tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם הרגו אנשים במכה יחידה אבל מגע אש או ברזל לא השאיר עליהם את אותותיו.
כאשר יגיע הרַאגְנַארוֹק, קרב אחרית הימים, יוביל אודין את האלים, תומכיהם והגיבורים אשר חיכו בהיכלו לשדה הקרב.
בקרב עצמו הזאב פנריר יהרוג את אודין.
בנו וידאר יתייצב מול הזאב, ינעץ את חרבו בליבו וינקום את מות אביו.
סיפור בריאת העולם מספר כי אודין ושני אחיו הרגו את הענק הראשון יימיר ויצרו ממנו את מרבית היקום.
לאחר שנוצר היקום, יצרו שלושת האלים את האנשים הראשונים, אסק ואמבלה, משני עצים.
אודין הפיח בהם חיים ואילו אחיו העניקו להם מחשבה, רגשות וכן את חושי הראייה והשמיעה.
בהקשר זה נקרא אודין פוֹלְדַרְדְרוֹטין ("אדון האדמה") ואַלְדַפוֹד ("אבי האדם").
סיפורים רבים אודות אודין מוקדשים לתיאור מאמציו לזכות בידע ובעצות, לפעמים תוך מוכנות להקרבה.
מספר סיפורים כתובים בצורת שיחה והמידע המועבר לקורא חשוב יותר מהעלילה עצמה.
ב"בלדה של ואתְרוּתְניר" מגיע אודין, מחופש, להיכלו של הענק ואתרותניר ("חזק בחידות") ומציג את עצמו כאדם ששמו גַנְגְרַת ("משיג עצות").
הענק מזמין את אודין להוכיח את חוכמתו בתחרות חידות שעליה יהמרו שניהם בראשיהם.
לאחר שיחה ממושכת, שבמהלכה נגלה לקורא מידע רב, נשאל הענק "מה לחש אודין באוזנו של בנו לפני שהובל לשריפה?".
השאלה מתייחסת לבנו באלדר, אשר נרצח על ידי האל הוד'ר ונשרף בתוך ספינה בצורה טקסית.
הענק מבין כי רק אודין בעצמו יוכל לדעת את התשובה לשאלה זו ומודה כי אודין אכן חכם יותר.
הבלדה של גְרימניר מספרת על ויכוח של אודין עם אשתו פריג בנוגע למלך מסוים שעליו הוא פרש את חסותו.
פריג טוענת כי המלך רשע ומענה את אורחיו ואודין יוצא לבדוק את הטענה.
מחופש כהרגלו, אודין מציג את עצמו למלך כאדם בשם גרימניר ("חובש הברדס"), אולם מסרב לספר דבר על עצמו.
המלך מחליט לענות אותו כדי להכריחו לדבר ואודין נקשר בין שתי להבות.
אַגְנַר, בנו של המלך, לא מסכים עם מעשי אביו ומציע לאודין משקה.
על נדיבות זו, מעביר אודין לנסיך מידע רב על האלים והעולם.
בסופו של הסיפור, מגלה המלך כי הוא מענה את אבי האלים ומנסה לחלצו מהאש.
אולם, חרבו קופצת מנדנה והוא נופל עליה.
לאחר מכן מולך בנו אגנר שנים רבות.
רצונו של אודין לרכוש ידע נראה גם בנכונותו להקריב אחת מעיניו כדי לשתות מהבאר של מימיר.
שתיית מי הבאר העניקה חכמה, אולם מימיר דרש מחיר כה גבוה עבור הגישה למים, עד כי אף אל חוץ מאודין לא היה מוכן לשלמו.
כאשר נותר עם עין אחת בלבד, נקרא אודין גם בַלֵיְג ("בעל העין הבוערת").
אודין מודע לנבואה אודות הראגנארוק, קרב אחרית הימים, ועל כן מזהה את הסימנים ומנסה להתכונן.
בעוד אויביו צועדים לעבר שדה הקרב, פונה אודין אל הענק מִימִיר בפעם האחרונה כדי לקבל את עצתו.
המסורת גם קושרת את אודין עם מתן היכולת לכתוב שירה.
אודין היה האל אשר לפי האדה הפואטית השיג את תמד השירה מהענקים.
תמד ההשראה נעשה על ידי צמד גמדים אשר שחטו את האל החכם קווסיר וערבבו את דמו עם דבש.
בהמשך לקח הענק סיטונג את התמד מידי הגמדים והציב את בתו לשמור עליו.
אודין פיתה אותה וגנב את התמד.
בזמן מעופו חזרה לאסגארד שפך אודין בטעות מעט מהתמד על עולם בני האדם והעניק להם את היכולת להלחין שירים.
באדה הפרוזאית, האל בְרַאגי מספר כי אודין נתן את התמד לאלים ולאלה אשר יכולים להלחין, ועל כן קוראים לשירה "השלל של אודין ומתנתו"
גיבורים שמתו בשדה הקרב ונבחרו על ידי הוולקיריות מגיעים לוואלהלה, היכלו המפואר של אודין.
מקורות מסוימים טוענים כי אודין מקבל רק מחצית מהלוחמים ואילו החצי השני מגיע לפולקוואנג, מקום מגוריה של האלה פריה.
הלוחמים המובחרים אשר הגיעו לוואלהלה נקראו אֵיְנהֵרְיַאר.
תרגום המונח הוא "צבא של אחד", במשמעות של לוחם יוצא דופן ברמתו.
אולם ניתן להבין את הביטוי גם כשם כולל לאלה אשר נמצאים עתה בצבא אחד בעוד קודם הם היו בצבאות שונים.
נשמות הלוחמים המובחרים יחכו בוואלהלה עד הראגנארוק, שבו יילחמו לצדם של האלים כנגד הענקים.
עד אז יבלו את זמנם באכילה, בשתייה ובקרבות אימונים בחברתו של אודין.
על תפקידו זה, נקרא אודין גם וַאלְפַדֵר ("אבי המתים").
לפי האדה הפואטית, אודין הקריב את עצמו במשך תשעה ימים.
הוא נתלה על העץ יגדראסיל ופצע את עצמו בחניתו, כדי לגלות את קסם הרונות.
בסופו של התהליך, אודין מגלה את הרונות ומתרפא.
בהמשך הבלדה, אודין מספר לקורא על הרונות השונות שהוא מכיר ועל יכולתן.
מעשה זה קשר את אודין עם התלייה, הוא נקרא גם הַנְגַטיר ("אל התלויים") וקורבנות אדם הוקרבו לו על ידי תלייה.
Veit ek at ek hekk vindga meiði áידוע לי כי הייתי תלוי על העץ החשוף לרוחותNætr allar níu, geiri undaðrבמשך תשעה לילות, פצוע בחניתOk gefinn Óðni, sjálfr sjálfum mérוהקרבתי לאודין, את עצמי לעצמי בשבילי האדה הפואטית, חלק שני - הבלדה של הנעלה, בית 138
אודין גם למד את רזי הסֵיְד - אומנות הכישוף - מהאלה פְרֵיה, זאת על אף שהאומנות נחשבה נשית.
על כך הוא זוכה בלעגו של לוֹקי.
על אף מעמדו הבכיר של אודין בכתבים השונים, ממצאים שונים מצביעים על כך שבנו, האל תור, זכה למעמד רם יותר בפולחן.
אדם מברמן, היסטוריון גרמני מימי הביניים, מתאר בספרו "היסטוריה של הבישופים של ברמן" (Gesta Hammaburgensis Ecclesiae Pontificum) את המקדש הגדול באופסלה, שם "האנשים מכבדים את פסליהם של שלושה אלים, הממוקמים כך שהחזק ביותר - תור - יושב באמצע.
משני צדיו נמצאים וֹודַן (אודין) ופְריקוֹ (פרייר)".
עדות נוספת למעמדו הבכיר יחסית של תור ניתן לראות בשימוש בשמו בשמות אנשים ומקומות.
בארצות סקנדינביה תדירות השימוש בשמו של אודין שונה, אולם בכולן היא מתגמדת לעומת המגוון העצום של שמות אנשים ומקומות הקשורים לשמו של תור.
טקסי הפולחן, אשר נקראו בלוֹט, כללו הקרבת קורבנות אדם ולא היו מופנים רק לאודין.
אדם מברמן מתאר טקס אשר נערך אחת לתשע שנים, במקדש באופסלה.
בטקס היו חייבים להיות נוכחים כל תושבי שוודיה, הנוצרים אולצו לשלם קנס על היעדרותם.
במהלך תשעת ימי הטקס הוקרבו תשעה זכרים מכל סוג של בעל חיים, כגון סוסים וכלבים, וגם בני אדם הוקרבו.
הקשר לאופן שבו נתלה אודין ברור, אולם אינו חד-משמעי.
סיפורים אחרים אודות הקרבת קורבנות לאודין מעידים כי ייתכן שהנוהג היה נפוץ.
במקרה המתואר בסאגת גַאוּטְרֵק, מלחים על ספינה אשר נקלעת לסופה מחליטים להקריב קורבן לאודין.
לשם בחירת הקורבן נערכת הגרלה ובה עולה המלך ויקַאר אשר נמצא על הספינה ולבסוף הוא אכן נתלה.
במקרה אחר, מסופר על מלך שוודי אשר הקריב לאודין את בניו אחת לעשר שנים כדי לזכות באריכות ימים.
כשבא להקריב את בנו האחרון, לאחר שהקריב כבר תשעה, לא הרשו לו זאת נתיניו והוא מת מזקנה.
את יחסם של תושבי סקנדינביה אל אודין ניתן להמחיש בשני סיפורים.
סאגת בַאגְלֵר, שנכתבה במאה ה-13, מספרת על רוכב בעל עין אחת אשר הגיע לעיירה וביקש מהנפח המקומי לפרזל את סוסו.
הנפח התעניין איפה עצר הזר בפעם הקודמת וזה מספר על מקום מרוחק בצפון.
עוד מספר הוא כי השתתף בקרבות רבים, אבל עכשיו הוא עובר לשוודיה.
לבסוף מגלה הזר לנפח כי הוא אודין ורוכב הלאה.
ההקשר לסיפור הוא חוזה השלום אשר נחתם אז בנורווגיה וקרב אשר פרץ במקביל בשוודיה.
אודין, אל המלחמה, עובר ממקום שבו אין לו עוד תעסוקה, למקום אחר.
סאגה אחרת מספרת כי בסביבות 1230, התבקש המשורר סנורי סטורלוסון על ידי סקול בארדסון לכתוב שיר המשווה את אויבו של סקול לאודין ומתאר את שניהם כמחרחרי ריב.
