tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדור השני, מבוסס תחנות עבודה עם מערכת הפעלה UNIX, התפתח ליכולות תלת־ממד, ובו הוצגה לראשונה טכנולוגית המידול בסוליד הנפוצה כיום.
הדור השלישי, מאמצע שנות ה-90, הביא את יכולות התלת־ממד למחשבים אישיים ולפלטפורמת מערכת ההפעלה הנפוצה של חלונות.
הדור הרביעי, שהתחיל ב-2015, מאפשר תכנון, שיתוף וניהול פרויקטים בענן ללא תלות בחומרה ייחודית וללא צורך בעבודה עם קבצים.
תוכנות התב"ם נמצאות בשימוש בחברות הנדסה רבות, והן מהוות כלי עיקרי לתכנון מערכות מכניות, מחשבים ומערכות אלקטרוניות, עיצוב מוצרים, אדריכלות ועוד.
ניתן להבחין ב-2 סוגים עיקריים של התוכנות: תוכנות כלליות דוגמת SolidWorks, טורבוקאד, Onshape ואוטוקאד ותוכנות-ייעוד, המיועדות לתחום ספציפי דוגמת ארכפלוס.
המונח CAD, ראשי תיבות של Computer Aided Design, או בעברית, תכנון בעזרת מחשב, מתייחס לכלי המחשוב באמצעותם מתכננים ויוצרים מודלים של מוצרים, בעיקר בתחומי הנדסת מכונות והארכיטקטורה.
בעבר המונח התייחס לכלים בהם נבנו שרטוטים בדו־ממד (2D), אשר שיקפו את שיטות העבודה הידניות בשרטוטים.
בעשור השני של המאה ה-21, מקובל להתייחס בעיקר למודלים בתלת־ממד (3D), מהם נגזרים שרטוטים בדו־ממד, בפרט בתחום הנדסת המכונות.
המונח CAM ראשי תיבות של Computer Aided Manufacturing, ייצור בעזרת מחשב, מתייחס לכלי המחשוב באמצעותם מעבירים את תוצרי התכן (בפרט תכן מכני בתלת־ממד) ישירות אל מכונות הייצור.
המונח תיב"מ משלב בין שני המונחים לעיל CAD/CAM.
קיימים כלים שונים לתיב"מ מכני, אלקטרוני, חשמלי.
התוצרים של תיב"מ אלקטרוני, ותיב"מ חשמלי המתוכננים לרוב בדו־ממד, מקבלים בנוסף גם ייצוג בתיב"מ המכני כמודלים בתלת־ממד.
בתחום הארכיטקטורה נעשה שימוש בכלי CAD בייצוג דו־ממד (שרטוטים) או תלת־ממד (לרוב לצורכי תצוגה).
התוכנה "Sweet Home 3D" מאפשרת לבצע עיצוב פנים של הבית וניתנת להורדה חינמית.
המונח CAE ראשי תיבות של Computer Aided Engineering, הנדסה בעזרת מחשב, מתייחס לכלי המחשוב לביצוע אנליזות הנדסיות.
בפרט: אנליזות חישובי חוזק באמצעות אלמנטים סופיים (Finite Element Analysis (FEA, אנליזות זרימה (Computational Fluid Dynamics (CFD, וכלי אופטימיזציה לתכן.
בתחום התוכנה נעשה שימוש במונח (Computer Aided Software Engineering (CASE הכולל מגוון רחב של כלי תוכנה לטובת תמיכה בפעולת התכנות.
תכנון מנגנונים אלגוריתמי הוא תחום מחקר בתורת המשחקים האלגוריתמית, החוקר מושגי פתרון עבור משחקים שבהם:
ישנו מתכנן למשחק, שבונה את מבנה המשחק וכלליו
משחקים אלה מוגדרים כ"מנגנונים", ותכנונם נחקר כבר שנים רבות, ואף זכה לפרס נובל לכלכלה.
תכנון המנגנונים האלגוריתמי בא לבדוק כיצד והאם ניתן לתכנן משחקים כאלו בכלים החישוביים העומדים לרשותנו.
בעיות שימושיות רבות ניתנות למידול כמנגנונים (למשל מכרזים מקוונים ופרסום מקוון) ועל כן תכנון מגנונים אלגוריתמי הוא כלי שימושי בתחומים אלה.
תכנון מנגנונים קלאסי הוא תחום בכלכלה המנתח מצבים כלכליים בהם גורם מעוניין להקצות משאבים בין שחקנים אסטרטגיים כך שתועלת החברתית תהיה מקסימלית.
תחום זה נחקר שנים רבות ואף הגיע לתוצאות, אך במנותק מהשימוש המעשי, כלומר מהיכולת לממש למעשה את העקרונות במנגנונים קיימים.
את האספקט הזה משלים תכנון המנגנונים האלגוריתמי
תכנון מנגנונים אלגוריתמי שונה מתכנון מנגנונים כלכלי קלאסי בכמה היבטים:
תכנון מנגנונים אלגוריתמי מנתח משחקים מנקודת המבט של מדעי המחשב, ומשתמש במושגי הניתוח החישוביים.
כך למשל, תכנון מנגנונים אלגוריתמי מנתח את מן הריצה הגרוע ביותר ואת יחס הקירוב של מנגנון, בניגוד לתכנון מנגנונים קלאסי שעושה שימוש רב בהנחות הסתברותיות על התנהגות הסוכנים.
בתכנון מנגנונים אלגוריתמי מייחסים חשיבות מרכזית לשיקולי יעילות ביצוע האלגוריתם וסיבוכיותו, שיקולים מרכזיים בעולם התכנון האלגוריתמי אך זרים לעולם תכנון המנגנונים הקלאסי.
כך, מנגנון שלא ניתן יהיה ליישמו בזמן פולינומי לא ייחשב לפתרון בר קיימא.
שיקולים כאלה פוסלים לעיתים קרובות מנגנונים קלאסיים נפוצים; כך למשל, מכרז Vickrey-Clarke-Groves, שהוא מנגנון קלאסי נפוץ, יפסל כמנגנון ישים לעיתים מסיבות חישוביות.
תכנון מנגנונים אלגוריתמי הוא כלי מרכזי בניהול של מכרזים (ובפרט, מכרזים קומבינטורים) במדינות שונות.
הדוגמה הטובה ביותר לכך היא ניהול הקצאת תדרים למפעילים סלולריים, מכרזים שנוהלו בשיטות של ניהול מכרזים אלגוריתמי בארצות הברית, בריטניה וניו זילנד.
תכנון לא-ליניארי במתמטיקה ובחקר ביצועים בפרט הוא תהליך פתירת מערכת משוואות ואי-שוויונות (הנקראים אילוצים) במספר כלשהו של משתנים לאור פונקציית מטרה שיש להביא למקסימום או למינימום, כאשר לפחות אחד מהאילוצים ומפונקציית המטרה אינם ליניארים.
אם אכן כולם ליניארים התהליך נקרא תכנון ליניארי.
לתהליך זה שימושים רבים בפתרון בעיות מגוונות שאינן ניתנות למידול כבעיה ליניארית.
אם קיים מודל ליניארי מתקבל על הדעת לבעיה, עדיף להשתמש במודל זה על פני מודל לא-ליניארי, בשל הסיבוכיות הגבוהה של התכנון הלא-ליניארי לעומת הזה הליניארי.
בעיית תכנון לא-ליניארי מבקשת למצוא את הערך (או הערכים)
במילים אחרות, מבקשים להביא את פונקציית המטרה למקסימום, תוך קביעת משתנים.
לחלופין, תחת אותם תנאים, בעיית תכנון לא-ליניארי יכולה לבקש למצוא את
כלומר, להביא את פונקציית המטרה למינימום.
אם פונקציית המטרה והאילוצים הם ליניארים, אזי מדובר בבעיית תכנון ליניארי שנחשבת לפתירה בעזרת שיטות דוגמת סימפלקס.
אם פונקציית המטרה היא פונקציה קמורה בבעיית מינימום או פונקציה קעורה בבעיית מקסימום וגם האילוצים מגדירים קבוצה קמורה, אז הבעיה נחשבת לקמורה גם היא ושיטות כלליות לפתרון אופטימיזציה קמורה זמינות לשימוש.
בעיות שאינן נופלות באחת מהקטגוריות הקודמות מצריכות אופטימיזציה לא-קמורה שנחשבת לקטגוריה מורכבת.
קבוצת שיטות נפוצות הן מסוג סעף וחסום (branch and bound) המחלקות את הבעיה לתתי-מחלקות ופותרת קירוב של כל תת-מחלקה כזו באמצעות אופטימיזציה קמורה.
בכל שלב החסם העליון על הפתרון והחסם התחתון מתקרבים עד שמגיעים לדיוק הרצוי.
עבור בעיה לא-ליניארית שאילוציה הם כולם משוואות, ניתן להשתמש בשיטת כופלי לגראנז' שמאפשרת למצוא את נקודות הקיצון הפוטנציאליות באמצעות מערכת משוואות הנוצרת מהנגזרת של פונקציית המטרה והאילוצים.
אם בנוסף למשוואות יש גם אי-שוויונות, משפט קרוש-קון-טוקר (הידוע בקיצור KKT) מספק תנאים הכרחיים לנקודת קיצון פוטנציאלית.
תחת קמירות, תנאים אלו גם מספיקים.
גישה אחרת לפתרון סופגת את האילוצים המוגדרים בבעיה לתוך פונקציית המטרה באמצעות "קנס" על חריגה מהם.
גישה זו נקראת גישת קנס (Penalty Method), והיא מאפשר רדוקציה לבעיה בכל המרחב ה-n-ממדי , בלי מגבלות נוספות.
תכנון הוא פעולה קוגניטיבית מודעת שהאדם מבצע כדי להתכונן לקראת אירועים עתידיים או לצורך השגת מטרה.
תכנון יעיל יכול לסייע לאדם להימנע משגיאות, או לצמצם את הסבירות להן.
תהליך התכנון מערב קבלת החלטות בין אפשרויות הפעולה העומדות לרשות האדם וארגון של סדר הפעולות הנבחר.
התוצר של פעולת התכנון הוא גיבוש של תוכנית, אשר תנחה את ההתנהגות של האדם ואת האופן שבו הוא פועל בסביבה.
