tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העיר המפורסמת ביותר שנבנתה במתווה שתי וערב היא ניו יורק, אשר תוכננה בהתאם לתוכנית חברי הוועדה משנת 1811, תוכנית שאפתנית שקודמה על ידי בית המחוקקים של מדינת ניו יורק לפיתוח רוב שטחו של האי מנהטן צפונה מרחוב יוסטון.
סי., בירת ארצות הברית, תוכננה על ידי האדריכל הצרפתי-אמריקאי פייר שארל ל'אנפן.
על פי תוכניתו של ל'אנפן, שטח עיר הבירה פותח על פי תוכנית רחובות מסודרים שתי וערב, שאותם חוצות שדרות אלכסוניות, המפורסמת בהן היא שדרת פנסילבניה.
בהצטלבויות השדרות האלכסוניות קבועים לעיתים קרובות מעגלי תנועה גדולים, כך למשל כיכר דופונט וכיכר וושינגטון.
ככל שהעיר התרחבה לשטחים שכנים, שוכפלה תוכנית הרחובות גם באזורים אלה.
בלב העיר תוכנן המול - שדרה רחבת ידיים, החוצצת בין הרבע הדרום-מערבי לרבע הצפון-מערבי של העיר, ולאורכה מרבית המוזיאונים, האנדרטאות והמבנים המונומנטליים של העיר.
בחלק מן ערים בארצות הברית אשר רחובותיהן בנויים ברשת שתי וערב, שמות הרחובות ממוספרים בסדר עולה, קרויים באותיות האלפבית הלטיני, או בשמות אחרים המסודרים לפי סדר האלפבית.
ככל שהתפשטה ההתיישבות בארצות הברית מערבה, הלך וגבר השימוש במתווה שתי וערב לתכנון רחובות, כך ניתן לראות בסולט לייק סיטי (1870), דודג' סיטי (1872), ואוקלהומה סיטי (1890).
בערים אלה שבמערב ארצות הברית קיימת הקפדה רבה יותר על מספור הרחובות מאשר בערי המזרח, מתוך תקווה לשגשוגה וצמיחתה העתידיים של העיר.
אחד היתרונות הבולטים של תכנון רחובות בשיטת שתי וערב היה בכך שהיא איפשרה חלוקה מהירה וברורה של תאי השטח בין הרחובות ומכירתם.
כך למשל, לאחר שבית הנבחרים של מדינת טקסס החליט בשנת 1839 להעתיק את עיר הבירה של המדינה לגדות נהר הקולורדו, לעיר שנקראה אוסטין, אכלוסה המהיר של העיר החדשה היה נחוץ כדי להבטיח את המשך הפעילות התקינה של הממשל.
אדווין וולר, שבידו הופקדה המלאכה, תכנן את העיר במתווה רחובות שתי וערב אשר יצרו 14 חלקות אדמה שחזיתן לנהר, על פני 2.6 קמ"ר.
לאחר שמדד את הקרקע, וולר ארגן כמעט מיידית, מכירה של 306 חלקות קרקע ובתום אותה שנה עקר כל ממשל מדינת טקסס, על עגלות רתומות לשוורים, למיקומו החדש.
משלהי המאה ה-19 ועד ימינו
אילדפונס סרדה, המתכנן העירוני הספרדי בן המאה ה-19, הביא חדשנות למתווה השתי וערב כאשר תכנן את הרחבת שטחה של העיר ברצלונה, מתווה הידוע בשם אישמפלה (Eixample grid).
מתווה המכיל ריבועי קרקע גדולים מאוד, אורך כל אחת מצלעותיהם 113 מטר, רחובות ברוחב 20 מטר (בהשוואה לרחובות ברוחב 3 מטר בעיר העתיקה בברצלונה), מבנים ריבועיים שפינותיהם קטומות, ודרכים ראשיות, מאונכות ואלכסוניות שרוחבן 50 מטר.
חידושים אלה בתוכניתו הוכנסו משיקולים פונקציונליים.
גודל החלקות הכלואות בין הרחובות נועד כדי לאפשר ליצור במרכז המבנים שטח ציבורי פתוח ושקט (ריבוע שגודלו 60X60 מטר) ולאפשר תנאי אוורור ואור נאותים לבניינים סביבו.
הגאומטריה האלכסונית של השדרות מאפשרים תנועה מהירה ויעילה בעיר, ופינות המבננים הקטומות מאפשרות סיבוב יעיל של הכרכרות והעגלות הנעות ברחובות העיר, ובמיוחד קרוניות הנעות על מסילות.
בארצות הברית היה תכנון ערים במתווה שתי וערב נפוץ מאוד, ברוב הערים הגדולות ובפרבריהן, עד לשנות ה-60. אולם, בשנות ה-20, עם העלייה בשימוש בכלי רכב ממונעים היו חששות רבים בקרב מתכנני ערים כי מכוניות ברחובות הערים עלולות לגרום למותם של אלפי ילדים מדי שנה.
בימיהן הראשונים של המכוניות ברחובות הערים היה מספר התאונות הקטלניות גבוה מאוד.
לכן, התרכזו מאמציהם של מתכננים עירוניים בתוכניות המפחיתות את תנועת כלי הרכב סמוך לבתי מגורים, ומרכזת את התנועה בכבישים עורקיים, על רקע זה נוצר "מבנן-על".
באופן זה תוכננו ערים בהן ריבועים גדולים של מערכות כבישים עורקים יוצרות רשת שתי וערב, בעוד שבכל ריבוע בנויים בתים בכבישים צרים ומפותלים שאינם מאפשרים נסיעה במהירות גבוהה.
החל משנות ה-60 קיימת מגמת נטישה של תכנון עירוני במתווה שתי וערב לטובת "היררכיית כבישים".
בתכנון זה הרחובות אינם מתוכננים באופן סימטרי וקיימת הפרדה, ולעיתים אף חציצה בקירות אקוסטיים, בין רחובות באזור מגורים לבין מערכת הכבישים עורקים, שהגישה אליהם מוגבלת במספר קטן של יציאות.
במידה מסוימת ניתן לטעון כי יש בכך חזרה לסגנון הבניה של ימי הביניים, וכי ניתן למצוא קווי דמיון ברורים בין תכנון כזה לערים מוסלמיות ומוריות מאותה תקופה, כפי שהעיר היסטוריון התכנון העירוני, ספירו קוסטוף.
בכל אחד משני המקרים היחידה הקהילתית - השבט או המשפחה המורחבת בעולם המוסלמי, ובימינו הקהילה הפרברית ממעמד סוציו-אקונומי אחיד - בודדה עצמה מן ההקשר העירוני הרחב יותר באמצעות דרכים ללא מוצא ושכונות סגורות.
עלויות התשתית לבניית רחובות בשיטת שתי וערב היא בדרך כלל גבוהה יותר מאשר בנייה המבוססת על תוכנית רחובות לא אחידים, שחלקם ללא מוצא.
עלות בניית רחובות תלויה במידה רבה בארבעה משתנים: רוחב הרחוב, אורך הרחוב, גודל המבנן ורוחב המדרכה.
רוחב הרחוב משפיע על אחוז הקרקע המוקדש לרחובות, ואשר מאותה עת לא ניתן לעשות בו שימוש לצרכים אחרים ולכן הוא מייצג עלות אלטרנטיבית.
ככל שהרחוב רחב יותר כך גם עולה העלות האלטרנטיבית.
רוחב הרחוב נקבע על פי היקף התנועה ושיקולים אסתטיים ולא תלוי בתבנית הארגון.
כל ארגון של תכנון עירוני יכול להכיל רחובות רחבים או צרים.
אורך הרחוב משפיע ביחס ישר על כמות מרכיבי הרחוב שיש לבנות, כגון סלילת מסועה, מדרכה, אבני שפה, פתחי ניקוז וצנרת, עמודי תאורה וגינון.
אורך הרחוב בתא שטח נתון של פיתוח עירוני תלוי בתדירות שבה רחובות מתוכננים, ואשר תלוי מצידו באורך וברוחב המבננים באותו תא שטח.
ככל שהרחובות רבים יותר בתא השטח הנתון כך גם יגדל אורכם הכולל.
ככל שגודל המבנן הבודד קטן יותר, כך תגדל תדירות הרחובות.
ככל שתדירות הרחובות גדלה, כך גם מספר הצמתים.
עלות בניית צמתים גדולה יותר בדרך כלל מעלות בנייתו של קטע רחוב ישר, כיוון שבבניית צומת יש להשקיע יותר שעות עבודה, ובצמתים יש להתקין גם תמרורים וסימוני תנועה.
רוחב המסועה, המיועדת לנסיעת כלי רכב, משפיעה על העלות כיוון שככל שהמסועה רחבה יותר, עולה כמות חומרי בנייה לסלילתה ושעות העבודה הנדרשות להשלמתה.
רוחב המסועה נקבע בדרך כלל על יסוד שיקולים מתחום הנדסת תחבורה ואינו תלוי בתבנית הרחובות.
בדומה להשפעת משתנה אורך הרחוב על העלות, כל תוכנית רחובות יכולה להכיל מסועות רחבות או צרות.
מבין המשתנים המשפיעים על עלות בניית הרחוב, אך ורק אורך הרחוב תלוי במתווה הרחובות המסוים (שתי וערב, או אחר).
השוואת עלויות אובייקטיבית תסתמך לכן על משתנה זה, מתוך הבנה שאף משתנים אחרים עשויים לגרום לשינויים בעלות.
יתרון בולט של בניית רחובות במתווה שתי וערב הוא בהנבת תאי שטח אחידים.
עובדה זו מביאה לניצול מרבי של קרקע המבנן, אולם היא איננה משפיעה על תדירות הרחובות.
כל תדירות של רחובות, לתא שטח נתון, במתווה שתי וערב, מביא לאותה תוצאה של ציפוף וניצול הקרקע.
מתווה שתי וערב אף מפחית את שיעור המחלוקות על גבולות חלקה ומגדיל את מספר החלקות שחזיתן לרחוב, באופן זה יש הטוענים כי רחובותיה של מנהטן, הבנויים שתי וערב, מעודדים קנייה, מכירה ושיפור של נכסי דלא ניידי.
היבטים אקולוגיים, חלחול משקעים ויצירת זיהום
תכנון עירוני במתווה שתי וערב אינו רגיש לטופוגרפיה.
כך לדוגמה, רחובות שתי וערב בסן פרנסיסקו ובוונקובר, יצרו רחובות תלולים מאוד, אשר הנגישות אליהם בכלי רכב ממונעים, באופניים, או בהליכה, קשה.