סיפורים אלו מראים כי יחסם של האנשים כלפי אודין ותפקידו לא היו פשוטים כלל וכלל ותכונות האופי השליליות של אודין היו ידועות היטב.
במאה ה-20 חלה התעוררות מחודשת של האמונה באלים נורדיים ובהם אודין.
דת האַסַאטְרו (Ásatrú), אמונת האייסיר, המוכרת גם כאוֹדיניזם היא דת מוכרת באיסלנד ובדנמרק.
"החיפוש אחר אודין" (בנורווגית: Jakten på Odin) הוא שמו של הפרויקט האחרון של תור היירדאל.
כוונתו של היירדאל הייתה להוכיח את הרעיון המוצג בסאגה על בני אינגלינג.
הסאגה היא החלק הראשון מתוך ההֵימְסקְרינְגלַה ("קורות מלכי נורווגיה") של סנורי סטורלוסון.
סטורלסון, פוליטיקאי משורר והיסטוריון איסלנדי נוצרי בן המאה ה-12, ניסה מצד אחד לשמר את הסיפורים והמסורות האליליות של עמו ומצד שני להוריד מהם את הפן המיתולוגי.
סטורלסון מסביר כי האלים היו מהגרים מאזור הנהר דון אשר כה הרשימו את האוכלוסייה המקומית עד שאלו החלו לסגוד להם.
ה"אִינְגלינגה סאגה" מספרת כי שושלת אינגלינג החלה ממלך בשם אודין.
תור היירדאל ניסה לחפש את מקור האייסיר, קבוצת האלים שאודין נמנה עמה, לפי הנתיב המתואר בסאגה: מהים השחור והנהר דון, דרך ארצות הסקסונים בצפון גרמניה, העיר אודנסה ועד סיגטונה העתיקה (הממוקמת כ-4 ק"מ מערבית לסיגטונה שבשוודיה).
התאוריה של היירדאל מתבססת ברובה על דמיון בין שמות של דמויות מהמיתולוגיה לבין שמות של מקומות ועמים באזור הים השחור, כדוגמת אסיה ואֵיְיסיר, העיר אַזוֹב ו"אַס-הוף" ("מקדש האייסיר"), האל אודין ואוּדי (קבוצת שפות מקומית), האל טיר והטורקים.
עבודתו של היירדאל, אשר פורסמה בספר בנורווגית הנושא את שם הפרויקט, ספגה ביקורת ממספר סיבות.
ראשית, היירדאל התעלם לחלוטין מהשינויים שחלו בשפות בפרקי הזמן המדוברים.
מוצג דמיון בין צורות הגייה חדשות ועתיקות, אולם אלו השתנו במהלך הזמן.
האל אודין נקרא בתקופה המדוברת ווֹטַנַז (כשמו של ים אזוב בתקופה הקדומה -מאוטן) והעיר אזוב קיבלה את שמה מהטורקים כ-1,000 שנה לאחר התקופה שבה חיו שם ה"אייסיר" לפי התאוריה.
שנית, שיטת העבודה שלו ואופן הפרסום של ספריו אינם מאפשרים בדיקה מדעית של רעיונותיו.
בנוסף, בין תיאוריו נמצאו טעויות עובדתיות.
משמעות שמו של היום הרביעי בשבוע באנגלית (Wednesday), בדנית, בנורווגית ובשוודית (Onsdag) הוא "היום של אודין".
משמעות שם העיר ונדסבורי (Wednesbury), הנמצאת באנגליה, היא "המבצר של אודין" או "העיר של אודין" (הסיומת bury מקורה במילה borough שמשמעותה במקור הייתה עיר מבוצרת).
מעל העיר הוצב פסל מתכת של סלייפניר, בתצלומים ניתן לראות כי הוא בעל שמונה רגליים .
מקומות רבים אחרים קרויים על שמו של אודין, ביניהם ניתן למנות את Wednesfield (השדה של אודין) באנגליה, Woden Valley (עמק וודן) ליד קנברה באוסטרליה, הר אודין בקנדה והעיר אודנסה (המקום הקדוש של אודין) השוכנת בדנמרק ליד פיורד ונהר הנושאים את אותו שם.
מסורת מקומית טוענת כי הקניון אסבירגי (Ásbyrgi, "מבצר האייסיר"), הנמצא בצפון איסלנד, קיבל את צורת הפרסה הייחודית שלו מחבטה של אחת מפרסותיו של סלייפניר, סוסו של אודין.
הצורה דמוית הפרסה נראית היטב מתצלומי אוויר, כגון אלה.
אודין הוא דמות מרכזית בסאגת האופרות של ריכרד וגנר "טבעת הניבלונג" שגם בה הוא עומד בראש פנתאון האלים, בשמו הגרמני ווטאן.
אודין מופיע בספר "שעת התה הארוכה והאפלה של הנפש" של דאגלס אדמס והוא אחת הדמויות הראשיות בספר "אלים אמריקאים" של ניל גיימן.
באחד הסיפורים הקצרים השזורים בספר מתוארת הקרבת קורבן לאודין לצורך ניבוי העתיד, הקורבן נתלה.
ווֹטָן היה שם קוד למערכת ניווט בעזרת רדיו שבה השתמשו מפציצי לופטוואפה במלחמת העולם השנייה, אשר נקראה גם התקן-Y.
הבריטים ידעו על קיומה ועל סמך שמה הניחו כי מדובר במערכת הפועלת בעזרת משדר רדיו אחד (אודין היה בעל עין אחת).
ההנחה בדבר שמות הקוד המילוליים של הנאצים התגלתה כנכונה ומערכת משבשת פותחה בזמן.
גנדלף, מכשף מעולם הארץ התיכונה מזכיר את אודין בדמות הנווד המזוקן.
טולקין אף מזכיר את הקשר מפורשות באחד ממכתביו ומתאר את גנדלף כ"Odinic wanderer".
דמותו של מאט קוטון, אחד מהגיבורים בספרי "מחזור כישור הזמן" של רוברט ג'ורדן, מציגה הקשרים רבים לדמותו המיתולוגית של אודין.
בין השאר ניתן למנות את העדפתו לשימוש בחנית עליה מצוירים צמד עורבים ושיר המזכיר זיכרון ומחשבה (שמות העורבים של אודין), העובדה כי נתלה כמחיר על רצונו לזכות בידע, הנבואה הטוענת כי ייתן מחצית מאור העולם כדי להצילו וההקשר לזימון גיבורים מתים לשדה הקרב.
אודין ודמויות אחרות מהפנתאון הנורדי מופיעות לעיתים קרובות בשיריהן של להקות מטאל שונות, כגון מנוור.
אודין, דמות בדיונית המבוססת על האל הנורדי, מופיעה בחוברות הקומיקס של תור בהוצאת מארוול קומיקס.
השיר "Immigrant Song" של להקת לד זפלין הוא מין תפילת לוחמים סקנדינבים לאודין ות'ור (תרגום חופשי: "פטיש האלים יניע את ספינותינו לאדמות חדשות.
האסטרואיד שהתגלה ב-1986 על ידי האסטרונום פאול ג'נסן נקרא על שמו.
המימד החמישי" מופיעה קבוצה של שחקני קלפים בשם "צוות ראגנארוק", למנהיג הקבוצה יש קלף מפלצת חזק ביותר בשם "אודין, אבי האיסייר".
במשחק הווידאו God of War (2018) ובהמשכו God of War: Ragnarök (2022), אודין הוא האנטגוניסט הראשי.
גרסה בדיונית לדמותו של אודין מאוזכרת במשחק "Assassin's Creed Valhalla", ובהמשך מופיעה כדמות ראשית בחבילת ההרחבה שלו, "Dawn of Ragnarok".
בסדקת האנימציה של נטפליקס Record of Ragnarök אודין הוא אחת הדמויות הראשיות.
אודי שני (אהוד שינוטר) (נולד ב־9 במאי 1957) הוא אלוף (מיל') בצה"ל, כיהן בין היתר כראש אגף התקשוב, מפקד הגיס הצפוני, ומנכ"ל משרד הביטחון.
שני נולד בחיפה ולמד בפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי בחיפה.
בעל תואר ראשון בכלכלה ומדעי החברה, ותואר שני בניהול אזרחי מאוניברסיטת בר-אילן.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1975 שובץ בחיל השריון בגדוד שלח של חטיבה 401. עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים.
בהמשך השלים קורס קציני שריון ושירת במגוון תפקידי פיקוד והדרכה של החיל, וכסמג"ד בגדוד 429 של חטיבה 211. השתחרר מצה"ל אך חזר לשירות במלחמת לבנון הראשונה בגדוד 429 בחטיבה של אלי גבע.
לאחר פציעתו של מפקד הגדוד, עמוס מלכא, מילא שני את מקומו ולחם עם הגדוד בקרבות דאמור, עין ענוב, קבר שמון והחבירה לביירות.
בשנת 1988 מונה למפקד חטיבה 820 ומפקד מרכז שריון בבסיס האימונים ליחידות השדה.
בשנים 1991–1993 שירת כנציג מפקדת זרוע היבשה בפיקוד האימונים וההדרכה של צבא ארצות הברית (TRADOC) שבווירג'יניה.
במסגרת תפקידו היה מופקד על איסוף לקחי מלחמת המפרץ הראשונה.
עם שובו לישראל ב-1993 מונה למפקד חטיבה 401 ובשנת 1995 לקצין האג"ם של פיקוד המרכז.
ב-1997 מונה למפקד עוצבת עידן (אוגדה 340) ומפקד "המרכז לאימון מפקדות" של זרוע היבשה.
במאי 2000 מונה שני לקצין שריון ראשי.
באוגוסט 2001 מונה למפקד עוצבת הפלדה.
בפברואר 2002 ביצעו מחבלים פיגוע ביישוב חמרה, בו נרצחו אם ובתה ונהרג אחד הלוחמים.
בתחקיר האירוע, שביצע שני כמפקד העוצבה, נקבע כי עיקר הכשל נבע מתפקוד הכוחות בשטח.
לאחר האירוע התפטר מתפקידו מפקד חטיבת הבקעה חיליק סופר, אך הוא נקרא בידי הרמטכ"ל שאול מופז לחזור בו.
בכתבה שפרסם בן כספית הוטחה ביקורת קשה לגבי תפקוד של שני עצמו באירוע ונטען כי המח"ט התפטר על רקע מחלוקות אישיות עם שני, אך במכתב שפרסם נהגו האישי בפורום אקטואליה ופוליטיקה של וואלה, הזים הנהג חלק מן הטענות וטען שמרבית הדברים מוטים בעקבות הסכסוך עם המח"ט.
