tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוט-בלאו, קבוצת אמנות חדשה שבסיסה בבזל, הוקמה על ידי הרמן שרר, אלברט מולר, פול קומניש והנס שיס, שביקרו כולם את קירכנר ועבדו בהדרכתו.
בסוף 1925 חזר קירכנר לגרמניה ונסע לפרנקפורט, צ'מניץ (שם התגוררה אמו), וברלין שם נפגש עם קרל שמידט-רוטלוף שרצה שקירכנר יקים קבוצת אמנים חדשה, קירכנר סירב בנימוס.
לאחר מכן חזר לשווייץ בדצמבר 1926 נפטר חברו הקרוב אלברט מולר, מטיפוס יחד עם אשתו, אנני מולר.
בשנת 1927 ארגן קירכנר תערוכת זיכרון לאלברט מולר.
בבית הספר בדאבוס הייתה תערוכה גדולה של עבודותיו של קירכנר.
קירכנר המשיך לעבוד בפרואנקירך, סגנונו הלך והפך מופשט יותר ויותר.
בשנת 1929 נאלץ קירכנר להתרחק מקבוצת רוט-בלאו לאחר שהתחייבו לו אמונים, מה שהרגיז את קירכנר מאוד.
בשנת 1930 החל קירכנר לחוות בעיות בריאות עקב עישון ובשנת 1931 נאלצה ארנה לעבור ניתוח בברלין עקב חשד לסרטן.
בשנת 1931 הוא התמנה לחבר האקדמיה הפרוסית לאמנויות בברלין.
כאשר המפלגה הנאצית השתלטה על גרמניה, היה בלתי אפשרי עבורו למכור את ציוריו.
בשנת 1937 נאלץ להתפטר מהאקדמיה הפרוסית לאמנויות.
לקירכנר הפריע יותר ויותר המצב בגרמניה וכתב ביומנו: "כאן שמענו שמועות איומות על עינויים ביהודים, אבל זה בוודאי לא נכון.
אני קצת עייף ועצוב לגבי המצב שם.
במוזיאונים נהרסים ההישגים התרבותיים שזכו להצלחה רבה בעשרים השנים האחרונות, ובכל זאת הסיבה שבגללה הקמנו את "ברוקה" הייתה לעודד אמנות גרמנית אמיתית, תוצרת גרמניה.
ועכשיו היא אמורה להיות לא גרמנית.
אלוהים יקר זה מרגיז אותי ".
לאורך השנים 1936 ו-1937 החל קירכנר לחוות בעיות בריאות.
בשנת 1937 התקיימה בגרמניה תערוכת האמנות המנוונת; בסך הכל הוצאו 639 יצירות של קירכנר ממוזיאונים ו-25 הוצגו בתערוכה.
האקדמיה לאמנויות בברלין גירשה את קירכנר ממנה.
קירכנר המשיך לעבוד וארגן תערוכה גדולה בבזל, שזכתה לביקורות מעורבות.
בשנת 1938 התרגז קירכנר יותר ויותר מהמצב בגרמניה.
לאחר שסופחה אוסטריה על ידי גרמניה באנשלוס, הוא היה מוטרד מהרעיון שגרמניה עשויה לפלוש לשווייץ.
ב-15 ביוני 1938 התאבד קירכנר ביריות מול ביתו בפרואנקירך.
שלושה ימים לאחר מכן הובא למנוחות קירכנר בבית העלמין וולדפרידהוף.
ארנה שילינג אשתו המשיכה להתגורר בביתם עד מותה בשנת 1945.
בשנת 1913, התצוגה הציבורית הראשונה בארצות הברית של יצירתו של קירכנר התקיימה בתערוכת הארמורי, שהייתה גם התצוגה הגדולה הראשונה של האמנות המודרנית באמריקה.
בשנת 1921, מוזיאונים בארצות הברית החלו לרכוש את יצירתו ועשו זאת לאחר מכן יותר ויותר.
תערוכת היחיד הראשונה שלו במוזיאון בארצות הברית הייתה במכון לאמנויות דטרויט בשנת 1937.
בשנת 1969, רטרוספקטיבה גדולה של ציורים, רישומים והדפסים הייתה במוזיאון לאמנות בסיאטל, למוזיאון לאמנות פסדינה ולמוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון.
בשנת 1992 קיימה הגלריה הלאומית לאמנות בעיר וושינגטון, מופע מונוגרפי תוך שימוש באוסף הקיים שלה.
בנובמבר 2006, בכריסטיס, סצנת הרחוב של קירכנר, ברלין (1913), השיג 38 מיליון דולר, שיא של האמן.
מ-3 באוגוסט עד 10 בנובמבר 2008, המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק ערך תערוכה גדולה ש"כנראה כוללת את מיטב יצירותיו".
ארנסט לרצ'ר היה כדורגלן שווייצרי, ששיחק בעמדת הקשר.
לרצ'ר זכה ב-3 תוארי אליפות שווייץ עם סרבט ז'נבה.
בפעמיים הראשונות תחת המאמן קרל ראפן ובאחרונה תחת אנדרה אבגלן.
במדים הלאומיים שיחק במונדיאל 1938 ובניצחון במשחק החוזר 2–4 על גרמניה הנאצית כבש שער עצמי, ובכך היה לראשון לעשות זאת בטורניר.
מיכאל ארנסט מילר היה פילוסוף, פעיל ציוני, מתמטיקאי, ספרן, סופר ומתרגם יהודי-אוסטרי.
בהקשר היהודי התעניין מילר באופן מיוחד בקבלה ובאנתרופוסופיה.
היה מחברם של כמה רומנים ונובלות.
בהקשר הפילוסופי, כתב (בין השאר) מחקרים על שלגל, על הגל, ועל הגות גרמנית בת זמנו.
נולד לאביו ישראל (איזידור), ולאמו בתו של יעקב בריל.
מילר פרסם בעיקר בלועזית; בעברית הופיעו המאמרים:
(ספר הזהר ותורתו, וינה 1923)
ברלין 1921 (מהדורה מתורגמת של 'ספר האחד' לאברהם אבן עזרא - העוסק באריתמטיקה)
(תרגום לגרמנית של מבחר משיריו של ביאליק)
וינה 1922 [מהדורה מוקדמת וקצרה יותר: קלן 1911]
מילר כתב ערכים רבים עבור הלקסיקון היהודי.
מכון ליאו בק מחזיק בארכיון הפרטי של כתבי היד של מולר (הפריטים ברובם משנת 1919 ואילך, וכוללים בין השאר, מסות אוטוביוגרפיות, וגם לא מעט שירים פרי עטו).
גבריאל ז'אן בטיסט ארנסט וילפריד לגובה היה סופר ומחזאי צרפתי.
ארנסט לגובה נולד בפריז למשורר גבריאל-מארי לגובה.
הוריו נפטרו כאשר היה ילד.
למרות זאת זכה להשכלה טובה, בין היתר אצל ז'אן בוי.
בשנת 1829 קיבל לגובה פרס של האקדמיה הצרפתית על היצירה שכתב.
בשנת 1832 פרסם ספר שירים, Les Morts Bizarres.
בשנת 1847 ערך סדרת הרצאות בקולז' דה פראנס על תפקיד של אישה בחברה.
בשנת 1848 הרצאות אלו הודפסו כספר וזכו להצלחה.
רוב העבודות של לגובה היו מחזות.
בשנת 1849 הוא כתב מחזה ביחד עם אז'ן סקריב ובשנת 1855 סיים את העבודה על המחזה Médée ("מדאה"), שזכה להצלחה.
בהמשך זכה לגובה בפרסום רב כמרצה בתחום זכויות נשים וחינוך.
הוא פרסם מספר ספרים בנושא.
בשנים 1886–1887 עבד על האוטוביוגרפיה Soixante ans de souvenirs, שיצאה לאור בשני כרכים.
הוא התקבל ללגיון הכבוד בשנת 1864, ובהמשך הועלה בדרגות.
בשנת 1855 התקבל לאקדמיה הצרפתית.
לאחר פטירתו בשנת 1903 מקומו הועבר לרנה בזן.
ארנסט מוצ'י (באלבנית: Ernest Muçi; נולד ב-19 במרץ 2001) הוא כדורגלן אלבני המשחק בעמדת החלוץ בטרבזונספור בהשאלה מבשיקטש, ובנבחרת אלבניה.
מוצ'י התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של קיי אף טירנה.
ב-2018, בגיל 16, עבר ליריבה העירונית קיי אף טירנה וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת.
מוצ'י שיחק 4 עונות בטירנה, זכה עמה פעמיים באליפות וכבש 23 שערים.
בפברואר 2021 חתם בלגיה ורשה הפולנית.
מוצ'י החל את הקריירה הבינלאומית שלו בספטמבר 2018 כאשר מאמן נבחרת אלבניה עד גיל 19, ארג'ון בוגדאני, זימן אותו למשחקי הידידות מול איסלנד.
הוא כבש את השער הראשון שלו ב-8 בספטמבר והבקיע את השער היחיד במשחק שהעניק לנבחרתו ניצחון 1 - 0.
ב-4 בספטמבר 2020, הוא זומן לנבחרת אלבניה הצעירה שם כבש צמד נגד אוסטריה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אלבניה ב-15 בנובמבר 2021, במשחק מוקדמות מונדיאל 2022 נגד אנדורה.
ב-20 ביוני 2023, כבש את שערו הראשון בנבחרת במשחק מוקדמות יורו 2024 נגד איי פארו.
מוצ'י נכלל בסגל נבחרת אלבניה ליורו 2024.
אדמירל סר ארנסט צ'ארלס תומאס טרוברידג', KCMG, CB, MVO היה קצין של הצי המלכותי ששירת במהלך מלחמת העולם הראשונה.
טרוברידג' נולד למשפחה בעלת קשרים צבאיים משמעותיים, כאשר כמה מאבותיו היו קציני צי מכובדים.
גם הוא פתח בקריירה בצי, עלה בסולם הדרגות במהלך התקופה הוויקטוריאנית המאוחרת, ופיקד על ספינות בים התיכון.
הוא שימש כנספח ימי למספר מעצמות, כולל האימפריה היפנית במהלך מלחמת רוסיה–יפן.
הוא בילה זמן מה מיד לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה כקצין מטה וסייע בעריכת תוכניות אסטרטגיות שיאומצו במקרה של מלחמה, אם כי אלה נדחו מאוחר יותר.
הוא חזר לשירות ימי ממש לפני פרוץ המלחמה, ופיקד על שייטת סיירות בים התיכון בדרגת אדמירל משנה.
