tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נטייתו של טורי לכתוב על הסאמים אף היא חלק מאותה נטייה כללית, אך מצד אחד היא פחות מתריסה ויותר מחנכת מזו של לאולה, ומצד שני מצביעה על רמה חדשה של ביטחון לבצע מהלך של הוצאת ספר.
ב-1904 פגש סטודנטית דנית לאמנות בשם אמילי דמאנט (שבהמשך תשנה את שם משפחתה לאחר נישואיה ל"דמאנט האט") ברכבת בצפון סקנדינביה בה נסעה עם אחותה.
היא הייתה בת 31, דוברת דנית, רווקה וחיה על קצבה מטעם דוד שלה שאיפשרה לה לצאת מכפר מוצאה, ללמוד ולטייל.
טורי עצמן היה אז בסביבות גיל 50 דובר סאמית צפונית, פינית ומעט שוודית משובשת.
בעזרת מתרגם מקרי שהיה ברכבת סיפר לה על רצונו לכתוב ספר על הסאמים, והיא סיפרה לו על רצונה לחיות חיי נוודים.
זמן קצר לאחר שחזרה לדנמרק קיבלה דמאנט-האט מכתב מטורי, כתוב בערבוב של שוודית ופינית, ומשם התפתח ביניהם קשר רציף.
מסביבות 1905, שנה לפני שסיימה את התואר (שעשתה במשך שמונה שנים), למדה דמאנט-האט את השפה הסאמית אצל פרופ' וילהלם תומסן.
ב-1906 כבר יכלה לכתוב את המכתבים לטורי בסאמית.
טורי היה מאוד משועשע מכך.
במכתב מ-1907, מעט לפני הגעתה של דמאנט האט אל שטחי הסאמים, ציין שוב טורי שהוא חושב רבות על כתיבת ספר על חיי הסאמים.
שלוש שנים לאחר הנסיעה, ביוני 1907, חזרה דמאנט-האט לצפון סקנדינביה, מצוידת במילון סאמי-דני גדול, במצלמה וביומן.
שם היא חיה במשך שנה וארבעה חודשים עם אסלאק טורי, אחיו הבכור של יוהאן טורי, אשתו סירי וארבעת ילדיהם, ליד בצפון שוודיה.
יוהאן היה מי שקישר ביניהם ולמעשה מי שפתח לדמאנט האט פתח לתרבות ולקהילה הסאמית שהתייחסה בחשדנות לזרים, ועם זאת בתקופה שהייתה בטורנסטראק נוא עצמו לא היה שם, ודמאנט האט העידה שפגשה אותו רק לעיתים נדירות.
נראה שהספר שחשב יוהאן לכתוב המשיך להיות נושא לשיחותיהם, וממכתבים שהחליפה בספטמבר 1907 עם אנדרס פדרסן, חבר ללימודים שלבסוף ייעץ בכתיבת הספר, ניכר אף שהיה כבר בשלב מוקדם זה חוסר הסכמה בין דמאנט האט לבין טורי בנוגע להוספת איוריו לספר, ושהם התחבטו לדבי שפת כתיבת הספר: פינית או סאמית.
פדרסן תמך חד משמעית בכתיבה בסאמית, וגם המליץ לאפשר לטורי לבטא את עצמו בהוספת ציוריו.
טורי דווקא היה מעוניין לכתוב את כתביו בפינית, גם כדי לקדם אותם בשפה כתובה רשמית אך גם מכיוון שהקהילה הסאמית הפגינה יחס שלילי לכתיבה וראתה אותה כחסרת ערך לקיום המיידי.
אך לבסוף שכנעה אותו דמאנט האט לכתוב בסאמית ולפרסם עם תרגום.
עם זאת את כתביו האחרונים ניכר שאכן כתב בפינית.
בנובמבר 1907 במהלך ביקור ביוקאסיאוורי עם אסלאק ומשפחתו פגשה דמאנט האט את היאלמאר לונדבוהם שהיה אז מנהל הסניף המקומי של חברת הכרייה השוודית LKAB.
לונדהובם למד אמנות בעברו, לפני שנעשה למהנדס וגאולוג, ורכושו הרב איפשר לו לתמוך כלכלית באמנים ולנהוג בנדיבות אם מכריו הסאמים.
הוא היה רווק בגילו של טורי, והסתקרן לראות אישה דנית בין הסאמים, לבושה כמותם.
בארוחת ערב שאכלו ביחד היא העלתה לפניו את רעיון ספרו של טורי, והוא הציע שאם היא תוודא שהוא ייכתב, לונדבוהם עצמו יממן את הוצאתו.
לימים הוא אכן מימן אותו והשתתף בקידומו.
ייתכן שלונדבוהם אף עסק בספר כדי לשמור על קרבה לדמאנט האט עצמה.
לאחר שנה, במאי 1908, הצטרפה דמאנט-האט לאסלאק, סירי וסאמים נוספים מאזור קארסואנדו בנדידה העונתית עם האיילים אל ההרים של טרומסדאלן.
כשחזרה, היא ויוהאן טורי התיישבו לכתוב את הטקסטים שהפכו לבסוף לספרו הראשון של טורי.
עוד כשגרה עם משפחת אחיו הודיע טורי לדמאנט האט במסגרת חליפת מכתבים ביניהם שהוא סיים לכתוב את ספרו בסאמית (לא לפני שביקש ממנה שתשכנע בן דודו לעזור בכתיבה), אבל טען שהוא כתב רק על ימי קדם, ונשאר לו לכתוב על המצב בתקופתו.
דמאנט האט העירה שנים אחר כך וכשבדקה מול טורי גילתה שהדברים היו בעיקר הבעת רצון טוב, וכלום לא נכתב בפועל.
בשלב זה היא הבטיחה לטורי שהיא תמצא זמן לשבת איתו ולוודא שהוא אכן מצליח להתקדם בכתיבה, והוא הבטיח לה שיכתוב כל מה שהוא חושב עליו בזמן שהיא יוצאת לנדידת האביב עם משפחת אחיו ועם האיילים.
כשחזרה, גילתה ששוב, לא נכתב שום דבר משמעותי.
בשלב זה החליטה להטיל עליו פיקוח צמוד, וב-1908 עברו יוהאן טורי ודמאנט-האט לגור ביחד בבקתת כורים ליד טורנסטראק שמנהל התחנה, לינדקוויסט העמיד לרשותם ללא תמורה.
שם, תחת פיקוחה והכוונתה של דמאנט האט, ועל אף שחלקו את הבקתה עם משפחה פינית ואף קיבלו אורחים שהסיחו את תשומת הלב מדי פעם, אכן נכתב לבסוף ספרו הראשון של טורי.
כך גרו וכתבו בתקופה של שישה עד שמונה שבועות, עד הסתיו, אז חזרה דמאנט האט לדנמרק..
גם לאחר חזרתה לדנמרק המשיכה לתשאל את טורי במכתבים לגבי פרטים שונים על הטקסטים שכתב, והוא המשיך לענות לה ולהבהיר את הדברים.
עם זאת, ברבים ממכתביו של טורי מ-1908 עד 1910 בקושי מוזכר הספר, והוא בעיקר מבטא בהם את געגועיו לדמאנט האט.
ישנה התייחסות של חוקרים לאפשרות של יחסים רומנטיים בין טורי לבין דמאנט האט, אולם ההשערה הנפוצה היא שהיחסים היו אפלטוניים, ושדמאנט האט שימשה בבקתה על תקן מזכירה ועוזרת בית כדי לשחרר את טורי מן המטלות היומיומיות ולפנות אותו לכתיבה.
עם זאת בראיונות מאוחרים ציינה דמאנט-האט כי טורי הוא שבישל בדרך כלל, וייתכן שתדמיתה כ"עוזרת" נועדה להקטין ביקורת על מגוריה המשותפים איתו.
אישיותו של טורי כללה שילוב ייחודי של סקרנות אינטלקטואלית לגבי הקהילה בה חי ודאגה לגבי עתידם של הסאמים ככלל, ועם צורך לבטא את הקול הסאמי ואת הידע שנצבר אצלו לגבי אורח החיים הסאמי.
שילוב זה היה קריטי על מנת שיוכל להתעלות מעל השיגרה השוחקת של חיי הסאמים וליצור את יצירתו פורצת הדרך.
בעקבות פרסום הספר נעשה טורי מפורסם גם מחוץ לצפון שוודיה.
תיירים החלו לבקש את שרותיו כמדריך וביקשו לקנות ממנו את ספריו ואת ציוריו, ו, צלם ידוע מקירונה, צילם תמונות רבות שלו שרק חיזקו את תדמיתו.
מתישהו בין 1908 ל-1916 נתן לונדבוהם לטורי בקתת עץ קטנה בכפר הקטן וסירה ממונעת.
טורי חי בבקתה הזו עד סוף ימיו, בניגוד לרועים סאמים עליהם נאסר לחיות בבתי עץ בטענה שאלו יחלישו אותם ויגרמו להם לנטוש את חיי הנוודות.
תשומת לבו של לונדבוהם למחייתו של טורי בחייו המאוחרים מתבטא גם במכתב לדמאנט האט ב-1908 בו ציין לונדבוהם שצריך לייצר מן הספר משהו שיאפשר לטורי לעשות איתו עסקים, ושטורי משתוקק לכך.
בסתיו 1910 קיבל טורי את המהדורה הראשונה של ספרו הראשון, וקיבל את ההזדמנות להעיר הערות ולהכניס שינויים שראו אור במהדורה השנייה.
ב-1911, בעקבות פרסום ספרו, ביקר טורי בסטוקהולם שבשוודיה בליווי לונדבוהם, ובקופנהגן שבדנמרק אצל אמילי דמאנט.
במסגרת ראיון שנתן בעת ביקורו סטוקהולם הופיע טורי הופיע על השער של המגזין השוודי Dagens Nyheter ("חדשות היום").
הוא גם התארח בסטודיו של הפסל כריסטיאן אריקסון שיצר פסל שלו, ואף צולם שם.
ב-1913 הוציאה דמאנט האט ספר משלה על חוויותיה עם הסאמים ומ-1912 עד 1916 גם ביקרה שוב בשטחי הסאמים עם בעלה.
מהחומר אספו נראה שתכננו לפרסם ספר נוסף בנושא הסאמים.
היא אף חזרה לעבוד עם טורי ועם אחיינו פר על הספר "טקסטים לאפיים" שפורסם לבסוף ב-1919, ועל אוסף סיפורי העם הסאמיים "ליד המדורה" שפורסם ב-1922. משם עברה דמאנט האט להתמקד בציור.
