tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מקדש גִ'ינְגְצְה (הוקם בשנת 954) ומקדש לִינְגְיִין שבצפון האגם הם האתרים העיקריים לביצוע טקסים בודהיסטיים באזור שהיה מכונה "הממלכה הבודהיסטית של דרום מזרח אסיה" בתקופת חמש השושלות, התקופה שבה פרח הבודהיזם באזור האגם המערבי.
צלילי צלצול פעמון הערב הגדול נישאים על פני האגם ומהדהדים כשהם פוגשים בהר גֶלִינְג ונוצר אפקט של צליל ארוך ומהדהד.
תושבי האנגג'ואו מגיעים לאתר על מנת לצלצל בפעמון בערב השנה הסינית החדשה על מנת לקבל את השנה החדשה.
האלמנטים הנופיים באתר זה כוללים את הר נָאנְפִּינְג, מקדש גִ'ינְגְצְה, פעמון הארד של המקדש, ביתן האסטלה והאסטלה שבתוכה, שנבנו בתקופת הקיסרים קאנגשי וצ'יינלונג, וכן הצמחייה באתר הכוללת עצי אורן, ברושים, חזרן ולוטוס הגדל ב"בריכה לשחרור בעלי חיים בשבייה" שבשטח המקדש.
מהאתר נשקף נוף ההרים שסביב הר נָאנְפִּינְג.
מקדש גִ'ינְגְצְה הוקם במקור בשנת 954 ונהרס ונבנה פעמים רבות מאז.
המבנים הנוכחיים הם מתקופת שושלת צ'ינג.
גם פעמון הארד נפגע ונוצק מחדש בפעמים שהמקדש נפגע.
הפעמון הנוכחי נוצק ב-1984 כשאת המימון לבנייתו תרמו בודהיסטים מיפן.
הפעמון שוקל כעשרה טון, גובהו 3.6 מטרים וקוטרו בבסיס 2.3 מטרים ועל דפנותיו חרותים 68,000 הסימנים של סוטרת הלוטוס.
כל הקשה יוצרת רטט הנמשך קרוב לשתי דקות.
17 מטרים מזרחית מהכניסה למקדש גִ'ינְגְצְה הוצבה אסטלה המציינת את ביקורו של הקיסר קאנגשי במקום ב-1699. ב-2002 שוחזרה האסטלה, והיא מוצבת על מסד ריבועי ועליה חרות בכתב ידו של קאנגשי שם האתר.
האסטלה מוצבת בביתן עץ משושה בעל גג מחודד בסגנון צ'ינג.
על העמודים הריבועיים של הביתן חקוקים חרוזים מתקופת שושלת צ'ינג ועד תקופת הרפובליקה של סין.
70 מטרים מזרחית לאולם הראשי של מקדש גִ'ינְגְצְה הוקמה פגודה בגובה 3.8 מטרים כמצבה לנזיר ז'וּגִ'ינְג (如净, בפין-יין: Rújìng), אב המנזר של מקדש גִ'ינְגְצְה שנערץ ביפן על ידי המאמינים בזרם הסוטו של הזן בודהיזם, שמייסד הזרם היה מתלמידיו.
במשך אלף השנים שעברו מאז שממלכת ווּיְוֵּ'ה הקימה את בירתה בהאנגג'ואו והפכה את האזור למרכז בודהיסטי בדרום מזרח סין, נבנו על גדות האגם ועל ההרים סביבו מבני תרבות רבים הקשורים לזרמים הדתיים העיקריים בתרבות סין: קונפוציוניזם, בודהיזם וטאואיזם או שנועד לסמן מאורעות היסטוריים חשובים.
האתרים כוללים: פגודות, מקדשים, מנזרים, פסלי אבן, שרידים של שער העיר, ארמונות וספריות.
מתוך למעלה ממאה מבנים או מקבצי מבנים נכללו ארבעה עשר באתר המורשת.
מתוך עשרות האתרים הקשורים לבודהיזם סביב האגם כלולים באתר המורשת העולמית האתרים הבאים:
פגודת בָּאוֹצ'וּ (保俶塔, פין-יין: Bǎochù tǎ) - מבנה בודהיסטי השוכן על הר בָּאושְׁה (宝石山, בפין-יין Bǎoshí shān – "גבעת האבן היקרה") בקצה הצפון מזרחי של האגם המערבי ().
הפגודה המקורית נבנתה בשנת 976, בשנה הראשונה לשלטונו של טָאיְדְזונְג (שלט 976–997) משושלת סונג הצפונית.
הבניין המקורי היה עשוי אבן ועץ ונהרס ונבנה מספר פעמים.
המבנה הנוכחי הוקם ב-1933. המבנה משושה, בן שבע קומות וגובהו 45.3 מטרים.
פגודת לֵייפֶנְג (雷峰塔, פין-יין: Léifēng tǎ) מבנה בודהיסטי השוכן על הר שִׂיגָ'או בחוף הדרומי של האגם המערבי ().
הפגודה המקורית נבנתה בשנת 977, בשנה השנייה לשלטונו של טָאיְדְזונְג (שלט 976–997) משושלת סונג הצפונית והיא הייתה הפגודה הבודהיסטית המתומנת הגדולה ביותר בסין.
היא התפרסמה כרקע לסיפור האהבה "סיפורו של הנחש הלבן", אחת מאגדות העם הידועות ביותר בסין, וכאלמנט הבולט באתר הנוף פגודת לֵייפֶנְג בזוהר השקיעה.
בתקופת שושלת מינג עלו באש מזחילות העץ והפגודה נותרה במצבה ההרוס למחצה ובמשך שנים רבות דמתה למגדל.
לאחר שעמדה על תילה קרוב ל-1,000 שנים התמוטטה הפגודה המקורית ב-1924. הפגודה המוצבת כיום באתר היא שחזור מ-2002, מבנה מתומן בן חמש קומות שגובהו כ-72 מטרים, מתוכם כ-50 מטרים הגוף וכ-18 מטרים הצריח.
קוטר הגוף המתומן של הפגודה המקורית הוא 25 מטרים והשרידים שנותרו ממנה הם בגובה 3 עד 5 מטרים בלבד וכוללים את הבסיס, הפרוזדור בקומה הראשונה, הקיר הפנימי, התא המרכזי והחדר המרובע שמתחת לקרקע.
חפירות באתר חשפו חפצי ערך מכסף, זהב, ירקן ונחושת ושרידי מבנים נוספים סמוכים דוגמת אכסניה מתקופת שושלת סונג הדרומית.
פגודת בָּאוצ'וּ יחד עם פגודת לֵייפֶנְג בצד הנגדי של האגם, הן בין הדוגמאות הבולטות ביותר למקור הכינוי "הממלכה הבודהיסטית של דרום מזרח אסיה" שניתן לעיר האנגג'ואו בתקופת חמש השושלות.
פגודת לְיוֹחֶה ( 六和塔, בפין-יין: Liùhé tǎ, מילולית "פגודת שש ההרמוניות") - מבנה בודהיסטי השוכן על פסגת יְוֵּ'לוּן (月轮山, בפין-יין: Yuèlún Shān) על הגדה הצפונית של הנהר צ'יינטאנג, כשלושה קילומטרים דרומית לחוף הדרומי של האגם המערבי ().
הפגודה המקורית נבנתה ב-970 (והיא קודמת לכן ב-7 שנים לפגודת לֵייפֶנְג) על ידי מלך מממלכת ווּיְוֵּ'ה על גדות הנהר צ'יינטאנג במטרה לבקש את חסדי השמים בהתמודדות עם שיטפונות הנהר.
הפגודה נהרסה ונבנתה כמה פעמים.
בסיס הפגודה הנוכחית הוא ממבנה אבן ב-1164 בתקופת שושלת סונג הדרומית, מזחילות העץ הן מ-1899, משלהי שושלת צ'ינג, והגג המחודד הוא משיפוץ גדול שנעשה ב-1334 בתקופת שושלת יואן.
צורת הפגודה מתומנת והיא פונה דרומה.
הפגודה משתרעת על שטח של 946 מ"ר, גובהה 59.89 מטרים ויש בה 13 קומות מבחוץ, הודות למזחילות מזויפות, בפועל יש בה שבע קומות.
הקירות הפנימיים והתקרות מכוסים בציורי נוף ובעלי חיים, אמתיים ומיתולוגיים.מקדש קָאיְחְווָה (开化寺, בפין-יין: Kāihuà sì) כלול גם הוא באתר.
המקדש נחשף בחפירות ארכאולוגיות בשנת 2008. הוא משתרע על שטח של 130 מ"ר ונתגלו בו שרידים מתקופת שושלת סונג הדרומית ועד תחילת המאה ה-20.
מקדש גִ'ינְגְצְה (淨慈寺, פין-יין: Jìngcí Sì) - מכלול מבנים בודהיסטי השוכן על המדרון הדרומי של הר נָאנְפִּינְג ().
המקדש הוקם בשנת 954 בתקופת מממלכת ווּיְוֵּ'ה ונחשב לאחד המקדשים החשובים מבין שלוש מאות המקדשים שנבנו אז סביב האגם.
מאז נבנה מחדש ושופץ כמה פעמים.
המכלול כיום הוא מתקופת שושלת צ'ינג.
שטחו כ-19,000 מ"ר, והוא בנוי לאורך ציר מרכזי מצפון לדרום.
הכניסה הראשית בצפון דרך קיר מקושט, אחריו בריכה המכונה "בריכה לשחרור בעלי חיים משבייה", ואחר-כך שלוש חצרות.
החצר הראשונה כולל את אולם הכניסה, האולם הראשי ומגדלי התוף והפעמון משני הצדדים.
החצר השנייה כולל את היכל סָאנְשֶׁנְג והשלישית את היכל סרירה.
הפעמון שבמגדל הפעמון הוא העתק של הפעמון המקורי, הוא עשוי מארד ונוצק ב-1984 מתרומות של בודהיסטים מיפן.
גובהו 3 מטרים, קוטרו 2.3 מטרים ומשקלו מעל ל-10 טון.
כל הקשה עליו יוצרת צליל עמוק שנמשך כשתי דקות ששימש מקור לתיאור האתר כפעמון הערב מצלצל על הר נָאנְפִּינְג.
מקדש לִינְגְיִין (靈隐寺, פין-יין: Língyǐn Sì – מילולית "מקדש מפלט הנשמה") - מכלול מבנים בודהיסטי השוכן על המדרון הדרומי של פסגת בֵּייגָאו (北高峰, בפין-יין: Běigāo fēng) ().