כאן נפגעה הקריירה המבטיחה שלו בעקבות האירועים סביב המרדף אחר שתי ספינות מלחמה גרמניות, SMS גבן ו-SMS ברסלאו.
למרות שספינות המלחמה הגרמניות יצאו מהטווח של טרוברידג', הוא התכוון לרדוף אחריהן, אך שוכנע אחרת על ידי קפטן הדגל שלו ואיפשר להן לברוח לקונסטנטינופול.
הוא והקפטן שלו זכו לביקורת חריפה על כישלונם ליירט את הספינות הגרמניות, במיוחד כאשר נראה לאחר מכן כי הם הפכו למשפיעים בהחלטה הטורקית להיכנס למלחמה.
טרוברידג' הועמד לדין צבאי ולמרות שזוכה, המוניטין שלו נפגע.
לטרוברידג' מעולם לא היה פיקוד ימי נוסף, אבל הוא כן פיקד על יחידות צי ושייטות על הדנובה במהלך המערכות בבלקן, וזכה בכבודו של יורש העצר הסרבי אלכסנדר.
לאחר המלחמה שירת בוועדת הדנובה והועלה לדרגת אדמירל, אך לא זכה בכבוד האדמירליות.
הוא בילה מספר שנים כנשיא הוועדה, פרש ב-1924 ומת ב-1926. הוא התחתן פעמיים; אשתו השנייה, הפסלת מרגוט אלנה גרטרוד טיילור, עזבה אותו כדי להתחיל מערכת יחסים לסבית עם הסופרת מרגריט רדקליף-הול.
ארנסט טרוברידג' נולד בהמפסטד, לונדון, ב-15 ביולי 1862, והיה בנם השלישי של סר תומאס סנט וינסנט הופ קוקרן טרוברידג' ואשתו לואיזה ג'יין (לבית גורני, אחייניתה של אליזבת פריי, הקווייקרית ורפורמת הכלא).
תומאס טרוברידג' שירת בצבא במהלך מלחמת קרים, ואיבד את רגלו הימנית ואת כף רגלו השמאלית בקרב אינקרמן.
למשפחה הייתה מסורת ימית חזקה במיוחד, סבא רבא של ארנסט, סר תומאס טרוברידג', הברונט הראשון, לחם לצד נלסון בקרב כף סנט וינסנט, בעוד שסבו, סר אדוארד טרוברידג', הברון השני, היה גם אדמירל.
ארנסט היה גם קרוב יותר לאדמירלים סר אלכסנדר קוקרן ותומאס קוקרן, לורד קוקרן.
ארנסט טרוברידג' למד לזמן קצר בקולג' וולינגטון לפני שהצטרף לצי המלכותי ב-1875. הוא למד בקולג' הצי המלכותי בדארטמות' כצוער ימי, ועד 1884 הועלה לדרגת לוטננט.
במהלך שירותו בצי הוענקה לו מדליית הכסף של האגודה המלכותית האנושית, כאשר בשנת 1888 הציל את חייו של ימאי צעיר שנפל מסיפון בלילה בזמן שספינתם הייתה במפרץ סודה, כרתים.
טרוברידג' הועלה לדרגת קומנדר ב-1895, כששירת עם צי הים התיכון על סיפון אוניית הדגל של סגן מפקד הצי, אה"מ רוונג', בתחילה אדמירל משנה סר רוברט האריס, ומאוחר יותר אדמירל משנה סר ג'רארד נואל.
הוא הועלה לדרגת קפטן ב-17 ביולי 1901 והמשיך לשמש כנספח ימי למספר מעצמות, בתחילה בווינה, ומשנת 1902 במדריד.
הוא הפך לנספח ימי בטוקיו מאוחר יותר ב-1902, ושימש ככזה עד 1904. עם פרוץ מלחמת רוסיה–יפן הוא יצא לים עם ספינות המלחמה היפניות ונכח בקרב על מפרץ צ'מולפו ובפעולות הבאות מול פורט ארתור.
לאחר סיום המלחמה הוענק לטרוברידג' על ידי היפנים עיטור מסדר השמש העולה, בעוד שהממשלה הבריטית מינתה אותו לעמית מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש וחבר במסדר הוויקטוריאני המלכותי.
הוא קיבל את הפיקוד על אוניית המערכה אה"מ קווין, ושימש כקברניט הדגל של מפקד צי הים התיכון, אדמירל סר צ'ארלס דרורי.
לאחר סיום תפקיד זה בילה טרובריג' את השנים בין 1908 ל-1910 כקומודור בפיקודו על בסיס הצי המלכותי בצ'טהם, ובשנת 1910 הפך למזכיר הצי הפרטי של הלורד הראשון של האדמירליות.
עד 1911 היה זה רג'ינלד מק'קנה, ובאותה שנה ירש אותו וינסטון צ'רצ'יל.
טרוברידג' הועלה לדרגת קצין דגל במרץ 1911 עם קידומו לאדמירל משנה, וב-1912 הפך לראש מטה המלחמה.
בתקופתו במטה המלחמה היה מעורב בעריכת תוכניות לאסטרטגיה ימית במקרה של מלחמה.
התוכניות, שכללו הקמת צי אדיר של ספינות מלחמה במימי בריטניה, עוררו ביקורת מצד מספר קציני צי, ולבסוף הוכחו כלא תקינות בסדרה של תרגילים ותמרונים ימיים בקיץ 1912. צ'רצ'יל דאג שטרוברידג' יעזוב את תפקידו בסוף השנה, והחליף אותו בתת-אדמירל סר הנרי ג'קסון.
טרוברידג' חזר לשירות פעיל בים בינואר 1913 עם מינויו לפקד על שייטת הסיירות של צי הים התיכון, המורכבת מאה"מ דיפנס, אה"מ בלאק פרינס, אה"מ דיוק אוף אדינבורו ואה"מ ווריור, תחת המפקד העליון של הצי, אדמירל סר ברקלי מילן.
במהלך תקופה זו טרוברידג' הניף את דגלו על סיפון דיפנס.
עם כניסתם של הבריטים למלחמת העולם הראשונה בתחילת אוגוסט 1914, היו לגרמניה שתי ספינות בים התיכון, שהיוו את פלגת הים התיכון שלהם, סיירת המערכה SMS גבן והסיירת הקלה SMS ברסלאו.
הספינות הגרמניות, בפיקודו של קונטר-אדמירל וילהלם סושון, היו במעקב של סיירת מערכה בריטית, בעוד מילן פרס את הצי שלו כדי לחסום את הספינות הגרמניות.
לאחר ביצוע הפגזת חוף, נצפו הגרמנים מטעינים פחם במסינה, מה שגרם למילן לשלוח את רוב כוחו להמתין ממערב לסיציליה, כדי למנוע מסושון להפריע לשיירות הכוחות הצרפתיים.
טרוברידג' וכוחו שכלל ארבע סיירות נשלחו לשייט ממערב לקפלוניה למקרה שסושון ינסה להיכנס לים האדריאטי ולהצטרף לצי האוסטרו-הונגרי.
הגרמנים הפליגו ממסינה ב-6 באוגוסט, ונצפו כשהם פונים לעבר הים האדריאטי.
אולם, הם נעקבו על ידי הסיירת הקלה אה"מ גלוסטר, שדיווחה כי הגרמנים לא מתכוונים להיכנס לים האדריאטי, אלא למעשה פונים מזרחה לכיוון כף מטפן.
גלוסטר ערכה מתקפה על הספינות הגרמניות, בתקווה להאט אותן במידה מספקת כדי שהסיירות של טרוברידג' יוכלו להיכנס נגדן לפעולה.
עם זאת, טרוברידג' קיבל פקודות ממילן בסוף ינואר, לפי הוראותיו של הלורד הראשון של האדמירליות, וינסטון צ'רצ'יל, כי הכוח הבריטי בים התיכון לא אמור לפעול נגד כוחות עדיפים.
צ'רצ'יל התכוון לציים האוסטרו-הונגרי והאיטלקי, אבל טרובריג' כלל בזה את הגרמנים.
הפקודות שהועברו למילן קבעו כי מטרתו העיקרית הייתה לתמוך בהובלת חיילים צרפתיים, כאשר קרב עם ספינות גרמניות בודדות היא מטרה משנית.
נגד כוח עדיף צריך לפעול רק בשילוב עם הצרפתים.
מניסיונותיו במלחמת רוסיה–יפן, טרוברידג' היה מודע לכך שתחמושת ימית מודרנית עלולה להרוס את השייטת שלו וכי תותחי ה-11 אינץ' של הגבן חרגו במידה ניכרת על תותחיו שלו, שהורכבו מתותחי 9.2 אינץ' ו-7.5 אינץ'.
התקפה לילית על הכוח הגרמני באמצעות הסיירת אה"מ דבלין נכשלה כאשר הספינה הבריטית לא הצליחה ליצור מגע, אז טרוברידג' ניסה לתפוס את הגרמנים במים צרים כדי לצמצם את הטווח.
טרוברידג' עדיין לא היה מודע לכוונות הגרמניות, וחשש שהם עלולים לחזור לצפון מזרח ולחבור עם הצי האוסטרו-הונגרי.
טרוברידג' החליט ליירט את השייטת הגרמנית ופנה דרומה לשם כך, אך קפטן הדגל שלו, פאוסט ריי, טען נגד חתירה לקרב.
טרוברידג' לא רצה לעשות זאת בכל מקרה, מתוך ידיעה שספינותיו יהיו גם מחוץ לטווח וגם יתקפו באור יום, אבל הרגיש שזו האופציה המכובדת היחידה.
ריי טען שזו תהיה התאבדות עבור השייטת להילחם בתותחים הגדולים וארוכי הטווח של הגבן, ומכיוון שלריי היה מוניטין מיוחד בצי כמומחה לירי, טרובריג' הרשה לעצמו להשתכנע.
בדמעות הורה טרוברידג' לנטוש את המרדף, החלטה שגרמה לריי לומר 'אדוני, זה הדבר הכי אמיץ שעשית אי פעם'.
האות של טרוברידג' הועבר זמן קצר לאחר מכן:4:49 בבוקר, 7/8/14, למילן:מכיוון שיכולתי לפגוש את גבן רק מחוץ לטווח התותחים שלנו ובתוך טווח התותחים שלה, נטשתי את המרדף עם השייטת שלי.
ברור שגבן פונה למזרח הים התיכון.
