tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חיים כהן, לשעבר שר המשפטים והיועץ המשפטי לממשלה, שפרש מבית המשפט העליון זמן קצר קודם לכן וקיבל על עצמו את נשיאות האגודה (כיהן בין 1982 ל-1988), מתח ביקורת חריפה על פעולות הצבא ואף כינה אותן "התנהגות ברברית".
הדברים משכו ביקורת נוקבת נגד האגודה, והיו חוליה ראשונה בשורה ארוכה של עניינים ופרשיות בהן עמדה האגודה לזכויות האזרח במרכז הוויכוח הציבורי בישראל.
בפברואר 1983 נרצח אמיל גרינצווייג בתום הפגנה של "שלום עכשיו" בירושלים.
חודש לאחר מכן עתרה האגודה לבג"ץ עקב סירוב המשטרה להתיר מצעד בירושלים לציון שלושים יום למקרה.
שופטי בג"ץ קבעו כי על המשטרה לספק הגנה נאותה למפגינים, ולא לאסור את קיומה של ההפגנה בשל חשש לאלימות כלפי המפגינים.
דוד חשין, שאחר כך כיהן כשופט בבית המשפט המחוזי בירושלים, הגיש את העתירה בהתנדבות.
זמן קצר לאחר מכן שבה האגודה ועתרה לבג"ץ בשל סירוב המשטרה להתיר לנאמני הר הבית להתפלל ביום ירושלים ליד שער הכניסה להר הבית.
נדבך נוסף בביצור חופש ההפגנה הושג בעקבות פעילות האגודה נגד הנוהג המשטרתי לבדוק את זהותם של מפגינים (כגון משתתפי משמרות המחאה מול בית ראש הממשלה של מתנגדי מלחמת לבנון הראשונה ותומכיה) ואף לעצור מפגינים דרך שגרה.
היועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר, הבהיר למשטרה שקיום משמרת מחאה אינו דורש רישיון, ולכן אין לעצור מפגינים במשמרת מחאה ללא סיבה מוצדקת.
ב-1984 ניהלה האגודה מספר מאבקים למען זכויות האסירים והעצירים.
בעקבות זאת הוגבל השימוש בגז מדמיע כאמצעי ענישה בבתי הכלא, ובעקבות עתירה לבג"ץ תוקן החוק (ב-1986) באופן שאפשר לעצירים ולאסירים לבחור בבחירות לכנסת, בין כותלי הכלא.
מאוחר יותר, ב-1995, ייצגה את האסיר מרדכי ואנונו, בדרישה לשיפור תנאי כליאתו, ובעיקר כדי להוציאו משנות בידוד ממושכות.
ב-1985 פסלה המועצה לביקורת סרטים ומחזות את המחזה "אפרים חוזר לצבא", בטענה שהוא מציג את הממשל הצבאי בצורה מסולפת ומרושעת.
המחזאי, יצחק לאור, והאגודה עתרו לבג"ץ נגד ההחלטה.
בית המשפט קיבל את העתירה, וקבע כי המועצה חרגה מסמכותה וכי יש חובה להשתמש בזהירות בכלי של הצנזורה.
פסיקה זו הביאה בסופו של דבר לביטולה של הצנזורה על מחזות.
ב-1988 נקטה האגודה לראשונה בהליך משפטי בעניין אשפוז כפוי של חולי נפש.
בעקבות הערעור שהגישה על אשפוז כפוי, קיבל בית המשפט המחוזי בת"א החלטה תקדימית לגבי הזכות להליך הוגן בדיון בוועדה הפסיכיאטרית ותפקיד המשפטן בוועדה.
בנושא זה המשיכה האגודה לעסוק ביתר שאת בעשור שלאחר מכן.
בעקבות האינתיפאדה שפרצה בסוף שנת 1987, פנתה האגודה בהדרגה לעיסוק נרחב בהפרת זכויות האדם ביהודה ושומרון וברצועת עזה.
אחת הפעולות הראשונות הייתה עתירה לבג"ץ על תנאי העצורים בכלא דהרייה.
בצעד חריג החליטו השופטים, בראשות נשיא בית המשפט העליון, מאיר שמגר, לסייר בכלא.
האירועים בשטחים השתלטו במידה רבה על סדר היום של האגודה, וחלק ניכר מהפעילות המשפטית והציבורית הוקדש לתחום זה.
פורסמו מודעות בעיתונות ובהן הבהרה מהי פקודה בלתי חוקית בעליל וחוות דעת השוללת את השימוש במעצר מנהלי.
עם התמשכות האינתיפאדה, החלה מסכת ארוכה של התדיינויות והתכתבויות עם הרשויות.
עורכי דין מטעם האגודה הופיעו באלפי ערעורים על מעצרים מנהליים, והאגודה פעלה נגד הריסת בתים, הגבלות על תנועת תושבים, ובעיקר נגד צעדים אלימים של כוחות הביטחון כלפי תושבים בשטחים.
ביוני 1989 עתרה האגודה לבג"ץ בדרישה להעמיד לדין את אל"ם יהודה מאיר, בטענה שהורה לחייליו לשבור ידיים ורגליים לתושבי שני כפרים בשטחים - חווארה וביתא.
בית המשפט קיבל את העתירה ובפסק דין שחולל סערה ציבורית, הורה לפרקליט הצבאי הראשי להעמיד את מאיר לדין.
"מעשים מסוג זה מקוממים כל בן-תרבות ושום עירפול או אי-בהירות אינם יכולים לחפות עליהם", כתב השופט משה בייסקי.
בית הדין הצבאי הרשיע את אל"ם מאיר, ב-1991, וגזר עליו הורדה לדרגת טוראי.
פסק הדין שימש בסיס למערך שיעור של קצין חינוך ראשי, כדי ללמד את חיילי צה"ל מהי פקודה בלתי חוקית בעליל.
ב-1988, לאחר פרישת חיים כהן מנשיאות האגודה, תפס את מקומו נשיא בית המשפט העליון בדימוס, שמעון אגרנט (כיהן עד מותו ב-10 באוגוסט 1992).
ב-1989 פנה אל האגודה יונתן דנילוביץ', דייל אל על, שחי עם בן זוגו מאז 1979. חברת אל על סירבה לבקשת דנילוביץ' לקבל כרטיסי טיסה עבור בן זוגו, כפי שמקובל באל על לגבי בני זוג ידועים בציבור.
האגודה הגישה בשמו תביעה לבית הדין לעבודה.
הייתה זו פעם ראשונה שהומוסקסואל תבע בבית משפט זכויות שוות.
במקביל לדיונים בתיק, התקבל תיקון לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה שאסר אפליה בעבודה בשל נטייה מינית.
בהסתמך על התיקון קבע ביה"ד כי מדיניות אל-על מפלה בשל נטייה מינית ולפיכך היא בלתי חוקית.
לאחר שערעורה של אל על נדחה בבית הדין הארצי לעבודה, הגישה החברה ב-1994 עתירה לבג"ץ, שנדחתה אף היא.
בג"ץ קבע כי מדיניותה של אל על פוגעת בזכות לשוויון והיא פסולה.
האגודה ממשיכה לפעול לקידום זכויות קהילת הלהט"ב, ובמיוחד להכרה בזכויות הנובעות מזוגיות של בני אותו מין, כגון הכרה באלמן צה"ל, זכויות פנסיה, פטור ממס שבח, זכאות לקצבת שאירים והכרה בנישואים שנרשמו מחוץ לישראל.
ב-1990 הצטרפה לאגודה לזכויות האזרח עמותת "אור אדום", שפעלה נגד אלימות המשטרה כלפי אזרחים.
מאז טיפלה האגודה בתלונות רבות בנושא.
המודעות הגוברת לאלימות משטרתית הביאה ב-1993 להקמת ועדה על ידי שר המשטרה.
לראש הוועדה מונה מרדכי קרמניצר, חבר מרכזי באגודה.
בדו"ח הוועדה שפורסם ב-1994 נקבע כי התופעות של שימוש בכוח מופרז והתעמרות באזרחים מצד שוטרים חמורות יותר בישראל מאשר במדינות רבות בעולם.
כדי להביא לתיקון המצב, יזמה האגודה פרויקט חינוך רב שנים לכוחות הביטחון, במסגרתו הועברו סדנאות והשתלמויות לשוטרים, אנשי מג"ב, סוהרים וחיילי צה"ל.
ב-1991, בעקבות החלטת האגודה שנה קודם לכן להרחיב את עיסוקה גם לתחום הזכויות החברתיות, החלה האגודה לפעול למען זכויות אנשים עם מוגבלות, ובמיוחד כאלה הלוקים בפיגור שכלי.
עד מהרה הובהר הצורך לעסוק בכל קשת המוגבלויות והלקויות, בכל תחומי החיים.
משום כך הקימה האגודה ב-1992 ארגון נפרד בשם "בזכות - המרכז לזכויות אדם של אנשים עם מוגבלויות".
ב-1992 חלה עליה בפיגועים שביצעו אנשי החמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני נגד ישראלים, וב-16 בדצמבר 1992 החליטה הממשלה לגרש ללבנון "מסיתים לפעולות טרור".
נציגי האגודה באו בלילה לביתו של השופט אהרן ברק, שנתן צו ביניים שמנע באופן זמני את הגירוש.
בדיון עצמו החליטו רוב השופטים לבטל את צו המניעה הזמני, ואנשי החמאס גורשו ללבנון.
עם זאת הורה בג"ץ לשר הביטחון ולצה"ל לנמק את החלטת הגירוש, וראש הממשלה יצחק רבין תקף את האגודה בחריפות וכינה אותה "האגודה לזכויות החמאס".
בדיון לגופה של העתירה, נקבע כי לא ניתן לגרש ללא מתן זכות טיעון, וכי המגורשים רשאים לממש את זכות השימוע שלהם בדיעבד.
למחרת, חובלה מכוניתו של עו"ד יהושע שופמן, שייצג את האגודה בפרשה.
במחצית שנות ה-90 החלה האגודה לעסוק בזכויות העובדים הזרים ושיתפה פעולה עם ארגונים אחרים, בהם "קו לעובד", "רופאים לזכויות אדם", ו"המועצה לשלום הילד".
במסגרת שיתוף פעולה זה קמה ב-1997 קואליציה של ארגונים בשם "אצבע על הדופק", שפעלה לשימור העקרונות הבסיסיים של חוק ביטוח בריאות ממלכתי: שוויון בשירות הרפואי ואי-התניית שירות בתשלום.
