tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביקורים הדדיים של ראשי הממשלות ושרי החוץ נערכו, הסכמי שיתוף פעולה ואמנות נחתמו בין הצדדים והיקף המסחר בין המדינות התרחב, לרבות ייבוא של כלי רכב יפניים לישראל.
במקביל, התפקיד שיפן ביקשה לעצמה בתהליך השלום הלך וגדל, עם שליחת חיילים יפנים לאונדו"ף ובמעורבותה בניסיון ליצור "מסדרון לשלום ולשגשוג" – אזור שיתוף פעולה בבקעת הירדן.
תופעת המטיילים הישראלים שמוצאים ביפן עבודה בלתי חוקית במכירת תכשיטים ותמונות בדוכני רחוב ואשר הסתבכו בשל כך עם רשויות החוק ביפן ועם היאקוזה פוגעת בשמה של ישראל ביפן.
תופעה זו החלה בשנות ה-80 של המאה ה-20 והתרחבה בעשורים שלאחר מכן.
בשנת 2005 אירעה תקרית דיפלומטית בין ישראל ליפן, עת אוניית המכולות צים אסיה השייכת לחברת צים הישראלית התנגשה בסירת דייגים יפנית, התנגשות שגרמה למותם של שבעה דייגים, וזאת תוך שהיא חומקת מן הזירה ללא הגשת עזרה.
בתחילה הכחישה צים כל קשר להתנגשות אך לבסוף הודתה בתאונה ואף שילמה פיצויים למשפחות ההרוגים.
לחברה ולמדינת ישראל נגרם נזק תדמיתי קשה עקב ההכחשה, והיה צורך במגעים דיפלומטיים רבים על מנת לשקם את הנזק התדמיתי לישראל.
בשנת 2017 לשכת המסחר ישראל יפן חשפה שיא חדש של השקעות יפניות בישראל.
במרץ 2023 צוינו בטקס חגיגי ובנטיעת עץ זית מישראל בטוקיו 70 שנים לכינון היחסים הדיפלומטיים בין המדינות, כאשר ישראל היא המדינה הראשונה שזכתה לנטוע עץ סביב ארמון הקיסר, בפארק מתויר וכאות לחשיבות היחסים בין המדינות.
נכון ל-2023 ישנן כ-100 חברות יפניות המפעילות משרדים או מרכזי חדשנות בישראל, וסך כל ההשקעות היפניות הגיע לכ-13% מסך ההשקעות הזרות בישראל.
בנוסף, אמורים להיחתם הסכמים בין המדינות, בנושא סחר חופשי ואשרות עבודה-טיול שיאפשרו לתקופה של עד שנה שילוב טיול ועבודה לאזרחי שתי המדינות.
בפברואר 2024 סגן שרת החוץ של יפן, קיוֹטוֹ טסוּגִ'י, ביקר בקיבוץ כפר עזה בליווי יו"ר הכנסת, אמיר אוחנה.
במהלך הביקור, טסוּגִ'י התייחס למראות הקשים שאותם ראה, כינה אותם "אימה וטרור" והדגיש כי יפן עומדת לצד ישראל במלחמתה בטרור.
ביוני 2024 מנהל מלון בקיוטו סירב לארח תייר ישראלי בשל פשעי מלחמה לכאורה שביצע צה"ל בעזה.
שגריר ישראל ביפן גלעד כהן שלח מכתב תלונה למנכ"ל החברה שבבעלות המלון, וביקש בירור מקיף, התנצלות ופיטוריו של המנהל.
השגרירות גם פנתה לרשויות היפניות לבדוק את המקרה.
שרת החוץ היפנית, יוקו קמיקאווה גינתה את סירוב המלון הבטיחה לנקוט צעדים נחרצים בנושא.
ביולי 2024 יפן הטילה סנקציות על ארבעה מתנחלים ישראלים בשל אלימותם נגד פלסטינים ביהודה ושומרון.
באוגוסט 2024, נגסאקי ציינה את יום השנה ה-79 להפצצת האטום שלה והודיעה ששגריר ישראל ביפן לא יוזמן מחשש להפרעות אפשרויות בטקס.
בעקבות כך, שגרירים מארצות הברית, קנדה, בריטניה, צרפת, גרמניה, איטליה והאיחוד האירופי החרימו את הטקס.
לאור חילופי הממשל בארצות הברית, פרסם צבי האוזר, יו"ר ועדת החוץ והביטחון לשעבר מאמר בניקיי היפני בו קרא ליפן לשנות את מדיניותה כלפי המזרח התיכון ולהגדיל, את מעורבותה באזור כחלק משת"פ אמריקאי-יפני.
זהו אחד המאמרים הבודדים שפורסמו על ידי גורם ישראלי באחד העיתונים החשובים ביפן.
במאי 2025 לאחר קרוב לשנה של השעיה, דואר יפן הודיע כי שירות הדואר מיפן לישראל מתחדש.
לראשונה זה 15 שנים ביקר שר החוץ גדעון סער ביפן, סער נפגש עם שר החוץ של יפן טאקשי איוואיה במשרד החוץ היפני בטוקיו.
במהלך הפגישה דנו השניים על המצב במזרח התיכון (עזה והמשא ומתן לשחרור חטופים, איראן, סוריה ולבנון), כמו גם על היחסים הבילטרליים בין המדינות.
על הכרה חד צדדית במדינה פלסטינית אמר סער כי "מהלכים חד צדדיים נגד ישראל יחייבו תגובה ישראלית.
הדבר הזה ידחק את ישראל לפינה.
אני קורא ליפן לדחות רעיונות כאלה שרק ירחיקו אותנו מהשלום".
יפן מחזיקה בשגרירות בתל אביב
ישראל ויפן חתומות על מספר אמנות והסכמים דו-צדדיים.
בשנת 1971 בוטל הצורך באשרת תיירות בין שתי המדינות.
ב-1993 חתמו המדינות על אמנה להימנעות מכפל מס ולמניעת השתמטות ממס.
בשנתיים שלאחר מכן נקבעו קשרי חינוך ותרבות וכן נחתם הסכם שיתוף פעולה מדעי וטכנולוגי.
בשנת 2000 נחתם הסכם תעבורה אווירית.
נכון לשנת 2010, עמד היקף הסחר הבינלאומי בין יפן לישראל על 2.46 מיליארד דולר אמריקני, עלייה של 19% לעומת השנה הקודמת.
עבור ישראל הייתה יפן יעד היצוא ה-21 ומקור היבוא ה-11. היצוא הישראלי ליפן היווה אז 1.2% מהיצוא הישראלי הכולל ו-0.1% מהיבוא היפני.
היקף היצוא מיפן לישראל עמד באותה שנה על 1.78 מיליארד דולר, ועיקרו כלי רכב והובלה, מכונות, מכשירי חשמל וכימיקלים.
מנגד, היקף היצוא מישראל ליפן עמד על 683 מיליון דולר, ועיקרו מתכת גולמית ומוצרי מתכת, כימיקלים ותזקיקי נפט, מכשירי מדידה, ציוד רפואי, יהלומים מלוטשים וציוד תקשורת.
540 חברות ישראליות (המייצאות בהיקף של למעלה מ-10,000 דולר) עבדו באותה שנה ביפן.
מינהל סחר חוץ במשרד הכלכלה מפעיל נספחות כלכלית ביפן לקידום שיתוף הפעולה המסחרי בין המדינות.
הנספחות תומכת באירועים שונים, הכוללים תערוכות וירידים, בהם מוצגות חברות ישראליות לתעשייה היפנית.
הנספחת הכלכלית בטוקיו היא נועה אשר.
לצד הפעילות הממשלתית לקידום סחר והשקעות בין ישראל ליפן, פועלים גם גופים לא־ממשלתיים שמטרתם לתווך קשרים עסקיים ולעודד שיתופי פעולה בין חברות וארגונים משתי המדינות.
בין גופים אלה נמנית אגודת הידידות ולשכת המסחר ישראל–יפן (Israel–Japan Friendship Society & Chamber of Commerce), אשר יזמה מהלכים לקידום שיתוף פעולה כלכלי בין המדינות, ובכלל זה איסוף פניות והצעות מחברות וארגונים בעלי פעילות או עניין בשוק היפני לצורך העברתן לגורמים רלוונטיים.
בפרסומים אלה צוין כי סופיה גוגלב משמשת המנהלת הכללית של אגודת הידידות ולשכת המסחר ישראל–יפן, ואחראית על תיאום הפעילות השוטפת וקשרי העבודה של הארגון במסגרת הקידום האזרחי והעסקי של היחסים בין ישראל ליפן.
בינואר 2026 נבחרה נועה אשר מנכ"לית NTT ישראל ליו"ר לשכת המסחר ישראל יפן.
קשרי תרבות ושיתוף פעולה מדעי טכנולוגי
בשנת 1959 נוסד בחיפה מוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית, המוקדש באופן בלעדי לאמנות יפנית, ומטרתו לאפשר לישראלים היכרות עם התרבות היפנית ולקדם הבנה הדדית בין ישראל יפן.
התזמורת הפילהרמונית הישראלית הופיעה מספר פעמים ביפן, הראשונה שבהן הייתה בשנת 2000.
בשנת 1985 העניקה יפן את פרס יפן לנשיא מדינת ישראל לשעבר, אפרים קציר, על מחקרו בתחום קיבוע אנזימים.
זו הייתה השנה הראשונה שבה הוענק פרס זה.
נכון לשנת 2012, ישראל העניקה את פרס וולף לעשרה יפנים: קוניהיקו קודאירה, אוסאמו האיאישי, קיושי איטו, פומיהיקו מאקי, יואיצ'ירו נמבו, יאסוטומי נישיזוקה, מסטושי קושיבה, ריוג'י נויורי, מיקיו סאטו ושיניה יאמאנקה.
יחסי יפן–קוריאה הצפונית הם היחסים הפוליטיים, המסחריים, הדיפלומטיים והצבאיים בין יפן לרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה.
נכון לשנת 2024, לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים בין יפן לקוריאה הצפונית.
לפי סקר שבוצע על ידי ה-BBC בשנת 2014 91% מאזרחי יפן מחזיקים בעמדה שלילית כלפי קוריאה הצפונית, בעוד אחוז בודד מחזיק בעמדה חיובית, מה שהופך את יפן למדינה עם שיעור התמיכה הנמוך ביותר בקוריאה הצפונית בעולם.
