tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
2013 - תערוכה בגלריה "HORIZON" במיאמי.
Praterinsel – 2014, תערוכה לאמנים ישראלים, מינכן, אוצרת: לי מור כהן.
2015 – Inside view, תערוכה לאמנים ישראלים בגלריה Kunstraum der Ringstrassen בווינה, אוצרת: חנה ברק אנגל.
2015 – יריד אמנות בינלאומי בשנחאי מטעם גלריה שרונה.
2016 – תערוכה בינלאומית של אמני Wag, מונטנגרו.
2017 – "נופים", גלריה שרה ארמן, תל אביב, אוצרת: אביבית אגם דאלי.
2017 – תערוכת פיסול חוצות בגן העיר, תל אביב, אוצר: סולומון לבייב.
2018 – תערוכת אורחים לאמני WAG, בית האמנים ע"ש שאגאל, חיפה.
2019 – יריד אמנות בינלאומי בסן דייגו מטעם גלריה שרונה.
2019 – Artproject, תערוכה בינלאומית, ציריך.
2021 – ירידי אמנות בינלאומיים בניו יורק ומיאמי מטעם גלריה שרונה.
2022 – תערוכה בינלאומית לאמני WAG בגלריה Ko Ra, סקופיה.
2023 – תערוכה בינלאומית לאמני WAG בגלריה Sentiment, פריז.
2017 – תערוכה בגלריה חלל (Space), תל אביב.
2018 – "אדם ואדמה", גלריה בן עמי, תל אביב, אוצר: יוחנן הרסון.
2019 – "נגלה ונסתר", בית ציוני אמריקה, תל אביב.
2020 - Inside Out, גלריה "זהזהזה", תל אביב.
2021 - Carpe diem, בית האמנים ראשון לציון, אוצרת: חניתה אליצור.
2022 – "נקודת מבט", גלריית הציפור הכחולה, פתח תקווה, אוצרת: שרה רז.
שולחן הרזולוט הוא רהיט מפורסם, שולחן עבודה המשמש את נשיא ארצות הברית בלשכתו בחדר הסגלגל בבית הלבן.
זהו רהיט היסטורי עשוי עץ אלון, בעל סמליות רבה, המהווה סמל לקשר ההיסטורי בין ארצות הברית לבריטניה.
השולחן נבנה בשנת 1880 מעצי הספינה הבריטית "HMS Resolute", שננטשה באזור הארקטי ונמצאה על ידי מלחים אמריקאים.
הספינה תוקנה והוחזרה לבריטניה כמחווה של רצון טוב מצד ארצות הברית.
כהוקרה, המלכה ויקטוריה הזמינה את בניית השולחן ושלחה אותו כמתנה לנשיא ארצות הברית רתרפורד הייז.
השולחן, אשר שוקל 590 קילוגרם, נוצר על ידי ויליאם אודן, מצרף מיומן ממספנת צ'טם בקנט, כנראה בעיצוב של "מורנט, בויד ובלנדפורד".
השולחן הופיע בסרטים, סדרות טלוויזיה, ותמונות רבות, והפך לסמל מוכר של מוסד הנשיאות האמריקאי.
רפליקות של השולחן מוצגות במוזיאונים ברחבי ארצות הברית ובעולם, כולל במוזיאון הבית הלבן ובספריות נשיאותיות.
העתקים רבים נוצרו משולחן הרזולוט.
הראשון הוזמן בשנת 1978 לתצוגה קבועה בספרייה הנשיאותית ג'ון פ.
קנדי בבוסטון, מסצ'וסטס, ומאז חמש ספריות נשיאותיות נוספות ומוזיאונים רבים, ספריות, אטרקציות תיירותיות ובתים ומשרדים פרטיים רכשו עותקים של השולחן.
הספינה "HMS Resolute" ננטשה בקוטב הצפוני בשנת 1854 בעת חיפוש אחר סר ג'ון פרנקלין והמשלחת האבודה שלו.
הספינה נמצאה ב-1855 על ידי ג'ורג' הנרי, ספינת ציד לווייתנים אמריקאית, תוקנה והוחזרה לבריטניה ב-1856 כמחווה של רצון טוב מארצות הברית.
הספינה הוצאה משימוש בשנת 1879, נפרצה, והיו עליה שלושה שולחנות כתיבה שנבנו מהעץ שלה.
המלכה ויקטוריה שלחה את אחד מהשולחנות האלה לנשיא האמריקני רתרפורד הייז.
שולחן ההחלטה התקבל בבית הלבן ב-23 בנובמבר 1880, והוא שימש במשרד הנשיא ובמחקר של הנשיא עד לשיקום הבית הלבן מ-1948 עד 1952. לאחר השחזור הוא הוצב בחדר השידור, שם השתמש בו דווייט ד' אייזנהאואר במהלך שידורי רדיו וטלוויזיה.
ג'קלין קנדי גילתה מחדש את השולחן והביאה אותו לחדר הסגלגל ב-1961. השולחן הוסר מהבית הלבן לאחר ההתנקשות בג'ון פ.
קנדי, ויצא לתערוכה נודדת עם חפצים של הספרייה הנשיאותית של קנדי.
הנשיא ג'ימי קרטר החזיר את השולחן לבית הלבן ב-1977, שם נעשה בו שימוש מאז.
ב-11 ביוני 1879, האדמירליות הבריטית הכריזה על תחרות לעיצוב רהיט שייוצר מקורות הספינה רזולוט, אשר המלכה ויקטוריה תוכל להעניק לנשיא ארצות הברית במתנה.
מאמר מ-3 בינואר 1880 בעיתון "The Builder" תיאר את הרהיט הרצוי כ"פריט ריהוט מרהיב, המשלב שולחן כתיבה, מדפים לספרים וכו', ...
שייווצר מקורות הספינה ויישלח כמתנה לנשיא ארצות הברית".
שש חברות, כולל "מורנט, בויד ובלנדפורד" ו"ג'קסון וגראהם", הגישו הצעות לתחרות.
"מורנט, בויד ובלנדפורד" נבחרו לביצוע הפרויקט.
לפי מדריך הדואר של לונדון לשנת 1871, החברה הייתה של "מעצבי פנים, ציירים, רפדים, מנהלי נכסים ובתים, חורטים, מצפים בזהב ונגרי רהיטים".
החברה נוסדה על ידי ג'ורג' מוראנט ועבודותיה הוזמנו על ידי תומאס לורנס ("לורנס איש ערב"), רוברט פיל ודוכסים שונים.
היא הציגה את יצירותיה בתערוכות עולמיות כמו ב"תערוכה הגדולה" של 1851, תערוכת התעשייה של כל האומות, והתערוכה הבינלאומית של 1862. המלכה ויקטוריה העניקה לחברה כתב מינוי מלכותי בשנת 1840, ובמשך שאר המאה נחשבה לאחת מיצרניות הרהיטים המובילות באנגליה.
בסוף 1879, החברה שלחה מספר הצעות עיצוב לתחרות, כולל כוננית גדולה בשילוב קמין.
העיצוב הזה נועד לסמל את נסיבות מתנת הרזולוט חזרה לאנגליה.
במרכזו הייתה פרוטומה של מינרווה – בונה הספינות הראשונה על פי המיתולוגיה הרומית – ומצדדיה דמויות נשענות שייצגו את הניווט והאסטרונומיה.
בנישות משני צידי העמודים המרכזיים הוצבו פרוטומה של אדוארד בֶּלצ'ר והנרי גרינל, ומעל האח הוצב גילוף שבו דמות המסמלת את "אמריקה", מוסרת את הספינה "רזולוט" לדמות המסמלת את "בריטניה".
המוזיאון הימי הלאומי בגריניץ' שומר על שתי תוכניות לעיצובים נוספים: מכתבת סֶקְרֶטֶר ושולחן ספרייה.
עיצוב שולחן הספרייה לא נבנה בפועל, אך בגיליון מ-11 בדצמבר 1880 של "העיתון המאויר של פרנק לסלי" פורסם בטעות תחריט של העיצוב הזה בתור השולחן שניתן בפועל לנשיא.
התחריטים נוצרו לפי שרטוטים של הנרי לוסון ביסקו למאמר מוקדם יותר ב"סיינטיפיק אמריקן" על העיצוב המוצע.
העיצוב המקורי והמעוטר נוצר ב-9 בספטמבר 1879, וכלל פורטרטים של המלכה ויקטוריה ושל הנשיא האמריקאי רתרפורד הייז.
הפורטרטים שובצו לצד פנלים צדדיים עם פרטים דקורטיביים רבים כמו אירועים מהקוטב הצפוני, דגלי בריטניה וארצות הברית מתנופפים, וחלק עליון העשוי עור מרוקאי.
המלכה ויקטוריה הזמינה שלושה שולחנות שייוצרו מקורות הרזולוט.
זה שמוכר כיום בתור שולחן הרזולוט נבנה ב-1880. השולחן נבנה לפי הוראות נציבי האוצר הבריטי, והעבודה הוטלה על ויליאם אֵוֶונדֵן במספנת צ'טם.
אוונדן היה נגר מוכשר שעבד בבית המלאכה של הנגרים במספנה, אך ידוע עליו מעט מאוד.
ג'וּן דרייק, נינתו של אוונדן, כתבה בשנת 2012 מכתב לידידי הארכיון של מדווי, שבו סיפרה כי אוונדן נולד ב-1828 ברוצ'סטר, קנט, ועבד כאזרח חופשי של רוצ'סטר במספנת צ'טם.
לדבריה, הוא כנראה היה אדם משכיל – אמו הייתה מורה ואחיו היו בעלי מקצוע: אחד היה בונה ספינות ואדריכל ימי בפלימות', ואח אחר היה חלוץ בתחום המכרות ושופט באוסטרליה.
דרייק לא הייתה בטוחה מדוע דווקא הוא נבחר לבנות את השולחן, אך הציעה שאולי אחיו מדבון הציע את מועמדותו.
קיים צילום אחד בלבד של ויליאם אוונדן, צילום מלכותי שצולם בשנת 1882 על ידי ג'ון הוק מפלימות'.
דרייק סברה שהתמונה צולמה בעת ביקורו אצל אחיו.
היא כתבה כי אוונדן התאבד ב-1896 לאחר שהיה מיואש מהמחשבה שיהיה מובטל ואולי ייאלץ להיכנס לבית מחסה.
היא שיערה שזהו כנראה הסבר למחסור במידע עליו.
הוא נקבר בבית הקברות בצ'טם, אך קברו אינו ניתן לאיתור כיום.
