tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברבות הימים נקלע קלמי למצוקה כלכלית והוא התפרנס בדוחק ממכירת עיתונים בתחנה המרכזית הישנה של תל אביב.
התגורר בתל אביב-יפו והיה נשוי לשושנה.
בשנותיו האחרונות חלה הידרדרות במצבו הבריאותי.
הוא אושפז בהוספיס בבת ים ושם הלך לעולמו ב-2014 והוא בן 74 שנים.
הובא למנוחות בבית העלמין ירקון.
סגנית מחזיקת גביע אסיה: 1960
קורלנד נולד באודנסה וגדל בקופנהגן.
הוא התאמן במועדון הכח קופנהגן.
אחיו הצעיר, שמעון (1926–2016), אף הוא היה מתאבק מצטיין.
ב שנערכה בתל אביב באפריל 1932 הוא זכה במדליית זהב בהיאבקות בסגנון יווני-רומי במשקל קל.
ארבעה חודשים לאחר מכן באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) הוא זכה במדליית כסף בהיאבקות בסגנון יווני-רומי במשקל קל.
בתחרות השתתפו 6 מתאבקים שהתמודדו כולם נגד כולם.
בקרב הראשון הוא ניצח את יוניצ'י ימזקי מיפן בהפלה, בקרב השני הוא הפסיד לסגן אלוף האוליפמי היוצא אדוארד שפרלינג מגרמניה בנקודות שכה בארד.
הקרב השלישי מול סילביו טוצי מאיטליה לא התקיים לאחר שהאיטלקי פרש מהטורניר לאחר הסיבוב הראשון.
בקרב הרביעי הוא הפסיד בנקודות לאריק מלמברג משוודיה שזכה בזהב.
באליפות אירופה שנערכה בסטוקהולם, שוודיה באוקטובר 1934 זכה בשתי מדליות במשקל קל, זהב וארד.
מדליית זהב בסגנון יווני-רומי ומדליית ארד בסגנון חופשי.
באליפות אירופה שנערכה בבריסל, בלגיה בספטמבר 1935 זכה במדליית כסף במשקל קל בסגנון יווני-רומי, אחרי לורי קוסקלה מפינלנד ולפני וולפגנג ארל מגרמניה.
בטורניר עצמו הוא ניצח בכל ששת הקרבות שלו כולל את לורי קוסקלה וללא ספק היה המתאבק הטוב בביותר במשקל שלו, אבל בגלל שיטת הניקוד באותה העת זכה קוסקלה.
למרות היותו מועמד מוביל למדליית זהב באולימפיאדת ברלין (1936) הוא וחבריו היהודים בחרו להחרים את המשחקים האולימפיים בשל יחסם של הנאצים ליהודים.
בהיעדרו זכה במדליית הזהב לורי קוסקלה.
מאותה שנה ובכל תקופת מלחמת העולם השנייה הוא לא התחרה בתחרויות בינלאומיות.
בשנת 1943 ברח עם מספר מתאבקים יהודים לשוודיה בסירה ושם התגוררו אצל משפחותיהם של מתאבקים שוודים.
בשנת 1945 חזר למולדתו והחל לעבוד כמאמן עד 1962.
בהיותו בן 36 באולימפיאדת לונדון (1948) הוא סיים במקום תשיעי במשקל קל בסגנון יווני-רומי.
בסיבוב הראשון הוא ניצח את אלפרד יאוך מאוסטריה בהפלה, בסיבוב השני הוא הפסיד לשריף דמג' מלבנון בהחלטת שופטים ובסיבוב השלישי הוא הפסיד לגוסטב פריי משוודיה בהחלטת שופטים.
בשנת 1962 הוביל את חניכו ביארן אנסבול לתואר סגן אלוף העולם בטולדו, אוהיו.
אברהם קוריאל (נולד ב־7 במרץ 1959) הוא אדריכל ישראלי, שותף במשרד אמר-קוריאל אדריכלים שתכנן כמה מהמבנים הבולטים בישראל.
קוריאל נולד וגדל בראשון לציון והוא נצר למשפחת קוריאל.
בילדותו למד בבית הספר אורט סינגאלובסקי בתל אביב.
את שירותו הצבאי עשה בחיל הים, והשתחרר בדרגת סרן.
בשנת 1982 החל את לימודיו לתואר בוגר בארכיטקטורה בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון וב–1987 סיימם בהצטיינות.
בין השנים 1987–1990 עבד קוריאל במשרד "עוזי גורדון דינה אמר, אדריכלים" ובשנת 1991 הצטרף כשותף.
ב–1992 הקים יחד עם דינה אמר את משרד האדריכלים אמר-קוריאל, בו הם שותפים.
המשרד ממוקם בחיפה ופועל ברחבי ישראל.
עיקר עיסוקו של המשרד הוא בתכנון מבני ציבור, שכונות מגורים ותוכניות בניין עיר.
קוריאל התמחה בתכנון בתי ספר, בין היתר תכנן את קריית החינוך ש"י עגנון בנתניה - תכנון המבנה נעשה על מנת ליצור סביבה תומכת ואוהדת.
המבנים הנמוכים מפוזרים על פני השטח ומהווים מרחב פסטורלי.
בשנת 2009 הוציא לאור, יחד עם שותפתו למשרד, אמר, את הספר בית ספרי.
בספר נפרשת תפיסתם האדריכלית, ומפורטים קווי מתאר ודוגמאות ממשיות למבנים ולמרחבים אשר מקדמים את בית הספר לקראת הגשמת ייעודו כאתר של חינוך.
מרכז IBM למחקר ופיתוח באוניברסיטת חיפה.
בית המשפט המחוזי בפתח תקווה.
תחנת הרכבת מודיעין – מרכז.
קוריאל נשוי למאיירת גיל-לי אלון קוריאל ואב לשלוש בנות.
פרס ראשון וביצוע המבנה - תחרות מוזמנים לתכנון מרכז מחקר ופיתוח- י.ב.מ באוניברסיטת חיפה.
פרס ראשון וביצוע תחרות מוזמנים לתכנון בי"ס קהילת בגן נר, מועצה אזורית גלבוע.
פרס ראשון ותכנון תחרות מוזמנים לתכנון בית משפט השלום פתח תקווה.
פרס ראשון ותכנון בית משפט השלום הרצליה
פרס ראשון ותכנון בית משפט השלום אשקלון
פרס ראשון ותכנון בית משפט מחוזי מרכז
פרס ראשון ותכנון בית משפט מחוזי בת-ים
דינה אמר, אברהם קוריאל, בית ספרי, הוצאת הקיבוץ המאוחד ספריית פועלים, 2009.
אברהם קיביווט הוא אתלט קנייתי, זוכה מדליית ארד אולימפית (פריז 2024), מדליית ארד באליפות עולם (בודפשט 2023), מדליית ארד באליפות אפריקה (דרבן 2016) ואלוף חבר העמים הבריטי (ברמינגהאם 2022) בריצת 3000 מטר מכשולים.
אלוף אפריקה עד גיל 20
באליפות אפריקה עד גיל 20 שנערכה באדיס אבבה שבאתיופיה במרץ זכה במדליית זהב בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 8:47.43 דקות.
באליפות אפריקה שנערכה בדרבן שבדרום אפריקה ביוני זכה במדליית ארד בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 8:24.19 דקות.
סגן אלוף חבר העמים הבריטי
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בגולד קוסט שבאוסטרליה זכה במדליית כסף בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 8:10.62 דקות.
באליפות העולם שנערכה בדוחה שבקטר באוקטובר סיים במקום שביעי בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 8:08.52 דקות.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה ביולי-אוגוסט סיים במקום עשירי בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 8:19.41 דקות.
באליפות העולם שנערכה ביולי ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, ביולי, סיים במקום חמישי בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 8:28.95 דקות.
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בברמינגהאם שבממלכה המאוחדת באוגוסט זכה במדליית זהב בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 8:11.15 דקות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט זכה במדליית ארד בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 8:11.98 דקות, אחרי סופיאן אל-בקאלי ממרוקו (8:03.53 דקות) ולאמצ'ה גירמה מאתיופיה (8:05.44 דקות).
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט זכה במדליית ארד בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 8:06.47 דקות, אחרי סופיאן אל-בקאלי (8:06.05 דקות) וקנת' רוקס מארצות הברית (8:06.41 דקות).
אברהם קופר היה צייר בריטי שהתמחה בציור בעלי חיים וסצנות קרב.
אברהם קופר נולד ב-8 בספטמבר 1787 בגריניץ', לונדון, בנם של בעל חנות טבק.
בגיל שלוש-עשרה החל לעבוד באמפיתיאטרון של אסטלי, ובהמשך שימש כרכּב בשירותו של הנרי מיוקס, מבשל בירה ולימים הברונט הראשון לבית מיוקס.
בגיל עשרים ושתיים, מתוך רצון להחזיק בדיוקן של סוס אהוב שהיה תחת טיפוחו, רכש מדריך לציור, למד את השימוש בצבעי שמן וצייר את התמונה על בד שנתלה על קיר האורווה.
אדונו התרשם מהציור, רכש אותו ועודד אותו להמשיך בציור.
בעקבות זאת החל קופר להעתיק הדפסים של סוסים, ובהמשך הוצג בפני הצייר בנג'מין מרשל, שהתמחה בציור בעלי חיים, אשר קיבל אותו לסטודיו שלו והפנה אותו לפרסם את עבודותיו בכתב העת Sporting Magazine, שהתמקד בנושאים ספורטיביים ומאוירים.
בשנת 1814 הציג את ציורו "תאם או'שאנטר", ובשנת 1816 זכה בפרס על ציורו "קרב ליני".
בשנת 1817 הציג את הציור "קרב מרסטון מור" והתקבל כחבר-משנה באקדמיה המלכותית לאמנויות, ובשנת 1820 נבחר כחבר מלא באקדמיה.
על אף שלא זכה להשכלה רחבה, קופר נחשב לאמן מחונן ומסור.
צבעיו נטו להיות שטוחים ומעומעמים, אך שליטתו בדיוקנאות סוסים ובאנטומיה שלהם הייתה מרשימה.
כמו כן, היו לו ידיעות מסוימות בתחום ההיסטוריה, והוא גילה חיבה מיוחדת לציור סצנות מתקופת מלחמות האנגלים – תומכי המלוכה מול תומכי הפרלמנט.
קופר נפטר ב-24 בדצמבר 1868 ונקבר בבית העלמין הייגייט בלונדון, בחלקו המערבי, בצמוד לחומה הצפונית (חלקה מספר 830).
