tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף, פעלו כוחות חיל ההנדסה בפריצת צירים והבטחת יכולת התמרון של כלל כוחות היבשה, חיל הרגלים וחיל השריון, והשמידו תשתיות טרור.
בנוסף ל משימות ההנדסיות, כוחות ההנדסה (בפרט הפלוגות הרובאיות ומחלקות הסיור) לחמו רגלית לצד כוחות החי"ר והשריון והרגו מחבלים.
במבצע נהרגו 68 חיילי צה"ל, מהם 6 לוחמי הנדסה, ו-5 אזרחים ישראליים.
בצד הפלסטיני נהרגו כ-2,200 פלסטינים, למעלה ממחציתם מחבלים, ונגרם נזק כבד למבנים ותשתיות הטרור ברצועת עזה.
מבצע צוק איתן היה מבצע צבאי של צה"ל ברצועת עזה שהחל ב-8 ביולי 2014 (י' בתמוז ה'תשע"ד), והסתיים ב-26 באוגוסט (ל' באב ה'תשע"ד) עם הפסקת אש.
המבצע החל בעקבות ירי רקטי הולך וגובר מרצועת עזה לעבר אוכלוסייה אזרחית בדרום ישראל, כתגובה ל"מבצע שובו אחים" של צה"ל לאחר חטיפת שלושת הנערים הישראלים ורציחתם ב-12 ביוני.
בצד הישראלי נהרגו 68 חיילים ו-5 אזרחים, ונפצעו 1,620 חיילים ו-837 אזרחים.
בתחילת המבצע, ב-8 ביולי, צוות דחפור D9 משוריין בפיקוד סרן סלמאן חיחי היה שותף בסיכול פיגוע חדירה מהים של הקומנדו הימי של חמאס בחוף זיקים: הדחפור הסתער אל עבר המחבלים, ספג ירי נק"ל ורימונים, המשיך בהסתערות ואז מפקד הדחפור הרג 2 מחבלים בירי מטווח קצר מתוך הכלי.
לוחמי יהל"ם נטלו חלק מרכזי במבצע.
לוחמי סמו"ר היו הפעילים ביותר ועסקו באיתור והשמדת מנהרות הלחימה של רצועת עזה.
מערכת אמולסיה לפיצוץ מנהרות הופעלה לראשונה באופן נרחב, ובסך הכל השמידו הלוחמים למעלה מ-30 מנהרות.
לצד לוחמי סמו"ר פעלו גם לוחמי סיירת יעל ולוחמי הס"פ, שפתחו דרך לשאר הכוחות ונטרלו מלכודים וזירות מטענים שהטמינו המחבלים הפלסטינים.
במהלך הלחימה נהרג לוחם יהל"ם ועוד לוחמים נפצעו בדרגות חומרה שונות.
לוחמי היחידה זכו ל-3 צל"שים.
בעקבות המבצע ואיום המנהרות החליט הרמטכ"ל גדי איזנקוט על הגדלה משמעותית של היחידה.
סד"כ היחידה הוכפל וסד"כ פלגת סמו"ר (יחידת המנהרות) שולש.
במסגרת ההרחבה והרפורמה אורגנה יהל"ם כאגד הנדסי.
דחפורי D9 משוריינים נטלו חלק מרכזי בתמרון הקרקעי כולל בפריצת צירים, ניקוי זירות מטענים, חישוף צבאי והריסת מבנים.
במהלך הריסת תשתיות הטרור הרגו דחפורי ה-D9 המשוריינים וגדודי ההנדסה מחבלים חמושים, כאשר הרסו מבני ומנהרות טרור על ראשי המחבלים שהתבצרו בהם (כולל במהלך הקרב הקשה בשג'אעייה).
הם חישפו את השטחים מסביב לפירי הכניסה, בנו סביבם חומות מפגע מסוללות עפר ובכך סייעו לאבטחת הזירה, אליה נשלחו מחפרי באגר E-349 ודרילרים שחפרו עד למנהרה עצמה ולוחמי יהל"ם שסרקו ומאוחר יותר השמידו את המנהרה.
פעילויות אלו נעשו גם על ידי הפלוגות הרובאיות ומחלקות הסיור של החיל, שפוצצו מבני טרור ומטעני חבלה שהטמינו המחבלים הפלסטינים.
בסך הכל, במהלך הלחימה הקרקעית - מ-17 ביולי ועד 3 באוגוסט, נהרגו 6 לוחמי הנדסה (בהם לוחם יהל"ם ומפעיל D9).
חיל ההנדסה הקרבית הפעיל במבצע 9 גדודים ויחידות נוספות, בהן יהל"ם ופלוגות צמ"ה מיוחדות.
גדודי חיל ההנדסה הקרבית, לקחו חלק רב בלחימה ברצועת עזה ובגזרות שונות בלב הרצועה בפעולות צבאיות של לחימה כמו חיסול מחבלים, הריסת מבנים ותשתיות טרור, איתור ופיצוץ מנהרות לחימה, ולחימה רגלית וממוכנת יחד לצד כוחות חיל הרגלים והשריון.
שלושה מלוחמי יהל"ם עוטרו בצל"ש.
גדוד 601 לחם בגזרת בית חאנון שבעזה תחת פיקוד חטיבת הנח"ל (חטיבה 933) והשמיד 4 מנהרות לצד החטיבה, ובנוסף ביצע הריסת מבנים ותשתיות טרור והריגת מחבלים, איתור מטענים ופתיחת צירים, ולקח חלק רב בלחימה הרגלית.
פלוגה מהגדוד לחמה תחת צוות הקרב של חטיבה 401.
הגדוד לקח חלק בחיסול מחבלים, השמדת תשתיות ומבני טרור ומנהרות לחימה, איתור מטענים וחישוף צבאי.
שלושה מלוחמיו - קצין וצוות D9 - קיבלו צל"ש על הקרב על חרבת אחזעה.
גדוד 605 לחם תחת פיקוד צק"ח חטיבה 188. הגדוד לקח חלק גם הוא בחיסול מחבלים, השמיד מנהרות טרור, מבנים ותשתיות, חישוף צבאי ולקח חלק בלחימה הרגלית.
לצד דחפורים ממוגנים הפעיל הגדוד גם מקדחי-בורות וביצע קידוחי עומק בהן חשף מנהרות רבות.
הגדוד העביר לטובת צוות הקרב של חטיבה 261 את פלוגה א', ובמקומה קיבל פלוגת פומות מגדוד 601.
במהלך הלחימה נכנסו לשימוש בצה"ל אמצעי לחימה ואמצעים טכנולוגיים חדשים.
חלקם כבר הופעלו בשטח באירועים ביטחוניים וחלקם הופעלו לראשונה במבצע.
גם חיל ההנדסה הקרבית הפעיל אמצעים רבים, חלקם חדשים.
בתחום הצמ"ה (ציוד מכני הנדסי) הפעיל חיל ההנדסה לראשונה מחפרים ממוגנים מדגם באגר E-349 ודחפורי D9T משוריינים מדור רביעי.
עם זאת, עיקר צי הצמ"ה היה מורכב מדחפורי D9R משוריינים עם מיגון דור 3.5. כלי צמ"ה נוספים שהופעלו כללו מחפרים ממוגנים מדגמים ישנים יותר ומקדחי-בורות מדגם טאטרה-דרילר.
בנוסף, חיל ההנדסה גייס כלים הנדסיים רבים מחברות אזרחיות, בעיקר מקדחי-בורות וכלי קידוח, על מנת לאתר ולחשף מנהרות תת-קרקעיות.
במהלך המבצע הפעילו לוחמי יהל"ם אמצעים מתקדמים לאיתור, סריקה והשמדת מנהרות, כאשר הבולטת מביניהן היא מערכת אמולסיה לפיצוץ מנהרות שהופעלה בצורה נרחבת מאז פותחה לראשונה אחרי מבצע עופרת יצוקה.
לסריקת המנהרות השתמשו לוחמי יהל"ם ברובוטים צבאיים בהם EyeDrive ואגמית של אלביט מערכות.
לוחמי היחידה היו חמושים במיקרו-תבור ואקדחים.
הפלסים של גדודי ההנדסה פעלו רגלית ועל גבי פומ"ות וכלי רק"ם נוספים.
נגמ"שי הפומ"ה היו מצוידים ברקטות ריצוף וצפע שריון, ששימשו במהלך המבצע לטיהור שטחים ממולכדים במטעני חבלה ופריצת צירים בטוחים ממילכודי נפץ.
לוחמי הגדודים לחמו בעיקר באופן רגלי לצד כוחות היבשה, אשר התבטא בפעולות צבאיות של לחימה וחיסול מחבלים, מבנים, תשתיות, מנהרות, פתיחת צירים, חבלה ופיצוץ מבנים, סריקה ואיתור אמל"ח ופעולות צבאיות רבות נוספות.
הלוחמים בחיל ההנדסה היו חמושים בציוד חי"ר ולחימה כולל אמל"ח מתקדם, אמצעי חבלה, הנדסה, כלי נשק אישיים מדגמי M4A1 קרבין ו-M16 מקוצר, מקלעים וציוד חי"ר נוסף.
: גדוד ציוד מכני הנדסי פיקוד מרכז, מערך הצמ"ה של חיל ההנדסה הקרבית.
: רס"ל אהד ראובני, לוחם בפלגת סמו"ר של יהל"ם.
: סרן שי טובול, מ"פ בגדוד 603 של חיל ההנדסה הקרבית.
: סמל-ראשון תמיר אסולין, מפקד דחפור D9 בגדוד 603 של חיל ההנדסה הקרבית.
: סמל אדיר עובדיה, מפעיל דחפור D9 בגדוד 603 של חיל ההנדסה הקרבית.
: סגן ד"ר רגינה פיקמן, קצינת רפואה בגדוד המח"ץ (גדוד 605) של חיל ההנדסה הקרבית.
: סמ"ר אלדד גושן, חובש קרבי ביהל"ם.
: סמ"ר אמיר לינדן, חובש קרבי ביהל"ם.
: רב-סמל מתקדם חיים תמם, לוחם צמ"ה במילואים, שימש כסמכות מקצועית בהפעלת ציוד מכני הנדסי, עבודות עפר איתור וחשיפת מנהרות, התנדב וסייע בלחימה ונפצע בינוני מטיל נגד טנקים שפגע במקדח-הבורות אותו הפעיל.
אות מצטיין הרמטכ"ל: סרן סלמאן חיחי, קצין צמ"ה, סמ"פ חתולי הפלדה ומפקד דחפור D9, קיבל אות הצטיינות מטעם הרמטכ"ל על סיכול החדירה לחוף זיקים והצטיינות במהלך המבצע, בו הרג בקרבות מחבלים נוספים.
