tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בלום הולך לסניף דואר ממנו הוא מושך מכתב מאישה בשם מרתה המיועד ל"הנרי פרח", שמו הבדוי שהוא גם "האני האחר" שלו.
בהמשך הוא קורא את המכתב, שאליו מצורף פרח.
בלום מהרהר על הקשר בין נשים ופרחים: "שפת הפרחים.
הן אוהבות אותה בגלל שאף אחד לא מבין." מאוחר יותר הוא קורע את המכתב לפיסות קטנות ומשליכן.
בהמשך הוא עובר בכנסייה ומשתתף במיסה.
במהלך התפילה הוא מהרהר במפגש אפשרי עם מרתה ביום ראשון לאחר התפילה.
לאחר מכן הוא עובר בבית מרקחת, קונה פיסת סבון, והולך לטבול בבית מרחץ.
וכך מתאר ג'ויס את הטבילה בפסקת הסיום של הפרק (משמאל).
הקבלה לאודיסיאה: אודיסיאוס מגיע עם אנשיו לאי של אוכלי הלוטוס, שם כמה מהם אוכלים מפרח הלוטוס ואינם רוצים לשוב הביתה עוד.
תחילתו בנסיעה של בלום ושלושה ממכריו, מרטין קנינגהאם, ג'ק פאואר וסיימון דדאלוס, אביו של סטיבן, במרכבה ברחבי דבלין, כשיעדם הוא בית הקברות גלאסנווין, בו נערכת הלווייתו של פאדי דיגנאם, מכר של בלום.
פאואר, קנינגהאם וטום קרנאן הם דמויות הלקוחות מהסיפור 'חסד אלוהים' בקובץ 'דבלינאים'.
משתתף נוסף, ג'ו היינס, לקוח מהסיפור 'בחדר הוועדה ביום הקיסוס'.
סיימון דדאלוס מדבר על קשריו של בנו סטיבן עם חברו באק מאליגן, אותו הוא מכנה "פרא אדם מחורבן".
לשמע הדברים נזכר בלום בבנו המת רודי: "אילו רודי הקטן היה נשאר בחיים.
הולך לצידה של מולי בחליפת איטון.
בני." בלום נזכר שוב בבנו כאשר הוא צופה בלוויה של תינוק בבית הקברות.
בהמשך נוזף מרטין קאנינגהם במר פאואר על שגינה מתאבדים, וקבע כי הם חרפה למשפחתם, בנוכחותו של בלום, שאביו התאבד.
פאדי דיגנאם מייצג את אלפנור, איש צוותו של אודיסאוס שמת והגיע לשאול.
מרטין קאנינגהאם מייצג את סיזיפוס.
האב קופיי (שמו, שתורגם לעברית כאהרון מאטי, מזכיר לבלום "ארון מתים" (Coffin)), שמנהל את טקס הקבורה, מייצג את סרברוס.
המנהיג האירי פארנל, שקבור בבית הקברות גלאסנווין, מייצג את אגממנון.
הפרק מתרחש במשרדי שני עיתונים, וכתוב כולו במתכונת של עיתון ( או אף צהובון), על ידי חלוקה לקטעים-קטעים הנושאים כותרות רעשניות.
בלום מגיע למשרדי "פרימן'ס ג'ורנל" כדי להכניס לעיתון מודעה.
במהלך שהותו הוא נכנס לבית הדפוס, שם הוא צופה בסדר הדפוס מציב את האותיות בתבנית, קורא את המלים בסדר הפוך.
הוא נזכר בליל הסדר שנהגה משפחתו לחגוג בילדותו, ואת ההגדה בה קרא אביו בכיוון ההפוך, מימין לשמאל:
לאחר מכן הוא עובר במשרדי ה"איבנינג טלגרף", שם מצטלבות דרכיהם של בלום ושל סטיבן דדאלוס, אך אין הם פוגשים זה בזה.
סטיבן דדאלוס מביא למשרדי העיתון מכתב ממעסיקו, מר דיזי, בעניין מחלת הפה והטלפיים.
רחובות דבלין משתי גדות הליפי, באזור של רחוב או'קונל וטריניטי קולג'.
בחורה דביקת-סוכר גורפת כפות מלאות כדורי-שוקולד […]" כך נפתח הפרק, העומד כולו בסימן מזון ורעב.
ג'ויס התבטא כי "הקיבה שולטת ב'לסטריגונים', וקצב האפיזודה הוא זה של התנועה הפריסטלטית." בלום מתהלך ברחובות דבלין ומהרהר על אוכל.
במהלך שיטוטו הוא נכנס להלך רוח פסימי ומהרהר על סופיות החיים וחוסר תוחלתם:
התחושה האישית של "אכלו והקיאו אותי" מופיעה בהקבלה לכך שכל שנייה נולד מישהו ומת מישהו, ומבטאת בתמציתיות את רוח האפיזודה שכותרתה "לסטריגונים" - אוכלי האדם.
בלום תוהה בינו לבינו מהו סל המזון של אחותו של סטיבן דדאלוס, ילדה לבושת סחבות שעומדת ברחוב ("תפוחי-אדמה ומרגרינה, מרגרינה ותפוחי אדמה."), קונה עוגיות כדי להאכיל בהן את השחפים המתעופפים מעל נהר ליפי, ומבחין בילד רחוב יחף העומד בפתחה של מסעדה, שואף אל קרבו את ניחוחות התבשילים.
בלום חש רעב, נכנס למסעדה, צופה בסועדים ומריח את הריחות, ויוצא ממנה בגועל.
הוא מסתפק בכריך גבינת גורגונזולה ובכוסית יין בורגונדי בפאב של דייווי בירן.
משיצא מהמסעדה הוא שם את פעמיו לספרייה הלאומית, ובדרך עוזר לנער עיוור לחצות את הרחוב.
לפני שהוא מגיע לספרייה, נדמה לו שראה את בוילאן, מאהב אשתו, והוא ממהר להסתתר מפניו במוזיאון.
השעה: 14:10. הספרייה הלאומית של אירלנד.
בסכמת לינאטי ליוליסס כתב ג'ויס כי הפרק סקילה וכריבדיס מהווה את נקודת האמצע של הספר, בהיותו הפרק התשיעי מתוך שמונה עשרה.
בין פרק זה לפרק הבא אחריו מפריד, כך ג'ויס, הטבור של הספר.
בשולי כתב היד בתום הפרק כתב ג'ויס כי תמה המחצית הראשונה של הספר.
סקילה וכריבדיס היו שתי מפלצות ים מיתיות ששכנו במצר מסינה, בין איטליה וסיציליה, וכל העובר במצר הצר לא יכול להימנע ממפגש קטלני עם אחת מהן.
כאשר יוצא אודיסאוס לדרכו לאיתקה, מדריכה אותו קירקה כי עליו לבחור בין המעבר על פני הסלעים הנודדים, שאיש כמעט לא הצליח לעבור, לבין מעבר בין סקילה וכריבדיס.
אודיסאוס בוחר באפשרות השנייה, ובין שתי המפלצות הוא מעדיף את סקילה, שחוטפת מלחים מספינות, ולא לבוא במלתעותיה של כריבדיס, מערבולת אימתנית המטביעה ספינות על יושביהן.
ניסיון להילחם במפלצת נכשל, והיא חוטפת שישה מלחים - אחד מכל ספינה, אך יתר האנשים עוברים וניצלים.
גיבור הפרק הוא שוב סטיבן דדאלוס, שהחל מהפרק הרביעי נפקדה דמותו, למעט הבלחה אחת בפרק "אאולוס".
סטיבן מנהל דיון עם ידידיו, כולם אנשים קיימים במציאות, על יצירות שייקספיר.
הדיונים מבוססים על הרצאות של ג'ויס בטריאסטה, בשנים 1912–1913, על המלט ועל מחברו, שהסתמכו על ביוגרפיות של שיקספיר.
יחד עמו נוכחים הספרן הקווייקרי ויליאם לייסטר, ששימש כספרן הספרייה הלאומית בשנים 1895–1920, שבמשרדו נערך הדיון; ג'ון אגלינטון, שהיה ב-1904 עוזרו של לייסטר; והמשורר ג'ורג' ראסל (הידוע גם כ-AE).
בלום נכנס לספרייה כדי לבדוק מודעות שפורסמו בעיתון כלשהו, ונתקל בסטיבן בחטף.
ג'ויס אמר כי הפילוסופיות מהאסכולות של אריסטו ואפלטון הן סקילה וכריבדיס של האנשים החושבים, ובהתבטאות אחרת ציין כי סקילה היא היסוד הגברי, בעוד שכריבדיס היא הצד הנשי.
השעה: 14:55. מקומות שונים ברחבי דבלין.
הפרק מתאר את מסען של דמויות שונות ברחובות העיר, ובכך יוצר מיני-אודיסיאה.
הוא מורכב מתשעה עשר פרקי משנה, ששמונה עשר מהם משקפים את שמונה עשר פרקי הספר.
הפרק, יחד עם קודמו, מהווה את אמצע הספר, והוא מעין אינטרלוד - אתנחתא בין המחצית הראשונה של הספר למחציתו השנייה.
בכתיבת הפרק נעזר ג'ויס במפות העיר דבלין, ושירטט במדויק את מסלוליהן של חלק מהדמויות המשתתפות.
ידידו פרנק באדג'ן, שתיעד את כתיבת "יוליסס" ציין כי
"לראות את ג'ויס עובד על הסלעים הנודדים היה כמו לראות מהנדס עובד עם מצפן וסרגל חישוב […] ג'ויס כתב את הסלעים הנודדים כשלפניו מונחת מפה של דבלין שבה סומנו בדיו אדום מסלוליהם של הרוזן דאדלי והאב קונמי.
הוא חישב בדקות את הזמן הדרוש לדמויות שלו כדי לעבור מרחק נתון בתוך העיר.".
בסכמת גילברט ליוליסס כתב ג'ויס כי הטכניקה בה כתוב הפרק היא לבירינת.
הפרק מתחיל בתיאור מסעו של האב קונמי, רקטור בית הספר קלונגוז, שבזכותו התקבלו ג'ויס ואחיו לבית הספר הישועי בלוודיר קולג' ללא תשלום, ומסתיים בתיאור מסעם של ויליאם האמבל, הרוזן לבית דאדלי, המשנה למלך ומושלה של אירלנד בשנים 1902 - 1905, ורעייתו, בכרכרה ברחובות העיר.
