tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך המסע דרומה עקב מטוס בואינג 707 של חיל האוויר הארגנטינאי אחרי כוח המשימה.
ב-23 באפריל נמנעה תקרית חמורה, כאשר טילי הנ"מ של ה"אינווינסיבל", מסוג סי דארט, ננעלו על מטוס נוסעים DC-10 אזרחי, של חברת התעופה הברזילאית.
המפעילים הבריטיים טעו בזיהוי וסברו שהמדובר במטוס הארגנטינאי.
בשל הספקות בזיהוי נשלח מטוס הרייר ימי ליצור קשר עם המטוס, והטייס דיווח כי המדובר במטוס נוסעים תמים.
העיתונות בברזיל דיווחה כי הנוסעים נבהלו, ומפקד כוח המשימה הימי, אדמירל משנה סנדי וודוורד ענה למפקד הצי בלונדון: "מצטער על כל אי נוחות שנגרמה לתחתוני הנוסעים, אלא אם כן המדובר בארגנטינאיים".
ב-1 במאי הגיע כוח המשימה הימי אל האיים, ומטוסים מנושאות המטוסים תקפו מטרות שונות כבר באותו יום.
הכוח האווירי של נושאות המטוסים מילא חלק מרכזי במלחמה, בהגנה על אוניות כוח הנחיתה ובסיוע לכוחות הקרקע.
מטוסיה של "אינווינסיבל" הפילו 21 מטוסים ארגנטינאיים בקרבות אוויר במהלך המלחמה.
3 מטוסי הרייר של "אינווינסיבל" התרסקו בשל תאונות, אך אף מטוס לא הופל בקרב אוויר.
הבריטים הכריזו רשמית על סיום מעשי האיבה ב-20 ביוני 1982. עם סיום המלחמה היה ברור שלנושאות המטוסים חלק מרכזי בתפיסת ההגנה הבריטית, וכי המדיניות שהוכרז עליה בספר הלבן שנה לפני כן מוטעית.
כבר ב-1 ביוני הודיע ראש ממשלת אוסטרליה, מלקולם פרייזר, כי הם מוכנים לבטל את רכישת האונייה, וביולי הודיע משרד ההגנה הבריטי על ביטול ההצעה למכירת האונייה ועל החלטתו לשמור על כוח של שלוש נושאות מטוסים.
במהלך המלחמה טענה ארנטינה כי "אינווינסיבל" נפגעה מטילי אוויר ים "אקסוסט", ועל פי חלק מהטענות אך הוטבעה.
תאוריות קשר טענו כי הממשלה הבריטית הסתירה את עובדת טביעתה של "אינווינסיבל", וכי האונייה הוחלפה בחשאי על ידי אה"מ אילוסטריוס.
בריטניה הכחישה מכל וכל את הטענות; עם שובה של "אינווינסיבל" לבריטניה לאחר המלחמה לא נראה עליה כל סימן לפגיעה כלשהי.
הסבר לטענות הארגנטינאיים ניתן למצוא בכך ש"אינווינסיבל" הייתה באותו אזור שבו נפגעה והוטבעה אוניית המשא "אטלנטיק קונבייר".
הארגנטינאים סברו שהטביעו את נושאת המטוסים, ומכאן הטעות.
לאחר מלחמת פוקלנד נותרה "אינוונסיבל" ליד האיים, מחשש שהארגנטינאיים יפלשו שוב.
נושאות המטוסים הבריטיות התחלפו ביניהן בהגנה על האי, עד להקמת בסיס למטוסי קרב בעיירה סטנלי.
בדצמבר 1983 סירבה אוסטרליה לאפשר לאונייה להשתמש במבדוק יבש בסידני, בעת שנושאת המטוסים וקבוצת האוניות שליוותה אותה הייתה פרוסה באזור.
זאת, מכיוון שהצי הבריטי סירב לגלות האם האונייה נושאת כלי נשק גרעיניים.
בין 1993 ל-1995 הוצבה "אינווינסיבל" בים האדריאטי, כחלק ממבצע מנע טיסה (Operation Deny Flight) מעל בוסניה, חלק ממעורבות נאט"ו במלחמת בוסניה.
מטוסי האונייה השתתפו גם במבצע כוח מכוון (Operation Deliberate Force), המבצע שסיים את המלחמה.
ב-1998 וב-1999 השתתפה "אינוויניסבל" במבצע משמר דרומי, במהלכו פיקחו מטוסי הצי המלכותי הבריטי יחד עם חיל האוויר המלכותי הסעודי, חיל האוויר הצרפתי וחיל האוויר של ארצות הברית על חלקה דרומי של עיראק, בהמשך למלחמת המפרץ.
ב-1999 נשלחה "אינווינסיבל" לבלקנים, כדי לסייע בהמשך הפעולה נגד יוגוסלביה, כחלק מהעימות בדרום סרביה.
מטוסי ההרייר השתתפו בתקיפות אוויריות, ומסוקים מן האונייה סייעו לפליטים.
ב-6 ביוני 2005 הוגיע משרד ההגנה של בריטניה על הוצאת "אינווינסיבל" משירות.
משרד ההגנה הודיע כי האונייה תישאר במצב של מוכנות נמוכה, וניתן יהיה להפעילה מחדש בהתראה של 18 חודשים.
"אינווינסיבל" הואצה משירות ב-5 באוגוסט 2005, 20 חודשים לאחר שעברה שיפוץ מקיף שנועד לאפשר לה לשרת עשר שנים נוספות.
את מקומה כאוניית הדגל של הצי תפסה אחותה, אה"מ "אילוסטריוס".
על פי ההודעות הרשמיות של הצי "אינווינסיבל" נחשבה כאחת מאוניות הצי והייתה בעתודה למקרה הצורך.
ואולם השנתון ג'יינס דיווח כי מערכות חשובות הוצאו מן ה"אינווינסיבל" והועברו לאוניות האחרות בסדרה, ובשל כך לא ניתן היה להפעיל את האונייה בטווח הזמן שעליו הצהיר משרד ההגנה.
במרץ 2010 הועברה האונייה לעגינה ליד אוניות אחרות שהוצאו משירות, בפורטסמות'.
ב-10 במרץ 2010 נמחקה אונייה מרשימת העתודה של הצי, והחל מדצמבר 2010 הוצעה למכירה.
בינואר 2011 דיווחו עיתונים בבריטניה על הצעה לרכישת האונייה בגובה 5 מיליון ליש"ט שהוגשה על ידי איש עסקים סיני המתגורר בבריטניה.
על פי פרטי ההצעה התכוון איש העסקים לגרור את האונייה לג'והאי שבדרום סין, כדי שתשמש כבית ספר בינלאומי צף.
הדיווחים העיתונאיים הטילו ספק באפשרות שהעסקה תתממש, בשל האמברגו שהטיל האיחוד האירופי על מכירת נשק לסין, וכן בשל החשש שהכוונה האמיתית בהצעה זו היא להביא את האונייה לסין ולשפץ אותה מחדש כנושאת מטוסים, כפי שהסינים עשו בעבר.
ב-8 בפברואר מסר ה־BBC כי האונייה נמכרה לגריטה, לחברה טורקית.
האונייה נגררה מפורטסמות' ב-24 במרץ, והגיעה לאתר הפירוק ב-12 באפריל.
אה"מ אנדוור הייתה אוניית מחקר של הצי המלכותי הבריטי, בה ערך לוטננט ג'יימס קוק את מסעו הראשון לאוסטרליה ולניו זילנד (1768 עד 1771).
האונייה, מובלת פחם מסחרית במקורה בשם "ארל אוף פמברוק" (Earl of Pembroke), שהושקה ב-1764, נרכשה על ידי הצי המלכותי ב-1768 כדי להוביל משלחת מדעית-אסטרונומית לדרום האוקיינוס השקט; משימתה הנוספת, החשאית, הייתה לתור אחר "היבשת הדרומית הלא-נודעת" ולהכריז על המקומות שתגלה כטריטוריה בריטית.
היא שופצה, שמה הוחלף ל"אנדוור", וב-26 במאי 1768 הוכנסה לשירות פעיל בצי.
"אנדוור" יצאה לדרכה מפלימות באוגוסט 1768, הקיפה את כף הורן והגיעה אל טהיטי במועד המתוכנן, שם ביצעה תצפית אסטרונומית על מעבר כוכב נוגה על פני השמש של שנת 1769. אחר כך המשיכה במסעה דרומה, גילתה את איי הואהינה (Huahine), בורה בורה ורייאטאה (Raiatea), ובספטמבר 1769 הגיעה אל חופי ניו זילנד.
באפריל 1770 הטילה "אנדוור" עוגן במפרץ הנקרא כיום מפרץ בוטני, ובכך הייתה גם לאונייה האירופית הראשונה שפקדה את חופה המזרחי של אוסטרליה.
קוק ירד לחוף כדי להכריז על ריבונותה של בריטניה בחלק זה של היבשת, ואחר כך המשיכה "אנדוור" במסעה צפונה לאורך החוף.
במהלך שיוטה במימי שונית המחסום הגדולה עלתה "אנדוור" על שרטון וכמעט שטבעה.
קוק פקד להשליך לים את תותחי האונייה כדי להקל על משאה, והיא נחלצה מאסון.
האונייה הפגועה הועלתה אל חוף קרוב, שם עמלו מלחיה שבעה שבועות בתיקון ארעי של הנזקים.
ב-10 באוקטובר 1770 נכנסה "אנדוור" אל נמל בטאוויה (כיום ג'קרטה) באיי הודו המזרחיים ההולנדיים כדי לבצע תיקונים יסודיים יותר, ובטרם ירדו לחוף הושבעו אנשי צוותה לשמור בסוד את זהות המקומות אותם פקדו.
ב-26 בדצמבר יצאה האונייה לים כשפניה מערבה, ב-13 במרץ 1771 הקיפה את כף התקווה הטובה, וב-12 ביולי 1771, בחלוף קרוב לשלוש שנים, נכנסה אל נמל דובר באנגליה.
"אנדוור" נשכחה במידה רבה לאחר הפלגתה ההרואית.
בשלוש השנים שלאחריה הובילה חיילים ואספקה מאנגליה לאיי פוקלנד.
ב-1775 נמכרה לידיים פרטיות ושמה הוחלף ל"לורד סנדוויץ'".
שנה אחר כך, ב-1776, פרצה מלחמת העצמאות האמריקנית; האדמירליות חכרה את האונייה והעסיקה אותה בהובלת חיילים מאנגליה אל זירת הלחימה מעבר לים.
