tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תסמונת מיאלודיספלסטית , היא אוסף מופעים המטולוגיים המאופיינים בייצור לא יעיל של תאי דם מהשורה המיאלואידית, ובסיכון לחלות בלוקמיה מיאלואידית חריפה (AML).
שכיחות ה-MDS נעה בין 2.1–12.6 מקרים ל-100,000, ותלויה בגיל החולה - ככל שהחולה מבוגר יותר כך הסיכוי לאבחן MDS עולה.
המחלה עצמה מאופיינת בניוון של מח העצם, ויכולה להיות ראשונית (אידיופתית) או שניונית (למשל, כתוצאה מחשיפה סביבתית או תעסוקתית לקרינה או לבנזן) וטיפול כימותרפי (קרויה גם: therapy related MDS).
לרוב המחלה השניונית נוטה להיות קשה יותר מהראשונית כי היא נוטה להתפתח במקרים רבים יותר ל-AML (לויקמיה מיאלואידית חריפה).
MDS היא מחלה חד-שבטית (מונוקלונאלית) המאופיינת בהתרבות משמעותית של תאים במח העצם שלא מצליחים לצאת אל הדם ההיקפי.
מח העצם עשיר בתאים שעברו שינויים מורפולוגיים שונים ופתולוגיים, שיכולים להיות משורה אחת או יותר, בעוד שבדם הפריפרי יש ציטופניה (מיעוט של כל סוג, או של חלק מסוגי תאי הדם השונים).
ברבים מהמקרים מופיעות הפרעות כרומוזומליות אופייניות.
התסמינים הקליניים ברובם אינם ספציפיים, וקשורים בעיקר לציטופניה בדם.
נויטרופניה - שכיחות גדולה יותר לזיהומים.
טרומבוציטופניה - עליה בסיכוי לדימומים כתוצאה מספירה נמוכה של טסיות.
הגדלה של הטחול ב-20% מהמקרים; הגדלה של הכבד לא שכיחה.
רבים מהחולים לא מציינים תסמינים קליניים כלשהם, הם (א-סימפטומטיים) והמחלה מתגלה במהלך בדיקות דם רוטיניות.
לצורך האבחנה יש לשלול אנמיה, תרומבוציטופניה או לויקופניה מסיבות אחרות, וכן למצוא שינויים דיספלסטיים במח העצם.
תסמונת -5q היא תת-סוג של MDS שמאופיין ב"מחיקה" מבודדת של הזרוע הארוכה של כרומוזום 5 (del(5p)).
ה"מחיקה" מערבת גנים רבים, ביניהם RPS14, miR-145, ו-miR-146a.
החסר החלקי של גן RPS14 פוגע בשורה האריתרואידית - וגורם לאנמיה מאקרוציטית, והחסרים ב-miR-145 וב-miR-146a משפיעים על התמיינות המגקריוציטים, וגורמים לתרומבוציטוזיס.
בהתאם, המטופלים מתאפיינים באנמיה מקרוציטית, תרומבוציטוזיס ומגקריוציטים לא תקינים במח העצם.
התסמונת קשורה לסיכון נמוך יותר להתקדמות ל-AML מסוגי MDS אחרים, והיא מציגה תגובה טובה יותר לטיפול בלנלידומיד ממופעי MDS אחרים.
סיווג ארגון הבריאות העולמי (WHO)
לפי מערכת הסיווג של ארגון הבריאות העולמי (WHO), המעודכנת ל-2022, התסמונות המיאלודיספלסטיות מחולקות ל-5 קטגוריות:
MDS עם דיספלזיה של שורה יחידה (MDS-SLD): כולל אנמיה רפרקטורית (דיספלזיה של השורה האריתרואידית), נויטרופניה רפרקטורית (דיסרגנולופואזיס) ותרומבוציטופניה רפרקטורית (דיסמגהקריוציטופואזיס).
MDS עם סידרובלאסטים טבעתיים (MDS-RS): מתחלק ל-MDS-RS עם דיספלזיה של שורה יחידה, או של מספר שורות.
MDS עם דיספלזיה של מספר שורות (MDS-MLD).
MDS עם עודף בלאסטים (MDS-EB): מחולק ל-MDS-EB-1 (עד 10% בלאסטים במח העצם) ובנוסף MDS-EB-2 (עם 10%-19% בלאסטים במח העצם).
בין 1974–1975 הוגדרו סוגי משנה של מחלה זו על ידי ה-FAB (French American British classification) ל-5 קבוצות:
אנמיה רפרקטורית: פגיעה בשורה האדומה בלבד ללא בלאסטים גבוהים בדם או במח העצם; לא מתפתחת ללויקמיה חריפה.
אנמיה רפרקטורית עם סידרובלסטים: מופיעה טבעת סידרובלסטית אופיינית בתוך התאים; לא מתפתחת ללויקמיה חריפה.
אנמיה רפרקטורית עם עודף בלאסטים (בין 5%- 20%).
אנמיה רפרקטורית עם רמות בלאסטים שבין 21%-30%; מעל 20% מגדירים כיום כלויקמיה חריפה, לכן דירוג זה אינו רלוונטי.
לויקמיה מיאלומונוציטית כרונית: יש מונוציטוזיס (ריבוי של מונוציטים) בדם ההיקפי - CMML.
מבין סוגי המשנה הנ"ל, הפרוגנוזה הגרועה ביותר היא באנמיה רפרקטורית, עם רמות בלאסטים בין 21%-30%.
דירוג ה-FAB שימש פתולוגים וקלינאים במשך כ־20 שנה, ואז ב-1997 פורסם דירוג חדש המתבסס גם על אחוז הבלאסטים במח העצם, מאפיינים ציטוגנטיים, ועוד.
החל מ-2008 פרסם ארגון WHO דירוג חדש המבוסס על ממצאים גנטיים נוספים.
בשנים האחרונות משתמשים במערכת הסיווג IPSS, המעניקה "נקודות" לכל חולה בהתבסס על שלושה מאפיינים עיקריים:
סוג ההפרעה הכרומוזומלית (למשל, חוסר בכרומוזום 20q, או בכרומוזום 5. חוסר בכרומוזום 7 (מונוזמיה 7) היא בעלת פרוגנוזה גרועה יחסית להפרעות כרומוזומליות אחרות)
מספר הציטופניות - באופן כללי, כאשר יש אנמיה בלבד, ללא לויקופניה או תרומבוציטופניה, הפרוגנוזה נחשבת כטובה יותר.
הטיפול במרבית המקרים כולל מתן עירויי דם וטסיות, אנטיביוטיקה, Epo (אריתרויפויטין- לחידוש תאי הדם האדומים) ומתן פקטורי גדילה כגון G-CSF.
אצל חולים צעירים ניתן לטפל באמצעות השתלת מח עצם.
שלוש תרופות חדשות אושרו לאחרונה על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי (ה-FDA) באשר לטיפול ב-MDS:
decitabine – חומר הגורם להיפומתילציה (שינוי אפי-גנטי) של הגן שעומד בבסיס המעבר ללויקמיה.
5-azacytidine – בדומה ל-decitabine, הישרדות ממוצעת של 21 חודשים בהשוואה ל-decitabine.
lenalidomide – נגזרת של תלידומיד, יעילה לחולים בעלי חוסר בכרומוזום- 5q ("תסמונת 5q").
התניה היא הקשר שבין מימון מקרן המטבע הבין-לאומית לבין יישום מדיניות כלכלית על ידי מדינות שנעזרות במימון מהקרן.
התניה דורשת מהמדינה הלווה לנקוט במדיניות מאקרו-כלכלית מסוימת, שבמצב אחר היא לא הייתה נוקטת בה, כשהיא לווה כספים מקרן המטבע.
מטרת ההתניה היא לוודא שמשאבי הקרן המסופקים למדינות ישמשו בהתאם למטרות הקרן ולהבטיח שהמדינה תוכל להחזיר את הכסף שלוותה.
זהו מרכיב יסודי בכל הלוואות הקרן.
מדיניות זו מתמקדת בעיקר בייצוב הכלכלה, ביטול מדיניות סחר פרוטקציוניסטית והטמעת מדיניות שוק פתוח במדינה הלווה.
כאשר הקרן והמדינה חותמות על הסכם, הן מסכימות על התנאים להלוואה.
תנאים אלה כוללים בדרך כלל מגבלות על הרחבת האשראי, רפורמות במערכת הפיננסית, וטיפול ברזרבות מטבע חוץ וגירעון תקציבי.
קרן המטבע הבין-לאומית הוקמה בשנת 1944 (לאחר מלחמת העולם השנייה) במסגרת הסכם ברטון-וודס והחלה לפעול הלכה למעשה בשנת 1946. מטרת הקמת הקרן הייתה לקדם יציבות ושגשוג במערכת המוניטרית והפיננסית הבין-לאומית, בעיקר על ידי מתן הלוואות למדינות העומדות בפני מחסור במטבע זר.
הסיוע הכלכלי של הקרן מעניק למדינות מרחב נשימה, בזמן שהן מתאימות את המדיניות הכלכלית שלהן כדי לפתור את הקושי במאזן התשלומים.
מדיניות ההתניה של הקרן הוצגה לראשונה בשנת 1952 כאמצעי לשיקום מאזן התשלומים של המדינות החברות בקרן, לוודא שמשאבי הקרן לא יתבזבזו ושהקרן תקבל את הלוואותיה בחזרה ובשנת 1969 הוכנסה באופן רשמי למסמכי הייסוד של הקרן.
עד 1979 התמקדה ההתניה במדיניות המוניטרית והפיסקלית ובשער החליפין של המדינות החברות.
החל משנות ה-80 ובמיוחד לאחר 2002, עברה מדיניות ההתניה שינויים משמעותיים והתרחבה גם לתחומים אחרים בהתנהלות הכלכלית של המדינות כמו מסחר, תמחור, מדיניות שוק, המגזר הציבורי, המגזר החקלאי, המגזר הפיננסי ומגזר אנרגיה.
עם התחזקותן של הגישות הכלכליות של מרגרט תאצ'ר ורונלד רייגן במהלך שנות ה-80, החלה ההתניה של הקרן לקבל היבט מבני יותר: הפחתת מדיניות הסובסידיות, פתיחת שווקים, הפרטה, פירוק מונופולים וחיסול תוכניות הלוואה ורכש ממשלתיות.
אולם, במהלך שנות ה-80 ושנות ה-90, בעוד שההתניה הלכה והתרחבה, הציות לה מצד המדינות החברות הלך ופחת, ובקרן הבינו שיש לבצע רפורמה נוספת, שנכנסה לתוקפה בשנת 2002.