באותן שנים הגבירה האגודה את טיפולה בזכויותיהם של האזרחים הבדואים בנגב.
האגודה הגישה שורה של עתירות נגד אפליית הבדואים, בהן עתירה נגד אי ההכרה המתמשכת ביישובי הבדואים, ועתירות לפיתוח שירותים ביישובים הללו כגון בתי ספר ומרפאות.
ב-1994, לאחר טבח מערת המכפלה, בוצעו מעצרים מנהליים בקרב פעילים בתנועת כך.
נועם פדרמן ושנים אחרים מן העצורים מהם ביקשו וקיבלו מהאגודה ייצוג משפטי, נוכח התנגדותה העקרונית של האגודה למעצרים המתבצעים על ידי הרשות המבצעת ולא על ידי הרשות השופטת.
היה זה מקרה ראשון של ייצוג אנשי ימין על ידי האגודה בנסיבות שכאלה, שכן רוב רובם של המעצרים המנהליים באותן שנים היו של פלסטינים תושבי יהודה ושומרון ורצועת עזה.
ב-1995 קיבל בג"ץ את עתירתה של אליס מילר, שיוצגה על ידי עורכי-הדין של האגודה ושדולת הנשים, בעניין סירוב צה"ל לקבל את מילר לקורס טיס.
"מבחנו האמיתי של שוויון הוא בהגשמתו, הלכה למעשה, כנורמה חברתית תוצאתית", כתב השופט אליהו מצא.
בעקבות פסק הדין נפתחו בפני נשים הכשרות שונות שהיו עד אז סגורות בפניהן, בהן קורס טיס, קורס חובלים, קורסים שונים בחיל התותחנים, מערך הנ"מ בחיל האוויר הישראלי, משמר הגבול ועוד.
מילר עצמה לא התקבלה לקורס הטיס, משום שנמצאה כלא מתאימה, אך הפכה מאז לאחד מסמלי המאבק לשוויון בצה"ל.
בעקבות פסק הדין, פנו לאגודה נשים שביקשו להתגייס למשטרה אך נדחו בטענות שוביניסטיות.
האגודה עתרה לבג"ץ, עתירה שאמנם לא נתנה מענה לעותרות עצמן, אך הביאה לשינוי ביחס המשטרה לנושא, ולבחינה מחדש של יעדי גיוס הנשים וקידומן במשטרת ישראל.
באפריל 1995 מת עבד אל סאמד חריזאת, כתוצאה מחקירתו בשב"כ שבה טולטל ונוער בחוזקה פעמים אחדות.
פרקליטות המדינה החליטה להעמיד לדין משמעתי את אחד החוקרים.
הפרשה עוררה ביקורת ציבורית ביחס לשימוש בעינויים, והאגודה דרשה מוועדת השרים לענייני השב"כ ומהיועץ המשפטי לממשלה לאסור לאלתר על שימוש בשיטת הטלטולים.
משהדרישה לא נענתה, עתרה האגודה לבג"ץ.
העתירה הצטרפה לעתירה אחרת שהגיש שנה קודם לכן הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל.
בג"ץ לא מיהר לפסוק בעניין זה, ורק במרץ 1998 החליט לקיים דיון עקרוני משותף בכל העתירות הרבות שהוגשו עד אז נגד שימוש בעינויים בחקירות שב"כ.
בספטמבר 1999 קיבל הרכב מורחב של תשעה שופטים, בראשות הנשיא אהרן ברק, את העתירות, וקבע כי אסור לשב"כ להשתמש בטלטולים או בעינויים פיזיים אחרים בחקירותיו.
בג"ץ קעדאן - החל משנת 1995 ייצגה האגודה בעתירה לבג"ץ את משפחת קעדאן מבאקה אל-גרבייה שביקשה לרכוש מגרש ולבנות בית ביישוב קציר, אך הובהר להם כי מדיניות היישוב אינה מאפשרת מגורים לערבים, אלא ליהודים בלבד.
בפסק-הדין שניתן במרץ 2000, נקבע כי הקצאת קרקעות וייחוד יישובים ליהודים בלבד על מקרקעי ציבור איננה חוקית.
ב-1996 החליפה רות גביזון את שמעון אגרנט כנשיאת האגודה (כיהנה עד 1999).
ב-2000 קיבל בג"ץ עתירה שהגישה האגודה בשם רותי וניקול ברנר-קדיש, זוג לסבי, עקב סירובו של משרד הפנים לרשום את ניקול כאם המאמצת של מתן, בנה של בת זוגה רותי.
למרות ניסיונות משרד הפנים למנוע את הדבר, ביולי 2001 נרשמה ניקול כאמו השנייה של מתן, ובכך נקבע התקדים של שתי אמהות.
עם תחילת האינתיפאדה השנייה, פרצו הפגנות מחאה של ערביי ישראל, שהפכו להתנגשויות אלימות עם המשטרה, ו-13 בני אדם נהרגו מירי המשטרה.
האגודה פעלה, יחד עם ארגונים אחרים, להקמת ועדת חקירה ממלכתית, שתחקור את האירועים, ולאחר הקמתה פרסמה, יחד עם ארגון "עדאלה" והאגודה הערבית לזכויות האדם, דו"ח על האירועים ובו עדויות ראייה.
האגודה הגישה שורה של עתירות לבג"ץ ופעלה במישור הציבורי כדי להביא לידיעת הציבור את הנעשה בשטחים.
פעולות האגודה עוררו ביקורת קשה עליה, הן בקרב הציבור והן בקרב הרשויות, ובראשן על ידי היועץ המשפטי לממשלה, שתקף את האגודה בחריפות על התבטאויותיה.
בעקבות האינתיפאדה וגל פיגועי ההתאבדות, החלה ישראל באמצע 2002 בהקמת גדר ההפרדה.
האגודה התריעה כי תוואי הגדר גורם לפגיעה קשה ורחבה בזכויות האדם של התושבים הפלסטינים, ומנתקת רבים מהם מאדמתם, ממקומות עבודתם ומשירותים חיוניים.
בעקבות עתירות ופעילות האגודה שונה תוואי הגדר באופן משמעותי בגזרות שונות.
בשנת 2002, לאחר אירועי הפיגוע במלון פארק בנתניה ומבצע חומת מגן פרץ עימות פנימי באגודה סביב מה שנתפס בעיני יו"ר ההנהלה, נעמה כרמי, כהצדקה של חלק מהעובדים - רובם ערבים - לפיגועי טרור נגד יהודים, ובעיניהם - כהזדהות של האגודה עם הנראטיב של צה"ל ומדינת ישראל.
במקביל טענה האגודה שישנן פגיעות בזכויות אדם של האוכלוסייה הפלסטינית בגלל ההתנחלויות, והן נובעות להשקפתה מקיומן של שתי מערכות נורמטיביות שונות, הנותנות עדיפות למתיישבים היהודים בשטח על פני התושבים המקומיים הפלסטינים.
עם זאת לדבריה האגודה אינה נוקטת בעמדה ישירה באשר להחלטות מדיניות, כדוגמת הסדרים ביחס לסיום הסכסוך, אלא רק באשר להשלכותיהם על זכויות אדם ואזרח.
בעשור הרביעי לפעילותה פנתה האגודה לעיסוק גובר והולך בתחום הזכויות החברתיות-כלכליות.
במאי 2003 התקבלה בישראל תוכנית כלכלית, במסגרתה קוצצו גמלאות הבטחת הכנסה במאות שקלים.
האגודה הגישה עתירה לבג"ץ בדרישה שיכריז על ביטול הקיצוץ בשל פגיעתו ביכולתם של אנשים החיים מתחת לקו העוני להתקיים, עתירה שנדונה ביחד עם עתירות שהגישו ארגונים נוספים.
בפסק-דין שניתן בדצמבר 2005, קבעו שבעת שופטי ההרכב פה אחד כי קיימת במשפט הישראלי זכות חוקתית לקיום בכבוד של כל תושב בישראל, זכות הנגזרת מחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, ואף נקבע כי בסמכותו של בית המשפט לאכוף אותה על המדינה גם באמצעות חוקים במקרים המתאימים.
עם זאת, ברוב של 6 מול 1 הוחלט לדחות את העתירות, לאחר שנקבע כי במקרה הקונקרטי לא הוכח שקיצוץ הקצבאות גרם לפגיעה לא חוקתית בזכות לקיום בכבוד.
ב-2004, לאחר שחרורו של מרדכי ואנונו מהכלא, עתרה האגודה בשמו לבג"ץ בניסיון לבטל את הגבלות התנועה הקשות שהוטלו עליו.
ב-2005 הסכימה האגודה לייצג את יגאל עמיר, רוצח ראש הממשלה יצחק רבין, בתביעתו לאפשר לו להינשא ללריסה טרימבובלר.
האגודה הסבירה כי עונש המאסר פוגע בחופש תנועתו של האסיר, אך עדיין שמורות לו שאר זכויות האדם, ובהן הזכות לחיי משפחה.
ב-2006 עתרה האגודה לבג"ץ בעניינם של מספר זוגות גברים שהתחתנו בקנדה לפי החוק המאפשר שם נישואים חד-מיניים.
בבג"ץ יוסי בן-ארי נגד מנהל מינהל האוכלוסין במשרד הפנים ביקשו הזוגות לרשום את הנישואין הללו בישראל.
עמדת המדינה הייתה כי בעוד שיש לתת לזוגות הומו-לסביים שוויון זכויות מלא בכל הנוגע לזכויות כלכליות, בית המשפט אינו רשאי להכיר בתבנית משפטית חדשה למיסוד הזוגיות, אלא עליו להשאיר עניין זה למחוקק.
בג"ץ קיבל את העתירה וחייב את המדינה לרשום כנשואים את הזוגות שנישאו בקנדה, בין השאר בהסתמך על הלכת פונק שלזינגר, שבה חויבה המדינה לרשום נישואים אזרחיים שנערכו מחוץ לישראל.
עקב התרחבות ניכרת של העסקת עובדי קבלן בישראל, יזמה האגודה ב-2006 מהלך ציבורי נרחב נגד ניצולם של עובדי הקבלן בידי חברות כוח האדם ומי שמזמין שירותים של חברות אלה.
