tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למתקדמים שבהם הייתה עטרה שבלטה מהעורף ולצרטופסים ממשפחת הצרטופסיים היו אף קרניים - מאפיין שהעניק את השם לתת-הסדרה, שכן "צרטופס" פירושו ביוונית עתיקה "פנים בעלות קרניים".
הצרטופים הופיעו בשלהי היורה באסיה, אך התפתחו לצורתם המתקדמת ופרחו רק בקרטיקון.
בשלהי אותה תקופה היוו את אחת הקבוצות המשגשגות ביותר של הדינוזאורים.
קרוב לוודאי שחיו בעדרים גדולים ונדדו במישורים.
המאפיין הייחודי של קבוצה זו היא עצם ה-rostral שאיחדה את שתי עצמות ה-premaxilla בלסת העליונה וכוסתה בקרטין (חומר קשה ממנו עשויות קרני פריים וציפורניים).
עצם זו יצרה מקור חד, שאפיין את כל הצרטופסים.
בחלק הקדמי של פיהם לא היו שיניים, אלא מקור שדמה מאוד למקור של תוכי.
המקור היה מורכב מעצמות ה-rostral וה-predentary שכוסו בשכבת קרטין.
מאחורי המקור היו שיניים חותכות חדות.
המדענים סבורים שהצרטופסים אכלו עלים קשים, כמו עלי דקל.
הם חתכו אותם לחתיכות קטנות, ואז בלעו אותם.
המקור גם שימש להגנה עצמית, ונשיכתם של הצרטופסים הייתה חזקה וכואבת.
הגולגולת של הצרטפוסים התאפיינה גם בעצמות לחיים חדות ובבליטה דמויות מדף בחלק האחורי של הראש.
בקרב הנאוצרטופסים עצם זו התפתחה לעטרה - צווארון עצם שבלט מחלקה האחורי של הגולגולת והקיף את הצוואר.
בקרב הפרוטוצרטופסיים העטרה גדלה והתרחבה ואף נוצרו בעצמותיה שני "חלונות".
הצרטופסים המתקדמים ביותר היו בני משפחת הצרטופסיים, שהיו גם הצרטופסים הגדולים ביותר.
ראשם היה גדול, כשליש מאורך גופם, וזאת בשל עטרה משוננת הנמצאת על ראשם כמעין צווארון מסולסל מעל הצוואר.
זוהי למעשה התרחבות של עצמות הקודקוד והצדדים שנמשכת לאחור.
העטרות היו גדולות באופן ניכר ועוטרו בזיזים שונים וציורים צבעוניים.
עיקר שימושם היה כנראה לצרכים חברתיים בעדר (זיהוי, סמל מעמד, הפחדה וכו') אך ייתכן שגם שימשו לוויסות חום וכעוגן לשרירי הלסת.
צורותיהם של הקרניים והעטרה שבאחורי הגולגולת השתנו ממין למין.
הקרניים שימשו לצרכים חברתיים אך גם להגנה עצמית מפני טורפים כמו הטירנוזאוריים ששלטו באמריקה הצפונית ומזרח אסיה בקרטיקון העליון.
הצרטופסים כללו דינוזאורים מפורסמים כמו הפסיטקוזאורוס, פרוטוצרטופס, לפטוצרטופס, סטירקוזאורוס וטריצרטופס.
הצרטופסים היו בין הדינוזאורים האחרונים שהתפתחו.
מספרם של הצרטופסים היה גדול ביותר לפני 80 עד 66 מיליוני שנים, כלומר בסוף תקופת הקרטיקון.
רובם הגדול חיו בחלק המערבי של צפון אמריקה, וכמה סוגים חיו במזרח אסיה.
הצרטופסים היו דינוזאורים מצליחים ביותר והיו מבין הנפוצים ביותר באזורים בהם חיו.
הצרטופסים הקדומים ביותר הופיעו בשלהי היורה התיכונה (Middle Jurassic) והיו דינוזאורים קטנים הולכים על שניים.
הצרטופסי הקדום ביותר שידוע למדע כיום הוא יינלונג ( Yinlong) שחי באסיה בתקופת היורה העליונה.
הצרטופסי הבולט הראשון היה פסיטקוזאורוס ("לטאת תוכי"), שחי לפני 95 מיליון שנים לערך ביבשת אסיה.
הוא הלך על רגליו האחוריות כמו רוב הדינוזאורים הצמחוניים, והשתמש בידיו כדי להחזיק את מזונו.
לפסיטקוזאורים היו מקור ושיניים כמו לצרטופסים המאוחרים יותר, ואורכם היה שני מטרים בערך.
הפסיטקוזאורוס היה דינוזאור נפוץ מאוד ומצליח, וחיו בו מינים רבים במשך עשרות מיליוני שנים.
אחריהם באו הנאו-צרטופסים (Neoceratopsia) שלהם כבר הייתה עטרה בולטת.
רבים מהם עברו להליכה על 4 רגליהם בשל ראשם הכבד.
מהם התפתח הענף Coronosauria שכלל צרטופסים גדולים יותר שהלכו על 4 רגליים ובעלי עטרה ארוכה וגדולה, ואף קרניים.
הפרוטוצרטופס ממדבר גובי נחשב לאחד מראשוני הקורונוזאורים ומכיל את רוב מאפייני המשפחה: עטרה גרמית מסביב לצוואר, מקור חד, חיים בעדר ואגן דמוי עוף והליכה על ארבע.
ענף נוסף של הקורונוזאורים היה דמויי-צרטופסיים שכלל את זוניצרטופס ואת הצרטופסיים הגדולים והמרשימים.
גם באמריקה הצפונית התפתחו ושגשגו צרטופים.
הלפטוצרטופסיים הקטנים והעדינים חיו די מוקדם בקרטיקון עליון ושרדו עד הכחדת קרטיקון-פלאוגן שבה הוכחדו כל הדינוזאורים.
כ-80 מיליון שנה לפני זמננו הופיע בצפון אמריקה הזוניצרטופס.
זה היה הצרטופסי הראשון עם קרניים.
גודלו היה בינוני והוא היווה ככל הנראה שלב מעבר בין הנאוצרטופסים הפרימיטיביים לצרטופסיים.
הצרטופסיים היו הצרטופסים הגדולים והמתקדמים ביותר.
הם התאפיינו בעטרות וקרניים מפותחות, ובסוללות שיניים גדולות וצפופות.
ראשונים להופיע היו בני תת-המשפחה צנטרוזאורים שהתאפיינו בעטרות קצרות אך בעלות זיזים, גולגולת קצרה אך עמוקה וקרן אף מפותחת יותר מקרני הגבה.
אחריהם הופיעה תת-המשפחה כסמוזאורים שהתאפיינו בעטרות ארוכות, גולגולת ארוכה וקרני גבה מפותחות לעומת קרן אף קצרה.
אחרונים להופיע היו בני השבט טריצרטופסיני שכלל את הטריצרטופס המפורסם.
הם היו הצרטופסים הגדולים ביותר (אורך של 7–9 מטר ומשקל של פיל אפריקני בוגר) וחיו עד לסוף עידן הדינוזאורים, כ-66 מיליון שנה לפני זמננו.
להלן תרשים ציר זמן המתאר את התפתחות הצרטופסים בזמן, מיינלונג ביורה עליון ועד לטריצרטופס בסוף הקרטיקון:
הצרטופסים הגדולים ביותר היו ממשפחת הצרטופסיים (Ceratopsidae) של צפון אמריקה: האאוטריצרטופס (Eotriceratops), הטריצרטופס (Triceratops), הטורוזאורוס (Torosaurus) והטיטאנוצרטופס (Titanoceratops) - כולם באורך של כ-7 עד 9 מטרים ומשקל של פיל סוואנה אפריקני, אך האאוטריצרטופס היה גבוה יותר, וכנראה גם כבד יותר, מכולם.
הצרטופסים הקטנים ביותר היו מיקרוצרטוס (Microceratus), צ'אויאנגוזאורוס (Chaoyangsaurus), גרסיליצרטופס (Graciliceratops) ו-Xuanhuaceratops, כולם דינוזאורים שנתגלו בעשור האחרון באסיה, ואורכם הוא כ-60 ס"מ.
צריום הוא יסוד כימי מסדרת הלנתנידים שסמלו הכימי Ce ומספרו האטומי 58. הוא נמנה עם היסודות הנדירים, אם כי למעשה הוא אינו נדיר, אלא מפוזר בדלילות ולכן יקר להפקה.
צריום הוא יסוד מתכתי רך, חשיל ורקיע שמזכיר בצבעו הכסוף ובברק שלו את היסוד ברזל.
הוא מתלקח בקלות, וניתן להצית אותו בשריטה עם סכין.
הוא מתחמצן במהירות במים חמים, ובאיטיות במים קרים.
באוויר, ניתן להבחין בהיווצרות שכבת תחמוצת על גביו תוך מספר דקות.
לצריום תכונות כימיות מיוחדות, בכללן העובדה שניתן לשנות את דרגת החמצון שלו מ-3 ל-4 בעזרת קירור או דחיסה.
הוא היחיד ממשפחת הלנתנידים היכול להימצא בדרגת חמצון 4 באופן יציב.
צבעם של מלחי צריום תלת-ערכי הוא לבן, בעוד צבעם של מלחי צריום ארבע-ערכי הוא כתום-אדום.
הוספתו לברזל מקלה על חישולו.
3%-4% צריום המוספים לסגסוגות מגנזיום יחד עם 0.2%-0.6% זירקוניום מעניקים עמידות גבוהה יותר בפני חום.
בתעשיית הסרטים, לצריום יישומים בתאורת פחמן.
תחמוצות צריום (III) משמשות בתעשיית הרכב בממיר הקטליטי לצורך חימצון פחמן חד-חמצני ותחמוצות חנקן.
תחמוצות צריום משמשות כתוספי דלק לדלקי דיזל, על מנת לשפר את יעילות המנוע ולצמצם את פליטת החלקיקים.
עם זאת ההשלכות הבריאותיות של שימוש בתוספי הדלק נתונות תחת מחקר ומחלוקת.
לצריום דו-חמצני יישומים בייצור זכוכית (צביעה בצבע אדום).
לצריום דו-חמצני יישומים בזיקוק נפט.
צריום דו-חמצני המוסף לזכוכית בולע קרינה על-סגולה.
לתרכובות צריום יישומים בצביעת אמאיל.
לתרכובות צריום כמו למשל CeCl3 תפקיד בזירוז ריאקציות כימיות.
