tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחלוקת זו נמשכה כ-150 שנים עד אשר אחד מצאצאיו, אנטיוכוס השלישי כבש את ארץ ישראל וצירף אותה לממלכתו.
לכידתו של דמטריוס, בנו של אנטיגונוס, שהמשיך לעורר בעיות, בשנת 285 לפנה"ס הוסיפה ליוקרתו.
סלאוקוס השתמש בבעיות פנימיות בממלכתו של ליסימכוס ותקף את האחרון בשנת 281 לפנה"ס.
בקרב קורופדיום הביס סלאוקוס את צבאותיו של ליסימכוס וצירף את נחלתו לממלכתו, שכללה כעת כמעט את כל האימפריה שהותיר אחריו אלכסנדר, למעט מצרים, מוקדון ויוון גופא.
סלאוקוס לא זכה ליהנות מפירות ניצחונו ונרצח באותה שנה על ידי בנו של תלמי הראשון וחותנו של ליסימכוס, תלמי קראונוס.
בשנת 305 לפנה"ס ייסד על גדות החידקל את העיר סלאוקיה.
בשנת 300 לפנה"ס ייסד על גדות נהר האורונטס את העיר אנטיוכיה, וקרא לה על שם אביו, אנטיוכוס.
העיר שימשה בתקופה ההלניסטית כעיר הבירה המערבית של הממלכה הסלאוקית.
עיר הנמל שלה הייתה סלאוקיה פייריה שאותה יסד סלאוקוס הראשון ובה הובא לקבורה.
יוסף טג'יר בן איוב המכונה סלאח א-דין (صلاح الدين; בתעתיק מדויק: צלאח אלדין) היה מנהיג מוסלמי בולט במאה ה-12, מייסד השושלת האיובית.
התפרסם במיוחד בזכות מאבקו במסעות הצלב ונפילתה של ירושלים לידי המוסלמים בשנת 1187. נודע במנהיגותו והצלחותיו הצבאיות, אבירותו ורחמנותו כלפי יריביו בזמן מסעות הצלב.
יוסף טג'יר בן איוב, הידוע יותר כסלאח א-דין, נולד למשפחה כורדית בעיר תיכרית שעל נהר החידקל.
אביו, נג'ם א-דין איוב , כיהן כמושל תיכרית וסייע לזנגי להימלט מידי הח'ליף אל-מסתרשד.
כגמול על כך, מינה זנגי את האב למושל בעלבכ.
צלאח א-דין נשלח לדמשק כדי להשלים את השכלתו, ושהה עשר שנים בחצר בנו של זנגי, נור א-דין.
בתקופה זו הוא הצטיין בהתעניינותו בחדית'.
הוא קיבל חינוך צבאי מדודו שרכוה, שהיה מדינאי וחייל סלג'וקי שייצג את נור א-דין במלחמותיו נגד הח'ליפה הפאטימי של מצרים בשנות ה-60 של המאה ה-12.
בשנת 1169 ירש צלאח א-דין את דודו בתפקיד הווזיר, מושל מצרים מטעם הח'ליפה.
מתוקף תפקידו, הוטלה עליו האחריות להוביל את המאבק נגד הפאטימים והצלבנים בהנהגת אמלריך הראשון.
מעמדו כווזיר במצרים התערער בשל חוסר היציבות הפנימית, בין היתר עקב שורה ארוכה של ח'ליפים-ילידם שעל שליטתם נלחמו הווזירים.
כמנהיג צבא זר מסוריה, לא הייתה לו שליטה מלאה על הצבא המצרי השיעי, שהונהג בשמו של ח'ליפה חלש.
כאשר נפטר הח'ליפה הפאטימי ב־1171, סלאח א-דין הורה לאימאמים להודיע בתפילות יום השישי על הח'ליפה העבאסי אל-מסתדא כיורש.
כך הביא לקיצה של שושלת הח'ליפים הפאטימים.
הוא גם הביא להחלפת האסכולה השיעית שהייתה נפוצה באזור מצרים תחת השלטון הפאטימי, לאסכולה הסונית, שהוא שייך אליה וכל החליפים העבאסים.
כעת סלאח א-דין שלט במצרים, באופן רשמי כנציגו של נור א-דין, שבעצמו היה נציג רשמי של החליף העבאסי.
מעתה שלט צלאח א-דין במצרים, באופן רשמי כנציגו של נור א-דין, שבעצמו היה נציג רשמי של הח'ליף העבאסי – זו הייתה חלוקת הכוחות הרשמית.
למעשה, בעזרת אחיו שקיבלו שליטה על אחוזות מצריות נרחבות, הפך צלאח א-דין את מצרים לאחוזה משפחתית, בניגוד לרצונותיו של נור א-דין, ששלח אותו ואת שרכוה למצרים מלכתחילה.
עם מותו של נור א-דין בשנת 1174, נטל לעצמו צלאח א-דין את התואר "סולטאן מצרים".
אף על פי שסלג'וקים רבים ראו בו שליט לא לגיטימי וסירבו לשרת תחת הסולטאן ה"כורדי", צלאח א-דין ייסד את השושלת האיובית והשיב את האסכולה הסונית למצרים.
במסעותיו הצבאיים באפריקה, הרחיב צלאח א-דין את שטחי שלטונו מערבה לכיוון המגרב, וכשדיכא מרידה באזור הנילוס העליון, המשיך דרומה ומזרחה לכיוון ים סוף ותימן.
נור א-דין יזם פעמיים פלישה לממלכת ירושלים הצלבנית, אולם סלאח א-דין נסוג מהן ב־1171 וב־1173. הוא קיווה שממלכת הצלבנים תישאר שלמה.
זאת מתוך מחשבה שתשמש כחיץ בין מצרים שבשליטתו, לבין סוריה, עד שיצליח להתבסס גם שם.
סכסוך גלוי בין השניים עמד על הפרק, אך נמנע עקב מותו של נור א-דין ב-1174. יורשו היה ילד, אשר נפטר ב-1181. כך, כשצלאח א-דין צעד לדמשק הוא התקבל בשמחה, וחיזק את מעמדו על ידי נישואיו לאלמנתו של נור א-דין.
הוא אמנם לא כבש את חלב ומוסול, הערים הגדולות שנשלטו על ידי נור א-דין, אך הצליח להרחיב את השפעתו וסמכותו עליהן בשנים 1176 ו-1186 בהתאמה.
