tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תחום נוסף בו היוותה קונטיקט מרכז ייצור מרכזי היה תעשיית האופניים.
אלברט פופ מהרטפורד ראה לראשונה אופניים בפילדלפיה בשנת 1876 והתלהב מהמצאה ועל כן פתח את חברת קולומביה אופניים וכן הוציא לאור עיתוני חובבי אופניים ושכנע רופאים לפרסם מאמרים בזכות החשיבות הבריאותית של רכיבה על אופניים.
החל מהמאה ה-18 ועד ימינו מהווה קונטיקט מרכז לתעשיית בניית הספינות.
בקונטיקט נבנתה ספינת הקיטור הראשונה שנבנתה בארצות הברית (בשנת 1786 על ידי ג'ון פיטצ'), הצוללת הראשונה שנבנתה בארצות הברית (בשנת 1775) וכן הצוללת הצבאית הראשונה שנבנתה בארצות הברית.
מאז שנת 1913 נבנים צוללות צי ארצות הברית בקונטיקט.
עמק קונטיקט (אזורי ות'רספילד, מזרח וינדזור וקולצ'סטר) היו במאה ה-18 מרכז ייצור רהיטים.
הרהיטים העיקריים שיוצרו באזור זה, והיו פופולריים ומבוקשים בכל ארצות הברית היו בסגנון המלכה אן, וכן בסגנון צ'יפנדייל.
מאז הקמת מערכת רישום הפטנטים בארצות הברית בשנת 1790 ועד שנת 1930 נרשמו על ידי תושבי קונטיקט יותר פטנטים (בחישוב לנפש) מאשר בכל מדינה אחרת.
במאה ה-18, כאשר בממוצע נרשמו בארצות הברית פטנט אחד לכל 3,000 נפשות, נרשמו בקונטיקט פטנט לכל 700 תושבים.
כלכלת רוסיה היא כלכלה מעורבת עם בעלות ממשלתית בתחומים אסטרטגיים.
רוסיה היא אחת הכלכלות הגדולות בעולם (ה-11 בגודלה בעולם) ומסתמכת במידה רבה על הכנסות ממשאבי טבע, ובעיקר נפט, גז טבעי ומתכות, כדי למנף את צמיחתה.
המטבע של רוסיה הוא רובל רוסי.
רפורמות שוק ההון הרוסי של שנות ה-90 לאחר פירוק ברית המועצות, הביאו להפרטה נרחבת בתעשייה ובחקלאות ובמידה מועטה יותר במגזר האנרגיה והתעשיות הביטחוניות.
במסגרת ההפרטה, מספר אנשי עסקים המכונים אוליגרכים, רכשו חברות ממשלתיות שהופרטו, במחירים נמוכים, ובכך צברו עושר רב.
מאז 2008 העיר מוסקבה הוכתרה כבירת המיליארדרים העולמית על פי מגזין פורבס.
בעקבות העלייה המתמדת ברמת החיים, רוסיה חזרה בשנת 2005, לרמת פיתוח אנושית גבוהה כפי שהיה לפני התפרקות ברית המועצות.
בשנים 2000–2012 קצב ייצוא האנרגיה הכפיל את עצמו וההכנסה הריאלית קפצה ב-160%.
נכון לשנת 2012 מגזר הגז הרכיב 16% מהתמ"ג, 52% ממסים והתקציב הפדרלי ומלמעלה מ-70% מהייצוא הכולל.
לרוסיה תעשייה צבאית מפותחת מאוד וכוללת פיתוח ועיצוב טכנולוגית מתקדמות לרבות מטוסי קרב דור חמישי.
נכון לשנת 2013 עמד היקף הייצוא על 15.7 מיליארד דולר, שנייה רק לארצות הברית.
בשנת 2014, מדינות המערב ובראשן האיחוד האירופי וארצות הברית הטילו סנקציות כלכליות על רוסיה, עקב משבר אוקראינה והחשד למעורבות צבאית רוסית ישירה בסכסוך.
הדבר הביא לצמצום בצמיחה הכלכלית וצלילת ערך הרובל.
זאת לצד ירידה חדה במחיר הנפט המהוה הכנסה משמעותית לכלכלת רוסיה.
סנקציות נוספות הוטלו בשל הפלישה הרוסית לאוקראינה בשנת 2022, ובעקבותיהן ערך הרובל צלל לשפל חסר תקדים, חברות בינלאומיות רבות עזבו את המדינה, וחברות דירוג אשראי הורידו משמעותית את דירוג האשראי של המדינה.
רוסיה נותרה מבודדת וחלק מהבנקים נותקו ממערכת התשלומים SWIFT, אף שכ-20 אחוז מהבנקאות הרוסית מתנהלת באמצעות המערכת להעברת הודעות פיננסיות, המקבילה הרוסית ל-SWIFT.
הכלכלה הרוסית נפגעה אנושות מהסנקציות וכתוצאה מכך נוצר במדינה משבר כלכלי חמור.
בנוסף, המסחר בבורסת מוסקבה נפסק למשך 33 הימים שלאחר הטלת הסנקציות בפברואר 2022. כל האירועים האמורים הביאו להפחתה בהשקעות הזרות והמקומיות ברוסיה, לאי יעילות של המשק ולבריחת מוחות משמעותית, שהתחזקה אף יותר בשל הגיוס ההמוני ברוסיה (2022).
התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה הביאה גם היא להתכווצות הכלכלה הרוסית, ואילצה את המדינה לרענן תוכניות לאומיות ולדחות את יישומן לשנת 2030. בעקבות המגפה, ביולי 2020 הבנק המרכזי של רוסיה הוריד את הריבית לשפל של 4.25%, בצעד שנועד להוזיל את עלות האשראי לעסקים ולצרכנים, שנפגעו מההגבלות ומירידת מחיר הנפט.
קריסת מחירי הנפט בתחילת המגפה גרמה לצניחה של 9.6% בתמ"ג, כאשר האבטלה עלתה מ-4.8% ב-2018 לשיא של שמונה שנים: 6.1%.
עם זאת, בדצמבר 2021 ממשלת רוסיה עדכנה כי אחוז האבטלה חזר לרמה של לפני פרוץ המגפה: 4.4%.
על פי מדד הפיתוח האנושי רוסיה נחשבה עד ל-1991 למדינה בעלת רמת פיתוח אנושית גבוהה (מעל 0.8) אך בשנים הראשונות לאחר התפרקות ברית המועצות, נאבקה רוסיה (כמו רוב מדינות הגוש הקומוניסטי לשעבר) לקיים כלכלת שוק וצמיחה כלכלית בריאה.
עם נפילת המשטר הסובייטי ב-1991, הוגדר מצבה הכלכלי של רוסיה כ"קטסטרופה", עם נפילה חדה בתמ"ג, גרעון תקציבי עצום, רזרבות מט"ח אפסיות ואינפלציה משתוללת.
הסיבות לכך היו התעשייה הבלתי תחרותית, אובדן שוקי הגוש הסובייטי לשעבר, היעדר יכולת להמשיך ולתמוך במגזר החקלאי, היעדר תשתית עסקית חלופית לשלטון הכלכלי הריכוזי והתנגדות הממסד הקיים לביצוע רפורמות כלשהן.
הייתה חשיבות עליונה להסרת כל המעצורים להתפתחות כלכלית, בין היתר למנוע התערבות ממשלתית ולתת חופש מוחלט בהתנהלות כלכלת שוק על פי הוגה תורת הקפיטליזם, אדם סמית.
המאמצים לשלב את רוסיה בכלכלה העולמית, לכונן בה כלכלת שוק הוגנת (הפרטות שקופות וביסוס מנגנונים אנטי-מונופוליים) ולערוך שינויים מבניים טורפדו על ידי קבוצות כוח וביניהם האוליגרכים.
אף על פי קשיים אלו חוותה רוסיה צמיחה כלכלית מסוימת ב-1997, אך זו ירדה לטמיון לאחר המשבר הכלכלי שחוותה רוסיה – "משבר הרובל" באוגוסט 1998: במשבר זה זינקה האינפלציה ל-85%, שער החליפין צנח, המערכת הבנקאית קרסה והממשלה הודיעה על אי עמידה בחובותיה (פשטה רגל).
מאז 1999 נהנתה רוסיה מצמיחה כלכלית, שנשענת על מחירי נפט וגז גבוהים ורפורמות בתחום המיסוי, תחבורה, רגולציה ועוד; שהאטה ונפגעה קשות עם ירידת מחירי הנפט ב-2014. הצמיחה הכלכלית והעודפים הגדולים בתקציב מובילים לצמצום החוב הציבורי.
במקביל להפרטה שמתבצעת, ישנה גם הלאמה של מגזרים מסוימים במשק בעלי חשיבות אסטרטגית גדולה לממשל כמו אנרגיה, מכרות, הגנה ואווירונאוטיקה.
ההתאוששות, שנמשכה בשנת 2000 עם עלייתו של ולדימיר פוטין לשלטון, באה עם צמצום ההוצאות הממשלתיות והורדת החוב הציבורי, תהליך, שנמשך עד היום (נכון ל-2011).
הורדת המיסוי להכנסה ליחידים ל-13% (הכנסה רוחבית) ולחברות ל-24% מהרווחים, הביאה לגידול ביוזמה עסקית והשקעות חוץ ברוסיה.
רוסיה עדיין תלויה מאוד ביצוא חומרי גלם כמו: נפט, גז טבעי, מתכות, ועץ, והם מרכיבים חלק עיקרי מהתוצר הלאומי, אף שחלקם ירד עם העלייה בצריכה הפרטית שעלתה בקצב של 12% בין השנים 2001 – 2006 וגידול בתוצר הפיננסי.
העודף בחשבון השוטף של רוסיה הגיע בשנת 2006 ל-105 מיליארד דולר (רביעית בעולם בתחום זה בזמנו).
הצריכה הפרטית הונעה מעליית המשכורות מ-62 דולר ב-1999 לכ-700 דולר בחודש במרץ 2008, כמו גם מהגדלת קצב לקיחת ההלוואות ומשכנתאות מבנקים בשליטה ממשלתית בשם סברבנק, ונשטורגבנק (VTB) ואחרים.
לאחרונה רוסיה ביטלה את כל המגבלות על הסחר במטבע המקומי (רובל רוסי), בניסיון לגרום להתחזקותו בשווקים הבינלאומיים ולהגברת הזרימה של ההשקעות הזרות בכלכלה המקומית.
הממשל הרוסי הצהיר שאם מחיר הנפט יישאר באזור ה-60 דולר לחבית – התוצר עלול להתכווץ ב-4.5 אחוזים בשנת 2015. חשש שהתממש כבר לקראת סוף שנת 2014 כשהנפט נסחר ב-59 דולר לחבית.
