tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שמונה כראש הסגל של רייגן, שכנע מיס את סגנו של קודמו, מייקל דיוור, להישאר עמו, וכך החלה שותפות שנמשכה יותר משני עשורים.
בשל עבודתו במשרדו של רייגן, זכה מיס לשבחים גם מעברו השני של המתרס הפוליטי.
בוב מורטי, דמוקרט ולשעבר יושב ראש האספה המדינתית של קליפורניה, אמר: "אם הייתי על כס המושל, הייתי רוצה מישהו כמו [אד מיס] לצידי".
כראש הסגל של רייגן, תרם מיס רבות להחלטה לדיכוי מחאת הסטודנטים בפארק העם בברקלי ב-15 במאי 1969. הוא ספג ביקורת קשה על הסלמת התגובה של הממשל למחאות, שבמהלכה נורה למוות על ידי השוטרים אחד הסטודנטים שהיו בדרכו לכתתו ולא היה חלק מהמחאה, בנוסף למאות שנפצעו, כולל עוברי אורח.
מיס ייעץ לרייגן להכריז על מצב חירום, בניגוד להמלצת מועצת העיר ברקלי.
כתוצאה מכך הוחזק פארק העם במשך שבועיים על ידי כוחות המשמר הלאומי.
מיס התבקש לייעץ לקודמו של רייגן כמושל קליפורניה, הדמוקרט פט בראון, שטלפן אליו לבקש עצה כיצד לטפל במהומות שפרצו אז.
"אמרתי לו", סיפר מיס, "שיש לעצור את האנשים בבניין ולקחת אותם משם.
אמרתי לו שאם הם יורשו להישאר במקום, יתרחש אירוע דומה שוב, בקנה מידה רחב יותר, ביום המחרת".
מיס וסגן התובע המחוזי, לואל ג'נסן, שימשו בהמשך כתובעים במשפטם של המפגינים בברקלי.
מיס, זכה להכרה כאחד מחמשת "הגברים הצעירים הבולטים של קליפורניה" על ידי לשכת הסחר הצעירה של קליפורניה בשל חלקו בפעולה נגד המפגינים בברקלי.
מצד שני הוא ספג ביקורת על פועלו זה כדוגמה לשיטת אכיפת חוק שמרנית.
מינואר 1975 ועד מאי 1976 שימש מיס כסגן הנשיא למנהל של חבר רוהר בצ'ולה ויסטה.
הוא עזב את החברה כדי לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי במחוז סן דייגו.
לאחר שקיבל מענק מקרן שרה סקייף, פיתח מיס את מה שהוא כינה "תוכנית לבית ספר למשפטים למדיניות וניהול שיפוט פלילי".
התוכנית התקבלה על ידי אוניברסיטת סן דייגו, שהיא אוניברסיטה פרטית קתולית.
מסתיו 1977 ועד ינואר 1981 שימש מיס כפרופסור למשפטים באוניברסיטה זו, שם הוא גם ניהל את המרכז למשפט פלילי.
באותה תקופה הוא גם שימש כסגן יושב ראש הוועדה לשליטה על הפשע המאורגן של קליפורניה בחטיבה למשפט פלילי של לשכת עורכי הדין של המדינה.
לאחר אספות הבחירה באיווה, הצטרף מיס למסע הבחירות של רונלד רייגן בבחירות לנשיאות של 1980 כראש מטה הבחירות במשרה מלאה שהיה אחראי על ניהול מסע הבחירות ברמה היומיומית וכיועץ בכיר.
לאחר ניצחונו של רייגן בבחירות הכלליות עמד מיס בראש צוות המעבר.
בעצתו של מיס, אפשר רייגן את הקמת צוות המעבר שלו כדי להימנע מקשיים דומים לאלו שניצב ממשלו של ריצ'רד ניקסון בתהליך המעבר שלו.
"לאד הייתה היכולת המסתורית לצפות את הנולד", אמר פן ג'יימס, עוזר הנשיא לכוח האדם של צוות הבית הלבן.
צוות המעבר של מיס כלל יותר מ-1,000 איש, כששכרם של 311 מתוכם שולם מכספים פדרליים, 331 קיבלו שכר סמלי של דולר אחד והשאר היו מתנדבים.
בשקלול האינפלציה, הוציא צוות המעבר של רייגן, סכום של 1.75 מיליון דולר בהשוואה ל-1.78 שהוציא הצוות של ג'ימי קרטר.
ב-17 בנובמבר 1980 נועדו מיס וג'יימס בייקר כדי לחלק ביניהם את רשימות תחומי האחריות שלהם בבית הלבן, שכן שניהם צפו שעלול להיווצר עימות בעתיד בשל העובדה שכמה מתחומי האחריות יהיו דומים באופיים.
על פי המזכר שהוצא בפגישה תחומי האחריות של מיס היו:
יועץ לנשיא לענייני מדיניות (ברמת קבינט).
חבר ועדת הניהול של קבינט העל (שהתכנסה ללא נוכחות הנשיא ובראשות סגן הנשיא).
תיאום ופיקוח של תחומי האחיות של חברי הקבינט, תיאום ופיקוח על עבודת המועצה למחקר מדיניות פנים ושל המועצה לביטחון לאומי.
תיאום ופיקוח בשיתוף עם בייקר על עבודת משרד הניהול והתקציב, מועצת היועצים הכלכליים, המועצה לאיכות הסביבה ונציב הסחר (השתתפות בכל ישיבות הגופים הללו).
נוכחות בפגישות בהן נוכח הנשיא, באישורו.
בשנים 1981–1985 שימש מיס כיועץ הנשיא ובתוקף כך היה חבר הן בקבינט והן במועצה לביטחון לאומי.
ב-14 בספטמבר 1981 הוא ישב בראש הדיון הראשון בבית הלבן של מה שיהיה יוזמת ההגנה האסטרטגית.
מיס שימש כאיש הקשר לימין הנוצרי, וארגן את הפגישות בין מנהיגיו לבין הנשיא.
הוא זכה מהם לשבחים על נאומו בפני קונגרס התנ"ך במרץ 1982, בו הוא אמר: "מישהו העריך שבמהלך ההיסטוריה האנושות אימצה מעל ארבעה מיליארד חוקים.
נראה לי, שאם כל המאמצים, לא שיפרנו שמץ מעשרת הדיברות".
לקראת תום נשיאותו של רייגן, מעורבותו של מיס בפרשת איראן–קונטראס, כיועץ או כידיד הנשיא, נבחנה על ידי התובע העצמאי לפרשה, שציין בדוח הרשמי שלו שהמודעות של מיס להעברת טילי ההוק ב-1985, "העלתה שאלות משפטיות רציניות".
מיס נחשב לדמות משפיעה בבית הלבן.
היועץ לשעבר של רייגן והעיתונאי דייוויד גרגן אמר: "הוא יועץ בעל השפעה באופן יוצא מן הכלל לנשיא שמייעץ לו בנושאים מגוונים.
הוא אחד מהאנשים שהכירו את הנשיא במשך זמן כה רב ובאופן כה מעמיק, עד שהוא כמעט והיה האלטר אגו של רונלד רייגן".
מיס יצר "סערת מחלוקת" בדצמבר 1983 בעקבות תשובותיו לשאלות על הרעב באמריקה.
בתשובה לשאלה על איזון הקיצוצים בהוצאות אל מול הצורך להאכיל ילדים רעבים, הוא אמר שהוא לא רואה שום עדות "מוסמכת" שילדים באמריקה מצויים במצב של רעב ושכמה מהטענות "הן אך ורק פוליטיות".
כאשר הוא נשאל על בתי תמחוי, הוא אמר ש"חלק מהאנשים פונים לבתי תמחוי מרצונם...
אני יודע שברשותינו מידע חשוב שאנשים הולכים לבתי התמחוי מפני שהאוכל שם בחינם ושזה קל יותר מאשר לשלם עליו".
מנהיגי הדמוקרטים ופעילים חברתיים כינו את תשובותיו כ"מחפירות", "שערורייתיות", "אכזריות", "מרושעות" ו"מגוחכות לחלוטין".
יושב ראש בית הנבחרים טיפ אוניל השווה את מיס לאבנעזר סקורג'.
ב-23 בינואר 1984 מינה הנשיא רייגן את מיס כתובע הכללי של ארצות הברית במקומו של ויליאם פרנץ' סמית'.
במשך שנה תקפו הדמוקרטים שוב ושוב את מיס על התנהלות בלתי אתית כדי לחסום את אישור מינויו, כולל דוח של ארצ'יבלד קוקס לסנאט על "החוסר ברגישות אתית" של מיס ו"עיוורונו לניצול מעמד לרעה".
בסופו של דבר אושר מינויו של מיס ברוב של 63 תומכים מול 31 מתנגדים, רמת התנגדות גבוהה יותר שהובעה למינוים של כל התובעים הכלליים מאז שנות ה-20. מיס החל לכהן בתפקידו בפברואר 1985.
באמצע שנות ה-80 התנהלה חקירה פדרלית בנוגע לקשריו של מיס עם תאגיד בכטל ועל התנהלותו הפיננסית הבלתי ראויה לכאורה לסייע לתאגיד בבניית קו צינור נפט בעיראק.
את המשא ומתן על בניית קו צינור זה בין עיראק לבין ירדן ניהלו מיס, שמעון פרס, ברוך רפפורט, רוברט מקפרלן ואחרים.
הדוח של התובע המיוחד, ג'יימס מק'קיי ניקה את מיס מכל חשד פלילי, אך הוא מתח עליו ביקורת על שגיאות אתיות, במיוחד בנוגע לתשלומי שוחד לישראל שלא תתקוף את קו צינור הנפט העיראקי שהניב רווחים לשותפיו של מיס.
בסוף שנות ה-80 נחקר מיס על מעורבותו בפעולות הטיוח של פרשת איראן–קונטראס כדי לצמצם את הנזק שנגרם לנשיא רייגן.
אף על פי שהעדויות להאשמה פורסמו, הוא לא הואשם בסופו של דבר בשום עבירה.
ב-21 במאי 1984 הודיע רייגן על כוונתו להטיל על מיס לחקור את השפעת הפורנוגרפיה על החברה.
ועדת התובע הכללי על הפורנוגרפיה, שכונתה גם "דו"ח מיס", התכנסה באביב 1985, וביולי 1986 פרסמה את ממצאיה.
בדוח הוועדה הומלץ לראות ברמות שונות של פורנוגרפיה כמזיקות.