במהלך המצור על חלב, ניסו ה"חשישיון" להתנקש בחייו ב-22 במאי 1176.
בעודו מבסס את כוחו בסוריה, צלאח א-דין לא הפריע לממלכת ירושלים הצלבנית, למעט אירוע אחד – קרב גזר ב-1177, שבו ספג תבוסה.
עם זאת, הוא התאושש במהירות וניצח את הצלבנים בקרב בגשר בנות יעקב ב-1179. אולם הצלבנים, ובעיקר רנו משטיון, המשיכו להתגרות בו.
רנו הטריד עם צי ספינותיו את המסחר והעלייה לרגל המוסלמיים בים סוף, שהיה נתיב ימי חיוני לצלאח א-דין.
רנו אף איים לתקוף את הערים הקדושות למוסלמים, מכה ואל-מדינה.
בשנת 1185, במהלך החג', הוא תקף ובזז שיירת עולי רגל.
בתגובה, ביולי 1187 פלש צלאח א-דין לממלכת ירושלים, והשמיד את הצבא הצלבני בקרב קרני חיטין.
אירוע זה היה אסון לצלבנים ונקודת מפנה היסטורית בתולדות ירושלים.
צלאח א-דין שבה והוציא להורג את רנו, וגם שבה את המלך, גי דה ליזיניאן.
ב-2 באוקטובר נכבשה ירושלים והסתיימו 88 שנות השלטון הצלבני.
הוא הסיר ממתחם מסגד אל-אקצא וכיפת הסלע בהר הבית סממנים נוצריים שהוסיפו הצלבנים.
בניסיון למנוע מסעי צלב נוספים, הוא החליט להותיר את כנסיית הקבר על כנה ולאפשר התיישבות נוצרים בעיר.
את מפתחות כנסיית הקבר הוא הפקיד בידי שתי משפחות מוסלמיות, האחראיות עד היום על פתיחתה וסגירתה ועל מתן היתרים לעדות הנוצריות.
בנוסף, הוא הזמין את היהודים לחזור ולהתיישב בירושלים.
בתוך זמן קצר, כבש צלאח א-דין את כל הערים הצלבניות למעט צור.
קרב קרני חיטין ונפילת ירושלים הובילו למסע הצלב השלישי, שמומן באנגליה על ידי מס מיוחד שכונה "מסע צלאח א-דין".
במסע זה כבשו הצלבנים את עכו, וב-1191 נוצח צלאח א-דין בקרב ארסוף על ידי ריצ'רד הראשון.
לצד היריבות הצבאית, היחסים בין השניים התאפיינו בכבוד הדדי ובאבירות.
שניהם הפכו לדמויות מרכזיות ברומנסות החצר שהתפתחו בצפון אירופה.
כאשר ריצ'רד נפגע, צלאח א-דין הציע את שירותיו של רופאו האישי, מחווה משמעותית בהתחשב בעליונות הרפואה המוסלמית באותה תקופה.
בקרב ארסוף, כשסוסו של ריצ'רד מת, צלאח א-דין שלח לו שני סוסים חדשים.
ריצ'רד לב הארי אף יזם הצעת נישואין בין אחותו ג'ואן לבין אל-עאדל, אחיו של צלאח א-דין, כחלק מניסיון להגיע להסכם שלום יציב.
לבסוף השניים הגיעו להסכם רמלה בשנת 1192, לפיו ירושלים תישאר בידיים מוסלמיות אך תיוותר פתוחה לעולי רגל נוצרים והממלכה הצלבנית תצומצם למישור החוף, מצור ועד יפו.
צלאח א-דין נפטר בדמשק בשנת 1193, זמן קצר לאחר שריצ'רד לב הארי עזב.
כשנפתח אוצרו, התברר שלא נשאר בו מספיק כסף כדי לממן את הלוויה, שכן הוא חילק את כספו לעניים.
אחיינו, אל-מלכ אל-מעט'ם עיסא, כיהן כמושל ארץ ישראל בתחילת המאה ה-13, ועל שמו נקראה סמטה ברובע המוסלמי בירושלים.
מעט מבנים שקשורים ישירות לצלאח א-דין עדיין קיימים.
קברו בדמשק, מאוזוליאום צלאח א-דין, פתוח לקהל ומשמש כאטרקציה תיירותית.
בדומה לסוריה, הוא ביצר במצרים גם ערים קטנות.
הוא ביצר את מצודת קהיר, ששימשה כבית תענוגות.
המבצר הקיים שם כיום הוא ברובו עות'מאני.
אך החאן המבוצר שבנה במערב סיני, קלעת אל ג'ונדי, עדיין עומד על תילו.
הוא גם ביצר את הגבעה השולטת על ואדי סודר, שהיה אחד מנתיבי השיירות בין מצרים לים סוף, שקירותיו וחדריו נחצבו מהסלע.
מחראב בסגנון פאטימי שולט על המבצר, אליו כמעט ולא מגיעים תיירים.
למרות התנגדותו העיקשת לכוחות הנוצריים, לסלאח א-דין יצא מוניטין חיובי באירופה, והוא נתפס כמנהיג המתנהג באבירות, עד כדי כך שעד המאה ה-14 עוד נכתבו שירים אפיים על הרפתקאותיו, ודנטה החשיב אותו מבין "הנשמות הפגניות הישרות בעולם הבא" (על אף שהיה מונותאיסט).
סלאח א-דין 'האציל' מופיע באור סימפתי גם ב"הטליסמן" של סר וולטר סקוט.
במשך הדורות נתן סלאח א-דין השראה למוסלמים מבחינות רבות.
עיט סלאח א-דין מתנוסס על דגל מצרים וכן על כמה מסמלי מדינות ערב, ביניהן עיראק מולדתו, שבשנת 1976 אף הקימה את מחוז סלאח א-דין, שבירתו היא עיר הולדתו תיכרית.
בישראל רחובות על שמו נקראו בירושלים, בלוד, בעכו, בעזה ובמקומות נוספים.
בתקופה המודרנית מתייחסים הפלסטינים פעמים רבות אל סלאח א-דין כגיבורם בזכות הצלחתו לגרש את הצלבנים.
על שמו נקרא החתול של הדמויות הראשיות בסדרת הספרים "39 רמזים".
מחוז סלאח א-דין הוא מחוז בעיראק.