הן טרוברידג' והן מילן ספגו ביקורת ניכרת על כישלונם להירתם ולהשמיד את השייטת הגרמנית, ביקורת שהתעצמה כאשר נראה כי נוכחות הספינות הגרמניות הייתה בעלת השפעה בהחלטה הטורקית שלאחר מכן להיכנס למלחמה.
טרוברידג' קיבל הוראה לחזור לבריטניה בספטמבר, ועמד בפני בית משפט לחקירה שהתקיים בבית הספר לניווט, פורטסמות'.
לאחר חקירת האירועים סביב המרדף אחר גבן וברסלאו, החליט בית המשפט לחקירה להעמיד את טרובריג' לדין צבאי בטענה כי לא הצליח להעסיק את האויב.
בית המשפט הצבאי נערך על סיפון אה"מ בולוורק, אשר עגנה בפורטלנד, בין 5 ל-9 בנובמבר 1914. לאחר דיונים הגיע בית המשפט למסקנה כי האשמה לא הוכחה, בשל אופי פקודותיו ואי הבהרתן על ידי האדמירליות, וטרוברידג' "זוכה במלואו ובכבוד".
למרות הניצחון הזה התמשכה הביקורת, עם האשמות שהוא אכזב את הצי.
טרוברידג' ומילן לא קיבלו פיקוד ימי נוסף, ובינואר 1915 מונה טרוברידג' לעמוד בראש המשלחת הימית הבריטית לסרביה.
המשלחת הימית הבריטית לסרביה נועדה לתמוך במאמצים הסרביים להתנגד לשייטת האוסטרו-הונגרית, שהורכבה ממוניטורים וכלי סיור, הפועלים על הדנובה.
למשימה זו פיקד טרובריג' על קבוצה קטנה של ימאים ונחתים חמושים בשמונה תותחים ימיים 4.7 אינץ'.
מאוחר יותר הם חוזקו בסירת כלונסאות באורך 45 רגל מצוידת בציוד להטלת טורפדו.
השליטה של מדינות ההסכמה בדנובה הפכה חיונית מבחינה אסטרטגית לאחר שהחלה מערכת גליפולי, שכן היא מנעה מאספקה הנישאת בנהרות להגיע לים השחור, משם ניתן היה להעביר אותן לטורקיה.
למרות ההצלחה הראשונית במניעת שליטה אוסטרו-הונגרית על נתיב המים, כניסתה של בולגריה למלחמה והמתקפה המשולבת של אוסטריה-גרמנית-בולגרית באוקטובר גרמו להתפוררות העמדה הסרבית.
טרוברידג' וכוחו נסוגו עם הצבא הסרבי לחוף הים האדריאטי, והגיעו לנמל הקטן של סן ג'ובאני די מדואה.
טרוברידג' חולץ על ידי הצי המלכותי האיטלקי ותרם לפיקוח על נסיגה של שרידי הצבא ואלפים רבים של פליטים לקורפו במהלך דצמבר וינואר.
ב-16 בדצמבר הצטרף אליו לוטננט קומנדר צ'ארלס לסטר קר, סגן הדגל שלו, שנמלט עם אנשיו על פני ההרים האלבניים במהלך ניסיון להציל את התותחים הנותרים בקוטר 4.7 אינץ'.
הם והיחידה שלהם עזבו ב-21 בינואר במשחתת איטלקית והועברו לאה"מ קווין שבסיסה בטרנטו, איטליה.
בשל התרשמותו משירותיו, יורש העצר הסרבי אלכסנדר ביקש מטרוברידג' לשמש כיועץ ועוזרו האישי.
טרוברידג', לאחר שהועלה לדרגת תת אדמירל ביוני 1916, יצא לסלוניקי כדי להצטרף לצבאות סרביה המחודשים.
הוא נשאר בבלקן לאורך כל המערכות של השנתיים הבאות, שהגיעו לשיא בקריסתה הסופית של בולגריה בספטמבר 1918. המפקד העליון הצרפתי באזור, לואי פראנשה ד'אספרה, מינה את טרוברידג' למפקד על הדנובה.
טרוברידג' ביקש במהירות להקים חטיבה ימית חדשה, שתתמך בציוד ארטילריה וטורפדות על מנת להוציא לפועל את מערכת הדנובה, אך הדבר נדחה על ידי האדמירליות לטובת שייטת סירות תותחים.
מאחר שלא היו מרוצים מהסכמתו של טרוברידג' למינוי צרפתי, הם ניסו למנוע ממנו את הפיקוד על השייטת.
טרוברידג' נשאר בבלקן מספר חודשים לאחר תום המלחמה, וחזר לבריטניה בתחילת 1919, לאחר שקודם לאדמירל בינואר 1919. בזמן שהצליח להחזיר את מעמדו, הוא ניסה להתערב ללא פקודות בהקמת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית של בלה קון במרץ 1919. מעשיו הביאו לתוצאות מפוקפקות, והוא נותר לא רצוי על האדמירליות.
טרוברידג' התחתן עם אדית מרי דאפוס ב-29 בדצמבר 1891. לבני הזוג היה בן אחד שנותר בחיים, תומאס הופ טרוברידג', שהלך בעקבות אביו לצי ובסופו של דבר הפך לתת אדמירל.
אדית מתה בשנת 1900 לאחר שילדה ילד מת רביעי.
ארנסט התחתן בשנית ב-10 באוקטובר 1908. אשתו השנייה הייתה הפסלת מרגוט אלנה גרטרוד טיילור, הידועה יותר בשם אונה וינצ'נזו.
לזוג נולדה בת, אך הם נפרדו ב-1919, לאחר שאונה החלה מערכת יחסים ב-1915 עם מרגריט רדקליף הול.
סר ארנסט טרוברידג' מת באופן פתאומי בביאריץ ב-28 בינואר 1926, ונקבר שם.
הצלב הגדול של מסדר הנשר הלבן (ממלכת סרביה)
הצלב הגדול של מסדר הנשר הלבן עם חרבות (ממלכת סרביה)
קצין גדול של מסדר הכוכב של קאראג'ורג'ה עם חרבות (ממלכת סרביה)
מפקד מסדר הכוכב של קאראג'ורג'ה עם חרבות (ממלכת סרביה)
קצין מסדר הכוכב של קאראג'ורג'ה עם חרבות (ממלכת סרביה)
הצלב הגדול של מסדר מאוריציו הקדוש ולצארו הקדוש (ממלכת איטליה)
קצין גדול של מסדר הגואל (ממלכת יוון)
הצלב הגדול של מסדר הכוכב של רומניה
אביר מפקד מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש
מדליית כסף של האגודה ההומנית המלכותית
אוטו ארנסט לינדמן היה קפיטן צור זי גרמני.
הוא היה המפקד היחיד של אוניית המערכה ביסמרק במהלך שמונת חודשי שירותה במלחמת העולם השנייה.
לינדמן הצטרף לצי הקיסרי הגרמני בשנת 1913, ולאחר הכשרתו הצבאית הבסיסית, שירת על מספר ספינות מלחמה במהלך מלחמת העולם הראשונה כקצין טלגרפיה אלחוטית.
על סיפון SMS באיירן, הוא השתתף במבצע אלביון ב-1917. לאחר מלחמת העולם הראשונה שירת בתפקידי הכשרה שונים של מטה ותותחנים ימיים.
שנה לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוא מונה למפקד אוניית המערכה ביסמרק, בזמנו ספינת המלחמה הגדולה ביותר שהופעלה בכל מקום בעולם וגאוות הקריגסמרינה.
במאי 1941 פיקד לינדמן על ביסמרק במהלך מבצע רייניבונג.
ביסמרק והסיירת הכבדה פרינץ אויגן הקימו כוח משימה בפיקודו של אדמירל גינתר ליטיינס על סיפון ביסמרק.
הפקודות היו לפרוץ מבסיסם בפולין הכבושה בידי הגרמנים ולתקוף נתיבי שיט של אוניות סוחר בריטיות באוקיינוס האטלנטי.
הקרב הגדול הראשון של כוח המשימה היה קרב מצר דנמרק, שהביא לטביעת אה"מ הוד.
פחות משבוע לאחר מכן, ב-27 במאי, לינדמן ורוב הצוות שלו מתו בקרב האחרון של ביסמרק.
לאחר מותו הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, בזמנו העיטור הגבוה ביותר בכוחות הצבאיים של גרמניה הנאצית.
המדליה הוענקה לאלמנתו הילדגרד ב-6 בינואר 1942.
אוטו ארנסט לינדמן נולד ב-28 במרץ 1894 באלטנקירכן במחוז וסטרוואלד, פרובינציית הריין.
הוא היה הראשון מבין שלושה ילדים של ד"ר יור.
גאורג היינריך ארנסט לינדמן ומריה לינדמן, לבית ליבר.
גאורג לינדמן, הידוע בשם ארנסט, היה שופט על תנאי (Gerichtsassessor) ולאחר מכן נשיא חברת האשראי המרכזית לקרקע הפרוסית, בנק אשראי פרוסי.
אוטו ארנסט לינדמן הוטבל לכנסייה הפרוטסטנטית ב-26 באפריל 1894. המשפחה עברה לרובע שרלוטנבורג בברלין, שם התגוררה ברחוב קארמר 6, בשנת 1895. אחיו הצעיר - קורט - נולד ב-1896, ואחריו אח שני, הנס-וולפגנג, ב-1900. המשפחה עברה שוב בשנת 1903, הפעם לבית משלהם ברובע דאהלם בברלין, ליד יער גרונוולד.
בשנת 1910, כאשר לינדמן היה בן 16, דודו קפיטן צור זי פרידריך טיסמייר שפיקד על הסיירת הקלה SMS מיינץ (אוקטובר 1909 - ינואר 1910) של הצי הקיסרי, באותה תקופה החזיק בדרגת פריגטנקפיטן.
במפגש משפחתי בהמלין, לינדמן שוחח עם דודו ושמע על הרפתקאותיו הימאות במזרח הרחוק.
שיחות אלו נתנו ללינדמן רעיון של קריירה בצי.
לינדמן סיים את לימודיו בגימנסיה ביסמרק (בית ספר תיכון) בברלין-וילמרסדורף עם Abitur (דיפלומה) בסוף 1912 עם דירוג כללי ממוצע עד טוב.
במשך ששת החודשים הבאים, הוא למד במוסד הפוליטכני המלכותי בריצ'מונד, לונדון.
ארנסט לינדמן פגש את שרלוט וייל (לבית פריטש; 1899–1979), זמרת ברלינאית, באביב 1920. בני הזוג נישאו ב-1 בפברואר 1921, ונולדה להם בת, הלגה מריה, שנולדה ב-26 בפברואר 1924. תפקידו של לינדמן כקצין צי דרש ממנו להיעדר ממשפחתו לפרקי זמן ארוכים.