מכתב הערכה מטעם אלוף פיקוד הדרום: רב-נגד יגאל לוי, מנהל עבודה ב"חתולי הרעם", צמ"ה 601 (גדוד אסף).
חיל האיסוף הקרבי והגבולות הוא חיל קרבי בצה"ל הכפוף לזרוע היבשה.
תפקידו לבנות את כוחות ההגנה הייעודיים והאיסוף הקרבי ביבשה למשימת ההגנה והתמרון, להגן על גבולות ישראל בפעילות הביטחון השוטף ובמצבי חירום ומלחמה, ולהכווין את בניין הכוח להגנת הגבולות בפיקודים המרחביים בחזיתות השונות.
החיל כולל תחתיו חמישה גדודי חי"ר גבולות מעורבים: קרקל, אריות הירדן, ברדלס, לביאי הבקעה ופנתר, וחמישה גדודי איסוף ותקיפה גזרתיים, המורכבים מלוחמי ולוחמות איסוף קרבי המבצעים פעילות מבצעית לאיסוף קרבי באמצעות אמל"ח ייחודי ומתקדם קרקעי ועילי ומערך תצפיתניות ובקא"סיות האמונות על האיסוף הגזרתי הנשלט מחמ"לים.
מערך הגששים בצה"ל ובית הספר לגששים
מערך הגנת היישוב ומחלקות ההגנה בכלל היישובים במרחב הצבאי והעורף הצבאי בגבולות ומערך ההגמ"ר במפקדות החטמ"ר והאוגמ"ר.
לחיל בית ספר למקצועות האיסוף הקרבי והגנת הגבולות (בהל"ג) במחנה סיירים בערבה
לחיל ענף איסוף קרבי במרכז לאימוני יבשה בצאלים המאמן וחונך את יחידות המילואים של האיסוף הקרבי ביבשה מרמת החטיבה והאוגדה.
מפקד חיל האיסוף הקרבי והגנת הגבולות הנוכחי הוא תת-אלוף דביר אדרי.
החיל כפוף לזרוע היבשה ומצוות את גדודי חי"ר גבולות יחד עם גדודי האיסוף הקרבי.
השוני העיקרי בין חיל הגנת הגבולות לבין חילות אחרים, הוא שלוחמי הגדודים המרחביים, לוחמי האיסוף והתצפיתניות נשארים קבועים בגזרה, ולא עוברים בין מקום למקום במהלך שירותם.
ביולי 2020 אוחד מערך הגנת הגבולות עם חיל האיסוף הקרבי להקמת החיל המאוחד.
בינואר 2020 צורפה יחידת הגששים של צה"ל לחיל הגנת הגבולות.
כמו כן מערך נוסף אשר נמצא תחת החיל הוא מערך ההגמ"ר (הגנת היישוב).
בשנת 2025 הוחלט כי חיל הגנת הגבולות ישנה את שמו, וייקרא "חיל האיסוף הקרבי והגנת הגבולות", לו שני מערכים שבראש כל אחד מהם עומד קצין בדרגת אלוף-משנה.
זאת עקב ההשפעה המבצעית של איסוף המודיעין בשטח על שדה הקרב, ועקב מרכזיותם של אמצעים כגון רחפנים.
בנוסף, הוחלט על הקמתו מחדש של ענף איסוף קרבי במרכז לאימונים ביבשה בפיקוד קצין בדרגת סגן-אלוף.
מטרתם העיקרית של הגדודים היא ביטחון שוטף והגנה במרחב גבולות ישראל.
בשעת חירום, ייעודם של הגדודים הוא לתפוס את משימת הגנת הגבולות במקום כוחות החי"ר המתמרנים שיכנסו לשטח אויב.
גדודי החי"ר עוסקים בפעילויות ביטחון שוטף ביהודה ושומרון, בגבול ישראל – רצועת עזה, ובגבולות ישראל עם מצרים וירדן, ומשלבים לוחמים ולוחמות תחת מסגרת אחת.
הגדודים השתייכו למערך הגנת הגבולות אשר הוקם בשנת 2017, אך רוב הגדודים היו קיימים לפני כן.
טרם הקמת המערך היו מכונים הגדודים גדודי חי"ר מעורבים או "הגדודים המעורבים" (על אף שקיימים בצה"ל מספר גדודים ויחידות אחרים המשלבים לוחמים ולוחמות, כגון חטיבת החילוץ, מערך ההגנה האווירית, יחידות במשמר הגבול ובחיל התותחנים ועוד).
הקמת הגדודים המעורבים החלה כחלק ממגמה בצה"ל להוציא את לוחמי הדרג הראשון ואת חיילי המילואים ממטלת השמירה על "גבולות השלום" עם ירדן ומצרים, הנחשבים שקטים יחסית.
הדבר מאפשר לכוחות אלו לפעול בגזרות הנחשבות מורכבות יותר, לפנות יותר זמן לאימונים ולחסוך כסף על ידי צמצום השימוש בחיילי מילואים.
גיוס נשים לתפקיד קרבי שעד אז בוצע על ידי גברים בלבד משמש כפתרון לבעיית כוח האדם.
הנשים מחליפות את לוחמי המילואים, חיל התותחנים וחיל השריון שהיוו את הכוח העיקרי בגבולות אלו עד אז.
הגדוד הראשון שהוקם היה גדוד 33 (קרקל).
בעקבות הצלחת קרקל, שהביא לעלייה של כ-50% במוטיבציה של בנות לשרת בתפקידי לחימה, החלה הקמת שאר הגדודים.
בשנת 2019 התפרסם מחקר על כך שחיילים המשרתים בחיל הגנת הגבולות סובלים ממוטיבציה נמוכה וחשים בלתי נחוצים למערכת הצבאית.
בשנת 2017 פרסמו רבני הציונות הדתית, כולל האגף הליברלי, כי השירות בגדודים המעורבים אסור על פי ההלכה.
כל יחידת איסוף בחיל מורכב מלוחמי איסוף ומתצפיתניות, ואמונה על גזרה ספציפית שהחיילים מכירים לעומק.
תפקידי יחידות האיסוף הוא לאסוף מודיעין על תנועות האויב במרחב, הכוונת גורמי יירוט ואש בגזרה, מתן סיוע איסופי מקדים, מלווה לכוחות במרחב למבצעים וביצוע ניטור באופן רציף.
היחידות משתמשות במגוון אמצעים טכנולוגיים רבים - אמצעי תצפית נייחים, ניידים ורחפנים.
כל צוות ביחידת האיסוף מורכב ממספר מטיסי רחפנים, צלמים ואפילו בנאי - שמשימתו היא להשתמש באמצעי הסוואה שונים על מנת להסתיר את כלי האיסוף ואת הלוחמים.
במהלך 2022 התקבלה החלטה בזרוע יבשה להפוך את יחידות האיסוף הקרבי לרב ממדיות כאשר כל יחידה תדע לעבוד בכלל הרבדים והממדים, כדי לשקף בזמן אמת תמונת מצב מדויקת ביותר ללוחמים שייכנסו למרחב התמרון במערכה הבאה.
מבנה חיל האיסוף הקרבי והגנת הגבולותגדודי חי"ר גבולות תג שם מספור חטיבה מרחביתאוגדה מרחבית פיקוד הערות גדוד ברדלס 277 חטיבת פארןעוצבת אדום פיקוד הדרום גדוד מרחבי לגבול מצרים, ומטרתו העיקרית למנוע חדירות ולסכל הברחות אלימות של אמל"ח וסמים בגבול.
בגדוד משרתים לוחמות ולוחמים יחד.
גדוד קרקל 33 גדוד חיל רגלים בצה"ל הראשון המשלב לוחמים ולוחמות יחד.
ייעודו לבצע את משימות הביטחון השוטף בגזרת גבול מצרים.
הגדוד מורכב מפלוגות תצפיתניות ומפלוגות לוחמים ולוחמות שכפופות לכל אחת מהחטיבות ולאוגדה עצמה.גדוד איתם727עוצבת אדוםגדוד האיסוף של עוצבת אדום, מתפרס על הגזרה הגדולה ביותר בצה"ל ואחראי על גבול מצרים וחלק מגבול ירדן.
הגדוד מורכב מפלוגות של לוחמות בלבד וכן מפלוגות של תצפיתניות.גדוד עיט595אוגדת הבשןפיקוד הצפוןגדוד האיסוף של אוגדת הבשן.
הגדוד אמון על איסוף מודיעין ברמת הגולן והחרמון בגבול סוריה.
הגדוד מורכב מפלוגות לוחמים ולוחמות, וכן מפלוגות של תצפיתניות.יחידת שחף869עוצבת הגלילגדוד האיסוף של עוצבת הגליל.
אמון על איסוף מודיעין בגבול לבנון מהר דב ועד ראש הנקרה.
הגדוד בנוי מפלוגות תצפיתניות ופלוגות לוחמים.
בית הספר להגנת הגבולות הוא בסיס ההכשרה של כלל יחידות החיל (פרט להכשרת פלוגת השריון), האחראי על טירונות, אימון מתקדם והכשרות הפיקוד.
בית הספר שוכן במחנה מגן סיירים.
ההכשרות בבית הספר נעשה על ידי מדריכות איסוף והגנת הגבולות, אשר עונדות שרוך צהוב לבן.
מפקדי חיל האיסוף הקרבי והגנת הגבולות
לוחמי גדודי חי"ר גבולות מצוידים ברובי סער מסוג M-16 מקוצר וקלעים ברובה סער/קלעים מסוג M4A1. בין השנים 2009 ל-2017 השתמשו לוחמי גדוד קרקל ברוס"ר מסוג תבור, בו משתמשים כוחות החי"ר הרגילים, אך הוחלט לחזור ל-M-16. בנוסף, ללוחמות פותחו אפודי לחימה וקסדות המתאימים לצורת גופן.
בנוסף לרובי סער, מצוידים הלוחמים גם במקלעים מסוג נגב ומאג ורובי צלפים.
ההתניידות מתבצעת על רכבי שטח כגון סופה M-240, דוד, זאב, האמר וכו'.
בנוסף לרשות החיל עומדים מספר טנקים.
חיילי וחיילות גדודי החי"ר חובשים את הכומתה של חיל הגנת הגבולות, בצבע צהוב-חום מדברי מנומר, אשר החליפה את הכומתה הירוקה הבהירה של חטיבת הנח"ל, ששימשה את הגדודים עד הקמת המערך.
חיילי החי"ר נועלים נעליים אדומות ולכל גדוד יש סיכה ייחודית ותג הלקוח מסמל החטיבות שתחתן הם פועלים.
לוחמי ולוחמות האיסוף הקרבי והתצפיתניות חבשו את כומתת האיסוף הקרבי, שצבעה צהוב מדברי (חול) חלק ונועלים נעליים שחורות.