שני האישים מסמלים את שעבודה של אירלנד: הראשון - לכנסייה הקתולית, והשני - לבריטניה.
ג'ויס ציין בהערותיו לספר כי בהקבלה לאודיסיאה, שני אלה משולים לשתי גדותיו של מצר הבוספורוס, האב קונמי לגדה האסיאתית והמשנה למלך לגדה האירופית, וכי הנהר ליפי משול למצר הבוספורוס עצמו.
בתווך שביניהם מופיע שלל דמויות שונות, ובהן לאופולד בלום, סטיבן, אביו סיימון דדאלוס, אחיותיו של סטיבן, קייטי, בודי ודילי דדאלוס, עזאזל בוילאן (מאהבה של מולי בלום), מרטין קאנינגהאם, באק מאליגן, אלמידאנו ארטיפוני ואחרים.
במיתולוגיה היוונית, הסלעים הנודדים היו סלעים בלב ים, בצפון יוון או בקרבת סיציליה, שבקרבתם היו מים סוערים.
היחידים שהצליחו לעבור את הסלעים בשלום היו יאסון והארגונאוטים.
לפי הסכמות של ג'ויס, כוונתו הייתה דווקא לצוקים הנישאים במצרי בוספורוס.
באודיסיאה, קירקי אומרת לאודיסאוס כי על מנת לחזור לביתו עליו לעבור במקום בו שוכנים הסלעים הנודדים, או דרך שתי המפלצות סקילה וכריבדיס.
אודיסאוס בוחר באפשרות השנייה, משום שידוע לו שרק הארגונאוטים הצליחו לעבור ליד הסלעים ללא פגע.
השעה: 16:00. המקום: הבאר של מלון אורמונד על גדת נהר ליפי.
(הבאר קרוי כיום Siren's Bar).
באודיסאה, קירקי מזהירה את אודיסאוס לפני צאתו לדרך, כי יימנע מלעבור באי הסירנות, נימפות ים בעלות גוף של ציפור וראש של אשה.
שירתן הייתה כה ענוגה ויפה עד כי מלחים שחלפו ליד מקום מושבן ושמעו את שירתן מרחוק קפצו מספינותיהם אל מותם, או כיוונו את ספינותיהם לעבר הסלעים, שם הן נטרפו.
אודיסאוס, בכמיהתו להאזין לשירה המופלאה מבלי לסכן את חייו ואת חיי מלחיו, מצווה עליהם לאטום את אוזניהם בדונג ולקשור אותו לתורן הספינה כך שלא יוכל להשתחרר ולקפוץ מהספינה ולא לשחררו חרף כל בקשותיו עד אשר אי הסירנות ייעלם מעבר לאופק.
כך זוכה אודיסאוס לשמוע את שירת הסירנות ולהישאר בחיים.
המוטיב המרכזי של הפרק הוא מוזיקה.
ג'ויס, שהתגאה ביכולת השירה שלו ואף זכה בפרס לזמרה, טען כי הפרק נכתב עם אלמנטים של שירה.
לפי סכמת גילברט טכניקת הכתיבה של הפרק היא "Fuga per canonem", מונח שאינו ברור.
ג'ויס אף כתב בהערותיו כי בפרק מופיעים כל שמונת החלקים של הפוגה.
פרנק באדג'ן כתב על הפרק כי "קל היה למקם פרק מוזיקלי בדבלין […], עיר מוזיקלית עם אהבה מיוחדת למוזיקה ווקאלית
המוזגות בבאר, מיס לידיה דוס (הנקראת גם ארד) ומיס מינה קנדי (זהב) הן הסירנות המיתולוגיות, המפלרטטות עם אורחי הבר.
לאופולד בלום נכנס לחדר האוכל וסועד שם.
הוא רואה את עזאזל בוילאן, מאהבה של אשתו, נכנס להרף עין אל הבר כדי ללגום כוסית משקה, בדרכו אל מולי בלום.
אחר כך הוא שומע את שירתו של סיימון דדאלוס, אביו של סטיבן, ששר על אשתו המתה.
הוא מסופר מנקודת מבטו של מספר אנונימי, יודע-כל ומרושע, שעיסוקו בגביית חובות, המתעב את בלום.
הוא וחברו מגיעים לפאב, שם יושב לו אדם המכונה "האזרח", אירי לאומני ואנטישמי, שיושב בפאב לצד כלבו האימתני (דמותו מבוססת ככל הנראה על זו של מייקל קיוזק, מייסד הליגה האתלטית הגאלית, ארגון אירי לאומני).
האזרח מייצג את פוליפמוס, הקיקלופ מהאודיסיאה.
באודיסיאה מעוור אודיסאוס את עינו של פוליפמוס בעזרת מוט-ברזל מולבן, וכך מצליח להבריח את עצמו ואת אנשיו מתוך מערת הקיקלופ.
בסופו של דבר מגלה אודיסאוס לקיקלופ את זהותו, והאחרון משליך על ספינתו סלע ענק שכמעט מנתץ אותה לרסיסים.
בהמשך נכנס בלום, לפגישה שקבע עם ידידו מרטין קאנינגהאם, בעניין הביטוח של פאדי דיגנאם המת.
כמו הקיקלופים, גם יושבי הבר עוינים, ובעיקר כלפי בלום, ובעיוורונם אינם שמים לב לאנושיותו של זה.
עם הגעתו של קאנינגהאם מתחיל עימות מילולי בין בלום לבין "האזרח", אנטישמי מובהק, שמתבטא בחריפות נגד היהודים:
ערמומי כמו עכברוש של בית שימוש.
"מנדלסון היה יהודי וקרל מרקס ומרקאדנטה ושפינוזה.
והמושיע היה יהודי ואביו היה יהודי, האלוהים שלהם..."
- "טוב, אז הדוד שלו היה יהודי", עונה בלום, שפורמלית אינו יהודי בדתו: "אלוהים שלכם היה יהודי.
ישו היה יהודי בדיוק כמוני."
למשמע הדברים הללו מאיים האנטישמי לפצפץ את גולגולתו, ובלום נמלט מהמקום בכרכרה, באנלוגיה לאליהו הנביא, כל עוד נפשו בו.
השעה 20:25. חוף סנדימאונט, מפרץ דבלין.
הפרק מתרחש בחוף סנדימאונט, אליו מגיע לאופולד בלום בשיטוטיו.
שלוש נשים צעירות, סיסי, אידי וגרטי, יושבות על הסלעים בעת השקיעה ומנהלות שיחה.
אל סיסי נלווים שני אחיה הקטנים, התאומים תומי וג'קי, ואידי באה עם אחיה התינוק.
הנערה השלישית, היא גרטי מק'דאול, רווקה נאה המקבילה לנאוסיקה ההומרית.
ברקע נשמעים קולות תפילה מהכנסייה הסמוכה.
בלום יושב לא הרחק מהן, לבוש שחורים.
כדור שבעט אחד הזאטוטים מתגלגל לעבר בלום, והוא זורקו לעבר סיסי, אך הכדור מגיע בדיוק אל מתחת לחצאיתה של גרטי.
היא חשה שהאיש בשחור נועץ בה את מבטו.
כעבור זמן מה עוזבים סיסי, אידי והילדים את המקום על מנת לחזות במופע זיקוקין, אבל גרטי מתעכבת עוד כמה רגעים.
ג'ויס משתמש במופע הזיקוקים כדימוי להתרגשות המינית האוחזת בבלום.
גרטי נשענת לאחור, כביכול על מנת לחזות במופע הזיקוקים, ואגב כך היא חושפת עצמה לפני בלום, שמגיע לסיפוק מיני, כמתואר: "ואז נבקע זיקוק הנר […] וכולם קראו אוה!
בהתפעמות ומתוכו פרץ זרם גשם של חוטי שער-זהב והם ניגרו […]".
לצורך הכתיבה קרא ג'ויס מגזינים של ספרות זולה, והפרק כתוב בסגנון הרומן הרומנטי.
מאפיין נוסף של הפרק הוא זרם התודעה, וניתן לחלק אותו באופן ברור לשני חלקים - הוא מתחיל כזרם התודעה של גרטי מק'דאול המלא קלישאות (וכנראה מהווה פרודיה על חשיבה נשית) ולאחר הפגישה בין בלום לגרטי, הפרק עובר לזרם התודעה של בלום, שמחשבותיו מתרכזות בנשים.
הפרק "נאוסיקה" שימש כיריית הפתיחה למאבק על הוצאת יוליסס לאור.
הרומן הופיע לראשונה בהמשכים במגזין האמריקאי "The Little Review", בעריכתן של מרגרט אנדרסון וג'יין היפ, החל ממרץ 1918. בגיליון יולי 1920 פורסם "נאוסיקה", ובגינו הוגשה תביעה נגד המגזין על ידי "האגודה הניו-יורקית נגד תועבה" בגין פרסום דברי זימה.
מדע/אמנות: ציור איבר: אוזן, אף.
המקום: בית החולים ליולדות, דבלין.
מינה פיורפוי, מכרה של בלום, כורעת ללדת, ובלום בא לבקרה.
בפינה אחרת של בית החולים הסטודנטים לרפואה, ובתוכם באק מאליגן, שותים לשוכרה, פוצחים בשירה ומנהלים רב-שיח מהול בניבולי פה, בעיקר סביב נושא ההיריון והלידה.
ג'ויס השקיע בפרק כ-1,000 שעות כתיבה, לפי חישוביו, וראה בו את אחד הקשים לכתיבה.
בפרק, המקביל לתיאור התפתחות העובר ברחם, מחקה ג'ויס באופן פארודי ערב-רב של סגנונות ספרותיים החל בפרוזה לטינית (בסגנונם של ההיסטוריונים טקיטוס וסלוסטיוס), בסגנונות של ימי הביניים, ובפרוזה אנגלו-סקסית, המשך בסגנונות הכתיבה של תומאס מלורי, ג'ון מילטון, ג'ון באניאן ), דניאל דפו, ג'ונתן סוויפט, ג'וזף אדיסון
, לורנס סטרן, אדמונד ברק, ריצ'רד שרידן, אדוארד גיבון, הוראס וולפול, צ'ארלס לם, תומאס דה קוינסי , צ'ארלס דיקנס, ג'ון ראסקין, תומאס קרלייל ואחרים, וכלה בסגנון מעורב של אנגלית רצוצה בעגות שונות.
המקום - רובע הזונות בדבלין.
זהו הפרק הארוך בספר, 174 עמודים.