פלר דה ליס (1827, האוסף המלכותי)
"שדה בוסוורת'" (1825, מוזיאון האמנות של דאלאס, טקסס)
"מותו של סר פרנסיס ראסל, שנרצח במרמה בפגישה בגבול, 16 ביולי 1585" (1827, אוסף דוכס בדפורד, וובורן אבי)
"קרב מרסטון מור" (1819, מוזיאון ואוסף האמנות האריס, פרסטון)
"התנהגותו ההרואית של קרומוול בקרב מרסטון מור" (1821, צ'קרס האוס, בקינגהאמשייר)
"קרומוול מוביל את פרשיו לקרב, (מוזיאוני קיימברידג', בבית קרומוול, הנטינגדון)
"סצנת קרב" (מיוחס לקופר, גלריית האמנות גילדהול, לונדון)
"ניצחונו הגדול הראשון של ולינגטון – קרב אסאי" (אוסף רגימנט הדרגונים הקלים)
"קרב ליני" (אוסף לורד אגרמונט, בית פטוורת')
אברהם אהרן קאפון (בבולגרית: Аврам Арон Капон, בלאדינו: Abraham A.
Cappon, שם המשפחה נכתב לעיתים: Capón; 1853, רוסה, האימפריה העות'מאנית – כח אלול, תרצ"א, 10 בספטמבר 1931, סרייבו, ממלכת יוגוסלביה) היה רב, חזן, משורר, מחזאי, עיתונאי מתרגם, ומורה אשר פעל ברחבי הבלקן, חידש ושימר את שפת הלאדינו.
אברהם קאפון נולד ב-1853 ברוסה למשפחת סוחרים, רבנים ומלומדים יהודית-ספרדית, לפי מקצת מהמקורות נולד בשומן.
סבו שלמה קאפון היה סוחר אמיד מווידין.
ב-1811, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812) נכבשה וידין בידי צבא האימפריה הרוסית ולאחר נסיגת הרוסים, ניצלו ב-1814 הוולאכים שעת כושר, פלשו וכבשו את העיר.
יהודי וידין ועמם משפחת קאפון נמלטו דרך הדנובה לרוסצ'וק.
שלמה קאפון כיהן במשרות רבנות ברוסה ובבלגרד, אף על פי שלא הוסמך רשמית לרבנות, ובהמשך שב לרוסה.
שלמה קאפון, אביו של אבהרהם היה סוחר זעיר, ונפטר בשומן.
אברהם קאפון למד במלדארי מתוקן בחברותא עם שלמה אברהם רוזאניס ועם מוריו נמנה הרב חיים בז'רנו.
במלדאר המתוקן שהקים אברהם רוזאניס אביו של שלמה, לימדו גם תכנים אוניברסליים כגון מתמטיקה, ספרות וצרפתית.
קאפון שלט בעברית, ספרדית, לאדינו, טורקית, בולגרית, צרפתית ורומנית.
בשל מצבה הכלכלי הקשה של המשפחה, היא עברה ב-1872 לניקופול.
הוא היה סוחר נודד ובנקאי ועבד בפלובדיב, וארנה, וסופיה.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נמלטה משפחתו לפלבן לאחר שניקופול הופגזה וחרב.
בפלבן הועסק כמתרגם מטעם הרשות המקומית.
ב-1913 שב לרוסה מסרייבו בה התגורר מ-1900. ברוסה ערך את העיתון הציוני "השופר" (בבולגרית: Ашофаpъ), וכן סייע לאגודה הציונית "המקרא" אשר פעל בקרב צעירי הקהילה להנחלת השפה העברית.
קאפון נמנה עם המחנה הניצי בקרב ציוני בולגריה והיה מקורב למרקו רומנו שעמד בראשו.
בתקופה זו היו עימותים קשים על השליטה ברחוב היהודי בין הרב מרדכי אהרנפרייז, רשת החינוך אליאנס אל מול המחנה הניצי.
עם סיום מלחמת הבלקן השנייה השנייה עזב רומנו את בולגריה, עיתון "השופר" נקלע לקשיים, והקהילה היהודית עברה משבר קשה בשל היקף הנופלים בקרבות.
ב-1914, עזב קאפון את בולגריה ושב לסרייבו.
ב-1885 קיבל הצעה לשמש כחזן ודרשן בפלוישט שברומניה, עבר אליה עם משפחתו, ושם התערה בחוגי הקהילה היהודית הקים אגודת גמילות חסדים וסייע לשיפוץ בית כנסת במקום.
ב-1898 ערך והוציא לאור בפלוישדט את העיתון בלאדינו "La Alborado" (בעברית: "השחר") אשר כוון לקהילות ספרדיות ברומניה ובאזור סרביה, ולראשונה הציג גרסת לאדינו באלפבית עברי.
העיתון הודפס ב"דפוס אלקלעי" ברוסה, שהיה הראשון בבולגריה שהדפיס בעברית בכתב רש"י.
"השחר" פעל כשנה הוציא לאור 12 גיליונות והיה בו מוסף ספרות שמטרתו הייתה לעורר מחדש את תרבות ספרות הלאדינו בקרה היהודים הספרדים.
בשלהי המאה ה-19 ניסה להגר לארצות הברית בשל התגברות האנטישמיות ברומניה והיעדר זכויות אזרח לו ולמשפחתו, אך בשל סיבות כלכליות רק בנו אהרן היגר מנמל רוטרדם לארצות הברית.
ב-1900 הגיע קאפון לסרייבו וחולל שינוי בחיי הקהילה הספרדית.
הקהילה המשיכה לנהוג כפי שהיה בתקופה העות'מאנית ובכלל זה אורחות הלבוש, ובכך התבדלו מהאוכלוסייה המקומית שעברה תהליך מודרניזצייה בתקופה האוסטרו-הונגרית.
קאפון הציג חזות של יהודי-ספרדי מודרני עם לבוש אירופי, חובש כובע צילינדר ובעל השכלה רחבה.
גם בסרייבו ערך והוציא לאור קאפון את העיתון "La Alborado", וכן עמד בקשרים הדוקים עם משה בן רפאל אטיאס ועודד אותו לחקור את ההיסטוריה של יהדות סרייבו ולפרסם מאמרים נבחרים בנושא בעיתונו.
העיתון פרסם תכנים "חילוניים" בלאדינו בכתב עברי, בספרות, אמנות והיסטוריה וחשף לקהל הקהילה את "העולם החדש", ובסוף 1901 הפסיק את פעילותו.
ב-1903 מונה על ידי הקהילה לחזן ודרשן ב"בית הכנסת החדש" (בלאדינו: Il kal di los modernos), אשר שכן במבנה אשר לימים פעל בו הסמינר התאולוגי היהודי בסרייבו.
קאפון ניהל את התפילות בסגנון הדומה לנאולוגי.
התפילות נוהלו כדיאלוג בין החזן למקהלה.
קהל המתפללים נדרש להתפלל בשקט והמקום כונה בלאדינו בלעג על ידי זקני הקהילה: Il kal de los Mudus – קהל האילמים.
בית הכנסת הפך לאטרקציה לצעירי הקהילה.
בהמשך בוטלה עזרת הנשים במקום והגברים והנשים התפללו יחדיו באולם התפילה.
אירוע זה גרם למהומה רבתית בקרב הקהילה, זקני הקהילה החרימו את המקום.
בהמשך, ייסד קאפון מניין נשים לתפילת שחרית של שבת בלווי מקהלת נערות.
העימות עם הפלג השמרני של הקהילה גלש לפסים אלימים, ולא אחת נרגם קאפון באבנים.
בשיאו של העימות ב-1910 פוטר הרב קאפון ממשרתו בקהילה.
לאחר פיטוריו, שימש קאפון כמורה לעברית, במקביל כתב שירה ומחזות, והוציא לאור מספר ספרי שירה ומחזות.
קאפון פרסם שירים בעיתונות היהודית שנכתבו בספרדית-קסטיליאנית ולא בלאדינו שהשתרשה, משום לתפישתו הלאדינו הפכה לשפת עגה או ז'רגון או להג משום שספחה אליה מילים וביטויים מקומיים מהארצות בהן התיישבו מגורשי ספרד, ואילו הקסטליאנית היא השפה המקורית אותם הביאו המגורשים בספרד.
לשיטתו הלאדינו ה"מקומית" טשטשה את ייחודיות השפה, והובילה לבדלנות מהמרחב היהודי-ספרדי בבלקן ועלולה הייתה להוביל למותה של השפה המקורית על תרבותה.
הוא גרס שהחייאת הלאדינו תהיה דרך "השיבה לשרשים" לשפה הקסטיליאנית.
ב-1914 כתב בעברית את המחזה "שיבת ציון" שנועד להחדיר בקרב צעירי הקהילה את רעיון הציונות וגאולת ארץ ישראל.
הוא הקים את חברת "אהבת רעים" שפעלה לקידום הוראת העברית והצרפתית בקהילה היהודית.
יצירתו הבולטת הייתה ספר השירה "Poesías" שיצא לאור ב-1922 ונכתב בספרדית קסטיליאנית.
הספר זכה לתהודה רבה גם בספרד.
קאפון השפיע על יצירתה של לאורה פאפו אשר כינתה אותו "נביא ההשכלה והקידמה".
קאפון עמד בקשר עם חבר הפרלמנט הספרדי אנחל פולידו פרננדז והדיפלומט ארנסטו חימנז קאביירו שנמנו עם קבוצת אישי ציבור ומשכילים ספרדים שראו במגורשי ספרד חלק מהעם הספרדי, ופעלו לביטול רשמי של צו הגירוש ומתן האפשרות להיהודים לחזור לספרד.
קאביירו הגיע לביקור ביוגוסלביה, ונפגש עם קאפון, קאלמי ברוך והרב מוריץ לוי.
עם שובו לספרד דיווח לממשלת ספרד ובדיווחו המליץ לסייע ליהודי הבלקן בהקמת מוסדות חינוך שילמדו את השפה הספרדית ויסייעו בהפצת התרבות הספרדית.
קאפון הקליט שירים ופרקי חזנות בלאדינו ומקצת מהן שמורות בארכיון הפונוגרמות של האקדמיה האוסטרית למדעים .
אברהם קאפון הלך לעולמו בסרייבו ב-1931 ונקבר בבית הקברות הספרדי הישן.
על ראש מצבתו נכתב: "פ"ט החכם המרומם כ"ר אברהם אהרן קאפון".
רוזה נפטרה בניקופול בסמוך ללידת בנה.
