tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תובע שהצליח בתביעתו, לצידו של צו מניעה, זכאי תמיד לפיצוי נומינלי שמביע את הכרתו של ביהמ"ש בזכייתו.
מתוקף סעיף 13 לחוק עוולות מסחריות יכול ביהמ"ש לפסוק לתובע פיצוי ללא הוכחת נזק עד לסכום של 100,000₪ שקבלתו אינה מצריכה את התובע להוכיח את קיום הנזק ושיעורו.
הסיבה לפיצוי מסוג זה היא שהפגיעה במוניטין יכולה ללבוש צורות רבות, כגון ירידה במכירות או הורדת מחיר המוצר, אך גם משהוכחו אלו לא די בכך כדי לפסוק פיצויים לנתבע, שכן קיים קושי להוכיח שאלו נגרמו כתוצאה ממעשי הנתבע.
הוכחת הפגיעה במוניטין קשה עוד יותר ועל כך יעידו קשייו של ביהמ"ש בהגדרת המוניטין ולכן לביהמ"ש ניתנת יד חופשית למדי בהערכת הנזק ובאומדנו בהתחשב בנסיבות המקרה.
כאשר התובע מבקש לזכות בפיצוי גבוה יותר מהפיצוי הנומינלי, עליו להוכיח כי נגרם לו נזק ממוני, וכי גנבת העין היא הסיבה לאותו נזק ממוני.
בכל מקרה אחר, מרכיב הנזק אינו נידרש לקבלת סעד ממוני וכנאמר, אף לעצם גיבוש עוולת גנבת העין.
סעיף 16 לחוק העוולות מאפשר כניסה ברשות לחצרים של החייב במטרה לתפוס את המוצרים הפוגעים במוניטין או ראיות ספציפיות הקשורות לסוגיה.
תפיסת המוצרים מונעת את האמרת הנזקים לנפגע.
עם זאת, מדובר בסעד פולשני שהשימוש בו יותר במקרים קיצוניים אם כי עם הרחבת ההגנה העסקית.
סעד דומה לו קיים בתקנות סדר הדין האזרחי, ושניהם דומים במהותם לסעד המכונה צו אנטון פילר (תקנות סדר הדין האזרחי 387א).
השמדה וחילוט של מוצרים מפרים
סעדים אלו נהוגים בדין האנגלי והאמריקאי, והם אומצו בחוק עוולות מסחריות, כסעדים חלופיים, בכל הנוגע למוצרים המֵפֵרים סוד מסחרי, או יוצרים גנבת עין.
החוק מכיר בזכותו של התובע לבקש במעמד צד אחד את תפיסתם של אותם הנכסים, כדי למנוע מנזקיו להאמיר.
החוק מסדיר הוראות מפורטות כיצד לבצע את תפיסת הנכסים, וכיצד לאזן בין האינטרסים של הצדדים ובין האינטרסים של צדדים שלישיים.
סמכות להשמדת הנכסים הוקנתה לבית-המשפט בתום הדיון האזרחי בתובענה.
היסוד מאחורי הוראה זו ברור, והוא כי אין כל טעם בהותרתם של מוצרים מפרים, אשר מכירתם לציבור איננה מותרת.
צו ההשמדה או החילוט יכול להתייחס לא רק למוצרים המֵפֵרים עצמם, אלא גם לנכסים ששימשו לביצוע ההפרה.
סמכות זו תופעל כמוצא אחרון, כאשר אין למוצרים אלו שימוש אחר, היכול להיות חוקי.
על-מנת לנקוט צעדים בעלי אופי עונשי מובהק, יש לפנות למסלול הפלילי של הליך החילוט.
היחס בין גנבת העין ובין דינים אחרים
חוק עוולות מסחריות הוא חוק נזיקי.
הפרת סעיף 1 לחוק זה, בדומה להפרת כל הוראה אחרת בחוק, מהווה עוולה בנזיקין אשר חל עליה מכלול ההוראות הפריפריאליות של פקודת הנזיקין [נוסח חדש], כגון אחריות שילוחית, חסינות קטינים, אחריות עובד ציבור, ועוד.
כמו כן חלה עליה עוולת הרשלנות בעזרתה ניתן לפתח איסור נזיקי כללי לתחרות בלתי הוגנת.
חוק עוולות מסחריות נמנע מלהתייחס לעניין הזכות למוניטין כזכות קניינית, ועל אף שהיחס בפסיקה לזכות התובע למוניטין כזכות קניינית, אין הכוונה לסווג את הזכות האמורה כזכות in rem ממש.
לכן ההגנה על זכות זו מתבצעת באמצעות עוולת גנבת העין, הגנה חלשה יותר מהגנה קניינית, הדורשת את יסוד ההטעיה.
כפי שנאמר עוולת גנבת עין מגינה על הזכות הקניינית של אדם - של בעל העסק, של היצרן או נותן השירות - במוניטין שרכש במוצריו או בשירותיו.
לעומת זאת, דיני הקניין הרוחני מעניקים הגנה למוניטין של סימן שם או מוצר באמצעות פטנט, מדגם או סימן מסחרי.
ההגנות בקניין רוחני מותנות ברישום הזכות, יסוד הרישום נדרש על-מנת להוכיח בעלות על סימן.
אך רישום זכותו של סוחר למוניטין איננה נדרשת, יסוד המוניטין בגנבת עין יכול להיות מוכח בדרכים שונות.
היחס לדיני עשיית עושר ולא במשפט
במסגרת המסלול המפותח של דיני עשיית עושר ולא במשפט, פיתחה הפסיקה איסור כללי מפני תחרות בלתי-הוגנת.
פיתוח זה נעשה במגוון מצבים ומסלולים, וכך גם ביחס למוניטין של עסק בנוגע לשמו המסחרי.
שימוש אסור תוך הטעיית הציבור במוניטין של עוסק אחר, מהווה התעשרות פסולה, שכן זכיית המשתמש היא "זכייה שלא על-פי זכות שבדין", כלשונו של סעיף 1 לחוק עשיית עושר ולא במשפט.
גם כאשר אין הטעיה, ולא מתגבשת עילת גנבת עין, האינטרס הרכושי של בעל התוצר מכריע בשאלה אם ייעשה על ידי אדם אחר שימוש ברכושו, במוניטין שלו.
חוק עשיית עושר ולא במשפט מאפשר "עילת סל" לתביעות נזיקיות שאינן נכנסות לגדר פקודת הנזיקין, הפרת זכויות יוצרים, או חוק עוולות מסחריות.
כך שבעניינינו, תובע פוטנציאלי על מוניטין של שם או סימן שאינו רשום עומד בפני שני מסלולים, תביעה בעילת גנבת עין ותביעה בעילה של עשיית עושר ולא במשפט.
המוניטין פולש גם לתחום המכונה "הקניין הרוחני".
עילות הקניין הרוחני כדוגמת דיני הפטנט והמדגם מאפשרות ליוצר להגן על פרי רוחו ומחשבתו באמצעות רישום הבעלות המזכה אותו במונופולין – במובן של בלעדיות – על המצאתו מתוך רצון לעודד יצירתיות ומקוריות.
אותו האינטרס עומד גם ליוצרים שלא רשמו את זכותם על מוצריהם כפטנט או כמדגם, אם מפני שלא ניתן לבצע רישום ואם מפני שבעליהם בחרו שלא לעשות כן מטעמים כלכליים או אחרים אך אין לומר כי אי רישום אינו מאפשר הגנה על אותו המוניטין.
לכן אנו נדרשים לעוולה הנזיקית שעל בסיסה ניתן לתבוע מבלי להזדקק לרישום הזכות אלא שעל התובע להוכיח את קיום הזכות, דבר שאינו נדרש בעת היותה רשומה כנכס קנייני רוחני כגון כפטנט או מדגם .
עוולת גנבת עין מרחיבה את יריעת ההגנה הניתנת לבעל עסק או ליצרן על פי פקודת סימני מסחר (נוסח חדש), תשל"ב-1972. בעוד שדיני סימני המסחר מגינים בעיקר על שמות, סימנים או תוויות, גנבת עין מגינה בנוסף על חוזי, תיאור כללי ועם הזמן ניתן להרחיב את ההגנה לתחומים נוספים.
גנבת העין משלימה את פקודת סימני המסחר ורואים בה כהגנה על הסימן הבלתי רשום.
העוולה מעניקה הגנה משפטית מבלי לתבוע רישום או כל פעולה פורמלית אחרת.
אכן אין מניעה לתביעה בעוולה של גנבת עין גם כאשר מדובר בסימן רשום, ייתכן כי יהיה זה כדאי יותר לאור תרופת הפיצוי ללא הוכחת נזק בגין גנבת עין.
עם זאת, התביעה לפי דיני הסימן הרשום היא עצמתית יותר, שכן זו תביעה בעלת אופי מונופוליסטי, בעוד שהתביעה לפי דיני גנבת עין דורשת יסוד של הטעיית הצרכן.
שינויים אפשריים בעקבות מעבר העוולה מפקודת הנזיקין לחוק עוולות מסחריות
כנאמר, מעברה של גנבת העין לחוק העוולות המסחריות לצד העוולות הקרובות לה מהותית הוא טבעי ולכן מקובל לומר כי אין שינוי ממשי בעוולה עם מעברה.
עם זאת, נראה שביקש המחוקק לרענן את כללי המשחק הנוהגים בתחרות העסקית בישראל ולכן יש מקום להתייחס למס' שינויים:
מטלטלין ושירות – פקודת הנזיקין מתייחסת רק להטעיה בדבר טובין בזמן שחוק העוולות המסחריות מציין מפורשות גם שירות הניתן על ידי עסק כגון שירותים משפטיים.
בכך מבהיר המחוקק סופית נושא שנוי במחלוקת בפסיקה.
בנוסף ובניגוד לפקודת הנזיקין, העוולה בחוק העוולות מסתפקת במצג שווא שמביא למחשבה כי המוצר המדובר רק קשור לתובע ולאו דווקא שמקורו בתובע.
עוסק או לא עוסק – בשונה מפקודת הנזיקין, גנבת העין בחוק בעוולות המסחריות דורשת כי שני הצדדים לעוולה יהיו "עוסקים".
גם יתר העוולות המופיעות בפרק הראשון לחוק העוולות, קרי: תיאור כוזב ותחרות בלתי הוגנת אינן מתקיימות אלא אם המעוול והנפגע שניהם עוסקים.
הקושי נובע מהגדרת המינוח "עוסק" בחוקים מקבילים (כגון חוק מס ערך מוסף) בה לא נכלל מוסד ללא כוונת רווח.
