tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עיתון התנועה הרוויזיוניסטית, "חזית העם", בעריכתו ובעריכת יהושע השל ייבין, החל לראות אור בשנת 1932, והוא תרם לו מאמרי מסה ופובליציסטיקה רבים.
בפברואר באותה שנה הוביל אחימאיר הפגנה של חברי תאי הסטודנטים הלאומיים נגד נורמן בנטוויץ' והארגון שהנהיג, "ברית שלום", שקרא להקמת מדינה דו-לאומית בארץ ישראל.
ההפגנה נערכה בעת פתיחת ה"קתדרה לשלום בינלאומי" על שמו של בנטוויץ באוניברסיטה העברית בהר הצופים ירושלים, ואחימאיר היה בין הנאשמים שהועמדו לדין באשמת הפרעה להרצאה באוניברסיטה.
התובע השווה את ההפגנה להתפרעויות הנאצים בגרמניה, ואילו הסנגור, צבי אליהו כהן, השיב על כך: "לולא האנטישמיות של היטלר, לא היינו מתנגדים לתורתו.
"חזית העם" ציטט את הדברים וקבע כי הסנגור השמיע "נאום מזהיר".
אחימאיר יצא לוועידת הרוויזיוניסטים בווינה ואחר כך למסע הרצאות על חזונה של הציונות הרוויזיוניסטית ברחבי פולין, והתקבל בהערכה ובהערצה.
בשנת 1933 הקים את "הסתדרות הציונים הרוויזיוניסטים בארץ ישראל".
לאחר עלייתם של הנאצים לשלטון בשנת 1933 היה אחימאיר למתנגדה החריף של גרמניה הנאצית, אך לא מיד עם כינונה.
עד לעליית הנאציזם הזכיר במאמריו מינוחים המתקשרים לפשיזם האיטלקי.
בשל חששו הכבד וסלידתו העמוקה מהמשטר הבולשביקי ברוסיה, ראה בפשיזם כוח שכנגד, שיוכל לבלום את ההשפעה הסובייטית בעולם.
בסוף מרץ 1933, חודשיים לאחר עליית היטלר לשלטון, צידד אחימאיר בפרישה מהתנועה הציונית וכתב: "מפחידים אותנו בדחליל ו'פירוד' שמו.
אולם בדרך של פירוד הלכו התנועות הלאומיות הקשורות בשמות המזהירים של אתא-טורק, מוסוליני, פילסודסקי, דה-ואלירה, היטלר".
ז'בוטינסקי ביקר בחריפות את המאמרים שפורסמו בעיתון "חזית העם".
מאוחר יותר, לאחר כינון הברית בין משטרים פשיסטים לבין גרמניה הנאצית, התחרט אחימאיר, ויחד עם חבריו ב"ברית הבריונים" יצא למחות כנגד נציגי המשטר הנאצי בארץ ישראל.
הם טיפסו במאי 1933 לגג קונסוליית גרמניה בירושלים והורידו את דגל צלב הקרס.
המשטר הנאצי אפשר ליהודים, בשנותיו הראשונות, לקנות סחורה גרמנית בכספם ולצאת איתה מגרמניה לארץ ישראל, וזאת באמצעות הליך מסודר שנקרא הסכם העברה, וכונה אז בפי כל "הסכם הטרנספר".
אחימאיר וחבריו ביקרו בחריפות את המשא ומתן עם הגרמניה הנאצית וגינו את ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, חיים ארלוזורוב, שקידם את ההסכם מעל דפי העיתון "חזית העם".
ב-16 ביוני 1933 בערב נרצח המנהיג הציוני חיים ארלוזורוב.
השלטונות הבריטיים הטילו את האשמה על אנשי "ברית הבריונים".
השלטונות הבריטיים הודיעו כי ד"ר אב"א אחימאיר נחשד בהסתה לרצח ועצרו אותו.
בשל המעצר נמנעה ממנו ההשתתפות בקונגרס הציוני ה-18, שאליו נבחר כציר.
הוא ישב כשנה במעצר בבית הסוהר המרכזי בירושלים.
אחימאיר אמנם נוקה מההאשמה ברצח, אך הועמד לדין באשמת הסתה לרצח.
במשפט הרצח עצמו הנאשם צבי רוזנבלט זוכה, ואילו הנאשם אברהם סטבסקי הורשע ברצח והוטל עליו עונש מוות שבוטל בערעור.
אחימאיר לא שוחרר מהכלא, שבת רעב ארבעה ימים, ולאחר 80 שעות צום נעתר לבקשתו של הרב קוק והפסיקו.
או אז הועבר לכלא עכו.
ב-12 ביוני החל משפט הנאשמים בשייכות ל"ארגון בלתי חוקי", "ברית הבריונים" (לאחר שהוכרזה כארגון לא חוקי).
בין הראיות להאשמה הובאה קריאתו:ב-19 ביולי 1934 הוא נדון לעשרים ואחד חודשי מאסר בפועל "עם עבודת פרך", וב-30 בנובמבר קוצר גזר דינו ל-18 חודשי מאסר.
חבריו מחוץ לכלא ציינו את שמו בהתוועדויותיהם.
כך למשל, ב-8 בדצמבר 1934, בוועידה הארצית השמינית של בני הצה"ר בארץ ישראל, הוכרז שהיא "מברכת את ציר הכבוד שלה, את ד"ר אב"א אחימאיר, הנמק בכלא הממשלה בירושלים ומעודדת אותו ואת חבריו דבירי ואורנשטיין, בהכריזה כי סבלם מסמל את סבל התנועה כולה", וכך נהגו רבים אחרים.
ב-18 החודשים בכלא עיין בספרים שהובאו אליו וכתב יומן כמעט מדי יום ביומו – "רפורטאז'ה של בחור ישיבה".
פרקים מן היומן התפרסמו בעיתון "הירדן" בחתימת א.
אסיר-ציון ובספר שראה אור בשנת 1946. הוא השתחרר מן הכלא באוגוסט 1935 והתקבל באהדה גדולה על ידי משלחת של מרכז הצה"ר בארץ ישראל וחברי בית"ר.
לאחר שחרורו מן המאסר פרש אחימאיר מפעילות פוליטית גלויה, ועסק בהגות ובכתיבה פובליציסטית.
הוא כתב רבות בעיתונות הרוויזיוניסטית, ב"הירדן", "דאר היום" ו"המשקיף".
הוא יצא למסעי הרצאות רבים, בהם לימד על הרעיון הציוני והמשנה הרוויזיוניסטית, ונפגש עם חברי אצ"ל ולח"י, חניכי תנועת בית"ר וחברי הצה"ר והצ"ח, בארץ ישראל ובקרב יהדות מזרח אירופה, בפולין ובליטא.
בשנת 1937, לאחר פעולות האצ"ל, נעצר יחד עם רבים ממנהיגי הצה"ר ובית"ר בכלא עכו לשלושה חודשים.
באותם ימים ראה אור חיבורו, איגרת השמד, בירושלים.
לאחר קום המדינה השתתף בעיתונים ובכתבי העת: "חרות", "עיתון מיוחד", הבקר, "המערב", מאזניים", "קשת", "הארץ" ו"מעריב".
אחימאיר פרסם אלפי מאמרים בתקופת המנדט הבריטי ומדינת ישראל, רובם בשמות בדויים.
ב-1957 ראה אור ספרו "עם קריאת גבר" שכלל מבחר מהגותו ומסותיו, וב-1960 יצא ספרו, "יודאיקה", שעליו הוענק לו לאחר פטירתו "פרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר".
משנת 1951 הוא הוזמן על ידי פרופ' בנציון נתניהו לשמש חבר מערכת האנציקלופדיה העברית ושהה לרגל עבודתו זו בירושלים ימים אחדים בשבוע.
הוא כתב מאות ערכים בעיקר בנושאי ספרות והיסטוריה של רוסיה.
בין הערכים הבולטים שתרם: אדולף היטלר, פיודור דוסטויבסקי ודגניה.
הוא נפטר במפתיע בערב שבועות תשכ"ב, בבית בתו ברמת אביב, ודבר מותו צוין בכותרת הראשית של העיתון "חרות".
מסע ההלוויה יצא מ"מצודת זאב" בתל אביב, שם ספד לו יו"ר הכנסת וחברו מבוברויסק, קדיש לוז.
על קברו בנחלת יצחק נשא דברי פרידה הרב אריה לוין.
למחרת פטירתו הופיע בעיתון "חרות" מאמרו האחרון, שהיה מוקדש לציון מלאת 30 שנה לפטירת הסופר ש.
מוספים מיוחדים של "חרות" הוקדשו לזכרו אחימאיר ב"שבעה", בשלושים וביום השנה.
מנחם בגין נשא נאום גדול לזכרו בישיבה מיוחדת של מרכז תנועת החרות שכונס לזכרו ביום השלושים לפטירתו.
בנציון נתניהו העיד עליו: "קודם כל רעיון חדש ומחודש; שנית, הטפה מתמדת ועקשנית לרעיון זה; ושלישית, יכולת לשמש מופת".
עם זאת, מורשתו הייתה, בחייו ולאחר פטירתו, ל"אחד הנושאים השנויים במחלוקת, במשך עשרות שנים", לדבריה של החוקרת שושנה ברי-אישוני.
במאי 1963, שנה לאחר מותו של אחימאיר, הזכיר דוד בן-גוריון מעל בימת הכנסת את אחימאיר בהקשר לאמירתו לכבוד ז'בוטינסקי, כדי לנגח את אנשי תנועת החרות באהדה לפאשיזם, כביכול, ובעקבות כך התעוררה סערה, כאשר מנחם בגין וחיים לנדאו קראו לעבר ראש הממשלה: "בדברך על אחימאיר – של נעליך מעל רגליך".
בצעד חריג, הורה יושב ראש הכנסת, קדיש לוז, למחוק את הדברים מהפרוטוקול.
בשנת 2002 הנפיק השירות הבולאי בול לזכרו.
על שמו של אבא אחימאיר נקראו רחובות וככרות ב-13 ערים בישראל.
היישוב ברקן נקרא בעבר "בית אבא" על שמו.
כתחליף נקראה על שמו השכונה המערבית בברקן - גבעת אבא, וכן נקרא כביש הכניסה ליישוב - דרך אב"א אחימאיר.
לזכרו יצא בול של רשות דואר, הנושא את דיוקנו.
"הוועד להוצאת כתבי אחימאיר" הוציא לאור שישה כרכים מכתביו.
