tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1934 העלה הצעת חוק פרטית נוספת, שאף היא לא הצליחה להפוך לחוק, האוסרת על לבישת מדים פוליטיים ברשות הרבים.
הצעה שכוונה נגד איגוד הפשיסטים הבריטי של אוסוואלד מוסלי.
הצעה דומה הפכה לחוק ב-1936 ("חוק הסדר הציבורי (1936)" - Public Order Act).
ב-1935 ייסד לוקר-למפסון את "Focus", ארגון על-מפלגתי שהתנגד למדיניות הפיוס וההכלה של בריטניה כלפי גרמניה הנאצית.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת במשמר המולדת ותמך בווינסטון צ'רצ'יל.
אחוזתו של לוקר-למפסון הייתה במערב סאסקס.
לאשתו הראשונה, ביאנקה ג'קלין פאגט (Bianca Jacqueline Paget) נישא ב-1923 והיה נשוי לה עד מותה ב-1929. ב-1935 התחתן עם ברברה גודאל (Barbara Goodall) ונולדו להם שני בנים, ג'ונתן וסטיבן.
אוליבר טוויסט היא סדרת הנפשה צרפתית-אמריקאית לכל המשפחה, שהופקה על ידי Saban Entertainment ו-Saban International Paris, אשר מבוססת על רומן בעל אותו שם שנכתב על ידי צ'ארלס דיקנס.
הסדרה מבוססת על הרומן "אוליבר טוויסט", כאשר בה הדמויות מואנשות לחיות.
הסדרה מתרחשת בלונדון במהלך המאה ה-19, ומתחילה כאשר אוליבר בורח מבית יתומים ופוגש את פרחח החמקמק, איתו הוא הולך לפייגן, בוס של כנופיה קטנה.
בשביל להישאר בכנופיה, אוליבר מוכרח להוכיח את עצמו.
באותו זמן המנהל של בית היתומים מנסה להחזיר את אוליבר חזרה אליו.
במהלך הסדרה אוליבר וחבריו, פרחח החמקמק וצ'רלי בייטס, עוברים הרפתקאות שונות ועושים הכל בשביל למצוא את אמא של אוליבר.
טיפוס נינוח בעל חמדנות לאכול.
בעל בית היתומים שממנו אוליבר ברח.
שולח פעמים רבות את סקראץ' וסניף לתפוס את אוליבר ואת חבריו.
סקראץ' וסניף - שני חתולים שעובדים אצל המנהל.
בילי סייקס - דוב חום.
מאיים, סוחט ומפחיד כדי להרוויח כסף.
בימוי הדיבוב העברי בשנת 1997 נעשה על ידי סיון שביט, ואילו בשנת 2000 נעשה על ידי שרית וינו-אלעד.
הדיבוב העברי הופק על ידי נטע בן צבי.
שם דמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתאוליבר טוויסטמונה מרשללירון לבפרחח החמקמקבריאן סידאלדורון בן-עמיצ'רלי בייטסטוני פופסער בדישיננסימונה מרשלנטלי פיק (1997)איריס זינגר (2000)הנסיכה אנושקהברברה גודסוןסיון שביטפייגןבריאן ג'ורג'צביקה שוורצברגהמנהלויל ראייןניר רוןסקראץ'גיורא קנת (1997)שמחה ברבירו (2000)סניףדרור נחום (1997)שרון כהן (2000)
בנוסף דיבבו בדיבוב העברי אביטל פסטרנק, אלברט כהן, אלי לולאי, אפי בן ישראל, דלית שחף ויורם יוספסברג.
אוליבר נאסן הוא רוכב אופני כביש בלגי בקבוצת דקטלון CMA CGM.
נאסן הוא אלוף בלגיה בשנת 2017.
ב-2013, נאסן התחיל לרכוב כסטאז'ר בקבוצת לוטו–בליסול וניצח במדיה את מרוץ טופ קומפטישון, וסיים שמיני בחוייסקה פייל.
אף על פי שרכב כסטאז'ר בלוטו בליסול ב-2014, הוא לא הצליח לקבל חוזה קבע בקבוצה והחל לרכוב בקבוצת טופספורט פלנדרן בשנת 2015. הוא סיים שלישי במרוץ אומלופ ואן הט ווסלנד, שביעי בטור של בלגיה, ושישי בטור של לוקסמבורג (ניצח את דירוג הצעירים במרוץ).
הוא סיים עשירי באליפות בלגיה, וניצח את המרוץ החד יומי, לה פולי נורמונד.
נאסן סיים שלישי בגרנד פרי סטאד זוטגם, וסיים שני בסקאל סלס, לאחר שהפסיד לרובין סטנייט בספרינט.
הוא ניצח את מרוץ חוייסקה פייל, לאחר שניצח את דריס ואן גסטל ואת קריסטר האגן בספרינט.
איי.אמ סייקלינג (IAM Cycling) השווייצרית.
הוא רכב לראשונה גרנד טור, כאשר נבחר לסגל קבוצתו לטור דה פראנס, וסיים במקום ה-83 הכללי.
רגע השיא בעונה של נאסן הגיע ב-28 באוגוסט, כאשר ניצח את קלאסיקת ברטאן (גרנד פרי פלואה לשעבר), לאחר שהקדים את אלברטו בטיול ואת אלכסנדר קריסטוף.
הוא סיים שני באנקו טור, 31 שניות אחרי ניקי טרפסטרה המנצח, ושני בטור של יורומטרופול.
הוא השתתף באליפות העולם, וסיים במקום ה-23.
נאסן הצטרף לקבוצת AG2R La Mondiale הצרפתית.
הוא התחרה ב-אומלופ הט ניוסבלד, וסיים שביעי.
בקורן–בריסל–קורן, נאסן הגיע במקום השמיני.
בדווארס דור פלנדרן, נאסן סיים שישי, 1:03 לאחר איב למפרט המנצח.
ב-E3 בינקבנק קלאסיק, נאסן סיים בתוך הפודיום לאחר שהגיע במקום השלישי, אחרי פיליפ ז'ילבר וגרג ואן אוורמאט המנצח.
נאסן סיים שלישי במרוץ ארבעת הימים של דנקרק, ושמיני בטור של בלגיה.
ב-25 ביוני הוא ניצח את אליפות בלגיה, לאחר שגבר בספרינט על ספ ואנמרק ועל יספר סטויבן.
הוא התחרה ב-טור דה פראנס, וסיים במקום ה-63 הכללי.
הוא סיים חמישי בבינקבנק טור, שישי בטור דה יורומטרופול ושישי בפריז - טור.
נאסן פתח את העונה בוואלטה ולנסיה, בה סיים במקום ה-34 הכללי.
בסבב קלאסיקות האביב, הוא סיים רביעי ב-E3 בינקבנק קלאסיק, שישי ב-גנט - וולגם, 11 ב-רונדה ון פלנדרן, ו-12 בפריז - רובה.
במרוץ אסקבורן-פרנקפורט, נאסן סיים שלישי לאחר שהפסיד לאלכסנדר קריסטוף ומייקל מת'יוס המנצח.
הוא סיים במקום ה-66 ב-טור דה פראנס, וניצח בפעם השנייה ברצף את קלאסיקת ברטאן, לאחר שהקדים את מייקל ואלגרן ואת טים וולנס.
הוא סיים רביעי בגרנד פרי מונטריאול, ושלישי בגרנד פרי בטור דה יורומטרופול.
נאסן סיים שלישי בבינץ' - שימאי - בינץ', ורביעי בפריז - טור.
נאסן סיים עשירי ב-אומלופ הט ניוסבלד, ב-23 במרץ, הוא רשם את התוצאה הטובה ביותר שלו במוניומנט, כאשר סיים שני לאחר ז'וליאן אלאפיליפ ב-מילאנו - סן רמו.
לאחר מכן, נאסן סיים שמיני ב-E3 בינקבנק קלאסיק, שלישי ב-גנט - וולגם, ושביעי ב-רונדה ון פלנדרן.
ב-טור דה פראנס, נאסן סיים במקום ה-68 הכללי, והתוצאה הטובה ביותר שלו בקטע הייתה בקטע התשיעי, כאשר סיים רביעי (10 שניות מטיש בנוט המנצח).
הוא סיים שמיני בקלאסיקת לונדון-סארי.
ב-בינקבנק טור, הוא ניצח את הקטע השביעי, וסיים שני כללי, 35 שניות אחרי לורנס דה פלוס המנצח.
את 2020 פתח עם מקום שביעי באומלופ הט ניוסבלד, אך לא הצליח לשחזר את הפודיום במילאנו - סן רמו, כשסיים בעונה הזו במקום ה-14. בנוסף לכך, סיים במקום ה-14 במילאנו–טורינו.
בהמשך העונה הוא נבחר שוב לסגל קבוצתו לטור דה פראנס, בפעם החמישית ברציפות.
התוצאה הטובה ביותר של נאסן הייתה מקום חמישי בקטע ה-19, 53 שניות מסורן קראו אנדרסן המנצח.
נאסן סיים פעמיים נוספות בעשירייה הראשונה, עם מקום 8 בקטע ה-14 ומקום 9 בקטע ה-14. נאסן סיים את עונתו בבלגיה, עם מקום 14 בגנט-וולגם ומקום 7 ברונדה ון פלנדרן.
אוליבר לאון ג'ונס סטארק הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אנגלי.
הוא התפרסם מתפקידו כריידר בסדרה "אדמת הפקר" (2017-2015), ובזכות הופעתו בתפקידו הראשי בתור אוון "באק" באקלי בסדרה "מוקד 911" (2018-הווה) של רשת פוקס.
סטארק נולד בלונדון, אנגליה, הממלכה המאוחדת.
הוא הצעיר מבין שני אחים.
הוא למד בבית הספר התיכון הנדון (אנ') בצפון מערב לונדון אותו סיים ב-2009. לאחר שהצטרף לאיגוד השחקנים בבריטניה, הוא נרשם תחת השם "אוליבר סטארק" מכיוון ש"אוליבר ג'ונס" לא היה זמין.
הוא החליט להשתמש בשם הנעורים של סבתו המנוחה, "סטארק", כשם הבמה שלו.
לפני שהחל את הקריירה כשחקן עבד במספר עבודות מזדמנות בין היתר כאיש מכירות מדלת לדלת, מנקה, מוכר משחקי מחשב, מוקדן טלפוני ויחצן של מועדון לילה.
תפקידו הראשון של סטארק היה בשנת 2010 כאשר לוהק לסרטו הקצר של ריאן קלאפי "Talking to the Filth" ובתפקיד ראשי של ג'רמי בסרט הקצר "Break In".
