tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התמהיל הנפיץ של כל הגורמים הללו, גרם לתסיסה פנימית רבה בתוככי הקהילות, ואיים על המשך פריחתן.
על חיי הקהילות העיקו הפרנסים שמונו על ידי השלטונות, ההשתמטות מתשלום המס הקולקטיבי, הסכסוכים הממוניים, הנידויים והמחלוקות והבעיות הרוחניות השונות.
מבחוץ נמשכו התנכלויות הגויים, שמדי פעם העלילו עלילות שונות על היהודים.
כל הבעיות הללו עוררו את חכמי הדור להתכנס ולנסות לשים קץ למצבן המדרדר והולך של הקהילות.
גדולי הדור ופרנסי הקהילות החליטו להשתמש בסמכותם ההלכתית לתקן תקנות ולגזור גזירות על הציבור.
הוועידה הראשונה התקיימה ככל הנראה בטרוייש (כיום טרואה, Troyes) שברוזנות שמפן (כיום בצרפת) בשנת ד'תתק"כ או ד'תתקכ"א (1160), ובראשהּ עמדו רבנו תם, הרשב"ם, רבי אליעזר בן נתן (ראב"ן, מבעלי התוספות) ועוד מאתיים וחמישים רבנים מקהילות צרפת.
הוועידה החליטה על שורה ארוכה של תקנות בעניינים שונים.
ישנם המייחסים רבות מהן לרבנו גרשום מאור הגולה, אלא שחכמי הקהילות שבו ותיקנו אותן לאחר שהתרופפו ואף חיזקו אותן בחרם ובאלה.
שתיים מן התקנות שתוקנו בוועידת טרוייש, עוסקות בקשר שבין היהודים לשלטונות הנוצריים.
התקנה האחת אוסרת פנייה לערכאות של גויים – בין לצורך קביעת הדין עצמו ובין לצורך אכיפת דין שנפסק בבית דין יהודי, למעט מקרים של סרבנות דין.
התקנה השנייה אוסרת נטילת שררה על ידי השלטונות "על מנת לענוש או לקנוס את חברו".
חותמי התקנות הוסיפו להן אזהרה חמורה:
תקנות נוספות שנתקנו ככל הנראה באותה ועידה, עוסקות בסכסוכים ממוניים למיניהם.
ראשית נקבע, כי המזמין את חברו לדין ולא בא, יוטל עליו חרם עד שיבוא.
בתקנה זו נקבעו מספר סייגים ותנאים.
בנוסף לכך, הסדירו התקנות את זכות עיקול הפיקדונות.
תקנה קדמונית, שיש המייחסים אותה לרבנו גרשום, קבעה, כי אדם שהופקדו בידיו ספרים והמפקיד חייב לו כסף, אינו יכול לעכב את השבת הספרים עד לפירעון החוב.
חכמי טרוייש הסכימו עם התקנה וציינו "כי חרם קדמונים הוא", ואף הוסיפו והרחיבו אותהּ – רבנו תם קבע, כי אין לעכב שום פיקדון עד לפירעון חוב, מלבד מלמדי תינוקות שלא שולם שכרם, שלהם הותר לעכב פיקדונות שונים, אך לא ספרים.
חלק מהתקנות עסקו בנושא סכסוכי המיסים.
נקבע, כי אדם שנתבע לשלם מס ולטענתו חלה טעות באומדן הכנסותיו, יפרע תחילה את המס, או יתן משכון כפי הערכת הקהילה, ורק אחר כך ידון עמם בפני בית דין שאינו קשור לקהילה.
כל זאת במקרה שהטענה היא שאירעה טעות בהערכת השומה, אך אם לדעת האיש מתנכלים לו בכוונת זדון, הוא רשאי לתבוע דין טרם שישלם.
ועידת טרוייש הרבתה לעסוק בנושא "ביטול התמיד".
תקנה עתיקה זו, שאף היא מיוחסת ל, התירה לאדם שחש כי אחד מהקהל עושק אותו, למנוע קיום תפילות או קריאת התורה בבית הכנסת, עד שבית הדין יוציא את הצדק לאור.
רבני צרפת הגבילו את זכות ההפרעה, וקבעו כי התובע לדין את חברו והלה מסרב לבוא, רשאי תחילה לעכב שלוש פעמים את תפילת ערבית בבית הכנסת או את "קדושה דסידרא", ורק לאחר מכן יוכל לעכב את תפילת שחרית, מנחה או קריאת התורה.
כמו כן, העיכוב יוחל אך ורק בבית הכנסת שבו נוהג הנתבע להתפלל.
עוד נקבע, כי אדם שאיבד אבידה רשאי לעכב את התפילה עד שיתחייבו כל המתפללים כי אם יודע אחד מהם על מקום הימצאהּ, יגלה אותו למאבד.
מטרתן של תקנות אלה הייתה קביעת מידתיות בזכות עיכוב התפילות והפרעתן.
המתקנים שאפו לאזן בין נשק "ביטול התמיד", לבין גזילת זמן הציבור ויצירת "טירחא דציבורא".
החיבור בין סכסוכים ממוניים לענייני בית הכנסת, בא לידי ביטוי בתקנה נוספת: המשאיל בית הכנסת לציבור ויש לו מריבה עם אחד המתפללים, אינו יכול לאסור עליו לבוא להתפלל שם, אלא אם כן אוסר על כולם ודורש השבת בית הכנסת לחזקתו.
מטרתה של התקנה הייתה למנוע מצב שבו ינצל אדם את תרומתו לציבור כנשק בסכסוכיו האישיים עם פלוני.
ויכוח נפוץ נוסף בעניין בית הכנסת נסב אודות מקום "הנחת הנרות", שהיו באותה תקופה מקור התאורה היחיד בלילות.
הוויכוח נסוב בין בני העיירות הקטנות שהגיעו להשתתף בתפילות הימים הנוראים עם בני הקהילות הגדולות, והשאלה הייתה מה ייעשה בשארית הנרות שהביאו עמם הכפריים בבואם להתפלל בעיר ביום הכיפורים.
לטענת בני הקהילה הגדולה, הדלקת הנר בבית הכנסת שלהם הקדישה אותו לרשות בית הכנסת ואין לשנות את ההקדש ממקום למקום.
הוועידה קיבלה חלקית את טענתם וקבעה, כי על הכפריים להשאיר את מותר נרותיהם בבית הכנסת העירוני, אלא אם כן הדליקו שני נרות, שאז ניתן לקחת אחד מהם על מנת להדליקו בבית הכנסת הקבוע שבעיירה הקטנה.
בדומה לכך הוחלט, כי בכל עיר שיש בהּ מניין קבוע לתפילה, מוטל על העובר שם החל מראש חודש אדר ועד פורים לשלם שם את מעות הפורים, אם הוא נתבע לעשות זאת.
הוועידה אף חיזקה את חרם דרבנו גרשום שלא לשאת שתי נשים, ושלא לגרש אשה בעל כרחה, אלא אם כן נתקבל היתר מאה רבנים הדרים בשלוש "מדינות" שונות: אניו (כיום אנז'ו, Anjou), נורמנדיה (Normandie) וצרפת.
תקנות רבנו תם וסיעתו, שנתקנו בטרוייש, חייבו בעיקר את קהילות צרפת.
קהילות הריין, שהתמודדו עם בעיות זהות, החליטו לאמץ את שיטת התקנות ובכך לפתור את בעיותיהן.
בשנת ד'תתקנ"ו (1196) התכנסה במגנצא ועידת רבנים ופרנסים מכל קהילות הריין.
ועידה זו העתיקה את רוב תקנות טרוייש והוסיפה עליהן עוד תקנות רבות ומפורטות.
התקנות נחתמו על ידי רבני שו"ם ופרנסיה.
המשך ישיר של ועידת תתקנ"ו במגנצא הייתה ועידה נוספת, שהתקיימה אף היא במגנצא עשרים וארבע שנים לאחר מכן, בשנת ד'תתק"ף (1220).
נראה שהצורך באשרור נוסף לתקנות שזה מקרוב נתקבלו, נבע מן העובדה שהתקנות לא קויימו כראוי על ידי בני הקהילות, ומכך שההתנהגות הנלוזה, במידה שהייתה כזו, נמשכה ללא שינוי.
חכמי הדור הבינו כי עליהם ליצור מנגנון הרתעה משמעותי, אשר יחייב את בני הקהילות להישמע לתקנות שפורסמו.
בוועידת תתק"ף הובהר ופורסם כי מי שיעבור על התקנות יהיה "בחרם חמור".
חכמי שו"ם קיוו שאיום זה יפעל את פעולתו, וכי ענייני הציבור ישובו להתנהל על מי מנוחות.
מלבד העתקה של תקנות טרוייש, טיפלו במגנצא ביסודיות בעניינים שבין אדם לחברו.
כהקדמה לתקנות אלו ציינו המתקנים את המצב העגום השורר בקהילות:
דברים אלו מתייחסים ככל הנראה לתופעת ה"מסירה" שנפוצה בקרב הקהילות, ופגעה פגיעה קשה במשפחות רבות.
חכמי שו"ם החליטו למגר תופעה מסוכנת זו באופן מוחלט: הם קבעו כי המלשין על חברו פסול לעדות ולשבועה, ויהא בנידוי הקהילות עד שישלם לחברו את ההפסד וישוב בתשובה שלמה.
בנוסף נקבע, כי אם יהודי מאיים על חברו שיפסיד לו ממון על ידי הלשנה לשלטונות, ולאחר מכן אכן התנכלו אליו השלטונות – יתחייב המלשין לשלם את דמי ההפסד ולא יוכל לטעון כי לא ביצע את איומו וכי אין לו קשר למעשי השלטון.
עוד הוחלט לקלל את המלשינים מדי שבת, ולהחרים את המונע מן הדיינים לדון על פי תורת ישראל.
סוגיית הקשרים הפסולים עם השלטונות באה לביטוי נוסף בתקנות מגנצא.
כדי למנוע מהגויים להתערב בחיי הקהילה, נקבע, כי אם יתמנה אדם לתפקיד בבית הכנסת, כגון חזן, גבאי או גולל התורה, על פי מינוי השלטונות, יהיה אותו אדם בנידוי, בשמתא ובחרם.
הוועידה שאפה למצב שבו אף קשרים לגיטימיים עם השלטונות לא ישפיעו על ענייני הציבור.
מסיבה זו נקבע, כי אין לפטור אדם ממס עקב קרבתו לשלטונות.
תקנות נוספות עסקו בענייני ממונות.
