tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במאי 1837 ניהל הגנרל תומא רובר ביגו, שהיה אז המפקד על אוראן, משא ומתן על הסכם תאפנה עם עבד אל-קאדר, שבו הכיר למעשה בשליטתו של עבד אל-קאדר בחלק הפנימי של מה שהיא כיום אלג'יריה.
עבד אל-קאדר השתמש באמנה כדי לבסס את כוחו על שבטים ברחבי הפנים, והקים ערים חדשות רחוקות משליטת צרפת.
הוא פעל להניע את האוכלוסייה שבשליטה צרפתית להתנגד באמצעים שלווים וצבאיים.
יריבויות בין חמולות ואחוות שחילקו את אלג'יריה לפני הפלישה הצרפתית נפתרו תחת ארגונו, שבו הוא חילק שטחים נשלטים למחוזות, כל אחד מתוגבר ושולט בהגנה משלו.
בניסיון להתמודד שוב מול הצרפתים, הוא הגיש תביעה במסגרת האמנה לטריטוריה שכללה את הנתיב הראשי בין אלג'יר וקונסטנטין.
כאשר חיילים צרפתים ערערו על טענה זו בסוף 1839 על ידי צעדה דרך הר דפילה הידוע בשם שערי הברזל , עבד אל-קאדר טען להפרה של האמנה, וחידש את הקריאות לג'יהאד.
בשנת 1839 הוא פתח במערכת מתיג'ה בראשות המפקד הקבילי אחמד בן סאלם, והערבי מוחמד בן עלאל.
המערכה הייתה הצלחה, אם כי הכוחות האלג'יריים כותרו בקרב על .
לאורך 1840 הוא ניהל מלחמת גרילה נגד הצרפתים במחוזות אלג'יר ואוראן.
כישלונותיו של ואלה לסיים את המלחמה הובילו להחלפתו בדצמבר 1840 על ידי הגנרל ביגו.
ביגו הנהיג אסטרטגיה של אדמה חרוכה, בשילוב עם טורי פרשים נעים במהירות כמו אלה ששימשו את עבד אל-קאדר כדי להשתלט בהדרגה על שטח מעבד אל-קאדר.
הטקטיקה של הכוחות הייתה כבדה, והאוכלוסייה סבלה משמעותית.
עבד אל-קאדר הקים בסופו של דבר מפקדה ניידת אשר הייתה ידועה כ-smala או zmelah.
בשנת 1843 פשטו כוחות צרפתים על מחנה זה כשהוא הרחק ממנו, ולכדו יותר מ-5,000 לוחמים של עבד אל-קאדר.
עבד אל-קאדר נסוג לתוך מרוקו, שממנה זכה לתמיכה מסוימת, במיוחד משבטים באזורי הגבול.
כאשר נכשלו המאמצים הדיפלומטיים של צרפת לשכנע את מרוקו לגרש את עבד אל-קאדר, הצרפתים פתחו במלחמה הצרפתית-מרוקאית הראשונה ב-1844 כדי לאלץ את הסולטאן לשנות את מדיניותו.
צרפת פתחה במערכה בשנת 1845 באזור קביליה בתקווה להשמיד את הכוחות המקומיים של עבד אל-קאדר בראשות אחמד בן סאלם הנ"ל.
כוחות הקבילים של זוואווה היו מטרד עבור צרפת מאז 1837, ופתחו בכמה מארבים כמו קרב בני מראד, ולכן היה הכרחי להשמיד את כוחותיו של עבד אל-קאדר באזור.
לאחר שכיתרו בהצלחה את אחמד בקרב תִיזִי ווּזוּ, ארבו הצרפתים לכוחות האלג'יראים שנותרו ליד יִ֫יסֶר, והשמידו בהצלחה את הכוחות המקומיים וגרמו לכניעתו של אחמד אבן סאלם.
תבוסה זו סיימה את השפעתו של עבד אל-קאדר במזרח המדינה.
עד סוף העשור הכיבוש הצרפתי כלל למעלה ממאה אלף חיילים.
כוח צרפתי הושמד בקרב סידי בראהים ב-1845.
עבד א-רחמן, סולטאן מרוקו בעקבות הסכם טנג'יר משנת 1844 הוציא את האמיר מחוץ לחוק מכל ממלכתו.
עבד א-רחמן שלח בחשאי חיילים לתקוף את עבד אל-קאדר ולהשמיד את אספקתו, שישה חודשים לאחר שעבד אל-קאדר סילק את המרוקאים וכלא אותם.
בעקבות כישלון זה של המרוקאים, נשלח מתנקש להרוג את האמיר עבד אל-קאדר.
אחיינו של עבד א-רחמן, מולאי האשם, נשלח יחד עם מושל הריף, אל-אחמר, בפיקוד על צבא מרוקאי לתקוף את האמיר, אולם המרוקאים הובסו קשות בקרב, אל-אחמר נהרג, ומולאי האשם בקושי נמלט בחיים ועבד א-רחמן קיבל את התבוסה הזו.
המרוקאים הובילו מתקפה נוספת בקרב אגדין בה הובסו על ידי עבד אל-קאדר בכל שלוש ההתקשרויות הצבאיות, אולם עד מהרה בחר עבד אל-קאדר לסגת ממרוקו ולהיכנס לשטח צרפת לצורך משא ומתן.
בדצמבר 1847 בחר עבד אל-קאדר להיכנע לצרפתים, בתנאי שיאפשרו לו לצאת לגלות במזרח התיכון.
הצרפתים הפרו את התנאים הללו, והחזיקו אותו בצרפת עד 1852, אז הורשה לנסוע לדמשק.
העות'מאנים הגישו מחאה רשמית על הפלישה לאלג'יריה, אך הם מעולם לא הודו באובדן המחוז.
מפה של "אפריקה העות'מאנית" משנת 1905 עדיין מציגה את האימפריה כבעלת גבול עם מרוקו ממערב ל"אזור" (hitta, כינוי לטריטוריה עם גבולות מעורפלים) של אלג'יריה.
מרד הילידים החמור ביותר מאז תקופתו של עבד אל-קאדר היה מרד מוקראני ב-1871 בקביליה, שהתפשט ברוב חלקי אלג'יריה.
עד אפריל 1871 התמרדו 250 שבטים, או כמעט שליש מאוכלוסיית אלג'יריה.
בשלב זה היו באלג'יריה כ-130,000 קולוניסטים, אשר שלטו ברוב השטחי הניתנים לעיבוד.
מספר זה יגדל ליותר ממיליון לפני תום המאה.
המרד הקבילי, שפרץ כתגובה לרעב ממושך וליחס השונה של המושבה לקבוצות אתניות שונות, הביא למשפטם של המפקדים שנותרו בחיים בקונסטנטין ב-1873, בעקבות הדיכוי הצרפתי.
יתרה מכך, חשיבות רבה מיוחסת להשפעה שהייתה לצו כרמיה בשנת 1870 על האוכלוסייה.
את המרד הוביל שייח' מוקראני, ראש הקלעה של אֵית עבאס, בעל ברית במקור עם המדינה הצרפתית.
היבט חשוב אחד שתרם לסיבות המרד היה התפיסה הרווחת בקרב המנהיגים הקבילים של אובדן אוטונומיה בקבלת החלטות, וכן בקרב אסיפות הכפר הקביליות, ה"גַ'מַאעַה".
זה היה המקרה גם עם אובדן הסמכות שאיתו התמודד הקלעה של אֵית עבאס.
יתרה מזו, מרד הקומונה של פריז גם מילא כנראה חלק בהדגמת האפשרות להילחם בממשל הצרפתי, מה שסיפק דרך קיימא לאימוץ המרידות.
עם זאת, הטריגר האחרון שיזם תנועה כה גדולה היה המרד בשנת 1871 של ספאחי , לאחר שסירב לציית לפקודות צרפתיות.
בסביבות 150,000 קבילים מרדו, וגרמו לחימה ברחבי האזור כולו, ואף הגיעו כמעט לבירה.
יתרה מכך, רוב המורדים הללו לא היו חמושים ומאומנים כראוי, אלא מסה כאוטית של איכרים שנלחמו למען חירותם.
עם זאת, הניצחונות הראשוניים החלו לדעוך לאחר פריסתן של מספר יחידות צרפתיות שהביסו את המרד, במיוחד עם לכידתו הסופית של אחיו של שייח' מוקראני.
מספר מתנגדים נשלחו גם לקלדוניה החדשה, שם עדיין קיימת קהילה אלג'יראית גדולה, המכונה אלג'יראים של האוקיינוס השקט.
המשלחת הצרפתית לכיבוש ארצות הסהרה החלה במרץ 1844 בביסקרה, מיקום אסטרטגי ליד קונסטנטין באזור זיברה, כאשר לואי-פיליפ ד'אומלה, גנרל בן 22, מוביל את הכוחות.
ההכרח להגיע לקונסטנטין בנתיב אחר, בעקבות התנגדותם האיתנה והמוצלחת של האמיר עבד אל-קאדר והביי של קונסטנטין חאג' אחמד, הוביל להחלטה לתקוף את האזור הספציפי הזה.
למען האמת, הסביבה היבשה והמיקום הלא-אסטרטגי של הסהרה, לפחות עבור הכוונות הקולוניאליות הראשונות של צרפת, לא היו שווים את הזמן והמאמץ של הצבא.
הצרפתים, לעומת זאת, הצליחו לשמור על מדיניות מוצלחת בסהרה, שניסתה להפוך את הכיבוש שיהיה עם כמה שפחות שפיכות דם ככל האפשר על ידי יצירת שותפויות עם שבטים ספציפיים.
למען האמת, לא כל המנהיגים המקומיים תמכו במאמצי ההתנגדות הקולוניאלית של עבד אל-קאדר, כאשר שותפויות בין פקידים צרפתים ומנהיגים מקומיים מסוימים שימשו כאחד המחסומים הגדולים ביותר.
הבטחות להכרה עתידית באחמד אבן סאלם, מפקד שבט שהתנגד לתוכניותיו של קאדר במדבר סהרה, למשל, הקשו מאוד על ההתנגדות לצרפתים בעיירות, וגרמו להתנגדות להצטייר באופן שלילי בעיני האוכלוסייה המקומית.
בעקבות זאת, הצליח הצבא הצרפתי לשלוט במרידות הרבות, הן על ידי בריתות חשאיות והן על ידי שימוש בכוח ובכפייה במקרים ספציפיים.
ב-1881, החוף האלג'ירי היה לגמרי בידי ממשלת צרפת.
יתרה מזו, ההתנגשויות בעבר בסהרה והקשיים שהתעוררו הקטינו מאוד את האפשרויות העתידיות לסיפוח סופי של כל אזור הסהרה.
