tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"בת יחידה: אגדה ערבית" / ברתולד אורבך, "ביבליותיקה לילדים", נו, ורשה: תושיה, תרע"ג 1912
"ספור מחיי פיל אחד" ורשה: האחים שולדברג ושותפם, תרנ"ז
דבורה הזקנה: "המשורר העני", "דבורה הזקנה" פייטרקוב: תושיה, תרנ"ט 1899
"הכוכבים שאבדו": שתי פנטסיות לילדים: "המלאך הגואל", "הכוכבים שאבדו" פייטרקוב: תושיה, תרנ"ט
"מעשה בשלטן אחד": אגדה ערבית, "ביבליותיקה לילדים", נט, ורשה: תושיה, תרע"ג 1912
"שמעון ולוי" (תרגום של מקס ומוריץ) / וילהלם בוש, ורשה: תושיה, תרע"ג.
"הוי, ערש מולדת", לחן: אדווין ארינסון, ביצוע: יוסף שפינדל (הקלטה: 1934, השימוש הראשון שנעשה בלחן עבור שיר בשפה העברית)
"שכב, הירדם, בן לי יקיר"
"לנשמת הרצל", ירושלים, חמו"ל, תרס"ו
וידוי מתוך: "האשכול", ב' קרקוב, תרנ"ט
"ילדות: שירי משחק ושירי הטעמה" ורשה: הוצאת חנוך, 1905.
"מוסר שדי בכהן גדול, מעשה באלכסנדר מוקדון" בתוך הביבליותיקה לילדים; ורשה: תושיה, תרע"ג 1912
"פצעי נוער ורשה", האחים שולדבערג, תרנ"ד.
"פרקי שירה": שירים מקוריים ומתורגמים ורשה, האלטער ואייזנשטאדט, תרנ"ז
"אחות קטנה" פורסם ב"בן כוכב": עיתון לילדים, חוברת א, תשרי תרפ"ה, עמ' 1, 1 אוקטובר 1924.
"מעשה בארי אחד": אגדה ורשה: תושיה, תרע"ג 1913.
"קורות ישראל לודז'" – ת"א, תרצ"ה
"אנשים חולים": קובץ ספורים, רשימות ואגדות ורשה: דפוס מ"ו הלטר ושותפו, תרס"ג 1903. (פרוזה)
"יוסלה המתמיד": סיפור מקורי בחרוזים פיטרקוב, תרנ"ט
"ממרירות החיים": סיפורים וציורים פיטרקוב: תושיה, תר"ס 1900.
אהרן מיכל ברכיהו (ברוכוב) (כ"א בטבת תר"ל, 25 בדצמבר 1869 - י"ד באדר א' תש"ו, 15 בפברואר 1946) היה פובליציסט ציוני, מזכיר הוועד האודיסאי, איש העלייה השנייה, ולימים מזכיר בצלאל.
ברכיהו נולד בשם אהרן מיכל ברוכוב בווילנה, ליטא (רוסיה), בנו של הרב אבא יעקב הכהן בורוכוב, בעל ה"חבל יעקב", ורחל בריינה, ואחיו של ד"ר מרדכי ברכיהו.
למד בישיבת וולוז'ין יחד עם חיים נחמן ביאליק, הרב אברהם יצחק הכהן קוק, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי ואלתר דרויאנוב ואחר כך בסלובודקה.
לימים עזב את הישיבה ונעשה ציוני.
החל משנת 1899 התחיל לכתוב מאמרים פובליציסטיים בנושאי היהדות והציונות בעיתונים וכתבי העת העבריים ולאורך השנים כתב מאות מאמרים ומסות.
בין השאר השתתף ב"המליץ", "הזמן", "מאזנים", "גליונות", "דואר היום", "הארץ", "הבקר" וכו'.
ב־1905 חזר לרוסיה ושימש בתפקיד אחד המזכירים של הוועד האודיסאי של חובבי ציון עד 1909. באודסה התיידד עם שאול טשרניחובסקי, המו"ל ח.
רבניצקי, מנחם אוסישקין ועם עוד סופרים ופעילים ציוניים.
ידיד נעוריו חיים נחמן ביאליק גר אף הוא באודסה באותן השנים.
ב־1909 עבר לווילנה במזכירות המרכז הציוני ובין היתר ערך לזמן קצר את "העולם", ביטאון של ההסתדרות הציונית.
עם העברת מרכז חובבי-ציון לפטרבורג עבר איתו לשם.
ב־1912 עלתה המשפחה לארץ ישראל.
אשתו חיה שרה לבית פראם וילדיהם, הבנות רבקה ומרים והבן הצעיר מתיתיהו עלו איתם, בעוד בנם הבכור אלחנן שלמד באוניברסיטה בצרפת הגיע לארץ ישראל בקיץ 1914. הם השתקעו בירושלים, שם שימש כמזכיר (ככל הנראה כמנהל אדמיניסטרטיבי) של בצלאל.
לאחר הצטרפות טורקיה למלחמת העולם הראשונה גירשו הטורקים מארץ ישראל את נתיני מדינות האויב צרפת, אנגליה ורוסיה.
כדי להימנע מן הגירוש הפכו אהרן מיכל ואחיו הרופא ד"ר מרדכי ברכיהו (בורוכוב), שעלה אף הוא לארץ ישראל, לנתינים עות'מאניים.
תנאי החיים בארץ ישראל נעשו בהמשך קשים מאוד: היה מחסור במזון והשלטונות הטורקים הציקו ליהודים.
אהרן מיכל נאסר על ידי המשטרה הטורקית והוגלה לדמשק, שם היה צפוי לחרפת רעב.
אחיו הצעיר מרדכי שהיה רופא ושירת בזמן המלחמה בצבא הטורקי כקצין רופא בבית חולים צבאי בעיר זחלה שבלבנון הציל אותו.
הוא נסע לדמשק, חילץ את אהרן מיכל ממאסר והביא אותו לזחלה, שם נשאר עד סוף המלחמה.
בשנות ה-20 או ה-30 שינה כנראה את שם המשפחה שלו לברכיהו, ומאז התחיל לחתום על מאמריו בשם זה.
אחרי סיום המלחמה חזר לירושלים ויחד עם אחיו מרדכי היה בין ראשוני המתיישבים בשכונת בית הכרם.
בשנים הבאות עבד כמורה בגימנסיה העברית וכן בבית המדרש למורים בבית הכרם.
בתחילת המנדט הבריטי נבחר לוועד הזמני של יהודי ארץ ישראל ולמרכז המורים (הנהלת אגודת המורים) ובשנים 1925–1927 היה חבר ויו"ר מרכז המורים ושליחם לקונגרס הציוני.
כן היה בין מייסדי אגודת הסופרים.
הרבה לכתוב מאמרים בעניינים לאומיים בעיתונים, בעיקר בעיתון "הארץ".
מאמרו "למצב היהודים והיהדות" התפרסם בגיליון הראשון של העיתון מ-1919 לצד מאמר המערכת בעמוד הראשון.
בשנת 1938 ליקט 27 מאמרים שהיו חשובים לדעתו לספר בשם "נכסים וערכים" (בהוצאת דביר).
נפטר בתש"ו, 1946 ונקבר על הר הזיתים ולידו נקברה גם אשתו חיה שרה.
בנו הבכור, המהנדס אלחנן ברכיהו, היה מנהל המחלקה הטכנית של הקק"ל, ממקימי חברת "מקורות" ואחד ממנהליה, ובשנות עבודתו האחרונות בקק"ל עמד בראש מפעל ייבוש החולה.
בשכונת בית הכרם בירושלים נקרא רחוב על שמו.
רבי אהרן מאוסטרהא (-כ"ו באדר ב' ה'תק"ע, 1810), היה מצדיקי תנועת החסידות בדור ה-3, תלמידו של המגיד ממזריטש.
מפורסם גם בשמו ד"ר גארדיא, בשל היותו רופא, לפני התקרבותו לחצר המגיד ממזריטש.
על פי המסורת החסידית, ד"ר גארדיא עזב בצעירותו את דרך אביו, ולמד רפואה, ולבסוף היה רופאו האישי של מלך פרוסיה.
עקב מופת ששמע על המגיד ממזריטש, הגיע לחצרו, וביקש ממנו דרך תשובה, ולאחר תקופה הפך לתלמיד מן המניין בחצרו.
בספר 'מזכרת לגדולי אוסטרהא' מסופר שלאחר חזרתו בתשובה, היה רופא המחוז, והיה הולך חגור בחרב כאות כבוד לתפקידו, והיה מכונה 'רבי', בשל האמונה כי הוא מרפא את החולים בדרך מופת ולא בדרכי הרפואה.
סיפורו מוזכר בקצרה בספר 'שארית ישראל', לרבי ישראל דב בער מווילעדניק:'כמו שידוע מהמגיד הגדול ממזריטש, שלקח את הרופא גארדע מעמקי הקליפות והושיבו ברום המעלות...'.
סיפורים נוספים עליו מובאים בספר 'בית אברהם' לרבי אברהם מסלונים, כתבי רבי יאשע שו"ב, ספר 'מזקנים אתבונן' (ירושלים תשס"ז), 'מאמר מרדכי' (ירושלים תשס"ב, סיפורי רבי מרדכי חיים סלונים),
בתו חנה, הייתה גם רופאה, וכונתה "חנה'לי דיא דאקטרין" (חנה הרופאה).
רבי אהרן מז'יטומיר (ה'תק"י-1750 בערך – כ"ו תשרי ה'תקע"ז-1817 בערך) היה תלמידו של רבי לוי יצחק מברדיטשוב ומגדולי תנועת החסידות.
הוא התמנה למגיד בז'יטומיר על ידי רבו בשנת ה'תקנ"ח.
בתפקידו זה כיהן כשלוש שנים ולאחר מכן עקר להונגריה וכיהן כמגיד בערים קראלי ואשוואר.
כמו רבו גם הוא נודע בצדקתו, קדושתו והתלהבותו הגדולה בעבודת ה'.
הוא כתב ספר ובו דרשות קבליות על חומשי התורה בשם "תולדות אהרן", ברדיצ'ב, 1817. בספר נדפסו דרשותיו מז'יטומיר בשנים ה'תקנ"ח-ה'תקס"א.
הוא נפטר בכ"ו תשרי תקע"ז (1816) ובהילולה שלו משתתפים רבים.
אהרן לנגרמן (20 ביוני 1925 – 27 בנובמבר 1997) היה איש חינוך ישראלי ומנכ"ל משרד הסעד (היום "משרד הרווחה והביטחון החברתי").
נולד בוויסבדן, גרמניה, למשה יהודה ליב לנגרמן וגיטל לבית זיסקינד.
צאצא מצד אמו לרבי מנחם מנדל מרימנוב ולרבי אלימלך מליז'נסק.
