tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהמשך פרסם יחד עם עמיתיו מכתב שבו הם מבטלים דעתם בנושא מפני הדעה האוסרת של הרב גרשון אדלשטיין והרב דוב לנדו.
בשנת 1998 נפטרה רעייתו ציפורה וכעבור זמן נישא בשנית.
בנו הרב נחום מאיר, אף הוא דיין בבית הדין וראש כולל 'חושן משפט' בכוללי "מורשה ודעת".
בעבר כיהן כר"מ בישיבת אדרת אליהו.
דברי שר על מסכת יבמות, כתובות ועל פרק איזהו נשך.
בספר מופיעות הסכמות מהרב שמואל רוזובסקי ומהסטייפלר.
דבר למשפט על דיני ממונות (2 חלקים)
בנוסף פרסם חוברות שונות על ענייני אגדה והלכה, סדרת חוברות "וקראת לשבת עונג" על השבת, סדרת חוברות "תורת אמך" על עניינים בתורה, "בן יכבד אב" על עניינים שונים, חוברת ביאורי שטרות מכירת חמץ.
שריבפורט היא העיר השלישית בגודלה במדינת לואיזיאנה שבארצות הברית והעיר המרכזית במטרופולין הרביעי בגודלו בלואיזיאנה.
היא מדורגת במקום ה-109 בגודלה בין ערי ארצות הברית.
שריבפורט שוכנת על גדת הנהר האדום (Red River).
העיר נוסדה בשנת 1836 על ידי חברת העיר שריב (Shreve Town Company), שקמה כדי לפתח עיר במפגש שבין הנהר האדום, אשר נפתח לתנועת כלי שיט, לבין נתיב המסחר היבשתי לרפובליקת טקסס.
שריבפורט שוכנת סמוך למפגש הגבולות המשולש בין המדינות ארקנסו, לואיזיאנה, וטקסס ומהווה את מרכזו הכלכלי של אזור זה.
העיר שריבפורט הוקמה בנקודת המפגש שבין הנהר האדום (Red River) לבין נתיב המסחר שהוביל לרפובליקת טקסס.
החל משנת 1832 החל כוח של חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית בפיקודו של קפטן הנרי מילר שריב לפנות קטע שאורכו כ-290 ק"מ על הנהר האדום מהצטברות של גזעי עצים סחופים, אשר מנעה תנועת כלי שיט בנהר.
העבודה הושלמה בשנת 1839. לאחר פינוי הנהר ופתיחתו לשיט הוקמה העיר בסיועו של קפטן שריב, באמצעות חברת העיר שריב.
העיר ואף החברה המקימה נקראו על הנרי שריב.
העיר הוקמה בשלב ראשון על חלקת קרקע שנמכרה לחברה המקימה על ידי אינדיאנים משבט קאדו, בשנת 1835. בשנת 1838 נוסד מחוז קאדו והעיר הפכה לעיר מחוז.
ב-20 במרץ 1839 התאגדה העיר באופן רשמי בשם שריבפורט.
בתחילה הורכבה העיר משישים וארבעה מבנים במתווה רחובות שתי וערב, שמונה רחובות שכיוונם מזרח-מערב ושמונה שכיוונם צפון-דרום.
שריבפורט הפכה עד מהרה לנמל מרכזי לספינות נהר מסחריות אשר הובילו בעיקר כותנה ומוצרי חקלאות.
בשריבפורט פעל אף שוק עבדים, אף שמסחר בעבדים במקום היה בממדים פחותים מאלה שבשאר אזורי המדינה.
בשנת 1860 התגוררו בשריבפורט כ-2,200 תושבים חופשיים וכ-1,300 עבדים.
בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית, בין השנים 1863–1865, שימשה שריבפורט כבירת לואיזיאנה, לאחר שבאטון רוז' ואחריה אופלוסס נפלו זו אחר זו לידי כוחות האיחוד.
העיר הייתה מעוז של תומכי כוחות קונפדרציית המדינות של אמריקה לאורך כל מלחמת האזרחים ושכן בה מטה הפיקוד של צבא הקונפדרציה לשטחים שממערב לנהר מיסיסיפי.
באזור זה שממערב לנהר המשיכה הלחימה במשך מספר שבועות אף לאחר כניעתו של רוברט לי, בחודש אפריל 1865, והיה זה הפיקוד האחרון של צבא הקונפדרציה שנכנע לכוחות האיחוד, ב-26 במאי 1865. לאורך המלחמה נשות שריבפורט בלטו בהתגייסותן למאמץ המלחמתי של כוחות הקונפדרציה.
לאורך המלחמה נותר הנהר האדום פתוח לשיט, אולם עומק המים בנהר פחת, דבר שלא אפשר לספינות מלחמה של האיחוד לשוט עד לעיר.
בשנת 1914, לאחר שחלק ניכר מן התנועה המסחרית באזור נעה על מסילות ברזל, הוזנחה אחזקת נתיב המים והוא נחסם שוב לתנועת כלי שיט.
בשנת 1994 שוקם נתיב המים פעם נוספת בעזרת חיל ההנדסה האמריקאי והוקמה על הנהר שורת תאי שיט שאפשרה את חידוש תנועת ספינות הנהר.
בימינו מקדמת העיר את פיתוח הנמל.
בין השנים 1903–1917 פעל בעיר רובע חלונות אדומים ובו שורה ארוכה של בתי מרזח, בתי זונות, ואולמות ריקודים.
ברובע התקיימה פעילות תרבותית ערה ונגני ג'אז ורגטיים בולטים הופיעו בו.
בין השנים 1948–1960 שודרה משריבפורט תוכנית רדיו שבועית פופולרית בשם Louisiana Hayride, בה הופיעו כמה מן המוזיקאים הבולטים בארצות הברית באותה תקופה, בהם האנק ויליאמס ואלביס פרסלי.
בשנת 1963 רעשה ארצות הברית לאחר שהתפרסם כי הזמר סם קוק ותזמורתו נעצרו בשריבפורט לאחר שניסו להתאכסן במלון של רשת הולידיי אין שנועד ל"לבנים בלבד".
בחודשים שלאחר האירוע הקליט קוק את להיטו A Change Is Gonna כחלק מן המאבק של התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 החלו קמים בשריבפורט מוסדות קזינו על ספינות נהר, זאת כדי לעקוף הגבלות משפטיות שחלו על הקמת מוסדות קזינו על היבשה.
תעשיית ההימורים הביאה לפריחת העיר התחתית ואזורי גדת הנהר, ולחידוש פני העיר.
העיר שוכנת על גדה מוגבהת מפני הנהר האדום.
שולי העיר מוקפים ביערות אורן, שדות כותנה, ביצות, ותעלות מים.
אקלימה של העיר הוא אקלים סובטרופי גשום.
בעיר כמויות משקעים גבוהות, עם ממוצע שנתי של 1,200 מ"מ.
הממוצע החודשי נע בין 76 מ"מ באוגוסט, עד ליותר מ-130 מ"מ משקעים בחודש מאי.
בחודשי הקיץ מתרחשות באזור לעיתים קרובות סופות רעמים המלוות בגשם כבד, ברד וטורנדו.
בחודשי החורף מזג האוויר בדרך כלל מתון, ב-35 ימים בשנה בממוצע הטמפרטורה היא 0 או מתחת לאפס, ולעיתים מתרחשות באזור סופות קרח, או גשם קפוא.
חודשי הקיץ חמים וגשומים, ובממוצע הטמפרטורה עולה על 32 מעלות צלזיוס ב-91 ימים בשנה, עם לחות גבוהה עד גבוהה מאוד, לעיתים מעל 90% לחות.
צפיפות האוכלוסין הייתה כ-749 תושבים לקמ"ר.
מאז שנת 2000 קיימת הגירה שלילית בעיר והיא איבדה כ-0.8% מאוכלוסייתה עד לשנת 2004.
כ-19% מן המשפחות בעיר הן מתחת לקו העוני, 22.8% מסך התושבים בעיר.
33.3% מן התושבים מתחת לגיל 18 הם מתחת לקו העוני ו-16.3% מן התושבים מעל גיל 65.
שרידי קדושים הוא כינוי כללי המציין חלקי גוף או חפצים אישיים של אנשי-מופת, אשר בדתות מסוימות מיוחסים להם כוחות על טבעיים והם משומרים בקפדנות ולעיתים קרובות מוצגים לראווה.
הדוגמאות המוכרות ביותר לשרידי קדושים ולשימוש פולחני בהם הוא בנצרות (לדוגמה, הסנדלים של ישו), אבל המנהג קיים גם בדתות רבות אחרות.
בלטינית נקראים שרידי הקדושים Reliquiae, כלומר "[דברים] שנותרו מאחור", וממנה התגלגלה המילה ללשונות רבות אחרות.
כלי קיבול לשימור והצגת שרידי קדושים נקרא רליקוויאריום.
ביוון העתיקה היו ערים ומקדשים שטענו כי יש ברשותם שרידים של גיבורים נערצים - גם אם לא הוצגו ברבים - כחלק מפולחן גיבורים.
חפצים אחרים המקושרים לגיבור המת כן הוצגו במקדשים - רמחים, מגינים וכלי נשק אחרים, כרכרות, כלי שיט או גליפי-חרטום, רהיטים כגון כיסאות וטריפוסים, וכן פריטי לבוש.
מקדש לֶאוּקִיפִּידֶס בספרטה אף טען כי נמצאת ברשותו הביצה שהטילה לדה.
בניגוד לשרידי קדושים נוצריים, עצמותיהם לא נחשבו כניחנות בכוחות מיוחדים, למעט כמה יוצאי דופן כגון כתפו של פלופס שנשמרה באולימפיה.
לא יוחסו להן כוחות ריפוי או עשיית ניסים, אבל נוכחותן נחשבה כמגינה על העיר, כשם שאמרו שקברו של אדיפוס מגן על אתונה.
שרי סרולוביץ' (נולדה ב-1964) היא צורפת ומעצבת ישראלית.
שרי סרולוביץ' נולדה וגדלה בירושלים.
משנת 1993 היא יוצרת בסטודיו עצמאי ב"חוצות היוצר" בירושלים.
יצירותיה של סרולוביץ' בוחנות מחדש את העיצוב המסורתי של פריטי יודאיקה, תוך התייחסות למסורת העיצוב המודרניסטית והמינימליסטית.
