tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן שהו קצרות בקריקווניצה (Crikvenica), סן (Senj), ליקה (Lika), נובי וינודולסקי (Novi Vinodolski) והגיעו לקורדון (Kordun).
בהמשך התקבל לפרטיזנים שם כטכנאי רדיו ושירת בתפקידו למעלה משנה.
בתום המלחמה שב עם משפחתו לזאגרב והתחיל ללמוד הנדסת חשמל.
משכורתו של האב לא הספיקה לכסות את הוצאות הקיום ומצבה הכלכלי של המשפחה היה קשה, לכן החליטו לעלות לישראל, למרות שזאב היה קרוב לסיום לימודיו.
את אשתו לעתיד, סטודנטית גם היא, הכיר במהלך לימודיו.
בסוף יוני 1949 עלה לישראל.
הוא סיים לימודי הנדסת חשמל בטכניון.
הצטרף לחיל הקשר והאלקטרוניקה כאזרח עובד צה"ל.
בשנת 1960 זכה בפרס ביטחון ישראל, יחד עם סא"ל אלכסנדר רוזן וסרן צבי ורדיאל, על פיתוח בתחום ההצפנה.
התגייס לצה"ל בדרגת רב-סרן, המשיך כראש ענף מחשבים במפקדת קצין קשר ואלקטרוניקה ראשי והתקדם לדרגת אלוף-משנה במפקדה זו.
לאחר סיום שירותו בצה"ל מונה בשנת 1978 למנכ"ל "כור תקשורת והתראה", ובתחילת 1986 מונה לסגן מנהל חטיבת איתות ובקרה ב"מוטורולה ישראל".
נפטר ב-2 במאי 2020, והובא למנוחות בבית העלמין מנוחת עולם בנתניה .
רבי זאב נחום בורנשטיין (לעיתים: בּאָרנשטיין; ~ה'תק"ף, 1820 – י"ט באלול ה'תרמ"ה, 30 באוגוסט 1885) היה רב וראש ישיבה פולני, רבה של ביאלא פודולסק ורבם של רבים מגדולי יהדות פולין בדור שלאחריו.
נולד לפייגל חיה ולרב אהרן משצ'קוצ'ין, מחסידי החוזה מלובלין, רבי שמחה בונם מפשיסחה ורבי דוד מללוב.
למד אצל רבי שלום צבי הכהן מזגיערש שהיה מחסידי היהודי הקדוש רבי שמחה בונם מפשיסחה ורבי מנחם מנדל מקוצק.
בשנת ה'תקצ"ז נישא לדובריש בת הרב מרדכי צבי ואדל ארליך והתגורר בבנדין סמוך לחותנו, שם נולד לו בנו אברהם ב-ה'תקצ"ט 1839. ב-ה'תר"י 1850 התמנה כרבה של אולקוש.
ב-ה'תרט"ז 1856 בהשפעתו של הרבי מקוצק התמנה כרבה של העיר ביאלא-פודולסק בה כיהן עד פטירתו.
נקבר בעיר ביאלה ואהל הוקם על קברו.
היה מחסידי רבי מנחם מנדל מקוצק שהיה גם מחותנו, והיה מרבה לפלפל עמו בדברי תורה בהכנסו אליו ביחידות.
לאחר פטירתו היה מחסידי רבי יצחק מאיר אלטר מגור ולאחר פטירתו קיבל את רבי חנוך העניך הכהן מאלכסנדר כרבו, לאחר שבנו רבי אברהם, חתנו האדמו"ר מקוצק, החל לנהוג באדמו"רות, קיבל אותו כרבו.
רבי זאב נחום נוהג היה להעלות על הכתב את החידושים שחידש בשעוריו לפני בני הישיבה, לאחר פטירתו התעוררו בני משפחתו להדפיס את כתביו בספר.
את עריכת הספר מסר בעל ה"אבני נזר" לחתן אחותו רבי יעקב אורנר אב"ד נאשלסק שהיה צריך להגיה את הכתבים, לעורכם ולסדרם וקרא לספר "אגודת אזוב" בו נרמז שמו של המחבר, על הספר הוסיף הערות משלו בשם "טהרת אזוב".
חלק ראשון הודפס בשנת ה'תרס"ה בפיוטרקוב וחלק שני הודפס בבילגורייא בשנת ה'תרס"ט בשנת ה'תשנ"ד נדפס הספר מחדש עם הוספות מכתבי יד ומפתחות על ידי הרב ראובן מנחם בורנשטיין בתוספת מאמר מקיף "כארז וכאזוב" על תולדות חייו.
בנו, רבי אברהם בורנשטיין, מחבר "אבני נזר" ו"אגלי טל", והאדמו"ר הראשון מסוכטשוב.
בנו, רבי מאיר בורנשטיין - נישא לאסתר בריינדל, בת אחיו הרב אברהם.
נכדם הוא הרב שבתי בורנשטיין מירושלים.
בנו יצחק מנחם בורנשטיין (מנדל שדליצר) היה גבאי אצל דודו, רבי אברהם מסוכטשוב.
בתו מרגלית – נישאה לרבי יצחק חיים רפפורט, רבה של אוסטרובה ורב בקראקא.
בתו מרים – אשת ר' יוסף זיסקינד.
חתנם היה רבי יעקב אורנר, רבה של נאשיילסק ומחבר "טהרת אזוב" על "אגודת אזוב" של סב אשתו.
הרב יואב יהושע ויינגרטן מקינצק, מחבר "חלקת יואב".
הרב מנחם מענדל קרייצער, מחבר "זכרון מנחם".
נישא לחנה בתו של ר' משולם זלמן, בנו של רבי זאב נחום.
הרב צבי יחזקאל מיכלזון, רבה של פלונסק.
הרב יהונתן הלוי אייבשיץ מוורשה.
הרב זאב מוזס אב"ד קאליש.
הרב יהודה ליב, אב"ד סילמרזיץ.
זאב נהרות (שם מדעי: Esox) הוא סוג של דג טורף מהמשפחה זאבי נהרות שבסדרה זאבי נהר.
מיני הסוג חיים בחצי הכדור הצפוני באירופה, אסיה ואמריקה הצפונית באגמים ונהרות איטיים ואורבים ליצורי מים קטנים.
דגים אלה הם טורפים גדולים הנעים באיטיות בסמוך לצמחייה מימית במים מתוקים שקטים באזורים ממוזגים.
הם מוסווים ומחכים לטרף לא זהיר כמו דגים קטנים, חרקי מים, סרטנים, ראשנים ואף חיות יבשתיות כמו ברווזים ויונקים קטנים.
זאב הנהרות מסתער קדימה במהירות והטרף נבלע בקלות בזכות שיניו המעוקלות אחורה.
שם שם מדעי תמונה/איור אורך תפוצה זאב נהרות אקיטני Esox aquitanicus אורך: עד 41 ס"מ דרום צרפת.
זאב נהרות אמריקאי Esox americanus אורך: עד 40 ס"מ.
מנהר סנט לורנס עד למיסיסיפי ולפלורידה.
זאב נהרות דרומי Esox cisalpinus אורך: עד 35 ס"מ.
זאב נהרות צפוני Esox lucius אורך: 70-120 ס"מ.
צפון אירופה ואסיה וצפון אמריקה הצפונית זאב נהרות מוסקי Esox masquinongy אורך: עד 183 ס"מ.
קנדה וארצות הברית מצפון מישיגן, ויסקונסין ומינסוטה עד לנהר אוהיו זאב נהרות שרשורי Esox niger אורך: עד 40 ס"מ.
מקנדה עד פלורידה זאב נהרות אמור Esox reichertii אורך: עד 115 ס"מ.
זאב מקסיקני (שם מדעי: Canis lupus baileyi) הידוע בכינויו "לובו", הוא תת-מין של זאב אפור, הקטן ביותר מבין זני הזאבים האפורים של אמריקה הצפונית.
הזאב המקסיקני הוא מין טורף ממשפחת הכלביים ששכן בעבר בעיקר בצפון מקסיקו ובדרום-מערב ארצות הברית: דרום-מזרח אריזונה, בדרום ניו מקסיקו ובמערב טקסס.
הזאב המקסיקני הוא תת-המין הקטן ביותר, הנדיר ביותר והברור יותר מבחינה גנטית של זאבים אפורים באמריקה הצפונית.
משקלם של הזאבים המקסיקניים הוא בדרך כלל בין 23–41 ק"ג וגובהם מהקרקע עד כתפיהם הוא 65–80 סנטימטרים, ואורכו 170 סנטימטרים (כולל הזנב).
צבע פרוותו של הזאב המקסיקני הוא אפור, שחור וגוון של חלודה.
תוחלת חייו בשבי היא 15 שנים.
לזאבים אלו יש חוש ריח מצוין ומחודד מאוד, שמיעה מצוינת וחזון רגיש מאין כמותו- כלומר הם צופים סכנות מראש, יודעים להתמקם במקומות הנכונים ויודעים להיות במקום הנכון בזמן הנכון.
הם אינטליגנטיים מאוד וחיים בדרך כלל בלהקות.
התיעוד והתיאור הראשון של תת-המין היה בשנת 1929 על ידי אדוארד נלסון (Edward William Nelson; 1934-1855) ואדוארד גולדמן (Edward Alphonso Goldman; 1946-1873).
הם זיהו את הגולגולת הקטנה והצרה, ואת פרוותו הכהה של הזאב המקסיקני.
ממחקרים גנטיים עולה כי הזאב המקסיקני הוא הבסיס הגנטי הברור של זאבים אפורים בצפון אמריקה.
הכלאה עם זאבים והזאב האדום
בניגוד לזאבים מזרחיים וזאבים אדמוניים, לעיתים נדירות הזדווג מין הזאב המקסיקני עם זאבי ערבות בטבע.
הכלאה ישירות בין זאבי ערבות וזאבים מקסיקניים לא נצפו במפורש.
עם זאת, במחקר שניתח את ה-DNA של זאבי הערבות לעומת הזאבים האדמוניים ההיסטוריים והזאבים המקסיקניים מטקסס, כמה סימנים גנטיים של זאבי ערבות נמצאו בדגימות של כמה מהזאבים האדמוניים, פרט לאחד.
מחקר זה הראה כי הזאב המקסיקני פחות נוטה להיכלא עם זאבי ערבות לעומת הזאב האדמוני, אך עדיין לעיתים נדירות נעשו הכלאות כאלה.
ישנם זאבים מקסיקניים בעלי מבנה חברתי מורכב מאוד הכולל מערכת תקשורתית מורכבת של ריח סימון, תנוחות גוף וקולות רבים כמו יללות, נביחות, התבכיינות ונהימות.
