tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קרון ואשתו היו בין עשרת חברי גרעין השומר הצעיר שהקימו בשנת 1937 את קיבוץ כפר מנחם.
נישואיו של קרון לא נמשכו זמן רב, ולאחר שלוש שנים נפרד הזוג.
בכפר מנחם קשר קשרי ידידות עם ערבי הסביבה ובמיוחד עם איסמעיל אל עזי, ממשפחת אל עזי שלה היו אדמות באזור בבית ג'יברין, בעג'ור ותל א-צאפי הסמוך.
איסמעיל אל עזי ביקש ליצור יחסי שכנות טובה עם אנשי הקיבוץ ואף הסכים שיסלל על אדמותיו כביש גישה לקיבוץ מצומת מסמיה, מתוך מחשבה שכביש סלול יטיב עם כל תושבי האזור.
קרון גויס לש"י על ידי עזרא דנין, לאחר שהלה התרשם מדו"ח אותו חיבר קרון בעקבות קרב צומת מסמיה, בו נרצחו עובדי חברת החשמל והנוטרים ששמרו עליהם ממארב ערבי סמוך לכפר מסמיה בשנת 1938. קרון מונה להיות קצין הש"י באזור הנגב והקים רשת של סוכנים ומודיעים מקרב הבדואים באזור.
הרשת שימשה אותו רבות בתקופת מלחמת העצמאות להשגת ידיעות חיוניות להנהגת היישוב במהלכים להקמת מדינת ישראל.
בפברואר 1948 נפוצו שמועות על פלישה מצרית לדרום הארץ.
קרון, שכינויו היה "יובב", שלח מודיע לעזה ולח'אן יונס.
כשחזר המודיע סיפר כי אומנם הגיעו לעזה מספר קציני צבא מצריים אך נראה שבאו רק כדי להכין את השטח ושבו בינתיים למצרים.
עם פרוץ המאורעות שקדמו למלחמת העצמאות, הודיע קרון ליגאל אלון כי מספר המודיעים שלו קטן לעשירית מגודלו המקורי, אך הוא המשיך להשיג ידיעות חשובות.
למשל, הוא השיג את הידיעה כי עבדאללה מלך ירדן שואף להגיע להסכם נפרד עם הסוכנות היהודית בניגוד לשמועות כאילו ישנה תוכנית ירדנית להשתלט על ארץ ישראל ולמנות את בני המלך לתפקידים שונים בניהולה.
עם פרוץ המלחמה הצטרף קרון למחלקת המודיעין באגף המטה.
בסקירתו "על המצב בנגב לקראת הפסקת האש", שכתב בהפוגה הראשונה, התריע קרון על הנגב המנותק וההתבססות המצרית בו, שכללה הקמת מינהל אזרחי בשטחים שכבשו, בשעה ש"אנו לא עשינו כלום למען ביסוס שלטון אזרחי כלשהו, וכל פעולותינו הצטמצמו בגירוש, הרג והשמדת רכוש".
לעומת זאת, משה גבעתי בספרו "בדרך המדבר והאש" (על תולדות גדוד 9) מספר שקרון ציווה להוציא להורג את השבויים הגברים בכפר ברייר (כיום מול ברור חיל ממערב לכביש הראשי) לאחר כיבושו במאי 1948.
ביוני 1948 היה קרון מעורב בפרשת משפטו והוצאתו להורג של סרן מאיר טוביאנסקי באשמת בגידה, אשמה שהתבררה אחר כך כאשמת שווא.
טוביאנסקי נחשד שכעובד חברת החשמל העביר לידי הבריטים מידע על מפעלים של התעשייה הצבאית בירושלים, שהופגזו על ידי הלגיון הערבי.
כשהגיע טוביאנסקי למשרדי המודיעין בתל אביב, נעצר ונחקר קשות על ידי דוד קרון, איסר בארי, בנימין גיבלי ואברהם קדרון.
החוקרים הצליחו להוציא ממנו "הודאה" שהוא אכן העביר את המידע לידי הבריטים, אלא שטוביאנסקי התכוון למסמך אחר בתוכנו משהתכוונו חוקריו.
חוקריו הודיעו לו שהוא מואשם במעשה ריגול חמור והוא יועמד לדין עוד באותו יום.
ביום 30 ביוני 1948 הוכנס טוביאנסקי למכונית שיצאה מתל אביב לכיוון חולדה, ומשם הגיעו לבניין הנטוש של בית הספר המשותף של כפרים בית ג'יז ובית סוסין הממוקם כקילומטר מזרחית לקיבוץ הראל של היום.
טוביאנסקי הוצא מן המכונית, הוכנס לאחת משתי הכיתות של בית הספר והועמד שם למשפט שדה למול שלושת שופטיו שהיו לא אחרים מאשר דוד קרון, בנימין גיבלי ואברהם קדרון.
החוקרים מן הבוקר הפכו עתה לשופטים.
עורכי דין לא היו שם והמשפט הסתיים במהירות רבה.
לאחר זמן קצר הוצא טוביאנסקי להורג על ידי כיתת יורים.
בעת שהדיון התנהל, עסק איסר בארי, שאיחר למשפט, בהכנת כיתת יורים בת שישה חיילים, אשר נלקחו מחטיבת "יפתח", שהתאמנה באזור.
השישה הובאו, מבלי שידעו את הסיבה לכך, לבית הדו-קומתי שנותר על תלו עד היום בקיבוץ הראל, ואשר נושא את השם "בית הקשתות".
לאחר שעה קלה הגיעו השופטים לבית, כפתו את טוביאנסקי, וקשרו את עיניו.
הוא הוצב עם פניו אל הקיר, וכיתת היורים נצטוותה לירות בראשו.
הוא נהרג בו במקום, וליד הקיר נחפר בור, שלתוכו הושלכה גופתו וכוסתה בעפר.
בני ביתו של טוביאנסקי המתינו לשובו, ועם בוקר יצאו לחפשו.
במקום עבודתו בחברת החשמל לא ידעו דבר, וכך גם בבסיס הקטן של חיל האוויר בירושלים.
מישהו הפנה את בני המשפחה אל משרדי הש"י, שירות הידיעות של ההגנה, ושם פגשו את יצחק לוי (לויצה), שהיה ראש הש"י במחוז ירושלים.
הוא סיפר להם שמספר ימים קודם לכן סיים את תפקידו, והפנה אותם לבנימין גיבלי.
כך הסתובבה רעייתו של טוביאנסקי מספר ימים, וחיפשה אחר בעלה.
קרון מעולם לא דיבר על מעשה העוול ("הרצח") הנורא לו היה שותף ולא הודה באחריות על מעשיו, אך בספרו כתב כי לא היה לו ספק שטוביאנסקי אשם, וכי לבארי הייתה סמכות מלאה לעשות את מה שעשה:
לאחר סיום המלחמה נישא קרון בשנית לאישה אחרת, טוני, ונולדו לו ממנה שני בנים.
בספטמבר 1948 הורה יגאל ידין על פירוק מחלקת המודיעין באגף המבצעים וקציניה הועברו לשירות המודיעין ש"מ/1. בין תחומי האחריות של ש"מ/1 היה הנחיית עבודת 'המחלקה המודיעינית (מודיעים)' בפיקוד קרון וסגנו משה הרמתי (הוכמן), אשר קמה מתוך הש"י, ופעלה באמצעות קציני מודיעין מרחביים.
במרץ 1949 שונה תוארם של הקמ"נים המרחביים ל"קצינים לתפקידים מיוחדים" (קת"מים) וקרון מונה לפקד על יחידת מודיעין/קת"ם, שכונתה גם "מודיעין 10", שמספרה היה 154, לימים יחידה 504. קרון קיבל לידיו יחידה עם שבעה בסיסים: צפון, גליל מערבי, חיפה, שרון, מרכז, ירושלים והנגב.
באפריל הגדיר קרון מצע לפעולת היחידה לפיו תפקידה להשיג ידיעות על צבאות ערב השכנים אימון, ארגון, ציוד ומגמות התפתחות, וכן נתוני שטח וידיעות על תשתית.
קרון הציע לארגן מחדש את הפריסה המרחבית של היחידה ולהקים עבורה חמישה בסיסים ברחבי הארץ, בפריסה שחפפה לפריסת הקמ"נים המרחביים בזמן מלחמת העצמאות, בנוסף על שלושה סניפים שיפעילו את רשתות הסוכנים מעבר לגבול.
בראש כל בסיס אמור היה לעמוד קת"ם ולידו שני עוזרים ומנהל משרד.
קרון ביקש שבסיסי הקת"ם ישכנו במתקנים אזרחיים וכי לא תתאפשר גישה של סוכנים או קציני מודיעין של יחידות צה"ל אליהם.
התוכנית הוגשה על ידי בנימין גיבלי ליגאל ידין, שאישר את הקמת היחידה ואת עצמאותה במסגרת שירותי המודיעין.
בדצמבר 1949 השתחרר קרון מצה"ל (מחליפו בתפקיד היה אברהם כהן) ושב לקיבוץ.
בשנת 1956 ביקש סגן ראש אמ"ן דאז, יובל נאמן, מקרון לחקור כמה קצינים מצרים שבויים.
לאחר ביצוע המטלה הפגיש נאמן את קרון עם רחביה ורדי, שהיה באותה עת מפקד יחידה 154. ורדי ביקש לשלב את קרון במאמצי הקמת "ברית הפריפריה" שהגה דוד בן-גוריון - הברית עם איראן, טורקיה ואתיופיה.
תפקידו של קרון היה להקים את הבסיס הראשוני באתיופיה.
במהלך ההכנות לנסיעתו נפגש עם איסר הראל, שביקש ממנו לסייע למאמץ המודיעיני המיוחד שנערך כדי להשיג מידע על המשמעויות הפוליטיות והצבאיות של עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית (שהייתה מבשרת המעורבות הסובייטית במזרח התיכון).
קרון נשלח לפריז ועבד שם במשך שבעה חודשים כמרכז פעילות האיסוף.
הוא שב לישראל ערב מבצע קדש ומונה לפקד על צוות של חוקרי שבויים בפיקוד הדרום.
בתום המלחמה חזר קרון לעסוק במשימה לה נשלח מלכתחילה - הקמת ראש-הגשר באתיופיה.
הוא נסע לביקור היכרות ב-1957 ובחן את אפשרויות הפעולה במזרח אפריקה, ובסופו המליץ להקים סניף באסמרה.
נסיעתו הבאה הייתה כבר תחת סיפור כיסוי: הוא הציג את עצמו כקניין בשר בחברת אינקודה.
