tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, ניתן להכין באותן שיטות מוצרים דומים כמו חגורות ותיקים כשמשתמשים בחוטים עבים יותר.
צמצום מזון היא שיטה לרכז את טעמי המזון (בעיקר נוזלים כגון: רטבים, צירים או סירופים).
צמצום משמש להפיכת רטבים לסמיכים יותר, להעמקת טעמיהם של צירי מאכל, המשמשים כבסיס לתבשילים ולחיזוק טעמם של מאכלים שונים.
תהליך הצמצום מתבצע, בדומה לתהליך הזיקוק, על ידי חימום המזון על חום נמוך יחסית, ללא כיסוי, כך שאדי המים שבמזון יוכלו להתאדות אל האוויר הפתוח, בעוד בתוך הסיר נשארים החומרים שמספקים את הטעם.
אופן ביצוע התהליך גורם לריכוז של הטעם.
בנוסף, התהליך גורם למזון להיות יותר סמיך.
לדוגמה: סירופ סוכר מורכב מתמיסה של סוכר ומים.
באמצעות חימום של הסירופ מתאדים המים והנוזל שבתוך הסיר מתרכז, ונהיה מתוק וסמיך יותר.
תהליך זה מתרחש כיוון ששיעור המים בתמיסה קטן ככל שהמים מתאדים מהסיר, ושיעור החומר המוצק - הסוכר, עולה.
צמצום הוא שיטת בישול שכיחה המצויה ברוב המטבחים בעולם.
מבחינה כימית משול ה"צמצום" לאידוי.
לרוב החומרים האורגניים (לדוגמה, רוב מה שבבישול שאינו מים) קיימת טמפ' רתיחה גבוהה יותר משל המים ומסיבה זו המים מתנדפים ראשונים, ומשאירים את המולקולות האורגניות, מאחור.
יש להזהר שלא להשתמש בחום גבוה מדי, שעלול לפרק (ולשרוף) את החומרים האורגניים הרצויים.
בכימיה קיימות שיטות רבות לביצוע הפרדה באמצעות טמפרטורת רתיחה, בהן זיקוק מקוטע, זיקוק בוואקום וזיקוק בקיטור.
בהלכה, צמצום הוא מונח המתייחס לדיוק האנושי ולמגבלותיו.
תנאים נחלקו האם בעת פסיקת הלכה ניתן להסתפק ביכולת הדיוק האנושית, שאיננה אבסולוטית, או שמא יש לסמוך על כלים מוחלטים בלבד.
בלשון חז"ל שאלה זו מנוסחת כך: אפשר לצמצם או אי אפשר לצמצם.
פירושו של "צמצום" בלשון חז"ל הוא דיוק.
רבי יוסי הגלילי סבור ש"אפשר לצמצם", ולכן הדיוק שאליו הגיע האדם בחושיו ובכלים הלוגיים העומדים לרשותו מספיק לצורך הכרעה הלכתית.
מנגד, דעת החכמים החולקים על רבי יוסי הגלילי היא ש"אי אפשר לצמצם", כלומר יכולת הדיוק האנושית אינה מספיקה לצורך הכרעה הלכתית, ולכן הסוגיה נידונה כספק הלכתי.
דוגמה למחלוקת כזו היא אדם שחצה שטח מסוים לשניים, וכשמדד את שני החלקים מצאם שווים בדיוק.
במקרה זה, לדעת רבי יוסי הגלילי יש לסמוך על המדידה והשטחים נחשבים כשווים מבחינה הלכתית; ואילו חכמים החלוקים עליו לא יסמכו על המדידה, שהרי הסיכוי לכך ששני החלקים שווים בדיוק מוחלט קטן מאוד ולא ניתן לסמוך על יכולת המדידה האנושית המוגבלת.
המחלוקת מופיעה במספר מקומות, אחד מהם הוא במשנה במסכת בכורות.
על-פי התורה, ולד בכור זכר של בהמה טהורה ניתן לכהן.
אם נולדו תאומים, הוולד שיצא ראשון יינתן לכהן.
המשנה עוסקת במקרה נדיר ומיוחד שבו ראה האדם שני ראשים שיצאו בבת אחת בעת ההמלטה:
לדעתו של רבי יוסי הגלילי "אפשר לצמצם", ההלכה סומכת על האדם שראה בחושיו את הלידה, ששני הראשים יצאו כאחד, ועלינו להניח באופן מוחלט ששניהם יצאו כאחד.
מכאן, כיוון שהוגדר הלכתית ששני הראשים יצאו כאחד, שניהם קדושים בקדושת בכור וניתנים לכהן.
חכמים, לעומתו, סבורים שאין לסמוך על חוש הראייה של האדם.
"אי אפשר לצמצם", וודאי שלא יצאו שני הראשים כאחד, ולכן ספק הוא מי יצא ראשון.
מעשית, נחלקו תנאים (בהמשך המשנה) כיצד יוחלט איזה מבין שני הוולדות יינתן לכהן: לדעתו של רבי טרפון יש לפשוט את הספק על ידי הסברא וההיגיון - בודקים איזה ולד בריא מחברו, כי סביר שהבריא יצא ראשון, והוא יינתן לכהן.
רבי עקיבא סבור שאין די בסברא זו לפשוט את הספק, והכלל התקף כאן, המופעל גם במקרים רבים של ספק ממוני: המוציא מחברו עליו הראיה.
חובת הראיה היא על הכהן, שבא להוציא מיד בעל הבהמה, וכיוון שאין ראיה שהבריא יצא ראשון, יקבל הכהן את הוולד הכחוש מבין השניים, והבריא יישאר ברשות הבעלים.
על פי דבריו של רבי טרפון בהמשך המשנה, הסיק התלמוד שהוא חזר בו מדבריו האמורים, ולדעתו יש לחלוק בין הבעלים ובין הכהן את פער השווי שבין שני הנולדים.
בדעתו של רבי יוסי הגלילי אחז גם רבי שמעון בר יוחאי.
מדברי התלמוד עולה שבשיטה זו כבר אחז תנא מוקדם יותר - רבי אליעזר בן הורקנוס.
מדברי הראשונים משתמע שהבינו את הדבר בשני אופנים: רש"י והרמב"ם כתבו שאין אפשרות במציאות שיתהוו שני דברים כאחד ממש, ובוודאי קדם אחד מהם לשני.
לפי גישה זו, רבי יוסי הגלילי וחכמים מסכימים שלא ייתכן דיוק אבסולוטי במציאות, ומחלוקתם היא רק באופן ההתייחסות ההלכתית לדיוק שאליו הגיע האדם בחושיו ובכלים העומדים לרשותו.
לעומתם, בעלי התוספות מביאים בחשבון אפשרות של דיוק מוחלט, ומפורש בדבריהם שביסוד המחלוקת מסכימים חכמים ורבי יוסי הגלילי שייתכנו שני דברים שיהיו יחדיו בצמצום (בדיוק מוחלט).
בתלמוד הועלה ספק האם מחלוקת זו של רבי יוסי הגלילי וחכמים מתקיימת רק במקרים שהם "בידי שמים", כלומר דבר שאירע ללא הכוונת יד אדם, או שגם במקרים ש"בידי אדם" - דברים שתוכננו או שתוזמנו בידי אדם, או שיש לאדם אפשרות טכנית להמשיך לעיין ולדייק בבדיקתם.
לפי סברת התלמוד, ייתכן שבידי אדם מסכימים חכמים שאפשר לצמצם:
אמרי דבי רבי ינאי: לרבי יוסי הגלילי, שמעינן ליה דאמר אפשר לצמצם בידי שמים - וכל שכן בידי אדם; ורבנן - בידי שמים אי אפשר לצמצם, בידי אדם מאי?
מסקנת התלמוד בנידון זה היא שהמחלוקת קיימת בשתי המציאויות - בידי שמים ובידי אדם.
הגדרת "בידי שמים" היא, כל דבר שאירע מעצמו, ללא יד מכוונת של אדם, ואף מעשה שעל ידי בני אדם אלא שלא התכוונו לדייק.
"בידי אדם" פירושו דבר שמכוון בידי אדם שמתכוון לדייק, וכן דבר שאירע מאליו אך יש לאדם אפשרות טכנית להמשיך לעיין ולדייק בבדיקתו.
הסברה שהועלתה בתלמוד לחלק בין מקרים שבידי שמים למקרים שבידי אדם מהווה בסיס לחילוק אפשרי בפסיקת ההלכה בסוגיה זו.
אם נאמר שאי אפשר לצמצם וההלכה אינה סומכת על מדידת אדם להגדיר מקרה כמדויק, כיצד אפשר לבצע את מצוות התורה במקרים שבהם נכללו מידות מדויקות?
התשובה לזה ניתנת בתלמוד: "רחמנא אמר עביד, ובכל היכי דמצית למיעבד ניחא ליה"- ה' אמר לעשות, וככל שהאדם יכול לדייק עליו לעשות, ובזה קיים את המצווה.
כלומר: הציוויים של התורה ביחס למידות מתייחסים ליכולת האנושית של האדם ומעמידים את הדבר ברשותה.
גישה זו ביחס לדיוק במידות מבוטאת בלשון חז"ל באמרה התלמודית "לא ניתנה תורה למלאכי השרת", שמשמעותה: ציוויי התורה נאמרו לבני האדם, והם מכוונים ליכולותיו.
דוגמה נוספת שמובאת בפוסקים, היא צורתם המרובעת של בתי התפילין.
על פי ההלכה, על בתי התפילין להיות מרובעים.
עד כמה יש לדייק בכך?
אלו דבריו של רבי יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, בספרו ערוך השולחן:
"ודע, שאף אם נאמר שאי אפשר לצמצם בידי אדם לעשות ריבוע ממש - מכל מקום התורה אמרה עשה כפי מה שביכלתך לצמצם, ובזה תקיים המצווה, וכן אמרו חז"ל (ב) לעניין מידות המזבח וכלי בית המקדש".
כיום, עם השימוש במכשירים מדויקים יותר - האם ההלכה מחייבת להשתמש בהם ולדייק יותר?
הפוסקים דנו בכך ביחס למצוות הריבוע של התפילין, בספרי השו"ת.
בשו"ת "ארץ צבי", לרב אריה צבי פרומר (הרב מקוז'יגלוב וראש ישיבת חכמי לובלין), כתב שההלכה אינה מחייבת להשתמש באמצעים טכנולוגיים מתקדמים להשגת הדיוק, אולם העושה כן ומדייק עד כמה שיכול המכשור להגיע - הרי זה משובח, ומהדר במצוות הוא.