ב-26 באוגוסט 1880, שגריר בריטניה בוושינגטון ויקטור דראמונד כתב מכתב למזכיר המדינה של ארצות הברית ויליאם מוריס האנט, והודיע לו על המתנה הקרובה של המלכה ויקטוריה, שולחן הכתיבה החדש, כמו גם על ההיסטוריה שלו.
השולחן הגיע לנמל ניו יורק ב-15 בנובמבר 1880, באוניית קיטור, משם הובל לבית הלבן ב-23 בנובמבר.
הפתק הראשון שנכתב על השולחן ביום שבו השולחן הגיע לבית הלבן, בו כתב הנשיא הייז לג'ורג' באנקרופט "זה נותן לי עונג רב לומר שאני עושה זאת בהערה הראשונה הנכתבת על השולחן שנבנה מעצי הספינה "רזולוט", שנשלח לנשיא על ידי המלכה ויקטוריה.
מאז מכונה השולחן בשם הספינה שממנה הוא נוצר, "שולחן הרזולוט", או בשם הנשיא שקיבל את המתנה, "שולחנו של הייז".
גיליון העיתון המאויר של פרנק לסלי מ-11 בדצמבר 1880 שיבח את יופיו של השולחן, והכריז כי הוא מייצג צעד גדול קדימה ביחסי ארצות הברית – הממלכה המאוחדת.
לאחר שקיבל את השולחן, הנשיא הייז הציב אותו בחדר הירוק, אחד משלושת חדרי הקבלה הרשמיים בקומת הקרקע של הבית הלבן.
הוא הוצג שם כתערוכה לתיירים ומבקרים עד שהייז הורה להעבירו למשרדו בקומה השנייה.
באותה תקופה שימשה הקומה השנייה של הבית הלבן הן למגורי משפחת הנשיא והן כמשרד הנשיא.
החדרים שלימים נקראו חדר השינה של לינקולן, הסלון של לינקולן וחדר האמנות (Treaty Room) שימשו אז כמרחבי העבודה העיקריים של הנשיא, כאשר החדר הסגלגל הצהוב שימש כספריית הנשיא או כחדר משפחתי.
לאחר שהשולחן הועבר לחדרים אלה על ידי הייז בשנת 1880, במשך עשרים ושתיים השנים הבאות הוא נדד מחדר לחדר לפי צורכי הנשיאים.
גרובר קליבלנד השתמש בו במשרדו ובספרייתו (שהיו ממוקמים במה שכיום הוא החדר הסגלגל הצהוב) במהלך שתי כהונותיו הלא רציפות.
ויליאם מקינלי השתמש לעיתים קרובות בשולחן במשרד הנשיא' ודאג שיניחו עליו זר פרחים מדי יום.
תאודור רוזוולט השתמש בו בחדר הנשיא, שהוא כיום חדר השינה של לינקולן.
השולחן נשאר במשרד הנשיא עד שהמשרד הועבר לאגף המערבי החדש שנבנה בשנת 1902, במהלך כהונתו של תאודור רוזוולט.
לאחר שיפוצי "McKim, Mead, & White" בבית הלבן, העבירה אדית רוזוולט את שולחן הרזולוט לחדר הקבינט לשעבר, שכיום הוא חדר האמנות, על מנת ליצור חדר עבודה או משרד פרטי לבעלה.
גם וודרו וילסון השתמש בשולחן הרזולוט בחדר זה.
וילסון ואשתו כינו את המגירה המרכזית בצד אחד של השולחן "המגירה", מכיוון ששם הונחו מסמכים ותקשורות חשובות שהגיעו במהלך הלילה או בין סגירת המשרד בערב לפתיחתו בבוקר.
פרנקלין ד' רוזוולט ולוח הברכיים
פרנקלין דלאנו רוזוולט הפך את חדר הסגלגל הצהוב למשרד שלו, שם גם הוא וגם הארי טרומן השתמשו בשולחן.
רוזוולט נהג להניח על השולחן מזכרות אישיות, וכשאירח מבקרים, היה מערבב משקאות אלכוהולים על גבי השולחן.
בעת שהשולחן היה בשימוש במשרד הסגלגל, ביקש הנשיא רוזוולט שיותקן לוח עץ מאחור, באזור הרגליים, אך ההתקנה בוצעה רק בשנת 1945 לאחר מותו של רוזוולט.
ההסבר המתועד הראשון להוספת הלוח הזה מגיע משיחת טלפון משנת 1962 עם רודולף באוס, עובד בשירות הפארקים הלאומיים, שחרט ובנה את הלוח.
לפי באוס, הנשיא ביקש להציב לוח בשולחן כדי להסתיר את הברזלים ברגליו, וכדי להסתיר כספת שהנשיא רצה להציב מאחורי הלוח.
רוזוולט לבש פלטות ברזל על רגליו וישב בכיסא גלגלים רוב הזמן עקב מחלת הפוליו.
הצהרתו של באוס הפכה לגרסה הרשמית באשר ללוח הזה, והיא חזרה על עצמה בערוצים רשמיים רבים ובמאמרים וספרים מבוססים היטב.
פלינג סבורה שזיכרונו של באוס שגוי, ואין ראיות לכך שההחלטה להתקין את הלוח הייתה קשורה לנכותו של רוזוולט.
הבית הלבן עבר שיקום מקיף בתקופת הנשיא הארי טרומן, בין השנים 1948 ל-1952, שבמהלכו שופץ לחלוטין פנים המבנה.
הנשיא העביר את משפחתו לבלייר האוס במהלך תקופת השיפוץ.
המעבר החל ב-9 בנובמבר, כאשר הנשיא יצא למסע בקי וסט שבפלורידה, והצוות קיבל רק שבועיים לרוקן את המבנה כולו מרהיטיו.
בית בלייר כבר היה מרוהט, אך חלק מהאלמנטים של הבית הלבן הועברו לבית הסמוך – בית לי – שחובר לבלייר האוס במהלך המעבר.
ספריית הקונגרס שמרה חלק מהספרים, הגלריה הלאומית לאמנות אחסנה חלק מהיצירות, ומכון סמית'סוניאן שמר כמה פריטים נוספים.
רוב הפריטים, עם זאת, נשלחו לניו יורק ונשמרו בכספות מבוקרות אקלים של חברת "B.
הייט, שניהל את מחלקת עיצוב הפנים של אלטמן, גבה מהממשלה רק מחיר עלות עבור האחסון – 85 דולר לחודש.
כהוקרה על כך שהייט אחסן את הרהיטים במחיר כה נמוך, הוא הוזמן לבצע את עיצוב הפנים של החדרים החדשים שנבנו בבית הלבן.
ב-19 ביוני 1951, הייט הציג ציור בצבעים של העיצוב שלו למטבח הישן – שלימים נקרא "חדר השידורים" וכיום משמש כמשרד האוצר ההיסטורי – בפני ועדת השיפוץ של האחוזה הנשיאותית בקונגרס.
התוכניות כללו וילונות כבדים בגוון זהב עמום, שטיח מצ'ניל, שולחן וארון עשויים אורן שהוצאו מהבית הלבן לאחר שריפת וושינגטון ב-1814, ספות וכורסאות מעור שחור, שולחנות קטנים, שני שולחנות צד חדשים, שני שולחנות קפה חדשים, ו"השולחן הגדול שהיה במקור בלשכת הנשיא", לפי פרוטוקול מהפגישה של הוועדה.
בחדר השידורים הזה נעשה שימוש בשולחן הרזולוט גם לשידורי רדיו וגם לשידורי טלוויזיה של הנשיא דווייט אייזנהאואר.
ב-1961 היה ג'ון קנדי הנשיא הראשון שעשה שימוש בשולחן בחדר הסגלגל.
בתחילה השתמש קנדי לזמן קצר ב"שולחן תיאודור רוזוולט", אך ג'קלין קנדי החליפה אותו בשולחן רזולוט.
היא התאכזבה מהעיצוב הפנימי של הבית הלבן כשעברה לגור בו, ואמרה שהוא "נראה כאילו רוהט מחנויות עודפים".
רצונה לעדכן את עיצוב הפנים לא התקבל בהתלהבות בקרב פוליטיקאים, אך הדבר השתנה בפברואר 1961 עם הקמת ועדת האמנויות של הבית הלבן, שלימים הפכה לוועדה לשימור הבית הלבן.
מטרת הוועדה הייתה למצוא "רהיטים אותנטיים מתקופת בניית הבית הלבן ולגייס כספים לרכישתם כמתנות לבית הלבן".
ג'קלין קנדי עבדה עם הוועדה, שכללה את יו"ר הוועדה הנרי פרנסיס דו פונט, את האוצרת הראשונה של הבית הלבן לוריין וקסמן פירס, ומעצבת הפנים סיסטר פאריש.
היא חיפשה באופן פיזי ברחבי הבית הלבן אחר פריטים היסטוריים שהוזנחו.
בין היתר גילתה כי ארבעה ציורים של פול סזאן שיועדו במקור לבית הלבן, הוצגו במקום זאת בגלריה הלאומית לאמנות; עוד היא מצאה פסלים בני 100 שנה בשירותי הגברים בקומה התחתונה; וכאשר הזיזה ציוד חשמלי מחדר השידור – חשפה את שולחן הרזולוט.
כשהגברת הראשונה גילתה את השולחן, הוא היה מכוסה בלבד ירוק שהודבק עליו בנייר דבק שקוף, ונעשה בו שימוש כתומך לציוד מצלמות שהוקם בחדר השידור להקרנת סרטים.
נראה שהלבד נועד להגן על השולחן מהציוד.
תגלית השולחן פורסמה בהודעה רשמית של הבית הלבן ב-6 בפברואר 1961 תחת הכותרת "גילוי שולחן הכתיבה H.M.S.
Resolute", ולמחרת הופיעה כתבה ראשית עליו בעיתון "הניו יורק טיימס".
בכתבה הוסבר כי הוחלט להעביר את השולחן לחדר הסגלגל "מאחר שלשולחן יש קשר לים, והוא משתלב באופן מושלם עם ציורי הקרבות הימיים והדגם של הספינה "קונסטיטושן", שגברת קנדי השיגה כבר בהמלצת בעלה, היא העניקה את השולחן לנשיא והוא הוצב במשרדו בשבת, 4 בפברואר".
קנדי גם רצתה שהשולחן המפואר יהיה הבולט ביותר מבין שולחנות העבודה של בעלה.
לפי הדיווחים, הנשיא קנדי היה "נלהב" מהחזרת השולחן "למקום של כבוד בבית הלבן".
השולחן הוצב בחדר הסגלגל, ולפי מכון הסמית'סוניאן, "זכה לפרסום לאומי כאשר בנו של הנשיא קנדי, ג'ון ג'וניור, צולם זוחל דרך דלת סודית במרכזו".