ההתניה משמשת כלי מחויבות שכופה על המדינה לבצע את הרפורמות הנדרשות כדי לצאת מהמשבר ולהיות מסוגלת להחזיר את ההלוואה שלקחה.
ההתניה משמשת ליצירת אמינות של המערכת הכלכלית של המדינה בעיני משקיעים פוטנציאליים.
ההתניה כובלת את המדינה למדיניות מסוימת ומונעת בעדה לשנות אותה, וכך משקיעים יכולים להיות בטוחים שהמדיניות לא תשתנה ויכולים לכלכל את צעדיהם והשקעותיהם במדינה בהתאם.
ההתניה משמשת כלי בידי הקרן לגרום למדינות לנקוט במדיניות שמתאימה לגישה הכלכלית שהיא או מדינות מרכזיות בה (למשל ארצות הברית) מנסות לקדם.
ההתניה מוודאת שרק מדינות שבאמת צריכות את ההלוואות יבקשו אותן מהקרן.
ההתניה מאפשרת לקרן לשלוט גם באופן שבו יחולקו ויושקעו המשאבים שהיא מעניקה למדינה.
אלה הקווים שהגדירה הקרן ברפורמה של 2002:
בעלות מדינה על תוכניות בתמיכת הקרן
פקידי המדינה הם האחראים לתוכנית הרפורמה הכלכלית, מתוך הבנה בין המדינה לקרן כי הרפורמה היא לטובת המדינה.
דרישה זו באה לתת לגיטימציה להתניה בעיני המדינה החברה והקהילה הבין-לאומית לדרישת הקרן לרפורמות מבניות בכלכלה המקומית, בכך שהמדינה והקרן מסכימות שהעניין שלהן הוא אחד – טובת המדינה.
דרישה "חיצונית" זו על המדינה מסייעת גם למשטרים חלשים להעביר את הרפורמות הכלכליות הנדרשות בתוך המערכת הפנימית של המדינה היות שהיא נתפסת כמשהו בלתי תלוי שחייבים לעשות.
הקרן אף מספקת סיוע טכני למדינות שהיכולת הניהולית שלהן חלשה מכדי להטמיע את הרפורמה בעצמה.
מצד שני, ניתן לתהות עד כמה באמת המדינה היא בעלת התוכנית אם התנאים לקבלת המימון מוכתבים לה מבחוץ.
אולי כדאי שאנשי הקרן ישמשו כיועצים לקובעי המדיניות במדינה הלווה ולא ככופים, וכך אולי תגבר רמת שיתוף הפעולה וההיענות מצדם.
אף אחד לא אוהב שמכתיבים לו תנאים מלמעלה.
בהירות וחסכנות ביישום התנאים הקשורים לתוכנית
הכוונה בחסכנות (parsimony) היא שהתנאים בתוכנית הסיוע של הקרן צריכים להיות מוגבלים למינימום ההכרחי (שנקבע על ידי הקרן בעצמה) להשגת מטרות התוכנית, למעקב אחר יישומה או לקידום מטרות הקרן וצריכים להיות ממוקדים באופן בהיר על מטרות אלה.
מטרות התוכניות הן פתרון בעיות במאזן התשלומים של המדינה ותמיכה בצמיחה כלכלית בת קיימא.
יש להימנע מתנאים שלא הכרחיים להשגת מטרות אלה מתוך הבנה שככל שיש יותר תנאים, כך קטן הסיכוי שכולם ימולאו או אפילו שהממשלה תרגיש מחויבות למלאם.
תנאים הקשורים לתוכנית הסיוע צריכים להיות מובדלים באופן בהיר מרפורמות אחרות המתרחשות במדינה כדי לא לבלבל ביניהם.
התאמת התוכנית למצב המדינה המסוימת
משברים כלכליים בכל מדינה נובעים מסיבות שונות ולכל מדינה צרכים שונים, ועל כן יש להתאים לכל מדינה תוכנית סיוע ספציפית, בהתחשב במטרות החברתיות, פוליטיות וכלכליות שלה וגם בניסיון העבר שלה ביישום רפורמות כלכליות.
שיתוף פעולה יעיל בין הקרן למוסדות רב־לאומיים אחרים
כדי למנוע כפילויות במימון, התניות ותוכניות בין הקרן לגופים אחרים (בעיקר הבנק העולמי) הקרן מקפידה על בניית אסטרטגיה משותפת וחלוקת אחריות ברורה ליעילות מקסימלית.
בקשת מדינה לשימוש במשאבי הקרן מאושרת רק אם הקרן מוודאת שהתוכנית שהוצעה תואמת את מדיניותה ושהמדינה מספיק מחויבת כדי ליישם אותה.
התנאים שמציבה הקרן יכולים להיות מבוססי תוצאה (המדינה משיגה תוצאה או יעד מסוימים) או מבוססי פעולה (המדינה מבצעת או נמנעת מלבצע פעולות מסוימות).
הקרן רשאית להציב גם תנאים מקדימים שעל המדינה לאמץ בטרם אישור תוכנית הסיוע.
במרץ 2009 נבחנה שוב הרפורמה במדיניות ההתניה והושם דגש מחודש על קיום הקווים המנחים להתניות (מ־2002) בהלוואות הקרן.
את מדיניות ההתניה של קרן המטבע ניתן לראות כפולשנית ומגבילה.
היא לא מתייחסת להשפעות שיש לה על החברה ועל חלוקת הכנסה, ולא בטוח שהיא הכרחית להצלחה בפועל של תוכנית המימון.
עוד נטען כי הקרן מנצלת משברים כלכליים במדינות שפנו אליה לסיוע כדי לכפות עליהן רפורמות מבניות מרחיקות לכת, אך לא לוקחת אחריות על ההשפעה של הרפורמה בתוך המדינה.
ביקורת נוספת ניתן להעלות על כך שההתניה מושפעת פעמים רבות ממניעים פוליטיים של מדינות משפיעות בקרן ולאו דווקא מחישובי החזר ההלוואה בלבד.
קרן המטבע הבין-לאומית לא יוזמת פניות למדינות ולא כופה עליהן את תנאיה.
ההתניה של הלוואות הקרן מופנית רק למדינות אשר בוחרות באופן חופשי לפנות אל הקרן ולבקש את עזרתה, ונשמע הגיוני שהקרן, שמלווה את הכסף, תעמיד דרישות או תנאים להלוואה זו.
מצד שני, חשוב לזכור שמדינות שמגיעות למצב שבו הן מבקשות את סיוע הקרן, לא עושות זאת כדי להתעשר, אלא פונות אליה במצבים של משבר כלכלי עמוק ולעיתים הקרן היא תקוותן היחידה לצאת ממנו.
השאלה "האם ראוי שהקרן תנצל את חולשתה של המדינה כדי להשליט עליה מדיניות כלכלית שמקדמת את מטרות הקרן, אך לאו דווקא מתאימה למדינה" נשאלת רבות.
מאידך גיסא, ניתן לטעון שמניעים נורמטיביים, של "מה ראוי", אין מקומם בעולם הכלכלי הקפיטליסטי המערבי שמה שמניע אותו הם החישובים הקרים של עלות־תועלת ושל צמיחה כלכלית.
בתקופת שואת יהודי רומניה ושואת יהודי צפון טרנסילבניה יהודים רבים חיפשו מפלט מהחקיקה האנטישמית ומהגורל המסתמן על ידי המרת דתם לאחד מזרמי הנצרות ברומניה.
ב-8 באוגוסט 1940 נחתם צו-חוק מספר 2,651, שאסר נישואים מעורבים בין רומנים על פי ה"דם" ובין יהודים וכתוצאה מכך יהודי או יהודיה, שרצו להינשא לרומני או לרומניה, היו חייבים קודם כל להפסיק להיות יהודים, כלומר, להתנצר.
בשנים 1936 עד 1939, כשרק התחילה החקיקה האנטישמית, התנצרו בכל רחבי רומניה הגדולה 676 יהודים.
בשנים 1941 עד 1944 מספר המתנצרים רק ברחבי הרגאט הגיע ל-1,361, אשכנזים וספרדים גם יחד.
בצ'רנוביץ, שם חיו כ-52,000 יהודים, התנצרו כאלף וחמש מאות, אך יש הטוענים שהיו שם רק 850 מומרים.
בקישינב, שם חיו כ-42,000 יהודים נשארו רק 99, כנראה מומרים.
לפי עדות של דוד דורון, בימים הראשונים של כיבוש קישינב, בקיץ 1941, היו כמה משפחות שהתנצרו והלכו עם צלב על החזה וכך ניצלו מהגליה.
בין 292,149 יהודים שנותרו בגבולות רומניה בשנת 1942 היו 4,631 מומרים, 1,743 מתוכם היו מומרים לנצרות אורתודוקסית, 613 יוונים קתוליים, 1546 רומיים-קתוליים, 360 בני הכנסייה הרפורמית ההונגרית, 231 לותרנים ו-138 נוצרים בני זרמים אחרים.
ב-18 במרץ 1941 השלטונות הוציאו את הצו-חוק מספר 711, ששינה את סעיף 44 בחוק הדתות.
בסעיף הזה, שציין זכותו של כל אדם שמלאו לו 18 שנים להמיר את דתו, בסוף הסעיף הייתה הסתייגות לגבי אנשים הסובלים מבעיות, שלא מאפשרות להם להפגין רצון חופשי והצו-חוק הוסיף כעת גם את היהודים.
בהצגת החוק הוסבר שמטרתו היא למנוע כל ניסיון להסתרת המוצא היהודי ולהגן על האישות האתנית הרומנית מעירוב עם דם יהודי.
המוסדות הכנסייתיים השונים הגיבו בצורות שונות לצו האוסר את התנצרות היהודים.
הפטריארכיה האורתודוקסית העבירה ב-2 במרץ 1942 מכתב לראש הממשלה והודיעה בו שלמרות שהצו מונע את פעולתה הגואלת, היא מכבדת את החוק ואינה מטבילה יהודים.
הכנסייה הרומית-קתולית ניהלה מאבק של ממש נגד הצו, כשהיא מזכירה הסכם שנחתם ב-1927 בינה ובין ממשלת רומניה ובו הוכרה זכותה להמיר לנצרות רומנו-קתולית את המבקשים זאת.
הכנסייה גם הזעיקה למאבק זה את נציג הותיקן בבוקרשט, שהציף את משרד החוץ הרומני בהמון פניות.