ב-1778 הוטבעה האונייה במכוון בפתח מפרץ נרגנסט ברוד איילנד, כדי לחסום בפני האמריקאים המורדים את המוצא לים.
מקומה המדויק של הטרופת אינו ידוע; חפצים מן האונייה, ובהם שישה תותחים ועוגן, מוצגים בכמה מוזיאונים ימיים בעולם.
בספטמבר 2018 הכריזו ארכאולוגים ימיים כי שרידי אונייה שגילו בחופי רוד איילנד הם של "אנדוור", אך הדבר טעון בירור נוסף.
רפליקה של ה"אנדוור" הושקה ב-1994, והיא רְתוּקָה כיום לרציף המוזיאון הימי הלאומי של אוסטרליה בנמל סידני.
על שמה של אוניית המחקר קרויה מעבורת החלל "אנדוור".
דיוקנה של "אנדוור" מתנוסס על מטבע חמישים סנט של ניו זילנד.
"אנדוור" הייתה במקורה מובלת-פחם מסחרית בשם "אֶרְל אוֹף פֶּמְבְּרוֹק".
היא נבנתה על ידי תומאס פישבֶּרן עבור תומאס מילנֶר, רב-החובל והבעלים, והושקה ביוני 1764 בנמל הפחם וציד הלווייתנים ויטבי בצפון יורקשייר.
הייתה זו תלת־תורנית בעלת מערך מעטה של בארק: על תרניה הקדמי והראשי הניפה מפרשים רוחביים (תחתי, עילי ועלעילי), ועל תורנה האחורי מפרש תחתי אורכי ומפרש עילי רוחבי.
האונייה התאפיינה במבנה חסון, חרטום פחוס ורחב, ירכתיים מרובעים וגוף תיבָני עם מחסן עמוק למטען הפחם.
התחתית השטוחה התאימה לשיט במים רדודים בקרבת החופים, ואיפשרה להעלות את האונייה לחוף מועדי (המתגלה ומתכסה חליפות בגאות ובשפל), לצורך טעינה ופריקה ולשם ביצוע פעולות תחזוקה בסיסיות מבלי להזדקק למבדוק יבש.
גוף האונייה והצלעות נבנו כמקובל מעץ אלון לבן, השדרית ומזוזת הירכתיים מבּוֹקִיצָה, והתרנים מאורן ואשוח.
את הפלגת הבכורה שלה ערכה "ארל אוף פמברוק" ביולי 1764, בהובילה פחם מנהר טיין אל לונדון.
היא המשיכה לעסוק בהובלת פחם לאורך חופי אנגליה בארבע השנים הבאות.
החברה המלכותית הציעה למסור את הפיקוד על המשלחת לידיו של הגאוגרף הסקוטי אלכסנדר דַּלְרִימְפְּל, שהתנה את הסכמתו בקבלת דרגת ייצוג של קפטן בצי המלכותי.
הלורד הראשון של האדמירליות אדוארד הוֹק סירב לאשר זאת, באומרו כי מוטב לו לאבד את זרועו הימנית מאשר למסור את הפיקוד על אונייה של הצי לאדם שאינו איש-ים בהכשרתו.
החלטת הוֹק הושפעה ממקרה שאירע באה"מ "פּארֶמוּר" ב-1698, אז סירבו קציני האונייה לקבל הוראות ממפקדה האזרחי – ד"ר אדמונד האלי.
כמוצא מן המבוי הסתום הציעה האדמירליות לתפקיד את ג'יימס קוק, קצין הצי המלכותי בעל ידע במתמטיקה ובקרטוגרפיה.
שני הצדדים הסכימו על מועמדותו, קוק הועלה ב-25 במאי 1768 לדרגת לוטננט ומונה למפקד המשלחת.
במרץ 1767 רכשה האדמירליות את "ארל אוף פמברוק" תמורת 2,840 ליש"ט, 10 שילינג ו-11 פני, וב-27 במאי אותה שנה קיבל קוק את הפיקוד על האונייה.
האונייה שופצה במספנת הצי בדפטפורד על נהר התמזה בעלות של 2,294 ליש"ט, כמעט כשווי האונייה עצמה.
לוחות הגוף נאטמו בנעוֹרֶת פשתן והתחתית צופתה בִּנְסָרֵי עֵץ דקים להגנה מפני תולעת האוניות.
באונייה הותקן סיפון תחתון (נוסף לסיפון הראשי ולסיפון העליון), כדי להקצות מקום לקבינות למגורים, למחסן אבק־שרפה ולאספקה.
בכל אחת מן הקבינות החדשות הוקצה שטח רצפה של כ-2 מטרים רבועים לאדם, והן נועדו למגורי קפטן קוק ונציגי החברה הגאוגרפית: חוקר הטבע ג'וזף בנקס, עוזריו של בנקס – דניאל סולנדר והרמן ספורינג, האסטרונום צ'ארלס גרין, והציירים סידני פרקינסון ואלכסנדר ביוקן.
קבינות אלה הקיפו את חדר האוכל והמגורים של הקצינים.
"הקבינה הגדולה" בירכתי הסיפון הוסבה לחדר עבודה לשימושם של קוק ואנשי החברה המלכותית.
הקבינות הפונות אל חדר האוכל והמגורים של הקצינים, בחלקו האחורי של הסיפון התחתון, הוקצו ללפטננטים זאקארי הִיקְס וג'ון גוֹר, לרופא האונייה ויליאם מוֹנְקְהָאוּז, לתותחן סטיבן פוֹרווּד, לרב־החובלים רוברט מוֹלִינוֹ וללבלר־הקפטן ריצ'רד אוֹרְטוֹן.
סיפון האוכל והמגורים (mess deck) הסמוך לקבינות שימש למגורי חיילי־הצי והמלחים וכחלל נוסף לאחסנת אספקה.
על פי הוראתו של קוק הונח בתחתית האונייה נֶטֶל של מטילי-ברזל במשקל 12 טון כדי לייצבה.
האונייה צוידה בשלוש סירות: "סירה ארוכה" (longboat), סירת שירות (pinnace) ויוֹל (yawl).
הסירה הארוכה שופצה קודם העלאתה לאונייה ונצבעה בצבע עופרת לבן.
על סירות אלו נוספו שתי דינגיות פרטיות, אחת של רב המלחים ג'ון גֶתְרִי והשנייה של בֶּנְקְס.
כמו כן צוידה האונייה במערכת משוטים באורך 28 רגל (8.5 מ') להסעתה בשעת דממת-רוח או אם תאבד חלילה את תרניה בסערה.
עם סיום השיפוץ הוכנסה האונייה לשירות פעיל בשם בארק הוד מלכותו "אנדוור", להבדילה מהקאטר (4 תותחים) אוניית הוד מלכותו "אנדוור".
ב-21 ביולי 1768 הפליגה "אנדוור" אל גאליאונס ריץ' (Galleon's Reach) כדי להצטייד בתותחים להגנתה.
לאונייה הועלו 10 תותחי 4-ליטראות, 6 מהם הוצבו על הסיפון העליון והשאר אוחסנו בבטן האונייה.
כמו כן סופקו לה תריסר תותחי סביבול, שהוצבו על כַּנוֹת בסיפון האחרה, לאורך הדפנות ובחרטום.
האונייה יצאה ב-30 ביולי כשפניה לפלימות, כדי להצטייד במזון ולהעלות את 85 אנשי צוותה, כולל 12 חיילי־צי.
האספקה שנטענה על האונייה כללה 6,000 נתחי חזיר ו-4,000 נתחי בקר מומלחים, 9 טונות של "לחם" (פכסמי מלחים), 5 טונות קמח, 3 טונות כרוב כבוש, טון צימוקים וכמויות שונות של גבינה, מלח, אפונה, שמן, סוכר ושיבולת שועל.
אספקת השיכר כללה 250 חביות של בירה, 44 חביות של ברנדי ו-17 חביות של רום.
כמו כן הועלו לאונייה חיות משק, שכללו חזירים, עופות, עז חולבת ושני כלבי גרייהאונד.
"אנדוור" יצאה מפלימות ב-26 באוגוסט 1768, כשעל סיפונה 94 אנשים ואספקה ל-18 חודשים.
הנמל הראשון אותו פקדה היה פונשל באיי מדיירה, אליו הגיעה ב-12 בספטמבר.
התחתית והדפנות נאטמו ונצבעו מחדש, ואל האונייה הובאה אספקה של ירקות טריים, בשר בקר ומים לקטע הבא של ההפלגה.
בעודה בנמל ארעה באונייה תאונה, שגבתה את חייו של החובל רוברט וויר; בעת הורדת העוגן הסתבכו רגליו בחבל העוגן והוא נמשך אל המים וטבע.
כדי למלא את מקומו, גויס בכפייה לאונייה מלח מסלופ מסחרי אמריקני שעגן בקרבת מקום.
"אנדוור" המשיכה בדרכה דרומה, לאורך חופי אפריקה, חצתה את האוקיינוס האטלנטי אל אמריקה הדרומית, וב-13 בנובמבר 1768 הגיעה אל ריו דה ז'ניירו.
לאחר שהצטיידה במזון טרי ובמים, הפליגה אל כף הורן, אליו הגיעה במזג אוויר סוער ב-13 בינואר 1769. במשך יומיים ניסתה "אנדוור" להקיף את הכף, אך בשל הרוחות, הגשם והזרמים הנגדיים הדבר לא עלה בידה.
לבסוף, ב-16 בינואר, נחלשה הרוח והאונייה הצליחה לעבור את הכף והשליכה עוגן במפרץ "ההצלחה הטובה" בחוף האוקיינוס השקט.
אנשי הצוות נשלחו לחוף כדי לאסוף עצים ולהביא מים טריים, בעוד בנקס ועוזריו עסוקים באיסוף דגימות של מיני צמחים לאורכו של החוף המכוסה קרח.
ב-17 בינואר מתו שניים מעוזריו של בנקס מהצטננות, כאשר ניסו לשוב לאונייה בעיצומה של סופת שלגים עזה.
"אנדוור" יצאה שוב לים ב-21 בינואר 1769, כשפניה לכיוון מערב-צפון מערב אל אזור אקלים חם יותר.
היא הגיעה לטהיטי ב-10 באפריל, ושם עשתה את שלושת החודשים הבאים.
מעבר הכוכב נוגה על פני השמש אירע ב-3 ביוני, והוא נצפה ותועד על ידי האסטרונום צ'ארלס גרין מסיפונה של האונייה.
ב-13 ביולי, לאחר שהשלימה את משימת התצפית האסטרונומית, עזבה "אנדוור" את טהיטי והפליגה בכיוון צפון־מזרח אל איי החברה.