לאור תשומת הלב הציבורית הפסיק טורי לעסוק בציד זאבים, והתמקד בהדרכת התיירים, למד על תחום הכרייה שעניין אותו, ואף ביצע חפירות לחיפוש מחצבים עבורו ועבור אחרים.
ב-1920 קיבל טורי פנסיית סופר של 600 קרונות שוודיות מ, מנהל חברת הכריה השוודית בקירונה ומן האמן .
הסכום היה שווה לכרבע ממשכורת פועל של אותה תקופה.
ב-1930 שכר טורי עורך דין מקירונה כדי לדרוש מדמאנט-האט תמלוגים שלטענתה לא העבירה לו מהתרגום הבריטי לספרו הראשון, ואיים בתביעה.
דמאנט-האט בתגובתה הדגישה את העובדה שללא מאמציה הממושכים הספר לא היה נוצר כלל.
מאחר שמקור הבעיה הייתה במתרגם לאנגלית ובהסכמים עליהם חתם, דמאנט-האט למעשה לא קיבלה גם היא תמלוגים.
לאחר חלופת מכתבים חריפה בין טורי לבין דמאנט-האט שהסתיימה בהתפייסות, הסיר טורי את איום התביעה, והשניים נותרו ידידים.
ב-1934, ביום הולדתו ה-80 של טורי, העניק לו מלך שוודיה את מדליית הזהב השוודית על כתיבתו.
ספרו הראשון של טורי, "סיפורם של הסאמים" (Muitalus sámiid birra), עוסק בחייהם של סאמים רועי איילים בתחילת המאה ה-20 באזור בצפון שוודיה.
הספר אקלקטי וכולל פרטים על מסורות סאמיות בגידול ילדים, בצייד, בריפוי, בשירת היויק, ובפולקלור.
קרבתם של הסאמים לאיילים מודגשת בספר: מצד אחד נאמר שהם רגישים כמו האיילים, וכמותם גורשו מכל מקום ונאלצים לחיות במקומות בהם לא חי אף אחד אחר.
ומצד שני נאמר שהסאמים למדו מהאיילים על מזג האוויר עד כדי יכולת של חלקם למצוא את דרכם בחושך, בערפל ובסופה.
עם זאת יש גם התייחסות להבדלים בין קבוצות סאמיות: טורי מספר שכשהגיעו סאמים מן הצפון (מאזור קאוטוקיינו) הם לימדו את הסאמים השוודים איך לרעות איילים בצורה שונה ממה שעשו לפני כן, כך שעדריהם גדלו, ומצד שני מספר שהסאמים השוודיים טוענים שעם הגעת הסאמים מקאוטוקיינו התרבו מקרי הגניבות.
באזכורים של טורי את ההתיישבות החקלאית השוודית ניכרת רתיעה: מסופר על האיילים שבאים לשדות ההתיישבות ואוכלים מן הצמחייה, ועל המתיישבים החדשים שמגרשים אותם ואת הסאמים עד שאלו בורחים להרים.
אותה רתיעה מתבטאת לא רק מול המתיישבים עצמם, אלא גם מול אופי ההתיישבות: בהתייחסות לחינוך הרשמי שהנחילו השוודים לילדי הסאמים, הוא מתאר אותו ככזה שהופך את ילדי הסאמים לבעלי אופי של מתיישבים (על אף שהכיר בכך שיש בו היתרון שיהיה יותר קשה לרמות את הסאמים במסחר).
הוא אמנם הבין שמרגע שניתנה אדמה לבעלות מתיישבים, לא ניתן להחזיר את הגלגל לאחור, אולם דחה את התפיסה שהסאמים יכולים לחיות עם עדריהם באזורים ההרריים הוקצו להם.
לדבריו היה שם קר מדי והחזזיות שמשמשות מאכל לאיילים נגמרו שם.
ועם זאת הטקסטים של טורי לא קוראים לסילוק המתיישבים השוודים, אלא מכוונים להמחיש את מצב הסאמים, לטוב ולרע, וכך לקדם חיים של שוויון וכבוד בין הסאמים לבין המתיישבים.
גורמים על טבעיים מוזכרים אף הם בטקסט ובאיורים של טורי, וההתייחסות אליהם היא כחלק ממארג החיים הטבעי הכולל.
עם זאת פרקטיקות על-טבעיות ובכללן לחשים וכישוף נשארו מחוץ לספר כדי להנגיש אותו לקורא הלא-סאמי, זאת על אף התמצאותו הרבה של טורי בתחום.
הספר נערך וסודר לפרסום ממחברותיו של טורי על ידי מי שהפכה לימים לאנתרופולוגית הדנית .
דמאנט האט הייתה פעילה ביצירת הספר, הכינה לטורי את צורכי הכתיבה, עודדה אותו לכתוב, הציעה את נושאי הכתיבה ותמכה בו רעיונית ונפשית לאורך תהליך הכתיבה, ואף הייתה מי שהשיגה את המימון לפרסום הספר.
בנוסף לתרגומה לדנית היא גם הוסיפה הקדמה ואת הערותיה שלה על הטקסט.
לטורי היא קראה בשם החיבה "הזאב הזקן" (Boares nauti).
השם Muitalus בסאמית צפונית בתקופתו של טורי כמו גם היום נושא משמעות של תיעוד מהימן ועובדתי, והוא נבחר במכוון על ידי טורי.
משמעות נוספת של Muitalus היא התובנות והדימויים שעולים בדעתו של הקהל שנחשף ליצירה, ייתכן שגם אליו כיוון טורי.
הספר נכתב בתקופה בה הלחץ מצד מוסדות המדינה להיטמעות הסאמים בתרבות הנורווגית והשוודית היה בעיצומו.
למעשה, בנאומה ב-1940 בעת קבלת פרס על עבודתה עם טורי, העידה דמאנט האט שהספר הוא קריאה לצדק לנוודי סקנדינביה, ולהבנה שלהם..
הדברים תואמים דברים שכתב טורי בהקדמה לספרו, שם ציין שהוא תיעד את מהלך החיים הסאמיים ותנאי החיים שלהם כדי שלא יהיו אי הבנות, בעיקר מצד אלו שמאשימים את הסאמים בקטטות שפורצות בינם לבין המתיישבים.
חיזוק נוסף לכך מגיע מראיון שנתן טורי בשנת 1918, בו נשאל מדוע כתב את ספרו וענה "כדי להציל את בני עמי ממוות והרס."
בקהילה הסאמית נדרש הדבר בעיקר עבור צעיריה שהמודרניזציה חדרה במהירות לעולמם דרך התיישבויות סקנדינביות חדשות, דרך הגעת מסילות רכבת וחברות כרייה ודרך לחץ ממשלתי להיטמעות תרבותית במדינה.
חלחול כזה של המודרניזציה איים על המשך אורח החיים המסורתי ועל הזהות סאמית שעל פי הטקסט והאיורים של טורי נסבה סביב היחסים עם הטבע ועם האיילים.
טורי עצמו מאשש את התפיסה כי אלו מטרותיו של הטקסט כשהוא מציין בספר שמטרתו להעשיר אך גם להדריך את הקוראים.
בראיה היסטורית-מדעית הספר נחל הצלחה: במאה ה-21 הספר קיבל משמעות סמלית והוא נחשב למרכיב חשוב בהיסטוריה של חקר התרבות הסאמית.
לטורי לא הייתה השכלה רשמית, והוא למד בעצמו קריאה וכתיבה בפינית ובסאמית.
בכתיבת הספר הוא השתמש בסאמית צפונית בערבוב של ניב קאוטוקיינו עם ניב יוקאסיאוורי ובכתיב שיצר בעצמו.
תפקידו של לונדבוהם בפרסום הספר
המימון להוצאת הספר לאור הגיע ב-1907, בתיווך דמאנט האט, מן התעשיין , אשר מצד אחד ניהל את חברת הכרייה שהחריבה אזורי מחיה של הסאמים, ומצד שני הביע תמיכה רבה בשימור ותיעוד התרבות הסאמית..
למעשה לונדבוהם לקח על עצמו את מלוא תפקיד המוציא לאור, והחליט על פורמט הספר, מראהו, כמה עותקים יודפסו והעיצובים והתמונות שיופיעו בו, ובאיזה פורמט אלו יודפסו.
מעבר לכך, לונדבוהם ודמאנט-האט גם היו בתקשורת משמעותית בעת כתיבת הספר, בין השאר בשאלה איך לגרום לטורי להתקדם בכתיבה, ולונדבוהם אף ביקר אותם בבקתה בתקופת הכתיבה.
לאחר הדפסת הספר היו גם לונדבוהם וגם דמאנט האט מאוד פעילים גם בהפצת הספר וביסוסו כקלאסיקה.
לונדבוהם הפעיל את קשריו באירופה כולה כדי להשיג ראיונות וביקורות על הספר, ולפרסם את שמו של טורי, ודמאנט-האט פעלה באופן דומה בדנמרק.
לונדבוהם גם היה איש הקשר מול טורי בענייני הוצאה לאור, על אף שההתכתבות על החומר עצמו הייתה מול דמאנט האט.
לונדבוהם חיפש דרך לעורר סימפתיה כלפי הסאמים בקרב השלטונות השוודים, הנורווגים והכנסייה כדי לפתור את בעיות המרעה ואת נושא חינוך ילדי הסאמים, ונראה שמבחינתו הייתה חשיבות רבה לספר של טורי בניסיונו לפתור נושאים אלו.
למעשה הוא הרבה לעסוק ב"שאלת הסאמים" בתור גורם מרכזי באזורי המחיה של הסאמים, מעצם תפקידו בחברת הכרייה שפעלה בשטחם ומעצם הונו הרב.
הדאגה לפרנסתו של טורי מן הספר השתלבה אף היא בתפיסה זו.
לאחר תיאום ההדפסות הראשונות החלה דמאנט האט לשהות יותר ויותר בסטוקהולם, כאשר לונדבוהם משתתף בהוצאות מחייתה.
שם גם פגשה את בעלה, גודמונד האט.
גורל כתבי היד של טורי
על אף שחומרים רבים של דמאנט האט נתרמו למוזאונים וארכיונים בדנמרק, שיכנע לבסוף האתנוגרף השוודי את דמאנט האט ב-1940 לארגן את החומר שנותר בידה על יוהאן טורי ועל הסאמים, ואת החלק שעוסק ביוהאן טורי לתרום ל בסטוקהולם, שוודיה.
