tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ממקורות שונים וממצאים ארכאולוגיים מתברר, שהיה מקובל בארץ לבנות בבתי המרחץ מקווה צמוד, על מנת לאפשר לרוחצים, שנטמאו משפיכת המים כתוצאה מגזרה זו, לשוב ולהיטהר בטבילה במקווה.
על פי התלמוד, ארבע הגזרות האחרונות הם חלק מקבוצת הלכות מיוחדת המכונה שמונה עשר דבר, שמונה עשרה גזרות שנקבעו במעמד מיוחד של בית שמאי ובית הלל.
ככלל, לטומאות שקבעו חכמים מעמד שונה מן הטומאות האמורות בתורה: הנטמא בהן ונכנס למקדש או אוכל קדשים אינו מביא קרבן על כך.
כמו כן, הנטמא בהן יכול להיטהר מיד בטבילה, ובדרך כלל אינו צריך להמתין עד שקיעת השמש ("הערב שמש").
בדרך כלל, גם אין שורפים תרומה או קורבן שנטמאו בטומאה זו, אלא משאירים אותם כמות שהם עד שייפסלו מאכילה באופן אחר ויישרפו.
תהליך הטהרה הבסיסי שעל ידו נטהרים מרוב הטומאות נעשה על ידי טבילה במקווה או במעיין לאחר היפרדות מהגורם המטמא, והמתנה עד הערב.
בטומאות החמורות (טומאת מת, נידה, זב, זבה, יולדת, ומצורע) תהליכי הטהרה הם מורכבים יותר, וכוללים אלמנטים נוספים:
המתנת זמן – יותר תמיד נמשכות לפחות שבוע, ולכן יש צריך להמתין עד לתחילת תהליך הטהרה.
משך ההמתנה המדויק משתנה בין הטומאות השונות.
טקסי הזאה – בטומאת מת ובטומאת מצורע יש צורך בטקסי "הזאה" (התזה) מיוחדים על מנת להיטהר.
ההזאה על טמא מת צריכה להיעשות על ידי אפר פרה אדומה.
ההזאה על מצורע היא מדם של ציפור וכוללת מרכיבים טקסיים נוספים המפורטים בתורה.
הקרבת קורבנות – לארבעה סוגי טומאות קבעה התורה שעליהם להביא קורבן להשלמת טהרתם, והם: זב, זבה, יולדת ומצורע.
קיימים סטטוסים הלכתיים שונים למי שהתחיל בתהליך הטהרה אך עדיין לא השלים אותו: טבול יום הוא הסטטוס של אדם או כלי שזה עתה עברו את הטבילה המטהרת, שעדיין נשארת עליהם טומאה מסוימת עד הערב.
דרגת הטומאה שלו היא כ"שני לטומאה", שאסור לו לאכול תרומה והוא אף מטמא אותה במגעו.
מחוסר כיפורים הוא הסטטוס של ארבעת סוגי הטמאים שחייבים להביא קורבן (זב, זבה, יולדת ומצורע), שהשלימו את כל תהליך הטהרה מלבד הבאת הקורבן.
עד הבאת הקרבן אסור להם להיכנס לבית המקדש ולאכול מן הקרבנות.
לעומת זאת מזון או משקה שנטמאו, וכן כלים העשויים מחרס שנטמאו – אינם יכולים להיטהר על ידי תהליכי טהרה, והם נשארים טמאים עד שהם שיעברו תהליך שישנה אותם באופן מהותי כגון שבירת הכלי או זריעה באדמה.
בדרך זו ניתן לטהר גם מים על ידי הצמדתם למאגר מים (הצמדה זו נקראת "השקה"), ובכך הם נעשים כחלק ממנו.
גישות שונות הופיעו במחשבת ישראל בניסיון למצוא פשר וטעם ברעיון הטומאה.
יש שהבחינו בין טומאת הגוף לטומאת הנפש, בין טומאה מוחשית לטומאה רוחנית, ויש שהציעו רעיונות מוסריים העולים מהעיסוק בטומאה ובטהרה.
רבי יהודה הלוי בספר הכוזרי כותב, לאחר משפט של הסתייגות מן היכולת להבין לאשורם את טעמי המצוות בכלל ומצוות אלו בפרט, שהיסוד המשותף לכל מיני הטומאות הוא המוות.
גם הצרעת היא מיתה מסוימת לאיבר הנגוע בה, וכן זרע היוצא מהגוף ומאבד את פוטנציאל ההולדה שבו.
המוות משפיע לרעה על האדם מבחינה נפשית, וככל שהאדם עדין יותר – כך הוא מושפע לרעה גם מצורות קלות יותר של דמיון למוות.
הרמב"ם במשנה תורה (סוף הלכות מקוואות) מגדיר את הלכות הטומאה והטהרה כ"גזרת הכתוב" ללא סיבה המובנת לבני אנוש.
לעומת זאת, בספרו מורה נבוכים (חלק שלישי, פרק מז) הרחיב הרמב"ם במתן נימוקים להלכות אלו.
הרמב"ם מוסיף, שהתורה רצתה גם להרחיק את האדם מדברים מאוסים.
בכיוון זה הרחיב רבי יצחק אברבנאל בפירושו לויקרא פרק יא, כיצד דירוג הטומאות לחמורות יותר וקלות יותר קשור לנזק הסביבתי הטבעי שנגרם מהן.
במקומות אחרים כתב הרמב"ם, שהיתרון בזהירותם של ה"חברים" מלהיטמא הוא, שעל ידי כך נאלצו להתרחק מחברתם של עמי הארץ, ובדידות זו איפשרה להם להגיע להישגים רוחניים.
האנתרופולוגית מרי דאגלס שעסקה בהלכות הטומאה והטהרה בספר ויקרא על בסיס השוואה לתרבויות שונות, הגיעה למסקנה שהטומאה היא ביטוי של אנומליה וחוסר סדר – אחת מן הדרכים להתמודד עם תופעות לא רגילות הגורמות לאדם חוסר נחת בולט היא באמצעות הרחקתו של המושא האנומלי והגדרתו כטמא.
הרב אברהם יצחק הכהן קוק כותב דברים דומים: .
כלומר, הטומאה מבטאת את היחס האנושי הירוד אל המוות – יחס שלאמיתו של דבר אינו נכון, וזאת בשל הישארות הנפש.
בהמשך כותב הראי"ה, שהכהנים מוזהרים שלא להתקרב למתים כדי שלא יתרשמו יתר על המידה ממחזהו המטעה של המוות (לא מפני עוצמתה האמיתית של הטומאה, אלא מפני השקר שבה).
בתנ"ך מופיע השורש טמ"א בהקשרים רבים, לציון שלילתו של מעשה מסוים.
כך לדוגמה משתמשת התורה בביטוי זה בגנותה את הרצח: , את הניאוף: (ובאופן דומה ב) וכן עבודה זרה: .
בדוגמאות שלעיל אין המושג "טומאה" מורה כי קיימת טומאה ממשית על אדם או חפץ כלשהו, אלא זהו ביטוי מופשט, אשר נועד להבליט את חומרת המעשה ואת הצורך להימנע ממנו מן ההיבט המוסרי.
גם בעל חיים האסור באכילה (כמו חזיר) נקרא , ברם אין פירוש הדבר שיש עליו (בהיותו חי) "רוח טומאה" כלשהי, או כי מי שנוגע בחזיר – עוברת אליו טומאה בגלל נגיעה זו.
כינויו "טמא" בא רק לציין את האיסור לאוכלו.
ההיטהרות מטומאה זו היא תהליך רוחני-פנימי של תשובה, כפי שנכתב בספר תהילים: .
בכינוי מושאל משמשת גם הטומאה בספרי המוסר, הקבלה והחסידות ככינוי למרחק נפשי של יהודי מהבורא, הנוצר על ידי עבירות ומעשים רעים.
המלבי"ם מגדיר את הטומאה במובן המוסרי כ"טומאת הנפש", לעומת הטומאה במובן ההלכתי המדויק, שהיא "טומאת הגוף".
לדעתו, קיימת הבחנה בסגנון התורה בין שני הסוגים הללו: כאשר מדובר על טומאה במובן של ליקוי מוסרי, משתמשת התורה במונח "להיטמא ב...", כדי להדגיש את העוון המטמא (כמו "לטמאה בה" שהוזכר לעיל).
לעומת זאת, לשון טומאה סתמית, בלי התוספת "ב..." (כמו: ), נאמרה על הטומאה ההלכתית.
ההקשר המיוחד של הטומאה כמושג הלכתי, הוא היותו של חפץ או אדם מסוים במצב של טומאה, זמנית או קבועה.
טומאה זו נוצרת בגלל התרחשות מסוימת, והיא ניתנת להעברה מדבר אחד לדבר אחר.
כך, למשל, נבלה של בעל חיים נקראת "טמאה" ואדם הנוגע בה נעשה טמא בגלל הנגיעה בה.
טומאה זו היא כעין מציאות ממשית של רוח טומאה, אשר קיימת בחפץ עצמו, וניתן להעבירה לחפץ אחר או לסלקה לחלוטין (זהו הסבר פשטני, לצורך ההגדרה הראשונית של המושג וההבדל בינו לבין הקשרים אחרים של "טומאה"; וראו להלן: מהות הטומאה).
גישה אחת סוברת, שהטומאה שחלה על אדם או חפץ היא מציאות ממשית – ישות רוחנית מסוימת, אף כי היא בלתי נראית ואינה מושגת לחושים.
על פי דרך זו ניתן אף לומר, שההלכות האמורות בטומאה נועדו רק לחשוף את המציאות הקיימת ממילא בטבעו הרוחני של העולם.
לפי השקפה זו, רוח הטומאה עלולה לגרום נזקים לנפשו של מי שבא עמה במגע, ושמירת הטהרה מצילה את האדם מנזק זה.
ביטויים לתפיסה זו ניתן למצוא בכתבי כמה מן הראשונים.
השקפה זו פותחה על ידי רבי עובדיה ספורנו.
במאמרו "כוונות התורה" כותב ספורנו כי השדים ניזונים מן הטומאות, ובפרט מטומאת מת, ומטרת ההרחקה מן הטומאות היא להרחיק את השדים הנספחים אליהם מן הקודש והמקדש.
על פי דרכו הסביר מדוע בימי הבית השני הירבו חז"ל להוסיף גזרות בענייני טומאה וטהרה , שכן בתקופה זו רבו השדים.
מדבריו עולה, שהטומאות שגזרו חכמים אף הן משקפות מציאות קיימת, הגורמת לשדים להסתפח אליהן, אלא שבזמן מתן תורה הייתה זו מציאות זניחה, שניתן היה להתעלם ממנה, ואילו בתקופת בית שני הייתה מציאות השדים מפותחת יותר, ולכן דרשה טיפול והתייחסות.
