tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יש סבורים שזה יכול להיות בגלל תיאום מחירים מכוון על ידי אלה שרכשו את מאגרי השנהב, בדומה לדברי החברה לשימור חיות הבר ביפן שדיווחה כעין זה על הנעשה במדינתה, וכן בדומה למונופול שהיה לסוחרי השנהב ב-1980 על מאגרי השנהב בבורונדי וסינגפור.
ייתכן גם שהסיבה לכך נעוצה בעלייה במספר העשירים הסינים שמסוגלים לבזבז הון רב על מוצרי יוקרה.
ניסיונות לדכא את הסחר החוקי באמצעות השמדת שנהב גרמו על פי מחקרים לכך שמחיר השנהב שולש בסין במהלך ארבע השנים הבאות לאחר 2011. בשנת 2012, הניו יורק טיימס דיווח על התפרצות גדולה של ציד פילים לשנהב, כאשר70% מהשנהב זורם לסין.
בוועידה של האו"ם בשנת 2014 בטוקיו למאבק בפשעי טבע הוצגו מפות לקביעת מדיניות האכיפה של השנהב החוקי לצד מקרי ציד לא חוקי.
זאת בשל המציאות הבלתי נמנעת שהסחר בשנהב הפך לבעיה חוזרת שהולכת ומפחיתה שוב את אוכלוסיית הפילים האפריקנים והקרנפים הלבנים.
מלבד סין, ישנם מרכזים גדולים של סחר בשנהב בווייטנאם הכוללים את מונג צאי, האי פהונג, ודא-נאנג.
כ-95 ק"ג של שנהב פילים הוחרם בנמל התעופה שארל דה גול בפריז משני ווייטנאמים שנעצרו על ידי המכס הצרפתי.
במונחים של מסחר קומונאי בשנהב, בהונג קונג נמצא מרכז הסחר הגדול בעולם האמור לספק את הביקוש הרב של לקוחות מסין.
על פי דו"ח אחד, הונג קונג היא "אחד ממרכזי הלבנת השנהב הגדולים בעולם שבו משתמשים בפעולות לגיטימיות כדי להסוות עסקי פשע שמשתלמים הרבה.
הפיליפינים גם היא משמשת כמרכז חשוב של סחר בשנהב, ועל פי תחקיר הנשיונל ג'יאוגרפיק הכומר הפיליפיני מונסיניור קריסטובל גרסיה מעורב בשערוריות שחיתות בשל מעורבותו בסחר.
השמדת השנהב היא פעולה אסטרטגית שהחלה לשמש ממשלות כאמצעי להרתעת ציד וסחר לא חוקי בשנהב הפילים.
הוגה הרעיון הוא ריצ'רד ליקי שביצע אותו בעת שהיה המנהל של המחלקה לשימור חיות הבר בקניה.
ליקי רצה ליצור אירוע שימשוך את תשומת הלב העולמית כדי להעלות את המודעות לסחר בשנהב ועל כן סחר מהוליווד אפקטים מיוחדים כדי ליצור שרפה עוצמתית.
בעקבות ליקי החלו במדינות מסוימות לשרוף את מאגרי השנהב החוקי שלהם.
לטענת ליקי לשרפה הייתה השפעה חיובית על הורדת הציד הלא חוקי בקניה, וכן במדינות המאפשרות סחר חוקי בו כמו הפיליפינים, סרי לנקה והונג קונג.
אף על פי שכאמור מחקרים הראו שבעקבות השמדת השנהב מחירו נסק בסין בין 2011 ל-2014, לאחר שממשלת סין השמידה באירוע מתוקשר כזה 6.1 טונות של שנהב, וכן לאחר ההודעה שלה שהיא תחל לפעול לצמצום הסחר החוקי בשנהב, מחירו ירד כמעט במחצית במדינה בין 2015 ל-2016.
החל מינואר 2021 תותר בישראל רק החזקת שנהב ישן, שמקורו לפני 1976, וייבוא, ייצוא ואף סחר פנים-ארצי בשנהב פילים וממותות - אסורים.
במקרים מסוימים מנפיקה רשות הטבע והגנים היתרים מיוחדים, לסחר בפריטים ששנהב ישן מהווה חלק קטן מהם, וכן עשויה לתת היתר ייחודי לייצוא או לייבוא למטרות לא-מסחריות כגון הסברה.
זאת, כחלק מיישום אמנת וושינגטון עליה חתומה ישראל.
סחר משולש הוא מונח היסטורי המציין תנועת סחר בין שלושה נמלים או אזורים.
סחר משולש מתפתח בדרך כלל כאשר אזור מסוים מייצא סחורות שאין להן ביקוש באזור שממנו מגיעה רוב תנועת הייבוא אליו.
כך סחר משולש יוצרת שיטה של תיקון חוסר איזון בסחר בין שני אזורים.
מבחינה היסטורית נוצרו נתיבי הסחר בהשפעתם החזקה של הרוחות וזרמי הים בעידן השיט באוניות המפרשים.
לדוגמה, מאומות הסחר המרכזיות של מערב אירופה היה קל יותר להפליג מערבה לאחר הפלגה אל האזור שמדרום לקו רוחב 30 צפון והגעה למה שנקרא רוחות הסחר וכך להגיע אל הקריביים במקום להגיע ישירות מערבה אל החלק היבשתי של אמריקה הצפונית.
הדרך הקלה ביותר לשוב בחזרה מאמריקה הצפונית לאירופה היא להיצמד לזרם הגולף בכיוון צפון-מזרח תוך שימוש ברוחות המערביות (Westerlies).
משולש דומה שהיה קרוי בפורטוגזית Volta do mar (מילולית: "סיבוב הים") היה בשימוש על ידי הפורטוגזים, עוד לפני מסעו של כריסטופר קולומבוס, כדי להפליג אל האיים הקנריים ואל האיים האזוריים.
קולומבוס פשוט הרחיב את המשולש כלפי חוץ והנתיב שעבר היה לדרך העיקרית שבאמצעותה הפליגו האירופאים ליבשת אמריקה ובחזרה.
השימוש בעבדים אפריקאים היה גורם יסודי בגידול היבולים שיוצאו לאירופה.
בסחורות שיוצרו באירופה נעשה בתורם שימוש כדי לרכוש את העבדים האפריקאים שהובאו בספינות מערבה מאפריקה אל יבשת אמריקה, דרך מה שנקרא מעבר הביניים.
דוגמה קלאסית היא תנועת הסחר של הדבשה.
סוכר, לעיתים קרובות בצורתו הנוזלית, הדבשה, שיוצא מהקריביים הועבר לאירופה או לניו אינגלנד, שם הוא זוקק לרום.
ברווחים שהופקו מהסחר בסוכר נרכשו מוצרי תעשייה, שיוצאו למערב אפריקה, שם הם הוחלפו בעבדים.
העבדים הובאו אז בחזרה אל הקריביים כדי להימכר לעבודה במטעי הסוכר.
ברווחים שהופקו מסחר העבדים נקנה עוד סוכר, שהועבר לאירופה, וחוזר חלילה.
כל המסע הזה ארך 5 עד 12 שבועות.
הצלע הראשונה במשולש הייתה הנתיב מהנמלים באירופה אל אפריקה, בו נשאו הספינות סחורות למכירה או להחלפה, כמו נחושת, אריגים, תכשיטים זולים, "חרוזי עבדים", כלי ירייה ותחמושת.
עם הגעת הספינה לאפריקה, נמכר המטען שעליה או הוחלף בעבדים.
הצלע השנייה במשולש הסחר היה הנתיב שבו הפליגו הספינות דרך מעבר הביניים מאפריקה לאמריקה.
רבים מהעבדים מתו ממחלות שונות על הסיפונים הצפופים של ספינות העבדים.
עם הגעת הספינות אל העולם החדש, נמכרו העבדים ששרדו את המסע במושבות בקריביים או ביבשת אמריקה.
אז נוקו הספינות והועמסו בסחורות למסעם חזרה, הצלע השלישית במשולש הסחר, אל נמל הבית שלהן.
הסחורות העיקריות שיוצאו מהקריביים היו סוכר, רום ודבשה.
מווירג'יניה יוצאו בעיקר טבק וקנבוס.
הספינות שבו לאירופה כדי להשלים את מסען המשולש.
אף על פי כן, עקב כמה חסרונות שאיתם התמודדו ספינות העבדים בהשוואה לספינות סוחר אחרות, הן שבו לעיתים קרובות לנמל הבית שלהן כשהן נושאות כל סחורה שהייתה זמינה להובלה, וחלק ניכר מהקיבולת שלהן מולאה במי נטל.
חסרונות נוספים של השיטה נבעו מהשוני הנדרש במבנה הספינות שהיה דרוש להובלת עבדים בהשוואה להובלת סחורות.
כלומר, ספינות שהיו בנויות להובלת כמות גדולה ככל האפשר של עבדים לא התאימו להובלת הכמות המרבית של סחורות.
בנוסף, השינויים במשכי ההפלגות של ספינות העבדים הפכו את האפשרות לתזמן את ההפלגות מאמריקה לבלתי אפשרית.
כלומר, ספינות העבדים הגיעו לאמריקה לאחר תום עונת הסחר.
תחת זאת, היבולים הועברו בעיקר באמצעות צי ספינות שהפליג מאירופה לאמריקה ובחזרה.
משמעות הדבר הייתה שהסחר המשולש היה מודל לתנועת הסחר, לא תיאור מדויק של נתיבי הספינות.
ניו אינגלנד הפיקה גם היא רווחים מהסחר המשולש, שכן סוחרים רבים מניו אינגלנד, בעיקר מרוד איילנד, החליפו את אירופה בתפקידה בסחר המשולש.
ברוד איילנד גם יוצר רום מהסוכר או מהדבשה שיובאו מהקריביים, שיוצא לאפריקה ולמקומות אחרים בעולם החדש.
עם זאת, הסחר המשולש בהתייחס לניו אינגלנד היה סעיף משני של התופעה בכללותה.
לא ידוע על סוחרים מניו אינגלנד שהשלימו את המסע בכללותו בנתיב הסחר המשולש, שעל פי דבריו של ההיסטוריון קליפורד שיפטון ארך שנה שלמה.
הרעיון של הסחר המשולש בהקשר של ניו אינגלנד הוצג לראשונה בספר משנת 1866 של ג'ורג' ה, מור.
המונח "סחר משולש" מתייחס לתנועות סחר נוספות:
תנועת סחר שהתנהלה לפני מלחמת העצמאות של ארצות הברית בין בריטניה הגדולה, שלוש עשרה המושבות והמושבות הבריטיות בקריביים.
