בו צורך אמיתי.
פרסום מודעות הולמות – המשתמשים אינם מורשים לפרסם מודעות מכירה, החלפה, מסירה ב"מחיר סמלי" או מודעות פרסומיות.
כנות – המשתמשים מתבקשים לתאר את מצבו האמיתי של החפץ שהם מוסרים, במטרה למנוע עלבון ומפח נפש למקבל החפץ.
עיקרון זה נובע מהתפיסה כי על אף שהחפץ נמסר בחינם, המקבל לא אמור לגלות במעמד המסירה "הפתעות" לא נעימות שלא תוארו במודעה.
חיוך – המשתמשים מונחים לחייך או להיות חביבים בעת יצירת קשר עם משתמשים אחרים.
הבעת תודה – כאמור, לא מובן מאליו שאנשים מוסרים חפצים מרצונם הטוב, ולכן המשתמשים מונחים להודות על מסירת החפץ.
ניתן להודות בצורה מילולית או באמצעות שי סמלי, ואף ניתן לשלוח כרטיס ברכה.
"אגורה" שואף להשפיע לטובה על התפתחותם של האדם, החברה והסביבה.
מתוך הבנה שפרסום הוא כוח אשר יכול להשפיע לטובה ולרעה, הוחלט שבאתר יופיעו רק פרסומות המשפיעות לטובה, או לכל היותר אינן פוגעות בהתפתחותם של אלה.
בעקבות כך נוסחה אמנה שמבהירה אלו סוגי פרסומות לא יוכלו להיות מוצגות באתר.
אתר אגורה זכה בפרס מלאכים ברשת ופרס "האתר הטוב ביותר" בטקס פרסי האינטרנט לשנת 2008.
פרויקט גילה להעצמה טרנסית, או בשמו הרשמי טרנסג'נדרים למען צדק חברתי (ע.ר) הוא ארגון ללא מטרות רווח הפועל לקידום זכויות הקהילה הטרנסג'נדרית בישראל, הסובלת מאפליה קשה והדרה.
העמותה נוסדה בשנת 2010, טרם המחאה החברתית בישראל, כיוזמה חברתית-פוליטית של חברי הקהילה הטרנסג'נדרית בישראל, והושקה רשמית בשנת 2013.
הפרויקט נקרא על שמה של גילה גולדשטיין, אחת הפעילות הטרנסג'נדריות הראשונות בישראל.
בין מקימי הפרויקט היו עו"ד עידו קטרי, לילך בן דוד, אלונה שטרן ואלישע אלכסנדר.
בראש הארגון עומד, מאז דצמבר 2022, עומר אלעד שהחליף בתפקיד את בר אווסקר יצחק, זוגתה של שופטת הכדורגל ספיר ברמן.
עבודה ישירה עם גופים ומוסדות ליצירת נוהלי עבודה מיטיבים עם הקהילה הטרנסית.
דוברות, לובינג וקמפיינים תקשורתיים במטרה לבנות נראטיבים חיוביים על הקהילה הטרנסית ומאבק בטרנספוביה.
מערך הכשרות המציע ייעוץ, סדנאות והרצאות לצוותי הבריאות ורווחה, למעסיקים, חברות, אנשי מקצוע וארגונים העובדים עם הקשת הטרנסית.