בדירתו של אחמיאיר ברמת גן (שיכון הוותיקים, רח' ניצנים 12) הוקם מוזיאון וארכיון בשם בית אבא, ובו כל עיזבונו הספרותי (מאמריו וכל מה שפורסם עליו, וכן מכתבים אליו וממנו), ומוצגים הקשורים לקורות חייו ולהגותו.
בארכיון מדורים המוקדשים לצייר יוסי שטרן ידידו, ל"ברית הבריונים", לפרשת רצח ארלוזורוב, למאות אישים נוספים, וכן כל ספריו של אחימאיר והספרות שנכתבה ונתפרסמה עליו.
לזכרו הוקם אתר אינטרנט עליו ועל "ברית הבריונים" בשם "בית אבא".
המייסד והמנהל של המקום, יוסי אחימאיר, עורך ב"בית אבא" ברמת גן סיורים מודרכים ללא תשלום לקבוצות ומספר על מורשתו של אביו.
בשנת 1985 הפיקה הטלוויזיה, ערוץ 1, סרט דוקומנטרי על אב"א אחימאיר, "לאחר האהבה, לאחר השנאה", בעקבות זיכוי הנאשמים בפרשת ארלוזורוב על-ידי הוועדה הממלכתית שהקימה לפרשה ממשלת ישראל.
הסרט, בן כשעה וחצי בבימויו של יהודה קווה ובקריינותו של ירון לונדון, שודר כמה וכמה פעמים בערוץ וכן בערוץ ההיסטוריה.
ב-29 בינואר 2025 הוקרן בבכורה סרט-תיעודי נוסף, בן 55 דקות - "אני, אחימאיר" - בבימויו של יגאל לרנר, במעמד חגיגי בבית מורשת מנחם בגין בירושלים.
לקראת הפקת הסרט הוקם ועד ציבורי רב משתתפים ובין חבריו נשיא המדינה יצחק הרצוג.
בסרט נעשה לראשונה שימוש בבינה מלאכותית.
על שמו של אחימאיר הוקם סניף של תנועת הנוער בית"ר בעיר קריית אתא, הפועל באופן קבוע ומציע מגוון פעילויות לבני הנוער בעיר.
במאי 2016 הקדיש ארגון "לימוד" את הכנס שלו במינסק, בירת בלארוס, ובעיר בוברויסק - לזכרם של בני העיר ברל כצנלסון ואב"א אחימאיר.
בכנס בשתי הערים הוצגו תערוכות צילומים של שני האישים ונישאו הרצאות לזכרם.
שלושת ילדיו של אחימאיר - זאבה, יעקב ויוסי - השתתפו באירועים לכבוד אביהם.
איגרת השמד, ירושלים: דפוס רוהלד, תרצ"ז-1937 - על ידיעה שמאתיים יהודים ברומניה מבקשים להתנצר.
רפורטז'ה של בחור "ישיבה" (יומן בית הסוהר), תל אביב: הוצאת חזון, תש"ז-1946.
עם קריאת הגבר: מסות, תל אביב: הוצאת עמיחי, [תשי"ח 1958].
יודאיקה, תל אביב: הוצאת אנקור, [תשכ"א 1961] - "על הבעיות הנצחיות והחולפות של האומה".
המשפט: פרשת רצח ארלוזורוב, תל אביב הוועד להוצאת כתבי אחימאיר, 1968. (ראה אור גם בכתבים נבחרים)
עם יהודה (יולי) מרגולין, השניים: קובץ מאמרים אקטואליים, תל אביב: מעוז - אגודה למאבק לשחרור יהדות ברית המועצות, תשמ"א 1981.
אב"א אחימאיר, כתבים נבחרים, תל אביב: הוועד להוצאת כתבי אחימאיר, תשכ"ו–תשס"ג-2003, בשישה כרכים:
כרך א: הציונות המהפכנית, תשכ"ו 1966.
כרך ג: ברית הבריונים, תשל"ב 1972.
כרך ד: מותו של יוסף כצנלסון - לאחר האהבה לאחר השנאה (ברל כצנלסון), תשל"ד 1974.
כרך ה: אטלאנטידה, או, עולם ששקע - סיפורים וזכרונות, תשנ"ו 1996.
כרך ו: עין הקורא - סופרים וספרים, עיתונאים ועיתונים, תשס"ג 2003.
זאב ז'בוטינסקי, מגילת הגדוד, ירושלים: דפוס הסולל, תרפ"ט 1929.
אַב הַטֻּמְאָה, בהלכות טומאה וטהרה, הוא דרגת טומאה המשויכת בדרך כלל למקור הטומאה הראשוני (למעט טומאת מת), ויש בכחו לגרום טומאה אפילו לאדם ולכלים.
וזוהי דרגת הטומאה השנייה בחומרתה [שלמעלה ממנו רק המת עצמו שהוא מכונה בלשון חכמים "אבי אבות הטומאה"].
מי שנטמא מאב הטומאה נקרא "ולד הטומאה" או ראשון לטומאה והנוגע בו נהיה שני לטומאה, וכן הלאה בשלישי ורביעי לטומאה.
ישנם כמה דברים שתיקנו בהם חכמים להיות ולד הטומאה, באחת מהדרגות, בלא אב.
בעוד שאב הטומאה מטמא אדם וכלים, ראשון לטומאה אינו מטמא אלא אוכל ומשקה ולא אדם וכלים.
שני לטומאה פוסל רק תרומה, שלישי לטומאה מטמא רק קדשים ורביעי מטמא רק פרה אדומה.
בטומאת מת ישנו מושג מיוחד של אבי אבות הטומאה, דהיינו שאדם וכלים (למעט כלי חרס) המקבלים טומאה ממת הם עצמם אב הטומאה בשונה ממקבל טומאה מכל מטמא אחר.
הרמב"ם מחלק את הטומאות דאורייתא ל-11 קטגוריות, שבכל אחת מהן יש אב טומאה אחד או יותר:
טמא מת - אדם או כלי שנטמאו ממת, כאשר המת עצמו נחשב אבי אבות הטומאה.
בטומאת מת ישנו דין מחודש של "חרב הרי הוא כחלל", לפיה כלי ברזל מקבלים את אותה דרגה של הטומאה שבה נגעו.
טומאת שרץ - שמונה מיני שרצים שנזכרו בתורה מטמאים בעת שהם מתים: חולד, עכבר, צב, אנקה, כח, לטאה, חומט ותנשמת.
טומאת נבלה - בשר בהמה או חיה שמתו שלא על ידי שחיטה כשרה, וכמו כן אבר מן החי.
חיות ובהמות לא כשרות נחשבים כנבלה אפילו אם נשחטו כהלכה.
גם נבלת עוף טהור היא מאבות הטומאה, אך יש בה דין ייחודי שהיא מטמאת רק באכילה ולא במגע.
שכבת זרע - נוזל הזרע עצמו מטמא, והאדם שיצא ממנו הזרע טמא בטומאת בעל קרי.
מי חטאת - המים שהתקדשו להזאה על טמאי מתים.
קורבנות חטאת - המתעסקים בפרה אדומה, בפרים ושעירים הנשרפים ובשעיר המשתלח לעזאזל ביום הכיפורים נטמאים.
נידה - הנידה עצמה, גבר שקיים עמה יחסי מין, הדם שלה, הרוק שלה, השתן שלה, דבר שהיא רכבה עליו (כמו אוכף) ודבר שהיא ישבה או שכבה עליו (כמו כיסא ומיטה).
יולדת - היולדת עצמה ושאר העניינים כבנידה.
זבה - הזבה עצמה ושאר העניינים כבנידה.
זב - הזב עצמו, הרוק שלו, השתן שלו, הזוב שלו, נוזל הזרע שלו, מרכבו ומושבו.
מצורע - מצורע בימי הסגרו והחלטו, מצורע בימי ספירתו (בתהליך טהרתו אחרי שהתרפא), בגד נגוע בצרעת וכן בית נגוע בצרעת.
זב, זבה, נידה, יולדת ושכבת זרע יש להם קטגוריה מיוחדת של "טומאה היוצאת מגופם", אשר לה דינים מיוחדים.
ארץ העמים - השטח שמחוץ לארץ ישראל מטמא את היוצאים מן הארץ בטומאת מת, כאילו נכנסו לבית קברות.
בית הפרס - שדה שהיה בו קבר, ונחרש בטעות ועצמות המת נפרסו והתפזרו בשטח - עפר השדה מטמא את הנוגע בו או הנושא אותו כאילו נגע או נשא מת, מחשש שמא נגע או הזיז עצם קטנה ולא הבחין בכך.
טומאת גויים - חכמים גזרו שגויים יחשבו כזב לכל דבר ועניין.
גזירה זו נועדה למנוע מגורים משותפים של ישראל וגויים, בגלל נוהגי פריצות ועבודה זרה שרווחו בקרב גויים.
עבודה זרה - קבעו חכמים שהפסלים שמשתחוים להם והקרבנות שמקריבים להם מטמאים כאב הטומאה.
דרכי ההיטמאות אינן שוות בכל טומאה.
מגע - כל הטומאות (חוץ מנבלת עוף טהור, ופרה אדומה פרים ושעירים הנשרפים ושעיר המשתלח), ואפילו ולדות הטומאה.
משא - הנטמא נושא את המטמא - מת, זב, זבה, נידה, יולדת, מצורע ונבלה.
יוצא מן הכלל הוא הזב המטמא גם את הנישא על גבו.
מדרס - משכב, מושב ומרכב, שהטמא דורס על הנטמא, והיסט שהטמא מזיז את הנטמא - זב, זבה, נידה ויולדת.
מצורע מטמא במדרס ולא בהיסט.
אוהל - רק מת, ומצורע מטמא בביאה לבית, שהיא דומה לאוהל.
ביאת אישה - הנשים הטמאות: זבה, נידה ויולדת.
יש שתי דרכי טומאה שכל אחת מהן מיוחדת רק לטומאה מסוימת:
בליעה - מטמאה רק בנבלת עוף טהור.
נבלת עוף טהור - מטמאה רק על ידי בליעה.
התעסקות - מטמאה רק בפרה אדומה, פרים ושעירים הנשרפים ושעיר המשתלח.
פרה אדומה, פרים ושעירים הנשרפים ושעיר המשתלח - מטמאים רק על ידי התעסקות.
תוספות חז"ל לאבות הטומאה הקיימים
נכתב בספר במדבר בפרשת חקת: .
מכאן שהמת עצמו אינו טמא, אבל הוא כן מטמא אדם או כלים שנגעו בו.
עוד למדים שם מהספרי, שהטומאה נדונה רק ביחס לקיומו של האדם בטבע ואילו כשהוא לעצמו, נפרד מן הטבע, מת, אין לו שייכות לטומאה.