בסוף המאה התשע עשרה, במקביל להתגברות הקולוניאליזם ברחבי העולם, גברה השפעתם של היפנים בקוריאה.
קוריאה הייתה זירת התנגשות בין יפן לאויבותיה בשתי מלחמות: מלחמת סין–יפן הראשונה ומלחמת רוסיה–יפן, ששתיהן הסתיימו בניצחון האימפריה היפנית.
ההתנגדות הקוריאנית לכיבוש היפני לא פסקה לאורך כל תקופת שלטונם של היפנים.
היפנים, שרצו למנוע התמרדויות נוספות, ניסו לכפות את התרבות היפנית בקוריאה.
מהלכיהם של היפנים התבטאו, בין היתר, באיסור השימוש בשפה הקוריאנית בבתי הספר ובתקשורת, ואילוץ התושבים המקומיים לאמץ שמות יפניים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, אולצו קוריאנים רבים להשתתף במאמץ המלחמתי היפני.
הכיבוש האמריקאי ביפן ומלחמת קוריאה
במסגרת מבצע סערת אוגוסט, שהיה חלק ממלחמת העולם השנייה, הצבא האדום פלש לחצי האי הקוריאני, אז, כאמור, בשליטת יפן.
הכוונה המקורית של ברית המועצות הייתה להשתלט על כל קוריאה.
אולם, ב-2 בספטמבר, יפן נכנעה ללא תנאי לארצות הברית, מה שאילץ את הסובייטים לעצור את התקדמותם על קו הרוחב 38 כדי לאפשר לכוחות צבא ארצות הברית להיכנס לקוריאה.
ואכן, ב-8 בספטמבר, נחתו 24 גייסות של הצבא האמריקאי בפיקודו של ג'ון הודג' באינצ'ון, והקימו תוך זמן קצר מנהלה צבאית תחת פיקודו.
בשטחי הכיבוש בקוריאה הייתה אמורה לקום קוריאה מאוחדת אחת, אך הסובייטים התנגדו לוותר על שטח הכיבוש שלהם.
לכן, בשנת 1948, קוריאה חולקה לשניים דה פקטו: בשטח הכיבוש של ברית המועצות הוקמה הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה (קוריאה הצפונית), מדינת חסות של ברית המועצות, ובשטח הכיבוש של ארצות הברית הוקמה הרפובליקה של קוריאה (קוריאה הדרומית), מדינה עצמאית אשר נתמכת על ידי ארצות הברית.
ב-28 באוגוסט 1945 כוחות ראשונים של צבא ארצות הברית נחתו ביפן, מה שסימן את תחילתו של הכיבוש האמריקאי ביפן.
במהלך מלחמת קוריאה, שבה תקפה קוריאה הצפונית את קוריאה הדרומית, חיילים רבים מצבא ארצות הברית ששהו ביפן הועברו לקוריאה כדי להילחם בקוריאה הצפונית.
יפן שבה להיות מדינה עצמאית באופן רשמי ב-28 באפריל 1952, כשחוזה סן פרנסיסקו נכנס לתוקף.
בשנת 1955 סייעה קוריאה הצפונית בהקמת התאחדות כללית של קוריאנים ביפן שתמכו בקומוניזם, ושימשה למעשה כנציגות קוריאה הצפונית ביפן.
אף על פי כן, חזרה רצונית של תושבים קוריאנים מיפן לקוריאה הצפונית התקדמה באיטיות, ועד סוף שנת 1960 עברו רק 50,000 מתוך 600,000 קוריאנים החיים ביפן לקוריאה הצפונית.
במהלך שנות השבעים ושנות השמונים, אירעו חטיפות רבות של אזרחים יפנים על ידי קוריאה הצפונית (מגומי יוקוטה הייתה בין החטופות).
ישנה השערה כי מקצת החטופים היפנים הורו את השפה היפנית בבתי ספר למרגלים בקוריאה הצפונית.
ייתכן שחלקם נחטפו כיוון שהיו עדים לפעילות ריגול של קוריאה הצפונית על אדמת יפן.
מספר נשים חטופות שימשו בנות זוג לחברי ארגון טרור יפני שבסיסו היה בקוריאה הצפונית.
ממשלת יפן הכירה באופן רשמי ב-17 אנשים אשר נחטפו מיפן לקוריאה הצפונית, אולם, כנראה, ישנם מאות יפנים שנחטפו לקוריאה הצפונית.
בספטמבר 2002 הודתה קוריאה הצפונית באופן רשמי בחטיפות אשר בוצעו בעבר, ובאוקטובר אותה שנה חמישה חטופים חזרו ליפן.
במאי 2004 התירה קוריאה הצפונית לחמשת ילדיהם של שני זוגות שנחטפו ליפן לחזור ליפן ולהצטרף למשפחותיהם.
בין הצדדים התגלעו נקודות מחלוקת.
יפן דרשה לקבל מידע על חיילים יפנים שהושמו בשבי הצבא האדום במלחמת העולם השנייה; בעוד שקוריאה הצפונית דרשה לקבל פיצויים עקב הנזקים שנגרמו לה בתקופת הכיבוש היפני בקוריאה.
נכון לשנת 2024, היחסים בין שתי המדינות נמצאים בשפל של כל הזמנים, בין היתר בגלל שיגור רקטות צפון קוריאניות מעל יפן והמתיחות הגוברת בין קוריאה הצפונית לשכנותיה סביב תוכנית הגרעין של קוריאה הצפונית.
יחסי יפן–מזרח טימור הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין הרפובליקה הדמוקרטית של טימור לאסטה.
יחסי יפן-מזרח טימור כוננו באופן לא רשמי כאשר ב-20 במאי 2002, שליטת האו"ם באזור הוחלפה בממשלת מזרח טימור, המדינה קיבלה דה יורה עצמאות.
הממשלה היפנית מחזיקה שגרירות בדילי מאז 2003. יפן היא תורמת חבילות הסיוע השלישית בגודלה למזרח טימור אחרי סין ואינדונזיה.
היחסים בין שתי המדינות כוננו באופן רשמי בחודש ספטמבר 2002.
יפן מיוצגת במזרח טימור בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בדילי, בירת המדינה.
מזרח טימור מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה.
יחסי יפן–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
ב-11 במרץ 2011, רעידת האדמה והצונאמי החלו להכות בחבל טוהוקו במזרח יפן.
באותה שנה, על מנת להתאבל על קורבנות האסון הזה, הובאה גופה אחת לסן מרינו ונקברה בקבר השינטו הראשון באירופה.
על יד הגופה הוקם מקדש שנקרא "מקדש סן מרינו".
קיימת קבוצה פרלמנטרית למען ידידות יפן-סן מרינו, הקבוצה אחראית על הקמת המקדש והקבר.
סן מרינו מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה.
סן מרינו מיוצגת ביפן גם בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בעיר קובה.
יפן אינה מיוצגת בסן מרינו בדרג השגרירות.
יפן מיוצגת בסן מרינו בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה שהיא מחזיקה בסן מרינו, בירת המדינה.
יחסי יפן–ניו זילנד הם היחסים שבין יפן לבין ניו זילנד.
היחסים החלו לאחר מלחמת העולם השנייה.
כיום, יפן היא שותפה מסחרית גדולה עם ניו זילנד.
בשנת 1985, יפן וניו זילנד חתמו על הסכם "אשרת עבודה וחופשה" שבו שתי המדינות מאפשרות למטיילים ולתיירים במדינות לעבוד על מנת לממן את הוצאות הנסיעה שלהם.
ניו זילנד הייתה אחת מארבע המייסדות של תוכנית ההחלפה וההוראה של יפן, שהוקמה בשנת 1987 על ידי ממשלת יפן.
בשנת 2010, לאחר שהתרחשה רעידת האדמה בניו זילנד, סייעה יפן בשליחת כוחות צבא וציוד.
שנה לאחר מכן, כאשר התרחשה רעידת האדמה והצונאמי בטוהוקו, ממשלת ניו זילנד תרמה כ2 מיליון דולר לצלב האדום היפני על מנת לתמוך ולסייע בציוד הצלה.
באוקטובר 2012, קומודור הצי המלכותי של ניו זילנד, ג'ון מרטין, ביקר את הצבא הימי של יפן ושיבח את פעולותיו.
כיום, הפורום העסקי הבינלאומי של ניו זילנד, שהוקם בשנת 2006, על ידי חברות הייצוא הגדולות בניו זילנד, הוא אחד מהגורמים העיקריים והמרכזיים להסכם הסחר החופשי עם יפן.
שתי המדינות אשררו את הסכם השותפות הכלכלית האזורית המקיפה שנכנס לתוקף בינואר 2022.
יחסי יפן–ערב הסעודית הם היחסים הדו-צדדיים שבין יפן לבין הממלכה הערבית הסעודית.
יחסים רשמיים בין שתי המדינות נקשרו בשנת 1955.
מאז ייסוד היחסים, יפן, בתור הכלכלה השלישית בגודלה בעולם ולפרקים השנייה בגודלה, וערב הסעודית, כיצרנית הנפט הגדולה בעולם נהנו מהאינטרסים ההדדיים שלהן.
ב-2015 הפכה יפן לשותפת הסחר השלישית בגודלה של ערב הסעודית, כשייבאה סחורות בשווי כולל של 45.4 מיליארד דולר שעיקרן נפט וייצאה סחורות בשווי 7.5 מיליארד דולר בעיקר של מוצרים מוגמרים.
הקשרים הרשמיים הראשונים בין שתי המדינות החלו ב-1938 כשהשליח הסעודי לבריטניה, חאפז ווהבה ביקר ביפן לכבוד פתיחת מסגד טוקיו.
בשנה שלאחר מכן השליח היפני למצרים, יוקויאמה ביקר בערב הסעודית ונפגש עם המלך אבן סעוד בריאד.
שתי המונרכיות שמרו על קשרים רעועים במשך השנים שלאחר מכן; תרמה לכך המתקפה על פרל הארבור שהביאה לכניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה ולקריסת הקשרים בין האימפריה לממלכה הסעודית.
