tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האפיון הזה הוביל אותה למסקנה שלאוטיסטים יש בעיה של איטיות הסתגלות - שימוש בהקשר כדי לשנות התנהגות.
כאשר יש שינוי בסביבתם, הם איטיים בעדכון ההתנהגות שלהם בהתאם, וזה מתבטא בבעיות מוטוריות ובהתנהלות במרחב.
כיום לא ידוע עדיין מאיזה חלק של המוח מגיעה האיטיות הזו.
פרופ' אחישר מנסה למצוא ולאפיין באמצעות הדמיות את אזורי המוח בהם נעשים העדכונים הללו, כדי שכך נוכל לתת יד מכוונת מדויקת יותר לטיפולים.
ד"ר מירב אריאלי-אטאלי היא פסיכומטריקאית וחוקרת ישראלית בתחום המדידה וההערכה בחינוך.
מנהלת יחידת Taldor Assessment מבית טלדור וחברת מועצה באגודה הישראלית לפסיכומטריקה (אפ"י).
אריאלי-אטאלי החלה את דרכה המקצועית בשנת 1990 במרכז הארצי לבחינות ולהערכה (מאל"ו), שם שימשה מפתחת פריטים לבחינה הפסיכומטרית וחוקרת ביחידת המחקר של המרכז.
בהמשך כיהנה כפסיכומטריקאית ראשית וכמנהלת מחקר ופיתוח במרכז לטכנולוגיה חינוכית (מט"ח), וכחוקרת בכירה בארגונים האמריקאיים Educational Testing Service (ETS) ו-ACT.
במסגרת תפקידה ביחידת החדשנות ACTNext, עסקה בפיתוח מבחנים אינטראקטיביים המשלבים ייצור אוטומטי של פריטים, אדפטיביות, משחוק, משוב ורמזי עזר לנבחנים.
החל משנת 2021 עומדת בראש יחידת Taldor Assessment (טלדור אססמנט), מבית טלדור, המתמחה בפיתוח כלי מדידה והערכה עבור המגזר הציבורי.
היחידה עוסקת בין היתר בפיתוח מבחנים ארציים וסקרי אקלים חינוכיים (לשעבר: מיצ"ב) עבור ראמ"ה - הרשות הארצית למדידה והערכה בחינוך.
אריאלי-אטאלי היא בעלת תואר ראשון בפסיכולוגיה ומתמטיקה ותואר שני בפסיכולוגיה קוגניטיבית, פסיכולינגוויסטיקה ופילוסופיה של המדע - שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
את עבודת הדוקטור שלה, שעסקה בפסיכולוגיה קוגניטיבית ופסיכומטריקה, השלימה באוניברסיטת פורדהם שבניו יורק.
לאורך השנים לימדה קורסים בסטטיסטיקה, מתודולוגיה ותורת המבחנים באוניברסיטה העברית בירושלים, במכללה אקדמית לחינוך ע"ש דוד ילין, באוניברסיטת חיפה ובאוניברסיטת פורדהם.
מיומנויות חשיבה ביקורתית וחשיבה יצירתית: סקירת ספרות ומסגרת מושגית.
ראמ"ה - הרשות הארצית למדידה והערכה בחינוך.
מירה לוֹבֶּה הייתה סופרת ילדים יהודייה-אוסטרית שכתבה בשפה הגרמנית, מן הסופרות הבולטות באוסטריה בתחומה.
בתרבות העברית זכורה בזכות ספריה "אי הילדים" ו"שני רעים יצאו לדרך" (שאותו חיברה ביחד עם ימימה אבידר-טשרנוביץ).
מירה לובה נולדה למרטין פאול ונני ברטה אלזה לבית מצדורף בעיר גֶרליץ שבשלזיה, גרמניה בשם הילדֶה מרים רוזנטל (Hilde Mirjam Rosenthal).
אביה היה שותף במזקקה לייצור משקאות חריפים, מנצח מקהלה ונגן עוגב.
מירה הושפעה מסובלנותו של אביה וכן מבקיאותה של אמה בספרות וממעורבותה החברתית.
בבית הספר הצטיינה בכתיבת חיבורים.
באחת הפעמים, כשכתבה סיפור כשיעורי בית, נזף בה המורה שלה כשלא האמין שכתבה אותו בעצמה וטען שאין ילדה בגילה מסוגלת לכתיבה ברמה כזו.
אביה נפטר בהיותה בת 14, ועקב כך עברה אמה להתגורר בעיירה פרידברג (Friedeberg am Queis, כיום מירסק בפולין) אצל סבתה, והיא עברה לגור ברָבֶּנברג (Rabenberg), במשפחתו של מורה.
לאחר שסיימה את לימודיה בגימנסיה, עברה לבירה ברלין והחלה ללמוד עיתונאות.
בעקבות האיסור הנאצי על היהודים ללמוד באוניברסיטאות, נאלצה לעזוב את לימודיה והחלה ללמוד תפירה ועיצוב אופנה בבית הספר לטקסטיל ואופנה בברלין.
במקביל הצטרפה לתנועת נוער ציונית ולמדה עברית.
בעקבות התגברות האנטישמיות ורדיפות היהודים בגרמניה, ביקשה לצאת את המדינה ולעלות לארץ ישראל.
היא קיבלה סרטיפיקט, ובשנת 1936 עלתה לארץ ישראל והשתקעה בתל אביב.
בשנת 1940 נישאה לבמאי תיאטרון "האהל" פרידריך לובה.
בארץ למדה לובה משחק בהדרכת בעלה הבמאי, ועסקה בציור.
בשנת 1943, בעת שהייתה הרה עם בתה הבכורה, קלאודיה, החלה בכתיבה בערבים.
בימים עבדה ככורכת בבית דפוס.
את הקריירה הספרותית שלה החלה עם הוצאת ספרה הראשון, "עוגה עוגה עוגה", שיועד לפעוטות והכיל חרוזים וציורים פרי עטה.
הספר, כמו כל שאר ספריה, נכתב על ידי לובה בגרמנית, וכתב היד תורגם לעברית לפני שיצא לאור.
בשנת 1947 הופיע ספרה המפורסם ביותר בארץ, "אי הילדים", המספר על אחד-עשר ילדים אנגלים, שבתקופת הבליץ במלחמת העולם השנייה מפונים למקום מבטחים בארצות הברית.
הספינה שלהם עולה על מוקש וטובעת.
הילדים נסחפים בסירת הצלה לאי שומם, שם הם נאלצים להתמודד עם איתני הטבע, לחלק תפקידים ולצאת לפעולה כדי לשרוד.
חייהם באי מלמדים אותם על הצורך להתחשב בחלש, לעזור אחד לשני, לקבל איש את רעהו ולשתף פעולה.
יש באי הילדים כאלה שמבקשים לעזור לחלש ושואפים ליצור חברה מוסרית, שוויונית וצודקת - ולעומתם, יש גם מי שמנסה להסית למרד, והחיים על האי הבודד מוציאים ממנו רק רוע ושפלות.
עד מהרה מתעורר מאבק על דרכה של החברה הקטנה.
שיאו של המאבק בקרע שנוצר בין הילדים ומאיים לפלג את החבורה.
אך הספר, שיש בו אמונה רבה ביכולות של ילדים, בתבונתם ובמוסריות שלהם, מסתיים באופטימיות ובניצחון הטוב: הילדים מצליחים לשרוד, להקים חברת מופת, ובסופו של דבר הם ניצולים.
לובה כתבה עוד מספר ספרים במהלך שהותה בארץ, והמתרגמת העיקרית שלה בשנים האלה הייתה ימימה אבידר-טשרנוביץ.
השתים אף כתבו במשותף את הספר "שני רעים יוצאים לדרך" (1950), שהיה לאחד מספרי הילדים האהובים על ילדי שנות ה-50. הספר סיפר על ילד, "צבר" אופייני, וחברו ניצול השואה, היוצאים, כנוסעים סמויים בספינה, לאיטליה על מנת לחפש את אחותו של החבר שנעלמה בשואה וחיה במנזר באיטליה.
לובה עיטרה את ספריה באיורים מעשה ידיה.
בשנת 1950 עזבו לובה, בעלה והילדים את מדינת ישראל, ועברו לווינה בירת אוסטריה, שם קיבל בעלה משרה בתיאטרון הסקאלה (Theater in der Scala) והיא החלה לעבוד כיועצת להוצאות ספרים והמשיכה בכתיבה.
במהלך עבודתה על הספר "גן החיות בורח" (Der Tiergarten reißt aus), שהופיע באוסטריה ב-1953, הכירה את המאיירת סוזי וַייגֶל , שאיירה את כל ספריה עד שנות ה-70. בשנת 1954 החלה להוציא את ספריה בהוצאה לילדים ולנוער יונגבּרוּנן (Jungbrunnen).
בשנת 1957, עקב סגירת תיאטרון הסקאלה, נאלצה המשפחה לעבור לברלין המזרחית, בעקבות משרה שקיבל בעלה בתיאטרון הגרמני.
כעבור שנה, ב-1958, שבו לווינה, לאחר שמצא משרה בתיאטרון ביוזפשטאדט .
פרידריך לובה נפטר זמן קצר לאחר מכן באותה שנה.
בשנה זו זכתה לובה לראשונה בפרס האוסטרי לספרות ילדים על ספרה "טיטי ביער העד" (Titi im Urwald).
בשנת 1980 הייתה לובה הראשונה שזכתה בפרס ההוקרה האוסטרי לספרות ילדים על מכלול יצירתה.
לובה פרסמה במהלך הקריירה שלה למעלה ממאה ספרים, רובם מיועדים לילדים ובני נוער, שזכו להצלחה גדולה באוסטריה ותורגמו לעברית, לאנגלית ולשפות נוספות.
מירה לובה נפטרה בווינה בשנת 1995, בגיל 82. הותירה אחריה בת ובן (קלאודיה וריינהרד).
בשנת 1984 הוסרט הספר "אי הילדים" לסדרת טלוויזיה דוברת אנגלית בשם Children's Island.
בשנת 2002 יצא הספר בתרגום עברי חדש ומלא, בשם "אי-בוד".
בדצמבר 2005 נתפרסם במוסף הספרותי של עיתון "הארץ" סיפור מפרי עטה של מירה לובה, שהטיוטה שלו נמצאה על ידי בתה בדירתה לאחר מותה.