לאחר פרסום דוח הוועדה, קווי המתאר של מחלקת המשפטים בניהולו של מיס הותאמו כדי לאפשר לממשלה להגיש כמה תביעות בכמה דרגים שיפוטיים שהובילו לצמצום בשוק הפורנוגרפיה.
כתובע הכללי, ישב מיס בראש מועצת מדיניות המאבק בסמים הלאומית, שהייתה מתואמת עם הקמפיין החינוכי "אמרו לא" של ננסי רייגן נגד הסמים.
אחד מיוזמותיו של מיס הייתה להשיג שיתוף פעולה עם הארצות בהן מיוצרים הסמים.
"אחד מכלי הנשק האפקטיביים ביותר שלנו נגד סוחרי הסמים", כתב מיס באוטוביוגרפיה שלו, "הייתה לעקל את הנכסים הקשורים לפעילותם הפלילית, כמו רכבי יוקרה, יאכטות, בתי עסק ובתים...
כדי לגרום לשיטה זו להשפיע באופן יעיל אף יותר, שיתפנו פעולה בהליכים עם כוחות אכיפת החוק המקומיים כדי להרחיב את פעולות המאבק בנגע הסמים".
השקפותיו על בית המשפט העליון
ב-1985 נשא מיס נאום בו קרא ל"תורת משפט עם כוונה מקורית" ומתח ביקורת על בית המשפט העליון על סטייה מהכוונות המקוריות של חוקת ארצות הברית.
השופטים ויליאם ברנן וג'ון פול סטיבנס חלקו על השקפתו של מיס בפומבי מאוחר יותר באותה שנה.
המחלוקת הזאת צפתה מראש את השימוע השנוי במחלוקת של רוברט בורק ב-1987.
מיס נודע היטב בהתנגדותו לאזהרת מירנדה שנקבעה על ידי בית המשפט העליון שדרש שזכויותיו של החשוד יוקראו לו לפני תשאולו על ידי הרשויות.
News & World Report נשאל מיס: אתה מותח ביקורת על אזהרת מירנדה, שנותנת לחשודים את הזכות להיוועץ בעורך דין לפני חקירת המשטרה.
האם לאנשים, שעשויים להיות חפים מפשע, צריכה להיות הגנה כזאת?
מיס השיב: "החשודים שחפים מפשע צריכים לקבל את ההגנה הזאת.
אך העניין הוא, שאין הרבה חשודים שחפים מפשע.
אם האדם חף מפשע, אז הוא לא חשוד.
בפברואר 1987 מונה ג'יימס מק'קיי כתובע עצמאי בשערוריית ודטק .
החקירה התמקדה במעשים שבוצעו על ידי מיס שהובילו לרווחים שלו ושל ידידו משכבר הימים ועורך דינו רוברט וולך.
מק'קיי בדק את מעורבותו של מיס כאשר כיהן כתובע הכללי, במשא ומתן עם חברת וודטק.
וולך עבד כלוביסט עבור החברה וביקש עזרה ממיס בענייני החוזים שלה.
מק'קיי לא הגיש כתב אישום נגד מיס, אך בדוח הרשמי שלו, שעדיין חסוי, הוא מתח ביקורת קשה על ההתנהלות האתית של מיס ודרש חקירה נוספת בנוגע למוערבותו של מיס בשערורייה זו ואחרות כמו המאמצים של מיס לסייע לתאגיד בכטל.
מיס תיאר זאת כ"זיכוי מלא".
אף על פי שמיס מעולם לא הורשע מעולם בעבירה כלשהי, ב-1988 הוא התפטר עם הגשת דוח החוקר.
טרם התפטרותו, התפטרו כמה מבכירי מחלקת המשפטים במחאה על מה שהם ואחרים ראו כמעשים בלתי ראויים של התובע הכללי.
במסיבת עיתונאים הביע הנשיא רייגן תמיכה פומבית במיס על תפקודו כתובע הכללי: "אם אד מיס לא אדם טוב, אין בנמצא אנשים טובים" הייתה זו תשובתו לשאלות בנוגע למעשיו של מיס במחלקת המשפטים.
במאי 2006 מונה מיס כחבר בקבוצת המחקר הדו-מפלגתית על עיראק שיושבי הראש המשותפים שלה היו ג'יימס בייקר ולי המילטון והיא מונתה כדי להעריך ולדווח על המצב של מלחמת עיראק.
מיס היה שותף לניסוח הדוח הסופי של קבוצת המחקר שהוגש בדצמבר אותה שנה.
ב-18 באוקטובר 2019 העניק הנשיא דונלד טראמפ למיס את מדליית החירות הנשיאותית, שהוא העיטור האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
אדווין קרבס (; 6 ביוני 1918 - 21 בדצמבר 2009) היה ביוכימאי אמריקאי, חתן פרס לסקר לשנת 1989 ופרס נובל לשנת 1992 שבו זכה ביחד עם אדמונד פישר.
פרס נובל הוענק לו על מחקרו של החלבון ההפוך, שהראה כיצד הוספת זרחה (PO4) לחלבונים מאפשרת ויסות של תהליכים ביולוגיים.
אדווין קרבס נולד ב-6 ביוני 1918 בעיר לאנסינג שבאיווה בארצות הברית לוויליאם קארל וללואיז הלן קרבס.
בילדותו, משפחתו העתיקו את מקום מגוריה לעיתים קרובות בגלל עבודתו של אביו, אך כאשר אביו מת בצורה מפתיעה בשנת 1933 התיישבה המשפחה באילינוי.
קרבס החל ללמוד בתיכון אורבנה בשנת 1936. כאשר סיים קרבס ללמוד בתיכון החליט ללמוד באוניברסיטה כימיה אורגנית.
קרבס קיבל מלגה ללימודים באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
באוניברסיטה זכה קרבס להתנסות כרופא, וכשסיים את לימודיו הוא התמחה כרופא.
לאחר מכן שירת כרופא בצבא עד אשר שוחרר והמשיך לקריירה בביוכימיה.
בשנת 1948 התחיל לעבוד כמרצה זוטר באוניברסיטת וושינגטון בסיינט לואיס ולבסוף הפך לפרופסור.
בשנת 1953 יחד עם עמיתו אדמונד פישר, החל קרבס לחקור את החלבון ההפוך.
הזוג גילה כי הוספת זרחה (PO4) לחלבונים מאפשרת תהליכים ביולוגיים אשר חשובים לתפקוד מערכות הגוף, למטבוליזם, ולחלוקת תאים, מה שהופך אותו לחיוני מאוד לקיום חיים.
על כך זכו השניים בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 1992.
אדווין קרבס מת כתוצאה מסיבוכים של מחלת לב מתקדמת ב-21 בדצמבר 2009, בגיל 91, והשאיר אחריו אישה ושלושה ילדים.
אדווין הולגייט , היה אמן, צייר ואמן חיתוך עץ קנדי.
הולגייט מילא תפקיד מרכזי בקהילת האמנות של מונטריאול, ובמוזיאון מונטריאול לאמנויות יפות, שם למד וגם לימד.
הולגייט נולד באלנדייל, אונטריו, קנדה, בנם של בסי בל (האדלי) והנרי הולגייט.
משפחתו של הולגייט עברה לג'מייקה בשנת 1895 שם עבד אביו כמהנדס.
בשנת 1897 הוא נשלח לטורונטו לבית הספר.
בשנת 1901 משפחתו חזרה מג'מייקה והתיישבה במונטריאול.
הולגייט למד באגודת האמנות במונטריאול בהנהגתו של ויליאם ברימר שלימד גם את אלכסנדר יאנג ג'קסון, אלברטה קלילנד ומאוחר יותר מוריס קולן.
הוא נסע לאוקראינה בתחילת מלחמת העולם הראשונה ונאלץ לחצות את אסיה כדי לחזור לקנדה.
הוא שב לצרפת עם הצבא הקנדי.
התערוכה הראשונה של הולגייט התקיימה במועדון לאמנויות במונטריאול בשנת 1922. הוא לימד חריטת עץ באקול דה ביו-ארטס במונטריאול בין השנים 1928 ל-1934.
הולגייט היה החבר התשיעי בקבוצת השבעה - הוא הוזמן להצטרף לקבוצה במרץ 1929. בשנת 1934 הוא נבחר לעמית של האקדמיה המלכותית לאמנויות.
הוא נבחר לחבר מלא בשנת 1935. הוא התפטר בשנת 1945 אך חזר בשנת 1953. הוא היה גם חבר מייסד בקבוצת הציירים הקנדית.
הוא עבד כאמן מלחמה באנגליה במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשובו למונטריאול לאחר המלחמה, הוא מצא כי זירת האמנויות השתנתה.
בשנת 1954 הוא היה אחד משמונה עשרה אמנים קנדיים שהוזמנו על ידי הרכבת הפסיפית הקנדית לצייר ציור קיר בתוך הקרונות החדשים שנכנסו לשירות ברכבת הקונטיננטלית.
בכל ציורי הקיר תואר פארק לאומי או פרובינציאלי אחר.
הולגייט צייר את הפארק הלאומי מונט טרמבלנט.
הולגייט נפטר בשנת 1977 ונקבר בבית הקברות מאונט רויאל במונטריאול.
הגלריה הלאומית של קנדה ערכה רטרוספקטיבה ליצירתו בשנת 1975. מוזיאון מונטריאול לאמנויות יפות ארגן רטרוספקטיבה שנייה בשנת 2005.
לארס אדווין פולקה רידינג (בשוודית: Lars Edvin Folke Ryding; נולד ב-4 בפברואר 2003) הוא שחקן ומדבב שוודי.
הופעתו הראשונה כשחקן הייתה בסדרת הטלוויזיה השוודית "Mannen under trappan" בשנת 2009. מאז שיחק רידינג בסדרות וסרטים שונים, בהם "Gåsmamman" , "Älska mig , ו-"Fröken Frimans krig" .
גילם את הנסיך וילהלם, התפקיד הראשי בסדרת הדרמה של נטפליקס "דרך המלך".
רידינג גדל בסטוקהולם שבשוודיה, ולו שלושה אחים.
הוא נכדו של העיתונאי לארס רידינג.
רידינג הופיע לראשונה כשחקן בסדרת הטלוויזיה השוודית "Mannen under trappan" בשנת 2009, ולאחר מכן הופיע בהפקות כגון "Fröken Frimans krig", "Kronjuvelerna", "The Stig-Helmer Story", "Nobels testamente" ובמספר סרטי אניקה בנגצון שהופקו בשנת 2011.
