tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגירוי מתפשט במורד העלה המורכב ככל הנראה כתוצאה מהשינוי בפוטנציאל החשמלי הקשור לתנועת היונים.
ההסבר האבולוציוני לתופעה אינו ידוע.
משערים כי מדובר במנגנון הגנה בפני מזיקים: תנועת הצמח מרתיעה חרקים מסוימים ומבריחה אותם, ואילו מזיקים אחרים פשוט נופלים מהצמח בשל תנועתו ויעדיפו לאכול צמח שעליו זקופים ופתוחים לרווחה.
מחקר ניסה לבחון למידה של מימוזה: היא הופלה מגובה מבלי שייגרם לה נזק.
כצפוי, היא סגרה את עליה.
בהפלות הבאות היא כבר לא סגרה אותם.
המימוזה הביישנית גדלה בדרום ובמרכז אמריקה, אך מגודלת בארצות רבות הן כצמח נוי והן כמספוא לבהמות.
במספר מדינות היא הפכה למין פולש המפר את האיזון האקולוגי ופוגע בחקלאות של גידולים טרופיים שונים.
הצמח גדל כצמח נוי בבית או בגינה והריבוי נעשה בדרך כלל באמצעות זרעים.
מיצוי של הצמח גורם לשיתוק של זחל נמטודה פרזיטית מסוג Strongyloides stercoralis בתוך פחות משעה.
הצמח נחקר למציאת חומרים כימותרפיים ונמצא כי הוא מכיל אלקלואיד בשם מימוזין, לו תכונות אפופטוטיות (ההורסות תאים סרטניים), והוא מונע התחלקות של תאים סרטניים.
מיצוי של שורשי הצמח הוכח כבעל יעילות רבה בהפחתת התמותה מארס הנחש קוברה מונוקל.
ככל הנראה הוא משמש כאינהיביטור (מעכב) של פעילות האנזים הקטלני בארס הנחש.
מים שקטים חודרים עמוק הוא תַרגום עברי של פתגם לטיני שגורס כי גם מי שחיצוניותו שלֵווה ושקטה עשוי להיות בעל אישיות חזקה ומורכבת מכפי שנראה לעין, והוא משפיע או מסוגל למעשים גדולים, אף יותר ממי שמנסה למשוך את תשומת הלב.
ביטוי זה משמש גם ססמת עידוד ודרבון: ברוגע ובנחת אפשר להשיג כל מטרה, גם קשָה, וכל הדרוש הוא התמדה והשקעה.
הביטוי נשען על אופיים של המים, שלכאורה "סרים למרותו" של תוואי השטח, ואינם יכולים להתגבר על מכשוליו – אולם אם יינתן להם די זמן, הם יצליחו במקרים רבים לחולל שינוי ולחדור גם את הסלע וההר.
בעבר (לדוגמה, במחזה יוליוס קיסר של שייקספיר) נלווָה לאמרה נופֶך של אזהרה מפני אנשים שקטים וּתמימים למראה, אשר עלולים להיות חורשי רעה ומזיקים.
הביטוי בגרסה שונה במקצת נזכר לראשונה בכתב במאה הראשונה לספירה בספר "תולדות אלכסנדר הגדול" שכתב ההיסטוריון הרומאי קווינטוס קורטיוס רופוס: altissima quaeque flumina minimo sono labi, ובתרגום לעברית - "העמוקים שבנהרות – קולם חרישי מִכּול".
קווינטוס רופוס ייחס את הביטוי ליושבי באקטריה.
האזכור המוקדם ביותר של ביטוי זה באנגלית מתוארך למאה ה-15.
בלטינית מצוי הביטוי gutta cavat lapidem – "טיפה תיקוב אבן" (יש המוסיפים רישה: "בתמידות נפילתה תיקוב טיפה אבן").
ביטוי זהה מצוי גם בעברית בספר איוב: ; כלומר, המים הרכים המטפטפים במשך שנים ודורות שוחקים את האבנים הקשות ומפוררים אותן.
ב"סיפור פשוט" לש"י עגנון כתוב: "מי מנוחות חותרים בטוחות".
ב"מראה מוסר" לאולם זליגמן הוצע הנוסח "במים שקטים אל תַּאֲמֵן", וממנו ביידיש: שטיל וואסער גראבט טיף (תרגום חופשי: מים שקטים חופרים עמוק).
נוסחים עבריים אחרים לרעיון זה: "מים חרישים – עמוקים וקשים"; "שמרני אל מפני נהר חרישי, מפני נהר זועף אשתמרה"; "עמוקים מי מנוחות"; "כוחם של הגלים בהֶתמדם".
בפיהם של יהודי מרוקו נמצא הפתגם: "עבור נחל רועש ואל תעבור נחל שקט".
בבבא בתרא (צ"ב, עמוד ב) כתוב: – כלומר האווז משפיל (בהליכתו את ראשו ארצה), אבל עיניו צופות ומשוטטות (למעלה למרחוק למזונותיו, ומייחלות למצוא איזה מאכל לפיו).
על כך כתב רש"י: מחמת עַנְוְתָנוּתוֹ של האדם לא יהא בוש (אל לו למנוע את עצמו) מלשאול דבר הצריך (הנחוץ) לו בין תורה בין לפרנסתו ולתבוע חובו.
אך יש שדרשו את הכתוב כמזהיר מפני מי שנראה שקט ותמים.
באבות דרבי נתן (פרק ו' הלכה ב') מסופרת אגדה על רבי עקיבא שמראה המים ששחקו את האבן שכנעו אותו שגם הוא בגילו יכול להתחיל ללמוד תורה (תוך התייחסות לפסוק הנ"ל מאיוב).
ב"הַמַּתְמִיד", משיריו הידועים של חיים נחמן ביאליק, הוא כתב: .
בשאלה זו ביטא ביאליק התפעלות פיוטית מהתלמידים הגדולים של הישיבה, שלמדו ולמדו מבלי לחוש בעייפות.
גם במשפט זה הומשל החומר הקשה (שמיר וחלמיש הן אבנים קשות ביותר) לקושי המשימה, שכוחו הרב לא יעמוד לו רק בשל כוח ההתמדה של ה"חוצב" בו (כלומר התלמיד).
הקשר בין התמדה להישג ניכר במאמר נפולאון "הניצחון – נחלת המתמידים".
גם במשלי נכתב בשבח המתמיד: .
ב"פסטיגל 2025" היה שיר בשם "מים שקטים" שאותו בצעו אלין גולן ונדב חנציס, שבפזמונו מופיע הפתגם.
מימה יאושובץ (; נולדה ב-20 ביולי 1956) היא טניסאית עבר סלובנית שהתחרה עבור יוגוסלביה.
היא דורגה במקום השישי בעולם בשנת 1982. בשנת 1977 היא זכתה באליפות צרפת הפתוחה ובשנת 1978 באליפות צרפת הפתוחה בתחרות לזוגות נשים.
בסך הכל במהלך הקריירה היא זכתה ב-5 תחרויות ביחידות וב-11 בזוגות נשים.
מימה יאושובץ התחילה לשחק טניס בעקבות אחיה הבכור.
בשנת 1973, בגיל 17 היא הוזמנה לנבחרת גביע הפדרציה של יוגוסלביה.
בהמשך של אותה שנה היא ניצחה באליפות צרפת הפתוחה לנערות.
בשנת 1974 היא ניצחה באליפות וימבלדון לנערות ובשנת 1975 עברה להתחרות בתחרויות נשים.
היא הייתה בין הטניסאיות החזקות עד לשנת 1985. בשנת 1989 היא השתתפה בפעם האחרונה בגביע הפדרציה.
לאחר הפרישה היא עסקה באימון ומשתתפת בתחרויות לסניורים.
תוצאה שנה טורניר יריבה בגמר תוצאה'''זכייה 1977 אליפות צרפת הפתוחה פלורנצה מיכאי 6–2, 6–7(5–7), 6–1סגנית 1978 אליפות צרפת הפתוחה וירג'יניה רוזיצ'י 2–6, 2–6סגנית 1983 אליפות צרפת הפתוחה כריס אוורט 1–6, 2–6
תוצאה שנה טורניר פרטרריתיריבה בגמר תוצאה'''זכייה 1978 אליפות צרפת הפתוחה וירג'יניה רוזיצ'י גייל שריף לסלי טרנר 5–7, 6–4, 8–6סגנית 1978 אליפות וימבלדון וירג'יניה רוזיצ'י קרי רייד ונדי טרנבול 4–6, 9–8(10–8), 6–3
"מים צלולים" הוא סינגל של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה, שיצא לאור ב-8 בפברואר 2013. השיר נכתב על ידי ריטה, הולחן על ידי עינן פרל ועובד על ידי בן ארצי וגלעד שמואלי.
בשנת 2015 נכלל השיר באלבום "ריטהאוסף".
השיר זכה לביקורת חיובית מצד יוסי חרסונסקי: "ריטה מביעה שמחה בטון נוגה מאופק, לא רצה לפני השיר, מנסה להיות בתוכו.
הקצב הרקיד, הלחן המעוגל, המבע המתכוון, ליווי שירת הרבים – כולם מרכיבים שיר מחניף שנשמע כמו איזו תפילה של אמונה גדולה, שכבר דוהר על מסלול אמצע הדרך המחניף של ריטה.
יש תחושה של ריטה יותר בתוך עצמה גרה".
מימוזה הוא קוקטייל המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי המורכב משמפניה (או יין מבעבע אחר) ומיץ הדרים צונן, בדרך כלל מיץ תפוזים, אלא אם צוין אחרת.
באופן מסורתי הוא מוגש בכוס שמפניה גבוהה ונפוץ בארוחות בראנץ', בחתונות, או כחלק משירותי עסקים או מחלקה ראשונה בחלק מחברות רכבת וחברות תעופה.
יחס הערבוב של "המימוזה הקלאסית" שונה בהתאם למקור.
הקוקטייל נקרא על שם צמח (Acacia dealbata) שבאנגלית מכונה גם "מימוזה", אשר פרחיה צהובים כצבע הקוקטייל.
השילוב של יין מבעבע ומיץ תפוזים נצרך במשך מאות שנים בספרד, במיוחד נוכח שפע בתפוזים, בקאווה וביינות מבעבעים אחרים, כמו למשל בוולנסיה, קאסטיון, אליקנטה וקטלוניה.
יין מבעבע נצרך גם בשילוב עם מיצי פירות אחרים כמו תפוחים, ענבים ופירות אחרים.
ישנן מספר תיאוריות שגויות לגבי מקורו של קוקטייל זה.