במסגרת זו נשלחו חומרי גלם כמו דגים, בעיקר דגי בקלה מומלחים, תוצרת חקלאית או עצים מהמושבות הבריטיות בצפון אמריקה אל המטעים בקריביים, סוכר ודבשה מהקריביים הועברו לבריטניה ומשם מוצרי תעשייה שנשלחו לצפון אמריקה.
משלוח של דגי בקלה מומלחים מניופאונדלנד ותירס מבוסטון בספינות בריטיות לדרום אירופה.
משם הועברו יין ושמן זית לבריטניה.
"משולש סוכר" חדש התפתח בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-19, במסגרתו הובילו ספינות אמריקאיות תוצרת מקומית לקובה, לאחר מכן העבירו סוכר וקפה מקובה אל הים הבלטי (האימפריה הרוסית ושוודיה) ובשובם לניו אינגלנד הובילו ברזל מעובד וקנבוס.
באופן גורף המספר הרב ביותר של העבדים שנסחרו על ידי ערבים מוסלמים לאורך מאות השנים היו עבדים שחורים שההערכות לגבי המספר הכולל שלהם שהועברו מאפריקה שמדרום לסהרה לעולם הערבי נעות בין 6 ל-10 מיליון, כאשר נתיבי הסחר שמדרום לסהרה העבירו את המספר הרב ביותר מתוכם.
לצד העבדים האפריקאים השחורים שמדרום לסהרה שהיוו את רובם של העבדים, אירופאים, איראנים, עמים טורקיים וברברים היו בין העמים שנסחרו גם כן על ידי העולם הערבי-מוסלמי לאורך ההיסטוריה.
סחר העבדים המוקדם שמדרום לסהרה
תיעודים של סחר והובלת עבדים במדבר הסהרה מתוארכים לאלף ה-3 לפנה"ס, בתקופת שלטונו של פרעה מצרים העתיקה סנפרו, שחצה את האשד הרביעי של נהר הנילוס אל האזור שהוא היום מדינת סודאן המודרנית, כדי ללכוד עבדים ולשלוח אותם צפונה.
פשיטות אלו על שבויי מלחמה, שהפכו לאחר מכן לעבדים, היו תופעה קבועה בעמק הנילוס העתיק וביבשת אפריקה.
בתקופות כיבוש ולאחר ניצחון בקרבות, הנובים הקדמונים נלקחו כעבדים על ידי המצרים הקדמונים.
הגרמנטים , שהיו עמים קדומים שהיוו צאצאים של שבטים ברברים, שבטי טובו ורועי צאן מהסהרה, שהתיישבו באזור הפזאן עד שנת 1000 לפנה"ס לפחות והקימו ציוויליזציה ששגשגה עד שהוכחדה בסוף המאה ה-7 לספירה עם כיבושי האסלאם המוקדמים באזור , הסתמכה במידה רבה על עבודת עבדים מאפריקה שמדרום לסהרה.
הם השתמשו בעבדים בקהילות שלהם כדי לבנות ולתחזק מערכות השקיה תת-קרקעיות המכונות לברברים כפוגארה.
ההיסטוריון היווני העתיק הרודוטוס תיעד במאה ה-5 לפנה"ס שהגרמנטים שיעבדו אתיופים ששכנו במערות אשר כונו "טרוגלודיטים" ורדפו אחריהם במרכבות.
באימפריה הרומית הקדומה, שהטילה מכסים על סחר בעבדים, מתוארים עבדים שחורים כמי שהוערכו כעבדי בית כתוצאה מהמראה ה-"אקזוטי" שלהם.
העיר לפטיס מגנה בשטח לוב של ימינו, הקימה שוק עבדים כדי לקנות ולמכור עבדים מעמי הבנטו מדרום לסהרה במאה ה-5 לספירה, והעיר קרתגו הרומית בשטחה של תוניסיה של ימינה, סחרה בעבדים שחורים שהובאו מדרום לסהרה.
ישנם היסטוריונים שטוענים כי היקף סחר העבדים בתקופה זו היה גבוה יותר מאשר בימי הביניים עקב הביקוש הגבוה לעבדים באימפריה הרומית.
עם זאת, סחר העבדים דרך מדבר הסהרה בעת העתיקה היה קטן ונדיר, שכן הסחר הסהרי לא הגיע לממדים גדולים עד שהערבים הכניסו מספר רב של גמלים לאזור.
נתיב הסחר הגרמנטי העתיק בין חוף טריפוליטניה ברחבי הסהרה לימת צ'אד העביר בעיקר חיות קרקס, זהב, קבושון וחומרי גלם לעיבוד מזון וייצור בשמים, אבל גם עבדים.
עם זאת, סחר העבדים האפריקאי היה ככל הנראה מוגבל לפני התקופה המוסלמית-ערבית, ונראה כי עבדים אפריקאים היו מעטים באימפריה הרומית, שבה הם הם נתפסו כ-"עבדי יוקרה אקזוטיים".
סחר העבדים שמדרום לסהרה הוביל לתנועה המונית של אפריקאים ברחבי צפון אפריקה והמזרח הקרוב הרחב יותר במשך אלפי שנים.
בין הח'ליפים המוסלמים הבולטים ממוצא מדרום לסהרה נמנים אבו אל-מיסכ כאפור, אל-מוסתנצר פאטמי , יעקוב אל-מנסור , אבו אל-חסן אל-מריני מהשושלת המרינית ומולאי אסמאעיל בן אלשריף.
סחר העבדים הערבי מדרום לסהרה בימי הביניים
ההיסטוריון הקנדי פול לאבג'וי מעריך שכ-6 מיליון עבדים שחורים הועברו ברחבי הסהרה בין השנים 650 לספירה ו-1500 לספירה.
סחר העבדים מדרום לסהרה, שהתבסס בעת העתיקה, נמשך גם בימי הביניים.
לאחר הכיבוש המוסלמי של המגרב בצפון אפריקה בתחילת המאה ה-8, ערבים בעיקר עם קבוצות מוסלמיות אחרות החלו להיכנס לאפריקה שמדרום לסהרה, תחילה לאורך עמק הנילוס לכיוון נוביה וגם ברחבי הסהרה לכיוון מערב אפריקה.
הם התעניינו בסחר שחצה את הסהרה, במיוחד בעבדים, שכן היה ביקוש מתמיד לעבדים באומות ערב המזרחיות.
סוחרי העבדים המוסלמים הבדילו את עצמם מהעמים בצד השני של הסהרה, והתייחסו לאוכלוסיות העבדים האפריקאיות הללו כאל "זאנג'" או "סודאן" שמשמעותן "שחור".
ערבים היו רוכשים עבדים באופן שגרתי באמצעות פשיטות אלימות, ולאחר מכן לוכדים אותם ושולחים אותם לצעדות כפויות מסוכנות ברחבי הסהרה לשווקי עבדים, שם הם היו נחשבים כרכוש אישי שניתן לקנות ולמכור.
בצפון אפריקה, שוקי העבדים העיקריים היו במרוקו, אלג'יר, טריפולי וקהיר.
מכירות נערכו במקומות ציבוריים כמו באזארים.
בתקופת השושלת הפאטמית (909–1171), רוב העבדים היו אירופאים שנלכדו על ידי סוחרים ערבים מוסלמים לאורך חופי היבשת.
מגלה הארצות הערבי מוחמד אל-אדריסי תיאר גם את השיטות השונות בהן סוחרים מוסלמים היו משתמשים כדי לשעבד שחורים, ורשם כי חלקם היו "גונבים את ילדי הזאנג' באמצעות תמרים...
מפתים אותם בתמרים ומובילים אותם ממקום למקום, עד שהם תופסים אותם, מוציאים אותם מהמדינה ומעבירים אותם לארצות שלהם".
בשנת 1353, חוקר הארצות הברברי אבן בטוטה תיעד ליווי שיירת סחר עבדים למרוקו, שנשאה 600 שפחות שחורות שהיו אמורות לשמש כמשרתות בית ופילגשות.
כאשר בטוטה ביקר באימפריית מאלי הערבית-מוסלמית, הוא סיפר שהתושבים המקומיים "התחרו זה בזה במספר העבדים והמשרתים שהיו להם" והוא עצמו קיבל נער עבד כ-"מתנת אירוח".
המסלולים בהם נקטו הסוחרים הערבים ביחס לשיירות שהובילו את העבדים מדרום לסהרה היו תלויים ביעד שלהם.
עבדים שהיו בדרך למצרים היו נישאים בסירה במורד הנילוס ועבדים בדרך לחצי האי ערב היו נשלחים לערי נמל בים סוף כמו סואקין בצפון-מזרח סודאן ואסאב בדרום-מזרח אריתריאה.
עבדים בדרכם לצפון אפריקה היו צריכים לעבור את נתיבי הסחר הסהריים שהיו בשימוש מאז שנת 1000 לפנה"ס בערך.
הם כללו מסלולים מטריפולי-רדאמס-גהאט-הרי אהגר-גאו שמחברים את לוב של ימינו לניגריה, טריפולי-פזאן-בורנו, המחבר את לוב לאזורים של מה שהם כיום מדינות צ'אד, ניז'ר וקמרון, ומסלול מזרח-מערב שמחבר את מצרים לגאנה, מאלי וסונגהאי.
קאנם-בורנו-זאווילה הייתה נתיב נוסף לצפון אפריקה, שכן אימפריית קאנם בורנו (שאוסלמה בהמשך) שממוקמת בחלק המזרחי של מדינת ניז'ר של היום, הייתה חלק פעיל מהסחר שחצה את הסהרה במשך מאות שנים, והסחר היווה את הבסיס לשגשוגה של האימפריה.
המעבר דרך הסהרה דרש את המומחיות של קבוצות אתניות שאורח החיים שלהן היה תואם באופן ייחודי להישרדות בסביבות עם אקלים צחיח ולעיתים לוהט, מי שמילא את התפקיד היו בדואים זרים מחצי האי ערב שנעזרו בשבטים הברברים המקומיים.
הטוארגים ואחרים שהיו ילידי טריטוריית לוב של היום, הקלו, גבו מס וארגנו חלקית את הסחר מדרום לסהרה לאורך נתיבי הסחר שמעבר לסהרה.
עמים נוודים שונים מילאו תפקידים קריטיים כשומרים, מדריכים ורוכבי גמלים.
כתוצאה מכך, הם זכו לאוטונומיה וליחס של בעלי ברית על ידי ממשלות צפון אפריקה המוסלמיות.