קוק ירד לחוף עם אנשיו בהוּאַהִינֶה, רַיָטֵיאָה ובּוֹרְבּוֹרָה והכריז עליהם כטריטוריה בריטית.
הניסיון לנחות בְּרוּרוּטוּ, אחד מאיי אוֹסְטְרָל, לא צלח בשל גלי החוף הגבוהים והסלעים.
ב-15 באוגוסט הפנתה סוף-סוף "אנדוור" את חרטומה דרומה, ויצאה לחקור את מרחבי האוקיינוס בחיפוש אחר "טֶרָה אוֹסְטְרָלִיס אִינְקוֹגְנִיטָה".
באוקטובר 1769 הגיעה "אנדוור" אל חופי ניו זילנד, והייתה לאונייה האירופית הראשונה שעשתה זאת מאז "הֵיימְסְקֶרְק" של אבל טסמן ב-1642. המקום הראשון בו ירדו לחוף היה פּוֹבֶרְטִי בֵּיי, והמאורים בני המקום, שלא ראו מעולם אונייה מערבית, חשבו כי "אנדוור" היא אי צף או ציפור ענקית שהגיעה ממולדתם המיתולוגית בהוואיקי.
את ששת החודשים הבאים עשתה "אנדוור" בהפלגה לאורך החוף; קוק מיפה את תוואי החוף והגיע תוך כדי כך למסקנה, כי ניו זילנד כוללת שני איים גדולים ואינה "טֶרָה אוֹסְטְרָלִיס" אותה הוא מחפש.
במרץ 1770 ירד קוק לחוף בסירה הארוכה והכריז רשמית על ניו זילנד כטריטוריה של הכתר הבריטי.
מכאן המשיכה "אנדוור" בהפלגתה מערבה, וב-19 באפריל נגלה לעיני אנשיה החוף המזרחי של אוסטרליה.
ב-29 בחודש ירד קוק לחוף הנושא כיום את השם מפרץ בוטני, ניו סאות' וויילז, ובכך הייתה "אנדוור" לאונייה האירופית הראשונה שפקדה את חופה המזרחי של אוסטרליה.
במהלך ארבעת החודשים הבאים מיפה קפטן קוק את חופי אוסטרליה, כש"אנדוור" עושה דרכה בכיוון צפון בדרך כלל.
ב-11 ביוני 1770, קצת לפני השעה 11 בלילה, פגעה האונייה בריף המכונה כיום בשם "ריף אנדוור" ומהווה חלק משונית המחסום הגדולה.
מיד ניתנה פקודה לגלול את המפרשים, עוגן נגידה הורד למים בסירה, והצוות ניסה למשוך את האונייה באמצעות חבל העוגן חזרה אל הים הפתוח, אך הדבר לא צלח.
ריף אנדוור מתרומם בצורה תלולה מאוד מקרקעית הים, ועל אף שהאונייה ישבה כולה על השרטון, הראו מדידותיו של קוק כי במרחק קצר מהאונייה, פחות מאורכה, מגיע עומק המים ל-70 רגל (21 מטרים).
כדי להקל ממשא האונייה, כך שתצוף ותתרומם מעל הריף, הושלכו הימה בפקודת קוק מטילי הברזל והאבנים ששימשו כנֶטֶל, אספקה מקולקלת וכל תותחי האונייה מלבד ארבעה, וחביות מי השתייה רוקנו לים.
מלחי האונייה חיברו לתותחים מצופים מתוך כוונה למשותם מאוחר יותר,, אך הדבר לא היה בר ביצוע.
כל אנשי הצוות נרתמו להפעלת משאבות השיפוליים, לרבות קוק ובנקס.
לאחר שהושלכו לים על פי חישוביו של קוק בין 41 ל-51 טונות של ציוד, נעשה ניסיון למשוך את האונייה ממקומה בשעת שיא הגאות, אך ללא הצלחה.
בשעות אחר הצהריים של 12 ביוני הורדו למים בסירה הארוכה שני עוגני חרטום גדולים, שחוברו לאונייה באמצעות מערכת חבלים וגלגילות; התוכנית הייתה לנסות שוב למשוך את האונייה עם בוא הגאות בשעות הערב.
דרך החור בגוף האונייה חדרו מים, ואף על פי שקפטן קוק ידע היטב כי הדליפה תתגבר ברגע שהאונייה תרד מן הריף, הוא החליט לקחת את הסיכון.
בשעה 10:20 בערב האונייה התרוממה עם שטף הגאות ואז נמשכה בחבלי העוגנים ונחלצה.
העוגנים הועלו והוחזרו לאונייה, מלבד עוגן אחד, שנתקע בקרקעית הים ונאלצו לנטוש אותו.
כצפוי, גברה חדירת המים לאחר שהאונייה נחלצה מן הריף, והיה צורך לאייש בלא הפסקה את כל שלוש משאבות השיפוליים.
טעות ארעה בשעת מדידת עומק המים בסַפְנָה, כאשר מלח לא מנוסה מדד את אורך חבל האנך מנקודה ייחוס גבוהה יותר משעשה קודמו.
הקריאה הראתה כי גובה המים בבטן האונייה עלה בכ-18 אינץ' (46 ס"מ), ותחושת פחד שטפה את כל אנשי הצוות.
מיד עם גילוי הטעות הכפילו המלחים את מאמציהם, וספיקת המשאבות עלתה על קצב חדירת המים.
הסכנה לטביעת האונייה עדיין לא חלפה.
"אנדוור" נמצאה במרחק 24 מיל (39 ק"מ) מן החוף, ושלוש סירות האונייה לא יכלו להכיל את כל אנשי הצוות.
ג'וזף בנקס רשם אז ביומנו, כי בשעות גורליות אלו הפגינו אנשי הצוות קור רוח, וזאת בניגוד לסיפורים ששמע כי בנסיבות שכאלה מתמלאים המלחים אימה ומסרבים להישמע לפקודות.
פרח החובלים ג'ונתן מונקהאוס הציע לאטום את החור באמצעות בד מפרשים, כפי שעשו לדבריו בהצלחה באוניית סוחר בה שירת.
קוק הפקיד בידיו את ביצוע המשימה, ובהנחייתו תפרו פיסות של נעורת חבלים וצמר למפרש ישן; המפרש הורד למים ונמשך אל מתחת לגוף האונייה, ולחץ המים הידק אותו אל החור.
התחבולה הצליחה ובתוך זמן קצר פסקה חדירת המים כמעט לחלוטין, כך שניתן היה להפסיק את הפעלתן של שתיים מתוך שלוש המשאבות.
"אנדוור" חידשה את הפלגתה בקורס צפון-מערב במקביל לריף, והצוות חיפש אחר מעגן בטוח שבו יוכלו לתקן את הנזקים.
ב-13 ביוני הגיעה האונייה אל מֵרוֹץ-מים רחב שקוק העניק לו את השם "נהר אנדוור".
הניסיון להיכנס אל תוך שפך הנהר נכשל בשל הרוחות העזות והגשם, ורק בבוקר 17 ביוני הצליחה "אנדוור" לחצות את הרְדֵדָה שבפתחו.
האונייה התיישבה לזמן קצר על שרטון החול, אך שבה וצפה שעה אחר כך, ובשעות אחר הצהריים המוקדמות נמשכה באמצעות עוגן נְגִידָה אל תוך הנהר עצמו.
האונייה הועלתה ללא דיחוי על גדתו הדרומית של הנהר והוטתה על צדה, כדי שאפשר יהיה לתקן את הנזקים שנגרמו לגוף.
תוך כדי כך הוחלפו המפרשים והחבלים הבלויים ותחתית הגוף נוקתה מבלוטי-הים שנצמדו אליה.
כאשר בדקו את הגוף נוכחו לדעת, כי חתיכת אלמוג בגודל אגרוף אדם פערה חור בתחתית האונייה ואחר כך ניתקה.
שבר אלמוג זה, אליו היו דבוקות פיסות של נעורת פשתן ממזרן ההנצלה, סייע לסתימת החור ומנע את טביעתה של "אנדוור" על הריף.
לאחר המתנה לרוח נוחה, חידשה "אנדוור" ב-5 באוגוסט 1770 בשעות אחר הצהריים את הפלגתה, ובחלוף חמישה-עשר יום הגיעה אל הנקודה הצפונית ביותר של חצי האי כף-יורק.
ב-22 באוגוסט ירד קוק בסירה אל אי קטן בקרבת החוף והכריז על חלקה המזרחי של יבשת אוסטרליה כריבונות בריטית.
קוק העניק לאי את השם "פוזשן" (Possession Island), והטקס הסתיים במטחי כבוד מן החוף ומסיפונה של "אנדוור".
"אנדוור" המשיכה בדרכה מערבה לאורך החוף בין השרטונות והריפים, כשסירת המשוטים של האונייה שטה לפניה ומודדת את עומק המים.
ב-26 באוגוסט התרחקה מן החוף ונכנסה אל מרחביו הפתוחים של מפרץ טורס, בין אוסטרליה וגינאה החדשה.
על מנת לשמור בסוד את נתיבי ההפלגה של "אנדוור" וזהות המקומות שגילתה, החרים קוק את כל היומנים באונייה, ופקד על אנשי הצוות לא לגלות לאיש היכן היו.
ב-10 באוקטובר, לאחר שהייה של שלושה ימים לחופי האי סבו, הפליגה "אנדוור" אל בטאוויה, בירת איי הודו המזרחיים ההולנדיים.
יום לאחר מכן נקלעה האונייה לסערה טרופית פתאומית וברק הכה בה, אך הודות לכליא הברקים שקוק ציווה לחבר לראש התורן, לא נגרם לה כל נזק.
מצבה של האונייה לאחר שנחלצה מן השרטון בשונית המחסום הגדולה נותר רעוע.
נגר האונייה ג'ון סיטרלי בדק ומצא כי "האונייה דולפת מאוד – היא מקבלת בין 6 ל-12 אינץ' מים מדי שעה, מפני שהשדרית הראשית שלה ניזוקה במקומות רבים ומחציתה האחורית של השדרית המשנית ניתקה ונפלה.
נזקים נגרמו גם לצדה השמאלי של האונייה, שם הדליפה היא הגדולה ביותר, אבל לא יכולתי לתקנם כל עוד המים חודרים פנימה." בבדיקת גוף האונייה התגלה, כי בלוחות אחדים העמיקו תולעי האוניות לחדור עד שנותר עובי עץ של 1/8 אינץ' (3 מ"מ).
קוק ציין ביומנו, כי "כל מי שראה את תחתית האונייה התפלא איך המשיכה "אנדוור" לצוף על פני המים" בשלושת חודשי הפלגתה עד עתה בים הפתוח.