תיאוריה אחת כזו היא שהוא הומצא בערך בשנת 1900 בבית מלון בים התיכון.
הקוקטייל באקס פיז (Buck's Fizz) הוא קוקטייל מסוג דומה, שהומצא כמה שנים קודם לכן בלונדון, שיש בו שמפניה פי שניים ממיץ התפוזים (כלומר שונה ממימוזה רק ביחס המרכיבים).
מימודקטילוס (שם מדעי: Mimodactylus) הוא סוג של פטרוזאור מהקבוצה פטרנודונטואידה, שחי במשך הקרטיקון העליון שלפני 95 מיליון שנה בלבנון.
הוא התגלה בשטחי "Hjoula" שבהר הלבנון, לבנון.
המאובנים שלו חולצו בידי משלחת של אוניברסיטת אלברטה ותוארו ב-2019 בידי אלכסנדר קלנר ושותפיו.
משמעות השם של הפטרוזאור היא מהקיצור MIM - קיצור של המוזיאון של ביירות, Mineral Museum והסיומת "פטרוס" - אצבע.
שם המין Mimodactylus libanensis נובע מהימצאו בלבנון.
פטרוזאור זה היה קרובו של הצירדקטילוס, והוא הכיל ממצאים כמעט שלמים למעט כמה חוליות וקצה האגן, לרבות גולגולת שלמה ולסת ישרה מלאה שיניים חרוטיות.
מוטת הכנפיים של הפטרוזאור שנמצא הגיע ל-135 סנטימטרים והיא כנראה השתייכה לפרט צעיר.
הפטרוזאור עופף לאורך דרומו של ים תטיס בחיפוש אחרי דגים, חסילונים וטרף דומה, אותו שלה בעזרת מקורו הגדול כמו של שקנאי.
לעיתים בעוד הוא התעופף מעל פני המים הוא נחטף בידי זוחלים ימיים או כרישים שארבו לו.
מים שקופים הוא שיר של הזמר עומר אדם, מתוך אלבומו השישי, Omer, אשר יצא לאור ב-1 בינואר 2020, ביחד עם שאר שירי האלבום, ויצא כסינגל ב-2 בפברואר.
השיר, בדומה לשאר שירי האלבום, הוא בסגנון הפופ המזרחי.
השיר נכתב על ידי אבי אוחיון, הולחן על ידי אוחיון ומתן דרור והופק על ידי דרור, והוא מתאר מערכת יחסים בין בני זוג שהתפרקה.
אוחיון ודרור יצרו עבור אדם גם את השיר "לשון הרע לא מדבר אליי" מתוך האלבום Omer.
עם צאת האלבום, זכה השיר להצלחה בסטרימינג, תוך שהגיע בשיאו למקום ה-20 במצעד שירי הספוטיפיי הישראליים השבועי, וצבר באותו השבוע כ-53,947 השמעות.
נכון לספטמבר 2020, הוא עומד על כ-1.7 השמעות בפלטפורמה, ונכון לדצמבר 2025 יש לשיר למעלה מ-19 מיליון צפיות ביוטיוב.
במצעד הפזמונים העברי השנתי של תחנת הרדיו גלגלצ ואתר ynet הגיע השיר למקום ה-40.
"יהיה טוב & מים שקופים"
הרב מימון בירדוגו (מכונה: מבי"ן; ה'תקכ"ז, 1767- כ"ג אייר ה'תקפ"ז, 1827) היה דיין במקנס בראשית המאה התשע עשרה, ודרשן.
מחבר הספרים "לב מבי"ן" ו"פני מבי"ן".
נולד לרבי רפאל בירדוגו במקנס בשנת ה'תקכ"ז.
למד תורה ככל הנראה מאביו רבי רפאל.
מבין תשובותיו נראה שהיה מורה צדק בכיר בענייני שחיטה ובדיקה, ושאלות רבות הופנו אליו משוחטים שונים.
לרוב בקיאותו בנושא, כתב הגהות וחידושים על קונטרס מנהגי הבדיקות שכתב אביו רבי רפאל.
חידושים אלו התפרסמו והגיעו עד לבבל.
בתשובותיו מרבה להרחיב ולבסס את דעת אביו ולהתבסס על הנהגותיו ופסקיו.
אמנם לא נמנע מלהגיה הגהות על פסקי אביו, ופעמים שאביו השיב לו על הגהותיו.
כמו כן בדומה לאביו, כתב הגהות לפסקי זקנו המרבי"ץ.
פסיקה יוצאת דופן היא חידושו שמשערים את האיסורים במשקל ולא בנפח.
שימש בדיינות יחד עם אביו רבי רפאל, בן דודו רבי יעקב בירדוגו, רבי משה אבן שלוש, רבי יהודה אבן צור ורבי שאול שמואל טולידאנו.
יצוין שפעמים רבות חותם יחידי על פסקי דין.
בין היתר כובד להספיד את דודו רבי יקותיאל - רבה של העיר.
ביתו נישאה לבן דודו רבי יעקב בירדוגו.
בנו רבי יוסף שהיה מחכמי מכנאס נפטר בחייו בשנת ה'תקפ"ו.
זמן קצר לאחר מכן באותה שנה נפטרה גם אשתו פריחא.
נפטר בגיל 60 בשנת ה'תקפ"ז במקנס.
רבי מימון השאיר אחריו חיבורים רבים, מתוכם פורסמו תשובותיו:
'לב מבי"ן' - שאלות ותשובות על יורה דעה ואבן העזר.
'פני מבי"ן' - שאלות ותשובות על חושן משפט.
שני הספרים הנ"ל נדפסו במכנאס בשנת ה'תש"א, בהשתדלות חברת 'דובב שפתי ישנים' בניצוחו של רבי שלום משאש.
יצוין שכיום נמצאו שאלות ותשובות נוספות בכתבי יד, שטרם יצאו לאור.
הגהות למנהגי בדיקת הריאה - נדפס בסוף ספר 'תורות אמת'.
דרשות והספדים - כתב יד מכון אהבת שלום.
"מים עמוקים" הוא הסינגל הרביעי של הזמר הישראלי רביב כנר.
את השיר הוציאה לאור חברת התקליטים הליקון ארומה מיוזיק, ב-18 בינואר 2022, כסינגל הרביעי של אלבום הבכורה שלו "רסיסים".
נכון לספטמבר 2025 לשיר יש למעלה מ-2.5 מיליון צפיות ביוטיוב.
את מילות השיר חיברה צליל קליפי.
"מים עמוקים" הוא שיר שמדבר על השקיעה במחשבות, על ההתעסקות במה קורה איתנו, ועל היכולת לעצור בזמן לפני שמגיעים עמוק מדי.
אזורתאריך יציאהפורמטחברות תקליטיםעולם18 בינואר 2022הורדה דיגיטלית • סטרימינגהליקון
הרב מימון אוחיון (וחיון) (לפני ה'תר"ע, 1910 - כ"ד שבט ה'תשכ"ז, 4 בפברואר 1967) היה אב בית הדין ורבה הראשי של רבאט שבמרוקו במאה העשרים.
נולד בכפר הסמוך לעיר מראכש.
סביב שנת ה'תש"א, כיהן בדיינות באסואירא בבית הדין בראשות הרב חיים דוד סירירו.
בשנת ה'תש"ה החל לכהן בדיינות העיר רבאט תחת הרב דוד צבאח.
לאחר מכן בשנת ה'תש"ט נבחר לכהן כרבה של העיר, ואב בית הדין.
חברי בית דינו היו רבי יהושע מאמאן ורבי דוד אלעסרי.
התכתב בענייני הלכה עם הרב ידידיה מונסונייגו (1906), ועם הרב יחייה בן הראש.
נהג להשתתף באופן עקבי באספת מועצת חכמי מרוקו שקיבלה על עצמה לתקן תקנות עבור כלל יהודי מרוקו.
באספת מועצת חכמי מרוקו השנייה בשנת ה'תש"ט, הציע לתקן שזכות עצמאותם של הצעירים תינתן להם מגיל עשרים ומעלה, הצעתו התקבלה במועצה.
כמו כן לאור התופעה שהאיש היה מגרש את אשתו בעודה מעוברת, והיה חשש שהאישה תקלע למצוקה כלכלית, תיקן שהמגרש את אשתו חייב להשתתף בהוצאת המזונות במשך ימי יתר ההריון.
גם החלטה זו התקבלה פה אחד.
כמו כן התעסק בענייני גירות.
תחילה נטה להחמיר בגירות לשם נישואין, אך בשנת ה'תשי"ז השתכנע מרבי יחיה בן הראש, כי יש להקל בגירות לשם נישואין.
מים שקטים היא מיני-סדרת דרמה בריטית בת ארבעה חלקים שנכתבה והופקה על ידי דייזי קולאם.
בסדרה מככב דייוויד טננט כרופא שאשתו ושלושת ילדיו הקטנים נרצחים בשריפה.
פרק הבכורה הוקרן ב-10 בינואר 2020 בערוץ 4.
טרגדיה מכה בכפר סקוטי כאשר שריפה היוצאת מכלל שליטה בבית משפחת קנדריק ומביאה למותם של אם ושלושת ילדיה הקטנים.
רק אב המשפחה, רופא הכפר, שורד את השריפה, כל החמישה סוממו טרם השריפה.
החוקרים מחפשים מניע כשהם מגלים שהמשפחה האידיאלית לכאורה, רחוקה מלהיות מאושרת.
דייוויד טננט בתפקיד טום קנדריק
קוש ג'ומבו בתפקיד ג'ס מילנר
מת'יו מקנולטי בתפקיד סמל המשטרה סטיב קמפבל
אנה מאדלי בתפקיד קייט קנדריק
מורין ביטי בתפקיד קרול קנדריק
ג'יימי מיצ'י בתפקיד סיימון וולס
לורי ברט בתפקיד החוקרת ג'מה דרלינגטון
גורדון בראון בתפקיד החוקר ספנסר קולינס
לורן מקדונלד בתפקיד השוטר טיילור קלארק
לינדי וייטפורד בתפקיד רות מקנזי
רון דונצ'י בתפקיד קאלום מקנזי
אורלה ראסל בתפקיד אמילי קנדריק
לואיס גריבן בתפקיד דילן דנהאם-ג'ונסון
אהרון קונל בתפקיד אליוט קמפבל
בראדלי קונל בתפקיד לואיס קמפבל
ערוץ 4 הזמין את הסדרה בת ארבעה החלקים בינואר 2019. הסדרה הופקה על ידי חברת ההפקות Kudos, שהיא חברת בת בקבוצת Endemol Shine.