יצירותיה משלבות עבודת יד מסורתית יחד עם טכנולוגיה מודרנית.
בשנת 2013 השתתפה בתערוכה "הידור נשים: תשמישי קדושה מאת מעצבות עכשוויות", במוזיאון ישראל, ירושלים (לצד גליה רוזנפלד ואיריס טוטנאור).
לכבוד שנת ה-75 למדינת ישראל, עיצובה של שרי סרולוביץ' נבחר לשמש כעיטור נשיא מדינת ישראל.
העיטור שנבחר מעוצב בצורת דסקית קמורה בצבע זהב, ובשני צדיה מנוסרות אותיות הא'-ב' העברי בכתב רש"י באופן שמאפשר מעבר של אור מבעד לחיתוכי האותיות.
1989-1985 תואר ראשון, המחלקה לצורפות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1991-1989 תואר שני, צורפות, הקולג' המלכותי לאמנות, לונדון, אנגליה
1994-1992 המחלקה לצורפות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1996-1993 המחלקה לצורפות, האקדמיה לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה, חיפה
1999-1998 המחלקה לצורפות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
2013 חברת חבר הנאמנים, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1987 פרס הצטיינות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1987 פרס לוקמן לעיצוב יישומי, בצלאל, אקדמיה לאומנות ועיצוב, ירושלים
1988 פרס ע"ש איתן רון, בצלאל, אקדמיה לאומנות ועיצוב, ירושלים
1989 פרס רומי שפירא ליודאיקה, בצלאל, אקדמיה לאומנות ועיצוב, ירושלים
1989 פרס מייזלר לעיצוב מצטיין
1989 פרס הצטיינות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1989 מלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל ע"ש שרת
1990 פרס, קרן אליכס דה רוטשילד, ירושלים
1990 מלגת לימודים, המועצה הבריטית
שריאל שליו (נולד ב-3 ביולי 1952) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לארכאולוגיה באוניברסיטת חיפה.
שימש מנהל המעבדה הארכאולוגית של חומרים וטכנולוגיות עתיקות ומסורתיות.
במחקריו מתמקד פרופ' שליו בכימיה ופיזיקה של פריטים וסדימנטים ארכאולוגיים, כאשר בעזרת אנליזות כימיות ופיזיקליות משוחזרים מקורות חומרי הגלם, תהליכי הייצור, התפוצה ועוד.
כיום עורך פרופ' שליו מחקרים בעיקר על מתכות עתיקות, כלי חרס, זכוכית וסדימנטים ארכאולוגיים.
החל משנת 1978 לימד פרופ' שליו באוניברסיטת תל אביב ומכללת בית-ברל, ובשנת 1992 החל ללמד כמרצה בכיר באוניברסיטת חיפה ובשנת 2007 מונה לפרופסור חבר בחוג לארכאולוגיה ובחוג לציוויליזציות ימיות באוניברסיטת חיפה.
בין הקורסים שלימד: מבוא לארכאולוגיה ימית, ארכאומטלורגיה, טכנולוגיות עתיקות, ויישומים מדעיים בארכאולוגיה.
בין תפקידיו האקדמאיים שימש חבר סנאט באוניברסיטת חיפה, אחראי קשרי מחקר מול אוניברסיטת סורבון בפריז, ובשנים 2011–2014 שימש ראש החוג לארכאולוגיה באוניברסיטת חיפה.
בין השנים 2003 – 2006, שימש פרופ' שליו המנהל התשיעי של המרכז האקדמי הישראלי בקהיר, מצרים.
מטעם האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
במהלך שנים אלו, חי במצרים ויצר קשרים בין חוקרים מצריים וישראלים, סיפק מידע אקדמי לסטודנטים מצריים, ניהל 5 ספריות ומרכז תרבות אשר בו התארחו מרצים שונים, הוקרנו סרטים ישראליים והתנהלו מפגשי תרבות ואומנות.
בשנת 2004 יצא לאור ספרו "Swords and Daggers in Late Bronze Age Canaan" במסגרת סדרת ספרים גרמנית (PBF) אשר מוציאה קטלוגים של חפצי ברונזה באירופה ובעולם.
הספר הוזמן על ידי עורכי הסדרה ומשמש תשתית טיפולוגית להבנת השינויים הצורניים והקשר שלהם לשינויים בתכונות חומרי הגלם המשמשים לייצורם.
החל משנת 2009, משמש פרופ' שליו חבר ונציג אוניברסיטת חיפה בוועדה הבין-סנאטית של אוניברסיטאות המחקר בארץ.
מחקרו מאז הדוקטורט ועד היום מתמקד בעיקר במטלורגיה עתיקה, החל מראשית המתכת בעולם ועד התקופה העות'מאנית.
בין מחקריו הבולטים נמצא מחקר על סוג חומרי הגלם ששימשו לייצור מטמון נחל משמר ושחזור אפשרי של שיטות הייצור על פי המטלוגרפיה והמטלורגיה של אותם פריטים והקבלות אתנו-טכנולוגיות.
על בסיס הידע הנוסף והחדש בוצעו עדכונים ותיקונים של אנליזות כימיות קודמות של המטמון והוצע שחזור הכלכלה והסחר של אותה התקופה.
בנוסף, תרם פרופ' שליו ליצירת מודלים מודרניים להבנת משמעויות של מחקר מדעי בארכאולוגיה כגון אנליזות של מטבע האירו מהשנים האחרונות כמודל להבנת המשמעות והמגבלות של אנליזות כימיות בארכאולוגיה.
בנוסף, עוסק פרופ' שליו באנליזות כימיות של פעמונים מתוארכים בכתובות חרוטות עליהם התלויים בפגודות במיאנמר, בעזרתם הוא משחזר את והשינויים בתהליכי הייצור, חומרי הגלם והתרכובות ששימשו לייצור פעמונים אלו במשך 600 השנים האחרונות.
משנת 2011 ועד היום מתמקד פרופ' שליו במחקריו גם באנליזות כימיות בשטח, במהלך חפירות של סדימנטים ארכאולוגיים, קרמיקה, תכשיטים חפצים העשויים מצדף, עצם או מינרלים.
בחפירות ברחבי הארץ, בצפון יוון, בטג'יקיסטן ועוד.
המחקר עוקב אחרי ה"המתכון" של הקדרים בתקופות ומקומות שונים ובכך מסייע להבנה טובה יותר של זמני ייצור, סחר, ייבוא, ייצוא, כלכלה, ועוד.
בנוסף, חוקר פרופ' שליו תהליכי ייצור של זכוכית וחומרים נוספים ששימשו את החברות האנושיות עד המהפכה התעשייתית והמדעית במאות השנים האחרונות.
מחקריו של פרופ' שליו הנוגעים לסדימנטים באתרים ארכאולוגיים מתייחסים לאתר הארכאולוגי כאל אתר גאולוגי מעשה ידי אדם.
כלומר, מחקריו מתמקדים בלימוד האתר על ידי חישה מרחוק ומיפוי תלת־ממדי של המתפלגים השונים והשינויים בהרכבים ובריכוזים הכימיים של השכבות השונות כבסיס לשחזור תולדות האדם במקום.
שיטות מדעיות אלו מאפשרות להגיע בשטח לאינפורמציה ארכאולוגית ללא צורך בחפירה קונבנציונלית שעיקרה הפרדת חומרים מכנית ברזולוציית עיין ובעזרת מכוש וטוריה.
ניסוי שדה בשיטה זו בוצע בעין יהב, אתר הפקת נחושת בארץ מסוף האלף השלישי והאלף השני לפנה"ס.
החל משנת 2012 משמש פרופ' שליו יו"ר מועצת המנהלים של סינמטק ראש-פינה, במסגרת השתתפות ואחריות לקהילה שמחוץ לכותלי האוניברסיטה.
מטרולוגיה עתיקה בארץ ישראל ותרומתה להבנת המבנה החברתי, בהנחייתם של פרופ' ז.
גרינבאום, אוניברסיטת תל אביב, 1993
שרי עזוז (נולדה ב-15 באוקטובר 1973) היא במאית, עורכת ותסריטאית ישראלית.
זוכת פרס וולג'ין לשנת 2006 בפסטיבל הקולנוע ירושלים על העריכה הטובה ביותר של הסרט "האולפן", זוכת פרס דוקאביב לשנת 2009 על העריכה הטובה ביותר של הסרט "בשם האם" וזוכת פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לשנת 2012 (יחד עם דוד אופק) על הבימוי הטוב ביותר של הסדרה "30 ש"ח לשעה".
שרי עזוז נשואה לאלי ברגר ולהם 2 בנות משותפות.
בשנת 2013 הקים הזוג את חברת ההפקה שריאלי סרטים www.sarieli.com המעודדת יוצרים הכותבים תסריטים על בסיס סיפורי חיים אמיתיים.
עזוז למדה קולנוע בבית הספר קמרה אובסקורה - בית הספר לאמנות בתל אביב.
במהלך השנים ערכה ובימה מספר סרטים וסדרות טלוויזיה.
ב-2004 ערכה וכתבה את תסריט הסרט "אור", בכיכובן של דאנה איבגי ורונית אלקבץ.
בשנת 2006 שימשה כעורכת הסרט התיעודי "האולפן", עליו זכתה בפרס וולג'ין בפסטיבל ירושלים לקולנוע מטעם הרשות השנייה.
ב-2007 ערכה את הסרט התיעודי "זרעי קיץ".
בשנת 2009 ערכה את סרט הקולנוע "ציון ואחיו", בו כיכבו ראובן בדלוב, עופר חיון, רונית אלקבץ וצחי גראד.
באותה שנה ערכה וביימה את הסרט התיעודי "בשם האם", עליו זכתה בפרס דוקאביב על העריכה הטובה ביותר.
בשנים 2012-2014 ערכה וביימה את הסדרה של הערוץ הראשון "30 ש"ח לשעה".
על בימוי סדרה זו היא חלקה יחד עם דוד אופק את פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה בקטגוריית "הבימוי הטוב ביותר בסדרת דרמה".
ב-2015 פיתחה את תסריט הסרט "את לי לילה", בכיכובם של לירון בן-שלוש, דאנה איבגי ויעקב זדה-דניאל.