הסיפור, שהוכתר ב"הארץ" בשם "הדֶּבֶר בתל אביב", מתאר זיכרונות אישיים של הסופרת מאירוע של התפרצות מחלת הדבר בגבול תל אביב–יפו בשנת 1944. הסיפור תורגם מגרמנית, וזו הייתה הפעם הראשונה שראה אור.
עיריית וינה קראה בשנת 1997 סמטה בעיר על שמה.
בית ספר מיוחד לילדים חולים נקרא על שמה בצפון גרמניה, צפונית לדורטמונד.
בספטמבר 2003, לרגל יום הולדת ה-90 של לובה, ערכה העמותה האוסטרית לחקר ספרות ילדים ונוער סימפוזיון בינלאומי על יצירתה.
Wolfgang, 1965 (תומאס האמן מסנט וולפנג)
כַּדֹּרֶת הַתְּכֵלֶת; התרגום: א[ביגדור] המאירי; הציורים נעשו בידי אדית סמואל, תל אביב: פּרסא, תש"ב.
אי הילדים; תרגמה מכתב-יד: ימימה טשרנוביץ; מצויר בידי המחברת, תל אביב: נ' טברסקי, תש"ז.
שני רעים יצאו לדרך; ימימה טשרנוביץ; ציירה מירה לובה, תל אביב: נ' טברסקי, תש"י.
תום רוצה יום הֻלדת: סִפּוּר; עם ציורים מאת וינפריד אופגנורט ; עברית: שלמה טנאי, תל אביב : עם עובד, 1984. (Christoph will ein Fest)
סבתא על עץ התפוח; תרגם מגרמנית: זאב ורדי; עטיפה וציורים: סוזי וייגל, תל אביב: עם עובד ('טוב לקרוא'), תשמ"ט 1988. (Die Omama im Apfelbaum)
סרט הקסמים; מגרמנית: ברוריה בן-ברוך; ציורים: סוזי וייגל, תל אביב: מודן, 1996.
אי-בוד; תרגום מגרמנית: יוספיה סימון, לוד: זמורה-ביתן ('מרגנית – ספרי מופת לילדים ולנוער'), תשס"ב 2002. (תרגום מחודש)
רוח הרפאים הקטנה; מגרמנית: יוסיפיה סימון; איירה: זוזי ויגל, אור יהודה: כנרת, 2008. (Das Schlossgespenst)
השלושה משכונת מחלול; עִיבד לפי מקור לועזי: א' בר טורא; הציורים מאת מירה לובה, תל אביב: סיני, תש"ו.
רות ואבנר; כתב: ש[למה] סקולסקי; ציירה מירה לובה, תל אביב: אל המעין ('אל המעין לפעוט'), תש"א.
עוגה...: שירי פעוטות; הציורים מאת מירה לובה, אוה איצקוביץ, רמת גן: עמרנה, תשט"ו.
עשרת בני-כוש; עברית: גבי [=יהודה גבאי]; ציורים: מ.
לובה, תל אביב: סיני, תש"ז.
אלף בית ארצה רד; כתב: ש"ס [=שלמה סקולסקי]; ציירה: מירה לובה, ירושלים: י.
מירה מגן (נולדה ב-1950) היא סופרת ישראלית, כלת פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת 2005.
מירה מגן נולדה בכפר סבא להורים יוצאי הקיבוץ הדתי סעד.
אמה הגיעה מהשכונה החרדית מאה שערים בירושלים.
מגן למדה בתיכון הדתי "מורשת" בכפר סבא ושירתה בנח"ל בקיבוץ טירת צבי, שם הכירה את שייקה מגן, לו נישאה בגיל 20.
מגן עבדה כשנתיים בהוראה בכפר מימון.
לאחר מכן עברה המשפחה להתגורר בבאר שבע, שם למדה מדעי ההתנהגות באוניברסיטת בן-גוריון.
לאחר שעברו להתגורר בירושלים, החלה ללמוד סיעוד בבית הספר לאחיות של בית החולים הדסה עין כרם ועבדה כאחות במקום, אך רצונה להתמקד בכתיבה גרם לה לעשות הסבה מקצועית והיא החלה לעבוד כמזכירה בבית הסופר בעיר העתיקה.
מגן ארגנה סדנת כתיבה בהנחיית הסופר יוסל בירשטיין שעודד אותה להמשיך ולכתוב.
מגן מתגוררת בירושלים והיא אם לשלושה.
את ספריה החלה לכתוב כאשר עבדה כאחות.
ספרה הראשון שהתפרסם ב-1994 "כפתורים רכוסים היטב" נערך בידי יגאל שוורץ ויצא בסדרת "צד התפר".
הספר, שנתן הד לעולם הדתי, זכה לביקורות חיוביות.
מגן פרסמה סיפורים קצרים לצד רומנים, וכתיבתה מאופיינת בדמיון עשיר, עין רגישה ושפה עשירה.
היא מרבה לכתוב בגוף ראשון ובסגנון ריאליזם לירי.
היא נוהגת לתאר את המצוקה שבחיים על צדדיה השונים.
הידע המקצועי שלה משתקף בספריה השונים כמו "בשוכבי ובקומי אישה" ו"פרפרים בגשם".
הרקע הדתי שלה בא לידי ביטוי בספריה: "כפתורים רכוסים היטב", שעליו זכתה בשנת 1998 בפרס קרן אולשוונג, ו"אל תכה בקיר".
ברומן הראשון "אל תכה בקיר" היא מפתחת את הנושא שקים גם באוסף הסיפורים הראשון - ההתמודדות שקיימת בין יצר לב האדם לבין ההלכה.
הרומן השני שלה "בשוכבי ובקומי אישה" יצא בשנת 2000 וזכה לשבחי הביקורת.
גם בספריה הנוספים עוסקת מגן בהתמודדויות האישיות של הגיבורים השונים בנושאים רגישים כמו פמיניסטיות מרדנית, הריון ללא נישואים, מימוש עצמי ארוטי, אלכוהוליזם, הזיקה שבין האחריות למימוש רליגיוזי, וכדומה, כאשר את רוב הנושאים מאפיינת המורכבות של הקיום הנשי בעידן המודרני.
לעיתים קרובות מקוטלגת מגן על ידי הביקורת כמי ששייכת למגירת הסופרות הדתיות והדתיות לשעבר, על אף שאת הסופרים הגברים מהעולם הדתי לא מניחים באותה מגרה.
מגן מוחה כנגד האבחנה הזו של כתיבתה וטוענת ש"כל אחת היא אישיות בפני עצמה.
אנחנו שונות מאוד, באותה מידה אני שייכת לעולם הנשים ולאלה שקומתם 1.65 מטר.
זה מאוד מרדד להושיב את כל הגוורדיה הזאת ביחד בתור למקווה.
אני לא אוהבת את הקיטלוג הזה".
ספריה תורגמו לשפות: גרמנית, צרפתית ואיטלקית.
היא זכתה בכמה פרסים, בהם פרס קרן אולשוונג (1995) ופרס לסופרים עבריים ע"ש ראש הממשלה לוי אשכול (2005).
כפתורים רכוסים היטב, הוצאת כתר, 1994
אל תכה בקיר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1997
בשוכבי ובקומי, אישה, הוצאת כתר, 2000
מלאכיה נרדמו כולם, הוצאת כתר, 2003
פרפרים בגשם, הוצאת כתר, 2005
ימים יגידו, אנה הוצאת כתר, 2008
וודקה ולחם, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, 2010
עיניים כחולות מדי, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, 2012
אחותו של הנגר, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, 2015
מיכאלה, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2018
אהבה יד ראשונה, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2022
דוקטור בואי אצלי, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2025
מירה קדר (נולדה ב-1956) היא סופרת ומשוררת ישראלית.
מירה קדר נולדה בירושלים לאסתר ויצחק אלידר.
בשנת 1989 נמנתה עם מייסדי כתב העת "דימוי" והייתה חברת מערכת שלו.
קובץ השירים הראשון שלה, "מורביות של תאנה", זכה בפרס אקו"ם ליצירה המוגשת בעילום שם בשנת תשמ"ט.
ספר הפרוזה "אחד מאלף" זכה אף הוא בפרס זה בשנת תשס"ו.
אם לחמישה, תושבת עפרה (החל משנת תשנ"ד).
הייתה נשואה לרב שמואל קדר.
בתה היא העיתונאית והסופרת יפעת ארליך.
בנה הוא הרב עדאל קדר.
בשנת תשע"ו נמנתה עם הזוכים בפרס ראש הממשלה לספרות (פרס היצירה לסופרים עבריים) ע"ש לוי אשכול.
בשנת תשע"ז זכתה הטרילוגיה שלה "אחד מאלף", "אהבה שמיים וריח הדרים" ו"תאנה ממתינה לשמיים" בפרס שר החינוך לתרבות יהודית ע"ש אורי אורבך.
מֻרביות של תאנה - ספריית פועלים, תש"ן
קרבת מקום - הקיבוץ המאוחד, תשנ"ה
רצוא ושוב - קובץ סיפורים.
ידיעות ספרים, פרוזה עברית, תשס"ח (הראשון בטרילוגיה, עומד כספר בפני עצמו)
אהבה שמיים וריח הדרים - רומן.
ידיעות ספרים, פרוזה עברית, תשע"א (השני בטרילוגיה, עומד כספר בפני עצמו)
תאנה ממתינה לשמיים - רומן.
ידיעות ספרים, תשע"ד (השלישי בטרילוגיה, עומד אף הוא כספר בפני עצמו למיטיבי קרוא)חותמו אמת ודגלו אהבה - רומן.
מירה זכאי (21 בספטמבר 1942 – 20 במאי 2019) הייתה זמרת אלט ישראלית, שזכתה לקריירה עולמית, שעיקרה היה בתחום הליד (השיר האמנותי) והאורטוריה, פרופסור נלווה בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב.
זכאי נולדה בירושלים, נכדתו של יוסף פטאי ואחייניתם של הפרופסורים שאול ורפאל פטאי.
בוגרת המדרשה למורי ציור בתל אביב.
בעלת תואר ראשון בספרות עברית ותיאטרון מאוניברסיטת תל אביב ותואר אמן מטעם האקדמיה הישראלית למוזיקה ע"ש רובין באוניברסיטת תל אביב.
הופעתה הראשונה על בימת האופרה הייתה בגלאזגו, באופרה הלאומית של סקוטלנד, שם ביצעה את תפקיד אורפאו באופרה "אורפאו ואאורידיצ'ה" מאת גלוק.