ביולי 2023 הוחלפה הכומתה הצהובה והנעליים השחורות של חיל האיסוף הקרבי לכומתה המנומרת צהוב-חום (מג'ורפת) ולנעלים אדומות של חיל הגנת הגבולות, כדי לבטא את השייכות של מערך האיסוף לחיל המאוחד.
חיל הבלונים של צבא האיחוד היה יחידת כדורים פורחים, שפעלה במסגרת צבא האיחוד למטרות תצפית במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
היחידה, שהייתה מאוישת באזרחים, פעלה במשך כשנתיים, מאוקטובר 1861 ועד אוגוסט 1863.
שימוש בכדור פורח למטרות צבאיות נעשה לראשונה בצרפת בשנת 1794. לאחר פרוץ מלחמת האזרחים בארצות הברית עלה במסגרת מחלקת המלחמה ומחלקת האוצר של ממשלת האיחוד הרעיון לעשות שימוש בכדורים פורחים לשם תצפית וסיור במסגרת הלחימה בצבא הקונפדרציה, והוא אף זכה לתמיכתו של הנשיא אברהם לינקולן.
עם זאת לא נעשו שום תוכניות מסודרות להקמת החיל, איושו והפעלתו, ואף לא הוחלט אם הוא יאויש בחיילים או באזרחים.
על רקע זה באו לוושינגטון כמה מהאוויראים הידועים של התקופה בתקווה לקבל מינוי מן הממשלה להקמת שירות כדורים פורחים.
הבולט מביניהם היה תדאוס ס.ק.
Lowe, 1832-1913), שכבר צבר קודם לכן מוניטין בבניית כדורים פורחים ובהפעלתם והיה הקרוב מכל האוויראים לערוך טיסה טרנסאטלנטית בכדור פורח.
ב-11 ביוני 1861 בא לואו לראיון בוושינגטון אצל הנשיא ומזכיר המלחמה סלמון צ'ייס, והציע להם מיד שיערוך טיסת הדגמה בכדור פורח.
ההדגמה נערכה חמישה ימים אחר כך, כאשר לואו הטיס בשמי וושינגטון את הכדור הפורח שלו, אנטרפרייז, שהמריא לגובה של 150 מטרים מנשקייה שמול הבית הלבן.
לואו הטיס עמו אתת ומתקן טלגרף, שהיה מחובר אל הקרקע בכבל ונמשך אל הבית הלבן.
לואו שלח מן הכדור מברק לנשיא שבו תיאר את המראה שנגלה לעיניו.
בעקבות ההדגמה נשכרו שירותיו של לואו והכדור הפורח שלו במסגרת יחידת ההנדסה הטופוגרפית של הצבא, לשם עריכת תצפיות והפקת מפות.
במסגרת זו הטיס לואו את גנרל אירווין מקדואל, מפקד ארמיית צפון-מזרח וירג'יניה, שערך תצפית מהכדור על הקרקע לקראת קרב בול ראן הראשון.
בהמלצתו של מקדואל הציג הנשיא לינקולן את לואו בפני מפקד צבא האיחוד הגנרל וינפילד סקוט וביקש ממנו להקים חיל כדורים פורחים בראשותו.
למעשה, אף כי הדבר לא הוגדר במפורש, הוקם החיל כיחידה אזרחית, ללא מינוי צבאי למי מאנשיו.
החיסרון שהיה כרוך בכך - מלבד ספיגת יחס מזלזל מצד אנשי צבא האיחוד - היה הסיכון שאם יפלו בשבי צבא הקונפדרציה אגב פעולתם הם ייחשבו למרגלים ויוצאו להורג (למעשה, במקרה אחד לפחות נאלץ לואו לנחות מעבר לקווי האויב וחולץ משם רק למחרת).
פרטי הקמת החיל והפעלתו נמסרו לקביעתו של לואו.
הוא שכר את שירותיהם של שמונה אזרחים וביניהם אביו, קלוביס לואו, שהיה בלונאי בעצמו.
אדם נוסף ששירת ביחידתו של לואו היה ג'ון לה-מאונטיין (John LaMountain), בלונאי שהיה אחד ממתחריו על תפקיד ראש חיל הבלונים.
המוניטין שלו היה פחות משל לואו.
למרות זאת הוא נשכר עצמאית על ידי חיל ההנדסה ואף ערך מספר גיחות תצפית בכדור פורח שהביא עמו, אטלנטיק.
בהמשך צורף לה-מאונטיין לחיל הבלונים של לואו.
עוד קודם לכן הוא ניהל מסע תעמולה ארסי נגד לואו במטרה להדיחו ולתפוס את מקומו ועתה פעל גם להשמיצו בקרב אנשי החיל.
לבסוף הביא לואו לסילוקו מן הצבא בפברואר 1862.
לואו סבר שכדורים פורחים לשימוש צבאי יצטרכו להיבנות באופן חסון יותר מכדורים פורחים לשימוש אזרחי.
הוא גם סבר שיש לפתח מתקנים ניידים לתדלוקם במימן בשדה המערכה במקום תדלוק בגז קוק ממתקנים נייחים כפי שהיה נהוג עד אז.
הוא קיבל מימון לבניית ארבעה כדורים פורחים במפעלו בפילדלפיה וקנה לשם כך משי, כותנה ולכה למריחה לשם אטימת הכדורים.
ב-1 באוקטובר 1861 היה הכדור הפורח הראשון מוכן ונקרא מיד לפעילות מבצעית בווירג'יניה.
בסך הכל בנה לואו שבעה כדורים פורחים, שבשישה מהם נעשה שימוש.
במקביל בנה הצי במספנתו בוושינגטון מחוללי מימן ניידים שהוטענו על גבי קרונות נגררים על סוסים.
הם נבנו לפי תכנונו של לואו ונחשבו לפלא הנדסי.
ייצורם דרש זמן רב יותר מייצור הכדורים הפורחים.
שני מתקנים הוקצו לליווי של כל כדור פורח.
שלושה מהכדורים הפורחים היו קטנים יחסית ולכן נופחו במהירות רבה יותר.
הם נועדו לשימוש בעת נשיבת רוח לשם איוש באדם אחד ועריכת גיחות קצרות בגובה נמוך.
הם נקראו איגל, קונסטיטושן ווושינגטון.
ארבעה הכדורים הגדולים יותר היו מסוגלים לשאת משקל רב יותר ולכן נשאו אתת עם מכשיר טלגרף אשר נלווה אל הצופה.
הם היו מסוגלים לנסוק לגובה רב יותר.
אלו היו יוניון, אינטרפיד (הכדור המועדף על לואו), אקסלסיור וארצות הברית.
שני האחרונים הוחזקו באחסנה ולבסוף נעשה שימוש רק בראשון מהם.
לואו בחר לכדורים הפורחים מיקומים שונים וביניהם מחנה מונרו בוושינגטון הבירה ומחנה לואו (כיום בווירג'יניה המערבית).
מלבד זאת נשלחו כדורים פורחים יחד עם חלק מאנשיו לשדות קרב מרוחקים יותר.
התברר שיש צורך להוביל כדור פורח אל חלק משדות המערכה דרך נתיבי מים.
לשם כך קיבל לואו לשימושו אסדת פחם, שכל הציוד הוסר ממנה לבל יסתבך במיתרי הכדור.
היא נשאה כדור פורח אחד בלוויית שני מחוללי מימן ונגררה על ידי ספינת גרר.
הייתה זו אחת מנושאות כלי הטיס הראשונות בהיסטוריה.
תורת הפעלה ולחימה עבור הכדורים הפורחים לא נוסחה.
במקום זאת הם הופעלו בשילוב של ניסוי וטעייה על פי הוראות הגנרלים שפיקדו על זירות הלחימה השונות ובעקבות המלצותיהם של לואו ואנשיו.
לואו העדיף להפעיל את הכדורים הפורחים כשהם רתומים בכבלים אל הקרקע, ולא נטה להפעילם בשיטה אחרת - טיסה חופשית ללא כבלים, כפי שנהגו לה-מאונטיין ובלונאים אחרים באותה תקופה.
השימוש בכבלים הצריך את סיועו של צוות קרקע לשם הולכת הכדור אל מקום ההמראה והחזרתו על הקרקע.
מאידך הוא אפשר שימוש במתקן טלגרף שנישא על ידי הכדור והיה מחובר אל הקרקע בחוט.
בעת טיסות בגובה נמוך ניתן היה לעשות שימוש בדרכי תקשורת אחרות לשם העברת מידע מהכדור - איתות דגלים, תנועות יד, איתות במנורה (בלילה) ואפילו קריאות במגאפון.
כבר בספטמבר 1861 השתתף החיל של לואו בפעילות קרבית.
ב-24 בחודש נדרש לואו להדגמה נוספת של פעולת הכדור הפורח שלו.
הוא הוצב עם כדור פורח בפורט קורקורן שבקרבת וושינגטון על מנת לצפות במחנה צבא הקונפדרציה קצת דרומה משם.
לואו התבקש לצפות על הפגיעות של אש מסוללת ארטילריה של האיחוד שירתה לעבר מחנה הקונפדרציה ולהמציא לה תיקונים.
הוא אותת בדגלים מהכדור כדי לסמן לסוללה להפנות את אשה ימינה, שמאלה, קדימה או אחורה.
התיקונים הועברו במקביל מהכדור אל הקרקע באמצעות איתות טלגרף.
לאחר מספר תיקונים נחתה אש הסוללה ישר על המטרה.
הייתה זו תצוגה מוקדמת של הפעלת אש ארטילריה בסיוע קצין תצפית קדמי.
לואו נמצא כמעט תמיד עם כדור פורח בקו החזית.
באביב 1862 נמצא עם גנרל מקללן ביורקטאון ומאוחר יותר פעל עם הצבא במסגרת מערכת חצי האי בקרבת ריצ'מונד שבווירג'יניה, שבה הופעלו שלושה מהכדורים הפורחים של החיל, וכן בקרב סבן פיינס.
תצפיותיו מגובה רב של לואו סייעו בזיהוי סכנה שנשקפה לאחת מיחידות צבאו של מקללן, אשר עמדה בפני כיתור על ידי כוחות צבא הדרום.
בעקבות דו"ח התצפית של לואו הוחשה אל אותה יחידה תגבורת והמשבר שאיים עליה חלף.
לאחר תום המערכה ליד ריצ'מונד שב לואו לוושינגטון, שם חלה במלריה והיה מושבת מפעילות במשך כחודש.
כששב אל יחידתו גילה כי כלי הרכב ובהמות המשא שלה הוחזרו אל אפסנאות הצבא, והיה עליו להתארגן לפעילות מחדש.