וכך ייתכן שעמותות, גופים פוליטיים או גופים ממשלתיים הפועלים לתועלת הציבור לא יכולים לעשות שימוש בעוולה אם נפגע המוניטין שלהם.
השינוי התרופתי – כנאמר, סעיף 11 לחוק העוולות מאפשר לתבוע את כל התרופות הקבועות בפקודת הנזיקין במקביל לתרופות הנוספות שבחוק העוולות וכך מורחבות התרופות שמקנה העוולה.
יסוד ההטעיה – יסוד זה זוכה להרחבה בחוק העוולות על פני פקודת הנזיקין.
סעיף 59 לפקודה הציב את הדרישה לקיומה של סכנת הטעיה תוך שימוש במילים "קונה רגיל עשוי להניח", לעומתו סעיף 1 לחוק העוולות עשה שימוש בניסוח "ייחזו בטעות כנכס או כשירות שיש להם קשר לעוסק אחר".
מכאן, כי בפקנ"ז דובר בסכנת הטעיה במובן הצר של המושג, בעוד חוק העוולות מכיר גם בהטעיה במובן הרחב של סכנת ייחוס וכיום ברור כי ניתן להסתפק באסוציאציה מוטעית של קהל הצרכנים.
עם זאת, יש לזכור כי גם כיום אין די בשיוך לא ממשי של המוצר ונדרשת אסוציאציה מוטעית.
ההטעיה והרכישה – סעיף 59 תבע שההטעיה תהא הגורם לרכישת מוצרו של פלוני במקום של אלמוני ולכן על פי נוסח זה כאשר נרכש מוצרו של פלוני שלא כתוצאה מהטעיה אין מדובר בגנבת עין.
מנגד, בסעיף 1(א) אמנם נידרש כי פעולת הנתבע תביא, להטעיה אך לא נדרשת פעולת רכישה של הצרכן בפועל.
כרגע לא ברור כיצד יתייחס ביהמ"ש לניסוח השונה שתעמוד בפניו הסוגיה.
בתביעת גנבת עין על בית המשפט להתחשב בכל הנסיבות.
ייתכן כי הסימן או השם של הצדדים אינו זהה ואף אינו דומה, אך אריזת המוצר דומה מאוד.
ייתכן כי האריזה אינה דומה אך אופן השיווק זהה.
ייתכן כי השיווק שונה אך שיטת הפרסום דומה.
ייתכן כי שיטת הפרסום אינה דומה אך האיכות המיוחסת למוצר זהה.
גם התנהגותו של התובע משפיעה על התוצאה הסופית.
כך למשל, תובע החוטא בעצמו בחיקוי מוצרים אינו זכאי לסעד נגד מחקה של אריזותיו.
עוולת גנבת העין מוגדרת בחוק בקצרה, אך פירוט הסברים ודוגמאות ניתן למצוא בפסקי דין שונים.
פסקי דין ישראליים ניתנו בהשראת הפסיקה הזרה תוך פירוש החקיקה המתפתחת בארץ.
מפעל ישראלי לייצור זכוכית ומוצרי זכוכית, ייצר ומכר דגמי כוסות מזכוכית מחוסמת בעלי עיצוב כמעט זהה לדגמי כוסות של חברה צרפתית, ועם הטבעת שם בתחתית הכוס בעל סיומת דומה.
בתחילה בית-המשפט המחוזי אסר על החברה הישראלית לשווק את דגמי הכוסות, אך בית-המשפט העליון הפך החלטה זו וקבע כי למרות החיקוי לא הוכחה רכישת המוניטין, היסוד הראשון בתביעת עוולת גנבת עין.
קבוצת חברות רכשה את שמה של רשת המסעדות "אווזי".
במקביל פתח המוכר מסעדה חדשה בבאר-שבע בשם "אווזי הזהב".
קבוצת החברות פנתה לערכאות בבקשה למנוע מהמוכר להמשיך ולהשתמש בשם 'אווזי'.
בית-המשפט המחוזי קבע כי התקיימה גנבת עין.
נקבע כי התובעות הוכיחו כי רשת המסעדות שברשותן ידועה בכל הארץ בכינוי 'אווזי'.
בנוסף נקבע כי הנתבע הדגיש בפרסומיו את המילה 'אווזי' והפריד אותה מהמילה 'הזהב', ובכך גרם להטעיה.
בית-המשפט התבסס בהחלטתו גם על העובדה כי מדובר בעסקים מאותו סוג ושהצרכן הרגיל מתבסס על תבניות הקיימות בזיכרונו, ולא משווה בין שני שמות העסקים כשאלה עומדים זה לצד זה.
למרות קביעותיו הנחרצות של בית-המשפט המחוזי, התקבל הערעור על פס"ד זה.
בבית-המשפט העליון נקבע כי אכן רכשו המשיבות מוניטין בשם 'אווזי', אך שם זה הוא שם תיאורי ולמרות ההוכחה כי קיים לו אופי מבחין ומשמעות משנית, ההגנה על שמות תיאוריים לא חלה על צירופי מילים והטיות.
המילה אווזִי אינה זהה למילה אווזֵי, אותה רוצה המערער לצרף למילה 'הזהב'.
בית המשפט לא נדרש להכריע בשאלת החשש להטעיית הציבור, שכן קבע כי ההגנה העומדת לשם 'אווזִי' אינה מונעת את הטייתו כ'אווזֵי', וממילא לא תשתכלל עוולת גנבת העין אף אם ישנו חשש כי הציבור יוטעה ויתבלבל בין המסעדות של המשיבות לבין זו של המערער.
הפסיקה האנגלית גיבשה ופיתחה את עוולת ה-Passing Off.
השימוש המקורי מהמאה ה-19 השתנה עם השנים, ובשלושים השנה האחרונות חל פיתוח של העוולה למחוזות מסחר חדשים.
בנוסף, במספר פסקי דין במהלך שנות השישים נוצר המעבר בדין האנגלי מהעוולה המצומצמת של גנבת עין לעבר עוולת תחרות בלתי הוגנת, ה-Unfair competition.
האלמנטים הנדרשים בתביעה מוצלחת של גנבת עין, אשר זוהו ואופיינו בפסה"ד המנחה בעניין -Spalding v.
מצג השווא חייב להיעשות בידי סוחר במהלך מסחר
מצג השווא חייב להתבצע בפני לקוחותיו הצפויים של סוחר במוצר או שירות הניתן על-ידו
מצג השווא חייב לאפשר תוצאה צפויה והגיונית שתיפגע בעסק או במוניטין של סוחר אחר
מצג השווא חייב לגרום לנזק ממשי לעסק או למוניטין של הסוחר האחר.
בדומה לדין הישראלי אין חשיבות ליסוד הנפשי של מבצע העוולה, אך יסודות העוולה בדין האנגלי כוללים בנוסף ליסוד המוניטין וההטעיה (הקיימים בדין הישראלי), את יסוד הנזק.
במקרים מוקדמים בפסיקה הסתפקו בכך שניתן היה להניח נזק, אך מאוחר יותר נקבע כי אם אין סבירות לנזק התביעה מתבטלת, גם אם שאר יסודות העוולה מתקיימים.
עניין נוסף שהפסיקה האנגלית דורשת הוא קשר סיבתי בין הטעיית הנתבע לנזק של התובע.
אמנם, נזק סביר שיתרחש בעיסוקים קרובים, אך ניתן להוכיח נזק גם כשהנתבע עוסק בתחום חיצוני לתחום העיסוק של התובע, וגם אם התובע לא מתרחב בשלב זה לתחום העיסוק של הנתבע.
אם הנתבע יוצר מצג שווא כי יש לו רישיון עיסוק מאחר, יכול התובע לנקוט בהליכי תביעה נגדו בהסתמך על נזק מסתבר.
נזק שכזה יכול להיות אובדן מכירות או פגיעה במוניטין.
בהסתכלות קדימה, ניתן לציין מספר נושאים, בהם ניתן לקדם את עוולת גנבת העין בישראל.
ראשית, תוכל עוולה זו לתפוס את מקומה הראוי אם תחוקק עוולה כללית של תחרות בלתי הוגנת, תחתיה עוולה רחבה האוסרת גזל מוניטין ובתור מקרה פרטני שלה תמוקם גנבת העין.
שנית גנבת העין בפני עצמה צריכה להתבסס, עם הבאת המקרים לפתחו של בית-המשפט, בתחומים חדשים הצצים עם התפתחות המסחר והטכנולוגיה.
אם בימינו זהו תחום הפרסום והאינטרנט ואם בעתיד לבוא יהא זה תחום אחר כגון סחר באיברים.
עוולת גנבת העין היא עוולה גמישה, אשר במרוצת השנים הלכה והתפתחה בישראל הן בפסיקה והן בחקיקה.
אך, ייתכן כי התפתחות זו הלכה צעד אחד יותר מידי בעת העיגון החוקי האחרון של העוולה במסגרת חוק עוולות מסחריות.
חוק זה נותן הגנה מרחיקת לכת לבעל עסק במוניטין שרכש.
הגנה שכזו עלולה לגרום לפגיעה יתרה בעקרון התחרות החופשית המושתת על חופש העיסוק.
לפי המצב החוקי הקיים בישראל, נוצר מצב בו בעל עסק חדש חשוף לתביעה בגין עוולת גנבת עין ולתשלום פיצויים מרחיקי לכת, אשר במהותם הרתעתיים-עונשיים, אף שלא הסב כלל נזק לתובע.
בנוסף ייתכנו במקרה שכזה הנתונים הבאים: (א) לא הייתה לנתבע כל כוונה לגזול מוניטין של אחר והוא אף לא ידע על גזלה זו.
(ב) הנתונים העובדתיים היו שנויים במחלוקת, אך על-פי שיקול דעת בית-המשפט, חוזי המוצר של הנתבע אכן דומה, אם כי לא זהה למוצרו של התובע.
אם הפסיקה בישראל לא תדע לרסן עצמה, ולשמור על איזון ראוי בין חופש הקניין לחופש העיסוק בתחום דיני גנבת העין, ייפגע חופש התחרות וייפגע יצר העשייה, החידוש והיצירה.
גנבת דעת בהלכה היהודית הוא האיסור להטעות את הזולת ולגרום לו לחשוב באופן מוטעה דבר מסוים, ובכללו לתת לזולת רושם מוטעה על כוונותיך האמיתיות כלפיו.
איסור גנבת דעת הוא דווקא כאשר האדם גורם במעשיו לגנבת דעת ועושה מעשה מיוחד לשם כך, אבל אם השני טועה מדעתו וחושב שהלה עשה בשבילו מעשה מיוחד, ללא שהעושה עשה פעולה כדי שיחשוב כך, אין בכך איסור גנבת דעת.