היא נעשית קשה עוד יותר במידה והעיר ממוקמת באזור שבו משקעי שלג או קרח, בעונת החורף.
אותה חוסר גמישות האופיינית לרחובות שתי וערב מובילה לחוסר התחשבות באזורים רגישים משיקולי סביבה, כגון פלגי נחל, או אזורי יער.
בניגוד לשיטת תכנון זו, תכנון עירוני של רחובות לא אחידים יכול להתחשב בגורמים סביבתיים ולפתל רחובות סביבם.
התדירות הגבוהה של רחובות, ביחס לתא שטח נתון, במתווה שתי וערב, יוצר שטחים נרחבים שאינם חדירים לחלחול מים ומכוסים בחומרי סלילה.
בהשוואה לשיטות עכשוויות לתכנון רחובות, בניית רחובות שתי וערב יכולה ליצור עד 30% יותר שטחים בלתי חדירים למים לאותו תא שטח, מאשר פריסת רחובות לא אחידה.
אחד היעדים החדשים בתחום שימור הסביבה, חדירת 90% ממי הגשמים לתא השטח עליו הם יורדים, נעשית קשה עד מאוד בתנאים שבהם שטח כה נרחב בלתי חדיר למים.
מסיבה זו מתכנני ערים בעשורים האחרונים ניסו לשנות את התבנית הקשיחה של מתווה שתי וערב קלאסי.
רשת הרחובות עשויה להשפיע על כמות יצירת המזהמים כמשתנה התלוי בכמות תנועת כלי הרכב שהיא מאפשרת ובמהירות שבה כלי הרכב יכולים לנוע.
רחובות שתי וערב, עקב המספר הרב של הצמתים שיוצר מתווה רחובות זה, עשויה לעודד שימוש באופניים, או הליכה ברגל.
ככל שתושבים נוטים יותר לוותר על נסיעה במכונית, כך יורדת כמות המזהמים הנפלטת לאוויר.
מספר הצמתים הגדול במתווה רחובות זה, המביא להורדה משמעותית במהירות התנועה, עשוי להוות יתרון להולכי רגל.
מנגד, פליטת מזהמים מכלי רכב הנעים במהירות הנמוכה מכ-30 קמ"ש, גבוהה בהרבה מפליטת המזהמים מכלי רכב הנעים במהירות שמעל כ-45 קמ"ש, פער זה הולך וקטן עד למהירות כ-85 קמ"ש ומאותה מהירות שוב הולכת וגדלה כמות המזהמים הנפלטים.
תופעה זו, של זיהום גבוה במהירות תנועה נמוכה, מוגברת עוד יותר באזורים שבהם פעילות מסחרית ומהירות כלי הרכב יורדת עד כדי זחילה.
כיוון שברשת רחובות שתי וערב אין היררכיה והצמתים תכופים, בכל הרחובות עשויה להיות האטת תנועה, המובילה לעלייה בכמות המזהמים באוויר.
גזי חממה וגזים רעילים אחרים עלולים להזיק לסביבה ולבריאות התושבים באזורים עירוניים אלה.
דונלד אפליארד ניהל את מחקרו רב-ההשפעה "רחובות שניתן לחיות בהם" (Livable Streets) בשכונות שרחובותיהן בנויים שתי וערב.
הוא הראה כי הרשת החברתית ופעילות המשחק ברחוב פחתו ככל שהתנועה ברחוב עלתה.
מחקרו היווה את הבסיס לצעדים להפחתת תנועת כלי רכב באזורי מגורים ומספר יוזמות חברתיות בארצות הברית, כולן במטרה לשפר את חיי הקהילה.
נפח תנועת כלי הרכב ברחוב נתון תלויה במשתנים כגון צפיפות האוכלוסייה בשכונה, אחוז הבעלות על כלי רכב, הקרבה לאזורי מסחר, מוסדות קהילתיים ומרכזי בידור.
הגורם החשוב ביותר המשפיע על נפח התנועה הוא בשאלה האם הרחוב יכול להוות דרך קיצור ליעד.
כדרך קיצור רחוב יכול להפוך הומה באופן לא צפוי, בנפחים העשויים להשתנות באופן קיצוני בשעות שונות של היממה ולעלות בהדרגה לאורך זמן.
אחד ממאפייני המפתח לרחובות שתי וערב הוא שכל הרחובות נגישים באותה מידה לתנועת כלי רכב (מאפיין חוסר ההיררכיה) וניתן לבחור בכל אחד מהם באופן אקראי כמסלול אלטרנטיבי ליעד.
הגאומטריה הרגילה של רחובות שתי וערב אינה מתאימה להגנה על הסביבה החברתית של הרחוב מן ההשפעות השליליות של תנועת כלי רכב.
שני מאפיינים מובנים ברחובות שתי וערב - צמתים רבים וגאומטריה אורתוגונלית - מסייעים להולכי רגל.
המבנה הגאומטרי מסייע בהתמצאות ובניווט והצמתים המרובים מסייעים בבחירת הנתיב ליעד רצוי.
רשתות הרחובות של ערים עתיקות התפתחו באופן אורגני, אף שהסמטאות ציוריות מאוד, הן מבלבלות מאוד את המבקר, שלא כמו את הדיירים הקבועים.
רשתות רחובות בפרברים שנבנו בעת האחרונה מבלבלים באותה מידה, בדרכים מפותלות ורחובות ללא מוצא.
רחובות המתפתלים לאיטם, או באופן אקראי, מקשים על חוש הכיוון.
רחובות ללא מוצא מתסכלים את עובר האורח, במיוחד כאשר הם ארוכים ומצריכים חזרה ארוכה על העקבות.
מנגד תדירות צמתים גבוהה היא אף חיסרון להולכי רגל ורוכבי אופניים.
היא מפריעה לקצב הליכה אחיד ומאלצת את הולך הרגל לחצות כבישים פעם אחר פעם.
אנשים בעלי מוגבלויות, בהם ילדים וקשישים, עשויים להתקשות בהליכה באזור שבו רחובות שתי וערב.
לרוכבי אופניים בעיה זו מחריפה כיוון שמהירות נסיעתם היא כפולה לפחות מזה של הולך הרגל.
עצירות תכופות פוגעת ביתרון היחסי של רוכב האופניים.
צמתים הם אף נקודות סיכון לרוכבי אופניים.
רוב תאונות הדרכים באזורי רחובות שתי וערב מתרחשות בצמתים ורוב הולכי הרגל הנפגעים באזורים אלה מעורבים בתאונות תוך חצית כביש במקום שבו ניתנת להם זכות קדימה.
רמת הבטיחות הנתפסת ורמת הבטיחות בפועל משפיעות על רמת השימוש ברחוב.
אף שרמת הבטיחות הנתפסת עשויה שלא לשקף באופן מדויק את מספר הנפגעים, היא עדיין משפיעה על החלטות הורים להתיר לילדיהם לשחק, להלך או לרכב על אופניהם ברחוב.
לציבור יש עניין במידע באשר לרמת הבטיחות בפועל כביטוי למספר התאונות וחומרת הפגיעות.
במחקרים שנעשו בעשור הראשון של המאה ה-21 בארצות הברית נמצא כי שיעור תאונות הדרכים הקטלניות בפרברים גבוה מזה שבמרכזי הערים.
בעוד שמשתנה אחד המשפיע על תוצאה זו הוא ריחוק התאונות בפרברים ממחלקות לרפואה דחופה בבתי חולים, ברור שאף למהירות הנמוכה הנכפית על נהגים ברחובות שתי וערב שבמרכזי הערים בארצות הברית קיימת השפעה על חומרת התאונות שמתרחשות בהם.
מנגד, במחקר אחר נמצא כי מספר תאונות הדרכים באזורי מגורים שבהם רחובות שתי וערב גבוה יותר מזה שבשכונות פרבריות בהן רחובות ללא מוצא.
"רחל" הוא שירה של רחל המשוררת על דמותה של רחל אמנו שעל שמה נקראה ועם דמותה הזדהתה, גם בשיריה האחרים.
"רחל" הולחן על ידי יהודה שרת ונהגו לשיר אותו בתנועות הנוער היהודיות הציוניות ביישוב ולאחר הקמת המדינה.
רחל אייגה אוירבך (גם: אוארבך; ביידיש: אויערבאך; 18 בדצמבר 1903 – 31 במאי 1976) הייתה עיתונאית, סופרת, מסאית, היסטוריונית דוברת יידיש ועסקנית ציבור יהודייה-פולנייה.
אוירבך התפרסמה בין היתר בשל מאמציה לאסוף ולפרסם עדויות על השואה והייתה מפעילי ארכיון "עונג שבת" של עמנואל רינגלבלום בגטו ורשה.
אוירבך עלתה לישראל בשנת 1950. היא הייתה בין הניצולים היחידים שהיו שותפים להקמת יד ושם, שם עבדה כמנהלת מחלקת גביית עדויות.
רחל אוירבך, נולדה ב־1903 לאביה חנינא אוירבך ולאמה מניה לבית קימלמן, בעיירה הקטנה לאנוביץ (לאנובצי, כיום לאניבצי באוקראינה העצמאית) שבחבל פודוליה, בדרום–מערב רוסיה (אוקראינה).
הוריה ואחיה היחיד, אשר זליג, נפטרו לפני מלחמת העולם השנייה.
עוד בילדותה הוקסמה אוירבך משפת היידיש ומהפולקלור היהודי השופע בשפה זו.
אוירבך התחנכה במוסדות חינוך פולניים: אחרי שסיימה את הגימנסיה ע"ש אדם מיצקייביץ' בלבוב, עברה ללמוד פסיכולוגיה, ומאוחר יותר פילוסופיה והיסטוריה, באוניברסיטת יאן קז'ימייז' באותה עיר.
באותה תקופה יצרה קשרים עם הסופרים דבורה פוגל וברונו שולץ.
אוירבך הייתה פעילה בחוגים הציוניים והתמסרה לעבודה ולכתיבה עיתונאית.
את מאמריה הראשונים פרסמה ב־1925 ביומון היהודי בשפה הפולנית לענייני תרבות ופוליטיקה שיצא לאור בלבוב: "כְווילה" (Chwila).
עד 1930 ערכה וכתבה ביומון היידי "נייַַער מאָָרגן", וכן ערכה את המדור לספרות בשבועון "פֿֿאָלק און ציון" של פועלי ציון (1929–1930).