הוא נשלח להצטרף אל הצבא בקרב אנטיאטם בסתיו 1862, אך הגיע לזירה כאשר צבא הקונפדרציה כבר החל מסגת ממנה.
לואו התייצב בפני גנרל ברנסייד, מפקד ארמיית הפוטומק, אשר הפעיל את יחידתו של לואו בקרב פרדריקסברג בדצמבר 1862. אחד מאנשיו של לואו נשלח עם כדור פורח לזירת הקרבות בנהר המיסיסיפי.
למרות הישגיו לא זכה חיל הבלונים להערכה מצד רוב אנשי צבא האיחוד.
אלו התייחסו אל לואו ואנשיו כאל פעלולנים ביריד, ראו בהם אזרחים שאין מקומם בצבא ולא העריכו את הסיכון שבפעולתם.
היחידים שהתייחסו ברצינות אל החיל היו הגנרלים מפקדי הזירות השונות, אשר הצלחתם המוניטין שלהם היו מוטלים על הכף.
בראשית 1863 הוכפפה יחידתו של לואו לחיל ההנדסה.
קצין ההנדסה שהיה אחראי על היחידה התמרמר על כך שללואו האזרח שולם שכר גבוה משלו ועל כן הפחית את שכרו של לואו.
לואו התרעם ואיים להתפטר מתפקידו אך לשווא.
ב-3 באפריל הוא מימש את איומו, התפטר משירות הצבא ושב לשוק הפרטי.
הנהגת היחידה עברה לידי האחים אלן, מאנשיו של לואו, אך הם לא היו מוכשרים כמוהו.
לאחר 1 באוגוסט 1863 לא הופעל עוד חיל הבלונים.
ניסיונות להפעלת כדורים פורחים בצבא הקונפדרציה
לנוכח השימוש היעיל שעשה צבא האיחוד בכדורים פורחים ניסה גם צבא הקונפדרציה להפעילם.
הכדורים הפורחים הראשונים נבנו מבד כותנה שנמתח על מסגרת עץ.
בריצ'מונד לא היה קוק ועל כן הם מולאו בעשן ממדורות שתודלקו באצטרובלים ספוגים בשמן.
הניסיונות הראשונים להפעילם נעשו בחוסר מיומנות ולא היו מוצלחים.
מדינות הדרום לא היו יכולות לייבא משי, ועל כן יוצר בהמשך כדור פורח ממשי שנועד במקור לתפירת שמלות וצופה בתערובת של דבק שחומם ועורבב עם שמן, לפי תכנון של אדוארד צ'ווס (Edward Cheves) מג'ורג'יה.
הכדור מולא בגז שהופק מפחם, שיכול היה לספק לו עילוי רק ל-3 עד 4 שעות בכל פעם.
הוא הופעל בקרב בשלהי יוני 1862. בהמשך הובל הכדור על גבי ספינת גרר בנהר ג'יימס בווירג'יניה.
הספינה עלתה על שרטון עם מטענה ובעקבות זאת נתפס הכדור על ידי צוות אונייה של האיחוד.
כדור פורח נוסף נבנה והופעל ב-1863, אך הועף ממקום עגינתו ונתפס גם הוא על ידי צבא האיחוד.
שני הבלונים שנלקחו שלל בותרו לפיסות משי שחולקו כמזכרות לחברי הקונגרס.
כאשר דעך השימוש בכדורים פורחים על ידי צבא האיחוד הפסיק גם צבא הקונפדרציה להפעילם.
חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית הוא כוח של צבא ארצות הברית וסוכנות פדרלית במחלקת ההגנה של ארצות הברית לביצוע עבודות בנייה והנדסה צבאיות ואזרחיות בארצות הברית וברחבי העולם.
המשימות האזרחיות של החיל כוללות בין השאר בנייה ותחזוק של למעלה מ-600 סכרים, תחזוק נמלים, בניית ותחזוק נתיבי שיט אזרחיים (כדוגמת נתיב המים התוך-חופי), שימור ותחזוקת ביצות, תוכנית למניעת הצפות, בניית ותחזוק מתקני אנרגיית מים, מענה לאסונות ברחבי העולם, מחקר ופיתוח בתחום שימור הסביבה והתכנון הלאומי הסביבתי של ארצות הברית.
המשימות הצבאיות של החיל כוללות הספקת כוח לתכנון, בנייה, הפעלה וניהול עבור צבא ארצות הברית, חיל האוויר של ארצות הברית, סוכנויות מחלקת ההגנה, הסוכנות להגנת הסביבה, המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית, מחלקת המדינה של ארצות הברית ומדינות זרות, מתן תמיכה הנדסית עבור 158 מתקני הצבא ו-90 מתקני חיל האוויר.
ב-16 ביוני 1775 מינה מפקד הצבא הקונטיננטלי ג'ורג' וושינגטון קציני הנדסה לצבאו.
ב-16 במרץ 1802 הוקם חיל ההנדסה כמסגרת נפרדת וקבועה בתוך צבא ארצות הברית והוטל עליו האחריות להקמה ותפעול האקדמיה הצבאית של ארצות הברית.
במאה ה-20 הרחיב החיל את פעילותו כסוכנות פדרלית לבנייה אזרחית, ועסק בתשתיות למניעת הצפות, בניית סכרים ומתקני ייצור אנרגיה הידרואלקטרית ואזורי נופש ברחבי ארצות הברית, כמו כן פיקח על בניית תעלת פנמה.
במלחמת העולם השנייה היה אמון החיל על בניית מתקני הצבא וכוחות האוויר בארצות הברית ומחוצה לה.
בין השאר היה אחראי על בניית מתקני פרויקט מנהטן והפנטגון.
במהלך המלחמה הקרה עסק החיל בבניית תשתיות צבאיות במדינות בעלות הברית של ארצות הברית כגון ערב הסעודית, טורקיה וישראל.
בנוסף בנה מתקנים לנאס"א ולרשות הדואר.
לאחר מלחמת המפרץ סייע בשיקום כווית מנזקי הפלישה העיראקית.
במבצע חירות מתמשכת היה אמון על בניית תשתיות צבאיות ואזרחיות באפגניסטן ועיראק.
בעקבות הסכמי קמפ דייוויד ונסיגת צה"ל מסיני הוטל על חיל ההנדסה האמריקאי להקים בסיסים בנגב תחליפים לבסיסים שיפנה צה"ל, וכך הקים את בסיסי חיל השריון: מחנה שיזפון, בסיס צוקי עובדה ומגן סיירים, ובסיסי חיל האוויר: רמון ועובדה.
הוא היה שותף לבניית מחנה נחשונים, בא"ח צנחנים ובא"ח גולני בעקבות הסכם ואי.
בין הפעילויות נוספות בהן עסק היו שדרוג בסיסי חיל האוויר במסגרת סיוע החוץ האמריקאי, כולל בניית מכלי דלק תת-קרקעיים, האנגרים ממוגנים ומבנים נוספים, וכן בניית "מתקן 911".
הבינוי במסגרת כספי הסיוע אמריקאי לישראל נעשה על ידי שלוחת חיל ההנדסה האמריקאי באירופה.
הוא הגוף אשר מפרסם את המכרז, עורך את ההתקשרות מול הקבלנים, ומנהל את הביצוע בשטח (בתיאום עם נציגי משרד הביטחון וצה"ל).
| שם = חיל החלל של ארצות הברית
| שיוך = הכוחות המזוינים של ארצות הברית
| יחידת אם = מחלקת חיל האוויר של ארצות הברית
| בסיס האם = הפנטגון, מחוז ארלינגטון
| ציוד עיקרי = כ-750 כלי טיס, טילים
| דרגת המפקד = גנרל
| מפקד נוכחי = גנרל צ'אנס סאלצמן 2 בנובמבר 2022 - נוכחי
| סוג = חיל חלל
}} חיל החלל של ארצות הברית הוא גוף של הצבא האמריקאי המתמקד בפעילות בחלל.
זהו האגף החדש הראשון מאז הקמתו של חיל האוויר האמריקני העצמאי בשנת 1947. החיל הוקם בצו נשיאותי של דונלד טראמפ ב-20 בדצמבר 2019.
הגוף אורגן כשירות צבאי במחלקת חיל האוויר, אחת משלוש המחלקות הצבאיות במחלקת ההגנה.
בראש חיל החלל, דרך מחלקת חיל האוויר, עומד מזכיר חיל האוויר המדווח למזכיר ההגנה, וממונה על ידי הנשיא באישור הסנאט.
הקצין הצבאי הבכיר ביותר בחיל החלל הוא ראש מבצעי החלל, שמפעיל פיקוח על יחידות חיל החלל ומשמש כאחד מראשי המטות המשולבים.
רכיבים מסוימים של חיל החלל יוקצו לפיקודים הקרביים המאוחדים.
בזמן שלמפקדים סמכות מבצעית מזכיר חיל האוויר ומפקד מבצעי החלל ישמרו על סמכות מנהלית.
הגוף פועל בצמוד לפיקוד החלל של ארצות הברית.
ההצעה להקמת חיל החלל של ארצות הברית (במקור נקרא באנגלית: United States Space Corps''') הייתה הצעה להקמת אגף בכוחות המזוינים של ארצות הברית שמתוכנן ליטול את משימות החלל מידי חיל האוויר האמריקני ויתמקד בתפקידי לוחמה בחלל.
ביוני 2017, ועדת השירותים המזוינים (HASC) בקונגרס הצביעה פה אחד להקים חיל חלל בהתאם לחוק מימון ההגנה.
הגוף החדש תוכנן להיות מנוהל על ידי מזכיר חיל האוויר (כפי שחיל הנחתים מוכפף למחלקת הצי), אך יהיה אגף נפרד ולמפקדו יובטח מושב במטות המשולבים.
בכירים רפובליקנים ודמוקרטים מוועדת המשנה של הכוחות האסטרטגיים, הרפובליקנים מייק רוג'רס (מאלבמה) וג'ים קופר (מטנסי), יזמו את ההצעה.
חלק מחברי ועדת השירותים המזוינים, כולל הרפובליקנים מרתה מקסאלי (מאריזונה) וקולונל חיל-האוויר לשעבר, מייק טרנר (מאוהיו) הביעו חשש שהצעה זו לא תזכה לשימוע או בדיקות בדבר נחיצות חיל שכזה והלינו על כך ששמעו על ההצעה במהלך ההצבעה בלבד.
ההצעה זכתה להתנגדות בחיל האוויר האמריקאי, כולל של מזכירת חיל האוויר הת'ר וילסון וראש המטה של חיל האוויר הגנרל דייוויד גולדפיין.