בדצמבר 2003 הועלה לדרגת אלוף ומונה לראש אגף התקשוב ומפקד גיס 446. בשנת 2005, לאור דרישת בג"ץ, מונה על ידי הרמטכ"ל משה יעלון לעמוד בראש ועדה צה"לית שתבחן את מידת היעילות וההרתעה של מדיניות הריסת בתי מחבלים כעונש על פיגועי התאבדות.
הוועדה בראשותו קבעה כי "הריסת בתי מחבלים כעונש אינה משיגה את מטרתה, דהיינו הרתעת מפגעים אחרים אלא להפך - היא מעוררת את השנאה והאיבה בקרב הפלסטינים ואיננה תורמת להרתעה שממילא נשחקה".
שר הביטחון שאול מופז וראש הממשלה אריאל שרון אימצו את המלצות הוועדה.
שני השתחרר מצה"ל בתחילת 2007 והשתלב בקבוצת כתר אירופה, שבבעלות סמי סגול.
בהיותו במילואים חזר לתפקיד מפקד הגיס הצפוני, תפקיד אליו מונה בפברואר 2008, באוקטובר אותה שנה מונה לראש האגף לסיוע ביטחוני (סיב"ט) במשרד הביטחון.
ב-14 בינואר 2010 מינה שר הביטחון אהוד ברק את שני למנכ"ל משרד הביטחון במקומו של פנחס בוכריס.
שני הוביל תהליכי פיתוח ורכש, יצוא והתעצמות בהיקפים גדולים מאוד.
במסגרת זו נמשך פיתוחה של מערכת כיפת ברזל, נרכשו מטוסי אימון וקרב חדישים לחיל-האוויר, הורחב מערך הצוללות של חיל-הים, הוחל בפיתוח פרויקט נגמ"ש נמ"ר וקודם מיגונם של יישובי עוטף עזה.
בנוסף, נבנתה הגדר הביטחונית בגבול ישראל–מצרים והוקם מתקן הכליאה למסתננים סהרונים.
בשנת 2012 פרסם מבקר המדינה, מיכאל לינדנשטראוס, דו"ח שקבע ששני פעל בניגוד לכללי מנהל תקין בהקשר של חמש עסקאות ביטחוניות.
לפי המבקר "התנהלות מנכ"ל משהב"ט באה לידי ביטוי בנקיטת פעולות המצריכות סמכויות חוקיות, ללא סמכויות כאלה; באי-קיום חוק הפיקוח ותקנותיו, והוראות משהב"ט; בקבלת החלטות שאינה מבוססת על עבודת מטה סדורה; ובאי-התייעצות עם שר הביטחון בנושאים בעלי השלכה מהותית על מדיניות הייצוא הביטחוני".
הדו"ח קבע שמשרד הביטחון בהנהלת שני פעל בניגוד להמלצת משרד החוץ, מבלי לקיים נוהל הכרעת מחלוקת כנדרש, והעיר לשני כי "מנכ"ל משהב"ט אינו יכול לעשות דין לעצמו".
בדו"ח שפרסם מבקר המדינה בחודש ינואר 2013 בנוגע לפרשת הרפז ציין המבקר כי שני הקים שתי ועדות שבחנו את הליקויים בעבודת משרד הביטחון.
ועדה אחת, בראשות תא"ל בנימין צוקר ("ועדת צוקר"), מצאה ליקויים בתפקוד מחלקות במשרד הביטחון.
שני אימץ את המלצות הוועדה והורה לתקן את הליקויים שנמצאו באגפי המשרד כולל שינוי סדרי עבודה, שינוי סמכויות ותהליכי רכש, הגדרה מחודשת של בקרה ואישורי כניסה למשרד הביטחון והידוק בקרה כספית על פעילויות מסוימות בתחום הרכש והכספים.
שני פעל להחלפת שני בעלי תפקידים בכירים במשרד, שהוועדה מצאה ליקויים במילוי תפקידם.
ועדה נוספת בראשות עוזרו של שני, שלומי מעיין, בדקה את הנסיבות שהובילו לתקלות במערכת השמירה של שיחות מוקלטות במשרד הביטחון.
המבקר קבע כי עבודת הוועדה הייתה תקינה.
הוא קבע שבהליך הקמת הוועדה "היו סטיות מהוראות משהב"ט, שלא גרעו מטיב עבודתה".
ב-1 באוגוסט 2013 סיים שני את תפקידו כמנכ"ל משרד הביטחון והוחלף על ידי אלוף (מיל') דן הראל.
במרץ 2015 מונה ליו"ר עמותת "יד לשריון", המפעילה את מוזיאון השריון בלטרון ופועלת להנצחת חללי חיל השריון לדורותיהם.
במסגרת פעילותו האזרחית, שני שימש עד תחילת 2021 כיו"ר קרן ההשקעות "אינבו".
כמו כן, משמש כמנהל פיתוח עסקי בקבוצת ההחזקות של איש העסקים הסינגפורי פיטר לים.
מעל כעשרים שנים, שני מכהן בוועדה המייעצת של קרן "אתנה" הפועלת להעניק לכל מורה בישראל מחשב נייד, וכן בוועדה המייעצת בפרויקט "מחשב לכל ילד".
בנובמבר 2020 הצטרף לדירקטוריון חברת "סייבינט".
כמו כן, מכהן כיו"ר הדירקטוריון של חברת "הידרוקסיל ישראל" ובשנת 2021 נמנה עם מייסדי חברת "אקזיטים קפיטל פרנרס" בה כיהן כדירקטור עד תחילת שנת 2024. כמו כן, מכהן כיו"ר הדירקטוריון של חברת פלסן סאסא.
נשוי לתמר ואב לשלושה ילדים, מתגורר ברעות.
אוּדִים הוא מושב הנמצא מדרום לנתניה ומשתייך למועצה אזורית חוף השרון.
זהו מהיישובים היהודים הראשונים שהוקמו בישראל לאחר קום המדינה.
כיום מתגוררים במושב כ-1,400 תושבים.
המושב הוקם באוגוסט 1948 על ידי ניצולי השואה, בסיוע חברת רסקו.
שם היישוב נסמך על ספר זכריה (ג, ב): "אוּד מֻצָּל מֵאֵשׁ" כסמל לניצולי השואה.
ב-1950 עבר המושב למיקומו הנוכחי, על גבעה ממזרח למיקום המושב הראשוני.
המיקום הראשוני נמצא בשמורת שער פולג, סמוך לאגם יקום, ונותרו ממנו מספר מבנים ישנים ואנדרטה.
האנדרטה היא לזכר אימרה שוורץ, זלמן דויטש, ואייזיק פריד.
זלמן דויטש ואייזיק פריד נרצחו על ידי מסתננים במקום ב-12 בספטמבר 1948. למחרת בלילה הקימו החברים מארב ובגלל טעות בזיהוי נהרג אימרה שוורץ.
ענפי המשק העיקריים במושב הם הדרים ופקאן, ובתחומי המושב מצוי אתר ארכאולוגי ובו מצודה ישראלית עתיקה.
ילדי המקום לומדים בבית הספר היסודי על שם ויצמן בבית יהושע, ובבית החינוך המשותף בשפיים.
אודיוסלייב הייתה סופרגרופ אמריקאית בז'אנר הרוק האלטרנטיבי עם אלמנטים חזקים של גראנג' שפעלה בשנים 2001–2007 בלוס אנג'לס.
חברי הלהקה הם חברי להקת רייג' אגיינסט דה מאשין לשעבר: טום מורלו, טים קומרפורד ובראד וילק שחברו לסולן להקת הגראנג' סאונדגארדן לשעבר, כריס קורנל.
סימן ההיכר של הלהקה הוא הסגנון הייחודי שיצרו, המשלב הארד רוק האופייני לסוף שנות ה-70, ביחד עם סגנון הגראנג' משנות ה-90. הלהקה הוציאה שלושה אלבומים, הייתה מועמדת לשלושה פרסי גראמי ואלבומיה נמכרו בלמעלה מ-8 מיליון עותקים בכל העולם.
נקודת ההתחלה להיסטוריה של הלהקה היא ב-8 באוקטובר 2000, כאשר סולן להקת רייג' אגיינסט דה מאשין, זאק דה לה רוחה, הודיע על עזיבתו את הלהקה.
שלושת החברים הנותרים החליטו להישאר ביחד ולחפש סולן חדש, אך לפנות לכיוון אחר, שונה מהראפ שאפיין את הלהקה עד פרישתו.
הם ניגנו עם מספר סולנים, ביניהם בי-ריל מלהקת "Cypress Hill" ומיינארד ג'יימס קינן מלהקת טול.
המפיק המוזיקלי של הלהקה הציע להם לעבוד עם כריס קורנל, הסולן לשעבר של סאונדגארדן.
המפיק סבר שעם סולן חדש מתאים, לרייג' אגיינסט דה מאשין יהיה פוטנציאל להיות להקה טובה יותר, בדומה למעבר של ציפורי החצר ללד זפלין.
מאוחר יותר אמר טים קומרפורד כי המפיק היה "מלאך", מכיוון שבלעדיו הלהקה לא הייתה קמה.
הכימיה בין קורנל לשלושה הייתה מיידית.
טום מורלו תיאר את קורנל באומרו: חברי הלהקה התחילו להקליט במאי 2001, לאחר שכתבו 21 שירים בזמן שיא של 19 ימים.
הרעיון המקורי לשם הלהקה היה "Civilian" (בעברית: אזרח), אך הוא ירד מהפרק משום שקיימת כבר להקה כזו.
טום מורלו, בניגוד לקומרפורד וקורנל, טען כי הבחירה בשם הייתה שמועה בלבד.
הוא הצהיר כי השם היחיד של הלהקה היה אודיוסלייב.
מורלו הסביר מדוע שם הלהקה שנבחר היה אודיוסלייב:
לאחר ההכרזה על שם הלהקה, התגלה כי גם שם זה בשימוש על ידי להקה לא מוכרת מהעיר ליברפול, שאף לא הוחתמה באף חברה.
שתי הלהקות הגיעו להסדר, בו שילמה אודיוסלייב 30,000 דולרים, ובכך התאפשר השימוש בשם.
מבקרים הביעו לעג לשם עקב היותו שגרתי ומשעמם, והועלתה הטענה כי זהו השם הגרוע ביותר שנבחר ללהקת רוק מודרנית, ואף בכל הזמנים.