נקבע, כי אין לתת הלוואות אלא באופן של עיסקא, כלומר שדמי ההלוואה יחשבו כהשקעה משותפת, וסיכויי הרווח וההפסד יתחלקו בין המלווה והלווה.
תקנה זו נועדה למנוע בעיות הלכתיות של ריבית, כמו גם טענות ומענות שונות.
עוד נקבע כי יש לנהוג ביושר בכל ענייני הממון, ו"לא יעשה שקרנות ולא 'גילוח מעות'".
שיוף מטבעות זהב על מנת להתיך את הזהב שנגזל מהמטבעות היה תופעה נפוצה בתקופות ההן, וחכמי שו"ם ראו בה רמאות, גזל, חילול השם וסכנת נפשות (בשנת 1278 נחשדו יהודים באנגליה באשמה זו, ו-269 מהם הומתו בתלייה).
מסי השלטונות והסכסוכים שנגרמו בעטיים, עלו אף הם על שולחן הוועידה.
נקבע כי אין ליטול משכון מאדם שהפקידו אצלו ספרים (כתבי יד השווים הון רב), עבור חובות המיסים של בעל הספרים.
עוד הוחלט, כי אם הצהיר אדם בשבועה הצהרת הון נמוכה כדי להיפטר מתשלום מס גבוה והתברר ששיקר, ייפסל לשבועה.
תקנה חשובה נוספת בתחום שבין אדם לחברו, אסרה על אדם לכנות את חברו בשם "ממזר" או פסול נישואין אחר.
ענייני ציבור נוספים נידונו בוועידה והוזכרו בתקנות.
כך למשל נקבע, כי אם אין מספיק כסף כדי לשלם למלמדי התינוקות, ניתן לקחת כסף מהקדשות של נפטרים, למעט אם הוקדשו במפורש למטרה אחרת.
הוחלט כי תקנות לטובת העיר או ענייה יתקבלו על דעת טובי העיר, וכי אין אפשרות לסרב להחלטתם ואף לא לתבוע אותם לדין תורה.
נאסר גם לגלות לגויים סודות הנוגעים לקהילה.
הוועידה עסקה גם בענייני בית הכנסת.
נאסר על אדם להתפלל בבית הכנסת בניגוד להסכמת הציבור.
כן נקבע, כי נדרי צדקה שנודר אדם בבית הכנסת, ישלם לאותו בית הכנסת שבו נדר.
החלטה אחרת קבעה כי אין לדבר בבית הכנסת, אלא .
במקביל לתקנות בענייני הציבור, עסקו תקנות שו"ם בסדרה ארוכה של תקנות שנגעו לשלל תחומי החיים הפרטיים של יהודי הקהילות.
מספר תקנות לא היוו חידוש, אלא באו כחיזוק נוסף להלכות פסוקות שמקורן בתלמוד ואף במקרא והציבור לא הקפיד על שמירתן.
כך למשל קבעה הוועידה, כי על כל אדם לקבוע זמן ללימוד תורה, מדרש או תלמוד, לפי מידת הבנתו ואפשרויותיו.
בנוסף קיבלה הוועידה מספר תקנות בענייני כשרות, כגון איסור לאכול שלקות של גויים, תקנות בענייני יין נסך, חיוב להסיר "" (מחשש לחֵלב אסור), איסור לשלוח בשר על ידי גוי ואיסור לשחוט ללא מבחן וקבלת הסמכה מרב.
בעתות שמחה היו מצויים מכשולים שונים, ועל כן התייחסה הוועידה גם לעניינים אלו.
נראה כי מנהג רווח היה להתרים אנשים בעל כורחם לצורכי חתונה, וכן ליטול דברים מאולם החתונה, עקב שכרות ושמחה יתירה.
התקנות קבעו אפוא, כי אין ליטול מהחתונה יותר משישה פשוטים (מטבע קטן), ואין לחברי החתן לגנוב תרנגולות ודברים אחרים משום אדם.
בעיה אחרת ארעה בעתות שמחה: לפעמים נחרך התבשיל המיועד ליום השבת, עקב ההלכה שאסור להוסיף לו מים בשבת.
היו שלא התאפקו עקב הבושה, וביקשו מגוי שיעשה זאת.
כדי למנוע זאת החליטה הוועידה, כי יש למנות שומר יהודי, שימנע מגוי להוסיף מים לקדרה המתבשלת בשבת לצורך האורחים.
נראה כי יהודים רבים שעסקו במסחר עם הגויים החלו לשנות אט אט את מלבושם והופעתם החיצונית, וניסו להידמות לחבריהם הגויים.
חכמי שו"ם ראו לנכון לתקן תקנות בנושא זה, וקבעו כי אין ליהודי ללבוש מלבוש של גויים, אין ללבוש "חלולי בתי זרועות" (גלימה נטולת שרוולים בסגנון גויי), אין לגלח זקן בתער ואף לא בכעין תער, כלומר במספריים הגוזזים את הזקן סמוך ללחיים.
תקנה אחרת הוקדשה למלחמה בנגע המותרות שפשה כפי הנראה בקהילות הריין.
נקבע כי אסור להזמין אנשים לסעודה שאינה סעודת מצווה, מלבד אדם שאורחים מתאכסנים בביתו, או שהקיז דם שעליו להרבות במאכל.
גם ליולדת הותר לעשות סעודה לחברותיה.
תקנה זו היא הקדומה ביותר בנושא המותרות, והיא בבחינת אב לתקנות כאלו שהותקנו בעקבותיה.
כאמור, חלק מהתקנות לא חידשו הלכות או הנהגות כל שהן, ומטרתן הייתה לחזק הלכות ודינים שלא הקפידו עליהם.
לשם כך הוטלו נידויים, חרמות ושמתות על החוטאים בענייני יין נסך, הרחקות נידה, פנייה לערכאות ועוד.
כמו כן הודגשו במשנה תוקף מחויבויותיהן של הקהילות לכל תקנותיו של רבנו גרשום .
כאמור, כל התקנות האמורות נתקנו על ידי בעלי התוספות, בוועידות שנערכו במגנצא בשנים תתקנ"ו ותתק"ף.
אזהרה חמורה שליוותה את התקנות קבעה כי מי שיעבור על התקנות ינודה, וכי אם לא יחזור בו תוך חודש – ניתן יהיה למסור את ממונו לשלטונות ולקנוס אותו לפי החלטת הקהילה.
חותמי התקנות היו עשרות רבנים משלוש קהילות הריין המרכזיות.
בחודש תמוז שנת ד'תתקפ"ג (1223) התכנסו שוב רבנים ונכבדים מקהילות שו"ם, בוועידה שהתקיימה ככל הנראה בשפיירא, ובהּ עסקו בפירוט רב בתקנת החליצה .
תקנות נוספות שחודשו בה על סמך תקנות קודמות קבעו כי אין לרבנים או לפרנסי הקהילות להטיל חרם על אדם מדעת עצמם ללא הסכמת הקהילה.
במקביל נאסר על הקהילה להטיל חרם ללא הסכמת הרב.
נקבע כי חרם או נידוי שהוטלו ללא הסכמת כל הגופים הללו ייחשבו לחסרי תוקף.
על תקנות אלו חתמו גדולי הדור, בהם הרוקח, רבנו דוד ב"ר שאלתיאל (תלמיד ראבי"ה, אב"ד קהילת לורך), רבנו יהודה ב"ר משה הכהן ממגנצא (הר"י כ"ץ, רבו של מהר"ם מרוטנבורג) ועוד.
כאמור, רובן של תקנות שו"ם נתקנו כתגובה לבעיות מקומיות וייחודיות של קהילות אשכנז וצרפת בימי הביניים.
מסיבה זו נהגו רובן רק במקומן ובשעתן, לא התפשטו מעבר לקהילות שבהן נתקבלו, ולא שרדו מעבר לתקופה שבהּ נצרכו.
יוצאות מן הכלל הן שתי תקנות שמקורן בתקנות שו"ם אשר שרדו עד ימינו אלה: תקנת הנדוניא ותקנת החליצה.
התקנה המפורסמת ביותר מבין תקנות שו"ם היא "תקנת הנדוניה" או "תקנת ההִשבון".
תקנה זו תוקנה תחילה על ידי רבנו תם, אשר חזר בו ממנהּ בסוף ימיו.
למרות זאת, שבו תלמידי תלמידיו ותיקנו אותה בוועידת תתק"ף, והוסיפו בה פרטים שלא היו בתקנה המקורית.
הרקע לתקנת ההשבון היא העובדה שפעמים רבות אירע, עקב תנאי החיים באותה תקופה, שאישה מתה בתוך שנה לנישואיה, לרוב עקב סיבוכי היריון או לידה.
הבעל האלמן התאבל על אשת נעוריו, אך אביה של הנפטרת התאבל בכפליים – גם על בתו שנלקחה בדמי ימיה, וגם על תכשיטי הזהב וכספי הנדוניה שהעניק לבתו ולחתנו עם נישואיהם, מתוך מחשבה ותקווה שבני הזוג ייהנו מהם לאורך ימים.
מכיוון שלפי דין תורה יורש הבעל את אשתו, הרי שכל התכשיטים והנדוניה אמורים היו להיות רכוש הבעל האלמן, והאב השכול חש כי זרים יורשים את הונו.
ככל הנראה, מצב עגום זה היה שכיח למדי בדור ההוא.
ניתן אף להניח כי לאור ריבוי מקרים אלו הלך וגבר החשש, שאם תימשך התנהלות הדברים באופן זה ללא שינוי, יחדלו האבות להעניק לבנותיהם תכשיטים הגונים ונדוניה הראויה להתכבד בה, כראוי לבנות ישראל.
כתוצאה מכך עלולות הבנות שלא למצוא להן חתן, שכן הבחורים יעדיפו את אלו המוכנים להעניק לבנותיהן מתת הגונה, על פני אלו החוששים ונמנעים מכך.
רבנו תם וחכמי דורו שנוכחו בבעיה, הפעילו את סמכותם התורנית כדי לפתור אותה.
בשנת ד'תתק"ך או ד'תתקכ"א נפגשו בשוק של טרוייש רבנו תם, אחיו רבנו שמואל (רשב"ם), רבנו מנחם מיואני וחכמים נוספים וקבעו:
אף על פי שתקנה זו נוגדת את הלכות הירושה שבתורה, לא נמנעו בעלי התוספות מלתקנהּ, שכן הבינו שצורך השעה היא והפקר בית דין הפקר הוא.
