tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים 2010 ו-2011 נעדרה מונטנגרו מהתחרות עקב קשיים כלכליים.
בשנים 2007 ו-2008, נבחרו הנציגים בתחרות "MontenegroSong".
בשנת 2018 נבחרו השירים בתחרות "Montevizija"; השיר הנבחר הגיע למקום ה-16 בחצי הגמר השני ולא עלה לגמר.
המונטביזיה (התחרות הלאומית המונטנגרית) בשנת 2019 הופקה על ידי רשות השידור המונטנגרית על מנת לבחור את המבצע ואת השיר לתחרות האירוויזיון 2019. חמישה מתמודדים הופיעו בגמר התחרות, שהתקיים ב-9 בפברואר 2019. בגמר זה הוכרז המנצח לאחר שני סבבי הצבעה.
בסבב הראשון הצביעו השופטים, שכללו נציגי תחנות רדיו מרחבי מונטנגרו ושופטים מקצועיים ובינלאומיים.
בסבב השני הצביעו הצופים המונטנגרים.
רוסלנה (זכתה בתחרות האירוויזיון לשנת 2004, ייצגה את אוקראינה)
אלדר גסימוב (זכה בתחרות האירוויזיון לשנת 2004, ייצג את אזרבייג'ן)
לאה סירק (ייצגה את סלובניה בתחרות האירוויזיון לשנת 2018)
קלאי סנדרס אנדראס (ייצג את הונגריה בתחרות האירוויזיון לשנת 2014)
אירה לוסקו (ייצגה את מלטה בתחרות האירוויזיון לשנת 2002 ו-2016)
ג'ובאן רדומיר (מגיש טלוויזיה, שוודי)
כותבי שירים מכל רחבי העולם הוזמנו להגיש את שיריהם מ-28 באוקטובר 2018 עד 28 בנובמבר 2018. השירים היו חייבים להיכתב בשפת האם או באנגלית.
רשות השידור המונטנגרית קיבלה 27 שירים.
צוות של חמישה שופטים שפט את 27 השירים הללו, לפי מספר קריטריונים, כך שלכל קריטריון מספר מסוים של נקודות – 50 נק' הוענקו לשיר עצמו, 30 נק' למילים ולתוכן, ו-20 נק' על בסיס הערכה אישית והערכת הפוטנציאל של השיר.
לאחר הסינון, נותרו חמישה שירים, שהוגשו על ידי צוות השופטים למתמודדים.
הגמר הסופי - 9 בפברואר 2019סדרהמבצע/המבצעיםשם השירהצבעת הקהלמיקום1D-moll"Heaven"62%12איוונה פופוביץ'- מרטינוביץ'"Nevinost"38%2
על פי חוקי האירוויזיון, כל המדינות (פרט לחמש הגדולות: צרפת, גרמניה, איטליה, ספרד ובריטניה) נדרשות להשתתף באחד משני חצאי הגמר.
בכל חצי גמר, עשר מהמדינות המשתתפות מעפילות לגמר.
איגוד השידור האירופי היה אחראי על חלוקת המדינות לשישה סלים שונים, תוך התבססות על דפוסי הצבעתן של המדינות בתחרויות הקודמות.
ב-28 בינואר 2019, התקיים במוזיאון תל אביב לאמנות טקס העברת מפתחות האירוויזיון מליסבון לתל אביב, וכן נערכה הגרלה, שבה חולקו המדינות המשתתפות לשני חצאי הגמר.
בהגרלה זו נבחרה מונטנגרו להשתתף בחצי הגמר הראשון, שהתקיים ב-14 במאי.
מונטנגרו השתתפה בחצי השני של חצי הגמר הראשון של התחרות.
מונטנגרו הייתה השנייה להופיע, אחרי קפריסין ולפני פינלנד.
מונטיי רוברט מוריס הוא כדורסלן אמריקאי-ניגרי המשחק בקבוצת אולימפיאקוס, בעמדת הרכז.
מוריס נולד בעיר גרנד ראפידס שבמישיגן, וגדל בפלינט הסמוכה.
בשתי עונותיו האחרונות בקבוצת הכדורסל של "תיכון פלינט ביצ'ר" הוביל אותה לזכייה באליפות ליגת התיכונים של מישיגן (מהדרג השלישי), ובעונה האחרונה זכה בתואר שחקן העונה במישיגן ("Michigan Mr.
בין השנים 2013–2017 למד באוניברסיטת המדינה של איווה, וב-4 עונותיו בקבוצת הכדורסל שלה רשם ממוצעים של 12.2 נקודות, 3.7 ריבאונדים ו-5.5 אסיסטים למשחק.
בעונת 2013/2014 העפילה הקבוצה לשמינית גמר טורניר אליפות המכללות ("NCAA Sweet Sixteen"), לראשונה מזה 14 שנים, ובעונת 2015/2016 שחזרה הישג זה.
בעונתו הראשונה שבר מוריס את שיא ליגת המכללות עם יחס אסיסטים-איבודים של 4.79 (מסר 4.79 אסיסטים על כל איבוד כדור).
בעונתו האחרונה במכללה שבר את השיא פעם נוספת, עם יחס אסיסטים-איבודים של 5.21.
בדראפט ה-NBA 2017 נלקח מוריס בבחירה ה-51, על ידי דנוור נאגטס.
כחודש לאחר הדראפט חתם מוריס על "חוזה כפול" בדנוור, במסגרתו שיחק בעונת לסירוגין עבור הנאגטס ועבור קבוצת ריו גראנדה ואלי וייפרס מליגת הפיתוח של ה-NBA.
לאורך אותה עונה שותף בשלושה משחקי NBA בלבד, אך ב-37 משחקיו בליגת הפיתוח הצטיין עם ממוצעים של 17.8 נקודות ו-6.5 אסיסטים למשחק.
בעונת הפך לחלק אינטגרלי מרוטציית הקבוצה ב-NBA, כששיחק בכל 82 משחקי הנאגטס ורשם ממוצעים של 10.4 נקודות ו-3.6 אסיסטים למשחק כמחליפו מהספסל של ג'מאל מארי.
דנוור סיימה את העונה הסדירה במקום השני במערב עם 54 ניצחונות ו-28 הפסדים, והעפילה לחצי גמר המערב לראשונה מאז עונת .
בעונת המשיך לשחק בתפקיד דומה בקבוצה.
דנוור סיימה את העונה הסדירה במקום השלישי במערב עם 46 ניצחונות ו-27 הפסדים, ואף העפילה לגמר המערב, לראשונה מאז עונת .
ג'סיקה אליסה סרו (; נולדה ב-14 באוגוסט 1995) מוכרת בעיקר בשם הבמה שלה, מונטיין, היא זמרת אוסטרלית.
אלבום הבכורה שלה, "Glorious Heights", יצא לאור ב-5 באוגוסט 2016 והגיע למקום הרביעי במצעד האוסטרלי באותה השנה.
האלבום זכה בפרס "פריצת הדרך של השנה" בטקס הפרסים השנתי של ARIA.
סרו הגיעה למקומות גבוהים נוספים במצעד האוסטרלי עם שירים נוספים שהוציאה.
סרו נבחרה את אוסטרליה באירוויזיון לשנת 2020 שברוטרדם, הולנד עם שירה "Don't Break Me".
בעקבות מגפת הקורונה בוטל האירוויזיון באותה שנה.
בהמשך הוחלט כי תשתתף בתחרות ב-2021 עם השיר "Technicolour", בו הגיעה למקום ה-14 בחצי הגמר.
ג'סיקה אליסה סרו נולדה בסידני ב-14 באוגוסט 1995, וגדלה בפרברים הצפוניים של העיר, במחוז הילס.
אביה, גאס, היה שחקן כדורגל ושיחק בליגת העל האוסטרלית בכדורגל ובליגת העל המלזית.
מונטיין מתארת את שורשיה כ"ערבוב ארגנטינאי, ספרדי, פיליפיני וצרפתי".
ג'סיקה סרו הגיעה לגמר תחרות של תחנת הרדיו האוסטרלית "טריפל ג'יי" בזמן לימודיה בתיכון עם שירה "Anyone But Me".
בנובמבר 2012 חתמה סרו על חוזה פרסום עם חברת כתיבת השירים "אלברט מיוזיק" ובילתה את השנתיים הבאות בשיפור כישורי הכתיבה שלה תחת הדרכתו של מורה בשם מייקל סומובסקי.
בסוף שנת 2013 החליטה סרו לאמץ את שם הבמה "מונטיין", בהשראת הפילוסוף הצרפתי-יהודי בן המאה השש עשרה מישל דה מונטן.
ב-2014 פרצה מונטיין לתודעה האוסטרלית כאשר הוציאה את הסינגלים הראשונים מתוך האלבום "Glorious Heights", שיצא לאור במלואו בחודש אוגוסט 2016. האלבום הגיע למקום הרביעי במצעד האוסטרלי באותה השנה וזכה בפרס "פריצת הדרך של השנה" בטקס הפרסים השנתי של ARIA.
בשנת 2019 הוציאה מונטיין אלבום נוסף בשם "Complex", וב-6 בדצמבר באותה השנה אושר כי היא תתמודד על ייצוג אוסטרליה בתחרות האירוויזיון.
ב-8 בפברואר 2020 זכתה מונטיין בתחרות "Australia Decides" של ערוץ SBS והיא נושאת הדגל האוסטרלי באירוויזיון 2020. מונטיין גברה על הזמרת קייסי דונובן ושירה "Proud" בפער של שבע נקודות.
לאחר ביטול התחרות, רשות השידור האוסטרלית הודיעה כי מונטיין תמשיך לייצג את ארצה באירוויזיון 2021, עם השיר "Technicolour".
ב-18 במאי 2021, מונטיין ביצעה את השיר בחצי הגמר הראשון של התחרות וכשלה בניסיון להעפיל לגמר.
זו הייתה הפעם הראשונה בה אוסטרליה נכשלה בניסיון להעפיל לגמר, לאחר שהגיעה למקום ה-14 עם 28 נקודות.
בינואר 2024 חתמה על עצומה להחרים את ישראל מתחרות הזמר של האירוויזיון בעקבות מלחמת חרבות ברזל.
מונטנוצרטופס (שם מדעי: Montanoceratops) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הלפטוצרטופסיים אשר התקיים באמריקה הצפונית במשך הקרטיקון העליון בתחילת גיל המאסטריכט לפני 70 מיליון שנה מזמננו.
