tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"אני סימון נחמיאס", בהוצאת ספריית השירה, סימן קריאה/הוצאת הקיבוץ המאוחד (1995)
"אופרות בחמסין" (קובץ סיפורים), הוצאת אחוזת בית (2004)
תרגום לעברית של הספר "חלב ודבש" שחיברה רופי קאור, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר (2018).
איתן מור (נולד ב-30 בדצמבר 1951) הוא כירורג ישראלי, המכהן כמנהל המרכז להשתלות איברים במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא – תל השומר.
פרופסור לרפואה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
מור נולד בחיפה וגדל בירושלים.
הוא למד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה.
ב-1970 התגייס לצה"ל ושירת כלוחם בסיירת מטכ"ל.
לאחר שחרורו למד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא עשה את הסטאז' במרכז רפואי הדסה, ואת ההתמחות בכירורגיה אותה סיים ב-1989 עשה בבית חולים קפלן.
לאחר מכן נסע לארצות הברית ושימש עמית ביחידת ההשתלות של המרכז הרפואי של אוניברסיטת ביילור בטקסס וביחידת ההשתלות של בית החולים מאונט סיני בניו יורק.
בשובו לישראל ב-1994 עבד ביחידת הניתוחים וההשתלות של מרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא – תל השומר.
ב-1995 עבר לבית החולים בילינסון וב-1997 מונה למנהל היחידה להשתלות כבד בבית החולים בילינסון.
ב-2002 מונה למנהל מערך ההשתלות בבית החולים בילינסון ובבית החולים שניידר.
מור ביצע את השתלות הכבד מתורם חי בילד ובמבוגר הראשונות בישראל.
הוא הוביל את ביצוען הראשון של השתלות כליה שאינן תואמות סוג דם והשתלות מוצלבות.
ב-2019 מונה למנהל המרכז להשתלות איברים במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא – תל השומר.
מור שימש יו"ר החברה הישראלית להשתלות (2006–2008) וחבר ועדת ההיגוי של המרכז הלאומי להשתלות.
בתחום המחקר והאקדמיה פרסם למעלה מ-170 מאמרים מדעיים.
ב-1997 מונה למרצה בכיר בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, ב-2001 לפרופסור חבר ומאז 2011 מכהן כפרופסור מן המניין בפקולטה.
הוא נשוי ליעל ואב לארבע בנות.
איתן מאיר סְטִיבֶּה (נולד ב-12 בינואר 1958) הוא איש עסקים ונדבן ישראלי, אסטרונאוט בטיסה מסחרית וטייס קרב לשעבר.
סטיבה הוא הישראלי השני ששהה בחלל, הראשון שנחת בשלום, הראשון בתחנת החלל הבינלאומית ותייר החלל הישראלי הראשון.
הוא המריא לחלל באפריל 2022 כחבר-צוות בטיסת Axiom Mission 1, שנודעה בישראל כ"משימת רקיע", לטיסת חלל פרטית, יחד עם עוד שלושה תיירי חלל.
בתחילת יולי 2025, הוכרז על מינויו של איתן סטיבה לנשיא של כבוד של אוניברסיטת החלל הבינלאומית שבצרפת (ISU).
במסגרת תפקידו,ייקח חלק בפעילויות האקדמיות של המוסד, יסייע בחיזוק הקשרים עם שותפים בינלאומיים, יקדם יוזמות חינוכיות ומחקריות, ויתמוך בקהילת הסטודנטים והבוגרים הגלובלית של האוניברסיטה.
הוריו הכירו באמסטרדם, כשהדריכו במחנות הקיץ של הנוער הציוני, השלימו את לימודיהם, התחתנו, ועלו לישראל ב־1953. אמו, אלמה, עבדה כעובדת סוציאלית קלינית במרפאה לבריאות הנפש ברמת-חן.
אביו, אהוד, שהיה יליד אינדונזיה, עבד כחוקר קרקע ומים במכון וולקני ברחובות.
בגיל 4 נסע סטיבה עם משפחתו לארצות הברית ללימודי הדוקטורט של אביו.
בגיל 7 שבו לישראל, ועברו להתגורר ברמת גן.
הוא בוגר תיכון בליך, השתתף בנבחרות האתלטיקה והכדוריד של בית הספר, התאמן בנבחרת ישראל בג'ודו וזכה פעמיים באליפות ישראל לילדים.
בנעוריו היה פעיל בתנועת הצופים ונשלח מטעם התנועה כמדריך למחנות קיץ בארצות הברית.
ביולי 1976 התגייס לקורס הטיס של חיל האוויר, אותו סיים במגמת קרב.
הוא שירת תחילה כטייס סקייהוק בטייסות 140 ו-102, לאחר מכן בטייסת 201 כטייס פנטום, ובהמשך כטייס 16-F בטייסת 117. בשנת 1984 השתחרר משירותו הסדיר, ועד שנת 2012 שירת במילואים בטייסת 117. סיים את שירות המילואים בדרגת אלוף-משנה.
בין השנים 2013 ל־2019 שירת כמדריך טיסה בבית הספר לטיסה של חיל האוויר במגמת 'ראשוני קרב'.
במשך 43 שנות טיסה בחיל האוויר השלים אלפי שעות טיסה, זכה באות מילואימניק מצטיין מטעם חיל האוויר וקיבל את אות המופת בטיסה.
בכך הפך לאחד מארבעה טייסים ישראלים שהפילו ארבעה כלי טיס באותה גיחה (השלושה הראשונים היו במהלך מלחמת יום הכיפורים), ולטייס ה-F-16 היחיד בעולם שהפיל ארבעה מטוסים בגיחה אחת.
לאחר שחרורו מצה"ל בשנת 1984 הצטרף סטיבה לצוות יועצים של התעשייה האווירית שעבד על פיתוח מערכות מטוס הלביא.
בשנת 1985 היה ממקימי קבוצת LR, שעסקה במכירת נשק, כולל פריסת מערכות הגנה אוויריות וימיות (שפותחו על ידי רפאל ואלביט), הקמת תשתיות במדינות מתפתחות, הקמת שדות תעופה, הפעלת תקשורת סלולרית ולוויינית, הקמת פרויקטים לפיתוח חקלאות, הקמת כפרי נוער ועוד.
עיקר עיסוקו של סטיבה בחברה היה בפיתוח מערך המימון לפרויקטים בינלאומיים, בשיתוף פעולה עם בנקים ומוסדות לפיתוח בינלאומי.
בשנת 2011 סיים את דרכו בחברה ומכר את חלקו בה (33%).
בשנת 2012 רכש 35% מחברת מיטרלי, שעסקה בתחומים דומים לקבוצת אל אר, ובשנת 2018 עזב את החברה ומכר את חלקו בה.
חלק מפעילותו באפריקה ספג ביקורת רבה בעקבות מעורבותו בעסקאות מכירת נשק למורדי משטר במהלך מלחמת האזרחים באנגולה.
במסגרת מכירות אלו, התקרב סטיבה לנשיא אנגולה הרודן דוש סנטוש.
בשנת 2010 ייסד את קרן Vital Capital, שסייעה לשיפור מצבן של אוכלוסיות מעוטות יכולת במדינות מתפתחות, בייחוד ביבשת אפריקה.
הקרן משקיעה בחקלאות תעשייתית ובייצור מזון, בדיור בר-השגה ובתשתיות עירוניות, בבתי חולים, באנרגיה מתחדשת, בטיהור מים ובטיפול בשפכים, תמיד בשיתוף פעולה עם אוכלוסיות מקומיות.
פעילות החברה סייעה בהקמת שירותים חיוניים כמו מי שתייה מטוהרים, חשמל ושירותי בריאות.
הקרן יצרה אלפי משרות קבועות חדשות שמאפשרות מוביליות חברתית ורווחה כלכלית.
סטיבה חבר בפורום הכלכלי העולמי.
סטיבה עוסק במשבר האקלים בהקשר של השקעות ירוקות והצורך לזנוח דלקים מזהמים לטובת אנרגיה מתחדשת.
הוא טוען שמשבר הקורונה הוא נקודת מפנה והזדמנות בכלכלה העולמית להסטת השקעות מדלק מאובנים והפניית משאבים לפתרונות העולים בקנה אחד עם מיגור משבר האקלים.
סטיבה שירת בסדיר ובמילואים תחת אילן רמון כמפקד טייסת.
ב־2010 היה חלק מגרעין המייסדים של עמותת קרן רמון, עמותה שהקימה רונה רמון עם חברי משפחה קרובים ואישים מובילים בחברה הישראלית.
מאז הקמתה מלווה סטיבה את הפעילות החינוכית שלה ומכהן כחבר בוועד המנהל שלה.
הוא שותף בהקמת מיזמים חברתיים כגון קריית אדם בלוד - מרכז לימודי, מחקרי וטיפולי המעניק טיפול נפשי לתושבי העיר, מיזם זיכרון בסלון לזכר השואה, המרכז ללימודי אפריקה באוניברסיטת בן-גוריון, בדרך לגן, אינקלו - רשת בתי ספר מכילים ועוד.
סטיבה ומשפחתו הקימו את אנאתה, חברה לתועלת הציבור שתומכת במיזמים חברתיים וחינוכיים כמו יוניטף - מועדוניות לילדי פליטים, תומכת במכינות, בבתי חולים, בתוכניות אקדמיות, מעניקה מלגות לימודים ועוד.
סטיבה חבר בוועדת ההיגוי של חבר הנאמנים של אוניברסיטת חיפה, וקיבל בשנת 2016 תואר עמית כבוד של האוניברסיטה העברית.
הוא ומשפחתו אף תמכו בסכומים משמעותיים בעמותות התומכות במאבק ברפורמה המשפטית במדינת ישראל.
במשרדו בתל אביב הקים את הגלריה ללימודי אפריקה, שבה מוצגות תערוכות המתמקדות בהצגת ובחינת האמנות האפריקאית וההתייחסות ליבשת ולתושביה.
לגלריה פרויקטים משותפים עם האקדמיות לאומנות ועיצוב בצלאל ושנקר.
סטיבה המריא לחלל ב-8 באפריל 2022 מטעם חברת אקסיום ספייס, בחללית הדרגון 2 של חברת SpaceX כחלק מטיסת Axiom Mission 1 שהייתה טיסת החלל הפרטית המלאה הראשונה אל תחנת החלל הבינלאומית.
סטיבה היה תייר חלל ששילם מכספו עבור הכרטיס, אך טיסתו סווגה כפרויקט לאומי ובמסגרתה הוא ביצע מספר ניסויים מדעיים מטעם גופים ישראליים.