הצריום זוהה ב-1803 בשוודיה על ידי הכימאים ינס יאקוב ברצליוס (Jöns Jakob Berzelius) ווילהלם פון היסינגר (Wilhelm von Hisinger), ובאופן בלתי תלוי, בגרמניה על ידי מרטין היינריך קלפרוט (Martin Heinrich Klaproth).
ברצליוס קרא לצריום על שם האסטרואיד "קרס" (Ceres), שנתגלה שנתיים קודם לכן, ב-1801.
ממשפחת הלנתנידים, צריום הוא הנפוץ ביותר והוא מהווה 0.0046% מקרום כדור הארץ.
הוא נמצא במספר מינרלים, והמקורות החשובים ביותר שלו הם מונזיט ובסטנסיט.
מרבצים גדולים של מונזיט ובסטנסיט מהווים מקור חשוב לצריום, תוריום ולנתנידים אחרים.
ישנן מספר טכניקות להפקת צריום, אחת מהן היא חילוף יונים.
כמו אצל לנתנידים אחרים, לצריום רעילות נמוכה.
חסר מידע מספק לגבי הרעילות והשפעת הצריום על גוף האדם.
באוויר, צריום ניצת ספונטנית כאשר מחממים אותו לטמפרטורה שבין 65-80 מעלות צלזיוס.
בתגובה עם אבץ, ביסמוט או אנטימון נפלטת אנרגיה רבה.
יש לשמור אותו הרחק ממים, מכיוון שהוא מגיב איתם ופולט מימן, שעלול להתלקח.
עובדי ייצור שנחשפו לצריום ברמה גבוהה דיווחו על גירוי, חבורות בעור, ורגישות לחום.
בעלי חיים שהוזרק להם צריום במינון גבוה מתו בעקבות קריסה של הלב וכלי הדם.
צריחון (Pinnacle; מכונה בעברית גם פינקל בעקבות שמו הלועזי) הוא צריח מחודד קטן השכיח מאוד באדריכלות הגותית.
בנייה של צריחונים מקובלת מאוד כסיומת עליונה של קתדרלות גותיות רבות, בראש מגדל הפעמונים או צריחים גדולים במבנה, סביב שפת הגג של המבנה ובראשן של תמיכות דואות.
מקור המילה האנגלית הוא במילה הלטינית "pinnaculum" שפירושה "נוצה קטנה".
תפקידיו של אלמנט זה הם בעיקר שניים:
עיצובי – הצריחונים נותנים למבנה מראה מחודד ועוצמתי.
ריבוי צריחונים מוסיף למראה התחרה האופייני לסגנון הגותי וכן לשאיפה של המבנה להימתח לגובה.
הצריחונים היו עטורים לעיתים קרובות בקרוקטים, זיזי אבן חדים ומעוקלים בצורת עלים או ווים, שהוסיפו למרקם התחרה ותחושת השאיפה למעלה.
בנוסף לעיטורים אלה, צריחונים רבים היוו מצע לפיסול וכללו פסלי מלאכים וקדושים (בדרך כלל בנישה מתחת לצריחון או בראשו).
מבני – הצריחונים היו כבדים מאוד במכוון.
הם היו עשויים ברובם מאבן ועם תוספות של עופרת שהיא כבדה במיוחד.
מיקום הצריחונים הוא תמיד מעל לנקודות במבנה אשר פועלים עליהם כוחות אופקיים כגון דפנות של קמרונות או של תמיכות דואות.
על ידי הוספת מאמץ לחיצה משמעותי הפונה כלפי מטה, משתנה כיוון וקטור המאמץ הכללי הפועל על התמיכה לזווית קרובה יותר לניצב לקרקע.
לצריחון היה תפקיד נוסף - לשבור את הרוחות הפוגעות בתמיכות הדואות ובכך למנוע מסופה ורוח עזה לגרום לקריסת התמיכות והמבנה.
מספר היסטוריונים טענו שלא היו צריחונים באדריכלות רומנסקית, אך כיפות חרוטיות על תמיכות עגולות, עם סיומת מחודדות, לא היו נדירות בצרפת בתקופות מוקדמות.
אז'ן עמנואל ויולה-לה-דוק הביא בתור דוגמאות את כנסיות סן ז'רמה וסן רמי, וישנה כיפה מחודדת דומה בחזית המערבית של קתדרלת רוצ'סטר.
בתקופת הרומנסק של המאה ה-12 מובאות שתי דוגמאות לצריחונים: אחת בברדון בווסטרשייר והשנייה בקליב בג'לוצ'סטרשייר.
בדוגמאות אלה התמיכות הזדקרו כלפי מעלה ויצרו צריח מרובע שהסתיים בפירמידה, באופן דומה לצריחונים של סגנון הגותי האנגלי המוקדם שבא אחרי הרומנסק באנגליה.
בסגנון זה ובסגנונות שבאו אחריו, בעיקר באדריכלות הגותית, הגיע הצריחון לידי שימוש נאות ונרחב שהשתלב יפה בסגנון הגותי.
מבחינה מבנית הצריחון סיפק משקל ועומס כדי להטות את מאמצי הקמרונות הגבוהים אל עבר התמיכות הדואות ומשם להטות את המאמצים הצדדיים כלפי מטה, אל עבר עמודים עבים וגדולים.
כך מנעו בנאי הקתדרלות מהקירות הגבוהים והדקים לקרוס הצידה עקב לחץ מהקמרונות הגבוהים.
בנוסף, הצריחונים עצרו מאבני גמלונים להחליק כלפי מטה וכן איזנו את העומס של הצריחים הגדולים.
צריחונים שימשו גם להוספת מומנט כנגד אלמנטים המזדקרים החוצה מהמבנה כגון גרגוילים וקורבלים.
מבחינה עיצובית הצריחונים חיזקו את הקווים האנכיים במבנה והגדילו את השאיפה שלו כלפי מעלה.
סידור הצריחונים בשורות ובמרווחים קבועים יצר עיצוב דומה לשיני חומה מבוצרת.
בתקופה הגותית האנגלית המוקדמת התמיכות הקטנות הסתיימו לעיתים קרובות ב"גבלט", סיומת משולשית משופעת, ואילו התמיכות הגדולות והחשובות יותר הסתיימו בצריחונים שנתמכו בעמודים מורכבים (אומנות צרורות).
בתקופה זו הצריחונים נתמכו רק על ידי העמודים המורכבים והיו פתוחים מלמטה; במבנים רבים מתקופה זו ואלו שאחריה הצריחונים יצרו גומחות (נישות) שהכילו פסלים.
בזמן התקופה הגותית האנגלית המקושטת, החזיתות השונות מעל העמודים הזוויתיים הסתיימו לעיתים קרובות בגבלט, בעוד שאלה של התקופה המקושטת היו עשירים יותר וקושטו בקרוקטים וסיומות מחודדות (Finials), ולפעמים בקישוטי Ballflower.
דוגמאות טובות לצריחונים כאלה ניתן למצוא בבוורלי מינסטר ובמעלה הצריח של כנסיית סנט מרי, אוקספורד.
צריחונים מהתקופה הגותית האנגלית הניצבת שונים אך במעט מאלה של התקופה המקושטת, בעיקר בקרוקטים ובסיומות המחודדות שעוצבו בסגנון מאוחר יותר.
המגדלים של הקתדרלות האנגליות מאופיינים ב-4 צריחונים הניצבים בפינות, לעיתים על חשבון צריח מחודד מרכזי גדול.
בצרפת, צריחונים, כמו צריחים מחודדים, היו בשימוש מוקדם יותר מאשר באנגליה.
ישנם צריחונים קטנים על זוויות המגדל ב-Abbey of Saintes.
ברולה ישנם צריחונים במקומות דומים, כל אחד מהם מורכב מארבעה עמודים קטנים, עם חופות ובסיסים המסתיימים בצריחים פירמידיים.
בכל הדוגמאות לעיל החלונות הסייתמו בקשת חצי-עגולה.
באדריכלות הגותית המאוחרת בצרפת ומרכז אירופה הורכבו הצריחונים מעמודים שלעיתים היו ביניהם נישות לפסלים, ומעליהם צריחון מחודד בעל צורה של פירמידה ריבועית או חרוט המעוטר בקרוקטים וסיומת מחודדת (Finial).
השימוש בצריחונים ירד עם נטישת הסגנון הגותי לטובת הסגנונות הקלאסיים של הרנסאנס והבארוק אך חזר לעדנה עם התחייה הגותית.
צריבה תלת-ממדית של זכוכית בלייזר הוא תהליך שמטרתו יצירה של צורה תלת־ממדית כלשהי בתוך גוש זכוכית לצורכי נוי או בתעשייה.
תהליך הצריבה מבוצע באמצעות קרן לייזר בהספק גבוה (הנפוץ ביותר הוא לייזר המבוסס על גז פחמן דו-חמצני באורך גל של סביב 10 מיקרון) שממוקדת על ידי מערך עדשות לנקודה מיקרוסקופית מסוימת בזכוכית, הלייזר מחמם את הנקודה וגורם לשינוי במבנה החומר, כך שנשאר סימן.
אוסף הנקודות (לפעמים אף מיליוני נקודות - תלוי ברזולוציה הרצויה) מקבל צורה של עצם תלת-ממדי.
כל נקודה שנצרבה מחזירה את קרני האור בזוויות שונות, וכך האובייקט נראה תלת-ממדי מכל זווית שמביטים בו.
העצמים עצמם נראים כאילו הם צפים בזכוכית או בבדולח.
השימוש בבדולח נפוץ בתעשיית חפצי הנוי.
עיצוב הצורה נעשה על ידי תוכנת מחשב ששולטת על מיקום מיקוד קרן הלייזר.
החברות שמייצרות חפצים אלו משתמשות במחשבים עתירי ביצועים.
צרידות היא מצב שבו הקול לא במיטבו, נשמע מחוספס, שיש בו מרכיב רועד של טונים נמוכים.
אצל בני אדם הצרידות נגרמת על ידי סיבות שנות כגון התכווצות, דלקת או שיתוק במיתרי הקול או מגידול פוליפים עליהם, משימוש לרעה בקול, מלחץ נפשי, עישון, דלקת גרון נגיפית, מחלה זיהומית או אלרגיה.
צרידות קבועה, הנגרמת כתוצאה מעבודה, עשויה לזכות את הנפגע באחוזי נכות, על פי תקנות הביטוח הלאומי.