גולת הכותרת של פעילותה בלבוב הייתה הקמתו ועריכתו של כתב העת לאמנות ולתרבות "צושטייער" ("תרומה"), שיצא לאור לפני 1931 בשלושה כרכים, במטרה לשמש שופר לספרות היידית בגליציה.
באותה עת היא השתתפה ופרסמה גם במגזין לתרבות בשם "יידיש".
חייה בוורשה; הקשר עם איציק מנגר
בשנת 1933 התיישבה אוירבך בוורשה, שם הייתה מעורבת בחיי התרבות היידית ובעיקר במסגרת המכון המדעי היהודי, ייוו"א.
היא כתבה ביקורת ספרות ומאמרים בנושאי פסיכולוגיה, ספרות, תיאטרון, פולקלור, חינוך, אמנות ובלשנות בעיתונים בשפת היידיש "מאָמענט"; "היַינט"; "טאָג"; "נייע פֿֿאָלקסצייטונג"; "ליטעראַרישע בלעטער"; "פֿֿאָרויס" ("קדימה"); ו"שול-וועגן"; בכתב העת היהודי בשפה הפולנית Nasz Przegląd ("המגזין שלנו"); ובעיתונים הפולנים "Nowy Dziennik" ו־"Nowe Slowe".
לא מעט מאמרים הקדישה אוירבך לדמויות של סופרות ואמניות יהודיות ופולניות.".
רחל אוירבך התוודעה למשורר איציק מנגר עימו קשרה קשר רומנטי לתקופה.
מנגר, אזרח זר מרומניה, אולץ לעזוב את פולין בשנת 1938 ורחל אוירבך דאגה לשמור את כתבי ידו אותם היא הפקידה לבסוף בארכיון רינגלבלום.
יש האומרים כי אוירבך נשארה בוורשה בשל רצונה לשמר את מורשתו הספרותית של מנגר.
לולא עשתה כך היו אובדות רבות מיצירותיו, ובכללן "שיריו התנ"כיים".
יחסו של מנגר כלפי אורבך היה אלים.
היא דאגה לו והייתה לו להשראה אך הוא גמל לה לא פעם באלימות מילולית ואף פיזית.
כשהשניים נפגשו כשאוירבך הגיעה ללונדון אחרי המלחמה, המשורר, שכבר היה אז עם אישה אחרת, הטיח בה קללות.
מאז נותק ביניהם כל קשר.
לאחר כיבוש ורשה בידי הנאצים, ארגנה רחל אוירבך במשך כשלוש שנים חדר אוכל עממי בבית איגוד הסוחרים הזעירים שבגטו ברחוב לשנו 40. היוזמה לכך הייתה של ד"ר עמנואל רינגלבלום, ראש תנועת המחתרת "עונג שבת".
חדר האוכל העממי היה חלק ממפעלי סעד שמומנו בהתחלה על ידי הג'וינט ומאוחר יותר מומנו על ידי התושבים היהודים עצמם.
בהמשך הייתה אוירבך מעורבת מאוד בפעילות ארגון "עונג שבת", ששם לו למטרה לתעד את כל תחומי החיים והאירועים בגטו.
אוירבך ניהלה יומן אישי שבו הביעה את חרדתה הרבה לגורל יהדות ורשה.
לבקשת רינגלבלום כתבה גם כרוניקה תחת הכותרת "שנתיים בגטו".
אוירבך הקדישה מונוגרפיה מיוחדת לרעב שהִכה ביהודי ורשה וכותרתה "גטס אַ טעלער עסן: מאָָנאָָגראַפיע פֿֿון אַ פאָלקס-קיך" ("תן צלחת אוכל: מונוגרפיה של מטבח עממי").
אוירבך לא נפלה קורבן לגירוש הגדול בקיץ 1942 והצליחה להישאר בעיר.
בסתיו 1942 אספה עדויות נדירות של יהודים הבודדים שהצליחו להימלט מטרבלינקה ולשוב לוורשה.
חשיבות מיוחדת יש לעדותו של יעקב אברהם קשפיצקי, שאותה ערכה ונפרסה על פני מאה דפים.
ב־9 במרץ 1943 הצליחה רחל אוירבך לברוח לצד ה"ארי" של העיר ולשהות אצל ידידים פולנים.
בעזרת תעודות מזויפות, בזכות המראה ה"לא יהודי" שלה ובזכות שליטתה הטובה בשפה הגרמנית, יכלה אוירבך לצאת ולהסתובב ללא חשש ברחוב ולשמש כשליחה של תנועות ההתנגדות היהודיות.
חברי המחתרת עימם הייתה בקשר באותה תקופה היו אדולף אברהם ברמן ואשתו בתיה.
בשעות היום עבדה רחל אוירבך כמזכירה, ובלילות עסקה בעבודתה התיעודית.
אחרי חורבן גטו ורשה ודיכוי המרד, המשיכה אוירבך בתיעוד ארכיוני של קורות היהודים והשמדתם.
לבקשת הוועד הלאומי היהודי, כתבה בפולנית מסה על הגירוש הגדול בקיץ 1942 ("הם קראו לו הגירוש הגדול") ועל רצח האינטלקטואלים היהודים ("ביחד עם העם").
מסות אלה נועדו ליידע את הפולנים שבמחתרת בדבר גורלם של יהודי ורשה.
אוירבך ניסתה לתאר את הגורמים החברתיים–פסיכולוגיים, הפרטיים והקיבוציים, שהשפיעו על הקהילה היהודית בשנות קיומו של הגטו; בין היתר תיארה מגוון רחב של תגובות והתנהגויות, החל מהקרבה העצמית למען הצלת המשפחה או הקהילה, ועד לשיתוף פעולה עם הצוררים.
אוירבך תיארה כיצד המנהיגות הנאצית ניצלה את שאיפתם של היהודים לשרוד, ואת הנאיביות האופטימית שלהם, וכך להטעותם ולשכנעם לעלות על הרכבות בדרכם למותם בטרבלינקה בקיץ 1942. אוירבך הרהרה במרירות במחשבה שייתכן כי עם אחר במצב כזה היה מגיב אחרת והיה מתגונן יותר.
בנובמבר 1943 היא כתבה ביידיש את "יזכור", ספר זיכרון לתושבי הגטו שנספו.
אוירבך היטיבה לתאר יהודים משכבות ומחוגים חברתיים שונים.
בשנת 1944 השתלבה אוירבך בעבודת הוועדה ההיסטורית היהודית שהוקמה בשטח פולין המשוחררת, ומטרתה הייתה לאסוף עדויות מפי ניצולים.
רחל אוירבך הייתה אחת משלושת הניצולים היחידים מקבוצת "עונג שבת" ששרדו את המלחמה.
בשנת 1946 ביקשה מציבור הנוכחים באירוע לזכר מרד גטו ורשה להתגייס לחיפושים אחר ארכיוני רינגלבלום, שנטמנו במקומות מסתור בין חורבות הגטו.
באותה עת מעטים ראו חשיבות באיתור חומר היסטורי מסוג זה, וקריאתה נתקלה באדישות יחסית.
ואולם, היא התעקשה להמשיך במפעל של רינגלבלום ולנסות לאסוף ארכיונים ועדויות.
בספטמבר 1946 נמצא חלק מסוים מארכיון רינגלבלום שכלל גם חומרים כתובים על ידי אוירבך.
החומרים התגלו במהלך החיפושים מתחת לחורבות 'בית הספר בורוכוב' ברחוב נובוליפקי 68 לפי הוראותיו של הירש ואסר, המזכיר הכללי לשעבר של הארגון "עונג שבת".
הארכיון נטמן בחשאי באדמה על ידי פעילי הארגון בשלוש פעימות, בשנים 1942 ו־1943.
לאחר המלחמה עבדה רחל אוירבך בשירות הוועד המרכזי של יהדות פולין, שהפך מאוחר יותר למכון להיסטוריה יהודית.
היא עזרה בפרסום עדותו של לאון ויילצ'קר (לאון ולס) על מחנה ינובסקה, וב־1947 פרסמה סדרה של עדויות על טרבלינקה תחת הכותרת "אויף די פֿֿעלדער פֿֿון טרעבלינקע" (בשדות טרבלינקה).
בשנת 1948 פרסמה בוורשה ספר ביידיש על המרד בגטו - "דער יידישער אויפֿֿשטאַַנד: וואַַרשע 1943" (ההתקוממות היהודית: ורשה 1943).
הסרט "מי יכתוב את ההיסטוריה שלנו" על פי ספרו של שמואל קאסוב מתאר את סיפורם של אוירבך ושל עמנואל רינגלבלום.
ב־1950 עלתה אוירבך לישראל והמשיכה בפעילות תיעוד השואה; היא לקחה חלק בהקמת יד ושם שם ייסדה וניהלה את המחלקה לגביית עדויות בתל אביב.
במהלך השנים העלתה אוירבך הסתייגויות מגישתו של פרופ' בנציון דינור, מנהלו הראשון של מוסד יד ושם.
לדעתה, העריך דינור יותר עדויות בגרמנית לעומת אלה ביידיש, ולא ייחס כמעט כל חשיבות להמשך גביית עדויות הניצולים.
כמו כן, התנגדה אוירבך לנירמול היחסים בין ישראל לגרמניה.
בארץ המשיכה אוירבך לכתוב ביידיש, בעיקר על החיים בוורשה לפני מלחמת העולם השנייה, בימי הגטו ולבסוף גם על החיים בישראל.
ב־1967 ניהלה אוירבך פולמוס ציבורי עם ז'אן פרנסואה שטיינר שכתב רומן בדיוני על טרבלינקה.
אוירבך הייתה נחושה להיאבק בכל צורה של עיוותים ואי־דיוקים בתיאור אירועי השואה.
אוירבך נפטרה בגיל 72 בתל אביב, ב־31 במאי 1976 ונקברה בבית העלמין קריית שאול.
אויף די פֿֿעלדער פֿֿון טרעבלינקע: רעפּאָרטאַַזש, ורשה–לודז'–קרקוב: דער צענטראַַלער יידישע היסטאָרישע קאָמיסיע בייַַם צ.ק.
אונדזער חשבון מיטן דייַַטשן פֿֿאָלק, תל אביב: הוצאת הפועלים, תשי"ב.
אין לאַַנד ישראל: רעפּאָרטאַַזשן, עסייען, דערציילונגען, תל אביב: י"ל פרץ, 1964. ('בארץ ישראל: רפורטז'ות, מסות, סיפורים')
הגדת הלהבות: מסכת ליום השנה של מרד גיטו ורשה, ירושלים: יד ושם – רשות הזיכרון לשואה ולגבורה, תש"ל.
