tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אף כי אין לכך אזכור בקוראן עצמו, לפי החדית' והאמונה המוסלמית סונית המקובלת כיום, זוהי הנקודה ממנה עלה מוחמד לשמיים.
ב-1967 העניקה ממשלת ישראל לווקף המוסלמי סמכות לנהל ולפקח על המקום, וכיום היא אוסרת על יהודים להתפלל שם, מחמת החשש להפרות סדר.
רוב המוסלמים בישראל הם ערבים סונים.
בין השנים 1516 ל-1917 האימפריה העות'מאנית אשר השתייכה לדת הסונית שלטה בתחום הטרטוריאלי אשר כולל כיום את מדינת ישראל.
השליטה שלהם חיזקה והבטיחה את המרכזיות והחשיבות של האסלאם כדת הדומיננטית באזור.
כיבושה של ארץ ישראל על ידי הבריטים ב-1917 והצהרת בלפור אשר באה לאחר מכן פתחה את שעריה של ארץ ישראל בפני הגעתם של מהגרים יהודים רבים אשר רק התעצמו במשך הדורות.
אף על פי כן, הבריטים העבירו את הממשל האסלאמי הסמלי שהיה קיים בארץ לשושלת ההאשמית בירדן, ולא לבית סעוד.
ובכך ההאשמים הפכו לשומריהם הרשמיים של המקומות הקדושים האסלאמיים בירושלים וסביבתה, בייחוד בתקופה בה ירדן שלטה בשטחי יהודה ושומרון (1948-1967).
ב-1922 בתקופת המנדט הבריטי בארץ הבריטים הקימו את המועצה המוסלמית העליונה ומינו את אמין אל-חוסייני (1895 - 1974) בתור המופתי הראשי של ירושלים.
המועצה בוטלה ב-1948. ילדיהם של המוסלמים בישראל לומדים לימודי אסלאם במסגרת בתי הספר שלהם.
חוקרים שונים מעריכים כי בין 10% ל-20% מהאוכלוסייה המוסלמית בישראל הם "חילונים", אם כי משמעותו של המושג הזה חלשה אפילו יותר ממקבילו בחברה היהודית (רון קרוניש סבר ש"מסורתיים" הוא כינוי הולם יותר).
מדובר באלו שמתעלמים מציוויי הדת בחייהם הפרטיים, ובדרך כלל לא צמים בחודש הרמדאן.
כחברה, הציבור המוסלמי לא מכיר באורח חיים לא-דתי, והתופעה מוגבלת לתחום האישי.
בסקר הלמ"ס של 2018, 7% מהנסקרים המוסלמים הגדירו את עצמם כ"לא דתיים."
ב-17 במרץ 1928, הועבר "מרכז המשלחת האחמדית לארצות המזרח-התיכון" מדמשק לשכונת כבביר שבחיפה.
המסגד קרוי "אדוננו מחמוד", על שם החליף השני של הכת.
אימאם העדה האחמדית בישראל כיום הוא מוחמד חמיד קאסר, והוא כפוף לח'ליף מירזא מסרור אחמד, שמושבו בלונדון.
ראש העדה הוא מחמוד שריף עודה.
לעדה ירחון הקרוי "אלבושרא אלאסלאמיה אלאחמדיה" - "הבשורה המוסלמית האחמדית", אשר מופיע מאז שנת 1932.
הנוצרים כיום הם הקבוצה הקטנה ביותר בישראל מתוך שלוש הדתות המונותאיסטיות הגדולות.
רוב הנוצרים אשר חיים כיום בישראל הם ערבים או אנשים שבאו מארצות אחרות לחיות ולעבוד בעיקר בכנסיות או במנזרים.
אף על פי שלפי הדת הנוצרית ישראל היא המקום בו ישו נולד, חי, ומת (לפי המסורת הקתולית, כנסיית הקבר בירושלים היא המקום בו ישו מת ולבסוף נקבר - עובדה אשר הופכת את ירושלים לאחד האתרים הקדושים ביותר לנצרות) מספר הנוצרים החיים בישראל נמוך ביחס למספר המוסלמים והיהודים.
רוב הנוצרים בישראל משתייכים לקהילת הנצרות האורתודוקסית המזרחית.
כנסייה זו מפקחת על מגוון של כנסיות, מנזרים, סמינרים ומוסדות דתיים בכל הארץ, במיוחד בירושלים.
האימפריה הביזנטית אשר שלטה ברוב המזרח תיכון מהמאה ה-4 עד העשור הראשון של המאה ה-15, צידדה בנצרות האורתודוקסית המזרחית, בעת פילוג הכנסייה הנוצרית של שנת 1054.
שליטת האימפריה הביזנטית בארץ הופסקה זמנית על ידי הממלוכים בשנת 1291 ולאחר מכן באופן סופי על ידי האימפריה העות'מאנית האסלאמית.
במאה ה-19 האימפריה הרוסית הסמיכה את עצמה כשומרת הרשמית של העניינים הנוצרים בארץ הקודש, ואפילו כיום, שטחי מקרקעין נרחבים בירושלים (שכללו בעבר את האתר בו עומד בניין הכנסת כיום) שייכות לכנסייה היוונית אורתודוקסית.
היו תקופות אשר בהן המוסלמים והנוצרים התחרו על השליטה בארץ הקודש.
מסעי הצלב אשר בוצעו על ידי אירופה המערבית בין המאה ה-11 עד המאה ה-13 הביאו את ההשפעה והכוח של הכנסייה הקתולית לאזור.
ב-1889 האימפריה העות'מאנית איפשרה לכנסייה הקתולית לחדש את שליטתה בארץ.
בזמן תקופת ממלכת ירושלים הפטריארכים התפצלו לארבע ארכידיוקסיות - הארכיבישוף של צור, הארכיבושוף של קיסריה, הארכיבישוף של נצרת, הארכיבישוף של פטרה - ומספר דיוקסיות אשר הפיצו את דת זו באזורים הללו כמו גם האריסים של ממלכת ירושלים.
כנסיות קדומות אחרות, כגון הכנסייה הארמנית, הקופטית והאתיופית, גם מיוצגות היטב, במיוחד בירושלים.
התוצאה של ההיסטוריה הארוכה של האורתודוקסיות הביזנטינית המזרחית ולאחר מכן הנוכחות הצלבנית הרומית הקתולית בתחומי המזרח התיכון כולל את ישראל, היא שרבים מהמקומיים קיבלו ודבקו בצורות הרשמיות הללו של הנצרות כאמונתם עד היום.
בעתות סכנה, נוצרים רבים היו מסוגלים לתפוס מקלט בכנסיות מבוצרות היטב או אשר נשארו נאמנים לשרת את עדר הנאמנים שלהם גם כאשר היו מוקפים במסות של אוכלוסייה אסלאמית.
במרץ 2000 ראש הכנסייה הקתולית, האפיפיור יוחנן פאולוס השני, ביקר בישראל.
בניסיון מתמשך לשים קץ לאיבה הישנה בת מאות השנים בין הכנסייה הקתולית והיהודים, האפיפיור יוחנן פאולוס השני ביקר ביד ושם, ובכותל המערבי בירושלים.
ישנן תשע כנסיות רשמיות המוסמכות לאשר נישואין וגירושין על פי החוק הקיים: הכנסייה המזרחית, הכנסייה הרומית קתולית, הכנסייה הארמנית-גריגורינית, הכנסייה הסורית-קתולית, הכנסייה האוניאטית, הכנסייה היוונית הקתולית, הכנסייה המרונית, ושתי הכנסיות האורתודוקסיות הסוריות.
בנוסף, ישנם סידורים פחות פורמליים עם כנסיות אחרות, כמו הכנסייה האנגליקנית.
מרכזי היישובים הדרוזים בישראל, נמצאים בכרמל, בגליל וברמת הגולן.
בסוף שנת 2008 מנו הדרוזים 122 אלף בני אדם המהווים כ-1.7 אחוזים מאוכלוסיית המדינה.
הכפרים הם: מג'דל שמס, מסעדה, בוקעתא ועין קנייא.
הדת הדרוזית התפצלה מהאסלאם השיעי במאה ה-11. הדת היא סודית, וידועה רק לחכמים ("עוקאל" - משכילים, ידענים, נבונים), שהם מיעוט העדה; שאר ההדיוטות ("ג'והאל" - בורים) אינם מכירים את הדת.
הדתיים אינם יכולים להתפלל במדים, והאווירה שם אינה מתאימה לחוקי דתם, ולכן הפטור ניתן כבר בעת חקיקת חוק גיוס החובה לדרוזים.
שיעור הדתיים בגיל הגיוס נמוך מאוד, ומכאן אחוז הגיוס הגבוה שלהם.
הדרוזים חוגגים את חג הקורבן (עיד אלאדחא) בתאריך זהה לחג המקביל אצל המוסלמים (אם כי מנהגי החג אצלם שונים).
לדרוזים יש מספר חגים המיוחדים להם, המצוינים במקומות קדושים לדרוזים.
חג הנביא שועייב - נחגג במשך ארבעה ימים החל מה-24 באפריל, במתחם נבי שועייב ליד טבריה.
חג הנביא סבלאן - נחגג ב-10 בספטמבר בקבר הנביא סבלאן, ליד הכפר חורפיש.
חג הנביא אלח'דר - ב-25 בינואר חוגגים הדרוזים בישראל בקבר אלח'דר (אליהו הנביא) שבכפר יאסיף שליד עכו.
אלח'דר הוא הנביא השני בחשיבותו על פי המסורת הדרוזית.
חג הנביא אל יעפורי - נחגג ב-25 באוגוסט בנבי יעפורי שנמצא במטעי התפוחים בין הכפרים מסעדה ומג'דל שמס ברמת הגולן.
צעדת הנביא אבו אברהים - נחגג החל משנת 2007 ב-6 ביולי כל שנה במתחם מקאם הנביא אבו אברהים בדלית אל-כרמל.
חג הקורבן וחג הנביא שועייב הם חגים עממיים שנחגגים בקרב העדה כולה.
ישראל היא ביתם של האוכלוסייה המשמעותית היחידה של שומרונים בעולם.
ב-1 בינואר 2012 חיו 800 שומרונים בישראל.
הקהילה חיה בעיקר בקריית לוזה שבהר גריזים ובנווה פנחס שבחולון.
נווה פנחס נקראת על שם הכוהן השומרוני פנחס בן אברהם (1923-1992).
השכונה ממוקמת בדרום מזרח חולון, סמוך לאזור התעשייה וגובלת בשכונות נאות יהודית ונווה ארזים.