לצד פעילות משפטית קיימה האגודה קמפיין ציבורי בתקשורת ("עושק מורשה") ובקרב המעסיקים תוך הבהרת חובותיהם כלפי עובדי הקבלן ודרישה למימושן המלא.
האגודה פרסמה דו"ח על זכויות העובדים בישראל.
שבו נטען כי עובדי הקבלן אינם נהנים בדרך כלל מתשלום עבור תנאי עבודה נלווים, וזכויותיהם מופרות כדבר שבשגרה, בניגוד לחוק.
ב-2008 החלה האגודה לעסוק באופן אינטנסיבי בזכות לדיור.
היא פועלת לקידום דיור ציבורי, דיור בר השגה, זכויות שוכרים ועוד.
האגודה גם נאבקת נגד אפליה והדרה בדיור.
בתחום הבריאות הייתה האגודה פעלה בעשור הראשון של המאה ה-21 בקואליציית ארגונים שנאבקה לצמצום פערים בשירותי הבריאות בין המרכז לפריפריה ובין אוכלוסיות שונות, ובקואליציה שפעלה להכנסת רפואת השיניים לילדים לסל הבריאות.
בעשור השני מתמקדת פעילות האגודה בזכות לאשפוז סיעודי.
עם ההתרחבות הניכרת של השימוש ברשתות תקשורת ממוחשבות, באינטרנט, בטכנולוגיות תקשורת חדישות, גבר הלחץ מצד גורמי שלטון לגישה קלה למידע הפרטי הרב המועבר באפיקים אלה, ובמקביל להטיל פיקוח על גישת הציבור לתכנים באינטרנט ובטלפון.
בתחילת 2008 יצאה האגודה למערכה ציבורית נגד הצעת החוק סינון תכנים באינטרנט - הצעה ראשונה מסוגה בישראל לצנזורה באינטרנט - בטענה כי הדבר יביא להקמת מנגנוני צנזורה כנהוג במשטרים אפלים.
ב-2008 עתרה האגודה לבג"ץ נגד חוק נתוני תקשורת, שזכה לכינוי "חוק האח הגדול".
בעתירה נטען, בין היתר, כי החוק עומד בסתירה לזכות החוקתית לפרטיות וכי אינו מספק הגנה לבעלי מקצועות הנהנים מחיסיון, דוגמת עיתונאים, עורכי דין, רופאים או פסיכולוגים.
פעילות האגודה בתחום הזכות לפרטיות מתמקדת גם במאבק להגביל גישה ושימושים מסחריים בנתונים אישיים הנמצאים במאגרי מידע ובמאבק בחוק המידע הביומטרי.
בתחילת מבצע עופרת יצוקה הביעה האגודה מחאה נגד הפגיעה באוכלוסייה אזרחית ברצועת עזה, וציינה: "ההתקפות הפסולות על אוכלוסייה אזרחית בישראל אינן יכולות לספק הצדקה כלשהי, מוסרית או חוקית, לפגיעה חסרת הבחנה באזרחים פלסטינים חפים מפשע".
בהמשך המבצע הביעה האגודה מחאה על הפגיעה בבית חולים בעזה.
עוד פרסמה האגודה מודעת מחאה בעיתון "הארץ" שיצאה נגד הרג ילדים.
בשנים 2009–2012 קיימה האגודה בתחילת דצמבר מצעד זכויות אדם לציון יום זכויות האדם.
בכל אחד מארבעת המצעדים השתתפו למעלה ממאה ארגונים ואלפי צועדים.
בשנת 2011 קיבלה האגודה את פרס גורני למשפט ציבורי.
בשנת 2011 פרסמה האגודה דוח ובו טענה כי ישראל מקיימת ביהודה ושומרון שתי מערכות חוק נפרדות: האחת, ישראלית-אזרחית, לאזרחים ישראלים, והשנייה, צבאית, לתושבים הפלסטינים.
בדוח נטען כי התוצאה היא אפליה ממוסדת של הפלסטינים, שאינה מסתכמת בעניינים ביטחוניים ופליליים אלא נוגעת כמעט לכל תחומי החיים.
בשנת 2013 הביעה האגודה התנגדות להצעת החוק להחיל את חוק עבודת נשים ביהודה שומרון.
בשנת 2012 עתרה האגודה עם עמותות נוספות בבג"ץ נגד ההיתר להפעיל בבית החולים אסותא אשדוד שירותי רפואה פרטית בתשלום.
העתירה נדחתה והעותרים חויבו בהוצאות משפט בסך של 45,000 ש"ח.
מאוחר יותר הגיעה המדינה להסכם על ביטול שירותי הרפואה הפרטית בתשלום בבית החולים שם.
בשנת 2012 החלה האגודה במעקב אחרי יוזמות חקיקה אנטי-דמוקרטיות לטעמה: יוזמות המאיימות לצמצם את המרחב הדמוקרטי בישראל, לפגוע בחופש הביטוי ובחופש האמנות, בזכויות מיעוטים, בהפרדת הרשויות ועוד.
האגודה מעדכנת את רשימת היוזמות מעת לעת.
בשנים 2013–2015 נאבקה האגודה עם ארגונים עמיתים בתיקונים ל"חוק למניעת הסתננות" על גלגוליו השונים, והצליחה לצמצם משמעותית את מדיניות הכליאה של מבקשי מקלט.
בהמשך הגישו הארגונים שורת עתירות שהביאו לשיפור תנאי השהייה של מבקשי המקלט במתקן חולות.
בשנת 2021 עתרה האגודה לבג"ץ בבקשה לבטל את החלטות הממשלה שהרחיבו את תפקידי השב"כ משישה תפקידים לעשרה, בניגוד לקבוע בחוק.
בשנת 2022 עתרה האגודה בדרישה להתיר להורים לקבל ייצוג משפטי בהליכים המתנהלים בוועדות שדנות בטיפול בילדים בסיכון ("ועדות החלטה"),בעקבות העתירה הוציא בג"ץ צו על תנאי המורה למדינה לנמק מדוע אינה מאפשרת להורים לקבל ייצוג משפטי בוועדות.
בשנת 2023 האגודה לזכויות האזרח ו-37 ארגוני זכויות אדם הגישו עתירה נגד התיקון לחוק יסוד: השפיטה, המבטל את עילת הסבירות ושולל באופן גורף את הביקורת השיפוטית על סבירות החלטות הממשלה, ראש הממשלה והשרים.
בינואר 2024 קבע בג"ץ כי יש לבטל את התיקון בשל הפגיעה החמורה וחסרת התקדים במאפיינים הגרעיניים של מדינת ישראל כמדינה דמוקרטית.
בשנת 2023 עתרה האגודה יחד עם המוקד להגנת הפרט, עדאלה, רופאים לזכויות אדם והוועד נגד עינויים עתרו בדרישה לעצור את הפגיעה בזכויות היסוד של אסירים ביטחוניים שנשפטו ונעצרו לפני מתקפת השביעי באוקטובר.
בשנת 2023 פסל משרד החינוך את התוכנית "מפגשי דיאלוג" של פורום המשפחות השכולות ממאגר התוכניות החיצוניות שמנהלי בתי הספר יכולים לבחור מתוכן.
עקב כך עתרה האגודה בדרישה לבטל את ההחלטה לפסול את התוכנית.
באפריל 2024 פסק בית המשפט כי התוכנית של פורום המשפחות השכולות לא תוצא מהמאגר.
בשנת 2023 האגודה לזכויות האזרח, ביחד עם הוועד הציבורי נגד עינויים והתנועה לטוהר המידות, עתרה בדרישה לבטל את תיקון 37 לפקודת המשטרה, שהרחיב את סמכויות השר לביטחון לאומי והעבירה אליו סמכויות שהיו בתחום סמכותו של מפכ"ל המשטרה.
בעקבות העתירה הוציא בג"ץ בינואר 2024 צו ביניים שאוסר על השר להתערב בהפגנות.
בג"ץ קבע כי השר חרג מסמכותו וכי עליו להימנע מלתת הנחיות והוראות אופרטיביות למשטרה בכל הנוגע למימוש זכות ההפגנה.
בשנת 2024 עתרה האגודה לבג"ץ נגד משרד החינוך בשם תלמידים ונציגות הורים מקריית שמונה.
בעתירה נטען כי משרד החינוך לא גיבש עבור התלמידים המפונים מתווה מיוחד לבחינות הבגרות והשאירו אותם ללא מענה שיאפשר להם לצלוח את בחינות הבגרות
תחום עיסוק בולט של האגודה במשך השנים הוא חופש הביטוי והזכות להפגין.
האגודה ניהלה הליכים משפטיים רבים שביססו את הזכות להפגין ואת זכויות המפגינים, ומפעילה עם ארגונים עמיתים את פרויקט "דוקורייטס" המסייע למפגינות ולמפגינים בייעוץ, במידע ובהשאלת ציוד צילום.
עם השבעתן של הכנסת ה-25 והממשלה ה-37, וההכרזה על "הרפורמה המשפטית", השקיעה האגודה מאמצים רבים כדי לבלום את היוזמות המאיימות לצמצם את המרחב הדמוקרטי בישראל.
האגודה לזכויות האזרח פועלת באמצעות צוות קבוע בשכר וכן מתנדבים, בהם אישים העוסקים במשפטים, בחינוך, בעיתונות וחברי אקדמיה.
רוב תקציב האגודה מגיע מממשלות זרות, תורמים זרים והקרן החדשה לישראל ומיעוטו מדמי חבר ומתרומות מישראל.
בשנת 2018 הסתכם תקציב האגודה ב-8.5 מיליון ש"ח, שמתוכם 2.5 מיליון ש"ח התקבלו מהקרן (נכון לשנת 2016).
כמו כן, היא נתמכת בידי מקורות ממשלתיים באופן זניח (כ-30,000 ש"ח ב-2018).
לאגודה משרדים בירושלים, בתל אביב-יפו ובנצרת.
למן היווסדה בשנת 1972, היה מקום מושב מרכז האגודה בירושלים.
בשנת 2009 הוחלט על העברת מקום מושב מרכז האגודה לתל אביב, לצד השארת משרד משמעותי בירושלים.
מדי שנתיים מתקיימות בחירות חשאיות בין חברי האגודה, שבהן נבחרים חברי ההנהלה הציבורית, ומתוכם נבחר יו"ר ההנהלה.