על פי נתוני 2022, כ-60% מהיצוא של רוסיה (כ-486 מיליארד דולר סך הכל) הוא נפט גולמי, גז וכדומה, מה שמעיד על היותה של כלכלת רוסיה כלכלת עולם שלישי קלאסית (יצוא חומרי גלם).
לאחר התפרקות ברית המועצות ב-1991, לאורך רוב שנות ה-90 סבלה רוסיה מצמיחה שלילית, כתוצאה מההידרדרות במצב הכלכלי.
בשנת 1997 צמחה רוסיה ב-1.4% אך משבר הרובל שפקד את רוסיה שנה לאחר מכן, ב-1998 גרם לצמיחה שלילית של 5.3%-.
משנת 1999 ועד 2008 נהנתה רוסיה משיעורי צמיחה גבוהים, וזאת בעיקר בשל עליית מחירי המשאבים הטבעיים שרוסיה מייצאת, כמו גם בעקבות גידול מהיר בצריכה הפרטית והגידול בהעברות לרווחה בנוסף לרפורמות מבניות שהעבירה הממשלה.
אולם, בעקבות המשבר הכלכלי העולמי, בשנת 2009 נסוג התמ"ג הרוסי ב-7.9%, השיעור החד ביותר מאז התפרקות ברית המועצות, אולם הכלכלה התאוששה תוך זמן קצר.
בשנת 2015 התמ"ג של רוסיה רשם צמיחה שלילית פעם נוספת, בשיעור 3.7%, וזאת עקב ירידת מחירי הנפט והסנקציות המערביות שהוטלו על רוסיה בעקבות סיפוח חצי האי קרים ב-2014. בשנים שלאחר מכן, המשיכה כלכלת רוסיה לצמוח, אם כי בקצב מתון לעומת העשור הראשון של המאה ה-21.
בשנת 2019, התוצר המקומי הגולמי ברוסיה היה בגובה 1699.90 מיליארד דולר, ועל פי נתונים רשמיים מהבנק העולמי, מדובר היה בתוצר הגבוה ביותר מעולם.
שווי התמ"ג של רוסיה באותה עת היה בשיעור 1.42 אחוזים מהכלכלה העולמית.
ואולם, בשנת 2020, בעקבות מגפת הקורנה נסוגה הכלכלה בכ-4.5%, ובעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה והסנקציות שהוטלו על רוסיה קרס התמ"ג הרוסי ב-15% תוך שלושה שבועות.
לאחר התפרקות ברית המועצות והקמת הפדרציה הרוסית סבל אוצר המדינה מגירעון עצום של כ-20% התמ"ג.
לאורך שנות ה-90 סיימה רוסיה את שנת התקציב בגירעון משמעותי בין השאר בגלל העלמת מיסים עצומה, והמיתון הכלכלי הקשה שהקטין את הכנסות הממשלה.
לאחר "משבר הרובל" באוגוסט 1998 שבו רוסיה פשטה רגל למעשה, החלה הממשלה בריסון פיסקלי (הקטנה/פיקוח על הוצאות הממשלה).
הריסון מחד, ומחירי הנפט הגבוהים מאידך (50% מהכנסות האוצר הרוסי) גורמים מאז שנת 2000 לעודפים בתקציב.
גם הגידול בצריכה הפרטית מגדיל את תקבולי הממשלה.
תקציב 2007 התבסס על מחיר חבית נפט של 61$.
בשנים 2007–2009 העודפים בתקציב צפויים לקטון עקב הגדלה משמעותית של התקציב, צמצום מיסים, ואפשרות של ירידה במחירי הנפט.
החל מהעשור השני של המאה ה-21 המאזן התקציבי נותר חיובי כשרוסיה רשמה עודף תקציבי בשיעור של 1.80 אחוז מהתוצר המקומי הגולמי במדינה בשנת 2019.
חוקי המס ברוסיה אינם נאכפים במידה מספקת.
העלמות מס עצומות שהתרחשו בשנות ה-90 הגיעו ל-50% התמ"ג.
בשנת 2001 הוכנסה לשימוש מערכת מס הכנסה אחידה של 13% על הכנסת פרטים (בני אדם, להבדיל מחברות) מעבודה, והחל מאותה שנה תקבולי המס ברוסיה גדלו נומינלית ב־30 עד 40 אחוזים בשנה.
לעומת זאת, עם העלייה במחירי חומרי הגלם בעולם הועלה המס על יצוא של חומרי גלם מרוסיה, במיוחד במגזרי הנפט והגז.
לאחר פירוק ברית המועצות, הגיעה הפדרציה הרוסית להסכמה עם "מועדון פריז" (ארגון של מדינות נושות) ו"מועדון לונדון" (קבוצה של נושים פרטיים במדינות המערב), לפיה הפדרציה הרוסית תהיה אחראית על החוב ההיסטורי של ברית המועצות.
בשנת 1996 עמד החוב חיצוני של רוסיה על 132 מיליארד דולר, מתוכו 32 מיליארד דולר היה חוב ל"מועדון לונדון", 30 מיליארד דולר היה חוב למדינות מזרח אירופה הסוציאליסטיות לשעבר, שסיפקו לברית המועצות במשך עשרות שנים מוצרי מזון וציוד מתוחכם, ו-40 מיליארד דולר לקרן המטבע הבינלאומית.
באוקטובר 1997, לאחר מספר שנים של משא ומתן ועיכובים, חתמה רוסיה על הסכם עם "מועדון לונדון" להסדרת החובות שירשה מברית המועצות.
על ידי הסדרת חובותיה, קיוותה רוסיה שתוכל למשוך השקעות חדשות ולשפר את דירוג האשראי שלה, במטרה להפחית את עלות ההלוואות שהתכוונה לגייס.
במסגרת ההסכם, התחייבה רוסיה לפרוע חובות בהיקף של כ-33 מיליארד דולר עד לשנת 2020.
ואולם, בעקבות "משבר הרובל ב-1998" התקשתה רוסיה להחזיר את חובה וביקשה לדחות את פרעונו.
תחילה, סירבו חברי "מועדון לונדון" לפרוס את החוב מחדש, אך בינואר 1999 הוחלט להימנע מלהכריז על רוסיה כדיפולטיבית, ובמקום זאת נפתח משא ומתן בנוגע לפריסת החוב.
בפברואר 2000 חתם המועדון על הסדר חוב עם רוסיה, במסגרתו נמחקו 10.6 מיליארד דולר מחובה.
רוסיה התאוששה מהר מן החזוי מן המשבר, בין השאר הודות לעלייה חדה במחירי הנפט, הגז הטבעי ומינרלים אחרים שרוסיה מפיקה, וכן עקב רפורמות שהעבירה הממשלה.
בנוסף הפיחות הגדול של הרובל תרם להגברת הייצוא ובכך לשיפור המאזן המסחרי של רוסיה.
בשנת 1999 עמד החוב הציבורי הרוסי על 104.6% מהתמ"ג.
מאז שנת 2000 קטן החוב בקצב מהיר עקב תשלום מוקדם של חובות בשל השיפור במצבה הכלכלי של רוסיה, כאמור.
בשנת 2017 סיימה רוסיה לפרוע את כל החוב ההיסטורי של ברית המועצות, במועד שנחשב מוקדם מהצפוי, ומאז שמרה על חוב חיצוני נמוך.
באפריל 2022 החוב החיצוני עמד על 453,5 מיליארד דולר.
ביוני 2022 רוסיה נכנסה לחדלות פירעון על החוב במטבע הזר שלה – בפעם הראשונה מאז המהפכה הבולשביקית בסוף 1917. זאת לאור עיצומים בין-לאומיים שהוטלו עליה בשל הסכסוך האוקראיני-רוסי.
רוסיה נכנסה לחדלות פירעון גם בשנת 1998, אך אז היה מדובר בחוב במטבע מקומי ממנו התאוששה בסיוע גורמים בין-לאומיים.
עקב הצמיחה הכלכלית המהירה ומחירי הנפט הגבוהים, שגרמו להכנסות גבוהות מהמצופה ובעקבותיהם לעודף תקציבי, ב-1 בינואר 2004 החליטו רשויות רוסיה על הקמת "קרן הייצוב של הפדרציה הרוסית" – קרן עושר ריבונית שאליה מועברות ההכנסות העודפות של המדינה.
לפי התכנון, במידה שתתרחש ירידה חדה במחירי הנפט, רוסיה תנצל את הרזרבות שבקרן זו על מנת לעמוד בתקציב המדינה.
סיבה נוספת להקמת הקרן היא מניעת הזרמת מזומנים לשוק שעלולה להביא לאינפלציה.
הכספים שבקרן משמשים גם לתשלומי חובות.
בסוף 2007 העתודות בקרן זו עמדו על כ-157 מיליארד דולר (3,600 מיליארד רובל).
ב-30 בינואר 2008 פוצלה קרן הייצוב לשתי קרנות השקעה נפרדות.
האחת היא "קרן הרווחה הלאומית", שמושקעת בחו"ל בניירות ערך בעלי תשואה נמוכה ומשמשת לאיסוף הכנסות נפט וגז.
השנייה היא "הקרן הרוסית להשקעות ישירות", שמשקיעה באפיקי השקעה בעלי סיכון גבוה יותר, בעלי תשואה גבוהה יותר וכן בניהול הוצאות התקציב הפדרלי.
ל"קרן הרווחה הלאומית" ניתנו 125 מיליארד דולר ול"קרן הרוסית להשקעות ישירות" ניתנו 32 מיליארד דולר.
שיעורי האינפלציה ברוסיה גבוהים אך נמצאים במגמת ירידה.
עם התפרקות ברית המועצות והמדיניות המונטרית חסרת האחריות שבא בעקבותיה הגיעה האינפלציה לשיא של כ-2,500% בשנה.
לאורך שנות ה-90 הצטמצמה האינפלציה אך ב-1998 לאחר משבר הרובל והפיחות שבא בעקבותיו זינקה האינפלציה ל-86%+.
מאז 1999 ועד 2022 רוסיה לא חוותה התפרצות אינפלציונית משמעותית (האינפלציה נשמרת על קצב של 10–12 אחוז בשנה) אך כן מופעלים על המטבע לחצים אינפלציוניים.
כדי להתמודד עם לחצים אלו עורך הבנק המרכזי של רוסיה ייסוף של המטבע – דבר שגורם לקושי להתחרות בשווקים הבינלאומיים.
