tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היה נוסע לאדמו"רי בית וורקא אליהם היה מקושר, וגם היה מיודד עם כמה מאדמו"רי פולין, בהם החידושי הרי"ם והאבני נזר.
בשנת תר"ן (1890) ניסה לסייע למינוי בנו כרב בעיר מלאווה.
למינוי התנגדו חסידי גור, בשל השתייכות הבן לחסידות אלכסנדר.
בשיאו של הסכסוך נזרקה אבן לעבר הרב מקוטנא, בעת שישב לסעודת ליל שבת.
הסכסוך נמשך כ־3 שנים, ובעקבותיו סוכל המינוי.
זמן מה לאחר אירוע זה חלה במחלה קשה.
בנו, רבי משה פנחס, ונכדו רבי יצחק יהודה טרונק (שהוציא את ספרי סבו לאור), מילאו את מקומו ברבנות העיר קוטנא.
חתנו היה הרב חיים אלעזר וקס.
רבי ישראל יהושע נודע בחיבתו לארץ ישראל.
הוא בירך על צאת ספרו של הרב קלישר "דרישת ציון", ובשנת 1886 ביקר בארץ ישראל יחד עם חתנו הרב וקס, במגמה ליצור התיישבות חקלאית של היישוב הירושלמי.
הוא ביקר בפרדס האתרוגים שנטע חתנו בארץ ופרסם קריאה נלהבת להעדיף את אתרוגי ארץ ישראל על אתרוגי איטליה ויוון.
כשהתחילו לעלות ולבנות את ארץ ישראל אנשים הרחוקים מיהדות הוא ראה בזו הוכחה של התעוררות מהשמיים.
ב-תרמ"ט 1889 בפולמוס השמיטה היה מהחותמים על היתר המכירה הראשון יחד עם הרב שמואל מוהליבר ורבנים נוספים על מנת לאפשר "הצלת נפשות והצלת ישוב הארץ, הצלת הגוף והצלת ממון", בדבריו הסתמך בין השאר על העובדה שבין המתירים נמנו: "גדולי רבני ספרד אשר צפרנם עבה מכריסם של חכמי אשכנז" אשר אסרו.
במענה לפניית רבי חיים ישראל מקוצק-פילוב כתב בשו"ת "ישועות מלכו", חלק יו"ד, סימן ס"ו:
היה מראשי המתנגדים לזיהוי מקור התכלת לציצית של האדמו"ר מראדזין.
תמך לכתחילה בהיתר המכירה לגוי בשמיטה (ישועות מלכו סימן נג)
שו"ת ישועות מלכו על ד' חלקי השו"ע
ישועות ישראל על חושן משפט
יבין דעת - חסדי אבות על יורה דעה
גנזי אבות - שו"ת ועוד מכתב יד - ירושלים תשס"ו
הגהות לשו"ת הרשב"א פיוטרקוב, תרמ"ג
רבי מאיר דן פלוצקי בעל ה"כלי חמדה"
ישראל יעקב יובל (נולד ב-1 באוקטובר 1949) הוא היסטוריון ישראלי, פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית.
שימש כראש אקדמי של "בית ספר ג'ק, ג'וזף ומורטון מנדל ללימודים מתקדמים במדעי הרוח" באוניברסיטה העברית, מייסדו ומנהלו האקדמי הראשון של מרכז סכוליון.
יובל נולד בקיבוץ הדתי שדה אליהו.
בהיותו ילד עזב עם הוריו את הקיבוץ.
יובל למד בישיבת היישוב החדש בתל אביב ובישיבת ההסדר, ישיבת הכותל, בה למד עד 1973. באותה שנה החל ללמוד בחוגים להיסטוריה של עם ישראל ותולדות המחשבה היהודית באוניברסיטה העברית בירושלים, ובתקופה זו יצא בשאלה.
כתב עבודת דוקטורט על תולדות היהודים בגרמניה בשלהי ימי הביניים ולצורך כך שהה שנתיים בקלן שבגרמניה, שם למד גרמנית והיסטוריה גרמנית.
קיבל דוקטורט בציון מעולה ב-1985 על עבודה בנושא: "רבנים ורבנות בגרמניה, 1500-1350", אותו עשה תחת הדרכתם של פרופ' חיים ביינארט ופרופ' אברהם גרוסמן.
שימש עוזר מחקר בפרויקט ספר היישוב ג של יד יצחק בן-צבי ומזכיר המערכת של כתב העת תרביץ.
מאז שנת 1998 הוא משמש ביחד עם פרופסור מיכאל טוך מירושלים ופרופסור סטפן רוהרבכר מדיסלדורף עורך ראשי של גרמניה-יודאיקה, מפעל ישראלי-גרמני המוציא לאור לקסיקון היסטורי-גאוגרפי של הקהילות היהודיות בגרמניה מראשיתן ועד העת החדשה.
לימד באוניברסיטת תל אביב, שימש מרצה בכיר באוניברסיטה הפתוחה, ומרצה אורח באוניברסיטת טריר שבגרמניה, באוניברסיטה החופשית בברלין, באוניברסיטת היידלברג ובאוניברסיטת פרינסטון.
כמו כן כיהן כעמית מחקר באוניברסיטת פנסילבניה.
הוא ייסד בשנת 2002 את סכוליון – מרכז למחקר רב תחומי בלימודי היהדות באוניברסיטה העברית ועומד מאז בראשו.
ב-1 בפברואר 2012 סיים את תפקידו כראש סכוליון ומאז שימש מנהל בית ספר מנדל ללימודים מתקדמים במדעי הרוח באוניברסיטה העברית.
האות ניתן ליובל על מחקריו בתחום הדימויים ההדדיים של יהודים ונוצרים אשר זכו להכרה בינלאומית.
נשוי לאסתר לבית ריינר ולהם שלוש בנות.
הוא גיסם של הרב שמואל ריינר והפרופסורים רמי ריינר ואלחנן ריינר.
יובל התרכז בראשית עבודתו המחקרית בתולדות היהודים בגרמניה בימי הביניים.
הוא החל בתולדות הרבנות האשכנזית, ובה עוסק ספרו הראשון "חכמים בדורם: המנהיגות הרוחנית של יהודי גרמניה בשלהי ימי הביניים", הוצאת מאגנס, 1988. כמו כן חקר את ההיסטוריה האינטלקטואלית של יהודי גרמניה, את חיי המשפחה שלהם ואת יחסיהם עם הסביבה הנוצרית.
בשנות התשעים פנה יותר ויותר לחקר היחסים בין הנצרות ליהדות החל במאה הראשונה לספירה ועד שלהי ימי הביניים.
בנושא זה עוסק ספרו השני: "שני גויים בבטנך: יהודים ונוצרים – דימויים הדדיים", שראה אור בהוצאת עם עובד בשנת 2000.
תקנות נגד ריבוי גירושין בגרמניה במאה ה-ט"ו
ב-1983, עוד לפני תום סיום הדוקטורט שלו, התפרסם בכתב העת ציון, מאמר בו ערער יובל על התמונה המקובלת, לפיה חיי הנישואין בחברה המסורתית נהנו תמיד מיציבות, ותופעת הגירושין בהם לא הייתה שכיחה.
לטענת יובל יש סימנים לכך ששיעור הגירושין בקרב יהודי גרמניה בסוף ימי הביניים היה גבוה ביותר, והתחלופה של בני זוג הייתה שכיחה בהתאם.
יובל תלה זאת במערך הכלכלי היהודי שבו הפרנסה הייתה מבוססת על הון נושא רווחים באמצעות הלוואה בריבית, דבר שאיפשר פירוק קל של משקי בית משפחתיים, בניגוד להכנסה המבוססת על נכסים או על ידע מקצועי שאינה מאפשרת חלוקה קלה.
בשנת 1986 פרסם יובל בכתב העת תרביץ מסמך יוצא דופן שנכתב בידי יהודי "מן השורה" במחצית השנייה של המאה הי"ד.
יובל עמד על נדירותו של הז'אנר האוטוביוגרפי בימי הביניים, והוא כינה את המסמך "האוטוביוגרפיה האשכנזית הקדומה ביותר".
המדובר בכתיבה בעלת אופי אישי, המגלה טפח אך מכסה טפחיים מעולמו הפרטי של המחבר.
הוא חי בשולי המאורעות הגדולים של הזמן, אך אלה בקושי עולים מכתיבתו.
המחבר ספוג עדיין במסורת הכתיבה המדיאבלית, שאינה מחשיבה את הפרט ואת רגשותיו.
עם זאת ייתכן שיש מקום לראות בכתיבה זו ממבשרי הרנסאנס, שהצטיין בגילוי האינדווידואליות.
חכמים בדורם: המנהיגות הרוחנית של יהודי גרמניה בשלהי ימי הביניים
זהו ספרו הראשון של ישראל יעקב יובל והוא הרחבה של עבודת הדוקטורט שלו.
הספר יצא לאור בשנת 1988 וזיכה את מחברו בפרס שזר לחקר תולדות ישראל (לשנת תשמ"ט, 1989).
בספר זה בדק יובל מהיכן באה הרבנות לעולם, מה מקור מעמדה הפרופסיונלי בתולדות ישראל וכיצד תבעו הרבנים לעצמם את ההכרה הציבורית הרחבה במעמדם.
הספר מבוסס על מחקר פרוסופוגרפי שקדני, המבקש להציג תמונה רחבה על סמך עבודת איסוף פרטנית.
לשם כך בחן יובל את הביוגרפיות של רבים מרבני אשכנז בתקופה הנידונה, ומתוך קורות חייהם הוא בנה בפרק המסכם את דיוקנה של הרבנות האשכנזית.
לטענתו, הופעת הרבנות הקהילתית והמונופוליסטית היא חלק מתהליך של פרופסיונליזציה שפקד את כל מערכות החיים האירופאיות.
כשם שהמורים באוניברסיטה זכו לתואר דוקטור וכשם שבעלי מקצוע שונים זכו למעמד של "אומנים", כך זכו הרבנים לתואר "מייסטר".
אירופה בשלהי ימי הביניים יצרה אנשי מקצוע, שקיבלו דיפלומות המאפשרות להם לעסוק במקצועם ואגב כך סולקו כל מי שלא זכו להכרה מקצועית רשמית.
תהליכי הפרופסיונליזציה הביאו לתביעה גוברת והולכת של הרבנים למונופול מקצועי, והם תבעו לעצמם את הזכות לנהל באופן בלעדי את טקסי הנישואין והגירושין – פריווילגיה שהכנסה כספית נאה בצדה.