ממצאיו של הדינוזאור התגלו בידי משלחת של החוקר האמריקאי ברנום בראון וצוותו לתצורות סנט נהר מרי שבצפון מונטנה, שם נחשפו עצמות חלקיות, בעיקר של הצלעות, עצמות הירך והאגן אך כמעט ללא הגולגולת.
הם הובאו למוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע ותוארו למדע בשנת 1951 בידי החוקר צ'ארלס מורטרם שטרנברג.
משמעות שמו היא: "הפרצוף המקורנן של מונטנה".
ממצאים אפשריים נוספים התגלו באלברטה שבקנדה אך לא בטוח שהם שייכים לסוג.
דינוזאור זה היה קרובו של הלפטוצרטופס ובמראהו דמה למיני הצרטופסיים, אך היה דו-רגלי קטן באורך 3 מטרים בקירוב, עם עטרה קטנה וללא שרידים של קרניים על החוטם או המצח.
בתחילה סברו שחלק מעצם האף שלו היא למעשה קרן, אך זה התברר כטעות.
הוא היה בעל לסת גדולה שכללה מקור עבה ובו שורות של שיניים טוחנות רחבות שנועדו לתלוש צמחייה מהקרקע.
זנבו של הדינוזאור היה בעל מספר חוליות גבוה יחסית, מבנה שנועד לתפקד בצורה יעילה יותר לתנועה וליציבה.
בנוסף ייתכן שהוא השתמש בזנבו כדי לתקשר וייתכן שהיה מכוסה בנוצות פלומתיות.
חלק מהמאובנים שלו כוללים עדויות למחלות בעמוד השדרה (Ankylosis), אשר גרמו לעצמות שלו להתכופף.
מונטנה ג'ורדן הוא שחקן אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידו כג'ורג'י קופר ב"שלדון הצעיר".
ג'ורדן נולד בעיר לונגוויו שבטקסס וגדל באור סיטי, טקסס.
באוקטובר 2015 הוא לוהק לתפקידו הראשון, ונבחר מבין 10,000 מועמדים לתפקיד ג'יידן בסרטו של ג'ודי היל, "מורשתו של צייד איילים לבני-זנב" , בו ג'וש ברולין מגלם את אביו; הוא יצא לאקרנים במרץ 2018.
במרץ 2017 לוהק ג'ורדן לתפקיד אחיו הגדול של שלדון קופר, ג'ורג '"ג'ורג'י" קופר ג'וניור בספין אוף של "המפץ הגדול", "שלדון הצעיר".
הוא היה מועמד לפרס ההופעה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה – שחקן משנה צעיר בטקס פרסי האמן הצעיר ה-39, בו זכה דילן דאף מ-"Teens 101".
שנה סרטתפקידהערות 2018 מורשתו של צייד איילים לבני-זנב (אנ') ג'יידן פרגוסון
שנה סדרה תפקיד הערות 2017–2024 שלדון הצעיר ג'ורג '"ג'ורג'י" קופר ג'וניור תפקיד ראשי (7 עונות); 141 פרקים 2018 המפץ הגדול פרק: "The VCR Illumination"2024–הווההנישואים הראשונים של ג'ורג'י ומנדיתפקיד ראשי; 22 פרקים
שנה פרס קטגוריה מועמדתוצאה 2018 פרס האמן הצעיר ההופעה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה – שחקן משנה צעיר שלדון הצעיר
מונטיפיורי קונקה (באיטלקית: Montefiore Conca) היא עיירה איטלקית בנפת רימיני במחוז אמיליה-רומאניה שבצפון איטליה.
בעבר שימשה העיירה כמאחז חשוב של ובו מבצר מרשים המשקיף על האזור שמסביב.
העיירה יחד עם ארבע עיירות נוספות בנפת רימיני, משתייכות להתאחדות "הכפרים היפים ביותר באיטליה".
התיעוד ההיסטורי הראשון על האזור המיושב מתוארך לשנת 1136, כאשר האפיפיור אינוקנטיוס השני הכריז כי כנסיית סן פאולו נמצאת תחת הגנה הכנסייה.
בשנת 1320 העביר האפיפיור ג'ובאני ה-22 את העיירה למשפחת האצולה מלטסטה.
בשנת 1372 עברה השליטה באזור לגאלאוטו אשר נתן אותה לאחר מכן לבנו גאלאוטו בלפיורי (כינוי בשם תואר זה בשל היותו נולד במבצר מונטיפיורי).
לאחר מותו של גלאוטו בלפיורי (בגיל 23 ממגפה) ירש צ'ארלס הידוע כקאטו שתמך בכנסייה במהלך הפילוג המערבי.
בתחילת המאה ה-16 הייתה העיירה תחת שלטונו של צ'זארה בורג'ה.
מ-1504 עד 1505 היא הייתה תחת שליטתה של הרפובליקה של ונציה.
משנת 1506 עד 1514 היא הייתה תחת שלטונו של הכס הקדוש.
בשנת 1797 היא הפכה לחלק מהרפובליקה הציסאלפינית.
בשנת 1815 עברה העיירה תחת שלטונו של נפוליאון באיטליה.
לאחר הקונגרס של וינה חזרה העיירה לידי הכנסייה.
לאחר מלחמת אוסטריה–סרדיניה הפכה לחלק מממלכת איטליה.
בשנת 1863 שונה שמו למונטיפיוריטו ורק בשנת 1917 שונה שמו במונטיפיורי על פי הצעתו של דון פאולו פלמריני.
לפי אחת הסברות במחקר, משפחת מונטיפיורי היהודית קיבלה את שמה משם העיירה.
העירייה ממוקמת באזור הדרומי של המחוז, על הגבול עם מארקה (נפת פזארו אה אורבינו) ובסמוך לסן מרינו.
שטחה, כ-22 קמ"ר, משתרע על הגבעות של הרי האפנינים.
הכפר ממוקם בגובה של 385 מטר מעל פני הים, 17 ק"מ מהקומונה קטוליקה וקומונת גביצ'ה מארה.
הטירה מתוארכת לאמצע המאה ה-14, אך חפירות ארכאולוגיות בשנים 2006–2008, העלו שהמתחם היה קיים כבר במאה ה-11.
מקדש צ'לה די בונורה, אתר תיירות עבור מאמינים קתולים, מכיל ציור עתיק עם המדונה המניקה את ילדה.
פסטיבל רוקה די לונה (בסוף השבוע הראשון של הירח המלא ביולי)
פסטיבל מנגיאנסנו (באוקטובר), בו מוצגת תערוכה של ירקות ופירות.
פסטיבל ערמונים (כל יום ראשון באוקטובר).
חג המולד (בדצמבר), בלבוש תקופתי.
באפריל 2010 נולדה עמותת מלטמפורה במטרה לקדם ידע, הגנה, שיפור, שימוש במשאבים הסביבתיים, ההיסטוריים, התרבותיים והאמנותיים של השטח והקהילה, במטרה לקדם צמיחה חברתית.
מונטנה הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2017 בכתיבה ובימוי של לימור שמילה, עם נעה בירון ונטע שפיגלמן בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על צעירה שחוזרת לעיר הולדתה, מגלה שם סודות משפחתה ומתאהבת בשכנת המשפחה.
התסריט נכתב בהשראת סיפור חייה של לימור שמילה.
הסרט צולם בעכו – בנמל, בסמטאות ובבית משפחתה של לימור שמילה.
נועה בירון זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה.
נטע שפיגלמן הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולימור שמילה הייתה מועמדת לפרס אופיר לליהוק הטוב ביותר.
אפרת/אפי (נעה בירון) מגיעה לבית סבתה ליזה (חוה אורטמן) בעכו לאחר שעזבה את המקום עם אמה לפני 15 שנה.
היא חוזרת למקום בו גדלה כדי לנחם את סבתה על מות סבא משה (יצחק נאמן) שטבע בים עכו.
בבית היא מוצאת את דודתה שוש (קרן צור) שהיא אם יחידנית ואת דודה יוסי (אבי מלכה) שהוא שוטר במשטרת עכו.
היא רוצה לראות את הדירה בה גדלה ופוגשת שם את קרן (נטע שפיגלמן) שגרה שם עם בעלה השוטר אבי (חי מאור) ובתם מאיה (נטע אורבך).
קרן עובדת כמורה מחליפה ובינה לבין אפי מתפתחים יחסים אינטימיים לסביים שהן מצליחות להסתיר מאנשי המשפחה והשכונה.
הידידות הזאת נפסקת באופן פתאומי לאחר שאפי מגלה לקרן שני סודות משפחה – יוסי מקיים יחסים פדופילים עם בתה מאיה ובעלה אבי בוגד בה עם שוש.
שם השחקן שם הדמות הערותנעה בירוןאפינטע שפיגלמןקרןחוה אורטמןסבתא ליזהיצחק נאמןסבא משהקרן צורשושאבי מלכהיוסיחי מאוראבינטע אורבךמאיה
מונטיני הוא ציור שמן על בד מאת האמן הגרמני אדולף ארבסלה, שנוצר סביב השנים 1916–1917. מידות היצירה הן 54 × 63.5 ס"מ, והיא ממוסגרת וחתומה "A.
Erbslöh" בפינה הימנית העליונה בצבע שחור.
ארבסלה היה חבר בקבוצת Neue Künstlervereinigung München (אגודת האמנים החדשה של מינכן), אשר קדמה לקבוצת "הפרש הכחול", אליה הצטרף בשנת 1909 יחד עם וסילי קנדינסקי, יבלנסקי, קנולד ווִיטנשטיין.
הוא התרחק מבחינה אמנותית מהחוג האקספרסיוניסטי בשלב מוקדם, אך נופיו ממשיכים להראות זיקה עמוקה לאמנים האקספרסיוניסטים ולשאיפה לתיאור נאמן של מה שראה, כמעט בסגנון המזכיר את פאול סזאן.
בציור ויתר ארבסלה על השימוש הרגיל שלו בצבעים עזים, כדי לתאר סצנה רפאית של חזית בית הרוס במונטיני, צרפת.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כצייר מלחמה וכמאייר בחזית המערבית, סמוך לוורדן, החל מ-1916, והתמקד בתיאור נופים ואזורים הרוסים.
ציור אחר מאותה שנה, Ruins of Béthincourt, שנעשה בפלטת צבעים דומה, נמצא כיום באוסף מוזיאון קונסטפלאסט בדיסלדורף.
העיירה מונטיני, השוכנת בין נאנסי לשטרסבורג, הייתה במרחק של כ-15 קילומטרים מהחזית בתחילת המלחמה.
במהלך ארבע השנים הבאות ספגה העיירה הפגזות חוזרות מצד הכוחות הגרמניים בפיקודו של הגנרל אריך לודנדורף.