לבסוף, במרץ 1945 הממלכה הכריזה מלחמה על יפן וגרמניה הנאצית.
בשנת 1953 ממשלת יפן שלחה משלחת לבריטניה והאיצה את התהליך ששיאו היה בייסוד היחסים הדיפלומטיים שבין יפן לערב הסעודית.
נקודת ציון חשובה נוספת היא שנת 1957 כשניתן ליפן הזיכיון לחפש נפט והקמת חברת הנפט היפנית-ערבית.
בשנת 1968, במהלך הנס הכלכלי היפני עקפה כלכלת יפן את כלכלת גרמניה המערבית והפכה לכלכלה השנייה בגודלה בעולם אחרי ארצות הברית.
ביקורו של פייסל, מלך ערב הסעודית בטוקיו ב-1971 חיזק את היחסים בין המדינות ופתח עידן חדש ביחסים בין המדינות, במהלכו התקיימו ביקורים הדדיים רבים.
כמו כן, הקשרים בין משפחת המלוכה הסעודית והמשפחה הקיסרית היפנית התחזקו.
המחצית הראשונה של המאה ה-21
בשנת 2001 ביקר שר החוץ של יפן בסעודיה והכריז על יוזמות בשלושה תחומים עיקריים: קידום הדיאלוג בין התרבויות ועם העולם האסלאמי, פיתוח מקורות המים ודיאלוג פוליטי רחב.
במרץ 2017 ביקר סלמאן, מלך ערב הסעודית, ביפן ונפגש עם ראש ממשלת יפן שינזו אבה בטוקיו, ודן עמו בענייני הביטחון הבינלאומי וחזון יפן–סעודיה, וכמו כן חשף יחד עמו את תוכנית Vision 2030 של שתי המדינות.
היחסים המיוחדים בין שתי המדינות תורגמו למציאות בשטח ובראשה התחום הכלכלי ועדות לכך היא שיפן היא שותפת הסחר השנייה בגודלה של הממלכה הסעודית, עם ייצוא סחורות סעודיות ליפן בשווי כולל של 3.035 מיליארד ין שעיקרן נפט, וייבוא סחורות יפניות לסעודיה בשווי 826 מיליארד ין ועיקרן הוא מכוניות, מכונות וות.
שתי המדינות חתמו על הסכם לשיתוף פעולה טכנולוגי וכלכלי מאז שנת 1975, שכולל גם את הקמת הוועדה המשותפת הסעודית–יפנית לפיקוח על יישום תנאי ההסכם בין המדינות.
יחסי יפן–ירדן הם היחסים הדו-צדדיים שבין הממלכה הירדנית ההאשמית לבין יפן.
שתי המדינות מנהלות יחסים דיפלומטיים מאז שנת 1954.
שתי המדינות ייסדו יחסים דיפלומטיים בשנת 1954, שתי המדינות מקיימות יחסים ידידותיים, ושומרות על קשר בין המשפחה הקיסרית היפנית לבין משפחת המלוכה הירדנית.
בשנת 1974 ייסדו שתי המדינות שגרירויות הדדיות.
יפן הקימה שגרירות בעמאן, ואילו ירדן ייסדה שגרירות בטוקיו.
1985 - הסכם הסיוע בין שתי המדינות נכנס לתוקפו.
1995 - נכנס לתוקף הסכם התעופה.
1997 - נכנס לתוקף הסכם המבטל את הצורך בוויזה בין שתי המדינות.
2012 - נכנס לתוקף ההסכם לשיתוף פעולה בשימוש למטרות שלום באנרגיה גרעינית.
ירדן ייצאה בשנת 2017 סחורות בשווי 5.35 מיליארד ין, שכללו בעיקר דשן ועפרת זרחן, וייבאה מיפן סחורות בשווי 61.29 מיליארד, בעיקר מכונות תובלה ואחרות.
יחסי יפן–כווית הם היחסים הבילטרליים שבין מדינת כווית לבין יפן.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בדצמבר 1961. ליפן שגרירות בכווית סיטי ולכווית שגרירות בטוקיו.
בשנת 1974 התרחשה מתקפה על שגרירות יפן בכווית .
שגריר ומספר עובדים נלקחו כבני ערובה ושוחררו בהמשך.
אמיר כווית, סבאח אל-אחמד אל-ג'אבר א-סבאח, ערך ביקור רשמי ביפן במרץ 2012. במהלך ביקורו התקבל על ידי קיסר יפן, אקיהיטו, ונפגש עם ראש ממשלת יפן יושיהיקו נודה.
בשנים 2013–2014 נכנסה לתוקפה בשתי המדינות האמנה למניעת כפל מס.
כמו כן, באוגוסט 2013 ביקר בכווית ראש ממשלת יפן שינזו אבה.
במהלך ביקורו התקבל על ידי אמיר כווית, ונועד עם ראש ממשלת כווית, ג'אבר אל-מובארכ אל-חאמד אל-סבאח.
שני הצדדים סיכמו לייסד "שותפות מקיפה".
בשנת 2014 ייצאה כווית ליפן סחורות בשווי 12.38 מיליון דולר ובהן נפט גולמי ומוצרים המופקים מנפט, וייבאה סחורות בשווי 1.89 מיליון, ובהן מנועי כלי רכב, פלדה, מכונות וציוד חשמלי.
יחסי יפן–קוריאה הדרומית אלו היחסים הדיפלומטיים הדו צדדיים שבין הרפובליקה של קוריאה ויפן.
יפן מקדישה תשומת לב רבה לבניית יחסים עם שתי הקוריאות, מכיוון שהיא מכירה בחשיבותה של מדיניות זו לביטחון והיציבות באסיה, כמו גם לביטחונה שלה.
יפן היא אחת מארבע המדינות העיקריות (יחד עם ארצות הברית, רוסיה וסין) שיש להן אינטרסים בחצי האי הקוריאני.
הסעיף התשיעי לחוקת יפן מנסח את עקרון הסירוב ליצור כוחות צבאיים ולנהל פעולות צבאיות ממלכתיות.
כתוצאה מכך, ליפן לא היו שיתופי פעולה ביטחוניים וצבאיים משמעותיים עם קוריאה הדרומית.
עם זאת, ממשלת יפן תמכה ברפובליקה הקפיטליסטית של קוריאה בשיטות אחרות.
במקרה של התקפה של קוריאה הצפונית על קוריאה הדרומית, סיפקה יפן את שטחה לעקירת הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
יפן פעלה גם כמתווכת במגעים בין קוריאה הדרומית ובין סין, ובכך תרמה להרחבת היחסים בין השתיים בשנות ה-80.
יפן וקוריאה הדרומית הן שכנות גאוגרפיות, אך בהתחשב בהיסטוריה המשותפת המורכבת, התפתחו יחסים לא יציבים בין המדינות.
על סדר היום ביחסים בין המדינות היו: כינון יחסי סחר, מעמדו של המיעוט הקוריאני ביפן, תוכן המקטעים על ההיסטוריה בספרי הלימוד, יחסים בין טוקיו לפיונגיאנג.
מאז 1987 החלו קשרים קבועים בין שרי החוץ של שתי המדינות, הנושא העיקרי היה פיתוח יחסי סחר בין שתי המדינות.
שר החוץ היפני אמר כי ארצו מוכנה לעזור לסיאול להתארגן ולארח את המשחקים האולימפיים.
ב-1988 נערכה בטוקיו ישיבת שרי החוץ של שתי המדינות.
יפן וקוריאה הדרומית הסכימו להרחיב את חילופי התלמידים והמורים, להקים ועדה של המאה ה-21 ולקבוע שיתופי פעולה ביטחוניים באולימפיאדת סיאול.
מדיניותו הצפונית של נשיא קוריאה הדרומית, נו טה-וו, ריככה מעט את יחסו השלילי של סיאול למגעים בין יפן וקוריאה הצפונית.
המפלגה הסוציאליסטית של יפן, במיוחד, חיזקה את היחסים לא רק עם קוריאה הצפונית, אלא גם עם סיאול.
באוקטובר 1988 המנהיג לשעבר של המפלגה הסוציאליסטית של יפן, ישיבאשי מסאשי , הוזמן על ידי פוליטיקאים דרום קוריאנים לסיאול.
ביקורו של ישיבאשי מסאשי היה יצרני באופן יוצא דופן: דמותה של המפלגה הסוציאליסטית של יפן בסיאול שופרה, והוא הודיע על נכונותו להפוך למתווך בין סיאול לפיונגיאנג.
יפן תפסה באופן חיובי את השיפור ביחסים בין קוריאה הדרומית ובין ועדת מוסקבה לבין קוריאה הצפונית, אך לא בירכה על יחסי ההתחממות בין סאול למוסקבה.
אולם בשנים האחרונות, היחסים נטו להתדרדר בגלל סכסוכים רבים, ביניהם: תביעות טריטוריאליות עבור סלעי ליאנקור, ביקורים של ראשי ממשלה יפניים במקדש יסוקוני, השקפות שונות על מדיניותה של יפן הקיסרית ביחס לקוריאה הקולוניאלית, כמו גם סירוב יפן להתנצל ולפצות על התעללות בנשים קוריאניות במלחמת העולם השנייה.
משרד החוץ של יפן מאפיין את היחסים עם סיאול דרך הפריזמה של איחוד ערכי היסוד, כגון: חופש, דמוקרטיה, כבוד לזכויות אדם בסיסיות, אינטרסים משותפים לשמירת השלום באזור.
בשנת 1991 ייצאה יפן סחורות 29.1 מיליארד דולר לקוריאה הדרומית, תוך שהיא מייבאת סחורות דרום קוריאניות כמעט 5.8 מיליארד דולר.
בשנת 1990 ההשקעה הישירה של יפן בכלכלה הדרום קוריאנית הסתכמה ב-4.4 מיליארד דולר.
חברות יפניות ודרום קוריאניות יצרו קשרים מועילים הדדית, מה שהעניק ליפן יתרון בשוק הצומח של מדינה זו.
מוצרים רבים מקוריאה הדרומי התבססו על עיצוב וטכנולוגיה יפניים.