המקור במקרא לדעת חז"ל הוא בפסוק "לא תגנבו" שכולל גם גנבת דעת בכלל שאר הגנבות.
בתנ"ך אנו מוצאים פעמיים גנבת דעת תוך שימוש בביטוי של "גנבת לב":
בתוספתא נכתב כי "שבעה גנבין הן: הראשון שבכולן גונב דעת הבריות .
ולא עוד אלא שמעלין עליו שאילו היה יכול לגנוב דעת העליונה היה גונב, שכל הגונב דעת הבריות - נקרא גנב".
בתוספתא שם נכתב עוד שישראל גנבו את הדעת העליונה של הקב"ה כאשר אמרו במעמד הר סיני "נעשה ונשמע", מפני שלא התכוונו להגשים את הדבר.
בתלמוד גנבת דעת מוזכרת בהקשר של אדם שתובע חוב שלא קיים באמת, וגורם לציבור לחשוב שקיים חוב שכזה.
"'ובאה אל בית הגנב' - זה הגונב דעת הבריות, שאין לו ממון אצל חבירו וטוענו ומשביעו".
איסור העתקה בבחינות נובע מאיסור זה של גנבת דעת, מפני שמטעה אחרים וגורם להם לחשוב שהישגיו טובים מכפי שהם באמת.
בתנ"ך יש מספר מקרים שבהם נעשה גנבת דעת שלכאורה מוצדקים, כאשר אברהם מבקש משרה לטעון שהיא אחותו ולא אשתו, כאשר יעקב מקבל את הברכות בטענה שהוא עשו, וכאשר משה מבקש מפרעה לצאת למדבר לשלשה ימים של הקרבה, כאשר הוא מתכוון לעזוב לגמרי.
גנאיוס קורנליוס סקיפיו קאלבוס (Gnaeus Cornelius Scipio Calvus) היה קונסול ומצביא רומאי במלחמה הפונית השנייה ולפניה.
נהרג בקרב באיטיס בשנת 211 לפנה"ס.
ב-222 לפנה"ס נבחר לקונסול, ויחד עם עמיתו מרקוס קלאודיוס מרקלוס נלחם בשבטי הגאלים האינסוברים.
כשפרצה המלחמה הפונית השנייה, ב-218 לפנה"ס, שירת כלגאטוס תחת פיקוד אחיו פובליוס קורנליוס סקיפיו, ונשלח לעמוד בראש חילות רומא בהיספניה (ספרד), שהייתה בסיס היציאה והכוח של חניבעל.
משימתו הייתה למנוע מן הקרתגים לסייע לחניבעל הנלחם באיטליה בחיילים ובאספקה.
ב-218 לפנה"ס ניצח את צבא הקרתגים בקרב קיסה, השתלט על ערי החוף שמצפון לנהר היברוס, והצליח להעביר לצדה של רומא רבים משבטי האיברים, חלקם בכוח ואחרים בבריתות שלום.
שנה אחר, ב-217 לפנה"ס, הכה את ציים המלחמתי בקרב היברוס, וב-215 לפנה"ס ניצח יחד עם אחיו את צבא עזרובעל בקרב דרטוסה.
בשנים הבאות הרחיב עם אחיו את כיבושיו דרומה מן הנהר היברוס, אך ב-211 לפנה"ס, לאחר שמונה שנות לחימה בהיספניה, נוצח ונהרג בקרב באיטיס.
אחיו נהרג באותו קרב זמן קצר לפניו.
פירוש ה-cognomen שלו, קאלבוס, הוא "קירח".
אביו, לוקיוס קורנליוס סקיפיו, היה קונסול בשנת 259 לפנה"ס.
בנו, פובליוס קורנליוס סקיפיו נאסיקה, היה קונסול בשנת 191 לפנה"ס.
גנבת הספרים , רומן היסטורי רב-מכר לילדים שכתב הסופר האוסטרלי מרקוס זוסאק, שהיה בן 30 בלבד כשהספר יצא לאור ב-2005. מאז יצא לאור, הופיע הספר במשך יותר מ-8 שנים ברציפות ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס, וזכה בין השאר בפרס מייקל ל.
הספר תורגם ליותר מ-40 שפות.
ב-2007 הופיע בעברית בתרגומה של ורד טוכטרמן, בהוצאת אופוס, ונבחר ברשימת הספרים האהובים ב"מצעד הספרים הארצי" של נערי ישראל לשנת 2009, מטעם משרד החינוך והתאחדות המו"לים.
ב-2013 יצא לאקרנים הסרט שנעשה על פי הספר ונקרא בשמו.
לבתי הקולנוע בישראל הגיע הסרט בינואר 2014.
את הסיפור מספר המוות בעצמו, המתגלה כדמות רגישה המהרהרת רבות על הקיום האנושי ועל הדרך שבה מקבלים את בואו, ומעיר מדי פעם שאינו מרוצה מהעבודה שלו.
העלילה מתרחשת בגרמניה הנאצית בזמן מלחמת העולם השנייה, והמוות מציין שידיו היו עמוסות עבודה באותה עת.
הסיפור מתמקד בליזל ממינגר, ילדה שהמוות פוגש אותה שלוש פעמים.
הוריה הקומוניסטים נשלחים למחנה ריכוז, ואמה שולחת אותה ואת אחיה הקטן למשפחה אומנת אצל בני הזוג הנס ורוזה הוברמן.
הסיפור מתחיל בפגישה הראשונה של המוות עם ליזל, ברכבת בדרך אל הוריה המאמצים, כאשר אחיה הצעיר מת משחפת.
בתום קבורת אחיה גונבת ליזל מהקברן הצעיר את ספרה הראשון, "המדריך לחופר הקברים".
ליזל מגיעה אל בית משפחתה האומנת ברחוב הימל (=הימל בגרמנית פירושו גן עדן), בעיירה הקטנה מולכינג שבשולי מינכן.
היא מתחילה אט אט להסתגל לחייה החדשים ולהכיר את בני העיירה, אך עדיין רדופת סיוטים ממותו של אחיה.
קשר מיוחד מתפתח בינה לבין האנס, אביה המאמץ, המגלה את חיבתה לספרים ומלמד אותה לקרוא.
ליזל מתחילה להכיר את ילדי העיירה, וביניהם מי שהופך להיות חברה הטוב ביותר, רודי שטיינר.
בסיפור מתוארים חייהם של ילדי העיירה, כמו הערצתו האסורה של רודי את האצן האמריקאי השחור ג'סי אוונס, כנופיית צעירים העוסקים במעשי גנבה, והצטרפותם של ליזל ורודי לתנועת נוער היטלר.
במקביל מתחיל להירקם קשר מיוחד בין ליזל לאשת ראש העיר, אילזה הרמן, בעקבות חיבתן המשותפת לספרים.
ליזל מתחילה לגנוב ספרים מהספרייה שבבית ראש העיר, אשתו מודעת לכך אך אינה אומרת דבר.
במלחמת העולם הראשונה יהודי הקריב את חייו והציל את הנס ממוות, וטרם מותו הנס הבטיח לו שיעזור למשפחתו בעת צרה.
במלחמת העולם השנייה, לאחר ליל הבדולח, מקס, בנו של אותו יהודי, מגיע אל משפחת הוברמן להתחבא מפני הנאצים.
ליזל ומקס מתיידדים, ומקס כותב לה ספרים מאוירים.
מקס נאלץ לעזוב את בית ההוברמנים לאחר שנה במחיצתם, אחרי שהאנס הוברמן, אב המשפחה מגיש פרוסת לחם ליהודי שעובר ברחוב במצעד לדכאו וחושש שהנאצים יבואו לקחת אותו וימצאו את הדייר הסודי שבביתו.
העזיבה של מקס מזעזעת את ליזל, והיא מנסה למצוא שמועות עליו, אך עם התחלת ההפצצות על העיירה היא נאלצת לשכוח ממנו ולדאוג לבני משפחתה ולחבריה.
המוות מבקר את ליזל בפעם השנייה כאשר מטוס מתרסק סמוך לעיירה ומבשר שהמלחמה הגיעה לשם.
אביה המאמץ של ליזל ואביו של רודי נשלחים לשרת בעורף, כעונש על סירובם לסייע לנאצים.
במקביל, גבר צעיר, בנה של אחת מנשות העיירה, חוזר העירה ומספר על זוועות המלחמה ועל מות אחיו הצעיר.
כשדיירי הרחוב מתכנסים במקלטים, ליזל נהיית מוקד העניין, בקוראה באוזניהם פרקים מאוסף ספריה הגנובים, כדי להפיג את המתח והחרדה מההפצצות ומהחשש לקרובים.
ליזל מקבלת מתנה מאשת ראש העיר - ספר ריק שבו תוכל לכתוב את סיפור חייה, ומתחילה לכתוב בו במרתף ביתה (בסרט ליזל מקבלת את הספר במתנה ממקס).
רגיעה זמנית מגיעה כאשר האנס הוברמן חוזר בגלל פציעה למולכינג, ומספר שהוא עומד להישלח למינכן לעבוד בבית חרושת.
ליזל מתחילה לבלות ימים ולילות במרתף, ובעודה כותבת את השורות האחרונות בספרה, מולכינג מופצצת ללא התרעה מוקדמת, ההפצצה מתרחשת בלילה כשכולם ישנים וגובה את חיי כל בני הרחוב, ובהם רודי והוריה המאמצים של ליזל.
ליזל ניצלת כי ישבה במרתף, וחיילים גרמנים מוציאים אותה מההריסות היישר אל גופותיהם של אביה המאמץ האהוב ושל רודי.
אשת ראש העיר אוספת אותה אל ביתה, וליזל מתחילה לעבוד בחנות השייכת לאביו של רודי, אלכס שטיינר, שניצל מההפצצה כשהיה בשירות הנאצי.
כעבור שנים אחדות ליזל מתאחדת עם מקס, המגיע לחפש אותה בעיירה, המום מכך ששרד את דכאו בעוד שהנס ורוזה הוברמן נהרגו.
המוות פוגש את ליזל בפעם האחרונה כשהיא מגיעה לשיבה טובה בסידני שבאוסטרליה, מספר לה ששמר את ספרה במשך כל השנים האלו, ומעניק לה במתנה את הספר שכתבה, שחשבה שאבד לנצח בהפצצה על מולכינג.
המוות - מספר יודע כול המנווט בין ההווה והעתיד, ואף נותן רמזים על העתיד לבוא.
הוא מנסה להציג חוות דעת אובייקטיבית על תפקידו ה"מתיש" במלחמת העולם השנייה, בעודו מתייחס למקצועו הטראגי והמעיק.