במדרש ובתלמוד הבבלי והירושלמי, יש מקרים בהם מוזכרים "מזיקים", "שדים", רוח רעה ועוד, גם בהקשר של מחלות גופניות ומחלות נפשיות, ובתורה הטומאה מוזכרת בהקשר עם נגעים – הנקראים צרעת, בעור בשיער וגם בטיח הבתים.
יש המזהים נגעים אלו עם תופעות מוכרות ומחלות הקיימים בימינו.
לדעת השומרונים וגם הקראים, הטומאה והטהרה המוזכרים בתורה ניתנים להעברה בעזרת רחצה במים, ולכן מזוהים עם ניקיון וכללי היגיינה.
עם זאת, הם מחמירים מאוד לגבי טומאת האשה הנידה, ונדרש ממנה להיכלא במקום סגור בימי הנידות.
גישה זו דומה במידה רבה לגישת הטומאה כמציאות קיימת.
לעומתם הפרושים ראו בטהרה מעשה טקסי שיש לו כללים מפורטים, ביניהם גודלו של מקווה המים, מקור מימיו, ניקיון הטובלים בהיכנסם לטבילה הטקסית ועוד.
ייתכן, אמנם שרק באמצעות טקס זה מתאפשרת העברת הטומאה וההיטהרות, אך ייתכן גם שמהות הטומאה היא מהות סמלית.
גישה שנייה סוברת, שאין צורך להניח את דבר קיומה הממשי של רוח טומאה, ועניין הטומאה הוא ריחוק, לרוב כביטוי סמלי של רעיון כלשהו.
כך סבר הרמב"ם, שהטומאה איננה ישות רוחנית מציאותית, אלא הגדרה הלכתית גרידא, וכפי שכתב בסיום "ספר טהרה" בחיבורו הגדול משנה תורה:
בספרות חז"ל קיים מקור קדום לתפיסה עקרונית זו על מהות הטומאה, בשמו של רבן יוחנן בן זכאי:
מן הפרשנים בעת החדשה הלך בכיוון זה הרש"ר הירש, באומרו: הרש"ר הירש מסתמך על ההבחנות הדקות בהלכה בין מיני הכלים המקבלים טומאה, חלקן אף תלויות במחשבת האדם על הכלי; ומכאן הסיק, שהדבר הקובע האם הטומאה תחול או לא תחול במקום מסוים הוא יחסו של האדם לדבר, ולא המציאות כשלעצמה.
בתורה נאמר על בעלי החיים האסורים באכילה: .
מפסוק זה ניתן להבין שהתורה אוסרת על האדם לנגוע בנבלה, כדי שלא ייטמא, ומכאן שיש איסור כללי להיטמא; וכך אכן תופסים זאת הקראים.
חז"ל קבעו כי אין כל איסור להיטמא.
ראיה לדבר, מכך שהתורה אסרה במיוחד על הכהנים והנזירים להיטמא בטומאת מת.
מכאן ניתן ללמוד, שכל ישראל מותרים להיטמא בכל טומאה שהיא, ואף כהן ונזיר מורשים להיטמא בשאר הטומאות מלבד טומאת מת.
התורה התירה שימוש בחֵלֶב של נבלה לכל מלאכה; לפיכך קובעת ההלכה כי אין איסור להיטמא, וכי מי שנטמא לא חייב להיטהר; האיסור הוא רק לאכול קודש או להיכנס לבית המקדש כל עוד האדם טמא.
את הפסוק: "בנבלתם לא תגעו" פירשו חז"ל, שאכן קיים איסור להיטמא, אך זאת דווקא לקראת העלייה לרגל, בזמן שבית המקדש היה קיים, וכדי שיוכלו כל ישראל להיכנס למקדש ולאכול קדשים.
דברים דומים כתב רבי יהודה הלוי בספר הכוזרי, בתגובה לדברי "מלך כוזר", שצידד בעמדה הקראית, באומרו: "טובה בעיני דרך הקראים להיזהר מן הטומאות".
על אף שבדרך כלל אין חיוב פורמלי להיות טהור, מבחינה מעשית יש צורך להיזהר מטומאה כדי לקיים את הלכות התרומות והמעשרות והפרשת חלה באופן תקין.
מצוות הפרשת חלה, לדוגמה, כוללת שני מרכיבים: האחד – להפריש ולהפריד בין החלק המיועד לכהן לבין שאר העיסה.
השני – לתת את החלה לכהן, על מנת שהוא יאכל אותה.
הכהן רשאי לאכול את החלה רק אם הוא טהור והיא טהורה, ולכן חובה על מי שמפריש חלה לשמור על עצמו בטהרה, כדי שלא יטמא את החלה בזמן שהוא מפריש אותה, ורק אם יביא לכהן חלה טהורה – קיים את המצווה במלואה.
בימינו, כאשר הכהנים טמאים וגם המזון טמא (מפני שאין לנו אפשרות להיטהר מטומאת מת, כפי שיוסבר בהמשך), המצווה מתקיימת באופן חלקי בלבד: מפרישים את החלה, כדי שיהיה מותר לאכול את שאר העיסה, אבל לא נותנים את החלה לכהן, אלא שורפים אותה, בלית ברירה.
כך גם הפרשת תרומה: הדין המקורי הוא להפריש ולו משהו מהפירות ולתת אותם לכהנים (חז"ל העמידו את התרומה על כ-2%), והם יאכלו אותם בטהרה.
מכיוון שהכהנים בימינו בחזקת טמאים, אנו מפרישים מעט מאוד כתרומה, רק לצורך המינימלי הנדרש כדי ששאר הפירות יהיו מותרים באכילה, ואת התרומה משליכים.
אם כן, על אף שאין חובה על האדם להיות טהור בדרך כלל, הטהרה חיונית כדי לקיים כמה ממצוות התורה כהלכתן.
אלא שלצורך זה, מספיק שאחד מבני המשפחה יהיה טהור בזמן טיפולו בבצק או בפירות, והוא יבצע את הפרשת החלה והתרומה ויתן אותם לכהן.
הכהנים עצמם היו צריכים להקפיד על טהרתם, כדי שיוכלו לאכול את החלה והתרומה.
ואכן, מכמה מקורות נראה שהכהנים הקפידו יותר על חיי הטהרה.
אף כי הטהרה איננה חיוב, חז"ל משבחים את הטהרה כמעלה מומלצת.
כך נאמר בתלמוד הירושלמי בשם התנא רבי פנחס בן יאיר: .
במדרש תנא דבי אליהו נאמר על הפסוק : "מכאן היה רבן גמליאל אוכל חולין בטהרה.
אמרו: לא לכהנים בלבד ניתנה קדושה, אלא לכהנים וללויים ולישראל כולן".
קיום הלכות טומאה וטהרה בהיסטוריה
הדבר היה בחודש ניסן בשנה השנייה ליציאת מצרים, בסמוך להקמת המשכן, וכחלק מהתארגנות שבטי ישראל במחנה.
באותו חודש, נאמרה לבני ישראל המצווה להקריב את קרבן הפסח, ואז התעוררה בעייתם של הטמאים, המנועים מלהקריב את הקרבן: "וַיְהִי אֲנָשִׁים אֲשֶׁר הָיוּ טְמֵאִים לְנֶפֶשׁ אָדָם, וְלֹא יָכְלוּ לַעֲשֹׂת הַפֶּסַח בַּיּוֹם הַהוּא, וַיִּקְרְבוּ לִפְנֵי מֹשֶׁה...
דוגמה לקיום הלכות מצורע אירעה לישראל במדבר במעשה מרים הנביאה, שהצטרעה בעקבות אמירת לשון הרע על משה רבנו.
מרים שולחה אל מחוץ למחנה למשך שבוע עד שהתרפאה, ובינתיים התעכב העם כולו מן הנסיעה לארץ ישראל.
בפרשת חוקת מובאת המצווה שנצטוו בני ישראל לשרוף פרה אדומה על ידי אלעזר בן אהרן הכהן, ולהכין ממנה את האפר שבעזרתו יטהרו את הטמאים למת.
מסדר הפרשיות ניתן להבין שהדבר נאמר בשנה הארבעים לאחר יציאת מצרים, שנה לפני כניסתם של בני ישראל לארץ, אך לדעת חז"ל, היה זה מיד לאחר הקמת המשכן, ופרשה זו נכתבה שלא במקומה הכרונולוגי.
עדות לכך מפרשת בהעלותך, שעל פי סדר הפרשיות התרחשה בסמוך להקמת המשכן, ובה כבר הוזכרה טהרת הלויים ב"מי חטאת", הם המים המעורבים באפר הפרה האדומה, הנקראת אף היא "חטאת".
ביטוי נוסף לקיומם של הלכות הטומאה בזמן היות בני ישראל במדבר, הוא המעשה המסופר בתורה על הלוחמים במלחמת מדין.
בשובם מן המלחמה, נצטוו הלוחמים על ידי משה ואלעזר הכהן, שאז כבר היה כהן גדול במקום אהרן אביו, להמתין במשך שבוע מחוץ למחנה.
במשך שבוע זה נטהרו מטומאת ההרוגים במלחמה, וטיהרו גם את בגדיהם והשלל שעמם.
לאחר כניסת בני ישראל לארץ, אין במקרא אזכור לקיומן של הלכות טומאה וטהרה במשך מאות שנים, בספרים יהושע ושופטים.
המקרא בספרים אלו, וגם בספרי שמואל ומלכים, מתאר את ההתרחשויות המרכזיות בחיי העם, ללא אזכור קיומן של מצוות בסיסיות, ורק מעט מהן הוזכרו לפי ההקשר הנצרך לסיפורי המקרא.
מקור אחד קיים בציווי לאימו של שמשון: "ואל תאכלי כל טמא": שיש שפירשו שהכוונה לזהירות מכל דבר המטמא.
אמנם בגמרא מבואר שהמדובר הוא על דברים האסורים לנזיר דווקא,
לעומת זאת בספר שמואל, המקיף את ימי שאול המלך ודוד המלך, מוזכרת שמירת הטהרה כדבר שבשיגרה.
כך מסופר על תגובתו של שאול המלך להיעדרות דוד מן הסעודה בבית שאול לכבוד ראש חודש: "וְלֹא דִבֶּר שָׁאוּל מְאוּמָה בַּיּוֹם הַהוּא, כִּי אָמַר מִקְרֶה הוּא, בִּלְתִּי טָהוֹר הוּא, כִּי לֹא טָהוֹר".