בשנת 2011 שיחק בסרט הקצר של דייוויד אלכסנדר "Follow".
לאחר מכן, הופיע סטארק בכמה תפקידי אורח בסדרות טלוויזיה בריטיות כמו "לותר", "דרקולה" ו"נפגעים".
בשנים 2015–2017 סטארק כיכב בשתי העונות הראשונות בדמותו של ריידר בסדרת הדרמה "אדמת הפקר" ברשת AMC.
בשנת 2016 גילם את גרגור בסרט "מלחמת האופל: מלחמות הדם", החמישי בסדרת סרטי מלחמת האופל.
משנת 2018 סטארק מגלם את הכבאי הצעיר אוון "באק" באקלי, דמות ראשית בסדרת הדרמה של רשת פוקס "מוקד 911".
סטארק הוא טבעוני, פמיניסט, והביע תמיכה בתנועת Black Lives Matter.
החל משנת 2021, הוא עובד עם ארגון צדקה המספק ציוד אימון לתחנות כיבוי אש כדי לעזור לכבאים להישאר בכושר.
יש לו כתם לידה מיוחד על פניו, שמורה למשחק המליצה לו להסיר.
הוא הצהיר כי "מעולם לא הייתה לו בעיה עם זה", ומעריצים רבים של הסדרה 9-1-1 שלחו לו הודעות חיוביות לגבי כתם הלידה שלו.
סטארק מתגורר כיום בלוס אנג'לס, קליפורניה עם הכלב והחתול שלו.
מאז 2016, הוא נמצא במערכת יחסים עם הדוגמנית והשחקנית האנה גוטסמן.
שנה סרט תפקיד הערות 2012 Communityמנהיג להקה 2013 ההרפתקן: קללת קופסת מידאס גלוקי 2014 Montanaקאל 2015 Hard Tide אלפי פישר 2016 מלחמת האופל: מלחמות הדם גרגור 2017 Mindgamers דילן
מועמד – פרסי בחירת הנוער לשחקן טלוויזיה בסדרת דרמה (2019)2021מוקד 911: טקסספרק: "Hold the Line"
אוליבר כריסטנסן (בדנית: Oliver Christensen; נולד ב-22 במרץ 1999 בקרטמינדה שבדנמרק) הוא כדורגלן דני המשחק בעמדת השוער בקבוצת שטורם גראץ.
כריסטנסן גדל במחלקות הנוער של קרטמינדה בולקלוב ואודנסה בולקלוב.
ב-22 באוקטובר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של אודנסה בולקלוב, בתיקו 1-1 נגד ברונדבי במסגרת המחזור ה-13 בליגת העל הדנית לעונת .
בסך הכל ערך 66 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-26 באוגוסט 2021 חתם כריסטנסן על חוזה לחמש עונות בהרטה ברלין מהבונדסליגה.
בעונתו הראשונה במועדון שימש כשוער שני.
ב-19 במאי 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בהפסד 0–1 להמבורג במסגרת פלייאוף הבונדסליגה לעונת 2021/2022. הוא שיחק גם במשחק הגומלין, בו ניצחה הרטה ברלין בתוצאה 0–2, ועזר לה להישאר בבונדסליגה.
ב-10 באוגוסט 2023 חתם בפיורנטינה מהסרייה א'.
ב-22 בינואר 2025 הושאל לסלרניטנה.
ב-2 באוגוסט 2025 הושאל לשטורם גראץ.
ב-11 בנובמבר 2020 ערך כריסטנסן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת דנמרק, בניצחון 0–2 על נבחרת שוודיה במשחק ידידות.
אוליבר האזרד פרי ת'רוק מורטון היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הרפובליקנית.
הוא כיהן כמושל אינדיאנה ה-14, הראשון שנולד במדינה, בשנים 1861–1867, במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, והיה בעל ברית איתן של הנשיא אברהם לינקולן.
במהלך המלחמה נאבק מורטון באספה הכללית של אינדיאנה, שנשלטה על ידי הדמוקרטים.
הוא חרג מסמכותו על פי חוקת המדינה, כאשר זימן את המיליציה המדינתית ללא אישור, ובמהלך התקופה בה האספה שותקה, הוא מימן באופן פרטי את ממשלת המדינה באמצעות הלוואות פדרליות ופרטיות בלתי מאושרות.
נמתחה עליו ביקורת על מעצרם של יריבים פוליטיים ושל חשודים באהדה למדינות הדרום.
כאחד מ"מושלי המלחמה" של הנשיא לינקולן, תרם מורטון תרומה משמעותית למאמץ המלחמתי, יותר מכל אחד אחר במדינה, ועד יומו האחרון זכה על כך בהכרת התודה של ותיקי צבא האיחוד.
במהלך תקופת כהונתו השנייה כמושל, ולאחר שלקה במוגבלות חלקית עקב שבץ מוחי, הוא נבחר לכהן כחבר הסנאט של ארצות הברית.
הוא נמנה עם מנהיגי סיעת הרפובליקנים הרדיקלים במהלך תקופת השיקום, ותמך במספר רב של הצעות חוק שנועדו להנהיג רפורמות במדינות הקונפדרציה לשעבר.
ב-1877, במהלך תקופת כהונתו השנייה בסנאט, לקה מורטון בשבץ מוחי שני ששיתק אותו, וגרם להתדרדרות מהירה במצב בריאותו.
שנה לאחר מכן הוא נפטר.
האבל על מותו הקיף את כל האומה ואלפים השתתפו בהלווייתו.
הוא נטמן בבית הקברות קראון היל שבאינדיאנפוליס.
אוליבר מורטון נולד במחוז ויין שבאינדיאנה, ליד היישוב הקטן סולסברי, כבנם של ג'יימס ת'רוק ושרה מילר מורטון.
סבו קיצר את שם המשפחה מת'רוקמורטון (Throckmorton) למורטון, אך הגברים של המשפחה נשאו את השם ת'רוק כשם אמצעי.
הוא נקרא על שמו של , הקומודור שניצח ב במלחמת 1812. כבר מגיל צעיר סלד מורטון משמו, ולפני שהחל את הקריירה הפוליטית שלו הוא קיצר אותו ל"אוליבר פרי מורטון", לאחר שהשמיט את השמות האמצעיים האזרד ות'רוק.
כאשר היה בן שלוש נפטרה אימו הוא גדל אצל הוריה.
את רוב שנות ילדותו הוא חי איתם באוהיו.
כנער צעיר הוא שב לאינדיאנה והצטרף למשפחתו בעיירה סנטרוויל.
הוא עזב את בית הספר בגיל 15 ולזמן קצר עבד כפקיד בבית מרקחת, אך עזב לאחר סכסוך עם בעל בית המרקחת ועבר להיות מתלמד ככובען.
לאחר ארבע שנים בעסקי הכובענות, הוא החל לאבד עניין והתפטר כדי להתחיל לימודים באוניברסיטת מיאמי שבאוקספורד, אוהיו, שם הוא למד שנתיים והיה חבר באחוות בטא-טתא-פי.
לאחר מכן הוא למד לזמן קצר באוניברסיטת סינסינטי כדי להמשיך בלימודי המשפטים שלו.
ב-1845 הוא שב לסנטרוויל ובשנה שלאחר מכן התקבל ללשכת עורכי הדין של אינדיאנה.
מורטון הקים משרד עורכי דין בשותפות עם השופט ניומן והיה לעורך דין מצליח ואמיד.
קיבי, שאותו ימנה מורטון לימים כתובע הכללי של אינדיאנה, החל ללמוד בהדרכתו משפטים בריצ'מונד ב-1849. לאחר שקיבי התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1852 נעשו השניים שותפים במשרד עורכי דין עד 1860. ב-1845 נשא מורטון לאישה את לוסינדה ברבנק.
לזוג נולדו חמישה ילדים, אך רק שניים מתוכם הגיעו לבגרות.
ב-1852 נבחר מורטון כשופט נודד, אך התפטר לאחר שנה בלבד לאחר שהוא הגיע למסקנה שהוא העדיף את העיסוק בעריכת דין.
ב-1854 הוא כבר היה מעורב בפוליטיקה של אינדיאנה.
בתחילה הוא נמנה עם מתנגדי העבדות במפלגה הדמוקרטית, אך הוא התגורר באזור שבו הייתה המפלגה הוויגית המפלגה הדומיננטית, והיה לו סיכוי קלוש להתקדם בפוליטיקה מבלי לשנות את שיוכו המפלגתי.
לסעיף בחוק קנזס נברסקה, שביטל את פשרת מיזורי, ושאסר על העבדות בטריטוריות המערביות שמעבר למיזורי, הייתה השפעה מפלגת על שתי המפלגות.
כאשר הדמוקרטים היו חלוקים בסוגיה, מורטון זיהה עצמו עם עמדתם של תומכי מפלגת הארץ החופשית והתנגד לחוק.
בהשפעתו של הסנאטור ג'סי ב.
ברייט, הרחיקו הדמוקרטים משורותיהם את מתנגדי העבדות, כולל מורטון, מהוועידה המדינתית של אינדיאנה ב-1854. באותה שנה הצטרף מורטון יחד עם חברי סיעות פוליטיות אחרות כדי להקים את מפלגת העם, אחת מהמפלגות שקדמו למפלגה הרפובליקנית באינדיאנה.
בפברואר 1856 כבר היה מורטון חבר במפלגה הרפובליקנית שהוקמה אז ברמה הלאומית כאשר היה לחבר בוועדת ההחלטות בוועידה הארצית המקדימה של המפלגה שהתכנסה בפיטסבורג.
הוא גם שימש כנציג בוועידה הארצית של המפלגה שהתכנסה באותה שנה בפילדלפיה.
מורטון, שהיה אז בן 32, היה באותה שנה למועמד מפלגת העם והמפלגה הרפובליקנית למשרת מושל אינדיאנה.
יריבו מטעם הדמוקרטים היה אשבל וילארד, חבר פופולרי בסנאט המדינתי.
על אף מערכת בחירות רצופת מאבקים, שבה בפעם הראשונה זכה מורטון לתשומת ליבם של המצביעים ברחבי המדינה, הוא הובס על ידי וילארד בבחירות הכלליות בהפרש של קצת יותר מ-6,000 קולות, זאת על רקע האשמות משני הצדדים בהונאת בחירות.
ג'וליאן, שתיעב את מורטון, טען שמורטון לא נקט בעמדה תקיפה מספיק נגד העבדות, וכוויגי שמרן לשעבר, הוא טען שהוא היה ותרן מדי בסוגיה במדינה שבה תושביה ילידי הדרום לא גילו שום עניין בשחורים או במאבק לביטול העבדות.