בכירי צבא אחרים התנגדו אף הם להצעת ההקמה, כדוגמת שון או'קיף, לשעבר מזכיר הצי ומנהל נאס"א; ליסה דיסבראו, לשעבר תת-מזכירת חיל האוויר; הגנרל ויקטור א.
רינור ג'וניור, לשעבר מפקד פיקוד צפון וההגנה האווירית; לוטננט גנרל אדוארד ג'.
אנדרסון, לשעבר סגן מפקד פיקוד הצפון וההגנה האווירית.
מפקד פיקוד חיל האוויר והחלל לשעבר, הגנרל לאנס.ו.
לורד דווקא תמך בהצעה, אך הזהיר שעל תוכניות החלל של הצבא והצי להיכלל כתוכניות של חיל החלל החדש.
בדצמבר 2019 העלה נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ שוב את רעיון הקמתו וחתם על צווים לקידום הקמת החיל.
כמתואר בחוק חיל החלל האמריקני, חיל החלל יהיה מאורגן, מאומן ומצויד ל:
"לספק חופש פעולה לארצות הברית בחלל, ומהחלל,"
חובותיו של חיל החלל כוללים:
"הגנה על האינטרסים של ארצות הברית בחלל"
"מניעת תוקפנות במרחב, מהחלל ובחלל"
כמוזכר בחוק על הקמת החיל, המשימה של חיל החלל האמריקני היא "לארגן, לאמן, ולצייד חילות חלל על מנת להגן על האינטרסים של ארצות הברית ובעלי בריתה בחלל ולהעניק יכולות בחלל לחיל המשותף.
תחומי האחריות של חיל החלל כוללים פיתוח אנשי מקצוע צבאיים לחלל, רכישת מערכות חלל צבאיות, פיתוח הדוקטרינה הצבאית למען חיל החלל וארגון חילות החלל שיוצגו בפני הפיקודים הקרביים."
במעמד החתימה על החוק להקמת החיל נימק זאת הנשיא לשעבר דונלד טראמפ בכך ש"החלל הוא כבר זירת לחימה", רמז לעובדה שסין, רוסיה והודו כבר משגרות טילים בליסטים לחלל ובכוונת ארצות הברית להשיג עליונות עליהן.
מזכיר המדינה הסביר באותו מעמד כי "החלל הפך לכל כך משמעותי לדרך החיים שלנו, לכלכלה שלנו ולביטחון הלאומי שלנו שעלינו להיות מוכנים להגן עליו כאומה מפני פעולות עוינות".
עם הקמתו של חיל החלל כזרוע נפרדת של צבא ארצות הברית טען אילון מאסק, שהקים את חברת החלל הפרטית SpaceX, כי חיל החלל המדובר הוא תחילתו של צי הכוכבים המתואר בסדרת הטלוויזיה מסע בין כוכבים.
עם פרסום הלוגו הרשמי החדש של חיל החלל, ציינו גורמים שונים, בעיקר ברשתות החברתיות, את הדמיון של הלוגו לזה של צי הכוכבים הבדיוני מזיכיון מסע בין כוכבים.
חיל ההנדסה הם חיל של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית, המיועדים לתמיכה הנדסית: הפעלת ציוד בשטח בעת פעולות צבאיות, סיור הנדסי וליווי חיילים (כוחות) במתקפה וכן הלאה.
כוחות ההנדסה כוללים גופי פיקוד ובקרה, מוסדות, מפעלים, חבלן, מהנדסים, סוללי כבישים, בוני גשרים ותצורות אחרות עבור יחידות צבאיות ויחידות משנה.
הכוחות המזוינים הרוסים מפעילים יחידות של מהנדסים צבאיים.
חיילי החיל חוגגים את יום חגם ב-21 בינואר (יום הקמת בית הספר למדעי הניווט והמתמטיקה, שפעל במסגרת פריקאז התותחים שהוקם בשנת 1577).
החל משנת 2010 בראש חיל ההנדסה עומד יורי סטביצקי.
תחילת התפתחות הארכיטקטורה הצבאית הרוסית מתוארכת למחצית הראשונה של המאה העשירית.
דברי הימים מודיעים לנו על בניית ערים, על המצור וההגנה עליהם.
המילה עיר עצמה ברוסית הישנה לא פירושה עיר במובן הסוציו-אקונומי, כפי שמובנת כעת, אלא מבצר, או טירה.
בסוף המאה ה-12, תהליך הפיצול של רוסיה הפיאודלית לנסיכות רבות הביא לבניית מצודות ומבנים מסוגים שונים.
בניית ביצורים מיומנת וכן שיפור אמצעי הנדסה כדי להבטיח את פעולותיהם הפוגעניות של החיילים מעידים על הרמה הגבוהה של האמנות ההנדסית הצבאית הרוסית באותה תקופה.
בשנת 1242 הביסו הרוסים את הגרמנים על הקרח.
במקביל, כוחות רוסיים השתמשו במיומנות הן במבני הגנה ארוכי טווח והן ביצורי שדה, תוך התחשבות בשטח.
דוגמה נוספת היא כיבוש קאזאן בשנת 1552 על ידי איוון הרביעי.
איוואן האיום החליט לבנות את מבצר סוויאצק על גדות נהר סוויאגה במפגש עם הוולגה, 25 ק"מ מקאזאן.
נרכשו חלקי עץ בוולגה באזור אוליך.
לאחר מכן הם הועברו במים לסוויאגה, שם לראשונה, נבנתה מהם עיר ביצורית, שמילאה תפקיד חשוב כבסיס תמיכה במהלך המצור על קאזאן.
המידע הראשון על מהנדסים צבאיים ברוסיה, מתואר בכרוניקה משנת 1016, צוין כי מדובר בבנאים בשירות צבאי ובעלי ידע נרחב באמנות צבאית ובעיקר באומנות ההגנה.
במחצית השנייה של המאה ה-15 נוצר ברוסיה גוף אחיד לניהול עבודות בנייה צבאיות, כיחידה הנדסית של "פריקאז התותחים", שהחל לפתח רישומים ולנהל את הקמת מבני ההגנה והביצורים.
האמנה הצבאית הרוסית הראשונה המסכמת את הניסיון ההנדסי הצבאי, היא "אמנת ענייני צבא ותותח הנוגעים למדע צבאי." האמנה נכתבה בראשית המאה ה-17 על ידי המושל הבויאר אניסים מיכאילוב.
בשנת 1692 וב-1694, ככל הנראה בהנהגתו של פיוטר הגדול, בוצעו תמרוני ההכשרה הראשונים, שבמהלכם הוקמו מבני הגנה.
ידוע כי במהלך פיתוח פעילויות הנדסיות השתמש פיוטר הראשון בעבודתו של המהנדס הצבאי המפורסם ביותר של אותה תקופה, המרשל הצרפתי וובאן.
עם הקמת כוחות מזוינים סדירים הקדיש פיוטר הראשון תשומת לב מיוחדת לפיתוח כוחות ארטילריה והנדסה.
מעשה החקיקה הראשון, שעסק בהנדסה צבאית, היה צו פיוטר הראשון מיום 21 בינואר 1701 על פתיחת בית הספר של פריקאז התותחים.
פיוטר הקדיש חשיבות רבה להכשרתם ההנדסית של הקצינים.
נוצרו בתי ספר להכשרת אנשי הנדסה: הראשון בשנת 1708 במוסקבה, בשנת 1712 הוא התרחב, אך זה לא הספיק, וב-17 במרץ 1719 הוקם בית ספר להנדסה בסנקט פטרבורג.
בכל אחד מבתי הספר הללו למדו 100–300 איש בשנה, משך הלימודים נע בין 5 ל-12 שנים.
מהנדסים צבאיים נהנו מיתרונות גדולים בכוחות המזוינים, שכרם היה שונה משכרם של קצינים באגפים אחרים של הכוחות המזוינים.
בסוף המאה ה-18 מספר כוחות ההנדסה הלך וגדל.
בשנת 1797 נוצר גדוד חלוצי להנדסה.
על הגדוד הוטל להבטיח ביצוע עבודות בנייה צבאיות במהלך מבצעים צבאיים, כמו גם שמירה על סודיות העבודה.
הגדוד הוקפץ רק בהוראת המפקד העליון.
בתחילת המלחמה הפטריוטית בשנת 1812 היו לצבא כבר 10 פלוגות הנדסה ומספרם הלך וגדל עם השנים.
בשנת 1819 אוחדו גדודי מהנדסים וחלוצים לשלוש חטיבות.
בשנת 1822 הועברו ממחלקת התותחנים למחלקת ההנדסה.
כדי לבטל את הפערים בשם ולהקטין את מספר היחידות, הורה הקיסר ניקולאי כי בשנת 1844 יש לקרוא לכל יחידות ההנדסה בשם יחידות ההנדסה.
בראשית מלחמת קרים בשנים 1853–1856 היו בידי הכוחות המזוינים 9 גדודים קרביים, גדוד אימונים אחד, שני גדודי מילואים ושתי אוגדות חלוציות.
כוחות הנדסה הופרדו לבסוף מכוחות הארטילריה והפכו לחיל עצמאי של הכוחות המזוינים.
בסוף הרבע הראשון של המאה ה-19 מספרם עלה על 21 אלף איש, שהסתכמו בכ-2.3% מכלל הכוחות המזוינים.
בשנת 1873 אורגנה ברוסיה ישיבה מיוחדת על מצבה האסטרטגי של המדינה, אשר על בסיס תוכנית שפיתח א.
טוטלבן הוחלט לבצע קומפלקס של עבודות בנייה צבאיות.
במשך 35 שנים מהנדסי הצבא בנו את מבצר נובוגאורגייבסק, מצודת ורשה, זגריס, ברסט-ליטובסק, אוסובץ, קובנה, איוואנגורוד, מאחז דוברו וביצורים ומתקנים שונים.
בראשית מלחמת רוסיה-טורקיה בשנים 1877–1878 כוחות מהנדסים היוו 2.8% מצבא היבשה (20.5 אלף אנשים).
התמחויות חדשות הופיעו בכוחות ההנדסה: תקשורת אווירונאוטיקה ודואר יונים.
בסוף המאה ה-19, כסניף טכני של הצבא, נועדו כוחות ההנדסה לספק פעולות קרב לחיל הרגלים, ארטילריה ופרשים, לנהל ולבצע משימות הנדסיות במהלך המצור וההגנה על מבצרים, לוחמת מוקשים, בניית נתיבים ומעברים, קווי טלגרף ותפעול חבלנים, חשמלאים, אווירונאוטים, עובדי רכבת צבאית ואנשי איתות.
בשנת 1900 כלל כוחות ההנדסה 25,5 גדודי קרב, המורכבים מ-7 חטיבות קרב, 8 גדודי פריסת גשרים, 6 יחידות של מהנדסי שדה, חטיבת רכבת.