לפיכך כשיחיו המתים לא יהיו זקוקים להזאת שלישי ושביעי.
מסיפור בן השונמית (מלכים ב' פרק ד, פסוקים לב-לה), כפי שמובא בספרי, למדים שבן השונמית עצמו לא היה טמא בזמן שהיה מת, טומאתו הייתה אחר כך, משום שבזמן שהיה מת הבית נטמא בטומאת אוהל, טומאה שנשארה לאחר שחזר לחיים, ולכן נטמא.
לטומאת מת הוסיפו חז"ל את ההרחבות הבאות:
אדם שנטמא במגע או משא של אבי אבות הטומאה מדברי סופרים (ארץ העמים, בית הפרס, דם תבוסה).
כלים שנגעו באדם שנטמא באבי אבות הטומאה מדברי סופרים.
אדם שנגע בכלים שנטמאו באבי אבות הטומאה מדברי סופרים.
כלים שנגעו בכלים שנטמאו באבי אבות הטומאה מדברי סופרים.
כלים שנגעו באדם שנטמא מכלים שנטמאו באבי אבות הטומאה מדברי סופרים.
לגדר זה הוסיפו חכמים גם את הגוי שנחשב זב, זובו, רוקו, מימי רגליו, מרכבו, משכבו ומושבו, דם גויה ובועל גויה.
כמו כן, זב, זבה, נידה ויולדת שמתו מטמאים משכב ומושב (קיים חשש שיתעלפו וידמו שהם מתים).
על פי חז"ל, אם נטמאה מטמאה את כל הדברים מאז הבדיקה האחרונה או היממה האחרונה (המוקדם מביניהם).
כן מטמאים וסתה, כתמי הדם שעליה ועל בגדיה, המרכב, המשכב והמושב של הרואה וסת, הרוק ומי הרגלים של הרואה וסת והאדם הבועל רואה וסת.
לטומאת היולדת הוסיפו חז"ל גם יולדת איבר (שהוציא העובר אבר והחזירו ואז היא טמאה מרגע שיצא האבר), מרכב, משכב ומושב היולדת אבר, רוק ומימי רגליה של היולדת אבר ובועל היולדת אבר.
לטומאה זו הוסיפו גם את הבהמה ששחט גוי הנחשבת כנבלה, אך יש הסוברים שטומאה זו היא מדאורייתא גם כן.
אָאֶרְמָקִי MB-339 (באיטלקית: Aermacchi MB-339) הוא מטוס סילון חד-מנועי איטלקי המשמש מטוס קרב, אימון ואווירובטיקה.
ה-339 הוא גרסה משופרת ומתקדמת של המטוס אארמקי MB-326.
טיסת הניסוי הראשונה של המטוס נערכה ב-12 באוגוסט 1976, וטיסת הבכורה והתחלת האספקה לחיל האוויר האיטלקי בשנת 1979. כיום, המטוס עדיין מיוצר בדגמים שונים.
החל משנת 1979 נבנו למעלה ממאתיים מטוסים, וכמחצית מהם משרתים בחיל האוויר האיטלקי.
המטוס משרת בחילות אוויר רבים, בהם חיל האוויר האיטלקי, חיל האוויר הארגנטינאי, חיל האוויר של איחוד האמרויות הערביות, חיל האוויר הניגרי ועוד חילות אוויר רבים מסביב לעולם.
לרוב, נבנה למטוס דגם מיוחד עבור כל מדינה כדי להתאימו לצרכיה.
ב-1988 התנגשו שלושה מטוסי אארמקי MB-339 במהלך מפגן ראווה אווירי בגרמניה.
אחד מהם התרסק לתוך הקהל.
אַב בֵּית דִּין (בראשי תיבות: אב"ד) הוא הדיין או השופט היושב בראש בית הדין.
המושג שמקורו בהלכה היהודית, משמש כיום בכל הנוגע לבתי דין הדנים על פי ההלכה, כגון בית הדין הרבני במדינת ישראל.
במשפט הישראלי המודרני, מוכר המושג בכל הנוגע לבתי משפט ובתי דין שונים, אך הוא בעל משמעות שונה מזו ההלכתית.
בסנהדרין, היה האב"ד המשנה לנשיא.
כיום, הביטוי מציין את הדיין החשוב ביותר בבית הדין הרבני והעומד בראשו, או לדיין המקומי הגדול ביותר.
ביהדות אירופה כינויו של רב העיר היה אב"ד, ולעיתים קרובות, כינויו של הדיין או ראש ההרכבים היה ראב"ד.
בקרב החסידים, בעיקר בארצות הברית, נפוץ הכינוי אב"ד לאדמו"רים לא רשמיים, בעיקר כאלו שאבותיהם כיהנו כרבנים באירופה וצאצאיהם רצו לשמור את התואר.
ביהדות, בזמן הבית השני, אב בית דין היה המשנה לנשיא במושב הסנהדרין.
כיום, אב בית דין הוא הדיין החשוב ביותר שבאותו בית דין.
מספר הלכות נקבעו לכבודו של אב בית הדין בקימה לפניו, באבל עליו ועצמת כח נידויו.
(מדובר כאן רק על האב בית דין של תקופת התלמוד.) כאשר רואים את אב בית הדין, ואפילו מרחוק, נעמדים עד שיעבור ארבע אמות הלאה ובבית המדרש עושים לכבודו שורה מכל צד בדרכו עד שישב.
כשנפטר אב"ד כל היהודים צריכים להתאבל עליו בקריעת הבגד, תוך איסור לתפור את הקרע, ולגלות את כתף שמאל, וכל בתי המדרש מפסיקים מלימודם ו"נכנסין לבית הכנסת ומשנים את מקומן היושבין בצפון יושבין בדרום...".
כשאב"ד מנדה אדם כלשהו, אותו אדם מנודה לכלל החכמים אך לא כולל את הנשיא.
בית הדין הגדול הוא מושב בן 71 אנשים.
כמוהו יש רק אחד, הסנהדרין, ורק בזמן שהיא ישבה בלשכת הגזית.
תפקידה להכריע בכל ענייני התורה ולאחד בכך את כל הדעות והזרמים ביהדות, היה לה ולסנהדרין הקטנה סמכות להוציא אנשים להורג ולדון בענייני ממון.
סנהדרי קטנה מעמידין שני בתי דינין של עשרים ושלשה, אחד על פתח העזרה ואחד על פתח הר הבית, ומעמידין בכל עיר ועיר מישראל שיש בה מאה ועשרים או יותר סנהדרי קטנה.
כאמור, היא מוסמכת לדון אף בדיני נפשות.
בית דין קטן הוא בן שלושה אנשים, והוא מוקם לפי הצרכים.
לשני בתי דינים אלו סמכויות להכריע בדיני ממונות, סכסוכים ושאר תביעות קטנות.
אב בית הדין הוא האחרון שאומר את דברו, על פי הכלל שהדיין הפחות חשוב מתחיל והחשוב ביותר מסיים על מנת שלא תשונה דעתו.
קולו של אב בית הדין כשאר כל הדיינים והוא אינו מכריע במקרה של שוויון וחוסר הכרעה.
את השני בחוכמה מבין אנשי בית הדין הגדול - ממנים להיות אב בית הדין בדיבור.
הגאב"ד – ראשי תיבות של "הגאון אב בית דין", ומקביל לתואר אב בית דין, וכמוהו – משמש את ה"מרא דאתרא".
כיום משמש בעיקר את מנהיג בד"ץ העדה החרדית, וכן רבני קהילות שמשמרים את שמות היישובים באירופה מהם באו (כגון גאב"ד מאקווא וגאב"ד אונגוואר).
ראב"ד – במקור ראשי תיבות של "ראש בית דין" (לעיתים רב"ד).
באירופה שימש את ראש הדיינים, שמעמדו היה נמוך משל האב"ד/הגאב"ד.
שימוש זה משתמר אף הוא בבד"ץ העדה החרדית.
במדינת ישראל, משמש התואר את "ראש אבות בתי דין".
רשימת האישים המובאים להלן היו על פי חז"ל אבות בית דין.
אב בית דין במשפט העברי כיום
כיום, בהיעדר סנהדרין וסמיכת זקנים, יושבים בבתי הדין רק הרכבים של שלושה דיינים שסמכותם מוגבלת לתחומים מסוימים.
ראש הדיינים נקרא אב בית הדין.
במדינת ישראל ישנה מערכת ממלכתית של בתי דין רבניים אזוריים.
רב העיר בה נמצא בית הדין משמש, על פי הנהוג, כאב בית הדין בהרכבים בהם הוא משתתף כדיין.
בבתי דין גדולים, שבהם מעל שלושה הרכבים, ישנו גם ראש אבות בתי דין (ראב"ד) השווה במעמדו לנשיא בית משפט מחוזי.
אב בית דין במשפט הישראלי
חוק בתי המשפט, שלפיו מתנהלים הדיונים בבתי המשפט במדינת ישראל קובע כי בדיון במותב, שפירושו דיון ביותר מדן אחד, הנהוג בדיוני בית המשפט העליון, במשפטים בשל פשעים חמורים וערעורים בבית המשפט המחוזי ובעניינים נדירים הנדונים בפני בית משפט השלום, ייקבע אב בית דין.
אב בית הדין הוא נשיא בית המשפט, או סגנו, או נשיא בית המשפט בדימוס, או סגן נשיא בית המשפט בדימוס, או הוותיק מבין השופטים, ואם הם בעלי ותק שווה – הקשיש מביניהם.
לאב בית הדין אין מעמד מיוחד לעניין עצם ההרשעה בפלילים.
חיקוקים העוסקים בבתי דין כגון חוק השיפוט הצבאי, חוק בית הדין לעבודה וחוקים שונים העוסקים בבתי דין אחרים, משתמשים אף הם במושג זה, אך במשמעות שונה, ומקנים לאב בית הדין סמכויות שונות בניהול ההליך, מעבר להיות דעתו הדעה המכריעה במקרה של דעות שקולות.
לרוב, בטריבונלים בהם משמשים הדיוטות (שאינם משפטנים) ביחד עם משפטנים, כגון בית הדין לעבודה, שבו יושב בדין שופט שהוא משפטן בצוותא עם נציגי הציבור שאינם משפטנים, ישמש המשפטן כאב בית הדין.
אֵב הוא כתב עת לספרות, שיצא לאור בתל אביב בין השנים 1993–1996 בעריכת אורי פקלמן, גל קובר ודורי מנור.
הוא התרכז בעיקר בגילוי ופרסום כותבים צעירים.
כתב-העת נוסד מתוך כוונה להשיב רוח חדשה בחיים הספרותיים בארץ באמצעות פרסום הכותבים החדשים וחידוש ימי החבורות הספרותיות ומרכזיותם של כתבי העת בזירה התרבותית.