בשנת 2022 עלתה האינפלציה הרוסית ב-14% (נכון לחודש אוגוסט 2022).
הגורם המרכזי לכך הוא המלחמה באוקראינה, שגררה אחריה קשיים כלכליים רבים, יחד עם הוצאות עתק של הממשלה על ניהול המלחמה.
בנוסף על כך, העלייה היא חלק מעליית האינפלציה העולמית שהחלה בשנת 2021.
השכר החודשי הממוצע במשק (בדולר), בשנת 2008 – נכון לחודש יוני
מאז אמצע שנות ה-80 התרחבו פערי ההכנסות, אך לאורך שנות ה-90 הורע מצבם של משקי הבית.
בשנת 1999 הגיעה ההכנסה לכ-40% משיעורה ב-1991, אולם רמת החיים הייתה גבוהה יחסית למשתקף מהנתונים הרשמיים, נוכח ההיקפים הגבוהים של הכלכלה השחורה.
נכון לשנת 2006, כ-14% מהתושבים בגיל העבודה חיו מתחת לקו העוני, המייצג הכנסה נמוכה מ-150$ לחודש .
הקיטוב בהכנסות התרחב מאוד לאחר התפרקות ברית המועצות וההכנסות של העשירון העליון הן פי 15.8 מהעשירון התחתון.
ככל הנראה ההכנסות הבלתי מדווחות, מהן נהנות בעיקר השכבות הגבוהות, מגדילות את הפער עוד יותר.
נכון ל-2019, כוח העבודה הרוסי מנה 72.7 מיליון עובדים.
מעמד הביניים (הכנסה מעל אלף דולר בחודש) ברוסיה גדל בקצב איטי אך גובר והולך, ב-2006 יחסו באוכלוסייה נאמד בין 25%–30%.
מאז התפרקות ברית המועצות ב-1991 ישנה מגמה של גידול באחוז כוח העבודה המועסק בשירותים ובירידה של אחוז כוח העבודה המועסק בחקלאות ובתעשייה.
האבטלה היוותה נטל כבד על הכלכלה הרוסית, בעיקר באזורים הנשענים על תעשייה ממשלתית, אך שיעורה ירד משמעותית.
אחוזי האבטלה הגבוהים ביותר ב-2006 נרשמו באזור צפון הקווקז (צ'צ'ניה והרפובליקה של אינגושטיה עם 73% ו-28.6%, בהתאמה) ואחוזי האבטלה הנמוכים ביותר נרשמו בערים הגדולות בעיקר במוסקבה וסנקט פטרבורג עם 0.6% כל אחת.
נכון לאוגוסט 2020 מהווה האבטלה כ-6.2% מכוח העבודה.
מוסקבה ראשונה בעולם במספר המיליארדרים שחיים בה (74) לפני ניו יורק (71) ולפני לונדון (36) .
כ-119 אלף מיליונרים (שווי נכסים נזיל) חיים היום ברוסיה.
בזכות התחזקות הגבוהה בכלכלה בשנים האחרונות, ישנו ביקוש עצום לבעלי מקצועות בתחום הניהולי והפיננסי עם הכשרה מערבית, למשל בנקאי השקעות במוסקבה עשוי להרוויח יותר מפי שניים מעמיתיהם בשאר העולם, מנהלים בכירים במוסקבה צפויים לקבל שכר של כ-10 מיליון דולר בשנה .
בשנים האחרונות שלאחר פירוק ברית המועצות החשבון השוטף היה בגירעון עקב הגידול המהיר בייבוא.
לאחר משבר הרובל של אוגוסט 1998 הצטמצם חדות הייבוא עקב היעדר ביקוש ומאידך גדל הייצוא משמעותית בעקבות הפיחות ברובל.
עודפים גדולים בחשבון השוטף לאורך השנים האחרונות כתוצאה מעודפים משמעותיים בחשבון המסחרי שמקורם בגידול הייצוא של נפט ובמחיריו שהאמירו חדות.
המאזן בחשבון השוטף בשנים 1997–2008 (אחוז מהתמ"ג):
לפי רוסטאט, השירות הפדרלי לסטטיסטיקה ממלכתית, נכון לסוף 2011, הסכום הכולל של ההשקעה הזרה בכלכלה הרוסית היה 347 מיליארד דולר.
על פי ה-CIA, נכון ליום 31 בדצמבר 2014, היקף ההשקעות הזרות ברוסיה היה 606 מיליארד דולר (מקום 16 בעולם).
עם זאת, מאז 2014 ניכרת ירידה מסוימת בהיקף ההשקעות מצד חברות ממדינות המערב ועלייה בהשקעות ממדינות מזרח אסיה, בייחוד סין.
רוסיה היא אחת המדינות המתועשות בעולם.
לאחר הקמת ברית המועצות ואישור תוכנית החומש הראשונה ב-1928 הפכה רוסיה ממדינה חקלאית בעיקרה לאחת המדינות המתועשות בעולם והארץ הלכה והתמלאה בקומפלקסים תעשייתיים (קומבינטים).
לאחר מלחמת העולם השנייה שוקמה התעשייה ופותחה.
ואולם, בשנות ה-70 וה-80 לא הצליחה התעשייה להכניס חידושים, בשל מחסור בהשקעות ותמריצים, והיא סבלה מניהול לקוי.
הפיתוח התעשייתי התמקד בעיקר בתעשייה כבדה והזניח ענפים אחרים.
מפעלי התעשייה סובלים מהעדר השקעות ומעודף כוח אדם והגידול בתפוקה בשנים האחרונות אינו משקף בהכרח ייצוב מבני.
במקביל הריכוזיות הגבוהה של התעשייה חוסמת יזמות והקמת מפעלים בינוניים וקטנים.
תעשיית הרכב ברוסיה מייצרת כ-1.7 מיליון כלי רכב בשנה.
אחת התעשיות החשובות בכלכלה הרוסית ובה היא גם מובילה בעולם היא תעשיית החלל הכוללת ייצור של טילים, חלליות, לוויניים וציוד נוסף הקשור בחקר חלל.
לאחר התפרקות ברית המועצות הצטמצמו מאוד תקציבי החלל של רוסיה והיא ביטלה פרויקטים רבים.
מאז שנת 2000 עם ההשתפרות במצב הכלכלי גדלו תקציבי סוכנות החלל הרוסית ופרויקטים רבים תפסו מחדש תאוצה.
רוסיה היא יצואנית הנשק השנייה בגודלה בעולם (אחרי ארצות הברית) עם היקף מכירות של יותר מ-6 מיליארד דולר ב-2006.
ב-3 השנים האחרונות הודיעו חברות רבות ליצור מכוניות על רצונן לבנות מפעלי ייצור אך רק ארבע חברות השקיעו בבניית מפעלים בהם שתי חברות מארצות הברית אחת מגרמניה ואחת מיפן.
בשנת 2008 נכנס לתוקפו חוק המגביל השתתפות חברות זרות בבעלות על מגזרים אסטרטגיים לביטחון לאומי.
החוק מונה 42 מגזרים בכלכלה שעל מנת לרכוש יותר מ-5% מהמניות על העסקה לקבל את אישורה של הממשלה הפדרלית, כגון תעשיות הגנה, תעופה וחלל, חומרים רדיואקטיביים, פרמצבטיקה, גאולוגיה, נפט גז טבעי ומחצבים אחרים, דיג ותקשורת (רדיו, טלוויזיה, הוצאה לאור, בתי דפוס ועיתונים שתפוצתם עולה על מיליון עותקים).
מגזר האנרגיה הוא אחד המגזרים החשובים ביותר בכלכלת רוסיה.
תעשיית האנרגיה ברוסיה מהווה שליש מהתמ"ג של המדינה.
בתחום זה פועלות שלוש החברות הגדולות של רוסיה: גזפרום, רוסנפט ולוקאויל.
גזפרום, עם שווי כולל של 300 מיליארד דולר, היא החברה השלישית בגודלה בעולם.
תחנות כוח תרמיות, מבוססות גז טבעי, פחם ונפט מספקות כשני-שלישים מתצרוכת החשמל המקומית.
היֶתר הן תחנות הידרו-אלקטריות וגרעיניות.
ייצור האנרגיה הלא-גרעינית נשלט על ידי חברת החשמל הלאומית (מערכת האנרגיה המאוחדת של רוסיה (UES)) עד לפירוקה ב-2008. תחנות כוח גרעיניות תורמות כ-16% מייצור החשמל.
בשנת 2006 אישר פוטין רפורמה רחבת היקף בתעשיית האנרגיה הגרעינית, במסגרתה פוצלה תעשיית האנרגיה הגרעינית לשני חלקים נפרדים: אזרחית וצבאית.
זו האחרונה מנוהלת על ידי צבא רוסיה בעוד שהאזרחית נשלטת על ידי התאגיד אטומאנרגופרום שבבעלות ממשלתית הכולל את כל החברות הקשורות באנרגיה גרעינית (אטומסטרויאקספורט – החברה לבנייה ומתן שירותים לאנרגיה גרעינית בחו"ל, רוסאנרגואטום – מונופול ייצור האנרגיה הגרעינית, טקסנבאקספורט – ספקית האורניום, וטוול – ספקית הדלק הגרעיני).
כיום רוסיה היא יצרנית הנפט הגדולה בעולם לצד ערב הסעודית.
לפי הערכות לרוסיה עתודות של בין 60 - 120 מיליארד חביות נפט.
נפט מהווה שליש מהכנסות המיסים של האוצר הרוסי וחצי מהייצור של רוסיה.
בניגוד למדינות ערב העשירות בנפט, מרבצי הנפט ברוסיה הם במקומות קשים לשאיבה, דבר המקשה על פיתוח שדות נפט.
לאחר פירוק ברית המועצות הופרטה תעשיית הנפט במחירים נמוכים בצורה יוצאת מן הכלל מערכן האמיתי של החברות ותחת שלטונו של ולדימיר פוטין הולאמה בחזרה חלק מתעשיית הנפט, הלאמת מרכיב היצור העיקרי של חברת יוקוס הדהד בכל העולם.
השתפרות המצב הכלכלי ברוסיה בתחילת שנות ה-2000 עודדה מודרניזציה מסיבית של המגזר זה ועל ידי כך הגדלת התפוקה, ופיתוח שדות נפט קיימים וחדשים.
משבר זה בא בסמיכות לסנקציות חריפות שהוטלו על רוסיה על ידי המערב בעקבות פלישת רוסיה לחצי האי קרים.
רוסיה היא יצרנית ויצואנית הגז הטבעי הגדולה בעולם.
כ-27% מעתודות הידועות של גז טבעי בעולם נמצאות בשטחה.