בנם סנטו (שם-טוב) קאפון (1886, פלוישט – 1940, וינה) נספה במהלך שואת יהודי אוסטריה, בן נוסף, יחיאל קאפון (1884, פלבן – 1941), נרצח במחנה ההשמדה יאסנובאץ.
אחת מבנותיו וידה מבורך לבית קאפון (1894–1988) עלתה לישראל.
צאצאיו מתגוררים בסרביה, ארצות הברית, שווייץ וישראל.
הרב אברהם רביץ (13 בינואר 1934, כ"ו בטבת תרצ"ד – 26 בינואר 2009, א' בשבט תשס"ט) היה פוליטיקאי, פעיל ציבור וראש ישיבה ישראלי.
היה יושב ראש דגל התורה וחבר הכנסת מטעמה ומטעם סיעת יהדות התורה, סגן שר במשרדים שונים וסגן יושב ראש הכנסת.
נולד בשנת 1934 בשכונת מונטיפיורי בתל אביב להדסה והרב אריה לייב רביץ, שהיה רב שכונה ואב בית הדין הרבני בתל אביב-יפו במשך עשרות שנים.
כאביו, למד בישיבת חברון מגיל 13 ובמשך 13 שנים לסירוגין וקיבל ממנה סמיכה לרבנות.
בשנה שלפני הקמת המדינה, הצטרף, עם כמה מחבריו לישיבה, לארגון הלח"י.
לימים אמר כי רֶצח מפקד הלח"י, אברהם שטרן (יאיר), היה הסיבה להצטרפותו לשורות המחתרת.
בשנות החמישים והשישים היה פעיל מרכזי בארגון "חבר הפעילים".
הרב רביץ ניהל את הישיבה התיכונית המקצועית "מרום ציון" שבקריית נוער בירושלים.
שימש כר"מ במדרשית נעם בפרדס חנה.
בשנות השבעים שימש כאחד מראשי ישיבת אור שמח לחוזרים בתשובה, שנוסדה באותו זמן.
ב-1987 נקרא על ידי הרב אלעזר מנחם שך לנהל את תלמוד תורה המסורה לאחר שהמקום נקלע לקשיים כלכליים, הוא החזיק במשרה בהתנדבות כחצי שנה ולאחר ייצוב המוסד החזיר את המושכות למנהל המוסד.
את דרכו הפוליטית החל בשנת 1983, כאשר הריץ יחד עם ידידו הקרוב הרב איקא ישראלי ושמשון פוליקמן (מנהל תלמוד תורה "המסורה") רשימה חרדית עצמאית בשם תל"י לעיריית ירושלים, שכמעט הצליחה להכניס חבר למועצת העיר.
בשנת 1984 נאם בעצרת בחירות של מפלגת ש"ס.
בשנת 1988 עלתה האפשרות שהוא ירוץ לכנסת ברשימת ש"ס, אך בסופו של דבר ויתר על הרעיון.
לקראת בחירות 1988 הוצב על ידי הרב שך במקום הראשון ברשימת דגל התורה לכנסת.
בכנס היסוד של התנועה שהיה בבנייני האומה בירושלים, הכריז בפאתוס רב:" אנחנו לא נשמע לגדולי תורה, אנחנו נעשה מה שהם אומרים!".
שימש כח"כ מטעם דגל התורה ולאחר מכן ביהדות התורה, שהיא איחוד של דגל התורה ואגודת ישראל.
מאז ועד מותו שימש יושב ראש מפלגת דגל התורה.
נחשב למתון ולזהיר לגבי הדרך שבה החרדים צריכים להשתמש בכוחם בכנסת.
ב-1990 התנגד להפלת ממשלתו של יצחק שמיר כהוראת מנהיג דגל התורה הרב שך, אך כששמו הוקרא בשעת ההצבעה השמית הכריז "בצער רב, נגד".
בשנים 1990-1992 כיהן כסגן שר השיכון, בשנים 1996-1999 כיו"ר ועדת הכספים של הכנסת, ובתקופת הכנסת ה-15 כיהן כסגן יושב ראש הכנסת עד מינויו לתפקיד סגן שר ובשנים 2001-2003 כסגן שרת החינוך.
בשנת 2005 מונה לסגן שר הרווחה בלי שר מעליו.
בשנת 2000, עקב סיבוכי מחלת הסוכרת שממנה סבל, עבר השתלת כליה, ולקראתה קיימו ילדיו דיון הלכתי למי תהיה הזכות לתרום את הכליה.
בסופו של דבר הפילו גורל והבן הבכור משה זכה בהגרלה.
בעקבות אירועים אלה הוציא רביץ בהוצאה עצמית ספרון בשם "כליות יועצות: משא ומתן בחיוב הצלת נפשות בגדרי הזכייה במצוה זו ובדברים המסתעפים ממנה".
בנובמבר 2008 הודיע על פרישתו מהחיים הפוליטיים.
נפטר ב-26 בינואר 2009, אט בגיל 75, כתוצאה מסיבוכי מחלת הסוכרת.
כיכר על שמו בביתר עילית
שכונת רמת אברהם בבית שמש
רחוב בשכונת נווה יעקב בירושלים
עמותת החסד "מורשת הרב אברהם רביץ"
ספר חנוכת אברהם, חידושי תורה בהלכה ואגדה בענייני חנוכה
היה נשוי לאביגיל לבית משפחת פלר, ילידת ניו יורק, ואב לשנים עשר ילדים.
הרב משה - ר"מ בישיבת נהורא ובהמשך ראש ישיבת דרך עץ חיים לבוגרי תיכון חרדי בשכונת הר נוף בירושלים.
הרב יהושע - משגיח בישיבת בית מתתיהו (חתנו של הרב אברהם פולק, משגיח בישיבת סלובודקה בבני ברק).
הרב שמשון - ראש כולל בית יצחק בביתר.
יצחק רביץ - ראש מועצת קריית יערים.
נשוי לרבקה שהייתה ראש הסגל של ראובן (רובי) ריבלין כנשיא.
ישראל מאיר- חבר בהנהלת קרן וולפסון.
בתו - אשת הרב אליהו דיסקין - ר"מ בישיבת נתיב הדעת בירושלים וראש ישיבת אמרי משה.
בתו - אשת הרב ישעיהו גריינימן - ראש ישיבת כפר גנים בפתח תקווה (נכדו של הרב שמואל גריינימן).
בתו - אשת הרב מרדכי הריס, ר"מ בישיבת כנסת יעקב בירושלים.
בתו - אשת הרב יחזקאל פרבשטיין, ר"מ בישיבתו של הרב משה שטרנבוך.
הרב אברהם ראובן הכהן סופר (נפטר בט"ז בניסן ה'תל"ג, 1673) היה מקובל, מחכמי פראג במאה ה-17. מחבר הספר ילקוט ראובני, ספר ליקוטים קבלי.
היה בנו של רבי האשקי (כינוי ליהושע) ונכדו של שלמה אפרים מלונטשיץ.
עיקר יצירתו התורנית התבטאה בליקוט מספרי קבלה שונים.
במהלך חייו הודפס רק חלקו הראשון של "ילקוט ראובני" (פראג ת"כ).
שאר ספריו הודפסו אחר מותו.
חיבר גם ספר קבליים נוספים: "עונג שבת" על הלכות שבת, ו"דבר שבקדושה" (זולצבאך תמ"ד) שתוכנו התעוררות לחזרה בתשובה ערוך על פי סדר הא-ב.
חיבורו המפורסם הוא ילקוט ראובני המכיל ליקוטים מספרי קבלה שונים.
חלקו הראשון של הספר ערוך לפי סדר הא-ב (ילקוט ראובני הקטן), וחלקו השני ערוך לפי סדר פרשיות התורה (ילקוט ראובני הגדול).
אברהם רגלסון (ביידיש: אברהם רעגעלסאָן; ה'תרנ"ז, אוקטובר 1896, בהלוסק, בלארוס – ה'תשמ"א, 28 באוגוסט 1981, בנווה מונוסון) היה משורר עברי, סופר, סופר ילדים, מתרגם ועורך.
רגלסון היגר כילד עם משפחתו לארצות הברית כשהיה בן 9. למד ב"חדר" בניו יורק, ובבתי-ספר עירוניים.
לא השלים לימודים פורמליים אך היה אוטודידקט, שבילה שעות רבות בספריות.
התפרנס כספרן ומורה לעברית תחילה, והחל לפרסם שירים, אגדות ותרגומים בכתבי עת עבריים שונים בארצות הברית ובארץ.
עלה לארץ בפעם הראשונה בשנת 1933, התקבל למערכת העיתון היומי "דבר", ואף היה בין מייסדי המוסף לילדים "דבר לילדים", שם הופיע לראשונה, בפרקים שבועיים, ספרו לילדים הקלאסי והאהוב "מסע הבובות לארץ-ישראל".
אחרי שלוש שנים חזר לארצות הברית עם משפחתו, עקב מחלת המלריה שסיכנה את חיי שניים מילדיו, ולאחר ששכל תינוק (לזכרו פרסם ב"דבר לילדים" את שירו ביאליק ואחי הקטן).
בניו יורק התפרנס בכתיבה בעיתונות ביידיש, והמשיך להוציא לאור את כתביו בעברית בשתי הארצות.
שנה לאחר הקמת המדינה, בשנת 1949 חזר לארץ.
עבד בהוצאת "עם עובד", והשתתף במערכת העיתון היומי "על המשמר" בו היה לו מדור קבוע.
בשנת 1964 זכה בפרס ברנר, ב-1972 היה חתן פרס ביאליק על יצירתו הספרותית, ובשנת 1976 זכה בפרס ניומן מטעם המחלקה לעברית של אוניברסיטת ניו יורק על תרומתו לספרות העברית.
יצירותיו של אברהם רגלסון נפתחו בשנת 2003 לקהל קוראי האינטרנט באורח חופשי באתר פרויקט בן-יהודה.
וכן הוקם לזכרו אתר שבו ניתן למצוא את פרטי חייו ויצירתו ומאמרים על כתיבתו.
ספר ובו מאות משיריו המקוריים העבריים פורסם בשנת 2013 (תשע"ד) במוסד ביאליק.
ספר נוסף, ובו מאות תרגומים ("עברורים" בלשונו) מן השירה האנגלית, האמריקנית והאידישאית, יפורסם בעתיד בהוצאה זו.
רגלסון פרסם גם בשמות העט הבאים: בן-הנגר, סידרופל, נ.