בשנת 1917 נהרס בה בית חולים שדה צרפתי, ובמאי 1918 אילצו הפגזות נוספות את האוכלוסייה האזרחית לברוח.
חסן חמיד אסד הידוע יותר בשם הבמה שלו, מונטל וונטביוס פורטר או כ-MVP הוא מתאבק ומנג'ר אמריקאי, המופיע בארגון ההיאבקות All Elite Wrestling (AEW), שבו הוא המנג'ר והמנהיג של קבוצת The Hurt Syndicate.
בעברו, עבד עבור ארגוני היאבקות מובילים כמו WWE, TNA ו-NJPW.
הוא פעמיים אלוף ארצות הברית, פעם אחת אלוף הזוגות של ה-WWE (עם מאט הארדי) ופעם אחת (והאלוף הראשון) אלוף הבין-יבשתי של IWGP.
בשנת 2005 הוא הוחתם על חוזה ב-WWE ונשלח ישירות לארגון ההיאבקות Deep South Wrestling (DSW) אשר שימש כחממת פיתוח של ה-WWE באותה התקופה.
לאחר שעבר למותג סמאקדאון, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-WWE באוקטובר 2006. בתקופה זו, הוא כיהן כאלוף ארצות הברית במשך 343 ימים, תקופת כהונה שהפכה אותו לאלוף ארצות הברית לזמן הארוך ביותר בהיסטוריה של סמאקדאון.
לאחר שעזב את ה-WWE בשנת 2010, MVP עבר לארגון ההיאבקות היפני New Japan Pro-Wrestling (NJPW) בשנה החולפת עד שעזב בשנת 2013. הוא חזר להתאבק בארגונים העצמאיים וערך הופעות בארגוני ההיאבקות TNA ו-Ring of Honor (ROH).
הוא חזר פעם נוספת ל-WWE בינואר 2020, אך עזב באוגוסט 2024.
אלווין אנטוניו בורק ג'וניור נולד בשכונת ליברטי של מיאמי, פלורידה ב-28 באוקטובר 1973. אביו היה קצין משטרה.
הוא הצטרף לכנופיה בגיל 12, כשתיאר אותה כ"כנופיית גרפיטי", שהתגלתה לאחר מכן ככנופיית רחוב.
בורק שהה שישה חודשים בבית מעצר לנוער לאחר שביצע שוד, ולאחר מכן הוא היה נידון ל-18 שנים וחצי מאסר בגין שוד חמוש וחטיפה, מתוכן ריצה תשע שנים וחצי החל מגיל 16. בזמן שהותו בכלא, הוא התאסלם, אך כיום הוא מגדיר עצמו כאתאיסט.
עקב עברו הפלילי, ביקוריו במדינות אחרות במסגרת סיורי היאבקות כפופים לאישורים ובדיקות רקע של התנהגות לאחרונה.
בלי קשר לעברו, הוא לא היה יכול להשתתף בהופעות WWE בערב הסעודית, שם המעמד של מוסלמי שהפך לאתאיסט נחשב כגזר דין מוות.
ב-25 בספטמבר בפרק הספיישל Grand Slam, MVP ערך הופעת בכורה מפתיעה עבור ארגון ההיאבקות All Elite Wrestling (AEW), כשהוא הפריע בראיון של פרינס ננה על מצבו סוורב סטריקלנד ואף הציע לננה להחליפו כמנג'ר של סטריקלנד תוך כדי שהטיח בו האשמות שהוא הסיבה להפסדים האחרונים של סטריקלנד.
שבוע לאחר מכן בפרק יום השנה החמישי של Dynamite, MVP הציג את חברו לשעבר לקבוצת The Hurt Business, שלטון בנג'מין, כאחד משותפיו העסקיים.
ביחד הם הקימו מחדש את הקבוצה, שעתה קיבלה שם חדש - "The Hurt Syndicate" והציגו עצמם כדמויות בלתי חביבות על הקהל.
ב-12 באוקטובר באירוע WrestleDream, MVP התעמת עם סטריקלנד, שסירב לקבל את שירותיו של MVP ונשאר נאמן לנסיך ננה.
ב-30 באוקטובר בפרקר של התוכנית Fright Night Dynamite, MVP ובנג'מין התאחדו עם בובי לאשלי, כשהשלושה תקפו באכזריות את סטריקלנד וננה.
ב-15 בינואר 2025 בפרק הספיישל Maximum Carnage, MVP ערך את הבכורה שלו בזירה לצד בנג'מין ולאשלי, כשביחד הם גברו על מארק בריסקו ופרייבט פארטי (אייזיאה קאסידי ומארק קוון).
ב-12 במרץ בפרק של התוכנית Dynamite, MVP התעמת עם MJF והציע לו מקום בקבוצת The Hurt Syndicate.
ב-26 במרץ בפרק של התוכנית Dynamite, MJF קיבל בתחילה את הצעתו של MVP, אך הוא נדחה על ידי בנג'מין ולאשלי.
ב-14 במאי בפרק הספיישל Beach Break, לאשלי, בנג'מין ו-MVP קיבלו את MJF כחבר בקבוצה.
באוגוסט 2007, אסד אובחן עם תסמונת וולף–פרקינסון–וייט, מצב נדיר אשר גורם לטכיקרדיה, שפירושו האצה בקצב הלב.
מצב זה התגלה במהלך בדיקה שגרתית שעבר בהתאם למדיניות בריאות כישרונות של ה-WWE.
אסד מתאמן בג'ו ג'יטסו ברזילאי, כשבאמנות לחימה בו הוא זכה בדרגת חגורה סגולה לאחר שזכה במדליית הזהב באליפות יוסטון הפתוחה במסטרס 3 במשקל אולטרה-כבד.
המתאבק המשתפר של השנה (2007)
אליפות במשקל כבד של CCW (פעם אחת)
הישגים בארגון ההיאבקות Future of Wrestling – FOW
אליפות הזוגות של FOW (פעם אחת) - עם הפאנישר
אליפות הזוגות של IWR (פעם אחת) - עם די מאני, מארס לואיס, מונטנגו סיקה ונייטרוניס א'טיאו
האליפות הבין-יבשתית של IWGP (פעם אחת, האלוף הראשון)
טורניר האליפות הבין-יבשתית של IWGP (2011)
PWI דירג אותו במקום ה-23 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2008
אליפות פלורידה במשקל כבד של SCW (פעם אחת)
אליפות במשקל כבד של WCR (3 פעמים)
אליפות הזוגות של ה-WWE (פעם אחת) - עם מאט הארדי
הטראש טוקר של השנה (2020) - כ-The Hurt Business ביחד עם לייסי אוואנס
מונטנה טאקר (נולדה ב-18 בינואר 1993) היא שחקנית, רקדנית, זמרת ומשפיענית רשת אמריקאית.
ידועה ביצירת תוכן פרו-ישראלי במהלך מלחמת חרבות ברזל.
נכון לשנת 2024 על פי דיווחים נתוני הנוכחות ברשת של טאקר כללה למעלה מ-9 מיליון עוקבים בטיקטוק ו-3.1 מיליון עוקבים באינסטגרם.
טאקר נולדה בבוקה רטון בפלורידה.
היא יהודייה אשכנזית, ונכדתם של לילי ומייקל שמידמאייר, שניהם שורדי שואה מהונגריה ורומניה.
סיפוריהם תועדו על ידי קרן השואה של אוניברסיטת דרום קליפורניה-המכון להיסטוריה חזותית וחינוך טאקר שיבחה את סבתה, שחיה עם מחלת אלצהיימר במשך שנים, ואמרה: "סבתי היא ניצולת שואה.
אני חושבת שמשם הגיע מוסר העבודה הקשה שלי והמנטליות של לא לוותר לעולם." סבה נפטר בגיל 97 בשנת 2019.
כבר בילדותה טאקר הייתה מופיע כשחקנית ורקדנית והשתתפה בסדנה של הכוריאוגרף דארין הנסון באורלנדו.
הנסון המליץ לה לעבור לניו יורק או ללוס אנג'לס.
בסופו של דבר המנהלת של טאקר ואימה פתחו יחד להקת ריקודי היפ-הופ בשם Pop Stars.
במסגרת הלהקה טאקר קיבלה הכשרה מכוריאוגרפים שונים.
כשהייתה בת 8, היא החלה לדגמן והופיעה בקליפים ותוכניות טלוויזיה כולל החברים של ברני E-Venture Kids, עם אריאנה גרנדה, ובפרסומות, בין היתר עבור סקצ'רס, BMW וונדיס.
כשהייתה בת 11 טאקר זכתה בתחרות אליפות העולם בריקודי היפ הופ.
כשהייתה בת 13, טאקר הייתה רקדנית ליווי של הזמרת אשנטי ושל אשלי סימפסון.
בגיל 14, טאקר הופיעה לראשונה בפומבי במשחק המקדים של הסופרבול בשנת 2007.
בשנת 2023, טאקר הופיעה בסרט "הולידיי טוויסט" בתפקיד שריל.
ביוני 2022, טאקר ביקרה באושוויץ עם אמה כדי לכבד את מורשת משפחתה ותיעדה את הביקור בסדרה של סרטוני טיקטוק בשם How To: Never Forget.
הסדרה זכתה ללמעלה משבעה מיליון צפיות ולאחר מכן עובדה לסרט תיעודי.
באפריל 2023, טאקר הוזמנה לבית הלבן כדי לראיין את דאגלס אמהוף.
ביוני 2023, טאקר הנחתה את קבלת הפנים לציון 75 שנה לישראל שאורגנה על ידי מיכאל הרצוג שהיה שגריר ישראל בארצות הברית.
מאז טבח שבעה באוקטובר טאקר הצטרפה באופן פעיל למאמצי ההסברה למען ישראל ולדיבור נגד אנטישמיות ושנאה.
טאקר דיווחה על אובדן המוני של עוקבים ברשת עקב הדגש בתכנים שלה לתמיכה פעילה בישראל, אך טוענת לצורך בחינוך כדי להתמודד עם אנטישמיות ולהבטיח את שימור זיכרון השואה.
בנובמבר 2023, טאקר נאמה בפני כמעט 300,000 איש ואישה במסגרת מצעד עצרת התמיכה בוושינגטון למען ישראל.
בשנת 2024, טאקר פרסמה סרטון בו היא מופיעה עם ניצולי הטבח פסטיבל המוזיקה נובה, יחד עם אנסמבל המחול של לילך פרידמן.
הסרטון צולם במקום בו התרחש הטבח.