מתגוררים בה כ-300 תושבים (2006), רובם ככולם שומרונים.
השכונה היא למעשה רחוב אחד בן עשרים וארבעה בתים, רחוב בן עמרם, הקרוי על שמו של משה, הנביא הבלעדי בדת השומרונית.
הרחוב מקביל מהצד המערבי לרחוב המעלות השייך לשכונת נאות יהודית, ומצד המזרחי לכביש רחוב המלאכה העובר דרך אזור התעשייה של חולון ומהווה עורק תחבורה חשוב ואחת הגישות לעיר (מצומת אזור).
ישנם בשכונה שני בתי כנסת שומרוניים ו"מכון א.ב.
היהודים המשיחיים, שאלו מביניהם שאינם יהודים על פי ההלכה, לא נחשבים ליהודים לפי מרשם האוכלוסין.
הם מאמינים שישו הוא המשיח היהודי שבא לגאול את עם ישראל ואת האנושות כולה.
היהודים המשיחיים מדגישים את העובדה כי ישו בעצמו היה יהודי, וכך היו גם מאמיניו הראשונים - היהודים-נוצרים.
רוב היהודים המשיחיים בישראל דוחים את הנצרות המסורתית וסמליה וחוגגים את חגי ישראל ומועדיו לפי מנהגיהם.
ההערכה היא כי ישנם קרוב ל-10,000 יהודים משיחיים כיום במדינת ישראל, רבים מהם הם מהגרים חדשים מברית המועצות לשעבר.
בירושלים, יש 12 קהילות משיחיות.
היהודים המשיחיים עוסקים במסיונריות ובפעילות של הפצת רעיונותיהם בקרב הציבור היהודי בישראל כחלק מאמונתם.
המרכז הבהאי העולמי של הדת הבהאית נמצא בחיפה, על אדמות שהיו בבעלותם מאז שבהאא אללה נאסר בעכו בסביבות שנות השבעים המוקדמות של המאה ה-19 על ידי השלטון העות'מאני.
צליינים מכל רחבי העולם באים לביקורים לתקופות קצרות.
מלבד כמה מאות מתנדבים, מאמיניה של הדת הבהאית אינם גרים בישראל.
מבני המרכז הבהאי העולמי וסביבותיהם, ובמיוחד המתחם הבהאי על הר הכרמל ומתחם אל-באהג'ה בעכו, מעוצבים בקפידה, תוך שימת דגש על יופי, אסתטיקה ועיצוב נופי הנחשבים לעקרון חשוב בדת הבהאית.
הם מהווים מוקד עלייה לרגל לבהאים מרחבי העולם, ויעד תיירותי לתיירים ולמבקרים אחרים.
בשנת 2008 הוכרזו 26 ממבני המרכז השוכנים ב-11 אתרים שונים בחיפה ובגליל המערבי כאתר מורשת עולמית.
בנוסף, קיימת בישראל נוכחות קטנה יותר של דתות נוספות אשר חלק מהן אינו מקומיות לאזור, ביניהן דתות מן המזרח (הנפוצות גם בקרב מהגרי עבודה), דתות חדשות וכיתות דתיות שונות.
ביניהן ניתן למצוא את הסיינטולוגיה, המפעילה מספר מרכזים בישראל; בודהיזם, אשר נלמד גם כתורה רוחנית וגם כתורה דתית; הינדואיזם והרי קרישנה בפרט; ראלים, נאו-פגאניזם ונאו-פגאניזם יהודי וכנעני בפרט ועוד.
במדינת ישראל ובשטחים שבשליטתה נמצאים מקומות קדושים לבני דתות שונות.
בין השאר נמצאים בירושלים הר הבית הקדוש ליהודים ולמוסלמים (ובו, בין השאר, כיפת הסלע והכותל המערבי), ובנוסף, כנסיית הקבר הקדושה לנוצרים.
בחיפה נמצא מקדש הבאב, הקדוש לבני הדת הבהאית.
מתחם נבי שועייב קדוש לדרוזים.
חוק השמירה על המקומות הקדושים, התשכ"ז-1967, אושר בכנסת ב-27 ביוני 1967, לאחר שלשליטת ישראל עברו מקומות קדושים רבים שהיו קודם לכן בשליטת ירדן, ונדרש חוק שיבטיח את שמירתם ואת חופש הגישה אליהם.
מטרה זו נקבעה בסעיף 1 לחוק, האומר: "המקומות הקדושים יהיו שמורים מפני חילול וכל פגיעה אחרת ומפני כל דבר העלול לפגוע בחופש הגישה של בני הדתות אל המקומות המקודשים להם או ברגשותיהם כלפי אותם המקומות".
החוק קובע עונש מאסר למי שמחלל מקום קדוש או פוגע בו, ולמי שעושה דבר העלול לפגוע בחופש הגישה של בני הדתות אל המקומות המקודשים להם או ברגשותיהם כלפי אותם מקומות.
תקנות שהותקנו מכוח חוק זה, עוסקות רק במקומות הקדושים ליהודים.
מדינת ישראל נותנת כיום חופש דת לכל הקהילות הדתיות בארץ, גם בחוקיה וגם הלכה למעשה.
כל קהילה שהוכרה על ידי המדינה נהנית מאוטונומיה על ענייני הנישואים, הקבורה והגירושים של חבריה.
בתוך הציבור היהודי ישנם מתחים דתיים בעיקר בין חרדים וחילונים.
חוק שירות ביטחון מחיל חובת גיוס על כל הישראלים בגיל המתאים, אך פוטר ממנה ערבים ונשים דתיות.
בנוסף, בציבור הדתי בכלל והחרדי בפרט ישנו נוהג שגברים מקדישים את ראשית חייהם הבוגרים ללימודים תורניים במסגרת ישיבתית.
המדינה מאפשרת להם לדחות את שירותם הצבאי בצה"ל, מדי שנה בשנה, עד סיום לימודיהם.
הסדר זה מביא לכך שרוב מקבלי הדחייה משרתים זמן מועט בהרבה מאלו שאינם דוחים את שירותם, ויש רבים שאינם משרתים כלל.
מלבד הרצון להשקיע רק בלימוד התורה, רואים ראשי הישיבות החרדיות צורך בדחיית השירות, כדי להגן על ציבור תלמידיהם מלהיחשף להשפעות הסביבה החילונית של צה"ל.
במשך השנים הנהגת הציבור הדתי העלתה פעמים רבות תלונות על בעיות שנגרמות לחיילים הדתיים במהלך השירות בצה"ל, בעיקר בעניינים הנוגעים לשירות משותף עם בנות ולשמירת כשרות ושבת.
במשך שנים, מספר האנשים אשר מקבלים פטור משירות חובה גדל להיות 10% מכלל המתגייסים הפוטנציאלי.
נטל השירות הצבאי מוטל בעיקר על הציבור החילוני והדתי-הלאומי בישראל, ומצב זה מוליד קריאות רבות לגיוס החרדים לשם שוויון בנטל.
אחד מטיעוני הנגד של הסקטור החרדי הוא שרק בזכות לימוד התורה אלוהים מאפשר ליהודים לשרוד בסביבה העוינת.
נכון ל-2013 המפלגות החרדיות בכנסת הן: ש"ס עם אחד עשר חברי כנסת המייצגת את הזרם החרדי-ספרדי, ויהדות התורה עם שבעה חברי כנסת משתי תנועות: אגודת ישראל המייצגת את הזרם החסידי, ודגל התורה המייצגת את הזרם הליטאי.
מתחים קבועים גם קיימים בין הציבור האורתודוקסי, התנועה הקונסרבטיבית והתנועה הרפורמית.
בישראל הציבור האורתודוקסי גדול ומבוסס יותר מהתנועות הקונסרבטיביות והרפורמיות ומוסדות הדת הממלכתיים הם על טהרת האורתודוקסיה.
עם זאת, מכוח פסיקות בתי המשפט, גם התנועות הקונסרבטיביות והרפורמיות נהנות מהכרה רשמית במעשיהן, לרבות גיורים וסמיכות לרבנות, אך למעט נישואים וגירושים הנערכים בישראל, שהסמכות הבלעדים לרישומם נתונה לפי חוק לרבנות הראשית לישראל.
בנוסף, קיום טקסים דתיים שאינם אורתודוקסים ברחבת הכותל המערבי הוביל להפגנות נגדם.
בישראל קיימות מספר קהילות נוצריות-משיחיות (כגון קהילת עדי יהוה, היהודים המשיחיים) וכן כנסיית הסיינטולוגיה, שהן בין תנועות המיסיון הפעילות ביותר בישראל.
קיימת גם פעילות רחבה של מיסיונרים נוצרים ובפרט מהזרם פרוטסטנטי, שבין היתר פועלים גם בקמפוסים באוניברסיטאות בישראל תחת מסווה של "שיח אקדמאי".
ניסיונותיהן להמיר את דתם של המקומיים גררו התנגדות, בעיקר מצד התנועה היהודית-חרדית האנטי-מיסיונרית "יד לאחים", הפועלת למיעוט כח השפעתן של כתות המסיון, ואוספת רישום מקיף לגבי פעילויותיהם.
אף על פי שהפעילות המיסיונרית חוקית בישראל, הונאות, הצעות כסף, או פיתויים גשמיים אחרים תמורת המרה לדת אחרת (התנצרות, התאסלמות, וכדומה) נחשבת לעבירה על החוק הישראלי.
כמו כן, בעבר וגם כיום ישנם ניסיונות שונים להוציא כל פעילות מיסיונרית אל מחוץ לחוק במדינת ישראל.
הדת בחצי האי הקוריאני מורכבת ממספר חלקים.
בעבר נהג בה השמאניזם הקוריאני ().
מאז חלוקת קוריאה לשתי מדינות ריבוניות בשנת 1945, התפצלו החיים הדתיים בשתי המדינות.
השמאניזם הקוריאני , הנקרא גם מוסוק, הוא דת עממית בעלת קרבה לבודהיזם אך נפרדת ממנה, אשר בניגוד לבודהיזם לא קיימת בה סמכות מרכזית אחת, אלא קיים בה מגוון רב של אמונות וטקסים שונים בקרב המאמינים.
זוהי דת פוליתאיסטית, אשר סובבת סביב אלוהויות ורוחות אבות.
מקום מרכזי במסורת תופסים ה"מודאנג", מומחי הפולחן, רובם נשים, אשר במערב מכנים אותם לעיתים "שמאנים", אם כי דיוק המונח הזה שנוי במחלוקת בין אנתרופולוגים.