כשמדובר בשימוש לרעה בקול, כמו בהרמת קול ממושכת או פתאומית, הטיפול בבעיה יכלול מנוחה של מערכת הקול לזמן עד לשיפור.
דיבור בלחישה אינו מסייע לרפוי הצרידות.
הרמב"ם כותב: "אכילת הצנון או הכרוב מסירה צרידות הקול" כתרופת סבתא, ידוע הדבש כמסייע בריפוי צרידות.
שיטת אלכסנדר מיועדת בין היתר לריפוי הצרידות.
ספר התרופות הסיריאק מהמאה החמישית מציין את הפלפל (או אולי את הפלפל הארוך) כתרופה למחלות רבות ושונות ובהן צרידות.
פרופ' ישראל נגריס פיתח תרופה נגד צרידות, אשר נרשמה כפטנט על שמו ב-1989. התרופה התקבלה על ידי ה-FDA ב-1991.
המונח צרידות מתייחס גם לקול שאינו קול אנושי.
כך, למשל, כותב הרמב"ם: "היה קולו עבה או דק או צרוד - כשר, שכל הקולות כשרין בשופר".
קיימים כלי נגינה שידועים בצליל צרוד כגון אבוב ציד.
הערוגות שהצריח יכול לנוע אליהן
הצריח (נקרא גם 'טוּרָה'; מספרדית: torre) הוא כלי במשחק השחמט.
כל שחקן מתחיל עם שני צריחים, כל אחד בקצוות המערך שלו בשורה האחרונה.
הצריח יכול לנוע אופקית או אנכית בתנאי שאין כלים שחוסמים את דרכו.
הוא מכה בדומה לכלים אחרים על ידי מעבר לערוגה של הכלי המוכה.
הצריח משתתף יחד עם המלך במהלך מיוחד הנקרא הצרחה.
הצריח הוא הכלי השני בחוזקו על הלוח ונוהגים להעריכו ב-5 נקודות (כ-2 נקודות יותר מאשר הרץ או הפרש).
הכאת הצריח במחיר הקרבת רץ או פרש היא מטרה נאה המכונה "רווח טיב" ששחקנים רבים מנסים להשיג, במיוחד לקראת סיום המשחק.
בדרך כלל מעריכים שני צריחים כחזקים מעט יותר מהמלכה.
בתחילת המשחק הצריחים אינם מוגנים על ידי כלים אחרים.
בדרך כלל נוהגים להעביר את אחד הצריחים למרכז הלוח על ידי הצרחה ואילו את השני מנסים להציב בטור פתוח, כלומר טור שאין בו רגלי או להוציאו שורה אחת או שתיים קדימה על מנת להשתמש בו מאוחר יותר במשחק.
כמו כן מקובל להכפיל צריחים, כלומר: להציב שני צריחים באותה שורה או טור כך שהם מגינים אחד על השני.
בדרך כלל לא מפתחים את הצריחים בתחילת המשחק בגלל העומס הרב של כלים זוטרים על הלוח.
כוחם של הצריחים עולה לקראת סוף המשחק בגלל יכולתם לנוע למרחק גדולים על גבי הלוח.
די ביתרון של צריח אחד על מנת לנצח במשחק בעזרת מט.
צורתו של הצריח ושמו גזורים ממגדלים מבוצרים ששובצו בביצורי העת העתיקה וימי הביניים.
צְרִיחַ הוא מבנה או חלק ממבנה גדול יותר המתאפיין בממדים צרים וגבוהים ועם אלמנט בולט כלשהו בקצהו העליון.
בדרך כלל, מתנשא הצריח מעל המבנה שעליו הוא בנוי.
צריח משמש לעיתים קרובות כשם למגדל מבוצר המשובץ בחומה ומתנשא מעליה (בניגוד לבאסטיון).
מצורת הצריח המבוצר עם השינות נגזרה צורתו של הצריח בשחמט.
פעמים רבות משמש המושג צריח כשם נרדף למגדל, תוספת מוגבהת וצרה יחסית מעל מבנה מסוים.
צריח מחודד, או באנגלית Spire, הוא תוספת מוגבהת, בצורת חרוט או פירמידה רב צלעית, המתנשאת בראש של מגדל שמירה (לדוגמה) או גג מבנה גבוה.
מקור המילה הוא אנגלו-סקסוני, והיא גזורה מהמילה Spear שפירושה חנית.
פרקטית, לצריח היו מספר תפקידים:
להכיל אמצעי אזעקה שאותו ניתן להשמיע בחוזקה, כגון פעמון או אדם שקורא בקול (כמו המואזין במינרט).
סימלית, לצריחים המחודדים שני תפקידים:
להכריז על העוצמה של בוניו, מזמיניו והמקום בו נבנה.
ככל שהצריח גבוה ומפואר יותר כך הוא מעיד על עוצמה רבה יותר.
לגרד את השמיים ולשאוף גבוה.
אלו הן הסיבות מדוע צריחים נפוצים במבנים דתיים, ובפרט בקתדרלות וכנסיות נוצריות.
מלבד ההצבעה על רוחניות בשאיפה השמיימה, הצריחים היוו גם עדות לעוצמה ולעושר של המסדר הדתי שהחזיק במבנה בהן הן נבנו.
לעיתים הצריחים לא עוטרו בחודם בקישוט כגון צלב, סהר או שבשבת.
השימוש הנרחב בצריחים החל בימי הביניים באדריכלות הגותית, בה קתדרלות רבות עוטרו במספר צריחים גבוהים ומאות צריחונים כל אחת שהקנו להן תחושה של גובה, אווריריות ושאיפה השמיימה.
מאז לא נס ליחם של הצריחים והם נשארו באופנה, למרות דעיכה זמנית בתקופות הרנסאנס והבארוק בהן העדיפו כיפות על צריחים מחודדים.
במאה ה-19, במסגרת גל התחייה הגותית ובזכות היכולת לממש חלומות עתיקים באמצעות טכניקות בנייה חדשות, שופצו והושלמו צריחים של קתדרלות רבות.
בתחילת הרנסאנס השימוש בצריחים מחודדים לא היה מוגבל לבריטניה בלבד.
האופנה התשפטה בכל רחבי אירופה.
באנטוורפן נבנה צריח בגובה 123 מטר, והיה הגבוה בארצות השפלה למעלה מ-500 שנה.
בין השניים 1221–1457 נבנו בקתדרלת בורגוס בספרד זוג צריחי תחרה, בעלי פיתוחי אבן עשירים.
בקתדרלת שארטר מצוי צריח מחודד גותי מהמאה ה-16 הבנוי כחרוט (הצריח הצפוני) לצד צריח פירמידי גותי מוקדם מהמאה ה-12 (הצריח הדרומי).
באיטליה, הצריחים לא זכו לעדנה רבה, ונדחו לטובת הסגנון הקלאסי, כמו רוב הסגנון הגותי שנשאר מאפיין של צרפת, גרמניה ומרכז אירופה.
ניסיונות לערבב בין האדריכלות הקלאסית לצריחים אירעו רק מאוחר יותר, במאה ה-19. ב-1822 בלונדון, ג'ון נאש (אדריכל) בנה את כנסיית כל הנשמות בלנגהאם פלייס (All Souls' Church, Langham Place), רוטנדה קלאסית עם עמודים יונים ובראשה צריח שנתמך בידי עמודים קורינתיים.
צריח Turret (במקור מאיטלקית: torretta, שפירושו "מגדל קטן", בלטינית: turris) הוא מגדל קטן שבולט מקיר של בניין כגון טירה.
צריחי טורט סיפקו עמדת הגנה בולטת המאפשרת כיסוי של 2 צידי הקיר ממנו בלטו, בימים בהם היה צורך בביצורים למבנים.
כאשר ימים אלה חלפו, שימשו צריחי הטורט למטרות קישוטיות, כגון בסגנון הברוני הסקוטי.
צריחים מסוימים היו בעלי גג שטוח עם שינניות, או גג חרוטי מחודד, או צורת גג אחרת.
לעיתים החלו צריחי טורט גרמי מדרגות והם בלטו גבוה מעל המבנה.
בניגוד להגדרה הכללית של צריח, צריח טורט יכול להיות באותו גובה של המבנה ולא חייב להתנשא מעליו.
למבנה יכולים להיות הן מגדלים והן צריחים.
הצריחים יכולים להיות קטנים יותר או גבוהים יותר, אבל ההבדל הוא שמגדלים מתחילים החל מהקרקע.
גודל הצריח מוגבל בידי טכנולוגיית הבנייה, שכן הוא מפעיל מאמץ נוסף על המבנה.
צריחי טורט נתמכים בדרך כלל על ידי קורבל.
צריח מחודד הוא תוספת מוגבהת, לרוב בצורת חרוט או פירמידה רב-צלעית, המתנשאת בראש של מגדל או גג מבנה גבוה.
מטרתו העיקרית של הצריח המחודד היא הפגנת פאר, עוצמה ועושר.
לצריחים המחודדים שני תפקידים סמליים:
לעיתים הצריחים עוטרו בחודם בקישוט כגון צלב, סהר או שבשבת.
לצריחים (לא רק לצריחים המחודדים) שני תפקידים שימושיים:
הצריחים הגותיים החלו כפירמידות רב צלעיות, בדרך כלל מתומנות, שעל צלעותיהן נוספו זיזים הבולטים כלפי מעלה או הצידה, זיזים אלה נקראו "קרוקט".
בהמשך נהפכו צריחים אלה ליותר דמויי חרוט ובסגנון ה-Flamboyant שונה המרקם החלק שלהם למרקם תחרת אבן.
במרחב הדובר גרמנית (נסיכויות גרמניה והקיסרות הרומית הקדושה) התפתח צריח התחרה - צריח בצורת פירמידה רב-צלעית דמוית חרוט עטורת קרוקטים שפאותיה לא אטומות אלא פתוחות ומשובצות בתחרת אבן ותבניות עדינות ומורכבות.
סגנון זה התפתח בסוף המאה ה-13 אך צריחים רבים בסגנון זה נבנו בעיקר במאה ה-19 בגל התחייה הגותית באירופה.
דוגמה לצריח תחרה שנבנה עוד בימי הביניים הוא הצריח של קתדרלת פרייבורג.
בקתדרלות רבות נהוג לעטר את מקום המצלב - crossing, המקום בו בית הרוחב (טרנספט) חוצה את אולם התווך - במגדל גדול או בצריח מחודד.