הפרק כתוב כהזיה סוריאליסטית, בה דמיון ותת מודע של בלום וסטיבן מתערבבים במציאות.
המתכונת היא של מחזה, רב שיח בין דמויות רבות.
בלום וסטיבן דדאלוס מסתובבים ברובע הזונות.
בלום פוגש את אביו המת, הנוזף בו על מעשיו, את אמו ואת מולי אשתו.
סטיבן פוגש את אמו המתה.
דמויות רבות נוספות ובהן בלה כהן, מנהלת בית הבושת, שמקבילה לקירקי ההומרית.
כהן הופכת את בלום לאישה ואחר כך לחזיר, בהקבלה לאודיסיאה בה קירקי כישפה את אנשי אודיסיאוס והפכה אותם לחזירים.
לקראת סיום מחלץ בלום את סטיבן השיכור מקטטה עם שני חיילים, אחד מהם הוא הטוראי קר, שאת שמו שאל ג'ויס מהנרי קר, שחקן תיאטרון שתבע את ג'ויס בבית משפט בציריך.
בדומה לקודמו, הפרק "קירקי" לא מרחיב את העלילה, אלא חושף בפני הקוראים את עולמו הפנימי של בלום (ובמידה פחותה את זה של סטיבן).
הדמויות וההתרחשות לאורך כל הפרק היא פנטזיה של בלום שגבריותו נפגעה כתוצאה מבגידת אשתו.
מוטיב חשוב בפרק הוא המזוכיזם של בלום, הכולל קונוטציות לונוס בפרווה מפרי עטו של לאופולד פון זאכר-מאזוך.
חלק שלישי - השיבה הביתה
חלק זה כולל את שלושת הפרקים האחרונים, שנכתבו בפריז בשנת 1921, והוא מתאר את חזרתו הלילית של בלום לביתו כשהוא מלווה בסטיבן, לאחר האירועים ברובע הזונות.
הפרק האחרון מוקדש כולו למונולוג המפורסם של מולי בלום, שהקשה על הוצאת הספר לאור בארצות הברית ובבריטניה.
לאופולד בלום וסטיבן דדאלוס, האחרון שתוי ומבולבל-חושים, מגיעים לפונדק בשם "מפגש העגלונים", שם הם פוגשים ימאי בשם וו.
מרפי, שהגיע זה עתה לדבלין, ומשוחחים איתו.
מוטיב עיקרי בפרק הוא ההתחזות, ברמיזה להתחפשותו של אודיסאוס להלך זקן כדי שלא יכירוהו, עד כדי כך שלא זוהה על ידי אומאיוס, רועה החזירים שלו.
כאן המתחזה הוא המלח מרפי, שבלום תוהה על זהותו האמיתית.
כאן שוב באה לידי ביטוי הפרודיה של ג'ויס: מרפי, המייצג את אומאיוס, נעדר מן הבית שבע שנים, שב אל ביתו ובלום מקשיב לו בעודו מספר את סיפורו, בעוד שבאודיסאה אודיסאוס הוא המלח שתעה בימים עשרים שנה ואילו אומאיוס, רועה החזירים, הוא זה שמאזין.
באופן אירוני, בניגוד לאודיסאה, בה המפגש של טלמאכוס עם אביו אודיסאוס חם, סטיבן ובלום מתקשים למצוא נושא שיחה משותף ובמקום זאת מקשיבים לסיפורו של מרפי על מסעו בים, שנשמע בדוי לגמרי, ואחר כך קוראים עיתון עמוס בשגיאות.
סגנון הכתיבה של הפרק רווי בשגיאות סגנוניות רבות, ובמשפטים לא שלמים ולא תקינים, ככל הנראה כדי לשקף את עייפותן של הדמויות.
הפרק הלפני אחרון בספר מתאר את מסעם וכניסתם של בלום וסטיבן לביתו של בלום, בהקבלה לחזרתם של שאודיסאוס וטלמאכוס בנו לביתו של הראשון באיתקה.
באודיסיאה, אודיסאוס המחופש לקבצן ובנו חודרים אל הבית וטובחים במחזריה של פנלופי.
בלום וסטיבן דדאלוס מגיעים לביתו של בלום בשתיים בלילה, בלום, ששכח את מפתחות הבית, מטפס על הגדר, נכנס דרך חלון ופותח לסטיבן את הדלת.
ב-1909, בהגיעו לביקור מולדת בדבלין, פגש ג'ויס בחבריו וינסנט קוסגרייב וג'יי.
ביקורו בביתו של ביירן, שגר בבית ברחוב אקלס 7, במהלכו איבד ביירן את המפתח ונאלץ לטפס על גדר הבית שימש לג'ויס חומר גלם לספר.
בדיוק כמו ביירן, גם בלום מתגורר ברחוב אקלס מספר 7. וסצנת איבוד המפתח והטיפוס משוחזרת במדויק ב"יוליסס".
במכתב ששלח לדבלין ביקש לברר "האם יכול אדם רגיל לטפס על גדר הבית שברחוב אקלס מספר 7 […], לטפס ולרדת מחלקה התחתון של הגדר […] ואז לצנוח משם בלי פגע."
סטיבן מסרב להצעתו של בלום לישון בביתו והולך לדרכו, בניגוד לסיפור המקורי של האודיסאה.
במהלך הפרק, בלום וסטיבן מוצאים נושאים משותפים לשיחה ואף מנהלים דיאלוג הכולל בין היתר השוואה בין אירלנד לארץ ישראל ובין לאומנות אירית לבין ציונות.
בלום אף שר את שתי השורות הראשונות של התקווה.
הפרק כתוב טכנית, בצורת שאלות ותשובות.
התשובות מנוסחות בצורה מדעית ( או פסבדו-מדעית) ומספקות כמות גדולה מאוד של פרטים קטנים ומספריים על בלום וסטיבן וחישובים מתמטיים ופיזיקליים.
לעיתים התשובות נראות כהומוריסטיות, כגון תשובה המפרטת איך גילו של בלום היה גדל אילו יחס הגילאים בין סטיבן לבלום היה קבוע מאז 1883.
ג'ויס אמר לידידו פרנק באדג'ן כי איתקה הוא הפרק האהוב עליו בספר, וכינה אותו "הברווזון המכוער".
זה היה הפרק האחרון שנכתב, וג'ויס השלימו בינואר 1922, ימים ספרים לפני הוצאת הספר לאור.
הפרק החותם את הספר, הוא הפרק היחיד שבו מולי בלום מככבת בבלעדיות.
הוא מוקדש במלואו למונולוג המפורסם שלה.
במונולוג, למעשה מונולוג פנימי, שכתוב בסגנון זרם התודעה, היא מבטאת את מחשבותיה ותשוקותיה, בעודה שוכבת על המיטה לצד בעלה.
המונולוג הארוך משתרע על פני 47 עמודים.
הוא נכתב כמעט ללא סימני פיסוק וכמעט ללא חלוקה לפסקאות, וכולל את אחד המשפטים הארוכים ביותר שנכתבו באנגלית - 4,391 מילים.
המונולוג כולל קטעים רבים שעלולים להיתפס בחוגים מסוימים כפורנוגרפיה (בחלונית משמאל).
המונולוג היה אחד מהגורמים העיקריים שהביאו לאיסור על הוצאתו לאור של הספר בבריטניה ובארצות הברית, בהן נתקל הספר בהתנגדות עזה של חוגים שמרניים.
ארצ'יבלד בודקין, התובע הכללי באנגליה, שעמד בראש המסע לאיסור הפצת הספר, כתב על המונולוג כי:
משקלה בעת ההמראה היה כ־370 ק"ג, כולל 33.5 ק"ג הידראזין (עבור כוונון עדין של הגשושית).
הפרויקט היה מיזם משותף של נאס"א וסוכנות החלל האירופית.
היא תוכננה על ידי סוכנות החלל האירופית ונבנתה על ידי חברה Dornier Flugzeugwerke בגרמניה.
לשם הגעה ליעדה נעזרה ב-8 בפברואר 1992 בכח המשיכה של צדק.
אל האזור שמעל קוטב השמש הגיעה ב-13 בספטמבר 1994. ב-1 במאי 1996 הגשושית עברה דרך זנב של שביט C/1996 B2. בספטמבר 2005 הגיעה לנקודה הקרובה ביותר אל פני השמש, ואל הקוטב הדרומי ב-27 בנובמבר 2000.
במהלך 2008 איבדה את כוחה וה-30 ביוני 2009 היה היום האחרון בו פעלה הגשושית.
יוֹלָן פֶלְדֶש (קודם פרידלנדר, בהונגרית: Földes Jolán; קנדרש, 20 בדצמבר 1902 – לונדון, אוקטובר 1963) הייתה סופרת יהודייה-הונגרייה.
ידועה בעיקר בזכות ספרה "רחוב החתול הצד דגים".
לאחר סיום לימודיה בבודפשט ב-1921 היא עברה לפריז ופרסמה מספר ספרים בהונגרית, שזכו להצלחה בארצה.
בשנת 1936 פרסמה את ספרה הידוע ביותר: "רחוב החתול הצד דגים" (בהונגרית - A halászó macska uccája).
עלילת הספר מתרחשת בפריז ברחוב הנושא שם זה (Rue du Chat-qui-Pêche) שאורכו 29 מטר ורוחבו 1.8 מטר.
ברחוב זה התגוררו פליטים שהגיעו לפריז מארצות שונות לאחר מלחמת העולם הראשונה, חלקם פליטים פוליטיים וחלקם מהגרי עבודה.
פלדש התגוררה ברחוב זה בשנת 1930, והיא מתארת בספר את קשיי קליטתם של הפליטים האלה בצרפת: מצד אחד הם מתגעגעים לארצות מולדתם, ומן הצד השני הם סובלים מהתנכרות של החברה הצרפתית.
הספר זכה להצלחה רבה ותורגם לשפות רבות.
בשנת 1940 הופיע בארץ ישראל תרגום של הספר מצרפתית לעברית על ידי אהרון אברהם קבק.
בשנת 1941 היגרה לבריטניה, התיישבה בלונדון ופרסמה את יצירותיה באנגלית.
ספרה "עגילי זהב" עובד לסרט ב-1947 בהשתתפות ריי מילאנד ומרלן דיטריך עם השיר המפורסם "עגילי זהב" בביצוע פגי לי.
(A halászó macska uccája (1936 - רחוב החתול הצד דגים, תורגם מצרפתית על ידי א.א.