ליזל ממינגר - גיבורת הסיפור, ילדה הנשלחת למשפחה אומנת.
היא נאלצת להתמודד לאורך העלילה עם מותו הבלתי צפוי של אחיה ולהתרגל לחיים חדשים עם הוריה המאמצים.
עקב מצבם הכלכלי הקשה של הוריה החדשים היא נאלצת לגנוב ספרים, והם הופכים להיות נקודות ציון בחייה הצעירים, לאורך עלילת הסיפור.
חברה הטוב הוא רודי שטיינר, נער בן גילה, ובין השניים נרקמת ידידות אמיצה.
האנס הוברמן - ידוע כ"פאפא", אביה המאמץ של ליזל, אדם טוב לב, עדין ומתחשב.
מנגן באקורדיון שהיה שייך לאביו המנוח של מקס, ומלמד את ליזל לקרוא.
בספר, נשלח בשלהי הסיפור להילחם ביחד עם אלכס שטיינר, אביו של רודי.
בסרט, אביו של רודי מתגייס לפניו.
רוזה הוברמן - ידועה כ"מאמא", אשתו של הנס ואמה המאמצת של ליזל.
רוזה היא לכאורה אישה עצבנית וגסת רוח המרבה לקלל את בעלה ואת ליזל, אך בתוך תוכה היא אישה טובת לב ורגישה.
רודי שטיינר - בן השכנים של משפחת הוברמן.
החבר הטוב ביותר של ליזל ושותפה העיקרי לפשע גנבת הספרים.
בעקבות הערצתו את האצן ג'סי אוונס פרץ פעם לאצטדיון השכונתי ופתח בריצה כשהוא צבוע בשחור, מה שעורר את חמתם של הסובבים.
הוא מאוהב בליזל, ותובע ממנה נשיקות לאורך כל הספר, אך זוכה לקבל ממנה נשיקה רק לאחר מותו בליל ההפצצה על מולכינג.
מקס ונדנבורג - יהודי צעיר, בן של חבר ותיק שהציל את הנס הוברמן במלחמת העולם הראשונה.
מגיע להסתתר בבית משפחת הוברמן והופך לידיד קרוב של ליזל.
אילזה הרמן - אשתו של ראש העיר.
אישה עדינה ובודדה שנותנת לליזל לגנוב ממנה ספרים.
טומי מולר - ילד רגיש שחי ברחוב הימל עם ליזל ורודי.
הסרט "גנבת הספרים", המבוסס על הספר, יצא לאקרנים ב-2013, בכיכובם של סופי נליס בתפקיד ליזל, ג'פרי ראש ואמילי ווטסון כהוריה המאמצים הנס ורוזה, ניקו לירש בתפקיד רודי, בן שנצר כמקס, ורוג'ר אלאם בקולו של המוות המספר.
בריאן פרסיוול ביים את הסרט, ומייקל פטרוני עיבד את הספר לתסריט.
גנב בחוק הוא מושג ברוסית המתאר עבריין בכיר, בדומה למילה מאפיונר שמקורה איטלקי.
אלו המזוהים כ"גנבים בחוק" לרוב מקושרים למאפיה הרוסית.
חשיפת עולם הפלילים ו"גנבים בחוק" לעולם הרחב החלה ב-1917 בקבוצה גדולה של אסירים פליליים שנאסרו בתקופת מהפכת אוקטובר (המכונה גם המהפכה הבולשביקית).
מערכת בתי הכלא הסובייטית - מחנות הגולאג, אותם יצר סטלין בשנות ה-30 של המאה העשרים, השתמשה בקבוצת האסירים הפליליים להשלטת סדר בקרב כלל אוכלוסיית האסירים שבבתי הכלא, אוכלוסייה שברובה הייתה מורכבת מאסירים פוליטיים, והעניקה להם טובות הנאה עבור שירותם זה.
אליטת אסירים זו פיתחה מבנה היררכי ומערכת חוקים קפדנית משל עצמה (ומכאן השם "גנב בחוק" - דהיינו גנב על-פי חוקי הקבוצה).
לאחר התמוטטות ברית המועצות ניצלו הגנבים בחוק את המצב שנוצר: הם תפסו מעמד מוביל בהיררכיית הפשע המאורגן הרוסי וחדרו לרובד העליון של הפוליטיקה והכלכלה במדינות ברית המועצות לשעבר בהן נמצאו.
ההערכה היא שבימינו חיים במדינות חבר המדינות כ-600 גנבים בחוק (מהם כ-200 ברוסיה).
ראשיהם מתנהלים בקבוצה של כ-10–15 גנבים בחוק, המנהלים את עולם הפשע באמצעות נציגיהם.
הגנבים בחוק הם עבריינים בכירים שישבו בכלא.
הגנב בחוק מקבל את תוארו מגנבים-בחוק אחרים.
כדי להתמודד על התואר, על האסיר להוכיח כישורי הנהגה, יכולות אישיות, כריזמה ואינטלקט.
כשאסיר מקבל את התואר, עליו לקבל את חוקי הקבוצה .
החוקים שעל פיהם פועלים הגנבים בחוק
הגנבים בחוק פועלים על פי מסגרת המסדירה את:
החוקים וכללי ההתנהגות שעל פיהם הם פועלים;
האזור או התחום הגאוגרפי שבו הם פועלים;
לגנב בחוק אסור לשתף פעולה עם אף רשות לגיטימית (רשות מטעם המדינה או החוק) בשום מצב.
למרות חוק זה, הגנבים בחוק והרשויות התחלקו ביניהם בכוח השליטה בבתי הסוהר (מחנות הגולאג) והתעללו באסירים הפוליטיים מבלי שרשויות בתי הסוהר הפריעו להם לעשות זאת.
הגנב בחוק שייך לקבוצה המהווה את משפחתו; עליו לזנוח על כן את משפחתו (מקשרי דם ונישואין) ואסור לו להינשא.
אסור לו לפרנס עצמו במערכת הלגיטימית; עליו להתקיים ולהתפרנס באמצעות גנבה/עיסוק בפלילים.
עליו לסייע תמיד לגנבים-בחוק אחרים בכל דרך שתידרש (נפשית וחומרית) שהרי מהותם היא תמיכה הדדית.
אסור לו לגלות מידע אודות עבריינים (זהות, מקום הימצאות וכדומה).
במקרים ייחודיים, כגון חקירה משטרתית, ייקח עליו הגנב-בחוק אשמה גם אם לא עשה את המיוחס לו.
באופן כזה, הוא מעניק לעבריין שביצע את הפשע חופש.
במצב של סכסוך בין גנבים יש צורך בבוררות (על הגנב לדרוש את הבוררות או להשתתף בה).
אסור לקבל כלי נשק מהרשויות או לשרת בצבא.
אסור להמר ללא יכולת לשלם את ההפסדים.
יש לקיים הבטחות לגנבים-בחוק אחרים כל עוד ניתן.
אסלן אוסויאן - יליד טביליסי שבגאורגיה הסובייטית, ממוצא גאורגי-כורדי-יזידי.
היה אחד מהמנהיגים החזקים ביותר במאפיה הרוסית, שימש כבורר בסכסוכי עבריינים, ונחשב כאחד מהגנבים בחוק שנותרו נאמנים לאסכולה הישנה.
נורה ונהרג על ידי צלף ב-2013.
טריאל אוניאני - אף הוא ממוצא גאורגי ויליד גאורגיה הסובייטית.
נחשב לאחד מעשירי גאורגיה ונחשד כי רכש את חברת התעופה הגאורגית.
יבסיי בוריסוביץ' אגרון - יליד לנינגרד.
החל את דרכו ככייס, ויצא מהכלא הסובייטי כמנהיג האסירים.
היגר לארצות הברית, ושימש כ"סנדק" של כנופיות הפשע הרוסיות-אמריקניות, עד להירצחו ב-1985.
ויאצ'סלב קירילוביץ' איוואנקוב - יליד מוסקבה.
היה אחד מראשי המאפיה הרוסית ברוסיה ובארצות הברית.
זכה לכינוי "יפונצ'יק" ("היפני") על שום עיניו המלוכסנות ומומחיותו באמנויות לחימה.
כיום אין כמעט נושאי תואר "וור ו זקונייה" בארץ.
במקור גלוי נאמר שבישראל חי "גנב בחוק" (ללא ציון פרטיו המזהים) אחד במרכז הארץ.
האיש עומד בקשר עם ראשי העולם התחתון בישראל.
בשנות ה-90 הגיעו ארצה מספר בעלי תואר "וור ו זקונה", אולם רובם עזבו את הארץ לאחר הקמת היאחב"ל (היחידה הארצית לחקירות בינלאומיות במשטרת ישראל) למקומות נוחים יותר, כמו יוון ודרום ספרד.
פעילות הגנבים בחוק בישראל בשנות ה-90 התבטאה באופן הבא:
שני גנבים בחוק היו בעלי שליטה בישראל: סרגיי מיכאלוב, המכונה "מיכאס" וויקטור אברין, המכונה "אוורה", מראשי ארגון הפשע הדומיננטי "אחוות סולנצבו".
באשקלון התגורר ולדימיר ביריוקוב, המכונה "ביריה", "גנב-בחוק" מבלארוס.
"גנבים-בחוק" אחרים, מכל חבר המדינות, הגיעו אף הם לישראל כחלק מגלי ההגירה של שנות ה-90.
גנג'ה () היא עיר בצפון-מערב אזרבייג'ן הממוקמת בפאתי הרי הקווקז על שפת נהר גיינדג'אי (יובל של נהר הקורה), כ-300 ק"מ צפון-מערבית לבאקו בירת אזרבייג'ן.
העיר מהווה מרכז של אראן (Arran) - חבל היסטורי בקווקז.
בשנת 1804, עם סיפוחו של האזור ל, שונה שם העיר ל"יליזבטפול" לכבוד יליזבטה, אשת אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה.
בשנים 1935–1989 נקראה העיר "קירובאבד" על שם סרגיי קירוב.
לפי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2025, התגוררו בעיר כ-354,500 בני אדם, מה שהופך אותה לעיר השלישית בגודלה באזרבייג'ן, אחרי באקו וסומגאיט.
העיר הוקמה בשנת 859 כתחנת מעבר על דרך המשי, למרות שעוד קודם לכן היה המקום מיושב.
עם היחלשות הח'ליפה, הוקמו באזור ממלכות עצמאיות, וגנג'ה הייתה לבירה של אחת מהן.
העיר הייתה ידועה בבעלי המלאכה שעבדו בה.
במחצית המאה ה-11 התחיל האזור לסבול מפלישת סלג'וקים.
בשנת 1086 הם כבשו את העיר, שלטו באופן מלא בעיר ובאזור כולו, במקום השושלת של שליטים מקומיים.