אברהם קריניצי (כ"ט בכסלו תרמ"ז, 26 בדצמבר 1886 – ד' בכסלו תש"ל, 13 בנובמבר 1969) היה מן הדמויות הבולטות ביישוב היהודי ערב הכרזת מדינת ישראל ובראשית דרכה, וראש עיריית רמת גן הראשון.
כיהן כראש המועצה מטעם מפלגת הציונים הכלליים (מאוחר יותר המפלגה הליברלית) משנת 1926 ועד למותו בתאונת דרכים, בשנת 1969.
קריניצי נולד ליעקב וללאה לבית דב אברמוביץ בגרודנו שבאימפריה הרוסית (בתחומי בלארוס של ימינו).
בגיל 15, מעיד קריניצי, נטש את "החדר" לטובת לימודי נגרות ופעילות ב"בונד", אותו נטש לטובת "הפועל הצעיר".
בראשית העלייה השנייה החליט קריניצי לעלות, אולם כיוון שנחשב קטין ואביו סירב להרשות לו לעלות, הוא ניסה ל"גנוב" את הגבול, נתפס על ידי השומרים והוחזר לאחר כמה שבועות לביתו.
לאחר שהתיר לו אביו לעלות הגיע קריניצי למשרד המרכזי של "חובבי ציון" באודסה ושם סייע לו המזכיר אלתר דרויאנוב להשיג אשרה עות'מאנית לצורך כניסה לארץ ישראל.
קריניצי הגיע לאסטנבול, שם אזל לו כספו והוא מצא עבודה כנגר בעזרתו של יצחק נופך.
לאחר שחסך מספיק כסף לרכישת כרטיס הפלגה, עלה קריניצי לארץ בחנוכה תרס"ו (1905).
לאחר הגעתו ארצה עבד כמה חודשים כנגר ברחובות ובראשון לציון.
לאחר מכן עבר ליפו ועבד גם בפתח תקווה ותקופת מה היה נתון תחת השפעתו של מיכאל הלפרין, שקרא לנהוג תקיפות בהגנה נגד ערביי הארץ, והיה נוכח כשהלפרין נכנס לכלוב האריות בקרקס ביפו.
כחבר פעיל ב"פועלי ציון" נטל חלק בארגון פועלי היקב ובעקבות שביתתם למען שיפור תנאי עבודתם פוטר מעבודתו כנגר.
עם העלייה בשיעור האבטלה בארץ ישראל, יצא קריניצי לקהיר, שם עבד כשנה במפעל בבעלות איטלקית.
לאחר מכן, שב לארץ ישראל לפרק זמן קצר וב-1907 חזר לתקופה קצרה לרוסיה, בשל החובה כבעל נתינות רוסית, להתגייס לצבא הרוסי.
קריניצי היה בין מארגני ההגנה העצמית היהודית בגרודנו יחד עם אליעזר וישראל שוחט, וזאב ז'בוטינסקי.
היה מעורב גם בתכנון רצח הקצין הרוסי פולקובניק גריבוידוב, שהיה בין ראשי מארגני הפוגרומים ביהודים.
בדרך נס הצליח קריניצי לחמוק מגיוס ושב לארץ ישראל, כשהוא מביא עמו מכונות ניסור חדשות, שאפשרו לו להקים בית חרושת ביפו, אך דרכו של זה לא צלחה.
מאוחר יותר היה קריניצי מעורב בפעולות התיישבות וביטחון ונמנה עם ראשוני ארגון "ההגנה".
כשהצטרפה האימפריה העות'מאנית למלחמת העולם, היה קריניצי מראשוני העולים, נתיני הארצות הזרות, שקיבל את האזרחות העות'מאנית.
בניגוד למרבית ה"מתעת'מנים", שהמירו את אזרחותם כדי להימנע מגירוש, עשה זאת קריניצי ממניעים אידאולוגיים.
הוא שנא את הרוסים בשל הפוגרומים שחוללו ביהודים בחסות הצאר, לא נתן אמון בכוונותיהם של הבריטים וחשש שבהיעדר התמיכה היהודית בטורקיה ייהרס מפעל ההתיישבות הציונית.
הממשל העות'מאני הטיל עליו בשנת 1915 את המשימה לפקח על כריתת העצים להסקת קטרי-הרכבות.
במסגרת תפקידו חילק כמה מאות תעודות עבודה ליהודים ובכך מנע את גיוסם לצבא.
בתחילת 1917 נשלח לדמשק לשמש כסגן מנהל טכני בדרגת קצין במפעל לתיקון תותחים וייצור תחמושת.
בתקופת שהותו בדמשק סייע למאיר דיזנגוף ולמגורשי היישוב ששהו בעיר.
בדמשק נולדה גם בתו שולמית.
בסוף שנת 1917 נשלח ליפו וחזר ברכבת העות'מאנית האחרונה לדמשק.
בדמשק התיר לו המפקד הגרמני להישאר בעיר ולא לסגת לאנטוליה.
הוא הצטווה לפוצץ שם בניינים עם כניסת הצבא הבריטי לעיר, הוראה אותה לא ביצע.
לאחר שובו לארץ ישראל יצא למצרים, רכש שם מכונות ייצור והקים בתל אביב בשותפות עם ברוך גורלסקי בית-חרושת לרהיטים.
קריניצי ארגן את המשטרה העירונית של תל אביב יחד עם סעדיה שושני ב-1921, נמנה עם מייסדי שכונת נחלת בנימין והשתתף בייסוד מרכז בעלי מלאכה.
בשנת 1922 במסגרת הגרלת המגרשים ב"עיר גנים" (שמה הראשון של רמת-גן) ממזרח לתל אביב, רכש שטח של 15 דונמים (שלוש חלקות, 5 דונמים כל אחת) ובו הקים את ביתו החל משנת 1925.
עם סיום הבנייה עבר לרמת גן ועד מהרה היה לדמות המרכזית בה.
ב-1926 העניק הממשל הבריטי מעמד של מועצה מקומית למושבה רמת-גן הקטנה וקריניצי מונה לנשיא (יו"ר) המועצה הראשון.
מאז ועד 1969 ניצח ב-12 מערכות בחירות ברציפות.
הוא החזיק, ככל הנראה, בשיא עולמי כראש רשות מקומית: 43 שנים (24 שנים כראש המועצה ועוד 19 שנים כראש העירייה).
הוא עמד תמיד בראש קואליציות של מפלגות מהמרכז והימין וכל הניסיונות להחליפו - עלו בתוהו.
כבעל אמצעים מילא את תפקידו הציבורי ברמת-גן, כל השנים, ללא שכר.
קריניצי טיפח ופיתח את רמת-גן ממושבה קטנה בת 400 נפש לעיר הרביעית בגודלה במדינה, שבה 150 אלף נפש.
הוא אימץ את השורות משירו של נתן אלתרמן - "נלבישך שלמת בטון ומלט - ונפרוש לך מרבדי גנים".
לצד פיתוח עירוני מואץ והקמת מפעלי תעשייה שהגיעו ביזמתו לרמת-גן (עלית, פלאלום, צ.
ועוד), הוא נטע ברמת-גן עשרות גנים, יותר מבכל עיר אחרת בארץ.
אף שכל שנותיו היה חבר ה"הגנה", היה לו יחס מיוחד לאצ"ל וללח"י והם פעלו ברמת-גן בתמיכתו.
הממשל הבריטי כינה את רמת-גן "האינקובטור של הטרור היהודי", וקריניצי ראה בכך מחמאה.
בקיץ 1947 הוא נעצר על ידי הבריטים והוחזק במחנה המעצר בלטרון במשך חמישה שבועות, יחד עם ישראל רוקח, ראש עיריית תל אביב, ועובד בן עמי, ראש מועצת נתניה.
עם קום המדינה התרכז בקליטת העלייה ובהקמת שני מפעלים גדולים: הפארק הלאומי ואצטדיון רמת גן.
הוא היה הראשון מבין ראשי הערים שאימצו יחידה של צה"ל, ורמת-גן מתמידה באימוץ הצנחנים כל השנים.
בשנת 1963 רכש קריניצי, יחד עם ש.
סבידסקי את בית החרושת "ברבור", שהוקם בשנת 1953, וייצר אריחי קיר מקרמיקה.
היה חבר התנועה למען ארץ ישראל השלמה.
בנובמבר 1969, זמן קצר לאחר שנבחר לתפקיד ראש העירייה בפעם ה-12, נספה בתאונת דרכים יחד עם חתנו ישעיהו שמואלביץ (בעלה של שולמית) ונהגו ברוך עזאני.
התאונה אירעה כאשר היו השלושה בדרכם חזרה לרמת גן ממפעל "ברבור" בעכו, שהיה בבעלותו של קריניצי.
השלושה הובאו למנוחות בחלקת קבר מיוחדת בפארק הלאומי ברמת-גן.
בדצמבר 2016 הוסר הלוט מעל שלט הנצחה בחלקת הקבר בפארק הלאומי.
קריניצי היה נשוי שלוש פעמים.
מאשתו הראשונה, בתיה לבית קרסיקוב, נולדו שני בנים (יהודה, בר כוכבא) ושתי בנות (שולמית, מרים).
בשנת 1931 נישא לפרידה לבית נתן אהרונוביץ.
לאחר פטירתה ב-1941 נישא בשלישית ב-1942 לשרה לבית הברמן, ילידת 1897 בעיר קלן.
בנו, בר כוכבא, מן היהודים הבודדים ששירתו בחיל הספר העבר-ירדני, נישא ללאה לבית קרביצקי ב-1936 והשניים נמנו על מייסדי אבן יהודה.
על שמו של קריניצי נקראים:
קריית קריניצי - שכונה ברמת גן, הצמודה לתל השומר מצפון.
הרחוב בו שכן ביתו ורחוב בנתניה
ביתו - מוזיאון בית אברהם קריניצי.
קריניצי הוריש בצוואתו את ביתו לעיריית רמת־גן בו שוכן גם הארכיון והמוזיאון לתולדות רמת-גן הפתוח לציבור
גן אברהם - גן ציבורי ברמת-גן (נקרא כבר ב-1947 על שמו), ושדרות אברהם הסמוכות לגן
תלמי אברהם - חווה חקלאית שהוקמה מאחורי פרדס ברחוב הירדן (בין קולנוע קסם לרחוב נגבה).
בתחילת שנות ה-60 עברה סמוך ל.
בית הספר המקצועי לנגרות ברמת-גן (בשיתוף פעולה עם אורט ישראל, הוקם ב-1961)
מעלה אברהם - דרך בנגב שפרצו הצנחנים
קריניצי כתב שני ספרים אוטוביוגרפיים: "בכוח המעשה" (1950) ו"במו ידי" (1959).