בזמן מלחמת העולם הראשונה ברח אביו מגליציה לברלין כדי להימנע מגיוס לצבא האוסטרו-הונגרי, והאם עברה עם ילדיה לווינה, ומשם עברה המשפחה לגרמניה.
במאי 1934 עלה ארצה עם אחיו שלמה ואמו, שבארץ כבר חיכו להם אחותו בלומה ואחיו משולם.
סיים את לימודי בית הספר היסודי הכללי בעיר בשנת 1939. בכתה ח' נאלץ לעזוב את בית הספר כדי לעזור בפרנסת המשפחה.
עבד במשך כמה חודשים באריזת תפוזים.
בשנים 1939–1941 התגורר במושב העובדים כפר פינס ושם הצטרף לחברת נוער של עליית הנוער.
היה בין חברי הגרעין הקיבוצי של חברת הנוער, ויחד עמם הצטרף לקבוצת "רמת השומרון" בפרדס חנה, שעלתה לאחר מכן להתיישבות בנגב, לקיבוץ בארות יצחק.
בשנים 1942–1945 היה חבר קיבוץ בארות יצחק.
בשנת 1945 נשלח על ידי הקיבוץ ללמוד בסמינר להכשרת מדריכים של הסוכנות היהודית בירושלים.
בשנים 1946–1949, לאחר תום לימודיו בסמינר, התבקש להיות מדריך של קבוצת ילדים מ"ילדי טהרן", כולם ניצולי שואה, שלמדו בסקטור הדתי בבית הספר החקלאי ב"מקוה ישראל".
באותה תקופה השתתף גם בהגנה על האזור, ובעיקר על הדרך לירושלים בתקופת מלחמת השחרור.
בשנים 1950–1952 היה שליח הקיבוץ בתנועת הנוער "בני עקיבא", שם שימש מרכז פעילות התנועה בקרב העולים החדשים ולאחר מכן ריכז את מחלקת ההדרכה.
כתב חומרי הדרכה לגילים השונים וריכז סמינריונים למדריכים.
באותן שנים השלים את בחינות הבגרות, מתוך כוונה להמשיך את לימודיו באוניברסיטה.
בשנים 1953–1954 עבד במרכז לתרבות של תנועת "הפועל המזרחי" וריכז את פעולות ההשתלמות והתרבות בקרב ההתיישבות העובדת.
בשנים 1955–1961 למד באוניברסיטה העברית בירושלים, בחוגים למקרא וספרות עברית, לתואר ראשון בספרות עברית במגמה מורחבת לתואר שני.
בתקופה זו שימש מפקח על מועדוני ילדים ונוער של ארגון "תקוותנו" והמשיך בכתיבת חומרי הוראה והדרכה עבור משרד החינוך.
בשנים 1957–1961 שימש מורה בסמינר למורות "אפרתה", בעיקר במתודיקה של המקצועות, וכן לימד ספרות ומקרא בסמינרים למורים של הסוכנות היהודית.
בשנת 1961 התקבל לעבודה במשרד הסעד כמפקח על השתלמות עובדי החינוך.
בתחילה ריכז גם שני קורסים מטעם יוניצ"ף למנהלים ורכזים חינוכיים בפנימיות לנוער בסיכון ולעבריינים צעירים.
בשנת 1963 ייסד את "המדרשה להכשרת עובדים חינוכיים סוציאליים" עבור שירותי המשרד, במסגרתה פותחו תוכניות הכשרה למדריכים ומטפלים במוסדות לאוכלוסיות בעלות צרכים מיוחדים, וכן למעונות רשות חסות הנוער ולמדריכים שפעלו עם נוער בסיכון.
בנוסף עסקה המדרשה בפעולות השתלמות לכלל עובדי הרווחה.
בשנת 1967 נתמנה לסגן מנהל כללי ומנהל האגף לילד ונוער, מבחן ומוסדות.
בשנים 1971–1974 התבקש על ידי הנהלת המשרד לארגן אגף חדש במשרד: האגף למחקר, תכנון והכשרת עובדים.
בשנת 1974 מונה על ידי שר הסעד מיכאל חזני כממלא מקום למנכ"ל המשרד.
בשנת 1976 מונה על ידי השר זבולון המר כמנכ"ל משרד הסעד.
שימש בתפקידו עד שנת 1978.
בשנת 1979 החל לשמש מנהל המרכז לשירותי התנדבות.
באותה עת עסק, יחד עם אחרים, בהקמת המועצה הלאומית לשלום הילד.
היה פעיל מרכזי במועצה כמעט עד יומו האחרון.
מאז פרישתו ממשרד הסעד עסק בייעוץ לגופים שונים בנושאים של יחסי אנוש.
לנגרמן שימש בהתנדבות בהנהלות של גופים ציבוריים שונים: בשנים 1983–1986 היה יו"ר הדירקטוריון של החברה למתנ"סים, ועד 1993 חבר הדירקטוריון של החברה.
בשנים 1982–1992 היה נציג ציבור במועצה להשכלה גבוהה.
משנת 1980 וכמעט עד יומו האחרון היה חבר המועצה לביקורת סרטים ומחזות.
לנגרמן היה ראש הוועדה לבדיקת מצב הילדים בפנימיות שבאחריות משרד העבודה והרווחה בשנת 1988. היה ראש ועדת המומחים לקביעת סטנדרטים לפנימיות ב-1995, והיה ראש הוועדה לתשלומי הורים במערכת החינוך.
בשנת 1998 נוסד יום עיון שנתי לזכרו של אהרן לנגרמן במועצה הלאומית לשלום הילד.
בשנת 1958 נשא אהרן לנגרמן לאישה את שושנה לבית פינצ'ובר.
נפטר ב-27 בנובמבר 1997, ונקבר בהר המנוחות .
משה האיש: דברים לזכרו של אבינו, ר' משה יהודא ליב לנגרמן בן הרב יעקב צבי, במלאת שנה לפטירתו
הנפש הטובה: ציון לזכרה של אמי מורתי גיטל לנגרמן בת ר' יוסף דוד במלאת עשר שנים לפטירתה
היה הוגה חסידי פורה במיוחד.
עסק גם במסחר בנדל"ן והיה עשיר ובעל נכסים.
נולד כבן יחיד לרבי שלמה יהושע דוד מראדזימין, בנו וממלא מקומו של רבי יעקב אריה גוטרמן מראדזימין.
נקרא מנחם מנדל על שמו של רבי מנחם מנדל מקוצק שנפטר בשנה שלפני כן (ה'תרי"ט) ושהיה מיודד עם סבו מימי שהותם יחד בחבורתו של רבי שמחה בונם מפשיסחה.
נחשב כבר בצעירותו לעילוי ולתלמיד חכם והיה חביב על סבו, אצלו גם התחנך.
בגיל 12 התארס עם מאטיל (נפטרה בי"ג בשבט ה'תרצ"ג), בתו של רבי יצחק יעקב רבינוביץ.
החתונה נערכה סמוך לבר המצוה שלו.
חותנו החזיק אותו כלכלית במשך שנים רבות.
בתקופה זו למד אצל רבי אברהם בורנשטיין לימודי נגלה, ולימודי קבלה וחסידות אצל רבי שלמה זלמן שניאורסון מקאפוסט.
נסע גם לרבי דוד משה פרידמן מטשורטקוב, רבי אברהם מטריסק, רבי יהושע מבעלז ורבי רבי יוחנן מרחמסטריווקה; אף על פי שנוהג זה – לנסוע לאדמו"רים אחרים – היה בלתי נפוץ בקרב בני אדמו"רים בפולין.
עם הסתלקות אביו בט"ו בשבט ה'תרס"ג מילא את מקומו באדמו"רות בראדזימין.
נודע כבעל מופת, ונהג לומר שאין חילוק בין ישועה בדרך הטבע לישועה שלמעלה מדרך הטבע.
התנגד לניתוחים וגם בחוליו סירב בתוקף שינתחו אותו.
את תורותיו, שהיו בנויות על קבלה וחסידות בדרך קרובה לחב"ד, היה משמיע בהזדמנויות רבות, והן התאפיינו באורכן.
על אף שהיה מרבה בתעניות, תואר כבעל הופעה חיצונית מרשימה ("גבה קומה ורחב גרם בעל זקן אדמוני"), התאפיין בקול חזק, והיה מתפלל בהתלהבות רבה ובתנועות בולטות.
בשנת ה'תרע"ב הקים ישיבה בראדזימין בשם "ארחות חיים", בראשה העמיד את מקורבו רבי פינחס מנחם זינגר (בעל "מגדים חדשים") ששימש גם כסופרו.
מנהלה הרוחני משנת ה'תרפ"ה היה הרב ישראל פרנקפורטר.
מדי פעם גם מסר בה ראמ"מ שיעורים בעצמו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, עבר לוורשה – כאדמו"רים רבים בפולין בתקופה זו.
בוורשה קבע את חצרו ברחוב "פאוויה" (Pawia).
הוא פתח מחדש את הישיבה בה היה מוסר שיעור בפני קבוצת צעירים מדי יום.
בתקופה זו התעשר מאוד לאחר שרכש נדל"ן בוורשה.
בוורשה התפרסמו במיוחד ההקפות שהיה עורך בחג שמחת תורה, הן ארכו שעות רבות במהלכן היה רוקד ללא הפוגה עם ספר תורה, ורבים מתושבי העיר היו באים לחזות בהן.
בשנת ה'תר"ץ עבר לנשלסק, שם כיהן כרב העיר.
ראמ"מ היה פעיל במיוחד בעסקי ציבור בפולין.
הוא ייסד חברות "שומרי שבת" בערים ועיירות רבות ברחבי פולין, החברה פעלה לסגירת החנויות בערבי שבתות עם הדלקת נרות שבת, על ידי שליחת משגיחים מיוחדים, ובתקופת מגוריו בוורשה הוא עצמו היה יוצא עם השליחים להתריע על כניסת השבת.
פרסם פעמים רבות אזהרות שונות בנוגע לעניינים הלכתיים שהתעוררו, בעיקר בענייני כשרות.
וכאשר נדרש, גם תרם ממונו לטובת העניין.
כאשר בשנת תרס"ח התפרסם שבעיר סוקולוב פודלסקי מכר סופר סת"ם בתים של תפילין ללא פרשיות בתוכן, יצא ביוזמה לבדיקת תפילין ברחבי פולין תוך הסכמה לממן מכיסו את עלות הבדיקה לחסרי יכולת.
אופייני להנהגתו הוא המאורע שאירע בחורף תרצ"ג, כאשר שמע שבבית חולים בוורשה כלי הבשר והחלב מעורבים, הלך לשבור בעצמו את כל הכלים בפומבי, ומימן מכיסו מערכות כלים חדשות בעלות של אלפי זלוטי.