על אף ביקורות אלו, נאומיו של מורטון נגד העבדות הפכו אותו לפופולרי בקרב הרפובליקנים באינדיאנה.
בשל המוניטין שלו על אופן דיבורו "הפשוט והמשכנע", אמרו בני תקפותו של מורטון עליו שהוא לא היה "רהוט או שנון", אלא יותר "הגיוני וסביר".
ב-1858 כבר אימצה מפלגת העם באופן רשמי את השם של המפלגה הרפובליקנית, וב-1860 בחרו הרפובליקנים במורטון כמועמדם לתפקיד סגן מושל המדינה כשותפו למרוץ של הוויגי לשעבר שהיה שמרן יותר, הנרי סמית' ליין.
פוליטיקאים רפובליקנים פיקחים סברו שמורטון יחשב לרדיקלי יתר על המידה ולא יוכל לגרוף את קולותיהם של המצביעים לשעבר של מפלגת שאינם יודעים דבר בחלקה הדרומי של המדינה, בעוד שאדם עם מורשת וויגית כמו ליין יצליח לעשות כן.
בשל העובדה שלשניים הייתה השפעה חזקה במפלגה, ואף אחד מהם לא היה מעוניין לנהל מאבק גלוי עם זולתו, הוסכם על פשרה, על פיה נבחר ליין כמועמד למשרת המושל ומורטון נבחר כמועמד לתפקיד הסגן.
לשני המועמדים היה ברור שאם הם ינצחו בבחירות ואם יושג רוב לרפובליקנים בבית המחוקקים של המדינה, תבחר האספה הכללית של אינדיאנה בליין כסנאטור ומורטון יירש אותו כמושל המדינה.
מסע הבחירות התמקד בעיקר בסוגיות שרווחו אז בארצות הברית, כולל חקיקה כלכלית, תעריפים, והאיום בפרוץ מלחמת האזרחים.
בבחירות הכלליות ניצחו ליין ומורטון והרפובליקנים אכן השיגו את השליטה בבית המחוקקים המדינתי.
כפי שהוסדר מלכתחילה בין השניים, ביום לאחר השבעתו של ליין כמושל, בחרה בו האספה הכללית לאייש את המושב של המדינה בסנאט.
ליין התפטר מיד מכהונתו כמושל ומורטון ירש אותו והושבע כמושל אינדיאנה ה-14 ב-18 בינואר 1861, הראשון מבין כל מושלי המדינה שנולד בתחומיה.
מורטון כיהן כמושל אינדיאנה במשך שש שנים מ-1861 ועד 1867, ותמך בתקיפות באיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
בעוד אחרים הטיפו לפשרה ולפיוס, מורטון דרש את הפסקת הדיונים על פרישה, ללא שום פשרה נוספת, ואם יהיה צורך בכך, את השימוש בכוח כדי לשמור על שלמות האיחוד.
בנאום שנשא ב-22 בנובמבר 1860 הכריז מורטון: "אם נחוץ מאבק דמים כדי להקים את האומה, נחוץ גם מאבק כדי לשמר אותה".
הוא גם היה תומך נלהב של ניהול המלחמה על ידי הנשיא לינקולן.
מורטון, שלא היה בעד פיוס, האמין שתפקידו כמושל אינדיאנה היה "להוקיע בגידה ולתמוך במטרתו של האיחוד".
מורטון גם האמין שהמלחמה בלתי נמנעת והחל להכין את המדינה לפריצתה כבר בימיו הראשונים כמושל.
הוא מינה אנשים לעמדות בממשלת המדינה שהתנגדו לפשרה עם מדינות הדרום.
הוא גם הקים, ללא הסכמה מהרשות המחוקקת, מאגר נשק מדינתי, בו כ-700 איש ייצרו תחמושת, ועשה הכנות נוספות לקראת המלחמה שמשמשה ובאה.
שלושה ימי לאחר שב-12 באפריל 1861 פרצה המלחמה עם הפגזת פורט סאמטר בקרוליינה הדרומית, שיגר מורטון מברק לנשיא לינקולן, בו הוא הציע את גיוסם של 10,000 מתנדבים חמושים מאינדיאנה לסיוע בדיכוי המרד.
בסוף החודש, כ-12,000 מתנדבים מאינדיאנה כבר התגייסו כדי להילחם לצד האיחוד, ובכך אף עברו את המכסה הראשונית של שישה רגימנטים (4,683 איש).
בישיבה מיוחדת של האספה הכללית של אינדיאנה שהתקיימה ב-24 באפריל, קרא מורטון לפוליטקיאים של אינדיאנה לשים בצד את השיקולים המפלגתיים ולהתאחד כדי להגן על האיחוד.
הוא גם קיבל את רשות בית המחוקקים ללוות ולהוציא כספים כדי לרכוש נשק ואספקה לציוד הכוחות של אינדיאנה.
מבין "מושלי המלחמה" של לינקולן, שהיו חשובים מאוד בשלבים הראשונים של המלחמה, "אף אחד מהמושלים לא היה אמיץ או משפיע כפי שהיה מורטון".
אף על פי שמאמציו של מורטון לא התקיימו מבלי שגררו מחלוקת והובעה כלפיהם התנגדות משמעותית מיריביו הפוליטיים, עיקר כוחו במהלך המלחמה היה יכולתו לגייס אנשים וכספים עבור צבא האיחוד ולצייד אותם לקרב.
הוא גם דיכא בהצלחה את אוהדי הקונפדרציה באינדיאנה.
כמנהיגם של הרפובליקנים במדינה, הוא התעמת עם הדמוקרטים שוחרי השלום.
במהלך המלחמה שמרו לינקולן ומורטון על ברית קרובה ביניהם, אף על פי שלינקולן היה מוטרד באותה עת מעריצותו של מורטון.
הנשיא גם הכיר בכך שלמורטון היו חששות מוצדקים, והעיר פעם אחת שמורטון היה "בחור טוב אך בזמנים מסוימים הוא האדם עם הרסן המשוחרר ביותר שאני מכיר".
מורטון חשש במיוחד שקנטקי, ששכנה מדרום לאינדיאנה, מעבר לנהר אוהיו, תפרוש מהאיחוד ותהווה איום על ביטחונה של אינדיאנה.
מורטון עשה מרחקים רבים כדי להבטיח שאינדיאנה תתרום הכי הרבה שאפשר למאמץ המלחמתי.
הוא לא חשש מהביקורת שהוטחה בו אם הוא חש שהאינטרסים של אינדיאנה היו בסכנה.
לעיתים קרובות הוא התעמת עם הרשויות הפדרליות ועם מפקדים צבאיים בסוגיות מדיניות הגיוס, הצבותיהם של רגימנטים, מינוי מפקדים צבאיים, רכישת אספקה, והטיפול שניתן לחיילים חולים ופצועים.
אף על פי שהוא רצה שאינדיאנה תקבל הכרה רחבה כפי שקיבלו מדינות אחרות, יריביו הפוליטיים של מורטון קראו לעיתים קרובות תיגר על מאמציו.
באחת הפעמים הוא התלונן באוזני לינקולן "שאף מדינת חירות אחרת אינה מאוכלסת בדרומיים כמו אינדיאנה", מצב שהוא האמין שמנע ממנו לפעול בכוח כפי שהוא שאף.
ב-1862 השתתף מורטון בוועידת מושלי המלחמה הנאמנים שהתקיימה באלטונה, פנסילבניה ואורגנה על ידי מושל פנסילבניה אנדרו גרג קרטין, ושהעניקה לנשיא לינקולן את התמיכה שהוא נזקק לה להצהרת האמנציפציה.
האמנציפציה וגיוסם של אנשים לניהול מלחמה ממושכת היו הסוגיות המרכזיות שפילגו את הרפובליקנים והדמוקרטים במהלך תקופת כהונתו של מורטון כמושל.
אף על פי שעלה בידו של מורטון לשמור את אינדיאנה מאוחדת בשלבים הראשונים של המלחמה, מרגע שהאמנציפציה עלתה לסדר היום ב-1862, ספגו הרפובליקנים תבוסה ניצחת בבחירות אמצע הכהונה, ומורטון איבד את תמיכת הרוב הגדול של הדמוקרטים בבית המחוקקים המדינתי.
לפני שבית המחוקקים החדש התכנס ב-1863, החל מורטון להפיץ דיווחים שהדמוקרטים התכוונו לתפוס את השליטה על ממשלת המדינה, לפרוש מן האיחוד ולעורר מהומות.
הדמוקרטים הגיבו בביקורת נוקבת על מורטון ועל לינקולן, על ניהול המלחמה, ועל סוגיות האמנציפציה ואובדן הזכויות החוקתיות.
ההאשמות משני הצדדים יצרו אווירת מתיחות שרק החריפה את היחסים בין שתי המפלגות ויצרה עימותים נוספים בהמשך.
מורטון כבר נקט בשורה של כמה צעדים בלתי חוקתיים כאשר פעל על דעת עצמו ללא אישור בית המחוקקים, כולל הקמת מאגר נשק מדינתי, והדמוקרטים ניסחו הצעת חוק בניסיון לצמצם את סמכותו.
כאשר ביקשו הדמוקרטים באינדיאנה להעביר את המיליציה המדינתית מסמכותו הפיקודית של מורטון למועצה מדינתית, הוא פיזר מיד את האספה הכללית.
הוא חשש שברגע שתהיה בידם השליטה במיליציה, עלולים היו הדמוקרטים לנסות להדיח אותו מתפקידו ולפרוש מן האיחוד.
מורטון הוציא הנחיות סודיות למחוקקים הרפובליקנים, וביקש מהם להישאר מחוץ לאינדיאנפוליס, בירת המדינה, כדי למנוע את קיומו של קוורום באספה הכללית שנדרש כדי להעביר חקיקה כלשהי.
כל הרפובליקנים למעט ארבעה נמלטו לעיר מדיסון, שם הם יכלו לעבור לקנטקי במקרה שהדמוקרטים היו מנסים לאלץ אותם לשוב לאינדיאנפוליס.
מבלי שיחוקק חוק התקציב, לא יכלה ממשלת המדינה לקבל כספים כדי לפעול, והדמוקרטים הניחו שמורטון ייאלץ לכנס מושב מיוחד ולקרוא לרפובליקנים לשוב.
הדמוקרטים קיוו לנקוט שוב בצעדי לחץ כדי להחליש את מורטון, אך הוא היה מועד לתוכניותיהם.
תוך שהוא חרג מסמכויותיו על פי החוקה, הוא הוציא כספים במיליוני דולרים מהלוואות פדרליות ופרטיות.