זהו מכלול המבנים הבודהיסטי הראשון שהוקם באזור האנגג'ואו.
על פי האגדה הוא נבנה ב-326, בשנה הראשונה לשלטונו של סְה-מָה צֶ'נְג דִי משושלת ג'ין המזרחית על ידי הנזיר ההודי חְווֵיְלִי (慧理, בפין-יין: Huì lǐ).
לשיא גדולתו הגיע המקדש בין המאה העשירית למאה ה-13 כשממלכת ווּיְוֵּ'ה, שהאנגג'ואו הייתה בירתה, הייתה אחת הממלכות הבודהיסטיות העשירות ביותר בדרום מזרח אסיה.
גם כיום זהו האתר הבודהיסטי החשוב ביותר באזור האגם המערבי.
המקדש עבר שיפוצים משמעותיים במשך השנים.
המקדש הנוכחי נבנה מחדש בשלהי תקופת שושלת צ'ינג.
ביולי 1949 התמוטטה תקרת האולם המרכזי עקב פעולת טרמיטים שכרסמו את הקורה המרכזית.
האולם עבר שיפוץ יסודי בשנות ה-50 של המאה ה-20. המשמרות האדומים גרמו נזק לאתר בתקופת מהפכת התרבות, אבל ג'ואו אנלאי, דאג להגן על המקום.
שטח המקדש 78,670 מ"ר, וכמקובל הוא משתרע לאורך ציר מרכזי מדרום (הכניסה) לצפון.
המבנים העיקריים: היכל המלכים השמימיים, היכל בודהה שקיאמוני, שגובהו 33.6 מטרים, והמכיל פסל בודהה מוזהב בגובה 9.1 מטרים על מסד בגובה 10.5 מטרים.
פסל זה, שהוצב בהיכל ב-1956, הוא פסל בודהה העשוי עץ הגדול ביותר בסין.
מבנים נוספים: היכל בודהה בהיאסאג'ייאגורו, ספרייה של כתבי קודש, אולם חְווָאיֵן, ומגדלי התוף והפעמון.
מקדש גִ'ינְגְצְה שבדרום האגם ומקדש לִינְגְיִין שבצפון האגם הם האתרים העיקריים באזור שבהם מתבצעים טקסים בודהיסטיים.
הפסלים על פסגת פֵיילָאיְפֶנְג (飞来峰石刻, פין-יין: Fēi lái fēng shíkè מילולית "הפסגה שעפה לכאן") - צמוד למקדש לִינְגְיִין ().
בדומה לאתרי פיסול בודהיסטיים אחרים ברחבי סין (מערות לונגמן, מערות יונגאנג ותגליפי הסלע בדאדזו) חצובים בפני הצוק הבנוי אבן גיר, פסלים רבים הקשורים לבודהיזם, או ליתר דיוק לבודהיזם הטיבטי, השוכנים במערות טבעיות או בכוכים מלאכותיים.
את הפסלים החלו לחצוב בשנת 951 ותהליך היצירה נמשך מתקופת שושלת סונג ועד תקופת שושלת יואן (המאות ה-13 וה-14).
הריכוז הגדול ביותר של הפסלים נמצא לאורך קטע בן 500 מטרים בערוץ לֶנְגְצְ'וֵ'אן, אבל יש גם פסלים חצובים על פסגת פֵיילָאיְפֶנְג עצמה.
בסך הכול נמנו באתר 930 פסלים ב-115 כוכים.
הצלחותיו הצבאיות עוררו את חששו של הקיסר והוא הורה לו לחזור להאנגג'ואו, שם הוא הועמד למשפט כבוגד והוצא להורג.
שמו טוהר אחר-כך והוא הפך בסין סמל לנאמנות לשלטון, וכיבוד הורים כפי שהורה קונפוציוס.
זכרו של יְוֵּ'ה פֵי הונצח באמצעות הקמת אנדרטה על קברו ועל קבר בנו שהוצא אף הוא להורג יחד עם אביו ומקדש.
המקדש נבנה לראשונה ב-1163 ועבר שיפוצים משמעותיים בתקופות שושלות מינג וצ'ינג.
התוכנית הנוכחית של המקדש נקבעה בתקופת שושלת צ'ינג וכוללת מלבד המצבה, זוגות פסלי סוסים, טיגריסים, כבשים ומצביאים בדרך אליה כמקובל בקברים מתקופת שושלת מינג, ושני מבני מקדשים.
מול המצבה יש ארבעה פסלי ברזל של הקושרים כנגד יְוֵּ'ה פֵי כשהם בתנוחת כריעה וידיהם קשורות מאחורי גבם.
היכל וֶנְלָאן (文澜阁, בפין-יין: Wénlán gé) - מכלול מבנים המשתרע על המדרון הדרומי של האי גושן בצפון האגם המערבי ().
המכלול נבנה במקור ב-1784 בהוראת הקיסר צ'יינלונג משושלת צ'ינג במטרה לאחסן את אחד משבעת העותקים של אסופת הספרים הגדולה המכונה "ארבע האוצרות" (四庫全書, בפין-יין: Sì kù quánshū), שכללה כ-10,000 ספרים בתחומים שונים.
המכלול כולל גן ובו שתי חצרות, מסלעה, בריכה ואת מבנה העץ הנוכחי בן שתי הקומות של הספרייה ששטחו 852 מ"ר, שחזור מ-1880. אסופת הספרים שהייתה במקום הועברה למוזיאון בהאנגג'ואו.
מנזר בָּאופּוּ (抱朴道院, בפין-יין: Bàopǔ dàoyuàn) - מכלול מבנים המשתרע על שטח של 2,000 מ"ר על רכס גֶלִינְג (葛岭山, בפין-יין:Gélǐng shān) בקצה הצפון מזרחי של האגם.
המנזר נבנה מחדש במאה ה-17 לזכרו של גֶה חונְג (葛洪, בפין-יין: Gě Hóng; 343-283), מלומד טאואיסטי, אלכימאי ואיש מדע ידוע מתקופת שושלת ג'ין, שערך את מחקריו בנושא השיקוי שיבטיח חיי נצח על רכס גֶלִינְג.
המנזר כולל שער, ההיכל לקבלת פני בני האלמוות, היכל בָּאופּוּ, היכל חונְגְמֵיי ומבנים רבים נוספים, כמו גם אסטלה לזכרו של גֶה חונְג מתקופת שושלת מינג.
על פסגת הר גֶלִינְג הוקמה בימה לצפייה בזריחה שהתפרסמה בתקופת שושלת יואן כאחת מעשר נקודות הנוף של צ'יינטאנג.
שער צְ'ייֵנְטָאנְג (钱塘门, בפין-יין: Qiántáng mén) - שרידים ארכאולוגיים המשתרעים על שטח של 110 מ"ר בצפון הגדה המזרחית של האגם ().
במקור היה כאן שער בחומה שהקיפה את העיר האנגג'ואו.
השער נבנה לראשונה ב-1148 בתקופת הקיסר גָאודְזונְג (שלט 1127–1162) משושלת סונג הדרומית.
השער היה אחד משלושה שערים שנפתחו למערב אל האגם.
הוא נחרב כשהמונגולים כבשו את האנגג'ואו.
הוא הוקם מחדש ונשמר עד תחילת המאה ה-20 שאז פורק.
במקום נערכו חפירות ב-2008 שחשפו את יסודות השער ואת שרידי חומת העיר העשויה אדמה נגוחה.
הארמון הקיסרי הזמני של שושלת צ'ינג (孤山的清代行宫, בפין-יין: Gū shān de qīng dài xínggōng) - שרידים ארכאולוגיים המשתרעים על שטח של 15,700 מ"ר על המדרון הדרומי של הר גושן בצפון מזרח האגם.
במקור זה היה מעונם הזמני של קיסרי שושלת צ'ינג בעת ביקורם בדרום סין.
הארמון נבנה ב-1705, השנה ה-44 לשלטונו של הקיסר קאנגשי, וכלל את מבני הארמון על המדרון הדרומי ופארק קיסרי מצפון לו וכיום נותרו ממנו שרידים בלבד: שרידי חומה, שערי הכניסה, והשער המעוטר, וכן החצרות וביתנים הרבים סביבן.
באתר כיום שוכן המוזיאון המחוזי של ג'ג'יאנג.
האגם המערבי מפורסם בתרבות הסינית כאתר המייצג בצורה הטובה ביותר את הנוף התרבותי.
מלומדים, סופרים, משוררים וציירים התגוררו במהלך השנים על שפת האגם, והנוף שימש מקור השראה ליצירותיהם.
סביב האגם פזורים כ-30 אתרים המנציחים יוצרים אלה, ובהם בולט:
אתר האסטלה של ווּ-חֶה-פֿוּ וקברו של לִין בּוּ (林逋墓) - לִין בּוּ (1028-967), היה אחד המשוררים הנודעים בתולדות סין ושימש מודל לחיקוי למלומדים סינים באורח חייו המתבודד.
במשך למעלה מעשרים שנות חייו האחרונות התגורר לִין בּוּ על הר גושן, הוא לא נישא מעולם והקדיש את ימיו לכתיבת שירים ולגידול שזיפים ועגורים, עובדה שהקנתה לו את הכינוי "פריחת השזיף כאשתו ועגורים כילדיו".
הוא נקבר למרגלות המדרון הצפוני של הר גושן, והמשכילים בדורות אחר-כך שהעריצו אותו נטעו עצי שזיף סביב קברו והציבו אסטלה לזכרו.האתר לזכרו משתרע על שטח של 410 מ"ר וכולל את הקבר והמצבה של לִין בּוּ, ביתן פָאנְג-חֶה ואסטלת ווּ-חֶה-פֿוּ.
על אסטלת ווּ-חֶה-פֿוּ (舞鹤赋, בפין-יין: Wǔ hè fù) חקוקה בכתב ידו של הקיסר קאנגשי משושלת צ'ינג הפואמה ווּ-חֶה-פֿוּ (מילולית "אודה למחול העגורים") שכתב המשורר בָּאו גָ'או (鮑照, פין-יין: Bàozhào 466-408) בן המאה החמישית.
הפואמה משבחת את המראה האלגנטי של העגור ואת מעופו הדומה למחול שהמשורר הקביל למוסריות גבוהה של אדם נעלה, מוסריות אותה ייחסו שנים רבות אחר-כך ללִין בּוּ (שגידל עגורים בחייו).
