tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרוות הגב והזנב לבנה, פרוות הבטן והחזה חומה, ופרוות הגפיים חומה ולבנה.
הפנים והאוזניים חסרות פרווה ושחורות, למעט פרווה לבנה על אזור גשר האף.
הסיפאקות משתמשות בקולות תקשורת רבים; בין השאר הקריאה "סי-פהאק", שהעניקה להן את שמן.
במידה וסיפאקה נאבדת מהקבוצה, היא משמיעה קריאה ארוכה וחזקה על מנת למצוא את שאר הקבוצה.
פרטים ממין זה, באופן יוצא מהכלל, למקם את גפיהם בזמן הקפיצה, כך שלא יפצעו כשהם קופצים לעצים קוצניים.
אמנם הסיפאקה נפוצה בתחום תפוצתה, אך הוא מוגבל לשני אזורים מוגנים במדגסקר.
הגורמים העיקריים המאיימים על הסיפאקה הם איבוד בתי גידול, קיטוע אזורי מחיה וציד.
לבני מלגש אסור לצוד סיפאקות, בשל סיפור על סיפאקה שהצילה חיי נער בעת שטיפס על עץ כדי להשיג דבש.
עם זאת, טאבו זה מאבד כיום מתוקפו בשל ארוזיה תרבותית והגירה.
הסיפאקות המצויות אוכלות-צמחים, ותזונתן משתנה מעונה לעונה.
בעונה הגשומה, הסיפאקה המצויה ניזונה בעיקר מניצני עלים, פרחים, פירות, סות (קליפת העץ) ועצים מתים.
בעונה היבשה, הסיפאקה ניזונה בעיקר מנבטים ועלים בוגרים.
התזונה מורכבת מכ-100 מיני צמחים, אבל ברוב זמן החיפושאחר מזון, הסיפאקה מתרכזת בכ-10% מאלה.
הלמורים מבלים כ-30 עד 40% ממשך היום בחיפוש אחר מזון, בעיקר בבוקר, בצהריים המוקדם ובערב.
החיפוש אחר מזון "מונהג" על ידי הנקבות: הנקבה המובילה אוכלת את המזון המובחר ביותר שהלהקה מוצאת.
הסיפאקה המצויה מהווה מין מפתח בסביבת מחייתה, מכיוון שהיא מסייעת להפצת זרעי הצמחים.
מין זה מצוי בקבוצות מטריארכליות של 3 עד 10 פרטים, בהן הנקבות דומיננטיות הרבה יותר מהזכרים.
הסיפאקות מבלות את רוב זמנן בשטח שגודלו בין 20 ל-30 דונם, את גודל הטריטוריה שלהם עשוי להיות בין 40 ל-80 דונמים.
למרות שהטריטוריות של כמה קבוצות סיפקה לעיתים חופפות, קבוצות אלה נמנעות מלפגוש אחת בשנייה על מנת למנוע עימותים.
כשקבוצות סיפאקה ידידותיות זו לזו נפגשות, הפרטים בהן משפשפים את אפיהם, סימן לידידות.
הנקבות מקבלות גישה עדיפה למזון מאשר זכרים: בחיפוש אחר מזון, הנקבות אוכלות ראשונות בעוד הזכרים ממתינים עד שיסיימו לאכול לפני שיתחילו גם הם.
אם זכר מתחיל לאכול לפני נקבה, הנקבה עשויה לסטור לו, לבעוט בו או לנשוך אותו.
הזכר לאחר מכן מביע את כניעתו על ידי הסתרת שיניו, קיפול הזנב בין הרגליים והשמעת קולות לפני שיסור מדרכה של הנקבה.
הייחום של נקבות הסיפאקה המצויה מתוזמן לחודשים ינואר ופברואר.
בעונת הרבייה, הסיפאקות המצויות מפגינות פוליאנדריה: נקבה עשויה להזדווג עם זכר אחד בלבד, אך ברוב המקרים, נקבה אחת מזדווגת עם זכרים רבים, מקבוצתה שלה או מקבוצות מזדמנות.
הזכרים מתחרים על הזכות להזדווג עם נקבה; עם זאת, הנקבה לא בהכרח תזדווג עם הזכר המנצח.
הקריטריונים לפיהם הנקבה בוחרת את הזכר מורכבים יותר.
משקלו של הגור כ-100 גרם בממוצע.
הוא ייצמד לבטנה של אמו עד לגיל חודש, החל מגיל זה הוא יהיה על גבה.
הגור נעשה עצמאי בגיל כחצי שנה, ומגיע לגודל של פרט בוגר בגיל 1-5 שנים.
הזכרים והנקבות מגיעים לגיל הבגרות המינית בגיל 2 עד 3.5 שנים, אך הנקבה לא תלד את צאצאה הראשון עד גיל 6. ידועים מספר מיני כלאיים; אחד מהם הוא סיפאקה שחורת-מצח.
סיפאקה שחורה (שם מדעי: Propithecus perrieri) היא מין סיפאקה האנדמית למדגסקר.
בעבר, מין זה נחשב כתת-מין של המין סיפאקה מעוטרת.
אזור תפוצתה, בצפון-מזרח מדגסקר, קטן מאוד, וחלק ממנו מוגן.
בתי הגידול המועדפים עליו הם יערות נשירים יבשים או לחים-למחצה.
הסכנה העיקרית לעתידו של מין זה נובעת מאיבוד בתי גידול, שריפת עצים למטרות חקלאות, איסוף פחם וכריתת עצים.
ארגון IUCN הציב מין זה תחת הקטגוריה "נתון בסכנת הכחדה חמורה"; הסיפאקה השחורה נחשבת לאחד מ-25 מיני הפרימטים המצויים בסיכון הגבוה ביותר.
רובה המוחלט של הפרווה שחור.
אורכם של פרטים בוגרים 85 עד 92 ס"מ; הנקבות גדולות מעט מהזכרים.
משקלן של הסיפאקות נע בין 3.7 ל-6 ק"ג.
הסיפאקות חיות במבנה חברתי של משפחה מצומצמת, שכולל 2-6 פרטים; הן נעות בחופת יער הגשם בחיפוש אחרי מזונן - פירות, עלים, פרחים, ניצנים וזרעים.
גודל הטריטוריה כ-10 דונם, כשפרטים מקבוצות שונות מתקשרים זה עם זה באמצעות קולות.
נדירים הקרבות בין פרטים מקבוצות שונות, כמו גם ההיתקלויות ביניהן.
החברה מטריארכלית, הנקבות מקבלות גישה מועדפת למזון.
עונת הרבייה קבועה, והסיפאקות מתרבות כל שנה או כל שנתיים.
קצב גדילת הגורים קטן מאוד, בשל שכיחות המזון בבית הגידול, אך קצב התפתחות השיניים שלהם גדול מאוד.
כחצי מגורי הסיפאקה מתים בטרם הגיעם לגיל שנה.
הגורים מגיעים לעצמאות בגיל שנתיים, הנקבות מגיעות לבגרות מינית בגיל 4 שנים, ואילו הזכרים בגיל 5 שנים.
סיף פרשים (אנגלית וצרפתית: sabre) הוא סוג של חרב שלהבה ארוך ובדרך כלל מעוקל, בעל שפה חדה יחידה בצידו הקמור.
במחצית השנייה של ימי הביניים ובעת החדשה, סוגים שונים של סיף הפרשים היו נפוצים באסיה המרכזית והדרומית, במזרח התיכון ובמזרח אירופה, ומן המאה ה-18 עד תחילת המאה ה-20 גם בצבאות מערב אירופה.
הוא שימש בעיקר פרשים וקצינים רכובים, כנשק צד לגיבוי ולהגנה עצמית, ולעיתים אף כנשק ההסתערות העיקרי.
שמות סיף הפרשים במרבית השפות האירופיות דומים זה לזה: אנגלית: sabre באיות המקובל בבריטניה או saber באיות המקובל בארצות הברית (מבוטא: סייבר), צרפתית: sabre (סאבר), גרמנית: Säbel (זאבּל), פולנית: szabla (שאבלה), ורוסית: сабля (סאבלה).
מקורם האטימולוגי של כל השמות האלו ככל הנראה במזרח אירופה, לדעת בלשנים בשם החרב בהונגרית szablya (סאביה), המתועד לראשונה במקורות מן המאה ה-14, ולפי השערה מקובלת נגזר מפועל בהונגרית szab שמשמעו "לחתוך".
ואולם היו בלשנים שהציעו מקורות מוקדמים אף יותר, משפות שמיות במזרח התיכון, כמו ערבית: سَيْف (סַיְף), ארמית: "סָיְפָא", ועברית: "סַיִף", הנזכר כבר במשנה כחרב לחיתוך, ולחלופין משפות מרכז אסייתיות, כגון selebe בטורקית קיפצ'אקית שאף משמעו סיף פרשים.
באסיה ובמזרח התיכון ישנם גם שמות שונים באטימולוגיה שלהם לטיפוסים מקומיים של חרבות פרשים ארוכות ומעוקלות להב שניתן לסווגם כסיף פרשים, כמו טולוואר בשפות הודו-איראניות (מבוטא "פולוואר" באפגניסטן), קיליץ' בטורקית, שאשקה בשפות קווקזיות ושמשיר בפרסית.
סימיטר היא מילה בשפות אירופיות שמקורה האטימולוגי אינו ברור, אולי מ"שמשיר", ומתייחסת בדרך-כלל לכל חרב מעוקלת להב מן המזרח התיכון.
בעברית מודרנית המילה סיף משמשת בעיקר כשם הספורט האולימפי של תחרויות חרב.
במסגרת המונחים העבריים בספורט זה, סוג החרב ששמה הצרפתי sabre תורגם לעברית באופן רשמי כ"חרב".
כדי למנוע בלבול עם המונחים הספורטיביים, המונח sabre בהקשרו ההיסטורי כחרב צבאית לעיתים מתורגם כ"סיף פרשים".
סיף הפרשים הוא באופן טיפוסי חרב שלהבה ארוך (בדרך-כלל 75–90 ס"מ) ומעוקל, בעל שפה חדה יחידה בצידו הקמור (באנגלית true edge או "הצד הנכון" המופנה אל היריב).
קימור הלהב מקל על ביצוע התקפות שיסוף, בהן השפה החדה חותכת את המטרה לא רק בניצב לכיוונה כמו במכת גרזן, אלא גם נמשכת לאורכה בדומה למסור.
השיסוף יעיל מחיתוך רגיל, שכן הוא "מחדד" את חתך הרוחב של הלהב העובר בפועל דרך המטרה, ובנוסף מאריך את אזור השפה החדה המעורב בביצוע החיתוך.