שרי מצרי (נולדה בשנת 1987) היא אלופת ישראל בשחייה 3 פעמים ברציפות (2002–2004), במשחה ל-200 מטר פרפר ובעלת 3 מדליות כסף מהמכביה השבע עשרה (2005).
מצרי התאמנה בקבוצת מכבי תל אביב כפר המכביה.
באליפות ישראל שנערכה באוגוסט 2002 זכתה מצרי בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:19.76 דקות, לפני מירב פינקלשטיין מהפועל ירושלים (2:28.18 דקות) ומור פליישמן ממכבי וייסגל רחובות (2:31.30 דקות).
מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:05.43 דקות, אחרי ורד בורוכובסקי ממכבי אשדוד (1:00.39 דקות) ולפי טל שפייזר מהפועל ירושלים (1:05.51 דקות).
בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אישי חדש של 1:05.30 דקות.
באליפות ישראל שנערכה באוגוסט 2003 זכתה מצרי בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:20.25 דקות, לפני מור פליישמן (2:22.47 דקות) ויבגניה בבין מהפועל ירושלים (2:28.12 דקות).
באליפות ישראל שנערכה ביולי 2004 זכתה מצרי בשתי מדליות, זהב וארד.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-17 שנערכו ביולי אותה שנה זכתה מצרי ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד.
כשחיינית שלישית היא קבעה ב"זינוק שליחות" במשחה ל-100 מטר פרפר תוצאה של 1:04.55 דקות.
שָׂרַי שביט (נולדה ב-30 ביוני 1982) היא משוררת וסופרת ישראלית, עורכת ספרות, מבקרת ומסאית, ואוצרת פרויקטים בתחומי התרבות.
שיריה זכו לפרסים ומענקים בולטים, ביניהם פרסי "שירה על הדרך", קרן עידוד היצירה של אקו"ם, מענק מפעל הפיס לשירה, מענק קרן גולדברג לספרות וקרן רבינוביץ.
זוכת פרס הספרות הבינלאומי אדי ויצו אדלינה דלה פרגולה לשנת 2023. זוכת פרס Bessin לשירה, 2025.
שביט נולדה וגדלה בהוד השרון.
היא בוגרת תואר ראשון בחוג לספרות במגמת כתיבה יוצרת ובקולנוע, באוניברסיטת תל אביב ועורכת לשון.
מנחת סדנאות כתיבה בבית הספר "סדנאות הבית" של אשכול נבו ואורית גידלי, בבצלאל ובאוניברסיטת תל אביב.
שירה "אלנבי בלילה" זכה במקום הראשון בפרויקט "שירה על הדרך" של עיריית תל אביב יפו לשנת 2007. בין השנים 2010–2016 ערכה את מדור הספרים של אתר ynet, והקימה את מגזין הספרות השבועי "ספרותקל'ה" שכלל ביקורת ספרות וסיקור של עולם הספרות המקומי והבינלאומי, בקטגוריות פרוזה, שירה, ספרות ילדים וספרי עיון.
משנת 2016 עד לשנת 2021 ערכה את מחלקת הפרוזה של הוצאת "מטר", והוציאה לאור למעלה מ-100 כותרים.
שביט אצרה אירועי תרבות רבים ביניהם פסטיבלי ספרות במשכנות שאננים, פסטיבל הספרות של עיריית תל אביב, סדרת ערבי סטורי-טלינג ארצית בעבור קרן רוטשליד קיסריה, ופסטיבלי תרבות במוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון פתח תקווה לאמנות, מוזיאון ישראל בירושלים, מוזיאון בית העיר בתל אביב ועוד.
משנת 2019 עד 2022 ערכה והגישה את תוכנית הספרות והתרבות השבועית, "שוברים שורה" בערוץ הכנסת ובערוץ כאן.
שביט עורכת ספרים ותסריטים, אוצרת פסטיבלי תרבות ומרצה לספרות ולכתיבה.
משנת 2022 מונתה לעורכת כתב העת מאזניים.
משנת 2023 מגישה ועורכת את פודקאסט "הספרנית" העוסק בעולם הספר והספריות.
בשנים 2018–2022 ניהלה בפועל את "פרויקט נערה" בבת ים, שאסף נערות בסיכון וחסרות קורת גג מבתי ספר בעיר, לתוכנית לימודים אינטראקטיביים של ספרות וכתיבה יוצרת במסגרת שעות הלימודים.
בכל שנה תוצרי הפרויקט – ששילב בין שירי נערות לשירי משוררות – התכנס לכדי תערוכת חוצות אורבאנית ולתערוכה במוזיאון בת ים לאמנות.
שביט חברה בתוכנית הבינלאומית לספרות על שם זאב ברגר ובתוכנית Culture European Diploma של האיחוד האירופי.
השתתפה כיוצרת בפסטיבלי השירה "מטר על מטר" "פסטיבל השירה מטולה" פסטיבל הספרות הבינלאומי במשכנות שאננים, פסטיבל הספרות הבינלאומי בגוודלחרה-מקסיקו ובירידי הספרים הבינלאומיים בדלהי ובפרנקפורט.
מאמרים ומסות פרי עטה התפרסמו בעיתונים Il Manifesto,Tablet Magazine,Jewish Renaissance, הארץ וידיעות אחרונות, ויצירותיה תורגמו לשפות איטלקית, פורטוגזית, יוונית, אנגלית ועוד.
נבחרה לאחת מבין 33 הצעירים המבטיחים של Time Out תל אביב לשנת 2012.
שביט מתגוררת בתל אביב עם בן זוגה, בנה ובתה.
ברוריה הפקות (2009, כנרת זמורה-ביתן בעריכת הילה בלום) - הספר כולל שלוש נובלות המתארות פירוק של משפחה ומתמודדות עם נושא היתמות.
הכל זריז (2012, "אחוזת בית" בעריכת שרי גוטמן)
ומה יש עוד (2014, "אחוזת בית" בעריכת אורית גידלי) - שיר מתוכו "אלנבי בלילה", זיכה אותה ב"פרס שירה על הדרך"
כאב מרחקים, מוסד ביאליק, 2021
כישרון דיבור: סיפור אהבה, הוצאת אחוזת בית, 2022.
על יצירתה נכתב, בין היתר: "שירתה של שביט היא פרק נוסף בספרות נשים המגבשת לה שפה בעצם קיומה, והמתארת את עולמן דרך ההיעדר.
את זאת היא עושה בפיכחון, באומץ ובמבט ישיר וכן", "לא רק האבל והכאב אינם פתורים בשירתה של שרי שביט, אלא גם התשוקה והעונג.
והחיבור בניהם נותר מסתורי במיוחד".
שרי שריניבסאן הוא נשיא בית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה מאז שנת 2020. מכהן כשופט פדרלי אמריקאי בבית משפט זה מאז שנת 2013.
לפני שמונה לשופט בבית המשפט כיהן שריניביסאן כסגן פרקליט המדינה של ארצות הברית, שהוא התפקיד הרביעי בחשיבותו במחלקת המשפטים של ארצות הברית.
בתפקידו זה הופיע מול בית המשפט העליון של ארצות הברית ב-25 תיקים.
בנוסף, עבד כמרצה בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד.
משפחתו היגרה בשנות השישים לקנזס.
שרי רוט (רוטנברג) (נולדה בכ"ח בכסלו תשכ"ח, 30 בדצמבר 1967) היא עיתונאית ישראלית חרדית, כתבת פוליטית ומבעלי אתר חרדים10. בעבר הייתה הכתבת הפוליטית של "בחדרי חרדים" וכתבה ב"בקהילה" תחת שם העט שרה גל.
נולדה בקריית אתא ליעקב ולסופרת רבקה גלאי.
אביה ניהל תלמוד תורה בעיר.
למדה בתיכון "בית יעקב" בחיפה ולימודי הוראה בסמינר הרב וולף בבני ברק.
שימשה כמורה ב"בית יעקב" ולאחר נישואיה פתחה בית ספר לתכנות בעיר מגוריה מודיעין עילית.
ב-2007 החלה את הקריירה העיתונאית שלה ככתבת בעיתון "בקהילה" תחת שם העט שרה גל.
ב-2008 נישאה בשנית לדוד רוטנברג והחלה לעבוד באתר ב"חדרי חרדים" ככתבת הפוליטית.
ב-2014 סיימה את עבודתה ב"בחדרי חרדים" בשל סכסוך עבודה וחילוקי דעות מקצועיים עם הבעלים החדש הפרסומאי מאיר גל ופתחה בשיתוף עם בעלה את אתר "חרדים10".
תפקידה ככתבת פוליטית בתקשורת החרדית הוא יוצא דופן.
היא מתראיינת לעיתים באולפני טלוויזיה כפרשנית.
הייתה לה קרבה אל הרב עובדיה יוסף שאף התראיין אצלה.
ראיינה גם את ראש הממשלה בנימין נתניהו, וריאיון ראשון של יאיר לפיד בתקשורת החרדית.
רוט היא חברת מליאת מועצת העיתונות בישראל, וחברה בוועדת השיימינג בראשות עדנה ארבל.
לרוט שלושה ילדים מנישואיה הראשונים.
דודה הוא הרב שמעון גלאי.
שרי פורוהיט סוואמי , היה מורה (גורו) הינדואי ממהאראשטרה, הודו.
פורוהיט נולד בעיירה בדנרה , בחלקה המזרחי של מדינת מהאראשטרה, חבל הארץ וידרבאה , הודו, למשפחה עשירה ממעמד הברהמינים.
הוריו העניקו לו את השם שאנקר גאג'אנאן פורוהיט .
בילדותו, הוא למד לדבר באופן שוטף בשלוש השפות השגורות באזורו: מראטהית, סנסקריט ו-אנגלית.
בזכות שליטתו בשפות מגיל צעיר, הוריו שלחו אותו ללמוד ב-1903 לתואר ראשון בפילוסופיה באוניברסיטת כלכותה, מערב בנגל ולתואר במשפטים במכללת דקאן ובאוניברסיטת מומבאי.
כנער, הוא החליט לקחת על עצמו את שבועת הנזירות, צליבט, בתור ברהמהצ'אריה (משמעות מילולית: "ההולך בעקבות הברהמן"), אולם ב-1908 נישא לגודו באי (Godu Bai), תוך שהוא ממלא את משאלות הוריו.