במחצית המאה ה-12 עבר האזור לשליטתה של גאורגיה, שנמשכה עד לפלישת המונגולים לאזור.
בשנת 1139 העיר נהרסה כליל ברעידת אדמה חזקה.
במאות ה-12 וה-13 נעשתה העיר לבירת הממלכה הסלג'וקית המקומית.
זו הייתה תקופת הזוהר של העיר.
המוצרים של בעלי המלאכה שלה היו ידועים בכל האזור.
במשך מספר שנים היה השטח חלק מהאימפריה העות'מאנית.
בשנת 1747 הוקמה חאנות גנג'ה החזקה, שהייתה צריכה לנהל מדיניות זהירה, בהיותה ממוקמת בין האימפריה הרוסית לבין ממלכת פרס.
במסגרת מלחמת רוסיה–פרס (1804–1813), כבשו הרוסים, בפיקוד פאבל ציציאנוב, את העיר.
הממלכה העצמאית בוטלה, ושטחה הועבר לאימפריה הרוסית.
שם העיר שונה ל"יליזבטפול" לכבוד אשת אלכסנדר הראשון.
בשנת 1868 נעשתה העיר למרכז גוברניית יליזבטפול.
בשנת 1868 נבנתה מסילת ברזל, שחיברה אותה לבאקו, טביליסי ובתומי.
בהתאם למפקד אוכלוסין משנת 1892 הייתה בעיר אוכלוסייה מעורבת: מתוך כ-26 אלף התושבים, כ-14 אלף היו מוסלמים ו-10.5 אלף ארמנים.
בשנת 1905 היו מהומות אתניות בעיר, שבעקבותיה התמקמו הארמנים בגדה השמאלית של הנהר, והאוכלוסייה המוסלמית התרכזה בגדה הימנית.
בשנת 1920 נכבשה העיר על ידי כוחות של הצבא האדום.
בתקופה הסובייטית התפתחה העיר ונעשתה למרכז תעשייתי ותרבותי.
עם תחילת מלחמת נגורנו קרבאך גם בעיר זה החלו מהומות אתניות.
כתוצאה מכך, כל האוכלוסייה הארמנית עזבה את העיר.
המאוזוליאום של ניזאמי - הוקם בשנת 1991 לזכרו של המשורר חכים ג'מאל א-דין נזאמי.
אכסניית הסוחרים של שאה עבאס.
מסגד שאה עבאס - המסגד הגדול בעיר שנבנה בשנת 1606.
גנב עירוני הוא סרט פשע אמריקאי משנת 2010, שנכתב ובוים על ידי בן אפלק.
הסרט הוא עיבוד קולנועי מחודש לרומן שכתב צ'אק הוגאן בשם "נסיך הגנבים".
בסרט מככבים בן אפלק בתפקיד דאג מקריי, ג'ון האם, רבקה הול, ג'רמי רנר ובלייק לייוולי.
הסרט שיצא לאקרנים בארצות הברית ב-17 בספטמבר 2010, ובישראל ב-7 באוקטובר, זכה לתשבחות מצד המבקרים, ונכנס מיידית לראש רשימות שוברי הקופות בארצות הברית עם הכנסות של 23 מיליון דולר בסוף השבוע הראשון להקרנתו.
חבורה של ילידי צ'ארלסטאון, פרבר של בוסטון מסצ'וסטס, מתכננת שוד בנק בעיר קיימברידג'.
את החבורה מרכיבים דאג מקריי (בן אפלק), ג'יימס "ג'אם" קופלין (ג'רמי רנר), אלברט מגלוואן (ג'ורג' קרול) ודזמונד אלדן.
במהלך השוד הם חוטפים את מנהלת הבנק, קלייר קאייסי (רבקה הול), ולאחר שחרורה דאג מתמנה לעקוב אחריה.
השניים מתחברים ובמהלך שיחה דאג מגלה לה שאימו עזבה אותו כשהוא היה ילד.
בינתיים, סוכן ה-FBI, אדם פרולי (ג'ון האם), מגלה את אחריותם של הקבוצה על שוד הבנק.
בנוסף, הוא מגלה שמי שמפעיל אותם הוא פרג'י (פיט פוסלתווייט).
לאחר מכן, הקבוצה מבצעת שוד בנק נוסף שבו היא כמעט נתפסת.
לאחר שדאג חוזר מביקור אביו בכלא, ג'אם מציע לו עבודה חדשה שהוא מסרב להיענות לה.
אך פרג'י מאיים על חייה של קלייר ומכריח את דאג לקחת חלק בשוד.
דאג וג'אם נכנסים לפנוויי פארק במדי שוטרים ושודדים את חדר הכספות, הם חוברים לחבריהם שממתינים באמבולנס.
סוכני ה-FBI מקיפים את הפארק בעקבות מידע שניתן להם מאחותו של ג'אם, כריסטה (בלייק לייוולי).
ג'אם נלחץ ומתחיל לירות וכך הוא חושף את מיקומם.
במהלך קרב היריות נהרגים ג'יימס ואלברט, דאג וג'אם מצליחים לשרוד כשהם מחופשים לשוטרים, אך הם נאלצים להיפרד.
לאחר שהסוכן פרולי מגלה שהשוד בוצע על ידי שודדים מחופשים לשוטרים, הוא מאתר את ג'אם ברחוב ובקרב יריות שמתפתח ג'אם נהרג.
דאג חוזר לפרג'י ומחסל אותו.
הוא מתקשר לקלייר והיא מודיעה לו באמצעות קוד שסוכני ה-FBI נמצאים בביתה.
דאג בורח מבוסטון לפלורידה, לא לפני שהוא מותיר תיק עמוס בכסף לקלייר ומנדרינה, כרמז לעיר Tangerine באורנג' קאונטי שבמדינת פלורידה, ממנה באה אימו של דאג ואליה הוא בורח.
בן אפלק - דאג מקריי
ג'ון האם - אדם פרולי
רבקה הול - קלייר קאייסי
ג'רמי רנר - ג'יימס "ג'אם" קופלין
בלייק לייבלי - כריסטה קופלין
כריס קופר - סטפן מקריי
ג'ורג' קרול - אלברט מגלוואן
טיטוס וליבר - דינו סיאמפו
לפי האתר "Rotten Tomatoes", כ- 94% ממבקרי הקולנוע בארצות הברית נתנו לסרט ציון חיובי בהתבסס על 191 ביקורות.
הסרט יצא לאור בפסטיבל הסרטים של ונציה.
יתר על כן, בסוף השבוע הראשון לצאתו של הסרט הוא הכניס כ-23.8 מיליון דולר, מה שמיקם אותו כסרט המכניס ביותר בשבוע זה.
גנב החרבות הוא הספר השלישי בסדרת הספרים "39 רמזים", ונכתב על ידי פיטר לרנג'יס.
הספר יצא לאור בעברית בשנת 2011. כמו הספרים הקודמים בסדרה, הוא מדבר על מסעם של איימי ודן קהיל אחרי השיקוי המשפחתי שלהם, שכדי להכינו צריך למצוא את 39 הרמזים המובילים אליו, וכמו כן על דן ואיימי להתחרות במשפחה שלהם, שלהם אותה מטרה.
איימי קהיל: נערה בת ארבע עשרה.
איימי היא בתם של הופ קהיל וארתור טרנט ואחותו הגדולה של דן קהיל.
איימי נהנת לקרוא וללמוד ואוהבת לבקר בספריות ובמוזיאונים.
כשהיא מפוחדת או לחוצה, היא מתחילה לגמגם.
לאיימי יש שיער ארוך בצבע חום אדמדם ועיניים ירוקות.
דן קהיל: ילד בן אחת עשרה.
בנם של הופ קהיל וארתור טרנט ואחיה הקטן של איימי קהיל.
יש לו זיכרון צילומי מצוין.
יש לו שיער בלונדיני כהה ועיניים ירוקות.
נלי גומז: נלי היא האומנת של איימי ודן.
נלי גרה עם איימי ודן בבוסטון, מסצ'וסטס עד שהצטרפה עימם למרוץ.
היא יודעת לדבר ב־3 שפות: צרפתית, גרמנית ואנגלית.
אליסטר הו: אליסטר הוא איש זקן, דודם של דן ואיימי, והוא בגד בהם במבוך העצמות.
מר מקינטייר:עורך הדין של גריס קהיל.
מר מקינטייר הוא זה שהודיע לכול הקהילים, משפחתם של איימי ודן, על 39 הרמזים, והציע להם רמז במקום 1,000,000 דולר, וכך התחילה התחרות.
איימי ודן קהיל מגיעים ליפן במהלך חיפושיהם ונאלצים להיעזר בדודם הבוגדני אליסטר הו, לאחר שהקבראים (בני משפחה נוספים שלהם) חוטפים את נלי ואת צלאח א-דין.
בדרך הם מתחמקים מאירינה (דודה שלהם) בעזרת הטייס של אליסטר.
בעזרת הידע של דודם על יפן, הם עוקבים אחר רמזים ואחר מסלול חייו של טויוטומי הידיושי, לוחם יפני אמיץ, שהיה בן למשפחת קהיל ובן המייסד של בית תומאס.
הם נלכדים בידי משפחת הולט שמכריחה אותם לגלות להם את המידע שברשותם על 39 הרמזים.
לאחר שהם מגלים ברכבת התחתית של טוקיו חדר נסתר, ובורחים מאנשי היאקוזה, מצילים אותם נלי והאחים לבית קברה, שנלי הצליחה להערים עליהם.
שלוש הקבוצות כורתות ברית ובעקבות רמז שמצאו נוסעים לקוריאה הדרומית שם הם משתמשים בספרייה הסודית של אליסטר כדי לגלות מידע על הרמז.
החיפוש שם מוביל אותם לפארק הלאומי פאקהנסן, סיאול, שם הם מוצאים סלע עם כניסה נסתרת ובתוכו הם מוצאים רמז.
שם איאן קברה ואיימי קהיל מגלים רחשי חיבה אחד כלפי השני.
דן מטעה את הקבראים ואמר להם שהרמז נמצא באגם טאש שבקירגיזסטן ולאחר שהם מאמינים לו הם בוגדים באליסטר ובאיימי ודן ולוכדים אותם בסלע.
בעזרת פיצוץ הסלע הם מצליחים לצאת אבל אליסטר נקבר בהריסות הסלע ונהרג.
הם חוזרים לאחוזה שלו, ושם הם מגלים שהרמז מוביל למצרים.
בנוסף הם מגלים שאליסטר שרד את המפולת ויצא לינקום ברוצח אביו, באה הו, שהוא גם דודו.