תודות לכך חרבות מטיפוס סיף הפרשים, בעיקר כאלו שהן בעלות להב מעוקל יותר ורחב יותר, בדרך-כלל מפגינות ביצועים טובים מאוד במבחני חיתוך.
הלהב של סיף הפרשים כמעט תמיד בעל חוד בקצהו המאפשר דקירה, אם כי יכולת זו בדרך-כלל משנית ליכולת השיסוף.
עיקול הלהב מקשה במקצת על דקירה יעילה, ולכן התקיימו במהלך ההיסטוריה טיפוסי סיף פרשים בעלי להב כמעט ישר, כפשרה המיועדת להשיג גם ביצועי דקירה וגם ביצועי שיסוף סבירים, ולעומתם טיפוסי סיף פרשים בעלי להב מעוקל מאוד, במטרה להשיג את ביצועי השיסוף הטובים ביותר על חשבון ביצועי הדקירה.
הלהב לעיתים רחב, ולעיתים מתרחב אף יותר סמוך לחוד, תכונה שאף היא משפרת את ביצועי החיתוך על חשבון ביצועי הדקירה.
סמוך לחוד, הלהב לעיתים הושחז גם בשפתו האחורית (באנגלית false edge) כדי לאפשר יכולת חיתוך מסוימת גם בתנועה בכיוון ההפוך.
ואולם למרבית אורכה, השפה האחורית בסיף הפרשים איננה חדה ואיננה משמשת לחיתוך.
לעיתים היא עבה יחסית כדי לשפר את חוזק הלהב והתנגדותו לכיפוף.
במרכז הלהב היה לעיתים קרובות שקע הנמשך לאורכו ונועד להקל על משקל הלהב תוך הפחתה מזערית בחוזקו.
הלהב בדרך-כלל חושל מפלדה עשירה בפחמן וגמישה, כך שהיה מסוגל להתכופף מעט לצדדיו ולהתיישר שוב, על-מנת להפחית את הסכנה לשבירתו בעקבות מכות חזקות חוזרות ונשנות.
הניצב של סיף הפרשים כמעט תמיד קצר ומיועד לאחיזה ביד אחת בלבד, שכן פרש רכוב נזקק לידו השנייה כדי לאחוז במושכות הסוס.
הידית בדרך-כלל מתרחבת וכפופה בקצה האחורי לשיפור ביטחון האחיזה בה, ולעיתים נקשר אליה מיתר קצר, אשר נכרך על פרק היד כדי למנוע את אובדן החרב במקרה שתישמט מידו של המשתמש, סכנה ממשית לפרש רכוב.
במזרח-אירופה, צידו הפנימי של הניצב לעיתים גם צויד בטבעת ממתכת או מעור שהאגודל הושחל דרכה לשיפור האחיזה.
הניצב בדרך-כלל צויד בשמורות ניצב להגנת כף ידו של האוחז בחרב, אף כי היו סוגי סיף פרשים (למשל השאשקה בשימוש הצ'רקסים והקוזאקים) שחסרו שמורות ניצב לחלוטין.
שמורות הניצב בדרך-כלל חושלו מברזל או מפלדה לחוזק, אך לעיתים מפליז או סגסוגות דומות ליופי ולעמידות נגד חלודה.
שמורות הניצב, הניצב עצמו וצידי הלהב לעיתים קושטו בעיטורים או בחריטות, העשויות לציין את שמם של יצרן החרב, בעל החרב או יחידתו הצבאית.
בהשוואה לסוגי חרבות ארוכי-להב אחרים, סיף הפרשים ההיסטורי היה קל יחסית, בדרך-כלל במשקל של 600 עד 1,100 גרם, אשר הקל על הנפתו ביד אחת, אם כי עדיין כבד משמעותית מחרבות מודרניות לספורט הסיף.
מרכז הכובד של סיף הפרשים היה בבסיס הלהב, בדרך-כלל במרחק של 12–20 ס"מ מן הניצב – רחוק יותר מאשר בחרבות דקירה ייעודיות כמו הרפייר וטיפוסי לאיזון של חרבות חיתוך.
כבר מן העת העתיקה ידועות חרבות מעוקלות להב לשיסוף אשר ניתן להתייחס אליהן כאל טיפוסים קדומים של סיף פרשים, דוגמת הח'ופש ממצרים העתיקה, שלהבה עדיין חושל מארד.
ואולם הלהב של חרבות עתיקות אלו היה כמעט תמיד קצר בהרבה מן הלהב האופייני לטיפוסי סיף פרשים מאוחרים.
מאות ואלפי שנים נדרשו לחרשי נשק לפתח שיטות לחישול פלדה גמישה דיה כדי לאפשר להב ארוך שלא יישבר אף לאחר מהלומות חזקות, ועם-זאת קשה דיה כדי לשמור על שפה חדה.
הטיפוס הראשון המוכר של סיף פרשים מעוקל ארוך-להב באירופה היה הסאביה בשימוש האווארים והמדיארים בהונגריה במחצית ימי הביניים, החל מן המאות התשיעית והעשירית.
בערך באותה תקופה נפוצו לראשונה גם טיפוסי סיף פרשים במזרח התיכון, כמו הקיליץ' הטורקי והשמשיר הפרסי.
"הסיף של קרל הגדול" הוא סיף פרשים מעוטר בזהב שעבר בירושה עם חפצי ההכתרה של האימפריה הרומית הקדושה, ויוחס לקרל הגדול מתחילת המאה התשיעית, אם כי להערכת היסטוריונים מודרניים הוא למעשה מתקופת אוטו השלישי בסוף המאה העשירית.
לא ידוע היכן ובידי מי חושל, וייתכן שהוא נלקח שלל במלחמות האימפריה במדיארים.
חרבות סיף מעוקלות להב נראות בתעודות מן האימפריה הביזנטית החל מן המאה ה-10, קרוב לוודאי בהשפעת שכירי חרב אווארים, מדיארים או טורקים, ומכונות שם במונח היווני פאראמריון (παραμέριον).
סיף הפרשים נפוץ בייחוד אצל פרשי הערבות האירו-אסייתיות דוגמת הממלוכים, המונגולים והעמים הטורקים השונים.
הלהב הארוך והמעוקל אפשר לפרש לנצל את מהירות הסוס הדוהר לביצוע שיסוף יעיל מן האוכף, במיוחד נגד יריבים שלא עטו שריון גוף.
ואולם אצל פרשי הערבות שימש סיף הפרשים בעיקר כנשק צד לגיבוי ולתגרות, בעוד שהנשק העיקרי בעת הסתערות מאורגנת היה בדרך-כלל קשת מורכבת.
במערב-אירופה היה סיף הפרשים נדיר בימי הביניים ובתקופת הרנסאנס, אולי משום ששריון שרשראות ולאחריו אף שריון לוחות היו נפוצים שם, והצטיינו בחסינותם לשיסוף.
החרב האירופית הטיפוסית הייתה בעלת להב ישר עם שפות חדות משני צדדיו, ואף שהתקיימו גם טיפוסי חרבות בעלות שפה חדה יחידה, דוגמת הפלשיון (צרפתית: Falchion) והמסר (גרמנית: Messer), הם בדרך כלל היו קצרי-להב ושימשו חיילים רגלים פשוטי-עם.
במאה ה-16 הצטמצם השימוש בשריון גוף כתוצאה מהתרחבות השימוש בנשק חם, ובמאה ה-17 החל השימוש הטקטי בחרב כנשק הסתערות עיקרי של חילות פרשים באירופה, אך חרבות אלו עדיין היו ברובן חרבות ישרות-להב.
ואולם נראה שהשפעה מוקדמת וחשובה יותר הייתה זו של הוסרים מזרח-אירופים, בעיקר הונגרים, קרואטים, צ'כים ופולנים.
במאה ה-17 היו ההוסרים הפולנים פרשים כבדים נודעים באירופה, ותכופות צוידו בשתי חרבות – אחת ישרת-להב וארוכה מאוד שנישאה על אוכף הסוס ושימשה כעין רומח לדקירה בעת הסתערות רכובה מאורגנת, והשנייה סיף פרשים מעוקל להב (בפולנית "שאבלה" או "קרבלה") שנחגר למותני ההוסר ושימש לשיסוף בתגרות מטווח קרוב מאוד.
לעומתם היו ההוסרים ההונגרים פרשים קלים, שהשתמשו בסיף פרשים מעוקל ("סאבייה" בהונגרית) באופן בלעדי.
לאחר כישלון המרד של פרנץ ראקוצי בשנת 1711 נמלטו אצילים הונגרים רבים למרכז ולמערב אירופה, והועסקו שם בצבאות פרוסיה, צרפת, ספרד ומדינות נוספות כדי להקים, לאמן ולפקד על יחידות הוסרים קלים במסורת המזרח-אירופית.
הוסרים חמושים בסיף פרשים היו לפרשים העיקרים בצבא הפרוסי תחת פיקודו של פרידריך הגדול, ובתקופת המלחמות הנפוליאוניות כבר שימש סיף הפרשים כנשק ההסתערות העיקרי במרבית חילות הפרשים באירופה.
עם זאת, לא פסק הוויכוח בין טקטיקנים בחילות פרשים בשאלה האם חרב פרשים צריכה להיות מעוקלת לשיסוף או ישרה לדקירה.
חרבות ישרות-להב לא נעלמו, ובחילות ובתקופות שונים, יחידות מסוימות העדיפו אותן.
בצבא הבריטי הקפידו להשתמש במונח "סיף" (sabre) רק לדגמי חרב מעוקלי להב, בעוד שחרבות פרשים ישרות-להב נקראו "חרב פרשים" (cavalry sword).
אך בצבאות אחרים גם חרבות פרשים ישרות-להב היו עשויות להקרא בהשאלה "סיף", למשל חרב הפרשים האחרונה של צבא ארצות הברית משנת 1913 , אשר תוכננה על ידי ג'ורג' פטון.
בדומה למרבית אחרוני הטקטיקנים של חיל הפרשים, פטון היה חסיד נלהב של דקירה, ובמאמר משנת 1913 טען שנפוליאון עצמו קרא אל פרשיו לפני הסתערותם בקרב וגראם: "אל תחתכו!
פרשים באירופה מאז המאה ה-16 היו חמושים גם בנשק חם קל, בדרך-כלל אקדחים וקרבינים קצרים שנישאו על האוכף.
אך תורת הלחימה הנפוצה בחילות הפרשים עד תחילת המאה ה-20 גרסה שהסתערות רכובה בנשק חם אינה משיגה את אפקט ההלם הרצוי, ולפיכך יש לבצעה באמצעות חרב או רומח.