האסטלה הוצבה בביתן פָאנְג-חֶה (放鹤亭, בפין-יין: Fàng hè tíng) שנבנה לראשונה ב-1696, בשנה ה-35 לשלטונו של הקיסר קאנגשי.
הקבר והמצבה של לִין בּוּ שוכנים על בימה 23 מטרים דרומית מערבית לביתן פָאנְג-חֶה ועברו שיפוץ כמה פעמים.
הקבר והמצבה הנוכחיים ושרידים נוספים הם תוצאת השיפוץ האחרון בתקופת שושלת צ'ינג.
בין 1840 ל-1949 עברה החברה הסינית שינויים גדולים בחשיבה, בתרבות ובמבנה החברתי.
כמה מגדולי המדינאים והסופרים של התקופה המודרנית הקימו את ביתם למשך תקופה מסוימת ליד האגם המערבי.
ב-1928 הוקם בסמוך המכון הלאומי לאומניות היפות שגידל דורות של אמנים והפך את האזור למרכז לאומניות.
בין עשרים האתרים ההיסטוריים מתקופה זו בולט:
מכלול המבנים של אגודת שִׂילִינְג של מגלפי החותמות (西泠印社, בפין-יין: Xīlíng yìn shè) - מכלול מבנים וגן המשתרע על שטח של 5,758 מ"ר בחלקו המערבי של הר גושן.
המוסד הוקם ב-1904 והוא המוסד הסיני הראשון שהוקדש לחקר האפיגרפיה, והספרגיסטיקה (חקר החותמות).
במשך השנים אצר המוסד אוסף נרחב של כלי ארד, אסטלות אבן וחותמות של השושלות הקודמות.
האתר כולל ארבע קבוצות של בניינים בשטח של 1,749 מ"ר: מכלול בָּוֹטָאנְג למרגלות ההר, ספרייה ומכלול לְיָאנְגְטָאנְג על צלע ההר, פגודת סוטרת אוואטמסקה ומכלול גְווָאנְלֶה על פסגת ההר ומכלול נוסף של ביתני ומבני מגורים בצדו השני של ההר.
בסך הכול יש באתר 23 מבנים.
בין המבנים יש גנים נרחבים, מעיינות, פסלים וכתובות החקוקות על גבי הסלעים.
ב-2001 הוגדר האתר בקבוצה החמישית של אתרים מועדפים לשימור של ממשלת סין.
בין המבנים מגדל חוּטְייֵן-יִיבִּי (湖天一碧楼, בפין יין Hútiān yībì lóu) או מגדל האגם והשמיים בירוק-כחול, שבמקור היה שריד מלְווֹ יְוֵּ'אן, חווילה פרטית של הָה טונְג (哈同, בפין-יין Hā tóng), סוחר והרפתקן יהודי שחי בסין של שלהי שושלת צ'ינג ותחילת הרפובליקה של סין.
אתרים היסטוריים של תרבות הזן-תה
עצי תה ניטעו לראשונה באזור האנגג'ואו בגבעות סמוך למקדש לִינְגְיִין בתקופה בה הוקם המקדש במאה הרביעית.
הרישום ההיסטורי הראשון על גידול התה היה ב"ספר התה" (茶經, בפין-יין: Chá jīng הודפס בערך 758), המונוגרפיה הראשונה על גידול וסוגי התה.
באותה תקופה כבר ניטעו עצי תה על ההרים שמצפון לאגם.
מטעי תה ניטעו גם בגבעות שמדרום לאגם בתקופת שושלת סונג הצפונית ובהדרגה הפכו למטעים הראשיים.
מייחסים שינוי זה לנזיר הבודהיסטי בּייֵנְצָאי (辯才, בפין-יין: Biàncái; 1091-1010) שחי במנזר שׁוֹאוּשֶׁנְג על הר נָאנְשָׁאן שאהב לשתות תה תוך כדי שיחה עם ידידיו.
החל בתקופת שושלת מינג נחשב התה מהסוג לונְגְגִ'ינְג מאזור האגם המערבי לתה הירוק הטוב ביותר.
האזור סביב באר לונְגְגִ'ינְג שעל רכס פֶנְגְחְוָאנְג דרומית מערבית לאגם המערבי הפך למקום התוועדות של נזירים זן בודהיסטים, פילוסופים ומשכילים שאהבו להתבונן בנוף, לנגן, לחבר שירים ולשתות תה.
בהדרגה הפכה שתיית תה לונְגְגִ'ינְג לחלק חשוב בפעילות התרבותית, ולתה יש אם כך חלק חשוב בתרבות שהתפתחה סביב האגם.
באר לונְגְגִ'ינְג (龙井, בפין-יין: lóngjǐng, מילולית "באר הדרקון") - אתר הכולל את מקדש לונְגְגִ'ינְג, המשתרע על שטח של 2,000 מ"ר על רכס פֶנְגְחְוָאנְג דרומית מערבית לאגם המערבי.
למקדש ולרכס חשיבות היסטורית כמרכז לגידול המין הקרוי על שם המקדש.
המקדש נבנה לראשונה ב-1438, בתקופת שושלת מינג וכולל שתי חצרות.
במרכז האתר, המקום שנתן את שמו למקדש, מעיין קרסטי שמימיו נאגרים בבריכה מעגלית שנבנתה לראשונה בתקופת שלוש הממלכות (265-220), ושייך כיום למקדש לונְגְגִ'ינְג.
קוטר הבריכה 2.4 מטרים עומקה 2.6 מטרים והיא מגודרת בקיר בנוי מאבנים ולבנים המעוצב בצורת עננים.
האגן הגדול הוא האזור הרציף הגדול ביותר של אגן ניקוז סגור באמריקה הצפונית.
הוא מתאפיין במזג אוויר צחיח ובטופוגרפיית אגן ורכס שנעה בין הנקודה הנמוכה ביותר באמריקה הצפונית, אגן בדווטר (Badwater Basin) שבעמק המוות לנקודה הגבוהה ביותר בחלק היבשתי הרציף של ארצות הברית, כ-150 קילומטרים משם בפסגת הר ויטני.
האזור משתרע על כמה אזורים פיזיוגרפיים, ביומות/אזורים אקולוגיים ומדבריות.
המונח "האגן הגדול" מיוחס לאזורים גאוגרפיים שונים על פי חלוקה הידרוגרפית, אקולוגית, בוטנית, פיזיוגרפית, טופוגרפית, ואתנוגרפית.
את השם המקורי טבע ג'ון פרימונט, שעל בסיס מידע שקיבל מהסייר ואיש ההרים ג'וזף ווקר (Joseph R.
Walker; 1876-1798), כמו גם מידע ממסעות שערך בעצמו, הכיר את האופי ההידרוגרפי של צורת הנוף כ"כזו שאין לה קשר לאוקיינוס".
ההגדרה ההידרוגרפית היא הנפוצה ביותר, והיחידה שיש לה גבולות ברורים ומוסכמים.
מההגדרות האחרות לא רק שנגזרים גבולות גאוגרפיים שונים של "האגן הגדול", אלא גם גבולות המשתנים ממקור למקור.
"מדבר האגן הגדול" (Great Basin Desert) מוגדר על ידי חבורות החי והצומח, ועל פי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית גבולותיו זהים כמעט לאגן הגדול על פי ההגדרה ההידרוגרפית, למעט השלוחה הדרומית.
"ממלכת הצומח של האגן הגדול" (Great Basin Floristic Province) הוגדרה על ידי ארמן טכטג'ן ככזו המשתרעת הרחק מעבר לגבולות האגן הגדול על פי הגדרתו ההידרוגרפית.
היא כוללת את מישור הנהר סנייק, רמת קולורדו, אגן יואינטה וחלקים מאריזונה צפונית לשולי מגיון.
"היחידה הפיזיוגרפית האגן הגדול" (Great Basin physiographic section) היא חלוקה פיזיוגרפית של פרובינציית אגן ורכס שהוגדרה על ידי נווין פנמן (Nevin Fenneman) ב-1931. הסקר הגאולוגי של ארצות הברית אימץ את ההגדרה של פנמן בחלוקה של ארצות הברית לאזורים פיזיוגרפיים.
ה"יחידה" גדולה במקצת מההגדרה ההידרוגרפית.
"האזור התרבותי של האגן הגדול" ('Great Basin Culture Area) או העמים הילידים של האגן הגדול היא סיווג תרבותי של העמים הילידים של יבשת אמריקה ואזור תרבותי השוכן בין הרי הרוקי להרי סיירה נבדה.
האזור התרבותי משתרע על שטח של כמיליון קילומטרים רבועים, או מעט יותר מכפול מההגדרה ההידרוגרפית של האגן הגדול.
שטחו של האגן הגדול על פי ההגדרה ההידרוגרפית הוא 541,730 קילומטרים רבועים, של אזור המתנקז כולו כלפי פנים.
כל המשקעים היורדים באזור מתאדים, שוקעים לתוך הקרקע או זורמים לתוך אגמים (שמרביתם מלוחים).
כפי שהבחין פרימונט, לפלגים, נחלים או נהרות אין שום מוצא למפרץ מקסיקו או לאוקיינוס השקט.
האזור תחום ברכס הרי ואסץ' ממזרח, רכס סיירה נבדה ורכס קסקייד במערב ואגן הניקוז של הנהר סנייק בצפון.
האגן הגדול כולל את מרבית שטח של נבדה, מחצית מיוטה, חלקים ניכרים מאורגון וקליפורניה ואזורים קטנים באיידהו, ויומינג ומקסיקו.
המונח "האגן הגדול" מטעה במקצת.
בפועל האזור כולל אגנים קטנים רבים.
ימת המלח הגדולה ביוטה, אגם פירמיד ושקע הומבלדט בנבדה הם חלק מאגני הניקוז באגן הגדול.
שקע סלטון הוא אגן סגור נוסף בתחומי האגן הגדול.
קו פרשת המים של האגן הגדול (Great Basin Divide) מפריד בין האגן הגדול לבין אגני הניקוז שמימיהם מתנקזים לאוקיינוס השקט.
החלק הדרומי ביותר של האגן הגדול הוא האגם היבש לגונה סלאדה (Laguna Salada) במקסיקו.
הנהר הארוך והגדול ביותר באגן הגדול הוא הנהר בר (Bear River) הנשפך לימת המלח הגדולה ואורכו 563 קילומטרים.
אגן הניקוז הגדול ביותר בתחומי האגן הגדול הוא אגן הניקוז של הנהר הומבולדט המשתרע על שטח של 44,000 קילומטרים רבועים.