זה הרקע להיווצרות "הסמיכה" לרבנות האופיינית ליהודי אשכנז, וכך נוצרה גם התחלותיה של הרבנות בשכר, כשמשלמי השכר הם בתחילה צרכני השירותים המסופקים על ידי רבנים, ומאוחר יותר משולמת משכורתם על ידי הקהילה.
היחסים בין היהודים וההוסיטים: דמיון ומציאות
יובל נטה לעסוק גם בהיסטוריה סובייקטיבית ובצד הנסתר של המאורעות ההיסטוריים הגדולים, וזאת גם כאשר המדובר בתקוות או בחששות שנמוגו.
מקרה כזה אירע בעשור השלישי של המאה הט"ו.
היהודים הגיבו בשמחה גלויה על הרפורמה של יאן הוס ושל חסידיו, וראו בהם שותפים לאמונת הייחוד היהודית.
כמו כן חשו היהודים סיפוק לנוכח הפילוג בעולם הנוצרי בין הקתולים להוסיטים.
ואולם תקוות אלה התחלפו במהירות בחששות גדולים, זאת לאחר שיאן הוס הועלה על המוקד בקונסטנץ בשנת 1415 וצבאות האימפריה הרומית הקדושה התארגנו למסע צלב נגד המינות ההוסיטית.
זכר מסע הצלב הראשון משנת 1096 היה עדיין חזק, והיהודים חששו שהלוחמים נגד המינים יזרזו להרוג קודם כל את היהודים.
דאגות אלה עוררו גל שלם של תגובות, פוליטיות ואף ריטואליות.
בסופו של דבר לא נפלה שערה מראשיהם של היהודים והחששות התבדו.
יובל פרסם ודן בכרוניקה עברית בת הזמן המתארת את ההתרחשויות, ועקב אחר גלגוליה הספרותיים המאוחרים, גם לאחר שהתברר שהמדובר ב-non-event.
היא התגלגלה לידיהם של מהגרים אשכנזים שהגיעו במחצית השנייה של המאה הט"ו לאיטליה, ושימשה אותם כדי לפאר ולרומם את עברם האשכנזי.
במאמר זה משנת 1992 ביקש יובל לבדוק את תודעת התיקוף של הספרות ההלכתית, המפרידה בין "ראשונים" ל"אחרונים" וקובעת סמכותם העדיפה של הראשונים על פני האחרונים.
הוא זיהה את המשבר ההיסטורי של יהדות אשכנז במחצית הראשונה של המאה הי"ד כתקופת מעבר אשר יצרה בתודעת בני התקופה הבאה את התודעה המבחינה בינם – "האחרונים" לבין קודמיהם, ה"ראשונים" – הלוא הם הפוסקים שחיו לפני המשבר.
יובל בחן את יישומו של הכלל ההלכתי "הלכתא כבתראי" (הלכה כאחרונים), אשר התפרש על ידי חוקרים מודרניים כהוכחה לקיומה של תפיסה הלכתית המעניקה עדיפות דווקא לפסיקה המאוחרת על פני זו הקודמת לה.
יובל הצביע על הסתירה בין הבנה זו לבין התודעה התקופתית בהלכה המעניקה עדיפות לפוסקים שחיו בתקופה היררכית קודמת.
לטענתו, הכלל "הלכתא כבתראי" אינו בא להעניק שום יתרון לפוסקים המאוחרים אלא להפך, להעדיף את הפוסקים המאוחרים השייכים לתקופה קודמת.
הכלל מצמצם את יכולתו של פוסק בן התקופה המאוחרת להסתמך על פוסק מוקדם גם אם הוא שייך לתקופה מוקדמת, אלא אם כן פסיקתו של זה התקבלה על אחרוני הפוסקים מבני התקופה המוקדמת.
הכלל "הלכתא כבתראי" הוא אפוא כלל שמרני, לא כלל מחדש.
הנקם והקללה, הדם והעלילה: מעלילות קדושים לעלילות הדם
מאמרו זה של ישראל יעקב יובל התפרסם בשנת תשנ"ג 1993 בכתב העת ציון.
המאמר היווה קו פרשת מים בהתפתחות חשיבתו ההיסטורית.
יובל ביקש במאמר זה לבדוק את מקומו של השקר והדמיון בהיסטוריה.
הוא עוסק בעלילות הדם, האשמה שלפיה יהודים זקוקים לדם נוצרי לצורך פולחנם הדתי ולשם השגתו הם רוצחים ילדים נוצרים.
יובל ביקש להבין כיצד נולדה הבדותה וכיצד עשתה לעצמה רגליים.
הוא טען שתי טענות: האחת, שליהודי אשכנז בימי הביניים הייתה תפישה משיחית של גאולה נוקמת, ולפיה בעידן המשיחי יעניש האל את כל שונאי ישראל וימיט עליהם כליה.
בכך יתוקן אי-הצדק השורר בהיסטוריה העכשווית, שבה ישראל משועבד לאומות העולם.
השנייה, שמקדשי השם באשכנז במסע הצלב הראשון היו שותפים לחזון המשיחי הזה והם ביקשו לעורר את חמת האל הנוקם והמעניש על ידי מותם, התאבדותם ואף הריגת היקרים להם ביותר.
בכך יצרו פולחן של דם, שחרג מאוד ואף עמד בסתירה לדרישות ההלכתיות המסורתיות של מוות על קידוש השם.
התנהגותם של היהודים, או לפחות הדימוי שנוצר למעשיהם בסביבה הנוצרית, השפיע על היווצרות עלילת הדם.
עלילות הרצח הפולחני הראשונות בתולדות יהודי אירופה התחוללו כדור אחד אחרי מאורעות מסע הצלב הראשון, ובכך מתחזק הרושם שקיים קשר ולו רק נסיבתי בין שתי התופעות.
מאמר זה חולל סערה בקרב קהיליית החוקרים, בארץ ובעולם.
מערכת ציון הקדישה בשנה שלאחר מכן חוברת כפולה כדי לדון בתזה של יובל.
מאמר תגובה חריף במיוחד נכתב על ידי עזרא פליישר, שסיים את תגובתו במילים "הוא מסוג המאמרים שמוטב היה אלמלא נכתבו משנכתבו, ומשנכתבו – מוטב היה אילולא נדפסו, ומשנדפסו – מוטב שישתכחו מלב מוקדם ככל האפשר".
יובל השיב למתנגדיו במאמר גדול שהתפרסם באותה חוברת.
הפוסחים על שתי הסעיפים: ההגדה של פסח והפסחא הנוצרי
מאמר זה יצא בתרביץ בשנת 1995. ישראל יעקב יובל פיתח בו את התזה שלפיה יש בהגדה של פסח קטעים שניתן לראות בהם פולמוס מוסווה עם הפסחא.
שני החגים – היהודי והנוצרי - מבוססים על חג הפסח המקראי ושניהם נחוגו בעת העתיקה באותה עת.
בשניהם יש סיפור על יציאה "מאפילה לאורה", כלומר מעבר ממצב של גלות וחטא לעידן של חירות וגאולה.
הדמיון הרב עורר את הצורך להדגיש את הייחוד של החג היהודי לעומת המשמעות שהנצרות ביקשה להעניק לו.
כך, למשל, הציע יובל להבין את הקריאה הפותחת את ההגדה – "הא לחמא עניא" (זה לחם העוני וכו') כהסבר יהודי למשמעות המצה המבקש לסתור את הפירוש שנתן ישו בסעודה האחרונה – אף היא הייתה סעודת הפסח – כשהכריז על המצה: "זה הוא גופי".
דוגמה אחרת היא זהותו של הבן "הרשע", שלדעת יובל מתאים בכל פרטיו ליהודי-נוצרי.
גם ההכרזה "אני ולא מלאך" מתפרשת כמחלוקת עם הנצרות וככפירה בהשתתפותו של גואל זולת האל בכבודו ובעצמו.
את תפילת ההודיה "דיינו" מפרש כהכחשת התפילה הנוצרית Improperia הנאמרת ביום שישי הטוב שלפני הפסחא והמגנה את היהודים על כפיות הטובה שלהם.
ספר זה ראה אור בעברית בשנת 2000, באנגלית בשנת 2006 ובגרמנית בשנת 2007, ובו סיכם יובל את מחקריו בתחום היחסים בין יהדות לנצרות והציג את השקפתו ולפיה, הפולמוס עם הנצרות מילא תפקיד מכריע בגיבוש אמונותיה, הליכותיה וטקסיה של הדת היהודית מתקופת המשנה והתלמוד ועד שלהי ימי הביניים.
יובל לא קיבל את ההשקפה המקובלת במחקר, ולפיה היהדות היא "דת האם" של הנצרות.
הוא ראה את שתי הדתות כ"דתות אחיות" המתפתחות במקביל.
הוא אף העניק יתרון מסוים לנצרות, ששלבי התגבשותה הראשוניים קדמו להופעת ספרות המשנה והתלמוד.
טענתו העקרונית הייתה שיהדות חז"ל היא תגובה להופעת הנצרות, והיווצרות הקורפוסים הקאנוניים של התורה שבעל פה –המשנה והתלמודים – עומדת בהקבלה (מאוחרת) לקאנוניזציה של הברית החדשה.
מתוך נקודת מוצא זו הוא ניגש גם להבנת מערכות היחסים בין שתי הדתות בימי הביניים, כאשר נטייתו הקבועה הייתה לראות ביהודים גורם שמגיב ונגרר אחרי החידושים הדתיים של הנצרות, ולא להפך.
לשיאה הגיעה תגובה זו בימי מסעי הצלב, כאשר בקרב יהודי אשכנז התעוררה תפיסה המבקשת לטפח את תודעת הקורבן העולה על המזבח באמצעות מעשי קידוש השם.
בכך ביקשו היהודים "לגרות" את האל הנוקם ולזרז את גאולתם.
שאיפות אלה לא נסתרו מעיני הנוצרים, והדבר גרם להגברת החיכוך בין שתי הדתות.
אחד מן השיאים הללו הייתה הציפייה היהודית לגאולה בשנת 1240, הלוא היא שנת 5000 לבריאת העולם לפי המניין היהודי.
תום המילניום היהודי עורר תקוות עצומות בקרב היהודים, ובהקבלה חששות גדולים בקרב הנוצרים.
יובל בחן כיצד פעלו מערכות הפוכות אלה של ציפיות משיחיות.
ספר זה זיכה את המחבר בפרס ביאליק לחכמת ישראל בשנת 2002.
במאמר שהתפרסם בכתב העת אלפיים בשנת 2005 בחן יובל את מקורותיה של הבדיה ההיסטורית, שלפיה גורש העם היהודי מארצו עם חורבן הבית השני בשנת 70 לספירה.