עם זאת, מוסיף רבנו תם ומספר, כי מצא לאחר מכן בתורת כהנים מקור עקיף לתקנתו: .
תקנה זו של רבנו תם וחבריו תוקנה בצרפת, ולא התפשטה מעבר לגבולן של הקהילות שהוזכרו בהּ.
יתר על כן, מסיבה בלתי ידועה, חזר בו רבנו תם מתקנה זו בסוף ימיו (כמובא בתוספות בכתובות מז:); חזרה זו ערערה את התקנה אף במקומות שבהן נתקבלה.
דומה היה שעתידה תקנה זו לרדת לתהום הנשייה, אך לא ארכו הימים ותלמידי תלמידיו של רבנו תם שבו וחידשו אותה.
בוועידת תתק"ף במגנצא, לצד התקנות האחרות שתוקנו בה, הוחלט לחדש את תקנת הנדוניה ואף להרחיבה מעבר לתקנה המקורית.
נוסח התקנה החדש קבע כי גם במקרה של אישה שמתה בשנה השנייה לנישואין, מוטל על בעלהּ להשיב חצי מסכום הנדוניה לאביה או ליורשיה האחרים.
עוד הוחלט, כי גם במקרה שמת הבעל, תחזיר האישה למשפחתו את התכשיטים והנכסים שקיבלה מהם.
על התקנה המחודשת והמורחבת חתמו חכמי שו"ם, והיא התפשטה בכל קהילות אשכנז.
שלוש מאות שנים לאחר מכן הביאהּ הרמ"א להלכה, וברוב ספרי השו"ת דנים בה ובפרטי פרטיה.
קהילות אשכנז הגדילו לעשות, והוסיפו את התקנה לנוסח הכתובה.
בחלק מהכתובות נכתב: "מחמת עידור (=פטירה) יעמוד כתקנת שו"ם", ובחלקן נכתב: "הירושה וכל משפטי הכתובה כמנהג אשכנז וע"פ תקנות שו"ם".
התקנה בצורה שונה מעט חלחלה גם לקהילות ספרד, ובראשית האלף השישי תוקנו "תקנות טוליטולה" (טולדו), שדנות באופן חלוקת הנכסים במקרה של מות האישה הצעירה ללא ולד.
תקנות אלו, התקפות גם בימינו, הן מהבודדות ששרדו מתקנות שו"ם העתיקות.
תקנה מפורסמת נוספת שתוקנה בוועידות שו"ם היא "תקנת החליצה" או "תקנת חלוקת הנכסים".
תקנה זו עוסקת במקרה שמת אדם בלא בנים, ואלמנתו זקוקה לייבום או לחליצה על ידי אחד מאחי הנפטר.
התקנה עוסקת הן במסגרת הזמן לקיום מצוות הייבום או החליצה והן בחלוקת נכסי המת ונכסי היבמה – נכסי צאן ברזל והכתובה – לאחר קיום החליצה.
התקנה, שתוקנה בתחילה בוועידות תתקנ"ו-תתק"ף במגנצא, חזרה ונתקנה ביתר פירוט בוועידת תתקפ"ג בשפיירא; לאחר כשישים שנה אישר אותה מהר"ם מרוטנבורג, ולאחר מאה שנים נוספות, בט"ו באב ה'קמ"א, חזרה ונתקנה במגנצא, עם שינויים בנוסחהּ.
התקנה קובעת כי כאשר נפטר אדם ללא ילדים ואשתו זקוקה לייבום או לחליצה, אסור ליָבָם להשאיר את האלמנה כעגונה, אלא בתום שלושה חודשים מהפטירה עליו לייבם אותה או לערוך חליצה ללא דיחוי.
אם הוסכם על חליצה, מחלקים את נכסי הנפטר לפי ראות עיני הדיינים, ללא אפשרות לתביעות ממוניות מצדו של היבם.
בוועידת ה'קמ"א הוחלט כי חלוקת הנכסים תהיה שווה בשווה בין האלמנה לבין אחיו של הנפטר (החלטה נוספת שהתקבלה באותה ועידה נגעה לסך התחייבות הכתובה לבתולה ולאלמנה.
הובהר כי מטבע קולונית כבר אינה עוברת לסוחר, וכי יש להתחייב לבתולה 600 פלורין זהב, ולאלמנה 300).
החותמים על תקנות תתק"ף ותתקפ"ג פורטו כבר לעיל.
על תקנת ה'קמ"א חתמו תשעה מרבני אשכנז, שהמפורסם שבהם הוא רבי משה ב"ר יקותיאל הלוי מולין – אביו של מהרי"ל.
נוסח התקנה עצמו אינו מבהיר את הסיבה שמחמתהּ תיקנוה הראשונים.
יתר על כן, תקנה זו עומדת בניגוד לתקנה קדומה, המיוחסת לרבנן סבוראי, שבהּ נקבע כי .
לפי התקנה הקדומה, מקבל היבם לאחר החליצה את כל כתובתה של האלמנה.
נשאלת אפוא השאלה: מדוע שינו חכמי שו"ם את תקנת רבנן סבוראי, וקיצצו מחצית מזכותו של היבם?
בעל תרומת הדשן משער, כי התקנה באה להתמודד עם שני קטבים מנוגדים: מחד גיסא, מצב הדברים היה כזה שפעמים רבות התקשתה האלמנה לזכות בייבום או בחליצה שהייתה משחררת אותה מכבלי עגינותהּ.
היו יבמים שחמדו ממון רב, שרק תמורתו הסכימו לחלוץ ליבמות האומללות.
יבמה שלא נענתה לסחטנותו של היבם עלולה הייתה להיעגן שנים רבות וארוכות.
לעיתים היה המצב הפוך: היבם היה רוצה לייבם – אך היבמה, מסיבותיה היא, העדיפה חליצה ולא ייבום.
משלא הגיעו להסכמה, נותרה היבמה אסורה לנישואין, והדבר יצר מכשלות רבות.
מאידך גיסא, היו יבמות שזכו עם פטירת בעליהן בהון רב, ויבמיהן חפצו ליבמן, אך לשם ממון ולא לשם מצווה.
אכן, רבנן סבוראי סברו כדעת חכמים שמצוות ייבום עדיפה על מצוות חליצה, אפילו אם אין כוונת המייבם לשם שמים; אך הראשונים סברו כאבא שאול, שהמייבם לשם ממון, קרוב הוולד להיות ממזר.
מכיוון שכך, חיפשו הראשונים דרך למנוע ייבומי ממון פסולים שכאלו.
הפתרון לשתי הבעיות הללו היה תקנת הקהילות.
מחד גיסא, הוכרחו היבם והיבמה להגיע לידי ייבום או חליצה בתוך שלושה חדשים ממיתת הבעל; בכך נמנעה סחבת מיותרת, וסר החשש שמא תישאר היבמה עגונה מרצון בלא שתוגדר כאשת איש, החמורה באיסורה מיבמה לשוק.
כמו כן, שוב לא יכלו היבמים לנסות ולסחוט ממון רב מהאלמנות, שכן הובטחה להם חצי מהכתובה מיד לאחר החליצה.
מאידך גיסא, סר החשש מייבומי ממון, מכיוון שאף ללא ייבום ניתן היה לזכות במחצית הממון.
מצב זה הביא לכך, שרק המעוניינים בייבום לשם מצווה ייבמו את היבמות, ואילו החפצים בממון, משהובהר להם האיסור בייבום שלא לשם שמים, הסתפקו במחצית הממון שהובטחה להם, חלצו ליבמות והתירו אותן לשוק.
תקנת החליצה לא נתפשטה בקהילות ספרד, ואף באשכנז היו מקומות שהעדיפו ייבום על חליצה ולא קיבלו את כל פרטי התקנה.
דורות של פוסקים העשירו את ספרות השו"ת והתלבטו בפרטי התקנה, בין השאר משום שהיא עברה מספר שינויים על ידי מתקניה בתקופות השונות.
MARC ראשי תיבות של MAchine - Readable Cataloging, ובתרגום חופשי לעברית - קָטָלוֹג קָרִיא למכונה (קק"מ).
מבני MARC הם תקן לייצוג ולהעברת מידע ביבליוגרפי (ומידע נוסף) על הפריטים המקוטלגים, בתבנית המותאמת במיוחד למחשב: כלומר המטרה היא שהמחשב יהיה מסוגל 'לקרוא' ולשלוף את המידע הנחוץ לפי הצורך.
המידע מקטלוג ספרייה אינו יכול לעבור אוטומטית לתוך המחשב.
המחשב צריך מפרש (interpreter) של המידע שנמצא ברשומת קטלוג.
רשומת MARC מכילה מעין מדריך מקודד (מעצב הרשומה) של המידע שלו.
MARC פותח על ידי הנרייט אברם מספריית הקונגרס של ארצות הברית (LOC) בשנות ה-60 של המאה ה-20. הוא מגדיר תבנית מידע ביבליוגרפי ומספק פרוטוקול מחשבים להחלפה, שימוש ופירוש של מידע ביבליוגרפי.
פריטי המידע בשיטת MARC משמשים בסיס לרוב קטלוגי הספריות בעולם.
שיטת MARC מאפשרת 'לתרגם' את קטגוריות התוכן האנושי לקטגוריות טכניות לגמרי (למשל: מספרים שונים זה מזה), שמחשב מסוגל להבחין ביניהן.
כל פריט מידע מכונה שדה, למשל: מחבר, כותר, מו"ל, סדרה, עמודים, גובה ועוד מאפיינים שונים.
לכל שדה יש זיהוי מספרי חד-חד-ערכי, למשל: מחבר-100, כותר-245. לכל שדה יש מספר מאפיינים, למשל למחבר ישנם: שם, שנים בהם הוא חי, מקום לידה ועוד.
כל מאפיין של שדה מזוהה על ידי אות או מספר בשדה.
בנוסף לכל זה, שדה ומאפייני שדה אינם אמורים להיות מוגבלים במקום.
לכן, מעצב הרשומה מתפקד בתור תוכן שמגדיר היכן נמצא כל דבר ברשומת ה-MARC.
רשומות MARC בנויות משלושה אלמנטים בסיסיים: מבנה הרשומה (manifest), מעצב הרשומה - מעין תוכן עניינים של מיקומי המידע או תמרורים (תרגום של הכינוי באנגלית - signposts), והמידע עצמו.
'מעצב הרשומה' מכיל קודים ואוספים, המאפשרים לזהות באופן מדויק ולאפיין פריטי המידע בתוך הרשומה.