גם מגזר תעשייתי זה עובר בשנים האחרונות מודרניזציה מהירה וכאמור תפוקת הגז גדלה משנה לשנה.
מגזר הגז הטבעי ברוסיה מולאם כולו ושולטת בו חברה אחת, מונופול הגז הממשלתי - גזפרום.
נוסף על עתודות הגז הטבעי העצומות ברוסיה, לרוסיה גם זיכיונות לפיתוח שדות גז טבעי באלג'יריה קזחסטן טורקמניסטן, אוזבקיסטן, איראן וונצואלה.
רוסיה עשירה מאוד במחצבים רבים ולפי הערכות כ-28% מאוצרות הטבע של העולם נמצאים בשטחה.
ענף הכרייה והחציבה חשוב מאוד לכלכלה ומהווה 30% מהייצוא של המדינה (ועוד 50% נפט וגז טבעי).
לרוסיה מחצבים חשובים רבים כגון זהב, כסף, ניקל, אלומיניום, נחושת, בדיל, פחם, טונגסטן, טיטניום ועוד.
מגזר הכרייה נחשב אסטרטגי בעיני ממשלת רוסיה ולכן על משקיעים זרים מטילים הגבלות בענף זה.
חלק גדול מחברות הכרייה נמצא בהחזקה מלאה/חלקית של הממשלה.
בנוסף, ישנם אזורים בצפון מערב רוסיה, אשר מכרות הפחם מהווים שם מקור תעסוקה מרכזי ולכן הרשויות אינן מקדמות שינויים מבניים כדי למנוע עלייה בשיעור האבטלה.
בתקופה הסובייטית הייתה תעשיית ההיי טק נתונה למרות התכנון הממשלתי (גוספלן).
ללימודי הפיזיקה והמתמטיקה ניתנה עדיפות מרבית בעקבות המרוץ לחלל, לממציאים ולמדענים היה מעמד מיוחד שהתעצם אף למעמד של פולחן אישיות בעקבות גילוי של המצאות ייחודיות.
לאחר פירוק ברית המועצות, נפתח השוק ליזמות פרטית.
הצמיחה של המגזר עלתה לאורך שנות ה-90 עד שב-1998 חוותה רוסיה את "משבר הרובל", דבר שגרם לזעזוע בענף.
מאז, ענף ההיי טק גדל בקצב מהיר (בין 20%–30% בשנה).
ההשקעות במגזר זה עולים ויש מחסור בכוח עבודה בתחום זה עקב הצמיחה המהירה.
בשנת 2006 הוחל בבנייתם של מספר "טכנופארקים" – אזורים המותאמים להתפתחות של תעשיות היי טק שונות.
בינואר 2007 נכנס לתוקף קוד מס חדש המעניק הקלות מס כדי לעודד את צמיחת המגזר.
מערכת החינוך הרוסית ידועה כאחת האיכותיות ביותר בעולם, למרות תקציבים נמוכים משמעותית ממדינות מקבילות במערב, רוסיה הצליחה לשמור על תחרות צמודה במירוץ לחלל עם ארצות הברית ואף לפרוץ דרך ולהיות חלוצה בתחומים רבים במדעים מדויקים.
ענף הבנייה הוא אחד הענפים הצומחים בקצב מהיר יותר ברוסיה.
ענף הבנייה הופרט ברובו, ותרומת המגזר הפרטי גדולה.
שוק הבנייה נשלט בנוסף לחברות הרוסיות גם על ידי חברות סקנדינביות וגרמניות.
משבר הרובל באוגוסט 1998 גרם לעצירת פרויקטים רבים אך מאז הצמיחה גבוהה.
רוסיה מקימה מיזמים משותפים בענף זה ורוכשת טכנולוגיות חדשות ומיומנויות ניהול.
אף על פי העובדה שאוכלוסיית רוסיה קטנה בקצב של כ-500,000 איש בשנה, קצב בניית יחידות דיור חדשות גדל בכ-10% בשנה.
ענף הבנייה צומח במהירות ברוב חלקי רוסיה אך שיאו במוסקבה שם הביקוש העצום שאינו עומד בהיצע הוביל לעלייה חדה ביותר במחירי הדירות, מתחילת שנת 2005 ועד סוף אוקטובר 2006 המחירים יותר מהוכפלו.
על פי הסוכנות הפדרלית לסטטיסטיקה של רוסיה ("רוסטאט"), בתשעת החודשים הראשונים של 2006 הושלמו בנייתן של כמעט 300,000 דירות חדשות, רבע מהן בבירה מוסקבה.
נכון לתחילת 2005, 85% מהדירות הופרטו.
נשיא רוסיה ולדימיר פוטין אישר תוכניות לסיוע למגזר הבנייה כמו סבסוד דירות.
בשנת 2005 צמח מגזר הבנייה ברוסיה ב-14%.
כ-32% משטחה של רוסיה מעובדים וכ-45% נוספים מיוערים.
עץ הוא אחד ממוצרי היצוא החשובים של רוסיה.
בצפון רוסיה החקלאות מתמקדת בגידול בעלי חיים ובאזורי הדרום ומערב סיביר – גידול תבואות וגידולי קרקע אחרים (סלק, סוכר, תפוחי אדמה ועוד).
תפוקת הדיג הרוסית מהווה כרבע עד שליש מהתפוקה העולמית (בהתאם למוצרים השונים).
בשנות ה-90 התכווץ מאוד הענף, בעיקר בתחום הדגים המשומרים.
למרות הירידה בתפוקה, היקפי הדייג הגבוהים מסכנים את קיום האוכלוסייה הימית וממשלת רוסיה החלה להקצות מכסות כמות לדיג.
התפוקה החקלאית ירדה חדות לאורך שנות ה-90 ואינה רווחית.
מאז 1999 ניכר שינוי במגמה והתפוקה החלה לעלות, אך בעיות היסוד של המגזר החקלאי טרם נפתרו.
החקלאים אינם יכולים לממן רכישת ציוד חקלאי, דשנים ותשומות נוספות.
כתוצאה מזה מזרימה הממשלה תקציבי סיוע עצומים לחקלאות ומבנה הסיוע מעודד את שיקום הענף.
בשנות ה-90 ניסו בוריס ילצין וממשלתו להפריט את החוות החקלאיות (סובחוזים וקולחוזים) אך התוכנית לא יצאה לפועל עקב התנגדות עזה מצד הפרלמנט ומנהלי חוות, בשנים אלה רבים מאותן חוות חקלאיות קרסו בשל חוסר מימון או הפכו לחברות לתפוקה חקלאית.
הנשיא ולדימיר פוטין הוציא לפועל תוכנית הפרטה של החוות החקלאיות אך זו מתקדמת בקצב איטי.
הכלכלה הדיגיטלית ברוסיה מפגרת אחרי ארצות הברית, סין, אירופה ויפן.
אם חלקה של רוסיה בשנת 2018 בתמ"ג העולמי היה 1.8%, אז בפריון העולמי של מחשבי-על, חלקה של רוסיה עמד רק על 0.32%.
על פי מחקר BCG, רוסיה מדורגת במקום 39 מבחינת הדיגיטליזציה של הכלכלה, בהתבסס על נתונים על פיתוח תשתיות, הוצאות מקוונות ופעילות משתמשים.
חלקה של הכלכלה הדיגיטלית בתוצר הרוסי, לפי האיגוד הרוסי לתקשורת אלקטרונית (RAEC), בסוף 2016 היה 2.8%.
בינואר 2020, ראש ממשלת רוסיה מיכאיל מישוסטין תיאר את המטרה לקדם פלטפורמות דיגיטליות רוסיות לשווקים ופיתוח זרים במדינה, כמו גם להפוך את הממשלה לפלטפורמה דיגיטלית כהשראה מהנהוג בשירות המס הפדרלי שחלק נכבד ממשאביו עברו דיגטציה.
הקושי העיקרי שמולו ניצבת הכלכלה הרוסית הוא עידוד העסקים הקטנים והבינוניים (שמהווים היום פחות מ-20% מהתמ"ג), היות שהכלכלה מנוהלת על ידי מונופוליים ענקים, הבנק המרכזי האירופי והבנק העולמי ניסו ליזום מערכת בנקאית מתוקנת, אך בהצלחה מועטה יחסית עד היום.
כחלק ממדיניות מכוונת של הממשל הרוסי, חברות זרות בתחום הבנקאות אינן מורשות לחדור למשק הרוסי.
אך לאחרונה הגיעו להסכם עם ארצות הברית, כחלק מהסכם הכניסה של רוסיה לארגון הסחר העולמי, לתת מרחב השתתפות חלקי לחברות בנקאיות ברוסיה.
מאז התפרקות ברית המועצות, רוסיה סובלת מאינפלציה גבוהה, בשנים האחרונות האינפלציה תלויה יותר בגורמים חיצוניים כגון מחירי הנפט והגז ופחות במבנה הכלכלי הפנימי.
ריכוזיות יתר של הייצור התעשייתי והמגזר הפיננסי באזורי הבירה, הביאו לאי-שוויון כלכלי משמעותי בין אזור העיר והמחוז מוסקבה לבין חלקים נרחבים אחרים במדינה.
בעוד שאזור מוסקבה מייצר את שליש התמ"ג הרוסי גרים בו רק עשירית מהאוכלוסייה.
מחירי הדירות בעיר הבירה עלו בצורה לא פרופורציונלית לרמת המשכורות (לכ-5,000 דולר למ"ר לעומת שכר ממוצע של 1,045 דולר לחודש) בשנים האחרונות ומהווים מכשול רציני לרמת החיים ברוסיה, בהינתן המצב הקיים האקונומיסט ופורבס העריכו את מוסקבה כעיר היקרה ביותר בעולם.
רוסיה ידועה בין השאר כאחת המדינות המושחתות ביותר באירופה, דבר שמנע ממנה להגדיל את ההשקעות הזרות במדינה בתקופת המעבר.
הסיבה להיקפי השחיתות הגדולים נעוצה בעובדה שחלקים נרחבים מהכלכלה הרוסית נמצאים באפלה או בצללים (הכנסות או הוצאות שלא מדווחות).
זאת בנוסף לתקצוב הנמוך של הממשלה את משרדיה ומשכורות נמוכות משמעותית במגזר הציבורי ביחס למקובל במגזר הפרטי.
מאז הפלישה הרוסית לאוקראינה הוטלו סנקציות כלכליות כבדות על רוסיה שהתבטאה במשיכת השקעות זרות מהמדינה, כמו גם עזיבת חברות בינלאומיות רבות, מה שהוריד את דירוג האשראי של המדינה.