ב-19 במרץ 2002 הלהקה אושרה כאחת המשתתפות בפסטיבל המוזיקה אוזפסט, אף על פי שעוד לא היה לה שם רשמי או תאריך הוצאה לאלבום.
מספר ימים לאחר מכן, דווח כי הלהקה התפרקה, עוד בטרם ניגנו בפני קהל.
הסוכן של קורנל אישר שהסולן עזב את הלהקה, ללא הסבר.
שמועה טענה כי קורנל חלק על פעולתם של שני הסוכנים המעורבים בפרויקט (האחד לקורנל והשני לרייג' אגיינסט דה מאשין).
למרות זאת, לפי הלהקה, הריב בין הסוכנים הוא זה שעורר את הדיבורים על פירוק הלהקה.
כשישה חודשים לאחר תום עבודת הליטוש של האלבום הראשון, אוחדה הלהקה ובמקביל העסיקה סוכנים חדשים.
בנוסף, חברות התקליטים של חברי הלהקה, Epic ו-Interscope, הגיעו להסכם ביניהן בנוגע להוצאת אלבומי הלהקה.
הלהקה חשפה את שמה הרשמי ופתחה את אתר האינטרנט שלה בספטמבר 2002. הסינגל הראשון, Cochise, הועלה לאתר בסוף אותו החודש ושודר ברדיו לראשונה בתחילת אוקטובר.
המבקרים שיבחו את סגנון שירתו של קורנל, וציינו לטובה את השינוי מסגנון הראפ של דה לא רוחה.
האלבום הראשון, שנקרא בפשטות "אודיוסלייב", יצא ב-19 בנובמבר 2002. הוא דורג בתחילה במקום ה-7 במצעד הבילבורד האמריקאי, ומכירותיו הגיעו ל-162,000 עותקים כבר בשבוע הראשון להוצאתו.
אלבום זה הוא המצליח ביותר של להקה, זכה למעמד של אלבום פלטינה משולש ומכירותיו עד ל-2007 היו מעל 3 מיליון עותקים בארצות הברית בלבד.
על אף הצלחתו המסחרית, קיבל האלבום מספר ביקורות פחות אוהדות: חלקן טענו כי האלבום היה חסר השראה וצפוי, אחרות טענו כי מילות השירים היו ג'יבריש מוחלט.
ביקורות אחרות שיבחו והיללו את האלבום: בעיקר את ביצועיו הקוליים של קורנל וכן ציינו כי מבחינת ההשפעה המוזיקלית של רוק משנות השבעים, הלהקה מתקרבת לאיכויות של לד זפלין ובלאק סבאת' שאת סגנונן עדכנו והתאימו לרוק המודרני העכשווי.
ההופעה הראשונה של אודיוסלייב בפני קהל הייתה ב-25 בנובמבר 2002, כשהופיעו על גג בניין בברודוויי שבניו יורק, בתוכנית הטלוויזיה של דייוויד לטרמן.
אודיוסלייב הייתה הלהקה הראשונה שהופיעה בתוכניתו.
באותה שנה, ב-7 בדצמבר, ביצעה הלהקה את הופעתה הראשונה בתשלום, שבסיומה הביע קורנל את אהבתו לחברי הלהקה על אף היחס המזלזל שהעניק להם בחודשים שלפני כן.
באותה תקופה עבר קורנל תהליך גמילה מסמים.
קורנל אמר כי עבר "משבר אישי איום" בזמן הקלטת האלבום הראשון, שבגללו נאלץ להתחיל בתהליך גמילה שארך חודשיים וגרם לגירושיו מאשתו.
כמו כן, הודה לחברי הלהקה על עזרתם בהתמודדות עם המשבר.
הסינגל השני מהאלבום, "Like a Stone", יצא בתחילת 2003 והיה לשיר המצליח ביותר מתוך האלבום, ונכון ל-2014, אף המצליח ביותר של הלהקה.
וידאו קליפ שצילמו לשיר שלישי מהאלבום, "Show Me How to Live", הוחרם על ידי MTV משום שהציג את חברי הלהקה במרדף מכוניות במהלכו התנגשו במכוניות משטרה והסיטו אחרות מהכביש.
הלהקה יצאה למסע הופעות עולמי ב-2003, שחלקים ממנו הופיעו ב-DVD שהוציאה הלהקה.
האלבום הראשון היה מועמד לשני פרסי גראמי בשנת 2004, אך לא זכה באף אחד מהם.
שנת 2004 הוקדשה למנוחה מהופעות ועבודה על האלבום הבא.
בזמן הזה עבד מורלו על מיזם הסולו שלו, The Nightwatchman, וכן לקח חלק בפעילויות פוליטיות.
העבודה על האלבום החדש החלה בשנת 2003. מלבד כתיבת שירים חדשים, השתמשה הלהקה בשירים שלא הוכנסו לאלבום הראשון; לפי מורלו, היה להם כמעט אלבום שלם מוכן.
"Be Yourself", סינגל שיצא מתוך האלבום שעדיין לא קיבל שם, היה מוקד לביקורות חריפות.
נטען כי השיר היה "צולע" והליריקה הייתה "חסרת טעם וכיוון".
אף על פי כן, הסינגל הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד.
באפריל 2005 יצאה הלהקה לסיבוב הופעות שנמשך כחודש.
בשונה ממסעי ההופעות הקודמים, במסע זה נמנעו לחלוטין מלנגן שירים של להקותיהם הקודמות כדי לא להשתמש בהם כתמריץ למכירות, שכן היעד היה ביסוס הלהקה כעצמאית.
הסינגל השני, Your Time Has Come, קודם בעזרת מסע יחסי ציבור ייחודי, שנמשך שבוע ועירב מאזיני רדיו מכל העולם.
תחנות רדיו פרסמו באתריהן קישור להורדת השיר במשך זמן מוגבל; רק לאחר שנמנו מיליון לחיצות על הקישור, השיר הפך זמין להורדה על ידי אותם מיליון הגולשים.
ב-6 במאי 2005 ערכה אודיוסלייב מופע פתוח בהוואנה שבקובה, בפני קהל של כ-50,000 אנשים.
האצטדיון, José Martí Anti-Imperialist Tribunal, נבנה חמש שנים לפני כן להפגנות גדולות כנגד הממשל האמריקני.
אודיוסלייב הייתה הלהקה האמריקנית הראשונה שערכה מופע כזה בקובה הקומוניסטית.
חברי הלהקה התעקשו כי המסע לקובה לא היה הצהרה פוליטית, אלא חלק מחילוף תרבותי-מוזיקלי.
קורנל העיד: "אני מקווה כי המופע הזה ייפתח את המחסומים המוזיקליים בין שתי המדינות הללו." במהלך הביקור במדינה אף סיירו באתרים היסטוריים ונפגשו עם מוזיקאים קובנים.
בשל ההגבלות על מעבר אזרחים אמריקניים לקובה, קבלת האישור ארכה זמן רב מהצפוי והלהקה נאלצה לבטל מספר הופעות אחרות.
המופע בקובה היה הארוך ביותר שאודיוסלייב נתנה אי פעם, כשניגנה 26 שירים.
Out of Exile, אלבומם השני, יצא ב-23 במאי 2005 ברחבי העולם, ויום לאחר מכן בארצות הברית.
עם יציאתו התברג היישר למקום הראשון במצעד הבילבורד, ובכך היה האלבום היחיד של אודיוסלייב שהגיע למעמד הזה.
בשבוע שלאחר מכן ירד למקום השלישי, בנוסף לירידה של 62 אחוזים במכירות, ולמרות זאת הגיע למעמד של אלבום פלטינה.
אלבום זה היה מגוון יותר מקודמו והכיל פחות ריפים כבדים בגיטרות וכן נשמע פחות כשילוב בין שתי הלהקות, סאונדגארדן ורייג' אגיינסט דה מאשין, ויותר כלהקה מגובשת ומאוחדת.
בראיונות מאוחרים יותר סיפר קורנל כי כתב את השירים האישיים ביותר שלו לאלבום, וכי היה מושפע מהשינויים החיוביים בחייו מאז 2002.
האלבום זכה לביקורות טובות יותר מאשר האלבום הראשון; המבקרים ציינו כי קולו של קורנל היה חזק יותר, ככל הנראה כתוצאה מהגמילה מאלכוהול וסיגריות, וכי Out of Exile הוא "אלבום של להקה מגובשת יותר".
All Music Guide, אתר נתונים בנושא מוזיקה, שביקורותיו הקודמות על הלהקה היו פושרות, שיבח את האלבום על היותו "חזק ובלתי נשכח".
אף על פי כן, היו תלונות לגבי הליריקה.
נטען כי הליריקה של קורנל "ממשיכה להיות על גבול המגוחכת".
כמו כן נמתחה ביקורת על הגישה האיטית והעדינה יותר של האלבום.
לאחר יציאת האלבום, הלהקה ערכה סיבוב הופעות באירופה והופיעה בקונצרט הצדקה לייב 8 בברלין ב-2 ביולי 2005. וידאו קליפ של הסינגל השלישי מהאלבום, "Doesn't Remind Me", הועלה לאינטרנט בספטמבר 2005 והיה למועמדות השלישית של הלהקה לפרס גראמי (בקטגוריה "ביצוע ההארד רוק הטוב ביותר"), אך גם הפעם הלהקה לא זכתה בפרס.
ה-DVD השני של הלהקה, Live in Cuba, שצולם בהופעה בהוואנה, יצא ב-11 באוקטובר 2005. ה-DVD הגיע למעמד של אלבום פלטינה תוך פחות מחודשיים.
אודיוסלייב החלה את עבודת ההקלטה על האלבום הבא, וקורנל אף הצהיר את רצונו שהלהקה תוציא אלבום כמדי שנה או שנה וחצי.
בתום מסע ההופעות האירופי של הלהקה ביולי 2005, שבה הלהקה לאולפן על מנת לכתוב שירים חדשים.
ההקלטות עצמן החלו בינואר 2006. אודיוסלייב בחרה בברנדן אובריין, שעבד עמה על "Out of Exile", כמפיק האלבום.
אודיוסלייב כתבה 20 שירים, שמתוכם הוקלטו כ-16 במשך שלושה שבועות.
למרות התכנון להוציא את האלבום ביוני, נדחתה הוצאתו נדחתה לספטמבר, והלהקה ביטלה מסע הופעות מתוכנן באירופה במטרה להתמקד בקידום האלבום.
הסינגל הראשון מהאלבום, "Original Fire", היה זמין להזרמה באתרה הרשמי של הלהקה בתחילת יולי.