להבדיל מפעולה אקראית או אימפולסיבית על פי דחפים, תהליך התכנון מצריך הפעלת מחשבה ושליטה עצמית.
בהתאם לכך, ישנם גורמים וכישורים שונים אשר יכולים לשפר את יכולת התכנון של האדם.
לדוגמה: תפקודים ניהוליים, דיבור פנימי, מיומנויות חשיבה, יכולת פתרון בעיות, הפעלה של מטא-קוגניציה ועוד.
יכולת התכנון יכולה להיות מושפעת מהטיה קוגניטיבית, כשל לוגי או דפוס חשיבה מסוים, לחץ חברתי ועוד.
פגיעה ביכולת התכנון היא אחד המאפיינים של הפרעת קשב.
המוח האנושי מסוגל לתמוך בשאיפותיו של האדם להגשים מטרות שונות.
אחד מתפקידיה של האונה המצחית הוא תכנון.
קליפת המוח הקדם-מצחית מעבירה מידע לסטריאטום, אשר מתבסס עליו כדי להנחות את ההתנהגות אל עבר מטרה רצויה והשגת חיזוקים.
הוא עושה זאת על ידי בחירת הפעולות הנדרשות וסידורן באופן שיוביל להגשמת המטרה.
דופמין הוא מוליך עצבי המעורב בתהליכים של תכנון.
המידע המרחבי המתקבל מהחושים מעובד על ידי המוח, אשר מגבש את התפיסה המרחבית המשמשת את המערכת המוטורית לצורך תכנון של פעולות עתידיות.
תכנון מערכתי היא תאוריה הטוענת כי תכנון עירוני צריך להיעשות מתוך הבנה מעמיקה של הרבדים השונים של המקום אותו באים לתכנן, על כל סוגי התשתיות השונות הנמצאות בו - פיזיות, טבעיות, חברתיות וכלכליות - ומתוך התחשבות בהקשרים השונים ביניהם.
נקודת המוצא של התאוריה היא כי תכנון מסוג זה הוא תכנון עמיד יותר לטווח ארוך, מותאם ספציפית למקום ולתושביו, ואף מאפשר גמישות רבה יותר מתכנון רגיל.
תכנון מערכתי מבוסס על הבנות הנגזרות מתאוריות כגון: חשיבה אקולוגית, תאורית המערכות, ומדעים מורכבים.
כולן מתארות כיצד מערכת מורכבת המאפשרת יחסי גומלין בין מרכיביה השונים היא, לאורך זמן, גמישה ועמידה יותר ביחס לשינויים פנימיים וחיצוניים.
ישנו קשר ישיר בין תכנון מערכתי לבין תכנון קהילתי ושיתוף הציבור בתכנון, כמו גם לתכנון אסטרטגי.
תכנון מסוג זה, המאפשר לשתף בעלי עניין ותושבים כבר מהשלבים הראשונים של תהליך התכנון, יעודד פיתוח בר-קיימא המותאם למקום הספציפי ולאנשיו לאורך זמן.
השקעה בתכנון מערכתי היא כדאית כי היא מעודדת שיתופי פעולה מסוגים שונים וחוסכת הרבה משאבים לאורך זמן.
יישום תאוריות מערכתיות בסוגיות תכנוניות נעשה בעבר, באופנים שונים, על ידי תאורטיקנים ואדריכלים, כגון:
מייקל היו - בחינת ההקשרים בין העיר לתהליכים טבעיים
ג'יין ג'ייקובס - בחינת ההשלכות המערכתיות של ציפוף עירוני מבחינה חברתית וקהילתית
איאן מקהרג - מחקר אודות ההשלכות של מערכות טבעיות על תכנון ערים
ביל הילייר - בחינת ההשלכות המרחביות של אינטראקציות מערכתיות בין אנשים למרחב העירוני
מייקל באטי - בחינת מודלים ממוחשבים כדי לבחון תהליכי אינטראקציה מורכבים במרחב העירוני
ג'ון הבראקן - מחקר אודות היחסים המורכבים בין פוליטיקה וחברה למרחב הפיסי העירוני
יובל פורטוגלי - מחקר אודות העיר כתופעה של ארגון עצמי
תכנון מבוזר בכלכלה, הוא סוג של כלכלה מתוכננת שבה ההשקעה והחלוקה של המשאבים נעשית בהתאם לתוכנית שנבנית בתיאום רחב בין קבוצות שונות.
לרוב, מוצב התכנון המבוזר בניגוד הן לתכנון הריכוזי בסגנון ברית המועצות, בו נאסף כלל המידע הכלכלי בחברה, ונקבעת חלוקת המשאבים בידי גוף ריכוזי אחד, והן בניגוד לתכנון הקפיטליסטי בידי השוק.
תכנון מבוזר יכול להתרחש הן ב, והן בכלכלה פוסט-קפיטליסטית.
לרוב, שיטות של תכנון מבוזר מתבססות במידה כזו או אחרת על דמוקרטיה השתתפותית בכלכלה ובעסקים עצמם, כלומר, דמוקרטיה תעשייתית.
ישנן שיטות שגם מתבססות על מודלים ממוחשבים של תכנון דמוקרטי של הכלכלה ותיאום בין מיזמים כלכליים, ואלו לרוב מוצעים בידי מדעני-מחשבים וכלכלנים רדיקאלים.
תכנון מבוזר של הכלכלה מוצע כבסיס לסוציאליזם, ותומכים בו רבים מקרב הסוציאליזם הדמוקרטי, קומוניסטים של מועצות ואנרכיסטים, שלא תומכים בסוציאליזם שוק, ודוחים גם את הכלכלה הריכוזית שאפיינה את ברית המועצות.
בנוסף לזרמים אלו שהחלו להתפתח במאה ה-19, ניתן לראות גם זרמים שמכונים סוציאליזם של המאה ה-21, כמו הEZLN, התנועה לקואופרטיבים בקובה שזכתה לליגליזציה כתוצאה ממשאל העם על החוקה שהתרחש בה ב-2019, הקואופרטיבים בוונצואלה ובוליביה ומדינות כמו וייטנאם ולאוס.
רבים מציבים את התכנון המבוזר כפתרון לבעיית החישוב הכלכלית, מאחר שנטען כי התכנון המבוזר מאפשר שיטה שמווסתת את עצמה בהתאם לצורכי חבריה, דבר שמכירים בו אפילו חלק מהכלכלנים האוסטרים שהעלו את בעיית החישוב הכלכלי.
מאז המאה ה-19, הוגים אנרכיסטים מציעים מודלים שונים לתכנון מבוזר של הכלכלה.
ההוגה האנרכיסט פיוטר קרופוטקין מציע מודל על-פיו במהלך המהפכה, יוקמו ארגונים התנדבותיים שיבדקו את החסרים החברתיים בדיור, מזון וכדומה, ויביאו את המידע לאסיפות מקומיות ומקומות העבודה.
כך כל אזור יוכל להחליט באופן מושכל מה לייצר.
המודל שמוצע לרוב בידי אנרכיסטים הוא מודל קונפדרטיבי, בו החלטות מתקיימות ברמה המקומית בידי אסיפות מקומיות, וברמה אזורית בידי סבבי החלטות בין האסיפות המקומיות, ששולחות נציגים לאסיפות אזוריות.
הוצעו מספר הצעות במהלך השנים לתכנון כלכלה סוציאליסטית באופן מבוזר באמצעות מחשבים.
הכלכלן הפולני אוסקר לאנג' טען כי למחשב יכולת חישובית עדיפה על פני זו של השוק, ובאפשרותו לפתור באופן מוצלח יותר את הנוסחאות הדרושות לחלוקה אפקטיבית של המשאבים החברתיים.
נעשו ניסיונות ליישום שיטה שכזאת; ניסיון בולט הוא זה שנעשה תחת סלבדור איינדה, בו הוקמה רשת מחשוב שנועדה לאפשר ביזור של התכנון הכלכלי על-פי יחידות ייצור ומיקום גאוגרפי.
תכנון מבוזר של הכלכלה בקרלה (הודו)
תכנון מבוזר של הכלכלה מיושם ברמות שונות במספר מדינות בהודו, ובאופן המשמעותי ביותר במדינה קרלה.
בכפרים ובקהילות השונות בקרלה מתקיימות אסיפות תושבים, בהן התושבים מחליטים על צורכיהם ורצונותיהם.
המידע הזה מועבר לסוכנויות ממשלתיות שמתכננות את הכלכלה בהתאם.
האו"ם מפתח מיזמים מקומיים שמעודדים תכנון השתתפותי של המרחב האורבני בידי התושבים.
חברי המיזמים משתתפים באופן ישיר בתכנון המרחב העירוני בו הם חיים.
תכנון מבוזר של הכלכלה הוא מרכיב מהותי בכלכלה אנרכיסטית וסוציאליסטית.
שיטות תכנון מבוזר שונות כוללות כלכלה השתתפותית, דמוקרטיה כלכלית ודמוקרטיה תעשייתית.
לרוב תומכים בגישות אלו אנרכיסטים וסוציאליסטים חירותנים, מזרמים שונים של הסוציאליזם החירותני כגון סוציאליסטים של גילדות, אנרכו-קומוניסטים ומרקסיסטים חירותנים.
במהלך המהפכה הספרדית, אזורים מסוימים בספרד, כמו קטלוניה המהפכנית, שבהם ההשפעה של ארגונים אנרכיסטים כמו הCNT וסוציאליסטים כמו הUGT הייתה חזקה במיוחד, ובמיוחד באזורים הכפריים ובברצלונה, נוהלו באמצעות תכנון מבוזר של הכלכלה, בשיטה שדומה לזו שהציע האנרכו סינדיקאליסט דיאגו אבד דה סנטיליין, בספרו "לאחר המהפכה".
תכנון אזורי וחקלאי קשור אל תכנון עירוני מכיוון שהוא נוגע לפרקטיקות שימוש בקרקע בהיקף רחב יותר, או במקביל אליו, או בצמוד אליו.
דבר זה כולל גם ניסוח חוקים שידריכו את התכנון והניהול היעילים של האזורים.
תכנון אזורי יכול להיות מקיף על ידי כיסוי נושאים שונים, אך לעיתים קרובות יותר הוא מציין נושא מסוים, הדורש התחשבות אזורית.
תכנון אזורי וחקלאי הוא המדע של מיקום יעיל של תשתיות ויעוד לגידול בר-קיימא של אזור מסוים.