גם לדעתו של הרב משה פיינשטיין אין דרישה הלכתית להגביר את רמת הדיוק של ריבוע התפילין, ולדבריו אף אין מעלה או הידור מצווה בשימוש באמצעי דיוק חדשניים.
הראשונים, בעלי התוספות, דנו בכמה מקומות על כלל הפסיקה במחלוקתם של רבי יוסי הגלילי וחכמים.
כדרכם, מנסים למצוא ראיות בתלמוד לאופן הפסיקה של האמוראים, אולם בנושא זה נתקלו בסתירות-לכאורה.
לדוגמה, מחיצות לקביעת רשות היחיד צריכות להקיף את כל ארבע הרוחות שסביב לשטח שיוגדר כ"רשות היחיד".
בכל רוח צריכה להיות מחיצה המקיפה את רוב הדופן, מה שמוגדר כ"עומד מרובה על הפרוץ".
במקרה שנמדדה המחיצה ונמצא שמקיפה בדיוק חצי מאותה רוח ("פרוץ כעומד") נחלקו אמוראים במסכת עירובין: רב פפא אמר שנחשבת כמחיצה, ורב הונא בריה דרב יהושע אמר שאינה נחשבת כמחיצה להגדרת רשות היחיד.
משמע, נאמר בתוספות, שרב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע סוברים כרבי יוסי הגלילי, שאפשר לצמצם, שאם לא כן אין מקום למחלוקתם ב"פרוץ כעומד", ומקרה כזה ייחשב כספק הלכתי (שיידון לפי כללי הספקות המקובלים בהלכה).
מאידך, מסוגיות אחרות משתמע שהאמוראים פסקו שאי אפשר לצמצם, בניגוד לדעת רבי יוסי הגלילי.
אחד המקורות הללו הוא בסוגיה בעניין גיטין, שם דן התלמוד במקרה של אדם שזרק גט לאשתו, והגט נפל בין האיש לאישה.
לפי ההלכה, "ארבע אמות של אדם קונות לו ברשות הרבים", ואם נכנס הגט לארבע אמות (כשני מטרים) שסביב האישה, קנתה את הגט וחלו הגירושין.
במקרה הנידון המרחק בין האיש והאישה קטן משמונה אמות, ויש חפיפה בין ארבע אמות שלו לארבע אמות שלה.
הגט נפל ב"שטח החפיפה", וזהו מקרה של ספק-גירושין.
על כך מקשה התלמוד, הרי יש לבדוק מי מהם הגיע בתחילה ראשון קרוב ל"שטח החפיפה" שבו נפל הגט, ולפי זה יוכרע הספק: אם האיש הגיע ראשון - ארבע האמות שלו קנו לו את הגט, והאישה אינה מגורשת, ואם האישה הגיעה ראשונה - קנתה את הגט והתגרשה.
כניסיון לתשובה, התלמוד מעלה אפשרות ששניהם הגיעו ממש ביחד, אבל מיד דוחה אותה - והרי אי אפשר לצמצם!
כלומר, אין לומר ששניהם הגיעו ממש יחד קרוב למקום שנפל בו אחר-כך הגט.
ממקור זה וממקורות נוספים נראה שהאמוראים לא פסקו כרבי יוסי הגלילי.
בידי שמים אי אפשר לצמצם, בידי אדם אפשר
בעלי התוספות האריכו לציין מספר מקורות לכל צד, ואת הסתירה שבין המקורות יישבו בדרך זו: האמוראים השתמשו בחילוק בין מקרים ש"בידי שמים" למקרים ש"בידי אדם".
בידי שמים אי אפשר לצמצם, ובידי אדם אפשר לצמצם.
הבסיס לחילוק הזה מונח בסוגיית התלמוד במסכת בכורות.
לאור החילוק הזה מבארים בעלי התוספות מקורות נוספים במשנה ובתלמוד שנוגעים לעקרון "אפשר לצמצם".
מחלוקת רב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע במחיצות שבת (פרוץ כעומד) היא בדבר שבידי אדם, ולכן סברו שם האמוראים שאפשר לצמצם.
לעומת זאת בסוגיה בגיטין מוגדר המקרה כ"בידי שמים", שכן לא הייתה כוונה של הבעל והאישה להגיע יחד למקום שאחר-כך נפל בו הגט, ולכן הקשו שם האמוראים "והרי אי אפשר לצמצם!".
את שיטתם מעמתים בעלי התוספות עם מקורות נוספים ומסבירים אותם.
אי אפשר לצמצם, אפילו בידי אדם
גישה אחרת, שהובאה בתוספות בשם רבי שמעיה או רבי שמעון (מבעלי התוספות), שההלכה היא שבין בידי שמים ובין בידי אדם אי אפשר לצמצם, כדעת חכמים החולקים על רבי יוסי הגלילי.
את מחלוקת רב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע ב"פרוץ כעומד" במחיצות שבת יש להסביר שלדעת שניהם אי אפשר לצמצם, ואכן יש לנהוג לפי כללי הספקות המקובלים בהלכה.
אמנם אי אפשר לצמצם ואין ההלכה סומכת על המדידה להגדרת המקרה כ"פרוץ כעומד" באמת, אבל יש משמעות לקביעת הדין במקרה התאורטי של "פרוץ כעומד" מוחלט.
אם נניח שיש שלוש אפשרויות, במקרה שנמדדה המחיצה ונמצא ש"פרוץ כעומד":
מציאותית-אבסולוטית יש במחיצה רוב "עומד".
ה"פרוץ" שווה ל"עומד", מבחינה אמיתית-אבסולוטית.
אפשר לפשוט את הספק ולקבוע את ההלכה לפי "רוב אפשרויות", ואז יש משמעות למקרה האמצעי, פרוץ-כעומד-אבסולוטי.
אם הדין במקרה תאורטי כזה הוא שהמחיצה כשרה, הרי שגם מעשית, במקרה שנמדד ונמצא פרוץ כעומד נכשיר את המחיצה.
לכן, המחלוקת במחיצה שנמדדה ביד אדם ונמצאה "פרוץ כעומד", שאמנם אין ההלכה סומכת על המדידה להגדיר את המחיצה כ"פרוץ כעומד", אבל המחלוקת בין רב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע מתקיימת, ותלויה בהתייחסות למקרה התאורטי (של "פרוץ כעומד" אבסולוטי):
רב פפא פסל את המחיצה מפני שרוב האפשרויות הן לפסול: באפשרות שיש רוב "פרוץ" ובאפשרות של חצי פרוץ בדיוק, שלדעתו יש לפסול בה.
האפשרות של רוב "עומד" - אשר בה הדין הוא שהמחיצה כשרה - היא מיעוט האפשרויות.
רב הונא בריה דרב יהושע הכשיר את המחיצה מפני שרוב האפשרויות הן להכשיר: באפשרות שיש רוב "עומד" ובאפשרות של "פרוץ כעומד" בדיוק, שלדעתו יש להכשיר בה.
שתי הגישות של בעלי התוספות הוזכרו ונידונו בספרות ההלכה, ולא הוצעו גישות נוספות.
הראשונים והאחרונים שדנו בדבר עסקו בעיקר בהערות נקודתיות למהלך המשא ומתן של התוספות ובראיות לכאן ולכאן.
לגבי מקרים שבידי שמים מוסכם בין הפוסקים שאי אפשר לצמצם, כדעת חכמים החולקים על רבי יוסי הגלילי, אבל במקרים שבידי אדם אין הסכמה.
הרמב"ם פסק שאף בידי אדם אי אפשר לצמצם.
בדיני עגלה ערופה, שמביאים "זקני העיר הקרובה אל החלל" (), העיר שבסמוך לה נמצא אדם הרוג שלא נודע מי היכהו, פסק הרמב"ם לגבי מקרה שנמצא ההרוג בדיוק בין שתי עיירות:
בדרכו של הרמב"ם אחז גם הראב"ד.
לעומתם, כתב הרא"ש, בהתייחסו לסוגיית "אפשר לצמצם", שדעתו כשיטה הראשונה של התוספות, שבידי שמים אי אפשר לצמצם, אבל בידי אדם אפשר לצמצם.
בשולחן ערוך לא הבהיר רבי יוסף קארו את דעתו בסוגיית "אפשר לצמצם בידי אדם", ולא כתב במפורש כיצד הוא פוסק.
אבל מפסקיו עולה שדעתו כרמב"ם, שאי אפשר לצמצם אפילו בידי אדם, וכמו השיטה השנייה שהובאה בתוספות.
בדיני טרפה מוזכר דין של אבר שנחתך כמעט כולו מן הבהמה בחייה, אבל לא נתלש ממנה לגמרי.
לפי ההלכה, אבר זה אסור באכילה גם אחרי שחיטה כשרה, מפני שדומה לאבר מן החי שאסור מן התורה.
על כן יש לחתוך את האבר כולו מן הבהמה לאחר השחיטה ואין לאוכלו, והשולחן ערוך מוסיף שיש לחתוך גם מעט מן הבשר הכשר הסמוך לו.
בטעם הדבר כתב הש"ך, שאי אפשר לצמצם ולחתוך את האבר האסור לבדו בדיוק מוחלט, ויש לחשוש שנשאר מעט מן האבר האסור שלא נחתך מן הבהמה, ולכן יש לחתוך עמו מעט מן הכשר, וכן נחתך כל האבר האסור בוודאות.
במקום אחר הציג השולחן ערוך את שתי הדעות.
על האתרוג של ארבעת המינים להיות נקי מכתמים.
אתרוג שכתמים כעין אבעבועות, שנקראים במשנה "חזזית", מקיפים את רובו - פסול.
מה הדין אם האבעבועות מקיפות את חציו בדיוק?
מובא בשולחן ערוך: "אם הוא מחצה על מחצה במקום אחד - יש מכשירין ויש פוסלים".
וכתב על כך ה"מגן אברהם", שטעמם של אלו המכשירים את האתרוג הוא שבידי אדם אפשר לצמצם, וכיוון שאין רובו של האתרוג מכוסה חזזית, כשר.
הפוסלים סבורים שאי אפשר לצמצם, ולכן ייתכן שרובו של האתרוג מכוסה חזזית, ויש לפוסלו.
וכך סיכם המשנה ברורה את ההלכה: " יש מכשירים - סבירא להו (סבורים הם) דאפשר לצמצם, והיש פוסלים סבירא להו דאי אפשר לצמצם.
ולדינא יש להחמיר כדעה בתרייתא, מדנקט אותה המחבר לבסוף".