קבק, סדרת "ספרי רמון" הוצאת "מסדה", 1940
יוליסס על בקבוקים הוא מחזה פרי עטו של גלעד עברון.
המחזה מספר על מורה לספרות ערבי-ישראלי, שבונה רפסודה מבקבוקים ומפליג לעזה מתוך כוונה ללמד בה ספרות רוסית.
המורה נתפס על ידי צה"ל, מושם במאסר ומקבל את הכינוי "יוליסס" מהחיילים ששבו אותו.
עו"ד איזאקוב הוא הפרקליט שמתמנה כדי להגן עליו, רוב המחזה הוא דיאלוג שנערך בין שניהם, בו עוה"ד נציג הממסד מנסה לשכנעו שיוותר על שאיפתו להגיע לעזה ובתמורה ישוחרר.
הסניגור איזאקוב הוא פרקליט בכיר, המתנדב בסניגוריה הציבורית, אליה הוא בורח מנוחי אשתו שמנסה לרתום אותו לרקוד בפני ילדים לבוש בשמלה באירועי צדקה שהיא מארגנת.
הוא עורך-דין בכיר בתחומו ונקלע לעימות עם עורך-דין העובד במשרדו.
בסיום ההצגה רואים את איזאקוב סועד עם אשתו ועם עורך-דין עמית כשמגיעה אליו הידיעה על מותו של יוליסס, שניסה שוב להגיע לעזה בעזרת דאון שבנה ונהרג.
גלעד עברון כתב את "יוליסס על בקבוקים" לפני המשט לעזה.
הוא כתב את מחזהו בעקבות שני אירועים: האחד, תחקיר שעשה העיתון הארץ בשנת 2007 בו חשף כי מפקדת מתאם פעולות הממשלה בשטחים הוציאה לאור מסמך בשם "קווים אדומים".
המסמך קבע את כמות הקלוריות והערכים התזונתיים המינימלית הנדרשת לתושבי רצועת עזה כדי להישאר בחיים.
כמו כן חישבו מחברי המסמך, שעל מנת לעמוד במנת המינימום הזאת, צריך להתיר את כניסתן לרצועה של 106 משאיות מדי יום, חמישה ימים בשבוע.
חרף זאת, התברר כי מערכת הביטחון התירה להכניס 65 משאיות ביום בלבד ואסרה להכניס מוצרים כגון בגדים, מזרנים, כיסאות גלגלים, שוקולד וספרים.
עברון הזדעזע מתחקיר זה וגם הכניס אותו למחזה, בדיאלוג שנערך בין הפרקליט לנציג מערכת הביטחון.
השני, בנו של עברון נכלא בכלא צבאי והושם בצינוק בשל סירובו לשרת בשטחים והנהלת הכלא סירבה להביא לתאו ספרים, למעט ספרי קודש.
המחזה הוצג לראשונה בתיאטרון העירוני חיפה בינואר 2011 בבימויה של אופירה הניג, שביימה בעבר כמה מחזות של גלעד עברון.
בינואר 2012, ההצגה עלתה גם בתיאטרון הערבי "אלמידאן" בחיפה וזו הייתה הפעם הראשונה בה "אלמידאן" הציג הצגה דוברת עברית.
המחזה הוצג בגרמנית בתיאטרון העירוני של אוגסבורג בבוואריה, בבימויו של מרקוס טראבוש, מנהלו האמנותי של התיאטרון.
"יוליסס", שם הגיבור במחזה הוא שמו הלטיני (בהיגוי אנגלי) של אודיסאוס, גיבור האפוס "האודיסיאה" של הומרוס.
יוליסס יוצא מביתו לדרך חתחתים במשך עשרים שנה ומצליח בזכות אומץ ליבו, תושייתו והתמדתו לשוב לביתו.
גיבור המחזה כונה כך, כי כמו אודיסאוס המיתולוגי, כך יוליסס במחזה נלחם על האידיאלים שלו, גם כשהוא עומד מול סכנת חיים.
בנימוקי פרס ניסים אלוני לעברון השופטים צבי גורן, נורית יערי וגד קינר כתבו על המחזה:
"יוליסס על בקבוקים" נבחרה להצגת הזהב במסגרת "תרבות לישראל".
פרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית המחזה המקורי הטוב ביותר לשנת 2012.
פרס התיאטרון הישראלי לגלעד עברון בקטגוריית המחזאי הטוב ביותר לשנת 2012.
מועמדות לפרס התיאטרון הישראלי לחליפה נאטור בקטגוריית השחקן הראשי הטוב ביותר לשנת 2012.
פרס נסים אלוני לגלעד עברון לשנת 2011.
איש הביטחון/ הפרקליטות - יוסף אבו ורדה.
הפרקליט, איזאקוב - איצ'ו אביטל.
עמיתו של הפרקליט - אסף סולומון או יורם יוספסברג.
נוחי, אשתו של איזאקוב - נעמי פרומוביץ'-פנקס.
עיצוב תפאורה – אבי שכוי.
עיצוב תלבושות – פרידה קלפהולץ-אברהמי.
עיצוב תאורה – חני ורדי.
עריכה מוזיקלית – שמעון בוזגלו.
יולנדה דה רובר (בהולנדית: Jolanda de Rover; נולדה ב-10 באוקטובר 1963) היא שחיינית עבר מהולנד.
אלופה אולימפית במשחה ל-200 מטר גב.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) סיימה דה רובר במקום תשיעי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:17.12 דקות ובמקום 12 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:04.79 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בספליט, יוגוסלביה בשנת 1981 זכתה דה רובר במדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:15.22 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:04.23 דקות ובמקום רביעי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:14.13 דקות, המנצחת במשחה זה הייתה הרביעייה ממזרח גרמניה (4:09.92 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה בגואיאקיל, אקוודור 1982 סיימה דה רובר יחד עם חברותיה במקום רביעי במשחה ל-4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:12.37 דקות, מאית השנייה איטי מברית המועצות שזכתה במדליית הארד (4:12.36 דקות), המנצחת במשחה זה הייתה הרביעייה ממזרח גרמניה (4:05.88 דקות), במדליית הכסף זכתה ארצות הברית (4:08.12 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום שביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:04.78 דקות ובמקום שמיני במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:18.09 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1983 זכתה דה רובר במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:12.78 דקות, אחרי מזרח גרמניה שקבעה שיא עולם חדש (4:05.79 דקות) ולפני מערב גרמניה (4:13.25 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:04.16 דקות ובמקום שביעי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:15.71 דקות.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכתה דה רובר בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:12.38 דקות, לפני אמי וייט מארצות הברית (2:13.04 דקות) ואנקה פטרסקו מרומניה (2:13.29 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:02.91 דקות, אחרי תרזה אנדרוז (1:02.55 דקות) ובטסי מיטשל (1:02.63 דקות) שתיהן מארצות הברית.
נוסף לכך, במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב הרביעייה ההולנדית פסלה.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בסופיה, בולגריה 1985 זכתה דה רובר במדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:15.06 דקות וסיימה במקום חמישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:03.88 דקות.
במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב היא וחברותיה סיימו במקום רביעי בתוצאה של 4:11.99 דקות, 7 מאיות השנייה איטי מבולגריה שזכתה במדליית הארד (4:11.92 דקות), המנצחת במשחה זה הייתה הרביעייה ממזרח גרמניה (4:06.93 דקות) ושנייה סיימה ברית המועצות (4:11.32 דקות).
שלושה שבועות לאחר מכן, באוניברסיאדה שנערכה בקובה שביפן היא זכתה ב-3 מדליות, זהב, כסף וארד.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במדריד, ספרד 1986 זכתה ואן סטברן יחד עם חברותיה במדליית ארד במשחה ל-4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:10.70 דקות, אחרי מזרח גרמניה (4:04.82 דקות), וארצות הברית (4:07.75 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:14.94 דקות ובמקום שמיני במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:03.66 דקות.
באוניברסיאדה שנערכה בזאגרב שביוגוסלביה (אותה העת) זכתה דה רובר ב-3 מדליות, כסף ו-2 ארד.
באולימפיאדת סיאול (1988) סיימה דה רובר במקום שביעי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:15.17 דקות ולא הצליחה להגן על תוארה ובמקום 14 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:04.11 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי ביחד עם חברותיה לנבחרת במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:12.19 דקות, את סגנון הגב היא שחתה בתוצאה של 1:03.76 דקות.
יולנדה דה רובר היא אמא של קירה טוסנט, שחיינית אולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016) ושיאנית העולם הנוכחית (2020) במשחה ל-50 מטר גב (בריכת 25 מטר).
יולנדה גונסאלס מרטין (ספרדית: Yolanda González Martín; 20 בינואר 1961 – פברואר 1980) הייתה מנהיגת סטודנטים ספרדיה ופעילה קומוניסטית מיליטנטית, שנרצחה על ידי אנשי הימין הקיצוני בסוף תקופת המעבר שבין מותו של הגנרל פרנקו להפיכתה של ספרד מונרכיה חוקתית דמוקרטית.
יולנדה גונסאלס מרטין נולדה בשנת 1961 בשכונת דאוסטו בבילבאו, בת למשפחה ממעמד הפועלים שמוצאה מהעיר בורגוס שבקסטיליה ולאון.
בגיל 16 הצטרפה לשורות הנוער הסוציאליסטי הספרדי בבילבאו, ומאוחר יותר התקרבה לזרם הטרוצקיסטי.
בשנת 1979 עברה למדריד על מנת להתחיל בלימודי אלקטרוניקה.
בשנת 1980, כיהנה כנציגת מרכז הלימודים המקצועיים של שכונת וואייקס.
בנוסף, התמידה בפעילותה הפוליטית במסגרת המפלגה הסוציאליסטית של העובדים - גוף פוליטי מצומצם בעל אוריינטציה טרוצקיסטית שבאותה עת עדיין היה בלתי חוקי, ואשר נולד כתוצאה מקיטוב בתוך הליגה הקומוניסטית המהפכנית.
יולנדה גונסאלס שילבה בין לימודיה ופעילותה הפוליטית והסטודנטיאלית לבין עבודות מזדמנות כעוזרת בית, על מנת להשיג עצמאות כלכלית ולא להישען על משפחתה.
רצח יולנדה גונסאלס בשנת 1980
יולנדה גונסאלס מרטין נחטפה בשעות הערב ב-1 בפברואר 1980 מביתה שבשכונת אלוצ'ה במדריד, בעת ששהתה בדירה בגפה.