אחד מהרעיון של עליית התחום של התכנון האזורי והחקלאי היה מתכנן הערים "פיטר קלת'ורפה" שעיקר עיסוקו היה בעיקר בתחום של העירוניות המתחדשת כדי לקדם את הגישה כיוון שהיא יכולה לטפל בנושאים סביבתיים, נושאים חברתיים, ונושאים כלכליים אזוריים, אשר בהכרח מצריכים מיקוד אזורי כלשהו.
ברוב מדינות אירופה התוכניות לגבי: "פיתוח אזורי וחקלאי" מכוונות גם אל פיתוח של ערים ועיירות ספציפיות על מנת לתמוך ולנהל את האזור בהתאם לצרכים הספציפיים סביבם כגון: "פארקים מטרופוליטניים" הנמצאים בבעלות של יותר מאשר עיר אחת או "שטחים חקלאיים העוברים בחלקם גם בשטח עירוני".
תכנון ערים ואזורים אסטרטגי הוא מושג בתחום של תכנון ערים ואזורים הפועל בעיקר בנושאים הקשורים אל שימושי קרקע בערים.
היעדים הכלליים של תכנון ערים ואזורים אסטרטגי (באנגלית ראשי תיבות של המילה SUP - Strategic Urban Planning) כולל בירור לגבי דגם של עיר רצויה ועבודה למטרה זו, תיאום המאמצים הציבוריים והפרטיים, תקשור אנרגיה, הסתגלות לנסיבות חדשות ותכנון מחודש עבור תנאי החיים של אזרחים שנפגעו עקב מפגע עירוני כלשהו.
הארגון הבינלאומי הקרוי: UCLG (הארגון הבינלאומי לערים מאוחדות וממשלות מקומיות) שמקום מושבו הוא בברצלונה ישנה ועדה מיוחדת המתעסקת בנושא זה.
תכנון משתף הוא פרדיגמה של תכנון עירוני, המדגישה את מעורבות התושבים בתהליכים אסטרטגיים וניהוליים בתכנון עירוני.
הייחודיות של תכנון משתף בהשוואה לתהליכי תכנון קונבנציונליים היא באופן הניהול ויצירת התכנון.
בעוד שתהליכי התכנון הרגלים מנוהלים על ידי אנשי מקצוע מרקע תכנוני, תהליכי התכנון המשתף מובלים על ידי התושבים עצמם ובכך יחסי הכוחות שבין בעלי המקצוע לבין התושבים משתנים.
בישראל, נהוג לקיים תהליך של "שיתוף ציבור" בו אנשי המקצוע מנהלים את התהליך התכנון תוך שיתוף התושבים בתהליך ושמיעת עמדתם את על התכנית, אך את החלטה התכנונית ואת השרטוט האדריכלי מייצרים בעלי המקצוע.
לעומת זאת, בתהליך תכנון משתף הדגש הוא שכלל התהליך מנוהל על ידי התושבים, ואף שרטוט וכתיבת התוכנית נעשית על ידי התושבים עצמם.
על פי רוב, קנה המידה בתכנון משתף הוא קנה מידה אנושי, המותאם לצורכי המקום.
התכנון המשתף מבוסס על התפישה כי שילוב של "ידע מקומי" של התושבים ו"ידע מקצועי" של המתכננים יוביל לתוצאות תכנוניות טובות יותר.
המונח "ידע מקומי" נובע מן ההבנה כי התושבים המתגוררים במקום מחזיקים בידע על סמך הכרות ארוכה ומעמיקה עם המרחב מעצם היותם מתגוררים וחיים בשכונה.
אל מול הידע המקומי נמצא הידע המקצועי של המתכננים, הנרכש באמצעות השכלה פורמלית והוא כולל שלל יכולות ומיומנויות טכניות.
מכיוון שתכנון משתף מדגיש את חשיבות הידע המקומי של התושב, לעיתיים רבות הוא נתפס כתכנון ה"צומח מלמטה".
נרטיב התכנון המשתף החל לצמוח בשנות השישים.
לפני כן, השתתפות בתהליכי תכנון הופיעה בצורה של הצעת מספר אפשרויות תכנון לאותו מרחב על ידי המתכננים והציבור התבקש לבחור הצעה אחת מבין שלל האפשרויות.
התוכניות שנוצרו על ידי המתכננים שיקפו את נקודת מבטם המקצועיות והפוליטית על המרחב המתוכנן.
לאחר מלחמת העולם השנייה, עלה הצורך בבניית יחידות מגורים רבות.
בעקבות כך הציעו המתכננים פרויקטים חדשים בקנה מידה רחב.
חלק מהפרויקטים הציעו "לפנות" אזורי שכונות עוני והחלפתם בבניינים רבי קומות חדשים.
בעקבות כך קראו ארגוני זכויות אדם והמגזר השלישי לייצר תהליך בו התאפשר לתושבים המקומיים ולציבור להשתתף בתהליך באופן אקטיבי בפעולה התכנונית.
בשנת 1969 פרסמה שרי ארנסטיין מאמר בשם "סולם ההשתתפות הציבורית" בו סווגה שמונה דרגות שונות להשתתפות הציבור על פי רמות מעורבות התושבים בתהליך קבלת החלטות:
מניפולציה (Manipulation) - הרמה הכי מינימלית לשיתוף הציבור, לרוב היא נעשית רק למראית עין.
שיתוף הציבור נעשה "למען הפרוטוקול" בלבד כאשר התוכנית כבר מגובשת ומוכנה.
חשיפה לתהליך (Therapy) - שיתוף הציבור מתבצע ללא הענקת אפשרות מעשית להתערב ולהשפיע בכתיבת התוכנית.
יידוע (Informing) - יידוע התושבים בהכנת התוכנית.
התייעצות (Consulting) - שיתוף הציבור בהצעות סקרים ושולחנות עגולים.
מטרת שיתוף ציבור מסוג זה היא לרצות את התושבים, אך בתהליך שכזה התושבים אינם שותפים אמיתיים בכתיבת התוכנית.
פייסנות (Placation) - הענקת אפשרות לתושבים להשתתף ולקחת חלק פעיל בוועדות ובדיונים, ללא אפשרות ממשית להשפיע.
שותפות (Partnership) - שותפות ממשית והעברת הכוח מן המתכננים לתושבים במטרה לאפשר לתושבים לקחת חלק משמעותי בבניית העתיד של אזור מגוריהם.
האצלת כוח (Delegated Power) - העברת הכוח והשליטה לידי התושבים.
שליטה (Citizen Control) - שליטה מוחלטת של התושבים בתהליכי התכנון.
תהליך התכנון המשתף נמנה עם רמה 6 ואילך, מכיוון שמטרת התכנון המשתף היא לאפשר שותפות ממשית של התושבים בתהליך התכנון.
התכנון הדמוקרטי מוגדר על ידי פעולות ותקנות הממשלה המאפשרות את התכנון המשתף.
ללא תרבות פוליטית המאפשרת ומעודדת השתתפות של התושבים המקומיים, השתתפות הציבור בתהליך התכנון תישאר כרצון או המלצה טובה מצד התושבים ולא תהיה לה כל השפעה משפטית.
בשנת 1974 פרסם הסוציולוג הפיני ייה-פקה רוז מאמר בשם "בעיות תאורטיות של תכנון דמוקרטי", בו הסביר כי לעיתיים משתמשים במושג תכנון דמוקרטי יתר על המידה.
לטענתו, על מנת ליצור תכנון דמוקרטי אמיתי ישנם מספר תנאים שצריכים להתקיים:
חייבת להיות הבנה לגבי חוקי התכנון והפיתוח באזור בו עתיד להתקיים התכנון הדמוקרטי.
חייבים להיות אמצעים והנחיות עבור החברה, אשר לוקחת חלק פעיל בתהליך התכנוני.
השתתפות התושבים חייבת להיות אותנטית.
לקיחת חלק השתתפותי בלבד אינו מספק.
השאיפה היא שהתושבים ינהלו, יכתבו וישרטטו את התוכנית בעצמם.
ארגונים רבים מציעים מגוון דרכים ליצירת תכנון משתף ומדגישים את החשיבות לבניית מפת דרכים עבור התהליך.
לרוב, התהליך מתחיל על ידי הקמת פורום או ועד של בעלי עניין הכולל מגון רחב כל הניתן של תושבים וארגונים רלוונטיים לתחום התוכנית.
לאחר מכן נהוג ליצר מיפוי ואבחון של השימושים של תחום התוכנית במטרה להבין את הבעיות ואת הצרכים של המרחב.
ההחלטה על אופן הפעולה נעשית על ידי עבודה משותפת של כלל בעלי עניין.
לבסוף נכתבת התוכנית על ידי כלל השותפים לתוכנית.
לרוב בתהליכי תכנון משתף נהוג לעשות אירועים שכונתיים במטרה לגייס כספים עבור התהליך ולרתום וליידע את כלל תושבי השכונה בתהליך התכנון.
השאררט הוא תהליך אינטנסיבי, רב תחומי שמטרתו לפתח שפה עיצובית או חזון למתחם מסוים.
לעיתים קרובות משתמשים במתודה זו במטרה לתכנן פארקים, מבניים קהילתיים או שכונות.
לרוב תהליכי השאררט נערכים בין יום אחד לשבועיים כאשר במהלך התקופה הזאת עובדים בעלי עניין רבים ומגוונים ואוספים ידע מקומי על אזור התוכנית במטרה ליצר ביחד תוכנית רעיונות ופתרונות עתידים למתחם המתוכנן.
בישראל עמותת מרחב מובילה את תחום סדנאות השארטט.
העמותה קיימה מספר סדנאות ברחבי הארץ במצפה רמון, ערד, קריית שמונה, דימונה ורעננה במטרה לקדם את התחדשות מרכזי הערים והשכונות הוותיקות בישראל.
שימוש בטכנולוגיה במטרה ליצר השתתפות תכנונית היא דרך חדשה יחסית לעודד מעורבות של תושבים בתהליך התכנון.
מכיוון שטכנולוגיה הפכה לכלי נגיש ליותר ויותר אוכלוסיות, עלה גם השימוש והפיתוח בכלים דיגיטליים עבור שיתוף והנגשת ידע תכנוני ואיסוף הידע המקומי.