ה"מודאנג" משמשים כמתווכים בתשלום בין לקוחות לבין העולם העל-טבעי, תוך שימוש בגילוי עתידות כדי לקבוע את סיבת המזל של לקוחותיהם.
הם גם מבצעים טקסי קוט, שבמהלכם הם מציעים אוכל ושתייה לאלים ולרוחות או מבדרים אותם בסיפורים, שירים וריקודים.
קוט עשוי להתקיים בבית פרטי או במקדש קוטאנג, הממוקם לרוב על הר.המודאנג מתחלק לתת-טיפוסים אזוריים, כשהגדולים ביותר הם המנסין או קאנגסין-מו, שהיו בעבר דומיננטיים באזורים הצפוניים של קוריאה.
סוג נוסף הוא ה־sesŭp-mu של אזורים מזרחיים ודרומיים, שהטקסים שלהם כרוכים במדיום רוח אחרת.
במאה ה-16 החל להתפשט בקוריאה הבודהיזם, ובמאה ה-19 חדרה לתת היבשת הנצרות.
התרבות הקוריאנית גילתה סובלנות דתית רבה, והדתות התקיימו בהרמוניה.
בצפון קוריאה הקומוניסטית לא קיים חופש דת.
במדינה מונהג אתאיזם כפוי, ונאסר לקיים טקסי דת.
האידיאולגיה הצפון קוריאנית מקדמת את פולחן האישיות של המנהיג, אשר עשוי להיחשב מבחינת מאפייניו כסוג של דת.
האזרחים נדרשים לחגוג את ימי ההולדת של המנהיג קים ג'ונג און, של אביו קים ג'ונג-איל ושל סבו קים איל-סונג, להתלבש ואף לעצב את שיערם בהתאם לקודים וחוקים נוקשים.
יום ההולדת לסבו של המנהיג, מייסד האומה קים איל סונג, נחשב כיום החשוב ביותר בלוח השנה הצפון קוריאני.
אזרחים אשר אינם חוגגים חגים אלה נענשים.
אזרחים אשר נתפסים כשהם מקיימים טקסים דתיים אחרים נעצרים, נשלחים למחנות "חינוך מחדש", ולעיתים מוצאים להורג.
בדו"ח שפרסם בשנת 2019 ארגון Human Rights Watch על מצב זכויות האדם בצפון קוריאה, הוא דווח על אחת המדינות הדכאניות ביותר בעולם שהמשטר בה מגביל חירויות אזרחיות ופוליטיות, בהן חופש ביטוי, חופש התאספות, חופש התאגדות וחופש דת.
בדרום קוריאה, מתקיימות בהרמוניה המוסוק (שמאניזם קוריאני) והבודהיזם, הנחשבות כדתות הנפוצות ביותר, וקיימת הנצרות אם כי לרוב הדרום קוריאנים אין שיוך דתי.
בדרום קוריאה קיימים מקדשים בודהיסטים ומקדשי מוסוק (שמאניזם קוריאני) רבים, חלקם מפוארים.
המוסוק והבודהיזם מהווים חלק מהתרבות הפופולרית.
עם זאת, חלק גדול מהתושבים מגדירים עצמם כחילונים או כאתאיסטים, ורבים אחרים נוהגים לפי דתות עממיות וקונפוציאניזם.
בשנת 1954 נוסדה בדרום קוריאה כנסיית האיחוד.
ממלכת ירושלים הייתה מדינה צלבנית שהוקמה בארץ ישראל בשנת 1099 כתוצאה מכיבוש ארץ ישראל על ידי הצלבנים במסע הצלב הראשון (1096-1099).
הדת החשובה ביותר בממלכה הייתה הנצרות הקתולית, דתם של שליטיה הפרנקים.
דתות חשובות אחרות היו נצרות אורתודוקסית, דתם של הנוצרים שישבו בארץ ישראל לפני כיבושה על ידי הפרנקים ואסלם.
היהדות לא הייתה נפוצה כי היישוב היהודי סבל מפשיטות של סלג'וקים עוד במאה ה-11 ורבים מבניו נטבחו על ידי הצלבנים בעת כיבוש הארץ.
לפני מסעי הצלב הנוכחות הנצרות הקתולית בארץ הקודש הוגבלה למנזר הבנדיקטי סנט מארי, שנוסד ב-1070 בירושלים יחד עם בית החולים על שם יוחנן הקדוש.
בתקופה זו הקתולים בארץ ישראל חסו בצלה של הנצרות האורתודוקסית והפטריארך האורתודוקסי.
הנסיכים המערביים שהנהיגו את מסע הצלב הראשון, נשבעו לקיסר הביזנטי שבמסגרתו היה עליהם להעביר לידיו את כיבושיהם אשר היו לפני כן תחת שלטון ביזנטי.
הנסיכים מילאו, קיימו, לפחות בהתחלה את שבועתם ומסרו לידיו את השטחים הכבושים.
יתרה מכך, קיבלו הנסיכים, בעידוד הוותיקן את הבכורה האורתודוקסית ולא ניסו למנות בישופים קתולים בשטחים שכבשו.
נטייה ידידותית זו השתנתה עם כיבוש אנטיוכיה בשנת 1098. אלכסיוס הראשון, הקיסר הביזנטי היה אמור לחבור לצלבנים, אך בחר לחזור על עקבותיו והחל מרגע זה ראו עצמם הנסיכים משוחררים משבועת ההומגיום וביקשו לכונן לעצמם ממלכות עצמאיות בארץ הקודש.
נראה להם אך טבעי לכונן כנסיות קתוליות במקומות אלה.
השינוי במדיניות הצלבנית כלפי הכנסייה האורתודוקסית נראה באופן ברור עם הגעתם לירושלים.
אף שהפטריארכיה הירושלמית הייתה בין הזוטרות בסולם הדרגות האורתודוקסי, ייחסו לה הנסיכים המערביים משקל רב.
הפטריארך האורתודוקסי של ירושלים ששהה באותה העת בקפריסין נפטר בעת המצור על ירושלים והנסיכים מינו מיד את ארנולף משוק , הכומר המוודה של רובר מנורמנדי לפטריארך הלטיני של ירושלים, בלי לדון על כך עם אלכסיוס.
הדת השלטת בממלכה הייתה דתם של כובשיה, הנצרות הקתולית.
ראשיה הם אלו ששלחו את בני אירופה לשחרר את ירושלים.
מסע הצלב הראשון נהנה מתמיכה גדולה מאוד מהכנסייה.
משתתפיו קיבלו כתבי מחילה ותמיכה אחרת מהאפיפיור.
התמיכה לא הסתיימה עם כינון הממלכה, אלא המשיכה באופן רציף לכל אורך קיומה של ממלכת ירושלים.
האפיפיורים גייסו מסעי צלב, כסף, כח אדם ועזרה אחרת למען הממלכה.
למרות התמיכה הרבה והמעורבות הרבה של האפיפיורים במסעי הצלב, לא הייתה לכנסייה הקתולית השפעה גדולה על הנעשה בתוך הממלכה.
למעט ניסיונות ראשונים להקים ממלכה דתית בירושלים שהתמוססו עם מותו של אדאימד דה פואי, שליחו הנמרץ של האפיפיור, שהתלווה למסע הצלב הראשון.
מחליפו, דאימברט מפיזה, לא ניחן בכושר השכנוע של קודמו ולמעט הצלחה בודדת של קבלת שבועת אמונים רפה שניתנה על ידי גוטפריד מבויון לא היו הצהרות חשובות אחרות מצד שליטי ירושלים כלפי האפיפיור.
גוטפריד לא קיבל, אמנם, את תואר המלך ובמקום זאת הוכתר בתואר "מגן כנסיית הקבר" הרי שמלכים שבאו אחריו לקחו לעצמם את תואר המלוכה הדפו את נסיונותיהם הרפים של האפיפיורים לכונן משטר דתי בממלכה.
יתרה מכך, בעוד ששליטי אירופה המערבית נאבקו מרה באפיפיור על הזכות למנות את בישופיהם בעצמם, מלכי ירושלים קיבלו זכות זו בקלות ואפילו את הזכות למנות את ראש הכנסייה הקתולית בממלכה, הפטריארך הלטיני.
יחד עם זאת, שלחו האפיפיורים זרם בלתי פוסק של צירים לפקח על הנעשה בארץ הקודש.
בהמשך למגמת הבכורה של הכתר, אף שהייתה לכנסייה סמכות לשפוט את כמריה על פשעים שונים, כפי שהיה מקובל באירופה, אך לא נוצרו רוזנויות ונסיכויות כנסייתיות שאפיינו את המצב במערב אירופה.
עם כיבוש הממלכה מצאו בה הצלבנים ערב רב של סניוריות אורתודוקסיות קטנות.
הם מיזגו אותם לארבע סניוריות קתוליות גדולות.
הסניוריה הכנסייתית הראשונה הייתה ה"רובע הפטריארך" (מוכרת גם בשם "רובע כנסיית הקבר".
קיימות טענות שהרובע נמסר לידיי הנוצרים עוד במאה ה-11 על ידי השלטון הפטמי, אך אין ודאות לקביעה זו.
סניוריה כנסייתית אחרת הייתה לוד, מקום לידתו המסורתי של גאורג הקדוש.
סניורה זו נוסדה עוד לפני כינון המדינה.
הצבא הצלבני חנה ברמלה סמוכה בדרכו לירושלים והקים בלוד את הבישופות הראשונה מטעמו בארץ ישראל.
במהרה קיבל הבישוף גם את רמלה הסמוכה, אך כעבור דור אחד עברה רמלה לסניור חילוני ותחומו של האפיפיור צומצם ללוד בלבד.
שתי הסניוריות הנוספות היו נצרת ובית לחם.
השליטה הכנסייתית הייתה מוגבלת לשלוש ערים קטנות ורובע אחד בתוך ירושלים בניגוד למקובל בתקופה המקבילה באירופה שבה קיבלו ראשי הכנסייה נחלות גדולות ועשירות.
יתרה מכך, מוסדות הכנסייה לא היו פטורות מחובת גיוס ונקבע להם מספר מסוים של חיילים שהיה עליהם לגייס ולממן.
לפני הכיבוש הפרנקי כמעט שלא היו מנזרים קתוליים בארץ ישראל.
מרבית הנזירים הקתולים התבודדו במערות ובפינות נידחות אחרות ורק עם הכיבוש הצלבני התחילו להבנות המנזרים הקתוליים.