בחילות אחרים כגון רגלים, ארטילריה והנדסה, סיף הפרשים נחגר כנשק-צד לגיבוי והגנה עצמית על ידי קצינים רבים, ולעיתים גם על ידי מפקדים שאינם קצינים.
קצינים בחילות כאלו היו לפעמים רכובים על סוסים, אך סיף הפרשים היה מבוקש גם אצל קצינים וחיילים בלתי-רכובים, אם בזכות המוניטין שיצאו לפרשים כיחידות המובחרות באותה תקופה, ואם משום שסיף הפרשים נחשב כיעיל גם על הקרקע.
מלחים וחיילים רגלים פשוטים, אשר הלהב של סיף פרשים תקני נחשב ארוך מדי לצורכיהם, צוידו לעיתים בגרסאות קצרות-להב, שבצי המלכותי הבריטי כונו קטלס (cutlass), ובחילות היבשה הבריטיים כונו "האנגר" (hanger) שפירושו "נתלה", שכן הן היו קצרות דיין להיתלות מחגורתו של חיל רגלי מבלי להיתקע בקרקע ולהפריע לתנועתו.
במערב-אירופה היה סיף הפרשים חרב צבאית בלבד, שלא שימשה בדרך-כלל בדו-קרב אזרחי לשם כבוד.
החרבות המקובלות לדו-קרב היו חרבות דקירה כמו הרפייר עד סוף המאה ה-17 והחרב הקטנה (small sword) במאות ה-18 וה-19. במזרח-אירופה לעומת זאת, ובייחוד בפולין, סיף הפרשים נחגר על ידי גברים בני-אצולה בחיים האזרחיים, ושימש לדו-קרבות.
במאה ה-18 עד תחילת המאה ה-20 עוצבו דגמים (בצבא הבריטי pattern, בצבא הצרפתי, האמריקאי ואחרים model) צבאיים תקניים של סיף פרשים על ידי מומחי סיוף, לעיתים עם התאמות ייעודיות לכל חיל, לכל יחידה ואף לכל דרגה.
הם יוצרו בייצור המוני (אם כי עדיין לא בטכנולוגיות של פס ייצור, כך שהיו הבדלים קטנים בין חרבות מאותו דגם) וסופקו ליחידות באופן מאורגן.
דגם ייחודי של חרב היה מקור לגאווה לאומית ולגאוות יחידה, למשל סיף הפרשים הקלים משנת 1796 זכה למוניטין כששימש את חיל הפרשים הבריטי במלחמות הנפוליאוניות, בייחוד לאחר הניצחון המכריע על צבאו של נפוליאון בקרב ווטרלו.
קצינים קיבלו את חרבם עם סיום לימודיהם באקדמיה הצבאית, תכופות בטקס הרשמי של קבלת הדרגה, וחגרו אותה על מדיהם כסמל לדרגתם.
גם קצינים שרכשו את כל ציודם מכספם הפרטי נדרשו בדרך-כלל לרכוש את דגם החרב התקני של יחידתם.
הדחת קצין נערכה בטקס משפיל שבו נשברה חרבו לעיניו (למשל בפרשת דרייפוס), וקצינים שנשבו הגישו את החרב לשוביהם כאות כניעה.
בהשפעת הקולוניאליזם נפוץ סיף הפרשים האירופי בצבאות רבים בעולם, למשל בצבא ארצות הברית ובצבאות המדינות החדשות של אמריקה הדרומית.
פרשים הודים ייבאו להבים מתוצרת זולינגן לחרבות הטולוואר שלהם, והצבא היפני בתקופת מייג'י, במסגרת תהליך ההתמערבות שלו, צייד את קציניו בדגמי סיף פרשים אירופיים במקומה של חרב הקטאנה המסורתית.
בשנת 1898 עוד הספיק וינסטון צ'רצ'יל הצעיר להשתתף בהסתערות פרשים בחרבות שלופות בקרב אומדורמאן, שאותה תיאר כהסתערות הפרשים האחרונה בצבא הבריטי, וכמעט שהסתיימה באסון כאשר הפרשים דהרו לתוך ערוץ והותקפו מן המארב על ידי רגלים סודנים.
למעשה, פרשים וקצינים עדיין צוידו בחרבות באירופה במלחמת העולם הראשונה, אם כי הדגמים התקניים האחרונים בחיל הפרשים הבריטי, הצרפתי והאמריקאי כבר לא היו מטיפוס סיף פרשים, אלא "חרבות פרשים" ישרות להב לדקירה.
השתפרות קצב האש של נשק קל חצי-אוטומטי ואוטומטי הפכה את הסתערות הפרשים למעשה התאבדות, ובחילות הרגלים, הארטילריה וההנדסה, חגירה והנפת חרב אפשרו לצלפי האויב להבדיל קצינים מחיילים רגילים גם מרחוק, ולמקד בהם את הירי.
שימוש מבצעי בחרב פסק לחלוטין במרבית הצבאות עד סוף מלחמת העולם הראשונה.
ואולם חיל הפרשים הפולני קיבל את הדגם האחרון של סיף פרשים עוד בשנת 1936, והשתמש בו במספר הסתערויות מתועדות נגד הצבא הגרמני וצבא ברית המועצות בעת פלישתם לפולין במלחמת העולם השנייה.
חיל הפרשים הפולני פורק רשמית בשנת 1947, אך אפילו במאה ה-21 ישנם צבאות ויחידות (למשל חיל הנחתים של ארצות הברית) בהם קצינים ומש"קים עדיין מקבלים חרב שרד, בדרך-כלל מסוג סיף הפרשים, לנשיאה בטקסים ובמצעדים.
בימי הביניים ובתחילת העת החדשה, עמי פרשים אסייתיים ומזרח-אירופים לימדו את טכניקת השימוש בסיף הפרשים מגיל צעיר במסגרת המסורות לרכיבה ולחימה מן האוכף, כמו מסורת הפורוסייה אצל הממלוכים.
אצל הצ'רקסים והקוזקים, התרגול בסיף הפרשים התאפיין בהנפה וסחרור מהיר של החרב בזריזות הגובלת בלהטוטנות.
בפרס, בהודו ובמרכז-אסיה, אמנות הלחימה בסיף הפרשים לעיתים קרובות נעזרה במגן קטן ועגול שהוחזק ביד השנייה.
במאות ה-18 עד תחילת המאה ה-20 קיבלו פרשים, קצינים וחניכי אקדמיות צבאיות באירופה אימון צבאי יסודי בשימוש בסיף הפרשים, וכתוצאה מכך התעצבו שיטות לחימה תכליתיות ומגובשות, שנועדו להביא את המתאמן ליכולת טובה בתוך פרק זמן קצר יחסית.
החניכים בדרך כלל תרגלו מספר מצומצם של הטכניקות היעילות ביותר להתקפה ולהגנה, אשר במרבית השיטות קיבלו מיספור קבוע.
חניכים שהשתלטו על הטכניקות הבסיסיות התחרו זה נגד זה בקרבות אימון באמצעות חרבות לא-מושחזות, ולעיתים באמצעות מקלות עץ דקים או בחרבות אימון עשויות מעור (פולנית וגרמנית: dussack).
תחליפים כאלו היו מעוצבים להנחתת מהלומות בלתי-מסוכנות אך מכאיבות, כדי להמריץ את המתאמנים להגן על עצמם כראוי.
בנוסף, השיטות הצבאיות תרגלו שימוש בסיף פרשים נגד מוסקט או רובה מכודן, נשקו התקני של החייל הרגלי הפשוט באותה תקופה.
מאוכף הסוס, אופן השימוש הנפוץ בסיף הפרשים היה מכה באמצעות מרכז הלהב או אף בחלקו התחתון, כאשר עיקול הלהב אפשר לנצל את מהירות דהירתו של הסוס לתנועת שיסוף שבה הלהב נמשך על פני המטרה עד קצהו.
טכניקה קשה יותר לביצוע הייתה שיסוף באמצעות דחיפת הלהב על פני המטרה ולא באמצעות משיכתו, בתנועה המתחילה מחוד החרב באופן דומה לתנועת דקירה.
בשתי הטכניקות, השיסוף נועד להגביר את יעילות החיתוך.
פרשים נהגו להתאמן תוך כדי דהירה בשיסוף מטרות רכות, כגון פירות מוצבים על עמודים, במטרה לבצע חיתוך מדויק ונקי ככל האפשר.
על הקרקע, שיטת הלחימה הטיפוסית בסיף הפרשים התבססה על סחרור החרב בהתקפות שיסוף סיבוביות חוזרות ונשנות מסביב לציר הניצב (צרפתית: moulinette שפירושו המילולי "טחנת רוח קטנה"), בעיקר בעזרת פרק כף היד ואמת היד.
לעומתם נשמרו הכתף והזרוע בתנוחה קבועה יחסית שמיקמה את הניצב לפני הגוף בגובה החזה או הפנים, באופן ששמורות הניצב ובסיס הלהב סיפקו הגנה מפני התקפות היריב.
בשיטה זו ההתקפות לא היו רבות-כוח כמו בחרבות המונפות בשתי הידיים, אך ניתן היה לבצען בקצב מהיר ובכיוונים משתנים.
התקפות דקירה בסיף הפרשים היו נפוצות פחות מהתקפות שיסוף, והלהב המעוקל הקשה במקצת על דקירה יעילה.
עם-זאת, טכניקות דקירה מסוימות אפשרו לנצל את עקמומיות הלהב לעקיפת ההגנה של מגן או להב היריב.
היד הפנויה בדרך-כלל הוחזקה מאחורי הגב או הושענה על המותן, כדי להרחיקה מן הלהב המסתחרר.
במאה ה-19, תרגול ותחרויות התבצעו בעיקר ב"סיף ההתעמלות" – גרסה קלה בעלת להב בלתי-מושחז וחוד מקופל לבטיחות.
בסיוף סטודנטיאלי היה נהוג להשתמש בגרסאות מושחזות, אשר בתנאים מבוקרים גרמו לפציעות קלות ולצלקות הפנים האופייניות שנחשבו כעדות לאומץ.
החל משנות ה-50 למאה פותחו אסכולת הסיף ההונגרית ואסכולת הסיף האיטלקית, אשר לראשונה הדגישו אימון ספורטיבי וסיוף תחרותי, למרות שהיו להן עדיין יישומים מוצהרים לדו-קרב ואף לסיוף צבאי.