כלומר, יש להחמיר ולנהוג כדעת הסוברים שאי אפשר לצמצם, שכן קיים כלל, שכאשר כתב השולחן ערוך הלכה בלשון "יש אומרים א ויש אומרים ב" כוונתו לפסוק להלכה כדעה השנייה, וכאן הדעה השנייה היא דעת הפוסלים שסוברים שאי אפשר לצמצם.
נמצא אפוא, שהשולחן ערוך סובר שאי אפשר לצמצם אפילו בידי אדם.
צמיחת התנועה הערבית הפלסטינית 1929-1918 הוא ספר של המזרחן פרופ' יהושע פורת אשר ראה אור בהוצאת עם עובד, והמשכו בכותר: ממהומות למרידה, התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1939-1929; שני הכרכים ראו אור, בהתאמה, בשנים 1976 ו-1978.
תודעה זו הלכה והתגברה עד לישומה במרד הערבי הגדול, או בשמו המקובל ביישוב: "פרעות תרצ"ו-תרצ"ט", בין השנים 1936–1939.
פורת טען במחקרו כי התפתחותה של הלאומיות הערבית פלסטינית המאורגנת התחוללה במשולב יחד עם התפתחות המפעל הציוני והתרחבות היישוב, ויחד עם מדיניותם ומפעלותיהם של שלטונות המנדט הבריטי, ואין להבין את התפתחותה מבלעדי ההשפעות ההדדיות של ישויות אלו, זו על זו.
כרך א: צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1918–1929
הכרך עוסק מתחיל בסקירת הרקע בעולם הערבי מוסלמי פלסטיני ערב מלחמת העולם הראשונה.
פורת מראה בו את התפתחות רעיון קדושת ירושלים וארץ ישראל באסלאם ומתאר את המבנה המינהלי והחברתי בשלטון המוסלמי, לתקופותיו ולשליטיו השונים: הערבית, הממלוכית והעות'מאנית בארץ ישראל.
ערב מלחמת העולם הראשונה התפתחו מגמות פוליטיות חדשות בקרב ערביי ארץ ישראל לנוכח התמורות בממשל העות'מאני.
פרק ראשון: "דחיית הציונות והתגבשות האידאולוגיה הפלסטינית בעניין ארץ ישראל", עוסק בהלך הרוח האנטי-ציוני בקרב הערבים הפלסטינים לאחר סיומה של מלחמת העולם הראשונה ועומד על הסיבות לו.
פורת סוקר את האידאולוגיה של הלאומיות הערבית-הפלסטינית באותה תקופה ואת התמודדותה עם התמורות וההתרחבות ביישוב היהודי.
פרק שני: "מ"סוריה הדרומית" לפלסטין", מתאר את המצע הרעיוני לסוג של ריבונות ערבית-פלסטינית באזור ארץ ישראל, בדמותם של רעיונות: "סוריה הגדולה", אשר נשען על הממד ההיסטורי, ו"סוריה הדרומית", וקשיי מימושם.
פרק שלישי: "העימות עם השלטון הבריטי", סוקר את מגוון הפעולות שנקטו גופים וארגונים פלסטינים מול הממלכה המאוחדת שליטת הארץ על פי החלטת "חבר הלאומים".
הן כללו את יציאתן של משלחות פלסטיניות ללונדון, מפגשים עם מדינאים בריטים רמי מעלה, והתמודדות עם הצעותיהם שרובן נדחו.
פרק רביעי: "עלייתו של אל-חג' אמין אל-חוסייני", מתאר את מינויו ל ואת כינון "המועצה המוסלמית העליונה", אשר הייתה בשליטתו הבלעדית.
פרק חמישי: "תקורתה של האופוזיציה והתפתחותה", מתאר את עליית האופוזיציה להנהגת התנועה הלאומית הפלסטינית, שנקראה "סיעת הנשאשיבים" על שם ראשיה בני משפחת נשאשיבי מירושלים.
פרק שישי: "המפנה, 1929-1924", מתאר את התמורה במחצית השנייה של שנות העשרים: הוועד הפועל הערבי התארגן מחדש ולראשו נבחר מוסא כאזם אל-חוסייני, וכן עלו כוחות חדשים ורדיקליים יותר ובראשם חמדי אל-חוסייני מעזה.
פרק שביעי: הסכסוך סביב "הכותל-המערבי" והשלכותיו".
פרק שמיני: "בחינות ארגוניות וחברתיות בהתפתחות התנועה", עוסק בגיבושן של מסגרות ארגוניות ובקשר שבין התנועה הלאומית הפלסטינית לבין העדות הנוצריות בארץ.
כרך ב: ממהומות למרידה, התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1929–1939
פרק ראשון: "ספיחי מהומות אוגוסט 1929", מתאר את פעולות השלטונות הבריטיים במאורעות הדמים בקיץ 1929 ואת תגובת הערבים לפעולות אלו.
ממשלת המנדט פעלה במספר היבטים: הוקמה ועדת חקירה, הוצאו להורג רוצחים, והוגשה עזרה לנזקקים בעקבות הפרעות.
השלטונות הבריטיים בקשו להסדיר את היחסים בין הערבים ליהודים במתחם הכותל המערבי, שהיו לכאורה העילה לפרוץ המאורעות.
התגבשותם של הארגונים הפלסטינים התאפיינה באותה תקופה בחיפוש אחר הגדרה עצמית מחודשת של זהותם, והולידה פנייה אל המוסלמים בכל אתר (פאן-איסלאמיות).
פרק שני: "שקיעת הוועד הפועל והיעלמותו", סוקר את שקיעתו של הגוף הפלסטיני המייצג במקביל לאירועים נוספים, כגון הופעת הספר הלבן של שנת 1930. פרק שלישי: "מאבק הפלגים וייסוד המפלגות", בהן "חזב אל-אחראר" הליברלית ו"מפלגת ההגנה הלאומית" האופוזיציונית ל"מועצה המוסלמית העליונה".
פרק רביעי: "בעיית הקרקע", מתאר את דרכיה של התנועה הלאומית הפלסטינית להתמודד עם רכישת הקרקעות בארץ בידי יהודים, והקשר עם ממשלת המנדט ומדיניותה.
פרק חמישי: "תהליך הרדיקליזציה", מתאר את ירידת קרנו של ראש הוועד הפועל הערבי מוסא כאזם אל-חוסייני, אל מול העלייה במעמדו של המופתי אמין אל חוסייני, במקביל ובקשר לעלייתם של רעיונות וארגונים קיצוניים אשר תבעו פעולה מהירה ואלימה, כדי לעצב את אמצעי השליטה באוכלוסיית הארץ ולהשפיע על התנהלותה של ממשלת המנדט.
פרק שמיני: "שלב המעבר, אוקטובר 1936 - ספטמבר 1937", סוקר את החרם הכלכלי שנקטו הפלסטינים באופן מאורגן ורשמי על התוצרת היהודית, והקמת ועדת פיל והשפעתה.
פרק תשיעי: "המרד", מתאר את המרד הערבי הגדול ואת דיכויו בידי השלטונות הבריטים, וכן היבטים חברתיים ועדתיים של כישלונו.
צמירן עקוד (שם מדעי: Loureedia annulipes, לשעבר: Stegodyphus annulipes, Eresus semicanus, Eresus jerbae, ו-Eresus annulipes) הוא מין של עכביש בסוג לורידיה ממשפחת הסרבולניים, הידועים גם כעכבישי קטיפה.
בשנת 2012 סווג העכביש לסוג נפרד אחרי שהיה בסוגים Eresus ו-Stegodyphus.
מין זה היה הראשון שסווג לסוג לורידיה, ובמשך מספר שנים נחשב למין יחיד בסוגו, אולם בהמשך סווגו לסוג מספר מינים נוספים.
בישראל נפוץ המין בעיקר באזור הדרום.
צמצם תאורה הא הרכיב האופטי במערכת הקובע את כמות האור במערכת.
הדמייתו במרחב העצם היא אישון הכניסה, והדמייתו במרחב הדמות היא אישון היציאה.
מלבד צמצם התאורה, במערכת קיים גם צמצם שדה שהוא הרכיב הקובע את שדה המערכת.
כדי למצוא את צמצם התאורה במערכת אופטית, אנו נדרשים להבחין בין 2 סוגי מערכות: מערכות לעצם קרוב ומערכות לעצם רחוק.
עבור מערכות עצם רחוק אנו מניחים שקרני האור מגיעות במקביל, ואילו עבור מערכות עצם קרוב קרני האור אינן מקבילות אלא בעלות זווית כלשהי.
השלב הראשון במציאת צמצם התאורה הוא להדמות את כל הרכיבים של המערכת למרחב העצם (בדרך כלל הדמיה שמאלה).
לאחר מכן, עבור מערכות עצם רחוק אנו ניקח את הרכיב במרחב העצם בעל הקוטר הקטן ביותר (כיון שהקרניים מקבילות - הרכיב הקטן ביותר הוא זה שיגביל אותנו).
ועבור מערכת עצם קרוב - נשלח קרניים מהעצם אל קצות הרכיבים במרחב העצם - ואנו נבחר את הרכיב בעל הזווית הקטנה ביותר.
הרכיב שבחרנו בשלב זה הוא אישון הכניסה.
במידה והוא רכיב ממשי - אזי הוא גם יהיה צמצם התאורה.
במידה והוא הדמיה צמצם התאורה יהיה הרכיב שאותו הדמנו כדי לקבל את אישון הכניסה.
לאחר שמצאנו את צמצם התאורה, אנו נרצה למצוא את אישון היציאה - כלומר הרכיב במרחב הדמות שאחראי על כמות האור שתצא מהמערכת.
כדי למצוא אותו אנו צריכים להדמות את צמצם התאורה למרחב הדמות (בדרך כלל ימינה) וההדמיה תהיה אישון היציאה, במידה ולא ניתן להדמות את צמצם התאורה, כיון שהוא הרכיב האחרון במערכת - צמצם התאורה יהיה גם אישון היציאה.
צמצם השדה הוא הרכיב במערכת אופטית הקובע את שדה הראיה של המערכת.
הדמייתו של צמצם השדה במרחב העצם הוא חלון הכניסה, והדמייתו במרחב הדמות הוא חלון היציאה.
כדי למצוא את צמצם השדה במערכת אופטית, אנו צריכים לדעת מיהו אישון הכניסה, נשלח ממרכז אישון הכניסה (נק' החיתוך של אישון הכניסה עם הציר האופטי) קרניים אל שאר רכיבי המערכת במרחב העצם - הרכיב שיוצר את הזווית הקטנה ביותר הוא יהיה חלון הכניסה.