לאורך השנים מילאו את תפקיד יו"ר ההנהלה בין היתר ארי שביט, יולי תמיר, רות גביזון, עדנה אולמן-מרגלית, איל בנבנישתי, דוד קרצמר, מרדכי קרמניצר, נעמה כרמי, דורי ספיבק ופרופ' גילה שטופלר.
מ-2023 ממלא את התפקיד פרופ' עמית שכטר.
מנכ"לית האגודה החל מנובמבר 2021 היא נועה סתת.
יועצה המשפטי במשך שנים רבות היה דן יקיר, ונשיא האגודה היה הסופר סמי מיכאל.
ב-2023 פרש יקיר מתפקידו כיועץ משפטי, והחליף את מיכאל כנשיא עד לפברואר 2025.
האגודה פועלת להגנה על זכויות האדם בישראל במישורים אחדים:
במישור החקיקתי, באמצעות ייזום וקידום הצעות חוק בנושאי זכויות האזרח, ופעולת לובי נגד הצעות חוק הפוגעות בזכויות אדם.
במישור המשפטי, באמצעות התדיינויות בפני הערכאות השיפוטיות השונות, רובן עתירות לבג"ץ.
במישור החינוכי, באמצעות קיום השתלמויות וסדנאות במערכת החינוך, פיתוח חומרים חינוכיים ועריכת כנסים, ימי עיון ואירועים.
במישור הציבורי, באמצעות הפעלת קו חם לפניות הציבור, פעילות באינטרנט וברשתות חברתיות, פרסום דוחות ועבודה מול התקשורת.
מדי שנה מציינת האגודה את יום זכויות האדם הבינלאומי, החל ב-10 בדצמבר, בקיום סדרה של אירועים, חלקם בשיתוף משרד החינוך וארגוני זכויות אדם עמיתים.
בעקבות האגודה, שהחלה דרכה כארגון היחיד בישראל לזכויות אדם, צמחו לאורך השנים ארגוני זכויות אדם לנושאים פרטניים (למשל: פלורליזם דתי, זכויות עובדים, הזכות לבריאות) או קבוצות אוכלוסייה מסוימות (למשל: ילדים, נשים, ערביי ישראל, עובדים זרים, אנשים עם מוגבלות, תושבי השטחים).
רבים מהפעילים המרכזיים בארגונים הללו החלו את דרכם באגודה, ועזבו אותה כדי להקים ארגון נפרד או להצטרף לארגון כזה.
טענות שהאגודה מסייעת לפוגעים בביטחון ישראל הושמעו אף מאישי שמאל, כמו ראש הממשלה יצחק רבין, שבעקבות העתירה בעניין גירוש 400 פעילי החמאס ללבנון, כינה אותה "האגודה לזכויות החמאס".
פעילים בימין כינו אותה "האגודה לזכויות האזרח הפלסטיני".
כך גם השר זאב בוים, שאמר בתגובה לדו"ח שפרסמה האגודה: "האגודה לזכויות האזרח הפכה מזמן לאגודה לזכויות הערבים, ולא לזכויות האזרחים היהודים.
הנטייה הפרו ערבית-פלסטינית שלה ראויה לבדיקה מעמיקה.
האגודה לא שואלת למשל האם יהודים יכולים לגור ביישובים ערביים".
טענות נוספות כנגד האגודה היו שהיא לא סברה שתוכנית ההתנתקות פגעה בזכויות אדם, וכי היא לא מוחה באופן מספק על הפרות זכויות אדם שמבצעים כלפי המתנחלים.
בתגובה שפרסם היישוב היהודי בחברון לדו"ח משותף של האגודה ו"בצלם", כונו הארגונים "אנטי לאומיים", והואשמו כי מימונם על ידי גורמי חוץ שבחלקם עוינים את ישראל משפיע על עמדותיהם, כמו גם זהות העובדים במחלקות השטחים של הארגונים, שרבים מהם ערבים.
עוד נטען כי זה שנים שארגונים אלה מציגים נתונים שקריים וחצאי-אמיתות.
אחד הנימוקים להקמת ארגון זכויות האדם ביש"ע היה טענה שהאגודה אינה נותנת הגנה מספקת למתנחלים שזכויות האדם שלהם נפגעות.
מן העבר השני של המתרס הפוליטי, הועלו במהלך השנים טענות מחוגי שמאל על היותה של האגודה "ממסדית" מדי, ושעקב כך היא מסייעת במידה רבה לשימור הסדר החברתי הקיים.
כדוגמאות לכך הובא עיסוקה המועט מדי של האגודה, לדעת המבקרים, בהגנה על זכויות פלסטינים בשטחים.
ביקורת דומה הופנתה על התנגדותה הנחרצת של האגודה למעצרים מנהליים של אנשי ימין, על תמיכתה בזכותו של יגאל עמיר להינשא, על מאבקה להגנה על חופש הביטוי של מתנגדי תוכנית ההתנתקות, ועל תמיכתה בזכותם של פעילי הימין הרדיקלי איתמר בן-גביר וברוך מרזל לצעוד באום אל-פחם.
הביקורת כלפי האגודה אינה מוגבלת לביקורת מימין ומשמאל, שעניינה בקו התפר שבין זכויות האדם לפוליטיקה.
כך למשל, על אף שהאגודה עוסקת בנושא אשפוז כפוי הופנתה נגדה ביקורת על פעולה לא מספקת נגד "כפייה פסיכיאטרית" ופגיעה בזכויותיהם של נפגעי הנפש.
בנוסף, עד לעשור האחרון, נהגו פעילים בארגונים חברתיים להתריס כנגדה שהיא מחויבת רק לזכויות קלאסיות, שאינן בסדר עדיפויות של מי שנמצאים מתחת לקו העוני, אולם מאז הרחיבה האגודה את פעילותה בתחום הזכויות הכלכליות-חברתיות.
בנובמבר 2017 שלחו 45 משפחות שכולות מכתב לשר החינוך, נפתלי בנט, ובו מחו על כנס משותף למשרד החינוך ולאגודה בנושא זכויות עובדים, בנימוק שהאגודה מסייעת למחבלים שפגעו בבני משפחתם ובין היתר עתרה לבג"ץ נגד הריסת בתיהם.
השר הורה על ביטול השתתפות אנשי משרדו בכנס האמור.
היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט מתח ביקורת על החלטה זו של בנט, וכתב לו: "האגודה לזכויות האזרח היא ארגון חברה אזרחית ותיק ורב זכויות, הפועל זה עשרות שנים לקידום ההגנה על זכויות האדם באשר הוא אדם.
הארגון פועל במגוון רחב של תחומים, ופעילותו תרמה ותורמת באופן משמעותי להגנה על זכויות האדם במדינת ישראל".
פסקי דין עקרוניים שהאגודה פעלה לקבלתם
כלי מרכזי של האגודה במימוש זכויות האדם המעוגנות בחוק יסוד או בחוק הוא עתירה לבג"ץ (ומאז שנת 2000, גם לבית משפט לעניינים מינהליים) נגד גופים שלטוניים, בשל פגיעה בזכויות האדם.
במרבית העתירות המפורטות להלן, האגודה הייתה צד לעתירה, ובמיעוטן, קודם למתן זכות עמידה לעותר ציבורי, סייעה לעותרים.
1987 - בג"ץ בן-שלמה - זכויות של שוהים בלתי חוקיים, ובפרט זכותם של העבריים מדימונה לעבוד;
1988 - בג"ץ שקדיאל נגד שר הדתות - מינוי אישה למועצה דתית;
1990 - בג"ץ אילנה רסקין נגד המועצה הדתית ירושלים - איסור התניית תעודת כשרות בהימנעות מריקודי בטן;
1990 - בג"ץ האגודה לזכויות האזרח נגד אלוף פיקוד המרכז - זכות טיעון לפני הריסת בית מטעמי ביטחון;
1991 - ע"א חברה קדישא גחש"א "קהילת ירושלים" נגד קסטנבאום - רישום שם לועזי ותאריך בספרות על מצבה;
1991 - בג"ץ אפרת נגד הממונה על מרשם האוכלוסין - זכות הידועה בציבור להוסיף שמה לשם משפחתו של הידוע בציבור;
1992 - בג"ץ ברכאת נגד אלוף פיקוד המרכז - זכותו של עציר ביטחוני לקיים הלוויה בשעות היום;
1994 - בג"ץ אל טאיי נגד שר הפנים - זכותו של כל אדם שלא להיות מגורש מישראל למקום בו יהיה נתון בסכנת חיים;
1994 - בג"ץ דנילוביץ' - איסור הפליה מצד מעסיקים, במתן הטבות לעובדיהם, בין בני זוג ממין שונה לבני זוג מאותו המין;
1994 - עע"א חנניה גולן נגד שירות בתי הסוהר - חופש הביטוי של אסירים;
1995 - בג"ץ אליס מילר - זכותן של נשים לשרת בקורס טיס בצה"ל;
1997 - בג"ץ קלפים פתוחים - ביטול צנזורה של שר החינוך על תוכנית טלוויזיה על נוער הומו-לסבי;
1999 - בג"ץ הוועד הציבורי נגד עינויים - איסור עינויים בחקירות שב"כ;
1999 - בג"ץ שגיא צמח - ביטול הסעיף בחוק השיפוט הצבאי שאפשר מעצר חייל לארבעה ימים ללא דיון בפני שופט;
1999 - בג"ץ קעדאן - איסור הפלית ערבים בקניית קרקע ציבורית ביישוב קהילתי;
2002 - בג"ץ עדאלה נגד עיריית תל אביב-יפו - חובת שילוט גם בשפה הערבית בערים מעורבות;
2004 - בג"ץ האגודה נגד משרד הפנים - פרטיות מאגרי מידע - איסור העברת מידע ממנהל האוכלוסין לבנקים וגופים נוספים;
2004 - בג"ץ רופאים לזכויות אדם נגד מפקד כוחות צה"ל בעזה - פינוי פצועים ואספקת מים ומזון במהלך מבצע צבאי ברפיח;
2005 - בג"ץ עמותת מחויבות לשלום ולצדק חברתי - הזכות לקיום בכבוד;
2006 - בג"ץ קו לעובד נגד ממשלת ישראל - ביטול הסדר הכבילה של עובדים זרים בישראל;
2006 - בג"ץ עדאלה נגד שר הביטחון - ביטול חוק חסינות המדינה מתביעות אינתיפאדה;
2006 - בג"ץ יוסי בן ארי נגד מנהל מינהל האוכלוסין במשרד הפנים - חובת המדינה לרשום בישראל נישואים בין בני אותו המין שנערכו מחוץ לישראל;
2007 - בג"ץ רופאים לזכויות אדם נגד השר לביטחון פנים - זכותם של אסירים למיטה;
2007 - עת"מ האגודה לזכויות האזרח נגד משרד הפנים - חובת משרד הפנים לפרסם לציבור את נהליו;
2008 - עת"מ עמית דויטשר נגד אוניברסיטת בן-גוריון - זכות ההפגנה של סטודנטים בשטח הקמפוס;
2008 - עת"מ פרח השקד בע"מ נגד עיריית בת-ים - ביטול מכרז הפסד שמנע תשלום שכר מינימום לעובדי ניקיון;
2009 - בג"ץ אבו רחמה נגד הפרקליט הצבאי הראשי - ביטול החלטת הפצ"ר להגיש כתבי אישום על התנהגות שאינה הולמת בלבד נגד מג"ד וחייל בפרשת הירי בנעלין;
2009 - בג"ץ אבו צפייה נגד שר הביטחון - ביטול האיסור הגורף שהוטל על פלסטינים מלנהוג בכביש 443;
2010 - בג"ץ ד"ר עאדל מנאע נגד רשות המיסים - איסור על גביית מסים במחסומים משטרתיים.