קרון שמר על קשר עם ישראל בעזרת מכשיר אלחוט שהוצב באדיס אבבה.
הוא גם הספיק לבצע גיחה לעדן, שהייתה אז עדיין תחת שלטון צבאי בריטי.
בסוף שנת 1959 חזר קרון לישראל ושב לקיבוץ.
הוא נבחר לתפקיד מרכז המשק ולאחר שנתיים בתפקיד זה התנדב במשך כחצי שנה לעבודת תורנות בחדר האוכל.
לאחר התפטרותו של איסר הראל מראשות המוסד בשנת 1963 נקרא מאיר עמית, ראש אמ"ן דאז, לעמוד בראש הארגון.
עמית מינה את רחביה ורדי לעמוד בראש אגף "צומת", האחראי על הפעלת סוכנים במדינות ערב.
ורדי קרא לקרון לשוב לשירות וקרון נענה.
בראשית שנת 1966 נסע קרון לטהראן לעמוד שם בראש תחנת המוסד שעסקה בהגנה על היהודים במדינה ובקשרים עם שירותי המודיעין האיראניים.
קרון סיפר בביוגרפיה שלו: "רשמית, שגרירות לא הייתה כלל קיימת, אבל כל נהג טקסי בטהראן ידע היכן היא נמצאת".
באוקטובר כבר העביר קרון קורס קת"מ ל-22 אנשי מודיעין איראנים.
בראש הקורס עמד אל"ם יעקב נמרודי.
קרון פעל לחיזוק קשרי המודיעין בין המדינות, וקציני מודיעין איראנים ביקרו בישראל והשתתפו בקורסים שונים.
הפעילות באיראן כללה גם את הקשר עם מנהיגי המורדים הכורדים בעיראק, ובראשם מולה מוסטפא ברזאני.
בחודש ספטמבר ביקר ראש המוסד עמית פעמיים בכורדיסטן יחד עם עוזר ראש אג"ם דאז רחבעם זאבי.
בביקור השני התלווה אליהם קרון.
ביקורים אלו הצליחו להפיג את המתיחות ששררה אז בין הכורדים לאיראנים על רקע הסכם שנחתם בין הכורדים לממשלת עיראק, וכן לחזק את הקשר בין הכורדים לישראל.
ואכן, ב-18 באפריל 1968 הגיע ברזאני לביקור בישראל.
בחודש מאי 1969 נערכה פגישה משולשת (בהשתתפות קרון) בכורדיסטן בין ברזאני, ראש המוסד הנכנס צבי זמיר ונציג שירותי המודיעין האיראניים הגנרל מנצורפור.
בסוף שנת 1969 חזר קרון ארצה ומונה לעמוד בראש המחלקה במוסד האחראית על קשרים עם מדינות שאין להן קשרים דיפלומטיים עם מדינת ישראל.
לכורדיסטן חזר רק בספטמבר 1974, עת התנהלה לחימה עזה בין הכורדים לעיראקים.
קרון הסביר את התפישה הישראלית לגבי הקשר עם הכורדים:
קרון חזר ארצה מאיראן בשנת 1969, אך המשיך לעבוד במוסד והיה "אורח לשבת" בקיבוץ.
לאחר הנסיעה לכורדיסטן שב קרון באוקטובר 1974 לקיבוץ, ועבד במפעל המתכת.
הוא גם ריכז את ועדת המתנדבים.
קרון פרש רשמית מהמוסד בינואר 1976 (אם כי שמר על קשר עם הארגון שנים רבות לאחר מכן).
את שארית חייו בילה בקיבוץ.
בשנת 2000 זכה קרון בפרס על מפעל חיים מטעם עמותת "מודיעין 10" והמרכז למורשת המודיעין (מל"מ).
קרון נפטר בשנת 2001 בכפר מנחם.
על גבעה נישאה, ממזרח לקיבוץ כפר מנחם, הוקם אתר הנצחה לחיל המודיעין, ובתוכו יוחד מקום חשוב לדוד קרון, פרשת חייו ותרומתו.
דוד קורן (8 ביוני 1917 – 13 בינואר 2011) היה איש חינוך ופוליטיקאי ישראלי, ששימש חבר הכנסת מטעם "המערך" ב ו.
כיהן גם כראש המועצה האזורית סולם צור וכנשיא המכללה האקדמית גליל מערבי.
קורן נולד בירושלים בשם דוד קורונל.
קורן סיים את לימודיו בגימנסיה העברית רחביה בשנת 1934, ובתום לימודיו יצא להכשרה בנענה (לימים קיבוץ נען).
קורן, שהצטרף ל, היה בשנים 1936–1938 בקומונה של התנועה בתל אביב.
בתקופה זו שימש, בין היתר, כמרכז השכבה הצעירה של התנועה בעיר.
ב-1938 הצטרף ל"קבוצת החוגים" ברעננה, ולאחר מספר חודשים יצא להכשרה בסדום, שם עבד במפעלי האשלג.
במקום זה פגש את אשתו לעתיד, חנה פנט.
בשנת 1939 נמנה עם מייסדי בית הערבה.
לאחר שנשא את חנה לאישה, הקים בקיבוץ את משפחתו, שכל בו את בנו גדעון והתגורר בו עד 1948. בשנים אלה יצר קשרים בין הקיבוץ לערבים בסביבה ובעבר הירדן.
בשנת 1949, לאחר שחל פיצול בקבוצת מפוני בית הערבה שעברו לשפיים, עברו קורן וחבריו לגליל המערבי, ויחד עם גרעין של תנועת "הבונים", הקימו את קיבוץ גשר הזיו.
מאוחר יותר התמנה קורן למזכיר הקיבוץ.
עם הקמת חיל האוויר הישראלי ב-1948, מונה קורן, על-פי בקשתו של דוד בן-גוריון, לשמש כראש מחלקת כוח האדם בחיל.
לאחר תפקיד זה החליט לפרוש, לפחות לזמן מה, מן הצבא ולחזור לפעול לביסוס הקיבוץ שנמנה עם מקימיו.
בשנים 1953–1957 לימד תנ"ך וחינך כתה בבית הספר היסודי בקיבוץ גשר הזיו, ושימש גם כמנהל בית הספר.
בשנתיים שלאחר מכן הקים את בית הספר התיכון "סולם צור", לימד בו וניהל אותו.
בשנים 1959–1961 כיהן כראש אגף הנוער והנח"ל במשרד הביטחון.
לאחר מכן, כיהן במשך כשלוש שנים כמזכיר קיבוץ גשר הזיו.
בתפקיד זה הקים וניהל את בית ההארחה שבמקום.
בהיותו חבר מפלגת רפ"י, שהתאחדה עם המערך, בשנים 1969–1977 כיהן כחבר הכנסת מטעם המערך.
הוא נחשב למקורב בין השאר לדוד בן-גוריון, לגולדה מאיר, למשה דיין ולשמעון פרס.
בשנים 1968–1969 ו-1979–1981, כיהן כראש המועצה האזורית סולם צור ועסק בפיתוח התיירות באזור.
בשנת 1982 הוקמה מועצה אזורית מטה אשר כאיחוד של המועצות האזוריות סולם צור, געתון ונעמן.
קורן שימש במשך שש שנים כסגן ראש המועצה האזורית המאוחדת.
בשנים 1978–1980 עמד בראש "האגודה לפיתוח הגליל המערבי".
בתפקיד זה תרם רבות להקמת יישובים בחבל תפן ובמשגב.
קורן היה ממייסדי המכללה האקדמית גליל מערבי, וכיהן בהתנדבות כנשיא המכללה בשנים 1985–2003. בשנת 2008, הוענק לו "אות יקיר המכללה".
בשנת 1994 היה קורן חלק מהמשלחת שיצאה ל לחתימת הסכם השלום בין ישראל לירדן, כאורחו של יצחק רבין.
בשנת 2006 לקה באירוע מוחי, במשך 4 שנים שהה בבית סיעודי בגשר הזיו.
בתקופה זו נכתב סיפרו האוטוביוגרפי "תבנית נוף מולדתו".
נפטר ב-2011. הותיר אחריו ארבעה ילדים.
בסימן קריעה - ימיה האחרונים של בית-הערבה, תש"ח - פרקי יומן, הוצאת עם עובד (1982)
ואני אלך לשם - ספור עלייתו של חיים בצלאל פנט ובני ביתו מטרנסילבניה והשתקעותם בארץ-ישראל (1983, יחד עם אורי כץ) - סיפורו של אבי רעייתו של קורן
הגליל המערבי במלחמת העצמאות, הוצאת יד-טבנקין – מרכז ישראל גלילי לחקר כח המגן, בשיתוף עם משרד הביטחון (1988)
הטבח בבתי הזיקוק והביטחון במקומות עבודה מעורבים בחיפה תש"ח, הוצאת המרכז לתולדות כח המגן (ההגנה) על-שם ישראל גלילי (1988)
ילד טוב ירושלים, הוצאת הקיבוץ המאוחד (1988, אוטוביוגרפיה)
מול הים הכבד: חברת האשלג וה"הגנה", הוצאת מילוא (1991)
קשר נאמן ההגנה והדרוזים, הוצאת משרד הביטחון ומרכז ההגנה ע"ש גלילי (1991)
הערכים על חברת האשלג וה"הגנה" אצל מרדכי נאור בלקסיקון כח המגן – ההגנה, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, (1992)
הגדנ"ע מה"הגנה" לצה"ל, הוצאת המרכז להגנה ע"ש גלילי (1995)
דון אברהם שניור קורונל וצאצאיו עד היום (תולדות משפחתו של קורן) (1995)
הנח"ל: צבא עם ערך מוסף, הוצאת משרד הביטחון ויד-טבנקין (1997)
מאמרים בקובץ ירדן מבפנים: מסיפורי הקיבוצים, הוצאת משרד הביטחון (1998)
ספר היובל של גשר-הזיו (1999, יחד עם נורה גאון)
הגישה השלישית וארגון הידע, עם אמנון כרמון, יורם הרפז ושרית סגל, הוצאת מכון מופ"ת (2006)
דוד קורן - תבנית נוף מולדתו (2009, אוטוביוגרפיה)
דוד קרויאנקר (1939 – 20 בספטמבר 2025) היה אדריכל וחוקר במכון ירושלים למחקרי מדיניות שפרסם ספרים רבים על האדריכלות בירושלים.
קרויאנקר עסק בתיעוד הארכיטקטוני-היסטורי של האדריכלות הירושלמית, התפתחותה של העיר, ושימור ושיקום של שכונות ומבנים בה.