הרכיב שידמה אותו יהיה צמצם השדה (במידה והוא הרכיב עצמו - הוא יהיה גם חלון הכניסה וגם צמצם השדה), ההדמיה של צמצם השדה למרחב הדמות (בדרך כלל ימינה) תהיה חלון היציאה.
צָמָר מְפֻצָּל (שם מדעי: Phlomoides laciniata), צמח עשבוני רב-שנתי בסוג צמר, ממשפחת השפתניים.
בארץ ישראל הוא גדל בר בכל חלקי ישראל, מהחרמון התחתון ועד הנגב, בבתי גידול טבעיים בלבד באזורי בתה וגריגה, פזור במדבר למחצה ובשטחים עשבוניים.
גדל בר באזור האירנו-טורני (אזור בעל אופי ערבתי-יבשתי) והים-תיכוני.
תפוצתו בעולם היא אפגניסטן, איראן, לבנון, סוריה, צפון הקווקז, ישראל, ירדן, סיני, טרנס-קווקז וטורקיה.
שמו של הצמח ניתן לו בגלל הכסות של שיער צמרי המכסה את הגבעול והגביע של פרח.
שם המין "מפוצל" משום עליו שמפוצלים לאונות רבות.
צָמָר מְפֻצָּל (שם מדעי קודם: Eremostachys laciniata Bunge) שויך בעבר לסוג Eremostachys וגם כיום הוא משויך לסוג זה בספרות העברית ובאתרים הישראלים.
בעקבות מחקרים מולקולריים ומורפולוגיים הוא הועבר יחד עם מינים אחרים לסוג חדש Phlomoides (ניתן לכנות סוג זה שלהבת משום קרבתו לסוג שלהבית (Phlomis).
קיימת אי-הסכמה בין מאגרי המידע.
באזור הרי אדום גדל מין נוסף שנקרא צמר אדומי.
הצמח התגלה על ידי הבוטנאי אלכסנדר אֵיג.
לפי הטקסונומיה העכשווית מין זה מסופק והוא לא מופיע באתר צמחיית ישראל ברשת.
חלקו העל-אדמתי מתייבש ונובל מדי קיץ, ובסתיו מתחדש הצמח מתוך ניצנים היושבים על הגבעול סמוך לפני הקרקע.
בחורף הוא מפתח שושנת עלים ובאביב עולה ממנה גבעול זקוף ומאוד צמרי.
הצמח פורח בחודשים פברואר עד אפריל, ואז לאורך הגבעול נישאים פרחים צהובים או ארגמניים גדולים המסודרים בדורים.
לאחר הפריחה מתפתחים על הגבעול פירות ואז הוא נראה כמו גבעול ועליו גושי צמר.
עלי השושנת שבסיס הצמח ענקיים, שרועים על הקרקע אורכם עד 40 ס"מ, גזורים-מנוצים עמוקות לאונות רחבות.
הם כמעט קירחים, צבעם ירוק כהה והעורק הראשי שלהם עבה ועסיסי.
העלים הולכים וקטֵנים כלפי מעלה, ונעשים פחות גזורים ויותר צמריים.
גבעול התפרחת, הוא יחיד ובלתי מסתעף, רבוע באופן ברור, גבוה, עברה וזקוף זקוף גבוה ועבה, גובהו עד 150 ס"מ.
הוא צמרי מאוד (מכוסים כסות עבה של שיער צמרי), ובשל כך מראהו אפרפר מכסיף לעומת השושנת הירוקה.
הפרחים, שאורכם 2 עד 4 ס"מ, צמריים מאוד וערוכים דורים דורים לאורך הגבעול בכל דור 10 עד 20 פרחים.
עלי התפרחת (החפים) קטנים מ-1 ס"מ ואינם מחולקים-מנוצים.
הגביע צינורי עד פעמוני, צמרי מאוד, בקצהו 5 שיניים קוצניות במקצת.
הכותרת דו-מינית, דו-שפתנית גדולה, צמרית, אורכה 2 עד 4 ס"מ, והיא בולטת הרבה מתוך הגביע.
בתחתית צינור הכותרת מופרש צוף.
השפה העליונה של הכותרת מקומרת, דמוית קובע ושעירה מאוד.
השפה התחתונה מפושקת לשלוש אונות מעוגלות.
בקצה האונה אמצעית של השפה התחתונה מצוי כתם חום-אדום, מידותיו וגונו שונים בפרטים שונים, בגילים שונים ובאוכלוסיות שונות – בדרום הארץ חסר כליל כתם זה.
צבעוניות הפרחים מעניינת – בנגב הם צהובים לחלוטין, במרכז ובצפון הארץ הם צהובים עם כתם ארגמני כהה ורק בחרמון הם ארגמניים לגמרי.
האבקנים שמספרם ארבעה, ערוכים בשני זוגות.
הם מעורים בצינור הכותרת וחבויים יחד עם עמוד העלי מתחת לשפה עליונה.
הצמח פורח בחודשים פברואר עד אפריל.
בסוג צמר קיימים תשעה מינים והם נפוצים בעיקר במרכז אסיה ובמערבה.
צמיחה (1959) הוא פסל מאת הפסל הישראלי דב פייגין.
הפסל "צמיחה" עשוי ממבנה של משולשי ברזל מכופפים, היוצרים מבנה תלת־ממדי.
על אף הצורה המופשטת של העבודה הצביע גדעון עפרת, בחיבורו אודות קבוצת "אופקים חדשים", על הקשר שבין הציור והפיסול של "אופקים חדשים" לבין האמנות של הקבוצה ה"כנענית" בכל הקשור לייחס אל הנוף הארץ ישראלי.
הדבר מתבטא כאן בבחירת שם העבודה על ידי פייגין, המעיד על העניין בהפשטה של תנועה, לצד רמיזה על מוטיב צמחי.
עותק אחד של הפסל נמצא באוסף המשכן לאמנות על שם חיים אתר בעין חרוד מאוחד.
עותק שני, צבוע אדום ומתוארך לשנת 1987, נמצא באוסף מוזיאון פתח תקווה לאמנות ומוצב בחזיתו.
צבעו האדום של עותק זה אופייני לתקופה המאוחרת בעבודתו של פייגין, בה הרבה להגדיל יצירות מוקדמות שלו.
בתורת החוגים, צמצום הוא התכונה המאפשרת לצמצם מודול, כלומר להסיק מאיזומורפיזם את האיזומורפיזם .
צמצום עשוי להתקיים או שלא להתקיים בקטגוריה נתונה של מודולים.
שאלת הצמצום עשויה להתייחס לקטגוריה של מודולים, אבל גם למודול מסוים בתוכה.
לצד הצמצום, אפשר ללמוד כמה תכונות אפשריות.
מודול מקיים את תכונת ההצבה אם לכל שני מחוברים ישרים של מודול, שהמשלים של שניהם איזומורפי ל-, יש משלים משותף (היינו, אם ו-, אז יש תת-מודול כך ש-).
מודול מקיים את תכונת הצמצום, אם אפשר לצמצם אותו בכל איזומורפיזם של מודולים (כלומר אם אז ).
מודול מקיים את תכונת הצמצום הפנימי אם בכל זוג פירוקים שלו שבו , גם .
מודול הוא סופי-דדקינד אם לא ייתכן ש- אלא אם .
(תכונה זו נקראת כך על-פי ההגדרה של דדקינד לקבוצה סופית).
התכונות המנויות לעיל מסודרות באופן היררכי: מתכונת ההצבה נובע צמצום; מצמצום נובע צמצום פנימי; ומצמצום פנימי נובעת סופיות-דדקינד.
תכונות הצמצום וההצבה עוברות למחוברים ישרים ולסכומים ישרים סופיים (כלומר, סכום ישר סופי הוא בעל תכונות אלה אם ורק אם כל המחוברים מקיימים אותן).
תכונות ההצבה והצמצום הפנימי, וכן סופיות-דדקינד, תלויות רק בחוג האנדומורפיזמים של המודול: מודול מקיים את תכונת ההצבה אם ורק אם הטווח היציב של חוג האנדומורפיזמים הוא 1. מודול מקיים את תכונת הצמצום הפנימי אם ורק אם חוג האנדומורפיזם שלו מקיים אותה כמודול מעל עצמו.
מודול הוא סופי-דדקינד אם ורק אם חוג האנדומורפיזמים שלו הוא סופי-דדקינד (אם אז ).
ארבע התכונות מתלכדות עבור מודולים אינג'קטיביים (ואף לכל מודול קוואזי-אינג'קטיבי).
שלוש התכונות הראשונות מתלכדות אם המודול מקיים את תכונת ההחלפה הסופית.
כל מודול פשוט (ולכן כל סכום ישר של מספר סופי של מודולים פשוטים) הוא בעל תכונת ההצבה.
מודול מקיים את תכונת ההצבה אם ורק אם הטווח היציב של חוג האנדומורפיזמים הוא 1. מכאן אפשר להסיק שמעל חוג בעל טווח יציב 1, כל מודול פרויקטיבי נוצר סופית הוא בעל תכונת ההצבה.
מודול אי-פריד המקיים את תכונת ההחלפה הסופית מקיים גם את תכונת ההצבה.
אם חוג קומוטטיבי נתרי מקומי למחצה, אז לכל מודול נוצר סופית מעליו יש תכונת ההצבה.
לכל שני מודולים , אם אז ; וכמובן אי-אפשר לצמצם את .
דוגמה זו (המכונה "הטריק של איילנברג") מראה שתכונת הצמצום, אם היא מתקיימת, מוגבלת למודולים נוצרים סופית.
מעל תחום דדקינד, כל מודול נוצר סופית אפשר לצמצם.
מאידך, יש תחומים קומוטטיביים בעלי ממד קרול 2 עם מודולים פרויקטיביים נוצרים סופית שאינם ניתנים לצמצום.
בחוג אידיאלים חופשיים, החוג ניתן לצמצום (כמודול מעל עצמו).
חוג מקיים את תכונת הצמצום הפנימי כמודול מעל עצמו, אם ורק אם לכל שני אידפוטנטים , אם (כמודולים) אז (תכונה זו סימטרית ביחס להחלפת ימין ושמאל).
מודול שחוג האנדומורפיזמים שלו רגולרי פון-נוימן מקיים את תכונת הצמצום הפנימי, אם ורק אם חוג האנדומורפיזמים רגולרי ליחידות (ע"ש).
צמר פלדה הוא מוצר תעשייתי העשוי פקעת של תיילים דקים, גמישים וחדים במיוחד.