ב-1950 הוחזרו לשוודיה גם כתבי היד - המחברות שכתב טורי עצמו וששימשו מקור לספרו הראשון, בתוספת מכתבים שנשלחו לדמאנט האט מטורי ולונדבוהם, הערותיה של דמאנט האט על מכתביו של טורי, ותמונות רשמים וכתבים שלה שנוגעים לנושא הסאמי.
טורי היה מיומן באמנות סאמית, ומודע לאלמנטים הגרפיים בתרבות בה חי, ולפיכך הוסיף לטקסטים איורים שצייר אשר המחישו והשלימו את הכתוב.
עם זאת תמונת הכריכה של ספרו הראשון צוירה על ידי סאמי אחר: נילס נילסן סקום, שהיה מוכר רשמית כאמן סאמי.
במהדורה הראשונה של אותו ספר נוספו לציוריו של טורי כיתובים מסבירים שיצרה דמאנט האט על פי הסבריו.
אלו הושמטו במהדורות מאוחרות יותר.
נראה שדמאנט האט ולונדבוהם לא תמכו בשאיפותיו האמנותיות של טורי, הציגו אותו לציבור כאתנוגרף ולא כסופר, והתייחסו לציורים כלא יותר מחומר עזר לטקסטים.
ציוריו של טורי לא בהכרח הציגו מצג ריאליסטי, אלא יכלו להציג, למשל, את נדידת הסתיו ונדידת האביב בו זמנית, כקונספט, או אדם שהתאבד ועץ צמח מקברו כתלוי על אותו העץ.
אולם על אף שמצג כזה מתאים לקטגוריה של ריאליזם בתפיסתו המערבית, הוא דווקא יכול להיחשב ריאליסטי לפי התפיסה ההוליסטית של הטבע שמקובלת בקרב הסאמים, לפי תפיסה שכוו הטבע מכיל לא רק אנשים חיות וצמחים אלא גם את העבר והעתיד, ואת החיים והמתים, כפי שמציגים ציוריו של טורי.
טורי קיבל, כנראה בשנות ה-20 של המאה ה-20, שיעורי ציור בצבעי מים מן האמנית השוודית .
ציורים שלו שנוצרו מחוץ לעבודה על ספרו הראשון צוירו על פיסות נייר או קרטון מזדמנות שהצליח להשיג.
לאחר התרגום של דמאנט-האט לדנית של "סיפורם של הסאמים", לחץ טורי להוצאת תרגום לפינית, אולם לנדבוהם טען שיהיה הגיוני יותר לתרגם את הטקסט קודם לשוודית.
תרגום לפינית פורסם לבסוף, אך רק שנים רבות לאחר מותו של טורי.
תרגום לאנגלית היה קיים מ-1931, ותרגום נוסף מאת הפרופסור הופיע בשנת 2011.
1910: Muitalus sámiid birra - "סיפורם של הסאמים" (הספר הסאמי הראשון שיצא לאור.
אוסף של נראטיבים פולקלוריסטיים ברובם, ותיעוד של פרקטיקות ריפוי, כולל תיאורים מפי שני סאמים נוספים, פר טורי, אחיינו של יוהאן, ולארס לארסון נוטי.
יצא לאור בסאמית ב-1988 כשהוא מכיל את "טקסטים סאמיים" בנוסף לטקסט נוסף של טורי: Fran Fjallet, שמבוסס על יומן מסע ממסעותיו של טורי עם פרנק באטלר, ויצא בשיתוף פעולה עם אנה תורסדוטר, שעזרה לתרגם את הטקסט לשוודית.
ו יצרו בשנת 2019 מחזה בשם "יוהאן טורי" כמחווה לטורי.
המחזה הוצג בתיאטרון הנורווגי באוסלו ותרגומו של המחזה לגרמנית הופיע בסדרת הספרים "".
אמן המולטימדיה , זוכה פרס המועצה הנורדית לספרות, החשיב את טורי ככתוב מזרם התודעה, ואף מצא לנכון לכתוב עליו ספר בסאמית בשם "הזאב הזקן" (Boares nauti), בו הוא מזדהה עם טורי ומהלל אותו עד לכדי רמה של גיבור מיתולוגי.
גם קנוט האמסון מצא לנכון לציין את טורי בראיון בשנת 1911.
יוהאן לודוויג שנלר (כ"ח בטבת ה'תק"פ, 15 בינואר 1820 – י"א חשוון ה'תרנ"ז, 18 באוקטובר 1896) היה מורה נוצרי ומיסיונר שוואבי ואדריכל שהקים ברחוב מלכי ישראל בשכונת גאולה כרם אברהם ירושלים את בית היתומים שנלר שסיסמתו הייתה דבר האל ועבודה.
שנלר נולד באלב השוואבית כבן לזוג האורגים והאיכרים יעקב ואנה קתרינה שנלר.
בבית הוריו הוא הושפע מפייטיזם.
את לימודיו קיבל שנלר מהכומר וממורים בעיר הולדתו בשיעורים פרטיים.
בשנת 1838 מבלי שסיים סמינר למורים הוא התקבל לשירות הציבורי של וירטמברג כמורה.
בהתאם לאופיו הפיטיסטי, הוא החל לאסוף קבוצות תנ"ך.
בשנת 1843 הוא מונה לראש בית הכלא Vaihingen an der Enz.
באמצעות פעילותו המיסיונרית הוא בא במגע עם משלחת העלייה לרגל של סנט כרישונה בבזל.
בשנת 1847 יצא למשימת העלייה לרגל כאב בית ומנהיג האחווה.
לאחר שהתארס למגדלנה בורינגר ב-1854, נאלץ לעזוב את האחווה.
מכאן ואילך עבד בירושלים מטעם סנט כרישונה.
מאז 26 בנובמבר 1854 עמד שנלר בראש בית האחים, שנוסד ב-1846 אך התמוסס ב-1849 ונועד להכשיר מיסיונרים לאתיופיה.
הוא מכר את בניין בית האח, רכש חלקת אדמה והיה לאירופאי הראשון שגר בביתו מחוץ לחומות העיר ירושלים.
שנלר נאלץ ללמד ערבית בבית האחים.
הוא גם קיבל שיעורים מהבישוף סמואל גובאט (1799–1879).
באותה עת בעיות אישיות פקדו את בני הזוג שנלר.
תינוקם נפטר בלידתו, והחורף של שנת בואם לישראל היה קשה במיוחד.
בני הזוג שנלר החליטו להישאר בירושלים למרות הקשיים, ואף רכשו מערביי ליפתא קרקע לבנית ביתם מחוץ לחומה כאמור לעיל.
המקום היה ליד חוות אליזבת אן פין ובעלה הקונסול הבריטי ג'יימס פין בכרם אברהם, לא רחוק מדרך רחוב יפו רחוב תחכמוני, ושרידי מבנים שהיו שם הוכיחו לשנלר שהמקום ראוי למגורים.
החסרונות של האתר היו המרחק מהעיר וצפי לבעיות ביטחון.
באביב שנת 1856 יצאו שנלר ואשתו ההרה יחד עם ארבעה חניכים לגור בבית החדש שבנו.
בשנת 1855 החל שנלר לבצע משימה עצמאית.
עבודתו לא הייתה מוצלחת במיוחד, אז הוא פנה לעבודות צדקה מ-1860 ואילך.
השנה, כתוצאה ממלחמת האזרחים הדרוזית-מארונית בסוריה, הייתה רדיפת נוצרים באזור שכיום לבנון ובדמשק, שבהן קיפחו את חייהם כ-30,000 נוצרים.
שנלר נסע לביירות ולצידון, קלט כמה יתומים לאחר שובו ב-11 בנובמבר 1860 והחל לבנות בית יתומים.
אישיותו של שנלר כפי שהעידו על חוסן נפשי נוקשות אדיקות צניעות והעיקר היותו נשוי, ונראה היה שהוא האיש הנכון להקמת בית יתומים.
בניית בית היתומים הסורי-בית היתומים שנלר
ב-11 בנובמבר 1860 כ"ו בחשוון תרכ"א נפתח רשמית בירושלים "בית היתומים הסורי" שסיסמתו הייתה "דבר האל ועבודה".
מצע המוסד כלל שלשה שלבים:
בית ספר יסודי לגילאים 6 – 14. בסוף התקופה יערך טקס בכנסייה בו יצטרפו הבוגרים לקהילה הפרוטסטנטית בירושלים.
(קונפירמציה – טקס קבלה לנצרות)
לימוד מקצוע במסגרת 4 שנתית ב-13 תחומים.
התיישבות במקומות שונים ויסוד ארגון צעירים אוונגלי באותם מקומות.
על תפיסתו החינוכית כתב שנלר: (מתוך "לקורות בית היתומים הסורי" – נפתלי טלמן – ספר זאב וילנאי) "המטרה שעלינו לשאוף אליה בכל כוחנו ומרצנו היא לשנות את תושבי המקום ברוח הכתובים.
לא נשיג מטרה זו על ידי הוראה בלבד, אלא בראש ובראשונה על ידי עבודה…… לשם מה נלמד את הילדים אם לא נביא אותם למצב שיוכלו אחר כך להשתכר למחייתם.
כלום נחנך אותם לקבצנים מלומדים?
לשם מה נלמד אותם את הכרת כתבי הקודש ולימודי הדת?
האם עלינו לחנך פטפטנים מאמינים ועצלנים?
לכן קבענו לעצמנו שאף חניך לא יעזוב את ביתנו לפני תום השנה ה-18 לחייו.
לו היו מבטלים את העבודה ואת ההכשרה המקצועית בתוכנית החינוך שלנו היינו סוגרים את בית היתומים.
אנו יודעים שאנו פועלים בניגוד למוסכמות.
בשנת 1861 הוקמה ועדת תמיכה שכללה את נציגי הקהילה האוונגליסטית בירושלים, כולל הבישוף סמואל גובאט.
לאחר בית הספר היסודי לבני 6 עד 14, עברו ארבע שנים של הכשרה מקצועית.
בשנת 1871 כבר היו 55 ילדים בבית היתומים ובשנת 1884 היו יותר מ-90. בשנת 1882 נפתחה מחלקה להכשרת עיוורים.
בסביבות שנת 1900, אזור בית היתומים הסורי היה מתחם הבניינים הרציף הגדול ביותר מחוץ להעיר העתיקה המוקפת חומה של ירושלים.
עם מאמציו הפך שנלר לחלוץ הפעילות הדיאקונית והמיסיונרית במזרח התיכון.
הקמת התיישבות יהודית על יד מתחם שנלר
באותה עת ליד הדרך הוקמה בשנת 1873 נקודת התיישבות יהודית בדמותו של בית קטן ושטח נטוע לידו תחילתה של שכונת "כרם" כיום הסמוכה לרחוב מלכי ישראל שהוקמה ביזמתו של היהודי משה גראף.