דייוויד טננט וקוש ג'ומבו הוכרזו כשחקנים הראשיים ביוני, יחד עם מתיו מקנולטי.
טננט שימש גם כמפיק בפועל.
הצילומים החלו ביוני 2019 בכפר דנלופ, שבמזרח איירשייר, ששימש ככפר הבדיוני קירקדרוך.
מקומות צילום אחרים כללו את טירת קולז'אן, כפר קילברצ'אן שברנפרושייר, צפון אירלנד; חוף אירווין והפארק לואו גרין באירווין, צפון איירשייר.
את הסדרה ביימה לינסי מילר מקילווינג, איירשייר.
הפרק הראשון של מים שקטים קיבל ביקורות חיוביות מהמבקרים.
דייוויד קרייג מרדיו טיימס העניק לו ארבעה מתוך חמישה כוכבים, וכינה אותו "תעלומה מורכבת ומרתקת".
הוא שיבח את התסריטאית דייזי קולאם על כך שהגדירה את הדמויות, במיוחד את קייט קנדריק (אנה מאדלי): "בעוד שמים שקטים אולי נשמע בתחילה כמו עוד מקרה של 'אישה חד פעמית' בז'אנר הפשע, התסריטאית דייזי קולאם ראויה להכרה על העלאת דמותה של קייט.
לוסי מנגן מהגרדיאן דירג את הסדרה גם בארבעה מתוך חמישה כוכבים, והשווה אותה בחיוב לברודצ'רץ': "אי אפשר לדעת אם היא תתפוס את הדימוי הציבורי של ברודצ'רץ'.
היא מרגישה מהונדסת בצורה הרבה יותר מוצקה, משכנעת בקלות עם הדיוקן שלה של קהילה קטנה שהתנפצה לפתע על ידי אירוע נורא, והיא מעוררת הרבה יותר השקעה רגשית.
אני מוצא אותה כפינוק שאי אפשר לעמוד בפניו, אבל הדברים האלה הם בעצם אלכימיים ובלתי צפויים.
ברודצ'רץ' עם נמשים – תחשוב על זה ככה אם זה יעזור.
ברוך הבא 'מים שקטים' מקסימה."
מים עוינים הוא ספר עיון בתחום היסטוריה צבאית, העוסק באירוע מימי המלחמה הקרה בין ארצות הברית וברית המועצות, שהתרחש מ־3 בספטמבר עד 6 באוקטובר 1986. המהדורה האנגלית יצאה לאור בשנת 1997, והמהדורה העברית יצאה לאור בשנת 1999 בהוצאת כנרת, בתרגומה של רות וינשטין.
מחברי הספר הם קפטן פיטר הוכטהאוזן , מצי ארצות הברית, קפטן איגור קורדין, מהצי הסובייטי (סגן מפקד K-219 לשעבר) ור.
הספר מתאר את מסעה של הצוללת הגרעינית הסובייטית K-219 בפיקודו של קפטן איגור בריטנוב וטביעתה מול חופי ברמודה כתוצאה מתקלה טכנית שלא נתגלתה במספנה בטרם יציאתה לים.
משימת הצוללת הייתה סיור לאורך חופי מזרח ארצות הברית ועד קובה.
התקרית תוארה גם בסרט באותו שם משנת 1997.
ההקדמה לספר מאת טום קלנסי מתחילה בהערה לקורא:
קפטן פיטר האצ'האוזן , ממחברי הספר, כותב במבוא באפריל 1997:
בסתיו 1986, המלחמה הקרה בין ברית המועצות וארצות הברית הייתה עדיין בעיצומה.
האיומים בין הגושים המזרחי והמערבי נשמרו מאוזנים.
בשעה שארצות הברית קירבה טילי תקיפה מסוג פרשינג לאירופה, ברית המועצות שלחה צוללות אטומיות, חמושות בטילים בליסטיים בעלי ראשי חץ גרעיניים, למערב האוקיינוס האטלנטי.
הצוללות סיירו לאורך החופים המזרחיים של קנדה וארצות הברית עד קובה, כשעל כוונותיהן ערים מרכזיות שלאורך החוף המזרחי של אמריקה, כגון ניו יורק, בוסטון, וושינגטון ואחרות.
חיל הים האמריקאי לא עמד מנגד, ומיד הפעיל מערך מודיעיני המבוסס על צוללות תקיפה חדישות ומהירות ביחס לצוללות הסובייטיות, שאספו מידע מודיעיני על כל צוללת סובייטית שעזבה את נמל הבית שלה.
בנוסף הופעלו מטוסי סיור, מצופי סונר אקטיביים ופסיביים, ונפרסה על תחתית האוקיינוס האטלנטי גדר הבנויה מאלפי הידרופונים רגישים וגלאים אקוסטיים המחוברים לכבלים תת-ימיים, מים ברנץ שמצפון האוקיינוס האטלנטי, תחת נתיבי השיט ועד ברמודה, שהקשו מאוד על הצוללות הסובייטיות לעבור אותה מבלי להתגלות.
אף על פי שמפקדי הצוללות הסובייטים נהגו בתחבולות כגון היצמדות מתחת לאניות סוחר (תרגיל שנקרא "דופקים את הלווייתן") על מנת להגיע לאזורי הסיור שלהם.
כל מפקדי הצוללות הסובייטים הופתעו לדעת שמיד עם הגעתם לאזורי הסיור שלהם, נצמדו ואיימו עליהם צוללות התקיפה האמריקאיות.
אחת מהצוללות הסובייטיות שסיירו במערב האוקיינוס האטלנטי הייתה הצוללת K-219, וכנגדה פעלה צוללת התקיפה האמריקאית אוגוסטה USS Augusta (SSN-710).
ב-8 באוקטובר 1971, הושקה הצוללת K-219 במספנת הצוללות הגרעיניות בסברודווינסק, היא הייתה צוללת גרעינית בצי הסובייטי מסדרת Navaga (לפי קוד דיווח נאט"ו: Yankee 1) שנשאה 16 טילים בליסטיים עם ראשי נפץ גרעיניים מסוג RSS-25, המתודלקים בדלק נוזלי המורכב מחנקן טטרוקסידי והידרזין וצוידה על פי הערכות ב-34 ראשי קרב גרעיניים.
הדחק הצוללת 7,766 טון מעל פני המים ו-9,300 טון בצלילה, אורך 129.8מטרים, מהירות מרבית 26 קשר, מערכת גילוי, סונאר אקטיבי וסונאר פסיבי, צוות 120 איש, 2 כורים גרעיניים של 90 מגה-וואט כל אחד, 6 צינורות טורפדו.
הנעה גרעינית או דיזל, 2 מדחפים.
נמל הבית גאדג'ייבו, במחוז מורמנסק, ברית המועצות.
סיימה את שירותה לאחר שטבעה, ב-6 באוקטובר 1986.
הצוללת אוגוסטה USS Augusta (SSN-710)
בתאריך 21 בינואר 1984, הושקה הצוללת אוגוסטה SSN-710, בעיר גרוטון, קונטיקט, ארצות הברית, שהייתה גם נמל הבית שלה.
אוגוסטה נכנסה לשירות מבצעי בצי ארצות הברית ב-19 בינואר 1985.
אוגוסטה הייתה צוללת תקיפה מסדרת לוס אנג'לס בעלת מערכות גילוי רגישות ביותר, כולל סונר פסיבי.
בשנת 2003. השתתפה במלחמת עיראק וסיימה את שירותה בפברואר 2009.
ב-3 בספטמבר 1986, מפקד הצוללת הסובייטית K-219, איגור אנטוליביץ בריטנוב הורה להשתחרר מרציף הצוללות בגאדג'ייבו כשפניו בכיוון 310°, לעבר ים ברנץ.
לאחר הצלילה אל מתחת לפני הים הקפוא למחצה, הוא קיים נוהל בקרת תקינות בכל מערכי הצוללת והמדורים.
משנתקבלו דיווחים ממפקדי המדורים שהכול תקין, הוא הורה להמשיך בנוהל הצלילה.
בתהליך הבדיקות, קצין הנשק רב-סרן אלכסנדר פטראצ'קוב גילה דליפת מים קלה במדור ארבע, במכל טיל מספר 6, אך למרות זאת, דיווח על תקינות מלאה, אף על פי שהוא ידע שעליית המים במכל הטיל עלולה לגרום לפיצוץ במקרה שמי הים יגיעו למגע עם הדלק הנוזלי של הטיל שבמכל.
מיד עם יציאת הצוללת מנמל הבית ועוד בטרם צלילתה, צוללת מודיעין אמריקאית מדגם סטארג'ן, שהייתה על קרקעית ים ברנץ, ממש בפתח הנמל, זיהתה אותה ודיווחה על תנועתה למרכז איסוף המודיעין והבקרה הימית של הצי (פוסי'ק - FOSIC - Fleet Ocean Surveillance Center) האמריקאי בנורפוק, וירג'יניה.
באותו הזמן, צוללת התקיפה אוגוסטה פטרלה מול חופי האי מרתה'ס ויניארד שמדרום לחצי האי קייפ קוד במדינת מסצ'וסטס, ארצות הברית.
ב-5 בספטמבר 1986, עמדה K-219 לחצות את הקו הדמיוני המחבר בין בריטניה, גרינלנד ואיסלנד והמתינה לאוניית סוחר סובייטית, על מנת להיצמד אליה כדי לא להתגלות על ידי הרשת האקוסטית הפרוסה בתחתית האוקיינוס.
בשעה זו בריטנוב מפקד הצוללת לא ידע שהצוללת נמצא כבר במעקב על ידי הצי האמריקאי.
ב-15 בספטמבר, צוללת התקיפה הגרעינית האמריקאית אוגוסטה שביצעה בדיקות של מערכת סונאר חדישה ורגישה, כוונה על ידי פוסי'ק להמשך בדיקות הסונאר החדיש שלה לעבר מטרה אמיתית, הצוללת K-219 שהייתה כבר מערבית לגדר האקוסטית, אותה היא עברה בליווי אוניית הסוחר.
ב-17 בספטמבר האוגוסטה קלטה במערכות הגילוי החדישות שלה את K-219. בריטנוב מפקד K-219 לא קבל כל התראה על גילויו על ידי האוגוסטה.
באותה שעה הוא תרגל את הצוות שלו בפעולות לשעת חירום ובנוסף הוא תירגל פעולות "הסתתרות" בין שכבות המים החמים והקרים של האוקיינוס.
תוך כדי התרגול, בריטנוב וצוותו גילו את הצוללת האמריקאית שעקבה אחריהם ממרחק קצר ביותר ובשלב זה החלו מפקדי הצוללות בתמרוני התחמקות זה מזה.