הם חיים בקבוצות משפחתיות מורכבות או בלהקה המורכבת מזוג מבוגר שהזדווג וצאצאיהם, לעיתים קרובות במשך כמה דורות.
צמדי האלפא בדרך כלל מונוגמיים, והם אלו שמזדווגים וממליטים בלהקה.
בעדת זאבים מקסיקנית טיפוסית ישנם 4–8 זאבים והם חיים בשטח של כמעט 100 קמ"ר.
זאבים מקסיקניים מתרבים בחודש פברואר וממליטים בסביבות חודש אפריל או בתחילת מאי.
תקופת הריונן של הנקבות היא 63 ימים ובסופה הן ממליטות ארבעה עד שישה גורים.
המבוגרים מאכילים את גוריהם לעיתים קרובות בבשר חזיר שצדו בעצמם, והם מאוד סובלניים בזמן שהגורים גדלים.
הם מלמדים אותם כל פרט ופרט על ההישרדות בטבע עד שיגדלו ויהפכו לעצמאיים.
הגורים מקימים מדרג חברתי ולומדים כיצד לצוד, כיצד להתנהג וכיצד לחיות בעזרת משחקים.
כשמונה עד עשרה שבועות לאחר הלידה, הגורים מועברים מאתר המאורה שלהם ל"אתר מפגש", שם הם שוהים בזמן שהמבוגרים צדים ולעיתים קרובות אחד מחברי הלהקה נשאר איתם כדי לשמור עליהם.
זאבים מקסיקניים צדים בשיתוף פעולה בדרך כלל על מנת להפיל ולהרוג טרף שגדול מהם מבחינה גופנית ופיזית.
מטרה זו מושגת בדרך כלל על ידי אלו שרודפים את הטרף שלהם על פני מרחקים גדולים.
עם זאת, אופן הציד, ההתנהגות וסבירים להשתנות בהתאם לשטח שבו הם נמצאים, לגודל ולזמינות הטרף.
מזון הזאבים המקסיקניים כולל איילים, ארנבות ויונקים קטנים אחרים.
זאבים מקסיקניים נמצאים במגוון בתי גידול מעורבים.
עם זאת, הם לא שוכני מדבר כפי שהיה נהוג לחשוב בעבר.
הם מעדיפים יערות הרריים מפני שמתקיים בהם השילוב של הסוואה טובה, מים בשפע וטרף זמין.
תחום המחיה ההיסטורי של הזאבים המקסיקניים הוא ברחבי אזורים הרריים בצפון מקסיקו, בדרום-מזרח אריזונה, בדרום ניו מקסיקו ובמערב טקסס.
מהמידע האחרון שהתקבל מבדיקת דגימות זאב היסטוריות טוען כי ייתכן שזאבים מקסיקניים ישוטטו בעתיד צפונה.
הזאב המקסיקני היה נפוץ בכל תחום המחיה במהלך המאה ה-19. לעומת זאת, כתוצאה מירידה משמעותית באוכלוסיית הטרף המקומית כמו צבאיים ואיילים נגרם מיגור רב של זאבים מקסיקניים באזורים רבים.
עד המאה ה-20, זאבים רבים נוטרלו בארצות הברית ובמקסיקו הופחתו אוכלוסיות זאבים מקסיקניים באופן דרסטי וחמור.
בעקבות חקיקת חוק המינים בסכנת הכחדה בשנת 1973, נרשמו הזאבים המקסיקניים בשירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית כתת-מין שנמצא בסכנת הכחדה חמורה ואף כנכחד גם כתוצאה מחוסר מזון, וגם בעקבות ציד, לכידה, הרעלה ולקיחה של גורים מהמאורות שלהם.
לאחר שנרשם כי הזאב המקסיקני נמצא בסכנת הכחדה חמורה, ארצות הברית ומקסיקו שיתפו פעולה כדי ללכוד כל זאב שנשאר בטבע.
צעד קיצוני זה מנע במקצת את הכחדת הזאב המקסיקני.
בין השנים 1977–1980, נתפסו חמישה זאבים מקסיקניים פראיים החיים בטבע, בהם חמישה זכרים ונקבה אחת בהריון.
זאבים אלה שימשו להתחלה של תוכנית רבייה בשבי, במטרה לשקם את אוכלוסיית הזאבים בטבע.
מתוכנית זו שוחררו זאבים מקסיקניים בשנת 1988 לתחומים שונים ואזורי התאוששות באריזונה ובניו מקסיקו, על מנת לסייע לשחזור והחיה של המגוון ההיסטורי הקודם שלהם.
זאב מֶשֶל (1932, ה'תרצ"ב – 14 בדצמבר 2024, י"ג בכסלו ה'תשפ"ה) היה ארכאולוג במכון לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
עמד בראש חפירות כונתילת עג'רוד (חורבת תימן), שהניבה ממצאים חשובים (במיוחד כתובות) להבנת האמונה הישראלית הקדומה.
זאב משל נולד בשנת 1932, וגר עם משפחתו בצריף בשכונת נווה שאנן בעיר תל אביב.
בגיל 4, עברו משל ומשפחתו להתגורר במעונות עובדים ז', שם גרו לצד פועלים, סופרים ואנשי פלמ"ח.
משל למד בבית ספר העממי "בית חינוך" בצפון תל אביב הישן, והקדיש יום אחד בשבוע לעבודה בהשפעת בית הספר, אשר הוקם ברוח תנועת העבודה.
הצטרף לתנועה המאוחדת ויצא במסגרתה לגרעין נח"ל שבו עשה את שירותו בצה"ל.
לאחר מכן היה חבר בקיבוץ מעין ברוך.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים תואר ראשון ב-1961. המשיך בלימודיו באוניברסיטה העברית גם לתואר שני ולתואר דוקטור.
בבגרותו עבר להתגורר במשך כ-40 שנה בירושלים, והחל מ-2000 גר בגבעתיים.
בשנים 1964-1965 היה במשלחת של יגאל ידין שחפרה במצדה.
בשנת 1967 הוא נאבק נגד הקמת רכבל מצדה בגרסתו הראשונית שכוון לעקוף את ההר ולחבר בין הצד המזרחי לצד המערבי.
בשנים 1974–1976 עמד משל בראש חפירה ארכאולוגית באתר כונתילת עג'רוד הידוע בכינויו "חורבת תימן".
החפירה בוצעה על ידי כ-100 מתנדבים, רובם אנשי המדור לידיעת הארץ בתנועה הקיבוצית.
ממצאי המחקר כללו כתובות רבות, השופכות אור על הדת הישראלית הקדומה של ממלכת ישראל וממלכת יהודה.
באתר עצמו נחפרו שני מבנים, אחד מהם בתבנית מצודה ישראלית (אף שלא שימש כמצודה), ובהם נמצאו – בנוסף לכתובות – ציורים חשובים, חרסים, ממצאי אבן וממצאים אורגניים ייחודיים לאתרים ישראלים (שהשתמרו בזכות היובש המדברי).
דרום סיני: נופים וטיולים, הוצאת שהל"י, 1971
כונתילת עג'רוד (מוזיאון ישראל-קטלוג) אתר מקודש מתקופת המלכות בגבול סיני, הוצאת מוזיאון ישראל, 1978
קדמוניות סיני, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1980
חבל יתיר - סקר נוף ואתרים (חלקי), הוצאת אוניברסיטת תל אביב – המכון לחקר שמירת הטבע, 1987
נווה יטבתה: תולדותיו, נופיו ואתריו, הוצאת אריאל, 1990
הר הנגב: נופים וטיולים: פרקי מבוא ומבחר סיורים מודרכים, הוצאת משרד הביטחון, 1991
הדרך הנבטית עבדת-שער רמון, חמו"ל
דרום סיני, הוצאת אריאל, 2000
זאב נהרות מוסקי (שם מדעי: Esox masquinongy) הוא דג טורף ממשפחת זאבי נהרות שבסדרת זאבי נהר המצוי במקור מים מתוקים באמריקה הצפונית.
זהו המין הגדול ביותר בסדרה ואורכו מגיע ל-71-122 ס"מ ולמשקל 6.8-6.3 ק"ג אך נמצאו פרטים שהגיעו לאורך 1.8 מ' ולמשקל 32 ק"ג.
זאב הנהרות הוא יצור מוארך בעל לסת גדולה המכילה שיניים חדות.
הלסת נעולה בשרירים חזקים ומהרגע שהיא ננעלת היא נאחזת בקורבן כמו תנין.
הזנב שרירי מאוד ועוזר להאיץ קדימה וישנם 3 זוגות סנפירים גדולים.
הדג מוסווה ביותר בין צמחי המי וצבעו כצבע העלים.
הדג מצוי בנהרות ובאגמים ברחבי אמריקה הצפונית ממישיגן, צפון ויסקונסין וצפון מינסוטה ולדרום קנדה וכן בימות הגדולות ובנהר סנט לורנס וכן בעמק המיסיסיפי ובטנסי אוכלוסיות נוספות נמצאות בכמה נהרות קטנים.
זהו דג טורף האורב לטרפו בשולי האגמים והנהרות, שם ישנה צמחייה מיימית עשירה.
הוא מחכה לטרף לא זהיר שיגיע למטרים ספורים ממנו ותוקף במהירות עם פה פעור.
הוא ניזון מכל יצור קטן ממנו כולל דגים אחרים, סרטני נהרות, דו-חיים, נחשים, עופות מים כמו ברווזים ויונקים קטנים.
הוא לא יהסס לתקוף גם זאבי נהרות קטנים יותר.
הוא מתרבה בסוף האביב, אז הוא מחפש טריטוריה בקרקעית האגם המכוסה בצמחייה ומושך נקבה.
זאב הנהרות מפרה את הביצים בלילה והביצים נדבקים לסלעים בתחתית האגם.
רוב הביצים נטרפות על ידי דגים או סרטני נהר וטורפים נוספים אך השאר בוקעים כעבור שבועיים וניזונים רק מפלנקטון אך גדלים במהירות ויכולים במהרה לצוד דגים קטנים.
עד לסוף נובמבר הצעירים יגיעו לאורך 30 ס"מ.
זאב נהרות צפוני (שם מדעי: Esox lucius) הוא דג טורף ממשפחת זאבי נהרות שבסדרת זאבי נהר המצוי במקור מים מתוקים באירופה, צפון אסיה ובאמריקה הצפונית.
אורכו של זאב הנהרות 40–55 ס"מ וייתכן שפרטים מסוימים הגיעו לאורך 150 ס"מ.
משקלו 25 ק"ג בממוצע וייתכן שהגיע גם למשקל 28.4 ק"ג.