אמנם בניית המנזרים לא העלימה את התופעה של הנזירים המתבודדים, אך הוסיפה עליהם תכנים חדשים.
מפלת חיטין (1187) המיטה מכה קשה על המנזרים.
מרביתם איבדו את מקורות פרנסתם כי שטחם החקלאי אבד וגם הדרך בפני הצליינים נחסמה.
המנזרים שבערי הנמל, ובמיוחד המנזרים בעכו הבירה, הצליחו לשרוד אך גם הכנסתם צומצמה עד מאוד.
למרות מצבם הקשה, לא הפסיקו המנזרים את פעולתם והיא נמשכה ביתר שאת גם אחרי מפלת חיטין.
לצד בניית המנזרים נוסד בארץ גם מסדר דתי בשם כרמליתים.
יהושע פראוור מעריך שהמסדר נוסד עוד באמצע המאה ה-12, אך ארגון בפועל התחיל לא התחיל לפני ראשית המאה ה-13. המסדר נקרא על שם מיקומו בהר הכרמל.
דת אזרחית מוגדרת כאמונה ופולחן המאפיינים מערכות סוציו-פוליטיות חילוניות.
בכל מערכת פוליטית וחברתית זוכים נושאים שונים למעמד של "קדושה", מתמנים "קדושים" ונקבעים ימי חג ומועד.
הרואים בישראל מדינה חילונית, יצביעו על כך שישנה בה דת אזרחית מפותחת יחסית הכוללת את יום העצמאות, יום הזיכרון לשואה ולגבורה ויום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
עקב היעדר ההפרדה בין דת למדינה בישראל, החגים היהודיים קיבלו צביון ממלכתי וטקסים ממלכתיים שונים קיבלו גוון דתי.
בארצות הברית, בשנת 1941 הכריז הקונגרס של ארצות הברית על חג ההודיה כחג לאומי.
חג זה משותף לכל האמריקנים: כל אחד על פי דרכו, פרוטסטנטי, קתולי, יהודי או בודהיסט, נקרא להודות לאלוהיו על שהביא אותו או את אבותיו אל ארץ החופש והשפע.
ב-1986 חקק הקונגרס חוק המגדיר את יום מרטין לותר קינג כיום שבתון רשמי, כדי לכבד את זכרו של מרטין לותר קינג ושל התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית שעמד בראשה וכדי להעניק לקהילת האפרו-אמריקאים תחושת שותפות בקולקטיב.
כיום, יום מרטין לותר קינג הוא חלק מן הדת האזרחית האמריקנית.
בצרפת ניסה רובספייר ליצור דת אזרחית: הוא הקים, באמצעות חקיקה באספה הלאומית את הכנסייה הלאומית וקבע את פולחן הישות העליונה.
ימי זיכרון, חג ומועד שהוקדשו לערכים פוליטיים ומשפחתיים, נקבעו ונחוגו בטקסים מפוארים.
דאת' רואו רקורדס היא חברת תקליטים שנוסדה בשנת 1991 על ידי ד"ר דרה ושוג נייט, והייתה בעבר חברת התקליטים של ראפרים ידועים מהחוף המערבי, כולל את טופאק שאקור, ד"ר דרה, סנופ דוג, ו-Tha Dogg Pound (קורופט ודאז דילינגר).
דת' רואו מכרה כ-50 מיליון אלבומים ברחבי העולם, והפיקה רווח של כ-750 מיליון דולר.
הלייבל היה בעבר גם הבית של ראפרים וזמרי רית'ם אנד בלוז כמו: The D.O.C.
בנוסף, Lisa "Left Eye" Lopes הוחתמה והחלה לעבוד על אלבום עד שנהרגה בתאונת דרכים.
הדת באיראן היא באופן רשמי מוסלמית שיעית וכך גם רוב אנשי המדינה (89%).
כ-9% משתייכים לפלג הסוני של האסלאם, ו-2 האחוזים הנותרים הם מיעוטים דתיים שונים הכוללים בהאים, מנדעים, הינדואיסטים, יארסאנים, יזידים, זורואסטרים, יהודים, ונוצרים.
שלוש הדתות האחרונות שהוזכרו, מוכרות באופן רשמי ומוגנות, ואף שמורים להן מושבים בפרלמנט האיראני.
הדת הזורואסטרית הייתה בעבר הגדולה ביותר באיראן, אך כיום מאמיניה נמנים שם בעשרות אלפים בלבד.
באיראן שוכנת הקהילה היהודית הגדולה ביותר כיום בעולם המוסלמי.
הדת הבהאית אשר אנשיה מהווים את המיעוט הגדול ביותר באיראן שאינו מוסלמי, אינה מוכרת באופן רשמי, ונרדפה במהלך קיומה באיראן.
אף על פי שאינם מוכרים על ידי הממשלה קיימים אף אתאיסטים ואגנוסטיקנים איראנים.
כיום 98% מתושבי איראן מוסלמים ומתוכם בערך 89% שיעים, המשתייכים ברובם לזרם התריסריים הקבוצה השיעית השנייה בגודלה לאחר התריסריים, היא קבוצת הניזאריים (תומכיו של נִזאר אִבּן מֻסתנסיר) שבפלג האיסמאעיליה, הנקראים לעיתים השביעיים.
חלקם נמלטו מאיראן לדרום אסיה ובמיוחד למומבאי, בשנת 1840, לאחר ניסיון הפיכה כושל נגד השאה של שושלת קאג'אר, אך רבים מהם נותרו פזורים ברחבי איראן.
קיים שוני בן הקבוצות השיעיות, החמישיים, השביעיים, והתריסריים, הנגזר כתוצאה מאמונתם השונה במנהיגים נפרדים הנקראים אימאמים, אשר היו צאצאיו של מוחמד, בתו פאטמה, וחתנו עלי.
אימאמים אלה נחשבים כמקור הטוב ביותר של ידע על הקוראן והאסלאם, וכן על דרכו ומנהגיו של מוחמד הנקראים סונה ונחשבים כראויים ביותר לחיקוי.
לתריסריים בנוסף לשושלת האימאמים, ישנם ספרי חדית' מועדפים - "ארבעת הספרים" - הנחשבים על ידיהם ככלים חשובים להבנת הקוראן ובפרט בענייני תורת המשפט.
על פי התריסריים קיימים 12 אימאמים, ואחד מהם קבור באיראן במקדש האימאם רזה.
אימאמים נוספים חיו או היו בקשרים עם איראן, אך נקברו במקומות אחרים כעיראק וערב הסעודית.
המוסלמים הסונים הם הקבוצה הדתית השנייה בגודלה באיראן.
המהווה כ-9% מכלל תושבי המדינה.
רובם כורדים בצפון-מערב איראן, ערבים ובלוצ'ים בדרום, ומספר קטן יותר של פשטונים וטורקמנים בצפון מזרח המדינה.
בית הספר המרכזי ללימודי תאולוגיה ותורת המשפט (מד'הב) בקרב הסונים באיראן, הוא חנפי, שהוקם על ידי האימאם אל נעמאן בן ת'אבת אבו חניפה.
יהדות היא אחת הדתות העתיקות ביותר באיראן, וכיום הקהילה היהודית באיראן מונה כ-8,700 יהודים, למרות שישנן הערכות המגיעות עד ל-25,000 יהודים מספר גבוה מבכל מדינה אחרת בעלת רוב מוסלמי.
לפני המהפכה האיראנית, השערות העריכו כי היו כ-80,000 יהודים שהתגוררו באיראן ולאחר המהפכה רובם המכריע היגרו לארצות הברית וישראל.
דת'סטרוק הוא דמות בדיונית של נבל-על ולעיתים אנטי גיבור המופיעה בחוברות הקומיקס הטיטאנים הצעירים ביקום DC קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת New Teen Titans #2 מדצמבר 1980, והיא נוצרה על ידי הכותב מארב וולפמן והמאייר ג'ורג' פרז.
דת'סטרוק הוא האלטר אגו של סלייד ג'וזף וילסון, רוצח שכיר שהוצג לראשונה כאשר השלים את החוזה שנלקח בידי בנו, גראנט (ראבאג'ר), אך עד מהרה הפך לאנטגוניסט של קבוצת הטיטאנים הצעירים.
בנערותו, וילסון שיקר בנוגע לגילו והתגייס לצבא ארצות הברית.
לאחר שירות בקוריאה, הוא הוצב בוושינגטון וקודם לדרגת מייג'ור.
הוא פגש בקפטן אדלין קיין, שראתה את הפוטנציאל הרב הטמון בו ואימנה אותו ברזי אמנויות הלחימה ובלוחמת גרילה.
בהמשך, הוא נבחר להשתתף בניסוי שהגביר את יכולותיו הפיזיות מתוך מאמץ ליצור חיילי-על עבור צבא ארצות הברית.
מעט לאחר הניסוי, וילסון החל בעבודות התנקשות כאשר פעל נגד ההוראות שניתנו לו והציל חבר ליחידה, שנשלח למשימת התאבדות בידי מפקדו.
דמותו של דת'סטרוק צברה פופולריות במשך השנים, והוא אף עזר לקבוצת הטיטאנים הצעירים מספר פעמים בניטרולם של איומים שונים.
בשנת 1991, דמותו של דת'סטרוק קיבלה סדרת סולו משלה, "דת'סטרוק המחסל", שנמשכה כ-60 חוברות.
דמותו של דת'סטרוק מדורגת במקום ה-32 ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים של כל הזמנים, לפי אתר IGN, ובמקום ה-84 ברשימת מאה הנבלים הגדולים בכל הזמנים לפי מגזין Wizard.
מייקל הוגאן מגלם את סלייד וילסון בסדרת הטלוויזיה "סמולוויל".
וילסון הוא גנרל שרודף את קלארק קנט וחבריו.
וילסון ניצל ממוות ומספר שהוא מעבר ל"מכת המוות" (death's stroke, דת'ס סטרוק) של מלאך המוות.
מספר דמויות עטו את זהותו של דת'סטרוק בסדרות הלייב אקשן של זיכיון "יקום החץ".
הדמות הופיעה לראשונה בפלאשבקים לזמן העבר בעונותיה הראשונה והשנייה של הסדרה "החץ", המבוססת על דמותו של אוליבר קווין/החץ הירוק.
הראשון שבהם, בילי וינטרגרין (ג'פרי סי.
רובינסון), היה חברו של סלייד וילסון ועבד לצידו ביחידת עילית של שירות הביון החשאי האוסטרלי.