צמר הפלדה משמש לשיוף בעבודות גימור ותיקון של מוצרי עץ ומתכת, ניקוי כלי בית ועוד.
צמר הפלדה עשוי על פי רוב מפלדה דלת פחמן, אך גם מפלדת אל חלד.
מוצר דומה מיוצר גם מפליז, ברונזה ונחושת.
צמר הפלדה תואר לראשונה כמוצר חדש בביטאון תעשיית הברזל והפלדה בארצות הברית בשנת1896.
צמר פלדה משמש בחרושת עץ ועם צבע ולכה.
צמר פלדה משמש לעיתים קרובות לתהליכי ניקוי מקצועיים של זכוכית ופורצלן היות שהוא רך יותר מחומרים אלה, ומוריד שאריות מבלי לשרוט את משטח הבסיס כמו במירוק רגיל.
בשימוש ביתי צמר פלדה יעיל מאוד בהסרת שאריות שומן מסירי בישול, וכן הסרת חלודה, אך שימוש בצמר פלדה על כלי אוכל מצופים טפלון פוגע בציפוי זה.
במדינות רבות, נמכרות רפידות צמר פלדה ספוגות סבון לניקוי לבית.
שימוש נוסף לצמר פלדה הוא בהדברת מכרסמים, על ידי סתימת חורים קטנים שנוצרו על ידי מכרסמים בצמר פלדה גס נמנע המשך כרסום החור היות שנשיכת צמר הפלדה גורמת למכרסם כאב עז בפה.
במקרה של בליעה, נגרם למכרסם נזק פנימי חמור שמוביל למוות.
צמר פלדה דק דליק מאוד באוויר.
צמר פלדה דק מאוד יכול לשמש כחומר דליק במצבי חירום, ויכול לבעור גם כשהוא רטוב.
צמר פלדה בוער מפיק ניצוצות רבים ומשמש בציורי אור.
צמר פלדה מיוצר בדרגות עובי שונות.
צמידונאים (שם מדעי: Gobiesociformes) היא סדרה של דגי גרם קטנים החיים באזורי החוף והם שטוחים ונצמדים לסלעים.
בסדרה משפחה אחת בלבד - צְמִידוֹנִיִּים (Gobiesocidae).
דגים אלה חיים בעיקר באזורים הימים החמימים והטרופיים ברחבי האוקיינוס ההודי, האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט.
הם חיים בשוניות אלמוגים, כרי אצות, חופים סלעיים ועשבי ים והם נאחזים בהם או מסתתרים מתחתיהם.
מינים אחרים מסתתרים מתחת קיפודי ים או חבצלות ים ואפילו מתחת לדגים אחרים.
אלו דגים קטנים באורך 7-30 ס"מ והם בעלי סנפיר גב יחידי וראש שטוח.
עורם חלק וכמעט חסר קשקשים והוא מכוסה ריר.
הם יכולים להחליף צבעים במהירות כדי להסתוות.
סנפיריהם הקדמיים של דגים אלה דמויי-ידיים ובעלי כרית אחיזה היכולה לתפוס ולהיאחז בעצמים שונים.
צמיחה פוסט-טראומטית (PTG) היא שינוי פסיכולוגי חיובי הנחווה בעקבות מאבק בנסיבות חיים מאתגרות במיוחד.
הצמיחה הפוסט-טראומטית מתבטאת בתפיסה העצמית, ביחס לאנשים אחרים ובתפיסת העולם.
אין עדיין הסכמה לגבי היקף התופעה ועוצמתה.
נראה שהיא שכיחה יותר בקרב אנשים שחוו רמות גבוהות של דחק.
מושג זה הוליד את גישות טיפוליות הממוקדות בצמיחה ובבניית עתיד.
המחשבה שכאב וסבל יכולים להוליד שינויים חיוביים היא עתיקת יומין, ומופיעה בכתבי קודש ביהדות, באסלאם, בנצרות, בבודהיזם ובהינדואיזם.
בפסיכולוגיה, הרעיון צבר עניין מתחילת המאה ה־21. בין הפסיכולוגים הראשונים שהתייחסו לכך היו ויקטור פראנקל וריצ'רד טדסקי.
אך טדסצי וקלהון (1995) הם אלה שטבעו את המונח " צמיחה פוסט – טראומטית" ב-1995.
בין 30-70% מהאנשים שיחוו מאורע טראומתי, ידווחו לאחר מכן על צמיחה פוסט-טראומטית.
מאורעות כאלה כוללים מצבים כמו אבל, בעיות רפואיות, אונס ופגיעה מינית, אסונות טבע ופיגועי טרור.
יחד עם זאת, במחקרי אורך , בהם עוקבים למשך זמן אחרי אנשים שחוו טראומות, נראה כי הצמיחה אינה נרחבת.
המושג צמיחה פוסט-טראומטית דומה למושג חוסן.
ההבדל בין השניים הוא בכך שחוסן הוא היכולת לשמור על תפקוד תקין, בריא ויציב לאחר מאורע טראומתי.
בצמיחה פוסט-טראומטית, לעומת זאת, לא רואים יציבות אלא מגמה של שינוי חיובי עם הזמן.
רוב העדויות המחקריות מצביעות על כך שצמיחה פוסט-טראומטית היא גדולה יותר כאשר רמות הלחץ הפוסט-טראומתי הן גבוהות.
אולי משום שתחושת המצוקה היא זו הגורמת ליצירת המשמעות החדשה ולהתקדמות האישית.
שאלון צמיחה פוסט טראומטית Posttraumatic Growth Inventory (PTGI) נועד למדוד את השינויים החיוביים שאדם חווה לאחר חשיפה לאירוע טראומטי.
השאלון כולל 21 פריטים המודדים חמישה מרכיבים: יחסים עם אחרים, אפשרויות חדשות, חוזק פנימי, התפתחות רוחנית והערכת החיים.
החוקרים מצביעים על מספר מנגנונים העשויים להסביר את התופעה של צמיחה פוסט-טראומית ולחזק אותה:
ערעור אמונות יסוד: צמיחה פוסט-טראומטית מתפתחת בעקבות ערעור על אמונות היסוד של האדם לגבי עצמו, הסביבה והחיים.
ערעור זה יוצר תחושת חוסר ודאות ופגיעוּת, אך גם מאפשר בחינה מחודשת של תפיסות קיימות והתוויית כיווני חשיבה חדשים.
מצוקה רגשית ומחשבות רפלקטיביות: עם התרחשות הטראומה, רבים חווים מצוקה רגשית המתבטאת בחרדה, עצב או מחשבות חוזרות.
בהמשך, חלק מן המחשבות הללו מקבל אופי רפלקטיבי, כלומר הן מכוונות להבנה מעמיקה יותר של האירוע ולחיפוש משמעות אישית מחודשת.
גיבוש נרטיב וזהות מחודשת: שלבי ההתמודדות מובילים לעיתים לגיבוש נרטיב אישי חדש, שבו משולבים האירוע הטראומטי וההתפתחות שחלה בעקבותיו.
במסגרת זו האדם עשוי לפתח הבנה רחבה יותר של עצמו ושל עולמו, למצוא משמעות נוספת בחייו ולהכיר בתובנות חיוביות הקשורות לערכים, מטרות ומערכות יחסים.
במושג צמיחה פוסט טראומטית אין הכוונה לחזרה לאותם החיים שנחוו טרם תקופת הסבל מהטראומה, אלא לתהליך משמעותי המוביל לשינויים פסיכולוגיים משני-חיים של חשיבה, תפיסה והתייחסות לעולם, היוצר שינוי אישי משמעותי.
שינוי זה הוא תהליך הממוקד בקבלה ופרשנות חיובית, אופטימיות ועיבוד קוגניטיבי.
ישנם מספר תחומים שבהם אנשים מדווחים על שינוי חיובי לאחר התמודדות עם אירוע טראומטי, דהיינו בהם מתקיימת צמיחה פוסט-טראומטית:
חיזוק תחושת הכוח הפנימי, המתבטא בהכרה ביכולת האישית להתמודד עם אירועים קשים בעתיד.
שיפור ביחסים בין-אישיים: אנשים שעברו טראומה מתארים לעיתים קרובות שהם הפכו פתוחים יותר, קשובים יותר ומעריכים יותר את הקשרים הקרובים בחייהם.
הם מדווחים על תחושה מוגברת של אינטימיות ושייכות.
הערכה מחודשת לחיים: חלק מהאנשים מדווחים על תחושת ייעוד והערכה מחודשת לחיים, הכוללת תחושת תודה על דברים יומיומיים שבעבר לא זכו לתשומת לב רבה.
זיהוי אפשרויות חדשות בחיים, כמו פיתוח תחביבים חדשים או שינוי בכיוון הקריירה, סדרי עדיפות חדשים.
שינויים קיומיים או רוחניים, המתבטאים בחיפוש אחר משמעות, בבחינה מחודשת של אמונות ובגיבוש תפיסת עולם רחבה יותר.
השאלון המקובל למדידת צמיחה פוסט-טראומטית הוא שאלון PTGI בגרסה המלאה של 21 שאלות או בגרסה המקוצרת של 10 שאלות.
שאלון זה בוחן חמישה היבטים של צמיחה פוסט טראומטית הכוללים עלייה בהערכת החיים, בהערכת מערכות יחסים עם אחרים, במציאת אפשרויות חדשות בחיים, בהערכת החוזקות האישיות ובשינוי רוחני.
השאלון מבקש מהעונים לדרג עד כמה הם מסכימים עם אמירות כמו: שיניתי את סדרי העדיפות שלי ביחס למה שחשוב בחיים, אני חשה קירבה גדולה יותר לאחרים, גיליתי שאני חזקה יותר מכפי שחשבתי.
תפקיד המטפל בקידום צמיחה פוסט-טראומטית
בעקבות ההכרה באפשרות של צמיחה פוסט-טראומתית, התפתחו מספר גישות טיפוליות.
בגישת הצמיחה האינטגרטיבית שפיתחו טדסקי וקלהון, תפקיד המטפל הוא של "מלווה מקצועי".
לפי גישה זו, צמיחה לאחר טראומה היא תהליך טבעי שיכול להתרחש בעקבות חוויה קשה, ותפקיד המטפל הוא לתמוך בתהליך זה ולעזור לאדם לקדם אותו.
ההתערבות הטיפולית בגישה זו מבוססת בעיקר על יצירת יחסים המאופיינים בקבלה, אמפתיה וחמלה.
אין בגישה זו שיטה קבועה או סדר פעולות אחיד, ולכן המטפל נדרש לגמישות ולהתאמה אישית לצרכים של כל מטופל.
