tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קארה-ח'יטאי היו בודהיסטים ברובם ואילו בח'ווארזם והסביבה שלטה דת האסלאם.
בהמשך עלא א-דין מוחמד, בנו של תכיש, יזם עימות עם קארה-ח'יטאי, הפעם בעזרת הקראח'אנים, הוא הביס את צבאם בטאלאס בשנת 1210. הוא הביס את הקראח'אנים וב 1212 העביר את בירתו מגורגנז' לסמרקנד.
ב-1215 הוא הביס את הגורים.
כך הוא שילב כמעט את כל טרנסאוקסניה ואפגניסטן של ימינו לתוך האימפריה שלו, שלאחר כיבושים נוספים במערב פרס עד 1217 השתרעה מסיר דריה להרי זגרוס, ומהחלקים הצפוניים של כוש ההינדית לים הכספי.
בתחילת המאה ה-13 נחשבה האימפריה למעצמה הגדולה ביותר בעולם המוסלמי.
ההערכה היא כי האימפריה השתרעה על שטח של 2.3 עד 3.6 מיליון קמ"ר.
בשנת 1218 מנתה אוכלוסיית האימפריה 5 מיליון איש.
בשנת 1218 סיפחו כוחותיו של ג'ינג'יס ח'אן את קארה-ח'יטאי והפכו לשכנים ישירים של האימפריה הח'ווארזמית.
כתוצאה מסכסוך שנבע מהשתלטות על שיירה מסחרית מונגולית, ביזתה והריגת אנשיה בעיר אוטרר על ידי מושל מקומי, בשנת 1219 פלשו המונגולים תחת שלטונו של ג'ינג'יס ח'אן לאימפריה הח'ווארזמית וכבשו בהצלחה את רובה תוך שנתיים בלבד.
המערכה, זרעה הרס וזוועות נרחבים.
ג'ינג'יס ח'אן סיים את הפלישה ואת מחיקת כל סמני התרבות המוסלמים של האזור.
ג'לאל א-דין מינגבורנו אבן מוחמד, ניסה להגן על חלקים של האימפריה אך לא צלח.
ב-1230–1231, אוגדיי ח'אן, יורשו של ג'ינג'יס ח'אן, שלח נגדו צבא, לקרב שהסתיים בניצחון מוחץ של הכוחות המונגוליים.
בתוך מספר שנים, הצבא המונגולי הצליח להביס את הכוחות הח'ווארזמים ולהשמיד את האימפריה.
זה סימן את השלמת הכיבוש המונגולי של האימפריה הח'ווארזמית יחד עם השלמת הכיבוש המונגולי של מרכז אסיה.
אנשי הצבא באימפריה היו טורקים אולם אנשי המנהל היו ברובם ממוצא פרסי.
החל משלטון הח'ווארזמשאה עלא א-דין אטסיז, ראש מנגנון המדינה המרכזית של הח'ווארזמשאה היה ווזיר, יועצו הראשון של ראש המדינה.
הוא עמד בראש פקידי הדיוואן (סוג של מועצה), אותם מינה ושם הוא וקבע את המשכורות, הקצבאות את ניהול המיסים ואת אוצר המדינה.
מונו גם ווזירים אזוריים בעלי סמכויות מקומיות.
ככלל הם נבחרו מתוך הפקידות הפרסית המוסלמית, לא הטורקית.
מנגנון ממלכתי נוסף של הח'ווארזמשאה היה החאג'יב הבכיר או הגדול, שהיה רוב הזמן נציג האצולה הטורקית.
החאג'יב דיווח לח'ווארזמשאה בנושאים הקשורים לשאה ולמשפחתו.
לח'ווארזמשאה יכלו להיות כמה חאג'יבים, שביצעו את הוראותיו ה"אישיות".
בעל תפקיד נוסף היה האוסטהדר – חצרן שהיה אחראי על שירותי משק הבית בארמונות הח'ווארזמשאה, כולל אורוות, מטבחים, מאפיות, מרתפי יין ותחזוקת משרתי הארמון.
בימי הסולטן ג'לאל א-דין מינגבורנו, ידועים נושאי התפקידים הבאים:
האמיר-שיקאר - ראש צוות הציד של הסולטן.
הטשטדאר - הממונה על מערכות הכביסה של הסולטאן,
השראבדאר - נושא כוסות, מנהל המחסן שבו אוחסנו משקאות שונים.
הקיסדאר היה איש חצר שתפקידו היה לקבל תלונות ותביעות שהופנו לסולטאן להגישם לסולטאן לדיון ולהודיע למבקשים ולתובעים על תשובת הסולטאן.
הג'שניגיר - חצרן שטעם ארוחות ומשקאות שהוגשו לסולטאן כדי להימנע מסכנת הרעלה.
הדוואטדאר - מזכירו של הסולטאן.
האוכלוסייה באימפריה הח'ווארזמית, הורכבה בעיקר מעמים איראנים תושבי קבע וטורקים נוודים למחצה.
אף על פי שמוצאם של הח'ווארזמשאה היה טורקי, בדיוק כמו קודמיהם הסלג'וקים, הם אימצו את התרבות הפרסית ודבקו בזרם הסוני של האסלאם.
לפיכך תקופת הח'ווארזמשאה הייתה בעלת אופי כפול, המשקף הן את מוצאה הטורקי והן את התרבות הפרסית הגבוהה.
השפה השלטת באותה תקופה וזו שדוברה על ידי הרוב בערים החשובות הייתה פרסית.
הפרסית הפכה לשפת המדינה הרשמית של הח'ווארזמשאה ושימשה כשפת הממשל, ההיסטוריה, הסיפורת והשירה.
השפה הטורקית הייתה שפת האם ו"שפת הבית" של משפחת אנושתכין, ואילו הערבית שימשה בעיקר כשפת המדע, הפילוסופיה והתאולוגיה.
בתחילה, העיר הראשית של האימפריה הח'ווארזמית הייתה אורגנץ' (או גורגנז'), הגאוגרף המוסלמי, יאקות אל-חמאווי, שביקר בעיר ב-1219, תיאר אותה בספרו מועג'ם אל-בולדאן, כעיר גדולה ועשירה.
גם הערים סמרקנד, ע'זני ותבריז שימשו כבירת האימפריה הח'ווארזמית המאוחרת יותר.
ח'ווארזם לאחר הכיבוש המונגולי (1231–1511)
סופה של האימפריה הח'ווארזמית, סימן את הפסקת השימוש הרשמי בתואר ח'ווארזמשאה על ידי שליטים ומושלים מקומיים שם.
הערים הגדולות של ח'ווארזם, כולל סמרקנד, בוכרה וגורגנז', נהרסו כמעט לחלוטין, ואוכלוסיות רבות נטבחו.
לאחר הכיבוש, אזורי ח'ווארזם עברו לשליטת המונגולים.
הם נוהלו כחלק מהאימפריה המונגולית, והפכו לחלק ממערכת השלטון הרחבה שהקים ג'ינג'יס ח'אן.
השליטה המונגולית הביאה לשינויים דמוגרפיים וכלכליים משמעותיים.
האזור נפתח יותר לסחר בין-לאומי תחת שלטון המונגולים, שקידמו את המסחר לאורך דרך המשי.
לאחר מותו של הח'ווארזמשאה האחרון, ג'לאל א-דין ב-1231, חלק מצבאו נשאר נאמן לאימפריה הח'ווארזמית הלא קיימת.
המשפחות שלהם היגרו לאנטוליה שבטורקיה של היום והם שמרו על המסגרת הצבאית שלהם כשכירי חרב בין השנים 1231 ו-1246. צבא זה כונה ח'וואראזמיה.
הם פעלו במסופוטמיה עילית, אנטוליה, סוריה וארץ ישראל.
הם שינו את נאמנותם מספר פעמים, ולעיתים קרובות פעלו באופן אוטונומי לפני שהובסו ונהרסו על ידי האיובים.
לאחר מותו של ג'ינג'יס ח'אן, האימפריה המונגולית התפצלה לארבע ח'אנות מרכזיות: ח'אנות צ'אגאטאי (כיסתה חלקים נרחבים ממרכז אסיה, כולל שטחים נרחבים באוזבקיסטן של היום), האילח'אן (ששלט בחלק הדרום-מערבי של האימפריה המונגולית, בתחומי את פרס (איראן של היום), עיראק, וחלקים מטורקיה).
אורדת הזהב (שלטה בשטחים נרחבים במזרח אירופה ובאסיה המרכזית), ושושלת יואן (במזרח אסיה, בסין).
אזור ח'ווארזם עבר לשליטה של ח'אנות מקומיות: החלק הצפוני, כולל אורגנץ' ואזור הסיר דריה (Jaxartes) התחתון נכללו בתחומי ח'אנות אורדת הזהב, ששלטה בדרום רוסיה ובערבות אוגוז-צ'יפצ'אק במשך 140 שנה.
החלק הדרומי, כולל כאת' שירדה למעמד של כפר בלבד, וחיווה שעלתה לגדולה, היו בשליטת ח'אנות צ'אגאטאי מטרנסאוקסניה.
במאה ה-14 התפצלה ח'אנות צ'אגאטאי לשני חלקים: מערבי ומזרחי.
חלוקה זו נותרה במקומה עד 1350, כאשר השושלת הסופית תפסה את השלטון בח'ווארזם.
בשנת 1244, שכר סולטאן מצרים האיובי, את חרבם של גדודי הח'ווארזמים שחנו באותה עת באזור המרכזי של נהר הפרת.
שליח של השליט המצרי נפגש עם המנהיג הח'ווארזמי ברכה חאן והלה הסכים לצאת ממקום מושבו לכוון ארץ ישראל, כדי להילחם כנגד הצלבנים בארץ ישראל.
ב-11 ביולי 1244, הח'ווארזמים פשטו על ירושלים, החריבו את העיר, וביצעו טבח נרחב בתושביה הצלבנים.
כעבור כמה חודשים בלבד, הח'ווארזמים השתתפו בקרב הירביה (אוקטובר 1244), בו הם הביסו את הצבא הצלבני בתמיכת הכוחות האיוביים.
בסיכומו של הקרב, הושמד הצבא הנוצרי של מדינת הצלבנים וקרב הירביה זכה לשם חיטין השנייה.
הח'ווארזמים פשטו בארץ ישראל כארבה, תחילה הופיעו מול חומות יפו ומשלא הצליחו להיכנס לעיר תחת איום לתלות את אדונה שהיה בידם המשיכו לכוון עכו וגדודיהם התפרשו בגליל ותקפו את נצרת וצפת.
בשנת 1245 יצא הסולטאן המצרי בראש צבא ושם מצור על דמשק שנכנעה לאחר חצי שנה של קרב עיקש.