היא נחטפה בידי קבוצה מאנשי "הכוח החדש" – גוף ימין קיצוני שהוקם על ידי הנוטריון הפרנקיסטי בלאס פינייאר לופז.
קבוצת החוטפים כללה את אמיליו איין מורו ואיגנסיו אבאד ולאסקז, שנעזרו באנשים נוספים כמו חוסה ריקרדו פרייטו, פליקס פרז אחרו, דוד מרטינז וחואן קרלוס רודאס קרספו (שוטר במשטרה הספרדית, לפנים "המשטרה החמושה").
רודאס קרספו ערך את התצפית מבחוץ על הדירה ביחד עם שותפים נוספים, בעוד איין מורו ואבאד ולאסקז נכנסו לדירה וביצעו את החטיפה.
נראה כי החוטפים הגיעו לדירה כבר בבוקר, אך משלא מצאו את יולנדה בדירה, חזרו אליה בערב.
החוטפים נכנסו לדירה בדרך מרמה, לאחר שהציגו בפני יולנדה גונסאלס תעודות שוטר מזויפות.
הם ערכו חיפוש מהיר בחדרי הבית ולקחו את גונסאלס למכוניתו של אחד החוטפים.
גונסאלס נחקרה תוך נסיעה ואז הורידו אותה החוטפים מהמכונית, וירו בראשה.
גופתה הנטושה נמצאה למחרת על ידי שני פועלים שעבדו בסמוך.
ב-2 בפברואר 1980, משפורסם בעיתונות כי גונסאלס נרצחה, התלונן הסוכן המשטרתי רודאס קרספו על הפשע משום שחש חרטה והופתע מתוצאות המעשה, שהוא היה בטוח כי כל תכליתו חקירה פשוטה של גונסאלס.
תלונתו האיצה את החקירה והביאה לפתרון התיק.
הרוצחים ניסו להצדיק את מעשיהם כתגובת נקם על פיגוע שביצעה באותו בוקר המחתרת הבסקית, ושבו נרצחו שישה אנשי "המשמר האזרחי" הספרדי, משום שלטענתם, גונסאלס השתייכה לשורותיו של תא המחתרת הבסקית במדריד- אף שלמעשה, המפלגה הסוציאליסטית שבמסגרתה פעלה גונסאלס התנגדה מכל וכל לאלימות המחתרת הבסקית.
משפטם של הרוצחים נערך בין השנים 1980 ו- 1982 ופסקי הדין ניתנו בהתאם לחלקו של כל אחד מן הנאשמים בחטיפה וברצח.
על אמיליו איין מורו נגזרו יותר מ-43 שנות מאסר בגין רצח, פריצה, מעצר בלתי חוקי, החזקת נשק, תחמושת וחומרי נפץ, זיוף תעודות והתחזות.
על איגנסיו אבאד ולאסקז נגזרו יותר מ-28 שנות מאסר בגין רצח, פריצה, מעצר בלתי חוקי, והחזקת נשק בלתי חוקי.
על פליקס פרז אחרו ועל חוסה ריקרדו פרייטו נגזרו כשש שנות מאסר על פריצה, מעצר בלתי חוקי והחזקת נשק.
גם על דוד מרטינז לוסה נגזרו כשש שנות מאסר.
על חואן קרלוס רודאס קרספו נגזרו שלושה חודשי מאסר בלבד, בשל שיתוף הפעולה שלו עם המשטרה.
בית המשפט לא הרשיע את הנאשמים בהשתייכות לארגון בלתי חוקי משום שלשם הגדרה זו, נדרשו מאפיינים כגון מספר גבוה יותר של חברים בהתארגנות, מבנה היררכי וקריטריונים נוספים.
בריחתו של אמיליו איין בשנת 1987 והמשך פעילותו
אמיליו איין – הנאשם העיקרי ברצח יולנדה גונסאלס – נמלט לפרגוואי בשנת 1987 תוך ניצול חופשה מאושרת.
שם זכה להגנת משטרו הצבאי של הגנרל אלפרדו שטרוסנר שעבורו עבד.
הוא התגלה שם על ידי עיתונאי המגזין "אינטרוויו" והובא לספרד בשנת 1990. בשנת 2013 נחשף כי אמיליו איין ביצע משימות ריגול עבור גופי ביטחון ומשטרה ספרדיים.
הוא הכחיש את זהותו כאמיליו, שלדבריו נפטר בשנת 2008, וטען כי הוא אחיו לואיס אנריקה.
ואולם מסתבר כי שינה את שמו בשנת 1996.
הסרט התיעודי על יולנדה גונסאלס
בשנת 2013 הופק סרט תיעודי בן 63 דקות בבימויים של איזבל רודריגז ולאנדר קסטרו על יולנדה גונסאלס.
יולן לופטגי ארגוטה (בבסקית: Julen Lopetegui Argote; נולד ב-28 באוגוסט 1966) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת השוער וכיום מאמן נבחרת קטר.
כשוער היה שייך לופטגי לשתי הקבוצות הבכירות בספרד, ריאל מדריד וברצלונה, אך מיעט לשחק בשורותיהן.
הוא התבלט בעיקר במדי CD לוגרונייס, ממנה אף הגיע לנבחרת, בשורותיה ערך הופעה אחת והיה שותף לסגל הנבחרת במונדיאל 1994.
עבודתו הראשונה כמאמן ראשי הייתה בקבוצה בה פרש, ראיו ואיקאנו.
בהמשך חזר לריאל מדריד כראש מערך הסקאוטינג ומגלה כישרונות בינלאומיים אך בהמשך חזר לקווים בקבוצת המילואים של המועדון, ריאל מדריד קסטיליה, במדיה שיחק בתחילת הקריירה.
לאחר מכן היה לופטגי למאמן הנבחרות הצעירות של ספרד, והוביל את לזכייה באליפות אירופה 2013 בישראל.
לופטגי אימן עונה וחצי בפורטו, לפני שהתמנה לתפקיד מאמן ספרד בקיץ 2016. ביוני 2018 פוטר מתפקידו כמאמן נבחרת ספרד.
לופטגי החל את קריירת המשחק בקבוצת הנוער של ריאל סוסיאדד, שם התקשה לפרוץ להרכב הראשון בתקופה בה לואיס ארקונדה היה השוער הבכיר בקבוצה.
ב-1985 קיבל לופטגי הצעה להצטרף לריאל מדריד, ואת קריירת המשחק הבוגרת שלו החל במדי קבוצת המילואים של המועדון, ריאל מדריד קסטיליה, שם שיחק במשך שלוש עונות וערך 61 הופעות.
לאחר עונת השאלה בלאס פאלמס, הצטרף לופטגי לראשונה בקריירה לקבוצה הבכירה של ריאל מדריד בעונת .
באותה העונה ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הספרדית הבכירה, שהייתה גם להופעת הליגה היחידה שלו במדי ריאל.
לופטגי קיבל מהמאמן ג'ון טושאק את ההזדמנות לעמוד בשערה של ריאל במשחק הדרבי של מדריד מול אתלטיקו במסגרת המחזור ה-37, ב-28 באפריל 1990. המשחק הסתיים בשוויון 3-3.
לאחר שסיים ללא הופעות את עונת , מצא לופטגי את מקומו כשוער הראשון של CD לוגרונייס מהליגה הבכירה.
לופטגי עמד בשער הקבוצה במשך שלוש עונות, ובשלושתן סייע לה לשרוד בליגה הראשונה.
בהמשך זומן על ידי חבייר קלמנטה לסגל הנבחרת למונדיאל 1994, אך לא שותף במהלך הטורניר.
לקראת עונת עבר לופטגי לברצלונה של המאמן יוהאן קרויף, אך ראה את קרלס בוסקטס תופס את עמדת השוער הבכיר.
ההופעה המשמעותית הראשונה שלו הייתה במסגרת הסופר קאפ הספרדי, כשפתח בהרכב במשחק הגומלין מול ריאל סרגוסה, ספג חמישה שערים בהפסד קבוצתו 4–5 ואף הורחק בכרטיס צהוב שני בדקה האחרונה, אך ברצלונה זכתה בתואר בזכות 0–2 במשחק הראשון.
בעונתו השלישית בקבוצה הצטרף השוער הפורטוגלי ויטור באיה.
לופטגי פתח בהפסד 1–3 לאתלטיקו מדריד בגומלין הסופר קאפ הספרדי, שהספיק לקבוצתו לזכות בתואר אחרי ניצחון 2–5 במשחק הראשון, אך לאחר מכן נדחק לעמדת השוער השלישי, ולא נכלל בסגל הקבוצה בניצחונותיה בגמר גביע אירופה למחזיקות גביע ובגמר גביע המלך הספרדי.
בסיום אותה עונה, ולאחר שבשלוש עונות ערך חמש הופעות ליגה במצטבר בלבד, הצטרף לופטגי לראיו ואיקאנו מליגת המשנה.
לופטגי היה השוער הבכיר בקבוצה במשך שתי עונות, ובשנייה שבהן, עונת , אף סייע לקבוצתו לחזור לליגה הבכירה מהמקום החמישי בטבלה.
הגעתו של השוער האמריקאי קייסי קלר דחקה שוב את לופטגי לעמדת שוער המשנה, תפקיד אותו תפס בשלוש עונות עם ראיו בליגה הבכירה, עד שבסיום עונת פרש ממשחק פעיל בגיל 36.
עם פרישתו ממשחק התמנה לופטגי לתפקיד מאמן השוערים של נבחרת ספרד תחת המאמן איניאקי סאאס.
הוא ויתר על תפקידו על מנת להתמנות לתפקיד מאמן ראשי בקבוצה בה פרש, ראיו ואיקאנו, לקראת עונת בה שיחקה הקבוצה בליגת המשנה.
חוויית האימון הראשונה של לופטגי הייתה לא מוצלחת, והוא פוטר מתפקידו לאחר עשרה מחזורי ליגה בלבד, מתוכם הפסידה הקבוצה בשישה משחקים.
בסיום העונה ירדה ראיו לליגה השלישית.
בשנת 2006 חזר לופטגי לריאל מדריד, ובמשך שנתיים שימש כסקאוט הבכיר לשחקנים בינלאומיים, ולמנהל מחלקת הסקאוטינג של המועדון.