בין הכלים הבולטים להנגשת ידע תכנוני נמנית מערכת המידע הגאוגרפי (GIS) המאפשרת הצגה שכבות מידע וניהולם באופן ויזואלי.
השימוש במערכות ה-GIS אפשר ביצוע תהליכי שיתוף הציבור אשר נעשים על גבי מפה כשאלונים וסקרים מקוונים המבקשים מתושבים לסמן את תשובותיהם על גבי המפה, משובים המבוססים על רשתות חברתיות ועוד.
תהליכי התכנון המשתף דוגלים בהנגשת ידע תכנוני על מנת לעודד ולשפר את מעורבות תושבים.
אחת הדרכים ליצירת הנגשת ידע זה היא שימוש בכלים ושפה ויזואליים.
דוגמה לעמותה העושה שימוש בעיצוב ואמנות על מנת ליצר ויזואליזציה של הידע היא המרכז לפדגוגיה עירונית בעיר ניו יורק.
מטרת הפרויקטים שלהם היא להגדיל את ההבנה הציבורית של מערכת התכנון העירונית ובכך ליצר השתלבות רבה יותר של תושבים.
הפרויקטים שלהם מתבססים על שיתופי פעולה של אנשי מקצוע בתחום האמנות והעיצוב, פעילים חברתיים וקובעי מדיניות.
יחד עם כלל בעלי העניין הללו עובדת העמותה על סוגיות שונות מתחום התכנון כעירוב שימושים, שטחים ציבורים ועוד.
בשנת 2011 כחלק מהתהליך של "חוק הלוקליזם" העבירה הממשלה הבריטית באישור בית הפרלמנט את חוק "התכנון השכונתי".
מטרת החוק הייתה להפוך את מערכת התכנון הבריטית למערכת תכנון דמוקרטי בה לתושבים יש אפשרות לתכנן בעצמם את השכונה שלהם ולקבל הכרה סטטוטורית.
הקבינט הבריטי ראה בקידום חוק זה פוטנציאל להעלות את המוטיבציה של התושבים להשתתף בתהליך התכנון וכדרך לחיזוק ערכי המקומיות על פני הגלובליזציה.
בנוסף, התכנון השכונתי נועד להחליף את התכנון הכוללני המוכתב מהממשל אל הרשות המקומית ולהעביר את האחריות לפיתוח ותכנון השכונה אל התושבים.
כחלק מכתיבת התוכנית מחויבים התושבים להציע תהליך של פיתוח והתחדשות השכונה בדגש על הגדלת היצע הדיור, המסחר והתעסוקה.
בישראל חוק התכנון והבניה אינו מאפשר באופן סטטוטורי קיום של תכנון משתף.
עם זאת, החוק מציע מספר מנגנונים לידוע ושיתוף הציבור בתהליך קבלת החלטות כגון: הודעה על הכנת תוכנית, הודעה לעיתונות על בקשה להקלה או שימוש חורג ופרסום הזכות להגשת התנגדויות.
בשנים האחרונות יותר ויותר תהליכים תכנונים עושים מאמץ ליידע ולשתף את הציבור כבר בשלבים הראשונים של התוכנית וזאת במטרה להפחית את מספר התנגדויות לתוכניות ולאפשר את הפקדת התוכנית באופן מהיר יותר.
במקביל קיימת עליה בתהליכי התכנון המשתף של משרדי הממשלה השונים והרשויות המקומיות במטרה לקדם תוכניות מתאר ופרויקטים נקודתיים.
המתודה הננקטת בתהליכים אלו אינה אחידה והיא ניתנת לפרשנות על ידי מובילי התהליך.
ישנם מספר עמותות וארגונים העוסקים בנושאי ערים וטבע כגון: "החברה להגנת הטבע", ו"עמותת מרחב" העוסקים בשיתוף הציבור אחרי בעיות תכנון ושמירת הטבע בערים ומחוצה להן.
תכנון הפארק הדמוקרטי-אקולגי קריית ספר
אחד המקרים המדוברים ביותר כתהליך בו השתתפות הציבור בתהליך התכנון נחל הצלחה הוא תכנון הפארק בקרית ספר בתל אביב.
בעקבות מאבק ארוך ומתמשך של התושבים מול עיריית תל אביב הצליחו התושבים לשנות את יעוד המגרש משטח לבנייה יזמית לפארק.
תכנון הפארק נעשה על ידי השתתפות פעליה של התושבים ובכך הוא הפך לדוגמה מוצלחת לשילוב תושבים בתהליך התכנון.
תכנון הפארק נעשה על ידי אדריכל הנוף רם אייזנברג.
תוכנית בניה אלטרנטיבית לשכונות הפלסטיניות במזרח ירושלים
האוכלוסייה הערבית סובלת מאי התאמות רבות בין המציאות בשטח לבין המציאות התכנונית.
בעקבות כך ארגוני מגזר שלישי, "במקום" ו"המרכז הערבי לתכנון אלטרנטיבי", פועלים רבות במטרה ליצר מציאות תכנונית אחרת עבור האוכלוסייה הערבית.
הם פועלים ביחד עם התושבים מהאוכלוסייה הערבית במטרה למצוא חלופות תכנונית.
דוגמה לכך היא התוכנית לשכונת אל-עיסאוויה, שבה, בעקבות מציאות תכנונית לא תואמת לצורכי המקום נאלצו תושבי אל-עיסאוויה לבנות בתים למגורים ללא היתרי בניה.
בעקבות כך הוצאו לבתים רבים בשכונה צווי הריסה.
בשנת 2004 התושבים המקומיים בשיתוף עמותת "במקום" פעלו ליצירת תוכנית מתאר אלטרנטיבית מפורטת לשכונה.
התוכנית תואמה עם מהנדס עיריית ירושלים ומתכנני המחוז.
תחילה היה נראה כי תוכנית המתאר האלטרנטיבית תאושר אך בפועל כאשר נכתבה תוכנית המתאר ירושלים 2000, חלקים רבים מהתוכנית מתאר האלטרנטיבית הושמטו והמציאות התכנונית של תושבי מזרח ירושלים כמעט שלא השתנתה.
תהליכי התכנון המשתף זוכים לביקורות רבות בעקבות מורכבות יישומם.
בעוד שתהליכי תכנון רגלים צומחים מלמעלה למטה, תהליכי התכנון המשתף שואפים לצמוח מלמטה למעלה.
בעקבות כך הם נתקלים פעמים רבות בקשיים בירוקרטים יישומיים והעדר תמיכה מלאה של המדיניות התכנונית.
תכנון משתף דוגל בהשתתפות רבה כל הניתן של כלל בעלי העניין והתושבים המתגוררים בגבולות התוכנית, יישום מדיניות זו נתקלת פעמים רבות בקשים עקב אי היכולת לרתום תושבים רבים לתהליך.
מכיוון שלא ניתן לכתוב תוכנית ולשרטט תוכנית בהשתתפות של מאות תושבים מקדם התכנון המשתף הקמה של ועד או פורום שכונתי אשר נבחר באופן דמוקרטי על ידי כלל תושבי השכונה והוא מיועד לייצגם לאורך כול התהליך.
מתכננת הערים הבריטית פטסי היילי מתייחסת לקושי בשימוש בוועד או פורום שמטרתו לייצג את כלל קולות תושבי השכונה.
היא טוענת שהממסד מנסה לסווג את התושבים בוועדי שכונות על מנת ליצר ייצוג השתתפותי של התושבים בתהליכי התכנון, היא מזהה קושי רב בפעולה זו מכיוון שלתפיסתה לעיתיים אפילו אנשים עם מאפיינים חברתיים וכלכלים דומים מאוד מציגים צרכים שונים ובעקבות כך הם שואפים לייצר התפתחות שונה של העיר.
אתגר נוסף הקיים בתהליכי התכנון המשתף הוא הכנת התוכנית.
היישום הגבוה ביותר של תהליכי התכנון המשתף הוא בכך שהתושבים מנהלים את כלל התהליך בעצמם ואף כותבים לעצמם את התוכנית, ובכך למעשה עובר הכוח התכנוני באופן מלא לידי התושבים.
עם זאת, נשאלת השאלה כיצד תושבים אשר אינם בעלי רקע מתחום התכנון יכולים לכתוב ולשרטט את התוכנית בעצמם.
בעקבות כך, פעמים רבות נאלצים התושבים לשכור גורם חיצוני שיסייע להם בפעולת הכנת התוכנית, פעולה אשר דורשת אמצעים כלכלים שלרוב אינם נמצאים בקרב התושבים.
התושבים נאלצים להקדיש חלק מזמנם לגיוס משאבים כלכלים על מנת להוציא את התוכנית אל הפועל.
בעקבות אתגרים אלו מתקיים תהליך התכנון המשתף לרוב בשכונות ממעמד סוציואקונומי גבוהה שיש להם את היכולות האינטלקטואליות והכלכליות להתעלות על כלל הקשים בתהליכי התכנון המשתף.
תכנון ערים במדינות הגוש המזרחי בתקופת המלחמה הקרה הוכתב על ידי מוטיבים אידאולוגיים, פוליטיים, חברתיים, וגם כלכליים.
בניגוד להתפתחות עירונית במדינות מערביות, התכנון העירוני הסובייטי לעיתים קרובות קרא לעיצוב מחדש מוחלט של ערים.
במדינות קומוניסטיות, התכנון העירוני שיקף את הלך הרוח בחברה.
רוב המערכות הסוציאליסטיות כללו צורה של התפתחות מבוקרת ושיטות מופשטות של בנייה.
מהתכנון הקומוניסטי נבעה תוצאה של בלוקים עירוניים כמעט זהים שעמדו ברוב המדינות הקומוניסטיות, למעט שינויים קטנים בכל מדינה.
את המקור התכנוני של ערים סובייטיות ניתן למצוא ברעיונות הארכיטקטורה המודרניסטית של למשל האדריכל לה קורבוזיה ותוכניותיו עבור פריז.
ההתפתחות בתחום הדיור בדרך כלל כללה רבי קומות אשר נבנו בשיטות בנייה מהירות בעזרת פאנלים (למשל חרושצ'ובקה).
תחילת התכנון העירוני במדינות קומוניסטיות
למדינות מזרח-אירופאיות רבות נגרם נזק משמעותי בזמן מלחמת העולם השנייה ומצבן הכלכלי היה רעוע מאוד.