המשך המרות הדת עוררו תרעומת בחוגי השלטון וב-30 באפריל 1942 הוחלט לנקוט נגדן באמצעי ענישה משמעתיים ופלילים.
מסיבות פוליטיות הוחלט לא לנקוט בסנקציות נגד אנשי הדת הממירים את הדת אצל היהודים, אלא רק נגד היהודים הממירים את דתם.
בשלב ראשון הוחלט לשלוח מעבר לבוג (לטרנסניסטריה) את המומרים הטריים יחד עם משפחותיהם, פרט למומרים לקתוליות.
אפילו המרשל יון אנטונסקו, ראש המדינה, היה מעורב בנושא זה - במזכר ששלח משרד הפנים לקבינט הצבאי ב-27 במאי 1942 מצוין שהמרשל שמע על כומר של הכנסייה הרפורמית ההונגרית שהטביל לנצרות במהלך השנה 39 יהודים ולכן אנטונסקו ציווה שהיהודים ישלחו מעבר לבוג.
יתר על כן, המרת דת נזקקה לשינוי ברשומות הרשמיות, אך הפקידים סירבו לבצע זאת.
חוק אחר, שחוקק לפני כן, אסר על יהודים להינשא לבני דתות אחרות והסטטוס הלא ברור של המומרים יצר בעיות נוספות בתחום זה.
לדוגמה, מרגרטה דרגושאן מבוקרשט, בת להורים מומרים, שבעצמה התנצרה בשנת 1935, ניסתה להינשא לנוצרי אורתודוקסי וסורבה בנימוק שהיא נחשבת ליהודיה ואסור ליהודיה להינשא לנוצרי.
התסריטאי היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגת מוקומנטריה של הסופר והעיתונאי הערבי-ישראלי סייד קשוע, בבימויו של שי קפון ובכיכובו של יוסף סוויד.
הסדרה מבוססת על חייו של קשוע כיוצרה של סדרת הטלוויזיה עטורת הפרסים "עבודה ערבית" ועל משבר גיל הארבעים אותו הוא חווה.
הסדרה, הפקה משותפת של רשות השידור וזכיינית ערוץ 2 "קשת", עלתה לשידור באוקטובר 2015 בערוץ 1 ובדצמבר באותה השנה בערוץ 2. בהמשך זכויות השידור עברו לתאגיד השידור הישראלי.
ביוני 2017 התאגיד העלה את כל הפרקים לאתר יוטיוב ולאתר כאן.
הסדרה מתארת את חייו של כאתב (יוסף סוויד), בן דמותו של קשוע, עיתונאי וסופר פלסטיני אזרח מדינת ישראל, יוצרה של סדרת הטלוויזיה "עבודה ערבית".
כמו דמותו של קשוע במציאות, גם כאתב חי בשכונה חילונית בירושלים.
הוא נשוי, ויש לו בת ושני בנים.
הוא יליד טירה, אך עזב אותה לפני שנים רבות.
העלילה עוסקת בכאתב, שסיים לכתוב את העונה השלישית של "עבודה ערבית", אך אינו מעוניין לכתוב עונה נוספת לסדרה זו.
במקום זאת, הוא מעוניין לכתוב סדרה על אדם החווה את משבר גיל הארבעים, שחופף למה שהוא חש בחייו המלווה בתסכול תסכול מנישואיו ועבודתו.
הוא מרבה לצאת לבלות, לשתות אלכוהול, ולחזור הביתה בשעות הלילה המאוחרות.
יחסיו עם אשתו עלו על שרטון, והוא אינו מרבה לקחת חלק במטלות הבית.
הוא מתקשה לכתוב את הסדרה שהציע, והיא לבסוף נדחית בידי גוף השידור אליו הגיש תסריט.
גם רעיון לסדרה אינטרנטית בכיכובו, אינו יוצא לפועל לבסוף.
לצד עיסוקו בכתיבה הוא מתפרנס ממתן הרצאות.
אף שהוא חי בסביבה יהודית, לכאתב זהות פלסטינית מודגשת.
כאשר הוזמן להשתתף בפסיטבל ספרות ים תיכונית שנערך באיטליה, הוא חש קונפליקט בעת שהוצג כישראלי, ונתמך על ידי שגרירות ישראל במדינה.
בפרק האחרון של הסדרה מופיע סייד קשוע בדמות עצמו, כשכאתב מסיע אותו לנמל התעופה בן-גוריון, והם דנים במצב המייאש בארץ.
ההפקה היא שיתוף פעולה בין רשות השידור ל"קשת" (ומשודרת במסגרת שתיהן), והיא נעשתה בשיתוף קרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
התניה סמויה היא מושג המבוסס על מונחים מתחום הפסיכולוגיה הביהביוריסטית ומעיצוב התנהגות, לפיו ניתן ליצור שינוי בהתנהגותו של אדם או בחוויה הפנימית שלו, באמצעות יצירת התניות בתהליכים קוגניטיביים כגון חשיבה וזיכרון.
לפי גישה זו, ניתן ליצור למידה ושינוי בחשיבה של האדם באותה דרך בה משתנות התנהגויות באמצעות התניה קלאסית ואופרנטית; ניתן ללמוד, לחשוב ולהבין מידע, ולשנות חוויות פנימיות, לפי התגובות שהתעוררו אצל האדם בעקבות חשיפה חוזרת לגירויים מסוימים או לחיזוקים חיובים ושלילים שהתקבלו מהסביבה.
יש הטוענים כי ניתן להשתמש בתהליכים של התניות סמויות, כסוג של מניפולציה על ההתנהגות; כלומר אדם יכול להשפיע על עצמו או על האחרים לחשוב בצורה מסוימת או לבצע התנהגות מסוימת, באמצעות "שתילת" מחשבות והתניות סמויות אצלו.
התנכרות עצמית (Self-estrangement) היא תפיסה שהגה קארל מרקס ומאוחר יותר פיתח מֶלווין סימן , שתיאר חמישה מצבים פסיכולוגים המאפיינים את התופעה.
מרקס ציין כי התנכרות עצמית היא "הניכור של הפרט ממהותו, אובדן היכולת האובייקטיבית של האדם, ואובדן תפיסת המציאות כגילוי עצמי, ביטוי לטבעו, אובייקטיביזציה ומימוש".
התנכרות עצמית מתרחשת כאשר הפרט מרגיש מנוכר לזולת ולחברה ככלל.
הפרט עלול להרגיש מנוכר מעבודתו, בכך שהוא לא מרגיש שיש משמעות לעבודתו, ומכאן מאבד את תחושת העצמיות במקום העבודה.
ניכור עצמי תורם לשחיקה בעבודה וללחץ נפשי רב.
בתורת הניכור של מרקס הוא קובע כי ניכור עצמי הוא התחושה של להיות מנוכר מאנשים ודברים סביבך.
התיאוריה של קארל מרקס התמקדה בהיבט הניכור העצמי בעבודתו של האדם.
לדבריו, התנכרות עצמית היא ניכור הפרט מעצמו ורגשותיו, אובדן מטרתו, אובייקטיביזציה של עצמו וחשיבה שהוא אינו מספיק טוב למימוש מטרותיו בעולם.
גם אם הפרט מכחיש ניכור עצמי, הדבר יכול לאשר זאת; כאשר עצם ההכחשה מהווה חלק מהתופעה.
מרקס קובע כי תחושת הזרות העצמית היא גורם משמעותי בניכור.
מלווין סימן הגדיר את משמעות הניכור בספרו על משמעות הניכור (1959).
סימן קובע מספר מאפיינים מרכזיים לניכור: חוסר אונים, חוסר משמעות, חוסר נורמליות, בידוד וזרות עצמית.
התנכרות עצמית ביחס לחברה מתרחשת כאשר החברה אינה מאפשרת את מלוא הביטוי העצמי.
מצב המלווה בחוסר ביטחון ביכולת למלא את הציפיות החברתיות בהיבטים שונים של העצמי.
לדבריו, לניכור נלווה אובדן הגאווה והסיפוק מהעבודה.
מרטון אינו מגדיר ישירות את הניכור העצמי בתורת הסטייה שלו, אך הוא עוסק בקשר בין מטרות תרבות, כרעיונות והשאיפות האנושיות, והאמצעים המוסדיים, המבטאים את הפעולות שאנשים נוקטים כדי להשיג שאיפות אלה.
מרטון מצביע על מצב שבו האמצעים מאומצים על ידי הפרט אך לא המטרות.
במצב זה החיים הופכים טקסיים ונעדרי מטרה כוללת.
אנשים עובדים כי הם יודעים שהם חייבים, לא בגלל שיש להם מטרה או סיבה שהם עושים את העבודה.
ארלי ראסל הוכשילד הגדיר צירים רגשיים המובילים לתחושת ניכור עצמית.
הדבר מתרחש כאשר בעבודה מצופה ממך לנהוג בדרך מסוימת שאינה תואמת את רגשותיך ולתת את שירות הלקוחות הטוב ביותר, גם אם אינך מרגיש כמו שאתה פועל.
ניתן להראות זאת באמצעות חיוך תמיד והתנהלות מאושרת תוך מתן שירות ללקוחות.
לדוגמה, הבוס שלך עשוי לומר לך "השאר את הבעיות שלך בבית", כלומר עליך להתנהג כאילו שום דבר לא בסדר גם אם אתה מרגיש נורא.
הוכשילד משתמש בדוגמה של דיילות דלתא וכיצד הן מחויבות לשמור על מצב רוח חיובי מלאכותי לאורך כל יום העבודה שלהן.
זאת, למרות התשישות שלהן ולמתרחש בחייהן האמתיים.
דבר הגורם לניתוק מהרגשות ותחושת זרות עצמית .
התנכרות עצמית בעולם העבודה באה לידי ביטוי בתחושה שהעבודה נעשית רק תמורת משכורת, או כדי לרצות אחרים.
התנכרות עצמית וחוסר משמעות עשויים לעורר צורות שונות של מצוקה נפשית ועלולים להתלוות להo תסמינים של שחיקה, או לחץ הפוגמים ביכולות התפקוד.
על פי תאוריית הניכור של מרקס, עובד או עובדת יכולים להרגיש מנוכרים מהעבודה, מהתוצר ומעובדים ועובדות אחרים.
המשמעות היא אובדן עניין בעבודה, דבר שיכול להקטין את הפרודוקטיביות ולגרום להתנכרות לעובדים ועובדות אחרים.
הפרט אינו מרגיש שהוא חלק ממקום העבודה, ולכן מבודד את עצמו מעבודתו ומאחרים.