ברפרטואר האופראי המגוון שלה נכללו גם הרוזן אורלובסקי (מהאופרטה "העטלף" מאת יוהאן שטראוס) וארדה, אלת האדמה (מהאופרה "זהב הריין" מאת וגנר).
עם הקלטותיה הידועות נמנות הסימפוניה השנייה של מאהלר עם התזמורת הסימפונית של שיקגו בניצוח גאורג שולטי (ביצוע שזכה בפרס גראמי), האופרות "בוריס גודונוב" מאת מוסורגסקי ו"מלחמה ושלום" מאת פרוקופייב בניצוחו של רוסטרופוביץ, "תיקון חצות" מאת מרדכי סתר בניצוחו של גארי ברתיני והקלטות רבות של שירים אמנותיים ישראליים.
יהודי מנוחין בחר בה כמבצעת הסולו היחידה לקונצרט מיוחד שנערך לכבוד האפיפיור יוחנן פאולוס השני; בקונצרט ביצעה את האריה Erbarme dich, mein Gott מתוך ה"מתאוס פסיון" מאת יוהאן סבסטיאן באך, כאשר מנוחין מלווה אותה בכינור.
למעלה משמונים יצירות נכתבו במיוחד לקולה על ידי מלחינים בישראל ומחוצה לה.
זכאי לימדה כפרופסור אמריטוס נלווה בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב.
במהלך עבודתה פרסמה מאמרים רבים על אמנות בכתבי עת מקצועיים וכן את הספר "לאן שוחים דגי הסלמון - שיחות על מוזיקה", אותו כתבה בשיתוף עם המלחין אנדרה היידו.
היא הוזמנה בקביעות לתת כיתות אמן בבתי ספר גבוהים למוזיקה באירופה ובארצות הברית.
זכאי הייתה יו"ר ועדת רפרטואר בסל תרבות ארצי בשנים 1999–2009.
ב-20 במאי 2019 נפטרה זכאי כתוצאה מסיבוכים של אירוע מוחי בו לקתה שנה קודם לכן.
הותירה אחריה בעל, יעקב זכאי ושתי בנות.
מלבד פרס גראמי שקיבלה על שירתה בסימפוניה השנייה של מאהלר, זכתה זכאי גם בפרס אקו"ם על ביצוע מצטיין של מוזיקה ישראלית (לתקליט "שיר ארץ"), וכן בפרס המועצה לתרבות ואמנות על תרומתה למוזיקה ישראלית ובפרס מטעם רשות השידור על ביצוע מצטיין של מוזיקה יהודית וישראלית.
במסגרת חגיגות החמישים למדינת ישראל העניק לה שר החינוך והתרבות פרס הוקרה מיוחד על מסירותה לביצוע ולקידום מוזיקה ישראלית.
ב-2013 הוכרזה מטעם משרד התרבות והספורט כזוכת פרס מפעל חיים ע"ש פרנק פלג עבור פעילות אמנותית מרשימה ברמה גבוהה, רבת שנים.
מירה מאיר (21 במאי 1932 – 5 בינואר 2016) הייתה סופרת, משוררת ועורכת ישראלית, שהתמחתה בספרות ילדים.
מבין ספריה, זכו לפרסום רב בעיקר ספרי הילדים.
מירה מאיר נולדה בשנת 1932 בעיר לודז' שבפולין, ובשנת 1939, בגיל 7, עלתה לארץ ישראל עם שני הוריה ואחותה, והמשפחה השתקעה בתל אביב.
מאיר גדלה התחנכה בעיר, וסיימה את לימודיה בתיכון חדש, ומנעוריה הייתה חברה פעילה בתנועת השומר הצעיר.
לאחר השירות בצה"ל הצטרפה עם גרעינה לקיבוץ נחשון, בו התגוררה עד יום מותה.
בקיבוץ עבדה מאיר בתחומים שונים כגון: חקלאות, הוראה, ומזכירות הקיבוץ.
בשנת 1969 החלה מאיר (במקביל לעבודתה בקיבוץ) לעבוד כעורכת בספריית פועלים.
היא ערכה בעיקר ספרי ילדים שכתבו נורית זרחי, מרים רות, מיריק שניר ונאוה סמל.
בנוסף, תרגמה לעברית יצירות שונות לילדים שנכתבו על ידי סופרים אירופאים.
בשנת 1980 הצטרפה אליה למלאכת העריכה עדנה קרמר .
מאיר פרשה מתפקיד העורכת בשנת 2010 .
כתבה ספרים וסיפורים לילדים ומבוגרים.
בספרי הילדים שלה דאגה להנציח כל אחד מילדיה כגון: "שלולי" ,"הצב של אורן", "מעשה שהיה כך היה", "מי אשם"?
מאיר כתבה גם פזמונים לילדים, כמו שיר הפתיחה לתוכנית "רגע עם דודלי", ואף עסקה בתרגום.
אחד משיריה המפורסמים ביותר הוא השיר 'נערי בים ביתו' (לחן: משה וילנסקי) אותו כתבה לזכר חללי הצוללת אח"י דקר.
בנוסף, לימדה ספרות ילדים באוניברסיטה העברית בירושלים, בסמינר אורנים ובמקומות נוספים.
מאיר נפטרה ב-5 בינואר 2016, בגיל 83, ונקברה בבית-העלמין בקיבוץ נחשון.
השאירה אחריה ארבעה ילדים: בני, אסנת, אורן ושרון.
בארץ ההיא מתחת למים (1970)
איורים: גד אולמן, הוצאת מסדה (1970) — מחרוזת שירי פנטזיה על מסיבה של עננים, על שמש הרוחצת פניה בשלולית ועוד.
היומן שלי איורים: אראלה, הוצאת מסדה (1972) — יומנה של בת 13 "המרגישה שאני מוכרחה להגיד לפעמים דברים, אבל אף אחד אינו מבין אותי".
נכתב בהשראת איורי נחום גוטמן, ציורים: נחום גוטמן, הוצאת ספרית פועלים (1972), זכה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער.
מעשה שהיה כך היה איורים: אבי מרגלית, הוצאת הקיבוץ המאוחד (1973) — עשרה סיפורים "על כל מיני דברים שקרו" בעולמם של ילדי הקיבוץ.
הצב של אורן איורים: אורה אייל, הוצאת כתר (1977) — מעשה בילד הזוכה בצב ולומד להכירו.
שלולי איורים: יפתח אלון, הוצאת כתר (1977) — בבואתו של ילד הנשקפת בשלולית נעשית לחברו הסודי.
המסע המופלא של חנטוש (1977) — סיפור בחרוזים על טיסת ילד לירח.
אלינה היא אילנה (1978) — סיפור מצולם על קליטת נערה עולה.
מעשה נורא בבת-יענה איורים: יפתח אלון, הוצאת הקיבוץ המאוחד (1978) — שמונה שירי דמיון והומור.
מישהו מוצא פרח עם אבנר כץ, הוצאת כתר (1979)
איורים: נחום גוטמן, הוצאת ספרית פועלים 1979 הוצאה מחודשת (1979) — סיפור על טיול לירקון (נכתב בהשראת איוריו של נחום גוטמן).
מישהו מוצא כתר עם אבנר כץ, הוצאת כתר (1979)
פעם היה ילד שלא רצה לישון לבדו איורים: אלונה פרנקל, הוצאת ספרית פועלים (1981) — מעשה בילד שסירב לישון לבדו, ועל כן הביא למיטה את צעצועיו.
ספר המסעות של בנימין מטודלה עריכה, ההדרה ושכתוב על פי המקור מהמאה ה-12, איורים על פי תצוגה בבית התפוצות.הוצאת ספרית פועלים (1984)
מי הוא זה ואיזה הוא חידות - איורים: אורה איל, הוצאת כתר (1984)
שדוני איורים: אורה איתן, הוצאת כתר (1985)
מי זה היה ומה זה היה חידות - הוצאת כתר (1986)
עננסי ורוח הים - אגדות מאיי הודו המערבית, איורים: אבנר כץ, הוצאת ספרית פועלים (1988)
איזה יופי איורים: מיקי קלוגמן, הוצאת ספרית הפועלים (1989)
סבא לונה פארק איורים: אורה איתן, הוצאת כתר (1990)
בגלל פודינג שוקולד איורים: אמי רובינגר, הוצאת מסדה (1991)
מסיבה של עננים איורים: הילה חבקין, הוצאת כנרת (1992)
הדגיג מיכל איורים: וולף בולבה, הוצאת חמד ידיעות אחרונות (1994)
באלו כשבא לו איורים: אבנר כץ, הוצאת כתר (1995)
הספר הגדול של מירה מאיר - איורים: שמואל כץ, הוצאת עם עובד (1996)
המסע המופלא של חנטוש - עם יפתח אלון- הוצאת ידיעות אחרונות (1997)
יומולדת לדינה - הוצאת ספרית פועלים (2002)
עומר והבלון השובב- איורים: ביאנקה סייפרינס, הוצאת ספרית פועלים (2007)
"אין לי יותר מה לומר" (לחן: אפי נצר)
"אנחנו לא מכאן" (לחן: מתי כספי)
"גשם ראשון" (לחן: אברהם זיגמן)
"נחל נערן" (לחן: אברהם זיגמן)
"נערי בים ביתו" (לחן: משה וילנסקי)
שיר הנושא לסדרת הטלוויזיה רגע עם דודלי (לחן: רומן קונסמן)
" מה עושים דגים בגשם" (לחן: אברהם זיגמן)
1972- פרס זאב על ספרה "אני אוהב לצייר "
1972- עיטור אנדרסן על הספר "אני אוהב לצייר", מטעם נציגות IBBY בישראל
2005- פרס זאב לספרות ילדים על מפעל חיים
2010- פרס שר החינוך, פרס היצירה לסופרים עבריים על עבודת עריכה
מירה אברך (6 ביוני 1925 – 17 בספטמבר 2013) הייתה עיתונאית ישראלית.
מירה אברך לבית הרצברג נולדה בעיר קיל שבגרמניה.
בשנת 1933 עלתה לישראל במסגרת העלייה החמישית.
במלחמת העולם השנייה שירתה בחיל האוויר בצבא הבריטי ולאחר המלחמה הצטרפה לאצ"ל והשתתפה בהתקפת האצ"ל על יפו.
בשנת 1950 החלה לעסוק בעיתונות, תחילה כציירת אופנה בעיתון "חרות".