הוא הצביע על כך שתפיסה "היסטורית" זו אינה המצאה של הציונות, אלא היא מושרשת עמוק בתודעה היהודית כבר בימי הביניים ואף בשלהי העת העתיקה.
יובל תהה מדוע אימצוה היהודים, והרי היא "משחקת" הישר לידי התעמולה הנוצרית.
לנוצרים הראשונים היה נוח מאוד לראות את חורבן הבית השני כעונש על צליבת ישו, ולשם כך פיתחו את התמונה השגויה, כאילו הגלות היהודית נולדה בעקבות החורבן.
היהודים אימצו את "הזמן הנוצרי" הזה במקום להכחישו, ואף בשבתם בגליל קוננו על הגלייתם "מן הארץ".
יובל הצביע על המנגנונים שבאמצעותם התרחש האימוץ הזה של הזמן הנוצרי ועל הסיבות שבעטיין היה ליהודים אינטרס פנימי לראות את הגלות כמאורע שיש לו התחלה היסטורית מוגדרת.
אימוץ הזמן ההיסטורי "הנוצרי" חיזק בקרב היהודים את תקוותם המשיחית, שכשם שהייתה לגלות התחלה ברורה, כי יהיה לה גם קץ ברור.
באופן זה הפך הזמן הנוצרי להיות חלק מהזמן ההיסטורי היהודי.
משה redivivius: הרמב"ם – כ"עוזר למלך" המשיח
במאמר זה שראה אור בציון בשנת 2007 העלה יובל את הטענה שהרמב"ם ראה את עצמו כמשה שני ושחזון זה הינחה הן את יצירתו הספרותית הן את פעלו הציבורי.
נקודת המוצא לטענתו הייתה התבטאות נדירה של אביו, ר' מימון, ולפיה משה רבנו עתיד לחזור באחרית הימים ולהיות "עוזר למשיח".
יובל טען שנתינת השם משה הביאה את בנו של ר' מימון לראות עצמו כמשה השני.
הנחה זו מתקשרת היטב לאמונתו של הרמב"ם שלפיה עתידה הנבואה להתחדש בסמוך לימיו.
אילו היה זוכה לכך, היה רמב"ם כבן שמונים במועד המצופה של חידוש הנבואה בשנת 1215, כגילו של משה בתחילת פעלו הציבורי.
יובל סבר שמניע אישי זה מסביר את יצירת שני הקורפוסים הספרותיים הגדולים – משנה תורה ומורה נבוכים.
שניהם נועדו לשמש ספרי הלימוד העתידים של העידן המשיחי הממשמש ובא, עידן שבו לפי אמונת הרמב"ם יעסקו אנשים ב"תורה" וב"חכמה".
השם היומרני "משנה תורה" מבטא את אמונתו, שהעידן המשיחי יצריך ספר חדש, שיחליף את התלמוד ושיהיה הקודקס הנלמד של התורה שבעל פה.
תפיסתו העצמית של הרמב"ם כמשה השני מסבירה גם ישיבתו במצרים, את קרבתו למלך ואת היותו למנהיגם של יהודי מצרים.
בסיום המאמר הצביע יובל על כך שבעצם רוב יוצרי הקודקסים ההלכתיים הגדולים היו בעלי שאיפות משיחיות אישיות.
כך רבי יהודה הנשיא, מחבר המשנה, כך ר' יוסף קארו, מחבר השולחן ערוך וכך גם ר' משה מקוצי, מחבר ספר מצוות גדול.
מכאן שגם ביהדות הרבנית היה קשר עמום בין הופעת המשיח להכרה בצורך בחידוש התורה – קשר שהיהדות נטתה תמיד להצניע בגלל הפולמוס עם הנצרות.
חכמים בדורם: המנהיגות הרוחנית של יהודי גרמניה בשלהי ימי הביניים / מאת ישראל יעקב יובל.
ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשמ"ט
שני גויים בבטנך: יהודים ונוצרים - דימויים הדדיים / ישראל יעקב יובל.
ישראל יצחק גרינץ (1907 – 25 בדצמבר 1982) היה איש ציבור, בנקאי ומחבר ספרים בתחום הבנקאות.
גרינץ התחיל בפעילות ציבורית כמזכיר תנועת המזרחי בעיר הולדתו ראדום שבפולין, כבר בגיל 16.
בגיל 18, יסד ספרייה ציבורית לספרות עברית ויידיש, ובאותו זמן נבחר ליו"ר צעירי התנועה בעיר.
בשנת 1931 ייסד קיבוץ הכשרה למועמדי עלייה לארץ ישראל, וקן לתנועת "השומר הדתי".
בגיל 26 עלה לארץ ישראל, התיישב בחיפה, והצטרף לכוחות "ההגנה".
הקים ארגון גג של תנועות הנוער החרדי בחיפה, ופעל במסגרות ציבוריות רחבות לשמירת השבת בחיפה ושינוי צביונה של העיר לדתי יותר.
גרינץ הביא לכך שכל קופות המלווה (בנקים) בארץ הפסיקו לעבוד בשבתות בתקופות שקדמו להגשת מאזנן השנתי, באמצעות שדרוג שיטות העבודה.
היה חבר בוועדת הכספים בעיריית חיפה, כנציג החוגים הדתיים.
היה חבר בתנועת הפועל המזרחי, ואף נבחר לוועדת הביקורת המרכזית ולמועצה הכלכלית של המפלגה.
גרינץ שימש כסגן מנהל הסניף הראשי של בנק הפועלים בחיפה.
במקביל בשנת 1933 הקים מן היסוד בנק עצמאי עבור חברי הפועל המזרחי, שכונה בשם: "אוצר לאשראי של הפועל המזרחי".
הבנק פתח עוד 5 סניפים באזור חיפה ובצפון הארץ.
מאוחר יותר אוחד הבנק עם בנק המזרחי המאוחד.
גרינץ ריכז איסוף כספים ותרומות לרכישת מגרש ולהקמת בנין עבור סניף בני-עקיבא בעיר.
היה מיוזמי הקמתו של בית הספר הטכנולוגי תו"מ ע"ש צ.
סיטרין ודאג בין השאר לתשלום שכר לימוד לתלמידים מעוטי יכולת.
סייע ברכישת כלי נשיפה עבור תלמידי בית הספר לארגון תזמורת של בית-הספר, וכן אסף תרומות להקמת מעבדה פיזיקלית במקום.
סייע רבות בשנותיה הראשונות לביסוסה של ישיבת בני עקיבא פרחי אהרן.
כיהן כיו"ר בית הכנסת המרכזי בהר הכרמל, הביא להכנסת ריהוט מלא וחדש והקים במקום ספרייה תורנית מקיפה.
כיהן גם כנשיא בית-הורים "סיני" בהר-הכרמל.
עסק בפעילות ספרותית ענפה, החל מכתיבת מאמרים עיוניים, פוליטיים ומקצועיים, דרך עריכת עיתון "למרחב" בסניף הפועל המזרחי בחיפה, עריכת ביטאון "שיח" לעובדי בנק הפועלים, וכלה בכתיבת ספרי יסוד בתחום הבנקאות, שהייתה חסרה ספרות עברית באותה עת.
ספריו הופיעו במספר מהדורות ונמכרו בתפוצה רחבה.
לפני פטירתו יזם הקמת קרן מלגות ומענקים ע"ש רבקה וישראל גרינץ.
הקרן מחלקת מדי שנה פרסים ומלגות לתלמידי מוסדות חינוך הפועלים ברוח ערכי תורה ועבודה.
הקרן נוסדה בשיתוף עם המרכז לחינוך דתי בישראל, במטרה להעניק סיוע לתלמידי מוסדות החינוך הדתי בישראל, מוסדות עיוניים, מקצועיים וישיבות בני-עקיבא; וכן במטרה לעניין אברכים בישיבות ההסדר בהגשת עבודות מחקר בתחום המשפט העברי ומקורותיו וכן בנושאי הציונות הדתית על שלוחותיה, לרבות מעשי חסד והתנדבות למען הקהילה הנעשים בהשתתפות הנוער הדתי-ציוני.
אחיו הוא פרופ' יהושע מאיר גרינץ, חוקר תנ"ך.
בנו עו"ד יגאל דוד גרינץ ז"ל.
הלכות הבנקאות, בהוצאת הוועד המרכזי של הסתדרות הפקידים, תל אביב תשכ"א, ובמהדורות נוספות.
הבנק והלקוח - שאלות ותשובות בדיני בנקאות, בהוצאת הוועד המרכזי של הסתדרות הפקידים, תל אביב תשכ"ה, ובמהדורות נוספות.
לכסיקון לבנקאות ולמסחר, בשני כרכים, בהוצאת מסדה, רמת גן 1978.
ישראל יֶיבין (י"ט בטבת ה'תרפ"ג, 7 בינואר 1923 – כ"ב בכסלו ה'תשס"ט, 19 בדצמבר 2008) היה חוקר המסורה והלשון העברית, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים, חתן פרס ישראל בשנת ה'תשמ"ט על תרומתו למחקר הלשון העברית.
ייבין נולד ב-1923 בברלין בירת גרמניה, הוריו, מרים-עטרה בת המו"ל והעורך פייבל מרגולין, וד"ר יהושע השל ייבין, מהוגי הדעות של התנועה הרוויזיוניסטית בארץ ישראל וממקימי "ברית הבריונים", נישאו ב-1922. בשנת 1924 עלה אביו לארץ ישראל, וכעבור שנה עלו גם ייבין ואמו.
ב-1926 נולד אחיו היחיד, זאב ייבין (ארכאולוג).
בגיל 7 עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
גדל בתל אביב, למד בבית הספר היסודי לבנים "אחד העם" ואחר כך בגימנסיה "בלפור", שם סיים את לימודיו בשנת 1940. בנערותו היה חניך בתנועת הנוער בית"ר, ומאוחר יותר היה אף חבר באצ"ל.
בשנת 1958 נישא לבתיה לבית חפץ, ונולדו להם שני בנים.
ב-1940 החל ללמוד באוניברסיטה העברית (לשון עברית, ספרות עברית ופילוסופיה כללית).
בין מוריו היו נפתלי הרץ טור-סיני, יחזקאל קוטשר, חיים שירמן ויוסף קלוזנר.
ב-1958 הוא קיבל תואר מוסמך, עבודת הגמר שלו עסקה ב"הקפת התיבות הזעירות במקרא (כ"א ספרים)".