הנשיא קנדי התקין מערכת הקלטה בחדר הסגלגל ביולי 1962, שעוצבה והותקנה על ידי סוכן השירות החשאי רוברט בוק.
מיקרופון הוסתר בחלל הרגליים של שולחן רזולוט, וכפתור הפעלה/כיבוי הוסתר מתחתיו.
מיקרופון נוסף הוסתר בשולחן הקפה באותו חדר.
קנדי היה הנשיא הראשון שעשה שימוש נרחב בהקלטות לצורך תיעוד פגישות, והקליט באופן סלקטיבי למעלה מ-238 שעות של שיחות בין חדר הסגלגל לחדר הישיבות של הקבינט.
מערכת זו נותרה לא ידועה לרוב יועציו הבכירים, עד שנחשפה במהלך חקירות ווטרגייט ב-1973.
לאחר רצח ג'ון קנדי, הנשיא לינדון ג'ונסון לא עבר מיד לחדר הסגלגל, ככל הנראה לבקשת רוברט קנדי.
הוא החל להשתמש בו רק ב-26 בנובמבר 1963, והחליף את שולחן רזולוט ב"שולחן ג'ונסון", בו השתמש לאורך כהונתו כסנאטור וכסגן נשיא.
בראיון בעל פה מ-1978 עם ג'יימס קצ'ום (James Ketchum), האוֹצֵר של הבית הלבן בין השנים 1963–1970, הוא טען כי כאשר ג'ונסון עבר לבית הלבן, הוא פנה לגברת קנדי ואמר: "גברת קטנה, כל מה שאת רואה במשרד של בעלך, את יכולה לקחת.
את מוזמנת לקחת כל דבר".
גברת קנדי הביעה עניין בשולחן הרזולוט.
לפי חוק שעבר ב-1961, הבית הלבן נחשב כמוזיאון וכל פריטים שנתרמו הם רכוש הבית הלבן אך כשהם לא בשימוש הם מטופלים על ידי המוסד הסמיתסוני.
קצ'ום טען שאף על פי שג'ונסון וגברת קנדי היו מודעים לחוק הזה, הם אפשרו לשולחן להיארז ולצאת לסיור במטרה לגייס כספים עבור הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם ג'ון קנדי.
קצ'ום ציין כי דרש שהספרייה של קנדי תחתום על הסכם הלוואה כך שהשולחן "לא ייחשב כמתנה מוחלטת או כל דבר כזה שעבר בין גברת קנדי לנשיא ג'ונסון".
ב-12 בפברואר 1964, שולחן הרזולוט הועבר, בהלוואה, למוסד הסמיתסוני ויצא לסיור ברחבי הארץ בין 1964–1965. תערוכה ניידת של 3,000 מ"ר זו ביקרה ב-27 ערים אמריקאיות ו-15 ערים אירופיות כולל ורשה ובלגרד, שהיו בירות קומוניסטיות בימים שהיו שיא המלחמה הקרה.
ב-1964 השולחן ביקר בכינוס המפלגה הדמוקרטית באטלנטיק סיטי.
כאשר התערוכה ביקרה בבוסטון, הוערך כי 45,000 מבקרים צפו בשולחן ביום אחד.
קצ'ום מתאר שעד חזרת השולחן מהסיור העולמי הוא נפגע מאוד "בעיקר בגלל הדרך בה התערוכה טופלה ובעיות השינוע".
לאחר חילופי דברים לגבי בעלות השולחן, קצ'ום הצליח להחזיר אותו לחזקת הבית הלבן לצורך תיקונים.
לפי קצ'ום, הנגר שיצר את הלוח שהזמין פרנקלין דלאנו רוזוולט (רודולף באוס) כבר פרש והיה בשלבי גסיסה מסרטן.
קצ'ום שיכנע אותו לחזור כדי להשלים את התיקונים בשולחן.
מיד לאחר שהתיקונים הושלמו, הוא מת ממחלתו.
התערוכה "אנחנו העם", בה הוצג השולחן, נפתחה ב-4 ביוני 1975, והתמקדה בעם ובממשל האמריקאי.
ג'ימי קרטר החזיר את שולחן הרזולוט לחדר הסגלגל בשנת 1977. אחר הצהריים של יום ההשבעה שלו, ב-20 בינואר, ערך קרטר את ביקורו הראשון כנשיא בחדר הסגלגל.
מאוחר יותר אמר: "...התיישבתי ליד שולחן הנשיא והסתכלתי עליו.
הופתעתי לגלות שזה לא אותו שולחן שתועד כשהתמונה של ג'ון קנדי עם בנו הקטן מציץ מתחת לדלת פורסמה.
ההחלטה הראשונה שלי: להחליף את השולחן לזה שזכרתי".
למחרת בבוקר, בארוחת הבוקר, בחר קרטר את שולחן הרזולוט מתוך סט של תמונות של שולחנות אפשריים.
מאז, כל נשיא כיהן עם שולחן זה בחדר הסגלגל, מלבד ג'ורג' הרברט ווקר בוש, שהשתמש בו במשך חמישה חודשים בלבד לפני שהעביר אותו למשרד במעון הנשיאותי בחדר ההסכמים () בבית הלבן.
במקום זאת, בוש השתמש בשולחן C&O בחדר הסגלגל.
ביל קלינטון החזיר את שולחן הרזולוט לחדר הסגלגל ביום הראשון לכהונתו, ב-20 בינואר 1993.
בשנת 2009, ראש ממשלת בריטניה גורדון בראון ביקר את הנשיא ברק אובמה ונתן לו את מסמכי השיגור המקוריים של ספינת "אה"מ רזולוט" במסגרת, ואת מחזיק העטים העשוי מעץ הספינה "אה"מ גאנט" אשר נלחמה בסחר בעבדים בים סוף.
ה"גאנט" החלה את שירותה באותה שנה שבה פורקה הרזולוט, ומחזיק העטים יוצר באותה נגרייה בה יוצר גם שולחן הרזולוט.
בשנת 2013, אובמה נקלע למחלוקת תקשורתית קלה בתקשורת השמרנית כאשר פורסמו תמונות בהן נראה כשהוא מניח את רגלו על שולחן הרזולוט.
נשיאים אחרים גם תועדו כשעשו את אותו הדבר.
במהלך המעבר לשלטונו של ג'ו ביידן, נעשה ניסיון כושל להחליף את שולחן הרזולוט בשולחן הובר.
ולרי ביידן אוונס, אחותו של הנשיא ביידן וחברה בצוות העיצוב מחדש של החדר הסגלגל, כתבה בזיכרונותיה: "ניסינו להשיג את השולחן של פרנקלין דלאנו רוזוולט מהחדר הסגלגל—רציתי להוציא כל דבר שטראמפ נגע בו—אבל עד היום, השולחן נמצא בבית המשפחה של רוזוולט בהייד פארק.
[...] וכך, נשאר השולחן שטראמפ ישב מאחוריו".
כפתור הקריאת לעוזרים תועד על שולחן הרזולוט לפחות מאז כהונתו של ג'ורג' ווקר בוש.
הכפתור נמצא בקופסת עץ מהודרת באורך של כ-23 ס"מ וברוחב של כ-7.6 ס"מ, ועליה חותם נשיאותי מוזהב.
דונלד טראמפ אמר לעיתונאי: "כולם חושבים שזה כפתור גרעיני".
המלכה ויקטוריה הזמינה שלושה שולחנות שנבנו מעץ הספינה HMS Resolute.
לפי מכתבים שפורסמו בכרך 40 של המסמכים הפרלמנטריים, שני "שולחנות זיכרון" שנבנו מעץ הספינה Resolute הוכרזו כ"מיוצרים לאחרונה" על ידי רוברט הול בפני נציבי האוצר ב-18 בנובמבר 1880. הול ציין ששני השולחנות יוענקו על ידי המלכה — האחד לנשיא ארצות הברית והשני לאלמנתו של הנרי גרינל.
ארבעה ימים לאחר מכן, ב-22 בנובמבר, מכתב נוסף תיאר כי המלכה "הביעה רצון שייוצר שולחן נוסף מאותם לוחות עץ", והוא נבנה על ידי חברת "מורנט, בויד ובלנדפורד" בעלות של 62 ליש"ט (שווי ערך לכ-7,800 ליש"ט ב-2023).
השולחן שניתן לאלמנתו של הנרי גרינל, כהוקרה על הסכומים הגדולים שבעלה השקיע בניסיון לאתר את סר ג'ון פרנקלין ואת ספינותיו שנטרפו בצפון קנדה, מכונה "שולחן גרינל".
גם שולחן זה עוצב ונבנה על ידי ויליאם אבנדן בשנת 1880, והוא כולל משטח מצופה עור, רגליים מחורצות, ותומך רגליים מצופה עור.
יש בו ארונית עליונה ושתי ארוניות תחתונות עם דלתות מעוטרות.
הדלת השמאלית מגולפת בעוגן, והימנית באריה.
מעל הארוניות יש מעקה, וביניהן מדף עם לוחית כסף.
השולחן של המלכה ויקטוריה יועד לשימוש על היאכטה המלכותית שלה, יה"מ ויקטוריה ואלברט.
כיום, שולחן זה הוא חלק מאוסף המלוכה הבריטי ונשמר בארמון קנזינגטון.
זהו שולחן צד מלבני עם משטח חלק וקצה משופע.
במסגרת שמתחת למשטח יש שתי מגירות, והן יחד עם הרגליים מעוטרות בפיתוחי עץ מסוג "blind fretwork".
על השולחן מוצמדת לוחית פליז המציינת כי ספינת הרזולוט "נרכשה, צוידה ונשלחה כמתנה למלכת בריטניה מהנשיא והעם האמריקאי כאות רצון טוב וידידות.
השולחן נבנה מעציה לאחר שפורקה בשנת 1880".
אף על פי שהמסמכים הפרלמנטריים מציינים רק שלושה שולחנות, קפטן מייקל טיילור — מדריך במוזיאון הציד לווייתנים של ניו בדפורד שמתמקד במחקר על שולחן גרינל — טען בהרצאה כי "מאמינים שנבנה גם שולחן רביעי".
מרטין סנדלר מציין בספרו על הרזולוט כי ייתכן שגם ליידי ג'יין פרנקלין, אלמנתו של סר ג'ון פרנקלין, קיבלה שולחן.
המוזיאון הימי הלאומי, אחד מארבעת הגופים המרכיבים את המוזיאונים המלכותיים של גריניץ', מחזיק במספר פריטים נוספים שנוצרו מעצי הרזולוט, כולל שלושה מסגרות לתמונות, פותחן מכתבים, ותיבה עם לוחית פליז.
