tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1946 הייתה לבלרינה של "הבלט החדש של מונטה קרלו", ורקדה לאורך העונה האחרונה של בלט רוס דה מונטה קרלו של קולונל דה באזיל ב-1947 בלונדון.
מ-1949, הייתה לכוכב "הבלטים של פריז" בניהולו של פטי, שם נודעה במרצה ובהתלהבותה.
היא יצרה את תפקידה המפורסם ביותר, "כרמן", למוזיקה של ביזה לאופרה כרמן.
לצורך התפקיד, גזזה את שערה לתספורת נער קצרה, שהועתקה על ידי נשים רבות .
הצגת הבכורה של הבלט התקיימה בתיאטרון הנסיך בלונדון ב-21 בפברואר 1949, ובהספד שלה בהגרדיאן נאמר, "דבר חושני כמו הדואטים שפטי יצר לנאהבים לא נראה מעולם על במות לונדון." ההצגה יצאה למסע הופעות ממושך בברודוויי, וחזרה בעונה שלאחריה.
ז'נמייר הופיעה לראשונה כזמרת שנסונים ב"Croqueuse de diamants" של פטי ב-1950. שאנסון שחיבר ריימונד שנו זכה ב"גראן פרי דה דיסק".
בהוליווד, הופיעה בסרט המוזיקלי הנס כריסטיאן אנדרסן ב-1952, עם דני קיי ופארלי גריינג'ר.
ב-1954 חזרה לככב בברודוויי, במחזמר "הנערה בטייטס הוורודים".
היא חזרה לפריז ובאותה שנה נישאה לפטי.
בתם ולנטין נולדה כעבור שנה; גם היא תהיה לרקדנית ושחקנית.
ז'נמייר הופיעה שוב בסרט קולנוע בשנת 1956, הפעם ב-"Anything Goes" של קול פורטר, עם בינג קרוסבי, אבל פרט לכך התמקדה בריקוד, לרבות "שושנת הרוחות" ("La Rose des vents") ב-1958 ו"סיראנו דה ברז'ראק" ב-1959, שניהם של פטי.
החל ב-1961, פיתחה קריירה בהצגות רביו בתיאטרון אלהמברה, בלהיטים כמו "Mon truc en plumes".
היא ביצעה את השיר כשהיא בשמלה שעיצב איב סן-לורן, שהיה למעצב הראשי שלה לתלבושות בימה ולביגוד פרטי, ואף לידיד.
השיר, עם תריסר בחורים המחזיקים מניפות נוצות ורודות, היה לנעימת ההיכר הקבועה שלה וחזר בהצגות רביו אחרות של פטי, שהפיק למעלה מ-60 הצגות איתה.
ז'נמייר מתה בשווייץ ב-17 ביולי 2020.
ז'נמייר מוזכרת במילות השיר של פיטר סארסטדט, "Where Do You Go To (My Lovely?" בשורה הראשונה: "את מדברת כמו מרלן דיטריך, ורוקדת כמו זיזי ז'נמייר/את כל בגדייך מעצב פייר בלמיין ובשערך יהלומים ופנינים".
היא מוזכרת גם בשיר "Nothing Is Sacred".
זיזף או זיזף חנית (שם מדעי: Phyllostomus), הוא סוג עטלף בינוני-גדול במשפחת הזיזפיים, הכולל ארבעה מינים החיים באמריקה המרכזית והדרומית.
הסוג תואר מדעית לראשונה בשנת 1799 על ידי חוקר הטבע הצרפתי ברנר-ז'רמין דה לספד וקרוב מבחינה גנטית בעיקר לזיזף חיוור-פנים ובמידה פחותה יותר לזיזף זהוב.
לזיזף גוף חסון ועגלגל, ראש גדול עם גולגולת חזקה ומסיבית וכנפיים קצרות ורחבות.
החרטום קצר ורחב והלוע מעוגל.
כפי שמרמז שמם, בני הסוג מתאפיינים בעיטור עלה אפי גדול ומוארך בצורת זיז שנוטה קדימה ומעניק להם מראה מבעית.
העיטור מתואר כדמוי עלה או חנית וזהו גם המקור לשמם המדעי.
לזיזפים אוזניים ארוכות, רחבות ומחודדות, שיניים גדולות ועיניים חרוזיות קטנות.
על השפתיים יש חריץ בצורת V המוקף ביבלות קטנות.
לזכר יש על הגרון בלוטה נפוחה ומפותחת בעוד שאצל הנקבות היא קטנה ואינה פונקציונלית.
כנף הזנב רחבה ומקיפה לחלוטין את הזנב הקצרצר והדקיק.
הפרווה של הזיזף קצרה וקטיפתית.
צבעה הכללי נע בין כתום לאדמוני, ערמוני, חום שחרחר, חום-אפרורי או אפור.
הגחון והחזה נוטים להיות חיוורים יותר.
הזרועות והרגליים ורודים והכנפיים שחורות.
גודל הזיזפים משתנה בין המינים.
המין הגדול בסוג הוא גם בין העטלפים הגדולים ביותר באמריקה עם מוטת כנפיים של 45 ס"מ ומשקל של 140 גרם בעוד שהמין הקטן בסוג שוקל 20–40 גרם.
הזיזפים מצויים באמריקה המרכזית והדרומית, מדרום מקסיקו עד לארגנטינה.
בית הגידול שלהם מורכב מיערות גשם טרופיים, על גדות נחלים או בשטחים פתוחים של עשב יבש.
במהלך היום הם ישנים במערות, גזעי עץ חלולים, תלוליות טרמיטים או בניינים, בתוך קבוצות המוניות שעשויות למנות אלפי זיזפים.
הם יוצאים לתור אחר מזון בנפרד לפני השקיעה, ומבצעים מספר גיחות לאורך הלילה.
הזיזפים הם יונקים אוכלי כל, ותזונתם העיקרית מורכבת מחסרי חוליות, חרקים, צוף ופירות (במיוחד גויאבה); המינים הגדולים בסוג ניזונים גם ממכרסמים קטנים וציפורי שיר.
הארגון החברתי של הזיזפים מורכב מהרמונות שמכילים זכר אחד ועד 30 נקבות.
הזכרים הצעירים חיים בקבוצות רווקים.
לעיתים קרובות מתרחשים קרבות על השליטה בהרמון בין הזכרים.
הנקבות אינן מושפעות משינוי השליטה על ההרמון ועשויות לחיות באותה קבוצה במשך שנים רבות.
עונת הרבייה מתרחשת באוקטובר עד פברואר והלידות מתרחשות בין אפריל למאי.
הזיזפיות בקבוצה ממליטות צאצא אחד כמעט בו זמנית.
הזיזף הצעיר נתלה על אימו בימים הראשונים ולאחר כשבוע מתחיל לחפש מזון בכוחות עצמו; הוא הופך לעצמאי תוך חודשיים ועוזב את קבוצת ההורים עם צעירים נוספים ליצירת קבוצות חדשות.
זיזף גדול (Phyllostomus hastatus) - נפוץ מגואטמלה עד דרום ברזיל.
זיזף זוטר (Phyllostomus elongatus) - נפוץ ממקסיקו עד ארגנטינה.
זיזף גיאנה (Phyllostomus latifolius) - מצוי בקולומביה, גיאנה, גיאנה הצרפתית וצפון ברזיל.
זיזף חיוור (Phyllostomus discolor) - מזרחית להרי האנדים.
זיזף אוזנן (שם מדעי: Macrotus) הוא סוג של עטלף במשפחת הזיזפיים, הכולל 2 מינים, החיים באמריקה הצפונית.
הסוג תואר מדעית לראשונה בשנת 1843 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי, ומשמעות שמו המדעי היא "אוזניים גדולות".
הזיזפים האוזננים הם עטלפים קטנים למדי: אורך הראש והגוף 50–70 מילימטר, אורך הזנב 35–41 מ"מ ומשקלם 12–20 גרם.
כפי שמרמז שמם, הם מתאפיינים בצמד אוזניים ענקיות ומעוגלות.
הכנפיים שלהם קצרות ורחבות והזנב ארוך.
עיטור העלה האפי שלהם צר וזקוף ודומה לראש חץ.
הפרווה של הזיזפים האוזננים רכה וקטיפתית, וצבעה נע בין חום אפרורי לחום בהיר או אפור בחלק העליון, ואפרפר או לבנבן בחלק התחתון.
הזיזפים האוזננים הם הנציגים הנפוצים ביותר ממשפחתם בצפון אמריקה.
טווח התפוצה שלהם משתרע מדרום מערב ארצות הברית דרך מקסיקו עד לאיי האנטילים ואיי בהאמה.
בית הגידול שלהם מורכב בעיקר ממדבריות ומיערות יבשים, אך באיי האנטילים הם מופיעים גם ביערות גשם טרופיים.
הזיזפים האוזננים פעילי לילה, ומבלים את שעות היום בשינה בקבוצות המוניות של כמה מאות עטלפים.
אזורי הלינה הנפוצים הם מערות ומבנים נטושים.
הזיזפים האוזננים נוהגים לישון כשרק רגל אחת תופסת בתקרה והרגל השנייה פנויה לסירוק וטיפוח.
התזונה של הזיזפים הללו מורכבת בעיקר מחרקים, אך לעיתים קרובות הם אוכלים גם פירות של קקטוסים; את מזונם הם מחפשים לרוב בגובה של מטר וחצי מהאדמה.
הזיזפים האוזננים ידועים ביכולת התמרון המעולה שלהם, שמאפשרת להם לעשות פעלולים באוויר כדי לתפוס טרף או להתמקם במקום הלינה.
הם גם מסוגלים לעוף באיטיות באוויר בחיפוש אחר מזון תוך כדי שימוש באנרגיה מינימלית.
הרבייה מתרחשת בסתיו, אך העוברים מתפתחים באיטיות רבה עד סביבות מרץ; לאחר מכן ההתפתחות ממשיכה כרגיל והלידות מתרחשות בעיקר בין מאי ליולי.
לרוב, נולד צאצא יחיד שנגמל לאחר חודש.
תוחלת החיים של הזיזפים האוזננים עד 10 שנים.
זיזף אוזנן קליפורני (Macrotus waterhousii) - דרום מערב ארצות הברית וצפון מערב מקסיקו.
זיזף אוזנן ווטרהאוס (Macrotus californicus) - איי בהאמה, האנטילים הגדולים, איי קיימן ומקסיקו.