מלבד ביצוע מחקרים וניסויים מדעיים, ערך סטיבה במהלך שהותו בחלל ראיונות עם נשיא המדינה יצחק הרצוג ומספר גופי תקשורת ישראלים.
ב-25 באפריל חזר סטיבה לכדור הארץ.
סטיבה נישא לאורה בשנת 1985. לזוג בת ושני בנים.
בנו, עמית, נשוי לחברת הכנסת לשעבר סתיו שפיר.
בת דודתו היא המיקרוביולוגית יהודית ברמן.
איתן כ"ץ (נולד ב־1982) הוא זמר-יוצר חסידי ישראלי-אמריקאי השר בסוגת המוזיקה החסידית ומוזיקה יהודית מקורית.
איתן כ"ץ מגיע ממשפחה מוזיקלית, אביו אבשלום (הנקרא על שם דודו אבשלום חביב) הוא מוזיקאי וחזן נודע ואחיו הוא הזמר שלמה כץ.
במהלך מגפת הקורונה בשנת 2020 עלה כץ לישראל.
בשנת 2004 הוציא יחד עם אחיו שלמה, אלבום משותף בשם בגלל אבות.
השיק את אלבום הבכורה שלו למענך.
בשנת 2014 השתתף ביחד עם אביו אבשלום ואחיו שלמה כץ באלבום אליך.
בתשרי ה'תשפ"א (2020) השתתף בפרויקט יחדיו ירננו – חידוש שירי רבי שלמה קרליבך של חיים אורי קוטלר ושר את "קחו עמכם" של קרליבך.
בשנת 2020 הוציא את אלבומו Unplugged 3. לאחר אסון מירון בשנת 2021 הוציא את השיר "מה נאמר מה נדבר" שמבטא את הכאב על האובדן.
בשנת 2022 הפיק את אלבומו ה-11 תרומה, באלבום שכולו לחניו שלו, מארח איתן את חבריו ג'ואי ניוקומב ולוי פולקוביץ.
בשנת 2024 (ה'תשפ"ד) השיק את אלבומו ה-14 חב"ד המכיל ניגוני חב"ד, באלבום הוא מארח את אלי מרקוס.
התקליטים מופצים באמצעות חברת התקליטים גרינטק.
אחותינו את היי, עם ברוך לוין, 2020
איתן שמעון מור-יוסף (נולד בשנת 1963) הוא איש חינוך ישראלי, מזכ"ל תנועת בני עקיבא בשנים 2003 – 2006, מנהל בתי ספר וחבר המועצה המקומית קצרין בין השנים 2008 ו-2013.
נולד בירושלים וגדל בשכונת קטמון, במשפחה בת ארבעה ילדים.
אביו, מרדכי, נולד במרוקו ועלה ארצה בגיל 24. אמו, גאולה, הייתה בת למשפחה שחיה בארץ זה 15 דורות.
אחיו הגדול פרופסור שלמה מור־יוסף, שימש כמנכ"ל רשות האוכלוסין וההגירה, המוסד לביטוח לאומי והמרכז הרפואי הדסה.
אחיו נהרג במלחמת יום הכיפורים.
גדל במשפחה דתית, אך למרות זאת למד בבית ספר ממלכתי לא דתי והיה חבר בתנועת הצופים.
לאחר מכן עבר ללמוד במוסדות "חורב" ובישיבת נתיב מאיר והצטרף לפעילות בסניף בני עקיבא "מרכז" בירושלים, שם גם שימש כקמונר.
לאחר התיכון למד בישיבת הר עציון.
היה מורה בחטיבת הביניים של ישיבת מקור חיים, ניהל בית ספר במצפה רמון ואת בית הספר "דרכי נעם" בקצרין, שאותו הקים.
בשנת 2003 נבחר לכהן כמזכ"ל בני עקיבא בישראל.
בתקופתו כמזכ"ל יזם סדרת פגישות לשיח ולימוד משותף בין מדריכי בני עקיבא למדריכי השומר הצעיר, והוא נחשב למזכ"ל שהכניס לתנועה צביון חברתי.
כמו כן, בתקופתו התמודד עם אירועים כמו תוכנית ההתנתקות ופינוי עמונה.
לאחר סיום תפקידו שימש כמנהל בית ספר בקיבוץ לביא.
היה ראש מטה חגיגות שלושים שנה לקצרין.
בשנת 2008, לקראת הבחירות למועצה המקומית קצרין, הוצב במקום השני ברשימת "לב" של ראש המועצה סמי בר לב ונבחר כחבר מועצה.
כיהן בתפקיד עד שנת 2013.
נשוי לאפרת, בתו של אורי וירצבורגר, לשעבר יו"ר הוועד המנהל של מכון לב, ואב לשישה.
למד בתיכון בית ירח והיה שחיין בקבוצת הפועל דגניה א'.
ב-1971 היה בגרעין המייסד של מושב רמות שבמורדות רמת הגולן, בואכה הכנרת, ומילא בו תפקידים מרכזיים כרכז משק וגזבר.
הקים את "מדר"ג: מפעלי דרום הגולן" – גוף שאיגד את התעשייה באזור דרום רמת הגולן (שהיה מסופח אז למועצה אזורית עמק הירדן).
פעל להקמת רשות מוניציפלית עצמאית ליישובי רמת הגולן.
כשזו הוקמה ב-1979, נבחר לסגנו של ראש המועצה משה גורליק.
כשלושה חודשים לאחר מכן התפטר גורליק מהתפקיד, וליס נבחר על ידי חברי המועצה לעמוד בראשות המועצה.
כיהן גם כיו"ר חבר המנהלים של אתר החרמון.
יחד עם סמי בר לב, הקים את בית הספר האזורי "נופי גולן" בקצרין.
היה פעיל בתנועת גוש אמונים.
היה נשוי לרותי, שניהלה בעבר את מתנ"ס רמת הגולן ואת מתנ"ס מבואות החרמון, ולהם ארבעה ילדים.
נפטר ביוני 2022, והובא למנוחות בבית העלמין של מושב רמות.
איתן פז (נולד ב-16 בפברואר 1980) הוא קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה בחיל הים הישראלי.
איתן פז נולד ב-1980 בחיפה.
התגייס באוגוסט 1999 לקורס טיס, ממנו הודח לאחר שלא עבר את שלב הצ'קים.
לאחר מספר חודשי דחיית שירות התגייס במרץ 1999 לקורס חובלים.
לאחר שנה בקורס הודח ממנו ועבר להיות לוחם בספינות הדבורים בפלגה 914 בספינה 817. לאחר שנכנס לשירות קבע כנגד, כסגן-מפקד דבורה, חזר לקורס חובלים וסיים אותו בהצלחה.
ביולי 2010 מונה למפקד ספינת הטילים אח"י קשת עד לינואר 2013. בשנים 2015–2017 שירת כמפקד פלגת מבצעים בבסיס אשדוד.
בשנים 2017–2018 פיקד על ספינת הטילים אח"י אילת.
בשנים 2018–2019 פיקד על פלגה 34 בשייטת ספינות הטילים שכללה את הספינות אח"י קשת ואח"י רומח.
בשנים 2019–2020 היה סגן מפקד שייטת ספינות הטילים.
מדצמבר 2020 פיקד על יחידת השליטה הימית וזירת המים הכלכליים עד לספטמבר 2022. לאחר מכן המשיך ללימודים במכללה לביטחון לאומי.
בין אוגוסט 2023 ליולי 2025 היה מפקד בסיס אשדוד.
בשבעה באוקטובר ובמלחמת חרבות ברזל
ב-7 באוקטובר 2023, טרם מתקפת הפתע, קיבל אינדיקציה מוקדמת על פעילות חריגה ברצועת עזה שהוגדרה כתרגיל.
בהמשך נאמר לו ממודיעין חיל הים ש"אין כלום מלבד תרגיל של חמאס.
אל תזיז כוחות ואל תעשה שום דבר חריג כדי שלא יישרפו מקורות מודיעיניים".
פז הקפיץ מפקד סיירת דבורות מביתו והעלה כוננות בספינת העתודה בנמל אשדוד.
ב-06:30 פקד על הכוחות לזנק לעבר הגבול ולהשמיד כל אויב שהגיע מהים ולתקוף מחבלים וטרקטורים שהגיעו מהיבשה למרחב.
במהלך האירוע פשטו דרך הים שבע סירות שעל גביהן עשרות מחבלים והופעלה אש נגד הכוחות בים אשר הגנו על המרחב והגבול הימי.
בקריות השליטה של בסיס אשדוד הכווינו את לוחמי פלגה 916 לכיוון סירות המחבלים שהיו בדרכם לכיוון אשקלון, מתקן קצא"א וחוף זיקים.
שתי סירות גומי עם מחבלים הושמדו בים וסירה נוספת נפגעה חלקית, אך ארבע סירות נוספות הצליחו לנחות במרחב זיקים כאשר חלק מהמחבלים שעליהן הושמדו מאש חיל הים על החוף.
הסירה הרביעית מתוך שבע הסירות, ובה חמישה מחבלים, ביצעה את הטבח בחוף זיקים.
חיל הים השתתף גם בהמשך הלחימה במלחמת חרבות ברזל והכוחות תחת פיקודו השמידו מאות מחבלים בשיתוף פעולה עם כוחות היבשה והאוויר.
בחודש מאי הוצג לציבור התחקיר המטכ"לי על הקרב בזיקים שקבע שפעולותיהם של פז, אנשי מוצב השליטה באשדוד והכוחות הלוחמים בים מנעו ממרבית המחבלים להגיע ליעדם, נתנו התרעה מוקדמת לכיתת הכוננות בקיבוץ זיקים להיערך לקראת הגעת המחבלים ובכך נמנעה חדירה לקיבוץ.
כן קבע התחקיר כי פז ניהל את הזירה, ולא מפקד המרחב.
ביולי 2025 סיים פז את תפקידו כמפקד בסיס אשדוד.
פז בעל תואר ראשון ושני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה.
הוא בוגר קורס פיקוד ומטה, ובוגר המכללה לביטחון לאומי.
איתן לונדנר (נולד ב-1 במאי 1961) הוא שחקן, מדבב, תסריטאי, ובמאי ישראלי.
לונדנר הוא בעל תואר ראשון בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
לונדנר למד סדנת משחק מול מצלמה בהנחיית רות דייכס, וסדנת משחק "השיטה" בהנחיית אמיר אוריין.