ניכור עצמי מופיע אצל מתבגרים ומתבגרות רבים הסובלים מדימוי עצמי נמוך.
הם עשויים לחוש משועממים מהחיים ולהרגיש שאין להם מטרה.
ללא מטרה, מתבגרים אלה עשויים להרגיש כאילו איש סביבם אינו מבין אותם, והם עשויים להתנכר לעצמם.
מצב זה עלול לגרום לירידה בביצועים בבית הספר, המתרחשת בהיעדר מטרה, רצון להכין שיעורי בית או ליצור חברויות.
התנקבות המעי הוא מצב רפואי המתרחש כאשר נוצר מעין חור לאורך הקיבה, המעי הגס, או המעי הדק.
מצב זה עלול להיגרם עקב מספר מחלות שונות, כמו דלקת התוספתן, דיברטיקוליטיס או עקב טראומה מפצע סכין.
ניקוב עלול להתרחש גם בכיס המרה, כך שהתוכן באיברים אלה עלול לגלוש לתוך חלל הבטן.
תסמיני ההתנקבות כוללים כאבי בטן עזים.
לרוב נדרשת התערבות כירורגית בצורת לפרוטומיה חקרנית וסגירת הנקב עם שטיפת צפק.
ניתן להשתמש במדבקת גרהם עבור נקבים בתריסריון.
קיים טיפול הנחשב לשמרני הכולל נתינת נוזלים ואנטיביוטיקה לתוך הווריד.
התנתקות הוא סרט קולנוע, קופרודוקציה ישראלית, גרמנית, צרפתית משנת 2007 בבימויו של עמוס גיתאי, עם לירון לבו וז'ולייט בינוש בתפקידים הראשיים.
התסריט של עמוס גיתאי ומארי ז'וסה סנסלמה והעלילה מתרחשת בתקופת ההתנתקות עם כל המשמעויות הפוליטיות והנפשיות של המפונים.
זה הסרט השלישי בטרילוגיית הסרטים של גיתאי העוסקת בחציית גבולות, לאחר הארץ המובטחת (סרט) (2004) ואזור חופשי (2005).
הזמרת ברברה הנדריקס מופיעה בסרט בתפקיד קטן בו היא שרה את השיר על הארץ של גוסטב מהלר.
הצילומים נערכו בצרפת, גרמניה וישראל.
הסרט היה הבחירה הרשמית בפסטיבל הסרטים של ונציה וזכה בפרס על שם רוברטו רוסליני כן הוצג בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו.
אולי (לירון לבו) הוא קצין משטרה שנוסע לאביניון כדי להשתתף בהלוויית אביו המאמץ.
ברכבת הוא פוגש באישה פלסטינית בשם היאם (היאם עבאס) והם מתחילים בשיחה על לאומיות וזכויות עמים ונפרדים בנשיקה.
באביניון הוא נפגש באנה (ז'ולייט בינוש) שהיא בתו הביולוגית של האב המאמץ.
ידידת המשפחה ברברה (ברברה הנדריקס) שרה ליד גופת המת.
לאחר הלווייה הם נפגשים עם פרנסואז (ז'אן מורו), עורכת הדין של המשפחה שבידה הצוואה של האב.
ז'ולייט הייתה בצעירותה בקיבוץ שם נכנסה להיריון בלתי רצוי וילדה את דנה (דאנה איבגי).
היא נטשה אותה שם וחזרה לצרפת אך האב המשיך בקשר אתה.
בצוואה נכתב כי אם ברצונה לרשת את חלקה היא צריכה לטוס לישראל, לפגוש את דנה ולתת לה את חלקה בצוואה.
היא מגיעה לישראל יחד עם אולי ואז הם נפרדים כי אולי מתמנה למפקד יחידת שוטרים המתאמנים לקראת יום ההתנתקות.
דני (עמוס גיתאי) מתנדב לקחת אותה לנווה דקלים ומשכנע את הקצין האחראי לתת להם להיכנס ליישוב למרות שהוכרז כאזור סגור.
אנה נפגשת בדנה שעובדת כמורה ביישוב והן מתחבקות, בוכות וכמעט אינן מדברות.
למחרת מתבצע הפינוי בפיקודו של אולי.
הוא מנסה לשכנע את רב נוה דקלים ישראל (ישראל קטורזה) לפתוח את השער וכשזה מסרב, פורצים את השער והודפים את ההמון לבית הכנסת שם מנסה הרב להרגיע ללא הצלחה ולבסוף הוא מתפנה משם כשספר התורה בידיו.
בסערת הפינוי מופרדת דנה מאנה.
אנה מסתובבת חסרת אונים כשמעבר לגדר מוחים ערבים ובראשם יוסף (יוסף אבו ורדה) שפונה לאנה בערבית (שאינה מבינה) ומסביר לה שמקומם אינו שם.
לבסוף נפגשת אנה הבוכה וזועמת עם אולי ושניהם מתחבקים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותלירון לבואוליז'ולייט בינושאנהז'אן מורופרנסואזעורכת דיןברברה הנדריקסברברהדאנה איבגידאנהבתה של אנההיאם עבאסהיאםתומר רוסותומרקצין משטרהישראל קטורזהישראלרב נווה דקליםיוסף אבו ורדהיוסוףמנהיג פלסטיני מקומיאורי קלאוזנראורימראשי המתנחלים
ניסיונות התנקשות ורצח פוליטי וניסיונות פגיעה בנשיאי ארצות הברית היו רבים, החל מהמאה ה-19 ועד למאה ה-21. ב-30 בינואר 1835, אנדרו ג'קסון היה הנשיא הראשון שחווה ניסיון התנקשות, כאשר ריצ'רד לורנס ניסה לירות בו פעמיים במזרח הפורטיקו של הקפיטול לאחר שג'קסון עזב הלוויה שהתקיימה באולם בית הנבחרים.
הניסיון נכשל כאשר שני האקדחים של לורנס לא ירו.
ארבעה נשיאים נרצחו בזמן כהונתם: אברהם לינקולן (1865, על ידי ג'ון וילקס בות'), ג'יימס גרפילד (1881, על ידי צ'ארלס גיטו), ויליאם מקינלי (1901, על ידי ליאון צ'ולגוש), וג'ון פ.
קנדי (1963, על ידי לי הארווי אוסוואלד).
בנוסף, שלושה נשיאים נפצעו בניסיונות התנקשות: רונלד רייגן, בזמן כהונתו (1981, על ידי ג'ון הינקלי ג'וניור), ונשיאים לשעבר תאודור רוזוולט (1912, על ידי ג'ון שרנק) ודונלד טראמפ (2024, על ידי תומאס מת'יו קרוקס).
בכל המקרים הללו, כלי הנשק של התוקף היה נשק חם.
ערך זה מפרט ניסיונות התנקשות בנשיאים לשעבר ונשיאים נבחרים, אך לא באלו שהתמודדו וטרם נבחרו לנשיאות, כמו למשל רצח רוברט קנדי.
ניסיונות התנקשות רבים הונעו על ידי רצון לשנות את מדיניות ממשלת ארצות הברית.
עם זאת, לא כל ההתקפות הללו היו ממניעים פוליטיים.
רבים מהתוקפים היו בעלי יציבות נפשית מפוקפקת, וחלקם אף הוכרזו כחולי נפש מבחינה משפטית.
קלארק מציע שרוב המנסים להתנקש בנשיאים היו שפויים ובעלי מניעים פוליטיים, בעוד שהמדריך המשפטי של מחלקת המשפטים טוען כי רובם הגדול היו בלתי שפויים.
חלק מהמתנקשים, במיוחד אלו חולי הנפש, פעלו באופן עצמאי לחלוטין, בעוד שאלו שרדפו אחר אג'נדות פוליטיות מצאו לעיתים קרובות תומכים בקונספירציה.
רוב הקושרים לניסיונות ההתנקשות נעצרו ונענשו בהוצאה להורג או במאסר ממושך בכלא או במוסד לחולי נפש.
העובדה שיורשו של נשיא מודח הוא סגן הנשיא, וכל סגני הנשיא מאז אנדרו ג'ונסון חלקו את השתייכותו למפלגה הפוליטית של הנשיא, עלולה להרתיע התקפות כאלה, לפחות מסיבות מדיניות, אפילו בתקופות של סכסוך מפלגתי.
עם זאת, האדם השלישי בתור, יושב ראש הבית, כפי שמתואר בחוק הירושה הנשיאותי, הוא לעיתים קרובות של הצד שכנגד.
איומי אלימות נגד הנשיא נעשים לעיתים קרובות למטרות רטוריות או הומוריסטיות ללא כוונה רצינית, בעוד שאיום אמין על נשיא ארצות הברית הוא מאז 1917.
אברהם לינקולן הנשיא ה-16 של ארצות הברית, היה הנשיא האמריקאי הראשון שנרצח (אם כי לא הראשון שמת במהלך כהונתו).
ההתנקשות התרחשה ביום שישי הטוב, 14 באפריל 1865, בתיאטרון פורד בוושינגטון די.סי.
המתנקש, ג'ון וילקס בות' היה שחקן ידוע ותומך הקונפדרציה ממרילנד; למרות שמעולם לא הצטרף לצבא הקונפדרציה, היו לו קשרים בשירות החשאי של הקונפדרציה.
בשנת 1864, בות' גיבש תוכנית לחטוף את לינקולן בתמורה לשחרור שבויי קונפדרציה.
לאחר שנכח בנאום ב-11 באפריל 1865, שבו קידם לינקולן זכויות הצבעה לשחורים, החליט בות' להתנקש בנשיא במקום זאת.
כשנודע לו שהנשיא ישתתף בהצגה בתיאטרון פורד, בות' גיבש תוכנית עם שותפים לקנוניה להתנקש בלינקולן בתיאטרון, וכן בסגן הנשיא אנדרו ג'ונסון ובמזכיר המדינה ויליאם סיוארד בבתיהם.
לינקולן השתתף בהצגה "בן דודנו האמריקאי" בתיאטרון פורד.
כאשר הנשיא ישב בתא הממלכתי במרפסת וצפה בהצגה עם אשתו מרי ושני אורחים, הנרי ראת'בון וארוסתו קלרה האריס, נכנס בות' מאחור.
הוא כיוון אקדח דרינגר קליבר 44 לראשו של לינקולן וירה, מה שגרם לפציעה קטלנית.
רת'בון ניסה להיאבק בבות' לרגע, אך בות' דקר אותו ונמלט.
לינקולן, שהיה מחוסר הכרה, נבדק על ידי רופאים והועבר מעבר לרחוב לבית פיטרסן.