לעיתים מגדל המצלב עוטר במספר צריחונים בפינותיו (לרוב הוא היה בצורת ריבוע אך היו מגדלי מצלב גם בצורת מתומן) ולעיתים בצריח מחודד יחיד אך גבוה.
בגותיקה ובתחייה הגותית היה נפוץ צריח מסוג Flèche שהיה עשוי מעץ מצופה עופרת והוצב בדרך כלל מעל מקום המצלב.
צריח הפלש היה צריח בצורת חרוט שנבנה על בסיס עגול והיה צר יחסית לעומת הצריחים המחודדים שנבנו על בסיס מגדלים מרובעים.
סוג נוסף של צריח הוא "צריח כתר" המורכב מצלעות דואות מרווחות שיוצרות מעין כיפה ללא מילוי הנפגשות במרכז ועליהן צריחון.
המרווח ביניהן ריק ויוצר מבנה המזכיר כתר מלכותי מימי הביניים, הדומה לזה של המלך בשחמט.
לצד הצריחים פיתחה האדריכלות הגותית את הצריחונים, שנראו כמו צריחים קטנים, ושימשו הן לקישוט והן לסיוע בהפניית העומסים על התמיכות הדואות כלפי הקרקע.
לקראת סוף ימי הביניים ותחילת הבארוק התפתחו צריחים מחודדים חלקים הבנויים מפירמידות בנות 4 צלעות, ללא קרוקטים או מרקם תחרה, צריחים אלה רווחו במזרח גרמניה, שווייץ, אוסטריה ובמרכז ומזרח אירופה.
בתקופת הבארוק שוכללו צריחים אלה וכללו כיפות או בליטות כדוריות באמצע וצריחי-משנה באמצע ומסביב.
הצריחים המודרניים הם דמוי מחט ארוכה וחדה, ולרוב צורתם כחרוט צר מאוד (לעיתים החרוט קטום).
הצריחים דמו במראה לראש חץ המפלח את השמיים, ולצופה המודרני יזכירו אף חרטום של טיל העומד עוד רגע להמריא אל על.
באנגליה, הצריח המחודד המפורסם ביותר הוא זה של קתדרלת סולסברי, המתנשא לגובה 123 מטר.
הוא נבנה בשנים 1320–1380 והיה הגבוה בתקופתו.
עוד צריח מפורסם הוא זה של קתדרלת לינקולן, שהתנשא לגובה 160 מטר והיה הגובה בעולם, אך קרס ב-1549. צריחים דומים אך קטנים יותר נבנו בערים אחרות בבריטניה אך רבים מהם קרסו ולא נותר מהם זכר.
האופנה התפשטה בכל רחבי אירופה.
ניסיונות לערבב בין האדריכלות הקלאסית לצריחים אירעו רק מאוחר יותר, במאה ה-19. ב-1822 בלונדון, ג'ון נאש (אדריכל) בנה את כנסיית כל הנשמות בלנגהאם פלייס (All Souls' Church, Langham Place), רוטונדה קלאסית עם עמודים יונים ובראשה צריח שנתמך בידי עמודים קורינתיים.
ניתן למצוא צריחים גם כמבנים עצמאיים (למרות שמקובל להתייחס למבנים כאלה כאל מגדלים).
אחרי שבמערב גילו מחדש את אדריכלות מצרים העתיקה במאה ה-19 והתלהבו ממנה, מגדלים בצורת אובליסק זכו לעדנה.
לעיתים, אובליסקים מקוריים הובאו ממצרים והוצבו בערים כמו לונדון או ניו יורק.
באדריכלות של המאה ה-19 והמאה ה-20 לעיתים גם גורדי שחקים עוטרו בצריח מחודד או כותרת בראשם כדי להוסיף לתחושת הגובה.
לעיתים הוצבו אנטנות דמויות שפיץ בראש גורדי שחקים, שנראו כמו צריחים חדים ודקים.
במבנים כמו מחט החלל בסיאטל, וושינגטון ומגדל החירות (שיתנשא לגובה 1776 רגל, לזכר קורבנות פיגועי 11 בספטמבר) הצריח מסמל כוח ציבורי ותקווה.
נכון להיום, הצריח הגבוה בעולם שהוא חלק מאדריכלות של בניין אחר הוא הצריח הממוקם על מגדל Q1 בגולד קוסט באוסטרליה.
צריח בטכנולוגיה הצבאית הוא מתקן המגן על נשק היורה קליעים (כמו מקלע), פגזים (בעיקר תותח), או טילים, ועל הצוות המפעיל נשק זה.
הצריח מאפשר את הפניית הנשק שבו לכיוונים שונים בקשת רחבה, וכמו כן מאפשר ירי בנשק בזוויות הגבהה משתנות.
צריחים מותקנים בביצורים, על כלי רכב קרביים משוריינים, על אוניות מלחמה ועל מטוסי קרב, בדרך כלל על מפציצים.
צריחים מופעלים באופן ידני, על ידי צוות הנמצא בהם, או באמצעי שליטה מרחוק.
ההגנה שמספק הצריח היא בדרך כלל מפני פגיעות מנשק של האויב, ואז יהיה הצריח משוריין.
במקביל או בנוסף עשוי הצריח לספק הגנה מפני פגעי הטבע או תנאי הסביבה שבה פועלים הנשק וצוותו.
ישנם צריחים שאינם מכילים נשק, אלא מגינים על אמצעי תצפית שונים.
באוניות הקו מזמן המלחמות הנפוליאוניות הותקנו התותחים בצידי האונייה, כשהם קבועים במקומם ויכולים לשנות את ההגבהה והצידוד שלהם בצורה מוגבלת בלבד.
התותחים הותקנו בסיפונים השונים, כאשר בסיפון התחתון נמצאים התותחים הכבדים יותר, שלא ניתן היה להציבם גבוה יותר, מחשש ליציבות האונייה.
הצבתם בסיפון התחתון הייתה בעייתית, שכן כך היו תותחים אלה קרובים מאוד לקו המים, ובעת סערה, כאשר הגלים היו גבוהים, לא ניתן היה לפתוח את צהרי התותחים מחשש לחדירת מים לאונייה.
התקנת צריח איפשרה הכוונה של התותח לכיוונים שונים; בדרך זו ניתן היה להתקין על האונייה פחות תותחים, ועדיין לירות לשני צידי האונייה.
אחת האוניות הראשונות שבהן הותקן צריח הייתה המוניטור, אוניית צי מדינות האיחוד במלחמת האזרחים האמריקנית.
באונייה זו הותקן צריח מסתובב ובו שני תותחים בקוטר 11 אינץ' (280 מ"מ).
במוניטור הסתובב כל הצריח, אך במקביל נעשו באותה תקופה ניסיונות לבנות צריחים שונים, שבהם הייתה הברבטה (Barbette), המיגון סביב הצריח, קבועה, ואילו התותח עצמו הסתובב על תוף בתוכה.
בשלב מאוחר יותר נוצר מיגון שהגן על קדמת התותח, והורכב על הברבטה, וכך נוצרה ברבטה מוגנת.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 התלבטו המתכננים לא מעט סביב נושא הצריחים.
ואולם, עם הופעתן של אוניות המערכה שכונו (במבט לאחור) אוניות מערכה פרה-דרדנוט כבר התקבע השימוש בצריחים.
ההתלבטות הייתה כיצד להציב אותם באונייה.
נעשו כמה וכמה ניסיונות; ברוב האוניות הוצבו צריחים בקדמת האונייה ובאחריה.
בנוסף, הוצבו צריחים בצידי האונייה; צריחים אלו נקראו "צריחי כנף" (wing turret).
בנוסף, היו אוניות שבהן נבנו צריחים במרכזן, בתוך המבנה העילי.
חסרונם של הצריחים משני הסוגים האחרונים היה בכך שלא היו יכולים לירות בקשת רחבה, וצידודם הוגבל בשל מבני האונייה.
בתחילת העשור השני של המאה ה-20 כבר התקבעה הפרישה של צריחי התותחים באוניות מערכה: הצריחים הוצבו בקדמת האונייה ובאחריה, על ציר האורך של האונייה, כאשר הצריחים הפנימיים יותר מוגבהים ובנויים כך שיירו מעל הצריחים החיצוניים יותר .
באוניות המערכה של מלחמת העולם הראשונה היו שני תותחים בכל צריח, אך באוניות המערכה שפעלו במלחמת העולם השנייה הותקנו כבר שלושה ואף ארבעה תותחים בצריחים.
המונח "צריח" מתייחס, בטרמינולוגיה ימית, למבנה שבו מוצב תותח, כאמור, כאשר כל המבנה מסתובב על צירו.
מן המבנה העילי של הצריח, הבולט מעל הסיפון, יורד "גזע", על מתחת לסיפון.
המבנה שמעל הסיפון מגן על התותח ועל צוותו, ושם גם נעשית טעינת התותח.
הצריח מונח בדרך כלל על מיסבים, ואינו מחובר לאונייה; במקרה של התהפכות, ייפול הצריח החוצה.
מתחת לצריח נמצאים תא שאליו מגיעה התחמושת ממחסני התחמושת של האונייה, ובתוך גזע הצריח נמצאת מעלית המזינה את התחמושת - הפגז ומטען חומר הנפץ ההודף - אל התותח.
בצריחיהן של אוניות מלחמה בריטיות מעלה המעלית את הפגז והמטען ההודף יחד, ואילו בצריחים של אוניות מלחמה אמריקניות ישנן שתי מעליות, אחת לפגזים ואחת למטען ההודף.
גזע הצריח מסתובב יחד עמו, וכל המכלול מוגן על ידי ברבטה היורדת אל מתחת לסיפון.
התחמושת מגיעה לתא העבודה בבסיס גזע הצריח, כאמור, ממחסני התחמושת.
מכלול הצריח הוא מערכת של מיכשור מורכב, שנועד לאפשר אספקה סדירה של פגזים לצריח, כדי לקיים קצב אש מהיר וללא תקלות.
מערכת זו אמורה לעמוד בכמה קשיים משמעותיים: בהתחשב בעובדה שפגז של אוניית מערכה עלול לשקול למעלה מטון, יש צורך במעליות חזקות במיוחד, שיוכלו גם לפעול בקצב מתאים.
בנוסף, בשעת קרב עלול הצריח להיפגע, ורשפים עלולים לחדור דרך הצריח וגזע הצריח לבטן האונייה, אל מחסני התחמושת; רשף שיעבור למחסנים אלו עלול לגרום להתפוצצותה של האונייה, כפי שאירע בקרבות ימיים שונים (כמו בקרב יוטלנד במלחמת העולם הראשונה ובקרב מצר דנמרק במלחמת העולם השנייה).