ב-9 בנובמבר, לאחר שעמדה שבועיים על עוגן, נמשכה "אנדוור" אל החוף והוטתה על צִדָה כדי שניתן יהיה לעשות בה את התיקונים הדרושים.
לוחות נגועים בתולעי אוניות פורקו וסולקו, כדי למנוע את התפשטותן.
לוחות שבורים תוקנו, והתחתית נוקתה מ"זקן", נאטמה מחדש בנעורת פשתן ונצבעה.
חלקי החיבל הבלויים הוחלפו, משאבות השיפוליים שופצו, ואל האונייה הועלתה אספקה טרייה לקראת ההפלגה חזרה לאנגליה.
התיקונים וההצטיידות הושלמו בחג המולד 1770, ולמחרת הרימה "אנדוור" עוגן והפליגה מערבה אל עבר האוקיינוס ההודי.
מצבה של "אנדוור" היה טוב משקודם, אך לא כך היה מצבם של אנשי צוותה.
במהלך השהייה בבטאוויה חלו 84 מתוך 94 אנשיה במלריה ובדיזנטריה.
עד היציאה לים ב-26 בדצמבר מתו שבעה אנשי צוות, וארבעים אחרים לא יכלו מפאת חוליים לבצע את תפקידם.
במהלך שנים-עשר השבועות הבאים מתו 23 אנשים נוספים ונקברו בים, וביניהם ספורינג, גרין, פרקינסון ורופא האונייה ויליאם מונקהאוס.
קוק סבר כי הגורם למחלה הם מי השתייה המזוהמים ופקד לטהר אותם במיץ לימון, אך הדבר הועיל מעט.
ג'ונתן מונקהאוס, שהציל את האונייה מטביעה על הריף באמצעות מזרן ההנצלה, מת ב-6 בפברואר, ושישה ימים אחריו מת נגר האונייה ג'ון סיטרלי.
בריאותם של אנשי הצוות ששרדו את המגפה השתפרה לאיטה עם חלוף הזמן, והקורבנות האחרונים של המחלה היו שלושה מלחים כשירים, שמתו ב-27 בפברואר.
ב-13 במרץ 1771 הקיפה "אנדוור" את כף התקווה הטובה, ויומיים אחר כך נכנסה לנמל קייפטאון.
אנשי הצוות שעדיין היו חולים הורדו לחוף לקבלת טיפול רפואי.
האונייה נשארה בנמל ארבעה שבועות בהמתנה להחלמתם וניצלה את הזמן לביצוע תיקונים קטנים בתרנים.
ב-15 באפריל הוחזרו החולים לאונייה ואיתם עשרה אנשי צוות חדשים שגויסו בקייפטאון, ו"אנדוור" יצאה שוב לים בדרכה הביתה.
ב-10 ביולי נגלתה לעיני מלחי "אנדוור" אדמת אנגליה, ויומיים לאחר מכן נכנסה האונייה לנמל דובר.
כחודש ימים אחרי שובו הועלה קוק לדרגת קומנדר, ובנובמבר 1771 הופיע שמו בפקודה שהוציאה האדמירליות לקראת שיגורה של משלחת שנייה, הפעם באה"מ "רזולושן".
קפטן קוק נהרג במהלך עימות אלים עם בני הוואי במפרץ קאלקאוקה ב-14 בפברואר 1779.
בניגוד לקוק, שזכה לפרסום ולאהדה ציבורית בעקבות הפלגתו המוצלחת, "אנדוור" נשכחה מלב.
שבוע ימים לאחר שובה לאנגליה נשלחה למספנת וולוויץ', שם הוסבה לאוניית תובלה.
תחת פיקודו של לוטננט ג'יימס גורדון ביצעה האונייה שלוש הפלגות סֶבֶב אל איי פוקלנד.
מטרת ההפלגה הראשונה הייתה להוביל "אספקת מזון שתספיק למחייתם של 350 אנשים עד סוף שנת 1772".
האונייה יצאה מפורטסמות ב-8 בנובמבר 1771, אך בשל תנאי מזג האוויר הגרוע הגיעה אל פורט אגמונט (הבסיס הבריטי באיי פוקלנד) רק ב-1 במרץ.
"אנדוור" עזבה את פורט אגמונט ב-4 במאי והטילה עוגן בפורטסמות לאחר הפלגה רצופה של שלושה חודשים.
ההפלגה השנייה נועדה להחזיר חלק מחיל המצב ולהחליף את סלוף הוד מלכותו "האונד", בפיקוד ג'ון בר, בכלי שיט קטן יותר – השאלופ "פינגווין" בן 36 הטונות בפיקודו של סמיואל קלייטון.
הספינה פורקה לחלקיה ונטענה על "אנדוור".
"אנדוור" הפליגה בנובמבר עם הצוות הנוסף של "פינגווין" וארבעה נגרי-אוניות, עליהם הוטל להרכיב את חלקי הספינה המפורקת, והגיעה ליעד ב-28 בינואר 1773. ב-17 באפריל שבו "אנדוור" ו"האונד" לאנגליה.
סמיואל קלייטון וכמוהו גם ברנרד פנרוז, אחד מאנשי צוותה של "פינגווין", העלו על הכתב את קורות ההפלגה.
ההפלגה השלישית יצאה לדרכה בינואר 1774, כשמשימתה פינוי מוחלט של איי פוקלנד.
באותם ימים הייתה בריטניה טרודה בדיכוי המרד של מושבותיה בצפון אמריקה, והיה חשש כי ספרד אויבתה תנצל זאת, תשתלט על האיים, תיקח בשבי את חיל המצב הקטן בפורט אגמונט ואולי אף תחסלו כליל, מה שיצית מחאה ציבורית נגד הממשלה.
"אנדוור" יצאה מאנגליה בינואר 1774 והפליגה חזרה מאיי פוקלנד ב-23 באפריל עם כל תושביהם הבריטיים.
בספטמבר 1774 הוצאה "אנדוור" משירות פעיל, ובמרץ 1775 נמכרה לבעל האוניות ג'יימס מאתר (Mather) במחיר של 645 ליש"ט.
בבעלותו היא ערכה הפלגה מסחרית אחת לפחות אל ארכנגלסק שברוסיה.
עם פרוץ מלחמת העצמאות האמריקאית נזקקה הממשלה הבריטית לאוניות כדי להוביל חיילים ואספקה אל מעבר לאוקיינוס.
ב-1775 הציע מאתר לצי המלכותי לחכור את "אנדוור" כאנית תובלה, אך הצעתו נדחתה.
הוא שינה את שם האונייה ל-"לורד סנדוויץ'", כדי לנסות להערים על מספנת דפטפורד, והגיש שוב את הצעתו.
גם הפעם נדחה, בנימוק כי האונייה "אינה תקינה לשירות.
מאתר ביצע את התיקונים הדרושים, ובניסיון השלישי הצעתו נתקבלה.
האונייה נרשמה בשם "לורד סנדוויץ' 2", מאחר שהייתה כבר אוניית תובלה אחרת בשם זה.
"לורד סנדוויץ' 2", בפיקודו של רב החובל ויליאם אָוּתוֹר, הפליגה ב-5 במאי 1776 מפורטסמות כחלק מצי של 100 כלי שיט, 68 מהם היו אוניות תובלה.
משימתם הייתה לסייע לגנרל האו במערכה לכיבוש ניו יורק.
על סיפונה נמצאו 206 חיילים, בעיקר מהרגימנט Hessian du Corps של חילות העזר ההסים.
בעת חציית האוקיינוס פרצה סערה עזה ואוניות צי המשלוח התפזרו לכל עבר.
הן שבו ונאספו בהָליפקס, ומשם הפליגו אל מקום הכינוס בסֶנְדִי הוּק, אליו הגיעה "לורד סנדוויץ'" ב-15 באוגוסט.
באותו צי משלוח נמצאה גם "אדוונצ'ר", שהפליגה עם "רזולושן" במסע השני של קוק, וכעת שימשה אוניית אספקה בפיקודו של קפטן ג'ון הֶלוּם.
אונייה אחרת בצי המשלוח הייתה אה"מ "סירן", בפיקודו של טוביאס פֶרְנוֹ, מי שפיקד על "אדוונצ'ר" בהפלגת החקר השנייה של קוק.
ניו יורק נפלה בסופו של דבר לידי הבריטים, אך מאחר שניופורט נותרה בידי האמריקנים והיה חשש כי תשמש בסיס כדי להשיב לידיהם את ניו יורק, שלחו הבריטים בנובמבר 1776 צבא לכיבושה של רוד איילנד.
בצי המשלוח הייתה גם "לורד סנדוויץ' 2", שהובילה חיילים הסים.
אחרי ההשתלטות על ניופורט שימשה "לורד סנדוויץ' 2" כאוניית כלא.
בעקבות כניעת הצבא הבריטי בסרטוגה הצטרפה צרפת למלחמה לצד ארצות הברית, ובקיץ 1778 נערכו השתיים לכיבוש בתנועת מלקחיים של ניופורט: הצבא הקונטיננטלי מצד היבשה וצי צרפתי מצד הים.
כדי לסכל את ההתקפה הימית, הורה המפקד הבריטי, קפטן ג'ון בריסביין, להטביע בפתח המפרץ אוניות שאין צורך בהן.
בין ה-3 ל-6 באוגוסט הוטבעו במכוון במקומות שונים במפרץ מספר לא מבוטל של אוניות-מלחמה ואוניות שכורות של הצי המלכותי.
ביניהן הייתה גם "לורד סנדוויץ' 2", שהוטבעה ב-4 באוגוסט 1778.
בעלי האוניות שהוטבעו קיבלו פיצוי מן הממשלה הבריטית.
ממסמכי האומדנה של האדמירליות מתברר כי רבים מכלי השיט נבנו ביורקשייר; הפרטים אודות "לורד סנדוויץ" תואמים את נתוניה של "אנדוור" לשעבר, ומציינים כי נבנתה בוויטבי, תפוסתה 71/94 368 טון, וכי הוחזרה לשירות בצי ב-10 בפברואר 1776.
ב-1834 התפרסם מכתב בעיתון "פרובידנס ג'ורנל" ברוד איילנד, אשר הצביע על האפשרות כי "אנדוור" לשעבר נחה על קרקעיתו של המפרץ.
הקונסול הבריטי ברוד איילנד מיהר לחלוק על כך, וכתב בתגובה כי הצרפתים קנו את "אנדוור" מידי מַאתר ב-1790 והחליפו את שמה ל-Liberté.