בחודש ההוא מקורבים אמרו שלאחר צאת האלבום השלישי, יעזוב קורנל את הלהקה ויפנה לקריירת סולו.
קורנל הכחיש את השמועות, ובמקביל הביע את כוונתיו להקליט אלבום סולו שני בקריירה שלו לפני סוף אוגוסט.
"Revelations", האלבום החדש של הלהקה, קודם במסע שיווק מיוחד באוגוסט.
אי אוטופי בדיוני שנקרא "מדינת אודיוסלייב" הוצג בתוכנה Google Earth באוקיינוס השקט.
האי, למעשה, היה הקונספט האמנותי של האלבום.
מספר שירים מהאלבום הופיעו בפסקול של סרטי קולנע, כגון מיאמי וייס, או משחקי וידאו, כגון Madden NFL 07. "Revelations" יצא ב-5 בספטמבר 2006, ובשבוע הראשון לצאתו הגיע למקום השני ברשימת בילבורד 200 בזכות מכירת כ-142,000 עותקים.
היה זה האלבום בעל ההצלחה המועטה ביותר במכירות – קצב מכירת עותקיו ירד מהר יותר מזה של "Out of Exile": המכירות ירדו בכ-65 אחוזים בשבוע השני לצאתו, והוא הגיע למעמד זהב כחודש לאחר מכן.
באלבום ניכרו השפעות מפאנק (Funk), מוזיקת נשמה ורית'ם אנד בלוז, שלא היו נוכחות בשירי הלהקה לפני כן.
מורלו התייחס לסגנון החדש בתור שילוב בין לד זפלין ללהקת רית'ם אנד בלוז.
בנוסף, בחלק משירי הלהקה הובעה, באופן גלוי, עמדה פוליטית ליברלית, שלא הייתה קיימת בשיריה הקודמים של אודיוסלייב.
האלבום התקבל בביקורות באופן דומה לאלבום הקודם, Out of Exile, ורוב המבקרים שיבחו את היושרה בשירי האלבום.
ההשפעות מהפאנק וממוזיקת הנשמה התקבלו באהדה: כפי שנטען באתר Allmusic, היה זה האלבום "הצבעוני, המגוון והעקבי ביותר של הלהקה עד כה".
אף על פי כן, רבים ראו באלבום נדוש, וטענו כי האלבום היה דומה מדי לקודמו.
הלהקה ערכה את מסע ההופעות הראשון שלאחר צאת האלבום רק ב-2007, כיוון שקורנל רצה הן לתת לאלבום לבסס את מעמדו בשוק והן להתרכז באלבום הסולו השני שלו.
שאר חברי הלהקה שיתפו פעולה עם רצונו, ומורלו אף חשף את תוכניותיו להוציא אלבום סולו ראשון בתחילת 2007. הסינגל השני והאחרון מהאלבום, שנושא את שמו, יצא באוקטובר 2006, והסרטון צורף אליו כחודש מאוחר יותר.
ב-22 בינואר 2007 נודע כי רייג' אגיינסט דה מאשין תתאחד להופעה אחת שתיערך באפריל.
שלושה שבועות לאחר מכן הודיע קורנל על עזיבת הלהקה באופן רשמי, בהצהרה: "עקב מחלוקות אישיותיות בלתי ניתנות לפתירה, לצד הבדלים מוזיקליים, אני עוזב את אודיוסלייב לצמיתות.
אני מאחל לשלושת חברי הלהקה האחרים הצלחה רבה בעתידם".
העיתון "ניו יורק פוסט" דיווח כי התפרקות הלהקה לא הייתה מהסיבה שקורנל ציין, אלא מסיבות כספיות.
לפיהם, חבר של קורנל אמר: "כריס היה לא מרוצה מחלוקת הרווחים בין חברי הקבוצה – הוא כתב את כל השירים, אך השלושה האחרים קיבלו נתח שווה".
מן הצד השני של הלהקה, מורלו אמר שלא שמע מילה מקורנל לגבי עזיבתו לפני כן.
קורנל אמר בתגובה שבינו לבין מורלו היו שיחות לגבי שאיפתו להוציא אלבום משלו ולגבי עייפותו ממה שנראה, לפי דבריו, כמשא ומתן פוליטי בנוגע להפיכת אודיוסלייב לעסק.
קורנל הוסיף ואמר שהתהליך הזה היה הסיבה שבגללה עזב את הלהקה.
בעתיד, הודה קורנל כי ניתק את הקשר עם חברי אודיוסלייב לאחר פירוקה.
הוא אמר שהפירוק לא היה בשל עניינים כספיים, אלא משום שלא הסתדר עם חברי הלהקה בחודשיה האחרונים.
אודיוסלייב יצרה מוזיקה ייחודית בעזרת שילוב של הארד רוק עם גראנג'.
דבר זה בא לידי ביטוי ביכולות השירה המגוונות של קורנל, והסולואים החדשניים של מורלו.
אף על פי שמעולם לא הרגיש מוגבל מבחינה מוזיקלית ברייג' אגיינסט דה מאשין, הצהיר מורלו כי הוא קיבל "טריטוריה" מוזיקלית רחבה יותר.
בניגוד לליריקה של דה לה רוחה, סולנה לשעבר של רייג' אגיינסט דה מאשין, הליריקה של קורנל הייתה א-פוליטית.
לעיתים קרובות הכילה התייחסות לפילוסופיית האקזיסטנציאליזם, לאהבה, להדוניזם, לרוחניות ולנצרות.
לרוב, מבקרי מוזיקה הביעו חוסר שביעות רצון מהליריקה של קורנל, ונטען לעיתים ששיריו היו חסרי משמעות ורוויים בקלישאות.
שני אלבומיה הראשונים של הלהקה שאבו השראה מלהקות הרוק הכבד של שנות ה-70 כלד זפלין ובלאק סבאת', ומלהקותיהם הקודמות של חברי אודיוסלייב.
האלבום השלישי, Revelations, שאב השראה מהפאנק, סול ורית'ם אנד בלוז של שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20. בהקלטת האלבום השתמש מורלו בגיטרות ומגברים מיושנים, וקורנל התאים את קולו לסגנון הפאנק והרית'ם אנד בלוז של שנות ה-70.
בדומה לרייג' אגיינסט דה מאשין, גם אודיוסלייב כללה את ההצהרה "כל האלבום נוצר על ידי נגינה בגיטרה, בבס ובתופים ועל ידי שימוש בקול" באלבומיה, שכן צורת הנגינה בגיטרה של מורלו גרמה למאזינים לחשוב כי הלהקה השתמשה בדוגמיות, בסינתיסייזר או בטכניקות אחרות בהפקת הצלילים.
הליריקה של הלהקה נכתבה כולה על ידי קורנל, בעוד הקרדיט לכתיבה ניתן לכל חברי הלהקה.
תהליך הכתיבה של הלהקה תואר בעיקר כתוצאה של שיתוף פעולה מוצלח יותר מאשר של רייג' אגיינסט דה מאשין.
כך גם קורנל הרגיש, וציין כי תהליך כתיבה השירים של סאונדגארדן היה טוב פחות מאשר זה של אודיוסלייב.
ריק רובין, מפיקם של שני האלבומים הראשונים של הלהקה, שובח על שיתוף הפעולה שלו עם הלהקה ואף כונה "החיפושית החמישית" על ידי מורלו.
תהליך כתיבת האלבומים היה קצר יחסית.
לאלבום הראשון נכתבו 21 שירים תוך 19 ימים, ולאלבום השני הספיקה הלהקה לכתוב שיר או שניים ביום.
כך גם נכתב האלבום השלישי.
התמכרותו של קורנל לסמים ולאלכוהול השפיעה רבות על כתיבת והקלטת השירים.
הוא הצהיר כי הוא "לא היה מסוגל לכתוב היטב" בעת ששתה, ובנוסף לכך גם עבר תהליך גמילה לאחר הקלטת האלבום השני.
בהקלטת האלבום השלישי ציין מורלו כי היה זה האלבום הראשון שבהקלטתו קורנל לא עישן, שתה או נטל סמים.
בניגוד לרייג' אגיינסט דה מאשין, אודיוסלייב לא הייתה מושפעת פוליטית.
קורנל הצהיר כי אין ברצונו להיות הסולן החדש של רייג' אגיינסט דה מאשין או כל להקה פוליטית אחרת, אך היה מוכן להשתתף בהופעות צדקה שחברי הלהקה האחרים הביעו את רצונם להופיע בהן.
למרות היעדר הרצון שלו לכתוב בנושא הפוליטיקה, הוא מעולם לא שלל את האפשרות.
השיר "Set It Off" מהאלבום הראשון מתייחס ל"קרב סיאטל", ההפגנות סביב כנס של ארגון הסחר העולמי ב-1999, ומאוחר יותר נכתב שיר המביע התנגדות למלחמה, "Sound of a Gun".
השיר הפוליטי ביותר שהלהקה כתבה היה, לפי מורלו, "Wide Awake" מהאלבום Revelations.
בשיר נמתחה ביקורת על כישלונו של ג'ורג' בוש, נשיא ארצות הברית, בטיפול בנזקים שגרם הוריקן קתרינה.
כמו כן, הלהקה הביעה את סלידתם מג'ורג' בוש ומלחמת עיראק באופן גלוי עוד מימי הקמתה.
ב-17 במרץ 2003, מספר שעות לאחר הכרזת הנשיא על התוכנית לפלוש לעיראק, הופיעה הלהקה בהוליווד עם כרזות נגד המלחמה, כגון "כמה עיראקים בעבור ליטר דלק?".
יתר על כן, גם בווידאו קליפ של השיר "Doesn't Remind Me" הובעה התנגדות למלחמה.
בראד וילק גינה את ג'ורג' בוש בחריפות בריאיון, ומתח ביקורת על הנימוקים להכרזת המלחמה בעיראק.
בזמן יציאת האלבום השני, הלהקה החלה בניגון השירים הטעונים פוליטית של רייג' אגיינסט דה מאשין בהופעותיה.
אף על פי שהלהקה התחייבה לא להביע עמדה פוליטית בזמן הופעתה בקובה, טים קומרפורד ציין כי הלהקה הייתה פעילה פוליטית הרבה יותר ממה שרייג' אגיינסט דה מאשין הייתה אי פעם, עקב ההופעה בקובה.
בביקורם בקובה, קורנל אמר כי בכתיבת השירים הוא מתחשב בכל היבט בחיי בני האדם, ושהוא מתכוון לכתוב שיר על החוויה.