שנלר ניהל יחסי שכנות טובים ושלום עם היהודים שהתגוררו בסמיכות למתחם שנלר בשכונת כרם החדשה.
באותן שנים נכנסו גם ענפים חקלאיים חדשים לבית הספר – גידול חיטה וכרם ומשק חי.
בשנת 1885 ביום הולדתו של הקיסר נחנכו פעמונים חדשים בחזית על גבי המגדל.
בשנת 1890 הוקם אולם התפילה בבנין שנלר.
בשנת 1894 הפכה האגודה לממלכתית ומוכרת.
האגודה נקראה "האגודה האוונגלית למען בית היתומים הסורי בירושלים." בין הפעולות של שנלר הייתה יצירת קשר עם המוסד החינוכי נוצרי לבנות "תליטא קומי" כדי לעודד נישואי נערים מהמוסד עם נערות פרוטסטנטיות.
משנת 1900 נפתח המוסד גם לבנות.
ההחלטה להקים התיישבות בירושלים, גרמה לבניה של 25 מבנים, הן בתוך המתחם והן ברחוב מחוצה לו (שרי ישראל) משנת 1895 ועד שנת 1914. בשנים אלו של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, הוקמו חדר אוכל גדול, מגדל שירותים (שאיננו) והוקם האגף הארמני (1897) אליו הוכנסו יתומים שחולצו מהפרעות שהיו שם.
כן הוקמו מבני רחצה עם מים חיים, מכבסת קיטור, סדנאות וטחנת קמח.
בשנת 1898 ביקר במוסד הקיסר הגרמני וילהלם השני שביקר אז בירושלים לרגל חנוכת כנסית הגואל הלותרנית-גרמנית.
המפעלים המשיכו להתרחב וגם הבניה שמחוץ לחומות התפתחה: מול המוסד הוקמו בתים ועליהם שמות כמו: ארפפינגן – כפר הולדתו של שנלר בווירטמברג.
שטוטגרט – מקום מושבה הראשון של המושבה בגרמניה.
כן הוקמו בית: קלן, המבורג, מינכן.
בשנת 1905 החלו להציע לבוגרים תעודת גמר ודיפלומה מגרמניה.
בשנת 1906 הוקם בית השוליות "פטרסבורג" מכספים שהגיעו מקהילה זו שברוסיה.
בשנת 1907 הוקמה אכסנית אורחים שנקראה "האלה על (הנהר) זאלה"
המוסד המשיך להתפתח והגיע ל-300 חניכים.
בשנת 1906 הוחלט על הקמת בית חרושת ללבנים ורעפים שהוקם תוך שנתיים וייצר 250,000 רעפים ו-1,000,000 לבנים בשנה.
על המפעל לרעפים כתב נפתלי טלמן (" לקורות בית היתומים הסורי"): "למעשה לא היה זה מקום לימוד, אלא מפעל שנועד לספק רעפים לצרכים מקומיים ולמכירה.
בקיץ הועסקו בו כ-80 איש, לרוב פלחים מכפרי הסביבה.
הספקת חמרי הגלם הלכה וקשתה עם הזמן.
כאשר נוצל מלאי החימר בסביבה הקרובה היה צורך לרכוש שטחי טין ובורת חימר חדשים, שהיו מרוחקים 4 ק"מ מהמוסד.
השטח ליד הקסטל התאים למטרה זו, אך הוא היה מרוחק כדי 9 ק"מ.
הדרך הייתה קשה והיה הכרח להשתמש במשאיות (שנות ה-20 וה-30).
הצורך בהבאת פחמים לתנורי הצריפה ייקר את מחיר הרעפים פי שלשה או ארבעה מאשר בגרמניה.
העובדה שבכל זאת מצאה הסחורה קונים, נבעה מכך שלא הייתה תחרות בענף זה, וכן משום שהרעפים הצרפתיים היו יקרים יותר בשל עלות ההובלה והמכס… "
בשנת 1909 הוקמו עוד שלשה בתי מגורים ברחוב, שנקראו: יהודה, שומרון, גליל.
בתוך המתחם בשנה זו הוקם מרכז ניהול של הקומפלקס התעשייתי.
שנלר יכול היה לעבוד שם עד מותו ולבנות עבודה רחבת היקף - עם סניפים בבית לחם, בביר סאלם ובנצרת.
הרדיפה של הארמנים שהחלה ב-1894 הפכה את מחויבותו לדחופה עוד יותר, ולכן בניו תיאודור ולודוויג המשיכו במלאכה לאחר מותו.
שנלר נקבר בירושלים בבית העלמין בציון של העדה הפרוטסטנטית ובקתדרלת סנט ג'ורג' האנגליקנית בהר ציון.
הוא נשא לאשה את מגדלנה בורינגר ממנה ילדיו; בנו ה-1 מת בשעת לידתו, בנו ה-2 תיאודור, בתו ה-3 מריה, בנו ה-4 לודוויג, בנו ה-5 יוהאנס.
יוֹהַאן יַאְקוֹבּ רַייסְקֶה היה מלומד ורופא גרמני.
הוא היה חלוץ בתחומי הפילולוגיה הערבית והביזנטית וכן נומיסמטיקה אסלאמית.
רייסקה נולד ב בנסיכות הבוחר מסקסוניה, בנו של בורסקאי.
הוא למד בבית הספר העירוני בצרביג (מ-1722), לקח שיעורים פרטיים ב (מ-1727), ולמד בבית הספר התיכון בהאלה (1728–1733).
ב-1733 הוא החל את לימודיו בתאולוגיה באוניברסיטת לייפציג, ושם למד במשך חמש שנים.
תחילה הוא ניסה למצוא את ייעודו בחקר הספרות יוונית התיכונה, שבתי הספר הגרמניים הקדישו לה אז מעט תשומת לב; אבל מכיוון שהוא לא שלט בדקדוק, הוא מצא בכך עד מהרה משימה קשה מדי ובמקום זאת החל ללמוד ערבית.
הוא היה עני, כמעט ולא היה לו שום דבר מעבר לקצבה שלו, שבמשך חמש השנים היה רק מאתיים טאלרים.
אבל כל מה שיכל לרוות את צימאונו הושקע בספרים ערביים, וכשקרא את כל מה שנדפס או בכתבי יד.
במרץ 1738 הוא התחיל מסע רגלי להמבורג, כשהוא מחוסר אמצעים, כשמטרתו הסופית העיר ליידן ואוצרות .
בהמבורג, הוא קיבל קצת כסף ומכתבי המלצה מההבראיסט , והפליג בספינה לאמסטרדם.
שם הפילולוג , שרייסקה הוצג בפניו, הציע לעבוד אצלו בתור לבלר במשכורת של שש מאות גילדן.
רייסקה סירב, אף שחשב שההצעה נדיבה מאוד; הוא לא רצה כסף, הוא רצה כתבי יד.
כשהגיע לליידן (6 ביוני 1738), הוא גילה שהסמסטר הסתיים ושכתבי היד לא היו פתוחים בפניו.
אבל ד'אורוויל והפילולוג עזרו לו להתפרנס מהוראה פרטית והגהה לעיתונות.
הוא שמע את הרצאותיו של סחולטנס, ולמד בעצמו ערבית עם בנו של סחולטנס.
בעזרת סחולטנס הוא זכה לראות כתבי יד בערבית, ואף הורשה בחשאי לקחת אותם איתו הביתה.
בסופו של דבר נראה שהוא קיבל גישה חופשית לאוסף, שאותו קטלג - עבודה של כמעט קיץ שלם, שעליה תגמלו אותו האוצרים בתשעה גילדן.
השנים הראשונות של רייסקה בליידן היו טובות, עד שנקלע לצרות כשהכניס שינויים משלו במהדורה השנייה של "פטרוניוס" של .
פטרוניו נסוגו ממנו, והסיכוי שלו אולי להיות פרופסור נעלם; ד'אורוויל חזר בו עד מהרה, כי הוא לא יכול היה להמשיך את עבודתו בלי רייסקה, שעשה עבודה שד'אורוויל, לאחר שהתאים אותה לסגנונו, לקח לעצמו את הקרדיט עליה.
בשנת 1742, על פי עצתו של סחולטנס, רייסקה החל ללמוד רפואה כמקור פרנסה במקום פילולוגיה.
בשנת 1746, הוא סיים את לימודיו כרופא כשסחולטנס שילם את שכר הלימוד.
לאחר שובו ללייפציג ב-1746, הוא לא רצה לעסוק ברפואה ובמקום זאת לקח על עצמו עבודות מזדמנות בפילולוגיה.
ב-1748 הוא מונה לפרופסור מחוץ למניין לערבית בלייפציג, אך התנגדותו ליוהאן אוגוסט ארנסטי וליוהאן דוד מיכאליס הפריעה לקידומו המקצועי.
בשנת 1758 הוא הפך לרקטור של בית הספר התיכון (Alte Nikolaischule) בלייפציג.
רייסקה התחתן עם (לבית מילר) בשנת 1764. במהלך ביקור אצל גוטהולד אפרים לסינג בשנת 1771, הוא סידר את כתבי היד המזרחיים בספריית הדוכס אוגוסט.
רייסקה נחשב למייסד הפילולוגיה הערבית ולחלוץ הנומיסמטיקה והאפיגרפיה הערבית.
הוא קידם את הפילולוגיה הערבית ממדע עזר תאולוגי עזר לדיסציפלינה עצמאית.
למרות מאמציו, הוא זכה להכרה מועטה במהלך חייו; בביוגרפיה כינה את עצמו "קדוש מעונה של הספרות הערבית".
מהדורת הטקסט שלו ותרגומו של יצירתו ההיסטורית של אבו אל-פידאא פורסמו לאחר מותו.
הוא עבד גם על פתגמים בערבית.
רייסקה היה גם אחד הנציגים החשובים של זמנו בתחום הפילולוגיה היוונית.
מהדורתו ופירושו ל- (1751–1754) היא אחת ממהדורות המקורות החשובות ביותר במחקר הביזנטי.
בנוסף, הוא ערך את שיריו של תאוקריטוס, את האנתולוגיה של משורר החצר הביזנטית ואת ה- של מרקוס טוליוס קיקרו, ותרגם לגרמנית את נאומיו של דמוסתנס ואת יצירותיו ההיסטוריות של תוקידידס.
עבור המהדורה המונומנטלית שלו של הנואמים האטיים (1770–1773) הוא השתמש בכתב יד מספריית הנסיך הבוחר של מינכן ובארבעה אחרים מאאוגסבורג.