אנשי כוחות ההנדסה הסתכמו ב-31,329 איש.
ארגון זה של כוחות הנדסה נותר עד מלחמת רוסיה-יפן.
כוחות הנדסה, כסוג של חיילים העומדים לרשותם מספר גדול של מהנדסים מוכשרים, שסייעו להכנסת חידושים טכניים בצבא ובצי ותהליך זה התרחש במהירות רבה בראשית המאה העשרים.
מספר כוחות ההנדסה בתחילת 1917 הסתכם בכ-6% מכלל הצבא.
לאחר מלחמת האזרחים ברוסיה אורגנו חילות ההנדסה במסגרת הצבא האדום ושימשו את ברית המועצות במהלך מלחמת העולם השנייה לחבלה ולסיוע לכוחות.
במהלך המלחמה הקרה, יחידות ההנדסה פעלו במסגרת הכוחות המזוינים של ברית המועצות עד להתפרקות ברית המועצות.
ב-7 במאי 1992 הוקם משרד ההגנה של רוסיה וחיל ההנדסה הפך לחלק ממנו ומכוחות היבשה הרוסיים של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
מאז 1993 החיל נטל חלק במשימות הנדסיות מורכבות עבור הצבא במלחמת צ'צ'ניה הראשונה והשנייה, במלחמת גאורגיה-רוסיה ונטל חלק משמעותי בנטרול פצצות בתדמור בפרט וב בכלל.
חיל ההנדסה של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית מורכבים מגופי פיקוד ובקרה צבאיים, יחידות צבאיות ויחידות משנה.
כוחות הנדסה נועדו לבצע את המשימות המורכבות ביותר של תמיכה הנדסית, הדורשות הכשרה מיוחדת של כוח אדם, שימוש בציוד הנדסי, תחמושת הנדסית וציוד הנדסי.
יחידות החיל משתתפים בפלישת רוסיה לאוקראינה.
בין היתר הם הצליחו תוך פרק זמן קצר לבנות קו ביצורים שאפשר ליחידות אחרות למנוע התקדמות מתפקת נגד של האוקראינים.
חיל ההגנה האווירית הם זרוע של כוחות היבשה הרוסיים, המיועדים לחפות על חיילים ומתקנים מאמצעי התקפה אווירית של האויב במהלך מבצעים ופעולות צבאיות.
העבודות ליצירת חיל להגנה אווירית החלו בשנים 1910–1912 במפעל פוטילוב בהנהלת פ.
לנדר שהופקד על ייצור ניסיוני של טילים ובשנות מלחמת העולם הראשונה הוקמה חטיבה ניסיונית בשם "סוללת הרכב הנפרדת הראשונה לירי על הצי האווירי" («1-я отдельная автомобильная батарея для стрельбы по воздушному флоту») שנשלחה לחזית סמוך ללוצק, במרץ 1915.
בפועל, חיל ההגנה האווירית הוקם לראשונה על ידי הגנרל מיכאיל אלכסייב, ראש מטה הפיקוד העליון של ניקולאי השני, קיסר רוסיה, בדצמבר 1915 להקמת סוללות הגנה מפני מתקפת אויב של כדורים פורחים.
בהתאם לכך, בפברואר 2007, שר ההגנה של רוסיה אנטולי סרדיוקוב קבע את ה-26 בדצמבר כחג ההגנה האווירית.
לאחר התפרקות האימפריה הרוסית, הוחלף החיל במקבילה סובייטית — כח הנ"מ הסובייטי.
בסתיו 1941 מערך הנ"מ פוצל.
באוגוסט 1958 הוחלט במשרד ההגנה של ברית המועצות שתחת רודיון מלינובסקי להקים חיל הגנה אווירית נפרד של צבא היבשה.
לאחר התפרקות ברית המועצות, בשנת 1997 הוחלט לאחד את חיל הנ"מ, חיל ההגנה האווירית, משמר החופים, יחידות ההגנה האווירית של חיל האוויר וחיל הצנחנים לכדי חיל אחד בשם חיל ההגנה האווירית של צבא היבשה (войска войсковой противовоздушной обороны Вооруженных Сил Российской Федерации).
החיל מוקצה למלא את המשימות העיקריות הבאות:
ניטור סיור של מטוסי אויב והתרעה מפניהם;
הרס מתקפת אוויר של האויב;
השתתפות בניהול הגנה מפני טילים במהלך פעולות צבאיות.
מבחינה ארגונית מורכב חיל ההגנה האווירית מגופי בקרה צבאיים, נקודות פיקוד, יחידה להפעלת טיל נ"מ (טיל-ארטילריה) ומערכות רדיו-טכניות, יחידות צבאיות ומחלקות משנה.
הם מסוגלים להשמיד אמצעי התקפה אוויריים של האויב בכל טווח (מ-200 מטרים ועד 12,000 מטרים) ומצוידים במיטב מערכות הטילים שיש לתעשייה הרוסית להציע.
לרבות טילי נ"מ, ארטילריה נגד מטוסים, מערכות נשק וטילים נגד מטוסים ומערכות טילים נגד מטוסים הנבדלות ביכולות ההגעה ואמצעי הנחיית טילים.
בהתאם לטווח הרס המטרות האוויריות, הם מחולקים למערכות של טווח קרוב - עד 10 ק"מ, של טווח קצר - עד 30 ק"מ, של טווח בינוני - עד 100 ק"מ, של טווח ארוך - של יותר מ-100 ק"מ.
חיל החלל היא סדרת רשת קומית אמריקאית שיצרו גרג דניאלס וסטיב קארל, בכיכובם של קארל עצמו, ג'ון מלקוביץ', בן שוורץ, דיאנה סילברס, ליסה קודרו וטואוני ניוסם.
הסדרה עלתה לשידור ב-29 במאי 2020 בנטפליקס.
ב-29 באפריל 2022 הסדרה בוטלה לאחר שתי עונות.
חיל החלל היא סדרת קומדיה המציגה קבוצת אנשים שמוטלת עליהם משימה להקים את החיל השישי של כוחות הצבא האמריקניים: כוח החלל.
העלילה מתמקדת בגנרל מארק ניירד, טייס קרב בעל עבר צבאי עשיר שמקווה להתמנות למפקד חיל האוויר של ארצות הברית, אלא שאז נבחר נשיא חדש בארצות הברית שמחליט להקים חיל חדש - חיל החלל, שתפקידו יהיה לשלוח אסטרונאוטים לירח ולמאדים ובבוא היום להחיל ריבונות אמריקאית על החלל.
כך, במקום שניירד יקבל את המשרה אליה קיווה, הוא ממונה למפקד חיל החלל.
העלילה מדלגת כמה חודשים קדימה, וניירד הוא המפקד הראשי של חיל החלל, לצד סגנו הספק-חבר-ספק-נטל דוקטור מלורי, שמשמש כמדען הראשי של תוכנית החלל.
במקביל אשתו של ניירד נכנסת לכלא בעוון פשע שלא נאמר באף שלב בתוכנית, לארבעים השנים הבאות.
בכך היא משאירה את ניירד לבד עם בתם המתבגרת, שמתקשה להתקבל בחברת בני גילה בעיר החדשה אליה עברו.
ניירד, יחד עם עמיתיו, מנסה לקדם את חיל החלל לצד ניסיונותיו לתמוך בבתו ובאשתו.
הוא נתון בלחץ מתמיד מצד הנשיא החדש והמפוקפק להצליח במשימות החיל.
נראה כאילו הוא ממש מצליח להתקדם בתוכנית החלל כשמתברר כי הסינים הקדימו אותם והקימו מושבה על הירח.
סטיב קארל כגנרל מארק ר' ניירד
ג'ון מלקוביץ' כד"ר אדריאן מלורי, מדען כוח החלל
טוני סקרפידוצ'י, יועץ התקשורת של חיל החלל
דיאנה סילברס בתפקיד ארין ניירד
טואוני ניוסם בתפקיד אנג'לה עלי
ג'ימי או יאנג כד"ר צ'אן קאיפאנג
אלכסיי וורוביוב בתפקיד יורי "בובי" טלאטוביץ'
דון לייק בתפקיד בראד גרגורי
נואה אמריך כגנרל קיק גרבסטון, מפקד חיל האוויר
פרד ולארד בתפקיד פרד ניירד, אביו של מארק ניירד
ג'סיקה סיינט קלייר בתפקיד קלי קינג
ליסה קודרו בתור מגי ניירד
ב-16 בינואר 2019 הוכרז כי נטפליקס הזמינה עונה ראשונה של עשרה פרקים של סדרה קומית שתגולל את סיפור הקמת כוח החלל.
הסדרה נוצרה על ידי גרג דניאלס וסטיב קארל והופקה על ידי דניאלס, קארל והווארד קליין באמצעות 3 Arts Entertainment.
הסדרה יצאה לבכורה ב-29 במאי 2020.
בנובמבר 2020 חודשה הסדרה לעונה שנייה.
העונה השנייה עלתה ב-18 בפברואר 2022.
לצד הודעת הזמנת פיילוט, אושר שקארל יככב בסדרה.
ב-26 בספטמבר 2019, הוכרז כי ג'ון מלקוביץ', בן שוורץ, דיאנה סילברס וטואוני ניוסם הצטרפו לסדרה כצוות השחקנים הראשי וג'ימי אונג יאנג, אלכסיי וורוביוב ודון לייק לוהקו לגילום דמויות משניות.
באוקטובר 2019, נואה אמריך, פרד וילארד וג'סיקה סיינט קלייר הצטרפו אף הם.
באפריל 2020 פורסם כי ליסה קודרו הצטרפה לתפקיד משני.
צילומי העונה הראשונה החלו בלוס אנג'לס, קליפורניה ב-26 בספטמבר 2019 והסתיימו ב-10 בינואר 2020.
חיל ההגנה האווירית הסובייטי הייתה יחידת ההגנה האווירית של כוחות הצבא הסובייטים.
היחידה הוקמה בשנת 1941, והמשיכה כענף שירות של כוחות הצבא הרוסיים לאחר 1991 עד שמוזגה לחיל האוויר בשנת 1998. בניגוד לכוחות ההגנה האווירית המערבית, ה-V-PVO הייתה זרוע צבאית בפני עצמה, בנפרד משאר חיל האוויר (VVS) וכוחות ההגנה האווירית של כוחות קרקע.
בתקופה הסובייטית היא דורגה בדרך כלל במקום השלישי בחשיבותם של השירותים הסובייטים, מאחורי חיל הטילים האסטרטגיים וכוחות היבשה.
ההכנות להקמת כוחות ההגנה האווירית החלו בשנת 1932, ועם תחילת המלחמה היו 13 אזורי PVO הממוקמים בפיקודים מרחביים.