הח'ווארזמים שקיוו לקבל את דמשק כתשלום על השתתפותם בקרב ותרומתם לניצחון נאלצו להסתפק בשטח שהיה בעבר בשליטה צלבנית ונרכש בעמל רב במסעי הצלב הקודמים.
שליט עבר הירדן, שותפם של הצלבנים בקרב הירביה, חזר וכבש את יהודה ושומרון מידי המצרים.
שותפם השני, תקף את המחנה העיקרי של הח'ווארזמים באביב 1246 והביא עליהם את סופם, כאשר ראשו של מנהיגם ברכה חאן הובא בפני המנצח שישב בעיר חלב.
ככל הנראה הם נטמעו בתוך האוכלוסיות המקומיות, עד שנעלמו כמעט לגמרי מהזירה ההיסטורית במזרח התיכון.
כך תמה תקופת פעילותם באזור ארץ ישראל, שהייתה קצרה אך השפיעה רבות על מאזן הכוחות ועל המשך השליטה בירושלים.
במאה ה-13, החל תהלך האיסלאמיזציה של המונגולים.
זה היה תהליך הדרגתי מורכב ורב-ממדי שהחל במאה ה-13 ונמשך לאורך המאות ה-14 וה - 15.
ח'אנות צ'אגאטאי: בתחילה, בח'אנות צ'אגאטאי, הייתה אוכלוסייה טורקית בעיקר עם מסורות ערבה חזקות.
המרת דתם לאסלאם על ידי ח'אנים קודמים לא חיזקה מיד את האמונה האסלאמית ברחבי האימפריה.
היא נותרה רעועה עד שח'אן 14טארמאשירין אימץ את האסלאם בשנת 1326 לאחר שהתאסלם רשמית.דבר שהוביל לחלוקה זמנית בין חלקיה המזרחיים והמערביים של האימפריה ואף הובילה לרציחתו על ידי חסידי הבודהיזם והשמאניזם.
רק בתקופת שלטונו של טימור (1336-1405) עברה למעשה צ'אגאטאי מאימפריה מונגולית למדינה צ'אגאטאית ואסלאמית.
האילח'אן: הח'אן ע'זאן, ששלט בין השנים 1295–1304, היה המנהיג המונגולי הראשון של האילח'אן שהתאסלם והפך את האסלאם לדת הרשמית של הממלכה.
כתוצאה מכך הקשרים הכלכליים והפוליטיים שהשתפרו עם מדינות מוסלמיות אחרות.
אורדת הזהב: האסלאמיזציה של אורדת הזהב הייתה תהליך משמעותי שהוביל לאימוץ הדרגתי של האסלאם על ידי שליטיה ועמה.
ברקה ח'אן, ששלט בין השנים 1257 ל-1267, היה השליט המונגולי הראשון של אורדת הזהב שהתאסלם, דבר שעזר לחזק את הקשרים עם המדינות המוסלמיות בדרום ובמערב.
המרת דתו טיפחה קשרים הדוקים יותר עם הממלוכים במצרים והשפיעה על הבריתות הפוליטיות והצבאיות של אורדת הזהב.
תהליך זה נמשך ובימיו של אוזבק ח'אן תהליך האסלאמיזציה הגיע לשיאו, כאשר הוא קידם באופן פעיל את התרבות האסלאמית והפך את האסלאם לדת הרשמית של הח'אנות בתחילת המאה ה-14 (1312-1341).
דבר זה אפשר את התמזגותם של טורקים ומונגולים בתוך המדינה.
שושלת יואן: בשושלת יואן שבסין, המונגולים שמרו על הבודהיזם והאנימיזם כמקובל.
האסלאם לא הפך לדת השלטת באזורים אלו, אך הייתה נוכחות מוסלמית מסוימת.
התהליך נבע משילוב של שיקולים פוליטיים, כלכליים, תרבותיים ואישיים:
קשרים פוליטיים וצבאיים: הקשרים עם המדינות והממלכות המוסלמיות סביב האימפריה המונגולית שיחקו תפקיד חשוב בתהליך.
מנהיגים מונגוליים כמו ברקה ח'אן מאורדת הזהב וטוגרל ח'אן מח'אנות צ'אגאטאי ראו יתרון בקבלת האסלאם כדי לחזק את קשריהם עם הממלכות המוסלמיות ולהשיג תמיכה פוליטית וצבאית.
השפעה תרבותית: סוחרים מוסלמים, אנשי דת ומדענים הביאו איתם את האסלאם לאזורים המונגוליים.
הערים הגדולות במרכז אסיה, כמו סמרקנד ובוכרה, היו מרכזי תרבות ומסחר חשובים שהפיצו את הדת המוסלמית.
תועלת כלכלית: המסחר עם העולם המוסלמי הביא יתרונות כלכליים רבים, והמונגולים הבינו כי אימוץ האסלאם יכול להקל על קשרי המסחר עם המוסלמים ולהגדיל את ההזדמנויות הכלכליות.
מניעים אישיים של השליטים: חלק מהשליטים המונגוליים אימצו את האסלאם מתוך מניעים אישיים או אמונה דתית.
לדוגמה, הח'אן ע'זאן מהממלכה האילח'אנית התנצר לפני שהתאסלם, והפך למוסלמי מאמין שהשקיע במפעלי בנייה ותשתיות דתיות.
לחצים חברתיים: בחלק מהמקרים, האוכלוסייה המקומית, שכבר הייתה מוסלמית, השפיעה על השליטים המונגוליים להתאסלם.
קבלת האסלאם סייעה גם להפחית את המתח בין השלטון המונגולי לבין האוכלוסייה המקומית.
השפעות האיסלאמיזציה: תהליך האסלאמיזציה של המונגולים היה כרוך בשינויים תרבותיים, פוליטיים ודמוגרפיים.
האימוץ של האסלאם סייע ביצירת קשרים עם מדינות מוסלמיות אחרות, חיזוק קשרי מסחר והשפעה תרבותית.
עם הזמן, האסלאם הפך לחלק בלתי נפרד מהזהות של חלקים נרחבים מאוכלוסיית המונגולים באסיה המרכזית.
האסלאמיזציה של ח'ווארזם באה לידי ביטוי ביצירת יצירות ספרותיות, מדעיות ודתיות ובתרגום יצירות ערביות לשפה הטורקית.
בספריית סולימאנייה באיסטנבול נשמר הקוראן עם תרגום בינארי לטורקית, שנכתב בח'ווארזם ומתוארך (ינואר-פברואר 1363).
בירתה המחודשת של ח'ווארזם, גורגנז', הפכה שוב לאחד ממרכזי המסחר הגדולים והחשובים ביותר במרכז אסיה.
באמצע המאה ה-14 קיבלה ח'ווארזם עצמאות מאורדת הזהב תחת השושלת הסופית.
השתייכה לשבט המונגולי צאצאים לאחד מאחיו של ג'ינג'יס ח'אן, שתמכה בו צבאית כאשר התחיל את כיבושיו.
השליט הסופי הראשון, חוסיין סופי, השתלט על גורגנז' ועל שאר החלק הצפוני של ח'ווארזם.
נטבעו מטבעות במחוז עבורו החל משנת 1364. על בסיס מטבעות שטובעו ובהם מוגדר ש"השלטון הוא עבור אלוהים" חוקרים משערים ששושלת זו ניסתה ליצור שלטון אסלאמי תיאוקרטי בח'ווארזם.
חוסיין ניצל את חוסר השקט שפקד את ח'ווארזם ואת טרנסוקסאניה באותה תקופה ותפס את כאת' ואת חיווה שהוקצו לח'אנים של צ'אגאטאי.
פלישה זו, לשטח שנחשב כשטח צ'אגאטאי, הובילה בסופו של דבר לעימות עם האמיר טימור.
בזמן כיבוש כאת' וחיווה לא היה בטרנסוקסאניה שליט שיכול היה להגיב, אך ב-1369 איחד טימור את האזור תחת שלטונו.
טימור הרגיש חזק מספיק כדי לדרוש את החזרתם של כאת' וחיווה מידי חוסיין סופי בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-14. הסכסוך התפתח לקרב שבסופו כאת' נכבשה, חוסיין נסוג לגורגנז' ומת שם.
ממשיך השושלת, סולימאן סופי, עשה יד אחת עם אורדת הזהב כדי להתקומם כנגד השלטון הטימורי.
התקוממות שנמחצה על ידי טימור.
בסוף המאה ה-14, האזור עבר לשליטת האימפריה הטימורית, שהוקמה על ידי טימור לנג.
טימור בנה חלקית את גורגנז' וכרבע מח'ווארזם כדי להצדיק את דרישות השלטון עליה.
בשלב זה, השושלת הסופית אבדה את עצמאותה.
הטימורים הקימו ממלכה שהשתרעה על פני אזורים נרחבים במרכז אסיה, וכללה גם את ח'ווארזם.
הסופים שמרו על כוח מסוים במחוז, כאשר בודדים מהם שימשו כמושלים עבור שלטונות האזור והמשיכו למלא תפקיד משפיע באימפריה הטימורית.
הם מוזכרים בכתובים גם בהקשר למרידות שכשלו.
קשרי נישואין הדוקים התקיימו בין צאצאי השושלת הסופית, לבין השושלת הטימורית במהלך המאה ה-15, שבה נשלטה ח'ווארזם לרוב על ידי הטימורים, אם כי לעיתים נפלה לידי הח'אנים של אורדת הזהב כמו גם לידי האוזבקים.
צפון ח'ווארזם איבדה שוב ושוב מחשיבותה.
ח'ווארזם, ובמיוחד האזור הצפוני שלה, נותרה הרוסה לחלוטין, ובעיקר התוצאה החשובה ביותר של מלחמתו של טימור הייתה הרס מערכת ההשקיה.
לבסוף הפכה חיווה לעיר הראשית של ח'ווארזם.
השם "ח'אנות חיווה" היה בשימוש של היסטוריונים רוסיים החל מהמאה ה-18 למה שכונה בידי שוכני המקום כ"ארץ ח'ווארזם".
ח'אנות חיווה הייתה אחת הח'אנות האוזבקיות (שלוש המדינות שהיו קיימות בטראנסאוקסניה (אוזבקיסטן המודרנית) בזמן השתלטות האימפריה הרוסית במאה ה-19, כלומר ח'אנות בוכרה (1500–1920), חיווה (1512–1920) וקוקאנד (1710–1876 בקירוב).
תקופת שלטון השייבאנים - הערבשהים (השושלת השייבאנית) (1511 - עד המאה ה-17)
בתחילת המאה ה-16 היה ח'ווארזם במצב גרוע יותר מאשר אזורים אחרים במרכז אסיה בשל האירועים בתקופת טימור.