לאחר שנשאר בתרדמת במשך תשע שעות, מת לינקולן בשעה 7:22 בבוקר ב-15 באפריל.
מעבר למותו של לינקולן, העלילה נכשלה: סוורד רק נפצע, והתוקף של ג'ונסון לא המשיך בפעילותו.
לאחר שהיה במנוסה במשך 12 ימים, בות' אותר ונמצא ב-26 באפריל 1865 על ידי חיילי צבא האיחוד בחווה בווירג'יניה, כ- מדרום לוושינגטון.
לאחר שסירב להיכנע, בות' נורה למוות על ידי פרשי האיחוד בוסטון קורבט.
ארבעה קושרים נוספים נתלו מאוחר יותר בשל תפקידם בקונספירציה.
גארפילד הנשיא ה-20 של ארצות הברית החלה בתחנת הרכבת בולטימור ופוטומק בוושינגטון די.סי.
בשעה 9:20 בבוקר ביום שבת, 2 ביולי 1881. פחות מארבעה חודשים לאחר שנכנס לתפקיד.
כאשר הנשיא הגיע לתחנת הרכבת, הסופר ועורך דין צ'ארלס גיטו ירה בו פעמיים באקדח תופי בריטי מדגם 442. קליע אחד שפשף את כתף הנשיא, והקליע השני חדר לגבו.
במשך אחד עשר שבועות גרפילד סבל מכאבים ומסבל שנגרמו כתוצאה מהירי, לפני שנפטר ב-19 בספטמבר 1881 מסיבוכים שנגרמו על ידי זיהומים יאטרוגניים, שנגרמו על ידי חדירתם המתמדת של הרופאים לפצעו עם אצבעות וכלים לא מעוקרים.
הוא שרד בסך הכל 79 ימים לאחר שנורה.
לאחר משפט מתוקשר שנמשך מ-14 בנובמבר 1881 עד 25 בינואר 1882, הוא נמצא אשם ונידון למוות.
ערעור שהגיש נדחה, והוא הוצא להורג בתלייה ב-30 ביוני 1882 במחוז קולומביה, יומיים לפני יום השנה הראשון לירי.
במהלך משפטו ונתיחתו שלאחר המוות, נקבע כי גיטו היה לא יציב נפשית או סבל מהשפעות של נוירוסיפיליס.
הוא טען שירה בגרפילד מתוך אכזבה שלא מונה לשגריר בצרפת.
הוא ייחס לעצמו את ניצחון הנשיא בבחירות לנאום שכתב בתמיכה בגרפילד.
ההתנקשות בנשיא ארצות הברית ויליאם מקינלי התרחשה בשעה 4:07 אחר הצהריים ביום שישי, 6 בספטמבר 1901, במקדש המוזיקה בבפאלו, ניו יורק.
מקינלי, שנכח בתערוכת פאן-אמריקה, נורה פעמיים בבטן מטווח קצר על ידי ליאון צ'ולגוש, אנרכיסט, שהיה חמוש באקדח תופי מדגם "Iver Johnson Safety Automatic" בקוטר 0.32 אינץ', שהוסתר מתחת למטפחת.
הקליע הראשון ניתז מכפתור או מדליית הצטיינות על ז'קט של מקינלי ונתקע בשרוולו; הירייה השנייה חדרה לקיבתו.
אף על פי שמקינלי נראה כמתאושש בתחילה, מצבו הידרדר במהירות בשל התפשטות נמק סביב פצעיו והוא נפטר ב-14 בספטמבר 1901, בשעה 2:15 לפנות בוקר.
האנשים בקהל, בהנהגת ג'יימס בנג'מין פארקר, השתלטו על צ'ולגוש ותפסו אותו.
לאחר מכן התערבו אנשי בריגדה 4, חיל האותות של המשמר הלאומי והמשטרה, והכו את צ'ולגוש כה חזק שהיה חשש בתחילה שהוא לא ישרוד לעמוד למשפט.
ב-24 בספטמבר, לאחר משפט שנמשך יומיים, שבו הנאשם סירב להגן על עצמו, הורשע צ'ולגוש ונידון למוות.
הוא הוצא להורג בכיסא חשמלי בבית הסוהר אובורן ב-29 באוקטובר 1901. פעולותיו של צ'ולגוש היו ממניעים פוליטיים, אם כי לא ברור מה התוצאה, אם בכלל, שהוא ציפה להשיג מהירי.
בעקבות ההתנקשות בנשיא מקינלי, הקונגרס הנחה את השירות החשאי להגן על נשיא ארצות הברית כחלק מתפקידו.
ההתנקשות בנשיא ארצות הברית ג'ון פ.
קנדי התרחשה בשעה 12:30 בצהריים ביום שישי, 22 בנובמבר 1963, בדאלאס במהלך שיירה נשיאותית בכיכר דילי.
קנדי נסע עם אשתו ג'קלין, מושל טקסס ג'ון קונלי ואשתו של קונלי, נלי, כאשר נורה למוות על ידי לי הארווי אוסוואלד נחת אמריקאי לשעבר ועריק, מהקומה השישית של מחסן ספרי הלימוד של טקסס.
קנדי נורה פעם אחת בגב, כאשר הקליע יצא דרך גרונו, ופעם אחת בראשו.
המושל קונלי נפצע קשה, ועובר אורח בשם ג'יימס טייג' נפצע קל בפניו מקטע קטן של אבן שפה שהתפצל לאחר שנפגע מאחד הכדורים.
השיירה מיהרה לבית החולים פארקלנד ממוריאל שם הוכרז על מותו של הנשיא קנדי בשעה 1:00 בצהריים.
אוסוולד נעצר והואשם על ידי משטרת דאלאס בהתנקשות בקנדי וברצח השוטר ג'יי.
טיפיט שנורה למוות בשכונת מגורים באזור אוק קליף בדאלאס שעות ספורות לאחר מכן.
ביום ראשון, 24 בנובמבר, בזמן שהועבר מבית המעצר העירוני לבית הכלא המחוזי, נורה אוסוולד למוות במרתף מטה משטרת דאלאס על ידי בעל מועדון לילה בדאלאס, ג'ק רובי.
רובי הורשע ברצח של אוסוולד, אם כי הרשעתו בוטלה מאוחר יותר בערעור.
בשנת 1967, מת רובי בכלא בזמן שהמתין למשפט חדש.
בספטמבר 1964 קבעה ועדת וורן כי קנדי וטיפיט נרצחו שניהם על ידי אוסוולד, כי אוסוולד פעל לבדו בשני מקרי הרצח, וכי רובי פעל לבדו כאשר רצח את אוסוולד.
עם זאת, סקרים שנערכו בין השנים 1966 ל-2004 מצאו כי עד 80% מהאמריקאים שנשאלו חשדו כי הייתה מזימה או טיוח לרצח הנשיא קנדי.
תיאוריות הקונספירציה ממשיכות להתקיים עד היום.
שלוש וחצי שנים לאחר שעזב את תפקידו התמודד תאודור רוזוולט בבחירות לנשיאות בשנת 1912 כחבר במפלגה הפרוגרסיבית.
במהלך קמפיין במילווקי, ויסקונסין, ב-14 באוקטובר 1912, ירה בו ג'ון שרנק, בעל פאב מניו יורק שעקב אחריו במשך שבועות, פעם אחת בחזה עם אקדח קליבר .38 מדגם Colt Police Positive Special.
טקסט בן 50 עמודים של נאום הקמפיין שלו, שכותרתו "מטרת הפרוגרסיבים גדולה יותר מכל אדם", שקופל פעמיים בכיס החזה של רוזוולט, וקופסת משקפיים ממתכת האטו את הקליע והצילו את חייו.
שרנק פורק מיד מנשקו, נתפס, וייתכן שהיה עובר לינץ' אילו רוזוולט לא היה צועק שלא לפגוע בשרנק.
רוזוולט הרגיע את הקהל שהוא בסדר, ואז הורה למשטרה להשתלט על שרנק ולוודא שלא יינקט נגדו כל אלימות.
רוזוולט שהיה צייד ואנטומיסט מנוסה הסיק נכונה שכיוון שהוא לא משתעל דם, הקליע לא פגע בריאתו, והוא דחה את ההצעות ללכת לבית החולים מיד.
במקום זאת, הוא נשא את נאומו המתוכנן כאשר דם נספג בחולצתו.
הוא דיבר במשך 84 דקות לפני שסיים את נאומו וקיבל טיפול רפואי.
דבריו הראשונים לקהל היו: "גבירותי ורבותי, אינני יודע אם אתם מבינים לגמרי, אבל הרגע נוריתי, וצריך יותר מזה כדי להרוג שור פרוע." לאחר מכן, בדיקות וגילוי רנטגן הראו שהקליע נתקע בשריר החזה של רוזוולט, אך לא חדר לריאות.
הרופאים הגיעו למסקנה שיהיה פחות מסוכן להשאיר את הקליע במקומו מאשר לנסות להוציאו, והקליע נשאר בגופו של רוזוולט למשך שארית חייו.
הוא בילה שבועיים בהתאוששות לפני שחזר למסע הבחירות.
למרות נחישותו, רוזוולט בסופו של דבר הפסיד במרוץ לבחירה מחדש למועמד הדמוקרטי וודרו וילסון.
במשפטו של שרנק טען שוויליאם מקינלי ביקר אותו בחלום ואמר לו לנקום את ההתנקשות בהריגת רוזוולט.
הוא נמצא לא שפוי מבחינה משפטית והיה במוסד עד מותו ב-1943.
ב-30 במרץ 1981 כאשר רונלד רייגן חזר ללימוזינה שלו לאחר שנשא נאום במלון וושינגטון הילטון, המתנקש ג'ון הינקלי ג'וניור ירה לעברו שש יריות שפגעו בו ובשלושה אנשים נוספים.
רייגן נפצע קשה מקליע שניתז מצידה של הלימוזינה הנשיאותית ופגע בו מתחת לזרוע השמאלית, שבר צלע, ניקב ריאה וגרם לדימום פנימי חמור.
למרות שהיה "קרוב למוות" עם הגעתו לבית החולים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון שם עבר ניתוח חירום.
מלבד רייגן, נפצעו גם דובר הבית הלבן ג'יימס בריידי, סוכן השירות החשאי טים מקארתי, וקצין המשטרה תומאס דלהאנטי.
כל השלושה שרדו אך בריידי סבל מנזק מוחי ונשאר נכה לצמיתות; מותו של בריידי ב-2014 נחשב לרצח מכיוון שנגרם בסופו של דבר מהפציעה הזו.