2011 - בג"ץ אבו לבדה נגד עיריית ירושלים - חובת משרד החינוך לממן שכר לימוד בבתי ספר פרטיים בירושלים המזרחית;
2013–2015 - בג"ץ אדם נגד כנסת ישראל; בג"ץ איתן – מדיניות הגירה ישראלית נגד ממשלת ישראל; בג"ץ דסטה נגד הכנסת - אי חוקתיות התיקונים לחוק מניעת הסתננות;
2017 - בג"ץ האגודה לזכויות האזרח נגד השר לביטחון פנים - הפחתת הצפיפות בבתי הסוהר ובבתי המעצר.
האגודה הפביאנית היא תנועה סוציאליסטית בריטית, שמטרתה לקדם את הסוציאליזם על ידי סוציאל-דמוקרטיה, ולא במהפכה.
היא ידועה ביותר בשל הפעילות שלה מסוף המאה ה-19 ועד למלחמת העולם הראשונה.
האגודה הניחה רבים מהיסודות למפלגת הלייבור הבריטית בתקופה זו והיא קיימת עד היום.
אגודות דומות קיימות באוסטרליה ובניו זילנד.
האגודה נוסדה ב-4 בינואר 1884 בלונדון, כענף של אגודה שנוסדה ב-1883 ששמה היה האחווה של החיים החדשים.
בין החברים היו המשוררים אדוארד קרפנטר וג'ון דייווידסון, הסקסולוג האבלוק אליס והמזכיר לעתיד, הקווייקר אדוארד ר.
הם רצו לשנות את החברה על ידי הצבת דוגמה של חיים פשוטים, שאחרים יוכלו לחקות.
אך כאשר כמה מהחברים רצו להיות גם מעורבים פוליטית, הוחלט לייסד אגודה נפרדת, האגודה הפביאנית.
כל החברים יכלו להיות חברים בשתי האגודות.
האחווה של החיים החדשים התפרקה בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19, אך האגודה הפביאנית צמחה להיות האגודה האינטלקטואלית חשובה ביותר בבריטניה בתקופה האדוארדית.
מיד לאחר ייסודה היא החלה למשוך אליה אינטלקטואלים רבים שתמכו בסוציאליזם, כולל ג'ורג' ברנרד שו, ה.
ולס, סידני וביאטריס ווב, אנני בזנט, גראהם וואלס, הוברט בלנד, אדית נסביט, סידני אוליבייר ואמלין פנקהרסט.
מאוחר יותר גם ברטרנד ראסל נעשה לחבר באגודה.
הקבוצה, שתמכה בשינוי הדרגתי ולא מהפכני, נקראה - בהצעתו של פרנק פודמור - על שם הגנרל הרומי קוינטוס פאביוס מקסימוס קונקטטור (קונקטטור בלטינית משמעו "המתמהמה") שפיתח את האסטרטגיה הפביאנית - טקטיקה של התשה במקום בקרבות פנים אל מול פנים כנגד הצבא הקרתגי תחת פיקודו של חניבעל.
הסוציאליסטים הפביאנים היו ביקורתיים כלפי מסחר חופשי ותמכו במדיניות הגנה של האינטרסים של בריטניה כנגד מדינות אחרות.
פביאנים רבים השתתפו ביצירת מפלגת הלייבור ב-1900 והחוקה של האגודה, שנכתבה בידי שו, שאבה רבות מהמסמכים המייסדים של המפלגה.
בכנס הייסוד של המפלגה היו לאגודה הפביאנית 861 חברים והיא שלחה נציג אחד.
בתקופה שבין מלחמות העולם, הפביאנים מ"הדור השני", כולל הסופרים ר.
טוני, ג'ורג' דאגלס הווארד קול והארולד לסקי, המשיכו להוות השפעה חשובה על ההגות הסוציאל-דמוקרטית.
בתקופה זו רבים מהמנהיגים העתידיים של העולם השלישי נחשפו למחשבה הפביאנית; החשוב מביניהם ג'ווהרלל נהרו מהודו, שלאחר מכן הנהיג מדיניות כלכלית עבור חמישית מהאנושות על בסיס הקו הפביאני הסוציאל-דמוקרטי.
במהלך המאה ה-20 הקבוצה תמיד הייתה משפיעה במעגלי מפלגת הלייבור, עם חברים כמו רמזי מקדונלד, קלמנט אטלי, אנתוני קרוסלנד, ריצ'רד קרוסמן, טוני בן, הרולד וילסון ובתקופה האחרונה - טוני בלייר וגורדון בראון.
בן פימלוט היה היושב ראש בשנות ה-90.
בשנים האחרונות קבוצת הפביאנים הצעירים, שנוסדה בשנות ה-60, נעשתה קבוצה חשובה לפעילים צעירים והיה לה חלק בבחירתו של טוני בלייר ב-1994. לאחר תקופה של חוסר פעילות, הפביאנים הסקוטים הצעירים התארגנו מחדש ב-2005.
המהדורה האחרונה של המילון לביוגרפיה לאומית (הכולל את הביוגרפיות של אנגלים מפורסמים בהיסטוריה) כללה 174 פביאנים.
ארבעה מהפביאנים המפורסמים ביאטריס וסידני ווב, ג'ורג' וואלס וג'ורג' ברנרד שו החליטו לייסד את בית הספר הלונדוני לכלכלה בארוחת בוקר ב-4 באוגוסט 1894.
האגודה הפלנטרית היא ארגון העוסק במחקרים אסטרונומיים.
האגודה היא מוסד בין-לאומי ללא כוונות רווח שבסיסו בפסדינה, קליפורניה.
משימתה המוצהרת היא "לעורר השראה בקרב תושבי כדור הארץ באמצעות חינוך, מחקר ומעורבות ציבורית לצורך חקר עולמות אחרים וחיפוש חיים אחרים".
האגודה הוקמה ב-1980 על ידי קרל סייגן, ו.
האגודה מקדמת פרויקטים שונים לחקר החלל, הבולטים שבהם הם:
שיגור החללית ב-21 ביוני 2005, לצורך ניסוי מפרש שמש.
החללית כשלה בכניסה למסלול סביב כדור הארץ עקב תקלה במשגר הלוויינים "".
פרויקט SETI@home הנתמך על ידי האגודה מיום הקמתו.
פרויקט למעקב אחר אסטרואידים במערכת השמש.
בשנת 2015 נשלחה בהצלחה לחלל החללית שהכח המניע שלה היה לחץ קרינה.
ניסיון פתיחת המפרש הצליח, והחללית אף שלחה תמונת סלפי.
האגודה הפלנטרית מוציאה לאור דו-ירחון בשם The Planetary Report (הדו"ח הפלנטרי).
כתב העת מכיל חדשות ומאמרים בנושא חקר החלל.
האגודה המיתופואטית היא ארגון ללא מטרות רווח אשר מוקדש למחקר של ספרות מיתופואטית, פנטזיה ומיתולוגיה.
האגודה מתמקדת בעיקר, אך לא באופן בלעדי, בכתביהם של ג'.ר.ר טולקין, צ'ארלס ויליאמס וק.ס.
סופרים אלו היו חברי ה"אינקלינגס", קבוצת דיון לא רשמית באוניברסיטת אוקספורד שפעלה משנות ה-30 עד לשנות ה-50 של המאה ה-20.
האגודה הוקמה ב-1967 על ידי גלן ה.
במקור היא הורכבה מקבוצות דיון באזור לוס אנג'לס ובהמשך התרחבה לסניפים ברחבי אמריקה הצפונית.
ב-1972 התמזגה עם "אגודת טולקין של אמריקה".
כיום החברות באגודה פתוחה לכל אלה שקוראים, כותבים או חוקרים את ז'אנר הפנטזיה.
האגודה מממנת מספר קבוצות דיון, ובכל קיץ מכנסת ועידה שנתית הידועה בשם "מיתקון" (Mythcon)
Mythprint - עלון חדשות חודשי עם ביקורות ספרים ומאמרים.
Mythlore - מאמרי ביקורות על עבודות בתחום הפנטזיה והמיתולוגיה.
The Mythic Circle - מקבץ שנתי של סיפורת ושירה.
בנוסף, האגודה מוציאה לאור ספרי מחקר ומעניקה מספר פרסים לספרים ועבודות מחקר מצטיינים בתחום הפנטזיה והמיתולוגיה.
האגודה לזכויות החולה בישראל היא עמותה ללא מטרות רווח הפועלת קרוב ל-30 שנים לקידום מדיניות וזכויות מטופלות ומטופלים במערכת הבריאות בישראל.
האגודה פועלת להעלאת מודעות לזכויות המטופל/ת, להנגשת ידע ולהקניית כלים למיצוי זכויות.
האגודה פועלת להובלת שינויים ומאבקים ציבוריים בנושאים העומדים על סדר היום בתחום הבריאות וזכויות החולה, מול מערכת הבריאות; קופות החולים ומשרד הבריאות.
היא אמונה על קידום ומימוש זכויות מטופלים במערכת הבריאות, הבאת קול המטופלות והמטופלים למוקדי קבלת ההחלטות, ופועלת לקידום מדיניות מטיבה עבורם.