טאקר הפיקה סרט תיעודי בשם "ילדי ה-7 באוקטובר" בו ראיינה שבעה מהקורבנות הצעירים של טבח השבעה באוקטובר.
אחד הקורבנות שרואיינו היה איתן יהלומי, שהיה אחד מהחטופים במלחמת חרבות ברזל.
הוא נחטף על ידי חמאס ושוחרר במסגרת העסקה הראשונה של שחרור החטופים הישראלים.
מרואיין נוסף היה רותם מתיאס, שהיה אחד מניצולי הטבח בחולית וניצל לאחר שהתחבא מתחת לגופת אמו.
הסרט בהפקת אסף בקר הוקרן בהקרנת בכורה במוזיאון הסובלנות בירושלים ב-2 בדצמבר 2024. הקרנת הבכורה הייתה בהשתתפות נשיא מדינת ישראל יצחק הרצוג ורעייתו מיכל הרצוג.
הסרט הוקרן בערוצי פרמאונט+ ובערוץ MTV.
טאקר הוזמנה לטקס פרסי הגראמי ה-66, ועשתה כותרות בעקבות השמלה שלבשה עם סרט צהוב גדול ועליו כיתוב "Bring Them Home", בהתייחסה לחטופים הישראלים המוחזקים ברצועת עזה.
השמלה עוצבה על ידי אורטל, מעצבת ישראלית היושבת בלוס אנג'לס.
טאקר טענה כי מנהלי הטקס ביקשו ממנה להחליף בגדים משום שראו בכך אקט פוליטי אך היא סירבה לעשות זאת.
טאקר זכתה בפרסים שונים מטעם ידידי צה"ל ארגון הקהילה הישראלית-אמריקאית, מגן דוד אדום וויצו וזכתה להכרה מיוחדת מראש עיריית ניו יורק, אריק אדמס.
+ שָׁנָה כּוֹתֶרֶת תַפְקִיד הערות 2005 בארני ארץ הדמיון סרינה בת הים 2008Step Up 2: The Streetsפסקול 2009Bring It On: Fight to the Finishפסקול 2018 – 2019The Bayאוליביה, דיילת אוויר 2 פרקים 2023Holiday Twist שריל 2025 12 שעות באוקטובר
שארל לואי דה סקונדה, ברון לה ברד ומונטסקייה הידוע בעיקר כמונטסקייה, היה פילוסוף צרפתי.
נודע בעיקר בזכות תורת "הפרדת הרשויות" שלו.
מונטסקייה נולד בשנת 1689 בבורדו.
תחילה למד משפטים בפריז ובהמשך בבורדו.
התקבל לפרלמנט של בורדו (בית המשפט לערעורים) בשנת 1714. את שמו ותוארו קיבל בירושה מדודו, הברון דה-מונטסקייה, בשנת 1716, שהוריש לו גם את משרתו בנשיאות הפרלמנט של בורדו.
ב-1721 פרסם את ספרו מכתבים פרסיים, רומן אפיסטולרי סאטירי המבוסס על מכתביהם של שני בני אצולה פרסים המבקרים בצרפת.
ברומן השתמש מונטסקייה ברשמיהם הבדיוניים של המבקרים על מנת למתוח ביקורת על החברה והמשטר באירופה בזמנו.
הספר הביא לו פרסום רב וגרם לקבלתו לאקדמיה הצרפתית למדעים.
ב-1734 פרסם ספר שני, המונרכיה העולמית שבו חילק את העמים לצפוניים ודרומיים, וטען כי ההבדלים בתנאי האקלים הם הגורמים להבדלים העיקריים בין אלה הגרים בצפון לאלה הגרים בדרום.
בשנת 1748 פרסם מונטסקייה את ספרו רוח החוקים הדן בעיקרון הפרדת הרשויות.
ברומן האפיסטולרי "מכתבים פרסיים" מציב מונטסקייה קבוצת פרסים שברחו מפרס (מהעיר איסטהפן) ושהתיישבו בפריס.
קבוצה פרסית-לשעבר זו מחליפה מכתבים עם הפרסים והפרסיות שנותרו באיסטהפן על המתרחש בצרפת של התקופה ועל המתרחש בפרס של התקופה.
מונטסקייה, שמעולם לא ביקר בפרס, מתבסס כאן על שורה של חיבורי מטיילים ושליחים למדינה.
מתוך המסגרת הזו טווה מונטסקייה סאטירה פוליטית ופילוסופית שהקנתה לו פרסום רב.
הדמות המרכזית ברומן היא הפרסי אוזבק, שתחילה מספר לנו ברומן שברח מפרס כדי להרבות דעת.
אולם מהר מאוד מתגלה לנו שהוא שיקר לנו ובעצם ברח מפרס מפחד שיפגעו בו, משאיר תוך כדי הבריחה את רכושו ואת הרמון הנשים שלו מאחור.
פילוסופית, הנקודה הבסיסית שמונטסקייה משחק עליה ברומן ניצבת על הניגוד בין טבע לתרבות.
מונטסקייה דן בנקודה זו מתוך דיון בשתי סוגיות: (1) טבע האדם וטבע היחסים בין המינים, ובמקביל (2) דן ביחסי נתינים-שלטון ובמהות של החשיבה הרציונלית (הוא מניח יסודות לדיוניו המאוחרים יותר).
במסגרת בריחתו לפריס, אוזבק מגלה את ההבדלים בין התרבות הפרסית לתרבות הצרפתית-פריזאית, וכן את המגוון המחשבתי שנוכח בין שני ה"לאומים".
אוזבק לומד להבין שהמחשבה האנושית, ובתוך כך התבונה, מגוונת, ושהיא מתחלקת לסוגים רבים.
הוא מבין גם שחברות שונות נראות אחרת ושהחלקים הרציונליים בהן מתבטאים אחרת.
יש כאן גם יותר מכך, נדגיש: אוזבק לומד שיש הרבה חלקים לא רציונליים בתכנון וניהול שתי המדינות, תזה שהייתה מנוגדת לרבות מהשאיפות של חבריו בני תנועות הנאורות.
בה בעת, הוא לומד שהרציונליות היא למרות הכול חלק הכרחי מהצורה שבה אנו מתנהלות ומתנהלים, גם אם היא לא יכולה להתגשם במלואה.
ביטוי לכך אפשר למצוא בצורות השלטון בחברות השונות ובקביעה שלו כי חברה אוטופית לא תחזיק זמן רב, ממש כמו חברה דיסטופית.
במילים אחרות, הוא טוען בספר שביטוי מושלם של רציונליות מסוכן לחברה ולאזרחים כמו ביטוי מושלם של אי רציונליות.
ביטוי אחר לכך מוצא מונטסקייה המוקדם בתחום היחסים בין גברים לנשים.
מונטסקייה אינו חוסך ביקורת על מיסוד הרמונות הנשים בפרס, ועל יחסי השלטון הדכאני שמפעילים הפרסים המדומיינים על נשותיהם.
במקביל, עם זאת, מונטסקייה מתאר את הנשים הצרפתיות בכלא שהוא אמנם לדבריו שונה מהרבה בחינות, אך שבמובנים מסוימים ניתן למצוא בינו לבין הכלא הפרסי דמיון רב, למעשה הרבה יותר מכפי שנראה במבט ראשון.
מבחינת מונטסקייה, הנשים הצרפתיות כלואות על ידי מוסכמות חברתיות (תרבות) שמונעות מהן, וגם מהגברים שציפה שיקראו את הטקסט, להבין מה פוטנציאל גלום בטבען של הנשים הצרפתיות.
כיוון שכך, טוען מונטסקייה, על שני הלאומים ועל שני המינים להילחם במוסכמות שכולאות כך את הנשים בשתי התרבויות, כשתנאי לכך לדבריו, הוא לאפשר לנשים השכלה רחבה ולאפשר את הגירושין שמונעים מהן את חירותן הטבעית, לדבריו.
באופן טבעי, מונטסקייה מקדיש מקום רב לתיאור היחסים בין בני הזוג, אך טוען כנגד האהבה כאפשרות אמיתית בנידון.
במציאות, הוא טוען, לא תצמח אהבה היכן שיש דיכוי.
להפך, מונטסקייה מכשיר בפני הנשים המדוכאות, וגם בפני כל ציבור אחר, את האופציה הרדיקלית מכל: ההתאבדות, הן כאקט של מחאה והן כאקט של שחרור.
נהוג לומר שהטיעונים הללו חוללו שינויים מסוימים בצרפת של תקופת ה"משטר הישן".
לכל הפחות, הספרים נרכשו בכמויות נרחבות.
בשנת 1748 פרסם מונטסקייה את ספרו החשוב ביותר "רוח החוקים", בו תיאר והסביר את ההבדלים בין שלושה סוגי משטרים:
רפובליקה: שכוללת הן את האריסטוקרטיה והן את הדמוקרטיה, והיא סוג ממשל שבו שולט העם, או מי שהעם בחר.
מונרכיה: מלוכה, שבה השליט מקבל את תפקידו בירושה, ויש לו כבוד ומעמד מיוחדים, עם זאת המונרך מוגבל על ידי חוקים מסוימים אשר מחייבים אף אותו, וכן באמצעות הכבוד שמנחה את השליט.
דיקטטורה: דספוטיזם או עריצות, בה השליט שולט לבדו ללא מגבלה של חוק, ומבסס את שלטונו על הפחד שהוא מטיל באזרחים.
לדעת מונטסקייה, הממשל הטוב ביותר הוא הרפובליקה, שהיא השולטת במידות הטובות ביותר של האדם.
טענותיו הן שכל משטר צריך לשאוף ולהבטיח את חירות האדם, וכדי לעשות זאת יש להפריד בין שלוש הרשויות, תוך שמירה על איזונים ובלמים.
שלוש הרשויות שהוא מתאר הן:
תורתו של מונטסקיה הביאה לו אוהדים רבים באירופה והיוותה ומהווה בסיס לחוקת ארצות הברית ולמשטרים דמוקרטיים רבים בימינו.
עם זאת, האמין מונטסקייה באי ניידות של מעמדות חברתיים, וראה את פשוטי העם כלא שווים וחסרי זכות להתעלות למעמד של שליטים.
על רוח החוקים, 'מאגנס', 1998, בתרגומו של עידו בסוק
מכתבים פרסיים, תורגם לעברית פעמיים, תחילה בנוסח מקוצר בתרגומו של נ.