סיום השלטון של השושלת הטימורית באזור התאפיין בסוף המאה ה-15 בקרבות ובמאבקים בין יורשיו, שבהם ח'ווארזם לא הייתה מעורבת ישירות, אולם שימשה אזור מקלט/מעבר לכוחות שנאבקו על השליטה בח'ורסאן (ראה ).
מצפון מערב סיביר הגיעו שבטים טורקים-מונגולים, האוזבקים, שם שמשערים שהם אימצו מהשליט המוסלמי של אורדת הזהב, אוז בג.
בשנת 1505 שייבאני ח'אן האוזבקי שייסד את ששלטה בטראנסאוקסניה ובבוכרה כבש לראשונה את ח'ווארזם, אך היא נפלה לאחר זמן קצר לידי השושלת הספווית, האיראנית.
על רקע התנגדות של התושבים המקומיים הסונים, לשלטון הפרסי השיעי, בשנת 1511 נכבש האזור שוב, הפעם על ידי קבוצה של אוזבקים שלא השתתפו במערכות שייבאני, צאצאי ערבשאה אחד מנכדי נכדיו של יוכי, בנו של ג'ינג'יס ח'אן, מכאן השימוש הנפוץ בעבודה המחקרית המודרנית בשם "השושלת הערבשאהית".
שושלת זו הייתה לעיתים קרובות יריבה של השושלות האוזבקיות צאצאי שייבאני ח'אן ששלט בבוכרה.
שתי השושלות מכונות לעיתים בשם השושלת השייבאנית.
בראשית דרכם הכניעו האוזבקים הערבשהים את הטורקמנים באזורים שממערב ומדרום לח'ווארזם ולאחר מותו של השאה הספווי, איסמעיל בשנת 1523, כבשו אזורים גם בצפון ח'וראסאן.
השושלת הערבשאהית הביאה עמה את מנהגי נוודי הערבה וכך נותרה הסמכות המרכזית חלשה ביותר.
הבירה במשך רוב המאה ה-16 הייתה באורגנץ'.
במהלך המאה ה-16 הייתה ח'ווארזם מורכבת מקונפדרציה של נסיכויות עצמאיות כמעט, בשליטה של סולטאנים עצמאיים באופן חלקי, בני המשפחה השלטת, נציגים של השלטון, כאשר בן המשפחה הבכיר החזיק בתואר ח'אן.
תמהיל האוכלוסייה: השבטים האוזבקים היו המעמד הצבאי השולט במדינה.
שבטים ממוצא טג'יקי, היוו את רוב האוכלוסייה בערים ואת רוב משלמי המסים.
שלטון הח'אן היה תלוי בתמיכה האוזבקית.
כדי להקטין תלות זו, הח'אן מימן יחידות צבא, שכירי חרב ממוצא טורקמני.
כתוצאה מכך, הלך וגדל חלקם של הטורקמנים באוכלוסיית האזור.
האוכלוסייה כללה חקלאים לאורך הנהר, בעיקר טורקים, ונוודים או נוודים למחצה הרחק מהנהר.
באמצע המאה ה-16 נתפסו עבדים פרסים רוסים וטורקים רבים על ידי הטורקמנים.
לפני ובמהלך תקופה זו, אל האזור המיושב הסתננו יותר ויותר אוזבקים מהצפון עם הניבים הטורקיים שלהם.
התפתחה מה שהוא בתקופה המודרנית השפה האוזבקית, בעוד השפה האיראנית המקורית, הח'ווארזמית, גוועה.
האזור הביצתי של הדלתא התחתונה היה מאוכלס יותר ויותר על ידי בני קאראקלפקסטן.
בגבול הצפוני היו נוודים קאזחים.
הנוודים הטורקמנים שילמו מיסים לח'אן והיו חלק גדול מצבאו, אך לעיתים קרובות מרדו בו.
יחסי חוץ ופנים: יחסי הח'אנות עם אמירות בוכרה היו מתוחים.
במהלך המאה ה-16 נכבשה הח'אנות על ידי הבוכרים מספר פעמים.
השליטים הערבשהים נאלצו להימלט ולמצוא מקלט במדינות שכנות או הוצאו להורג.
כתוצאה מהביזור של השלטון והעצמאות של הנסיכויות, התרבו הסכסוכים הפנימיים.
סמכות מרכזית חלשה וסכסוכים פנימיים היו משמעותיים במיוחד עבור מערכת ההשקיה: הערבשהים יכלו להחזיק בתעלות מקומיות, אך לא בתעלות המדינה העיקריות של השושלות הקודמות.
בסוף המאה ה-16 - תחילת המאה ה-17, הזרוע המערבית של האוקסוס התייבשה, הדבר גרם לניוון אורגנץ' מבחינת מספר התושבים, ולנטישתה.
ישנם חוקרים הטוענים שזו אחת הסיבות להעברת הבירה של המדינה דרומה, לחיווה.
העברת הבירה לחיווה הייתה למעשה העברתה לנקודה ממוקמת אסטרטגית על דרכי מסחר מרכזיים של דרך המשי.
אי הסדר השלטוני הסתיים על ידי השליט (היה הח'אן של חיווה בשנים 1643–1663, הייחוס המשפחתי שלו קושר אותו לג 'ינג'ס ח'אן דרך ערבשאה).
הוא הביס פעמיים את ה שפלשו למדינה.
בנוסף לכך הוא היה איש רוח משכיל שכתב את ההיסטוריה הגנאלוגית של הטורקים במרכז אסיה.
אבו אלע'זי עשה מאמצים לטפל במערכות ההשקיה העיקריות ובתקופתו בוצעו מספר עבודות ששיפרו את יכולת עיבוד הקרקעות, הוסדרו היחסים עם השבטים האוזבקים והוקטנה עצמאותם של השליטים המקומיים.
בנו אנושה (1663–1685) ניהל תקופה של צמיחה עירונית עד שהודח והתעוור.
משנת 1695 הייתה חיווה במשך כמה שנים וסאל של בוכרה שמינתה שני ח'אנים: שיר ע'אזי ח'אן (1714 – 1727), שנהרג על ידי עבדים, וח'אן אילברס (1728–1740) שליט שייבאני, בנו של שחניאז ח'אן.
יש חוקרים הסבורים שאנושה ח'אן היה הערבשאה האחרון ואחרים סבורים ששיר ע'אזי ח'אן הוא הערבשאה הראוי האחרון.
ח'אן אילברס הרג כמה שגרירים פרסיים.
בתגובה, נאדר שאה, מלך פרס, כבש את חיווה, ערף את ראשו של אילברס ושחרר בין 12,000 ל-20,000 עבדים.
בהמשך נטבח חיל המצב הפרסי, אך המרד דוכא במהירות.
היומרות הפרסיות הסתיימו ברצח נאדר בשנת 1747.
השושלות ששלטו בבוכרה ובחיווה, הוכחדו סופית בשנת 1785. עד אז, הכוח בדרום מרכז אסיה כבר עבר לשלוש תצורות שבטיות: הח'אנות של בוכרה (שכללו את הערים בוכרה וסמרקנד), חיווה (צפונית-מערבית לבוכרה על אמו דריה) וקוקאנד (שמרכזה בעמק פרגנה במזרח).
החל מהמאה ה-17 (1763) עלתה לשלטון בח'אנות חיווה, השושלת הח'ונגירדית בהנהגתו של מוחמד אמין-ינאק תחת שלטון דמה של סולטנים מונגוליים שהוזמנו לשלוט בח'אנות.
במהלך תקופה זו נבנו בבירה, חיווה, יצירות מופת אדריכליות, הקיימות גם בתקופה המודרנית.
השושלת הפכה לשליטים בפועל במאה ה-18 כאשר אילטוזאר ח'אן הפיל את ח'אן הדמה אבולגזי החמישי מכס חיווה, קיבל את תואר הח'אן ב-23 בנובמבר 1804 והפך ל "השליט או הח'אן האוטוקרטי והבלתי מוגבל של כל אנשי חיווה".
זו הייתה תחילתה של שלטונה של השושלת הח'ונגירדית, ששלטה בחיווה עד 1920. ב-2 בפברואר 1920 התפטר הח'אן האחרון של חיווה, סעיד עבדאללה לפני שסופחה סופית לברית המועצות ב-1924.
תרבות ויצירה אמנותית: ההתייחסות אל ח'ווארזם בקרב השכנות (בוכרה ופרס) היה כאל מדינה "ברברית".
היצירה העיקרית בשנים אלו, הייתה יצירה ספרותית.
בעיקר ביצירות המתעדות את ההיסטוריה של השלטון באזור.
הכתיבה הייתה ברובה בשפת צ'אגאטאי.
קיים תעוד של ההיסטוריון והמשורר מוניס ח'וואראזמי, בן המאה ה-17 ואחיינו שהמשיך את עבודתו, אגאהי.
מוניס פרסם את כתביו בשפה עילית שהתאימה רק לרובד אכלסיה מצומצם בח'ווארזם, בניגוד לאבו אלע'זי שכתב בתקופה קודמת, בשפה פשוטה נגישה לכל.כלכלה: הכלכלה התבססה על חקלאות השקיה אינטנסיבית.
הגידולים כללו בעיקר חיטה, שעורה, דוחן, מעט אורז, מלונים, ומאוחר יותר, תחת השלטון הרוסי, אספסת.
במאה ה-19 גידלו גם משי וכותנה, אם כי בניגוד לאזורים אחרים במרכז אסיה, הח'אנות שמרה על המגוון החקלאי שלה ובכך על יכולתה להזין את עצמה עד המאה ה-20. עם זאת, ההתנהלות, בעיקר עם עדרי צאן, גמלים ובקר, הייתה נפוצה תמיד הן באזורים הסובבים את ח'ווארזם והן בתוך נווה המדבר עצמו.
נוצר שינוי במדיניות השלטון המרכזי בנוגע להסדרה וחלוקת משאבי הקרקע והמים.
ארכיטקטורה: בתקופת הזוהר של העיר, בה הייתה בירת הח'אנות, נבנו בעיר מבנים מונומנטליים בסגנון מוסלמי.
חלק מהמבנים מכוסים באריחים כחולים האופייניים לסגנון.
העיר הייתה מוקפת חומה ושימשה כתחנה האחרונה של שיירות המסחר בדרכם לפרס.
כבר ב-1717, הצאר פטר הגדול ביצע את הניסיון הראשון לפלוש לחיווה בעקבות שמועות על מציאת זהב בנהרותיה.