גנבת רכב היא עבירת רכוש שבה נגנב כלי רכב ממונע.
בישראל המטרות הנפוצות לגנבת רכב הן:
לצורך הגעה ממקום למקום, או לשם ביצוע עבירה אחרת שלאחריה הרכב יינטש, בדרך כלל בתוך שעות אחדות.
עבירה זו אינה נחשבת "גנבה" לעניין חוק העונשין ומשטרת ישראל מגדירה אותה שַׁבּלָ"ר - שימוש ברכב ללא רשות הבעלים.
לצורך שימוש בכלי הרכב בזהות מזויפת.
בשנת 2021 נפתחו בישראל 13,720 תיקי פשיעה עבריינית בגין "גניבה - שימוש רכב ללא רשות".
בישראל העונש על גנבת רכב הוא שבע שנים על פי סעיף 413ב בחוק העונשין הקובע:
שימוש באימובילייזר מקטין גנבות רכב.
גנבת זהות היא סוג של הונאה, של תרמית, המתבצעת בהצגת זהותו של אדם אחד כזהותו של אדם אחר.
אדם מתחזה להיות אדם אחר לצורך שימוש בנכסיו, זהותו, יתרונותיו והטבותיו של האחר.
לקורבן עבירת גנבת הזהות עלולים להיגרם נזקים רבים.
בתחום הפלילי, גנבת הזהות עלולה לאפשר לבצע פשע בשם אדם אחר אשר יקשה עליו מאוד להוכיח כי לא הוא ביצע.
בתחום האזרחי, פגיעה כלכלית (גנבה של נכסים וכספים), פגיעה בשם הטוב ובמערכות יחסים של הקורבן עם מכריו.
גנבת זהות פלילית – התחזות לאדם אחר תוך ביצוע פשע.
גנבת זהות כלכלית – שימוש בזהותו של אחר לצורך השגת אשראי ורכישת מוצרים ושירותים.
שיבוט זהות – שימוש במידע של אדם אחר על מנת להשתמש בזהותו בחיי היומיום.
גנבת זהות רפואית – שימוש בזהותו של אחר על מנת לקבל שירותי בריאות ותרופות.
קיימות שיטות מגוונות לגנבת זהות.
בין השיטות המסורתיות לגנבת זהות ניתן למנות חיפוש באשפה לצורך מציאת מידע אישי רגיש, דליית מידע מציוד מחשוב לאחסון מידע (מחשבים אישיים, טלפונים סלולריים, דיסק און קי, וכו') אשר נזרקו או נמכרו לאחרים.
גם פריצה לבתים, כייסות או גנבת דואר המאפשרים גנבת כרטיסי אשראי או כספים מחשבונות בנק, תעודות זהות, פספורטים, רישיונות נהיגה וכו' בדרך כלל.
דרכים נוספות המשמשות לגנבת סיסמאות הן הונאת אינטרנט צפייה במשתמשים המקלידים את הסיסמאות שלהם, כרטיסי חיוג, במקומות ציבוריים (גלישה מאחורי הגב) ופיצוח סיסמאות באמצעים ממוחשבים.
לעיתים נעשית גנבת הזהות תוך שימוש בגופים שלהם יש גישה למידע אישי או על סמך פרסומיהם.
דוגמה לכך היא שימוש במידע אשר פורסם על ידי רשויות ציבוריות כדוגמת רשימות בוחרים.
אמצעי נוסף הוא התחזות לצורך יצירת קשר עם אנשי שירות לקוחות, תמיכה טכנית ונציגי חברות במטרה לגרום להם למסור מידע אישי על לקוח.
גם כאשר מאגרי המידע של גופים מוגנים, עשויה להתבצע גנבת זהות בין היתר על ידי שימוש לרעה של עובדים באפשרות שלהם לגישה לחומר רגיש של המעסיק, חדירה למאגרים של חברות גדולות אשר מחזיקות מידע רב על אנשים וחדירה לרשתות תקשורת ובסיסי נתונים באמצעות האקרים על מנת לאסוף מידע בכמויות גדולות.
לעיתים גנבת הזהות נעשית על ידי הונאה של האדם שממנו נגנבת הזהות.
בין היתר על ידי פרסום מודעות דרושים פיקטיביות כדי לקבל קורות חיים ומידע על שמו, כתובתו ופרטים נוספים על האדם, או באמצעות פישינג – התחזות לארגונים, חברות וחנויות באמצעות אתר אינטרנט פיקטיבי במטרה לגרום לאדם להכניס שם משתמש וסיסמה לאתר.
גנבת זהות יכולה להיעשות גם באמצעות מידע שמפורסם ברשתות חברתיות מקוונות: ניחוש מספרי זהות באמצעות שימוש בנתונים שנלקחו מאתרי רשתות חברתיות כדוגמת פייסבוק, גנבת תמונות מאתרי רשתות חברתיות לצורך שימוש כאמצעי זיהוי או התחברות עם זרים ברשתות חברתיות על מנת להוציא מהם מידע ופרטים אישיים.
שיטות נוספות המשמשות לגנבת מידע אישי המשמש לגנבת זהות הן גנבת מידע ממחשבים תוך שימוש בתוכנות ריגול כגון סוסים טרויאנים, תוכנות מעקב אחרי הקלדה במקשים וכו'.
גם הסטת כתובות דוא"ל ודואר רגיל של משתמש לצורך קבלת המידע האישי שלו, חשבונות, כרטיסי אשראי ועוד יכולה לשמש לגנבת זהות.
שימוש לרעה בגלישת מידע כמו שמות, מספרי זהות ומספרי כרטיסי אשראי שפורסמו בטעות.
חלק משיטות גנבת זהות מתבססות על השגת מידע בנקאי כגון:
גנבת צ'קים כדי להשיג מספרי חשבון בנק.
שליפת מידע מהבנק או כרטיסי האשראי תוך שימוש בקורא כרטיסים ידני ליצירת עותק של כרטיס המקורי.
קריאת המידע על כרטיס האשראי ללא מגע, תוך שימוש בטכנולוגית RFID (שימוש בגלי רדיו).
Code Title 18, § 1028 מגדיר את עבירת גנבת הזהות כפשע פדרלי אשר העונש עליו יכול לנוע בין 5 ל-30 שנות מאסר בכלא פדרלי בנוסף לקנס ובהתאם לחומרת העבירה.
במדינות קליפורניה וויסקונסין הקימו גוף מיוחד ששמו המשרד להגנת הפרטיות (The Office of Privacy Protection) כדי לסייע לאזרחים להתמודד עם מקרים של גנבת זהותם.
בממלכה המאוחדת המידע מוגן על ידי חוק הגנת המידע (The Data Protection Act 1998) אשר כולל בתוכו את כל מידע אשר ארגון יכול לאחסן, שמות, ימי הולדת, כתובות מספר טלפון ועוד.
אדם המורשע בעבירה של גנבת זהות בצרפת ירצה עד ל-5 שנות מאסר וישלם קנס עד גובה 75,000 אירו.
חוק הכללת אמצעי זיהוי ביומטריים ונתוני זיהוי ביומטריים במסמכי זיהוי ובמאגר מידע, התשס"ט-2009
גנאיוס קורנליוס לנטולוס מרקלינוס (לטינית: Gnaeus Cornelius Lentulus Marcellinus; סביבות 90 לפנה"ס - 48 לפנה"ס) היה פוליטיקאי רומי.
נבחר לקונסול בשנת 56 לפנה"ס.
מרקלינוס היה שייך לענף הלטונולים במשפחת הקורנליים האצילה.
בשנת 75 או 76 לפנה"ס שהה בחצי האי האיברי והיה אחראי על המכרה.
בשנת 67 שירת בדרגת לגאטוס בצבאו של פומפיוס בעת מאבקו בשודדי הים הקיליקיים.
בשנת 60 נבחר לפראיטור ובין 59 ל-58 שירת כנציב בסוריה בדרגת פרו-פראיטור.
בשנת 56 נבחר לקונסול ביחד עם לוקיוס מרקיוס פיליפוס.
במסגרת תפקידו עמד לצד האופטימטים והתנגדותם למסע הכיבושים של יוליוס קיסר במהלך מלחמת גאליה.
המהלך הפוליטי כשל אודות לברית החזקה של יוליוס קיסר עם גנאיוס פומפיוס מגנוס ומרקוס ליקיניוס קראסוס הידועה בשם הטריומווירט הראשון.
לאחר סיום כהונתו כקונסול פרש מפוליטיקה.
בנו, לנטולוס מרקלינוס שירת תחת קיסר ואילו אשתו, סקריבוניה התחתנה בסופו של דבר עם אוגוסטוס.
המחזה "גנבי הציד" (Wilddiebe) הוא קומדיה קלה שחוברה על ידי בנימין זאב הרצל והוגו ויטמן (מחבר הפיליטונים הידוע של העיתון הווינאי החשוב "נויא פרייא פראסא").
המחזה עוסק בסיפור על אהבה ועל גירושין.
הוא הוצג לראשונה בווינה ב-19 במרץ 1889, ולאחר מכן בורגרתיאטר, בברלין, בברסלאו (ורוצלב), בפראג ובהמבורג.
המחזה הוצג כ-57 פעמים במשך 15 שנים, מ-19 במרץ 1889 עד ל-24 באוקטובר 1904 (3 חודשים לאחר מותו של הרצל), ביותר מ-50 ערים ברחבי המדינות הדוברות גרמנית
המחזה "גנבי הציד" הוא קומדיה קלה, העוסקת בסיפור של אהבה וגירושין.
גיבורי המחזה הם שלושה גברים העסוקים בהנאות החיים, שניים מהם אצילים ואחד בורגני השייך למעמד הביניים.
שלושת הגברים חשים שקודים בסיסיים של התנהגות אינם חלים עליהם.
הם עסוקים בחיפושים אחר נשים יפות.
בהתאם לכללים המקובלים במחזות דומים, השלושה עוברים על הבמה תסבוכות מרובות עד לסוף הטוב, שבו האישה הנעזבת חוזרת לבעלה האציל בזרועות פתוחות, למרות שכבר הספיקה להתגרש ממנו.
בניגוד לקומדיות אחרות של הרצל, שנושאיהן היו הרגליה הצבועים של הבורגנות, ניאוף ותאוות בצע, במחזה "גנבי הציד" החליט הרצל לפתור בעיות כגון אלה, בכך שנתן לגיבורי המחזה להתאהב אהבה אמיתית ורומנטית אהבה שתגרום להם לחדול מהרגלי ההוללות
בניגוד למחזותיו האחרים של הרצל, המחזה נחל הצלחה גדולה, שהאירה לו פנים גם מבחינה כספית.