השניים נשלחו לחלץ את איש הצבא הסיני יאו פיי מהאי ליאן יו, וכאשר הותקפו בידי קבוצת שכירי-החרב של אדוארד פיירס, החליט בילי לבגוד בסלייד והצטרף לקבוצתו של פיירס.
הוא נהרג מאוחר יותר בידי סלייד, ותלבושתו נלקחה ממנו.
השחקן מנו בנט מגלם את דמותו של סלייד וילסון.
אחרי בגידתו של וינטרגרין חבר סלייד לפלייבוי המיליונר אוליבר קווין, שניצל מטביעה ומצא את עצמו על ליאן יו.
סלייד אימן את אוליבר בלוחמה, תחילה בקבוצת שכירי-החרב של פיירס, ובהמשך בקבוצה המחפשת אחר נוסחת חייל-העל "מיראקורו" המעניקה למשתמש בה יכולות פיזיות מוגברות - במחיר שפיותו.
סלייד נאלץ לקחת את הסם על מנת להינצל מפציעה קשה, ומפתח שנאה כלפי אוליבר בעקבות מותה של אהובתו, שאדו, בתו של יאו פיי שהוחזקה כשבויה על ידי פיירס.
סלייד נהרג לכאורה בקרב בינו לבין אוליבר, אך חוזר בזמן ההווה של העונה השנייה כשכיר-החרב "דת'סטרוק" במטרה להרוס את חייו של אוליבר.
הוא מובס, אחרי שהרג את אמו של אוליבר והוביל מתקפה של חיי על סטארלינג סיטי, ונכלא על ליאן יו.
סלייד מופיע מאוחר יותר בהופעות אורח בעונותיה השלישית, הרביעית, החמישית, השישית והשמינית של "החץ".
בניו של סלייד מופיעים גם הם בסדרות "יקום החץ", וממשיכים את דרכו.
גראנט וילסון (ג'יימי אנדרו קאטלר) הופיע לראשונה בסדרה "אגדות המחר", בפרק המתרחש בסטאר סיטי של שנת 2046. בגרסה זו של העתיד מוביל גראנט את כנופיית דת'סטרוק, המטילה אימה ושולטת בסטאר סיטי עד לתבוסתה בידי קונור הוק ואוליבר קווין המבוגר.
ג'ו וילסון (ליאם הול) הופיע לראשונה בעונתה השישית של "החץ" כבנו האובד של סלייד, העוטה על עצמו את תלבושתו של אביו במהלך אירוע הקרוסאובר "עולמות אחרים".
ג'ון דיגל הבן, המגולם בידי השחקן צ'ארלי ברנט, מופיע בתפקיד חוזר בעונתה השביעית והשמינית של "החץ" כבנם הביולוגי העתידי של ג'ון דיגל וליילה מייקלס.
בעתיד אפשרי שהתבטל בעקבות שכתוב "יקום החץ" באירועי "המשבר בעולמות האינסופיים", ג'ון הוא זה שמוביל את כנופיית דת'סטרוק בסטאר סיטי של שנת 2040.
את דמותו של סלייד וילסון/דת'סטרוק בסדרת הטלוויזיה "טיטאנים" מגלם השחקן אסאי מוראלס.
בגרסה זו היה דת'סטרוק חבר בארגון הצבאי H.I.V.E, בשירותו עבר סדרת ניסויים שהעצימו את יכולותיו הפיזיות.
אחרי עזיבתו את H.I.V.E החל סלייד לעבוד כשכיר-החרב העצמאי "דת'סטרוק".
בנו, ג'ו, נעשה חבר בקבוצת הטיטאנים ונחשף לטבעו האמיתי של אביו.
הוא מקריב את חייו כדי להציל את אלה של דיק גרייסון, וסלייד נשבע לנקום בטיטאנים כנקמה על הרס משפחתו.
את דמותו בסרט הלייב אקשן "ליגת הצדק", כחלק מהיקום הקולנועי של DC, מגלם השחקן ג'ו מנגנלו.
הוא מופיע בסצנה שאחרי הכתוביות, ומגויס בידי לקס לות'ר לקבוצת ליגת אי-צדק שנועדה לתת קונטרה לתחייתו של סופרמן והיווצרותה של ליגת הצדק.
הדמות עתידה להופיע בגרסת הבמאי של זאק סניידר ל"ליגת הצדק".
המונגולים גילו סובלנות כלפי רוב הדתות בתקופת האימפריה המוקדמת, ולעיתים אף תמכו במספר דתות במקביל.
בתקופתו של ג'ינגיס חאן במאה ה-13, כמעט כל דת מצאה מאמינים בקרב המונגולים, החל מבודהיזם, דרך נצרות מזרחית, מניכאיזם ועד אסלאם.
על מנת למנוע סכסוכות, הקים ג'ינגיס חאן מוסד שהבטיח חופש דת מלא, אף שהוא עצמו דבק בטנגריזם.
במסגרת ממשלו, כל המנהיגים הדתיים היו פטורים ממסים ומשירות ציבורי.
שליטי האימפריה המונגולית היו ידועים בארגון תחרויות של ויכוחים דתיים בין אנשי דת, ואלו משכו קהל רב.
בציוויו של ג'ינגיס חאן, הוענק פטור ממס לקבוצות דת שונות בהן בודהיסטים, נוצרים, טאואיסטים ומוסלמים.
פטור זה נשמר על ידי יורשיו והמשיך להתקיים לאורך תקופת שלטונה של שושלת יואן, עד לנפילתה בשנת 1368. לדברי החוקר רונלד אטווד, כל הצווים המלכותיים בנושא נוסחו באופן דומה, תוך ייחוס מקור הפטור לג'ינגיס חאן עצמו.
דוגמה בולטת לכך היא צו שפורסם ב־1261 על ידי קובלאי חאן בשפה המונגולית, שבו מונה זקן מנזר שאולין ומוזכר הפטור.
בתוך האימפריה המונגולית, אנשי דת לרבות נזירים, כוהנים ומלומדים בודהיסטים, נוצרים, קונפוציאנים, טאואיסטים ומוסלמים ואף יהודים זכו לפטור ממסים ועבודות כפייה.
עם זאת, המדיניות השתנתה בהדרגה: בשנת 1264, קובלאי חאן החל להטיל מיסים מסחריים וקרקעיים על אנשי דת שעסקו בפעילות כלכלית, בעיקר בסין.
בשנת 1342, ג'אני בג, חאן אורדת הזהב, הטיל מס זמני על הכנסייה האורתודוקסית ברוסיה, אך ביטל אותו וחידש את הפטור בשנת 1347.
לפי ג'וואיני, ג'ינגיס חאן אפשר חופש דת למוסלמים במהלך כיבוש ח'ווארזם, והתיר את קריאת התכביר והאזאן.
עם זאת, ראשיד אל-דין מציין כי היו מקרים שבהם ג'ינגיס חאן אסר על שחיטה חלאל.
קובלאי חאן חידש את הצו ב-1280 לאחר שמוסלמים סירבו לאכול בסעודה, ואסר על שחיטה חלאלית ועל מילה.
צו זה של קובלאי בוטל לאחר עשור.
ג'ינגיס חאן נפגש עם וחיד אל-דין באפגניסטן ב-1221 ושאל אותו אם הנביא המוסלמי מוחמד ניבא על כובש מונגולי.
בתחילה הוא היה מרוצה מווחיד אל-דין, אך לאחר מכן פיטר אותו משירותו ואמר: "חשבתי אותך לאדם חכם ונבון, אך מדבריך אלה מתברר לי שאינך בעל הבנה מלאה ותבונתך מוגבלת".
בתחילה, בשל אורח החיים הנוודי, היו מעט מקומות פולחן קבועים.
עם זאת, תחת שלטונו של יורשו של ג'ינגיס, אוגדיי, נערכו מספר פרויקטים של בנייה בבירת המונגולים קאראקורום.
לצד ארמונות, בנה אוגדיי בתי פולחן עבור מאמיני הבודהיזם, האסלאם, הנצרות והטאואיזם.
הדתות הדומיננטיות באותה תקופה היו טנגריזם ובודהיזם, אף שאשתו של אוגדיי הייתה נוצרייה.
בשנים מאוחרות יותר של האימפריה, שלושה מתוך ארבעת החאנות העיקריים אימצו את אסלאם, שכן האסלאם זכה להעדפה על פני דתות אחרות.
שושלת יואן אימצה בעיקר את בודהיזם טיבטי, בעוד שבמזרח האימפריה המונגולית נהגו דתות נוספות.
האליטה המונגולית ורובם של הנווודים היו שאמאניסטים, וכן גם משפחת המלוכה מימי ייסוד האימפריה.
עם זאת, המונגולים היו מאוד סובלניים כלפי רוב הדתות, ולרוב גם סגדו למספר דתות ביחד.
כדי למנוע סכסוכים בין הדתות הרבות, קבע ג'ינגיס חאן חוקה שתבטיח חופש דת מוחלט, אף שהוא עצמו היה שאמניסט כאמור.
תחת הנהגתו, כל מנהיגי הדת היו פטורים מלשלם מיסים.
בגלל אורח החיים הנוודי, היה מספר קטן מאוד של בתי תפילה למיניהם.
למרות זאת, תחת שלטונו של אוגדיי חאן נבנו מספר פרויקטים בבירה המונגולית חרחורין.
בנוסף לארמונות, אוגדיי בנה בין היתר בתי תפילה לבודהיסטים, למוסלמים, לנוצרים ולדאואיסטים.
הדת השלטת באותה תקופה בבית המלוכה של אוגדיי הייתה הנצרות, שכן אשתו של אוגדיי הייתה נוצריה, וכמו כן גם נשותיהם של אחיו של אוגדיי.
בפועל רוב החאני'ם היו מוסלמים, ובנו מסגדים, והושפעו רבות מהאופי המוסלמי, דבר שמתבטא גם בבניה שלהם.
שליטי האימפריה המוגולית היו מוסלמים וגם חלק מנתיניהם.
עם זאת, רבים אחרים, מפשוטי העם ועד פקידים בכירים, היו הינדואים.
למעשה, כבר הקיסר הרביעי בשושלת, ג'האנגיר, היה בן לאם הינדואית.
כשבאבור הראשון יסד את האימפריה, הוא לא הדגיש את השתייכותו הדתית המוסלמית, אלא יותר את מורשתו הטורקית.
(השם "מוגול" הופיע ככל הנראה במאה ה-19. הוא נגזר ככל הנראה מ"מונגול" - ענף אחר בעץ המשפחה של באבור).