זה התגלה כתובעני מדי עבור הנישואים, והם התגרשו ב-1932. לינדמן התארס שוב ב-20 ביולי 1933 לגיסתו של אחיו הצעיר, הילדגרד בורכארד.
הילדגרד הייתה צעירה מלינדמן ב-14 שנים.
הם נישאו ב-27 באוקטובר 1934 בכנסיית סנט אן בברלין-דאהלם.
את הטקס ערך מרטין נימלר, מייסד הכנסייה המתוודה, שנכלא מאוחר יותר כאנטי-נאצי.
נולדה להם בת, היידי מריה, שנולדה ב-6 ביולי 1939.
ב-26 במרץ 1913 נסע לינדמן עם הוריו לפלנסבורג לבדיקה רפואית שלו באקדמיה הימית במירוויק.
הרקע הכלכלי החזק של הוריו הפך אותו למועמד מתאים לצי הקיסרי, שכן העלויות הכרוכות בחינוך ימי בשנת 1909 היו 800–1,000 מארק בשנה במשך שמונה שנים.
לשם השוואה, עובד בתעשיית המתכת הרוויח 1,366 מארק בשנה ומורה 3,294 מארק.
רק 5 אחוזים מהאוכלוסייה הגרמנית באותה תקופה הרוויחו יותר מ-3,000 מארק בשנה.
עם זאת, הרופא אישר אותו ככשיר לתפקידים מוגבלים בלבד, שכן דלקת ריאות בילדות הותירה אותו בלתי כשיר לשירות בצוללות.
לאחר בדיקה שנייה, הוא התקבל על תנאי, ולינדמן הפך לאחד מ-290 הצעירים של "צוות 1913" (הכיתה הנכנסת של 1913).
הוא התגייס רשמית לצי הקיסרי בתור זיקאדט (צוער ים) ב-1 באפריל 1913.
בתחילת מאי 1913 נשלחו הצוערים של צוות 1913 לאניות ההדרכה SMS הנזה, SMS הרתה, SMS ויקטוריה לואיזה ו-SMS וינטה.
לינדמן הוקצה להרתה עם 71 מחבריו.
באותה תקופה הייתה הרתה בפיקודו של קפטן היינריך רוהרדט, חברו של דודו פרידריך.
כשהם הגיעו לסיפון ב-9 במאי, הם חולקו לצוותים המורכבים מכ-18 אנשי צוות כל אחד.
הרתה עזבה את מירוויק ונשארה בקיל עד סוף החודש.
ב-29 במאי 1913 פנתה הרתה לשווינמינדה, שם שהתה עד 15 ביוני.
התחנה הבאה, דרך סאסניץ וויסבי, הייתה סטוקהולם, שוודיה, אליה הגיעה ב-24 ביוני.
הספינה נשארה בסטוקהולם עד 1 ביולי, לפני שיצאה לברגן שבנורווגיה.
לאחר מספר ימים, ההפלגה המשיכה לפיורד לונה.
כאן פגש לינדמן את המפקד העליון שלו - הקייזר וילהלם השני - בפעם הראשונה.
לאחר מכן שבה הרתה לגרמניה, והגיעה לווילהלמסהאפן ב-8 באוגוסט 1913.
שבוע לאחר מכן החלה הרתה בשייט אימונים בן שבעה חודשים (15 באוגוסט 1913 – 12 במרץ 1914).
המסע לקח את לינדמן לדארטמות' באנגליה, ל-Vilagarcía de Arousa בספרד, לאי פייאל באיים האזוריים ועד הליפקס בנובה סקוטיה.
הנסיעה חזרה עברה דרך וראקרוס במקסיקו, הוואנה בקובה, פורט או פרינס בהאיטי, קינגסטון בג'מייקה, פורט אוף ספיין בטרינידד ולאחר מכן לאיים הקנריים, מדיירה וספרד, והגיעו חזרה לגרמניה באמצע מרץ 1914, תחילה בברונסבוטל ויומיים לאחר מכן בקיל.
לינדמן הועלה לדרגת פהנריך צור זי (צוער) ב-3 באפריל 1914.
עם הכרזת המלחמה הגרמנית באוגוסט 1914, הופסקו כל ההכשרות הנוספות באקדמיה הימית ודילגו על בחינת קצין החובה הרגילה.
כל כיתת ההכשרה 1913 הוקצתה ליחידות שונות בצי הקיסרי.
לינדמן הוקצה ל-SMS לותרינגן, ספינת קרב שהשתייכה לטייסת הקרב השנייה של צי הים הפתוח בפיקודו של ויצה-אדמירל ריינהרד שר, בתפקיד קצין טלגרפיה אלחוטית שלישי.
לותרינגן הוצבה בעיקר בתפקידי סיור בים הצפוני, הפלגה הלוך ושוב בין אלטנברוך (כיום חלק מקוקסהאפן) לברונסבוטל מבלי לעסוק בלחימה.
לינדמן עזב את לותרינגן ב-1 ביוני 1915 כדי ללמוד בבית הספר לטלגרפיה אלחוטית במירוויק.
הוא סיים את הקורס בהצלחה וחזר ממנו ביולי 1915. לאחר מכן הוא קיבל את תפקיד קצין טלגרפיה אלחוטית שני, תפקיד שחבריו הקצינים התבדחו התאים לאוזניו הגדולות באופן חריג.
הוא הועלה לדרגת לויטננט צור זי ב-18 בספטמבר 1915.
ב-19 במרץ 1916, לינדמן הועבר לאוניית המערכה החדשה שהוזמנה SMS באיירן (בפיקודו של קפטן מקס האן), באותה דרגה של קצין טלגרפיה אלחוטית שני.
באיירן, עם שמונה תותחי , הייתה האונייה החזקה ביותר של הצי.
הצוות שלה הוקצה ברובו מלותרינגן, שהמשיכה לשמש כספינת אימונים.
על סיפון באיירן, כעת בפיקודו של קפטן רוהרדט, לינדמן השתתף במבצע אלביון בספטמבר-אוקטובר 1917. מטרתו של מבצע אלביון הייתה הפלישה והכיבוש של האיים האסטוניים סארמאה (אסל), היומאה (דאגו) ומוהו (מון), אז חלק מהרפובליקה הרוסית.
בשעה 05:07 ב-12 באוקטובר 1917, באיירן פגעה במוקש בזמן שנעה לעמדת ההפגזה שלה כדי לאבטח את חופי הנחיתה בפמרורט.
למרות הנזק למהוקש, באיירן התמודדה עם סוללת הגנת החוף בכף טופרי בקצה הדרומי של היומאה.
באיירן שוחררה מתפקידיה בשעה 14:00 באותו יום.
תיקונים ראשוניים בוצעו ב-13 באוקטובר במפרץ טגה לפני שחזרה לקיל ב-1 בנובמבר 1917.
לאחר שביתת הנשק ב-1918, באיירן - יחד עם רוב צי הים הפתוח הגרמני - נכלאה בסקפה פלו, ביתו של הצי הגדול הבריטי.
באיירן הגיעה לשם ב-23 בנובמבר 1918 עם צוות שלדי של 175 איש בלבד, כולל לינדמן, שקיבל אז הוראה לחזור לגרמניה, והגיע לקיל ב-12 בינואר.
ב-21 ביוני 1919, אדמירל לודוויג פון רויטר הורה להטביע את הצי, ובאיירן טבעה בשעה 14:30.
כאשר ארנסט לינדמן חזר לגרמניה, לא היה ברור אם יוכל להישאר בשירות צבאי פעיל.
כתוצאה מהסכם ורסאי שנחתם ב-28 ביוני 1919, הצי הקיסרי הגרמני לשעבר הצטמצם ל-15,000 איש, כולל 1,500 קצינים, תוך כדי שינוי שמו לרייכסמרינה בעידן רפובליקת ויימאר.
מכיוון שלינדמן סיים במקום החמישי בכיתה של 1913, היה לו סיכוי טוב להישאר בצבא.
הוא שירת באופן זמני בפלוגת ההגנה דאהלם חלק מרגימנט ההגנה של ברלין רבתי (יוני-יולי 1919), לפני שמונה לשליש של ראש מחלקת הפיקוד הימי החדש שהוקם (1 באוגוסט 1919 – 30 בספטמבר 1922), באותה העת בפיקודו של ויליאם מיכאליס.
מחלקת הפיקוד הימי הוכפפה ישירות למטה האדמירליות.
במקביל מילא תפקיד של שליש במחלקת הצי.
במהלך משימתו זו הועלה לינדמן לדרגת אובר-לויטננט צור זי ב-7 בינואר 1920.
המשימה הבאה של לינדמן (1 באוקטובר 1922 - 30 בספטמבר 1924) הייתה על סיפון אוניית המערכה הנובר, שם שירת כקצין שמירה ופלגה.
בתפקיד זה, לינדמן הועלה לדרגת קפיטן-לויטננט ב-1 בינואר 1925.
תפקידו הבא (27 בספטמבר 1926 – 6 בספטמבר 1929) היה במטה האדמירל בתחנת הצי הבלטי, תחילה כקצין מטה ולאחר מכן כעוזר למפקד התחנה, שבאותה עת הייתה תחת פיקודו של ויצה-אדמירל אריך רדר.
מכאן, הוא הועבר לאוניית המערכה אלזס, כששימש כקצין התותחנים השני ו-Fähnrichsoffizier (קצין הממונה על הצוערים), האחראי על ההכשרה על הסיפון של צוערי הקצינים, מ-7 בספטמבר 1929 עד 25 בפברואר 1930. לאחר מכן לינדמן עבר לאוניית המערכה שלזוויג-הולשטיין כשהוא מחזיק באותה דרגה ותפקיד.
ב-30 בינואר 1933, המפלגה הנאצית, בהנהגתו של אדולף היטלר, עלתה לשלטון בגרמניה, ופתחה תקופה של חימוש מחדש.
בשנת 1935, השם של הרייכסמרינה שונה לקריגסמרינה.
בין 22 בספטמבר 1931 ל-22 בספטמבר 1934 היה לינדמן מדריך בכיר בבית הספר לתותחנים הימי בקיל.
באדמירל שר, הוא שירת שוב כקצין ירי ראשון, ובתפקיד זה השתתף במלחמת האזרחים בספרד (24 ביולי–30 באוגוסט 1936).