בשנת 1930 הזמין אליו את עורכי העיתונים היהודיים בוורשה, ודרש מהם לחדול מחילולי השבת בעריכת העיתונים ובהדפסתם.
בעקבות פעילותו הנמרצת בעניינים דתיים, נמתחו עליו ביקורות רבות על ידי החוגים החילוניים בפולין, ובפרט על ידי הבונד.
ארגן מספר אספות ציבוריות בוורשה בשלהי תקופת השלטון הצארי בפולין.
כך למשל, בשנת תרע"א קרא לאספת רבנים לביטול החוק של שביתת יום ראשון.
הוא התפרסם גם בפעולותיו היו למען החיילים היהודים ששירתו בצבא.
לקראת פסח תרס"ד בעיצומה של מלחמת רוסיה-יפן דאג הרבי למשלוח של חמישה קרונות רכבת של מצות בעבור החיילים היהודים שבפורט ארתור.
על פועלו זה קיבל מכתב תודה ממפקדי הצבא הצארי.
כך דאג גם לאוכל כשר בעבור האסירים היהודים, ולהכשרת מטבחי הצבא הפולני לחג הפסח.
ואף ניסה ללא הצלחה לשכנע את ראשי הבונד להכשיר את מטבחיהם לפסח.
לצורך עסקנותו נפגש רבות גם עם פקידי הממשלה על אף שלא שלט בשפה הפולנית והיה מדבר גרמנית מעורבת ביידיש.
באחת הפעמים אף נפגש עם יוזף פילסודסקי.
בשנת תרע"ט נקלע לפולמוס ציבורי עם ועד הרבנים בוורשה, כאשר פרסם כי מותר לברך על אתרוגים שנשלחו מדמשק לפולין על ידי אגודת ישראל בפרנקפורט דמיין, על אף הרינונים שיצאו עליהן כי הם מורכבים.
חברי בית הדין של ורשה התנגדו לדעתו זאת, ויצאו בקריאה כנגד פסק הדין, לעומת רבי אליהו קלצקין שהתיר לברך בלובלין ובסביבתה – על פי מכתב ששלח אליו ראמ"מ גוטרמן.
בחול המועד סוכות נשלח אישור מהרב עזריאל מונק, רבה של קהילת עדת ישראל בברלין, על כשרות האתרוגים, וחלק מחברי בית הדין חזרו בהם מהאיסור.
היה ידוע בחיבתו לארץ ישראל ובפעילות למען היישוב.
בשנת ה'תרס"ו מונה לנשיא כולל פולין אחרי פטירת הנשיא הקודם רבי מרדכי הורוויץ מפיוטרקוב.
לאחר כמה שנים, בסביבות שנת תרע"ג, התפטר מתפקידו כנשיא כולל פולין עקב העומס הרב בהנהגת הישיבה, אך המשיך לפעול רבות בענייני ארץ ישראל.
הוא סייע רבות למתיישבים הראשונים בבני ברק בראשותו של יצחק גרשטנקורן שהתקבל אצלו באהדה מופגנת.
באספה שנערכה בביתו בחורף תרפ"ב מונה לנשיא אגודת המייסדים "בית ונחלה", הוא תרם לאגודה 65,000 מארק, ומדי שבוע השתתף באספה של חברי האגודה, אך פרש ממנה לאחר שדרישתו להתיישב באחת מ"ארבע ערי הקודש" לא התקבלה.
כחלק מפעילותו ביישוב הארץ קנה גם נדל"ן בצפת, והשתתף גם בפדיון קברי צדיקים בארץ ישראל כמו מערות הקבורה של רבי יהודה בר אילעי, רב המנונא סבא ובניהו בן יהוידע ומימן מכיסו הדלקת נר תמיד על קברם של רבי שמעון בר יוחאי ושל הושע בן בארי בבית הקברות העתיק בצפת.
קיים גם משא ומתן לקניית קבר יוסף בשכם, אך המשא-ומתן כשל.
באלול ה'תרפ"ח ביקר בארץ ישראל ביקור ממושך עד לאחר סוכות תרפ"ט, ובמהלכו עמד במוקד הסכסוך שפרץ בין היישוב היהודי בארץ לממשלת המנדט.
בביקורו בכותל המערבי, נוכח לראות שאין הפרדה בין מקום התפילה של הגברים לעזרת נשים.
ובערב יום הכיפורים תרפ"ט הוא הקים מחיצה ברחבת הכותל המערבי (בנוסף לתאורה וריהוט לרחבה שמימן מכספו), אולם היא נהרסה על ידי משטרת המנדט בעיצומו של יום הכיפורים בגלל הפרת ה"סטטוס קוו".
בעקבות זאת אורגנו בהמשך אספות מחאה מטעם היישוב היהודי ברחבי הארץ, באספת המחאה שנערכה בירושלים בהשתתפות כרבבה, נאם ראמ"מ ופרץ בבכי באמצע נאומו שהותיר רושם עז על הנאספים.
בעקבות מחאות היישוב היהודי בארץ ישראל ובעולם על ההתנגשות, שבה נפגעו מתפללים יהודים, מינתה ממשלת בריטניה בהסכמת חבר הלאומים "ועדה לקביעת הזכויות והתביעות השנויות במחלוקת של היהודים והמוסלמים בכותל המערבי" – ועדה זו כונתה גם בשם "ועדת הכותל הבינלאומית".
הוועדה קיימה דיון על גבולות הסטטוס קוו, כשבו נגבו עדויות מיהודים ומוסלמים על הרשאת היהודים להציב כיסאות, ספסלים ומחיצות בימי השלטון העות'מאני.
לבסוף הוכרע הדיון לטובת המוסלמים ועל פי עדותם כי מעולם לא הובאו כיסאות או הוצבו מחיצות בכותל המערבי.
למעשה היו מובאים לכותל המערבי ספסלים ותשמישי קדושה בהעלמת עין מצד המוסלמים על ידי תשלום לשומרי הווקף, וכך גם מופיע בתצלום מראשית המאה ה-20.
בשמחת תורה תרפ"ט ערך את התפלות וההקפות על יד הכותל המערבי ובהן השתתפו המונים, בהם רבי אהרן ראטה ורבי שמחה בונם אלתר (חתנה של בת אחותו).
במהלך ביקורו ערך מגבית דחופה למען הצלת ילדים יהודים מהמיסיון, והשתתף בה באופן אישי בתרומה בסך 50 דולר.
על אף תמיכתו האיתנה ביישוב הישן, ביקר גם בתל אביב, ונפגש גם עם אישים חילוניים ממנהיגי הציונות כמו מאיר דיזנגוף וחיים נחמן ביאליק עמם שוחח על חשיבות שמירת השבת.
בשנותיו האחרונות חלה בסוכרת ובדלקת ריאות וסבל גם משושנה ברגלו.
מצבו החמיר בקיץ תרצ"ד בעת ששהה באוטבוצק, והוא נותח בו' באלול תרצ"ד באוטבוצק, לאחר שסירב בתוקף שיעבירו אותו לוורשה לצורך הניתוח, על אף המלצת הרופאים להעברה.
למחרת, ביום השבת, הוסיפו לו את השם "רפאל" על פי הוראת רבי יצחק זליג מורגנשטרן, האדמו"ר מסוקולוב.
נפטר באוטבוצק באור ליום שני ט' באלול תרצ"ד לפנות בוקר.
בית דין מיוחד שהתכנס לדון בשאלת מקום קבורתו הכריע לקבור אותו באוהל סבו רבי יעקב אריה בוורשה, ולא בראדזימין שם קבור אביו.
מסע הלווייתו יצא מבית המדרש של חסידי פוריסוב בו שכנה ישיבתו, בהשתתפות המונים – בהם רבני ואדמו"רי ורשה.
מכיוון שלא הותיר אחריו צאצאים, מילא את מקומו בן אחותו רבי חיים יעקב אריה מורגנשטרן, חתן רבי מנחם מאמשינוב.
רחי"א מורגנשטרן היה אדמו"ר בווישקוב ועבר לראדזימין לאחר פטירתו של ראמ"מ.
חלק מהחסידים עברו לאחיו של רחי"א מורגנשטרין, רבי אברהם פנחס מורגנשטרן משדליץ, שכיהן כאדמו"ר בוורשה.
שני אדמו"רים אלו נספו בשואה.
ראמ"מ היה יוצר תורני פורה ביותר.
הוא הותיר אחריו יותר מ-200 כרכים של חידושי תורה בכתב יד, ובביתו ישבו כמה מעתיקים שכתבו בקביעות את דברי התורה שהשמיע, בהם רבי צבי הירש יאיר מרייוויץ ורבי אברהם נייערמן מהנריקוב.
חינוך הבנים – יצא לאור לרגל ייסוד ישיבת "ארחות חיים" בראדזימין
צמח מנחם – על הגדה של פסח
עלים לתרופה – על דף אחד במסכת ביצה.
בדברי תורתו ניכרה השפעה של דרך חב"ד אותה קיבל מרבי שלמה זלמן שניאורסון מקאפוסט.
בסיפורת החסידית אודותיו הוגדר כ"אדמו"ר רוסי" (ביידיש: "א רוסישער רבי") משום כך.
כפי שאמר על עצמו, הוא מיזג בתורתו את דרך החסידות הפולנית שכונתה אצל חסידי חב"ד "חג"ת" (ראשי תיבות: חסד, גבורה ותפארת) על שם הספירות המרכזיות בהגות החסידית הנפוצה בה, שעיקרן באהבת ה' ויראתו, עם הדרך החבד"ית המתמקדת בספירות חכמה, בינה ודעת, שעיקרן בידיעת ה' על ידי הבנת השכל.
חלק קטן מהם הודפס בחייו, ובשנת תשס"ד קובצו יחד כל כתביו ששרדו והודפסו במהדורה חדשה על ידי הרב ישראל אריה רייס.
אחותו איטה נישאה לרבי צבי הירש מורגנשטרן מלומאז', בנו של רבי דוד מורגנשטרן מקוצק.
נפטרה בעת לידתה את אחד מילדיה (1886).
שניים מבניה – רבי חיים יעקב אריה מווישקוב (חותנו של רבי רבי ירחמיאל יהודה מאיר מאמשינוב) ורבי אברהם פנחס משדליץ – מילאו את מקומו באדמו"רות.
שתי בנותיה נישאו לרבי אברהם וינברג (השני), ולרבי נחמיה אלתר.
אחי אשתו רבי נתן דוד רבינוביץ (פרצובה).
אחי אשתו רבי מאיר שלמה יהודה רבינוביץ.
אחי אשתו רבי אברהם יהושע העשיל רבינוביץ מלובלין.