ב-12 באוגוסט, קוריאה הדרומית מחקה את יפן מרשימת המדינות הזכאות ליבוא מואץ של מוצריה (סיאול הבטיחה לעשות זאת בתחילת אוגוסט, כאשר טוקיו הטילה סנקציות דומות, אך ביקשה לא לנקום) - מספטמבר, לחברות יפניות העובדות עם קוריאה הדרומית צריכות להמתין 15 יום להשלמת כל ההליכים.
יחסי יפן–לבנון הם היחסים הבילטרליים שבין יפן לבין הרפובליקה הלבנונית.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בנובמבר 1954. ליפן שגרירות בביירות וללבנון שגרירות בטוקיו.
שתי המדינות כוננו יחסים הדיפלומטיים בנובמבר 1954. באותה שנה פתחה יפן משלחת בלבנון, ושלוש שנים מאוחר יותר נפתחה משלחת לבנונית בטוקיו.
בשנת 1959 שודרגו שתי המשלחות לשגרירויות.
בשנת 1986, משיקולי ביטחון, עברה השגרירות היפנית בביירות לדמשק, שם היא נשארה עד 1995, עת השגרירות שבה לביירות.
בשנת 2018 ייצאה לבנון סחורות בשווי 2.06 מיליארד ין, וייבאה סחורות בשווי 38.3 מיליארד.
מלבד תוכנית מלגות והכשרת מומחים, מעניקה יפן מענקי תרבות.
יחסי יפן–לוב הם היחסים הבילטרליים שבין יפן לבין מדינת לוב.
שתי המדינות ייסדו יחסים דיפלומטיים בשנת 1957. בשנת 1971 פתחה לוב שגרירות בטוקיו, ושנתיים לאחר מכן ייסדה יפן שגרירות בטריפולי.
ב-1992 הצטרפה יפן לסנקציות העולמיות על לוב שהטיל עליה האו"ם, וכחלק מכך יחסיה עם לוב הוקפאו.
עם זאת, לאחר שהושעו הסנקציות, שבה יפן לנרמל את היחסים עם המדינה.
בספטמבר 1999 פורסם כי יפן פועלת כדי לשדרג את היחסים עם לוב, וכי תשלח שגריר למדינה.
בשנת 2015 ייצאה לוב ליפן סחורות בשווי 7.3 מיליארד ין, וייבאה סחורות בשווי 500 מיליון.
יחסי יפן–לאוס (ביפנית: 日本とラオスの関係, בלאית: ສາຍພົວພັນ ລາວ-ຍີ່ປຸ່ນ) הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה הדמוקרטית העממית של לאוס לבין יפן.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות נוסדו לראשונה בשנת 1955.
ללאוס יש שגרירות בטוקיו בירת יפן, ואילו ליפן יש שגרירות בוויינטיאן בירתה של לאוס.
שתי המדינות אשררו את הסכם השותפות הכלכלית האזורית המקיפה שיצא לתוקף בינואר 2022.
במרץ 2012 ביקר ראש ממשלת לאוס, ת'ונגינג תאמוונג, את ראש ממשלת יפן יושיהיקו נודה בטוקיו.
יחסי יפן–סנט לוסיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין סנט לוסיה.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לסנט לוסיה כוננו לראשונה בינואר 1980, בין שתי המדינות מתקיים שיתוף פעולה טכנולוגי בשווי ביליוני ין יפני וסנט לוסיה מקבלת מענקים הומניטריים מיפן, גם הם בשווי ביליוני ין יפני.
הסחר שבין שתי המדינות מבוסס בעיקר על יבוא סנט-לוסיאני מיפן, בעיקר במגזרי הרכב והקירור.
1990 - ויליאם ג'ורג' מאלט, שר התיירות של סנט לוסיה
אנתוני, ראש ממשלת סנט לוסיה
2001 - קאסיוס אליאס, שר החקלאות של סנט לוסיה
2004 - ג'וליאן רוברט האנט, שר החוץ של סנט לוסיה
2004 - איגנאציוס ג'אן, שר החקלאות של סנט לוסיה
2010 - רופוס ג'ורג' בוסקה, שר החוץ של סנט לוסיה
2016 - אדמונד אסטפאן, השר לשוויון חברתי, פיתוח צעירים, ספורט, תרבות וממשל מקומי של סנט לוסיה
2015 - יאסוהידה נאקיאמה, שר המדינה היפני ליחסי חוץ
2017 - קנטרו סונורה, שר המדינה היפני ליחסי חוץ
סנט לוסיה אינה מיוצגת ביפן, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יפן אינה מיוצגת בסנט לוסיה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יפן האמינה את השגרירות שהיא מחזיקה בפורט אוף ספיין, בירת טרינידד וטובגו הסמוכה, על סנט לוסיה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים בנובמבר 1927.
מדינה שם בשפה הרשמית בלוקסמבורגית: Groussherzogtum Lëtzebuergבגרמנית: Großherzogtum Luxemburgבצרפתית: Grand-Duché de Luxembourg ביפנית: 日本 מפה סמל דגל עיר בירה והעיר הגדולה ביותר לוקסמבורג
יפנים (לאומית); אין שפה רשמית במדינה.דת 87% נוצרים קתולים13% יהודים, נוצרים פרוטסטנטים, יוונים ומוסלמים.
יפן מיוצגת בלוקסמבורג על ידי שגרירותה בלוקסמבורג הבירה.
לוקסמבורג מיוצגת על ידי שגרירות בטוקיו, בירת יפן.
נכון לשנת 2019, הייצוא היפני ללוקסמבורג עומד על 62.3 מיליארד ין.
המוצרים העיקריים אשר הוצאו ללוקסמבורג הם: מכונות, ציוד חשמלי וציוד תחבורה.
נכון לשנת 2019, הייבוא היפני מלוקסמבורג עומד על 9 מיליארד ין.
המוצרים העיקריים אשר הובאו ליפן הם: טקסטיל, מוצרי פלסטיק ומכונות.
נכון לספטמבר 2019 673 אזרחים יפניים חיים בלוקסמבורג.
יחסי יפן–מקדוניה הצפונית (ביפנית: 日・北マケドニア関係, במקדונית: Односи Јапонија-Северна Македонија) הם היחסים הדיפלומטיים בין יפן לבין רפובליקת מקדוניה הצפונית.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים במרץ 1994, לאחר שמקדוניה הצפונית התנתקה מיוגוסלביה, ובכך זכתה לעצמאותה.
יפן מיוצגת במקדוניה הצפונית על ידי שגרירותה בסקופיה, בירת המדינה.
מקדוניה הצפונית מיוצגת ביפן על ידי שגרירותה בטוקיו, בירת יפן.
מדינה שם בשפה הרשמית במקדונית: Република Северна Македонија ביפנית: 日本 מפה סמל דגל עיר בירה והעיר הגדולה ביותר סקופיה
יפנית (לאומית); אין שפה רשמית במדינה.דת 69.6% אורתודוקסים28.6% מוסלמים1.1% נוצרים.
בשנת 2017 הייצוא היפני למקדוניה הצפונית עמד על 7.33 מיליארד ין.
המוצרים העיקריים אשר הוצאו למקדוניה הצפונית הם: מכונות, מכוניות ומוצרי תעשייה.
הייבוא היפני ממקדוניה הצפונית עמד על 6.55 מיליארד ין.
המוצרים העיקריים אשר הובאו ליפן הם: טבק ויין.
בשנת 2017 מספר האזרחים היפניים אשר גרו במקדוניה הצפונית עמד על 16.
יחסי יפן–סרי לנקה (ביפנית: 日本とスリランカの関係, בסינהלית: ජපාන-ශ්රී ලංකා සබඳතා) הם היחסים הדיפלומטיים בין יפן לבין הרפובליקה הדמוקרטית הסוציאליסטית של סרי לנקה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים בשנת 1952, כארבע שנים לאחר שסרי לנקה קיבלה עצמאות מהממלכה המאוחדת.
יפן מהווה כמקור מרכזי להלוואות בריבית נמוכה לסרי לנקה.
ב-5 באפריל 1942, פשטה האימפריה היפנית פשיטה אווירית על העיר קולומבו.
כמה ימים לאחר התקיפה, הותקפה גם העיר טרינקומלי.
הטינה לאירופאים בקרב הסינהלים גברה, והם הובילו מרידות כנגד הצבא הבריטי והשיגו תמיכה עממית בשביל ניצחון גרמני או יפני.
ג'וניוס ג'אייווארדנה ודודלי סננאייק, קיימו שיחות סודיות עם היפנים במטרה להדיח את הממשל הבריטי בסרי לנקה.
ג'אייווארדנה היה למנהיגים אשר השתתפו בוועידת סן פרנסיסקו.
בשנת 1997, סרי לנקה הפכה לחברה בארגון "BIMSTEC", ארגון שמטרתו להגדיל את הסחר בקרב מדינות מפרץ בנגל, הכולל את בהוטן, הודו, נפאל, תאילנד ומיאנמר.
הארגון בוחן חתימת הסכם סחר חופשי עם יפן כדי לשפר את הסחר המשותף, שהולך ומצטמצם מאז שנת 2000. משנת 2000 עד שנת 2007, רק 2.4% מכלל הייצוא של סרי לנקה היה ליפן.
הייצוא הסינהלי ליפן כלל בעיקר תה, גומי, דגים ואבנים יקרות.
עד שנת 2007 יפן הייתה לתורמת הגדולה ביותר של סרי לנקה.
נכון לשנת 2018, שוויו של הייצוא היפני לסרי לנקה עמד על 138.1 מיליארד ין, וכלל בעיקר מכונות, רכבים, סיבים אופטיים, ציוד לרכב ומוצרים פלסטיים.
באותה השנה, שוויו של הייבוא היפני מסרי לנקה עמד על 30.2 מיליארד ין, וכלל בעיקר תה ודגים.
יפן תרמה ספינות סיור לחיל הים של סרי לנקה כדי לשפר את המערכת הימית של המדינה.
יפן וסרי לנקה קיימו תערוכות צבאיות משותפות.
דרמות הטלוויזיה היפניות היו פופולריות בסרי לנקה.
אחת מהדרמות הטלוויזיוניות היפניות הבולטות ביותר בסרי לנקה הייתה הסדרה "אושין" אשר זכתה לאחוזי רייטינג גבוהים.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 החלו לשדר בסרי לנקה סדרות אנימה.