אדמירל שר הייתה צריכה להתכונן למשימה בהתראה קצרה; הפקודה הגיעה מאדמירל רולף קרלס ב-23 ביולי 1936 בשעה 13:45. 48 השעות הרגילות הנדרשות להכנת האונייה צומצמו ל-12 שעות, מה שדרש הרבה מהצוות ובמיוחד מלינדמן.
כקצין התותחנים הראשון, לינדמן היה אחראי לטיפול ואחסון כל התחמושת.
אדמירל שר והסיירת דויטשלנד יצאו מגרמניה ב-24 ביולי בשעה 08:00. תחומי האחריות העיקריים של לינדמן כללו פיקוד על פלוגות הנחיתה הגרמניות ותפקד כסיוע ומתורגמן מדיני עבור קפטן מרשל.
פלוגות הנחיתה הללו כללו עד 350 איש, ובהם 11 קצינים, 15 תת-קצינים ו-266 מלחים, או כשליש מהצוות.
בהפלגה חזרה לגרמניה, אדמירל שר עצרה בגיברלטר בבוקר 25 באוגוסט 1936. מרשל, לינדמן וקצינים אחרים נפגשו עם המושל הבריטי ואדמירל משנה ג'יימס סומרוויל.
לאחר שלינדמן חזר לגרמניה, הוא הועלה לדרגת פריגטנקפיטן ב-1 באוקטובר 1936.
בין השנים 1936–1938 היה יועץ ואחר כך ראש מחלקת בניית ספינות בפיקוד העליון של הקריגסמרינה, ובמקביל יועץ ואחר כך ראש מחלקת ההכשרה הימית.
ב-1 באפריל 1938 הוא העלה לדרגת קפיטן צור זי.
ב-30 בספטמבר 1939, חודש לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, לינדמן ירש את קפיטן צור זי היינריך וולדג כמפקד בית הספר לתותחנים הימי בוויק בקיל, לאחר שוולדג קיבל את הפיקוד על הסיירת הכבדה בליכר.
תחת פיקודו היו שלוש מחלקות אימונים, ספינות האימון לתותחנים ברמזה והקטור, סירות אימון רבות של תותחים, נושאות תותחים, כלי עזר, ומדי פעם היאכטה הממלכתית של היטלר, האוויסו גרילה.
ארנסט לינדמן היה מתוסכל מהעובדה - כמפקד בית הספר לתותחנים הימי - שהוא לעולם לא יבוא במגע ישיר עם האויב.
כאשר קיבל את הבשורה שנבחר להיות המפקד הראשון של אוניית המערכה ביסמרק, הוא זכה לכבוד באמון שניתן בו אך הטיל ספק בכך שיצליח להכין את ביסמרק לפעולה לפני סיום המלחמה.
ספקותיו מצביעים על כך שהוא היה בטוח שהמלחמה תסתיים בתוצאה חיובית עבור גרמניה עד אמצע 1940. לפני שפיקד על ביסמרק, לינדמן מעולם לא החזיק בשום פיקוד על אונייה, מצב נדיר אם כי לא ייחודי בקריגסמרינה.
אף על פי כן, לינדמן שירת אך ורק על אוניות עם תותחים בקליבר של לפחות , והוא היה המומחה המוביל לירי בגרמניה.
בשנת 1940, הוא דורג במקום השני מתוך כיתת 1913 ונחשב למנהיג מצטיין.
לינדמן הפך את פון מילנהיים-רכברג לשליש האישי שלו והורה לו להתייחס לספינה כ"הוא" ולא "היא"; לינדמן חשב שהאונייה חזקה מכדי להיקרא נקבה.
הוא הכניס לשירות את אוניית המערכה ב-24 באוגוסט 1940. הוא גילה יחס רב לאונייה וזכה לכבוד על ידי הצוות שלו.
ביסמרק עזבה את פיורד קיל בבוקר 28 בספטמבר 1940 לכיוון מזרח.
לאחר מסע חסר אירועים בים סוער, הגיעה ביסמרק לגוטנהאפן (כיום גדיניה) למחרת.
כאן ערך ביסמרק מספר ניסויים ימיים בבטיחות היחסית של מפרץ דנציג (כיום מפרץ גדנסק).
עד 30 בנובמבר 1940, לינדמן קבע מספר מבחנים לצוות, אותם עברו בקלות.
במהלך ניסויים במהירות גבוהה, הגיעה ביסמרק למהירות מרבית של , וחרג ממהירות התכנון.
עם זאת, חולשה אחת התגלתה במהירות: ללא שימוש בהגאים אלא רק במדחפים, היה כמעט בלתי אפשרי לכוון את ביסמרק.
בנובמבר 1940 נשלח פון מילנהיים-רכברג לבית הספר לתותחנים הימיים בוויק כדי להשלים את קורסי ההכשרה שלו בתותחים הכבדים, וסיים את תפקידו כשלישו האישי של לינדמן.
השליש החדש של לינדמן היה קצין האיתותים לויטננט צור זי וולפגנג ריינר.
התותחים הכבדים של ביסמרק ירו לראשונה במחצית השנייה של נובמבר, והוכח כי ביסמרק הוא פלטפורמת נשק יציבה מאוד.
לאחר חגיגת חג המולד של 1940 על הסיפון, יצאו לינדמן ורוב הקצינים, תת-הקצינים והמלחים לחופשת בית.
קצין התותחנים הראשון, קורבטנקפיטן אדלברט שניידר, החליף את לינדמן כמפקדה של ביסמרק במהלך היעדרותו.
לינדמן בילה את חופשתו עם אשתו ובתו וחזר ב-1 בינואר 1941.
ב-28 באפריל 1941, האונייה והצוות היו מוכנים, ואספקה הייתה על הסיפון למשימה של שלושה חודשים.
לינדמן הודיע ל-Oberkommando der Marine, לקבוצות הימיות צפון ומערב (Marinegruppen Nord und West) ולפיקוד הצי שביסמרק מוכנה לפעולה.
מפקד הצי - אדמירל גינתר ליטיינס - וצוות הצי שלו ערכו תרגילים לראשונה על סיפון ביסמרק ב-13 במאי, תוך בדיקת שרשרת התקשורת בין פיקוד הצי לקצינים של ביסמרק.
אדולף היטלר - מלווה בגנרל-פלדמרשל וילהלם קייטל, שליש הצי שלו קרל-יסקו פון פוטקאמר, ושליש הלופטוואפה שלו, אוברסט ניקולאוס פון בילו, בין היתר - ביקרו בביסמרק ב-5 במאי 1941. הגרוס-אדמירל אריך רדר נעדר מהביקור.
היטלר נלקח לסיור באונייה על ידי אדמירל ליטיינס ובדק את עמדות הקרב השונות.
היטלר וליטיינס גם נפגשו ביחידות ודנו בסיכונים של משימה בצפון האוקיינוס האטלנטי.
לאחר פגישה זו, היטלר והקצינים של ביסמרק אכלו ארוחת צהריים בחדר הקצינים, שם דיבר היטלר על חוסר רצונה של ארצות הברית להיכנס למלחמה.
לינדמן חלק בגלוי על היטלר, והביע את דעתו כי לא ניתן לשלול אפשרות של כניסת ארצות הברית למלחמה.
מטרת מבצע רייניבונג הייתה לאפשר לביסמרק ולסיירת הכבדה פרינץ אויגן - בפיקודו של חברו של לינדמן לכיתה מ-1913 קפיטן צור זי הלמוט ברינקמן - לפרוץ לאוקיינוס האטלנטי ולתקוף את הספינות של בעלות הברית.
בשעה 02:00 ב-19 במאי 1941 עזבו ביסמרק ופרינץ אויגן את גוטנהאפן והמשיכו דרך הים הבלטי והחוצה לכיוון האוקיינוס האטלנטי.
מבלי שנודע לליטיינס, הבריטים יירטו מספיק אותות כדי להסיק שמבצע של הצי הגרמני עשוי להתרחש באזור.
כוח המשימה הגרמני נתקל לראשונה בסיירת נושאת המטוס הימי השוודית Gotland ב-20 במאי בכיוון צפון-מערב מעבר לגטבורג.
האדמירליות הבריטית התבשרה באמצעות קצין נורווגי בסטוקהולם שנודע לו על התצפית ממקור מודיעין צבאי שוודי.
בעקבות הדיווח הזה, האדמירליות הבריטית ביקשה סיור אווירי של החוף הנורווגי.
מטוס סיור ספיטפייר מצא וצילם את כוח המשימה הגרמני בפיורד גרימסטאד () ליד ברגן, בשעה 13:15 ב-21 במאי.
בערב 23 במאי בשעה 19:22, זוהה הכוח הגרמני על ידי הסיירות הכבדות סאפוק ונורפוק שסיירו במצר דנמרק בציפייה לפריצה גרמנית.
(האויב באופק בצד השמאלי, האונייה מתחילה בלחימה!) ביסמרק ירתה חמישה מטחים מבלי לקלוע פגיעה ישירה.
הסיירות הבריטיות בעלות התותח הכבדים פרשו למרחק בטוח ועקבו אחר האויב עד שהיחידות הכבדות שלהן יכלו להתקרב.
עם זאת, המכ"ם הקדמי של ביסמרק נכשל כתוצאה מרטט של התותחים הכבדים שירו במהלך התכתשות זו, וליטיינס נאלץ להורות לפרינץ אויגן להתקדם לפני ביסמרק כדי לספק לשייטת כיסוי מכ"ם קדימה.
בקרב מצר דנמרק ב-24 במאי 1941, אה"מ הוד הוטבעה, כנראה על ידי ביסמרק.
ההידרופונים בפרינץ אויגן זיהו אונייה זרה בצד שמאל בשעה 05:00. הגרמנים ראו בשעה 05:45 את עמודי העשן של שתי אוניות, שעליהן דיווח קצין התותחנים הראשון, קורבטנקפיטן אדלברט שניידר, כשתי סיירות כבדות.
המטח הבריטי הראשון גילה שהן אוניות מערכה, אך רק לאחר שכוח המשימה הבריטי פנה לשמאל נחשפה זהותם המדויקת.
האוניות הבריטיות החלו לירות לעבר כוח המשימה הגרמני בשעה 05:53. תת-אדמירל לנסלוט הולנד תכנן לכוון תחילה לביסמרק, אך עקב סדר הקרב הגרמני ההפוך, הוד פתחה באש על הפרינץ אויגן במקום זאת.
כוח המשימה הגרמני עדיין המתין לפקודה להתחיל בירי, שאדמירל ליטיינס לא נתן מיד.
שתי דקות לאחר מכן, לאחר פניות מרובות של שניידר, "Frage Feuererlaubnis"?