המוזיאון מחזיק גם בגוש עץ מהספינה ובדמות הקדמית שלה (figurehead), המעוצבת כדוב קוטב.
חלקים נוספים מהספינה מוחזקים במוזיאונים אחרים, ביניהם שעון הספינה במוזיאון הימי של ונקובר, ומצפן ותאודוליט בחברה ההיסטורית של מחוז ניו לונדון.
הפעמון של הספינה ניתן לנשיא לינדון ג'ונסון על ידי ראש ממשלת בריטניה הרולד וילסון בשנת 1965.
שולחן הרזולוט עשוי בעבודת יד מעץ אלון מוצק שמקורו בגוף הספינה "HMS Resolute".
עיצובו כולל גילופים מורכבים ופרטי עיטור עשירים, עם לוחות נפתחים, מגירות, ופאנל קדמי מגולף הנושא את חותם הנשיא.
פאנל זה נוסף לבקשת הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט בשנת 1945, כדי להסתיר את אזור רגליו בשל נכותו.
השולחן בנוי כ"שולחן שותפים", עם שני כנים סימטריים בגובה 83 ס"מ.
הוא כולל מגירות מאחורי דלתות בכל אחד מהכנים ומשטח עבודה מצופה עור אדום.
לוח מתכת המותקן במרכז חזית השולחן מספר את סיפור הספינה רזולוט ומשמעותה.
בעבר היה מותקן בגב השולחן, אך מאז כהונת רונלד רייגן הוא מוצג מלפנים.
על חזיתות המגירות מופיעים סמלים מוטבעים של יצרן הרהיטים ונעילות בטיחות עם סמל המלוכה.
השולחן הוצב לראשונה בחדר הסגלגל ב-1961 על ידי ג'ון פ.
קנדי, אך לא כל נשיא עשה בו שימוש.
לדוגמה, לינדון ג'ונסון העדיף שולחן אחר, ורק בשנת 1977 החזיר אותו הנשיא ג'ימי קרטר לחדר הסגלגל – שם הוא נמצא עד היום.
לאורך השנים ישבו מאחוריו נשיאים בעת קבלת החלטות הרות גורל, נאומים היסטוריים ופגישות מדיניות.
שולחן הרזולוט הפך לנקודת מפגש בין עבר והווה, סמכות וכריזמה.
השולחן זכה למעמד מיתי גם מחוץ לעולם הפוליטי.
הוא הופיע בסרטים כמו "אוצר לאומי" ובתמונות איקוניות – אחת הידועות שבהן היא תצלום של ג'ון פ.
קנדי הבן מציץ מתחת לפאנל הקדמי בזמן שאביו עובד.
שולחן שחמט הוא סוג של שולחן שנבנה במיוחד למשחק שחמט, בעל לוח שחמט קבוע על פניו.
הוא מגיע בצורות ובגדלים שונים, ולעיתים כולל גם מקום לאחסון כלי המשחק.
רוב השולחנות עשויים עץ מלא, אך קיימים גם דגמים מחומרים אחרים.
ניתן למצוא שולחנות שחמט במרחבים ציבוריים כגון פארקים, חופים, קמפוסים של אוניברסיטאות, בערים מסוימות ולעיתים אף בבתי קפה.
ברוב המקרים, גודלו של שולחן שחמט דומה לזה של שולחן פיקניק .
שולחן השחמט אינו מוגבל רק למשחק שחמט, וניתן להשתמש בו גם למטרות אחרות.
שולחנות שחמט הופיעו לראשונה החל מהמאה ה-18.
שולחנות שחמט החלו לשמש לא רק כפריט משחק, אלא גם כאלמנט דקורטיבי בעיצוב פנים החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19.
שולחנות שחמט זכו לפופולריות גם בקרב משפחות מלוכה.
על פי מקורות שונים, המלכה ויקטוריה הייתה שחקנית מצטיינת, שנהגה למצוא נחמה במשחק בתקופת אלמנותה.
גם אדוארד השביעי וג'ורג' החמישי נודעו כשחקני שחמט נלהבים.
כמה מסטי השחמט ושולחנות השחמט המעוטרים ביותר שמורים כיום בטירת וינדזור.
שולחנות שחמט מיוצרים בדרך כלל מעץ מלא, כאשר הסוגים הפופולריים ביותר הם עץ רוזווד , ארז ומהגוני.
עם זאת, קיימים גם שולחנות שחמט העשויים ממתכת, בטון או פלסטיק.
בשנת 2023, העניקה שגרירות הודו בישראל שולחן שחמט יוקרתי מעבודת יד למועדון השחמט שנפתח בקריית אליעזר ביוזמת עיריית חיפה.
השולחן מעוטר בפרחים המשלבים את צבעי דגלי הודו וישראל, שימש כסמל לידידות בין המדינות.
שולמית אלוני (27 בדצמבר 1927, ג' בטבת ה'תרפ"ח – 24 בינואר 2014, כ"ג בשבט ה'תשע"ד) הייתה פעילה חברתית, חברת הכנסת ושרה בממשלות ישראל.
היא החלה את פעילותה הפוליטית במפא"י, הקימה את רצ - התנועה לזכויות האזרח ולאחר מכן הנהיגה את מרצ.
הייתה מזוהה כלוחמת למען זכויות האדם בישראל וכדוברת בולטת של השמאל הישראלי.
כלת פרס ישראל לשנת ה'תש"ס על תרומה מיוחדת למדינה ולחברה.
במסגרת פעילותה הפוליטית עסקה בנושאי זכויות האדם ושיפור מעמד האישה, ונאבקה למען מדינת רווחה, נגד כפייה דתית ולמען הקמת מדינה פלסטינית על בסיס פשרה טריטוריאלית.
לפני שפנתה לפוליטיקה ערכה והגישה אלוני במשך 8 שנים תוכניות רדיו פופולריות ("מחוץ לשעות הקבלה", "הנושא בטיפול" ו"הכירו את החוק"), שעסקו בזכויות האזרח ובצרכנות.
היא חיברה מספר ספרים, בהם ספר האזרחות הראשון במדינת ישראל.
אלוני הייתה גם בעלת טור שבועי בעיתון "ידיעות אחרונות" ובשבועון "לאשה" במשך 22 שנה.
אלוני נולדה בפולין בשם שולמית אדלר, ליהודית ולדוד (הכהן) אדלר למשפחה בת שני ילדים.
בילדותה עלתה איתם לארץ ישראל וגדלה בשכונת נווה שאנן שבדרום תל אביב.
אביה היה נגר ואימה תופרת שעסקה בתפירה עילית.
מוצאם של שני הוריה היה ממשפחות רבניות: אבי אביה, יהושע אדלר, היה רב והתפרנס כשען, ואבי אימה, משה פּאלוּשק, היה רב ומלמד ציוני בוולוצלאוֶוק.
על החלטת הוריה לעלות לארץ ישראל אמרה לימים: "אני קיימת בזכות החלטתם של הורי, ילידי פולין, למרוד ברבנים ולעלות ארצה".
הוריה, אנשי צווארון כחול, היו בעלי הכרה ציונית-סוציאליסטית.
בבית המשפחה נחוגו חגי ישראל והשבת, אך ללא אוריינטציה דתית.
המשפחה גרה באזור עני, ובשל המצוקה החומרית עברה מדי כשנה לדירה זולה יותר מקודמתה.
באזור התגוררו משפחות דוברות לאדינו ועולים חדשים, ואלוני התיידדה עם ילדיהן ולמדה לדבר לאדינו.
הוריה של אלוני התגרשו והתאחדו לסירוגין שלוש פעמים (אך לא נישאו מחדש, מאחר שהאב היה כהן ולכן לא יכול היה להתחתן עם גרושה).
כשהייתה אלוני בת שבע עזבה אותה אימה לראשונה, מבלי להיפרד, ונסעה למאהבהּ בפולין, שהיה אהבתה הראשונה.
נטל גידולם של שולמית ואחיה מרדכי, הצעיר ממנה בשנה וחצי, עבר אל האב.
כעבור כשנה שבה אימה לחיק המשפחה, וזמן קצר לאחר מכן עזבה אותה שוב.
שני האחים הופרדו והתגוררו כל אחד אצל הורה אחר, לסירוגין, עד שלבסוף נשארה אלוני עם אימה ואחיה עם האב.
לימים סיפרה: "גדלנו, אחי ואני, כחיות-בר קטנות.
בגיל ארבע כבר לימדתי ילדה אחרת, ומאוחר יותר שטפתי את בית-הספר ועבדתי בניקיון.
בכיתה ז' הייתי כבר מחוץ לבית.
עד אז הרגשתי שעלי לשמור על הבית".
רוזה כהן, חברת מועצת עיריית תל אביב מטעם הפועלים (ואימו של יצחק רבין) דאגה לקבלתה של אלוני לבית הספר "בית החינוך" של זרם העובדים בתל אביב, שכלל יום לימודים ארוך עם ארוחת צהריים.
בבית החינוך למדה בכיתות א'-ג'.
לאחר מותה של כהן ב-1937 בוטלה ההנחה בשכר הלימוד (הנחה שניתנה לעסקני ההסתדרות) עבור אלוני ואחיה (שהצטרף אליה בינתיים), ומאחר שהאב לא יכול היה לעמוד בתשלום שכר הלימוד המלא, היא עברה לבית הספר "יסוד המעלה" עד סוף כיתה ו'.
בין מוריה היו האמנית ג'ניה ברגר (המורה למלאכת יד), הציירת איזה הרשקוביץ (המורה לציור) והמשורר דב חומסקי (המורה לעברית).
כשהגיעה לכיתה ז' פרצה מלחמת העולם השנייה.
אביה גויס לחיל החפרים בצבא הבריטי ואימה עמדה להתגייס.
אלוני עברה לקבוצת "עלוּמים" במושבה רעננה, שאליה צורפו בני נוער מבתים הרוסים או עניים.
הם התגוררו בפנימייה בתנאי מצוקה, עבדו להשלמת הוצאות החזקתם, ובשל מחסור במזון היו אוספים שיירי מזון מאיכרי המושבה.
ברעננה למדו ילדי הקבוצה עם בני המושבה בבית הספר בניהולו של בן-ציון זיו (זלצין; אביהם של יהודה ויעקב זיו).
לאחר שעות הלימודים היו מבלים בצריף "הנוער העובד", ואהרן ומתי מגד, בניו של המורה למקרא משה דוד מגד (גרינברג), היו "גיבורי התרבות" שלהם (בקבוצה הכירה אלוני את שלמה בר-שביט, לימים שחקן הבימה).