במהלך הטיפול, המטפל אמור לזהות את שלבי תהליך הצמיחה, לזהות סימנים ראשוניים של צמיחה פוסט־טראומטית, ולהדגיש אותם כדי לעודד את התפתחותם.
נוסף על כך, המטפל אמור לסייע למטופל לזהות אמונות בסיסיות על עצמו ועל העולם שנפגעו בעקבות הטראומה, ולבנות אותן מחדש בצורה מותאמת ובריאה יותר.
בגישת ה-PTG, המטפל פועל בגישה אינטגרטיבית המשלבת רעיונות מרכזיים מארבע גישות טיפוליות שונות.
מטרת השילוב היא לתת מענה רחב ומותאם להתמודדות עם טראומה ולקידום צמיחה לאחריה.
האלמנט הקוגניטיבי־התנהגותי מתמקד בעזרה בוויסות רגשי.
לשם כך נעשה שימוש בכלים כמו תרגילי נשימה והרפיית שרירים.
בנוסף, המטפל מספק מידע והסברים על תגובות נפוצות לטראומה, ועל האופן שבו שינוי באמונות בסיסיות הוא חלק מתהליך הצמיחה.
מידע זה מסייע למטופל להבין את מצבו ומכין אותו להמשך התהליך הטיפולי.
האלמנט הבין־אישי מתמקד בקשר עם אחרים.
המטפל מעודד את המטופל לשתף בחוויותיו ומסייע לו לחזק ולהרחיב את מעגל התמיכה החברתית שלו, באמצעות זיהוי אנשים בסביבתו שיכולים ללוות ולתמוך בו.
האלמנט הנרטיבי עוסק בבנייה מחדש של סיפור חייו של האדם לאחר הטראומה.
בתהליך זה משולבים הרגשות, המחשבות והתגובות הגופניות שנוצרו בעקבות החוויות הקשות, יחד עם מערכת חדשה של אמונות בסיסיות.
האלמנט האקזיסטנציאליסטי מתמקד בשאלות קיומיות שעולות בעקבות אובדן או פגיעה, כגון שאלות על משמעות החיים ותכליתם, במטרה לסייע לאדם לגבש תחושת משמעות ותכלית חיים מחודשת.
בגישת התערבות ממוקדת פתרון (SFT), המטפל ממלא תפקיד דומה בכך שהוא משתמש בעמדה חיובית, מכבדת ומלאת תקווה.
הגישה מבוססת על ההנחה שלמטופלים יש ידע וניסיון אישיים שיכולים לעזור להם ליצור שינוי בחייהם.
תפקיד המטפל הוא לסייע לאדם לזהות אפשרויות חדשות ולחשוב על העתיד שהוא רוצה לבנות לעצמו.
עם זאת, הגישה מדגישה גם את החשיבות של הכרה בסבל ובקושי שחווה האדם.
מתן תוקף לחוויה הקשה משמש כבסיס ליצירת תחושת ביטחון ותקווה, ומאפשר מעבר לשיחה המתמקדת בבניית עתיד טוב יותר.
במהלך הטיפול נעשה שימוש בטכניקות שונות, כגון שפה המעודדת תפיסה חיובית של המציאות, התמקדות בהווה ובעתיד הרצוי, והדגשת הכוחות והמשאבים שכבר קיימים אצל האדם.
מחקרים מצאו כי טיפול ממוקד פתרון תורם באופן מובהק מבחינה סטטיסטית לצמיחה פוסט־טראומטית.
ביקורת על גישות טיפול מבוססות צמיחה פוסט-טראומטית (PTG)
1. ביקורת תאורטית: העדר פרוטוקול סדור והיעדר תיאוריה מנחה
גישת ה-PTG ושיטות המקדמות אותה מתמודדות עם ביקורת הנוגעת למבנה הטיפול: גישת הצמיחה אינה כוללת פרוטוקול סדור ומחייב.
המטפלים בגישה זו נדרשים לאמץ גישה גמישה ודינמית ולפעול על פי שיקול דעתם, ניסיונם ויכולותיהם.
בנוסף, טיפולים ממוקדי פתרון או ממוקדי צמיחה פוסט-טראומטית מוגדרים כגישות "משוחררות תאוריה".
מפתחי הגישה לא הגדירו עצמם כתאורטיקנים אלא כפרקטיקנטים-חוקרים, כאשר העיקרון המנחה הוא "מה שעובד בטיפול", ללא הסבר מפורש מדוע זה עובד.
היעדר התיאוריה המנחה נתפס כאתגר עצום ביישום הגישה, שכן עמדה זו מנוגדת למרבית הגישות בפסיכותרפיה המודרנית.
2. הימנעות מעיבוד טראומה ויעילות הגישה
טיפול ממוקד פתרון (SFT) נמנע במכוון מעיסוק בבעיה ואינו דורש עיבוד חוזר ונשנה של אירועי הטראומה.
הימנעות זו מוצדקת על ידי העובדה שעיבוד חוזר עלול להוביל להתלקחות מחודשת של הטראומה.
אך חשש זה נוגד את גישת הטיפולים קוגניטיביים-התנהגותיים לפיהם יש להביא את המטופל לחוויה מחדש של הטראומה ולעיבוד מעמיק של האירוע.
התומכים בגישת ה-PTG וה-SFT מציינים ששיטות טיפול ממוקדות טראומה מציגות תוצאות קליניות צנועות ושיעורי נשירה הנעים בין שליש למחצית מהמטופלים לאחר הפגישה הראשונה, בשל החשיפה המוגברת לאירועים הטראומטיים.
לעומת זאת, נמצא שגישת ה-SFT מובילה לנשירה נמוכה יותר, ושיעילותה דומה או אף גבוהה יותר משיטות אחרות בקרב אוכלוסיות מגוונות.
המטפל בגישת ה-PTG נדרש לאורך נשימה, לפתיחות, להקשבה ולהכלה של רגשות מכאיבים.
גישה זו דורשת מהמטפל לפנות מקום לכאב, ולהכיר תחילה בגודל הזוועה ובעומק השבר, כדי לאפשר צמיחה.
דרישות אלו מהוות אתגר יישומי לגישה, אשר אינה מאפשרת למטפל לדחוף או למשוך את המטופל, אלא דורשת ממנו ללוות אותו בקצב שלו, וזאת, בשונה מטיפולים קצרי טווח בטראומה.
צמיחה בונה מול צמיחה אשלייתית
המחקר על הקשר בין צמיחה פוסט טראומטית ומצוקה פוסט טראומטית העלה ממצאים לא עקביים לגבי הקשר בין עוצמת המצוקה הפוסט טראומטית לרמת הצמיחה הפוסט טראומטית.
לעיתים נמצא שככל שהמצוקה גדולה יותר כך הצמיחה מועטה יותר, ולעיתים נמצא שמצוקה גבוהה יותר קשורה לצמיחה משמעותית יותר.
בעקבות זאת, שני חוקרים מובילים בתחום - אנדריאס מרקר וטניה זולנר - הציעו אבחנה בין שני מסלולים של צמיחה: "צמיחה בונה" מול "צמיחה אשלייתית" בהשראת הדמות המיתולוגית של יאנוס שהיה בעל פנים כפולות.
מחקרים שונים הראו שצמיחה בונה מבוססת על תהליכים של מודעות עצמית ועיבוד משמעותי של הרגשות הכרוכים באירוע הקשה בעוד שצמיחה אשלייתית באה לידי ביטוי בבהימנעות מכאב ואי קבלת עזרה או לקיחת אחריות.
צמיחה בונה מבוססת על התמודדות חיובית עם מצבי חיים מאתגרים ומקדמת הסתגלות טובה המשקפת שינויים משמעותיים בהערכת החיים והכוחות של העצמי, מציאת אפשרויות חדשות, הערכה גוברת של הקשרים עם אחרים או התפתחות רוחנית.
צמיחה בונה נוטה להתגבר עם הזמן ולהביא לקידום מטרות של הפרט וליציבות.
למשל, אדם לאחר שחווה מחלה קשה מחליט לשנות את סדרי העדיפויות בחייו ומשקיע יותר זמן במשפחתו.
צמיחה אשלייתית נתפסת על ידי הפרט כהתפתחות חיובית, אולם למעשה משקפת התגוננות מפני המצב המאתגר.
ההתמודדות באה לידי בטוי באופנים שליליים שאינם מקדמים הסתגלות בריאה ובכך מהווה אשליה של צמיחה שאינה מובילה לתוצאות חיוביות לאורך זמן.
למשל, אשה שחוותה משבר ומכחישה כל קושי, מצהירה שאינה זקוקה לעזרה מאיש, ורמות המצוקה והבדידות שלה גוברות עם הזמן.
צמנט הוא חומר מיוחד עשוי סידן, אשר מכסה את שורש השן.
צמנט הוא חלק מהפריודונטיום של השן, שמחבר את השן למכתישי העצם על ידי עיגון רצועות החניכיים.
הצמנטום מופרש על ידי תאים בשם צמנטובלסטים בתוך השורש של השן, בעלי שורש איפקס עבה.
צמנטובלסטים אלו מתפתחים מתאי מזנחימאל בלתי מובדלים ברקמת החיבור של זקיק השיניים או השק.
בניגוד לאמלובלסטים ולאודונטובלסטים, אשר לא משאירים שום גופי תאים בתוצריהם המופרשים, בשלב מאוחר יותר של התוצר, רוב הצמנטובלסטים נלכדים על ידי הצמנטום שהם מייצרים, והופכים לצמנטוציטים.
לכן שוב, צמנטום דומה יותר לכתשי העצם, עם תאי העצם שלהם שהופכים לאוסטאוציטים לכודים.
הצמנטום מסוגל לתקן את עצמו במידה מוגבלת והוא לא נספג מחדש בתנאים רגילים.
הצמנטום מעט רך יותר מהדנטין והוא כולל בין-45% ל-50% חומרים אורגניים (הידרוקסילאפטיט, ובין-50% ל-55% חומר אורגני ומים.
החלק האורגני מורכב בעיקר מקולגן ומפרוטאוגליקן.
הצמנטום חסר כלי דם, והוא ניזון דרך תאים משלו המקיפים את כלי הדם ברצועת החניכיים.
הצמנטום נראה בצבע צהוב בהיר, מעט בהיר יותר מדנטין.
הוא מכיל את כמות הפלואור הגבוהה ביותר מכל רקמות המינרלים.
הצמנטום גם חדיר למגוון רחב של חומרים.