מהדורותיו של (1774–1775) וליבאניוס (1784–1795) פורסמו לאחר מותו; העבודות של פלוטרכוס ודיוניסיוס מהליקרנסוס נותרו לא גמורות.
השערותיו של רייסקה על סופרים יווניים שונים, שאת חלקם פרסם במנגנון הביקורתי שלו וחלקם פרסם בנפרד, זוכות עד היום לשבחים על ידי פילולוגים על חוכמתם.
יוהאן כריסטוף דדרליין היה תאולוג לותרני גרמני, פרופסור לתאולוגיה באוניברסיטאות אלטדורף ווינה.
התבלט כפרשן של הברית הישנה ומומחה בדוגמטיקה הנוצרית, שייצג את הזרם ה"נאולוגי" המתון והסתגלני בתאולוגיה הלותרנית של זמנו.
דדרליין נולד ב-1745 בווינדסהיים, אז עיר חופשית בפרונקוניה התיכונה באימפריה הרומית הקדושה של האומה הגרמני.
כיום שם היישוב הוא הבאד ונינדסהיים והיא שייכת למדינת בוואריה בגרמניה.
הוא היה בנם של הכומר הלותרני יוהאן גאורג דדרליין ושל אדריאנה זיבילה לבית ריקר, בת של ראש עיריית הולדתו.
התחנך אצל אביו, אחר כך בגימנסיה בעיר הולדתו שנוהלה באותה תקופה על ידי גאורג וילהלם דיץ.
החל מ-1764 למד באוניברסיטת אלטדורף בנירנברג.
בשנות לימודיו התפרנס כמורה פרטי ובגיל 22 ב-17 במאי 1768 היה לדיאקון בווינדסהיים.
התעמק בלימוד כתבי אבות הכנסייה ונודע בספרו Curae criticae et exegeticae.
(בלטינית - עבודות בקורתיות ופרשניות)
ב-1772 סיים באלטדורף את התואר השני ובאותה שנה התקבל כמרצה בקתדרה התאולוגית השלישית באוניברסיטה שבה למד.
ב-1773 התחיל את עבודתו באוניברסיטה עם הרצאה חגיגית בנושא Prophetis oratoribus (נביאים נואמים) ובמקביל התקבל לעבוד גם בכנסייה בדיאקון.
ב-1774 השיג את דוקטורט בתאולוגיה עם העבודה De redemtione a potestate diaboli ut insigni Christi benefico.(בלטינית - הגאולה משליטת השטן כאות לחסדו של ישו)
כיהן שלוש פעמים כדקאן הפקולטה לתאולוגיה וב-1780 נבחר לרקטור האוניברסיטה.
בספטמבר 1783 הוזמן לכהן כפרופסור בקתדרה השנייה לתאולוגיה באוניברסיטת אוניברסיטת ינה כיורש לדנוביוס (Danovius) (ארנסט יאקוב דנוב) וב-1784 התמנה גם ליועץ סתרים של הכנסייה בדוכסות סקסוניה-ויימאר.
בחורף 1784 וב-1790 כיהן כרקטור אוניברסיטת ינה.
דדרליין הצטיין כפרשן של המקרא וכמומחה בדוגמטיקה הנוצרית.
כפרופסור לתאולוגיה נודע דדרליין בבקיאותו, בכישרונו הרטורי ובהשפעתו כמוביל בתנועת המעבר מנצרות פרוטסטנטית אורתודוקסית אל תאולוגיה חופשית יותר "נאולוגית".
כעבור כמה עשורים, ברנהרד דוהם פיצל את הטקסט של "ישעיהו השני" לשתי יחידות, "ישעיהו השני", המוקדם יותר (הפרקים מ - נ"ה) וישעיהו השלישי (Trito-Jesaja) המאוחר יותר (הפרקים נ"ו-ס"ו).
בשנה האחרונה לחייו 1792 פרצו באוניברסיטת ינה מהומות של סטודנטים ודדרליין עשה מאמצים להרגיען.
הוא נפטר ביינה ב-2 בדצמבר 1792.
אופיו של דדרליין היה נוטה לאימפולסיביות והיה מלא יומרות ולכן עמיתיו לא חיבבו אותו במיוחד.
דדרליין התחתן ב-5 ביוני 1771 בווינדסהיים עם רוזינה מריה מקרליין.
בתו של הקבלן וראש העירייה יוהאן גאורג מרקליין.
אחרי מותה ב-2 במרץ 1787, ב-6 באפריל 1790 נשא דדרלין לאישה את רוזינה כריסטינה אלאונורה פון אקארט (1832-1779), בת של עמיתו באוניברסיטת ינה, הפרופסור למשפטים יוהאן לודוויג פון אקארט.
בסך הכל נולדו לו 5 ילדים: יוהאן גרהארט פרידריך דדרליין (יליד 1772), מריה אדריאנה דורותאה ברברה דדרליין שמתה חודש אחרי לידתה, כריסטיאן תאודור פרידריך דדרליין (יליד 1776) ויוהאן לודווגי כריסטוף וילהלם פון דדרליין (1863-1791).
האחרון, שנולד מנישואיו השניים, התפרסם כפילולוג בשם המקוצר לודוויג דדרליין.
יוֹהַאן יַאקוֹבּ שׁוֹיכְצֶר היה רופא שווייצרי וחוקר טבע יליד ציריך.
יצירתו המפורסמת ביותר הייתה "Physica sacra" בארבעה כרכים, שהייתה פרשנות לביבליה וכללה את השקפתו על העולם, המדגימה התכנסות של מדע ודת.
הוא היה מאויר בעושר רב של תחריטי נחושת וזכה לכינוי "Kupfer-Bibel" ("ביבליית הנחושת").
שויכצר תמך בסיפור בריאת העולם על פי התנ"ך, אך תמיכתו במודל ההליוצנטרי של קופרניקוס אילצה אותו להדפיס את יצירותיו מחוץ לשווייץ.
הוא גם תמך במושגים קודמים של נפטוניזם וראה במאובנים עדות למבול המקראי.
מאובן מאנינגן שזיהה כאדם שטבע במבול זוהה מאוחר יותר כסלמנדרה מהמיוקן שנקראה על שמו בשם סלמנדרת שויכצרי.
שויכצר היה בנו של "רופא עירוני בכיר" ("Archiater") באותו שם מציריך וברברה פזי, בתו של מנהלת בית הספר הלטיני.
שויכצר למד תחילה בציריך, ובשנת 1692 החל ללמוד ב ליד נירנברג, בהיותו מיועד למקצוע הרפואה.
בתחילת 1694, הוענק לו התואר דוקטור ברפואה באוניברסיטת אוטרכט, ולאחר מכן חזר ל כדי להשלים את לימודי המתמטיקה.
הוא למד אסטרונומיה אצל .
הוא חזר לציריך ב-1696 (בעקבות מותו של רופא העיר יוהאן יאקוב וגנר ב-1695) והתמנה ל"רופא עירוני זוטר" ("Poliater") עם הבטחה לפרופסורה למתמטיקה שאותה קיבל כמבוטח ב-1710. משנת 1697 הוא היה מזכיר ב-Collegium der Wohlgesinnten שם הרצה על פילוסופיה.
הוא גם עבד כאוצר של הקונסטקאמר (Kunstkammer – הקבינט להיסטוריה של הטבע) של העיר ציריך.
הוא התכתב בהרחבה עם חוקרים אחרים ופרסם בכתב העת "Transactions of the Royal Society" של החברה המלכותית, ונבחר לעמית בה ב-30 בנובמבר 1703 בהזמנתו של ג'ון וודוורד (1665–1728) שכמוהו תמך בתאוריה הנפטוניסטית.
הוא התחתן עם סוזנה פוגל ונולדו להם תשעה ילדים, אך רק מעטים שרדו לבגרות.
בינואר 1733, חודשים ספורים בלבד לפני מותו, הוא קודם לתפקיד ראש הקתדרה לפיזיקה, יחד עם תפקיד של הבכיר ("Stadtarzt").
מלבד מאמרים רבים הוא גם פרסם 34 עבודות.
הוא התכתב רבות ברחבי אירופה עם כמעט 800 מכותבים.
אלה כללו את התאולוגית , ותלמידיו הרבים כמו אנטוניו פיצ'נינו (ואביו ג'אקומו פיצ'נינו) איתם יצא לטיולים אלפיניים.
כתביו ההיסטוריים עדיין נמצאים ברובם בכתבי יד.
החשובים יותר מבין כתביו שפורסמו מתייחסים לתצפיותיו המדעיות (כל הענפים) או למסעותיו, שבמהלכם אסף חומרים לעבודות מדעיות אלו.
XXIII Wellcome L0007426.jpg|שמאל|ממוזער|250px|Physica sacra:בריאת האדם – והתפתחותו של הפרט, מהפריה ועד המוות]]
החלק הראשון מבין שלושת חלקי היצירה עוסק בהרי שווייץ (מסכם את כל מה שהיה ידוע עליהם אז, ומשמש כקישור בין עבודתו של משנת 1574 לזו של משנת 1760), השני מבין שלושת חלקי היצירה דן בנהרות, האגמים והמרחצאות המינרלים של שווייץ, והשלישי עוסק במטאורולוגיה וגאולוגיה של שווייץ.
ב-"Physica sacra" (מלטינית: "פיזיקה קדושה") שלו הוא כלל טיעונים לקיומו של אלוהים, והציע כי יש להראות לאתאיסט מצלמת נקב ולאחר מכן להראות כיצד העין היא העתק מושלם של אותו דבר, המדגים עיצוב תבוני.
הוא גם עקב אחר המסורת העכשווית של הבנת אמוניטים מאובנים כהוכחה למבול המקראי.
הוא גם תיאר צמחים מאובנים ב-"Herbarium diluvianum" (מלטינית: "אוסף צמחים מהמבול") שלו (1709).
הוא צפה בליקוי החמה של 1706 ובליקוי הירח של אותה שנה שבה רשם מטר מטאורים של פרסאידים.
יצירותיו של שויכצר, כפי שיצאו לאור ב-1746 וב-1752, היוו (יחד עם "Chronicum Helveticum" ("הכרוניקה השווייצרת") של ) את אחד המקורות העיקריים לדרמה וילהלם טל של פרידריך שילר (1804).
ב-1704 נבחר שויכצר כעמית של החברה המלכותית.