זיזף אוזנן ניספורו (שם מדעי: Trinycteris nicefori) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת הזיזפיים, שמצוי ביבשת אמריקה ומהווה מין יחיד בסוגו.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1949 על ידי הביולוג האמריקני קולין קמפל סנבורן ונחשב בעבר כמין בסוג זיזף ננסי.
לזיזף ניספורו גוף כדורי וקטן וגולגולת צרה ומעוגלת.
אוזניו גדולות וארוכות עם צפירונים קטנים.
הגרון מכוסה בשערות נוקשות וארוכות והלוע רחב ודליל בשיער.
העיטור האפי גדול למדי וצורתו כחץ עבה ומסוגנן.
זיזף ניספורו זעיר למדי: אורך גופו 55–68 מ"מ, אורך זרועותיו 35–40 מ"מ, אורך זנבו 9–13 מ"מ ומשקלו 7–11 גרם בלבד.
הפרווה של הזיזף קצרה וצבעונית.
צבעה הכללי כתום תפוז בוהק, כתום-אדמוני, זהוב, ערמון או חום אפרורי, ולעיתים קרובות היא בעלת צבעים עזים באזור הראש והצוואר.
לאורך הגב יש פס אפור חיוור ודקיק וסביב הפנים מסכה כהה.
הכנפיים והאוזניים בצבע שחור מפויח או מבריק והזרועות והרגליים בצבע בורדו.
העיטור האפי ורוד מלוכלך או אפור.
זיזף ניספורו מצוי באמריקה הדרומית והמרכזית; טווח התפוצה שלו משתרע על דרום ניקרגואה, מרבית קוסטה ריקה, פנמה, קולומביה, וונצואלה, גיאנה, גיאנה הצרפתית, סורינאם, פרו, מזרח אקוודור, צפון בוליביה וברזיל, עם אוכלוסיות מבודדות בטרינידד וטובגו, דרום מקסיקו ובליז, הונדורס וגואטמלה.
חרף טווח התפוצה הרחב, זיזף ניספורו נפוץ בדלילות ונחשב לנדיר יחסית.
בית הגידול שלו מורכב מיער גשם טרופי, והוא מצוי בשפלות עד רכסים הרריים ברום 1,000 מטר מעל פני הים.
הזיזף פעיל בחשיכה, ושיא הפעילות מתרחשת לאחר השקיעה ולפני הזריחה.
את שעות היום הוא מבלה בעצים חלולים, במערות ובמבנים נטושים.
מעבר לכך, אין מידע נוסף אודות האקולוגיה שלו, וסביר להניח שהיא דומה בפרטים רבים לבני הסוג זיזף ננסי.
זיזף ניספורו מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור תפוצתו הרחבה, וחוסר אינדקציות לירידה במספריו בשיעור הנדרש לקטגוריה מאוימת.
זיזף איפנמה (שם מדעי: Pygoderma bilabiatum) הוא סוג של עטלף בינוני במשפחת הזיזפיים, שאנדמי לאזור הדרומי של הים הקריבי ומהווה מין יחיד בסוגו.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1843 על ידי הזואולוג הגרמני יוהאן אנדראס וגנר ולו שני תת-מינים.
לזיזף איפנמה גוף גוצי, ראש רחב וקצר וחרטום קטום ונפוח - כמעט קובייתי.
אוזניו רחבות ומעוגלות עם צפירים קטנים.
עיטור העלה האפי גדול למדי (אורך: 12 מ"מ, רוחב-8.5 מ"מ ) וצורתו כחנית מעוצבת רחבה.
מין זה ידוע בבלוטות הריח הרבות והנפוחות שלו: הן מפוזרות סביב העיניים, בצידי האף ומתחת לסנטר, ויוצרות על הפנים נפיחויות מוזרות ולא סימפתיות בעליל.
הזיזף נטול זנב, וקרום התעופה האחורי שלו באורך בינוני.
אורך הראש והגוף של זיזף איפנמה 36–41 מ"מ, אורך הזרוע 36–41 מ"מ ומשקלו עד 22 גרם, כאשר הגודל משתנה בהתאם למיקום הגאוגרפי.
הזכרים קטנים במקצת מן הנקבות, יש להן 2 טוחנות במקום 3, ובלוטות הריח הנפוחות שלהם גדולות ובולטות יותר משל הנקבות.
בנוסף, לזכרים יש בלוטות נפוחות גם בגפיים.
הפרווה של זיזף איפנמה גסה, צפופה ורכה; באזור החזה והזרועות היא דלילה למדי, ולעיתים נוצרים קטעים של עור חשוף.
צבעה הכללי חום אפרורי, חאקי, בז' או חום זהוב.
על הכתפיים יש כתמים לבנים.
הפנים, הזרועות והרגליים בצבע בורדו או ורוד.
האוזניים והעיטור האפי בצבע צהוב, כתמתם או ורוד.
זיזף איפנמה מצוי במרכז אמריקה הדרומית; טווח התפוצה שלו כולל את דרום ומזרח ברזיל, דרום ומרכז פרגוואי, צפון ארגנטינה ולאורך החלק המרכזי של בוליביה.
ישנן דגימות של המין שנאספו לכאורה בסורינאם, אך אין עדיין אימות לכך שהוא אכן נפוץ בה.
בית הגידול כולל בעיקר יער גשם טרופי, יער סובטרופי יבש ויער משני.
המין נפוץ בעיקר באזור היער האטלנטי הטרופי ובביצות הפנטנל, אך מצוי במידה פחותה גם בכיסי יערות יבשים בתוך הסראדו והסרטאו, בסוואנה טרופית, סוואנת שיחים דוקרנית ובבתה חופית; התפוצה הגאוגרפית שלו גובלת ביער האמזונס מצפון, בגראן צ'אקו הצחיח למחצה במערב ובערבות הפמפס בדרום.
כיתר העטלפים, זיזף איפנמה פעיל בלילה ומבלה את היום בשינה במערות ועצים חלולים.
הזכרים והנקבות חיים בגבהים שונים: הזכרים בשפלות נמוכות מתחת ל-250 מטר מעל פני הים, והנקבות באזורים גבוהים יותר.
זיזפי איפנמה נודדים מדי שנה בין השפלות להרים בהתאם לכמות המשקעים, הטמפרטורות וזמינות המזון.
יש העדפה לטמפרטורה מתונה של 16–23 מעלות צלזיוס, וכמות משקעים שנתית של 1,500 מילימטר ומעלה.
דפוס הנדידה שלו דומה לסוגים מסוימים של קיכליים והוקיים.
זיזף איפנמה הוא אוכל פירות מובהק, ונוטה לאכול פירות בשלים ובשרניים דלי סיבים וזרעים שמתעכלים במהירות.
בין הפירות הנצרכים על ידו לעיתים קרובות ניתן למנות את הפיקוס, המיש ממשפחת הקנאביים, המקלורה מהתותיים, הלוקומה מהספוטיים, המיקוניה מהמלסטומיים והסולנום מהסולניים.
הזיזף עשוי גם ללקק צוף מתפרחות.
הטורפים העיקריים של הזיזף הם שועל הסרטנים ותנשמת לבנה.
עונת הרבייה של זיזפי איפנמה מתרחשת בסתיו או בחורף, וההמלטות מתרחשות בסוף העונה היבשה.
הדבר מאפשר לזיזפיות לגדל את צאצאיהן בתקופה של שפע במזון.
בכל פעם נולד גור יחיד והאם מניקה אותו לפחות חודשיים.
חרף העובדה שהמין נלכד בטבע לעיתים רחוקות, זיזף איפנמה מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), מכיוון שטווח התפוצה שלו רחב יחסית, הוא סובלני למגוון בתי גידול, אוכלוסייתו גדולה למדי, ולא נראה שהוא צפוי בשיעור הנדרש עבור קטגוריות שימור חמורות יותר.
אין איומים משמעותיים על המין והוא מצוי במספר אזורים מוגנים.
זיזף אגה (שם מדעי: Scleronycteris ega) הוא סוג של עטלף קטן ונדיר במשפחת הזיזפיים, שאנדמי למרכז יער האמזונס ומהווה מין יחיד בסוג.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1912 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס, ומעט מאוד ידוע עליו.
לזיזף אגה ראש צר ומוארך, גוף קטן ואוזניים קצרות ומחודדות עם צפירים זעירים.
שפתיו מכוסות בחריצים ויבלות ושסועות במרכז, והשפת התחתונה ארוכה מן העליונה.
לשונו של הזיזף דקיקה וארוכה ומותאמת לליקוט צוף ואבקנים.
העיטור האפי שלו זקוף וקטן למדי, וצורתו כראש חץ מעוצב.
אורך ראשו וגופו של זיזף אגה 57 מ"מ, אורך זרועותיו 33–35 מ"מ, ואורך זנבו 6 מ"מ.
השפתיים והחוטם מכוסים בזיפים ארוכים.
הפרווה של זיזף אגה גסה, צפופה וחדגונית.
צבעה הכללי חום אפרורי, חום קרמל או קקאו והיא שזורה בשיער שחור, בז' ולבן.
הכנפיים שחורות או סגלגלות, והזרועות, הפנים והרגליים בצבע בורדו.
השפתיים והעיטור האפי שחרחרים בדרך כלל.
האוזניים שחורות בקצוות וורודות בחלקן הפנימי.
זיזף אגה אנדמי למרכז האמזונס; טווח התפוצה שלו כולל את צפון-מערב ברזיל, דרום וונצואלה וכנראה גם מזרח קולומביה.
הוא נדיר למדי, וידועים רק 4 מקומות שבהן הוא נוכח בבירור.
בית הגידול שלו מורכב מיער גשם טרופי לח בסמוך לנהרות, נחלים וביצות ואולי גם סוואנה טרופית מיוערת.
בשל מיעוט הדגימות, אין שום מידע על האקולוגיה של זיזף אגה וידוע רק שהוא ניזון מפירות, צוף ואבקנים.
זיזף אגה מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN כמין חסר נתונים (DD), מכיוון שהוא נדיר ביותר עם תפוצה מוגבלת, ואין שום מידע על דרישות בית הגידול הספציפיות שלו וסובלנותו להפרעות אנושיות.
ארגון IUCN מעריך שהמין מאוים באזורים רבים מצד אובדן בית גידול, אך לא ידוע האם אוכלוסיותיו יורדות ברמה המצריכה הכללה בקטגוריית שימור מאוימת.