ב-2013 הוא השתתף בדיבוב הדמות הראשית בסרט האנימציה השוודי-דני "Resan till Fjäderkungens rike", וכן בתוכנית הרדיו לילדים "Alla barnen firar jul" לחג המולד.
ב-2014 קריין את התפקיד הראשי בפודקאסט המיני-סדרה "Lars dagbok".
מאז 2015 הוא משתתף בסדרת הטלוויזיה "Gåsmamman", בתפקיד בנו הצעיר של לינוס אק, וב-2018 השתתף בתוכנית הילדים המיוחדת לחג המולד "Storm på Lugna gatan" של ה-SVT.
בשנת 2021 הופיע בתפקיד הראשי בסדרת הדרמה של נטפליקס "דרך המלך", בה גילם את הנסיך וילהלם.
בשנת 2022 נכלל ברשימת פורבס 30Under30 האירופאית.
בשנת 2025 שיחק בסרט האימה האמריקאי "28 שנה אחרי" את דמותו של אריק.
שנהפרסקטגוריהמועמדסטטוסמקור2021פסטיבל הסרטים הבינלאומי בסטוקהולם הכוכב העולהדרך המלך
ג'ורג' אדווין הארי לפבר היה עיתונאי, סופר ודיפלומט אמריקאי.
אדווין לפבר נולד ב-1873 בקולון, פנמה.
משפחת אימו הייתה בין המשפחות הידועות במדינה ואביו יליד איי התעלה.
בגיל צעיר אדווין עבר לארצות הברית.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ליהיי בתחום הנדסת מכרות, אך לא עבד בתחום.
אדווין לפבר החל לעסוק בעיתונות ובבורסה לניירות ערך.
הוא ירש את הון של אביו והפך למשקיע עצמאי.
בשנת 1901 הוא פרסם את ספרו הראשון Wall Street Stories שהיה אוסף של סיפורים קצרים.
בשנת 1909 אדווין מונה לשגריר פנמה בספרד ואיטליה.
לאחר חזרה לארצות הברית הוא פעל כברוקר וכתב לענייני כלכלה עבור "ניו יורק סאן".
בהמשך הוא עבר לאחוזתו בורמונט והקדיש את עצמו לכתיבה.
הספר הידוע ביותר של לפבר Reminiscences of a Stock Operator פורסם בשנת 1923. הוא תיאר את חייו של ג'ס ליברמור.
מאז פרסומו הראשון, הספר עבר מספר מהדורות ותורגם למספר שפות.
מהדורה שפורסמה בשנת 2009 מתארת קשר בין אירועי הספר ומקומות, חברות ואנשים שפעלו באותה תקופה.
לאחר פטירתו בשנת 1943, אחוזתו עברה לבעלות אשתו.
האחוזה נכללת כיום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
אדווינאס גרטמונאס (בליטאית: Edvinas Gertmonas; נולד ב-1 ביוני 1996 בשיללה שבליטא) הוא כדורגלן ליטאי המשחק בעמדת השוער בקבוצת אוניברסיטטה קלוז' מליגת העל הרומנית ובנבחרת ליטא.
גרטמונאס החל את הקריירה המקצוענית שלו בטאוראס טאורגה מליגת העל הליטאית.
הוא ערך 12 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 49 שערים.
ב-23 ביוני 2014 חתם גרטמונאס באטלאנטאס מליגת העל הליטאית.
ב-1 בינואר 2015 חתם גרטמונאס בסטאד רן מליגת העל הצרפתית.
ב-6 בינואר 2015 הושאל בחזרה לאטלאנטאס מליגת העל הליטאית.
לאחר חזרתו לסטאד רן החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון, ולא זכה לשחק בקבוצה הראשונה של המועדון.
ב-29 באוגוסט 2019 חתם גרטמונאס בז'לגיריס וילנה מליגת העל הליטאית.
ב-8 ביוני 2015 ערך גרטמונאס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ליטא, בהפסד 2-0 לנבחרת מלטה במשחק ידידות.
הכדורגלן הליטאי של השנה: 2022
אדווין סאת'רלנד היה סוציולוג אמריקאי הנחשב לאחד הקרימינולוגים המשפיעים ביותר במאה ה-20.
מחקריו פרצו דרך בשני תחומים: (א) ניסוח תאוריית ההתחברות הדיפרנציאלית; (ב) הפניית תשומת הלב לתופעה של עבריינות צווארון לבן.
על פי תורתו של סאתרלנד, אין העבריינות תוצאה של אנומליה אישית, וההבדל בין התנהגות עבריינית לזו שאינה עבריינית נעוץ בתגובת החברה.
העיקרון המונח ביסוד תורתו של סאתרלנד הוא שהתנהגותם של אנשים מושפעת בעיקר מסביבתם החברתית, כלומר, העבריינות אינה עוברת בתורשה והיא אינה אינסטינקטיבית, היא נלמדת כשם שכל התנהגות אחרת נלמדת, ולמידה זאת אף כוללת מניעים, דחפים, גישות ורציונליזציות.
במהלך חייו פרסם ארבעה ספרים חשובים: 20 אלף חסרי בית (1936), הגנב המקצועי (1937), המהדורה השלישית של עקרונות הקרימינולוגיה, והמהדורה הראשונה והמצונזרת של עבריינות צווארון לבן (1949).
הספר האחרון נשאר מצונזר עד שהטקסט המקורי פורסם ב-1983 על ידי אוניברסיטת ייל.
אדווין מיור אביר מסדר האימפריה הבריטית היה משורר, סופר ומתרגם סקוטי.
נולד בחווה בדירנס, אורקני, סקוטלנד.
הוא זכור בזכות שירתו בעלת הרגישות העמוקה ומלאת החיות, שנכתבה בשפה פשוטה ובעלת עיסוק מועט באמצעים סגנוניים.
מיור נולד בחווה שהייתה ידועה בשם Folly Farm, בדירנס, אותה עיירה בה נולדה אמו.
לאחר מכן עברה המשפחה לאי ווייר, ולאחר מכן חזרה למיינלנד (אורקני).
בשנת 1901, כשהיה בן 14, אביו איבד את החווה שלו, והמשפחה עברה לגלאזגו.
אביו, שני אחיו ואמו נפטרו תוך מספר שנים.
חייו כצעיר היו חוויה מדכאת, וכללו רצף של עבודות לא נעימות במפעלים ובמשרדים, בהן עבודה במפעל שהפך עצמות לפחם.
"הוא סבל פסיכולוגית בצורה ההרסנית ביותר, אם כי אולי המשורר של השנים שלאחר מכן הרוויח מהחוויות הללו לא פחות מאשר מ'גן העדן' האורקני שלו".
בשנת 1919, נשא מיור לאישה את וילה אנדרסון, והזוג עבר ללונדון.
על כך, מיור כתב בפשטות 'נישואיי היו האירוע המאושר ביותר בחיי'.
וילה ובעלה הטרי עבדו יחד על תרגומים רבים.
הבולטים ביניהם היו תרגום יצירותיו של פרנץ קפקא .
הם תרגמו את "הטירה" תוך שש שנים מיום מותו של קפקא.
וילה הייתה הבלשנית המוכשר יותר והיא הייתה התורמת העיקרית לתרגומים אלו.
וילה רשמה ביומנה ש"זאת אני הייתי" ושאדווין "רק עזר".
בין 1924 לתחילת מלחמת העולם השנייה התרגום שלה (שלהם) מימן את חייהם המשותפים.
הוא יעזור לה לתרגם תרגומים לאנגלית, הנחשבים למוערכים מאוד, של פרנץ קפקא, ליון פויכטונגר, גרהרט האופטמן, שלום אש, היינריך מאן והרמן ברוך.
בין השנים 1921–1923 התגורר מיור בפראג, דרזדן, איטליה, זלצבורג ווינה; הוא חזר לבריטניה ב-1924. בין השנים 1925 ל-1956, פרסם שבעה כרכי שירה אשר נאספו לאחר מותו ופורסמו ב-1991 בשם "קובץ השירים השלם של אדווין מיור" .
מ-1927 עד 1932 פרסם שלושה רומנים, וב-1935 הגיע לסנט אנדרוז, שם הפיק את סקוט וסקוטלנד השנוי במחלוקת שלו (1936).
בשנת 1939, במהלך שהותו בסנט אנדרוס, חווה מיור חוויה דתית ומאז ואילך חשב על עצמו כנוצרי, וראה את הנצרות כמהפכנית, ממש כמו הסוציאליזם.
בין השנים 1946–1949 היה מנהל המועצה הבריטית בפראג וברומא.
בשנת 1950 מונה לתפקיד המנהל של מכללת ניובאטל אבי (קולג' לגברים ממעמד הפועלים) במידלות'יאן, שם פגש במשורר ג'ורג' מק'קיי בראון.
בשנת 1955 התמנה לפרופסור לאנגלית באוניברסיטת הרווארד, משרה על שם נורטון.
הוא חזר לבריטניה ב-1956 אך מת ב-1959 בסוואפהאם פריור, קיימברידג'שייר, ונקבר שם.
ספסל זיכרון הוקם בשנת 1962 לזכרו של מיור בכפר האידילי סוונסטון, אדינבורו, שם בילה במהלך שנות ה-50. אשתו כתבה זיכרונות על חייהם המשותפים ב-1967. היא חיה לאחר מותו במשך אחת עשרה שנים ומתה באי ביוט.
ילדותו באורקני הנידחת והבתולית ייצגה עדן אידילי עבור מיור, בעוד שהמעבר של משפחתו לעיר תאם בעיניו למפגש מטריד עמוק עם העולם "הנפול".
מיור החל להתייחס למעבר משפחתו מאורקני לגלאזגו כתנועה מעדן לשאול.
המתחים הרגשיים של אותה דיכוטומיה עיצבו רבים מחומרי יצירתו והשפיעו עמוקות על חייו.
הציטוט הבא מבטא את הדילמה הקיומית הבסיסית של חייו של אדווין מיור:"נולדתי לפני המהפכה התעשייתית, וכיום אני כבן מאתיים.
אבל דילגתי על מאה וחמישים מהם.
האמת לאמיתה היא שנולדתי ב-1737, ועד גיל ארבע עשרה לא נתקלתי בתאונות בזמן.