תקן ה-MARC נועד להעברת רשומות (על שלל סוגיהן: ספרים, כתבי-עת, מאמרים וכיוצא בזה) בין מחשבים.
ייצוג במבנה תקני של MARC דואג לכך ששימוש באותה רשומה גם בעוד 10 או 20 שנה יצלח מכיוון שמדובר בתקן בינלאומי שתמיד ישאיר תאימות לאחור (backward compatible).
חשיבותו של התקן היא באפשור שפה אחידה בין כלל הקטלוגים בעולם וכך לאפשר שיתוף מידע בין הספריות.
קטלוג MARC נשמר בקובצי .mrc או .marc
התוכן של פריטי המידע ברשומות MARC מוגדר על ידי תקנים חיצוניים, כמו AACR2, L.C.
לרשומה של MARC מבנה יישום של תקן בינלאומי ISO-2709, שידוע כ-ANSI/NISO Z39.2.
תקנת 1804 (נקראה גם "חוקת היהודים" או "חוקת 1804" בפי היהודים "גזירת הפונקטין") היא תקנה שבמסגרתה ניסה אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה להתמודד עם תוספת של למעלה ממיליון יהודים לארצו, בניסיון לשלבם במדינה על פי השקפת עידן הנאורות.
התקנה כללה כ-50 סעיפים שהתייחסו לשורה ארוכה של נושאים שאפיינו את החיים היהודיים ברוסיה: כלכלה, ניהול קהילה, תרבות ושפה, חינוך ועוד.
התקנה שילבה 'מקלות וגזרים': חיוב הקהילות לרשום את ענייניהן בשפה הרוסית מזה, ושיפור מעמדם האזרחי של יהודים שירצו לשרת בצבא ולעסוק בחקלאות מזה.
רשימת הסעיפים כולה הופיעה במחקר פרי עטו של ההיסטוריון שמואל אטינגר, שגם הוסיף רקע ופרשנות.
עד לסוף המאה ה-18 חל איסור על יהודים לחיות ברוסיה.
בשלהי המאה ה-18 סופחו חלקים גדולים של פולין לרוסיה (במסגרת חלוקת פולין בין האימפריה הרוסית, אוסטריה ופרוסיה).
כתוצאה מכך התווספו לרוסיה שטחים נרחבים (אשר נמצאים היום בבלארוס, ליטא, אוקראינה המערבית ומחוזות פולין המזרחית) ובהם חיו יהודים רבים.
בעקבות כך, נוספו מאות אלפי יהודים לגבולות רוסיה, ובבת אחת נוצר ברוסיה המרכז היהודי הגדול ביותר בעולם.
הממשלה קבעה כי היהודים יוכלו לגור רק בשטחים הרוסיים החדשים, שבהם ישבו היהודים גם קודם.
תחום זה נקרא "תחום המושב".
הצארית יקטרינה הגדולה ניסתה להנהיג רפורמות בהשפעת רעיונות הנאורות.
כחלק מגישה זו ניסתה לקבל את היהודים שצורפו לממלכתה כשווים בין שווים.
ליהודים הוענקו זכויות בערים, בהן הזכות לעסוק בסחר בלי כל מגבלות.
כתוצאה מכך התלוננו סוחרים רוסים על כך שיהודים מתחרים בהם בצורה בלתי הוגנת.
הוועדה לשיפור מצבם של היהודים
עם עלייתו לשלטון נדרש הצאר אלכסנדר הראשון לשאלת מעמדם של היהודים בממלכתו.
הוא הקים ב-9 בנובמבר 1802 את "הוועדה לשיפור מצבם של היהודים", שדנה למעשה בדרך הטובה ביותר ל"תיקונם" של היהודים.
ההתלבטות הייתה בין אלו שסברו שצריך קודם לשנות את אורח חיי היהודים ואז אפשר יהיה לשלבם בחיי המדינה, לבין אלו שסברו שיש להעניק קודם זכויות וכתוצאה מכך יחול התיקון המבוקש.
על בסיס מסקנות אלה אישר הצאר ב-9 בדצמבר 1804 (כ' כסליו תקס"ה) את "תקנת 1804" (תקנת היהודים) הכוללת חמישים וארבע פסקאות, ומשקפת את ההנחות האלה: היהודים הם יסוד זר האחראי לבעיות הכלכליות והחברתיות במערבה של רוסיה ועל כן יש לתקן את מצבם, תיקון ברוח האבסולוטיזם הנאור.
כמסקנות מהחלטות הוועדה הוטלו על היהודים גזירות ובמקביל הם זכו בהישגים אזרחיים.
נאסר על יהודים להמשיך לעסוק בחכירה ובהפעלת בתי מרזח, פעולות שהיו פרנסות יהודיות מקובלות.
על מנת ליצור חיץ בין יהודים לכפריים ולמנוע ניצולם קבע הצאר כי על יהודים היושבים בכפרים ואינם עוסקים בחקלאות באופן אישי לצאת מהכפרים אל העיירות של תחום המושב.
במקביל עודדו התקנות יהודים לעבור לעסוק בחקלאות והובטח כי יהודים שיהיו חקלאים לא יהיו צמיתים.
התקנה קבעה כי על מנת לאפשר ליהודים להתפרנס, חייבות גילדות האומנים לקבל יהודים לשורותיהן והובטח כי יינתנו הלוואות למי שירצה להקים בית מלאכה.
ילדים יהודים הורשו ללמוד בבתי-ספר כלליים ובמקביל הותר ליהודים להקים ולתחזק בתי ספר משלהם.
פסקה 10 קבעה כי מ-1812 ואילך לא יוכל יהודי להיבחר לתפקיד ציבורי, כולל משרת רבנות או משרה בקהילה היהודית, אם אינו שולט באחת מהשפות: רוסית, פולנית או גרמנית.
פסקה 51 קבעה כי משרתו של רב הקהילה מוגבלת להשגחה על מנהגי הדת של חברי הקהל ופרשנויות הקשורות לעניינים דתיים.
הופקעה מהרבנים סמכותם לדון בדיני ממונות או חובות.
דיונים אלו נמסרו על פי פסקה 49 לבתי הדין הכלליים.
פסקה 53 אפשרה, במקרה של מחלוקת בין שתי קבוצות בתוך הקהילה, לקבוצת יהודים לפרוש מהקהל הקיים ולהקים לעצמם בית כנסת.
פיסקה זו נוצלה על ידי החסידים להקים לעצמם בתי כנסת בלי לחשוש מן המתנגדים לחסידות.
תחום המושב הורחב מעבר לשטחים שסופחו מפולין, גם לדרום אוקראינה ולחופי הים השחור, וכן הותר ליהודים להתיישב בקווקז, כולל גאורגיה.
עם זאת, הגבול המזרחי של תחום המושב נותר במקומו, כדי למנוע ישיבת יהודים בשטחי רוסיה ההיסטורית.
בעקבות תקנת 1804 החלה ההתיישבות החקלאית היהודית בחרסון.
ב-1807 החל בעצלתיים הגירוש מהכפרים.
הגירוש היה תלוי בפקידי הממשלה המקומיים.
חלקם חשבו שהערים שבתחום המושב כבר מלאות ביהודים חסרי פרנסה ונמנעו מביצוע הגירוש.
חלק אחר ניצל את התקנות וגירשו את כל היהודים הכפריים.
בעלי האחוזות הפולנים והביילורוסיים היו זקוקים לחוכרים היהודים לתפעול האחוזות, לסחר בתוצרת החקלאית ולמכירת היי"ש והתנגדו לגירושם של היהודים "שלהם".
ההתנגדות מהשטח והסתננותם של יהודים חזרה מהעיירות לכפרים הקפיאו את התהליך.
תקנת המקוואות של בעל התניא היא תקנת רבי שניאור זלמן מלאדי, מייסד חסידות חב"ד במטרה להנהיג טבילה במקווה כשר ומהודר לפי כל הדעות גם במים חמים ונעימים לרחיצת הגוף, כדי שיוכלו לטבול ביישוב הדעת כראוי.
תקנה זו היא אחת משלוש התקנות העיקריות שתיקן רבי שניאור זלמן מלאדי, והנחשבות ביותר בעיניו ובעיני גדולי ישראל ופוסקי הדור.
מצוות הטבילה לטמאים רגילים אינה דורשת "מים חיים" דווקא (שהם מי נביעה מהקרקע ולכמה שיטות גם ימים), אלא די בטבילה במים טבעיים המחוברים לקרקע.
הללו יכולים להיות גם היקוות של מי גשמים שנאספו בקרקע.
גם מקום הטבילה צריך להיות מחובר בקרקע ולא כלי שהאדם יצר.
משום כך מים שנשאבו מהקרקע והוכנסו לכלי - פסולים לטבילה.
כמו כן מי גשמים או "מים חיים" שלא נשאבו אלא נאספו ישירות לתוך כלי פסולים לטבילה, שכן אין לטבול בתוך כלי.
דרישות אלה של ההלכה יצרו קשיים, במאה ה-18 בצפון אירופה, לבנות מקווה כשר לטבילה שבו מים חמים.
הטבילה התקיימה על פי רוב במעיינות, וזאת מפני סיבות שונות, הקשורות לכשרות המקווה, ובעיקר בשל מגבלות טכניות.
בין השאר מכיוון שהיו מקומות רבים שבהם לא היו מי גשמים, וממילא לא ניתן לבנות מקווה על ידי מי גשמים שיורדים ישירות לתוך המקווה, ולא הייתה קיימת אפשרות לחמם את מי המעיין, הזורמים ומתחלפים בקביעות.
לכן הטבילה התקיימה בדרך כלל במים קרים.
רבים ממנהיגי היהדות באירופה הצפונית (האזורים הקרים) רצו שהמים שבמקווה יהיו נעימים לטבילה, כדי שנשים לא יימנעו מלטבול במקווה, וכן לאפשר לנשים לטבול במתינות, ושיוכלו לשהות במקווה בנחת, ולפשט את קמטי הגוף קודם הטבילה כהלכה, כדי שהטבילה תהיה כשרה ומהודרת לפי כל הדעות.
הפתרון שנמצא הוא לחבר מעל מעיין הטבילה חבית גדולה, בעלת נפח של 350–700 ליטר ("ארבעים סאה").
את החבית חיברו בשרשרת לקרקעית המעיין.
מי המעין נכנסו דרך חור בחבית, בלי שאיבה.
בחבית עצמה נקבו שני חורים: הראשון היה כדי שלא תיחשב החבית ל"כלי", שהרי הטבילה בכלי פסולה, ואף המים שבתוכה הם מים פסולים, בהיותם מים שאובים.