צעדו של מורטון לחתור תחת סמכות בית המחוקקים הצליח.
הוא הצליח לממן באופן פרטי את ממשלת המדינה ואת מאמצי המלחמה באינדיאנה.
הבנקאי תושב אינדיאנה לשעבר, ג'יימס לנייר מחברת הבנקאות הניו יורקית וינסלו, לנייר ושות' הלוו למורטון כספים כדי לשלם את הריבית על חובות המדינה עד שממשלת המדינה יכלה לחדש את מאמצי גביית ההכנסות שלה.
צעדיו של מורטון גרמו לזעם רב בקרב הדמוקרטים, שהתקיפו אותו נמרצות.
הוא הגיב בהאשמות נגדם בבגידה.
בעקבות פיזור האספה הכללית ב-1862, הוא ביקש מהגנרל הנרי ב.
קרינגטון סיוע בארגון מימון הפעילות הצבאית.
הוא גם הקים רשת מודיעין בהובלתו של קרינגטון כדי לטפל באוהדי הדרום שהיו קשורים ל"אבירי מעגל הזהב" , והחל מ-1863, גם באבירים האמריקאים שהתמזגו עם בני החירות.
חברי קבוצות חשאיות אלו כללו דמוקרטים ואחרים שתמכו בזכויות המדינות והתנגדו למטרתו של האיחוד במלחמה.
קרינגטון הצליח בשמירה על ביטחון המדינה, אך צעדיו כללו גם מעצרים שרירותיים, דיכוי חופש הדיבור וחופש ההתאגדות, ובאופן כללי צעדי דיכוי על המיעוט אוהד הדרום באינדיאנה.
בתקרית שמאוחר יותר נקראה הקרב על פוגס ראן, שלח מורטון חיילים לשבש את מהלכה של התכנסות מדינתית של הדמוקרטים, שם רבים ממנהיגי הדמוקרטים נעצרו, עוכבו או ספגו איומים.
מורטון גם דחק בתומכי המלחמה מקרב הדמוקרטים לפרוש ממפלגתם בשם האחדות למשך המלחמה, וכמה מהם נענו לו.
המושל לשעבר ג'וזף רייט היה בין הדמוקרטים שהורחקו משורות המפלגה ב-1854, ובניסיון להציג גישה דו-מפלגתית, מינה אותו מורטון לסנאט של ארצות הברית.
כתגובה לצעדיו של מורטון נגד מתנגדיו, כינתה אותו המפלגה הדמוקרטית באינדיאנה "דיקטטור" ו"מאפיונר סמוי".
הרפובליקנים הגיבו על כך בטענה שהדמוקרטים עשו שימוש ב"טקטיקות בוגדניות לניהול המלחמה".
מורטון, ללא אישור בית המחוקקים המדינתי, שלח את המיליציה ביולי 1863 כדי לפעול נגד פשיטת מורגן , תקרית שבה פושטים של הקונפדרציה בפיקודו של גנרל צבא הקונפדרציה חצו את נהר אוהיו אל דרום אינדיאנה.
התמיכה הרחבה בקונפדרציה בקרב חברי מעגל הזהב ותושבי אינדיאנה ממוצא דרומי הצטמצמה באופן כללי לאחר שאנשיו של מורגן בזזו בתים רבים של תומכי מעגל הזהב, זאת על אף תמיכתם בקונפדרציה.
לאחר שהפושטים של מורגן לא הצליחו לגייס תמיכה באינדיאנה במספרים משמעותיים, צמצם מורטון את צעדי הדיכוי שלו נגד אוהדי הקונפדרציה באינדיאנה, זאת מתוך מחשבה שאי הצלחתם של תומכי הקונפדרציה להגיש סיוע לאנשיו של מורגן בהיקף משמעותי, יכלה גם להעיד על כישלונם לסייע באופן דומה במקרה שתתרחש פלישה בהיקף מלא.
על אף צעדיו השנויים במחלוקת, דבר אחד יכלו ההיסטוריונים לציין על תקופת כהונתו הראשונה של מורטון כמושל, והיא ההגינות שבה נוהלה ממשלתו.
כל הכספים שהתקבלו כהלוואות נוהלו ללא שום היבט של שחיתות פוליטית ובשנים שלאחר המלחמה הם נפרעו.
בשל צעדים הגונים אלו יכול היה מורטון להימנע מההשלכות כאשר האספה הכללית התכנסה שוב לאחר בחירתו של מורטון לכהונה שנייה, והפעם עם רוב רפובליקני חדש.
ב-1864 עמדה המלחמה כבר לפני סיומה, אך רבים מתושבי אינדיאנה היו יגעים ממנה ולא ראו את קיצה כאשר הם התכוננו לבחירות הבאות למשרת המושל.
חוקת אינדיאנה אסרה על המושל לכהן יותר מארבע שנים במשך תקפה של שמונה שנים, אך מורטון נבחר ב-1860 כסגן המושל ובאותה עת הוא רק השלים את תקופת כהונתו של ליין, כך שהוא טען שהוא כשיר להתמודד בבחירות על משרת המושל בבחירות הבאות.
הדמוקרטים זעמו ופתחו במערכה קשה נגד מורטון, שלא ניהל מערכת בחירות אינטנסיבית יתר על המידה.
תחת זאת, הוא השיב הבייתה כ-9,000 חיילים בשירות פעיל לחופשה כדי שיצביעו בבחירות, וסביר היה להניח שהם הצביעו בעדו, "ידיד החיילים", ובעד ועמיתיו הרפובליקנים.
בבחירות אלו נבחר מורטון לתקופת כהונה שנייה כמושל, לאחר שהביס בהן את ידידו משכבר הימים, הדמוקרט ג'וזף מקדונלד בהפרש של יותר מ-20,000 קולות.
אף על פי שמערכת הבחירות התקיימה בזמן מלחמה, כששני הצדדים נאבקו זה בזה, נשארו מורטון ומקדולנד ידידים לאחר הבחירות ומאוחר יותר שירתו יחדיו בסנאט של ארצות הברית.
דמוקרטים רבים טענו שמורטון ביים את הבחירות בגלל שהרפובליקנים השיגו מחדש רוב בשני בתי האספה הכללית המדינתית.
באוקטובר 1865 לקה מורטון בשבץ מוחי שגרם לו להיות מוגבל חלקית לזמן מה.
לצורך קבלת טיפול, הוא נסע לאירופה, שם הוא ביקש את עזרתם של כמה רופאים מומחים, אך אף אחד מהם לא היה מסוגל לרפא אותו מהשיתוק שבו הוא לקה.
במהלך תקופת החלמתו, שימש סגנו, קונרד בייקר, כמושל בפועל.
עם תום המלחמה, דאג בייקר לשחרורם של רוב הכוחות של אינדיאנה.
במרץ 1866 שב מורטון לתפקד כמושל, אך מכאן והלאה הוא לא היה מסוגל להתהלך ללא סיוע.
ב-1867 נבחר מורטון על ידי האספה הכללית של אינדיאנה לכהן בסנאט של ארצות הברית.
הוא התפטר מכהונתו כמושל באותה שנה ובמקומו הושבע כמושל סגנו, קונרד בייקר.
בסנאט היה מורטון לחבר בוועדת החוץ של הסנאט ועד מהרה הוא היה לאחד ממנהיגי הרפובליקנים בסנאט.
הוא גם היה יושב ראש ועדת הזכויות והבחירות.
בשל השבץ שבו הוא לקה, נאם תמיד מורטון בישיבה, אך הוא זכה לתשומת ליבם של עמיתיו בשל מידת ההשפעה המרובה שהייתה לו בנאומים ובדיונים.
אלו שהשקיפו על מורטון מקרוב ראו בו אדם בלתי נלאה, בעל "נחישות בלתי מעורערת, זריז ובעל ראיה לרחוק..." חסר מנוחה ומלא אנרגיות, ציין אחד העיתונים, "הוא סיגל לעצמו מין סוג של אדישות צינית לגופו המוגבל, כמו בית שלא בוצעו בו תיקונים, וגרר אותו כמו חילזון שגורר את הקונכייה שלו".
כחבר הסנאט של ארצות הברית, "הוא לא פטר את עצמו משום חובה, שימש כיושב ראש וכחבר בכמה ועדות, לא נעדר מעולם ממושבו, והיה מוכן לדיון בכל עת".
מקורות שלא היו ידידותיים כלפי מורטון תיארו אותו במונחים שליליים.
"עם השפע של התכונה שקרויה 'עוצמה', סנאטור מורטון הוא בעל אחת התכונות הנוראיות ביותר בחיים הציבוריים", וכפי שהעיתונאי ג'ורג' אלפרד טאונסנד תיאר אותו: "מחשבה אפלה, נחושה, מדוכדכת ונואשת משתקפת בגוון עורו היבש ובעיניו המכונסות בתוך עצמן.
מבנהו החזק, שנחלש בטרם עת, עדיין נושא בו את רצונו הפראי, הוא מתנשא באמצעות קביו, וההתדרדרות שלו היא פסיעותיו של העריץ...
הוא שואף להיות נורא למען קיומה של החירות.
מצפונו ואומץ ליבו מוזנים לכן מהקיצוניות שלו.
כמו כל הקנאים הארורים, הוא חושב שהוא חש את חסד האל נע בקרבו".
מורטון, שכיהן בסנאט במהלך תקופת השיקום, תמך ברובה של התוכנית של הרפובליקנים הרדיקלים לעיצובן מחדש של מדינות הקונפדרציה לשעבר.
בראשית תקופת כהונתו הראשונה בסנאט, הוא תמך בחקיקה לחיסול מוחלט של הממשל האזרחי במדינות הדרום והטלת ממשל צבאי.
הוא גם תמך בחקיקה לביטול כל חוקות מדינות הדרום - כמעט בכל מקרה כפי שנכפה ב-1865 ללא הגשת ההחלטה על כך להצבעת הבוחרים - ודרישת קיום בחירות לנציגים לוועידות חוקתיות מדינתיות שתהיינה אחראיות לכתיבת חוקות חדשות.
בנוסף, הוא הצביע בעד סעיפים שהכריזו שחוקות המדינות החדשות ייכנסו לתוקף רק אם הן תאומצנה על ידי רוב של המצביעים הרשומים, לא רק אלו שהצביעו בבחירות המיוחדות שקראו לאימוץ החוקות.
בה בעת, הוא היה בעד הגבלות מחמירות על אנשי הקונפדרציה לשעבר שקיבלו היתר להצביע, במיוחד אלו שנשאו שבועה לתמוך בחוקת ארצות הברית ושירתו במשרה פוליטית וצבאית מטעם קונפדרציית המדינות של אמריקה.