אחי אשתו רבי ירחמיאל צבי רבינוביץ משדליץ – נפטר בצעירותו, ובניו רבי נתן דוד משדליץ-לונדון ורבי יחיאל יהושע רבינוביץ גדלו בבית הדוד ראמ"מ.
גיסו (חתן חמיו) רבי יוסף צבי קאליש מסקרנביץ.
גיסו (חתן חמיו) רבי חיים אלעזר שפירא ממונקאטש.
בנו החורג (בן אשתו) מנחם מנדל הלברשטאם – גדל בביתו כיתום צעיר; נשא את בתו של רבי יצחק מנחם דנציגר.
אהרן מאיר פורטוגל (ביידיש: פארטוגאל; נולד בכסלו ה'תשל"ח) הוא האדמו"ר הרביעי והנוכחי מחסידות סקולען.
נולד במונטריאול לרבי ישעיה יעקב פורטוגל ולסילקא בת רבי מאיר גרינוולד רבה של טיאצ'יב.
היות שיום לידתו (או יום מילתו) היה ביום ח' בכסלו, יום השנה של רבי אהרן טברסקי מצ'רנוביל, על כן נקרא בשם "אהרן" על שמו, ונתווסף לו השם "מאיר" על שם אבי אמו רבי מאיר גרינוולד.
בילדותו למד בתלמוד תורה של חסידות סאטמר במונטריאול.
למד בישיבת לוצרן בשווייץ אצל רבי יצחק דוב קופלמן.
נישא בשנת ה'תשנ"ח למרים, בת דודו הרב שלמה אליעזר ברוינשטיין, רב קהילת טרניבא במונסי, חתן סבו רבי מאיר גרינוולד.
לאחר פטירת אביו בה' באלול ה'תשפ"ד, התמנה למלא את מקומו כאדמו"ר מסקולען, לצד אחיו הרב אליעזר זוסיא, שמכהן כרב הקהילה.
אחיו, הרב אליעזר זוסיא, רב קהילת סקולען
בנו, הרב שמואל צבי, חתן הרב אריה לייבוש טייטלבוים, חתנו של האדמו"ר רבי שמואל יעקב קאהן מתולדות אברהם יצחק
בנו, הרב לוי יצחק, חתן הרב אברהם יהושע העשיל טברסקי, חתן האדמו"ר רבי צבי אלימלך הלברשטאם מבארניב, חתן האדמו"ר רבי חי יצחק טברסקי מרחמסטריווקה
חתנו, בן הרב דוד משה הורוביץ, בן אב"ד דז'יקוב מונסי, וחתן האדמו"ר מקוסון בית שמש
שחקן "תיאטרון הבימה" במוסקבה ובתל אביב, מגדולי שחקני הבימה העברית בתקופת היישוב ובימי המדינה.
חתן פרס ישראל לתיאטרון לשנת תש"ך-1960.
מסקין נולד בעיירה שומיאץ ברוסיה, בנו של סנדלר.
למד בחדר ובבית ספר ברוסיה וכשבגר היה לפועל מתכת והשתתף בפעילות מהפכנית.
בימי המהפכה הרוסית הצטרף לצבא האדום והגיע בו לדרגת קצונה.
בשנת 1919, בהיותו האחראי על חלוקת המזון לתושבי מוסקבה, נתוודע לחברי תיאטרון "הבימה" שזה אך נוסד וסייע להם באספקת מזון.
בשנת 1922 הצטרף לתיאטרון והשתתף בהצגתו האייקונית "הדיבוק".
בשנת 1928 עלה מסקין לארץ ישראל עם אנשי "הבימה" ושיחק בתיאטרון עד ליום מותו.
דמותו של מסקין, גבה הקומה ובעל הפנים המחוטבות, וקול הבס העמוק שלו הקרינו עצמה רבה והוא וחנה רובינא נחשבו בתקופת היישוב למלכי הבמה העברית.
מסקין גילם במשך שנותיו בתיאטרון שלל תפקידים מרכזיים: הוא היה הגולם בהצגת "הגולם" ואותלו במחזהו של שייקספיר "אותלו".
כן, גילם את דמותו של שיילוק בהצגת "הסוחר מוונציה", את דמותו של וילי לומן ב"מותו של סוכן", את דמותו של הכומר קומאלו בהצגת "זעקי ארץ אהובה" ואת דמותו של קפטן קוויג ב"המרד על הקיין".
תפקידו האחרון היה בהצגת "הצוענים של יפו" מאת נסים אלוני, שהועלתה לראשונה בשנת 1971.
מסקין שיחק בסרטי הקולנוע "המניע לרצח", "סבינה והגברים", "שני קוני למל" ו"שבת המלכה".
בשנת 1943 זכה בפרס האמנות מטעם הקרן הקיימת לישראל.
הוא שיחק במחזה "בערבות הנגב" של הבימה ב-1949.
בשנת תשי"ד-1954 זכה בפרס הבימה ע"ש מנחם גנסין.
בשנת 1956 זכה בפרס לאמנות התיאטרון של עיריית תל אביב (שבשעתו נקרא פרס רמח"ל).
בשנת תש"ך-1960 זכה בפרס ישראל לתיאטרון.
אהרן מסקין נפטר בשנת 1974, בגיל 76, ונקבר בחלקת האמנים והסופרים שבבית העלמין קריית שאול בתל אביב בהלוויה רבת-משתתפים.
היה נשוי לסימה (נפטרה ב-1975), ואב לאמנון מסקין, שחקן, ויובל מסקין, איש קול ישראל.
בשנת 1978–9 ארגנו "תיאטרון הבימה", "תיאטרון חיפה" והארכיון והמוזיאון לתיאטרון בירושלים תערוכה לזכרו.
עיריית תל אביב קראה רחוב על שמו.
כן נקבע על שמו "פרס לתיאטרון" (למחזאות ישראלית מקורית), מטעם הסניף הישראלי של המכון הבינלאומי לתיאטרון (ITI), האגף לתרבות במשרד החינוך והתרבות ותיאטרון "הבימה".
רבי אהרן הלוי הורביץ מסְטַרשֶלֶה (staroszele) (ה'תקכ"ו, 1766 – כ"ב בתשרי ה'תקפ"ט, 1828) היה תלמידו של רבי שניאור זלמן מלאדי, ואחד מממלאי מקומו.
נולד בשנת ה'תקכ"ו לר' משה הלוי הורביץ, באורשה, שבמחוז מוהילוב.
משפחתו מיוחסת לרב ישעיה הלוי הורוביץ (השל"ה).
בהיותו בגיל 13 כבר רכש בקיאות בתורת הנגלה ובכתבי האר"י.
בצעירותו התקרב אל רבי שניאור זלמן מלאדי.
אדמו"ר הזקן העריכו ביותר והוא שימש אותו כמעט 30 שנה ללא הפסקה, היה מבני ביתו ומתלמידיו המובהקים, ושימש כמדריך לאברכים.
אדמו"ר הזקן מינה אותו להיות מורו של בנו רבי דובער שניאורי.
למד אצל אדמו"ר הזקן בחדר א'.
בזמן מאסר אדמו"ר הזקן מסר את נפשו לשחרורו ואף אסף סכום של 100 אלף רובל תמורת שחרורו.
אחרי שחזר אדמו"ר הזקן ממאסרו השני בפטרבורג ועקר את דירתו לליאדי, עקר גם הוא את מקום מושבו ועבר להתגורר עם בני משפחתו על יד רבו וגר שם בערך 8 שנים.
היה חוזר על מאמרי חסידות של רבו בתוספת באורים משלו.
בעקבות מחלוקתו על רבי דובער שניאורי (בנו של רבי שניאור זלמן מלאדי), בהבנת "ספר התניא", הקים לאחר פטירתו של רבי שניאור זלמן מלאדי חצר משלו בעיירה סטרשלה בפלך מוהילוב.
כאשר חסידי אדמו"ר הזקן מתחלקים לשניים חלק מקבלים עליהם את כהונת רבי דובער וחלק את רבי אהרן.
ב-1826 נאסר עקב הלשנה בהמשך למאסרו של רבי דובער שניאורי.
בעת כהונתו כאדמו"ר כתב ביאורים בתורת החסידות, המתאפיינים בסגנון פשוט ובהיר, על אף עיסוקם בעיקר בנושאים מופשטים: אמונה באחדות ה', אהבת ויראת ה'.
תורתו נדפסה בחיבוריו בשם שער היחוד והאמונה, שערי עבודה ועבודת הלוי.
חלק מניגוניו מושרים כיום בחסידות חב"ד.
נפטר בשמיני עצרת ה'תקפ"ט (1828) בסטרשלה.
על קברו נבנה אוהל אבנים ורבים היו נוסעים להשתטח שם.
אחרי פטירתו רבים נסעו להתקשר אל האדמו"ר הצמח צדק מחב"ד ליובאוויטש, וחלק נשארו כחסידי בנו רבי חיים רפאל שמילא את מקומו.
לאחר פטירת בנו, חלק מהחסידים שנותרו חזרו לחב"ד-לובביץ' ודבקו בצמח צדק, חלק פנו לרבי ישראל דב בער מווילעדניק, חלק לרבני לעכווויטש, קאיידנוב וטשרנוביל וקבוצה נוספת העמיקה בכתביו ללא רבי ומורה דרך.
רבי אהרן סבר שדברי התורה שמשמיע הרבי הבא אינם חייבים להיות צמודים וכפופים לדבריו של האדמו"ר הזקן אלא רק מיוסדים עליהם בהוספת ביאורים וחידושים שחורגים מהכללים ומהנושאים שנדונו במשנתו של הרבי הקודם, לעומתו רבי דובער סבר כי דרושי החסידות מוכרחים להישמר בתוך המסגרת שנקבעה בתורת חב"ד על ידי הרבי הראשון.
נושא נוסף בו חלקו הוא נושא ההתפעלות, לדעת רבי אהרן התפעלות מעניין אלוהי צריכה להתבטא כלפי חוץ בתפילה בקול ותנועות רבות.
לעומתו, רבי דובער בקונטרס ההתפעלות סבר כי ההתפעלות צריכה להיות "התפעלות אלוקית" כלומר: שההתפעלות תהיה רק בנפש פנימה ואינה צריכה להראות כלפי חוץ והתפילה צריכה להיות בשקט וללא תנועות, את דעתו של רבי אהרן כינה "התפעלות חיי בשר" כלומר שההתפעלות היא חיצונית בלבד ואינה פועלת מאומה באדם עצמו.
אופן עבודתו היה בהתפעלות עצומה וברעש גדול.
וכן כך הורה לתלמידיו ומקושריו לנהוג.
פעם אחת בזמן תפילתו הגיע לדביקות של כלות הנפש, וכשחששו לחייו הורה אדמו"ר הזקן להסיר את התפילין מראשו וכך עשו.