כשהיה אחיה, מרדכי, בן 12, הוא נמצא מת בבריכה בכפר הנוער בן שמן.
בריאיון שנערך לאחר מספר שנים אמרה: "אמרו שהוא נפל לבריכה, ואני תמיד היה לי חשד, עד היום הזה, שהוא התאבד ממצוקה של כל העסק.
הוא היה הרבה יותר רגיש ממני בכל הנושא הזה".
על השפעת המוות על משפחתה סיפרה: .
שנים אחר כך התייחסה לנושא פעם נוספת ואמרה: .
בעקבות מותו של אחיה הוסכם להעביר אותה מרעננה לכפר הנוער בן שמן.
היא למדה במוסד עד סוף כיתה י', וגם שם עבדה, בעיקר כרועת כבשים, כדי להשלים את הוצאות החזקתה.
בבן שמן הייתה חברה קרובה של סוניה גלמן (לימים אשתו של שמעון פרס) המבוגרת ממנה, שהתגוררה בכפר בהיותה בתו של אחד המורים (סוניה גלמן הייתה זו שמצאה את גופת אחיה של אלוני).
עם מוריה של אלוני בבן שמן נמנו ס.
יזהר, אריה לודוויג שטראוס וזיגפריד להמן.
נעוריה, שירותה הצבאי ובחירת מסלול הלימודים
בבן שמן הצטרפה אלוני לתנועת הנוער "השומר הצעיר", שמדריכיה פעלו בתחומי הכפר.
בסביבות גיל 16 הכירה את המבוגר ממנה בארבע שנים, חבר קבוצת אלומות בפוריה, שעבד כשומר שדות, ונכנסה לקשר זוגי איתו.
השניים היו יוצאים לרכיבות סוסים משותפות ב.
הם התגוררו יחד בפוריה ובקיץ גרו בסוכה על עץ אקליפטוס גדול, מעל לירדן, בביתניה תחתית.
לימים סיפרה כי "זו הייתה התקופה הכי רומנטית, הכי נלהבת בחיים שלי".
אלוני הצטיינה בלימודי המתמטיקה והמורה שלה הנחה אותה להמשיך בהם.
אך אביה, ששהה באיטליה במסגרת שירותו ב, כתב לה על גל של ילדי פליטים שיגיעו לארץ ויזדקקו למורים, והנחה אותה להניח ללימודי המתמטיקה והפילוסופיה שתכננה וללמוד להיות מורה.
היא קיבלה את עצתו, ובשנת 1945, לקראת כיתה י"א, נסעה בטרמפים לירושלים, שם פנתה למנהל סמינר בית הכרם בנציון דינבורג, אשר אִפשר לה להשלים לימודי כיתות י"א וי"ב בתנאים מועדפים, תמורת התחייבות להמשיך בלימודי הסמינר.
אלוני עברה לירושלים והתגוררה עם ליפקין בשכונת הפועלים בבית הכרם.
הם חיו כזוג במשך ארבע שנים, עד לנפילתו של ליפקין במלחמת העצמאות.
עוד בהיותה תלמידה בבן שמן הצטרפה לארגון "ההגנה".
עם הגעתה לירושלים גויסה מייד, ובגיל 16 כבר התחפשה לאישה בהיריון כדי להבריח נשק.
במהלך מלחמת העצמאות שירתה בפלמ"ח ועברה להורות ברובע היהודי שב בירושלים בתקופת המצור.
כך שילבה תפקיד בהוראה עם פעילות צבאית הגנתית.
בן-זוגה, ליפקין, התייצב לחי"ש בירושלים, כדי להיות בקרבתה, וב-18 במרץ 1948 נהרג באסון שיירת הר-טוב.
לאחר מות בן-זוגהּ ופתיחת דרך בורמה עברה לתל אביב.
בעיר היה באותה עת ריכוז גדול של פליטים יהודים שברחו מיפו, והיא עבדה זמן מה עם ילדיהם.
לאחר מכן גויסה לקורס מפקדי כיתות של הפלמ"ח והמשיכה כמדריכת נשק להכשרת מגויסים שהגיעו במסגרת גיוס חוץ לארץ, וקבוצות של בני נוער מגויס מצפון אפריקה.
אלוני למדה בסמינר בית הכרם להכשרת מורים בירושלים והחלה לעבוד כמורה: תחילה לימדה את ילדי המעברות; לאחר מכן הייתה בין מקימי בית הספר לילדי עולים חדשים, מרביתם מבולגריה, ברמלה.
עמדו לשלוח אותה ללמד בקפריסין, אך התוכנית בוטלה לאחר שהתברר שהיא אינה חברת מפא"י.
ב-1951 מצאה משרת הוראה קבועה בבית הספר התיכון המקצועי לבנים "שבח" בתל אביב, שם לימדה מקצועות הומניים ואזרחות.
באותו בניין שכן גם בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה ואלוני התחילה ללמוד בו.
במקביל לעבודתה כמורה סיימה לימודי משפטים.
ב-1958 פרסמה את ספר הלימוד לבתי ספר תיכוניים "אזרח ומדינתו: יסודות בתורת האזרחות" (הספר הופיע במהדורות רבות נוספות).
זהו ספר האזרחות הראשון במדינת ישראל.
בשנת 1957 החלה לעבוד בקול ישראל.
תחילה הנחתה את התוכנית "כיצד נעים הגלגלים", שקהל היעד שלה היו ילדים ונוער, ובמסגרתה נערכו שיחות על אזרחות בלשון פשוטה וברורה, לאחר מכן עברה לערוך ולהנחות תוכנית בשם "אתה והחוק", שמטרתה הייתה להסביר חוקים בדרך ההדגמה הקונקרטית.
כמו כן הנחתה תוכנית בשם "הנושא בטיפול".
בשנת 1961 שימשה, יחד עם אלימלך רם, עורכת ומגישה של תוכנית רדיו בשם "מחוץ לשעות הקבלה".
עוד לפני שהוחל בשידור התוכנית הבטיחו השניים למאזינים שמדובר ב"תוכנית שלא תניח לתלונה לזכות בתשובה מתחמקת".
במסגרת התוכנית התאפשר למאזינים להתקשר או לכתוב לאולפן ולקבול על קיפוח, אטימות ואפליה לרעה מצד הממסד – עניינים מעין אלה עמדו בראש מעייניה של אלוני לאורך שנות פעילותה הפוליטית.
בין השאר חתרה התוכנית לפתרון בעיות הנובעות מהלכות הנישואים, מבלי לחרוג מההלכה, כפי שציינה אלוני: "למעשה אין בעיה שאין ליישבה בדרך זו או אחרת בתחום ההלכה.
הדבר אינו נעשה מפני שאין לחץ מספק על הרבנים".
כמו כן, עסקה בסוגיות של מעמד האישה.
התוכנית הייתה פופולרית מאוד והוציאה את אלוני מאלמוניותה.
מנגד, עוררה אלוני את זעמם של רבים בממסד בשל גישתה הבלתי מתפשרת למציאת פתרונות ותיקון ליקויים בממסד.
בשנת 1964 פרסמה את הספר "זכויות הילד בחוקי מדינת ישראל".
הוא אחיו של רם רון.
לימים ממייסדי מינהל מקרקעי ישראל וראש המינהל האזרחי במרחב שלמה, ראובן אלוני היה עובד מדינה, לכן קיבל בכפר שמריהו, באזור שהיה אז שומם ולא מיושב, מגרש בגודל דונם ורבע בחכירה, לשם בניית בית עליו.
לזוג לא היו מקורות כספיים לבניית הבית, אך לוי אשכול סיפר שיש צריפים שהובאו משוודיה ואין להם דורש.
הם קנו את אחד הצריפים במחיר של יותר מאלפיים לירות, אך התקשו לגייס את הכסף ובינתיים היה פיחות, ששינה את הסכום שהיו צריכים לשלם וייקר אותו למחיר שהתקרב למחיר בניית בית של ממש, אך בכל זאת השלימו את הרכישה, גם משום שרצו שבנם הבכור ייוולד בבית שלהם.
הם הקימו את הצריף על המגרש בכפר שמריהו בעזרת חברים.
שולמית אלוני חייתה בצריף הזה עד מותה.
לזוג נולדו שלושה ילדים: דרור אלוני, אלוף-משנה בחיל הים, המנהל של הגימנסיה העברית הרצליה וראש מועצת כפר שמריהו; פרופ' נמרוד אלוני, פרופסור לפילוסופיה של החינוך בסמינר הקיבוצים; ובמאי הקולנוע אודי אלוני.
ב-1959 הצטרפה אלוני למפא"י ופעלה במסגרת "צעירי מפא"י".
הצלחתה של אלוני ברדיו סללה את דרכה לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת השישית בשנת 1965 פנו אליה לוי אשכול ופנחס ספיר בהצעה להשתלב ברשימת המערך, כדי שלא תצטרף למפלגה המתחרה, רפ"י.
אלוני התנתה את הצטרפותה בשיתופה בכתיבת מצע המפלגה, שבו תיכלל הצהרת כוונות על חקיקת חוק זכויות האזרח והאדם ועל כינון מוסד האומבודסמן, נציב תלונות הציבור, כערוץ לתלונות נגד רשויות השלטון.
בקשתה של אלוני נענתה והיא שובצה במקום 42 ברשימת מפא"י.
יגאל אלון היה הראשון שהעלה את רעיון נציב תלונות הציבור, שהוכנס במקביל גם למצען של מפלגות אחרות.
בסופו של דבר נדחו הצעות חוק מטעם מפלגות אחרות בעניין ומוסד הנציב נקבע בחוק בכנסת הבאה, בשנת 1971.
עם היבחרה לכנסת החלה אלוני לפעול במרץ ובקנאות למען קידום זכויות האדם והאזרח, למען קידום חוקה לישראל וכנגד כפייה דתית בישראל.
בנאום הבכורה שנשאה בכנסת, בדיון שעסק בעבריינות נוער בקרב בני שכונות המצוקה בישראל, קבלה אלוני על חוסר השוויון ביחס של המדינה לבני השכונות לעומת יחסה לבני הקיבוצים.
אלוני התקשתה לראות במפא"י את ביתה הפוליטי, הן בשל מרידתה במשמעת הסיעתית של המפלגה והן בשל עימותיה עם גולדה מאיר.
כדי "לבעוט" את מאיר למעלה מחוץ למפלגה, הציעה אותה אלוני כמועמדת לנשיאות המדינה, אך הדבר לא צלח בידה.