הינקלי נעצר מיד ובהמשך אמר שרצה להרוג את רייגן כדי להרשים את השחקנית ג'ודי פוסטר.
הוא נמצא חולה נפש והועבר למוסד פסיכיאטרי.
הינקלי שוחרר מטיפול פסיכיאטרי מוסדי ב-10 בספטמבר 2016, 35 שנים לאחר התקרית ו-12 שנים לאחר מותו של רייגן מדלקת ריאות שהסתבכה בשל מחלת אלצהיימר.
ב-13 ביולי 2024 במהלך עצרת בבאטלר פנסילבניה, נורה הנשיא לשעבר והמועמד הרפובליקני דונלד טראמפ באוזנו הימנית העליונה על ידי תומאס מת'יו קרוקס.
לאחר שנורה, טראמפ התכופף לרצפה ונעטף במהירות על ידי אנשי השירות החשאי.
לאחר מכן הוא קם, כשהוא מדמם מאוזנו הימנית ומניף את אגרופו באוויר, לפני שנלקח במהירות לרכב.
הוא הועבר לבית חולים ושוחרר במצב יציב, ועזב במטוס לניו ג'רזי באותו היום.
בעקבות הירי נרצח אחד מחברי הקהל ושני חברי קהל נוספים נפצעו באורח אנוש.
לאחר מכן היורה נורה ונהרג על ידי צלפי השירות החשאי.
בדצמבר 2008 כתב חייל נחתים אמריקאי בן 20 בשם קודי בריטינגהם כי הוא נשבע "להגן מפני כל האויבים, הן זרים והן מבית".
במכתב כוונות חתום, הוא הגדיר את הנשיא אובמה כ"אויב מבית" ושם כמטרה להתנקש בו.
חיפוש במגורי החייל חשף יומן המכיל חומר גזעני עליונות לבנה.
ביוני 2010, נידון בריטינגהם ל-100 חודשי מאסר פדרלי.
באפריל 2009 נחשפה מזימה להתנקש באובמה בפסגת הברית בין התרבויות באיסטנבול לאחר שנמצא אדם ממוצא סורי שנשא תעודות עיתונאי מזויפות של ערוץ אל ג'זירה.
האיש הודה לשירותי הביטחון הטורקיים בפרטי התוכנית שלו להרוג את אובמה עם סכין.
הוא טען כי היו לו שלושה שותפים.
בנובמבר 2011 הושפע אוסקר רמירו אורטגה-הרננדז בן ה-21 מתיאוריות קונספירציה ודעות דתיות קיצוניות בניסיון לרצוח את אובמה.
לאחר שנסע ממולדתו איידהו, הוא ירה מספר קליעים מרובה חצי אוטומטי על הבית הלבן.
אף אחד לא נפגע, אך חלון נשבר.
ב-2011–2012 קבוצת הטרור הימנית הקיצונית FEAR תכננה לבצע סדרת פיגועים שכללה התנקשות באובמה.
התוכנית סוכלה כאשר ארבעה מחברי הקבוצה נעצרו באשמת רצח ואחד מהם, מייקל ברנט, הסכים לשתף פעולה עם הרשויות בתמורה לעונש קל יותר.
באוקטובר 2012 נעצר אדם חולה נפש בשם מיטשל קוסיק לאחר שהתוודה בפני המטפל שלו כי התכוון להרוג את אובמה עם רובה ציד במהלך עצרת קמפיין בבולדר, קולורדו.
באוקטובר 2018 חבילה שהכילה מטען צינור נשלחה לנשיא אובמה בביתו בוושינגטון די.סי.
החבילה יורטה על ידי השירות החשאי.
ב-23 במאי 2023 סאי וארשית קנדולה גבר בן 19 מסנט לואיס נסע במשאית שכורה לתוך מחסום שהפריד בין שטח הבית הלבן לציבור.
זמן קצר לאחר מכן הוא נעצר על ידי משטרת הפארקים של ארצות הברית ונמצא שיש ברשותו דגל נאצי במשאיתו.
קנדולה הביע הערצה לרייך השלישי והצהיר כי כוונותיו היו "להרוג את הנשיא" ו"לתפוס את השלטון".
בביולוגיה, התנשלות היא תהליך שבו בעל חיים משליך חלקים חיצוניים מגופו לצורך מטרה מועילה כלשהי, בתקופות מסוימות בשנה, או בנקודות ייחודיות במחזור החיים שלו.
התנשלות יכולה להיות כרוכה בנשירה של האפידרמיס (העור), הפרווה (או שיער, נוצות, צמר) או שכבה חיצונית אחרת.
בקבוצות מסוימות, חלקי גוף אחרים עשויים להישמט, למשל, כל השלד החיצוני בפרוקי-רגליים, כולל הכנפיים בחלק מהחרקים.
בין היונקים הבולטים בהבדל שבין פרוות החורף שלהם לפרוות הקיץ שלהם, המושג באמצעות התנשלות, נמצא שועל השלג.
רוב הכלבים מתנשלים (משילים פרווה) פעמיים בשנה, באביב ובסתיו, תלוי בגזע, בסביבה ובטמפרטורה.
ייתכן כי מחזוריות שנתית של מידת נשירת השיער קיימת גם בבני אדם.
באמצע ההתנשלותעם נוצות רגילותחנקן לודוויקיאנוס באמצע התנשלות (מימין) ועם נוצות רגילות (שמאל).
בציפורים, התנשלות היא החלפה תקופתית של נוצות על ידי השרת נוצות ישנות תוך גדילת נוצות חדשות.
נוצות הן רקמות מתות בבגרותן אשר נשחקות בהדרגה ולכן נדרשת החלפתן.
ציפורים בוגרות מתנשלות לפחות פעם בשנה, רבות מהן מתנשלות פעמיים בשנה ומעט אף שלוש פעמים בשנה.
זהו בדרך כלל תהליך איטי: השלת כל הנוצות בבת אחת היא נדירה, שכן הציפור חייבת בדרך כלל לשמור על מספיק נוצות כדי לווסת את טמפרטורת גופה ולדחות לחות.
מספר ושטח הנוצות שנושרות הוא משתנה.
בחלק מתקופות ההתנשלות, ציפור עשויה לחדש רק את נוצות הראש והגוף, והיא תשיל את נוצות הכנף והזנב במהלך תקופת התנשלות מאוחרת יותר.
מינים מסוימים של ציפורים הופכים לחסרי מעוף במהלך "התנשלות כנפיים" שנתית וחייבים לחפש בית גידול מוגן עם אספקת מזון אמינה במהלך תקופה זו.
בעוד שכיסוי הנוצות עשוי להיראות דק או לא אחיד במהלך ההתנשלות, צורתה הכללית של הציפור נשמרת למרות אובדן של נוצות רבות; כתמים קרחים הם בדרך כלל סימן למחלות שאינן קשורות להתנשלות, כגון פציעות קשות, טפילים, ניקור נוצות (במיוחד בעופות מסחריים), או (אצל עופות מחמד) מריטת נוצות.
יש ציפורים שישילו נוצות, במיוחד נוצות זנב, במה שמכונה "התנשלות פחד".
תהליך ההתנשלות השכיח בציפורים הוא כדלקמן: ראשית, הציפור משילה כמה נוצות ישנות, ואז צומחות נוצות סיכות כדי להחליפן.
כאשר נוצות הסיכה הופכות לנוצות מלאות, נושרות נוצות אחרות.
זהו תהליך מחזורי ורב שלבי.
התהליך הוא סימטרי, עם אובדן נוצות שווה בכל צד של הגוף.
כיוון שהנוצות מהוות 4-12% ממשקל גופה של ציפור, נדרשת כמות גדולה של אנרגיה כדי להחליף אותן.
מסיבה זו, ההתנשלות מתרחשת לעיתים קרובות מיד לאחר עונת הרבייה, אך בעוד המזון עדיין בשפע.
הנוצות המופקות בתקופה זו נקראת 'נוצות שלאחר נישואין'.
התנשלות לפני נישואים מתרחשת אצל ציפורי אלמנה אדומות צווארון, כאשר הזכרים מחליפים את הנוצות שאינן קשורות לרבייה לנוצות מתאימות לרבייה.
נהוג לחשוב שציפורים גדולות יכולות לקדם התנשלות נוצות שנפגעו קשה.
למידת התהליך שעוברות ציפורים במהלך ההתנשלות יכולה להיות שימושית בהבנת אסטרטגיות רבייה, נדידה וחיפוש מזון.
שיטה אחת לא פולשנית לחקר התנשלות בציפורים היא באמצעות צילום שטח.
ניתן לחקור את הכוחות האבולוציוניים והאקולוגיים המניעים את ההטלה באמצעות סמנים מהותיים כגון ניתוח איזוטופי של מימן יציב (δ2H).
בחלק מהציפורים הטרופיות, כמו הבולבול המצוי, עונתיות הרבייה חלשה ברמת האוכלוסייה, בעוד ההתנשלות יכול להראות עונתיות גבוהה אצל פרטים, כנראה בשל לחץ ברירני חזק להתאמת ההתנשלות לתנאי סביבה זמניים.
ניתוח פליאונטולוגי משנת 2023 הביא להשערה שההתנשלות התפתחה מאוחר באבולוציה של הציפורים.
במדינות מסוימות, להקות תרנגולות בגידול מסחרי עוברות התנשלות מאולצת כדי להמריץ מחדש את הטלת הביצים.
הדבר כרוך בדרך כלל במניעת מזון ולעיתים מים למשך 7–14 ימים או עד 28 ימים בתנאי ניסוי, המשקף ככל הנראה נוהג חקלאי סטנדרטי באותן מדינות.
צום זה גורם לירידה במשקל הגוף של 25 עד 35%, מה שמביא מריץ את התרנגולת לאבד את נוצותיה, אך גם ממריץ מחדש את ייצור הביצים.
להקות עשויות לעבור התנשלות מאולצת מספר פעמים.
בשנת 2003, יותר מ-75% מכלל הלהקות עברו התנשלות מאולצת בארצות הברית.
שיטות אחרות לגרימת התנשלות כוללות דיאטות של צפיפות נמוכה (שאריות ענבים, קמח זרעי כותנה, ארוחת אספסת או כדומה) או מניפולציה תזונתית הגורמת חוסר איזון של רכיבים תזונתיים מסוימים, ובעיקר מינרלים כמו נתרן (Na), סידן (Ca), יוד (I) ואבץ (Zn), עם צריכת תזונה מלאה או מופחתת חלקית.