נווה מדבר היווה תחנת מעבר חיונית עבור שיירות כאשר אלו כמו אווג'ילה , רדאמס ואל-כופרה בלוב אפשרו תנועה מצפון לדרום וממזרח למערב.
אפילו בעזרת מומחים, המעבר עדיין היה יכול להיות קטלני עבור סוחרים ועבדים.
לעיתים שיירות שלמות של אלפי אנשים יכלו להיעלם ללא עקבות.
הסחורות שהוחלפו בסחר שמעבר לסהרה היו מגוונות.
במאה ה-10, תיאר החוקר המוסלמי אבן טאהיר את הסחר בין העולם המוסלמי לאפריקה שמדרום לסהרה כסחר שכולל ייבוא מזון וביגוד לאפריקה שמדרום לסהרה, ועבדים, זהב וקוקוסים מאפריקה שמצפון לסהרה.
מאוחר יותר, כתב הסופר האנדלוסי המוסלמי לשעבר בן המאה ה-16 ליאו אפריקנוס, שסוחרי עבדים ממרוקו היו מביאים סוסים, בד אירופאי, בגדים, סוכר, ספרים וכלי פליז לסודאן כדי להחליף אותם בעבדים, זבדים וזהב.
לדברי אפריקנוס, הסולטאן של אימפריית קאנם בורנו היה מקבל תשלום עבור עבדים רק בסוסים, עם שער חליפין של עד עשרים עבדים עבור סוס אחד.
עבודות הפרך שניתנו לעבדים היו רבות וכללו השקיה, רעייה, כרייה, תחבורה, תעשייה, בנייה ועוד עבודות ציבוריות.
באופן כללי, עבדים שחורים שימשו כפועלים, משרתים וסריסים.
חלק מהשפחות יכלו לשמש לעבודה, אבל רובן שימשו למטלות בית וכפילגשות.
עבדים מסורסים, שהיו יקרים פי שבעה מגברים לא מסורסים, יכלו לשמש כשומרי הרמון, מנהלים, מורים פרטיים, מזכירים, סוכנים מסחריים ואפילו כפילגשים.
עקב הגבלות בחוק האסלאמי, עבדים בדרך כלל לא סורסו בתוך שטח בשליטה מוסלמית ולכן סורסו לפני שהועברו למדינות מוסלמיות ברחבי הסהרה.
לעיתים עבדים שחורים סורסו על ידי סוחרים ערבים לאחר רכישה שלהם בשוקי עבדים בצפון אפריקה.
התנאים בתעשיית הכרייה היו קשים במיוחד, במיוחד במכרות המלח של בצרה בשטחה של עיראק של ימינו, שם עשרות אלפי עבדים שחורים עבדו בתנאים אומללים ביותר וחיו על כמויות לא מספקות של מזון.
בניגוד לפרסים שקדמו להם, העבדים נכלאו במחנות ולא זכו להפסקות.
בעקבות היחס האכזרי הזה של הסוחרים הערבים ביחס לעבדים השחורים התרחשה התקוממות של העבדים שנודעה כמרד הזאנג' העקוב מדם או בכינוי "המהפכה השחורה" כנגד הח'ליפות העבאסית.
בהמשך המרד הצטרפו אליהם עבדים רבים בני לאומים שונים מכל אזורי הח'ליפות, והמרד גבה עשרות אלפי קרבנות לפני שדוכא בידי העבאסים.
המרד פרץ בספטמבר 869, והתרכז בעיקר במרכז הח'ליפות במחוז עיראק.
הזאנג' לחמו בשיטת גרילה, וביצעו פשיטות ליליות על עיירות כפרים ומחנות צבא.
הם החרימו כלי נשק, סוסים ומזון, ושחררו את העבדים.
בהדרגה המורדים החלו לכבוש שטחים סביב העיר בצרה, באמצעות לחימה או הסכמים.
הלחימה כנגד הזאנג' הופקדה בידי מושלי המחוזות שהצבא שלהם היה למעשה מיליציה שהורכבה ממתנדבים.
ככל שהמרד התחזק, המורדים בנו מבצרים, צי מלחמתי ששימש לתנועה בנהר שט אל-ערב, וכן גבו מיסים בשטחים שבשליטתם וטבעו מטבעות משלהם.
ההצלחות והכיבושים הביאו את עלי איבן מוחמד ממנהיגי המרד ולוחמיו לכבוש את בצרה ולבזוז אותה.
המצב החדש הבהיל את השלטון העבאסי, מה שגרם לעוד כוחות שנשלחו לצורך דיכוי המרד.
בהדרגה הצליחו העבאסים לדחוק את הזאנג' מכל הכיבושים שלהם, ואל-מואפק שחרר את בצרה בסוף שנת 879. ב-881 הטיל אל-מואפק מצור על אל-מכתרה, והציע תנאים נדיבים למורדים, שגרמו לרבים מהם לערוק.
באוגוסט 883 נפלה אל-מכתרה, ועלי אבן מוחמד נהרג.
המורדים הנותרים נכנעו או נטבחו.
היסטוריונים בני אותה תקופה כמו א-טברי ואל-מסעודי מתארים את המרד בתור אחד האירועים היותר האלימים ועקובים מדם שפקדו את הח'ליפות העבאסית.
במחקר המודרני המרד ידוע בתור אחת המלחמות הראשונות בהיסטוריה המוסלמית שקיים סיקור מלא ומפורט שלה.
ההיסטוריון אחמד אל-יעקובי תיאר שעבדות ושיעבודים שונים נכללו בעבודות של מכרות הנחושת של באזור מצרים העליונה.
כמו כן שליטי הרפובליקה הקרמטית של מזרח חצי האי ערב נודעו כמי שהעסיקו 30,000 עבדים שחורים כדי לבצע את כל עבודות הפרך של הרפוליקה.
חלק מהעבדים השחורים שנסחרו על ידי מוסלמים שימשו גם כן כחיילים של צבאות ערביים שונים.
לדוגמה, השושלת הזירית שהתקיימה באזור צפון אפריקה השתמשה בעבדים שחורים כחיילים לאחר שיובאו מסודאן דרך זאווילה ששימשה כעיר הבירה של אזור פזאן.
בתרבות המוסלמית של ימי הביניים, צבע עור שחור הפך כמאפיין לזיהוי הולך וגדל עם עבדות בעיני הערבים המוסלמים.
הזיהוי הזה נומק על ידי סופרים ערבים מוסלמים עם פרשנות ספציפית של הסיפור המקראי של קללת חם, שטענה כי חם בן נח קולל על ידי נח בשתי דרכים, הראשונה, השחרת עורו, והשנייה, שצאצאיו יהיו נידונים לעבדות.
סוחרי עבדים מוסלמים השתמשו בכך כתירוץ לשעבד שחורים, ללא התייחסות לאם היו מוסלמים או לא.
בסוף המאה ה-14, מלך שחור מאימפריית קאנם בורנו כתב מכתב לסולטאן מצרים והתלונן על פשיטות העבדים המתמשכות שבוצעו על ידי שבטים ערבים, שהחריבו את האדמות שלו והביאו לשעבוד המוני של האוכלוסייה המוסלמית השחורה באזור.
באל-אנדלוס, אזור חצי האי האיברי של ימי הביניים שהיה תחת שליטה אסלאמית (ספרד של ימינו), שחורים מוסלמים יכלו להיות מוחזקים באופן חוקי כעבדים.
הפרשנות המוסלמית הזו המשיכה להתקיים גם בסוף המאה ה-19 כאשר רבים מהאנשים הפשוטים בחברות מוסלמיות עדיין תועדו כמי שהחזיקו באמונה שעבדות מבוססת על צבע עור שחור.
בשנת 1416 ההיסטוריון המצרי אל-מקריזי מהתקופה הממלוכית, סיפר כיצד עולי רגל שהגיעו ממדינת תכרור , מדינה ערבית-מוסלמית שהתבססה בשטח נהר הסנגל עד המאה ה-18, הביאו איתם 1,700 עבדים שחורים מאפריקה שמדרום לסהרה למכה, ערב הסעודית.
בסוף המאה ה-16, הגישה לעבדים באזורי אימפריית סונגהאי לשעבר במערב אפריקה נחסמה עקב האנרכיה באזור שנגרמה כתוצאה מהפלישה המרוקאית לאימפריית סונגהאי ב-1590 שנמשכה עד 1599 בראשות סולטאן מרוקו אחמד אל-מנסור מהשושלת הסעדית.
הפלישה חייבה את החלפת נתיב האימפריה לשעבר בנתיב בנגאזי-סולטנות ודאי ואחרים דרך סודאן עבור ייבוא עבדים לצפון אפריקה.
לאחר שהאירופאים התיישבו במפרץ גינאה, סחר העבדים השחורים שחצה את הסהרה הפך לפחות חשוב.
תחת השושלת הסעדית, שהייתה שושלת ערבית מוסלמית ששלטה על מרוקו בין השנים 1554–1659, תעשיית הסוכר של הממלכה הייתה תלויה בעבודת פרך של עבדים שחורים מאפריקה שמדרום לסהרה, כאשר הצורך בעבודת פרך במטעי סוכר מרוקאים היה הסיבה העיקרית לפלישה המרוקאית לאימפריית סונגהאי במאה ה-16.
סחר העבדים הערבי המאוחר מדרום לסהרה
במרכז אפריקה, במהלך המאות ה-16 וה-17, סוחרי עבדים ערבים-מוסלמים המשיכו לפשוט על האזור כחלק מהרחבת נתיבי העבדות בסהרה ובנהר הנילוס.
ההערכה היא ש-1.2 מיליון עבדים נסחרו דרך הסהרה במאה ה-19. בשנות ה-30 של המאה ה-19, תקופה בה סחר העבדים הערבי פרח, העיר רדאמס בשטחה של לוב קיבלה לשטחה כ-2,500 עבדים בשנה.
כעד להתנהגות של סוחרי העבדים הערבים, תיאר ליון את היחס שלהם בלוב לעבדים השחורים באומרו:
חוקרים אירופאים אחרים מהמאה ה-19 תיעדו את החוויות המסוכנות שלהם במסע במדבר הסהרה לצד שיירות העבדים השחורים.
החוקר הגרמני של מרכז ומערב אפריקה גוסטב נכטיגל ששימש גם כקונסול הכללי של הקיסרות הגרמנית בתוניסיה ולנציב הגרמני של מערב אפריקה, דיווח על מציאת עצמות רבות במעיינות מדבריים שהתייבשו.