מרבית המשקעים היורדים באגן הגדול הם שלגים, והמים שלא מתאדים או נשאבים לשם שימוש אנושי מחלחלים לאקוויפרים של מי תהום, בעוד שהתאדות של מים המצטברים מתרחשת בשקעים גאוגרפיים.
אגם טאהו, האגם האלפיני הגדול ביותר באמריקה הצפונית, הוא חלק מתת-האזור אגם לאהוטן (Lake Lahontan) במרכז האגן הגדול.
האגן הגדול על פי הגדרתו ההידרוגרפית כולל כמה מדבריות ואזורים אקולוגיים, כל אחד מהם עם מערך מאפיינים ייחודיים של צמחייה ובעלי חיים.
הגבולות האקולוגיים והחלוקה לאזורים אקולוגיים באגן הגדול אינה חד-משמעית.
האגן הגדול חופף לארבעה מדבריות שונים: חלקים מהמדבריות החמים בדרום: מדבר מוהאבי ומדבר קולורדו (אזור בתוך מדבר סונורה) והמדבריות הקרים: מדבר האגן הגדול והמדבר הגבוה בצפון.
ניתן להבדיל בין המדבריות על פי הצמחייה: עץ יהושע (Yucca brevifolia) ולראה משולשת (Larrea tridentata) צומחים במדבריות החמים, והם אינם גדלים במדבריות הקרים.
המדבריות הקרים גבוהים בדרך כלל מהמדבריות החמים, והמשקעים יורדים בהם במשך כל השנה.
האקלים והצמחייה של האגן הגדול תלויים במידה רבה בגובה: ככל שהאזור גבוה יותר, כך גם גדלה כמות המשקעים והטמפרטורה יורדת.
בשל כך, יש יערות בגובה רב.
ערער יוטה (Juniperus osteosperma) / אורן חד-מחטי (Pinus monophylla) (האזורים הדרומיים) וצרקוקרפוס (Cercocarpus) (האזורים הצפוניים) יוצרים יער פתוח של עצי ערער ואורן (pinyon-juniper woodland) על המדרונות של מרבית הרכסים.
חורשות של אורן גמיש (Pinus flexilis) ואורן אצטרובל זיפני (Pinus longaeva) נמצאות בחלק מהרכסים הגבוהים ביותר.
בגדות הנחלים שבהם יש אספקת מים מתמדת יש חורשות של צפצפת פרימונט (Populus fremontii) וצפצפה רעדנית (Populus tremuloides).
משום שהמערכת האקולוגית של היער נבדלת ממדבר טיפוסי, כמה גופים מוסמכים, כדוגמת הקרן העולמית לשימור חיות הבר, מפרידים את ההרים של מדבר האגן הגדול לאזור אקולוגי נפרד: "היערות ההרריים של האגן הגדול" (Great Basin montane forests).
מינים נדירים ואנדמיים גדלים באזורים אקולוגיים אלו, משום שכל אחד מרכסי הרים מבודד מהרכסים האחרים.
במהלך עידן הקרח האחרון היה האגן הגדול עשיר יותר במשקעים.
ככל שהפך צחיח יותר בהולוקן, נסוגו כמה מהמינים להרים המבודדים הגבוהים יותר.
גופים מוסמכים אחרים מחלקים את האגן הגדול לאזורים אקולוגיים שונים, כל אחד בהתאם לקריטריונים שלו.
ארמן טכטג'ן הגדיר את "ממלכת הצומח של האגן הגדול" ("Great Basin floristic province").
הסוכנות להגנת הסביבה של ארצות הברית מחלקת את האגן הגדול לשלושה אזורים אקולוגיים בקווים גסים לפי הגובה: האזור האקולוגי הצפוני של אגן ורכס (Northern Basin and Range ecoregion), האזור האקולוגי המרכזי של אגן ורכס (Central Basin and Range ecoregion) והאזור האקולוגי של אגן ורכס מוהאבי (Mojave Basin and Range ecoregion).
בעלי החיים השוכנים באגן הגדול כוללים אנטילוקפרה אמריקנית (Antilocapra americana), אייל פרדי שחור-זנב (Odocoileus hemionus), פומת ההרים (Puma concolor), וארנבאים דוגמת ארנבת שחורת-זנב (Lepus californicus) וארנבון אודובון (Sylvilagus audubonii), וזאבי ערבות (Canis latrans) שצדים אותם.
חולדות סוחרות (Neotoma), עכברי קנגורו (Dipodomys) ומכרסמים קטנים אחרים נפוצים גם הם, והם פעילים בעיקר בלילה.
אייל קנדי (Cervus canadensis) וכבש גדול-קרניים (Ovis canadensis) חיים גם הם באגן הגדול, אך אינם נפוצים.
לטאות קטנות, כדוגמת תת-המין לטאה דוקרנית מערבית של האגן הגדול (Sceloporus occidentalis longipes), לטאה נמרית ארוכת אף (Gambelia wislizenii) ואיגואנית מקרינה (Phrynosoma) נפוצים, במיוחד בגובה נמוך.
עכסנים (Crotalus) ונחש גופר פסיפי נפוצים גם כן.
מין הסלמנדרה Batrachoseps campi נמצא בסכנה.
עופות חופים כדוגמת שחייניות (Phalaropus) וחרמשונים (Numenius) מצויים באזורים מוצפים.
שקנאים אמריקניים (Pelecanus erythrorhynchos) נפוצים באגם פירמיד.
עטים זהובים (Aquila chrysaetos) נפוצים מאוד באגן הגדול.
תורית אמריקנית (Zenaida macroura), סטורנלה נגלקטה, עקעק שחור-מקור (Pica hudsonia) ועורב שחור (Corvus corax) הם מיני עופות נפוצים נוספים.
שני מיני דגים בסיכון שוכנים באגם פירמיד: Chasmistes cujus (ממשפחת הקטוסטומיים, ברשימת המינים בסיכון מ-1967) ותת-המין טרוטת קלארק לאהונטנית (Oncorhynchus clarkii henshawi, ברשימת המינים בסיכון מ-1970).
חסרי חוליות גדולים כוללים פרווניתיים (טרנטולה מהסוג Aphonopelma) וחרגול מורמוני (Anabrus simplex).
מינים גרים שיובאו בהצלחה לאגן הגדול כוללים את חוגלת הסלעים (Alectoris chukar), חוגלית אפורה (Perdix perdix) וחוגלת ההימלאיה (Tetraogallus himalayensis), אם כי האחרונה נקלטה היטב רק בהרי רובי (Ruby Mountains).
ברומית הגגות (Bromus tectorum), מין פולש של דגניים שהובא בטעות מהווה חלק קריטי בתזונתה.
סוסי פרא (מוסטנג) וחמורי פרא (burro) הם מינים זרים המתרבים בקלות ושנויים במחלוקת לגבי השפעתם על המערכת האקולוגית.
מרבית שטח האגן הגדול הוא שטח מרעה וחיות משק (בקר וכבשים) נפוצות בו.
האגן הגדול כולל עמקים, אגנים, אגמים ורכסי הרים של פרובינציית אגן ורכס.
תוואים גאוגרפיים סמוך לאגן הגדול כוללים את קו פרשת המים של אמריקה, קו פרשת המים של האגן הגדול, ומפרץ קליפורניה.
היחידה הפיזיוגרפית של האגן הגדול
בין רכסי הרים אלו יש עמקים שטוחים או אגנים.
מאות רכסי הרים אלו הפכו את נבדה למדינה ההררית ביותר בארצות הברית.
שני האזורים המטרופוליטניים המאוכלסים ביותר הם האזור המטרופוליטני של רינו-ספרקס במערב וחזית ווסאץ' (Wasatch Front) במזרח.
השטח בין שני אזורים אלו מיושב בדלילות אלקו (Elko), איליי (Ely), ונדובר (Wendover), וסט ונדובר (West Wendover) ווינמאקה.
בצפון, העיירות סוזנוויל (Susanville) בקליפורניה, בארנס (Burns) והינס (Hines) באורגון, מאלד סיטי (Malad City) באיידהו ואייוונסטון (Evanston) בוויומינג.
בדרום סידר סיטי (Cedar City), טונופה (Tonopah) ובישופ (Bishop), ובקצה הדרומי קיצוני של האגן הקהילות פארומפ (Pahrump), פאלמדייל, ויקטורוויל (Victorville) ופאלם ספרינגס.
כבישים בין-מדינתיים החוצים את האגן הגדול הם 80 ו-15, כשכביש בין-מדינתי 70 מסתיים וכביש בין-מדינתי 84 מתחיל באגן הגדול.
כבישים חשובים נוספים הם כביש 6, כביש 50, כביש 93, כביש 95 וכביש 395. הקטע של כביש 50 בין דלתה ביוטה לפאלון בנבדה מכונה "הכביש הבודד ביותר באמריקה" ("The Loneliest Road in America").
הצטברויות של משקעים במשך אלפי שנים מילאו את העמקים בין הרכסים שנוצרו בהעתקים ויצרו מישורים שמקורם בקרקעית האגמים מהפליסטוקן.
לדוגמה, לאחר שנוצרה לפני כ-32,000 שנים עלתה ימת בונוויל על גדותיה לפני 14,500 שנים, פרצה צפונה דרך מעבר רד רוק (Red Rock Pass) באיידהו תוך יצירת שיטפון בונוויל הקטסטרופלי.
פני הימה ירדו עד לגובה של "אגם פרובו" הקדום שממנו נותרו כיום ימת המלח הגדולה, אגם יוטה (Utah Lake), אגם סווייר (Sevier Lake), אגם ראש (Rush Lake) וימת המלח הקטנה (Little Salt Lake).
אגמים נוספים שנוצרו בפליסטוקן הם: אגם לאהוטן, אגם מאנלי (Lake Manly) ואגם מוהאבי (Lake Mojave).
התיישבות של פלאו-אינדיאנים החלה לפחות לפני 12,000 שנים.
היו אלו אבותיהם של שבטי האגן הגדול (העמים השושוניים המדברים בשפה נומית הגיעו הרבה יותר מאוחר, סביב שנת 1000 לספירה).
עדויות ארכאולוגיות לאתרי התיישבות לאורך החוף הקדום של אגם לאהוטן מתוארכות מסוף עידן הקרח כאשר קו החוף היה בערך בגובה 150 מטרים מעל לקרקעית, היבשה בימינו, על מדרונות ההרים שמסביב.