על פי הארגון, נדרשים מחקרים מעמיקים אודות טווח התפוצה המדויק, גודל האוכלוסייה, האקולוגיה והאיומים המרחפים עליו.
מגמת האוכלוסייה נמצאת כנראה בירידה.
זיזף ארך-לשון (שם מדעי: Glossophaga), הוא סוג של עטלף קטן במשפחת הזיזפיים, הכולל 5 מינים החיים ביבשת אמריקה.
הסוג הוקם בשנת 1818 על ידי הזואולוג הצרפתי אטיין ז'ופרואה סנט-אילר; משמעות השם המדעי של הסוג היא "יונק שאוכל עם הלשון".
לזיזף ארך הלשון יש גוף גוצי ועגלגל, זנב קצרצר וראש גדול וחרטום צר וחרוטי.
אוזניו קצרות ומשולשות עם צפירים זעירים ועיטור העלה האפי שלו בצורת זיז מחודד וזקוף.
הסוג ידוע בלשונו הארוכה והעבה שמכוסה בגבשושיות שעירות ומותאמת לליקוק צוף ואבקנים.
אורך הראש והגוף של הזיזפים ארוכי הלשון 42–61 מ"מ, אורך הזרוע 32–41 מ"מ וארוך הזנב 4–7 מ"מ; המשקל 9–16 גרם.
הזכר גדול במקצת מן הנקבה.
הפרווה של הזיזף ארוך הלשון עבה ורכה.
צבעה נע בין חום בהיר לחום זהוב, אדמדם, אוכרה, חום אפרורי או חום שוקולד כהה.
הגחון נוטה להיות חיוור יותר והפנים בעלות גוון כהה לעיתים קרובות.
החוטם, העיטור האפי ופנים האוזניים ורודים.
הזיזפים ארוכי הלשון מצויים באמריקה המרכזית והדרומית.
המינים בסוג מפגינים הסתגלות למגוון בתי גידול, ומצויים ביערות יבשים, כיסי סבך, יערות לחים, יערות ירוקי-עד ומטעי בננות.
עם זאת, בתי גידול לחים מועדפים יותר בשל היותם שופעים בפרחים.
הזיזפים מצויים הן בשפלה והן ברכסי הרים עד רום 2,600 מטר מעל פני הים.
במהלך היום, הם מוצאים מחסה במערות, נקיקים וחללי עצים, לצד מבנים נטושים, גשרים ופירי כרייה.
הם לנים בקבוצות קטנות בדרך כלל, אך לעיתים מתקבצים במושבות גדולות של עד 1,000 פרטים במקומות מחסה מועדפים.
מושבות גדולות מורכבות לרוב בעיקר מנקבות וצאצאיהן.
הזיזפים ארוכי הלשון ניזונים בעיקר מצוף פרחים ואבקנים ומשמשים כמאביקים חשובים.
הם נוטים לתור אחר מזון בסמיכות לנחלים ונהרות שבהם יש מקורות מזון מגוונים.
לזיזף יש מסלול תעופה קבוע מדי לילה שאורכו 150–250 מטר ולעיתים אף ק"מ וחצי, שבו הוא מחפש את מזונו.
מלבד המסלול, הזיזף מחזיק טריטוריה קבועה קטנה סביב תפרחות מועדפות (לא יותר מ-10 מטר רבוע), ומגן עליה מפני זיזפים פולשים בקולות צווחניים שנשמעים גם לאוזן אנושית.
הזיזף משתמש בלשונו הארוכה והשעירה ובחוטמו המחודד כדי לתחוב את ראשו לתפרחות ולחלץ משם צוף ואבקנים באמצעות ליקוק.
פירות וחרקים רכים נאכלים בעיקר כאשר הפרחים אינם זמינים.
בהתאם לזמינות המזון, הזיזפים מסוגלים להתרבות מספר פעמים בשנה.
לאחר תקופת היריון של 2–3 חודשים, הזיזפית ממליטה צאצא יחיד ולעיתים נדירות תאומים שנצמדים לאם בימים הראשונים.
בגיל 25–28 ימים, הזיזף הקטן מסוגל לעוף בכוחות עצמו ונגמל בהדרגה.
תוחלת החיים המרבית של המין היא 10 שנים.
זיזף ארך-רגל (שם מדעי: Macrophyllum macrophyllum) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת הזיזפיים, שמצוי באמריקה הדרומית והמרכזית ומהווה מין יחיד בסוגו.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1821 על ידי הזואולוג הגרמני היינריך רודולף שינץ ולו 3 תת-מינים.
לזיזף ארך הרגל תכונות מורפולוגיות ייחודיות המותאמות לציד חרקים בסביבה מימית, דוגמת רגליים ארוכות, כפות גדולות, טפרים חזקים וקרום תעופה גדול ורחב.
הוא נוהג לצוד ולחפש את מזונו אך ורק מעל מקורות מים ומשתמש באיכון הד עם פולסים גבוהים מהרגיל.
לזיזף ארך הרגל ראש גדול עם גולגולת קצרה ומסיבית, חוטם רחב וגוף שמנמן.
האוזניים גדולות, רחבות ומחודדות עם צפירים בינוניים.
עיטור העלה האפי של המין הוא בין הגדולים במשפחה (קטן רק משל זיזף החרב), וצורתו כחנית ארוכה.
בחלקו התחתון של העיטור יש תלתן בשרני הסובב את הנחיריים.
על שפתו התחתונה של הזיזף ישנו עיטור בשרני קטן דמוי כפתור פרחוני שמכוסה בטבעות קטנות וביבלת מרכזית.
כפי שמרמז שמו, המין מתאפיין ברגליים ארוכות באופן חריג, שאורכן נע בין 13 ל-16 מ"מ.
כפות הרגליים גדולות, רחבות ומצוידות בטפרים גדולים וחזקים שייתכן וממסייעים לו לחטוף את טרפו מעל המים.
הזנב גם הוא חריג באורכו, וקרום התעופה האחורי דקיק, רחב ומוארך במיוחד; הקרום מכוסה במרכזו ובקצהו בקשתות ייחודיות של בליטות משוננות קטנות לצד רפידות קטנות רבות המפוזרות על פני כל משטח הקרום.
הפרווה של הזיזף ארך הרגל ארוכה ורכה.
צבעה הכללי משתנה בין אפור כהה לחום אפרורי, חום ביסטר כהה או מפויח, חום זית, זהוב, חלודה ואפילו שחור מבריק.
אזור הגחון נוטה להיות בהיר מעט.
האוזניים, העיטור האפי והכפתור הפרחוני בצבע שחרחר או חום חלודה.
הכנפיים שחרחרות, הזרועות והרגליים בצבע בורדו, וקרום התעופה האחורי שחור סגלגל עם טבעות בהירות וכהות.
הזיזף ארך הרגל מצוי באמריקה הדרומית והמרכזית; טווח התפוצה שלו כמעט על כל ברזיל (למעט אזור הפמפס), צפון מזרח ארגנטינה, מזרח פרגוואי, צפון בוליביה, צפון ומרכז פרו, אקוודור, קולומביה, וונצואלה, גיאנה, גיאנה הצרפתית, סורינאם, פנמה, קוסטה ריקה, גואטמלה, ניקרגואה, בליז, הונדורס, אל-סלבדור, ודרום מקסיקו.
בית הגידול של הזיזף ארך הרגל כולל יער נשיר טרופי, יער גשם טרופי וקרחות יער.
הגורם המכריע בבחירת בית הגידול הוא הקרבה למקורות מים דוגמת אגמים, נהרות, נחלים, ביצות ומפרצים שבהם המין מחפש את מזונו.
הזיזף פעיל בשעות הלילה ומבלה את שעות היום בלינה במגוון אתרים: החל מחורבות ואתרים ארכאולוגים, דרך עצים חלולים, בניינים, גשרים מעל נהרות ונחלים, ספינות נטושות, מנהרות השקיה, בורות מים ומערות ים.
הוא חי בבדידות או בקבוצות של עד 70 פרטים, לעיתים קרובות בחברת עטלפים אחרים מהסוגים: זיזף חסר-זנב, זיזף ארך-לשון, שפתן משופם, אשמן כלבי וערפד שעיר-רגליים.
הזיזף ארך הרגל חי בשטח מחיה קבוע שגודלו מגיע עד ל-150 דונם, כאשר שטחן של הנקבות גדול משל הזכרים.
מאפיין זה יוצא דופן עבור עטלפים קטנים שחיים בשטח מחיה קטן בהרבה.
הזיזף נייד במיוחד, וסורק מדי לילה שטחים גדולים בחיפוש אחר מזון.
כיתר הזיזפים, הזיזף ארך הרגל מחפש את טרפו באמצעות איכון הד וחוטף אותו תוך כדי טיסה.
העיטור האפי שדרכו עוברים הפולסים (גלי הקול) מבית הקול, מסייע לו למקד אותם לעבר האזור הרצוי.
בניגוד לזיזפים רבים שמשתמשים בפולסים חלשים ומכונים בשל "העטלפים הלוחשים", הזיזף ארך הרגל מפיק פולסים רבי עוצמה לאיתור טרפו (כ-110 דציבלים), כשעוצמת הפולסים מותאמת לסביבה: אזור עם עומס אקוסטי יגרום לזיזף להפחית את גלי הקול, בניגוד לאזור פתוח.
נוסף על כך, הוא המין היחיד במשפחת הזיזפים שמסוגל לקבל ולנתח הד חוזר בתדר שעולה על 160 הרץ.
ההרגל של המין לחפש מזון בסביבות פתוחות יותר, מאפשר לו להשתמש בפולסים גבוהים בכדי לסרוק אזור גדול יותר ולאתר במהירות פריטי טרף פוטנציאליים.
תדירות הפולסים המופקים על ידי הזיזף עולה ככל שהוא מתקרב למטרה המבוקשת, בכדי לאמוד את המיקום המדויק של הטרף עד לרגע לכידתו.
אף על פי שהפקת פולסים בתדירות גבוהה מכריחה אותו להפסיק את ההאזנה להד המוחזר מהר יותר, צמצום המרחק מהמטרה מספיק בשביל לקבל את ההד חזרה ולנתח אותו לפני הקריאה הבאה.