המחוז משתרע על 24,363 קמ"ר ונכון לשנת 2003 מונה אוכלוסייתו 1,042,200. המחוז נקרא על שם אבי השושלת האיובית, צלאח א-דין, שנולד במקום.
בירת המחוז היא העיר תיכרית, עיר גדולה נוספת היא העיר סאמרא.
עד 1976, המחוז היה חלק ממחוז בגדאד.
במחוז נמצא הכפר אל-עוג'ה, בו נולד סדאם חוסיין.
סלאוויטא (באוקראינית: Славута; בפולנית Slawuta) היא עיר במחוז חמלניצקי באוקראינה, בעבר - המרכז המנהלי של מחוז סלאוויטא.
החל מיולי 2020 העיר היא חלק ממחוז משנה שפטיבקה.
העיירה הייתה מקום מושבם של נסיכי סנגושקו (Sanguszko).
בעיירה חיו יהודים מתחילת המאה ה-18, ובשנת 1765 נרשמו בסלאוויטה 246 יהודים משלמי מס גולגולת.
העיירה נתפרסמה בקרב היהודים בשל דפוס סלאוויטא העברי, שנוסד (בשנת 1792) ונוהל בידי הרב משה שפירא, בנו של רבי פנחס מקוריץ ובניו (ר' שמואל ר' אבא ופינחס שנודעו לימים בשם 'האחים מסלאוויטא').
בשנת 1926, עת ישבו בעיירה כ-4,700 יהודים (45% מכלל התושבים), חיסלו הסובייטים את מוסדות הקהילה.
העיירה נכבשה בידי הגרמנים בתחילת יולי 1941. כעבור כחודש רצחו שוטרים גרמנים 322 מיהודי העיירה, וב-30 באוגוסט 1941 רצחו בה כ-1,000 יהודים נוספים.
בינואר 1942 רוכזו יהודי העיירה הנותרים ויהודים נוספים מהסביבה בגטו שהוקם ביישוב, בו חויבו בענידת סרט זרוע ובביצוע עבודות כפייה.
בשל הרעב, הצפיפות והמחלות בגטו, מתו רבים מיושביו.
ב-26 ביוני 1942 נערכה בגטו אקציה המונית, בה נורו למוות בסמוך לעיירה כ-5,000 יהודים.
יתר היהודים בעלי המקצוע שהושארו בגטו נרצחו ב-10 בספטמבר 1942.
בסמוך לעיירה הוקם בעת הכיבוש הגרמני מחנה עבודה, אליו הועברו יהודי אניפולי וסביבתה.
רוב היהודים הללו נרצחו בשואה בשלבים שונים.
לאחר השואה שימש כרב ליהודים המעטים ששבו לעיירה רבי יצחק גדליה ליברזון, מצאצאי רב ליבר מברדיצ'ב.
הוא שימש כרב, שוחט ומוהל לכל יישובי הסביבה.
לאחר פטירתו בשנת 1982, עמדו בנותיו בראשות הקהילה.
סלאח א-דין אל-ביטאר היה פוליטיקאי סורי, ממייסדי מפלגת הבעת' בסוריה וראש ממשלת סוריה לשעבר.
אל-ביטאר נולד ב-1912 בדמשק, בן למשפחה סונית מקובלת ושמרנית, שאחדים ממנה היו חכמי דת.
בזמן המנדט הצרפתי במזרח התיכון (בין מלחמת העולם הראשונה למלחמת העולם השנייה) נחשף אל-ביטאר לתהפוכות פוליטיות.
באותה העת שלטו הצרפתים ביד קשה בלבנון ובסוריה, התנגדו לכל כוח מוסלמי עולה ודיכאו מרידות וניצוצות עצמאות סוריים.
העם הסורי התנגד בכל תוקף למנדט הצרפתי עליו וניסה למרוד שנים כדי לקבל עצמאות.
למרות טענות צרפת כי כל מטרותיה הן להכין את סוריה ואת מדינת לבנון לעצמאות, הרי שדה-פקטו המצב הקיים לא השתפר, ואף להפך - הצרפתים יצרו מתחים בין עדות, פירקו את המדינה והרגו אזרחים מתנגדי שלטון.
ב-1929 עבר אל-ביטאר לצרפת, שם למד באוניברסיטת הסורבון מתמטיקה ופיזיקה.
בצרפת פגש את מישל עפלק, נוצרי יווני-אורתודוקסי.
השניים התרועעו עם קבוצה של קומוניסטים אינטלקטואלים.
ב-1934, לאחר לימודיו בפריז, חזר אל-ביטאר עם עפלק לסוריה ועבד איתו כמורה בבית ספר תיכון יוקרתי בדמשק - "התג'היז'".
הסטודנטים ותלמידי בתי הספר התיכוניים היו בעלי תודעה פוליטית ערה ביותר בציבור, לכן היוו למעשה קרקע פורייה להפצת רעיונותיהם של אל-ביטאר ושל עפלק, עמיתו.
במהלך השנתיים הבאות הזדהו השניים עם המפלגה הקומוניסטית הסורית יותר, אך ב-1936 ניתקו את קשריהם כמעט לחלוטין עם הקומוניסטים.
על פי עפלק, הם החליטו שקומוניזם עם דגש על עקרון הבינלאומיות אינו אפשרי בעולם הערבי.
השניים צברו קהל תומכים, וב-1941 הפיצו עלון בשם "אל-אחייאא' אל-ערבי" (התחייה הערבית) המסית נגד המנדט הצרפתי.
אל-ביטאר ועפלק הקימו תחילה תנועה בשם "חָרַכָּתּ אל-אחייאא' אל-ערבי" (תנועת התחייה הערבית), אך באמצע 1941 אימצו את השם "בעת'".
השם היה בשימוש על ידי זכי אל-ארסוזי, אינטלקטואל ופילוסוף עלווי מאנטיוכיה, בן למשפחת משכילים, אשר הקים ב-1940 ארגון ובו שישה חברים בשם "אל-בעת' אל-ערבי".
ב-24 באוקטובר 1942 התפטרו אל-ביטאר ועפלק מתפקיד ההוראה כדי להקדיש עצמם כליל לעשייה מדינית.
בשנת 1943 איחד אל-ארסוזי את ארגונו עם הבעת' שבראשה עמדו עפלק ואל-ביטאר, כיוון שלא הצליח להתרומם לדרגת מנהיג לאומי.
עפלק נבחר להנהגת המפלגה ואל-ביטאר למזכירה הכללי.