על אף שנולדו לו שתי בנות ובן, מנישואיו אלו, ב-1910, 1914 ו-1915, הוא גמר אומר בלבו לחדש את שבועת הצליבט שלו.
שנה או שנתיים לפני נישואיו, הוא פגש באדם צעיר שהיה מבוגר ממנו רק בארבע שנים, העונה לשם נאטקאר (Natekar).
לפי דבריו של פורוהיט, פגישה זו הייתה "אהבה ממבט ראשון" ונאטקאר, אשר מאוחר יותר לקח על עצמו את התואר הדתי - נזירי, באגוואן שרי חאמסה (Bhagwan Shri Hamsa), הפך להיות מורהו הרוחני של פורוהיט.
ב-1923, הגורו שלח את פורוהיט למסע לאורכה ולרוחבה של הודו, כצליין עני פושט יד הנושא בתרמילו אך קערה לאיסוף מטבעות, מסע שנמשך שנים מספר.
ב-1930, החליט פורוהיט לצאת למסע ממושך ליבשת אירופה.
הוא היה השלישי לעשות זאת, אחרי סוואמי ויווקאננדה ופארהמהנסה יוגהננדה.
מאוחר יותר הוא יתפרסם במערב, בעיקר בשל תרגומיו לאנגלית של כתבים הינדואים עיקריים.
מעתה והלאה, המשורר האירי, ייהפך לחברו הקרוב ביותר של פורוהיט, עד למותו של ייטס.
לאחר זאת, ב-1934, הוא אוזכר בספרו של באגוואן שרי חאמסה, "ההר הקדוש" (The Holy Mountain), אשר היה הספר השני לו כתב ייטס מבוא.
במהלך השנים 1935 - 1936, בשהותם המשותפת באי הספרדי מיורקה, פורוהיט עבד בשיתוף פעולה הדוק עם ייטס על תרגום "עשר האופנישדות העיקריות" (The Ten Principal Upanishads), אשר יצא לאור ב-1937, במסגרת הוצאת הספרים "פייבר את פייבר" (Faber and Faber).
ספר אחר פרי עטם המשותף, שיצא לאור בשנה העוקבת, 1938, הוא הספר "מכתמי יוגה" (Aphorisms of Yoga), עיבוד ליוגה סוטרות של באגוואן שרי פטנג'לי, אשר כלל לראשונה בעולם המערבי, בעמודיו האחרונים, לצד החלק התאורטי והרוחני של הסוטרות המגולל בעמודים הקודמים, מספר מצומצם של איורים לתרגול גופני של אסאנות (תרגול יציבתי).
שרידי חומת גטו ורשה הם שברי קירות בין בניינים, או קירות מבנים מלפני מלחמת העולם השנייה, המסמנים את הגבול בין גטו ורשה לחלק ה"ארי" (הפולני) של העיר ורשה, לאחר הקמת הגטו ב-16 בנובמבר 1940.
אורכה הכולל של חומת הגטו בשנת 1940 היה כ-18 ק"מ.
בתקופת מלחמת העולם השנייה והשואה, במהלך מרד גטו ורשה ב-1943 ובמהלך מרד ורשה ב-1944 - נהרסו חלקים מהחומות שסגרו על הגטו, ולאחר המלחמה נהרסו יתר החומות.
מעט משברי הקירות העוברים בין הבתים השתמרו, וכך גם חלק מקירות המבנים מלפני המלחמה שסימנו את גבול הגטו.
שלושה החלקים הידועים ביותר של חומת גטו ורשה ממוקמים בגטו הקטן לשעבר, בחצרות בתי המגורים, ברחוב שנה 55, רחוב זלוטה 62 ורחוב ואליצוב 11.
רחוב שנה 55 - גבול הגטו סומן על ידי החומה שבין הבתים ברחוב שנה 53 ורחוב שנה 55, בתים שהתקיימו ב-1940. גובה החומה הוא כשלושה מטרים.
לוח זיכרון נמצא בצדה המערבי.
הלוח הוצב בזכות יוזם ההנצחה, מייצ'יסלב ינדרושצ'אק (Mieczysław Jędruszczak).
בקיר יש חלל של שתי לבנים, שהועברו למוזיאון השואה בוושינגטון בשנת 1989 (העתק של קטע זה של החומה נמצא במוזיאון זה).
בצד המזרחי ("הארי"), כיום בחצר בית הספר התיכון על שם הנריק סנקביץ, נמצאת אנדרטה לגבולות הגטו, שנחנכה בינואר 2010. אפשר לגשת לשבר חומת הגטו ברחוב שנה 55 מרחוב זלוטה 62. בשנת 2017 פעלו רשויות העיר לשיפוץ החומה וסביבתה.
הקיר נגיש מצד בית הספר התיכון.
אזור דידקטי והיסטורי נוצר גם בשדרת יוחנן פאולוס השני.
רחוב זלוטה 62 - חומת הגטו היא שבר של קיר-מבנה מלפני המלחמה, שגובהו כ-6 מטרים.
יש בו, בין היתר, לוח זיכרון שנחנך ב-26 במאי 1992 על ידי נשיא מדינת ישראל חיים הרצוג במהלך ביקורו הרשמי בפולין, וכן מפה של גטו ורשה.
לבנים בודדות מחלק זה של החומה נלקחו למוזיאון לתולדות השואה ביד ושם, ירושלים, ולמוזיאונים לזכר השואה ביוסטון ובמלבורן.
רחוב ואליצוב 11 - קיר הבניין השייך למבשלת הבירה לשעבר של הרמן יונג עבר שימור.
זה היה גבול הגטו מנובמבר 1940 עד אוגוסט 1942. בין 1999 ל-2000, הוא שולב בבניין המשרדים אורום (Aurum).
בית קברות יהודי - מנובמבר 1940 עד להוצאת מתחם הקבורה מהגטו בדצמבר 1941, הייתה חומת בית הקברות גבול הרובע הסגור.
חומה זו התקיימה ברחובות מלינארסקה, סמנטנה, ספוקוינה וקולסקה.
חלקה הצפוני של חומת בית הקברות הייתה ברחוב אוקופובה.
בנייני בית המשפט העירוני בלשנו (לשעבר רחוב לשנו 53/55, כיום בית המשפט האזורי, שדרת סולידריות 127) - קירות הצד (מצפון, מזרח וממערב) יחד עם הקירות הסוגרים את החצרות הפנימיות של בתי המשפט, לא נכללו בגטו.
קירות אלה סימנו את גבול הגטו מנובמבר 1940 עד אוגוסט 1942.
רחוב כלודנה 41 - מנובמבר 1940 עד דצמבר 1941 היה הקיר הצדדי של בית מגורים זה חלק מגבולו המערבי של הגטו הקטן, שהתקיים מעבר לרחוב ורוניה.
רחוב קרוכמלנה 4/28 - מנובמבר 1940 עד דצמבר 1941 היה הקיר הצדדי של בית מגורים זה חלק מהגבול הצפוני של הגטו הקטן.
רחוב אוגרודובה 55 - מנובמבר 1940 עד דצמבר 1941 היה הקיר הצדדי של בית מגורים זה חלק מהגבול המערבי של הגטו הקטן, שנמצא בתחום שמאחורי האחורי של המבנה ברחוב ורוניה.
רחוב אוקופובה 78 - שבר מהקיר המקיף בנייני מפעל (מצד תחנת הדלק ברחוב סטאווקי, היישר ביציאה מרחוב סמוצ'ה) היה גם חומת הגטו במשך כל תקופת הגטו.
רחוב סטאווקי 10 - שבר של חומת הגטו מצוי בחלקו האחורי של מתחם בית הספר העל יסודי מספר 1, שהיה גבול האומשלגפלץ.
בשנת 2014 פורק הקיר ושוחזר לאחר ניקוי הלבנים.
רחוב שווייטויירסקה, פינת רחוב נוביניארסקה - גבול הגטו סומן כאן על ידי חומה, שחלקה הקטן נמצא בכניסה לחניון תת-קרקעי בגב בניין בית המשפט העליון.
שרידי המושבה ההיסטורית שבכפר מל"ל הם מבנים ופריטים ששומרו מן המושבה הציונית שהוקמה במקום בשנת 1912, ונקראה במקור עין חי.
בין השנים 1918–1921 נחרבו מבני היישוב פעמיים על ידי העות'מאנים ופורעים ערבים בהתאמה, אולם למרות הקשיים נבנה היישוב מחדש, בסך הכל שלוש פעמים, ובסופו של דבר התרחב ושגשג.
על אף החורבנות שחוותה המושבה בראשית דרכה, חלק מהמבנים העתיקים שרדו שנים רבות, ובראשית המאה ה-21 זכו לשימור כחלק ממיזם מוזיאון עין-חי שבכפר מל"ל.
גלגולה הראשון של המושבה הציונית ההיסטורית החל בקיץ 1912 על ידי 12 חקלאים בני העלייה השנייה, שבנו חמישה צריפי פועלים גדולים על אדמות שהוקצו למושבה מטעם הוועד האודיסאי של תנועת חובבי ציון.
המושבה נוסדה על חורבותיו של יישוב עתיק.
כ-1,300 שנים טרם זמנה היה זה יישוב ביזנטי-יווני ממנו נותרו שרידי בית בד תעשייתי.
בהמשך הוקם על חורבותיו יישוב ערבי שכונה "אל חייא", חורבת הנחשים, שניטש בסופו של דבר בעקבות מחלת המלריה.
באותה התקופה היה מקובל לקרוא ליישובים ציוניים בשם היסטורי עתיק שדומה ליישוב קדום שהיה בקרבת מקום, ולכן בשנת 1913 החליטו חברי המושבה ששמו יהיה עין חי, והיישוב נוסד כמושב פועלים.
בתחילת השנה גובשו מספר תוכניות להרחבת המושבה ושינויים נוספים, כמו הפיכת המושבה למושב עובדים, אולם תוכניות אלו לא יצאו לפעול בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
שינוי שכן יצא לפועל הוא שינוי שם המושבה לכפר מל"ל, לזכרו של משה לייב לילינבלום.
בשנת 1916 ניטשה המושבה בעקבות הקשיים לקיימה בתקופת המלחמה, ובשנת 1918 הרסו העות'מאנים את הצריפים שהיו במקום.