במהלך משפט ההדחה של אנדרו ג'ונסון הצביע מורטון בעד הרשעתו של הנשיא, כפי שעשו רוב הרפובליקנים המתונים וכל הרפובליקנים הרדיקלים, והוא הביע בקול את אכזבתו מזיכויו של ג'ונסון.
ב-1866 כבר הגיע מורטון למצב שהוא חלק את ההשקפה הכללית בקרב הרפובליקנים שהאמצעי היחידי להבטחת הנאמנות להגנת הממשלות על זכויות האזרח של השחורים חייבת להיות באמצעות מתן לזכרים הבוגרים של כל גזע את זכות הבחירה.
כפי שהוא הסביר, "אני מתוודה, ואני עושה זאת ללא שום בושה, שלמדתי מהאירועים הגדולים של המלחמה".
הוא תמך בקבלת התיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית, וכאשר החלו הדמוקרטים להתפטר בהמוניהם מהסנאט במהלך הדיון כדי למנוע את קיומו של קוורום, תכנן מורטון תמרון ששמר את הצעת החוק בתוקף ואפשר לה לעבור.
הואר, תיאר את מורטון כאדם עם "התייחסות מועטה להקפדה על החוקה".
לא שמורטון התייחס מרצון בביטול לשבועתו להגן על חוקת ארצות הברית, אלא שהואר הוסיף, "הוא האמין שהחוקה צריכה להיות מפורשת לאור הכרזת העצמאות של ארצות הברית, כך שהיא תוכל להיות חוק החיים של עם גדול, רב עוצמה וחופשי.
על פי עיקרון זה של פירוש החוקה, כל פירוש קפדני או צר, שימצא בפירוש המילולי של החוקה, חייב לקבל קדימות".
לאור דברים אלו, הציב הואר את מורטון למעשה באותה קטגוריה כמו הסנאטור צ'ארלס סאמנר, שבאופן גלוי הכריז על קביעת הכרזת העצמאות שכל בני האדם נבראו שווים כמילים המגדירות שעל פיהן תישפט כל חובה חוקתית.
לאחר השבעתו של הנשיא הנבחר יוליסס ס.
גרנט ב-1869 נעשה מורטון לאחד מהמנהיגי הסנאט שממשל גרנט יכול היה להיסמך עליהם.
הוא סייע בהובלת הצעת החוק לקבלתה מחדש של וירג'יניה כמדינה שמיוצגת בקונגרס והצביע בעד החוזה לסיפוח סנטו דומינגו לארצות הברית.
בהמשך, הוא התעמת עם יושב ראש ועדת החוץ של הסנאט צ'ארלס סאמנר בוויכוח מר בנוגע לכוונותיו של הנשיא בנוגע לאומה הקריבית ותושביה.
בסנאט טען מורטון לטובת חוק האכיפה של 1871, שנודע גם כחוק הקו קלוקס קלאן, ושהעניק לנשיא סמכות נרחבת להאבק בטרור בדרום העמוק.
מורטון היה בלתי משתפר במאמציו לקשור את הדמוקרטים לבגידה של תקופת המלחמה ולאלימות של תקופת השלום, ובאופן כללי ניתן היה להסתמך עליו כמי שיספק הגנה משמעותית לזכות הממשלה הפדרלית להתערב ולאכוף את ההגנה על זכויות האזרח של האפרו-אמריקאים.
מורטון תמך בזכותו של המנהיג השחור מלואיזיאנה פינקני בנטון סטיוארט פינצ'בק, לאייש את מושבו בסנאט, אף על פי שמאמציו אלו לא נשאו פרי.
מורטון הצביע בעד חוק זכויות האזרח של 1875.
ממשל גרנט, שראה במורטון ידיד רב עוצמה, הציע לו את משרת השגריר בממלכה המאוחדת, במקומו של ג'ון לותרופ מוטלי, אך הוא דחה את ההצעה.
בשל העובדה שהאספה הכללית של אינדיאנה נשלטה על ידי הדמוקרטים, חשש מורטון שאם הוא יפרוש מהסנאט הם ייבחרו במקומו באחד מאנשיהם.
ב-1874 גרמו לו חששות דומים לסרב להזמנה לקבל מינוי לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-1873 נבחר מורטון לתקופת כהונה שנייה בסנאט וב-1874 היא החלה.
עמדתו בנוגע לשטרות הכסף נוספה למוניטין השנוי במחלוקת שלו.
במהלך תקופה של קשיים כלכליים רציניים ודפלציה, העדיף מורטון הצעת חוק שתוסיף יותר כסף בשטרות למחזור.
הוא החל את תקופת כהונתו השנייה בהובלת התמיכה של הסנאט בחוק האינפלציה שהנשיא גרנט הטיל עליו וטו.
צעדו זה של מורטון היה פיקחי מבחינה פוליטית.
באינדיאנה הדרישה לכסף קל להשגה עמד בראש סולם העדיפויות של הדמוקרטים, ובסתיו 1874 הם ניהלו את הבחירות במדינה בעיקר על בסיס סוגיה זו.
עם זאת, תוך שנה הצטרף מורטון לרפובליקנים אחרים בתמיכה בחוק החזרת השטרות שלמעשה השעה את סוגיות המטבע החדשות והעניק למזכיר האוצר של ארצות הברית את הסמכות להוציא כספים מן המחזור.
ב-1876 הוזכר שמו של מורטון כמועמד אפשרי לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית בוועידת המפלגה שהתקיימה בסינסינטי.
ריצ'רד תומפסון הציע את שמו של מורטון לוועידה כמועמד, אך עמדתו של מורטון בסוגיית שטרות הכסף, בשילוב עם בריאותו הרופפת, חיסלו את סיכוייו לקבל את המינוי מצירי הוועידה.
על כל פנים, אף אחד מסוגיות אלו לא השפיעה כה רבות כמו שיוכו של מורטון עם ממשל גרנט שהיה ספוג בשחיתות.
מועמדותו של מורטון הייתה עלולה להפוך את הרפובליקנים לפגיעים הן בסוגיית השיקום והן בסוגיית השחיתות.
בנוסף, לתומכיו של גרנט היה מועמד חלופי בדמותו של הסנאטור רוסקו קונקלינג מניו יורק.
בין שני המועמדים, גוש "האיתנים" הרפובליקנים היה מפולג, ללא שום סיכוי לאיחוד, שכן קונקלינג ומורטון תיעבו זה את זה.
כאשר החלו סבבי ההצבעה, הגיע מורטון למקום השני לאחר ג'יימס בליין, ובסבב ההצבעה השישי הוא כבר ירד למקום הרביעי.
מתנגדיו של בליין יכלו למנוע את מועמדותו רק על ידי התלכדות מאחורי מועמד שיהיה מקובל על נציגים בעלי חשיבה רפורמית וגוש "האיתנים".
בסבב ההצבעה השביעי כמעט כל מתנגדיו של בליין, כולל תומכיו של מורטון, התאחדו מאחורי רתרפורד הייז שזכה במועמדות המפלגה ובהמשך נבחר לנשיאות.
מורטון היה אחד החברים בעלי ההשפעה בסיעה שכונתה "האיתנים" (stalwart) של המפלגה הרפובליקנית.
חברי סיעה זו היו מחויבים עמוקות להגן ולשמור על הממשלות מטעם המפלגה במדינות הדרום.
כצפוי, בחורף 1876–1877 היה מורטון בין התומכים התקיפים ביותר בזכותו של הייז להיבחר לנשיאות בבחירות הצמודות.
כאשר התמנה מורטון כחבר בוועדת הבחירות, שעליה הוטל לקבוע את תוצאות הבחירות, לא היה שום ספק שהצבעתו תהיה בעד הייז.
לאחר שתומכיו של הייז פנו לדמוקרטים ממדינות הדרום, תוך הבטחה שהנשיא הנבחר לא ינקוט בשום צעד לקידומם של המושלים הרפובליקנים בלואיזיאנה ובקרוליינה הדרומית, היו חששות שמורטון יגרום לקשיים.
להפתעתם של רבים, על פי מדיניותו של הייז הוסר הסיוע הצבאי למושלים הרפובליקנים בשתי מדינות אלו, ומורטון הוכיח את עצמו כאחד ממגיניו החזקים של הנשיא, וטען שעמיתיו הרפובליקנים גילו סבלנות ונתנו סיכוי לדרך החדשה בדרום.
ב-1877 נבחר מורטון לשמש כיושב הראש של ועדת החקירה לחקירת האשמות של שוחד נגד לה פאייט גרובר, סנאטור מאורגון שאך נבחר.
הוועדה שהתה 18 ימים באורגון, שם קיימה שימועים וחקירות.
במסע בדרך חזרה, עבר מורטון בסן פרנסיסקו למנוחה ולביקור.
לאחר ארוחת הערב של 6 באוגוסט לקה מורטון בשבץ מוחי חמור שגרם לשיתוק בצד השמאלי של גופו.
ביום המחרת הוא נלקח ברכבת לשאיין שבטריטוריית ויומינג, שם הוא פגש בגיסו, ג'ון א ברבנק, לשעבר מושל טריטוריית דקוטה.
מורטון התלווה אליו לביתה של חמותו בריצ'מונד, אינדיאנה, שם הוא נשאר עד 15 באוקטובר, כאשר הוא המשיך לביתו שבאינדיאנפוליס כדי להחלים.
הוא נשאר בעיר, מוקף בבני משפחתו.
אוליבר מורטון נפטר ב-1 בנובמבר 1877.
ארונו של מורטון הוצב בקפיטול של אינדיאנה עד שהועבר לכנסייה המתודיסטית רוברטס פארק שבאינידיאנפוליס, שם התקיים טקס האשכבה.
בטקס נכחו מכובדים רבים מרחבי ארצות הברית, והנשיא הייז הורה על הורדת הדגלים לחצי התורן.
בשל העובדה שהכנסייה לא הייתה יכולה להכיל את הקהל הרב, אלפים המתינו בחוץ ויצאו בתהלוכה ארוכה כדי לצפות בטקס הקבורה בבית הקברות קראון היל שבעיר.
מורטון נותר "המושל רב העוצמה, החשוב, והשנוי במחלוקת ביותר בהיסטוריה של אינדיאנה".
מבחינתם של מעריציו ותומכיו, הוא היה מנהיג החלטי, משפיע, שאפתני ואנרגטי כמושל אינדיאנה במהלך מלחמת האזרחים.