מאחר שהמורפולוגיה הייחודית של הרגליים מזכירה מאוד את זו של עטלף הבולדוג והנשפון הדייג, התזונה של המין עניינה במיוחד את חוקרי הטבע.
ההנחה הרווחת הייתה, שהמין ניזון בעיקר מציד חרקים מימיים, אך ניתוח תכולת הקיבה של המין העלה שהוא ניזון גם מחרקים מכונפים רגילים, מרצי מים ומדם.
הרגליים הארוכות והכפות הגדולות משמשות את הזיזף לשלות חרקים מימיים או חרקים מכונפים המתעופפים צמוד למים, וזאת בניגוד לעטלפי חרקים אחרים שחוטפים אותם עם הפה.
קרום התעופה הרחב והארוך של המין, נמתח למקסימום במהלך הטיסה מעל המים ומתפקד כמחסום בפני חרקים שמנסים להימלט מרגלי הזיזף.
מחקר שהתבצע באחד מאיי תעלת הפנמה, העלה שהזיזף ארך הרגל יוצא דופן משאר המינים במשפחתו בכך שהוא מחפש את טרפו אך ורק מעל המים ולא יותר מגובה חצי מטר.
הטיסה המהירה של הזיזף בסמוך לגופי המים חסרי המכשולים, גורמת לאפקט קרקע מתמשך שמפחית את כוח הגרר, ובהתאם לכך, הזיזף מקטין מאוד את בזבוז האנרגיה על הטיסה; תופעה זאת מסבירה את יכולתו של הזיזף הקטן לגמוע מרחקים ארוכים מדי לילה מבלי להתעייף.
הזיזף מתמקד רוב הלילה במספר מצומצם של גופי מים עתירי חרקים שפזורים על פני שטח המחיה הרחב שלו ומתחלפים אחת לכמה זמן; ככל הנראה, מדי לילה הזיזף רוכש "מטרות" פוטנציאליות חדשות תוך כדי טיסה עבור היום הבא ומתעדכן בהידלדלות המזון במקומות הישנים.
בדרך זו, יש לו ידע מפורט על אתרי ההאכלה בשטח, כך שהוא עף רק לאזורים שבהם יוכל להחזיר את האנרגיה שהוציא.
עונת הרבייה מתרחשת כנראה בין ספטמבר לדצמבר והזיזפית ממליטה צאצא יחיד בכל פעם.
הזכר יוצר לעצמו הרמון של מספר נקבות, וכדי לשמור עליהן מפני זכרים אחרים הוא ממעט לבצע גיחות ארוכות במהלך שיחור המזון.
הזיזף ארך הרגל מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בגלל הטווח הרחב של תפוצתו, אוכלוסייתו הגדולה, נוכחותו באזורים מוגנים רבים, סובלנותו לשינויים בבית הגידול, וחוסר אינדיקציה לירידה משמעותית.
אובדן בית גידול באמצעות כריתת יערות מהווה איום מקומי על אוכלוסיות מבודדות.
זיזף דריאדה או זיזף קפישאבה (שם מדעי: Dryadonycteris capixaba) הוא סוג של עטלף קטן ונדיר במשפחת הזיזפיים, שאנדמי לחוף המזרחי של ברזיל ומהווה מין יחיד בסוגו.
המין התגלה רק בעשור השני של המאה ה-21, ופרטים רבים אודותיו אינם ידועים עדיין.
מבחינה חיצונית הוא מזכיר את הסוגים: זיזף ארך-לשון קטן וזיזף זנבתן.
זיזף דריאדה נתגלה בשנת 2011 לאחר בחינה מדוקדקת של דגימות זיזפים באוספי מוזיאונים שתוארו כשייכות לסוג זיזף ארך-לשון.
הסוג תואר מדעית לראשונה בשנת 2012 על ידי מספר חוקרים אמריקנים וברזילאים על בסיס שלוש דגימות שנאספו סביבות העיר ליניארס.
השם המדעי של הסוג משמעותו "העטלף מדריאדה"; במהלך המאה ה-19, הבוטנאי הגרמני קרל פרידריך פון מרטיוס יצא למסע בברזיל בשליחותו של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה.
במהלך מסעו, פון מרטיוס העניק לכל אזור פיטוגאוגרפי שתיאר, שם של אחת מהנימפות במיתולוגיה היוונית.
לאזור המוכר כיום כיער האטלנטי, הוא קרא "דריאדה" על שם נימפה מיתולוגית שחיה בעצים.
לפיכך "העטלף מדריאדה" משמעותו העטלף שאנדמי ליער האטלנטי.
השם המדעי של המין הוא על שם הקפישאבס - הילידים הברזילאים של מדינת אספיריטו סאנטו שבה המין נתגלה.
לזיזף דריאדה גוף קטן וחביתי וראש צר וחרוטי.
הלוע ארוך ומחודד עם לסתות בולטות.
האוזניים קטנות וקמורות עם צפירים זעירים.
העיטור האפי בצורת ראש חץ מחודד והלשון ארוכה ומכוסה גבשושיות.
הזנב קצרצר ומכוסה כולו בכנף הזנב שארוכה יחסית.
זיזף דריאדה הוא מין קטן למדי: אורך ראשו וגופו 49–56 מ"מ, אורך הזרוע 29–32 מ"מ ואורך הזנב 4–6 מ"מ; משקלו 5 גרם בלבד.
הפרווה של הזיזף צפופה, רכה וצמרירית.
צבעה הכללי חום ערמוני, חום אדמדם או חום זהוב, כשבסיס השיער כתמתם או צהוב.
הגחון חיוור במקצת, אך עדיין כהה ביחס לזיזפים אחרים.
על הגב יש דפוס טריקולור של חום וזהוב.
הסנטר, השפתיים, קצות האוזניים והעיטור האפי בצבע שוקולד כהה.
פנים האוזניים ורוד, הזרועות והרגליים צהבהבים או שחורים.
הכנפיים בצבע שחור מבריק או מפויח.
זיזף דריאדה מצוי במזרח ברזיל לאורך קו החוף, ונחשב בתחילה כאנדמי למדינת אספיריטו סאנטו; עם זאת, דגימות נוספות שנאספו ב-2014 בצפון-מזרח ברזיל מצביעות על טווח רחב בהרבה שגולש עמוק לתוך באהיה, פרנמבוקו, אלגואס, סרז'יפה ומינאס ז'ראיס.
בית הגידול של המין מורכב מיער גשם טרופי, יער נשיר למחצה ויער אומברפילי על גבול הסראדו, עם פסיפס של מחשופי סלע, יער גדותיים, שיחי קטינגה, ביצות דקלים וסוואנה טרופית מיוערת.
תפוצת הזיזף אינה רציפה, אלא מפוזרת על פני מובלעות של יערות לחים בתוך בית גידול סובטרופי יבש יחסית.
זיזף דריאדה ניזון בעיקר מצוף ואבקנים, ומסתייע לצורך כך בחוטמו המחודד ובלשון הארוכה בשביל לחלץ את מזונו מתפרחות.
אין מידע על האקולוגיה של המין.
זיזף דריאדה מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN כמין חסר נתונים (DD) מכיוון שהוא מין חדש יחסית והדרישות האקולוגיות שלו אינן ידועות.
טווח התפוצה שלו מתעדכן כל העת ומתרחב צפונה ומערב, ומשקף את הידע הנוכחי המוגבל על המין.
המין סובל מאובדן בית גידול לטובת חקלאות וכריית מינרלים, ואין אזורים מוגנים ברחבי טווח התפוצה שלו.
נדרשים סקרים מקיפים ומחקרים אקולוגיים וביולוגים כדי לקבוע את מצבו.
זיזף האזמל (שם מדעי: Glyphonycteris) הוא סוג של עטלף במשפחת הזיזפיים, הכולל 3 מינים, החיים ביבשת אמריקה.
הסוג הוקם בשנת 1896 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס וקרוב מבחינה גנטית לסוג זיזף ננסי.
הסוג נקרא על שם צורת השיניים החותכות העליונות שלו.
לזיזפי האיזמל ראש גדול, גוף כדורי וזנב זעיר.
האוזניים גדולות ורחבות (28-17 מ"מ) עם צפירים קטנים, העיניים זעירות והחרטום גדול וקרנפי.
על הסנטר זוג יבלות עור גדולות.
עיטור העלה האפי של הסוג גדול למדי ונוטה קדימה וצורתו כשל חנית רחבה.
הסוג ידוע בחותכות הקדמיות הגדולות שלו שצורתן כאזמל וכמעט זהות באורכן לניבים.
אורך הראש והגוף של זיזפי האיזמל כ-70 מ"מ, אורך הזנב 10 מ"מ ואורך הזרועות 44–50 מ"מ.
אורך הזרועות וצבע הפרווה משמשים כסימן זיהוי עיקרי בין המינים בסוג.
לזיזפי האיזמל פרווה צפופה וצמרירית.
צבעם חדגוני, ונע בין חום שוקולד לחום אפרורי, חום בהיר, אוכרה, זהוב או אפור דהוי.
לעיתים יש כתמים כהים סביב העיניים והמצח או במרכז הגב.
הכנפיים שחרחרות או סגלגלות, והזרועות, הרגליים והחוטם בולטים בצבעם הארגמני-בורדו.
זיזפי האיזמל מצויים באמריקה הדרומית והמרכזית.
בית הגידול שלהם מורכב מיערות גשם טרופיים, ביצות או סוואנות גשומות, וכולם יש נוכחות מסוימת ביער האמזונס.
הם חיים לרוב בשפלות, אך עשויים להיות נוכחים על מדרונות הרריים עד רום 1,100 מטר מעל פני הים.
זיזפי האיזמל פעילים בשעות הלילה, וצדים בעיקר חרקים גדולים שנישאים ונאכלים לאחר מכן במקום מסתור; מדי פעם הם מגוונים את תזונתם בפירות קטנים ובדו-חיים.
בשעות היום הזיזפים תופסים מחסה במערות ועצים חלולים, ולנים במושבות בינוניות של עד 75 פרטים.
מעבר לכך, אין מידע רב אל אורח החיים והביולוגיה של המינים בסוג.
זיזף אזמל בן (Glyphonycteris behnii) - אזור הסראדו והפנטנל מזרחית לאלטיפלאנו (בעיקר צפון בוליביה, מרכז פרו, ומערב ברזיל).
זיזף אזמל דייוויס (Glyphonycteris daviesi) - אזור גויאנה, אגן האמזונאס וחוף האוקיינוס האטלנטי.