בקטגוריה השנייה של ספריו נמצאים "Itinera alpina tria" ("שלושה מסלולים אלפיניים") שלו (שנכתב בשנים 1702–1704), שיצא לאור בלונדון ב-1708, והוקדש לחברה המלכותית, בעוד הלוחות המאוירים שבה מומנו על חשבון עמיתים שונים מהאגודה, כולל הנשיא, סר אייזק ניוטון (שההקדשה שלו מופיע על בדף הכותרת), סר הנס סלואן ועוד.
הטקסט כתוב בלטינית, כמו זה של היצירה המסכמת המתארת מסעותיו (שבה משולב הכרך של 1708) שיצאה לאור ב-1723 בליידן, בארבעה כרכים במהדורת קוורטו, תחת הכותרת "Itinera per Helvetiae alpinas regiones facta annis 1702-11" ("מסעות באזורי האלפים השווייצריים שנעשו בשנים 1702–11").
הוא גם כתב את "Helvetiae stoicheiographia" ("סטויכאוגרפיה של שווייץ") – תיאור המאובנים של שווייץ (1716–1718) על סמך מסעותיו השנתיים באלפים.
מסעות אלה הובילו את שויכצר כמעט לכל חלק של שווייץ, במיוחד למחוזות המרכזיים והמזרחיים שלה.
בהתאם לביקורו (1705) בקרחון הרון, הוא מוסיף תיאור מלא של שאר הקרחונים השווייצרים, ככל שהיו ידועים אז, ואילו בשנת 1706, לאחר שהזכיר פריטים מופלאים מסוימים שניתן לראות במוזיאון בלוצרן, הוא מוסיף דיווחים של אנשים הגונים שראו דרקונים בשווייץ.
הוא מטיל ספק בקיומם, אך מאייר את הדיווחים באמצעות ייצוגים דמיוניים של דרקונים, שהובילו כמה סופרים מודרניים להמעיט ביתרונותיו כנוסע וחוקר טבע, שכן האמונה בדרקונים הייתה אז רחבה.
שויכצר ידוע גם בעבודתו הפלאונטולוגית.
הוא גילה ותרם למוזיאונים את הדגים המאובנים מסלעי הלווחה של בגלרוס, שהיו בין הדגים המאובנים המוקדמים באירופה שתועדו מדעית.
דגים מאובנים אלה הפכו למטרה של סחר פורח במאובנים זמן קצר לאחר פרסומם.
ב-Lithographia Helvetica שלו, הוא תיאר מאובנים כ"משחקים של הטבע" או לסירוגין כשרידים מהמבול המקראי.
על פי טענה שלו שזכתה לפרסום רב, שלד מאובן שנמצא במחצבה בבאדן הוא שרידי אדם שנספה במבול.
טענה זו, שנראתה מאמתת את טענות הכתבים הנוצריים, התקבלה במשך כמה עשורים לאחר מותו של שויכצר, עד לשנת 1811, כאשר חוקר הטבע הצרפתי ז'ורז' קיווייה בחן מחדש את הדגימה והראה כי למעשה מדובר בסלמנדרה פרהיסטורית גדולה אשר נקראה לזכרו בשם סלמנדרת שויכצרי.
בנובמבר 1703 הוא נבחר כעמית של החברה המלכותית
הפסגות (3,462 מטרים) ושויכצריוך (Scheuchzerjoch) באלפים הברניים קרויים על שמו של יוהאן יאקוב שויכצר.
הוא נחשב לאחד המלחינים הגדולים ביותר בכל הזמנים.
יצירותיו של באך, הכתובות תוך מיצוי אמנותי וטכני של טכניקת הקונטרפונקט, נודעות בעומקן וביופיין.
רבים רואים בבאך את המלחין שהביא לשיאה את המוזיקה הפוליפונית.
בתקופתו נודע בעיקר כנגן עוגב וירטואוז, ולאחר מותו דעכה תהילתו.
שמו שב לתודעת הציבור במאה ה-19 ותהילתו לא פסקה מאז.
בין יצירותיו החשובות והמוכרות ביותר: טוקטה ופוגה ברה מינור, הפסנתר המושווה, וריאציות גולדברג, מתאוס פסיון, יוהנס פסיון, הקונצ'רטי הברנדבורגים, המנחה המוזיקלית, אמנות הפוגה, המיסה בסי מינור ועוד.
באך נולד ב-1685 בעיירה אייזנך, בירת דוכסות סקסוניה-אייזנך (כיום בתורינגיה שבגרמניה), בן זקונים ליוהאן אמברוסיוס באך ולמריה אליזבטה לאמרהירט.
אביו היה נגן העוגב של כנסיית גאורג הקדוש, וכן כנר וויולן, שהדריך את יוהאן הצעיר ביסודות הנגינה בכינור ובצ'מבלו.
משפחת באך הוציאה מתוכה במשך כמה דורות עשרות מוזיקאים מקצועיים, כמו נגני חצר, עוגבני כנסייה ומלחינים.
דודו של באך, יוהאן כריסטוף, הציג בפניו את אמנות הנגינה בעוגב.
באך היה גאה במורשת המשפחתית, וב-1735 חיבר גניאולוגיה משפחתית: "Ursprung der musicalisch-Bachischen Familie".
במאי 1694 נפטרה אמו, ולאחר פחות משנה, בתחילת 1695, נפטר גם אביו.
באך, שטרם מלאו לו עשר שנים, עבר אל חסותו של יוהאן כריסטוף באך, אחיו בן ה-24. זה הביא אותו לביתו באורדורף, שם עבד כנגן עוגב.
באך החל אז את לימודיו בבית הספר ועשה חיל בלטינית, ביוונית עתיקה, בחשבון ובשירה.
בנוסף, עסק בהעתקה, לימוד וביצוע מוזיקה וייתכן שגם בתחזוקת העוגב.
מאחיו קיבל הדרכה שכללה נגינה בקלאוויקורד, ונחשף למלחינים רבים בני ארצו, כמו יוהאן פכלבל (שהיה מורו של יוהאן כריסטוף) ויוהאן יאקוב פרוברגר, וכנראה גם למוזיקה של מלחינים מצפון גרמניה, למלחינים צרפתים כמו לולי, לואי מרשאן ומרן מארה ולמלחין המקלדת האיטלקי ג'ירולאמו פרסקובלדי.
לא עבר זמן רב עד שהאח הקטן שלט בכל הידע שהקנה לו האח הגדול.
יוהאן סבסטיאן הפציר באחיו ללמדו מוזיקה מתקדמת יותר, אולם יוהאן כריסטוף סבר, שבאך הצעיר עדיין אינו בשל לכך.
בשנת 1700 החל בלימודי מוזיקה בבית הספר היוקרתי מיכאל הקדוש, בעיר לינבורג והשתכר למחייתו מזמרה במקהלת הכנסייה הצמודה, עד שהתחלף קולו.
לצד השירה המשיך בנגינה בעוגב, כינור וצ'מבלו.
בנוסף ללימודיו המוזיקליים, רכש באך השכלה מקיפה שכללה תאולוגיה, היסטוריה, ופיזיקה וככל הנראה למד גם איטלקית וצרפתית.
שהותו בלינבורג נמשכה 3 שנים ובזכותה זכה באך להכיר את מגוון התרבות האירופית, מה שלא היה אפשרי בעיר מולדתו.
בית הספר היוקרתי אפשר לו להכיר בני אצולה מצפון גרמניה.
הוא ניהל קשר משמעותי עם נגני העוגב בעיר, במיוחד עם המלחין גאורג בהם, נגן עוגב בכנסיית יוחנן המטביל, ואף פגש נגני עוגב מהמבורג הסמוכה, שהייתה מהערים הגדולות בצפון אירופה.
קשרים אלו הקנו לו גם גישה לכלים מוזיקליים מעולים.
נראה שבאותה עת למד להכיר את אסכולות העוגב הגרמניות, את כתביהם (המוזיקליים והתאורטיים) של מוזיקאים אלו, ובמיוחד את עבודתו של דיטריך בוקסטהודה.
בעזרת כל אלה הוא התפתח לעוגבאי מעולה.
עם סיום לימודיו, בינואר 1703, הועסק באך כמוזיקאי חצר בקפלה של הדוכס יוהאן ארנסט בוויימאר, עיר גדולה בתורינגיה.
נראה שמשרתו שם לא הייתה מוזיקלית ביותר, אך המוניטין שלו כנגן מקלדת נודעו ברבים והוא הוזמן לחנוך את העוגב החדש בכנסיית בוניפציוס הקדוש ("הכנסייה החדשה") בארנשטאדט, העיר העתיקה ביותר בתורינגיה עמה קיימה משפחת באך קשר קרוב.
בכירי הכנסייה התרשמו מנגינתו, והוא זכה במשרת נגן העוגב שלה.
הייתה זו משרה קלה יחסית ונדיבת שכר, ולרשותו עמד עוגב חדיש בעל מערכת מודרנית, המאפשרת שימוש בסולמות רבים.
באך פנה להלחנה של פרלודים לעוגב במסורת הצפון גרמנית: וירטואוזיים ואלתוריים.
כבר אז ניכרה בפרלודים שכתב שליטה בפיתוח מוטיבי ועם זאת עדיין לא בשלו יכולותיו בארגון בקנה מידה רחב ובקונטרפונקט.
באוקטובר 1705 ניתנה לו חופשה בת חודש, אותה ניצל לעריכת מסע רגלי בן כ-400 קילומטרים לליבק שבצפון גרמניה, כדי להאזין לנגינתו של דיטריך בוקסטהודה.
באך האריך לשהות בעיר שלושה חודשים, דבר המעיד על השפעתו הגדולה ורבת הערך של בוקסטהודה עליו.
נראה שבאך ראה בו דמות אב, וסגנונו היווה יסוד ליצירותיו המוקדמות.
באך חזר לארנשטאדט רק בפברואר 1706, לאחר שהתפטר בשל חילוקי דעות בינו לבין בכירי הכנסייה לגבי צורת נגינתו ורמת הזמרים במקהלה.
באך קיבל עליו ב-1707 משרה רווחית כנגן עוגב בכנסיית דיווי בלאסי (Divi Blasii) במילהאוזן, עיר צפונית גדולה וחשובה.
ארבעה חודשים לאחר הגעתו נשא באך לאישה את דודניתו מדרגה שנייה, מריה ברברה באך מארנשטאדט.
ראשי העיר והכנסייה ששו לממש את תוכניתו של המנהל המוזיקלי החדש לחידוש העוגב בכנסייה, הם אהבו את הקנטטה החגיגית "האל הוא מלכי", רי"ב 71, שכתב לכבוד חנוכת בית המועצה החדש ב-1708, ושילמו לו עבורה ביד נדיבה.
הם קיוו שבאך יוסיף וינצח על קנטטה זו גם בעתיד, אך בינתיים הוצעה לו משרה מפתה יותר.