שנהסדרהתפקיד1990נייר עיתון - חשוד ברצחיוני1992זהו זה!1995זהב של שוטים1996ג'ינג'ישוטר1997חלומות נעוריםיואבקלינקה מיה1998–2001טירונותסא"ל אורי2001הבורגניםקובי2002לחיי האהבהצביקה רוטמן2003הילדים מגבעת נפוליאוןעומר2007השמיניהד"ר בס2008דאוסעמי מורג2011פלפלים צהוביםגונדר2013בני ערובהברזני2014מתים לרגעבועז2021השוטריםרפא
שנהסרטתפקיד1990המחצבהששון1992אזרח אמריקאישחקן קבוצה1993כלא הנשיםשומר2003שתיקת הצופריםאל"ם עמרם ריכטרבאמצע הסרטעידו2012להישאר בחייםאילן2014חלונותהאפיזודה "אושר"טוביאנסקידוד שאלתיאל
שנהפרויקטתפקיד1992המעופפים הנועזיםחמי1994ילדי החירותז'אק2000פאוור ריינג'רס הגלקסיה האבודהסקורפיוס2005דרגון בול GTמוטי מוטי
שנהפרויקט1997קלינקה מיה2001הבלדה על ארי ודרצ'י2002אבא שחור לבן2003משחק החיים2005עכשיו או לעולם לא2013איגור ומסע העגורים
שנהפרויקט1997קלינקה מיה2001הבלדה על ארי ודרצ'י2002אבא שחור לבן2005עכשיו או לעולם לא
איתן לחמן (נולד ב-30 ביולי 1936) הוא איש צבא בדרגת אלוף-משנה במילואים ומנהל ציבורי ישראלי.
שירת בתפקידי פיקוד בחטיבת גולני ומפקד בסיס האימונים החטיבתי.
וכיהן כמנכ"ל מרכז השלטון המקומי, מנהל שירותי הדואר במשרד התקשורת, ומנהל היכל הספורט יד אליהו.
איתן לחמן נולד ב-30 ביולי 1936 בתל אביב להוריו צבי ושפרה.
הוריו הפעילו את בית קפה 'הבשן' ברחוב בן יהודה בתל אביב, וכבר כפעוט נחשף לחיילים אנגלים ואוסטרלים שישבו בבית הקפה בתקופת המנדט הבריטי.
לחמן למד בבית הספר היסודי 'תחכמוני' בתל אביב ולאחר שאביו נפטר בצעירותו אמו פרנסה את המשפחה מניהול מסעדה של תנובה.
לכן עזב את לימודיו בגיל 14 כדי לסייע בפרנסת המשפחה, ואת בחינות הבגרות השלים במהלך השירות הצבאי.
בגיל 12 הצטרף לקן הימי של השומר הצעיר בתל אביב, שם רכש ניסיון בשיט וחתירה והיה מדריך ומפקד סירה.
בהיותו בן 18, בשנת 1954, היה בצוות שהפליג לראשונה עם סירת מפרש מדגם לווייתנית לקפריסין באופן בלתי חוקי.
דבר ההפלגה הייחודית פורסם בעיתונות, ובעקבותיה נערכו עוד הפלגות לקפריסין.
התגייס לצה"ל ב-1955 במסגרת גרעין נח"ל.
לאחר של"ת בקיבוץ רבדים יצא לקורס מ"כים במחנה נתן.
שירת כמ"כ טירונים ונבחר לחייל מצטיין של הנח"ל בטקס בבית הנשיא יצחק בן צבי.
במהלך הקורס השתתף בקרב הסבחה (מבצע הר געש) ב-2–3 בנובמבר 1955, שהיה הפעולה הקרבית הראשונה של חטיבת הנח"ל.
הפלוגה פעלה תחת פיקוד גדוד 890 של הצנחנים של אריק שרון.
הקרב הסתיים בניצחון אך גבה מחיר כבד של חמישה הרוגים.
בהמשך היה לחמן מ"מ בנחל ומפקד בהיאחזות בארותיים.
לאחר סיום קורס קצינים המשיך כמדריך בבה"ד 1 ולאחר מכן עבר לחטיבת גולני, שם פיקד כמ"פ רובאית, מ"פ בקורס מ"כים, קמב"צ, סמג"ד בגדוד 13 ומפקד בסיס האימונים החטיבתי.
כמ"פ בגדוד 12 פיקד על התעסוקה המבצעית בכל הגזרות, בצפון, "במלחמת המים", בקו הירושלמי, ובאבטחת דוד בן-גוריון בשדה בוקר, שם צעד עימו מדי יום יחד עם יהושע כהן, יוצא מחתרת לח"י.
במהלך התעסוקה בצפון נפצע קשה בתאונת דרכים והוטס במסוק לבית החולים תל השומר שם אושפז לשלושה חודשים.
לאחר מכן העלה פרופיל ומונה למ"פ קורס מ"כים בג'וערה.
לחמן היה המ"פ הראשון בחטיבת גולני שאימן את חייליו בשיתוף פעולה עם מסוקים ונחיתה מהים ליבשה, נושאים שהתאמנו בהם עד אז רק בצנחנים.
בהמשך שימש לחמן גם כמ"פ בכיר בקורסי המ"כים של גולני בג'וערה.
כקצין חבלה מוסמך, פיקד על פיצוץ בתי הכפר תאופיק שהיה בשטח המפורז מול קיבוץ תל קציר.
בקרב זה חייו ניצלו כשרסיס גדול נעצר בכובע הפלדה שחבש.
במלחמת ששת הימים (1967) הפסיק את לימודיו באוניברסיטה ושימש כקצין אג"מ בחפ"ק של האלוף דן לנר שפיקד על כיבוש מרכז רמת הגולן.
בסוף המלחמה היה חלק מצוות מסוק שנפל מגובה רב והתרסק בין בתי הכפר קוניטרה, נחבל, אך חייו ניצלו.
במלחמת ההתשה (1969–1970) שימש כסגן מפקד גדוד 13 בגולני בגזרות בית שאן, התעלה, רמת הגולן ודרום לבנון.
בעת פעילותו המבצעית בבית שאן נפצע בידו מפגז 'שרפנל' ירדני, ובעת פעילותו ברמת הגולן נפצע במהלך מרדף אחרי מחבלים בוואדי הרוקאד שבמפגש הגבולות ישראל ירדן וסוריה.
בעת הצבת מארב למחבלים ליד 'ברכת שבעה' בגבול לבנון הצליח הכח בפקוד לחמן לחסל שלושה מחבלים באמצעות הכוונת מסוק.
הדוגמה האישית והצלחת המארב הופצו בחוברת מיוחדת למפקדים בצה"ל.
בהמשך התנדב לשמש כ"נמר" במעוז "הכפר" שליד מעוז "המזח" במערך מעוזי קו בר-לב, שם התמודד עם הפגזות ארטילריות וניסיונות חדירה של כוחות מצריים.
ב-1973 מונה לראש ענף באג"ם המטכ"ל, שם היה שותף לתכנון מבצעים רבים.
במלחמת יום הכיפורים שירת בבור באגף מבצעים והצטרף לסיורים ותכנונים של הרמטכ"ל וראש אג"מ במפקדות ובשטחי הקרבות.
בהמשך מונה למפקד בא"ח גולני.
כמפקד הבא"ח פיקד על כח מסגל הבא"ח במבצע קלחת 4 בלבנון לאחר רצח הספורטאים במינכן וכן פיקד על צוות לוחמים שנכנס ללבנון והעלה רגלית תוך טיפוס קשה באזור הכפר ערב אל ערמשה קבוצת נערים יהודים שהוברחו לישראל מסוריה דרך לבנון.
הנערים הועברו לידי הסוכנות היהודית בעיירה שלומי.
תוך כדי שרותו בבור פנה אליו מפקד חיל האוויר האלוף בני פלד והציע לו לארגן ולאמן את גדודי החי"ר המופקדים על הגנת יחידות חיל האוויר במלחמה.
לחמן קיבל עליו את תפקיד מה"ק (מפקד הגנה קרקעית) לכשנתיים.
לאחר תקופה זו, עבר הסבה לשריון על טנקי 'שוט' בחטיבה 188, עבר קורס מח"טים ולאחריו מונה לרמ"ט אוגדה 252.
עם סיום תפקידו באוגדה פרש משירות צבאי וזאת לאחר 24 שנות שירות.
ב-1979 מונה למנכ"ל מרכז השלטון המקומי.
במסגרת תפקידו הרבה לפעול ולהשתתף בישיבות ועדות הכנסת, בעיקר שעם נציגי משרדי האוצר והפנים וכן שמר על קשרי עבודה עם מקביליו באירופה.
בשנת 1981 מונה למנהל שרותי הדואר במשרד התקשורת, תפקיד בו כיהן עד שנת 1985. בתפקיד זה היה אחראי על כ-6,000 עובדים ומאות סניפי דואר.
בשנת 1983 שימש כיו"ר משלחת ישראל לקונגרס הדואר המהיר ems בוושינגטון כאשר לאחריו הנהיג בארץ את שרותי הדואר המהיר בארץ ולחו"ל ואת שרותי הפקסימיליה בסניפים.
בשנת 1984 עמד בראש משלחת ישראל לקונגרס איגוד הדואר העולמי upu שהתקיים בהמבורג שבגרמניה במשך מספר שבועות.
כיו"ר נאם במליאת הקונגרס בפני אלפי משתתפים נאום שתורגם סימולטנית לשפות רבות.
כמו כן פעל רבות עם שרי הדואר של גרמניה וארצות הברית למניעת גירוש ישראל מארגון ה-upu.
בשנת 1984 היה שותף מרכזי להסכם דואר עם מצרים כאשר עמד בראש משלחת ישראל לשיחות שנערכו בירושלים ובקהיר שבסופן נחתם ההסכם הייחודי בדבר קיום קשרי דואר דרך היבשה בין ישראל למצרים דרך חצי האי סיני.
בשנים 1992–2000 כיהן כמנכ"ל היכל הספורט יד אליהו (כיום היכל מנורה מבטחים) ואצטדיון בלומפילד.
בהיכל התקיימו משחקי היורו -ליג, כנסים גדולים ומופעי בידור מקומיים ובינלאומיים.
עם קבלת האחריות על אצטדיון בלומפילד שונה שם המקום ל"היכלי הספורט" והאצטדיון שופץ.
לאחר פרישתו כיהן כחבר דירקטוריון ברפא"ל ובחברת התעופה סאן דור, חברת בת של אל-על.
במהלך שירותו הצבאי סיים תואר ראשון בכלכלה, מדעי המדינה ויחסים בינלאומיים מאוניברסיטת תל אביב.