בייַַם לעצטן וועג: אין געטאָ וואַַרשע און אויף דער אַַרישער זייַַט, תל אביב: ישראל בוך, תשל"ז.
('בדרך האחרונה: בגטו ורשה ובצד הארי')
בחוצות ורשה: 1939–1943; תרגם מיידיש: מרדכי חלמיש (פלינט), תל אביב: עם עובד, תשי"ד.
מרד גיטו ורשה; תרגם מיידיש: מרדכי חלמיש, תל אביב: המנורה, תשכ"ג.
צוואות ורשה: מפגשים, מעשים, גורלות 1933–1943; מיידיש: רבקה גורפיין-אוכמני, תל אביב: מורשת - בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ', תשמ"ה 1985.
(תרגום מיידיש לפולנית של "שטומע פריינט" למשה סטַבסקי (סתוי))
רחיב או ראחיב (באוקראינית: Рáхів; ברוסינית: Рахово; ברוסית: Ра́хов; בהונגרית: Rahó; ברומנית: Rahău; בסלובקית: Rachov; בגרמנית: Rachiw; ביידיש: ראחוב) היא המרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז משנה רחיב במחוז זקרפטיה באוקראינה.
הדעה המקובלת היום היא שרחיב נוסדה ככפר ב-1447 על ידי מתיישבים מגליציה, למרות שקיימים מקורות מ-910 שמזכירים את ההתיישבות.
ב-1896 הכפר קיבלה מעמד של עיירה.
ב-1920, לאחר מלחמת העולם הראשונה, רחיב, כמו יתר זקרפטיה, הפכו להיות חלק מצ'כוסלובקיה והיא הפכה להיות אתר תיירות.
בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 העיר ויתר האזור סופחו להונגריה.
כעבור שנה זקרפטיה סופחה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
ב-1991, עם התפרקות ברית המועצות, רחיב הפכה להיות חלק מאוקראינה העצמאית.
בראחוב התקיימה קהילה יהודית גדולה וכיהנו בה אף מספר אדמו"רים, רבה של ראחוב היה רבי ישראל חיים פרידמן, מחבר הספר ליקוטי מהרי"ח.
"רחוק מכאן" הוא אלבומו ה-19 של הזמר אייל גולן, אשר יצא לאור ב-10 באפריל 2016. זהו אלבום הכולל 16 שירים בביצוע אייל גולן, חלקם דואטים.
האלבום הגיע למעמד פלטינה כפולה כ-48 שעות מצאת האלבום (60 אלף עותקים), ולפלטינה משולשת תוך חודשיים מצאתו (90 אלף עותקים).
לפני יציאת האלבום הופצו ממנו ארבעה סינגלים.
ב-19 באוקטובר 2015 הפיץ גולן את הסינגל הראשון מתוך האלבום.
את השיר כתב והלחין אופיר כהן, והוא עוסק בקשיים שלאחר פרידה.
ב-10 בינואר 2016 יצא הסינגל השני.
את השיר כתב יוסי גיספן והלחין עדי לאון לקראת העונה הרביעית של התוכנית בהשתתפותו ובהפקתו של גולן "אייל גולן קורא לך" בערוץ המוזיקה - ערוץ 24.
ב-26 בפברואר 2016 יצא הסינגל השלישי - דואט של גולן עם בתו, אלין.
את השיר כתבו והלחינו חנן שמעון ודניאל חן.
ב-29 במרץ 2016, כשבוע וחצי לפני יציאת האלבום, הופץ הסינגל האחרון מתוכו – "לאן הגענו" שכתב והלחין אבי אוחיון.
טקסט השיר מדבר על תרבות האינסטנט והסלב.
רחל איידלסון (בבלארוסית: Рахіль Эйдэльсон; נולדה ב-14 בנובמבר 1958 בויטבסק) היא שחמטאית סובייטית-בלארוסית ממוצא יהודי בדרגת רב-אמן לנשים.
נכון למרץ 2020, מדורגת במקום ה-12 מבין הנשים ובמקום ה-85 בדירוג הכללי בבלארוס לפי מד כושר.
בשנת 1987 היא השתתפה באליפות ברית המועצות בשחמט לנשים וסיימה במקום הרביעי.
בשנת 1988 היא סיימה במקום השני בתחרות בינלאומית בבלגרד.
שנים רבות היא הייתה חברה בנבחרת בלארוס בתחרויות שונות.
1988 - אמן בינלאומי לנשים
בין השנים 1994 ל-2004 השתתפה איידלסון ב-4 אולימפיאדות שחמט:
רחוק מכאן הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית מרגלית צנעני.
השיר יצא לאור ב-28 ביוני 2016, כסינגל שלא מתוך אלבום, תחת חסותן של חברות התקליטים "ביג בוס רקורדס", ו"מרגול הפקות".
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-6 במצעד של רשת ג', וה-21 ברדיו אמצע הדרך.
השיר נכתב והולחן על ידי בנה של מרגלית צנעני, אסף לביא צנעני והופק על ידי נדב ביטון.
השיר הוא מעין בלדה ים-תיכונית, המשלבת בתוכה גם את סגנון מוזיקת הנשמה, שאפיין את שיריה הקודמים.
טרם הוציאה את הווידאו קליפ המלא של השיר, העלתה מרגלית צנעני לערוץ היוטיוב שלה אודיו של השיר, המציג את עטיפתו של הסינגל.
האודיו זכה להצלחה מתונה וצבר למעלה מ-100 אלף צפיות בסך הכל.
רחל (רוחל'ה) זיו (נולדה בשנת 1938) היא ציירת, מעצבת ואוצרת תערוכות ישראלית, ממייסדי העיר ערד, המתגוררת בתל אביב.
נולדה וגדלה בכפר סירקין להורים יוצאי ליטא.
אביה, דב סטוקליסקי, היה איש כפיים, שהכין במו ידיו רהיטים מקוריים לבית ועסק במלאכות שונות.
רחל ספגה ממנו את חדוות היצירה והכישרונות האמנותיים.
אחותה, אורה סטוקליסקי, הייתה ציירת; אחיה, עמוס תמיר, היה צלם; ואחותה, גילה אלישר-סטוקליסקי, היא פסלת.
ב-1960 נישאה לאלי זיו, שאותו הכירה במהלך שירותה הצבאי בנח"ל, וב-1963, כשמונה חודשים לאחר לידת בנם הבכור, רן, עברה המשפחה לערד, כאחת מ-40 משפחות המייסדים.
שם גם נולדו שני ילדיה הנוספים, טל ואורית.
ב-1966, הקימה ביחד עם אלי את העיתון המקומי כידוד והייתה המעצבת הגרפית שלו כמעט לאורך כל 23 שנות פעילותו.
רוחל'ה היא אמנית, המציירת בצבעי מים, באקריליק, בשמן ובטכניקות מעורבות.
היא חברה ב"אימפקט" - הארגון המקצועי של האמנים הפלסטיים בישראל, באגודת אמני נתניה ובאגודת אמני חולון.
ב-1968, החלה לצייר בהדרכת פיני בן סירא מקיבוץ אפיקים ובהמשך אצל הציירת כרמלה גור, אף היא מערד.
ב-1973 הפיקה והשתתפה בתערוכה הראשונה של אמני ערד, "יצירון 73'", והמשיכה להפיק את תערוכות האמנים בעיר גם ב-1978 וב-1983.
ב-1976, הוסמכה כמורה בכירה להוראת ציור ואמנות במדרשת קיי בבאר שבע, ובאותה השנה, החלה להורות ציור ואמנות לבגרות בתיכון המקיף בערד.
ב-1977, למדה ציור ורישום במרכז לאומנות חזותית בבאר-שבע ואמנות הוויטראז' בגלריה שאלתיאל בעין-הוד.
ב-1980, השתתפה בסדנת הדפס (קולוגרפיה) אצל דן קריגר בבית האומנים בתל אביב, ובעקבות הסדנה רכשה והציבה מכונת הדפס בחצר ביתה, שם החלה ליצור הדפסים מגוונים, תוך שימוש בחומרים מהטבע, כגון עלים, ענפים ועוד.
ב-1982, הציגה את תערוכת היחיד הראשונה שלה, בגלריה לירז בבאר שבע.
באותה השנה, השתתפה כנציגת ישראל בתערוכה הבינלאומית Arteder'82, במוזיאון Muestra International de Obra Grafica בבילבאו, ספרד.
ב-1984, הציגה תערוכת יחיד בבריסל, בלגיה.
ב-1990, עברה להתגורר בתל אביב ועסקה בעיקר בהוראה.
ב-1994, הוזמנה לארגן ולהפיק תערוכה רטרוספקטיבית גדולה לצייר יגאל תומרקין, ב"לופט" בנמל יפו.
התערוכה הוצגה בהצלחה במשך חצי שנה.
ב-2000, החלה להשתתף בסדנת הציור השבועית של ברוריה הסנר בגבעתיים, והשתתפה מדי שנה בתערוכות הקבוצתיות של הסדנה.
ב-2005, הציגה לראשונה תערוכת יחיד בשם "ציור ללא מכחול", שכל העבודות בה נעשו בטכניקה ייחודית בשם זהה, שפיתחה רוחל'ה מתוך הפעילות בסדנה של ברוריה הסנר.
התערוכה הוצגה בבית התנ"ך בתל אביב, וכעבור שנה, הוצגה פעמיים נוספות - במשכן לאומנויות הבמה ברעננה ובהיכל התרבות בכפר-סבא.
וכך כתבה עליה האוצרת זהבה קלמן בדברי ההקדמה לתערוכה:
ב-2007, השתתפה רוחל'ה בתערוכה קבוצתית בגלריה בן אורי, במוזיאון לאמנות יהודית בלונדון.
ב-2008, השתתפה עבודתה "מנחה לפרפר" בתערוכה בינלאומית במוזיאון השואה ביוסטון.
מעת לעת, היא ממשיכה להשתתף בתערוכות שהיא עצמה אוצרת ובתערוכות נוספות.
יכולותיה המוכחות בתחום ההפקה ורצונה להוביל עשייה משמעותית בשדה האמנות הישראלי, הובילו את רוחל'ה להשתלם באוצרות ולפתח את פעילותה בתחום זה.
בשנת 2006, למדה קורס "תערוכות בעידן העכשווי" אצל תמי כץ-פרימן בבית אמני הקיבוץ בתל אביב, וכעבור שנה, למדה אוצרות אצל חגי שגב באותו המקום.