זיזף אזמל טריקולור (Glyphonycteris sylvestris) - אזור גויאנה, דרום ברזיל, וחלקים מאמריקה המרכזית.
זיזף הבננה או זיזף החצוצרה (שם מדעי: Musonycteris harrisoni) הוא מין של עטלף ייחודי במשפחת הזיזפיים, שאנדמי למקסיקו ומהווה מין יחיד בסוגו.
הוא מתאפיין בחרטום מוארך באופן קיצוני ובלשון ארוכה במיוחד.
תכונות אלו מותאמות עבור איסוף מזונו העיקרי - צוף של פרחי בר ובננות.
הזיזף חי בבדידות או בקבוצות קטנות ביערות וכיסי סבך.
הוא מאוים מצד אובדן בית גידול.
זיזף הבננה שייך לתת-משפחת זיזפים ארוכי-לשון במשפחת הזיזפיים, והוא קרוב פילוגנטית וחיצונית בעיקר לטקסון המונוטיפי זיזף חזיר; למעשה, בשנים הראשונות לאחר גילויו היה סברה בקרב הזואולוגים ששניהם צריכים להיות מסווגים תחת סוג אחד.
סוגים נוספים בעלי קרבה גנטית פחותה הם זיזף אנדרווד, זיזף אגה, זיזף ארך-לשון וזיזף חד-עלה.
זיזף הבננה תואר מדעית לראשונה בשנת 1960 על ידי הזואולוגים האמריקנים ויליאם ג'וסף שאלדאך וצ'ארלס אלברט מקלפלין ומוגדר כטקסון מונוטיפי.
השניים העניקו לו את השם המדעי Musonycteris harrisoni שמשמעותו "עטלף בננה של האריסון" בתור מחווה לאחד התומכים במחקר השדה שלהם; בניגוד לאמונה הרווחת, הכינוי זיזף בננה או עטלף בננה אינו קשור לחרטום המוארך של המין אלא נועד לציין את העובדה שהמין נתגלה בחורשת בננות.
למין זה שני שמות נוספים פחות מוכרים: זיזף החצוצרה - מציין את החרטום המוארך שמזכיר חצוצרה וזיזף חוטמני קולימה על שם מדינת קולימה המקסיקנית שבה המין נתגלה.
זיזף הבננה מתאפיין בגוף קומפקטי, ראש חרוטי צר, גולגולת עגולה וכנפיים בינוניות.
סימן ההיכר שלו, הוא חרטומו הארוך, הצר והמחודד שארוך יותר מכל מין אחר בסדרת העטלפים.
האוזניים קטנות, קעורות ומעוגלות והן מופרדות היטב זו מזו.
עיטור העלה האפי של הזיזף דק ומחודד ומזדקף בצורת זיז או קרן; הוא ממוקם בקצה החרטום סביב הנחיריים.
זיזף הבננה ידוע גם בלשונו הארוכה והדקיקה שאורכה כאורך גופו (כ-76 מ"מ).
החרטום והלשון המוארכים מאפשרים לזיזף לחלץ צוף ממגוון פרחים, כולל תפרחות ארוכות וצרות שנמצאות מחוץ להישג לשונם של עטלפים אחרים.
הזנב קצר ומכוסה בכנף הזנב הגדולה והמפותחת.
מלבד המשקל, הדו-צורתיות הזוויגית באה לידי ביטוי בגולגולת שארוכה וחזקה יותר אצל הזכרים.
בהתאם לתזונה המבוססת על נוזלים, השיניים של הזיזף מנוונות, צרות וקטנות; החותכות התחתונות נעדרות והחותכות העליונות מופרדות משאר השיניים.
הפרווה של זיזף הבננה קצרה, צפופה ורכה.
השערות מחוספסות יותר מזיזפים אחרים ומאפשרות לשכבה ניכרת של אבקנים להידבק לפרווה כאשר הזיזף מבקר פרחים.
צבעה הכללי בהיר למדי ונע בין כתמתם לאוכרה, זהוב, חאקי, חום אפרורי או אפור כסוף כאשר בסיס השיער לבן או צהבהב.
הכתפיים והגחון חיוורים יותר וצבעם נע בין אפרפר חיוור לצהבהב, שנהב או לבנבן.
הכנפיים שחורות או חומות כהות, והזרועות, הרגליים והחרטום בצבע בורדו.
האוזניים ורודות בבסיס ושחרחרות באפרכסות, והעלה האפי ורוד מלוכלך או שחרחר.
זיזף הבננה אנדמי לדרום-מערב מקסיקו.
התפוצה שלו מצומצמת למדי (כ-20,0000 קמ"ר) וכוללת את המדינות המקסיקניות: קולימה, חליסקו, פואבלה, מורלוס, גררו ומיצ'ואקאן.
התפוצה הקטנה מיוחסת לכך שהמין אינו יכול לשרוד בטמפרטורות קרירות מדי.
יש שונות גנטית מסוימת בין הזיזפים הצפונים לדרומים בשל רכס סיירה מדרה שחוצה את האזור ומגביל במקצת את התנועה.
בית הגידול של הסוג מורכב מיער נשיר טרופי, יער גדותיים, יער עננים ובתה סובטרופית קוצנית לחופי האוקיינוס השקט, כשהצמחייה הדומיננטית באזור כוללת תמרהינדי פראי, גופנן, קסאלפיניה, ברוסימום וטבבויה.
אזור זה מתאפיין בקיץ גשום בין יולי לאוקטובר ובחורף יבש במיוחד בין נובמבר למאי.
הזיזף נוכח באזורים הרריים עד רום 1,700 מטר מעל פני הים.
זיזף הבננה נדיר יחסית בטבע ובשל כך אין מידע רב על אורח חייו.
הזיזף פעיל לילה וחי בקבוצות קטנות של 3 פרטים או בבדידות.
הוא עשוי גם לחלוק מקום לינה עם זיזף ארך-לשון, זיזף אוזנן וערפד מצוי.
הזיזף מבלה את שעות היום בשינה על גזעים, סלעים, כפות של בננה, תעלות, גשרים ומערות ועשוי לנדוד במהלך העונות בתגובה למחסור במזון; עם זאת, נדידה אצלו פחות שכיחה מאצל זיזפים אחרים, והיכולת שלו לחיות באזור קבוע לאורך השנה מיוחסת לחרטום הארוך שמאפשר לו לנצל את כל הפרחים הזמינים.
הטורפים העיקרים שלו כוללים דורסי לילה, חתוליים, ראקוניים ונחשים.
זיזף הבננה ניזון בעיקר מצוף, אך צורך גם בדרך אגב אבקנים וחרקים קטנים שבהם הוא נתקל במהלך יניקת צוף.
בניגוד לזיזפים רבים שעשויים להתבסס על פירות וחרקים בעונה היבשה, חרטומו הארוך של זיזף הבננה מונע ממנו להתבסס על מזון מוצק ומגביל אותו בעיקר למזון נוזלי; בשל כך, הוא אינו בררן במזונו, וניזון מצוף של כל הפרחים הזמינים בסביבת המחיה שלו.
בין הפרחים השכיחים כמקור צוף עבור הזיזף, נמנים באשן, בומבק מדומה, קראטאיבה, אגבה, הליקטרס, מיני קקטוס ובננות מעובדות.
את האבקנים שנדבקים לגופו במהלך יניקת הצוף (בעיקר אבקנים של גופנן, אלנוס, סייבה ולפופית), הזיזף בדרך כלל מלקק ואוכל במהלך טיפוח הפרווה והם משמשים כמקור יחידי של חנקן עבורו.
בשל מיעוט תצפיות בטבע, יש מחקרים סותרים לגבי הזמן שבו עונת הרבייה מתרחשת: מחקר אחד טוען שהיא מתרחשת במהלך העונה היבשה ומחקר אחר טוען שהיא מתרחשת בעונת הגשמים.
ייתכן אם כן, שהרביה מתרחשת לאורך השנה.
אורך החרטום של הזכר משפיע על סיכוייו להתרבות, שכן הצאצא יוכל לשרוד טוב יותר עם חרטום מוארך שמקנה גישה לצוף.
הזיזפית ממליטה גור יחיד לאחר היריון של מספר חודשים והיא נושאת לבדה בטיפולו.
הזיזפים הצעירים מתפתחים במהירות ונגמלים תוך מספר שבועות.
זיזף הבננה מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), בשל טווח התפוצה המצומצם, אוכלוסייה שקטנה מ-10,000 פרטים, ולאור ההערכה שהוא צפוי לחוות ירידה בשיעור של 10% עד שנת 2025 כתוצאה מאובדן בית גידול שנגרם מהמרת יערות לחקלאות, הרחבת התיישבות אנושית או מפריצת שריפות גדולות.
זיזף הבננה נחשב למין מוגן בחוק המקסיקני ונוכח במספר אזורים מוגנים.
זיזף החרב (שם מדעי: Lonchorhina) הוא סוג של עטלף יוצא דופן במשפחת הזיזפיים, הכולל 6 מינים, החיים באמריקה הדרומית ובחלקים מאמריקה המרכזית.
הסוג תואר בשנת 1863 על ידי הזואולוג הבריטי רוברט פישר טומס שקרא לו בלטינית "אף-חנית", על שם עיטור העלה האפי הייחודי והבולט שלו שהוא הארוך ביותר בקרב העטלפים.
לזיזף החרב ראש גדול, שעיר ורחב, גוף כדורי וקומפקטי וצוואר עבה.
זנבו הדקיק ארוך למדי וחוצה את כל קרום התעופה האחורי.
כפי שמרמז שמו, זיזף החרב מפורסם בעיטור העלה האפי החרוטי והרחב שלו שהוא הארוך ביותר בקרב העטלפים וקצהו גבוה יותר מהגולגולת; צורתו של העיטור הבשרני כלהב של חרב או חנית ארוכה, והוא עשוי לצמוח אנכית או לנטות מעט קדימה.
למרות שהחרב תופסת את מרב תשומת הלב, העיטור אינו מסתכם בכך; בבסיס החרב - באזור הסמוך לעיניים, ישנו גידול בשרני קטן יותר בצורת תלתן שבשני צדדיו בליטות דוקרניות גדולות, ומתחתיו 5–7 בליטות מחודדות קטנות.