כלומר: כנראה דוד נטמא, אולי ב"מקרה לילה", ולכן לא בא לסעודה, כדי שלא לטמא אותה.
למחרת, כשדוד נעדר בשנית, הבין שאול שיש סיבה אחרת להיעדרותו, כי הרי יכול היה להיטהר ולבוא.
הפרשנים דנים האם מדובר היה באוכל של חולין, וגם אותו נזהרו לאכול בטהרה, או שלכבוד ראש חודש הקריבו קרבן שלמים, שאכילתו בטהרה היא חובה.
בשעה שדוד בורח מפני שאול, ומגיע לנוב, הוא מבקש לחם מאחימלך הכהן הגדול, ומקבל ממנו "לחם קודש", ובתנאי ש"נשמרו הנערים אך מאשה".
דוד משיב שאכן כך הוא, שכן כבר יצאו לדרכם מתמול שלשום, וגם כליהם טהורים.
עוד מסופר בספר שמואל אודות בת שבע, שהייתה "מתקדשת מטומאתה" בשעה שנלקחה לבית דוד.
עדות לקיומן של הלכות מצורע מתקבלת גם מספר מלכים.
בזמן המצור של ארם על העיר שומרון בימי המלך יהורם בן אחאב, היו ארבעה מצורעים בשער העיר.
מצורע אחר שהתפרסם הוא עוזיהו מלך יהודה, שנכנס להיכל כדי להקטיר קטורת, בניגוד להלכה האוסרת על מי שאינו כהן לעשות כן, ונצטרע בו במקום.
הוא נאלץ לעזוב את ירושלים ולהתגורר במקום מבודד ("בית החפשית") עד סוף ימיו, ויותם בנו מילא את מקומו.
לאחר פטירתו, נקבר בשדה הסמוך לקברי המלכים.
עם עלות חזקיהו המלך על כיסא מלכותו, פתח במבצע מקיף לטהרת המקדש, הכהנים והעם, לאחר ההזנחה בימי אביו אחז.
אירועי חג הפסח והטהרה לקראתו היו פתיח למהלך מקיף של שיבה לקיום התורה בישראל, עד שאמרו חז"ל, שבימי חזקיהו: "בדקו מדן ועד באר שבע – ולא מצאו עם הארץ; מגבת ועד אנטיפרס – ולא מצאו תינוק ותינוקת, איש ואשה, שלא היו בקיאין בהלכות טומאה וטהרה".
עם שיבת ציון בראשית ימי הבית השני, היה צורך לשחזר את מסורת חיי הטהרה.
מן הכתובים נראה שהכהנים התרשלו בדבר, וחגי הנביא ערך להם מבחן על הלכות אלו, ומשכשלו בו – קבע שקרבנותיהם טמאים.
לטהרה מטומאת מת השתמשו ישראל באפר פרה אדומה שלקחו עמם למשמרת בבבל, ומלבד זאת נעשו בימי הבית השני שמונה פרות אדומות, הראשונה שבהן בפיקוחו של עזרא הסופר.
ברבות השנים, הקושי בקיומן של הלכות טומאה וטהרה יצר הבדלי מעמדות בין החברים לבין עמי הארץ: ה"חברים" הקפידו על קיום הלכות הטהרה במלואן, ואף חלקם השתדלו לאכול את מזונם הרגיל ("חולין") בטהרה, בעוד עמי הארץ שמרו על דברים בסיסיים בלבד.
הדבר גרם לכך שהחברים נאלצו שלא לנגוע בבגדיו של עם הארץ, מחשש שנטמאו כ"משכב ומושב" , והיו מהלכים בצידי הרחוב, כדי שלא להתחכך בעוברים ושבים.
ריחוק זה היה בין הגורמים לשנאה כלפי ה"חברים", שנחשדו בהתנשאות.
על חומרת הטומאה שיוחסה לעמי הארץ חלוקות הדעות, וככל הנראה לא החמירו להחשיבם כ"אב הטומאה" המטמא אדם במגעו.
בזמן העלייה לרגל הקלו חכמים להחשיב את עמי הארץ כטהורים, הן משום שעמי הארץ אכן השתדלו יותר להיטהר לקראת העלייה למקדש, והן כדי לשמור על אחדות האומה, "כדי שלא יהא כל אחד ואחד הולך ובונה במה לעצמו, ושורף פרה אדומה לעצמו".
כמליצה אמרו חז"ל: "ירושלים הבנויה, כעיר שחוברה לה יחדיו – עיר שהיא עושה כל ישראל חברים", כלומר, מחשיבה את כולם כמעמד של "חברים".
מכל מקום, לאחר הרגל היו הכהנים מטהרים את כל כלי המקדש, מחשש שנטמאו במהלך החג.
הצדוקים לגלגו על כך, כמסופר בתלמוד הירושלמי: "פעם אחת הטבילו את המנורה.
אמרו צדוקים: ראו פרושים מטבילין גלגל חמה!".
בשלהי תקופת בית שני, הייתה ההקפדה בטהרה בבית המקדש ברמה גבוהה יחסית להקפדה על מצוות אחרות ביהדות, וחז"ל ראו זאת כשיבוש של סולם הערכים היהודי.
התלמוד מסיק, שההקפדה על טהרת הכלים כשלעצמה הייתה ראויה, אבל הייתה זו זילות של שפיכות דמים.
יוסף בן מתתיהו מתאר את כת האיסיים שהתקיימה בתקופה זו, וניהלה אורח חיים מחמיר בנושאי טהרה.
הם נהגו, למשל, לטבול אחרי הפרשת צרכים.
בספרות התנאים אין התייחסות מפורשת לנוהגי הטומאה של כת זו, בניגוד לצדוקים והכותים.
לאחר חורבן בית המקדש (70 לספירה) וביטול עבודת הקרבנות, פחתה בהדרגה השמירה על הלכות הטהרה.
אמנם עדיין היה צורך להיטהר לצורך קיום מצוות התרומות והמעשרות , אבל בהדרגה הידלדל מאגר אפר הפרה האדומה, ובהיעדר מקדש – לא ניתן היה לעשות פרה אדומה נוספת.
תהליך זה לא היה חד ומהיר, אלא התמשך כמאתיים שנה לפחות.
בזמן התנאים שלאחר החורבן עדיין נשמרה הטהרה בקפדנות רבה, ואף הוסיפו בה סייגים.
במקורות מסופר על אישים מרכזיים ששמרו על הלכות הטהרה בביתם ואף עסקו בהוראה למעשה לזולתם, כמו רבן גמליאל, רבן שמעון בן גמליאל הזקן ורבי יהודה הנשיא.
גם בזמן האמוראים הננו מוצאים שמירת טהרה, אם כי הייתה כנראה נחלתם של יחידים בלבד: רבי אמי ורבי אסי, שהיו כהנים, היו אוכלים תרומה.
בתלמוד הירושלמי נאמר, שרבי חייא הורה לרב, אחיינו: "אם אתה יכול לאכול במשך כל השנה חולין בטהרה – אכול, ואם לא, תהא אוכל שבעה ימים בשנה".
על פי הפרשנות המקובלת, הכוונה לשבעה ימי חול בין ראש השנה לבין יום הכיפורים, מלבד הזהירות בטהרה בראש השנה ויום הכיפורים עצמם ().
ב"משך חכמה" לרבי מאיר שמחה מדווינסק () סובר שהכוונה לשבעה ימים טובים בשנה.
העדות המאוחרת ביותר על קיום הלכות הטהרה היא זו של האמורא עולא (המאה השלישית), המספר על כך שבזמנו עדיין "ה"חברים" (שומרי הטהרה, ראו לעיל) מטהרים בגליל", כנראה באמצעות אפר הפרה האדומה שנשמר בידי כהנים תושבי הגליל.
ואמנם, בחפירות ארכאולוגיות בעיר ציפורי נמצאו כלי אבן (שאינם מקבלים טומאה) שתוארכו עד לתקופה הרומית המאוחרת במאה הרביעית לספירה.
בדורות האחרונים, התווסף למקורות ההלכתיים ממצא ארכאולוגי עשיר ומגוון המעיד על שמירה על טהרה בקרב הציבור היהודי בשלהי תקופת הבית השני.
המחקר השיטתי בנושא זה בא בעקבות החפירות הנרחבות בעיר העתיקה של ירושלים לאחר מלחמת ששת הימים.
מדובר בשני סוגי ממצאים עיקריים:
מקוואות טהרה עתיקים – בארץ ישראל נמצאו מקוואות עתיקים, במיוחד מתקופת בית שני, שמעידים על שמירת הלכות אלו בתקופה הקדומה.
המחקר הארכאולוגי בנושא שזה נפתח עם גילויים של מקוואות בחפירות במצדה בשנת 1965, ולאחר מכן נחפרו עשרות בריכות בעיר העתיקה בירושלים ובאתרים נוספים.
כלי אבן מתקופת בית שני – בתקופת בית שני נהגו היהודים בניגוד למקובל בתרבויות אחרות הרבה לאחר תום תקופת האבן שלהן, לעשות שימוש נרחב בכלי אבן להשתמש בכלי אבן, משום שעל פי ההלכה הם אינם מקבלים טומאה.
כלי האבן, שעובדו מקירטון, נתגלו בעשרות חפירות וסקרים ארכאולוגיים, בעיקר בקונטקסטים של התקופה הרומית הקדומה – שלהי תקופת הבית השני.
קיום הלכות טומאה וטהרה בימינו
כל עוד בית מקדש עומד בחורבנו אין צורך בקיום הלכות הטהרה במלואן.
יתירה מזו: גם אין אפשרות לקיים אותן כהלכתן, מפני שאין לנו אפר פרה אדומה.
די לו לאדם שיוולד בבית חולים, ובמהלך שהותו שם יהיה במקום מת (ואפילו הפלת עובר) – נטמא אדם זה עד סוף ימיו, ללא אפשרות להיטהר מכך.
עם זאת, קיימים כמה תחומים בהלכה בהם יש יישומים של הלכות הטומאה והטהרה גם בימינו.
טהרת המשפחה – מבין אבות הטומאות שקבעה התורה, חשובות במיוחד הנידה והזבה, מפני שהתורה קבעה להן גם איסור בקיום יחסי אישות.
מחשש לטעויות בחישוב ימי הנידה, נקבע שכל אשה הרואה ולו טיפת דם אחת נחשבות כזבה, ועליה לשמור "שבעה נקיים" לאחר תום הדימום, ורק אז יכולה היא להיטהר.
מלבד ההגבלה על קיום יחסי אישות, מופיעות בהלכה "הרחקות" שונות, שנועדו לצמצם את החשש לגלישה לאיסור התורה, אך אין כוונתן להימנע מלהיטמא מחמת הנידה.