קרויאנקר זכה בכמה פרסים ועיטורים על מפעלו, בהם עיטור טדי קולק למפעל חיים (2006) ויקיר ירושלים (2010).
קרויאנקר נולד בירושלים בשנת 1939 להורים יוצאי גרמניה.
אביו, ד"ר גוסטב קרויאנקר (Gustav Krojanker), היה ממנהיגי הציונות הגרמנית, עיתונאי-פובליציסט וחוקר ספרות.
אמו, ד"ר אדית קרויאנקר, הייתה משפטנית.
קרויאנקר למד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה ושירת בחטיבת הצנחנים.
לאחר שובו ארצה, בשנת 1968, התמחה קרויאנקר במשרדו של האדריכל דוד רזניק, ובשנים 1970–1973 פעל בצוות לתכנון מרכז ירושלים בראשות האדריכל דוד בסט.
בשנים 1973–1981 עבד במסגרות שונות של תכנון בעיריית ירושלים, בהן המחלקה לתכנון אורבני והיחידה לפרויקטים מיוחדים שבמחלקה לתכנון העיר.
קרויאנקר פעל כאדריכל עצמאי וכחוקר במכון ירושלים לחקר ישראל.
קרויאנקר היה נשוי לליאורה פרקש, בתו של פרופ' לדיסלאוס פרקש, ולשניים שתי בנות.
בשנת 2012 עזב את ירושלים לטובת מגורים בתל אביב.
מרבית עבודותיו של קרויאנקר בתחום המחקר והתיעוד בוצעו במסגרת האקדמית-ניהולית של מכון ירושלים למחקרי מדיניות, בליווי ועדות היגוי מקצועיות.
ראש עיריית ירושלים, טדי קולק, יחד עם שני חתני פרס ישראל – פרופ' (לגאוגרפיה) דוד עמירן ופרופ' (להיסטוריה) יהושע פראוור, היו בין האישים שסייעו לדוד קרויאנקר במחקרו ובהוצאת פרסומיו.
מרבית ספריו ראו אור בהוצאת כתר, וחלקם נכללו ברשימת רבי המכר ותורגמו לשפות זרות.
תשומת לב מיוחדת מוקדשת בספריו ובפרסומיו למרכיב החזותי-גרפי, כולל מגוון עשיר של צילומים היסטוריים, צילומי מצב קיים, רישומים ומפות.
בין עבודותיו הבולטות של קרויאנקר בתחום התכנון הוא שימור ושיקום בית טיכו במרכז ירושלים וספריית בני ברית בשכונת החבשים.
כמו כן הכין תוכניות רעיוניות לשימור מבנים היסטוריים נוספים בירושלים שהוסבו לשימושים חדשים – בהם טחנת הרוח ברחוב רמב"ן, מלון הר ציון (בית החולים לעיניים סנט ג'ון לשעבר) ומלון פאלאס שברחוב אגרון.
במסגרת עבודתו רבת-השנים הקים קרויאנקר ארכיון פרטי, הגדול מסוגו בישראל, ובו מאות תיקים הכוללים חומר עיוני וחזותי.
בארכיון תצלומים, שרטוטים, מסמכים, רישומים, מפות וקטעי עיתונות.
החומר מקוטלג לפי שלושה מפתחות, האחד של שכונות, רחובות ובניינים; השני – נושאים ארכיטקטוניים-תכנוניים שונים כמו שימור, סגנונות בנייה, פרטים ארכיטקטוניים ביוגרפיות של אדריכלים ותיעוד; השלישי – תהליכי תכנון, הריסה, בנייה חדשה ופיתוח אורבני.
אתר האינטרנט של קרויאנקר מציג בצורה נרחבת את כל פרסומיו ועבודות התכנון שביצע.
אתר נוסף, ייעודי לפרויקט מיוחד הכולל סדרת ספרים ותערוכה, מרכז פרטים עיצוביים בירושלים ומסדר אותם לפי זהויות והשפעות.
פרט לעבודתו המחקרית והתכנונית, אצר קרויאנקר כמה תערוכות (כגון: ר' גונן וד' קרויאנקר, לגור בירושלים, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1993) ותצוגות קבע, וכן העביר את פרי מחקריו ועושר ידיעותיו לציבור הרחב בהרצאות ובסיורים מודרכים על מורשת האדריכלות הירושלמית וההיסטוריה העירונית.
בשנת 2002 התמנה קרויאנקר לאחראי על תוכנית השימור של תוכנית המתאר 2000, שהליך אישורה לא הושלם לבסוף בוועדת התכנון הסטאטוטורית, ומשום כך היא לא נכנסה לתוקף.
ספריו ופרסומיו מהווים מסד תרבותי-מחקרי-מקורי ורב היקף, שבאמצעותו ניתן ללמוד ולהכיר את פני העיר על היבטיה השונים - ארכיטקטוניים, היסטוריים, גאוגרפיים, פוליטיים, חברתיים ואנושיים.
אדריכלות בירושלים - תקופות וסגנונות, כתר, 1983 עד 1993, שישה כרכים
שכונות ובנייני ציבור יהודיים מחוץ לחומות 1860-1914
הבנייה האירופית-נוצרית מחוץ לחומות 1855-1918
הבנייה המודרנית מחוץ לחומות 1990-1948
הבנייה בעיר העתיקה (יצא בשנת 1993)
Jerusalem Architecture תרגומו של ספר זה לארבע שפות – אנגלית, צרפתית, איטלקית וגרמנית, שראה אור בשנת 1994
פתחים בירושלים, שערים, דלתות, חלונות וסורגים, זמורה ביתן, 1987
ירושלים - המאבק על מבנה העיר וחזותה, זמורה ביתן, 1988
סיפור קריית העירייה, ירושלים, הוצאת אריאל, 1993
ירושלים שכונות ובתים - תקופות וסגנונות, יחד עם חיים באר עיר לא מושגת, כתר, 1996.
ירושלים - מבט ארכיטקטוני, מדריך טיולים בשכונות ובתים, כתר, 1996
רחוב הנביאים שכונת החבשים ושכונת מוסררה, כתר הוצאה לאור והוצאת יד יצחק בן צבי, 2000
סיפור מתחם רוטשילד, כתר, 2001
האוניברסיטה העברית, גבעת רם - תכנון ואדריכלות 1953–2002, מאגנס 2002
שכונות ירושלים טלביה, קטמון והמושבה היוונית, כתר, 2002.
רחוב יפו - ירושלים, ביוגרפיה של רחוב, סיפורה של עיר, כתר, 2005
אדריכלות המדינה שבדרך, בראי יצירתם של הקר-ילין, כתר, 2006
המושבה הגרמנית ורחוב עמק רפאים, כתר, 2008
ממילא, גאות, שפל והתחדשות, כתר, 2009
המשולש הירושלמי: ביוגרפיה אורבנית, כתר, 2011
ירושלים של עמוס עוז: בעקבות סיפור על אהבה וחושך ויצירות נוספות, כתר, 2020
ירושלים שהייתה ואינה עוד, כתר, 2024
ארכיטקטורה של ירושלים בארבעה כרכים באנגלית, מהדורה מוגבלת וממוספרת, חתומה על ידי דוד קרויאנקר, בהוצאת קרויאנקר.
דוד קיגלר (נולד ב-9 בנובמבר 1965) הוא שחקן וקומיקאי ישראלי.
קיגלר נולד בבאר שבע וגדל בה.
סיים את לימודי המשחק שלו בבית-הספר למשחק "בית צבי" בשנת 1990.
ב-1992 זכה במלגת קרן שרת.
ב-1997 זכה בפרס השחקן המצטיין בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר, על משחקו בהצגה "לאלו".
בהמשך שיחק קיגלר במגוון הצגות ותיאטראות בישראל.
בתיאטרון בית ליסין שיחק ב"על עכברים ואנשים" (2000).
בתיאטרון הספרייה שיחק במחזה "בנו כופתא בוכתא" (2007); בתיאטרון חיפה שיחק ב "שלום ולא להתראות", "אירמה לה דוס" (2001), "פירוק" ו"להיות או לא להיות"; וכן בהצגות הילדים "שלושה חברים וטורף" ו"אני המלך שלמה" בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
בנוסף הופיע במופעים סטנד-אפ שונים בצוותא ובקאמל קומדי קלאב, ביניהם "מופע חימום", "פסטיבל קומדיה בלי הפסקה", ומופע סטנד-אפ אישי בשם "תופעה".
בשנת 2007 גילם קיגלר את הבלש המשטרתי במחזמר "מסביב לעולם בשמונים יום" בבימוי ירון כפכפי.
בסוף 2012 שיחק בתיאטרון אנסמבל הרצליה, בתפקיד הראשי בהצגה הקרויה על שמו - "קיגלר: חייו ומותו", מאת ובבימויו של עודד ליפשיץ.
בשנת 2013 שיחק במחזה רק אתמול נולדה בתיאטרון באר שבע.
בין השנים 2014–2019 שימש כמנהל תיאטרון גבעתיים.
עם כניסתו לתפקיד פרץ סכסוך עבודה, לאחר שהעירייה החליטה להעביר את ניהולו לחברה חיצונית, וסירבה להיכנס אתם למשא ומתן על תנאי העסקתם החדשים.
כחלק ממאבקם בעירייה, הכריזו העובדים שהכניסה למופעים תהיה חופשית.
בתגובה קיגלר שכר עובדי קבלן שהחליפו את העובדים הקבועים.
ממאי 2019 שימש כמנכ"ל תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
בדצמבר 2022 סיים קיגלר את תפקידו כמנכ"ל התיאטרון.
בטלוויזיה השתתף קיגלר בתוכניות: "זהו זה!", "לילה גוב", "איצ'ה", "העולם הערב", "הבורגנים", "פאזל", "יצפאן", "רמת אביב גימל", "תיק סגור", "רק בישראל", "שידורי המהפכה", ו"משחק החיים".
זכה לחשיפה משמעותית כששיחק בין השנים 2003–2006 בתוכנית ההומור "הרצועה" לצד אורי גוטליב ונתי קלוגר.
כמו כן השתתף בתוכנית "בובה של לילה" בערוץ הספורט.
קיגלר שיחק גם במספר סרטי קולנוע, כולל: "שחקנים", "קדימה אריות", "תמונות", "מפטיר" ו"ארץ חדשה".
ב-2006 השתתף בטלנובלה "האלופה" לצד יהודה לוי ובסדרה "החברים של נאור" לצד נאור ציון.