האגן הגדול היה מיושב במשך אלפי שנים על ידי שבטי אינדיאנים של האגן הגדול דוברי קבוצת השפות יוטו-אצטקיות, כולל שושוני, יוט, מונו ופאיוט צפוניים.
מגלי ארצות אירופיים הגיעו לאגן הגדול במאה ה-18 כחלק מהקולוניזציה הספרדית של יבשת אמריקה.
ב-1847 הוקם היישוב האירופאי הראשון באגן הגדול בעמק ימת המלח הגדולה, והובילה פעילות ההתיישבות הדתית האמריקנית הראשונה של מדינת דזרט של המורמונים ב-1849 ביוטה וצפון נבדה של ימינו.
יישובים אחרים קמו בעקבות הבהלה לזהב בקליפורניה ב-1848 כשמהגרים חצו את האגן הגדול בשביל קליפורניה לאורך נהר ההומבולדט בנבדה עד מעבר קרסון (Carson Pass), מעבר הרים בהרי הסיירה נבדה.
טריטוריית אורגון הוקמה ב-1848 וטריטוריית יוטה ב-1850.
ב-1869 הושלמה מסילת הברזל הטרנס קונטיננטלית הראשונה בפרומונטורי סאמט (Promontory Summit) באגן הגדול.
סביב 1902 נסללה מסילת הברזל של קו לוס אנג'לס סולט לייק (Los Angeles and Salt Lake Railroad) באגן התחתון ומדבר מוהאבי, ששירת גם את לאס וגאס.
על מנת לסיים תביעה של האינדיאנים מ-1951 חוקק חוק הפיצויים לשושונים המערביים (Western Shoshone Claims Distribution Act of 2004) ב-2004, לפיו תמורת תשלום של 117 מיליון הפקיעה ממשלת ארצות הברית לרשותה שטח של 100,000 קמ"ר באגן הגדול.
האקלים באגן הגדול משתנה על פי הגובה, קו הרוחב וגורמים נוספים.
מקומות גבוהים הם בדרך כלל קרירים יותר ומקבלים יותר משקעים.
האזורים המערביים נוטים להיות צחיחים יותר מהאזורים המזרחיים בשל מדבר צל גשם בגלל הרי סיירה נבדה).
במרבית האגן הגדול האקלים מדברי עד מדברי למחצה.
עם זאת, חלק מהאזורים ההרריים באגן גבוהים מספיק על מנת שאקלימם יהיה אלפיני.
בשל הגובה של האגן והצחיחות, חווים מרבית האזורים הפרשי טמפרטורה גדולים בין היום ללילה.
הפארק הלאומי האגן הגדול – נשיא ארצות הברית וורן הרדינג יצר את "המונומנט הלאומי מערות להמן" (Lehman Caves National Monument) בהכרזה נשיאותית ב-24 בינואר 1922. הוא שולב בפארק הלאומי ב-27 באוקטובר 1986.
הפארק הלאומי עמק המוות – ב-1933 הוכרז המונומנט הלאומי עמק המוות והאתר הורחב והפך לפארק לאומי ב-1994.
הפארק הלאומי עץ יהושע (Joshua Tree National Park) – נוצר בתחילה כמונומנט לאומי ב-10 באוגוסט 1936, על שטח של 3,340 קילומטרים רבועים, לאחר שמינרווה הוייט (Minerva Hamilton Hoyt; 1945-1866) הובילה מאבק שנועד לשכנע את המדינה ואת הממשל הפדרלי להגן על האזור.
האתר שודרג למעמד של פארק לאומי ב-31 באוקטובר 1994 באמצעות חוק הגנת המדבר של קליפורניה (California Desert Protection Act of 1994), שגם הוסיף לשטחו 947 קילומטרים רבועים.
האתר ההיסטורי הלאומי היתד המוזהב (Golden Spike National Historic Site) – אתר החוגג את השלמת מסילת הברזל הטרנס קונטיננטלית.
הוכרז אתר לאומי היסטורי ב-2 באפריל 1957 תחת בעלות שאינה פדרלית.
חוק שעבר בקונגרס ב-30 ביולי 1965 העביר את האתר וניהולו לממשל הפדרלי.
השביל ההיסטורי הלאומי חואן באוטיסטה דה אנזה (Juan Bautista de Anza National Historic Trail) – הוכרז ב-1990.
שביל פוני אקספרס ושביל קליפורניה הוגדרו כשביל לאומי היסטורי ב-1992.
השמורה הלאומית מוהאבי (Mojave National Preserve) – נקבעה ב-31 באוקטובר 1994 באמצעות חוק הגנת המדבר של קליפורניה (California Desert Protection Act of 1994).
אזור המורשת הלאומית האגן הגדול (Great Basin National Heritage Area) – נקבע ב-13 באוקטובר 2006.
קטע מהנהר אמרגוסה (Amargosa River) נקבע כנהר פראי ונופי לאומי ב-2009 וגם כאזור טבע של לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית.
המונומנט הלאומי אגן ורכס (Basin and Range National Monument) – נקבע ב-9 ביולי 2015 תחת חוק העתיקות על ידי הנשיא ברק אובמה בגבול שבין האגן הגדול ומדבר מוהאבי, כולל העמקים גרדן (Garden) וקואל (Coal) בדרום נבדה.
האגם הלבן הוא אגם בצפון-מזרח ברלין ברובע פנקו שבשכונה הנקראת על שמו וייסנזה ואשר היוותה רובע עצמאי עד לרפורמת השכונות של ברלין ב-2001.
האגם שוכן בלב פארק הקרוי על שמו.
באגם הזה נהנים עופות מים כגון: ברבורים, אגמיות, ברווזים, ברווזים סיניים, מתנאי-קינון מוגנים ומלבד זאת הוא משמש גם לבילוי ולנופש.
האגן האדריאטי הוא אגן אוקייני מתחת לים האדריאטי.
העומק הממוצע בים האדריאטי הוא 252.5 מטר, והעומק המרבי שלו הוא 1,233 מטרים; עם זאת, צפון אגן הים האדריאטי כמעט ולא עובר את עומק 100 מטר.
האגן האדריאטי הצפוני, המשתרע בין ונציה לטריאסטה לכיוון קו המחבר בין אנקונה וזאדאר, הוא בעומק של 15 מטר בלבד בקצה הצפוני-מערבי; ומעמיק בהדרגה בכיוון דרום-מזרח.
זהו המדף היבשתי הים תיכוני הגדול ביותר, והוא בו-זמנית ים בין-יבשתי ואתר נביעת מים תחתית.
אמצע האגן האדריאטי הוא דרומי לקו אנקונה–זאדאר, והוא כולל את בור אמצע האגן האדריאטי שעומקו 270-מטר.
בהמשך בצד דרום, קרקעית הים עולה 780 מטרים ויוצרת את מפתן אוטרנטו על גבול הים היוני.
האגן האדריאטי הדרומי דומה במובנים רבים לים היוני הצפוני לו, אליו הוא מחובר.
"האגס 1" הוא שיר שכתב והלחין אהוד בנאי בשנת 1989, מתוך אלבומו השני "קרוב".
השיר מושפע מז'אנר הרוק, מהמוזיקה היוונית, מקצב פרסי ומהפיוטים היהודיים, ומשלב טקסט בעברית ובארמית.
השיר הוא שיר ארוך, בן שמונה דקות, חלקו הראשון עוסק בזיכרונותיו של בנאי מבית סבו, והמשך השיר הוא הפיוט 'אסדר לסעודתא' של האר"י הקדוש.
שיר שמסמל מתח בין תרבויות.
כאשר אהוד כתב את השיר הוא נסע בזמן וכתב את מה שראה בהשוואה בין הזיכרונות מהעבר למה שיש בהווה ברחוב זה.
עיקר השיר עוסק בכל החוויות שיש לאהוד מרחוב האגס 1, שם התגורר סבו, מאיר אליהו בנאי, שהיה דמות חשובה ובולטת בשוק מחנה יהודה בירושלים.
בשיר "רחוב האגס 1" כל שורה או צמד מילים הם בעלי משמעות נסתרת או גלויה, בשפה העברית או בארמית, מטאפורות, השיר מביע בכל מילה את הנוסטלגיה של אהוד בנאי אל העבר, למקום בו הוא גדל, לבית שלו.
השיר מהווה דיאלוג פנימי בין הדמויות המתקיימות בשיר.
לא מפתיע שדווקא כאן חורג בנאי בהעלאת זיכרונות גרידא ויוצר חיבור בין הזיכרון הפרטי מבית סבא ובין 'אסדר לסעודתא' – הפיוט של האר"י שאותו הם היו שרים כהזמנה לסעודה.
הפיוט המקורי נערך על ידי בנאי והוא מביא מתוכו רק שני בתים.
מילות הפיוט כתובות בשפה ארמית, והפירוש שלהם.
בקידוש הגדול [הקידוש של שבת בבוקר]
בנאי עוסק בזיכרונות שלו ובהשפעתם על חייו הבוגרים ולכן, באמצעות הפיוט של האר"י בנאי מזמן את העתיק והקדוש, ברצון להחיות את הזיכרונות ולהושיב לשולחן את הקודש השוכן בארונות.
הוא רוצה לחבר את המסורת העתיקה שמתוכה צומח השיר, כדי שכמו יין טוב ישמחו בו הנפשות.
בנאי מסמן בקו ישיר את חשיבותה של המסורת וההמשכיות שבה לתפיסה השלמה של הנפש, ומסמן את הקשר המהותי שיוצרת המסורת היהודית להמשכיות הדורות.
כל חלק בשיר פונה לשומעים, המוזיקה נעה בקצב איטי המתאר את הזמן שקפא ברחוב האגס שממשיך להכיל את כל מה שהוא מסמל, וגם את הגעגועים לאותה סמטה.
הדואט מציב את נפקר ואת בנאי בעמדה שווה, שניהם שרים בטון מתגעגע וכאוב, במנגינה צנועה כאילו הכותבים לא כתבו את השיר כדי שיהפוך ללהיט, חזרה על משפט אחד כדי להדגיש את הגעגוע למחוזות של האגס 1.
קובי אפללו ביצע את השיר מחדש במסגרת פרויקט '2 צדדים למטבע', המציג שירי רוק בביצוע אמנים מהז'אנר הים תיכוני שירים ים תיכוניים בביצוע אמנים מעולם הרוק.
בגלל המורכבות בשירו של בנאי, לא ברור לאיזו קטגוריה משתייך הביצוע של קובי אפללו, אם לקטגוריה מעולם הרוק או לקטגוריה מהעולם הים תיכוני.