הוא נוצר באופן רציף לאורך כל החיים כי שכבה חדשה של צמנטום תמיד "נשארת" לשמור את הצירוף שלם כשכבה השטחית של הצמנטום.
שורש של הצמנטום מסתיים היכן שהוא מסיים להקיף את נקב הפסגה והוא יכול להאריך מעט את עצמו על הקיר הפנימי של עיסת התעלה.
התאים של הצמנטום, הצמנטוציטים לוכדים את הצמנטובלסטים.
כל צמנטוציט נמצא בחלל משלו, בדומה לתבנית של עצמות.
לחללים אלו יש גם תעלות משלהם.
עם זאת, בניגוד לעצמות, התעלות בתוך הצמנטום לא מכילות עצבים, והן לא מקרינות כלפי חוץ.
במקום זאת, התעלות מכוונות לכיוון רצועת החניכיים ומכילות תהליכים צמנטיים אשר קיימים כדי לפזר חומרים מזינים ברצועות.
לאחר התמורה של הצמנטום לשכבות, הצמנטובלסטים שלא נלכדים בצמנטום עומדים בשורה יחד עם המשטח הצמנטי והכיסוי החיצוני של רצועת החניכיים.
צמנטובלסטים אלה יכולים ליצור שכבות עוקבות של הצמנטום אם השן נפגעת.
סיבי העצם הם חלק מסיבי הקולגן העיקריים של רצועת החניכיים הנמצאות בצמנטום ובמכתשי העצם המחברות את השן למכתש השן.
הצמנטום מתחבר אל האמייל על מנת ליצור צומת צמנטואמיילית, אשר מכונה "קו הצוואר".
שלושה סוגים אפשריים של מעבר ממשקים יכולים להיות נוכחים בצומת זו.
ישנן שלוש אפשרויות שונות ליחסים בין הצמנטום לאמייל בצומת זו, כאשר ב־60-65% של השיניים, הצמנטום נמצא על האמייל, ב-30% מהמקרים הם נמצאים אחד בצמוד אל השני ורק ב5-10% של השיניים יש מרווח ביניהם ושכבת הדנטין חשופה.
בעבר האמינו שממשקים מסוימים ישלטו בחללי פה מסוימים.
כיום אנו יודעים שצומת זו יכולה להכיל שלושת ממשקים השונים בחלל פה של כל אדם.
כאשר הצמנטואיד מגיע אל מלוא העובי הדרוש, הצמנטואידים המקיפים את הצמנטוציטים והופכים למינרלים, או שהם גדלים, ואז הם נחשבים לצמנטום.
בגלל תרומת הצמנטום לדנטין, נוצרת צומת הדנטינוצמנטית.
ממשק זה אינו מוגדר קלינית ולא היסטולוגית, כמו זה של צומת הדנטינואמיילית, למרות שלצמנטום ולדנטין יש רקע אמבריולוגי משותף, שלא כמו של האמייל והדנטין.
הצומת הדנטינוצמנטית יחסית חלקה באזור השן הקבועה, וההיקשרות של הצמנטום לדנטין חזקה, אך לא ברור לחלוטין מדוע.
נוצרים שני סוגים של צמנטומים: תאי ולא תאי, והסיבים יכולים להיות פנימיים או חיצוניים, וכתוצאה מכך ישנן ארבע אפשרויות שונות; הצמנטום הראשון שיכול להיווצר במהלך התפתחות שן הוא לא תאי בעל סיבים חיצוניים.
השכבה הלא תאית של הצמנטום היא רקמה חיה אשר לא כוללת תאים במבנה שלה, בדרך כלל שולטת על חלק הקורונלי של השורש; תאי צמנטום נוצרים בתדירות גבוהה יותר על החצי האפיקלי.
חלק מהאזור האפיקלי של שורש השן עלול להיספג אך, זה עשוי לקרות רק אם יהיה יתר לחץ אורתודונטי ותנועה מהירה מדי.
מספר מומחים מסכימים על סוג שלישי של צמנטום, צמנטום אפיברילרי אשר לפעמים משתרע על האמייל של השן.
עודף הצטברות של צמנטום על השורשים של שן הוא מצב פתולוגי ידוע בתור היפרצמנטוסיס.
עובי הצמנטום יכול לגדול בקצה השורש, כדי לפצות על השחיקה של המשטח האוקלוסלי ועל ההתפרצות של השן.
כאשר הצמנטום נחשף דרך נסיגת חניכיים, הוא עשוי להישחק על ידי חיכוך מכני מכיוון שהוא נעשה דק וחסר במינרלים.
החשיפה של הדנטין העמוק יותר יכולה להוביל לבעיות כמו צביעה חיצונית של הדנטין ורגישות יתר של השן.
ההיארעות של העששת בצמנטום גדולה יותר אצל מבוגרים כאשר ישנה נסיגת חניכיים כתוצאה מטראומה או ממחלות חניכיים.
זה מצב כרוני היוצר פצע גדול ושטחי אשר פולש לאט לאט לצמנטום של השורש הראשון ואז לדנטין וגורם לדלקת כרונית של מוך השן.
מפני שכאב השיניים מופיע מאוחר יותר, רוב הנגעים מזוהים במצב מתקדם, וכתוצאה מכך ישנם קשיים בשיקום השן ועלייה באובדן השיניים.
הצמנטיקלים הם קטנים, דמויי כדור או ביצה מסוידים המשובצים בתוך או מחוברים לשכבת הצמנטום על בסיס פני השטח של השן, או משתרעים בחופשיות בתוך רצועת החניכיים.
זרזי צמנטום ניתן למצוא ליד או בצומת הצמנטואמיילית.
זרזים אלו הם ספרות סימטריות של הצמנטום המחוברות אל משטח שורש הצמנטום, בדומה לפניני האמייל.
זרזים אלו נובעים מהדחה לא סדירה של הצמנטום על השורש.
הם יכולים להציג כמה בעיות קליניות בהבדלה לבין אבן אשר ניתן לגלות על ידי צילום; אך עדיין, מכיוון שהם רקמת שן קשה, לא ניתן להסירם בקלות, ובכך הם עשוים להפריע בטיפולי חניכיים.
מחקר ארכאולוגי ב-2010 מצא כי בצמנטום יש פי חמישה מחומר הדנ"א של הילד בהשוואה לדנטין, שנדגם בדרך כלל.
לקיחת דגימות DNA מהשיניים לסיוע בזיהוי שרידי אדם נעשית נפוצה יותר ויותר.
דגימת ה-DNA ותוצאות הניתוח הגנטי של הרקמה שונים מאוד בין הרקמות ובמידה מסוימת בלתי צפויים.
כמות ה-DNA הזמין בדנטין מושפעת על ידי הגיל ומחלות השיניים, בעוד שהחומר הגנטי בצמנטום רב ויציב.
צמר גפן מתוק הוא אלבום הסולו השני של המוזיקאי הישראלי שלמה גרוניך, אשר יצא בשנת 1982. האלבום הוקלט באולפני טריטון והופק על ידי מתי כספי.
בין האלבום הזה לאלבום האולפן הקודם של גרוניך, "למה לא סיפרת לי!?" עברו 11 שנים, בהן עסק גרוניך בפרויקטים שונים, דוגמת שיתוף הפעולה עם מתי כספי במאחורי הצלילים, הפקת פסקול לסרט "אלף נשיקות קטנות" של מירה רקנאטי, הלהקה קצת אחרת ועוד.
במהלך תקופה זו הוא גם התגורר מחוץ לישראל במשך כ-5 שנים.
מילות השירים באלבום נכתבו על ידי אשתו של גרוניך, נירית ירון, למעט "לונה פארק" שנכתב על ידי גרוניך כפרפרזה על "אבא'לה בוא ללונה פארק" של הזמר ישראל יצחקי, ו"שומקום", אותו כתבו ירון וגרוניך ביחד.
גרוניך הלחין את כל השירים באלבום, שר וניגן בכלי מקלדת שונים.
עוד ניגנו באלבום אלון נדל בבס, מורדי פרבר בגיטרה וסיטאר בשיר "עוד לא עצרתי" (הפעם היחידה בחייו בה ניגן פרבר בכלי), פטר ורטהיימר בכלי נשיפה ומאיר ישראל בתופים.
"צמר גפן מתוק" מהווה ניסיון לכלול באלבום אחד את כל מגוון ההשפעות והסגנונות המוזיקליים שאפיינו את גרוניך באותה תקופה.
האלבום מכיל שירי רוק מתקדם המושפעים מסגנון הג'אז-פיוז'ן, הטנגו והמוזיקה הקלאסית.
גרוניך סיפר שהיו הבדלי גישה בינו לבין כספי במהלך ההקלטות, בעיקר בנוגע לשירה שלו: "מתי הלך נגד מה שטבעי לי – להביא את התחושות האלה לרגע שבו אני עומד עם אוזניות באולפן.
לפי מתי הטייפ לא משקף התרגשות, אלא קול טוב, נוכחות ונקיון".
שלמה גרוניך - שירה, פסנתר אקוסטי, פסנתר חשמלי, סינתיסייזר, עיבוד
מורדי פרבר - גיטרות, סיטאר ("עוד לא עצרתי")
פטר ורטהיימר - סקסופון, קלרינט
מתי כספי - הפקה מוזיקלית
אבי גנור - צילום תמונת עטיפה
ספי מטיוק - עיצוב תמונת עטיפה
צמר ויעלי היא סדרת טלוויזיה לילדים אשר שודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית מאז דצמבר 2017.
מאוגוסט 2018, לאחר סגירת החינוכית, משודרת בכאן חינוכית.
צוות התוכנית זכה בפרס צוות מצטיין מטעם נציבות המדינה לשנת 2018.
'צמר ויעלי' היא סדרה לעידוד קריאה, המתרחשת בבניין, בו גרים הילדה יעלי, הכלב שלה צמר, השכנה והמורה לפסנתר טלי, והשכן בועז.
בכל פרק יעלי מתמודדת עם דילמה רגשית/ התנהגויות מורכבות (שקרים, פחדים, חרמות, אהבות, קנאות, חוקים, געגועים, שונות פיזית וכו').
במהלך הפרק יעלי מתייעצת עם שכניה טלי, צמר ובועז.
תוך כדי שיחה על הדילמה, בועז או טלי נזכרים שיש ספר העוסק בנושא המדובר.
תוך כדי הקראת הסיפור, טלי מעודדת את יעלי לשאול שאלות, לספר בדיחות ולהביע רגשות: הזדהות, שמחה, כעס או קנאה.
יעלי (אפרת גונן)-בעליו של כלב בשם "צמר".