התערוכה הראשונה בכובעה החדש כאוצרת נפתחה בפברואר 2007 בבית התנ"ך בתל אביב - "גם למראה ישן יש רגע של הולדת" של האמן יעקב פורת.
מאז ועד היום הפיקה ואצרה עשרות תערוכות מדי שנה, בהשתתפות עשרות אמנים.
"קוצים או מתוקים" - תערוכה שבחנה את דמותו של הצבר הישראלי לרגל שנת ה-60 לישראל.
התערוכה התקיימה לראשונה במרס-אפריל 2008, בהיכל התרבות בראשון לציון, בהשתתפות 65 אמנים.
שנתיים אחר כך, נדדה התערוכה לירושלים, ובהמשך הגיעה לגרמניה, שם הוצגה בבית כנסת משוחזר בעיירה רויבל ואחר כך בבית העירייה בקלן.
"מגן דוד" - תערוכה שהתמקדה בסמל היהודי עתיק היומין.
התערוכה התקיימה לראשונה בהיכל אמנויות הבמה בשוהם ב-2011 ולאחר מכן הוצגה גם בהיכל התרבות באריאל.
בסוף אותה השנה, הגיעה התערוכה לאוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית, ולמילאנו באיטליה, בהשתתפות 32 אמנים.
כעבור שנה, נפתחה התערוכה גם בניו דלהי, הודו, ולאחר מכן עברה בין אוניברסיטאות שונות שם.
"אשה-מסגרת" - תערוכה שחקרה את יחסי הגומלין שבין נשים למסגרות שבהן הן פועלות וחיות.
התערוכה התקיימה ב-2011 בבית צרפת באוניברסיטה העברית בירושלים, בהשתתפות 55 אמנים.
"70 לישראל" - תערוכה המשקפת את התרבות הישראלית באמנות לאורך השנים.
התערוכה התקיימה ברמת גן ב-2018, בהשתתפות כ-50 אמנים, ולאחר מכן הוצגה כחצי שנה במוזיאון החדש בבלמונטה בפורטוגל.
1980 - תערוכת יחיד, מרכז תרבות, ערד.
1982 - תערוכת יחיד, גלריה לאומנות לירז, באר שבע.
1984 - תערוכת יחיד, בריסל, בלגיה.
2004 - "מושכת את העין", תערוכת יחיד - בית שרת, גבעתיים.
2006-2005 - "ציור ללא מכחול", בית התנ"ך, תל אביב; המשכן לאומנויות הבמה, רעננה; היכל התרבות, כפר-סבא.
2007 - תערוכת יחיד, בית בלגיה, האוניברסיטה העברית, גבעת רם, ירושלים.
2007 - "אחות לי לצבע" (עם אחותה, הפסלת גילה אלישר), בבית בלגיה, האוניברסיטה העברית, גבעת רם, ירושלים.
2008 - תצוגת קבע בבית צרפת, האוניברסיטה העברית, גבעת רם, ירושלים.
2010 - תערוכה משותפת עם הפסלת רות לב ארי בגלריה שורשים, תל אביב.
2013 - תערוכת יחיד, המלון הסקוטי, טבריה.
1978 - תערוכת אמני ערד, מרכז תרבות, ערד.
1983 - תערוכת אומני ערד, קריית האמנים, ערד.
2006-2003 - תערוכה קבוצתית שנתית של סדנת ברוריה הסנר, בית שרת, גבעתיים.
2005 - "הקסם שבאשליה", גלריה "אלטרנטיב", יפו.
2008 - תערוכת אמני ישראל, 60 שנים לישראל, פריז, צרפת.
2008 - "1.5 מיליון פרפרים", תערוכה בינלאומית, מוזיאון השואה, יוסטון, ארצות הברית.
2010 - "היי בובה", קניון רמת אביב; קניון רננים ברעננה; עין הוד.
2007 - "גם למראה ישן יש רגע של הולדת", של האמן יעקב פורת, בית התנ"ך, תל אביב.
2007 - "חגיגה", של האמנית אסתר אייזנר, בית התנ"ך, תל אביב.
2007 - "ארץ", של האמנית דניאלה קלאוזנר, בית התנ"ך, תל אביב.
2008 - "מולדת מוזרה" (תערוכה נודדת), מבט עם קריצה על העלייה החמישית של ה"ייקים", של האמן יאיר נועם.
2008 - תערוכת אמני הספר "60 לישראל", בית אסיה, תל אביב.
2009 - "ללכת רגלי לעוף", התערוכה השנתית של אמני פרקינסון, תיאטרון "נא לגעת", יפו.
2009 - "קוצים או מתוקים - דמותו של הצבר הישראלי", בהשתתפות כ-65 אמנים, היכל התרבות ראשון לציון.
2010 - "ויהי אור", תערוכה לפתיחת היכל התרבות באריאל.
2010 - "בד ועוד בד", תערוכת אמניות קווילט (מעשה טלאים), היכל אמנויות הבמה, שוהם.
2011 - "אישה מסגרת", בית צרפת, האוניברסיטה העברית, ירושלים.
2012 - "מגן דוד", היכל אמנויות הבמה, שוהם; מילאנו, איטליה; סטנפורד, ארצות הברית; ניו דלהי, הודו.
2013 - "חיבוק ירוק", תערוכה בנושאי הגנת הסביבה והטבע, סטודיו קנטי, יפו.
אחים גם יחד", תערוכה בנושא הזיכרון הישראלי המשותף, ספריית מדעי החברה והניהול, אוניברסיטת תל אביב.
2017 - "גבורה ותקומה", אשכול פיס אהל שם, רמת גן.
2018 - "70 לישראל", אשכול פיס אהל שם, רמת גן; המוזיאון החדש, בלמונטה, פורטוגל.
רחל אבישר-אבלס (נולדה ב-2 בנובמבר 1969) היא עורכת דין ישראלית, שכיהנה כפרקליטת מחוז מרכז (פלילי) בפרקליטות המדינה בין השנים 2018-2025.
נולדה לרוזה ובן ציון אבישר.
היא בעלת תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במשפטים בהצטיינות מאוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1995 החלה להתמחות בפרקליטות המדינה, והחל מ-1996 החלה לעבוד כפרקליטה במחוז מרכז של הפרקליטות, שימשה מנהלת מחלקה (החל מ-2012), אחראית תחום תיקי ההמתה במרחב שפלה, תחום חומרי חקירה וחסיונות, וראש צוות פרקליטים.
במסגרת תפקידיה ניהלה אבישר-אבלס במהלך השנים תיקים רבים, ביניהם תיקי ארגוני הפשיעה לרבות תיקי רצח, עבירות מין חמורות, ושחיתות שלטונית.
דוגמת "חוט השני" במסגרתו נעצר ונכלא העבריין חגי זגורי (אחיו של יניב זגורי), משפחת שורפי ומשפחת ואבו שחאדה (תיק שכלל 25 נאשמים), ותיקים מתוקשרים דוגמת רצח נשותיו של שמעון קופר, ועוד.
כן ניהלה תיקי שחיתות שלטונית כתיק מחמוד חדיגה ראש העיר קלנסווה, וסיני גלבוע סגן ראש עיריית פתח תקווה.
מטפלת בתיק אפי נוה ואתי כרייף, היא ניהלה, בין השאר, את תיק רצח הילדה רוז פיזם, תיק רצח נשותיו של שמעון קופר (האלמן הכפול), ותיק הרצח בכפר דומא.ועוד.
בינואר 2018 נבחרה לכהן כפרקליטת מחוז מרכז (פלילי).
במסגרת תפקידה ליוותה והובילה אבישר-אבלס לאורך שנים את תיק הפיגוע בדומא מתחילתו, החל מהחקירה הסמויה שנערכה בהיותה פרקליטה במחוז, ועד מתן גזר דינו של עמירם בן אוליאל אשר ניתן בהיותה פרקליטת המחוז.
במסגרת תפקידה מובילה את תיק פרשת מינויי שופטים תמורת שוחד.
בדצמבר 2019, במסגרת המאבק בין שר המשפטים אמיר אוחנה והיועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט על מינוי ממלא מקום לתפקיד פרקליט המדינה, ציין השר את קידומה המהיר של אבישר-אבלס בפרקליטות המדינה.
יצוין כי המועמדת בה בחר באותה עת השר אוחנה לתפקיד ממלא המקום, אורלי בן-ארי, כפופה בתפקידה לאבישר-אבלס, והאחרונה אף זכתה בהתמודדות בין שתיהן על תפקיד פרקליטת המחוז (פלילי).
במאי 2020 הייתה אבישר-אבלס בין בכירי הפרקליטות שתקפו בחריפות את ממלא מקום דן אלדד, בטענה שבדיקה שפתח כנגד היועץ מנדלבליט בפרשת הרפז נעשתה משיקולים שאינם עניינים ופרסומה ברבים היה "מעשה שלא ייעשה".
נשואה לעורך הדין רמי אבלס ואם לשלוש בנות.
הרבה רחל אדלר היא פרופסור למחשבה יהודית מודרנית ויהדות ומגדר בהיברו יוניון קולג' ורַבָּה רפורמית אמריקאית.
היא הייתה מחלוצות השילוב של גישות פמיניסטיות בחשיבה הדתית היהודית.
אדלר נולדה כרותליין (בהמשך שינתה את שמה לרחל) רובין ב-20 ביולי 1943. אביה הרמן היה מנהל בחברת ביטוח, אימה לוריין לבית הלמן הייתה יועצת חינוכית.
אדלר נישאה למשה אדלר, רב אורתודוקסי, ב-20 בדצמבר 1964. הם התגרשו ב-1984. לזוג בן יחיד עמיתי בצלאל.
בספטמבר 1987 נישאה בשנית לדייוויד שולמן, הם התגרשו ב-2008.
תואר ראשון (1965) ותואר שני (1966) בספרות אנגלית מאוניברסיטת נורת'ווסטרן
תואר שני בעבודה סוציאלית M.S.W מאוניברסיטת מינסוטה - 1980
דוקטורט מאוניברסיטת דרום קליפורניה -1997.נושא התיזה "תאולוגיה יהודית פמיניסטית"
אדלר הוסמכה לרבנות ב-13 במאי 2012.
אדלר היא מופקדת הקתדרה על שם דייוויד אלנסון למחשבה יהודית מודרנית בהיברו יוניון קולג', בלוס אנג'לס.
"פמיניזם יהודי: תאולוגיה ומוסר", רחל אדלר.