היה צורך לבנות מחדש ערים אשר נפגעו באופן משמעותי בגלל המלחמה.
אשר נהרסה כמעט לחלוטין עקב ההריסה המכוונת של ורשה על ידי הגרמנים לאחר מרד ורשה ב-1944. מרכז העיר דרזדן בגרמניה נהרס לחלוטין על ידי הפצצות של בעלות הברית ב-1945. סטלינגרד נהרסה בקנה מידה עצום כאשר בסוף המלחמה נשארו בה מבנים עומדים מעטים.
המשאבים הפיננסים של המדינות המזרח-אירופאיות לאחר הלאמתן של התעשיות והאדמות, היו תחת שליטה מוחלטת של המדינה.
כל התפתחות והשקעה הייתה צריכה להיות מתוקצבת על ידי המדינה.
בהתאמה עם המחויבות של המדינות לקומוניזם, העדיפות הראשונה הייתה בניית תעשיות.
לכן, למשך עשר עד חמש עשרה שנה, רוב המשאבים הופנו להתפתחות תעשיות ובנייתן מחדש של ערים.
ברוב המקרים תהליך זה הוצא לפועל ללא כל תכנון עירוני מעשי בגלל כמה סיבות.
סיבה ראשונה היא שתהליך הבנייה מחדש היה אמור להתחיל באופן מיידי ולא היה זמן להכין תוכנית מדויקת.
סיבה שנייה לכך היא המחסור במשאבי אנוש ומומחים לפיתוח עירוני.
ברוב המקרים, הערים ההרוסות לא נבנו מחדש להיות כמו שהן היו לפני כן.
להפך, ערים חדשות לחלוטין נבנו בתיאום עם העקרונות של הסוציאליזם הסובייטי.
למרות זאת, מבנים בעלי משמעות היסטורית בכמה ערים גדולות נבנו מחדש.
מומחים עמלו כדי שהשיקום והשימור יהיו מדויקים עד כמה שניתן.
למשל מרכז העיר העתיקה בוורשה, ארמון צווינגר בדרזדן, והרבה מבנים היסטוריים בבודפשט נבנו מחדש ליופיים מתקופת לפני המלחמה.
דוגמה יוצאת מן הכלל הידועה לשמצה היא בניין התיאטרון הלאומי של בוקרשט שברומניה אשר ספג נזק רב בהפצצה באוגוסט 1944. אף על פי שחלק מהבניין נשאר עומד, לאחר השתלטות הקומוניסטים על השלטון ב-1947, הרשויות החליטו להרוס את שאריות הבניין.
בסוף שנות ה-40, ברית המועצות פיתחה סוג חדש של רבי קומות.
אבות טיפוס לסוג הזה נבנו במוסקבה: הבניין הראשי של אוניברסיטת מוסקבה, בניין הדירות גדות קוטלנישסקאיה, בניין כיכר קודרין, מלון לנינגרדסקאיה, מלון אוקראינה, בניין משרד החוץ, ובניין משרד התעשייה הכבדה (שבע האחיות).
בניינים אלו הועתקו למדינות אחרות.
דוגמאות בולטות הן: ארמון התרבות והמדע בוורשה ו"בית העיתונות החופשית" בבוקרשט.
שדרת סטלין (אשר בהמשך שונה שמה לשדרת קרל מרקס) בברלין המזרחית גם נבנתה בהשראת הסגנון הסטליניסטי הזה למרות שהוא כלל שינויים מרבי הקומות המוסקבאיות.
הבניינים הללו מהווים דוגמה לסגנון ארכיטקטוני חדש שהתפתח באותן שנים.
בנייתם של הבניינים הללו דרשה את הריסתם של מבנים אחרים אשר נמצאו במתחמי הבנייה שלהם.
הדוגמה הידועה ביותר לכך היא הריסת קתדרלת ישו המושיע אשר נבנתה במוסקבה כמזכרת להפסדו של נפוליאון.
בשטח הזה תוכנן להיבנות ארמון הסובייטים, אשר לבסוף בנייתו החלה אך לא הושלמה מעולם.
הריסתם של מבנים היסטוריים, במיוחד כנסיות, כדי לבנות מבנים קומוניסטים חדשים היה עיקרון מרכזי באורבניזם הקומוניסטי.
דוגמה יותר עדכנית היא הריסתם של אזורים היסטוריים בבוקרשט על ידי ניקולאה צ'אושסקו אשר תכנן לבנות מחדש את הבירה בסגנון הריאליזם הסוציאליסטי.
תהליך התיעוש גרם להגירה גדולה של אנשים מאזורים כפריים לערים.
מכיוון שלאחר מלחמת העולם השנייה מצב הדיור לא השתפר כמעט כלל, משבר דיור ששרר בערים רק החמיר.
לבסוף, משברי דיור כרוניים גרמו ליצירתן של תוכניות שאפתניות לבניות חדשות.
כתוצאה מכך רוב המדינות הקומוניסטיות אימצו לעצמן את הפתרון אשר אומץ בברית המועצות אשר כלל הגבלות על מרחב המחיה לכל אדם.
באופן כללי, לכל אדם ניתנו בערך 9–10 מטרים רבועים.
לעיתים קרובות, חדר אחד היה צריך להיות משותף ליותר מאדם אחד.
לאחר אמצע שנות החמישים, מדיניות דיור חדשה לבנייה מאסיבית של דירות גדולות יותר.
התפתחות אורבנית בשנות ה-60 וה-70
בערים הגדולות יחידות דיור חדשות מעטות נבנו והקיימות סבלו מעומס.
בשנות ה-60 ברית המועצות שינתה את המדיניות שלה והחלה תוכנית שאפתנית של בניית בניינים למגורים (לעומת דגש על בניה לתעשייה עד אז).
התופעה הזאת באופן מיידי גם עברה לכל המדינות הקומוניסטיות של מזרח אירופה.
התפתחותן של שכונות חדשות לכדי הרחבת הקיבולת של ערים דרשה מאמץ תכנוני נרחב.
ברוב הערים שכנות חדשות נבנו בחוצות ערים קיימות ובכך גרמו לפרוורי ערים להפוך לחלק מהערים עצמן.
נוסף על כך, בערים בהן היו קיימות שכונות עניות, הן תוכננו מחדש ועברו מודרניזציה.
בעוד שהעיצוב המעשי והבנייה של מגדלי דירות הוא לא חלק מתכנון ערים, גובה וסוג הבניינים, הצפיפות של הבניינים ומאפיינים כלליים נוספים כן נכללו בתכנון.
לצד זאת, ההתפתחות הכוללת ובניית התשתיות היו צריכים לתכנן מחדש גם כן.
זה כלל גם מערכות תחבורה וכבישים, אספקת מים, ביוב, חשמל, מרכזי קניות, בתי ספר, ותשתיות נוספות.
תכנון מנע מהצפות היווה גם מקור לדאגה עבור ערים שנמצאות ליד מקורות מים.
תכנון כירורגי טרום-ניתוחי בתלת-ממד הוא שלב חדש יחסית ברפואה המודרנית, שבו מתכנן המנתח מראש את צעדיו בהליך הכירורגי שהוא עתיד לבצע.
המנתח, יחד עם צוות תומך, הכולל רדיולוג ומתכנן רפואי, מגדירים יחד את האנטומיה של המטופל הספציפי בתלת־ממד, ובונים תוכנית טיפול ניתוחית, הכוללת הגדרה של זוויות כניסה, מרחקים ומידות לחיתוך על בסיס האנטומיה, מישורי חיתוך, כיווני קדיחה ועוד, על מנת שהניתוח העתידי יתבצע בצורה הטובה ביותר.
מטרת הניתוח המקדים היא לאפשר למנתח להתכונן ככל האפשר לניתוח שהוא עתיד לבצע.
ביצוע ניתוח מקדים על מודל תלת־ממדי של המטופל הספציפי מאפשר לרופא ולצוות הרפואי בחדר הניתוח לדעת מבעוד מועד מה יראו ויעשו בכל שלב.
הניתוח המקדים מאפשר להפחית לחצים מהצוות הרפואי בטרם הניתוח, ולחלוק עם המטופל עצמו מידע בנוגע אליו, במידת הצורך.ההכנה לניתוח יכולה להתבצע בכמה דרכים:
תכנון דיגיטלי המתבצע באמצעות כלי מציאות מדומה ומציאות רבודה, שמכין המתכנן הרפואי.
באמצעים אלו יכול המנתח לצפות באנטומיה, לבצע חיתוכים (section views), להסתיר ולהציג חלקים, ולסייר בחלקי האנטומיה.
הדפסה של מודלים אנטומים מחומרים דמויי רקמה, שיאפשרו למנתח לחתוך, לנסר, ולקדוח ביד חופשית, או באמצעות כלים מותאמים שתוכננו והודפסו באופן פרטני לאותו מודל.
מְתַכְנֵן רְפוּאִי או מהנדס מכשור רפואי הוא אדם בעל יכולות עבודה דיגיטליות בתלת־ממד, בעל ידע באנטומיה והכרה של פרוצדורות בחדר ניתוח, שעובד בצמוד לרופא ומתכנן איתו ניתוחים עתידיים.
המתכנן הרפואי עובד עם תוכנות תלת־ממדיות שמאפשרות לו לבצע סגמנטציה – המרה של קובצי DICOM רפואי ממקור של טומוגרפיה ממוחשבת (CT) ודימות תהודה מגנטית (MRI) לכדי מודל תלת־ממדי, תכנון דיגיטלי של הניתוח, תכנון דיגיטלי של כלים בהתאמה אישית והדפסתם במדפסת תלת־ממד.
פגישה עם המנתח וקבלת פרטים על הניתוח.
אנמנזה – הבנת הבעיה ומטרת הניתוח (כגון תיקון דפורמציה, הסרה של גידול, תיקון שבר).
קבלת פרטים על סוג הניתוח, ועל הכלים איתם ישתמש הרופא (כגון ברגים, מסמרים ופלטות לקיבוע).
סגמנטציה – המרה של תמונה רפואית דו־ממדית למודל תלת־ממדי דיגיטלי.
תכנון ניתוח בשיתוף עם הרופא.
הדפסה תלת־ממדית של המודל האנטומי והכלים.
לאחר הגדרת המטרות, המתכנן הרפואי בונה בצורה דיגיטלית באמצעות תוכנות המיועדות לכך אביזרים שיתאימו ספציפית למטופל, ספציפית לתכנון של הרופא לניתוח הספציפי עליו דיברו.