ב-2007 השתתף בתוכנית "המופע המוטורי", והצטרף אל הפאנל של עונתה השנייה של תוכנית האלתורים "של מי השורה הזאת?".
ב-2008 שיחק בתוכנית הבידור "שבוע סוף" בערוץ 2. בשנת 2011 גילם בסדרת הטלוויזיה "החולמים" בערוץ הילדים את אלכס הטבח של בית האומנה.
ב-2010 השתתף בעונה שלישית של תוכנית המציאות "פוקר כוכבים" בערוץ אגו.
בסוף שנת 2018 שיחק בעונה הרביעית של הסדרה "שנות ה-80", בתפקיד קובי כדורגל.
קיגלר נשוי לשחקנית אדוה עדני, ואב לשלושה.
התפרסם בזכות ספרו הביבליוגרפי 'קורא הדורות'.
דוד קונפורטי נולד בסלוניקי, צאצא למשפחת רבנים ותלמידי חכמים.
את צעדיו הראשונים בלימוד תורה עשה בהדרכת מוריו הרבנים: רבי יהודה גיראסי, רבי ישראל זבי ורבי ברוך אנגל.
מוריו ורבותיו המובהקים היו רבי מרדכי קלעי ורבי דניאל איסטרושא, גם הם בני העיר סלוניקי.
מאוחר יותר למד קבלה אצל רבי יפת המצרי ופילוסופיה ובמיוחד ספר אצל רבי לוי פסריאל.
כמו כן למד אצל רבי שלמה אלגזי בישיבתו בסמירנה שבטורקיה, ואצל רבי יוסף איסקפה.
נשא לאישה את נכדתו של רבי מנחם די לונזאנו, בת בנו אדוניקם.
רבי דוד קונפורטי ערך מסע לארץ ישראל בשנת 1644. במסע זה התעכב כשנה בקהיר שם למד בבית מדרשו של רבי אברהם אסכנדרי.
כמו כן, עבר בעזה אצל המשורר רבי ישראל נג'ארה.
בירושלים שהה כשנתיים (בין השנים 1646–1648).
בתקופה זאת הגיע ככל הנראה גם לצפת ובה למד ולימד בישיבה שייסד רבי יעקב בירב ובסיום התקופה חזר לסלוניקי.
בשנת 1652 ערך מסע נוסף לארץ ישראל והפעם אף ייסד בית מדרש משלו בירושלים.
קורות חייו בתשע עשרה השנים הבאות בחייו אינן ידועות לנו כיום.
ב-1671 מונה לרבה של קהיר.
ידוע שעסק בפסיקה וחבר ספר שו"ת אך הספר אבד ותשובות בודדות ממנו שרדו בספרים של רבנים אחרים בני זמנו.
כך למשל חלק מתשובותיו מוזכר בספר 'נעם הלוי' לרבי אברהם הלוי, רבה של מצרים באותה העת.
כאמור לעיל ספרו המפורסם ביותר שהגיע לידנו הוא החיבור הביבליוגרפי 'קורא הדורות'.
הספר בנוי משלושה חלקים, שני החלקים הראשונים הם קצרים יותר מהחלק השלישי ועוסקים ברבנים מהתקופות שקדמו לגירוש ספרד.
החלק השלישי עוסק ברבנים בולטים בתקופה שלאחר גרוש ספרד ומחולק לפי אחד עשר דורות שונים של רבנים.
את הספר חיבר, ככל הנראה, בשנת 1683 בזמן שהותו במצרים, אך יש הגורסים שהספר חובר דווקא בארץ ישראל.
בכתיבת הספר הסתמך רבי דוד קונפורטי על חיבורים ביבליוגרפיים יהודיים שקדמו לו כגון: ספר הקבלה שכתב הראב"ד, ספר היוחסין שכתב רבי אברהם זכות וספר נוסף בשם "שלשלת הקבלה" שחבר רבי גדליה אבן יחיא.
כמו כן התבסס בספרו על ספרי שו"ת וכן שאלות ותשובות שבכתבי יד.
ייתכן שהשם 'קורא הדורות' ניתן לספר על ידי רבי דוד אשכנזי הירושלמי, אשר הביא את כתב היד ממצרים לאירופה.
הספר הובא לראשונה לדפוס בשנת 1746 בוונציה, אך המהדורה הייתה משובשת ומלאת טעויות.
בשנת 1846 נערך הספר מחדש והובא לדפוס על ידי דוד קסל בברלין, בהוצאת חברת 'מקיצי נרדמים'.
דוד קסל הוא זה שהעלה את ההערכה שהספר חובר בשנת 1683.
דוד קמחי (14 בפברואר 1928 – 8 במרץ 2010) היה איש ממשל ישראלי בכיר, דוקטור ליחסים בין-לאומיים, שכיהן כמשנה לראש "המוסד" וכמנכ"ל משרד החוץ.
דוד (דייב) קמחי (Kimche) נולד בלונדון בשנת 1928 כילד התשיעי למשפחה, בילדותו עבר עם משפחתו לציריך עד שובם לאנגליה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, היה חבר בתנועת הבונים.
קמחי עלה לארץ ישראל בשנת 1946 באשרת סטודנט ולמד חקלאות באוניברסיטה העברית בירושלים, לאחר שפג תוקף אשרת שהייתו בארץ, נותר בה כשוהה בלתי לגאלי.
במקביל ללימודיו עבד כעורך ב"ג'רוזלם פוסט".
בנובמבר 1947 התגייס לארגון "ההגנה", ושירת בו במסגרת החי"ש כלוחם בפלוגת הסטודנטים של גדוד מוריה.
הוא לחם במלחמת העצמאות ונפצע בקרב על שכונת אבו תור בירושלים.
לאחר מלחמת העצמאות עזב את לימודי החקלאות ולמד תואר ראשון ושני בלימודי המזרח התיכון ובסוציולוגיה אותם סיים ב-1953, שנים לאחר מכן השתלם במכון ללימודי אפריקה ואסיה באוניברסיטת הסורבון בפריז.
ב-1970 סיים את לימודי הדוקטורט ביחסים בין-לאומיים, נושא המחקר שלו היה התנועה האפרו-אסיאנית.
בשנת 1953 הצטרף קמחי למוסד.
בתפקידו הראשון שימש מדריך בבית הספר למדעי המדינה בירושלים, ב-1955 עבר לאגף "צומת" (האחראי על המודיעין האנושי) ושימש כראש שלוחה במדינה אירופאית.
בהמשך מונה לראש מחלקה באגף "תבל" (האגף שמופקד על הקשרים המודיעיניים והדיפלומטיים) ובשנות ה-60 יצא לשליחויות רבות באפריקה ובאסיה.
ב-1968 מונה להקים את אגף המטה במוסד האחראי לריכוז ותיאום האגפים המבצעיים.
ב-1973 יצא לאירופה כראש "תבל" באזור וב-1976 מונה לראש אגף "תבל".
קמחי פעל תחת כיסויים שונים, בהם עיתונאי, איש עסקים ודיפלומט.
בשנת 1980 פרש מן המוסד ונתמנה למנכ"ל משרד החוץ.
הוא שימש בתפקיד זה עד לשנת 1986. בשני תפקידיו אלה היה קמחי מעורב בכל האירועים המדיניים החשאיים של התקופה; נפגש עם בשיר ג'ומאייל בלבנון, ב-1976 בעת יצירת הקשר בין ישראל לבין הנוצרים בלבנון, היה מעורב במהלכי מלחמת לבנון הראשונה ובמהלכים הישראלים של פרשת איראנגייט.
לאחר פרישתו מתפקידו כמנכ"ל משרד החוץ שימש כשגריר מיוחד של ממשלת ישראל בעיקר ביחסים עם מזרח אירופה.
כמו כן מילא משימות מיוחדות, והיה חבר במשלחת הישראלית לוועידת מדריד.
קמחי נמנה עם מנסחי יוזמת ז'נבה באוקטובר 2003.
במהלך השנים כתב קמחי מאמרי מערכת על נושאים פוליטיים ל"ג'רוזלם פוסט" תחת פסאדונימים שונים.
דוד קמחי כתב יחד עם אחיו, העיתונאי היהודי-בריטי ג'ון קמחי, שני ספרים על תולדות היישוב והמדינה, "דרכי סתר" – על תנועת ההעפלה, ו"משני עברי הגבעה" – על תולדות מלחמת העצמאות כפי שהשתקפה מן הצד הישראלי ומן הצד הבריטי-ערבי.
ביחד עם העיתונאי דן בבלי הוא כתב את הספר "סופת האש" אודות מלחמת ששת הימים.
כן כתב את הספר "האופציה האחרונה" על תהליך השלום.
באנגלית ראה אור ספרו "התנועה האפרו-אסיאתית", פרי לימודיו בסורבון.
קמחי הקים ושימש כנשיא המועצה הישראלית ליחסי חוץ, נמנה עם חבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית, מכון טרומן למחקר וקידום השלום, ובמועצת המנהלים של מרכז פרס לשלום.
במשך 13 שנה כיהן כסגן נשיא בכיר בתאגיד MIC (מיליקום אינטרנשיונל סלולר), תאגיד תקשורת בין-לאומי.
בשנים 2005 עד 2008 כיהן כיו"ר מועצת המנהלים של מעריב.
דוד קמחי נפטר ב-2010 בביתו ברמת השרון ממחלת הסרטן ונטמן בבית העלמין בקיבוץ שפיים.
הוא הותיר אחריו את רעייתו השנייה, רות, וארבעה ילדים משתי נשים.
בהלווייתו הספיד אותו ראש המוסד לשעבר, שבתי שביט, ואמר עליו: .
דרכי סתר: נדידת עם בניגוד לחוק 1948-1938 (בשיתוף עם אחיו ג'ון קמחי), הוצאת ג'רוזלם פוסט, 1955
משני עברי הגבעה: בריטניה ומלחמת הערבים בישראל (בשיתוף עם אחיו ג'ון קמחי), הוצאת דבר, 1961
סופת האש: מלחמת ששת-הימים, מקורותיה ותוצאותיה (בשיתוף עם דן בבלי), הוצאת עם הספר, 1968
האופציה האחרונה: המאבק לשלום במזרח התיכון, הוצאת עידנים, 1992
דוד (דודיק) קושניר (21 ביוני 1931 – 18 באוקטובר 2020) היה אתלט ומאמן אתלטיקה ישראלי.
ייצג את ישראל בשתי אולימפיאדות (מלבורן 1956 ורומא 1960).
קושניר זכה באליפות ישראל בקפיצה לרוחק שש פעמים.