Feuererlaubnis!" (אני לא אתן שהספינה שלי תיפול מתחתי.
אישור אש!) בשעה 06:01, המטח החמישי של ביסמרק נורה לטווח של כ-18,000 מטר (20,000 יארד), נראתה פגיעה בהוד לצד התורן המרכזי שלה.
סביר להניח שאחד מפגזי ה- פגע איפשהו בין התורן המרכזי של הוד לצריח ה-'X' מאחורי התורן.
סילון להבה ענק פרץ מהוד מסביבת התורן המרכזי.
לאחר מכן התרחש פיצוץ מחסן תחמושת הרסני שהרס את החלק האחורי של האונייה.
הפיצוץ הזה שבר את חלקו האחורי של הוד, והיא שקעה תוך שלוש דקות בלבד, כשהחרטום הכמעט אנכי שלה ירד למים.
הפגז השני עבר ממש דרך החרטום מצד אחד לשני.
השלישי פגע בגוף האונייה מתחת למים והתפרץ בתוך האונייה, הציף חדר גנרטור ופגע במחיצה של חדר דוודים סמוך, והציף אותו חלקית.
הנזק שנגרם לביסמרק משתי היריות הללו אפשר חדירת של מים לתוך האונייה.
לינדמן וליטיינס בשלב זה היו חלוקים ביניהם לגבי הדרך הטובה ביותר להמשיך במשימה.
לינדמן, כמפקד אוניית מערכה, הונחה על ידי המצב הטקטי, ורצה לצוד את פרינס אוף ויילס הפגועה (הגרמנים לא ידעו באותה תקופה שהאונייה היא פרינס אוף ויילס, אבל ידעו שזו אוניית מערכה מסדרת קינג ג'ורג' החמישי).
ליטיינס, כנראה מודע לפקודה של הצי להימנע ממגע מיותר עם יחידות אויב דומות, דחה זאת.
לינדמן וליטיינס היו גם חלוקים ביניהם לגבי היכן לקחת את האונייה לתיקון; לינדמן דגל לחזור על מסלולם דרך מצר דנמרק ולחזור לברגן, נורווגיה.
ליטיינס הכריע אותו והורה על מסלול לסן-נאזר, צרפת.
אחר הצהריים, אדמירל ליטיינס הורה לפרינץ אויגן להתנתק מביסמרק ולפעול באופן עצמאי נגד ספינות המסחר של האויב.
פרינץ אויגן וביסמרק נפרדו בשעה 18:14 באותו ערב.
פרינץ אויגן הגיעה בשלום לברסט, צרפת ב-1 ביוני 1941. שום עדים ישירים לחילוקי דעות אלו לא שרדו את הטביעה, אבל מטרוזנגפרייטר היינץ שטאט, הגאי על הגשר, זכר שיחת טלפון בין קצין המשמר הראשון, פריגטנקפיטן הנס אלס, וקצין מטה הצי שלינדמן ניסה לשכנע את ליטיינס לרדוף אחרי האויב.
שליח שחזר לחבריו למטה דיבר על "אווירה רעה" על הגשר.
ביסמרק הוטבעה שלושה ימים לאחר מכן, לאחר מאמץ מרוכז של הצי המלכותי הבריטי.
בשעה 23:30 (שעון מקומי 19:30) ב-24 במאי בוצעה התקפה על ידי קבוצה קטנה של תשעה מפציצי טורפדו דו-כנפיים פיירי סורדפיש של טייסת אוויר 825 בפיקודו של יוג'ין אסמונדה מנושאת המטוסים אה"מ ויקטוריוס.
קלעה פגיעה אחת, שהרגה את אוברבוטסמן קורט קירשברג, אך גרמה לנזק שטחי בלבד לחגורת השריון של הביסמרק.
באמצע הבוקר בשעה 10:30 ב-26 במאי, מטוס סיור של פיקוד החופים של חיל האוויר המלכותי PBY קטלינה מטייסת 209 RAF הבחין בביסמרק במרחק של כ- ממערב לסן-נאזר.
קבוצת הקרב הבריטית כוח H, בפיקודו של אדמירל ג'יימס סומרוויל, שיחידותיה העיקריות היו נושאת המטוסים אה"מ ארק רויאל, סיירת המערכה מתקופת מלחמת העולם הראשונה אה"מ רינואון והסיירת אה"מ שפילד, קיבלה פקודה לעצור את ביסמרק.
בשעה 19:15 באותו ערב, 15 מטוסי סורדפיש מארק רויאל פתחו במתקפה.
אזעקת ההתקפה האווירית נשמעה על ביסמרק בשעה 20:30. בערך 15 דקות לתוך ההתקפה ביסמרק אולי נפגעה מטורפדו אחד, ובסביבות השעה 21:00 טורפדו בודד נוסף תקע את ההגה של ביסמרק ב-12° לכיוון שמאל.
גורמי בקרת הנזקים עמלו להחזיר לעצמם את השליטה בהיגוי וניתקו ומרכזו את ההגה הימני, אך לא הצליחו לשחרר את ההגה האחורי.
עם הפעלת כוח א-סימטרי, המהירות הופחתה ל-, ביסמרק הייתה במסלול התכנסות עם יחידות הצי המלכותי במרדף.
האזעקה נשמעה שוב בשעה 23:00 כאשר משחתות של שייטת המשחתות הרביעית בפיקודו של קפטן פיליפ ויאן תקפו את ביסמרק.
במשך כל הלילה הייתה ביסמרק מטרה להתקפות טורפדו בלתי פוסקות של המשחתות קוסאק, סיק, מאורי, זולו והמשחתת הפולנית פיורון, ומנעו מלינדמן והצוות מנוחה כל כך נחוצה.
האזעקה של ביסמרק נשמעה בפעם האחרונה בשעה 08:00 בבוקר 27 במאי 1941. נורפוק ראתה את הביסמרק בשעה 08:15 ואוניית המערכה אה"מ רודני פתחה באש על ביסמרק בשעה 08:48. ביסמרק השיבה באש ב-08:49. בנוסף היו מעורבות בקרב האחרון אוניית המערכה אה"מ קינג ג'ורג' החמישי והסיירות אה"מ נורפוק ואה"מ דורסטשייר.
מפציצי טורפדו לא השתתפו בקרב האחרון.
עמדת הפיקוד הקדמי של ביסמרק נפגעה בשעה 08:53, ושני צריחי התותחים הקדמיים הוצאו מכלל פעולה בשעה 09:02, ואדלברט שניידר מנהל בקרת האש הראשית נהרג.
הגרמנים התכוננו להטביע את ביסמרק כששלושה טורפדות שירתה דורסטשייר פגעו בשריון הצד של האונייה.
ביסמרק טבעה ב-10:36 בעמדה , בערך 300 מיילים ימיים (560 ק"מ) מערבית לאושנט.
הסיירת דורסטשייר הצילה 85 איש, והמשחתת הבריטית מאורי הצילה 25. חמישה מלחים נוספים ניצלו על ידי הצוללת הגרמנית U-74 בפיקודו של קפיטן-לויטננט אייטל-פרידריך קנטראט וספינת תצפית מזג האוויר זקסנוולד.
ה-Befehlshaber der U-Boote (מפקד זרוע הצוללות) קרל דניץ הורה ל-U-556 בפיקודו של קפיטן-לויטננט הרברט וולפארת' לאסוף את יומן המלחמה של ביסמרק.
מחוסר טורפדות ודל דלק, וולפארת' ביקש להעביר את הפקודה ל-U-74. U-74 לא הצליחה להגיע לביסמרק בזמן ויומן המלחמה מעולם לא הוחזר.
בורקרד פון מילנהיים-רכברג ראה את לינדמן בפעם האחרונה בסביבות השעה 08:00 על גשר הפיקוד ממש לפני הקרב האחרון.
פון מילנהיים-רכברג תיאר את לינדמן הנבון, ההומוריסט והאופטימי בדרך כלל כפסימי ומסוגר.
פון מילנהיים-רכברג ניסה לדבר איתו אולם הוא התעלם ממנו, ומאוחר יותר הוא תהה האם זה נבע מעייפות קרב או שחילוקי הדעות עם ליטיינס שחקו אותו.
לחלופין, ייתכן שלינדמן עזב את עמדת הלחימה שלו כאשר אבדה השליטה על האונייה - ולפני הפגיעה הקטלנית בעמדת הפיקוד - כדי לתת פקודה לנטוש את האונייה.
הימאי ששרד פול הילן - שהצליח להימלט לסיפון העליון בשלב האחרון של הקרב - הצהיר כי ראה קבוצה של 20–30 אנשים עומדים בחרטום, ביניהם אדם עם כובע לבן.
בדרך כלל על כלי שיט גרמני בים, כובע לבן חובש רק המפקד.
בנוסף, המשיננגפרייטר ששרד - רודולף רומר, שבאותו זמן כבר היה במים - טען כי ראה את לינדמן עומד על החרטום, ליד צריח התותחים 38 ס"מ הקדמי של ביסמרק, אנטון.
הוא היה עם שליחו הקרבי, איש ים מוביל, וככל הנראה ניסה לשכנע את שליחו להציל את עצמו.
בחשבון זה, שליחו לקח את ידו של לינדמן בזמן שהשניים הלכו אל תורן הדגל הקדמי.
כשהאונייה התהפכה, השניים עמדו לרגע לתשומת לב, ואז לינדמן ושליחו הצדיעו.
כשהאונייה התגלגלה שמאלה, השליח נפל למים.
לינדמן המשיך בהצדעה שלו בעודו נאחז בתורן הדגל, ירד למצולות עם האונייה.
חבריו של לינדמן לצוות 1913 יצרו קשר עם האלמנה הצעירה לאחר מותו.
ראש הצוות לשעבר של 1913, קפיטן צור זי אוטו קליבר, יצר קשר עם גברת לינדמן בסתיו 1941 והציע לה חברות כבוד.
זמן קצר לאחר חג המולד ב-27 בדצמבר 1941, בדיוק שבעה חודשים לאחר טביעת ביסמרק ומותו של מפקדו, קיבל קפיטן צור זי ארנסט לינדמן לאחר מותו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
הוא קיבל את העיטור הגבוה הזה משום שהאוברקומנדו דר מרינה חש שהמנהיגות המיומנת שלו תרמה משמעותית להשמדת סיירת המערכה הבריטית הוד ולנזק שנגרם לאוניית המערכה הבריטית פרינס אוף ויילס.
לינדמן היה המעוטר ה-94 של צלב האבירים של צלב הברזל בקריגסמרינה.