רוסיה מוצאת עצמה מבודדת וחלק מהבנקים נותקו ממערכת התשלומים SWIFT, אף שכ-20 אחוז מהבנקאות הרוסית מתנהלת באמצעות המערכת להעברת הודעות פיננסיות, המקבילה הרוסית.
הכלכלה הרוסית נפגעה מאוד מההסנקציות ואלו היו בין הגורמים אשר יצרו במדינה משבר כלכלי חמור, שעורר סדרה של הפגנות, וגרם לירידה שער המטבע באופן חסר תקדים.
בנוסף, בורסת מוסקבה לא נסחרה במשך 33 ימים שלאחר הטלת הסנקציות בפברואר 2022, כל אלה עודדו מיעוט בהשקעות זרות ומקומיות, אי יעילות של המשק, שגרמה לבריחת מוחות משמעותית.
נתונים כלכליים לשנים 1992–2020. אינפלציה קטנה מ-5% מסומנת בחץ ירוק.
כלל אצבע הוא כלל שאינו מתיימר להיות מדויק לחלוטין או מהימן בכל מקרה.
במרבית המקרים כללי אצבע הם פשוטים וקל ללמדם וליישמם.
העיקרון העומד מאחורי כלל אצבע דומה להיוריסטיקה.
מקור הביטוי הוא כנראה תרגום מאנגלית או שפה אירופית אחרת (rule of thumb).
בעבר נהגו לאמוד אורכים ומידות שונים באמצעות אגודל, ולאחר מכן להקיש ממדידה זו על דברים אחרים – לדוגמה מדידת גודל כף הרגל של ילד ולפיה אומדן גובהו כבוגר, או מדידה של הצוואר על ידי חייטים ואומדן המבנה הנדרש לכותונת על פי מדידה זו.
מקור אפשרי נוסף לביטוי נעוץ במנהג להרטיב את האגודל, לזקורו ברוח וכך להעריך את כיוונה.
אחת הסברות היא שמקור הביטוי בכלל מהמשפט המקובל בשיטת המשפט האנגלי, מתקופת המלך צ'ארלס השני, אשר התיר לבעל להכות את אשתו במוט שעוביו לא עולה על אגודלו.
מדידה על פי האגודל מופיע במשנה ובתלמוד במקומות רבים.
אצבע היא מידה עתיקה שהייתה נפוצה, כפי שמידת הסנטימטר משמשת כיום.
במסכת מגילה שבירושלמי (), לדוגמה, כתוב בהקשר של כתיבת מגילה והמרחקים הנדרשים בין האותיות והשורות: , כלומר בין מילה למילה צריך להיות רווח של אות, בין האותיות צריך להיות רווח כלשהו, ואילו בין שורה לשורה צריך רווח של אגודל.
כלכלת קוריאה הצפונית היא כלכלה מתוכננת, שבה כל הסקטורים של הכלכלה נמצאים בשליטה מלאה של המדינה.
קוריאה הצפונית היא מהכלכלות הריכוזיות ביותר בעולם, וממשיכה במדיניות זו גם לאחר התפרקות הגוש הקומוניסטי.
למרות ליברליזציה מסוימת של הכלכלה, נמנעת ממשלת קוריאה הצפונית מביצוע שינויים ממשיים.
משנות העשרים של המאה העשרים החל השלטון הקולוניאלי היפני בפיתוח התעשייה בחלק הצפוני של חצי האי קוריאה (אז זו הייתה מדינה אחת), שהיה דליל בתושבים, ביחס לחלק הדרומי.
התיעוש המהיר הוביל להגירה מהדרום החקלאי יותר לצפון המתועש.
תופעה זו הופסקה לאחר חלוקת חצי האי קוריאה לשתי מדינות: קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית.
לאחר החלוקה נוצר אי שוויון בחלוקת המשאבים הכלכליים בין שתי המדינות החדשות: ב-1945 לצפון היה אוצרות טבע רבים יותר מלדרום אך לדרום היה 2/3 מכוח העבודה בחצי האי.
באותו זמן 65% מהתעשייה הכבדה של חצי האי הייתה בתחומי הצפון בעוד ש-63% מהחקלאות הייתה בתחומי הדרום.
עם הקמתה של קוריאה הצפונית, שנשלטה על ידי מפלגת הפועלים של קוריאה בראשות קים איל-סונג, החלה הממשלה בכינון כלכלה ריכוזית כיאה למדינה קומוניסטית.
פעולות אלה נקטעו עם פריצתה של מלחמת קוריאה, אשר גרמה הרס ואבדות רבות ברכוש וחיי אדם.
עם סיום מלחמת קוריאה בשנת 1953 החל שוב השלטון בהפיכת הכלכלה לריכוזית.
בנוסף החלה קוריאה הצפונית לקבל סכומי עתק ועזרה טכנית מברית המועצות וסין כדי לשקם את כלכלתה: מפעלי תעשייה רבים שוקמו ונבנו חדשים, מערכת התחבורה פותחה- נסללו כבישים, נבנו מסילות רכבת ונמלים; נבנו תחנות חשמל, קווי חשמל רבים נפרסו והונחו צינורות להובלת מים ונפט.
ערים רבות הורחבו ונבנו בהם בנייני ציבור ומגורים.
תנופת הבנייה והשיקום התאפשרה לא רק בזכות הסיוע הרב מהשכנות הקומוניסטיות אלא גם בזכות משמעת העבודה החזקה ששררה במדינה ובזכות המוביליזציה של כוח העבודה שלה.
בשנות ה-60 רמת החיים הממוצעת של האזרח הצפון קוריאני הייתה גבוהה מזו של הדרום קוריאני, שירותי הבריאות והחינוך בקוריאה הצפונית היו טובים יותר והתוצר מקומי גולמי לנפש היה גבוה יותר.
למעשה, עד תחילת שנות ה-70, הייתה קוריאה הצפונית המדינה המתועשת היחידה באסיה פרט ליפן.
החל משנות ה-70 הואט קצב הצמיחה והרשויות בקוריאה הצפונית החליטו שיש צורך במודרניזציה של התעשייה הכבדה ולצורך כך לקחו הלוואות רבות ממדינות הגוש הקומוניסטי (בעיקר ברית המועצות) וממדינות קפיטליסטיות.
אך קוריאה הצפונית לא עמדה בתשלום החובות מסיבות שונות ובראשן העובדה שהוציאה סכומים רבים לצורכי צבא, והכנסותיה מייצוא קטנו בעקבות הירידה בביקוש למוצרים צפון קוריאניים.
לאורך שנות ה-80 הידרדר מצבה הכלכלי של קוריאה הצפונית והתוצר לנפש ירד לשליש מזה של שכנתה הדרומית.
עם הסיבות להידרדרות ניתן למנות את ההוצאה הצבאית העצומה של בין 24%-30% מהתמ"ג, ניהול כושל, שחיתות, וירידה במשמעת העבודה, וגאוגרפיה המקשה על חקלאות.
אף על פי זה לא שינה השלטון את מדיניותו הכלכלית והמשיך בה.
בשנת 1991 עם התפרקות ברית המועצות ונסיגתה של סין מעקרונות הכלכלה המתוכננת, בוטלו הסכמי הסחר המועדף שהיה לקוריאה הצפונית עם סין וברית המועצות לשעבר.
מצב זה השפיע לרעה בצורה קיצונית על קוריאה הצפונית שנהנתה לפני כן מאנרגיה במחיר מסובסד ומקור לייצא את תוצרתה.
על ידי כך כלכלת קוריאה הצפונית התבודדה עוד יותר כשגם שתי הענקיות הקומוניסטיות, שכנותיה כבר אינן מהוות גב כלכלי (ואידאולוגי).
נוצר מחסור רב במוצרים בסיסיים, תחנות כוח הפסיקו לפעול בעקבות מחסור בדלק, דבר שהוביל לצמצום רב של התפוקה של מפעלים רבים ולסגירה של מפעלים נוספים.
בשנת 1994 ו-1995 פגעו שיטפונות ביבולים החקלאיים של המדינה וגרמו למחסור חמור במזון בשנים אלה ובשנים שלאחר מכן.
רעב כבד פשט ברחבי המדינה שגם לפני כן היה בה מחסור באוכל.
לפי הערכות ברעב מתו בין 600,000 ל-2,000,000 בני אדם מרעב או ממחלות שקשורות בו או בחוסר תרופות וטיפול רפואי.
מאז ישנם דיווחים רבים על בריחה מסיבית של בני אדם מהמדינה לסין, שכנתה, דרך נהר יאלו ונהר טומן.
המשבר הכלכלי הגיע לשיאו בשנים 1997-1998 שבהן לפי האו"ם כ-60% מהילדים במדינה סבלו ממחסור כרוני במזון.
לפי הערכות בין השנים 1991 ל-1998 הוקטן התמ"ג של קוריאה הצפונית בכ-50%.
מאז 1999 עד היום מתבססת קוריאה הצפונית על סיוע בינלאומי כדי להאכיל את אזרחיה.
בשנת 2002 הוחל ברפורמה מוגבלת, הכוללת הסרת הפיקוח על המחירים ממוצרים (דבר שגרם להאמרת מחירים), ומתן רשות לחקלאים למכור את תוצרתם העודפת בשוק.
לאחר סיום מלחמת קוריאה ב-1953 עד אמצע שנות השישים עמד שיעור הצמיחה הממוצע של הכלכלה הצפון קוריאנית על כ-10%+ בשנה, שבא בעקבות מאמצי שיקום כבירים.
בשנות ה-70 וה-80 עמד שיעור הצמיחה השנתי על 2-3 אחוז בשנה.
ירידה זו נבעה מירידה בסיוע הסובייטי והסיני, וההוצאות הגדלות על צבא.
בשנות ה-90, עם נפילת הגוש הקומוניסטי והתוצאות שבאו בעקבותיו (איבוד שוקי ייצוא מסורתיים, ביטול הסכמי סחר מועדפים, ודרישה לסחר באמצעות מטבע חוץ ולא סחר חליפין), הצטמקה הכלכלה בצורה חדה ביותר שבאה לידי ביטוי בצמיחה שלילית.
מאז 1999 ישנה צמיחה כלכלית חיובית בשיעורים קטנים.
הצמיחה הכלכלית הריאלית לפי שנה:
כל נושא התקציב בקוריאה הצפונית נשלט ומיושם על ידי משרד האוצר.
התקציב בקוריאה הצפונית, כמדינה עם כלכלה מתוכננת חשוב ביותר לקביעת סדר העדיפויות הכלכלי כיוון שרוב השקעות ההון בכלכלה נעשות על ידי המדינה.