אדלר פרסמה מעל 50 מאמרים, שהתפרסמו בכתבי עת שונים.
ב-1971 התפרסם המאמר הראשון שלה, מאמר פורץ דרך בניתוח פמיניסטי של מעמד האישה ביהדות).
המאמר בשם "היהודי שלא היה שם: ההלכה והאישה היהודיה" (The Jew Who Wasn't There: Halacha and the Jewish Woman),התפרסם בתקופון דווקא (Davka magazine).
הפרס הלאומי לספרים יהודיים -1999
"רחוק מכולם" הוא סינגל של הזמר עומר אדם, מתוך אלבומו השישי, Omer, שיצא לאור ב-20 בספטמבר 2018.
השיר, בדומה לשירים אחרים של אדם, הוא בסגנון הפופ המזרחי, והוא נכתב, הולחן והופק על ידי צמד הפזמונאים תמר יהלומי ויונתן קלימי.
בשיר מתאר הדובר חופשה יחד עם בת זוגו, והוא כולל גם אזכור לשירו של אדם, "פעם בחיים".
השיר זכה להצלחה רבה בצאתו ולהשמעות רבות בתחנות הרדיו, ובכך הצליח להגיע למקום הראשון במצעד ההשמעות השבועי של חברת מדיה פורסט.
גם במצעד השנתי של החברה זכה השיר להצלחה רבה, והגיע למקום השני.
במצעד השנתי של כאן גימל הגיע למקום השלישי, ובמצעד השנתי של גלגלצ הגיע למקום ה-13. השיר הגיע גם למקום ה-81 במצעד העשור של כאן גימל.
לפי נתוני יוטיוב ישראל לשנת 2019, השיר הוא השיר הישראלי השני הנצפה ביותר.
נכון לדצמבר 2025 יש לשיר למעלה מ-38 מיליון צפיות באתר, ובכך נחשב לאחד מהסרטונים הישראלים הנצפים ביותר ביוטיוב.
ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי הצליח השיר לצבור למעלה מ-5 מיליון השמעות, ובכך נחשב לאחד מהשירים הישראלים המושמעים ביותר בספוטיפיי.
בסמוך לצאתו של השיר, התעוררה ביקורת על דמיון בינו לבין שירה של הזמרת הגרמנייה נאמיקה , "Lieblingsmensch".
רחוק ככל שישאו הרגליים הוא סרט גרמני משנת 2001 המגולל את סיפורו של שבוי המלחמה הגרמני קלמנס פורל בבריחתו מהגולאג הסובייטי בסיביר חזרה אל גרמניה.
הסיפור מבוסס על ספרו האוטוביוגרפי לכאורה של הסופר הבווארי ג'וזף מרטין באואר משנת 1955, בעלת אותו השם.
הסרט מהווה את העיבוד השני שנעשה לספר – במהלך 1959 שודרה בטלוויזיה המערב גרמנית מיני סדרה בת שישה פרקים על פי הספר, באורך של כמעט שבע שעות סך הכל.
שמו של החייל האמיתי שסיפורו מהווה בסיס לסרט, קורנליוס רוסט, אינו מוזכר בנובלה מכיוון שפחד מאיתורו על ידי הקג"ב.
בשנים שלאחר פרסום הסרט הועלו ספקות לגבי אמיתות סיפורו של רוסט.
באוגוסט 1944, סגן קלמנס פורל, קצין וורמאכט גרמני מבוואריה, נשלח לחזית המזרחית בעוד הוא מותיר מאחור את אשתו ההריונית ובתו, ליסה.
בתום המלחמה, פורל נשבה על ידי הצבא האדום ונגזרות עליו 25 שנות עבודות פרך על "פשעיו כנגד הפרטיזנים".
יחד עם שבויים גרמנים נוספים, פורל נשלח במסע ארוך וחוצה יבשות ברכבת וברגל לגולאג בכף דז'נב שמאובטח בידי קצין נ.ק.ו.ד.
אכזרי – סגן קמנב – המעביד אותם בפרך במכרות עופרת.
לאחר שלוש שנים במחנה וניסיון בריחה כושל, פורל בורח בסיועו של רופא המחנה, ד"ר שטאופר, שתכנן לברוח בעצמו אך חלה בסרטן סופני.
פורל מבטיח לבקר את אשתו של הדוקטור במגדבורג ולבשר לה שבעלה מת באביב.
פורל הולך צפונה על מנת לבלבל את השומרים שמצפים שיברח מערבה.
בסופו של דבר, אספקת המזון שקיבל פורל מד"ר שטאופר נגמרת, והוא הורג כלב ים על מנת לאוכלו.
במהלך החורף נודד פורל לאורך צפון סיביר, עד שהוא פוגש את אנסטאס וסמיון, כורי זהב וציידים.
למרות שהוא חושד בהם בהתחלה, פורל מחליט להצטרף אליהם במסע, אולם במהרה החבורה מתפרקת: סמיון הורג את אנסטאס כשהוא חושד בו בנוגע לגניבת הזהב שלו, ולאחר מכן מנסה להרוג את פורל כאשר הוא חושד גם בו.
פורל כמעט נטרף על ידי זאבים, אך שבט צ'וקצ'ים מצילים אותו.
אחת מבנות השבט, אירינה, מתאהבת בפורל.
במקביל, סמיון נעצר בידי הנ.ק.ו.ד.
שמגלים לקמנב כי פורל עדיין במנוסה.
לאחר שפורל מחלים, בני השבט הצ'וקצ'י מגלים כי הסובייטים מחפשים אותו.
פורל נוסע עם אירינה לנקודת העזיבה שלו ומקבל ממנה כלב, ארגיש, וקמע מזל מהשמאן הצ'וקצ'י.
פורל מגיע למחנה כרייה ועולה על רכבת שמובילה אותו היישר אל חיילי הנ.ק.ו.ד.
בסופו של דבר, ארגיש הכלב מתנפל על קמנב ופורל מצידו בורח בעוד ארגיש נורה בידי קמנב.
כשנה לאחר מכן, פורל מגיע למרכז אסיה בעודו חוצו את הערבות המדבריות, ובטורקמניסטן הסובייטית הוא פוגש פליט יהודי פולני שמזייף עבורו דרכון סובייטי.
פורל עושה את דרכו אל איראן, אולם בדרכו אל החופש הוא פוגש את קמנב בעודו חוזר מהצד האיראני.
לתדהמת פורל המבוהל, קמנב מתיר לו לעבור בעודו מכריז כי "הניצחון הוא שלי".
באיראן, פורל נכלא תחת חשד שהוא מרגל סובייטי.
לבסוף, בטרם הוא מוצא להורג, דודו של פורל שעובד באנקרה מובא לכלא בטהראן ומזהה את פורל שמקבל את חירותו.
בערב חג המולד 1952, פורל חוזר לבוואריה לאחר שעזב אותה שמונה שנים לפני כן, ומתאחד מחדש עם משפחתו במיסת חצות.
ברנרד בטרמן – קלמנס פורל
אנטולי קוטניוב – סגן קמנב
מייקל מנדל – ד"ר שטאופר
רחל אדיב (נולדה בשם רחל קיסל; 21 בינואר 1912 – 12 בינואר 1993) הייתה פעילת ציבור וסופרת.
שימשה כחברת מועצת העיר חיפה וכחברת מרכז מפלגת העבודה.
רחל קיסל נולדה באודסה, אוקראינה.
במשך מלחמת העולם הראשונה נדדה עם הוריה ובסיומה של המלחמה התיישבו בגרודנו, כיום בלארוס.
בגרודנו למדה בבית ספר תרבות והצטרפה לתנועת "השומר הצעיר".
ב-1930 עברה המשפחה לוורשה, פולין וב-1932 עלו לארץ ישראל במסגרת העלייה החמישית.
שנים אחדות שהתה בקיבוץ גן שמואל ולאחר מכן עבדה כפועלת בבית חרושת בתל אביב.
ב-1936 עברה עם בעלה לחיפה והייתה פעילה במועצת הפועלות.
במלחמת העולם השנייה התגייסה לצבא הבריטי ושימשה כקצינת חינוך.
לאחר מלחמת העולם השנייה יצאה לשליחות לאירופה ובשנים 1960–1962 נשלחה מטעם מועצת הפועלות לדרום אמריקה ופעלה במספר מדינות.
ב-1966 הצטרפה למפא"י, ובהמשך - מפלגת העבודה והייתה פעילה מטעמה.
ב-1969 נבחרה לרכזת הנשים במפלגת העבודה בחיפה.
וכן הייתה חברה במועצת העיר חיפה.
המשיכה בפעילותה הפוליטית משך כל שנות ה-70.
הייתה נשואה לישראל אדיב, מנהל בבנק הפועלים בחיפה, מראשוני העלייה השלישית.
רחל אדיב פרסמה סיפורים ורשימות מ-1940 (ב"השומר הצעיר"), בעיתוני הארץ, ובביטאוני הבריגדה.
באהלים (תל אביב: הוועד הארצי למען החייל היהודי, תש"ה 1945) ציורים – אריה ארוך
בעקבות יהודים: רשמי מסע (תל אביב: הוצאת מחברות לספרות, תשכ"ד 1964) ציורים – יוחנן סימון
שמו היה למאר: מפי עולים מברית-המועצות (תל אביב: עם עובד – תרבות וחינוך, תשל"ד 1974) ציורים – שמואל בונה
רחל אדרי (נולדה ב-15 בינואר 1959) מוכרת גם כ"רחל מאופקים", היא אזרחית ישראלית אשר הוחזקה בביתה (יחד עם בעלה) כבת ערובה על ידי מחבלים פלסטינים במהלך הטבח באופקים.
התנהלותה השהתה את המחבלים עד שהימ"מ חילצו אותה ואת בעלה.
בשל כך זכתה לאהדה בישראל.
אביה, נמטואל קורם, היה אלמן עם שבעה ילדים.
אדרי נולדה מנישואיו השניים לחוה שאיתה נולדו לו עוד שבעה ילדים.
היא גדלה במשפחה בת 14 ילדים, להורים יוצאי פרס.
בגיל 12 החלה לעבוד בניקיון חדרי מדרגות ובכיתה י"א נשרה מלימודיה.
בצבא שירתה כפקידה טכנית בטייסת 102 בבסיס חצרים.
אדרי עבדה 43 שנה בשקם בבסיס צאלים.
ביוני 2023 קיבלה אות הצטיינות על שירותה ארוך השנים בטקס שנערך בבית הנשיא.