גם כשהיה שומע את מאמרי החסידות מרבו היה מתלהב ומתפעל וקופץ על השלחן ומטפס על קורות בית המדרש.
שני ניגונים שלו מופיעים בספר הניגונים חב"ד ומשם לפרויקט היכל הנגינה, ניגון נוסף שלו מבוצע על ידי יאיר כלב.
שערי היחוד והאמונה - ביאור על החלק של "שער היחוד והאמונה" בספר התניא, ויש בו גם "פתח השער" - ביאור על מה הוטבעו עניני הקבלה והחסידות.
ספר שערי עבודה - הנקרא גם בשם "עבודת הבינונים" - והוא ביאור על חלק א' ספר התניא הנקרא ליקוטי אמרים וחלק ג' הנקרא אגרת התשובה (הביאור נקרא גם בשם פתח התשובה).
בספר ישנו גם מבוא והקדמה על דרך עבודתו בהתפעלות ונגד המרחיקים שיטה זו.
אחר פטירתו הדפיסו נכדיו את:
ספר עבודת הלוי - דרושים על סדר פרשיות השבוע ומועדי השנה וגם ליקוטים מאגרותיו שכתב לאנ"ש (הרבה מהם עוד בחיי רבו אדמו"ר הזקן), ביאור על מאמר "איהו וחיוהי" שבאגרת הקודש של אדמו"ר הזקן וגם קצת שו"ת בנגלה.
בנוסף לאחר פטירתו יצאו לאור:
הגדה של פסח עם ביאור סוד קדושים, מאת בעל התניא ורבי אהרן, קניגסברג (ייתכן שנדפס בוורשה), ה'תרכ"ו.
ספר שער התפלה, ירושלים, ה'תשל"ב.
ספר שערי ההשתלשלות - ליקוט וביאור על ספר שערי היחוד והאמונה לרבינו אהרן הלוי: כולל קיצור פרקים ומפתחות לספר שערי היחוד והאמונה, ירושלים, ה'תשע"ט.
ספר שערי עבודת היחוד - ליקוט וביאור על ספר שערי עבודה: כולל קיצור פרקים ומפתחות לספר שערי עבודה, ירושלים, ה'תשפ"א.
ביאור מגילת רות יחד עם קונטרס בד קודש, ה'תרל"ב.
מהדורה חדשה תשפ"א על ידי מכון דורשי יחודך.
ספריו לא נדפסו מעבר למהדורותיהם הראשונות או בסמוך לכך, והיו נחשבים כנדירים.
הרבי מליובאוויטש קבל על כך שהחסידים אינם נוטלים אחריות ומדפיסים את ספרי רבי אהרן.
מאז שנות השבעים, הם נדפסו במהדורות רבות, ובהפצה נרחבת, על ידי הרב אברהם משה קרויס, חסיד תולדות אהרן.
החל משנת ה'תשע"ט נדפסים במהדורה חדשה על ידי מכון שערי ההשתלשלות.
בנוסף, ברשות ספריית חב"ד שבניו-יורק מצויים כתבי יד רבים מתורותיו, מאמריו ומכתביו שלא ראו אור.
היחס בין תורתו לבין תורת רבו, בעל התניא, ושל בנו, הרב דובער, העסיק חוקרים והוגים רבים, מתוך ומחוץ לחסידות.
בין השאר, הנושא נחקר בהרחבה על ידי רחל אליאור בספרה "תורת האלוהות בדור השני של חסידות חב"ד", ירושלים ה'תשמ"ב.
המחלוקת בין ר' אהרן לר' דובער נחקרה במאמר של רחל אליאור, "המחלוקת על מורשת חב"ד", תש"ם.
לרבי אהרן היו שני בנים:
בנו, רבי חיים רפאל - מילא את מקום אביו בהנהגת חסידות סטרשלה ונפטר בגיל צעיר.
בנו, הגביר הרב מיכאל דוד מויטבסק.
העיתונאי מיכאל לוי רודקינסון (פרומקין) היה נכדו.
כך גם הסופר העברי גרשון שופמן.
הרב אליהו קלצקין נישא לנינתו.
אהרן סלע (1918 – 23 בספטמבר 1972) היה המפכ"ל הרביעי של משטרת ישראל, מ-1 באוגוסט 1972 ועד שנפטר מהתקף לב פחות מחודשיים לאחר מכן, ב-23 בספטמבר.
סלע נולד בתל אביב למשפחת רוטברג שעלתה בעלייה השלישית.
גדל והתחנך בשכונת בורוכוב בגבעתיים.
מגיל צעיר היה פעיל במסגרת ההגנה כקשר של מפקד הגוש.
בגיל 16 מונה למפקד גדוד הנוער בגוש דן.
ב-1936 הצטרף למנגנון הקבע של הארגון.
היה ממייסדי הש"י (שירות המודיעין של ההגנה), פיקד על הש"י בגליל העליון ועל הש"י בחיפה.
בין פעולותיו היו ארגון הבריחה ההמונית ממחנה המעפילים עתלית וארגון מבצעי עלייה ב'.
ב-1946 מונה לשלישו של ד"ר משה סנה, ראש המפקדה הארצית של "ההגנה".
במלחמת העצמאות נשלח לחוץ לארץ, שם היה פעיל בגיוס מתנדבים למח"ל.
לאחר קום מדינת ישראל עזר ליחזקאל סהר בהקמת משטרת ישראל, היה פעיל בקליטת עלייה וגם שירת בחיל הים זמן קצר.
בינואר 1949 התגייס למשטרה ושירת במשטרת טבריה, כמפקח מחוז טבריה.
ביוני 1951 עבר לפקד על מחוז חיפה במשטרה.
ב-25 באוקטובר 1952 התפתח עימות בין תושבי מעברת עמק חפר לשומר על פרדסי הסביבה.
שוטרים שהגיעו למקום גורשו על ידי תושבי המעברה.
בעקבות זאת פשט סלע על המעברה למחרת לפנות בוקר עם כוח של 200 שוטרים ועצר מעל 100 מתושבי המעברה.
בעקבות תלונות של תושבי המעברה על חד צדדיות של המשטרה והפעלת כוח מוגזם שלח ראש הממשלה דוד בן-גוריון את ישראל ישעיהו ונחמיה ארגוב כוועדת בדיקה לבחון את האירועים.
ישעיהו טען שהמשטרה שגתה בפשיטה על המעברה וגם ראש מועצת עמק חפר האשים את המשטרה בפשיטה מיותרת במקום לפנות למועצה ולמנהל המעברה.
סלע הגיב בהכחשת הטענות לאלימות שוטרים ובהאשמת ישעיהו בחד צדדיות, והסכים להודות רק בכך שטעה כשלא הזמין את העיתונות להיות נוכחת בפשיטה על המעברה.
בסוף 1953 פרש משורות המשטרה, לטענתו בגלל שלא יכל לפרנס את משפחתו מהמשכורת הזעומה שקיבל, ומונה למנהל חברת לפידות לחיפושי נפט של סולל בונה.
לאחר כחודשיים, בפברואר 1954, חזר לשירות.
על פי פרסום אחד הוא נקרא לארגן את הקמת מחוז המרכז של המשטרה ועל פי פרסום אחר הוא מונה למפקד מחוז הצפון.
החל מאפריל 1954 הוא היה מפקד מחוז טבריה שנקרא מחוז הצפון.
בתפקידו זה הוא פיקד על דיכוי מרד האסירים בכלא שטה.
בעקבות סגירת מחוז הצפון, הוצע לסלע להיות סגן מפקד המחוז המאוחד, אך הוא סירב.
בהמשך הוצע לו לכהן כעוזר למפכ"ל לענייני כח אדם ובאוקטובר 1958 מונה סלע לראש אגף הארגון שכלל את אגף השיטור ואת אגף כח אדם.
בתחילת 1963 מונה סלע לכהן במקביל גם כראש אגף חקירות.
בין השנים 1960-1962 היה אחראי גם על יחידת "אייר", אשר שמרה על העציר החשוב ביותר במדינת ישראל באותן השנים: אדולף אייכמן.
ביוני 1963 מונה פעם נוספת למפקד מחוז הצפון.
בתפקידו זה היה אחראי על אבטחת ביקור האפיפיור בישראל.
כן שימש סלע לעיתים כבורר בהשכנת שלום בין משפחות בכפרי המיעוטים.
ב-16 ביולי 1972 אושר בממשלה מינויו למפכ"ל משטרת ישראל החל מ-1 באוגוסט 1972. פחות מחודשיים לאחר מכן נפטר מהתקף לב בט"ו בתשרי תשל"ג ונטמן בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
על שמו של סלע הוקם מועדון במטה מחוז צפון של המשטרה.
בית הספר הארצי להדרכה של משטרת ישראל הממוקם בקריית אתא, נקרא על שמו.
בשנת 2015, עם סגירת בית הספר, נקרא על שמו של סלע מתחם ההדרכה במכללה הלאומית לשוטרים בבית שמש.
בנו אל"ם חיים סלע נהרג במלחמת לבנון הראשונה לצד אלוף יקותיאל אדם.
עם שמונת נכדיו החיים כיום נמנים הסופר רון לשם וחוקר הסרטן אורי בן-דוד.
אהרן סורסקי (נולד בכ' בניסן ה'ת"ש, 28 באפריל 1940) הוא סופר חרדי בולט, בעיקר בתחום הספרות ההגיוגרפית-היסטורית.
החל משנות השישים פרסם עשרות רבות של ספרי ביוגרפיה ומבואות על רבנים מהדורות האחרונים.
את קריירת הכתיבה החל כעיתונאי בעיתון "המודיע" בשנות העשרים לחייו.
את התנסותו העיקרית קיבל בעבודתו בהוצאת הספרים החרדית "נצח".
באותה הוצאה עבד גם חמיו הראשון משה שנפלד.
באותה תקופה היה שותף פעיל בעריכתה של סדרת הספרים "פאר הדור", על תולדות החזון איש.
עם השנים קנה סורסקי את ידענותו בהיסטוריה של יהדות מזרח אירופה, בעיקר בזרם החסידי שלה.
את רוב המבואות לספרים שיצאו במסגרת הוצאת "נצח" כתב סורסקי.
רבים מאותם מבואות שימשוהו בעתיד ונכללו כפרקים בתוך סדרת ספריו הפופולרית "מרביצי תורה ומוסר" ו"מרביצי תורה מעולם החסידות".
חצרות חסידיות רבות שוכרות את שירותיו לכתיבת ביוגרפיה על האדמו"רים שלהן.
סגנון כתיבתו משלב בין הסגנון הספרותי-מליצי הישן לבין הכתיבה העכשווית.
רבים ממטבעות הלשון שאובים מן המקורות המקראיים, התלמודיים והמדרשיים.