אף על פי כן, יריבויות עם האימפריה הבריטית ומותו של לוטננט-קולונל פול פלטרס בידי כוחות הטוארג הובילו למשלחת צרפתית אחרונה.
בשנת 1902, משלחת צבאית צרפתית נכנסה להרי אהגר והביסה את בקרב ב.
כיבוש ארצות הסהרה באלג'יריה הסתיים בשנת 1903 כאשר צרפת כבשה את ממלכת כֶּל אַהַגַּר.
ניתן להבחין בכך שהמדיניות הצרפתית בסהרה התמקדה באסטרטגיה הידועה ממילא של "הפרד ומשול" ובהתקפת האויב מכמה צדדים.
למעשה, גם אם לוחמי קבוצות הטוארג היו חמושים בצורה גרועה, הידע שלהם על הסביבה ועמידותם לתנאי האקלים הפכה אותם לאויבים מסוכנים.
יתרה מזו, המשלחת לסהרה לא נתפסה בעיני כולם כצורך הכרחי של המדינה הצרפתית, הן בשל הקשיים הרבים בתוכניות האסטרטגיות שהוצעו עבורה והן בשל חוסר הוודאות בפיתוחה.
לפי מספר היסטוריונים, השיטות שבהן השתמשו הצרפתים כדי לבסס שליטה באלג'יריה הגיעו לממדים של רצח עם, כאשר מלחמה, רעב ומחלות הובילו למותם של בין 500,000 למיליון אלג'יראים בשלושת העשורים הראשונים של הכיבוש, מתוך אוכלוסייה משוערת של 3 מיליון.
האינטראקציה בין הקהילות הקביליות לבין המתיישבים הצרפתים הולידה את הרעיון לייצר סוג חדש של מערכת יחסים שתיתן לגיטימציה לכיבוש הצרפתי של אלג'יריה, על ידי קידום האמונה שהקבילים הללו שונים משאר האלג'יראים.
רעיון זה נבע מהבדלים תרבותיים בין הקהילות, כמו המונוגמיה בין הקבילים.
וכך, מאותו רגע ואילך, הייתה נוכחות רלוונטית של מיסיונרים כדי להנחיל לאלג'יריה את האמונה הנוצרית, אך חשוב מכך, את מערכת החינוך והתרבות של צרפת, כפי שקרה עם "כל ישראל חברים" לקהילה היהודית.
למעשה, משנות ה-50 של המאה ה-19, יחד עם צו כרמיה, הייתה מעורבות עצומה של צרפת בנוגע לסוג החינוך שהיהודים והקבילים היו צריכים לקבל, כדי ליצור אנשים שלא רק נאמנים לצרפת, אלא גם פועלים ומתנהגים כצרפתים.
הצרפתים עדיין ניהלו סדרה של מבצעים צבאיים להרגעת המרידות במרוקו עד 1934.
האימפריה הצרפתית הרחיבה במידה ניכרת את פעילותה בסולטנות מרוקו לאחר קרב איסלי (1844).
נציגים צרפתים בטנג'יר לא היו עוד קונסולים אלא ממונים על היחסים.
הסכם לאלה מע'ניה שנחתם במרץ 1845 בין צרפת למרוקו הכיר בגבול שהיה לפני 1830 בין אלג'יריה למרוקו כעדיין מחייב.
נווה המדבר של פיגוג הוכר באותו הסכם כמרוקאי ונווה המדבר של עין ספרה כאלג'יראי.
אבל הצרפתים סירבו לתחום את הגבול מדרום לפיגוג בטענה שגבול מיותר בארץ מדברית לא מיושבת.
מהפכת פריז של 1848 החלישה זמנית את הדיפלומטיה הצרפתית.
רצונה של צרפת לבסס מחדש את השפעתה במרוקו הוביל להפגזת סאלה בנובמבר 1851. בשנת 1859 כבשו חיילים צרפתים את נווה המדבר של סידי יחיא, מקום שבעה קילומטרים מאוג'דה.
בשנת 1860 הוקם בטנג'יר סניף דואר צרפתי כסניף של שירות הדואר של אוראן.
תוך מתן שירות שימושי לסוחרים אירופיים ומרוקאים, היווה קיומם של סניפי הדואר הזרים הרחבת הזכויות החוץ-טריטוריאליות הרגילות ופגיעה בתפקידי ממשלת מרוקו.
משנות ה-50 של המאה ה-19, פוליטיקאים בצרפת והרשויות באלג'יריה החלו לתמוך בהקמת עמדות צבאיות בחלקים הדרומיים של אזור אוראן ומחוצה לו לצורך שליטה בסחר חוצה סהרה ובסופו של דבר לאחד את המושבות הצרפתיות באלג'יריה ובסנגל.
לאחר המלחמה הספרדית-מרוקאית (1859–1860), ממלכת ספרד הצטרפה לבריטניה כדי להתנגד לצרפת, שמעמדה באלג'יריה נראתה אז כאיום הגדול ביותר על מרוקו.
תמיכה עממית הן בצרפת והן באלג'יריה בכיבוש הסהרה נוצרה בשנת 1875, לאחר שמהנדס צרפתי, דופונשה, הציע שהמסחר של הסהרה ומרכז אפריקה עשוי להיפתח לאינטרסים צרפתיים על ידי בניית מסילת הרכבת חוצת סהרה.
בתחילה, הרעיון היה להציב מסילת רכבת כזו דרך אזור הסהרה השוכן ממזרח לגוררה - טואט - טידיקלט.
מלבד פעולות האיבה הבריטיות והספרדיות, צרפת נאלצה להתמודד גם עם העוינות של ממלכת איטליה, שכן האיטלקים כעסו על הכיבוש הצרפתי של תוניסיה ב-1881. בשנת 1881 הקימה צרפת מוצב צבאי בעין ספרה.
מעשה זה חיזק את השליטה הצרפתית על כל הקסר של האטלס בסהרה שניתן לאלג'יריה על ידי הסכם לאלה מע'ניה.
בשנה שלאחר מכן, ב-1882, ביקשה ממשלת צרפת מהמרוקאים רשות להקים את מסילת הברזל חוצת סהרה לאורך התוואי המוביל מ-Oed Zousfana ל-Touat.
מחשש שהצרפתים עלולים בכל זאת להמשיך בהתקדמותם לכיוון דרום, בשנת 1883, הציבו המרוקאים אמל (מושל) בנווה המדבר של פיגוג, בחלק העליון של אאוד זוספאנה.
בשנת 1885 חצו חיילים צרפתים את פסגת האטלס בסהרה והחלו לבנות מוצב ב-Djéniene Bourzeg, בור מים הממוקם אסטרטגית במסדרון הררי שהוביל ישירות לעמק הזוספאנה מדרום לפיגוג.
Djéniene Bourzeg היה באזור שנוי במחלוקת; ובעוד שמחאה מרוקאית ראשונית גרמה לראשונה לצרפתים לסגת, המרוקאים, בנובמבר 1886, הסכימו להכיר במקום כנמצא בשטח אלג'יראי.
בריטניה, ספרד ואיטליה ב-1887 שלחו פתק למולא חסן, והבטיחו לו שהם רוצים לשמור על עצמאותה ושלמותה הטריטוריאלית של ארצו.
בשנות ה-90 של המאה ה-19, האינטרס הצרפתי השולט כבר היה מכוון להקמת מדינת חסות צרפתית על מרוקו; וחשש שפעולה גלויה נגד שטחי הסהרה שלטענתה מרוקו תפגע לא רק במרוקאים, אלא גם על שאר המעצמות האירופיות שהתערבו באותה מידה בענייני מרוקו.
לאחר שתאופיל דלקאסה מונה לשר החוץ ב-1898, הצרפתים נקטו במדיניות חדירה אגרסיבית יותר.
בביצוע מדיניות זו הם פעלו כדי למנוע את הרפורמה של ממשלת מרוקו תחת מולאי עבד אל-עזיז, ובו בזמן משכו אותה לקראת הכרה גדולה יותר באינטרסים המיוחדים של צרפת במרוקו על ידי העלאת בעיות מתמשכות הקשורות לתקריות בגבול עם אלג'יריה.
ההתערבות הממשית בגוררה-טואט-טידיקלט התרחשה עד סוף שנת 1899. הכוח הצבאי שליווה את המשימה חצה במהירות את הסהרה וניצל את ההזדמנות לכבוש את נווה המדבר של עין סלאח.
סכסוך מזוין התנגד לכוחות הצרפתים לעיט חבש, חלק מהח'אמים של עיט אונבגי של הקונפדרציה עיט עטא.
ב-31 במאי 1903, ערך המושל הכללי של אלג'יריה שארל ז'ונאר סיור באזור הגבול כאשר נורה בקרבת פיגוג.
איבר ליאוטרי רצה להקים ולהציב עמדות צבאיות ככל האפשר לעבר האזורים הנחשבים למרוקאים.
באוקטובר 1903, לאחר שבוצעו התקפות נוספות נגד הכוחות הצרפתיים המוצבים בזוספאנה, הסכימה פריז להצבת עמדה ממערב לבכר.
בכר היה אחד מהמקומות שבהם השתמשו הכי הרבה כמפלט על ידי הנוודים שתקפו את קו זוספאנה.
בשנת 1900 הסכימו הצרפתים להכיר בדומיננטיות של האינטרסים של איטליה בטריפוליטניה ובקירנאיקה בתמורה להבטחה איטלקית שמבחינתם, לצרפת עשויה להיות "יד חופשית" במרוקו.
המשא ומתן עם ספרד על מרוקו נכשל ב-1902 בגלל אי הסכמה לגבי גבולות האזור הספרדי העתידי והתעקשות הצרפתים לשמור לעצמם את זכות ההתערבות בו.
ההסכם הצרפתי-בריטי שהושג ב-8 באפריל 1904 כלל הכרה בעמדתה השלטת של צרפת במרוקו בתמורה להכרה של צרפת בקביעות מעמדה של בריטניה במצרים.
ההסכם הצרפתי-בריטי גם קבע אזור שיופקד בידי ספרד כאשר נוצר צורך לצרפת לכבוש את מרוקו, ובעקבותיו לחץ בריטי על ספרד לקבל את תנאיה של צרפת.
השפעתה והמסחר של הקיסרות הגרמנית במרוקו התרחבו לאחר כריתת הסכם מסחרי עם הסולטאן מולאי חסן ב-1890. הגרמנים ניסו לסכל את יישום ההסכם הצרפתי-בריטי על מרוקו, יותר מסיבות הקשורות למערכת הבריתות המתהווה באירופה מאשר למטרות פוליטיות ספציפיות שהיו להם במרוקו עצמה.