רבן ('דורון', 1949) ולאחר מכן בנוסח המלא בתרגומה של אביבה ברק, מוסד ביאליק, 1991
מתוך על רוח החוקים (מצרפתית: אהרן אברהם קבק | תרגום מעיזבונו של הסופר), דחק, כרך טו', 2022
מסה על הטעם, 'דחק', סדרת 'דרש - לכתבי מופת בפואטיקה ואסתטיקה', בתרגומו של שירן בק, 2023
מונטריאול ; באנגלית: Montreal (הגייה: מונטריאול ) היא העיר השנייה בגודלה בקנדה, אחרי טורונטו, ואחד המטרופולינים הגדולים בצפון אמריקה.
העיר מונה כ־2 מיליון תושבים, ובאזור המטרופולין של מונטריאול מתגוררים כ־4 מיליון תושבים.
היא העיר הגדולה בפרובינציית קוויבק, והעיר דוברת הצרפתית השנייה בגודלה בחצי הכדור הצפוני, אחרי פריז.
השפה הרשמית בעיר היא צרפתית, שאותה מדברים 60.5% מהבית, כ־21.2% מתושבי העיר דוברים אנגלית כשפת אם ו־19.8% לא מדברים אף אחת מהן בבית.
רובם של תושבי מונטריאול דוברים את שתי השפות.
השילוט בעיר הוא בעיקר בצרפתית.
העיר שוכנת על אי במפגש הנהרות סנט לורנס ואוטווה.
74 איים נוספים נמצאים בתחום השיפוט של העיר.
העיר בנויה סביב להר שעל שמו היא נקראת: Mont Royal.
מבחינה היסטורית, מונטריאול הייתה הבירה הכלכלית של קנדה, אך בשנות ה־70 של המאה ה־20 עקפה אותה טורונטו במספר התושבים ובכוח הכלכלי.
מונטריאול נותרה מרכז חשוב למסחר, לכלכלה ולטכנולוגיה.
במונטריאול שוכן מטה הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית, ומונטריאול היא אחת משלוש הערים בצפון אמריקה המארחות ארגונים של האומות המאוחדות (יחד עם ניו יורק ווושינגטון), והיא העיר השנייה ביבשת במספר הקונסוליות הנמצאות בה.
מונטריאול מוגדרת על ידי אונסק"ו כעיר יצירתית של עיצוב.
במונטריאול נמצאות 11 אוניברסיטאות שבהן לומדים כ־170,000 סטודנטים.
מבין כל אזורי המטרופולין בצפון אמריקה, באזור מונטריאול הגדולה יש את מספר הסטודנטים הגדול ביותר ביחס לאוכלוסייה, גדול אף מבוסטון, הבירה האינטלקטואלית של ארצות הברית.
לאורך ההיסטוריה אירחה מונטריאול כנסים ואירועים בין־לאומיים בהם אקספו 67' ואולימפיאדת 1976.
ז'אק קרטייה, מגלה הארצות הצרפתי בן המאה ה-16, היה האיש שנתן למונטריאול את שמה.
בשנת 1535 עלה על ההר הגבוה באזור וקרא לו, לכבודו של מלך צרפת, בשם: "מונ-ריאל" (ההר המלכותי).
אך התיישבות קבע צרפתית החלה באזור רק בשנת 1642.
בשנת 1763, בעת מלחמת שבע השנים, נוצחה צרפת על ידי בריטניה במלחמה בצפון אמריקה, ומונטריאול הצרפתית הפכה לחלק מהאימפריה הבריטית.
עם השנים הגיעו מהגרים רבים מבריטניה לעיר והתיישבו בה.
במהלך המאה ה-19 הפכה מונטריאול לעיר חשובה ומרכזית המשלבת בתוכה דוברי צרפתית ודוברי אנגלית.
מגמת ההתפתחות של העיר נמשכה גם לאחר ייסודה של קנדה בשנת 1867. העיר התפתחה במהירות הודות להגירה של צרפתים-קנדים רבים מאזורי הכפר לעיר.
בתחילת המאה העשרים ובייחוד לאחר מלחמת העולם השנייה הגיעו מהגרים רבים לעיר ממדינות שונות בעולם, והפכו את מונטריאול לעיר מגוונת מבחינה אתנית ותרבותית.
בשנת 1966 נפתחה הרכבת התחתית בעיר ("מטרו").
בשנת 1967 התקיים בעיר היריד העולמי, אקספו 67', לרגל חגיגות מאה שנה לייסודה של קנדה.
בזמן היריד ביקר בה, נשיא צרפת, שארל דה גול, ובנאום שנשא מעל מרפסת בית-העירייה קרא תחי קוויבק החופשית!
ועורר מורת רוח אצל ממשלת קנדה ועיריית מונטריאול שביקשו ממנו לקצר את ביקורו.
בשנת 1970 "החזית לשחרור קוויבק" רצחה שר בממשלת קוויבק וחטפה דיפלומט בריטי שהיה מוצב בקנדה, והתגורר במונטריאול, במה שמכונה משבר אוקטובר.
בשנת 1976 אירחה העיר את משחקי הקיץ האולימפיים.
אולימפיאדה זו הסתיימה בגרעון כלכלי גדול שהכניס את העיר לחובות.
עלייתה של התנועה הבדלנית בקוויבק לשלטון בשנת 1976 הביאה לחקיקה מחמירה בנוגע לשמירת השפה הצרפתית בזירה הציבורית.
הדבר הוביל לחברות רבות גדולות לעזוב את העיר לטובת טורונטו.
בשנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90, שיעור הצמיחה הכלכלי של העיר היה איטי יותר מהרבה ערים גדולות אחרות בקנדה.
מונטריאול שוכנת בחלקה הדרום-מערבי של פרובינציית קוויבק, כ-275 ק"מ דרום-מערבית לבירת הפרובינציה קוויבק סיטי וכ-167 ק"מ מזרחית לבירת קנדה, אוטווה.
העיר נמצאת 502 ק"מ צפון-מזרחית לטורונטו, 407 ק"מ צפון-מערבית לבוסטון ו-530 ק"מ צפונית לניו יורק.
השטח האורבני תופס את רוב שטחו של האי מונטריאול, במפגש הנהרות סנט לורנס ואוטווה.
נמל מונטריאול שוכן בקצהו האחד של נתיב המים סנט לורנס, המחבר בין הימות הגדולות לאוקיינוס האטלנטי.
גבולותיה של העיר שוכנים בין נהר סנט לורנס לדרומה לבין "נהר הערבות" , היא תעלת מים היוצאת מנהר אוטווה העוברת מצפון לעיר.
העיר קרויה על שם המאפיין הגאוגרפי הבולט על האי, הר בעל שלוש פסגות ושמו מאונט רויאל (Mont Royal), בגובה 232 מטר מעל גובה פני הים.
העיר שוכנת במרכזו של האזור המטרופוליני של מונטריאול, ועל גבולה הצפוני שוכנת העיר לאוואל.
העיר שוכנת על גבולם של מספר אזורי אקלים.
בדרך כלל אקלים העיר הוא יבשתי-לח.
כמות המשקעים השנתית בעיר גבוהה, עם ממוצע של 2.175 מטר שלג מדי חורף.
ממוצע המשקעים השנתי הוא 763.8 מ"מ.
עונת הקיץ היא הגשומה ביותר, אבל בתקופת הקיץ אף מספר הימים הבהירים הגבוה ביותר.
החודש הקר ביותר בשנה הוא ינואר, עם טמפרטורה מקסימלית ממוצעת של C° 5.7−, וטמפרטורה נמוכה ממוצעת של C° 14.7−.
משטר הרוחות בעיר גורם לתחושה של טמפרטורות נמוכות הרבה יותר בתקופת החורף.
החודש החם בשנה הוא יולי, עם טמפרטורה גבוהה ממוצעת של C° 26.2. הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנרשמה בעיר הייתה C° 37.8−, בינואר 1957.
הקהילה היהודית במונטריאול היא בין הקהילות הוותיקות והגדולות בצפון-אמריקה.
כיום מתגוררים בעיר קרוב ל-100 אלף יהודים, ביניהם כמה אלפי ישראלים.
שני גלי הגירה יהודית גדולה בתולדותיה של העיר עיצבו את פני הקהילה.
הראשון בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 של יהודים ממזרח-אירופה, והשני לאחר מלחמת העולם השנייה שכלל יהודים ניצולי השואה, ויהודים מצפון-אפריקה.
לאחר משאל העם בשנת 1995 בו כמעט זכו תומכי הפרדת קוויבק מקנדה, עזבו יהודים רבים את העיר ועברו לטורונטו.
בשנות האלפיים מנסה הקהילה היהודית בהצלחה מוגבלת לעודד הגירת יהודים בחזרה למונטריאול.
בעיר יש כ-20 בתי ספר יהודים מכל גוני הקשת, מחרדים עד יידישסטים חילוניים.
בעיר פועלים מספר גופים ציונים.
רבים מהיהודים גרים בשכונת קוט סנט לוק (Côte St.
Luc) ובשכונת המפסטד (Hampstead) השכנה ואף נציג הפרלמנט של אזור זה הוא יהודי (פרופ' ארוין קוטלר ששימש כשר המשפטים בממשלות קרטיין ומרטין).
יהודים רבים נוספים מתגוררים ב-St.
חיי היהודים במונטריאול התפרסמו בעולם לאחר שזכו לתיאור ספרותי פרי עטו של הסופר מרדכי ריצ'לר יליד העיר שכתב בין השאר את "חניכותו של דודי קרביץ" שעובד גם לסרט קולנוע.
הרב נחום אליעזר רבינוביץ' הוא יליד העיר וכך גם לאונרד כהן זמר יהודי-קנדי היה יליד העיר והחיים בה השפיעו על יצירתו.
בשנת 1979 הוקם מוזיאון השואה במונטריאול.
בשנת 2010 נפתח מוזיאון יהדות מונטריאול.
דאון טאון - מרכז העיר והרובע העסקי, נקרא Centre-ville - גורדי שחקים, מלונות ובתי עסק.
מתחת לאזור ישנה גם עיר תחתית של מרכזי קניות המשתרעת על פני קילומטרים רבים.
מונטריאול העתיקה - העיר ההיסטורית.
נקראת Le Vieux Montréal - בתים ישנים ורחובות מרוצפים בעלי ניחוח אירופי.
הבניינים המרכזיים הם קתדרלת נוטר-דאם ובניין העירייה הישן.
ווסטמאונט - אזור יוקרתי דובר אנגלית.
האריסטוקרטים של תחילת המאה ה-20 בנו טירות ואחוזות פאר על פסגת ההר.