הוא שלח משלחת מסחרית חמושה תחת פיקודו של אלכסנדר ברקוביץ' צ'רקבסקי, גאוגרף שיצא לאזור בעבר על מנת למפות את נתיב האמו-דריה (והוכיח שאינו נשפך לימת ארל).
מטרתו הייתה להעניק חסות לחיווה בתמורה לפיתוח דרכי מסחר להודו ולבניית מבצרים אסטרטגיים בשטחה.
הוא התקדם לחיווה עם כוח של כ-2000 חיילים.
באמתלת צפיפות בבירה, שיר ע'אזי ח'אן, שכנע אותם להתפזר בין כפרי האזור.
שם הוא רצח את כולם (כולל את אלכסנדר ברקוביץ'), פרט ל-10 שנשלחו חזרה לרוסיה לספר את הנעשה.
פטר הגדול, שהיה עסוק באותו זמן במאבקים אחרים לא הגיב.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 הפכה חיווה למושא של "המשחק הגדול", היריבות בין בריטניה לרוסיה על דומיננטיות מסחרית ואסטרטגית במרכז אסיה.
ב-1839 צעד הגנרל וסילי אלכסייביץ' פרובסקי, מפקד חיל המצב באורניבורג, לקזחסטן של ימינו ומשם לחיווה בראש פלוגה של כ-5,000 איש, 10,000 גמלים ו-2,000 סוסים.
מטרתו הייתה להרחיב את גבולותיה של רוסיה בתקופה שבה בריטניה הסתבכה בסכסוך שנודע כמלחמת אפגניסטן הראשונה (1839 - 1840).
המהלך הסתיים בכישלון: בגלל תנאי מזג אויר קיצוניים, מבלי להילחם ולו קרב אחד, נאלצה הפלוגה לסגת בתחילת פברואר 1840. פרובסקי הגיע חזרה לאורניבורג במאי, לאחר שאיבד 1,000 חיילים ואת רוב גמליו לקור ולמחלות.
ב-1842 נפתחה השגרירות הרוסית הראשונה בחיווה ונחתם הסכם ראשון בין המדינות.
כתוצאה מהמיקום האסטרטגי של הח'אנות על מסלול המסחר בין רוסיה ומרכז אסיה, ומכישלון של שתי המשלחות הצבאיות הרוסיות כנגדם במאה ה-18 ובמאה ה-19, ברוסיה התפתחה הכרה שהח'אנות היא יריב מסוכן.
הצארים הרוסים, אלכסנדר השני ואלכסנדר השלישי עשו מאמצים רציניים לספח את האזור.
אחד הנימוקים העיקריים של המשלחות הצבאיות הרוסיות לחיווה היה שחרר עבדים רוסים שנלקחו לח'אנות ומניעת תפיסת וסחר בעבדים נוספים בעתיד.
במקביל, הח'אנות של חיווה הצטמצמה בהדרגה בעקבות ההתפשטות הרוסית בטורקיסטן (כולל ח'ווארזם).
שליט חיווה באותו הזמן היה (היה איש רוח, משורר שייבא את טכנולוגית הדפוס לחיווה ב-1874. הוא מת ב-1910).
בשנת 1873 לאחר מערכה בראשות קונסטנטין פון קאופמן, שמונה למושל טשקנט, חתם מוחמד רחים ח'אן השני הסכם שלום עם רוסיה שקבע את חיווה כמדינת חסות רוסית עצמאית למחצה.
חלק ממנה סופח ונוהל ב"מחלקת אמו-דריה של אזור טורקיסטן".
בשנים הראשונות, רוסיה לא התערבה בעניינים הפנימיים של הח'אנות.
הח'אן קיבל במידה רבה יד חופשית, כך שעבור התושבים השתנה מעט מאוד, למעט צמצום הצבא וביטול העבדות.
שינוי נוסף שהתרחש, היה התגברות הסכסוכים על מדיניות המים, שכן העניין הרוסי בהרחבת גידול הכותנה וגידולים מסחריים אחרים גרר את האימפריה לעימותים עם הח'אנים על השליטה בקו פרשת המים של אמו דריה.
תנועות פוליטיות עממיות: במשך השנים השתלטה רוסיה על אזורים נרחבים בין הוולגה לאוראל.
כתוצאה מהשתלטות זו, עמים טורקיים רבים בעלי דת מוסלמית נמצאו בשליטתה.
בין העמים הטורקיים שהיו תחת שלטון האימפריה הרוסית בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 התפתחה תנועת הג'דיזם, תנועה פוליטית, דתית ותרבותית של רפורמטורים מודרניסטים מוסלמים.
התנועה דגלה ברפורמציה חברתית ותרבותית אסלאמית באמצעות החייאת אמונות ותורות אסלאמיות טהורות, ובה בעת לעסוק במודרנה.
הם טענו כי העמים הטורקיים ברוסיה הצארית נכנסו לתקופה של ריקבון מוסרי וחברתי שניתן לתקן רק על ידי רכישת סוג חדש של ידע ורפורמה תרבותית מודרניסטית במודל אירופי.
תנועת חיווה הצעירה, הייתה תנועה פוליטית תרבותית של רפורמטורים מודרניסטים מוסלמים, שצמחה בשנים 1905–1907 בקרב האוזבקים של ח'אנות חיווה, במסגרת הג'דיזם.
בראשית הדרך הם התמקדו בענייני חינוך ותרבות בלבד.
בשנים 1910–1913, היה ניסיון לבצע רפורמות אדמיניסטרטיביות לבקשת ממשלת רוסיה.
השפעה של מלחמת העולם הראשונה על האימפריה הרוסית גרמה בעקיפין לטלטלה בחיווה.
עקב העלאת המיסים והחרפת המצב הכלכלי, התפתח מרד של טורקמנים בפיקודו של ג'וניד ח'אן שכבש את חיווה בשנת 1916 והדיח לזמן קצר את הח'אן מהשושלת הח'ונגירדית.
הח'אנות, שסופחה על ידי רוסיה בשנת 1873, הכריזה על עצמאות ב-13 בפברואר 1917. השלטונות הרוסיים דיכאו מרד זה באותה תקופה, אך באביב 1918, בעקבות התמוטטות השלטון הרוסי, נפלה שוב הח'אנות לידיו של ג'וניד ח'אן, ששלט הפעם באמצעות הח'אן הח'ונגירדי איספנדיאר ואז החלה תקופה של אנרכיה.
לאחר מהפכת אוקטובר ברוסיה והתבססות השלטון שם, בינואר 1920 פלשו כוחות בולשביקים לח'אנות, ואילצו את ג'וניד ח'אן לברוח.
ב-2 בפברואר 1920 התפטר הח'אן האחרון של השושלת הח'ונגירדית.
בסוף ב-26 באפריל 1920 הוכרזה הח'אנות כרפובליקה הסובייטית העממית של ח'ווארזם, ובכך הסתיימה ההיסטוריה של ח'אנות חיווה.
הרפובליקה הסובייטית העממית של ח'ווארזם (1920–1924)
הרפובליקה הסובייטית העממית של ח'ווארזם (KPSR) היוותה חלק מההתארגנות הסובייטית במרכז אסיה, הוקמה כתוצאה מהפלת הח'אנות על ידי כוחות סובייטים לאחר המהפכה הבולשביקית ברוסיה, בסיוע תנועת חיווה הצעירה, שלא הייתה מרוצה מהמערכת הקיימת של הח'אנות.
השלטון המקומי שזה עתה הוקם הורכב בעיקר מנציגי אנשי חיווה הצעירה.
עם הקמת הממשלה ביקש הרוב להקים צורת ממשל מודרנית, שתכבד את ערכי האוכלוסייה המקומית ותיישם רפורמות במוסדות הדת תוך שמירה מסוימת על מסורת המדינה הלאומית.
באותה התארגנות הוכרזו גם הרפובליקה העממית הסובייטית של בוכרה (BPSR), הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית האוטונומית של טורקיסטן (TASSR) והפרובינציה האוטונומית של קאראקלפקסטן (Karakalpakstan AP).
גם ימיה של הרפובליקה הסובייטית העממית של ח'ווארזם היו קצרים.
בשנת 1924 הרפובליקה הסובייטית העממית של ח'ווארזם שולבה לבסוף בברית המועצות.
כמו כן נוצרו ה־SSR טג'יקי (לאחר 1991 טג'יקיסטן) בשנת 1929, בשנת 1936 הפך החלק הצפון-מערבי ל-SSR הקזחי (לאחר 1991 קזחסטן) ו ל-SSR הקירגיזי (לאחר 1991 קירגיזסטן).
התוכנית הייתה להפוך לחמש מדינות חדשות, שהתפתחותן הנפרדת תחת מעקב צמוד וחסות איתנה ממוסקבה תמנע את הופעתה של זהות לאומית "טורקיסטנית" ואידאולוגיות נלוות כמו פאן-טורקיזם או פאן-אסלאמיזם.
וה ASSR של קאראקלפקסטן (ASSR, רפובליקה סובייטית אוטונומית, חלק מרפובליקה סובייטית גדולה יותר, עם אוטונומיה מוגבלת יותר) נכלל כחלק מה-SSR הקזחי כמחוז קאראקלפק.
השילוב במערכת הסובייטית בוצע באמצעות יישום כלכלה מתוכננת ותקשורת משופרת, באמצעות מסגרת השליטה המוסדית והאידאולוגית הקומוניסטית ועבור גברים צעירים, באמצעות שירות חובה בצבא האדום.
כלכלת האזור התעוותה עוד יותר כדי לענות על צורכי המתכננים המרכזיים.
הדת, הערכים והתרבות המסורתיים דוכאו, אך בתחומים כמו חינוך, בריאות ורווחה נהנו תושבי מרכז אסיה במידה מסוימת מהשתתפותם הכפויה במערכת.
לאחר התפרקות ברית המועצות (1991 - עד היום)
הרפובליקות המוסלמיות, כלומר אזרבייג'ן, קזחסטן, קירגיזסטן, טג'יקיסטן, טורקמניסטן ואוזבקיסטן השתייכו לאימפריה שאוכלוסייתה דורגה בשנת 1990 במקום השלישי, אחרי סין והודו.
במשך עשרות שנים הם היו יצרניות הנפט העיקרית והם עדיין הבעלים של רבע מעתודות היער של כדור הארץ וחלק שווה מהמים המתוקים שלו.
אף על פי שניתן להכיר ברפובליקות אלה כמדינות עשירות, יש להן הרבה בעיות פוליטיות, חברתיות, כלכליות ואקולוגיות.
בעיות כאלה משפיעות על היחסים בין המדינות, לעיתים בעקיפין ולעיתים במישרין.בעיות הנובעות ממצב דמוגרפי: בהתאם למפקד שבוצע ב־1989, הרפובליקות המוסלמיות הגיעו לאוכלוסייה של 56,150,000 בני אדם.