לפי שיטה זו הממשלה מחליטה על סדר העדיפויות של ההשקעות בכלכלה הלאומית.
בשנת 1974 בוטלו המיסים אך אין זה משנה כיוון שרובם ככולם של הכנסות הממשלה מגיעים ממס על מכירות, וממס על רווחי עסקים (מפעלים, חנויות, חוות חקלאיות ועוד).
משרד האוצר הצפון קוריאני מכין את התקציב ומפרסם את עיקריו במליאה של הפרלמנט, וצריך לזכות באישורו.
הפרטים נמסרים במליאה בדרך כלל על ידי ראש הממשלה או שר האוצר.
בנאום זה הוא מפרט את עיקרי התקציב, נתונים על השנה הפיסקלית שחלפה ותחזיות לשנה הפיסקלית החדשה.
שנה פיסקלית בקוריאה הצפונית מתחילה ב-15 באפריל ומסתיימת ב-14 באפריל שנה לאחר מכן.
לאחר מלחמת קוריאה עלו הוצאות הממשלה באופן קבוע.
בשנות ה-90 גרם המצב הכלכלי החמור למשבר פיסקלי: בשנת 1999 היו הוצאות הממשלה והכנסותיה קטנים בכ-50% מאלה של 1994. מאז 1999 ישנה עלייה קטנה בתקציב (הוצאות והכנסות) אך התקציבים של השנים האחרונות ממשיכים להיות קטנים גם במונחים היסטוריים (תקציב קטן יותר מזה של 1981).
התקציב של קוריאה הצפונית (במיליארדי $):
המטבע של קוריאה הצפונית הוא וון צפון קוריאני שמתחלק ל-100 צ'ון.
המטבע מונפק על ידי הבנק המרכזי של קוריאה הצפונית והוא הילך הכסף החוקי היחידי בתוך המדינה.
קיימות הגבלות רבות על סחר במט"ח, ולמעשה הוא נתון לשליטה ממשלתית מוחלטת.
מבקרים מחו"ל לא יכולים לקנות במדינה עם מטבע חוץ אלא חייבים להמיר אותו במטבע המקומי, בשער חליפין מלאכותי (שנקבע על ידי הרשויות).
בשנת 2002, לאחר הסרת הפיקוח על המחירים האמירו המחירים חדות.
באופן רשמי, תושבי קוריאה הצפונית אינם מחויבים בתשלום מיסים כלשהם.
לטענת המשטר הצפון-קוריאני, קוריאה הצפונית היא נכון להיום המדינה היחידה בעולם שאזרחיה פטורים לחלוטין מתשלום מס, והמדינה אף מציינת מדי שנה את "יום ביטול המס" ב-1 באפריל, במסגרת שורת אירועים ואזכורים שונים המשמשים להעלאת קרנו של המשטר.
עם זאת, המשטר הצפון-קוריאני עדיין גובה הכנסות מאזרחי המדינה, וזאת באמצעות שימוש נרחב במסי קנייה שונים.
תושבי קוריאה הצפונית לא משתמשים במונח "מס" או "מיסים", וכל התייחסות לתשלומים המועברים מתושבי המדינה לשלטונות מתורגמת למונחים חלופיים כדוגמת "חישוב הכנסה סוציאליסטית", "הכנסה לניהול כלכלי סוציאליסטי", ועוד מונחים נרדפים ברוח זו.
לאחר מלחמת קוריאה הוחל בשיקום ופיתוח מסיבי של התעשייה במסגרת תוכנית חומש בסיוע סובייטי וסיני.
הדגש הושם על תעשייה כבדה (לאורך שנות החמישים והשישים 50% מההשקעות ההון הופנו לתעשייה) ונעשו השקעות הון רבות בפיתוח תעשיית מכונות, מכרות, כימיקלים, ציוד תעשייתי, תעשייה צבאית ועוד.
ישנה גם תעשייה קלה אך זו מפגרת אחרי התעשייה הכבדה.
מתחילת שנות ה-90, עם התפרקות ברית המועצות, סובלת התעשייה ממחסור חמור בדלק מאחר שרוסיה אינה מוכנה עוד למכור לקוריאה הצפונית דלק במחיר מסובסד ומחסור של צפון קוריאה במטבע חוץ.
כתוצאה מכך לאורך שנות ה-90 ירדה חדות תפוקתם של המפעלים ורבים נסגרו.
התנאים לחקלאות בקוריאה הצפונית אינם נוחים: רק כ-18% מהאדמות של המדינה ניתנות לעיבוד.
כ-80% משטח המדינה הררי ואינו מאפשר עיבוד אדמה.
עם זאת, בהרי קוריאה הצפונית מצויים יערות רבים.
העצים שנכרתים ביערות משמשים לתעשייה המקומית ולייצוא אך גם כמקור דלק בעקבות מחסור בדלקים (נפט, גז טבעי) במדינה.
בשנת 1946, שנה לאחר החלוקה של קוריאה לשניים, נחקק חוק האוסר על החזקת חלקות אדמה גדולות.
בשנת 1954, הוצאה לפועל תוכנית להלאמת החוות החקלאיות במדינה ובשנת 1958 הושלמה סופית ההלאמה של החוות החקלאיות והפיכתן מחוות פרטיות לחוות ממשלתיות.
המדינה שולטת ברוב הסחר במדינה.
לאחר החלוקה וכינון שתי הקוריאות, הולאמו כל החנויות והבנקים, וכיום כל החנויות והבנקים הם בבעלות ממשלתית.
משנת 2002 מותר לחקלאים למכור את תוצרתם העודפת בשוק במחירים שנקבעים על ידיהם באופן עצמאי ולאו דווקא במחירים מלאכותיים שנקבעים על ידי המדינה.
העוני בקוריאה הצפונית קיים בהיקפים נרחבים, אף שקיים קושי משמעותי בקבלת נתונים מהימנים בנושא בעקבות מאמצי השלטון הצפון קוריאני להסתיר את ממדיו, בשילוב עם צנזורה דרקונית ומניפולציה תקשורתית נרחבת מטעם המשטר.
גם בעשור השלישי של המאה ה-21 העוני מהווה בעיה משמעותית בקוריאה הצפונית.
בין היתר, דווח כי ההכנסה הממוצעת לנפש במדינה עומדת על כ-1,800 דולר לשנה, השיעור הנמוך בעולם.
לפי הערכות עדכניות, נכון לשנת 2020, כ-60% מאוכלוסיית קוריאה הצפונית חיה מתחת לקו העוני, כאשר ארבעה מכל עשרה תושבים, כ-10 מיליון בני אדם, סובלים מרעב כרוני.
כלל האוקטט (Octet בתרגום מילולי - שמינייה) הוא כלל אצבע כימי הקובע כי אטומים נוטים להיקשר בקשר כימי כך שלכל אחד מהם יש שמונה אלקטרונים ברמת הערכיות הגבוהה ביותר שלו, בקליפת הערכיות הרחוקה ביותר מגרעין האטום שבו הפרוטונים, בדומה לקונפיגורציה האלקטרונית של גז אציל.
על מנת להשלים קליפת ערכיות מלאה, אטומים מגיבים באמצעות קבלת אלקטרונים, מסירתם או שיתופם.
הכלל מתקיים בקבוצות של היסודות הראשיים, ובייחוד אצל פחמן, חנקן חמצן וקבוצת ההלוגנים.
במונחים פשוטים יותר, האלקטרונים מסודרים במספר שכבות, או מעטפות, סביב גרעין האטום.
בכל מעטפת, מלבד המעטפת הפנימית, יכולים להיות שמונה אלקטרונים, אך לא לכל אטום יש מספיק אלקטרונים כדי למלא את המעטפת החיצונית שלו.
מולקולות נוטות להיות יציבות כאשר לאטומים שלהן יש שמונה אלקטרונים במעטפתם החיצונית, ולכן אטום שחסרים לו אלקטרונים ייטה להיקשר לאטום אחר אם ביחד הם יוכלו להשלים מעטפת.
לדוגמה, לחמצן יש שישה אלקטרונים במעטפת החיצונית שלו (כלומר, חסרים לו שני אלקטרונים), ולפחמן יש ארבעה אלקטרונים במעטפת החיצונית שלו (כלומר, חסרים לו ארבעה אלקטרונים).
לכן אטום פחמן ייטה להיקשר לשני אטומי חמצן (כמתואר באיור), כך שלכל אחד מאטומי החמצן יהיו שני אלקטרונים משותפים עם אטום הפחמן (כל זוג נקודות אדומות באיור מתאר אלקטרון.
הנקודות הכחולות הן אלקטרונים בלתי קושרים.) בצורה זו מספר האלקטרונים הכולל לא השתנה, אך סביב כל אטום נעים שמונה אלקטרונים, שחלקם נעים גם סביב אטום אחר.
במעטפת של גזים אציליים, לעומת זאת, יש שמונה אלקטרונים, ולכן הם כמעט לא פעילים כימית, כלומר, נדיר שהם יוצרים קשרים כימיים עם אטומים או מולקולות.
קליפת הערכיות הראשונה מכילה שני אלקטרונים בלבד.
על כן, עבור קליפת ערכיות זו, מתקיים כלל הדואט (בתרגום מילולי - זוג).
כך, יציבותו הכימית של אטום המימן (שלו אלקטרון אחד) מושגת באמצעות קבלת אלקטרון יחיד, זו של ליתיום (שלו שלושה אלקטרונים) באמצעות איבודו, ואילו אטום ההליום, שלו שני אלקטרונים, הוא אטום יציב.
כלל האוקטט המצומצם (כמו בורון באינטראקציה BF3).
אטומים בעלי שלוש רמות של אלקטרונים או יותר מסוגלים להרחיב את קליפותיהם החיצוניות על מנת ליצור מספר רב של קשרים.
כך, למשל, יוצרים זרחן וגפרית את התרכובות PCl5 ו-SF6 בהתאמה.
אם לאטום המרכזי במולקולה יש אורביטלי d ריקים, אז הוא יכול להכיל יותר מ-8 אלקטרונים ברמת הערכיות.
רק אל-מתכות מהמחזור השלישי - בטבלה המחזורית - ומעלה (אם ברמת הערכיות שלהם אורביטלי הd ריקים), מסוגלים להרחיב את האוקטט שלהם - ליותר מ-8 אלקטרונים.
אצל רדיקלים חופשיים יש מספר שונה של אלקטרונים.
כלל 18 האלקטרונים חל על מתכות מעבר.
כלכלת תוניסיה הוא שם כולל למגוון תחומים כלכליים שמלווים את הרפובליקה של תוניסיה לאורך ההיסטוריה.