בזמן המשא ומתן בין ספרד לצרפת בשנים 1902 ו-1904 עודדו הגרמנים את ספרד להתעקש על אישורה לשלוט בטנג'יר, שאופיה הבינלאומי העתידי היה נושא מרכזי שכבר מקובל על הצרפתים והבריטים.
מאז 1904 הקיסרות הגרמנית הפנתה את מאמציה לבינאום של השאלה המרוקאית.
מתוך כוונה זו ביקר הקייזר וילהלם השני בטנג'יר ב-31 במרץ 1905, והצהיר בעודו שם כי הוא רואה בסולטאן מולאי עבד אל-עזיז שליט עצמאי, והזהיר מפני רפורמות נמהרות (התייחסות למנדט של צרפת בהסכם עם בריטניה ב-1904 ל'רפורמה' במבנה המרוקאי), והזהיר כי האינטרסים של גרמניה במרוקו יהיו מוגנים.
בריטניה, בלגיה וצרפת ערכו הכנות הגנתיות - היחידות הצרפתיות תוגברו, אומנו חיילי מילואים ונרכש נשק - כדי לאותת על נחישותן.
גרמניה נקטה בצעדים מוגבלים דומים רק בסוף המשבר.
למרות המהלכים הללו, אף צד לא חפץ במלחמה.
הצרפתים ידעו שהם חלשים ואינם רוצים להתגרות בגרמנים, ותאופיל דלקאסה, שר החוץ, שדגל לבדו בתקיפות, נאלץ להתפטר מהקבינט.
ברנהרד פון בילוב, קנצלר גרמניה, שהיה ער לסכנת הסלמה, לא התכוון להסתכן במלחמה אירופית על ויתורים אפריקאים.
בעקבות ביקורו של הקייזר באה הדרישה הגרמנית לכנס ועידה בינלאומית על מרוקו.
הצרפתים, להוטים להימנע מעימות עם גרמניה, והסתמכו על התמיכה הדיפלומטית של בריטניה, ספרד ואיטליה, הסכימו לדרישה ביולי.
הוועידה המרוקאית, בה השתתפו נציגי שלוש עשרה מדינות, נפתחה באלחסיראס ב-16 בינואר 1906. מטרותיה, כפי שנאמר במושב הפתיחה של נשיאה, חואן מנואל סאנצ'ס, דוכס אלמודובר דל ריו, היו להכין תוכנית רפורמה עבור מרוקו שתשמור על ריבונות הסולטאן ושלמותה הטריטוריאלית של מרוקו, ותשמור על מדיניות השטח הפתוחה.
מכיוון שהשיקול העיקרי בתודעתם של הנציגים היה מאזן הכוחות באירופה, התברר כי קשה היה להסכים על חלקו של כל אחת מהסמכויות המיוצגות בביצוע הרפורמות כביכול.
לאחר כמעט שלושה חודשים של מריבות דיפלומטיות, אימצו המעצמות את חוק אלחסיראס ב-7 באפריל שקבע "רפורמות" בעלות שליטה משותפת צרפתית-ספרדית במשטרה ובכספים של מרוקו.
השיטור של נמלי מרוקו הגדולים הופקד בידי צרפת וספרד, כשהספרדים אחראים על תטואן ולאראש, הצרפתים על אספי, רבאט, אל-ג'דידה ואסוארה, ושוטרים צרפתים וספרדים כאחד בקזבלנקה ובטנג'יר.
קצין שווייצרי שהוצב בטנג'יר היה אמור לשמש כמפקח של כוחות המשטרה הזרה ולדווח לסולטאן ולקורפוס הדיפלומטי בטנג'יר.
החוק גם קבע הקמת בנק ממלכתי מרוקאי הממומן על ידי המעצמות, כאשר צרפת שולטת בו מכוח מתן שליש מההון.
שיתוף הפעולה האנגלו-צרפתי ההדוק אילץ את ברלין לספוג תבוסה דיפלומטית.
זה לא רק אישר את בידודה של ברלין - רק האימפריה האוסטרו-הונגרית הציעה תמיכה - אלא יותר מכך צרפת ובריטניה חיזקו את ההסכמה הלבבית.
הסולטאן, שהבין שבריטניה ויתרה על תפקידה כמגן על המח'זן המרוקאי וראה את גרמניה לא מסוגלת לרסן את צרפת, קיבל את חוק אלחסיראס.
אבל המרוקאים התגרו מהפעילות הגוברת של האירופאים במדינה.
בהתקפותיהם על האירופים, הם סיפקו לצרפת ולספרד את התירוץ להתערבות צבאית.
ההתנקשות ברופא הצרפתי אמיל מושאמפ, שנבחר בצו של שר החוץ לצאת מירושלים למרוקו ולנהל בית מרקחת ונחשד בקשירת קשר להנחת היסוד להשתלטות צרפת על מרוקו, במרקש ב-19 במרץ 1907. הוביל לכך שאיבר ליאוטי שלח חיילים מעבר לגבול כדי לכבוש את העיירה החשובה אוג'דה ב-29 במרץ.
חברת Compaganie Marocaine הצרפתית החלה לעבוד במאי 1907 בנמל קזבלנקה.
בני שבטי שאוויה המוסלמים השכנים מקזבלנקה תקפו את הפועלים האירופים והרגו תשעה מהם.
הצרפתים פתחו חזית מערבית ב-5 באוגוסט 1907 עם ההפגזה על קזבלנקה.
3,000 חיילים צרפתים ו-500 חיילים ספרדים הונחתו.
שיגור הכוחות הספרדיים היה מעשה פורמלי שנועד לתת להתערבות אופי של מבצע משטרתי בהתאם למנדט הצרפתי-ספרדי המשותף בעיירה על פי חוק אלחסיראס.
בעוד שהחיילים הספרדים לא השתתפו בלחימה, הכוחות הצרפתיים תחת גנרל דרודה ולאחר מכן תחת גנרל ד'אמאדה, במהלך השנים 1907 ו-1908 המשיכו להכניע את אזור השאוויה סביב קזבלנקה.
בראשם היו משפחת גלאווי, בראשות מדאני אל-גלאוי.
בינואר 1908, ה'עולמא של פאס' בראשות מוחמד אל-קטאני הדיחה את עבד אל-עזיז והטילה על עבד אל-חפיט' תנאים כדי להפוך לסולטאן.
המועצה הגישה שורה של דרישות: שהסולטן החדש ייקח על עצמו את הג'יהאד שהזניח קודמו; שהוא ישחרר את אוג'דה וקזבלנקה ויסיים את מערכת בני החסות.
הסכמתם של העולמא של פאס שינתה את המצב לטובת עבד אל-חפיט', ועד מהרה הלכו בעקבותיהם שאר הערים האימפריאליות.
עם זאת, מלחמת הירושה נמשכה עוד שישה חודשים כאשר עבד אל-עזיז המשיך בהתנגדותו, בהתלהבות של הצרפתים.
הסכסוך הסתיים ב-19 באוגוסט 1908 בקרב מרקש על הכביש בין רבאט למרקש, כאשר כוחותיו של הסולטאן המודח נפגעו ממארב על ידי פרטיזנים של אחיו, וחייליו התייבשו בחום הקיץ הלוהט.
נטוש על ידי אנשיו, הג'לביה שלו מחוררת בכדורים, הסולטאן לשעבר נמלט לקזבלנקה הבטוחה שבידי צרפת, שם הודיע על התפטרותו יומיים לאחר מכן.
בשנת 1908 הותקף מוצב המדבר הצרפתי קולומב-בכר על ידי מולאי להסן, שייח' סופי שגייס את אוכלוסיית האטלס הגבוה המזרחי בג'יהאד נגד הצרפתים.
לאחר שהדפו מתקפה זו התקדמו הכוחות הצרפתיים לדרום מזרח מרוקו והקימו בסיס בבודניב.
בסוגיה החיונית של התנגדות להתפשטות האירופית עבד אל-חפיט' התגלה כלא יעיל כמו אחיו.
ב-8 בפברואר 1909, הסכם צרפתי-גרמני נוסף אישר מחדש את עצמאותה של מרוקו תוך הכרה ב"אינטרסים הפוליטיים המיוחדים" של צרפת ובאינטרסים הכלכליים של גרמניה בצפון אפריקה.
צפונה יותר הכוחות הצרפתיים באוג'דה התקדמו מערבה, הקימו בסיס בתאוריראת ביוני 1910 והחלו לשלוח סיורים בדרך המובילה לפאס.
עד 1911, המערכה הצרפתית ממזרח, דרך מה שנמצא כיום בדרום מערב אלג'יריה, הגיעה לנהר זיז, 200 מייל בתוך גבול מרוקו.
זה הכניס למעשה חלק גדול מהאזור שלפני הסהרה בדרום מזרח מרוקו לשליטה צרפתית.
בדצמבר 1910 ערך מלך ספרד ביקור במלילה, ואז בדק עבודות בנייה באיי זפארין וסקר חיילים בסלואן.
בזמן שהספרדים השתלטו על צפון מרוקו, הצרפתים הרחיבו את השטח שבשליטתם.
ביוני 1911 כבשו הכוחות הספרדיים את לאראש ואת אל-קסר אל-כביר.
קריאתו של מוחמד אמזיאן לג'יהאד נגד הכיבוש הספרדי בריף המזרחי והתקפה על קבוצת אנשי צבא ספרדיים שביצעו עבודות טופוגרפיות בעמדה ליד אישאפן, ליד נהר קרט, הובילו למערכת קרט (1911–1912).
לאחר 1910, הסולטן מולאי עבד אל-חפיט', שעורר תחושה דתית עזה של התנגדות לשליטה האירופית, נתפס, כמו עבד אל-עזיז לפניו, ככלי בידי האירופים.
ב-1911 שבטי שרארדה ובנו מתיר מצפון ומדרום למקנס, בהתאמה, נבהלו מההתפשטות הצרפתית לכיוונם ממערב ועלו במרד.
במקביל, חבר חדש בבית העלאווי, מולאי אל-זין, הוכרז כסולטאן במקנס ב-17 באפריל.
כשהשבטים התקדמו בפאס, יכלו הצרפתים, בניגוד להסכם אלחסירס, להתערב בתואנה של הגנה על הסולטן והאירופים בבירה.
טור צרפתי תחת גנרל שארל אמיל מונייה הדף את השבטים וכבש את מקנס לאחר שלקח את מולאי אל-זאין בשבי ב-8 ביוני.
כוח משלחת צרפתי גדול נכנס לפאס ב-21 במאי 1911. גם ספרד וגם גרמניה הביעו מחאה.
המשבר המרוקאי השני (1911) התרחש כאשר ספינת התותחים הגרמנית "פנתר" נשלחה לאגאדיר ב-1 ביולי 1911, לכאורה כדי להגן על האינטרסים הגרמניים במהלך המרד המקומי במרוקו, אך למעשה כדי להרתיע את הצרפתים.