ביוזמתו של דב יודקובסקי החלה, בתחילת שנות ה-50, לכתוב טור בנושאי חברה בעיתון "ידיעות אחרונות".
הייתה לכתבת-החברה הראשונה של העיתון, בימים בהם טורי הרכילות בעיתונות הישראלית היו מועטים מאוד.
אברך הקפידה לטעון שהכתוב בטורים שלה אינו בגדר רכילות ושהיא כותבת רק על הצדדים החיוביים של אנשים אותם היא מסקרת.
אברך הייתה מקושרת לאנשים חשובים ומפורסמים.
לצד קשר קרוב לפולה ודוד בן-גוריון, היא נפגשה גם עם אנואר סאדאת, חוסני מובארק, ג'ורג' בוש, מארק שאגאל וסמואל בקט.
קשר מיוחד היה לה עם שמעון פרס.בתפקיד כתבת חברה, התמידה עד אמצע שנות ה-90. במהלך השנים כתבה בעיקר על מדינאים, בישראל ובחו"ל.
אברך כתבה גם בשבועון "שטרן" והייתה חברת מערכת כתב-העת "פיפל".
לצד עבודתה העיתונאית היא פרסמה כמה ספרים.
פולה - על אשת ראש הממשלה דוד בן-גוריון.
עולמם הקטן של גדולי עולם.
אברך כתבה מחזה בשם תקרית גבול שהועלה בלונדון.
אברך נישאה בשנת 1996 לד"ר מקס רייס.
בביוגרפיה של המחזאי סמואל בקט-חתן פרס נובל לספרות, מוזכר רומן קצרצר שהיה לו עם אברך.
אברך נפטרה ב-17 בספטמבר 2013 ונקברה בבית העלמין בקיבוץ עינת.
מירה פורלן הייתה שחקנית וזמרת קרואטית-אמריקאית ממוצא יהודי.
הייתה ידועה בעיקר בגילום הדמויות דלן מיר בסדרה "בבילון 5" ודניאל רוסו בסדרה "אבודים".
פורלן נולדה בזאגרב שביוגוסלביה, ומשפחתה סלובנית-קרואטית מצד אביה ויהודייה מצד אמה.
היא הייתה חברה בתיאטרון הקרואטי הלאומי.
בשנות ה-80 היא שיחקה כזמרת בסרט "Le Cinema" על להקת רוק.
כמו כן, בשנת 1985 היא זכתה בפרס פסטיבל קאן על הסרט היוגוסלבי "מסע העסקים של אבא".
ב-1986 היא שיחקה בתפקיד ראשי בסרט רב המכר "יופיו של החטא".
לאחר שהיגרה לארצות הברית הקליטה פורלן אלבום בשם "שירים מסרטים שאף פעם לא נעשו".
בשנת 1992 החלה לשחק בסדרת המדע בדיוני "בבילון 5" בתפקיד דלן מיר, שגרירת הפדרציה המינברית, למשך כל חמש עונות הסדרה.
בהמשך הופיעה פורלן בסדרה "אבודים", שבה היא גילמה את הדמות של דניאל רוסו.
פורלן נישאה לבמאי הסרטים היוגוסלבי, גוראן גאז'יק, שביים פרק בסדרה "בבילון 5" ומספר מחזות, בהם עיבוד למחזה "אנטיגונה" של סופוקלס.
להם בן בשם מרקו לב גאז'יק.
נפטרה ב-20 בינואר 2021 בביתה שבלוס אנג'לס עקב סיבוכים ממחלת קדחת מערב הנילוס.
מירה אנואר עווד היא זמרת, שחקנית, מנחת טלוויזיה, מלחינה, פזמונאית ואקטיביסטית פוליטית ערבייה-ישראלית.
עווד גדלה והתחנכה בכפר ראמה והיא מגדירה עצמה גם כפלסטינית.
אביה ערבי-נוצרי והוא רופא משפחה.
אמה בולגרייה-נוצריה ומומחית לשפות סלאביות.
הוריה נפגשו כאשר האב למד רפואה בבולגריה.
עווד בוגרת רימון בית ספר למוסיקה.
בדצמבר 2013 נישאה עווד לקוסטה מוגילביץ', ישראלי ממוצא אוקראיני וחצי-יהודי.
את דרכה המוזיקלית החלה עווד בגיל 16 כסולנית להקת "סמאנה", להקה ששרה רוק מערבי בערבית.
בתחילת שנות ה-2000, הנחתה ב"זאפ לראשון" בערוץ הראשון.
ב-2002 השתתפה בפסטיגל, בשיר "צא אל המסע" שהגיע למקום השישי.
בשנת 2005 נטלה חלק באלבום "ממעמקים" של הפרויקט של עידן רייכל, שם שרה בערבית את השיר "عزﻳﻨﻲ" ("עזיני") שאת מילותיו כתבה בעצמה.
בשנה זו השתתפה עווד בתחרות הקדם אירוויזיון עם השיר "זמן" אשר הגיע למקום האחרון.
בשנת 2009 נבחרה, ביחד עם אחינועם ניני, עימה היא משתפת פעולה בהופעות והקלטות לאורך שנים, לייצג את ישראל באירוויזיון 2009 שהתקיים במאי 2009 במוסקבה.
השתיים שרו במשותף את השיר "עינייך", המוכר באנגלית כ-"There Must Be Another Way" ("חייבת להיות דרך אחרת") הנושא מסר של שלום וקיום משותף, שהגיע למקום ה-16 (מבין 25 מדינות).
עווד היא הערביה הראשונה שייצגה את ישראל בתחרות זו.
באוגוסט 2009 זכתה לאות הוקרה, ביחד עם אחינועם ניני, מראש עיריית לורד בצרפת.
ביוני 2009 הוציאה עווד את אלבומה הראשון, "בהלוואן" ("לוליינית").
את רוב שירי האלבום כתבה עווד בעצמה, חלקם בערבית וחלקם באנגלית.
התקליט הופק על ידי הגיטריסט עמוס עבר-הדני.
במקביל יצא גם אלבום דואטים משותף לעווד ולאחינועם ניני בשם "There Must Be Another Way", שכלל את שירי הקדם אירוויזיון, ביצוע לשירם של הביטלס "We Can Work It Out", ומספר שירים חדשים נוספים.
בשנת 2009 היא נבחרה ל"זמרת השנה בערבית" של קול ישראל לצד אליאס ג'וליאנוס שנבחר לזמר השנה, אלבומה זכה בתואר "אלבום השנה".
עווד הלחינה את המוזיקה להצגת היחיד בערבית "לא ספינת נוח" בבימויו של השחקן נורמן עיסא.
על כך זכתה בפרס על המוזיקה הטובה ביותר בפסטיבל הצגות יחיד בערבית "מסרחיד".
ב-2010 חתמה על חוזה הקלטות עם תאגיד סוני להפקת שלושה אלבומים בין-לאומיים, הראשון שבהם בשנת 2011.
באפריל 2011 יצא אלבומה השני, "All My Faces", שהופק בתאגיד סוני בשיתוף פעולה עם המפיק והיוצר קארלוס ג'ין.
בשנה הזאת עווד שרה בטקס "מדליית החופש" בפילדלפיה ארצות הברית, בו ביל קלינטון העניק את מדליית החופש של שנת 2011 לטוני בלייר.
ב-2011 עווד גם שימשה זמרת-אורחת במופע של זמר האופרה האיטלקי אנדריאה בוצ'לי שנערך במצדה.
בשנת 2013 שיתפה פעולה פעם נוספת עם עידן רייכל, כאשר שרה באלבום "רבע לשש" של הפרויקט של עידן רייכל את השיר "انا انا وانت انت" ("אנא אנא ואנתה אנתה", כלומר "אני אני ואתה אתה").
עווד כתבה את מילות השיר על פי לחן של רייכל.
ביוני 2013 שיתפה פעולה עם להקת המטאל הישראלית Orphaned Land כאשר שרה באלבומם "All Is One" את השיר "Through Fire And Water".
לאחר לימודיה ב"רימון", בשנת 1998, החלה לשחק בתיאטרון.
בשנת 2002 התפרסמה כשנבחרה לגלם את דמותה של לייזה דוליטל במחזמר, "גבירתי הנאווה", בתיאטרון הקאמרי לצדו של עודד קוטלר כפרופסור היגינס.
ב-2006 השתתפה במחזה המוזיקלי "מקום אחר ועיר זרה" ושנה אחר כך, בהצגה "זה הים הגדול" של התיאטרון הקאמרי.
בשנת 2008 נבחרה וצורפה ל"קרן למצוינות בתרבות" בקטגוריה שחקנית תיאטרון.
בשנת 2003 הנחתה את התוכנית "שביל הסיפורים" בטלוויזיה החינוכית.
בשנים 2007–2013 שיחקה בסדרת הקומית "עבודה ערבית" בערוץ 2 אצל קשת, בה גילמה את דמותה של אמאל, עורכת דין פמיניסטית ערבייה העובדת באגודה לזכויות האזרח.
בשנת 2010 השתתפה בעונתה החמישית של תוכנית המציאות, "רוקדים עם כוכבים", ששודרה בערוץ 2.
בשנים 2012–2013 הנחתה עווד תוכנית טלוויזיה בשם "אחלה יום" בטלוויזיה החינוכית, לצד מעצב האופנה יובל כספין.
בשנת 2014 יצא לאקרנים הסרט "מפריח היונים" (בבימויו של נסים דיין, על פי ספרו של אלי עמיר), בו היא משחקת.
באפריל שנת 2014, השתתפה באירוע TEDxHIT-Interaction ובו דנה על הליכה על חבל דק בין ניגודים (אקרובט – בהלוואן).
בתחילת 2019 שודרה בכאן 11 סדרת הטלוויזיה "מונא" שיצרה עווד.
על יצירת זו זכתה עווד בפרס שולמית אלוני לשנת 2021.
בבחירות המוניציפליות ב-2008 הייתה עווד מועמדת למועצת עיריית תל אביב-יפו מטעם מפלגת "עיר לכולנו".
היא חברה בפורום "הסיעה המורחבת" המנחה את חברי המועצה של המפלגה.
ב-2009 היא תמכה בבחירות לכנסת ישראל במפלגת חד"ש.
חברה במועצה הציבורית של הקרן החדשה לישראל.
מירה (או ο (אומיקרון) בלווייתן) (ο Ceti) הוא הכוכב המשתנה הראשון שזוהה ואחד הכוכבים המשתנים שהשתנותם היא הבולטת ביותר לעין.