איסור גנבה הוא מצוות לא תעשה מתוך תרי"ג מצוות לפיו אסור לקחת חפץ מבעליו בחשאי.
בשונה מאיסור גזל שנעשה בגלוי בכוח הזרוע, גנבה נעשית בהיחבא ללא ידיעת דעת הבעלים.
דיני הגנבה והגזל שונים בפרטי דיניהם, כגון בתשלומי כפל ותשלומי ארבעה וחמישה שאינם נוהגים בגזל.
איסור הגנבה הוא אחת משבע מצוות בני נח.
המקור לאיסור גנבה הוא מהנאמר בתורה: .
למרות שגנב עבר איסור מהתורה אינו נענש במלקות, היות שבאפשרותו וחובתו להשיב לבעלים את אשר גנב – הרי הוא לאו הניתק לעשה.
דין מיוחד שנאמר בגנבה ואינו קיים בגזילה, הוא חיוב כפל, לפיו אדם שגנב ונמצאה הגנבה בידו, חייב לשלם פי שניים משויי החפץ שגנב, דין זה נלמד מהכתוב: .
דין נוסף הנאמר בגנבה, שאם החפץ הגנוב היה שור או שה, והגנב מכר או שחט אותו, צריך הגנב לשלם לבעלים "תשלומי ארבעה וחמישה".
פירוש הדבר, שאם גנב שה צריך לשלם פי ארבעה משוויו, ואם גנב שור פי חמישה.
דין זה נאמר דווקא בגנבה, אך בגזילה לעומת זאת אין דין תשלומי כפל או תשלומי ארבעה וחמישה.
בתלמוד מבואר שגנב הוא הלוקח ממון מאחר, אך מפחד מאנשים בשעה שעושה זאת, ולכך בדרך כלל יעשה את מעשיו בלילה, גזלן לעומת זאת יעשה את מעשיו לעין כל בכוח הזרוע.
וכך כתב הרמב"ם: "איזה הוא גנב?
זה הלוקח ממון אדם בסתר ואין הבעלים יודעין, כגון הפושט ידו לתוך כיס חברו ולקח מעותיו, ואין הבעלים רואין, וכן כל כיוצא בזה.
אבל, אם לקח בגלוי בפרהסיא בחוזק יד, אין זה גנב, אלא גזלן.
לפיכך, ליסטים מזוין שגנב, אינו גזלן, אלא גנב, אף על פי שהבעלים יודעים בשעה שגנב".
בתלמוד נתנו טעם מדוע החמירה התורה בעונשו של הגנב יותר מהגזלן בחיוב כפל וארבעה וחמישה:
גנבה נוספת שאיסורה מוזכר בתלמוד, היא גנבת דעת, כגון להטעות את הזולת ולגרום לו לחשוב באופן מוטעה דבר מסוים, או לתת רושם מוטעה על הכוונות האמיתיות כלפיו.
ירמיהו הנביא הגדיר "גניבת דברים", את אלו שאומרים דברי אחרים בשם עצמם:
התלמוד הירושלמי מביא כדוגמה ל"גניבת דברים" את חנניה בן עזור שאמר את נבואת ירמיהו בשם עצמו.
במשך לכך, המשפט העברי נוטה להגדיר פגיעה בקניין רוחני "גניבת דברים".
גנֵבַת הברָכות הוא סיפור מקראי המופיע בסוף פרשת תולדות, ב בספר בראשית.
לעת זקנתו קורא יצחק לעשו, בנו הגדול, ומבקש ממנו להכין לו מטעמים מצֵידו על מנת שיברך אותו לפני מותו.
אם הבנים, רבקה, שומעת זאת ופועלת במהירות כדי שיעקב, הבן הצעיר והמועדף עליה, הוא שיזכה בברכות.
בהוראתה ובהדרכתה מתחזה יעקב לעשו, ובכך גונב את דעתו של אביו, שמחמת כהות עיניו סבר שעשו הוא שעומד לפניו, ויעקב אכן זוכה בברכה.
בעקבות המעשה נטר עשו איבה ליעקב ותכנן להורגו, והדבר נודע לרבקה.
על פי הוראתה ברח יעקב לחרן, שם נשא את נשותיו ושם נולדו ילדיו.
הסיפור מצטיין ביסודות ספרותיים-דרמטיים, ומעורר תהיות לגבי המשמעות המוסרית של מעשה המרמה.
פרשנים מסורתיים רבים מתקשים לראות את יעקב, המתואר במקרא כ"אִישׁ תָּם, יֹשֵׁב אֹהָלִים", כמי שהוליך שולל את אביו בעצת אמו, ומפרשים את הסיפור בדרך שמנקה אותו מכל רבב מוסרי.
פרשנים אחרים מתייחסים למעשהו בחומרה.
מחזור הסיפורים על היחסים בין יעקב לעשו מצטרף לשורה של סיפורים מקראיים אודות יריבות בין אחים, לצד סיפורים כקין והבל, יוסף ואחיו, אמנון ואבשלום ועוד.
בתחילת פרשת תולדות מסופר, שבעת הריונה התבשרה רבקה על ידי האלוהים, שבבטנה תאומים העתידים להיות שני עמים, "וּלְאֹם מִלְאֹם יֶאֱמָץ וְרַב יַעֲבֹד צָעִיר".
עשו, שיצא ראשון מבטן אמו, גדל להיות "אִישׁ יֹדֵעַ צַיִד, אִישׁ שָׂדֶה" והיה הבן האהוב על יצחק, בעוד יעקב, שיצא שני היה "אִישׁ תָּם, יֹשֵׁב אֹהָלִים" ואהוב על רבקה.
כשהתבגרו התאומים, מכר עשו את בכורתו ליעקב תמורת לחם ונזיד עדשים, בעת שחזר עייף מן השדה.
יעקב דורש ממנו שיישבע לו על המכירה, ועשו אכן נשבע.
הסיפור נפתח במעין מאמר מוסגר על קשיי הראייה של יצחק הזקן.
הוא מבקש מעשו שיצא לשדה לצוד עבורו ציד ולהכין ממנו מטעמים כאשר אהב, ומבאר שהוא חש שקרבה שעתו למות והוא חפץ לברך את בכורו טרם מותו.
למעמדו וירושתו של הבן הבכור, הייתה חשיבות גדולה במזרח התיכון הקדום.
רבקה שומעת את בקשתו של יצחק, וממהרת להזהיר את יעקב על כוונתו של אביו להעביר את הברכה החשובה לעשו.
היא מורה ליעקב להתחזות לעשו בפני אביו כבד הראייה, ולהביא לו מטעמים שהיא עצמה תכין לו מהצאן אשר במקנה שלהם.
את חששו של יעקב, שעשו שעיר ויצחק עלול למוש אותו, היא פותרת בכך שהיא נותנת ליעקב את בגדיו החגיגיים של עשו ומכסה את ידיו וצווארו בעורות גדיי העזים השעירים.
יעקב עושה כדבריה, מעמיד פני עשו ומבקש את ברכתו מהאב הסומא.
יצחק תמה על המהירות שבה חזר עשו משליחותו, ויעקב מתרץ זאת בכך שאלוהים עזר לו.
האב אמנם חושד בזהותו של בנו, באומרו: , אך לאחר שחזר ושאל אותו מספר פעמים על זהותו, גם מישש והריח אותו, הוא מתרצה, ומעביר לו את ברכתו.
הברכה מעניקה ליעקב שפע כלכלי ושליטה על עמים אחרים, והסתיימה במילים:
מיד לאחר שיצא יעקב מעל פני יצחק, חוזר עשו מהציד וממהר להכין לאביו מטעמים כאשר אהב.
הוא ניגש אל אביו עם מטעמיו והאב הנדהם שואל לזהותו.
"אני בנך בכורך עשו", עונה לו הבן.
"ויחרד יצחק חרדה גדולה עד מאוד", והוא שואל בתדהמה מי הוא זה שהקדים את עשו והביא לו מטעמיו והוא אכן גם בירך אותו.
יצחק חותם את דבריו במילים .
עשו מגיב בכאב רב ובבכי ומתחנן לאביו שיברך גם אותו.
בתוך כך מספר עשיו לאביו לראשונה על מכירת בכורתו ליעקב.
יצחק נעתר לתחינתו של בנו ומברך גם אותו בשפע כלכלי, אך מסיים בסוג של נבואה: .
עשו, שנטר לאחיו איבה עמוקה על מה שראה כגנבת ברכתו שלו, תכנן להורגו לאחר מות אביהם.
רבקה שמעה זאת, ושכנעה את יצחק לשלח את בנם יעקב לחרן, מקום מושבו של אחיה, לבן הארמי – שם ימצא אישה טובה יותר מנשותיו החתיות של עשו, שהיו למורת רוחם.
יצחק קרא ליעקב, ציווהו ללכת לחרן ולקחת אשה מבנות לבן, ובירכו שהאל יברך, יפרה וירבה אותו, ושיתן לו ולזרעו את ברכת אברהם – הארץ המובטחת.
יעקב שמע לדברי הוריו ויוצא לחרן.
כששמע עשו שבנות כנען רעות בעיני אביו, הוא נשא את מחלת בת ישמעאל, בנוסף על נשיו החתיות.
בעקבות השערת התעודות, יש המייחסים את סיפור גנבת הברכות בפרק כ"ז, פסוקים א-מה, ל ול, בעוד הפסוקים הקודמים () והעוקבים (), המכילים התייחסות שלילית לנישואי עשו לבנות חת, ואת האיסור שהטיל יצחק על יעקב להינשא לבנות כנען, מייחסים למקור הכהני, אשר מתנגד לנישואי תערובת.
לעומת זאת, חוקרים אחרים מתייחסים לכלל הטקסט מ עד , כיחידה ספרותית שלמה.
לדעתם, הפסוקים העוסקים בנישואי עשו בתחילת הסיפור ובסופו מספקים מידע חשוב על מעשיו, מאפשרים לקורא לעצב שיפוט שלילי יותר כלפיו, ומהווים מסגרת ספרותית המשלימה את המבנה הקונצנטרי של הסיפור.
חלוקות אחרות כוללות בסיפור את כ"ז, א - כ"ח, ט.
הובר מחלק אותו לשש סצנות כבטבלה, ובהתאם מצביע על תבנית הדמויות החוזר על עצמו.
+ חלוקת הסיפור סצנה פסוקים דמויות 1 יצחק ועשו 2 רבקה ויעקב 3 יצחק ויעקב 4 יצחק ועשו 5 רבקה ויעקב 6 יצחק ויעקב
גורדון ונהאם , לעומת זאת, מאחד את סצנות 5 ו-6, ועל כן לשיטתו יש בסיפור רק חמש סצנות.