ההשפעה הפוליטית הייתה בולטת מאוד ב-Revelations, אף על פי שלא נכתבו שירים ספציפיים על קובה.
קורנל טען שהוא הרגיש שאודיוסלייב יכולה לפעול בדומה ל-U2, שהיא, לדבריו, "לא פוליטית באופן גלוי, אך בונו די פעיל".
באותה שנה, השתתפה הלהקה בשני אירועים שנועדו להעלות את המודעות הפוליטית: לייב 8, שמטרתו הייתה לשים קץ לעוני, ואירוע צדקה לשיקום הנזקים של הוריקן קתרינה.
אודיוסלייב הייתה פעילה בציר הצדק (Axis of Justice), ארגון ללא מטרת רווח שהוקם על ידי טום מורלו והסולן של סיסטם אוף אה דאון, סרג' טנקיאן, וששם לעצמו מטרה "לאחד מוזיקאים, מעריצי מוזיקה והתאחדויות חברתיות למען צדק חברתי." ביתנים של ציר הצדק ליוו כמעט כל הופעה של אודיוסלייב.
אהוד (אודי) רובוביץ' (נולד ב-27 בינואר 1945), הוא כדורגלן עבר ישראלי, מגדולי שחקני בית"ר ירושלים, הידוע גם בכינוי "אודי חמודי" ושיחק בקבוצה בין השנים 1973-1960, במהלכן הבקיע 80 שערי ליגה.
רובוביץ' נולד וגדל בשכונת מחנה יהודה שבירושלים לבית בית"רי.
אמו, רבקה הייתה צפתית, ואביו נתן רובוביץ' היה חבר בתנועת הלח"י.
אלכסנדר רובוביץ' היה בן דודו של האב.
עוד בגיל 15 הצטרף לקבוצת הנוער של בית"ר וזכה לתהילה ראשונה כשהבקיע צמד שערים במשחק הדרבי הראשון שהתקיים בעיר, בין קבוצות הנוער של הפועל ירושלים ובית"ר.
ב-1960 כשהוא פחות מגיל 16 ובאישור מיוחד של ההתאחדות לכדורגל צירף אותו המאמן, סימון אלפסי, לסגל הקבוצה הבוגרת של בית"ר וב-1961, כשהוא בגיל 16 וחודש עלה למשחקו הראשון בבוגרים של בית"ר מול הפועל באר שבע בליגה א' דרום (אז ליגת המשנה).
רובוביץ' כונה גם "האפרוח הבלונדיני", עקב צבע שיערו.
ב-1967 הבקיע את השער מהמרחק הכי גדול בתולדות בית"ר - כ-70 מטר, מול הפועל לוד במסגרת הליגה.
עד 1968, כשבית"ר עוד שיחקה בליגת המשנה, תופקד רובוביץ' כשחקן קישור התקפי.
הוא היה מגיח מאחור, ומאיים על השער בבעיטות חזקות ומדויקות.
מטווחים אלו הבקיע את מרבית שעריו.
רובוביץ' היה גם בועט הפנדלים של הקבוצה.
בסוף עונת 1966/1968 הצליחה בית"ר ירושלים, תחת הדרכתו של סמואל רזניק, להעפיל לליגה הראשונה.
41 שערים הבקיע בעונה זו רובוביץ', ובמיוחד זכור כמי שהבקיע את השער היקר וההיסטורי שהעלה את הקבוצה סופית ליגה, באצטדיון ימק"א מול מכבי רמת עמידר.
מכאן ואילך זכור שיר שהתנגן בפי האוהדים: "ומי דפק את עמידר?
בליגה הראשונה עבר לשמש כקפטן הקבוצה, והוסב לתפקיד לבלם.
גם מעמדה חדשה זו היטיב לבשל ולכבוש.
אם בית"ר הייתה נקלעת לפיגור, היה עולה להתקפה ופעמים רבות מצליח להבקיע.
ב-1972 כמעט וזכה עם הקבוצה באליפות המדינה, אך לבסוף סיימה הקבוצה שנייה למכבי תל אביב.
רובוביץ' היה שחקן מקורב מאוד לאוהדי הקבוצה והיה מנצל את השפעתו לפעילויות חנוכיות.
כשהיה רואה ילדים ברחוב, היה שואל אותם אם הכינו שיעורי בית.
העירייה גייסה אותו להדריך בקייטנות, והוא היה מרצה אורח בבתי ספר.
היה לו גם טור במגזין הכדורגל "פנדל".
במדי בית"ר הוא כבש 81 שערים, מספר גדול יחסית לעמדה האחורית ששיחק בה בשנותיו האחרונות כשחקן.
רובוביץ' בעט 10 פנדלים במהלך הקריירה ואת כולם הבקיע (אחד מארבעה שחקנים בתולדות הליגה הישראלית עם 100% הצלחה במספר דו ספרתי של בעיטות).
בסיום עונת 1972/1973 החליט לפרוש, כאשר משחקו האחרון בקריירה היה בגיל 27 שנים ו-5 חודשים - מול הפועל כפר סבא לאחריו פרש מכדורגל.
במהלך הקריירה לבש חולצות עם מספרי: 8 (כששיחק כקשר) ו-5 (כששיחק כבלם).
לאחר פרישתו למד כלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים.
כיום רובוביץ' מתגורר ברמת השרון, ובעל חברת "אטם" לה מפעלים בחיפה ותל אביב המייצרת חלפים לתעשייה הכימית, החקלאית, והצבאית.
כיום בנו מנהל את העסק המשפחתי.
אוֹדִיטוֹרְיוּם או אוֹדִיטוֹרְיוֹן (בלטינית Auditorium, רבים Auditoria) הוא אולם המשמש לעריכת כנסים, מופעי אומנות, הרצאות ואירועים אחרים.
אודיטוריומים נמצאים בדרך כלל במוסדות חינוך כמו אוניברסיטאות, ומכללות, וגם במוזיאונים, מרכזי כנסים, תערוכות ומוסדות תרבות אחרים.
למעשה, אודיטוריומים עשויים להימצא בכל מקום בו נערכים אירועים פרונטליים רבי משתתפים.
אולם האודיטוריום בנוי פעמים רבות בשיפוע כדי לאפשר תצפית טובה מכל חלקיו לעבר הבמה או המסך, והוא מצויד לעיתים בעזרי מולטימדיה.
מקורה של המילה בשורש הלטיני Audi שמשמעו "לשמוע" או "להאזין", ועל כן בחלק מהשפות התייחס המושג במקורו אך ורק לחלקו של האולם המיועד למושבי קהל המאזינים.
שימוש זה נהג לתאר את החלק בתיאטרון היווני ובתיאטרון הרומי שהיה מיועד למושבי הקהל (להבדיל מהאורכסטרה, הסקנה והפרוסקניון).
באדריכלות הכנסייתית, לעיתים מכונה הספינה בכנסייה בכינוי אודיטוריום, שכן זהו החלק העיקרי בו מתכנס הקהל בעת טקסים דתיים, ובמנזרים, זהו האזור המיועד לקבלת פניהם של אורחים.
אוֹדֶיָּה קורן-שיסגל (נולדה ב-13 במרץ 1960) היא קומיקאית, סטנדאפיסטית ושחקנית תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע ישראלית.
נולדה בתל אביב לפולה, ניצולת השואה שעבדה כאחות, ולדב קוריצ'ינסקי, יליד וילנה, ששירת בצבא אנדרס ועלה לארץ ישראל בשנת 1941.
למדה בתיכון שמעון בן צבי בעיר.
ב-1984 סיימה לימודי משחק בבית הספר לאמנויות הבמה "בית צבי", לצד עידית טפרסון, יעקב כהן וענת וקסמן.
מאמצע שנות ה-90 עד שנת 2009 העלתה את מופע הסטנד-אפ "סליחה שאני נושמת".
ב-2001 השתתפה במופע הבידור "קונגרס הנשים המצחיקות", לצד דודו דותן, אסנת וישינסקי, חנה לסלאו, רבקה מיכאלי ודורית פלד הרפז.
באותה שנה יצא לאור הספר "מיתה זוגית" העוסק בזוגיות, אותו כתבה יחד עם עומרי בר לב.
ב-2010 יצאה במופע סטנד-אפ בשם "סגורה לרגל שיפוצים".
בין השנים 2007–2014 הגישה בגלי צה"ל לצד נתן דטנר את תוכנית הרדיו הלילית "ציפורי לילה עושות עניין".
שבועיים לאחר סיום דרכה של התוכנית עברו השניים להגיש מדי שבוע בצוהרי יום שישי באותה תחנה את התוכנית "בטלים בשישי".
את שתי התוכניות ערכה ועורכת ענבל גזית.
במרץ 2024 העלתה עם ירדנה ארזי את המופע "עושות שורשים".
ב-1986 שיחקה בסרט "תל אביב ברלין" שכתבה וביימה ציפי טרופה.
ב-1990 גילמה את מיכל בסרט הטלוויזיה "מונית צהובה" שכתבה יפה כלב וביים חיים כלב.
ב-1992 שיחקה בסדרה "חום טרופי" (Tropical Heat: Sweating Bullets) שביים סאם איגן.
ב-1993 שיחקה בסרט "קפה עם לימון" שביים ליאוניד גורביץ', ודיבבה דמויות שונות בסדרה המצוירת "דנבר הדינוזאור האחרון".
בין השנים 1993–1995 הופיעה כפאנליסטית בתוכנית "אין עם מי לדבר" שהנחה יאיר גרבוז בערוץ 2. ב-1997 הגישה פינה קבועה בתוכנית "סיפור אהבה עם יוסי סיאס" בערוץ 3, והשתתפה בקלטת הווידאו "בלי חיתולים" לצד חני נחמיאס וחיים זהבי.
ב-2001 גילמה את עמליה בסדרת הטלוויזיה שיצרו אורי ובני ברבש "מיי פירסט סוני" ששודרה בערוץ 2. ב-2003 גילמה את ליאורה בסדרת הטלוויזיה "צימרים" שביים חיים רינסקי ושודרה בערוץ 1. ב-2005 גילמה את ניצה אונגר בסדרה "טלנובלה בע"מ" לצד גילת אנקורי ושרון אלכסנדר.
ב-2006 השתתפה בסדרה "פפראצי" ששודרה ב-yes ישראלי בהנחיית ארז בן הרוש ומיכאל הנגבי.
ב-2008 גילמה את סיגלית הגננת בעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה שיצר סייד קשוע "עבודה ערבית".
ב-2009 גילמה את מילכה בסדרת הטלוויזיה "חצויה".