תואר דוקטור קיבל ב-1968 על עבודתו "ניקוד בבלי ומסורת הלשון המשתקפת ממנו", בהדרכת זאב בן חיים.
עבודת הדוקטור שלו הפכה בהמשך לספר בשני כרכים "מסורת הלשון המשתקפת בניקוד הבבלי" הנחשב לספר המקיף ביותר על שיטת הניקוד הבבלית.
במקביל ללימודיו באוניברסיטה עבד לפרנסתו כסדר וכמגיה בבית דפוס, ובהמשך היה מגיה במערכת האנציקלופדיה העברית, בעבודת ההכנה לאנציקלופדיה יודאיקה ומזכיר מערכת תרביץ.
ישראל ייבין כתב מספר ערכים באנציקלופדיה מקראית ("מסורה", "מקרא – כתבי-יד של המקרא", "מתג, געיה, מאריך" ו"קרי וכתיב") כמו כן עבד במפעל המקרא של האוניברסיטה העברית, שם התמחה במחקר כתבי-יד עתיקים של המקרא, בהם כתר ארם-צובא, ובעקבות כך הוציא לאור את ספרו על הכתר.
ספרו זה, "כתר ארם צובא, ניקודו וטעמיו", מתאר בצורה מדויקת את שיטת הניקוד הנהוגה בכתר שהיא יסוד הניקוד שלנו ועליו בנוי הניקוד העברי.
על עבודתו זו זכה ייבין, בשנת 1969, בפרס יפה מטעם קרן היסוד.
עם הקמת מפעל המילון ההיסטורי ללשון העברית של האקדמיה ללשון העברית בשנת 1959 היה ייבין לאחד מעובדיו המדעיים הראשונים.
הוא עבד במערכת המילון למעלה משלושים שנה, ועמד בראש המדור לעברית העתיקה.
החל בשנת 1968 הורה בחוג ללשון של האוניברסיטה העברית והגיע עד לדרגת פרופסור מן המניין וכן כיהן כראש החוג ללשון עברית.
המקצועות שלימד באוניברסיטה היו גם תחומי התעניינותו במחקר: המסורה, טעמי המקרא, מסורת הלשון המשתקפת בניקוד הבבלי, לשון חכמים, לשון הפיוט ולקסיקולוגיה.
הוא פרסם שלושה ספרים ולמעלה מחמישים מחקרים.
בשנת 1975 נסע לקיימברידג' שבאנגליה לכמה חודשים להשתתף במיון גניזת קהיר.
בעבודת מיון זו השתתפו גם עזרא פליישר ויעקב זוסמן.
בשנת 1986 זכה בפרס פריידנברג על ספרו "מסורת הלשון העברית המשתקפת בניקוד הבבלי".
באותה השנה נפטר בנו בכורו, דב, בגיל 27. לזכר בנו, ייבין העביר לידי המכון לתצלומי כתבי יד עבריים של בית הספרים הלאומי בירושלים את אוספו הפרטי של תצלומי כתבי-היד, הכולל קטעי גניזה בניקודים ובטעמים.
בשנת תשמ"ט (1989) זכה בפרס ישראל על תרומתו למחקר הלשון העברית.
חבר השופטים קבע בנימוקיו לפרס כי "הוא מגדולי החוקרים בעולם בחקר המָסורה והטעמים והגדול שבחוקרי העברית המְסוּרה בניקוד הבבלי".
ייבין היה חבר האקדמיה ללשון העברית משנת 1987 וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 1991.
בשנת 2008 הלך ייבין לעולמו, בן 85 היה במותו.
חלק גדול מספרייתו המקצועית נתרם לאוניברסיטת אריאל לאוסף על שם בנו דב.
המשורר אורי צבי גרינברג היה ידיד קרוב של משפחת ייבין.
ישראל ייבין סייע לו בניקוד שיריו, ופרסם שבעה מאמרים על שירתו, בשם-העט שמואל ארני.
בשנת 2015 נקרא על שמו רחוב בשכונת פסגת הדר בפתח תקווה.
כתר ארם צובה, ניקודו וטעמיו, ירושלים תשכ"ט.
מסורת הלשון העברית המשתקפת בניקוד הבבלי, ירושלים תשמ"ה.
ישראל יעקבסון היה בנקאי, איש עסקים, נדבן ומנהיג יהודי-גרמני, ראש הקונסיסטוריה היהודית של וסטפאליה, נחשב לאחד ממבשרי היהדות הרפורמית.
ישראל בן יעקב (מאוחר יותר, יעקבסון) נולד בהלברשטאדט, בנו היחיד של איש העסקים והנדבן ישראל יעקב.
הוריו הועידו אותו להיות רב, לכן היקנו לו השכלה יהודית רחבה, אולם הוא העדיף לפנות לעולם העסקים.
ישראל פעל בחצרות שליטים גרמנים מקומיים, בעיקר של קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל, והצליח תוך זמן לא רב להגיע לעושר ניכר.
הוא הפנה חלק מכספו למעשי צדקה, בעיקר יהודיים, אך לא רק.
זכה למיני כיבודים ובין היתר הוענק לו תואר כבוד של האוניברסיטה הקטנה של העיר הלמשטט.
ב-1795 נפטר הרץ סמסון, חמיו של ישראל יעקבסון והוריש לו את תוארו, "הרב המחוזי של חבל וזר" ואת משרתו כסוכן הכספים של הדוכס מבראונשוויג.
ב-1804 קיבלו, הוא ומשפחתו, אזרחות מלאה ומכאן ואילך נהנה מזכויות דומות לזכויות הנוצרים.
למרות אזרחותו המלאה, הוא דאג ליתר היהודים, שלא זכו לכך וקיווה שרוח צרפת, בה ניתנה אמנציפציה ליהודים, תגיע גם לחבלי גרמניה.
עם הקמת ממלכת וסטפאליה והמלכתו של ז'רום בונפרטה, הגיע לקאסל ישראל יעקבסון, שקשר יחסים טובים עם השליט, שאת קופתו מילא בהלוואה גדולה.
ז'רום בונפרטה העמיד את ישראל יעקבסון בראש הקונסיסטוריה היהודית של וסטפאליה ונתן לו סמכויות נרחבות במינוי יתר חברי ההנהלה.
יעקבסון יצר קונסיסטוריה יהודית שבראשה עמדו, בנוסף לו, שלושה רבנים ושני משכילים צעירים.
הבכיר ברבנים היה רבה של קאסל, אריה ליב ברלין שתמך ברפורמות מתונות ולצידו שמעון יצחק קלקר, ששימש ברבנות של סטוקהולם ומנחם מנדל שטיינהארט, רבה של הילדסהיים.
המשכילים הצעירים, שהשלימו את הנהגת הקונסיסטוריה היהודית, היו ירמיה היינמאן, המזכיר האישי של יעקבסון ודוד פרנקל, עורך כתב העת "שולמית".
יעקבסון היה בקשר עם דוד פרידלנדר והתייעץ איתו בנושא התיקונים המוצעים בתפילות ובטקס החתונה כך שיהיו דומים יותר לטקסים הנהוגים באוכלוסייה הנוצרית.
רבים ראו ביעקבסון את מייסדה של התנועה הרפורמית.
למרות שעמיתיו, בעיקר ישראל קליי, הוציאו לאור מאוחר יותר את נוסח התפילה הרפורמי המובהק הראשון ב-1818 ועוררו מחאה עצומה, צעדיו של יעקבסון בווסטפאליה לא עוררו כמעט התנגדות.
הרפורמות שלו אומצו כמעט כולן על ידי אסכולת "תורה עם דרך ארץ", בהנהגת רש"ר הירש ודומיו.
משנת 2001, התאחדות היהודים הפרוגרסיביים (רפורמים) של גרמניה מעניקה כל שנתיים פרס על שמו של ישראל יעקבסון.
ב-2001 הוענק הפרס לרב ולטר הומולקה, ב-2003 לרב אורי רגב מהתנועה ליהדות מתקדמת, ב-2005 לרב ולטר יעקב וב-2007 לרב הנרי ברנדט, להיסטוריון ארנסט לודוויג אהרליך ולרב ויליאם וולף.
הרב ישראל יצחק בזנסון (נולד ב-13 בדצמבר 1944, כ"ז בכסלו ה'תש"ה) הוא מרבני ברסלב ורב קהילת "שיר חדש" השוכנת בשדרת הר ציון בתל אביב, ובדרומה של העיר.
נולד בזמן השואה וגדל בצרפת.
בגיל 15 חזר בתשובה ולמד בישיבות בלוצרן ובאנטוורפן.
באנטוורפן הכיר את רבי איציק'ל מפשעווארסק שקירבו והתווה לו את הצעדים הראשונים בעולם החסידות.
בהמשך התקרב לחסידות ברסלב והפך לתלמידו של רבי לוי יצחק בנדר.
בשנת 1976, בברכת הרב בנדר, הקים בית מדרש ומרכז להפצת תורת ברסלב באקס לה בן בצרפת.
סביב בית המדרש התגבשה קהילה של בעלי תשובה.
בשנת 1980 נפטרה בפתאומיות אשתו, ברכה באשע (ברברה רובין ), והותירה אחריה 5 ילדים קטנים.
לאחר חודשים ספורים נישא בשנית לדבורה, שממנה נולד לו ילד נוסף.
בימי האבל על אשתו החל לכתוב את ספרו "courage" (בצרפתית), העוסק בהתמודדות עם משברים על פי תורת רבי נחמן מברסלב.
ספרון זה, "אומץ" בעברית, תורגם ל-7 שפות.
לדברי תלמידיו הופצו פרסומיו בקרוב למיליון עותקים.
בשנת 1995 תשנ"ה עלה הרב בזנסון עם משפחתו לארץ ישראל והתקרב לרבי ישראל בר אודסר בערוב ימיו.
חלק מספריו עוסקים בפתק שהפיץ הרב אודסר.
כיום הרב בזנסון מתגורר בתל אביב ומשמש כמנהיגה הרוחני של קהילת "שיר חדש" המונה כ-30 משפחות.
הקהילה מפעילה בית מדרש, ישיבה, תלמוד תורה, מכון הוצאה לאור, ומרכז קירוב ליהדות בלב תל אביב.
הרב בזנסון החל לעסוק באמנות עוד בצעירותו, עיסוק שצבר תאוצה בד בבד עם התקרבותו ליהדות.
גילוי השורשים בשלבי צעירותו היוו לו מקור מרכזי להשראה וציוריו החלו נושאים אופי ומשמעות יהודית.
סגנונו הושפע במידה רבה מהצייר היהודי מארק שאגאל, אולם במשך הזמן סלל לעצמו סגנון ייחודי בציורי שמן וביודאיקה.