הכוכב משנה את בהירותו במחזוריות של 332 יום ונע בין דרגה 2, אז ניתן לראותו בעין, לדרגה 10, אז ניתן לראותו באמצעות טלסקופ בלבד.
פרוש שמו הוא "המדהים" או "המופלא" והוא מהכוכבים הבודדים שיש להם שם על אף שבחלק מהזמן לא ניתן לראותו בעין רגילה.
על אף שהופעתם של "כוכבים חדשים" והיעלמותם לאחר מכן (נובות וסופרנובות) תועדה על ידי טיכו ברהה כבר ב-1572 (ועל ידי הסינים עוד בשנת 1054), מירה הוא הכוכב הראשון שתועד כמופיע ונעלם לסירוגין ושבהירות נראיתו אינה קבועה (ייתכן שהשתנותו של אלגול זוהתה עוד קודם, אך אין לכך תיעוד אמין).
השתנותו של מירה התגלתה בשנת 1596 על ידי האסטרונום ההולנדי דוד פבריציוס, שהשתמש בו כנקודת יחוס למדידת תנועתו של כוכב חמה.
פבריציוס שם לב שבהירותו של הכוכב עלתה בדרגה שלמה בתקופה של שלושה שבועות וחודשיים לאחר מכן נעלם הכוכב.
פבריציוס שיער שמדובר בנובה, אך זיהה את הכוכב שנית בשנת 1609. בשנת 1638 זיהה האסטרונום יוהאן הולוורדה שמירה משתנה במחזוריות של כ-11 חודשים וב-1662 קבע האסטרונום הצרפתי איסמאל (ישמעאל) בוּליאלדוּס את זמן מחזור ההשתנות על 333 ימים, קרוב לידוע כיום (ייתכן שזמן המחזור משתנה מעט).
באותה השנה טבע האסטרונום יוהנס הווליוס את השם מירה - "מדהים" או "מופלא" בשל תכונותיו הייחודיות.
מירה הוא למעשה כוכב זוגי במרחק של כ-420 שנות אור, המורכב מענק אדום ומבן זוג עמום יותר, ככל הנראה כוכב הסדרה הראשית מסוג K, המקיפים זה את זה במרחק של כ-65 יחידות אסטרונומיות ובזמן הקפה של לפחות 400 שנים.
מירה A הוא ענק אדום בשלב התפתחות מתקדם מאוד.
רדיוסו משתנה באופן מחזורי ואתו גם הטמפרטורה וכתוצאה מכך נגרמים שינויים גדולים בעוצמת הארתו.
כאשר הכוכב מתכווץ, השכבות החיצוניות של הכוכב, המגיעות לרדיוס של יותר מ-500 רדיוסי שמש, מתקררות ובולעות חלק ניכר מהקרינה באור נראה ופולטות קרינה בתחום התת-אדום בלבד.
כתוצאה מכך ההשתנות של עוצמת ההארה בתחום התת-האדום קטנה בהרבה מההשתנות בתחום הנראה - כשתי דרגות בהירות בלבד.
ביחד עם התחום התת-האדום, עוצמת ההארה הממוצעת של מירה הוא פי 8,500 משל השמש בעוד שבתחום הנראה עוצמת ההארה נעה בין פי 1.5 ועד לפי 2,000 מהשמש.
השינויים בספקטרום הקרינה גם משנים את הסיווג הספקטרלי של מירה בין M5 ל-M9.
בדומה לענקים אדומים אחרים, מירה פולט לחלל הבין־כוכבי חומר בקצב גבוה פי 10 מיליון מרוח השמש.
כמו כן, הוא נע במהירות גבוהה יחסית - כ-130 ק"מ לשנייה, ובשל כך הוא משאיר מאחוריו "זנב" גז באורך של כ-13 שנות אור, שניתן להבחין בו על ידי צילום בתחום העל-סגול.
מירה סיים כבר מזמן את תהליכי ההיתוך של מימן להליום והוא נמצא בשלבי הסיום של התכת הליום לפחמן וחמצן.
כשתהליכים אלו יסתיימו הוא צפוי להפוך לננס לבן כאשר שכבותיו החיצוניות יהפכו לערפילית פלנטרית.
מירה B הוא כוכב הסדרה הראשית מסוג K עם מסה משוערת של כ-0.7 מאסות שמש.
בשל קרבתו למירה A, הוא סופח אליו גז מהשכבות החיצוניות של בן הזוג הענק וכתוצאה מכך גם בהירותו משתנה, אך לא באופן סדיר.
מעבר הגז בין הכוכבים נעשה דרך דיסקת ספיחה שייתכן שנוצרים בתוכה כוכבי לכת.
מירה קת'רין סורבינו היא שחקנית קולנוע אמריקאית, זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ובפרס גלובוס הזהב לשנת 1995 על תפקידה בסרטו של וודי אלן "אפרודיטה הגדולה".
סורבינו נולדה ב-28 בספטמבר 1967 במנהטן, ניו יורק, בתם של לוריין רות' דייוויס, מטפלת בדרמה לחולי מחלת אלצהיימר ושחקנית לשעבר; ושל פול סורבינו (אנ'), שחקן ובמאי קולנוע.
יש לה שני אחים צעירים ממנה, השחקן מייקל סורבינו (אנ') ואמנדה סורבינו.
היא ממוצא איטלקי מצד אביה.
היא גדלה בעיירה טנפליי (אנ'), ניו ג'רזי, שם כתבה ושיחקה בהצגות עם חברת ילדותה השחקנית הופ דייוויס, ושיחקה בהפקות תיאטרון בבית הספר דווייט-אנגלווד (אנ').
כילדה, היא הושפעה מאוד לעסוק במטרות חברתיות מאמה, שהשתתפה במצעד וושינגטון.
סורבינו הצטיינה בתיכון והתקבלה לאוניברסיטת הרווארד.
היא למדה שנה אחת בבייג'ינג, סין כחלק מהתכנית לחילופי סטודנטים, שם למדה סינית מנדרינית.
בשנת 1989, היא סיימה את לימודיה בהרווארד בהצטיינות עם תואר ראשון בחוג ללימודי מזרח אסיה.
היא גם סייעה לייסד את הרווארד-רדקליף וריטונס, אחת מקבוצות הא-קפלה של הרווארד, ב-1986.
את שנותיה הראשונות בתחום המשחק העבירה סורבינו בניו יורק בניסיון לבנות לעצמה שם של שחקנית בינלאומית.
את פריצתה הקולנועית עשתה סורבינו בשנת 1994 עם הופעות בדרמה ההיסטורית, שהייתה מועמדת ל-4 פרסי אוסקר של רוברט רדפורד "חידון האשליות", וכן בדרמה הקומית "ברצלונה".
שנה לאחר מכן נכנסה כבר סורבינו ל"ליגה של הגדולות" בהוליווד, כשקיבלה פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר וגם את פרס גלובוס הזהב על תפקידה באחת הקומדיות המוצלחות ביותר של שנות ה-90 - "אפרודיטה הגדולה".
בסרטו של וודי אלן גילמה סורבינו את דמותה של לינדה אש, הפרוצה שגיבור הסרט, לני וויינריב (וודי אלן), מתאהב בה.
ב-1996 גילמה סורבינו את דמותה של מרילין מונרו בסרט הטלוויזיה מבית היוצר של HBO "נורמה ג'ין" (אנ'); על תפקידה בסרט הייתה סורבינו מועמדת לפרס אמי, וכן לפרס גלובוס הזהב בפעם השנייה.
ב-1997 שיחקה סורבינו בקומדיה "רומי ומישל – פגישת מחזור", וגם בסרט האימה של גיירמו דל טורו - "מימיק".
ב-1999 שיחקה סורבינו בדרמת הפשע של ספייק לי "הקיץ של סאם" ובדרמה הרומנטית "אהבה ממבט ראשון".
ב-2001 שיחקה בסרט "האזור האפור" המגולל את סיפור מרד הזונדרקומנדו באושוויץ.
לאחר כמה שנים שבהן מילאה תפקידים בסרטים כושלים, חזרה סורבינו לקדמת הבמה ב-2005 כשקיבלה את מועמדותה השלישית לפרס גלובוס הזהב על תפקידה בסדרת הפשע "סחר אנושי".
ב-2008 הופיעה סורבינו בפרק בסדרת הדרמה הרפואית "האוס", וב-2009 היא זכתה ב"פרס השחקנית הראשית מטעם פסטיבלי הקולנוע" בניו יורק, סן דייגו ועמק סונומה, על משחקה בסרט "פרח המשאלות".
בשנת 2014 שיחקה סורבינו בדרמת הפשע "אחיות מושלמות".
בשנת 2020, סורבינו שיחקה במיני-סדרה של נטפליקס "הוליווד" בתור שחקנית ותיקה שהקריירה שלה נתקעה לאחר מערכת יחסים עם בעלים של אולפן הפקות.
בשנת 2023 היא שיחקה בתפקיד משנה בסרט "Sound of Freedom" של הבמאי המקסיקני אלחנדרו גומז מונטוורדה (אנ'), העוסק בסחר בבני אדם בדרום אמריקה.
באותה השנה, צפויה להתחרות בעונה ה-32 של תוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים".
בין השנים 1996 ו-1998, סורבינו ניהלה יחסים רומנטיים עם הבמאי קוונטין טרנטינו, שהיה המלווה שלה בטקס פרסי האוסקר בו זכתה בפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר.
סורבינו פגשה את השחקן כריסטופר באקוס (אנ') במסיבה של חבר משותף באוגוסט 2003. ב-11 ביוני 2004 הם נישאו בטקס פרטי בסנטה ברברה, קליפורניה, ולאחר מכן ערכו טקס חגיגי באי קאפרי שבדרום איטליה.
יש להם ארבעה ילדים; שתי בנות ושני בנים.
המשפחה מתגוררת יחד בלוס אנג'לס, קליפורניה.
סורבינו פעילה בארגון הבין-לאומי אמנסטי אינטרנשיונל מאז 2004, וכן משנת 2009 עד 2012 היא הייתה שגרירה של רצון טוב מטעם האו"ם למאבק בסחר בבני אדם, והפעלת לחץ על הקונגרס של ארצות הברית לבטל את הקרבות בדארפור.