כמו כן יש מיעוט טג'יקי גדול באוזבקיסטן ומיעוט אוזבקי גדול בטג'יקיסטן.
בעיות של גבולות: החלוקה למדינת שבוצעה על ידי הסובייטים, הייתה שרירותית ולא התחשבה תמיד בתמהיל האוכלוסייה בכל אזור.
שיעור ילודה מדאיג: שעור הצעירים בגיל העבודה במדינות אלו גדול מאוד ובהתאם גדול מאוד שעור האבטלה בקרבם.
מצב כלכלי - סיפורה של כותנה: השיטה הכלכלית הריכוזית של ברית המועצות יצרה מצב שבו נוצר פיגור במערכות התעשייה במדינות אלו.
כך הפכה אוזבקיסטן ליצרנית וספקית הכותנה הראשית של ברית המועצות תוך התעלמות משקולי כדאיות ורוח ותוך שמירת ערכי השינוע באופן מלאכותי לנמוכים מאד.
מצב אקולוגי : הסובייטים עשו שימוש מאסיבי בכימיקלים חקלאיים רעילים.
הם הפיצו טונות של די.די.טי.
שטחי יבול רבים עדיין עמוסים ברעל.
באזורים מסוימים המאופיינים בשימוש לרעה בחומרי הדברה, שיעור תמותת התינוקות גבוה פי שניים מאשר באזורים נקיים וסמוכים יותר.
טרגדיה בימת ארל: הרצון להעלות את תפוקת הכותנה של מרכז אסיה באמצעות השקיה נרחבת ויישום אינטנסיבי של חומרי הדברה וחומרי ניקוי ייבשו וזיהמו את הנהרות שקיימו בעבר את ימת ארל.
כתוצאה מכך הימה התכווצה וכמעט שנעלמה מישורי המלח שנותרו לאחר ההתייבשות גורמים גם הם לתחלואה (בעיקר מחלות ריאה), עקב סופות האבק שנסחף מהם.
גם פרנסת תושבי האזור שהתמקדה בדיג נהרסה, וכיום נמליהם מרוחקים קילומטרים רבים מהימה.
מחלות: הסביבה של ארל מכוסה חולות מזוהמים, דבר היוצר בעיות בריאותיות גדולות עבור התושבים המקומיים.
זיהום: הצמיחה התעשייתית, המתבצעת במהירות מציבה מיליוני אזרחים סובייטים לשעבר החיים בערים בסכנה של מחלות נשימתיות ומחלות מקצרות חיים אחרות בגלל האוויר הנושא מזהמים פי חמישה ויותר מהגבול המותר.
כמעט שלושה רבעים מהמים העיליים של המדינה מזוהמים.
חד פעמי אינו מטופל כלל.
פסולת תעשייתית ואנושית מאיימת להרוג מקורות מים.
שחיתות: שוחד הוא מטבע עובר לסוחר במדינות אלו.
קיצוניות אסלאמית: קרבות פרצו בקירגיזסטן, טג'יקיסטן ואוזבקיסטן בין מורדים אסלאמיים שפעלו מבסיסים בטג'יקיסטן וביצעו כמה התקפות באזור הררי מרוחק המשתרע בקירגיזסטן ואוזבקיסטן.
המתקפות העמיקו את החששות בקרב מדינות מרכז אסיה.
כי כוחות אסלאמיים קיצוניים מנהלים מאמץ מרוכז לערער את היציבות באזור.
יש השפעה של כוחות הטאליבן מאפגניסטן ופליטים משם זורמים לאזור.
אופוזיציה: הועלו טענות שהמשטר אינו מבחין בין כוחות קיצוניים המשתמשים באסלאם כתירוץ להתמרדות לבין מאמינים שוחרי שלום.
החשש הוא שאפילו מאמינים שוחרי שלום עלולים להתחיל להזדהות עם איסלאמיסטים מיליטנטיים.
בקירגיזסטן, בקרב כמה אינטלקטואלים, יש אמונה כי הממשלה משתמשת בפעולות טרור כאלה כאמתלה לכפות את רצונם על האזרחים.
גורמים זרים: טורקיה ורוסיה בעלי עניין באנרגיה האזורית.
נוסעים רוסיים במאה ה-18 וה-19 ולאחר מכן נוסעים בריטיים והודים במאה ה-19 כינו את היהודים שחיו באמירות בוכרה, ח'אנות חיווה וח'אנות קוקנד שבהן היו קהילות יהודיות גדולות שדברו בניב יהודי טג'יקי, "יהודים בוכריים".
ככלל כינוי זה ניתן בספרות ליהודי מרכז אסיה וליהודי ח'ווארזם בכלל.
לא קיימים נתונים מספריים מהימנים על מספרם לפני המאה ה-19. במאה ה-19 הוערך מספרם במרכז אסיה, כולל בח'ווארזם, בכ-13,600 נפשות.
על פי מפקדי אוכלוסין רוסיים הגיע מספרם לאחר מלחמת העולם השנייה לכ-28,000 נפשות ובסוף המאה ה-20 לכ-85,000 (הנתון כולל גם יהודים ממוצא זה החיים בישראל).
לא קיימת ודאות לגבי ראשית ההתיישבות של יהודים באזור.
לפי אגדה בוכרית-יהודית, לאחר שכבשו האשורים את ממלכת ישראל (722 לפנה"ס) וגירשו את עשרת השבטים, הגיעו חלק גדול מהם לבוכרה ומשם התפזרו במרכז אסיה.
ישנם חוקרים המשערים שהיהודים הראשונים התיישבו בתקופת השלטון האחמני, זמן מה לאחר 559 לפנה"ס, בנווה המדבר של מרב ובחלקה הדרום-מערבי של טורקמניסטן של ימינו, הגובלת עם ח'ווארזם.
השערה זו מעלה קשר אפשרי לגלות בבל (המאה ה-6 לפנה"ס).
קיימת גם השערה שיהודים הגיעו לאזור יחד עם צבאות אלכסנדר מוקדון.
סברה נוספת היא שההתיישבות קרתה לאחר חורבן בית המקדש השני בשנת 70 לספירה.
מבחינה ארכאולוגית, נתגלו בטורקמניסטן גלוסקמאות מהמאה ה-5 עם כתובים בעברית.
ישנם גם עדויות בסיפורי התלמוד על הימצאות יהודים במחוזות אלו.
על פי הערה ב"" – טקסט פרסי שהושלם בסוף המאה השמינית או תחילת המאה התשיעית לספירה ומספק רשימה ממוספרת של ערי אראנשהר (אירן), תולדותיהן וחשיבותן להיסטוריה הפרסית – Naresh, מייסד כ'את (בירת ח'ווארזם בתקופה ההיא), היה בנו של יהודי.
ישנם חוקרים הסוברים שעדות להימצאות יהודים בח'ווארזם בתקופת הכיבוש המוסלמי נמצאת בכתביו של אל-טברי, המתאר כיצד השאה המקומי בח'ווארזם התייעץ עם יועץ חצר שלו שמכונה "אכבר", שהיה כינוי מקובל לחכם יהודי, על מנת לקבוע אם להיערך לפשיטה של קוטאיבה.
בתקופת שלטונה של האימפריה הח'ווארזמית (1077–1231), הייתה ח'ווארזם מרכז תרבותי ואינטלקטואלי משמעותי.
גאוגרפים והיסטוריונים אסלאמיים מוקדמים, כמו אל-בירוני, מספקים תיאורים של האזור ואוכלוסייתו, כולל קהילות יהודיות, אם כי לעיתים קרובות באופן שמשתמע מהתיאור ולא באופן ספציפי.
מסמך שכתב של אל-טברי מתאר כיצד יהודי מרב (כמו גם הזורואסטרים והנוצרים) הוכרו כאהל אל-ד'ימה בשנת 739 לערך, קהילה החייבת בתשלום מיסים לממשל המוסלמי.
ישנן עדויות שיהודים במרכז אסיה אולצו ללבוש בגדים צהובים.
הפלישה המונגולית במאה ה-13, בהובלת ג'ינגיס ח'אן, החריבה ערים רבות במרכז אסיה, כולל בח'ווארזם.
אף על פי שהמונגולים היו לעיתים קרובות סובלניים כלפי דתות שונות, ההרס שנגרם על ידי פלישותיהם השפיע על כל הקהילות, כולל היהודים.
נותרו רק עקבות מזדמנות של עדויות אודות היהודים באזור לפני היעלמותם, בתחילת המאה השש עשרה.
(היהודים המכונים "יהודים בוכריים", התושבים הנוכחיים, אינם צאצאי אום יהודים קדומים)
לאחר התקופה המונגולית, האימפריה הטימורית (במאות 14–15) שלטה ברוב מרכז אסיה.
בתקופה זו החלו קהילות יהודיות להתעורר באזורים מסוימים.
בראשית המאה ה-14 הוגבל מספר היהודים והנוצרים שהורשו להתיישב בח'ווארזם (בבירה אורגנץ), ל-100 בתים של כל קהילה.
מסורות משפחתיות של יהודים מצביעות על כך שעד סוף המאה ה-14 או תחילת המאה ה-15 הועברו על ידי טימור מספר אורגי משי יהודים מסבזוואר , שיראז ובגדאד למרכז אסיה, שם השתלבו בהדרגה בקהילות היהודיות המקומיות.
היהודים עסקו בעיקר במסחר ובמלאכת יד (צביעת בדים ואריגת משי).
סביר להניח שהם נהנו מחופש יחסי תחת שליטים מוסלמים שונים בתנאי שישלמו את הג'יזיה (מס שהוטל על לא-מוסלמים).
נתיבי מסחר כמו דרך המשי הקלו ככל הנראה על תנועת היהודים.
הסוחרים היהודים, נודעו בתפקידם בסחר למרחקים ארוכים ברחבי מרכז אסיה, המזרח התיכון ואפילו סין.
השלטון הרוסי הצארי וגל הגירה ראשון
במאה ה-19 הייתה ח'ווארזם, כמו כל מרכז אסיה, חלק מהאימפריה הרוסית.
השלטונות הצאריים לא התערבו בחיי הקהילה היהודית, למעט הטלת משרת "הרב הרשמי", בעל תפקידים זהים לאלה שבאזורים אחרים של האימפריה.
תחילה הייתה אווירה אוהדת כלפי היהודים, שבדרך כלל התייחסו בחיוב לפלישה הרוסית.
הקהילות היהודיות באזור, השתלבו יותר ויותר בכלכלה ובמבנה הפוליטי של האימפריה הרוסית, ונוצרה הגירה למחוזות הרוסיים.