בעלי הקשְׂקשים מתנשלים מפעם לפעם ומסירים את עורם הקשקשי.
הדוגמה המוכרת ביותר להתנשלות אצל זוחלים כאלה היא אצל נחשים, בדרך כלל על ידי שפשוף של הנחש בראשו בחפץ קשיח, כגון סלע (או בין שני סלעים) או חתיכת עץ, מה שגורם לעור שכבר נמתח להתפצל.
בשלב זה, הנחש ממשיך לשפשף את עורו על חפצים, מה שגורם לקצה הקרוב לראש להתקלף לאחור על עצמו, עד שהנחש מסוגל לזחול מתוך עורו, ולמעשה להפוך את העור המנושל מבפנים-החוצה.
התהליך דומה להסרת גרב מרגל (על ידי אחיזה בקצה הפתוח ומשיכתו לעבר הבהונות).
עור הנחש נותר לרוב בחתיכה אחת לאחר תהליך ההתנשלות, כולל עור-העיניים (בריל), כך שההתנשלות חיונית לשמירה על איכות הראייה של הנחש.
עורן של לטאות, לעומת זאת, מתנשל בדרך כלל בפיסות נפרדות.
גם הצפרדעים וגם הסלמנדרות מתנשלות באופן קבוע ובדרך כלל אוכלות את הנשל, כאשר מינים מסוימים מתנשלים פיסה אחר פיסה ואחרים בחתיכה אחת.
אצל פרוקי-רגליים, כגון חרקים, עכבישנים וסרטנים, ההתנשלות היא השלכת השלד החיצוני, בדרך כלל כדי לתת לבעל החי לגדול.
(בלועזית, תהליך זה נקרא גם אקדיזה).
גם רוב פרוקי-הרגליים שהם בעלי עור רך וגמיש עוברים התנשלות.
ההתנשלות מאפשרת מטמורפוזה (גלגול ביולוגי), לעיתים עם הבדל קיצוני בין הצורות של שלבי-הגלגול (אינסטארים) העוקבים.
העור חדש יכול להחליף מבנים.
למשל, הוא יכול ליצור עדשות חיצוניות חדשות לעיניים.
השלד החיצוני החדש הוא רך בתחילה, אך מתקשה לאחר התנשלות השלד החיצוני הישן.
השלד החיצוני הישן (נשל) נקרא בלטינית אקסויאה exuviae.
בזמן ההתנשלות, חרקים אינם יכולים לנשום.
אצל סרטני Ovalipes catharus היא הכרחית ליכולת ההזדווגות.
בין השנים 2010 ל-2020 נהרגו חמישה מדעני גרעין איראנים (מסעוד עלי-מוחמאדי, מג'יד שהריארי, דריוש רזאיינג'אד, מוסטפא אחמדי רושן ומוחסן פח'רי-זאדה) בהתנקשויות שיוחסו למקורות זרים.
רזאיינג'אד נורה למוות על ידי מתנקשים רכובים על אופנועים, בעוד ששהריארי ואחמדי רושן נהרגו ממטענים שהוצמדו למכוניותיהם.
גם בפריידון עבאסי-דוואני ניסו להתנקש על ידי הצמדת מטען לרכבו תוך כדי נסיעה, אך הוא שרד.
ממשלת איראן האשימה את ישראל במעורבות בהתנקשויות במטרה לשבש את תוכנית הגרעין האיראנית.
בשנים 2011 ו-2012 עצרו השלטונות האיראניים מספר איראנים שנטען כי ביצעו את מסע החיסול מטעם המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
על פי דיווחים, שירותי הביון המערביים ופקידים אמריקאים אישרו את המעורבות הישראלית בחיסולים.
שר הביטחון לשעבר, משה יעלון אמר: "נפעל בכל דרך ואיננו מוכנים לסבול "איראן גרעינית".
אנחנו מעדיפים שזה ייעשה באמצעות סנקציות, אבל בסופו של דבר ישראל צריכה להיות מסוגלת להגן על עצמה."
על פי הדיווחים, סדרת ההתנקשויות הופסקה ב-2013 בעקבות לחץ דיפלומטי מצד ארצות הברית, שניסתה להגיע להסכם שיעכב את תוכנית הגרעין האיראנית.
לפי רשת NBC, שני פקידים בכירים בארצות הברית אישרו שארגון מוג'אהדין ח'לק "מומן, אומן וחמוש על ידי ישראל" לשם התנקשות במדעני גרעין איראנים; פקיד בכיר במחלקת המדינה של ארצות הברית הכחיש זאת מאוחר יותר, ואמר שהארגון לא היה מעורב בהתנקשויות במדעני גרעין איראנים.
ברשימה זו שבעה אירועים שקשורים להתנקשויות, ביניהם אחד שבו הקורבן שרד ואחד בו ההתנקשות לא אושרה רשמית.
+הקורבןההתנקשותתאריךשםמקצועשיטהמיקוםתוצאההערות15 בינואר 2007ארדשיר חוסיינפורפרופסור, בעל ידע נרחב באלקטרומגנטיותשאיפת גז או הרעלת קרינהשיראזמתהדעות חלוקות בנוגע לחיסולו.
ישנם הטוענים כי נהרג בתאונה.
לא נלקחה אחריות על ידי אף גוף לחיסולים.
בין ההשערות הרווחות בנוגע לגוף שביצע את ההתנקשויות נמנים המוסד הישראלי, קבוצות איראניות המתנגדות למשטר, סוכנים ממדינות ערביות המתנגדות לממשל האיראני וארצות הברית.
איראן האשימה את ישראל וארצות הברית בהתנקשויות.
מזכירת המדינה של ארצות הברית לשעבר, הילרי קלינטון, הכחישה מכל וכל מעורבות בהתנקשויות.
ישראל לא אישרה ולא הכחישה מעורבות בהתנקשויות.
בתחילת 2011, הודה מג'ד פאשי בהתנקשות במסעוד עלי-מוחמאדי בטלוויזיה האיראנית.
הוא טען כי אומן לכך בתל אביב.
כשנה לאחר מכן הוא הוצא להורג בתלייה.
לפי מגזין טיים, גורמי מודיעין מערביים אישרו את זיהוין של שתי טבעות ריגול הקשורות למוסד על ידי המודיעין האיראני.
לדברי העיתונאי דן רביב, בכירי המוסד "כעסו והזדעזעו" כשראו את נכסי המודיעין שלהם מוצגים בטלוויזיה האיראנית.
המגזין טען בנוסף כי איראן ניסתה להגיב על ההתנקשויות על ידי ארגון חפוז של 20 מתקפות על נציגויות ישראליות בעולם, אך כשלה בכולן.
על פי הדיווחים, מסע ההתנקשויות במדעני גרעין איראניים הסתיים ב-2013 בעקבות לחץ על ישראל מצד ממשל אובמה בשל הניסיון שלהם להגיע להסכם גרעין עם איראן.
בנוסף דווח כי בכירי מוסד החלו לסבור שהחיסולים מסוכנים מדי לפעילים שלהם באיראן, ושהם מתמקדים בלמצוא הוכחות להפרת הסכמי הגרעין שעליהם חתומים האיראנים.
ממשלת ארצות הברית גינתה את ההתנקשויות מבלי לציין מי גרם להם.
עם זאת, כמה פוליטיקאים אמריקאים תמכו בחיסולים כמו יו"ר בית הנבחרים לשעבר ניוט גינגריץ', והמועמד לנשיאות ריק סנטורום.
דובר צה"ל לשעבר, האלוף יואב מרדכי, אמר כי אין לו מושג מי ניסה להתנקש במוסטפא אחמדי רושן אך לא הביע צער על חיסולו.
מהדי חסן גינה את ההתנקשויות בחריפות בעיתון הגרדיאן וכתב: "התנקשות היא מילה מנומסת יותר לרצח...
כמה ערכים עוד ננטוש בשם ההגנה על ביטחון?
אנו מאשרים לממשלות להרוג בני אדם בחשאי, בלי פיקוח או אחריות – אילו עוד דברים נעז לאפשר לה?".
ההיסטוריון מייקל ברליי השווה את ההתנקשויות להפגזת אתרי רקטות V-2 של הנאצים על ידי בעלות הברית.
לדבריו "המטרה מקדשת את האמצעים" במקרים כאלו – המדענים אינם סתם חוקרים אלא הם תורמים ומניעים תוכניות מסוכנות, וחיסולם יכול למנוע זאת.
הוא הזהיר בנוסף שאם ישראל תמשיך בהתנקשויות איראן עשויה לעשות זאת גם.
המנהיג העליון של איראן עלי ח'אמנאי גינה את ההתנקשויות ואמר כי "הפשעים הנתעבים של מי שמנסים לדכא את הצמיחה המדעית של האומה האיראנית נחשפו – אך אין ספק שמול האיבה המדענים, הפרופסורים והחוקרים האיראנים יסכלו את התוכניות המרושעות [של האויב]...
מות הקדושים של המדענים הבולטים האלה...
התנתקות היא סדרת דרמה ישראלית שנוצרה על ידי חוה דיבון ורם לנדס, ובוימה על ידי לייזי שפירא.
הסדרה עלתה לשידור ב-25 באוגוסט 2025 בערוץ כאן 11 ובפלטפורמת "כאן BOX".
בנם, לביא, מנסה למצוא את מקומו בין קהילת היישוב לבין גלי הים.
מנגד, סגנו של מזא"ה, אבינועם ברנר, קיבוצניק, מציג גישה ביקורתית על מדיניות ההכלה של מזא"ה כלפי המתנחלים.
עמוס תמם – תא"ל שילה מזא"ה, מפקד המבצע הדתי-לאומי.
שני קליין – עידית עציוני, אחותו של שילה ותושבת גוש קטיף.
אוהד קנולר – תא"ל אבינועם ברנר, סגנו של מזא"ה וקיבוצניק האוחז בדעה ביקורתית כלפי ההתנחלויות.
דינה סנדרסון – נעמה מזא"ה, רעייתו של שילה, המתנגדת לפינוי גוש קטיף.
עידו אליאלי – לביא מזא"ה, בנם של שילה ונעמה, המתגורר בבית דודיו בגוש ומתנגד להתנתקות.
יואל רוזנקיאר – מאיר עציוני, בעלה של עידית, חקלאי במקצועו.
נטליה פאוסט – גבריאלה "גבי" ברנר, רעייתו של אבינועם, המנסה להיכנס להיריון.
מיכאל כורש – אליצור מזא"ה, רב ואביהם של עידית ושילה.
מבוסס על דמותו של הרב חיים דרוקמן.