האוזניים הענקיות של הזיזף גם הן בעלות מראה מוזר למדי: האפרכסות רחבות ועמוקות, הקצוות החיצוניות מתאפיינות במגרעות וקמטים גדולים, ואילו הקצוות הפנימיות קשיחות, זקופות ומחודדות ובמבט חזיתי נראות כזוג קרניים.
בנוסף לכך, גם זוג הצפירים באוזני הזיזף עבים, ארוכים ומחודדים ונראים כזוג קרניים נוספים.
השילוב של העיטור הייחודי והארוך עם האוזניים הענקיות והמקורננות מקנות לזיזף החרב מראה מבעית למדי.
הפרווה של זיזף החרב ארוכה, עבה וצמרירית.
צבעה משתנה בהתאם למין, ונע בין כתום אדמוני לחום אפרורי, זהוב, חום קפה, אוכרה או שוקולד כהה.
הכנפיים, הזרועות, האוזניים, הצפירים והחרב המפורסמת בצבע סגלגל עד שחור מבריק.
הפנים והחלק התחתון של העלה האפי חיוורים יותר.
זיזפי החרב מצויים באמריקה הדרומית ואמריקה המרכזית.
הם מאכלסים מגוון רחב של בתי גידול - מיערות גשם טרופיים עד לסוואנות יבשות, ביצות ושטחים חקלאיים מעובדים.
הם פעילים כיתר בני משפחתם בשעות הלילה, ומבלים את שעות היום בשינה במערות בתוך מושבות המוניות של עד 500 פרטים (לעיתים קרובות לצד מיני עטלפים אחרים).
הם יוצאים לפעילות רק כשחשוך לחלוטין, לעומת מינים רבים שיוצאים לפעילות כבר בשקיעה.
התזונה של זיזפי החרב מורכבת כמעט אך ורק מחרקים ועכבישאים, עובדה שהופכת אותו למדביר ביולוגי אשר מועיל מאוד לחקלאות.
יכולת איכון ההד של זיזף החרב היא המפותחת ביותר בקרב העטלפים, ונמצא שהוא העטלף היחיד שמסוגל לזהות רשתות ערפל המשמשות את חוקרי הטבע ללכידת עטלפים בטבע.
במספר מקרים, חוקרי טבע פרסו רשתות ערפל בסמוך למערות עם מושבות עטלפים מוערבות, ובעוד שכל מיני העטלפים נלכדו בתוכם, זיזפי החרב הבחינו מבעוד מועד ברשת, עצרו בפתאומיות באוויר וטיפסו מעל הרשת או חזרו לאחור.
האקולוקציה המעולה של זיזף החרב היא ככל הנראה גם הסיבה למיעוט דגימות מסוג זה באוספים זואולוגים.
זיזפי החרב מתרבים בסוף עונת הגשמים או בתחילת העונה היבשה; ההיריון של הזיזפית נמשך לאורך העונה היבשה, וההמלטה מתרחשת בתחילת עונת הגשמים שאז יש מזון בשפע.
זיזף חרב אורינוקו (Lonchorhina orinocensis) - אגן נהר אורינוקו ולוס יאנוס.
זיזף חרב טומס (Lonchorhina aurita) - המין הנפוץ.
מצוי בצפון ברזיל, אזור גויאנה, פנמה, ודרום מקסיקו.
זיזף חרב מרינקל (Lonchorhina marinkellei) - גבול ברזיל-קולומביה.
זיזף חרב פרננדז (Lonchorhina fernandezi) - אנדמי לאזור מצומצם בלוס יאנוס, ונצואלה.
זיזף חרב צפוני (Lonchorhina inusitata) - אזור גויאנה וצפון ברזיל.
זיזף חרב צ'יריביקטי (Lonchorhina mankomara) - נתגלה ב-2016 בתוך הפארק הלאומי צ'יריביקטה.
זיזף המצחייה (שם מדעי: Sphaeronycteris toxophyllum) הוא מין של עטלף קטן במשפחת הזיזפיים, שמצוי באמריקה הדרומית ומהווה מין יחיד בסוגו.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1882 על ידי הזואולוג הגרמני וילהלם פיטרס, וקרוב מבחינה גנטית לסוגים זיזף קמוט-פנים וזיזף לבן-כתף.
לזיזף המצחייה גוף גוצי וקטן, וגולגולת כדורית ומסיבית חסרת חרטום.
הפנים החשופות רחבות וקצרות במיוחד, והן מזכירות מאוד את פניו של הזיזף המקומט אך ללא הקמטים המודגשים.
האוזניים עגולות ורחבות עם צפירים קטנים והקצה שלהן מחודד ופונה אחורנית.
העיניים גדולות ובולטות עם אישונים בצבע זהוב או זית.
הפה דביק ורחב מאוד והשיניים ארוכות וחדות בדומה לשיניו של הזיזף לבן הכתף עם מספר תכונות מורפולוגיות שונות.
סביב הנחיריים, יש עלה אפי בינוני בצורת עלה.
אורך הראש והגוף של זיזף המצחייה 52–63 מ"מ, אורך הזרוע 36–42 מ"מ ואורך האוזניים 13–17 מ"מ; משקלו עד 18 גרם.
הנקבות עשויות להיות גדולות במקצת מן הזכרים.
הזיזף נטול זנב וקרום התעופה האחורי שלו קצר יחסית וצורתו כ-V.
סימן ההיכר של המין שהעניק לו את שמו, הוא הגידול הבשרני העבה והנפוח על המצח שנראה כמו מצחייה ואינו נוכח אצל אף עטלף אחר.
המצחייה מתחברת בחלקה התחתון לעיטור האפי, והיא גורמת לו להתקפל כלפי החזית.
אצל הנקבות המצחייה קטנה יחסית, ממוקמת מעל העיניים ונראית כבליטת עור נוספת שקשור לעלה האפי, בעוד שאצל הזכר היא גדולה פי 4, בצורת פרסה או U ונמתחת לרוחב עד לעיניים ומכסה את העלה האפי.
מלבד המצחייה, לזכר יש סביב הגרון קפל עור גדול ועבה שנמתח כמו מסיכה על חלק מהפנים בשעת המנוחה.
אף על פי שקפל העור נוכח גם אצל הנקבות, הוא קטן מאוד ואינו פונקציונלי.
הפרווה של זיזף המצחייה ארוכה, רכה וצמרירית.
צבעה הכללי בהיר למדי ונע בין בז' לחאקי, אפור כסוף, חום קינמון, או חום אפרורי דהוי מעורב בשיער אפור ולבן.
פלג הגוף הקדמי חיוור יותר, והגחון והחזה נוטים לאפרפר או לבנבן.
על הכתפיים ומתחת לאוזניים יש כתמים לבנים גדולים, ועל המצחייה של הזכר יש שיער לבן צפוף שנעדר אצל הנקבות.
הכנפיים בצבע שחור פיח מעורב באפור כהה, והזרועות והשוקיים בצבע בורדו.
הפנים חשופות וורודות, והעיטור האפי והמצחייה נוטים לכתמתם.
האוזניים שחרחרות בקצה וצהובות או כתומות בבסיס.
זיזף המצחייה מצוי בצפון אמריקה הדרומית.
טווח התפוצה שלו משתרע על צפון בוליביה, מזרח ברזיל, מזרח פרו ואקוודור ומרבית וונצואלה וקולומביה.
הזיזף נפוץ בדלילות על פני הטווח הזה, ועשוי להיות שכיח יותר באזורים הרריים.
בית הגידול מורכב מיער גשם טרופי לח או יער גדותיים, וחלק הארי של התפוצה נמצא ביער האמזונאס או ביער עננים עד רום 3,000 מטר על מורדות הרי האנדים.
הזיזף מסתגל לנוכחות אנושית, ומופיע גם בסוואנות טרופיות, שטחי מרעה ואזורים עירוניים.
בשל נדירות המין בטבע, מעט מאוד ידוע עליו.
זיזפי המצחייה חיים בבדידות או בזוגות בתוך בורות וגומות באדמה או על עלווה של עצי תאנה.
הם ניזונים אך ורק מעיסה רכה של פירות ומיץ.
הזיזפים מתרבים פעמיים בשנה: בתחילת העונה הגשומה ובסופה.
המצחייה הענקית של הזכרים משחקת ככל הנראה תפקיד בחיזור ובמשיכת נקבות.
זיזף המצחייה מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC).
זאת, בהתחשב בטווח התפוצה הרחב והיעדר איומים משמעותיים מלבד בירוא יערות.
עם זאת, נדרשים מחקרים נוספים על האקולוגיה והתפוצה כדי לקבוע האם הוא מאוים מצד דברים נוספים.
הזיזף נוכח במספר אזורים מוגנים באמזונאס ועל מורדות האנדים.
זיזף העצים (שם מדעי: Ardops nichollsi) הוא סוג של עטלף בינוני במשפחת הזיזפיים, שאנדמי לאזור הדרומי של הים הקריבי ומהווה מין יחיד בסוגו.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1891 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס.
במקור תוארו 5 מינים נפרדים משרשרת האיים שבהם זיזף העצים מצוי, אולם לאחר מחקר מדוקדק שהתפרסם בשנת 1967 כולם סווגו כתת-מינים שלו.
זיזף עצים קרוב חיצונית ופילוגנטית לזיזפי התאנים האנדמיים אף הם לקריביים (זיזף תאנה אדום, זיזף תאנה ג'מייקני וזיזף תאנה קובני).
זיזף העצים מתאפיין בגולגולת רחבה, בחרטום קצר ובגוף קטן וגוצי.
אוזניו קצרות ומשולשות עם צפירים קטנים, ועיניו קטנות עם אישונים זהובים-ירקרקים.
עיטור העלה האפי מורכב מחנית גדולה, מקמט תלתני סביב הנחיריים, לצד טבעת נפוחה גדולה סביב החוטם.
החותכות הקדמיות חזקות ומותאמות לחיתוך ולעיסת פירות.
כפי שאופייני למספר סוגי זיזפים, גם סוג זה הוא נטול זנב.
קרום התעופה האחורי קצר ושעיר.
הפרווה של זיזף העצים ארוכה, גסה וצפופה.
צבעה הכללי חדגוני למדי ונע בין אפור כהה לחום אפרורי, חאקי, בז' כהה, או חום ביסטר כהה.
עם זאת, השיער עצמו מורכב משלושה גוונים: חום כהה בבסיס, צהוב במרכז וחום בהיר בקצה.