נקב נוסף היו עושים בגודל "שתי אצבעות על שתי אצבעות" ("שפופרת הנוד"), כדי לטהר את המים השאובים שהיו בחבית קודם שעשו בה חור, על ידי השקה למעיין.
לאחר סיום בניית החבית וקביעתה במעיין, סתמו היטב את החבית, כדי שהמים שבתוכה לא יחשבו ל"זוחלין" הפוסלים את המקווה, וטבלו בה.
על טבילה בחבית כזו קמו מערערים רבים.
הם טענו שטבילה בחבית זו פסולה, מכיוון שחבית היא "כלי".
בנוסף, טענו רבים מהפוסקים, כי אין כלי זה נחשב ל"קבעו ולבסוף חקקו", מכיוון שהוא לא נקבע כלל בקרקע אלא הוא תלוי ועומד בתוך מי המעיין.
החתם סופר, אחד מגדולי הפוסקים בדורו, הורה להכריז משמו שהמקוואות פסולים לטבילה אף בדיעבד.
על רקע זה התקין רבי שניאור זלמן מלאדי פתרון הנדסי הלכתי - מבנה של מקווה שיהיה כשר לטבילה לפי כל הדעות.
מקווה זה התקבל בקהילות רבות באירופה, היה מקובל על כל הפוסקים ואף אחד לא ערער על כשרותו.
אף החתם סופר סמך את ידו על מקוואות אלו, והורה כי מדובר בתקנה מיוחדת ומהודרת.
בעל התניא, התקין או חידש תהליך שהוא פתרון הנדסי הלכתי לבניית מקווה-חבית כשרה ומהודרת בתהליך שלא יגדיר אותה כ"כלי" ברגע יצירתה.
נתאר כאן את השלבים ואת הטעמים ההלכתיים:
שלב ראשון: מייצרים את ארבע דפנות החבית בנפרד מהקרקעית.
שלב שני: מנקבים את הקרקעית בנקב גדול שנקרא בלשון ההלכתית "כמוציא רימון" כלומר גודל כזה שהוא שלושה רימונים אחוזים זה בזה לפי שיטה אחת, שלפי מה ששיער בעל התניא, השיעור הוא כ'טפח על טפח', כך שגם לאחר חיבור הקרקעית לדופני החבית, אין החבית נחשבת לכלי.
שלב שלישי: קובעים את קרקעית החבית בתוכה באופן מדויק ובמהודק לדפנות החבית, ללא שיהיה חור באמצע (כדי שלא יכנסו מים קרים דרך חור זה לחבית, ויקלקלו את כל מטרת בניית המקווה).
שלב רביעי: קובעים בקרקעית המקווה נסר עץ גדול שמחובר לקרקעית המקווה היטב על ידי מסמרים של ברזל (כך שהוא נחשב כחלק מהקרקע על פי ההלכה), ואליו מחברים את קרקע החבית העליונה, כך שיסתום את החור שבגודל רימון, כדי שתהא ראויה לטבילה.
למרות זאת, אין הסתימה נחשבת לעשות את דין הכלי ל"כלי", מכיוון שהיא נעשית לכלי על ידי חלקה התחתון שהוא מהקרקע ואינו נחשב לחלק מהכלי, כך שמצד הכלי אי אפשר להחשיבו ל"כלי" שהרי יש בו נקב גדול שנסתם רק על ידי הקרקע.
שלב חמישי: שופכים סיד לתוך החור שהוא "כמוציא רימון", ומעמידים שומר שישגיח שלא יכנסו לבור מים שאובים עד שיכנסו לתוך החבית מאליהם מים בשיעור של "ארבעים סאה", כך שכאשר יכנסו המים לחבית, יתקשה הסיד ויסתום היטב את החור.
לאחר שנכנסו לחבית ארבעים סאה של מים כשרים, מותר גם להוסיף מים שאובים, והמקווה אינו נפסל, לפי כל הדעות.
במקווה כזה, בשונה מהמקוואות הישנים, החבית מחוברת לקרקע המעיין, ובכך היא מוגדרת לכל הדעות ככלי ש"קבעו ולבסוף חקקו", שאינו נחשב לכלי, אינו פוסל את מימיו להפוך אותם למים שאובים, ומותרת בו הטבילה.
גדולי הפוסקים התייחסו להלכות השונות בהלכות מקוואות, הנלמדות מסוג מקווה כזה.
המים שנכנסים לחבית מהמעיין, נכנסים אליה דרך חורים קטנים שבחבית, ושם הם גם מתחלפים, למים נקיים אחרים במשך הזמן.
לכאורה, ישנה בכך בעיה הלכתית, שהרי אסור שמי מקווה יהיו "זוחלין" כלומר שהם יוצאים ממנו למקום אחר, וכאמור,.
אף על פי שהמים בחבית זו יוצאים מהחורים הקטנים שבה, כשרה חבית זו לטבילה, מכיוון שהזחילה היא "זחילה שאינה ניכרת".
מכאן נראה כי ההלכה היא כדעתו של הרשב"א, שפוסק שפסול "זוחלין" הוא רק בנקב גדול הגורם למים לזחול "זחילה ניכרת" במהירות כנהר, אך לא בסדק קטן.
דופני המקווה נאחזים על ידי מסמרי ברזל המעמידים את קרקעית המקווה במקומה.
השאלה היא האם אין בכך חיסרון ב"הווייתו על ידי טהרה" - על מקווה להיעשות על ידי דברים שאינם מקבלים טומאה, וברזל הוא מהכלים שמקבלים טומאה גם אם אין להם בית קיבול.
רבי מנחם מנדל שניאורסון, הצמח צדק - נכדו של האדמו"ר רבי שניאור זלמן מלאדי, הוסיף פרטים להידור בתקנה זו:
לפי תקנת הרב בעל התניא, את חתיכת העץ הסותמת את החבית מלמטה, יש לחבר לקרקע במסמרים עבים.
הצמח צדק הורה להדר, לחבר את העץ לקרקע בארבעה מסמרים, ואילו את החלק המחובר לחבית (שבו יש חור כמוציא רימון) לחבר רק בשני מסמרים, כך שאם ירימו את החבית מהקרקע, החבית לא תתנתק.
תקנת בור על גבי בור של הרש"ב מליובאוויטש
עם התפתחות הטכנולוגיה, שיטה זו של בעל התניא אינה נצרכת, שהרי ניתן להתקין בתוך המקווה עצמו מערכת חימום שמחממת את המים, מבלי לפסול אותם, המים אינם נכנסים לתוך כלי ואינם מים שאובים.
תקנות קרלסבאד הן סדרה של תקנות ריאקציוניות הנוגעות למדינות הקונפדרציה הגרמנית, אשר תוקנו על ידי האספה הפדרלית הגרמנית (Bundesversammlung) ב-20 בספטמבר 1819 בהתכנסה בעיר הנופש קרלסבאד שבבוהמיה.
התקנות שהובלו על ידי הקנצלר האוסטרי, פון מטרניך עסקו בפעילות נגד ארגוני הסטודנטים הליברליים, למען פיטורי פרופסורים ליברליים מהאוניברסיטאות ולמען הגברת הצנזורה על התקשורת.
התקנות היוו את אחד משיאי הקונצרט האירופי (הרסטורציה האירופית).
האספה בקרלסבאד אורגנה על ידי הקנצלר (ראש הממשלה) האוסטרי, הנסיך קלמנס ונצל פון מטרניך לאחר רצח הסופר והמחזאי השמרני אוגוסט פון קוצבו על ידי הסטודנט הליברלי קרל סאנד ב-23 במרץ 1819 וניסיון הרצח של נשיא נסאו ב-1 ביולי 1819. מטרניך נמצא באותה עת בשיא פעילותו במסגרת הרסטורציה האירופית.
הוא סבר שהרוח המהפכנית של לאומיות וליברליות שנשבה באוניברסיטאות, יכלה לסכן את הסדר האירופי החדש שלאחר קונגרס וינה ב-1815. הוא ניצל את שני האירועים הפליליים שצוינו, כדי להתחיל בפעולה נגד המגמות הלאומיות והליברליות, בין היתר בעזרת תקנות קרלסבאד.
מטרניך והאספה הפדרלית השמרנית ראו ברעיונות הליברליים סכנה והגדירו אותם כדמגוגיה.
על כן הוקמה ועדה מיוחדת שקיבלה תפקיד לתקן תקנות לשם "מלחמה בדמגוגיה" (Demagogenverfolgung).
תקנות אלו התרכזו בהתקפה על אגודות הסטודנטים השונות, במדינות הגרמניות.
אגודות אלו בוטלו ובאוניברסיטאות מונו מפקחים שתפקידם היה למנוע את הקמתן מחדש וכן לפטר פרופסורים שנחשדו כבעלי דעות ליברליות.
נכפתה גם צנזורה נוקשה על העיתונות.
דברים אלו הייו פגיעה בחופש אקדמי, חופש העיתונות, חופש הביטוי וחופש ההתאגדות.
התקנות החזיקו מעמד במשך 29 שנים ובוטלו רק לאחר מהפכת מרץ בגרמניה ב-2 באפריל 1848.
בתקנות היו 10 סעיפים מסודרים לפי הנושאים: אוניברסיטאות, עיתונות ופיקוח.
1) בכל אוניברסיטה ימונה נציג מיוחד של שליט אותה מדינה, שיקבל הוראות וסמכויות מיוחדות ויתגורר בקרבת האוניברסיטה.
תפקידו יהיה בתחום הביקורת והמשמעת, כמו פיקוח על רוח הדברים הנאמרים על ידי המרצים בשיעוריהם והרצאותיהם אך ללא התערבות בנושאים המדעיים או בשיטות ההוראה.
הנציג ידאג שרוח השיעורים תהיה נכונה רעיונית, בהתחשב שלימודים אלו קובעים את דעתו העתידית של הסטודנט.
הנציג יפקח על כל פעילויות הסטודנטים הקשורות בתחום השמירה על המוסר, על הסדר הטוב ועל הרכוש.
2) מדינות הקונפדרציה ישתפו פעולה ביניהן כדי להביא לפיטוריו והרחקתו מתחום מערכת החינוך של כל מורה אשר ינצל את השפעתו על רוחם של הצעירים כדי להפיץ דעות המסוכנות לסדר הציבורי ולמוסדות הממשל בהוכיחם, על ידי כך, את אי התאמתם לתפקיד הוראה.