ב-1952 אסר הקולונל אדיב א-שישכלי כל פעילות מפלגתית והחרים את אנשי צמרות המפלגות.
אל-ביטאר ועפלק תפסו מחסה בלבנון, שם פגשו את אכרם אל-חוראני, פוליטיקאי שייסד זמן לא רב קודם את "המפלגה הערבית הסוציאליסטית".
השלושה הסכימו לאחד את מפלגותיהם למפלגה אחת שנקראה "מפלגת התחייה הערבית-סוציאליסטית", וכמו כן הסכימו על שיתוף פעולה הדדי במאבק נגד א-שישכלי.
השלושה נבחרו לעמוד בראש המפלגה.
חתירתם נגד המשטר לא עברה בשקט: צברי אל-עסלי במיניסטריון הפנים דיכא את חירות העיתונות, ואף שלח את אל-ביטאר למחנה מעצר בתדמור שבמדבר הסורי.
ב-1954 איבד הקולונל א-שישכלי את כיסאו לטובת משטר שהיו בו אלמנטים לאומניים ערביים וסוציאליסטיים.
כעבור שנתיים מונה אל-ביטאר לתפקיד השר לענייני זרים בממשלה החלופית וכיהן בתפקיד זה עד 1958.
חוסר היציבות הפנימית בסוריה, והאמונה בלאומיות הערבית שעורר גמאל עבד אל נאצר שנחשב בעיני העולם הערבי לאחר מבצע סיני כמי שעמד מול הישראלים והמעצמות הקולוניאליות וניצח, הביאו לאיחוד בין מצרים וסוריה.
ב-1 בפברואר 1958 הכריז הנשיא הסורי שוכרי אל-קוותלי על איחוד בין שתי המדינות, ויצירת הרפובליקה הערבית המאוחדת (רע"מ).
המדינה המשותפת הייתה בעלת דגל אחד, פרלמנט אחד, ונשיא אחד - הוא גמאל עבד אל נאצר.
אל ביטאר היה שר בממשלה המאוחדת, אך עד מהרה, כמו פוליטיקאים רבים שתמכו בתחילה באיחוד עם מצרים - התפכח, וחתם על הכרזה התומכת בפרישה מן האיחוד.
האיחוד לא נחל הצלחה: לאחר הפיכה צבאית נוספת, ב-28 בספטמבר 1961, חזרה המדינה הסורית הנפרדת להתקיים, ונקראה הרפובליקה הערבית הסורית.
אי שקט ליווה את הקמת המדינה במשך השנה וחצי שלאחר מכן, עד 8 במרץ 1963 עת הכריזו קצינים סורים על הקמת מועצת מפקדת המהפכה, אשר לקחה את השליטה בממשל האזרחי והצבאי הסורי.
בהפיכה זו בלט לראשונה קצין חיל האוויר בשם חאפז אל-אסד.
ההפיכה העלתה לשלטון את מפלגת הבעת' הסורית.
ב-9 במרץ 1963 קיבל אל-ביטאר את הצעת מועצת מפקדת המהפכה לכהן בתפקיד ראש הממשלה.
למרות זאת, הקצינים חברי הבעת' התרחקו מאל-ביטאר ועפלק אידאולוגית יותר ויותר, בני הדור הצעיר שתפסו את השליטה במפלגה בכינוס ועידת המפלגה השישי, היו רדיקלים יותר בעמדותיהם ותפיסתם הושפעה מהסוציאליזם הסובייטי.
הם תקפו את השניים באופן מרומז בתדירות גבוהה, עד שאל-ביטאר החליט להתפטר מראשות הממשלה ב-12 בנובמבר אותה שנה ולהעביר את השלטון לאמין אל-חאפז.
ב-13 במאי 1964 חזר לתפקיד לאחר שהקבוצה השלטת במפלגה הסכימה לאמץ גישה מתונה יותר בעקבות התפרעויות קשות בחמאת אשר גבו אבדות רבות בנפש.
למרות שהיה ראש הממשלה, אל ביטאר כלל לא שלט בסוריה, הוא ייצג את הדור הישן של המפלגה שלא זכה לכבוד מצד הדור הצעיר, ושיתף פעולה עם משטר איתו כמעט שלא היה מזוהה אידאולוגית.
ב-23 בפברואר 1966 לקחה לידיה קבוצת קציני צבא ממוצא עלווי, בראשותו של סלאח ג'דיד, את השלטון והדיחה את אל-חאפז, במהלך שתואר כניסיון ל"טיהור אידאולוגי" של המשטר שסטה מהקו של מפלגת הבעת'.
במשטר זה קיבל חאפז אל-אסד את תפקיד שר הביטחון, ולמעשה היה לשליט סוריה מאחורי הקלעים.
חברי מפלגות שונות החלוקים אידאולוגית עם הקצינים נמלטו מסוריה, אל-ביטאר ועמיתיו, מקימי מפלגת הבעת', נכלאו.
באוגוסט אותה שנה נמלט אל-ביטאר לביירות, שם תפס מחסה מפני הזרוע הארוכה של קציני הבעת'.
כעבור שלוש שנים, ב-1969, גזר עליו בית דין סורי גזר דין מוות.
שנים לאחר מכן, מלבד גיחה קצרה לדמשק, לא חזר אל-ביטאר לסוריה ולא ישר את ההדורים עם אסד ומשטרו.
ב-1978, לאחר פגישה בין השניים שהסתיימה ללא הסכמה, פתח אל-ביטאר בקמפיין נגד נשיא סוריה ממקום מושבו בפריז, באמצעות פרסומים בעיתון "אל-אחיה אל-ערבי" (התחייה הערבית), אותו שם בו השתמש עם עפלק כמעט ארבעים שנה קודם.
כמו כן, הופצה שמועה כי הוא מקיים קשרים עם אנשי אופוזיציה סורית בבגדאד.
ב-21 ביולי 1980 נורה אל-ביטאר למוות בפריז.
זהות רוצחיו לא נודעה עד היום.
סלאח ג'דיד היה איש צבא ופוליטיקאי עלווי-סורי, ממנהיגי מהפכת הבעת' ב-1963 שלאחריה מונה לראש המטה הכללי של הצבא הסורי ה-12. ג'דיד היה שליט סוריה בפועל לאחר מהפכת העלווים בשנת 1966, עד מהפכת התיקונים של חאפז אל-אסד ב-1970.