מלבד זאת הרב בזנסון הלחין מספר רב של ניגונים (יצאו לאור באלבומי "קולמוס" שהוציא לאור).
על האלבום שהוציא, המליץ האמן והזמר אביתר בנאי.
הרב אברהם יפרח - מקים משכן אומן
הרב מיכי יוספי - מקים חוות ישוב הדעת
הרב דורון יצחק שטרן - מנהל הוצאת הספרים "שיר חדש", מנהל וראש ישיבת 'נצח ישראל' בפועל.
הרב אריה ליפו - ר"מ בישיבת שירו למלך בחוות גלעד ופעיל בענייני המקדש
הרב דן לוינזון - ראש ישיבת 'זמרת הארץ' ועורך הספר "פאר הליקוטים" וחתנו של הרב מנחם פרומן
ישי פרידמן - עורך הספר פאר הליקוטים ור"מ בישיבת נצח ישראל
מסילת הקשרים - מדריך ללימוד הספר ליקוטי מוהר"ן
אומץ - ספר המבאר את משפטו המפורסם של ר' נחמן "אין יאוש בעולם כלל"
התבודדות - מדריך שיטתי ליישום טכניקת ההתבודדות
געגועים - ספר עם תורות ותובנות בתחומים מגוונים
מרפא לשון - ספר העוסק בתיקון הדיבור ובפרט בתיקון חטא לשון הרע
אזמרה - ביאור לתורה רפ"ב בספר ליקוטי מוהר"ן
הנעור בלילה - ביאור לתורה נ"ב מהספר ליקוטי מוהר"ן
לכה דודי- מדריך לזוגיות רוחנית - לגבר
לקראת כלה- מדריך לזוגיות רוחנית - לאישה
אור הגנוז - ביאור לתורה ט"ו מליקוטי מוהר"ן
זה ינחמנו - ביאור על הפתק הסודי - "נ נח נחמ נחמן מאומן".
יצא גם תקציר בשם "שיר חדש".
לחם אבירים - תזונה נכונה על פי משנת רבי נחמן מברסלב
תובנות - ליקוט של נקודות משיעורי הרב, נערך על ידי הרב מיכי יוספי.
יהי אור - חוברת לנשים על הדלקת נרות שבת
אבן טוען - ביאור לתורה קפ"ח בליקוטי מוהרן
מגדלור - ספרון העוסק בסיפור האוצר מתחת הגשר
היהלום - ביאור לסיפור העני והיהלום
נר למאה - 15 שיעורים במשנת ברסלב
פאר הליקוטים א'-ג' - ביאור ליקוטי מוהר"ן על פי ח"י כללי רבי אברהם ב"ר נחמן
קליק א'-ב' - קובצי שאלות ותשובות בנושאים שונים מתוך פורום האתר "אומץ"
למשמרת שלום - חוברת בגודל מעלת שיחת חברים
אומן למטייל - ספר מקיף על אומן
אדרבא - מדריך להבטה חיובית
נשמה נשימה - מדריך לנשימה חיובית ע"פ משנת החסידות
לחם אבירים - מדריך לאכילה נכונה ע"פ משנת ודרכי החסידות
גיסו, הרב דוד נתן שפירו, היה הרב הערים קלרמון-פראן ו'וישי'.
אשתו, ברכה באשע, הייתה יוצרת הקולנוע ואמנית המיצג ברברה רובין.
אשתו השנייה, דבורה רוזן, נפטרה בכ"ב טבת תשפ"ג.
ישראל יצחק (נולד ב-1953) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל, אשר בתפקידו האחרון כיהן כסגן המפקח הכללי של משטרת ישראל.
יצחק נולד בירושלים ב-1953, הוריו עלו מעיראק שנתיים קודם לכן.
שירת בצה"ל בחיל השריון ולחם במלחמת יום הכיפורים במסגרת פלס"ר 7, נפצע באורח קשה בקרב עמק הבכא.
לאחר המלחמה המשיך בשירות קבע עד שהשתחרר בדרגת סגן לאחר תפקיד סגן מפקד פלוגה.
ב-1978 התגייס למשטרת ישראל ולשירות במשמר הגבול, שם שירת כמפקד פלוגה, קצין אגף מטה וקצין מבצעים ביהודה ושומרון, מפקד מג"ב עזה, מפקד משמר הגבול מרכז (קו התפר) ומפקד מג"ב שומרון.
במהלך שירותו עוטר בעיטור השירות של משטרת ישראל על תפיסת חוליית מחבלים.
ב-2004 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה לסגן מפקד משמר הגבול וב-2005 קודם לדרגת ניצב ומונה למפקד מחוז ש"י של המשטרה, האחראי על אכיפת החוק באזור יהודה ושומרון.
בתקופתו כמפקד התבצעה תוכנית ההתנתקות ויצחק פיקד על פינוי ההתנחלויות שא-נור וחומש.
בפברואר 2006 פיקד על הפינוי האלים של עמונה, התנהלות כוחות המשטרה בפינוי ספגה ביקורת, שהביאה להקמת ועדת חקירה פרלמנטרית שקבעה כי בפינוי הופעל כוח מופרז.
במאי 2007 מונה למפקד משמר הגבול.
בתקופתו מוסד ואורגן מחדש מג"ב ירושלים, ועל מג"ב הוטלה אחריות על הטיפול במגזר הכפרי.
במאי 2011 מונה לסגן המפכ"ל החדש יוחנן דנינו וכיהן בתפקיד עד מאי 2013.
ביולי 2021 התמנה ליו"ר עמותת הכומתות הירוקות.
יצחק מתגורר במושב זכריה נשוי אב לשלושה וסב לשבעה.
הרב ישראל יעקב פישר (כ"ג בתמוז ה'תרפ"ה – כ"ה באדר ה'תשס"ג, 15 ביולי 1925 – 27 בפברואר 2003) היה רב שכונת זיכרון משה בירושלים, וראב"ד העדה החרדית בשנים ה'תשנ"ו–ה'תשס"ג 1996–2003.
נולד בירושלים לדבורה ואהרן פישר.
אביו היה מאנשי ה"פרושים" בירושלים.
לאחר פטירת האב נפוצו שמועות שהוא ירה במנהיג ההמון הערבי שבא לפרוע ביהודים במאורעות תרפ"ט, אך יש המפקפקים בשמועות אלה.
אביו היה בן למשפחה רבנית, סבו הרב שלמה פישר, היה רב קהילת הסטטוס קוו אנטה של קרלסבורג ותלמידם של הכתב סופר ורבי יצחק דב במברגר.
הסבתא שרה גיטל פישר הייתה נינתו של רבי צבי הירש הלר מגדולי רבני הונגריה.
אביו היה מקורב ליעקב ישראל דה-האן וקרא לבנו על שמו.
בשנת ה'תש"ב, בהיותו כבן 17, נפטר אביו.
בגידול בני המשפחה, סייע ידיד האב, הרב יחיאל מתתיהו דייוויס.
ישראל יעקב נישא למלכה בת הרב ישראל אשר ולס, חתנו של הרב בן ציון ידלר.
כאברך בישיבת עץ חיים, זכה בפרס משרד הדתות לבני ישיבות מצטיינים לשנת תשי"ג.
בשנת ה'תש"ך (1960 לערך) התמנה על ידי הרב פנחס אפשטיין לרב שכונת בתי הורודנא הקטנה מטעם העדה החרדית.
בשנת ה'תשכ"ג (1963 לערך) לאחר פטירת הרב מרדכי יהודה ליב זק"ש, מינוהו אנשי הנטורי קרתא כרב שכונת זיכרון משה בירושלים, בניגוד לדעת המתפללים, בתפקיד זה החזיק למשך כארבעים שנה, וכדיין בבד"צ העדה חרדית.
בסוף ימיו נתמנה לראב"ד של הבד"צ.
נחשב לאחד מחשובי הפוסקים בירושלים.
פסיקותיו נאספו בתשעת כרכי שו"ת "אבן ישראל".
מפסיקותיו הידועות: אישה בחודש התשיעי להריונה פטורה מלצום ביום הכיפורים והיתר לפתוח בשבת פקקים של בקבוקי פלסטיק וזכוכית.
הרב פישר נהג להמליץ לאנשים המצויים במצוקה להתפלל בכותל המערבי.
ידועה הנחייתו להתפלל 40 יום ברציפות בכותל.
נפטר בכ"ה באדר א' ה'תשס"ג (27 בפברואר 2003) ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
חיבר סדרת ספרים בשם אבן ישראל חלקם שו"ת וחלקם חידושים על הרמב"ם.
לאחר פטירתו יצאו מספר ספרים מתורתו:
משנה ברורה עם פסקי אבן ישראל.
הגדה של פסח "אבן ישראל" עם פסקיו וחידושיו.
הליכות אבן ישראל על המועדים (שני כרכים).
אבן ישראל – חידושי אגדה (מועדים, מהדורה ראשונה יצאה בחייו, מהדורה חדשה מתוקנת ירושלים תשס"ז).
דרשות אבן ישראל (דרשות שנמסרו בציבור והספדים, תשע"א).
הרב אהרן – מילא את מקומו ברבנות זיכרון משה ומו"צ של העדה החרדית (נפטר בו' בשבט ה'תשפ"ה).
הרב יהודה – חבר בד"ץ העדה החרדית.
הרב משה – ראש ישיבה קטנה רמ"א.
חנה – אשת הרב משה ברוורמן, ראש ישיבת מאה שערים, מדריך חתנים ומרצה ידוע.
אחיו: הרב אליעזר – רב שכונת כנסת בירושלים, הרב מאיר צבי – מו"צ בשכונת הר נוף בירושלים והרב שלמה – מראשי ישיבת איתרי.
ישראל טשרני (18 ביולי 1931 – 14 בדצמבר 2024) היה פסיכולוג והיסטוריון ישראלי ופרופסור לפסיכולוגיה וטיפול משפחתי באוניברסיטה העברית בירושלים.
טשרני היה מבכירי חוקרי רצח עם ושימש כמנהלו של המרכז לחקר השואה ורצח-עם בירושלים.
אביו ברוך (ברנרד) טשרני היה רב אורתודוקסי, ובצעירותו למד גם תורה ותלמוד במקביל ללימודים תיכוניים.
סיים תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת טמפל בשנת 1952, ודוקטורט בפסיכולוגיה קלינית מאוניברסיטת רוצ'סטר בשנת 1957. בשנות ה-60 של המאה ה-20 עלה לישראל.