כיום הכלכלה התוניסאית נמצאת בתהליך של ליברליזציה לאחר עשרות שנים של מעורבות גדולה של הממשלה בכלכלת השוק.
תכנון כלכלי זהיר הביא לצמיחה מתונה אך מתמשכת של הכלכלה במשך למעלה מעשור.
הצמיחה הכלכלית הייתה תלויה מבחינה היסטורית רבות בנפט, פוספט, חקלאות, תעשייה ותיירות.
במדד התחרותיות העולמי של הפורום הכלכלי העולמי לשנים 2015–2016 מדורגת תוניסיה במקום ה-92. בדומה לכך, בדו"ח מדד הפיתוח האנושי משנת 2014 מדורגת תוניסיה במקום ה-96 בעולם ובמקום החמישי באפריקה.
שנת 2015 התאפיינה בפיגועי טרור אשר השפיעו על הצמיחה הכלכלית, במיוחד בתיירות, שמהווה את אחד מהמגזרים העיקריים.
במהלך העשורים הראשונים לקיומה של תוניסיה הייתה הממשלה מעורבת עד מאוד בכלכלה התוניסאית כאילוץ שנוצר מכלכלה צרה, אחוז אבטלה גבוה, מכשור שהיה בחיתוליו וחוב לאומי גדול.
ממשלתו של חביב בורגיבה, הנשיא הראשון של תוניסיה ואבי האומה, אומנם הצליחה לייצב את הכלכלה בזכות פעולות של הלאמה והתערבות ממשלתית, אך היא העמידה את תוניסיה במצב ממנו לא היה ניתן לצמוח עוד.
בשנת 1986, אחרי עשורים של עמידה במקום מבחינה כלכלית, החל תהליך של מעבר מכלכלה המכוונת על ידי הממשלה לכלכלת שוק, שלוותה בהפרטה נרחבת של נכסי מדינה.
הרפורמות שהתבצעו במסגרת תהליך זה תרמו להמרצת הפעילות הכלכלית, הורדת האינפלציה והקטנת החוב הלאומי (שהגיע בשנת 1993 ל-9.2 מיליארד דולר).
כיום כלכלתה של תוניסיה מתבססת בעיקר על נפט, פוספט, חקלאות ותיירות.
אחוז המובטלים הוא 15.5% (2017), עלייה של 2.5% מאז פרוץ המהפכה בתוניסיה.
כמות התושבים הנמצאים מתחת לקו העוני נאמדה בשנת 2005 בכ-7.4%.
אחוז האינפלציה עומד נכון ל-2020 על 5.4%.
כמות העובדים בשנת 2006 נאמדה ב-3.502 מיליון איש, והתפלגות כוח העבודה אינו תואם את הייצור לפי תחומי העיסוק (התפלגות הייצור – ההכנסה המדינית מכל תחום עיסוק):
בענף החקלאות, הגידולים העיקריים הם חיטה, שעורה, סלק, סוכר, זיתים, פירות הדר וירקות.
משק החי כולל בעיקר כבשים ועזים, וכן דגה.
בענף התעשייה, המוצרים העיקריים הם מוצרי מזון, פלדה, כימיקלים, טקסטיל ומוצרי עור.
בנוסף, אחוז ניכר מהכלכלה מסתמך על גז טבעי, נפט ופוספט.
תוניסיה ירשה את מרבית תשתית הרכבות שלה מהשלטון הצרפתי עוד מימי שליטתו בשטחה, אולם השלטון התוניסאי שיפץ ופיתח אותה.
רשת הרכבות בתוניסיה פועלת עד היום כגוף ממשלתי (SNCFT) ומספקת שירות תעבורה לאזרחי המדינה.
למרות זאת, מערכת הרכבות בתוניסיה עדיין אינה מפותחת דיו, כתוצאה מהזנחה של השלטון הצרפתי בעבר.
אורכה הכולל של מסילת הברזל הוא 2,152 ק"מ בלבד, והיא מקושרת גם למדינה השכנה אלג'יריה בשני מעברי גבול, אולם אחד מהם אינו פעיל.
מסילת רכבת למדינה השכנה השנייה, לוב, עדיין אינה קיימת, אך מאז שנת 2008 קיים פרויקט ליצירת קו רכבת משותף.
אורך הכבישים הכולל בתוניסיה הוא 19,232 ק"מ, כאשר 12,655 ק"מ מתוכם הם כבישים סלולים והשאר אינם סלולים.
מערכת הכבישים התוניסאית מקשרת אותה למדינות צפון אפריקה ביניהן אלג'יריה, מרוקו, לוב ומצרים.
הכבישים הפנימיים מקשרים בין כל הערים הגדולות.
בשנת 2002 לוותה תוניסיה כ-300 מיליון אירו מבנק ההשקעות האירופי, לצורך שיפוץ ושיפור מערכת הכבישים במדינה, על בסיס היציבות הכלכלית בה.
הכביש הראשי בתוניסיה הוא A1 .
בתוניסיה מערכת צינורות נרחבת, הכוללת 3,059 ק"מ של קו גז, 1,023 ק"מ של קו נפט, ו-345 ק"מ של צינורות המעבירים תוצרים מזוקקים.
מוצרי נפט תעשייתיים הם ענף הייצוא השלישי בחשיבותו בתוניסיה, למרות גודלם הקטן של שדות הנפט והגז בשטחה בהשוואה ללוב או לאלג'יריה.
תוניסיה מייצאת כ-308 מיליון חביות נפט בשנה.
בתוניסיה עובר צינור הנפט הכלל-ים תיכוני , המקשר למעשה את העיר לאגוס, ניגריה, לסיציליה, איטליה, דרך העיר תוניס.
בנוסף לכך, קיימים צינורות נוספים המגיעים לתוניסיה מאלג'יריה: העיר א-סח'ירה , מחוברת לצינור נפט שמוצאו בשדה הנפט מסדה שבאלג'יריה.
כמו כן, העיר גאבס מחוברת לצינור שמקורו בשדה גז במזרח אלג'יריה, סמוך לגבול התוניסאי.
הטכנולוגיה התוניסאית אינה מפותחת דיה כדי שיהיו לה היכולות המקסימליות לזיקוק נפט, ולכן רוב ייצוא הנפט שלה הוא ייצוא של נפט גולמי, ורוב ייבוא הנפט שלה הוא ייבוא של נפט מזוקק.
שדה הנפט הגדול ביותר, "אל בורמה", התגלה בשנת 1964 ליד הגבול עם אלג'יריה, והוא, בשיתוף עם שדה נפט גדול נוסף, "אשטרט", מספק את רוב הנפט התוניסאי – כ-75%.
הרוב המוחלט של תוצרת הגז התוניסאית מקורו בשדה הגז "מיסקאר" שהתגלה בשנת 1975, על ידי תוניסאים, אולם כעת הוא בבעלות החברה הבריטית British Gas.
נוסף למיסקאר, ישנם בתוניסיה עוד ארבעה שדות נפט קטנים: "אל פראנינג", "אל בורמה", "בגואל" ו"זיניאה".
הנמל החשוב ביותר בתוניסיה הוא בעיר הבירה – תוניס, היושב לחופי מפרץ תוניס ונעזר באגם תוניס.
נוסף על כך, קיימים נמלים גם בערים נוספות: ביזרטה, גאבס, סוסה וז'רז'יס.
כמו כן, נמל התעופה החשוב ביותר, גם הוא בעיר הבירה, הוא נמל התעופה הבין-לאומי תוניס-קרתגו, אך נוסף אליו ישנם עוד 4 נמלי תעופה בין-לאומיים בתוניסיה.
בסה"כ ישנם בתוניסיה 30 שדות תעופה אך רובם הגדול מהווים בסיס לטיסות פנים בלבד.
נקודות התקשורות המרכזיות נמצאות בספקס, סוסה, ביזרטה ותוניס, ומאפשרות גישה לאינטרנט.
מספר רשתות האינטרנט ברוחב פס בתוניסיה נאמד בכ-544,392 בשנת 2011.
כלכלת קפריסין היא כלכלה מודרנית הנשענת על תיירות, מסחר, שירותי בנקאות מפותחים ונדל"ן.
קפריסין הצטרפה לאיחוד האירופי בשנת 2003, ועברה לאירו בתחילת 2008. מספר התושבים הקטן באי נעזר בכמות רבה של עובדים מקצועיים זרים הנהנים מרמת חיים גבוהה ומהטבות רבות.
לקפריסין בורסה קטנה הנמצאת בניקוסיה, ומשמשת בעיקר חברות מקומיות.
חופיה של קפריסין, הנמתחים לאורך של כ-730 ק"מ, מהווים אבן שואבת לתיירים מכל העולם.
מספר התיירים המגיע בשנה לקפריסין נאמד בכ-2.5 מיליון, ומהווה מקור הכנסה עיקרי להמוני המסעדות ובתי המלון המפוזרים לאורך החופים.
אף על פי כן, בשנים שבין 2002 ל-2007 חלה ירידה ניכרת בכמות התיירים, עקב תחרות מאתרי נופש אחרים באזור, כגון טורקיה, וחלקה של התיירות בתמ"ג ירדה מ 20% לכ 12%.
דבר זה גרם לעודף של חדרי מלון, ובעידוד השלטונות קיימת מגמה של הפיכת בתי מלון לדירות.
ממשלת קפריסין פועלת לקידום נושא התיירות, ובאי מתוכננות לקום 4 מרינות חדשות.
כמו כן, טרמינל חדש ומודרני הופעל בשדה התעופה של לרנקה, וכך אפשר להעלות את נפח הטיסות לאי.
המסורת הבריטית המושרשת באי, נסיעה בצד שמאל, ובקיאות בשפה האנגלית, משמשות מקור משיכה חזק לתיירים בריטים.
את האי פוקדים גם תיירים ישראלים רבים, בעיקר בשל קרבתו הרבה של האי לישראל (35 דקות טיסה).
כמו כן, זוגות ישראלים רבים, החפצים להתחתן בנישואים אזרחיים, ואשר אפשרות זו נמנעת מהם בישראל, נוסעים לקפריסין לצורך נישואין.
נישואין אלו מוכרים לאחר מכן לכל דבר ועניין על ידי משרד הפנים בישראל.
מיקומה הטוב של קפריסין, ומזג האוויר הנעים שלה, הפך את קפריסין למקום הפרישה המועדף על הגמלאים הבריטיים (בדומה לפלורידה עבור האמריקאים).
הצטרפות קפריסין לאיחוד האירופי הקלה מאוד על המחסומים הבירוקרטיים, וכיום יותר מ 120,000 דירות נמכרו לאזרחים אירופאים.