קצין התותחנים הראשון של לינדמן - קורבטנקפיטן אדלברט שניידר - זכה בעיטור צלב האבירים של צלב הברזל ב-27 במאי 1941. באופן מסורתי, הקצין המפקד היה מקבל את העיטור הזה לפני שכל חבר צוות אחר זכה לכבוד כל כך.
חריגה זו זכתה לביקורת על ידי חוגים שונים בוורמאכט.
סביר להניח שבן דודו של ארנסט לינדמן, גנרל חיל הפרשים גאורג לינדמן, התערב.
גרוס-אדמירל אריך רדר, שאיתו חלק לינדמן חברות בת 20 שנה מימיה הראשונים של הרייכסמרינה, העניק את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל לגברת לינדמן ב-6 בינואר 1942, בדאהלם.
רדר המשיך לספק תמיכה מוסרית ורגשית לאמו ולאלמנתו של לינדמן.
צלב פרידריך אוגוסט, דרגה שנייה
מדליית מלחמה עות'מאנית (בטורקית: Harp Madalyası), המכונה "כוכב גליפולי" או "סהר הברזל"
עיטור שירות (Dienstauszeichnung) דרגה שנייה עד רביעית (2 באוקטובר 1936)
עיטור שירות (Dienstauszeichnung) דרגה ראשונה (16 במרץ 1938)
צלב הצטיינות הצי הספרדי (Cruz del Mérito Naval) דרגה שלישית (6 ביוני 1939)
צלב הצטיינות הצי הספרדי בלבן (Cruz Naval con distintivo Blanco) (21 באוגוסט 1939)
צלב הצטיינות הצי הספרדי בזהב (Cruz Naval con distintivo Amarillo) דרגה שלישית (21 באוגוסט 1939)
מסדר החרב המלכותי השוודי (Kungliga Svärdsorden) (11 בינואר 1941)
צלב ההצטיינות במלחמה, דרגה שנייה עם חרבות (20 בינואר 1941)
דרגה שנייה וראשונה (מאי 1941)
צלב האבירים של צלב הברזל ב-27 בדצמבר 1941 (לאחר מותו) כקפטן ומפקד אוניית המערכה ביסמרק
תג צי הים הפתוח (לאחר מותו 1 באפריל 1942)
כדי לכבד את קפטן לינדמן המנוח, סוללת הצי הכבדה בסנגאטה, בין קאלה לבולון, הוטבלה "סוללת לינדמן" ב-19 בספטמבר 1942 על ידי האדמירל מפקד חוף התעלה פרידריך פריסיוס.
הסוללה הייתה מורכבת משלושה תותחי כבדים SK C/34 השוכנים בקזמטים, המיועדים במקור לאוניות המערכה המוקדמות מסדרה H.
הסוללה הושמדה על ידי כוחות קנדיים בערב 26 בספטמבר 1944. כיום המבנה מכוסה בחלקו בחומר חפירה ממנהרת התעלה, ועדיין נראה בונקר הפיקוד עם מספר נקודות חזקות קטנות יותר.
השחקן האוסטרי קרל מהנר גילם את קפטן ארנסט לינדמן בסרט המלחמה הבריטי בשחור-לבן משנת 1960 להטביע את הביסמרק!
הסרט התבסס על הרומן "תשעת הימים האחרונים של ביסמרק" מאת ססיל סקוט פורסטר.
ארנסט ליסטר היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת וושינגטון, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל וושינגטון השמיני בשנים 1913–1919.
ארנסט ליסטר נולד בהליפקס שבאנגליה.
ב-1884 היגרה משפחתו לארצות הברית כדי לחיות ליד דודו, שהיה אז ראש עיריית טקומה שבטריטוריית וושינגטון.
ליסטר החל לעבוד כמעצב בבית היציקה של אחיו בטקומה.
הוא הפעיל בית יציקה ונגריה, ועבד בעסקי מקרקעין וביטוח.
בשנים 1903–1912 היו בבעלותו חברת בנייה ומפעל ייצור.
ב-1893 הוא נשא לאישה את מרי אלמה תורנטון, ולשניים נולדו בן ובת.
ב-1894 הוא נבחר למועצת עיריית טקומה מטעם המפלגה הפופוליסטית.
לאחר ניהול מוצלח של מסע הבחירות של המושל ג'ון רנקין רוג'רס ב-1896, מונה ליסטר כיושב ראש מועצת הפיקוח המדינתית.
ב-1912 נבחר ליסטר כמושל וושינגטון השמיני מטעם המפלגה הדמוקרטית.
באותה שנה הוא היה הדמוקרט היחידי ממפלגתו שנבחר לתפקיד כלשהו ברשות המבצעת במדינה.
הוא הושבע לכהונתו ב-11 בינואר 1913, נבחר לכהונה שנייה ב-1916, והמשיך לכהן עד שבמהלך תקופת כהונתו השנייה חלה והתפטר מכהונתו, ובמקומו הושבע סגנו לואיס הארט.
כמושל, תמך ליסטר בסיוע לחקלאים, במיזמי השקיה וטיוב הקרקע, ובהנהגת ביטוח מדינתי לתאונות עבודה.
הוא הטיל וטו על חקיקה שהייתה אמורה לשלול זכויות אזרח מחברי ה-IWW.
מאמציו סייעו להנהגת יום עבודה בן 8 שעות בצפון-מערב ארצות הברית.
ארנסט ליסטר נפטר בסיאטל ב-14 ביוני 1919, יום לפני יום הולדתו ה-49, כתוצאה ממחלת כליות.
הוא נטמן בבית הקברות של טקומה.
הוא גם היה מזוהה עם המפלגה הנאצית של גרמניה.
הוא נהרג בהתרסקות מטוס סמוך לעיר לובטסוויל, וירג'יניה, אחר הצהריים של 31 באוגוסט 1940, יחד עם 24 אנשים נוספים.
בזמן מותו, הוא היה נתון לחקירה של לשכת החקירות הפדרלית (FBI) בשל קשריו עם גרמניה הנאצית.
ארנסט לאנדין נולד ב-4 באוגוסט 1878, באחוזת אביו בברוקלין טאונשיפ ליד ברספורד, מחוז לינקולן, טריטוריית דקוטה.
לאנדין, היה חלוץ מוקדם שזוכה לקרדיט על מתן השם ליישוב ברוקלין טאונשיפ ועל הקמת בית הספר ומוסדות מקומיים נוספים.
רוב אחיו של ארנסט לאנדין מתו במהלך מגפת דיפתריה במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19. בשנת 1896, לאנדין ומשפחתו עברו מהבית שלהם בברוקלין להארקורט, איווה, ולאחר מכן למינסוטה.
לאנדין שירת בצבא ארצות הברית ברגימנט המתנדבים ה-12 של מינסוטה במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד.
בשנת 1901, לאנדין סיים את לימודיו בקולג' קרלטון ולמד משפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מינסוטה.
בשנת 1906, הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של מינסוטה.
לאנדין כיהן כעצמאי בבית הנבחרים של מינסוטה מ-1911 עד 1914.
לאנדין התמודד לראשונה לקונגרס ב-1914 אך לא הצליח להיבחר.
בשנת 1916, לאנדין נבחר לייצג את מחוז הקונגרס החמישי של מינסוטה, שבסיסו במיניאפוליס, בקונגרס ה-65. הוא היה אחד מ-50 הנציגים שהצביעו נגד הכרזת המלחמה נגד גרמניה ב-6 באפריל 1917. הוא המשיך להתנגד למלחמה גם בזמן שהצבא נלחם באירופה.
בגלל התנגדותו, הוא הפסיד את המינוי לפריימריז הרפובליקני ב-1918 לוולטר ניוטון שניצח בבחירות.
פעם אחת, בזמן שנשא נאום על מדיניות חוץ, קהל באורטונוויל, מינסוטה, דחף אותו מעל בימת הנאומים והכריח אותו להיכנס לרכבת שעזבה את התחנה.
התמודדויות כושלות על תפקידים פוליטיים
בשנות ה-20, לא הצליח לאנדין שוב ושוב בהתמודדויותיו לתפקיד פוליטי:
לאנדין התמודד שוב על אותו מושב ב-1920 אך לא הצליח לזכות במועמדות הרפובליקנית.
הוא התמודד בבחירות הכלליות כמועמד עצמאי אך סיים במקום השלישי עם 10.0% מסך הקולות.
ב-1922 קרא לונדין תיגר על חבר הסנאט של ארצות הברית המכהן פרנק קלוג על המועמדות הרפובליקנית לסנאט.
הוא קיבל 123,765 קולות בפריימריז הרפובליקני (33.54% מהסך הכל).
ב-1923, התמודד לאנדין בבחירות המיוחדות לסנאט של ארצות הברית, אך סיים במקום השביעי מתוך תשעה מועמדים בפריימריז הרפובליקני, וזכה רק ב-5,851 קולות (3.40% מהסך הכל).
בשנת 1924, התמודד לאנדין ללא הצלחה לתפקיד השופט הראשי של בית המשפט העליון של מינסוטה.
עד 1926, החליף לאנדין את השתייכותו למפלגת העבודה החקלאית של מינסוטה והתמודד באותה שנה בבחירות למחוז הקונגרס העשירי של מינסוטה.
כמועמד מטעם מפלגת העבודה החקלאית במחוז שהיה כפרי יותר ואזורי פרברים, סיים במקום השני בפער ניכר מול הרפובליקני המכהן גודפרי גודווין עם 34.5% מסך הקולות.
בשנת 1930, היה לאנדין מועמד מפלגת העבודה החקלאית לסנאט של ארצות הברית, וקרא תיגר על הרפובליקני המכהן תומאס שול.
הוא סיים במקום השלישי אחרי שול והמועמד הדמוקרטי איינר הויידיל עם 22.89% מהקולות.
לאנדין נבחר שוב לבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1932 וכיהן בקונגרסים ה-73 וה-74 .
בשנת 1934, במהלך הקונגרס ה-73, לאנדין יזם את חוק ביטוח האבטלה לעובדים.
החוק כלל תוכנית ביטוח אבטלה וביטוח חברתי מקיפה שנוסחה על ידי המפלגה הקומוניסטית ב-1930 וקודמה באופן גלוי ונמרץ על ידי המפלגה בשנים שלאחר מכן.
למרות מקורותיו הקומוניסטיים של החוק, המפלגה השיגה תמיכה משמעותית עבורו, כולל מתאגידים מקומיים של איגודי עובדים, איגודים בינלאומיים ופדרציות עבודה מדינתיות.