טשרני היה בין מייסדי "האגודה לטיפול משפחתי וזוגי בישראל" בשנת 1977, ונבחר כיושב ראש הראשון שלה עם הקמתה.
בשנת 1984 הוא פתח את התוכנית האקדמית הראשונה לטיפול משפחתי לישראל.
טשרני נחשב לאחד מהחלוצים בתחום חקר רצח עם.
בשנת 1982 היה מהמתכננים של "הוועידה הבינלאומית לחקר השואה והרצח עם" (International Conference on the Holocaust and Genocide) בתל אביב.
לקראת הוועידה הפעילה הממשלה הטורקית לחץ במטרה לגרום לביטול הכנס, מכיוון שהוא כלל גם דיון על רצח העם הארמני במהלך הוועידה.
אולם הלחץ לא הצליח והוועידה התקיימה וסוקרה בכלי תקשורת רבים, בהם הניו יורק טיימס.
בשנת 1982 יצא ספרו "איך אנו מבצעים את הבלתי-ניתן למחשבה: ג'נוסייד, הסרטן האנושי", בו הוא בוחן את הסיבות להתרחשות רצח עם וגם מציע לראשונה שיטה לגילוי מוקדם של רצח עם (Genocide early warning system).
בשנת 1979 היה מהמייסדים (ביחד עם אלי ויזל ואחרים) של המרכז לחקר השואה ורצח-עם בירושלים ועמד בראשו.
בשנת 1985 ייסד וערך במכון את הניוזלטר "Internet on the Holocaust and Genocide", אשר נשלח לאנשי מקצוע, חוקרים, מוסדות וארגונים.
מטרתו ליצור קשר בין חוקרים ופעילים בתחומים אניטרדיציפלינרים כדי לעורר מודעות לנושא הג'נוסייד ולפעול כנגד מעשי רצח עם.
בשנת 1994 ייסד ביחד עם כמה חוקרים את אגודת חוקרי הג'נוסייד הבינלאומית.
הוא שימש כעורך של האנציקלופדיה לרצח עם אשר יצאה לאור בשנת 1999 בהוצאת המכון לחקר השואה ורצח-עם בירושלים.
טשרני כיהן כראש מכון ירושלים לחקר השואה והג'נוסייד לצד פרופ' יאיר אורון וחוקרים אחרים.
לאורך השנים מתח טשרני ביקורת על מדינת ישראל ועל מדיניותה באשר לאי-הכרה ברציחות עמים בכלל, ובפרט אי-ההכרה ברצח העם הארמני.
לצד זאת, התנגד לטענות כי ישראל מבצעת רצח עם בפלסטינים וקבע כי פעולותיה של ישראל מטרתן להגן על יהודים מפני מעשי טבח המוני של ארגוני הג'יהאד, וכי הציונות נועדה לסיים את הסבל של יהודים כתוצאה מרצח עם.
את פעולות החמאס בטבח שבעה באוקטובר הגדיר כ'מתקפת רצח עם'
אחיו הבכור היה המשורר כרמי טשרני, שנודע בשם העט ט.
הרב ישראל יעקב אלגאזי (ה'ת"ם, 1680 – י' בתמוז ה'תקט"ז, 8 ביולי 1756), היה מחכמי איזמיר וירושלים, שימש כראשון לציון משנת ה'תקט"ו (1755) ועד לפטירתו.
נולד לרבי יום טוב אלגאזי וגדל באיזמיר.
למד אצל רבי חיים אבולעפיה (בעל "עץ החיים") ורבי יצחק הכהן רפפורט (בעל "בתי כהונה").
בהיותו באיזמיר הביא לדפוס את הספר חמדת ימים, שמלא בדברים ממקורות שבתאיים, אשר לא נודע מי חיברו, ויש המייחסים אותו לר' ישראל יעקב עצמו.
בשנת ה'תצ"ה עלה לארץ ישראל.
למד בישיבת המקובלים בית אל.
היה חבר בבית דינו של הרב אליעזר נחום.
שימש כראש ישיבת "נוה שלום ברית אברהם" שבה למדו גדולי חכמי ירושלים.
אחר פטירת רבו הראשון לציון הרב יצחק הכהן רפפורט בשנת ה'תקט"ו, הוכתר תחתיו כראשון לציון.
נפטר בי' תמוז ה'תקט"ז, ונקבר בחלקת "קהל חסידים" שבהר הזיתים בסמוך לקבר הרש"ש.
בנו, הרב יום-טוב אלגאזי, מונה אף הוא לראשון לציון.
שלמי ציבור – דינים ומנהגים בעיקר ענייני תפילה לימי החול עם הגהות הרב אברהם חיון
שלמי חגיגה – חלק שני של שלמי ציבור העוסק בתפילות שבת ראש חדש ומועדים
ארעא דרבנן – דיני דאורייתא ודרבנן לפי סדר א"ב (ועליו הגהות "עפרא דארעא")
נאות יעקב – שו"ת ודרושים לשבת ומועדים
קהִלת יעקב – שו"ת על הש"ס
מענה לשון – על כללי הש"ס
אמת ליעקב – דיני ספר תורה (החיד"א המשיכו וקרא שם חיבורו "לדוד אמת")
שמע יעקב – חידושים על בראשית ושמות
חוג הארץ – דיני מועדים לבני ארץ ישראל
מגיד דבריו ליעקב – פירוש על הגדה של פסח
תמך בתוכנית אוגנדה והיה ממייסדי יט"א (ההסתדרות הטריטוריאליסטית היהודית).
יסינובסקי נולד בקוסוב שבפלך גרודנו, רוסיה הלבנה (בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית) בשנת 1842. קיבל חינוך יהודי מסורתי, בגיל שש-עשרה התחיל ללמוד שפות אירופיות, ובשנת 1874, בגיל 32, סיים חוק לימודיו באוניברסיטת קאזאן.
הוא החל לעבוד כעורך דין, והשתקע בעיר ורשה.
יסינובסקי היה חובב ציון והשתתף בוועידת היסוד של התנועה, ועידת קאטוביץ (1884).
בהמשך היה ראש הסניף הוורשאי של התנועה.
הוא היה בין התומכים של ייסוד הוועד האודסאי.
הוא היה בין התומכים בציונות מדינית.
השתתף בקונגרס הציוני הראשון בבזל בשנת 1897 היה חבר ההסתדרות הציונית.
בקונגרס הציוני השביעי תמך יסינובסקי בתוכנית אוגנדה, ויחד עם ישראל זנגוויל ונחמן סירקין עזבו את התנועה הציונית.
תמך בטריטוריאליזם והיה שותף להקמת ההסתדרות הטריטוריאליסטית היהודית.
יסינובסקי היה נשוי להלנה לבית ויינטראוב.
בנו בוגומיל יסינובסקי (1883–1969), שהמיר את דתו לנצרות קתולית, היה היסטוריון של הפילוסופיה והתרבות.
הרב ישראל יוסף לאו (לבוב תרמ"ח, 1888 – בלז'ץ, אלול תש"ב, 1942) היה רבה האחרון של העיר קולומיאה בגליציה.
נולד בלבוב, בנו הבכור של הרב צבי יהודה ולאה הינדה לאו (לויא).
בן דודו היה הרב מאיר שפירא מלובלין.
אחיו היה הרב משה חיים לאו, לימים רבה של פיוטרקוב.
למד אצל סבו הרב שמואל יצחק שור, בעל ה"מנחת שי", שקירבו לחסידות צ'ורטקוב, וכן למד בבית המדרש הגדול מחוץ לעיר.
נסמך לרבנות על ידי סבו החורג הרב שלום מרדכי שבדרון, הרב יצחק שמלקיש ועוד.
נשא את נעכא, בתו של הבנקאי ר' יעקב בידוף, מחסידי ויז'ניץ בקולומיה.
מאז היה מקורב מאוד לחסידות זו.
לא רצה לסמוך על שלחן חותנו ולא רצה לקבל עליו את עול הרבנות.
היה עוזר לחותנו בניהול עסקיו ובמקביל עסק בצורכי ציבור.
היה פעיל בתנועת אגודת ישראל וצעירי אגודת ישראל ופעל להקמת בתי ספר של רשת בית יעקב בגליציה.
מאז עזיבת רב העיר הרב גדליה שמלקיש בשנת תרס"ד לא התמנה רב לעיר, בעיקר נוכח יריבות בין המפלגות, והתנצחות לגבי זהות המועמד.
בשנת תרצ"א הציעו אנשי המזרחי את הרב ישראל יוסף לאו לרב העיר, בתנאי שיפסיק את פעילותו המפלגתית.
מאז כיהן הרב לאו כרב העיר.
הוא התבלט בנאומיו הבהירים וכישרונו הרטורי.
ייצג את הקהילה גם בפני מועצת העיר.
עם פרוץ שואת יהודי פולין בלטו פעולותיו למען קהילתו.
הוא סירב לבקשות לברוח לצ'כוסלובקיה והונגריה הסמוכות.
יצא עם בני קהילתו למחנה ההשמדה בלז'ץ בכז' באלול תש"ב, שם נרצח עם אשתו, שלוש בנותיו חיה, פרידה וגיטל ובנו דוד.
בנו שמואל יצחק עלה לארץ ישראל בשנת 1939 והוא היחיד מבניו ששרד.
הרב ישראל יוסף אונגר (ה'תרכ"ח – א בתמוז ה'תש"ב) היה אדמו"ר בעיר טרנוב.
נרצח בשואה במחנה ההשמדה בלז'ץ.
נולד בשנת תרכ"ח לרבי יעקב יצחק אונגר (האדמו"ר הראשון מחסידות דז'בנה ומייסדה) ולחנה בתו של רבי מאיר הורוביץ (האמרי נועם)
בנערותו היה הרב ישראל יוסף תלמידו של הרב יהושע הורוביץ שהיה אז האדמו"ר השלישי מדזיקוב.
בי"א בטבת תרע"ג כאשר נפטר הרב הורוביץ היגר הרב ישראל יוסף לעיר טרנוב שבדרום-מזרח פולין והתקבל שם כאדמו"ר.
בניגוד לאחיו שהחלו לכהן כאדמו"רים לאחר מותו של אביהם, התמנה הרב ישראל יוסף לאדמו"ר מיד לאחר פטירת רבו.
הוא נודע בתפילותיו בימים הנוראים אותם היה עורך בנוסח חסידי רופשיץ עליהם נמנה רבו.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה סירב להצעה להימלט לשטח שנשלט על ידי רוסיה והועבר לגטו שהקימו הנאצים בעיר.