השיר הוא שיר שמדבר על געגועים לבית סבא, בנאי עשה חיבור בין פיוט עתיק פורץ דרך לבין שיר רוק המתאר את ילדותו.
האגם היבש רוג'רס הוא מדבר מלח במדבר מוהאבי, במחוז קרן, קליפורניה.
שמו של האגם לקוח מאנגלוז של השם הספרדי רודריגז (Rodriguez).
האגם מהווה חלק חשוב בתפעולת בסיס חיל האוויר אדוארדס.
פני השטח העמידים שלו מהווים בסיס מצוין למסלולי המראה ונחיתה טבעיים.
האגם נודע בשם "האגם היבש מיורוק" (Muroc) בפי אנשי הבסיס.
האגם ממוקם בעמק האנטילופות, כ-160 ק"מ מצפון ללוס אנג'לס ומכסה שטח של כ-175 ק"מ רבועים בנקודה הנמוכה של העמק, היוצר מין צורת 8 עדינה.
האגם נוצר לפני כ-2.5 מיליון שנים, במהלך תקופת הפליסטוקן.
אורכו 21.1 קילומטר ורוחבו 8.9 בקצוותיו המרחוקים.
קרקעית האגם אינה קשה לרוב, דבר המקנה לה היכולת לעמוד בלחץ של כ-250 PSI מבלי להתבקע.
דבר המאפשר נחיתה בטוחה אפילו למטוסים הכבדים ביותר
במהלך עונות גשומות במיוחד, יכולת הספיחה של קרקעית האגם מגיעה עד לקצה יכולתה, דבר הגורם להיווצרותן של שלוליות מים מלוחים, בגלל מישוריות האדמה, כל המים הנותרים עלולים להתנקז לנקודה הנמוכה באגם, ברום של כ-700 מ'.
האגם נמצא בסמוך להאגם היבש רוזמונד, אשר במהלך תקופת ההולוקן היווה הוא ביחד עם רוג'רס גוף מים מתוקים גדול יותר.
השתמשו בשטח האגם לראשונה לפריסת מסילות רכבת, עם תחנת מים עבור מנועי קיטור אשר מוקמה על ידי מסילת אטציסון-טופאקה-סנטה פה.
בשנת 1910, משפחת קורום התיישבה על קרקעית האגם בניסיון להקים מושבה קטנה בשם "מיורוק".
הניסיון להקמת המושבה נכשל אך השם מיורוק נשאר ונהיה לרווח לאחר מכן בקרב אנשי הסביבה כמה עשרות שנים לאחר מכן.
בשנת 1933, הגיע צבא ארצות הברית למקום, בחיפוש אחר מקום מתאים למטווח אימוני הפצצה.
אז, נגלה הפוטנציאל השימושי של קרקעית האגם כמקור למסלולים טבעיים.
בעקבות כך, שנתיים לאחר מכן, בשנת 1937, הגיס האווירי של צבא ארצות הברית הקים במקום את בסיס חיל האוויר מיורוק לאימון וניסוי, אשר לאחר מכן, בעקבות מותו בהתרסקות מטוס של טייס הניסוי גלן אדוארדס, נקרא לזכרו בסיס חיל האוויר אדוארדס.
במהלך מלחמת העולם השנייה, דגם באורך 200 מטרים של ספינה בסגנון ספינות הצי הקיסרי היפני נבנה על קרקעית האגם.
הדגם נקרא מיורוק מארו (Muroc Maru) או בשם קוד: AAF Temporary Building (Target) T-799. הדגם נהרס ופונה לאחר מכן בשנת 1950.
רבים מההישגים התעופתיים הראויים לציון של ארצות הברית הושגו או נשברו באגם הזה, זאת בנוסף לבחינה וניסוי של אבות-טיפוס של כלי טיס רבים וידועים, כגון ה-F-15 איגל, שבירת מחסום הקול על ידי צ'אק ייגר והנחיתות הנסיוניות הראשונות של מעבורות החלל.
האגם אף מפורסם בשל ציור שושנת הרוחות הגדול בעולם.
תכנון הציור בוצע על ידי משרד ציוני הדרך ההיסטוריים לאומי בשנת 1985.
על האגם ישנם כשבעה מסלולי נחיתה והמראה פעילים.
האגם הרותח הוא פומרולה הממוקמת בפארק הלאומי מורן טרואה פיטון, דומיניקה.
האגם, אשר ממוקם כ- מזרחית לבירת דומיניקה, רוזו, מלא במים כחולים-אפורים מבעבעים שבדרך כלל עטופים בענן אדים.
האגם נחשב כמעיין החם השני בגודלו בעולם, אחרי אגם מחבת הטיגון בניו זילנד.
אין דרך ישירה לאגם, והטיול בין האגם לכביש הקרוב ביותר אורך כ-.
התצפית המתועדת הראשונה של האגם הייתה בשנת 1870 על ידי אדמונט וואט והנרי אלפרד אלפורד ניקולס .
ב-1875, ניקולס והנרי פרסטו הוזמנו לחקור את האגם.
במדידות שהם לקחו בקצוות האגם, נמצא כי טמפרטורת המים הייתה 82–92 מעלות צלזיוס (180–197 מעלות פרנהייט), אך מעולם לא מדדו במרכז האגם.
החוקרים כתבו כי עומק הים עלול להיות יותר מ-195 רגל (59 מטר).
מעת לעת נרשמו תנודות במפלס פני האגם.
בשנות ה-70 של המאה ה-19, האגם היה עמוק.
לאחר התפרצות פריאטית ב-1880, האגם נעלם ויצר מזרקה של מים חמים.
התפרצות פריאטית נוספת שהתרחשה בתחילת המאה ה-21, הורידה את מפלס האגם בכ-10 מטרים (33 רגל) מדצמבר 2004 ועד אפריל 2005, אם כי מאוחר יותר מפלס האגם התמלא מחדש ביום אחד בלבד.
האגלסלג (מבוטא גם האחלסלח, בהולנדית: Hagelslag, "סופת ברד" בתרגום מילולי) הם גרגירי שוקולד קטנים ומאורכים שמפזרים על לחם או עם חמאה.
האגלסלג הוא מזון הולנדי מסורתי הנאכל לרוב בארוחת הבוקר או הצהריים.
נדיר למצוא אותו מחוץ להולנד, אם כי ניתן לקנות האגלסלג בסורינאם, ברזיל, בלגיה, האנטילים ההולנדיים לשעבר ואינדונזיה (כולן מושבות הולנדיות לשעבר).
באזורים אלה משתמשים בדרך כלל בהאגלסג לקישוט קינוחים ועוגות.
ניתן לקנות האגלסלג גם בקהילות ההולנדיות האתניות של ניו זילנד, כגון Foxton ב־Manawatū.
בנוסף על האגלסלג רגיל, ישנם וריאנטים כמו האגלסלג בטעם פירות (vruchtenhagel) או האגלסלג שוקולד בצורת פתיתים מסולסלים.
על פי רישומים היסטוריים מארכיון העיר אמסטרדם, האגלסלג הומצא במקור על ידי B.E.
Dieperink, מנהל חברת ממתקי הליקריץ' VENCO בשנת 1919. VENCO רשמה פטנט על השם, כך שחברות אחרות לא הורשו להשתמש במונח זה לתיאור מוצריהן.
כתוצאה מכך חברת דה רויטר (De Ruijter) הלחימה את המילה hagel ואת טעם המוצר בשמות ההגלסלג שמכרה (כגון ב־).
דה רויטר התחרתה ב־VENCO עם מבחר הטעמים שלה, כולל לימון, פטל, תפוז וזרעי אניס.
במדינות רבות יש מגוון מוצרים דומים להאגלסלג שמשמשים לקישוט עוגות, עוגיות, קינוחים וגלידה.
פתיתי פיזור כאלה משמשים ליצירת לחם פיות, קינוח יום הולדת אוסטרלי לילדים המורכב מלחם עם חמאה ופתיתי שוקולד או סוכריות מעל.
ישנם הרבה סוגים בכל הנוגע לצורה, אבל לרוב הם בצורת מוטות קטנים.
מאכל דומה הוא Muisjes ("עכברים קטנים"), זרעי אניס המצופים בקליפה מתוקה.
האגף המערבי של הבית הלבן הוא חלק הבניין בו מצויים המשרד הסגלגל, חדר הקבינט האמריקאי וחדר המצב של הבית הלבן, וכן משרדי נשיא ארצות הברית.
בראשית המאה ה-20 נוספו שני אגפים משני צידי הבית הלבן בשל מחסור במשרדים עבור צוות הנשיא אשר הלך וגדל.
קודם לכן השתמש צוות הנשיא במשרדים בבניין הקפיטול ובקומה השנייה של הבית הלבן.
בניינים אלה נמוכים מהמבנה הראשי של הבית הלבן, ובשל הצמחייה סביבם לא נראים מקדמת הבית.
לאחר בחירתו של תאודור רוזוולט לנשיא (בעקבות רציחתו של ויליאם מקינלי), ובשל העובדה שלרוזוולט היו ששה ילדים, עברה המשפחה הנשיאותית להתגורר באזור הקומה השנייה של הבית הלבן.
עקב אילוץ זה הוקם בניין האגף המערבי, וזאת על פי תכנון משרד האדריכלים הניו יורקי מק'קים מיד ווייט.
במקור תוכנן המבנה להיות מבנה זמני, והוקם במקום בו עמדו חממות הבית הלבן ואורוות הבית הלבן.
על פי התכנון המקורי היה צריך חדר הנשיא להיות במרכז המבנה - המקום בו נמצא כיום חדר רוזוולט.
בשנת 1909 הורה הנשיא ויליאם טאפט על שיפוץ המבנה, והוקם המשרד הסגלגל הראשון - המזכיר את שלושת החדרים הסגלגלים שבמבנה הראשי (חדר קבלת הפנים הדיפלומטי, החדר הכחול, והחדר הסגלגל הצהוב).
ב-24 בדצמבר 1929 נשרף מבנה האגף המערבי כתוצאה משריפת חשמל, ובשנת 1933, לאחר בחירת פרנקלין דלאנו רוזוולט, הוחל בבניית בניין משרדים חדש, ובו משרד סגלגל (אובלי) חדש עבור הנשיא.
בניין זה שינה את המיקום המרכזי המקורי של משרד הנשיא, כיוון שלחדר לא היו חלונות ולא חדר אליו אור יום.