אסכולות אלו השתמשו בדרך-כלל בסיף ספורטיבי במשקל של כ-450 גרם, כלומר קל משמעותית מן הדגמים הצבאיים, בעל "להב" קהה צר מאוד וישר או כמעט ישר.
האסכולה האיטלקית בייחוד זכתה לפופולריות בתחרויות ברחבי אירופה, ובכלל זה בצרפת ובבריטניה.
בסוף המאה הייתה לה השפעה על המעבר לחרבות צבאיות ישרות-להב, ולתרגולות המדגישות את הדקירה בחילות הפרשים, לעיתים למרות התנגדותם הנחרצת של מומחי חרב צבאיים, כמו אלפרד האטון בבריטניה.
הסיף הספורטיבי קודם מאוד מאז שנת 1896, כאשר נכלל במשחקים האולימפיים המודרניים הראשונים באתונה, ובכל המשחקים האולימפיים שלאחר מכן.
חובבי אמנויות לחימה אירופיות היסטוריות במאה ה-21 סבורים שספורט הסיף האולימפי המודרני מלאכותי מדי, והתרחק מאוד מן המסורת ההיסטורית של הלחימה בסיף הפרשים.
למשל, חרב הסיף הספורטיבית קלה וגמישה מדי לדעתם, ובכך מעודדת התקפות הצלפה מהירות מאוד אבל חלשות מכדי לגרום לפגיעה משמעותית אילו היו מבוצעות בלהב חד.
לכן הם בדרך-כלל מתאמנים בסיף ההתעמלות ההיסטורי על פי ספרי ההדרכה הצבאיים מן המאות ה-18 וה-19, ובתחרויות משתמשים בחוקי ניקוד שונים ומציאותיים יותר מחוקי הניקוד האולימפי.
טורניר בסיף פרשים מהווה חלק קבוע מתחרויות בינלאומיות באמנויות לחימה אירופיות היסטוריות במאה ה-21.
אצל פרשי הערבות, דוגמת הצ'רקסים והקוזאקים, התרגול בסיף הפרשים הפך לחלק ממחול החרבות העממי, שבו משתמשים בתנועות ריקוד המחקות את תנועות הלחימה בחרב, ומסחררים את החרב בתרגילי להטוטנות שונים.
דוגמה מפורסמת כזו היא מחול החרבות, פרק מתוך בלט של אראם חאצ'טוריאן.
במחול מזרחי (ריקוד בטן) רקדניות לעיתים מבצעות להטוטים שונים עם סיף השמשיר, הקיליץ' או הסימיטר.
חרב האור , כלי נשק בדיוני שקיבל פרסום רב בסרטי מלחמת הכוכבים, מוצג בדרך-כלל כבעל ידית ארוכה לאחיזה בשתי הידיים בדומה לחרב הקטאנה היפנית.
אך רבים מלהטוטי הסחרור של חרב האור הנראים בסרטים ובמשחקי מחשב הם למעשה טכניקות טיפוסיות של סיף פרשים.
חתולים שנחרבים דוגמת טיגריס שנחרבי נקראים באנגלית sabercats (מילולית: חתולי סיף) בשל ניביהם הארוכים והמעוקלים.
המילה האנגלית "סייבר" משמשת כשמן של מערכות נשק שונות, כמו מטוסי הקרב F-86 סייבר, F-100 סופר סייבר, וקוד דיווח נאט"ו של הטיל הבליסטי SS-20 Saber.
סיף הפרשים מופיע בשלטי אצולה, סמלילים וסמלי יחידה צבאיים שונים, למשל סמל היחידה של גדוד חרב הדרוזי בצה"ל מראה שתי חרבות סיף מוצלבות.
סיפאקה שחורת-מצח (שם מדעי: Propithecus verreauxi) היא מין של למור מהסוג סיפאקה שבמשפחת האינדריים.
הסיפאקה מגיעה לאורך 42–45 ס"מ ולמשקל 3.4 ק"ג אצל נקבות ו-3.6 ק"ג בזכרים.
היא בעלת גוף לבן עם פסים רחבים בצבע חום כהה על ה"כיפה" ועל החזה.
היא בעלת זרועות רחבות וידיים גדולות היכולות ללפות ענפים וכן בעלת זנב ארוך העוזר לה לזנק.
הסיפאקה יכולה לזנק למרחק רב בין העצים אפילו עם צאצא על הגב.
הסיפאקה מצויה רק ביערות דרום-מערב מדגסקר במגוון יערות מיערות גשם ועד יערות יבשים ויערות קוצניים והיא חיה כמעט כל הזמן בין העצים עם מעט ירידות לקרקע.
על הקרקע היא בעיקר מקפצת על 2 בתנועה לעבר עצים טובים לטיפוס.
הסיפאקה צמחונית מובהקת וניזונה בעיקר מעלי עצים הגדלים במדגסקר.
היא פעילה בעיקר בשעות היום ופעילה בקבוצות קטנות או לבד.
עונת הרבייה היא בין סוף ינואר לתחילת פברואר אז הנקבה ממליטה גור אחד לאחר היריון של 130 יום המגיע לבגרות מינית בגיל 3–5 שנים.
הסיפאקה מגדלת צאצא יחיד החי על גבה ואוחז בה בחוזקה כשהיא קופצת מעץ לעץ.
המין נמצא נכון ל-2020 בסכנת הכחדה חמורה עקב רבייה נמוכה, ציד ובירוא יערות.
סיף (בנורדית עתיקה: Sif) היא אלה מן המיתולוגיה הנורדית הקשורה לאדמה.
סיף מופיעה באדה הפואטית, שנערכה במאה ה-13 ממקורות מסורתיים קודמים, ובאדה הפרוזאית אשר נכתבה במאה ה-13 על ידי סנורי סטורלוסון.
באדה הפואטית ובאדה הפרוזאית, סיף היא אשתו של אל הרעם ת'ור והיא ידועה בשערה הזהוב.
באדה הפרוזאית, היא נקראת "אמא של ת'רוד" ו"אמא של אולר".
האדה הפרוזאית מספרת כי פעם לוקי גזז את כל שיערה של סיף, וכי ת'ור איים כי ישבור כל עצם בגופו של לוקי כתגמול.
לוקי הבטיח כי יחזיר לסיף את שיערה; הוא פנה אל הגמדים אומני המתכות ותימרן אותם כדי שיכינו עבור האלים מספר מתנות, ביניהן שיער זהב מופלא.
שני צוותי הגמדים הכינו שש מתנות עבור אלי אסגרד; סיף לקחה את שיער הזהב המופלא, ת'ור קיבל את הפטיש מיולניר, אודין קיבל את החנית גונגניר, ועוד.
החוקר יעקוב גרים הציע כי שיערה של סיף עשוי לייצג שדות של חיטה זהובה, וכי ייתכן והיא קשורה עם פוריות, משפחה ונישואין.
ב"שירת הרברד" , אודין, באחת מתחפושותיו, פוגש את ת'ור במפרץ.
בין העלבונות הרבים, אודין טוען שיש לסיף מאהב בבית (בית 48).
בתגובה, ת'ור אומר שאודין מדבר בחוסר אכפתיות על דבר שנתפס בעיניו כנורא מכל.
בבתים 53–54 של הפואמה "מְדָנֵי לוקי" , לוקי מטיח עלבונות באלים האחרים.
סיף מוזגת לו תמד בגביע קריסטל וטוענת כי אינו יכול להעליב אותה או לפגוע בה.
בתגובה, לוקי טוען שהוא וסיף נאהבים:
באדה הפרוזאית, סיף מוזכרת בפרק 31 של "התרמית על גילפי" וב"שפת השירה" כאורחת במשתה של אגיר.
סיפאקת אדוארדס (שם מדעי: Propithecus edwardsi) היא מין של פרימט מהסוג סיפאקה החיה באי מדגסקר והייתה בעבר תת-מין של המין סיפאקה מעוטרת (Propithecus diadema) אך הופרדה למין עצמאי.
סיפאקה זו היא הסיפאקה השנייה בגודלה.
אורך הגוף והראש הוא 47 סנטימטרים בתוספת הזנב שאורכו 45 סנטימטרים.
משקלה של הנקבה הוא 6.3 קילוגרמים ואילו משקלו של הזכר הוא 5.9 קילוגרמים.
למרות השם הפרווה של הסיפאקה היא בצבע שחור בוהק ולא לבן.
הסיפאקה שוכנת עצים ביערות הגשם של מזרח מדגסקר וניזונה בעיקר מעלים, זרעים, פירות, פטריות ופרחים.
הסיפאקה חיה בקבוצות הכוללות בין שלושה לתשעה למורים.
לאחר היריון שאורכו עד 179 ימים נולד צאצא יחיד.
הטורפים העיקריים של הסיפאקה הם עקב מדגסקר, חנק קרקע מלגשי וטורפי מדגסקר כמו הפוסה.
הסיפאקה נמצאת על פי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה עקב בירוא יערות נרחב באי מדגסקר וציד.
סיפאקה לבנה שחורת-ראש המכונה גם סיפאקת פון דר דקאן (שם מדעי: Propithecus deckenii) היא מין של למור מהסוג סיפאקה החיה ביערות נשירים לאורך צפון מדגסקר והיא קרויה על שם החוקר ומגלה הארצות הגרמני קארל קלאוס פון דר דקאן .
סיפאקה זו בעלת זנב באורך 42 עד 48 ס"מ והיא מגיעה לאורך 92 עד 107 ס"מ.
הסיפאקה בעלת פרווה לבנה-שמנת ובעלת צידיים צהובים בהירים עד אפורים בעוד הגפיים, החזה, הבטן והצוואר אפורים-כסופים עד חומים בהירים.
הפנים שחורות לגמרי ובעלות אף קצר ועיניים צהובות גדולות.
הסיפאקה היא פעילת יום החיה בין העצים של יערות בקבוצות קטנות בגודל של 2 עד 10 פרטים, המטפלים יחדיו בצעירים.
הסיפאקות ניזונות בעיקר מעלים לחים וצעירים, לעיתים של עצים קוצניים.
הם נעים בקפיצות קלילות תוך שימוש בזנבם הארוך ורגליהם כדי לזנק ביעילות, מה שעוזר להם גם לברוח מטורפים כמו הפוסה ועופות דורסים.
סיפאקה זו מצויה בסכנת הכחדה חמורה לפי הרשימה האדומה של IUCN והיא מין מוגן לפי אמנת וושינגטון.
סיף פאוזי משלב (ערבית: سيف فوزي مشلب, תעתיק מדויק: סיף פוזי משלב; נולד ב-5 במאי 1977) הוא ראש המועצה המקומית אבו סנאן מאז הבחירות ב-2024.