החזיק בשיא הישראלי בקפיצה לרוחק במשך כ-18 שנים.
בשנים 1955–1956 זכה באליפות ישראל בריצת 100 מטר, בקפיצה לרוחק ובקפיצה משולשת.
בשנים 1952–1953 זכה באליפות ישראל בקפיצה במוט.
בשנת 1961 שבר את השיא הישראלי בקרב עשר, שיא שהחזיק כ-6 שנים.
דוד קושניר נולד בכפר יחזקאל לאסתר ושמעון קושניר, מחלוצי העלייה השנייה.
למד בבית-הספר היסודי במושב ובעודו ילד ונער נשא בעול עבודות המשק.
את חינוכו התיכוני קיבל בבית-הספר החקלאי במקוה ישראל.
משם יצא עם בני כיתתו להתיישבות בקבוצת יזרעאל, שבה ריכז את ענף המטעים וכספורטאי שיחק בקבוצת הכדורגל "הפועל" בלפוריה בליגה הלאומית.
אחיו היה טוביה קושניר, אחד מחללי מחלקת הל"ה.
בתחרות הראשונה שלו בנוער העובד בפ"ת, שנערכה בשנת 1947, קפץ קושניר, בן ה-16, למרחק של 5.80 מטר.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה הרביעית שנערכו בסוף ספטמבר 1953 זכה קושניר ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף.
מדליית זהב, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.77 מטר, לפני רוברט ריטנברג (6.74 מטר) ולוינזון (6.58 מטר), שניהם מארצות הברית.
מדליות כסף, בקפיצה במוט בתוצאה של 3.00 מטר, אחרי הכט מארצות הברית (3.90 מטר) ולפני יצחק לוי (2.80 מטר) ובקפיצה משולשת בתוצאה של 13.58 מטר, אחרי רוברט ריטנברג (13.63 מטר) ולפני ברל'ה זילברברג מישראל (13.26 מטר).
בשנת 1954 קבע בקפיצה משולשת שיא ישראלי חדש של 14.05 מטר והיה האתלט הישראלי הראשון שעבר מרחק של 14 מטר.
שיאו בקפיצה משולשת החזיק מעמד כ-5 שנים ונשבר על ידי זאב רייס (14.22 מטר).
בדצמבר אותה שנה הוא שבר את השיא הישראלי בקרב עשר (4650 נקודות) שיפור לשיא בן ה-6 שנים של צבי ינובר (4562 נקודות).
בתחרות שנערכה בחיפה בינואר 1955 קבע קושניר בקפיצה לרוחק שיא ישראלי חדש של 6.93 מטר.
קפיצה לרוחק מעבר ל-7 מטר
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביוני הוא זכה ב-3 מדליות זהב, בקפיצה לרוחק בשיא ישראלי חדש של 7.04 מטר ובכך היה לקופץ הישראלי הראשון בישראל שעבר 7 מטר, בריצת 100 מטר (11.3 שניות) ובקפיצה משולשת (13.75 מטר).
שלושה שבועות לאחר מכן, בתחרות אזורית של הפועל שנערכה ברחובות ביולי הוא קבע שיא ישראלי חדש של 7.08 מטר.
חודש לאחר מכן, במסגרת "פסטיבל הנוער הדמוקרטי" שנערך בוורשה הוא סיים במקום רביעי וניצח את אלוף ברית המועצות בקפיצה לרוחק בשיא ישראלי חדש של 7.16 מטר.
באולימפיאדת מלבורן (1956) סיים קושניר במקום 25 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.89 מטר.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה החמישית שנערכו בשנת 1957 זכה קושניר בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.97 מטר, לפני מייק הרמן (6.96 מטר) ורוברט ריטנברג (6.86 מטר), שניהם מארצות הברית ובכך הגן על תוארו.
מדליית כסף, בקרב עשר בתוצאה של 4712 נקודות, אחרי מייק הרמן (5230 נקודות) ולפני סיד קיוויט מארצות הברית (3863 נקודות).
באולימפיאדת רומא (1960) סיים קושניר במקום 25 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.20 מטר.
בכינוס הפועל שנערך במאי 1961 קבע קושניר את הישגו הטוב ביותר בקפיצה לרוחק, שיא ישראלי חדש של 7.43 מטר, שיא שהחזיק מעמד כ-12 שנים (באותה תחרות קבע תוצאה של 7.47 - תוצאה שלא אושרה כשיא, עקב רוח גבית מעל המותר).
אותה שנה, הוא שבר פעמיים את שיאו הישראלי בקרב עשר והעמידו על תוצאה של 5,763 נקודות, שיא שהחזיק כ-6 שנים.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השישית שנערכו בספטמבר אותה שנה הוא זכה במדליית כסף, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.22 מטר, אחרי מייק הרמן שקבע שיא מכביה חדש של 7.47 מטר ולפני עמוס גרודז'ינובסקי מישראל (7.06 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה לוותיקים שנערכה בגטבורג, שוודיה בהיותו בן 46 זכה קושניר במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.52 מטר.
קושניר אימן בקבוצות הפועל רמת גן ואס"א תל אביב (שתי הקבוצות זכו באליפות ישראל באתלטיקה מספר פעמים), עמק חפר והפועל חולון.
הוא עבד כמורה לחינוך גופני במספר בתי ספר, בהם בית ספר תיכון אורט חולון, בית ספר יסודי "אהבת ציון" בתל אביב.
דוד קושניר היה המאמן הראשון בארץ שלימד את סגנון הפוסברי בקפיצה לגובה והאתלט שלו, יוסף פיקל שיפר את השיא הישראלי לגברים.
במשך שנים רבות שימש קושניר בתפקיד מאמן נבחרת ישראל.
הוא אימן אתלטים מצטיינים רבים.
מביניהם ניתן לציין את רוגל נחום שתחת הדרכתו, קבע שיאים ישראלים בקפיצה לרוחק - 7.96 מטר שיא זה נשבר על ידי יוחאי הלוי (7.99) ובקפיצה משולשת - 17.20 מטר, שיאים המחזיקים מעמד עד היום (2015).
כן אימן את סיגל גונן המחזיקה עד היום (2015) בשיא ישראל בקפיצה לרוחק בתוצאה 6.46 מטר.
קושניר אימן כמה וכמה ספורטאים שזכו להישגים משמעותיים.
קושניר אימן את יוגב קנזי, שזכה במדליית ארד בקפיצה למרחק ב שנערכו בסידני 2000 והשתתף ב.
קושניר היה תושב חולון מעל חמישים שנים.
התנדב שנים רבות במתן שיעורי פעילות גופנית, לקהל הפנסיונרים והפנסיונריות של העיר, יקיר העיר חולון ויקיר הספורט של העיר.
קושניר נפטר ב-18 באוקטובר 2020.
בשנת 1998, בשנת היובל למדינת ישראל, נבחר קושניר על ידי ועדה ציבורית במקום החמישי מבין האתלטים של ישראל בכל זמנים.
לרגל חגיגות 60 שנה למדינת ישראל, ביוני 2008, קיבל קושניר פרס על מפעל חיים, משר הספורט של ישראל, בטקס מיוחד שנערך במכון וינגייט, בו זכו ספורטאים אחרים כמצטייני העשור, במקצועות ספורט שונים.
ביוני 2011, במסיבת יום הולדתו ה-80 במעמד ראש העיר חולון, מוטי ששון הוענק לקושניר מגן כבוד של איגוד האתלטיקה על ידי מזכ"ל איגוד האתלטיקה, ז'ק כהן.
דוד קזרשווילי (בגאורגית: დავით კეზერაშვილი, דַווית קֶ'זֶרַשווילי; ) הוא פוליטיקאי גאורגי יהודי ישראלי (התנועה הלאומית - דמוקרטים).
מפברואר 2004 ועד לנובמבר 2006 הוא היה ראש המשטרה הפיננסית במשרד האוצר, שזה עתה הוקמה.
החל בנובמבר 2006 ועד דצמבר 2008 היה שר ההגנה של גאורגיה.
קזרשווילי נולד בטביליסי, היגר לרוסיה ובשנת 1992 עלה לישראל והתגורר עם סבתו בקרית בן-גוריון בחולון ולמד בתיכון קוגל.
לאחר כשנה וחצי עזב את ישראל וחזר לגאורגיה.
בשנת 1995 למד משפטים ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה הממלכתית של טביליסי, ובשנת 1999 סיים את חוק לימודיו.
בשנת 2001 הוא הועסק במשרד המשפטים הגאורגי כעוזרו של מיכאיל סאקשווילי, שעזר לו מאוחר יותר להגיע לתפקיד ראש מועצת עיריית טביליסי.
לאחר מכן עבר קזרשווילי לשמש כשר האוצר של גאורגיה (בשנים 2004-2006), שכלל את התפקיד של ראש המשטרה לפשעים פיננסיים.
ב-11 בנובמבר 2006, בגיל 28, הוא מונה לשר ההגנה של גאורגיה, כשהוא מחליף את איראקלי אוכרואשווילי (ირაკლი ოქრუაშვილი).
במסגרת השינויים שבוצעו בצמרת הממשלה בעקבות התבוסה הגאורגית במלחמה נגד רוסיה, באוגוסט 2008, פוטר קזרשווילי, ב-15 בדצמבר, מתפקידו יחד עם שרת החוץ אקה טקשלאשווילי ושר החינוך.
מחליפו הזמני של קזרשווילי היה סגנו בּאתוּ כּוּתֶליָה (ბათუ ქუთელია) .
ב-9 בדצמבר של אותה שנה מונה ואסיל סיחארולידזה כשר ההגנה של גאורגיה.
קזרשווילי הוא חבר התנועה הלאומית הדמוקרטית, והשתתף בבחירות 2002 כחבר המפלגה.
הוא חבר קרוב של נשיא גאורגיה מיכאיל סאקשווילי.
אחד ממכריו, שלווה נתלאשווילי, ממפלגת העבודה הגאורגית, טען כנגד מינויו לתפקיד, כי מעולם לא שירת בצבא הגאורגי.
כמו כן, היו טענות למדיניות נוקשה שלו בתפקידו כראש המשטרה הפיננסית.
ב-1959 סיים תואר ראשון בהיסטוריה כללית ובכלכלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, וב-1971 קיבל דוקטורט בכלכלה מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון בוושינגטון.
עוד לפני תום לימודי התואר הראשון, הצטרף קליין למשרד האוצר ועבד באגף תקציבים כאחראי לתקציב משרד הדואר (כיום - משרד התקשורת).