אדרי אם לשלושה ילדים וסבתא לשלושה נכדים.
בבוקר שבת, 7 באוקטובר 2023, בשעה 06:29, פתח ארגון הטרור חמאס במתקפת פתע על ישראל.
בחסות ירי של אלפי רקטות, חדרו מאות מחבלים ליישובים ישראליים ולמתקנים צבאיים.
במהלך החדירה לארץ, הגיעו המחבלים לאופקים בסביבות השעה 06:45, והחלו לבצע טבח בתושבי העיר.
בסביבות השעה 09:06 חמישה מחבלים פרצו לבית משפחת אדרי, שבו שהו באותו הזמן רחל ובעלה דוד, ולקחו אותם כבני ערובה במסגרת פיגוע מיקוח.
למחבלים היה נשק רב, כולל רימונים, רובי סער AK-47 וטיל לאו.
בכוח המשטרה שהגיע למקום על מנת לחלץ את הזוג אדרי היה גם בנם, פקד אביתר אדרי, שתדרך את הלוחמים על מבנה הבית.
על המשא ומתן פיקד סגן ניצב ארקדי שוסטר.
המחבלים היו בבית 17 שעות, ובמהלכן הגישה להם רחל קפה, עוגיות, ארוחת צהריים ואננס משימורים ושוחחה עימם (בין השאר בערבית), ניסתה לדבר לליבם ואף לימדה אותם שירים בעברית בין השאר של הזמר ליאור נרקיס.
בנוסף, היא חבשה את אחד המחבלים כשהיה פצוע.
היא סימנה לבנה קצין המשטרה ולשוטרים במשא ומתן על הכנת קפה למחבלים (לשאלה כמה להכין שהמחבלים לא ענו עליה) כמה מחבלים יש בביתה (5) על אצבעות ידה שהניחה על פניה כאילו במקרה, בעוד המחבל אוחז ברימון לא נצור צמוד לראשה.
לאחר מעורבות צוות המשא ומתן המשטרתי, בשעה שתיים בלילה פרצו לוחמי הימ"מ אל הבית, חיסלו את המחבלים וחילצו את בני הזוג.
סגן המפקד הימ"מ שפיקד על הכוח מתאר מצב מורכב בו היו הלוחמים שהגיעו לזירה, אחרי שעות ארוכות של לחימה בזירות השונות ועל רגע החילוץ: "הלוחמים במצב צבירה מורכב פיזי ומנטלי אחרי שעות ארוכות של לחימה מ-06:30, ולאחר שאיבדנו שישה מלוחמינו.
בערב, בזמן ההיערכות, קיבלנו הודעה על עוד שלושה הרוגים.
14 שעות כמעט בלי רגע מנוחה, היה ברור לנו שאנחנו יוצאים לא כפי שנכנסנו.
פרצנו פנימה באמונה שעשינו את הטוב ביותר שיכולנו, לאחר לחימה של כמעט שתי דקות, חילצנו את רחל ודוד".
"שלושה לוחמים נפצעו (בקרבות), אחד קשה.
בין הראשונים שפרץ היה ייטב לב הלוי, לוחם ערכי ומיוחד משכמו ומעלה.
הוא נהרג שבעה חודשים אחר כך בסיכול חוליית מחבלים אכזרית ביהודה ושומרון", המשיך נצ"מ ל', והוסיף כי השאיפה של הכוח הייתה לסיים את האירוע במשא ומתן מה שבסוף לא קרה והלוחמים כאמור פרצו לבסוף לבית וחילצו את בני הזוג אדרי.
בנם של בני הזוג, פקד אביתר אדרי, נאלץ להמתין מחוץ לבית בעת פריצת החילוץ, כדי שהפעולה לא תיפגע בגלל מעורבותו הרגשית.
מייד לאחר האירוע התראיינה אדרי לערוצי החדשות.
סיפור גבורתה זכה לתהודה בציבור ובערוצי התקשורת.
אנשים ציירו את דמותה של אדרי על קירות מרכזיים, יצרו משחק מחשב בהשראתה, וניצול מהטבח קעקע את דמותה על רגלו.
מספר כתבות פורסמו באינטרנט המסקרות את העוגיות שהצילו את חייה של רחל.
שר החוץ הבריטי ג'יימס קלברלי ביקר בביתה של אדרי.
במהלך ביקור נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן בישראל, רחל אדרי נפגשה איתו.
לאחר פרסום האירוע השתתפה בסרטון של חב"ד שבו קראה לנשות ישראל לקבל על עצמן הדלקת נרות שבת.
ביולי 2025, לאחר סיום השיפוץ שנדרש עקב קרב היריות שנועד לחלץ את רחל ובעלה מהבית, חזרה אדרי להתגורר בביתה.
בעקבות סיפורה של אדרי יצרו בן פרנקו ורועי ביתן משחק רשת של רחל מאופקים ונוצר סרטון קומי ביוטיוב בשם „כוח רחל", על ידי רועי ביתן, עם מעל 100,000 צפיות (נכון לדצמבר 2025), בו מוצגת אדרי כגיבורת-על ההורגת מחבלים באמצעות אוכל.
ב-25 באוקטובר 2023 גילם יניב ביטון את דמותה של אדרי במערכון של ארץ נהדרת בפרק מיוחד.
ב-12 באוקטובר 2024 שודר הסרט התיעודי "רחל מאופקים" בכאן 11 בסרט מירב גרובר משחקת בתפקיד רחל ואלברט אילוז משחק בתפקיד בעלה דוד.
רחיצת הסוס האדום , הידוע גם בשם "הסוס האדום השוחה", הוא ציור שמן על בד משנת 1912 מאת הצייר הרוסי קוזמה פטרוב-וודקין.
היצירה מוצגת כיום בגלריית טרטיאקוב במוסקבה.
במרכז הציור מתואר סוס אדום גדול, שתופס את רוב החזית הקדמית של הקומפוזיציה.
הסוס כה גדול עד שאוזניו חורגות מגבולות הבד.
צבעו האדום הבוהק יוצר ניגוד חד עם גוני הכחול של המים שסביבו.
על גבו רוכב נער עירום, כמו שני רוכבים נוספים הנמצאים ברקע, כל אחד עם סוסו.
הציור ממחיש את עקרונותיו של פטרוב-וודקין בנוגע לפרספקטיבה מעוגלת, כפי שניתן לראות בצורת הבריכה ובקימור שבו מוצבות הדמויות.
הציור נוצר בתקופה של עניין מחודש ושימור של איקונות רוסיות ישנות.
מבקרי אמנות ציינו את ההשפעה של איקונות רוסיות על יצירה זו.
על פי חלק מהדעות, צבעו המקורי של הסוס היה שונה, אך האמן שינה אותו לאחר שנחשף לאיקונות המציגות דמויות קדושות רכובות על סוסים אדומים, כמו האיקונה של בוריס וגלב מהמאה ה-14 או נס הארכאנג'ל מיכאל מהמאה ה-17.
בנוסף להשפעות מהאמנות הרוסית המסורתית, היצירה הושפעה גם מהסגנון של פייר פובי דה שאבאן ואנרי מאטיס, אמנים שהיו אהובים במיוחד על פטרוב-וודקין.
פטרוב-וודקין צייר את היצירה בשנת 1912 בזמן שהתגורר בחבלינסק, ויש המשערים כי היא נוצרה במחוז וולגוגרד.
רישומים מוקדמים מראים כי הציור החל כיצירה ריאליסטית יותר אך התפתח לסגנון סמלי.
הסוס שבציור, מלטצ'יק, היה שייך לשכנו של האמן, ואילו הדמות הרוכבת עליו התבססה על תלמידו של פטרוב-וודקין, סרגיי קלמיקוב.
קלמיקוב צייר יצירה בנושא דומה שנה קודם לכן, וייתכן כי ציורו השפיע גם על פטרוב-וודקין, אם כי נושא רחיצת הסוסים נפוץ מאוד באמנות הרוסית.
היצירה הוצגה לראשונה בשנת 1912 בתערוכה של קבוצת "מיר איסקוסטבה", שם זכתה להצלחה וביקורות חיוביות.
בשנת 1914 היא הוצגה בתערוכה בינלאומית במאלמה, שוודיה, שם זכה פטרוב-וודקין במדליה על הציור.
עם זאת, פרוץ מלחמת העולם הראשונה, המהפכה הרוסית ומלחמת האזרחים ברוסיה עיכבו את חזרתה של היצירה לרוסיה.
רק בשנת 1950 הוחזר הציור למשפחת האמן, ובשנת 1961 נתרם לגלריית טרטיאקוב במוסקבה, שם הוא מוצג עד היום.
עבדל רחים אלחסן בונקנו הוא כדורגלן ניז'רי יליד ניגריה המשחק בעמדת המגן השמאלי בריאל אוביידו ובנבחרת ניז'ר.
לאחר ששיחק בקבוצת הנוער של ראיו מחדאונדה, אלחסן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ב-פראקוולוס אנטמירה בשנת 2020. ב-1 בספטמבר 2021 הושאל לחימנסטיקה סגוביאנה מהליגה הספרדית הרביעית לעונת השאלה אחת.
לאחר שחזר לראיו מחדאונדה, ב-4 באוגוסט 2023 חתם על חוזה לשנתיים ברקראטיבו ולבה.
ב-15 ביולי 2024 חתם על חוזה לשלוש שנים באוביידו מהליגה הספרדית השנייה.
ב-17 באוגוסט 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו, בניצחון 1–0 על דפורטיבו לה קורוניה.
אלחסן נולד בניגריה והוא ממוצא ניז'רי.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ניז'ר ב-23 במרץ 2022, בתיקו 1–1 מול נבחרת מוזמביק.
רחל בת כלבא שבוע הייתה אשתו של התנא רבי עקיבא, כמופיע בסיפורי חז"ל.
חייתה בתקופה הרומית, במאה השנייה לספירה.
ברוב המקורות נקראת ברתיה דכלבא שבוע.
המקום היחיד בו היא נזכרת בשמה הוא בפרק השישי של אבות דרבי נתן:
רחל הייתה רעייתו של רבי עקיבא.
היא זו שהניעה אותו ללמוד ובזכותה הפך לתלמיד חכם.
זאת תוך ויתור מצדה על ירושת אביה, על יוקרה וסטטוס, וכן על חיי נישואין נורמטיביים.
מקום קברה של רחל אינו מתואר בספרות חז"ל והוא נושא שנוי במחלוקת.