ג'דיד נולד בשנת 1926 בכפר דויר בעבדה, ליד עיר החוף ג'בלה, למשפחה עלאוית משבט חדדין.
עם זאת, ישנו דו"ח נוסף המציין את שנת הולדתו כ-1924. הוא למד באקדמיה הצבאית חומס, והצטרף לצבא הסורי ב-1946. ג'דיד היה במקור חבר במפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית, אך מאוחר יותר הפך לחבר במפלגת הבעת' הסוציאליסטית הערבית, בראשות מישל אפלק וסלאח א-דין אל-ביטאר.
ג'דיד שינה נאמנות שוב בשנות ה-50, כאשר הפך לחבר בתנועת הלאומיים הערבים, מפלגה אשר תמכה באמונותיו האידאולוגיות של גמאל עבד אל-נאצר.
ג'דיד תמך ברפובליקה הערבית המאוחדת, רפובליקה מאוחדת הכללה את הרפובליקה הסורית השנייה ואת רפובליקת מצרים.
האיחוד נוצר כצעד הראשון לקראת הקמת אומה כלל-ערבית אחת.
בתקופת הרפובליקה המאוחדת, ג'דיד הוצב בקהיר, שם הקים את הוועדה הצבאית לצד תומכי מפלגת בעת' אחרים בשנת 1959. המטרה העיקרית של הוועדה הצבאית הייתה להגן על קיומה של הרפובליקה הערבית המאוחדת.
פרט לג'דיד חברי הוועדה הצבאית כללה את חאפז אל-אסד, עבד אל-כרים אל-ג'ונדי ומוחמד עמראן.
הוועדה הצבאית ניסתה להציל את תנועת הבעת' הסורית מהשמדה.
הרפובליקה הערבית המאוחדת התפרקה כאשר סוריה פרשה בעקבות הפיכה בשנת 1961. נאזם אל-קודסי, שהוביל את הממשלה הראשונה של סוריה לאחר פרישתה מהרפובליקה הערבית המאוחדת, רדף את ג'דיד בשל נאמנתו הנאצרית, והוא נאלץ לפרוש מצבא סוריה.
ב-8 במרץ 1963 התרחשה הפיכה שלטונית בסוריה אשר הובילה להדחתו של הנשיא, נאזם אל קודסי, ולהתחלת שלטון מפלגת הבעת' שנתמכה על ידי מצרים.
ג'דיד היה ממנהיגי ההפיכה יחד עם בכירי בעת' נוספים.
באותה שנה מונה ג'דיד לרמטכ"ל הכוחות המזוינים של סוריה.
ג'דיד עלה לשלטון בסוריה לאחר שהוביל את מהפכת הנאו-בעת', מהפכה פנים-מפלגתית במפלגת הבעת' בסוריה, בה הפלג השמאלני-מרקסיסטי במפלגה, שנקרא נאו-בעת', השתלט בהפיכה אלימה על סוריה על חשבון הפלג הימני של המפלגה.
לאחר ההפיכה הוביל ג'דיד שורה של רפורמות קיצוניות, הכוללות הלאמות ומדיניות מרכסיסטית קשוחה כנגד בעלי האדמות המסורתיים.
בנוסף ג'דיד ביצע טיהורים נרחבים בתוך צבא סוריה והמנהל האזרחי במדינה, והציב את תומכיו בתפקידי מפתח.
לאחר ההפיכה חלו מספר שינויים בשלטון: מונו נשיא וראש ממשלה מהמנהיגות הישנה האליטיסטית, אשר היוו "מנהיגי בובה" בידי הדמויות הצבאיות; והפרלמנט המשיך לפעול ללא סמכויות בפועל, כך שנשמרה חזות של משטר דמוקרטי.
בעוד ג'דיד נשאר רחוק מעיני הציבור, כמזכיר השני של מפלגת הבעת', בעלי בריתו מילאו את התפקידים המובילים במדינה ובצבא.
רבים מהם היו עלאווים מהצד השמאלי של מפלגת הבעת', מה שהעניק לממשלה אופי עדתי.
מדיניותו של ג'דיד בסוריה ובעולם הערבי
במדיניותו ג'דיד הדגיש את הלאומיות הסורית על חשבון הפאן-ערביות.
תחילה פעל להתקרבות כלפי ברית המועצות ומצרים.
תחת שלטונו של ג'דיד, סוריה יישרה קו עם הגוש הסובייטי ונקטה במדיניות נוקשה כלפי ישראל ומדינות ערב "ריאקציונריות", במיוחד ערב הסעודית.
מ-1967 החל ביצירת הסתה פנימית נרחבת כנגד ישראל, ונטען כנגדו שהדבר נעשה בניסיון להסיט את תשומת לב האזרחים מהבעיות הפנימיות במדינה.
מבחינה מקומית, ג'דיד ניסה לעשות שינוי סוציאליסטי של החברה הסורית בקצב מאולץ, ויצר אי שקט וקשיים כלכליים.
מתנגדי הממשלה דוכאו בחומרה, בעוד מפלגת הבעת' הפכה לרשות המחוקקת ומפלגות אחרות נאסרו.
במלחמת ששת הימים סוריה הוכתה בצורה קשה, כאשר רמת הגולן נכבשה על ידי ישראל.
בעקבות זאת, התמיכה הציבורית בממשלתו ירדה בחדות.
לאחר המלחמה, סוריה החרימה את ועידת חרטום בה העולם הערבי החליט על מדיניותו כלפי ישראל, והאשימה את שאר העולם הערבי בנקיטת יד רכה מדי כלפי ישראל.
מאז סוריה נמצאה בבידוד יחסי בעולם הערבי.
ג'דיד תמך בהתארגנויות של הפליטים הפלסטינים בתוך ארצו, בהם ההתארגנות המשמעותית "א-צאעקה" (מכת-ברק בערבית).
הארגון הוקם על ידי מפלגת הבעת' עצמה, ושימש כלי בידי השלטון כנגד מדינת ישראל.
בשנים הראשונות ג'דיד ניהל שלטון יציב, ובלם ניסיון הפיכה של הדרוזים בתוך מפלגת הבעת'.
אולם נוצר קונפליקט פנים-עלאוי במפלגה, בין שר ההגנה חאפז אל-אסד לבין ג'דיד, בעיקר בשל התנגדותו של אסד לבידודה של סוריה בתוך העולם הערבי.