+שנהסרטתפקידהערות1985The Stuffעובדת מפעלללא קרדיט1993Amongst Friendsלורהגם מפיקה-שותפהNew York Copמריה1994חידון האשליותסנדרה גודוויןברצלונה (אנ')מרת'ה פרר1995Sweet Nothingמוניקהאפרודיטה הגדולה לינדה אשפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (1996)
פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע (1996)
מועמדת פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה (1996)
הגענו לסוף הטוב (אנ')למבורגיני: האיש מאחורי האגדה (אנ')אניטה2023קול החופשקטרין בולארדTBADodie & Cheryl Get Hitchedדודי פיקרלינגגם מפיקהThe Image of YouאלכסיהFog of WarAtypical PirateThe Goatאנה ביקרינג
+שנהסדרהתפקידהערות1991–1992אור מנחה (אנ')ג'ולי קאמלטימחליפה זמנית1992Swans Crossingסופיה מק'ורמיק דה קסטרותשעה פרקים1994Parallel Livesמאטי דרוסהסרט טלוויזיה של שואוטייםThe Second Greatest Story Ever Toldמארי ויינשטייןסרט טלוויזיה1995מעמד וממון (אנ')קונצ'יטה קלוסוןמיני-סדרה1996נורמה ג'ין (אנ')מרילין מונרוסרט טלוויזיה של HBO
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית ראשית במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (אנ') (1997)
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (1997)הנשים של ג'ייק (אנ')ג'וליסרט טלוויזיה של CBS2000גטסבי הגדול (אנ')דייזי בוצ'נאןסרט טלוויזיה של BBC2003ויל וגרייסדיאןפרק: "Last Ex to Brooklyn"2005Human Traffickingקייט מורוזובמיני-סדרה
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (2006)2006Covert One: The Hades Factorרנדי ראסלסרט טלוויזיה של CBS2008האוסד"ר קייט מילטוןפרק: "Frozen"2009הטמפלר האחרון (אנ')טס צ'ייקיןמיני-סדרה2012Finding Mrs.
מירה עופרן (נולדה ב-1939) היא פיזיקאית ישראלית, המתמחה בהוראת המדעים.
עוסקת בשימור ובעריכת כתבי אביה פרופסור ישעיהו ליבוביץ.
עופרן נולדה בירושלים לישעיהו וגרטה ליבוביץ.
בגיל 17 סיימה את לימודיה בתיכון 'מעלה' והחלה ללמוד באוניברסיטה העברית, מאוחר יותר התגייסה לצבא ושימשה כקצינה במטכ"ל.
בתום השירות הצבאי השלימה דוקטורט בפיזיקה באוניברסיטה העברית, בנושא הולכת אור, ועבדה כמורה לפיזיקה ומתמטיקה בתיכון הימלפרב בירושלים.
עופרן עבדה ולימדה במשך שנים באוניברסיטה העברית במכינה הקדם-אקדמית וביחידה להוראת המדעים.
לאחר פרישתה למדה בבתי מדרש שונים דוגמת המרכז האקדמי בית מורשה בירושלים להכשרת מנהיגות יהודית ציונית והמכון התורני 'מתן'.
עופרן הייתה מראשי המרכז להוראת מדעים באוניברסיטה העברית.
תחום התמחותה הוא קידום החשיבה תוך כדי הוראת המקצועות.
היא ניהלה את פרויקט חכמ"ה – חכמה כחלק מהוראת המקצועות – הנחיית מורים בבתי הספר לפיתוח יכולות אקדמיות תוך כדי הוראת המקצועות.
היא פרסמה מספר ספרי לימוד בפיזיקה ובמדעים, וכן ספרים העוסקים בהוראת המדעים ובהתבוננות ביקורתית.
כמו כן פרסמה מאמרים מדעיים רבים בתחומי הפיזיקה, המתמטיקה והוראתן.
לאחר מות אביה ב-1994 ערכה עופרן כמה מכתביו והוציאה אותם לאור.
בין השאר ערכה (יחד עם בני משפחתה) את הספר "רציתי לשאול אותך, פרופ' ליבוביץ" המכיל אוסף מכתבים אל פרופ' ישעיהו ליבוביץ וממנו, רובם ככולם תשובות שהשיב ליבוביץ לאלפי הפונים אליו במגוון נושאים, בהם: משמעות החיים, אמונה, מוסר, חברה, מדע, ארץ ישראל, יהדות ועוד.
עופרן הייתה חברה בוועדה האקדמית המייסדת של האתר "גיליונות נחמה", המכיל את שיעוריה של דודתה נחמה ליבוביץ על פרשת השבוע.
מירה עופרן הייתה נשואה לאברהם עופרן (זפרני) עד לפטירתו בינואר 2025, ולהם שבעה ילדים:
פרופ' ישי עופרן, רופא, מנהל המחלקה ההמטולוגית בביה"ח שערי צדק ויו"ר קבוצת הלוקמיה הישראלית.
שלומית עופרן-סעדון, פסיכולוגית חינוכית והתפתחותית מומחית.
פרופ' ינאי עופרן, ביופיזיקאי המתמחה במבנה המרחבי של חלבונים.
אורי עופרן, מייסד בית המדרש "דרומא" שבאוניברסיטת בן-גוריון.
חגית עופרן, פעילת שמאל שעמדה בעבר בראש "צוות מעקב ההתנחלויות" מטעם שלום עכשיו.
יוחאי עופרן, איש חינוך, מומחה לטכנולוגיות למידה, ערך וניהל את אתר "גיליונות נחמה".
הרב אילעאי עופרן, רבה של קבוצת יבנה, פסיכולוג ואחד מראשי המכינה הקדם צבאית רוח השדה.
אוסף שאלות הבנה בפיזיקה, תשל"ג
פרקים במדעי הטבע (יחד ברכה בכר ורות וולק), תשמ"ב
טמפרטורה וחום (יחד עם ברכה בכר), תשמ"ב
מגבלות החושים (יחד עם ברכה בכר), תשמ"ב
אנרגיה (יחד עם ברכה בכר), תשמ"ג
העברת חום ובידודו (יחד עם ברכה בכר), תשמ"ג
קינמטיקה: שאלות (יחד עם עדינה קוך), תשמ"ג
פיזיקה (יחד עם עליזה אמיתי וזאב קרקובר), תשמ"ז
קינמטיקה (יחד עם עליזה אמיתי), תשמ"ח
– פרקים בהתבוננות ביקורתית, בעיון ביקורתי ובהוראה לשם הבנה, הוצאת רכס, תשנ"א
והמבין יבין – פרקים בקריאה ביקורתית (ראש הצוות: מירה עופרן), הוצאת רכס, תשנ"א
שליש לחלק לרבע - המחשבה שמאחורי החישוב: ספר למורים ולסתם מבוגרים הרוצים להבין את הרקע לחשבון שפעם למדו, הוצאת רכס, תשס"ה
חמישה ספרי אמונה, הוצאת כתר, תשנ"ה
רציתי לשאול אותך, פרופ' ליבוביץ - אוסף מכתבים אל פרופ' ישעיהו ליבוביץ וממנו (יחד עם ישי עופרן), הוצאת כתר, תשנ"ט
רציתי לשאול אותך, פרופ' ליבוביץ - אוסף מכתבים אל פרופ' ישעיהו ליבוביץ וממנו (יחד עם ישי עופרן, שלומית עופרן, ינאי עופרן, חגית עופרן, עפרה (ליבוביץ) גולדברג, אבי כצמן), תרגומים: שמאי ליבוביץ, גרטה ליבוביץ, מירה עופרן, הוצאת כתר, מהדורה חדשה במלאת 20 שנה למותו.
מירה ארויו (בבולגרית: Мира Аройо; נולדה ב-1977), היא זמרת גל חדש וסינת'פופ בולגרית-ישראלית, סולנית להקת ליידיטרון הבריטית.
ארויו היא בת למשפחה בולגרית יהודית מרקע ספרדי.
ב-1987, בהיותה בת 10, עלתה עם משפחתה לישראל.
בבגרותה ולאחר המעבר ללונדון החלה לתקלט.
הכרותה עם דניאל האנט נעשתה בידי חבר משותף, והשניים הבחינו כי טעמם המוזיקלי דומה.
מאוחר יותר הצטרפה ארויו להרכב של דניאל, ליידיטרון, שהוקם בליברפול בקיץ 1999. מירה היא החברה היחידה בלהקה שלא נולדה בליברפול.
את השירים שהיא כותבת ללהקה, היא כותבת גם בשפת האם שלה, בולגרית ובאנגלית.
תפקידיה בלהקה הם שירה, נגינה בכלי מקלדת אלקטרוניים וכתיבת טקסטים.
מלבד עיסוקיה המוזיקליים, ארויו היא בעלת תואר בגנטיקה, מהמחלקה לביוכימיה באוניברסיטת אוקספורד.
מירה פרידמן (נולדה בשנת 1952) היא מאיירת ואמנית קומיקס ישראלית.
בין השנים 1972–1976 למדה במחלקה לעיצוב גרפי באקדמיה בבצלאל.
עם תום לימודיה עסקה באיור עיתונות והפכה לאחת ממאיירות העיתונות החשובות בארץ.
עבודותיה נדפסו בין היתר בעיתונים וכתבי העת הבאים: ידיעות אחרונות, מעריב, הארץ, העיר, "את", מוניטין, מחשבות ועוד.
עבודתה המוקדמת הושפעה ממאיירי שנות השבעים כגון Nicole Claveloux והתאפיינה בשימוש בקו רישומי וכן הייתה סטייליסטית וכתבת אופנה.
היום מלמדת במכללת ויצו בחיפה, בשנקר, במכללת הגליל המערבי ובבצלאל.
עבודת קומיקס שלה נכללת בטקסטים לקריאת חובה בחוג לספרות של אוניברסיטת קונטיקט, ועבודה אחרת נכללת במקראת החובה של החוג ללימודי מגדר של אוניברסיטת קלגנפורט באוסטריה.
בשנת 1995 הצטרפה לקבוצת הקומיקס העצמאית אקטוס טרגיקוס.
2004 - ציון לשבח בפרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים על שם בן יצחק, על איוריה לספר היה הייתה צפרדע (יחד עם קבוצת אקטוס טרגיקוס).
2010 - פרס העיצוב מטעם משרד התרבות והספורט לשנת 2010.
2012 ציון לשבח בפרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים על שם בן יצחק על איוריה לספר חתול בא הביתה – מדריך לילדים לגידול חתולים, שכתבה תמי שם-טוב, הוצאת עם עובד, 2011.