בחלק מכתביו עשה סורסקי שימוש בפסבדונים א.
הרב אהרן מרדכי רוקח (נולד בז' בחשוון ה'תשל"ו, 12 באוקטובר 1975) הוא בנו היחיד של האדמו"ר מבעלזא הרב ישכר דב רוקח והמיועד לרשת את מקומו בבוא היום.
בקרב חסידי בעלז הוא מכונה "הרב הצדיק" (גם ללא הזכרת שמו).
בשנים האחרונות, העניק לו אביו האדמו"ר מבעלזא, סמכויות רבות בניהול החסידות, הוא נשיא ועד החינוך של כלל המוסדות בעלזא, ומשמש כיד ימינו של אביו.
נולד בירושלים לאדמו"ר מבעלזא הרב ישכר דב רוקח ולשרה, בתו של הרב משה יהושע הגר, האדמו"ר מויז'ניץ.
הולדתו הייתה מהולה בציפייה רבה, מאחר שאביו היה הממשיך של שושלת בעלזא שהושמדה בשואה, והבן אהרן מרדכי נולד לאחר למעלה מעשר שנות נישואין של האדמו"ר.
בתקופה שקדמה ללידתו הורחקה אמו מעין רואים מחשש לעין הרע, ובמשך רוב הזמן שהתה בדירת מסתור ביישוב סביון.
דבר ההריון נשמר בסוד כמוס.
הוא נקרא על שם סבו, הרב מרדכי רוקח מבילגוריי, ואחיו של הסב - האדמו"ר מבעלז רבי אהרן רוקח.
בילדותו התחנך בתלמוד תורה "מחזיקי הדת" של בעלזא בשכונת זיכרון משה בירושלים.
בר המצווה של אהרן מרדכי נערכה בבית הכנסת הגדול של בעלזא בקריית בעלז בירושלים.
המבנה היה עדיין בשלבי בנייה ומאמצים הושקעו כדי להכשיר את המקום לקליטת רבבות חוגגים, לאור רצון האדמו"ר לקיים אירוע היסטורי זה בבית מדרשו החדש.
בחגיגת בר המצוה השתתף המנהיג החרדי ליטאי הרב שך.
בהוראת אביו החל ללמוד מעט לפני בר המצווה שלו, באלול ה'תשמ"ח, ועד לאירוסיו בבית אביו, מפי מורים פרטיים, בהם הרב פנחס פרידמן, שהיה גם החברותא של אביו.
בו' בתמוז תשנ"ב, בגיל 16 וחצי, השתדך אהרן מרדכי עם שרה לאה, בתו של הרב שמעון למברגר, גאב"ד מאקאווא בקריית אתא.
במסיבת השידוכין השתתפו מאות חסידים, בהם כמה מאות מאירופה ומארצות הברית.
הזוג התחתן בט"ז באב תשנ"ג, 3 באוגוסט 1993. החתונה נערכה באוהל ענק ("שַׁאטֶער" בעגה החסידית), שהוקם ברחבת בית הכנסת הגדול של בעלזא בקריית בעלז שבירושלים.
על פי הערכות המשטרה נכחו בטקס החופה כשישים אלף משתתפים.
בסעודת החתונה, שהוכנה למוזמנים בלבד, נטלו חלק כשלושים אלף בני אדם.
הרב אהרן מרדכי רוקח עובר לפני התיבה בבית המדרש הגדול של החסידות לעיתים קרובות, ולעיתים גם במקום אביו, בתפילת מוסף של שבת, כאשר אביו מורה לו לעשות זאת.
בשנת תש"ע נתמנה על ידי אביו האדמו"ר למלא את מקומו בסידור קידושין.
עם השנים מתחזק מעמדו בניהולם הגשמי והרוחני של מוסדות בעלז.
הוא יוצא לשבתות בקהילות חסידי בעלזא בעולם ולגיוס תרומות עבור מוסדות בעלזא בישראל.
באחת מנסיעותיו ביקר אצל דודו, האדמו"ר רבי אהרן טייטלבוים מסאטמר (הרבנית סאשא, אשתו של רבי אהרן, היא אחות אמו של הרב אהרן מרדכי) ביקור שנתפס בציבור החרדי כפגישת פיוס בין שתי החצרות.
פיוס מלא הושג כאשר נפגש אביו עם הרב אהרן בשנת 2012.
אשתו שרה לאה מנהלת כיום את מוסדות "בית מלכה" של החסידות, ועומדת לצד חמותה בראשות ארגון נשות החסידות.
בשנים האחרונות, החל אביו להעניק לו סמכויות, והרב רוקח החל להנהיג את החסידות במישורים רבים.
בשונה מהנהגתו של אביו, מתאפיינת ההנהגה של הרב רוקח בהקמת 'כוורת יועצים' סביבו, המכונה 'ועד' בעגה הפנים-חסידית.
כיום, מכהן הרב רוקח בראשות 3 'ועדות' כאלה:
ועד החינוך: הוועד מונה ארבעה חברים, ובראשם עומד הרב רוקח, ותפקידו לתכנן את יעדי החינוך, ולשפר את החינוך בכל מוסדות החינוך של החסידות, חיידרים, ישיבות, ובתי ספר לבנות.
ועד דורותינו: הוועד הזה ממונה על ה'קבוצות' - ארגון פנים-בלזאי שמטרתו לשנות את המבנה הכללי של החסידות: במקום המבנה הקיים שבו יש אלפי משפחות תחת מנהיג אחד, בונים היררכיה יותר מסודרת, שבו יש קבוצות של 100-150 איש ומעליהן 'משפיע'.
ועד פוליטי (או בשמו הרשמי 'ועד הפועל'): הוועד הזה ממונה להסדיר את הפעילות הפוליטית של החסידות, ולקבוע את נציג החסידות לכנסת.
לרב רוקח שלושה עשר ילדים, מהבולטים:
שלום - הבכור, נישא בסיוון ה'תשע"ג לחנה בתיה, בת הרב יחיאל מאיר פנט, חסיד בעלז ור"מ בישיבת נדבורנה בבני ברק, בחתונת ענק שכללה רבבות חסידים ורבנים מחוגים שונים..
האירוע תואר כ"חתונה החרדית הגדולה בהיסטוריה".
מלכה אסתר - נישאה לאברהם ספרין, נכדו של רבי יצחק שלמה מקומרנה.
אברהם שמואל צבי - נישא לשפרה לאה, בת הרב מאיר דב רכניצר, ראש ישיבת בעלז בחיפה.
נחמה גולדא - נישאה לשלום אריה צוויבל.
אלימלך נתן נטע - נישא לבלומה, בת הרב אברהם יעקב שארף, ר"מ בישיבת בעלז בקריית יערים.
חיים מאיר - נשוי לשבע רבקה בת שלום מוסקוביץ, נכדת האדמו"רים ממעליץ ומדעעש.
דוד - נשוי לבריינא פריידא, בתו של הרב ברוך זאב פדר, מו"צ ורב בית המדרש של חסידי בעלז בגבעת זאב ונכדו של רבי יעקב מרדכי בריינדוויין מסטרטין.
ישראל מנחם נחום - נשוי לרבקה בת רבי אהרן בריף ראש כולל הלכות שבת באשדוד חתן הרב חיים דוד שובקס חבר בד"ץ מחזיקי הדת בעלזא.
הרב אהרן סולובייצ'יק היה רב וראש ישיבה אורתודוקסי אמריקאי.
היה צעיר בניו של הרב משה סולובייצ'יק, אז רב העיירה.
מצד אימו היה נכדו של רבי אליהו פיינשטיין.
אחיו הבכור הוא הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק.
משפחתו עברה לפולין בשנת 1920 לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1930 הם היגרו לארצות הברית.
אהרן למד בישיבה קולג' של ישיבה יוניברסיטי וקיבל שם הסמכה לרבנות.
המשיך ללימודי משפטים באוניברסיטת ניו יורק אותם סיים בשנת 1946. במשך עשרים השנים הבאות לימד בישיבות בניו יורק.
משרתו הראשונה כרב הייתה במתיבתא תפארת ירושלים שבראשה עמד הרב משה פיינשטיין.
כעבור זמן קצר הוא התמנה על ידי הרב יצחק הוטנר לתפקיד מגיד השיעור היומי בישיבת רבינו חיים ברלין.
משרתו האחרונה בניו יורק הייתה בישיבה יוניברסיטי, שם העביר שיעור שבועי בהשקפה יהודית וכן שיעור תלמוד.
בתקופה זו היה לרב הראשון שזכה בתואר מרצה השנה של ישיבה יוניברסיטי.
בשנת 1966 עבר לשיקגו ועמד בראש הקולג' העברי התאולוגי בסקוקי.
לאחר חילוקי דעות עם הנהלת המוסד, עזב את התפקיד בשנת 1974, הקים את ישיבת בריסק שיקגו ועמד בראשה.
הישיבה המשיכה את דרכה של שיטת בריסק האירופאית, כפי שהובן על ידי אביו הרב משה.
בשנת 1984 עבר שבץ מוחי שהשאיר אותו משותק חלקית והוא נזקק לכיסא גלגלים.
למרות מצבו הוא המשיך בתפקידו בישיבת בריסק ואף טס כל שבוע לניו יורק להעביר שיעור תלמוד בישיבה יוניברסיטי במקום אחיו, הרב יוסף דב, שכבר לא יכול להעביר את השיעור מפאת חוליו.
אשתו, אלה, בתו של הרב משה שורין, הרב דריטובה בליטא, ואחר כך רב בית כנסת בניו יורק, הייתה סופרת ומורה.
יחדיו הם גידלו שישה ילדים, כולם רבנים או נשואות לרבנים: משה בשיקגו, אליהו בניו יורק, יוסף וחיים בישראל, רחל לאה מרקוס בטורונטו וטובה סגל בבוסטון.
הרב אהרן נקבר לצד אשתו ונכדו, ישראל יוסף סולובייצ'יק, בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים.
בעברית יצאו חידושיו על הרמב"ם בשם "פרח מטה אהרן" בעריכת תלמידו דוד אפלבום.
עד היום יצאו שני כרכים, על הספרים מדע ואהבה, ירושלים תשנ"ז-תשנ"ט.
כמו כן יצא ספר חידושים שלו בהלכות אבלות, לזכר נכדו שנפטר בגיל צעיר ממחלת הסרטן, בשם "עוד ישראל יוסף בני חי".
אחד מהרעיונות עליהם כתב הוא שלנשים עליונות רוחנית על פני גברים.
התנגד להסכמי אוסלו ובתקופות מסוימות היה חתום על הכרוזים של איחוד הרבנים למען ארץ ישראל נגד מסירת שטחים.
אהרן עמרם (2 בפברואר 1939 – 1 ביוני 2025) היה זמר, משורר ומלחין ישראלי.