הוא נהג לומר: "כל אחד יכול להיות ראש עיר, אך לא כל ראש עיר יכול להיות נגר".
קריניצי ביטא בספרו "בכוח המעשה" את סלידתו ממה שכינה "ענווה חסודה" ובחייו הרבה לפאר את עצמו ואת מעשיו, ואף ראה לעצמו זכות בכך.
אתרים ומוסדות בעיר נקראו על שמו של קריניצי עוד בחייו, ושלטונו במוסדות העיר ובנעשה בה היו מוחלטים.
בעת כהונתו, נהגה עיריית רמת גן לחלק לכל תלמיד בעיר את ספרו האוטוביוגרפי "בכח המעשה" כשי מיוחד.
ביטוי הומוריסטי לכך ניתן באחת ההומורסקות של אפרים קישון בשם "גן ברמת גן": בהומורסקה מבקש קישון לבחור גן הולם לבנו רפי.
בגן מטופח בעיר רמת גן מנסה הגננת להפגין בפניו את תבונת עוללי הגן, אך כאשר היא מנסה להציג בפניהם דמות "מלך" ממאנים ילדי הגן להבין את המונח ומתעקשים להשתטח למרגלותיה ולזעוק "יחי קריניצי!".
קריניצי עצמו באר את המקור לתפישה של רמת גן כ"ממלכתו" באזכורים בספרו האוטוביוגרפי לכך שהשתיק את חברי המועצה, הקים בית ספר שלא על דעתה, והוסיף לכך בניית גנים רבים אותה כפה על המועצה גם נגד רצונה, גייס בריונים כדי להחריב מקום בו חשד שהוא בית בושת, וכן הלאה.
רבים ברמת גן אף הלינו כי קריניצי, שלא קיבל משכורת מן העירייה, נהג לתבוע כי בתי הספר ומוסדות הציבור בה ירוהטו בתוצרי נגרייתו.
אברהם קצנלסון (ניסָן) (29 באפריל 1888, י"ח באייר ה'תרמ"ח – 18 במאי 1956, ח' בסיוון ה'תשט"ז) היה רופא יהודי ופעיל ציוני.
כיהן בראש מחלקות הבריאות של הסוכנות היהודית והוועד הלאומי, חבר הוועד הפועל הציוני, ההנהלה הציונית, אספת הנבחרים ומועצת המדינה הזמנית.
קצנלסון נולד בבוברויסק לניסן הכהן ולזלדה הלנה (לבית רוזובסקי), אח ליוסף, ראובן (אביו של שר המשפטים לשעבר שמואל תמיר), שמואל, ורחל רעיית נשיא המדינה זלמן שזר.
למד בחדר ובגימנסיה והיה תלמיד האקדמיה למדעי היהדות בסנקט פטרבורג ובאוניברסיטאות סנקט פטרבורג ומוסקבה.
למד גם באקדמיה להיגיינה סוציאלית בברלין.
בשנת 1912 קיבל תואר דוקטור למדעי הטבע ובשנת 1914 הוסמך לרפואה.
בשנות מלחמת העולם הראשונה (1914–1918) שירת כרופא צבאי בצבא הרוסי.
בשנים 1919–1920 היה מנהל המשרד הארצישראלי בקושטא וטיפל בעולים שעשו דרכם לארץ ישראל.
משנת 1912 היה חבר הוועד הפועל הציוני.
בשנים 1921–1924 היה חבר המשרד הראשי של התאחדות הפועל הצעיר–צעירי ציון בברלין ובווינה והוביל את המפלגה יחד עם אליעזר קפלן וחיים ארלוזורוב.
בשנת 1924 עלה לארץ ישראל והיה מנהלו הראשון של משרד ההתאחדות בארץ ישראל.
שימש מנהל מחלקת הבריאות של הסוכנות היהודית (1924–1930) וחבר הנהלת הוועד הלאומי ומנהל מחלקת הבריאות (1931–1948. בין השאר היה חבר בליגה למלחמה בשחפת.
כיהן כחבר אספת הנבחרים השנייה, השלישית והרביעית מטעם הפועל הצעיר ולאחר מכן מפא"י.
נשא תפקידים ציבוריים נוספים כחבר הוועד המנהל של הטכניון ובמועצת רדיו ארץ ישראל בימי המנדט הבריטי.
כחבר ההנהלה הציונית היה מזכיר ועד הבריאות.
בפברואר 1932 נבחר לוועד הקהילה של ירושלים מטעם מפא"י.
במלחמת העצמאות קצנלסון היה ממקימי "השירות הרפואי", (19 בדצמבר 1947), במשותף עם ד"ר משה פלר, ד"ר יוסף מאיר, ד"ר משולם ליבונטין וד"ר משה קריגר.
דוד בן-גוריון רושם ביומנו לאחר פגישה עם צוות ההקמה : "הוקמה ועדה רפואית לשעת חירום ונקבעו רופאים אזורים.
הוחלט על תוספת 500 מיטות בבתי-החולים הקיימים, עם פרסונל רזרבי (בייחוד קבוצות צוותי ניתוח).
דרושים 76,600 לא"י לציוד - מיטות, שולחנות-ניתוח, ולתוספת מיטות".
קצנלסון היה חבר מועצת המדינה הזמנית מתוקף היותו חבר הנהלת בוועד הלאומי ונמנה עם חותמי מגילת העצמאות.
מיום הקמת המדינה ועד מרץ 1949 היה המנהל הכללי של משרד הבריאות.
בשנת 1949 צורף למשלחת ישראל לאו"ם והיה שותף לדיונים על האמנה למניעת זנות, בהם הביע עמדה נגד פיקוח ממשלתי על הזנות.
לאחר מכן הצטרף לסגל משרד החוץ.
מנובמבר 1950 שימש כחמש שנים ציר ישראל בסקנדינביה וישב בסטוקהולם.
בראשית 1956 שב משליחותו בשל מחלה, וכעבור שבועות ספורים נפטר.
משנת 1919 היה נשוי לסימה בת זאב קפלן, רופאה.
היה אב לשמואל (רופא, פרופסור, מחלוצי הכירורגיה הפדיאטרית בישראל) ולזאבה (זיקה), אשתו של מתי פלד, אשר קרויה על שם סבה מצד אמהּ.
זכרו מונצח ברחוב "אברהם ניסן" בשכונת קריית היובל בירושלים.
רבי אברהם רוויגו (נולד ה'ת"י (1650) בקירוב; נפטר בכ"ה באדר ה'תע"ד, 12 במרץ 1714) היה מגדולי מקובלי איטליה במאה ה-17. כיהן כראשון לציון השלישי.
הוא נודע בעושרו והרבה לעסוק בצרכי ציבור לצד לימודיו.
בערוב ימיו עלה לארץ ישראל עם קבוצה וייסד בה ישיבת חכמים ללימודי קבלה, רבני ירושלים שלחוהו לאחר שנים אחדות כשד"ר עבור עניי העיר, ובאחת מנסיעותיו נפטר.
הרב אברהם רוויגו למד אצל רבי משה זכות.
בביתו בעיר מודינה היה מארח דרך קבע, חכמים, מקובלים ושליחי ארץ ישראל.
כמו כן החזיק בביתו ישיבת חכמים שתורתם קבע.
אחד מהם היה רבי מרדכי אשכנזי אותו פרנס במשך כמה שנים.
בשנת 1700 יצא לגרמניה לשם הדפסת ספרו של תלמידו רבי מרדכי אשכנזי על ספר הזוהר בשם "אשל אברהם".
בהקדמת הספר מעיד המחבר כי את כל ידיעותיו בקבלה למד ממורו רבי אברהם ולפיכך קרא לספר על שמו.
עם שובו החל רוויגו בהכנות לעלייתו לארץ, ושלח את תלמידו רבי מרדכי לארץ ישראל על מנת שיסדר מקום דירה עבור הישיבה שרצה להקים.
במסגרת זו אף הפקיד את כל ממונו בידי הבנקאי הווינאי שמואל אופנהיים כדי להתפרנס מהרווח בארץ ישראל.
אולם בעקבות הלשנה של אויביו לממשלה ברומא נאלץ לדחות את נסיעתו.
בין השנים 1700 ל-1701 לימד אברהם רוויגו קבלה בבית הכנסת של שניאור פרום אביו של הירש פרום, בעיר פירט שבבוואריה.
בשנת 1702 הפליג מליוורנו יחד עם שיירה מבני משפחתו ובאי ביתו ועם משפחתו של רבי מרדכי אשכנזי ותלמידיו סה"כ כ-25 איש לנמל יפו כדי לעלות לארץ ישראל.
נסיעתו נעשתה בחשאי מפחד השלטונות ורבי אברהם עלה על הספינה רק לאחר שזו הפליגה מן החוף באמצעות ספינה קטנה.
כשהגיעה שיירתו לירושלים הייתה בה מגפת דבר בה נספו מרדכי אשכנזי אשתו ובתו.
הרב אברהם רוויגו ייסד בירושלים ישיבה מיוחדת ללימוד תורת הסוד ועל חכמי הישיבה נמנו בעיקר חכמים מסיעתו של רבי יהודה חסיד.
מפני קשריו והשפעתו של הרב רוויגו באיטליה ובארצות אשכנז, שלחו אותו רבני ירושלים בשליחותם כשד"ר לארצות אירופה בעיקר אל איטליה, הולנד, צרפת ואנגליה.
שלא כמו רוב השלוחים, יצא הרב רוויגו למשימה זו בהתנדבות מלאה ללא קבלת התמורה הגבוהה אשר נהוג היה לשלם לשליחים.
היות שהוא הצליח מאוד בשליחותו, חזרו ושלחו אותו פעמיים נוספות לאותם מקומות, ובשליחותו השלישית נפטר בהיותו באמצע דרכו בעיר מנטובה.
רוויגו האמין במשיחיותו של שבתאי צבי אף לאחר התאסלמותו, שרד מכתב ממנו משנת תל"ה המופנה לנביא המהימן נתן העזתי הוא שואל אותו עם ידוע לו חדשות על "", בהמשך הוא מספר שהאמונה חקוקה בליבו, והוא מהמאמינים האמיתיים במאד מאד.
כפי שעולה מפנקסו של רוויגו, הוא האמין במשיחיותו של שבתי צבי, ואף העתיק בפנקסו יחד עם כתבי רבו משה זכות, גם טקסטים שבתאיים מבית מדרשו של נתן העזתי.