תחת שלטונו של אכבר שייסד השקפה מוסלמית חדשה "תורת האור האלוהי" (דין-אי-אילאהי), התרחק מהעולמאא' הסוני והתקרב למסדר צ'ישטי הסופי, ביטל בית המשפט את ה"ג'יזיה", המס על לא-מוסלמים, ואת לוח השנה המוסלמי הירחי לטובת לוח שנה שמשי, שהתאים יותר לחקלאות.
שינויים אלו בוטלו מאוחר יותר על ידי נינו אורנגזב, שנודע כמוסלמי בעל השקפות שמרניות, אך גם תחת אורנגזב, רבע מנסיכי חצר המלכות היו הינדואים.
הדת הרשמית בפקיסטן היא האסלאם, אשר נהוגה על ידי 95-98% מהאוכלוסייה.
חוקת פקיסטן מבטיחה את חופש הדת, וכוללת חוק יסוד אשר מקנה זכויות שוות לכל אזרחי פקיסטן ללא קשר לדתם.
דתות המיעוט העיקריות במדינה הן הינדואיזם, נצרות וסיקיזם, עם מספר קטן של בני דתות אחרות.
הרוב המוסלמי מחולק לרוב מכריע השייך לזרם האסלאם הסוני, ו-5-20% השייכים לזרם אסלאם שיעי.
כמעט כל הפקיסטנים הסונים שייכים לאסכולה החנפית של החוק האסלאמי.
רוב הפקיסטנים השיעים שייכים לאסכולה התריסרית של החוק האסלאמי, עם קבוצות מיעוט משמעותיות המאמינות באסמאעיליה.
החוקה של פקיסטן קובעת את האסלאם בתור דת המדינה, ומספקת לכל אזרחיה את הזכות להצהיר, לקיים להפיץ את דתם, בכפוף לחוק, לסדר הציבורי ולמוסר.
החוקה קובעת גם כי על כל חוקי המדינה להתאים להוראות האסלאם כפי שנקבעו בקוראן ובסונה.
החוקה מגבילה את הזכויות הפוליטיות של פקיסטנים שאינם מוסלמים, ורק מוסלמים רשאים לשמש בתפקידי הנשיא וראש הממשלה.
יתר על כן, רק מוסלמים רשאים לשמש כשופטים בבתי המשפט הפדרליים לשריעה, שלהם הסמכות להפיל כל חוק אשר נקבע על ידם כבלתי-אסלאמי.
קביעותיהם של בתי משפט אלו יכולים להידחות על ידי בית המשפט העליון של פקיסטן.
כ-96% מן האוכלוסייה הבוגרת בפקיסטן מחזיקה בתעודות זהות רשמיות, דבר המקשה על איסוף מידע דמוגרפי מאחוז מסוים, ומידע אודות דתם של אזרחי המדינה משתנה במידה מסוימת מדו"ח לדו"ח, בהתבסס על שיטת המחקר ומאגרי המידע שהיו בשימוש.
בנוסף, מאגר המידע הלאומי לרישום אוכלוסין בפקיסטן מקשה על שינוי רישום הדת מאסלאם לכל דת אחרת, שזהו עוד גורם שיכול להטות את המספרים הסופיים.
אך במבוסס על מידע ממקורות כמו ספריית הקונגרס, ספר העובדות העולמי של ה-CIA, מחלקת המדינה של ארצות הברית, אוניברסיטת אוקספורד, ואחרים, ניתן לקבל תמונה כוללת.
לצורך כך, אוכלוסיית פקיסטן, נכון לשנת 2018, עומדת על כמעט 210 מיליון נפשות.
סופי: מיעוט, מספר לא ידוע.
האסלאם היא דת המדינה של פקיסטן, וכ-95-98% מהפקיסטנים הם מוסלמים.
בפקיסטן יש את המספר השני הגדול ביותר של מוסלמים בעולם, אחרי אינדונזיה.
יש בפקיסטן מספר בתי ספר להלכה האסלאמית, או Madhab, אשר נקראים באורדו fiqh או "מכתב א-פיקר".
כמעט כל המוסלמים הסונים שייכים לאסכולה החנפית של האסלאם, בעוד מספר קטן שייך לאסכולת חנבלי.
הרוב המכריע של המוסלמים השיעים שייכים לזרם התריסרי (אתנה א-שריעה), עם מיעוט משמעותי מן הזרם האסמאעילי, אשר מורכב מקהילות ניזארים (אגא חאנים), מוסתעלים, הבוהרה הדאודית, ואחרות.
בניגוד למגמות במזרח התיכון וצפון אפריקה, אין הרוב הסוני כופר בהיות השיעים מוסלמים.
לעומת זאת, על פי תיקון לחוקת פקיסטן, הקובע שרק סופים, סונים ושיעים הם מוסלמים, נאסר על המיעוט האחמדי לקרוא לעצמם מוסלמים או לבתי תפילתם מסגדים.
עם זאת, המיעוט השיעי טוען לאפליה על ידי ממשלת פקיסטן מאז 1948, בטענה כי ניתנת לסונים העדפה בתחומים רבים, ביניהם עסקים, תפקידים ציבוריים, ומערכת הצדק.
הסופיזם הוא זרם מיסטי באסלאם, הטומן בחובו השפעות פרה-אסלאמיות, המתבטאות במסורות ששונות ממרבית העולם המוסלמי.
ביניהן, ההתאגדות סביב מורים רוחניים אשר ממשיכים לפתח את חוקי האל, בניגוד למרבית המוסלמים אשר מאמינים שהחוק נקבע בצורתו הסופית בקוראן.
שני מנהיגי דת סופים אשר המקדשים שהועמדו להם בפקיסטן הם מרכזים היסטוריים ודתיים גדולים הם המקדש של עלי חאג'וורי בלאהור (מהמאה ה-11) והמקדש של שבאז קלנדר בסחוואן Sehwan, שבסינד (מהמאה ה-12).
התרבות הסופית, בה חברים פקיסטנים מוסלמים רבים, מתרכזת בהתכנסויות קהילתיות במקדשים ופסטיבלים שבהם שירה וריקודים סופיים.
האופי הפופולרי והעממי של התרבות הסופית גורר ביקורת מצד פונדמנטליסטים מוסלמים בפקיסטן, הטוענים שהוא אינו משקף באופן מדויק את תורתו ואת מנהגו של הנביא.
בוצעו פיגועי טרור רבים נגד המקדשים והפסטיבלים הסופיים, חמישה בשנת 2010 בלבד, בהם נהרגו 64 אנשים.
הינדואיזם היא הדת השנייה בגודלה בפקיסטן אחרי האסלאם, עם כ-2% מן האוכלוסייה.
ב-2010 הייתה בפקיסטן האוכלוסייה ההינדואית החמישית בגודלה בעולם, ומרכז PEW צופה כי עד 2050 תהיה בפקיסטן האוכלוסייה ההינודואית הרביעית בגודלה בעולם.
במפקד האוכלוסין הפקיסטני, ההינדואים מחולקים ל"ג'אטי" (מערכת הקאסטות ה"רגילות") ולקאסטות רשומות (scheduled castes), שהן אלו שבעבר נקראו ה"טמאים", וכיום נקראים הדלית, והן הקאסטות הנמוכות במערך.
הינדואים מצויים בכל המחוזות של פקיסטן, אבל הם בעיקר מרוכזים בסינד.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 1998, 93% מן ההינדואים חיים בסינד, 5% בפנג'אב, וכמעט 2% בבלוצ'יסטן.
הם דוברים מגוון רחב של שפות, ביניהן סינדית, אאר, דהאקטית, גרא, גואריה, גורגולה, ג'נדברה, קבוטרה, קולית, לוארקית, מרווארית, סנסית, ואגהרית וגוג'ראטית.
הריג ודה, הטקסט ההינדואי העתיק ביותר, כפי הנראה חובר במחוז פנג'אב של פקיסטן של ימינו, על גדות נהר האינדוס, בסביבות 1500 לפנה"ס משם, הוא התפשט על פני דרום ודרום מזרח אסיה, ואט-אט התפתח לכדי הצורות שונות של האמונה הקיימות היום.
נוצרים מהווים כ-1.6% מאוכלוסיית פקיסטן.
רוב הקהילות הנוצריות נוצרו כתוצאה מהמרת דת בידי מיסיונרים באזור פנג'אב, בעידן הקולוניאליזם הבריטי.
הקהילה מפוזרת ברחבי מחוז פנג'אב, בעוד הנוכחות שלה בכל שאר המחוזות מוגבלת בעיקר למרכזים העירוניים.
יש קהילה קתולית בקראצ'י, אשר הוקמה על ידי מהגרים מגואה (שהייתה קולוניה פורטוגזית) ומטמיל שהגיעו במסגרת פיתוח התשתיות של קראצ'י על ידי הבריטים במהלך המנהל הקולוניאלי בין מלחמת העולם הראשונה לבין מלחמת העולם השנייה.
קיימים מספר מיסיונים פרוטסטנטיים בפקיסטן, כולל ארגון Day by Day Christian Ministries המבוסס בפיליפינים, אשר מפעיל בית ספר בקראצ'י.
על פי מפקד האוכלוסין בפקיסטן, הקהילה האחמדית מונה 0.22% מהאוכלוסייה; אבל, הקהילה האחמדית בפקיסטן מחרימה את מפקד האוכלוסין מאז 1974, ולפיכך המספרים אינם מדויקים.
על פי דוח"ות בינלאומיים אחרים, המספר האמיתי מונה בין 2-5% מכלל האוכלוסייה, כאשר 4% הוא המספר המדווח ביותר.
ב-1974, ממשלת פקיסטן הוסיפה תיקון לחוקת פקיסטן אשר מגדיר מוסלמים על פי סורה 33:40 מהקוראן, המגדירה מוסלמי בתור אדם שמאמין בסופיותו של הנביא מוחמד.
האחמדים מאמינים כי מוחמד היה אחרון הנביאים מבשרי החוק, וטוב מביניהם, אך הם מאמינים בנוסף כי מירזא ע'ולאם אחמד הוא המשיח של מוסלמים.
כתוצאה מכך, האחמדים הוכרזו כלא-מוסלמים על ידי טריבונל פרלמנטרי, ונאסר עליהם להזדהות ככאלה, או לקרוא לבתי תפילתם מסגדים.
מאז, האחמדים גם חווים רדיפה ואפליה בפקיסטן.