נכטיגל העריך שעל כל עבד שחור שהגיע בהצלחה לשוק, שלושה או ארבעה נפטרו בדרך או נמלטו.
תחושת קור גם כן תועדה כמי שהרגה עבדים שחורים במדבר, לדברי החוקר הגרמני של אפריקה וארצות המזרח התיכון היינריך בארת שהווזיר באימפריית קאנם בורנו איבד ארבעים עבדים בלילה אחד בלוב.
עד 1858, הקונסול הבריטי בטריפולי רשם שמעל 66% מהערך שנסחר ברחבי הסהרה הורכב מעבדים שחורים.
הקונסול הבריטי בבנגאזי כתב בשנת 1875 שסחר העבדים "הגיע לקנה מידה עצום" ומחיר העבדים שנמכרו על ידי סוחרים ערבים באלכסנדריה ובקונסטנטינופול "עלה פי ארבעה".
הסחר הזה, הוסיף, עודד על ידי הממשלה המקומית.
ההיסטוריון המרוקאי אחמד בן ח'אלד א-נסירי התלונן על "העבדות הבלתי מוגבלת של שחורים" בצפון אפריקה של המאה ה-19, שעליה אמר "שם גברים סוחרים בהם כמו בהמות או גרוע מכך" כאשר רוב העבדים היו שחורים מוסלמים שהיו צריכים להיות פטורים מעבדות בזכות מעמדם הדתי, אבל שועבדו בגלל הגזע שלהם.
עבדים תועדו כמי שהוצעדו באזיקים מעבר לסהרה דרך סחר העבדים שמדרום לסהרה אל נהר הנילוס, בעודם מתים מחשיפה מתמשכת למזג אויר לוהט ורגליים נפוחות כתוצאה משלשלאות.
במאמר שפרסם הסופר השווייצרי אדולף וישר בשנת 1911 ציין "נאמר שסחר עבדים עדיין מתנהל בנתיב בנגאזי-סולטנות וואדאי, אבל קשה לבחון את אמיתות הטענה הזו, שכן בכל מקרה, הסחר מתבצע בסתר".
באל-כופרה, הנוסע המצרי אחמד חסנין, מחלוצי החוקרים של מדבר לוב, גילה בשנת 1916 שהוא יכול לקנות שפחה תמורת חמש לירות שטרלינג, בעוד שבשנת 1923 גילה שהמחיר עלה ל-30 עד 40 לירות שטרלינג בעיר.
על פי עדותו של ג'יימס ריצ'רדסון , חוקר בריטי שנודע במשלחות שלו לאזור הסאהל במדבר הסהרה, כאשר ביקר ברדאמס, רוב העבדים היו משטחי אימפריית קאנם בורנו.
לדברי הסופר ראאד באדר, בהתבססות על הערכות של סחר העבדים הערבי שמדרום לסהרה, בין השנים 1700 ו-1880 תוניסיה קיבלה 100,000 עבדים שחורים, אלג'יריה 65,000, לוב 400,000, מרוקו 515,000 ומצרים כ-800,000 עבדים שחורים.
מ-1800 ל-1890, בין 25,000-50,000 עבדים מקרב אנשי הבנטו נמכרו בשוק העבדים של סולטנות זנזיבר לשטחי סומליה של ימינו.
אף על פי שהאימפריה הבריטית הוציאה אל מחוץ לחוק את הסחר בעבדים בשנת 1833, כוחותיו של מוחמד עלי שכיהן כמשנה למלך מצרים ונחשב למייסד המדינה המודרנית ולדמות העיקרית בהסדרת הריבונות שלה מהאימפריה העות'מאנית, המשיכו לייבא כ-20,000 עבדים שחורים מדי שנה מסודאן.
נסיכים ערבים סוחרי עבדים כמו אל-זובייר רחמה מנסור, שמונה לח'דיו בשנת 1873, שלטו בסחר בעבדים שחורים בחבל הארץ בחר אל-ע'זאל ובנתיבים לקורדופן ודארפור.
המעצמות הקולוניאליות נקטו גם בפעולה ישירה נגד סוחרי עבדים.
הצי הבריטי מילא תפקיד ביירוט אוניות עבדים ונקיטת צעדים נגד סוחרי עבדים, ובין 1817 ל-1890 האימפריות חתמו על הסכמים עם למעלה מ-80 טריטוריות בנושא.
מיסיונרים נוצרים, בהם דייוויד ליווינגסטון, עוררו זעם ציבורי במערב נגד סחר העבדים הערבי.
כחלק מהשפעת האימפריות הקולוניאליות נגד העבדות, מצרים חוקקה בשנת 1896 עונשים חריפים להפללת העבדות.
בשנת 1936 הדו"ח לוועדת המומחים המייעצת בנושא עבדות מהצרפתים, הבריטים והאיטלקים קבע כי שלושת האימפריות סקרו את מקורות המים לאורך נתיבי השיירות בסהרה כדי להילחם בסחר העבדים הערבי מדרום לסהרה מניגריה לצפון אפריקה.
בשנת 1937 בדו"ח לוועדה הבטיחו צרפת וספרד כאחד כי הן נלחמו באופן פעיל בפשיטות הערביות האלימות על העבדים השחורים מצד סוחרי העבדים שמדרום לסהרה, ובשנת 1938 טענו הצרפתים כי הם בעלי שליטה באזורי הגבול לצד מרוקו ואלג'יריה ובכך מנעו ביעילות את סחר העבדים שמדרום לסהרה באזור זה.
אזור המזרח התיכון הוא אחד האזורים האחרונים בעולם לבטל את העבדות.
בתחילת המאה ה-20, השלטונות במדינות מוסלמיות ברחבי המזרח התיכון הוציאו בהדרגה אל מחוץ לחוק ודיכאו את העבדות, בעיקר בשל לחץ שהפעילו מדינות מערביות כמו בריטניה וצרפת.
העבדות באימפריה העות'מאנית בוטלה ב-1924 כאשר החוקה הטורקית החדשה פירקה את ההרמון הקיסרי והפכה את הפילגשות והסריסים האחרונים לאזרחים חופשיים של הרפובליקה החדשה שהוכרזה.
העבדות באיראן בוטלה בשנת 1929. במפרץ הפרסי, ערב הסעודית ותימן ביטלו את העבדות בשנת 1962. ובעומאן בוטלה העבדות בשנת 1970. במאוריטניה, המדינה האחרונה בעולם שביטלה את העבדות, היא בוטלה רק בשנת 1981.
עבדות בלוב לאחר הפלת שלטון מועמר קדאפי
ארגון ההגירה הבין-לאומי (IOM) פרסם דו"ח באפריל 2017 שהצהיר שרבים מהמהגרים השחורים ממערב אפריקה בדרכם לאירופה נמכרים כעבדים על ידי ערבים מוסלמים בלוב לאחר שנכלאו על ידי מבריחים או קבוצות חמושות.
מאז תחילת מלחמת האזרחים מדינות אפריקאיות מדרום ללוב החלו להוות מטרה לסחר בעבדים שחורים והועברו לשוקי עבדים בלובים.
לדברי הקורבנות, המחיר גבוה יותר עבור מהגרים בעלי כישורים כמו ציור וריצוף.
העבדים תוארו כמי שעוברים כופר נפש לעיתים קרובות ביחס למשפחות שלהם כאשר עד שהכופר משולם לסוחר, העבדים נאלצים לעבוד בעבודות פרך לוביות לעיתים עד מוות או מוצאים להורג גם בדרכים של הרעבה אם משפחות העבדים אינן מסוגלות לשלם את הכופר שלהם זמן רב מדי.
נשים אפריקאיות דווחו כמי שנאנסות לעיתים קרובות ומשמשות כשפחות מין ונמכרות לבתי בושת ולקוחות פרטיים ערביים בלוב.
ילדים מהגרים רבים מדרום לסהרה תוארו גם כן כמי שסובלים מהתעללות, אונס ופדופיליה מצד האוכלוסייה הערבית המקומית.
לאחר שקיבל סרטון לא מאומת מאת רשת "CNN" של מכירה פומבית של עבדים בלוב בנובמבר 2017, סוחר עבדים ערבי התראיין לרשת הקטרית אל-ג'זירה והצהיר כי מאות מהגרים שחורים נרכשים ונמכרים בלוב מדי שבוע.
בראיון נוסף בנובמבר 2017 ממנהל שירותי הבריאות באי האיטלקי למפדוזה לשירות החדשות יורוניוז, מהגרים שעברו במרכזי מעצר בלוב הציגו לאורך השנים סימנים פיזיים של הפרות זכויות אדם רבות, כגון התעללות קשה שכללה התחשמלות, כוויות, הלקאת מלקות ופשיטות של חלקי עור.
בינואר 2018 בראיון לרשות השידור הציבורית של הממלכה המאוחדת "BBC" מהגרים ניגרים סיפרו על התעללויות שחוו במרכזי מעצר לובים, כולל השכרה או מכירה שלהם כעבדים.
סרטונים של מהגרים סודאנים נשרפים וחוטפים הלקאת מלקות תמורת כופר, פורסמו מאוחר יותר על ידי המשפחות שלהם ברשתות החברתיות.
ביוני 2018, ארגון האומות המאוחדות הטיל סנקציות נגד ארבעה לובים כולל מפקד במשמר החופים הלובי ושני אריתראים בעקבות התפקיד שלהם בהובלה פושעת של רשתות סחר בעבדים.
הדרך העיקרית של תגיוס העבדים האפריקאים מדרום לסהרה על ידי הסוחרים הערבים הייתה לכידה במהלך פשיטה, מלחמה, או כאשר הם חצו גבולות מדינה.
במאות הראשונות של האסלאם, בתקופת הכיבושים וההתפשטויות, הדרך הזו הייתה המקור החשוב ביותר לגיוס עבדים.
עם הייצוב של גבולות מדיניים, המספרים שגויסו בדרך הזו פחתו.
לוחמת הגבול והפשיטות הימיות הניבו שבויים, אבל אלה היו מעטים יחסית, והם הוחלפו בדרך כלל.
במאות מאוחרות יותר, לוחמה באפריקה או בהודו סיפקה מספר עבדים על ידי לכידה.
עם התפשטות האסלאם וקבלת המעמד של הד'ימים (אזרחים לא מוסלמים אשר חיים במדינה מוסלמית) הוגבלו באופן משמעותי אפשרויות הגיוס באמצעות לכידה.
לעיתים עבדים היו חלק מן המחווה הנדרשת ממדינות גובלות למדינות האסלאם כאות לפיוס או תמורה.