אברהם קרוכמל (או קרוכמאל; בכתיב יידי: קראָכמאַל; 1817 בערך – 1888) היה חוקר ופובליציסט, איש תנועת ההשכלה היהודית במזרח אירופה.
בנו של ההיסטוריון והוגה הדעות ר' נחמן קרוכמל, ועל שמו קרא לעצמו אב"ן (אברהם בן נחמן) קרוכמל.
על תולדות חייו יש רק ידיעות מועטות.
שנת לידתו אינה ודאית והיא נעה בין השנים 1817 ושנת 1825 בעיירה ז'ולקווה שבגליציה.
עיקר לימודו היה אצל אביו, אך למד גם מפי ר' צבי הירש חיות, ר' שלמה יהודה רפפורט (שי"ר) והרב שלמה קלוגר.
בגיל מבוגר יחסית למד גם גרמנית ולימודי חול.
כשעזב אביו את ז'ולקווה ב-1836 נשאר בעיירה, אך לאחר פטירת אביו החל לנדוד ברחבי גליציה, גרמניה ורוסיה, והיה בין השאר בלבוב, בברודי ובאודסה.
בשנותיו האחרונות היה בפרנקפורט ד"מ, ושם נפטר ב-16 בספטמבר 1888. עד לאחרונה היו מועדי לידתו ופטירתו עלומים ומקורות שונים ציינו שנים אחרות.
הוא התיידד במיוחד עם יהושע השל שור (יה"ש), וסייע לו בעריכת כתב העת "החלוץ".
באודסה התקרב גם לפרץ סמולנסקין הצעיר ולמשה ליב ליליינבלום, והשפיע עליהם.
על השקפת עולמו שלו השפיעו שפינוזה וקאנט, ומבני זמנו אביו, ידידו יה"ש ואברהם גייגר.
אחז בחידושי ביקורת המקרא והיה מבקר חריף של התלמוד הבבלי והיהדות ההלכתית; תמך בתיקונים מסוימים בדת, אם כי התנגד גם להיבטים רבים בדרכה של יהדות הרפורמית.
השקפת עולמו הייתה לא-מסודרת וסבלה מחוסר עקביות.
את דעותיו ומחקריו פרסם בספרים ומאמרים.
מחקריו לא היו ברמה מדעית גבוהה ויש בהם הרבה שגיאות והשערות מוטעות, אם כי יש גם הצעות שלו שהתקבלו על דעת החוקרים.
את מסקנותיו המדעיות הוא מנצל פעמים רבות כדי לבקר את הרבנים שבימיו.
דעת אלהים בארץ (לבוב, תרכ"ג-1863), מחקרים פילוסופיים והיסטוריוסופיים ברוח כתבי אביו
ירושלים הבנויה (לבוב, תרכ"ז-1867), על התלמוד הירושלמי
אבן הראשה (וינה, תרל"א-1871), סנגוריה על השקפתו של שפינוזה
הכתב והמכתב (לבוב, תרל"ד-1873), ביקורת המקרא והצעות לתיקוני נוסח בתורה
פירושים והארות לתלמוד הבבלי (לבוב תרמ"א, 1881), מחקר ביקורתי של התלמוד
עיון תפלה (לבוב, תרמ"ה-1885), מחקרים פילוסופיים, תאולוגיים והיסטוריים על היהדות
אגודת מאמרים (לבוב, תרמ"ה-1885), הדפסה מחדש של מאמריו "עברי אנכי", "כחא דהיתרא", "ירידת האומה – התעלות האמונה"
Theologie der Zukunft, Lemberg 1872 – ביקורת התלמוד ומאמרים פילוסופיים
כמו כן פרסם מאמרי מחקר ופובליציסטיקה בכתבי העת "החלוץ", "המליץ", "המגיד" ו"הבוקר אור".
אברהם רבינוביץ (20 בדצמבר 1878, וילנה - 7 בנובמבר 1943, מוסקבה), שחמטאי יהודי-ליטאי-סובייטי.
רבינוביץ חלק מקום 11-12 באליפות רוסיה השלישית שהתקיימה בקייב, בשנת 1903 (ניצח: מיכאל צ'יגורין).
בשנת 1908 הגיע למקום ה-19 בתחרות פראג (ניצחו: אולדריך דוראס וקרל שלכטר).
בשנת 1909 חלק מקום 2-3 באליפות רוסיה השישית שהתקיימה בווילנה (ניצח: עקיבא רובינשטיין).
בשנת 1911 חלק מקום 19-21 בתחרות קרלסבד (ניצח: ריצ'רד טייכמן) .
בשנת 1912 הגיע למקום ה-18 בתחרות וילנה (ניצח: קארל הרומאדקה).
במהלך מלחמת העולם הראשונה עבר רבינוביץ למוסקבה.
בשנת 1916 חלק מקום 4-5 בתחרות מוסקבה, ובשנת 1918 הגיע למקום השלישי.
באליפות ברית המועצות הראשונה בשנת 1920 חלק מקום 5-7 (ניצח: אלכסנדר אלכין) .
בשנת 1922 הגיע למקום העשירי באליפות מוסקבה הרביעית .
בשנת 1924 הגיע למקום ה-12 באליפות ברית המועצות השלישית .
בשנת 1925 חלק מקום 9-10 באליפות ברית המועצות הרביעית (ניצח: יפים בוגוליובוב) .
באותה שנה הגיע למקום הרביעי בתחרות מוסקבה (סרגייב ניצח) .
בשנת 1926 ניצח באליפות מוסקבה .
בשנת 1927 חלק מקום 7-9 בתחרות מוסקבה (זוברב ניצח)
בשנת 1930 ניצח רבינוביץ בתחרות מוסקבה .
בשנת 1943 מת רבינוביץ מרעב .
אברהם קָרִיב (1 באפריל 1900 – 8 במרץ 1976) היה מסאי, משורר, מבקר ספרות, עורך, ומתרגם עברי.
קריב נולד בעיירה סלובודקה שבליטא (אז בתחום המושב של האימפריה הרוסית) ליעקב קריב.
בנערותו למד בישיבות טלז ומיר.
למד בבית מדרש למורים עבריים באודסה, ולאחר מכן התגורר במוסקבה, שבה עסק בהוראת עברית ובכתיבה.
בשנת 1929 סיים ללמוד מתמטיקה ומדעי הטבע באוניברסיטת מוסקבה.
את צעדיו הראשונים בעולם הספרות עשה כמתרגם של ספרות ושירה רוסית לעברית, בהם טולסטוי ודוסטויבסקי.
התפרסם בעיקר בזכות חיבור מסות וכתיבה ביקורתית.
בשנת 1934 עלה קריב לארץ ישראל, ועסק ובעריכת עיתונים, בכתיבה ובתרגום בעיקר של הספרות הרוסית הקלאסית, אך גם מספרות היידיש.
לאחר השואה חל מפנה בגישתו לספרות הכללית האירופית, והוא התמסר לכתיבת מסות על ספרות ישראל, חכמיה ושורשיה.
אחת מעבודותיו החשובות היא עריכת כתבי מהר"ל מפראג, תקצורם ועיבודם.
קריב התפלמס רבות עם סופרי ההשכלה והציונות, על יחסם המתנכר למסורת דורות הגלות, ובשל כך הרב צבי יהודה הכהן קוק הגדירו כ"אברהם מנפץ אלילי הספרות העברית החדשה".
שימש כעורך המדור הספרותי של העיתונים "דבר" ו"מאזנים", וספרי הוצאת עם עובד.
בשנת 1961 זכה בפרס מילוא, בשנת 1969 זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים, ובשנת 1973 זכה בפרס ביאליק, על קובצי כתביו בשני כרכים: "מיתרים ומערכות" ו-"משלשום ועד הנה".
אברהם קריב נפטר בשנת 1976, בו' באדר ב' תשל"ו, ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
על שמו "פרס אברהם קריב לביקורת הספרות" ורחוב בחיפה.
ארכיונו הופקד במכון גנזים אשר בבית אריאלה בתל אביב.
שבעת עמודי התנ"ך: אישים ואידיאות בספר הספרים, מהדורה ראשונה, עם עובד - תשכ"ח, מהדורה שנייה - תנועת אורות
קול ובת קול: שירות ושירים, הוצאת עם עובד, 1952
אדברה וירוח לי: (מסות על הספרות), 1951
אל שרשי יהדות, מוסד הרב קוק, ירושלים, 1978
מסוד חכמים: בנתיבי אגדות חז"ל, מוסד הרב קוק, ירושלים, תשל"ו,
ליטא מכורתי, הוצאת ידידים, תש"ך, 50 עמודים, חיפה
ליטא מכורתי, תורגם סימולטנית ליידיש על ידי אליעזר רובינשטיין בשם "מיין היימלאנד ליטע", הוצאת מנורה, תל אביב, 1962
כתבי מהר"ל מפראג, שני כרכים, הוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים, תשכ"ד - 1960
נרתק את השלשלת: מאמרים והרצאות על העם והמדינה, הוצאת מחברות לספרות
משלשום ועד הנה, הוצאת מ.
נימים בשירת תהילים, הוצאת פינת הספר, חיפה, 1973
עטרה ליושנה: מאמרים על הספרות, על העם, על המדינה
כנסת (סדרה חדשה): קבצים לחקר הספרות העברית (עריכה), הוצאת מוסד ביאליק, ירושלים, 1960
שבת ומועד בדרוש ובחסידות (עריכה), הוצאת דביר, 1966
עיונים: מאמרי בקורת, הוצאת אגודת הסופרים העבריים ליד דביר
מעשה השודדים: ספורים, קרל טשפק, 1934
המוקיונים הנודדים, אלכסנדר קופרין, 1935
פטר הראשון, אלכסיי טולסטוי, 1936, מרוסית
ילדות, נעורים, עלומים, לב טולסטוי, מרוסית, הוצאת עם עובד
נשמות בישראל, שמואל ליב הורביץ, 1944, מיידיש
העלמה ניטוצ'קה, פיודור דוסטויבסקי, 1947, מרוסית
פאבלוב: חייו ושיטתו, אלכסי קוזמיץ יוגוב, 1948
אברהם רובינזון היה מתמטיקאי יהודי.
הוא רכש מוניטין בשלושה תחומים: הנדסה אווירונאוטית, לוגיקה מתמטית, ואנליזה מתמטית, ונודע יותר מכל על פיתוח האנליזה הלא סטנדרטית, ענף במתמטיקה המפתח באופן ריגורוזי את מושג האינפיניטסימל ומושגים הנגזרים ממנו.