כלים אלה, נקראים אביזרי ניתוח בהתאמה אישית (Patient-Spasific Instruments - PSI).
כלים אלה, לאחר אישור הרופא, יודפסו במדפסת תלת־ממדית מחומרים ביוקומפטבילים ויסופקו לחדר הניתוח לאחר ניקוי וסטרליזציה.
קיימים מספר סוגי כלים בהם תבניות המדייקות את החיתוך, כלים להכוונה מדויקת יותר של הקדיחה, וכן כלים לסימון מתאר על גבי עצמות המנותח.
ניתן בשלב התכנון גם לייצר משתל אשר יודפס בטיטניום או בפִּיק (פולימר תרמופלסטי אורגני ביוקומפטבילי) , שיאפשר השלמה של החסר או קיבוע נכון יותר של פלטה בהתאם לצורתה של העצם, במקום שימוש בפלטת מדף.
אורתופדיה: תיקון דפורמציות בגפיים כתוצאה משברים ובעיות התפתחות, יצירת גבסים בהתאמה אישית למטופל, טיפול ותיקון של אנגולציה ודפורמציה בעמוד השדרה כגון סקוליוזיס.
אורתופדיה אונקולוגית: הוצאת גידולים ושימור האזור הפגוע, השלמה של חוסרי עצם באמצעות תבניות לצמנט רפואי ומשתלים בהתאמה אישית
כירורגיה של היד: תיקון דפורמציות כתוצאה משברים שהתאחו בצורה לא טובה באמצעות כלים בהתאמה אישית למטפל.
פה ולסת: תכנון ניתוחים אורטוגנטיים, תיקון אי סימטריה של הפנים, תכנון ניתוחי התאמה מגדרית, תכנון ניתוחים להוצאת גידולים.
אף אוזן גרון וניתוחי צוואר: מודלים אנטומים להבנה של מיקומי גידולים ויצירת כלים בהתאמה אישית למנותח
נוירוכירורגיה: פלטות קרניופלסטיות הן בכיפוף פלטות קיימות והן ביציקה של צמנט רפואי והשלמות של פיק הדפסה של מודלים תלת־ממדים כהכנה לפני ניתוחי מוח.
כירורגיית לב-חזה: מודלים אנטומים לזיהוי והבנה טובה יותר של האנטומיה וכלים ניתוחיים בהתאמה אישית למטופל.
קרדיולוגיה: מודלים אנטומים לזיהוי והבנה טובה יותר של האנטומיה.
כירורגיית כלי דם: מודלים אנטומיים להבנה טובה של מפרצות ובעיות בכלי הדם השונים
כירורגיה כללית: מודלים אנטומים לזיהוי והבנה טובה יותר של הבעיה בעיקר בשל גידולים - עיקר השימוש במודלים אלו הם באנטומיה של הכבד, הכליות והלבלב.
גינקולוגיה הריון ולידה: מודלים אנטומים לזיהוי והבנה טובה יותר של הבעיה, יצירת מודלים תלת־ממדים של עוברים במהלך ההריון.
ישנן תוכנות מחשב שונות המסוגלות ליצור מודלים תלת-ממדיים מקבצי DICOM רפואיים.
תכנון חברתי הוא תחום המציע כלים לפתרון בעיות חברתיות, לתכנון שירותים חברתיים ולשיפור איכות החיים הקהילתיים.
בניגוד לתכנון פיזי שמתמקד בתשתיות, התכנון החברתי מתמקד בצרכי האוכלוסייה ופועל להשגת צדק חברתי, שיפור תנאי החיים והגדלת שוויון ההזדמנויות.
הוא מצריך שיתוף פעולה בין הקהילות, הארגונים הממשלתיים וקבוצות העניין, כדי להתמודד בהצלחה עם הבעיות החברתיות.
התכנון החברתי לרוב פועל מלמטה-למעלה (Bottom-Up), כלומר מדרישות העולות מהתושבים עצמם.
הוא כולל היבטים של דיור, בריאות, תעסוקה, תחבורה, פנאי וחינוך.
לתכנון החברתי אין מנדט סטטוטורי מפורש.
התכנון החברתי מתייחס לצורכי האוכלוסייה הספציפית, כגון צעירים, מבוגרים, מהגרים, לדוגמה, תכנון דרכים ביישוב ערבי ללא התחשבות במבנה המשפחות עלול להביא לחוסר תפקוד של המערכת.
תכנון מתחמי מגורים עבור קשישים צריך להתחשב בצרכיהם המיוחדים כדי לא לעורר התנגדויות וקשיים למימוש.
התכנון החברתי נשען על הידע הקיים בקהילה ומרוכז באמצעות מספר דרכי פעולה שנועדו לשפר את התקשורת בין חברי הקהילה:
יצירת מפגש נעים לדיון ופתרון בעיות
בניית קונצנזוס בסוגיות או בפעולות משותפות
שמירה על תיאום, שיתוף פעולה ושיטתיות בין הגורמים השונים
במהלך ההיסטוריה קובעי המדיניות הם שהחליטו מה הוא התכנון המתאים לקהילה או לאוכלוסייה, וכפו אותו.
גם תכנון שמקורו בכוונות חיוביות לקהילה יכול להוביל לתוצאות שליליות.
כך במקרה של התחדשות עירונית בשנות ה-50 וה-60: פינוי שכונות עוני נועד לשפר את איכות החיים של התושבים, אך בפועל במקרים רבים הביא לעקירה של האוכלוסייה המקורית ושינוי המרקם החברתי.
לעומת זאת, הגישות החברתיות לתכנון עוסקות באיזון בין אינטרסים וקבוצות שונות.
במאה ה-20, ובמיוחד מאז מלחמת העולם השנייה, החלה לחלחל ההכרה כי סדרי העדיפויות אינם יכולים להתבסס רק על חישובים כלכליים, ועליהם לכלול גם ערכים חברתיים.
גישות שונות לתכנון חברתי צמחו בארצות הברית בשנות ה-60, בתקופה סוציו-פוליטית של מחאות, מהפכות, הצפת בעיות חברתיות והפרדה גזעית, לצד מלחמת וייטנאם ועליית הפמיניזם.
התכנון החברתי נתפס כחדשני שמכוון לאנשים ורגיש למצוקותיהם ומספק ביטחון חברתי.
תכנון מסנגר - גישה תכנונית שלומדת מהתושבים עצמם ויוצאת מהנחה שבידי התושבים קיים מידע בעל ערך שאינו נמצא אצל המתכננים או קובעי המדיניות.
על פי גישה זו, המתכנן הוא כמעין סנגור של התושבים ותפקידו לייצג אותם בתהליך.
העיקרון המנחה הוא פלורליזם כאשר המתכנן מייצג את הפרט, הקבוצה או הארגון.
נקודת המבט היא שיעדי התכנון אינם נייטרליים או אובייקטיביים, אלא כוללים ערכים ועמדות שכוללים הפעלת שיפוט.
התכנון נתפס כתהליך לקידום מגוון דעות של החברה על ידי ייצוג של קבוצות שונות בתהליך קביעת המדיניות הציבורית.
פול דוידוף , עורך דין ומתכנן ערים אמריקאי, גרס שהחברה העתידית תהיה חברה עירונית והמתכננים יסייעו בעיצובה.
דוגמה לתכנון מסנגר בישראל היא עמותת במקום שנוסדה בשנת 1999 במטרה לחזק את הקשר בין מערכות התכנון לזכויות האדם והיא מסייעת לקהילות המצויות בנחיתות מקצועית, כלכלית או אזרחית בכל הנוגע למימוש זכויותיהן בשדה התכנון.
תכנון מתקשר - גישה שמקורה בשנות ה-80 וה-90 של המאה הקודמת שמגיעה מנקודת מבט פוסט-מודרנית של עולם התכנון.
הגישה דוגלת בריבוי דעות, כאשר אין עמדה אחת שהיא נכונה.
תפקיד המתכנן הוא לייצר תקשורת ולמתן קונפליקטים באמצעות הגעה להסכמות ולשיתופי פעולה בין העמדות והאינטרסים השונים, ובכך לייצר אמת מידה להתנהגות .
לדברי מתכננת הערים הבריטית, פטסי היילי , מטרת התכנון המתקשר היא המעשה, ועל מנת להגיע אליו יש לדבר עליו.
היא טענה כי יש להעביר את כובד המשקל מהתוצרים, ההשפעות והתהליכים של התכנון אל השפה והמסרים שמועברים במהלך ההליך התכנוני.
בגישה זו התקשורת הבינאישית והבין-מוסדית אינה אמצעי אלא היא התכנון עצמו.
תהליכי התכנון מייצרים הבניות המעצבות את יחסי הכוחות בחברה, ולכן יש צורך באיסוף, עיבוד והעברת המידע.
המתכנן המתקשר אוסף מידע מקיף, מעבד, מקשיב לרחשים, מנגיש מידע ותוכניות לתושבים ופועל בכנות ובאותנטיות.
תכנון משתף - תהליך שבמסגרתו הרשויות באות במגע עם הגורמים המעורבים, תוך קבלת החלטות קולקטיבית במסגרת הליך פורמלי.
בגישה זו התכנון החברתי מבוסס על אינטראקציה רב-כיוונית, תוך קידום דיאלוג.
התהליך יוצר תמיכה וקבלה של המדיניות ותומך בשיתוף ציבור פרואקטיבי.
דוגמה לתכנון משתף בישראל הם שאררטים – תהליך שיתוף אינטנסיבי שנמשך על פני מספר ימים בשיתוף עם מגוון בעלי התמחויות, שמגביר היתכנות לפתרונות יצירתיים.
התהליך מזהה בעלי עניין ומוכוון קונצנזוס לצרכים שונים.
מנהלי השאררט נעזרים בבעלי מקצוע שונים לניהול התהליך וללימוד הסביבה בה מתכננים.
תכנון רב-תרבותי - בגישה זו מודגשת החשיבות של הסיפור העירוני המהווה את התמריץ לשינוי.
הסיפור הוא חשוב משום שהוא מתמקד בתכנון רב-תרבותי ובכך מנהל ומיישב סכסוכים.
הסיפורים יכולים לאפשר חילופי דעות, עמדות וניסיון רב-תרבותי ובכך מדגישים את המגוון החברתי.