או אז, בשנת 1751 יצאתי מאורקני לגלאזגו.
כשהגעתי גיליתי שלא מדובר היה בשנת 1751, אלא 1901, ושמאה וחמישים שנים נשרפו במסעי בן היומיים.
אבל אני עצמי עדיין הייתי בשנת 1751, ונשארתי שם פרק זמן ארוך.
כל חיי, ניסיתי לשפץ את מרחב התנועה הבלתי נראה הזה.
לא פלא שאני אובססיבי לגבי זמן".
(תקציר מיומן 1937–1939.)המצוקה הפסיכולוגית שלו הביאה אותו לעבור אנליזה יונגיאנית בלונדון.
חזון שבו צפה בבריאה חיזק את מיתוס גן העדן שבמוחו, והובילו לראות בחייו ובקריירה שלו פועל יוצא של אגדה ארכיטיפית.
באוטוביוגרפיה שלו כתב, "חייו של כל אדם הם הצגה חוזרת אינסופית של חיי אדם הראשון...".
הוא גם הביע את תחושתו שמעשינו על פני כדור הארץ מהווים "מיתוס שבו אנו פועלים כמעט כמו שחקני תיאטרון מבלי להיות מודעים לכך".
ניכור, פרדוקס, הדיאדות הקיומיות של טוב ורע, חיים ומוות, אהבה ושנאה ודימויים של מסעות ומבוכים הם מרכיבים מרכזיים ביצירתו.
יצירתו סקוט וסקוטלנד קידמה את הטענה שסקוטלנד יכולה ליצור ספרות לאומית רק על ידי כתיבה באנגלית, דעה שהעמידה אותו בניגוד ישיר לתנועת הלאלאנים של יו מקדיארמיד.
מיור גילה אהדה מועטה ללאומיות הסקוטית .
אשתו, וילה מיור, תרגמה את יצירותיהם של סופרים גרמנים רבים, כולל פרנץ קפקא.
אלה יצאו לאור בשמם המשותף, אך אשתו מציינת כי הוא "רק עזר".
בשנת 1958, אדווין ווילה זכו בפרס התרגום הראשון של יוהאן היינריך פוס.
רבים מהתרגומים שלהם לרומנים גרמניים עדיין מודפסים.
בשנת 1965 כרך משירתו הנבחר נערך והוצג על ידי ת"ס אליוט.
סאמרס, בהערכה רטרוספקטיבית ב"מסצ'וסטס ריוויו", כינה את הישגיו של מיור בשירה ובפרוזה "כגדולים יותר מהספרותי הסתמי.
הוא לא השתתף בניסיונות המודרניים לאלל את השירה, או את השפה, או אפילו את הדמיון האנושי.
בכל יצירותיו משתמעת ההכרה שיש דברים חשובים יותר מספרות - החיים והאהבה, העולם הפיזי, הרוח האינדיבידואלית בגופו: אותם דברים שבהם האדם הדתי מכיר בעבודתו המיידית את האלוהים.
מיור התעניין פחות בתחום הטכנולוגי של התקשורת מאשר בתחום הקשה הרבה יותר של רגישות, תפיסה, חוכמה, הדברים שהוא רצה למסור.
זה היה ניצחון שהתאפשר רק, בפרדוקס המוכר, בזכות הענווה".
שירים ראשונים, לונדון, הוגארת' פרס, 192
The Marionette, לונדון, הוגארת' פרס, 1927
המבנה של הרומן, לונדון, הוגארת' פרס, 1928
ג'ון נוקס: דיוקן של קלוויניסט, לונדון, ג'ונתן קייפ, 1929
שלושת האחים, לונדון, היינמן, 1931
טום המסכן, לונדון, JM Dent & Sons, 1932
מסעות ומקומות, לונדון, JM Dent & Sons, 1937
העידן הנוכחי מ-1914, לונדון, הוצאת קרסט, 1939
הסיפור והאגדה: אוטוביוגרפיה, לונדון, Harrap, 1940
המקום הצר, לונדון, פייבר, 1943
הסקוטים וארצם, לונדון, פורסם עבור המועצה הבריטית על ידי לונגמן, 1946
המסע ושירים אחרים, לונדון, פייבר, 1946
מסות על ספרות וחברה, לונדון, הוגארת' פרס, 1949
אוטוביוגרפיה, לונדון : הוגארת' פרס, 1954
פרומתאוס, מאויר על ידי ג'ון פייפר, לונדון, פייבר, 1954
רגל אחת בעדן, ניו יורק, גרוב פרס, 1956
אחוזת השירה, קיימברידג', MA, הוצאת אוניברסיטת הרווארד, 1962
שירים אסופים, לונדון וניו יורק, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 1965
הפוליטיקה של המלך ליר, ניו יורק, בית האסקל, 1970
תרגומים מאת וילה ואדווין מיור
כוח מאת ליון פויכטוונגר, ניו יורק, הוצאת ויקינג, 1926
הדוכסית המכוערת: רומן היסטורי מאת ליון פויכטוונגר, לונדון, מרטין סקר, 1927
שני מחזות אנגלו-סכסונים: איי הנפט ווורן הייסטינגס, מאת ליון פויכטוונגר, לונדון, מרטין סקר, 1929
הצלחה: רומן מאת ליון פויכטוונגר, ניו יורק, הוצאת ויקינג, 1930
הטירה מאת פרנץ קפקא, לונדון, מרטין סקר, 1930
הסהרורים: טרילוגיה, מאת הרמן ברוך, בוסטון, MA, Little, Brown & Company, 1932
יוספוס מאת ליון פויכטוונגר, ניו יורק, הוצאת ויקינג, 1932
ישועה מאת שלום אש, ניו יורק, בניו של GP Putnam, 1934
גבעת השקרים מאת היינריך מאן, לונדון, ג'רולדס, 1934
מוטקה, הגנב מאת שלום אש, ניו יורק, בניו של GP Putnam, 1935
הכמות הלא ידועה מאת הרמן ברוך, ניו יורק, הוצאת ויקינג, 1935
היהודי מרומא: רומן היסטורי מאת אריה פויכטונגר, לונדון, האצ'ינסון, 1935
נול הצדק מאת ארנסט לותאר, ניו יורק, ג'י.
לילה מעל המזרח מאת אריק פון קוהנלט-לדין, לונדון, שיד אנד וורד, 1936
המתחזה מאת ליון פויכטוונגר, ניו יורק, The Viking Press, 1937
אמריקה מאת פרנץ קפקא, ניו יורק, Doubleday/New Directions, 1946
המשפט מאת פרנץ קפקא, לונדון, מרטין סקר, 1937, הוצאה מחדש ניו יורק, הספרייה המודרנית, 1957
מטמורפוזה וסיפורים אחרים מאת פרנץ קפקא, Harmondsworth, Penguin Books, 1961.
אדווין תומפסון ג'יינס (5 ביולי 1922 - 30 באפריל 1998) היה פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
הוא כתב רבות על מכניקה סטטיסטית ועל יסודות של הסתברות והסקה סטטיסטית, ויזם בשנת 1957 את פרשנות האנטרופיה המקסימלית של התרמודינמיקה כיישום מסוים של טכניקות בייסיאניות/תורת מידע כלליות יותר (למרות שהוא טען שזה כבר היה מרומז ביצירותיו של ג'וסיה וילארד גיבס) ותרם בכך להבנת אנטרופיה בתרמודינמיקה ובתורת האינפורמציה.
ג'יינס קידם מאוד את הפרשנות של תורת ההסתברות כהרחבה של לוגיקה.
ב-1963, יחד עם הפיזיקאי פרד קאמינגס , הוא עיצב את ההתפתחות של אטום דו-מפלסי בשדה אלקטרומגנטי, בצורה כמותנית מלאה.
דגם זה ידוע כדגם ג'יינס-קאמינגס .
מוקד חשוב בעבודתו היה בניית עקרונות לוגיים להקצאת התפלגויות הסתברות פריורית; ראו את עקרון האנטרופיה המקסימלית , את עקרון הקליבר המקסימלי , את עקרון קבוצות הטרנספורמציה ואת עקרון האדישות של פייר-סימון לפלס.
ספרו של ג'יינס, Probability Theory: The Logic of Science מאגד חוטי חשיבה מודרנית על הסתברות בייסיאנית והסקה סטטיסטית, מפתח את הרעיון של תורת ההסתברות כהרחבה של הלוגיקה, ומעמיד את היתרונות של טכניקות בייסיאניות מול תוצאות של גישות אחרות.
ספר זה, שהקדיש להרולד ג'פרי, פורסם לאחר מותו ב-2003 (מתוך כתב יד חלקי שנערך על ידי לארי ברטהורסט).
אדווין הרולד "טדי" פלאק היה אתלט וטניסאי אוסטרלי, האלוף האולימפי האוסטרלי הראשון, שייצג את אוסטרליה באולימפיאדת אתונה (1896), והאלוף האולימפי הראשון בכלל בריצת 800 מטר ובריצת 1500 מטר.
לאחר השתתפותו באולימפיאדת אתונה, הוא לא השתתף שוב באף אירוע ספורט גדול, ובחר לגדל בקר ולעזור למשרד רואי החשבון של משפחתו.
הוא נפטר בגיל 61 בעקבות ניתוח, ונקבר ב.
פלאק הוכנס להיכלי התהילה של הספורט האוסטרלי ושל האתלטיקה האוסטרלית ב-1985 וב-2000, בהתאמה.
אדווין הנסון ובסטר היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של מרילנד מ-1859 עד 1865.
אדווין הנסון וובסטר נולד ב-31 במרץ 1829, ליד צ'רצ'וויל שבמרילנד, למרתה (לבית הנסון) ולהנרי ובסטר.
ובסטר קיבל הכשרה קלאסית, ולמד באקדמיית צ'רצ'וויל ולאחר מכן באקדמיה החדשה של לונדון של מחוז צ'סטר, פנסילבניה.
ב-1847 השלים את לימודיו בקולג' דיקינסון של קרלייל, פנסילבניה, ולאחר מכן לימד בבית ספר ולמד משפטים במשרדו של אוטו סקוט מבל אייר, מרילנד.
בשנת 1851 התקבל ללשכת עורכי הדין, והחל לעסוק בכך בבל אייר.
בשנת 1851, לפני שהתקבל ללשכת עורכי הדין, היה ובסטר מועמד המפלגה הוויגית לתפקיד התובע המחוזי, אך הפסיד בהפרש של עשרה קולות לוויליאם ה.