לחמן הוא בוגר המכללה לפיקוד ומטה (פו"ם) והמכללה לביטחון לאומי (מב"ל).
בשנת 1987 סיים תואר שני במדיניות ציבורית באוניברסיטת תל אביב בהצטיינות.
בת זוגו, שפרה, היא שופטת בדימוס ולזוג שתי בנות ששירתו כקצינות, בסיירת מטכ"ל וביחידת הלוויינים.
איתן מרקוביץ' (1965 – 1 בפברואר 2025) היה עיתונאי ועורך ישראלי.
איתן מרקוביץ' נולד ב-1965 ברחובות.
בשנת 1993 החל לעבוד בעיתונות כעורך במדור הספורט של העיתון "חדשות".
עם סגירתו של "חדשות", עבר לחטיבת המקומונים של רשת שוקן, שם שימש כעורך המקומון החיפאי "כלבו", המקומון הירושלמי "כל העיר" והמקומון התל אביבי "העיר".
בשנת 1999 הקים וערך את שבועון הכדורגל "ראשון", אף הוא ברשת שוקן.
בשנים 2005–2008 ערך את מדור הספורט של העיתון "הארץ".
בשנת 2011 מונה לעורך הכלכלי של המוסף הכלכלי של העיתון "מעריב".
בשנת 2013 מונה לעורך הראשי של אתר התוכן "נענע10" שם עבד עד שנת 2014.
נפטר ב-1 בפברואר 2025, בגיל 59, לאחר מאבק במחלה.
הותיר אחריו אשה, מיכל, ושלושה ילדים.
הובא לקבורה בבית העלמין האלטרנטיבי בגבעת ברנר.
איתן פרום הוא נובלה משנת 1911 מאת הסופרת האמריקנית אדית וורטון המספר את סיפורו של גבר המתאהב בבת דודתה של אשתו ואת הטרגדיות הנובעות ממשולש האהבה הזה.
בשנת 1993 עובד הספר לסרט באותו השם.
לראשונה תורגם הספר לעברית בשנת 1932 בידי הסופר יהושע לוריא ופורסם בהוצאת שטיבל.
זהו אחד התרגומים המוקדמים של הספרות האנגלית הקלאסית לעברית.
מאז זכה הספר לתרגומים נוספים, בהם לתרגומה של טל ניצן משנת 1998 בהוצאת עם עובד.
המספר, שזהותו אינה ידועה, עובד בתחנת כוח אך בשל שביתת נגרים, נאלץ לשהות במהלך החורף בעיירה הקטנה (והבדיונית) סטארקפילד, מסצ'וסטס.
האיש המסיע אותו לעבודה הוא אדם צולע ושקט בשם איתן פרום, תושב ותיק ודמות מוכרת בקהילה.
המספר מגלה שצליעתו של פרום נגרמה מתאונה.
מנקודה זו, חוזר הסיפור 24 שנים לאחור כדי לספר על עברו של פרום.
בעברו, פרום הוא איש צעיר הנשוי לאישה חולנית בשם זינה (זנוביה) שנראית מבוגרת מגילה, מתנהגת בחוסר נעימות כלפי איתן, וחייה סובבים סביב חיפוש טיפולים יקרים למחלותיה השונות.
על אף שלבני הזוג אמצעים מוגבלים, הם מארחים את בת דודתה של זינה, מאטי, המגיעה ממשפחה ענייה.
איתן מתאהב במאטי, וככל שהעלילה מתקדמת, הולך ומתבהר שגם מאטי אוהבת אותו.
על אף שהסיפור אינו מבהיר מפורשות אם זינה יודעת על חוסר נאמנותו של איתן, היא מתכננת לגרש את מאטי מביתם.
זינה טוענת שבשל בריאותה המידרדרת המליץ לה רופאה לשכור עוזרת שתשחרר אותה מעבודות הבית, ודואגת לכך שהעוזרת החדשה תגיע בקרוב ברכבת.
בשל כך, על מאטי לפנות את חדרה מיד.
איתן אומלל מכך שהוא עומד לאבד את מאטי ושוקל לברוח איתה, אך אין לו די כסף לכך, והוא חש אשמה על נטישת זינה לטיפול בחווה לבדה.
למחרת בבוקר, איתן ממהר לעיר בניסיון להשיג מקדמה במזומן מלקוח עבור משלוח בולי עץ כדי שיוכל לברוח עם מאטי ולהתחתן עימה בסתר.
תוכניתו של איתן משתבשת משום שהוא חש רגשות אשמה כלפי אשת הלקוח המביעה חמלה כלפיו.
הוא מבין שאינו יכול לרמות את האישה הטובה ואת בעלה.
איתן חוזר לחווה כדי לקחת את מאטי לתחנת הרכבת.
הם עוצרים על גבעה שעליה תכננו פעם להחליק במזחלת ומחליטים להחליק יחד כדי לדחות את הפרידה העצובה.
אחרי שהם מחליקים פעם אחת, מאטי מעלה רעיון להתאבדות משותפת לפיה הם יחליקו שוב, אך הפעם יכוונו את המזחלת כך שתתנגש ישירות בעץ בוקיצה גדול.
בדרך זו, לא ייפרדו לעולם ויוכלו לבלות את רגעיהם האחרונים יחד.
השניים שורדים את ההתרסקות, אך איתן נותר עם צליעה קבועה ומאטי נותרת משותקת בשל פגיעה בחוט השדרה.
כשהסיפור חוזר להווה, נשאר המספר ללון בבית משפחת פרום בעקבות סופת שלגים, ומספר שהוא הזר הראשון המבקר בבית לראשונה מזה עשרים שנה.
המספר עד לסצנה עגומה המתרחשת בין מאטי לבני הזוג פרום – זינה היא עתה המטפלת של מאטי.
באופן אירוני, משאלתם של איתן ומאטי התגשמה – הם נשארים לבסוף יחד, אך הם אומללים וחייהם קשים מנשוא.
מאטי פיתחה אופי רגזני, וזינה החולנית מתעלה לגודל השעה והופכת למטפלת שלה.
זינה היא נוכחת קבועה בין השניים, אם כי עד סוף הסיפור לא מתבהר אם אמנם ידעה על הרומן.
"איתן פרום" נכתב במקור כחיבור בצרפתית שכתבה וורטון בזמן שלמדה צרפתית בפריז.
היא שבה אליו רק כעבור מספר שנים והפכה אותו לנובלה המוכרת לנו היום.
בתהליך הכתיבה, נהגה וורטון לקרוא חלקים מהרומן מדי יום לחברה הטוב וולטר ברי, עורך דין בין-לאומי.
את תחושת המקום והתרבות של ניו אינגלנד ביססה הסופרת על עשר השנים שבהן חייתה בעיירה לנוקס, מסצ'וסטס.
תאונת מזחלת אמיתית שהתרחשה בלנוקס ב-1904 שימשה ככל הנראה השראה לסיפור תאונת המזחלת של איתן ומאטי.
בתאונה שהתרחשה במציאות התרסקו ארבע נערות ונער לתוך עמוד תאורה.
התאונה גבתה את חייה של אחת הנערות.
וורטון שמעה על התאונה מקייט ספנסר, אחת הנערות שניצלו, בזמן שהשתיים עבדו יחד בספריית לנוקס.
בעקבות התאונה, סבלה ספנסר מפציעה בירך ומפציעות בפנים.
הסופרת נשבתה לחלוטין ברעיון שתאונת מזחלת טרגית יכולה להפוך למטאפורה עוצמתית על עוולות הרומן הסודי.
זו אחת היצירות הבודדות של וורטון המתרחשת בסביבה כפרית.
במבוא לנובלה, כתבה וורטון על "הגרניט הבולט" של ניו אינגלנד, על הפשטות של אדמתה ועל הסטואיות של תושביה.
יש אזכורים תכופים לעצי אורן, בוקיצה ולעצים אחרים האופייניים לאזור.
הקשר בין האדמה לאנשים הוא חלק מהותי מהזרם הספרותי נטורליזם שבו הסביבה היא כוח רב עוצמה המעצב את גורלו של האדם.
באופן זה, הנובלה מתארת בהתמדה את האכזריות של החורפים בסטארקפילד.
הניו יורק טיימס כינה את "איתן פרום": "סיפור מרתק ורדוף." וורטון הצליחה לכתוב ספר מושך ולבדל אותו מיצירותיה האחרות, גם בזכות העובדה שהדמויות אינן מהמעמד העליון האליטיסטי.
עם זאת, הבעיות שהדמויות חוות נשארות זהות – על הגיבור להחליט אם למלא את חובתו או ללכת בעקבות לבו.
הרומן ספג ביקורת ממבקר הספרות ליונל טרילינג על כך שהוא חסר חשיבות מוסרית או אתית.
טרילינג כתב על הסיום ש"נורא לחשוב עליו," אך "השכל אינו יכול לעשות עמו דבר, אלא רק להתמודד איתו".
המבקרים התייחסו לכך כשביקרו את הספר, חלקם בהגינות רבה יותר מאחרים.
פרופ' אמריטה אליזבת' אמונס (Elizabeth Ammons) סיפרה שקריאת הרומן גרמה לה להיזכר בתקופה שבה הספרות פשוט הקסימה אותה, וראתה ב"איתן פרום" סיפור של "ביקורת חברתית ריאליסטית." על אף שגם מתחה ביקורת על הטקסט, המשיכה אמונס לנתח אותו ואמרה שהחורפים האכזריים של סטארקפילד משמשים אמצעי ספרותי להעברת מוסר ההשכל.
לילבורן הוסיף שוורטון הופכת את מאטי למשותקת, אך משאירה אותה בחיים כדי להמחיש את אכזריותה של החברה כלפי נשים באותה תקופה.
ב-1993 עובד הספר לסרט באותו השם, בבימויו של ג'ון מאדן ובכיכובם של ליאם ניסן, פטרישה ארקט, ג'ואן אלן וטייט דונובן.
הסיפור עובד ליצירת בלט בשם "סנואובליינד" (עיוורון שלג) עבור בלט סן פרנסיסקו.
איתן סימון (נולד ב-23 ביוני 1966) הוא חוקר ישראלי בתחום החינוך וההוראה, המתמחה בהכשרת מורים, פיתוח זהות מקצועית של אנשי חינוך וסוגיות בעולם הפדגוגיה במציאות משתנה.
סימון משמש כפרופסור חבר במכללה האקדמית תל חי, שם הוא עומד בראש החוג לחינוך ולהוראה ומכהן כראש בית הספר ללימודים מתקדמים.
כמו כן, כיהן כנשיא מכללת אוהלו.