האמונה הבהאית בפקיסטן התעוררה בפקיסטן עוד קודם לעצמאותה, כשהיא הייתה עדיין תחת שלטון קולוניאלי בריטי.
השורשים של הדת באזור מצויים בימים הראשונים של דת הבאביזם בשנת 1844, עם השייח סעיד הינדי ממולטאן.
במהלך חייו של מייסד הדת, בהאא אללה, הוא עודד את חסידיו לעבור לאזור שהוא היום פקיסטן.
לבהאים בפקיסטן יש את הזכות לערוך מפגשים פומביים, להקים מרכזים אקדמיים, ללמד את אמונתם, וכן לבחור במנהלי המועצות שלהם.
עם זאת, הממשלה אוסרת על הבהאים, כמו על כל אזרח אחר, לנסוע לישראל לשם עלייה לרגל.
מספר הבהאים בפקיסטן נאמד על מספר שבין 0.4-0.8%.
במאה ה-15 נולדה התנועה הרפורמיסטית הסיקית במחוז פנג'אב של פקיסטן, שהוא גם מקורם של מייסד הסיקיזם ושל רוב חסידי הדת.
מספר הסיקים בפקיסטן הוא יחסית קטן, אך עדיין יש במדינה קהילה סיקית, שמספריה המדויקים אינם ידועים, אך נאמדים בסדר גודל של כ-20,000 (0.2% מן האוכלוסייה).
בשנים האחרונות, מספרם גדל בשל מהגרים סיקים רבים מאפגניסטן השכנה.
המקדש של גורו נאנאק דב ממוקם בננקאנה סאהיב ליד העיר לאהור, לשם סיקים רבים מרחבי העולם עולים לרגל כדי לבקר במקדש זה ובמקדשים אחרים.
יש בין 4,000-20,000 אזרחים פקיסטנים שהם חברי הדת הזורואסטרית.
עם הימלטותם של זורואסטרים רבים מאיראן רבתי לתוך תת-היבשת ההודית בין העת העתיקה לימי הביניים, קמו שם קהילות רבות, אשר צאצאן נקראים "פרסים".
מן המאה ה-15 ואילך, החלו הפרסים להתיישב לאורך החוף של סינד, והקימו קהילות משגשגות וחברות מסחריות.
הקהילה הבולטת ביותר של פרסים בפקיסטן נמצאת בעיר קראצ'י, וגם בלאהור יש קהילה פעילה.
בעת חלוקת הודו וקבלת עצמאותה של פקיסטן, פרסים רבים היגרו למדינות אחרות, אך אלה שנשארו נטמעו לתוך החיים הציבוריים של פקיסטן כבעלי מקצוע, אנשי עסקים, עיתונאים ודיפלומטים.
האב המייסד של פקיסטן, מוחמד עלי ג'ינה, נישא לראטי באי, בת לקהילה הפרסית לפני שהמירה דתה לאסלאם.
זוהי הדת הפגאנית של בני הקלש, עם החי באזור מרוחק של צ'יטראל.
מספרם נע סביב 3,000 נפשות, השוכנות בעיקר בשלושה עמקים מרוחקים במחוז צ'יטראל: בומבורט, רומבור, וביריר.
הדת שלהם ייחודית, אך יש בה מן המשותף עם הדתות הפגאניות של יוון, מקדוניה, הדת הוודית, ודתות קדם-זורואסטריות.
ג'ייניזם התקיים במחוזות סינד, פנג'אב, בלוצ'יסטן וח'ייבר פח'טונח'ווה, לפני החלוקה ב-1947, ובמהלך מספר שנים לאחריה.
אין ראיות שחיים ג'יינים בפקיסטן היום, אף על פי שישנן טענות שעוד קיים מספר קטן של בני הדת בסינד ובפנג'אב.
מספר מקדשים ג'ייניים נטושים נמצאו בחלקים שונים של פקיסטן.
המקדש הג'ייני בגורי שבתארפקאר היה מרכז גדול לעלייה לרגל עבור הג'יינים בימי עבר.
לבודהיזם היסטוריה עתיקה בפקיסטן, אך הקהילה הנוכחית היא קטנה, ומונה לפחות 1500 נפשות.
קיימות סטופות עתיקות בכל רחבי המדינה ובעיקר לאורך נהר האינדוס.
אימפריות בודהיסטיות רבות וערים-מדינות התקיימו במקום, בעיקר בגנדהארה, אבל גם במקומות אחרים כמו תכסילא, פנג'אב, וסינד.
על פי הערכות שונות, היו כ-1,500 יהודים בפקיסטן בזמן עצמאותה ב-14 באוגוסט 1947, מרביתם בקראצ'י, ומיעוטם בפשאוור.
כמעט כולם עלו לישראל אחרי 1948, לפחות חלקם באילוץ, בשל התנכלות.
יש כמה בתי כנסת נטושים בשתי הערים; בקראצ'י, בית כנסת נטוש אחד נהרס לטובת בניית קניון.
אחד בפשוואר עדיין קיים, אך הבניין אינו משמש לכל מטרה דתית.
יש קהילה יהודית קטנה של יהודים שמקורם בפקיסטן ברמלה.
סיפור שהכה גלים בפקיסטן ובתקשורת הבינלאומית בין השנים 2014–2017 הוא המקרה של פייסל חאלד (אשר אימץ את השם פישל בן חאלד) מקראצ'י, שטען שהוא היהודי היחיד בפקיסטן.
הוא טען כי אמו יהודיה, ולכן הוא יהודי.
אך משום שאביו מוסלמי, הרשויות סירבו לבקשתו להירשם במרשם האוכלוסין כיהודי.
אחיו הכחישו את טענותיו, קראו לו "בלתי שפוי", וטענו שהוא מכפיש את שם אמו, ושהוא בודה את הסיפור כדי לקבל מקלט במדינה זרה.
אך חאלד לא ויתר על מאבקו, למרות התנכלויות חמורות מסביבתו.
הוא פעל כדי לשמר בית קברות יהודי בקראצ'י, והפך לפעיל למען זכויותיהם של מיעוטים דתיים בפקיסטן.
בשנת 2015, הוא הוכה על ידי המון ברחוב, ואף הואשם על ידי רשויות החוק שהוא מרגל עבור ישראל, ארצות הברית או הודו.
במהלך שלוש שנים, הוא המשיך את מאבקו המשפטי מול הממשלה לרישום כיהודי, ובקשתו התמלאה ב-2017. על פי הסיפור של חאלד, אמו הייתה יהודייה בסתר, והייתה מדליקה נרות שבת ואופה חלות.
אמו נפטרה 20 שנה קודם ולא יכלה לאמת או להפריך טענותיו, אך בשל הרדיפה של יהודים עם הקמת המדינה האסלאמית, יש הסבורים שייתכן ועד היום יש כמה מאות יהודים-בסתר בקראצ'י.
ישנם בפקיסטן אנשים אשר אינם בעלי כל אמונה דתית (כגון אתאיסטים ואגנוסטים), אך מספרם אינו ידוע.
הם בעיקר קיימים באזורים עירוניים אמידים.
על פי מפקד האוכלוסין של 1998, מספר האנשים שלא הצהירו על דת כלשהי עמד על 0.5% מהאוכלוסייה, אבל קיים בפקיסטן לחץ חברתי גדול נגד הכחשת דת, ולכן המספר אינו משמעותי כשלעצמו.
על פי מחקר גאלופ משנת 2012, 1% מהאוכלוסייה בפקיסטן אינה משויכת לכל דת.
בספטמבר 2010 קמה קבוצת פייסבוק בשם איחוד האתאיסטים והאגנוסטים של פקיסטן (AAAP).
באוגוסט 2011, הם השיקו אתר רשמי, www.aaapakistan.org אשר זכה ליותר מ-17,000 צפיות בתוך 48 שעות לאחר השקתו, מ-95 מדינות.
AAAP מבקשת להוסיף לטופס הדרכונים בפקיסטן תיבת "בלתי-תאיסט" (לא בעל אמונה דתית) כדי להקל על פקיסטנים לשנות את רישום הדת שלהם באופן חוקי, אם ירצו בכך.
במצרים הדת שולטת במובנים רבים בחיי האזרחים, והיא מוכרת ומעוגנת בחוק.
הדת המובילה במדינה, בפער גדול מאוד מכל שאר הדתות, היא האסלאם, אם כי היעדר נתונים סטטיסטיים בנושא ניכר מאוד.
מאז מפקד האוכלוסין של 2006 הדת לא נמדדת ונספרת, ולכן כיום כל הנתונים הסטטיסטיים מקורם בארגונים דתיים ולא ממשלתיים, שעלולים לעוות את העובדות כדי לקדם אידאולוגיה מסוימת ולכן הם אינם מהימנים.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2006 הרוב המוחץ של תושבי המדינה מחזיקים בדת האסלאם בזרם הסוני (אחוזם באוכלוסייה נאמד בכ-90-94%).
הקבוצה הדתית השנייה בגודלה במדינה היא הנצרות הקופטית, שקיימת כמעט אך ורק במצרים (שיעורם באוכלוסייה עומד על בין 6-10% מכלל האזרחים).
המספרים לגבי אחוז הנוצרים במדינה נתונים למחלוקת, כאשר התושבים הנוצרים טוענים כי המפקד לא משקף באמת את גודל הקהילה.
במצרים קיימים כיום שני מוסדות גבוהים גדולים לדת.
האחד, מסגד אל-אזהר, נוסד בשנת 970 לספירה על ידי השושלת הפאטמית כמסגד ובתוך כמה שנים הפך לאוניברסיטה האסלאמית הראשונה במצרים; השנייה היא הכנסייה הקופטית האורתודוקסית שבאלכסנדריה, אשר הוקמה באמצע המאה ה-1 על ידי מרקוס המבשר.
המוסלמים והנוצרים במצרים, על אף דתם השונה, חולקים גזע, שפה, זהות לאומית והיסטוריה משותפת.
אף על פי כן, הנוצרים במדינה סובלים מאפליה במקומות עבודה והגבלה לא רשמית של חופש הדת.
במהלך העשור השני של המאה ה-21 מספר אזרחים נוצרים התלוננו על כך שהם מיוצגים באופן מינימלי באכיפת החוק, בביטחון המדינה ובמוסדות ציבוריים, ואף הופלו לרעה במקומות עבודה בעקבות דתם.
אחרי כן הם זכו לתמיכה ציבורית גדולה של הקהילה הקופטית.
בתקופת מצרים העתיקה הדת השולטת במצרים הייתה, כפי שהיא מכונה כיום, המיתולוגיה המצרית.