במקורות שונים מצוין מנהג מתקופת הגאונים בארץ ישראל להיזהר ממגע במשכב הנידה ומושבה גם בזמן הגלות, כזכר לדיני הטהרה, אך בהלכה המאוחרת יותר מנהג זה לא התקבל.
השלכה צדדית מהלכות נידה נוגעת להלכות כלים המקבלים טומאה.
על פי הדין, אשה שמוצאת כתם החשוד כדם שיצא מגופה – נחשבת כנידה, בתנאים מסוימים, ובהם התנאי, שכתם זה יתגלה על דבר שמקבל טומאה.
אם נמצא הכתם על דבר שאינו מקבל טומאה – האשה טהורה.
סביב זה דנו הפוסקים על אביזרי היגיינה וריהוט הקיימים בימינו, האם הם מקבלים טומאה.
טומאת כהנים – כאמור (לעיל: חובת הטהרה), התורה אסרה על הכהנים להיטמא למת.
איסור זה אינו תלוי דווקא בהיותם עובדים בפועל בבית המקדש, ולכן הוא נוהג גם בימינו (גם כהן שכבר נטמא וטרם נטהר – אסור להיטמא שנית).
לכן, כהנים נמנעים מלהיכנס לבית קברות.
בעקבות זאת, מקובל לקבור כהנים בחלקה מיוחדת שמאפשרת גישה נוחה של בני המשפחה עד סמוך לקבר.
כניסתם לבתי חולים מעוררת בעיה, מפני שכיחות הנפטרים בהם, והפסיקה ההלכתית המקובלת היא שעל הכהנים להשתדל להימנע מכניסה לבית חולים שלא לצורך.
שאלה מיוחדת התעוררה על טיסה של כהנים, בגלל מעבר המטוס מעל בתי קברות או בגלל הובלת נפטרים בתא המטען.
נטילת ידיים לסעודה – לפני אכילת לחם קיימת חובה ליטול ידיים, כלומר, לשפוך מים מכלי על כפות הידיים.
הלכה זו במקורה נועדה לכהנים האוכלים תרומה, והידים הטמאות מטמאות את התרומה, ולפיכך עליהם לטהר את הידיים לפני האכילה .
ההלכה הרחיבה את החיוב לכל יהודי האוכל לחם, גם אם אינו כהן, כדי לשמר ולהזכיר לכהנים את חובתם לגבי תרומה.
סעיף מיוחד בהלכה זו, שאינו ידוע לרבים, הוא הצורך ליטול ידיים לפני אכילת כל מאכל רטוב ("דבר שטיבולו במשקה", גם אם אינו לחם).
דין זה שנוי במחלוקת, האם חובה לקיימו גם בימינו, ועל פי הדעה המקובלת יש ליטול ידיים ללא ברכת "על נטילת ידיים".
סביב הלכה זו התפתח דיון נרחב בפוסקים בשאלה מה נחשב "אוכל" ומה "משקה" במקרים גבוליים (גלידה, מאפה עם דבש, קרח, ועוד).
כשרות הסכך לסוכה – בהלכות סוכה קיים דין, שסכך כשר רק אם הוא עשוי מדבר שאינו מקבל טומאה.
סביב הלכה זו התפתח דיון נרחב על חפצים מסוימים, האם הם מקבלים טומאה.
כניסה להר הבית בימינו – קיימת הבחנה בין הטמאים ממקור טומאה חיצוני, כמו טמא מת, לבין הטמאים מחמת דבר היוצא מגופם: טמא מת וכדומה רשאים להיכנס להר הבית, אבל לא לעזרה ולחלקים מסוימים סביבה (החיל ועזרת נשים).
לעומת זאת, הטמאים מחמת דבר היוצא מגופם, כמו בעל קרי ונידה, אסורים להיכנס להר הבית.
בימינו ניתן להיטהר מכל הטומאות על ידי טבילה במקווה או מעיין, פרט לטומאת מת, בהיעדר אפר פרה אדומה.
לפיכך, ניתן להיטהר מכל הטומאות המונעות מלהיכנס להר הבית, ובלבד שיזהר האדם שלא להיכנס למרכז הר הבית, המזוהה כמקום העזרה המקורי, שאסור לטמא מת.
הנושא שנוי במחלוקת בין הפוסקים בדורנו, ורובם שוללים את העלייה להר, אם בגלל חוסר ודאות לגבי זיהוי מקומה הקדום של העזרה, ואם מחשש שאנשים לא יקפידו על ההבדלה בין התחומים השונים בהר.
בנוסף, ישנם מנהגים שונים לטבילה ללא צורך הלכתי מובהק אלא לשם תוספת טהרה וקדושה.
טבילה מסוג זה נפוצה בציבור החסידי בכל בוקר לפני תפילת שחרית, וכן בערב שבת.
נוסף על כך, מנהג נפוץ אצל רוב שומרי המצוות הוא הטבילה בערב ראש השנה ובערב יום הכיפורים, בעיקר אצל גברים (ואף יש פוסקים שהתייחסו לטבילה בערב יום כיפור כחובה) אך יש קהילות שבהן נהגו שגם הנשים יטבלו לקראת יום כיפור (ללא קשר לטבילה לשם היטהרות מטומאת הנידה).
רבים טובלים גם לפני שלוש הרגלים.
ספרות ההלכה בנושאי טומאה וטהרה
בתורה מרוכזות הלכות טומאה וטהרה בעיקר בספר ויקרא, בפרשיות שמיני – תזריע – מצורע, וכן בספר במדבר, בפרשת חוקת.
במשנה הוקדש לכך סדר טהרות כולו, ומלבדו פזורות הלכות טומאה וטהרה במסכתות רבות.
לסדר טהרות כולו קיימת גם תוספתא.
במדרשי ההלכה מוסבר הקשר בין פסוקי התורה שבכתב לבין הלכות הטהרה בתורה שבעל פה, בספרא לפרשיות הנ"ל בספר ויקרא ובספרי וספרי זוטא לפרשת חוקת.
אין תלמוד בבלי על סדר טהרות, מלבד למסכת נידה, מפני שהיא עוסקת רבות בנושאי טהרת המשפחה, שאקטואליים בכל זמן ומקום.
עם זאת, סוגיות רבות ברחבי התלמוד עוסקות בהלכות טומאה וטהרה.
התלמוד מציין את הקושי המיוחד בלימוד הלכות הטומאה והטהרה, ואף מספר על חכמים מבין האמוראים שלא היו בקיאים בהם, והתקשו בהבנת משניות בסדר טהרות.
התלמוד הירושלמי בסדר טהרות, כפי שהוא מצוי בידינו, כולל שלושה פרקים בלבד מתוך מסכת נידה, וכנראה יתר שבעת הפרקים אבדו.
בימי הביניים נכתבו חיבורים מועטים בלבד שמוקדשים לנושאי טהרה (מלבד טהרת המשפחה).
יחיד ומיוחד היה הרמב"ם, שבמסגרת הקודקס ההלכתי המקיף, "משנה תורה", כלל גם את "ספר טהרה" המסכם את הלכות טומאה וטהרה.
גם בימינו הלכות טומאה וטהרה לרוב אינן נלמדות הלכה למעשה.
עם זאת, ניכרת פריחה יחסית בעיסוק בהלכות טומאה וטהרה בהשוואה לדורות קודמים: הוקמו כוללים שזהו הנושא המרכזי בלימודיהם, ונכתבו עשרות ספרים הדנים בהלכות טומאה וטהרה.
בגלל מורכבות הנושאים והקשרים הפנימיים ביניהם, נציין כמה דוגמאות שכיחות כיצד מתיישמות ההלכות הנ"ל בפועל:
אדם טהור הולך ברחוב ונעלו פוגעת בעכבר מת.
העכבר הוא "אב הטומאה", ומטמא את הנעל שנגעה בו והופך אותה ל"ראשון לטומאה".
האדם נשאר טהור, כי גם אם הזיז את העכבר – הרי שרץ אינו מטמא במשא, אלא רק בנגיעה בו.
גם הנעל הטמאה איננה מטמאת את האדם הנוגע בה, כי אדם מקבל טומאה רק מ"אב הטומאה", והנעל, כאמור, היא רק "ראשון".
אילו היה זה חתול מת – האדם היה נטמא, כי הזזה קלה של נבלת החתול נחשבת כ"משא".
מאידך, אם הייתה זו צפרדע – גם הנעל הייתה טהורה, כי בשרצים הקטנים טימאה התורה רק שמונה מינים מסוימים (לעיל: הדברים המטמאים).
סיפור שמופיע בתלמוד: פעם נאלץ הכהן הגדול לצאת מבית המקדש בעיצומה של עבודת יום הכיפורים, כדי לשוחח עם "הגמון אחד", שאינו יהודי.
במהלך השיחה ניתז רוק מפיו של ההגמון על בגדי הכהן הגדול, ולכן מינו לאלתר כהן גדול אחר, שימשיך להקריב את קרבנות יום הכיפורים.
הסיבה: גוי נחשב כזב (מדרבנן), והרוק שלו הוא אב הטומאה.
הבגד שעליו ניתז הרוק נטמא באופן ישיר ממגעו של הרוק, אבל גם הכהן הגדול עצמו נטמא, על אף שהרוק לא נגע בו, כי הוא נשא את הרוק.
גם אם הכהן הגדול יטבול מיד – לא יטהר לגמרי עד שקיעת החמה , ולכן לא היה מנוס מלהחליפו.
אשה נידה יושבת על כיסא, ואחר כך קמה ובעלה ישב עליו.
הכיסא הוא "אב הטומאה", כדין "משכב ומושב" (לעיל: דרכי הטומאה: משכב ומושב הזב).
הבעל נטמא בישיבתו על הכיסא, אפילו אם גופו לא נגע בכיסא, וגם בגדי הבעל נטמאו, אפילו אם לא נגעו בכיסא, כדין היושב על משכב, שנטמא הוא וכל כלי שיגע בו באותה שעה .
שרץ נפל לתוך כלי חרס, ובו מאה תפוחים, והשרץ נגע באחד התפוחים ולא נגע בדפנות הכלי – כל התפוחים טמאים, בדרגת "שני לטומאה".
הסיבה: השרץ הוא אב הטומאה, וכלי חרס מיטמא בכניסת טומאה לחללו ("אוויר כלי חרס") ונעשה "ראשון לטומאה", והכלי גם מטמא את כל האוכל שבתוכו, גם אם לא נגע בדפנותיו.
אילו היה זה כלי מתכת או עץ – הכלי היה טהור, ורוב התפוחים היו טהורים.