בתו של כלבא שבוע מהווה מודל חיובי, בעיני חז"ל, לרעייה המקריבה את עצמה ואת חייה על מנת לקדם את בעלה.
הסופרת יוכי ברנדס בספרה "הפרדס של עקיבא", נותנת פרשנות לדמותה של רחל ולמניעיה.
על פי ספרה, רחל הייתה הכוח המניע שגרם לרבי עקיבא להפוך מרועה צאן שאינו יודע לקרוא לתנא, והייתה לה יכולת לראות באנשים את גדולתם גם כשהסביבה אינה רואה זאת.
דליה רביקוביץ כתבה את סיפורה של רחל בשיר "רבי עקיבא".
השיר, בלחנו של מוני אמריליו ובביצועה של רבקה זהר, היה להיט בשנות ה-70.
רחל בּוֹימְווֹל (בכתיב יידי: בוימוואָל ברוסית: Рахиль Баумволь; 4 במרץ 1914 – 16 ביוני 2000) הייתה סופרת, משוררת ומתרגמת יידית.
רחל בוימוול נולדה באודסה, בתו של יהודה ליב בוימוול, שחקן, מנהל תיאטרון, ומחבר אופרות.
בילדותה, בשנת 1920, נרצח אביה בפוגרום בעת סיבוב הופעות עם הלהקה היהודית שלו.
רחל גדלה בבית ספוג ערכי תרבות, יהודיים וכלליים, שהשפות המדוברות בו היו יידיש ורוסית.
שיריה הראשונים נדפסו בירחון הנוער הקומוניסטי, הקומסומול, ביידיש, "פיאנער", שיצא לאור במוסקבה בשנות העשרים הראשונות.
היא הייתה אז ילדה בת תשע, אבל אמה התעקשה לרשום את השירים הללו ולפרסמם.
בעת מלחמת העולם השנייה נדדה רחל בוימוול עם משפחתה מזרחה, ומצאה מחסה בטשקנט, אוזבקיסטן.
עם תום המלחמה שבה לרוסיה והשתקעה במוסקבה, שם כתבה שירים, שירים לילדים, סיפורים ומעשיות.
היא עצמה תרגמה את יצירותיה מיידיש לרוסית, וספריה, כעשרים במספר, נדפסו בשתי הלשונות.
בוימוול הייתה נשואה למשורר היידי זיאמה (זלמן) טֶלֶסין (טעלעסין) (1908–1996).
בני הזוג היו הורים לבן יחיד, יוליוס טלסין, דיסידנט ואקטיביסט ציוני בברית המועצות.
כתיבתה של בוימוול בכל הסוגות היא מלאת דמיון, חריפת ביטוי, רעננה ומגובשת.
ספריה עוררו עניין בין הקוראים הרוסיים, ושנים עשר מהם נדפסו במשך השנים.
משיריה תורגמו לעברית שירים בודדים, בידי אוריאל אופק, אברהם שלונסקי ושמואל יזרעאלי.
שניים מספריה ראו אור בתרגום לעברית.
רחל בוימוול נפטרה בשנת 2000 בירושלים.
1971 - פרס לתרבות יידיש מטעם הקונגרס היהודי לתרבות יידיש ע"ש פ' אטרן.
מאסקווע: צענטראלער פעלקער-פארלאג פון פ.ס.ס.ר., 1931.
פיאנערנ: קינדער-לידער (חלוצים - שירי ילדים).
וויינשל-ביימער בליענ (עצי הדובדבן פורחים).
מאסקווע: אגיז - מעלוכע-פארלאג דער עמעס, 1947.
א מאל איז געווען א העלפאנד: מעשהלעך פאר קליין און גרויס (פעם היה פיל: סיפורים לקטנים וגדולים).
דניאל פינקלקרויט: א יידישער אקטיאר 1894-1971 (דניאל פינקלרויט - שחקן יהודי).
פון ליד צו ליד (משיר לשיר).
אליין דאס לעבן (החיים לבד).
ירושלים: שמואל און רבקה הורוויץ-פאנד ביי דער יידישער קולטור געזעלשאפט, תשמ"ד 1983.
תל אביב: שמואל און רבקה הורוויץ-ליטעראטור-פאנד ביי דער יידישער קולטור-געזעלשאפט, תשמ"ח 1988.
אנטקעגן דעם וואס איר זאגט: אידיאמאטישע אויסדרוקן (בקשר למה שאתה אומר: ביטויים אידיומאטיים).
ירושלים: פארלאג הארץ, תשנ"א 1991.
צוגעבונדקייט: 170 נייע לידער (קשר רגשי: 170 שירים חדשים).
טרייסט און טרויער: הונדערט נייע לידער (נחמה וצער: מאה שירים חדשים).
חמשים אגדה ואגדה; תרגם שלמה אבן-שושן; ציירה מיכל אפרת, תל אביב: הקיבוץ המאוחד; אגודת הסופרים העברים ('ספריית שבות ע"ש חיים הזז לתרגומי יצירות של סופרים עולים), תשל"ג.
שירי זמנים שונים; מיידיש: בידי מתרגמים שונים; הביא לדפוס: שלמה אבן-שושן, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1989. (עברית ויידיש עמוד מול עמוד)
רחל אליאור (נולדה ב-28 בדצמבר 1949) היא חוקרת ישראלית, פרופסור אמריטה ומופקדת הקתדרה על שם ג'ון וגולדה כהן לפילוסופיה יהודית באוניברסיטה העברית.
נולדה בירושלים, בת ללאה רובינשטיין-קאליקו-פאלאג'י ושמואל פאלאג'י.
הייתה חברה בתנועת הצופים, בגדוד איילון, בשבט מודיעין בירושלים ויצאה עם גרעין צפיר לנח"ל.
שירתה בנח"ל סיני, בקיבוץ מפלסים ובקיבוץ חצרים בין השנים 1967–1969. בין השנים 1969–1976 למדה באוניברסיטה העברית בירושלים, מהתואר הראשון אותו סיימה בהצטיינות יתרה, עד התואר השלישי, אותו סיימה בהצטיינות יתרה.
נושא עבודת הדוקטורט שלה היה: "תורת האלוהות בדור השני של חסידות חב"ד", אותו כתבה בהדרכתה של רבקה שץ-אופנהיימר והשלימה ב-1976. הייתה בין ראשוני הזוכים במלגת אלון, לשנים 1979–1982. בין מוריה נמנים גם ישעיהו תשבי, אפרים גוטליב, יוסף דן וצבי ורבלובסקי.
אליאור מלמדת בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית מאז 1978. בשנת 1994 התמנתה לפרופסור מן המניין.
כיהנה כראש החוג ושימשה שנים אחדות יועצת נשיא האוניברסיטה העברית לענייני מעמד האישה.
אליאור השתתפה כעמיתת מחקר בכירה במרכז סכוליון באוניברסיטה העברית בשנים 2005–2008, ומכהנת כעמיתת מחקר בכירה במכון ון ליר בירושלים.
היא לימדה באוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת שיקגו, באוניברסיטת מוסקבה הממלכתית על שם מיכאיל לומונוסוב, בישיבה יוניברסיטי, באוניברסיטת טוקיו, באוניברסיטת דושישה בקיוטו, ב"פידיאה" בסטוקהולם ועוד.
הייתה עמיתת מחקר במרכז אוקספורד ללימודי היהדות.
אליאור זכתה בפרס גרשם שלום לחקר הקבלה מטעם האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים לשנת 2006. בשנת 2016 זכתה בתואר דוקטור לשם כבוד מטעם ההיברו יוניון קולג' בסינסינטי ובירושלים.
ביום האישה הבין-לאומי בשנת 2017 זכתה לאות הוקרה לנשים פורצות דרך, המוענק מטעם ויצו ירושלים, על פועלה למען החברה בישראל.
בשנת 2010 הקדישו לה עמיתיה חוקרי המיסטיקה היהודית והנוצרית הקדומה ב-"Society of Biblical Literature" את קובץ המחקרים באותיות של אור.
היא יושבת ראש הוועדה האקדמית של קרן ליאון [חיים יהודה] רות, וחברה בעמותה למחשוב ספרות עברית המנהלת את "פרויקט בן-יהודה".
באוקטובר 2014 נבחרה כחברת כבוד של האקדמיה הברזילאית לפילוסופיה בריו דה ז'ניירו.
ב-2020 נבחרה לחברה באגודת הסופרים העברים.
רחל אליאור נשואה למיכאל אליאור ולהם שלושה ילדים.
אליאור עוסקת ביצירה המיסטית היהודית מהעת העתיקה ועד לעת החדשה.
לדעתה פרקים במיסטיקה היהודית משקפים היסטוריה של הרוח היוצרת הנכתבת בידי המפסידים, המפרשים את משמעותה של ההיסטוריה בעיניהם המתרחשת בין חורבן לתקווה.
הפרקים השונים במחקריה עוסקים במיסטיקה של המרכבה וההיכלות בעת העתיקה ובמיסטיקה של הקבלה מן המאה השש-עשרה עד למאה העשרים.
מחקריה בספרות ההיכלות והמרכבה, שהתחברה אחרי חורבן בית שני, דנים בגלגולים שונים של המקדש (ההיכל), של מרכבת הכרובים (מרכבה) ושל שירת הקודש הקשורים בזמן מקודש, במקום מקודש ובפולחן מקודש במחשבה המיסטית.
מחקריה מתמקדים בהתפתחות המאוחרת של הקבלה מן השליש הראשון של המאה השש-עשרה (ר' יוסף קארו, גליא רזא וקבלת האר"י) עבור בשבתאות המאוחרת במאה השמונה-עשרה (יעקב פרנק) ובחסידות במאות השמונה-עשרה והתשע-עשרה (חסידות הבעש"ט, חסידות חב"ד, חסידות פולין מהחוזה מלובלין ועד חסידות איזביצה ראדזין).
תורת האלוהות בדור השני של חסידות חב"ד – ספרה הראשון של רחל אליאור ראה אור ב-1982 בהוצאת מאגנס.
הספר עוסק בהגות המיסטית החב"דית ובמאבקים שהיו קשורים בגיבושה בראשית המאה ה-19, והוא עיבוד עבודת הדוקטורט שלה.
הספר עוסק בדור השני של חסידות חב"ד, במיסטיקה של תלמידיו של רבי שניאור זלמן מלאדי.
ניתן לחלק את הספר לשני חלקים: לתורת האלוהות של חב"ד ולעבודת השם של חב"ד.
הדיון כולל הסברים של תורת הצמצום, תורת הספירות ותורת הבריאה.