בשל כך בנוי המנגנון כך שבכל שלב לא יוכל להיות מעבר של ניצוצות ורשף כלפי מטה.
בצריח עצמו יש צורך במיכשור מתאים שיאפשר את טעינת הפגזים וחומר הנפץ ההודף אל תוך התותח.
יש צורך בתיאום בין המעליות המזינות את התחמושת לתותח עצמו: המעלית נכנסת לצריח במיקום מסוים, ולא ניתן לטעון את התותח בכל מצב.
יש צורך להחזיר את התותח לזווית ההגבהה המתאימה, לטעון, ואז להחזיר אותו לזווית הירי הרצויה.
מעבר למגננון המורכב שבצריח, יש צורך גם בתרגולות מורכבות של הצוות.
לכל צריח על גבי אוניית מערכה ניתן שם או ניתנה אות, לזיהוי.
בצי המלכותי הבריטי נקראים הצריחים באותיות: A - הצריח הקדמי ביותר, B - הצריח שאחריו ומעליו; הצריח האחורי ביותר נקרא Y, והצריח שמעליו (אם ישנו) נקרא X.
צריחים שהוצבו במרכז האונייה נקראו P, Q, R, וכדומה.
כלל זה נשמר באופן כללי, אך היו יוצאים מן הכלל שיצרו לא מעט בלבול.
למשל, באה"מ נלסון, היו שלושה צריחים בחלקה הקדמי של האונייה, ולא היה שום צריח בסיפון האחרה; הצריח השלישי הוגדר X, ולא C, כפי שניתן היה לחשוב.
בצי האמריקני ניתנים לצריחים מספרים, מקדמת האונייה אל אחוריה.
בצי הגרמני הקיסרי שלחם במלחמת העולם הראשונה, ובצי גרמניה הנאצית, ניתנו לצריחים אותיות, והקריאה הייתה באמצעות אלפבית צלילי.
כך נקרא צריח A "אנטון", צריח B - "ברונו" (או "ברטה", כפי שהיה הכינוי על האונייה ביסמרק), C היה "קיסר" (Caesar), ועוד.
עם המעבר לשימוש בטילים ובנשק מונחה, פחת הצורך בשימוש בתותחים בעלי קוטר גדול, כפי שהיו על אוניות המערכה.
כיום נושאות אוניות מלחמה מודרניות תותחים בקוטר 76 עד 127 מ"מ (3 עד 5 אינץ').
תותחים אלו מופעלים בדרך כלל בשליטה מרחוק, והצריחים שבהם הם ממוקמים נועדו בדרך כלל להגן עליהם מפני פגעי מזג האוויר והים; הם עשויים בדרך כלל מפיברגלס וחומרים דומים.
בצריח עצמו אין צורך בצוות, והעבודה האנושית היחידה הנדרשת היא הזנת התחמושת לתותח בבטן האונייה.
בביצורים יבשתיים נעשה שימוש בצריחי תותחים, בדרך כלל מתוך בונקר, שבו הוצב תותח, או מקלע כבד.
צריחים כאלה הוצבו לאורך קווי ביצורים שונים, כמו קו מאז'ינו.
במדינות רבות נעשה שימוש בצריחי טנקים שמוקמו בביצורים, וכך מהווים עמדת תותחים.
עמדות כאלה ממוקמות לעיתים מול מעבר הכרחי, כך שיוכלו לשתק כוח אויב המנסה לעבור שם.
גם בקו בר-לב נבנו צריחים כאלה, שכונו "תותחי נברון", בהם ארבעה תותחי 155 מ"מ שמוקמו במעוז בודפשט, המוצב הצפוני ביותר.
מנגד, אחת מן הפשיטות המפורסמות של צה"ל במלחמת ההתשה הייתה הפשיטה על האי גרין, אי בתעלת סואץ, שהיה מבוצר ומוגן בצריחי מקלעים.
במטוסי הקרב הראשונים לא היה נשק שהיה מקובע למטוס עצמו, והירי נעשה באמצעות רובה או מקלע שהוחזקו בידי אנשי הצוות.
בשלב מוקדם יחסית נבנה קיבוע למקלע על גבי מעין טבעת סובבת.
ואולם, ככל שהלכה מהירותם של המטוסים וגברה, וככל שעלה הרום בו פעלו, עלה צורך ביצירת קיבועים חזקים יותר, שיספקו הגנה למפעילי הנשק ואפשרות נוחה לתפעל אותם.
בעשורים שבין שתי מלחמות העולם התפתחו סוגים שונים של מטוסים; מטוסי הקרב היו זריזים ומהירים, ולא היו זקוקים להגנה נוספת מעבר לנשק ההתקפי שלהם.
ואולם, המפציצים היו בדרך כלל איטיים יותר, ונזקקו להגנה נוספת.
במפציצי צלילה, כמו איליושין Il-2 (שטורמוביק) ויונקרס Ju 87 (שטוקה), כמו גם במפציצי טורפדו, כמו גרומן TBF אוונג'ר, שממדיהן היו דומים לאלה של מטוסי הקרב, מוקם איש צוות נוסף מאחורי הטייס, שהפעיל מקלע שהיה מכוון לאחורי המטוס.
במפציצים כבדים יותר, שהיו גם גדולים יותר, לא היה די בכך, והיה צורך בקביעת צריחי מקלעים בנקודות שונות בגוף המטוס, כדי להגן עליו.
בשנות ה-30 הופיע דגם המטוס הראשון בו הותקן צריח - מפציץ מדגם מרטין B-10, מתוצרת ארצות הברית.
כשנה לאחר מכן, ב-1933, הופיע המפציץ הבריטי בולטון פול סטראנד, מפציץ דו כנפי, שגם הוא נשא צריח בחרטומו.
במפציצים מדגם B-29 סופרפורטרס, שהופיעו לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, הותקן תותח זנב בקוטר 20 מ"מ.
עם התפתחות המפציץ והתקדמותה של מלחמת העולם השנייה, עלה מספר הצריחים שהותקנו במפציצים: במפציץ הנפוץ ביותר במלחמה זו, B-17 מבצר מעופף, היו חמישה צריחי מקלעים.
צריחים הותקנו על גב המטוס (dorsal), על גחונו (ventral), בזנבו, בחרטום, ומתחת לחרטום (ב"סנטר" המטוס).
במקרים נדירים, במטוסים גדולים במיוחד, הותקנו צריחים גם על כנפי המטוס.
מקלעים להגנה וצריחי מקלעים הותקנו לא רק במפציצים, אלא גם במטוסים גדולים ואיטיים אחרים, כמו מטוסי תובלה (כמו יונקרס JU 52), מטוסי ים (כמו שורט סנדרלנד, נודע בכינויו "הדורבן המעופף", עקב החימוש ההגנתי הרב שהיה מותקן בו), ועוד.
עם התקדמות הטכנולוגיה, הלך ונשחק ההבדל בין מפציצים ומטוסי קרב, ורוב המפציצים הטקטיים כיום הם מפציצי קרב, היכולים לשאת כמות רבה של חימוש ולהגן על עצמם כמו מטוסי קרב.
בשל כך נעלם הצורך בצריחי מקלעים הגנתיים.
יחד עם זאת, עדיין קיימים צריחים למטרות שונות, כמו צריח התותח במסוק הקרב AH-1 קוברה, או צריח מסוק הקרב AH-64 אפאצ'י, המכיל מערכות תצפית, כינון, וראיית לילה (TADS/PNVS).
בטנקים הראשונים, שהופיעו במלחמת העולם הראשונה, לא היו צריחים, והתותח בהם היה קבוע, או בעל יכולת צידוד מוגבלת.
הטנק הראשון שבו הותקן צריח מסתובב ב-360 מעלות היה רנו FT, שהוכנס לשירות ב-1916. תוך זמן קצר הפך הצריח לחלק בלתי נפרד ומובן מאליו ממבנה הטנק.
בטנקים מודרניים הצריח הוא החלק האקטיבי של הטנק המשמש ללחימה, ובו מתנהלת עיקר הפעילות.
בצריח יושבים המפקד, התותחן והטען (בטנקים עם מערכת טעינה אוטומטית נמצאים בצריח מפקד ותותחן בלבד), ובו נמצאות רוב מערכות הנשק, האופטיקה והקשר של הטנק.
גם חימושו העיקרי של הטנק, התותח, ממוקם בצריח.
התותח ניתן להגבהה ולהנמכה ואילו לצריח כולו יכולת תנועה אופקית (צידוד) של 360 מעלות.
צידוד הצריח נעשה בדרך כלל באמצעות מערכת הידראולית, אולם ברוב הטנקים החדישים הצידוד מבוצע באופן חשמלי.
בנוסף, קיימת לרוב מערכת צידוד ידנית המשמשת כגיבוי ולצידודים עדינים.
לטנקים המודרניים יש צריח אחד אולם בעבר היו טנקים עם מספר צריחים.
לטנק הסובייטי T-28, לדוגמה, היו 3 צריחים.
צריחים מותקנים לא רק על טנקים אלא גם על כלי רכב קרביים משוריינים אחרים, כמו שריוניות, נגמ"שים, נגמ"שי לחימה וכלי רכב קלים.
צריחים אלה יכולים להכיל נשק נ"מ, נ"ט או חימוש נגד חי"ר.
חימוש זה יכול להיות מקלע, תותח, טילים, מקלע רימונים, ועוד.
לצד הצריחים הרגילים ישנם גם צריחים בלתי-מאוישים הנושאים רק את מערכת הנשק והחימוש שמתופעלים בשלט רחוק מבטן הכלי.
צריחים אלה מכונים לעיתים "צריחונים" מאחר שהם לרוב קטנים יותר מהצריחים המאוישים.
הצריח בלט מהחומה כך שאפשר לקשתים לכסות בחיציהם את השטחים הסמוכים לחומה.
הצריח כלל בדרך כלל מספר קומות, בהן שובצו חרכי ירי ושינות (Crenellation או "שיני חומה", תבנית זיגזג של ריבועי אבן המשמשים מסתור לקשתים וביניהן יש רווחים) בקומת הגג.
לעיתים, החלק העליון של הצריח כוסה בגג מעץ על מנת לספק הגנה לקשתים מפני מטחי חצים בליסטיים ומחום השמש הקופחת.
הצריחים הראשונים היו מרובעים עקב קלות הבנייה ונקודת התורפה שלהם היו הפינות.