סיף הוא בנו של ראש המועצה היוצא פאוזי משלב ושימש כעוזרו.
במאי 2023 נעצר יחד עם אביו וראשי רשויות נוספים באזור הצפון בפרשת "תפירת מכרזי אשפה".
סיף נחשד כי שימש כזרועו הארוכה של אביו לתפירת מכרזים וקבלת שוחד.
ב-22 באוגוסט 2023, במהלך מערכת הבחירות נרצחו ביישוב 4 תושבים, ביניהם אחד המתמודדים נגדו לראשות המועצה.
בבחירות לרשויות המקומיות בישראל ב-2024 התמודד על רשות המועצה מול שלושה מתמודדים: ראש המועצה לשעבר אותו ניצח אביו בבחירות 2018, נוהאד משלב; כנגד הני משלב (אחיו של נוהאד, השניים הם דודיו של סיף) וכנגד סלמאן עזאם.
תחרויות הסיף באולימפיאדת פריז 2024 נערכו מ-27 ביולי עד 4 באוגוסט 2024 במוזיאון הגראן פאלה.
זו תהיה המהדורה ה-16 של תחרויות הסיף במשחקים האולימפיים.
סגנון זהבכסףארד דקר אישיקוקי קאנו יאניק בורל מוחמד אל סייד דקר קבוצתי רומח אישיצ'אנג קא לונג פיליפו מאצ'י ניק איטקין רומח קבוצתייפןאיטליה חרב אישיאו סאנג אוק פאראס פרג'ני לואיג'י סמלה חרב קבוצתיקוריאה הדרומיתהונגריה
האי סיפאדן (במלאית: Pulau Sipadan) הוא אי השוכן בים סלבס מול החוף המזרחי של מדינת סבה שבמלזיה, בגובה 600 מטר (2,000 רגל) מעל פני הים.
האי ממוקם ב והתפתח במשך אלפי שנים כתוצאה מהצטברות אלמוגים על גבי חרוט געשי של הר געש תת-ימי.
האי מהווה בית גידול ימי מהעשירים בעולם, ובו תועדו למעלה מ-400 מיני דגים ומאות מיני אלמוגים.
בין המינים הבולטים באזור נמצאים דגי ברקודה, צניניתיים ותוכינון ענק.
האי מהווה אתר רבייה משמעותי עבור צבי ים ירוקים וצבי ים קרני.
בסמוך לאי נמצאת מערת גיר, בה נמצאו קברים של צבי ים שלא הצליחו להגיע לפני המים.
האי נחשב לאחד מאתרי הצלילה המובילים בעולם ומאתרי הצלילה המבוקשים במלזיה.
החל משנת 2019, הביקור באי מוסדר באמצעות מערכת אישורים של ממשלת סבה, המנפיקה 178 היתרי כניסה ביום.
האי סיפאדן והאי ליגיטן, לצד מספר איים קטנים נוספים, היו נתונים במחלוקת טריטוריאלית בין מלזיה לבין אינדונזיה.
בשנת 1998 הסכימו הצדדים להעביר את ההכרעה לבית הדין הבין-לאומי לצדק, אשר פסק בשנת 2002 לטובת מלזיה.
הפסיקה התבססה על העובדה כי עד המאה ה-19 האי היה בסטטוס של טרה נוליוס, וכי פעולות הפיתוח שביצעה בריטניה באזור מקנות למלזיה, כיורשת השלטון הבריטי, זכויות על האי, להבדיל מאינדונזיה שהייתה תחת האימפריה ההולנדית.
ב-23 באפריל 2000 פשטו חמושים מארגון אבו סיאף על חדר האוכל באי וחטפו 21 תושבים ותיירים, והעבירו אותם לאי ג'ולו – מקום מושבו של הארגון.
החטופים שוחררו כעבור מספר חודשים, חלקם תמורת תשלום כופר וחלקם במסגרת מבצע צבאי.
סיפור אהבה הוא סרט קולנוע רומנטי בכיכובם של ראיין אוניל ואלי מק'גרו, שיצא לאור בשנת 1970 ומבוסס על רומן מאת אריך סגל.
הסרט זכה לפופולריות עצומה בשנות ה-70 והוא מהסרטים האמריקאיים הנצפים ביותר.
"סיפור אהבה" זכה בפרס אוסקר בקטגוריית הפסקול הטוב ביותר (עם הנעימה שהפכה למוכרת ומזוהה עם הסרט - "איפה להתחיל"), ובמספר פרסי גלובוס הזהב בקטגוריות: סרט הדרמה הטוב ביותר, השחקנית הטובה ביותר (אלי מק'גרו), הבימוי, וכן על התסריט המקורי.
הסרט מתאר את סיפור אהבתם של צעיר ממשפחה אמידה - אוליבר בארט - וצעירה נטולת אמצעים - ג'ניפר (ג'ני) קווילרי - הנפגשים באוניברסיטה ומצליחים להתעלות באהבתם על פער המעמדות ביניהם.
על רקע הקשר הרומנטי מוצג יחסו הבעייתי של אוליבר עם משפחתו המיוחסת ואביו הנוקשה.
הוא בוחר להתנתק ממשפחתו ומתמיכתה הכספית כדי לשמר את אהבתו לג'ניפר, נתק המשמש קרקע לחילוקי דעות בינו לבינה, שערכי משפחה חשובים בעיניה.
לאחר נישואיהם וניסיונותיהם הכושלים להביא ילד לעולם, מתגלה כי ג'ניפר חולה במחלה ממארת וימיה ספורים.
אוליבר מוחל על כבודו, ולאחר שנים של שתיקה פונה לאביו בבקשה לתמיכה כספית בסיוע להפחית את סבלה.
הסרט מסתיים במותה של ג'ניפר.
בספר "סיפורו של אוליבר", המהווה המשך ל"סיפור אהבה", מתוארים קורותיו של אוליבר לאחר מותה של אהובתו ג'ניפר וניסיונותיו להמשיך בחייו.
בסרט מספר משפטים שנכנסו לז'רגון התרבותי.
מילולית: "אהבה משמעותה שלעולם לא תצטרך לומר שאתה מצטער".
סיפולוקס הוא מותג ישראלי לסיפון סודה להכנה ביתית של מי סודה ומשקאות מוגזים.
המוצר הומצא בארצות הברית בשנות ה-30 של המאה ה-20. המותג סיפולוקס שווק בארץ החל משנות ה-50 של המאה ה-20. עד אז נמכרו "מי סודה" לצריכה ביתית בבקבוקי זכוכית מיוחדים, שנקראו סיפון.
מילויו של בקבוק זה במי סודה נעשה רק בבית חרושת, והצרכן נדרש לסחוב בקבוק ריק עשוי זכוכית עבה וכבד למדי אל המכולת כדי להחליפו בבקבוק מלא.
הסיפולוקס, שאפשר הפקה ביתית של מי סודה, יצר מהפכה בתחום זה.
הוא דמה בצורתו לסיפון, אך היה עשוי מתכת במקום זכוכית.
לצד הבקבוק עצמו, ערכת הסיפולוקט כללה בלונים קטנים של פחמן דו-חמצני דחוס.
בלונים אלה הגיעו בחפיסות של עשרה, והוחלפו בחנות לאחר שהתרוקנו.
בקבוק הסיפולוקס היה מורכב משתי יחידות: הבקבוק עצמו, שאותו מילאו במים, וה"ראש", שכלל חיבור עבור בלון הגז, זרבובית וידית שלחיצה עליה שחררה מים מוגזים אל הכוס.
כדי לייצר את מי הסודה, היה צורך להבריג את הבלון אל פתח המילוי, והגז הדחוס עבר מהבלון אל תכולת הבקבוק.
את הסיפולוקס הנפוץ העשוי מכל מתכת כסופה בצורת בקבוק ייצרו בחברת "סיפולוקס תעשיות בע"מ" מתל אביב.
הוא היה נפוץ במטבחים בישראל במשך שלושה עשורים.
בתקופות מסוימות היה הסיפולוקס מתנת חתונה נפוצה עד כדי כך, שזוגות קיבלו לעיתים כמה סטים שלו לחתונה.
חברת סיפולוקס סיפקה לצרכן שירות החלפה ותיקונים בכל רחבי הארץ באמצעות סוכנים וניידת שירות שעמדו לרשות הלקוחות.
בהדרגה החל הסיפולוקס להיעלם מהמדפים עקב ירידה בביקוש, ובמקביל הופצו בשוק מגוון רחב של מתקנים להכנת מי סודה (כמו אלה של חברת סודה קלאב).
בשנות 2000 חדלו לייצר את בלוני הגז של המכשיר.
ב-1958 נהרג אדם מפיצוץ מכשיר סיפולוקס.
ב-1960 נפצע אדם בנסיבות דומות.
סיפוק הוא רגש הנובע ממילוי רצון או צורך של האדם, אשר גורם להרגשה חיובית ותענוג נפשי.
רגש הסיפוק קשור היטב לרגש העונג.
הסיפוק והעונג קשורים להתניה אופרנטית ומשחקים תפקיד חשוב בהתנהגות האדם – הם משפיעים על רמת המוטיבציה של האדם לחזור על מעשה מסוים בהתאם לרגשות שהתעוררו בו בעקבות המעשה.
הקשר בין המעשה לרגש הוא שרשרת רגשות כתגובה של התנהגויות שמבצעים מגיל קטן ואשר במשך השנים מקבלות נופך מטאפיזי.
תאוריית הצרכים של אברהם מאסלו
תאוריית הצרכים היא תאוריה של הפסיכולוג אברהם מאסלו, העוסקת במדרג הצרכים של אדם בחייו.
לתאוריה זו השלכות על תחומים רבים, ביניהם ניצול מוטיבציית עבודה.
התאוריה שוכללה על ידי הפסיכולוג האמריקאי קלייטון אלדרפר , שפיתח את תאוריית קיום-השתייכות-צמיחה.
כלומר, היא סוג של טקטיקת דחייה שבה קביעת ביצוע הפעולה במועד מאוחר יותר מיועדת להשיג מטרה של רווח או גמול גדולים יותר מאלו שניתן להשיג באמצעות פעולה מיידית.
יכולת דחיית הסיפוקים נחשבת כתכונת אישיות.
דניאל גולמן גילה שהתכונה היא מרכיב חשוב באינטליגנציה רגשית.
אנשים ללא תכונה זו מעוניינים בסיפוק מיידי בכל עת ועלולים לסבול משליטה עצמית נמוכה.