עבודתו באוצר נמשכה עד 1966, ובמהלך שנים אלו הוא הקים את צוות התכנון הרב-שנתי של תקציב המדינה, והיה אחראי לתקציב ושותף לצוות ההקמה של העיר ערד.
בתקופה זו הוא צורף ככלכלן של צוות בינתחומי, בראשות אריה (לובה) אליאב, אשר נשלח לאיראן על ידי שר החקלאות, משה דיין, כדי לסייע בתכנון ובשיקום אזור קאזווין, אשר נחרב ברעידת אדמה.
בשנים 1966–1972 עבד קליין במחלקה למדיניות פיסקלית של קרן המטבע הבינלאומית.
פעילותו התמקדה במחקר ובייעוץ בתכנון מדיניותן התקציבית של מדינות מתפתחות, והוא השתתף במשלחות התקופתיות של הקרן למדינות אלה.
במהלך תקופה זו סייע לבנק העולמי כשהשתתף במשלחת סיוע טכני לאיראן, שמטרתה הייתה לייעץ בהקמת המחלקה לחשבונאות לאומית בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של מדינה זו.
בשובו לישראל הצטרף קליין כחבר הנהלת מכון "תבל" למחקרי מדיניות, אשר הוקם על ידי יוליוס סטולמן, תורם יהודי ואיש עסקים מארצות הברית, ביוזמת שר האוצר פנחס ספיר.
במסגרת מחקריו במכון שיתף פעולה עם אגף תקציבים במשרד האוצר, ובנה עבורם מודל אקונומטרי של המשק הישראלי, שנועד לאפשר לקובעי המדיניות להעריך את ההשלכות על המשק של הרכבים שונים של תקציב המדינה.
בשנת 1976 הצטרף לבנק לאומי ועבד בו עד 1987 בתפקידים בכירים שונים: מנהל המחלקה הכלכלית וכלכלן ראשי של הבנק, יו"ר ועדת העמלות, חבר בוועדת ההשקעות של קרנות הנאמנות וקופות הגמל, משנה למנהל החטיבה העסקית, ומנהל החטיבה לתכנון אסטרטגי.
ב-1987, בעקבות הזמנתו של הנגיד החמישי של בנק ישראל, פרופ' מיכאל ברונו, עבר קליין לבנק ישראל ושימש כמנהל בכיר המופקד על המחלקה המוניטרית ומחלקת האשראי והפיקוח על מטבע חוץ.
בתקופה זו תפקד, על פי חוק ניירות ערך, גם כנציג בנק ישראל בדירקטוריון הבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנים 2000–2005 כיהן כנגיד השביעי של בנק ישראל.
בתקופה בה שירת בבנק ישראל, ספטמבר 1987 עד ינואר 2005, תחילה כמנהל בכיר ואחר כך כנגיד, הוביל קליין ארבעה מהלכים אשר היקנו לבנק ישראל עצמאות תפעולית מלאה שלא הייתה לו קודם לכן:
עיצוב הריבית, במקום שער החליפין, כמכשיר המרכזי של המדיניות המונטרית.
ניהול מדיניות על פי יעדים כמותיים.
במסגרת זו יזם החלטת ממשלה שקבעה יעד ליציבות מחירים (1%-3%); נקבע יעד לגרעון בתקציב המדינה במטרה להוריד את היחס של החוב הממשלתי לתוצר עד כדי 60%; וכדי שאפשר יהיה לנהל ביעילות מדיניות חברתית הוצעו יעדים ואמצעים למדיניות בתחום התעסוקה, החינוך הבריאות והעוני; וכן הוצעו יעדים להשקעות בתשתיות פיזיות.
לאחר שלשה עשורים של אינפלציה דו-ספרתית מ-1970 ו"תוכנית ייצוב" אשר החזירה מ-1986 אינפלציה תלת-ספרתית לשעורים דו-ספרתיים, ניהל מדיניות להשגת יציבות מחירים שנשמרה החל משנת 1999.
ניהל שורה של שנויים מבניים המחזקים את היציבות של מערכת הבנקאות ואת התחרות במערכת הפיננסית בכללה.
במסגרת זו הופרדה הבעלות על הבנקים הגדולים מזו שעל בנקים בינוניים וקטנים; הופרדה הבעלות על בנקים מזו שעל תאגידים ריאליים, קופות גמל וקרנות נאמנות והתפתח שוק אשראי חוץ-בנקאי; נקבעו תקרות לאשראי של קבוצות לווים ולפי ענפי משק לפיזור הסיכון; ואומצו כללי בזל להלימות ההון של הבנקים.
כיהן כיו"ר הדירקטוריון המייעץ של בית ההשקעות מיטב-דש וכדח"צ בחברת הביטוח AIG.
בשנת 2009 התפרסם ספרו "נגד הזרם; ביזור מרכזי הכח הפיננסי במשק הישראלי" (הוצאת "ידיעות ספרים").
בספר כינס מבחר מהרצאותיו אותן נשא במהלך 17 שנות שירותו בבנק ישראל.
לכל אחת מהרצאות אלה צירף מבוא, דברי הסבר והערות שוליים השופכים אור נוסף על השינויים המבניים שבוצעו בניהולו בתקופה זו, במגמה לשפר את המבנה התחרותי של השווקים הפיננסיים ולאפשר ניהול תכליתי של המדיניות המקרו-כלכלית להשגת יעדי המשק.
בשנת 2014 פורסם ספרו "פרופ' סטנלי פישר, הנגיד השמיני של בנק ישראל: מה ירש ומה הוריש" (הוצאת אופיר ביכורים).
הספר מנתח שישה תחומי מדיניות מרכזיים המסכמים את תקופת כהונתו של הנגיד השמיני על רקע פועלם של שני הנגידים שקדמו לו.
בשנת 2019 פורסם ספרו השלישי "סיכום אישי" (הוצאת טפר).
הספר פותח ברקע אישי – ילדות, משפחה, השכלה, שרות צבאי – וממשיך ברקע מקצועי – באגף תקציבים במשרד האוצר, בקרן המטבע הבינ"ל ובהנהלת בנק לאומי.
קליין נפטר ב-25 במאי 2021, והובא למנוחות בבית העלמין פרדס חיים בכפר סבא.
דָּוִד קְרִיבוֹשֵׁי (נולד ב-1 ביולי 1944) הוא מלחין, מנצח ומעבד מוזיקלי ישראלי, מהבולטים בתחום המוזיקה הקלה ומוזיקת הג'אז בישראל.
קריבושי נולד וגדל בתל אביב להוריו מרדכי קריבושי אשר עלה בילדותו מבלארוס ו-תמרה לבית טננבאום אשר ברחה בזמן השואה מפולין, ובגיל 7 החל ללמוד נגינה בפסנתר.
ב-1962 התגייס לצבא ושירת בתזמורת חיל האוויר תחת פיקודו של אריך טייך.
ב-1965 החל לעבוד עם אריק איינשטיין, שהיה זמר בראשית דרכו, במסגרת הרכב מוזיקלי שנקרא "אריק והאיינשטיינים".
קריבושי ניגן על אורגן הלחין ועיבד את השירים במקצבים חדשניים לתקופה ההיא.
ב-1966 השתתף בתקליט דואט של איינשטיין עם יפה ירקוני, "ליל סתיו", כמעבד וקלידן, ובמופע משותף עם שייקה אופיר "ערב של שושנים".
ב-1967 התפרסם שיר שהלחין בשם "בתי את בוכה או צוחקת", שהיה לאחד מהלהיטים שביטאו את הניצחון במלחמת ששת הימים.
עוד באותה שנה עיבד וניצח על נגינת התזמורת בהקלטות אלבומו השני של אריק לביא "לצה"ל באהבה", וכן הלחין את המוזיקה לסרט הישראלי "השכונה שלנו" בבימויו של אורי זוהר.
בשנת 1968 הלחין קריבושי את הפסקול לסרטו של דוד גרינברג "איריס".
כמו כן הלחין בשיתוף עם נחום היימן את המוזיקה לסרט "התרנגול" בכיכובו של חיים טופול.עוד באותה שנה הפיק מוזיקלית תקליטון ובו 4 שירים לששי קשת, והלחין בו את השיר "מחר יבוא הסתיו".
באותה השנה נסע לארצות הברית ולמד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA) במשך שנתיים.
כאשר שב לישראל בשנת 1970 היה למנהל המוזיקלי של המחזמר "דודו השמן", ושימש כמעבד המוזיקלי העיקרי באלבום הבכורה של שלמה ארצי, "שלמה ארצי".
באותה שנה זכה השיר "אני חולם על נעמי" שהלחין ועיבד למילים של תרצה אתר בביצוע הצמד חדווה ודוד במקום הראשון בפסטיבל ימאהה בטוקיו.
השיר שהתפרסם כלהיט ענק בישראל ובעולם היה הראשון שייצג את ישראל וזכה בפסטיבל יוקרתי בחו"ל ונמכר בכ-3,000,000 עותקים.
השיר זכה להרבה גרסאות בארצות שונות.
כעבור שנה שב לפסטיבל טוקיו עם הזמרת גלי עטרי בשיר "יש לך שמש", שהלחין יחד עם מוטי המר.
ב-1971 ניגן בפסנתר והשתתף בעיבודי מיתרים לשירי האלבום "בדשא אצל אביגדור".
לאחר מכן נסע שוב לארצות הברית ועבד שם כמנהל מוזיקלי של הצגה בבימוי יונתן כרמון, "To Live Another Summer" שעלתה על במות ברודוויי.
הוא התגורר שם שמונה שנים ופעל כמנהל המוזיקלי של הצגות בברודוויי.
ב-1978 שב לישראל, והחל לשתף פעולה עם יוסי בנאי מאז ובמשך 15 שנים.
בהצגה "אני וסימון ומואיז הקטן" שימש מנהל מוזיקלי ואף הלחין בה שני שירים, ולאחר מכן יצרו שניהם מופע מוזיקלי בשם "כמו ציפורים" אשר היה מבוסס על חיי הצוענים.
בשנים הבאות עבד עם בנאי בהצגה "שיכור ולא מיין" כמעבד ומלחין.
ב-1980 עיבד את "אתמול היית שונה" לשימי תבורי, שהשתתף בפסטיבל הזמר והפזמון תש"ם, והגיע למקום השלישי בתחרות.
עוד באותה שנה עיבד את השיר "כבר כמעט" לאלבום הבכורה של אריק סיני, את השיר "דופק בדלת" לאלבומו של מיסטר הרי "אל תשכחי אותנו", ועיבד תזמור לכלי נשיפה בשיר "עכשיו הכל בסדר" לאלבומה של יהודית רביץ "גלוי ונעלם".