ב-7 באוקטובר 2016, ערוץ הבידור היפני "WakuWaku Japan" המכוון צופים במדינות אחרות באסיה, החל לשדר גם בסרי לנקה.
על פי הלשכה היפנית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2018 התגוררו בסרי לנקה 804 אזרחים יפנים.
לעומת זאת, ביולי 2019 התגוררו ביפן 26,229 אזרחי סרי לנקה.
יחסי יפן–סנט וינסנט והגרנדינים הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין סנט וינסנט והגרנדינים.
בין יפן לבין סנט וינסנט והגרנדינים מתקיימים יחסים דיפלומטיים.
היחסים הדיפלומטיים שבין יפן לסנט וינסנט והגרנדינים כוננו לראשונה בחודש אפריל 1980. בין שתי המדינות נערכו מספר ביקורים רמי דרג ולאחריהם הגיעו שיתופי פעולה מינוריים.
ג'יימס פיץ-אלן מיטשל, ראש ממשלת סנט וינסנט והגרנדינים (1986, 1990)
רלף גונזלבס, ראש ממשלת סנט וינסנט והגרנדינים (2004)
סנט וינסנט והגרנדינים אינה מיוצגת ביפן, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יפן אינה מיוצגת בסנט וינסנט והגרנדינים, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יפן האמינה את שגרירותה שבפורט אוף ספיין, בירת טרינידד וטובגו הסמוכה, על סנט וינסנט והגרנדינים.
יחסי יפן–סנט קיטס ונוויס הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין פדרציית סנט כריסטופר ונוויס.
בין יפן לבין פדרציית סנט כריסטופר ונוויס מתקיימים יחסים דיפלומטיים.
שתי המדינות כוננו את היחסים שביניהן בחודש ינואר 1985. בין שתי המדינות התקיימו מספר ביקורים רמי דרג ולאחריהם הגיעו מספר שיתופי פעולה מינוריים.
קנדי סימונדס, ראש ממשלת סנט קיטס ונוויס (1985)
קלמנט את'לסטון-ארינדל, המושל הכללי של סנט קיטס ונוויס (1990)
דנזל דאגלס, ראש ממשלת סנט קיטס ונוויס (2005)
יפן אינה מיוצגת בסנט קיטס ונוויס, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יפן האמינה את שגרירותה שבפורט אוף ספיין, בירת טרינידד וטובגו הסמוכה, על סנט קיטס ונוויס.
סנט קיטס ונוויס אינה מיוצגת ביפן, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
סנט קיטס ונוויס האמינה את שגרירותה שבטאיפיי, בירת טאיוואן הסמוכה, על יפן.
יחסי יפן–פפואה גינאה החדשה הם יחסי החוץ בין יפן לפפואה גינאה החדשה.
במלחמת העולם השנייה כבשו יפן לראשונה את רבאול ב-23 בינואר 1942 וביצרו אותה.
אחר כך כבשה יפן כשני השלישים הצפוניים של גינאה החדשה.
הולנד, בריטניה ואוסטרליה המשיכו להילחם בהם והחל מ-1943 נחתו גם חילי צבא ארצות הברית בצפון מזרח האי מתוך תוכנית שנועדה לכבוש רק את חופו הצפוני של האי.
הדבר בוצע בהצלחה עד 1945 אבל הקרבות נמשכו עד סוף המלחמה.
ב-15 באוגוסט 1945 נכנעו היפנים ברבאול.
היחסים הדיפלומטיים בין יפן לפפואה גינאה החדשה כוננו ב-16 בספטמבר 1975, התאריך בו פפואה גינאה החדשה קיבלה את עצמאותה.
יפן מחזיקה בפפואה גינאה החדשה שגרירות בפורט מורסבי, ואילו פפואה גינאה החדשה מחזיקה ביפן שגרירות בטוקיו.
פפואה-גינאה החדשה היא כיום הנהנית הגדולה ביותר של סיוע חוץ יפני ב.
יחסי יפן–קוסטה ריקה הם היחסים הדיפלומטיים שבין יפן לבין רפובליקת קוסטה ריקה.
בין יפן לבין רפובליקת קוסטה ריקה מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
יפן ורפובליקת קוסטה ריקה כוננו את יחסיהן הדיפלומטיים הרשמיים בחודש פברואר 1935. במהלך מלחמת העולם השנייה התייצבה קוסטה ריקה לצד בעלות הברית ולאחר המתקפה על פרל הארבור ניתקה את יחסיה עם יפן.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 חודשו היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות.
בין שתי המדינות מתקיים סחר וביקורים רמי דרג תכופים.
ריוטרו האשימוטו, ראש ממשלת יפן (1998)
רפאל אנחל קלדרון פורנייר, נשיא קוסטה ריקה (1990)
מיגל אנחל רודריגס, נשיא קוסטה ריקה (2001)
אבל פאצ'קו, נשיא קוסטה ריקה (2005)
לאורה צ'ינצ'ייה, נשיאת קוסטה ריקה (2010)
יפן מיוצגת בקוסטה ריקה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בסן חוסה, בירת המדינה.
קוסטה ריקה מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה.
קוסטה ריקה מיוצגת ביפן בדרג הקונסולרי באמצעות שלוש קונסוליות רשמיות שהיא מחזיקה בערים קובה, מיטו, ונגויה.
יחסי יפן–כף ורדה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין הרפובליקה של קאבו ורדה.
בין יפן לבין הרפובליקה של קאבו ורדה מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לרפובליקה של קאבו ורדה כוננו באופן רשמי ב-11 ביולי 1975, עם הכרת יפן בעצמאותה של כף ורדה.
ז'וזה מריה נבש, ראש ממשלת כף ורדה (2013)
אוליסש קורייה א סילבה, ראש ממשלת כף ורדה (2019)
ז'ורז'ה קרלוש פונסקה, נשיא כף ורדה (2019)
יפן אינה מיוצגת בכף ורדה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
כף ורדה אינה מיוצגת ביפן, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
כף ורדה האמינה את שגרירותה שבבייג'ינג, בירת הרפובליקה העממית של סין הסמוכה, על יפן.
יחסי יפן–סיירה לאון הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין הרפובליקה של סיירה לאון.
בין יפן לבין הרפובליקה של סיירה לאון מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
ג'וליוס מאדה ביו, נשיא סיירה לאון (2019)
יפן אינה מיוצגת בסיירה לאון בדרג השגרירות.
סיירה לאון אינה מיוצגת ביפן בדרג השגרירות.
סיירה לאון מיוצגת ביפן בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה.
יחסי יפן–סאו טומה ופרינסיפה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין הרפובליקה הדמוקרטית של סאו טומה ופרינסיפה.
יפן והרפובליקה הדמוקרטית של סאו טומה ופרינסיפה מקיימות יחסים דיפלומטיים רשמיים.
היחסים הדיפלומטיים שבין יפן לסאו טומה ופרינסיפה כוננו ב-22 ביולי 1975, יום הכרתה של יפן בעצמאותה של סאו טומה ופרינסיפה.
ז'ורז'ה בום ז'זוש, ראש ממשלת סאו טומה ופרינסיפה (2019)
יפן איננה מיוצגת בסאו טומה ופרינסיפה הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
סאו טומה ופרינסיפה איננה מיוצגת ביפן הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי יפן–מצרים הם היחסים הבילטראליים בין יפן לבין רפובליקת מצרים הערבית יחסים חמים הכוללים יחסים כלכליים ומסחריים משמעותיים, שתוארו על ידי שגריר יפן במצרים כ"חברות מאוד חזקה".
למצרים שגרירות בטוקיו, וליפן שגרירות בקהיר.
על אף שהיחסים בין שתי המדינות נוסדו במאה ה-19, היחסים המודרניים קיימים מאז שנת 1922, עת הכירה יפן בעצמאות מצרים.
מאז, ההיסטוריה של היחסים היא לבבית, כולל כמה ביקורים הדדיים של דיפלומטים וראשי המדינות.
נשיא מצרים לשעבר חוסני מובארכ, ביקר ביפן מספר פעמים בשנים 1983, 1995 ו-1999.
בין השנים 1998 ל-2002 הלוותה יפן למצרים למעלה מ-3.5 מיליארד דולר.
החל מאוקטובר 2009, חיים 1,051 אזרחים יפנים במצרים.
יפן מתייחסת אל מצרים כשחקן מפתח במזרח התיכון, וככזה, ראשי הממשלה של שתי המדינות ידועים בתמיכתם אחד בשני בנושאים הנוגעים לתהליך השלום באזור.
שתי המדינות מקיימות "ועדה משותפת" המוקדשת לחקור התפתחויות בתחומים של אינטרסים משותפים של שתי המדינות.
יחסי יפן–סין (סינית פשוטה: 中日关系; סינית מסורתית: 中日關係, פין-יין: Zhōngrì guānxì, יפנית: 日中関係) הם היחסים הבין-לאומיים בין הרפובליקה העממית של סין לבין יפן.
המדינות מופרדות גאוגרפית על ידי ים סין המזרחי.
במהלך ההיסטוריה, הייתה סין המעצמה ההגמונית במזרח אסיה, אולם מסוף המאה ה־19 עבר השרביט ליפן.
יפן, שהחלה בתהליך מודרניזציה מואץ במסגרת רסטורציית מייג'י, החל בסוף המאה ה־19 ובמהלך המאה ה־20 להתפשט לאזור סין.
היא יזמה את מלחמת סין–יפן הראשונה, ניצחה בה, והשתלטה על חצי האי הקוריאני, האי פוֹרְמוֹזָה (טאיוואן), איי פנגחו, והקרינה השפעה גם על מנצ'וריה.
ניצחונה סימל את העברת ההגמוניה במזרח אסיה מסין ליפן – לראשונה מזה כאלפיים שנה.
בהמשך, לאחר תקופה של מתיחות, פרצה מלחמת סין–יפן השנייה, שהשתלבה בזירה האסייתית של מלחמת העולם השנייה.
מלחמה זו הייתה קשה במיוחד וגבתה את חייהם של כ־20 מיליון סינים – רובם אזרחים – וכ־1.8 מיליון יפנים, והסתיימה עם כניעת האימפריה היפנית ללא תנאי.