לקראת עונת חזר לעמוד על הקווים, כשהתמנה לתפקיד מאמן קבוצת הבוגרים הראשונה שלו בקריירה, ריאל מדריד קסטיליה.
לופטגי הוביל את הקבוצה מהליגה השלישית למקום השישי בטבלה, ועזב את תפקידו עם סיום העונה על אף שלחוזהו נותרה שנה נוספת.
בין השנים 2010 ל-2014 אימן לופטגי בנבחרות הצעירות של ספרד.
הוא הוביל את נבחרת ספרד עד גיל 19 לזכייה באליפות אירופה בשנת 2012 באסטוניה, עם ניצחון 0–1 בגמר על יוון משער של חסה רודריגס.
שנה אחר כך הוביל את לזכייה באליפות אירופה 2013 בישראל, לאחר 2–4 על בגמר (שלושער לטיאגו אלקנטרה).
ללופטגי מאזן מושלם עם הנבחרת עד גיל 21, אותה הוביל ל-11 ניצחונות ב-11 משחקים בהם אימן אותה.
ב-30 באפריל 2014, עם תום חוזהו בפדרציית הכדורגל הספרדית המלכותית, עזב את אימון הנבחרות הצעירות וחזר לאימון מועדונים זמן קצר אחר כך.
ב-6 במאי 2014 התמנה לופטגי לתפקיד מאמן פורטו לקראת עונת .
באותו הקיץ החתים לופטגי שבעה שחקנים ספרדים לקבוצתו הפורטוגלית.
בעונה הראשונה הוביל לופטגי את פורטו, שהציגה את התקציב הגבוה בתולדותיה, עד לרבע גמר ליגת האלופות, שם הודחה על ידי באיירן מינכן.
פורטו גברה 1–3 מפתיע על באיירן במשחק הראשון, אך הובסה 1–6 בגומלין והשוותה את הפסדה הגבוה ביותר אי פעם במסגרות האירופיות.
את העונה סיימה הקבוצה ללא תואר, לאחר שנותרה במקום השני בליגת העל הפורטוגלית עם שלוש נקודות פחות מבנפיקה ליסבון, והודחה מהגביע הפורטוגלי כבר בשלב מוקדם של העונה על ידי ספורטינג ליסבון.
ב-8 בינואר 2016, לאחר שהקבוצה הודחה מליגת האלופות והייתה ממוקמת במקום השלישי בלבד בליגה הפורטוגלית, פוטר לופטגי מתפקידו לאחר עונה וחצי כמאמן הקבוצה.
ב-21 ביולי 2016, עם פרישתו של ויסנטה דל בוסקה לאחר טורניר יורו 2016, התמנה לופטגי לתפקיד מאמן נבחרת ספרד.
ב-12 ביוני 2018 פורסם מינויו למאמן ריאל מדריד, יומיים לפני תחילת מונדיאל 2018. בתגובה, פוטר למחרת מאימון נבחרת ספרד על ידי ראשי ההתאחדות הספרדית.
ב-15 באוגוסט 2018 הופיע בהופעת הבכורה שלו כמאמן ריאל מדריד, בהפסד 2–4 בדרבי לאתלטיקו מדריד במסגרת הסופר קאפ האירופי.
ב-29 באוקטובר 2018, לאחר 14 משחקים בלבד ורצף של תוצאות רעות, אשר בשיאן הפסד 1–5 בקלאסיקו לברצלונה, פוטר לופטגי מאימון ריאל מדריד
ב-4 ביוני 2019 מונה למאמן סביליה ונחל בה הצלחה רבה.
ואף בסוף העונה בלה ליגה זכה בתואר מאמן העונה יחד עם זינדין זידאן.
ב-21 באוגוסט 2020, זכה עם הקבוצה בליגה האירופית, השישי בתולדותיה לאחר ניצחון 3:2 על אינטר מילאנו במשחק הגמר.
אולם לאחר 5 הפסדים מתוך 8 משחקים בפתיחת עונת פוטר לופטגי מתפקידו.
ב-5 בנובמבר 2022 מונה למאמן וולבס מהפרמייר ליג.
הוא התפטר במפתיע מהקבוצה שלושה ימים לפני פתיחת עונת 2023/2024.
ב-23 במאי 2024 הוכרז לופטגי רשמית כמאמן ווסטהאם יונייטד.
ב-30 באפריל 2025 מונה למאמנה של נבחרת קטר.
גביע העולם עד גיל 20: (מקום שני)
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםריאל מדריד קסטיליההליגה הספרדית השנייה260220130לאס פאלמאסהליגה הספרדית השנייה310ריאל מדרידליגת העל הספרדית1000CD לוגרונייסליגת העל הספרדית340370360ברצלונהליגת העל הספרדית302000ראיו ואיקאנוהליגה הספרדית השנייה370390ליגת העל הספרדית100160100סך הכול בקריירה3170
יולנדה מוקגסנה (נולדה ב-6 בספטמבר 1954) היא אחות וסופרת ילידת רואנדה החיה בבלגיה וכותבת בצרפתית.
היא איבדה את בעליה וכל ילדיה ברצח העם ברואנדה ב-1994 ומאז פועלת להעלאת המודעות לרצח העם, למען הקורבנות ולמען דו קיום בשלום.
מוקגסנה היא בת שבט הטוטסי ועבדה בתור אחות מרדימה במשך תשע עשרה שנה בבית חולים בקיגאלי, בירת רואנדה.
מאוחר יותר עבדה כאחות ראשי במרפאה פרטית ואף עבדה כמיילדת.
ב-1988 נישאה לג'וזף, שהיה יתום מגיל 13 בגלל טבח הטוטסי ב-1963. נולדו להם שלושה ילדים: כריסטיאן, נאדין וסנדרין.
ב-6 באפריל 1994 החל רצח העם של הטוטסי.
כמעט כל משפחתה של יולנד מוקגסנה נרצחה: שלושת ילדיה, בעלה, אחיה ואחיותיה.
חייה שלה ניצלו הודות לאישה משבט ההוטו שהחביאה אותה במשך אחד עשר ימים מתחת לכיור וסיפקה לה מסמכים מזויפים.
היא עזבה את רואנדה בפברואר 1995 והגיעה לבלגיה כפליטה, היא קיבלה אזרחות בלגית ב-1999. בבלגיה לא הוכרו כישורי הסיעוד שלה והיא עבדה בבית אבות.
מאוחר יותר אימצה חלק מאחייניותיה, שהוריהן נהרגו, וכן יתומים אחרים מרואנדה.
היא החלה בונה מחדש בית ליתומים ניצולי רצח העם שטיפל בעשרים ואחד ילדים, שבעה עשר חיו בקיגאלי וארבעה גרו איתה בבלגיה.
ב-1999 היא יצרה, עם הצלם היווני-בלגי אלן קזיניראקיס, את "Nyamirambo Point d'Appui" - קרן לזכר רצח העם ברואנדה, על שם המחוז בו התגוררה בקיגאלי.
העמותה שמה לה למטרה לחנך, בעיקר צעירים, לכבוד לזכויות אדם, למגוון תרבותי ולדו קיום בשלום על ידי העלאת המודעות לרצח העם באמצעות סיפורים, הצגות, תערוכות וכנסים, ברואנדה, במדינות רבות באירופה, בקנדה ועוד.
השניים יצרו את התערוכה הנודדת "Les Blessures du silence" - (פצעי השתיקה: עדויות לרצח עם).
יולנדה מוקגסנה השתתפה כעדת הקשר במשפט שנערך בין ה-17 באפריל ל-8 ביוני 2001 בפני בית המשפט למאסר בבריסל כדי לשפוט ארבעה רואנדים שהואשמו בפשעים חמורים של רצח העם.
משפט זה התאפשר על ידי חוק השיפוט האוניברסלי.
ב-2005 ביקרה בישראל עם משלחת של ניצולי רצח העם והשתתפה בסמינר ביד ושם, בו נפגשו ניצולי רצח העם ברואנדה עם ניצולי השואה.
מוקגסנה כתבה שני ספרים אוטוביוגרפיים: "המוות אינו רוצה בי: עדות על רצח עם" (La mort ne veut pas de moi, 1997) ו"המושיע" (1999).
בנוסף, פרסמה אוסף סיפורים בשם "מפה לאוזן" (De Bouche a oreille, 2003).
פרס לעדות וסולידריות, מאת קרן אלכסנדר לנגר, באיטליה, יולי 1998
פרס להבנה בינלאומית בין עמים וזכויות אדם, מאת המכללה האירופית של אוניברסיטת ג'נה, נובמבר 1999
יונת הזהב לשלום על פעילותה העיתונאית, מאת קרן Archivio Disarmo, רומא, יולי 2002
פרס האישה של המאה ה-21 להתנגדות, מאת אגודות נשים במרכז התרבות של שיירביק, בלגיה, מרץ 2003
ציון כבוד של פרס אונסק"ו לחינוך לשלום, כהוקרה על פעולותיה לזכר רצח העם ברואנדה, 8 בספטמבר 2003
הכרה מיוחדת במאבק לשלום, מאת נשיא אזור לומברדיה, ינואר 2005
פרס אומץ מוסרי מטעם הוועד היהודי האמריקאי
אזרחית של כבוד של העיר ג'נובה, איטליה 2011
יולנד מורו (בהולנדית: Yolande Moreau; נולדה ב-27 בפברואר 1953) היא קומיקאית ושחקנית קולנוע ותיאטרון בלגית.
בשנת 1985 הופיעה לראשונה בקולנוע בסרטה של הבמאית אנייס ורדה, בסרט "עוברת אורח".
בשנת 1992 שיחקה בקומדיה הצרפתית "החברות של אשתי" בבימויו של דידייה ואן קאווליר.
בשנת 1993 שיחקה בסרט "ז'רמינל" של הבמאי קלוד ברי, על פי רומן מאת אמיל זולא.
בשנת 2001 שיחקה בסרט "אמלי" של הבמאי ז'אן-פייר ז'נה.
בשנת 2007 שיחקה בסרט הדרמה "מאהבת זקנה".
בשנת 2008 כיכבה בסרט הדרמה הצרפתי "סראפין" שזכה בפרס סזאר לסרט הטוב ביותר.
בשנת 2010 גילמה את הדמות הראשית בסרט האימה "The Pack".
בשנת 2012 שיחקה בסרט הדרמה הצרפתי "החיים ברוורס" בתפקיד אמא של קמילה, הדמות הראשית.