גרמניה הודיעה לצרפת ולשאר המעצמות כי בתי העסקים הגרמניים, שנבהלו מהתסיסה בקרב הילידים שנגרמה בעקבות האירועים האחרונים, ביקשו הגנה על חייהם ורכושם בדרום מרוקו; ממשלת גרמניה שלחה אפוא ספינת מלחמה לאגאדיר, שתיסוג ברגע שהעניינים במרוקו יירגעו.
נכון שחברות גרמניות עתרו למשרד החוץ כדי להגן על האינטרסים שלהן בדרום מרוקו, אבל ברור שאלפרד פון קידרלן-וכטר, מזכיר המדינה הגרמני לענייני חוץ, השתמש בזה רק בתור אמתלה.
המניע האמיתי שלו היה להביא את הצרפתים לנקודה של הצעה נדיבה לשטח קונגו, ולהדגיש בפני המעצמות שחוק אלחסיראס נשבר.
שבועות רבים לפני ש"פנתר" הפליגה לאגאדיר, סר אדוארד גריי, שר החוץ הבריטי, חשש שגרמניה מתכוונת לבקש את פיצויה במערב מרוקו ולהקים את הבסיס הימי על חוף האוקיינוס האטלנטי.
לזה התנגדה בריטניה נחרצות במשך שנים; זה היה אחד המניעים העיקריים שלה לתמיכה בצרפת במרוקו.
שלא כמו בשנים 1905–1906, שני גושי הבריתות, ההסכמה המשולשת (צרפת, בריטניה ורוסיה) ומעצמות המרכז (גרמניה, אוסטריה-הונגריה וטורקיה) היו כעת שווים יותר בחימוש, ומדינות ההסכמה הפגינו באופן עוד יותר נרחב, צעדים צבאיים במפגן של נחישות, אם כי עדיין הגנתיים.
לונדון, שנבהלה מכך שאיבדה את עקבותיה של הצי הגרמני לזמן מה, הכניסה את הצי המלכותי למצב כוננות גבוה.
האיפוק הגרמני שוב הביא לתוצאות של שלום: הגרמנים נמנעו ממהלכים צבאיים פרובוקטיביים וקיבלו פשרה לא חיובית.
האמנה הצרפתית-גרמנית מ-4 בנובמבר 1911 סיימה את משבר אגאדיר, שבו ניתנה לצרפת זכויות להגנה על מרוקו, ובתמורה, קיבלה גרמניה רצועות שטח מקונגו הצרפתית ומאפריקה המשוונית הצרפתית, הכוללות את הנויקאמרון (חלקה).
ספרד התנגדה תחילה; אבל, באמצעות התערבותה של בריטניה הגדולה, נחתם הסכם צרפתי-ספרדי ב-27 בנובמבר 1912, ששינה מעט את הגבולות הצרפתיים-ספרדיים הקודמים במרוקו.
המשא ומתן בין 1911–1912 בין המעצמות הוביל גם לבינאום בסופו של דבר של אזור טנג'יר, המורכב מטנג'יר וסביבותיה, ב-1923.
הסכם פאס נחתם על ידי הסולטן מולאי עבד אל-חפיט' והדיפלומט הצרפתי אז'ן רנו ב-30 במרץ 1912 בארמון מנבהי בפאס והקים את מדינת החסות הצרפתית במרוקו.
פקידים מרוקאים האמינו כי מרוקו תזכה למשטר דומה לזה של מצרים הבריטית, עם אוטונומיה ניכרת באזורים מכריעים כמו צדק ועבודה פנימית של הממשל.
עם זאת, הסכם פאס עוצב במפורש על פי חוזה בארדו, שכונן את מדינת החסות הצרפתית של תוניסיה ב-1881. לפי תנאיו, הסולטאן היה אמור להיות מופחת לעמדה המקבילה לזו של הביי של תוניס.
האמנה לארגון הפרוטקטורט הצרפתי באימפריה שריפיאן קבעה שממשלת צרפת תקים בשיתוף עם הסולטאן "משטר חדש הכולל את הרפורמות המנהליות, המשפטיות, החינוכיות, הכלכליות, הפיננסיות והצבאיות שממשלת צרפת עשויה לראות.
אשוח להחדיר בתוך שטח מרוקו".
תוך שימור מעמדו הדתי והיוקרה המסורתית של הסולטאן, הצרפתים ארגנו מח'זן שריפי מתוקן.
צעדים של המשטר החדש ייקבעו על ידי זהיר של הסולטאן לפי הצעת ממשלת צרפת, מיוצג על ידי גנרל תושב, שהיה מוסמך לשמש כמתווך הבלעדי בין הסולטאן לנציגים זרים.
הצרפתים גם ירשו את חלוקת מרוקו לבלד אל-מח'זן ובלד א-סיבה.
ליאוטי מיהר להבין שהבלד אל-מח'זן הוא, בהבעה שלו, ה-Maroc utile, החלק המכיל את האדמות הפוריות ואת משאבי המינרלים שהמתיישבים העתידיים והיזמים ירצו לנצל.
כתוצאה מכך ניתנה עדיפות בהרחבת השליטה הצרפתית לבלד אל-מח'זן לשעבר, הכוללת את מישורי החוף ואת האזורים פאס, מקנס ואוג'דה.
אבל מכיוון שבלד א-סיבה היה מיושב בעיקר על ידי יושבי הרים ברברים, שמרנותו של ליאוטי, כמו גם כדאיות פוליטית, הביאו אותו לשמור על הברברים מבודדים מהשפלה הערבית בעיקרה.
התוצאה של מדיניותו של ליאוטי הייתה ליצור שתי שמורות מובחנות, ברברית בעיקר באזורים ההרריים, ואחת אסלאמית מסורתית בערים של ה-Maroc utile, הקיימות זו לצד זו עם קהילה אירופית דינמית המתחייבת לפיתוח המהיר של משאבי המדינה לטובתו.
ב-28 באפריל איבר ליאוטי מונה לנציב הכללי הראשון של צרפת במרוקו.
הסכם פס גם קבע כי האינטרסים והחזקות הספרדיות במרוקו יוכרו בעקבות משא ומתן דו-צדדי בין צרפת לספרד.
היא גם קיבלה את המעמד הבינלאומי המיוחד הקיים של טנג'יר.
החוזה בין צרפת לספרד בעניין מרוקו, שנחתם ב-27 בנובמבר, הקים מדינת חסות ספרדית מעל אזור החוף הצפוני והריף, כמו גם מעל אזור טארפיה שמדרום לנהר הדראא, שם הסולטאן נשאר באופן רשמי הריבון ויוצג על ידי סגן העוצר בשליטת הנציבות העליונה הספרדית.
ליאוטי מונה במאי להחליף את רגנו, שניהל משא ומתן על הסכם פס עם הסולטאן מולאי עבד אל-חפיט', מכיוון שהמצב באזור פאס הצריך פעולה צבאית מהירה.
ליאוטי הצליח לפזר את בני השבט המקיפים את פאס, לשלוט בתסיסה בעיר עצמה, ולהתחיל בכיבוש החלקים הנותרים של ה-Maroc utile.
ב-17 באפריל 1912, חיילי רגלים מרוקאים מרדו בחיל המצב הצרפתי בפאס.
המרוקאים לא הצליחו לכבוש את העיר והובסו על ידי כוח סיוע צרפתי.
בסוף מאי 1912, כוחות מרוקו תקפו ללא הצלחה את חיל המצב הצרפתי המוגבר בפאס.
בקרב על סידי בו עות'מאן בשנת 1912, ניצחו הצרפתים את אחמד אל-היבה וכבשו את מרקש.
הקונפדרציה הזאיאנית של שבטי הברברים במרוקו נלחמה במלחמת התנגדות נגד הצרפתים בין 1914 ל-1921. הנציב הכללי לואי-איבר ליאוטי ביקש להרחיב את ההשפעה הצרפתית מזרחה דרך הרי האטלס התיכון לעבר אלג'יריה הצרפתית.
לכך התנגדו הזאיאנים, בראשות Mouha ou Hammou Zayani.
המלחמה החלה היטב עבור הצרפתים, שכבשו במהירות את עיירות המפתח תאזה וח'ניפרה.
למרות אובדן הבסיס שלהם בח'ניפרה, הסבו הזאיאנים אבדות קשות לצרפתים.
לכידת תאזה במאי 1914 אפשרה לצרפתים ליצור קשר בין כוחותיהם במזרח מרוקו לאלה שבמערבה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, צרפת הסיגה חיילים לשירות באירופה, והם איבדו יותר מ-600 בקרב אל-הרי.
במהלך ארבע השנים שלאחר מכן, הצרפתים שמרו על רוב שטחם למרות המודיעין והתמיכה הכספית של מעצמות המרכז בקונפדרציה של זאיאן ופשיטות מתמשכות והתכתשויות שצמצמו את כוח האדם הצרפתי הדל.
לאחר חתימת שביתת הנשק עם גרמניה בנובמבר 1918, נותרו כוחות משמעותיים של בני שבטים מתנגדים לשלטון הצרפתי.
הצרפתים חידשו את המתקפה שלהם באזור ח'ניפרה ב-1920, והקימו סדרה של בתי תבצור להגבלת חופש התנועה של הזאיאנים.
הם פתחו במשא ומתן עם בניו של חמו, ושכנעו שלושה מהם, יחד עם רבים מחסידיהם, להיכנע לשלטון הצרפתי.
פיצול בקונפדרציה של זאיאן בין אלה שתמכו בכניעה לבין אלה שעדיין מתנגדים הוביל לקרבות פנים ולמותו של חמו באביב 1921. הצרפתים הגיבו בהתקפה משולשת לתוך האטלס התיכון שהביאה לכך שהצרפתים הקימו שליטה קבועה באזור.
כמה מבני השבט, בראשות מוהא או סעיד, ברחו לאטלס הגבוה והמשיכו במלחמת גרילה נגד הצרפתים גם בשנות ה-30 של המאה ה-20.
שלטונו של הסולטן יוסוף, מ-1912 עד 1927, היה סוער ומלווה בהתקוממויות תכופות נגד ספרד וצרפת.
החמור שבהם היה מרד ברברים בהרי הריף, בראשות עבד אל-כרים, שהצליח להקים רפובליקה בריף.
אף על פי שמרד זה החל באזור השליטה הספרדית בצפון, הוא הגיע לאזור הנשלט על ידי צרפת.
קואליציה של צרפת וספרד ניצחה לבסוף את המורדים ב-1926.
משלחת צרפתית-ספרדית משותפת החלה בשנת 1858 על ידי פלישה לטוראן (היום דה נאנג) בספטמבר 1858 ולסייגון חמישה חודשים לאחר מכן.