במהלך פעילותו המקצועית, היה סימון שותף ליוזמה מטעם האוניברסיטה העברית במסגרתה חוברו עשרות חומרי לימוד לבתי הספר.
איתן סימון נולד בחיפה לצבי, שוטר, ושושנה, מנהלת חשבונות.
למד בבית הספר היסודי תל חי ובתיכון עירוני ג' בחיפה.
את דרכו בתחום החינוך החל בשנות ה־90 בלימודי הוראת המתמטיקה והפיזיקה, ובשנת 1992 סיים תואר ראשון (B.Ed.) במכללה האקדמית לחינוך דוד ילין בירושלים.
בשנת 1996, השלים תואר שני (M.A) בניהול מערכות חינוך והכשרת מורים מאוניברסיטת חיפה.
בשנת 2006 הוענק לו תואר דוקטור (Ph.D) בחינוך ופדגוגיה מאוניברסיטת קונסטנטין הפילוסוף בניטרה, סלובקיה, בהנחיית פרופ' סילביה פוקריבקאקובה.
לאורך יותר משלושה עשורים פעל סימון בשדה ההכשרה להוראה ובמוסדות אקדמיים להכשרת מורים.
את דרכו המקצועית החל כמורה ומדריך פדגוגי ובהמשך שימש מרצה ומנחה באוניברסיטאות ומכללות שונות, ביניהן האוניברסיטה העברית ומכללת דוד ילין.
בשנת 2010, מונה לראש בית הספר לחינוך והוראה במכללה האקדמית אוהלו בקצרין.
במסגרת זו יזם והוביל תהליכי פיתוח פדגוגי וארגוני והיה שותף להרחבת פעילות המכללה בצפון.
בשנת 2014, קודם לכהן כנשיא המכללה האקדמית אוהלו – תפקיד שבו נשא עד 2018. במהלך כהונתו כנשיא המכללה, גיבש חזון לאיחוד בין מוסדות אקדמיים בצפון, שמטרתו להקים אוניברסיטה בגליל.
חזון זה הניח את היסודות לאיחוד בין המכללה האקדמית אוהלו לבין המכללה האקדמית תל חי.
בשנת 2019, מונה לסגן נשיא המכללה האקדמית תל חי ובמסגרת תפקידו היה אחראי על תחום התכנון האקדמי, שיתופי פעולה עם משרד החינוך ופיתוח תוכניות לתארים מתקדמים בחינוך.
במקביל, שימש כראש תוכנית ה-M.Teach (תואר שני בהוראה), כראש בית הספר ללימודים מתקדמים בתל חי, האחראי על כלל תוכניות המוסמך בחינוך והוראה.
בין השנים 2019–2022, כיהן כיו"ר פורום רמ"א – פורום ראשי המכללות האקדמיות לחינוך בישראל והוביל שינויים במדיניות המערכתית במפגשים עם המל"ג, ות"ת, משרד החינוך, וגופים ממשלתיים נוספים.
בשנת 2021, יזם ועמד בראש הכנס הבינלאומי הראשון בישראל שעסק בהשלכות משבר הקורונה על מוסדות ההשכלה הגבוהה, תחת הכותרת: "השכלה גבוהה בעידן הפוסט־קורונה".
הכנס, שהתקיים בצורה מקוונת ביוזמת המכללה האקדמית תל־חי, כלל משתתפים ממגוון מדינות בהן הודו, תאילנד, רומניה, סרביה וארצות הברית - והשתתפו בו נציגים בכירים מהמועצה להשכלה גבוהה, המיזם הלאומי ללמידה דיגיטלית, והנהלות מוסדות אקדמיים מובילים בישראל ובעולם.
בשנת 2022 מונה על ידי שרת החינוך ד"ר יפעת שאשא ביטון כחבר לוועד לענייני החינוך.
בחלוף השנים, יזם והוביל את פיתוחן של תוכניות לימוד חדשניות לתואר ראשון ושני, יזם תוכניות להכשרת מנהלים, מורים וגננות, ולקח חלק פעיל ביישום המתווה הלאומי להכשרת מורים (ודמני ענבר).
בשנת 2025 הוענקה לו דרגת פרופסור חבר.
תחום מחקרו העיקרי הוא הכשרת מורים וגננות, בדגש על פיתוח זהותם המקצועית לאורך מעגל החיים.
מחקריו עוסקים בקשיים של מורים מתחילים, תהליכי קליטה במערכת החינוך, השפעת משברים (כגון מגפת הקורונה, מלחמות) על ההכשרה להוראה, ובפיתוח מקצועי של מנהלי בתי ספר וגננות.
סימון משתתף תדיר בכנסים בינלאומיים בתחום החינוך ונמנה עם ועדות מדעיות של כנסים מובילים, בהם International Conference on E-Learning.
סימון חיבר שני ספרים בשיתוף עם ד"ר יונית ניסים בתחום הכשרת המורים.
שלושה שערים להכשרת מורים בעידן של אי ודאות (עם ד"ר יונית ניסים), פרדס הוצאה לאור, 2024.
אנשי ונשות חינוך – זהות במסע של אי־בהירות (עם ד"ר יונית ניסים), פרדס הוצאה לאור, 2025.
פרופ' איתן סימון נשוי לטלי – מורה ואשת חינוך.
לשניהם חמישה ילדים: עומר, שי (נפטר בשנת התשנ"ו), נעם, דולב ואורן.
איתן מור (נולד בשנת 2000) הוא אזרח ישראלי שנחטף לרצועת עזה מפסטיבל נובה במהלך טבח שבעה באוקטובר.
לאחר 738 ימים (כשנתיים) בשבי חמאס הוא שוחרר בהושענא רבה, 13 באוקטובר 2025, במסגרת הסכם שחרור החטופים השלישי.
בין 6 ל-7 באוקטובר 2023 נערך פסטיבל נובה ליד קיבוץ רעים שבעוטף עזה.
מור עבד כמאבטח בלתי חמוש במסיבה.
בבוקר 7 באוקטובר פתח ארגון הטרור חמאס במתקפת פתע על יישובי העוטף שכללה רצח, אונס וחטיפת אזרחים וחיילים.
מור חילץ גופות של נשים שנרצחו במסיבה יחד עם חברו אליקים ליבמן, אולם סביב השעה 14:00 הקשר עימו נותק ובמשך ימים הוא נחשב לנעדר.
בהמשך התברר שהוא נחטף לרצועת עזה, ולאורך חודשים ארוכים גורלו לא היה ידוע.
לאחר שחרורו מהשבי, מור העיד שהוא נחטף על ידי שמונה "'בלתי מעורבים', חלק מהם ילדים, אולי בכיתה ג'", שהעבירו אותו לידי מחבלי חמאס.
אביו סיפר לאחר שחרורו כי בשלושת הימים הראשונים שאיתן היה בעזה הוא היה קשור עם ידיים מאחורי הגב ובשנה הראשונה בשבי הוחזק לבד לגמרי.
הוא הועבר בין כ-40 מקומות מסתור בשנתיים האחרונות, כולם בעיר עזה – מעל ומתחת לקרקע.
עבר תקופות של רעב קשה, קיבל רק מספר כפות אורז ביום.
במהלך תקופת השבי בישל איתן ארוחות לשוביו, וגם לימד את המחבלים לבשל מאכלים.
לפני שנחטף עבד בתחום הקולינרי וידע לבשל.
במהלך שנתו בשבי חמאס, פגש מספר פעמים את עז א-דין אל-חדאד, מח"ט העיר עזה ואחד מבכירי חמאס, שאותו תיאר כאדם שקול שהקפיד על יחס מכבד ולפעמים הוא גם איים על שאר המחבלים שאם יקרה משהו לאיתן, הוא יהרוג אותם.
עוד סיפר מור כי כששובה שלו אמר שאביו אינו מעוניין בו ואינו משתתף בהפגנות, אל-חדאד השיב שהאב אוהב אותו אך פועל לשחרורו "בדרך אחרת", והוסיף שיש לשחרר את איתן ראשון כי "אבא שלו לא עוזר לנו ולא משרת את המטרות שלנו".
בפברואר 2025 התקבל אות חיים ממור.
מור השתחרר משבי חמאס ב-13 באוקטובר 2025, במסגרת עסקת החטופים השלישית.
הוא סיפר שבמשך שנה שהה בבית משפחה שהיו בו שירותים, מקלחת ומטבח.
מור הוא בנם של אפרת וצביקה מור, יושב ראש פורום תקווה.
איתן מאירי (נולד ב־15 ביוני 1951) הוא פסיכולוג תעסוקתי וארגוני ישראלי, העוסק בטיפול, מחקר וייעוץ בתחום ההתעמרות בעבודה.
מאירי היה הראשון בישראל שפעל לעיסוק מקצועי וציבורי שיטתי בתופעה, כתב שני ספרים בנושא והיה מעורב ביוזמות מחקריות, מקצועיות וחקיקתיות שנועדו לבחון את היקפה והשלכותיה.
איתן מאירי נולד בפרדס חנה למשפחת חקלאים.
בשנת 1974 קיבל תואר ראשון בפילוסופיה ופסיכולוגיה, ובשנת 1978 קיבל תואר שני בפסיכולוגיה תעסוקתית עם התמחות באבחון ובתורת המבחנים, שניהם מאוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1975–1980 שירת במשטרת ישראל כקצין באגף משאבי אנוש, ועסק בניהול משאבי אנוש ובתפקידי ניהול בכירים בארגונים שונים.
בהמשך התמקד בעבודה טיפולית וייעוצית עם נפגעי התעמרות בעבודה, בליווי עובדים ומנהלים בהתמודדות עם סביבות עבודה פוגעניות, ובייעוץ לארגונים בתחום מניעת התעמרות.
עוסק גם בגישור ובבוררות בסכסוכי עבודה, בהרצאות ובהכשרה מקצועית של ממונים פנים־ארגוניים בנושא התעמרות בעבודה.
הוא יזם והוביל כנסים מקצועיים ארציים בתחום, ונטל חלק בעבודת מטה מקצועית לקראת הצעת החוק למניעת התעמרות בעבודה בשנת 2015.
חבר בהסתדרות הפסיכולוגים בישראל ובאגודה ישראלית להיפנוזה.
בשנים 2011–2012 שיתף פעולה עם מנהל המחקר של התמ"ת (כיום - משרד הכלכלה והתעשייה) לביצוע סקר מקיף בנושא התעמרות בעבודה.
ממצאי הסקר פורסמו בינואר 2013 בספר "המגפה השקטה במקומות העבודה".