מורה מפוטר לא יוכל לעסוק יותר, בעתיד, במקצוע ההוראה במדינתו או במדינה אחרת של הקונפדרציה.
3) יש להפעיל באופן מוחלט את החוק האוסר חברות באגודות סתר או אגודות סטודנטים בתוך האוניברסיטאות.
נציג המדינה יפקח על קיום תקנה זו.
מדינות הקונפדרציה מתחייבות לא להעסיק בשום מישרה ציבורית את אלו שהפרו תקנה זו כך שהעונש שלהם יתבטא בפגיעה בקריירה המקצועית.
4) כפי שנקבע לגבי המורים, גם כל סטודנט מפר חוק שיודח עקב כך מהאוניברסיטה, לא יוכל להתקבל בעתיד לאוניברסיטה אחרת כל שהיא בתחום המדינות הגרמניות.
התקנות נוגעות לכל עיתון יומי או אחר, בעל תפוצה של למעלה מ-20 יחידות.
הוצאתו לאור של עיתון תתאפשר רק באישור האספה הפדרלית הגרמנית.
כדי למנוע משליטים ליברליים להרשות הפצת עיתונות חופשית יותר במדינתם, התקנות מעבירות את הפיקוח לאספה הפדרלית ולא לממשלי המדינות.
5) כל מדינה אחראית שהעיתונים המופצים בתחומה לא יפגעו בביטחון, בחוקה ובממשל המדינה.
6)לאספה הפדרלית זכות מוחלטת ועצמאית להפסיק את הוצאתו לאור של כל עיתון שפגע בכבוד הקונפדרציה, בביטחונה, בשלום ובשלווה הציבורית.
על החלטה זו לא ניתן לערער והמדינות הנוגעות בדבר חייבות לקבל אותה.
7) כאשר נאסרת הוצאתו לאור של עיתון, נאסר גם על העורך שלו להוציא לאור כל עיתון אחר בתחום המדינות הגרמניות, למשך 5 שנים.
8) באופן מיידי, תוקם ועדה חוקרת מיוחדת האחראית כלפי האספה הפדרלית.
ועדה זו תתמקם ותפעל במבצר הפדרלי של העיר מיינץ ותכלול שבעה חברים, כולל יושב ראש.
9) תפקיד הוועדה יהיה לבצע חקירות נרחבות ככל האפשר, בנוגע לשורשיו ומקורותיו של כל ארגון דמגוגי ושל כל פעילות מהפכנית המתכוונים לפעול נגד החוקה הקיימת ונגד השלום הפנימי של הקונפדרציה ושל כל מדינה ומדינה.
יחקרו לעומק כל ראיה וכל חשד לפעילות חתרנית.
10) תוצאות החקירות יועברו ישירות לידיעת האספה הפדרלית.
תקנות קרלסבאד נחשבות לאחד משיאי מדיניות הרסטורציה של מטרניך, מדיניות המכונה "שיטת מטרניך".
מדיניות זו הביאה את מדינות גרמניה ובראשן אוסטריה ופרוסיה למעמד של מעצמת על, בראש המדינות האירופיות שלאחר קונגרס וינה.
הסיסמה של קונגרס וינה הייתה: "יציבות, סמכות ולגיטימיות" (Stabilitat, Autoritat und Legitimitat) ומטרניך הצליח, אכן, לממש סיסמה זו.
מצד שני, באותו הזמן, החלו להיווצר גם הסדקים הראשונים במסגרת שמטרניך יצר.
סדקים אלו נגרמו על ידי:
חיכוך הולך וגובר בין הכוחות הליברליים והכוחות השמרניים במדינות גרמניה.
אי ההסכמה של מדינות גרמניות רבות להגמוניה של אוסטריה ופרוסיה בגרמניה.
התחרות בין פרוסיה ואוסטריה עצמן בנושא ההגמוניה הגרמנית.
ההתנגדות של מדינות שנחשבו מתונות וליברליות (כמו מדינות דרום גרמניה ובראשן בווריה) למדיניות האנטי-ליברלית של מטרניך ושל האספה הפדרלית.
לאספה הפדרלית היה הרבה פחות כוח מאשר מטרניך קיווה וכוח זה הלך ופחת בהדרגה מול הכוח של ממשלי המדינות השונות.
עם הזמן הכוח והחשיבות של האספה ירדו לשפל כה עמוק עד כדי שכאשר, לאחר מהפכת מרץ, ב-3 באפריל 1848 האספה הציעה למלך פרוסיה פרידריך וילהלם ה-4 לקבל מידם את כתר הרייך הגרמני, הוא סירב באומרו שאינו מוכן לקבל כתר מידם של "אופים וקצבים".
עקב חולשה זו, גם תקנות קרלסבאד לא נאכפו במלואן בכל המדינות.
ארגוני סטודנטים המשיכו להתקיים בחלק מהמדינות והצנזורה הייתה פחות נוקשה מהמתוכנן.
תקנת דבלין (תקנה 604/2013 של האיחוד האירופי; לעיתים מכונה "אמנת דבלין" או "תקנת דבלין השלישית") היא חוק של האיחוד האירופי שקובע את נוהל בקשת המקלט של כל מבקש מקלט באיחוד האירופי בכפוף לאמנת ז'נבה בדבר מעמדם של פליטים.
התקנה קובעת איזה מדינה אחראית לקליטתו של כל מבקש מקלט.
בדרך כלל המדינה האחראית היא המדינה הראשונה אליה נכנס מבקש המקלט.
מדינות רבות בדרום מזרח אירופה מכונות "מדינות שער" מכיוון שהן יעדם הראשון של פליטים ממדינות עניות, מדינות בהן קיימים סכסוכים פוליטיים או מדינות בהן קיימת רדיפה על רקע פוליטי, ולאחרונה (2015) - פליטים ממדינות בהן קיימות מלחמות אזרחים.
בין מדינות אלו ישנן מדינות באפריקה (ביניהן סודאן ולוב), במזרח התיכון (ביניהן פליטים על רקע רדיפה פוליטית ממדינות חצי האי ערב, פליטי מלחמת האזרחים בסוריה ופליטים מעיראק) וכן פליטים ממדינות באזורים אחרים בעולם (כגון אפגניסטן).
בין מדינות השער נמצאות מדינות השוכנות לחופי הים התיכון ולפיכך מהוות יעד להגירה, בין אם באמצעים יבשתיים או ימיים.
בין מדינות אלה נמצאות יוון, מדינות יוגוסלביה לשעבר, בעיקר מקדוניה וסרביה, וכן איטליה והונגריה.
התקנה קובעת שכל פליט שמגיש בקשה למקלט צריך להגישה במדינה האירופאית הראשונה אליה הגיע.
התקנה נועדה למנוע מצב שבו פליט מגיע למדינה בה חוקי ההגירה נוקשים באופן יחסי (למשל איטליה או הונגריה), עובר ממנה למדינה בה חוקי ההגירה מקלים באופן יחסי (למשל גרמניה או הולנד), ובה מגיש את בקשת ההגירה, ביודעו שבמדינה זו רבים יותר סיכוייו לקבל מקלט.
ב-2013 האשימה ממשלת גרמניה את ממשלת איטליה בהפרת התקנה על ידי שילוח חשאי של מאות מהגרים לגרמניה.
ב-2014 קבע בית המשפט האירופאי לזכויות אדם כי איטליה הפרה את התקנה בכך שהעבירה פליטים ליוון.
התקנה נחתמה בדבלין בשנת 1990 ונכנסה לתוקף בשנת 1997 כשחתמו עליה בלגיה, דנמרק, צרפת, גרמניה, יוון, אירלנד, איטליה, לוקסמבורג, הולנד, פורטוגל, ספרד ובריטניה.
במהלך השנה שלאחר מכן הצטרפו לחותמות גם אוסטריה, שוודיה, ופינלנד.
עוד הצטרפו לחותמות על התקנה גם מדינות שאינן חברות האיחוד האירופי, נורווגיה ואיסלנד.
הפיקוח על המהגרים לשם יישום תקנת דבלין נעשה באמצעים כגון לקיחת טביעת אצבע ביומטרית, צעד המעורר התנגדויות של ארגוני זכויות אדם, וזאת כחלק מהמחלוקת על יישום הזיהוי הביומטרי.
יש סתירה לכאורה בין תקנת דבלין לבין אמנת שנגן, לפיה מוסרים מחסומי המעבר בין המדינות החברות באיחוד האירופי ולפיכך, על פי טענותיהם של פליטים רבים, אין מניעה כלשהי על מעבר בין הגבולות הלאומיים השונים בתוך האיחוד האירופי, גם לגבי פליטים.
טענה זו נתמכת על ידי ממשלותיהן של חלק ממדינות האיחוד האירופי, בעיקר מדינות שער.
על פי שמואל פיינר, החותמים על התקנה היו פרנסי הקהילות ולא רבני הקהילות.
נוסח התקנה ואופייה הלא שגרתי מלמדים הן על היותה של תופעת הרוכלות בקרב הנשים רווחת באותם ימים והן בקושי או במרחב שיתוף הפעולה לאכוף ולמנוע זאת מהן למפרע.
ועד מדינת ליטא חזר ופרסם תקנה זו שוב גם בשנת 1761
למעשה קדמה לתקנת הרוכלות הנ"ל תקנת רוכלות משנת 1628, שאותה פרסם הוועד העל-קהילתי של מדינת ליטא, אך בנוסח מרוכך בהרבה: .
תקנות צפון-מערב הן אחד ממעשי החקיקה החשובים של הקונגרס הקונטיננטלי של ארצות הברית.
התקנות התקבלו בניו יורק (שהייתה אז הבירה) ב-13 ביולי 1787 ויצרו לראשונה את הטריטוריה הצפון-מערבית כטריטוריה המאורגנת המאוגדת הראשונה בין נהר אוהיו ונהר המיסיסיפי לבין גבולה של קנדה.
בכך נקבע שארצות הברית תתפתח מערבה על ידי התיישבות ויצירת ישויות מדיניות חדשות ולא רק על ידי הרחבת מושבות קיימות.
התקנות חזרו ואושרו על ידי קונגרס ארצות הברית ב-7 באוגוסט 1789, עם שינויים מזעריים כדי להתאימן לחוקת ארצות הברית.
שטח הטריטוריה כלל את שטחן של מדינות ארצות הברית כיום: אוהיו, אינדיאנה, אילינוי, מישיגן, ויסקונסין וצפון-מזרח מינסוטה.
שטחה הכולל של הטריטוריה היה 670,000 קמ"ר.