תוצאותיה העמיקו את תחושות האיבה והטראומה ההיסטורית בקרב הציבור הסיני כלפי יפן.
לאחר תום המלחמה, אימצה יפן מדיניות חוץ פציפיסטית, בעוד שסין עברה את "מהפכת מאו" והפכה לדיקטטורה קומוניסטית.
בתקופת המלחמה הקרה שררה בין המדינות יריבות אידאולוגית, בשל היותן חלק מגושים יריבים – סין כחברה בגוש המזרחי ויפן כבעלת ברית של המערב.
אמנם הפיצול הסינו-סובייטי סלל את הדרך להתקרבות בין המדינות, אך המתיחות נמשכה, בין היתר בשל פשעי המלחמה שביצעה יפן באזורים שכבשה, וכן בשל סכסוכי גבול בים סין המזרחי.
מאז המאה ה־20 ניכרת תחרות גאו־פוליטית בין שתי המדינות, לצד קשרים כלכליים ענפים.
יפן וסין הן שותפות סחר מרכזיות, ושיתוף הפעולה הכלכלי ביניהן נרחב – בתחומים כגון טכנולוגיה, תעשייה ותחבורה.
סין היא אחת השותפות המסחריות החשובות ביותר של יפן, ויפן היא אחת מהשקיעות הזרות הגדולות ביותר בסין.
השותפות הכלכלית האיתנה מתקיימת במקביל למתחים בין הצדדים.
עימותים טריטוריאליים, במיוחד סכסוך איי סנקאקו, לצד מחלוקות על שדות גז וגבולות ימיים, מעיבים על הקשרים הכלכליים.
התעצמותה הצבאית והפוליטית של סין באזור נתפסת כאיום אסטרטגי ביפן.
בתגובה, חיזקה יפן את קשריה הביטחוניים עם מדינות כמו ארצות הברית והודו, והרחיבה את יכולותיה הצבאיות – מגמה שמעוררת בתורה חששות בצד הסיני.
מצב מורכב זה מוסיף למתיחות האזורית, ומעלה את החשש מהתלקחות אפשרית, שאותה שואפים לבלום מנהיגים משני הצדדים.
לאורך ההיסטוריה יפן הושפעה מאוד מסין בתחומים רבים בהם שפה, אדריכלות, תרבות, דת, פילוסופיה ומשפט.
למרות השאילה מהסינים, היפנים עשו התאמות שנוצקו לתוך תרבות ייחודית משלהם.
לדוגמה, בהקמת מדינה ריכוזית וביורוקרטית בראשות קיסר, היפנים לא אימצו את התפיסה הסינית לפיה הקיסר שולט מכוח "מנדט שמיימי", אשר ניתן לבטלו על ידי שושלת אחרת.
במקום זאת היפנים שאבו את המסורות מהמיתולוגיות שלהם, שתמכו בשלטון הנצחי של משפחה אימפריאלית אחת.
בהיסטוריה המוקדמת של סין ויפן נקשרות שתי התרבויות בצורה הדוקה.
במיוחד בשל ההתפשטות התרבותית של סין ברחבי מזרח אסיה, כשנשלטה תחת שושלות חזקות כשושלת טאנג ושושלת סונג.
התקופה הקלאסית של יפן השתרעה על פני המאות השישית עד השתים עשרה, וכבר מראשיתה יפן התפתחה תחת השפעות סיניות.
במיוחד דרך קוריאה, ששימשה "גשר" תרבותי בין סין ליפן.
ההשפעתה הסינית ניכרה בתחומים כמו דת, משפט, תרבות ומערכות כתיבה.
האזכור הראשון של הארכיפלג היפני מופיע בספר ההיסטוריה הסיני "ספר האן המאוחרת" בשנת 57, בו נכתב כי קיסר שושלת האן העניק חותם זהב לממלכת וא (יפן).
חותם זה התגלה במאה ה-18 בצפון קיושו.
לאחר מכן החלו יפן ואנשיה להופיע באופן הולך וגובר בתיעוד הסיני, תחילה באופן ספורדי ובהמשך באופן רציף, ככל שמעמדה של יפן באזור התחזק.
לפי מסורת סינית, הקיסר הראשון של סין, צ'ין שה-חואנג שלח מאות אנשים ליפן בחיפוש אחר סם חיי הנצח.
שליחו "שוּ פוּ" ערך שני מסעות לים המזרחי בין השנים 219 ל-210 לפנה"ס, בליווי צי של 60 אניות, אלפי חיילים, בעלי מלאכה וילדים.
לפי מספר היסטוריונים יפנים ג'ימו, קיסר יפן מזוהה עם שו פו.
אחד הכרכים של רשומות שלוש הממלכות , המתאר את ממלכת ויי – אחת משלוש הממלכות ששלטו בסין – כולל פרק חשוב בשם "וַג'ינְדֶן" , שפירושו "רשומת עמי וא", והוא מתאר את יפן הקדומה.
יש בו התייחסות לעמים השוכנים באיי יפן, במיוחד קיושו והונשו.
נכתב כי תושבי ממלכת "וא" ראו עצמם כצאצאים של וו טייבו , אחיו הבכור של מייסד שושלת ג'ואו, אשר נסע דרומה והקים את מדינת וו .
עם זאת לא ברור אם מדובר באמונה רווחת בקרב היפנים עצמם או בסיפור שמיוחס להם במקורות הסיניים, מתוך ניסיונות סיניים להסביר את מקורה של יפן דרך עיניים אתנוצנטריות.
לפי מקורות סיניים מהמאה השלישית, התושבים ביפן טענו כי הם מצאצאי וו טייבו, שליט ממדינת וו בתקופת המדינות הלוחמות.
נוהגים כמו עקירת שיניים, קעקועים ונשיאת ילדים על הגב תועדו כתכונות משותפות עם מסורות אזור ג'יאנגסו וג'ג'יאנג, מה שמצביע על השפעות סיניות מוקדמות.
במהלך המאה ה-6, הסינים התחילו לשלוח סחורות, רעיונות ומורים דתיים לקוריאה, ומאוחר יותר גם ליפן.
הבודהיזם הועבר באופן רשמי ליפן בשנת 525, כאשר מלך בָּקְגֶ'ה הקוריאנית שלח ליפן שליחים עם מתנות, כולל דמותו של בודהה, מספר אובייקטים טקסיים וכתבים מקודשים.
מסע הבודהיזם מהודו לסין, קוריאה ויפן ארך כאלף שנה.
הגעת הבודהיזם, ששונה מאוד מאמונת הקאמי, מערכת האמונות המקומית העתיקה, יצרה מאבקים פוליטיים בין קבוצות תומכות ויריבות בבודהיזם.
בסופו של דבר, מאמיני הבודהיזם ניצחו, והדת החדשה התבססה בחסות הקיסר.
הבודהיזם הביא עמו גם מבנה פוליטי, טכנולוגיות מתקדמות, ונוהגים תרבותיים משוכללים – כולל מוזיקה, ריקוד, מערכת כתיבה חדשה, ובמיוחד, אמנות בודהיסטית מפוארת – ששינו רבות מהיבטי החיים ביפן.
הבודהיזם הפך לדת המרכזית ביפן, והשפיע גם על האמנות והפוליטיקה.
הוא עזר גם בהפצת רעיונות סיניים על ריבונות ושליטה בממלכה, כגון מערכת הממשל הקיסרי, שהושפעה במידה רבה מהממשל הסיני.
הטמעת התרבות ומערכת הממשל הסינית
בסוף המאה השישית, סין הייתה אחת המדינות המפותחות ביותר בעולם, ואילו יפן לעומת זאת, הייתה מדינת אי נחשלת ומבודדת.
עבור הקיסר הסיני, יפן הייתה רק עוד מדינת חסות תחת תחום ההשפעה שלה, אך ליפן, סין הייתה חשיבות יתרה בזכות הציוויליזציה המתקדמת שלה.
מאותה תקופה ואילך, התקיימו חילופי תרבות נרחבים, שהתבטאו לא רק בהשפעות תאולוגיות ותרבותיות, אלא גם בתחומים מגוונים כגון תכנון מדיני, חקיקה, כתיבה, רפואה, וכן פיתוח מערכות כרייה והשקיה.
באופן מסורתי, הסינים היוו מקור מרכזי לתרומות משמעותיות שהתוו את פיתוחה של החברה היפנית.
בתקופה זו נערכו המשלחות היפניות לסין של שושלת טאנג, הידועות בשם "קֶנטושי".
במהלך שושלות סווי וטאנג, שלחה יפן משלחות אימפריאליות לסין על מנת ללמוד מהמודל הסיני לצורך ביסוס הריבונות שלה במזרח אסיה.
לאחר נפילת ממלכת פקצ'ה הקוריאנית, שהייתה בת ברית של יפן, נאלצה יפן להתמודד לבדה עם סין.
כתוצאה מכך הוגבלה פעילותה הדיפלומטית והתרבותית.
יפן אימצה רכיבים מרכזיים מהתרבות הסינית: בודהיזם, מנהגים סיניים, מערכות ממשל, תכנון ערים ואדריכלות.
הקימונו היפני מבוסס על לבוש החצר בשושלת טאנג.
העיר קיוטו תוכננה לפי עקרונות "פנג שווי" שנלקחו מהבירה הסינית שיאן.
במהלך תקופת היאן נעשה הבודהיזם לדת מרכזית ביפן, לצד השינטו.
המבנה השלטוני הקיסרי הסיני חדל מלהתקיים ביפן במאה העשירית, לאחר שמאבקי כוח פנימיים בין שבטים יפניים תפסו את מקומו.
קרב ביקגאנג נחשב לעימות הצבאי הראשון בין סין ליפן שתועד באופן היסטורי.
הקרב התרחש על רקע התמוטטות ממלכת פקצ'ה והתמודדות בין שלוש הממלכות הקוריאניות לבין סין ויפן.
יפן שלחה 30,000 חיילים, אך ספגה תבוסה ימית קשה מידי צי משולב של טאנג וסילה .
לאחר נפילת פקצ'ה, סילה המאוחדת אימצה גישה עוינת כלפי יפן, שקודם לכן נחשבה לבת בריתה של פקצ'ה.