והיוו מיפוי ראשוני של היקף התופעה בישראל והשלכותיה הבריאותיות והתעסוקתיות.
בשנת 2014 ערך סקר בשיתוף בית הספר לבריאות הציבור באוניברסיטת חיפה בנושא התעמרות בקרב רופאים ואנשי סגל רפואי.
בשנת 2017 התקיים סקר נוסף בנושא בקרב עובדים סוציאליים.
בשנת 2020 השתתף כסמכות מקצועית במחקר על התעמרות באקדמיה.
המגפה השקטה במקומות העבודה – התעמרות, הצקה, התנכלות, התעללות פסיכולוגית: להכיר, לדעת, להתמודד, הוצאת ניהול אפקטיבי, 2013.
התעמרות בעבודה - הצקה, התנכלת, התעללות פסיכולוגית, הוצאת ניב, 2022. מהדורה חדשה ומורחבת עם פרקים חדשים של הספר "המגפה השקטה במקומות העבודה".
איתן אריאל שוורץ (נולד ב-6 ביוני 1974) הוא איש תקשורת ישראלי שכיהן כראש מינהל תקשורת ושיווק בעיריית תל אביב-יפו.
קודם לכן, שימש מנכ"ל מנהלת "עיר עולם ותיירות" בעיריית תל אביב-יפו.
שוורץ התפרסם כאשר זכה בעונה הראשונה של "השגריר", תוכנית מציאות טלוויזיונית אשר שודרה ב-2005 בערוץ 2 במסגרת שידורי קשת.
התוכנית עקבה אחר 14 מתמודדים בעת ביצוע משימות הסברה עבור ישראל.
שוורץ נולד בניו יורק ועלה עם משפחתו לישראל בגיל שבע.
למד בית הספר התיכון לאמנויות על-שם תלמה ילין במגמת תיאטרון, ושיחק בתפקיד הראשי במחזה "אבודים ביונקרס" מאת ניל סיימון בתיאטרון הקאמרי.
לאחר סיום בית הספר התיכון, שירת שוורץ ככתב תרבות בגלי צה"ל.
לאחר שירות בן ארבע שנים, נסע לפריז והצטרף לקבוצת תיאטרון מקומית.
בהמשך למד באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, וסיים תואר ראשון בתקשורת לינגוויסטית מהפקולטה לאנתרופולוגיה.
עם חזרתו לישראל הצטרף שוורץ לערוץ הילדים, שם עבד כעורך וככתב בתוכנית החדשות היומית לילדים "חמש וחצי".
לאחר מכן עבד ככתב בידור בתוכנית הבידור היומית "ערב טוב עם גיא פינס".
הוא כתב וביים מספר קלטות לילדים בכיכובו של אחיו, מתן אריאל.
בספטמבר 2004 לוהק שוורץ לתוכנית המציאות "השגריר".
במהלך ארבעת חודשי התוכנית התמודד מול 13 מתמודדים נוספים על הזכות לייצג את ישראל בפעילות ארגון "ישראל בלב" שבניו יורק וזכה במקום הראשון.
באוגוסט 2006, החל שוורץ להגיש את הפינה "היה בטלוויזיה" בתוכנית "העולם הבוקר" של הזכיינית רשת בערוץ 2, במסגרתה הביא מידע על "מאחורי הקלעים" של עולם התקשורת.
בשנים 2006–2007 כיהן כדובר "הוועד למען פליטי דארפור", שפועל למען הפליטים הסודאניים בישראל.
ב-2008 עבד שוורץ בעיריית תל אביב-יפו כפרויקטור של חגיגות המאה לתל אביב.
ב-2011 מונה למנכ"ל מנהלת "עיר עולם ותיירות" בעיריית תל אביב-יפו, שמטרתה להביא לקידום מיצובה של העיר כ"עיר עולם".
במקביל, משמש כיועצו של ראש העירייה רון חולדאי ושל העירייה לעניינים בינלאומיים.
באוגוסט 2013 נבחר שוורץ למקום השישי מתוך עשרה בדירוג "נבחרת החלומות" של ראשי הערים בעולם של המגזין "Monocle".
ב-2012 שוורץ התמודד בפריימריז של מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה, אך נבחר למקום ה-38 ברשימתה לכנסת, ולא נכנס לכנסת ה-19. לקראת הבחירות לכנסת העשרים, התמודד בשנית בפריימריז של המפלגה ונבחר למקום ה-33 הלא ריאלי ברשימת "המחנה הציוני" לכנסת, לאחר שזכה ב-4,339 קולות.
בדצמבר 2019, מונה שוורץ לתפקיד דובר עיריית תל אביב-יפו.
סיים את תפקידו באפריל 2022 ובמקומו מונה איתי ולדמן לתפקיד.
אִיתָקֶה (או אִיתָקָה, [במלעיל], ביוונית: Ιθάκη), הוא אי יווני בים היוֹני, סמוך לחוף יוון, המהווה, יחד עם מספר איים קטנים לא מאוכלסים, יחידה אזורית נפרדת במחוז האיים היוניים.
שטח היחידה עומד על 117.8 קילומטרים רבועים, כאשר שטח האי עומד על 103 קמ"ר.
אוכלוסיית היחידה, המרוכזת כולה באי איתקה בלבד, מונה 3,231 תושבים, נכון לשנת 2011.
האי שוכן לחופו הצפון-מזרחי של האי קפאלוניה, מדרום לאי לפקדה, ממערב לחופי אטוליה-אקארנאניה, ומצפון מערב למפרץ פטרס.
את'י, בירת האי, ובירת היחידה האזורית, היא בעלת נמל טבעי מהגדולים בעולם.
איתקה מוכרת במיתולוגיה היוונית כמקום בו מָלַך אודיסאוס, גיבור האפוס "אודיסיאה".
קיימים מספר הסברים לשם האי.
על פי טענה רווחת האי נקרא על שם הגיבור המיתולוגי, איתקוס.
המילה היוונית אית'י (ithy), פירושה עליז בעוד שפירוש שם התואר אית'יס (ithys) ביוונית הוא ישר.
על פי השערה אחרת, מקור השם הוא פיניקי, והאי היה מושבה (Uitca) של הפיניקים בעבר.
האי אמנם מוכר בשם איתקה עוד מתקופות קדומות, אך שמות נוספים יוחסו אליו כגון:
במאה ה-7 לפנה"ס נקרא האי בשם נריקי (Nerikii).
בתקופה הביזנטית נקרא האי איתקי ניסוס, ת'ראקוניסו, ת'אקו, ת'יאקו.
בימי הביניים ועד תחילת התקופה הוונציאנית נקרא האי במספר שמות - עמק האנשים הטובים (ואל די קומפרי, Val di Compare); פיקולה ספאלוניה ואנטיספאלוניה.
בתקופה הוונציאנית האי הוכר גם כתאקי (Teaki).
בתקופה הטורקית הוכר האי בשם פיאקי (Fiaki).
האי איתקה שוכן לאורך חופו הצפון מזרחי של קפלוניה, האי הגדול ביותר בקבוצת האיים היוניים, ומופרד ממנו על ידי מצר איתקה, מצר ים שרוחבו המרבי עומד על 6 ק"מ, ואורכו עומד על 20 ק"מ.
שטחו של איתקה עצמו עומד על כ-103 קמ"ר, ומבין שבעת האיים המרכזיים בקבוצת האיים היוונים, רק פאקסי קטן יותר בשטחו.
האי מחולק לשני חלקים על ידי מפרץ מולו, החודר עמוק לתוך לב האי, ויוצר מצר יבשה באורך של כ-600 מטר המחבר בין צפון האי לבין דרומו.
את'י, בירת האי והיחידה האזורית, והיישוב הגדול ביותר בהם, ממוקמת בחלק הדרומי של האי, על חוף מפרץ מולו.
מלבד האי איתקה, היחידה האזורית כוללת מספר איים לא מיושבים: ארקודי ואטוקוס, הממוקמים כ-9 ק"מ מצפון מערב לאי אטיקה, מצפון, ו-8 איים מתוך קבוצת איי אכינאדס, השוכנים בצמוד לחוף המערבי של אטוליה אקארנאניה.
באיתקה אין נמל תעופה וההגעה אליו נעשית באמצעות מעבורת, למשל מהאי קפלוניה.
מקורם של האנשים שחיו באי במהלך התקופה הנאוליטית (3000-4000 לפנה"ס) אינו ידוע, אך על האי קיימים שרידי מבנים, קירות ודרך מאותה תקופה.
שרידים אלו ואחרים מוכיחים כי היה קיים יישוב באזור ברציפות במהלך התקופה ההלניסטית המוקדמת.
ב-2000-1500 לפנה"ס חלה נדידה של תושבים בתוך האי.
המבנים והקירות שהתגלו מתקופה זו מעידים על כך שדרך החיים נותרה פרימיטיבית.
במהלך התקופה המיקנית (1500-1100 לפנה"ס), עלתה איתקה לגדולה היסטורית.
האי הפך לבירתן של המדינות הקפאלוניות אשר כללו את האיים הקרובים והיו אחת מהפדרציות החזקות באותה תקופה.
בני איתקה נודעו כנווטים ומגלי ארצות אשר יצאו למסעות אל מחוץ לים התיכון.
הפואמות האפיות של הומרוס, האיליאדה והאודיסאה, מתארות את איתקה בתקופת הברונזה.
יצירות אלו מתוארכות בין המאה ה-8 למאה ה-6 לפנה"ס, אך הן מבוססות על מיתוסים ושירים קדומים.
התיאור של אודיסאוס ביצירות אלו מתאר במידה את המבנים הפוליטיים של התקופה.
בתום התקופה המיקנית, השפעתה של איתקה דעכה והיא נשלטה על ידי האי הסמוך לה.
בראשית התקופה ההלניסטית הקורינתיים הזניחו את האי הקטן.
יישוב עצמאי המשיך להתקיים בצפונו ובדרומו של האי.
בצד הדרומי נוסדה העיירה אלאלקמונאה באזור אאתוס.
ממצאים ארכאולוגיים רבים מתקופה זו, ובהם מטבעות שעליהם מוטבע שמה של איתקה ודמותו של אודיסאוס, מציגים את ההתפתחות ההיסטורית של האי.
אוכלוסיית האי השתנתה בהתאם לתקופות, לכיבושים ולשליטים שחלפו עליו ועל איי האזור.
מספר התושבים באי עד התקופה הביזנטית מוערך כאלף נפשות.
מרביתם חיו בחלקו הצפוני של האי.