מאז כניסת קפריסין לאיחוד, החלה באי תנופת בנייה גדולה, ופרויקטי נדל"ן מוקמים בכל חלקי האי.
מקומם של היזמים הישראלים לא נפקד, וניתן לראות יזמים ישראלים בונים בקפריסין, החל מקניונים ועד לפרויקטי משרדים ודיור.
בשנים 1995 ועד היום, עלו מחירי הקרקעות והנדל"ן באחוזים רבים, וגרמו להתעשרות מהירה של רבים מתושבי קפריסין, אשר החזיקו בקרקעות במשך דורות.
כיום, קיימת מצוקה של קרקעות פנויות באזורים המבוקשים, כגון ניקוסיה ולימסול.
אזור איה נאפה התרחב מאוד, וניתן לראות פרויקטי בנייה גם בהמשך החוף, מאיה נאפה דרך פרוטאראס ועד לפאמאגוסטה.
מס החברות הנמוך בקפריסין (12.5% נכון ל-2022), מהווה אבן שואבת לחברות בינלאומיות רבות, אשר קובעות בקפריסין את מושבן.
המיסוי האישי לתושבי האי נמוך מאוד, כאשר 100,000 ש"ח ראשונים פטורים ממס הכנסה לחלוטין.
תושבי חוץ מקבלים הטבות רבות המושכות אותם להשקיע באי.
העיר המובילה כמרכז עסקי ופיננסי היא לימסול, ורוב החברות הגדולות קובעות בה את משכנן.
בעיר ניתן למצוא אף שלוחות של חברות ישראליות, כגון אמדוקס.
באי ניתן למצוא בנקים מקומיים וכמו כן, נציגויות של בנקים מהעולם.
הקמת חברות היא הליך פשוט, והחזקת חברה אפשרית לאזרחי חוץ.
ענף הבנקאות המפותח בקפריסין, היווה במשך שנים אבן שואבת למשקיעים מכל רחבי העולם.
הקרבה בין קפריסין לבין יוון, הביאה את הבנקים הקפריסאים, להשקיע חלק ניכר מייתרות המטבע שלהם באיגרות חוב יווניות.
עם פרוץ משבר החוב של יוון, ערך איגרות החוב היווניות נפל באופן חד מאוד, והדבר גרם להפסדים ניכרים לבנקים הקפריסאים.
בשנת 2012 הגיעו חלק מהבנקים לסף חדלות פרעון, ונוצר הצורך לחלץ אותם על ידי הלוואות מהאיחוד האירופי, בדומה להלוואות שקיבלו בנקים בספרד וביוון.
ביולי 2012 אירע פיצוץ בבסיס הימי אוונגלוס פלורקיס אשר פגע קשות בתחנת הכוח וסיליקוס הסמוכה שסיפקה קרוב למחצית מאספקת החשמל למדינה.
לפי הערכות של האיחוד האירופי שווי הנזקים לכלכלת האי הגיעו ל 2.83 מיליארד דולר.
בחודש מרץ 2013, לאחר מרתון דיונים בין ממשלת קפריסין לבין האיחוד האירופאי, סוכם על תוכנית חילוץ בת 15.8 מיליארד ארו.
זאת כאשר האיחוד מלווה לקפריסין 10 מיליארד ארו, וממשלת קפריסין מגייסת 5.8 מיליארד ארו נוספים, על ידי הטלת מס על הפיקדונות שבבנקים.
הדבר עורר מהומה גדולה, ובעלי פיקדונות צבאו על הבנקים במטרה להוציא את כספם.
כתוצאה מכך, יצאה הוראה לסגור את הבנקים עד להודעה חדשה.
במרץ 2013 הצביע הפרלמנט הקפריסאי נגד המס.
האיחוד האירופי מנגד, עמד על דעתו שממשלת קפריסין צריכה לגייס את הסכום.
ניסיונות לגייס כספים ברוסיה, בתמורה לזיכיונות גז עתידיים לא צלחו, וסוכנויות הדירוג הורידו את דירוג קפריסין לרמה הנמוכה של CCC.
באפריל אישר הפרלמנט את התוכנית ברוב של שני קולות.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה כלכלת רומניה הושפעה מאוד מההתרחשויות הפוליטיות והצבאיות.
פתיחת מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1914, השפיעה על כלכלת רומניה, למרות שהיא שמרה על נייטרליות במהלך השנתיים הראשונות של המלחמה.
חסימתן של דרכי מסחר בגלל המלחמה, מגבלות מנהלתיות שהטילו המדינות השונות על תנועת הסחורות, כדי לשרת את המאמץ המלחמתי שלהן ולמנוע סיוע מאויביהן, שינויים חדיש בהיצע ובביקוש לסחורות השונות, כל אלה השפיעו, בדרך כלל לרעה, על היקף סחר החוץ של רומניה ובעקיפין גם על השוק הפנימי של רומניה.
פתיחת מעשי האיבה ניתקה את דרכי היבשה של היצוא החקלאי המסורתי של רומניה אל ארצות מערב אירופה.
האימפריה העות'מאנית סגרה את הבוספורוס והדרדנלים בפני המעבר הימי של יצוא זה.
בתקופה זו החקלאות היוותה 80% מכלכלת רומניה, לכן הפגיעה הייתה קשה.
גם יתר ענפי הכלכלה נפגעו - מחסור בחומרי גלם, מכונות וחלפים שלא הגיעו בגלל ניתוק הדרכים או בגלל הפנייתם למאמץ המלחמתי של מדינות אחרות, פגעו ביכולת הייצור של התעשייה ושל ענף המכרות והפקת הנפט.
הנפט הרומני, שהפקתו נתקלה בקשיים, כאמור לעיל, היה מבוקש מאוד וגרמניה הציעה לתת עבור כל קרון של נפט קרון של תחמושת.
בתקופה זו רומניה ניסתה להכין את צבאה ולצייד אותו, שיהיה מוכן להצטרף למלחמה ברגע המתאים, אך התעשייה המקומית לא הייתה מסוגלת לספק את צרכיו והמדינות הזרות לא היו מוכנות לספק לרומניה חומרי מלחמה, שהיו עלולים להיות מופנים כנגדן.
ניתוק דרכי המסחר עם מערב אירופה יצר מצב בו הייתה עדיפות ברורה לסחר עם מעצמות המרכז ואומנם, ב-1915, מדינות אלה קלטו 78% מהיצוא הרומני.
גרמניה והאימפריה האוסטרו-הונגרית הקימו מונופולים ליבוא הדגנים, מונופולים שהכתיבו מחירים נמוכים מכפי שרצו הרומנים.
בתגובה הקימה רומניה מונופול ליצוא, שהתמודד מול מונופולי היבוא.
המונופול הרומני, שנקרא "הוועד המרכזי לממכר ויצוא הדגנים והמוצרים הנלווים", קבע את הכמויות הדרושות לצריכה פנימית, את המחירים המרביים למכירה ברומניה, את המכירים המינימליים ליצוא, עסק במכירת התבואות בחו"ל וגם בהעברתן.
בגלל הקשיים השונים, בתקופה 1913 - 1915, נפח היצוא הרומני הצטמצם לשליש.
צמצום ההכנסות הנובעות מיצוא ולעומתן ההוצאות המוגדלות על הצטיידות הצבא, כולל הלוואת מחו"ל הביאו להגדלת כמות המזומנים בשוק הפנימי, עד פי שלושה, מה שהזין את האינפלציה.
השלטון הרומני, שהחליט על שמירת הנייטרליות, היה מודע שבמוקדם או במאוחר רומניה עשויה להצטרף למלחמה, מרצונה או שלא מרצונה, לכן עשה מאמץ עילאי להכנת הצבא הרומני למלחמה.
לתשלום עבור הצטיידות הצבא, הממשלה הרומנית לקחה מהבנק הלאומי ארבע הלוואות, בסכום כולל של 400,000,000 לאי והלוואות חוץ מהממלכה המאוחדת ומאיטליה.
כלכלת קוריאה הדרומית נמנית עם הכלכלות המפותחות והמתועשות באסיה, ומדורגת במקום ה-15 בעולם מבחינת התוצר הלאומי הגולמי ומקום 12 על פי שווי כוח הקנייה (1.36 טריליון דולר בשנת 2009).
קוריאה הדרומית, אשר נשענת בעיקר על יצוא תעשייתי, חברה בפורום ה-G-20, בו חברות 20 הכלכלות הגדולות בעולם, וכן בארגוני ה-OECD, ארגון הסחר העולמי ו-APEC.
חלוקת קוריאה לאחר מלחמת קוריאה, הותירה את רוב האזור המתועש בקוריאה הצפונית ואילו כלכלת קוריאה הדרומית התבססה עד שנות ה-60 של המאה ה-20 בעיקר על חקלאות, תעשייה זעירה, דיג ומעט תעשייה כבדה.
החקלאים הדרום-קוריאנים גידלו בעיקר אורז, חזירים, שעורה, תרנגולות, ירקות ופירות במגוון מצומצם, התוצרת החקלאית שימשה לכלכלת התושבים ולא היו עודפים לייצוא ולקבלת מטבע זר.
הרכב החקלאות היום אינו שונה מהותית, פרט לגידול משמעותי במשק החלב, אולם את אותה כמות תוצרת, ואף מעט יותר, מפיקים פחות חקלאים.
אחרי תקופה ארוכה שבמהלכה נזקקה קוריאה הדרומית לסיוע בינלאומי (בעיקר מארצות הברית), החלה ממשלת פארק צ'ונגהי בתחילת שנות ה-60 ברפורמות כלכליות, שהתמקדו בעידוד היצוא ובמפעלי תעשייה קלה הדורשים כוח עבודה רב.
הממשלה ערכה רפורמה במטבע של המדינה וחיזקה את המוסדות הפיננסיים.
בשנות ה-70 החלה הממשלה להפנות את משאביה לקידום תעשייה "כבדה" ומפעלים כימיים.
בנוסף תמכה הממשלה בבניית מפעלי אלקטרוניקה ומכוניות.
כך צמחו בקוריאה תאגידי ענק ("צ'בול") בבעלות משפחתית, כגון יונדאי, סמסונג (וסמסונג C&T), LG ודייהו, שאחראים עד היום על חלק ניכר מהתוצר הדרום-קוריאני.
כאחת מארבעת "הנמרים של מזרח אסיה" (יחד עם הונג קונג, סינגפור וטאיוואן), הפגינה קוריאה הדרומית רצף מרשים של צמיחה והשתלבות בכלכלה העולמית המודרנית בתחומים כגון תעשייה והיי טק.