כנסיית סן-ג'וזף - כנסייה עם כיפת נחושת השנייה בגודלה בעולם לאחר כנסיית קריית הוותיקן ברומא.
שלוש מאות מדרגות מוליכות אל הכנסייה הענקית הבנויה בפסגת ההר.
אוניברסיטת מקגיל - האוניברסיטה הוותיקה בקנדה.
דמויות ידועות מבין אנשי העיר
פייר טרודו - ראש ממשלת קנדה שכיהן בתפקיד כמעט ברציפות בין 1968 לבין 1984. בתקופתו אושר כתב הזכויות והחירויות הקנדי.
על שמו שדה התעופה בעיר.
לאונרד כהן - הזמר, המלחין וכותב השירים גדל בעיר ששימשה השראה לחלק משיריו כמו "סוזאן" המתאר את נוף הנהר בעיר העתיקה.
סלין דיון - הזמרת הידועה ביכולותיה הקוליות נולדה בפרברי מונטריאול.
מרדכי ריצ'לר - הסופר הקנדי שכתב יצירות רבות המתארות את החיים בעיר וזכה להצלחה בינלאומית רבה.
הרב נחום אליעזר רבינוביץ' - ראש ישיבת מעלה אדומים שגדל והתחנך בעיר.
מונטסראט הוא אי השייך לבריטניה, נמצא בים הקריבי והוא אחד מהאנטילים הקטנים.
האי שהתגלה על ידי כריסטופר קולומבוס בשנת 1493, נקרא על שם המנזר הבנדיקטיני על ההר מונטסראט.
האי הוא טריטוריה בריטית שמעבר לים.
האי היה מיושב על ידי אנשי ארווק וקאריב כאשר כריסטופר קולומבוס הגיע לאי במסעו השני ב-1493. הוא קרא לאי אז "סנטה מריה דה מונטסראט".
האי עבר לשליטה אנגלית ב-1632 כאשר קבוצת אירים אנטי-קתולים מסנט קיטס ונוויס התיישבה במקום.
העברת עבדים למקום התחילה במקום כמו באיים אחרים בים הקריבי בעיקר ממערב אפריקה במאות ה-17 וה-18 במקום התפתחה כתוצאה מכך תעשייה של סוכר, רום וכותנה.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית נכבש האי על ידי צרפת.
האי הוחזר לבריטניה בחוזה פריז.
בשנת 1989 נפגע האי קשה מההוריקן "הוגו" שהרס 90% מהמבנים באי.
האי החל להתאושש עד שבשנת 1995 התפרץ הר הגעש סופרייר הילס (Soufrière Hills), שהיה רדום עד אז, וכיסה את חלקו הדרומי (כולל הבירה פלימות) באפר ובוץ.
שדה תעופה של האי והנמל העיקרי הושבתו.
יותר ממחצית האוכלוסייה נמלטה מהאי והשאר עברו להתגורר בחלק הצפוני.
הר הגעש עדיין פעיל ולכן נבנו עיר הבירה, שדה התעופה ונמל חדש בחלקו הצפוני של האי.
עם זאת העיר פלימות, השוממת כיום לחלוטין, עדיין מוגדרת כבירה הרשמית של האי.
בשנת 2002 זכו תושבי האי למעמד של תושבים בריטיים לכל דבר.
נכון לשנת 2025 עיר בירה החדשה של אי ליטל ביי נמצאת בשלבי בנייה מתקדמים.
תושבי האי הם ברובם נוצרים אנגליקנים, קתולים ומתודיסטים.
החלוקה האתנית היא די שווה בין בעלי עור שחור לבעלי עור לבן.
כ-8,000 תושבים עזבו את האי לאחר התפרצות הר הגעש ב-1995. רובם לא חזרו לאי.
האי ממוקם כ-500 קילומטר דרום-מזרחית מפוארטו ריקו וכ-45 קילומטר דרום מערבית מאנטיגואה.
האי ידוע כ"אבן הברקת של הקריבים" בגלל הגבעות הירוקות המצויות בו בשפע.
האי מהווה אתר תיירות מועדף בגלל מזג האוויר הנוח השורר באי מרבית הזמן בשנה וכן הנופים המרהיבים המצויים בו.
אוכלוסיית האי כוללת 3 קהילות (Parishes):
מונטסראט (בקטלאנית: Montserrat) הוא הר המצוי בקטלוניה שבספרד, כ-50 קילומטרים צפון-מערבית מברצלונה.
ההר הוא אתר קדוש לנצרות, ועליו נמצא מנזר בנדיקטיני, סנטה מריה דה מונטסראט, שנועד להציג את פסל "הבתולה ממונטסראט".
על פי אחד המיתוסים של המלך ארתור, במקום מצוי הגביע הקדוש.
פירוש השם מונטסראט הוא "ההר המשונן" בשל צורתו של ההר.
ההר מורכב משכבות של סלעי משקע המורכבים מקונגלומראט של חלוקי נחל.
אלו מעידים בבירור על כך שההר היה בעבר עמק שמליוני שנים זרמו בו מים רבים.
כתוצאה מפעילות גאולוגית מורכבת ביותר שינו את כיוונן המקורי, ועתה הן מאונכות לפני הקרקע, אם-כי תנועת הקרקע האיטית שילבה בתוך אותן השכבות האנכיות, שכבות משקע אופקיות אדמדמות המוכיחות שגם השכבות האנכיות, טרם הפיכתן להר, שהוּ מיליוני שנים כקרקעית ים.
מגוון תופעות אלו יצרו את פניו המשוננים של ההר, שממרחק נראה כמורכב מפלחי סלע אנכיים ענקיים.
מקרוב נראות בבירור השכבות האפקיות בעלות צבע שונה מעט ומקרוב עוד יותר נראה הרכבו של המסלע, שכולו, כאמור קונגלומרט של חלוקי נחל.
על פי מסורת נוצרית, המנזר נבנה לאחר שהתגלה במקום פסל הבתולה על ידי רועה צאן.
הרועה ניסה להוריד את הפסל לכפר אך לא הצליח להזיזו, אף לאחר שקרא לאנשי הכפר.
לאחר שגם אלה לא הצליחו להזיזו, נבנה מנזר במקום, על מנת להגן על הפסל.
הפסל עצמו עשוי עץ שצבעו כהה, והוא משתייך לשורת "".
הפסל מתאר את מריה יושבת ומחזיקה את ישו התינוק, שניהם עטורים בכתר ומריה נושאת כדור (המסמל את שלטון הכנסייה).
הפסל הוא, כנראה, פסל רומנסקי מסוף המאה ה-12, אם כי יש המאמינים שהוא נעשה בירושלים בימיה הראשונים של הנצרות והובא לכאן.
הוא מוצב בעומק הכנסייה מעל למזבח ומאחוריו.
אלפי עולי הרגל עולים במדרגות כדי לנשק את הפסל.
במנזר מקהלה של נערים המתחנכים במקום, הנותנים מדי יום הופעה לתיירים ולעולי רגל.
לפניה נושא אב המנזר תפילה לשלום העולם בשפות רבות, כולל בעברית.
אל המנזר ניתן להגיע באמצעות כביש המוביל אליו, באמצעות רכבל, וכן באמצעות קו הרכבת מונטסראט ראק, מהעיירה מוניסטרול דה מונטסראט בעמק לרגלי המנזר, אל המנזר.
מהמנזר מוביל פוניקולר לראש ההר, בו מצויים מנזרים קטנים נוספים.
שמו של האי מונטסראט שבים הקריבי ניתן לו על ידי כריסטופר קולומבוס, בשנת 1493, על שם ההר הקדוש.
מונטריאול קנדיאנס היא קבוצת הוקי קרח מקצוענית ממונטריאול, קוויבק, קנדה, המשחקת בליגת ה-NHL בה היא חברה בבית האטלנטי שבחטיבה המזרחית.
הקבוצה נוסדה ב-1909, הייתה ממייסדות ה-NHL ב-1917 והיא הקבוצה היחידה בליגה שהייתה קיימת עוד לפני שנוסדה הליגה.
היא הייתה גם אחת הקבוצות ששיחקו בכל שנות קיומה של ליגת ה-NHA שקדמה ל-NHL.
הקבוצה צברה מספר כינויים במשך תקופת קיומה, אולם הכינוי שהשתרש יותר מכולם הוא Les Habitants או בקיצור Les Habs, ובאנגלית The Habs.
הקנדיאנס הם שיאני תוארי האליפות של ה-NHL והזכיות בגביע סטנלי, כאשר מאז היווסדה זכתה הקבוצה ב-24 גביעי סטנלי - אחד עוד בימי ה-NHA ועוד 23 בימי ה-NHL.
בנוסף זכתה הקבוצה באליפות NHA ובשתי אליפויות NHL נוספות ללא גביע סטנלי, בשנים שעל הגביע התחרו ליגות נוספות.
הקנדיאנס היא גם הקבוצה הקנדית האחרונה שזכתה בגביע ב-1993.
ימי מונטריאול קנדיאנס מתחילים עם ייסוד ליגת ה-National Hockey Association (ראשי תיבות NHA), שיועדה להיות הליגה המקצוענית הכלל-ארצית הראשונה בקנדה.
הליגה נוסדה ב-2 בדצמבר 1909 כשכבר היו בה שתי קבוצות במונטריאול - מונטריאול וונדררס, שייצגה את קהילת דוברי האנגלית, ומונטריאול שמרוקס שייצגה את קהילת המהגרים האיריים בעיר.
יומיים לאחר מכן הקים מייסד הליגה, אמברוז אובראיין, קבוצה נוספת במונטריאול ששחקניה ומנהליה יועדו לבוא מקהילת דוברי הצרפתית, כדי למשוך את קהל דוברי הצרפתית וליצור יריבות עירונית מול הוונדררס והשמרוקס.
המועדון החדש נקרא Club de Hockey Canadien ("מועדון הוקי קנדי") או Les Canadiens ("הקנדים") והפך למונטריאול קנדיאנס.
העונה הראשונה של הליגה, עונת 1910, יצאה לדרך כשהקנדיאנס הייתה אחת משבע הקבוצות שהרכיבו את הליגה החדשה.
העונה הראשונה הייתה קשה עבור הקנדיאנס שאך זה קמו, והקבוצה סיימה אחרונה בליגה.
רק ב-1914 הגיעה הקבוצה לפלייאוף בפעם הראשונה, והפסידה בסדרת הגמר לקבוצת טורונטו בלושירטס.
ב-1916 זכתה הקבוצה בפעם היחידה בגביע סטנלי כקבוצת NHA, אחרי שגברה בגמר על פורטלנד רוזבאדס, אלופת ליגה מתחרה - PCHA (ראשי תיבות של Pacific Coast Hockey Association).