הוא עסק בעריכת דין עם סטיבנסון ארצ'ר במשך ארבע שנים.
ובסטר נבחר כחבר הסנאט של מרילנד, והביס את רמזי מק'הנרי.
הוא כיהן בתפקיד זה מ-1855 עד 1859. ב-1856 כיהן ובסטר כנשיא הסנאט, ובאותה שנה היה אלקטור לנשיאות.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, מונה ובסטר כקולונל של רגימנט הרגלים המתנדבים השביעי של מרילנד, ושירת עמו בשנים 1862 ו-1863. הוא נבחר כמועמד של המפלגה האמריקאית (Know Nothing) לבית הנבחרים של ארצות הברית למושב הקונגרס ה-36, והביס בבחירות את רמזי מק'הנרי.
הוא נבחר כיוניוניסט לקונגרס ה-37 וכחבר מפלגת "האיחוד הבלתי־מותנה" לקונגרסים ה-38 וה-39.
ובסטר כיהן בקונגרס, וייצג את מחוז הקונגרס השני של מרילנד, החל מ-4 במרץ 1859. הוא סירב פעמיים למינויים כבריגדיר גנרל.
בקיץ 1862 גייס את רגימנט הרגלים ה-7 של מרילנד.
ב-1 בינואר 1863, הוא ויתר על הפיקוד על הרגימנט לצ'ארלס א.
פלפס כדי לחזור לבית הנבחרים של ארצות הברית.
לאחר ישיבה קצרה, קיבל את הפיקוד על הרגימנט ב-4 במרץ.
לאחר שנבחר מחדש לבית הנבחרים, התפטר בדצמבר מהפיקוד הצבאי שלו.
בקיץ 1864, לאחר פלישת הקונפדרציה למרילנד, הציע את שירותיו למושל אוגוסטוס ברדפורד.
לאחר מכן מינה ברדפורד את ובסטר לנסח קוד צבאי עבור המיליציה של המדינה.
בנובמבר 1864 נבחר שוב לבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא הצביע בעד ביטול העבדות בארצות הברית, והתפטר ביולי 1865.
בשנת 1865 מונה על ידי הנשיא אברהם לינקולן כגובה המכס בנמל בולטימור, וכיהן בתפקיד זה מ-27 ביולי 1865 ועד 15 באפריל 1869. במהלך רצח אברהם לינקולן הייתה בכיסו רשימה של מינויים במרילנד, כולל מינוי של ובסטר.
לאחר מכן, חזר לעסוק במקצועו בבל אייר עד שמונה שוב ב-17 בפברואר 1882 כגובה המכס על ידי הנשיא צ'סטר ארתור.
הוא שירת כגובה המכס עד 23 בפברואר 1886. ב-1882 החל לעסוק בבנקאות, והמשיך בכך עד מותו.
לאחר פרישתו, כיהן ובסטר כנשיא הבנק הלאומי של הרפורד עד מותו.
ובסטר התחתן עם קרוליין ה.
(לבית מקורמיק) ארל ביוני 1855. נולדו להם לפחות ארבעה ילדים, ג'יי אדווין, אידה מ', בסי וקרוליין ה'.
בתו בסי נישאה לוויליאם ה.
הרלן, שותפו למשרד עורכי דין של בנו ג'יי אדווין.
ובסטר מת בבל אייר ב-24 באפריל 1893. הוא נטמן בבית הקברות בקלוורי, ליד צ'רצ'וויל.
אדווין לה רוי אנטוני היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטקסס.
אנטוני נולד בוויינסבורו, ג'ורג'יה ב-5 בינואר 1852 ולמד באוניברסיטת ג'ורג'יה, שם היה חבר באגודת הספרות פי קאפה ובאחוות הדלתא של פי גמא.
אנטוני היה בהמשך עורך דין של מחוז מילאם ושופט מחוזי.
הוא כיהן בבית הנבחרים האמריקאי ממדינת טקסס מ-14 ביוני 1892 עד 3 במרץ 1893, לאחר התפטרותו של רוג'ר מילס.
אדווין לה רוי אנטוני מת ב-16 בינואר 1913 בדאלאס, טקסס, ונקבר בבית הקברות של אוקלנד.
אדווין דניסון מורגן היה המושל העשרים ושלושה של ניו יורק בין השנים 1859 ל-1862 וכיהן בסנאט של ארצות הברית בין השנים 1863 ל-1869. הוא היה היו"ר הראשון והחזיק בתפקיד בזמן הארוך ביותר של הוועדה הרפובליקנית הלאומית.
הוא גם היה גנרל בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
מורגן היה ידוע בדעותיו המתקדמות על חינוך, רפורמה בכלא וזכויות בחירה לנשים.
הוא עזר לייסד את המפלגה הרפובליקנית בניו יורק והיה תומך נלהב של נשיאותו של אברהם לינקולן.
בשנת 1836 הוא עבר לניו יורק, והפך לסוחר סיטונאי מצליח ומתווך אג"ח.
הוא שימש כעוזר יו"ר וחבר בסנאט של מדינת ניו יורק.
הוא היה במקור ויגי, והיה ממייסדי המפלגה הרפובליקנית, וכיהן כיו"ר הוועד הלאומי הרפובליקני בין השנים 1856 ל-1864 ו-1872 עד 1876.
בשנת 1858, מורגן נבחר למושל ניו יורק, והוא כיהן בין השנים 1859 ל-1862. כמושל במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, מורגן תמך באיחוד.
הוא מונה לגנרל של מתנדבים בצבא האיחוד, ופיקד על מחלקת הצבא של ניו יורק בזמן ששימש כמושל.
בשנת 1863, הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית, שם כיהן קדנציה אחת.
הוא לא הצליח לקבל מינוי מחודש ב-1869, והיה המועמד הרפובליקני ללא הצלחה לתפקיד המושל ב-1876. מורגן היה פטרונו של צ'סטר א.
ארתור בתחילת הקריירה של ארתור; כאשר ארתור הפך לנשיא, הוא מינה את מורגן למזכיר האוצר של ארצות הברית.
מורגן אושר על ידי הסנאט, אך סירב בגלל גיל ובריאות לקויה.
מורגן מת בניו יורק בשנת 1883, ונקבר בקונטיקט.
מורגן נולד ב-8 בפברואר 1811 בוושינגטון, מסצ'וסטס, לג'ספר וקתרין (קופ) מורגן.
המשפחה עברה לווינדזור, קונטיקט, שם קיבל מורגן את השכלתו המוקדמת לפני שלמד באקדמיית בייקון בקולצ'סטר.
אדווין מורגן היה בן דודו של מורגן ג'.
בוקלי, מושל קונטיקט מ-1889 עד 1893. בנוסף, הוא היה בן דודם של חברי הקונגרס אדווין ב.
הוא החל את הקריירה העסקית שלו כחנות מכולת בהרטפורד, קונטיקט.
הוא הפך לשותף עם דודו וכיהן במועצת העיר.
בשנת 1836, הוא עבר לעיר ניו יורק והפך לסיטונאי מצליח, ברוקר ובנקאי.
בשנת 1843, ארגן מורגן את ED Morgan & Company, סוכנות יבוא, בשותפות עם ג'ורג' ד.
מורגן, בן דודו, ופרדריק אייברי, שעזב את המשרד שנה לאחר מכן והוחלף על ידי ג'ון ט.
סולון האמפריז נקלט כשותף מלא בשנת 1854 לאחר שעבד מספר שנים כסוכן בסנט לואיס, מיזורי.
בעיקר בזכות קשריו, החברה הפכה לסוכן הראשי של ניירות ערך של מיזורי.
כמעט שני שלישים מהאג"ח שהונפקו על ידי מדינת מיזורי בשנים 1835 עד 1860, בתוספת נתח גדול מניירות הערך של סנט לואיס, נמכרו דרך בית מורגן - בסך הכל בשווי של אולי שלושים מיליון דולר.
כל אותה עת שמרה החברה על סחר מכולת סיטונאי.
בשנת 1849, מורגן נבחר כחבר במועצת המנהלים של העיר ניו יורק של עוזרי דין.
הוא עשה לעצמו שם כיו"ר הוועדה התברואתית במהלך מגפת הכולרה של 1848. הוא גם היה חבר בסנאט של מדינת ניו יורק מ-1850 עד 1853, ונציב ההגירה של המדינה.
מורגן הפך לבעל השפעה רבה בפוליטיקה הרפובליקנית של זמנו וכיהן פעמיים כיו"ר הוועדה הרפובליקנית הלאומית, בשנים 1856 עד 1864 ו-1872 עד 1876.
מ-1859 עד 1862, הוא כיהן כמושל ניו יורק, שנבחר בשנים 1858 ו-1860. הוא מונה למייג'ור גנרל של מתנדבים בספטמבר 1861 ופיקד על מחלקת ניו יורק עד שהתפטר ב-3 בינואר 1863, ושימש במקביל כמושל וראש המחלקה הצבאית.
בפברואר 1863 הוא נבחר לסנאט האמריקני וכיהן כהונה אחת עד 1869. בינואר 1869, הוא ביקש מועמדות מחודשת, אך הודח על ידי השדולה הרפובליקנית של מחוקקי המדינה, שבמקום זאת מינו את המושל לשעבר ראובן א.
בשנת 1876, מורגן התמודד שוב על המושל אך הובס על ידי הדמוקרט לושיוס רובינסון.
ב-1881 מונה מורגן על ידי הנשיא צ'סטר א.
ארתור למזכיר האוצר ואושר על ידי הסנאט, אך דחה את התפקיד.
אדווין דניסון מורגן (1834–1879), שנישא לשרה אליזבת ארצ'ר, בתו של תומאס ארצ'ר.
קרוליין מתילדה מורגן (1846–1847), מתה צעירה
הוא היה ידוע בתרומות נדיבות לארגוני צדקה ולמטרות, הוא תרם סכומים גדולים לסמינר התאולוגי של האיחוד.
מורגן מת בניו יורק ב-14 בפברואר 1883. הוא נקבר בבית הקברות סידר היל בהרטפורד.
דרך בנו אדווין, הוא היה סבו של אדווין דניסון מורגן השלישי (1854–1933), שנישא לאליזבת מרי מורן.
דרך נכדו, הוא היה סבא רבא של אדווין ד.
אדווין לירד מקם היה עורך דין, פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי מניו מקסיקו.