לאחר 663 יפן נאלצה לנהל קשרי מסחר ישירים עם סין, בעיקר דרך נמלים נינגבו והאנגג'ואו.
יפנים אף התיישבו בהן לצורך מסחר.
ב-1523 פרץ "אירוע נינגבו", עימותים בין משלחות יפניות מתחרות, אשר הסתיימו בביזה יפנית וניתוק הקשרים למשך תקופה.
בתקופת נארה (710–794) הייתה השפעה מסוימת מצד סין על היפנים.
מתווה העיר הבירה הראשונה של יפן, נארה, התבסס על תוכנית הבירה הראשונה של סין המאוחדת תחת שושלת טאנג, העיר צ'אנג-אן (לימים שִׂי־אָן).
על פי הדגם הסיני, לנארה הייתה תוכנית אחידה ומוגדרת היטב, כשהיא חולקה לשני חצאים סימטריים, ומבני הציבור המזוהים עם האדריכלות הסינית.
הבדל משמעותי מהערים סיניות הוא שנארה לא הייתה מוקפת בחומות, אף על פי שהיו לה שני שערים סמליים: שער רָשׁוֹמוֹן בדרום ושער סוזאקומון בצפון.
האריסטוקרטים היו בעלי בתי מגורים גדולים, בדרך כלל בסגנון יפני (רצפה מלוחות עץ, מסגרות תמיכה מעץ וגג רעפים או סכך מקש), וגודלם נקבע בקפדנות על פי הדרגה החברתית של בעליהם.
העיר הייתה מרווחת למדי, עם שדרות רחבות ובנייה נמוכה.
זמן קצר לאחר מכן, הגדרתה כעיר הבירה, הוקמה אוניברסיטה המוקדשת למסורת הקונפוציאנית.
שם, גברים צעירים הוכשרו להיות פקידים בבירוקרטיה של המדינה על ידי לימוד סינית, מתמטיקה וטקסטים קונפוציאניים קלאסיים ועקרונותיהם הרלוונטיים לממשל.
בשנת 728 הורחבה תוכנית הלימודים לספרות ומשפט סיניים.
יפן לא רק קיבלה השפעות תרבותיות אלא גם אימצה עקרונות פוליטיים מהשלטון הסיני.
בין המאה ה-7 למאה ה-9, היפנים ניסו לאמץ את מערכת הממשל המרכזי של סין, עם סגנון ממשל פיאודלי שהתאים לאורח החיים היפני.
דגם זה נמשך גם בשושלות מאוחרות יותר.
בשנת 607, סויקו, קיסרית יפן שלחה לקיסר סין שליחים, כדי להדגיש את הכוונה לפתח קשרים הדוקים יותר.
תחת שלטון שושלת טאנג, יפן החלה ליישם את מערכת הממשל הסינית, ובעיקר את הרעיון של בירוקרטיה ומעמד של סוחרים-פקידים.
אולם, מערכת השלטון הפיאודלית היפנית, למשל, הייתה פחות ריכוזית מאשר זו הסינית, והציבה דגש על ערכים כמו כבוד, נאמנות ובושידו, קוד הסמוראי.
היפנים גם לקחו את הבודהיזם הסיני והפכו אותו לאסכולות ייחודיות כמו זן בודהיזם.
במהלך המאה ה-9, כאשר יפן התחילה להציג גישה עצמאית יותר בנוגע לממשל ולדת.
בנוסף, במשך הזמן, התרבות היפנית הוסיפה יסודות ייחודיים משל עצמה.
יפן יצרה סגנונות אמנותיים, כמו ציור על קלף ואדריכלות היפנית, שהיו שונות באופן ברור מאלו של סין.
היפנים אימצו את הכתב הסיני, שהפך לאבן יסוד בתרבות היפנית, עד שפיתחו מערכות כתב משלהם, כמו הקאנג'י וההיראגאנה.
הם אימצו גם שיטות ממשל סיניות, והשפעות תרבותיות נוספות כמו האומנויות וההנדסה.
במהלך המאה ה-7 וה-8, הסינים השפיעו על יפן גם מבחינה פוליטית ותרבותית.
יפן אימצה מודלים ממשלתיים ותרבותיים מסין בימי שושלת טאנג (618–907), כולל את מערכת המנהל המרכזית.
במהלך ההתבודדות היפנית בתקופת אדו (1603–1868), יפן שמרה על בידוד ועצמאות, שלא אפשר קשרים אינטנסיביים עם מדינות זרות.
מדיניות זו השפיעה גם על הקשרים עם סין, שקשריה עם יפן נשמרו רק במידה מוגבלת.
במהלך המאה ה-19, סין הייתה נתונה להתערבות קולוניאליסטית מצד המערב, ויפן החלה להיפתח לעולם החיצוני, ולסיים את תקופת הבידוד שלה.
ממשלת אשיקאגה כמדינת חסות של שושלת מינג
יחסי סין–יפן בימי הביניים המאוחרים, בעיקר בין שושלת מינג הסינית (1368–1644) לבין ממשלת יפן הפיאודלית, ממשלת אשיקאגה, התאפיינו במורכבות.
מצד אחד נרשמו מתחים וסכסוכים, מצד שני התקיים גם שיתוף פעולה מוגבל לפרקים, כשברקע עמדו תפיסות מנוגדות של מעמד דיפלומטי, אינטרסים כלכליים וחשש הדדי מפני אובדן שליטה.
היחסים התאפיינו בשילוב של נתק, חשדנות ותמרון הדדי סביב דיפלומטיה סמלית וסחר מוגבל.
בעוד שסין ניסתה לכפות סדר היררכי של מדינת-על, יפן נקטה בגישה דואלית – לעיתים שיתפה פעולה כדי להשיג יתרונות מעשיים, ולעיתים בחרה בהתכנסות והסתגרות.
פעילות הוואקאו המחישה את גבולות השליטה של שני הצדדים, ושיקפה את המתח המתמיד בין האידיאלים המדיניים למציאות הגאופוליטית והכלכלית של התקופה.
שני הצדדים ניסו לעצב יחסים בצל אתגרים כמו שוד ימי, מגבלות סחר, ודרישות סמליות.
אחד הגורמים המרכזיים למתיחות היה גל שודדי הים, ה"ווקאו", שפשטו על חופי סין וקוריאה.
אף על פי ששמם מרמז כאילו היו "שודדי ים יפנים", רבים מהם לא היו יפנים כלל, אלא סינים, ולעיתים אף פורטוגזים או קוריאנים.
פעילותם התעצמה החל מהמאה ה-14 ועד המאה ה-16, כאשר מגבלות הסחר שיישמה שושלת מינג יצרו תמריץ לפעילות ימית לא חוקית.
הם התבססו בעיקר על איים יפניים מרוחקים, אך פעילותם כוונה גם נגד יפנים.
בשלב מאוחר יותר, רוב הווקאו היו סינים שנושלו על ידי שלטון מינג.
השלטון הסיני הגיב במבצעים צבאיים לדיכוי השודדים, שנועדו לשמור על הסדר ולמנוע את הפגיעה ביציבות הכלכלית והחברתית.
בשנת 1368 התרחשו שני אירועים מרכזיים בתולדות מזרח אסיה: עליית שושלת מינג בסין ותחילת שלטונו של השוגון אשיקאגה יושימיטסו ביפן.
לאחר תקופה של מרידות והתפוררות שלטונה של שושלת יואן המונגולית, נוסדה שושלת מינג בידי הקיסר חונגוו, שבעברו עמד בראש מרד איכרים.
עליית שושלת מינג סימנה קץ שלטון זר ושיבת השלטון לידי בית מלוכה סיני, והיא נחשבת לאחת מהשושלות המשפיעות והחשובות בתולדות סין.
באותה שנה החל אשיקאגה יושימיטסו לממש את סמכויותיו כשוגון השלישי של שוגונות אשיקאגה.
שלטונו התאפיין ביציבות יחסית, והוא נודע כפטרון תרבות אשר תרם רבות לעיצוב האסתטיקה של תקופת מורומאצ'י.
בתחום הסחר, נקטה סין מדיניות "חייג'ין" – איסור פעילות ימית – שנועדה לפקח בקפדנות על הקשרים עם מדינות זרות ולמנוע חדירה של השפעות חיצוניות מזיקות.
במסגרת מדיניות זו, הסחר הרשמי עם יפן צומצם באופן משמעותי, אך לא פסק לחלוטין.
חריגים נוצרו באמצעות מערכת מדינות החסות הסינית , מנגנון דיפלומטי שבמסגרתו שלחו מדינות שכנות משלחות לסין, הכירו בעליונותה התרבותית, ובתמורה קיבלו אישור לקיים סחר חוקי אך מוגבל.
מנגנון זה כלל עצמאות גבוהה למדינות השכנות, ללא שליטה צבאית סינית, ומבנה השליטה היה טקסי בעיקרו, כשתשלום המיסים נעשה באמצעות "מתנות".
יפן, בתקופת שוגונות אשיקאגה, עשתה שימוש במסגרת זו כדי לשמר קשרים מסחריים, ואף קרה שנציגים יפנים הוצגו כ"נסיכים סיניים" כדי לקבל גישה רשמית למסחר.
מערכת היחסים הדיפלומטים בין הצדדים הייתה בעיקר סמלית, ולא הושתתו על הכרה הדדית שוויונית.
סין ראתה ביפן מדינת-חסות, כחלק ממעגל המדינות הסרות למרותה, בעוד יפן, אף שנקטה לעיתים גישה פרגמטית, ראתה בעצמה אוטונומית לחלוטין.
היא התייחסה למגעים כדרך טקטית להשגת גישה לסחר, ולא כהכרה אמיתית בעליונות סינית.
מהלך בולט שמדגים את המתח הזה היה קבלת התואר "מלך יפן" על ידי השוגון אשיקאגה יושימיטסו .
אשיקאגה יושימיטסו, שהיה השוגון השלישי לבית אשיקאגה (1368–1394), ניהל מדיניות חוץ פעילה מול סין של שושלת מינג.
כדי לשקם את הקשרים הדיפלומטיים והמסחריים עם סין, הסכים יושימיטסו להכיר בסמכותו העליונה של הקיסר הסיני – כחלק ממערכת השלטון הווסאלי" של סין.