במצב הזה, נוצר מעמד של יהודים אמידים ומעמד של יהודים עניים; רוב היהודים העניים הפכו לרוכלים זעירים, לסנדלרים ולספרים (שני העיסוקים האחרונים היו כמעט מונופול יהודי עד סוף המאה).
מסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 ואילך, ננקטו צעדים מפלים נגד יהודים, כולל הגבלות על ההגירה למחוזות אחרים בשטחי מרכז אסיה, שהיו תחת שלטון רוסי ישיר.
בח'ווארזם נותרה אוכלוסייה יהודית קטנה, אך היא הייתה חלק מהזהות היהודית הבוכרית הרחבה יותר, שהשתרעה על פני אוזבקיסטן, קזחסטן וחלקים מטורקמניסטן.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 נוצרה אווירה אנטישמית סמויה וגלויה ברוסיה, שהביאה בין היתר לגל הגירה של יהודים לירושלים.
תחת ברית המועצות: הגירה שנייה ושלישית
לאחר המהפכה הבולשביקית של 1917 התפתחו מתחים צבאיים במרכז אסיה.
הרוסים נחלצו לעזרת היהודים בסכסוכים עם מוסלמים ויהודי מרכז אסיה צידדו בעיקר ברוסים, (ומכאן בבולשביקים).
הוקמה מחלקה מרכזית, היבסקציה כמתחרה למפלגות הציוניות ולבונד במטרה לדכא את הדת ו"הלאומנות הבורגנית".
נוצרו ועדות מקומיות לטיפול ביהודים באזורים השונים.
אחד מתפקידיהן היה להקים רשתות חינוך שינחילו את התורות הקומוניסטיות.
ועדות אלו היו לרוב מאוישות על ידי יהודים אשכנזים בעלי הבנה מועטה ביהודים בני המקום.
תחילה שפת ההוראה הייתה עברית ורק מאוחר יותר, בשנים 1922–1923, היא הוסבה ליהודית טג'יקית.
המבנה הקהילתי המסורתי של הקהילות פורק, והוועד היהודי של משרד הפנים מינה ועדות יהודיות מקומיות גם בכמה עיירות במה שכונה "תיחום לאומי-טריטוריאלי" של מרכז אסיה.
בשנת 1924, כמעט כל מרכזי האוכלוסייה היהודית הפכו לחלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוזבקית.
מרגע זה טושטשה ההשתייכות לפי חבל ארץ ותולדות היהודים התמזגו עם תולדות יהודי מרכז אסיה בכלל.
בתקופה זו נוצרו רשתות חינוך שהנחילו את התורות הקומוניסטיות, הוועדים היהודיים פורקו והוקמו קולחוזים יהודיים.
בסוף שנות העשרים ותחילת שנות השלושים היוו יהודי מרכז אסיה רוב מכריע של עובדים בבתי חרושת למשי לסבון ולכותנה.
באמצע שנות השלושים נסגרו רוב בתי הכנסת והיו מספר אירועים של עלילת דם.
האירועים הללו היוו תמריץ לגל הגדול השני של הגירת יהודי מרכז אסיה.
רובם המכריע של המהגרים חצו את הגבול באופן בלתי-חוקי לאיראן או לאפגניסטן, ומשם הגיעו לארץ ישראל או לאירופה, בעיקר לצרפת.
בשנים 1937–1938, תחת שלטון סטלין, נעצרו כ-1,000 מיהודי מרכז אסיה, ביניהם רבים מבני התרבות היהודית החדשה וכמעט כל בני המעמד הגבוה הטרום-סובייטי של יהודי מרכז אסיה שעדיין היו בחיים.
כמעט כל הנעצרים היו מעורבים באופן פעיל בחיי הדת.
בשנים 1941–1945, במהלך מלחמת העולם השנייה, שירתו כ-4,000 יהודים ממרכז אסיה בצבא הסובייטי.
בשנת 1971 החלה ההגירה השלישית בקנה מידה גדול של יהודים ממרכז אסיה, כחלק מהגירה מסיבית של יהודים מברית המועצות.
עד 1987 עזבו את ברית המועצות כ-17,000 יהודים בוכרים.
כ-15,500 מחוכם התיישבו בישראל, והשאר בארצות הברית, קנדה ואוסטריה.
הגירה לאחר התפרקות ברית המועצות
לאחר התפרקות ברית המועצות בשנת 1991 היגרו רוב יהודי מרכז אסיה, בעיקר לישראל ולארצות הברית.
כיום, הנוכחות היהודית בח'ווארזם היא מעטה, אם כי מורשת הקהילה נותרה חלק מההיסטוריה הרחבה יותר של היהודים במרכז אסיה.
בעוד שבח'ווארזם עצמה לא הייתה קהילה יהודית גדולה או בולטת כמו בבוכרה או סמרקנד, היא הייתה חלק מהפסיפס המורכב של החיים היהודיים באזור, שהושפע מהשתנות דפוסי הסחר וההגירה והנוף הפוליטי במרכז אסיה.
ח'וסרו ושִירִין (בפרסית: خسرو و شیرین; ח'סרו ו שירין) הוא שמו של רומן טרגי פרסי מפורסם.
לב העלילה הוא סיפור אהבה ממקור פרסי המופיע בחלק מהפואמות ההיסטוריות־אפיות של השאהנאמה.
סיפורם של ח'וסרו ושירין מבוסס על דמויות היסטוריות שמשוררים פרסים מתקופה מאוחרת יותר שיוו להן אופי רומנטי.
לעיתים נקרא הסיפור גם "שירין ופַרְהָאד".
הסיפור מתאר את אהבתו של המלך הסאסאני ח'וסרו השני לנסיכה ארמית, שירין .
גרסתו של נט֗אמי מתחילה בתיאור לידתו של ח'וסרו, והשכלתו.
אחר כך מסופר על סעודה של ח'וסרו בבית איכר, שעליה נזף בו אביו חמורות.
הורמיז הרביעי, אביו, שכעת מרוצה מבנו, סולח לו.
באותו הלילה רואה ח'וסרו בחלום את סבו אנושירוַאן.
אנושירוַאן מבשר לו על אישה בשם שירין, על סוס בשם שבדיז, על מוזיקאי בשם ברבד ועל ממלכה גדולה, היא פרס.
שַפור, חבר קרוב של ח'וסרו, צייר במקצועו, מספר לח'וסרו על הנסיכה הארמנית מאהין בנו ועל אחייניתה, שירין.
בשומעו את תיאוריו של שפור על תכונותיה חסרות הרבב של שירין, הנסיך הצעיר מתאהב.
שפור מגיע לארמניה כדי לחפש את שירין.
שפור מוצא את שירין ומציג בפניה את דמותו של ח'וסרו.
שירין מתאהבת בח'וסרו ובורחת למדאִן (מחוזא), בירתו של ח'וסרו; באותו הזמן ח'וסרו בורח מזעמו של אביו, ויוצא גם הוא לחפש את שירין.
בדרך מוצא ח'וסרו את שירין עירומה, מתקלחת וחופפת את שיערה השופע.
שירין מבחינה בו, אך משום שח'וסרו טייל בבגדי איכר, הם אינם מזהים זה את זה.
ח'וסרו מגיע לארמניה, שם מקבלת את פניו שַׁמירה, מלכת ארמניה, וזו מספרת לו כי שירין יצאה למדאִן.
שפור נשלח בשנית להביא את שירין.
כששירין מגיעה שוב לארמניה, ח'וסרו נאלץ לחזור למדאן בשל מות אביו.
שני האוהבים ממשיכים ללכת בכיונים נגדיים עד שח'וסרו מאבד את מלכותו בגלל גנרל בשם ברהאם צ'ובין, ובורח לארמניה.
בארמניה פוגש ח'וסרו את שירין, והיא מקבלת את פניו.
היא אינה מוכנה להינשא לו עד שיכבוש שוב את ממלכתו מברהאם צ'ובין.
ח'וסרו עוזב את ארמניה והולך לקונסטנטינופול.
הקיסר מסכים לעזור לו להילחם בצ'ובין בתנאי שיינשא לבתו מרים.
הקיסר מציב לח'וסרו תנאי נוסף – אסור לו להינשא כל עוד מרים בחיים.
ח'וסרו מצליח וכובש את הממלכה.
מרים, בשל קנאתה, מרחיקה את ח'וסרו משירין.
באותו הזמן מתאהב ארכיטקט ושמו פרהאד בשירין, והופך ליריבו של ח'וסרו במשולש האוהבים.
ח'וסרו לא יכול להישאר עם פרהאד, ולכן הוא שולח אותו לַגלות בהר ביסותון תוך שהוא מטיל עליו משימה בלתי אפשרית – לחצוב מדרגות מסלעי הצוק.
פרהאד מתחיל במשימה בתקווה שח'וסרו יאפשר לו להינשא לשירין.
תחת זאת שולח ח'וסרו שליח לפרהאד, המבשר לו בשורת איוב כוזבת: שירין מתה.
בשומעו את החדשות הכוזבות, פרהאד משליך עצמו מראש ההר ומת.
ח'וסרו כותב מכתב לשירין, המביע את צערו על מותו של פרהאד.
זמן קצר לאחר תקרית זו מתה גם מרים, ושירין מגיבה לח'וסרו במכתב ניחומים נוסף.
בטרם יציע ח'וסרו נישואים לשירין, הוא מנסה לקיים יחסי מין עם אישה נוספת בשם שֶכַּר באספהאן, דבר המעכב פעם נוספת את איחוד האוהבים.
לבסוף הולך ח'וסרו אל טירתה של שירין כדי לראותה.
שירין מבחינה שח'וסרו שיכור ואינה מאפשרת לו להיכנס לטירה.
היא בעיקר נוזפת בו על יחסיו עם שֶכַּר.
עצוב ודחוי, חוזר ח'וסרו לארמונו.
שירין מסכימה לבסוף להינשא לח'וסרו לאחר כמה מעללים רומנטיים והירואים נוספים.
עם זאת, שירויה, בנו של ח'וסרו מאשתו מרים, מאוהב אף הוא בשירין.
שירויה רוצח את אביו ח'וסרו ושולח שליח לשירין, המוסר לה שכעבור שבוע תיאלץ להינשא לו.
שירין, כדי להימנע מלהינשא לשירויה, מתאבדת.
ח'וסרו ושירין נקברים יחדיו בקבר אחד.
אזכורים רבים מופיעים לאגדה גם בשירתם של משוררים פרסים אחרים, כגון פרוחי, קטרן, מסעוד סעד סלמן, עות'מן מח'תארי, נאצר ח'וסרו ועוד.