ב-2010 גילמה את סיגל בסרט הקצר "כמעט נורמלי" שביימה קרן בן רפאל.
ב-2011 גילמה את יהודית קליין בסדרה "החיים זה לא הכל" שביים עדי בנימינוב, וגילמה את ורדה בסדרה "בנות הזהב" שכתבו אריק שגב ולי גילת וביימה שירילי דשא.
באותה שנה הנחתה לצד הילה אלפרט ונרי ליבנה את התוכנית "נשים גדולות" בערוץ 24. ב-2013 גילמה את זיוה שיף בסדרה "פצועים בראש" שיצרו גיא עמיר וחנן סביון וביים ירון ארזי.
ב-2014 הופיעה בסרט "אילוף הגוררת" שביים ריקי שלח.
בשנים 2013–2015 שיחקה בסדרה הקומית "חברות" בערוץ 10, בתפקיד רחל.
בראשית 2021 החלה להגיש בערוץ רשת 13 תוכנית אירוח בשם "לחיות בגדול", המיועדת לבני גיל הזהב בתקופת משבר הקורונה.
במרכז התיאטרוני בנווה צדק: ב-1982 שיחקה בהצגה "הפטריוט" מאת חנוך לוין שביים עודד קוטלר.
ב-1985 שיחקה בהצגה "המלך הלך לישון" מאת קובי ניב (על פי ספרו של יוסי אלפי) שביים ישראל גוריון.
ב-1988 שיחקה בהצגה "נעורי ורדהל'ה" מאת חנוך לוין שביים אהרון אלמוג.
שיחקה בהצגה "החייל הטוב שוויק" מאת ירוסלב האשק שעיבד רמי רוזן וביים אהרון אלמוג.
בתיאטרון הספרייה: ב-1984 שיחקה בהצגה "שבועת אמונים" שכתב וביים יורם פאלק (ע"פ עגנון).
ב-1986 שיחקה בהצגה "גבר בודד במלכודת" מאת רובר תומא שביים איתמר בילו.
בתיאטרון הבימה: ב-1989 שיחקה בהצגה "אדם" מאת יהושע סובול שביים גדליה בסר.
בתיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער: ב-1990 שיחקה בהצגה "מהיום שמך שרה" מאת פולקר לודוויג ודטלף מישל וביים אגמונט אלשנר.
בתיאטרון הקאמרי: ב-2003 גילמה את נעמי בהצגה "אשה בעל בית" שכתב וביים שמואל הספרי.
ב-2004 גילמה את גליה בהצגה "עקר בית" מאת ענת גוב שביימה עדנה מזי"א.
ב-2008 גילמה את נעמי בהצגה "הגיל הנכון לאהבה" מאת יאיר לפיד שביים רוני פינקוביץ'.
ב-2009 שיחקה בהצגה "לארץ המובטחת" מאת ז'אן קלוד גרומברג שביים שארל תורג'מן.
הצגה זו הייתה פרויקט ראשוני מסוגו בארץ: קו-פרודוקציה בין התיאטרון הקאמרי של תל אביב, התיאטרון הפריסאי "דה רונד פואה" והתיאטרון הלאומי של ננסי.
הבמאי הצרפתי, שארל תורג'מן, ביים בפריס את הגרסה הצרפתית וביים בישראל גרסה זהה של המחזה בעברית.
ב-2012 גילמה את מוריה לפידות בהצגה "קיזוז" מאת אילן חצור שביים אלון אופיר.
ב-2014 גילמה את סוניה בקופרודוקציה של תיאטרון חיפה והתיאטרון הקאמרי "וניה, סוניה, מאשה ושפיץ" מאת כריסטופר דוראנג שביים משה נאור.
ב-2015 גילמה את האם רוח'לה במחזה "על האש" מאת דרור קרן ובבימויו.
ב-2017 שיחקה בהצגה "רישיון לחיים".
ב-2018 גילמה את מרג'ורי במחזה "מרג'ורי פריים" מאת ג'ורדן הריסון ושיחקה בהצגה "המורדים" מאת עדנה מזי"א.
ב-2019 גילמה את נאוה (האם) בהצגה "השיבה" מאת איה קפלן ובבימויה.
ב-2020 גילמה את נגה הורביץ במחזה "תחושת בטן" מאת עמית גור ובבימויו של ניר ארז.
ב-2022 שיחקה בהצגה "פיקוח נפש" מאת תומר רוזנמן ובבימויה של הדר גלרון.
ב-2023 גילמה את רזיה במחזה "מה קרה לעולם?" מאת גור קורן ובבימויה של תמר קינן.
בתיאטרון באר שבע: ב-2006 גילמה את איילין בהצגה "אחרון המאהבים הלוהטים" מאת ניל סיימון שביים לסלי לוטון.
בתיאטרון חיפה: ב-2010 שיחקה בהצגה "הדודה של מנש" מאת אילן חצור שביים אלון אופיר.
בתיאטרון יידישפיל: ב-2014 גילמה את שירלי ולנטיין בהצגת-היחיד "שירלי ולנטיין" מאת וילי ראסל שביים אלון אופיר.
קורן נשואה לאיציק (פצ'קה) שיסגל ואם לשתיים.
אודיטוריום סמולרש הוא אודיטוריום השוכן באוניברסיטת תל אביב ברמת אביב.
האודיטוריום, שהוא הגדול ביותר באוניברסיטה, משמש לעריכת אירועים וכנסים, והוא הוקם בראשית המאה ה-21 מכספי תרומות של אדולפו ומרים סמולרש ושל משפחת קוקי וסרחיו גרוסקופ.
בנוסף לאירוח אירועים של האוניברסיטה, מושכר האודיטוריום לאירועים עסקיים וציבוריים נעדרי זיקה לאוניברסיטה.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל אברהם יסקי והמעטפת החיצונית שלו עשויה סגסוגת אלומיניום.
אל האולם מובילה מבואה בשטח של 800 מ"ר שרצפתה עשויה מאבן טבעית.
החזית הצפונית של המבואה עשויה מזכוכית והיא פונה אל מרפסת הצופה אל הים התיכון.
מרפסת נוספת נמצאת בצדו האחר של המבנה ושטח שתי המרפסות ביחד הוא 500 מ"ר.
באולם 20 שורות ובהן 916 מושבים, ומעליו יציע שבו 255 מושבים נוספים הערוכים בתשע שורות.
במת האולם אליפטית, היא עשויה עץ ורוחבה נע בין 21 ל-29 מטר.
עוד קיימים במבנה חדרים לאמנים, חדרי מקלחת ושירותים, חדרי הלבשה, חדר הקרנה ומסך הקרנה.
אודילו לוטאריו גלובוצניק - במקור - גלובוצ'ניק, Globočnik (Odilo Lotario Globocnik; 21 באפריל 1904 – 31 במאי 1945) היה קצין אוסטרי בכיר באס אס (בדרגת גרופנפיהרר) ופושע מלחמה נאצי בולט שהיה אחראי לרציחתם של כשני מיליון בני אדם במלחמת העולם השנייה, רובם המוחלט יהודים.
הוא נולד בעיר טריאסט לאב ממוצא סלובני ואם מאזור דרום הבאנאט שבסרביה.
אביו היה איש צבא קבע שעבר לעבוד בדואר, בפרישתו.
ב-1914 עברה משפחתו למערב סלובקיה.
מ-1915 למד בבית ספר צבאי בסנקט פלטן ונחשב לתלמיד שקדן וחרוץ.
בסוף 1918 עבר עם משפחתו לקלגנפורט שבאוסטריה, קיבל אזרחות אוסטרית וסיים שם לימודים תיכוניים ב-1923 בבית ספר תעשייתי.
ב-1919 נלחם לצד קרינתים אחרים נגד צבא מדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים, על קביעת הגבול בין שתי המדינות.
בהמשך הצטרף תחילה למיליציה הימנית היימווהר (Heimwehr) וב-1922 הצטרף לארגון הפרו-נאצי DNSAP בחבל קרינתיה והחל לענוד את סמל צלב הקרס.
בינואר 1931 הצטרף למפלגה הנאצית האוסטרית ושימש כרכז התעמולה בארגון העובדים הנאצים עד להוצאת המפלגה מחוץ לחוק באוסטריה ביוני 1933.
כבר ב-1 בספטמבר 1932 הצטרף לארגון האס אס.
הוא הקים רשת סוכנים והעביר לצורכי המפלגה הנאצית באוסטריה כ-8 מיליון שילינג מגרמניה, דרך שווייץ ואיטליה.
הוא נעצר מספר פעמים על פעילותו הפוליטית, הורשע 4 פעמים אך ישב בסך הכל רק כשנה בכלא, בין 1933–1936. כיוון שרבים מבכירי הנאצים נכלאו לסירוגין בכלא, ניהל גלובוצניק זמנית את סניף המפלגה בקיץ 1935 בבודפשט.
ב-1936 ניהל כממלא מקום את המפלגה הנאצית בקרינתיה.
בעקבות "הסכם יולי" (1936) בין גרמניה הנאצית לאוסטריה הוזמנו גלובוצניק וד"ר פרידריך ריינר לביקור אצל אדולף היטלר לקבלת הנחיות ביחס לאופן ניהול המפלגה הנאצית באוסטריה.
גלובוצניק וריינר היו יריביו הפוליטיים של איש האס אה וראש המפלגה הנאצית באוסטריה יוזף לאופולד.
האחרון ניסה לנטרל את השניים תוך שלילת סמכויותיהם בסתיו 1936, ושנה לאחר מכן אף הדיח את גלובוצניק מן המפלגה בעילת "התנהגות בלתי הולמת".
ברם, רשת הסוכנים שהקים גלובוצניק ביצרה את מעמדו במפלגה, ולבסוף הודח לאופולד מן ההנהגה בפברואר 1938. ב-21 בפברואר 1938 מינה היטלר את גלובוצניק כמנהל אגף הארגון במפלגה הנאצית באוסטריה.
ב-12 במרץ, לאחר האנשלוס, הוא מונה לתפקיד מזכיר הממשלה.
באפריל 1938 נבחר כנציג אוסטריה לרייכסטאג, וב-24 במאי נתמנה על ידי היטלר לגאולייטר (Gauleiter, מפקד מחוז) של וינה בקבלו רטרואקטיבית דרגת שטנדרטנפיהרר (קולונל).
מינויו של גלובוצניק לגאולייטר עורר התנגדות רבה בקרב חברי המפלגה בווינה, כי לא היה וינאי, וגם מפני שיריבו לאופולד נהנה שם עדיין מתמיכה רחבה.