בתמורה, העניק לו קיסר סין את התואר "מלך יפן".
תואר זה ניתן לשליטים זרים שנחשבו לווסאלים של הקיסר הסיני (להבדיל מקיסר יפן).
מהלך זה נתפס ביפן בביקורתיות ועורר התנגדות ניכרת, בעיקר בשל הפגיעה הנתפסת בריבונות הקיסרית.
הוא סתר את התפיסה היפנית לפיה הקיסר היפני הוא שליט עצמאי ואינו כפוף לשום ריבון זר.
בתקופת אזוצ'י-מומויאמה המצביא טויוטומי הידיושי איחד את יפן תחת דגלו.
אך הוא לא הסתפק בכך, ושאף להקים אימפריה ולכבוש את סין, שנשלטה אז על ידי שושלת מינג.
לשם כך, בין השנים 1592 ל-1598 הוא פלש לקוריאה, במטרה להשתמש בה כ"ראש גשר" בפלישה המתוכננת לסין.
צבא יפן עשה התקדמות מרשימה ואף כבש את סיאול ופיונגיאנג, אך מותו של הידיוושי ב-1598 סימן את נסיגתה חזרה ליפן וסיים את המלחמה עם סין.
הפלישות היפניות לקוריאה אומנם סיימו את התקופה הפיאודלית בקוריאה ברעש גדול, אך למעשה נכשלו תחת התנגדותם הנמרצת של הקוריאנים, ובמיוחד הצי בהנהגת האדמירל יי סון-סין.
בנוסף, גיבוי קרקעי גדול של שושלת מינג סייע לבלום את ההתקפות.
הפלישה השנייה של טויוטומי הידיושי אמנם כשלה, אך גרמה להרס עצום בקוריאה.
התערבות שושלת מינג רוקנה את אוצר הממלכה, החלישה את כוחה הצבאי, האיצה את דעיכתה והפכה אותה לפגיעה לעליית שושלת צ'ינג המנצ'ורית בשנת 1644.
לאחר מותו של הידיושי התחולל מאבק פנימי על השלטון.
רק ב-1603, לאחר שלוש שנים מניצחונו בקרב סקיגהארה (1600), קיבל טוקוגאווה איאיאסו את תואר השוגון.
שוגונות טוקוגאווה החלה את תקופת אדו.
מדיניות ה"סאקוקו" שלה סגרה את יפן בפני העולם החיצון.
זכות סחר הוגבלה רק לסין ולחברת הודו המזרחית ההולנדית דרך תחנת הסחר באי דג'ימה בלבד.
נתינים זרים שהגיעו לחופי יפן הוצאו להורג, וכל יפני שיצא לא הורשה לחזור.
ביחס לסין, לא הייתה זו רק הגבלה על מגעים, אלא גם ניסיון להימנע מהשתלבות בסדר הסיני של "מערכת מדינות החסות" ולבסס עצמאות יפנית ביחסים האזוריים.
כלומר, המדיניות לא שימשה לא רק לשליטה על המסחר, אלא גם לתביעת מעמד עצמאי במערכת ההיררכית של המזרח-אסיה.
בעקבות כישלון הניסיון של הידיושי לערער את ההגמוניה של סין, התבססה ביפן הבנה שעדיף לנהל מדיניות עקיפה וזהירה מול סין – דרך מתווכים ובמסגרת סחר מוגבל – במקום עימות גלוי.
יפן פיתחה מערכת בין-לאומית מוגבלת, שהאפשרות להחזיק בגישה למצרכים חיוניים כמו תרופות ולרכוש מודיעין על המתרחש בסין, מבלי להיות כפופה למדיניות הסינית.
הקשרים הדיפלומטיים עם קוריאה, באמצעות שושלת ג'וסון, משו כגשר בלתי ישיר לשמירה על מגע עם סין ואפשרו ליפן לשמור על קשרי סחר ונציגויות, לצד קבלת גישה להתפתחויות תרבותיות וטכנולוגיות בסין.
עם דעיכת שושלת מינג, היפנים לא ראו צורך בכינון קשרים דיפלומטיים עם שושלת צ'ינג החדשה.
סחר עם סין נמשך בדרכים עקיפות דרך איי ריוקיו ודרך ההולנדים.
היפנים עודדו את איי ריוקיו לשמור על מערכת תשלומים עם סין, כדי שתוכל להוות תווך בלתי ישיר ליחסים מסחריים ותרבותיים.
עם דעיכת שושלת מינג, היפנים נמנעו מכינון קשרים עם שושלת צ'ינג, אותה ראו כברברית שמוטב לא לקיים איתה יחסים רשמיים – בניגוד לשושלת מינג הוותיקה שזכתה ליותר יוקרה.
סחר עם סין נמשך בדרכים עקיפות – דרך איי ריוקיו והולנד, ויפן עודדה את ממלכת ריוקיו לשמר את יחסיה עם סין, כדי שתוכל להוות מתווך בלתי ישיר ליחסים מסחריים ותרבותיים.
בכך, יפן הצליחה לשמור על גישה למשאבים סיניים ולהתפתחויות מדעיות וטכנולוגיות, מבלי להשתלב במערכת ההשפעה הסינית.
בשנת 1853 יפן פתחה את שעריה לעולם, כאשר הקומודור האמריקאי מת'יו פרי הגיע עם צי של ארבע ספינות למפרץ אדו, בדרישה שיפן תפתח את נמליה לסחר עם המערב.
מהלך זה הוביל להסכמות עם ארצות הברית בשנים 1854–1855, שהביאו לסיום תקופת הבידוד, שנמשכה יותר מ-200 שנה.
הסכם קנאגאווה סימן את תחילת הפתיחות והמעורבות של יפן עם העולם המערבי.
פתיחת השערים וקשרי הסחר עם המערב באמצע המאה ה-19, החלו תהליך התמערבות, כחלק מרסטורציית מייג'י בשנת 1868.
סין ויפן הגיבו באופן שונה לחלוטין לחדירה המערבית.
סין התנגדה, נכשלה במודרניזציה, הובסה, וחולקה לתחומי השפעה זרים.
תקופת שפל זו לימים תקרא "מאה שנות ההשפלה".
ביפן, לעומת זאת, במקום התנגדות החלה תהליך של התעצמות דרך למידה, ובסופו של דבר הזדהות עם המערב.
היפנים למדו במהירות כיצד לבנות חברה מודרנית ומתועשת.
הם גם למדו כיצד לבנות כוח צבאי, בו עמדו להשתמש כדי להכפיף חלקים מסין תחתם.
יפן, שאימצה אתה ההשפעות התרבותיות המערביות, החלה לראות את סין כציוויליזציה מיושנת.
כזו שאינה מסוגלת להגן על עצמה מפני כוחות מערביים, בין השאר בשל מלחמת האופיום הראשונה והשנייה ומשלחות אנגלו-צרפתיות משנות ה-60 ועד ה-80 של המאה ה-19. בעקבות ההשקפה הזו, היא פתחה במלחמת סין–יפן (1894–1895), בו השיגה יפן ניצחון מובהק, תוך השתלטות על שטחים אסטרטגיים כמו פורמוזה וחצי האי הקוריאני.
ניצחון זה סימן את תחילתה של יפן כמעצמה אזורית, והתגברות המתיחות בין המדינות.
לאור זיהוי החולשה הסינית, פתחה יפן במלחמה (1894–1895) בעיקר בחצי האי קוריאה ובחופי ים צהוב.
יפן, שהייתה במצב צבאי וטכנולוגי מתקדם יותר, השיגה ניצחון מובהק.
היא השתלטה על שטחים אסטרטגיים כמו פורמוזה וחצי האי הקוריאני.
בתום הקרב היפנים כפו על סין את חוזה שימונוסקי, בו סין נאלצה לוותר ליפנים על טאיוואן, איי פנגחו וחצי האי ליאודונג , למשוך את טענות הריבונות שלה על קוריאה ולהכיר בעצמאותה.
זאת בזמן שיפן בעצמה כרסמה בעצמאות קוריאה.
בנוסף, נאלצה סין לשלם ליפן פיצוי מלחמה כמה מיליוני קילוגרמים של כסף במשך שבע שנים.
בנוסף, זכתה יפן להטבות מסחר וקיבלה מעמד של שותפת סחר מועדפת, מה שהבטיח לה זכויות סחר שוות למעצמות המערב ונפתחו ארבעה נמלים (שאשי, צ'ונגצ'ינג, סוג'ואו והאנגזו) למסחר עמה.
החוזה סימן נקודת מפנה משמעותית בהיסטוריה היפנית, והפך אותה למעצמה אזורית מובילה במזרח אסיה.
החוזה הגביר את ההשפעה הזרה בסין, כאשר מעצמות אחרות ניסו לנצל את חולשתה של שושלת צ'ינג.
תנאיו המבישים של ההסכם החלישו עוד יותר את שושלת צ'ינג ותרמו לירידתה הסופית.
אולם, התערבות דיפלומטית של רוסיה, גרמניה וצרפת, שנקראה "ההתערבות המשולשת", הצרה את הישגי יפן.
כחלק מהמאמצים לקצר את המסילה הטרנס-סיבירית, הרוסים גילו עניין באזור ליאודונג.
כמו כן רוסיה חפצה בנמל פורט ארתור, משום שאינו קופא בחורף.
צרפת, שהייתה כבולה לברית הפרנקו-רוסית, נחלצה לטובת רוסיה, וגם גרמניה שגילתה בעצמה אינטרסים בסין.
בעקבות התערבות המעצמות, ב-5 במאי 1895 נאלץ המדינאי היפני איטו הירובומי להכריז על נסיגת יפן מחצי האי ליאודונג.
צעד זה הביא לזעם ציבורי ביפן ולסנטימנט אנטי-רוסי, שהיה אחד הגורמים למלחמת רוסיה–יפן.
בעקבות הנסיגה היפנית, רוסיה הגיעה ל"הסכם פבלוב" , הסכם חכירה של חצי האי ליאוטונג ונמל פורט ארתור למשך 25 שנה.
במרד הבוקסרים של שנת 1900, יפן הייתה בצד של המערב.
היא ניצחה במלחמה על רוסיה ב-1905 וב-1910 סופחה קוריאה.