באותה שנה שיחקה בדרמה של פרנסואה אוזון "בתוך הבית" בתור התאומות רוזלי ויוג'יניה.
בשנת 2015 שיחקה בסרט "ילדות של מנהיג", דרמה היסטורית לצד ברניס בז'ו וסטייסי מרטין, המבוססת על סיפור קצר של ג'ון פאולס.
בשנת 2020 שיחקה לצדה של ז'ולייט בינוש בסרט הקומדיה הצרפתי "איך להיות אישה טובה" שזכה לביקורות שליליות בעיקר.
היא אמא לשני ילדים מבן זוגה לשעבר.
יולנדה אלזה מריה ביקמן הייתה גיבורת מלחמה בריטית במהלך מלחמת העולם השנייה, אשר שירתה בחיל העזר האווירי לנשים ובמנהלת המבצעים המיוחדים.
ביקמן הייתה חברה ברשת "מוזיקאי" של אגף F (אגף צרפת) במנהלת המבצעים המיוחדים בצרפת הכבושה במהלך מלחמת העולם השנייה, בו היא פעלה כמפעילת אלחוט עד מעצרה על ידי הגסטפו.
לאחר מכן הוצאה להורג במחנה הריכוז דכאו.
נולדה בפריז בשם יולנדה אלזה מריה אוטרנהרר לאם אנגליה ואב שווייצרי.
יולנדה גדלה בעודה דוברת צרפתית אנגלית וגרמנית באופן שוטף.
הייתה לה אישיות עדינה והיא אהבה לצייר, ולכן צפו לה עתיד של מעצבת או ציירת.
יולנדה החלה את לימודיה באנגליה אך סיימה אותם בשווייץ.
חיל האוויר הבריטי ומנהלת המבצעים המיוחדים
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הצטרפה יולנדה לחיל האוויר הבריטי, שם עברה הכשרה כמפעילת אלחוט.
עקב יכולותיה כמפעילת אלחוט וכישורי השפה שלה היא גויסה על ידי מנהלת המבצעים המיוחדים לצורך עבודה בצרפת הכבושה ב-15 בפברואר 1943. היא התאמנה עם נור אינייאט חאן ויון קורמאו.
בשנת 1943 התחתנה יולנדה עם סמל ג'אפ ביקמן מצבא הולנד, אותו פגשה בקורס מפעילת האלחוט, אך נאלצה להיפרד ממנו לאחר זמן קצר כאשר נשלחה אל מעבר לקווי האויב אל צרפת הכבושה.
ביקמן הגיעה לצרפת בלילה שבין ה-17 ל-18 בספטמבר 1943, במטוס מסוג וסטלנד לייסנדר במבצע מילנר.
בצרפת, הפעילה ביקמן רשת אלחוטית עבור גוסטב ביילר הקנדי אשר היה האחראי על רשת "מוזיקאי" ב-סנט-קוונטין, מחלקת אן תוך שימוש בשמות צופנים "מרייט" ו"קילט" (שמות קוד אלחוטיים), ובזהות בדויה "איבון".
היא הפכה לסוכנת יעילה ומוערכת, אשר בנוסף לשידורי הרדיו החשובים ללונדון, לקחה פיקוד על הפצה של חומרים שהוצנחו על ידי מטוסים של בעלות הברית.
מגוריה הראשונים של ביקמן היו עם מורה בבית ספר וחברה ותיקה בתנועת ההתנגדות בשם מלי לפטוורי, אך זו יכלה להיות שהות זמנית בלבד.
בתחילת אוקטובר היא עברה להתגורר עם רוקחת בשם קמיל בורי, לאחר מכן הציעה לה שותפה לעבודה של קמיל בשם אודט גובאו להשתמש בעליית הגג שלה כדירת מסתור לשידור.
לפי הנחיותיה מלונדון, שידרה ביקמן בלוח זמנים קבוע מראש, ושלחה הודעות בזמנים ותדרים קבועים שלוש פעמים בשבוע.
זה היה המנהג הקבוע של סוכני מחלקת המבצעים המיוחדים בצרפת, אך רובם ניסו להקים מספר סטי רדיו בדירות מסתור שונות על מנת להימנע מגילוי (אמצעי בטיחות כמו לוחות זמנים גמישים הוכנסו לשימוש רק לאחר שליחתה של ביקמן לצרפת), ולעומתם ביקמן השתמשה רק בדירת מסתור אחת בכל עת.
הפעלת סט רדיו יחיד בדירת מסתור יחידה העלתה באופן משמעותי את הסיכוי לגילוי על ידי צוותי איתור וחיפוש גרמניים אשר שוטטו ברחבות הערים הגדולות ברחבי המדינה.
לא ידוע מדוע בחרה ביקמן להשתמש בדירת מסתור אחת בלבד, ייתכן עקב חוסר הצלחה במציאת דירת מסתור נוספת באזור שהיה מאוכלס באופן כבד או עקב בעיות טכניות עם סטי הרדיו הזמינים.
גישתה חסרת המורא של ביקמן הוכיחה את עצמה כבעלת ערך רב לרשת, אך עבודתה נהייתה מסוכנת מיום ליום.
יכולות יירוט התדרים של צוותי החיפוש הגרמניים נהיו יעילות בתקופה זו וזמני השידור העקביים שלה הקלו על צוותי החיפוש לצמצם בהדרגה את שטח החיפוש עד למקור.
ביקמן וביילר בילו את ערב חג המולד בביתה של בורי שם האזינו לתשדירי ה-BBC וניסו כמיטב יכולתם להיות חגיגיים.
ביום למחרת היא יצרה קשר כהרגלה עם לונדון, אך בשבוע שלאחר מכן ניידת יירוט תדרים נראתה חולפת על פני הבית, סימן שרשת החיפוש נסגרת עליהם.
ביקמן בתגובה העבירה את סט השידור שלה אל ביתה של בורי בו היא עדיין התגוררה, אך ב-12 בינואר הבחינה בורי באדם בלבוש חשוד הולך ברחוב בעודו נראה כמדבר לאוזניות.
תשדיריה של ביקמן אוכנו אל הבלוק שבו התגוררה.
ביקמן ארזה מיד ועברה לדירת מסתור מבודדת בקצה הצפון-מזרחי של העיר בבית קפה מולין בורלה אשר נמצא בצדה הצפוני של התעלה.
היא הסתמכה על בעלי בית הקפה שיסתירו אותה למשך הלילה.
ביילר הגיעה למחרת אל בית הקפה על מנת לדון בהמשך צעדיה של ביקמן ולאן עליה ללכת משם, אך הגסטאפו היו מוכנים לבצע את המעצר.
שני אנשים נכנסו אל בית הקפה, שלפו אקדחים ועצרו את כל הנוכחים.
ביקמן הופרדה מביילר (אשר לאחר מכן הוצא להורג) ונשלחה אל בית הכלא פרן, מספר קילומטרים מחוץ לפריז, שם נחקרה ועונתה באופן תדיר.
במאי 1944 היא הועברה ביחד עם מספר סוכנים נוספים של מנהלת המבצעים המיוחדת שנשבו לקרלסרוהה, כלא אזרחי בגרמניה, שם פגשה בעצירה בשם הדוויג מילר (אחות שנעצרה על ידי הגסטאפו ב-1944).
מילר אמרה לאחר המלחמה כי ביקמן "לא עיצבה את תאה הרבה כיוון שהיא סבלה הרבה מהרגליים שלה".
ביקמן הוחזקה בקרלסרוהה עד ספטמבר 1944, וחלקה תא עם אליס יונה (מעדי יהוה), אנני אהגן (נעצרה על סחר בשוק השחור) וקלרה פרנק (נעצרה על ששחטה פרה בחווה המשפחתית ללא אישור).
בעודה בכלא ביקמן נהגה לצייר על ידי דקירת אצבעה במחט וציור בדמה על גבי נייר טואלט כיוון שלא הייתה לה גישה לעפרונות או נייר.
ביקמן הועברה בפתאומיות למחנה הריכוז דכאו יחד עם הסוכנות נור אינייאט חאן, מדלין דמרמנט ואיליין פלומן.
הארבע הוצאו להורג בשחר היום למחרת, 13 בספטמבר.
איש הגסטאפו מקס ווסמר היה אחראי על העברת האסירים בקרלסרוהה וליווה את הנשים לדכאו.
איש גסטאפו נוסף, כריסטיאן אוט, נתן הצהרה בפני חוקרים אמריקאיים לאחר המלחמה לגבי גורלה של ביקמן ושלוש שותפותיה.
אוט הוצב בקרלסרוהה והתנדב ללוות את ארבע הנשים לדכאו כיוון שהוא רצה לבקר את המשפחה שלו בשטוטגרט במסע חזרה.
אוט אומנם לא היה נוכח בהוצאה להורג, אך סיפר לחוקרים את מה שאמר לו ווסמר:
"ארבע אסירות באו מן מגורי המחנה איפה שהעבירו את הלילה אל החצר בו הירי היה אמור להתבצע.
כאן הוא [ווסמר] הכריז כי דינן עונש מוות.
רק מפקד המחנה ושני אנשי אס-אס היו נוכחים.
האנגליה דוברת הגרמנית (הרב סרן) סיפרה לשותפותיה על עונש במוות.
כל הארבע הפכו לחיוורות והתייפחו.
הרב סרן בקשה לדעת אם הן יוכלו לערער על העונש.
מפקד המחנה הכריז כי הדבר בלתי אפשרי.
אז שאלה הרב סרן אם יינתן להן לראות כומר.
מפקד המחנה סירב כיוון שלא היה כומר במחנה.
על ארבע האסירות היה לכרוע עם ראשיהן אל עבר תלולית קטנה והן נהרגו על ידי שני אנשי האס-אס זו אחר זו ביריה לעורפן.
במהלך הירי החזיקו שתי האנגליות ידיים, וכמוהן שתי הצרפתיות.
שלוש מן האסירות מתו מהיריה הראשונה, אך לעבר האנגליה דוברת האנגלית ירייה שנייה הייתה נחוצה כיוון שעדיין הראתה סימני חיים לאחר היריה הראשונה.
לאחר הירי של האסירות מפקד המחנה אמר לשני אנשי האס-אס כי הוא גילה עניין אישי בתכשיטיהן של הנשים ושיש להביא אותם למשרדו."
פעולותיה ההירואיות של ביקמן קיבלו הכרה על ידי ממשלת צרפת עם צלב המלחמה אשר הוענק לה לאחר המוות.