ביום שישי, 3 באוקטובר 1986, לאחר 31 יום מאז צאתה מנמל הבית שלה, K-219 נמצאה באזור הסיור המתוכנן שלה במרחק של כ-1,300 קילומטרים דרומית מזרחית מניו יורק ובמרחק 1,090 קילומטרים צפונית מזרחית מברמודה.
כמו כן, הגיע הזמן שעל הצוללת לעלות לעומק פריסקופ, על מנת לקלוט שדרים והנחיות להמשך הסיור שלה.
בין השדרים שנקלטו הייתה אזהרה שבאזור פעילות K-219 נמצאת צוללת תקיפה אמריקאית מסדרת לוס-אנג'לס.
כדי לוודא שאזור הירכתיים של הצוללת נקי מצוללת אמריקאית, החליט בריטנוב לבצע תמרון פנייה חדה במהירות גבוהה שנקרא בפי אנשי הצוללות "איוון המשוגע".
זמן קצר לאחר השעה 05:30 זמן מוסקבה, תוך כדי התמרון החד כיסוי פתח מגדל הטיל מספר 6 כשל, מי ים דלפו לתוך מגדל הטיל, ובשעה שמי הים התערבבו עם הדלק הנוזלי שבטיל נוצרה תגובה כימית.
בשעה 05:32 התרחש פיצוץ במגדל הטיל.
שאריות הטיל ושני ראשי הקרב הגרעיניים שלו נפלטו לים.
מהפיצוץ ב־K-219 נהרגו מיד שני מלחים, מלח שלישי מת זמן קצר לאחר מכן משאיפת גז רעיל, ובמדור 4 פרצה דליקה.
הפיצוץ גרם גם לנזק בגוף הצוללת, מי ים החלו לזרום לתוכה והיא החלה לשקוע במהירות, מעומק של 40 מטרים לעומק של כ-380 מטרים.
גם אטימת כל התאים בצוללת בשילוב הפעלה של משאבות מים בתאים שנפגעו לא אפשרו לעצור את צלילת הצוללת למעמקים, מאחר שהגזים הרעילים והאש שנגרמו מהפיצוץ התפשטו למדורים נוספים, החליט בריטנוב להעלות את הצוללת לפני הים בנוהל חירום, תוך ריקון המים ממכלי הציפה בעזרת כוח המצברים בלבד.
בשלב זה התברר לו שטמפרטורת הכורים האטומים עולה במהירות ומתהווה סכנה שהם יתפוצצו.
כדי למנוע אסון גרעיני בחופי ארצות הברית היה על בריטנוב לכבותם.
שני הכורים הגרעינים של הצוללת היו צריכים להפסיק את פעולתם אוטומטית עם עליית הטמפרטורה, אך הדבר לא קרה בגלל תקלות חשמל והיה צורך לכבותם ידנית.
סרגיי פרמינין בן ה-20 התנדב לכבות את הכורים, תוך שימוש בחליפת מגן מסכת גז הוא נכנס למדור הכורים והצליח לכבותם.
כאשר פרמינין ניסה לצאת ממדור הכורים אל לחבריו בצד השני של דלת המדור, הוא לא הצליח לעשות זאת כי הבדלי לחצים משני צדי הדלת מנעו ממנו ומחבריו לפתוח אותה, מכל החמצן שלו התרוקן והוא מת מחנק במדור הכורים.
מוסקבה שלחה 3 אוניות סוחר סובייטיות לכיוון הצוללת הפגועה על מנת לאסוף את הניצולים ולגרור את הצוללת לנמל הבית שלה בגאדג'ייבו Gadzhiyevo, מרחק 7,000 קילומטרים.
ניסיונות הגרירה כשלו, כתוצאה מהפרעה של צוללת התקיפה האמריקאית אוגוסטה, שעקבה במשך כל האירוע אחר ניסיונות החילוץ.
כמויות משמעותיות של גז רעיל דלפו לתוך תאים נוספים, ומחשש לגורל הצוות, פקד ברטינוב, בניגוד להוראות ממוסקבה, שהצוות יתפנה מהצוללת ויעבור לאוניית הסוחר, אך הוא עצמו נשאר על סיפון ה-K-219.
מוסקבה הביעה חוסר שביעות רצון מתפקודו של ברטינוב והורתה לקצין האבטחה של הצוללת, לתפוס פיקוד ולהעביר את הצוות ששרד בחזרה לצוללת ולחזור לפעילות.
לפני שהצוות הספיק לבצע את הפקודות ממוסקבה, הגיעה הצפת המים בצוללת לגובה שלא ניתן להתגבר עליה, בשלב זה בריטנוב נטש את הצוללת בעזרת סירת גומי מתנפחת ונאסף לאניית הסוחר.
כל ארסנל הנשק הגרעיני שלה אבד עם טביעתה.
מתוך 119 אנשי הצוות של K-219 שיצאו להפלגה, נהרגו באסון קצין הנשק ושלושה ימאים.
בנוסף אליהם, היו גם 11 פצועים, שנשארו נכים לכל חייהם משאיפת עשן ואדי חומצות לריאותיהם.
שני ניצולים נפטרו כתוצאה מסיבוכים רפואיים לאחר שהגיעו לנמל הבית.
סרן וורובלב, קצין בקרת הנזקים, שלא נפגע באסון ונשאר בחיים, קיבל את עיטור הכוכב האדום על שהציל את קצין הקשר מתוך מדור שש הבוער.
הימאי, סרגיי פרמינין , איש צוות הכורים האטומים של הצוללת, שנהרג באסון, עוטר גם הוא בעיטור הכוכב האדום על אומץ ליבו, על שנכנס למדור הכורים הלוהטים וכיבה אותם ידנית, לאור קריסת המערכות האוטומטיות החשמליות שהושבתו בגלל הדליקה שפרצה בצוללת.
לאחר שני ימי מנוחה בהוואנה, קובה, שאר הצוות (115 הניצולים), הוטס לברית המועצות ונעצר לחקירות במחנה הנופש גורקי, שליד מוסקבה.
בתום החקירה, חלק מהצוות פוזר ליתר יחידות צי הצוללות הסובייטי, חלק אחר שוחרר מהצבא ומפקד הצוללת, סגן אלוף איגור בריטנוב, והמהנדס הראשי, סגן אלוף איגור קרסילניקוב, נשפטו, הודחו מהצי והמפלגה הקומוניסטית, והמתינו לגזר דינם על אובדן הצוללת.
בריטנוב הואשם בהזנחה, חבלה ובגידה.
בריטנוב נשלח ליקטרינבורג שליד גבול קזחסטן.
ב-30 במאי 1987, עם חילופי שר ההגנה סרגיי סוקולוב בדימיטרי יאזוב כתוצאה מפרשת מתיאס רוסט ביטל יאזוב את האישומים כנגד ברטינוב וקרסילניקוב.
בתאריך 20 ביולי 1987, בהכרזה על ביטול האישומים כתב יאזוב:
בהתאם להחלטת שר ההגנה יאזוב, בריטנוב וקרסילניקוב נשארו קצינים במילואים בחיל הים ואף קיבלו קצבת מחיה, מאידך, הם לא הוחזרו למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
בריטנוב סירב לחזור לגאדז'ייבו, אבל ב-13 בפברואר 1995, ביום הצבא, הוא הגיע לעיר, לרגל חנוכת לוח זיכרון לזכרם של צוללני גאדז'ייבו והימאי סרגיי פרמינין שנהרג בשעה שכיבה את כורי הצוללת.
בריטנוב התקבל בחום ואהבה על ידי קרסילניקוב וכל הנוכחים באירוע.
בשנת 1988, נשלחה אוניית מחקר הידרוגרפי, סובייטית, בשם "קלדש" לאתר טביעתה של הצוללת K-219. מהאונייה הורדו 2 מצלמות מעמקים שצילמו את הצוללת במישור אביסל , בעומק של כ־5,500 מטרים מתחת לפני הים.
היא נראתה מונחת על קרקעית הים כשהיא זקופה אך חצויה לשניים באזור שמאחורי גשר הפיקוד.
כמה ממדורי הטילים היו פתוחים והטילים על ראשי החץ הגרעיניים שלהם נעלמו.
לאור העובדה שהצוללת אוגוסטה נכנסה לשיפוצים ב-31 אוקטובר 1986, קיימת מחלוקת בין ארצות הברית ורוסיה לגבי הגורם לתאונה.
רוסיה טוענת שהצוללת אוגוסטה התנגשה ב-K219 וכתוצאה מכך החלה שרשרת האירועים שגרמו לפיצוץ.
בריטנוב וחיל הים האמריקאי מכחישים זאת.
כן ידוע שהאוגוסטה התנגשה בצוללת סובייטית אחרת מדגם דלתא לקראת סוף חודש אוקטובר 1986.
המהדורה האנגלית של הספר תורגמה למספר שפות, בהם עברית בתרגומה של רות וינשטין, סלובנית, גרמנית ושוודית.
"מים עוינים" הוא סרט טלוויזיה בריטי משנת 1997, המתאר את אובדן הצוללת K-219 של הצי הסובייטי.
הסרט הופק באולפנים של האחים וורנר.
בסרט מככב רוטגר האוור השחקן ההולנדי זוכה פרס גלובוס הזהב לשנת 1987, בתפקיד קפטן בריטנוב מפקד K-219. הסרט מתיימר להתבסס על הסיפור האמיתי, המתואר בספר.
התסריט נכתב על ידי טרוי קנדי מרטין, במאי הסרט היה דייוויד דרורי.
הסרט הוקרן לראשונה ב-BBC One ב-26 ביולי 1997. מככבים בסרט 36 שחקנים.
בשנת 2001, קפטן בריטנוב האמיתי הגיש תביעה נגד אולפני האחים וורנר, בטענה שהם לא קבלו את רשותו להשתמש בתמונתו האמיתית, בסיפורו האישי או בדמותו בזמן שמספר עובדות בסרט עוותו ובנוסף הוא התלונן שהוא הוצג על ידי כותבי התסריט כבלתי כשיר.
לפי דיווחים שונים, הוא אישר את הצגתו על ידי האוור.
בשנת 2004 החליטו שופטי בית המשפט לטובתו של בריטנוב, מאידך בריטנוב ובית המשפט סירבו לציין את הסכום המדויק ששולם לבריטנוב על ידי אולפני וורנר.
הערכה שבריטנוב קבל כמה עשרות אלפי דולרים.