מתנגדיו תיארו אותו כפוליטיקאי ערמומי ותאב כוח, ששינה את עמדתו בסוגיות שונות כדי שיתאימו לעמדות הרווחות לצורכי תועלתו הפוליטית.
מורטון גם נודע כמי שעמד בתקיפות נגד יריביו הפוליטיים, שאותם הוא הרגיז לעיתים קרובות בשל עריצותו, והם הגיבו לעיתים תכופות בביקורת חריפה על מעשיו.
למורטון היו מבקרים רבים במהלך שירותו הציבורי.
הם לעגו לאופן שבו הוא ניהל את ממשלת אינדיאנה במהלך מלחמת האזרחים ומתחו ביקורת על האופן שבו הוא דיכא בגלוי את חופש הדיבור, המעצרים של יריביו הפוליטיים, וההפרות של חוקות אינדיאנה וארצות הברית ביותר מהזדמנות אחת.
מורטון הצדיק את מעשיו הכוחניים כ"צורך הכרחי בתקופת המלחמה" כדי להגן על אינדיאנה ועל האיחוד.
בסנאט של ארצות הברית הוא היה לאחד המגינים החשובים ביותר של הממשלות הרפובליקניות במדינות הדרום.
היסטוריונים מודרניים של תקופת השיקום הגיעו למסקנה שמורטון היה בין התומכים העקביים ביותר של השוויון המשפטי על פי החוק.
למורטון הייתה אישיות נוקשה, שגרמה לתיעובו מצד אויביו, ושהושמצה על ידי עיתוני האופוזיציה.
לפי אחד הדיווחים, הוא לא ניחן בשנינות, לא בחוש הומור, לא באינטלקט, ולא בכושר שיחה מבריק, שיכלו למשוך את אלו שלא הסכימו אתו מבחינה פוליטית.
נאמר על אחד הרפובליקנים שהוא הכריז, "נוכחותו היא רעל קטלני" ו"הוא ספינקס, ואני מוצא את עצמי נאלם דום כאשר אני מקיים שיחה עם אדם זה".
אף, אחד ממבקריו של מורטון לא יכול היה להאשימו בשחיתות.
מורטון היה בין הראשונים שסירבו לקבל חלק כלשהו בתשלומי ההחזרים שהקונגרס נתן לחבריו ב-1873 והשיב את הכסף לאוצר ארצות הברית ברגע שהוא קיבל אותו.
לא הייתה לו שום נגיעה לשערוריית קרדיט מוביליר .
בית המחוקקים של אינדיאנה שהיה בשליטת הדמוקרטים, סרק תיקים רשמיים כדי לאתר עדויות ללקיחת שוחד או סחיטת כספים בחוזים מתקופת המלחמה, וסיים את החקירה בידיים ריקות.
מבחינתם של אחרים, על אף שהחזיק בעמדות שהרגיזו רבים ממתנגדיו, נחשב מורטון לאיש עם ידיים נקיות משחיתות במהלך המלחמה כאשר השחיתות הייתה דבר שבשגרה.
על התנהלותו ההוגנת הוצע לו תגמול מהאספה הכללית של אינדיאנה ועל ידי אחרים בהזדמנויות רבות.
לאחר שנודע למורטון שהנשיא גרנט מינה את בנו, ג'ון מ.
מורטון, לתפקיד רשם משרד הקרקעות בטריטוריית דקוטה, הוא כתב מיד לנשיא וביקש שיחזור בו מהמינוי, תוך מחאה שהוא לא יכול להרשות לעצמו אף קרוב משפחה שימונה למשרה פוליטית.
לאחר בחירתם האומללה של הסנאטורים ג'סי ד.
פיץ', הצליח מורטון בהפיכתה של אינדיאנה למדינה בולטת בארצות הברית.
המדינה ואזרחיה היו קודם לכן מטרה לבדיחות מצידם של תושבי מדינות המזרח, אך חלק ניכר מזה הופסק לאחר מלחמת האזרחים.
אחד משני הפסלים שמייצגים את אינדיאנה באוסף היכל הפסלים הלאומי הוא של מורטון.
פסל משנת 1926 של מורטון מעשה ידיו של ג'ורג' ברוסטר משמש כהנצחה למדינת אינדיאנה בפארק הצבאי הלאומי בוויקסבורג, מיסיסיפי, כאות כבוד למושל רב העוצמה מתקופת המלחמה.
במרכז העיר אינדיאנפוליס ניצבים שני פסלים של מורטון.
פסל אחד ניצב בצד המזרחי של הקפיטול המדינתי, ופונה לשדרת הקפיטול.
הפסל, מעשה ידיו של רודולף שוורץ, נחנך ב-1907. הפסל השני, מעשה ידיו של פרנק סימונס, הוצב ב-1864 בכיכר המצבה, כאשר זו הייתה פארק עירוני, והועבר למיקומו הנוכחי ב-1899 כחלק מהכיכר בה ניצבת אנדרטת החיילים והמלחים של אינדיאנה.
פסל בדמותו של מורטון ניצב בקומה השנייה של בית המשפט של מחוז ויין בעיר ריצ'מונד, שם ניצב בעבר בית ספר שנקרא על שמו של מורטון.
החלק המרכזי של בית הספר הנוכחי הניצב במקום קרוי בשם אולם מורטון.
בית הספר התיכון על שם מורטון בעיר המונד, נקרא על שמו.
על שמו של מורטון קרויים מחוזות בקנזס ובדקוטה הצפונית.
ביתו של מורטון בסנטרוויל הוכנס ב-1975 למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
אוליבר רג'ינלד קאיזנה טמבו היה פוליטיקאי ואקטיביסט דרום אפריקאי ממתנגדי האפרטהייד, שכיהן כנשיא הקונגרס הלאומי האפריקני (ANC) בין השנים 1967 ו-1991. יחד עם מנדלה, הקים טמבו את משרד עורכי הדין הראשון בדרום אפריקה שנוהל על ידי אנשים שחורים.
אוליבר טמבו נולד ב-27 באוקטובר 1917 בכפר נקנטולו בטרנסקאי באזור שכיום שייך לפרובינציית הכף המזרחי.
הכפר היה מורכב ברובו מחקלאים בני שבט הפונדו, דוברי קוסה.
אביו, מזימני טמבו, היה בנו של חקלאי ועוזר מכירות בחנות מסחר מקומית.
לאביו היו ארבע נשים ועשרה ילדים, כולם יודעי קרוא וכתוב.
אמו של אוליבר, ג'וליה, הייתה אשתו השלישית של מזימני.
טמבו סיים את לימודיו ב-1938 כאחד מהתלמידים הטובים בשכבת גילו, ובתקופת הלימודים צבר מוניטין כשחקן קריקט וכשחקן כדורגל.
לאחר סיום התיכון, רצה טמבו ללמוד רפואה, אך באותה התקופה בתי הספר לרפואה בדרום אפריקה לא קיבלו סטודנטים שחורים.
טמבו בחר ללמוד מדעים באוניברסיטת פורט הייר , שם פגש לראשונה את נלסון מנדלה, ושניהם הצטרפו כחברים לאגודת הסטודנטים הנוצרית (SCA).
משנת הלימודים הראשונה שלו, לימד טמבו בבית ספר של יום ראשון.
לאחר שלוש שנות לימודים, בשנת 1941, סיים טמבו תואר ראשון במתמטיקה ובפיזיקה.
עם סיום התואר הראשון, רשם ללימודי תעודת הוראה.ב זמן הלימודים החל לסבול טמבו מאסתמה, שממנה המשיך לסבול לאורך כל חייו.
בשנת 1942 נבחר פה אחד ליושב ראש ועד הסטודנטים.
בשנת 1942 הוא סולק מהלימודים, יחד עם כמה אחרים, כולל נלסון מנדלה, בשל השתתפותם בשביתת סטודנטים נגד הרשויות עקב סירובן לאפשר לסטודנטים לשחק טניס בימי ראשון.
לאחר סילוקו חזר טמבו לביתו וניסה להתקבל למשרת הוראה, אך נדחה לאחר שנודע למעסיקים על סילוקו מהאוניברסיטה.
עם זאת, הוא קיבל משרת הוראה בבית הספר התיכון ביוהנסבורג והחל ללמד שם מדעים ומתמטיקה.
במהלך התקופה שבה לימד בתיכון, הפך טמפו לחלק מהאליטה האפריקאית הצעירה ביוהנסבורג.
בשנת 1942 פגש טמבו את וולטר סיסולו , סוכן נדל"ן שמשרדו שימש כמקום התכנסות קבוע של אינטלקטואלים צעירים.
בהתכנסויות הללו פגש צעירים אחרים בעלי דעות דומות כמו אנטון למבדה ונלסון מנדלה, שאותו כבר הכיר קודם לכן, בלימודים באוניברסיטה.
טמבו, סיסולו ומנדלה ביקרו בקביעות בביתו של אלפרד זומה , רופא במקצועו, שהיה גם נשיא הקונגרס הלאומי האפריקני (ANC) באותן השנים.
טמבו החל להשתלב באופן לא רשמי בדיונים של חברי ANC.
בדצמבר של 1943 הקימו טמבו, מנדלה ווולטר סיסולו את ליגת הנוער של ה-ANC (ANCYL), וטמבו הפך למזכיר הלאומי הראשון שלה.
ליגת הנוער הציעה שינוי בדרכי הפעולה נגד משטר האפרטהייד.
בשנים המוקדמות לפעילותה, ה-ANC ביקשה לקדם את מטרותיה באמצעות פעולות כמו עצומות והפגנות.
ליגת הנוער חשה שפעולות אלו אינן מספיקות כדי להשיג את יעדי הקבוצה והציעה תוכנית פעולה חדשה שדגלה בטקטיקות כמו חרמות, מרי אזרחי ושביתות.
בוועידת ה-ANC ב-1948 הציגה ANCYL את הטקטיקה שלה.
עם זאת, ד"ר זומה, נשיא ה-ANC, לא היה בעד מחאה עימותית.
לכן החליטה ה-ANCYL שלא לתמוך בבחירתו המחודשת של זומה לנשיאות ה-ANC, אלא אם יאשר את תוכנית הפעולה שלה.
בוועידה עצמה התקבלה תוכנית הפעולה, אך זומה דחה את השימוש בחרם שהוצע על ידי חברי ה-ANCYL.
טמבו ונטסו מוקיישליי (שלימים התמנה להיות ראש ממשלת לסוטו), שכנעו אז את ג'יימס מורוקה להתמודד לנשיאות ה-ANC.
הוא נבחר כדין והוועידה אימצה רשמית את תוכנית הפעולה שהציעה ה-ANCYL.