רובינזון נולד בוואלדנבורג שבגרמניה (כיום ולבז'יך שבפולין) למשפחה יהודית בעלת אמונה ציונית יוקדת.
אביו, אברהם רובינזון, נפטר זמן קצר טרם לידתו.
בשנת 1933, בעקבות עליית היטלר לשלטון, עלה רובינזון, עם אמו ואחיו הבכור, לארץ ישראל.
את שנת הלימודים האחרונה של לימודיו התיכוניים השלים בגימנסיה רחביה.
בתחילה התגוררה משפחתו בביתו של מנהל המוסד וידיד המשפחה, אברהם ברתנא, ומאוחר יותר עברה לדירה משל עצמם בדרך עזה..
רובינזון למד מתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1939 קיבל תואר ראשון.
בזכות הצטיינותו קיבל מלגת לימודים בסורבון והחל ללמוד שם.
לאחר חודשים אחדים פלשה גרמניה הנאצית לצרפת, ורובינזון נמלט לאנגליה.
בשלב זה שינה את הכתיב של שם משפחתו מ-Robinsohn ל-Robinson.
הוא התגייס לחיל האוויר של צרפת החופשית ותרם למאמץ המלחמתי באמצעות לימוד-עצמי של אווירודינמיקה ורכישת מומחיות בתחום משטחי העילוי שבהם נעשה שימוש בכנפי מטוסי הקרב.
בשנת 1946 מונה למרצה בקולג' לאווירונאוטיקה בקריינפילד, ורכש מוניטין עולמי באווירודינמיקה, ובאותה שנה הוענק לו תואר שני במתמטיקה מטעם האוניברסיטה העברית.
בשנת 1949 קיבל תואר דוקטור למתמטיקה מאוניברסיטת לונדון, על עבודה בשם The Metamathematics of Algebraic Systems שנעשתה בהנחייתו של זולטן פאל דיינס.
בשנת 1951 החל ללמד באוניברסיטת טורונטו ובשנת 1957 עבר לאוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא היה ראש החוג למתמטיקה עד לשנת 1962. אז עבר לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
בתקופה זו נודע ברבים בגישתו העושה שימוש בשיטות של לוגיקה מתמטית על מנת להתמודד עם סוגיות בתחום האנליזה המתמטית והאלגברה המופשטת.
הוא "הציג לראשונה רבים מרעיונותיה היסודיים של תורת המודלים".
בעשותו שימוש בשיטות אלה, מצא רובינזון דרך לנצל לוגיקה פורמלית כדי להוכיח קיומם של מודלים לא סטנדרטיים עקביים של מערכת המספרים הממשיים, הכוללים מספרים אינסופיים ואינפיניטסימלים.
מתמטיקאים אחרים, ובהם וים לוקסמבורג, הראו כי ניתן להגיע לתוצאות אלה באמצעות מסנני-על, דבר שהפך את עבודתו של רובינזון לנגישה למתמטיקאים נעדרי מומחיות בלוגיקה הפורמלית.
ספרו של רובינזון, "אנליזה לא סטנדרטית", ראה אור בשנת 1966.
רובינזון התעניין רבות בהיסטוריה ובפילוסופיה של המתמטיקה, ופעמים רבות העיר כי היה רוצה להיכנס אל תוך ראשו של לייבניץ, המתמטיקאי הראשון שניסה לתאר ביסודיות את רעיון המספרים האינפיניטסימליים.
עמיתיו באוניברסיטת קליפורניה תארו אותו כאדם שעמל קשות על מנת להכשיר את הדוקטורנטים בכל רמות היכולת באמצעות הפנייתם למיזמים בעלי רמות-קושי מתאימות, אך גם ככזה שהתלונן על איכותם הירודה של בוגרי האוניברסיטה.
אוניברסיטת ייל חיזרה אחריו, ולאחר סירוב ראשוני, הוא ניאות לבסוף ועבר אל שורותיה בשנת 1967, ונשאר בה עד לפטירתו.
פרסם תשעה ספרים ו-130 מאמרים.
אברהם רובינזון נפטר מסרטן הלבלב בשנת 1974 ונקבר בהר המנוחות.
ארכיונו מופקד במחלקת הארכיונים ב בירושלים.
אברהם קפלן (5 במאי 1931 – 6 בספטמבר 2023) היה מנצח מקהלות ומלחין ישראלי-אמריקאי.
קפלן נולד בישראל, בן ונכד למנצחי מקהלות – סבו היה חזן ומנצח מקהלה ב.
אביו, שלמה קפלן, הניח את התשתית לתרבות שירת המקהלה בישראל והיה למנצח המקהלות המוביל באמצע המאה ה-20. ניסיונו הראשון של אברהם בתחום זה היה בעת שירותו הצבאי, כאשר ניצח על מקהלה ביחידה שלו.
אחרי השחרור החל בלימודי מוזיקה (ניצוח על מקהלות) באקדמיה למוזיקה בירושלים והתמנה למנצח המקהלות של הקונסרבטוריון ושל קול ישראל.
בשנת 1954 יצא קפלן לניו יורק, להמשיך בלימודי המוזיקה בג'וליארד.
כעבור שלוש שנים, מצויד בשתי דיפלומות ואחרי תקופת עבודה כעוזר מנצח, חזר לישראל וניצח על מקהלת האקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים.
בשנת 1961 חזר לארצות הברית, התמנה לראש מחלקת ניצוח מקהלות בג'וליארד.
במקביל שימש מנצח או מנהל מוזיקלי במקומות שונים, הופיע בתוכניות טלוויזיה והקליט עם התזמורת הפילהרמונית של ניו יורק.
על תלמידיו בג'וליארד נמנה המנצח ג'ון נלסון.
בשנת 1954 היה שותף להכנות לביצוע הבכורה העולמי של האופרה "דוד" מאת דריוס מיו בירושלים.
ב-1963 הכין את המקהלה לביצוע הבכורה העולמי של הסימפוניה השלישית של ברנשטיין, "קדיש", בתל אביב.
ליאונרד ברנשטיין הביע את התפעלותו מן המוזיקליות והרבגוניות של תזמורת הקאמרטה הסימפונית בניצוחו של "מאסטרו אברהם קפלן, שנשלח לה ממרומים".
בשנת 1977 הופיע בבית הלבן בקונצרט חגיגי לכבוד נשיא פינלנד, אורהו קקונן.
הוא הוזמן לנצח בקונצרט לכבוד אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת ובעלה הדוכס מאדינבורו בביקורם בארצות הברית בשנת 1983.
ב-1977 הצטרף אברהם קפלן לסגל המרצים של אוניברסיטת וושינגטון כמנהל לימודי המקהלה.
נוסף לניצוח והוראה, כתב קפלן ב-1985 את ספר הלימוד "Choral Conducting", בנושא "ניצוח מקהלות".
הספר, הנפוץ מאוד בשימוש, יצא במהדורה שלישית.
בתחילת 2020 עבר לבלטימור במטרה להיות סמוך לבנו ונכדיו.
לעת זקנה, הוא החליט לחזור ולחיות בעיר ילדותו תל אביב, לצד אחיותיו.
אברהם נפטר ב-6 בספטמבר 2023.
אברהם קִמְרוֹן (קוֹמָרוב; Kimron; Komarov; 10 במרץ 1907 – ז' באב תש"כ, 30 ביולי 1960) היה וטרינר בתקופת היישוב בארץ ישראל וכן במדינת ישראל, מדען בעל שם עולמי בתחום החיסון.
נולד בשם אברהם קומרוב בעיר אודסה שבדרומה של חבל-הארץ האוקראיני שהיוותה גם חלק מהאימפריה הרוסית דאז, השישי משמונה ילדים, בנם של דבורה ור' יוסף קומרוב.
בגיל חמש עלה לארץ ישראל עם אמו ואחיו, והם השתכנו בשכונת נווה שלום, הסמוכה לעיר החדשה תל אביב.
לאחר שנה וחצי הצטרף אליהם אביו, שהחל לעבוד כמזכיר קהילת יפו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, קיבלה עליה המשפחה את ההתעת'מנות, על מנת להישאר בארץ ישראל.
הבן הבכור, דוד, שהיה מבוגרי המחזור הראשון של הגימנסיה הרצליה וחבר בהסתדרות המצומצמת התגייס לצבא העות'מאני ונשלח לקורס קצינים בטורקיה.
עם הגירוש מתל אביב נדדה המשפחה לפתח תקווה, לאחר מכן כפר סבא, ולבסוף לזכרון יעקב.
באותם הימים, גילה קמרון את נטייתו הראשונית לרפואת החיות.
הרצל חיותמן, חברו מהגימנסיה הרצליה מספר על מסע משותף שלהם אל תל אביב:
לאחר המלחמה, שבה המשפחה לתל אביב, וקמרון חזר ללמוד בגימנסיה הרצליה.
בבית הספר, עסק בלימודים עיוניים ומעשיים, אך הענף האהוב עליו היה גידול בעלי החיים.
כאשר היה בן שתים עשרה, הוא הוצא מן הגימנסיה, בשל תעלוליו, ונסע לצידון, בה ייסד אחיו הבכור בית ספר ללימוד עברית, לילדי הקהילה.
בהדרכת אחיו, המשיך בתוכנית הלימודים של הגימנסיה, ואף שקד על לימודי הערבית.
לבסוף שב קמרון אל לימודי הגימנסיה, כאילו לא החסיר חודשים רבים.
בהיותו בן שש עשרה עבר את טקס ההשבעה בפני מפקדי "ההגנה", לאחר פעולות רבות ושליחויות סודיות בין חבריה.
כהשלמת ההכנסה המשפחתית, עסק בהדרכת תלמידים לקראת בחינות המעבר.
קמרון סיים את לימודיו במחזור י"ג של גימנסיה הרצליה, ויצא לארצות הברית ללימודי רפואת בהמות, באוניברסיטת פנסילבניה, פילדלפיה.
הוא היה התלמיד היהודי היחיד במחזורו במקצוע הרפואה הוטרינרית.
לאחר קבלת תואר הד"ר, פנה לאוניברסיטה בניו ג'רזי, והמשיך את לימודיו בחקר מחלות עופות.
שם פגש את אשתו רוז למשפחת יטבין, שהתגוררה בניו ברונזוויק, והשניים התחתנו בדצמבר 1930.
בשנת 1931 חזר קמרון לארץ ישראל ונתקבל לעבודות מחקר במעבדות האוניברסיטה העברית.
כעבור שנה נולדה בתו היחידה, רנה.
לאחר שלוש שנים באוניברסיטה התקבל קמרון לעבודה בשירות ממשלת המנדט הבריטי, במחלקה לעופות, כרופא בענף הלול ביישובי עמק יזרעאל.