זאב הנהר הוא יצור מוארך בעל לסת גדולה וקשיחה בתוכה שיניים חדות המופנות אחורה ויכולות להיאחז בטרף, 3 זוגות סנפירים מתחת לגוף ואחד בקצה הגב התחתון.
הזנב רחב ושרירי ועוזר לזאב המים לזנק במהירות.
זאב הנהר מוסווה בין צמחי המים וצבעו ירוק מנומר בירוק כהה עד חום.
הוא אחד הטורפים הקשוחים של המים העומדים באירופה, צפון אסיה ובצפון אמריקה הצפונית.
הוא מצוי בנהרות איטיי זרימה, אגמים וביצות וגם במים מליחים שונים.
הוא מצוי בקרבת הקרקעית המכילה צמחייה שבה הוא מסתתר מטרף ואורב לו עד לרגע המתאים לתקוף.
הוא ניזון בעיקר מדגים אחרים כולל זאבי נהרות אחרים אך גם מסרטנים, סרטני נהרות, דו-חיים, נחשים, עופות מים כמו ברווזים ויונקים קטנים.
הצעירים ניזונים בתחילת חייהם רק מפלנקטון אך עד מהרה מתחילים לטרוף דגים.
הדג מוגדר ככשר לאכילה ביהדות.
הרב זאב מוזס (לעיתים: מאזיש; י"ג באייר ה'תרכ"ב, 13 במאי 1862 - ב' בשבט ה'תש"ט, 1 בפברואר 1949) היה ראש אב בית דין קאליש ורב העיר בפועל לאחר פטירת הרב יחזקאל ליבשיץ.
נולד בביאלא פודולסק הסמוכה לבריסק לרב יודל מוזס וללאה'צה בת יהודה ליב הלוי היינסדורף, בנם של רחל ונפתלי הלוי היינסדורף.
סבו ר' אלכסנדר זיסקינד מוזס היה נדבן לצדקה ותרם גם למרד הפולני בשנת 1863. למד בחדרים מסורתיים ואצל רבה של ביאלה, הרב זאב נחום בורנשטיין.
בגיל צעיר נסמך לרבנות בידי רבי חיים הלוי סולובייצ'יק מבריסק.
הוא נישא (1879) לרבקה בתם של הגביר, חסיד קוצק ובעל אחוזה, ראובן ישראל הלוי פרנקל שהתפרסם בספרייתו הגדולה, ושל גולדה בת יהודה ליב קושמיראק, שהיה אף הוא עשיר מופלג.
הרב מוזס עצמו נעשה חסיד גור.
במשך שנים התפרנס מבית חמיו, הוא הקים ישיבה פרטית לבחורים וכתב חידושי תורה רבים בסגנון לימודו של רבי עקיבא איגר, רוב ככל כתביו נשרפו מאוחר יותר בעת הכיבוש הגרמני של קאליש במלחמת העולם הראשונה.
בשלב מסוים החל לעסוק במסחר ועבר לגור ברוסושיץ ואחר כך בטורק.
אשתו הראשונה נפטרה בכ"ח באדר ב' ה'תרנ"ז, והוא נישא בשנית כעבור שנה לאחייניתה חנה מרים בת יוסף מנדל הרמן.
כעבור שנים אחדות עבר לקאליש ובה המשיך להתפרנס ממסחרו.
במקביל המשיך כל העת בלימודיו ובשנת 1906 (ה'תרס"ו) התמנה כראש בית הדין של קאליש, משרה בה החזיק 29 שנים.
לאחר פטירת רב העיר הרב יחזקאל ליבשיץ התעוררו חילוקי דעות בעיר סביב מינוי בנו של הרב ליבשיץ כממלא מקומו, כיסא הרבנות נותר פנוי במשך כמה שנים והרב מוזס מילא את התפקיד בפועל.
עם עלותו לארץ ישראל בשנת ה'תרצ"ה, 1935, התמנה תחתיו הרב מנחם מנדל אלתר מפביניץ, אחיו של "האמרי אמת" מגור) כרבה של קאליש.
הרב מוזס השתקע עם משפחתו בתל אביב, הוא לא רצה לעסוק עוד ברבנות רשמית, אך סביבו התכנס חוג של למדנים שהיה מתאסף לעיתים בביתו.
הוא נפטר בתל אביב בב' בשבט ה'תש"ט, 1 בפברואר 1949.
בנו היה יהודה מוזס, מו"ל ידיעות אחרונות.
זאב סיגל הוא יזם יהודי-אמריקאי, אחד משלושת המקימים של רשת בתי הקפה סטארבקס.
זאב סיגל נולד למשפחה יהודית אמריקאית ב-28 בדצמבר 1942 באלמדה, קליפורניה.
סיגל הוא גם מייסד Quatermaine Coffee Roasters בוושינגטון, פירלס פאי בסיאטל, ו-BuckleUp, ששמה שונה מאוחר יותר ל-Socialbeesstrategy.com.
ונשוי לאומנית רובין סיגל (Robin Siegl).
זאב מגן הוא מזרחן ישראלי, וראש המחלקה ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת בר-אילן.
מרצה בכיר בתוכנית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם במרכז האקדמי שלם ובאוניברסיטת בר-אילן.
מוביל בשנים האחרונות מאבק להחזרת השפה העברית לקדמת הבמה בישראל בשם "עברי אנוכי".
מגן נולד בבוסטון, מסצ'וסטס, ארצות הברית.
סבו מצד אביו נולד בכאשאן, סמוך לקום – מרכז השיעה האיראנית.
אביו של מגן היגר לארצות הברית ב-1957, וסיים שם את לימודי הרפואה.
מגן גדל בפילדלפיה, פנסילבניה, ולמד בבית ספר תיכון יהודי-ציוני, "עקיבא".
ב-1986 סיים תואר ראשון (BA) בהיסטוריה של מערב אירופה, באוניברסיטת פנסילבניה וב-1991 תואר שני (MA) בהיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת קולומביה.
בגיל 26 עלה לישראל, שירת בצה"ל כחובש בחיל השריון, וחזר לארצות הברית להשלים את לימודיו.
ב-1996 סיים את הדוקטורט שלו בהיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת קולומביה וב-1997 עלה לישראל סופית.
מכהן מאז 1993 כמרצה באוניברסיטת בר-אילן, ועלה עם השנים בדרגות הסולם האקדמאי עד לדרגת פרופסור, כאשר בשנים 2006–2009 אף כיהן כראש המחלקה ללימודי המזרח התיכון.
במקביל כיהן כמרצה בכיר ללימודי האסלאם, במשך כעשור (1995–2005) גם באוניברסיטה העברית בירושלים והחל מ-2008 מכהן גם כמרצה בכיר ובהמשך כפרופסור ללימודי האסלאם והמזרח התיכון במרכז האקדמי שלם.
גר בהוד השרון, נשוי ואב לארבעה ילדים.
הפלדה והרוח: תולדות איראן בעת החדשה (הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1999)
מאמר שכתב זאב מגן ב-1990, כסטודנט יהודי באוניברסיטת קולומביה לאחיו הסטודנטים היהודים שם, בנוגע לאנטישמיות
זאב מגן, "דמיין: על ג'ון לנון ואהבה", באתר תכלת, 1999
זאב מגן, "למה נפרדתי מג'ון לנון?", "פנים", גיליון 50 (2010), באתר הסתדרות המורים
זאב מגן, "אנחנו לא תמימים: למה לבחור ללמוד מדעי הרוח", המרכז האקדמי שלם, 22 באוקטובר 2017
מאמרים באתר המרכז האקדמי שלם
זאב מעוז (נולד ב-28 ביוני 1951, כ"ד בסיוון תשי"א) הוא פרופסור למדעי המדינה והמנחה של פרויקט "Correlates of War" באוניברסיטת קליפורניה, דייוויס, לפני כן שימש כראש הוועדה לממשל ומדיניות של בית הספר לתארים מתקדמים באוניברסיטת תל אביב.
מעוז היה נשיא האגודה למדעי השלום (Peace Science Society) בשנים 2007–2008. כמו כן שימש כראש המרכז ללימודים אסטרטגיים ביפו (1994–1997), כמנחה תזה בתוכנית לתואר שני במכללה לביטחון לאומי של צה"ל (1990–1994), וכיו"ר המחלקה למדעי המדינה באוניברסיטת חיפה (1991-1994).
מעוז שירת בשלוש מלחמות ובכיבוש הישראלי של דרום לבנון.
הוא קיבל את הדוקטורט שלו מאוניברסיטת מישיגן.
מעוז גם שימש כחוקר אורח באוניברסיטת קרנגי מלון, באוניברסיטת ניו יורק, באוניברסיטת רייס ובאוניברסיטת מישיגן.
זאב מעוז, רשתות האומות: ההתפתחות, המבנה והשפעתן של רשתות בינלאומיות, 1816-2001, ניו יורק: הוצאת אוניברסיטת קיימברידג' (448 עמודים), 2010.
זאב מעוז 2006. הגנה על ארץ הקודש: ניתוח ביקורתי של הביטחון הלאומי ומדיניות החוץ של ישראל.
אן ארבור: הוצאת אוניברסיטת מישיגן (728 עמודים).
זאב מעוז, אלכס מינץ, ט.
קליפטון מורגן, גלן פאלמר, וריצ'רד ג'יי סטול (עורכים) 2004. מספר דרכים לידע ביחסים בינלאומיים: מתודולוגיה בחקר ניהול סכסוכים ופתרון סכסוכים.
זאב מעוז, אמילי לנדאו ותמר מלץ (עורכים).
גיליון מיוחד של כתב העת למחקרים אסטרטגיים (נובמבר 2003).
מור 2002. כרוך במאבק: ההתפתחות האסטרטגית של יריבויות בינלאומיות מתמשכות אן ארבור, מישיגן: הוצאת אוניברסיטת מישיגן (356 עמודים).
זאב מעוז ועזר גת (עורכים), מלחמה בעולם משתנה.
אן ארבור, מישיגן: אוניברסיטת מישיגן עיתונות (268 עמודים), 2001.
ביטחון אזורי במזרח התיכון: עבר, הווה ועתיד.
גיליון מיוחד של כתב העת למחקרים אסטרטגיים, כרך א'.
פורסם כספר תחת שם זהה.
זאב מעוז 1996. מקורות מקומיים לשינוי גלובלי.
אן ארבור, מישיגן: אוניברסיטת מישיגן עיתונות (280 עמודים).
זאב מעוז 1990. בחירות לאומיות ותהליכים בינלאומיים.
קיימברידג': הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', (609 עמודים).
זאב מעוז 1990. פרדוקסים של מלחמה: על אמנות ההסתגלות העצמית הלאומית.