אילולי בעולם החלומות, תמר אדר, הוצאת יסוד, 1998
מכתבים מגבעת הזבל, לבנה מושון, הוצאת כתר, 2008
חתול בא הביתה, תמי שם-טוב, הוצאת עם עובד, 2011
אוליבר טוויסט, תרגמו שהם סמיט ואמנון כץ, הוצאות מודן ואוקיינוס, 2010
החצוצרה של לואי, א"ב וייט, תרגמה הגר ינאי, הרפתקה: סופרים מתרגמים קלאסיקה, הוצאות מודן ואוקיינוס, 2013
הקפריזה והזוגוש, נולי עומק, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2009
מירה מינצר-יערי (26 באוגוסט 1940 – 1986) הייתה משוררת ישראלית.
מינצר-יערי נולדה בקיבוץ מרחביה שבעמק יזרעאל.
לאחר סיום התיכון למדה מקרא ומחשבת ישראל באוניברסיטת חיפה.
על ספר שיריה הראשון, "נפרדות", שנכתב למבוגרים, זכתה בפרס רחל ניומן מטעם בית הסופר ע"ש חיים הזז.
לאחר מכן פרסמה עוד שני קובצי שירה למבוגרים וארבעה ספרי שירה לילדים.
נפטרה ממחלת הסרטן בגיל 46, והותירה בעל, בת ושלושה בנים.
ארכיונה של מינצר-יערי שמור במרכז לוין קיפניס לספרות ילדים שב.
נפרדות – שירים למבוגרים (ירושלים: מ' ניומן, תשל"ד 1973)
בשיר ושיראים (תל אביב: ספריית פועלים, תשל"ח 1978)
מי שנשאר עם עצמו הוא כבר לא לבד – שירי ילדים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ח 1978) (חיתוכי עץ – רעיה בר אדון)
אם לא יהיה יותר על מה לכתב – מה בכלל יישאר?!
(תל אביב: ספריית פועלים, תשמ"א 1981) (ציורים – נורית ענבר)
מתחיל בקצה ונגמר בסוף (ירושלים: כתר, 1982) (ציורים – רעיה בר-אדון)
שלי שמור ביניהם (תל אביב: ספריית פועלים, תשמ"ד 1984)
אולי רק אני מבין אותי: ויש לי זמן אלי – שירים וסיפורים לילדים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ה 1985) (ציורים – כרמית גלעדי)
תמיד בפחד וגם באהבה תמיד (ירושלים ותל אביב: שוקן, תשמ"ח 1988) (איורים – כרמי גל)
ריח הלחם בעולם: מנגינות עבריות – מבחר משיריה (בני ברק: ספריית פועלים, תשס"ח 2008) (ערך והקדים מבוא – מוקי צור)
מירה בן-ארי (נולדה בשם מרים גלסשייב, 9 בינואר 1926 – 7 ביוני 1948) הייתה אלחוטנית במלחמת העצמאות שנמנתה עם הנצורים בקיבוץ ניצנים.
היא התנדבה להישאר בקיבוץ גם לאחר "מבצע תינוק", שבמהלכו פונו בעלה ובנה.
מירה בן-ארי נולדה בשנת 1926 בברלין, בת למרגרט ותיאודור (איזידור), שהיה דוקטור למשפטים, סופר ועיתונאי.
בשנת 1933 עלתה עם משפחתה לארץ ישראל, ולמדה בגימנסיה "בן-יהודה" בתל אביב, שם הושפעה מהמורה לתנ"ך, ישראל שייב ובהשפעתו הצטרפה ללח"י.
הוריה לא ראו זאת בעין יפה ושלחו אותה ליבנאל.
שם הצטרפה לקבוצת "שורשים", יצאה לשנת הכשרה בקיבוץ, ונמנתה עם מקימי ניצנים.
נישאה לאליקים בן ארי, חבר הפלמ"ח, ובגיל 19 ילדה את בנם דניאל (דני).
היא יצאה לקורס אלחוטנים, ועסקה בקשר עם אוניות מעפילים.
נמנתה עם מגיני ניצנים, ונשארה במקום גם לאחר פינוי הנשים והילדים.
ב-7 ביוני 1948, שידרה מירה בן-ארי את העדכונים האחרונים אודות הקרב על ניצנים.
בתום קרבות קשים החליט מפקד ניצנים אברהם שוורצשטיין לשאת ולתת עם המצרים על תנאי הכניעה.
הוא שלח לעברם את אחד החיילים, שנשא מעל ראשו גופייה לבנה.
אולם החייל נורה ונהרג במקום.
שוורצשטיין נטל אפוא את הגופייה הלבנה, ויחד עם בן-ארי פסע לעבר קבוצת הקצינים המצרים.
למפקד הכוח המצרי לא הייתה כוונה להיכנס למשא ומתן, והוא ירה בשוורצשטיין, והרגו, ובתגובה לכך ירתה בן-ארי בראשו של הקצין המצרי, והקצינים המצרים הנדהמים בתגובה ירו בה והרגו גם אותה.
לאחר שחרור ניצנים נאספו שלדי הנופלים ובתוכם גם של מירה בן-ארי ונקברו בקבר אחים בבית הקברות בניצנים הישנה.
בניצנים הישנה, נמצאת אנדרטה בנויה מסלע כורכר אשר הובא למקום מחוף הים הסמוך, ומסותת כקווי מתאר של דמות אם החובקת תינוק ועליו לוח הנצחה.
האנדרטה הוקמה ביוזמת אליקים בן ארי, בעלה, האבן הועמדה במקום בו נפלה.
תעודת הערכה – מירה בן-ארי כסמל לגבורה
בטקס שהתקיים ב-21 בדצמבר 2022 הוענקה על-ידי הרמטכ"ל אביב כוכבי תעודות הערכה למשפחותיהן של מירה בן-ארי והדסה לֶמפֶּל, שתי אלחוטאיות לוחמות שנהרגו במלחמת העצמאות, כאות הוקרה לגבורתן ולפועלן הייחודי במלחמת העצמאות.
בסוף 2021 יצא הסרט הישראלי "תמונת הניצחון" בבימויו של אבי נשר.
הסרט מתאר את הקרב ונפילת קיבוץ ניצנים במלחמת העצמאות ותקופה שקדמה לו.
בין הדמויות המרכזיות של הסרט נמצאת דמותה של מירה בן-ארי, אותה מגלמת ג'וי ריגר.
בשנת 2022, סודקות כיתה ח' מבית ספר "שי עגנון" בנתניה בנו במסגרת תחרות "סודקות ובונות" אתר על מירה בן-ארי, אשר זכה במקום הארצי.
מירה פרידמן חמו (10 באפריל 1940 – 11 ביוני 2024) הייתה אשת חינוך וחברה, נשיאה מייסדת של עמותת "עתיד בטוח" ומנכ"ל משותף של המכון לחינוך מפעיל ומונע.
מירה פרידמן חמו נולדה בעיר נובי סאד שבממלכת יוגוסלביה כבתם היחידה של זוג הפסיכולוגים דר' עליזה ודר' ארנסט פרידמן.
עלתה לישראל בשנת 1944 בעת מלחמת העולם השנייה.
את השכלתה התיכונית רכשה בבית הספר הריאלי בחיפה ובהמשך השלימה את שירותה הצבאי בחטיבת הצנחנים.
סיימה לימודיה לתואר בוגר באנגלית וסוציולוגיה מהאוניברסיטה העברית, תואר מוסמך בפסיכולוגיה חברתית מאוניברסיטת חיפה והוסמכה להוראה באוניברסיטת חיפה.
בשנת 1959 נישאה לאברהם חמו, איש משטרה, שחקן ומאמן נבחרת ישראל בכדורסל ולהם שלושה ילדים.
הבכורה, ד"ר מיכל חמו לוטם יזמית סדרתית, מייסדת ארגון 'בטרם' לבטיחות ילדים, ומייסדת המכון למנהיגות וממשל בג'וינט ישראל ועוד, שני הבנים – מאור הבן האמצעי ומתן הצעיר הם אנשי עסקים.
נפטרה בביתה בערב שבועות, 11 ביוני 2024
עם השלמת חוק לימודיה שימשה כרכזת מקצוע, רכזת חטיבה, מורה לאנגלית ומחנכת בתיכון עירוני ה' בחיפה ובתיכון מקיף יהוד שם כיהנה בתפקיד מנהלת החטיבה העיונית.
בהמשך שימשה כמנהלת תיכון אוהל שם ברמת גן ותיכון עירוני א' בתל אביב והייתה מרצה לחינוך באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1986 הקימה עם אברהם חמו את המכון לחינוך מפעיל ומונע במסגרתו פותחו תוכניות לימוד רב-שנתיות בתחום מניעת אלימות והתנהגויות סיכון, מיומנויות להתמודדות ושיפור דרכי הלמידה.
התוכניות הופעלו בלמעלה מאלף בתי ספר בישראל והומלצו במסגרת חוזרי מנכ"ל משרד החינוך.
עיקרי התוכניות שפותחו במכון משנת 1986 פורסמו במסגרת הוצאות שונות.
בין השנים 1996–1998 פיתח המכון לחינוך מפעיל ומונע, בשיתוף עם צה"ל ומשרד התחבורה, את "מסלול 1000" לעיצוב תפיסה, עמדות והתנהגות בטיחותית ובטוחה בנהיגה.
בין השנים 1999–2000 שימשה מירה כעורכת הראשית של "ילדים", הביטאון המקצועי מיסודו של ארגון 'בטרם' לבטיחות ילדים.
מירה פרידמן חמו עוסקת בפעילות ציבורית מזה שנים רבות ובמסגרתן ייצגה את מדינת ישראל בכנס עולמי של ועדת האו"ם למניעת פשיעה אורבנית בקהיר בשנת 1995. ייעצה לרשויות מקומיות בנושאי לשיפור התרבות והאקלים העירוני ומניעת פשיעה.
בין השנים 1996–2000 יזמה והובילה את פרויקט 'תנופה' לפיתוח מנהיגות קהילתית ואיכות חיים ביישובים קהילתיים.
בין השנים 2000–2002 הייתה שותפה להובלת פרויקט "מהות החיים" של שרי אריסון וקרן אריסון.
בשנים 2002–2006 כיהנה כנשיאת המועדון המסחרי והתעשייתי והייתה האישה הראשונה והיחידה (נכון ל-2012) שנבחרה לתפקיד זה.