ב-1948 עלתה לשלטון בדרום אפריקה המפלגה הלאומית.
עליית המפלגה לשלטון ביססה את משטר האפרטהייד, והחוקים המפלים נגד אפריקאים, הודים וצבעוניים התעצמו.
בעקבות העברת חוקי אפליה הולכים ומחמירים של הממשלה נגד האוכלוסייה חסרת הזכויות, ה-ANCYL, עם טמבו בראשה, הכינה תוכנית פעולה שכללה קמפיין אי ציות אזרחי, שביתות של תנועת העבודה, פעולות המוניות של המפלגה הקומוניסטית של דרום אפריקה וכן קמפיינים עממיים.
על מנת לאפשר לעצמו לפרסם מסמכים משפטיים בשם הארגונים שבהם היה חבר, נרשם טמבו ללימודי משפטים בהתכתבות, וב-24 ביולי 1951 הוסמך כעורך דין.
נלסון מנדלה, שגם הוא היה עורך דין מוסמך, פנה אליו במטרה ליצור שותפות, ויחד הם הקימו משרד עורכי דין ביוהנסבורג, שעם הזמן נודע כמשרד מצליח.
כאשר מנדלה נאסר ב-1951, טמבו המשיך לנהל את המשרד.
בקונגרס ה-ANC שנערך ב-1954, טמבו נבחר לתפקיד המזכיר הכללי של הארגון.
באותה השנה קיבל טמבו צו החרמה מהמדינה.
צווים כאלו היו דרך של המשטר לדכא את מתנגדי האפרטהייד, והיו כרוכים בהגבלה של חירות האדם שהופנו כלפיו.
צו ההחרמה קבע היכן הנאשם יכול לגור ועם מי הוא יכול ליצור קשר, הוא חייב את הנאשם להתייצב מדי שבוע בתחנת משטרה, ואסר עליו לנסוע אל מחוץ למחוז מגוריו.
כמו כן, נאסר על הנאשם להשתתף בפגישות מכל סוג שהוא, לדבר בפומבי, או לפרסם ולהפיץ כל חומר כתוב.
עקב איסור ההשתתפות בפגישות, הנאשם לא היה מורשה להיות עם יותר מאדם אחד בזמן מסוים.
נאסר על הנאשם כל מגע עם מוחרמים אחרים, ואסור היה לו לעסוק בפעילות פוליטית כלשהי.
העונש על הפרת צו ההחרמה היה עד חמש שנות מאסר.
על אף ההחרמה, טמבו נשאר מעורב באופן פעיל בפעילות הארגון מאחורי הקלעים, והשתתף בוועדה שניסחה את אמנת החירות , שאומצה בקונגרס העם (COP) שהתכנס ביוני 1955. בעת כינוס ה-COP, טמבו לא היה מורשה להשתתף עקב צו ההחרמה, ונאלץ לצפות בהליכים ממקום מסתור שהשקיף על הכיכר שבה התקיים הקונגרס.
ב-5 בדצמבר 1956 נעצר טמבו באשמת בגידה, ושוחרר בערבות.
לאחר הדיונים בבית המשפט, זוכה טמבו.
במשפט הואשמו בסך הכל 155 חברי ANC בבגידה.
בשנת 1957 החליף דומא נוקווה את טמבו כמזכיר הכללי של ה-ANC, וטמבו נבחר לסגן נשיא ה-ANC.
טמבו מונה על ידי הוועד המנהל הלאומי (NEC) לעמוד בראש ועידת ה-ANC שהתקיימה בדצמבר, והוא הצליח לשלוט בפגישה ומנע מקבוצה של חברי ANC לשעבר לשבש אותה, מה שאילץ אותם לעזוב בסופו של דבר.
ב-1959 עמד טמבו בראש הוועדה החוקתית של ה-ANC.
ועדת טמבו המליצה לתת יותר הכרה חוקתית לליגת הנשים של ANC (ANCWL) ול-ANCYL, וקידמה מדיניות אנטי-גזענות ואת אמנת החירות.
התיקון החוקתי של ה-ANC שנקבע בוועדה נודע בשם חוקת טמבו.
במשך כל אותו הזמן המשיך לתפעל את משרד עורכי הדין שהקים עם מנדלה לבדו.
בעקבות טבח שארפוויל שאירע ב-21 במרץ 1960, יצא טמבו אל מחוץ לגבולות דרום אפריקה על מנת לנסות להשיג תמיכה בינלאומית בתנועה לשחרור דרום אפריקה.
ב-27 במרץ 1960 עבר טמבו את הגבול לבצ'ואנאלנד, שם שלח מברקים לאו"ם, אך אלו יורטו והועברו לשלטונות דרום אפריקה.
שהותו של טמבו בבצ'ואנאלנד הפכה למסוכנת עקב הסיכוי לחטיפה בחזרה לדרום אפריקה.
טמבו נמלט במטוס חכור לדאר א-סלאם, אז בירת טנגניקה, ולאחר מכן טס לניירובי, שם ממשלת הודו הנפיקה לו מסמכים להמשך המסע.
למחרת עזב את ניירובי לתוניסיה, שם נשא את נאומו הראשון מחוץ לדרום אפריקה, ופגש את הנשיא חביב בורגיבה על מנת להתדיין איתו על עמדות ה-ANC.
משם נסע לגאנה ונפגש עם הנשיא קוואמה נקרומה על מנת לדון במצב בדרום אפריקה.
ב-1 במאי 1960 נסע טמבו לדנמרק בהזמנת ראש הממשלה ויגו קמפמן, נאם בכינוסים בקופנהגן ובאורהוס וקרא לאיגודים מקצועיים לעזור בהחרמת ממשלת האפרטהייד של דרום אפריקה.
לאחר מכן, טס למצרים כדי לנסות לגייס את תמיכתו של גמאל עבד אל נאצר.
בסוף אותה השנה נסע טמבו לניו יורק כדי לנאום במטה האומות המאוחדות.
משם הוא טס לאתיופיה ונאם בוועידה הראשונה של ראשי מדינות אפריקה שהתקיימה במאי 1963.
במקביל למסעותיו של טמבו, ב-15 בספטמבר 1960, עברו אשתו אדלייד וילדיהם ללונדון, שם התגוררה המשפחה עד לשנת 1990. אדלייד הצליחה למצוא עבודה כאחות בבית חולים, ולעיתים עבדה במשמרת לילה בזמן שהילדים נשארו לבד בדירה.
בשנים הללו טמבו פגש את משפחתו מעט מאוד בשל הנסיעות התכופות שלו והפעילות למען ה-ANC.
אדלייד נאלצה לעבוד בין 12 ל-20 שעות ביום כדי להרוויח כסף לרווחת המשפחה, ותמכה בקליטה של חברי ANC שהגיעו לבריטניה.
לטמבו היה מעט כסף והוא חסך באדיקות את הכסף שקיבל מה-ANC על סך 2 פאונד לשבוע, כדי לקנות מתנות לילדיו.
בשנת 1963 נאם טמבו מספר נאומים על המצב בדרום אפריקה ברחבי העולם.
בין היתר, נאם בוועידה הראשונה של ראשי מדינות אפריקה שהתקיימה במאי 1963 באתיופיה.
באוקטובר של אותה השנה נסע טמבו לניו יורק כדי לנאום במטה האומות המאוחדות, ובנאומו קרא לשחרור האסירים הפוליטיים בדרום אפריקה.
הנאום היווה השראה להחלטת האו"ם מספר XVIII שעברה ב-11 באוקטובר 1963, שקראה לממשלת דרום אפריקה לשחרר את האסירים הפוליטיים.
בביקורו התיידד עם אנוגה סריניווסולו רדי , דיפלומט הודי שהוביל את המאמצים למאבק באפרטהייד מטעם האו"ם, ובהמשך הפכו השניים לבעלי ברית.
ב-8 בינואר 1965 כינס טמבו פגישה של נציגי ANC מרחבי העולם, בלוסקה, בירת זמביה.
באותה השנה הוא ניהל משא ומתן עם ארגון אחדות אפריקה ועם ממשלת טנזניה להקצאת קרקע להקמת מחנה צבאי בדאר א-סלאם, ובהמשך הקים מחנה נוסף בזמביה.
בשנים הללו היה שרוי טמבו בלחץ מתמיד שהשפיע על בריאותו.
בשנת 1967 הפך טמבו לנשיא של ה-ANC בפועל, לאחר מותו של אלברט לוטולי.
הוא פעל לשמירה על אחדות ה-ANC על אף שגלה מדרום אפריקה.
בשנים הבאות הוביל טמבו קמפיינים ומחאות.
ב-1968 הוביל התארגנות בשם קמפיין ואנקי, שכללה אנשים מצבא המהפכה העממית של זימבבואה שהתכנסו יחדיו במטרה לחדור לרודזיה ולהילחם בצבא המקומי.
הקבוצה כונתה "יחידת לוטולי" על שם אלברט ג'ון לוטולי שנהרג בתאונת רכבת שנה קודם לכן.
טמבו ליווה את הקבוצה במספר הזדמנויות כשיצאו למסעות סיור לאורך נהר הזמבזי.
על אף שהצליחו לנצח את כוחות הביטחון של רודזיה במספר הזדמנויות, נאלצה הקבוצה לסגת, מכיוון שלא היו להם המשאבים להתמודד עם העוצמה הצבאית של הכוחות הדרום אפריקאים והרודזיים המשולבים.
בעקבות כישלון הקמפיין, נכלאה קבוצה בהובלת כריס האני בבצ'ואנלנד .
עם שחרורה של הקבוצה פורסם מזכר חריף המאשים את מנהיגי ה-ANC ובפרט את טמבו באי עמידה בעקרונות דמוקרטיים.
טמבו הוטרד מהמזכר ומהמורל הנמוך של הקבוצה.
כתוצאה מכך, הוא החליט לכנס ועידה של ה-ANC המטרתה לייעץ בנושא.
הוא שלח מברק חשאי להנהגה ברובן איילנד על מנת ליידע אותה על הוועידה.
לאחר חודשים של הכנות, ב-25 באפריל 1969, התכנסה הוועידה, שמנתה כ-700 חברי ANC, במורוגורו, טנזניה.
בפגישה זו הגיש טמבו את התפטרותו מה-ANC בעקבות הביקורת שהופנתה נגדו.
כתוצאה מכך נכנסה הוועידה לאי סדר וטמבו שוכנע לחזור.
לאחר מכן הוחלט על קיום בחירות חדשות להנהלה, וטמבו נבחר שוב פה אחד לנשיא.