מאוחר יותר הודה הקונסול, כי הדבר נודע לו מאמירת אגב של בעליה הקודמים של האונייה הצרפתית ולא מן האדמירליות.
האגודה לארכאולוגיה ימית של רוד איילנד (Rhode Island Marine Archaeology Project, RIMAP) החלה ב-1991 לחקור את זהותן של שלוש-עשרה מובלות-חיילים שהוטבעו במהלך ההסגר הימי על ניופורט ב-1778, וביניהן גם "לורד סנדוויץ'".
ב-1999 מצאה RIMAP מסמכים בארכיון הלאומי הבריטי בלונדון (Public Record Office), המאשרים כי שמה של "אנדוור" הוחלף ל"לורד סנדוויץ'", כי שרתה כמובלת-חיילים אל צפון אמריקה, וכי הוטבעה במכוון בניופורט ב-1778 עם מובלות-חיילים נוספות.
צוות מחקר משותף של RIMAP והמוזיאון הימי הלאומי של אוסטרליה בדק ב-1999 מספר טרופות בנמל שמיקומן היה ידוע.
ב-2000 חקר הצוות אתר ובו כלי שיט שהוטבע כנראה במכוון, והיה מכוסה חלקית על ידי טרופת של אסדה מן המאה ה-20. השרידים הישנים יותר היו של אוניית עץ שגודלה וכפי הנראה גם מאפייני המבנה שלה היו כשל "לורד סנדוויץ'", היא "אנדוור" לשעבר.
הידיעה כי אונייתו הקודמת של קוק אכן נמצאת בנמל ניופורט עוררה את עניין הציבור במציאת הטרופת.
ברם, בהמשך פעולות המיפוי של האתר התברר כי בנמל ניופורט מצויות עוד 8 טרופות מן המאה ה-18, שאחדות מהן דומות גם הן בגודלן ובמאפייניהן ל"אנדוור".
ב-2006 הודיעה RIMAP כי לא צפוי שהטרופות יימשו מקרקעית הנמל.
ב-2016 פרסמה RIMAP ששרידי "אנדוור", ככל הנראה, נמצאו על קרקעית נמל ניופורט, חלק מקבוצה של חמש טרופות נוספות, וכי בכוונתה לגייס כספים ולחקור את האוניות והממצאים שבתוכן.
בספטמבר 2018 פורסם בנשיונל ג'יאוגרפיק, כי ארכאולוגים מ-RIMAP הצליחו לאתר במדויק את מקום קבורתה של האונייה.
הידיעה עוררה התלהבות רבה בקרב הציבור באוסטרליה, אבל חוקרים צננו את הרוחות בהדגישם כי קיימים עדיין ספקות באשר לזהות הטרופת שהתגלתה.
בנוסף לחיפוש אחר שרידי האונייה עצמה, התעורר באוסטרליה עניין רב במציאת חפצים שהיו שייכים לאונייה בעת הפלגתה לדרום האוקיינוס השקט.
ב-1886 תכנן איגוד פועלים בקוקטאון למשות מן הים את ששת התותחים שהושלכו מן האונייה כאשר עלתה על שרטון בשונית המחסום הגדולה.
פרס של 300 לירות הובטח למי שיוכל לאתר ולמשות את התותחים, אך החיפושים שנערכו באותה שנה ובזו שלאחריה לא הניבו דבר ואיש לא דרש את הפרס.
ב-1913 התגלו פרטי ציוד של האונייה שהושארו בנהר אנדוור, וב-1913 טען צוות של אוניית קיטור מסחרית כי משה תותח של "אנדוור" מהמים הרדודים ליד הריף, אך הדבר התגלה כטעות.
הנדבן צ'ארלס וייקפילד, שכיהן כנשיא יד הזיכרון לאדמירל ארתור פיליפ, מסר ב-1937 לממשלת אוסטרליה חלק קטן מן השדרית של "אנדוור".
החיפושים אחר תותחי "אנדוור" בשונית האלמוגים התחדשו, אך המשלחות שיצאו ב-1966, 1967 ו-1968 לא מצאו דבר.
הם נמשו לבסוף ב-1969 על ידי צוות מחקר של האקדמיה למדעי הטבע של פילדלפיה,, שהשתמש במגנטומטר מתוחכם, באמצעותו אותרו התותחים, כמות של מטילי ברזל ששימשו כנֶטֶל ועוגן החרטום האבוד.
מלאכת השימור נעשתה על ידי המוזיאון הימי הלאומי של אוסטרליה, שני תותחים הוצגו לראווה במשרדי המוזיאון בנמל דרלינג ליד מרכז סידני, ואחר כך הועברו לתצוגה במפרץ בוטני ובמוזיאון הלאומי של אוסטרליה בקנברה (רפליקה אחת נשארה במוזיאון).
תותח שלישי ועוגן החרטום הוצגו במוזיאון ג'יימס קוק בקוקטאון, ושלושת הנותרים במוזיאון הימי הלאומי בלונדון, באקדמיה למדעי הטבע בפילדלפיה, ובמוזיאון ניו זילנד טה פאפה טונגרווה בוולינגטון.
הפלגת "אנדוור" לאוקיינוס השקט הונצחה על צדו האחורי של מטבע ניו זילנדי בן 50 סנט, וב-1988 קראו על שמה את מעבורת החלל אנדוור.
בינואר 1988, במסגרת הפעולות לציון 200 שנים לראשית ההתיישבות האירופית באוסטרליה, החלו בונים בפרימנטל שבאוסטרליה המערבית רפליקה של "אנדוור".
הבנייה הושלמה ב-1993 והאונייה נחנכה באפריל 1994. הרפליקה יצאה להפלגת הבכורה שלה באוקטובר אותה שנה; היא הפליגה אל נמל סידני ומשם בנתיב הפלגתו של קוק ממפרץ בוטני צפונה אל קוקטאון.
בין השנים 1996–2002 ביקרה האונייה בנמלים ברחבי העולם אותם פקד קוק במהלך הפלגתו, ואל נמל הבית של "אנדוור" המקורית בוויטבי הגיעה במאי 1997 וביוני 2002. תצלומי הגלים בשעת הקפתה את כף הורן בהפלגה זו שולבו לימים בסרט הקולנוע Master and Commander: The Far Side of the World (2003).
הרפליקה "אנדוור" ביקרה בכמה נמלים באירופה ושבה לנמל סידני ב-8 בנובמבר 2004. בדרכה הביתה עלתה על שרטון, מרחק קצר מן המקום בו הניח קוק לראשונה את רגלו על אדמת אוסטרליה 235 שנים קודם לכן.
אל נמל סידני נכנסה הרפליקה "אנדוור" ב-17 באפריל 2005, לאחר שהקיפה פעמיים את העולם וגמאה מרחק של 170,000 מיילים ימיים (310,000 ק"מ).
הרפליקה נמסרה לבעלות המוזיאון הימי הלאומי של אוסטרליה ב-2005, והיא עוגנת דרך קבע ופתוחה למבקרים בנמל דרלינג בסידני.
רפליקה נוספת במלוא גודלה של "אנדוור" עוגנת כיום בוויטבי.
היא משקפת אמנם את מראה וממדיה החיצוניים של "אנדוור" המקורית, אך בעלת צלעות פלדה במקום צלעות עץ, חסר בה סיפון פנימי אחד והיא אינה מסוגלת להפליג.
במוזיאון ראסל במפרץ האיים בניו זילנד עוגנת רפליקה של "אנדוור" בקנה מידה 1:5 הכשירה לשוט.
היא נבנתה באוקלנד ב-1969, הועלתה על משאית והוצגה בכל רחבי ניו זילנד ואוסטרליה, וב-1970 הועברה לידי המוזיאון.
ה"בארק אנדוור ויטבי" בויטבי שבאנגליה היא רפליקה מוקטנת, מעט פחות ממחצית גודלה של "אנדוור" המקורית.
היא מצוידת במנועים להנעתה, ועורכת הפלגות לתיירים לאורך החוף אל כפר הדייגים סַנְסֶנְד.
אה"מ אינטרפיד הייתה אוניית לוחמה אמפיבית בריטית בעלת מבדוק נחיתה (Landing Platform/Dock, LPD).
האונייה שירתה בצי בין השנים 1967-1999, הייתה אחת משתי אוניות מסדרת "פירלס" (Fearless) והשמינית והאחרונה, לעת עתה, שנשאה את השם "אינטרפיד".
משרד ההגנה של בריטניה התכוון להוציא את האונייה משירות בשנת 1982, ואולם לאחר פלישת ארגנטינה לאיי פוקלנד באפריל הוחזרה האונייה לשירות בתהליך מזורז.
"אינטרפיד" הנחיתה כוחות בריטיים באיים במהלך המלחמה, ועם סיומה חתמו הארגנטינאים על הסכם הכניעה על סיפונה.
"אינטרפיד" הייתה אוניית נחיתה שחלקה האחורי נבנה כמבדוק צף.
מטרתה הייתה להוביל כוחות לנחיתה אמפיבית ולהנחית אותם בחוף המיועד באמצעות מסוקים או נחתות שאותן נשאה "אינטרפיד".
בנמל היו כלי הרכב עולים לאונייה מן הרציף ומאוכסנים בסיפון רכב.
בעת נחיתה הייתה האונייה יכולה להשקיע עצמה ולהציף את מבדוק הנחיתה, וכך היו נחתות יכולות להתקרב עד קצה סיפון הרכב, להעמיס רכבים ולצאת ישירות אל המים.
"אינטרפיד" הייתה יכולה לשאת ארבע נחתות במבדוק הנחיתה, ועוד ארבע נחתות קטנות יותר על דוויתות שהיו קבועות במבנה העילי.
האונייה יכולה הייתה לשאת כ-400 חיילים, ועד ל-700 אם האונייה לא נשאה כלי רכב.
מעבר לנשיאת הכוח התוקף הייתה "אינטרפיד" מצוידת באמצעי קשר ושליטה, כדי לאפשר לחבורת הפיקוד של הכוח הנוחת לפעול מסיפונה.
"אינטרפיד" הייתה האונייה השנייה בסדרה, לאחר אה"מ "פירלס".
האונייה נבנתה במספנת ג'ון בראון בקליידבנק, סקוטלנד, והושקה ב-1964. האונייה נכנסה לשירות ב-1967. ב-1969 הותקנה באונייה מערכת תקשורת לווינית ראשונה מסוגה בצי המלכותי הבריטי.
בשל קיצוצים בתקציב הצי הוצאה "אינטרפיד" ב-1976 משירות פעיל ונשמרה בעתודה.
ב-1979 שוב הוחזרה לשירות פעיל, כאשר "פירלס" נכנסה לטיפול מקיף.