הוא כיהן כמושל ניו מקסיקו ה-15, ה-17 וה-19, האדם הראשון שנולד במאה ה-20 והפך למושל המדינה, כמו גם האדם הראשון שנולד בניו מקסיקו לאחר קבלת המדינה לאיחוד שעלה לתפקיד.
במהלך כהונתו האחרונה כמושל, מקם מינה את עצמו כחבר הסנאט של ארצות הברית, בהתאם לתיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית.
במהלך כהונתו, היה אחד מחמישה רפובליקנים שאינם מהדרום בסנאט שהצביעו נגד חוק זכויות האזרח משנת 1964. הוא הובס בניסיונו לשמור על מושב הסנאט שלו בבחירות לסנאט שנערכו ב-1964. מאוחר יותר כיהן כשופט מחוזי פדרלי במחוז ניו מקסיקו.
מקם נולד ב-2 ביולי 1912 באלמגורדו שבניו מקסיקו, ולמד בבתי ספר באלאמגורדו ולאס קרוסס.
בשנת 1939 התקבל ללשכת עורכי הדין בניו מקסיקו ועסק בעריכת דין בלאס קרוסס ולאחר מכן באלבקרקי, ניו מקסיקו.
ב-1950 נבחר למשרת מושל ניו מקסיקו וב-1952 נבחר לקדנציה נוספת.
הוא לא התמודד ב-1954, ונבחר שוב ב-1956. בשנת 1954 התמודד על מושב הסנאט של ארצות הברית אך הובס על ידי הסנאטור קלינטון פרסבה אנדרסון.
לאחר שזכה בקדנציה נוספת כמושל ב-1956, הובס בניסיונו להיבחר מחדש ב-1958, ולאחר מכן נבחר לכהונה רביעית ב-1960. הוא היה חבר בוועדה לביטחון הממשלה מ-1956 עד 1957, וחבר המכון האמריקאי למשפטים.
מקם הפסיד בניסיונו להיבחר מחדש ב-6 בנובמבר 1962. הוא ארגן בעצמו את מינויו (כפי שהיה סמכותו לפי התיקון ה-17) לסנאט של ארצות הברית כאשר הסנאטור הוותיק דניס צ'אבס מת מאוחר יותר באותו החודש.
בסנאט הצביע נגד חוק זכויות האזרח של 1964. הוא כיהן עד נובמבר 1964 וחזר לעסוק בעריכת דין לאחר ניסיון כושל לבחירה מחדש.
הוא היה חבר בוועדת ניו מקסיקו לארגון מחדש של הזרוע המבצעת וחבר בוועדת המשטרה של מדינת ניו מקסיקו.
כשופט, קבע מקם פסיקה המגנה על זכויותיהם של אינדיאנים אמריקאים על אדמות אינדיאנים מפני התערבות ממשלתית.
אביו של מקם, אדווין מקם האב, היה שופט מחוזי מכובד בלאס קרוסס.
הוא היה אחיינו של מושל ניו מקסיקו נוסף, מריט מקם.
בנו, ג'סי מקם, היה לוטננט משנה בצבא, כאשר מת במהלך מלחמת וייטנאם.
אדווין סטוקטון ג'ונסון היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם דקוטה הדרומית.
ג'ונסון נולד ב-26 בפברואר 1857 במחוז אוון שבאינדיאנה ליד ספנסר, ובאותה שנה עבר עם הוריו לאוסצ'ולה שבאיווה, שם למד בבתי הספר הציבוריים.
הוא עסק במסחר, ובשנת 1880 עבר למחוז וילר, נברסקה, שם התיישב ועסק בחקלאות.
בשנת 1881 חזר לאוסצ'ולה, והועסק כקופאי בבנק; ב-1884 עבר לדקוטה הדרומית והקים את בנק האזרחים של גרנד ויו, דקוטה הדרומית, וגם עסק בחקלאות.
מאוחר יותר הקים מספר בנקים בדקוטה הדרומית, מינסוטה ואיווה.
הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1888 והחל לעסוק בעריכת דין הוא כיהן כתובע המחוזי של מחוז דאגלס בשנים 1892–1893 וכחבר בסנאט של מדינת דקוטה הדרומית בשנים 1894–1895.
הוא פרש מעסקי הבנקאות ב-1902 ועסק בעסקי הנדל"ן וההלוואות בפלאט שבדקוטה הדרומית.
בין השנים 1904–1916 כיהן כחבר בוועדה הדמוקרטית הלאומית.
בשנת 1912 היה מועמד המפלגה הדמוקרטית לתפקיד המושל, ולא הצליח להיבחר לתפקיד, אולם ב-1914 נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לכהן כחבר הסנאט של ארצות הברית, וכיהן בתפקיד מ-4 במרץ 1915 עד 3 במרץ 1921. הוא היה הסנאטור הראשון שנבחר בבחירות ישירות מדקוטה הדרומית וגם הדמוקרטי הראשון שייצג את דקוטה הדרומית בסנאט.
הוא פרש מהסנאט לאחר כהונה אחת.
במהלך כהונתו בסנאט, כיהן ג'ונסון כיו"ר הוועדה לתביעות מהפכניות (הקונגרסים ה-64 וה-65).
לאחר סיום כהונתו בסנאט חידש את פעילותו בעסקי הנדל"ן וההלוואות ומת בפלאט שבדקוטה הדרומית ב-19 ביולי 1933. הוא נקבר בבית הקברות Pleasant Ridge, ארמור, דקוטה הדרומית.
אדווין פרימונט לאד היה כימאי, מנהל אקדמי ופוליטיקאי אמריקאי אשר ייצג את דקוטה הצפונית בסנאט של ארצות הברית בין השנים 1921–1925.
לאד נולד ב-13 בדצמבר 1859 בסטארקס שבמיין, ולמד בבתי הספר הציבוריים ובאקדמיית סומרסט שבאת'נס במיין.
הוא השלים את לימודיו באוניברסיטת מיין באורונו בשנת 1884. בין השנים 1884 ל-1890 עבד ככימאי בתחנת הניסוי של מדינת ניו יורק בג'נבה.
לאחר מכן מונה לדיקן בית הספר לכימיה ורוקחות ולפרופסור לכימיה במכללה לחקלאות של דקוטה הצפונית השוכנת בפארגו שבדקוטה הצפונית.
בין השנים 1890 ל-1916 עבד לאד ככימאי הראשי בתחנת הניסוי החקלאי של דקוטה הצפונית.
בנוסף, כיהן כעורך העיתון "North Dakota Farmer" בעיר ליסבון בין השנים 1899 ל-1904. בין השנים 1902 ל-1921 כיהן כמנהל חוקי המזון הטהור של המדינה, והיה פעיל למען חוקים אלה.
הוא גם שימש כנשיא מכללת החקלאות של דקוטה הצפונית בין השנים 1916 ל-1921.
לאד נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית ב-1920 וכיהן בתפקיד מ-4 במרץ 1921. ב-2 ביוני 1925, בעודו מכהן כסנאטור, נפטר לאד בבית החולים ג'ונס הופקינס שבבולטימור.
הוא נקבר בבית הקברות גלנווד שבוושינגטון הבירה.
אדווין לי נוריס היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל מונטנה החמישי בין השנים 1908–1913. קודם לכן כיהן כסגן המושל החמישי של מונטנה מ-1905 עד 1908.
נוריס נולד במחוז קמברלנד שבקנטקי בשנת 1865, והשלים את לימודיו ב"בית הספר הנורמלי הדרומי", המוכר בהווה כאוניברסיטת מערב קנטקי בבאולינג גרין.
בשנת 1888 עבר ממדינת הולדתו למונטנה, שם למד משפטים, והתקבל ללשכת עורכי הדין של מונטנה ב-8 באוקטובר 1889. הוא נישא לאליזבת ג'ון וילקינס, עסק בעריכת דין בעיר דילון, וכיהן כתובע העירוני במשך חמש שנים.
בשנת 1896 נבחר נוריס לסנאט של מונטנה וכיהן בתפקיד עד שנת 1900. ב-1899 שימש כנשיא הסנאט המדינתי.
בין השנים 1905–1908 כיהן כסגן מושל מונטנה החמישי.
ב-1 באפריל 1908 התמנה למושל מונטנה בעקבות התפטרותו של ג'וזף טול.
לאחר מכן נבחר לכהונה מלאה בתפקיד בבחירות בנובמבר 1908, וכיהן כמושל עד 1913. נוריס נודע בקידום חוקים שאסרו אפליה מצד חברות ביטוח חיים וחייבו מפעילי מכרות לשאת באחריות למצבם הבריאותי של עובדיהם במקרה של נכות.
נוריס קידם את השימוש בהעבדת אסירים לסלילת כבישים במונטנה, וכחבר במועצת הנציבים לענייני בתי הסוהר של המדינה היה אחראי למיזמים שסללו יותר מ-370 קילומטרים של כבישים בין השנים 1913–1921.
נוריס נפטר בגרייט פולס בשנת 1924, שם התגורר מאז שסיים את כהונתו כמושל.
הוא נקבר תחילה בבית העלמין פיירוויו, ולאחר מכן הועבר לקבורה בבית העלמין ניו היילנד, שם נותר קבור.
אדווין קלארק רוברטס (Edwyn Clark Roberts; נולד ב-26 בנובמבר 1992), המוכר תחת שם הבמה אדווין רוברטס (Edwyn Roberts), הוא זמר-יוצר, מלחין ופזמונאי איטלקי.
בין האמנים שכתב והלחין להם שירים ניתן למצוא את מאליקה איינה , לאורה פאוזיני, פאולה טורסי , קיארה גליאצו , ג'וזי פררי , אריסה , ארוס רמאצוטי, פרנצ'סקו רנגה, דיודאטו, דארגן ד'אמיקו, וניקולס אגליארדי .
רוברטס נולד ב-26 בנובמבר 1992 להורים ארגנטינאים בקרמונה.
ב-2012–2013, הוא הופיע בעונה ה-12 של Amici di Maria De Filippi , בו הוא סיים במקום השמיני.
ב-2014, הוא הגיש לפסטיבל סן רמו את השיר "Però, buonanotte", בו הוא הופיע ברשימה הקצרה של 60 מועמדים, אך לא הופיע בתחרות.
ב-6 בפברואר 2019, נודע כי הוא היה אחד מהכותבים של השיר "L'ultimo ostacolo" של פאולה טורסי .