בשנת 1919 גויס צוות חדש במטרה לשקם את המושבה וליישבה מחדש.
למען המטרה התארגנה קבוצה חדשה של 18 מתיישבים, ביניהם שניים שהיו גם בגרעין המקימים המקורי של שנת 1912, והללו חזרו ליישב את כפר מל"ל, במטרה להקים במקום מושב עובדים על פי חזונו של אליעזר יפה.
הם בנו את המבנים החדשים מסביב לבאר המים, שבשלב זה הייתה בעומק רב של 62 מטרים, מה שאילץ את המתיישבים לרדת לעומקה ולסנן את המים, בטרם יוכלו להעלות את הדלי מעלה עם חבל.
עם חידוש ההתיישבות, גידלו חבריו את המזון עבור עצמם, וכן עמלו על טיפוחם של גידולים שונים שיתאימו לפעילות חקלאית בכל עונות השנה, ובהם בין היתר שיבולת שועל, בקיה, מקשת אבטיחים, מכוורת דבורים וכרמי ענבים.
בתקופה זו בנו החברים גם את בתי האבן הראשונים של היישוב, ואת המחלבה.
במקביל הרחיב ארגון קק"ל את האדמות באזור שברשותו, ועד סוף שנת 1920 היו בבעלות קק"ל כ-1,250 דונם בשטחי כפר מל"ל.
ב-3 במאי 1921 נודע לחברי היישוב על פשיטה מתוכננת של פורעים ערבים על כפר מל"ל וכפר סבא, כחלק ממאורעות תרפ"א.
חברי היישוב נמלטו לפתח תקווה, ובאותו הלילה הפושטים בזזו את שני היישובים והעלו אותם באש.
לאחר המאורעות, התגוררו חבריו באופן זמני באוהלים בכפר סבא, ומדי יום הלכו לכפר מל"ל על מנת לשקם את יישובם.
הם בנו ליד באר היישוב צריף משותף למטבח ולסוסים, ובנו מחדש את שלושת המבנים שחרבו - שני בתים עבור משפחות היישוב ובית שלישי עבור כל הרווקים, שהתחלף בהמשך ב-15 צריפים למגורי הרווקים.
הפעם, בעת חידוש ההתיישבות, כבר הגיעו להתיישב 40 משפחות, שעמלו להגדיל את המושב ולבנות את תשתיות המחייה.
בשנותיו הראשונות של המושב היו הרפתות במרכז כלכלת היישוב, והחלב הובל מדי יום לתל אביב בעגלות.
בשנת 1924 החלו חברי היישוב להפעיל קופה משותפת לחברי המושב, שלימים התפתחה לבנק עין חי, שסיפק שירותים בנקאיים למושבים.
בתקופה זו אחד מהמקומות המזוהים עם המושב היה חורשת הקזוארינות שניטעה בשנת 1924, שמראה הייחודי סימן את הדרך אל המושב, והייתה מקום מפגש מרכזי למשפחות היישוב.
למרות תכנונים עוד מראשית היישוב להקים במקום פרדס הדרים, התאפשרה נטיעתו רק בשנת 1930 כאשר חפרו במקום באר מים איכותית דיה.
במקביל חובר היישוב לתשתיות חשמל וטלפון, ונסלל בין חורשת הקזוארינות כביש גישה מסודר אל המושב.
בשנות ה-30 הפך פרדס ההדרים לענף החקלאי המרכזי בכלכלת היישוב, אולם היכולת לייצא את הפירות נפגעה משמעותית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
למרות הקשיים, המשיך היישוב להתפתח, וכן שודרגו הרפתות, שעדיין היו חלק חשוב מהכלכלה המקומית, ובמיוחד הורחבה המחלבה המקומית, שהפכה בשלב זה למחלבה אזורית של תנובה.
בתחילת שנות ה-50 הרפתות והמחלבה היו בבסיס הפיתוח הכלכלי של המושבה, אולם בשנת 1954 נגנבו הפרות של היישוב, והמחלבה נסגרה.
הפולמוס סביב התואר, "מושב העובדים הראשון"
עוד בשנותיו הראשונות של היישוב הביעו חבריו את תסכולם, בין היתר בעיתון הפועל הצעיר, נוכח ההכרזה על נהלל כמושב העובדים הראשון בעולם בשנת 1921, כאשר עוד קודם לכן נוסד עין חי ברוח רעיון מושב העובדים - רוח שלא ניתן היה להגשימה הלכה למעשה בגלל בעיות נסיבתיות ומנהלתיות שונות.
לדוגמה, רק בשנת 1933 נרשמו בטאבו קרקעות היישוב על שם קק"ל, וכך נמנעה למעלה מעשור הוכחה רשמית שהיישוב מתנהל על קרקע בבעלות לאומית, בהתאם לחזון מושב העובדים.
על רקע נסיבות אלו ואחרות, יש ביושבי כפר מל"ל הטוענים שעין חי שנוסד בשנת 1919 כבר התנהל מעשית כמושב העובדים הראשון, ולכן הוא ראוי לתואר מושב העובדים הראשון בעולם.
בראשית העשור השני של המאה ה-21, החל מיזם לשימור מבנים ופריטים מן המושבה ההיסטורית.
כחלק מהמיזם חודש מבנה בן שתי קומות, ששימש בראשית היישוב כבית ספר ומרפאה, והפך למוזיאון עין חי, שמוקדש להנגשת מידע לציבור אודות ההיסטוריה המקומית.
במוזיאון ניתן לצפות בשרידי המושבה ההיסטורית, ובהם אחד הצריפים שנבנו בשנת 1921, המחלבה ההיסטורית, הפרדסים שהוקמו בשנת 1930 ומתקנים ופריטים נוספים ששימשו את החקלאים בראשית ימי היישוב.
שורת אבנים מסותתות ששרדו עוד מבית הבד הביזנטי, הוצבו לתצוגה בגן הארכאולוגי בהוד השרון.
שריד אפל הוא סרט אימה-פנטזיה משנת 2010 שביים לורנצו סנה בכיכובו של ג'יימס פריין.
הסרט ספג ביקורות רעות לרוב.
בשנת 1099 בחרמון, מצפון לירושלים, סר גרגורי, אביר אנגלי, מוצא שריד קדושים עתיק לאחר מסע צלב ארוך.
השריד הוא חלק מהצלב שעליו נצלב ישו.
הוא וחבורת האבירים שלו לוקחים את השריד לרומא כפרס להשתתפותם בלחימה בארת הקודש.
ספינותיהן פוגעות בסערה והצוות נסחף מעל הסיפון, הספינה סוטה מהמסלול ונפלטת לחוף.
הם מוצאים קבוצה של אזרחים המוגנים על ידי להקה קטנה של טורקים, בני בריתם, שהובסו בקרב.
האבירים נכנסים פנימה ומביסים את התוקפים, ושני טורקים, חסן וספא, מצטרפים לקבוצתם יחד עם האזרחים, שאחת מהם שמה רבקה.
הטורקים ממליצים על דרך אחרת לרומא דרך היבשה במקום מעבר לים.
הם מקימים מחנה ללילה ואחד האבירים נתקף על ידי שטן על טבעי ונעלם.
הם מוצאים את האביר תלוי על עץ.
הנזיר ג'ורג', מקבוצת האזרחים, משער כי עבודתו של השטן היא שרוצה להשמיד את השריד.
מאות עורבים מתים יורדים מהשמיים ופוגעים באחד האבירים.
רוברט, אחד האבירים, פותח את התיבה שבה נמצא השריד כשהוא מוקסם ממנו.
אבל ברגע שהוא פותח אותה הקבוצה מותקפת על ידי קבוצה של זאבי בר ואחד מהם נהרג.
רוברט חותך את עצמו על השריד והוא חוטף חום מהפצע.
הם מוצאים חווה שבה הם נתקלים במכת ארבה, האבירים מצליחים להתבצר בפנים, אולם כמה מהאזרחים נהרגים.
כעת מתחיל גרגורי להאמין להשערה שהשטן מנסה להרוג אותם ולהרוס את השריד.
הם מגיעים למנזר, בו רוברט מצליח לנוח ולהתאושש מהחום שלו.
גרגורי מציג את השריד לאב המנזר, המכריז עליו כעל שריד אמיתי.
הוא מודיע להם כי האותיות על השריד הן קללה אשר מושכת אליהם את הרוע.
הנזירים במנזר נגועים בקללה ותוקפים את האבירים, נושכים ושורטים אותם.
הטורקים נכנסים פנימה ומסייעים לאבירים בהריגת הנזירים.
גרגורי מנסה להרוס את השריד, אולם השריד אינו מושפע מכל מה שהוא עושה לו.
גרגורי וחסן מחליטים כעת שהם צריכים לחזור לארץ הקודש שבה ניתן להכיל את רוע השריד.
החום של רוברט חוזר ומשגע אותו, בטירוף שלו הוא תוקף את אחד האזרחים לפני שמתמוטט.
האבירים בונים אלונקה לשאת אותו.
הם נעים כל הלילה, כאשר הם מותקפים על ידי שטן מעופף כמו מפלצת.
ג'ורג' מצטט מהתנ"ך כדי לעצור אותו אולם הוא נושם אש ומת.
חסן יורה בשטן בחץ המרחיק אותו.
גרגורי קובר את השריד בתקווה להסתתר ובהמשך לחזור עם צבא כדי להרוג את השטן.
בלילה רוברט הופך לשד, מגדל מחושים ותוקף את פול.
גרגורי דוחף את רוברט מקצה המצוק.
השריד מגיח מהאדמה מולם וגורם למפולת שלגים אשר הורגת את פול.
רבקה מרימה את השריד ומחליטה שהם צריכים לקחת אותו.
הם מוצאים ניצול שאומר להם שכל זה היה עבודתו של השטן.
אביר נוסף נדבק מהשטן, הוא תוקף את הניצול, חסן וספא לפני שגרגורי הורג אותו.
כעת הניצולים היחידים, גרגורי ורבקה, מתייצבים כדי להרוג את השטן.
השטן תוקף אותם בלילה, גרגורי מנהל דו-קרב עם השטן.
רבקה יורה לעברו חיצים באמצעות קשת, אך אין להם כל השפעה.
לאחר מכן גרגורי משתמש בשריד, ודוקר איתו את השטן.