סביבו התגבשה חבורה ספרותית שכללה סופרים ומשוררים, בהם: שמעון אדף, עינה ארדל, רועי גרינולד, לי שיר, בני מר, אנה הרמן (תחת השם שמרית צור), ואלי בר-יהלום.
מי שכונתה "חבורת אֵב" ערכה אירועי שירה רבים ברחבי הארץ, לרבות "שבוע השירה בתל אביב" שנערך בגלריה בוגרשוב בחודש יוני 1995.
בשלוש שנות קיומו התפרסמו רק שלושה גיליונות (הגיליון השלישי מוספר 4), והוא חדל להתקיים כאשר שניים מעורכיו, מנור ופקלמן עזבו את ישראל ללימודים בצרפת.
כעשור אחר כך ייסד מנור את כתב העת הו!
שבמידה רבה הוא והחבורה הספרותית שהתגבשה סביבו ממשיכים את אב.
אָאֵרוֹסְוִיט (באוקראינית: Аеросвіт; באנגלית: Aerosvit) הייתה חברת תעופה פרטית באוקראינה.
בסיסה היה בנמל התעופה הבינלאומי בוריספיל הסמוך לקייב.
החברה נכנסה להליך פירוק בתחילת שנת 2013.
החברה נוסדה ב-25 במרץ 1994. באפריל של אותה שנה החלה להפעיל טיסות בקווים שבין קייב לתל אביב, אודסה, סלוניקי, אתונה ולרנקה.
באוקטובר החלה לטוס גם למוסקבה.
סוג המטוס הראשון שהיה בבעלותה הוא בואינג 737.
62% ממניותיה של אארוסוויט נמצאו בידיהם של בעלי מניות אוקראינים פרטיים, בעוד השאר הוחזקו בידי חברות המשקיעות בה.
ב-7 בינואר 2013 הודיעה החברה על הליך פירוק .
בשנת 1997 התרסק מטוס של אארוסוויט בסלוניקי.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 הקימה החברה 2 חברות בת: "דנייפר-אביה" ו"דונבאסאארו".
עד לסגירתה הייתה החברה פעילה בתחום הטיסות למזרח, בעיקר לבנגקוק, בירת תאילנד.
סוג המטוס שהיה מופעל לטיסות אלו הוא בואינג 767.
ישראלים נהגו לטוס עם החברה נוכח המחירים הנמוכים בהשוואה לטיסות אל על, אולם לא אחת התקבלו תלונות על איחורים ועיכובים גדולים בטיסות.
החברה הייתה פעילה מאוד בתחום קווי התעופה בין אוקראינה לישראל.
הקו הראשי שהפעילה החברה בין שתי המדינות הוא הקו בין נמל התעופה בוריספיל לנמל התעופה בן-גוריון.
קו זה פעל בתדירות של שתי טיסות יומיות, אשר התבצעו במטוסי בואינג 737-800 ובואינג 767-300ER.
כמו כן, החברה הפעילה טיסה יומית אחת מהערים: דניפרופטרובסק, דונצק, סימפרופול ואודסה לנמל התעופה בן-גוריון.
טיסות אלו התבצעו במטוסי בואינג 737.
אַארְטִי מָאן היא שחקנית אמריקאית היא ידועה בעיקר בזכות גילום דמותה של פרייה קוטרפאלי בסדרה "המפץ הגדול" מבית CBS.
מאן נולדה בשם אארטי מג'מדאר ("Aarti Majumdar") בקונטיקט.
אמה, ואסנטי מג'מדאר, היא רופאת נשים.
בגיל צעיר עברה עם משפחתה לפיטסבורג שבפנסילבניה.
מאן היא בוגרת "אקדמיית הצד האפל" ("Shady Side Academy") ו"קפלת פוקס".
היא למדה קולנוע באוניברסיטת ניו יורק והחלה לשחק ב-2006. בתחילת הקריירה שיחקה בשורה של תפקידים קטנים, בהם בתפקיד שיילה בפרק בעונה השלישית של הסדרה "גיבורים".
מאן משתמשת בשני שמותיה כשם במה: אארטי מאן ואארטי מג'מדאר.
היא מתגוררת בלוס אנג'לס עם בעלה ובתה.
+ סדרות טלוויזיה שנה שם תפקיד הערות 2008 Quarterlife סאריטה פרק אחד (Home Sweet Home) 2009 גיבורים שאילה פרק אחד (Chapter Three – Building 26''')
| פרק אחד (The Broken Wing Job'')2013Suitsמריה מונרופרק אחדWendell & Vinnieג'ינהפרק אחדסקנדלהסוכנת לורה קניפרק אחד2015NCIS: ניו אורלינסנהירפרק אחד2022 - הווההרכש החדשויולטתפקיד ראשי, 8 פרקים
אַבּ ארט אַיְוֵרְקְס היה אנימטור אמריקאי, ויוצר הדמות של מיקי מאוס יחד עם וולט דיסני.
אייוורקס נולד בשנת 1901 בעיירה קנזס סיטי.
בשנת 1919 פגש בפעם הראשונה את וולט דיסני, ולאחר מספר חודשים הקים דיסני את האולפן הראשון שלו, ואייוורקס הצטרף אליו תוך זמן קצר.
לדיסני היה המימון ולאייוורקס היו הכישורים האמנותיים, אבל דרכיהם נפרדו בשנת 1930 בעקבות חילוקי דעות ביניהם.
בשנה זו הוא פתח את הסטודיו הראשון שלו, אשר נסגר ב-1936, ובשנת 1940 החל לעבוד עבור חברת הסרטים "סרטי קולומביה".
לאחר מכן חזר לוולט דיסני, אך לא בתור מאייר, אלא כמנהל הראשי של המחלקה.
הוא נקרא האנימטור הכי מהיר בהוליווד, משום שיכול לצייר יותר מ-700 ציורים ביום.
למשל, תוך שבועיים סיים לייצר את הדמות האייקונית של מיקי מאוס.
בשנת 1960 זכה אייוורקס בפרס אוסקר מיוחד על המצאת מצלמה מיוחדת שצילמה סרטים בצורה אטרקטיבית ומשוכללת.
בסוף חייו עבד עם במאים מפורסמים וגדולים, אחד מהם היה אלפרד היצ'קוק.
בשנה השנייה לעבודתו עם היצ'קוק זכה בפעם השנייה באוסקר על יצירת האפקטים המיוחדים לסרט "הציפורים".
אייוורקס נפטר בגיל 70 בקליפורניה.
ילדיו ונכדיו המשיכו את מורשתו ועבדו גם בחברת וולט דיסני.
אַב הַזְּמַן (ידוע גם בכינוי סַבָּא זְמַן) הוא האנשה של הזמן.
דמותו מוצגת בדרך כלל כקשיש מזוקן, לבוש גלימה הנושא עמו שעון חול או מכשיר מדידת זמן אחר, כסמל לתנועה המתמדת של הזמן, וכן חרמש, הקושר בין התנועה המתמדת של הזמן למוות, אשר הוא בלתי נמנע.
לעיתים הוא מופיע יחד עם תינוק השנה החדשה, כדימוי לשנה החולפת המפנה את מקומה לשנה הבאה.
דמות אבא־זמן נתקשר במיתולוגיה היוונית עם הטיטאן קרונוס ואל הזמן כרונוס (ביוונית, χρόνος, "זמן") והוא גם שמו של אל החקלאות בתרבות זו, ובמיתולוגיה הרומית הוא סטורנוס.
בדומה לכרונוס, בשירת אוגרית, אחד מכינויו של אל היה "אַב שנם" (בכתיב מלא: אב שנים).
דמותו של אב הזמן היא הדמות המרכזית בפסל מזרקת הזמן , אשר נבנה במקור על ידי הפסל לוראדו טאפט בשנת 1922 ומוצב כיום בפארק וושינגטון שבשיקגו.
דמותו של אב הזמן היא הדמות המרכזית ב"רוטונדת השעון" מאת הפסל ג'ון פלאנגן, הממוקמת בספריית הקונגרס שבוושינגטון די.
פסל עתיק של אב הזמן מוצב באחוזת בית סאנדרינגהאם בנורפוק שבאנגליה.
בסדרת הספרים דברי ימי נרניה דמותו של אב הזמן מופיעה בספר "כס הכסף", שבה הוא מוצג כיצור חי ענק הישן מתחת לפני ממלכת נרניה.
מצוין בספר כי אב הזמן צפוי להתעורר בקץ הימים, מה שאכן קורה בהמשך העלילה בספר "הקרב האחרון".
בספר שומר הזמן של מיץ' אלבום, אב הזמן הוא האדם שהמציא את השעון הראשון, ואת עצם הרעיון של ספירת הזמן.
המתנה אותה הוא מנסה להעניק לעולם הופכת לגורם סבל, מכיוון שמאותו רגע בני האדם מודעים לזמן החולף וחשים בחסרונו.
לכן נענש אב הזמן, ונכלא במערה למשך אלפי שנים, בהן הוא נאלץ לשמוע את תחינותיהם של בני האדם בכל הדורות המשוועים לזמן.
בסרט הקצר של דיסני, "מנקי השעון" (1937), אחד מהפסלים המכניים של מגדל השעון הוא אב הזמן.
אב הזמן מופיע בסרט "הציפור הכחולה" (1940), בגילומו של ת'רסטון האל.
כמו כן הופיע בסרט בעל השם הזהה משנת 1976, כשהפעם גילם אותו רוברט מורלי.
דמותו של אב הזמן מופיעה באופן חוזר ונשנה בסדרת ההנפשה "הדרדסים", שהופקה על ידי אולפני האנה ברברה בשנים 1981–1989.
דמותו של אב הזמן מופיעה בסרטים סנטה במשרה חלקית 2 וסנטה במשרה חלקית 3, שבהם היא מגולמת על ידי פיטר בויל.
בסרטים הללו אב הזמן הוא חבר באגודה שבה חברים דמויות אגדיות נוספות כגון סנטה קלאוס, ארנב הפסחא, קופידון, אמא טבע, איש החול, פיית השיניים וג'ק פרוסט.
באחד מפרקי הסדרה "ההרפתקאות של בילי ומנדי" אב הזמן מופיע בדיבובו של אלן אופנהיימר.
אב הזמן מופיע באחד מפרקי "רגולר שואו".
הוא מוצג כעשוי משעונים וחובש כובע סגול.
אב הזמן מופיע בפרק של הסדרה "קסם של הורים" בדיבובו של ג'ף בנט.