רק התפוחים שנגעו פיזית בשרץ היו "ראשון לטומאה", והתפוחים שנוגעים בהם היו "שני לטומאה", ובזאת הייתה מסתיימת שרשרת הטומאה (אלא אם כן מדובר בתפוחים של תרומה, בהם השרשרת מתארכת עוד שלב.
אם התפוחים לא נשטפו מעולם – הם טהורים, כי לא הוכשרו לקבל טומאה .
אדם טהור שלא הקפיד לשמור את ידיו מלנגוע בדברים טמאים, ונגע בתפוח של חולין – התפוח טהור, מפני שידים אלו, שלא נשמרו לגמרי, נחשבות כ"שני לטומאה", וטומאה קלה בדרגה זו איננה מטמאת אוכל של חולין.
טומאס גרסס אי מיראווט (בקטלאנית: Tomàs Garcés i Miravet; 9 באוקטובר 1901 - 16 בנובמבר 1993) היה משורר קטלאני.
למד פילוסופיה, משפטים וספרות באוניברסיטת ברצלונה ובעקבות מלחמת האזרחים בספרד נמלט לצרפת.
הוא חזר לספרד בשנת 1947.
גרסס, שהיה במקצועו עורך-דין, גילה עניין ועסק גם בכתיבה עיתונאית, בעריכה, בביקורת ספרותית ובתרגום.
בשירה הקטלאנית הוא נחשב מבחינות רבות למקבילם של פדריקו גארסיה לורקה ורפאל אלברטי בשירה הספרדית הקסטיליאנית.
שישה חודשים לפני מותו זכה גרסס בפרס הכבוד של הספרות הקטלאנית על מכלול יצירתו.
גרסס הלך לעולמו בשנת 1993.
טום רייגן היה פילוסוף אמריקאי, ופעיל לזכויות בעלי־חיים.
חיבר מעל עשרים ספרי פילוסופיה, רובם עוסקים בזכויות בעלי חיים, וביניהם "הטיעון לזכויות בעלי חיים" , אחד הספרים המשפיעים ביותר בקרב התנועה המודרנית לשחרור בעלי חיים.
רייגן סיים את הדוקטורט שלו בפילוסופיה באוניברסיטת וירג'יניה ב-1966. זמן קצר לאחר מכן, בעקבות פעילות בתנועה נגד מלחמת וייטנאם, נחשף דרך כתביו של מוהנס גנדי לתחום זכויות בעלי החיים, שהפך להיות תחום העיסוק המרכזי שלו.
בין השנים 1967-2001 רייגן לימד פילוסופיה באוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית, ובין השנים 1999-1995 גם עמד בראש מחלקת הפילוסופיה באוניברסיטה.
ב-1983 יצא ספרו המוכר ביותר, "הטיעון לזכויות בעלי חיים".
ב-1985 ייסד יחד עם אשתו ננסי את הארגון the Culture and Animals Foundation, שמטרתו לקדם יוזמות אמנותיות ואינטלקטואליות התומכות בהגנת בעלי חיים.
ב-2017 מת בביתו מדלקת ריאות בגיל 78.
רייגן אינו טוען שבעלי חיים שווים בערכם לחלוטין לבני אדם, אלא שכל המינים החיים שווים זה לזה במובן הזכות לחיים וחירות בסיסית.
לפיכך שאם בני האדם מייחסים חשיבות ערכית זהה לכל בני האדם (שממנה נגזרת הזכות לחיים וחירות בסיסית) באשר הם, ללא קשר לרמת האינטליגנציה שלהם, אזי הם מוכרחים להיות עקביים ולעשות כן גם כלפי בעלי חיים לא-אנושיים.
מכאן, שרייגן טוען כי הטעות בעשייה האנושית היא שהאנושות מציבה את זכותה להנאה ותאווה לפני זכותם של בעלי החיים לחיות.
תפיסה זו, נובעת לטענת רייגן מהתבססות על הגות תועלתנית אשר אינה תקפה ואינה עומדת במבחנים לוגיים ומציאותיים רבים.
רייגן מכיר ומציין בכתביו את פערי האינטליגנציה שבין האדם לבין יתר בעלי החיים (הוא אף מדגים זאת בטענה שאף אחד לא מבקש זכות הצבעה לתרנגולים ופרות) - אלא שפערים אלו אינם מהווים תנאי מספק לניצול בעלי החיים שלא למטרות הישרדות.
תומאס "טום" ריפלי הוא דמות בדיונית, גיבורם של סדרת רומני מתח ופשע מאת הסופרת פטרישיה הייסמית' והסרטים שנעשו על בסיס רומנים אלה.
סדרת ספרים זו מכונה, על שמו של גיבור הספרים, ה"ריפליאדה".
ריפלי הוא אדם חלקלק, השואף למצוא חן בעיני אנשים מחד, וחסר כל מצפון או רגשות כלפי הסובבים אותו מאידך, המצליח להתחמק מפשעיו מבלי להיתפס על ידי שלטונות החוק.
ריפלי מוצג לראשונה בספר "הכישרון של מר ריפלי" משנת 1955. ברומן זה ריפלי הוא אדם צעיר המוצא את מחייתו באמצעות "כישוריו" - זיוף, גנבת זהות ושקרים.
מעט מאוד ידוע על ילדותו, למעט העובדה שהוא גדל בבית דודתו בבוסטון ודודתו התעללה בו.
הוא עבר לעיר ניו יורק בגיל 18.
בתחילת הספר "הכישרון של מר ריפלי" פונה לטום איש העסקים העשיר הרברט גרינליף ומציע לו לנסוע לאיטליה ולשכנע את בנו השחצן דיקי לשוב לארצות הברית במטרה שיעבוד בעסק המשפחתי, טום מסכים.
לאחר הגיעו לאיטליה פוגש ריפלי את דיקי גרינליף ואת חברתו מארג' שרווד והופך לחבר של הזוג.
טום לוקח את זהותו של דיקי, שולח מכתבים בשמו של דיקי למארג' ונפרד ממנה.
פרדי מיילס, אחד מחבריו של דיקי מגיע לביתו של דיקי, פוגש את טום וחושד במעשיו בדירה, ולכן טום רוצח את פרדי, ונמלט מהמשטרה האיטלקית לוונציה.
טום מפליג ליוון שם הוא מגלה שמשפחת גרינליף מאמינה שהצוואה שזייף אמיתית וכי הוא יורשו של דיקי, אולם על אף היותו אדם עשיר הוא מפחד כי כל רגע תגיע המשטרה על מנת לאוסרו.
עלילת ספר ההמשך "ריפלי מתחבא" שיצא לאור ב-1970, מתרחשת שש שנים לאחר "הכישרון של מר ריפלי".
בספר זה מתגורר ריפלי באחוזה בצרפת בשם בל אומברה (Belle Ombre) סמוך לכפר הדמיוני וילפרס שעל הסן (Villeperce-sur-Seine), דרומית לאורלי, וסמוך לפונטנבלו.
ריפלי נישא לאלואיז פליסון, אשת חברה עשירה החושדת בפעולותיו הפליליות ומעדיפה לעצום עיניים.
ריפלי, בסיוע של ריבס מינוט ממשיך בפעילות של זיוף חפצי אמנות, רצח חברי מאפיה אולם על אף מעשיו רשויות החוק אינן מצליחות לתופסו.
ריפלי אינו אוהב לרצוח אנשים, אולם בהיעדר מצפון הוא עושה זאת במידת הצורך, אף שאינו נהנה ממעשים אלה, ומעדיף לחיות חיי שלווה בחוותו.
הספרים אינם מתארים את מאפייניו הפיזיים של ריפלי למעט היותו רזה, חיוור, בעל שער חום בהיר, והיותו מעשן.
מגזין "בוק" (Book) דירג את ריפלי כמספר 60 מבין 100 הדמויות הטובות ביותר בספרות מאז שנת 1900.
השחקנים אלן דלון, דניס הופר, מאט דיימון, ג'ון מלקוביץ' ובארי פפר שחקו את דמותו של ריפלי בסרטים שונים.
בכל הסרטים הוא מתואר כדמות קרת מזג וחסרת מצפון, אולם בסרט משנת 1999 "הכישרון של מר ריפלי" מציג אותו מאט דיימון על פי תסריטו של אנתוני מינגלה כדמות טראגית המונעת על ידי שנאה עצמית והדחקת הזהות המינית שלו ולא בשל רצון להתעשר.
רוג'ר איברט מתאר את הדמות בסרט "לעין השמש" כ"מקסים, משכיל ומפלצת".
בשנת 2024 יצאה לטלוויזיה סדרה חדשה תחת השם "ריפלי" המצולמת בשחור לבן.
דיני הטומאה והטהרה בביתא ישראל היו מחמירים, והקפידו עליהן ביותר.
הלכות אלו הראו כי ביתא ישראל התייחסו למקום מושבם כעיר קודש ואת עצמם למשרתים בו בדומה לאיסיים.
אנשי ביתא ישראל נהגו לטבול לאחר שנטמאו מכל טומאה: טומאת מת, נידה, יולדת, שכבת זרע, טומאת שרץ, נבלה וכן אחר כל מגע בגוי, בכליו או במאכלו.
רבים מהם אף נהגו לטבול לאחר דריכה על צואת בהמה או חיה טמאה.
בנוסף, נהגו בני הקהילה לטבול בימי שישי ובימי חג ומועד כדי להיות טהורים ככל שניתן.
השימוש התכוף של בני העדה במים לטבילה, הביא לכינויים על ידי גויי סביבתם, "בעלי ריח מים", וכן להקמת יישוביהם בקרבת מקורות מים.
במנהג ביתא ישראל, מי שנטמא על ידי מת לרבות אלו המטפלים במת מחויבים להיות במבנה מחוץ לכפר הנקרא "סוכת הטמאים" המוקפת אבנים במשך שבעה ימים.
האוכל לטמא היה מוגש סמוך למבנה ולא מוגש מיד אל יד.
ביום השביעי הטמא היה צם והיה מתגלח, מסתפר, נוטל ציפורניו, מכבס בגדיו ומיטהר בנהר מספר פעמים.
לפנות ערב היה מתקיים טקס טהרה על ידי שניים-שלושה קסים הכולל בתוכו התזת על הטמא מי חטאת ("מאימנך ווהה") שמקורו באפר פרה אדומה אשר פוזר על מים שנשאבו ממי מעיין, מהמים אלה, שנקראו מי חטאת, היזו על הטמא ביום השלישי והשביעי.