נט֗אם אלמלכ ציין כי האגדה הייתה סיפור פופולרי בתקופתו.
על אף שהסיפור היה ידוע עוד לפני נט֗אמי, הוא הביא את הסיפור לרמתו הרומנטית הגבוהה ביותר.
בניגוד לשאהנאמה, המתמקד בהיסטוריה, במלכותו ובקרבותיו של ח'וסרו, נט֗אמי החליט להתמקד בהיבט הרומנטי של הסיפור.
כאשר ביקש הסולטאן הסלג'וקי ארסלן מנט֗אמי שיר אהבה אפי מבלי לפרט עוד, נט֗אמי בחר את סיפורם של ח'וסרו ושירין, המתרחש באזורו ומבוסס לפחות בחלקו על עובדות היסטוריות, על אף שכבר בתקופה זו היה הסיפור עטוף בהילה של אגדה.
רווחת הסברה כי זוהי אחת מיצירותיו הטובות ביותר של נט֗אמי, וכי כתיבתה נמשכה 16 שנים; אשתו, אפק, מתה זמן קצר לאחר השלמת היצירה.
ליצירתו זו של נט֗אמי היו עוד גרסאות חדשות רבות.
מלבד פירדוסי, שירו של נט֗אמי הושפע גם מאסעד גורגאני ומשירו ויס וראמין המדבר על דברים דומים.
ח'וֹנסוּ היה אל הירח המצרי בתקופת מצרים העתיקה.
פירוש שמו הוא "נוסע" וייתכן ששמו קשור למסעות הירח על פני השמים בלילה.
יחד עם האל תחות הוא מסמל את מעבר הזמן.
ח'ונסו סייע ביצירת חיים חדשים בכל היצורים החדשים.
הוא היה חלק מהשלישייה האלוהית של תבאי עם אביו האל אמון ואמו האלה מות.
במקדש קום אומבו סגדו לו יחד עם האל התנין סבכ, אל הפריון ויוצר העולם והאלה חתחור.
חלק מתפקידיו היה גם להגן מפני חיות הבר, להעצים את הגבריות של הגברים, ולסייע בריפוי.
האמונה הייתה שכשח'ונסו גורם לחצי הסהר לזרוח, נשים נכנסות להריון והבקר הופך לפורה.
ח'ונסו מתואר בדרך כלל כמומיה עם סמל של ילדות: פאת שיער, ועם שרשרת "מנית" על צווארו.
בידיו הוא מחזיק מטה ושוט.
יש לו קשרים הדוקים עם ילדיהם של אלים אחרים כמו הורוס ושו.
לעיתים הוא מתואר כשראשו הוא ראש בז כמו הורוס שאתו הוא מזוהה כמגן ומרפא.
על ראשו הוא נושא את גלגל החמה וחצי סהר.
ח'ונסו מוזכר בכתבי הפירמידות מתקופת הממלכה הקדומה השושלות החמישית והשישית המאות ה-26 עד ה-23 לפנה"ס, וכן בכתבי ארון הקבורה מתקופת הביניים הראשונה המאה ה-22 לפנה"ס.
אבל עיקר חשיבותו של האל החלה בתקופת הממלכה החדשה, אז הוא תואר כ"אל הגדול מכל האלים".
חלק מהמקדש הגדול בכרנך הוקדש לאל זה.
על אחד הקירות במקדש הוא מתואר כנחש גדול המפרה את הביצה הקוסמית בבריאת העולם.
המוניטין של ח'ונסו כמרפא התפשטה גם מחוץ למצרים.
המלך תלמי הרביעי לאחר שנרפא ממחלתו קרא לעצמו: "אהובו של ח'ונסו שהגן על הוד מלכותו וגרש את הרוחות הרעות"
פולחן לאל ח'ונסו התקיים באדפו, ממפיס והיביס.
אחד מחדר הפולחן סביב הדביר במקדש אדפו הוקדש לאל ח'ונסו.
ח'ונסו החליף בהדרגה בתקופת הממלכה התיכונה בתבאי את אל המלחמה מונטו כבנה של האלה מות, הסיבה לכך הייתה הבריכה בצורת חצי סהר במקדש של האלה מות בכרנך, האל אמון אמץ אותו כבנו.
עליית החשיבות של תבאי הביאה לעלייה בחשיבות של האל אמון ובהתאם לכך מות הפכה להיות אשתו.
ח'וּזַ֫אעַה או בערבית מדוברת חִ֫'רְבֶּת אֶחְ'זַ֫אעַה, היה יישוב פלסטיני בדרום רצועת עזה בנפת ח'אן יונס, הממוקם כ-500 מטר מגבול ישראל – רצועת עזה, כ-1.5 קילומטר ממערב לקיבוץ ניר עוז.
על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל, אוכלוסיית היישוב מנתה באותה עת 990 נפש, ושטחי האדמה של הכפר היו 8,197 דונם.בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 מנתה אוכלוסייתו כ-2,000 נפש, מחציתם – פליטים בדווים שהתיישבו בשוליו המערביים והפחות פוריים של אזור המרזבה המזרחית ברצועת עזה.
באותה עת (סוף שנות ה-70) היו בבעלות הכפר כ-4,500 דונם, מהם רק 1,000 דונם בהשקיה, וזאת בשל מי התהום העמוקים יחסית (60 מטר ויותר) והקושי לשאוב אותם.
במהלך מבצע עופרת יצוקה נהרסו חלקים נרחבים ביישוב.
במבצע צוק איתן פעלו באזור ח'וזאעה במסגרת הקרב על חרבת אחזעה כוחות חטיבת גבעתי, גדוד 101 של חטיבת הצנחנים, יחידת דובדבן, גדודי שריון והנדסה, שחשפו מנהרות לחימה.
גם במבצע זה נהרסו חלקים נרחבים ביישוב.
על פי מפקד אוגדת עזה, תת-אלוף אבי רוזנפלד, מחבלים שיצאו מח'וזאעה ביצעו את הטבח בקיבוץ ניר עוז במהלכו נרצחו עשרות מחברי הקיבוץ, נחטפו 77 אזרחים, והקיבוץ נבזז ונחרב בצורה קשה.
במתקפה השתתפו גם אזרחים עזתים שנטלו חלק במעשי הרצח, הביזה וההרס בקיבוץ.
ב-27 בדצמבר 2023 יצאה אוגדת עזה למבצע עוז וניר שנועד להשתלט על העיירה, להרוג את מחבלי הנוח'בה שביצעו את הטבח בקיבוץ ניר עוז, ולפרק את תשתיות הטרור הנרחבות שהקים חמאס במקום.
במהלך הלחימה מצאו לוחמי חטיבה 5 רכוש שנבזז מקיבוצי העוטף, וסימנים המעידים על חטופים ששהו במקום כגון צעצועי ילדים, דיסקיות, תעודות זהות, כתמי דם ועוד.
בדצמבר 2024 הוקם אזור חיץ מפורז ברוחב של כ-2 ק"מ סמוך לגדר המערכת סביב רצועת עזה, כחלק מכיבוש הרצועה במהלך מלחמת חרבות ברזל.
במהלך אפריל-מאי 2025 במבצע עוז וחרב, לצורך טיהור אזור החיץ ממחבלי ותשתיות ארגוני הטרור ברצועת עזה, פונו תושבי ח'וזאעה שוטחו כל המבנים בישוב והוא חדל מלהתקיים.
ח'וראמשהר (בפרסית: خرمشهر; בערבית: المحمرة, מוחמרה) היא עיר בפרובינציית ח'וזסתאן בדרום-מערב איראן, 10 ק"מ מצפון לאבאדאן, על גדת השט אל-ערב.
בתקופת מלחמת איראן–עיראק (שנות ה-80 של המאה ה-20 הייתה העיר אזור קרבות ועיר רפאים.
היישוב מופיע באזור רק בתקופת האימפריה הפרתית, במאה הראשונה לספירה, עד אז היה האזור שקוע תחת מימי המפרץ הפרסי או אזור ביצות.
בתקופה השושלת הבויהית (המאה ה-10) חלה תנופת פיתוח באזור וכריית נתיבי מים בין הנהרות במקום.
בראשית המאה ה-20 התגלו באזור שדות נפט.
שם העיר שונה לח'וראמשהר בתקופת רזא ח'אן (שנות ה-20 של המאה ה-20).
העיר נכבשה בהתקפה העיראקית הראשונה במלחמת איראן–עיראק, בין ה-22 בספטמבר ל-10 בנובמבר 1980. הקרבות העקובים מדם במקום הותירו אותה ריקה מאוכלוסייה אזרחית.
ב-24 באפריל 1982 יצאו האיראנים ל"מבצע בית אל-מקדס" לכיבוש ח'וראמשהר וסביבתה, הצבא האיראני צר על העיר במשך חודש.
שחרור העיר משליטת צבא עיראק ב-25 במאי הפך לסמל לאומי.
העיר, שנהרסה כליל בקרבות, לא שבה להיות עיר אזרחית עד תום המלחמה.
בתום המלחמה הייתה העיר עיי חורבות ושיקומה החל עם תום הקרבות.
ב-1991 נמנתה בעיר שהוקמה מחדש אוכלוסייה של 34,750 איש.
רק ב-2006 שבה אוכלוסיית העיר לגודל בו הייתה לפני המלחמה.
כלכלת העיר מבוססת על הפקת נפט.
ב-1976 נוסדה האוניברסיטה המדעית-טכנולוגית של ח'וראמשהר (בפרסית: دانشگاه علوم و فنون دریایی خرمشهر) כאוניברסיטת מחקר המתמחה בתחומי המדעים והטכנולוגיה.
פעילותה הופסקה בעקבות מלחמת איראן–עיראק.
בשנת 1993 הוקמה מחדש כמרכז מחקר המתמחה בתחומי מדעי הים והסביבה הימית.
ח'ובאר היא עיר נמל במחוז א-שרקייה שבמזרח ממלכת ערב הסעודית השוכנת על חוף המפרץ הפרסי.
זוהי אחת הערים הגדולות ביותר במסגרת מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ עם אומדן אוכלוסין של 409,549 בני אדם לפי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2022. ח'ובאר, יחד עם דמאם, ודהראן הן חלק ממטרופולין דמאם, השלישי בגודלו בממלכה עם אומדן אוכלוסין של כ-2.19 מיליון בני אדם.
רבים מתושבי ח'ובאר עובדים בחברה הסעודית עראמקו הסעודית, שנחשבת לגדולה ביותר בעולם מבחינת עתודות נפט ותפוקה.
כמו כן אל ח'ובאר מארחת חברות מקומיות ובין-לאומיות רבות, וכמו כן, באופן מסורתי יש בעיר חנוונים וסוחרים, וכיום יש גם הרבה קניונים מודרניים, שדרות של חנויות שמנוהלות על ידי זיכיונות בינלאומיים ומסעדות.