גם ב-1917 זכו הקנדיאנס באליפות ה-NHA, אולם הפעם נוצחו בגמר גביע סטנלי על ידי אלופת ה-PCHA, סיאטל מטרופוליטנס.
עונת 1917 הייתה העונה האחרונה לקיומה של ה-NHA.
בעקבות מחלוקת בין בעלי טורונטו בלושירטס לבין בעלי הקבוצות האחרות בליגה, פרשו ארבע קבוצות וביניהן הקנדיאנס והקימו ליגה חדשה - ה-National Hockey League, ובראשי תיבות ה-NHL.
1917 - 1932: תחילת ימי ה-NHL והמעבר למונטריאול פורום
כבר בעונה הראשונה לקיומה של הליגה הועמד קיומה, וקיומה של מונטריאול קנדיאנס בפרט, בספק.
שרפה שכילתה עד היסוד ב-2 בינואר 1918 את אולם ה"מונטריאול ארנה", שהיה האולם הביתי של הוונדררס והקנדיאנס, איימה על המשך דרכן - והוונדררס אכן התפרקו.
הקנדיאנס, לעומת זאת, עברו לאולם ה"ג'ובילי ארנה", אולם קטן בן 3000 מקומות, כדי לנסות ולשרוד.
הצרות של הקבוצה נמשכו ב-1919 כאשר גמר גביע סטנלי בינם לבין סיאטל מטרופוליטנס בוטל בשל מגפת השפעת הספרדית.
מספר שחקנים משתי הקבוצות חלו במחלה, אך המחלה פגעה יותר בקנדיאנס שכל שחקניה אושפזו או רותקו למיטתם.
אחד השחקנים אף מת מן המחלה, והבעלים של הקבוצה, איש העסקים ג'ורג' קנדי, נפטר שנתיים אחר כך מסיבוכיה.
עוד באותו קיץ נשרף עד היסוד גם ה"ג'ובילי ארנה", והקנדיאנס נאלצו שוב לחפש אולם חדש.
באין כזה, נבנה עבור הקנדיאנס בחופזה אולם ה"מונט-רויאל ארנה", למרגלות הר מונט-רויאל, כדי שהקבוצה תוכל לפתוח את עונת 1920. האולם היה למעשה בלתי גמור כאשר הקנדיאנס החלו לשחק בו, ומשטח הקרח הטבעי שלו היה ברמה ירודה.
בעונת 1924 זכו הקנדיאנס בגביע סטנלי השני שלהם, ובפעם הראשונה כקבוצת NHL.
שני אחראים עיקריים היו להישג - החלוץ האווי מורנז שבעיני רבים נחשב לכוכב העל הראשון של הליגה, והשוער ז'ורז' וזינה, ששיחק בקבוצה מאז 1910.
בסוף 1924 נבנה בעיר אולם חדש, "מונטריאול פורום", עבור קבוצה חדשה שקמה במונטריאול - מונטריאול מארונס.
כיוון שמשטח הקרח הטבעי של מונט-רויאל ארנה לא היה מוכן לפתיחת עונת 1925, הוזמנו הקנדיאנס לחנוך את האולם החדש, והם שיחקו את המשחק הראשון בתולדות האולם ב-29 בנובמבר 1924 כשהביסו 7:1 את טורונטו סנט-פטריקס.
למרות זאת, הקנדיאנס לא עברו לאולם החדש עד 1926, ומאז חלקו אותו עם המארונס עד פירוקם של האחרונים ב-1938. האולם הפך עם השנים להיות מזוהה עם הקנדיאנס ששיחקו בו את משחקיהם הביתיים עד 1996.
בעונת 1925 זכו הקנדיאנס באליפות ה-NHL, אולם בגמר גביע סטנלי נוצחו על ידי אלופת ליגה מתחרה.
זו הייתה הפעם האחרונה בה גביע סטנלי הוענק לקבוצה שאינה קבוצת NHL.
עונת 1926 נפתחה בטרגדיה, כאשר השוער הוותיק ג'ורג' וזינה התמוטט במשחק הפותח של העונה, ואובחן כחולה שחפת.
הקנדיאנס תרמו גביע לזכרו, שנקרא עד היום גביע וזינה ומחולק לשוער העונה ב-NHL.
בהנהגתו של האווי מורנז זכו הקנדיאנס בשני גביעי סטנלי רצופים ב-1930 ו-1931, לפני שהשפל הגדול פגע בקבוצה, כמו גם בליגה כולה.
1932 - 1946: השפל הגדול ותחילת עידן מוריס רישאר
השפל הגדול פגע קשות בקנדיאנס, כשממוצע הקהל שלהם ירד לכ-2000 צופים במשחק בלבד.
כדי לחסוך בהוצאות, נאלצה הקבוצה למכור את הכוכב האווי מורנז לשיקגו בלאק הוקס למרות מחאת האוהדים, שהריעו למורנז כשכבש שער במדי שיקגו נגד קבוצתם.
גם מכירתו של מורנז לא שיפרה את מצבה הכספי של הקבוצה, והיא הועמדה למכירה ב-1935. הקונים המיועדים שלה התכוונו להעבירה לקליבלנד, אולם אנשי עסקים ממונטריאול שנענו לתחנוני האוהדים קנו לבסוף את הקבוצה והשאירו אותה בעיר.
הצעד הראשון של הבעלים החדשים היה החזרתו של האווי מורנז לקבוצה.
אולם חזרתו של מורנז הייתה קצרת מועד.
בינואר 1937, בעקבות תיקול שספג, שבר מורנז את רגלו במספר מקומות.
חודשיים לאחר מכן מת מורנז עקב תסחיף ריאתי שנגרם מקריש דם כתוצאה מהשברים ברגלו.
אחרי מותו של מורנז עבר משבר מקצועי על הקבוצה שסיימה מספר עונות בתחתית הליגה, והקהל שלה הלך ונטש אותה.
הקבוצה נמכרה ל"מונטריאול ארנה קומפאני", הבעלים של מונטריאול פורום, אולם מצבה הכספי המשיך להיות קשה מאד.
העזרה באה ממקום בלתי צפוי - קון סמיית', הבעלים של היריבה המושבעת טורונטו מייפל ליפס.
סמיית' שידך את הקבוצה למאמן טורונטו לשעבר, דיק ארווין, שקיבל את המשימה להחיות את הקבוצה.
מלחמת העולם השנייה שהשתוללה באותו זמן פגעה קשות בסגלים של קבוצות ה-NHL, והקנדיאנס נפגעו פחות מאחרים כאשר מנהלי הקבוצה דאגו לשחקניהם לתפקידים תומכי-לחימה באזור מונטריאול כדי שיוכלו להמשיך ולשחק.
כך היה גם ב-1943 עם מי שהסתמן ככוכב החדש של הקבוצה, מוריס רישאר, שזכה לכינוי "רוקט" (Rocket - "רקטה").
רישאר היה כובש שערים מחונן, מהיר מאוד, חזק מאוד, בעל חוש מיקום מצוין ושליטה מעולה בדיסקית ובמקל ההוקי.
הוא היה גם אדם מהיר חימה שעסק באיגרוף כתלמיד תיכון, עובדה שתרמה לכך שיריבים חששו להגיע למצב של קטטה איתו.
בהנהגתו של רישאר חזרו הקנדיאנס לצמרת הליגה, זכו בגביע סטנלי ב-1944, ובעונת 1945 קבע רישאר הישג אישי היסטורי - הראשון שכבש 50 שערים בעונה של 50 משחקים, כאשר את השער ה-50 כבש 2 דקות ו-15 שניות לסיום המשחק האחרון של העונה.
העידן שאחרי מלחמת העולם השנייה היה תור זהב לליגה כולה, ולמונטריאול קנדיאנס בפרט.
הרכב הליגה התייצב עוד ב-1942 על שש קבוצות קבועות, המכונות "שש המקוריות" (The Original Six), והרכב הליגה נשאר יציב עד ההתרחבות של 1967. יציבות הייתה גם בתחום הניהול של הקנדיאנס, כאשר פרנק סלקה נכנס לתפקיד המנכ"ל לאחר שהתפטר מתפקיד דומה בטורונטו מייפל ליפס, והחזיק בו עד 1964.
המשימה החשובה הראשונה שנטל סלקה על עצמו הייתה החתמתו של ז'אן בליבו, כוכב צעיר שהתגלה בליגת החובבים של קוויבק.
למרות ששיחק מספר משחקים עם הקנדיאנס מאז 1950, סירב בליבו לעזוב את קבוצתו בליגת החובבים ולעבור לקנדיאנס כשחקן מן המניין.
לבסוף קנו הקנדיאנס את ליגת החובבים כולה ב-1953, בעיקר כדי להעביר אליהם את בליבו שהיה אז בן 22. בליבו כיכב בקנדיאנס 18 שנים רצופות.
המחצית השנייה של שנות ה-50 החלה במהומה גדולה, כאשר במרץ 1955 השעתה הליגה את מוריס רישאר לשארית העונה, כולל הפלייאוף, בשל עבירה קשה על שחקן בוסטון ברואינס והכאת קוון שניסה להתערב.
בעקבות ההרחקה פרצו מהומות במונטריאול בהן נפצעו ונעצרו עשרות אנשים ונגרמו נזקים במאות אלפי דולרים.
נשיא ה-NHL, קלארנס קמפבל, ספג מטר של ביצים ופירות כשביקר במשחק במונטריאול פורום, וגורש מהאולם.
רישאר עצמו עלה לשידור רדיו וביקש להרגיע את המהומות, והבטיח לחזור בעונת 1956 ולהביא לקבוצה את גביע סטנלי.
רישאר קיים את הבטחתו מעל ומעבר, כאשר בין 1956 ו-1960 זכו הקנדיאנס בחמישה גביעי סטנלי רצופים - הישג חסר תקדים.
עונת 1960 חתמה הישג חסר תקדים נוסף, כאשר הקנדיאנס שיחקו בסדרת הגמר במשך עשר שנים רצופות.
אחרי עונת 1960 פרש רישאר ממשחק, והתקבל מיד להיכל התהילה של ההוקי בלי תקופת ההמתנה המקובלת של 3 שנים לאחר הפרישה.
ב-1959 הציג שוער הקבוצה, ז'אק פלאנט, חידוש ב-NHL.
השחקנים שיחקו עד אז ללא כל הגנה לפנים, ופלאנט מאס בפגיעות הפנים הקשות שספגו שחקנים, ובעיקר שוערים, מדיסקית ההוקי.