מסע ארבע שנים זה הביא לחתימת המלך טו דוק על הסכם ביוני 1862, המעניק לצרפת ריבונות על שלושה מחוזות בדרום.
הצרפתים סיפחו את שלושת המחוזות הדרום-מערביים ב-1867 כדי להקים את קוצ'ינצ'ינה.
לאחר שביססו את כוחם בקוצ'ינצ'ינה, הם כבשו את שאר וייטנאם באמצעות סדרה של מסעות בטונקין בין 1873 ל-1886. לשאיפות הצרפתיות להכניע את טונקין התנגדו מלכי שושלת צ'ינג, האזור היה חלק מתחום ההשפעה הסיני.
הצרפתים בסופו של דבר גירשו את רוב החיילים הסיניים מווייטנאם, אך קבוצות שנותרו בכמה מחוזות וייטנאמים המשיכו להתנגד לשליטתה של צרפת על טונקין.
ממשלת צרפת שלחה את פורנייה לטיאנג'ין כדי לנהל משא ומתן על הסכם טיאנג'ין, לפיו הכירה סין בסמכות הצרפתית על אנאם וטונקין, תוך שהיא זנחה את טענותיה לריבונות על וייטנאם.
ב-6 ביוני 1884 נחתם הסכם חוצ'י, שחילק את וייטנאם לשלושה אזורים: טונקין, אנאם וקוצ'ינצ'ינה, כל אחד תחת שלושה משטרים נפרדים שונים.
קוצ'ינצ'ינה הייתה מושבה צרפתית, בעוד טונקין ואנם היו מדינות חסות, ובית המלוכה של נגוין הושם תחת פיקוח צרפתי.
צרפת כבר השיגה דריסת רגל דתית ומסחרית סביב החוף הדרום-מזרחי הפורח (המכונה לעיתים קרובות קוצ'ינצ'ינה) של הודו במאות ה-17 וה-18, שבאותה תקופה ערי נמל החוף הללו היו בשליטת שושלת נגוין, שושלת וייטנאמית ששלטה עליה.
מבקרים בולטים כוללים את פייר פויברה (1741).
צרפת השקיעה ב-Dai Viet על ידי תמיכה בסיעתו של נגוין אן נגד מרד טייסון במהלך מלחמת האזרחים הווייטנאמית (1789–1802).
המלך הצרפתי לואי השישה עשר חתם עם נגוין אן על הסכם ורסאי בשנת 1787, שהסכים להעניק לנאמני נגוין ברית עם צרפת.
למרות שההסכם מעולם לא אושרר, אלפי שכירי חרב וקצינים צרפתים התגייסו לצדו של נגוין אן ועשו מסע נגד הטאי סון.
כאשר אנה הביס את הבן טיי והוכתר כקיסר ג'יה לונג (בשנים 1802–1819) של ממלכת וייטנאם המאוחדת ב-1802, כ-400 צרפתים שירתו את המלוכה החדשה כפקידי חצר ויועצים של ג'יה לונג, שסבלו באופן יחסי את כל הדתות.
יורשו של ג'יה לונג - מין מאנג (1820–1841) היה שליט קונפוציאני שמרן ובודד.
הוא ביטל את היחסים הדיפלומטיים עם צרפת ב-1826. החל משנת 1833, לאחר מרד ליי ואן כואי, השליט הווייטנאמי כיוון רדיפות דתיות בעיקר נגד נוצרים קתולים על ידי תיוגם כ-tà đạo (כופרים), והוציא מספר dụ cấm đạo Gia tôm (צווי הגבלה של הדת הקתולית) ואיסור על פעילות מיסיונרים.
רדיפה זו של קתולים והוצאות להורג של בישופים צרפתים יצרו תירוץ להתערבות מצד צרפת, אך המלוכה הצרפתית החדשה תחת שלטונו של לואי פיליפ הראשון (שלט 1830–1848) לא התמקדה בהגנה על המיסיונרים שלהם במזרח הרחוק.
בסוף שנת 1840 הגיע הקפטן הצרפתי פאווין לווה לדה נאנג וביקש לשחרר חמישה כמרים כלואים.
הקיסר החדש ת'ייאו צ'י (שלט 1841–1847) שחרר את המיסיונרים כדי להראות את גישתו הידידותית כלפי צרפת.
אבל המצבים החמירו ארבע שנים מאוחר יותר כאשר הבישוף הצרפתי דומיניק לפבר נעצר וגנה גזר דין מוות על ידי הרשות הווייטנאמית ב-1845, גרם לפרנסואה גיזו לשלוח את ז'אן-בטיסט ססיל ולהשיג את שחרורו של לפבר.
בשנת 1847, לפבר שוב נעצר, ססיל שלחה את קפטן לפייר ושתי ספינות מלחמה לדנאנג.
למרות שלפבר שוחרר לפני כן, לפייר, שלא היה מודע לחדשות, פתח באש והרס חמש ספינות וייטנאמיות במפרץ טוראן.
זועם על המתקפה הצרפתית, ת'ייאו צ'י הורה לבטל את כל המסמכים האירופיים, להפסיק את כל הסחר והתנאים עם צרפת, ולהטיל את כל המיסיונרים הזרים לכלא ולהוציא אותם להורג.
מודע לעליית ההשפעות המערביות באסיה, טו-דוק הכריז מחדש על מדיניות המדינה הסגורה המבודדת, לא בירך על שגרירויות צרפת, בריטניה, אמריקה או ספרד, הגביר את איסור הסחר וחידש את רדיפת הקתולים.
בצרפת, המהפכה החדשה הפילה את לואי פיליפ ב-1848. לואי נפוליאון הפך לנשיא, אז לקיסר צרפת.
כדי להתערב בווייטנאם וגם להרחיב את האימפריה הצרפתית, ב-22 באפריל 1857 הקים נפוליאון השלישי את הוועדה דה לה קוצ'ינצ'ין עם הברון ברנייה כיושב ראשו, במטרה לכבוש את וייטנאם ולתפוס את המלך הווייטנאמי, תוך שימוש ברדיפת הקתולים של טו-דוק וביטול הסכם משנת 1787 כתירוץ לכיבוש.
פעולה זו הייתה גם חלק מהתוכנית הצרפתית שבוצעה בהתמודדות עם השפעתה הגוברת של בריטניה בדרום-מזרח אסיה.
באותה שנה הוציא להורג שני כמרים דומיניקנים ספרדים; צרפת וספרד הכריזו מלחמה ופתחו בפלישה לווייטנאם.
ב-1 בספטמבר 1858, צי צרפתי-ספרדי של ארבע עשרה ספינות מלחמה ומשלחת של 3,000 חיילים, בראשות הגנרל שארל ריגו דה ז'נואי, פתחו בהתקפות על עמדות וייטנאמיות בדה נאנג.
הוא האמין שהם יתגברו על דה נאנג ואחר כך על הואה, יאלצו את הווייטנאמיים להיכנע במלחמה מהירה ומכריעה.
עם זאת, התקדמות צרפתית-ספרדית נעצרה על ידי הטקטיקות ההגנתיות של המפקד הווייטנאמי נגוין טרי פוונג.
לאחר חמישה חודשים של קרבות אינטנסיביים, כוחות צרפתים-ספרדים עדיין היו תקועים בחופים הבלתי מיושבים של דה נאנג, ללא יכולת להשיג פריצת דרך.
דה ז'נואי החליט לנטוש את דנאנג כדי להפליג דרומה לסייגון ולמחוזות המקונג התחתונים המשגשגים - סל האורז של וייטנאם.
הוא אסף 2,000 חיילים ו-14 ספינות מלחמה ויצא לסייגון, הרס כמה מבצרים וייטנאמים ותותחי חוף בוונג טאו, והגיע לעיר ב-17 בפברואר 1859. כוחות צרפת לכדו את מצודת סייגון ושלל המלחמה שלה של תבואה, אספקה ותחמושת בקלות לאחר יומיים של לחימה.
סיאם החליטה לא לעזור לווייטנאם.
בינתיים, בצפון, בישוף קתולי בשם טא ואן פונג הכריז על עצמו שהוא נסיך ליי, התקומם נגד שלטון נגויין וביקש מהצרפתים לסייע למרד שלו.
הצבא הצרפתי הפנה את רוב כוחותיו מווייטנאם עד 1860 לסין נגד צבא צ'ינג האדיר, הותיר רק 800 צרפתים ו-100 ספרדים מול 10,000 וייטנאמים בראשות נגוין טרי פוונג, אולם הווייטנאמים המהססים לא עשו שום צעד נגד הנצורים למרות שעלו על מספר הכוחות הפרנקו-ספרדים.
בפברואר 1861, הגיעו תגבורות צרפתיות חדשות של 3,500 חיילים ו-70 ספינות מלחמה בראשות הגנרל דה ואסויין, פרצו את הקו הווייטנאמי וכבשו את מצודת קי הואה, במרחק שישה קילומטרים מסייגון.
הכוחות הצרפתיים לכדו אז את ביין הואה, מי ת'ו ודין טוונג.
מול הפלישה הצרפתית והמרד הפנימי, בחר טו-דוק לוותר על שלושה מחוזות דרומיים לצרפת על מנת להתמודד עם המרד המקביל.
ביוני 1862 נחתם הסכם סייגון, והביא לכך שווייטנאם איבדה שלושה מחוזות עשירים, גיאה זין, מי ת'ו, ביין הואה והאי פולו קונדור, והתיר חופש דת יחד עם תשלום פיצויי מלחמה בסך 4 מיליון פסו מקסיקני לצרפת.
סיפוח של שלושה מחוזות דרום-מערביים (1867)
נבוך עם האמנה משנת 1862 מכיוון שהציבור הווייטנאמי ראה בה השפלה לאומית, שלח טו-דוק שגרירות בראשות פאן ת'אן ג'ין - המושל של שלושה מחוזות דרום-מערביים - לצרפת ב-1863 כדי לשנות את האמנה.
המשימה נכשלה מכיוון שנפוליאון השלישי לא קיבל את דרישות האנאמים.
באוגוסט 1863, המלך נורודום מקמבודיה חתם על הסכם חסות עם צרפת, סיים את השלטון הסיאמי-וייטנאמי הכפול על המדינה.
בשנת 1866, צרפת שכנעה את טו-דוק למסור את שלושת המחוזות הנותרים בדרום-מערב וון לונג, הא טיאן וצ'או דצ'ק.
המושל פאן ת'אן ג'ין התפטר מיד.
ללא התנגדות, בשנת 1867 סיפחו חיילים צרפתים בפיקודו של דה לה גרנדייר את המחוזות בקלות, והכפיפו אותם לשליטת קוצ'ינצ'ינה הצרפתית.