אורי פרלמן – דוידי, בן גוש קטיף ושכנה של בקי, המתארס לה.
נועה חלפון – בקי עציוני, בתם של עידית ומאיר ובת דודתו של לביא.
טל פריד – איילת קליין, נערה מפתח תקווה המגיעה לתמוך במפוני גוש קטיף, ומתקרבת אל לביא.
תום חגי – דביר וייטמן, חובש כיפה סרוגה ופעיל ימין קיצוני המתנגד בחריפות לחוק ההתנתקות, שמשתכן בבית משפחתו של דוידי לאחר עזיבת המשפחה.
דני גבע – אלוף המטיל על מאז"ה את ניהול ופיקוד ההתנתקות.
שרון טל – פסיכולוגית צבאית המופקדת על הכשרתם המנטלית של חיילים המשובצים לביצוע ההתנתקות.
את הסדרה יצרו חוה דיבון ורם לנדס, על רקע רצונם להביא לראשונה למסך את סיפורם של תוכנית ההתנתקות ופינוי גוש קטיף שאירעו בשנת 2005, תוך שילוב נקודות מבט מגוונות של החברה הישראלית – בין אזרחי המדינה, חיילים ומשפחות המתיישבים.
דיבון כתבה את התסריט הראשי, ולאורך מספר שנים פיתחה יחד עם לנדס את עלילת הסדרה והדמויות על בסיס השראה מעדויות אישיות, מסמכים ותחקירים על התקופה, וביקשה להאיר את ההיבטים הרגשיים, הפוליטיים והצבאיים של האירועים; לצדם עבד הבמאי לייזי שפירא, המשמש גם כעורך תסריט.
ב-17 במרץ 2025 הודיעה "כאן 11" על ליהוקו של עמוס תמם לגילום דמותו של תא"ל שילה מזא"ה, מפקד שמופקד על ידי הממונים עליו לנהל את פינוי גוש קטיף.
במקביל נמסר על ליהוקם של דינה סנדרסון ושני קליין לגילום בנות משפחתו הנאבקות בהחלטה לפנות את גוש קטיף, ושל אוהד קנולר לגילום סגנו הקיבוצניק שמאתגר את אסטרטגיית ההכלה של מזא"ה.
תמם וקנולר היו שחקנים ראשיים גם בפרויקט הקודם המשותף של חוה דיבון ולייזי שפירא - הסדרה "סרוגים".
צילומי הסדרה החלו ב-17 במרץ 2025, וכללו לוקיישנים שונים בארץ המדמים הן את סביבתה של גוש קטיף והן את בסיסי צה"ל.
הסדרה הופקה על ידי "קודה תקשורת" עבור תאגיד השידור הישראלי, והחלה לעלות לשידור ב-25 באוגוסט 2025 בערוץ "כאן 11" ובפלטפורמת הזרמת המדיה "כאן BOX".
הסדרה כוללת חמישה פרקים באורך של כ-45 דקות.
בפיזיקה, התעבות היא תהליך שבו עובר חומר ממצב צבירה גז למצב צבירה נוזל.
התעבות מתרחשת בדרך כלל בעת קירור של הגז, אך גם בעת הפעלת לחץ על הגז.
עבור כל חומר, טמפרטורת העיבוי זהה לטמפרטורת הרתיחה (מעבר מנוזל לגז), ותלויה באופי הקשר הכימי בין המולקולות בנוזל.
התעבות היא ההפך מהתאיידות, ההופכת נוזל לגז.
ניתן להגדיר התעבות גם כשינוי במצב אדי מים למים נוזליים במגע עם משטח נוזלי או מוצק.
העיבוי מתחיל על ידי היווצרותם של צבירים אטומיים/מולקולריים של אותו מין בתוך נפח הגזים שלו - כמו טיפת גשם והיווצרות פתיתי שלג בתוך עננים או במגע בין שלב גז למשטח נוזלי או מוצק.
בעננים, זה יכול להזדרז על ידי חלבונים המייצרים גרעיני מים, המיוצרים על ידי חיידקים אטמוספיריים, המסוגלים לקשור מולקולות מים גזיות או נוזליות.
עיבוי מתרחש בדרך כלל כאשר אדים מקוררים ו/או נדחסים עד לגבול הרוויה שלו כאשר הצפיפות המולקולרית בשלב הגז מגיעה לסף המקסימלי שלה.
ציוד קירור ודחיסת אדים שאוסף נוזלים מעובה נקרא "מעבה".
עיבוי הוא מרכיב מכריע בזיקוק, יישום חשוב במעבדה ובכימיה תעשייתית.
מכיוון שהתעבות היא תופעה טבעית, ניתן להשתמש בה לרוב להפקת מים בכמויות גדולות לשימוש אנושי.
מבנים רבים עשויים אך ורק למטרת איסוף מים מעיבוי.
מערכות כאלה יכולות לשמש לעיתים קרובות כדי לשמור על לחות הקרקע באזורים שבהם מתפתחים מדברים - עד כדי כך שארגונים מסוימים מחנכים אנשים החיים באזורים מושפעים על מעבים מים כדי לעזור להם להתמודד ביעילות עם המצב.
זהו גם תהליך מכריע ביצירת מסלולי חלקיקים בתא ענן.
במקרה זה, יונים המיוצרים על ידי חלקיק מתרחש פועלים כמרכזי גרעין לעיבוי האדים המייצרים את שבילי ה"ענן" הנראים לעין.
יישומים מסחריים של עיבוי, על ידי צרכנים כמו גם על ידי התעשייה, כוללים ייצור חשמל, התפלת מים, ניהול תרמי, קירור, ומיזוג אוויר.
גז הוא מצב צבירה בו המרחק בין חלקיקים גדול יחסית.
התעבות מתרחשת כשהחלקיקים מתקרבים ויוצרים גוש של חלקיקים בעזרת כוחות המשיכה ביניהם, זהו נוזל.
זה קורה בעיקר בטמפרטורות נמוכות, מכיוון שבטמפרטורות נמוכות כוחות המשיכה בין החלקיקים הממוצעים גדלים ומהירות החלקיקים הממוצעת קטנה.
תהליך העיבוי כרוך בדרך כלל בפליטת חום, שהוא תוצאה של איבוד האנרגיה הקינטית של הגז.
התהליך ההפוך, אידוי, בדרך כלל שואב חום מהסביבה, מאותה סיבה בדיוק.
תופעה זו היא הבסיס לפעולתם של המקרר והמזגן, כאשר (בתהליך קירור) גז נדחס מחוץ למקרר וכך הוא מתעבה ופולט חום לסביבה, ואז מוחזר כנוזל לתוך המקרר ומתאדה בחזרה.
התעלומה של אודולפו הוא רומן שפרסמה הסופרת אן רדקליף בשנת 1794.
עלילת הרומן מתרחשת בשנת 1584 ומספרת את סיפורה של אמילי סט.
רוברט, יתומה צעירה ותמימה החיה אצל דודתה, מאדאם שרון.
הדודה נישאת למונטוני והשלושה עוברים לגור באודולפו ובכך מנתקים את סט.
מונטוני מאיים באלימות על רעייתו, כדי שתעביר את רכושה על שמו, במקום שיעבור בירושה לאמילי.
אחרי אירועים מפחידים רבים בטירה, מצליחה אמילי להתגבר על המזימה נגדה, משתלטת על רכושה וחוזרת למחזרה ולנקורט.
הרומן היה פופולרי מאוד בזמנו, ונחשב אחד הרומנים החשובים של רדקליף, אך הוא זכור היום בעיקר בזכות הרומן הפרודי של ג'יין אוסטן, "נורת'אנגר אבי," המלגלג על האירועים המסתוריים שגיבורת הספר מסבירה, ממש כאמילי, באופן הגיוני.
הרומן נמנה עם הסוגה של הרומן הגותי, ובמיוחד על תת-הסוגה של סיפורי טירות, שהיה רווח בסוף המאה ה-18, תחילת המאה ה-19. על תת-סוגה זו נמנים גם טירת אוטרנטו של הוראס וולפול, הנזיר של מ.ג.
התעוררות הוא סרט דרמה אמריקני משנת 1990, בבימויה של פני מרשל ובכיכובם של רובין ויליאמס ורוברט דה נירו, המבוסס על ספר בשם זהה מאת אוליבר סאקס משנת 1973, המתאר את ניסיונו לטפל חולים במצב קטטוני באמצעות התרופה החדשה L-Dopa.
הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר: הסרט הטוב ביותר, התסריט המעובד הטוב ביותר, והשחקן הטוב ביותר (רוברט דה נירו).
וילאמס היה מועמד גם לפרס גלובוס הזהב, אך לא זכה.
הסרט מספר על נוירולוג, ד"ר מלקולם סאייר (רובין ויליאמס), המצטרף בשנת 1969 לצוות של מחלקה סגורה ברובע הברונקס, שבה החולים במצב קטטוני שבו אינם מסוגלים להגיב או לזוז.
מצבם זה נגרם ממגפה שהתחוללה בשנים 1917–1928 (אנצפאליטיס לתארגיקה).
הנגיף לא שיתק את מוחם, אך הם איבדו את היכולת להגיב לגירויים.
ד"ר סאייר מגלה שהם מסוגלים אך ורק לתגובות אינסטינקטיביות.
למשל הוא משליך לעברם כדור בייסבול והם תופסים אותו מתוך אינסטינקט.
במרכז העלילה גבר בן כ-40 בשם לאונרד לאו (רוברט דה נירו), שנפגע מהנגיף בילדותו, ומסוגל לתקשר בדוחק עם ד"ר סאייר עם באמצעות לוח ויג'י.
לאחר ששמע הרצאה על הצלחת הטיפול בחולי מחלת פרקינסון באמצעות התרופה החדשה L-Dopa, ד"ר סאייר משער שהתרופה תעזור גם לטיפול בחולים שבהשגחתו.
בהסכמת אמו של לאונרד הוא נותן לו את התרופה, ולאחר שנמצא המינון הנכון לאונרד "שב לחיים", אלא שמבחינה רגשית הוא נותר כפי שהיה בילדותו.
בעקבות הצלחה זו ד"ר סאייר מגייס תרומות שמאפשרות לתת את התרופה לחולים נוספים, שכולם חוזרים למצבם הנורמלי הודות לתרופה.
לאונרד מגלה עניין רומנטי בפולה (פנלופי אן מילר), בתו של חולה אחר בבית החולים.
הקשר ביניהם גורם לו לרצות לצאת מדי פעם מבית החולים כדי להתאוורר וללכת ברחובות.