עם התקדמות הטכנולוגיה, בערך בימי הביניים המאוחרים, החלו להיבנות צריחים עגולים, שאפשרו יותר זוויות ירי ולא היו בעלי נקודות תורפה.
צרטופסיים (שם מדעי: Ceratopsidae) היא משפחה של דינוזאורים מתת-סדרת הצרטופסיה השייכת לסדרת בעלי אגן דמוי עוף (אורניתיסקיה).
פירוש השם הוא "פנים בעלות קרניים", ואכן כמעט כל בני משפחת הצרטופסיים בלטו בקרניהם המפותחות.
המשפחה כללה מינים רבים של דינוזאורים בעלי מגוון רב של קרניים, זיזים, דוקרנים ועיטורים, בהם עטרה רחבה סביב העורף, וכן דינוזאורים ידועים כמו טריצרטופס, סטירקוזאורוס, פכיריינוזאורוס וטורוזאורוס שזכו להצלחה בשלהי הקרטיקון.
למעשה, הטריצרטופס חי עד הכחדת הדינוזאורים בסוף הקרטיקון והיה הדינוזאור הנפוץ בזמנו באמריקה הצפונית.
הדינוזאורים בני משפחת הצרטופסיים היו בעלי אגן דמוי עוף והלכו על ארבע רגליים.
הצרטופסיים חיו בקרטיקון העליון (80-66 מיליון שנה לפני זמננו).
כמעט כל הסוגים התגלו באמריקה הצפונית, למעט הסינוצרטופס שהתגלה במזרח אסיה.
הצרטופסיים היו המשפחה המתקדמת והמפותחת ביותר בתת-הסדרה צרטופסיה.
הם היו גם הצרטופסים הגדולים ביותר, כאשר רובם היו באורך של למעלה מ-4 מטר ומשקל של קרנף ומעלה.
הצרטופסיים הגדולים ביותר היו בני השבט Triceratopsini שהגיעו לאורך של 9 מטר ושקלו כמו פיל אפריקני בוגר.
כמו כל הצרטופסים, גם הצרטופסיים אופיינו בעצם ה-rostral שהפכה את החלק הקדמי של פיהם למקור דמוי תוכי או צב.
הם היו אוכלי צמחים (הרביבורים).
מאחורי המקור היו סוללות מפותחות וצפופות של שיניים חותכות חדות.
המדענים סבורים שהצרטופסיים אכלו עלים קשים, כמו עלי דקל.
המאפיין הייחודי של המשפחה הוא הגולגולת הגדולה, עטורת הקרניים והעטרה הגדולה - גידול של עצמות העורף שהיווה מעין צווארון או ציצית קשיחה סביב הצוואר והחלק האחורי של הראש.
ראשם הגדול והכבד של הצרטופסיים הוא הסיבה העיקרית להפיכתם להולכים על ארבע.
כל הצרטופסיים היו בעלי שלוש קרניים, לפחות כתינוקות או כגורים.
כאשר הם התבגרו הקרניים השתנו (וחלקן אף התנוונו) בצורה האופיינית לכל סוג.
המגוון הרחב של טיפוסי הקרניים והעטרות השונים שימש כאמצעי העיקרי לסיווג חברי המשפחה לסוגים ומינים שונים.
אמצעי הגנה כנגד טורפים כמו הטירנוזאוריים ששלטו בצפון אמריקה ומזרח אסיה בקרטיקון העליון.
כיום סברה זו פחות מקובלת.
אמצעי תקשורת בין חברי העדר
אמצעי להתגושש עם זכרים אחרים על נקבות או על טריטוריה (בדומה לאיילים בימינו)
סמל מעמד ששיקף (או קבע) את מעמדו של הפרט בעדר
כאשר התגלו הצרטופסיים לראשונה סברו אמצעי הגנה נגד טורפים כמו הטירנוזאוריים ששלטו בצפון אמריקה בקרטיקון העליון.
כיום סברה זו מקובלת פחות מאחר שבמרבית המינים העטרה דקה למדי ובעלת שני "חלונות" גדולים בעצם, ולכן לא יכולה לשמש כמגן נגד נשיכות, וגם הקרניים עצמן קצרות או פונות הצידה ובנויות בצורה שהופכת אותן ללא יעילות ללחימה.
במינים כמו הסטירקוזאורוס הזיזים על העטרה בעלת החלונות היו שבירים, וככל הנראה שימשו לתצוגה וקביעת מעמד בעדר ולא לקרב אמיתי.
עם זאת, במינים כמו הטריצרטופס הקרניים חזקות וחדות במיוחד, והעטרה היא עצם קשה ללא חלונות וזיזים ארוכים, ולכן אצלו ככל הנראה הם כן היוו נשק יעיל נגד טורפים (וגם אמצעי להתגוששות תוך-מינית).
מגוון צורות העטרה, הקרניים וה"קישוטים" הנלווים מעידים שמטרתם העיקרית של מבנים אלה הייתה חברתית: תקשורת, זיהוי תוך-מיני, חיזור וסמל מעמד.
חיזוק נוסף לסברה זו היא העובדה שברוב המינים הצורה הייחודית של עטרה וקרניים האופיינית לכל מין מתפתחת רק כאשר הפרט מגיע לבגרות מינית.
הפלאונטולוגים ראו במגוון טיפוסי העטרות והקרניים סימן לכך שהצרטופסיים היו חיות חברתיות שחיו בעדרים, דבר שזכה לחיזוק במציאת מאובנים שבהם ישנן קבוצות גדולות של שלדים ועצמות של צרטופסיים בני אותו מין באותו אזור.
הצנטרוזאורים Centrosaurinae שרובם היו בעלי קרן אף מפותחת וקרני גבות מנוונות, גולגולת קצרה ועמוקה ועטרות קצרות ומלבניות יחסית, לעיתים קרובות עם זיזים ארוכים ובולטים על העטרה.
הם היו הצרטופסיים המוקדמים יותר ונכחדו כ-68 מיליון שנה לפני זמננו.
דינוזאורים אופייניים לתת-משפחה זו הם צנטרוזאורוס, סטירקוזאורוס ופכיריינוזאורוס.
בשנים האחרונות נתגלו צנטרוזאוריים בעלי קרני גבה מפותחות, כגון אלברטצרטופס ודיאבלוצרטופס, דבר המרמז שמאפיין זה היה משותף לאב הקדמון של שתי התת-משפחות אך השתנה בתת-משפחה זו.
תת-משפחה זו כוללת גם 3 שבטים:
השבט Nasutoceratopsini, שכלל את הנסוטוצרטופס והאווצרטופס ועוד שני מינים קטנים.
הם אופיינו בעטרה רחבה ופשוטה, ללא קישוטים מפותחים (כגון זיזים וקרסים למיניהם).
קרני הגבה שלהם היו יחסית ארוכות.
השבט Centrosaurini, שכלל את הצנטרוזאורוס, הסטירקוזאורוס וקרוביהם.
הם אופיינו בעטרה מקושטת מאוד בדוקרנים קרניים, זיזים וקרסים.
קרני הגבה שלהם היו קצרות עד מנוונות וקרן האף הייתה מפותחת וגדולה.
השבט Pachyrhinosaurini, הם היו הצנטרוזאוריים האחרונים וכללו את הפכיריינוזאורוס ודומיו.
הם אופיינו בבליטה גרמית קהה במקום קרן אף, וקרני הגבה שלהם היו מנוונות.
הכסמוזאורים Chasmosaurinae שהיו בעלי גולגולת עם חוטם ארוך ופחות עמוק, בעלי קרן אף קצרה וגולגולת ארוכה.
הם היו בעלי עטרה ארוכה שעוטרה בבליטות עצם משולשיות בקצותיה.
העטרה כללה בדרך כלל גם "חלונות" גדולים בעצם שכוסו בעור.
בעבר אופיינה תת-משפחה זו בקרני גבה ארוכות אך מינים חדשים שנתגלו הראו שניתן למצוא בה גם בעלי קרני גבה קצרות מאוד.
הם הופיעו מאוחר יותר ושרדו עד סוף עידן הדינוזאורים, אז נכחדו בהכחדת קרטיקון-פלאוגן.
דינוזאורים אופייניים לתת-משפחה זו הם כסמוזאורוס ופנטצרטופס.
תת-המשפחה Chasmosaurinae כללה את השבט Triceratopsini, הם היו הצרטופסיים הגדולים והמתקדמים ביותר.
הם היו האחרונים להופיע (הופיעו כ-68 מיליון שנה לפני זמננו) וגם אחרוני הצרטופסיים ששרדו (הם נכחדו כ-66 מיליון שנה לפני זמננו בהכחדת קרטיקון-פלאוגן שהכחידה את כל הדינוזאורים).
האנטומיה של רובם הייתה דומה מאוד לזו של הטריצרטופס וכללה גולגולת גדולה עם שתי קרני גבה ארוכות וחזקות וקרן אף קצרה.
אצל חלק מהסוגים הדמיון כה רב עד שחלק מהפלאונטולוגים סבורים שמדובר במינים שונים של אותו סוג.
הדוגמה הבולטת ביותר לכך היא התזה שהציגו ג'ון ר.
הורנר וג'ון סקנלה שהטורוזאורוס הוא בעצם הצורה המבוגרת של טריצרטופס.
בעבר מוינו הצרטופסיים לשתי תת-משפחות אלה לפי מבנה העטרה והקרניים, אך גילויים חדשים במאה ה-21 - ובעיקר גילויי סוגים רבים חדשים - הראו שהחלוקה הפשטנית של "צנטרוזאורים הם בעלי קרני גבה קצרות וקרן אף ארוכה ואילו כסמוזאורים הם בעלי קרן אף קצרה וקרני גבה ארוכות" היא שגויה.
כיום הסיווג וההבחנה בין שתי תת-משפחות אלה נעשה לפי הפרופורציות השונות של הגולגולת שהבדילו בין צנטרוזאורים לכסמוזאורים, ולפי המבנה הפנימי של האף ועצמות הנחיריים.
בעוד שלהדיוט קשה להבחין בין השתיים לפי הקריטריונים החדשים פלאונטולוגים מומחים יכולים להבדיל ביניהם.
הצרטופסיים ברובם היו בגודל של קרנף מודרני: אורך של כ- ומשקל של .
ואילו הגדולים שבהם (בני השבט Triceratopsini) היו בגודל של פיל סוואנה אפריקני: אורך של , ומשקל של 5–12 טון מטרי.