השיר השתתף בפסטיבל סן רמו לשנת 2019, בו הוא סיים במקום ה-19 וכשל מלייצג את איטליה באירוויזיון 2019.
ב-5 בפברואר 2020, נודע כי הוא היה אחד מהכותבים של השיר "Fai rumore" של דיודאטו.
השיר השתתף בפסטיבל סן רמו לשנת 2020, בו הוא זכה במקום הראשון.
בשל כך, השיר היה צפוי לייצג את איטליה באירוויזיון 2020, שמאוחר יותר בוטל בשל מגפת הקורונה.
ב-2 בפברואר 2022, נודע כי הוא היה אחד מהכותבים של השיר "Dove si balla" של אנזו קמפניולי .
השיר השתתף בפסטיבל סן רמו לשנת 2022, בו הוא סיים במקום התשיעי וכשל מלייצג את איטליה באירוויזיון 2022.
ב-31 בינואר 2025, הוא כתב והלחין וכן שר ללא קרדיט בסינגל "Tutta l'Italia" של גברי פונטה.
השיר היה ההמנון הרשמי של פסטיבל סן רמו לשנת 2025. כמו כן, השיר הופיע בקדם האירוויזיון של סן מרינו לאירוויזיון 2025, San Marino Song Contest 2025. השיר הגיע למקום הראשון בקדם וייצג את סן מרינו באירוויזיון זה.
בחצי הגמר הראשון, שנערך ב-13 במאי, השיר הגיע למקום העשירי עם 46 נקודות, והעפיל לגמר שנערך ב-17 במאי, שבו הגיע למקום ה-26 עם 27 נקודות.
אדוורד הגרופ גריג (בנורווגית: Edvard Hagerup Grieg; 15 ביוני 1843 – 4 בספטמבר 1907) היה מלחין נורווגי נודע.
גריג נולד בברגן למשפחה אמידה.
אביו, אלכסנדר, היה ממוצא סקוטי וכיהן כקונסול הממלכה המאוחדת בברגן.
אמו, גסין האגרופ, הייתה בת למשפחה נורווגית מבוססת, וכפסנתרנית מעולה הייתה מורתו הראשונה למוזיקה.
את יצירותיו הראשונות כתב בגיל תשע, אך רק לאחר שנפגש עם הכנר הנורווגי הדגול אולה בול, החל גריג להתייחס אל המוזיקה בכובד ראש.
בהמלצתו של בול נסע גריג בן ה-15 ללייפציג שבגרמניה כדי ללמוד שם בקונסרבטוריון אצל המלחין והמורה היהודי הנודע איגנץ מושלס, שם למד במשך ארבע שנים.
בשנת 1863 נסע לקופנהגן, בירת דנמרק, והתגורר שם שלוש שנים.
המלחין הדני נילס גאדה עודד אותו לכתוב סימפוניה.
גריג נענה לכך, אך התוצאה לא מצאה חן בעיניו ולכן כתב על התווים שאין לנגנם.
בקשתו זו לא נענתה, והוא סירב להכיר ביצירה זו כביצירתו.
בשנת 1866 חזר לנורווגיה והתיישב בכריסטיאניה (היום אוסלו).
שם פגש את ריקרד נורדראק, אשר הסב את תשומת לבו למוזיקה הנורדית העממית.
יצירתו המוקדמת של גריג משקפת את החינוך הגרמני הרומנטי שקיבל, אך לאחר מכן החליט לשקף ביצירתו את מולדתו, נורווגיה, ויצירתו מושפעת ממנגינות נורווגיות עממיות.
בשנת 1867 נשא גריג לאישה את דודניתו, נינה האגרופ, זמרת מחוננת שסייעה רבות לפרסום שיריו בעולם.
בחורף 1869 שהה גריג באיטליה, שם פגש ברומא את המלחין ההונגרי פרנץ ליסט והשמיע לו את הקונצ'רטו לפסנתר שחיבר.
ליסט ניגן את הקונצ'רטו והתלהב ממנו מאוד.
כאשר ניגן אותו גריג בלייפציג בשנת 1897, התרשם ממנו העולם המוזיקלי עמוקות.
גריג חזר לכריסטיאניה, שם חיבר מוזיקה ליצירות אחדות של הסופר הנורווגי ביורנסטרן ביורנסון.
בהמשך לכך פגש את הנריק איבסן וחיבר את המוזיקה הנודעת למחזהו פר גינט.
זו היא יצירתו הנודעת ביותר.
המוזיקה של גריג שבתה את לב העם הנורווגי, וזכתה גם להכרה עולמית.
בשנת 1874 קיבל גריג מענק ממשלתי שאיפשר לו לחזור ולהתגורר בעיר הולדתו ברגן.
בשנת 1885 עבר להתגורר עם רעייתו באחוזת טרולדהגן שבפרברי ברגן, ושם התגורר עד מותו, תוך שהוא מרבה לצאת לקונצרטים ברחבי אירופה.
אחוזה זו נשמרה במצבה המקורי כביתו של גריג והיא פתוחה לביקורי תיירים.
ב-1899 הוזמן על ידי המוזיקאי הצרפתי אדואר קולון לנצח על קונצרט מיצירותיו בפריז, וההזמנה הגיעה זמן קצר אחרי תום המשפט החוזר של אלפרד דרייפוס בו הוא הורשע שנית.
גריג החליט לדחות את ההזמנה, וכתב לקולון במכתב שגם פורסם בעיתונות שהוא "מזועזע מהאופן המביש בו בני ארצך נוהגים בחוק ובצדק" ולכן אין לו שום חשק להופיע בפני קהל צרפתי.
פרסום המכתב עורר סערה, שבעקבותיה גריג קיבל מכתבי נאצה רבים.
הוא הסכים להופיע שוב בפריז רק ב-1903, והופעתו נתקלה בקריאות בוז מצד חלק מהקהל, ואף בביקורת מלגלגת על ההופעה שכתב קלוד דביסי.
גריג יסד את "החברה לקידום המוזיקה הסקנדינבית".
קונצ'רטו לפסנתר ותזמורת בלה מינור מס' 1 אופ' 16
סוויטת "מזמנו של הולברג" (לכבוד המחזאי וההיסטוריון לודוויג הולברג) אופוס 40. חוברה לפסנתר ואחר כך לתזמורת כלי קשת.
שתי אלגיות לפסנתר או תזמורת כלי קשת אופ' 34 - "הלב הפצוע" ו" האביב האחרון".
סוויטה למחזה "סיגורד יורסלפר" (סיגורד העולה לירושלים) של ביירנסטרנה ביירנסון אופ' 22 - "בארמון המלך", "אינטרמצו", "שיר לכת".
ארבעה מחולות סימפוניים אופ' 64. חוברו לפסנתר ואחר כך לתזמורת.
סוויטה למחזה פר גינט של הנריק איבסן - מס' 1 אופ' 46 (בוקר, מות אוזה, מחול אניטרה, בארמון מלך ההרים); מס' 2 אופ' 55 (חטיפת הכלה, מחול ערבי, סערה בים, שירת סולוויג)
סונטה לפסנתר במי מינור אופ' 7
ארבעה מחולות נורווגים אופ' 35
וריאציות על שיר עם נורווגי אופ' 24
סונטה לכינור ופסנתר מס 1 בפה מז'ור אופ.
סונטה לכינור ופסנתר מס' 2 בסול מז'ור אופ' 13
סונה לכינור ופסנתר מס' 3 בדו מינור אופ' 45
סונטה לצ'לו ופסנתר בלה מינור אופ' 36
רביעיית כלי קשת בסול מינור אופ' 27
אדווין (או אדוין) סלומון (רומנית: Edwin Salomon; 3 בפברואר 1935 – 20 בנובמבר 2014) היה צייר ומורה לאמנות ישראלי.
סלומון נולד באוקנה מורש, מחוז מורש, טרנסילבניה, רומניה.
הוא למד במכון לאמנויות פלסטיות על שם יון אנדראסקו בקלוז'-נפוקה וב־1957 הוענק לו תואר M.A באמנות.
סלומון זכה בפרס נורדאו, בפרס התנ"ך מטעם מוזיאון התנ"ך בתל אביב, בפרס "Gillot-Dard" על הישגיו האמנותיים בציור, ב־1990 זכה במדליית כסף בתערוכה בינלאומית בטורון שבצרפת, וב־1997 קיבל את אות יקיר העיר חולון.
נפטר ב-20 בנובמבר 2014 ממחלת הסרטן, והובא למנוחות בבית העלמין הדרום.
אדווין סלומון ערך תערוכות יחיד וקבוצתיות בישראל ומחוצה לה ועבודותיו מוצגות במוזיאונים ברחבי העולם.
מוזיאון "ואסרלי" בהונגריה, גלריה "מוריה" בוושינגטון, גלריה "Two Arcs" במדריד, סטודיו "לונג גרוב" בשיקגו, משכן לאמנות בחולון, מוזיאון "בר־דוד" בקיבוץ ברעם, מוזיאון באר־שבע, מוזיאון רמת־גן, בית אריאלה בתל אביב, מוזיאון הרצליה, גלריה טובה אוסמן ובגלריה לאמנות אום אל-פחם.
אדוונטיזם (אדוונט: התגלות שנייה) היא אמונה, שלפיה ישו עתיד לחזור לעולמנו בקרוב.
אמונה זו רווחת בקרב כמה עדות נוצריות פרוטסטנטיות, ששורשיהן בהתעוררות הגדולה, גל של התעוררות דתית שהתרחש בארצות הברית בתחילת המאה ה-19. המטיף הבפטיסטי ויליאם מילר (1782-1849) מפיטספילד שבמסצ'וסטס מילא תפקיד מרכזי בהתפתחות תנועה דתית זו, בחזיונותיו להתגלותו של ישו מחדש באוקטובר 1844, המבוססים על פרשנותו לספר דניאל.
מעבר לרקע המשותף באמונה משיחית זו, מרבית העדות האדוונטיסטיות מציינות את יום המנוחה בשבת (ולא ביום ראשון כמקובל בזרמים המרכזיים של הנצרות).
בין הזרמים אשר ניתן להגדירם כאדוונטיסטים:
הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי
המועצה הכללית של כנסיית האל
כנסיית האל וקדושי ישו (אחת מכתות העבריים השחורים, רואים עצמם כיהודים)
אדוורד מונק (בנורווגית: Edvard Munch; 12 בדצמבר 1863 – 23 בינואר 1944) היה צייר אקספרסיוניסטי נורווגי, אחיינו של ההיסטוריון פטר אנדריאס מונק, ואחד האמנים המשפיעים ביותר על צמיחת הזרם האקספרסיוניסטי של תחילת המאה ה-20.