במקביל לתפקיד זה, שימשה כיועצת לפרויקט מציל"ה של המשרד לביטחון פנים, וסייעה לבן זוגה אברהם חמו בתפקידו כנגיד הארצי של תנועת הרוטרי בשנים 2002–2003. בנוסף, פעילה בחוג לידידי האופרה וחברת הוועד המנהל של מנהיגות אזרחית, ארגון הגג של הארגונים ההתנדבותיים בישראל מייסוד הג'וינט.
בשנת 2005 הקימה את עמותת "עתיד בטוח" הפועלת למניעת אלימות בקרב ילדים ונוער.
היא כיהנה כיו"ר העמותה עד לשנת 2014, וכשפרשה הוענק לה תואר נשיאה מייסדת.
על תרומתה לחברה הוענק לה תואר יקירת העיר רמת-גן.
מעגלי חינוך, הוצאת מסדה, 1985
חינוך מפעיל ומונע, הוצאת מולטיפרס, לבית הספר היסודיים, 1987
חינוך מפעיל ומונע, הוצאת מולטיפרס לבית הספר העל יסודיים, 1987
בטיחות סביבתית-הגורם האנושי, הוצאת מולטיפרס, מסדרת חינוך מפעיל ומונע, 1993
איכות הסביבה-הגורם האנושי, הוצאת מולטיפרס, מסדרת חינוך מפעיל ומונע, 1994
חיים ללא אלימות-לחיות יחד בשלום, הוצאת מולטיפרס, לבית הספר העל-יסודיים, 1994
שיפור דרכי הלמידה וסיכויי ההצלחה, הוצאת מולטיפרס, לחטיבות הביניים, 1992
מעברים ושינויים בחיים, הוצאת מולטיפרס, 1992
מירה בולבה (נולדה בשנת 1950) היא אתלטית ישראלית בעבר, אלופת ישראל בעלת 19 תארים בהדיפת כדור ברזל ובזריקת דיסקוס.
בולבה, שלטה במקצועות אלו בישראל, בשנות ה-70 ובתחילת שנות ה-80 ובין השנים 1972 - 1979 זכתה בשמונה "דאבלים" באליפויות ישראל.
היא שיאנית ישראל בהדיפת כדור ברזל (שיפרה את השיא 4 פעמים), במשך 13 שנים ובזריקת דיסקוס (שיפרה את השיא פעמיים) במשך 21 שנים.
היא אלופה ושיאנית המכביה, בעלת 7 מדליות, מהן 5 זהב, 1 כסף ו-1 ארד.
בולבה נולדה בכפר סבא ובגיל 12 הגיעה לקיבוץ עין החורש כילדת חוץ.
היא התאמנה בקבוצת הפועל עמק חפר בהדרכת יעקב בורנשטיין ואחר כך בקבוצת הפועל כפר סבא בהדרכתו של אמנון גור.
בתחרות האתלטיקה של המכביה השמינית שנערכה בשנת 1969 זכתה בולבה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.92 מטר, לפני אביבה ליכטבלאו (11.89 מטר) וליאורית דניאל (11.65 מטר) ומדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 35.73 מטר אחרי ליאורית דניאל (38.46 מטר) ולפני אסטל גולדשטיין מארצות הברית (35.52 מטר).
באליפות ישראל שנערכה ביולי 1969 זכתה בולבה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, הראשונה בקריירה שלה בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.76 מטר, לפני ליאורית דניאל (11.68 מטר) ויהודית גנז (10.24 מטר) ומדליית כסף, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 35.28 מטר, אחרי ליאורית דניאל (36.97 מטר) ולפני יהודית גנז (30.68 מטר).
באליפות ישראל שנערכה ביולי 1970 זכתה בולבה בשתי מדליות ארד, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.45 מטר, אחרי ליאורית דניאל (11.80 מטר) ואביבה ליכטבלאו-בלס ממכבי תל אביב (11.77 מטר) ובזריקת דיסקוס בתוצאה של 33.13 מטר, אחרי ליאורית דניאל (41.14 מטר) ויהודית גנז (38.61 מטר).
באליפות ישראל שנערכה ביוני 1973 זכתה בולבה בשתי מדליות זהב, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 12.58 מטר, לפני אביבה ליכטבלאו-בלס ממכבי תל אביב (11.29 מטר) ורעיה זוננפלד מהפועל ירושלים (10.93 מטר) ובזריקת דיסקוס בתוצאה של 37.02 מטר, לפני מאירה רוטמן מהפועל רמת השרון (36.06 מטר) ורעיה זוננפלד (31.74 מטר).
בתחרויות האתלטיקה של המכביה התשיעית שנערכו ביולי 1973 זכתה בולבה בשתי מדליות זהב, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 38.25 מטר, לפני מאירה רוטמן (36.04 מטר) ורעיה זוננפלד (33.38 מטר) ובהדיפת כדור ברזל בשיא מכביה חדש של 12.94 מטר, לפני אביבה ליכטבלאו-בלס (11.69 מטר) ורעיה זוננפלד (11.37 מטר).
בתחרות שנערכה במרץ 1977 קבעה בולבה בזריקת דיסקוס שיא ישראלי חדש של 45.56 מטר, שיפור לשיא בן ה-6 שנים וחצי של ליאורית דניאל (45.45 מטר).
בתחרויות האתלטיקה של המכביה העשירית שנערכו ביולי אותה שנה, היא זכתה בשתי מדליות זהב, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 13.06 מטר, לפני לאה ברינג (12.59 מטר) ופרלה כהן (11.14 מטר) ובזריקת דיסקוס בתוצאה של 43.78 מטר, לפני יפה סלמון (38.12 מטר) ולאה ברינג (32.86 מטר).
בתחרות שנערכה במכון וינגייט ב-18 בפברואר 1978 קבעה בולבה בהדיפת כדור ברזל שיא ישראלי חדש של 13.96 מטר.
באליפות ישראל שנערכה בתחילת יוני 1978 זכתה בולבה בשתי מדליות זהב, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 13.38 מטר, לפני לאה ברינג (12.12 מטר) ובזריקת דיסקוס בתוצאה של 44.18 מטר, לפני לאה ברינג (39.06 מטר).
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון רמת גן בתחילת יולי 1979 זכתה בולבה בשתי מדליות זהב, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 13.80 מטר, לפני לאה ברינג (13.44 מטר) ובזריקת דיסקוס בתוצאה של 44.76 מטר, לפני לאה ברינג (42.90 מטר) ותמר חקיה מהפועל עמק חפר (35.22 מטר).
באליפות ישראל שנערכה במכון וינגייט בסוף יוני 1980 זכתה בולבה בשתי מדליות כסף, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 13.42 מטר, אחרי לאה ברינג שקבעה שיא אישי חדש של 13.89 מטר ובזריקת דיסקוס בתוצאה של 40.70 מטר, אחרי ברינג (42.68 מטר) ולפני תמר חקיה (38.36 מטר).
באליפות ישראל שנערכה בתחילת יולי 1981 זכתה בולבה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 43.50 מטר, לפני לאה ברינג (42.26 מטר) ורעיה זוננפלד מהפועל ירושלים (34.76 מטר).
מדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 13.16 מטר, אחרי לאה ברינג (13.59 מטר) ולפני נטף דנדורף מהפועל ירושלים (11.38 מטר).
שבוע לאחר מכן, בתחרויות האתלטיקה של המכביה האחת-עשרה שנערכו ביולי היא זכתה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 13.00 מטר, אחרי שרון מיטניק שקבעה שיא מכביה חדש של 13.96 מטר ולאה ברינג (13.11 מטר).
בתחרות שנערכה בתל אביב ב-22 ביולי 1982 קבעה בולבה בזריקת דיסקוס שיא ישראלי חדש של 46.20 מטר שיא זה החזיק מעמד 21 שנה ונשבר על ידי סיוון ג'אן (47.93 מטר).
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון הדר יוסף ביולי 1983 זכתה בולבה במדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 42.26 מטר, אחרי לאה ברינג (43.38 מטר).
בולבה נאלצה לפרוש מתחרויות, בשל מחלה ובהמשך כיהנה כחברה באיגוד האתלטיקה בישראל מספר שנים.
מירה אלטמן (נולדה ב-1955) היא מנהלת ישראלית.
האישה הראשונה שכיהנה כמנכ"לית משרד התיירות ולשעבר מנכ"לית בנייני האומה .
אלטמן נולדה וגדלה בקיבוץ מעלה החמישה.
למדה בבית הספר התיכון האזורי הרי יהודה ובנובמבר 1973 התגייסה לצה"ל ושירתה בבה"ד 12 כמפקדת כיתה.
לאחר מספר שנים בהן כיהנה כמנהלת מלון "קריית ענבים" והובילה את הפיכתו למלון בריאות, מונתה למנכ"לית רשת "הארחה בקיבוצים" והייתה אחראית על הובלת המהלך לפיתוח התיירות בכלל הקיבוצים בישראל.
בהמשך הצטרפה לחברת ברטן מקבוצת IDB כסמנכ"לית ומנהלת חטיבת התיירות והייתה אחראית על פיתוח והשקעות והקמת רשת בתי מלון בקבוצה.
בתחילת שנת 2000 מונתה ליועצת לשר התיירות רחבעם זאבי ולאחר מכן מונתה למנכ"ל משרד התיירות, אחת הנשים הראשונות בישראל שכיהנו בתפקיד מנכ"ל במשרד ממשלתי והראשונה במשרד התיירות.
מנכ"לית מרכז הקונגרסים הבינ"ל - בנייני האומה בירושלים
בסוף 2001 מונתה למנכ"לית מרכז הקונגרסים הבינ"ל בנייני האומה ירושלים- ICC.
מאז כניסתה לתפקיד הפך מרכז הקונגרסים לרווחי והתקיימו בו כמה אירועים חשובים, בהם חגיגות ה-90 לנשיא המדינה שמעון פרס ואירוח נשיאי ארצות הברית ביל קלינטון וברק אובמה שנאם בפני סטודנטים ישראלים.
אלטמן יזמה, הובילה והביאה לאישור תב"ע את אחד המהלכים הגדולים במרכז הקונגרסים מאז הקמתו והוא תכנון פרוגרמתי, שיפוץ ובינוי מחודש של קומפלקס בנייני האומה.
במסגרת התוכנית למתחם ייהרסו 12,000 מ"ר מתוספות הבנייה המאוחרות סביב המבנה המקורי לטובת בנייה מחודשת שתגדיל את שטחי מרכז הכנסים והתערוכות לכ-55,000 מ"ר.