מבחינה אידאולוגית, ג'דיד הדגיש את הסוציאליזם על חשבון הפאן-ערביות ואף על חשבון הצבא, ואילו אסד טען שיש לחזק את הצבא במיוחד בשל חשיבות המאבק נגד ישראל, וכן טען כי יש לחזק את הקשרים הבין-ערביים על מנת להצליח בעמידה איתנה מול ישראל.
אסד החל לנקוט מדיניות סמויה של מינוי נאמנים לתפקידי מפתח בצבא, בהם מינוי מוסטפא טלאס לרמטכ"ל צבא סוריה.
אסד מחה על ה"הרפתקנות" של ג'דיד, ודרש נורמליזציה של המצב הפנימי על ידי אימוץ חוקה קבועה, ליברליזציה של הכלכלה ותיקון הקשרים עם קבוצות שאינן בעת'יסטיות.
בעקבות אירועי ספטמבר השחור ב-1970 התעורר ויכוח בין אסד לג'דיד, כאשר האחרון רצה להיכנס לירדן ולעזור לאש"ף, והצבא אכן נכנס.
החלטה זו לא זכתה לתמיכת סיעת הבעת' הימנית של אסד בטענה שאין להתערב בענייניה הפנימיים של מדינה ערבית אחרת, והכוחות נסוגו.
כמו כן, אסד מנע את תמיכת חיל האוויר הסורי ואפשר את ניצחון הירדנים כנגד הסורים והפלסטינים.
בעקבות זאת, ג'דיד רצה להדיח את אסד מהשלטון, אך בוועידה שכונסה הוא הודח על ידי אסד, שעלה לשלטון במקומו.
לאחר ההפיכה, ג'דיד נשלח לכלא באל-מאזה בדמשק, שם ישב עד שנפטר מהתקף לב ב-1993.
סלאח א-דין א-סבאע' (בערבית - صلاح الدين الصباغ; 1889–1945) היה קצין עיראקי שהיה ממנהיגי מרד רשיד עאלי אל-כילאני בתקופת מלחמת העולם השנייה.
א-סבאע' נולד במוסול למשפחה ממוצא לבנוני, וכנער למד במכללה הצבאית באיסטנבול.
הוא קיבל דרגת קצונה בצבא האימפריה העות'מאנית ב-1915. בתקופת מלחמת העולם הראשונה שירת א-סבאע' בארץ ישראל ובמקדוניה.
לאחר מכן הצטרף אל האמיר פייסל ושב עמו לעיראק ב-1921 על מנת לקחת חלק בהקמת צבא עיראק.
הוא עלה בסולם הדרגות, ובסוף שנות ה-30 הגיע לדרגת ליטננט-קולונל.
על פי ההסכם האנגלו-עיראקי מ-1930 הייתה עיראק מדינה עצמאית, אך נמצאה תחת פיקוח הדוק של בריטניה ששלטה במדיניות החוץ שלה, והייתה בעלת הזכות להציב בסיסי צבא על אדמתה.
חברת הנפט העיראקית, תאגיד בינלאומי שאחוזים נכבדים ממנו בשליטה בריטית, הייתה בעלת הזיכיון העיקרי להפקת נפט מאדמת עיראק.
בנסיבות אלו, נוצר בעיראק ימין קיצוני, לאומני ופרו נאצי, שא-סבאע' היה אחד מראשיו.
לאחר מותו של המלך פייסל הראשון, בשנת 1933, עלה לשלטון בנו ראזי.
ראזי לא הצליח לקבל את נאמנות הצבא כשם שקיבל אביו.
ב-1936 ערך קצין צבא בשם בכר סדקי הפיכה צבאית, ובה כפה על ראזי את פיטורי ראש ממשלתו יאסין אל-האשמי והעלאת אחר במקומו, חכמת סוליימן.
סדקי הוא ששלט בפועל בעיראק לאחר ההפיכה.
אך הקצינים הלאומנים והשאפתנים לא היו מרוצים מהפכת סדקי.
ההפיכה התבצעה באמצעות שיתוף פעולה בין פוליטיקאים מהשמאל ומהימין, ובין קצינים פאן-ערבים.
שיתוף הפעולה הפוליטי כשל, ואילו סדקי נקט במדיניות שהייתה רחוקה מהקו הפאן-ערבי של הקצינים.
מוצאו הכורדי ומוצאו התורכמני של ראש ממשלתו החשידו אותו בעיני קבוצת הקצינים.
באוגוסט 1937 נרצח סדקי, והמשטר הקודם הושב לתקנו.
לאחר הפיכת סדקי, היה הצבא בעל המילה האחרונה במינויי הממשלות בעיראק.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הייתה עיראק מחויבת על פי ההסכם האנגלו-עיראקי לסייע לבריטניה במלחמתה, להכריז מלחמה על אויביה, ולהעמיד לרשותה מתקנים אסטרטגיים, נמלים, פסי רכבת, שדות תעופה.
על אף גישתו הפרו-בריטית של השליט ההאשמי, העוצר עבד אל-אילה (שמונה לעוצר לאחר מותו של ראזי בתאונה והמלכת בנו הפעוט פייסל השני) שנתמכה על ידי אישים מרכזיים בממשל כנורי סעיד, משכו הקצינים לכיוון מדינות הציר.
על אף שעיראק ניתקה את היחסים עם גרמניה, כמתחייב מההסכם, היא לא הכריזה עליה מלחמה, וכאשר הצטרפה איטליה הפשיסטית למלחמה לא ניתקה עמה את היחסים.
דמות נוספת שבחשה בפוליטיקה העיראקית באותה התקופה היא המופתי הירושלמי חאג' אמין אל-חוסייני שהגיע לעיראק באוקטובר 1939. המופתי חבר אל אל-כילאני ואל חבורת הקצינים, והללו הקימו חבורה סודית של שבעה אנשים שנועדו להעביר את עיראק לצד הנאצים במלחמה.
גוף זה התכנס ב-28 בפברואר 1941, והחליט להפיל את העוצר עבד אל-אילה, להדיח את ראש הממשלה טה אל-האשמי, ולנקוט במדיניות של סיום הוויתורים לבריטניה.
ב-1 באפריל 1941 פעלו אנשי "ריבוע הזהב".
הם הביאו ליציאתו לגלות של העוצר עבד אל-אילה, והחליפו את ראש הממשלה בראש ממשלה מטעמם, אל-כילאני ובכך יצאה לפועל הפיכת ריבוע הזהב.