המיקום החדש של המשרד סיפק לנשיא פרטיות רבה יותר, מאחר שהוא מאפשר לנשיא לעבור מהאגף המערבי למבנה הראשי מבלי לעבור דרך משרדים אחרים.
במהלך תקופת כהונתו של רוזוולט נבנתה במבנה בריכת שחייה עבורו, בשל נכותו.
בשנת 1969 בשל מספר העיתונאים הרב שהוקצו לסקר את הבית הלבן הורה ריצ'רד ניקסון על כיסוי הבריכה בה לא נעשה שימוש ובניית מרכז עיתונות מעליה.
במרכז עיתונות זה מעניק דובר הבית הלבן את דיווחיו היומיים.
ניקסון שינה את שם החדר המרכזי (אשר קודם לשנת 1929 כונה "החדר הסגלגל הראשון") לשם "חדר רוזוולט", על שם שני הנשיאים בעלי שם זה, הראשון שהקים את המבנה, והשני שהקים את החדר הסגלגל הנוכחי.
על פי המסורת, תמונתו של תאודור רוזוולט הרפובליקני תלויה בחדר כאשר שולט נשיא מטעם המפלגה הרפובליקנית, ותמונתו של פרנקלין רוזוולט הדמוקרט תלויה שם בזמן כהונתו של נשיא מטעם המפלגה הדמוקרטית.
כיום, בשל גודלו של צוות הנשיא, חלק מהצוות עובד מבניין משרד ההנהלה ע"ש אייזנהאואר שבעבר שימש את מחלקת המדינה של ארצות הברית.
סדרת הטלוויזיה הפופולרית "הבית הלבן", ששמה המקורי הוא "האגף המערבי" , התמקדה בעובדי אגף זה.
משרדי סגל הנשיא באגף המערבי
האדומה הגדולה ה-1 הוא סרט מלחמתי המבוסס על חוויותיו של הבמאי סמואל פולר, ששירת במלחמת העולם השנייה בדיוויזיית הרגלים הראשונה של צבא ארצות הברית שכונתה "האדומה הגדולה ה-1" (The Big Red One).
הסרט מנסה לתאר את זוועות המלחמה כפי שהן משפיעות על החיילים בחזית.
הגרסה המקורית של הסרט צולמה בשנת 1980 ונערכה באופן שבו התקבל סרט מקוטע ללא קשר ענייני בין הסצנות (סצנות רבות נחתכו בעריכה).
בשנת 2004, שבע שנים לאחר מות הבמאי הוצגה גרסה משוחזרת של הסרט בפסטיבל קאן בתוספת 40 דקות והוא זכה להערכה רבה.
הסרט צולם ברובו בישראל, על ידי הצלם הישראלי אדם גרינברג.
עבודתו זו של גרינברג פתחה בפניו את דלתות האולפנים הגדולים בהוליווד, והיוותה זרז לקריירה המוצלחת שלו בתעשיית הסרטים האמריקאית.
הסרט מתחיל בסוף מלחמת העולם הראשונה כאשר הסמל "אופוסום" נלחם והורג חייל גרמני.
בעוד שני החיילים נלחמים, המצלמה זזה לכיוון פסל עץ בגודל טבעי של ישו הצלוב שנרקב לאיטו.
כאשר הסמל האמריקאי חוזר למפקדת הפלוגה שלו נאמר לו כי הסכם הפסקת האש נחתם לפני שעות וכי החייל הגרמני ביקש בוודאי להיכנע.
סוגיית ההרג לעומת רצח חוזרת ועולה במקומות שונים לאורך הסרט.
לאחר מכן הסרט מדלג שני עשורים קדימה למלחמת העולם השנייה שבה הסמל "אופוסום" מוביל כיתת רובאים דרך הנחיתה בצפון-אפריקה, הפלישה לסיציליה והפלישה לנורמנדי בחוף אומהה.
הפלוגה יוצאת למסע ברחבי אירופה שמסתיים בשחרור מחנה הריכוז פלקנאו בצ'כוסלובקיה (מחנה-חוץ של מחנה הריכוז פלוסנבירג).
העלילה מתמקדת בארבעת החיילים (ובסמל שלהם) ששורדים את המלחמה מתחילתה ועד סופה וזוכים לכינוי "ארבעת פרשי הסמל".
לי מרווין - סמל "אופוסום"
מארק המיל - טוראי גריף
רוברט קאראדין - טוראי זב
בובי דיצ'יקו - טוראי וינצ'י
קלי וורד - טוראי ג'ונסון
זיגפריד ראוך - הסמל הנאצי שרודר, מקבילו של הסמל האמריקאי
סטפאן אודראן - חברת המחתרת הכלואה בבית חולים לחולי נפש בבלגיה
אלכסנדר נסטור האדאוויי (נולד ב-9 בינואר 1965), הידוע בשם הבמה האדאוויי, הוא זמר טרינידדי.
תחילת שנות התשעים הייתה הפריצה של האדאוויי, כשעיקר הצלחתו באירופה.
בשנת 1993 הוציא את שירו הידוע ביותר "What Is Love".
שיר ידוע נוסף שלו מאותה שנה הוא Life.
שירים נוספים שלו שהצליחו במצעדים באירופה היו "I Miss You" ו-"Rock My Heart".
האגף לחיילים משוחררים ומילואים, שעד תחילת 2025 נקרא האגף והקרן לחיילים משוחררים, הוא אגף במשרד הביטחון הממונה על טיפול בחיילים ובחיילות לקראת סוף השרות הצבאי ובסיוע בקליטה בחיים האזרחיים בתחומים שונים: השכלה, הכשרה מקצועית ותעסוקה.
האגף הוקם בשנת 1949, מתוך חזונו של ראש הממשלה ושר הביטחון, דוד בן-גוריון, שראה חשיבות רבה בשילוב החיילים המשוחררים במסגרת החיים האזרחיים באופן המיטבי.
בשנת 1994, בעקבות חוק קליטת חיילים משוחררים, הוקמה קרן לקליטת חיילים משוחררים.
במסגרת החוק, מוענקים לחיילים המשוחררים: מענק שחרור, פיקדון אישי, סיוע בהשלמת לימודים, בהשכלה גבוהה וכן – בהכשרה מקצועית לעתיד.
החזון העיקרי של האגף, הוא לסייע לחיילים המשוחררים להשתלב בחברה באופן מיטבי, תוך חשיפת האפשרויות העומדות בפניהם בחיים האזרחיים, העצמתם והבאתם למימוש עצמי ולהצלחה.
בשנת 2014 הושק אתר אינטרנט חדש לאגף ולקרן, והוקם מרכז שירות טלפוני מאויש.
האגף ידוע בזמריר שלה ברדיו גלי צה"ל, בו שמם המלא של האגף, הולחן לסלוגן – "הקרן והיחידה להכוונת חיילים משוחררים במשרד הביטחון – המקפצה שלך לאזרחות!".
באפריל 1994 נחקק חוק קליטת חיילים משוחררים, שנועד לסייע לחיילים המשתחררים משירות חובה בתחילת דרכם בחייהם באזרחות.
הסיוע ניתן במספר תחומים: קבלת מענק שחרור, קבלת פיקדון אישי, השלמת לימודים, השכלה אקדמית וקבלת הכשרה מקצועית.
מאז נחקק החוק, הוא תוקן מספר פעמים והותאם לצרכים המשתנים ולטובת אוכלוסיית החיילים המשוחררים.
מי שזכאי להטבות שנקבעו בחוק הם "חיילים משוחררים" – כל חייל שהשלים לפחות 12 חודשי שירות (או פחות מכך אם שוחרר מטעמי בריאות) בצה"ל, במשטרה, במג"ב, בשב"ס, בשירות מוכר אחר וכן בשירות לאומי-אזרחי.
הזכאות של החייל המשוחרר היא בהתאם למשך השירות ואופיו (לוחם, תומך לחימה, אחר), למשך חמש שנים ממועד השחרור.
לעניין חוק זה נחשב כל חודש של שירות לאומי–אזרחי במסלול מפוצל (שירות בהיקף של 20 שעות שבועיות בממוצע) כמחצית חודש שירות, וכל חודש של שירות לאומי–אזרחי במסלול ביניים (שירות בהיקף של 30 שעות שבועיות בממוצע) כשלושת רבעי חודש שירות.
חיילים משוחררים בודדים ולחיילים תושבי הפריפריה זכאים להטבות מיוחדות.
על מנת לסייע לחייל המשוחרר בתחילת דרכו באזרחות, מעניק האגף לחייל המשתחרר סכום כספי בצורת מענק שחרור ופיקדון אישי.
מענק השחרור מועבר לחשבון הבנק של החייל המשוחרר עם עד 60 יום מתום השירות, לשימוש מידי וחופשי.
סכום המענק הוא בהתאם למשך השירות ואופיו על פי הטבלה הבאה (כל הסכומים הם בערכי אפריל 2022):
בשונה מהמענק, הפיקדון האישי אינו מועבר לחשבון הבנק של החייל המשוחרר, אלא נשמר בחשבון שנפתח עבורו בבנקים המורשים על ידי האגף (בנק פועלים/לאומי).
ניתן לממש את דמי הפיקדון האישי במהלך חמש השנים ממועד השחרור לשם המטרות הבאות: לימודים, הכשרה מקצועית, הקמת עסק, לימודי נהיגה, דיור או נישואין.
בתום חמש השנים, יתרת סכום הפיקדון עוברת ישירות לחשבון הבנק של החייל המשוחרר.
סכום הפיקדון הוא בהתאם למשך חודשי השירות ואופיו על פי הטבלה הבאה (כל הסכומים הם בערכי אפריל 2022):
האגף פועל ואחראי למתן מידע וסיוע כספי בנושאים הבאים: ניהול מענק ופיקדון אישי לימודים, ייעוץ והכוונה, תעסוקה והכשרה מקצועית, זכויות והטבות, מכינות קדם אקדמיות, קורסים שונים, כנסים ועוד.
החייל המשוחרר זכאי לייעוץ והכוונה הניתנות בחינם בנושאי: לימודים, הכשרה מקצועית, תעסוקה, זכויות, הטבות וזכאויות למשוחררים במוסדות שונים.
הייעוץ מתבצע על ידי יועצי הלשכות, הפזורות בארבעה מחוזות ברחבי הארץ: תל אביב והמרכז, חיפה והצפון, ירושלים ובאר שבע והדרום.
בנוסף, זכאי החייל המשוחרר לייעוץ ואבחון תעסוקתי במכונים מקצועיים במחיר מיוחד ובהשתתפות של האגף.