עם פרוץ המלחמה היו כוחות ההגנה האווירית בעיצומו של פרויקט חימוש מחדש.
צוותי ארטילריה נגד מטוסים היו מעטים מהתותחים עצמם.
יתר על כן, לכוחות היו חסרים מטוסי הקרב העיקריים של התקופה ההיא: היאק-1 והמיג-3. 46 אחוזים מהצי היו מטוסים מיושנים.
קצב ייצור מוגבר הוחל כדי לספק לחיילים ציוד חדש.
ביולי 1941 נקטה ועדת ההגנה הלאומית בכמה צעדים כדי לחזק את הכוחות השומרים על אזורי התעשייה של מוסקבה, לנינגרד, ירוסלב וגורקי, וגשרים אסטרטגיים ברחבי הוולגה.
לשם כך, הואץ ייצורם של חלקים ממקלעי ה-IA, IN, מקלעים נגד מטוסים.
דוגמה קלאסית לארגון פוליטי מרכזי של מרכז ההגנה והתעשייה הייתה ההגנה על מוסקבה.
היא בוצעה על ידי חיל ההגנה האווירית הראשון וחיל התעופה הקרוב השישי PVO.
כחלק מצעדים אלו, בתחילת פשיטות האוויר הגרמניות היו יותר מ-600 לוחמים; יותר מ-1,000 רובי קליבר קטנים ובינוניים, 350 מקלעים; 124 בלוני תצפית, 612 חמל"ים וכ-600 זרקורים נגד מטוסים.
נוכחותם של כוחות כה גדולים והנהלתם המיומנת סכלו את ניסיונות האויב לבצע תקיפות אוויריות מסיביות.
רק 2.6 אחוזים מכלל מטוסי מעצמות הציר טסו בפאתי מוסקבה כתוצאה ממאמציהם.
כוחות ההגנה האווירית שהגנו על מוסקבה השמידו 738 מטוסי אויב.
תקיפות של חיל התעופה הקרבי השישי הכו מכות כבדות והרסו 567 מטוסי אויב על הקרקע.
כוחות ההגנה האווירית השמידו 1,305 מטוסי קרב של צבאות גרמניה הנאצית ובעלי בריתה, לצד חיל האוויר, השמידו 450 טנקים ועוד כ-5,000 כלי רכב צבאיים.
ב-9 בנובמבר 1941 נוצר תפקידו של מפקד כוחות ההגנה האווירית ומונה האלוף מיכאיל גרומדין (רוסית: Громадин, Михаил Степанович).
בינואר 1942, כדי לשפר את התקשורת בין הכוחות ומערכות ההגנה האווירית, מטוסי הקרב והצוותים המאיישים עליהם הוכפפו לפיקוד ההגנה האווירית.
באפריל 1942 נוסדה חזית ההגנה האווירית במוסקבה, ובהמשך הוקמו צבאות ההגנה האווירית של לנינגרד ובאקו.
והיו התצורות המבצעיות הראשונות של כוחות ההגנה האווירית.
ביוני 1943 פורקה לשכת מפקד כוחות ההגנה האווירית במדינה.
בעקבות הארגון מחדש באפריל 1944, שיצר את חזיתות ההגנה האווירית המערבית והמזרחית, וגרם לחלוקה של אזור ההגנה האווירית הטרנס-קווקזית, אשר זוהו מחדש כצפון, הדרום וחזיתות ההגנה האווירית הטרנס-קווקזית, כוחות ההגנה האווירית של מוסקבה שונו וזוהו מחדש כ"צבא ההגנה האווירית במוסקבה".
במזרח הרחוק במרץ 1945 הוקמו שלוש יחידות צבאות הגנה אווירית: מריטיים, אמור ובאיקל.
במהלך מלחמת העולם השנייה, צבא ההגנה האווירית סיפק את ההגנה לתעשייה הביטחונית ואת התקשורת, כך שבמהלך המלחמה רק גיחות ספורות הצליחו לפרוץ את המחסום, כך שהיו רק מעט מפעלים נפגעו ורק כמה פגיעות ספורות בתנועת הרכבות בכמה מקטעי קווי הרכבת ברחבי הארץ.
בביצוע משימותיו השמידו היחידות כ-7,313 מטוסים גרמניים, מתוכם כ-4,168 בקרבות אוויר (דוגפייט) וכ-3,145 היו נפגעו ונפלו על ידי ארטילריה ממוקדת כנגד כלי הטיס, מקלעים ובלוני תצפית.
ליותר מ-80,000 חיילים, סמלים, קצינים וגנרלים של כוחות ההגנה האוויריים הוענקו עיטורים ומדליות מטעם המדינה, ול-92 חיילים הוענק תואר גיבור ברית המועצות ואחד זכה פעמיים בכבוד.
מבנה פיקודי במהלך מלחמת העולם השנייה
במהלך המלחמה אורגנו יחידות ה-PVO כחזיתות הגנה אווירית וצבאות ההגנה האוויריים.
חזיתות ה-PVO כיסו בדרך כלל מרחב אווירי מעל כמה חזיתות צבא קרקעיות האווירית.
• חזית חיל ההגנה המערבי
• מערך ראשון 29 ביוני 1943 – 20 באפריל 1944 שונה שמו למפקדה, חזית ה-PVO הצפונית
• החזית הצפונית PVO 21 באפריל 1944 – 23 בדצמבר 1944 הוקמה מהמטה, חזית ה-PVO המערבית (מערך 1), סומנה מחדש כמפקדה, חזית PVO המערבית (מערך 2)
• חזית מוסקבה PVO 6 באפריל 1942 – 10 ביולי 1943 הוקמה מהמטה, אזור חיל PVO במוסקבה, סומנה מחדש כמפקדה, צבא PVO המיוחד במוסקבה
• חזית דרום PVO 21 באפריל 1944 – 24 בדצמבר 1944 הוקמה מהמטה, חזית PVO המזרחית, סומנה מחדש כמפקדה, חזית ה-PVO דרום-מערבית
• החזית הדרום-מערבית PVO 24 בדצמבר 1944 – 9 במאי 1945 הוקמה מהמטה, חזית ה-PVO הדרומית
ה-PVO הופרד משירותי כוחות הצבא הסובייטיים האחרים בשנת 1949. ביוני 1949 הועברו אגף התעופה הקרבי ה-15 וגדוד התעופה הקרבי ה-180 של המשמרות PVO, בין הגדודים שלו, והפכו לחלק מההגנה האווירית הקרבית ה-20 של הצבא באוריול.
שם הפך הגדוד לאחד הראשונים שצוידו במטוס מיקויאן-גורביץ' מיג-9, הראשון מתוך סדרת מטוסי הסילון של הלשכה לעיצוב מיקויאן וגורביץ'.
באפריל 1950 קיבל הגדוד את מטוסי המיג-15 הראשונים של מיקויאן-גורביץ'.
במאי 1954 הועלה ה-PVO למעמד שווה ליתר הענפים של כוחות הצבא הסובייטים וקיבל את מפקדו הראשי הראשון: מרשל ברית המועצות לאוניד גובורוב.
תפקידו העיקרי של ה-PVO היה להפיל מפציצי פיקוד אוויר אסטרטגיים של ארצות הברית אם יחדרו למרחב האווירי הסובייטי.
היעד המשני היו מטוסי סיור אוויריים של ארצות הברית.
ל-PVO הייתה שרשרת פיקוד משלו, בתי ספר לקצינים, פיקוד, מכ"מים ועוד.
אולם מאמצע שנות ה-60 החלו כוחות PRO, (כוחות ההגנה נגד טילים) ו-PKO, (כוחות החלל), לצבור כוח תחת הנהגת PVO ופיקודו הגבוה, ובסופו של דבר היוו את הבסיס לצבא ההגנה האווירית והחלל הרוסי הנוכחי וכוחות החלל הרוסיים.
מבחינה ארגונית, היו שני מחוזות PVO עיקריים במשך רוב ההיסטוריה של ברית המועצות לאחר המלחמה, מחוז ההגנה האווירית במוסקבה (הוקם בשנת 1950) ובאקו (הוקם בשנת 1954).
שאר המדינה חולקה בתחילה לאזורי PVO שכיסו את בלארוס, אוקראינה, הבלטיות ומרכז אסיה.
עם זאת, בשנת 1960 נראה כי מרבית אזורי ה-PVO האזורים אורגנו מחדש לשמונה צבאות נפרדים של כוחות ההגנה האווירית – צבא ההגנה האווירית השני, הרביעי, ה-6, ה-8, ה-10, ה-11, ה-14 וה-19. בשנת 1963 הפך חיל ההגנה האווירית העצמאי ה-30 בטשקנט לצבא ההגנה האווירית העצמאי ה-12.
בשנת 1977 התארגנו כוחות האוויר וכוחות ההגנה האווירית מחדש במדינות הבלטיות ובמחוז לנינגרד (ניסוי לניסיון הארגון הגדול מחדש בשנת 1980 המכסה את כל המדינה).
כל יחידות הקרב ב-PVO הועברו ל-VVS, ה-PVO רק שמר על יחידות הטילים נגד מטוסים ויחידות הרדאר – צבא ההגנה האווירית העצמאי השישי פורק, וצבא האוויר ה-15 הפך לכוחות האוויר של המחוז הצבאי הבלטי.
בשנת 1981, ה-PVO של ווייסקה, כיום, נשלל מנכסי פיקוד ושליטה והכשרה רבים שהועברו לחיל האוויר.
בספרה של כריסטינה שלטון, מפורט בסך הכל על 140 בתי ספר לקצינים, שנלקחו מרשימת "הכוכב האדום" מ־17 בינואר 1980. סה"כ, הרשימה כללה 15 בתי ספר לצבא ההגנה האווירית (ארבעה תעופה קרבית, חמישה לרדיו אלקטרוניקה ושישה לטילים נגד מטוסים).
ב־1 בספטמבר 1983 הפיל PVO את טיסת האוויר הקוריאנית 007 לאחר שמטוס המטוס האזרחי עבר למרחב האווירי המוגבל ובטעות נחשב כמטוס ריגול.
בעבר טיסת האוויר הקוריאנית 902 עברה פעם למרחב האווירי של מורמנסק, ונאלצה לבצע נחיתת חירום כאשר מטוס חיל האוויר הסובייטי Su-15 ירה לעברה.
פקידי ממשלת ברית המועצות הודו לבסוף בטעותם בעקבות הזעם הרב של ממשלות דרום קוריאה וארצות הברית.
זה אף הביא להתפטרותו הכפויה והפתאומית של ראש המטה הכללי הצבאי המרשל ניקולאי אוגרקוב, בשנה שלאחר מכן על ידי המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות (מנהיג ברית המועצות) קונסטנטין צ'רניינקו.