בוסטון, תואר שני: Unwin Hymann, (365 עמודים).
זאב מעוז 1982. דרכים לסכסוך: ייזום מחלוקת בין עירוניים, 1816-1976. Boulder, CO: Westview Press (276 עמודים).
זאב סלעי (פלזנר) (11 ביוני 1925 - 19 בספטמבר 2014) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, ושליח הסוכנות היהודית והג'וינט.
בקרב תל מוטילה סלעי שימש כמפקד הפלוגה שנלחמה, נקטלה ולבסוף השתלטה ונאחזה במשלט המרכזי שכינויו "הדמות".
נולד בשם זאב יעקב פלזנר למשה ומלכה בשנת 1925 בעיירה פרוחניק שבמזרח גליציה, למשפחה דתית בת תשעה ילדים.
האב היה חזן מבוקש ושוחט, נצר לשושלת בת 12 דורות של שוחטים ובודקים (שו"ב) אחד מאחיו של זאב, אהרון פלזנר, קיבל סמיכה לרבנות בגיל 16 מישיבת חכמי לובלין ובארץ שימש כקצין בשירות בתי הסוהר.
אמו של זאב עסקה בסיוע למשפחות נזקקות.
את שנות לימודיו הראשונות עשה ב"חֵיידֶר" אך מהר מאוד הרגיש שאינו רוצה להשתייך לעולם הלימודים הזה והוא רוצה להרחיב את ידיעותיו והשכלתו.
גזר את פאותיו ולמרות מחאת אביו התחיל ללמוד בבית הספר הטכני במגמת ימאות.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה (1939) היה בן 13. יחד עם חמישה מאחיו ברח לסיביר בעורף העמוק של ברית המועצות.
במחנה בסיביר, למד זאב, בחור יחיד בכיתת בנות, בבית ספר לאחיות – עוזרות לרופאים.
האב אשר היה חולה, ושלושה מאחיו של זאב, אשר נשארו לסעוד אותו במחלתו, נספו בשואה (האם נפטרה לפני המלחמה).
בסיום המלחמה חזרו זאב ואחיו לפולין, אבל מפאת העוינות העמוקה שגילו השכנים, עזבו והגיעו לגרמניה, לאזור הכיבוש האמריקאי.
בשנת 1946 התנדב לארגון "ההגנה", באמצעות שליחי הבריגדה שפעלו אז באירופה, ועסק באיתור פליטי השואה ובהבאתם למחנות העקורים בגרמניה, טרם העלאתם לישראל.
שימש כסגן של מפקד הנפה, אריה ניב, בעיר רגנסבורג, בדרום גרמניה.
ניב הורה לו להקים קיבוץ בכפר הגרמני דגנדורף.
זאב מונה לראש הקבוצה ומנהלה.
הוא פנה לנציג הפועל המזרחי וזה סייע לו באמצעים רבים להקים את הקיבוץ.
אחר כך השתתף בקורסים סמי צבאיים בבית הספר המחתרתי של ההגנה ליד מינכן.
במסווה של קורסי ספורט הכינו אנשי ההגנה את הצעירים לשימוש בנשק והעבירו להם ידע צבאי בסיסי.
ב-1948 היה זאב מפקד אחד משלושת הסיפונים באונייה שהעלתה אותם ארצה.
זו הייתה הספינה הראשונה שהגיעה אחרי הכרזת העצמאות.
לאחר מלחמת השחרור נישא זאב לרעייתו יונה לבית רוטר וביחד בנו את ביתם בחיפה ואחר כך בגבעתיים.
בנו הוא פרופ' משה סלעי, אורתופד.
בתו, מלי, עסקה בהוראה ובחינוך.
עם עלייתו לישראל בשנת 1948 הצטרף זאב לצה"ל ושירת בחטיבת גבעתי, גדוד 54. מהאוניה הוסע זאב עם עולים נוספים ישירות למחנה בית ליד, גויס לגבעתי והועבר לקסטינה, המחנה העורפי של החטיבה.
אף על פי שמעולם לא עבר קורס קצינים, מונה זאב לאחר זמן קצר למפקד מחלקה ועבר עימה את מסלול הקרבות של גבעתי בדרום.
לאחר המלחמה, עם נישואיו, ביקש לעבור מהנגב צפונה והצטרף לחטיבת גולני.
במאי 1951 השתתף כמ"פ במבצע כיבוש המוצב הסורי בתל מוטילה (היום אלמגור) ונפצע בקרב.
לאחר ההחלמה מהפציעה בתל-מוטילה חזר זאב לגולני ובתפקידו האחרון בחטיבה היה סמג"ד בגדוד 51.
מגולני עבר זאב לבה"ד 1 להדרכה בקורס קצינים.
בית הספר לקצינים שכן בתחילה במחנה 80 בפרדס חנה ובאוגוסט 1955 עבר למחנה סירקין בפתח תקווה.
במבצע סיני, 1956 שימש כמפקד של כוח בה"ד 1 שלחם בגזרה הצפונית בעזה, ובתום המבצע חזר לבה"ד 1.
בתחילת 1960 עבר זאב לשרת בה"ד 3 (בית הספר לחי"ר -ביסל"ח) אשר שכן במחנה דורה, בדרום נתניה.
בבה"ד 3 פיתח זאב תורות הדרכה, אימון ומניעת תאונות אימונים ומילא תפקידים של מדריך ואחר כך מדריך ראשי (תחת פיקודו של אריק שרון) ראש ענף חי"ר.
כמו כן, יזם ופיקד על קורסי קצינים לרס"רים (בתקופת תא"ל אהרון אבנון כמפקד הבסיס).
זאב סיים את המכללה לפיקוד ומטה (פו"מ) בשנת 1965. כאשר בטקס הסיום קיבל את תעודת החניך המצטיין מידיו של בן-גוריון, הלה שאלו לשם משפחתו (פלזנר).
זאב ענה כי מקור השם הוא בעיר פלזן אשר בצ'כיה.
על פי הצעתו של בן-גוריון, שינה זאב את שם המשפחה לסלעי (פירוש המילה פלץ בצ'כית הוא סלע).
במלחמת ששת הימים, שימש במינוי משנה כסמג"ד בחטיבת בית ספר למ"כים.
חטיבה זו, תחת פיקודו של אריק שרון כמפקד האוגדה, וקותי אדם כמח"ט, כבשה בקרב לילה מופתי את מתחם אום כתף.
מתחם זה, היה ערוך בשלוש שורות של מוצבים, כאשר הגדוד בו שירת זאב כסמג"ד תחת תא"ל יוסף קסטל כבש את קו המוצבים העמוק ביותר לאחר מסע לילי מפרך.
לאחר מלחמת ששת הימים, הועבר בה"ד 3 לכפר חווארה מדרום לשכם בצמוד למחנה הפליטים בלאטה וזאב המשיך לשרת כסגן מפקד בה"ד 3, תחת פיקודו של אל"ם אורי בידץ.
בתקופה זו שלאחר מלחמת ששת הימים החלה גם מלחמת ההתשה בבקעת הירדן, אזור הבקעה כונה "ארץ המרדפים" בשל המרדפים שנערכו בו אחר מחבלים שחדרו מירדן לישראל דרך אזורים אלו.
תפקידם של החיילים והקצינים בבה"ד 3 לא הסתכם בהדרכה והם עסקו גם בביטחון שוטף ובמרדפים.
מבה"ד 3 עבר זאב לשרת בקריה בתל אביב במחלקת הדרכה (מה"ד) בתפקיד רע"נ בטיחות באימונים ואחר כך רמ"ח אימונים/הדרכה ומחקר (הדו"מ) במה"ד.
בתפקידיו אלו התמקד זאב במיגור מכת התאונות באימונים בצה"ל, ובין השאר היה אחראי לפיתוח קלט"ז (קולט נתזים) מגומי, וכן פיתוחי בטיחות באימונים נוספים אותם פיתח והטמיע בצה"ל.
במהלך מבצע ליטני, בשנת 1978 בהיותו רמ"ח הדרכה, יצא לערוך ביקורת בטיחות בלחימה באזור הכפר ע'נדוריה ופגש במפתיע את בנו משה סלעי, אשר השתתף בלחימה במסגרת תפקידו כרופא גדודי של בה"ד 1.
הקרב על משלט "הדמות" - תל-מוטילה
הקרב על משלט "הדמות" היה הקרב האחרון ברצף של קרבות ואירועי אש אשר התחוללו במשך חמישה ימים, החל מ-2 עד 6 במאי 1951, מצפון לכנרת (באזור בו נמצא כיום היישוב אלמגור), בין הצבא הסורי ובין צה"ל.
בסוף אפריל תחילת מאי 1951, יחידות סוריות חצו את הגבול והשתלטו על שלוש גבעות ממערב לאזור המפורז ברמת כורזים החולשת על ערוץ הירדן ובקעת הבטיחה, שנודעו בשמות תל אל-מוטילה, מוצב "השפך" ומוצב "הדמות".
בבוקר יום שבת, 5 במאי 1951, כוחות צה"ל שלטו במוטילה ובמוצב "השפך".
הסורים הטרידו בירי את הכוח שישב בתל מוטילה.
נערכו מספר ניסיונות להסתנן למוצב "הדמות" אך אלה נהדפו באש הסורית.
מבחינת צה"ל המצב בשטח היה קשה, לאחר ארבעה ימי קרבות הכוח סורי עדיין החזיק במוצב "הדמות" והיה חשש שתיכנס הפסקת אש אשר תנציח את הישגם של הסורים.
בפיקוד צפון, באישור הרמטכ"ל, רא"ל יגאל ידין, הוחלט להפעיל את כל חטיבת גולני לכיבוש את מוצב "הדמות" ולהדיפת הסורים משטח מדינת ישראל.
משימת כיבוש משלט "הדמות" הוטלה על פלוגה א' בגדוד 21 של גולני בפיקודו של סא"ל אהרון אבנון.
מפקד הפלוגה היה זאב סלעי.
פלוגתו של סלעי מנתה 98 חיילים בשתי מחלקות.
הנשק בפלוגה הורכב מרובים צ'כים, מקלע מ.ג.
34, מרגמה 52 מ"מ ותחמושת כולל רימוני-יד.
גדוד 21 היה תחת פיקודו של סא"ל אהרן אבנון, אך לצורך ביצוע המשימה הפלוגה הוכפפה לרחבעם זאבי (גנדי) מג"ד 13 .על פי עדותו של סלעי, כשליש מאנשי הפלוגה היו יוצאי עדות המזרח, 55 אחוזים מהם היו ילידי מזרח אירופה ומרכזה, עשירית "ארץ-ישראלים", בליל שפות שימש את אנשי הפלוגה.