הדת המצרית באותה התקופה, שהתקיימה משנת 3150 לפנה"ס ועד לשנים מעטות לפני הספירה, כללה אמונה בחיים שלאחר המוות, עבודת אלילים והעלאת קורבן.
האמונה במיתולוגיה המצרית הובילה לשלטון היררכי שבו האלים נמצאים במקום הגבוה ביותר, אחריהם השליטים (פרעה) ואחריהם שאר התושבים.
המרקם הדתי של מצרים החל להשתנות מעט רק כאשר היא נכבשה על ידי האימפריה האשורית.
אף על פי שזאת לא הובילה לקריסה של הדת המצרית הקדומה, היא ערערה אותה והביאה לתחילת נפילתה של מצרים העתיקה.
כאשר מצרים נכבשה על ידי האימפריה הרומית, כשזאת עוד הייתה פגאנית, החלו אמונות יווניות ורומיות להתערבב עם אמונת הילידים וגרמו דווקא לעלייה בשכיחות הדת הילידית.
אוגוסטוס קיסר, עם הגיעו למצרים, בנה מקדשים רומים שונים, במיוחד באלכסנדריה, אך לא במידה נרחבת ולא אילץ את הילידים לנטוש את דתם הישנה.
אדרבא, ניתן להבחין בהשפעה של הדת המצרית על אמונותיהם של הרומים.
כאשר הנצרות החלה לתפוס פופולריות היא הגיעה אף למצרים, אך תחילה לא ניכרה השפעה רבה שלה על הילידים.
בשנת 333 לספירה, מספר הבישופים המצריים מוערך בפחות ממאה; הדת המצרית הקדומה נפגעה קשה רק כאשר האימפריה הרומית אימצה לעצמה את הנצרות, והכריחה גם את התושבים המצריים לקבל אותה עליהם.
הכתובת ההירוגליפית האחרונה שנמצאה (אשר נחשבת בעיני רבים כסמל לדעיכת האמונה המצרית) מקורה בשנת 394. היא נמצאה במקדש איזיס שבאי פילה, הנחשב לאחד ממקומות הפולחן האחרונים שנותרו לדת המצרית הקדומה.
לאחר שהדת הנוצרית נכפתה על התושבים המצרים שבפרובינציה הרומית האמונה המצרית נדחקה לשוליים, ועבודת האלילים נמשכה באופן סודי באזורים המדבריים שבדרום ומזרח מצרים העכשווית.
באותה המאה חלה גם התרחבות של הנצרות הממסדית במצרים, אך ההקפדה על הדת הישנה בקנה מידה קטן ומקומי עדיין רווחה באזורים נרחבים של מצרים.
את האחריות על דעיכת הדת המצרית בסופו של דבר מייחסים ההיסטוריונים לא לנצרות הממסדית, אלא לכמרים ובישופים עצמאיים שפעלו על דעת עצמם.
שליטי הפרובינציה השונים ראו כי כפייה דתית עוצמתית ואגרסיבית באזורים בלתי יציבים, כדוגמת מצרים, עלולה לגרור מהומות - כפי שקרה כאשר הוציא תיאודוסיוס הראשון את הגזרות האנטי פגניות והוביל למרד מצרי ברומאים.
לכן, החליטו השליטים לא להתערב כמעט באמונות המקומיות של הילידים.
מה שגרם לדעיכה של האמונה המצרית היו מסעי "גירוש שדים" שביצעו בישופים וכמרים, שכללו הרס של מקדשים מצריים ואף הרג של עובדי אלילים.
אף שהרומאים הוציאו מחוץ לחוק את הרשות להרוס מקדשים ובתים של ילידים אשר "לא עשו כל פשע", המקדשים שכן הושמדו לא תוקנו והושמשו מחדש.
בעבר, השלטון המצרי היה דואג לחדש את המקדשים אם אלו נפגעו, אך תחת השלטון הרומי המקדשים לא תוקנו וילידים רבים נטשו את הדת מפאת חוסר באמצעים.
כמו כן, מנהיגים דתיים רבים של האמונה המצרית הקדומה איבדו בהדרגה את סמכויותיהם, והמערכת הדתית במצרים החלה להתנוון.
הנצרות השתלטה סופית על מצרים בסביבות שנת 450 לספירה.
כתב ההירוגליפים נזנח ככל הנראה מוקדם יותר, והרוב המוחץ של מקדשי האלילים הוצאו מכלל שימוש.
אחד מהסממנים היחידים שנותרו מתקופת מצרים העתיקה היא השפה הקופטית, שמדוברת עד היום בקרב הנוצרים הקופטים.
בשנת 641 נכבשה מצרים על ידי האימפריה המוסלמית לאחר מצור על העיר אלכסנדריה במשך שישה חודשים.
התושבים המצריים קיבלו על עצמם את האסלאם מהר יחסית, והדפו מספר פעמים את הביזנטים.
לאחר כיבוש המוסלמים, נשלטה מצרים על ידי שלוש שושלות ח'ליפות, שבירתן הייתה בקהיר - שושלת טולון, השושלת הפאטמית והשושלת האיובית.
מצרים הפכה מהר מאוד לאחד ממרכזי הדת המוסלמית בעולם כולו.
את האסלאם קיבלו בני העם המצרי בקלות, ורבים מהצאצאים של הילידים שהתנצרו התאסלמו, והותירו אחוז קטן של נוצרים.
בנוסף, המצרים מנעו כניסה של נוצרים חזרה למצרים, וניצחו ניצחון מוחץ על מסע הצלב השביעי.
בסביבות שנת 1250 לספירה נכבשה מצרים על ידי הסולטנות הממלוכית וקישרה את מצרים דרך ים סוף לים הערבי ולהודו.
התרבויות הקופטיות והיווניות נשכחו והוזנחו לטובת התרבות הערבית.
דחיפה נוספת של האסלאם במצרים היה כיבושה ארוך הטווח בידיי האימפריה העות'מאנית, שקידמה את האסלאם במדינה.
מאז ועד היום מצרים מחזיקה ברוב גדול של תושבים מוסלמיים, מהזרם הסוני.
על פי מחקר מעמיק של מרכז המחקר פיו בנושא 'הדת בעולם העתידי' בשנת 2010, שהתבסס בחלקו על נתוני מפקד האוכלוסין של שנת 2006, הוערך כי 94.9% מהמצרים הם מוסלמים סונים, 5.1% נוצרים ופחות מאחוז הם יהודים, בודהיסטים או דתות נוספות.
אם להביט בסטטיסטיקה הרשמית, אחוז הנוצרים במצרים פחת משמעותית במהלך המאה העשרים, כאשר בשנת 1927 היו הנוצרים הקופטים 8.3% מהאוכלוסייה.
בכל אחד משבעת המפקדים שהתרחשו מאז פחת אחוז הנוצרים באוכלוסייה, אך לא עקב עזיבה של נוצרים את מצרים אלא גידול משמעותי בגודל האוכלוסייה המוסלמית.
עם זאת, הקהילה הקופטית טוענת לזיופים במפקדי האוכלוסייה, על רקע דתי.
נוצרים טוענים שהם מייצגים עד 15 או אפילו 25% מהאוכלוסייה המצרית.
בשנת 2017, העיתון הממשלתי "אל-אהראם" טען כי אחוז הנוצרים באוכלוסייה עומד על בין 10 ל-15%, בדומה למכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון.
בסקרים שונים שנערכו בתוך מצרים נמצא כי אחוז הנוצרים נע בסביבות 10%, כמו סקר האפרו-ברומטר משנת 2016 (שמצא כי 10.3% הם נוצרים ו-89.4% הם מוסלמים) או סקר הברומטר הערבי משנת 2019 (שהעריך כי 9.6% הם נוצרים ו-90.3% מוסלמים).
על פי נתוני סוכנות הביון המרכזית האמריקאית (CIA) משנת 2015, המוסלמים הסונים מהווים מעל ל-90% מכלל האוכלוסייה, כאשר נוצרים מהווים לערך את 10% הנותרים (כאשר כל שאר הדתות מהוות אחוז אחד יחד)
בתוך הקבוצה המוסלמית, מלבד הזרם הסוני, ישנן עוד מספר קבוצות יוצאות מהכלל, בהן הקהילה האחמדית במצרים שמונה על פי מדגמים עכשוויים כ-50,000 אזרחים מצרים.
הקהילה השיעית במצרים כוללת בין 800,000 ל-3,000,000 אזרחים, המהווים בין אחוז ל-4 אחוז מהאוכלוסייה המוסלמית במצרים.
רוב הנוצרים המצרים משתייכים לזרם הקופטי והנצרות האוריינטלית האורתודוקסית.
אחוז קטן מהנוצרים במצרים נמנים עם קבוצות ארמניות, קתוליות, מרוניות ואנגליקניות.
קיימת גם קהילה יוונית-אורתודוקסית במצרים, הכוללת בין 250 ל–350,000 אזרחים.
בהצהרה מ-2008 הודיע האפיפיור של אלכסנדריה שנודה השלישי לפי מקורותיו מצרים מאכלסת יותר מ-12 מיליון אזרחים נוצרים.
הערכות אחרות שביצעו בכירים בכנסייה טענו שמספר הנוצרים במדינה עולה על 16 מיליון.
הכנסייה טוענת כי היא מנהלת רישום המתעדכן באופן שוטף של מספר הנוצרים במצרים, ומשם הנתונים שהיא מפרסמת.
הכנסייה הפרוטסטנטית טוענת ל-300,000 מצרים בתוך המדינה, ועל פי ההערכות, הכנסייה הקתולית מחזיקה בנתונים דומים.
אם להאמין לנתונים אלו, מספר הנוצרים במצרים נע בין 10% ל-20% מכלל האוכלוסייה.
בין הקהילות הזעירות אך משמעותיות היסטורית נמצאת הקהילה הבהאית במצרים, כאשר ב-2008 נרשמו בערך 2,000 מאמינים במצרים.
קהילה נוספת חשובה היסטורית אך זעירה אף יותר היא יהדות מצרים, אשר ב-2014 נרשמו 13 יהודים המתגוררים במדינה ומוצאם במצרים (ירידה של יותר מ-80,000 יהודים שחיו במצרים לפני פירוק ממלכת מצרים).
לא ידוע כמה אתאיסטים חיים כיום במצרים, שכן השלטון הפרו-דתי של מצרים מאיים באופן לא רשמי על אנשים המגדירים עצמם כא-דתיים.