טיסתו של מתיאס רוסט למוסקבה במאי 1987 גרמה לטלטלה מסיבית בתוך ה-PVO.
נראה כי לאחר ירי ה-KAL 007 ב-1983, איש לא היה מוכן לתת הוראה להוריד את הססנה 172 הקטן של רוסט, ותוכניות מודרניזציה בתוך ה-PVO הובילו להתקנת מערכות מכ"ם ותקשורת בגבול המדינה שלא יכלו להעביר ביעילות נתוני מעקב למערכות הקרובות יותר למוסקבה.
המפקד הראשי של PVO מרשל א.א.
קולדונוב היה רק בין הראשונים שהודחו מתפקידו.
מעל 150 קצינים, בעיקר מ-PVO, נשפטו בבית המשפט והודחו מתפקידיהם.
מעבר באופן מקיף יותר של קצינים בכירים בכוח גם באופן כללי יותר.
בדצמבר 1994 הפך צבא ההגנה האווירית הרביעי לחיל ההגנה האווירית החמישי, שהפך בשנת 1998 לצבא החמישי של VVS ו-PVO.
בשנת 1998 אוחדו יחידות הצבא והמטה של ה-PVO שנותרו ברוסיה עם חיל האוויר הרוסי שהפך לחלק ממחוז כוחות ההגנה האווירית והאווירית במוסקבה, והצבאות הרביעי, ה-5, ה-6, ה-11 וה-14 של VVS ו-PVO.
מרשל ברית המועצות ליאוניד גובורוב – 1954–1955
מרשל ברית המועצות סרגיי ביריוזוב – 1955–1962
מרשל האווירייה ולדימיר סודטס – 1962–1966
מרשל ברית המועצות פאבל בטיצקי – 1966–1978
מפקד מרשל האווירייה אלכסנדר קולדונוב– 1978 – מאי 1987
גנרל הצבא ויקטור פרודינקוב – ספטמבר 1991 – דצמבר 1997
קולונל-גנרל ויקטור ציניצין – דצמבר 1997 – פברואר 1998
ABM-1 Galosh, טיל נגד טילים
K-5, AA-1 Alkali – טיל אוויר-אוויר לטווח קצר מאוד
K-8, AA-3 Anab – טיל אוויר-אוויר לטווח בינוני
K-13, AA-2 Atoll – טיל אוויר-אוויר לטווח קצר
R-4, AA-5 Ash – טיל אוויר-אוויר לטווח ארוך
R-40, AA-6 Acrid – טיל אוויר-אוויר לטווח ארוך
R-23, AA-7 Apex – טיל אוויר-אוויר לטווח בינוני
R-33, AA-9 Amos – טיל אוויר-אוויר לטווח ארוך
R-60, AA-8 Aphid – טיל אוויר-אוויר לטווח קצר
R-73, AA-11 Archer – טיל אוויר-אוויר לטווח קצר
חיל ההגנה האווירית של איראן (בפרסית: نیروی پدافند هوایی ارتش جمهوری اسلامی ایران) הוא זרוע נגד מטוסים של הצבא הסדיר של איראן ושולט ברשת המכ"ם הצבאית של המדינה.
עד שנת 2008 היה חלק מחיל האוויר.
בשנת 2008 פוצל מערך ההגנה האווירית מחיל האוויר האיראני והוקמה זרוע חדשה של חיל ההגנה האווירית בתוך צבא איראן.
על פי הערכות החיל מונה 15,000 חיילים.
החיל מפעיל מערכי טילי קרקע-אוויר ומכ"ם במטרה להגן על מתקנים קריטיים לאיראן מפני מתקפות חיילות אוויר זרים.
בשנת 2017 דיווח מפקד החיל פרזאד אסמעילי כי מערכת ההגנה האווירית S-300 אשר סופקה על ידי רוסיה, הפכה למבצעית.
בנוסף מפתחת איראן טילי קרקע-אוויר ומערכות מכ"ם בפיתוח מקומי.
בשנת 2021 חנך מפקד החיל מערכת הגנה אווירית חדשה באזור מתקן הגרעין פורדו במקביל דיווח סגן שר ההגנה כי איראן צפויה להציג גרסה חדשה של מערכת ההגנה האווירית בוואר-373 העולה לטענתו על מערכת S-400 הרוסית.
מערך ההגנה האווירית כולל על פי הערכות 12 סוללות בוואר-373, 8 סוללות S-300, עשרות סוללות טילי הוק, 7-10 סוללות SA-15 ובסה"כ כ-160 סוללות טילים נגד מטוסים.
אחמד מייג'הני31 באוגוסט 200816 בינואר 2011בריגדיר גנרל
פרזאד אסמעילי16 בינואר 201129 במאי 2018בריגדיר גנרל
עלי-רזא סבאחי פרד29 במאי 201815 בדצמבר 2025בריגדיר גנרל
חיל ההגנה האווירית של איראן מוזכר בסדרת הטלוויזיה, "טהרן", כאשר בסיס לכאורה של החיל משמש כאחד המקומות שבהם מתרחשת עלילת הסדרה.
במלחמת חרבות ברזל השתתף חיל ההנדסה הקרבית בלחימה נרחבת לאורך שלבי המערכה.
כבר ביום הראשון, במהלך טבח שבעה באוקטובר, סייע החיל באופן משמעותי בהדיפת מתקפת הטרור של חמאס, בטיהור יישובים ממחבלים ובנטרול מטענים.
עם תחילת שלב התמרון הקרקעי ברצועת עזה, פעלו גדודי החיל בלחימה רגלית בשטחים אורבניים ופתוחים, עסקו בחבלה ובהנדסה צבאית, הפעילו כלי צמ"ה ולחמו בלחימה ממוכנת לצד כוחות השריון והחי"ר בעומק הרצועה.
גדודי החיל נטלו חלק בקרבות, ובמיוחד בלוחמת המנהרות במלחמה.
נכון ל־4 ביולי 2025, נפלו במלחמת חרבות ברזל במשימת הגנת הארץ 71 מלוחמי החיל.
בתגובה הכריזה ישראל על יציאה למלחמת חרבות ברזל.
מפרוץ הלחימה פעלו לוחמי חיל ההנדסה הקרבית בלחימה רגלית, לחימה ממוכנת והפעלת כוח צמ"ה כדי לטהר מרחבים ממטעני חבלה ולפרוץ את הצירים החסומים על מנת לפלס את הדרך לחטיבות השריון והחי"ר בטרם הגיעם לשטח הלחימה ולאחר מכן החיל ביצע בשיתופם חיסול מחבלים, השמדת תשתיות ומבני טרור ופעולות צבאיות נוספות.
במהלך הלחימה פעלו גדודי חיל ההנדסה במתכונת של צוות קרב חטיבתי תחת חטיבות שריון וסיוע לכוחות הרגליים אשר נתן מענה בכל נושא
החבלה וההנדסה הצבאית, לחימה רגלית בשטח בנוי ופתוח והפעלת כלי רק"ם.
בתגובה למתקפת הפתע על ישראל באוקטובר 2023 כוחות יהל"ם הוזנקו לזירות הקרב בקיבוץ עלומים ובקיבוץ בארי.
הלוחמים נלחמו בעוטף עזה, חילצו אזרחים (בהם ילדים) והרגו מחבלים ביד מרדכי, כפר עזה ובמסיבת הטבע ברעים.
פלגות הס"פ וסייפן ניטרלו מטעני חבלה וזיכו אמצעי לחימה, כלי נשק, תחמושת וציוד צבאי שנותר על גופות המחבלים שנהרגו.
כתגובה למתקפת הפתע כוח של 14 לוחמים מגדוד 603 בפיקוד המג"ד גלעד מילס הוקפצו להילחם בעוטף עזה, כולל בקיבוץ בארי.
ב-7 באוקטובר נהרגו סרן איתי כהן מפקד צוות ביהל"ם וסגן ניתאי עאמר.
למחרת ב-8 באוקטובר נהרגו וסמ"ר נריה בן דוד, מפקד כיתה בגדוד 603, וסמ"ר אלכסנדר מאסלי, טכנאי נמ"ר הנדסי בגדוד 601, נהרג במהלך פעילות תחזוקה של הכלים בפעילות מבצעית.
את התמרון הקרקעי ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל הובילו דחפורי D9 משוריינים בשיתוף כוחות ההנדסה הקרבית ובחיפוי טנקים וכלי טיס.
לאחר מכן, גדודי החיל פשטו בכניסה רגלית וממוכנת לצד כוחות שריון, חיל רגלים ויחידת יהלום ולוחמי החיל התמודדו עם קרבות קשים, רחפנים חמושים, טילי נ"ט, בתים ממולכדים, מטעני נפץ, מנהרות טרור, היתקלויות מחבלים, השמדת תשתיות, מבנים ובסיסי החמאס ועוד.
בנוסף, אספו חומר מודיעיני בעל ערך רב ואספו אמצעי לחימה רבים.
לאחר קרבות ממושכים, החיל, בשיתוף הכוחות כבשו והשתלטו על אזורים שונים בעזה.
בסריקות מצאו לוחמי ההנדסה גופות של אזרחים שנחטפו ב-7 באוקטובר והשיבו אותם לקבורה בישראל.
דחפורי ה-D9 המשוריינים פורצים צירים, מפוצצים בביטחה מוקשים ומטעני חבלה, הורסים תשתיות טרור, הורסים מבני טרור תוך כדי לחימה בשטח בנוי ומחשפים את השטח על מנת לנטרל סיכונים לכוחות ולחשוף פירי מנהרות.
ד"ר אמיר בוחבוט תיאר את פעילות הדחפורים בתמרון הקרקעי ברצועת עזה:
יהל"ם, כולל פלגות המילואים שלה, לקחה חלק מרכזי בתמרון הקרקעי, בהתמודדות עם מטעני ומלכודות חמאס, בפיצוץ מבני טרור ובהתמודדות עם לוחמת תת-קרקע.
לוחמי פלגות ס'1 ביצעו חקירה, סריקה ומיפוי של המנהרות שאיתרו באמצעים טכנולוגיים ואחרי שהחקירה מוצתה הם השמידו את המנהרות.
בחלק מהמנהרות לוחמי יהל"ם נכנסו רגלית ואף הרגו מחבלים שהסתתרו בהם.
במהלך התמרון נחשפו מספר מנהרות טרור אסטרטגיות גדולות במיוחד: מתחת לבית החולים שיפא, בצפון ג'באליה, מתחת לבית החולים רנתיסי, מתחת ל"רובע הבכירים" בעזה וברובע חמאס בח'אן יונס.