באותה תקופה גר עם משפחתו בחיפה, ושם הקים מעבדה צנועה לחקר מחלות שונות, בעיקר אלה המועברות לארץ עם עופות שהובאו מהארצות השכנות.
מחקריו ותגליותיו באותה תקופה עשו לו שם עולמי כמדען חשוב בחקר מחלות עופות וריפוין.
בשנת 1947 אפשרה ממשלת המנדט לקמרון לנסוע לארצות הברית לצורך השתלמות מחקרית, וסיורים במעבדות ומכוני מחקר העוסקים במדע העופות.
כשחזר לארץ, בשנת 1948, עמד היישוב היהודי בעיצומה של מלחמת העצמאות.
את המעבדה ששכנה במושבה הגרמנית, העביר בלחץ חבריו להדר הכרמל, למרתף בטכניון, אשר שימש גם לצורכי "ההגנה".
העוזרים הערבים של המעבדה הממשלתית פסקו מלבוא לעבודה, וקמרון עשה גם את כל העבודה בהכנת התרכיבים.
במרוצת הזמן קמרון חרג מחקר העופות בלבד, והחל בחקירת מחלות בעלי חיים אחרים, ומחלות המשותפות לבעלי חיים ולאדם.
בשנת 1952 יצא מטעם האו"ם למסע בעניינים וטרינרים לארצות המזרח הרחוק ואירופה.
בקונגרס הבין-לאומי הראשון למלחמה בכלבת שהתקיים בקונור, הודו, הנחה קמרון את הדיונים על המחלה.
בשנת 1953 התבקש על ידי ארגון הבריאות העולמי לנסוע למלזיה, שם נפוצה מאוד מחלת הכלבת.
הוא הדריך את התושבים בייצור התרכיב נגדה, והודות להדרכתו, פחתו מקרי הכלבת תוך שנתיים, עד לאפס.
בינתיים עיברת את שמו מקומרוב לקמרון.
בשנת 1954 מונה על ידי מנהל משרד החקלאות למנהל המכון הוטרינרי, שעוד קודם לכן עמד בראש מדור הווירוסים שלו.
לאחר האיחוד בין שני חלקי המכון, ששכנו עד אז בחיפה ובתל אביב, בבית דגן (1956–1957), קיבל על עצמו קמרון גם את ניהול השירותים הוטרינריים.
במהלך שנות החמישים, זכה קמרון להכרה כלל עולמית כמומחה למחלות שונות, במיוחד למחלת הכלבת.
בשנת 1953 הוזמן על ידי מנהל ארגון הבריאות העולמי להיות חבר בסגל היועצים למחלת הכלבת, ועדה שהיה חבר בה עד מותו.
הוא פרסם מאמרים רבים בישראל ומחוצה לה, וכן השתתף בכנסים בין-לאומיים רבים: רומא, ז'נבה, קניה ואף במכון בבית דגן עצמו, כחלק מחגיגות העשור למדינת ישראל.
בשנת 1955 נולדה לבתו רנה ובעלה אלחנן מרגלית, נכדתו הבכורה של קמרון, אורנה.
לאורך כל חייו בלטה אהבתו של קמרון לארץ ישראל ולמדינה.
כאשר למד קמרון בפילדלפיה לימד הוראה בבית ספר יהודי בעיר.
בנוסף ללימוד העברית ופרשת השבוע, כמקובל, ביקש קמרון להחדיר בילדים גם רוח ציונית, בתארו להם את החיים ואת הנוף בארץ התנ"ך.
בנוסף, הוא ארגן מקהלה ולימד אותם לשיר משירי הארץ, וכן ערך הצגות ומחזות היסטוריים.
לקמרון היו עוד מנערותו קשרים עמוקים עם פעולות "הגנה".
הוא מילא מספר תפקידים במסגרת זו, והיה אחד ממפקדי ההגנה בחיפה.
גם בימי הפרעות הקשים ביותר, היה נענה לכל קריאה של אנשי ההתיישבות בצפון ישראל.
קמרון הקפיד למלא את מחויבותו כווטרינר, גם אם היה עליו לנסוע במכוניתו דרך יישובי הערבים, על מנת לסייע ולעזור.
לא פעם אף הצטרף בלילות המסוכנים אל חבריו בהגנת היישובים בתוך עמדות החפירה.
גם בפעילותו הבין-לאומית כווטרינר בעל שם עולמי, תמיד השתדל לייצג את ישראל בגאווה.
אנשי מדע רבים היו באים אל המכון הווטרינרי בישראל להשתלם בהכנת תרכיבים, וקמרון היה מארח אותם בשמחה ומפיץ את הידע שהושג במכון.
בשנת 1960, לאחר שחזר מאחת מנסיעותיו ללונדון, חש בלבו.
קמרון לא גילה זאת לאיש, למעט קרוביו, פן ימנעו ממנו להמשיך בעבודתו הרבה.
בבוקר יום שבת, 30 ביולי, הוא יצא כהרגלו לבית דגן, על מנת לבדוק מקרוב את ניסויו השונים, אך חש ברע ומיד שב לביתו.
במוצאי שבת נפטר מדום לב, והוא בן חמישים ושלוש בלבד.
לאחר מותו נולדו לו שני נכדים נוספים: אברהם (ארם), הקרוי על שמו, ויהונתן (יוני).
ניתן להצביע על ארבעה תחומים רחבים בהם הצטיין קמרון בעבודתו המדעית.
בתחומים אלה הגיע להישגים בעלי חשיבות לחקלאות בארץ, והם זיכו אותו בהכרה בין-לאומית רחבה:
בשנות השלושים, יחד עם מורהו פרופ' פרד ר' בּוֹדֵט (Beaudette), ערך קמרון מחקרים על הפתוגנזה של מחלת הברונכיטיס אצל אפרוחים, והוכיח כי מחולל מחלה זו מתרכז בתוך קנה הנשימה של העופות המודבקים.
בשורה של ניסויים הראה כי הדרך הטובה ביותר להרכבת עופות נגד אבעבועות היא דקירת עור הכנף במחט.
בנוסף, קמרון ייצר תרכיב ממוייר לאפרוחים בני יום, ובכך סולקה כמעט לחלוטין מחלת אבעבועות שהטרידה את הלולנים מזה שנים.
עבודה רבה הוא השקיע בבידוד ובזיהוי של סלמונלות, הגורמות את מחלת הטיפואיד (typhoid) בעופות, וכן באמצעים נגד המחלה.
קמרון הגדיר זן חדש של סלמונלה, ולאחר שהגדרה זו אושרה נקרא זן זה "סלמונלה תל אביב" (Salmonella telaviv).
עבודותיו הראשונות של קמרון בווירוס מחלת ניוקאסל נעשו עוד בשנת 1937 בתל עדשים.
הוא הצליח ליצור גזע בלתי אלים של הווירוס, ועופות שקיבלו הרכבה זו, נמצאו עמידים מפני וירוס ניוקסל אלים.
וירוס מוחלש זה – "זן חיפה" ("קומרוב"), לא גרם את התוצאות הקשות של התרכיב הקודם לו, ויצא לו מוניטין רב בארץ ובעולם.
בשנות החמישים עבד קמרון על תרכיב שיעזור להתמודד עם מחלת הכלבת.
הוא ביצע העברות של הגזע "כלב" בעכברים ובעוברי תרנגולות, ובשנת 1952 הצליח להגיע לווירוס מוחלש, המצליח להתמודד עם וירוס אלים.
תרכיב זה לא גרם לתופעות דומות שהיו בתרכיב הקלאסי של לואי פסטר.
תרכיב זה הוכר כיעיל על ידי ועדת מומחים של ארגון הבריאות העולמי, ונעשה בו שימוש רחב בארץ ובעולם.
במחקר זה החל קמרון בשנת 1953, כאשר הצליח להעביר את הווירוס של מחלת הפה והטלפיים אל האוגר הסורי ולהתאימו אליו.
בשנת 1957 הצליח לסגל גזעים שונים של הווירוס לאפרוחים בני יום.
לאחר העברות רבות איבד הגזע את תכונותיו הפתוגניות לגבי בקר, אבל שמר על פעילותו כמקנה חסינות.
לאחר העברות נוספת שביצע קמרון בעוברי תרנגולות, הפך הווירוס לבלתי-אלים לבקר, בהזרקה לתוך הלשון.
בעזרת עבודה זו נבלמה ההתפרצות האחרונה של מחלת הפה והטלפיים בארץ, בעזרת תרכיב "אסיה".
פיתוח זה של קמרון היה הראשון מסוגו בעולם, והכה גלים במכונים גדולים וחשובים בצרפת, אנגליה, הולנד וברזיל.
לאחר מותו נקרא על שמו המכון הווטרינרי ע"ש קמרון, המהווה את הזרוע האיבחונית והמחקרית של השירותים הווטרינריים במשרד החקלאות ופיתוח הכפר.
יום עיון על שם קמרון מתקיים בכל שנה, ובו מוענק פרס הוקרה על שם קמרון לחוקרים מצטיינים בתחומי החקלאות בארץ.
נקרא על שמו רחוב "פרופ' קמרון (אברהם)" בשכונת מכוני מחקר בראשון לציון.
במהלך שנות עבודתו הקצרות זכה קמרון למספר פרסים יקרי ערך:
פרס האוניברסיטה העברית – הרכבת ניוקסל "זן חיפה" ("קומרוב").
פרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים – עבודה משותפת עם ד"ר נ' הורנשטיין על מחקר מידות הארסיות של נגיף הכלבת
פרס צימרמן של "החקלאית" – פיתוח תרכיב "אסיה" כנגד מחלת הפה והטלפיים
פרס רוטשילד – עבודת מחקר מקורית ויוצאת דופן בתחום החקלאות (ניתן לאחר מותו)
מחקריו הרבים של קמרון, הכוללים מאמרים רבים שפורסמו בישראל ומחוצה לה, כונסו בספר לאחר מותו על ידי ארגון מגדלי העופות והמכון הוטרינרי:
אברהם קמרון, מחקרים וכתבים, הוצאת ספרית השדה, 1963, בעריכת א' אשל והד"ר א' הדני.
אברהם קרן (קִירכנֶר) (3 באוקטובר 1889 – 8 ביוני 1975) היה יושב ראש המועצה המקומית הנבחרת הראשונה בכפר סבא בשנים 1939–1951.
קרן נולד כאברהם קירכנר ב-1889 בקוסוב שבגליציה (כיום באוקראינה).