פולמן הוא סרט קומדיה-מסתורין אמריקאי משנת 2023, אשר נכתב, בוים והופק על ידי כריס פיין, שגם מככב בתפקיד הראשי.
הסרט מהווה את הופעת הבכורה של פיין כבמאי, ומככבים בו גם אנט בנינג, דוונדה וייז, סטיבן טובולובסקי, קלנסי בראון, ג'ון אורטיז, ריי וייס, ג'ולייט מילס, ג'ניפר ג'ייסון לי ודני דה ויטו.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו ב-11 בספטמבר 2023, ויצא לאקרנים בארצות הברית ב-10 במאי 2024.
דרן בארנמן (כריס פיין) הוא מנקה בריכות בלוס אנג'לס, המתגורר במתחם הדירות "הטהיטיאן טיקי", אשר מנוהל על ידי ג'ק ודיאן, דמויות הוריות בחייו.
דרן הוא אופטימיסט חסר פשרות ואקטיביסט מקומי שמנסה להפוך את עירו למקום טוב יותר, אך נתקל בזלזול מצד חבר המועצה סטיבן טורונקובסקי.
בת זוגו סוזן עוזבת אותו, והוא ממשיך במסע השגרתי שלו לשיפור העיר, אך נקלע לסכסוך עם טורונקובסקי, שמוביל למעצרו ללילה.
לאחר ש"פאם פאטאל" בשם ג'ון דל ריי מספרת לדרן על תוכנית נדל"ן ומים סודית של הבוס שלה, טורונקובסקי, דרן נמשך לחקירה בלשית שמערבת שחיתות, שוחד ותככים.
למרות אזהרותיה של דיאן מחוסר האמינות של ג'ון, דרן מחליט לפעול.
בהמשך, הוא מגלה את שקריה של ג'ון, את הקשרים שלה ליזם הנדל"ן ויליאם ואן פטרסון, ואף נחשף לתככים נוספים, עד שבסיומו של דבר הוא מצליח לסכל מזימה מסוכנת ולשקם את תחושת השלווה בחייו.
ג'ון דל ריי (דוונדה וייז)
סטיבן טורונקובסקי / בלאנש (סטיבן טובולובסקי)
וויין / דירק פמפטר (ג'ון אורטיז)
ויליאם ואן פטרסון (ריי וייס)
גברת ואן פטרסון (ג'ולייט מילס)
סוזן קרקוביץ' (ג'ניפר ג'ייסון לי)
ג'ק דניסוף (דני דה ויטו)
הסרט הוכרז בפברואר 2022, כאשר כריס פיין הודיע כי יערוך את הופעת הבכורה שלו כבמאי, לצד כתיבת התסריט יחד עם איאן גוטלר.
פיין שיתף פעולה עם פאטי ג'נקינס כמפיקה של הסרט.
בחודש מאי של אותה שנה, נוספו ג'ניפר ג'ייסון לי ואריאנה דבוז לצוות השחקנים, אך דבוז עזבה את הפרויקט בהמשך בשל התנגשות בלוח הזמנים שלה.
דוונדה וייז הצטרפה במקומה ביולי 2022.
צילומי הסרט החלו ביוני 2022 בלוס אנג'לס והושלמו עד נובמבר באותה שנה.
זכויות ההפצה מחוץ לארצות הברית נמכרו לגופים כמו פרמאונט, סטודיו קאנאל וליונסגייט.
זכויות ההפצה בבריטניה ואירלנד נמכרו לחברת "Signature Entertainment".
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו ב-11 בספטמבר 2023. זכויות ההפצה בארצות הברית נרכשו על ידי חברת Vertical, והסרט יצא לאקרנים ב-10 במאי 2024.
באתר Rotten Tomatoes, 22% מתוך 58 ביקורות היו חיוביות, עם ציון ממוצע של 3.2 מתוך 10. באתר Metacritic, הציון המשוקלל שניתן לסרט הוא 29 מתוך 100, על סמך 15 ביקורות, מה שמצביע על "ביקורות שליליות לרוב".
מייקל רכטשאפן מ"הוליווד ריפורטר" תיאר את הסרט כ"כישלון צורם" וטען כי יהיה לו קשה למצוא קהל.
סידהאנט אדלאקה מ-IndieWire כינה את הסרט "אסון" וציין ש"על אף אורכו של 100 דקות בלבד, 99 מתוכן יבלו הצופים בשעמום מוחלט או בתדהמה נרגזת שהם נחשפים לתוכן חסר תחכום או אמנותיות".
אתר "וראייטי" כלל את הסרט ברשימת 10 הסרטים הגרועים של שנת 2024.
מימה סאינה (בלועזית: Mima Saïna; תאריך לידה לא ידוע - אוקטובר 1945) הייתה אומנת הולנדית ממוצא אינדונזי, שהצילה פעוט יהודי במלחמת העולם השנייה.
על כך, הוכרה כחסידת אומות העולם.
מימה נולדה באיי הודו המזרחיים אשר היו תחת שליטה הולנדית.
בצעירותה היגרה מימה להאג שבהולנד.
למרות שדיברה רק מלאית, מצאה עבודה כאומנת לשלושת ילדי בני הזוג יוהאנה וטולה מדנה, שגם מוצאם הולנדי־אינדונזי.
יוהאנה וטולה התגרשו אולם חלקו משמורת משותפת על שלושת ילדיהם.
בספטמבר 1942, כשנתיים לאחר פלישת גרמניה הנאצית להולנד, פנתה אל יוהאנה שכנתה היהודיה גיטל מינזר, בבקשה להחביא את בנה אלפרד בן העשרה חודשים.
יוהאנה הפנתה אותה לבעלה לשעבר טולה שגידל את שלושת ילדיהם המשותפים עם מימה.
אלפרד, שכונה "בובי" התגורר רק בביתו של טולה .
המשפחה בעלת המראה האסייתי, נדרשה להמציא סיפור כיסוי שיספק הסבר לכך שהיא מגדלת ילד לבן.
סיפור הכיסוי היה שאלפרד נולד כתוצאה מהריון מחוץ לנישואין של יוהאנה.
מאחר שבן זוגה החדש של יוהאנה לא חפץ בו, אלפרד נשאר בביתו של טולה.
למרות סיפור הכיסוי, הימצאותו של אלפרד בבית משפחת מדנה נשמרה בסוד שהיה ידוע רק לקהילה האינדונזית בהאג.
במקרים בהם הנאצים ערכו חיפושים אחר יהודים, דאגו מימה ויתר חברי משפחת מדנה, להחביא את אלפרד בגומחה מתחת למדרגות.
אלפרד התגורר בחדרה של מימה שטיפלה בו במסירות במשך שלוש שנות שהותו בבית המשפחה.
באוגוסט 1945 שוחררה גיטל מינזר אמו של אלפרד ממחנה ראוונסבריק.
לאחר תקופת הבראה קצרה בשווייץ, שבה גיטל להולנד.
בגלל שבין מימה לאלפרד נוצר קשר הדוק, הוחלט כי מימה תעבור לגור עם אלפרד וגיטל בדירה קרובה לבית משפחת מדנה.
כחודשיים לאחר מכן, באוקטובר 1945, נפטרה מימה מדימום תוך מוחי.
אלפרד מינזר פנה ליד ושם ומסר את עדותו ב־22 באפריל 2002, בעקבות המלצת רבו, הרב מורי שרייבר.
מימה סאינה הוכרה כחסידת אומות העולם ב-12 בינואר 2003 ושמה נחקק על קיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם.
טקס הענקת המדליה נערך בנוכחות משפחת מדנה.
אלפרד נבחר על ידי משפחת מדנה לקבל את המדליה של מימה, כאדם הקרוב אליה ביותר.
"מים על הסלע" הוא אלבום הסולו הרביעי של המוזיקאי והיוצר הישראלי יהלי סובול, שיצא לאור ב-13 בינואר 2025 בהוצאת חברת נענע דיסק.
האלבום נולד מתוך רצון לחזור להקלטות חיות ואותנטיות עם הלהקה, במינימום התערבות טכנולוגית.
סובול ציין כי השירים נכתבו בחודשי הקיץ של 2023, מעט לפני טבח שבעה באוקטובר, ומשקפים את התחושות והשאלות שהעסיקו אותו באותה תקופה.
לדבריו, האלבום עוסק בשאלות כמו .
ההקלטות נערכו באולפני העוגן במהלך יממה אחת, בהשתתפות נגנים כמו עוזי פיינרמן.
הגישה האמנותית של האלבום מדגישה את החוויה האנושית והאותנטיות בהקלטות וסובול שאף ללכוד את הרגע המוזיקלי בצורה הטהורה ביותר, עם דגש על אינטראקציה חיה בין הנגנים.
בנוסף, סובול שיתף פעולה עם הזמרת והיוצרת שרי זק לוי בדואט "השראה מתוקה", והלחין שירים למילים של מאיר ויזלטיר וחזי לסקלי.
מבחינה מוזיקלית, האלבום משלב אלמנטים של רוק ופולק, עם דגש על מנגינות וקצבים פשוטים המשרתים את הטקסטים והמוזיקה.
לקראת יציאת האלבום, סובול שחרר מספר סינגלים וקליפים לקידום הפרויקט.
ב-25 בדצמבר 2024, יצא הסינגל הראשון, "מים על הסלע", יחד עם קליפ בבימויו של שגיא צורף.
השיר זכה לתשומת לב בשל המסר העמוק והמוזיקה המלווה.
ב-11 בינואר 2025, סובול הופיע במועדון גריי בלונדון מיניסטור בתל אביב, במופע חגיגי לרגל צאת האלבום.
במופע זה התארחו חמי רודנר ושרי זק לוי.
בנוסף, סובול השתתף בכיתת אמן עם העיתונאי אורי משגב, במופע שבו שוחחו על האלבום, תהליך היצירה ושילוב של שירים חדשים לצד קלאסיקות מהעבר.
העיתונאי והמבקר יוסי חרסונסקי העניק לשיר הנושא ציון של 4 מתוך 5, והדגיש את הנינוחות והפשטות שבהן סובול מבצע את השיר, המשקפות רציונליות ומפוקחות במבט על החיים.
חרסונסקי ציין את השילוב בין המילים העמוקות למנגינה וקצב הפולק הפשוטים, המשרתים את המסר בצורה מיטבית.
בתוכנית "בחירות העורכים" של כאן 88, השיר "סוף משחק" מתוך האלבום זכה לשבחים על כתיבתו המדויקת והחמלה שבה מתוארת החוויה האנושית והישראלית.