בילדותו היה מונק מוקף חולי ומוות: אמו חלתה בשחפת ומתה כאשר היה בן חמש, ובהיותו בן 14 מתה אחותו, סופי, שהייתה מבוגרת ממנו בשנה אחת בלבד, אף היא ממחלת השחפת.
גם שני אחיו הנוספים חלו.
בעקבות נסיעה לפריז בשנת 1889 לביקור בתערוכה העולמית, התוודע מונק לאימפרסיוניזם הגרמני ולאמנים הנחשבים פוסט-אימפרסיוניסטים, דוגמת פול גוגן ואנרי דה טולוז-לוטרק.
בעקבות זאת החל להתגבש סגנונו האישי והעמוק, ושימושו בקו המתפתל והזורם דמה לקוויות המאפיינת את סגנון האר נובו, אולם השימוש של מונק בקו לא היה למטרה דקורטיבית כשם שהוא מופיע בביטויי האר נובו, אלא ככלי לביטוי של תובנות פסיכולוגיות.
עבודתו הבשלה של מונק עוסקת בתגובתו של היחיד אל מול החברה.
הציור הידוע ביותר של מונק הוא "הצעקה", שבו דמות אקספרסיבית הניצבת על גשר צועקת אל מול הצופה.
ציורים אחרים מציגים נושאים כגון ערפד המתנשק עם עלמה או ילדה גוססת במיטתה.
ציורו המפורסם "הצעקה" יכול להתפרש כסמליות לייסורי האדם המודרני.
הציור מציג דמות חדורת פאניקה המזכיר בעיצובה גווייה ועובר כאחד.
היא מכותרת בקווים מתפתלים של שמים באדום עז.
בעבודה זו מועלית החרדה לרמה קוסמית.
כאשר נשאל על "הצעקה" אמר כי ההשראה נבעה מסיוט אשר חלם בלילה: בעודו מביט ממרחק רב על גשר שמע זעקה מחרידה מבלי שיכול לראות את מקורה.
במקום זאת רק ראה הולכים ושבים ממשיכים לנוע על הגשר.
סגנון הציור של מונק הוא אקספרסיבי עם משיכות מכחול ברורות, קווים דינמיים, נטייה לצבעים כהים ומלנכוליים, שימוש בקווי קונטור ועוד.
מונק יצר גם ליתוגרפיות של עבודותיו.
חלק מציוריו מופיעים בגרסאות אחדות.
מונק בעבודותיו עוסק בעיקר בביטוי חרדותיו ורגשותיו העזים.
מונק היה בעל השפעה מרכזית על כל האמנים האקספרסיוניסטים של אותה תקופה, שחיפשו את הדרך לבטא בעוצמות חזקות את מה שעובר עליהם מבפנים.
מונק הרבה להתרשם מתמונותיו של גוגן שמהן למד על האפשרות ליצוק את הרגש העז בדפוס של חוויות אוניברסליות באמצעות השימוש בצורות מופשטות, מעוגלות ובאזורי צבע טהור רבי-משמעות.
מונק היה עסוק באופן כפייתי בכל הקשור לחולי ולמחלות ולדמויות בודדות ומיואשות.
דימוייו מזכירים סיוטי בלהות חוזרים ונשנים, שמהם שאף כמדומה להשתחרר על יד כך שצייר אותם שוב ושוב.
בעבודותיו טיפל באופן ישיר בסוגיית נבכי הנפש והרגש.
בשנת 1908 אושפז בשל התקפת חרדה ודיכאון.
הוא טופל בנזעי חשמל, ואחרי האשפוז השתנה סגנונו ונעשה רגוע יותר: רבים מציוריו אז היו ציורי טבע.
מונק נפטר בשנת 1944, בגיל 81, סמוך לעיר אוסלו, שלה הוריש את כל עזבונו הגדול, שכלל יותר מ-1,000 ציורים ואלפי תחריטים ורישומים.
ב-1963 נפתח באוסלו מוזיאון מונק המוקדש ליצירותיו של האמן, ומאז מוצגות בו תערוכות קבועות ומתחלפות המוקדשות להיבטים שונים ביצירתו.
"רביעיית מיתרים המבוססת על שלושה ציורים של אדוורד מונק", מאת המלחין ההולנדי אוסקר ואן דילן, כלולה בתקליטור של מלחיני אסכולת רוטרדם, שהוציאה בשנת 2007 החברה ההולנדית Etcetera Records בנגינת רביעיית ה"דוּלן".
אדוורד רידז-שמיגלי (בפולנית: Edward Rydz-Śmigły ; 11 במרץ 1886 – 2 בדצמבר 1941) היה פוליטיקאי, איש צבא, משורר וצייר פולני.
הצטיין כמפקד צבאי במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית, ולאחר מותו של יוזף פילסודסקי בשנת 1935 ירש את מקומו כ"מרשל פולין", והיה חלק מהטריומווירט השליט בפולין בין מותו של פילסודסקי ובין מלחמת העולם השנייה, לצדם של הנשיא איגנצי מושצ'יצקי ושר החוץ הקולונל יוזף בק.
אדוורד רידז נולד בכפר קטן ליד העיר בז'ז'ני בגליציה, שהיה אז חלק מן האימפריה האוסטרו הונגרית.
הוא היה בנו של מש"ק בצבא האוסטרו-הונגרי, תומאס רידז.
המשפחה ידעה עוני, והוא הפך ליתום מאב בגיל 13. אז גידלו אותו הורי אמו, ולאחר מותם בידי משפחתו של ד"ר אורנוביץ', רופא העיירה.
לאחר שסיים בהצטיינות את בית הספר התיכון, החל בלימודי פילוסופיה והיסטוריה של האמנות באוניברסיטת קרקוב.
לאחר מכן עבר לאקדמיה לאמנויות בקרקוב, שם למד ציור ומכיוון שהצטיין בכך השלים את לימודיו בווינה ובמינכן.
ב-1910 הצטרף לקורס לקציני מילואים בווינה וקיבל שם את ראשית אימונו הצבאי.
ב-1911 סיים את חינוכו הצבאי בהצטיינות, והוצע לו לשרת כקצין בצבאו של הקיסר, הצעה לה סירב.
ב-1912 היה לאחד ממייסדי הארגון הצבאי הפולני "אגודת הרובאים", שהיה כיסוי לצבא פולני מחתרתי.
באותו הזמן המשיך בלימודי האמנות שלו, ונחשב להבטחה בתחום ציורי הנוף וציורי פורטרטים.
רידז גויס לצבא האוסטרי עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, ובאוגוסט הועבר אל "הלגיון הפולני" בו לחם תחת פיקודו של יוזף פילסודסקי נגד הרוסים.
רידז התקדם במהירות בסולם הדרגות, וב-1916 נשא דרגת קולונל (מקביל לדרגת אלוף-משנה בצה"ל).
בו-זמנית פתח תערוכה מציוריו בעיר קרקוב.
ב-1917 סירב, כמו מנהיגו פילסודסקי, להישבע אמונים לרשויות האוסטריות והגרמניות.
הלגיון פוזר, והוא נכלא ביחד עם פילסודסקי במצודת מגדבורג.
רידז טען כי בריאותו רופפת, ושוחרר, ואז הפך למנהיג ארגון צבאי פולני מחתרתי.
אז גם אימץ את הכינוי "שמיגלי", שפירושו "זריז", ולאחר מכן הוסיף אותו לשמו באופן רשמי.
באוקטובר 1918 הצטרף כשר המלחמה לממשלתו הסוציאליסטית של איגנצי דשינסקי, שקמה בלובלין, והועלה לדרגת בריגדיר גנרל (מקביל לתת-אלוף בצה"ל).
ממשלה זו הייתה אחת מכמה ממשלות שקמו במקביל.
באותו הזמן החל להשתמש בשם רידז-שמיגלי.
ב-11 בנובמבר העבירה ממשלתו של דשינסקי את כל סמכויותיה לפילסודסקי, שהפך לראש המדינה הזמני.
פילסודסקי אישר את דרגתו של רידז כבריגדיר.
במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית בשנים 1919 – 1920 פיקד רידז על הכוחות הפולנים בכמה ניצחונות מכריעים, בהם ניצחון גדול בווילנה.
הוא מונה למפקד צבא לטביה והביס את הצבא האדום בגזרה זו, ולאחר מכן היה בין מפקדי הצבא הפולני במתקפה על קייב.
בקרב על ורשה, שכונה "הנס על הוויסלה", בעת שכוחות הצבא האדום עלו על ורשה מחמישה כיוונים, הנהיג את הכוח שספג את עיקר המהלומה הרוסית, בעת שכוחותיו של פילסודסקי יצרו כיתור מסביב לתוקפים.
לאחר מכן ניהל מערכת השמדה נגד הכוחות המכותרים.
לאחר המלחמה מונה רידז למפקח הכללי של הצבא הפולני במחוז וילנה, ולאחר מכן בוורשה.
בשנת 1926 הנהיג פילסודסקי הפיכה אלימה, ותפס את השלטון.
לצדו עמד רידז, ששלח כוחות מווילנה לסייע לו כאשר התעמת עם כוחות הממשלה.
פילסודסקי ראה בכך הפגנת נאמנות, אותה לא שכח.
ב-1929 מינה את רידז לסגנו בכל העניינים הנוגעים למזרח.
לאחר מותו של פילסודסקי, במאי 1935, מונה רידז על ידי הנשיא איגנצי מושצ'יצקי ל"מפקח הכללי על הכוחות המזוינים" ובנובמבר 1936 קיבל דרגת "מרשל פולין".
לאחר מותו של פילסודסקי שלט במדינה טריומווירט בו היו חברים הנשיא מושצ'יצקי, שר החוץ הקולונל יוזף בק, ורידז.
פילסודסקי שלט בימי חייו מבלי לקבל תפקיד רשמי פרט לתפקיד "שר ההגנה", וזאת בשל סלידתו מן הפוליטיקה.
תנועה בשם סנאציה (בפולנית – תברואה) ביטאה את עקרונותיו הפוליטיים – משטר נשיאותי חזק, דיקטטורי כמעט.
לאחר מותו הפכה פולין ל"דיקטטורה ללא דיקטטור".