ב-1708, לאחר פחות משנה במילהאוזן, חזר באך לוויימאר בעקבות הזמנתו של הדוכס מוויימאר.
הוא התמנה לעוגבאי ובהמשך למנהל הקונצרטים בבית התפילה הדוכסי, שם עמדו לרשותו מוזיקאים מקצועיים.
באך ואשתו עברו לגור בסמוך לארמון הדוכס, וכעבור שנה נולד בנם הבכור.
אל משק ביתם הצטרפה אחותה המבוגרת והלא נשואה של מריה ברברה, כדי לסייע לה בגידול הילדים.
בסך הכול נולדו לזוג שבעה ילדים, מהם רק ארבעה הגיעו לבגרות.
שניים מהם, ילידי ויימאר – וילהלם פרידמן באך וקארל פיליפ עמנואל באך – היו למלחינים חשובים בסגנון הרוקוקו, שבא לאחר הבארוק.
בוויימאר השיג באך רמה טכנית, ביטחון כלכלי והשראה מספיקים כדי להרחיב את המבנים היצירתיים הקיימים ולשלב בהם השפעות מחוץ לארץ, וכך חיבר את יצירותיו הגדולות הראשונות למקלדת ולתזמורת.
השפעתם של מוזיקאים איטלקיים כקורלי, טורלי, ובעיקר ויוואלדי ניכרת באופי הבהיר והנינוח של יצירותיו, במקצביהן הדינמיים, בפתיחות הדרמטיות ובתבניות ההרמוניות ההחלטיות.
אחת משיטות הלימוד העצמי של באך הייתה תעתוק (transcription) קונצ'רטי של ויוואלדי ליצירות לצ'מבלו ועוגב (יצירות שעודן אהודות בקונצרטים).
ייתכן ששאב רעיון זה מהנסיך יוהאן ארנסט, אחד ממעסיקיו, שהיה מוזיקאי מקצועי.
בנוסף, ניגן באך מוזיקה קונצרטנטית מגוונת עם האנסמבל של הדוכס.
ב-1713 חזר הדוכס מטיול בארצות השפלה ובאמתחתו אוסף גדול של פרטיטורות.
באך נמשך במיוחד למבנה האיטלקי של קונצ'רטו גרוסו: תחלופה לסירוגין בין קבוצה של כלי סולו (concertino) לתזמורת שלמה (tutti).
מאפיינים איטלקיים אלה אפשר לשמוע ביצירותיו המאוחרות יותר, כמו הסוויטה האנגלית מספר 3 (כאשר התחלופה היא בין המנעד הנמוך למנעד הגבוה של הצ'מבלו) והקונצ'רטי הברנדנבורגיים, המבוססים חלקית על מבנה זה.
בתקופה זו החל באך בכתיבת הפוגות שלו, הנשענות על שליטתו הטובה בהלחנה קונטרפונקטית.
עיקר יצירתו בתקופה זו הייתה לעוגב.
הוא החל באותה עת בכתיבת הספרון לעוגב עבור בנו הבכור, וילהלם פרידמן.
הספר כלל כוראלים לותרניים (מזמורים) מעובדים בצורות מורכבות לצורך הדרכת נגני עוגב, וללימוד הרמוניה וקונטרפונקט (והם משמשים למטרה זו מאז ואילך).
במשך חייו באך הלחין מוזיקה רבה לעוגב, ומעטים יכולים להתחרות בתרומתו לכלי נגינה זה.
לאחר תשע שנות עבודה בוויימאר החל באך לחפש עבודה יציבה יותר, שתאפשר לו לפתח את רעיונותיו המוזיקליים.
הוא נענה להזמנת הנסיך לאופולד מאנהלט-קטן (Anhalt-Cöthen) להתמנות למנהל מוזיקלי (Kapellmeister), אך הדוכס מוויימאר סירב לשחררו ממשרתו, ואף שלח אותו בנובמבר 1717 לכלא, שממנו שוחרר בדצמבר ועבר לקטן.
הנסיך לאופולד, שהיה בעצמו מוזיקאי, העריך את כשרונותיו של באך, שילם לו כהלכה והעניק לו חופש ניכר בהלחנה ובנגינה.
הנסיך היה קלוויניסט ולא נזקק למוזיקה דתית רבה, ולכן מרבית יצירתו של באך באותה עת הייתה חילונית.
הוא חיבר את הסוויטות התזמורתיות, את שש הסונאטות והפרטיטות לכינור, את שש הסוויטות לצ'לו, את הקונצ'רטי הברנדנבורגיים, וכן חלק מיצירותיו למקלדת.
ביולי 1720, בזמן ששהה בקרלסבאד לצד הנסיך לאופולד, פקדה את באך טרגדיה: אשתו, מריה ברברה, מתה במפתיע.
זמן לא רב אחר כך, בדצמבר 1721, נשא באך תחתיה את אנה מגדלנה וילקה, הצעירה ממנו ב-16 שנים.
אנה מגדלנה הייתה זמרת סופרן מחוננת בחצרו של הנסיך לאופולד, בתו של חצוצרן העיר.
נולדו להם 13 ילדים (מה שלא מנע את המשך הקריירה של אנה מגדלנה כזמרת), מהם שרדו והגיעו לבגרות שישה: שלושה בנים – גוטפריד היינריך, יוהאן כריסטוף פרידריך באך ויוהאן כריסטיאן באך, ושלוש בנות – אליזבט יוליאנה פרידריכה, יוהאנה קרולינה ורגינה סוזאנה.
בשנת 1723 הגיש באך את מועמדותו לתפקיד מנהל המוזיקה בכנסיית תומאס בלייפציג (Thomaskantor), תפקיד שהתפנה עם מותו של יוהאן קונאו.
למשרה ניגשו עוד ארבעה מועמדים והיה עליהם לעמוד במבחנים קשים.
להוכחת יכולתו ניצח באך על שתי קנטטות שלו – רי"ב 22 ורי"ב 23 – וזכה במשרה.
הוא מונה לקנטור של בית הספר (Thomasschule) הנספח לכנסייה הראשית, ולמנהל מוזיקלי של כמה כנסיות מרכזיות בעיר.
היה זה תפקיד יוקרתי בעיר מסחר מובילה בסקסוניה (שכנתה של תורינגיה), תפקיד ממשלתי – בניגוד לתפקידיו הקודמים בחצרות האצולה.
בתפקידו בלייפציג החזיק 27 שנים עד למותו.
מועצת לייפציג, מעסיקתו של באך, הייתה מפולגת בין נאמני הנסיך הבוחר פרידריך אוגוסטוס השני לבין העירוניים, מייצגי מעמד הסוחרים והאצולה הזעירה.
באך היה מינוי של הפלג הראשון, ובתמורה למינויו ניתנה לפלג השני שליטה בבית הספר של כנסיית תומאס.
באך ראה עצמו כראש המוזיקה הכנסייתית בעיר אך הפלג העירוני ניסה להגביל את השפעתו ולצמצם את הדגש על מוזיקה בבית הספר ובכנסיות.
מועצת העיר גם לא כיבדה את ההבטחה שניתנה לבאך למשכורת של 1000 טלרים לשנה, אך עם זאת סיפקה לו הכנסה סבירה ודירה טובה בפאתי בניין בית הספר.
תפקידו של באך כלל הן חינוך והן הלחנה.
הוא הדריך את תלמידי בית הספר בשירה ואף לימד לטינית (הוא היה רשאי להעסיק תחתיו ארבעה עוזרים לצורך מטלות אלו).
כמלחין היה עליו לספק מוזיקה מדי שבוע לכנסיית תומאס ולכנסיית ניקולאי.
מטלה זו עודדה יצירתיות רבה, שהתבטאה בהלחנת חמישה מחזורי קנטטות.
בשנותיו בלייפציג באך הלחין יותר מ-300 קנטטות (מהן כ-100 אבדו), רובן בשלוש השנים הראשונות לכהונתו.
עבודות אלו מקיפות את כתבי הבשורה לכל יום ראשון ויום חג בשנה הלותרנית, ורבות מהן שאבו השראה ממזמורים כנסייתיים מסורתיים.
במהלך החזרות והביצוע של יצירות אלו ניגן באך בצ'מבלו או בעוגב, או ניצח על המקהלה (ואז החליפו במקלדת נגן העוגב של הכנסייה או אחד משני בניו הבכורים).
מועצת העיר העמידה לרשותו שמונה נגנים קבועים בלבד והוא נאלץ לגייס כ-20 נוספים לצורך ביצוע יצירותיו, והדבר הוביל לחיכוך מתמשך בינו לבין המועצה.
המוזיקאים שעבדו אתו התפרנסו גם מנגינה בחתונות ולוויות וכנראה למטרה זו, ולצורך אימון בבית הספר, כתב באך מספר מוטטים (חלקם למקהלה כפולה).
בעבודתו השוטפת בכנסייה ביצע באך גם מוטטים של האסכולה הוונציאנית ושל מלחינים גרמנים כגון היינריך שיץ.
אף שצבר רפרטואר עצום של מוזיקה כנסייתית עבור הכנסיות הראשיות בעיר, באך שאף להרחיב את דרכי ההבעה שלו וליצור גם מוזיקה שאינה דתית.
במרץ 1729 באך לקח על עצמו את ניהול ה-Collegium Musicum, הרכב חילוני ותיק שחודש ב-1702 על ידי מכרו הוותיק, המלחין גאורג פיליפ טלמן.
הקולגיום היה מוסד פרטי נפוץ בערים גדולות של דוברי גרמנית, שתפס בהדרגה מקום חשוב בתרבות המוזיקלית הציבורית.
בדרך כלל השתתפו בהרכבים הללו תלמידי אוניברסיטאות פעילים מוזיקלית והובילו אותם מוזיקאים מקצועיים בולטים בעיר.
כריסטוף וולף תיאר את קבלת הניהול על ידי באך כמהלך פיקחי, ש"ביסס את אחיזתו האיתנה של באך במוסדות המוזיקליים העיקריים בלייפציג".
רוב ימות השנה ערך ההרכב קונצרט בן שעתיים מדי שבועיים.
אולם גדול הועמד לרשותם ומספר כלי נגינה נרכשו לשימושם.
רבות מיצירותיו החילוניות של באך מאז ועד מותו נכתבו עבור הקולגיום ובוצעו על ידו ב"קפה צימרמן" ובמקומות אחרים בעיר, ביניהן חלקים מהתרגילים למקלדת (Clavier-Übung) ומרבית הקונצ'רטי לכינור ולצ'מבלו.