החוק משך תמיכה מצד ליברלים שאינם מרוצים מהצעת החוק המתונה והפחות רדיקלית, חוק וגנר-לואיס (שהפך לחוק הביטוח הלאומי).
בעזרת לאנדין, ועדת משנה של ועדת העבודה שמעה עדויות מ-80 עדים על יתרונות החוק ועל הסבל של המובטלים.
רבים מהעדים היו קומוניסטים, כולל יושב ראש המפלגה, ארל בראודר.
החוק הועבר בקושי מתוך ועדת העבודה, אך הוכשל על ידי הנהגת בית הנבחרים, שלא רצתה תחרות עבור חוק וגנר-לואיס.
בשנת 1936, מפלגת העבודה החקלאית של מינסוטה מינתה את פלויד אולסון, מושל מינסוטה הפופולרי שכיהן באותה העת, להתמודד על המושב הפנוי בסנאט של ארצות הברית, שהתפנה בעקבות מותו של תומאס שאל.
עם זאת, אולסון נפטר מסרטן הקיבה בגיל 44 ב-22 באוגוסט.
ועדת המרכז של מפלגת העבודה החקלאית בחרה בג'ון לאנדין להתמודד במקומו, והוא ניצח בבחירות בניצחון מוחץ על המושל הרפובליקני לשעבר תאודור כריסטיאנסון.
בתחילה, לאנדין שמר על אהדתו לקומוניסטים: בשנת 1936, בהיותו סנאטור נבחר, נאם באירוע של "ידידי ברית המועצות" במדיסון סקוור גארדן וכינה את הנוכחים "טובארישצ'י" ("חברים" ברוסית).
עם זאת, הוא נותר בדעותיו הבדלניות (אידאולוגיה המתנגדת להתערבות במלחמות או עניינים בינלאומיים) ולימים הוקע על ידי הקבוצה כ"ריאקציונר" (שמרן המתנגד לשינוי).
דעותיו הבדלניות של לאנדין הובילו אותו לגישה סימפתית כלפי גרמניה הנאצית.
הוא היה קשור באופן הדוק לג'ורג' סילבסטר וירק, אחד מהסוכנים הנאצים הבולטים בארצות הברית.
וירק, לאחר ששילם ללאנדין מיליוני דולרים בשוחד, השתמש לעיתים קרובות במשרדו של הסנאטור, ולעיתים אף הכתיב לו נאומים, כשהוא משתמש בגלוי בטלפונים של לאנדין כדי להשיג חומרים מהנס תומסן, דיפלומט בשגרירות הגרמנית.
חלק מהנאומים הללו היו פרו-גרמניים ופרו-בדלניים.
לאחר מכן, צוות העובדים של לאנדין היה מדפיס אלפי, ולעיתים אף מיליוני עותקים של הנאומים, שהופצו לציבור.
במהלך כהונתו הראשונה בבית הנבחרים, תרם לונדין גם לכתב העת של וירק, American Weekly.
הוא שימש כיושב ראש ומייסד ועדת "איים עבור חובות מלחמה" (Islands for War Debts Committee), שקראה לתפיסת שטחים בריטיים באיי הודו המערבית כדי לכסות את חובותיה של בריטניה לארצות הברית ממלחמת העולם הראשונה.
יוזמה זו הייתה ככל הנראה טקטיקה פרסומית בדלנית, שנועדה להזכיר לאמריקאים כי אין זה ראוי להעניק סיוע נוסף למדינה שכבר חייבת להם כספים.
ב-14 ביוני 1939, לאנדין הצטרף למשלחת אזרחית ועיתונאית על סיפון האונייה USS Hammann במהלך ניסויי הים שלה ליד אי האש.
האונייה הגיעה למהירות מרבית של 40 קשר, עצרה לחלוטין בתוך 58 שניות, ולאחר מכן הפליגה לאחור במהירות של 20 קשר.
לאנדין תיאר את החוויה כ"מדהימה" וציין כי המבחן הוכיח שמעצבי האוניות האמריקאים "אינם צריכים להשתחוות בפני אף אחד."
בזמן כהונתו, הוא דרש מעוזריו לשלם לו חלק מתשלומי המשכורת שלהם, ואיים לפטר אותם אם לא יצייתו.
הוא התנגד בתוקף לחוק ההכשרה והשירות הסלקטיבי של 1940.
אחר הצהריים של 31 באוגוסט 1940, לאנדין טס בטיסה 19 של חברת התעופה סנטרל איירליינס של פנסילבניה, שטסה מוושינגטון הבירה לדטרויט.
המטוס התרסק ליד לובטסוויל, וירג'יניה, וכל 25 האנשים שהיו על סיפון המטוס נהרגו.
על הסיפון היו גם "סוכן מיוחד של ה-FBI, עובד שני של ה-FBI ותובע מהמחלקה הפלילית של משרד המשפטים האמריקאי".
מועצת האווירונאוטיקה האזרחית פתחה בחקירה בנוגע לסיבת ההתרסקות.
החקירה נמשכה שבוע, ולא סיפקה תשובות חד משמעיות.
בשנת 2022, רייצ'ל מדאו הוציאה סדרת פודקאסט בשם Ultra, שחקרה את שותפותו של לאנדין לפעולות המודיעין והתעמולה של גרמניה הנאצית בארצות הברית במהלך 12 עד 18 החודשים שקדמו לכניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה.
בזמן מותו, ה-FBI חקר את קשריו של לאנדין עם ג'ורג' סילבסטר וירק, מרגל נאצי בכיר שפעל בארצות הברית כדי להפיץ תעמולה פרו-היטלר ואנטישמית.
לאחר התרסקות המטוס, אשתו של לאנדין, נורמה לאנדין, ניסתה לטהר את שמו על ידי כיסוי המעורבות שלו עם המשטר הנאצי.
בתוך יומיים לאחר ההתרסקות, היא נסעה למשרדו בקפיטול כדי לאחזר את "תיקי וירק".
בתוך השנה שלאחר הטרגדיה, הסיפור לפיו נאומיו של לאנדין נכתבו על ידי וירק דווח על ידי מספר עיתונאים.
נורמה לאנדין ניסתה למנוע את הנרטיב הזה בטענה ש"אף אחד לא כתב את הנאומים של בעלה" ואיימה לתבוע את אחד העיתונאים שדיווח על כך.
ההגנה של וירק קראה לה כעדה במהלך משפטו.
לאחר מכן העידה עדות שקר כי היא אכן לקחה את תיקי וירק, אך התיקים נעלמו עקב פריצה שהתרחשה למקום מגוריהם.
מאוחר יותר התגלה כי הקבצים היו מאוחסנים בפועל בארכיון משפחת לאנדין.
אֵרְנְסְט מוֹריץ אַרְנְדְט היה היסטוריון, סופר ומשורר לאומני גרמני, ממייסדי הלאומנות הגרמנית במהלך המלחמות הנפוליאוניות והתנועה לאיחוד גרמניה במאה ה-19. פעל גם לביטול הצמיתות.
ארנדט מילא תפקיד חשוב בראשיתה של תנועת האחווה (Burschenschaft) הלאומית והליברלית ותנועת איחוד גרמניה.
שירו, Was ist des Deutschen Vaterland (מהי המולדת הגרמנית), שימש להמנון הגרמני הלא רשמי.
זמן רב לאחר מותו נעשה שימוש חוזר בתעמולה האנטי-צרפתית שלו בשתי מלחמות העולם.
עמדות אלה, יחד עם מספר אמירות אנטישמיות ואנטי-פולניות, עוררו כלפיו ביקורת רבה במחקר ההיסטורי.
ארנדט נולד בגרוס שוריץ (לימים חלק מגארץ) שבאי ריגן, אז חלק מפומרניה השוודית.
הוא היה בנו של איכר אמיד וצמית משוחרר של שליט המחוז, הרוזן פוטבוס.
אמו באה ממשפחה של יאומן גרמני מצליח.
ב-1787 עברה משפחתו לשטרלזונד, שם רכש השכלה.
לאחר פרק זמן של לימודים פרטיים, החל ב-1791 ללמוד תאולוגיה והיסטוריה באוניברסיטת גרייפסוואלד, ושנתיים לאחר מכן עבר לינה, שם הושפע מהפילוסוף האידיאליסט יוהאן גוטליב פיכטה.
לאחר השלמת לימודיו האוניברסיטאיים שב לביתו, ובמשך שנתיים היה למורה פרטי של משפחת לודוויג קוסקגרטן, הכומר של ויטוב שבריגן.
משעמד בתנאים לשמש כומר, סייע בניהול תפילות הכנסייה.
בגיל 28 עזב את הכמורה ויצא למסע בן 18 חודשים באירופה, וביקר באוסטריה, הונגריה, איטליה, צרפת ובלגיה.
בפנותו הביתה במעלה הריין, סער לבו למראה הטירות ההרוסות לאורך גדותיו, דבר שהוביל למרירות עזה נגד צרפת.
את רשמיו מהמסע תיאר לאחר מכן בחיבור "מסעות בחלקים מגרמניה, הונגריה, איטליה וצרפת ב-1798 ו-1799".
בשנת 1800 לימד היסטוריה באוניברסיטת גרייפסוואלד כפריבט-דוצנט, ובאותה שנה פרסם את Über die Freiheit der alten Republiken ("על החירות של הרפובליקות הקדומות").
Germanien und Europa (גרמאניה ואירופה) יצא לאור ב-1803, ולאחר מכן התפרסם בברלין אחד מספריו המשפיעים ביותר – Geschichte der Leibeigenschaft in Pommern und Rügen (היסטוריה של הצמיתות בפומרניה וריגן).
הספר שכנע את גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה, להוציא ב-1806 צו המבטל את הצמיתות.
בתקופה זו התקדם ארנדט בדרגות האוניברסיטה לפרופסור מחוץ למניין, ובשנת 1806 מונה לעמוד בראש הקתדרה להיסטוריה באוניברסיטה.
באותה שנה פרסם את חלקו הראשון של הספר Geist der Zeit (רוחות הזמן), שבו קרא לבני ארצו להילחם ולהתקומם נגד נפוליאון.
הספר עורר תכונה רבה, עד שארנדט נאלץ לברוח לשוודיה מפחד נקמתו של נפוליאון.
משהתיישב בסטוקהולם החל לעבוד במשרה ממשלתית והקדיש עצמו למשימת חייו.
בפמפלטים ובשירים הביע בפני בני ארצו את קנאותו לעצמאות גרמנית.
מותו של פרדיננד פון שיל בקרב שטרלזונד עודד אותו לחזור לגרמניה, והוא אכן הגיע לברלין בדצמבר 1809.