האפקט הדתי של השריד גורם לשטן להתפוצץ, להרוג אותו ולהרוס את השריד.
ג'יימס פריין בתפקיד סר גרגורי
סמואל ווסט בתפקיד הכומר ג'ורג'
שרי שאנן הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, פיקד על בית הספר לתותחנות שדה ושימש נספח צה"ל בשווייץ עם אחריות ליוון ואיטליה.
כיום משמש כסמנכ"ל בכיר במטה אלביט מוביל את השיווק והפיתוח העסקי במספר מדינות אירופה.
שאנן התגייס לחיל התותחנים בפברואר 1973 והוכשר כמשנה טכני.
לאחר קורס קציני חת"ם שירת בגדוד 402. הוא היה חבר במשלחת צה"ל לארצות הברית לקראת קליטת טילי הלאנס ושירת בגדוד המנפץ.
לאחר מכן עבר לגדוד 411, שירת בתפקידי הדרכה בביסל"ת בהם ראש ענף מפקדים ומפקד קורס קציני שיתוף ארטילרי, וסיים תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 1984–1986 פיקד על גדוד 411. לאחר מכן מונה לסגן מפקד אגד ולמפקד עוצבת התקומה, אגד ארטילרי במילואים.
ב-1993 מונה למפקד ביסל"ת, בתקופתו הועבר בסיס הטירונים של התותחנים משבי שומרון לשבטה.
בהמשך שירותו שימש מפקד התותחנים הפיקודי של פיקוד המרכז.
ב-1999 מונה לנספח צה"ל בשווייץ עם אחריות ליוון ואיטליה וכיהן בתפקיד עד שחרורו ב-2003.
לאחר שחרורו כיהן כסמנכ"ל שיווק אירופה בחברת אלישרא.
כיום משמש כסמנכ"ל בכיר במטה אלביט מערכות.
מוביל את הפיתוח העסקי, השיווק והאסטרטגיה במספר מדינות אירופה.
שרי סטונר היא שחקנית אמריקאית.
סטונר נולדה בסנטה מוניקה, היא שיחקה בתפקידי אורח במספר סדרות טלוויזיה וביניהן ב"בית קטן בערבה", ב-1984 שיחקה בסרט המדע הבדיוני "Impulse", ב-1986 שיחקה בסרט הקומדיה השחורה "Reform School Girls" הנחשב כסרט פולחן.
היא שימשה כמודל עבור עיצוב ההנפשה בפיתוח דמותה של אריאל ב"בת הים הקטנה" ובדמותה של בל ב"היפה והחיה".
היא הייתה בין כותבי התסריט של הסרטים "קספר" ו-"My Favorite Martian" בו שיחק בין היתר כריסטופר לויד, היא הפיקה את הסדרה "עלילות טייני טון".
שרי רהט (נולדה ב-1977) היא נווטת הקרב הראשונה בחיל האוויר הישראלי.
סיימה קורס טיס בשנת 1998 והייתה האישה הראשונה לעשות זאת מאז שנות ה-50 של המאה ה-20.
שרי רהט נולדה וגדלה ברעננה.
אביה הוא מהנדס ואמה עוסקת בתחום האופנה.
רהט עסקה מגיל צעיר בהתעמלות קרקע ומכשירים ובקפיצה למים.
היא בוגרת המגמה הביולוגית של בית-הספר "תיכון אוסטרובסקי" ברעננה.
לפני שהתנדבה לקורס הטיס, שירתה רהט כמדריכת כושר צבאי (מד"סניקית).
היא התנדבה לקורס הטיס בדצמבר 1996, במחזור השני שנפתח בפני נשים, בעקבות אחת מחברותיה.
בדצמבר 1998 הייתה האישה הראשונה שסיימה את הקורס בתפקיד נווטת קרב.
היא הוצבה כנווטת F16 בטייסת 109. כעבור כשנתיים השתתפה בתקיפה הראשונה שלה בלבנון.
בשנת 2004 היא סיימה את שירותה והשתחררה, אך המשיכה לשרת שרות מילואים פעיל.
ב-2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה, תקפה יעדים רבים בלבנון, זאת בעודה בהיריון.
לאחר הלידה שבה לשרות מילואים פעיל בבסיס רמת דוד.
לאחר השחרור מצה"ל הפכה רהט לתזונאית קלינית ונישאה לבן זוגה, רופא ילדים.
כיום רהט־רוזנבלום היא יזמית בעלת חברת הסטארט־אפ ביוטאקס.
שרי ת'אנדאר הוא איש עסקים, סופר ופוליטיקאי אמריקאי המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-13 של מישיגן מאז 2023. ת'אנדאר, חבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן כחבר בבית הנבחרים של מישיגן משנת 2021 עד 2023. הוא גם היה מועמד בפריימריז הדמוקרטים למשרת מושל מישיגן בבחירות 2018.
ת'אנדאר גדל במשפחה בעלת הכנסה נמוכה בבלגאום, הודו.
כשאביו נאלץ לפרוש בגיל 55, ת'אנדאר בן ה-14 עבד בעבודות מזדמנות על מנת לפרנס את משפחתו בת שמונה נפשות.
הוא קיבל תואר ראשון בכימיה בגיל 18 ולאחר מכן השתתף בתוכנית לתואר שני באוניברסיטת מומבאי.
הוא הגיע לארצות הברית ב-1979 על מנת להמשיך לתואר דוקטור באוניברסיטת אקרון, שאותו קיבל ב-1982. ת'אנדאר הפך לאזרח אמריקאי ב-1988.
בשנת 1990 עבד ת'אנדאר בעבודה בלילות וסופי שבוע עבור $15 לשעה ב-Chemir/Polytech Laboratories בכדי שיוכל ללמוד את העסק.
הוא לקח הלוואה לרכישת Chemir ב-1991 של 75,000 דולר.
המכירות בשנה הראשונה היו 150,000 דולר ולעסק היו שלושה עובדים.
עד 2005, הכנסותיה של כימיר היו 16 מיליון דולר והיא העסיקה 160 עובדים, כולל 40 כימאים דוקטורנטים.
במהלך המיתון של 2007–2010 בארצות הברית, ההכנסות ירדו ב-70%, מה שגרם להליכי פשיטת רגל של בנק אוף אמריקה.
במהלך הליך פשיטת הרגל נסגר בפתאומיות AniClin, אחד ממתקני המחקר של אזופרמה שת'אנדאר היה הבעלים הבלעדי שלה.
מאמר של USA Today משנת 2010 טען שחיות מעבדה ננטשו במתקן לאחר שהחברה הוכנסה לכינוס נכסים.
על פי דיווחים מאוחרים יותר, ארגוני רווחת בעלי חיים הקלו על אימוץ כל בעלי החיים במתקן, ות'אנדאר הכחיש שבעלי חיים כלשהם ננטשו.
כימיר נותרה חברה רווחית לאורך כל ההליך המשפטי ונמכרה ב-31 במרץ 2011 תמורת 23 מיליון דולר.
מכירה זו בתוספת הנכסים המשולבים בחברה כיסו את החוב של ת'אנדאר לבנק אוף אמריקה.
ב-2010 השיק ת'אנדאר את Avomeen Analytical Services, מעבדת בדיקות כימיותר, עם בנו ניל.
בשנת 2016, מכר ת'אנדאר את רוב המניות בעסק לחברת ההשקעות הפרטיות High Street Capital.
הוא חלק 1.5 מיליון דולר מההכנסות עם 50 עובדיו.
ת'אנדאר נכנס לפוליטיקה כשהתמודד בבחירות למושל מישיגן ב-2018 מטעם המפלגה הדמוקרטית.
המצע הפוליטי שלו כלל שכר מינימום של 15 דולר, רפורמה בחינוך הציבורי, שיפורי תשתיות והגברת השקיפות הממשלתית.
ב-8 ביוני, הוא הכריז רשמית על מועמדותו לתפקיד.
ת'אנדאר תרם 10.6 מיליון דולר מכספו לקמפיין שלו.
אסטרטגים פוליטיים שנפגשו עם ת'אנדאר לפני מסע הבחירות שלו ב-2018 טענו כי הוא הטיל ספק בתחילה אם הוא רוצה לרוץ כדמוקרטי או רפובליקני בבחירות למושל, זאת לאחר שהתברר כי תרם בעבר למפלגה הרפובליקנית.
ת'אנדאר הכחיש את הטענות ואמר כי האסטרטגים הללו מתחו עליו ביקורת משום שהוא לא שכר את הייעוץ שלהם.
המחלוקות הללו פגעו בקמפיין של ת'אנדאר.
הוא זכה בבירה דטרויט, אך סיים שלישי בבחירות הכלליות עם 17.7 אחוז מהקולות.
הקמפיין של ת'אנדאר הוציא יותר כסף מכל מועמד אחר בפריימריז הדמוקרטי או הרפובליקני, כ-10.3 מיליון דולר.
באוגוסט 2019, ת'אנדאר הגיש את מועמדותו לייצוג הרובע השלישי של מישיגן בקונגרס של מישיגן, החורש על חלק מהצד המזרחי העליון של דטרויט.
ב-4 באוגוסט 2020 הוא זכה בפריימריז הדמוקרטי, וב-3 בנובמבר 2020 נבחר ת'אנדאר בבחירות הכלליות.
הוא נכנס לתפקידו ב-1 בינואר 2021.
בשנת 2022, ת'אנדאר ויתר על מושבו בקונגרס של מישיגן על מנת להתמודד על מחוז הקונגרס ה-13 של מישיגן בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ביתה של המכהנת, רשידה טליב, שעברה לייצג את המחוז ה-12. ת'אנדאר ניצח בפריימריז, והביס את הסנאטור של המדינה אדם הולייר ואחרים.
הוא ניצח את המועמד הרפובליקני מרטל ביווינגס בבחירות הכלליות ב-8 בנובמבר, ונכנס לתפקידו ב-3 בינואר 2023. בקונגרס ה-118 הוא חבר בוועדה לענייני עסקים קטנים ובוועדה לביטחון פנים.
ת'אנדאר התחתן עם אשתו הראשונה, שאמאל, בשנת 1984. לבני הזוג נולדו שני בנים והם היו נשואים עד להתאבדותה בשנת 1996. בשנת 1999 נישא ת'אנדאר לאשתו הנוכחית, שאשי.