כאשר אדם באופן קבוע ורצוף מבצע עבודה אשר איננה גורמת לו סיפוק כלשהו עשויים להתפתח אצלו רגשות שליליים, כגון ריקנות, שיעמום, עצב, ולעיתים אף דיכאון, הקוראות לאדם לבחון שוב על מעשיו ולחפש שגרת חיים אשר תביא לו את הסיפוק המיוחל.
למעשה, רוב בני האדם המחליפים עבודה מיוזמתם, עושים זאת משום חוסר סיפוק.
סיפוח מדיני הוא צירוף חוקי-פורמלי של שטח מסוים לישות פוליטית אחרת לשם יצירת ריבונות על השטח החדש.
בניגוד לכיבוש, בסיפוח השטח משתייך למדינה הכובשת דה יורה ולא רק דה פקטו.
בניגוד למקרה של מסירת שטחים, שבו טריטוריה ניתנת או נמכרת לישות פוליטית אחרת באמצעות הסכם, או במקרה של מיזוג פוליטי, שבו נשאלים שני הצדדים לדעתם על המיזוג, סיפוח הוא צעד חד צדדי שבו מדינה משתלטת על שטח.
על פי עקרונות המשפט הבינלאומי, כפי שהיה נהוג עד מלחמת העולם השנייה, ניתנה זכות הכיבוש לכוח צבאי שניצח בעימות מזוין, כולל החלת כיבוש צבאי או סיפוח.
במהלך מלחמת העולם השנייה, סיפוח היה אמצעי דרכו איבדו אוכלוסיות שלמות את ההגנות שלהן כאוכלוסיות בשטח כבוש על פי החוק הבין-לאומי.
מלחמת העולם השנייה ותוצאותיה גרמו לשינוי ביחסה של הקהילה הבינלאומית למקרי כיבוש וסיפוח.
ב-2 באוגוסט 1948 ביטלה ממשלת ישראל את הממשל הצבאי על מערב ירושלים וסיפחה אותו לשטחה.
חודש אחד מאוחר יותר, ב-2 בספטמבר אותה שנה, ביטלה ממשלת ישראל את הממשל הצבאי על השטחים שנכללו בתחומה של המדינה הערבית לפי תוכנית החלוקה, אך הוחזקו בידי צה"ל, וסיפחה אותם לשטחה.
עם שטחים אלה נמנים הגליל המערבי, נצרת וסביבותיה, לוד ורמלה וסביבותיהן, יפו והאזורים התחומים בין קריית מלאכי לבית שמש שנוסדו מאוחר יותר.
ב-1949 סיפחה ממשלת ישראל, לאור הסכמי שביתת הנשק עם ירדן, את יישובי ואדי עארה לשטחה.
סיפוח זה מוכר מבחינה בינלאומית.
לאחר 1967 עלתה סוגיית סיפוח השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים.
למרות חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל וחוק הגולן, רוב המדינות והארגונים הבינלאומיים אינם מכירים דה יורה בירושלים כבירת ישראל, ולא מקבלים את סיפוח מזרח ירושלים ורמת הגולן.
קיימים בישראל גורמים הקוראים לסיפוח יהודה ושומרון למדינת ישראל, באופן מלא או חלקי.
מפלגת הבית היהודי למשל, קוראת לסיפוח שטח C בו נכללים כל היישובים היהודיים ביש"ע והחלה מלאה של החוק והריבונות הישראלית עליהם.
בשנת 2013 הוקמה "השדולה להחלת החוק הישראלי ביהודה ושומרון" בכנסת.
מירי רגב, ממקימות השדולה, אמרה: "אני לחלוטין לא מאמינה באופציה של שתי מדינות לשני עמים, וכפי שהחלנו את החוק הישראלי ברמת הגולן ובמזרח ירושלים, שום דבר לא אמור למנוע מאיתנו את החלת החוק הישראלי גם על היישובים היהודיים ביהודה ושומרון.
זאת אמורה להיות תשובת הנגד שלנו לחרם של האיחוד האירופי, שיש בו משום התערבות מקוממת בענייניה הפנימיים של המדינה.
אם בריטניה ממשיכה לשלוט באיי פוקלנד רק בגלל הנפט, שתיטול קורה מבין עיניה לפני שתנזוף בישראל".
במאי 2016 פתחה מועצת יש"ע בקמפיין למען החלת החוק הישראלי על העיר מעלה אדומים שבסמוך לירושלים.
תחת הכותרת "מעלה אדומים תחילה", הציגו במועצה סקר שנעשה, לפיו 78% מהאוכלוסייה היהודית משוכנעים כי על ישראל להחיל את ריבונותה על מעלה אדומים גם ללא הסכם עם הפלסטינים.
בעקבות תמיכה של שרים וחברי כנסת רבים מהימין הישראלי, הונחה בחודש אוגוסט של אותה שנה הצעת חוק להחלת הריבונות על מעלה אדומים.
שיא הקמפין היה נסיעתו של ראש הממשלה נתניהו לבית הלבן בוושינגטון, שם במסגרת חשיפת תוכנית השלום של הנשיא טראמפ, אמר כי יחיל את הריבונות הישראלית על ההתנחלויות ביהודה ושומרון בשבוע שלאחר מכן, דבר שלא קרה.
סיפוח יהודה ושומרון ומזרח ירושלים לירדן
סיפוח מערב גינאה החדשה לאינדונזיה
סיפור אהבה הוא אלבום הסולו השני של הזמר איציק שמלי.
האלבום נמכר החל משנת 2009. באלבום 12 שירים בעלי אורך כולל של כשעה והוא כולל אך ורק שירי אהבה.
את כל שירי האלבום כתב והלחין שמלי לבדו (מלבד שיר הנושא "סיפור אהבה" שכתב והלחין עם חברו הזמר משה פרץ).
את ההשראה לשיריו הנכללים באלבום קיבל שמלי, לדבריו, מבחירת ליבו: לוטן, איתה התחתן בשנת 2009 ולה הוא מקדיש את האלבום כולו.
האלבום הוציא מספר סינגלים ביניהם הסינגל "רק תחייכי" אשר זכה להצלחה גדולה, הפך לאחד מהשירים המושמעים ביותר בישראל במהלך קיץ 2009 בתחנות הרדיו (מקום ראשון - רדיו לב המדינה, רדיו דרום, רדיו קול רגע).
סיפור אהבה ארץ ישראלי הוא מחזה ישראלי לשחקנית יחידה מאת פנינה גרי, שמספר את סיפור חייה האמיתי בין השנים 1948-1942 ואהבתה ללוחם הפלמ"ח, .
ב-2017 הפכה ההצגה גם לסרט קולנוע אותו כתבה התסריטאית דיתה גרי באותו שם, בבימויו של דן וולמן.
הצגת-היחיד "סיפור אהבה ארץ ישראלי", שהועלתה בשנת 2008 ב"תיאטרון גבעתיים" בשיתוף עם "חני, העמותה לקידום תיאטרון מובחר", בבימוי פנינה גרי ובמשחקה של עדי בילסקי.
ההצגה הייתה מועמדת בקטגוריית "מחזאי/ת השנה" (פנינה גרי) לפרס "קיפוד הזהב" 2009 ליוצרי הפרינג' (תיאטרון שוליים) בישראל בשנת 2008 וזכתה בפרס זה בקטגוריית "שחקנית השנה" (עדי בילסקי).
ב-28 במרץ 2011, נערכה הצגה חגיגית בצוותא לציון 250 הצגות.
ב-20 בינואר 2012, נערכה הצגה מיוחדת בפני שופטי בית המשפט העליון ובהם הנשיאה היוצאת, דורית ביניש.
ב-2012 זכה המחזה ב"פרס ליצירה בתחום הציונות", השנה הראשונה בה הוא מחולק.
המחזה תורגם לאנגלית (תחת השם "An Israeli Love Story") וההצגה הופיעה בפסטיבל האמנויות היהודי בלידס, אנגליה (יוני 2009), והוצגה ב-"New End Theatre" של לונדון ברציפות בין ה-18 במאי עד ה-6 ביוני 2010. הצגות נוספות נערכו בספטמבר 2011, באוטווה, מונטריאול, טורונטו ווושינגטון, ושוב בטורונטו (פברואר 2014).
נכון ל-2019 התקיימו מעל 700 הצגות בעברית ובאנגלית והמחזה מוצג באופן קבוע בתיאטרון הקאמרי.
המחזה תורגם מאנגלית לצרפתית (על ידי קרינה רוזנפלד) וב-13 באפריל 2013 הוצג לראשונה בפריז (תחת השם "Une histoire d'amour israélienne") על ידי השחקנית הצרפתייה אסטל גרינשפן (Estelle Grynszpan), בבימויה של פנינה גרי.
בשנת 2015 ראה אור הספר "סיפור אהבה ארץ־ישראלי", רומן אוטוביוגרפי בהוצאת שוקן שנכתב על ידי פנינה גרי בהשראת ההצגה.
במאי 2017 יצא לאקרנים הסרט "סיפור אהבה ארץ ישראלי", בהשראת המחזה, בבימויו של דן וולמן, על פי תסריט מאת דיתה גרי, בכיכובם של עדי בילסקי (בתפקיד מרגלית דרומי), אביב אלוש (בתפקיד לוחם הפלמ"ח, ), ומאיה ורטהיימר.
קיץ 1942, מרגלית, נערה בת 15, יחד עם שתי חברותיה ממושב נהלל בדרכן לסמינר הנוער העובד והלומד בירושלים.
באוטובוס היא פוגשת לראשונה את עמי, תלמיד בבית הספר החקלאי "כדורי".
עמי יורד מהאוטובוס, אבל נשאר במחשבותיה של מרגלית.
כעבור 6 חודשים, פוגשת מרגלית את עמי, הפעם במושב שלה, נהלל.
הג'יפ שלו התקלקל והיא מזמינה אותו להתארח בלילה בביתה.
אמה של מרגלית מזמינה אותו לארוחת ערב ומסדרת מיטה בצריף הישן שלהם.
למחרת בבוקר עמי עוזב, לאכזבתה של מרגלית, בלי להשאיר עקבות.
שנה חולפת, ומרגלית נשלחת על ידי ועדת התרבות של המושב, לסמינר למדריכי הנוער העובד בקיבוץ יגור.
ליד חדר האוכל של הקיבוץ, היא רואה את עמי עם בחורה.
עמי מבחין בה וניגש לשוחח.
הוא מספר לה שהוצב שם על ידי הפלמ"ח ומציג את חברתו, בת הקיבוץ.
מרגלית שוב מרגישה חסרת מזל.
ב-1945 מלחמת העולם השנייה מסתיימת ברגשות מעורבים.