מפקדי המחלקות היו סג"ם מוטקה עציוני וסג"ם .
לצורך הקרב חולקה הפלוגה לשלוש מחלקות כאשר על המחלקה השלישית פקד קצין הספורט הגדודי רס"ל בנדיקט.
אל חולית הפיקוד הצטרף גם יהודה גולן (אשנפלד) הקמ"ן הגדודי.
סיוע ארטילרי כלל סוללת תותחי 75 מ"מ, סוללת מרגמות כבדות 120 מ"מ, כיתת מרגמות 81 מ"מ ומק"בים.
לכוח המסתער לא צורף קת"ק (קצין תצפית קדמי) לצורך שליטה בסיוע הארטילרי.
שעת ה"ש" ליציאה מתל מוטילה נקבעה ל-01:00. לאחר תדריך של המג"ד זאבי, יצא סיור לשטח בהשתתפות השתתפו הסמג"ד , המ"פ זאב סלעי, הקמ"ן יהודה גולן ואחד המ"מים, מוטקה עציוני.
כוח הסיור נסע בקומנדקר עד זנגרייה (במקום בו נמצא היום מושב אליפלט) ומשם ניסה להגיע רגלית לנקודת תצפית.
הכוח לא הצליח להתקרב לתל מוטילה בגלל אש צלפים שנפתחה לעברו והסתפק בתצפית רחוקה מ"גבעת התצפית".
על הכנת הכוחות ליציאה לקרב היה מופקד רס"ר הגדוד .
מילות הקוד לפתיחה באש ולחדל-אש היו "יונה" ו"מלי" על שם אשתו ובתו של זאב סלעי.
הפלוגה החלה בתנועה רגלית מאזור זנגרייה כשהחוד כלל את יהודה גולן, חוליית לוחמים, המ"פ והקשר.
לאחר הליכה קצרה ניפגש הכוח עם המג"ד זאבי שאיחל לכוח הצלחה.
התנועה הרגלית הייתה קשה ואיטית מאוד.
הלוחמים סחבו עמם ציוד רב, שכלל גם פצצות 81 מ"מ עבור הסיוע הארטילרי.
התקלה הראשונה התגלתה כבר לפני היציאה כאשר הסתבר כי חלק גדול מהלוחמים לקו בקלקולי קיבה לאחר אכילת צ'ולנט בארוחת הצהריים של שבת.
במהלך הצעידה לעבר היעד נאלץ הכוח לעצור כמה וכמה פעמים.
יהודה גולן ניווט את הכוח לתל-מוטילה שם נמסרו פצצות המרגמה לכוח הסיוע ומשם לנקודת ההיערכות מתחת למוצב "הדמות".
לאחר ההתארגנות להסתערות הפעיל סלעי את אש הסיוע ובסיומה נתן את פקודת ההסתערות.
מפאת תנאי השטח לא ניתן היה לרוץ וההתקדמות הייתה בהליכה מהירה.
מהמוצב נפתחה אש כבדה ומרוכזת בעיקר ממקלעונים.
במכת האש הראשונה נפצע הקמ"ן יהודה גולן, מוטקה עציוני מ"מ 1 ולוחמים נוספים.
הסתבר לסלעי כי מוצב ה"דמות" הוא לא מוצב מחלקתי אלא מוצב פלוגתי מבוצר היטב.
ההסתערות נבלמה והכוח היה תחת אש חזקה.
סלעי גילה שמקור האש העיקרי של הסורים הוא עמדה באחד האגפים של המוצב.
סלעי ארגן כוח של שתי חוליות בפיקודו של אריה לרר אשר התקדמו לעבר העמדה ונתקלו באש חזקה אולם הצליחו לגבור עליה ולחסל את העמדה.
לאחר חיסול העמדה ודיווח למג"ד גנדי, אשר ישב בוילה מלצ'ט, התחיל סלעי לארגן את הכוח להסתערות השנייה.
לאחר הפעלת סיוע ארטילרי, קמו הכוחות והסתערו שנית על המוצב.
בהתקפה זו נהרג המ"מ נתן לוין וסלעי נפצע אולם המשיך בלחימה.
בהסתערות זו הצליחו חלק מהחיילים לעבור את גדר המוצב ולהאחז בשטחו הקדמי.
מספר הנפגעים בהסתערות זו היה קטן מאשר בהסתערות הראשונה, אולם הכוח היה בעמדת נחיתות וחשש מהתקפת נגד של הסורים.
המרחק בין הכוחות היה קצר מאוד, התחמושת הדלדלה וכן היה מחסור במים.
החיילים הרחיבו את הפרצות בגדרות ואפשרו לכל הפלוגה להיכנס כולל הפצועים.
סלעי סידר את הכוח בקו עמדות בצד הצפוני והצפון-מזרחי של המוצב מול קו עמדות הסורים.
במשך כל מהלך הקרב הקפיד סלעי לדווח לגנדי, מג"ד 13, על המצב.
בקשר הובטח לסלעי כי מתארגנת תגבורת של חיילים מקורס מ"כים עם חיילים נוספים מגדוד 12 בפיקודו של אריה טפר במקביל גם מג"ד 21, אהרון אבנון, שלח את הסמג"ד עקיבא סער ולוחמים נוספים כתגבורת.
לאחר הפוגה קצרה באש, פתחו הסורים באש חזקה ויעילה.
סלעי הבין שאין לו כל דרך לעצור את הסורים וביקש מגנדי להפעיל "אש על מוצבינו".
לאחר קבלת אישור מגנדי, פקד סלעי על הלוחמים להיצמד למחסות והפעיל את קוד הסיוע להנחתה ארטילרית.
הייתה זו הפעם הראשונה בתולדות צה"ל בה הופעלה אש ארטילרית על כוחותינו אשר היו במרחק הקצר מטווח הביטחון המינימלי המתחייב בעת הנחתה ארטילרית.
על פי סלעי כתוצאה מהארטילריה על כוחותינו היו רק מספר קטן של פצועים.
על פי אריה יצחקי התוצאה הייתה עשרה הרוגים ופצועים.
בספירת הלוחמים הסתבר כי נותרו 32 לוחמים ובתוכם כמה פצועים כולל סלעי המ"פ והרץ הפלוגתי.
סיוע חלקי הגיע מחיילי פלוגה ב' בפיקודו של גבי ברשי אשר ישבו בתל-מוטילה.
חלק מהחיילים הצליח להגיע לפרצה בגדר והביאו איתם תחמושת רימוני יד ומימיות מים אשר חולקו בעיקר לפצועים.
באור ראשון של בוקר יום א' (6 במאי), לאחר שהסורים נכשלו במאמציהם לדחוק את הלוחמים מעמדותיהם במוצב "הדמות" התחילה להגיע התגבורת.
ראשון הגיע סגן ידידיה ארגמן ואיתו לוחם נוסף מגדוד 12. אחריו הגיע גם אריה טפר ואיתו חיילים מקורס מ"כים ולבסוף גם מחלקה מגדוד 12 בפיקוד יצחק זייד ומחלקה מקורס מ"כים.
סלעי ואריה טפר ארגנו את הכוחות להמשך אחיזה במוצב ולהשתלטות עליו.
בסביבות השעה תשע הודיע פנחס, קצין הסיוע, לסלעי כי מתוכנן סיוע אווירי.
יואש צידון (צ'אטו) היה קצין הסיוע האווירי אשר שהה בשטח.
התוכנית הייתה להסתער על העמדות הסוריות מיד עם תום התקיפה האווירית.
מכיוון שלא היו ברשות הכוח יריעות לסימון מיקום קו העמדות הקדמי, פשטו החיילים את גופיותיהם הלבנות ובאמצעותם סומן הקו.
הכוח האווירי שהופעל היה של ארבעה מטוסי ספיטפייר אשר היו באזור בקורס אימון מתקדם.
מי שבחן את הטייסים היה מפקד בסיס רמת-דוד סא"לרודי אוגרטן.
כמה חודשים קודם ביצעה ישראל פעולת-תגמול באמצעות מטוסי-קרב על מוצבים סורים וזכתה לגינויים חריפים באו"ם, והממשלה הורתה כי אין להשתמש במטוסי-קרב בלחימה השוטפת.
לכן, ניתנה למטוסים הוראה שלא לפתוח באש אלא לבצע יעפי-דמה בלבד, בתקווה שהסורים יבהלו וכוח הקרקע הישראלי יוכל להסתער עליהם בעודם עסוקים בהתגוננות מפני המטוסים.
על יד יואש צידון עמד קצין או"ם, ומכיוון שאוגרטין לא הבין עברית, יואש היה צריך להסביר לו את המשימה באנגלית עם רמזים ומילים בעברית.
בערך בשעה עשר התחיל יעף של ארבעה מטוסי ספיטפייר כאשר המוביל הוא רודי אוגרטן.
מספר שלוש במבנה פתח בירי, אשר בדיעבד התברר שהיה מדויק ביותר ופגזי תותח 20 מ"מ פגעו ישירות במפקדה הסורית.
התקיפה יצרה פאניקה אצל הסורים אשר התפתחה למנוסה כללית.
עם סיום יעפי התקיפה, הסתערו הכוחות של סלעי עם כוח התגבורת בפיקודו של טפר.
בהסתערות זו, השלישית, הוכרע הקרב והושלמה ההשתלטות על מוצב "הדמות".
בצהרים החליפה פלוגה רעננה מגדוד 12 את הכוח במוצב "הדמות".
בקרב על מוצב "הדמות" נפלו 30 מלוחמי "גולני", בנוסף ל-10 לוחמים אשר נפלו בארבעת הימים הקודמים.
לאחר קרבות תל מוטילה, שהיוו את שיאו של העימות הצבאי במאבק על השליטה באזור המפורז, השתררה רגיעה יחסית בגבול עם סוריה למשך כארבע שנים.
אף על פי שבסופו של הקרב הושגה המטרה של פינוי הסורים מהאזור המפורז, הוא נחשב אחד מכישלונות צה"ל.
הממשלה ושלטונות צה"ל הסתירו את עובדת נפילתם של כל כך הרבה חיילים.
חלק מרכזי בסילוף העובדות, נזקף כיום לחובתו של הרמטכ"ל רא"ל יגאל ידין.
ידין העניק לרחבעם זאבי צל"ש הרמטכ"ל ובמכתב שהעתקים ממנו הועברו לכל מפקדי צה"ל מדרגת אלוף-משנה ומעלה הוא משבח במיוחד את מג"ד 13 רחבעם זאבי ואת המח"ט מאיר עמית (שהתמנה ערב הקרב במקום אברהם יפה).
וכך נכתב: "התנהגות מפקדי החטיבה בשעת הקרב עצמו ושליטתם בעצביהם תחת לחץ קשה ביותר של מאורעות הייתה למופת.