נוהג זה נפסק בשנות ה-70 של המאה ה-20 המאה הקודמת בגלל מלחמת האזרחים האתיופית שלא אפשר שהייה מחוץ לכפר וכן חוסר באפר פרה אדומה, הפּרה האדומה האחרונה לצורך טיהור טמאי מתים נשחטה בשנת 1952. מקורה של הלכה זו היא מספר במדבר:
אישה בתחילת הנידה לא הייתה רשאית להיות בביתה ועברה למשך שבעה ימים למבנה הנקרא "סוכת הדם" ("ידם גוג'ו"), המבנה היה מוקף אבנים על מנת לסמן שזהו מקום נידה.
במהלך ישיבה זו היה אסור לאישה להיראות ואת האוכל היו מגישים בכלים מיוחדים שלאחר מכן מטוהרים או נשברים.
בתום הנידה האישה הייתה טובלת בנהר וחוזרת אל ביתה, יש שהיו מגלחות את שיער ראשן כחלק מתהליך הטהרה.
מקור דין הנידה הוא משני פסוקים מספר ויקרא, בפרקים י"ח וט"ו:
כאשר מתחילים צירי לידה, היולדת נדרשת לעזוב את ביתה ולהסתגר בבקתה הנקראת "בית הטמאות" (אמהרית: "מרגם גוֹג'וֹ", טיגראינית: "צַגיאת") מחוץ לכפר, במקום זה היא יולדת בסיוע קרובי משפחה ושוהה בו עד סוף היום השביעי ללידה.
לאחר היום השביעי ללידת זכר, או היום הארבעה-עשר בלידת נקבה, עברה היולדת אל "בית היולדות" ("ארס גוג'ו") הנמצאת גם היא מחוץ לכפר.
בבית היולדות התקיים טקס ברית המילה היולדת המשיכה לשהות בבית זה עד שמלאו ארבעים יום ללידת זכר, או שמונים יום ללידת נקבה.
בסיום השהייה בבית היולדות, היולדת כשהיא בצום מתחילה את תהליך הטהרה שלה מחוץ לבית זה לצד מקור מים יחד עם מלוויה הכולל: כיבוס בגדיה, סירוק שיערה, גזירת ציפורניה וטבילה שוב ושוב במים.
גם התינוק הוטבל במים שכן הוא נחשב טמא אף הוא מכיוון שנגע באמו במהלך הנקתו.
לקראת הערב היולדת לבשה את בגדיה הנקיים ושבה אל כפרה.
מקורו של מנהג זה הוא מפרשת תזריע בספר ויקרא, שם נכתב כך:
לאחר שחזרה לכפר, ליד ביתה או בחצר המסגיד המתינו לה כל אנשי הכפר ליד שולחנות עמוסי כל טוב.
הקס הרעיף ברכות על ראשה ועל הנולד, ובמעמד זה ניתן שם לנולד.
לאחר מכן הביאה היולדת קורבן שכונה "קורבן יולדת", המנחה הייתה בהתאם ליכולת הכלכלית: העשירים שחטו כבש, עשירים פחות הביאו עוף ומעוטי היכולת הכינו מאפה לחם.
כשהורע מצבם הכלכלי של הקהילה, הסתפקו בתפילות ובקריאה מתוך המצחף קדוס המוקדשים לדיני טומאה וטהרה.
בקהילת ביתא ישראל ברית מילה נעשתה בידי נשים שהיו מוהלות ולא על ידי גברים כמו ביהדות הרבנית, רק כאשר לא הייתה אישה שידעה למול גבר ביצע זאת.
לאחר חורבן בית שני נדחק תפקידה של האישה כמוהלת.
רבני בבל וספרד פסקו כי אישה רשאית למול בדיעבד ובמאה ה-12 פסקו ראשוני אשכנז שלאישה אסור למול.
המילה מתבצעת ב"בית היולדות" ששם היולדת נמצאת ורק כאשר היולדת מיטהרת לאחר ארבעים יום לילד מתרחשת מסיבת לידתו וכן שם קובעים את שמו ואת הסנדק שלו.
האזכור הראשון לכך שבקהילה נשים מבצעות את המילה הוא מאלדד הדני:
בשנת 1986 פורסם בירור הלכתי מדוקדק יותר בו נמצא כי הליך המילה והפריעה הנהוגים בקרב ביתא ישראל תואמים את ההלכה הרבנית.
אל תנגְעוני ("אטאנקון") הוא הכינוי שניתן לפסק ההלכה שהוציא הנזיר אבא צברה המצווה שאין לגעת באדם גוי, שם זה שימש מאוחר יותר גם ככינוי לקהילת ביתא ישראל על ידי שכניהם הנוצרים.
פסק הלכה זה היוה תשובה לכיבושם של כפרים יהודים רבים מתוך ממלכת ביתא ישראל וסיפוחם לתוך האימפריה האתיופית במהלך המאה ה-15 והקמתם של קהילות נוצריות ליד הכפרים היהודים, פסק ההלכה חייב כל אדם מהקהילה שבא במגע עם גוי להיטהר בטבילה בנהר לפני שובו אל ביתו.
חומרה זו מצויה גם בדברי חז"ל ביהדות הרבנית שהגדירו את הגויים בחזקת טמאי זב, כך שכל נגיעה בגוי נחשבת למעשה לטמאה.
טומאס הנדריק אילווס (באסטונית: Toomas Hendrik Ilves; נולד ב-26 בדצמבר 1953) הוא פוליטיקאי אסטוני אשר כיהן כנשיא אסטוניה בשנים 2006–2016.
אמו של אילווס איראידה סיטאם היא בת לאם רוסייה ואב אסטוני; נולדה בלנינגרד (ברית המועצות) בשנת 1927. בשנת 1928 משפחת אמו של אילווס הגיעה לאסטוניה.
אמו של אילווס אומצה על ידי דודתה ובעלה, אחיו של שר החוץ של אסטוניה דאז.
אילווס נולד בסטוקהולם בירת שוודיה להורים אסטונים שגלו מן המדינה בשנת 1944, לפני הכיבוש הסובייטי השני.
אילווס גדל והתחנך בארצות הברית בעיר לאוניה אשר במדינת ניו ג'רזי.
בשנת 1972 סיים את לימודיו התיכוניים ובשנת 1976 סיים תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת קולומביה.
אילווס סיים תואר שני בשנת 1978 באוניברסיטת פנסילבניה.
בשנים 1974 עד 1979 עבד כעמית מחקר בפקולטה לפסיכולוגיה של אוניברסיטת קולומביה.
מ-1979 ועד 1981 שימש כמורה לאנגלית וסגן מנהל מרכז חינוכי בניו ג'רזי ובשנים 1981 עד 1983 שימש כמנהל מרכז הסופרים בוונקובר.
בשנת 1984 החל לעבוד במחלקת המחקר של רדיו אירופה החופשית במינכן ובשנת 1988 התמנה לראש המחלקה האסטונית שם.
בשנת 1991 עבר להתגורר באסטוניה.
אילווס התחיל את דרכו הפוליטית בשנת 1993 כאשר התמנה לשגריר אסטוניה בארצות הברית, קנדה ומקסיקו.
בתפקיד זה שימש עד 1996.
בדצמבר 1996 התמנה בפעם הראשונה כשר החוץ בממשלתו של טיט ואהי.
באפריל 1998 התאחדו מפלגת העם השמרנית (Konservatiivide Rahvaerakond, VKRE) עם מפלגת החוואים האסטונית (Eesti Talurahva Erakond, ETRE) למפלגה העממית (Rahvaerakond) ואילווס נבחר כיושב ראש המפלגה.
בספטמבר 1998 התפטר מתפקידו כשר החוץ.
בנובמבר אותה שנה התאחדה מפלגתו עם המתונים ושינתה את שמה למפלגת העם-המתונים (Rahvaerakond Mõõdukad).
אילווס נבחר שוב כיושב ראש המפלגה.
בבחירות לפרלמנט האסטוני שנערכו במרץ 1999 נכנס לפרלמנט כנציג מפלגתו ומונה שוב כשר החוץ בממשלתו של מארט לאר עד ינואר 2002. אילווס תמך בהצטרפותה של אסטוניה לאיחוד האירופי והצליח לפתוח במשא ומתן עם נציגי האיחוד שהוביל לכניסת ארצו לאיחוד.
באוקטובר 2002 התפטר מתפקידו כיושב ראש המפלגה עקב כישלונה בבחירות המוניציפליות.
בשנת 2003 נבחר כנציג אסטוניה לאיחוד האירופי, על תקן משקיף והפך לחבר הפרלמנט האירופי במאי 2004 כאשר אסטוניה הצטרפה לשורות האיחוד.
באותה שנה שינתה מפלגתו את שמה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית (Sotsiaaldemokraatlik Erakond) ובבחירות שנערכו באסטוניה לפרלמנט האירופי זכה אילווס בניצחון גורף.
באוגוסט 2006 נערכו הסיבוב הראשון והשני לבחירת הנשיא בפרלמנט.
אילווס התמודד בסיבוב השני כמועמד יחיד ולא זכה לרוב הדרוש של 2/3. בסיבוב השלישי שנערך באספה הבוחרת (valimiskogu) ב-26 בספטמבר התמודד אילווס מול ארנולד רוטל וזכה ברוב רגיל של 174 מתוך 345 קולות ונבחר על ידי כך לנשיאות.
ב-29 באוגוסט 2011, התמודד אילווס לתפקיד שוב וזכה בסיבוב הראשון.
אשתו הראשונה הייתה מרי בולוק, פסיכולוגית אמריקאית עמה נולדו לו בן (ב-1987) ובת (ב-1992).
בשנת 2004 נשא לאשה את אוולין אינט-למבוט, רופאה במקצועה, שנולדה, גדלה והתחנכה בטאלין.
לשניים בת מנישואיה הקודמים של אוולין ובת משותפת שנולדה בשנת 2003.
באפריל 2015 התגרשו בני הזוג.
בנובמבר אותה שנה התארס אילווס עם יווה קופצה (Ieva Kupce), פקידה בכירה לטבית.
השניים נישאו בינואר 2016 ובנובמבר 2016 נולד לשניים בן.
אחיו של אילווס, אנדרס אילווס משמש כיום כראש המחלקה האפגנית של הבי.בי.סי ושימש עד סוף שנות ה-90 בתפקיד דומה ברדיו אירופה החופשית.
אילווס זכה למספר עיטורים ממדינות שונות, הבולטים שבהם:
אות לגיון הכבוד הצרפתי בדרגת מפקד, בשנת 2001
אות מסדר האמבט הבריטי, בדרגת "אביר הצלב הגדול" (GCB), בשנת 2006
אות מסדר החרצית היפני, בשנת 2007
טומאה הותרה בציבור הוא כלל בהלכה, לפיו מותרת הקרבת קרבנות בטומאה, כאשר כל הציבור או רובו טמאים בטומאת מת, למרות האיסור להקריב קרבנות בטומאה.