ב (1969) הציבה אותה הוועדה המסדרת של מפא"י במקום ה-64 והיא לא נבחרה לכנסת.
באותה עת הקימה, לפי המלצתו של שר המסחר והתעשייה חיים צדוק, את "המועצה הישראלית לצרכנות" ועמדה בראשה עד 1970.
בזמן שהותה מחוץ לכנסת המשיכה אלוני בפעילותה הפוליטית, הן במישור העצמאי והן כחלק ממפלגת העבודה.
ב-1970 חתמה על גילוי דעת כנגד הקמת קריית חברון לצד אישים נוספים כגון ירמיהו יובל, יעקב טלמון, יהושע פראוור וגרשם שלום.
באותה שנה פרסמה את ספרה "ההסדר: ממדינת חוק למדינת הלכה", שדן ביחסי דת ומדינה בישראל באור ביקורתי.
כשנה לאחר מכן ניסתה לקדם בוועידת מפלגת העבודה הצעה להנהיג נישואים אזרחיים בישראל, אך הדיון בנושא טורפד על ידי ראשי המפלגה.
בהמשך נטלה חלק ב"ועד הציבורי למען הנהגת נישואין אזרחיים", שבין חבריו היו שארל בלוך, חנה מרון ואנשי הליגה למניעת כפייה דתית.
בנוסף, פעלה למען הכללת נשים בגוף הבוחר של הרבנות.
באותה תקופה העדיפה אלוני להישאר במסגרת מפלגת העבודה ולהיאבק במסגרתה למען הגשמת ערכיה.
היא תבעה לקיים בחירות מקדימות ("פריימריז") אישיות, חשאיות ודמוקרטיות ולבטל את מוסד הוועדה המסדרת, אך תביעה זו לא התממשה.
על רקע ההימנעות מבחירתה לרשימת המועמדים לכנסת הקרבה, חוסר קיומן של בחירות אישיות מקדימות, חשאיות ודמוקרטיות והניכור שפיתחה כלפי מפלגתה, פרשה אלוני ממפלגת העבודה והקימה את התנועה לזכויות האזרח (רצ).
התנועה השתתפה ב, שנערכו מייד לאחר מלחמת יום הכיפורים, וזכתה בשלושה מנדטים.
גם חוסר הסימפתיה ההדדית שבין ראש הממשלה מאיר לבין ראש רצ אלוני תרם את חלקו לכך שהאיחוד לא יצא אל הפועל, והרשימה נותרה מחוץ לקואליציה.
עם פרסום דו"ח "ועדת אגרנט" והתפטרותה של גולדה מאיר, תבעה אלוני לערוך בחירות חדשות בהקדם האפשרי, ולהעניק את תפקיד ראש ממשלת המעבר לראש עיריית חיפה יוסף אלמוגי, משום שהוא "האישיות המעוררת מינימום אנטגוניזם".
עם בחירתו של יצחק רבין לראשות מפלגת העבודה הצטרפה רצ לממשלתו הראשונה, שהושבעה ביוני 1974, והייתה ממשלה צרה שהתבססה על ברית בין המערך, המפלגה הליברלית העצמאית ורצ.
אלוני כיהנה בממשלה כשרה בלי תיק, אך כעבור ארבעה חודשים מתחילת כהונת הממשלה, עם הצטרפותה של סיעת המפד"ל לקואליציה, התפטרה ופרשה עם סיעתה מן הקואליציה, בשל הכללת יצחק רפאל בממשלה על רקע פרשת תל גיבורים.
יצחק רבין ואחרים ניסו לשכנע את שולמית אלוני להתפשר והציעו לה את משרד התקשורת, אך היא עמדה בסירובה.
עם תום כשבעה חודשים מייסוד "יעד" החלו להתגלע חילוקי דעות פנימיים בין קבוצת אלוני ובועז מואב לקבוצת אליאב ומרשה פרידמן.
המתחים נבעו גם משאלת היוקרה הפוליטית על הובלת התהליכים הללו ומהעמדות השונות של הפלגים בנושא הסכסוך הישראלי–פלסטיני: שקבוצת אלוני-מואב ופורשי "שינוי" נטו לעמדה פחות יונית-שמאלית בסוגיה זו מזו של קבוצת אליאב-פרידמן ו"החוג לליבון" (שאישים מתוכה, בהם מתי פלד ודוד שחם, הצטרפו ל"מועצה לשלום ישראלי-פלשתינאי", בניגוד לעמדת הקבוצה האחרת).
בנוסף, היה ידוע גם רצונה של קבוצת אליאב-פרידמן לצרף לסיעה גם את מפלגת מוקד.
חילוקי הדעות הללו הובילו לפירוק הסיעה בדצמבר 1975 – ינואר 1976, כאשר אנשי קבוצת פרידמן-אליאב הקימו את "הסיעה הסוציאל-דמוקרטית" וקבוצת אלוני-מואב שינתה את שם סיעתה בחזרה ל"רצ".
לקראת הבחירות לכנסת התשיעית (1977), פעלה אלוני להקמת גוש פרלמנטרי ליברלי-מרכזי משותף לרצ, המפלגה הליברלית העצמאית, שינוי, המרכז החופשי, חבר הכנסת בנימין הלוי ויגאל ידין, אך לבסוף לא הצטרפה לגוש שכזה, בעיקר בשל תביעתו של ידין מחברי רצ, המפלגה הליברלית העצמאית והמרכז החופשי, להתפרק, להתפטר מהכנסת ולהצטרף לד"ש בראשותו כיחידים.
מששיתוף פעולה שכזה לא יצא אל הפועל בחרה רצ לרוץ לבחירות באופן עצמאי, כשלקראתן הצטרפו אליה מספר אישי רוח ופעילים פוליטיים כיוסף אגסי, יהודית בובר אגסי, גרשון ויילר, אחי יותם, אריאנה הרן הכהן, ורדה ויזלטיר, אסתר שני, הפעיל הבדואי נורי אל-עוקבי ופעיל היהדות הרפורמית הרב חיים סקריבל.
בבחירות לכנסת התשיעית ירד כוחה של רצ, והיא זכתה במנדט אחד בלבד.
לאחר בחירות אלה הוקמה קואליציה בראשות הליכוד, ואלוני הייתה מהדוברות החריפות נגד המגמות שהובילה ממשלה זו.
היא ביקרה בחריפות את צירופה של אגודת ישראל לקואליציה, כשטענה כי זהו "יום חג למועצת גדולי התורה ולאגודת ישראל, שקמו בשעתו כדי להילחם בציונות", וכי הכללתה של סיעה זו בקואליציה תחזיר את ישראל לחשכת ימי הביניים.
כמו כן ביקרה את מנחם בגין על כך שבשל ההסכמים הקואליציוניים שחתם עם החרדים, הסיר את המכסה המוגבלת שנקבעה בשעתו לגיוס בני ישיבות על פי הסדר "תורתו אומנותו", ובכך הגדיל את מספר החרדים שקיבלו פטור מגיוס לצה"ל.
באותה תקופה נשלח לביתה של אלוני מכתב איום בגין פעילותה הפוליטית, ובו צורף קליע בקוטר 9 מ"מ.
כמו במקרה של גולדה מאיר ניסתה אלוני להוציא את בגין מהחיים הפוליטיים המשמעותיים באמצעות הצעה למנותו לנשיא המדינה, זאת לצד תביעה מפורשת מצידה להתפטרותו מראשות הממשלה, אך שאיפות אלה לא התממשו.
אלוני המשיכה לבקר את המגמות שהובילה ממשלת בגין בנושא שינוי הסטטוס קוו וגינתה את חקיקת החוק להענקת פטור משירות צבאי לנשים על סמך הצהרת דתיות בלבד.
בתגובה לכך, ניסתה לקדם חוק שמטרתו להנהיג שירות לאומי חובה לבנות שאינן מתגייסות לצבא, אך הצעת חוק זו נדחתה ברוב קולות.
לצד זאת ניסתה לקדם הצעות משלה, כגון הצעה לביטול העונש על יחסים הומוסקסואליים מרצון, שעליה היו חתומים גם מרדכי וירשובסקי ועקיבא נוף מד"ש, מאיר פעיל ממחנה של"י ויוסי שריד מהמערך, שנדחתה ברוב של 10 חברי כנסת.
היא הייתה בין 11 חברי הכנסת אשר תמכו במכתב הקצינים, שהוביל להקמת תנועת "שלום עכשיו", זאת לצד אבא אבן, יגאל אלון, חיים בר-לב, עוזי ברעם, חייקה גרוסמן, דוד גולומב, מנחם הכהן, מרדכי וירשובסקי ויוסי שריד.
בתקופה זו החלה אלוני לערוך הסכמי נישואים לזוגות שלא רצו, או שלא יכלו להתחתן במסגרת המוסדות הדתיים במדינת ישראל.
לאחר הבחירות נותרה רצ עם מנדט אחד, מה שהוביל את אלוני ורצ להיעתר להצעתו של ראש המערך שמעון פרס, להצטרף לסיעתו ביולי 1981.
אלוני נמנתה על הכוחות היוניים שבמערך והתנגדה לחוק סיפוח רמת הגולן, בטענה כי סיפוח שכזה ימנע משא ומתן עם סוריה ופוגע בחוזה השלום עם מצרים.
ב-1982, כשלושה חודשים לאחר פתיחת מבצע שלום הגליל, נמנתה, לצד חיים כהן ואחרים, על מייסדי "המרכז הבינלאומי לשלום במזרח התיכון", שמטרתו הייתה לקדם מגעים ושיתוף פעולה בין כוחות שוחרי-שלום במזרח התיכון.
לאחר פרסום מסקנות ועדת כהן לחקר טבח סברה ושתילה בפברואר 1983, הביעה תרעומת על כך ששר הביטחון אריאל שרון לא התפטר מייד עם פרסומן.
באותה שנה תבעה אלוני להוציא את תנועת כ"ך של מאיר כהנא מחוץ לחוק, בשל הסתה גזענית והטפה לאלימות.
באוגוסט 1983 הצהירה על כוונת סיעתה שלא לרוץ ברשימה משותפת עם המערך לבחירות לכנסת ה-11, על רקע חילוקי דעות אידאולוגיים, בעיקר בנושאי דת ומדינה.
תחת זאת התמודדה רצ יחד עם פלג משל"י בראשותו של רן כהן ברשימה משותפת בשם "רצ", שקיבלה 3 מנדטים.
אלוני סירבה להצטרף לממשלת האחדות הלאומית של שנת 1984, ונשארה עם חמשת המנדטים של רצ מחוץ לממשלה שהוקמה ב-1988. בתקופה זו בלטה במלחמתה בכפייה הדתית לאחר עליית כוחן של המפלגות החרדיות.