טונקין, הייעוד המערבי לצפון וייטנאם, היה עשיר במינרלים ובמשאבי אנוש.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-19, שודדי ים, שודדים, שרידי מרד טאיפינג בסין, ברחו לטונקין והפכו את צפון וייטנאם למוקד לפעילויות הפשיטות שלהם.
בית המלוכה הווייטנאמי היה בדעיכה עמוקה ולא היה מסוגל להילחם נגד הפיראטים.
המורדים הסינים הללו הקימו בסופו של דבר צבאות משלהם כמו הדגלים השחורים של ליו יונגפו ושיתפו פעולה עם פקידים וייטנאמים מקומיים, שכעת שכרו אותם כשכירי חרב במקום להילחם בהם בגלל התמוטטות הכוח בבית המלוכה.
הפרעות בטונקין משכו תשומת לב צרפתית.
אחד מהם, ז'אן דופוי - סוחר וחוקר צרפתי - החליט להתקדם במעלה הנהר האדום עם שכירי חרב משלו ולמסור נשק כדי לסייע למא ג'ו-לונג ביונאן להילחם נגד המורדים הללו, אך פקידים וייטנאמים התנגדו לו.
כאשר חזר דופוי להאנוי במאי 1873, כוחותיו נחסמו על ידי הווייטנאמים.
לאחר מכן ביקש דופוי ממושל קוצ'ינצ'ינה הצרפתית, מארי ז'ול דיפר, עזרה, בזמן שהווייטנאמים קראו להם להגיע כדי לגרש את דופוי.
בנובמבר הגיע להאנוי צבא צרפתי המורכב מ-250 נחתים, מלחים ואנשי עזר של קוצ'ינצ'ינה בראשות פרנסיס גרנייה, עם פקודות נוספות לדרוש לפתוח את הנהר לסחר חוץ.
ממשלת האנוי סירבה לדבר עם הצרפתים.
גרנייה, שאליו הצטרפו דופוי ונאמני ליי, הפגיז את המצודה והפתיע אותה ב-20 בנובמבר.
המפקד הווייטנאמי של האנוי, נגוין צ'י פואנג, מת בעקבות פציעות ושביתת רעב בגיל 77. בתמיכתם של קתולים וייטנאמים מקומיים שראו בצרפתים משחררים, כבשו התוקפים כמה מעוזים של דלתת הנהר האדום בקלות.
טו-דוק ביקש מיד לנהל משא ומתן עם הצרפתים, אך גורמים מקומיים בצפון התעלמו ממנו.
הנסיך הואנג קא ויים – מושל מחוז סון טאי – קרא לדגלים השחורים של ליו יונגפו להכות.
כשההנחיה של ממשלת פריז הגיעה לגרנייה, הוא כבר נהרג ונערף על ידי הדגלים השחורים ב-21 בדצמבר.
ב-5 בינואר 1874, קפטן פילסטר ויורש העצר נווין ואן טואנג חתמו ואשררו את הסכם פילסטר, וסיימו רשמית את תקרית טונקין.
כל מעשי האיבה בין צרפת לווייטנאם וכל המצבים המטרידים בטונקין יפסיקו; צרפת תסיג את צבאה להייפונג; יש לצמצם את חיל המצב הווייטנאמי בהאנוי לכוח משטרה פשוט.
צפון וייטנאם והתערבות סינית (1882–1885)
שלוש שנים לאחר שהכירה צרפת בריבונותה של וייטנאם, חידש לפתע טו-דוק את יחסי הריבונות המסורתיים עם סין (משלחת הריבונות האחרונה התרחשה ב-1849).
בשנות ה-80 של המאה ה-19 הצרפתים כבשו את כל וייטנאם, מה שבוצע בהנחיית ראש הממשלה הרפובליקני החדש של הרפובליקה הצרפתית ז'ול פרי.
האימפריה הסינית שלחה 30,000 חיילים לצפון וייטנאם בתחילת 1882. צרפת שלחה את צבאה בראשות אנרי ריבייר להאנוי במרץ וכבשה אותה ב-25 באפריל.
טו-דוק הודיע ללא תקנה לבית המשפט הסיני כי מדינת היובל שלהם מותקפת.
בספטמבר, 17 דיוויזיות סיניות (200,000 איש) חצו את גבולות סין-וייטנאם וכבשו מחוזות מצפון לנהר האדום.
בפברואר 1883, ג'ורג'יוס ולאוויאנוס, הנתין הבריטי יליד יוון שעבד עבור לה קומטה דה קרגראדק, הקונסול הצרפתי של האנוי, הוביל את הדגלים הצהובים שנכנעו להצטרף לריבייר.
ב-25 במרץ 1883 תקף ריבייר את מכרות הפחם של הון גאי וכבש אותו.
בגיבוי המדינה הסינית, ליו יונגפו והדגלים השחורים החליטו לתקוף את ריבייר.
ב-19 במאי 1883, ריבייר וחייליו הותקפו ממארב על ידי הדגלים השחורים ונהרגו בקרב השני בצ'ו ג'י.
הידיעה על מותו של ריבייר עוררה תגובות בינלאומיות, ועוררה כעס בקרב הציבור הצרפתי.
הפרלמנט הצרפתי הצביע במהירות בעד כיבוש וייטנאם.
ב-27 במאי שלחה ממשלת צרפת למושל קוצ'ינצ'ינה הצרפתית: "צרפת תנקום את מות ילדיה האמיצים".
אלפי חיילים צרפתים וסינים זרמו לצפון וייטנאם.
כדי להוציא את בית המלוכה של הואה (שמימן בחשאי את הדגלים השחורים) מהמלחמה, על הרפובליקה הצרפתית לאלץ אותם לקבל הסכם חדש.
טו-דוק מת ב-17 ביולי בזמן שממלכתו הידרדרה לכאוס מוחלט.
האחיין זוק דוק הודח לאחר ששלט במשך שלושה ימים, ואחיו של טו-דוק, הייפ-הואה, הוכתר ב-30 ביולי, בזמן שבית המלוכה נשלט על ידי העוצר של שלושה שרים רבי עוצמה: Nguyễn Văn Tƥỿn Tƥỿn Tƥỿn thến TỺn ThỺn thến.
ב-15 באוגוסט, הצי הצרפתי בראשות פרנסואה-ז'ול הרמנד ואמדאה קורבה הגיע ל-Thuận An, השער הימי שמוביל לבירת וייטנאם הואה כדי להכין התקפה ישירה על הבירה הווייטנאמית הבלתי מגוננת.
הרמנד דרש משני יורש העצר Nguyễn Văn Tường ו-Tôn Thất Thuyết למסור את צפון וייטנאם, צפון מרכז וייטנאם (Thanh Hoá, Nghệ An, Hà Tĩnh) ובין Thuận, שיוכלו לקבל את המחוז בצרפת לרשות צרפתית.
הוא שלח אולטימטום ליורש העצר ש"השם וייטנאם לא יהיה קיים יותר בהיסטוריה" אם יתנגדו.
ב-18 באוגוסט החלו ספינות מלחמה צרפתיות להפגיז עמדות וייטנאמיות במצודת Thuận An, והשמידו את כל התותחים הווייטנאמיים.
יומיים לאחר מכן, עם עלות השחר, נחתו קורבה והצרפתים על החוף.
למחרת בבוקר, כל ההגנות הווייטנאמיות בהואה הוממו על ידי הצרפתים.
הייפ הואה שלח את המנדרין Nguyen Thuong Bac לנהל משא ומתן.
הרמנד אמר להם: "אתם צריכים לבחור בין מלחמה לשלום.
אם תבחרו במלחמה, זה יהיה הרס מוחלט של המדינה שלכם.
אם תבחרו בשלום, אנחנו מוכנים להיות נדיבים.
אנחנו לא מתכוונים לקחת את המדינה שלכם, אבל אתם חייבים לקבל את ההגנה שלנו זה יביא ביטחון, שלום ושגשוג לעם הווייטנאמי, וזה גם הסיכוי היחיד של המלוכה שלכם לשרוד."
ב-25 באוגוסט, שני נציגי בית המלוכה טראן דין טוק ו-Nguyen Trong Hop חתמו על הסכם בן עשרים ושבעה מאמרים הידוע בשם אמנת ארמאן.
הצרפתים תפסו את Bình Thuận; Da Nang, Qui Nhon נפתחו למסחר; תחום השלטון של המונרכיה הווייטנאמית הצטמצם למרכז וייטנאם בעוד שצפון וייטנאם (טונקין) הפכה לפרוטקטורט צרפתי.
עם זאת, כוחות וייטנאמים מקומיים בצפון סירבו לצו בית המשפט למסור את נשקם והמשיכו להילחם כפרטיזנים המיושרים עם הדגלים השחורים והכוחות הסיניים.
צרפת נאלצה להילחם בטונקין עד 1889 כדי לנטרל את כל ההתנגדות הווייטנאמית.
ב-6 ביוני 1884, צרפת חתמה עם בית המלוכה בהואה על אמנת הפטנוטר, והכריזה על וייטנאם כמדינת חסות צרפתית, המאחדת את השליטה הצרפתית על כל מדינת וייטנאם.
המלחמה כעת הייתה בין האימפריה הסינית לרפובליקה הצרפתית על העליונות בצפון וייטנאם.
ב-14 בדצמבר 1883, 5,500 צרפתים תקפו 9,500 חיילים סיניים ודגלים שחורים ב-Sơn Tây, וכבשו את המצודה ב-17 בדצמבר.
הכוחות הצרפתיים כבשו את המצודות של באק ניהן, הונג הואה וטהאי נווין במרץ ובאפריל 1884, והגיעו ל-Lạng Sơn ביוני.
בנובמבר הוטל מצור על המצודה הצרפתית של טויין קואנג על ידי 15,000 סינים.
המצור הוסר במרץ 1885. Lạng Sơn נלכדה לבסוף בפברואר על ידי 9,000 צרפתים.
באביב 1885, הצרפתים גירשו את רוב הצבא הסיני מצפון וייטנאם, אך נסוגו לאחר תבוסה צרפתית בקרב באנג בו.
לאחר הנסיגה, איבדו הצרפתים את הישגיהם במסע האביב.
בתום המלחמה הוצגו יותר מ-42,000 חיילים צרפתים בצפון וייטנאם.
שר החוץ הסיני לי הונג-ג'אנג ופטנוטר חתמו על הסכם השלום של טיאנג'ין בין צרפת לסין ב-9 ביוני 1885, שסיים את מלחמת סין–צרפת, ואישר את השליטה הצרפתית על הודו-סין, את היותה של אנאם מדינת וסאל צרפתית והקמת הודו-סין הצרפתית.