השטח נכבש על ידי בריטניה מצרפת במסגרת מלחמת שבע השנים ואושרר כשטח בריבונות בריטית במסגרת חוזה פריז (1763).
עם זאת, ההכרזה המלכותית של 1763 הגבילה את ההתיישבות האירופאית בשטח ולפיה "אין לפגוע בזכויות הבעלות, לתפוס בעלות, לקנות או להתנחל בשטחים של האינדיאנים שלא עברו עד כה לבעלות התושבים החדשים.
הדרך היחידה לקבל בעלות או זיכיון על השטחים הללו היא קבלת רישיון מיוחד מטעם הממשל הבריטי".
בחוזה פריז (1783) שסיים את מלחמת העצמאות של ארצות הברית תבעה ארצות הברית את הריבונות גם על שטחים אלה, אולם נותרה פתוחה השאלה לאילו מן המושבות הקיימות יסופחו שטחים חדשים אלה, דבר שיצר מתחים בין נציגי מסצ'וסטס, קונטיקט, ניו יורק ווירג'יניה.
ב-1784 העלה תומאס ג'פרסון את הרעיון לפיו המושבות הקיימות לא יתפשטו מערבה להרי האפלצ'ים ושהטריטוריה החדשה תחולק למדינות חדשות, שיצטרפו לאיחוד, בהתבסס על תקנון הקונפדרציה.
לאחר מספר טיוטות של חלוקות השטח התקבל העיקרון הג'פרסוני, לפיו יחולק השטח למקטעים, שייחקרו על ידי משלחות מחקר ויימכרו לגורמים פרטיים שיכוננו בהם התיישבות, שתבשיל למערכת מדינתית-פדרלית שתצורף לאיחוד גדל של מדינות-ברית.
זכות קניין במקרקעין, רכישת אדמה ופיתוח פרטי - התקנות הבטיחו לראשונה בחקיקה את החירות האזרחית לרכוש קרקע, כאשר הרוכש הופך לבעל זכויות מלאות בשטח ויכול לפתח אותו, לחלק אותו לחלקות ולמוכרן כאוות נפשו ולהוריש את זכויותיו.
עיקרון זה נקרא במשפט המקובל fee simple absolute.
השטח הפדרלי - שטח שלא נרכש על ידי בעלות פרטית שייך לממשל הפדרלי.
בכך בטלו כל הטענות של מדינות קיימות על חלקים מהטריטוריה.
בפרט קבע סעיף 4, כי נתיבי שיט יהיו לעד שטח ציבורי חופשי וקבע את רעיון הדרכים הפדרליות.
יצירת מדינות חדשות - התקנות קבעו כי בשטח ייווצרו בין שלוש לחמש מדינות חדשות, ולכל מדינה בעלת אוכלוסייה של 60,000 תושבים ויותר יהיה ייצוג בקונגרס הקונטיננטלי, לפי אותו מפתח ייצוג של 13 המושבות הקיימות.
התקנות קבעו גם בפרוטרוט את דרכי הממשל ורשויות השלטון במדינות.
הקמת אוניברסיטה - בדחיפתו של הכומר ואיש המדע מנשה קטלר כללו התקנות, בצד אמירה כללית על חשיבות החינוך כמכשיר לאושרו של הפרט, להקניית ידע ואמות מידה מוסריות, גם התחייבות להקמת אוניברסיטה ציבורית.
ב-1804 נוסדה אוניברסיטת אוהיו על סמך תקנה זו.
זכויות האדם - התקנות כללו נוסח מוקדם של מגילת הזכויות של ארצות הברית, אשר יאומצו כעשרת התיקונים הראשונים לחוקת ארצות הברית ב-15 בדצמבר 1791.
איסור עבדות - סעיף 6 של התקנות קבע את מעמדן של המדינות שייווצרו בטריטוריה כ"מדינות חירות" שהעבדות אסורה בהן.
יחס לילידים אמריקאים - התקנות כמעט אינן דנות בנושא, פרט לשתי התייחסויות: אכיפת החוק המדינתי על אינדיאנים שיוותרו בשטח ודרישה מוסרית להתייחס אליהם באופן הוגן ולא לגזול מהם רכוש.
יתרה מזו, לילידים הובטח שחירויותיהם לא תישללנה על ידי בודדים, אלא "באופן חוקי כפי שייקבע על ידי הקונגרס".
תקנות קנדיאה היא אסופה של מאות תקנות, שתיקנו חכמי קנדיאה (כיום הרקליון) בירת כרתים, בשנים 1504–1583. התקנות עוסקות בתחומים רבים בהלכה ובאורחות חיי הקהילה.
חכמי קנדיאה היו עדה של רבנים, שהתגבשו בקנדיאה לאחר שנאלצו לברוח מספרד במהלך גזירות קנ"א (1391) ולאחר גירוש ספרד (1492), רובם התגוררו בקנדיאה עד 1669, שאז כבשה האימפריה העות'מאנית את האי מידי הרפובליקה של ונציה, ומרבית הקהילה היהודית התפזרה בארצות אירופה.
תקופה זו נחשבת לתור הזהב של יהדות כרתים, ו"תקנות קנדיאה" נחשבות לסמל והכותר של תקופה זו, כמו גם המזכרת מחכמי האי.
מזכרת נוספת שנותרה מחכמי קנדיאה היא הגדת שאלתיאל, שהייתה בקנדיאה באותן שנים שנכתבו התקנות.
רב הקהילה היה רבי יהודה חן, מרבני משפחת חן שגלו לקנדיאה מקטלוניה.
התקנות נערכו על גבי ע"ה סימנים, ונעתקו בקצ"ב עמודים, הראשונים של כתב יד ששון.
עורך התקנות היה רבי יצחק אטליוטי, אחד מהעורכים הוא רבי אליהו קפשאלי.
העריכה נעשתה ביוזמת רבי עמנואל חן לבית שאלתיאל, (שישב בדין תורה עם הרא"ם) אביו של רב העיר, רבי יהודה.
סעיף בולט בתקנות קנדיאה הוא איגרת, שנשלחה בט"ו בתמוז ה'שכ"ח (11 ביולי 1568) לחכמי קנדיאה מאת חכמי צפת.
האיגרת פותחת במילים: האיגרת עוסקת בגדרי צניעות ואישות, ובאיסור לכנות בעל תשובה בכינויי גנאי.
חתומים עליה הרדב"ז, רבי יוסף קארו, המבי"ט ורבי ישראל בן מאיר.
תקנת יהושע בן גמלא היא תקנה לייסוד בתי ספר ציבוריים בעם ישראל, המיוחסת ליהושע בן גמלא שכיהן ככהן גדול בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-1.
לעומת התיאור בתלמוד הבבלי, בתלמוד הירושלמי מובאת מסורת על פיה שמעון בן שטח, מראשי חכמי הפרושים באותו דור, התקין "שיהו תינוקות הולכים לבית הספר".
לדעת חלק מהפרשנים והחוקרים, בשני התלמודים מדובר באותה תקנה.
הם הסבירו ששמעון בן שטח רצה להקים בתי ספר ללימוד תורה כדי להצליח במאבק מול הצדוקים, וכדי להתגבר על התנגדות הצדוקים או על הקשיים הכלכליים הכרוכים בהקמת מערכת חינוך ארצית, הוא שיתף בתקנה את יהושע בן גמלא, הכהן הגדול העשיר, שלא היה מזוהה עם הפרושים בדווקא.
חוקרים אחרים פירשו שתקנתו של שמעון בן שטח הייתה התקנה השנייה שהוזכרה בתלמוד הבבלי, שהקימה בתי ספר אזוריים על יסודיים, עד שיהושע בן גמלא תיקן להקים בתי ספר יסודיים בכל עיר ועיר.
אפשרות נוספת היא ששמעון בן שטח הטיל את חובת החינוך על ההורים בלבד כאשר ציווה עליהם לשלוח את ילדיהם לבית הספר, בעוד יהושע בן גמלא ייסד את בתי הספר כמוסדות ציבוריים שחובה על הציבור להקים בכל עיר ועיר.
המשמעות המרכזית של התקנה היא, שהאחריות והתשלום על לימודם של כלל ילדי הקהילה, כולל היתומים וילדי העניים, מוטלת על כלל הציבור בעיר, ולא רק על אביו.
חז"ל החשיבו את עניין זה של יסוד בתי ספר, עד כדי שאמרו, שכל עיר שאין בה סידור לימודים לילדים, צריכים בני שאר הקהילות להחרים אותה עד אשר יתקינו בה בית ספר.
ואם עמדו בעיקשותם ולא הקימו בית ספר, מחריבין את אותה העיר ומפזרים את יושביה בקהילות אחרות, ובלבד שלא יהיה מקום בישראל שלא מלמדים בו את הילדים תורה.
תקנת יהושע בן גמלא קבעה סופית את מערכת החינוך הממלכתית של עם ישראל מבחינת ההלכה והיא מהווה את הבסיס ההלכתי לחובה הציבורית לחינוכו של כל יחיד ויחיד.
הרב שלמה גורן התייחס לתקנה זו כבסיס הלכתי לתוכנית האינטגרציה בחינוך היסודי גם בניגוד לדעת ההורים.
תקנות שעת חירום (נגיף הקורונה החדש – הגבלת פעילות), התש"ף-2020 הן תקנות שעת חירום שהותקנו על ידי ממשלת ישראל, מכוח סמכותה לפי סעיף 39 לחוק יסוד: הממשלה, במסגרת סדרת תקנות שתיקנה לצורך התמודדות עם התפרצות נגיף הקורונה בישראל.
הן נכנסו לתוקפן ב-22 במרץ 2020. תוקפן נקצב תחילה לתקופה של שבעה ימים ובהמשך הוארך מספר פעמים, תוך שינוי ההגבלות, עד 21 ביוני.
ב-17 ביוני הוארך תוקף התקנות באמצעות חוק של הכנסת עד ליום 30 ביולי.
התקנות הן המכשיר המשפטי העיקרי שבו השתמשה הממשלה לשם הגבלת המגע בין תושבי המדינה והפחתתו לצרכים חיוניים בניסיון להגביל את התפשטות המגפה.
הן קובעות מגבלות משמעותיות על חופש התנועה של הפרט ועל חופש העיסוק.
עם הירידה בשיעורי התחלואה במדינה במהלך חודשי אפריל ומאי הוקלו האיסורים על פעילות שבתקנות והוחלפו בהדרגה בהוראות מפורטות לשמירת כללי זהירות במהלך פעילות במרחב הציבורי והפעלת מוסדות ועסקים.