יחד עם שמחת הניצחון, באה גם ההכרה באסון שהתחולל.
קרובי משפחת צפוני בפריז נלקחו לאושוויץ ומהמשפחה הגדולה ברוסיה לא נותר סימן חיים.
חוקי הספר הלבן הפכו את העולים ניצולי השואה לבלתי לגאליים.
הזרם המוגבר של העלייה הצריך בתי ספר וגנים נוספים.
וכך, בגיל 18 יוצאת מרגלית לסמינר למורים וגננות בתל אביב.
היא מתגוררת בצריף עם עוד שתי שותפות לחדר ועובדת כמנקה ומטפלת בילדים.
יום אחד, באוטובוס בדרכה לסמינר, מרגלית שוב פוגשת את עמי.
הוא מספר לה שכבר נפרד מחברתו מיגור והספיק להיות שותף להקמת קיבוץ חדש, "בית קשת", בגליל התחתון.
מרגלית מנצלת את ההזדמנות ומזמינה אותו להופעה של הזמרת יפה גוסטין (יפה ירקוני) במועדון בגבעתיים.
כשהיא יורדת מהאוטובוס, לאחר שעמי אמר לה שהוא עסוק ולא יוכל לבוא, חברו לקיבוץ ולנסיעה, מוטקה, מנסה את מזלו עם מרגלית ומזמין אותה לסרט.
כשהיא דוחה את ההצעה, הוא מספר לה שעמי תפוס.
יש לו חברה, עולה חדשה מהונגריה.
מרגלית שופכת את לבה בפני חברתה לחדר, שמספרת בשמחה שיש לה בן-דוד בבית קשת.
היא רוקמת מזימה לנסוע לבקר אותו בחופשת הפסח, כשמרגלית "מתלוה" אליה.
בבית-קשת, מרגלית שמחה לשמוע מבן הדוד של מיכל, שיש בשבילן מיטות פנויות בחדרו ושותפו לחדר הוא בחור בשם עמי בן-אברהם.
בקיבוץ, האורחים לוקחים חלק בעבודות המשק ומרגלית נשלחת לעבוד במטבח.
בדרכה למקלחת היא פוגשת את עמי.
היא מחליטה לעשות ניסיון אחרון ומבקשת ממנו להסיע אותה על האופנוע למסיבה בנהלל לכבוד פסח.
לאחר המסיבה, הוא מבשר לה שכבר נפרד מחברתו, העולה מהונגריה ומנשק אותה בפעם הראשונה.
בבית קשת, על הגבעה תחת עץ החרוב, עמי מראה למרגלית את הנוף הסובב אותם: הר תבור, הרי הגלעד והר חרמון.
הוא מצביע על בתי השבט הבדואי של האזור ומספר לה שהשייח' שלהם הוא חברו של אביו ויש בינם יחסים טובים.
תחת העץ מציע עמי למרגלית להתחתן.
תאריך החתונה נקבע לחג פורים.
בינתיים, החלטת החלוקה של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 נותנת את האות לתחילת מלחמת אזרחים בין היהודים והערבים בארץ ישראל, כשערביי הארץ תוקפים בבוקר שאחרי חגיגות השמחה של היהודים.
הדרכים נתונות לשליטה ערבית והיהודים עוברים לנסיעה ברכבים משוריינים תחת ההתקפות הערביות.
שנת 1948. מרגלית מתקשה להתאים את עצמה לחיי השיתוף בקיבוץ, אבל עמי מבהיר שהקיבוץ משקף את כל מה שמאמין בו ומודיע שלעולם לא יעזוב אותו.
למרות זאת, מבקש מהקיבוץ ומקבל "חדר-משפחה", ללא שותפים.
תוך שההכנות לטקס החתונה בנהלל בעיצומן, בבית קשת, חבר בא ומודיע לעמי שפרות הערבים רועות בשדות הקיבוץ, על הגבעה ליד עץ החרוב.
עמי אוסף כמה חברים ויוצא לגרש את הפרות הרועות בשטח הקיבוץ.
בנהלל, כשמרגלית יוצאת לעבודתה בגן הילדים, נודע לה שמאות ערבים תוקפים את קיבוץ בית קשת.
לאחר נסיעה ברכב משוריין, בדרכים החסומות ובגשם השוטף, מרגלית מגיעה לבית קשת, שם היא מגלה שהפרות היו פתיון.
הן נשלחו על ידי השייח', "חברו" של עמי, כדי למשוך את חברי הקיבוץ למארב מתוכנן.
שבעה בחורים מהקיבוץ נהרגו בקרב בית קשת.
זה אמור היה להיות יום החתונה של עמי ומרגלית.
לאורך ההצגה נשמעים "מבזקי חדשות", המספקים רקע היסטורי חשוב לעלילה:
1942, 4 בנובמבר – הניצחון באל-עלמיין.
הוסר איום הפלישה הנאצית לארץ ישראל ויחד איתו סכנת ההשמדה של היישוב היהודי.
1943, 28 בנובמבר – רוזוולט, סטלין וצ'רצ'יל החליטו בטהראן על מועד הפלישה לאירופה.
1945, 27 בספטמבר – בן-גוריון דורש מהממשלה הבריטית את ביטול "הספר הלבן", האוסר עליה יהודית לארץ ישראל, וגם 100,000 סרטיפיקטים (אישורי עלייה) לניצולי מחנות המוות.
הצבא הבריטי פשט על ערים וקיבוצים, כדי לגלות נשק.
תל אביב וירושלים תחת עוצר.
2718 איש נעצרו, ובתוכם משה שרתוק.
1947, 20 ביולי – אניית המעפילים "יציאת אירופה תש"ז", על 4550 ניצולי השואה שעל סיפונה, נתפסה על ידי הבריטים ונשלחה בחזרה לגרמניה.
1947, 29 בנובמבר (כ"ט בנובמבר) – העצרת הכללית של האומות המאוחדות אישרה את תוכנית החלוקה של ארץ ישראל.
היהודים יקבלו 55%: הנגב, מישור החוף והגליל המזרחי.
ירושלים תישאר תחת פיקוח בינלאומי.
1948, 10 בינואר – כוחות מסוריה תוקפים בצפון הארץ.
הותקף גם קיבוץ רמת רחל ליד ירושלים.
35 לוחמי פלמ"ח נהרגו בדרכם לגוש עציון הנצור.
מרגלית צפוני – בת דמותה של פנינה דרומי (שם הנעורים של פנינה גרי עצמה).
עמי בן-אברהם – בן דמותו של .
אמא של עמי – רחל (רחל ינאית בן-צבי).
יוסף צפוני – אביה של מרגלית.
ציפורה – אמה של מרגלית.
קרסיק – שכנם הפסימי של משפחת צפוני בנהלל.
פרוידנברג – חבר ועדת התרבות ה"יקה" של נהלל.
מישקה – מחלק המכתבים של נהלל.
חגי – תושב נהלל ותלמיד ב"כדורי".
אפרים – המדריך "הגלותי" בסמינר למדריכי נוער ב"נוער העובד והלומד".
מיכל – שותפתה לחדר של מרגלית בסמינר לגננות בת"א.
מוטקה – חברו של עמי מבית קשת.
בן-דודה של מיכל – שותפו לחדר של עמי בבית קשת.
אפי – מזכיר הפנים של קיבוץ בית קשת.
חברת קיבוץ שמתנגדת לקבלת מתנות חתונה בקיבוץ.
חבר קיבוץ שבעד קבלת מתנות חתונה בקיבוץ.
רבקה – מתנדבת לפקח על התור לשימוש במתנות החתונה.
חיים גורי – חברו של עמי מ"כדורי".
שושיק – שותפתו לחדר הקנאית של עמי בבית קשת.
רות (רות דיין, אשתו של משה דיין) – השכנה הטובה בנהלל.
חבר קיבוץ שמביא את המיטה הזוגית לחדר של עמי ומרגלית.
חבר שמספר לעמי על פרות הערבים הרועות בשדה של בית קשת.
אבא של עמי (יצחק בן-צבי, הנשיא השני של מדינת ישראל).
סיפור אהבה הוא סיפור קצר מתוך הספר "עשן" מאת הסופר אהרן אפלפלד.
הספר פורסם לראשונה בהוצאת "עכשיו" בשנת 1962.
הסיפור עוסק בזוג נשוי, שניהם ניצולי שואה, המתמודדים עם טראומות גופניות ונפשיות שנגרמו להם בעקבות השואה.
החל משנת 2011 הסיפור נכלל בבחינת החובה בספרות בתעודת הבגרות.
הסיפור מתאר את חיי הנישואים של קובה - יהודי ניצול שואה מבוגר שאיבד את אשתו ובתו בת ה-11 במלחמה; ורוזה - נערה יהודייה צעירה.
עסקיו של קובה מצליחים, הוא מרוויח כסף ועסוק בעבודתו, אבל לא משקיע בחיי הנישואין שלו עם רוזה; בסיפור הוא מתואר כ.
הצעירה מקבלת בהכנעה את הקושי שלו להביע אהבה כלפיה.
שני בני הזוג חווים בשנתם חלומות רעים אך מתמודדים איתם בצורה שונה.
בעוד רוזה משתדלת להדחיק את החלומות, קובה מנסה דווקא לעמוד מולם.
באחד מחלומותיו הוא רואה זוג רבנים יהודים מזוקנים שכועסים עליו כשהם מטיחים בו אשמה בעקבות כך שהתחתן עם אישה אחרת בזמן שהוא עגון, מכיוון שלא התגרש כהלכת הדת מאשתו שנהרגה במלחמה.
רוזה שוברת את רגלה ומרותקת למיטתה, וקובה בעלה סועד אותה, מטפל בה ומעניק לה אהבה.
רוזה מבריאה, ואילו קובה נעשה חולה בשפעת, דועך וטרוד בחלומותיו.
לפני חג הפסח הם נוסעים לבית הבראה.
קובה רואה שרוזה התאוששה ושמחה ואף משחקת טניס, ומגיע למסקנה כי הוא סיים את תפקידו בחיים ומבקש למות.
רוזה שומעת את צעקתו האחרונה ורצה לגלות את הסוף המר.
בעוד שרוזה הגיעה מאירופה בגיל צעיר מאוד, קובה הגיע בגיל מאוחר, לאחר שאיבד את אשתו ובתו.
הכוח המניע את שניהם במהלך הסיפור הוא שונה: בעוד את רוזה מניע כוח החיים והיא מדחיקה את המאורעות כדי להמשיך ולבנות חיים חדשים, את קובה מניע כוח המוות, האובדן, ייסורי המצפון והחרטה שבסופו של דבר מושכים אותו אל מותו.