עמרם, חוקר יהדות תימן, היה מהזמרים הבולטים המזוהים עם העדה התימנית בישראל.
עמרם נולד בצנעא, בירת תימן, לרומיה ולרבי שלמה (סלימאן) עמרם.
אביו שימש כשליח אב בית דין וכראש חבורת "קוראי התהלים" בבית כנסת אלדמארי, והתפרנס ממסחר בשוקי העיר צנעא.
אימו, רומיה בת הרב יוסף, גידלה נוסף לשבעת ילדיה גם יתומים שהוברחו מן הכפרים לצנעא מחשש שיאולצו להתאסלם.
נקרא על שם הרב אהרן הכהן, מחכמי תימן, שהיה האורח המכובד הראשון בברית המילה שלו.
כרבים מילדי הקהילה היהודית בצנעא החל אהרן ללמוד אצל המורי בגיל צעיר, וכשהיה בן שלוש עלה לתורה.
לאחר מכן נשלח ללמוד אצל מורים בעיר, ולמד מקרא, משנה והלכה.
ב־1949, כאשר נפתח בית הספר העברי בצנעא הוא החל ללמוד שם, ולמד שם שנה גם עברית, חשבון והיסטוריה.
עמרם סיפר שבמקום לשחק היה מסתופף בצילם של רבנים וחכמים ולומד מהם.
כשהיה בן שמונה או תשע החל לשיר ולתופף על פח.
ב־1950 עלה לישראל עם משפחתו במבצע מרבד הקסמים.
תחילה גר עם משפחתו במחנות עולים בראש העין ובעין שמר.
את לימודיו החל בבית הספר נצח ישראל בפתח תקווה, שאליו היה צועד ברגל בכל יום מראש העין, מאחר שהוריו לא יכלו לשלם תמורת הנסיעה באוטובוס.
בבית הספר התגלה כישרונו למוזיקה: הוא השתתף כאורח קבוע בתוכנית הרדיו של סעדיה דמארי, "קול ישראל לעולי תימן", בקוראו את פרשת השבוע ואת ההפטרה עם התרגום, ושר שירי קודש של יהודי תימן מהדיוואן.
בצעירותו, בסיועו של ישראל ישעיהו־שרעבי, קיבל עמרם מלגה לקונסרבטוריון בתל אביב.
בסטודיו למוזיקה של אלי קורץ בתל אביב הוא למד פיתוח קול, סולפג', שירה קלאסית, אריות איטלקיות ועוד.
מוריו בסטודיו הפנו אותו לתיאטרון אהל, שבו השתתף במחזה "המכשפה".
המורים שלו יעצו לו לבחור ולהתמקד באחד משני הסגנונות: שירה קלאסית או שירה תימנית.
עמרם החליט לבחור בשירה התימנית ולפעול למען שימור המורשת התרבותית והרוחנית של יהדות תימן.
כעבור שנתיים הפסיק את לימודיו כדי שיוכל להתפרנס מהופעות בחתונות.
עמרם התלווה כזמר לעצרות שערכה הרשימה "בני תימן" כשהתמודדה בבחירות לכנסת השלישית (היושב בראשה היה אביו של מרדכי יצהרי, אשר חנך את עמרם בנעוריו).
ב־1956 הקליט את שירו הראשון, "אם נסגרו פתחי שערים", באולפני "רדיו דוקטור" בתל אביב, כאשר הוא מלווה את עצמו בתיפוף על פח.
כשנה לאחר מכן פנה לאחים אזולאי ושילם להם כדי שיקליטו את שיריו, משום שפקפקו בסיכויי ההצלחה של מוזיקה תימנית.
הוא הקליט אצלם אלבום ו־24 תקליטונים במשך שנתיים או שלוש, אך עזב כשביקשו ממנו מוזיקה שתפנה לקהל רחב יותר.
אחרי שהד ארצי סירבה לתת לעמרם להשתמש באולפניה כדי להקליט בתימנית, הוא הקליט במקולית.
ב־1960 פתח את "צלילי תימן", חברת תקליטים משלו, והחל לנהל את עצמו.
ב־1961 הקליט את השיר "לדמע עיני".
יזהר כהן הקליט גרסה אנגלית לשיר ושמה Illusions, שהופיעה ב־1978 על צד ב' של הסינגל זוכה האירוויזיון, אבניבי.
ב־1984 הקליטה עפרה חזה את השיר בשם "גלבי" לאלבומה שירי תימן.
גרסה זו, בעיבודו של יזהר אשדות, הפכה ללהיט בבריטניה.
בשנת 1961 סיים עמרם את שֵירותו הצבאי בחטיבת גולני ובחטיבה 7 של חיל השריון.
בשירות המילואים בשנים הבאות נלחם בכמה מלחמות ישראל, והשתתף במלחמת ששת הימים ובצליחת תעלת סואץ.
אף שעמרם לא התקבל על הממסד בישראל, הוא הופיע גם מחוץ למדינה, וב־1962 נסע לפריז עם להקת המחול "הפעמונים".
באותה נסיעה היה היחיד שהופיע לבדו במופע צדקה באולם אולימפיה שכלל בין השאר את שארל אזנבור.
בשנת 1990 החל עמרם בפרויקט נרחב של הקלטה ותיעוד של קריאת התורה והתרגום, קריאה בתהילים, שיר השירים ומגילת אסתר, וכן של תפילות רבות, לפי הנוסח והמסורת המקוריים של יהדות תימן.
המיזם הצריך 12 שנות מחקר ושנתיים של הקלטות, והניב שישים קלטות.
עמרם סיפר כי החל אותו לבקשתן של נשים מהעדה, שרצו כי בניהן ילמדו לקרוא בתורה כהלכה באין מארים.
בשנת 2005 הוציא לאור תאג' (כתר תורה) ששמו "וזאת התורה".
לאורך חייו הוציא כ־150 תקליטים ותקליטורים, בהם הקלטות של נעימות מתוך תפילות וספרי התורה, אריכי נגן נדירים שחלקם קובצו לאוספים "זאהי אלשִפאת", "איומה הַמשי" ו"יום אזכרה", ועוד.
ב־2011 זכה בפרס מיוחד מטעם דירקטוריון אקו"ם למלחין ומשורר, על שימורה של מורשת השירה התימנית, טיפוחה והחייאתה.
בדצמבר 2020 זכה בפרס שר ההשכלה הגבוהה והמשלימה לתרבות יהודית על מפעל חיים ועל תרומה משמעותית בתחום התרבות היהודית בישראל לשנת ה'תש"ף.
עמרם עמד על כך שהשירה התימנית אינה שייכת למסורות המזרח או המערב, אלא עומדת בפני עצמה.
הוא היה חרד למסורת של יהודי תימן, וחשש שתיעלם אם לא ינציח אותה.
עם זאת, בצעד חלוצי, בתפר שבין שנות ה־50 לשנות ה־60 של המאה ה־20 החל לחרוג מהמסורת ולשיר בליווי כלי נגינה מלבד פח לתיפוף.
למרות התנגדותם של אנשי "קול ישראל", הם קיבלו לבסוף את השינוי.
עמרם אף ערער את ההפרדה בין שירי הקודש (שירת הדיוואן, שיוחדה לגברים) לשירי החול (שיועדו לנשים).
הוא פרץ את הדרך לשירת דיוואן בחתונות, הביא לכך שגברים ישירו שירת נשים, ומאוחר יותר גם חיבר מוזיקה כזאת בעצמו.
בשנת 1971 פעל עמרם עם הרקדנית והכוראוגרפית זוכת פרס ישראל גורית קדמן להקמת מפעל משותף עם משרד החינוך והמחלקה לפולקלור באוניברסיטה העברית בירושלים להקמת להקות ריקוד תימני אותנטי במטרה לטפח תחום זה של ריקודי עדות.
באותה שנה הוקמו ביישובים ובערים שונות ברחבי הארץ 13 להקות.
הלהקות צוידו בתלבושות ובאביזרים מקוריים, וחלקן נשארו פעילות בארץ וברחבי העולם ומופיעות בפסטיבלי ריקוד שונים.
עמרם וקדמן חקרו את הריקוד התימני המקורי וקיימו בבית ליסין כנס בנושא התלבושות והתכשיטים התימניים.
המוזיקה של עמרם השפיעה על זמרים ישראלים ששרו בסגנון מסוף שנות ה־70 של המאה ה־20, כמו גילה בשארי, אהרון ירימי, מוטי נהרי, משה גיאת ובראש ובראשונה ציון גולן.
מוזיקאים ידועים אחרים הם אביהו מדינה, מרגלית צנעני, ישי לוי (שכינה אותו "אליל נעוריי"), עפרה חזה, חיים משה, רמי דנוך ויהודה קיסר מלהקת "צלילי העוד" ועוד.
עמרם גם כתב את הלחן לשיר "אהבת רעיה רצוני" שביצע זוהר ארגוב, שקיבל מעמרם הזדמנות להופיע על הבמות בתחילת דרכו.
כשגברה הפופולריות של המוזיקה המזרחית דחה עמרם ניסיונות להשתלב בה, "כי ראיתי במה שאני עושה ייעוד, שכאילו נוצרתי רק בשבילו".
ב־2020 הופצו יצירותיו של עמרם ביישומון "צלילי תימן" שבנה אחד מבניו.
ב־1967 נישא לשרה משרקי, מורה ילידת ראש העין, ונולדו להם חמישה בנים – בהם המוזיקאים לירון עמרם ושחר עמרם – ובת.
בני הזוג התגוררו בפתח תקווה.
עמרם נפטר ב־1 ביוני 2025 ונקבר בראש העין.
סך הכול 79 אריכי נגן
חמישה חומשי תורה (60 תקליטורים)
ספר תהילים השלם (עשרה תקליטורים)
מגילת אסתר, תיקון פורים ושירי פורים (שני תקליטורים)
סך הכול 36 אריכי נגן
אשמורות (סליחות), תפילות ראש השנה וכיפורים (12 תקליטורים)
פזמוני שמחת תורה (שני תקליטורים)
תפילות והושענות לסוכות (ארבעה תקליטורים)
הגדה של פסח (שני תקליטורים)
תפילות שבועות, כולל אזהרות (שני תקליטורים)
תשעה באב: מגילת איכה וקינות ט' באב (שני תקליטורים)
תפילות החול והשבת (חמשה תקליטורים)
תפילות ראש חודש (תקליטור אחד)
סך הכול 15 אריכי נגן
אוספי שנות ה־50 וה־60 (ארבעה אריכי נגן שקובצו מעשרות תקליטים ישנים שיצאו באותן שנים)
אצבר יא קלבי / אם נסגרו
תקליטי שנות ה־60 (ארבעה אריכי נגן שקובצו מעשרות תקליטים ישנים שיצאו באותן שנים)
אריכי נגן משנות ה־70 עד שנות ה־90 (עשרה אריכי נגן)
אהרן מרדכי הכהן (1914–1997) היה פרופסור לרפואה וחוקר מחלת הסוכרת.