אב הזמן מופיע במספר פרקים של "סטאר נגד כוחות הרשע".
בסרט "אליס מבעד למראה" (2016), סשה ברון כהן מגלם את זמן, אדם/ שעון דמוי אדם השולט בכל קווי הזמן של ארץ הפלאות.
אארופוס הראשון היה מלך מוקדון במהלך המאה ה-6 לפנה"ס.
אארופוס היה בנו של פיליפוס הראשון, וירש אותו לאחר מותו.
על פי יוסטינוס, אביו מת כאשר הוא היה עדיין תינוק, ובאותו זמן השתוללה מלחמה בין מוקדון לאילירים.
חיילי הצבא המוקדוני לקחו את אארופוס התינוק בעריסתו, והובילו אותו לשדה הקרב כדי להעלות את מורל החיילים בחזית.
הוא שלט 20 שנים, ובנו אלקטס הראשון ירש אותו.
הרברט אנתוני סטיבנס הרביעי הוא ראפר אמריקאי.
ב-2011 הוציא את אלבום הבכורה שלו, Longterm Mentality.
האלבום הגיע למקום ה-73 במצעד אלבומי ה-R&B/היפ-הופ.
ב-2012 הוציא את אלבומו השני, Control System.
האלבום כולל הופעות אורח של קנדריק לאמאר, סקולבוי קיו, דני בראון, ועוד.
האלבום הגיע למקום ה-9 במצעד אלבומי הראפ של בילבורד.
ב-2014 הוציא את אלבומו השלישי, .
ב-2016 הוציא את אלבומו הרביעי, .
האלבום נתמך על ידי הסינגלים "Huey Knew" ו-"Braille" אשר זכו להצלחה מסחרית רבה.
האלבום עצמו זכה לתשבחות רבות.
בסמוך לצאתו, נכנס אל המקום ה-9 במצעד אלבומי ה-R&B/היפ-הופ.
אארוקאר 2000 היה אב טיפוס של אמצעי תחבורה המוגדר כסוג של "מכונית מעופפת", אשר תוכנן על ידי חברת Aerocar בתחילת שנות ה-2000 בארצות הברית.
בדגם "אארוקאר 2000" הורכב מנוע יחיד מסוג V8 צילינדרים 2.5 ליטר המפיק 350 כ"ס שמטרתו הייתה להניע את גלגלי הכביש וגם את המדחף ה-בי טורבו.
המנוע היה מדגם "Lotus Esprit" מתוצרת יצרנית מכוניות הספורט והמרוץ הבריטית "לוטוס" ("Lotus Cars" ).
דגם ה"אארוקאר 2000" הורכב מכנפי טיסה וזנב הניתנים להסרה כמו במכוניות אארוקאר שנבנו במהלך שנות ה-40 של המאה ה-20.
דגם מכונית "אארוקאר 2000" הפך למטוס על ידי גיבוי מתחת למודול הטיסה, אליו חוברה על ידי 6 סוגריים.
השימוש במנוע המכונית להנעה אווירית אפשר להשתמש באותה מערכת קירור לשני מצבי ההנעה.
בקרת ההיסחפות מחוברת להגה של המכונית, לבקרת המצערת המחוברת למאיץ ולפקדי הטיסה המנוהלים על ידי מערכת אלקטרונית בשם "AutoFlight" באמצעות ג'ויסטיק שמוקם בתא הפיקוד.
לדגם תצוגה רב תכליתית צבעונית מחליפה את לוח המחוונים של הרכב הקלאסי.
ה-GPS של המכונית מספק פונקציות ניווט בטיסה.
הפרויקט לא הושלם ו-2 היחידות שיוצרו הושבתו.
מהירות מרבית - 270 קמ"ש
מהירות הזדקרות - 105 קמ"ש
מדחף מסוג "MT-Propeller" בעל 3 להבים
במודל הכביש תיבת הילוכים מבית שברולט ספרינט
אארנדיל (תעתיק IPA: ) הוא דמות בדיונית, המופיעה בלגנדריום של הסופר ג'ון רונלד רעואל טולקין.
אארנדיל היה ספן חצי עלף, שהפליג לולינור, על מנת להתחנן בפני הולאר בשליחות ילדי אילובטר, ואף נשא כוכב על פני הרקיע מסוף העידן הראשון ועד אחרית הימים.
מעשיו נובאו בקרב העלפים מאות שנים קודם לכן.
אארנדיל היה אביהם של אלרוס, מלכה הראשון של נומנור, ושל אלרונד, לורד ריוונדל ודמות מפתח חשובה בעידן השני והשלישי.
אארנדיל היה הדמות הראשונה, המכוננת של ג'.ר.ר.
במיתולוגיה שלו; שמו ותכליתו כדמות היו בהשראת קטע של סיניולף שטולקין מצא בשיר הכריסט.
סיפורו של אארנדיל נפרש בסילמריליון, אך הוא מוזכר על ידי דמויות רבות ברחבי שר הטבעות.
אארנדיל היה בנם חצי העלף של טואור והנסיכה יידריל, בת טורגון.
הוא נולד בשנת 503 לעידן הראשון וגדל בגונדולין.
בגיל שבע הוא והוריו נמלטו ממפלת גונדולין, והתגוררו אחר כך בארוורנין שבשערי הסיריון.
הניצולים מגונדולין ודוריאת התערבבו בשערי הסיריון.
בשנת 530 לעידן הראשון נשא אארנדיל לאשה את אלווינג, בתו של המלך דיור אלוכיל ונכדתם של ברן ולותיין.
שנתיים לאחר מכן נולדו להם שני בנים: אלרוס, שלימים יהפוך למלכה הראשון של ארץ נומנור, ואלרונד, שלימים יהפך לאדון ריבנדל.
לאחר מכן, החל אארנדיל את מסעו בחיפוש אחר הוריו, טואור ויידריל, שעזבו לפני כן, ושטו אל הים.
בעזרתו של קירדן, חרש הספינות, ארנדיל בנה את ספינתו, לה קרא בשם וינגילוט.
בשלב זה, הסילמריל שברן לקח פעם ממורגות היה ברשותה של אלווינג.
הידיעה על כך הגיעה לבניו של פאנור שעדיין חיו, והם תקפו את האנשים החיים בארוורנין והרגו את רובם.
קירדן וגיל גלד שלחו ספינות לעזרתם, אבל איחרו את המועד.
כדי להימנע מלכידה, אלווינג השליכה את עצמה עם הסילמריל לים והשאירה את בניה הצעירים מאחור, אך הולא אולמו ריחם על אלווינג והפך אותה לציפור.
לאחר ששמע על הטרגדיה של ארוורנין, אארנדיל חיפש אז את ולינור, והוא ואלווינג, שבינתיים הספיקה להתאחד עם בעלה, מצאו את דרכם לשם בסופו של דבר.
לפיכך, הפך אארנדיל לראשון מבין בני התמותה שכף רגלו דרכה על אדמת ולינור.
הוא התייצב אז לפני הולאר, וביקש מהם סיוע לבני האדם ולעלפים בארץ התיכונה, כדי להילחם נגד מורגות; והולאר שעו לתחינתו.
אלווינג בחרה להיות אחת עם העלפים.
תחילה, אארנדיל העדיף להישאר כאחד האדם בשל משפחתו; אולם, למען אשתו, הוא בחר להיות אחד מן העלפים.
הולאר, לאחר ששעו לתחינתו של אארנדיל, אספו צבא אדיר והתקדמו איתו לארץ התיכונה, לחמו במורגות ובצבאו, הפילו אותו והשליכו אותו אל מעבר לעולם במסגרת המאורע שלימים יקרא "מלחמת החרון": המלחמה האחרונה והגדולה בקרבות בלריאנד.
אארנדיל השתתף בקרב ורכב על וינגילוט בשמיים לצד תורונדור, שר העיטים ומספר עיטים אחרים.
מסופר כי מכת חרבו היא שהרגה את הדרקון הגדול אנקלגון השחור והפילה אותו על תנגורודרים.
אירוע זה, אשר יחד עם ההרס העצום שנגרם על ידי מלחמת החרון, הוביל לחורבן בלריאנד ושקיעתה בים.
גורלו של אארנדיל היה לחצות לנצח את האוקיינוס הגדול עם הסילמריל שברן ולותיין גנבו ממורגות ולשמור על השמש והירח.
לאחר שמורגות' הושלך אל מעבר לעולם דרך "דלת הירח", הופקד אארנדיל על שמירתה, למען לא ינסה מורגות' להשתחרר שוב.
בנבואת מנדוס השנייה המתארת את נאמר כי אארנדיל יחזור מהשמיים על אהבת השמש והירח שמלקור יהרוס, ויילחם בדגור דגורת, קרב אחרית הימים.
בילבו בגינס, בעת שהותו בריוונדל כתב את "שירו של אארנדיל", אשר הושמע בריוונדל, ביתו של בנו של אארנדיל, אלרונד.
אארוקאר היה אמצעי תחבורה המוגדר כ"מכונית מעופפת", אשר תוכנן ונבנה על ידי חברת "מולטון טיילור" () במהלך שנות ה-40 של המאה ה-20. זה מכונית מעופפת היחידה שהייתה קרובה לייצור סדרתי.
מולטון טיילור החל בתכנון מכונית מעופפת בשנת 1946. אב טיפוס היה מבוסס על מכונית רגילה עם כנפיים מתפרקות.
היה ניתן להכין את מכונית לטיסה תוך חמש דקות.
לפי התוכניות המכונית הייתה יכולה להגיע למהירות של 90 קמ"ש ובמצב טיסה לכ-200 קמ"ש.
רשות התעופה האזרחית נתנה לטיילור את כל האישורים הדרושים בשנת 1956. טיילור סיכם עם חברת Ling-Temco-Vought על תחילת ייצור סדרתי, בתנאי הוא יציג הוכחות ל-500 הזמנות.
מכיוון שטיילור הצליח להשיג רק כמחצית מהכמות הזמנות הנדרשת, ייצור סדרתי לא החל.
בסך הל נבנו שישה מכוניות מדגם זה.
חלק מהם מוצבות במוזיאונים ונמצאים במצב מוכן לטיסה.
מכונית N102D שנבנתה בשנת 1960 זה המכונית שביצע את הטיסה בשנת 2008. היא נמצאת בבעלות של אד סוויני, מתכנן של מכונית "אארוקאר 2000".
מהירות מרבית - 188 קמ"ש
מהירות הזדקרות - 80 קמ"ש
מדחף מסוג Hartzell HA12 UF בעל 2 להבים
אַב הַכְּנֶסֶת היה בעל תפקיד בקהילות יהודיות באימפריה הביזנטית בראשית ימי הביניים.