כמו-כן, היא מסייעת במיצוי זכויות הלכה למעלה, ומסייעת למטופלות, מטופלים ולבני משפחותיהם לממש את זכויותיהם בקבלת שירותים ממערכת הבריאות בישראל.
היא מספקת מידע מותאם אישית לצורכי הפניות של מטופלות ומטופלים הפונים אליה, ומסייעת בטיפול לפונים אליה במקרים בהם נעשה עוול למטופל/ת או שזכויותיו/ה הופרו, תוך ביצוע פעולות סנגור חיוניות.
לצד פעילות ציבורית ומענה פרטני, האגודה מעניקה ליווי וייעוץ לארגוני חולים כמעין "ארגון גג" ועומדת בראש קואליציית "ארגוני הזכות לבריאות", גוף בו חברים למעלה מ-120 ארגונים ועמותות מטופלות ומטופלים, הפועל לקידום נושאים מרכזיים הנוגעים לכלל החולים במערכת הבריאות מול בכירי מערכת הבריאות.
כמו כן שותפה ומובילה בקואליציה למחלות נדירות, בפורום בריאות הנפש ופורום 5 מיליארד לבריאות.
האגודה גם שותפה בפורום מב"ט- מערכת בריאות מותאמת טראומה.
העמותה הוקמה בשנת 1996, לאחר שנחקק חוק זכויות החולה, על ידי מייסדת האגודה הגב' עדינה מרקס בשיתוף עו"ד חביבה אבי-גיא, מנחם אבירם, פרופ' מרוין גוטסמן, פרופ' ערן דולב, הדס הרשמש, עו"ד יצחק חושן, פרופ' נילי טבק, מרדכי כהן וד"ר אביבה פלאוט.
לקדם תהליכי מידניות שירחיבו וישפרו את זכויות המטופלות/ים ובני המשפחה לגבי טיב הטיפול וסל השירותים להם זכאים, וכמו כן לגבי תהליכי ואופני מימוש הזכויות הקיימות.
לסייע למטופלות/ים ובני משפחותיהם במימוש הזכויות במערכת הרפואית להם הם זכאים על פי החוק.
להעלות את המודעות הציבורית לזכויותיו של אדם במערכת הבריאות.
להקנות ידע למטפלות/ים ולמטופלים כאחד בסוגיות השונות של זכויות החולה.
לייצר קואליציה חזקה של עמותות חולות וחולים לקידום ושיפור זכויות החולים במחלות השונות ולהוביל לשינוי וקידום רפואה שוויונית.
ליזום מחקרים, ניירות עמדה ומאמרים בנושאים הקשורים לזכויות החולה, אתיקה רפואית וצרכנות בריאות.
האגודה היא גוף מומחה לניהול אסטרטגיות לקידום מדיניות לטובת זכויות מטופלות ומטופלים במערכת הבריאות, ופועלת באופן שוטף מול מערכת הבריאות למען זכויות אלו.
הפעולות כוללות פגישות עם בכירים במערכת, כתיבת ופרסום ניירות עמדה, חברות בוועדות רלוונטיות בהובלת משרד הבריאות, ניהול מאבקים ציבוריים, הפעלת לחץ בשותפות ארגוני מטופלות ומטופלים, והפעלת קרן משפטית.
נציגות ונציגי האגודה מובילים ומשתתפים באופן קבוע בדיונים בכנסת, ומעורבים בתיקוני חקיקה, נהלים וקידום שינויים מערכתיים מקיפים בתחומים הנוגעים לשמירה והרחבה של זכויות מטופלים, לקבלת סל שירותים רחב ושירותי רפואה שווים לכל מגזרי האוכלוסייה.
בין הנושאים שהאגודה פועלת לקדמם: שינויים בחוק זכויות החולה, בחוק ביטוח בריאות ממלכתי, הצעת חוק למתן שירות למבוטחי קופת חולים אחרת, הרחבת תקציב סל הבריאות ועוד.
האגודה נותנת מענה לפניות פרטניות של חולים ובני משפחותיהם ובמקרה הצורך, פונה בשמם לגורמים המתאימים ("סינגור") ומספקת ייעוץ משפטי במקרים מיוחדים.
האגודה מפעילה קו פתוח לקבלת פניות מהציבור, ייעוץ ועזרה באמצעות טלפון, אימייל, פייסבוק ובפורומים המנוהלים באתר האגודה.
הפניות המתקבלות נבדקות, מטופלות ומועברות על יד פעיליה להמשך הטיפול מול הגורם המתאים, עד קבלת מענה הולם.
מלבד קו הפניות של האגודה, האגודה יזמה והקימה מוקד מימוש זכויות בבית החולים שיבא.
המוקד פועל משנת 2017 ומספק מענה למטופלים, משפחות, מבקרים וצוותים רפואיים.
בשנת 2023 נפתח מרכז זכויות החולה בשפה הערבית בבי"ח מ.מ.ס.י בנצרת, לכל אורך שנת 2024 פעל מוקד סיוע לנפגעי פעולות איבה בעקבות מלחמת "חרבות ברזל".
כלל מוקדי האגודה מטפלים באלפי פניות בשנה.
האגודה מספקת מידע על זכויות החולים על ידי פרסום מידע מקיף באתר האינטרנט וברשתות החברתיות, בדפי מידע ובאמצעות כנסים, הרצאות לקבוצות, חברות וארגונים.
כמו כן, פועלת האגודה מול קופות החולים ומשרד הבריאות במטרה שהמידע יימסר למבוטחים באופן שוטף ובמידת האפשר, אף במעמד קבלת השירות.
האגודה מרכזת את פעילותם של כ-120 ארגוני חולים (קואליציית הזכות לבריאות), הפועלים לקידום זכויות החולים בנושאים משותפים כגון: הרחבת סל הבריאות, זכות לקבלת טיפול בבית חולים על פי בחירה, הקטנת תשלומי השתתפות עצמית.
במסגרת זו מתקיימים דיונים שוטפים עם הגורמים המתאימים במערכת הבריאות, בהם גם עם הנהלת משרד הבריאות.
שמוליק בן יעקב – יושב ראש
פרופ' מרדכי שני – נשיא
חברי ההנהלה: פרופ' טוביה חורב, ד"ר יצחק ברלוביץ, פרופ' נילי טבק, גב' תחיה מנישביץ, ד"ר אביבה פלאוט, גב' רחל אייל, גב' פנינה רוזנצוייג, ד"ר אורית יעקובסון, פרופ' עמוס שפירא, פרופ' יצהל ברנר, פרופ' עמרי לרנאו, מר מוטי בסר, מר גולדפינגר טל, מר מרר אופיר, גב' מיכל צ'ילבון.
עו"ד אבישי פלדמן – יועץ משפטי
האגודה למען החולה בישראל פועלת בסיוע מקצועי של מועצה מדעית מייעצת.
המועצה מייעצת להנהלת האגודה בענייני זכויות החולה ופועלת לקידום מטרותיה, כולל פרסום ניירות עמדה בנושאים שעל סדר היום הציבורי.
בנוסף, המועצה מייצגת את האגודה בפורומים ציבוריים המתאימים.
חברי המועצה הם: גב' ורד ברקאי ריבה, פרופ' טבק נילי, פרופ' מוניץ חנן, עו"ד קמחי שלהב, עו"ד רובינשטיין אבי, פרופ' שפירא עמוס, עו"ד ליאור טומשין הרב יובל שרלו.
האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית הייתה ארגון פוליטי יהודי שפעל בין השנים 1893–1938 בגרמניה (למעשה, בשלוש ישויות פוליטיות נבדלות: הקיסרות הגרמנית, רפובליקת ויימאר וגרמניה הנאצית).
מטרתו הייתה לפעול כנגד עליית האנטישמיות בגרמניה, ובתוך כך גם להבטיח שוויון זכויות לכל אזרחי המדינה.
הארגון נוסד בתאריך 26 במרץ 1893 על ידי קבוצת אינטלקטואלים יהודים בברלין.
זמן קצר לאחר היווסדו מנה הארגון 1,426 חברים ובתוך מספר שנים מועט הפך "לגוף הפוליטי המרכזי ביהדות גרמניה לצד הקהילות הדתיות".
בנובמבר 1899 הגיע מספר החברים באגודה לכ-50,000. ב-3 בפברואר 1903 ציינו באגודה 10 שנים לקיומה עם 14,000 חברים בודדים ועוד מאה קהילות שלמות שהצטרפו כקהילות, באופן שנטען שהאגודה ייצגה מעל 100,000 איש.
בשנת 1924 הגיע מספר החברים באגודה ל-72,400, אשר אם סופרים גם את בני משפחותיהם, ייצגו לפחות 300,000 נפש, כלומר את רוב יהודי גרמניה.
בשנת 1933, שנת עלייתו המפלגה הנאצית לשלטון, ירד מספר החברים ל-64,000. בשנת 1933 קוימו שיחות עם ראשי האגודה על ארגון יהודי גרמניה שמהם תשלל האזרחות היהודית כעדה דתית שתנוהל על ידי האגודה.
רעיון זה לא יצא אל הפועל.
בנובמבר 1935, בעקבות חקיקת חוקי נירנברג שמנעו מיהודים להיות אזרחים גרמניים, שונה שם הארגון ל"האגודה המרכזית של היהודים בגרמניה" ("Centralverein der Juden in Deutschland"), ובשנת 1936 שונה השם שוב, הפעם ל"האגודה המרכזית היהודית" ("Jüdischer Centralverein").
לאחר ליל הבדולח ב-1938 פסקה הוצאת השבועון של האגודה, וזמן קצר לאחר מכן נאסרה פעולתה כליל.
האגודה שמה להּ למטרה לאחד את היהודים אזרחי גרמניה כדי להיאבק למען זכויות אזרח ליהודים וללחום באנטישמיות ואפליה נגד יהודים.
האגודה נהגה לתבוע אנשים שפרסמו פרסומים אנטישמיים או לתבוע מהממשלה להעמיד את המפרסמים לדין.
כן דרשה לפעול נגד אמירות אנטישמיות של עובדי המדינה, כמו שופטים וחיילים.
בשנות ה-20 הוציאה האגודה פרסומים שונים שיועדו לקהל נוצרי ונועדו לקרב את הגרמנים אל היהודים, למען שוויון זכויות מלא של היהודים בגרמניה.