במכונים אלו, יוכל החייל המשוחרר לעבור אבחון אשר יסייע לו לפתח מודעות ליכולות השונות, לזהות אמונות ומכשולים הבולמים קבלת החלטה ואף להתקדם בהשגת יעדים בעולם הלימודים והתעסוקה.
האגף מעניקים סיוע כלכלי לחייל המשוחרר לצורכי לימודים והשכלה, הן בשלב ההכנה ללימודים אקדמיים והן במהלך הלימודים האקדמיים עצמם.
הדגש לסיוע ניתן בעיקר לחיילים בודדים משוחררים, תושבי פריפריה ואוכלוסיות מיוחדות אחרות.
הנושאים במסגרת זו, בהם מסייעים האגף הם: השלמת 12 שנות לימוד, קורס הכנה לבחינה הפסיכומטרית, דמי מחייה ומימון מכינות קדם אקדמאיות, מימון לימודי תואר ראשון למגיעים מיישובי הפריפריה, מימון לימודים טכנולוגים במסגרת "לימודי הנדסאים טכנאים", השתלבות בתוכניות לימודים מיוחדות כדוגמת "אופקים להייטק".
נוסף לכל אלה, האגף והקרן מנהלים מערך שלם של מלגות ללימודי תואר ראשון, באמצעות גופים ציבוריים ופרטיים.
תוכנית "ממדים ללימודים" פעלה מאז 2016 על בסיס תרומות של ארגון ידידי צה"ל בארצות הברית (FIDF), קרן "יחד למען החייל" וקרן אדמונד דה רוטשילד.
התוכנית מעניקה לזכאים מלגות בגובה 2/3 משכר הלימוד האוניברסיטאי לתואר ראשון או לתואר שני.
הזכאים למלגה: חיילים משוחררים ששירתו שירות מלא ותקין כלוחמים והם בעלי תעודת שחרור בכבוד-זהב, חיילים בודדים משוחררים, זכאי -הורים, וחיילים משוחררים שהם עולים חדשים או בני מיעוטים, ששירתו שירות מלא ותקין והם בעלי תעודת שחרור בכבוד.
הזכאים למלגה נדרשים לבצע 60 שעות התנדבות בקהילה בכל שנה מהתואר (בסך הכל 180 שעות לאורך כל התואר) או לבצע חמישה ימי מילואים בשנה (בסך הכל 15 ימי מילואים לכל התואר).
בתיקון מס' 24 משנת 2022 עוגנה התוכנית בחוק קליטת חיילים משוחררים ותמומן מתקציב המדינה.
בשנת 2021 החלה תוכנית מיוחדת של הכשרות הייטק בתחום DevOps לחיילים משוחררים ומסיימי שירות לאומי.
התוכנית הוקמה בשיתוף האגף לחיילים משוחררים כחלק מתוכנית הלימודים במכללת INT.
הכנס הוא הפנינג הנערך שלוש פעמים בשנה בסינמה סיטי ראשון לציון בעבור חיילי צה"ל העומדים לפני שחרור.
הכנס כולל הרצאה על זכויות החיילים המשוחררים, הרצאות בחירה בנושאים שונים ויריד תעסוקה ולימודים.
מיקום הכנס משתנה מעת לעת ונערך בעבר גם בגני התערוכה בתל אביב.
בכנס מציגות חברות משאבי אנוש המציעות אפשרויות תעסוקה וגם מוסדות לימוד בהם אוניברסיטאות רבות הסוקרות את מסלולי הלימוד הפתוחים בפני החיילים המשחוררים.
כמו כן, חברות נוספות מפרסמות את שירותיהן בהם בנקים, קורסי פסיכומטרי וחברות קוסמטיות כהסרת שיער בלייזר או הסרת משקפיים תוך מתן הנחות ומבצעים נרחבים.
ההשתתפות בכנס היא חובה על פי פקודות מטכ"ל.
קורס משתחררים הוא מערך סדנאות ההכנה לקראת השחרור לאזרחות שמפעיל צה"ל בשיתוף האגף לחיילים משוחררים.
הקורס בן כשבוע כולל תכנים והדרכות למעבר קל מהמסגרת הצבאית להשתלבות באזרחות.
בקורס נלמדים עקרונות לכתיבת קורות חיים, הצגה עצמית בראיון עבודה, בחירת מסלול לימודים לתואר ראשון או לימודי תעודה, הסבר על זכויות החייל המשוחרר וקבלת החלטות.
האגף לפעולות מיוחדות הוא אגף בסוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית האמון על המבצעים המיוחדים.
ראשיתו של האגף בשנת 1942 עבר איסוף המודיעין מצבא ארצות הברית לידי סוכנות ה-OSS (המשרד לשירותים אסטרטגיים), אשר עיבדה את המידע והציגה אותו בפני ממשל המדינה.
בעקבות מלחמת העולם השנייה החליט נשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט להקים משרד מיוחד לאיסוף מודיעין ממדינות האויב.
בראש המשרד עמד גנרל ויליאם ג'יי.
דונובן, ולזכותו נזקפו הצלחות רבות בתחום הריגול, כגון גיוס מדענים העוסקים בפיתוח האטום.
בין היתר הפעיל הארגון סוכני שטח, אשר הצניח ברחבי אירופה.
הסוכנים, אשר פעלו במסגרת מבצע ג'דבורו, על שום העיר ג'דבורו שבסקוטלנד שבסמוך לה הוכשרו הסוכנים, שימשו כקציני קישור למחתרות כמו המחתרת הצרפתית וגייסו סוכנים ומרגלים.
כמו כן פעלו כיחידות קומנדו וביצעו פשיטות על מטרות צבאיות של גרמניה הנאצית.
כאשר נוסדה ה-CIA בשנת 1947 על ידי הנשיא הארי טרומן הוקם בה האגף כממשיך דרכם של אנשי ג'דבורו.
אנשי האגף פעלו במבצעים שונים של סוכנות הביון המרכזית כאגף צבאי למחצה.
אנשי האגף הם ברובם בוגרי הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית, סיירת חיל הנחתים, טייסת המסוקים וטייסים של יחידת העילית הרגימנט האווירי למבצעים מיוחדים ה-160 של חיל האוויר האמריקני, הקומנדו הימי של הצי האמריקני וכוח דלתא.
אנשי האגף עוברים הכשרה נרחבת בתחומים כגון: לוחמה בטרור, חבלה, קומנדו ולוחמה זעירה.
האגף מחולק ל-2 תתי מסגרות המכונות "קבוצות":
SOG - Special Operation Group, אמונה על פעילויות פרה-מיליטריות, מבצעים מיוחדים, חבלה קומנדו ועוד.
PAG - Political Affairs Group, אמונה על השפעה על משטרים בדרכים מיוחדות.
הפעולות בהם היו מעורבים אנשי האגף הן בין היתר:
תמיכה בתנועות אנטי-קומוניסטיות ובניסיונות הפיכה באירופה, דרום אמריקה ואסיה.
ניסיונות להפלת המשטר הקומוניסטי של פידל קסטרו בקובה, לרבות ארגון הפלישה למפרץ החזירים בשנת 1961.
פעילות במלחמת וייטנאם, בעיקר בלאוס בשנים 1962-1975.
מבצע ציפורן הנשר באיראן בשנת 1980.
מבצע ציקלון: חימוש לוחמי המוג'אהדין האפגנים במלחמתם נגד ברית המועצות.
מבצע שבא - העלאת שאר יהודי אתיופיה שנותרו במחנות סודאן.
פעילות במלחמת אפגניסטן (משנת 2001) ובהם המבצעים: אנקונדה, טורה בורה וחנית נפטון.
פעילות במלחמת עיראק (משנת 2003).
האד-יאי (בתאית: หาดใหญ่) היא העיר הרביעית בגודלה בתאילנד, שוכנת בדרום המדינה, בסמוך לגבול עם מלזיה.
העיר היא הגדולה במחוז סונגלה, במטרופולין שלה מתגוררים כ-800,000 תושבים, הוא השלישי בגודלו בתאילנד, והגדול ביותר בדרום המדינה.
רבים טועים ומחשיבים את האד-יאי כבירת המחוז, אולם לא כך הדבר, בעיר סונגלה שוכנים משרדי הממשל, והאד-יאי היא מרכז העסקים.
שתי הערים סמוכות אחת לשנייה ויוצרות יחד את מטרופולין האד-יאי-סונגלה.
שם העיר היא גרסה מקוצרת לשמו בתאית של "פרי-הג'ק"
עד להקמת מסילת הרכבת לעיר בשנת 1922, הייתה האד-יאי כפר קטן בשם קוק סא-מט צ'ון (Khok Sa-Met Choon), והתגוררו בו ארבעה תושבים בלבד.
קו הרכבת הביא לגידול באוכלוסיית הכפר, ותוך זמן קצר הפכה לעיירה קטנה.
תחנת הרכבת הייתה בתחילה כשלושה קילומטרים צפונית לעיר, אך מיקומה הועתק מספר פעמים עקב שיטפונות שפגעו במסילה.
משנת 1922 גדלה אוכלוסיית העיר בהתמדה, בשנת 1935 היה שטח העיר 4.4 קמ"ר והיא קיבלה מעמד של טמבון.
במרץ 1949 הועלתה למעמד תסבאן מואנג, ובמאי 1961 הורחב תחום השיפוט שלה ל-8 קמ"ר.
באפריל 1977 הורחב תחום השיפוט בשנית ל-21 קמ"ר, ובשנת 1995 למעמד תסבאן נאקון.
כעיר מרכזית בדרום תאילנד, הפכה האד-יאי יעד מועדף לפיגועי טרור על ידי הארגון לשחרור פטני, וארגונים קיצוניים דומים.
ב-3 באפריל 2005 התרחשו בעיר שני פיגועים: האחד בהיפרמרקט מקומי של רשת קרפור, והשני בשדה התעופה המקומי.
בפיגועים נהרגו שניים ונפצעו עשרות.
ב-16 בספטמבר 2006 התרחשו בעיר שישה פיגועים בו זמנית, בסה"כ נהרגו ארבעה ונפצעו יותר משבעים.
ב-31 במרץ 2012 התפוצצה מכונית תופת בבית מלון בעיר, בפיגוע נהרגו חמישה ונפצעו מאות.
תחנת הרכבת של העיר, היא תחנה בינלאומית המשמשת את חברת הרכבות הלאומית של תאילנד (SRT), ואת חברת הרכבות המלזית (KTMB).