ב-1981 עיבד את שירי אלבומו של אבנר גדסי - "מנגן ושר" (מלבד שיר הנושא), בו בלט השיר "שרונה".
עוד באותה שנה הפיק מוזיקלית כמחצית משירי אלבומו של שימי תבורי "צעד חמישי", בו בלטו עיבודיו ל"תני לי את הלב" ו"ברכנו".
לקדם-אירוויזיון של שנת 1983 הלחין ועיבד קריבושי את השיר "מדונה" ללהקת "בננה".
עוד ב-1983 הקים את תזמורת הטיילת של תל אביב עליה ניצח במשך כ-15 שנים, הוא הופיע עם התזמורת בקביעות בימי שישי בתוכניות אירוח כגון שעה טובה, ממני מני, סיבה למסיבה, בשידור חי עם דן שילון ועוד, ובמקביל המשיך לעבוד עם מיטב הזמרים של שנות ה-80.
בתחילת 1985 התפרסם להיט פארודי שהלחין ועיבד למילים של אלון אבידר בשם "מריומה יומה".
השיר בביצוע חנה לסלאו וג'קי מקייטן, הוקלט במסגרת תוכנית הטלוויזיה "סיבה למסיבה".
השיר זכה להצלחה רבה, ודורג במקום ה-9 במצעד הפזמונים השנתי תשמ"ה (1985) של רשת ג'.
עוד ב-1985 ניצח על פרויקט מיוחד שהופק בסגנון שירי הצדקה שפורסמו באותה תקופה, בו נאספו מיטב האמנים הישראליים ושרו את השיר שהלחין ועיבד - "עם אחד שיר אחד", שהכנסותיו הוקדשו לילד הנכה.
בהקלטה השתתפו 58 זמרים והפקתו ארכה כחצי שנה.
החל משנת 1985 ובמשך 25 שנה עסק דוד קריבושי בגילוי וטיפוח כישרונות צעירים.
בשיתוף משרד החינוך והתרבות ומעריב לנוער, דוד קריבושי שם לעצמו מטרה לעודד את היצירה המקומית, ובמסגרת תחרות "כוכב נולד" ו"קולות וצלילים", היה אחראי לגילוי כישרונות כמו נינט טייב, עברי לידר, מאיה בוסקילה, לירון לב ועוד רבים.
רוב המיונים והמבחנים נערכו בישובי הפריפריה על מנת לתת אפשרות לאותם זמרים ולהקות אשר לא היה באפשרותם להגיע למרכז להופיע בסביבות מגוריהם.
בנוסף לאלה, הקים דוד קריבושי את התזמורת הסימפונית בת ים וניצח עליה במשך חמש שנים.
כמו כן ניצח קריבושי על תזמורות סימפוניות אחרות.
ב-2006 זכה בתואר מלחין השנה בתיאטרון במסגרת חלוקת "פרס התיאטרון" של התיאטראות בישראל.
הפרס ניתן לו על המוזיקה להצגה ביידיש "החזן מווילנה".
החל מ-2012 מופיע קריבושי עם "החברים של קריבו" במופע מחווה לשלישיות הגדולות של הזמר הישראלי.
בשלישייה חברים אורי בנאי, ניקי גולדשטיין ואילן לייבוביץ'.
כמו כן הקים קריבושי שלישיית בנות ששרה את להיטי פסטיבלי הזמר הישראלי.
בשלישייה חברות אתי קסטרו, בטי פבלו ושרונה נסטוביץ'.
החל מ-2015 מפיק ומופיע במופע המבוסס על שיריהם של בילי ג'ואל ואלטון ג'ון, בהשתתפות (זמרים מתחלפים) לירון לב, עדי כהן, אילן לייבוביץ', הילה בן דוד ויאיר ביטון.
לדוד קרבושי שתי בנות ונכדים.
דודו מרדכי טננבאום, שהיה ממנהיגי מרד גטו ביאליסטוק, התאבד לפני שהגרמנים תפסו אותו.
אלבומים בהם עסק בהלחנה ועיבוד
1965 חדוה ודוד - אהובך יצא לקרב, פגישה מקרית
1965 ישראל יצחקי - זרים בלילה
1966 אריק איינשטיין ויפה ירקוני - ליל סתיו
1967 אילן ואילנית - מגישים 4 שירים חדשים להנאתכם
1967 אלכסנדרה - בובות השעוה
1967 אסנת פז - אהבה בצלילים ובקצב
1967 אריק לביא - מצה"ל באהבה
1967 אריק לביא - שר לאוגדת הפלדה
1967 גאולה גיל - פורטונה
1967 גאולה גיל - שירים אחרי המלחמה
1967 דבורה דותן ועליזה רוזן - האם את בוכה או צוחקת
1967 דוד עשת - ירושלים של זהב
1967 דליה עמיהוד - דליה עמיהוד
1967 חדוה ודוד ולרי אדלר
1967 יהורם גאון - ירושלים של ברזל
1967 יואל דן ושלישייתו - שארם א שייך
1967 יעקב בודו - הגרמופון
1967 מאיר אריאל - ירושלים של ברזל
1967 עדנה גורן - ירושלים של זהב
1968 דוד עשת - ירושלים של זהב - שירי מלחמת ששת הימים באנגלית
1968 בני אמדורסקי ורבקה מיכאלי - גבר ואשה
1968 אילן ואילנית - יחד לתמיד
1968 אבי טולדנו - שירי ישראל בצרפתית
1968 אבי טולדנו עם דוד קריבושי ותזמורתו
1968 הדודאים - עשור לדודאים בהיכל התרבות
1968 עדנה גורן - כי מדברות עיניך
1968 עפרה פוקס - ד"ש מעפרה פוקס
1968 רן אלירן ותזמורת הד ארצי
1969 אבי טולדנו - בדרך חזרה
1969 ששי קשת - בליווי דוד קריבושי ותזמורתו
1970 פופיק ארנון - כל אחד
1970 שלמה ארצי - התקליט הראשון
1970 שלמה ארצי - חיוכו של ילד
1971 אבי טולדנו - זמר רחוב
1971 אריק איינשטיין - בדשא אצל אביגדור
1971 דבורה דותן ואריק איינשטיין - לקוות ולחיות
1971 יפה ירקוני - בשנה הבאה, סיפור אהבה
1971 משפחת ירקוני - נלך בעקבותיו
1971 נעמי שמר שרה נעמי שמר
1971 צוות הווי חיל האוויר - שבר ענן
1971 רבקה זוהר - סבתא רבקה
1972 אילנה רובינא - שני הצדדים
1972 חדוה ודוד - קח אותי למעלה
1972 עדנה לב - התקליט הראשון
1974 אריק לביא - שיר הוא לא רק מילים
1976 אריק לביא - כוכבי ישראל
1977 מייק בורשטיין - הופעה חיה בירושלים
1978 עדנה גורן - התחדשות
1980 יהודית רביץ - גלוי ונעלם
1980 מיסטר הרי - אל תשכחי אותנו
1980 שימי תבורי - לילה ויום
1981 אבנר גדסי - מנגן ושר
1981 יוסי בנאי - אני וסימון ומואיז הקטן - חלק א
1981 יוסי בנאי - אני וסימון ומואיז הקטן - חלק ב
1981 שימי תבורי - צעד חמישי
1982 דורית ראובני - צעדים ומיתרים
1985 אמני ישראל - עם אחד שיר אחד
1985 אנחנו נשארים בארץ - שירים מתוך המופע "כמו צועני"
1985 חנה לסלאו - מריומה יומה
1985 מגפיים - מגף אחד חלוץ
1990 דודו פישר - מדרגות לרקיע
1993 דודו פישר - משירי משפחת מלבסקי
2008 רותי נבון - בהילוך גבוה
2012 אלברטו מרציאנו - החיים
1967 ירושלים של זהב - שירי מלחמת ששת הימים - באנגלית
1980 מצעד המרגנית - גלי צה"ל, ענף תרבות
1968 אסנת פז - בשירי ילדים
1970 שושיק שני - שירים שענת אוהבת
1979 שירוויזיון לילדים מס' 1
1980 שירוויזיון לילדים מס' 2
1981 שירוויזיון לילדים מס' 3
1982 שירוויזיון לילדים מס' 4
1970 גלגולו של ניגון - הצגה
1971 דודו השמן - מחזמר מהווי הנוער
1971 אירמה לה דוס מיפו
1982 כמו ציפורים - מחזה מוזיקלי
1991 הערב מחזמר - התיאטרון הקאמרי
1970 כל עוד הלירה בכיס
1970 התרנגול - הלחנה משותפת עם נחום היימן
1981 שלוש, ארבע, חמש וחצי
1983 שלוש ארבע חמש וחצי - שירים לחגים
1983 מדונה - להקת בננה - לחן ועיבוד
1985 כמו צועני - יגאל בשן, עוזי חיטמן ולהקת צועני - עיבוד
1987 נוסטלגיה - אתי אנקרי - עיבוד
1987 הקליק - גיתית שובל - לחן ועיבוד
1993 חי את מה שיש - שימי תבורי - עיבוד
1971 לא נדע הלילה - הדודאים - עיבוד
1971 כשאהיה זקן - שולה חן ובני אמדורסקי - עיבוד
1972 חלקת אלוקים הקטנה - יגאל בשן - לחן
1980 אתמול היית שונה - שימי תבורי - עיבוד
1980 אלף תשע מאות ושמונים - להקת עפיפון - עיבוד
1987 יום ועוד יום - ראובן ארז - עיבוד
הופעות קבועות בטלוויזיה במהלך השנים
1984 - 1990 סיבה למסיבה, עם רבקה מיכאלי ואחרים
דוד קציר (19 ביולי 1928 - 25 בדצמבר 2006) היה שופט מחוזי בישראל ומחבר ספרי משפט.
קציר נולד בצ'רנוביץ, עלה לארץ ישראל בשנת 1947 באוניית המעפילים 'לא תפחידונו', אשר נתפסה על ידי הבריטים ונשלח למחנה מעצר בקפריסין.
לאחר הכרזת העצמאות הועלה לישראל, גויס והשתתף במלחמת העצמאות במסגרת חטיבת גבעתי.
למד משפטים באוניברסיטת תל אביב והוסמך כעורך דין בשנת 1957, כיהן כשופט בית המשפט המחוזי בחיפה בין השנים 1977–1993. לאחר פרישתו, בשל התמחותו בתחום 'פיצויים בשל נזק גוף' שימש מספר פעמים כבורר.