בין השאר הוצא לאור כתב עת בשם "C.V.-Zeitung" (גרמנית: "עיתון CV"), שיצא בכ-55,000 עותקים.
בראשית שנת 1922 פרסם ה-"C.V.-Zeitung" שיחות עם הנשיא פאול פון הינדנבורג ועם מנהיגים כלכליים, על השתלבות היהודים בגרמניה.
בשנת 1928 הוקם בסיועו של אלפרד וינר (מייסד אוסף וינר לתיעוד הנאציזם באוניברסיטת תל אביב) "משרד רח' וילהלם" ("Büro Wilhelmstraße"), שעסק בתיעוד פעולות הנאצים ופרסם מידע אנטי-נאצי עד עליית הנאצים לשלטון ב-1933. עם זאת, חלק מפרסומי האגודה בשנים אלו בקשו להרגיע את יהודי גרמניה.
ביוני 1932 טענו באגודה שהחלטת הלנדטאג הפרוסי על החרמת רכושם של יהודים שהגרו לגרמניה אחרי תחילת מלחמת העולם הראשונה היא הצהרתית ולא תהיה לה נפקות מעשית.
האגודה ייצגה בעיקר את היהודים הליברלים בגרמניה, שבקשו להיות חלק מהלאום הגרמני.
הצבת הביטוי "אזרחים גרמנים" לפני "בני דת משה" נועדה לציין את היות חברי האגודה קודם כל אזרחים גרמנים.
בהכרזה על הקמת האגודה נכתב:
"האגודה תאחד את כל הכוחות למען הגנה עצמית, תחזק את מודעותו של היחיד לשוויון הזכויות הבלתי מותנה שלנו ולא תיתן לעוינותם של מתנגדנו לפגוע בהשתייכותנו לעם הגרמני."
בשנת 1901 תיאר הדער איזראעליט האורתודוקסי כנס של האגודה ככזאת שלא הגיעו אליה אורתודוקסים כלל.
וגם הציונים לא הורשו להשתתף בה.
עם זאת, היו באגודה גם יהודים אורתודוקסים שהאמינו בהשתלבות בעם הגרמני ועד שנת 1910 היו באגודה יהודים שהיו גם חברים בהסתדרות הציונית.
באותן שנים, הגם שהאגודה שללה את היותם של היהודים עם והתנגדה לציונות, היא בקשה לייצג את כלל יהודי גרמניה ועל כן שמרה על נייטרליות בוויכוחים פנים יהודיים.
בשנת 1903 בכתבה לכבוד עשור לאגודה, נכתב בהמליץ, שהיה מזוהה עם הציונות, שאמנם היה עדיף אם שם האגודה הייתה מקדימה את התואר "יהודים" ל"אזרחים גרמנים" אך למרות זאת פעולות האגודה מקובלות על כל המפלגות בין יהודי גרמניה, כולל הציונים.
החל משנת 1910 נוצר עימות בין הציונים לאנשי האגודה.
קביעת ועידה ציונית בפוזן בשנת 1912 שכל ציוני צריך לייעד את עצמו לעלייה לארץ ישראל, כמו גם הגידול בפעילות הציונית בגרמניה, הביאה את אנשי האגודה לצאת בפרסומים נגד הציונות, במה שהתפתח לעימות תעמולתי חריף בין הארגונים עד תחילת מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1921, על רקע התגייסות של מנהיגים יהודיים מהמחנה הליברלי בעד קרן היסוד, קיבלה האגודה את ההחלטה:
"אלמלי הייתה עבודת יישוב ארץ ישראל רק עניין של עבודת עזרה סוציאלית, לא היינו אנחנו ...
אבל מאחורי שעבודה זו שואפת למטרות יהודיות לאומיות מדיניות, מוכרחים אנחנו להתנגד אליה בכל תוקף מנקודת השקפתינו הלאומית אשכנזית.
מטרותיו של ה"צענטראל פעראיין" הן רק להגן על העניינים המדיניים ועל שווי הזכויות האזרחיות של היהודים בארץ מולדתינו ולהילחם בתנועה האנטישמית."
החלטה זאת עוררה סערה בין תומכים למתנגדים בתוך האגודה.
בשנת 1928 קיבלה ועידת האגודה שנתכנסה בברלין החלטה הטוענת שהתעמולה הציונית מגבירה את ההבדלה בקרב הציבור בין גרמנים ליהודים, הבדלה שהאגודה פעלה במשך שנים לבטלו.
עם זאת, הוועידה סירבה לקבל החלטה האוסרת על חברי האגודה להיות חברים בוועד למען ארץ ישראל.
באפריל 1929 תיארו בדבר את התמורה שחלה בקרב האגודה על רקע ההצעה שהאגודה תהיה שותפה לא ציונית בסוכנות היהודית שהוקמה אז:
"במחנה ה"צנטרל פריין" חלו שנויים כבירים ביחס לא"י ולציונות, כי אישים רבים וכן חשובים בתוכו, ביניהם מחשובי הועה"פ, נתנו כבר אחד אחד את ידם, בצורה זו או אחרת, למפעל הא"י, ומהם שגילו גם אקטיביות יתירה, והנהלת ה"פריין" לא מיחתח בידם.
ובכל זאת היו המוסדות המנהלים של ה"פריין" ואישיו המרכזיים מדגישים בכל הזדמנות של הופעה רשמית את התנגדותם לציונות.
ועל כן הייתה גדולה ההפתעה לראות בישיבה האחרונה את כל האריות שבחבורה, את יוצרי האידאולוגיה של ה"צנטראל פריין" ולוחמיה מצביעים בעד השתתפות בסוכנות, אם כי נשארו במיעוט וההצעה להימנע מהשתתפות זכתה ברוב לא גדול של 48 נגד 35."
בפברואר 1930 קיבלה ועידת האגודה החלטה השוללת לאומיות יהודית או השתתפות במפעל למען ארץ ישראל, ומבהירה שגרמניה היא מרכז חייהם הפוליטיים והרוחניים של חברי האגודה.
בין מייסדי האגודה הייתה הנרייטה מיי שהייתה האישה הראשונה שכיהנה בוועד.
בתקופת רפובליקת ויימאר היה לודוויג ויימאר מהדמויות הבולטות באגודה.
הוא הצטרף לאגודה בשנת 1907, נהיה למנכ"ל האגודה בשנת 1921 ובשנת 1923 היה למנהיג האידאולוגי שלה.
האגודה להפצת אוריינות בקרב הגאורגים (בגאורגית: ქართველთა შორის წერა-კითხვის გამავრცელებელი საზოგადოება) הייתה ארגון צדקה שנוסד על ידי אינטלקטואלים גאורגים מובילים במאי 1879, במטרה לקדם את התחייה התרבותית בקרב איכרי גאורגיה, שהייתה אז חלק ממלכות המשנה של הקווקז של האימפריה הרוסית.
הארגון המשיך להתקיים גם בתקופה הסובייטית, עד לשנת 7/1926.
בהתארגנותם של האצילים איליה צ'בצ'בדזה ודימיטרי קיפיאני והמחנך יעקב גוגבשווילי, הופעלו, רשת של בתי ספר, חנויות ספרים וספריות ברחבי גאורגיה; אימנו מורים ותמכו בעיתונות הגאורגית.
בשנת 1923 נפתחה מחדש ספריית הפרלמנט הלאומית של גאורגיה, ועם פירוק האגודה, מספר שנים לאחר מכן, הועברו הספרים של ספריית האגודה אליה.
סטפן ג'ונס (2005), סוציאליזם בצבעים גאורגיים: הדרך האירופית לסוציאל-דמוקרטיה, 1883-1917, עמ' 37, ,
דויד מרשל לאנג (1962), ההיסטוריה המודרנית של גאורגיה, עמ' 109
האגודה העולמית לפיתוח הגוף הוא ארגון פיתוח גוף שיוסד בשנת 1976 על ידי מפתח הגוף הצרפתי סרג' נוברט.
האגודה הצטרפה לאגודה הלאומית של מפתחי הגוף לחובבים (NABBA) בשנת 1977, אבל ביטלה את הצטרפותה בשנת 1983.
WABBA מקיימת את האליפויות העולמיות והאירופאיות.
האגודה להתנדבות (ע"ר) היא ארגון התנדבותי המקיים מסגרות התנדבות של שירות לאומי ופעולות התנדבותיות אחרות.
האגודה הוקמה ב-1971 (בשמה הקודם: "האגודה להתנדבות בעם") והייתה למייסדת השירות הלאומי בישראל.
מאז ועד היום, במשך למעלה מחמישים שנה, קיים מערך מסודר של שירות לאומי, והאגודה היא העמותה הגדולה והוותיקה במערך.
כ-4000 מתנדבים ומתנדבות פועלים באמצעותה מדי שנה, ובמצטבר, מאז הקמתה, שירתו כ-200 אלף בוגרים ובוגרות של מערכות ההתנדבות והשירות הלאומי.
בעשור האחרון הרחיבה האגודה את גזרות פעילותה.
התשתית הארגונית והניסיון שצברה, מאפשרים לה לפעול במגוון ערוצי התנדבות נוספים בארץ ובחו"ל, מלבד השירות הלאומי.
מאז הקמת המדינה ובמשך שני עשורים לא הייתה קיימת מסגרת כלשהי עבור בנות דתיות שלא יכלו לשרת בצה"ל מטעמי דת ומצפון.
אמנם הכנסת חוקקה את חוק שירות לאומי (1953) המחייב כל בת שאינה מתגייסת לצה"ל, לשרת במשך שנתיים במסגרת שהמדינה תקיים, אבל בגלל הסכמים קואליציוניים ולחץ של המפלגות הדתיות, לא נקבעו תקנות לחוק, והוא נותר ללא מימוש.
בשלהי עשור שנות ה-60, החלו להתארגן ברחבי הארץ קבוצות של בנות דתיות שסיימו את לימודי התיכון וביקשו לתרום שנה של התנדבות בעיירות פיתוח.
הקבוצות אורגנו במסגרת "המשמרת הצעירה" של מפלגת מפד"ל ובמסגרות אחרות, שלא היה ביניהן קשר, אבל לכולן הייתה מטרה אחת: לשרת את המדינה כתחליף לשירות הצבאי שהבנות לא יכלו להיות שותפות בו.
ב-1971, בלחץ של גורמים חילונים, התכנסה ממשלת ישראל כדי לדון במימוש חוק השירות הלאומי, והחליטה להקים לתקופת ניסיון גוף ממשלתי שיגייס מתנדבות ויפעל בתאום עם משרדי החינוך, הבריאות והסעד (רווחה).