במהלך ימי הביניים הצטמצמה האוכלוסייה בעקבות פלישות פיראטים שאילצו את תושבי האי לעקור את מקום מושבם להרים.
ב-1479 כוחות האימפריה העות'מאנית כבשו את האיים והניסו חלק ניכר מהאוכלוסייה המקומית.
אלו שנותרו התיישבו בהרים על מנת להגן על עצמם מהעות'מאניים והפיראטים באזור.
בחמש השנים שלאחר הפלישה העות'מאנית ניסו הטורקים והוונציאנים לפתור את הסכסוך על האיים באופן דיפלומטי.
לבסוף הוכרע כי האיים שייכים לטורקים, ואלה שלטו עליהם בשנים 1484–1499. בשנים אלו בנו הוונציאנים את צי הספינות שלהם ובאמצעות סיוע ספרדי יצאו למלחמה כנגד העות'מאנים ב-1499. האירופאים ניצחו בקרבות לאחר הטלת מצור על איתקה ועל איים נוספים ומ-1500 עברו האיים לשליטה הרפובליקה של ונציה.
בהתאם לאמנה מ-1503, איתקה, קפאלוניה וזקינתוס היו בבעלות ונציאנית בעוד לפקדה נותרה בבעלות עות'מאנית.
מספר שנים לאחר המהפכה הצרפתית האזור היוני נכפף לשליטתה של הרפובליקה הצרפתית הראשונה (1797–1798).
האי הפך לבירתם של קפאלוניה, לפקאדה וחלק מהיבשה היוונית.
שטח זה הוגדר כ"מחוז הצרפתי אית'קה".
האוכלוסייה קיבלה את השלטון הצרפתי בברכה, ואלו פיתחו את מערכות המשפט והאדמיניסטרציה של האי.
מיסוי כבד שהטילו השלטונות הצרפתיים על תושבי המחוז בהמשך הביאו להתמרמרות רבה בקרבם.
בסוף 1798 השתלטו הרוסים והעות'מאנים בחזרה על האיים.
האחרונים הקימו יחידת שלטון בעלת שלטון עצמי מוגבל, רפובליקת שבעת האיים, שקורפו הייתה בירתה, ואיתקה נכללה בתחומה.
המשטר החדש הוקם על בסיס דמוקרטי שכלל 14 נציגים נבחרים.
מתוך הארבעה-עשר, לאיתקה היה נציג אחד.
כעת, משיכלו ספינותיה של איתקה לשאת סחורות לנמלי הים השחור, פרח הצי הסוחר של האי.
ב-1807, הועברה איתקה, יחד עם שאר האיים היוניים, לשליטה צרפתית פעם נוספת, במסגרת הסכם עם העות'מאנים.
שלטונה של צרפת לא נמשך זמן רב, ובריטניה הצליחה לכבוש את האי ב-1809. ב-1815, במסגרת חוזה פריז הפך האי לאחת המדינות החברות בארצות הברית של האיים היוניים תחת הפרוטקטורט הבריטי.
ב-1821 לקחו תושבי איתקה חלק במרד נגד העות'מאנים.
הם השתתפו בלחימה ימית בים השחור ובדנובה והתירו ללוחמים יוונים להתחבא באי עצמו.
בשנת 1864, במסגרת הסכם לונדון הועבר איתקה, יחד עם כול האיים היוונים, לשליטתו של מלך יוון החדש, גאורגיוס הראשון והפכה לחלק מיוון המודרנית.
ב-12 באוגוסט 1953, בשעה 09:24, פקדה רעידת אדמה חזקה את האיים היונים, והחריבה חלק ניכר מבנייני האי.
איתקה הייתה שייכת לתחום השיפוטי של מחוז המשנה של קאפלוניה, עד לשנת 2011. בשנה זאת, כחלק מהרפורמות המנהליות שערכה יוון, בוטלה החלוקה הישנה למחוזות משנה, ואיתקה וקאפלוניה פוצלו לשתי יחידה אזוריות עצמאיות.
קוואפיס כתב את שירו הידוע "הדרך לאיתקה" ובו הוא מתאר את דרכו של אודיסאוס, בחזרה מטרויה אל עירו - איתקה.
השיר תורגם לעברית על ידי מספר מתרגמים (כגון: ) בשיר מוזכרות דמויות וסצנות ידועות מתוך ה'אודיסאה', כגון: המפלצות- הלסטריגונים וקיקלופס והאל פוסידון.
השיר הפך לפופולרי, לאור הפרשנות שיש לו משמעות סמלית לכלל בני האנוש באשר הוא מדבר על ה'איתקות' שיש לכל אדם, בדרכו האישית.
ג'לאל א-דין אכבר (; 15 באוקטובר 1542–1605) ידוע בכנוי אכבר הגדול היה הקיסר המוגולי השלישי בהודו.
הוא שלט על האימפריה המוגולית מ-1556 עד למותו.
נולד במבצר אמרקוט שבמחוז סינד (עתה פקיסטן) להומאיון שהיה בנו של באבור - מייסד האימפריה המוגולית ולחמידה בנו ביגום .
ב-1543, התינוק אכבר בן 14 חודשים הושאר יחד עם המינקת שלו מהאם אנגה במחנה עורפי כאשר אביו יצא לתקוף את כוחותיו של אחיו כּאמְראן מירזא כחלק ממאבק ירושה.
כוח צבאי בפיקודו של אח נוסף, עסכרי מירזא כבש את המחנה ולקח את אכבר והמינקת בשבי.
רק בנובמבר 1545 חזרו הומאיון ואשתו לפאתי קאבול, שם זכו להתאחד עם בנם אכבר.
אכבר זכה לחינוך הראוי לנסיך כולל ציד, חינוך גופני ושימוש בכלי נשק.
אם כי לא למד קרוא וכתוב.
ב-1555 הוא עבר לדלהי יחד עם הוריו.
העיר הפכה למרכז התחיה של אומנות וספרות.
ב-27 בינואר 1556 נפטר הומאיון וב-14 בפברואר הפך אכבר בן ה-14 לשליט, אם כי השליט בפועל היה העוצר באירם חאן .
במשך ארבע שנים פעל באירם חאן בשם המלך עד שב-1560, בעידודה של אימו המאמצת מאהם אנרה, פיטר אכבר את באירם חאן מתפקידו כעוצר וציווה עליו לעלות לחג' למכה.
בדרכו למכה התנקשו בחייו של באירם.
את באירם חאן החליפה מאהאם אנרה שפעלה בשיתוף פעולה עם הבכירים בארמון.
לאכבר הייתה חשיבה צבאית חדשנית לתקופתו.
הוא שילב באסטרטגיה הצבאית שלו תותחים, ביצורים, שימוש בפילים וצייד את חייליו ברובי בריח פתיל.
עשה שימוש ביועצים צבאיים עות'מאנים, פרסים ופורטוגזים בייחוד באסטרטגיות הכוללות שימוש בארטילריה.
בסוף תקופת שלטונו של אכבר, התפרסה האימפריה המוגולית על רוב הודו מצפון לנהר הגודאבארי, חוץ מגונדוואנה במרכז הודו, ששילמה דמי חסות למוגולים, אסאם בצפון-מזרח, וחלקים גדולים של דקאן.
עם מותו של הומאיון, קצין הינדי בשם הימו ראה בחילופי השלטון הזדמנות להקים לעצמו ממלכה והביס את המושלים של דלהי ושל אגרה.
ב-5 בנובמבר 1556 צבאו של אכבר הצליח לנצח את הימו בקרב פניפט השני , קרב בו הימו עצמו נפצע ומת, מותו של הימו איפשר לאכבר לתפוס את השלטון בדלהי ואגרה.
הבסת הימו ביססה את שליטתו של אכבר במערב ומרכז תת-היבשת.
צבאו כבש את לאהור ואת מולטאן וב-1558 את אג'מר ואת מצודת גליור אותה הפך לכלא ליריביו הפוליטיים.
ב-1560 פתח במסע צבאי במהלכו כבש את מאלווה והפך אותה לסובה (פרובינציה) בממלכתו.
אכבר התחיל להרחיב את הגבולות של האימפריה אשר קיבל בירושה, ב-1564 צבאו של אכבר, בפיקודו של אסף ח'אן כבש את הממלכה העשירה של הגונדים , משם הגיעו פילים מאולפים.
אכבר כבש ואיחד את ראג'פוטנה, שם כבש מבצרים בעלי חשיבות, במהלך כיבושיו לא היסס להרוג לוחמים וכן אזרחים לא לוחמים, על מנת להרתיע ולמנוע מרידות עתידיות.
ב-1572 כבש את אחמדאבאד וב-1573 השלים את כיבוש ממלכת גוג'ראט.
ב-1574 ניצח צבאו של אכבר את צבאו של דאוד ח'אן קראני , שליט בנגל, בקרב ליד פטנה אחרי שקראני ניסה לכבוש את ביהר.
ב-3 במרץ 1575, בקרב טוקרוי , ניצח צבאו של אכבר בפיקודו של מונים ח'אן את צבא האפגנים של קראני ובכך כבש אכבר את בנגל ואת ביהר.
ב-12 ביולי 1576, ליד ראג'מהאל , דיכא צבאו של אכבר בפיקודו של ח'אן ג'האן קולי מרידה של דאוד ח'אן וכתוצאה מכך כבש גם את אודישה.
ב-1585 שלח צבא לכבוש את קשמיר ובהמשך את בלטיסטאן ולדאק, את טהאטה שהייתה הממלכה העצמאית האחרונה בסינד וב-1595 את שארית בלוצ'יסטאן.
ב-1593 פתח במערכה נגד שליטי רמת דקאן וב-1600 כבש את סולטנות אחמדנגר .
אחרי מות הומאיון, קנדהאר נכבשה על ידי האימפריה הספווית, ב-1595 הצליח אכבר להשתלט על קנדהאר, והשיא את קנדהארי בגום , בתו של השליט המקומי וצאצאית של השושלת הספווית לנכדו שאה ג'האן (כאשתו הראשונה).
כיבושיו של אכבר פתחו בפניו אפשרויות סחר הן דרך מפרץ בנגל והן דרך נמלי הים הערבי.
החל ב-1571 אכבר בנה עיר בירה מוקפת חומה בשם פטהפור סיקרי (פטהפור - "מבצר הניצחון") ליד אגרה.
הוא בנה שם ארמונות לכל אחת מנשותיו הבכירות, אגם מלאכותי ענק, וחצרות מלוכה מרהיבות.