נחום סרנה ורוברט אלטר מפצלים את פסוק מ"ו של סצנה 5 בטבלה לסצנה נפרדת.
ג'רלד ג'נזן מפצל את סצנה 5 לשלוש סצנות (פסוקים מ"א; מ"ב-מ"ה; מ"ו) ומקבל בסך הכל שמונה סצנות.
סוגיה שמרבים לעסוק בה בפרשנות המסורתית היא דברי יצחק לעשו, אותם אמר לו לאחר שהבין שעשו עומד לפניו: "בא אחיך [יעקב] במרמה וייקח ברכתך".
נראה כי יש בכך האשמה מפורשת על מעשהו של יעקב.
בגוף הסיפור אכן מתוארים בפרטנות מזימת המרמה של רבקה וביצועה המושלם בידי יעקב.
המשפט העיקרי שמקשה על המפרשים מופיע בפסוק י"ט: , ובו עולה השאלה האם אכן שיקר יעקב ליצחק אביו.
אבן עזרא מקבל את דברי הפסוק כפשוטו, ומנמק זאת בכך "כי הנביאים יתחלקו לב' חלקים: החלק הא', שליח במצות (כמו משה ואהרן); והחלק השני נביאי העתיד, ואם יצטרכו לאמר דבר שאיננו כהוגן לא יזיק.
רק השליח לא ייתכן שיכזב כלל...".
לפי שיטת אבן עזרא, הנצמד ללשון המקרא, ניתן להסביר את מעשהו בדרך הפשט: יש שני סוגים של נביאים, הסוג של משה ואהרן, שהיו מעבירים אלינו את מצוות ה' בזמן אמת, והסוג השני הוא נביאי העתיד – אלו שמתנבאים על העתיד.
הקבוצה הראשונה מחויבת תמיד לאמת.
הקבוצה השנייה יכולה במקרים מיוחדים לשקר עבור מטרה טובה.
משמע, לדברי אבן עזרא, כפי שעולה מהפסוק "בא אחיך במרמה", יעקב לא דיבר אמת; אך הוא עשה זאת למטרה טובה.
בפשוטו של מקרא עשו מצויר כצייד חם מזג, אך לא כרוצח.
הוא אינו מתנהג כפושע, ויחסו אל אביו הוא מלא כבוד ורגישות.
יצחק אוהב את עשו - מפני שהיה מביא לו מבשר הציד ומכין את מאכליו - ולכן רצה לברכו.
לעומתו רבקה, אוהבת את יעקב יושב האוהלים, העדיף גם בעיני האלוהים.
רבקה מצווה על יעקב לקחת את הברכה, והוא אמנם מסתייג פרגמטית מן הפעולה, אבל לא מביע התנגדות ערכית ישירה.
בעקבות מרמה זו חי יעקב בפחד מעשו מאותו יום ואילך, וסיפור פגישתם לאחר 20 שנה רק ממחיש את המצב; יעקב משתחווה בפניו שבע פעמים בפגישתם המחודשת, ואילו לבן מרמה את יעקב.
היו פרשנים שראו מאורעות אלו ואחרים כמחיר ששילם יעקב על מעשה המרמה.
מדרש תנחומא מקשר בין רמאות יעקב לרמאות לבן באמצעות תיאור על פיו לאחר ששיתפה לאה פעולה עם אביה לבן להינשא ברמאות ליעקב תחת רחל אחותה, הוכיח אותה יעקב על מעשה הרמאות, והיא טענה כנגדו, כי אף הוא עצמו רימה את אביו בגנבת הברכות.
המדרש נעזר במילה המנחה – "רמאות" – שמופיעה בשני האירועים ומקשרת בין החטא ועונשו.
גם אם, לדעת המדרש, הגיעה הברכה ליעקב – ראשית, כי כך הודיע אלוהים לרבקה בהריונה, ושנית, עשו הרי מכר את בכורתו ליעקב בנזיד עדשים – בכל זאת, לא תהא תפארתו על דרך קבלת הברכה, והוא קיבל את גמולו בדרך של מידה כנגד מידה.
כתוצאה מסיפור הגנבה והשלכותיו, חייו של יעקב היו מלאי תלאות, כפי שהעיד בעצמוː הוא חי בפחד מתמיד מאחיו עשו, אהובתו הוחלפה בליל חופתם, בנו האהוב יוסף נחטף ונמכר בשל קנאת אחיו הגדולים בו, ואף רבקה אמו לא זכתה לראות אותו לאחר סיפור הברכות.
את שיטת המילה המנחה נוקטים חז"ל גם בפירושם בבראשית רבה לתבנית "ימים אחדים" שמופיעה בהצעתה של רבקה ליעקב שיברח מנקמתו של עשו אל אחיה: לעומת הפסוק .
אך למחרת משתה החתונה הסתבר לו שהיא לאה.
גם כאן חוזר המושג בסיפור המרמה ובסיפור העונש כאחד.
לפי אוריאל סימון, יש בסיפור "מצוקה פרשנית ערכית מכח החטאים של האבות", משום שלכאורה מעשה הגנבה וההונאה של רבקה ויעקב מונע מהם להיות מופת ודוגמה כפי שמצופה מגיבורי האומה.
אולם על פי הדרש, לא ניתן להטיל ברבקה ויעקב דופי על מעשיהם, שכן הוא מעלה הסבר אחר לדברים.
סימון מוסיף בהקשר זה, כי לעיתים אין להסתפק בדרך פרשנית אחת, ויש למצוא את המיזוג שבשתי השיטות.
מדרש תנחומא (ובעקבותיו מספר פרשנים, ובהם רש"י), מפרש את דברי יעקב כך: וכפי שמבאר רש"י: "אנוכי המביא לך [את המטעמים המבוקשים], ועשו הוא בכורך".
משמע, בתשובה לשאלת אביו: "מי אתה בני?", מזדהה יעקב במילה "אנוכי" ובנוסף מאשר את העובדה שעשו הוא בכורו.
בדברי חז"ל, לאורך כל הסיפור, מוצג יעקב באור חיובי, ואילו עשו באור שלילי.
כך במדרש על הפסוק נאמר: "בא אחיך במרמה" – "רבי יוחנן אמר: בא בחכמת תורתו".
גם אונקלוס מתרגם "במרמה" – בחכמה.
את הפסוק: – מפרש המדרש, בהטעמת המילה "הכי": "ריש לקיש אמר: התחיל מחכך בגרונו, כמאן דמחייך וזורק רוק מפיו".
משחק המילים של עשו על המילה "יעקב" מקבל בפירושו של המדרש תיאור מלגלג ומזלזל על דרך דיבורו של עשו.
אין המדרש מסתיר את דעתו השלילית על עשו.
עם זאת, את יחסו המכבד של עשו לאביו מציין המדרש כסמל לכיבוד הורים.
יתרה על כך, במדרש נאמר כי יעקב אף קיבל גיבוי משמים על מעשהו בכך שמלאך עיכב את עשו: "כיון שהיה צד וקושר והיה המלאך הולך ומתירן ומבריח, שוב היה צד והמלאך מתירן, ולמה כך?
אלא לגלגל את השעות עד שילך יעקב וילך ויעשה ויכנס אצל אביו ויאכל ויטול את הברכות".
המדרש מוסיף בהמשך, שיצחק נרתע כאשר הבין את מה שקרה, וביקש ליטול את הברכות ולקלל את יעקב במילים "גם ארור יהיה".
אך אז פנה אליו הקב"ה והסביר לו שכעת, כל מי שיקלל את יעקב יקולל בעצמו, שכן יצחק ברך את יעקב .
משהבין זאת יצחק והתיישבה דעתו, חזר שוב ובירך את יעקב .
דעה נוספת המופיעה במדרש תנחומא מונה מעשה זה כהוכחה לכך שאיברי האדם אינם ברשותו, אלא בשליטת הקב"ה; לפי שיטה זו, כשהזדעזע יצחק מכניסת עשו וביקש לומר על יעקב "גם ארור יהיה", הקב"ה הבהיר לו שלא יוכל לעשות זאת מפני שפיו אינו ברשותו, ואז חזר יצחק ואמר:
הפרשנות של המדרש היא טיפולוגית פעמים רבות; הגיבורים אינם מייצגים אנשים פרטיים, אלא הם אב-טיפוסים של עמים ושל לאומים.
יעקב מייצג את עם ישראל ועשו את אדום, או לחלופין התנהגות טיפוסית של חייל רומאי, כפי שטענו חלק מהמפרשים.
לכך מסייע גם הטקסט כפשוטו: כאשר מתקשה רבקה בהריונה, מציין הכתוב .
משמע, אין הקורא אמור לבחון את הגיבורים בקני מידה אנושיים פשוטים, כפרט, אלא כאב-טיפוס המסמל ערך גדול יותר.
בהתאם לרוח זו, מובנות יותר הפרשנויות המדרשיות למילה "ויתרוצצו": רבי יוחנן מסביר: זה רץ להרוג את זה וזה רץ להרוג את זה, ואילו ריש לקיש אומר: זה מתיר ציוויו של זה וזה מתיר ציוויו של זה – איבה אמיתית פיזית, לצד איבה תאולוגית בין ישראל והעמים.
יאיר זקוביץ מצטט את לואיג'י פיראנדלו וטוען ש"האדם לובש תמיד מסכה", שהרי אנו מתאימים את בגדינו לנסיבות החברתיות: ישנים בפיג'מה ומנהלים את הבנק בחליפה.
לדבריו גם בתנ"ך עוטים מסכה כאשר רוצים להטעות מישהו: שאול מופיע בבגדים אחרים בפני בעלת האוב, אחאב לובש בגדי חייל פשוט במלחמתו ביבש גלעד כדי להטעות את האויב, לאה מתחפשת לרחל ביום חתונתה, תמר מתחפשת לזונה כדי לפתות את יהודה, ועוד כיוצא בזה.
המילה "בגד" מתקשרת לבגידה ו"מעיל" למעילה, ולכן ניתן לראות כל מי שלובש בגדים אחרים כמעמיד פנים.
בסיפור יעקב ועשו מטרים המקרא את סיפור התרוצצות הבנים בבטנה של רבקה - את התחרות ביניהם - ואת דברי אלוהים ש"רב יעבוד צעיר".
יעקב מבצע באמונה את הוראותיה המפורטות של אמו ובמידה מסוימת גם את ההטרמות של הסיפור.
לאמיתו של דבר, על אף התרמית ה"צפויה", אין יעקב נהנה באמת מהברכה, עקב התלאות הידועות שהגיעו אליו לאחר מכן.
הנישואים הכוזבים הם העונש האידיאלי למרמה.