התקנות הנ"ל החולפו בתקנות שהותקנו מכוח חוק סמכויות מיוחדות להתמודדות עם נגיף הקורונה החדש.
התקנות הותקנו על ידי הממשלה בהתאם לסמכותה להתקין תקנות שעת חירום הקבועה בסעיף 39 לחוק יסוד: הממשלה.
הן מוסיפות הוראות חוקיות בנוגע להגבלת חופש התנועה והפעילות במדינה מעבר להוראות שנקבעו בצווים שהוצאו על ידי מנכ"ל משרד הבריאות מכוח פקודת בריאות העם, אך בשונה מהצווים – בכוחן של התקנות לשנות את מרבית החוקים, להפקיע זמנית את תוקפם או לקבוע בהם תנאים.
התקנות כוללות הגבלות משני סוגים עיקריים:
צמצום יציאה למרחב הציבורי וקביעת כללים להתנהגות בו ובמקומות עבודה;
הגבלת פעילויות מסחר, שירותים, בילוי ופנאי.
בנוסף כוללות התקנות הטלת חובות מסוימות על מעביד במקום עבודה על מנת להקטין את הסיכון להדבקה בו.
נקבע כי הפרת הוראות התקנות דינה מאסר או/ו קנס ולשוטרים הוקנו סמכויות עזר לשם אכיפתן.
במסגרת התקנות הוחרגו הוראותיהן כך שלא יחולו על משכן הכנסת ועל בתי המשפט, וכן שלא יחולו על יציאת ותנועת חברי הכנסת.
התקנות עודכנו ושונו מספר פעמים בהתאם לנתוני התפשטות ההדבקה בנגיף:
ההוראות המקוריות של התקנות הוחמרו פעמיים - ב-25 במרץ ושוב ב-31 במרץ - במטרה להקטין את התפשטות הנגיף באוכלוסייה.
במסגרת זאת צומצמה רשימת הצרכים החיוניים המאפשרים יציאה ממקום המגורים והוחמרו ההגבלות על הפעילות המותרת בעת יציאה.
החל מ-19 באפריל, לאחר ירידה בשיעור ההדבקה בנגיף, תוקנו התקנות בהדרגה על מנת להקל את ההגבלות שבהן, במטרה לאפשר את חידוש הפעילות הכלכלית במשק.
ב-5 במאי בוטלו רוב הגבלות התנועה וחלק ניכר מהאיסורים על הפעלת עסקים ושירותים, וזאת בכפוף לכללי פעילות מפורטים.
ב-26 במאי הותרה הפעלת עסקים מסוגים נוספים וכך גם ב-12 ביוני;
לקראת חג הפסח ושביעי של פסח הוחמרו ההגבלות כהוראת שעה ביישובים שרוב תושביהם יהודים.
הדבר נעשה במטרה למנוע מחוגגים להתקבץ לשם עריכת סדר פסח וטקסי הפסח וכן לשם מניעת צפיפות בעת קניית חמץ בצאת החג ובכך להגביר את סכנת ההדבקה בנגיף.
כך נעשה גם לקראת יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ויום העצמאות.
לקראת ל"ג בעומר נאסרו מאותה סיבה הדלקת מדורות ושהייה באתר הר מירון.
ב-22 באפריל נקבעה הוראות שעה המחמירה את הגבלות התנועה במהלך חודש הרמדאן ביישובים ושכונות שבהם רוב מוסלמי לרבות חלקים מירושלים, על מנת להקטין את הסיכון להצטופפות במהלכם ועקב כך לעלייה בהדבקה בנגיף.
ב-19 ביוני הותרה הפעלתם תחת מגבלות של תיאטראות, בתי קולנוע ומוסדות תרבות אחרים;
ב-30 ביוני, לנוכח עלייה במספר הנדבקים בנגיף, הוגבל מספר המשתתפים בחתונות ובאירועים דתיים אחרים במהלך שלושה השבועות האחרונים של חודש יולי.
ב-6 ביולי, הוגדרו שורת הנחיות נוספות, חלקן סגירה וחלקן הגבלה.
בנוספות לתקנות שעת חירום המתוארות לעיל, ננקטו צעדים נוספים להגבלת פעילות:
תקנות שעת חירום (הגבלת מספר העובדים במקום עבודה לשם צמצום התפשטות נגיף הקורונה החדש), התש"ף-2020: עוסקות בהגבלה על מספר העובדים השוהים במקום עבודה אחד;
תקנות שעת חירום (נגיף הקורונה החדש) (אזור מוגבל), התש"ף-2020: מאפשרות את הגבלת התנועה של אנשים אל ומתוך יישובים שבהם קיים שיעור גבוה של נשאים וחולים במחלת נגיף קורונה 2019, בניסיון לעצור את התפשטות המגפה;
צו בריאות העם (נגיף הקורונה החדש) (בידוד בית והוראות שונות) (הוראת שעה), התש"ף-2020;
צו בריאות העם (נגיף הקורונה החדש) (הגבלת פעילות מוסדות חינוך) (הוראת שעה), התש"ף-2020
תקנות שעת חירום למאבק בנגיף הקורונה הן סדרת תקנות שעת חירום שהותקנו על ידי ממשלת ישראל החל מ-15 במרץ 2020, מכוח סמכותה לפי סעיף 39 לחוק יסוד: הממשלה, לצורך התמודדות עם התפרצות נגיף הקורונה בישראל, למניעת התפשטות המגפה ולהגבלת והסדרת הפעילות בתחומים שונים.
התקנות היו המכשיר המשפטי העיקרי שבו השתמשה הממשלה לשם הגבלת המגע בין תושבי המדינה והפחתתו לצרכים חיוניים בניסיון להגביל את התפשטות המגפה עד לקבלת חוקי הוראת השעה ביולי 2020. הן קובעות מגבלות משמעותיות על חופש התנועה של הפרט, על פרטיותו ועל חופש העיסוק.
התקנות הותקנו גם על מנת לסייע לציבור ולאפשר לו הקלות בעניינים כלכליים וסוציאליים שונים בתקופת המגפה על רקע הפגיעה בכלכלה במהלכה.
הביקורת הרווחת על תקנות הקורונה היא שהן סובלות מגרעון דמוקרטי חריף שמתבטא לא רק בהטלת מגבלות חריפות על זכויות אדם אלא גם בפיקוח פרלמנטרי ושיפוטי מועט על מעשה ריכוזי של הרשות המבצעת שנעשה במהירות יחסית וללא הליך סדור.
ואולם, על אף קשיים דמוקרטיים אלו, נטען כי הן מתאפיינות בסממן דמוקרטי חשוב של שקיפות ונגישות מוגברת לציבור.
תקנות הקורונה הונגשו לציבור הרחב על ידי משרד הבריאות ומשרד ממשלה נוספים ברשתות חברתיות, באפליקציות ובאתרי אינטרנט באופן חסר תקדים.
הנגשה זו כללה שימוש בתקצירים, הסברים, שאלות ותשובות, סרטונים ואינפוגרפיקה, באופן שעשוי לסמן את הדרך לפיתוח נגישות לחקיקה במרחבים דיגיטליים בישראל בעתיד.
ב-17 ביוני הוארך תוקף חלק מהתקנות באמצעות חוק של הכנסת עד ליום 30 ביולי.
מגפת הקורונה (הנגיף ה-SARS-CoV-2), הגורמת למחלת נגיף קורונה 2019 (COVID-19) החלה בדצמבר 2019 בעיר ווהאן, שבמחוז חוביי בסין, ומשם התפשטה למדינות רבות ובהן ישראל, שמקרה ראשון של חולה קורונה בה התגלה ב-27 בפברואר 2020, לאחר שעוד קודם לכן נשלחו אנשים לבידוד.
בשלבים הראשונים של המגפה נעשתה התמודדות אתה במסגרת הסמכויות הרגילות שבחקיקה, כגון הוראות מנהליות לאיסור כניסת תיירים והמלצות לא מחייבות לציבור.
התקנות הן משלושה סוגים עיקריים:
הטלת הגבלות, מחמירות בהדרגה, על חופש התנועה והפעילות של התושבים, לשם צמצום ההדבקה בנגיף הקורונה;
הפעלת אמצעים טכנולוגיים שיש בהם פגיעה בפרטיות, לשם איתור חולי קורונה, אנשים ששהו בקרבתם ואנשים שהפרו את החובה לשהות בבידוד בית;
מתן הקלות וסיוע בתחומים כלכליים שונים, על מנת לעזור לתושבים שנפגעו כלכלית מהמגפה וההגבלות שבאו בעקבותיה.
להלן תיאור התקנות שהותקנו, לפי סדר התקנתן:
אכיפת צו משרד הבריאות בנוגע לבידוד בית של אנשים שנחשפו לנשאי וירוס הקורונה; בהמשך לכך הוצאו ב-3 באפריל תקנות נפרדות, הקובעות סמכות לחייב אדם הנדרש לבידוד לשהות במקום בידוד מטעם המדינה (מלון או אכסניה) ולא בבית מגורים.
שינוי הוראות חוק שירות עבודה בשעת חירום; החוק הותאם להתייחסות לשעת חירום שנובעת מקיומה של מחלה מידבקת מסוכנת, וניתנה לשר העבודה והרווחה הסמכות להוציא, לאחר התייעצות עם שר הבריאות, צו הקובע שהוראות החוק חלות גם בתקופת מגפת הקורונה.
שינוי הוראות חוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - נתוני תקשורת) לצורך איתור מיקומם של נשאים של נגיף הקורונה.
התקנות מתקנות את החוק באופן זמני, והן מאפשרות למשטרת ישראל לבצע איכון סלולרי (כלומר לקבל מידע ממפעיל סלולרי על מיקומו של טלפון סלולרי) של חולה במחלת נגיף קורונה 2019 ושל אדם החייב בבידוד בית עקב חשש שחלה במחלה זו, גם ללא צו בית משפט המורה למסור נתונים אלה.
המידע שנאסף יימחק 60 יום לאחר גמר תוקפן של התקנות, וניתן להשתמש בו אך ורק לשם מאבק בהתפרצות נגיף הקורונה בישראל.
בהתאם לסעיף 39 לחוק יסוד: הממשלה, תוקף התקנות הוא לשלושה חודשים מיום התקנתן.
לקבלת מידע זה משמש מאגר נתונים של השב"כ המכונה "הכלי".
הרחבת תחולתו של הסכם קיבוצי בעניין הוצאה לחופשה של עובדים במגזר הציבורי.