העורכים ציינו את הצליל החם והאורגני של האלבום, שנוצר בזכות נגינת הלייב של הלהקה, והדגישו את היכולת של סובול לנסח תחושות של חיפוש וחוסר ודאות בצורה נוגעת ללב.
העיתונאי אמיר שוורץ התייחס לאלבום כ"כנראה האלבום הכי מוזיקלי של סובול", והדגיש את יכולתו של סובול לכתוב ולהגיש שירים, לצד בחירת שותפים מתאימים ליצירה.
מימזיס - התגלמות המציאות בספרות המערב הוא ספר מאת הפילולוג וחוקר הספרות היהודי-גרמני אריך אוארבך, שהופיע לראשונה ב-1946 בברן שבשווייץ, ונחשב עד היום לאחד מהספרים החשובים ביותר בחקר הספרות.
הספר חוקר את דרך ייצוג המציאות (מימזיס) בספרות המערב.
אוארבך בוחן את האודיסיאה של הומרוס, את התנ"ך ואת יצירותיהם של דנטה, סרוואנטס, מולייר, שייקספיר, רבלה, וירג'יניה וולף, מרסל פרוסט ויוצרים מרכזיים אחרים בתרבות המערבית, ומנסה לתאר על פי ייצוג המציאות בספרים אלה כיצד השתנתה תפיסת המציאות בהיסטוריה המערבית.
על פי אוארבך, בספרות המערב יש שני אופני ייצוג עיקריים: האחד, שתחילתו בהומרוס, דוגל בהפרדת סגנונות.
סגנון "גבוה" לדמויות הרואיות, וסגנון "נמוך" לדמויות קומיות.
הזרם השני, שתחילתו במקרא, מבטל את רמות הסגנון השונות, ומציג גיבורים "גבוהים" ו"נמוכים" באותו הסגנון.
אוארבך בוחן קטעים מתוך ספרות המערב, ומעניק להם קריאה צמודה.
הוא מנתח את המבנה התחבירי ואת בחירת המילים בטקסטים, ומנסה לקשרם לתפיסת המציאות בתרבות שבה נכתבו טקסטים אלה.
עניינו העיקרי הוא הציבור הקורא ותגובתו לטקסט, והוא נע מהקטע הספציפי ביצירה לסגנון הכתיבה הנפוץ בזמן חיבור היצירה.
גישתו של אוארבך היא, כפי שהוא כינה אותה, "פרספקטיבה היסטורית".
לטענתו, בכל תקופה קיימים אמצעים וטכניקות ספרותיות משלה, שנותנות ביטוי ייחודי לתפיסת האדם בתקופה זו.
להבדיל מחוקרים אחרים, הוא לא משבח את דנטה, למשל, על שהוא "מודרני" יותר מיוצרים אחרים בתקופתו, אלא הוא מנסה להבין כיצד סגנונו של דנטה קשור לתקופתו ולאמצעי הביטוי שלה, וכיצד אלו קשורים לתפיסה חברתית כוללת.
אריך אוארבך, מימזיס: התגלמות המציאות בספרות המערב, תרגם ברוך קרוא, הוסיף מבוא דב סדן, ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ח (1957).
(התרגום זיכה את מחברו בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת)
מימזיס (מיוונית: μίμησις) הוא מונח פילוסופי וביקורתי שפירושו "חיקוי" או "ייצוג" של המציאות.
אריסטו היה זה שטבע את המושג.
הן אפלטון והן אריסטו ראו במימזיס ייצוג של הטבע.
עם זאת, אפלטון חשב שהבריאה כולה היא חיקוי של עולם האידיאות, ולכן החיקוי האומנותי הוא למעשה "חיקוי של חיקוי".
אריסטו חשב אף הוא על מימזיס כעל חיקוי של הטבע, אולם, ככל הנראה, במונח "טבע" הוא התכוון לשינוי.
העלילה, לכן, היא חיקוי של שינוי, של פעולה.
המושג משמש בעולם האמנות והתיאטרון.
באמצעות המימזיס (חיקוי המציאות) הצופה קולט את המסר החינוכי שנלמד מהמחזה.
ביוון העתיקה היה תפקיד המחזאי חשוב, שכן הוא מעביר בצורה ישירה לאזרחי הפוליס את הערכים שעליהם להפנים ולחיות על פיהם.
אריסטו ואפלטון הנגידו בין מימזיס לדיגסיס .
בדיגסיס אין זו הצורה בה יצירת אמנות מחקה את המציאות, אלא האופן בו המחבר או הדובר מתארים את המאורעות המיוצגים לקהל.
בדיגסיס המחבר פונה לנמעניו ישירות, כדי לבטא את החופש שהוא נטל לעצמו בייצוג בדיון.
לרוב חושבים על דיגסיס כעל "הגדה" (telling), המחבר מספר על הפעולות באופן בלתי ישיר, ומתאר מה הדמויות חושבות ומרגישות, בזמן שמימזיס נתפס כ"הראיה" (showing) של המתחולל בנפש הדמויות באמצעות פעולתן.
ההבחנה בין "הראיה" ל"הגדה" הייתה מקובלת עד לשנות החמישים, כשספרו של וויין בות', "The Rhetoric of Fiction", התפרסם.
בות' טען שהבחנה זו היא מלאכותית, מאחר שכל סיפור דורש מספר, בין אם הוא מדגיש את קיומו בטקסט ובין אם לא.
בהתאם לכך, גם ההעדפה המקובלת של "הראיה" על פני "הגדה" אין בה תועלת.
על כל סופר לבחור את המספר המתאים לאפקטים האמנותיים אותם הוא מנסה להשיג.
המִימוּנָה , או אלכאס ולנוואר (בקרב יהודי טריפולי וחלק מתוניס) הוא חג עממי של יהודים יוצאי עדות המגרב ובעיקר בולט אצל יהודים מיוצאי מרוקו, הנחוג במוצאי יום טוב שני של פסח, באסרו חג (בישראל בכ"ב בניסן ובחוץ לארץ בכ"ג בניסן).
כאשר כ"ב בניסן חל בשבת, החג נחגג בכ"ג בניסן גם בישראל.
מקור המנהג לחלק מהדעות הוא הנחלת ברכה לשנה החדשה לאחר הפסח.
סימוכין לחגיגת המימונה נמצאו החל מהמאה ה-18. מסורת החג נחוגה בישראל החל מ-1965. חגיגת המימונה כוללת פתיחת שולחן ועליו מטעמים, ביניהם מופלטה, ספינג' ומיני מתיקה.
המסובים נוהגים ללבוש בגדים מסורתיים מפוארים, לרוב ירוקים עם ניטים הזהים למלבושי המימונה של יהודי מרוקו, כגון קפטאן מרוקאי, גלימות רקומות ותרבושים צבעוניים, והוא כולל שירים, ברכות וריקודים.ייתכן שראש השנה הפרסי הוא מקור עתיק לחג זה.
מקור החג שנוי במחלוקת, ועדיין אין קונצנזוס מחקרי על כך.
עם זאת ישנן כמה דעות מרכזיות שניתן למצוא בספרות.
במסורת יהדות מרוקו ניתן למצוא כמה אפשרויות באשר למקור החג ושמו.
ראשית היא כי השם נובע מהמילה הערבית "מָיְמוּן" שפירושה מזל והצלחה, והחוגגים מאמינים כי יום זה הוא יום סגולה לפרנסה ולזיווג.
הסיבה העיקרית לכך היא היותו של חודש ניסן "ראש חודשים" ולכן המימונה היא מעין ראש השנה שני.
ייתכן שזה מקור המנהגים שמזכירים את מנהגי ראש השנה: בחלק מהקהילות נהגו ללכת לנחל ולרחוץ ידיים ורגלים - מזכיר את התשליך.
כמו כן, שולחן החג מכיל סימנים רבים כגון דבש דבורים, תמר, ועוד פירות שמזכירים את מנהג סימני ראש השנה.
לחלופין נטען כי החג הוא על שמו של אביו של הרמב"ם, רבי מימון, שנפטר ביום זה.
מקור אפשרי נוסף הוא הכינוי "מימונה" שהוענק לכיכר הלחם הראשונה שנאפתה לאחר חג הפסח.
שני האחרונים נתמכים על ידי הסוציולוגית רחל שרעבי.
עוד טיעון שנשמע הוא כי ישנו שד בשם 'מימון' ומטרת החג להפיס את דעתו במיני מתיקה.
הצעה נוספת היא שהשם מימונה נקשר למילה אמונה המזכירה אותה.
לפיכך החג מתמקד בגאולה העתידית של עם ישראל ושיבתו לארץ ישראל.
משמעות זאת נקשרת לקישור התלמודי בין גאולת עם ישראל מידי המצרים על ידי ה' בפסח, בחודש ניסן, לבין הגאולה העתידית מן הגלות והשיבה לארץ.
כמו כן ישנה מסורת על חכם בשם ר' משה עמאר, שהלך להשתטח על קברי צדיקים, ובעת ההשתטחות שמע קול על כך שיהודי עירו בצרות.
החכם חזר לעירו וגילה כי כל היהודים נאסרו.
לאחר דין ודברים עם הפחה המקומי הוסכם על שחרור היהודים בערב הפסח.
בעקבות המאורע קבע החכם את החג בצאת הפסח ונתן לו את שמו.
עוד אפשרות היא שמטרת החג היא חגיגת חידוש יחסי האינטראקציה בין הקהילה היהודית והסביבה המוסלמית שנותקו זמנית בשל ההקפדה הרבה על הלכות הפסח וההיסטוריון יגאל בן נון אף מצדד בדעה זו אך מסייג שזו משמעות שנוספה בתקופה מאוחרת.
ההיסטוריונים חיים זאב הירשברג ויגאל בן-נון טוענים כי מקור החג ושמו הוא בחג חקלאי שנחגג לְשֵׁדָת מזל מקומית, ובין היתר עורכים בו סעודה לְׂשֵׁדָה.
החוקרים מצדדים זאת באמצעות העובדה שאין השולחן ערוך לסעודה רגילה, אלא נמצאים עליו סמלים רבים אשר היו מרכזיים בטקסים שנערכו לשדים.
למשל: דג חי במים, חמש טביעות אצבעות עמוקות בתוך בצק, חמישה צמידי זהב וכדומה.
יש טוענים שהחגיגה עצמה נבעה ממנהגים פאגאנים קדומים של שבטים ברברים, שחיו באזור מרוקו.
השערה נוספת של יגאל בן-נון היא כי מקורו של חג המימונה הוא בחג של זרם אסלאמי אלילי בשם gnawa, שפלש למסורת היהודית המרוקאית, התקבל בברכה בתרבות היהודית והפך למסיים של חג הפסח.