האמנה הראשונה שנעשתה אי פעם, כללה היטל שנתי של עבדים שיסופקו מנוביה וזו אכן הייתה הסיבה מדוע נוביה לא נכבשה במשך זמן רב.
הסכמים דומים שסיפקו מסירת עבדים, הוטלו על ידי הכובשים הערבים הראשונים על נסיכים שכנים ברחבי איראן ובמרכז אסיה, אבל היו קצרים יותר.
עבדים נרכשו באמצעות כסף או מוצרים יקרי ערך בגבולות העולם האסלאמי ולאחר מכן יובאו למרכזים הגדולים, שם היו שוקי עבדים מאוד נפוצים.בנוסף, אוכלוסיית העבדים גויסה גם על ידי מכירה, נטישה או חטיפה של ילדים.
אנשים חופשיים יכלו למכור את עצמם או את צאצאיהם לעבדות.
כמו כן, אנשים שלא הצליחו לפרוע את חובותיהם היו משועבדים לעבדות על מנת לשלם את אותם חובות.
ילדי העבדים המשיכו ברוב הפעמים את עבדות הוריהם.
גיוס אוכלוסיית העבדים על ידי גידול טבעי נראה קטן, ועד ימינו, לא מספיק כדי לשמר את כמות העבדים הנחוצה.
זאת בניגוד לתנאים בעולם החדש, שם גדלה אוכלוסיית העבדים במהירות רבה.
היו סיבות נוספות לגידול הטבעי הנמוך של אוכלוסיית העבדים בעולם האסלאמי שכללו בין היתר:
סירוס – חלק נכבד של עבדים גברים היו מיובאים כמו סריסים ולכן מנועים מלהביא צאצאים.
קבוצה של עבדים שעלו לתפקידי מפתח וכן עבדים צבאיים שוחררו בדרך כלל בשלב כלשהו בקריירה שלהם.
רק העבדים מהמעמד הנמוך יותר – מקומיים ועובדי כפיים נותרו במצב של עבדות והעבירו את המצב לצאצאיהם.
היה שיעור מוות גבוה בקרב כל המעמדות של עבדים.
עבדים באו בעיקר ממקומות נידחים, והיו לא מחוסנים ולכן מתו ממספר רב של מחלות.
בשנת 1814 כתב החוקר השווייצרי יוהאן בורקהרדט על מסעותיו במצרים ובנוביה, שם ראה את הפרקטיקה של סחר העבדים, לדבריו "ראיתי לעיתים קרובות סצנות של חוסר הגינות מרושע ביותר, אשר הסוחרים, שהיו השחקנים הראשיים, רק צחקו".
מגלה הארצות הסקוטי דייוויד ליווינגסטון כתב על סחר העבדים באזור האגמים הגדולים של אפריקה, שם סייר באמצע המאה ה-19. ליוינגסטון העריך כי 80,000 אפריקאים נפטרו מדי שנה לפני שהגיעו לשוקי העבדים של סולטנות זנזיבר.
חבל הארץ של זנזיבר היה פעם נמל הסחר העיקרי של מזרח אפריקה, ובמאה ה-19, כ-50,000 עבדים עברו אותו מדי שנה.
הסופר הצרפתי ז'ול ורן כתב על מעורבותם של סוחרי עבדים במרכז יבשת אפריקה בשלהי המאה ה-19 בספרו רב-חובל בן חמש-עשרה שיצא לאור בשנת 1878.
הספר סחר העבדים כיום שיצא לאור בשנת 1962 מאת הסופר שון או'קלאהן, מתאר את השווקים הרבים בהם אדונים ערבים סחרו בעבדים אפריקאים.
שווקים אלו אף נחשבו קדושים עבור האסלאם לדבריו.
בשנת 1958 יזם אמריקאי רצה ליצור סרט בישראל על סחר העבדים הערבי.
משרד החוץ ומשרד האוצר סברו שלסרט כזה יהיה ערך לישראל אך אחרים התנגדו.
הסרט לא הגיע לבסוף לשלב הצילומים.
ניתן למצוא אזכורים לסחר העבדים הערבי באפריקה בסרט הדוקומנטרי "מולדת" .
הסרט מפרט על יבשת אפריקה מימי מצרים העתיקה ועד ימינו, ונותן סקירה כללית של ההיסטוריה האפריקאית ונושאים עכשוויים, כאשר תושבי אפריקה הם במרכז הסיפור.
2011: הועמד לפרס הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר בתפוצות בטקס פרסי האקדמיה האפריקאית לקולנוע.
2010: פרס הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של זנזיבר .
2010: פרס מועצת המנהלים לפסטיבל הסרטים הפאן-אפריקאי הדוקומנטרי.
בסוף הסרט מעודדים את האפריקאים לזכור את עברם כדי להתקדם בחייהם.
הסרט מקדם את הרעיון כי עצם השעבוד צריך להיות מקור כוח ולא חולשה או גורם לבושה.
מטרת הסרט היא ללמד ילדים אפריקאים היסטוריה אפריקאית, שגם מעידה על כך שהחברה האפריקטית חייבת להקים ולקדם רעיונות והיסטוריה אפריקאים כדי לשמר את מה שהם רוצים לדורות הבאים.
הסרט קורא לרעיונות המקודמים בו להפוך למיינסטרים, כך שתהיה אפריקה טובה יותר והיסטוריה טובה יותר שקשורה ליבשת.
סִחרוּר הוא רומן מסוגת המדע בדיוני, מאת הסופר האמריקאי-קנדי רוברט צ'ארלס וילסון.
הספר יצא לאור באנגלית בשנת 2005 ותורגם לעברית בשנת 2006. זהו הספר הראשון בטרילוגיה.
העלילה מתרחשת בארצות הברית בהווה, ומסופרת מנקודת מבטו של טיילר דופרה, שהיה בן 12, כשהחלה תופעת הסחרור.
עלילת הספר מתחילה מתיאור בגוף ראשון של טיילר דופרה (בן 12), שנפגש עם התאומים ג'ייסון (ג'ייס) ודיאן לוטון, בני 13. בערב בו הם נפגשים, כל הכוכבים בשמיים, כולל הירח, נעלמים וכל הלוויינים נופלים לכדור הארץ.
למרות שכבר לא ניתן לראות אותה יותר, הקרינה של השמש נשארת יציבה, נמשכת כרגיל, כך שהחיים יכולים להמשיך.
בתחילת העלילה האנושות לא מבינה את האירוע, אבל בהמשך היא קוראת למאורע הזה, הסחרור ומתחילה לפענח את מהותו.
המשך העלילה מתאר את התבגרותם של טיילר, ג'ייסון ודיאן.
טיילר אחרי התיכון לומד רפואה, ג'ייסון משלים דוקטורט במדעים ודיאן מצטרפת לכת שנוצרה אחרי תופעת הסחור.
ג'ייסון ואביו מקימים מתקן מחקר המקביל לנאס"א (שנקרא פריהליון), החוקר את תופעת הסחרור.
במהלך המחקר הם מגלים שהסחרור מהווה מעין כיפת כח שעוטפת את כדור הארץ ומעוותת את הזמן, כך שכל שנייה על כדור הארץ שווה ל-3.17 שנות כדור הארץ (לפני הסחרור) ושנה אחת בכדור הארץ שווה ל-100 מיליון שנים.
כתוצאה מכך, ג'ייסון מסביר כי תוך כ-40 שנה על כדור הארץ, השווים לכ 4 מיליארד שנים, השמש תכלה את מלאי המימן דבר שיביא לכליה של החיים.
בהמשך ג'ייסון שעומד בראש מכון פריהליון רוצה לבדוק איך נוצר הסחרור (כאשר המדענים חושבים שהסחור נוצר על ידי חייזרים) ובודק את האפשרות למלט חלק מהאנושות לכוכבי לכת אחרים.
במקביל לעלילה הראשית, קיימת עלילת משנה המתוארת על ידי טיילר בעתיד כשהוא מלווה בדיאן.
במהלך הספר עלילה זו מתבהרת עד שהיא מתלכדת עם העלילה הראשית
הספר השני בסדרה - לא תורגם.
הספר השלישי בסדרה - לא תורגם.
זוכה בפרס הוגו לספר הטוב ביותר לשנת 2006.
מועמד לפרס לוקוס לספר המדע בדיוני טוב ביותר לשנת 2006.
זכה בפרס גפן כספר המדע הבדיוני המתורגם לשנת 2006.
באתר Goodreads הספר קיבל ציון של כ-4.0 על ידי כ-31,000 מצביעים.
בשנת 2015 ערוץ הטלוויזיה האמריקאי Syfy דיווח כי הספר יעובד למיני סדרה.
סחרור בתעופה הוא מצב של אובדן שליטה המוגדר כהזדקרות לא מתואמת, בה המטוס מקבל מומנט סיבובי בנוסף להיפרדות זרימת האוויר מהכנפיים.
התופעה נחשבת למסוכנת בין תופעות איבוד שליטה בגלל הקושי בהיחלצות, והגובה שהמטוס מאבד תוך צניחה.
סחרור הוא מצב של הזדקרות לא מתואמת, קרי כנף אחת מזדקרת לפני הכנף השנייה.
במצב זה הכנף שהזדקרה ראשונה חווה פחות עילוי ויותר גרר מהכנף השנייה והיא מושכת את גוף המטוס לכיוונה ולמטה.
המטוס מקבל מומנט סיבובי לכיוון הכנף.
המומנט הסיבובי החזק גורם להמשך הסחרור, מה שמונע מזרימת האוויר מלהיצמד בחזרה לפרופיל הכנף ולהתחיל ליצור עילוי, ולכן ההיחלצות ממצב זה היא מסובכת יותר ולוקחת יותר זמן מהיחלצות מהזדקרות.
סחרור הוא תנועת סיבסוב מתמשכת בזווית התקפה מעל זווית ההזדקרות.
הגדרה זו מצריכה הסבר מאחר שיש תנועות נוספות פרט לסיבסוב.
למעשה הגדרה זו מתאימה לסחרור שטוח מושלם, אשר בו זווית ההתקפה היא 90 מעלות והתנועה היחידה היא סיבסוב.
אבל רוב הסחרורים אינם כאלו ולכן ככל שאף המטוס נמצא במצב תלול יותר כלפי מטה הרי בנוסף לסיבסוב יתקבלו גם תנועות גלגול ותנועות עלרוד.
מכל מקום התנועה הדומיננטית בסחרור היא הסבסוב וגם הוא מגדיר את כיוון הסחרור, סיבוב שמאלה משמעו סחרור שמאלה ולהפך.