הצרטופסיים חיו בקרטיקון העליון (80-66 מיליון שנה לפני זמננו) בעיקר באמריקה הצפונית, אך גם במזרח אסיה (שם נתגלה סינוצרטופס).
עד 2016 הצרטופסיים היו ידועים רק מהיבשת לרמידיה, החלק המערבי של אמריקה הצפונית, שנחצתה בתקופה זו על ידי הים הפנימי המערבי.
בשל ים רחב זה, שיערו הפלאונטולוגים שהצרטופסיים לא הצליחו להתפשט ליבשת המזרחית אפלצ'יה.
ב-2017 נתגלתה לראשונה שן של צרטופסיי בחלק המזרחי של אמריקה הצפונית.
השן נתגלתה בתצורת נקיק הינשוף (Owl Creek Formation) שבמיסיסיפי ומהווה עדות ראשונה לצרטופסיים בתת-יבשת זו.
הפלאונטולוגים מעריכים שמדובר בהתחלת התפשטות הצרטופסיים מזרחה עם נסיגת הים הפנימי המערבי בשלהי המאסטריכט, הגיל האחרון של הקרטיקון.
להלן הסוגים הידועים כיום במשפחה בצירוף מקום גילוי המאובנים.
סימן שאלה מציין סוג שיש ספק בסיווגו/זיהויו.
הסדר הוא לפי האלפבית האנגלי.
אלברטצרטופס (Albertaceratops) - אלברטה בקנדה ומונטנה בארצות הברית
- מונטנה בארצות הברית ואלברטה בקנדה
דיאבלוצרטופס (Diabloceratops) - מונטנה בארצות הברית
לוקיצרטופס (Lokiceratops) - מונטנה בארצות הברית
מדוזצרטופס (Medusaceratop) - מונטנה בארצות הברית
מאכיירוצרטופס (Machairoceratops cronusi) - יוטה בארצות הברית
אווצרטופס (Avaceratops) - מונטנה בארצות הברית
נסוטוצרטופס (Nasutuceratops) - יוטה בארצות הברית
צנטרוזאורוס (Centrosaurus) - אלברטה בקנדה
סטירקוזאורוס (Styracosaurus) - אלברטה בקנדה ומונטנה בארצות הברית
(Rubeosaurus) - מונטנה בארצות הברית
קורונוזאורוס (Coronosaurus) - אלברטה בקנדה
ספינופס (Spinops) - דרום אלברטה בקנדה
פכיריינוזאורוס (Pachyrhinosaurus) - אלברטה בקנדה ואלסקה בארצות הברית
אכלוזאורוס (Achelousaurus) - מונטנה בארצות הברית
אייניוזאורוס (Einiosaurus) - מונטנה בארצות הברית
סטלזאורוס (Stellasaurus) - מונטנה בארצות הברית
ונדיצרטופס (Wendiceratops) - דרום אלברטה, קנדה
קסנוצרטופס (Xenoceratops) - אלברטה, קנדה
סינוצרטופס (Sinoceratops) - שאנדונג בסין
תת-משפחה כסמוזאורים (Chasmosaurinae; לעיתים נקראת גם Ceratopsinae)
אגוחצרטופס (Agujaceratops) - טקסס בארצות הברית
אנכיצרטופס (Anchiceratops) - אלברטה בקנדה
אריינוצרטופס (Arrhinoceratops) - אלברטה בקנדה
ביסטיצרטופס (Bisticeratops) - ניו מקסיקו בארצות הברית
בראבוצרטופס (Bravoceratops) - טקסס בארצות הבאית
כסמוזאורוס (Chasmosaurus) - אלברטה בקנדה
קואווילצרטופס (Coahuilaceratops) - קואווילה במקסיקו
קוסמוצרטופס (Kosmoceratops) - יוטה בארצות הברית
ג'ודיצרטופס (Judiceratops) - מונטנה בארצות הברית
מרקוריצרטופס (Mercuriceratops) - מונטנה בארצות הברית ואלברטה בקנדה
מוג'וצרטופס (Mojoceratops) - אלברטה וססקצ'ואן בקנדה
פנטצרטופס (Pentaceratops) - ניו מקסיקו בארצות הברית
יוטצרטופס (Utahceratops) - יוטה בארצות הברית
וגצרטופס (Vagaceratops) - אלברטה בקנדה
ספיקליפיוס (Spiclypeus) - מונטנה, ארצות הברית
שבט טריצרטופסיני (Triceratopsini) אאוטריצרטופס (Eotriceratops) - אלברטה בקנדה
- ניו מקסיקו בארצות הברית
רגאליצרטופס (Regaliceratops) - אלברטה, קנדה
- דקוטה הדרומית בארצות הברית
טיטאנוצרטופס (Titanoceratops) - ניו מקסיקו בארצות הברית
טורוזאורוס (Torosaurus) - ויומינג, מונטנה, דקוטה הדרומית, דקוטה הצפונית, יוטה בארצות הברית וססקצ'ואן בקנדה
טריצרטופס (Triceratops) - דרום דקוטה, מונטנה, ויומינג, קולורדו בארצות הברית, ואלברטה וססקצ'ואן בקנדה
הקליידוגרמה הבאה, שהיא עץ משפחה פילוגנטי של הצרטופסיים, מבוססת על מאמריו של סקוט סמפסון מ-2010 ו-2013:
צריכה שיתופית היא סוג של הסדרים כלכליים בהם המשתתפים רוכשים שימוש (נגישות) במוצרים ושירותים במקום בעלות, הסדר שכזה מתאפשר לרוב הודות לשילוב בין טכנולוגיה וקהילות משתמשים.
צריכה שיתופית מציעה מודלים בתחום הכלכלה המעגלית - גישה כלכלית רחבה יותר, החותרת למניעת בזבוז, על ידי ניצול מרבי של חומרי גלם או אנרגיה.
דוגמאות לשימוש במודל הצריכה השיתופית:
פלטפורמות מכירה חוזרת כגון eBay ויד2.
פלטפורמות שיתוף מוצרים- שיתוף מכוניות כמו Zipcar ,Rentitb ו-Car2Go, שיתוף אופניים כמו תל-אופן.
פלטפורמות שיתוף אחרות- השכרת דירות/חדרים לטווח קצר airbnb, השכרת חניות פרטיות, ביקוש וביצוע שירותים TaskRabbit, מימון על ידי הלוואות עמית לעמית, שימוש בשטח בית קפה לפי זמן כמו ברשת "ציפרבלאט".
הרעיון של צריכה שיתופית והמושג "שיתופיות" (Mesh) נפרש לראשונה כמשנה סדורה בספרה של ליסה גנסקי 'מש – מדוע עתיד העסקים הוא בשיתופיות'.
באותה שנה תיארה רייצ'ל בוטסמן את הכלכלה השיתופית, בספרה "מה ששלי – שלך" באומרה שהעקרונות המבדילים את הכלכלה השיתופית היא העובדה שזו אינה מונעת על ידי תחרות אלא על ידי אחווה, ושמפוקחת לא בידי רגולטורים ורשויות, אלא
באמצעות אמון הדדי ומוניטין אישי.
הצריכה השיתופית היא חלק מהכלכלה המשתפת .
מערכות מוצר שרות הן תשתיות המאפשרות רכישת השימוש במוצר ללא רכישת הבעלות עליו, במערכות מסוג זה הדגש עובר מהמוצר לחוויית המשתמש ובניית יחסים לטווח ארוך.
אחת התועלות של מערכות אלה הוא שימוש הרבה יותר יעיל במוצרים וחומרי גלם, מעבר לכלכלה מעגלית והקטנת טביעת הרגל האקולוגית.
מערכות מוצר שרות פועלות בכמה מודלים עסקיים:
חברה מסחרית המשכירה את השימוש במוצרים הנמצאים בבעלותה (B2P), דוגמה חברה המעמידה את צי המכוניות שלה ברחבי העיר ומוכרת שימוש קצר מועד על בסיס דרישה.
חברה מסחרית המספקת תשתית המאפשרת לכל אחד להעמיד את המוצרים שבבעלותו להשכרה בעזרת אותה תשתית (P2P) וכך אדם יכול להשכיר את רכבו לשכנו בזמן שהרכב לא דרוש לו.
קואופרטיב שחבריו התאגדו לטובת שימוש משותף ברכב השייך לקואופ.
שרות של הממשלה או הרשות המקומית, לדוגמה ספריות.
הזמנת סרט ב-VOD מאפשרת את רכישת הצפייה ללא רכישת הסרט הפיזי.
מכבסה בשרות עצמי, ספריות של ספרים או סרטים.
שיתוף מכוניות, שיתוף אופניים, השכרת ציוד אורקולי ועוד.
סגנון חיים שיתופי עוסק בשיתוף נכסים לא מוחשיים כגון: חלל, זמן, מיומנויות, כסף.
דוגמאות לפלטפורמות שפועלות בתחום הזה airbnb השכרה של מרחב מגורים, מספה ועד ארמון לטווח קצר או ארוך.
Taskrabbit השכרת זמן ויכולות, מחולל המפגיש בין משימות בתשלום לאנשים המוכנים לבצע אותן ו-Rentitb הישראלית המאפשרת השכרה של כל דבר, ממכונית, מקדחה, שמלת כלה ועד דירה, בין אנשים פרטיים.
מבקרי השיטה טוענים כי היא אינה מובילה לשיתוף בין בני אדם, כפי שמרמז שמה המתורגם לעברית - אלא היא דווקא עוסקת במיסחור של שטחים נוספים מחיי האדם.
תרגומים חלופיים וביקורתיים שהוצעו ל"כלכלת שיתוף" הם "כלכלה נזילה" (בהתאם לתאוריות על הקפיטליזם המאוחר של הסוציאולוג זיגמונט באומן), או "כלכלת חלטורות".
בעיצוב גרפי ועיבוד גרפי, צריבת אובייקט הוא מונח המתייחס לעיבוד תמונה בו אובייקט ראשי בתמונה, לרוב הנושא המרכזי, נחתך ומבודד מהתמונה.
את אותו אובייקט ניתן להציב על רקע שקוף או לבן, ואחר כך על כל רקע שהוא.
לעיבוד שכזה יש מגוון שימושים ומטרות.
תמונות מוצר וקטלוג בהן המוצר מוצג על רקע לבן.
לצורך כך נעשה לעיתים גם שימוש באוהל תאורה בעת הצילום עצמו.
פוטומונטז' - השתלת האובייקט על רקע אחר שצולם בנפרד.