בנוסף, הסתכסך גלובוצניק עם השר לשילוב אוסטריה ברייך הגרמני, יוזף בירקל (Josef Bürckel).
גלובוצניק היה אחראי מרכזי להחרמת רכושם, רדיפתם וגירושם של יהודי וינה.
ואולם, החרמת הרכוש נעשתה באופן אקראי, ללא סדר ובניגוד לנהלים, תוך מעשי שחיתות רבים.
בין השאר העניק גלובוצניק הלוואות למקורביו, עשה עסקאות נדל"ן מפוקפקות, ונמנע מדיווח ורישום של כספי תרומות למפלגה.
אחרי סכסוך עם שר האוצר של הרייך נערכה ביקורת פיננסית במחוז (גאו) של וינה ב-9 בספטמבר 1938, ובעקבותיה נשללו סמכויותיו בתחום הכספים.
עקב ההרס שגרמו חברי הנוער ההיטלראי לארמון הארכיבישוף בנובמבר אותה שנה, הסתייג גם הבכיר הנאצי ארתור זייס-אינקווארט מהתנהלותו של גלובוצניק.
ב-30 בינואר 1939 הדיח הימלר את גלובוצניק מתפקידו בהאשמתו בניהול עסקי מט"ח מפוקפקים, מעילה בכספי המפלגה והחזקת כספים שהוחרמו מיהודים בחשבונות בנק חסויים.
הוא הותיר אחריו תוהו ובוהו כספי ואדמיניסטרטיבי.
כעונש הוא נשלח לשירות בחזית בוואפן אס אס והורד בדרגה לאונטרשארפיהרר (מקביל לסמל).
במסגרת זו השתתף בפלישה לפולין.
הימלר חיבב את גלובוצניק, ובנובמבר 1939 מחל לו ומינה אותו למפקד האס אס והמשטרה (SSPF) במחוז לובלין בדרגת בריגדפיהרר.
גלובוצניק קיבל אחריות גם על סניף המפלגה הנאצית במחוז, מה שחרג מסמכותו של מפקד המשטרה.
בנוסף, שימש אף בתפקיד נציג הרייך לצורך יישובם מחדש של גרמנים אתניים מאזור ווהלין שבצפון-מערב אוקראינה.
הוא זכה לחופש פעולה נרחב במחוזו, והיה בפועל כפוף לפרידריך וילהלם קריגר.
גלובוצניק התבלט במדיניותו האלימה נגד האוכלוסייה האזרחית.
הוא תגבר את כוח המשטרה במחוז ביחידת "הגנה עצמית" שהקים, אליה גויסו "פולקסדויטשה", גרמנים-אתניים מקומיים.
יחידה זו השתתפה במבצע אה בה, שבמסגרתו ביצעה מעשי רצח בקרב האוכלוסייה הפולנית; על כך היא זכתה לגינוי אפילו מפי מושל הגנרלגוברנמן, הנס פרנק הידוע לשמצה, שכינה אותה "כנופיית רוצחים".
גלובוצניק החל ברדיפת היהודים והחרמת רכושם מיד עם כניסתו לתפקיד, והיה מראשוני אנשי האס אס שהקימו מחנות לעובדי כפייה (הראשון ב-1939 והשני ב-1940).
ב-13 באוקטובר 1941 קיבל הוראה אישית מהימלר להשמיד את היהודים בשטח הגנרלגוברנמן ולהקים לשם כך מחנות השמדה - מבצע שכונה "מבצע ריינהרד".
גלובוצניק היה אחראי לבניית מחנות ההשמדה בלז'ץ, מיידנק, סוביבור וטרבלינקה, ולרציחתם בהם של יותר מ-1,500,000 בני אדם, רובם המוחלט יהודים.
גלובוצניק היה אחראי גם להחרמת רכושם של הנרצחים, ולאחר נפילת מוסוליני הואשם בביזת רכוש לעצמו; הוא הועבר בספטמבר 1943 לשמש כמפקד האס אס והמשטרה של האזור המבצעי החוף האדריאטי שמפקדתו הייתה בטריאסט, עיר הולדתו.
תפקידו היה בין היתר לצוד יהודים, פרטיזנים ומתנגדי המשטר הנאצי.
הוא הקים את מחנה הריכוז וההשמדה ריזיירה די סן סאבה בטריאסט, שהיה מחנה ההשמדה היחיד באיטליה, ובו נרצחו יותר מ-5,000 בני אדם.
בסוף המלחמה נמלט גלובוצניק עם קומץ אנשיו לדרום אוסטריה, שם נעצר על ידי פטרול בריטי ב-31 במאי 1945, והתאבד טרם חקירתו בבליעת קפסולת ציאניד.
אודיטוריום פאן-פסיפיק היה מבנה מודרניסטי בלוס אנג'לס (מחוז פיירפקס).
המבנה, שהיה אחת הדוגמאות לארכיטקטורת סטרים ליין בארצות הברית, נחנך ב-1935 כאולם להופעות שונות של מוזיקה, ריקוד וספורט וננטש ב-1972. במשך 17 שנים עמד נטוש ושומם עד שהתכלה בשרפה.
המבנה עומד במרכזו של הסרט זאנאדו.
המבנה הוקם לפי החלטת עיריית לוס אנג'לס להקים מבנים בעלי ארכיטקטורה מודרנית ו"חללית" בעיר, במסגרתה הוקם גם נמל התעופה הבינלאומי של לוס אנג'לס.
הוא תוכנן על ידי משרד האדריכלים וורדמן ובקט (Wurdeman and Becket) כמרכז להופעות מוזיקה, עיצוב הפנים נעשה בהשראתו ובייעוצו של המעצב נורמן בל גדס (Norman Bel Geddes).
אורך החזית, שהייתה צבועה בירוק ולבן, היה 69 מטרים.
במרכז החזית, מעל הכניסה המאסיבית, נבנו ארבעה מגדלים מעוגלים, מעוטרים בפסים מאוזנים בולטים צבועים לבן ומעליהם מתנשאים ארבעה תרנים.
מאחורי החזית המרשימה השתרע מבנה פשוט-קווים עשוי ברובו מעץ.
שטח האולם היה 9,300 מטר מרובע והוא יכל להכיל עד 6,000 צופים.
ב-18 במאי 1935 נחנך האולם בתערוכה.
במשך השנים הוא אירח הופעות שונות כמופעי החלקה על הקרח, קרקסים, מופעי מכוניות והארלם גלובטרוטרס, היווה את אולם הבית של קבוצות ההוקי קרח וכדורסל הגברים של UCLA ו-Los Angeles Monarchs, שימש להתכנסויות מפלגתיות ולתחרויות טניס באולם סגור.
באולם התקיימו גם קונצרטי מוזיקה קלאסית (בעיקר עד 1950) ותחרויות בחירת "מלכת היופי הפאן-פסיפית".
ב-1952, חודש לפני היבחרו לנשיא ארצות הברית, נשא דווייט אייזנהאואר נאום באולם בפני 10,000 איש שגדשו אותו מעבר לקיבולתו.
ב-1957 הופיע באולם אלביס פרסלי וב-1960 נשא בו סגן הנשיא דאז, ריצ'רד ניקסון נאום לאומה.
עם פתיחת מרכז הכנסים של לוס אנג'לס (Los Angeles Convention Center) נזנח האולם וננטש.
במהלך השנים עלו הצעות שונות לטיפול במבנה, שהלך והתפורר.
ב-1978 הוכנס לרשימת האתרים לשימור, אך הדבר לא השפיע על מצבו.
ב-1980 זכה להתעניינות כאשר "כיכב" כמועדון "זאנאדו" בסרט בשם זה ועלו הצעות להפוך אותו למועדון דיסקו או לזירת גלגיליות.
אף הצעה לא הוכיחה כדאיות כלכלית מספקת.
בשנות השמונים אף התגוררו במקום חסרי בית.
ב-1983 פגעה שרפה בצידו הצפוני של המבנה.
ב-24 במאי 1989 כילתה את המבנה שריפת ענק, שהעשן שהיתמר ממנה נראה למרחקים בכל אזור לוס אנג'לס.
כיום נמצא במקום "פארק פאן-פסיפיק" ובו מודל מוקטן של המבנה.
באולפני הוליווד של דיסני שבאורלנדו, פלורידה הוקם רק שלושה שבועות לפני השרפה, מודל מדויק, כמעט בגודל טבעי, של המבנה.
אודיוקודס בע"מ היא חברת טכנולוגיה ישראלית המתמחה בפתרונות פרודוקטיביות, מוצרים ותוכנות תקשורת עבור ארגונים וספקי שירותים.
מוצרי החברה נמצאים בצומת שבין רישות קולי (VoIP) לבין בינה מלאכותית שיחתית, ומפתחת פתרונות מבוססים (UC), מרכזי קשר ויישומי קול מבוססי בינה מלאכותית.
החברה משרתת בעיקר לקוחות ארגוניים, ספקי שירותי טלקומוניקציה וארגונים בגודל בינוני, ומספקת פתרונות המרכזים כלי תקשורת שונים (כמו שיחות קול, וידאו, צ'אט ושיתוף קבצים) בממשק אחד, מרכזי קשר ומודרניזציה של רשתות קול.
מטה החברה ממוקם באור יהודה, אך היא פועלת בכל העולם עם משרדים ברחבי צפון אמריקה, אירופה, אסיה-האוקיינוס השקט ואמריקה הלטינית.
נכון לשנת 2024, חלוקת ההכנסות של החברה הייתה בסביבות 47% מצפון אמריקה, 35% מאירופה, 13% מאסיה-האוקיינוס השקט ו-5% מאזורים אחרים.
אודיוקודס היא חברה ציבורית ומניותיה נסחרות בנאסד"ק ובבורסה לניירות ערך בתל אביב.
מניית החברה כלולה במדד ת"א בלוטק.
בראש החברה עומד שבתאי אדלרסברג שמכהן כנשיא, מנכ"ל ודירקטור שלה מאז הקמתה.
החברה נוסדה בשנת 1993 על ידי שבתאי אדלרסברג וליאון ביאליק, ששניהם עבדו בעבר ב-DSP Group.
בשנים הראשונות לקיומה עסקה אודיוקודס בעיקר בביצוע פרויקטים מוזמנים והתמקדה בפיתוח טכנולוגיות עיבוד של אותות דיגיטליים לדחיסת קול.
בשנת 1996 החלה אודיוקודס לפתח קו מוצרים עצמאי של שבבי דחיסת קול לרשתות תקשורת נתונים.