בעבר, הייתה אל ח'ובאר נמל דייגים קטן על חוף המפרץ הפרסי, שהיה מיושב בעיקר בחברי השבט דוסארי.
עם גילוי נפט באזור במהלך שנות ה-30, הפך הנמל למרכז קניות תעשייתי.
כיום, נמל דמאם הפך לנמל המרכזי באזור וכתוצאה מכך ח'ובאר הפכה למרכז של פארקים, מסעדות, בילויים לכל המשפחה ועוד.
בשנת 1996, בפיגוע במתחם חיילי ארצות הברית בח'ובאר, שבוצע בידי חמושים איראנים, נהרגו 19 חיילים אמריקנים וחייל סעודי אחד.
במרחק של 50 ק"מ מהעיר נמצא נמל התעופה הבינלאומי המלך פהד, שנמצא במערב העיר דמאם.
ח'ובאר מחוברת לכבישים ראשיים באזור, כולל הכביש המהיר דהראן-ג'ובייל, דהראן-דמאם וח'ובאר-דמאם, ממנו ניתן להגיע לנמל התעופה הבינלאומי ע"ש המלך פהד.
באל ח'ובאר שוכן גשר המלך פהד, המקשר בין סעודיה לבחריין.
עבור משחקי מונדיאל 2034 מתוכנן לבנות אצטדיון עראמקו.
בית הספר הראשון בח'ובאר הוקם בשנת 1942. כיום, באל ח'ובאר נמצאים יותר מ-100 מוסדות חינוך ציבוריים ופרטיים.
בית הספר הבינלאומי ההודי בדמאם, הוא אחד מבתי הספר ההודיים הגדולים ביותר בעולם ובו יותר מ-17,000 סטודנטים.
מדינות כמו פקיסטן ובנגלדש מפעילות גם הן בתי ספר משלהן.
ח'ובאר היא גם ביתם של כמה בתי ספר מערביים, כמו בתי הספר הבינלאומיים הבריטי והאמריקאי.
אל ח'ובאר היא עיר עם מספר רב של מרכזי קניות, מסעדות, בתי קפה ובוטיקים מכל מיני סוגים.
האקלים בחובאר הוא מדברי עם קיץ חם ולח מאוד, ובחורף חם ויבש לרוב.
הממוצע השנתי של הטמפרטורות בעיר הוא 33 מעלות במהלך היום ו-22 מעלות בלילה.
בחודש הקר ביותר, ינואר, הטמפרטורה נעה בדרך כלל בין 12 ל-22 מעלות ביום ו-3 עד 18 מעלות בלילה.
במהלך החודש החם ביותר בשנה, יוני, הטמפרטורה נעה בין 37 ל-50 מעלות ביום ו-33 במהלך הלילה.
ח'וסת (בפשטו ובפרסית: خوست) היא עיר בדרום-מזרח אפגניסטן ובירת המחוז הקרוי על שמה.
בח'וסת קיימת ו המשמש את העיר וסביבתה.
על פי תחזית רשמית לתאריך 21 בספטמבר 2020, התגוררו בח'וסת 156,106 בני אדם.
ח'וסת שוכנת על מישור בגובה 1,225 מטרים, משתרעת לכיוון מזרח כ-40 קילומטרים עד גבול אפגניסטן-פקיסטן ומרוחקת כ-150 ק"מ דרום-מזרחית לבירה קאבול.
בח'וסת אקלים צחיח למחצה והיא ידועה במזג אוויר נעים למדי, עם ממוצע של 4.8 מעלות צלזיוס, אם כי בח'וסת החורף מתון יותר בהשוואה לחורף בערים גבוהות יותר ומושלגות יותר ברחבי אפגניסטן.
באופן חריג באפגניסטן, כמות המשקעים השנתית בח'וסת עומדת על 475 מילימטרים.
עם זאת, ברוב השנה ח'וסת נותרת חמה ויבשה, ולרוב לא יורדים גשמים ניכרים במהלך הקיץ.
במהלך המעורבות הצבאית של ברית המועצות באפגניסטן, הייתה נתונה ח'וסת במצור שנמשך למעלה מ-8 שנים.
זאת לאחר שזמן קצר אחרי פלישת הסובייטים, השתלטו לוחמי גרילה אפגנים על הנתיב בין ח'וסת לגרדז ובכך עצרו את התקדמות הסובייטים.
במהלך המתקפה על המערות בז'אוואר, השתמשו הסובייטים בשדה התעופה של ח'וסת כדי להביא תגבורות נוספות לאזור, באמצעות מסוקי מיל מי-8.
החל מאפריל 1995 הייתה העיר תחת שלטון הטליבאן.
ח'וסת נמצאת תחת שליטה אמריקאית מאז 2001. בשל מיקומה במזרח אפגניסטן, הייתה העיר חממת גידול למורדים שניסו לסלק את האמריקאים מהמדינה.
כמו מחוזות אחרים נוספים, ח'וסת היא בסיס הכוחות הלוחמים והצוות לשיקום המחוז (PRT), והיא נדרשת לתמרן בין הכוחות הלוחמים נגד המורדים ולסייע לצבא ומשטרת אפגניסטן, בעוד ה-PRT עוסק בשיקום.
ב-2007 ראה סגן אלוף סקוטי קאסטר מהדיוויזיה המוטסת ה-82 כי הדרך הטובה ביותר להגביל את פעילות המורדים היא לפרוס 187 צנחנים במתקני הגנה על הכוח המרכזי במחוז וסביב בתי המושלים, כדי לשמור על נוכחות ניכרת במרכזי האוכלוסייה ולסייע לצבא אפגניסטן.
ב-12 במאי 2009, מספר קבוצות של חמושים הסתערו על ח'וסת, ונכנסו לקרב בן 6 שעות מול כוחות צבאות ארצות הברית ואפגניסטן; לפי הדיווחים במתקפה השתתפו 10 מחבלים מתאבדים, שבעה הצליחו להתפוצץ ושלושה נורו בטרם מעשה.
ב-30 בדצמבר 2009 התפוצץ מחבל מתאבד בבסיס ה-CIA בח'וסת, והביא להריגתם של שבעה קציני CIA, ובהם מפקד הבסיס.
ב-18 בפברואר 2011 התנגש מחבל מתאבד במחסום משטרתי והרג 11 בני אדם.
ב-20 בנובמבר 2009 הביא פיצוץ למותם של שלושה אזרחים ולפציעת שלושה אחרים.
לדברי מפקד החקירה, הפיגוע בוצע על ידי הטליבאן.
ב-24 בנובמבר 2009, על פי משרד הפנים האפגני, נהרגו שישה אנשים, בהם חמישה ילדים, כשפצצה בשלט רחוק התפוצצה בתחנת המים בח'וסת שנבנתה כחלק ממאמצי השיקום בעיר.
ב-14 ביולי 2011, על פי דובר ממשלת המחוז, נהרגו שישה אזרחים במסגרת פעילות של כוחות נאט"ו כשבעה קילומטרים מח'וסת.
ח'ורמאבאד () היא בירת פרובינציית לורסתאן במערב איראן.
העיר שוכנת על הרי הזגרוס כ-373 ק"מ דרום-מערבית לבירה טהראן.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון של איראן משנת 2016, אוכלוסיית העיר מנתה 373,416 בני אדם.
אף על פי שאינה יעד תיירותי מרכזי, היא נופית למדי ויש בה כמה אטרקציות, כמו חמישה אתרי מגורים פלאוליתיים שהוכרזו כחלק מאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם האתרים הפרהיסטוריים של עמק ח'ורמאבאד.
במרכז העיר שוכנת מצודה גבוהה בשם פלכ אל-אפלאכ (גן עדן השמיים), שריד לאימפריה הסאסאנית, היא כיום מוזיאון פופולרי לאומי.
מבחינה כלכלית העיר מהווה הבסיס אזורי לתעשייה חקלאית.
לאחר המהפכה האיסלאמית ב-1979 עברה העיר תיעוש מהיר.
ח'וג'נד (בטג'יקית: Хуҷанд; ברוסית: Худжанд - חוּדְזָ'נְד; בפרסית: خُجَند, תעתיק: ח'ֹגַ'נְד; בין השנים 1936–1991 נקראה לנינאבאד (בטג'יקית: Ленинобод; ברוסית: Ленинабад; בפרסית: لنینآباد)) היא העיר השנייה בגדלה בטג'יקיסטן ובירת מחוז סוגד בצפון-מערב המדינה.
העיר ממוקמת על נהר הסיר דריה, כ-210 ק"מ צפון-מזרחית לבירה דושנבה.
לפי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2024 מתגוררים בעיר כ-203,800 בני אדם.
ח'וג'נד נחשבת לאחת מן הערים העתיקות באסיה, וקיומה החל לפני כ-2,500 שנים.
לאורך ההיסטוריה ח'וג'נד נחשבה למיקום מרכזי בדרך המשי.
האזור יושב לראשונה על ידי כורש זמן קצר לפני מותו.
בשנת 329 לפנה"ס העיר נכבשה על ידי אלכסנדר הגדול ושמיקם בסמוך לה את אלכסנדריה אסחטה.
השלטון של אלכסנדר עודד את התרבות ההלניסטית באזור, שהחזיקה מעמד ב-300 השנים שלאחר מכן.
בתחילת המאה ה-8 האזור נכבש על ידי נסיכויות מוסלמיות.
במהלך המאה ה-13 אזור ח'וג'נד נכבש על ידי האימפריה המונגולית.
במהלך המאה ה-19 היו סכסוכים רבים בח'וג'נד בין שליטי בוכרה לבין האימפריה הרוסית אשר כבשה סופית את האזור בשנת 1866. ביולי 1916 התרחשו מהומות בעיר בין השלטונות הרוסיים לבין התושבים בנוגע לגיוס כפוי לצבא האימפריה הרוסית בזמן מלחמת העולם הראשונה.
בשנים 1924–1929 הייתה העיר חלק מן אוזבקיסטן הסובייטית, עד אשר עברה לשלטון טג'יקיסטן הסובייטית.
ח'וסת (בפרסית/דארי/פשטו: خوست) הוא אחד מבין 34 מחוזות אפגניסטן.
המחוז ממוקם בדרום-מזרח אפגניסטן ולדרום גובל בגבול בינלאומי עם ח'ייבר פח'טונח'ווה ברפובליקה האסלאמית של פקיסטן.
בעבר היה המחוז חלק ממחוז פכתיא עד אשר חולק האחרון.
העיר ח'וסת היא בירת המחוז.