יצירת מאגר תמונות של אובייקטים ונושאים רבים לשימוש עתידי ביצירות גרפיות.
צריבת האובייקט נעשה לרוב באמצעות תוכנת עריכת תמונה, כגון אדובי פוטושופ.
ישנן מספר דרכים לבצע צריבה:
באמצעות כלי עט הבחירה (pen tool) - המשתמש בונה ידנית מסלול של נקודות סביב האובייקט ואז יוצר מסכה של האובייקט הנבחר.
דרך זו דורשת עבודה ידנית וזמן, אך נותנת את התוצאה הטובה ביותר.
באמצעות כלי בחירה מהירה - המשתמש מסמן את האובייקט ויוצר מסכה שלו.
דרך זו מהירה למדי אך מפיקה בדרך כלל תוצאות פחות טובות ולא טובה לאובייקטים מסובכים או אובייקטים שגווניהם דומים לצבעי הרקע.
באמצעות כלי "בחירת אובייקט" המבוסס על בינה מלאכותית - כלי מתקדם אך כבד חישובית שיודע לסמן את גבולות האובייקט הנבחר על סמך למידת מכונה.
זהו הכלי המהיר ביותר שבו צריך הכי פחות מאמץ, אך הוא עלול לפספס לעיתים ואז יש לבצע במסכה תיקונים ידניים.
את האובייקט הצרוב ניתן לשמור במספר פורמטים:
פורמט של תוכנת עריכת התמונה בה בוצע העיבוד: פורמט זה שומר את כל המידע ומאפשר עיבוד נוסף או עיבוד חוזר, חסרונו הוא שהוא קריא רק על ידי התוכנה עצמה ולא על ידי תוכנות אחרות (כגון מעבד תמלילים או דפדפן אינטרנט).
פורמט JPEG: מכווץ טוב מאוד את התמונה וקריא כמעט על ידי כל התוכנות הנפוצות (כולל דפדפני אינטרנט, יישומי Microsoft Office ועוד), חסרונו: אי-אפשר לשמור רקע שקוף (מתקבל במקום רקע לבן).
פורמט PNG: מכווץ טוב את התמונה וקריא על ידי תוכנות רבות, שומר על רקע שקוף.
פורמט GIF: מכווץ טוב את התמונה וקריא על ידי תוכנות רבות, שומר על רקע שקוף, מוחלף בהדרגה על ידי פורמט PNG.
צריכותא היא מושג תלמודי שבא ליישב את הצורך בכפל מקורות ללימוד מסוים.
המהלך הלוגי נועד למצוא נקודת תורפה בכל אחד מהמקורות, שמסבירה את הצורך במקור הנוסף.
לעיתים מדובר על חידוש אמיתי שנלמד דווקא מכפילות המקורות, ולעיתים כפל המקורות נועד למנוע טעויות.
המונחים "אצטריך" ו"צריכא" משמשים בתלמוד במשמעות הלוגית הזו, והם מופיעים בתלמוד פעמים רבות מאד.
בעלי התוספות כתבו שישנן צריכותות שניתן להפריך, ובכל אופן "בקל עושה צריכותא".
הדברים מתייחסים לצריכותא מהסוג שנועד למנוע טעויות.
בלימוד על הדין שעוסק במצווה פטור מן המצווה יש כפל מקורות:
בלשון הכתוב דייקו חז"ל שחובת קריאת שמע חלה דווקא כאשר האדם נמצא "בשבתך ובלכתך", כלומר דווקא בשֶבת ובלֶכת שלך, שהן רשות, ואילו כאשר האדם עוסק במצווה, שאינה רשות אלא חובה, הוא פטור מקריאת שמע.
מפטור זה נלמד פטור כללי ממצוות לעוסק במצווה.
מהפסוק "וַיְהִי אֲנָשִׁים אֲשֶׁר הָיוּ טְמֵאִים לְנֶפֶשׁ אָדָם וְלֹא יָכְלוּ לַעֲשֹׂת הַפֶּסַח בַּיּוֹם הַהוּא...", העוסק בטמאי מת שמפני טומאתם נאסר עליהם להקריב את קרבן הפסח, ולכן ניתנה להם האפשרות להקריב פסח שני.
בגמרא לומדים שסיבת טומאתם הייתה מפני שעסקו בקבורת מת מצווה, ומכאן שמותר להיטמא למת מצווה אף על פי שבעקבות כך לא יתאפשר לאדם לקיים את מצוות קרבן פסח, והיינו שהעיסוק במצווה אחת (טיפול במת מצווה) פטר ממצוות אחרות.
וגם מכאן נלמד פטור כללי ממצוות לעוסק במצווה.
בגמרא בסוכה נאמר שיש צריכותא בין שני הלימודים, כי הלימוד מקריאת שמע אינו מלמד על פטור ממצוות שיש בביטולן חיוב כרת, ואילו הלימוד ממת מצווה אינו מלמד על פטור ממצווה לאחר שהחל זמן חיובה.
בלימוד על קידושי כסף יש כפל מקורות:
מגזירה שווה של "קיחה" "קיחה", מהפסוק והפסוק .
הפסוק שנאמר באמה עבריה, , המילים "אין כסף" מלמדות ש"אין כסף לאדון זה אבל יש כסף לאדון אחר".
סוכה ומבוי שגבוהים למעלה מעשרים אמה - במשנה נחלקו רבי יהודה וחכמים האם סוכה שגבוהה למעלה מעשרים אמה כשרה או פסולה.
חכמים פסלו סוכה זו ורבי יהודה הכשירה אותה.
בדומה לזה נחלקו גם בעניין מבוי שהוכשר על ידי קורה שגבוהה למעלה מעשרים אמה.
חכמים חייבו להקטין את גובה הקורה ואילו רבי יהודה הכשיר אותה.
יסוד שתי המחלוקות הוא בשאלה האם האדם רואה מה שלמעלה מגובה עשרים אמה.
כל הבועל על דעת קידושין הראשונים הוא בועל - נחלקו רב ושמואל האם בעילה שלאחר קידושין פסולים יוצרת קידושין כשרים או שאינה מעלה את תוקפם של הקידושין הפסולים.
מחלוקת זו מובאת בשני מקרים: המקרה האחד הוא קידושין שנעשו על תנאי, ולאחריהם נערכו נישואין ללא תנאי.
לדעת רב נחשב הדבר כביטול התנאי והאישה מקודשת גם ללא קיום התנאי, ואילו לדעת שמואל הקידושין תלויים בקיומו של התנאי.
כך נחלקו גם במי שהתקדשה בקטנותה על ידי אמה או אחיה ומועיל בה מיאון, ונישואיה נמשכו ללא מחאה גם לאחר שבגרה.
לדעת רב בעילתה משבגרה נחשבת כקידושין ואילו לדעת שמואל לא השתנה מעמדה על ידי כך.
ואילו הייתה מובאת המחלוקת רק לגבי הממאנת היינו חושבים שבמקדש על תנאי יודה שמואל לרב שהנישואין נחשבים כביטול התנאי
לעיתים הצריכותא בגמרא אינה דו כיוונית.
הסקה ב"נולד" ביום טוב - שלושה מאמרים אמר רב לגבי הסקה ביום טוב, ובהם שלושה מקרים שנחלקו רבי יהודה ורבי שמעון, רבי יהודה אוסר ורבי שמעון מתיר:
הסקה בגרעינים של תמרים שנאכלו באותו היום
הסקה בקליפות אגוזים שנאכלו באותו היום
הגמרא מסבירה את הצורך בשלושת המקרים: שברי הכלים הם הגרועים ביותר, שחל בהם שינוי גדול והם נחשבים כנולד, לעומתם גרעיני התמרים לא השתנו כל כך ממצבם בכניסת החג.
החידוש הגדול ביותר הוא בקליפות האגוזים, שהיו גלויות לעין בכניסת החג, ובכל זאת גם הם נחשבים כ"נולד".
במקרה זה הגמרא הסבירה את הצריכותא רק בכיוון אחד - לפי ההיגיון המובא בה היה ניתן להביא רק את הדין של קליפות האגוזים.
הפרשנים נזקקו להסבר ההיגיון המצריך את שני המקרים הנוספים.
צריחת האנפה הוא ספר ההמשך לטרילוגיה הפופולרית מאת ליאן הרן, סיפורי האוטורי, אשר יצא בשנת 2006. העלילה מתרחשת 16 שנים לאחר סיום אירועי הטרילוגיה, ומתארת את האירועים שמובילים בסופו של דבר למפלתו של טקאו, בהתאם לנבואה שנגלה לו שנים קודם לכן.
כעבור 16 שנים, טקאו וקאדה מולכים כעת על ממלכה משגשגת.
יש להם שלוש בנות: שיגקו, והתאומות מיקי ומאיה.
שיגקו, הבכורה והיורשת, עוברת הכשרה שבדרך כלל שמורה לבנים כיאה לשליטה לעתיד.
הילדות הצעירות ירשו את יכולותיו של אביהן, והסביבה מתייחסת אליהן בחשד, כאל מקוללות.
גם אמן לא מעכלת את הזהות המיוחדת שלהן, ולא מדברת עמן.
אך יחסיהן עם שיגקו וטקאו חמים וקרובים.
טקאו חי בפחד שהנבואה בדבר מותו תתממש, ושהוא ייהרג בידי בנו; בכורו, היסאו, נולד כתוצאה מיחסיו עם יוקי, וגודל על ידי הקיקוטה במטרה להורגו.
קאדה עד מהרה יולדת בן, הראשון שלה והשני של טקאו.
איום חדש על טקאו מופיע.
אראי זנקו ואשתו האנה כרתו ברית עם סאגה הידקי, מצביא אשר כבש את רוב איי האימפריה בשמו, לכאורה, של קיסר נטול כוח.
סאגה דורש מטקאו לוותר על השלטון, כאשר ברצונו להושיב במקומות את זנקו כשליט בובה.
בינתיים, קיקוטה אקיו, ראש משפחת קיקוטה הגולה, יחד עם הברברים הלבנים שהגיעו לחוף הממלכה, גם זוממים להפיל את טקאו.
לקראת סוף חייו, מוטו קנג'י מנסה לראות את נכדו היסאו ולהגיע להסכמה עם בית קיקוטה.
כשהוא מנסה לברוח עם הילד, הוא מבין כי היסאו הוא שר רוחות, בעל כוח לתקשר ולשלוט בנשמות המתים, למרות שעדיין לא פיתח את יכולות השליטה.