זווית הזדקרות זו זווית ההתקפה אשר בה מתקיים לפחות אחד מן התנאים הבאים:
תנועות לא מבוקרות של המטוס כגון הזדקרות כנפיים, הרמות הורדות אף פתאומיות, בריחת אף הצידה.
התבדרות זה שלב טיסה בתחום שמעבר לזווית ההזדקרות, אשר ממנו יתפתחו תנודות שלאחר הזדקרות P.S.G) - Post Stall Gyration), הזדקרות עמוקה (Deep Stall) או סחרור.
ההתבדרות מאופיינת בדרך-כלל בתנועת עלרוד או סיבסוב מתמשכת.
נטרול הגאים מידי במצב זה יחלץ את המטוס כמעט מיידית מן המצב בו הוא נתון.
תנודות שלאחר הזדקרות P.S.G) - Post Stall Gyration) זה שלב טיסה בתחום שמעבר לזווית ההזדקרות הבא לאחר ההתבדרות אם לא בוצע נטרול הגאים מיידי ולפעמים למרות שבוצע נטרול כזה.
הוא מאופיין בתנועות חריפות באחד או יותר מצירי המטוס (עלרוד, סיבסוב או גלגול) והוא נובע מכך שהיציבות הטבעית של המטוס מנסה להחזיר את המטוס לטיסה נשלטת בעוד שכוחות התאוצה מנסים לבדר אותו הלאה.
הזדקרות עמוקה (Deep Stall) זה מצב בתחום הטיסה הבלתי נשלטת אשר בו המטוס מוחזק בזווית התקפה גבוהה בהרבה מזווית ההזדקרות, אבל אינו מפתח תנודות חזקות במיוחד בשאר צירי המטוס (גלגול וסיבסוב).
במצב זה המטוס שוקע כלפי מטה בקצב מהיר מאוד, מורגשות רעידות חזקות, יש מעט נדנודי כנפיים וסיבסובים קלים.
ברוב המטוסים ההיחלצות ממצב זה היא מיידית עם שחרור או דחיפת הסטיק קדימה.
יוצא מן הכלל הוא מטוס ה-F16 אשר לו מוד הזדקרות עמוקה שקשה להיחלץ ממנו ויש צורך בטכניקת הטסה מיוחדת כדי להיחלץ.
באופן כללי ניתן לאפיין שלושה סוגי סחרור עיקריים:
סחרור שטוח - זה סוג סחרור אשר בו זווית ההתקפה גבוהה מאוד, קרוב ל-90 מעלות, והתנועה הדומיננטית בו היא סיבסוב מהיר מאוד.
המטוס משלים סיבוב בכ- 2 עד 4 שניות ושוקע כלפי מטה כמעט בלא תנודות כנפיים או במצב האף.
ברוב המטוסים קשה להיכנס לסוג זה של סחרור מאחר שנדרשת אנרגיה גבוהה בשילוב עם תפעול הגאים חריף כדי להגיע למצב זה, ומאחר שמצב זה מאוד יציב גם קשה יותר להיחלץ ממנו.
ככל שנותנים למטוס לפתח מספר רב יותר סיבובים בסחרור יידרשו גם יותר סיבובים כדי להיחלץ מן המצב.
לעיתים יפעלו על הטייס עומסי G גבוהים מאוד ולא נעימים בעיקר בכיוון של "עיניים החוצה" (G אורכי) דבר שיקשה עוד יותר על ביצוע הפעולות הנכונות לצורכי היחלצות.
סחרור מתנודד - כשמו כן הוא, בדרך כלל סחרור פחות אנרגטי שבו מורגשות תנודות חזקות בשלושת צירי המטוס.
מצב האף יהיה תלול יותר ויהיה קשה לעיתים להבדיל בין תנועות הסיבסוב והגלגול.
בכל מקרה כאשר הסחרור הוא ישר (זווית התקפה חיובית וגדולה מזווית ההזדקרות) הגלגול והסיבסוב יהיו באותו כיוון שהוא כיוון הסחרור.
עבור הטייס גם סחרור זה אינו נח במיוחד בעיקר משום שלעיתים נדמה לו שהמטוס הופך את כיוון הגלגול ובגלל שהסיבסוב אינן דומיננטי מספיק, עלול הטייס לטעות ולחשוב שהשתנה כיוון הסחרור ולשגות בפעולות ההיחלצות.
סחרור הפוך - זהו סחרור בזווית התקפה שלילית.
סחרור מעין זה יכול להיות שטוח או מתנודד ובכל מקרה בסחרור זה יהיה כיוון הגלגול הפוך לכיוון הסיבסוב והמטוס יהיה הפוך על גבו.
לסחרורים אלו קשה להיכנס משום שצריך לזקר את המטוס בזווית שלילית מצב שרוב הטייסים לא מגיעים אליו.
מצב אופייני שגורם לכניסה לסחרור הפוך הוא היחלצות לא נכונה מסחרור ישר.
ניתן להיכנס לסחרור הפוך גם ממצב של נפילה על הזנב במהירות 0. מרבית המטוסים ייצאו בקלות מסוג כזה של סחרור אם הטייס יעביר את ההגאים למצב ניוטרל.
מנוע - מרגע שהמטוס התייצב בסחרור תהיה השפעת המנוע עליו זניחה משום היותו כציר מרכז הכובד וחוסר יכולתו לייצר מומנט המתנגד לתנועת הסיבסוב.
במקרים רבים יהיה המנוע עצמו מזוקר במצב זה.
מרכז כובד - ככל שמרכז מרכז הכובד של המטוס אחורי יותר, יהיה המומנט להורדת האף קטן, וכתוצאה יהיה הסחרור שטוח יותר, מהיר יותר וקצב איבוד הגובה לסבוב קטן יותר.
הרגישות לכניסה לסחרור תהיה גבוהה יותר ואילו ההיחלצות תהיה קשה יותר.
מטענים חיצוניים - מטענים חיצוניים ובעיקר נתיק גחון פוגעים ביציבות הרוחבית של המטוסים.
תליות מסוימות אף מזיזות את מרכז הכובד לאחור.
מכאן שמטענים חיצוניים מגדילים בדרך כלל את הרגישות לסחרור המקשים על ההחלצות ממנו.
במרבית המטוסים לא מומלץ להשליך מטענים תוך כדי סחרור מאחר שהם עלולים לפגוע במטוס או במשטחי היגוי חיוניים כגון מייצב הגובה.
מטענים בכנפיים (נתיקים, פצצות) יגרמו לסחרור פחות אוסצילטורי.
מטענים אסימטריים - מטענים אסימטריים חיצוניים או דלק הכלוא באחת הכנפיים מגדילים מאוד את הרגישות לסחרור וכאשר הסחרור מפותח הם עלולים לגרום לסחרורים קשה להחלץ מהם.
כמו כן כאשר המטוס אסימטרי הסחרורים יהפכו כמעט תמיד למתנודדים גם אם התחילו כסחרורים שטוחים.
כלי טיס מסוימים ידרשו תפעול מסוים בשביל להיחלץ מסחרור, בעוד אחרים יחלצו ממצב זה ללא תפעול עקב תכונות היציבות הסטטית והדינמית של כלי הטיס.
עם זאת, מטוסים מסוימים מסתכנים בכשל מבני חמור עם כניסה לסחרור, וחלקים מכלי הטיס עלולים להישבר במהלכו.
סחרור בטיסה רגילה הוא אופייני להטסה שגויה בגישה לנחיתה, בפנייה במהירות נמוכה וזווית גלגול גבוהה במהלך הקפה ובמיוחד לקראת צלע הפיינל.
במצב זה לרוב למטוס אין אפשרות להיחלץ שכן גובה ההיחלצות הוא רב יותר מגובה המטוס מהקרקע.
הסיכון לסחרור גובר במהלך טיסה לא מתואמת.
במטוסי קרב סחרור יכול להיגרם תוך כדי תמרון חריף.
כמו כן הנטייה להסתחרר מחריפה אם ישנו מטען לא מאוזן בין הכנפיים, אם לדוגמה מטוס הפיל פצצה מכנף אחת או שיגר טיל אחד.
ניתן לזהות סחרור מיוצב בכך שזווית ההתקפה תחיה מיוצבת פחות או יותר וגבוהה מזווית ההזדקרות (חיובית או שלילית).
המהירות תהיה קרובה לאפס או נמוכה מאוד.
שיעור השקיעה יהיה גבוה מאוד ושיעור הסבסוב גבוה.
כל עוד לא מתקיימים תנאים אלו המטוס עדיין לא בסחרור או שכבר יצא ממנו.
חשוב לוודא שאכן המטוס בסחרור מיוצב לפני שמתחילים בפעולות היחלצות משום שהכנסת הגאים בשלב מקדים לסחרור או הימנעות מאיזון הנאים כאשר המטוס כבר נחלץ מן הסחרור עלולים לגרום לסחרור.
כיוון הסחרור ניתן לזהות על ידי תמונת העולם החיצוני או על ידי מחט מד שיעור הפניה (מצביעה לכיוון הסבסוב).
הגה הגובה - אפקטיבי בעיקר בשלב ההזדקרות והתנועות שלאחר הזדקרות.
דחיפת סטיק קדימה בשלב זה תקטין בדרך כלל את זווית ההתקפה והמטוס ייחלץ מן המצב.
בשלב הסחרור המיוצב לא מצליח הגה הגובה להתגבר על הכוחות האינרציאליים ולחלץ את המטוס מן הסחרור.
דחיפת הסטיק קדימה, יוצרת שיווי משקל חדש בין הכוחות שגורם בדרך כלל למצב אף תלול יותר ולקצבי סיבוב מהירים יותר.
לאחר שיוקטן קצב הסיבוב על ידי הגאים אחרים ויחד איתו יקטנו הכוחות האינרציאליים תהיה דחיפת הסטיק קדימה אפקטיבית ותקטין את זווית ההתקפה מתחת לזווית ההזדקרות.
הגה הכיוון - האפקטיבי ביותר בפעולתו בהקטנת הסבסוב בצורה ישירה.
ככל שהסחרור שטוח יותר תהיה השפעת הגה הכיוון קטנה יותר אך בכל מקרה יש להכניס רגל כנגד הסבסוב בכל סוגי הסחרורים בכל סוגי המטוסים.
מאזנות - הכנסת מאזנת לכיוון הסיבוב תגרום למטוס מומנט גלגול שיהפוך בחלקו למומנט מוריד אף בגלל תופעת הצימוד האינרציאלי.