ההבדלים ביניהם מבטאים בין השאר את הקונפליקט שבין זיכרון ושכחה לגבי השואה.
בסיפוריו מנסה אפלפלד לעורר את זיכרון השואה בצורה של תיאור רגשות במקום סיפור המוות והיגון.
כך למשל, קובה מתואר כמתקשה להעניק אהבה לאחרים, בין השאר בשל הקושי שלו לאהוב את עצמו.
הדבר משתקף גם ברעיון ה"דה-הומניזציה" שטבע ויקטור פראנקל: מכיוון שבשואה סבלו הניצולים מחוסר אמפתיה ואי-סיפוק הצרכים הבסיסיים, הם התקשו מאוחר יותר ביצירת קרבה ואינטימיות - מעין הטלת ספק באנושיות שלהם עצמם.
מוטיב החלומות - גם רוזה וגם קובה חולמים חלומות קשים.
מוטיב זה מתקשר לנושא הזיכרון או ההדחקה של זכר השואה.
רוזה, בניגוד לקובה שמייחס חשיבות רבה לחלומות, מנסה להתעלם ולהדחיק אותם.
מוטיב השתיקה - כמו ניצולי שואה רבים, גם רוזה וגם קובה בוחרים שלא לדבר זה עם זה על זיכרונותיהם מהשואה.
מוטיב הזרימה - קובה מתדרדר אט אט באופן עקבי, כמו זרימת המים השקטה, אל עבר הסוף שלו.
מוטיב הבית - מתבטא בסיפור במספר דרכים.
- המשמעות הגלויה של הביטוי "התקנת הבית" בסיפור היא שרוזה מנסה לסדר את הבית ולהכין אותו לקראת חג הפסח; המשמעות הסמויה של הביטוי היא שרוזה מנסה לתקן את חייה ואת חייו של בעלה, לבנות בית חדש ובריא ולהניח בצד את הסבל והצער.
קובה היה מרוחק ממנה והיא מנסה להתקרב אליו וליצור אינטימיות, למשל על ידי סידור הבית והוספת וילונות כהים.
מוטיב הבית בסיפור מופיע גם בהקשר של בית ההבראה: בית ההבראה נועד להכניס סדר לכאוס ותפקידו להסדיר את החיים החברתיים המצומצמים בשנותיה הראשונות של המדינה; בימים הראשונים בהם שוהה רוזה בבית ההבראה, היא פורחת, .
עבור קובה "בית ההבראה" היא מילה יפה לבית המוות, כלומר קובה חש שתפקידו בעולם הסתיים, הוא אינו צריך לדאוג לרוזה יותר, וכעת הוא יכול לשים קץ לחייו:
סיפון באוניות הוא משטח קבוע המכסה את גוף כלי השיט או אחד ממדוריו.
באונייה או בסירה מהווה הסיפון את ה"גג", המכסה את גוף כלי השיט, מחזק את הדפנות ומהווה את משטח העבודה העיקרי.
בכלי שיט יש בדרך כלל כמה "קומות", שכל אחת מהן נקראת "סיפון".
גם מדורים מסוימים נקראים לעיתים "סיפון", וכך גם נקראים משטחי עבודה וגגות של חלקים מהמבנה העילי של האונייה.
מטרתו העיקרית של הסיפון היא מבנית: הסיפון מהווה את המכסה למערכת המורכבת של הקורות והתומכות, היוצרות את גוף כלי השיט, ועליו לעמוד בלחצים השונים הפועלים על גוף האונייה.
כדי להשיג חוזק זה יהיה הסיפון בנוי באותו חוזק ומאותם חומרים כמו הגוף; לעיתים יהיה הסיפון מחוזק עוד יותר, אם הסיפון מתוכנן לנשיאת מטענים כבדים (כמו באוניית מכולות).
גם חלקים שונים בסיפון יהיו מחוזקים יותר, בעיקר במקומות שבהם נמצאים מתקנים כמו כננות, יתדות ומאחזים שונים, וזקפים.
לסיפון ישנן מטרות נוספות: כיסוי מדורי האונייה מפני מזג האוויר וגלי הים, ולהוות משטח עבודה.
הסיפון יכול להיות משֻׁוּוֵה (Flush Deck), כלומר סיפון הנמשך מחרטום כלי השיט עד לירכתיים, ללא מבנה כלשהו עליו.
לעומת זאת, באוניות סוחר ומלחמה בימי הביניים ובתחילת העת החדשה היו על הסיפון לעיתים מבנים שונים, כמו צור חרטום (forecastle) וצור ירכתיים (Aftcastle).
עם הופעתן של אוניות בעלות מנועים, נבנו על הסיפון מבנים שונים, לעיתים בעבור גשר הפיקוד ולעיתים למטרות אחרות, מלחמתיות או מסחריות.
הסיפון העיקרי של כלי השיט נקרא "הסיפון הראשי" (Main deck), והוא המהווה חלק ממערכת התומכות והקורות של האונייה.
כאשר יש מעל סיפון זה סיפון נוסף, ייקרא זה האחרון "הסיפון העליון" (Upper Deck).
לאוניות קו בעלות כמה סיפונים, למשל, היה סיפון עליון ותחתיו הסיפון הראשי.
על הסיפון הראשי היו בדרך כלל התותחים הכבדים יותר, באותן אוניות, שהוצבו שם בשל חוסנו וחוזקו.
סיפונים אחרים מתחת לסיפון הראשי ממוספרים בדרך כלל בסדר עולה (כאשר הסיפון הראשי מסומן 1#), ואילו סיפונים מעל הסיפון הראשי ימוספרו גם הם בסדר עולה, בתוספת אות שתסמן את העובדה, למשל #A2, כלומר "Above", מעל.
עם זאת, באוניות שונות יינתנו שמות לסיפונים השונים: באוניות תענוגות במיוחד, ניתנים שמות מרהיבים לסיפונים.
למשל, הסיפון (או חלק הסיפון) שבו נמצאת בריכת השחייה נקרא לעיתים קרובות "סיפון לידו" על שם האי לידו, ליד ונציה, אתר תיירות ידוע.
הסיפון העליון ייקרא לעיתים "סיפון גלוי" (Weather Deck), משום שהוא הגלוי לרוחות ולים.
הסיפון שמאחורי התורן הראשי באוניות מפרש נקרא "סיפון אחרה" (Quarterdeck).
באוניות אלו היה סיפון האחרה מוגבה מעל הסיפון העליון, ועליו ניצב בדרך כלל מפקד האונייה או קצין המשמרת, וממנו ניתנו הפקודות להשטת האונייה ולהפעלתה; מקובל היה שחלק זה מיועד לקצינים בלבד.
גם באוניות מלחמה בעלות מנועים מוגדר הסיפון בחלקה האחורי של הספינה סיפון אחרה, ובעת עגינת האונייה בנמל מהווה חלק זה של הסיפון את מוקד הפעילות באונייה.
באוניות מפרשים מן המאה ה-17 והמאה ה-18 היה מעל סיפון האחרה סיפון נוסף, קטן יותר, שהיה ממוקם בירכתי סיפון האחרה.
סיפון זה נקרא "סיפון בית האחרה" (Poop Deck).
חלק הסיפון שמן התורן הקדמי לכיוון חרטום האונייה נקרא "סיפון בית הקדמה" (Forecastle Deck).
זהו זכר לצור החרטום שהיה בספינות בימי הביניים, וגם כיום נקרא חלק זה של הסיפון בשם זה.
באוניות משא, החלל שמתחת לסיפון העליון נקרא ספנה (Hold).
לעיתים קרובות מחולק חלל זה בממד הגובה בידי סיפון נוסף, הנקרא "בֵּינַת סיפונים" (Tween Decks).
סיפון זה ניתן לעיתים לשינוי על פי המטען שהאונייה נושאת.
באוניות שונות יהיו סוגי סיפונים שונים, על פי הצרכים וייעוד האונייה.
באוניות קו נקרא הסיפון הראשי, שמתחת לסיפון העליון, "סיפון תותחים" (Gun Deck) משום שבו הוצבה סוללת התותחים העיקרית של האונייה; בנושאות מטוסים נקרא הסיפון העליון שממנו ממריאים המטוסים "סיפון טיסה" (Flight Deck).
סִיפוּדוּ הוא טקס לידה מסורתי של שבט הקוסה השוכן בדרום אפריקה.
טקס הסיפודו נערך בין היום השלישי ליום הארבעה-עשר לאחר לידתו של התינוק.
טקס מסורתי זה מתקיים מאות בשנים ובשל המסתורין האופף אותו ידוע עליו אך מעט.
פירושו המילולי של טקס הסיפודו הוא "העברת הילד דרך העשן", נלקח משמו של עץ הסיפודו הגדל בדרום אפריקה ועליו משמשים כמרכיב בטקס.
שבט הקוסה הם קבוצה אתנית של דוברי שפות בנטו החיים בדרום אפריקה.
הקוסה מחולקים לתתי-שבטים שונים, ביניהם המפונדו (Mpondo), הבומבנה (Bomvana) והט'מבו (Thembu).
מספר אנשי שבט הקוסה נע על פי הערכות בסביבות השמונה מיליון, כאשר מרביתם חיים בדרומה ומרכזה של דרום אפריקה ושפתם נכללת כיום בשבע השפות הלאומיות הרשמיות של המדינה.
השבט נקרא על שמו של אחד ממנהיגיו הראשונים, או-קוסה.
תאוריה נוספת גורסת כי השם בא מצורה של המילה קוי קוי, שפירושה בשפת הסאן "פראי" או "זועם"; הקוסה ידועים במהלך ההיסטוריה כעם פראי ושפתם מכונה איסי-קוסה (isiXhosa).
כאשר מרגישה האם שמועד הלידה קרב, מכינות נשות השבט את המרכיבים אותם מניחים על חבל הטבור של התינוק לאחר לידתו.
"אומטטה" (Umtata) - פרי רעיל בצורת ביצה.
לאחר הלידה של התינוק המיילדת לוקחת עלה סכך יבש מגג הבקתה.
הסכך נחתך לחצי ובצד החתוך שלו הוא חד מאוד ובו משתמשים על מנת לחתוך את חבל הטבור של התינוק.
כאשר חותכים מותירים בין 7 ל-10 ס"מ מחבל הטבור מחוברים לתינוק.
שעה לאחר החיתוך הראשון חותכים פעם נוסף ומשאירים כ-5 ס"מ של חבל הטבור.
החיתוך השני נועד כדי להוציא את כל הדם מחבל הטבור, וגם במהלכו משתמשים בעלה הסכך היבש.