ב-1981 הוחלט על הוצאת שתי האוניות משירות פעיל, ו"אינטרפיד" החלה בתהליך ההוצאה משירות.
ואולם, עם פלישת ארגנטינה לאיי פוקלנד באפריל 1982 הוחזרו שתי האוניות לשירות פעיל והיו חלק מהמבצע הבריטי להשתלטות מחדש על האיים, במלחמת פוקלנד.
"אינטרפיד" הנחיתה חלק מחטיבת הקומנדו מס' 3 במפרץ סאן קרלוס ב-25 במאי 1982. בימים שלאחר הנחיתה תקפו מטוסים של חיל האוויר הארגנטינאי ושל הצי הארגנטינאי את האוניות הבריטיות והטביעו כמה מהן.
"אינטרפיד" נפגעה קלות בתקיפות אלה.
ב-6 ביוני השתתפה האונייה בהנחתה נוספת של כוחות בריטיים במפרץ בלאף (Bluff Cove).
לאחר סיום המלחמה נכלאו על "אינטרפיד" השבויים הארגנטינאיים, ועל סיפונה נחתם הסכם הכניעה של הכוחות הארגנטינאיים.
בינואר 1984 נכנסה "אינטרפיד" לטיפול מקיף, שהסתיים ביוני 1985. במהלך הטיפול הוסרו משגרי הטילים נגד מטוסים "סי קאט", ונוספו שני תותחי נ"מ 30 מ"מ כפולים ושני תותחי נ"מ 20 מ"מ בודדים.
מיוני 1985 עד 1990 הייתה האונייה חלק ממערך האימון וההכשרה לקצינים.
"אינרטפיד" הועברה סופית לעתודה ב-1990, לאחר שהושלם שיפוץ רחב ב"פירלס".
מצבה הפיזי של "אינטרפיד" היה גרוע, ולפיכך לא ניתן היה לבצע בה שיפוץ דומה.
האונייה הוצבה בבסיס הצי בפורטסמות', ושם הפכה למאגר חלקי חילוף עבור "פירלס".
"אינטרפיד" הוצאה משירות ב-1999, והועברה לפיירהאם קריק בהמפשייר בהמתנה לפירוק.
הצי הבריטי הזמין אוניות סער אמפיביות חדשות שתמלאנה את מקומן של "פירלס" ו"אינטרפיד", והראשונה שבהן, אה"מ "אלביון", נכנסה לשירות ב-2003.
היו כמה פניות של ותיקי מלחמת פוקלנד אל משרד ההגנה בבקשה למנוע את פירוק האונייה ולשמרה כמצבת זיכרון, ואולם ב-2008 הועברה האונייה לליברפול לפירוק סופי.
אה"מ "איירון דיוק" הייתה אוניית מערכה מסוג דרדנוט של הצי המלכותי הבריטי, הספינה המובילה בסדרה שלה, שנקראה לכבודו של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון.
היא נבנתה על ידי מספנת פורטסמות', והשדרית שלה הונחה בינואר 1912. היא הושקה עשרה חודשים לאחר מכן, היא הוזמנה לצי הבית במרץ 1914 כספינת הדגל של הצי.
היא הייתה חמושה בסוללה ראשית של עשרה תותחי והייתה מסוגלת למהירות מרבית של 21.25 קשרים (39.36 קמ"ש).
האונייה שימשה כספינת הדגל של ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול") במהלך מלחמת העולם הראשונה, כולל בקרב יוטלנד.
שם היא גרמה נזק משמעותי לאוניית המערכה הגרמנית קניג בתחילת קרב אוניות המערכה.
בינואר 1917 היא הוחלפה כספינת הדגל של הצי.
לאחר המלחמה, איירון דיוק פעלה בים התיכון כספינת הדגל של צי הים התיכון.
היא השתתפה הן בהתערבות בעלות הברית במלחמת האזרחים הרוסית בים השחור והן במלחמת יוון–טורקיה.
היא גם סייעה בפינוי פליטים מסמירנה.
בשנת 1926, היא שובצה לצי האטלנטי, שם שירתה כספינת אימונים.
האונייה נשארה בשירות פעיל רק עוד כמה שנים; בשנת 1930, הסכם הצי של לונדון קבע כי ארבע אוניות המערכה מסדרת איירון דיוק ייגרטו או יפורזו בדרך אחרת.
איירון דיוק הוסבה אפוא לספינת אימונים של ירי; השריון שלה וחלק גדול מהנשק שלה הוסרו כדי להפוך אותה לבלתי כשירה ללחימה.
היא שירתה בתפקיד זה עד פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, אז עגנה בסקפה פלו כספינת הגנת הנמל.
באוקטובר היא נפגעה קשות ממפציצים גרמנים ועלתה על שרטון כדי להימנע מטביעה.
היא המשיכה לשמש כפלטפורמה נגד מטוסים במשך המלחמה, ובסופו של דבר הוצפה ונשברה לגרוטאות בסוף שנות ה-40.
ארבע אוניות המערכה מסדרת איירון דיוק הוזמנו בתוכנית הבנייה של 1911, והיוו שיפור מצטבר לעומת אוניות המערכה מסדרת המלך ג'ורג' החמישי הקודמת.
השינוי העיקרי בין שני התכנונים היה החלפת סוללה משנית כבדה יותר בכלים החדשים יותר.
אורך האונייה היה , רוחבה היה ושוקע ממוצע של .
היא הייתה בעלת הדחק של בריק ועד בטעון.
מערכת ההנעה שלה כללה ארבע טורבינות קיטור של פארסונס, עם קיטור שסופק על ידי שמונה עשר דוודי Babcock & Wilcox.
על האונייה היה צוות של 995 קצינים ומלחים, אם כי בזמן מלחמה זה גדל עד ל-1,022.
איירון דיוק הייתה חמושה בסוללה ראשית של עשרה תותחים נטעני מכנס 13.5 אינץ' (343 מ"מ) Mk V מותקנים בחמישה צריחי תותחים דו-קניים.
הם היו מסודרים בשני זוגות אחד מעל השני, אחד מקדימה ואחד מאחורה; הצריח החמישי היה ממוקם באמצע האונייה, בין הארובות למבנה העילי האחורי.
הגנה מטווח קרוב נגד סירות טורפדו סופקה על ידי סוללה משנית של שנים עשר תותחים נטעני מכנס 6 אינץ' Mk VII.
הספינה צוידה גם בזוג תותחי QF 3 אינץ' 20 cwt נ"מ וארבעה תותחי 3 פאונד.
כפי שהיה אופייני לאניות מערכה של התקופה, היא צוידה בארבע צינורות טורפדו שקועים בצד הדופן.
האונייה הייתה מוגנת על ידי חגורת שריון ראשית בת מעל מחסני התחמושת וחדרי המנועים והדודים של האונייה, והצטמצמה ל- לכיוון החרטום והירכתיים.
הסיפון שלה היה מוגן עם חגורת שריון בעובי בחלק המרכזי של האונייה, שהצטמצם ל- בקצוות.
מיגון צריחי הסוללות העיקריים היו בעובי , והצריחים נתמכו בשריון בעובי .
השדרית של איירון דיוק הונחה במספנת פורטסמות' ב-12 בינואר 1912 והיא הושקה ב-12 באוקטובר של אותה שנה.
לאחר שסיימה את עבודות הציוד, היא החלה בניסויים ימיים ב-25 בנובמבר 1913. הספינה הושלמה במרץ 1914, והיא הצטרפה לצי הבית לאחר שסיימה את הניסויים.
בצי הבית, היא שירתה כספינת הדגל של האדמירל סר ג'ורג' קלגהאן.
ב-29 ביולי 1914, בזמן שהיבשת התכוננה למלחמה, הצטוו איירון דיוק ושאר צי הבית להמשיך לסקפה פלו מפורטלנד כדי להגן על הצי מפני התקפת פתע גרמנית אפשרית.
באוגוסט 1914, לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, אורגן צי הבית מחדש כ"גרנד פליט"; איירון דיוק נותרה ספינת הדגל של הצי, כעת תחת האדמירל סר ג'ון ג'ליקו.
בערב 22 בנובמבר 1914, ה"גרנד פליט" ערך סריקה עקרונית בחציו הדרומי של הים הצפוני; איירון דיוק ניצבה עם הכוח העיקרי בתמיכה בשייטת אוניות המערכה הראשונה של תת אדמירל דייוויד ביטי.
הצי חזר לנמל בסקפה פלו ב-27 בנובמבר.
איירון דיוק ורוב הצי נשארו בתחילה בנמל במהלך הפשיטה הגרמנית על סקרבורו, הרטליפול וויטבי ב-16 בדצמבר 1914, אם כי שייטת אוניות המערכה השלישית נשלחה לתגבר את הכוחות הבריטיים באזור.
לאחר שקיבל מידע נוסף על האפשרות של שאר הצי הגרמני להיות בים, ג'ליקו נתן פקודה לצי לגיחה כדי לנסות ליירט את הגרמנים, אם כי עד אז הם כבר נסוגו.
איירון דיוק יצאה לים עם שייטות אוניות המערכה השנייה והרביעית לאימון ירי מצפון לאיים הברידיים ב-23 וב-24 בדצמבר.
למחרת, שאר הצי הצטרף לאיירון דיוק לסריקה בים הצפוני, שהסתיימה ב-27 בדצמבר.
איירון דיוק ושאר הצי ערכו תרגילי ירי ב-10–13 בינואר 1915 ממערב לאורקני ושטלנד.
בערב 23 בינואר הפליג עיקר ה"גרנד פליט" לתמיכה בצי סיירות המערכה של ביטי, אך איירון דיוק ושאר הצי לא התערבו בקרב שרטון דוגר למחרת.
עם שובה מהקרב, איירון דיוק פנתה לאינברגורדון לתיקון; בזמן שהיא לא הייתה, אה"מ צנטוריון שימשה כספינת הדגל הזמנית של הצי.
העבודה הסתיימה עד 23 בפברואר, ולאחר מכן היא חזרה לסקפה פלו.
ב-7–10 במרץ, ערך ה"גרנד פליט" סריקה בצפון הים הצפוני, במהלכו ביצע תמרוני אימונים.
שייט נוסף כזה התקיים ב-16–19 במרץ.
ב-11 באפריל ערך "הגרנד פליט" סיור במרכז הים הצפוני וחזר לנמל ב-14 באפריל; סיור נוסף באזור התקיים ב-17–19 באפריל, ואחריו תרגילי ירי מול שטלנד ב-20–21 באפריל.