בגישה זו יש לאפשר לקבוצות המיעוטים בחברה להשמיע את קולם ולהוציא מהם את הסיפורים, לתרגם אותם ולנתח אותם ולהביא אותם לסיפור העירוני.
מתכננת הערים האוסטרלית ליאוני סנדרקוק טענה שחמישה מאפיינים מעולם הקולנוע - רצף התרחשויות, עקביות, גלובליזציה, מוסכמות ומתח טוב - הם נדבך חשוב להעברת המסר של הסיפור העירוני.
הסוציולוג יוסי יונה טוען כי תפקידה של המדינה הוא לאפשר את קיומן של שלל התרבויות הקיימות בחברה בצורת "קהילה של קהילות" שבאה לידי ביטוי בהשתייכות קהילתית והשתייכות לקהילת-על מדינתית.
הבסיס של יונה הוא בכתביו של עמנואל לוינס, שמדבר על האחר והשונה, כאשר דרכו אנו לומדים על עצמנו ולכן ישנה חשיבות בהכרת האחר.
הוא טוען כי התבדלות בקבוצות מיעוט היא לגיטימית משום שזוהי התגוננות מדיכוי ונישול שמפעילה עליהן הקבוצה הדומיננטית.
ישנו צורך בשינוי רדיקלי באתוס התרבותי בחברה וחלוקה מחדש של המשאבים, שמכירה בכך שאין אמת אחת.
ישנם הטוענים כי תכנון חברתי יכול להיות פלורליסטי אולם התהליך של בניית אומה, שהתכנון מהווה חלק ממנו, נשלט בדרך כלל על ידי כוחות שפועלים כדי לדכא ולהדיר.
לפיכך, התכנון החברתי אינו שם דגש מספיק על יחסי הכוח שמופעים במהלך תהליכי התכנון.
הגאוגרף ריי ברומלי מציג ארבע גישות שונות ולעיתים חופפות באשר לתכנון חברתי, כאשר כל אחת מהן משקפת פרשנות שונה של סדרי העדיפויות החברתיים והשונים לתכנון:
טרנספורמציה חברתית - תכנון חברתי הוא העיצוב מחדש והשינוי של החברה כולה.
הדבר מצריך חזון ופיתוח אסטרטגיה לטרנספורמציה על מנת להפוך את החברה לטובה יותר
חלוקה מחדש - תכנון חברתי מבקש לצמצם את אי השוויון החברתי-כלכלי והעוני ולגרום לצמיחה כלכלית.
תומכים בתכנון חברתי מסוג זה הם בדרך כלל סוציאל-דמוקרטיים הדוגלים במדינת רווחה, ומאמינים כי אם כוחות השוק ישלטו, אי שוויון חברתי-כלכלי יגדל.
השתתפות - תכנון חברתי מבוסס על ההנחה שהציבור הרחב הודר באופן מסורתי מקבלת ההחלטות הציבוריות, וכי הדרה זו אינה דמוקרטית.
מתכננים חברתיים הופכים למומחים במעקב אחר דעת הקהל כאשר הם מעודדים מודעות להשתתפות ציבורית בקבלת החלטות באמצעות סדנאות לתכנון קהילתי, עצומות, הסברה ועוד.
מגזר חברתי - תכנון חברתי הוא תכנון של המגזרים החברתיים השונים במשק.
הוא מבוסס על מודל כלכלי, לפיו סקטורים מסוימים נחשבים פרודוקטיביים, כגון ייצור, בנייה, פיננסים ועוד, וסקטורים אחרים כגון בריאות, דיור וחינוך מסופקים כשירותים ציבוריים והמוצרים שלהם אינם בהכרח נמכרים בשוק הפתוח.
בגישה זו התכנון החברתי מתפצל לתהליכים נפרדים הנערכים בכל גוף ציבורי כגון משרד החינוך, משרד הבריאות וכו'.
תפקיד המתכנן החברתי במדינות שונות
המתכנן החברתי נמצא בתוך המחלקה לשירותים חברתיים כשתפקידו כאיש בעל תפישה מרחבית הוא 'מתן תרגום מרחבי' למדיניות החברתית.
למשל, אם קיימת בעיה של אלימות בקרב בני נוער, המתכנן החברתי יבחן חלופות של השקעה במועדון נוער או מגרשי ספורט במקומות שונים בעיר.
אחד הכלים המרכזיים של המתכנן החברתי בהולנד הוא ניתוח עלות-תועלת חברתית.
ניתוח זה מיועד לכמת את התועלות החברתיות לצד תועלות אחרות למען קבלת החלטה על גובה המימון של הפרויקט הציבורי.
המתכנן החברתי עורך תסקירי השפעות סביבתיות הוכלל לעיתים גם מרכיבים חברתיים כגון בחינת השפעת תוכנית מסוימת על בני מיעוטים או קבוצות פגיעות אחרות.
למשל, תסקיר השפעה סביבתית של פרויקט בנייה גדול יבחן את השפעת התוכנית על הדרת האוכלוסייה הקיימת.
מחלקה לתכנון חברתי עובדת בשיתוף פעולה עם המתכננים הפיזיים.
כל מתכנן חברתי במחלקה מופקד על תחום טיפול או אוכלוסיית יעד, כגון ילדים בגיל הרך, בני נוער, קשישים ואנשים בעלי מוגבלויות.
המתכננים החברתיים מפעילים 'מועצה מייעצת' בנושא עיסוקם, המורכבת מבעלי תפקידים ונציגי תושבים נבחרים.
המתכננים החברתיים מעבירים תוכניות מוצעות אל המועצות המייעצות ומסייעים להם בגיבוש משוב לתוכנית המוצעת.
על פי מסמך מדיניות מ-2012 המתייחס לשיקולים חברתיים במערכת התכנון, אין גורם ממסדי שרואה את תפקידו כאחראי במערכת התכנון הממסדית לתת מענה והתייחסות מפורטת להיבט החברתי בכללותו ולצרכים של האוכלוסיות המוחלשות בפרט.
עבודתו של המתכנן החברתי אינה משולבת באופן אינטגרלי בתכנון המרחבי ואינה מוערכת כתורמת במיוחד לתוצרי התכנון המרחבי.
תפקיד המתכנן החברתי בישראל מוגבל מאוד בהשוואה למקומות שונים במערב.
בישראל אין הגדרה ברורה של התפקיד ואין הכשרה מתאימה, ולא מוקצים משאבים נחוצים לשם ביצוע התפקיד בצורה מיטבית.
אין בארץ תהליך פורמלי של הכשרה כמתכנן חברתי.
במצב זה, אין אחידות בתחומי ידע או בכישורים של המתכנן החברתי.
הלימודים בתחום מוצעים בדרך כלל בתוכניות לתארים מתקדמים בתכנון ערים, בריאות הציבור ועבודה סוציאלית.
בצוותי תכנון שמכינים תוכניות מתאר כוללניות ישנו לרוב מתכנן חברתי שתפקידיו עשויים להשתנות בכל שלב של התוכנית:
בשלב גיבוש המטרות המתכנן החברתי בדרך כלל אינו מעורב והוא נכנס לפעולה רק לאחר שמטרות התכנון כבר נקבעו.
בשלב גיבוש התוכנית, המתכנן החברתי מעורב באיסוף וניתוח נתונים דמוגרפיים, תיאור קבוצות שונות באוכלוסייה וניתוח נקודות החוזקות והחולשות שלהן, זיהוי הבעיות החברתיות הקיימות ולעיתים גם הכנת חוות דעת על סוג ומיקום של מבני ציבור דרושים.
שיטות העבודה לרוב כוללות ניתוח סטטיסטי, מפגשים עם תושבים ונציגי קבוצות עניין ולעיתים גם שיתוף הציבור לצורך קבלת משוב על התוכנית המתהווה.
בשלב הערכת התוכנית, ההשפעה והמעורבות של המתכנן החברתי היא שולית.
רוב מוסדות התכנון בארץ אינם מעסיקים מתכנן חברתי לשם הערכת השפעות חברתיות של התוכנית, ולרוב אין שימוש בנספח חברתי.
במהלך שנות האלפיים חדרו גישות של צדק חברתי לשיח הציבורי בעולם ובישראל, כששיאם היה בהתפרצות המחאה החברתית ברחבי הארץ בשנת 2011. בהמשך לכך, מגמת התכנון במחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטת בן-גוריון הכינה תסקיר חברתי-תכנוני על העיר באר שבע.
התוכנית היוותה נספח השפעה חברתית בתוכנית המתאר שהתגבשה לעיר.
התכנון העירוני בברצלונה התפתח בהתאם לשינויים ההיסטוריים והטריטוריאליים של העיר, והאילוצים השונים של המרחב הציבורי, כגון אדריכלות, תשתיות עירוניות, תחזוקה של מרחבים טבעיים, פארקים וגנים.
ברצלונה התפתחה באופן מתמיד מאז הקמתה בתקופה הרומית.
מאז המאה התשע-עשרה ההתפתחות מואצת הודות לתוכנית ההרחבה ואיחוד עם עיריות שכנות.
עד המאה התשע-עשרה העיר נאלצה להתפתח בתוך חומותיה מימי הביניים, שכן העיר נחשבה לישות צבאית, ולכן צמיחתה הייתה מוגבלת.
המצב השתנה עם הריסת החומות וסיפוחו של המבצר השכן לעיר.
התפתחויות אלו הובילו להרחבת העיר.
ההתרחבות נוהלה במסגרת פרויקט אישמפלה (מילולית: "הרחבה"), שערך אילדפונס סרדה ואשר היה להרחבה הטריטוריאלית הגדולה ביותר של ברצלונה.
גידול משמעותי נוסף בשטחה של הבירה הקטלאנית היה עקב סיפוחן של מספר עיריות הסמוכות לברצלונה בין סוף המאה התשע עשרה לתחילת המאה העשרים, מה שהוביל לביצוע תוכנית הקשרים (בספרדית: Plan de Enlaces) בשנת 1903.
הפיתוח העירוני בשנים האחרונות והמחויבות לעיצוב וחדשנות, כמו גם הקישור של תכנון עירוני עם ערכים אקולוגיים וקיימות, הפכו את הבירה הקטלאנית לאחת הערים המובילות באירופה בתחום התכנון העירוני.