באופן מיוחד הראה עקשנות, דבקות בתעודה וקור רוח סגן אלוף זאבי, מפקד היחידה שפעלה בשדה הקרב עצמו, שלא נפל ברוחו וניהל את הפעולה עד סיומה המוצלח: כיבוש היעד".
החל מסוף שנות השמונים יצאו מאמרים ומחקרים עם ביקורת קשות על תפקודם של המח"ט מאיר עמית ובעיקר על גנדי אשר בכל מהלך הלחימה ישב במקום בטוח הרחק משדה הקרב.
לא היה ואין חולק על תפקודו של סלעי במהלך הקרב.
אחרי הקרב הוצג סלעי (אז פלזנר) בפני בן-גוריון.
ראש ממשלה ושר הביטחון לחץ את ידו ושאל "מדליה או דרגה?" סגן זאב ענה מיידית "דרגה!" וכך קיבל בהצדעה את דרגת סרן.
פועלו של סלעי צוין על ידי לא מעט מבכירי המפקדים בצה"ל.
גבי אשכנזי כתב לסלעי: "...שהכריע והביא את הניצחון באותו קרב בזכות החתירה למגע, כמעט בכל תנאי, ההסתערות מול אש ואויב, הדבקות במשימה לאור המטרה, בנחישות ובתבונה עד כדי חירוף הנפש".
אורי שגיא: "כבר בדור ההוא, מפקד הפלוגה וחייליו קובעים את תוצאות המערכה.
סלעי חוסך מאתנו את דעתו ומחשבותיו באשר לדרגים שמעליו".
אילן בירן: "כאשר כמעט לא נותרים לוחמים כשירים, סלעי דרש מהפיקוד בחפ"ק הרחוק, תרתי משמע, אש על מוצבינו.
צפות ועולות שאלות יסוד באשר למיקום המפקדים הבכירים מרמת המג"ד ומעלה, איכות העתודות והטלתן למערכה והתגלגלותה כרצף קרבות היתקלות ולא כמערכה סדורה.
התגלמות הגבורה, לצד שאלות נוקבות ונוקשות".
בעת החלמתו בבית ההבראה הצבאי מהפציעה, רשם המ"פ סלעי את מהלכי הקרב ברוסית במחברת שקנה בשקם.
לאחר פרישתו לגמלאות, בעידוד העמותה הישראלית להיסטוריה צבאית ליד אוניברסיטת תל אביב, כתב סלעי את הספר "אש על מוצבינו".
בשנת 1979 סיים זאב את שירותו הצבאי בדרגת אל"ם, הצטרף לסוכנות היהודית ומטעמה נשלח לאוסטריה, שם שימש כמנהל תחנת המעבר לעולים ממדינות חבר העמים.
באותה עת, טרם נפילת מסך הברזל, הגיעו יהודי ברית המועצות לווינה ברכבות ומשם עלו לישראל, או המשיכו לארץ יעד אחרת בהתאם לבחירתם.
לאחר סיום תפקידו בווינה הצטרף זאב להנהלת בתי הספר של רשת "אורט" כמנהל מחלקת ההדרכה ומשם עבר לתפקיד סגן מנהל הגימנסיה העברית הרצליה.
לאחר נפילת מסך הברזל, בשנת 1991, נשלח לקייב אוקראינה כשליח מטעם הג'וינט.
זאב מילא תפקיד זה במשך שש שנים, במהלכן נסע ברחבי אוקראינה ורוסיה, בכפרים קטנים ונידחים שם פגש את היהודים שהיו זקוקים לסיוע אשר אותו הגיש ארגון הג'וינט.
זאב מנקוביץ היה חוקר השואה.
מנקוביץ היה חניך תנועת הנוער הציונית "הבונים" (כיום "הבונים דרור") ולאחר מכן בעל תפקיד הנהגתי בתנועה.
במקביל החל לימודי תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת קייפטאון.
מנקוביץ המשיך ללמוד לתואר ראשון בתולדות עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים ואת התואר קיבל ב-1967. את התואר השני קיבל ב-1973 בחוגים להיסטוריה ויהדות זמננו.
ב-1973 קיבל את צל"ש הרמטכ"ל על פינוי פצוע תחת אש בהפגזה מצרית במלחמת יום כיפור.
בשנות השבעים היה מנקוביץ מרצה במכון למדריכי חו"ל של ההסתדרות הציונית העולמית בירושלים.
ב-1972 החל להורות את נושא השואה בבית הספר לתלמידי חו"ל ע"ש רוטברג באוניברסיטה העברית.
במקביל הרצה במרכז לחינוך יהודי ע"ש מלטון באוניברסיטה העברית.
הוא היה עוזר הוראה ליהושע אריאלי.
הוא ניהל את המרכז על שם מלטון שש שנים (1999-1993), עד שפרש ב-2007. הוא היה מנהל אקדמי של תוכנית "עמיתי ירושלים" במכון מנדל למנהיגות.
מנקוביץ היה בוועדה החינוכית המייעצת של יד ושם, עמית מחקר במכון הבין־לאומי לחקר השואה ביד ושם, וייעץ למקימי המוזאון החדש לתולדות השואה ביד ושם.
הוא היה מנהל מרכז דיאנה זבורובסקי לחקר תוצאות השואה והשלכותיה ביד ושם.
מנקוביץ נפטר ב-2015 אחרי ארבע שנות מאבק בסרטן, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
מנקוביץ היה מחניכיהם של חוקרי השואה יהודה באואר וישראל גוטמן במכון ליהדות זמננו של האוניברסיטה העברית.
כעמיתיו דליה עופר, חגית לבסקי וחנה יבלונקה התמקד בחקר ניצולי השואה.
הוא חקר בעיקר את "שארית הפלטה", והתמקד בניצולים ששהו במחנות העקורים, בעיקר בגרמניה הכבושה, ומתוכם - אלה ששהו באזור הכיבוש האמריקאי.
בין זיכרון לתקווה: ניצולי השואה בגרמניה הכבושה, הוצאת יד ושם, 2006
'היכון לקראת חירות!: רשימות מגטו קובנה וממחנה קאופרינג - אלמנך גדוד מעפילים והביטאון ניצוץ, הוצאת יד ושם, 2011
עורך שותף (עם שרון קנגיסר-כהן ודוד ויינברג): Europe in the Eyes of Survivors of the Holocaust'', הוצאת יד ושם, 2014
זאב נוימן (3 ביולי 1938 – פברואר 2023) היה פרופסור בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב, שכיהן כנשיא הראשון של המסלול האקדמי המכללה למנהל.
זאב נוימן נולד וגדל בתל אביב.
למד בבית הספר היסודי אחד העם ובתיכון עירוני א'.
את שירותו הצבאי עשה בגדוד 890 של חטיבת הצנחנים.
הוא היה בוגר תואר ראשון בכלכלה ובסטטיסטיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני ושלישי במערכות מידע מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
בשנת 1968 הצטרף נוימן כחבר סגל בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב, והיה מראשוני וממקימי תחום מערכות מידע באקדמיה בישראל.
בשנת 1969 מונה לראש החוג לחשבונאות, ובשנת 1974 מונה דיקן הפקולטה לניהול.
בשנת 1985 מונה לכהונה נוספת כדיקן.
במקביל, כיהן כחבר סגל באוניברסיטת קלרמונט בארצות הברית, ואף כיהן שם כדיקאן בית הספר למדעי המידע.
בשנת 2006, פרש מאוניברסיטת תל אביב ונבחר לנשיא הראשון של המסלול האקדמי החדש של המכללה למנהל, תפקיד אותו מילא במשך שמונה שנים.
נוימן נפטר בפברואר 2023. הותיר אחריו אישה, פנינה, ששימשה כמנהלת האדמיניסטרטיבית של רשות ההוראה והלמידה במכללה למינהל, וארבעה ילדים.
פרופסור נוימן כתב במהלך השנים עשרות ספרים שונים על היבטים שונים של ניהול מערכות מידע.
נוימן זאב, בורוביץ ישראל, מחשבים ומערכות מידע, תל אביב: צ'ריקובר, 1976
בורוביץ ישראל, נוימן זאב, מלמד משה, מערכות מידע ממוחשבות, תל אביב: צ'ריקובר, 1984
אחיטוב ניב, נוימן זאב, צבירן משה, מערכות מידע בניהול, תל אביב: דיונון, 1996
נוימן זאב, צבירן משה, מערכות מידע הלכה למעשה, תל אביב: דיונון, 2001
נוימן זאב, תחרות באמצעות טכנולוגיות מידע, רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, 2004
זאב סמילנסקי (נולד ב-1 ביוני 1954) הוא מתמטיקאי ואיש היי-טק ישראלי בעבר וכיום עוסק בעיקר בכתיבת שירה ופרוזה.
הוא בנם הצעיר של הציירת נעמי סמילנסקי (לבית וולמן) והסופר ס.
יש לו אח (ישראל) ואחות (הילה).
הוא קרוי של שם סבו (מצד אביו), זאב סמילנסקי, שהיה חלוץ, סופר, עיתונאי ומורה.
למד ב"בית חינוך לילדי עובדים" ובהמשך בקריית החינוך ע"ש עמוס דה שליט ברחובות.
לאחר סיום לימודיו שירת בנח"ל, תחילה כחייל, ואחר כך כקצין.
לאחר תום שירותו הצבאי למד לתואר ראשון, שני ושלישי באוניברסיטה העברית בירושלים: בשנים 1977–1980, למד מתמטיקה ופיזיקה לתואר ראשון.
בשנים 1980–1981 למד מתמטיקה לתואר שני.
בשנים 1982–1985 למד מתמטיקה לתואר שלישי.
במהלך הדוקטורט נסע לשנה אחת (1984) לאנגליה, והתמחה שם בנושא מחקרו בהנחייתו של פרופ' ביוניברסיטי קולג' לונדון.
את עבודת הדוקטור בנושא של "פאונים קמורים" (ענף של הגאומטריה) כתב בהנחייתו של פרופ' מיכה פרלס.
עם סיום לימודיו פנה לעבוד בחברות מובילות בהיי-טק בישראל: סאיטקס (1989-1985), אורבוט שהפכה לאורבוטק (1989-1995) וחברות נוספות.
הוא התמחה באלגוריתמיקה ובמיוחד בראיית מכונה (ענף בתחום בינה מלאכותית שמאפשר למחשבים יכולת לזהות תבניות בנתונים ויזואליים).
בשנת 1999 שינה כיוון מקצועי והתחיל לעבוד בחברת קומפיוג'ן בנושאים של ביולוגיה וביוטכנולוגיה.