העיר, עם זאת, התבררה כקצרת-מועד, אולי בשל העובדה שאספקת המים לא הספיקה או שאיכותה הייתה ירודה, או כמו שכמה היסטוריונים מאמינים, אכבר נאלץ לרכז את עיסוקיו בצפון-מערב והעביר את בירתו בשל סיבות פוליטיות.
בשנת 1585 הועברה הבירה ללאהור שם שהה אכבר במשך כ-13 שנה ונאבק באוזבקים וב-1599 הועברה לאגרה.
שיטת הממשל המרכזית והריכוזית של אכבר התבססה על המערכת שהתפתחה מאז סולטנות דלהי, אבל הפונקציות של המחלקות השונות אורגנו מחדש בקפידה עם תקנות מפורטות הנוגעות לתפקוד שלהן.
מערכת השלטון הייתה מורכבת מארבעה אגפים עיקריים, שכולם היו כפופים לארמון:
המדינה חולקה ל-12 סובות (פרובינציות), כל אחת תחת שליטתו של סובהדר (מושל), מושלים אלו היו ידועים גם בתואר נזים (ناظم).
בראש משרד האוצר עמד וזיר (דיוואן - diwan), שהיה אחראי על כל נושאי הכספים וניהול קרקעות הג'גיר .
אכבר אימץ שתי גישות שונות אך אפקטיביות לשליטה על שטח נרחב והכללת קבוצות אתניות מגוונות בשירות הממלכה.
בסיס השיטה היה המשך של המנגנון אותו הקים שיר שאה סורי המס נקבע בשיעור קבוע על פי סוג היבול ואיכות הקרקע ולעיתים לא היה אופטימלי.
בשנת 1580 אכבר קיבל סטטיסטיקות על גביית המיסים בעשור הקודם כדי להבין את מידת היעילות ואת תנודות המחיר של יבולים שונים.
בעזרת תודר מאל , שר הכספים שלו, אכבר הגדיר לוח זמנים לאיסוף המס בו יוכלו האיכרים לעמוד תוך כדי מיקסום הרווח למדינה.
מערכת המס החדשה נקראה "דסלה".
המס נקבע בהתאם למקובל בכל אזור ומידת הבירוא ואיכות האדמה, נע בין שליש למחצית היבול הממוצע בעשר השנים הקודמות ושולם במזומן.
אכבר היה תלוי במידה רבה בזמינדרים , בעלי אדמות.
הם השתמשו בידע שלהם על המקום ובהשפעתם, כדי לאסוף את המס ולהעביר אותו למשרד האוצר, כאשר הם שומרים לעצמם חלק מההכנסה (לרוב כ-10%).
לזמינדרים היה כוח שיטור משל עצמם שאיפשר להם לגבות את המס.
המס עצמו נגבה כתוצרת חקלאית.
הזמינדרים של כל אזור נדרשו לספק הלוואות וכלים חקלאיים בעת הצורך, כדי לעודד את החקלאים לחרוש שטחים רבים ככל האפשר, וכדי לזרוע זרעים בעלי איכות גבוהה.
לזמינדאר לא הייתה זכות לנשל איכר מאדמתו כל עוד המיסים שולמו כסדרם.
חלק מהזמינדרים היו האצולה הצבאית (המנסבדים, ראו בהמשך) והם שמרו לעצמם נתח גדול יותר מהמס על מנת שיוכלו לתחזק צבא שיעמוד לרשות השלטון המרכזי בעת הצורך.
שיטת הזמינדרים גרמה לכך שלא היה לאיכר קשר ישיר עם השלטון המרכזי, אלא עם השלטון המקומי בלבד.
ראש הצבא נקרא "מיר בקשי", נבחר מקרב האצילים המובילים של חצר המלוכה.
ה"מיר בקשי" היה אחראי על איסוף מודיעין, וגם ייעץ לשליט בנושאי מינויים צבאיים ומבצעים צבאיים.
כחלק מהשיטה האדמיניסטרטיבית של אכבר, לאריסטוקרטיית הלוחמים (המנסבדרים) היו דרגות (מנסב) שהתבטאו במספר החיילים הכפופים להם, כלומר מספר החיילים שעליהם להביא לשדה הקרב כאשר קוראים להם.
בזכות שיטת המנסב, צבא הקבע האימפריאלי היה צבא קטן ועיקר הצבא התבסס על כוחותיהם של המנסבדרים.
לכל מנסבדר הוקצה שטח שנקרא ג'אגירים (כפרים ששילמו מס) שלא עברו בירושה והיו ניתנים להעברה כמטבע עובר לסוחר.
ובשל כך נקראו המנסבדרים גם ג'אגירדאר.
המנסבדר היה המושל המקומי של השטח אותו קיבל אולם למניעת צבירת כוח רב מדי, העבירו את המנסבדרים מעת לעת ממקום למקום.
להבדיל מאימפריות אחרות, שכבת האצולה (המנסבדרים) לא הייתה פטורה ממסים.
שכרם התקבל כחלק מהמס שהם גבו מהג'אגירים ואת היתרה העבירו לחצרו של אכבר.
בפועל, לא היו מרידות של מנסבדרים נגד השלטון המרכזי כך שהשיטה יכלה להמשיך להתקיים.
אכבר היה שליט פיקח, שנהנה מהאתגר של שליטה על אימפריה כה גדולה, והוביל מדיניות של פיוס והטמעה של ההינדים (כולל מריאם אל-זאמאני, האם הראג'פוטית ההינדית של בנו ויורשו, ג'אהאנג'יר), שהיוו את רוב האוכלוסייה.
אכבר לא כפה את האסלאם הסוני על נתיניו, הוא גייס ותגמל ראשי שבטים הינדים ונתן להם עמדות בכירות בממשלו; עודד נישואי תערובת בין האריסטוקטיות המוגולית והראג'פוטית; הרשה לבנות מקדשים חדשים; השתתף בעצמו בחגיגות הינדיות כמו הדיוואלי - פסטיבל האורות; וביטל את הג'יזיה (מס הגולגולת) שהוטלה על הלא-מוסלמים.
הפקידות המוגולית לא הייתה אחידה בדת, שפה או מוצא אתני.
בביורוקרטיה של אכבר שירתו בני לאומים רבים: ראשי שבטים, לצד פקידים פרסים, אוזבקים, ראג'פוטים, הינדים ומוסלמים מקומיים.
שפת האדמיניסטרציה במדינה הייתה פרסית, ולאחר מכן הוחלפה באורדו, אך המוגולים לא כפו שפה על הקצינים שלהם.
קצין ראג'פוטי היה מדבר בשפתו.
אכבר המציא תאוריה של "שלטון כהארה אלוהית", ושילב אותה בדת החדשה שיצר - דין-אי-אלאהי (קרי: 'אילאהי' "הדת האלוהית"), שכללה את עקרון קבלת בני כל הדתות והכתות.
הוא עודד נישואים מחדש של אלמנות, פעל נגד נישואי ילדים, הוציא את מנהג הסאטי מחוץ לחוק, ושכנע את סוחרי הודו לערוך ימי שוק מיוחדים לנשים, שאחרת היו מוגבלות לבתיהן.
אכבר יצר לוח שנה אחיד לאימפריה, לוח שנה אלאהי שהיה לוח שמשי ולא לוח ירחי (מוסלמי) והחל ב-1585 נשאו מטבעותיו של אכבר שנות מנין חדש: "אלאהי".
"מיר סמעאן" היה אחראי על משק הבית הקיסרי כולל ההרמון, המבנים של חצר המלוכה, כבישים, גנים, מחסנים, אחראי על הרכש, ופיקח על תפקודם של בתי המשפט ושומרי הראש של השליט.
מערכת המשפט הייתה ארגון נפרד בראשות קאדי, שהיה אחראי גם על אמונות דתיות ומנהגים.
האימפריה של אכבר הייתה מוקד אינטלקטואלי ותרבותי.
הספרייה הקיסרית הענקית כללה ספרים בהינדית, פרסית, יוונית, קשימירית, אנגלית וערבית, כמו השאנאמאה, בגווהטה פוראנה והתנ"ך והברית החדשה.
אכבר היה צמא לידע ולאמת בכל מקום בו יכול היה למצוא אותם ובמגוון דרכים.
הוא תמך בוויכוחים פומביים ודיאלוגים בין אנשי דת ואינטלקטואלים אחרים שהציגו דעות שונות, וקיבל בברכה את המיסיונרים הישועים מגואה בחצרו.
אכבר גם פיקח על הקמת ה"המזאנאמה" - יצירת אמנות שכללה 1,400 ציורים.
בנובמבר 1551 התחתן בנישואים מוסדרים עם בת דודו, רקיה סולטן בגום שהייתה בתו היחידה של דודו הינדאל מירזא והייתה בת גילו, כלומר בת 9 בעת נישואיה.
הנישואין הוסדרו על ידי הומאיון אחרי שהינדל נפל בקרב.
נולדו להם 5 ילדים, 4 מתוכם מתו בינקותם או ילדותם ואחת נישאה לאחד הנסיכים.
ב-1561, התחתן עם בת דודה נוספת, סלימה סולטן בגום שהייתה אלמנתו הצעירה של בירם ח'אן .
לא ידוע על צאצאים מזווג זה.
ב-6 בפברואר 1562 נישא לנסיכה ההינדית הקרה-ביי, שקיבלה אחרי נישואיה את השם מרים אוז זמאני , היא הייתה בתו של ברמל , מושל ג'איפור.
אכבר היה נשוי לכ-10 נשים נוספות, מאחת מהן נולד בנו השני, מוראט מירזא ומאחרת הנסיך דניאל את לידתם של סלים ומוראט בהפרש של פחות מ-9 חודשים ואת הוותרותם בחיים ייחס אכבר לעלייתו לרגל לקברו של חוואג'ה מוין א-דין צ'ישטי באג'מר , מייסד הזרם הצ'שטי בסופיזם.
ב-1599, בנו, סלים, מרד בו אולם לא זכה לתמיכה.
ב-1605 נפטר אכבר וסלים קיבל את כס השלטון ובחר לעצמו את השם ג'האנגיר.
אכאים היו שבט יווני מרכזי (לפי הרודוטוס יחד עם האיולים, האיונים והדורים).
השם ניתן לכוחות יווניים באיליאדה ובאודיסיאה של הומרוס (הומרוס השתמש בשם זה 598 פעמים באיליאדה); שמות חלופיים באיליאדה הם דנאים (Δαναοί; בשם זה השתמש 138 פעמים) ואַרְגֵּאִים (; בשם זה נעשו 29 שימושים).
ה"ארגאים" הוא שם פוליטי, שנלקח משמה של בירת האכאים – ארגוס.