הגנאווה עורכים טקסי פולחן פעם בשנה, כאשר הטקסים מתחילים בתהלוכה ומסתיימים בריקודים המובילים לחוויית אקסטזה.
שיריהם של הגנאווה פונים לאֶלָה מימונה ולבן-זוגה, סידי מימון.
גם בקרב אמונות הגנאווה שבמרוקו, הפנייה לגבירה מימונה ולבן זוגה קשורה לאלת המזל ולרצון לפייסה.
יהודי מרוקו כנראה חגגו עם שכניהם בטקסים זהים, אך עם תכנים שונים שעיקרו את הסממנים האליליים, והשאירו את השמחה והאמונה כי מדובר ביום ממוזל ומבורך.
הבניית החג לתוך המסורת היהודית-ישראלית בעת החדשה הפכה אותו לחג שקשור בחג הפסח, כחג האביב, תקופת מעבר מחורף לקיץ התחדשות הטבע וגם החיים המסחריים.
לדידו של בן נון רבים מיהודי צפון אפריקה התייחסו אל החג עם הזמן כחלק מציון תחילתה של שנה חדשה, והחג נחשב כסימן למזל טוב ולרווח כלכלי.
ייחוס זה מקביל למנהג בתרבויות אחרות לחגוג חגיגות דומות באביב, כמו חג הנורוז באיראן.
החוקרת אסתר שקלים טוענת כי מקור החג הוא בחג הנורוז, ראש השנה הפרסי העתיק, ששורשו נעוץ בדת אלילית קדומה.
לדידה החג אומץ בתחילה לפני כ-1500 על ידי יהדות איראן.
מאירן החג התפשט לשאר הקהילות במזרח והגיע גם ליהדות מרוקו.
הבלשן אהרן ממן סבור כי השם מימונה קשור להיתר להתחתן באסרו חג של הפסח.
לדידו חכמי המגרב ראו שבמשך חודשיים לא נערכו חתונות: מפורים ועד חג הפסח מחשש שיישאר חמץ עד חג הפסח, ומפסח ועד ל"ג בעומר משום מנהגי האבילות בימי ספירת העומר.
משום כך התירו החכמים לערוך חתונות באסרו חג של פסח.
לחגיגה זו קראו "לָלַה מימונה", שפירושה "הגבירה בת המזל", כינוי לכלה המיועדת.
את הברכה המסורתית תְּרְבְּחוּ וּתְסְעְדוּהוא מסביר כברכה לזוג הצעיר: "תרוויחו ותהיו מאושרים".
ליל המימונה מתאפיין בהשארת דלת הבית פתוחה (כל עוד בני הבית נמצאים וערים) כדי להזמין את כל מי שרוצה להיכנס, ולאו דווקא בני משפחה, מכרים או מוזמנים מראש.
ביישובים בישראל שבהם היה ריכוז גבוה של יהודי מרוקו, התאפיין ליל המימונה במשך שנים רבות גם במעין "סיור כתובות" (או "טיול מימונה") שבו כמעט כל משפחה הייתה מבקרת אצל כל המשפחות האחרות – מה שהגדיל את תחושת החגיגיות, כיוון שלילה כזה היה לרוב מסתיים בסגירת דלתות הבתים לפנות בוקר.
מנהג שנהוג לעשות בערב המימונה, בעל הבית לובש קפטאן לבן ותרבוש, ומברך את האורחים בכך שטופח על ראשם עלי חסה טבולים בחלב.
דבר זה נעשה לאורחים רק לאחר שבעל הבית עשה כך לילדיו.
מנהג זה לפי המאמינים מביא פרנסה, בריאות, ובקשות נוספות שבעל הבית בירך.
נהוג לעשות מנהג זה בערב המימונה, מפני שערב זה ניחן בסגולה מיוחדת.
דבר נוסף הנהוג הוא להניח על שולחן המימונה צלחת קמח עם שתי ביצים, כסגולה לבריאות אושר ומזל.
נהוג לברך את האורחים בברכת "תרבחו ותסעדו", ומקובל לפרשו כ"תרוויחו ותצליחו", או כ"תרווחו ותסעדו" ומשמעותה שקודם יהיה לכם רווח (רווחה) ואחר כך תוכלו גם לתת סעד (עזרה לזולת).
הברכה המקורית לא מתייחסת לאוכל אלא לרעיון חברתי, על אף שמבטאים אותו בצורת ארוחה חגיגית.
יש הזורים מעט קמח על האורחים בהכנסם להתארח.
במימונה הנערכת בעדות כדוגמת הטריפולטאים התוניסאים (טרבלסיה ו-טונשיאה, בהתאם) נהגו לקיים את אפיית הלחם הראשון הנקרא בולו אל-מימונה, שנעשה בדרך כלל מקמח הפסח - שכן עד אז היה הכל עוד מוכשר לפסח, צורתו של הלחם שהיה לרוב מתוק כצורת סלסלה ובמרכזה ביצה קשה.
לאחר ליל המימונה, עיקרו של החג, רבים מיהודי צפון אפריקה נהגו לשבות ממלאכתם ולצאת יחדיו אל הטבע, שם היו אוכלים ומבלים את היום וכן טובלים במים.
המוסלמים הרשו ליהודים לבלות בגניהם כיוון שהאמינו כי ליהודים סגולות ברכה ושיזכו בשל כך לשנה גשומה.
נהוג להגיש במימונה מאכלים ומטעמים כיד המלך, ולהשאיר את הדלת פתוחה כדי שכל העוברים והשבים יכנסו, יטעמו מהמאכלים ויתכבדו.
רוב הכיבוד במימונה הוא מתוק, ויש מנהג שאוסר שיהיה אף מאכל מלוח על השולחן.
מאחר שאת רוב ההכנות למימונה עושים לפני צאת החג, העוגיות שמוגשות במימונה כולן עשויות ממרכיבים כשרים לפסח, כמו עוגיות קוקוס, עוגיות שקדים, עוגיות בוטנים ועוגיות אגוזים.
מאכל מימונה מובהק הוא הז'אבן - קציפת חלבונים המבושלת בסירופ סוכר.
לאחר קירורו, מוגש הז'אבן בכוסות הגשה רחבות ומעוטר בשקדים או באגוזים.
מאכל נוסף שמאוד מוכר וידוע כסמל המימונה הוא המופלטה - אותה מכינים מיד בצאת החג בגלל היותה חמץ.
המופלטה נאכלת כשהיא מרוחה בחמאה ודבש המסמלים ברכה ושפע.
על מאכלי החמץ המוגשים במימונה נמנים בנוסף ספינג' ושבקייה שמוכנים גם הם מיד בצאת החג.
בנוסף, מכינים למימונה ריבות, גם כאלו שפחות נפוצות במטבח המוכר כמו ריבת חצילים, ריבת עגבניות, ריבת גזר גמדי, ריבת קליפות פרי הדר וריבת חושחש.
ישנם בתים שבהם לא היו מכינים מאכלי חמץ במימונה מפאת חוסר זמן להכניס את כלי הפסח, ובהם היו מוגשות רק העוגיות, הז'אבן ושאר תופינים, מגדניות וסוכריות לרוב.
בנוסף למאכלים אלה כפי שצוין נהגו בקרב יהודי טרפולי להכין בולו (סוג של לחם מתוק) דמוי הסלסלה עם ביצה קשה בתור "הלחם הראשון" הנאפה לאחר הפסח.
במרחב הפרטי המשיכו יהודי צפון אפריקה לקיים את חגיגות המימונה ולבקר איש את שכנו במדינת ישראל.
בשנת 1965 חודשה מסורת חגיגות המימונה בצורת חגיגות המוניות במרחב הציבורי, והוענקו להן אופי ותפקיד חדש.
את חידוש המסורת הזה יזם שאול בן שמחון, איש הוועדה המרכזית של ההסתדרות בשיתוף של פעילי "אגודת יוצאי פאז בישראל".
החגיגה הראשונה התקיימה ביער הרצל שבלוד והשתתפו בה 300 איש, רבים מהם מהמושב הסמוך יד רמב"ם.
כבר מתחילה ביקשו המארגנים להפוך את המימונה לחג של כלל ישראל, חג של אחווה ורעות ומיזוג גלויות.
הם הקפידו להזמין ולארח את יוצאי כל הגלויות ונציגי ציבור שונים.
חגיגות המימונה נשאו מתחילתן גם אופי פוליטי ונשיאים, ראשי ממשלות, שרים, חברי כנסת ופוליטיקאים החלו משתתפים באירועים השונים ברחבי הארץ.
חגיגות המימונה ההמונית הראשונה שאורגנו לציבור הרחב התקיימו בגן הסנהדרין בירושלים בשנת 1966. לאירוע הגיעו יוצאי מרוקו מכל רחבי הארץ, חלקם בהסעות מאורגנות, ותוך שנים ספורות מספר המשתתפים הגיע לכמה אלפים.
חגיגות המימונה בגן הסנהדרין אורגנו בסיוע עיריית ירושלים ומשרד התיירות, ובשנת 1967 השתתפו בהם ראש עיריית ירושלים טדי קולק ושר התיירות משה קול.
במרץ 1968 הוקם ארגון "ברית יוצאי מרוקו בישראל", שלקח על עצמו את ארגון החגיגות.
בנוסף לירושלים, החלו לארגן חגיגות מימונה במקומות נוספים ברחבי הארץ, בין היתר באשדוד, מגדל העמק ואור עקיבא.
בחגיגות, בהן השתתפו כ-30 אלף איש, אורחי הכבוד היו נשיא המדינה זלמן שזר, ראש עיריית ירושלים טדי קולק והברונית אליקס דה רוטשילד שהגיעה במיוחד מצרפת.
ראש הממשלה גולדה מאיר גם הוזמנה, אך עקב קשיי תחבורה, לא יכלה להגיע.
במהלך החגיגות חברי תנועת הפנתרים השחורים, שהוקמה כמה חודשים קודם, גרמו למהומה לאחר שסורבה בקשתם לנאום מעל במת הכבוד.
באותה שנה השתתף דוד בן-גוריון בחגיגות מימונה שנערכו בירוחם.
ב-1972 מספר המשתתפים בחגיגות בירושלים היה כשמונים אלף, ואורחי הכבוד היו שוב נשיא המדינה, ראש הממשלה והרמטכ"ל.
ב-1979 הוקם "הוועד הציבורי לחגיגות המימונה בישראל", ביוזמת סם בן שטרית, שכיהן כיו"ר הוועד.