חיבר מאמרים וספרי משפט המשמשים תדיר את בתי המשפט וקהיליית עורכי הדין.
דוד קראוזה הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל.
בשירותו במשטרת ישראל שימש קראוזה קצין אגף מבצעים של משטרת מחוז ירושלים, מפקד מרחב דן וסגן מפקד מחוז תל אביב.
בשנת 2003 הועלה לדרגת ניצב ומונה לראש אגף קהילה ומשמר אזרחי.
בשנת 2005 עבר לשמש ראש אגף יחידות המטה.
בשנת 2006 הופקד על אגף תכנון וארגון ושירת בתפקיד עד פרישתו ב-2011.
דוד קוסביצקי (David Koussevitsky, או Dawid Kusewicki; ה בטבת תרע"א 5 בינואר 1911– י"ב באב תשמ"ה 30 ביולי 1985) היה חזן ומלחין פרקי חזנות ידוע, האח הצעיר מבני משפחת קוסביצקי, משה, יעקב, ושמחה.
דוד קוסביצקי נולד בסמרגון, כיום בבלארוס.
כשהיה בן 3 פרצה מלחמת העולם הראשונה, והמשפחה נדדה לרוסטוב.
בתום המלחמה השתקעו הקוסביצקים בווילנה, שם דרך כוכבו של האח הבכור משה, ומשנתקבל לשמש כחזן הראשי של בית הכנסת החל דוד עם אחיו שמחה לשיר במקהלת בית הכנסת.
כאשר האח משה עבר לוורשה, עבר דוד לכהן כמנצח המקהלה של אחיו יעקב שכיהן כחזן בלבוב.
כמו כן ניצח על המקהלה של אחיו שמחה ברובנה, כאשר עזב האח שמחה את משרת החזן ברובנה לטובת משרה אחרת נתמנה דוד לחזן במקומו.
לאחר שירות בצבא הפולני כמנצח מקהלה, נתקבל למשרה בבית כנסת בלונדון שם כיהן כ-12 שנים.
בשנת 1948 עבר לניו יורק לכהן במשרה בטמפל עמנואל.
בניגוד לאחיו משה, שהיה המפורסם מבין האחים, בעיקר בגלל רמת הביצוע אותה הביא ליצירותיהם של אחרים אך לא בזכות יצירה משלו, ניחן דוד ביצירתיות ובכושר הלחנה ואלתור.
יצירותיו מהוות עד היום חלק בלתי נפרד מהרפרטואר החזני.
דוד קושניר (נולד בכ"ד בכסלו תרכ"ז, 2 בדצמבר 1866) היה מחלוצי העלייה השנייה, ממתיישבי המושבה יהודיה (כיום יהוד).
דוד קושניר נולד באוקראינה, אז חלק מהאימפריה הרוסית, אביו היה אברהם קושניר.
נישא לשיינדל בת יוסף פינקלשטיין, והתגורר בעיר באלטה.
בהשפעת מנחם שיינקין, שהיה הרב מטעם בעיר מגוריו, התקרב לציונות ותכנן לעלות לארץ ישראל, אולם רעייתו התנגדה בתוקף.
גורדון ושאלו לדעתו, וגורדון השיב כי רק מי שמוכן להקרבה עצמית רשאי לעלות לארץ.
בקיץ תרס"ד (1904) עלה קושניר לארץ לבדו.
הוא רכש בארץ בית וחלקת אדמה במושבה יהודייה, שהוקמה בשנת תרמ"ב (1882) על ידי מייסדי פתח תקווה.
בשל קשיי התאקלמות נטשו אותה מייסדיה לאחר תקופה קצרה ורובם שבו לפתח תקווה, ולאחר פטירת הרב מרדכי גימפל יפה, בשנת תרנ"ב (1892), לא נותרה בה נפש חיה.
קושניר, יחד עם עוד אחד עשר מתיישבים, יישבו מחדש את הבתים הנטושים והתגוררו בתנאים קשים מאוד.
בעבר שימש ביתו של קושניר כבניין הישיבה שהקים הרב מרדכי גימפל יפה.
קושניר שלח מכתב לרעייתו ושכנע אותה לעלות לארץ ולהצטרף אליו.
בכסלו תרס"ה (דצמבר 1904) הפליגו האם וששת ילדיהם מאודסה והגיעו ליפו, ומשם לקחם קושניר אל ביתו ביהודיה (כהיום יהוד), כעבור זמן עברו לפתח תקווה.
קושניר היה מקורב לקבוצת החלוצים והפועלים שהתגוררה בעין גנים, ובהם א.ד.
בניו היו הסופרים מרדכי שניר ושמעון קושניר.
חתנו היה אליהו לויצקי, ממייסדי ירקונה.
דוד קסלר (ביידיש: דוד קעסלער; 1860 - 14 במאי 1920) היה שחקן בולט בתקופה הגדולה הראשונה של תיאטרון יידיש.
היה שחקן דרמטי בניו יורק.
הוא היה השחקן המוביל הראשון שוויתר על מוזיקת רקע בהצגות בהן שיחק.
נולד וגדל בקישינב מולדובה שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית.
הוא ברח אחרי התעללות של המלמד שלו מן החדר והתחיל למכור סדקית ברחובות קישינב תוך כדי שירה.
בגיל ההתבגרות התחיל לעבוד בחנות בגדים, עבודה שלא מצאה חן בעיניו.
קסלר נהג ללכת לשמוע דרשנים שונים.
אותו לא עניין מה הם אומרים אלא הצורה בה הם מעבירים את המסר שלהם.
הוא ראה בדרשנים סוג של שחקנים.
ההצגה הראשונה אותה ראה הייתה "שולמית" מאת אברהם גולדפדן בכיכובו של אבא שיינגולד.
מאותה הצגה נהג ללכת הרבה לתיאטרון וגם אל מאחורי הקלעים.
אחרי שלהקתו של שיינגולד נסעה הוא אסף חבורה של נערים ונערות והתחיל לשחק אתם באורוות הפונדק של אביו במחזות אותם הוא אלתר כשהוא משתמש בקטעים של מה שראה בהופעות של שיינגולד.
אביו התרגז על השיגעון שלו ואיים להוציא אותו מהבית.
ב- 1881 כתב עבורו סטודנט לרפואה בשם גלר, שזיהה בו ניצוצות של כישרון מחזה בשם מעכטשע דער שדכן (מֶחטשֶה השדכן) אותו הוא העלה עם בני החבורה שלו באולם שמחות.
בעקבות הביקורת הטובה בעיתונות המקומית הזמינו אותו להופיע עם המחזה בעיר אחרת.
הוא התפטר מהחנות בה עבד והחליט, בעקבות כך, להפוך לשחקן מקצועי .
הוא ניסה להתקבל ללהקתו של ישראל רוזנברג.
יעקב אדלר מספר שהוא ראה בחור צעיר בן 18 בערך בעל כתפיים וצוואר של שור ופנים זועפות.
הוא הציג בפניו את הקטע מתוך המחזה ה"מצליח" שלו.
קהל השחקנים פרץ בצחוק גדול על המשחק.
היות שהיה לו קול טוב הסכים רוזנברג לקבל אותו כניצב אבל בסופו של דבר הלהקה עזבה את קישינב בלעדיו.
ב- 1882 הוא התקבל ללהקתו של יידל גולדפדן (אחיו של אברהם גולדפדן).
בתחילה הוא היה סטטיסט אבל התקדם אחרי זמן מה והתפקיד הראשון שלו היה מאקס במחזה שני קוני-למל.
עם הלהקה הוא נדד ברוסיה ורומניה.
כאשר הוריו שמעו שהפך לשחקן הם ישבו עליו שבעה
ב- 14 בספטמבר 1883 אסרו השלטונות הרוסיים על תיאטרון יידיש בכל רחבי האימפריה.
כתוצאה מכך ארגנו זיגמונד מוגולסקו ומשה פינקל במהירות שחקנים ללהקה, ביניהם קסלר, ונסעו לרומניה.
בשלוש השנים בהן שהתה הלהקה ברומניה הם סבלו ממחסור ואפילו מרעב.
השהות ברומניה והחיפוש המתמיד אחר כל חומר אותו יוכלו להציג גרם לקסלר, שהיה בראשית דרכו האמנותית, נזק.
"הוא חש מנותק מהכל, בלי קרקע יציבה מתחת לרגליו, בלי מורה אלא ריצה חסרת משמעות בעולם".
בתחילת דרכו האמנותית הוא שיחק עם הרבה פתוס ותיאטרליות מוגזמת, אבל למרות זאת הכירו ביכולת הטמונה בו
אחרי נדודים רבים וחוסר יכולת להרוויח החליטה הלהקה, כמו אחרות, להגר לאמריקה.
מוגולסקו ופינקל היגרו ראשונים וביולי 1886 הביאו לארצות הברית את כל הלהקה.
ההופעות הראשונות שלהם היו באופרטות כחול הזקן ופריקולה (La Périchole) מאת ז'אק אופנבך.
הקהל הגיע כדי לראות את מוגולסקו שהיה מפורסם כבר, אבל התרשם מאוד מקסלר השחקן הלא ידוע עדיין.
ב- 1887 הגיע לניו יורק גולדפדן.
מנהלי בית האופרה הרומני (ביתו של תיאטרון יידיש באותו זמן) רצו שהוא ינהל אותו אבל השחקנים החשובים ביותר בתיאטרון הזה כמו מוגולסקו, קסלר ופיינמן מתנגדים לגולדפדן.
הם עוזבים את התיאטרון וגולדפדן נאלץ לגייס שחקנים חדשים ללהקה.
קסלר שאף לשחק תפקידי אופי אבל בשנים הראשונות בארצות הברית נאלץ לשחק במחזות שונד אותם תיעב.
הוא עשה כל מאמץ למצוא מחזות שיש להם ערך אמנותי.
לואיס היימן ששיחק איתו שנים רבות מספר: "כאשר קסלר היה חותם חוזה עם תיאטרון בו הוא יוכל לשחק בחזות טובים יותר, אותם אהב, הוא היה מגיע בריצה עליז ומתנשק אתנו מרוב שמחה על שיוכל לשחק תפקידים אנושיים".
לא רק לקסלר נמאס ממחזות השונד אלא גם לשחקנים הטובים האחרים באותה תקופה.
כל שחקן בחר לו את המחזאים הטובים שאת המחזות שלהם הוא העדיף לשחק.
קסלר בחר את הרמן זודרמן.