"הגרנד פליט" ביצע סריקה במרכז הים הצפוני ב-17–19 במאי מבלי להיתקל בכלי שיט גרמני.
ב-25 במאי, איירון דיוק נשאה את ג'ליקו לרוסית' כדי להיפגש עם האדמירל הנרי ג'קסון, לורד הים הראשון החדש.
איירון דיוק חזרה לסקפה פלו ב-28 במאי, בזמן כדי להשתתף בסריקה נוספת לים הצפוני ב-29–31 במאי.
לאחר שחזרה לסקפה פלו, איירון דיוק עזבה מיד לקרומארטי.
הצי ערך אימוני ירי באמצע יוני.
איירון דיוק, שייטת אוניות המערכה השנייה ושייטת הסיירות הראשונה ערכו אימוני ירי בקרומארטי ב-2 באוגוסט; לאחר השלמת התרגילים, הספינות חזרו לסקפה פלו.
ב-7 באוגוסט, הספינה שוב לקחה את ג'ליקו לקרומארטי לפגישה נוספת, הפעם עם ראש הממשלה, הרברט הנרי אסקווית'.
איירון דיוק חזרה לסקפה פלו ב-16 באוגוסט.
ב-2–5 בספטמבר יצא הצי לשייט נוסף בקצה הצפוני של הים הצפוני וערך תרגילי ירי.
במהלך שאר החודש, ה"גרנד פליט" ערך אימונים רבים.
איירון דיוק הפליגה לאינברגורדון ב-1 באוקטובר לתקופה נוספת של שיפוץ – העבודה נמשכה עד 11 באוקטובר.
יומיים לאחר מכן, רוב הצי ביצע סריקה נוספת לים הצפוני, וחזר לנמל ב-15 באוקטובר.
ב-2–5 בנובמבר, איירון דיוק השתתפה במבצע אימון צי נוסף ממערב לאורקני.
הפלגה נוספת כזו התקיימה ב-1–4 בדצמבר.
בהמשך החודש השתתפה איירון דיוק בתרגילי ירי, ובמהלכם ערך ניסוי מסוגים לקביעת הדיוק של התותחנים של הספינה.
ג'ליקו סיכם כי "התוצאה הייתה משביעת רצון מאוד".
איירון דיוק התנגשה במכלית Prudentia ב-12 בינואר 1916 במהלך שהותה בסקפה פלו, והאחרונה טבעה.
המכלית השתחררה במהלך סערה חזקה, שהיו בה רוחות של עד .
איירון דיוק לא נפגעה בתאונה.
השגרה האופיינית של תרגילי ירי ותרגילי שייטת התרחשה בינואר.
הצי יצא לשייט בים הצפוני ב-26 בפברואר; ג'ליקו התכוון להשתמש בכוח הארוויץ' כדי לטאטא את מפרץ הלגולנד, אך מזג אוויר גרוע מנע פעולות בדרום הים הצפוני.
כתוצאה מכך, הפעילות מוגבלת לקצה הצפוני של הים.
בליל 25 במרץ, איירון דיוק ושאר הצי הפליגו מסקפה פלו כדי לתמוך בצי סיירות המערכה ובכוחות קלים אחרים שפשטו על בסיס הצפלין הגרמני בטונדרן.
כשה"גרנד פליט" התקרב לאזור ב-26 במרץ, הכוחות הבריטיים והגרמנים כבר התנתקו וסערה קשה איימה על כלי השיט הקלים.
איירון דיוק הדריכה את המשחתות בחזרה לסקפה פלו בזמן ששאר הצי פרשו באופן עצמאי.
ב-21 באפריל, ה"גרנד פליט" ערך הפגנה מול שונית הורנס כדי להסיח את דעתם של הגרמנים בזמן שהצי הרוסי שיקם את שדות המוקשים ההגנתיים שלו בים הבלטי.
הצי חזר לסקפה פלו ב-24 באפריל ותדלק לפני שהמשיך דרומה בתגובה לדיווחים מודיעיניים לפיהם הגרמנים עומדים לפתוח בפשיטה על לואוסטופט.
אולם ה"גרנד פליט" לא הגיע לאזור אלא לאחר שהגרמנים נסוגו.
ב-2–4 במאי, הצי ערכה הפגנה נוספת מול שונית הורנס כדי לשמור על תשומת הלב הגרמנית ממוקדת בים הצפוני.
בניסיון לפתות ולהשמיד חלק מה"גרנד פליט", צי הים הפתוח הגרמני, המורכב מ-16 דרדנוטים, שש פרה-דרדנוטים, שש סיירות קלות ו-31 סירות טורפדו, עזב את בסיס הצי מוקדם בבוקר 31 במאי.
הצי הפליג בשיתוף פעולה עם חמש סיירות המערכה והסיירות התומכות וסירות הטורפדו של קונטר-אדמירל פרנץ פון היפר.
חדר 40 של הצי המלכותי יירט ופענח את תעבורת הרדיו הגרמנית שהכילה תוכניות של המבצע.
האדמירליות הורתה על ה"גרנד פליט", הכולל כ-28 אניות דרדנוט ו-9 סיירות מערכה, להתייצב בלילה הקודם כדי לנתק ולהשמיד את צי הים הפתוח.
ביום הקרב, איירון דיוק הפליגה עם שייטת אוניות המערכה הרביעית, והייתה הספינה התשיעית בטור הבריטי.
הפעולה הראשונית התרחשה בעיקר על ידי סיירות המערכה הבריטיות והגרמניות בשעות אחר הצהריים, אך עד השעה 18:00, ה"גרנד פליט" התקרב למקום.
בסביבות השעה 18:14 נפלו שני פגזים בקליבר גדול ליד איירון דיוק אך לא גרמו נזק.
15 דקות לאחר מכן, איירון דיוק הגיעה לטווח ירי יעיל – כ – מהצי הגרמני, והמטירה אש על SMS קניג.
המטח הראשון פספס, אבל השלושה הבאים היו על המטרה; התותחן של הספינה טען כי לפחות שש פגיעות פגעו באוניית המערכה הגרמנית.
למעשה, הם קלעו שבעה פגזים על קניג וגרמו נזק משמעותי.
מעט אחרי השעה 19:00, קרבות סביב הסיירת הגרמנית הנכה SMS ויסבאדן – שנפגעה קשות קודם לכן בקרב – התחדשו.
איירון דיוק פתחה באש על הסיירת הנכה ועל המשחתות הסמוכות עם הסוללה המשנית שלה בשעה 19:11 בטווח של .
התותחנים של איירון דיוק טענו שהטביעו את אחת המשחתות ופגעו בשנייה, אבל הם למעשה החמיצו את המטרות שלהם לחלוטין.
זמן קצר לאחר מכן, ניסו המשחתות הגרמניות לפתוח במתקפת טורפדו על הטור הבריטי; איירון דיוק החלה לירות ב-19:24. טביעת המשחתת SMS S35 נזקפה לזכותה של איירון דיוק, אך קשה לקבוע איזו ספינה ירתה אילו פגזים בתגרה, לפי ההיסטוריון הימי ג'ון קמפבל.
בעקבות מתקפת המשחתת הגרמנית, צי הים הפתוח התנתק, ואיירון דיוק ושאר ה"גרנד פליט" לא ראו פעולה נוספת בקרב.
הדבר נבע, בין השאר, מבלבול על סיפונה של "איירון דיוק" בנוגע למיקומו המדויק ולמסלולו של הצי הגרמני; ללא המידע הזה, ג'ליקו לא יכול היה להביא את הצי שלו לפעולה.
בשעה 21:30, ה"גרנד פליט" החל להתארגן מחדש למערך השיוט הלילי שלו.
מוקדם בבוקר 1 ביוני, ה"גרנד פליט" סרק את האזור בחיפוש אחר ספינות גרמניות פגועות, אך לאחר שבילה מספר שעות בחיפושים, הם לא מצאו כלום.
איירון דיוק חזרה לסקפה פלו, והגיעה ב-11:30. במהלך הקרב, איירון דיוק ירתה תשעים פגזים מהסוללה הראשית שלה, יחד עם חמישים פגזים מהתותחים המשניים שלה.
ב-18 באוגוסט שוב יצאו הגרמנים לפעולה, הפעם כדי להפגיז את סנדרלנד; שר קיווה למשוך את מטוסי הקרב של ביטי ולהשמיד אותם.
מודיעין האותות הבריטי פיענח שידורים אלחוטיים גרמניים, מה שאפשר לג'ליקו מספיק זמן לפרוס את ה"גרנד פליט" בניסיון להשתתף בקרב מכריע.
בעקבות יוטלנד, הצי המלכותי קבע שהגנה אופקית, במיוחד על מחסני תחמושת, אינה מספקת.
כתוצאה מכך, לספינות רבות בצי הגדול הותקן שריון נוסף; איירון דיוק נכנסה לרציף לעבודה זו באוקטובר.
העבודה, שהביאה להוספת למעלה מ של שריון שנוספו לספינה, הושלמה עד דצמבר.
ב-28 בנובמבר 1916, כשהיא עדיין ברציף היבש, החליף אדמירל ביטי את ג'ליקו כמפקד ה"גרנד פליט"; איירון דיוק שימש כספינת הדגל שלו עד ינואר 1917, אז עבר לאה"מ קווין אליזבת.
בשנת 1918, הותקנו מעוטים למטוסים על צריחי "B" ו-"Q" של איירון דיוק.
במרץ 1919 הועברה איירון דיוק לצי הים התיכון, שם שוב שימשה כספינת דגל.
הספינה יצאה לים השחור באפריל כדי להשתתף בהתערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה.
בעודה בדרך, הספינה עצרה בקונסטנטינופול ב-7 באפריל.
שם, איירון דיוק הייתה מעורבת בהשמדת ספינות מלחמה וכלי חילוף אחרים שהיו עלולים לשמש את הבולשביקים.
ב-12 במאי נסעה איירון דיוק מקונסטנטינופול לסמירנה, שם סיפקה פלוגת נחיתה לכיבוש חלק מהמבצרים החיצוניים של העיר.
היא חזרה לים השחור, שם שהתה עד יוני, אז שבה לים התיכון.
איירון דיוק חזרה לים השחור בסוף 1919. היא הגיעה לנובורוסיסק ב-12 באוקטובר, שם פגשה את הסיירת המוגנת הלבנה גנרל קורנילוב.
ב-14 באוקטובר הספינה עצרה בסבסטופול.
איירון דיוק חזרה לנובורוסיסק ב-19 בינואר 1920. ב-25 בינואר היא עצרה בנמלי יאלטה וסבסטופול כדי לבדוק את מצב הרוסים הלבנים שם.