הקרבת הקרבן בטומאה אינה תלויה בשאלה האם מדובר בקרבן ציבור או בקרבן יחיד, אלא האם מדובר בקרבן שקבוע לו זמן, או לא.
קרבן שיש לו זמן קבוע – קרב גם בטומאה, ואפילו הוא קרבן יחיד, כגון פר כהן גדול של יום הכיפורים, או מנחת חביתין של הכהן הגדול; ואילו קרבן שאין לו זמן קבוע – אינו קרב בטומאה, ואפילו הוא קרבן ציבור, כגון פר העלם דבר של ציבור.
מקור הדין, במה שנאמר בתורה בקרבן פסח (): , ובקרבן תמיד (): , ודרשו: "במועדו – ואפילו בטומאה", שכן מלשון "במועדו" משמע שיש להקריב קרבנות אלה בזמנם, ולא לבטלם, ואפילו הם טמאים.
וכן דרשו לגבי שאר קרבנות ציבור, מהכתוב (): .
נחלקו תנאים ואמוראים בעניין היתר זה, האם טומאה הותרה בציבור, או שמא היא רק דחויה בציבור.
אם טומאה הותרה בציבור – הרי שההיתר הוא מוחלט, ואין צורך לטרוח ולחפש כהנים טהורים שיקריבו את קרבן הציבור בטהרה; ואילו אם טומאה דחויה בציבור – הרי שההיתר ניתן בדוחק, ואין הוא היתר גמור, ואם ניתן להקריב בטהרה – יש לעשות כן.
להלכה נפסק כדעה שטומאה דחויה בציבור, וממילא צריך ציץ כדי לרצות על הטומאה.
למרות זאת, יש הסוברים שכאשר אין ציץ – ניתן להקריב קרבנות ציבור בטומאה, ואין חסרון הציץ מעכב, ויש הסוברים שהדבר מעכב.
הטומאה שהותרה בציבור היא טומאת מת דווקא, אבל אם היו רוב הציבור טמאים בטומאת שרץ – לא יקריבו בטומאה.
ויש הסוברים שגם טומאת שרץ הותרה בציבור; ולכל הדעות, אם היו רוב הציבור טמאים בטומאות היוצאות מגופו של אדם, כגון שהיו זבים וזבות, נידות ויולדות – לא יקריבו בטומאה, ואם רוב הציבור טמאים בטומאת מת – לא יתעסקו הטמאים בטומאות אלה בהקרבת הקרבן.
היתר הקרבה בטומאה יכול להיות בכמה אופנים: א.
כאשר רוב הכהנים המקריבים טמאים, ואפילו הציבור כולו טהור.
גם אם הציבור והכהנים טהורים – אבל כלי השרת (הכלים שבהם עושים את עבודת ההקרבה) טמאים.
בכל אחד מאופנים אלו – מקריבים את קרבן הציבור בטומאה, והטמאים והטהורים יכולים להיכנס לעזרה כאחד, ולעסוק בהקרבת הקרבן.
כלל זה, ש"טומאה הותרה בציבור" הוא מהנושאים העומדים במוקד הדיונים על חידוש עבודת הקורבנות, שכן כבר למעלה מאלף וחמש מאות שנה, אין בידינו אפר פרה אדומה, ולא ניתן להיטהר מטומאת מת.
וכך תיאר זאת רבי אשתורי הפרחי:
למרות זאת, יש שטענו שאין אפשרות לסמוך על כלל זה, שהרי נפסק להלכה שטומאה רק דחויה בציבור, וממילא יש צורך בציץ לרצות על הטומאה , ואם כן כל עוד אין לנו כהן גדול הלבוש ציץ – לא ניתן להקריב בטומאה.
מאידך, המצדדים בחידוש בעבודה בזמן הזה הסתמכו על הדעות הסוברות שהציץ אינו מעכב , וכשאין ציץ – ניתן בכל זאת להקריב בטומאה (דרישת ציון לרבי צבי הירש קלישר).
הלכה דומה לדין זה, של "טומאה הותרה בציבור", מצינו לגבי בניין המקדש, שגם הוא נעשה, בשעת הצורך, בטומאה: "הכל נכנסין בהיכל - לבנות, לתקן, ולהוציא את הטומאה...
מצווה בטהורין; אין שם טהורין – נכנסין טמאין".
טוֹמאן (בפרסית: تومان) היה מטבע זהב איראני, אשר במקורו היה שווה ערך לדוקט.
מקור המילה בשפות האלטאיות, ומובנה "עשרת אלפים".
הוא נחלק ל-10 קראן, ומשקלו החוקי היה 3.376 גרם.
הוא שימש באיראן עד שנת 1932, כאשר הוחלף על ידי הריאל, לפי מפתח של 1 טומאן = 10 ריאל.
בהלכה, טומאה היוצאת מן הגוף היא קטגוריה הכוללת שישה מיני טומאות: מצורע, בעל קרי, זב, זבה, נידה, ויולדת.
סוג זה של טומאה נגרם לאדם לא מפני שנגע במקור טומאה חיצוני לו, כמו נגיעה במת למשל, אלא כתוצאה מהתרחשות שקרתה בגופו.
טומאות אלה מתוארת בתורה בפרשות תזריע–מצורע.
בכל הטמאים שהטומאה יוצאת מגופם החמירה התורה בשני עניינים הנוגעים לבית המקדש:
בדרך כלל, מותר לאדם טמא להיכנס להר הבית, ואסור מדאורייתא רק בכניסה לתחום העזרה (החצר הפנימית שסביב ההיכל), ומדרבנן הוסיפו איסור גם בעזרת נשים ובחיל שסביב העזרה.
אפילו גופת מת – מותר להכניסה להר הבית.
לעומת זאת, נאסר על הטמאים שטומאתם יוצאת מגופם להיכנס להר הבית כולו.
כאשר רוב הציבור טמא בטומאת מת, או בטומאות אחרות הנובעות ממקור חיצוני – מותר להקריב חלק מן הקרבנות גם בטומאה משום ש"טומאה הותרה בציבור".
לעומת זאת, הטומאות היוצאות מגוף האדם לא הותרו במקרה זה.
חומרות בזב, זבה נידה ויולדת
ישנן שלוש חומרות ייחודיות שנוגעות לזב, זבה, נידה ויולדת:
התורה קבעה בזב, בנידה ובזבה חומרא מיוחדת, שה"משכב ומושב" שלהם נעשה "אב הטומאה" כמותם.
כך הדין גם ביולדת, שדינה הוא כנידה לכל דבר.
חומרה נוספת שהתורה קבעה בזב הוא שרוק של הזב הוא אב הטומאה.
חז"ל הרחיבו זאת לנוזלי גוף רבים של זב, זבה, נידה ויולדת: הזיבה היוצאת מן הזב, שכבת זרע היוצאת ממנו, דם המחזור של הנידה, הזבה או היולדת, וכן רוק או שתן של כל הטמאים הללו.
טומאה זו נקראת גם "מעיינות".
טומאת היסט – אדם או כלי שטמאים אלו הזיזו אותו, גם אם לא נגעו בו, נטמא ונעשה "ראשון לטומאה".
לדוגמה: כאשר זב מזיז כלי חרס ובתוכו מזון – המזון נטמא.
טומאה רצוצה היא כלל יסוד בדיני הטומאות בהלכה היהודית, ולפיה טומאה המטמאה טומאת מת שאין במקומה רווח אוויר בגודל של טפח על טפח, נחשבת לרצוצה ומטמאת כל מה שעליה או מתחתיה ללא יכולת חציצה.
פירוש המילה "רצוצה" הוא דבר שאין במקומו רווח.
דין זה, שהוא הלכה למשה מסיני, אומר כי לטומאה חייב להיות לכל הפחות טפח שבו היא חלה; ולכן אם אין מקום כזה מסביב למקום הטומאה, אלא היא נמצאת במקום סגור, היא פורצת מעליו עד אין סוף, עד שאוהל (בשיעור מינימום של טפח על טפח) אחר יכסה אותה.
ההלכה נפסקת למעשה כרבי זירא, ולכן טומאה רצוצה - תוקפה הוא מדין טומאת מגע.
נחלקו הרמב"ם והראב"ד בגדר הדין של טומאה רצוצה.
לפי שיטת הרמב"ם, כל טומאה שאין מעליה או במקומה אוהל, נחשבת לטומאה רצוצה, מכיוון שאין אוהל המגביל את מקום הטומאה.
אך אם יש מקום של טפח על טפח בגובה טפח מעל מקום הטומאה, (ניתן להחשיב כמובן גם את המקום שהטומאה עצמה מונחת בו, שכן גם הוא נחשב כחלק מהאוהל), אין הטומאה רצוצה.
לפי שיטת הראב"ד, טומאה רצוצה היא טומאה שאין מעליה מקום בשטח טפח ברום טפח שבו מתפשטת הטומאה, נחשבת לטומאה רצוצה, ולכן: טומאה גלויה אינה נחשבת לטומאה רצוצה (בניגוד לדעת הרמב"ם), וכן אין מקום הטומאה נחשב כחלק מהטפח, אלא צריך שיהיה מעליה טפח.
למרות שטומאה גלויה נחשבת גם היא לטומאה רצוצה, קיימים בה גם הדינים הרגילים של טומאת מת, המטמאת באוהל.
באופן שונה, טומאה רצוצה שאיננה גלויה, תוקפה הוא מדין טומאת מגע, ואין לה דיני טומאת אוהל.
כך שלמרות שהמאהיל עליה נטמא מדין טומאה רצוצה שגדרה שכל המאהיל עליה נחשב כנוגע בה, הרי שאין לטומאה כח להתפשט לכל חלקי אוהל המאהיל עליה, שכן אין לה תוקף של טומאת אוהל, ורק האדם המאהיל עליה ישירות נטמא.
דין זה של טומאה רצוצה גורם למכשולות רבים לכוהנים הצועדים מעל קבר שבו נקבר מת באדמה, שנקבר לרוב ללא כל כיסוי מעליו.
במקרה כזה כל העובר מעל מקום זה נטמא, ואסור לכוהנים ליטמא.
לפעמים מסלול של מטוס עובר מעל בית קברות, ואז עולה הבקשה להעביר את מסלול הטיסה מסיבה זו.
התייחסות נרחבת בדור האחרון לדינים אלו, הייתה בפרשת האיסור על עליית כהנים למירון, כאשר היו שטענו שקיימים קברים בהר מירון סמוך לציון הרשב"י, ומכיוון שלרוב כאשר מת קבור - הוא נקבר ללא חלל טפח בינו לבין העפר המכסה עליו, נמצא שהטומאה נחשבת ל"רצוצה", והיא עולה עד לרקיע.