הוועד הציבורי החליף את תנועת "ברית יוצאי מרוקו", שארגנה במקור את חגיגות המימונה, אך הייתה מזוהה עם מפלגת מפא"י וההסתדרות.
ואילו בן שטרית היה פעיל הליכוד ומקורב למנחם בגין, וביקש להקים ארגון חדש עבור חגיגות המימונה, בעקבות עליית הליכוד לשלטון.
בשנת 2007 סטודנטים לא-יהודים במרוקו החלו לראות במימונה ובמוטיבים יהודיים נוספים חלק חשוב מהמורשת שלהם והקימו את "מועדון המימונה", באוניברסיטת אל-אח'וואן שבאיפראן בעידודו של המלך חסן השני.
אחר כך הוקמו סניפים נוספים של המועדון בפז, ברבאט, בתטואן ובמרקש.
מטרת המועדון היא לחגוג את ההיסטוריה והמסורת של היהודים של מרוקו בעיקר סביב המסורת של המימונה שמסמלת את ההבטחה והתקווה לגאולה.
הסטודנטים סבורים שהחג ראוי למקום בתרבות ובחברה המרוקאיות כחגיגה של גיוון אתני.
חגיגת המימונה בכפר Ait Ibrahim שבמרוקו
אחרי תפילת מנחה כלל הגברים (כולל הילדים) בכפר היו מתרכזים מסביב לסלע גדול שבמקום רב הכפר היה נותן דרשה ועובר אחד אחד, מחזיק בראשו ומברך אותו.
לאחר מכן היו חוזרים לתפילת ערבית, בזמן התפילה היו נשות הבית מניחות בכניסה שתי קערות, אחת עם חלב ואחת עם יין, בסיום תפילת ערבית היו חוזרים הגברים לכיוון בתי הכפר ובדרך כל גבר היה קוטף אלומת שיבולים.
והם היו עוברים בית בית כלל הגברים, טובלים את השיבולים בחלב, טופחים על משקוף הדלת ומברכים את בעלי הבית.
בסוף סיור הבתים כל משפחה הייתה מתרכזת בביתה, קוטפת מקל מתוך עציץ גפן, אם הבית הייתה מכינה בצק ומסובבים את הבצק עם אותו המקל שכל המשפחה תופסת בו שהילדים תופסים בו לפי סדר הגילאים שהבוגר ביותר תופס בקרבת הבצק והצעיר ביותר תופס במעלה המקל.
עם הבצק היו מכינים את האוכל ליום המוחרת כל משפחה לפי מסורתה (ספינג', מופלטות וכו...) .
ביום למוחרת כלל הכפר היה מתרכז בחלל מרכזי (בדרך כלל חצר בית של מישהו) וכל משפחה הייתה מביאה את האוכל שהכינה מהבצק שכלל המשפחה ערבבה.
מִִימוֹסִיִּים או שִּׁטִּיִּים (שם מדעי: Mimosoideae) היא שבט התת-משפחת הקסאלפיניים (Caesalpinioideae) במשפחת הקטניות.
המימוסיים כוללת עשרות ספורות של סוגים; זאת לעומת מאות הסוגים בפרפרניים, תת-משפחה נוספת בקטניות.
סוגי תת-המשפחה מאופיינים בפריחה בעלת עלי כותרת קטנים ואבקנים בולטים ומרובים.
בארץ צומחים מספר סוגים של מימוסיים, חלקם יובאו וחלקם צומחים בר.
הסוג הבולט מביניהם הוא השיטה.
מימי רץ-ויזנברג (נולדה ב-1952) היא מנהלת אמנותית וכוריאוגרפית של קבוצת מחול הנושאת את שמה.
יצירותיה הוצגו בפסטיבלים בעולם, למשל יצירתה "קולות" שהוצגה בפריז במופע מיוחד לרגל יום העצמאות ה-60 למדינת ישראל.
היא קיבלה מענקים שונים לעסוק בכוריאוגרפיה ממשרד החינוך, קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב ועוד.
בנוסף, יצרה כוריאוגרפיה לתיאטרון - למשל להצגת "סיפורי הרכבת" של שלום עליכם בבימויו של רמי דנון, ולהצגת "חמור ליל קיץ" בבימויו של שמואל וילוז'ני.
בנוסף עיבדה את "השחף" מאת צ'כוב לתיאטרון תנועה.
רץ-ויזנברג מלמדת כוריאוגרפיה ואלתור לרקדנים ושחקנים בבית הספר לאומנויות הבמה במכללת סמינר הקיבוצים בתל אביב.
מימי קנדי היא שחקנית אמריקאית.
קנדי מוכרת בזכות תפקידה בסדרה "דארמה וגרג" ובזכות הופעותיה בסרטים "רדיו חזק", "בסוד העניינים" ו"חצות בפריס".
קנדי נולדה בעיר רוצ'סטר שבניו יורק לננסי הלן ולדניאל ג'רלאד קנדי.
החלה ללמוד משחק בתיאטרון השחקנים הקהילתי שברוצ'סטר והופיעה כילדה בהצגה של אגאתה כריסטי.
לקנדי שני ילדים מנישואיה לשחקן לארי דילג.
בשנת 1971 השתתפה במחזמר "גריז".
החלה את דרכה כשחקנית בשנת 1979 לצידה של השחקנית המצליחה סטוקרד צ'אנינג בסיטקום "סטוקרד צ'אנינג ברק חברים".
לאחר מכן הובילה לצידו של הקומיקאי האנגלי פיטר קוק את צוות השחקנים של הסדרה הקומית "שנינו".
בתחילת שנות ה-90 הופיעה בסדרת הדרמה "חזית הבית" בתפקיד רות' סלואן.
קנדי התפרסמה בסוף שנות ה-90 בסדרה הקומית "דארמה וגרג"' בתפקיד אבי אוניל, אמהּ ההיפית של הדמות הראשית, דארמה (ג'נה אלפמן).
משנת 2013 משחקת בקומדיית המצבים "ממי" ברשת CBS, את דמותה של מרג'ורי ארמסטרונג.
ב-1989 השתתפה בדרמה המשפחתית "פתאום הורים".
ב-1990 התפרסמה קנדי לראשונה בקולנוע בדרמה הקומית "רדיו חזק" בתפקיד מרלה אמו של שדרן הרדיו הפיראטי הצעיר מארק האנטר (כריסטיאן סלייטר).
בשנת 2009 שיחקה קנדי בקומדיה הפוליטית "בסוד העניינים" בתור סגנית מזכיר המדינה קארן קלארק.
ב-2010 השתתפה בקומדיה "אל תלחצי אני בדרך" בתפקיד אמה של סוזן הייגמן (מישל מונאהן).
בשנת 2011 הופיעה בסרטו המצליח של וודי אלן "חצות בפריס" בתפקיד הלן אמה השמרנית של אינז (רייצ'ל מקאדמס).
סטוקרד צ'אנינג ברק חברים – ויקטוריה (1979)
שנינו – קלאודיה וויטי (1981)
רוברט קנדי והזמנים שלו – פאט קנדי (1985)
מפלצת: סיפורו של אד גיין (2025) – מילדרד ניומן
מימון המונים היא שיטה פיננסית למימון מיזמים, עסקים וארגונים המבוססת על כסף שמושקע או נתרם על ידי מספר רב של אנשים פרטיים.
מימון המונים משמש לקידום מגוון של מטרות, כגון תמיכה באמנים המבקשים סיוע מאוהדיהם, מימון חברות הזנק ופרויקטים עסקיים, קמפיינים פוליטיים, התמודדות עם מצבי חירום ואסון, הלוואות עמית לעמית, מימון סרטים עצמאיים ופרויקטים עיתונאיים, יצירת תוכנה חופשית ועוד, ולפיכך הוא מזוהה עם התנדבות ופעולה אידאולוגית ומכאן כאחת הפרקטיקות של החברה האזרחית.
אף שהיה קיים גם קודם, מימון ההמונים זכה לתאוצה החל מסופו של העשור הראשון של המאה ה-21, בין היתר בזכות פלטפורמות אינטרנטיות חדשות שהוקמו כגון Kickstarter ו-Indiegogo, ושינויי חקיקה במדינות רבות שמאפשרים למספר רב יותר של משקיעים קטנים להשקיע במיזמים בתחילת דרכם עבור אחזקה ישירה בחברות.
בקהילות היהודיות באירופה החלה בראשית המאה ה־19 תופעה של רישום מנויים ששילמו עבור ספר עוד טרם יצא לאור, על מנת לסייע כספית לסופר להוציא את ספרו לאור.
רשימת מנויים אלו הופיעה בעמודי השער של הספר לאחר צאתו לאור, והיא קרויה "פרענומעראנטן".
ידוע על קרוב ל־1,000 ספרים שיצאו לאור במתכונת זו.
ב-1997 מעריצי להקת הרוק הבריטית מריליון כיסו סיבוב הופעות שלם של הלהקה כשהצליחו לגייס 60,000 דולר בעקבות קמפיין אינטרנט של מעריצי הלהקה.
יוזמי הרעיון היו מעריצי הלהקה שניהלו אותו לפני שהייתה ללהקה מעורבות כלשהי בנושא.
מאז אותו קמפיין השתמשו מריליון בשיטה זו בהצלחה רבה לצורך מימון ההקלטה והשיווק של אלבומיהם Anoraknophobia (האלבום ה-12 של הלהקה), Marbles (האלבום ה-13 של הלהקה) ו-Happiness Is the Road (האלבום ה-15 של הלהקה).
החברה ArtistShare שבסיסה בארצות הברית מתועדת כחברה הראשונה שהפעילה אתרי אינטרנט למימון המונים של תחום המוזיקה בהם Sellaband (2006), IndieGoGo (2008), Pledge Music (2009), Kickstarter (2009), RocketHub (2009), Rock The Post (2011) והאתרים הבריטיים שבסיסם בלונדון Sponsume (2010) and PleaseFund.Us (2011).
פראני ארמסטרונג הייתה חלוצת מימון ההמונים בתחום הקולנוע עם הסרט האקולוגי The Age of Stupid בכיכובו של פיט פוסלתווייט.
הסרט מומן במימון המונים בתקציב של 450,000 לירות שטרלינג שגויסו באמצעות מכירת "מניות" ל-223 יחידים וקבוצות אשר תרמו בין 500 ל-35,000 לירות שטרלינג.
מורטון ואלנס הם דוגמה מוקדמת ללהקה אלמונית יחסית אשר נכנסה באופן עצמאי לתחום מימון ההמונים בלי להשתמש באתר של צד שלישי כלשהו דוגמת sellaband.