(תעתיק: Hī Śrī Cī Icchā; באנגלית: This is Shri's Wish) היא אוטוביוגרפיה במראטהית, שפורסמה בשנת 2004. בשנת 2008, ת'אנדאר פרסם בעצמו את זיכרונותיו באנגלית, The Blue Suitcase: Tragedy and Triumph Life in an Immigrant's.
שרי נחמיאס-כרמל (נולדה ב-23 באוקטובר 1975) היא מנכ"לית קרן האגודה למען החייל, אל"ם במיל' בצה"ל, לשעבר מפקדת מערך מגל.
במהלך שירותה ביצעה מגוון תפקידים פיקודיים ביניהם: פיקוד על בסיס הטירונים ניצנים ובית הספר לפיקוד של מערך מגל ואף כיהנה כראש תחום מערך היח"ש בזרוע היבשה.
שרי היא קצינת מילואים פעילה, מייסדת תוכנית "בראשית" לליווי והעצמת קצינות מצטיינות.
שרי נולדה ברמת גן, גדלה והתחנכה בגבעת זאב ובירושלים.
שרי בעלת תואר ראשון (B.A) במדעי המדינה מאוניברסיטת בר-אילן, אותו סיימה בהצטיינות בשנת 2004 ובעלת תואר שני (M.A) בניהול משא ומתן ויישוב סכסוכים מאוניברסיטת בר-אילן, אותו סיימה בהצטיינות בשנת 2015. שרי מחזיקה בתעודת מגשרת מטעם אוניברסיטת בר-אילן ובתעודת הוראה מטעם מכללת בית ברל.
שרי החלה את שירותה הצבאי במפקדת כיתת טירונים, ביצעה במרוצת השנים 4 תפקידים כמפקדת פלוגה לרבות פיקוד על קורסי מפקדים וקצינים.
ב-1998 הקימה את פלוגת מפעילות ההאמר הקרבי בצאלים.
לאחר מגוון תפקידי שטח ומטה בזרוע היבשה, ב-2010 מונתה למפקדת בסיס הטירונים ניצנים בדרגת סא"ל, וב-2015 למפקדת בית הספר לפיקוד (ביסל"פ) של מגל.
בשנת 2016 הועלתה לדרגת אלוף-משנה ומונתה למפקדת מערך מגל - מערך המהווה את הסמכות הראשית להכשרת הטירונים הבסיסית בצה"ל.
כחלק מתפקידה, פיקדה שרי על מערך הטירונות הכלל צה"לית הכולל 3 בסיסים וכ-40 פלוגות בפריסה ארצית, לרבות בית ספר למפקדים המעסיק כ-5,000 קצינים, חיילים ואנשי קבע במגוון רחב של מקצועות.
בשנת 2020 הצטרפה שרי ל ומונתה לתפקיד סמנכ"לית הקרן.
בינואר 2023 מונתה שרי לתפקיד מנכ"לית קרן האגודה למען החייל ולאחר שנבחרה על ידי ועדה בראשות יו"ר האגודה למען החייל, האלוף (במיל') יורם יאיר, ובכך החליפה את אל"ם (במיל') שרון הרמון.
שרי חברה בדירקטוריון "בית חם" לחיילים בודדים.
שרידים אבולוציוניים (וסטיגיאליות) הם שרידים לאברים, התנהגויות או מבנים מולקולריים שהיה להם תפקיד במינים קדומים והם איבדו את הפונקציונליות שלהם במהלך האבולוציה של המין.
שרידים נוצרים על ידי תהליכים אבולוציוניים, בדרך כלל כשתכונה ביולוגית אינה תורמת לשרידות או לרבייה במהלך הברירה הטבעית, או שהיא נעשית חסרת חשיבות כאשר הסביבה משתנה או בעל החיים עובר לסביבה חדשה.
התכונה עשויה להיכחד מהר יותר כאשר תפקודה הופך מזיק באופן חד-משמעי (לחצי ברירה שלילית), ומנגד היא עשויה להישמר אם נוכחותה אינה מהווה חיסרון.
דוגמאות לשרידים אבולוציוניים (הנקראים גם איברים מנוונים או איברים קדמוניים) הן שיני בינה והעפעף השלישי בבני אדם, והגפיים האחוריות של הנחש והלוויתן.
השרידים שנותרו עשויים להיות מבנים אנטומיים שהיו במינים הקודמים, דפוסי התנהגות, או שרידים מולקולריים חסרי תפקוד כמו פסאודוגנים.
במהלך האבולוציה שרידים אבולוציוניים עשויות להופיע בשלבים שונים של מחזור החיים של האורגניזם, החל מהשלב העוברי ועד לבגרות - למשל עצם הזנב קיימת בעוברים של כל מיני היונקים כולל האדם, ובאדם היא נעלמת בשבוע 6 עד 9 להתפתחות העובר.
שיני בינה מופיעות באדם בגיל 17 עד 25.
מושגים דומים חלים ברמה המולקולרית - לכמה רצפים של חומצות גרעין בגנום אאוקריוטי אין תפקיד ביולוגי ידוע; חלקם עשויים להיות "דנ"א זבל", אבל קשה להוכיח שרצף מסוים באזור מסוים של גנום נתון הוא באמת לא מתפקד.
העובדה שמדובר ב-DNA לא מקודד אינה קובעת שהוא חסר תפקוד.
יתר על כן, גם אם רצף DNA קיים הוא חסר תפקוד, לא נובע מכך שהוא שריד מרצף קדמון של DNA תפקודי.
מבחינה לוגית DNA כזה לא יהיה שריד במובן של היותו שריד של מבנה פונקציונלי.
לעומת זאת פסאודוגנים איבדו את יכולת קידוד החלבון שלהם או שבאופן אחר אינם מתבטאים עוד בתא.
בין אם יש להם תפקיד קיים או לא, הם איבדו את תפקידם הקודם ובמובן זה, הם אכן מתאימים להגדרה של שרידיות.
יש להבחין בין המושג שרידיות למושג האקספטציה.
שניהם עשויים להתרחש יחד באותה דוגמה, בהתאם לנקודת המבט הרלוונטית.
באקספטציה, מבנה ששימש במקור למטרה אחת השתנה לשימוש מטרה חדשה.
לדוגמה, הכנפיים של פינגווינים הן משוכללות מאוד במובן של התאמה למטרה החדשה שלהן (שחייה מתחת למים), אך עדיין עשויות להיחשב כשרידיות במובן של איבוד התפקוד המקורי שהיה להן אצל הציפורים המעופפות שהיו אבותיהם הקדומים של הפינגווינים (טיסה באוויר).
לעומת זאת דרווין טען שכנפי האמו הן שרידיות בכל מובן, מכיוון שנראה שאין להן תפקיד קיים משמעותי; עם זאת, פונקציה היא עניין של מידה, ולכן השיפוטים לגבי מהי פונקציה "עיקרית" הם שרירותיים; נראה שהאמו משתמש בכנפיו כאיברי שיווי משקל בריצה.
באופן דומה, היען משתמש בכנפיו בתצוגות ובבקרת טמפרטורה, אם כי אין ספק שהן שרידיות כמבנים לטיסה.
תכונות שרידיות נעות בין מזיק דרך נייטרלי למועדף מבחינת הברירה הטבעית.
חלקם עשויים להיות בעלי תועלת מוגבלת מסוימת לאורגניזם, אך עדיין מתנוונים עם הזמן אם הם לא מקנים יתרון משמעותי מספיק מבחינת כשירות כדי להימנע מהשפעות של סחף גנטי או לחצי ברירה מתחרים.
שרידיות על צורותיה השונות מציגה דוגמאות רבות של עדויות לאבולוציה ביולוגית.
שרידי איברים זוהו זמן רב לפני שהאבולוציה הדרוויניסטית סיפקה הסבר מקובל.
במאה הרביעית לפני הספירה, אריסטו כתב ב"היסטוריה של בעלי החיים" שלו , על שרידי עיניהם של חפרפרות, וכינה אותן "מעוכבות בהתפתחות" בשל העובדה שחפרפרות בקושי יכולות לראות.
עם זאת, רק במאות האחרונות הפכו שרידים אנטומיים לנושא של מחקר רציני.
למארק ציין "החולד של אוליבייה, שחי מתחת לאדמה כמו החפרפרת, וככל הנראה חשוף לאור יום אפילו פחות מחפרפרות, איבד לחלוטין את הראייה ויש לו רק שרידים של עיניים".
צ'ארלס דרווין מנה מספר שרידים אבולוציוניים בספר "מוצא האדם", כולל שרירי האוזן, שיני הבינה, התוספתן, עצם הזנב, ושיער הגוף.
בספר על מוצא המינים דרווין כתב שמבנה שרידי יכול להיות חסר תועלת לתפקידו העיקרי, אך עדיין לשמור על תפקידים אנטומיים משניים: "איבר המשרת שתי מטרות, עשוי להפוך שרידי לחלוטין עבור מטרה אחת, אפילו המטרה היותר חשובה, ולהישאר יעיל לחלוטין עבור המטרה האחרת".
במהדורה הראשונה של "על מוצא המינים", דרווין הזכיר בקצרה את התורשה של תכונות נרכשות תחת הכותרת "השפעות של שימוש ואי-שימוש", והביע ספק רב שהשימוש "מחזק ומגדיל חלקים מסוימים, וחוסר שימוש מפחית אותם; וששינויים כאלה עוברים בירושה".
במהדורות מאוחרות יותר הוא הרחיב את מחשבותיו על כך, ובפרק האחרון של המהדורה השישית הגיע למסקנה שמינים שונו "בעיקר באמצעות הברירה הטבעית של מספר וריאציות רצופות, קלות, חיוביות; בסיוע חשוב על ידי השפעות תורשתיות של שימוש וחוסר שימוש בחלקים".
ב-1893 פרסם רוברט וידרסהיים את "מבנה האדם", ספר על האנטומיה של האדם והרלוונטיות שלו להיסטוריה האבולוציונית של האדם.
"מבנה האדם" הכילה רשימה של 86 איברים אנושיים אותם תיאר וידרסהיים כ"איברים שהפכו חסרי תפקוד לחלוטין או חלקם, חלקם מופיעים בעובר לבדו, אחרים נוכחים במהלך החיים באופן קבוע או בלתי קבוע.