הראש והגחון עשויים להיות בהירים יותר משאר הגוף (שילוב של אפרפר ולבנבן).
בצידי הכתף יש נקודות לבנות קטנות.
האוזניים והעיטור האפי צהבהבים או כתמתמים.
הכנפיים שחרחרות-סגלגלות, והזרועות והרגליים בצבע בורדו או ורוד.
לזיזף העצים 5 תת-מינים שתוארו במקור כמינים נפרדים:
A.n.montserratensis - אנטיגואה וברבודה, סנט קיטס, נוויס ואיי ליווארד.
A.n.luciae - סנט לוסיה וסנט וינסט.
זיזף העצים מצוי באזור הקריביים; הוא אנדמי לאיי האנטילים הקטנים, ונוכח ב-12 איים מתוכם: סנט אוסטטיוס, סאבא, סנט קיטס, נוויס, ברבודה, אנטיגואה, מונטסראט, גוואדלופ, דומיניקה, מרטיניק, סנט לוסיה וסנט וינסנט.
בסך הכול, הוא נוכח ב-5 מדינות אי עצמאיות והיתר הם שטחי חסות של הולנד, צרפת ובריטניה.
בית הגידול של זיזף העצים מורכב מיער גשם טרופי, יער עננים, בתה חופית, מטעי בננות וקקאו וגנים בוטנים.
הוא נוטה להתגורר בסמוך לנחלים ומקורות מים אחרים.
הוא נוכח בשפלות, בחופים, בגבעות וברכסים הרריים.
כפי שמרמז שמו, זיזף העצים מתייחד משאר המינים במשפחתו בכך שהוא נתלה אך ורק על ענפי עצים וצמחייה גבוהה אחרת במהלך היום, בניגוד לשאר הזיזפים שלנים במערות, עצים חלולים או מבנים נטושים.
התזונה של המין מורכבת בעיקר מפירות קטנים והוא נוטה לחפש את מזונו בסמוך למקורות מים.
נוכחותו המתמדת סביב העצים יצרה לו מוניטין של מזיק למטעי קקאו ובננות, אם כי חוקרי טבע מעריכים שהאחראי העיקרי לנזקים הוא דווקא הזיזף הנאוטרופי הג'מייקני הגדול והנפוץ יותר.
עונת הרבייה מתרחשת כנראה סביבות דצמבר, עם שיא המלטות במרץ ואפריל.
זיזף העצים מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), שכן למרות תפוצתו המוגבלת הוא אינו נתון באיומים משמעותיים (כריתת יערות למשל), ואוכלוסייתו גדולה ככל הנראה.
עם זאת, האוכלוסיות באיים קטנים נמצאות בסיכון מפני שינויי אקלים דוגמת הוריקנים.
הזיזף מצוי במספר שמורות טבע הפזורות ברחבי האנטילים.
זיזף הצוף (שם מדעי: Lonchophylla) הוא סוג של עטלף קטן-בינוני במשפחת הזיזפיים, הכולל 15 מינים, החיים בקצה אמריקה המרכזית ובאמריקה הדרומית.
הסוג תואר מדעית לראשונה בשנת 1903 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס, ומשמעות שמו המדעי היא "עלה חנית".
לזיזף הצוף ראש גדול, גוף קומפקטי וזנב זעיר.
חוטמו ארוך, צר ומחודד, ומותאם להיכנס לתוך תפרחות.
האוזניים קצרות ומשולשות עם צפירים זעירים, והעלה האפי שלו משולש, זקוף ודמוי זיז.
השפתיים גדולות, והלשון ארוכה וחלקה עם חריצים ייחודיים בשני הצדדים שמותאמים לשאיבת צוף מפרחים.
למרות התזונה, השיניים עדיין מפותחות למדי עם חותכות וניבים גדולים.
המשקל נע בין 10 ל-23 גרם בהתאם למין.
הפרווה הקטיפתית של זיזף הצוף צפופה ורכה.
צבעה משתנה בהתאם למין, ועשוי להיות חום קפה, שוקולד, זהוב, צהבהב, אפרפר, אוכרה, אפרסק, כתום-תפוז, אדמוני או שילוב בין הצבעים הללו.
הכנפיים שחורות או סגלגלות, הפנים, הלוע והזרועות בצבע ורוד או בורדו, וקצות האוזניים והעלה האפי שחרחרים.
הזיזפים הננסיים מצויים באמריקה הדרומית והמרכזית, וחיים בבתי גידול לחים דוגמת יערות גשם הרריים, טרופיים וסב-טרופיים, יערות מנגרובים, סוואנה טרופית ומטעים, לרוב בסמיכות לנהרות, נחלים או ביצות.
במהלך היום הם ישנים בבדידות או בקבוצות קטנות בשקעי עצים וסלעים, ויוצאים לתור אחר מזון בלילה.
כפי שמרמז שמם, המינים בסוג ניזונים בעיקר מצוף ואבקנים שאותם הם מלקטים מתפרחות, ובמידה פחותה ניזונים גם מפירות וחרקים.
בשל כך, הם משמשים כמאביקים חשובים עבור צמחים הפורחים בלילה.
הארגון החברתי מורכב כנראה מהרמון של זכר ומספר קטן של נקבות.
הזיזפית מביאה לעולם צאצא יחיד מדי שנה לאחר היריון של מספר חודשים, וההמלטה מתרחשת לרוב בתקופות שבהם יש מזון בשפע.
אף על פי שקיימים עטלפים רבים שניזונים מצוף (בפרט ממשפחות הזיזפיים ועטלפי הפרי) ורבים מהם גם בעלי לשון ארוכה, זיזף הצוף נבדל מהם בכך שלשונו מותאמת בצורה מורפולוגית לאיסוף צוף.
מנגנון השאיבה הייחודי, מאפשר לזיזף הצוף לתקוע את הלשון בתוך מקור הצוף ולינוק ממנו, לעומת עטלפים אחרים שצריכים להזיז את הלשון שוב ושוב בתוך התפרחת כדי ללקק או לספוג את הצוף.
בשל כך, יש הבדלים בבחירת סוג הפרחים: זיזף הצוף מעדיף פרחים שבהם יש מאגר צוף מרכזי, בעוד שעטלפים אחרים מעדיפים צמחים שבהם הצוף מפוזר בין חלקי הפרח.
מאידך, מנגנון השאיבה גורם לזיזף הצוף לשאוב בעיקר צוף דליל בסוכר ובעל רמת צמיגיות נמוכה.
מנגנון השאיבה הייחודי נבדק ואומת רק אצל זיזף הצוף, אולם ההערכות שהוא קיים גם אצל הסוגים: זיזף ערמוני, זיזף חוטמני וזיזף ויירה עקב מורפולוגיה דומה של הלשון.
בסוג 15 מינים, האחרון שבהם תואר ב-2015:
זיזף זנבתן (שם מדעי: Choeroniscus) הוא סוג של עטלף במשפחת הזיזפיים, הכולל 3 מינים, החיים בעיקר באמריקה הדרומית.
הסוג תואר מדעית לראשונה בשנת 1928 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס, אך חלק מהמינים תוארו עוד הרבה קודם לכן ושויכו לסוגים אחרים.
הזיזפים הזנבתנים בעלי גוף וראש קומפקטים ועגלגלים, ואוזניהם העגולות קטנות לעומת מינים אחרים.
הראש שלהם מחודד וחרוטי בקצהו, אך אינו מוארך כאצל הזיזף החוטמני.
לזיזף הזנבתן ניבים חדים אך שאר השיניים קטנות ועדינות בהתאם לתזונה שאינה מתבססת על מזון מן החי.
הלשון דקיקה וארוכה ומכוסה בקצה בזיפים כדי לסייע באיסוף צוף.
אורך הראש והגוף של המינים בסוג 50–55 מ"מ ואורך זנבם עד 12 מ"מ.
המשקל הממוצע הוא כ-8 גרם.
הפרווה של הזיזפים הזנבתנים צפופה וסמיכה, וצבעה הכללי נע בין חלודה לחום ערמוני, אוכרה או אפרורי.
הכנפיים הכנפיים והאוזניים בצבע שחור-סגלגל, והפנים השעירות גם הן כהות למדי.
מעל האף, יש להם גידול בשרני משולש דמוי זיז המוכר כעלה אפי ואופייני למשפחה.
הזיזפים הזנבתנים מצויים בעיקר בדרום אמריקה ובמידה פחותה גם במרכז אמריקה.
טווח התפוצה שלהם משתרע ממקסיקו עד לפרו ובוליביה, ולשלושת המינים יש נוכחות בקולומביה.
בית הגידול שלהם מורכב בעיקר מיערות גשם טרופיים.
הזיזפים הזנבתנים פעילים בשעות הלילה וניזונים בעיקר מאבקה וצוף; הם מסתייעים בחוטמם המחודד ובלשונם הדקיקה כדי לתקוע את הראש בתפרחות ולשאוב מהן צוף תוך כדי ריחוף.
הזיזפים משמשים כמאביקים חשובים עבור צמחים הפורחים בלילה ובפרט עבור קקטוסים.
חרקים ופירות נאכלים בעיקר כמזון משלים.
הזיזפים מבלים את שעות היום בשינה בבדידות או בקבוצות קטנות, תחת בולי עץ או בעצים חלולים בגובה נמוך.
מעבר, לכך אין מידע רב על הביולוגיה ואורח החיים של המינים בסוג.
הזיזפים הזנבתנים מאוימים מצד בירוא יערות.
זיזף זנבתן גדול (Choeroniscus periosus) - מערב קולומביה ואקוודור.
זיזף זנבתן זוטר (Choeroniscus minor) - אגן האמזונאס (בעיקר צפון ברזיל, פרו, אקוודור, קולומביה וונצואלה, וגויאנה).
זיזף זנבתן גודמן (Choeroniscus godmani) - אמריקה המרכזית, קולומביה, סורינאם, ונצואלה וגויאנה.
זיזף חד-עלה או זיזף ארך-לשון אנטילי (שם מדעי: Monophyllus) הוא סוג של עטלף במשפחת הזיזפיים, הכולל שני מינים החיים באיים האנטיליים בים הקריבי.
הסוג הוקם בשנת 1821 על ידי הזואולוג הבריטי ויליאם אלפורד ליץ' וקרוב מבחינה גנטית וחיצונית לסוג זיזף ארך-לשון.