במטוסי הקרב המאזנת היא המשפיעה ביותר על חילוץ המטוס ממצב של סחרור.
לרוב הגה הכיוון מוסתר והיות שהמהירות קדימה קרובה לאפס וזווית ההתקפה גבוהה, הגה הגובה לא משפיע.
בסחרור שטוח הכנף החיצונית לסחרור רואה מהירות לא מבוטלת ולכן המאזנות הן ההגה המשמעותי ביותר בשלב ההחלצות מן הסחרור.
סחרור בשחקים הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 1994 אשר בוים על ידי דראן סאראפיאן ובכיכובם של צ'רלי שין, נסטסיה קינסקי, ג'יימס גנדולפיני וכריסטופר מקדונלד.
פסקול הסרט נוצר על ידי ג'ואל מקנילי.
במקור, התפקיד שגילם שין בסרט נכתב עבור טום קרוז.
דיץ' ברודי (צ'רלי שין) הוא מדריך צניחה חופשית.
בתחילת הסרט מגיעה אל ברודי לקוחה חדשה בשם כריס מורו (נסטסיה קינסקי) אשר במהלך הקפיצה הראשונה שלה היא לא פותחת את המצנח ולכאורה נהרגת.
ברודי מגלה בהמשך שמורו זייפה את מותה וכי היא למעשה מרגלת רוסיה שמנסה לגנוב משלוח זהב.
ברודי נאלץ כעת להשתמש בכישורי הצניחה שלו על מנת להערים על הנבלים ולהישאר בחיים.
סחר התבלינים מתייחס לסחר בין תרבויות היסטוריות באסיה, צפון מזרח אפריקה ואירופה.
תבלינים כמו קינמון, הל, זנגביל, פלפל וכורכום היו ידועים ושימשו בעת העתיקה למסחר בעולם המזרחי.
תבלינים אלה מצאו את דרכם למזרח התיכון לפני תחילת התקופה הנוצרית, שם הוחזקו המקורות האמיתיים של התבלינים על ידי הסוחרים, ונקשרו אליהם סיפורי אגדות.
ההיבט הימי של הסחר, נשלט על ידי העמים האוסטרונזיים באיי דרום-מזרח אסיה, שהקימו את דרכי הסחר הקדומים מדרום-מזרח אסיה (ובהמשך מסין) לסרי לנקה והודו לפחות בשנת 1500 לפני הספירה.
סחורות אלה הועברו דרך היבשה לעבר הים התיכון והעולם היווני-רומי בדרך הבשמים, וגם בנתיבי רומא-הודו על ידי סוחרים הודים ופרסים.
מסלולי הסחר הימיים האוסטרונזיים התרחבו מאוחר יותר למזרח התיכון ומזרח אפריקה כבר באלף הראשון לספירה, והתוצאה הייתה הקולוניזציה האוסטרונזית של מדגסקר.
באזורים ספציפיים, קיסרות אקסום (בערך המאה החמישית לפנה"ס - המאה ה-11 לספירה) הייתה חלוצה בסחר דרך הים האדום, עוד לפני המאה הראשונה לספירה.
במהלך האלף הראשון הפכו אתיופים לכוח המסחר הימי של ים סוף.
באותה תקופה, נשלטו ברובם דרכי סחר מסרי לנקה והודו על ידי טמילים שרכשו טכנולוגיה ימית ממגע אוסטרונזי מוקדם.
באמצע המאה השביעית לספירה לאחר עליית האסלאם, החלו הסוחרים הערבים להשתלט על נתיבים ימיים אלה ושלטו בנתיבי הימיים המערביים של האוקיינוס ההודי.
סוחרים ערבים השתלטו בסופו של דבר על העברת סחורות עם סוחרי הלבנט והוונציאנים לאירופה עד לעלייתם של הטורקים העות'מאנים שהשתלטו על המסלול בשנת 1453. נתיבים יבשתיים סייעו בתחילה בסחר התבלינים, אך נתיבי סחר ימי הובילו לצמיחה אדירה בפעילות המסחרית.
במהלך התקופות המאוחרות של ימי הביניים, סוחרים מוסלמים שלטו בנתיבי מסחר תבלינים ימיים ברחבי האוקיינוס ההודי, התחברו עם אזורי המקור במזרח אסיה ושילחו תבלינים מאימפריות סחר בהודו מערבה למפרץ הפרסי והים האדום, שממנו הובילו נתיבי היבשה לאירופה.
הסחר השתנה בעידן הגילויים האירופיים.
במהלכו, סחר התבלינים, במיוחד בפלפל שחור, הפך לפעילות חשובה עבור סוחרים אירופאים.
המסלול מאירופה לאוקיינוס ההודי דרך כף התקווה הטובה נפתח על ידי הנווט החוקר הפורטוגזי ואסקו דה גאמה בשנת 1498, והביא ליצירת מסלולי ים חדשים חדשים למסחר.
סחר זה, שהניע את הכלכלה העולמית מסוף ימי הביניים, אל תוך התקופה המודרנית, הוביל לעידן של שליטה אירופית במזרח.
נתיבים כמו מפרץ בנגל, שימשו גשר לחילופי תרבות ומסחר בין תרבויות מגוונות כאשר מדינות נאבקו להשיג שליטה על המסחר בדרכי התבלינים הרבות.
הדומיננטיות האירופית הייתה איטית בהתפתחתה.
מסלולי הסחר הפורטוגזים הוגבלו בעיקר על ידי שימוש בנתיבים עתיקים, נמלים ועמים שקשה היה לשלוט בהם.
ההולנדים הצליחו מאוחר יותר לעקוף חלק מבעיות אלה על ידי שייט ישיר באוקיינוס מכף התקווה הטובה למצר סונדה באינדונזיה.
המצרים סחרו בים סוף בתבלינים מקרן אפריקה, ומחצי האי ערב.
מוצרי יוקרה הנסחרים בנתיב הבשמים כללו תבלינים הודים, משי וטקסטיל משובח.
סחר התבלינים היה קשור בנתיבי יבשה מוקדמים, אולם נתיבי הים התבררו כתנאי חשוב שעזר לצמיחת הסחר.
שושלת תלמי פיתחה סחר עם הודו באמצעות נמלי ים סוף.
אנשים מהתקופה הנאוליתית סחרו בתבלינים, אובסידיאנים, צדפות ים, אבנים יקרות וחומרים בעלי ערך גבוה עוד בראשית האלף העשירי לפני הספירה.
הראשונים שהזכירו את הסחר בתקופות היסטוריות הם המצרים.
באלף השלישי לפני הספירה, הם סחרו עם ארץ פונת, שלפי ההערכה הייתה ממוקמת באזור המקיף את צפון סומליה, ג'יבוטי, אריתריאה וחוף הים האדום של סודאן.
רשת הסחר הימית האמיתית הראשונה באוקיינוס ההודי הייתה של העמים האוסטרונזיים באי דרום-מזרח אסיה, שבנו את הספינות הראשונות שיצאו לאוקיינוס הם הקימו דרכי סחר עם דרום הודו וסרי לנקה כבר בשנת 1500 לפני הספירה, והביאו חילופי תרבויות חומריות (כמו קטמרנים, סירות רפסודות ועוד) ומוצרים כמו קוקוס, בננות וקנה סוכר.
כמו כן יצרו חיבור עם התרבויות החומריות של הודו וסין.
בעיקר אינדונזים, סחרו בתבלינים (כקינמון) עם מזרח אפריקה בעזרת סירות קטמרן ושייטו בעזרת הרוחות המערביות באוקיינוס ההודי.
רשת סחר זו התרחבה והגיעה עד אפריקה וחצי האי ערב, והתוצאה הייתה הקולוניזציה האוסטרונזית של מדגסקר במחצית הראשונה של האלף הראשון לספירה.
הסחר המשיך לתקופות היסטוריות, ובהמשך הפך ל"דרך המשי הימי".
באלף הראשון לפני הספירה עסקו הערבים, הפיניקים וההודים בסחר ביבשה במוצרי יוקרה כמו תבלינים, זהב, אבנים יקרות, עור של בעלי חיים נדירים, ופנינים.
הסחר בים היה בים סוף ובאוקיינוס ההודי.
מסלול הים סוף היה מבאב אל-מנדב לברניקה ומשם דרך היבשה לנילוס ואחר כך על ידי סירות לאלכסנדריה.
סחר היבשתי היה במדבריות של ערב הסעודית באמצעות גמלים.
במחצית השנייה של האלף הראשון לפני הספירה השתלטו השבטים הערבים של דרום ומערב ערב על הסחר היבשתי מדרום ערב לים התיכון.
בצפון השתלטו הנבטים על דרך הסחר שחצתה את הנגב מפטרה לעזה.
הסחר הפך את השבטים הערבים לעשירים מאוד.
אזור דרום ערב נקרא על ידי יודון-ערב הסעודית (הערבית המוערכת) על ידי היוונים והיה על סדר היום של כיבושי אלכסנדר ממקדוניה לפני שמת.
ההודים והערבים שלטו בסחר בים עם הודו.
בסוף המאה השנייה לפני הספירה, היוונים ממצרים למדו מההודים כיצד להפליג ישירות מעדן לחוף המערבי של הודו באמצעות רוחות המונסון (היפאלוס) והשתלטו על סחר בים.
סחר ערבי ואירופה מימי הביניים
רומא מילאה חלק בסחר התבלינים במהלך המאה החמישית, אך תפקיד זה, שלא כמו הסחר הערבי, לא נמשך לאורך ימי הביניים.
עליית האסלאם הביאה שינוי משמעותי בסחר, שכן סוחרים יהודים וערבים, במיוחד ממצרים, השתלטו בסופו של דבר על העברת סחורות דרך הלבנט לאירופה.
סחר התבלינים הביא עושר רב לבית עבאס, ואף נתן השראה לאגדות מפורסמות כמו זו של סינבד המלח.
מלחים וסוחרים מוקדמים אלה היו בדרך כלל מפליגים מעיר הנמל בצרה ובסופו של דבר לאחר הפלגות רבות הם היו חוזרים למכור את סחורתם כולל תבלינים בבגדאד.
התהילה של תבלינים רבים כמו אגוז מוסקט וקינמון מיוחסת לסוחרי התבלינים המוקדמים האלה.
הקשר המסחרי ההודי עם דרום-מזרח אסיה התגלה כחיוני עבור סוחרי ערב ופרס במאות ה-7 וה-8. סוחרים ערבים - בעיקר צאצאים של מלחים מתימן ועומאן - שלטו בנתיבים ברחבי האוקיינוס ההודי, תוך מגע עם אזורי המקור במזרח הרחוק - ב"איי התבלינים" הסודיים (איי מלוקו ואיי בנדה).