ביום ראשון של ראש חודש תמוז של שנת תש"ב צורף הרב ישראל יוסף אונגר עם רוב בני משפחתו לאקציה השנייה שערכו הנאצים בגטו ונשלח למחנה ההשמדה בלז'ץ, שם נרצח.
בנו הרב ראובן אונגר מילא את מקומו של אביו והיה אדמו"ר בעיירה קוזמיר אך גם הוא נרצח בשואה.
הרב ישראל יוסף אונגר היה נשוי לרבנית ברכה הורוביץ.
מאיר אליהו אונגר, נישא לבת הרב שלום הלברשטאם (נרצח בשואה)
ראובן אונגר, אדמו"ר בקוזמיר (נרצח בשואה)
חיה אסתר אשת הרב חיים צבי הירש הורוביץ (נרצחה בשואה)
ישראל יעקב קליגלר (24 באפריל 1888 – 23 בספטמבר 1944) היה מיקרוביולוג ארץ-ישראלי בעל שם בין-לאומי.
מראשוני הפרופסורים באוניברסיטה העברית ומייסד המחלקה להיגיינה ולבקטריולוגיה.
ממניחי היסודות למחקר בתחומי הבקטריולוגיה, הפרזיטולוגיה, הווירולוגיה, האפידמיולוגיה, התזונה ובריאות הציבור בארץ ישראל.
פיתח קרקע מזון לבידוד וזיהוי חיידקי מעיים, הנמצאת בשימוש עד היום וקרויה על שמו - "מצע קליגלר" (Kligler Iron Agar).
תרומתו המרכזית בפיתוח ארץ ישראל הייתה תכנון וארגון המלחמה נגד המלריה, שבסיומה הודברה המחלה כליל לאחר מותו.
קליגלר נולד ב-24 באפריל 1888 בעיירה קטנה בשם קופיצ'ינצה, אז בחבל גליציה בקיסרות האוסטרו-הונגרית (במערב אוקראינה של ימינו, כ-60 קילומטר מצפון מערב לקמניץ-פודולסקי).
האזור עבר טלטלות שלטוניות ומנהליות רבות ולכן ברישומים שונים צוין מקום לידתו כאוסטריה, פולין או אוקראינה, ושנת הולדתו כ-1889. קליגלר היה בנם של אהרן בן ישראל ופרומה פייגל לבית גיטמן.
לאחר שאימו נפטרה בהיותו כבן שמונה נשא אביו אישה שנייה, שרה.
אביו היגר לארצות הברית עם שתיים מבנותיו בשנת 1900, ולאחר כשנה בספטמבר 1901 הצטרפה אליו אשתו עם שאר ילדיו, בהם ישראל יעקב.
השכלה ומחקר לפני העלייה לארץ ישראל
קליגלר למד בילדותו בבתי ספר ציבוריים בניו יורק.
בשנת 1911 קיבל תואר בוגר במדעים בהצטיינות מסיטי קולג' של ניו יורק.
ב-1914 קיבל תואר מוסמך מאוניברסיטת קולומביה ושנה לאחר מכן סיים בה תואר .Ph.D.
עבודת הגמר שלו עסקה בתכונות ביוכימיות של חיידקי פה ואבחונם, בדגש על עששת.
עם סיום לימודיו לתואר בוגר החל קליגלר לעבוד כעוזר מחקר במחלקת בריאות הציבור במוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע בניו יורק, בשנים 1911–1915, במקביל ללימודיו באוניברסיטת קולומביה.
ב-1915 עבר לשיקגו ועבד במחלקה לבקטריולוגיה של בית הספר לרפואה באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
ב-1916 חזר לניו יורק לעבוד במכון רוקפלר, עד סוף שנת 1920; במכון ערך קליגלר מחקרים על זיהום קרקע, סניטציה וחיידקי מעיים.
בשנת 1918 גויס לצבא ארצות הברית ושירת כמדריך לבקטריולוגיה בתחנה הצבאית שהייתה במכון רוקפלר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה השתתף מטעם המכון במשלחת לחקר קדחת צהובה במדינת יוקטן שבמקסיקו ובפרו כסגנו של ראש המשלחת ד"ר הידיו נוגושי (Hideyo Noguchi ).
קליגלר התחיל לפרסם מאמרים בהיותו בן 24, מייד לאחר סיום התואר הראשון.
מחקריו עסקו באותה תקופה במיון חיידקים, תכונות ביוכימיות ופיתוח מצעי מזון, סרולוגיה והמטולוגיה.
עבד על מגוון גדול של חיידקים ובעיקר על חיידקי מעיים, חיידקי סביבה, לפטוספירה וקדחת צהובה.
עבודותיו על חיידקי סביבה או על הפלורה של הפה, היו חלוציות בנושאים אלה.
עבודתו המפורסמת ביותר מאותה תקופה, שהקנתה לו שם עולמי, הייתה פיתוח מצע לבידוד וזיהוי חיידקי מעיים הנמצא בשימוש עד היום - "מצע קליגלר".
זוהי קרקע מזון במבחנה לאבחון חיידקי מעיים.
המצע מתבסס על זיהוי תכונות ביוכימיות של החיידקים ויכולתם לפרק סוכרים תוך היווצרות גז ו-H2S.
האגר במבחנה כולל תחתית גלילית ושיפוע בחלק העליון.
הפענוח נעשה לפי צבע האגר בחלקי המבחנה - צהוב או אדום.
שיפוע אדום A פירושו שהחיידק אינו מפרק את הסוכר לקטוז; כשהשיפוע צהוב B החיידק מפרק לקטוז; כשהתחתית אדומה C החיידק אינו מפרק גלוקוז; תחתית צהובה D - החיידק מפרק גלוקוז.
וריאציה של מצע קליגלר מכילה גם את הסוכר סוכרוז וידועה בשם "TSI slant" .
בצעירותו הצטרף קליגלר לתנועה הציונית בארצות הברית.
ביולי 1920 כתב קליגלר לסאלד לאחר שובו ממסע משלחת הקדחת הצהובה בדרום אמריקה: "אני מאמין שאני מוכן כעת".
בסוף חודש אוקטובר 1920 נערכה לקליגלר מסיבת פרידה במכון רוקפלר.
הוא הגיע לארץ ישראל בתחילת שנת 1921.
קליגלר קיבל על עצמו את ניהול המעבדות של בית החולים הדסה הר הצופים בירושלים, ששכן באותה תקופה ברחוב הנביאים בעיר.
בשנים 1922–1925 התגורר בחיפה וניהל את 'המוסד לחקר המלריה משרד הבריאות הממשלתי חיפה'.
באפריל 1926 התקבל ל, ייסד את המחלקה להיגיינה ובקטריולוגיה, ועמד בראשה עד מותו בספטמבר 1944.
בבית החולים הדסה הכיר קליגלר את הלן (אהובה) פרידמן, שהייתה אחות מוסמכת.
כשהתגוררה המשפחה בחיפה, פיקחה הלן מטעם הדסה על הטיפול הטרום-לידתי של נשות העיר.
קליגלר נפטר מהתקף לב בנתניה ב-1944, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים, לצד הנרייטה סאלד.
קליגלר השתמש כחוקר בידע שלו במיקרוביולוגיה, באפידמיולוגיה ובבריאות ציבור, כדי לפרסם מחקרים בתחומים רבים, בדגש על מחקר יישומי ושימושי, תוך שאיפה להבראת העם והארץ.
במהלך 24 שנותיו בארץ ישראל פרסם קליגלר יותר ממאתיים עבודות: במיקרוביולוגיה (62 עבודות), פרזיטולוגיה (84), וירולוגיה (41), תזונה (6) ועוד.
קליגלר פרסם גם דוחות בנושאים מגוונים, כתבות בעיתונים בארץ ובעולם, השתתף בתוכניות רדיו בקול ירושלים, והרצה בפני קהלים שונים בארץ ובעולם.
רבים מהחוקרים שקליגלר קלט לעבודה במחלקתו הפכו לפרופסורים ידועים במוסדות המדע בארץ.
בין עובדיו ועמיתיו נמנו: פרופ' גדעון מר, פרופ' אריה אוליצקי, פרופ' אברהם קמרון (קומרוב), ד"ר מלך (אלימלך) פרק, פרופ' מאיר יואלי, פרופ' מנפרד אשנר, פרופ' יחיאל קרל גוגנהיים ופרופ' האנס ברנקוף.
בתחום ההוראה, יזם קליגלר קורס ראשון מסוגו לתברואה, במסגרת בית החולים הדסה בירושלים.
שפת ההוראה הייתה עברית, והוא הסתיים במרץ 1922. ארבעה מתוך חמשת משתתפי הקורס התקבלו לעבודה כמפקחים אנטי-מלריים במכון לחקר המלריה שנפתח בחיפה בספטמבר 1922 בניהולו של קליגלר.
באוניברסיטה העברית החלה ההוראה במדעי הטבע, ובכלל זה גם במכון לבקטריולוגיה, בתחילת שנות ה-30. בתקופתו של קליגלר במכון, סיימו יותר מארבעים תלמידים את לימודיהם לתוארי מוסמך ודוקטור במדעי הטבע במחלקה למיקרוביולוגיה.
בין תלמידיו לתואר מוסמך נמנה נתן גולדבלום, זוכה פרס ישראל ב-1988.
נתן גרוסוביץ תיאר את קליגלר:
קליגלר תרם רבות לתכנון וביצוע הדברת המלריה בארץ ישראל.
המלריה הייתה גורם מרכזי בתחלואה של תושבי ארץ ישראל, גרמה לדלדול האוכלוסייה והכתיבה את מפת ההתיישבות היהודית.
עוד לפני עלייתו לארץ ישראל הוא אסף מידע רב על מצב התחלואה בה.
רכש ניסיון בעבודה בשטח כשהצטרף למשלחת לחקר קדחת צהובה בדרום אמריקה.
קליגלר הכין תוכנית להדברת המלריה אותה שלח לגורמים שונים, ביניהם השופט לואי ברנדייס שביקר בארץ ישראל ב-1919 והזדעזע ממצב התחלואה ממלריה.
ברנדייס התרשם מהתוכנית וסיפק לו מימון מכיסו למימוש התוכנית.
קליגלר הוכיח במחקרים, שנעשו במכון, את חוסר יעילותן של השיטות הקודמות ששימשו להדברת מלריה בארץ - שתילת עצי אקליפטוס לייבוש הביצות, ומתן כינין למניעת הדבקה (פרופילקסיס).
פעולות ההדברה, שנעשו על ידי עובדי המכון, הביאו לירידה דרמטית בתחלואה.