מרצ הוקמה ב־9 במרץ 1992 כרשימה משותפת לכנסת של מפלגות השמאל הציוני רצ בראשותה של שולמית אלוני, מפ"ם בראשותו של יאיר צבן ושינוי בראשותו של אמנון רובינשטיין.
בהנהגת המפלגה עמדה שולמית אלוני.
מאוחר יותר (בשנת 1997) החליטו המפלגות להתמזג למפלגה אחת וכתוצאה מכך חל פילוג נוסף במפלגת שינוי - חבר הכנסת אמנון רובינשטיין ומרבית פעילי שינוי נכנסו לאיחוד, ואילו חבר הכנסת אברהם פורז וחלק מהפעילים הקימו סיעה עצמאית ששמרה על השם שינוי.
ב (1992) רצה אלוני בראשות רשימת "מרצ" וזכתה להישג משמעותי של 12 מנדטים, שסייעו לרבין להקים את ממשלתו השנייה.
כהונתה במשרד החינוך ומשבר לימודי האבולוציה
ביולי 1992 מונתה אלוני לשרת החינוך והתרבות.
מספר התבטאויות שלה גררו ביקורת מצד שותפיה לקואליציה, במיוחד מצד מפלגת ש"ס, ורבין ראה בה גורם מרכזי בסיכון שלמותה.
בין היתר אמרה כי "במדינת ישראל יש שני אפיפיורים - הרבנים הראשיים".
הרב עובדיה יוסף אף אמר כי "ביום ששולמית אלוני תמות, צריך לעשות שמחה ומשתה בבית".
בדצמבר 1992 החליטה ממשלת ישראל על גירוש פעילי החמאס ללבנון, החלטה מנוגדת לתפיסת העולם של שולמית אלוני ולעקרונות מצע מרצ.
אלוני הצביעה בעד ההחלטה וכך גם שרי מרצ האחרים.
אלוני הגנה על החלטת הממשלה במוסדות המפלגה, שאישרו אותה לאחר דיון ארוך וטעון.
היו פעילי מפלגה שהפגינו נגד השרים ובמיוחד ביקרו את אלוני.
לימים ניחמה על תמיכתה בגירוש וכשנשאלה על תמיכתה בו השיבה שזה היה ליקוי מאורות.
רצונה להכניס את נושא האבולוציה כחלק מתוכנית הלימודים לתלמידי החינוך הממלכתי הוביל למשבר קואליציוני מול ש"ס, ולפיטוריה מכהונת שרת החינוך.
בישראל כמעט אף תלמיד אינו לומד אבולוציה, גם לא תלמידים חילונים, למעט אחוז מצומצם של תלמידים שלומדים 5 יחידות ביולוגיה, שבהם יש נקודת בחירה על האבולוציה.
אלוני רצתה כחלק מהמנדט שלה כשרת החינוך לשנות מצב זה.
אלוני כתבה בעיתון "הד החינוך" ש"כמו שיש ללמד על אלוהים שברא עולם בשבעה ימים, צריך ללמד את תורת האבולוציה."
הדברים עוררו התנגדות עזה בקרב מפלגת ש"ס, שהעמידה אולטימטום לממשלה לפטר את אלוני.
רוב חברי הממשלה (ובכללם חברי מרצ) לא נתנו גיבוי לאלוני בנקודה זו בגלל שהמטרה המרכזית של הקמת הממשלה הייתה, לתפיסתם, יצירת הסכם שלום עם הפלסטינים.
רבין אילץ את אלוני לפרוש מתפקידה במאי 1993. במסגרת פשרה היא הוחלפה בתפקיד על ידי חבר מפלגתה, אמנון רובינשטיין.
אלוני ראתה בנושא נקודה עקרונית והתרעמה על חוסר הגיבוי בנושא זה מצד החילונים בכלל, מצד אנשים במחנה הליברלי דאז (כולל במפלגות כמו הליכוד ומפלגת העבודה) וכן על אנשים במפלגתה, שראו בנושא דבר אנקודטלי.
עוזרתה ביקרה את המחנה החילוני שלא התייצב מאחוריה, בניגוד למחנה הדתי שמתייצב מאחורי רבנים, גם כשהם אומרים אמירות קיצוניות.
אלוני עצמה אמרה "אם להם מותר כל הזמן לנפנף בצורך ללמד את התפילות מותר לנו לנפנף בזה שאנחנו רוצים מדע.
חובה עלינו לנפנף" כשנשאלה האם זה היה נבון פוליטית, אמרה "אז אני לא פוליטיקאית".
אי לימוד אבולוציה על ידי רוב התלמידים בישראל, ובכלל זה התלמידים החילונים, נותר על כנו עד היום, ומתואר על ידי חילונים כסוג של כפייה דתית המעודדת בורות.
אלוני הסתפקה בתפקידים של שרת המדע והאמנויות ושל שרת התקשורת.
היא הסכימה לפיחות זה במעמדה בממשלה משום שלא רצתה לסכן קואליציה בעלת סיכוי לקדם את השלום.
בתפקידה כשרת התקשורת פרסם משרד התקשורת מכרז להקמת רשת סלולרית שנייה, בנוסף לחברת פלאפון, מהלך שהוריד בצורה משמעותית את עלות הרכישה והשימוש בטלפונים סלולריים.
עם חתימתם של הסכמי אוסלו ב-1993 הביעה אלוני תחושה לפיה ההסכמים הם תפנית חיובית בקנה מידה היסטורי: "אני מרגישה כמו בכ"ט בנובמבר - אז לא ידענו לקראת מה אנו הולכים, אבל ידענו שאנו הולכים לימים גדולים".
בחודש מאי 1995, בעת נאום במלון הילטון בניו יורק, הוכתה השרה אלוני בידי ז'ק אביטל.
במשך הזמן התערער מעמדה של אלוני במפלגתה, וכאשר הגיע מועד בחירתה מחדש הציג יוסי שריד את מועמדותו לתפקיד.
אלוני העדיפה שלא להתמודד מולו, ובינואר 1996 הפך שריד ליו"ר המפלגה, ואלוני פרשה מפעילות מפלגתית.
נאומה האחרון, שנישא ב-19 בפברואר, נסב על שריון חוקי יסוד בתחום חופש ההתאגדות, חופש הביטוי וחופש היצירה, זכויות במשפט וזכויות חברתיות.
אלוני פרסמה מאמרים רבים בעיתונים ובכתבי עת בישראל ובעולם.
בשנת 1997 ראה אור הספר "לא יכולה אחרת", שהוא פרי שיחותיה עם ההיסטוריונית והעיתונאית לשעבר עדית זרטל בחודשים שלאחר פרישתה מהחיים הפוליטיים הרשמיים.
בספר נפרשים זיכרונותיה של אלוני וה"אני מאמין" האידאולוגי והפוליטי שלה.
ב-2008, בערוב ימיה, פרסמה את ספרה האחרון, "דמוקרטיה באזיקים".
באותה שנה פרסמה ענת סרגוסטי סרט תיעודי על אלוני, "האזרחית אלוני".
בחודש יולי 1985, לאחר משחק טניס בכפר שמריהו, חשה אלוני ברע והובהלה לבית חולים, שם אובחן אצלה אוטם שריר הלב.
בין השנים 1987–1991 עברה אלוני כמה ניתוחים בשל סיבוכים של דלקת בכבד.
בשנתיים האחרונות לחייה סבלה ממחלת אלצהיימר, ולפי עדות בנה שבה לדבר יידיש.
אלוני נפטרה ב-24 בינואר 2014 והיא בת 86. לבקשתה, נקברה בקבורה דתית בכפר שמריהו.
בטקס לקחו חלק מאות אנשים ובהם נשיא מדינת ישראל שמעון פרס, שרים וחברי הכנסת בעבר ובהווה.
הספידו אותה שלושת בניה, הנשיא פרס וזהבה גלאון.
על מצבתה נכתבו שמה, תאריכי לידתה ומותה, והמילה "אזרחית".
על תפיסת עולמה אמרה שולמית אלוני:
אלוני הייתה אתאיסטית מוצהרת, אך נהגה לפקוד את בית הכנסת לתפילת כל נדרי.
בנה הבכור חגג בר מצווה עם רב רפורמי.
שני בניה האחרים לא חגגו טקס זה.
ב-2003 הצטרפה אלוני לעתירת עמותת "אני ישראלי", בדרישה לשנות את רישום לאומם של העותרים מ"יהודי" ל"ישראלי", מאחר שהם רואים את עצמם כבני הלאום הישראלי המכיל את היהודים והערבים המתגוררים במדינת ישראל, ושאיננו מכיל את יהודי תבל.
בית המשפט העליון דחה את העתירה בפסק דין עוזי אורנן נגד משרד הפנים.
אלוני הדגישה בתפיסתה ובפעולותיה לאורך השנים מספר מרכיבים עיקריים:
זכויות האדם - אלוני הדגישה כי אסור לרוב לפגוע במיעוט.
היא פעלה למען החלשים בחברה, מובטלים, עניים ו"כל מי שהרגיש נפגע על ידי פעילות הממשלה".
לדעתה, זכויות האדם לא נעצרות ב, ועל כן נאבקה למען זכויות של פלסטינים רבים שנפגעו לדעתה על ידי השלטון הישראלי.
תפיסה כלכלית סוציאל-דמוקרטית - לדעתה, מדינת ישראל צריכה לחזור להיות מדינת רווחה ולגלות סולידריות כלפי מעוטי היכולת.
מאבק בכפייה הדתית - אלוני דרשה להוציא מהרבנות את האחריות הבלעדית למעמד האישי ונאבקה נגד החקיקה הדתית ונגד הקצאת כספים עודפים (לטענתה) לחרדים.
בין היתר חיתנה זוגות פסולי חיתון בנישואים אזרחיים.
שיפור מעמד האישה - אלוני חוקקה חוקים למניעת אפליית נשים ולחיזוק מעמדן וסייעה רבות להקמת מעונות לנשים מוכות.
חתירה להסכם שלום עם הפלסטינים על בסיס פשרה טריטוריאלית והקמת מדינה פלסטינית - אלוני נאבקה למען הקמת מדינה פלסטינית עוד בשנים שמושג זה היה "מוקצה מחמת מיאוס" בקרב הציבור הרחב.
למרות תפיסתה המאוחרת שגרסה שיש להקים מדינה פלסטינית, בימים שלאחר מלחמת ששת הימים הצטרפה להלך הרוח הציבורי, שכבש גם אנשי שמאל קיצוני כמו אורי אבנרי ועמוס קינן:
לאחר שפרשה מתפקידיה הנבחרים החריפה אלוני את התבטאויותיה בעניין הסכסוך הישראלי–פלסטיני.