מרידות מלוכניות והרגעות צרפתיות (1885–1895)
תנועת Cần Vương (להציל את הריבון) החלה לאחר הסכם טיאנג'ין ב-1885. היא ריכזה פקידים מלומדים וייטנאמים ומעמד אריסטוקרטיה שהיו נאמנים לכתר ומונעים על ידי האתיקה הקונפוציאנית למרוד בשלטון הקולוניאלי הצרפתי.
מנהיגי התנועה, יורש העצר Nguyễn Văn Tường ו-Tôn Thất Thuyết המליצו על מינוי נֵווין פוק אונג לִיץ' כקיסר האם נגי.
Tôn Thất Thuyết פתח במרד נגד היועץ הבכיר הצרפתי רוסל דה קורסי ב-4 ביולי 1885. חיילים צרפתים תפסו את המצודה המלכותית ואת אוצרות המלוכה למחרת.
Tôn Thất Thuyết אילץ את הקיסר הצעיר, עם 5,000 חיילים לברוח לאזור הכפרי.
בספטמבר בהואה, דה קורסי מינה את Đồng Khánh הפרו-צרפתי, אחיו של Hàm Nghi כקיסר הוואסל.
מרידות Can Vuong האנטי-צרפתיות והאנטי-קתוליות השתוללו על פני טונקין ואנאם; יותר מ-40,000 קתולים, 18 מיסיונרים צרפתים, ו-40 כמרים וייטנאמים נרצחו; 9,000 כנסיות נהרסו על ידי המון זועם.
האם נגי נבגד על ידי ראש השבט מואונג שביקש מכוחות צרפתים ללכוד אותו במחנה פליטים בנובמבר 1888 וגורש לאלג'יריה.
לאחר שהקיסר כורש, מנדרינים וחברי תנועת Cần Vương נכנעו בהדרגה לצרפת, אלא שנותרו מעט ראשי חנית להתנגד: Đề Nắm (נהרג ב-1891); Phan Đình Phùng (נהרג ב-1896); Hoàng Hoa Thám (נהרג ב-1913).
הודו-סין הצרפתית הוקמה ב-17 באוקטובר 1887 מאנאם, טונקין, קוצ'ינצ'ינה (שיצרו יחד את וייטנאם המודרנית), וממלכת קמבודיה.
צרפת ירשה מיד תביעות היסטוריות וייטנאמיות לממלכות לאוס שהיו כעת בשליטה סיאמית.
עד 1889–1892, החלה צרפת לטעון את טענותיה על לאוס בהתבסס על היקף טריטוריאלי וייטנאמי לשעבר על לאוס בתקופת שלטונו של מין מאנג, שבו הווייטנאמים מעולם לא ניהלו אותן, אלא הפכו אותן לממלכות חסות, וכעת היו חלקים ממחוז סיאמי.
צרפת טענה שמכיוון ששטחי לאוס היו שייכים לווייטנאם במהלך שנות ה-30 של המאה ה-19, נוכחותו של צבא סיאמי באזורים אלה היא "כיבוש לא לגיטימי" ולצרפת יש "זכויות היסטוריות" לתבוע בחזרה, ולהבטיחן בכוח.
בשנת 1893 שלחה צרפת את ספינות המלחמה שלה לבנגקוק בדרישה מהמלך הסיאמי ראמה החמישי למסור את השליטה של ממלכות לאוטיות לצרפת.
החלקים של לאוס שולבו במדינת החסות הצרפתית של לאוס, טריטוריה חוקתית של הודו-סין הצרפתית.
בשנת 1907 ויתרה תאילנד לצרפתים על שלושה מחוזות בצפון קמבודיה.
הכיבוש הרוסי של תבריז נמשך מ-30 באפריל 1909 עד 28 בפברואר 1918, עם הפרעה קצרה בין 6 לבין 31 בינואר 1915. העיר תבריז הייתה העיר השנייה של באותה תקופה, בירת חבל הארץ אזרבייג'ן, ומעונו המסורתי של יורש עצר הקג'אר.
במהלך המהפכה החוקתית של פרס, פרץ מרד בטבריז ב-23 ביוני 1908. בתחילת פברואר 1909 כיתרו את העיר כוחות הממשלה תחת הנסיך עין-אל-דאולה.
ב-20 באפריל, בתגובה למצור, הסכימו בריטניה, צרפת ורוסיה כי יש לשלוח כוח רוסי לכיבוש העיר על מנת "להקל על הכניסה לעיירה של הציוד הנדרש, להגן על הקונסוליות והנתינים הזרים ולעזור למי שמבקש לעזוב את העיר".
הכוח הרוסי בפיקודו של גנרל סנרסקי כבש את תבריז ב-30 באפריל 1909. משא ומתן על נסיגתו החל כמעט מיד אך נמשך לתוך 1911. ב-29 בנובמבר 1911, ממשלת רוסיה הציבה בפני הממשלה הפרסית אולטימטום.
היו כמה דרישות, אבל החשובה ביותר הייתה לפטר את עורך הדין האמריקאי הטרי מורגן שוסטר.
שוסטר נשכר על ידי "המג'לס" (הפרלמנט הפרסי) לארגן את ענייני הכספים של המדינה.
עם סירובו של הפרלמנט הפרסי לפטר את שוסטר, פיזר השאה את הפרלמנט והסכים לאולטימטום הרוסי.
האולטימטום יצר אי שקט בתבריז.
ב-21 בדצמבר, קבוצות של לוחמי גרילה פרסיים תקפו את הכוחות הרוסיים, וגרמו לו אבדות קשות.
בתגובה, נשלחה חטיבה של הצבא הרוסי הקיסרי לתבריז בפיקודו של גנרל וורופנוב.
מטרתו הייתה לכבוש שלוש ערים מרכזיות: תבריז, בנדר-י אנזלי ורשת.
הקרב הקשה ביותר של הפלישה הרוסית התרחש בתבריז, שם התנגדו המהפכנים.
לאחר כשלושה ימים נפרצה ההגנה של תושבי העיר.
הרוסים הפגיזו את תבריז בארטילריה ונכנסו לעיר ב-31 בדצמבר.
לאחר הכיבוש, הרוסים ערכו בתי משפט צבאיים כדי לשפוט את קבוצות הלוחמים.
הרוסים הוציאו להורג את המהפכנים החוקתיים של תבריז וקרוביהם בהמוניהם ואזרחים רבים של תבריז.
המספר הכולל של הוצאות להורג מוערך בכ-1,200. מנהיג הכת השיח'יה המקומית, היה ביניהם.
הרוסים הרסו גם חלק מהארג של תבריז על ידי הפגזתו.
אש פרצה בארג בזמן שהוחזק על ידי חיילים רוסים.
בתקופת הכיבוש הרוסי התגורר יורש העצר מוחמד חסן מירזה בתבריז.
החל משנת 1906 ובאמצעות זיכיון פרסי, בנתה חברה ממשלתית רוסית כביש מתחנת הרכבת הרוסית בג'ולפה לתבריז.
לאחר מכן, הרוסים שדרגו את הכביש למסילת ברזל שנפתחה לתנועה במאי 1916 כמסילת הברזל הראשונה בפרס.
לאחר הכניסה העות'מאנית למלחמת העולם הראשונה בנובמבר 1914, התקדמו כוחות עות'מאנים לקווקז על מנת להילחם נגד רוסיה, צעד שאיים לנתק את הכוחות באזרבייג'ן.
בין 17 בדצמבר 1914 ל-6 בינואר 1915, כל החיילים הרוסים עזבו את תבריז.
נוצרים מקומיים רבים – אשורים, כלדים ואורתודוקסים – עזבו איתם.
הכורדים העות'מאנים בפיקודו של חמד מוכתאר ביי שמחל כבשו את העיר ב-8 בינואר.
הכיבוש העות'מאני-כורדי לא נמשך זמן רב.
העות'מאנים הובסו באופן מכריע בקרב סריקמיש והרוסים הצליחו לכבוש את העיר מחדש ב-31 בינואר 1915. העיר נשארה בשליטה רוסית עד שהמהפכה הרוסית של נובמבר 1917 יצרה אי סדר ובלבול בקרב החיילים.
הפינוי החל בתחילת 1918 וב-28 בפברואר עזבו אחרוני החיילים הרוסים את תבריז.
ב-18 ביוני החלו שוב העות'מאנים לכבוש את העיר.
הכיבוש המוסלמי של מצרים, או כפי שנקרא בכמה מקורות הכיבוש הערבי של מצרים, היה סדרה של מערכות ומהלומות צבאיות שבהם נלחמו המוסלמים - יורשיו של מוחמד, הידועים בשם ח'ליפות "ראשידון" בהנהגת צבאו של עַמְר אבן אל-עָאץ נגד האימפריה הביזנטית בין השנים 640 ל-642 לספירה.
הביזנטים נחלו מפלה, והמוסלמים כבשו את השטח והפכו אותו לחלק מהחליפות האיסלאמית הגדולה.
מהלך צבאי זה סיים תקופה בת שבע מאות שנה של שליטה רומאית כמעט רצופה במצרים מאז שנת 30 לפני הספירה, ובאופן כללי היווה את סיום עידן ההשפעה היוונית-רומית באזור שנמשכה כאלף שנה.
כיבוש מצרים היה למעשה הרחבה של הכיבושים בלבנט, והוא התרחש אחרי כיבוש ארץ ישראל מידי הביזנטים.
המהלך הוצע על ידי הצחאבה עמר אבן אל-עאץ לח'ליף עומר בן אל-ח'טאב, כחלק מהמטרה של אבטחת הכיבושים והגנה על הכוח המוסלמי מפני התקפות הרומאים, שנסוגו מהלבנט למצרים ונערכו בה.
בתחילה פחד עומר מכניסת צבא הח'ליפות לאפריקה ותיאר אותה כמפולגת, ולכן סירב לתוכנית, אך לאחר מכן חזר בו והסכים, כשהוא שולח אספקה לעמר בן אל-עאץ, שהחל לתקדם עם צבאו לכיוון מצרים, כשהוא חוצה את חצי האי סיני, ועובר דרך אל-עריש ואלפארמה.
לאחר מכן הוא פנה לבלביס ונערך אל מול המבצר הבבלי, שהיה המבצר החזק ביותר במצרים הביזנטית.
לאחר שהמבצר נפל בידיו, קרסו אף שאר מערכי ההגנה המבוצרים בדלתא ובמצרים העליונה מול צבאות הח'ליפות.
עמר אבן אל-עאץ השלים את כיבוש מצרים כאשר אלכסנדריה נפלה בידיו בשנת 642 לספירה.
הוא חתם הסכם עם הרומאים, שלאחריו הם נסוגו מהמדינה התקופה הביזנטית במצרים, והחל למעשה עידן המושלים, כשעמר בן אל-עאץ שימש כמושל המוסלמי הראשון.