עד מהרה החל הממשל החדש להעלות דרישות לגירוש החיילים הבריטים מבסיסיהם בעיראק.
שיתוף הפעולה עם הנאצים הפך לגלוי ומוצהר כמעט.
הסכסוך החמיר למלחמה, המלחמה האנגלו-עיראקית במסגרתה התעמת הצבא העיראקי עם כוחות הצבא הבריטי, ונחל תבוסה.
א-סבאע', שפיקד על הכוחות העיראקיים, לא זכה לנאמנות כל הצבא העיראקי, וחלקים מצבא זה נותרו מסוגרים בבסיסיהם וסירבו להילחם כנגד הבריטים.
על אף ההבטחות שקיבלו אנשי אל-כילאני, לא העבירו הגרמנים את הסיוע לו ציפו המורדים אלא במסגרת מצומצמת ביותר.
בסוף מאי הובס משטרו של אל-כילאני, ומרבית המעורבים במרד נאלצו להימלט מהמדינה.
א-סבאע' נמלט לטורקיה, שם כתב אוטוביוגרפיה בשם "אבירי הערביות בעיראק" (בערבית - "فرسان العروبة في العراق"; האוטוביוגרפיה פורסמה בעיראק לאחר מותו, בשנת 1956).
א-סבאע' היה אחרון קציני המרובע המוזהב שנותר בחיים, לאחר שיתר חבריו נתפסו זמן קצר לאחר המלחמה והוצאו להורג.
הוא עצמו נדון למוות שלא בפניו בשנת 1942 על ידי בית דין בעיראק.
סלאוקוס הרביעי (פילופאטור) בנם הבכור של אנטיוכוס השלישי ורעייתו לאודיקה השלישית.
לאחר התבוסה לרומי בקרב מגנסיה בשנת 190 לפנה"ס, שותף סלאוקוס על ידי אביו בשליטה על הממלכה הסלאוקית.
עם מות אביו בשנת 187 לפנה"ס הפך לשליט יחיד על הממלכה הסלאוקית עד למותו בשנת 175 לפנה"ס.
תקופת שלטונו הייתה תחת מגבלות כספיות וצבאיות כבדות שהוטלו על ידי הרפובליקה הרומית, בהתאם לתנאים של שלום אפאמיאה שנחתם בעקבות התבוסה הסלאוקית בקרב מגנסיה בשנת 188 לפנה"ס.
שלטונו היה מאופיין בחשש מתמיד מאימת רומי, חשש שמנע ממנו לבצע כל פעולה שתתפרש כאיום נגד ההגמוניה הרומית באזור.
קרב מגנסיה ושלום אפאמיאה שנחתם בעקבותיו, חייבו ויתורים רבים מהממלכה הסלאוקית לרומא.
סלאוקוס שלקח חלק לצד אביו בקרב מגנסיה היה מודע לגודל המשבר שבתבוסה ובהסכם השלום.
בעקבות התבוסה בקרב, נאלץ סלאוקוס עם תחילת שלטונו להתמודד עם משבר צבאי, כספי ואישי (בני משפחה של סלאוקוס ובראשם אחיו אנטיוכוס הרביעי נלקחו לרומא כערובה לצייתנות הסלאוקית).
בנוסף לכך נוצר משבר פנימי שערער את התשתית הרעיונית אידאולוגית של השושלת הסלאוקית שהנחיל אנטיוכוס השלישי, אותה תשתית שכללה פולחן למלך, סובלנות דתית ואי התערבות בעניינים הפרטיים והציבוריים של הנתינים.
סלאוקוס בתקופת שלטנו נקט בקו נייטרלי ונמנע מעימותים וסיבוכים לאחר שהבין ששלטון שאפתני כפי שהוביל אביו לא יאפשר שיקום של הממלכה המעורערת.
עם עלייתו לכס המלכות החל סלאוקוס בניסיונות דיפלומטיים לחיזוק מעמדו.
בשנת 186 לפנה"ס הוא שלח את נציגיו לאספת הליגה האכאית במגאלופוליס.
האכאים, לצורך חידוש הברית שעמדה בעבר בינם ובין אביו, הבטיחו לו שייטת בת 10 ספינות מלחמה.
הסנאט הרומי שעינו הייתה פקוחה לכל הנעשה בממלכה הסלאוקית, הגיב בחשדנות לפעולה זו.
משלחת רומי שיצאה למזרח ברשות טיטוס קווינקטיוס פלמינינוס, הגיעה גם לבירה הסלאוקית אנטיוכיה.
איומים גלויים ומוסווים שהועברו לאוזנו של סלאוקוס על ידי פלאמינינוס גרמו לו לוותר על יוזמת חידוש הברית עם האכאים.
בשנה הרביעית לשלטונו, בשנת 183 לפנה"ס פארנאקיס מלך פונטוס ניסה לבסס את מעמדו באסיה הקטנה ויצא למסע כיבושים אשר במהלכו השתלט על העיר היוונית סינופ שלחופי הים השחור.
פארנאקיס פנה עם צבאו מערבה, מתוך מחשבה שרומי לא תטיל דופי באקט התקפי זה כצורך לאיזון הכוחות לנוכח התעצמותו של אומיניס השני מלך פרגמון.
גישושיו של פארנאקיס בחצר אנטיוכיה והבטחה לתגמול כספי תמורת סיוע, זכו לתמיכתו של סלאוקוס.
סלאוקוס גייס חיל גדול ויצא לכיוון רכס הטאורוס, הוא היה משוכנע שפעולה זו לא תתפרש על ידי רומי כאקט נגדה בדומה למחשבתו של פארנאקיס, אולם פעולה זו היוותה הפרה של אחד מתנאי שלום אפאמיאה, לפיו נאסר על הסלאוקים לחצות את רכס הטאורוס.
סלאוקוס, בהתאם למדיניותו ההססנית, לא השלים את המסע וחזר על עקבותיו.
הססנותו וחוסר התעוזה שגילה התקבלו בשמחה על ידי רומי.
עם פרסאוס החמישי מלך מקדוניה
בשנת 179 לפנה"ס, השנה התשיעית לשלטונו, עלה פרסאוס החמישי לשלטון במוקדון.
מידת הנדיבות והחסד שהביא המלך החדש הביאו לו הוקרה רבה במוקדון וברחבי יוון, כמו גם זיק של תקוה בקרב חוגים אנטי רומיים ביוון.