בעקבות האינתיפאדה השנייה התבטאה אלוני בראיונות לכלי תקשורת ישראליים וזרים ובכתיבת מאמרי פובליציסטיקה.
בין התבטאויותיה: "רק בישראל יכול רוצח להגיע לדרגה של שר ביטחון", "ישראל מבצעת פשעי מלחמה", "אנחנו (ישראל) תמיד משתמשים באנטישמיות כתירוץ", "על שרון לעמוד לדין" ו"ישראל...
הפכה למשטר אפרטהייד, למעשה, וזה מתבטא באפליה בתקציבים לשירותים ולפיתוח.
ישראל היא מדינה אתנוקרטית ולא דמוקרטית".
אלוני התנגדה בצורה חריפה למבצע עופרת יצוקה וטענה כי "הפכנו את עזה למחנה מעצר ענק שבו מיליון וחצי איש.
מי שנמצא במחנה מעצר זכותו להגיב".
אלוני הרחיבה את ביקורתה לכלל הציבור הישראלי וטענה כי "אנחנו פשוט עם נבזה.
מה שאנחנו עושים בשטחים גרוע מכל הפוגרומים שעשו ליהודים" (אבל הוסיפה מייד הסתייגות: "אני לא מדברת על הנאצים כמובן, אלא על הקוזאקים").
אלוני הציגה את דעותיה בחריפות ואף השוותה פוליטיקאים ישראלים לנאצים, וספגה תגובות חריפות ממבקריה.
התנגדותה לפעילות המפלגות החרדיות, ובפרט למפלגת ש"ס, גרמה בין השאר להתבטאויות חריפות נגדה ברחוב הדתי, כגון דברי הרב עובדיה יוסף ש"צריך לעשות משתה ביום שתמות".
במהלך כהונת ממשלת ישראל העשרים וחמש הביאה אחת מהתבטאויותיה לדרישה של החרדים להדחתה מתפקיד שרת החינוך, דרישה שנענתה בחיוב.
אזרח ומדינתו: יסודות בתורת האזרחות, תל אביב: מערכות, 1958. (ספר ללימוד אזרחות בבתי הספר התיכוניים; ראה אור במהדורות רבות נוספות)
זכויות הילד בחוקי מדינת ישראל, תל אביב, תרבות וחינוך, תשכ"ד
ההסדר: ממדינת חוק למדינת הלכה, תל אביב: אותפז, תשל"א 1970 (הספר עובד על ידי יהושע סובול להצגה בשם "סטטוס קוו ואדיס", שעלתה בתיאטרון חיפה ב-1973)
נשים כבני-אדם, ירושלים: מבט, 1976.
לא יכולה אחרת: שולמית אלוני משוחחת עם עדית זרטל, אור יהודה: הוצאת מעריב-הד ארצי, תשנ"ז 1997 - ביוגרפיה פוליטית.
דמוקרטיה באזיקים; עורך: יוסף בן טל; תחקיר; רנה אורן, תל אביב: עם עובד, תשס"ח 2008. .
בשנת 1984 זכתה אלוני בפרס ברונו קרייסקי, וינה, על מאבקה למען זכויות אזרח ולקידום ההבנה בין יהודים וערבים.
ב-1996 זכתה בעיטור כבוד מהאקדמיה הבין-לאומית להומניזם (של המועצה להומניזם חילוני ).
שופט בית המשפט העליון בדימוס חיים כהן אמר עליה אז: "מאז עמדה לראשונה על במה ציבורית נשמע קולה הצלול, המאדיר כבוד האדם וזכויותיו הטבעיות והיסודיות.
היא הרימה את דגל השוויון בין שני המינים ובין גזעים שונים ובעלי אמונות שונות, ואת דגל המדינה כמגשימה האולטימטיבית של כל המוסרי והיפה שבערכי היהדות.
ואין כמותה מייצגת ומגלמת היהדות החילונית".
אלוני קיבלה תוארי דוקטור לשם כבוד ממספר מוסדות: אוניברסיטת קוֹנקוּק בסיאול, קוריאה הדרומית (1995); היברו יוניון קולג' (1996); האוניברסיטה החופשית של בריסל, בלגיה (1997); מכון ויצמן למדע, רחובות (1999), אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (2006) ואוניברסיטת חיפה (2013).
בשנת 1999 קיבלה את אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג מטעם האגודה לזכויות האזרח על מפעל חייה.
בשנת 2000 הוענק לה פרס ישראל בקטגוריה של תרומה לחברה, וזאת חרף מחאות הממסד הדתי (כולל עתירה לבג"ץ, שנדחתה).
בין נימוקי השופטים לקבלת פרס ישראל נאמר כי הפרס ניתן לה בזכות "מאבקה על כבוד האדם וזכויותיו היסודיות והטבעיות, היותה פה לאזרח, מאבקה למען תיקון עוולות, הנפת דגל השוויון בין העמים והאמונות השונות בישראל והכבוד ההדדי".
השופטים הוסיפו כי "רבים מן הנושאים שעליהם נאבקה אלוני בעוז כחלוצה לפני המחנה הפכו במרוצת השנים לנחלת הכלל, וכמה מהם אינם שנויים עוד במחלוקת".
בבחירות לכנסות ה-16, ה-17, ה-18 וה-19 הוצבה במקום ה-120 האחרון והסמלי ברשימת מפלגת מרצ לכנסת.
ביוני 2015 בחרה בה ועדה של אגודת הלהט"ב וגופים נוספים לרשימת "40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב".
מאז שנת 2018 מחולק מדי שנה פרס שולמית אלוני הניתן על קידום זכויות אדם, צדק חברתי וחיים משותפים של יהודים וערבים.
הזוכים הראשונים בפרס הם המופע "השימוע" של רננה רז והסרט אחרייך של רנא אבו פריחה.
בין הזוכים והזוכות לאורך השנים: אחינועם ניני, אדיב ג'השאן, יהושע סובול, רבקה מיכאלי, מירה עווד, סמי מיכאל ורועי יוסף.
על שמה קרויים רחובות בראשון לציון, קריית אונו ורמת גן.
שולי נתן (נולדה ב-16 במרץ 1947, כ"ד באדר ה'תש"ז) היא זמרת, גיטריסטית ומלחינה.
היא קנתה את תהילתה בשעה אחת בפסטיבל הזמר בשנת 1967, כששרה מחוץ למסגרת הפסטיבל את שירה של נעמי שמר "ירושלים של זהב", שיר שקיבל משמעות מחוזקת בעקבות מלחמת ששת הימים והפך למעין המנון שני ולא רשמי.
שולי נולדה בלונדון בשם מרים שולמית בורנפרוינד לציירים חוה נתן (בתו של אברהם נתן, הטנור הראשי באופרה של המבורג בין שתי המלחמות) ויהושע בורנפרוינד.
היא עלתה ארצה בגיל צעיר מאוד, והתגוררה בווילהלמה (בני עטרות של ימינו) ולאחר מכן בשכונת רמת חן ברמת גן.
התגייסה לצה"ל ב-1965 ושירתה כמורה חיילת בחבל לכיש והתגוררה עם שמונה בנות ביישוב הקהילתי נהורה ליד קריית גת ובד בבד למדה גיטרה.
כשפתחה בקריירה מוזיקלית אימצה את השם נתן, שם נעוריה של אמה, וקיצרה את שמה הפרטי לשולי.
הופעתה הפומבית הראשונה הייתה בתוכנית הרדיו "תשואות ראשונות" בשנת 1967, אז שמעה אותה בתה הבכורה של נעמי שמר, ללי, וסיפרה לאמה ששמעה זמרת בעלת קול גבוה (שמר אהבה זמרות עם קול גבוה).
שמר חיברה בדיוק אז את השיר "ירושלים של זהב" שהיה אמור להתבצע בפסטיבל הזמר מחוץ לתחרות הפזמונים.
השיר נוצר בעקבות הזמנתו של טדי קולק, ראש עיריית ירושלים, שביקש שיר חדש על ירושלים.
שמר מאוד התרשמה מנתן והחליטה שהיא תשיר את "ירושלים של זהב" בפסטיבל, אף על פי שמפיקי הפסטיבל חפצו דווקא בזמרת ידועה שתבצע אותו והתנגדו לביצוע על ידי זמרת לא מוכרת.
נתן ביצעה את השיר בליווי גיטרה בלבד בעת ספירת קולות ההצבעה לזמרים המשתתפים וסחפה את הקהל שהצטרף אליה בהתלהבות.
לאחר זמן הוסיפה שמר בתים נוספים בעצת רבקה מיכאלי, שאמרה שחסרה התייחסות לעיר העתיקה, והגרסאות החדשות הוקלטו.
אחד הרגעים המרגשים במלחמת ששת הימים, היה כשהצנחנים שהגיעו לכותל המערבי שרו את השיר כשדמעות בעיניהם.
באותה תקופה יצא תקליט בשם השיר שהורכב משירי המלחמה, ביניהם שירה של נתן (במהדורה האנגלית של התקליט, בה אמנים ישראלים אחרים מבצעים את השירים באנגלית, השיר בוצע על ידי זמרת העם שולי הרולד.
שירי המהדורה לא עלו על גבי דיסק).
השיר נחשב לאחד הפזמונים הישראלים הכי ידועים ומוכרים ואף זכה בתואר "שיר היובל".
זהו השיר שנתן מזוהה ביותר עמו עד היום.
מאז הוציאה אלבומי שירים יהודיים ולהיטים ישראלים, שאחד מהם, "שירי תהילה", שיצא בשנת 1995, כולל שיר שהקליטה בפסטיבל הזמר החסידי בשנת 1978 בגיחה חד פעמית.
שולי הלחינה ושרה אחדים משיריה של המשוררת זלדה, ביניהם "שושנה שחורה", "כל הלילה בכיתי" ו"אל תשליכני מלפניך".
קשר מיוחד נוצר בינה לבין הזמרת נחמה הנדל עמה היה לה הרבה מן המשותף, החל ממסגרות רוחניות ועד תחומי זמרה משותפים ונגינה בגיטרה, ואף השתיים הקליטו מספר אלבומים.
שתיהן העלו הופעות משותפות עד פטירתה של הנדל.
בשנת 2004 הייתה מעורבת, שלא בטובתה, בשערורייה זוטא לקראת מופע הצדעה לשמר.
מפיק המופע דודו אלהרר החליט שלא להזמינה להשתתף והעדיף שריטה תשיר במקומה את "ירושלים של זהב".