בנוסף, היא תועדה באנדרטאת חיל האוויר בסארי, אנגליה כאחת מסוכנות מנהלת המבצעים המיוחדים אשר מתה במהלך שחרור צרפת, ורשומה בלוחות הזיכרון באנדרטת מנהלת המבצעים המיוחדים בצרפת.
יוּלִית יַם-סוּפִית או יוּלית ים סוף (שם מדעי: Coris aygula) היא מין של יולית שחי באוקיינוס ההודי ובאוקיינוס השקט.
המין מתאפיין בצבע שחור, ופס כחול אחד לצד גופו.
היולית מגיעה עד לאורך של 120 ס"מ.
מאפיין של היולית שקיים בדגים טרופיים רבים, הוא הבדל משמעותי במראה בין צעיר לבוגר.
בצעיר הוא לבן עם נקודות שחורות קטנות, ובעל שני כתמים כתומים בולטים על הגב.
יולית ים סוף חיה בשוניות אלמוגים בעומקים של עד 30 מטר.
הבוגרים בדרך כלל מתבודדים, בעוד שהצעירים חיים בקבוצות קטנות.
תפוצת היולית היא מהים האדום והאוקיינוס ההודי עד לאיי ליין באוקיינוס השקט.
היולית חיה בישראל במפרץ אילת, בו היא חיה בשונית האלמוגים של אילת.
המין מוצג גם באקווריום ישראל ובמצפה התת-ימי.
יוּלִית (שם מדעי: Coris) היא סוג של דג ממשפחת השפתוניים שמיניו חיים באוקיינוס ההודי באוקיינוס השקט, ובאוקיינוס האטלנטי.
הם בעלי פנים מוארכים ולסת הפונה מעלה ובעלי צבעים מפוארים הבולטים לאורך השוניות בהם הם חיים.
בישראל חיות יוליות ממינים שונים בים האדום ובים התיכון.
בסוג יולית ישנם 27 מינים:
יולנדה אגר היא דוגמנית ושחקנית שווייצרית.
אגר נולדה ב-8 בינואר 1960 בלוצרן, שווייץ.
ב-1980 עלתה לגמר בתחרות מיס שווייץ, באותה שנה היא ייצגה את המדינה בתחרות מיס אינטרנשיונל ובתחרות מיס אירופה לשנת 1981 עלתה לשלב 11 המועמדות שעלו לחצי הגמר.
ב-1982 הופיעה בסרט "תוצרת סין" אודות אזרח סיני המתגייס ל-CIA.
ב-1983 שיחקה בסרט הגרמני "חבורת ספיידר מרפי" (Die Spider Murphy Gang) בו שיחקו חברי להקת ספיידר מרפי גאנג בתפקידים הראשיים.
ב-1984 הייתה נערת החודש הראשונה של הגרסה הגרמנית של מגזין פלייבוי, באותה שנה הופיעה בסרט האיטלקי "חופשה באמריקה" (Vacanze in America), קומדיה העוסקת בכיתת תלמידי תיכון מרומא המבלים את חופשתם בארצות הברית.
ב-1986 נישאה לנהג המרוצים מארק זורר וב-1993 הם התגרשו, ב-1997 התחתנה עם פטריק טבולי ונולדו לה שני ילדים, לאחר מכן התגרשה בשנית וב-2010 נישאה בפעם השלישית לבעלים של מלון.
יולנדה ונטורה (בספרדית: Yolanda Ventura Román; נולדה ב-21 באוקטובר 1968, ברצלונה) היא זמרת ושחקנית ספרדייה-מקסיקנית.
לאחר שהתפרסמה הודעה שחברת תקליטים מחפשת בנות שיודעות לשיר ולשחק, היא הגיעה לבדיקות קבלה ותוך מספר חודשים החלה להופיע בלהקת "פרצ'יז".
הלהקה זכתה להצלחה גדולה בספרד ואמריקה הלטינית.
עד לתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 היא הקליטה חמישה אלבומים וצולמו שבעה סרטים.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 יולנדה ונטורה הגיעה למקסיקו והתקבלה לצוות של טלוויסה.
בהיותה במקסיקו היא השתתפה בטלנובלות רבות של החברה, ביניהם "¡Vivan los niños!" ו-"אמי - הילדה עם הילקוט הכחול".
על משחקה בטלוויזיה היא הייתה מועמדת למספר פרסים אך זכתה רק בשנת 2007.
בשנת 2011 התארחה בטלנובלה "La que no podía amar" בתור גלוריה דה קורטז.
בשנת 2012 השתתפה בטלנובלה המקסיקנית "האומץ לאהוב" בתפקיד פיאדד מרטינז.
בשנים 2021-2022 שיחקה את אחת הדמויות הראשיות בטלנובלה המקסיקנית "S.O.S me estoy enamorando" בדמותה של אלסה פרננדז.
בשנת 2022 שיחקה באחד מפרקי הסדרה המקסיקנית "Mujeres asesinas".
בשנת 2023 שיחקה את אחת הדמויות הראשיות בטלנובלה "Pienso en ti" בתור דניאלה, לצדם של דוד ספדה ודולסה מריה.
בשנת 2024 שיחקה לצד מייקל רונדה בטלנובלה "Mi amor sin tiempo" בתור לוסיה סאנצ'ז דה זובירי.
יולנדה ונטורה הייתה נשואה לבמאי ושחקן מקסיקני ולזוג נולד ילד, אך בשנת 2010 הם התגרשו.
יוֹלָן כֹּהֵן (נולדה ב־9 באוגוסט 1990) היא עיתונאית ישראלית המשמשת כתבת תחקירים, רווחה, בריאות ומגזין בחברת החדשות של קשת 12.
יולן כהן נולדה וגדלה בחולון לרוזה ומשה כהן, איש תעשיית התיירות.
היא התחנכה בבית מסורתי-דתי חלק מבני משפחתה הם חרדים מהקהילה הסורית.
אמה, רוזה, הכירה את אביה בשידוך לאחר עלייתה מסוריה.
בין שנות ה-50 לשנות ה-90 של המאה ה-20, נאסר על יהודים לצאת מסוריה, וחלקם נרצחו בעקבות ניסיונות לברוח מביתם.
עקב כך, בשנות ה-70 נוצרה רשת מחתרתית להברחת יהודים מסוריה לישראל.
רוזה נעצרה על-ידי המוח'אבראת בשל פעילותה ברשת ההברחה, ונשלחה לכלא הסורי, שם עברה עינויים במכות חשמל.
לבסוף הצליחה לעלות מסוריה בגפה.
בשנת 2014 החלה כהן את הקריירה העיתונאית שלה, בחברת קסטינה, שם עבדה תחילה כתחקירנית במגוון תוכניות, ובהמשך הצטרפה כחברת צוות וכתחקירנית בתוכנית היומית "אנשים" בערוץ 2 אצל הזכיינית קשת, בהנחיית חיים אתגר.
בשנת 2016 הצטרפה לחברת החדשות כתחקירנית בחדשות סוף השבוע בהגשת דנה ויס.
בתפקידה זה פורסמו מספר תחקירים וראיונות בלעדיים שיזמה וערכה, בהם "פרשת תינוק המריבה" – ראיון ראשון ובלעדי עם אביו של ילד שנמסר לאימוץ ללא ידיעתו.
בנוסף, יזמה תחקירים רבים יחד עם העיתונאי יוסי מזרחי, בהם תחקיר על הקבוצה של נילי בכר – מתקשרת שסחפה אחריה ישראלים רבים וכללה קבוצות של מאות תלמידים, בהם שרי אריסון ואחרים.
כהן ערכה עשרות תחקירים כעיתונאית סמויה כדי לחשוף עוולות ושחיתויות.
כך, לדוגמה, התחזתה לאישה המעוניינת לעבוד בחשפנות ומגיעה לראיון עבודה במועדון חשפנות, ותוך כדי כך סיפקה לציבור תיעוד מהנעשה מאחורי הקלעים של מועדוני החשפנות.
בד בבד, יחד עם יוסי מזרחי, חשפה את השיטה לקיצורי תורים לוועדי העובדים הגדולים בצפון, בבתי חולים, בתמורה לתרומות נדיבות.
בשנת 2017 ערכה, יחד עם העיתונאים חיים ריבלין ועמרי מנשה, סדרת תחקירים, שחשפה את הקשר הבעייתי בין משרד הבריאות לחברות הטבק והעישון.
במסגרת התחקיר הקימה כהן חברת סיגריות פיקטיבית לייבוא סיגריות אלקטרוניות, ואף הצליחה לתעד כיצד מאכער המקורב לסגן שר הבריאות יעקב ליצמן מצליח לארגן פגישות עם צמרת משרד הבריאות ואף עם סגן השר עצמו תמורת מעטפות כסף.
בשנת 2018 מונתה כהן לכתבת בחברת החדשות וב"תוכנית חיסכון".
במסגרת זו התמחתה בפרסום תחקירים הנוגעים לעוולות צרכניות ובריאותיות.
כך, לדוגמה, חשפה רשתות בתי הקפה הממחזרות אוכל, חיידקים מזהמים ברשתות מזון, תחקירים נגד רופאים מתחזים ועוד.
במהלך מגפת הקורונה העולמית, החלה לשמש כתבת בריאות והרבתה לפרסם את ההנחיות, ההגבלות, ההקלות, מועדי החיסונים ועדכונים וחשיפות בנושא הנגיף, כגון גילוי זנים חדשים.
עם התרבותם של מקרי ההטעיות ברשתות החברתיות הנוגעות לנגיף הקורונה ולחיסונים כנגדו, החלה כהן לפרסם סדרת כתבות על המלחמה בפייק ניוז בנושא הקורונה וחיסוני הקורונה.
בין הפרשיות שחשפה, ב"תוכנית חיסכון" ובמהדורה המרכזית, הייתה פרשת איתמר גרוטו וטדי שגיא, שבה העניק פרופ' גרוטו פטור מבידוד קורונה למיליארדר בצעד מעורר מחלוקת.
עוד הובילה סדרת חשיפות על אנשי ציבור, בהם השר לשעבר יואב גלנט, השר אביגדור ליברמן, הח"כים מיקי לוי, דוד ביטן וגדי יברקן, אשר הפרו את הנחיות הקורונה בזמן ימי הסגר.
כהן אף ליוותה את אפיק סוויסה, החולה הצעיר הראשון שאושפז במצב קשה מאוד, בכל מסעו הארוך בדרך להחלמה.