אין זה ברור מה היה בדיוק אופי התפקיד, אולם ייתכן כי ציין מנהיג או נכבד קהילה דומה לפרנס, כפי שעולה מכתובת בבית הכנסת בסטובי.
מהתייחסות למונח בקודקס תאודוסיאנוס ניכר כי הוא נבדל מראש הכנסת (archisynagogus), ושני בעלי תפקידים אלה היו פטורים משירות צבאי.
הופעתו של המונח, לצד מקבילו הנשי, "אם הכנסת" (Mater synagogês), על כתובות בקטקומבות יהודיות ברומא מרמזת שהתואר היה לתואר כבוד בקהילות אלה, אשר ייתכן שניתן לעוסקים בגמילות חסדים, ולאו דווקא משרה של ממש.
אַב טִיפּוּס הוא דגם ראשוני ניסיוני של מוצר תעשייתי חדש.
אב הטיפוס מיוצר כדי לבחון את המוצר החדש.
לפני השקעה בהקמת מערכת לייצור מוצר חדש, מהווה אב הטיפוס מודל לבחינה והתנסות.
בהתאם לתוצאות ההתנסות באב הטיפוס עובר המוצר שינויים ושיפורים, הבאים לידי ביטוי במוצר הסופי.
בתהליך התכנון של מוצר גדול ממדים, כגון מטוס, נהוג ליצור מספר אבות טיפוס, חלקם בקנה מידה קטן יותר מהמוצר הסופי, לבחינה וללימוד בעיות ביצירת המוצר הסופי.
אב טיפוס נבנה בדרך שונה מדרך בניית המוצר המוגמר ומצריך אמצעים אחרים ושיטות עבודה אחרות ושונות.
לדוגמה, המוצר המוגמר נבנה בפס ייצור ואילו אב טיפוס נבנה בעבודה פרטנית.
חברות רבות משקיעות משאבים בפיתוח אבות טיפוס, וטכנולוגיה לבניית אבות טיפוס כמו הדפסה תלת-ממדית ו-CNC.
אב טיפוס עשוי להיבנות גם בסיוע גורם חיצוני לחברה.
בישראל הטכניון הוא המוביל בפיתוח טכנולוגיות ליצירת אבות טיפוס, והוא משקיע מיליוני שקלים בשנה במחקר ופיתוח תהליכים רלוונטיים.
בציבור, אב טיפוס הפך למטבע לשון המתאר דגם ראשוני חדש, לא בהכרח בתחום התעשייה.
אב טיפוס יכול להופיע, למשל, כמודל כלכלי ואפילו פוליטי, שישופר בהמשך.
אַב הָרַחֲמִים היא תפילה יהודית, המזכירה את נשמות הקהילות היהודיות שנהרגו על קידוש השם ומבקשת מאלוהים לנקום את נקמת דמן.
התפילה נאמרת בקהילות האשכנזיות בתפילת שחרית של שבת לאחר קריאת התורה.
בשנת 1096 פתחו הנוצרים במסע הצלב הראשון, ובמסגרתו טבחו ביהודים בפרעות המכונים בקהילות ישראל "גזירות תתנ"ו".
העילה לפתיחת מסע הצלב הייתה פגיעה של הסלג'וקים (שליטי ארץ ישראל דאז) בנוצרים שבאו לבקר.
האפיפיור אורבנוס השני יצא לצרפת וקרא לכבוש את ארץ הקודש והמונים נענו.
בדרכו לארץ ישראל ערך האספסוף פרעות ביהודי עמק הריינוס.
הפרעות החלו בקהילות שו"ם – שפיירא (שפייר), ווורמייזא (וורמס) ומגנצא (מיינץ).
המוני יהודים הוטבלו בכוח לנצרות וחלקם עלו על המוקד על קידוש השם.
רבים מהם העדיפו להתאבד בטרם יוכרחו להתנצר בעל כורחם.
לזכר הצרות חוברו קינות וסליחות רבות.
בין השאר חוברה בוורמייזא גם תפילת אב הרחמים.
התפילה מזכירה את נשמות ההרוגים וקוראת לאלוהים שינקום את נקמת דם עבדיו השפוך.
מחבר התפילה אינו ידוע, ויש אומרים שנמצאה מונחת על בימת קריאת התורה.
התפילה משובצת בפסוקים מספר דברים, ספר שמואל ב', ספר יואל וספר תהילים.
לדעת הרב שמואל פנחס גלברד תפילה זו היא המקור לביטוי "השם יקום דמו", שהשימוש בו נעשה נפוץ בתפוצות ישראל החל מראשית תקופת האחרונים.
התפילה נאמרת בכל תפוצות וקהילות אשכנז.
היא נאמרת בתפילת שחרית של שבת לאחר קריאת התורה, יקום פורקן ותפילות נוספות; ברוב הקהלות היא נאמרת לפני אמירת אשרי יושבי ביתך והכנסת ספר התורה לארון הקודש.
נמנעים מלומר תפילה זו בימים של שמחה, כגון ימים שאין אומרים בהם תחנון, בשבתות ארבע פרשיות (שקלים, זכור, פרה והחודש), כשיש ברית מילה או חתן בבית הכנסת או בשבתות מברכים (השבת שלפני ראש חודש).
בשבתות החלות בספירת העומר נוהגים לומר את אב הרחמים כחלק ממנהגי האבלות בימי הספירה, גם אם זו שבת מברכין או שיש ברית מילה או חתן, זאת מפני שגזרות תתנ"ו התרחשו בימי ספירת העומר.
לפי הגר"א לא אומרים אב הרחמים במקרים כאלה, אף בימי הספירה, אך לדעתו יש לומר אב הרחמים גם בשבת שלפני ראש חודש אב.
לפי מנהג אשכנז המערבי, תפילה זו נאמרת רק בשתי שבתות בשנה: בשבת לפני שבועות ובשבת לפני תשעה באב.
בשאר שבתות השנה התפילה אינה נאמרת כלל, ובדרך כלל נאמרת בקהלות אלו אחרי אשרי, מיד לפני שמחזירים את ספר התורה לארון.
לאחר השואה נהג הרב צבי יהודה הכהן קוק לומר תפילה זו בכל שבת משבתות השנה, ואף בשבתות שהוזכרו מעלה, שבהן לא נהגו לומר את התפילה, כיוון שהכיר אישית הרבה מגדולי ישראל שנספו בשואה.
כמו כן תפילה זו נאמרת ביום הכיפורים, שמיני עצרת, ביום האחרון של חג הפסח ובחג השבועות (בחו"ל ביום השני).
בימים אלו התפילה נאמרת כחלק מהזכרת נשמות.
אַב טִיפּוּס (Prototype) בסמנטיקה ובפסיכולוגיה קוגניטיבית הוא חבר קבוצה חברתית בעל אוסף של תכונות מאפיינות המייצגות את קבוצתו.
אב טיפוס הוא החבר בעל מספר התכונות הגדול ביותר המשותפות לשאר הפריטים בקבוצה ומספר התכונות הקטן ביותר המשותף לפריטים מקטגוריות אחרות.
אין תכונות הכרחיות או מספיקות להגדרת המושג, וגבולות הקבוצה או הקטגוריה אינם מוגדרים בנוקשות.
לעיתים ישנו דמיון חופף ו"משפחתי" בלבד בין חברי הקבוצה, וחברי הקטגוריה אינם שווים במידת ייצוגיותם.
חברים אחרים נשפטים על סמך הדמיון לאב הטיפוס.
הארגון התודעתי הוא ארגון היררכי.
למשל את קבוצת הציפורים, המאופיינת במשקל גוף נמוך, תעופה ונוצות יכולים לייצג כחברים אב טיפוסיים היונה או הדרור, אך לא היען, הפינגווין או התרנגולת, שהם חברים לא אופייניים בתכונותיהם.
תפוח הוא פרי אב טיפוסי לעומת העגבנייה, וכך כלב רועים גרמני לעומת הפודל.
אך אב טיפוס לעיתים אינו מייצג אופייני של חברי קבוצתו, אלא דימוי שקיים על קבוצה זו – הסטראוטיפ.
למשל, האנס האב טיפוסי הוא דימוי של גבר האורב לנערה צעירה ותמימה ההולכת לבדה בחושך ומתנפל עליה באלימות.
זאת על אף שידוע כי בלמעלה מ-80% ממקרי האונס הנאנסת מכירה את האנס, והאינוס מתרחש בביתה של הנאנסת או בביתו של האנס.
כך, לעיתים אב הטיפוס אינו המקרה או החבר המייצג אלא הסטראוטיפ המייצג שרווח בציבור אודות הקבוצה.
בנוסף, תיאורית אב הטיפוס לא תמיד רלוונטית, מכיוון שלא לכל הקבוצות יש מבנה היררכי בתודעה האנושית.
למשל קטגוריות אנושיות כמו מדע או אמנות לא יכולות להסתדר לפי מבנה היררכי שבראשו אב טיפוס.
זאת מכיוון שאין אפשרות לתייג יצירת אמנות אחת כנעלה אבסולוטית ביחס ליצירת אמנות אחרת, או תגלית מדעית כ"מדעית" יותר מתגלית אחרת.
אַבָּא-סָאוָא, או אַבָּאסוּבּוֹ (Аба-Сава, המעיין היהודי) היה כפר יהודי ששכן כשבעה וחצי קילומטר דרומית מערבית לדרבנט ברפובליקת דאגסטן שברוסיה.
הכפר, שישב במישור הררי, הוקם בשוליה הצפוניים של האימפריה הפרסית בשנת ה'תמ"ה (1685).
אבא-סאווא היה הכפר היהודי השני מבין שלושה שהוקמו בדאגסטן, לאחר הכפר קולקאת (על נהר קודיאל).
סיפור הקמתם וקורותיהם של יהודי ההרים תואר לראשונה על ידי הרב יעקב יצחקי, על פי בקשה של השלטונות הרוסיים.
בין יתר דבריו הוא מספר כי בשנת ה'תקצ"א (1730), עת נלחם נאדיר שאה, מלך ממלכת פרס, עם החאנים הקווקזים, פגע גם בכפר היהודי קולקאת והחריבו עד היסוד.
נאדר שאה היה זה שתקף גם את יהודי אבא-סאווא.
היהודים, על פי המסופר, עמדו על נפשם, אבל הוכרעו.
בקרב ההוא נפלו מהם 157 נפש; השאר מצאו להם מקלט בדרבנט.
ידוע כי במאה ה-17 לא ישבו יהודים בדרבנט.
אחת הסברות גורסת כי יהודי דרבנט יצאו מהעיר מרצונם .