הנרטיבים האסלאמיים והנוצרים הקופטיים נבדלים זה מזה בסיפור אירועי הכיבוש, אך מקובל שהרומאים שיעבדו את המצרים במהלך שלטונם והפכו את מצרים לנחלת הקיסרים הביזנטים והרומיים לפניו, והיא הייתה ידועה כמחסן התבואה של רומא.
ההבדל באמונתם של המצרים מאמונתם של הרומאים הייתה לכאורה הסיבה לרדיפתם על ידי האימפריה הביזנטית.
היו אף נוצרים רבים מהזרם המתנגד לנצרות הביזנטית שהעדיפו את ההגמוניה האסלאמית כי היא הבטיחה להם חופש אמונה יחסי.
רובם המכריע של המצרים אוסלמו לאחר השלמת הכיבוש, וחלק קטן מהם נשאר נוצרי, והם המשיכו להיות ידועים כנוצרים הקופטים עם חלוף הזמן, מצרים חוותה אף ערביזצייה תרבותית והשפה הערבית הפכה לשפה המקובלת.
כשהשפה הקופטית נשארה רק בין הנוצרים לצורך הטקסים של הכנסייה.
מאז מצרים הפכה למרכז עולמי חשוב עבור האסלאם הסוני והאומה הערבית עד ימנו.
הכיבוש המוסלמי של אזרבייג'ן (אדורבאדגאן) או לפי מקורות אחדים הכיבוש הערבי של אזרבייג'ן היה מהלך צבאי שהוביל לכיבושה של אזרבייג'ן וסיפוחה לח'ליפות ראשידון האסלאמית.
בשנת 643 לספירה, לאחר כיבוש ריי ומרכז פרס, פיקד המצביא עומר בן אל-ח'טאב, שהיה הח'ליף השני של ראשידון וחתנו של מוחמד, פיקד על כיבוש אזרבייג'ן מידי האימפריה הסאסאנית, ששלטה בו עד אז, ונחלה מפלה בקרבות מול חילות הח'ליפות.
עומר מינה את חודאיפה לפקד על המערכה.
חודאיפה, וזה שעט עם צבאו לעבר העיר זנג'אן.
חיל המצב המקומי ניסה להתבצר ולהתנגד למתקפה, אך לבסוף הוכרע, והעיר נכבשה.
הכוחות המוסלמיים צעדו לעבר ארדביל, שם נכנעו הפרסים בתנאים הרגילים של ג'יזיה (מס שנתי המוטל על לא-מוסלמים).
מארדביל התקדמו הצבאות המוסלמיים צפונה לאורך החוף המערבי של הים הכספי.
במערכה נוספת באזור באב, שהייתה באותה תקופה נמל חשוב בים הכספי, ניצחו המוסלמים שוב, ולאחר מכן, מסיבה שאינה ידועה, הוחזרו וסיימו את מסעם.
מאוחר יותר פתחו הפרסים במתקפת נגד, שגרמה למוסלמים לנטוש את עמדותיהם הקדמיות באדורבאדגאן (אזרבייג'ן).
בתגובה, שלח להם עומר כוחות תגבור, אחד בהנהגת בוקייר בן עבדאללה ואחד בהנהגת אוטבה בן פרקאד.
הכוח שהונהג על ידי בוקאייר נלחם עם הפרסים ביורמיזן, כשעל חיילות הפרסים הסאסאנים פיקד אספנדיאר.
הקרב היה סיזיפי, ובסופו הובסו הפרסים, ומפקדם נשבה.
אספנדייר שאל את בוקייר האם הוא מעדיף מלחמה או שלום, ובוקייר השיב לו שהמוסלמים מעדיפים שלום.
אז הציע אספנדיאר, לסייע לו בשיחות שלום עם תושבי אזרבייג'ן.
הפרסים נסוגו למבצרים על הגבעות הסמוכות והסתגרו בתוכם, והמוסלמים כבשו את כל שטחי המישור.
שלוש שנים לאחר מכן תורגם הקוראן לדיאלקטים המקומיים של אזרבייג'ן וארמניה.
הכיבוש המוסלמי של טרנסאוקסאניה (בטורקית: Müslümanların Maveraünnehir'i fethi), או הכיבוש הערבי של טרנסאוקסיאנה, מתייחס לסדרה של מערכות ומבצעים צבאיים שערכו המוסלמים לכיבוש אזור טרנסאוקסיאנה תחת שלטון הח'ליפות האומיית, ולאחר מכן תחת הח'ליפות העבאסית, לאחר שהשלטון המוסלמי באזור עבר לבני עבאס.
טרנסאוקסיאנה ("עבר הנהר") מתייחסת לאותם מחוזות ושטחים הממוקמים מעבר לנהר אמו דריה ; בטורקמנית: Amyderýa), אשר היווה גבול היסטורי בין העמים דוברי הפרסית לבין העמים דוברי הטורקית, כלומר בין איראן לטוראן (כינוי פרסי לאזורים שממזרח לאיראן).
הכיבושים החלו במטרה לחסל את שרידי השושלת הסאסאנית הפרסית, אשר נמלטו לאמירויות טורקיות שכנות שהיו משועבדות בעבר לאימפריה, ובכך למנוע מהם לשוב ולסכן את ההישגים האסלאמיים בפרס.
המבצעים הראשונים יצאו לדרך במהלך תקופת החליף עומר איבן אל-ח'טאב, לאחר שיזדגרד השלישי, מלך פרס ('השאה'), נמלט מפני הכובשים המוסלמים ופנה לח'אגאן הטורקי שיחוש לעזרתו.
ואכן הוא גייס צבא ותקף איתו את המוסלמים בחוראסאן.
במסגרת הברית, השניים ניסו להיאבק יחד בצבאות הח'ליפות, אך נכשלו, והח'אגאן נסוג לאחר שנודע לו שהמוסלמים לא יעברו את נהר אמו דריה, בהתאם להנחיות עומר.
לאחר תקופת ארבעת הח'ליפים הראשונים, המוסלמים היו טרודים במשך תקופה ארוכה במרידות וסכסוכים פנימיים שפקדו את חלקה המזרחי של המדינה האסלאמית, מה שמנע מהם להרחיב את כיבושיהם.
המצב השתנה כאשר עבד אל-מלק איבן מרואן תפס את השלטון בשנת 685. תחת שלטונו, התרחשו כיבושים מסוימים בטרנסאוקסיאנה, אך הם לא היו משמעותיים בשל התמקדותו בבעיות פנימיות.
הכיבושים הרציניים החלו כאשר מינה אל-חג'אג' איבן יוסוף אל-תקפי את המצביא קוטאיבה איבן מוסלים לשליט ח'וראסאן בשנת 705. קוטאיבה הוביל מסעות כיבוש במשך עשר שנים (705–715), וכבש שטחים נרחבים באזור.
צעדיו של קוטאיבה איבן מוסלים בכיבוש טרנסאוקסיאנה - לאורך תקופה של עשר שנים - עברו ארבעה שלבים, שבכל אחד מהם השיג כיבוש סופי של אזור גאוגרפי רחב, וגרם לאיסלמיזציה של המקום.
עם מותו של קוטאיבה נעצרו הכיבושים בטרנסאוקסיאנה בנקודה בה עזב אותם, והמצביאים שבאו אחריו התמקדו בייצוב השלטון ובדיכוי מרידות.
הכיבושים חודשו לאחר נפילת הח'ליפות האומיית ועליית הח'ליפות העבאסית, כאשר אבו מוסלים אל-חוראסאני הוביל מסעות מלחמה לפאתי אזור סין בהוראת החליף אל-מנצור.
קרב נהר טלס (או קרב ארתלך) בין האימפריה הסינית תחת שושלת טאנג לבין הח'ליפות העבאסית היה הקרב הגדול האחרון שנערך באזור, והביא לסיום השפעתה של סין בטרנסאוקסיאנה, בעוד שהאסלאם התבסס באזור ונהפך לדת הדומיננטית.
אזור טרנסאוקסיאנה היה מהקשים ביותר לכיבוש עבור המוסלמים, במיוחד בשל העמים הטורקיים שהתגוררו בו, שחלקם הם ההונים הידועים כמלומדי מלחמה, וכן ההפטליטים והשבטים הטורקיים האחרים.
עם הכיבושים, רוב השבטים הטורקיים אוסלמו, והפכו לחלק בלתי נפרד מהעולם המוסלמי, לצד העמים הערבים, הפרסים, והברברים.
במהלך התקופה העבאסית, הפך האזור למרכז תרבותי חשוב, וערים כמו בוכרה, סמרקנד, מרוו, סרחס ועוד ערים נוספות הפכו למוקדי ידע ותרבות אסלאמית.
הכיבוש הרומי של בריטניה התרחש על פני מספר פלישות ומערכות של האימפריה הרומית כנגד שבטים קלטים בריטונים ששכנו בבריטניה; החל מהפלישה של קלאודיוס ב-43 לספירה ועד להשלמת כיבוש רוב חלקי האי במערכות של גנאיוס יוליוס אגריקולה שהסתיימו ב-84 לספירה.
עד שנת 77 הושלם כיבוש אזורי אנגליה וויילס וגנאיוס יוליוס אגריקולה הוצב בתור המושל וב-80 יצא למערכה בקלדוניה בצפון (סקוטלנד של ימינו), אך הרומים לא הצליחו להחזיק בצפון לאורך זמן וב-122 הוקמה חומת אדריאנוס להגן על הגבול.
המגע הרומי המשמעותי הראשון עם בריטניה הגיע בצורה של פלישותיו של יוליוס קיסר בשנים 54 ו-55 לפנה"ס.
גיחות אלו, אף שלא נועדו ככיבושים קבועים, הקימו יחסי מסחר ודיפלומטיה בין רומא לשבטים הקלטים בדרום בריטניה.
דיווחיו של קיסר על משלחות אלה, סיפקו לעולם הרומי את התיאור המפורט הראשון על האי ותושביו.
למרות האופי המוגבל של המגעים הראשוניים הללו, הם הציבו את הקרקע להתעניינות רומית עתידית בבריטניה.
בעשורים שלאחר מסעותיו של קיסר, הקיסר אוגוסטוס שקל לפלוש לבריטניה במספר הזדמנויות בין 34 ל-25 לפנה"ס.
עם זאת, האתגרים הלוגיסטיים של יציאה למערכה מרוחקת ומשמעותית שכזו הובילו אותו לנטוש תוכניות אלו.
רק מאה שנים מאוחר יותר, תחת הקיסר קלאודיוס, תפתח רומא בפלישה בקנה מידה מלא בבריטניה.
הצי הרומי נזקק כנראה לצי של בין 700 ל-1,000 ספינות תובלה וספינות מלחמה לצורך המשימה.