הסוג נקרא על שם עיטור העלה האפי הפשוט שלו.
הזיזף חד העלה מתאפיין בראש גדול, גוף כדורי וזנב קצר.
האוזניים קטנות, עגולות ומרוחקות זו מזו עם צפירים זעירים.
הלוע ארוך וצר, החוטם מחודד והלשון ארוכה וגמישה.
עיטור העלה אפי של הסוג בצורת ראש חץ זקוף, ובשילוב עם הנחיריים העגולים מזכיר את אף החזיר.
לזיזפים אלו פרווה קצרה וצפופה.
צבעה משתנה בהתאם למין: אצל אחד המינים הצבע הדומיננטי הוא חום קפה-זהוב, בעוד שאצל המין השני הצבע הכללי עשוי להיות שילוב של חום אפרורי ואפור כסוף או שחרחר.
הבטן לרוב חיוורת אצל שני המינים.
החוטם, האף ופנים האוזניים ורודים, והכנפיים וקצות האוזניים בצבע חום קקאו או שחרחר.
המינים בסוג אנדמיים לאיים האנטילים; בית הגידול שלהם מורכבת מיערות גשם טרופיים, ובתה חופית.
למינים בסוג אוכלוסיות גדולות ונוכחות מרובה באזורים מוגנים; בשל כך, מצבם נחשב ליציב ובאזורים מסוימים הם אף נחשבים למזיקים בגלל מספרם הגבוה.
שני המינים היו נוכחים בעבר באי פוארטו ריקו, אך ייתכן שאחד מהם נעלם ממנו בעקבות פגיעת הוריקנים.
כיתר בני משפחתם, המינים בסוג פעילי לילה.
במהלך היום, הם ישנים במערות לצד מיני עטלפים אחרים.
מין אחד חברותי ומעדיף מערות גדולות ועמוקות עם לחות גבוהה, בעוד שהמין השני מתבודד ומעדיף מערות קטנות ויבשות.
שני המינים ניזונים בעיקר מצוף, אבקנים ופירות, ומסתייעים בלשונם הארוכה וחוטמם המחודד לחדור לתפרחות.
ההיריון מתרחש מדצמבר עד פברואר, והלידות נופלות בין מרץ לאפריל.
הזיזפית ממליטה גור יחיד בכל פעם.
זיזף חד-עלה נזירי (Monophyllus plethodon) - מצוי באנטילים הקטנים ואולי גם בפוארטו ריקו.
זיזף חד-עלה ליץ' (Monophyllus redmani) - אנדמי לאנטילים הגדולים (קובה, היספניולה, פוארטו ריקו).
זיזף חיוור-פנים (שם מדעי: Phylloderma stenops) הוא סוג של עטלף בינוני-גדול במשפחת הזיזפיים, שמצוי ביבשת אמריקה ומהווה מין יחיד בסוגו.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1865 על ידי הזואולוג הגרמני וילהלם פיטרס והוא המין הרביעי בגודלו במשפחה.
לזיזף חיוור הפנים 3 תת-מינים:
P.s.stenops - דרום אמריקה המרכזית, ומרבית אמריקה הדרומית.
P.s.septentrionalis - צפון אמריקה המרכזית.
הזיזף חיוור הפנים מזכיר מאוד באנטומיה שלו את הערפד החקיין: גוף ארוך ומוצק, ראש גדול וגולגולת מפותחת אך קצרה יותר.
הלוע גדול, רחב וריבועי, השפתיים שסועות והלסתות גדולות וחזקות.
האוזניים גדולות, רחבות ועגולות עם צפירים קטנים.
העיטור האפי הרחב בצורת ראש חץ מעוגל או חנית רחבה ומתמזג לתוך השפה העליונה; הוא כולל גם קמטים גדולים סביב הנחיריים שמעניקים לאף מראה חזירי, לצד קמט נפוח סביב החוטם.
העיניים בגודל בינוני והזנב קצר.
הזיזף חיוור הפנים הוא עטלף גדול למדי: אורך ראשו וגופו 87–115 מ"מ, אורך הזרוע 69–83 מ"מ ואורך הזנב 12–23 מ"מ; משקלו עד 65 גרם.
בשל כך, ניתן להבחין בנקל בינו לבין מיני זיזפים אחרים שלרובם מידות גוף קטנות בהרבה.
רק שלושה מינים במשפחה גדולים ממנו: הערפד החקיין, הערפד הצמרירי והזיזף הגדול.
פניו של הזיזף יוצאות דופן בכך שהן דלילות מאוד בשיער וכמעט עירומות לחלוטין; כתוצאה מכך, העור הוורוד-לבן של הפנים בולט במיוחד וגורם לפניו להראות חיוורות מהרגיל.
הפרווה של הזיזף חיוור הפנים קצרה ודלילה ביותר, וניתן להבחין דרכה בעורו הוורוד; לעיתים קרובות יש אזורים שלמים כמעט חסרי שיער, בפרט בחזה ובגחון.
צבע הפרווה בהיר בדרך כלל, ונע בין בז' לחאקי, צהבהב-קרמי או חום אפרורי חיוור עם גוון ורוד של העור.
הגחון עשוי להיות בצבע אפור חיוור, ואילו הראש כהה לעיתים קרובות עם צבע חום קקאו או חום זית.
הכנפיים שחורות באופן כללי והקצוות שלהן עשויות להיות לבנות.
הזרועות והרגליים בצבע ורוד, והאוזניים שחרחרות או ורודות.
העיטור האפי ורוד בבסיסו ומשחיר מעט בקצהו.
זיזף מקונל מצוי באמריקה הדרומית וההמרכזית; טווח התפוצה שלו משתרע על מרבית ברזיל, סורינאם, גיאנה, גיאנה הצרפתית, וונצואלה, קולומביה, אקוודור, מזרח פרו, צפון בוליביה, פנמה, קוסטה ריקה, בליז, הונדורס, גואטמלה ודרום מקסיקו (צ'יאפס וטבסקו); הוא נעדר ככל הנראה מניקרגואה, אל-סלבדור ודרום-מזרח ברזיל.
בית הגידול של המין מורכב מיערות טרופיים ירוקי-עד בשפלות נמוכות עד רכסים הרריים ברום 2,600 מטר מעל פני הים, אך למרות זאת הוא סובלני להפרעות אנושיות ומופיע גם ביערות משניים, סוואנות טרופיות, סוואנות שיחים קוצניות, מטעי בננות ובקרחות יער מעשי ידי אדם.
הם נוטים לחפש מזון בסמיכות למקורות מים כמו ביצות, נהרות ונחלים.
הזיזף חיוור הפנים הוא יונק אוכל-כל פעיל לילה, ותזונתו מורכבת בעיקר מחרקים ופירות; הוא פושט לעיתים קרובות על קיני צרעות בחיפוש אחר זחלים וגלמים.
גודלו מאפשר לו לצוד גם חולייתנים גדולים יחסית כמו חולדות קוצניות.
את שעות היום הוא מבלה בשינה בעצים חלולים.
לזכרי הזיזף יש בלוטת ריח גדולה באזור הצוואר שמדיפה ניחוח מושק.
אין מידע נוסף על האקולוגיה והביולוגיה של המין.
הזיזף חיוור הפנים מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), היות שטווח התפוצה שלו רחב ביותר, ומשום שאין זה סביר שהוא יירד ברמה הנדרשת להעפלה לקטגוריה מאוימת יותר.
מגמת האוכלוסייה יציבה מלבד מקסיקו.
אין איומים גדולים על המין, להוציא אובדן בית גידול עקב כריתת יערות שמשפיע על כל בעלי החיים הדרום-אמריקנים.
זיזף אוזנן זוטר (שם מדעי: Neonycteris pusilla) הוא סוג של עטלף קטנטן ונדיר במשפחת הזיזפיים, שאנדמי לאזור מצומצם בגבול ברזיל-קולומביה ומהווה מין יחיד בסוגו.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1949 על ידי הביולוג האמריקני קולין קמפבל סנבורן על בסיס שתי דגימות יחידות של זכרים שנאספו בשנת 1929 באזור האמזונס.
באופן רשמי המין לא תועד בטבע מאז הלכידה המקורית, אולם ב-7 ביולי 2019 פורסמו באתר naturalist קומץ תמונות ששייכות לכאורה למין זה.
זהות העטלף המצולם טרם הואמתה.
לזיזף האוזנן גוף קטן, חוטם מוארך ורחב וגולגולת כדורית.
אוזניו ארוכות, עגולות ורחבות עם צפירים קטנים, עיניו קטנות ושיניו מותאמות למזון מן החי.
ביחס לראש, עיטור העלה האפי שלו גדול במיוחד וצורתו כשל חנית מעוצבת; חלקו התחתון מורכב מדיסקית רחבה המקיפה את הנחיריים.
זנבו ארוך ומכוסה כולו בכנף הזנב הרחבה.
אורך הזרוע של הזיזף האוזנן כ-33 מ"מ ואורך השוקיים 13 מ"מ; מידות הגוף האחרות אינן ידועות, אך ככל הנראה ממדיו כשל הזיזף הננסי.
צבעה הכללי חום כהה כאשר בסיס השיער בהיר יותר.
כנפיו שחורות, ורגליו וזרועותיו ורודים.
שני הזיזפים הזכרים שנאספו ב-1929, נמצאו בקצה המערבי של מדינת אמזונאס הברזילאית, בקרבת הגבול עם קולומביה (מחוז ואופס).
בשל כך, ארגוני השימור מעריכים שטווח התפוצה שלו עשוי להתפשט מערבה לתוך קולומביה השכנה שידועה במיני עטלפים הרבים שבה.
בית הגידול של המין מורכב מיער גשם טרופי לח בקרבת נהרות וביצות.
אין שום מידע על האקולוגיה של המין, לבד מהעובדה שהוא ניזון מחרקים.
מכיוון שהמין לא תועד בטבע מאז 1929, לא ידוע מה מצבו הנוכחי והרשימה האדומה של IUCN מסווגת אותו כמין חסר נתונים (DD).
אין מידע אודות איומים אפשריים המרחפים עליו ולכן ארגון השימור IUCN לא יכול להציע פעולות שימור ספציפיות עבורו.
ההנחה הרווחת היא, שהמין סובל מאובדן בית גידול, ודרושה הגנה על האזורים המיוערים בטווח התפוצה הידוע של המין כדי למנוע ירידה דרסטית במספריו.