ההישגים במלחמה במלריה הובאו לידיעת ארגון הבריאות שהוקם על ידי חבר הלאומים.
במאי 1925 שוגרה לארץ ישראל משלחת המלריה של הארגון.
המשלחת נתנה הכרה בין-לאומית לחשיבות הפעילות נגד המלריה, שנעשתה בארץ ישראל.
קליגלר הרצה על המלחמה נגד המלריה בארץ ישראל בכנס המלריה הבין-לאומי הראשון שהתקיים ברומא באוקטובר 1925; בהרצאה תיאר את המאמץ העיקרי המופנה להשמדת מקומות הקינון של היתושים.
רבים מהיישובים שהוקמו בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי קיבלו את אישורו של קליגלר לעלייה על הקרקע, מההיבט של יכולתם להתמודד עם מחלת המלריה.
בנוסף לפעילות המדעית קליגלר עסק גם בפעילות ציבורית בנושאים שהיו קשורים לבריאות הציבור.
באמצע שנות ה-20 הצטרף ל"וועד הבריאות", שהוקם ב-1922 על ידי הקונגרס הציוני העולמי השנים עשר במטרה לטפל בכל ענייני הבריאות של היישוב.
ב-1933 נבחר להחליף את הנרייטה סאלד כיושב ראש "ועד הבריאות" של הוועד הלאומי.
הוא הרבה לשתף פעולה עם ד"ר אברהם קצנלסון שניהל את מחלקת הבריאות; יחד תיאמו את הקשרים בין המוסדות הרפואיים השונים של היישוב ובהם ההסתדרות הרפואית "הדסה", ההסתדרות הכללית, קופת חולים וארגונים נוספים.
קליגלר היה חבר פעיל באגודות שעודדו פעילות גופנית, כדוגמת "החברה למגרשי משחקים בארץ ישראל" ו"החברה לבריכות שחייה ציבוריות" שהוקמו בשנות ה-30. הוא השתתף בפגישות השנתיות של מורי הספורט בארץ והטיף לפעילות גופנית.
קליגלר היה בין מייסדי "הליגה למלחמה בשחפת", גוף ארצי שהוקם ב-1925 לאחר מספר ניסיונות קודמים שלא האריכו לפעול.
קליגלר היה היו"ר הראשון של הליגה והתמיד להשתתף בפעילויות ובאירועים השונים שלה.
כן היה חבר בוועדה המייעצת של "החברה הפלסטינית למען החרש" שהוקמה באמצע שנות ה-1930.
הוא ניהל במשך עשר שנים את "בית הבריאות על שם נתן ולינה שטראוס" בירושלים, מהקמתו בשנת 1929.
בשנת 1930 הנהיג סגל חוקרים לעריכת סקר התזונה הראשון בארץ.
ממצאי הסקר עוררו תגובות רבות והביאו לייסוד "ועדת התזונה" של המכון לחקר הכלכלה שליד הסוכנות היהודית, שבראשה עמד קליגלר.
הסקר הציג מצב תזונה ירוד של תלמידי בתי הספר, וקליגלר הצטרף ליוזמה של אברהם קצנלסון לחלוקה יומית של כוס חלב לתלמידים (שתתרום גם למשק החלב בהתיישבות).
הוא גייס לכך גם את "בית הבריאות שטראוס".
החלוקה החלה במאי 1938 בירושלים, ולאחר תקופה קצרה התפשט מפעל כוס החלב לערים אחרות.
קליגלר התמנה למספר ועדות נוספות ביישוב היהודי.
הוא התגייס לסייע בידע ובתכנון כשקופת חולים נקלעה לקשיים כלכליים ב-1937. הוא השתתף בוועדה שהוקמה לבדיקת מוכנות היישוב לקראת מלחמת העולם השנייה, וכשהחלה המלחמה עזר בוועדות שהוקמו לטפל בשעת החירום ובשאלה שהתעוררה לגבי הטיפול בפליטים בארץ ומחוצה לה.
בתחילת 1941 התבקש על ידי הג'וינט להכין תוכנית עזרה רפואית לפליטים יהודים שהגיעו מאירופה לסן דומינגו שב.
שלוש שנים מאוחר יותר נשלח על ידי הג'וינט לארגן את העזרה הרפואית לכ-1,600 פליטים יהודים תימנים שהגיעו לעדן.
הוא נפטר מספר חודשים לאחר שובו לארץ ישראל.
קברו של קליגלר, לצד קברים נוספים ובהם קברה של סאלד, חוּלל לאחר מלחמת העצמאות, כאשר נסללה דרך בתחומי בית הקברות בהר הזיתים.
לאחר מלחמת ששת הימים הוסרה הדרך ונכרה קבר אחים בקרבת מקום; בין השמות המופיעים על המצבה, מופיע שמו של קליגלר.
פרס הצטיינות בבקטריולוגיה על שם פרופ' קליגלר נוסד בשיתוף ארבעה מוסדות: האוניברסיטה העברית (המחלקה לבקטריולוגיה ולהיגיינה), קק"ל, הוועד הלאומי (באמצעות לשכת הבריאות.
בהמשך, הוועד הוחלף על ידי משרד הבריאות) וחברת החשמל.
הפרס הוענק חמש פעמים, משנת 1946, וכל ארגון תרם 100 ל"י (לכל התקופה).
הפרס, על סך 65 לא"י, ניתן בעד עבודת הגמר הטובה ביותר של סטודנט בקטריולוגיה והיגיינה כחוג ראשי.
את שמות המועמדים לפרס הציעו מורי המחלקה, והאישור היה בידי ועדת הפרסים של הסנאט.ואלה מקבלי הפרס: יעקב שלום מגר (1946), לאה ביכובסקי (1947), אדית ביכלר-צ'צ'קס (1949), אסתר רבינוביץ' (1950), נתן צתרי (1952).
הרב ישראל יצחק הלוי רייזמן (א' באדר תרמ"ט, 2 בפברואר 1889 – ז' באדר תשכ"ט, 25 בפברואר 1969) היה דיין ומורה הוראה חסידי-ירושלמי, חבר בית הדין של העדה החרדית, וראב"ד קהילות החסידים בירושלים.
הוא היה חבר בהרכב בית הדין השני והדומיננטי מאוד של העדה החרדית, משנת 1948 עד 1969, ביחד עם הרב פנחס עפשטיין והרב דוד יונגרייז.
נולד בעיר העתיקה לר' נתנאל.
אביו עלה לארץ ישראל מפראגא, פרבר של ורשה, ונסע לחצרותיהם של החידושי הרי"ם, רבי אברהם מטשכנוב ורבי ישעיה מושקט מפראגא.
נישא לשרה חיה, בתו של רבי שלום לייב אייזנבך, מחבר ספר "באר יצחק".
היה תלמידם של רבי שניאור זלמן מלובלין, ה"תורת חסד", ורבי אברהם שמחה הורוביץ מבארנוב.
היה חסידו של רבי דוד צבי שלמה בידרמן, הרבי מלעלוב.
בהמשך היה מקורב לאדמו"רי גור, רבי אברהם מרדכי אלתר ובנו רבי ישראל.
למד קבלה מרבי חיים שאול דוויק הכהן.
הרב יוסף חיים זוננפלד ביקשו לכהן כדיין בבית הדין של העדה החרדית אך הוא סירב.
בשנת תש"ב, נענה לבקשתו של הרב יוסף צבי דושינסקי והחל לכהן כדיין.
בהמשך החל גם לכהן כראב"ד קהילות החסידים, על מקום הרב ישראל זאב מינצברג.
מסר שיעורי תורה רבים במספר בתי כנסיות בירושלים.
נודע בידיעותיו המופלגות, והתבלט בחזרותיו המרובות על הש"ס והשולחן ערוך.
היה שותף להקמת ישיבת שפת אמת בירושלים.
שימש גם כגבאי צדקה, ומצעירותו נהג לאסוף כסף לצורכי שבת לעניים.
בצוואתו ביקש לא לכתוב על מצבתו תוארי כבוד, ולא להספידו.
נקבר בחלקת פולין בהר הזיתים.
בתו היחידה, גולדה לאה, נישאה לרבי שלום סאפרין, האדמו"ר מקומרנה.
הוא חינך ולימד את הרב לייב מינצברג, שהיה שכנו והתייתם מאביו בילדותו.
ישראל ינון (11 בינואר 1956 - 29 בינואר 2015) היה מנצח ומוזיקאי ישראלי.
ישראל ינון נולד בכפר סבא וגדל במושב חניאל בשרון.
בילדותו ניגן באקורדיון, הוא למד ניצוח, תאוריית המוזיקה והלחנה בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה בשנים 1981–1984 והמשיך באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים בשנים 1985–1988, אצל מנדי רודן ונעם שריף.
ינון התמחה בעיקר בניצוח על יצירות של מלחינים שנספו בשואה.
במאי 1991 ניצח בשידור חי בינלאומי על קונצרט הפתיחה של Deutschlandsender Kultur, ערוץ תרבות ששידר בשנים 1990–1993 מגרמניה המזרחית לשעבר בעיצומו של תהליך הדמוקרטיזציה ושל איחוד גרמניה.
לצד הרפרטואר הקלאסי התמחה ישראל ינון בניצוח על יצירות של מלחינים שנספו בשואה או שנאסרו בגרמניה הנאצית כנציגים של "אמנות מנוונת", כמו
האנס קראסה, פאבל האס או ארווין שולהוף.
כמו כן התעניין ינון בגילוי יצירות נשכחות ופחות ידועות, למשל מאת המלחינים האקספרסיוניסטים הגרמנים היינץ טיסן או אדוארד ארדמן.
סייע רבות גם בקידום יצירותיהם של מלחינים בני זמננו, לרבות מלחינים ישראלים כמו
יוסף טל, עודד זהבי, נעם שריף ומשה רסיוק.
על ההקלטות של מוזיקה ישראלית זכה בפרסי דיסק השנה בגרמניה בשנים 2005 ו-2006. בשנת 1995 ניצח על בכורת האופרה "משחק המלכים" ('Die Schachnovelle) מאת המלחינה הרומניה ויולטה דינסקו בפסטיבל שווצינגן.
בשנת 1992 ניצח על התזמורת הפילהרמונית של ברנו בסיור קונצרטים ברחבי גרמניה והקליט איתה ביצועי בכורה של יצירות מאת ויקטור אולמן, תקליטור שזיכה אותו בפרס ביקורת התקליטים הגרמנית.
מאז עשה הקלטות רבות בשביל חברות התקליטים דקה, דויטשה גרמופון, קוך, CPO ואחרות.