בכל פרק יעלי נתקלת בדילמה רגשית או בהתנהגות מורכבת ומתייעצת עם שכניה טלי ובועז.
צמר (ערן בן צבי)- כלב מדבר, חבר של יעלי.
טלי (טלי אורן) - מוזיקאית שהיא גם מורה לפסנתר.
בועז (יוגב יפת) - סטודנט שטותניק בעל ידיים ולב מזהב.
צמיתה (באוקראינית: Кріпосна; ברוסית: Крепостная; הופץ במדינות המערב בשם "אהבה בשלשלאות", Love in Chains) היא סדרת טלוויזיה אוקראינית מסוג דרמה היסטורית המשודרת ברשת רוסיה-1 מבית VGTRK בינואר 2020. קודם לכן שודרה ברשת STB האוקראינית.
למעט רוסיה ואוקראינה, הסדרה שודרה גם בפולין ובקזחסטן ונמכרה להפצה בליטא, מונטנגרו, סרביה, בוסניה והרצגובינה, מקדוניה הצפונית, קרואטיה והיא זמינה לצפייה בשרת Amazon Prime Video בארצות הברית ובקנדה.
בשנות ה-50 של המאה ה-19, יקתרינה ורביצקאיה, רגילה לחיי אצילות מאז ילדותה.
כל המחוז רואה בה גברת צעירה ותלמידה אהובה של אנה לבובנה, אשתו של בעל האדמות העשיר ביותר בניז'ין, פיוטר צ'רווינסקי.
כחברה של משפחת האצולה, היא מנגנת בפסנתר, קוראת רומנים צרפתיים בערבים, היא חכמה, יפה ומשכילה.
אבל מעטים יודעים שהיא רק רכושם של בני צ'רווינסקי - היא נערת חצר צמיתית.
היא יכולה להימכר לכל המרבה במחיר ומי שיפגע בה לא ייענש.
ניתן גם לשחררה אך זה תלוי בהחלטת הבעלים שלה ושום ידע ונימוסים אלגנטיים לא יקלו על גורלה של יתומה שנולדה בשבי.
עמדתה ודעותיה המיוחדים של יקתרינה היא גם פריבילגיה וגם חוסר המזל שלה.
היא נעולה בין שני עולמות - עולם הצמיתים ועולם האצילים ובאף אחת מהם אין לה מקום.
מצד אחד חיים חסרי דאגות בחסות הסנדקית הפטרונית מסתיימים עבורה עם בואו של גרגורי, בנו של צ'רווינסקי, גיבור מלחמת קרים.
הגבר הנאה בעל הרצון העצמי דורש אינטימיות והוא מוכן להשיג את מטרתו בכל מחיר, אפילו בכוח.
אבל לבה של הילדה כבר נתון לאחר.
היא מאוהבת בבעל המקרקעין, הקצין אלכסיי קוסאץ' והם מתאהבים זה בזה ממבט ראשון.
אך האם הצעיר הנלהב ישמור על רגשותיו כשיגלה את סוד מוצאה?
אילו סודות אחרים מסתירה משפחת צ'רווינסקי?
ומה מצפה לילדה השברירית שמחליטה להיאבק למען האושר והכבוד העצמי?
יקטרינה קובאלצ'וק — יקתרינה ורביצקאיה
יוליה אאוג — אנה לבובנה
סטניסלב בוקלן — פיוטר צ'רווינסקי
מיכאיל גברילוב — גרגורי צ'רווינסקי
אלכסיי ירובנקו — אלכסיי קוסאץ', קצין צבא האימפריה הרוסית
צמצם הוא סרט אימה אמריקאי, שיצא לאקרנים בשנת 2008 ומהווה עיבוד אמריקאי לסרט תאילנדי בעל אותו השם משנת 2004.
הסרט בוים על ידי מסויוקי הוצ'אי והופץ על ידי אולפני "פוקס המאה ה-20".
הסרט נכתב על ידי לוק דוסון ומככבים בו ג'ושוע ג'קסון, רייצ'ל טיילור ומאגומי אוקינה.
בן שו ואשתו החדשה ג'יין עוזבים את ניו-יורק ועוברים לטוקיו שביפן, היכן שבן עובד בתור צלם.
בזמן נסיעתם בדרך ללא מוצא ג'יין מתנגשת בטעות באישה שעמדה באמצע הכביש והושלכה בעקבות הפגיעה.
הזוג לא מוצא שום עדות לגופתה ומסיקים שהיא לא נפגעה והלכה משם וממשיכים בדרכם.
לאחר מכן הם מבחינים באורות מוזרים שמופיעים בתצלומים שלהם, מה שמזוהה כ"תמונות רדופות" (תמונות שצולמו בפלאש ומציגות רוחות רפאים) על ידי העוזרת של בן, סאיקו נאקמורה.
ג'יין מתחילה לחלום חלומות מוזרים שבעקבותיהם היא חושבת שמישהו מנסה לומר לה משהו, ולאחר מכן מתחילה להרגיש בנוכחות שנמצאת איתם.
בן מתחיל לחוות כאבי כתפיים וחבריו מציינים שהוא נראה שמוט ומכופף, אבל הרופא שבודק את בן לא מוצא שום הסבר לכך.
סאיקו לוקחת את ג'יין אל בן הזוג שלה לשעבר, ריטסו שעובד במגזין שתפקידו הוא לפרסם תמונות רדופות.
הוא מסביר לג'יין שהאורות בתמונות הם רוחות רפאים שמנסות להעביר מסרים לעולם החיים.
בזמן נסיעתה ברכבת ג'יין הוזה את האישה שהיא דרסה, מה שגורם לה להאמין שהיא מתה.
בן בעצמו חווה מפגש מצמרר עם הרוח לאחר מכן.
השניים הולכים למתקשר שיסביר להם על התופעה העל טבעית.
המתקשר לוקח את התצלומים של הזוג ומתחיל להסביר בהתלהבות, אך בן מסרב לתרגם וטוען שהוא בסך הכל זיוף ולא הדבר האמיתי.
אדם וברונו, חבריו של בן נרצחים על ידי הרוח שמתבררת כאישה בשם מאגומי.
לאחר שהם עדים למותו של ברונו, בן רוצה לעזוב, אבל ג'יין מראה לבן את תמונות החתונה שלהם ומאגומי מופיעה בהם.
הזוג מבין שמאגומי ליוותה אותם מרגע חתונתם והולכים לביתה, אך מוצאים את גופתה הנרקבת.
היא התאבדה לפני תאונת הדרכים, מה שאומר שהזוג פגש ברוח שלה בזמן נסיעתם.
באותו הלילה, בן פוגש ברוחה של מאגומי וג'יין דורשת ממנה לעזוב אותם לנפשם, מאגומי עוצרת ובחיוך קל מניחה לבן ונעלמת.
לאחר לווייתה של מאגומי, בן וג'יין חוזרים לניו-יורק במחשבה שהכל נגמר.
ג'יין מגלה מעטפה ובתוכה תמונות של מאגומי ובעזרת רמזים מרוחה של מאגומי היא מוצאת מצלמה בתיבה ומעלה את התמונות ממנה למחשב מכרטיס הזיכרון.
התמונות שצולמו על ידי בן, מציגות את אדם וברונו אונסים את מאגומי בביתה לפני שהיא התאבדה ובזמן הזה בן לא עושה כלום כדי לעצור אותם.
בן חוזר הביתה ומסביר לג'יין שמאגומי הייתה בת זוגו לשעבר שלא הרפתה ממנו לאחר שנפרדו.
הוא החליט לשכר אותה ולצלם את התמונות במטרה לסחוט אותה וכך היא תניח לו לנפשו.
התכנית במהרה התדרדרה לאונס, אך בן מצדיק את עצמו בטענה שהוא מעולם לא נגע בה.
ג'יין מבינה למה מאגומי רצחה את אדם וברונו ולמה היא רודפת את בן.
ג'יין מבינה שמאגומי ניסתה כל הזמן להזהיר אותה מפני בן ולאחר שהיא נגעלת ממעשיו היא טוענת שהיא לא יכולה להישאר עם אדם כמוהו ועוזבת את הדירה.
בן מנסה לרדוף אחרי ג'יין, אך רוחה של מאגומי נועלת את הדלת ולא נותנת לו לצאת מהדירה.
בן משתגע בגלל מאגומי ומנסה לצלם אותה, אך ללא הצלחה.
הוא זורק את המצלמה לקצה החדר והיא מצלמת אותו.
בן מבחין בתמונה שיצאה ורואה את מאגומי יושבת על כתפיו.
בן מבין שכתפיו כאבו וגבו היה מכופף בגלל משקלה של מאגומי ומבין שמאגומי הייתה איתו מאז התאבדותה ללא ידיעתו.
מפוחד, בן מנסה להיפטר ממנה ומחשמל את עצמו.
הוא הופך לקטטוני ונשלח לבית חולים לחולי נפש, שם הוא יושב מכופף על המיטה.
בסצנה האחרונה רוחה של מאגומי נשענת על כתפיו.
ג'יימס קייסון לי - ריטסו.
הסרט קיבל ביקורות שליליות ממבקרים.
האתר "Rotten Tomatoes" נתן לסרט ביקורת חיובית של 9% על פי 65 ביקורות.
האתר "Metacritic" נתן לסרט ציון 37/100, לפי 12 ביקורות.
צמצום כוחות סדירים (בראשי תיבות: צכ"ס) הוא מונח צה"לי לפיטורי משרתים במסגרת תוכניות צמצום כוח אדם.
החל מראשית המאה ה־21 עסקו התוכניות רב־שנתיות הצה"ליות בצמצום כוח אדם במטרה לחסוך בהוצאות על שכר.
במסגרת תוכניות אלה צה"ל שיחרר אלפי משרתי צבא קבע בגילאי 30 עד 40 או הקרובים לגיל הפרישה, מתוך כוונה לקלוט משרתי קבע צעירים יותר.
בתחילת שנת 2021 החל צה"ל בתהליך שחרור של אלפי משרתי קבע.
שחרור אנשי קבע נעשה בהתאם להוראת פיקוד עליון מס' 3.0508 שכותרתה "נוהל לשחרור משרתי הקבע", המאפשרת לצה"ל ליזום פיטוריו של משרת צבא קבע המצוי ב"אוכלוסיית היעד" על ידי מתן הודעה מוקדמת של 3 חודשים או יותר.
ההוראה קובעת את כלל הפרוצדורות לפיטורים, ובכלל זה את עבודת הרקע שעל צה"ל לקיים בטרם ביצוע הליך הפיטורים כלפי כל איש קבע.