ההחלטה עוררה התנגדות עזה במגזר החרדי (האשכנזי והספרדי), שנציגיו התנגדו לכל שירות של צעירות דתיות.
בציבור הדתי-לאומי נחלקו הדעות בין השוללים שלילה מוחלטת של שירות לאומי תחת מסגרת ממשלתית, לבין כאלה המחייבים שירות לאומי ואפילו צבאי לכל בת.
לאחר מאבק ציבורי, שנגרר לפסים אלימים, יזם השר מיכאל חזני מהמפד"ל "מסלול עוקף" להחלטת הממשלה – הקמת אגודה עות'מאנית (המסגרת שקדמה למסגרות העמותות כיום) שתפעל כמסגרת שירות לאומי ממוסדת ומאורגנת.
זו הייתה פשרה בין הצדדים למחלוקת: הקמת גוף ציבורי ברוח החלטת הממשלה, אך הוא יפעל ללא פיקוח ממשלתי, אלא של נציגי הציבור הדתי לאומי.
הוא הטיל את המשימה על עוזרו, עו"ד דב פרומן, שהכין את מתווה העמותה ודרכי פעולתה ורשם אותה ברשם האגודות בחודש נובמבר 1971.
עזריאל ברוק – מנהל המחלקה לחינוך ונוער באיגוד המושבים הדתיים, חבר מושב ניר עציון.
אברהם דיאמנט - מנכ"ל מרכז ישיבות בני עקיבא, שמואל דנינו – מנהל מוסד חינוכי בחדרה, מיכה ינון – עורך דין, ראש המחלקה לדור הצעיר במפד"ל, שמואל שחרור – מנהל "סמינר אפרתה למורות וגננות" (כיום: מכללת אפרתה).
"האגודה להתנדבות בעם" החלה לפעול ממשרדים ברחוב שמאי בירושלים.
ניהלו אותה: דב פרומן, מרים מאיר ושאול יהלום.
הם החלו להפיץ את רעיון ההתנדבות לשירות לאומי בקרב תלמידות י"ב בתיכונים דתיים ואולפנות בכל רחבי הארץ.
במקביל, גייסו רכזות ורכזי שטח, עובדות סוציאליות, ועובדי מנהלה, ויצרו קשר עם עיריות ומועצות מקומיות ומוסדות ציבור שבהם הועסקו המתנדבות.
האגודה קמה יש מאין, וצמחה במהירות.
בשנה הראשונה יצאו לשנת שירות במסגרת האגודה, כ-200 מתנדבות.
ומאז עלה בכל שנה המספר והגיע בסוף העשור הראשון ל-1,300 מתנדבות.
בסוף העשור השני כבר יצאו כ-4,000 מתנדבות מדי שנה במסגרת האגודה שהייתה המסגרת היחידה למסלולי שירות לאומי עבור בנות בוגרות תיכונים דתיים ואולפנות.
למעשה האגודה הובילה מהפך במגזר הציוני דתי – השירות הלאומי היה לברירת מחדל של בנות המגזר ורוב מוחלט מהן התנדבו שנה או שנתיים.
בשלהי העשור השני, השירות הלאומי כבר היה לעובדה קיימת בהוויה הישראלית.
בנות השירות נראו בבתי חולים, במערכות הרווחה, במשטרה, במד"א, ובמשרדי הממשלה השונים.
למרות שפעלה ללא פיקוח ממשלתי, ולמעשה הייתה מסלול עוקף להחלטת הממשלה, הכירו כל ממשלות ישראל בשירות המתנדבות והעניקו להן הטבות שונות, כמו לחיילים משוחררים.
גם מוסדות ציבור מוסדות להשכלה גבוהה וארגונים פרטיים הכירו באישור הרשמי של שניפקה האגודה לכל מתנדבת, והעניקו להן זכויות שונות, כמו מלגות ומסלולי למידה מקוצרים.
ב-1993 פורסם דו"ח מבקר המדינה ובו קבעה המבקרת, מרים בן פורת, כי התגלו ליקויים בפעילות האגודה.
עיקר הביקורת התייחסה לחוסר שקיפות ולהתנהלות בלתי תקינה של צוות ההנהלה.
המבקרת לא קיבלה את טענות האגודה שצמיחתה המהירה והזינוק המהיר במספר המתנדבות גרמו לכך שפעולות רבות נעשו ללא תיאום ובקרה מספיקים.
למרות שהממצאים לא העלו חשדות למעשים פליליים, החליט המנכ"ל פרומן לקחת אחריות ולהתפטר מתפקידו.
כדי לא לגרום לזעזועים במערך השירות הלאומי, הוטל על הרב צפניה דרורי, יו"ר הוועד המנהל, לפעול לקיום המשך תפקודה של האגודה.
הרב דרורי מינה את יצחק לנגה למנכ"ל האגודה, אך המשיך לשמש כמתווה דרכה ונושא באחריות לקבלת ההחלטות החשובות, מאז ועד מלאת לה יובל (2022).
אחרי השינוי בהנהלה, הוחלט לשנות את שם הארגון, להשמיט מילה ולהשאירו "האגודה להתנדבות".
בשמה החדש והנהלתה החדשה, העמיקה האגודה את אחיזתה במקומות יישוב בהם שירתו מתנדבות השירות הלאומי ברחבי הארץ, הורחב מעגל המעסיקים של מתנדבות השירות גם למעסיקים פרטיים (הקשורים לתחומי בריאות, רווחה וחינוך) וכן לבתי ספר חילוניים.
בשירות הציבורי הורחב מעגל המעסיקים במשרדי ממשלה, כמו משרד המשפטים ומשרד החוץ, ונוספו ארגוני הביון הישראליים, המוסד והשב"כ, שקיבלו לשורותיהם מתנדבות של האגודה במסגרת שירות לאומי.
כמו כן התהדק הקשר עם קהילות יהודיות בחו"ל, ובנות האגודה נשלחו לשנת התנדבות בקהילות אלה.
תקופת ההתנדבות הוכרה להן כשנת שירות לאומי.
באמצע שנות ה-90, בעקבות התערבות בג"ץ, החלה המדינה להקצות תקנים של מתנדבים מעמותות נוספות, מלבד האגודה, ביניהן עמותות שגייסו בנות חילוניות ובנים שנפלטו מהשירות הצבאי.
ריבוי העמותות ופעילותן העצמאית, כמו גם ירידה בנתוני הגיוס לצבא, העלו לדיון ציבורי את הצורך במיסוד השירות הלאומי, וב-2008, בתקופתו של אהוד אולמרט, החליטה ממשלת ישראל להקים גוף מנהלתי שיכין את התשתית להקמת רשות לשירות לאומי-אזרחי.
האגודה להתנדבות, בהיותה הגוף הגדול והוותיק בשירות הלאומי, נטלה חלק פעיל ביישומו של התהליך.
היא פתחה ערוצי שירות נוספים שאפשרו מסלולי שירות למגוון רחב של מתנדבים ומתנדבות ממגזרים באוכלוסייה הישראלית.
הצלחת הערוצים הצריכה שינויים מבניים בארגון, והקמתם של שני מערכים נוספים למערך הבנות הדתיות: מערך התנדבות חילוני, ומערך ערבי-דרוזי.
להקמת המערכים החדשים נלוויתה מחלוקת אידאולוגית קשה בהנהלת האגודה ובקרב חברי הוועד המנהל שלה.
רבים מהם סברו שהאגודה הוקמה לטובת בנות דתיות בלבד, וכי עליה להישאר כזו.
מולם ניצבו חברים אחרים אשר סברו כי האגודה אינה יכולה להיות מועדון סגור, וכי האופי של מטרותיה (התנדבות לטובת העם והמדינה) מחייב את פתיחת השורות.
לאחר דיונים ממושכים הכריע הרב צפניה דרורי, יו"ר הוועד המנהל, בעד פתיחת ערוצים נוספים, כולל עבור חילונים וערבים, להתנדבות שתשרת כדבריו את טובת כל אזרחי מדינת ישראל.
ב-2011 התמנה ירון לוץ לכהן כמנכ"ל.
הוא הגה את החזון לשנים הבאות, שעיקרו: האגודה תפעל להעצים את החברה במדינת ישראל באמצעות התנדבות בכלל והשירות הלאומי בפרט.
מאז כניסתו לתפקיד, פועלת האגודה ברוח החזון: בכל שנה נפתחים מסלולי התנדבות שמתאימים למגוון רחב ביותר של מועמדים לשירות לאומי, מכל המגזרים באוכלוסייה.
עם התשתית הקיימת, והניסיון שנצבר באגודה במשך השנים, יכלה האגודה לפתח ערוצי התנדבות שאינם שירות לאומי, כמו: קליטה וליווי של מתנדבים מחו"ל שמגיעים להתנדב בארץ, ליווי והנחיה של תלמידי תיכון במסגרת תוכניות מעורבות חברתית, הפעלת מתנדבים גמלאים, ושיתוף פעולה עם ארגוני התנדבות אחרים לפרויקטים במסגרות רווחה וחינוך.
בתקופת הקורונה והסגרים שבאו בעקבותיה, (2020–2021) פעלו מתנדבי ומתנדבות האגודה במתכונת חירום, ונטלו חלק פעיל במשימות הקשורות במערכת הבריאות, ברווחה ובחינוך.
רבים מהם ויתרו על "חופשת השחרור" לה היו זכאים בסיום שנת ההתנדבות.
ב-2022, יצאו מתנדבות האגודה לסייע לפליטי המלחמה באוקראינה.
בשנת היובל לאגודה, תשפ"ב, החליט הוועד המנהל למנות את הרב צפניה דרורי לנשיא האגודה.
הרב כיהן כיו"ר הוועד המנהל, ונחשב למתווה הדרך שלה בעשורים האחרונים.
במקומו התמנה הרב ד"ר ראובן טבול לכהן כיו"ר הוועד המנהל של האגודה.
על פי נתונים שמפרסמת האגודה, בשנת העבודה תשפ"ב (2021-2022), מצבת המתנדבים השנתית שלה עומדת על כ-5,000 מתנדבים ומתנדבות.
הם מועסקים בכ-2,000 מקומות שירות הפרושים ב-600 יישובים - מחיספין ברמת הגולן ועד אילת בערבה.