במקרה כזה, כל אדם שעובר מעל הקבר ומאהיל עליו, נטמא בטומאת אוהל, ויש הסוברים שאף בטומאת מגע, שכן יש להחשיב את הטומאה כאילו היא ממלאה את כל החלל עד הרקיע, וכל העובר שם כאילו נגע בטומאה.
בעיה מיוחדת הייתה אודות לאדמו"רים שהם כוהנים, כמו האדמו"ר מתולדות אהרון ותולדות אברהם יצחק, שלא יכלו לקיים את ההדלקה לכבוד רבי שמעון בר יוחאי במקום.
הרב מרדכי גרוס הציע לייצר חליפות צוללנים, שישמשו כצמיד פתיל החוצץ בפני הטומאה לכוהנים, ואילו האדמו"ר מתולדות אהרון הגיע למקום במבנה שעל גבי רכב, כך שהטומאה לא תחשב כטומאה רצוצה.
הפרשה נסתיימה, כאשר פוסקי העדה החרדית, ביררו את העניין, ונתגלה כי מקום הקברים אינו ליד ציון הרשב"י.
כן דנו הפוסקים באפשרות היתר כניסה למערת המכפלה, מכיוון שהבניין שמעל המערת המכפלה, נחשב לקומה שנייה מעל המבנה של המערה עצמה, ולכן למרות שהקומה הראשונה אסורה בטומאת קבר מכיוון שהיא מאהילה על קבר של מת, יש מקום לומר, שהקומה השנייה מותרת לכניסת כוהנים.
אך יש שכתבו, שדווקא כאשר באוהל שעל גבי הקבר, ישנה מקום בגודל טפח שבו יכולה הטומאה לצאת האוהל חוצץ בפני הטומאה, או לחלופין אם יש פתח - גם אם נעול זמנית בגודל ארבעה טפחים.
אך אם לאוהל הראשון אין פתח, נחשבת הטומאה לטומאה רצוצה, שבוקעת ועולה עד השמים.
אך במערת המכפלה, הפתח נסתם בבטון, וגודלו הוא 28 ס"מ ואין בגודלו ארבעה טפחים, ולכן אסור לכוהנים להיכנס למקום, ואף להתקרב במרחק ד' טפחים, שכן גם הקומה השנייה נחשבת לקבר.
בעיה נפוצה היא, נסיעה במכונית, ברכבת או בכלי רכב אחר, שנסלל מעל בית קברות.
כבר ברוסיה הייתה שאלה זו נפוצה, ורבי יצחק אלחנן ספקטור התיר לנסוע ברכבות שנסללו מעל כבישים כאלו, בהסתמך על היתרים דחוקים, כשעת הדחק.
בארץ ישראל הועלתה הבעיה ביתר תוקף, בכביש החוצה את הר הזיתים שבמשך שנים רבות שימש ככביש יחיד, שחיבר בין ים המלח לירושלים.
אם כי, פתרון זה נחשב כהיתר בעייתי.
באופן בהם בתי הקברות הם של גויים, נחשבת הבעיה לקלה יותר במעט; שכן ישנה דעה שקברי גויים אינם מטמאים בטומאת אוהל, (אך הרמ"א מחמיר בדין זה).
למרות שלכל הדעות הם מטמאים במגע ומשא.
השאלה היא, איזה דין יש לטומאה רצוצה.
לפי דעת הגר"א לטומאה רצוצה יש דין חמור כטומאת מגע, ולכן גם אלו המקילים בקברי נוכרים צריכים להחמיר בדין זה; להלכה פסק הגאון רבי שלמה זלמן אוירבך כי ראוי להחמיר כדבריו; אם כי רוב העולם לא נוהגים בזה; ובפרט שדברי הגר"א נחשבים לחידוש, ואינם ההלכה המקובלת.
טום ת'יבודו הוא מאמן כדורסל אמריקאי.
ת'יבודו החל את הקריירה ככדורסלן במדי קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת סאלם סטייט.
בשנת 1981, לאחר שסיים את לימודיו האקדמיים מונה ת'יבודו לתפקיד עוזר המאמן בקבוצת האוניברסיטה.
לאחר שכיהן שלוש שנים כעוזר המאמן, קיבל ת'יבודו לידיו את תפקיד המאמן הראשי של האוניברסיטה, תפקיד בו החזיק שנה אחת, בטרם מונה לעוזר המאמן של קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1989, עם ייסודה של מינסוטה טימברוולבס, הגיע ת'יבודו לראשונה לליגת ה-NBA כשמונה לעוזר המאמן של ביל מסלמן.
הוא שימש כעוזר המאמן גם בסן אנטוניו ספרס ובפילדלפיה 76', ובשנת 1996 מונה לעוזרו של ג'ף ואן גנדי שאימן את ניו יורק ניקס.
בניקס שימש ת'יבודו במשך שבע שנים כעוזר המאמן, בהן הצליחה הקבוצה להעפיל שש פעמים למשחקי הפלייאוף, ובשנת 1999 עד לגמר ה-NBA בו הפסידה לסן אנטוניו ספרס.
ת'יבודו, שקנה את מעמדו כמאמן הגנה מצוין, אף סייע לקבוצה לקבוע שיא ליגה של 33 משחקים רצופים בהן עצרה את יריבתה מתחת ל-100 נקודות.
לקראת עונת עבר ת'יבודו לעמדת עוזר המאמן של ואן גנדי, כשמונה למאמנה הראשי של יוסטון רוקטס.
הוא שימש בתפקיד במשך שלוש עונות, בהן עזר ליוסטון להפוך לאחת מקבוצות ההגנה הטובות בליגה.
ב-15 מתוך 18 העונות הראשונות של ת'יבודו כעוזר מאמן בליגת ה-NBA, היו הקבוצות בהן אימן מדורגות בין 10 קבוצות ההגנה הטובות בליגה.
בשנת 2007 מונה ת'יבודו לעוזר המאמן של דוק ריברס בבוסטון סלטיקס, מתוך תקווה שיסייע לבוסטון לשפר את ההגנה שלה, שהייתה מהגרועות בליגה.
כבר בעונת הבכורה שלו בסלטיקס, סייע ת'יבודו להפוך את הגנת הסלטיקס לאחת הטובות בליגה.
בוסטון עצרה את יריבותיה על 41.9% אחוזי קליעה מהשדה בלבד, האחוז הנמוך בליגה, וספגה 90.3 נקודות למשחק, שנייה רק לדטרויט פיסטונס שיריבותיה קלעו 90.1. הוא עזר לקבוצתו להעפיל עד לגמר ליגת ה-NBA בה פגשה בוסטון את לוס אנג'לס לייקרס.
ת'יבודו עזר לקבוצתו לעצור את הלייקרס על 93.8 נקודות למשחק, והיה גורם משמעותי בהצרת צעדיו של קובי בראיינט, כוכבה של לוס אנג'לס, וזכייתה של בוסטון סלטיקס באליפות.
ביוני 2010 קיבל ת'יבודו את ההזדמנות להוביל קבוצה כשמונה למאמנה הראשי של שיקגו בולס, לאחר פיטוריו של ויני דל נגרו.
כבר בעונתו הראשונה בליגה כמאמן ראשי, הוביל ת'יבודו את שיקגו למאזן של 62 ניצחונות מול 20 הפסדים בלבד, והשווה את שיא הליגה לניצחונות בעונת הבכורה כמאמן אותו קבע פול וסטפאל בעונת .
ת'יבודו נבחר שלוש פעמים במהלך העונה למאמן המצטיין באזור המזרחי, ובסיום העונה נבחר למאמן השנה ב-NBA.
הוא הוביל את שיקגו, בהנהגתו של דריק רוז שנבחר לשחקן המצטיין של העונה, למאזן הטוב ביותר בליגה, ובמשחקי הפלייאוף הוליך את הקבוצה עד גמר המזרח לראשונה מאז עונת .
בגמר המזרח הפסידו הבולס למיאמי היט.
בעונה הבאה, עונת , שהייתה עונה מקוצרת של 66 משחקים בלבד בשל שביתת השחקנים, נבחר ת'יבודו למאמן המצטיין במזרח בחודשים דצמבר וינואר, לאחר שהוביל את שיקגו לפתיחת עונה של 18 ניצחונות מול חמישה הפסדים, ולמאמן המצטיין של חודש מרץ.
הוא היה למאמן המהיר בהיסטוריה שהגיע ל-100 ניצחונות בקריירה, כשעשה זאת ב-130 משחקים בלבד, והוביל את הבולס למאזן הטוב בליגה עונה שנייה ברציפות עם 50 ניצחונות מול 16 הפסדים בלבד.
שיקגו הייתה שנית קבוצת ההגנה הטובה בליגה, כשעצרה את יריבותיה על 88.2 נקודות בלבד.
במשחק הפתיחה של משחקי הפלייאוף, מול פילדלפיה 76', נפצע רוז כשקרע את הרצועה הצולבת ובהמשך הסדרה נפגע גם ג'ואקים נואה בקרסולו, ושיקגו הודחה לאחר סדרה בת שישה משחקים.
בעקבות הפציעה של רוז, נאלץ ת'יבודו להסתדר ללא כוכבה הראשי של קבוצתו לאורך עונת כולה.
בעקבות ההערכה כי ללא רוז לא תצליח הקבוצה להתברג בצמרת הליגה, ועל מנת לחסוך בעלויות שכר, החליטו בשיקגו שלא לחדש את חוזיהם של מספר שחקני ספסל משמעותיים.
את עונה זו סיימה שיקגו במאזן 45-37 וסיימה במקום החמישי במזרח.
בפלייאוף ניצחה שיקגו את ברוקלין נטס בשבעה משחקים בסיבוב הראשון, אך הפסידה בסדרת חצי הגמר האזורית מול מיאמי היט 4-1 והודחה.
בתחילת עונת חזר דרק רוז לשחק אך נפצע שוב בתחילת העונה לאחר כמה משחקים בודדים והושבת למשך כולה, ופעם נוספת התבדו ציפיותיה של הקבוצה להעמיד סגל מלא ובריא.
בעונת , צירפה קבוצתו את פאו גאסול, דבר שהעלה את הציפיות מהקבוצה.
עוד במהלך העונה הועלו פרסומים שמעמדו של ת'יבודו מעורער.
היו שתלו זאת בנוהגו במהלך העונה הסדירה, לתת לשחקנים הבכירים לשחק מספר דקות רב מהרגיל וממעט לתת לשחקנים המחליפים לשחק.
ובכך "שוחק" את השחקנים הבכירים והם מועדים יותר לפציעות.