סולימאה אל-מאהר כותב: "מזרחית לטימור נמצאים האיים של בנדם שבהם גדל אגוז מוסקט.
איי גידול הציפורן נקרא מלוקו ....."
מוצרים ממולוקה נשלחו לסחר בהודו, ועברו דרך נמלים כמו קוז'יקודה, ודרך סרי לנקה.
משם הם נשלחו מערבה דרך נמלי ערב למזרח הקרוב, למצר הורמוז שב וג'דה בים סוף ולעיתים נשלחו למזרח אפריקה, שם הם שמשו למטרות רבות, כולל טקסי קבורה.
העבאסים השתמשו באלכסנדריה, דמייט, עדן כנמלי כניסה להודו ולסין.
סוחרים שהגיעו מהודו בעיר הנמל עדן כיבדו את סולטן תימן בבשמים שונים.
נתיבי היבשה הובילו לחופי הים התיכון.
מהמאה ה-8 עד המאה ה-15 החזיקה הרפובליקה של ונציה והרפובליקות הימיות הסמוכות את המונופול של הסחר האירופי עם המזרח התיכון.
סחר המשי והתבלינים, הכולל תבלינים, קטורת, עשבי תיבול, סמים ואופיום, הפכו את מדינות העיר הים תיכוניות לעשירות מאוד.
התבלינים היו בין המוצרים היקרים והמבוקשים ביותר בימי הביניים, ששימשו ברפואה.
סוחרים ונציאנים חילקו אז את הסחורה דרך אירופה עד עליית האימפריה העות'מאנית, שהובילה בסופו של דבר לנפילתה של קונסטנטינופול בשנת 1453, תוך חסימת האירופאים מנתיבי ים יבשתיים חשובים משולבים.
הרפובליקה של ונציה הפכה למעצמה חזקה, ולשחקן מפתח בסחר התבלינים המזרחי.
מעצמות אחרות, בניסיון לשבור את האחיזה הוונציאנית בסחר התבלינים, החלו לבנות יכולת ימית.
עד אמצע המאה ה-15 בוצע הסחר עם המזרח דרך המשי, כאשר האימפריה הביזנטית ומדינות העיר האיטלקיות ונציה וגנואה שימשו כמתווכי האמצע.
אולם בשנת 1453 כבשו העות'מאנים את קונסטנטינופול וכך התמוטטה האימפריה הביזנטית.
כעת, השליטה על דרך המסחר היחידה שהייתה באותה תקופה הייתה בידי העות'מאנים.
הם היו במצב שאפשר להם לגבות מיסים כבדים על סחורה שעברה מערבה.
האירופאים המערביים, שלא רצו להיות תלויים במעצמה המוסלמית ששאפה להתפשטות נוספת, התכוונו למצוא מסלול ימי חלופי סביב אפריקה.
המדינה הראשונה שניסתה לעקוף את אפריקה הייתה פורטוגל, שהתחילה, מאז ראשית המאה ה-15, לחקור את צפון אפריקה ביוזמת אנריקה הספן.
לאחר הצלחות מוקדמות אלה ובמחשבה על מונופול במסלול ימי אפשרי להודו, חצו הפורטוגזים לראשונה את כף התקווה הטובה בשנת 1488, במהלך משלחת בראשות בארתולומיאו דיאש.
רק תשע שנים מאוחר יותר בשנת 1497 בהוראתו של מנואל הראשון מפורטוגל, ארבעה כלי שיט בפיקודו של הנווט וואסקו דה גאמה הקיפו את כף התקווה הטובה והמשיכו לחוף המזרחי של אפריקה למלינדי כדי לחצות את האוקיינוס ההודי לקוז'יקוד בחוף מלבר, בדרום הודו.
שם הייתה בירת שליטי מדינת זמורין המקומיים.
העושר של הודו היה פתוח כעת לאירופאים.
האימפריה הפורטוגזית הייתה הראשונה באירופה שצמחה מסחר התבלינים.
זה היה בזמן שספני איטליה, ספרד ופורטוגל דרכם לראשונה על אדמת "העולם החדש".
כריסטופר קולומבוס היה הראשון לעשות זאת בשנת 1492, כאשר הפליג מערבה באוקיינוס האטלנטי במהלך משלחת להודו.
במקום להגיע לאסיה, קולומבוס הגיע לאמריקה, ונחת באיי במה שהם איי בהאמה.
מתוך אמונה שהגיע למעשה להודו, קרא לילידים "אינדיאנים", שמשתמשים בו עד היום כדי לתאר את העמים הילידים של אמריקה.
רק שמונה שנים מאוחר יותר בשנת 1500, הנווט הפורטוגזי, פדרו קברל, תוך ניסיון לשחזר את דרכו של ואסקו דה גאמה הפליג מערבה וגילה את מה שהיום היא ברזיל.
לאחר שהשתלט על היבשה החדשה, חזר קברל אל מסעו מעבר לאוקיינוס האטלנטי לקצה הדרומי של אפריקה והודו, וסוף סוף הגיע לשם בספטמבר 1500 - פתח לראשונה מסלול מהעולם החדש לאסיה - וחזר לפורטוגל בשנת 1501.
בשנת 1511 כבש אפונסו דה אלבוקרקי את מלאקה, אז מרכז הסחר האסייתי.
בהיכרות עם מיקומם הסודי של איי התבלין, בעיקר איי בנדה, אז המקור העולמי של אגוז מוסקט וציפורן, הוא שלח משלחת שבראשות אנט אנטוניו אבראו לבנדה, והם היו האירופיים הראשונים שהגיעו לאיים האלה בתחילת 1512. המשלחת של אבראו הגיעה לאיי בורו, אמון וסרם.
משנת 1507 - 1515 ניסה אלבוקרקי לחסום לחלוטין את דרכי המסחר הערביות והמסורתיות האחרות שנפרשו מחופי מערב האוקיינוס השקט עד הים התיכון, דרך כיבוש בסיסים אסטרטגיים במפרץ הפרסי ובכניסה לים האדום.
בראשית המאה ה-16 הייתה לפורטוגזים שליטה מוחלטת על דרך הים האפריקאית.
כמו כן שלטו ברשת ארוכה של נתיבים שקישרו בין שלושה אוקיינוסים, ממולוקה (איי התבלין), בגבולות האוקיינוס השקט, דרך מאלקה, הודו וסרי לנקה (משם, לאחר מכן קישרה לסין ויפן), לליסבון בפורטוגל (אירופה), דרך האוקיינוסים ההודי והאטלנטי.
בית המלוכה הספרדי, ארגן את משלחתו של כריסטופר קולומבוס כדי להתמודד עם פורטוגל על סחר התבלינים עם אסיה, אך במקום זאת הוא הגיע לעולם חדש.
החיפוש אחר מסלול לאסיה התחדש מספר שנים לאחר מכן, לאחר שהמגלה וסקו נונייס דה-בלבואה חצה את מצר פנמה בשנת 1513 והפך לאירופאי הראשון שראה את האוקיינוס השקט מהעולם החדש, ואישר כי אמריקה היא יבשת נפרדת.
הכתר הספרדי ארגן הפלגה מערבה גדולה עם פרדיננד מגלן, על מנת להגיע לאסיה מספרד מעבר לאוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט.
ב־21 באוקטובר 1520 חצתה משלחתו את המצר הנושא את שמו בקצה הדרומי של דרום אמריקה, ופתח את האוקיינוס השקט לחקירה אירופאית.
ב־16 במרץ 1521 הגיעו הספינות לפיליפינים וזמן קצר לאחר מכן לאיי התבלינים, ובסופו של דבר הביאו לסחר במסלול מערבה הראשון לכיוון אסיה.
לאחר מותו של מגלן בפיליפינים, הנווט חואן סבסטיאן אלקנו קיבל פיקוד על המשלחת והסיע אותה על פני האוקיינוס ההודי בחזרה לספרד, לשם הגיעו בשנת 1522 על סיפונה של הספינה האחרונה שנותרה: הוויקטוריה.
החוקרים הללו הפכו לאנשים הראשונים שהקיפו את כדור הארץ.
במשך המאות הבאות שלטה ספרד ברשת סחר עצומה שקשרה בין שלוש יבשות: אסיה, אמריקה ואירופה.
נוצר מסלול תבלינים עולמי: ממנילה בפיליפינים (אסיה) לסביליה בספרד (אירופה), דרך אקפולקו במקסיקו (צפון אמריקה).
אחד החילופים הטכנולוגיים החשובים ביותר של רשת סחר התבלינים היה העברת טכנולוגיות ימיות להודו, המזרח התיכון, מזרח אפריקה וסין על ידי העמים האוסטרונזים.
טכנולוגיות אלה כוללות סירות מסוגים שונים, קטמרנים, וכנראה גם סירות מפרש.
התהליך עדיין ניכר בשפות בסרי לנקה ובדרום הודו.
אוסטרונזים יצרו גם מספר התיישבויות בדרום הודו, סרי לנקה ומזרח אפריקה, מה שהיווה מרכיב חשוב בסחר התבלינים.
הם ייבאו את הבננות, אגוזי קוקוס מבויתים מהאוקיינוס השקט, בטטות יאם, אורז יבש, טארו ענק, ג'ינג'ר, פלפל, אגוז ארקה, וקנה סוכר.
מוסדות דתיים הינדים ובודהיסטיים בדרום-מזרח אסיה, היו קשורים לפעילות כלכלית ומסחר, שכן פטרונים הפקידו כספים גדולים אשר ישמשו אחר כך לטובת הכלכלה המקומית על ידי ניהול אחוזות, קידום פעילויות מסחר.
הבודהיזם התפשט בעיקר לצד הסחר הימי וקידם אמנות ואוריינות.
האסלאם התפשט ברחבי המזרח והגיע בדרום-מזרח אסיה הימית במאה העשירית.
סוחרים מוסלמים מילאו חלק מכריע בסחר.
מיסיונרים נוצריים, כמו סנט פרנסיס חאווייר, סייעו להתפשטות הנצרות במזרח.
הנצרות התמודדה עם האסלאם כדי להפוך לדת השלטת באיי מלזיה.
עם זאת, ילידי איי התבלין התרגלו בקלות לקלוט הבטים שונים של שתי הדתות.
הכרת השפה הפורטוגזית הפכה חיונית לסוחרים העוסקים בסחר.