במהלך המאה ה-18 יושבו בנסיכות דרבנט יוצאי פנים פרס נוספים מדתות שונות, בהם גם יהודים, על מנת לחזק נוכחות פרסית סביב למבצר דרבנט (שער החישוק), שהוא בעל חשיבות אסטרטגית – מעבר מישורי כ-3 ק"מ, שהוא הצר ביותר בין הרי קווקז לים הכספי.
בנסיכות דרבנט בקרב דוברי פרסית בעלי דתות שונות נוצר ניב פרסי–דרבנטי, ובקרב יהודי הנסיכות – ניב פרסי-דרבנטי-יהודי.
היישוב היהודי המשיך להתרחב גם צפונית לנסיכות דרבנט.
ב-1742 הופיעו מצבות יהודיות בח'אנתה כייטג.
ובשנת 1799 התיישבו יוצאי אבא-סאווא בעיר דרבנט.
הקהילה בכפר חדלה מלהתקיים לאחר החורבן שזרע בה הח'אן סורחיי מהח'אנתה השכנה ב-1799 (או 1797), ולאחר ששבה חלק מהיהודים.
אולם בשנת 1799 קיבלו תושבי אבא סאווא היהודים אישור להתיישב בדרבנט מהשייח' עלי-ח'אן, החאן של חאנות קובה שגם שלטה בדרבנט.
האחרון השתדל לטובת היהודים אצל השר סורכאיי-כאן שישחרר את השבויים היהודים.
בקשתו נענתה חלקית והיהודים התיישבו בדרבנט באזור שהוקצה עבורם.
הקהילה התפרנסה מגידול פירות, כרמים, שורשים ליצור צבע (מרנה), יצור יין ודיג.
אַב מִנְזָר, או אֵם מִנְזָר, הוא אדם העומד בראש מנזר.
המונח הלטיני לאב מנזר, "abbas", שאוב מן המילה הארמית "אבא", אשר שימשה בתקופת התנאים והנצרות המוקדמת כתואר כבוד.
המילה ηγουμενος (הגומנוס, hegumenos) ביוונית מתארת את תפקיד אב מנזר הגברים בנצרות האורתודוקסית ואילו ἡγουμένη (הגומנה, hegumenia) היא המילה לתיאור אם המנזר העומדת בראש מנזר נשים.
לכל מנזר יש אב מנזר האחראי על המנזר ועל הנזירים החיים בו, במנזרי נשים יהיה תפקיד זה מסור בידי אם המנזר.
אב המנזר יהיה לרוב נזיר בעצמו, אולם יש מקרים שבהם המינוי הוא של בעל סמכות אחרת.
לעיתים ניתן התואר לאיש דת שאינו מנהל מנזר באופן מעשי ולעיתים ניתן התואר למי שעמד בראש קבוצת נזירים נטולי מנזר.
אבות המנזרים הראשונים חיו במנזרים של מדבר יהודה, מצרים וסוריה.
חלקם היו דור ראשון לתלמידי ישו, לכן שלטו בעברית ומכאן השימוש במונח העברי לתיאור התפקיד.
עם התפשטות הנצרות נדד גם שמו של התפקיד לאימפריה הרומית.
בקהילות המזרחיות נקרא אב המנזר "הגומנוס" (Hegumenos) או ארכימנדריטס (ἀρχιμανδρίτης).
למילה ארכימנדריטס במקורה יש משמעות של אדם נושא משרה כנסייתית האחראי ומפקח על מספר מנזרים שבכל אחד מהם יש הגומן משל עצמו.
עד פרסום תקנון בנדיקטוס היו מקרים שבהם אב מנזר שלט על מנזר בודד והיו מקרים בהם שלט על מספר מנזרים.
תקנון בנדיקטוס, שעד לרפורמות קלוני היה התקנון הקובע למנזרי אירופה, קבע כי לכל מנזר יהיה אב מנזר וכל אב מנזר יכהן במנזר אחד בלבד.
תקנוני המנזרים השונים קבעו את מעמדו וסמכויותיו של אב המנזר והגבילו מעורבות מצדם של בישופים.
האפיפיור גרגוריוס הראשון, שהיה נזיר טרם מינויו כאפיפיור, צמצם את יכולת ההתערבות של בישופים בעבודתם של אבות המנזרים ומנע מבישופים להדיח אב מנזר ללא סיבה מוצדקת.
התקנונים השונים קבעו אף את אופן בחירתו של אב מנזר חדש, לרוב אחרי פטירתו של אב המנזר הקודם.
אב המנזר המכהן בוחר נזיר אחד ומכשיר אותו כיורש.
הצידוק לגישה זו אומר שהנזירים ישתדלו להיות טובים יותר על מנת לזכות בתפקיד.
כלל הנזירים, או קבוצת נזירים בכירים, בוחרים את מי שהם רואים כמתאים ביותר.
הצידוק לגישה זו אומר שכך נמנעת חנופה כלפי אב המנזר.
במהלך המאה ה-4 עד המאה ה-9, הייתה הכהונה כאב מנזר דרכן של משפחות האריסטוקרטיה הפרנקית לזכות במעמד ובתהילה.
משרות הבישופות היו מסורות בידי האצולה הגאלו-רומית, ולבני משפחות אריסטוקרטיה פרנקית היה קשה מאוד להיכנס למעמד הבישופים, שהיו בעלי סמכות דתית ובעלי יוקרה.
משפחות שתרמו חלקת אדמה להקמת מנזר יכלו למנות את אחד מבניהן כאב המנזר, תפקיד בעל יוקרה.
אם אב המנזר עלה למעמד בישוף, או אם הפך לאחר מותו לקדוש, הייתה המשפחה זוכה ביוקרה הנלווית למעמד זה.
היו משפחות שהקימו על אדמתן מנזר לגברים ומנזר לנשים.
לפי ד"ר נירה פנסר מאוניברסיטת חיפה דווח במאה ה-7, לראשונה, על נשים ממשפחות האריסטוקרטיה הפרנקית המשמשות אם מנזר הן עבור מנזר הנשים והן עבור מנזר הגברים.
עד אז היו גברים מהווים אבות מנזר לגברים ונשים אמהות מנזר לנשים.
היו אף מקרים שבהם גברים היו אבות מנזר לנשים אולם לא להפך.
במנזרים בודהיסטיים אב המנזר הוא נזיר האחראי על המנזר ועל שוכניו.
בביולוגיה, אָב קַדְמוֹן מְשֻׁתָּף של קבוצת אורגניזמים הוא הפרט המאוחר ביותר שכל האורגניזמים בקבוצה הם צאצאים שלו.
אב קדמון משותף (להלן אק"מ) הוא המאוחר ביותר, במובן שכל צאצא שלו כבר אינו אב משותף לכל הקבוצה.
האק"מ מוגדר לכל קבוצה ברמת כל טקסון.
זאת תחת ההנחה שקיים אב קדמון משותף כולל (LUCA) שהוא האק"מ של קבוצת כל האורגניזמים בעולם.
כך לדוגמה ניתן לדבר על האק"מ של העופות והזוחלים או האק"מ של כלל בני האדם, או אפילו האק"מ של כל בני משפחות כהן (שעל פי המסורת האק"מ הזכרי שלהם הוא אהרן).
האק"מ משמש בפילוגנטיקה להערכת הקרבה בין אורגניזמים.
ככל שהאק"מ של קבוצה מאוחר יותר בעץ המשפחה, כך האורגניזמים בקבוצה קרובים יותר.
בעזרת האק"מ מגדירים את קבוצות האורגניזמים הבאות:
קבוצה פוליפילטית היא קבוצה שאינה כוללת את האק"מ שלה.
קבוצה פרפילטית היא קבוצה שכוללת את האק"מ שלה אך לא את כל צאצאיו.
קבוצה מונופילטית היא קבוצה שכוללת את האק"מ שלה ואת כל צאצאיו.
בעבר עסקה הטקסונומיה במיון אורגניזמים על פי תכונות מורפולוגיות, דבר שאפשר מיון לקבוצות פוליפילטיות.
אולם עם התפתחות הגנטיקה החל מיון על בסיס גנטי שאפשר רק קבוצות מונופילטיות או פרפילטיות, ומכאן החשיבות הרבה של האק"מ בטקסונומיה.
בעיות בהגדרת אב קדמון משותף
בתיאור נאיבי, אם מתארים את קבוצת האורגניזמים בעץ פילוגנטי (אילן יוחסין), שמכל אורגניזם בו יוצאים ענפים לצאצאיו, האק"מ יהיה הפרט שדרך הענפים שיוצאים ממנו ניתן להגיע לכל אורגניזם בקבוצה, וכל אורגניזם אחר שהוא צאצא שלו לא מקיים זאת.
מכשול ראשון שעולה הוא הגדרת האק"מ ביצורים המתרבים ברבייה זוויגית.
במקרה כזה לכל פרט יש יותר מהורה אחד, דבר שיכול להוביל ליותר מאק"מ אחד.
לכן במקרה כזה מגדירים אק"מ זכרי ואק"מ נקבי.
אין זה הכרח שהאק"מ הזכרי והנקבי חיו במקביל, ולקבוצות גדולות זה אף בלתי סביר.
קושי נוסף, שהבנת השפעתו הגדולה על פילוגנטיקה החלה רק בסוף המאה ה-20, עולה מקיום העברה גנטית אופקית, שבה יצור מעביר מטען גנטי ליצור אחר שאינו צאצא שלו.
תופעה זו מקשה על הסקת הקרבה ההתפתחותית בין שני יצורים שונים מן המרחק הגנטי בין רצפיהם הגנטיים.
למשל, העברת גן בודד בין שני מיני חיידקים רחוקים התפתחותית זה מזה תגרום להם להיראות קרובים התפתחותית זה לזה על אילן היוחסין שייבנה.
זאת אף אם קיימת שונות גדולה בין הגנים האחרים שלהם.
עקב כך, מוטב להעריך את הקרבה המשפחתית על בסיס נתונים נוספים, כמו הימצאותם או היעדרם של גנים מתוך מבחר גנים רחב ככל האפשר.
לדוגמה, הקרבה הגנטית בין יצורים פרוקריוטיים הוערכה בדרך כלל על בסיס הדמיון הרצפי בגן הרנ"א הריבוזומלי 16s rRNA.
זאת משום שהרצף הגנטי של גן זה דומה עבור מינים קרובים, אך שונה דיו כדי לכמת את ההבדלים ביניהם.
אולם במרוצת השנים הסתבר כי גם גן זה מועבר אופקית.
העברה זו, גם אם אינה שכיחה, מחייבת בחינה מחדש של אילנות היוחסין שנבנו על בסיס הדמיון הרצפי בגן 16s rRNA.