הוא החל ללבוש מסכת הגנה מיוחדת באימונים, אם כי נמנע מללבוש אותה במשחקים בשל התנגדות הנהלת הקבוצה.
ב-1 בנובמבר 1959, במשחק מול ניו יורק ריינג'רס במדיסון סקוור גארדן, ספג פלאנט פגיעה בפניו מדיסקית ההוקי; מאחר שבאותם ימים לא היו שוערים מחליפים בסגלי הקבוצות, נעצר המשחק ל-20 דקות כאשר הרופאים תופרים את הפצע בפניו של פלאנט.
לאחר שסיימו לתפור, סירב פלאנט לחזור לשחק ללא מסכת ההגנה; עם המסכה על פניו השתתף פלאנט בזכייה החמישית הרצופה בגביע סטנלי.
שוערים אחרים החלו מחקים אותו ולובשים מסכות הגנה לפניהם, והרכב ציוד השוערים - ולאחר מכן גם ציוד שחקני השדה - השתנה לתמיד.
ב-1964 פרש פרנק סלקה מתפקידו והוחלף על ידי סם פולוק.
פולוק דגל בטקטיקה של מכירת כוכבים בגיל מתקדם למען בחירות דראפט, כדי ליצור דור חדש של כוכבים בקבוצה.
הטקטיקה הצליחה מעל ומעבר, כאשר במשך 14 שנותיו של פולוק כמנכ"ל זכו הקנדיאנס בתשעה גביעי סטנלי תוך כדי גיוס מספר שחקנים צעירים שהפכו להיות כוכבים גדולים ב-NHL.
הקנדיאנס זכו בשני גביעים רצופים ב-1965 ו-1966, אך בסדרת גמר גביע סטנלי של 1967 אליה הגיעו כמועמדים ברורים לניצחון נוצחו במפתיע על ידי היריבה המושבעת טורונטו.
זו הייתה העונה האחרונה של עידן "שש המקוריות", ולקראת עונת 1968 הכפילה הליגה את גודלה עם הצטרפותן של שש קבוצות חדשות.
מבנה הליגה לאחר ההרחבה היה שני בתים - מזרחי, שכלל את שש הקבוצות הוותיקות, ומערבי, שכלל את החדשות.
המבנה נתן יתרון ברור לקבוצות הוותיקות והמנוסות, ואכן גמרי גביע סטנלי של 1968 ו-1969 היו חד צדדיים.
מונטריאול הגיעה כאלופת המזרח, כלומר אלופת הבית של הקבוצות הוותיקות, והביסה בשתי סדרות הגמר את סנט לואיס בלוז בלי להפסיד ולו משחק אחד.
ב-1970 החמיצו הקנדיאנס את הפלייאוף, לראשונה מאז 1948. אולם עונה לאחר מכן החלה הטקטיקה של סם פולוק להשתלם, כאשר השוער הצעיר קן דריידן שנבחר בדראפט הקודם הפך לשוער הראשון של הקבוצה ממש על סף הפלייאוף, למרות שפתח רק ב-6 משחקים בעונה הרגילה.
דריידן הצטיין בפלייאוף ועזר להוביל את הקנדיאנס לזכייה נוספת בגביע סטנלי, תוך שהוא זוכה בגביע קון סמיית' כ-MVP של הפלייאוף.
הטקטיקה המשיכה בעונה שלאחר מכן, כאשר החלוץ גי לפלר והמגן לארי רובינסון נבחרו בדראפט והחלו לככב בקבוצה, שהתאוששה מצוין מפרישתו של כוכבה ז'אן בליבו.
עם המאמן הצעיר סקוטי באומן, לימים המאמן המצליח ביותר ב-NHL בכל הזמנים, זכו הקנדיאנס בעוד חמישה גביעי סטנלי בשנות ה-70, כולל ארבעה רצופים בין עונות 1976 ו-1979.
בסוף עונת 1979 נקלעה הקבוצה לוויכוח נוקב כאשר סירבה לאשר את הסכם האיחוד בין ה-NHL לליגה המתחרה שהייתה קיימת באותם ימים, ה-WHA.
בעצה אחת עם ונקובר קנאקס הצביעו הקנדיאנס נגד האיחוד וגרמו בתחילה להפלתו, כאשר השיקול העיקרי היה ההכנסות מתוכנית הטלוויזיה Hockey Night in Canada שתמלוגיה התחלקו בין הקבוצות הקנדיות של הליגה, וכאלה היו שלוש טרם האיחוד.
האיחוד עמד להוסיף לליגה עוד שלוש קבוצות קנדיות, ולהפחית את התמלוגים של כל קבוצה לחצי.
אוהדי ההוקי בשלוש הערים שקבוצותיהן עמדו להצטרף ל-NHL - ויניפג, אדמונטון וקוויבק - רתחו.
חרם צרכנים מסיבי הוטל על מוצרי מבשלת הבירה "מולסון", בעלת הקנדיאנס.
גם ה-NHL הצטרף ללחצים, ולבסוף הפכו שתי הקבוצות את הצבעתן והאיחוד התממש.
תחילת שנות ה-80 היו זמנים קשים לקבוצה.
דור שלם של שחקנים פרש, ולמרות שהקבוצה הגיעה בדרך כלל לפלייאוף היא הודחה בו מוקדם והפסידה בסדרות לקבוצות החדשות יחסית של הליגה - מינסוטה נורת'סטארס, אדמונטון אוילרס וקוויבק נורדיקס.
ההפסד לנורדיקס ב-1982 היה כואב במיוחד, גם בשל היריבות בין שתי הקבוצות מקוויבק וגם בשל האופי האלים במיוחד של הסדרה ביניהן.
רק ב-1986 הצליחה הקבוצה לזכות בגביע סטנלי ה-23 שלה, בהנהגתם של מאמן (ז'אן פרון) ושוער (פטריק רואה) ששניהם היו בשנתם הראשונה בליגה.
רואה זכה בגביע קון סמיית' כ-MVP של הפלייאוף וקבע שיא NHL כשחקן הצעיר ביותר שזכה בתואר הזה.
הקנדיאנס ניצחו בסדרת הגמר את קלגרי פליימס.
שתי הקבוצות נפגשו שוב בסדרת הגמר ב-1989 והפעם ניצחו הפליימס, וזו הייתה סדרת הגמר הכל-קנדית האחרונה עד היום.
בעונת 1993, שנת ה-100 לגביע סטנלי, זכו הקנדיאנס בגביע סטנלי האחרון שלהם עד היום עם ניצחון בסדרת הגמר החגיגית על לוס אנג'לס קינגס שבשורותיה שיחק אז וויין גרצקי.
סדרת הגמר התחילה רע מאוד עבור הקנדיאנס, עם הפסד במשחק הראשון ופיגור במשחק השני כשנותרו פחות משתי דקות לסיומו.
אז ביקש המאמן, ז'אק דמר, למדוד את מקל ההוקי של חלוץ הקינגס מרטי מקסורלי, והתברר שהמקל אינו חוקי.
בעקבות זאת הורחק מקסורלי לשתי דקות, והקנדיאנס ניצלו את יתרונם המספרי כדי להשוות ולכפות הארכה, בה הצליחו להפוך את המשחק ולהשוות את הסדרה.
משם המשיכו הקנדיאנס לעוד שלושה ניצחונות רצופים ולזכייה בגביע, הפעם האחרונה עד היום שקבוצה קנדית זוכה בגביע.
חגיגות הזכייה במונטריאול כללו מפגן של ונדליזם ואלימות, כאשר בעיר נגרמו נזקים במיליוני דולרים ו-168 איש נפצעו.
במהלך עונת 1996 אירעה תקרית בין השוער המצטיין פטריק רואה לצוות המקצועי ובעלי הקבוצה, כאשר מונטריאול הובסה במשחק על ידי דטרויט רד וינגס ורואה זכה ללעג מהקהל.
רואה הכריז שברצונו לעזוב, והוא אכן הועבר לקולורדו אוולאנש במה שהתברר כטעות קשה.
רואה הוביל את האוולאנש לגביע סטנלי עוד באותה עונה והמשיך להצטיין שם עד פרישתו, בעוד הקנדיאנס נכנסו לתקופת בינוניות הנמשכת למעשה עד היום.
עוד באותה תקופה הגיעו בקבוצה למסקנה שהמונטריאול פורום קטן מדי עבור הקבוצה, שנאבקה בשער היורד של הדולר הקנדי ובמיסים הגבוהים של קנדה לעומת ארצות הברית, ושיש לעבור לאולם גדול יותר.
ב-11 במרץ 1996 ניצחו הקנדיאנס את דאלאס סטארס במשחק האחרון בפורום, לאחריו נערך טקס בהשתתפות כוכבי העבר של הקבוצה בראשות מוריס רישאר, ולפיד נישא במצעד טקסי מחדר ההלבשה של הקנדיאנס בפורום אל מרכז זירת הקרח, ומשם אל אולמם החדש, "סנטר מולסון" (כיום סנטר בל).
ארבעה ימים אחרי סגירת המונטריאול פורום קיימו הקנדיאנס את משחקם הראשון באולמם החדש "סנטר מולסון", כשניצחו את ניו יורק ריינג'רס.
התקופה מאז המעבר לאולם החדש לא האירה פנים לקנדיאנס.
רק ב-1998 הצליחה הקבוצה לעבור סיבוב אחד בפלייאוף, ובשלוש העונות שלאחר מכן לא עלתה כלל לפלייאוף תוך שהיא גורמת הפסדים כבדים ל"מולסון", שהציעה את הקבוצה למכירה ב-2001 יחד עם ה"סנטר מולסון".
איש העסקים ג'ורג' ג'ילט קנה את הקבוצה ואת האולם, כאשר מולסון המשיכה להחזיק במניות מיעוט ובזכות סירוב ראשונה במידה וג'ילט ינסה להעביר את הקבוצה לעיר אחרת.
ב-22 בנובמבר 2003 עשתה הקבוצה היסטוריה כאשר השתתפה ב-Heritage classic - משחק ה-NHL הראשון בעידן המודרני שנערך תחת כיפת השמיים.
המשחק נערך באצטדיון פוטבול באדמונטון מול אדמונטון אוילרס ומשך למעלה מ-57000 צופים, למרות טמפרטורה של 20 מעלות צלזיוס מתחת לאפס.
ההצלחה שכנעה את ה-NHL למסד משחק שנתי תחת כיפת השמיים, ה"ווינטר קלאסיק", ב-1 בינואר בכל שנה החל מ-2008.