העיר ומתכנניה זכו בפרסי הצטיינות רבים, כגון פרס הנסיך מוויילס לתכנון ערים מאוניברסיטת הרווארד (1990) ומדליית הזהב המלכותית מהמכון המלכותי לאדריכלים בריטים (RIBA) בשנת 1999. הפיתוח והתכנון של העיר היוו השראה לפרויקטים בערים אחרות ואף כונה "מודל ברצלונה".
ברצלונה, הבירה והעיר הגדולה ביותר של הקהילה האוטונומית של קטלוניה, ממוקמת בלבנט הספרדי, על חופי הים התיכון.
סדרת הגבעות מונז'ואיק (184.8 מטרים) נמצאות מעל קו החוף ומפרידות בין העיר לדלתה ליוברגט.
כמו כן, מרכס הרי קולסרולה עולות במישור מספר גבעות העוקבות אחר קו מקביל לרכס החוף: גבעות לה פיירה (133 מטרים), לה רובירה (261 מטרים), אל כרמל (267 מטרים), קרואטה דל קול (249 מטרים), אל פוטגט (181 מטרים) ומונטרולס (121 מטרים).
המישור של ברצלונה אינו אחיד וקיימים בו מספר "גלים" שנגרמו מהזרמים הרבים שחצו בעבר את היבשה.
בנוסף, הוא בעל שיפוע די אחיד מהים לרכס הרי קולסרולה, בעליה של כ-260 מטרים.
חוצים אותו מספר העתקים, בעיקר זה המפריד בין רכס הרי קולסרולה לבין הגבעות היוצאות מהמישור, בכיוון צפון-מזרח דרום-מערב, וזה המפריד בין הר מונז'ואיק לחוף.
השטח נוצר על ידי מצע של לווחה ותצורות גרניט, כמו גם חרסית ואבן גיר.
החוף כוסה בעבר על ידי ביצות גאות ושפל ולגונות מים מלוחים, שנעלמו עם התקדמות קו החוף הודות למשקעים שסיפקו הנהרות והנחלים שזרמו לחוף.
ההערכה היא שמאז המאה השישית לפני הספירה, קו החוף הצליח להתקדם כ-5 קילומטרים.
את אזור המישור חצו בעבר פלגים ונחלים רבים, אשר התקבצו לשלושה נחלים: נחל אורטה באזור הסמוך לנהר בזוס (או האזור המזרחי); נחל בלנקה ונחל גורנאל באזור ליוברגט (או האזור המערבי); ובאזור המרכזי של המישור, קבוצת נחלים המגיעים מהמדרון הדרומי של טיבידאבו, כגון הנחלים סן ג'רוואסי, ואלקרקה, מגוריה וקולסרולה.
האזור מאופיין באקלים ים-תיכוני, עם חורפים מתונים הודות להגנה שמספקת האורוגרפיה של השטח למישור ומגנה עליו מפני רוחות הצפון.
ממוצע הטמפרטורות נע בדרך כלל בין C° 9.5 ל-C° 24.3. כמות המשקעים נמוכה, כ-600 מילימטרים בשנה, ומרביתם יורדים באביב ובסתיו.
מחסור זה היה הגורם לכך שבעבר בוצעו עבודות רבות לאספקת מים לעיר, לרבות בארות, תעלות ותעלות השקיה.
צמחיית האזור מורכבת בעיקר מעצי אורן, אלונים ירוקי עד, סבך של אברש, מורן החורש, קטלב משונן וצמחים מטפסים.
בעבר הייתה נהוגה חקלאות מוזנת גשם ושלחין – בעיקר כרמים ודגנים – וכיום כמעט כל השטח בנוי.
ברצלונה, בירת מחוז ברצלונה, היא המרכז העירוני החשוב ביותר בקטלוניה במונחים דמוגרפיים, פוליטיים, כלכליים ותרבותיים.
זהו מקום מושבה של הממשלה האוטונומית והפרלמנט של קטלוניה, כמו גם הנציגות המחוזית, הארכיבישוף והאזור הצבאי הרביעי, ויש בה נמל ימי, נמל תעופה ורשת חשובה של מסילות ברזל וכבישים.
עם אוכלוסייה של 1,604,555 תושבים בשנת 2015, היא העיר השנייה בגודלה בספרד (אחרי מדריד), והאחת-עשרה באיחוד האירופי.
ברצלונה מחולקת ל-10 מחוזות ו-73 שכונות:
סיוטט וליה (4.49 קמ"ר, 100,685 תושבים): תואם את הליבה העתיקה של העיר, זו שמקורה בתקופות הרומית וימי הביניים, בתוספת שכונת ברצלונטה, שנבנתה במאה השמונה-עשרה.
אזור זה זכה להגירה רבה משאר חלקי ספרד במהלך המאות התשע-עשרה והעשרים, ויושב בעיקר בשכונות סנט פרה ורבאל, ההגירה אליה המשיכה גם במהלך המאה העשרים ואחת, אם כי עם מהגרים ממדינות אחרות.
ברובע הוותיק יש את האוכלוסייה ברמה הסוציו-אקונומית הנמוכה ביותר בעיר, אם כי במילניום החדש החל תהליך איטי של ג'נטריפיקציה במקביל לתוכניות הפיתוח העירוני שבוצעו ברובע.
בהיותו החלק העתיק ביותר של העיר, יש בו מונומנטים רבים ויצירות ארכיטקטוניות מעניינות, עובדה ההופכת אותו למוקד חשוב של תיירות.
מצד שני, הוא מאכלס את המוסדות החשובים ביותר של העיר, כמו בניין העירייה והז'נרליטט דה קטלוניה.
אישמפלה (7.46 קמ"ר, 263,565 תושבים): רובע זה צמח מהרחבת העיר העתיקה לאחר הריסת החומות, הודות לתוכנית סרדה שערך אילדפונס סרדה.
זהו רובע צפוף, שכן בראשיתו היה בעיקר אזור מגורים בו שהו משפחות עשירות לאחר שעזבו את החלק הוותיק של העיר.
הרמה החברתית, לעומת זאת, התייצבה, וכיום תואמת בעיקר את מעמד הביניים.
הוא מהווה מוקד משיכה חשוב לתיירות, במיוחד בשל נוכחותן של עבודות אדריכליות מודרניסטיות, שעודדו מסחר והתבססות תחום המותגים המסחריים הגדולים בעולם.
סאנטס-מונז'ואיק (21.35 קמ"ר, 180,824 תושבים): כולל את העיר העתיקה של סנטס, שסופחה לברצלונה ב-1897, יחד עם אדמות גבעת מונז'ואיק, עובדה ההופכת אותו לרובע הגדול בעיר.
הוא כולל גם את זונה פרנקה (Zona Franca).
צפיפות האוכלוסין בו נמוכה, ושיעור האוכלוסייה ממוצא זר עולה על הממוצע.
קיים בו אחוז גבוה של שטחים ירוקים, בעיקר הודות לנוכחות המונז'ואיק, וכן ייעוד קרקע לתעשייה.
לס קורטס (6.08 קמ"ר, 81,200 תושבים): מקורו מהעיר העתיקה של לס קורטס דה סיירה, שסופחה לעיר בשנת 1897, וככל הנראה מקור המאסיה מימי הביניים.
היה זה אזור חקלאי באופן מובהק, שבאמצע המאה התשע-עשרה חווה צמיחה עירונית משמעותית עם בניית אזור קורטס נובס.
אוכלוסייתו היא בעיקר מקומית, ובולטת בשיעור גבוה של צעירים.
רובה היא ממעמד הביניים, ושכונת פדראלבס בולטת כאחת האקסקלוסיביות בעיר.
הפעילות הכלכלית העיקרית שלה היא במגזר השירותים, והיא ביתם של מוסדות פיננסיים ומרכז עבור משרדים רבים.
סאריה-סאנט ג'רבאזי (20.09 קמ"ר, 145,761 תושבים): מקורו מאיחוד שתי רשויות לשעבר, סאריה וסאנט ג'רבאזי דה-קאסולס.
זהו אחד המחוזות הגדולים ביותר, בשל כך שהוא כולל חלק גדול מרכס הרי קולסרולה.
זהו גם הרובע עם צפיפות האוכלוסין הנמוכה ביותר, בעיקר בזכות היותו אזור מגורים של המעמד הגבוה, המאופיין בבתים צמודי קרקע רבים.
הרובע מאופיין במבנים ומתקנים איכותיים, כמו בתי ספר פרטיים ומרכזי בריאות.
אוכלוסייתו בעלת השיעור הגבוה ביותר של אנשי מקצוע בתחום ההשכלה הגבוהה, הטכנית והניהולית, כמו גם תושבים מקומיים, בעוד שמשילות האוכלוסייה הזרה מתבצעת על ידי האיחוד האירופי.
גרסיה (4.19 קמ"ר, 120,273 תושבים): מקורו בכפר גרסיה, ששולב בתחומי העיר בשנת 1897. היה זה אזור חקלאי, שבתחילת המאה התשע-עשרה החל להתגבש בו מרקם עירוני ותעשייתי.
צפיפות האוכלוסין בו היא הגבוהה ביותר בעיר, שכן המרכז הוותיק שלה מאופיין ברחובות צרים ובתים צפופים.
באוכלוסייתו יש אחוז גבוה של קשישים, ואף על פי שרמת ההשכלה היא מעל הממוצע, רובם הם בני מעמד חברתי נמוך-בינוני.
אורטה-גינארדו (11.96 קמ"ר, 166,950 תושבים): מקורו בעיר העתיקה של אורטה, שסופחה לברצלונה ב-1904, ואליה התווסף מחוז גווינרדו, שהיה שייך מבחינה מנהלית בעבר לסאנט מארטי דה-פרובנסלס.
הוא היה אזור חקלאי ומגורי קיץ, שקיבל עולים רבים, בעיקר בשני השלישים הראשונים של המאה העשרים.
בהיותו אזור פריפריאלי, הוא מאופיין בצפיפות אוכלוסין נמוכה, עם דומיננטיות של אוכלוסיית צעירים ואוכלוסייה מהמעמד הבינוני-נמוך.
במהלך שנות ההגירה המסיבית, היה נתון האזור לספקולציות נדל"ן.
נואו באריס (8.04 קמ"ר, 164,516 תושבים): הוא רובע שנוצר ב-1984, על קרקע מופרדת מסאנט אנדראו דה פלומאר.