כהן נולד בירושלים בשכונת זיכרון טוביה, לבוליסה ורפאל חיים הכהן.
הוא היה הבכור מבין שבעה אחים ואחיות.
אביו היה מראשי העדה הפרסית בירושלים, חבר הוועד הלאומי וממייסדי בית הכנסת אוהבי ציון.
כהן למד בבית הספר אליאנס בירושלים, ואחר כך בגימנסיה העברית רחביה.
הוא נסע ללמוד רפואה באוניברסיטה האמריקאית בביירות שבלבנון.
עם סיום לימודי הרפואה, חזר לירושלים והחל לעבור בבית החולים הדסה הר הצופים.
הוא היה מראשוני הרופאים ילידי הארץ שעבדו במוסד.
בראשית שנות ה-40, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, התגייס לצבא הבריטי ושירת בגדוד הסקוטי במצרים, סודאן ואריתריאה.
לאחר מכן עבר לשרת בבריגדה היהודית כרופא קרבי ביחידה בלוב, באיטליה, בגרמניה ובהולנד.
עם שובו ארצה חזר לעבוד בבית החולים הדסה.
עם פרוץ מלחמת העצמאות התגייס לצה"ל ושימש כקצין הרפואה הפיקודי של מחוז ירושלים בתקופת המצור.
עם שחרורו מצה"ל, מונה למנהל מרפאות החוץ של בית החולים הדסה.
בשנת 1955, נשלח לאוניברסיטת הרווארד בבוסטון, שם התמחה בנושא התזונה, מתוך מטרה להקים יחידה לסוכרת בבית החולים הדסה.
בשנת 1956 שב לארץ, הקים את מעבדת האיזוטופים למחקר אנדוקריני והחל בסדרת מחקרים בעניין הרקע התזונתי של מחלת הסוכרת.
במחקריו, שזכו לתהודה בינלאומית רחבה, מצא כי בקרב אוכלוסיית העולים החדשים מתימן נמצאה שכיחות נמוכה מאוד של המחלה לעומת האוכלוסייה הוותיקה של עולי תימן, אצלם שיעור הסוכרת היה דומה לשיעורה אצל האוכלוסייה האשכנזית.
המחקר ייחס את הפער לגורם התזונתי, משום שבתימן צריכת הפחמימות, השומנים והסוכרים של היהודים הייתה נמוכה ביותר, ואילו לאחר עלייתם ארצה השתנו הרגלי התזונה שלהם ונעשו דומים לאלו של האוכלוסייה הוותיקה.
ב-1956 נישא לד"ר בינה לבית שפילמן, שהייתה תלמידתו בבית הספר לרפואה, ועזרה לו במחקרים.
שנה לאחר מכן נולד בנו, עו"ד משה הכהן, ממייסדי הסנגוריה הציבורית בישראל ושופט בבית המשפט המחוזי בירושלים.
כהן היה ממייסדי האגודה הישראלית לסוכרת ועורכו הראשון של ביטאונה "אי"ל".
במהלך השנים פיתח כהן את זן החולדות "Cohen Diabetic Rat", שמפתחות באופן ספונטני את מחלת הסוכרת ומשמשות פלטפורמה חשובה במחקר המחלה.
על משנתו המדעית הרצה בעשרות כנסים ברחבי העולם, ובין היתר הוזמן להרצות בוועדת התזונה של הסנאט האמריקני בוושינגטון.
הוא זכה בתארים רבים מטעם ארגונים מדעיים ברחבי העולם.
בארץ ייסד כהן את היחידה לסוכרת במרכזים הרפואיים של הדסה בירושלים, שימש כחבר הסנאט של האוניברסיטה העברית והעמיד דורות רבים של תלמידים בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה.
הוא היה ממייסדי ההסתדרות הרפואית בישראל, פעל לשיפור זכויותיהם המקצועיות של הרופאים וכן היה ממייסדי קרן הפנסיה של בית החולים הדסה.
בין היתר חיבר כהן את הערך "סוכרת" באנציקלופדיה העברית.
במשך השנים נשאר נאמן לדת ולמסורת ושימש כגבאי בבית הכנסת אוהבי ציון, שאותו הקים אביו.
אהרן פוירשטיין (נולד ב-20 במרץ 1965) הוא מנהל סטודיו למשחק ניסן נתיב בירושלים, תסריטאי, במאי, ואיש טלוויזיה ישראלי.
נולד בירושלים לפרופ' ראובן פוירשטיין, חתן פרס ישראל ולברטה פויירשטיין, קרמיקאית.
אחיו הוא הרב רפי פוירשטיין מראשי עמותת צהר.
למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר בירושלים ובישיבת ההסדר אור עציון, במרכז שפירא.
לאחר שירותו הצבאי למד פסיכולוגיה ומדעי הרוח באוניברסיטה העברית, וכן למד משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
הוא החל את דרכו בתיאטרון בתפקיד "הגולם", בתיאטרון לילדים ולנוער בבימויו של ברוך גוטין (על פי סיפורו של יצחק בשביס-זינגר).
לאחר מכן כתב ושיחק בהצגת הקברט "סיטרא קמא" (יחד עם ג'קי לוי וניצן פרי), הצגה שעסקה באופן סאטירי ביחסי דתיים-חילונים.
ההצגה עלתה כ-300 פעם בתיאטראות ברחבי הארץ.
את עיסוקו בתיאטרון המשיך בכתיבת המחזה "דיכאונות קלים בשושן".
בשנת 2000 עבר פוירשטיין לעסוק בטלוויזיה.
הוא כתב והגיש עם ג'קי לוי את "לוי ופוירשטיין", סדרת תוכניות דוקומנטריות בנושא יהדות עבור "רשת" בבימויו של אברהם קושניר.
בשנת 2002 יצר את סדרת הדרמה "101" יחד עם דניאל פארן עבור "טלעד" וכתב לה תסריטים.
בשנים 2004-2003 הגיש את תוכנית הטלוויזיה "העולם על פי פוירשטיין" ב"רשת".
פוירשטיין כתב את הטור הפותח בעיתון "כל העיר" בשנים 2005-2004. הוא לימד תסריטאות בבית הספר מעלה, שימש כמרצה לקולנוע בסינמטק ירושלים, וניהל את "ספריית פוירשטיין", הוצאה לאור העוסקת בפיתוח ובשיווק ברחבי העולם של שיטת פוירשטיין.
בשנת 2006 ערך את התוכנית "עשרת הדיברות" בהנחיית ארי שביט עבור "קשת", ויצר את תוכנית הטלוויזיה "המהפכנים" בהנחייתו של קובי אריאלי.
הוא השתתף בכתיבת התסריט בעונה השנייה והשלישית בסדרת הדרמה "מעורב ירושלמי" עבור "קשת".
בנוסף לעיסוקיו אלה, לימד תהליכי חשיבה ובקרת טעויות, בארגונים ומוסדות.
בשנת 2016 החל פוירשטיין לנהל את סטודיו למשחק ניסן נתיב בירושלים.
אהרן דב פיינשטיין (1832–1905) מחלוצי ההתיישבות בארץ ישראל לפני העלייה הראשונה, ממייסדי ראש פינה.
נולד בשנת 1832 בדווינסק (כיום דאוגבפילס שבלטביה).
אביו, שלמה לפידות, היה שוחט ובודק בחצרו של רבי שניאור זלמן מלאדי, מייסדה של חסידות חב"ד.
היה תלמיד ישיבה ונחשב עילוי ומיועד לרבנות.
בשנת 1844 נחטף על ידי חיילי צבא הצאר, במסגרת גזרת הקנטוניסטים.
בשנים הראשונות לאחר החטיפה עבד בעבודה חקלאית ולאחר מכן גויס לצבא.
בשנת 1853 פרצה מלחמת קרים ופיינשטיין נשלח לחזית סבסטופול.
במהלך הקרבות הוא נפגע מרסיס פגז, נלקח בשבי הצרפתי וטופל בבית חולים צרפתי.
לאחר החלמתו הועבר למחנה שבויים צרפתי, שם שהה עד תום המלחמה.
במחנה השבויים הוכשר לחייטות והועסק בתפירת מדים ובגדי אסירים.
עם תום המלחמה העדיף פיינשטיין להישאר בצרפת, ולא לחזור לרוסיה (שם היה מחויב להמשך שירות צבאי עד שנת 1863).
במקום זה החליט לעלות לארץ ישראל ולממש את מצוות חב"ד ליישוב ארץ ישראל כהכנה לבוא המשיח.
ב-1856 עלה על ספינה במרסיי, שיעדה היה נמל יפו.
סערה בים מול חופי לבנון הטביעה את הספינה ופיינשטיין היה הניצול היחיד.
הוא השתלב בקהילה היהודית בטריפולי (לבנון), הקים משפחה ועסק בעבודת חייטות.
עדות לכך נמצאת בספרו של הנוסע לודוויג אוגוסט פרנקל "ירושלימה!" שביקר בעיר ב-1856 והוא מדווח על "חייל רוסי שהוא חייט" שעבר לאחרונה להתגורר בעיר.
הידע של פיינשטיין בתפירת חליפות אירופאיות הוכח כיתרון גדול, העסקים שגשגו ובשנת 1868 הוא עבר לביירות, והרחיב את עסקיו לכדי מפעל תפירה שהעסיק עשרות עובדים.
בין השאר חתם על חוזה עם ממשלת טורקיה לאספקת מדים לצבא הטורקי.
בשנת 1880, בגיל 48, החליט להשאיר את העסקים המשגשגים מאחור ולהמשיך לארץ ישראל.
באפריל 1880 הגיע עם רעייתו שרה חלפון-פיינשטיין, שמונת ילדיו וכל רכושו בשיירת גמלים ופרדות לעכו.
בחודשים הראשונים בארץ ישראל עסק פיינשטיין בחיפוש מקום להתיישב בו.
בזמן בו הגיע פיינשטיין לארץ ישראל נכשלו שני ניסיונות ההתיישבות הראשונים של העלייה הראשונה - גיא אוני שליד צפת ופתח תקווה.
פיינשטיין ביקש להיפגש עם לורנס אוליפנט הבריטי, תומך התיישבות היהודים בפלשתינה, וזה יעץ לו לרכוש אדמות בשפרעם, שבו הייתה אז קהילה יהודית קטנה.
פיינשטיין אכן רכש בית ואדמה בשפרעם והחל בעבודת האדמה אך הקשר עם היהודים בני המשפחות העתיקות ביישוב לא צלח.