מבנה ההנהגה עבר שינוי בראשות טמבו, ובראשה עמדו יוסוף דאדו, רג' ספטמבר וג'ו סלובו.
לאחר המהומות בסווטו ב-1976 נאלץ טמבו לחשוב מחדש על דרכים לניהול יעיל של הארגון.
הוא פנה לממשלת טנזניה כדי לקבל פיסת אדמה להקמת בית ספר לגולים.
בית הספר נקרא על שמו של סולומון מהלנגו , חבר צבא ה-ANC שהוצא להורג על ידי הממשלה לאחר התקפה על מחסן ביוהנסבורג.
בנוסף, יסד טמבו תחנת רדיו בלוסקה כדי לשדר תעמולה של ה-ANC.
ב-1978 עמד טמבו בראש משלחת לווייטנאם שהשתתפה בהרצאות רבות ונפגשה עם פעילים במאבקים הווייטנאמיים.
לאחר ביקור זה, הוא כינס ועדה אסטרטגית פוליטית-צבאית שהתכנסה כדי להניח את הבסיס לתמיכה המונית ולגיוס המונים.
הוועדה המליצה על תוכנית שלפיה כל קבוצות האופוזיציה במדינה יאחדו כוחות סביב תוכנית רחבה של התנגדות לאפרטהייד.
טמבו דגל בחשיבות של קשרים הן עם העולם האזרחי והן עם העולם הארגוני.
בשנות ה-80 הוא נפגש עם חברות אמקיראיות בין-לאומיות והציג בפניהן את עמדת ה-ANC.
בזמן שטמבו הרחיב את הקשרים של ה-ANC ברמה דיפלומטית, תאגידית, תרבותית וספורטיבית, הדיכוי של המשטר הדרום אפריקאי גבר.
ב-8 בינואר 1985, נשא טמבו את נאומו המוכר ביותר שקרא לאנשים "להפוך את דרום אפריקה לבלתי ניתנת לשליטה".
בעקבות מצב החירום שהוכרז בדרום אפריקה ביולי 1985, הוא פנה לכל תושבי דרום אפריקה - שחורים ולבנים - וניסה לשכנע אותם להתנגד לאפרטהייד ולהפוך את המדיניות לבלתי ניתן לביצוע.
עם התגברות התסיסה החברתית והלחץ על ממשלת האפרטהייד, הצהיר טמבו שיש להתחיל לתכנן מבנים חברתיים חלופיים.
באוקטובר 1985 התבקש טמבו למסור עדות לוועדת החוץ של בית הנבחרים בלונדון.
התוצאה הייתה שבשנה שלאחר מכן, חבר העמים הבריטי שלח לדרום אפריקה משלחת שמטרתה הייתה לחקור את המצב במדינה.
ב-1986 יזם טמבו קמפיין להקמת מערכת חינוך חלופית במדינה, וקרא לביטול הגדרתו של קונגרס הסטודנטים (COSAS) כלא חוקי.
בשנת 1987 מינה טמבו ועדה משפטית שהורכבה מחברי ה-ANC שהתכנסה ליצירת הצעה לחוקה שתשקף את סוג המדינה שארגון ה-ANC שאף להקים.
טמבו נכח בפגישות וניהל את חלקן.
הוא תמך ברעיון של דמוקרטיה רב-מפלגתית כמשטר במדינה, ובמגילת זכויות רשמית שתהיה מעוגנת בחוק במדינה.
לאחר דיונים ממושכים עם מנהיגי מדינות החזית של אפריקה הדרומית , הוביל טמבו צוות של אנשי ANC שהיה אחראי לניסוח הצהרת הארארה.
הוא ראה בכך הזדמנות למשא ומתן עם המשטר הדרום אפריקאי, במטרה להוביל לסיום האפרטהייד.
הצוות פרט במסמך את העקרונות שהיו צריכים להתקיים לפני שניתן היה להתחיל במשא ומתן.
שובו לדרום אפריקה והידרדרות מצבו הבריאותי
הלחץ והתשישות מהמאבק השפיעו על טמבו, ובשנת 1989 הוא לקה בשבץ מוחי קשה שפגע ביכולת הדיבור שלו.
בעקבות השבץ, הוא הובהל מלוסקה לרחוב הארלי בלונדון, בהוראת נשיא זמביה קנת קאונדה.
ההובלה התבצעה במטוסו הפרטי של איש העסקים טיני רולנד , שגם שילם על הטיפול.
בניגוד לעצות הרופאים, המשיך טמבו לפעול בלוח הזמנים הצפוף, כשהוא נוסע לפגישות עסקים רשמיות מטעם ה-ANC.
ב-1991, בזמן שעבר טיפול רפואי בשוודיה, הוא לקה בשבץ מוחי נוסף.
ב-13 בדצמבר 1990 שב טמבו לדרום אפריקה לאחר למעלה מ-30 שנות גלות.
החזרה לדרום אפריקה התאפשרה בעקבות הלגליזציה של ארגון ה-ANC.
בשובו לדרום זכה טמבו לתמיכה רבה, כאשר חלק מהתומכים היו יריביו בעבר.
בהגיעו לשדה התעופה, התקשה לברך את הקהל שקידם את פניו בעקבות אובדן הדיבור שנגרם לו מהשבץ.
אובדן הדיבור גם הקשה עליו למלא את חובותיו כנשיא ה-ANC, ולכן בוועידה ה-48 של ה-ANC נבחר נלסון מנדלה כנשיאו החדש של הארגון.
עם פרישתו של טמבו מתפקיד הנשיא, נוצר בעבורו תפקיד מיוחד כיושב הראש הלאומי של הארגון.
בפברואר 1993, נאם טמבו בכנס בינלאומי גדול שנערך ביוהנסבורג בראשות תבאו מבקי, לימים נשיא דרום אפריקה.
נציגי תנועות שהתנגדו לאפרטהייד התכנסו באולם כדי להאזין לטמבו, שהודה להם על תרומתם לסיום האפרטהייד.
למרות בריאותו הרעועה, הגיע טמבו למשרדי ה-ANC ביוהנסבורג מדי יום והמשיך לנאום בפגישות ובכנסים.
טמבו נפטר ב-24 באפריל 1993 מהתקף לב, בגיל 75, לאחר שסבל מסיבוכים בעקבות שבץ מוחי.
מותו אירע 14 ימים לאחר רצח כריס האני ושנה אחת לפני הבחירות הכלליות ב-1994 שבהן נבחר נלסון מנדלה לנשיאות.
מנדלה, תאבו מבקי, וולטר סיסולו ופוליטיקאים נוספים השתתפו בהלוויה.
ב-1955 התארס טמבו עם אדלייד פרנסס צוקהודו, אחות במקצועה.
חתונתם נקבעה ל-22 בדצמבר 1956, אך היא כמעט נדחתה מכיוון שטמבו נעצר באשמת בגידה ב-5 בדצמבר 1956. לאחר ששוחרר בערבות, החתונה התקיימה כמתוכנן.
עד לשנת 1958 נולדו לבני הזוג שלושה ילדים.
הובלת המאבק נגד האפרטהייד הביאה את טמבו ליצור שורה של מערכות יחסים בינלאומיות אינטנסיביות.
ב-1977 חתם טמבו על הסכם הסולידריות הראשון בין ה-ANC לבין עיירה, עם העיירה האיטלקית רג'ו אמיליה שהייתה היישוב הראשון בעולם שחתם על הסכם סולידריות שכזה.
זו הייתה תחילתה של שרשרת אירועים שהביאה את איטליה להשקיע מאמצים בפעולות קונקרטיות לתמיכה בזכות ההגדרה העצמית של העם הדרום אפריקאי.
אחת מהפעולות הללו הייתה ארגון משטים של ספינות סולידריות.
הספינה הראשונה נקראה "אמנדה", והיא יצאה מג'נובה ב-1980. לבקשתו של טמבו, רג'יו אמיליה הטביעה את מדליות איסיטוואלנדווה , מדליית הכבוד של ה-ANC.
ב-6 בדצמבר 2002 הוענק לראשונה פרס מסדר ידידי אוליבר טמבו, אות כבוד דרום אפריקאי שנקרא על שמו.
הפרס מוענק על ידי נשיא דרום אפריקה לאזרחים זרים אשר קידמו את האינטרסים והשאיפות של דרום אפריקה באמצעות שיתוף פעולה, סולידריות ותמיכה.
בשנת 2004 צוין טמבו במקום ה-31 ברשימת Great South Africans של תאגיד השידור הדרום אפריקני, ציון נמוך יותר מזה של הנדריק פרוורד שהיה מבולטי מנהיגי ממשל האפרטהייד.
תאגיד השידור החליט לבטל את סבבי ההצבעה האחרונים מכיוון שרוב השחורים בדרום אפריקה לא השתתפו בהצבעה, שכן תאגיד השידור פונה בעיקר לדוברי אנגלית.
בסוף 2005 הכריזו פוליטיקאים ממפלגת ה-ANC על תוכניות לשנות את שמו של נמל התעופה הבינלאומי של יוהנסבורג כך שיקרא על שם אוליבר טמבו.
הנשיא ששלט בדרום אפריקה בתקופה ההיא, תאבו מבקי, התנגד לרעיון, מכיוון שהממשלה בראשות ה-ANC כבר שינתה בעבר, בשנת 1994, את שמו של נמל התעופה הבינלאומי של יוהנסבורג, שקודם לכן נקרא על שם יאן סמאסט, בטענה שאסור לקרוא לשדות תעופה בדרום אפריקה על שם דמויות פוליטיות.
הנשיא הציע לקרוא לרחוב ביוהנסבורג על שם טמבו במקום.
ההצעה התקבלה ברוב קולות בהצבעה שהתקיימה בנושא, וטקס שינוי השם התקיים ב-27 באוקטובר 2006, לציון 89 שנים להולדתו.
בסמוך לבית שבו התגורר טמבו בלונדון מוצב פסל בדמותו.
בפברואר 2021 שם הפארק שבו מוצב הפסל שונה ל"מגרש הבילויים של או.
ביוני 2013, העיר רג'ו אמיליה באיטליה הקימה פארק המוקדש לטמבו, נשיא הקונגרס הלאומי האפריקאי.
בשנת 2010 נקנה ביתו ברחוב אלכסנדרה פארק 51 בלונדון על ידי ממשלת דרום אפריקה, והיום הוא משמש כאנדרטה היסטורית ושלט מוצב במקום.
זמן קצר לאחר מותו של טמבו הוכרז קברו כאתר מורשת לאומית בדרום אפריקה, אך הקבר איבד את המעמד כאשר אשתו, אדלייד טמבו, נפטרה ונקברה לצדו.