בחלקם הגדול איברים אשר עשויים להיות מכונים בצדק שרידיים." מאז תקופתו התגלתה תפקידם של חלק מהמבנים הללו, בעוד שרידים אנטומיים אחרים נחשפו, מה שהופך את הרשימה לעניין בעיקר כתיעוד של הידע על האנטומיה האנושית באותה תקופה.
גרסאות מאוחרות יותר של הרשימה של וידרסהיים הורחבו ל-180 "איברים שרידיים" אנושיים.
זו הסיבה שהזאולוג הורציו ניומן אמר בהצהרה כתובה שהוקראה לראיות במשפט הקופים כי "יש, לפי וידרסהיים, לא פחות מ-180 מבנים שרידיים בגוף האדם, המספיקים כדי להפוך את האדם למוזיאון מהלך של עתיקות."
מבנים שרידיים הם לרוב הומולוגיים למבנים שמתפקדים כרגיל במינים אחרים.
לכן, מבנים שרידיים נחשבים כראיה מדעית לאבולוציה המכוונת על ידי ברירה טבעית, התהליך שבו תכונות תורשתיות מועילות הופכת נפוצה יותר באוכלוסיות לאורך תקופה ממושכת.
ניתן לייחס את קיומן של תכונות שרידיות לשינויים בסביבה הטבעית ובדפוסי ההתנהגות של האורגניזם המדובר.
לדוגמה הלווייתנים, הדולפינים ותחשים (פרות ים) הם יונקים ימיים מלאים (שלעולם אינם עולים לחוף) שאבותיהם הגיעו מהיבשה.
באמצעות בחינה של התכונות או איברים שרידיים, ברור למדענים שלאבולוציה היה תפקיד בהתפתחות של אורגניזמים.
כל מבנה אנטומי או תגובה התנהגותית היו שימושיים בעת כלשהי בעבר.
ככל שהזמן התקדם, כך גם השתנו האורגניזמימים שהיו צאצאים של האבות הקדמונים המשותפים.
עם הזמן, הברירה הטבעית מילאה תפקיד עצום.
נבחרו מבנים מועילים יותר, בעוד שאחרים לא.
עם הרחבה זו, כמה תכונות נותרו בצד הדרך.
כשתפקוד התכונה אינו מועיל יותר להישרדות, הסבירות שצאצאים עתידיים יירשו את הצורה ה"רגילה" שלה פוחתת.
במקרים מסוימים, המבנה הופך מזיק לאורגניזם (למשל עיניה של חפרפרת עלולות להזדהם בתוך המחילות התת-קרקעיות החשוכות שלה).
במקרים רבים אין למבנה נזק ישיר, ובכל זאת כל המבנים דורשים אנרגיה נוספת כדי לגדול, להיות מתוחזקים ולשאת את משקלם, ומהווים גם סיכון במונחים של מחלות (למשל זיהום או סרטן), וזה מספק לחץ ברירה להסרה של חלקים שאינם תורמים לכשירותושל האורגניזם.
למבנה שאינו מזיק ייקח יותר זמן אבולוציוני 'להתפרק' מאשר למבנה מזיק.
הגנום של כל איבר או מערכת בגוף עלול לעבור שינויים עקב מוטציה מקריות.
רוב המוטציות הן מזיקות לרבייה או להתפתחות ולכן הן מנופות החוצה על ידי הברירה הטבעית.
מכאן שהעיצוב המקורי של האיבר או המערכת יכול להישמר במשך מילוני שנים ולעיתים אף מאות מיליוני שנים.
לעומת זאת איבר או מערכת שאין להם כבר שימוש, יכולים לצבור מוטציות שמזיקות לתפקודן המקורי ללא מחיר אבולוציוני, ולכן מוטציות אלה שורדות.
והאיבר מאבד את תפקודו או את צורתו.
כך לדוגמה הגנים המקודדים את עיני הסלמנדה המערות מלאים מוטציות שמונעות מהעינים לתפקד, וזאת בניגוד לעיני סלמדרה החיה באור יום.
עם זאת, כמה מבנים שרידיים עשויים להתמיד עקב מגבלות בהתפתחות העוברית, כך שאובדן מוחלט של המבנה לא יכול להתרחש ללא שינויים גדולים בדפוס ההתפתחות העוברית של האורגניזם, ושינויים כאלה עשויים לייצר תופעות לוואי שליליות רבות ולכן אינם נבררים.
בהונותיהם של בעלי חיים רבים, כגון סוסים, העומדים על אצבע אחת, עדיין ניכרות בצורה שרידית ועשויות להתגלות, אם כי לעיתים רחוקות, אצל פרטים.
ניתן להשוות את הגרסאות השרידיות של המבנה לגרסה המקורית של המבנה במינים אחרים על מנת לקבוע את ההומולוגיה של מבנה שרידי.
מבנים הומולוגיים מצביעים על מוצא משותף עם אותם אורגניזמים שיש להם גרסה פונקציונלית של המבנה.
דאגלס פוטויאמה הצהיר שלמבנים שרידיים אין היגיון ללא אבולוציה, בדיוק כפי שאיות ושימוש במילים באנגלית מודרניות רבות יכולים להיות מוסברים רק על ידי השוואה ללטינית או לנורדית העתיקה.
תכונות שרידיות עדיין יכולות להיחשב להסתגלות אבולציונית.
הסיבה לכך היא שהסתגלות מוגדרת לעיתים קרובות כתכונה שהועדפה על ידי הברירה הטבעית.
ההתאמות, לפיכך, אינן חייבות להיות אדפטיביות'כעת, כל עוד הן היו כאלו בשלב מסוים בעבר.
תכונות שרידיות קיימות בכל ממלכת החיות, וניתן היה לתת רשימה כמעט אינסופית שלהן.
דרווין אמר כי "אי אפשר יהיה לציין את אחת מהחיות הגבוהות שבהן חלק כלשהו אינו במצב בסיסי".
הכנפיים של יענים, אמואים וציפורים חסרות מעוף אחרות הן שרידיות; הם שרידים של כנפי אבותיהם המעופפים.
ציפורים אלו משקיעות משאבים בגידול כנפיים, על אף שרוב הציפורים הללו גדולות מכדי להשתמש בכנפיים הללו בהצלחה לתעופה.
ראיית כנפיים שרידיות בציפורים נפוצה גם כאשר הן אינן צריכות עוד לעוף כדי להימלט מטורפים, כמו ציפורים באיי גלאפגוס.
עיניהם של יצורי מערות רבים כמו דגים, סלמנדרות ופרוקי-רגליים מסוימים הן שרידיות, שכן הן אינן מאפשרות עוד לאורגניזם לראות, והן שרידים של עיניהם הפונקציונליות של אבותיהם.
בעלי חיים שמתרבים באמצעות רבייה אל-זוויגית בדרך כלל מאבדים את התכונות הזוויגיות שלהם, כמו היכולת לאתר/לזהות את הזוויג השני והתנהגות הזדווגות.
לנחשים ממשפחות החנקיים והפיתוניים יש שאריות אגן שרידיות, הנראות כלפי חוץ כשני שלוחות אגן קטנות בכל צד של פתח הביב.
דורבנים אלה משמשים לעיתים להזדווגות, אך אינם חיוניים, מכיוון שלבני משפחת הזעמניים (רובם המכריע של מיני הנחשים האחרים) אין שרידים כאלה.
יתר על כן, ברוב הנחשים, הריאה השמאלית מופחתת מאוד או נעדרת.
בדוגמאות שלעיל, השרידים הם בדרך כלל התוצאה (לפעמים אגבית) של אבולוציה אדפטיבית.
עם זאת, ישנן דוגמאות רבות לשרידיות כתוצר של מוטציה דרסטית, ושרידיות כזו היא בדרך כלל מזיקה.
אחת הדוגמאות המתועדות המוקדמות ביותר הייתה זו של כנפיים שרידיות בתסיסנית.
דוגמאות רבות בהקשרים רבים אחרים צצו מאז.
השרידיות בבני אדם קשורה לאבולוציה של האדם, וכוללת מגוון תכונות הקיימות במין האנושי.
דוגמאות רבות לכך הן שרידיות גם אצל פרימטים אחרים ובעלי חיים קרובים, בעוד שדוגמאות אחרות עדיין מפותחות מאוד אצלם.
המעי העיוור האנושי הוא שרידי, כפי שקורה לעיתים קרובות אצל אוכלי כל, והוא מצטמצם לחדר אחד המקבל את תוכן המעי העקום לתוך המעי הגס.
המעי העיוור הקדמוני היה שק גדול ואטום שבו חומר צמחי עמיד כמו תאית היה מותסס כהכנה לספיגה במעי הגס.
איברים אנלוגיים בבעלי חיים אחרים הדומים לבני אדם ממשיכים לבצע פונקציות דומות.
עצם הזנב, למרות היותה שריד מזנב של אבות קדמונים פרימטים, מתפקד כיום אצל האדם כעוגן לשרירי אגן מסוימים, כולל שריר העכוז הגדול.
בני אדם גם נושאים כמה התנהגויות ורפלקסים שרידיים.
היווצרות עור ברווז בבני אדם תחת לחץ או קור היא רפלקס שרידי; תפקידו בקרב יונקים שהיו אבות האדם בעלי פרווה הוא כפול - מחד הסתמרות הפרווה בעת קור משפרת את בידוד הגוף על ידי הרחבת שכבת האוויר הכלואה בתוך הפרווה.
בהמשך שימשה הסתמרות השיער כמנגנון תקשורת חברתית - בשעת כעס או פחד הפרווה סומרת כדי לגרום לבעל החיים להיראות גדול יותר ולהרתיע טורפים או יריבים מסוכנים.
ה-arrector pili (שריר המחבר את זקיק השערה לרקמת החיבור) מתכווץ ויוצר בקרב בני אדם עור ברווז.
שאין לו תועלת בהיעדר פרווה.
ישנם גם מבנים מולקולריים שרידיים בבני אדם, שאינם נמצאים עוד בשימוש אך עשויים להצביע על מוצא משותף עם מינים אחרים.
דוגמה אחת לכך היא גן שמתפקד ברוב היונקים האחרים ואשר מייצר L-gulonolactone oxidase, אנזים שיכול לייצר ויטמין C.