הביולוג פיטר גוגרטן מציע כי המטפורה של אילן יוחסין אינה מתאימה עוד לממצאי המחקר הגנומי.
יש להחליפה במטפורה של מעשה פסיפס, שבו שושלות תורשתיות שונות המשתלבות זו בזו.
לשיטתו, לא ניתן לתאר את יחסי הגומלין העשירים בין החיידקים באמצעות גרף של עץ, אלא באמצעות רשת.
אם כן, כתוצאה מהעברה גנטית אופקית, ייתכן יותר ממסלול יחיד המקשר בין פרט בקבוצת אורגניזמים לאק"מ של הקבוצה.
אַבָּא'לֶה בּוֹא לַלּוּנָה פַּארְק או אם אותי תיקח ללונה פארק הוא שיר ילדים ישראלי ידוע משנות ה-50 של המאה ה-20 שכתבו והלחינו יוסף כנען והזמר ישראל יצחקי בביצוע המקורי של המוזיקאי אבשלום כהן.
מילות השיר מתארות הפצרת ילד באביו לקחתו ללונה פארק – לנדנדה, לגלגל הענק ולרכיבה על הסוס הלבן, כנראה על גבי קרוסלה.
יצחקי וכנען כתבו את השיר בשנת 1952, לרגל פתיחת "לונה פארק ביפו" שהוקם בשדרות ירושלים.
שלמה גרוניך ביסס על השיר קטע רוק מתקדם שכתב בשם "לונה פארק" ונכלל באלבומו "צמר גפן מתוק" משנת 1982. שירו של גרוניך החל בצלילים של תיבת נגינה (לכאורה) של השיר המקורי, שמאטה בזיוף ונעצרת ומתחלפת בגיטרה חשמלית שפותחת את השיר המקורי של גרוניך.
האב הקדמון המשותף של האדם והשימפנזה הוא המין המאוחר ביותר של בעל חיים שהיה אב קדמון משותף של האדם, השימפנזה המצוי והבונובו.
קיומו של מין זה מוסק מתוך הדמיון הרב בגנום של השימפנזה והאדם, ומתוכם גם ניתן, באמצעות שיטות שעון מולקולרי, להעריך במקורב את הזמן שבו חי – בין 8 ל-4 מיליון שנה לפני זמננו.
אולם, עקב נדירותם של מאובנים מתקופה זו, אין יודעים בביטחון מי היה מין זה.
ארבעה מועמדים אפשריים הם המינים: סהלאנתרופוס צ'אדנסיס, אורורין טוגננסיס, ארדיפיתקוס קדבה וארדיפיתקוס רמידוס, וייתכן גם שהיה זה מין אחר שעדיין לא התגלו מאובנים שלו.
על פי תערו של אוקאם יש להניח שהאב הקדמון המשותף חי באפריקה, שכן מאובני כל ההומינינים הקדומים ביותר הידועים למדע נמצאו באפריקה, וכן שני מיני השימפנזה חיים שם.
עם זאת, לא ניתן להסיק זאת בוודאות גמורה.
מן האב הקדמון המשותף התפצלו לפחות שני ענפים שנציגים שלהם קיימים עד ימינו – תת-שבט ההומינינים, שכיום מיוצג רק על ידי מין האדם הנבון, ותת-שבט הפאנינים, שכיום מיוצג על ידי מיני הבונובו והשימפנזה המצוי.
לא ניתן לפסול את האפשרות שענפים נוספים התקיימו בעבר, ושכמה מן המאובנים הידועים כיום משתייכים אליהם.
מצירוף הידע מן הגנטיקה ומן המאובנים ניתן להסיק עץ פילוגנטי מקורב של האב הקדמון וצאצאיו:
אב קדמון משותף אדם–שימפנזה–גורילה (התפצל לפני 10 עד 6 מיליון שנה על פי שעון מולקולרי)
אב קדמון משותף אדם–שימפנזה (התפצל לפני 8 עד 4 מיליון שנה על פי שעון מולקולרי)
מין: שימפנזה מצוי (לפני 2 עד 1 מיליון שנה על פי שעון מולקולרי)
מין: בונובו (לפני 2 עד 1 מיליון שנה על פי שעון מולקולרי)
סוג: אוסטרלופיתקוס (4 עד 1.6 מיליון שנה על פי תיארוך מאובנים)
סוג: אדם (לפני 2.2 מיליון שנה על פי תיארוך מאובנים)
מין: הומו ארקטוס (לפני 1.6 מיליון על פי תיארוך מאובנים)
מין: הומו ספיינס (לפני כחצי מיליון שנה).
מתוך ההבדל שבין הגנומים של האדם והשימפנזה ניתן לחשב, באמצעות שיטת השעון המולקולרי, הערכה פשוטה ומקורבת לפני כמה זמן חי האב הקדמון המשותף המאוחר ביותר שלהם.
לפי שיטות שונות של מיפוי גנטי, ידוע כי ההבדל בין הגנומים הוא בקירוב 1%, שהם כ-30 מיליון הבדלים של נוקלאוטיד בודד מתוך כשלושה מיליארד זוגות נוקלאוטידים בגנום האדם.
על סמך התאוריה הנייטרלית של אבולוציה מולקולרית, נעשה הנחה מפשטת כי כמעט כל ההבדלים האלו נגרמו על ידי מוטציות נייטרליות, כלומר הן לא גרמו להבדל בכשירות ולכן לא נבררו בברירה טבעית, אלא באמצעות סחף גנטי בלבד.
כמו כן נניח שמוטציות נייטרליות אשר מופיעות במשך חייו של כל פרט בודד ועוברות בתורשה לילדיו גורמות לסדר גודל של 100 הבדלים של נוקלאוטיד בודד.
על פי כלל אצבע חשוב בתאוריה הנייטרלית בגנטיקה של אוכלוסיות, אותו מספר מוטציות משתלטות על האוכלוסייה כולה בכל דור.
נמצא איפוא שדרושים 30,000,000/100 = 300,000 דורות של אבולוציה כדי ליצור את ההבדל בין הגנומים של האדם והשימפנזה.
אם נניח שמשך הדור הממוצע בשושלות האדם והשימפנזה במשך זמן זה היה 33 שנה, נקבל כעשרה מיליוני שנים.
הבדל זה יש לחלק לשניים, שכן המוטציות הצטברו גם בשושלת השימפנזה וגם בשושלת האדם, ונקבל כי האב הקדמון המשותף חי לפני כחמישה מיליון שנה.
חישוב זה הוא פשטני מאוד, אך מדויק למדי.
בחישובים מתוחכמים יותר הנערכים במסגרת מחקרי גנטיקה של אוכלוסיות ואבולוציה מולקולרית מתחשבים גם במוטציות מועילות אשר משתלטות על האוכלוסייה בברירה טבעית, אך ניתן להתעלם מהן בלי השפעה גדולה על החישוב מכיוון שמרבית המוטציות הן אכן נייטרליות ומתקבעות בסחף גנטי.
ההנחות הפחות ידועות הן קצב המוטציות ומשך הדור.
קצב המוטציות בדור יחיד באדם עדיין לא נמדד במדויק ויש עליו ויכוחים, אך הוא אכן בסדר גודל של 100 בדור.
הוא כמובן עשוי היה להשתנות במשך מיליוני השנים שחלפו, וכך גם משך הדור.
חישובים המסתייעים בין השאר בכיול באמצעות גיל מאובנים הנמדד בשיטות תארוך רדיומטריות כמעט תמיד נותנים תוצאות שבין 4 ל-8 מיליון שנה לפני זמננו.
אַבָּא, חַכֶּה לִי הוא תצלום שצילם קלוד פ' דטלוף ב-1 באוקטובר 1940 בעת מצעד של מגויסי "הרגימנט של קולומביה הבריטית" בניו וסטמינסטר שבקולומביה הבריטית בקנדה.
בעת שדטלוף צילם את התמונה, רץ וורן ברנרד (Warren "Whitey" Bernard) מידי אימו לעבר אביו, טוראי ג'ק ברנרד (Jack Bernard).
התמונה זכתה לחשיפה רבה בקנדה בתקופת מלחמת העולם השנייה ושימשה במסע הפרסום לאגרות המלחמה.
בשבת 26 באוגוסט 1939 הכריז אדולף היטלר כי הוא תובע מפולין את עיר הנמל דנציג.
בשעה 04:45 בבוקר קיבל השָליש של הרגימנט של קולומביה הבריטית שיחת טלפון מאוטווה המורה לו לגייס את הרגימנט.
חיילים התפרסו ברחבי העיר כדי לאבטח מקומות רגישים.
ב-10 בספטמבר 1939 הכריז הפרלמנט הקנדי מלחמה על גרמניה הנאצית, שפלשה לפולין בראשית החודש.
בעוד יחידות צבא אחרות נשלחו לבריטניה, הרגימנט של קולומביה הבריטית נשאר בחוף המערבי.
לאחר כמה חודשים של אימונים ושמירות, הצטוו החיילים לצעוד לניו וסטמיניסטר כדי לעלות על רכבת שתוביל אותם ליעד בלתי ידוע.
כשעבר המצעד ברחוב השמיני בניו וסטמינסטר התמקם קלוד דטלוף, צלם העיתון המקומי Vancouver Daily Province, כדי לצלם את טור הצועדים במורד הגבעה.
כשהתכונן לצלם, ראה לפתע ילד רץ ברחוב.
התצלום מנציח את הילד בן החמש, וורן ברנרד, ניתק מאחיזתה של אימו ורץ לזרועותיו של אביו.
תמונתו של דטלוף זכתה לפרסום עולמי ואף זכתה לחשיפה במגזין לייף.
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה התמונה תלויה בכל בתי הספר בקולומביה הבריטית.
יעדם הבלתי ידוע של החיילים הייתה העיר נאנאימו (Nanaimo) במרחק 3 שעות נסיעה משם.
לאחר תקופת אימונים ארוכה הם נשלחו לצרפת ולהולנד ושבו הביתה בסיום המלחמה.
לימים התגרשו ג'ק וברניס ברנרד.
ב-4 באוקטובר 2014 הוסר הלוט מעל פסל ברונזה שהציבה עיריית ניו וסטמינסטר בקרבת המקום שבו צולמה התמונה המשחזר את האירוע.
בטקס נכחו וורן ברנארד עצמו וותיקי מלחמת העולם השנייה.
לרגל האירוע הונצחה התמונה גם בבול ובמטבע של שני דולר.
ב-2015 התקיים שחזור של המצעד לציון 70 שנה לסיום מלחמת העולם השנייה.