ב-17 ביוני השמידו פלוגות נחתים של איירון דיוק והמשחתת שארק תותחים טורקיים במבצרים המגינים על הבוספורוס בים השחור.
ב-2 בספטמבר 1922, איירון דיוק יצאה לחוף הדלמטי לשייט אימונים, כאשר קיבלה ידיעות על התבוסה היוונית בטורקיה.
אדמירל אוסמונד ברוק, מפקד צי הים התיכון, הורה לאיירון דיוק להמשיך לסמירנה, שם ציפה להפרעות.
היא שימשה שם כספינת הדגל של כוחות הצי הבריטי המשתתפים בפינוי הפליטים היוונים מהעיר.
היא נכחה במהלך השריפה הגדולה שהחריבה את העיר.
במהלך הכאוס, הצליחו מספר פליטים לבוא לצד איירון דיוק בסירות קטנות, והועלו על סיפונה של אוניית המערכה.
בחודש שלאחר מכן קיימו בעלות הברית ועידה על סיפונה של איירון דיוק במודניה כדי לתווך בסכסוך היווני-טורקי.
לאחר מכן המשיכה הספינה לקונסטנטינופול.
בנובמבר 1924, קווין אליזבת החליפה את איירון דיוק כספינת הדגל של צי הים התיכון; לאחר מכן הועברה איירון דיוק לשייטת אוניות המערכה השלישית, צי הים התיכון, שם הפכה לספינת הדגל של השייטת.
השייטת השלישית הועברה לצי האטלנטי במרץ 1926, שם שימשה כטייסת אימונים.
איירון דיוק נותרה ספינת הדגל של השייטת בתקופה זו, עד 30 במאי 1928, כאשר היא הוחלפה על ידי אחותה בנבואו.
בשנת 1927, הצי שקל להוסיף בליטות נגד טורפדו לאיירון דיוק ולספינות האחיות שלה, אך התוכנית בוטלה מכיוון שהספינות היו אמורות להיות מוחלפות בשנים 1931–1932 על פי תנאי הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922 והתוכנית הייתה לא חסכונית.
באותה שנה הוסרה פלטפורמת השיגור של המטוס שהותקנה על צריח "B" של איירון דיוק.
הספינה נכנסה למעגן יבש במאי 1928 לצורך שיפוץ תקופתי; העבודה נמשכה עד מאי 1929. שני תותחים נגד מטוסים הותקנו על המבנה הקדמי.
גם המעוט בצריח "Q" הוסר בתקופה זו.
איירון דיוק חזרה לשירות ב-30 במאי 1929, כאשר הוזמנה מחדש כספינת אימונים לתותחנים.
עם זאת, היא שירתה בתפקיד זה רק שנה וחצי.
בנובמבר 1931, על פי תנאי האמנה הימית של לונדון, פורקה איירון דיוק מנשקה והוסבה לכלי אימון ירי.
העבודה נמשכה עד 21 בספטמבר 1932, אז הוזמנה לניסויים חדשים בים.
כמו כן הוסרו צריחי "B" ו-"Y" של הספינה, וכמה תותחים קטנים מסוגים שונים הותקנו על גבי הברבט "B".
הותקנו גם שני תותחים נגד מטוסים , אך אלה הוסרו מאוחר יותר ב-1935. במקומו של מד הטווח האחורי נוסף גם מנהל זווית גבוהה עבור תותחי הנ"מ.
מעל מפלדה מחגורת השריון שלה הוסר במהלך הפירוז; בסך הכל, הוסרו מהספינה ו נוספו.
הספינה הופעלה מחדש ב-4 באוקטובר 1932 בדבונפורט, שוב כספינת אימונים לתותחנים.
היא הופיעה בסרט "בראון על רזולושן", שיצא לאקרנים במאי 1935. ב-16 ביולי 1935, היא נכחה בביקורת הצי של יובל הכסף בספיטהד עבור המלך ג'ורג' החמישי.
היא השתתפה בביקורת הצי נוספת, בסקירת ההכתרה של ג'ורג' השישי, ב-20 במאי 1937. בשנת 1939 הותקן תותח דו-תכליתי מסוג QF 5.25 אינץ', מאחורי הברבט "Y".
במהלך מלחמת העולם השנייה, היא שימשה כספינת בסיס וכפלטפורמה צפה נגד מטוסים בסקפה פלו.
התותחים המשניים שלה הוסרו ושימשו להגנת החוף סביב הבסיס.
ב-17 באוקטובר 1939, ארבעה מפציצים בינוניים יונקרס Ju 88 תקפו את סקפה פלו, ופגעו באיירון דיוק במספר פצצות שנפלו קרוב אליה.
כדי למנוע ממנה לטבוע, הצוות שלה נאלץ להעלות את הספינה על שרטון.
ב-16 במרץ 1940 הספינה, שעדיין הייתה על חוף הים, הותקפה שוב על ידי מטוסי הלופטוואפה.
הפעם, שמונה עשר מטוסי Ju 88 תקפו את הנמל ואת המתקנים שמסביב.
איירון דיוק שוב ניזוקה קשות, וכך גם הסיירת הכבדה נורפוק.
תחת הרושם המוטעה שהיחידות הכבדות של צי הבית עדיין היו בנמל, החליט מפקד הצי הגרמני, גינתר ליטיינס, לפרוץ לאוקיינוס האטלנטי דרך מצר דנמרק, מה שהביא לקרב מצר דנמרק.
מאוחר יותר תוקנה הספינה והוחזרה לשירות כספינת נמל למשך המלחמה, אם כי היא נותרה על חוף הים.
איירון דיוק נשארה ברשימות הצי המלכותי עד מרץ 1946, אז היא נמכרה לגריטה לתעשיות מתכת, שעדיין הייתה על חוף הים בסקפה פלו.
הספינה הוצפה מחדש ב-19 באפריל 1946 והועברה לפסלנה ב-19 באוגוסט.
בספטמבר 1948, היא נמכרה מחדש ועברה לגלאזגו, כשהיא הגיעה ב-30 בנובמבר 1948, היא פורקה לגרוטאות.
הפעמון של איירון דיוק מוצג בקתדרלת וינצ'סטר.
חלק מהעצים של הספינה שימשו ליצירת מזכרות הנצחה, ולעיתים קרובות נשאו לוח המתאר את מקורן.
אה"מ "אינווינסיבל" הייתה האונייה הראשונה בסדרת סיירות המערכה מדגם "אינווינסיבל" של הצי המלכותי הבריטי.
הסדרה כללה שלוש אוניות, שנבנו בעשור הראשון של המאה ה-20. במלחמת העולם הראשונה השתתפה "אינווינסיבל" בקרב מפרץ הלגולנד בתפקיד מינורי, מכיוון שהייתה הוותיקה והאיטית ביותר מבין סיירות המערכה הבריטיות שנכחה בה.
בקרב איי פוקלנד, "אינווינסיבל" ואחותה "אינפלקסיבל" הטביעו את סיירות השריון שרנהורסט וגנייזנאו כמעט ללא אבדות לעצמן, למרות פגיעות רבות של הספינות הגרמניות.
היא הייתה ספינת הדגל של שייטת סיירות המערכה השלישית במהלך קרב יוטלנד ב-1916. השייטת נותקה מצי הקרב של אדמירל ביטי כמה ימים לפני הקרב בשל אימון ירי עם ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול") ושימשה ככוח הסיור הכבד שלה במהלך הקרב.
היא הושמדה מפיצוץ מחסן תחמושת במהלך הקרב לאחר שפגז חדר את השריון של אחד מצריחי התותחים שלה.
"אינווינסיבל" הייתה גדולה משמעותית מקודמותיה הסיירות המשוריינות מסדרת מינוטאור.
היא הייתה באורך כולל של , רוחב של , ושוקע של בתפוסה מלאה.
היה לה הדחק של בתפוסה סטנדרטית ו- בתפוסה מלאה, כמעט יותר מהספינות הקודמות.
הספינות מסדרת "אינווינסיבל" נודעו רשמית כסיירות משוריינות עד 1911, אז הוגדרו מחדש כסיירות מערכה בהוראת האדמירליות מ-24 בנובמבר 1911. באופן לא רשמי נעשה שימוש עד אז במספר כינויים, כולל סיירת-אוניית מערכה, סיירת דרדנוט וסיירת-מערכה.
ל"אינווינסיבל" היו שני סטים זוגיים של טורבינות פרסונס, שכל אחת מהן הייתה ממוקמת בחדר מכונות נפרד והניעה ציר חיצוני ופנימי.
טורבינות הלחץ הגבוה מלפנים ומאחור חוברו לצירים החיצוניים והטורבינות בלחץ נמוך לצירים הפנימיים.
גם טורבינת שיוט הייתה מחוברת לכל ציר פנימי; אלה לא היו בשימוש לעיתים קרובות ובסופו של דבר נותקו.
המדחפים שלה עם שלושה להבים היו בקוטר על הצירים הפנימיים ואילו המדחפים החיצוניים היו בקוטר .
"אינווינסיבל" נשאה של פחם, ועוד של מזוט שאמור להיות מותז על הפחם כדי להגביר את קצב השריפה שלו.
בקיבולת דלק מלאה, היא יכלה להפליג לטווח של 3,090 מיילים ימיים (5,720 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
הכוח החשמלי שלה סופק על ידי ארבעה 200 גנרטורים טורבו וגנרטורים מנועיים קיבולת של 100 קילוואט.
"אינווינסיבל" נשאה שמונה תותחי BL Mk X בארבעה צריחים תאומים.
בתחילה אלו היו צריחי BIX ו-BX מונעים חשמלית, שניים שנבנו כל אחד על ידי ויקרס וארמסטרונג.
אולם, הם התגלו ככישלון למרות שני חידושים ממושכים ב-1909 וב-1911 והומרו להנעה הידראולית במהלך השיפוץ שלה בתחילת 1914 בעלות של 151,200 פאונד.
החימוש המשני שלה כלל 16 תותחי QF Mk III.
במהלך 1915 הועברו תותחי גג הצריח למבנה העילי ומספר התותחים הכולל צומצם ל-12. כל התותחים הנותרים היו סגורים בקזמטים וקיבלו מגני תותחים באותה תקופה כדי להגן טוב יותר על צוותי התותחים מפני מזג האוויר ופעולת האויב.
חימוש הנ"מ שלה היה מורכב מתותח QF 3 אינץ' 20 cwt AA על תושבת MkII בזווית גבוהה בקצה האחורי של המבנה העילי שנשאה בין אוקטובר-נובמבר 1914 ומאפריל 1915 ואילך.