אחרי כך עבד בחברת פרוקוגניה באותו תחום.
מכל אחד משני העיסוקים המרכזיים האלה שבחייו המקצועיים – ראיית מכונה וביוטכנולוגיה – נולדו חברות חדשניות, שאת הטכנולוגיה שלהן פיתח, וגם כתב את הפטנטים העיקריים המגנים עליהן.
החברה האחת, אמזה (Emza) עוסקת במצלמות זעירות חכמות, והחברה השנייה, אנימה ביוטק (Anima Biotech) בפיתוח תרופות.
הוא עבד בשתיהן שנים רבות כמוביל הפיתוח הטכנולוגי, ועד היום ממשיך לתת להן ייעוץ מקצועי בתחומי התמחותו.
סמילנסקי החל לעסוק בכתיבה רק בסוף שנות ה-40 שלו: במרץ 2001, לקראת יום הולדתה ה-47 של אשתו, כתב לה עשרה שירי אהבה.
את מחזור-השירים האישיים האלה הדפיס וכרך במהדורה מצומצמת.
אחרי כן המשיך לכתוב שירה, ופרסם שתי אסופות שירה: "צבע ביתך" (2016) ו"בארות הגפרית הישנות" (2020).
בהמשך, עבר לכתוב סיפורים קצרים שהתפרסמו בכתבי העת הספרותיים מאזניים, הו!
ו-עתון 77, באתר "מעבורת" ובאסופת סיפורים קצרים של הוצאת "פטל".
"בג'נקיה" (2021) - ספר שמתמקד בעיר רמלה ובסביבתה הכפרית.
"כסף" (2022) - ספר שגיבורו הוא אסטרופיזיקאי ישראלי שחי בארצות הברית ומסתפק במועט, אך מקבל הצעה כספית מפתה מחברה פיננסית בוול-סטריט.
ספרו "בג'נקיה" עובד בשנת 2021 לתיאטרון על ידי שרון בבילה במסגרת תיאטרון רמלה (בהנהלתו האמנותית של יוסי ג'וז כהן).
עוסק בייצור יין בכרם המשפחתי.
בבעלותה של משפחתו נמצא יקב הבוטיק "יקב מישר".
ביקב מתקיימים גם אירועים שונים המשלבים יין, אמנות, שירה ומוזיקה.
בשנת 2010 במאמר דעה בעיתון "הארץ" הסביר סמילנסקי מדוע היין ביקב שבבעלותו איננו כשר.
נשוי לחיה לבית קוצ'ינסקי שהייתה מורה לחינוך מיוחד וכובענית.
אב לשני בנים, עופר ושאול.
סמילנסקי ממשיך מסורת משפחתית של עיסוק בכתיבה ספרותית: בנוסף לאביו ס.
יזהר וסבו זאב סמילנסקי שהיו סופרים, גם אחי-סבו דוד סמילנסקי והדודים של סבו משה סמילנסקי ומאיר-סיקו סמילנסקי היו סופרים עבריים.
מתגורר מאז שנת 1989 במושב מישר.
בבית הסמוך לו עברו להתגורר גם הוריו, מגיל 75 ועד למותם.
2013 - מחזור השירים שלו "קין", זכה בפרס ראשון בתחרות "שירת המדע" מטעם מכון ויצמן למדע למדענים כותבים
2021 - הספר "בג'נקיה" זכה בפרס גדעון תלפז לספרי ביכורים
צבע ביתך: שירים, רעננה, אבן חושן, 2016 (בעריכת אגי משעול).
בארות הגפרית הישנות, חיפה, פרדס הוצאה לאור, 2020 (בעריכת אלי הירש).
בג'נקיה, חיפה, פרדס ספרים,2021 (בעריכת אלי הירש).
כסף (רומן), הוצאת פטל, 2022 (בעריכת אלי הירש).
הלוויתן של סבא (ספר ילדים, איירה: רותי קפלנסקי), הוצאת פטל, 2022 (בעריכת אלי הירש).
סמילנסקי כותב מאמרי דעה ב"הארץ".
לסמילנסקי מעל 30 פטנטים רשומים.
בחלקם הוא רשום כממציא היחיד, וחלקם רשומים על שם קבוצת ממציאים שבה הוא נכלל.
זאב וולודיה נגבי (27 ביוני 1915 – 29 באוגוסט 1996) היה שופט בבית הדין הארצי לעבודה.
נולד ב-27 ביוני 1915 בעיר ביאליסטוק שבפולין לברטה ולד"ר משה קצנלסון.
בין השנים 1934–1937 למד וסיים תואר במשפטים באוניברסיטה בוארשה.
בשנת 1942 עלה לארץ והצטרף לקיבוץ שדה נחום.
בשנת 1947 קיבל את רישיון לעריכת דין.
במלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי ובשנת 1948 התגייס לצה"ל ושירת בשירות המשפטי.
בין השנים 1949 ל-1972 עבד במשרד המשפטים במחלקת חקיקה ושימש בין היתר עוזר ליועץ המשפטי לממשלה.
בשנת 1957 נשלח על ידי המשרד להשתלמות באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית, ממנה קיבל תואר L.L.M.
בשנת 1961 יצא פעם נוספת ללימודים בהרווארד וקיבל תואר ד"ר למשפטים כשהוא מתמחה במשפט השוואתי בדגש על המשפט הסובייטי.
במסגרת עבודתו במשרד המשפטים, שימש נגבי בין היתר כיועץ המשפטי של ועדת העבודה של הכנסת במשך כ-20 שנים עד מינויו לשופט.
נגבי שימש בין היתר גם כחבר הוועד הארצי של איגוד המשפטנים והיה מועמד מטעם מפ"ם ובילתי מפלגתיים לוועידה ה-10 של ההסתדרות.
בשנת 1972 מונה לכהן כשופט בבית הדין האזורי לעבודה בירושלים, ובשנת 1977 לשופט הראשי של בית הדין האזורי.
בשנת 1982 מונה לכהן כשופט בבית הדין הארצי לעבודה, וכיהן בתפקיד עד פטירתו ב-29 באוגוסט 1996.
במהלך כהונתו כשופט עסק בין היתר בבקשות לצווי מניעה כנגד שביתות של ההסתדרות הרפואית, ארגון הפרקליטים ועובדי רשות השידור.
במהלך כהונתו פרסם גם חוברת להסברת החוקים להגנת הדייר לציבור הרחב.
זאת, בין היתר על רקע העובדה שכיועץ משפטי היה מעורב בתהליכי ניסוח וחקיקת חוק הבתים המשותפים.
נקבר בבית העלמין הר המנוחות.
זוגתו הייתה עליזה לבית קצנלסון ובנו היה העיתונאי והפרשן המשפטי משה נגבי.
זאב נתיב (נדלר) (1944) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה.
בעל עיטור העוז על שגילה גבורה במילוי תפקיד קרבי תוך חירוף נפש במלחמת ששת הימים.
מנהלה הראשון של המכינה הקדם-צבאית נחשון.
בליל ה-5 ביוני 1967, פקד סרן זאב נדלר על פלוגה בקרב אום כתף.
בשעת הקרב נפצע בפניו ובלשונו ואיבד את יכולת הדיבור על אף זאת, המשיך להוביל את פלוגתו בקרב, כשהוא מעביר פקודות באמצעות קצין שהלך לידו.
בסיום הקרב דאג לפינוי חייליו הפצועים ורק לאחר מכן פונה גם הוא.
על מעשה זה הוענק לו עיטור העוז באפריל 1973 על ידי רב-אלוף דוד אלעזר, ראש המטה הכללי.
שירות צבאי ממושך במסלול פיקודי בנח"ל מוצנח, עד לדרגת אל"ם.
לאחר שירותו הצבאי הקרבי, התמסר לעבודה בחינוך, בתפקיד מנהל בית ספר תיכון העמק המערבי, אורט ישראל יפעת.
בשנת 1997 הקים נתיב את מכינת נחשון שנקראת גם המדרשה הישראלית למנהיגות חברתית.
זו המכינה הקדם-צבאית המעורבת הראשונה שהוקמה, כמכינה המיועדת לנוער מעורב חילוני ודתי, בנים ובנות.
היא קמה על מנת להביא לשינוי בחברה על ידי טיפוח מנהיגות חברתית-ערכית בקרב בוגרות ובוגרי י"ב מכל שכבות האוכלוסייה ומגזריה.
נחשון הייתה המכינה הקדם צבאית הכללית הראשונה בישראל, ולאחריה התפשטה מגמה זו של מכינה משולבת, לצד המכינות הדתיות הוותיקיות.
המכינה פועלת בשלושה מוקדים בקיבוץ גלאון, בקיבוץ שובל ובעיר שדרות.
זאב ערבות או קוֹיוֹט (שם מדעי: Canis latrans) הוא מין בסוג כלב (Canis).
זאב הערבות מצוי באמריקה הצפונית ובחלק הצפוני של אמריקה המרכזית בטווח שבין אלסקה לפנמה במגוון בתי גידול.
זאב הערבות מזכיר באורח חייו ודמיונו החיצוני תנים כמו תן זהוב.
עם זאת מבחינה טקסונומית הוא קרוב יותר למיני הזאב האמיתיים: זאב אפור וזאב אדמוני, שניהם חיים גם באמריקה.
בנוסף הוא מיילל בדומה לזאב ולא לתן.
גובהו של זאב הערבות פחות מ-60 ס"מ, אורך גופו וראשו 70–97 ס"מ ואורך זנבו 30–38 ס"מ ומשקלו נע בין 9 ל-22 ק"ג, כ-14 ק"ג בממוצע, כשהפרטים הגדולים ביותר הגיעו למשקל 34 ק"ג ולאורך 1.5 מטר.
תוחלת חייו של הקויוט היא כשש שנים.
צבע הפרווה משתנה מאפור לחום צהבהב ולעיתים בעל גוון אדמדם, כשהצוואר והבטן לבנבנים.
הקויוט מובחן מזאב אפור בגודלו הקטן יותר, צבע פרוותו הבהירה יותר, בייחוד במינים שוכני מדבר ובחוטמו ואוזניו הצרות אך הארוכות יותר.
בנוסף הוא מקפל את זנבו תוך ריצה בשונה מזאב.
זאב הערבות הוא היפרקרניבור הניזון לרוב מטרף קטן עד בינוני וכן מנבלות שהשאירו טורפים אחרים.
ואולם לעיתים זאבי ערבות מתלכדים ללהקות קטנות וצדים יחדיו טרף גדול יחסית כמו אייל קנדי או כבשים.
זו התנהגות נדירה יחסית, מאחר שהם אינם טובים בשיתוף פעולה הדדי וגם אינם חזקים כמו זאבים.