בשנת 1737 הוחלף באך בניהול ההרכב על ידי תלמידו לשעבר, קרל גוטהלף גרלך.
ב-1733 הגיש באך לנסיך הבוחר החדש של סקסוניה, אוגוסט השלישי, את התווים לכמה חלקים מהמיסה בסי מינור, כדי לשכנעו למנות אותו למלחין חצר מלכותי.
באך אכן מונה למלחין חצר, והמינוי תרם לחיזוק מעמדו מול מועצת העיר.
מאוחר יותר הוא הרחיב את פרקי המיסה למיסה קתולית שלמה, שמרבית המוזיקה שלה נשאלה ממיטב פרקי הקנטטות שלו.
יצירה זו, שהושלמה רק בשנות חייו האחרונות של באך ולא בוצעה במהלך חייו, נחשבת לאחד משיאי יצירתו.
באך קיים קשרים פעילים עם כמה חברי סגל של האוניברסיטה בלייפציג.
ראויים לאזכור יחסיו הפוריים עם המשורר פיקנדר.
הזוג באך קיבל בביתו חברים, בני משפחה, ומוזיקאים עמיתים מכל רחבי הממלכות הגרמניות.
מוזיקאי חצר מדרזדן ומברלין, בהם טלמן, ערכו אצלו ביקורים תדירים או החליפו עמו תכתובות.
אבל דווקא עם גאורג פרידריך הנדל לא הזדמן לו להיפגש.
הם נולדו באותה שנה ועיר מולדתו של הנדל הייתה קרובה ללייפציג.
הנדל אומנם חי באנגליה באותה תקופה, אך ביקר מספר פעמים בגרמניה.
בשנותיו האחרונות הלחין באך שתי יצירות מופת מורכבות ביותר מבחינה פוליפונית.
ב-1747, בעת ביקור בפוטסדאם בארמונו של פרידריך השני, מלך פרוסיה, ניגן המלך, שהיה מוזיקאי חובב, מנגינה קצרה, ואתגר את באך לאלתר עליה פוגה בשישה קולות.
באך אלתר בו במקום פוגה בשלושה קולות, אך לאחר שחזר לביתו נענה לאתגר המקורי ואף הרחיבו: הוא שחזר מהזיכרון את הפוגה שניגן מול המלך, הוסיף עוד פוגות וקאנונים על בסיס "הנושא המלכותי", ואף כתב פוגה בשישה קולות.
הוא שלח את היצירה למלך תחת הכותרת המנחה המוזיקלית.
היצירה השנייה, אמנות הפוגה, גם היא סדרה של פוגות מורכבות וקאנונים על בסיס נושא פשוט, החלה להיכתב בשנת 1742 והעבודה עליה נמשכה עד סמוך למותו של באך.
בריאותו של באך הידרדרה במהלך 1749. כבר באמצע השנה החלו אבות העיר לחפש מועמדים לתפקיד הניהול המוזיקלי של כנסיית תומאס.
הוא נותח בידי רופא העיניים הבריטי ג'ון טיילור, אך ללא הועיל.
עיתון מקומי תלה את סיבת מותו של באך בהשלכות הניתוח הכושל (אותו מנתח ביצע ניתוח כושל גם בהנדל).
באך נפטר ב-28 ביולי 1750, בן 65. היסטוריונים משערים שמותו נגרם משבץ, שהוחמר על ידי דלקת ריאות.
היצירה האחרונה אותה השלים באך הייתה פרלוד על כוראל, יצירה לעוגב שהוכתבה לחתנו, יוהאן אלטניקול, על ערש דווי.
תווי הקדנצה המסיימת מאייתים את ראשי התיבות "JSB".
כוראל זה מנוגן לעיתים לאחר הפוגה הארבע עשרה הבלתי גמורה מ"אמנות הפוגה", שבה מופיעים תווי המוטיב "BACH".
בשנות חייו האחרונות, ועוד יותר מכך לאחר מותו, ירדה הפופולריות של יצירתו של באך והיא נחשבה למיושנת בהשוואה לסגנון הקלאסי שהחל להופיע באירופה, אולם באך לא נשכח לגמרי, בעיקר בזכות ילדיו (במיוחד קרל פיליפ עמנואל באך), שכמוזיקאים נשאו את המורשת המוזיקלית של שושלתם.
יצירותיו של באך לכלי מקלדת המשיכו להוות דוגמת מופת ליכולות הטכניות של הכלים השונים.
ב-1774 התוודע שגריר ממלכת הבסבורג בברלין, גוטפריד ואן סוויטן, ליצירותיו של באך, שלא היו מוכרות לו לפני כן.
עם שובו לווינה ב-1777 הביא עמו דפי תווים של באך (והנדל) והמריץ את מוצרט ומאוחר יותר את בטהובן להכיר ולנתח את עבודתו של באך.
כך הפכו מוצרט ובטהובן למעריציו של באך וכתבו יצירות ברוחו.
חזרתו של באך לתודעת הציבור הרחב התרחשה בשנת 1829, כאשר פליקס מנדלסון-ברתולדי ביצע בפעם הראשונה את המתאוס פסיון בקונצרט פומבי.
אמנם יצירה זו בוצעה לאחר מותו של באך במסגרת הכנסייה, אך מנדלסון היה הראשון שערך גרסת ביצוע של המתאוס פסיון עבור אולם הקונצרטים.
היה בכך חידוש גדול: הבאת מוזיקה ליטורגית, שמעולם לא בוצעה מחוץ לכנסייה, אל אולם הקונצרטים ואל קהל שאינו דתי.
בעקבות הקונצרט התעורר מחדש העניין בבאך ובמוזיקה שלו, והוא חזר לתודעה הציבורית כאחד מגדולי המלחינים בכל הדורות.
ב-1850 הוקמה "חברת באך" (Bach Gesellschaft), שעסקה בפרסום יצירותיו של המלחין.
במהלך המאה ה-20 המשיכו חוקרי המוזיקה לגלות עוד ועוד רבדים ביצירותיו של באך, חלקם בעלי ערך לימודי רב לעוסקים בלימודי המוזיקה.
התעוררות העניין בבאך ובמוזיקה שלו תרמה להופעת מגמה של ביצוע יצירות באופן אותנטי, בכלים עתיקים ובהרכבים המקוריים עבורם כתב המלחין.
יצירותיו של באך מצוטטות לעיתים במוזיקה הפופולרית:
להקת ג'ת'רו טאל הקליטה עיבוד ליצירה בורה במי מינור.
היצירה אריה על מיתר סול הייתה השראה לליווי האורגן בלהיט של פרוקול הארום "בהיר יותר מחוורון" והבסיס ללהיט הפופ "Everything's gonna be alright" משנת 1997.
להקת הצ'רצ'ילים הישראלית עיבדה מספר יצירות של באך להרכב של להקת רוק וב-1969 ביצעה את העיבודים האלה בליווי התזמורת הפילהרמונית הישראלית ובניצוחו של זובין מהטה בהיכל התרבות (תל אביב).
השיר "אל נא תלך" של הזמר והמלחין שלמה גרוניך מבוסס על הפרלוד מס' 1 בפסנתר המושווה מאת באך.
בג'אז – ההרכב הקולי "סווינגל סינגרס" הקליט עיבודים ג'אזיים ליצירות באך וב-1962 הוציא אלבום "ג'אז סבסטיאן באך" שהפך ללהיט בכל העולם.
הפסנתרן הצרפתי ז'אק לוסייה התמחה בביצוע יצירות באך בסגנון ג'אז.
רביעיית הג'אז המודרני הקדישה אלבום לבאך ובלוז.
בקולנוע נעשה שימוש נרחב בטוקטה ופוגה ברה מינור – לדוגמה, כקטע הפתיחה בסרט המצויר "פנטסיה" של וולט דיסני משנת 1940; כפס הקול לסצנת הפתיחה של הסרט "רולרבול" משנת 1975; וכפתיח של סדרת הטלוויזיה "היה היה – האדם".
מדף הקרח באך באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של יוהאן סבסטיאן באך.
בשנת 1950 פרסם וולפגנג שמידר קטלוג של יצירות באך (רי"ב או BWV).
בהוצאה הראשונה של הקטלוג נכללו 1,080 יצירות.
הקטלוג מסודר על פי סוג היצירה וכלי הנגינה לו מיועדת היצירה.
בחלוקה גסה ניתן לומר שכחמש מאות המספרים הראשונים מיוחדים למוזיקה קולית, חמש מאות המספרים הבאים מיוחדים לכלי מקלדת שונים, והמאה האחרונים מיוחדים לכלים אחרים ולהרכבים קאמריים ותזמורתיים.
יצוין שבמחקר המודרני נמצאו או שוחזרו יצירות רבות של באך שלא נכללו ברשימה המקורית, וכן התגלה שיצירות רבות שנכללו ברשימה המקורית לא נכתבו על ידי באך.
ראו רשימת יצירות מאת יוהאן סבסטיאן באך.
בין יצירותיו הנודעות:מחקר קונטרפונקטי אמנות הפוגה (Die Kunst der Fuge) רי"ב 1080
המנחה המוזיקלית (Musikalisches Opfer) רי"ב 1079קנטטות "לב ופה ומעשה וחיים" (Herz und Mund und Tat und Leben), רי"ב 147, ובמיוחד הפרק האחרון שלה, "Jesu, Joy of Man's Desiring".מוזיקה קולית אורטוריה לחג המולד (Weihnachts-Oratorium) רי"ב 248
מיסה בסי מינור רי"ב 232
מגניפיקט ברה מז'ור רי"ב 243
יוהנס פסיון (Johannes-Passion) רי"ב 245מוזיקה תזמורתית 4 סוויטות לתזמורת רי"ב 1066–1069
6 הקונצ'רטי הברנדנבורגיים רי"ב 1046–1051
קונצ'רטו לשני כינורות ברה מינור רי"ב 1043מוזיקה לעוגב טוקטה ופוגה ברה מינור רי"ב 565
פרלוד ופוגה במי מינור "קטנה" רי"ב 533
פנטזיה ופוגה בסול מינור "גדולה" רי"ב 542
פסקליה ופוגה בדו מינור רי"ב 582
פרלוד לכוראל "התעוררו, הקולות קוראים לנו" (Wachet auf, ruft uns die Stimme) רי"ב 645מוזיקה לכלי מקלדת (צ'מבלו/קלאוויכורד) הפסנתר המושווה (Das wohltemperierte Klavier) ספרים 1 ו-2, 48 פרלודים ופוגות רי"ב 846–893
אינוונציות בשנים ושלושה קולות רי"ב 772–801