בנוסף ידועים מקרים בהם זאבי ערבות שיתפו פעולה עם גירית אמריקאית כדי לצוד סנאיי קרקע וטרף דומה.
לזאבי ערבות כושר הסתגלות גבוה מאוד ולכן הם חיים במגוון בתי גידול, כולל בתוך ערים.
במקרים רבים הוא פעיל במשך היום אך לעיתים נדירות כמו אצל שוכני מדבר נצפית גם פעילות לילית.
זאבי ערבות הם טורפים מצליחים היכולים למלא גם גומחה של טורף-על.
למשל בפארק הלאומי ילוסטון, עם הכחדת הזאב אפור מהפארק הם מילאו את נישת טורף-העל, וצדו בקבוצות כדי להרוג טרף גדול, מה שהניע אותם להתבסס על ציד איילים.
ואולם לאחר פרויקט ההשבה של הזאב ב-1995 , זאבים החלו להרוג זאבי ערבות ואף לטרוף אותם ודחקו אותם חזרה לשוליים.
זאבי ערבות מתרבים בסביבות חודש פברואר, וארבעה עד שישה גורים נולדים בסוף אפריל או בתחילת מאי.
הגורים נולדים עיוורים ולאחר כעשרה ימים הם פוקחים את עיניהם.
שני ההורים (ולפעמים צעירים שלא התפזרו מהשנה הקודמת) מסייעים להאכיל את הגורים.
תקופת ההנקה היא כחמישה עד שבעה שבועות.
הם מגיעים לבגרות מינית בגיל שנה.
לעיתים קויוטים מזדווגים עם זאבים ומולידים בן כלאיים - קויוט מזרחי, הגדול יותר מקויוט רגיל.
עקב גודלו הוא צד לעיתים אייליים וטרף גדול יחסית ואף אירעו מספר תקיפות של בני אדם ואף תקיפה קטלנית.
גם קויוטים אחרים יתקפו אנשים, בעיקר כשהם חולי כלבת או כשהם מתרגלים לחיים בערים ומאבדים את הפחד מהאדם.
ברחבי ארצות הברית קורות מספר תקיפות כל שנה, בעיקר בקליפורניה, אך רק מעטות קטלניות.
ישנם 19 תת-מינים של זאבי ערבות ועוד מספר תת-מינים שנכחדו:
בסדרת האנימציה "לוני טונס", וייל אי קויוטי (נשמע כמו "זאב ערבות ערמומי") הוא זאב ערבות הנכשל פעם אחר פעם בנסיונותיו לתפוס את רוד-ראנר, קוקייה רצנית מהירה וחכמה.
בסדרת הטלוויזיה "זאב צעיר" מאליה היא זאב ערבות.
זאב עָנֵר (13 באפריל 1933 – 7 בספטמבר 2018) היה שדרן רדיו ומחבר ספרי עיון ישראלי, שכתב בעיקר על תולדות ארץ ישראל.
ענר נולד בתל אביב ולמד במכללת לוינסקי לחינוך, המכון הגבוה ללימודי ארץ ישראל על-שם אבשלום וכן למד לימודי ניהול בתוכנית תל"מ בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב.
עבד כ-14 שנים כעיתונאי במערכת הביטחון, ובסופן היה לעורך הראשי של "במחנה נח"ל", "במחנה גדנ"ע", ו"עלי ים" (ביטאון חיל הים).
ערך וכתב במשך כ-18 שנים את תוכנית הרדיו "מחפשים את המטמון", שבה התוודעו המאזינים דרך שעשוע וכתב חידה לפרקים בתולדות ארץ ישראל.
במשך כ-20 שנה ערך והגיש גם את התוכנית "משחקי לילה", עם משה טימור; התוכנית שודרה בשעות הלילה המאוחרות וכללה חידונים מגוונים בשיתוף המאזינים בטלפון.
במשך כ-17 שנים הוא ערך והגיש את התוכנית "זכרונות ארץ ישראל", במסגרתה הביא את סיפוריהם של זקני היישוב.
בשנת 1965 שידר את תוכנית הטלפונים הראשונה בשידור חי ברדיו ("חיוג ישיר – הצוות לרשותכם").
תוכנית נוספת שהגיש היא "מכירה פומבית" בהפקת רחל הרמתי.
במשך כ-15 שנים ערך בשותפות עם דן חמיצר חידוני אוצרות לקהלים גדולים.
בשלוש השנים האחרונות לעבודתו בקול ישראל, עד פרישתו לגמלאות, היה מנהל מחלקת הבידור בתל אביב.
במסגרת שירותו במילואים ערך והגיש במשך כעשר שנים בגלי צה"ל חדשות ותוכניות שונות.
כתב בעיתונים וכתבי עת (בין היתר בתחום סקירת מסעדות ויין, מאז 1980): ידיעות אחרונות, מוניטין, גלובס, כספים, אנשים, עולם האשה, צומת השרון, מעריב, פנאי פלוס, מזון, רשת גל גפן.
כתב והנחה מספר תוכניות טלוויזיה, בהן הסדרה לנוער "שאלה של זמן" בשנת 1979.
ענר גם שימש יועץ אסטרטגי ושיווקי לגופים גדולים כמו חברת הביטוח "אליהו", קרן הפנסיה "מקפת", ידיעות אחרונות, בנק המזרחי וחברת התרופות "איקפארם".
כמו כן היה שותף בשנות ה-80 בחברת "יזומה" שעסקה בייעוץ להנפקות בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
כיהן במספר תפקידים ציבוריים, בהם דירקטור וסגן היו"ר מטעם קבוצת בה"פ בקרן יהושע רבינוביץ, יו"ר ההנהלה הציבורית של תיאטרון מחול "ענבל", חבר הנהלת "מכון אבשלום", ודירקטור מטעם הציבור במכון היין הישראלי.
ביוני 2006 נפצע בתאונת הרכבת בבית יהושע והתאושש מפציעתו לאחר שיקום ארוך.
נפטר ב-7 בספטמבר 2018, בגיל 85 ונקבר בבית הקברות כנרת.
כתב וערך עשרות ספרים, רובם בנושאי ידיעת העם והארץ, ו-11 ספרי ילדים.
על הגורן בליל לבנה: מסיפורי ארץ ישראל, הוצאת עם עובד, 1975.
מחפשים את המטמון: 54 מטמונים ופתרונותיהם, עם מרדכי נאור, הוצאת תמוז, 1980.
ארץ ישראל בבולי ישראל, עם מרדכי נאור, משרד הביטחון - ההוצאה לאור, 1980.
הכותל, עם מרדכי נאור ומאיר בן דב, משרד הביטחון - ההוצאה לאור, 1981.
סיפורי בתים, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1988.
סיפורי משפחות, משרד הביטחון - ההוצאה לאור, 1990.
סיפורי מושבות, משרד הביטחון - ההוצאה לאור, 1995.
סיפורי קיבוצים, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1998.
סיפורי ערים, משרד הביטחון - ההוצאה לאור, 2001.
ספר זוכי פרס ישראל במשך 4 שנים (הוצאת ועדת פרס ישראל במשרד החינוך)
"המאה העשרים במאה העשרים" – מאה ועשרים אישים יהודים שהטביעו את חותמם בארץ ישראל במאה העשרים, הוצאת הד ארצי
"ירושלים לנצח" – השירים והפזמונים העוסקים בירושלים, דרך האתרים והאנשים (עם רוני שיר), הוצאת ידיעות ספרים
"כל מקום ואתר", ערך ראשי של מהדורת 2000 המורחבת
לטייל עם ההיסטוריה – תעלומות ומסתורין בארץ ישראל, הוצאת כנרת, 2007
לטייל עם הסיפורים, הוצאת כנרת, 2009.
האומה - אישים ומושגים, ידיעות ספרים, 2011.
זאב צחור (28 בדצמבר 1941 – 23 בינואר 2017) היה פרופסור להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ומייסד ונשיא המכללה האקדמית ספיר.
הוריו היו חניכי בית"ר, עולים בעליית אף על פי וחברי אצ"ל.
שמו ניתן לו על שם זאב ז'בוטינסקי.
יגאל צחור, חבר קיבוץ רביבים ופעיל ציבור בתנועה הקיבוצית ובמפלגת העבודה, הוא אחיו הצעיר.
בגיל 14 עזב זאב את הבית והצטרף כילד חוץ לקיבוץ רמת הכובש וב-1960 התקבל לחברות בקיבוץ.
הוא התגייס לנח"ל ויצא לקורס קציני חי"ר ואחר כך פיקד על מחלקה של חיילים בעלי רקע קשה שגויסה לנח"ל (גרסה מוקדמת של מקא"ם).
חזר לקיבוץ והיה בו מרכז המטע.
ב-1969 עבר למדרשת שדה בוקר והיה מזכירו של בן-גוריון, עיקר תפקידו היה סיוע לבן-גוריון בכתיבת סדרת הספרים 'זכרונות'.
בשנים 1971–1973 למד במחלקה להיסטוריה באוניברסיטת בן-גוריון (אז אוניברסיטת הנגב).
תואר שני ודוקטורט עשה באוניברסיטה העברית בירושלים.
את עבודת הדוקטור עשה בהדרכת פרופ' שמואל אטינגר בנושא "ההסתדרות – תקופת העיצוב".
במילואים השתתף בארבע מלחמות כמפקד פלוגה: ששת הימים, ההתשה, יום כיפור ומלחמת לבנון הראשונה.
היה ממייסדי תנועת שלום עכשיו וחבר ב'פורום על' של התנועה.
לסגל האקדמי של אוניברסיטת בן-גוריון הצטרף כאשר למד לתואר הראשון ב-1972 והתקדם מאסיסטנט ועד לפרופסור מן המניין.
ב-1984–1986 היה ראש המחלקה להיסטוריה באוניברסיטה.
ב-1993 התבקש על ידי המועצה להשכלה גבוהה להפוך את 'מכללת הנגב' שהייתה שלוחה של אוניברסיטת בן-גוריון למכללה עצמאית.
הוא ייסד בה את המכללה האקדמית ספיר והיה נשיא המכללה למן הקמתה ועד ל-2011.
צחור יזם חוג של פרופסורים שלימדו יום בשבוע בבית ספר תיכון בנגב.
בבית הספר התיכון מעלה הבשור הוא לימד 16 שנים.
היה חבר 'ועדת המקצוע' של משרד החינוך להיסטוריה ולימודי ארץ ישראל, חיבר חוברות לימוד לבתי ספר.
מ-1973 כתב ברציפות טורים לעיתונים, בעיקר למדור 'דעות' בידיעות אחרונות.