שאיפתו הייתה להעניק למוקדון מעמד בקרב הממלכות ההלניסטיות והמדינות היוונית.
מעמדו שצבר תאוצה לא נעלם מעינו של סלאוקוס אשר מיהר בשנת 178 לפנה"ס להציע לפרסאוס את בתו לאודיקה החמישית לאשה.
קשר זה היה בעל משמעות מדינית וחיזק את כוחו של סלאוקוס עם כוחו העולה של המלך המוקדני החדש.
בתחילה הסנאט הרומי לא נקט עמדה מאחר שהוא עדיין החזיק כבן ערובה את אחיו של סלאוקוס, ויורשו לעתיד - אנטיוכוס הרביעי.
ההגבלות שהטילה רומי על שתי הממלכות אסרה בין היתר החזקת ציי ספינות, כאשר על הממלכה הסלאוקית חל גם איסור להפליג מערבה משפך נהר קאליקאדנוס.
לעזרת המחותנים באו שלטונות רודוס אשר הקצו ספינות שליוו את הכלה לבית אישהּ.
מהלך זה של הדר ומלכות לשני בתי המלוכה המובסים נדון בסנאט הרומי וגרר אחריו איגרת לשלטונות רודוס ובה אזהרה למשנה זהירות בכל הקשור לסיוע וביטוי מעשי לממלכות האזור.
אומיניס השני אשר ראה בקשר משפחתי חדש זה איום ומהלך כנגד רומי, גרם לכך שסלאוקוס נדרש לשלוח את בנו דמטריוס כבן ערובה לרומי בתמורה להחזרתו של אחיו, ומאוחר יותר יורשו - אנטיוכוס הרביעי.
בקיץ שנת 201 לפנה"ס בכינוס של מועצת הזקנים בירושלים בראשות שמעון הכוהן, התקבלה החלטה להתייצב ולסייע לאנטיוכוס השלישי ולצבאו (החלטה זאת התקבלה בניגוד לדעתו של הורקנוס בן יוסף מבני משפחת בית טוביה ומקורביו, שייחלו להמשך שליטת בית תלמי) במערכה נגד התלמים.
החלטה זו אשר גם סייעה לניצחונו של אנטיוכוס השלישי, גרמה לנזק והרס רב בעיר.
אנטיוכוס השלישי שהוקיר סיוע זה, פרסם כתובת ממלכתית.
תקופת שלטונו של אנטיוכוס השלישי ציינה תקופה חדשה בחיי העם היהודי, תקופת רגיעה הרחבת העצמאות הפנימית שבראשה עומד הכוהן הגדול, כל זאת עד תחילת הרפורמה ההלניסטית.
אנטיוכוס השלישי קבע גם עקרונות לחיי העיר ובהן הרשות שניתנה לעם לחיות לפי מנהגיו וחוקי אבותיו.
רשות זו שניתנה לעם לחיות על פי מנהגיו, אפיינה את המדינות ההלניסטית כלפי העמים הלא יוונים ולא הייתה ייחודית לעם היהודי.
יחס זה העלה שוב את כוחו של הכוהן הגדול בירושלים וחיזק את משרתו ומעמדו.
מדיניות זו נפגעה כאשר אנטיוכוס השלישי ביקש לקחת מפיקדונות המקדשים שתחת שליטתו ובהן המקדש בירושלים, כדי למלא את אוצרות ממלכתו המדלדלים.
צורך זו הביא את אנטיוכוס השלישי ליציאה למסע למחוזות שתחת שליטתו, מסע שנכשל ושבו אף איבד את חייו.
ארגונה הפנימי של הממלכה הסלאוקית ששטחה התמעט במידה ניכרת לאחר קרב מגנסיה ושלום אפאמה, אופיין במתן עצמאות מוגבלת למחוזות שתחת שליטתה.
הממשל הסלאוקי הכיר בשלושה סוגים של ארגונים עצמאיים במחוזות אלו: הערים כלומר הפוליס, הדינאסטים שבהן נכללו כל הנסיכים והמלכים, שעליהם גם הוטלה האחריות לגיוס חילי עזר ולגביית מיסים מארצותיהם והסוג השלישי היו העמים.
תחת סוג ארגון זה, היו המחוזות שבראשם עמדו שליטים מקומיים, ראשי שבטים וכהנים.
שליטים אלו היו מוגבלים בשליטתם על עמם ולא היה בידיהם מספיק כוח להשפיע, או לאלץ את השלטונות באנטיוכיה להתחשב בהם באופן מיוחד.
הרבה מהיחס לעמים אלו היה תלוי בהתנהגות העם ובמסירותו לשלטון הסלאוקי.
מדיניות הממלכה הסלאוקית מתקופת אנטיוכוס השלישי כלפי ירושלים הייתה מורכבת.
ירושלים לא הייתה פוליס יוונית, הכוהן הגדול לא היה מלך, כוחם הצבאי לא היה מפותח והיהודים גם לא מילאו תפקיד כלכלי חשוב במדינה.
מציאות זו הביאה למצב שבו כל הסתבכות פוליטית או משבר פנימי בממלכה הסלאוקית, היה עלול להעמיד בסכנה או לבטל את היתרונות הפוליטיים והיחס של השלטון כלפי היהודים.
בנוסף לאותה מדיניות חוץ מורכבת, בירושלים עצמה היו גם התנגשויות פנימיות של אינטרסים בין המשפחות היהודיות הגדולות ששלטו אז בארץ יהודה.
היו אלו אינטרסים מדיניים, חברתיים ודתיים וקדמו לרפורמה ההלניסטית שמתחילה בשלהי תקופתו של סלאוקוס הרביעי ולאחריו.
בירושלים בתקופה זו החזיקה משפחת בית חוניו במשך דורות את כס הכהונה הגדולה.
בני משפחת חוניו נמנו עם האנשים העשירים ביותר בעם והיוו את צמרת האצולה היהודית.
המשפחה השנייה (שהייתה גם מתחרה תמידית של משפחת חוניו) לפי ערכה והשפעתה בחברה הירושלמית, הייתה משפחת בני טוביה (כאמור אחיהם הקטן הורקנוס התמיד בדביקות בתמיכתו בשלטון התלמי בארץ, בעוד אחיו הגדולים נטו לצד השלטון הסלאוקי).
משפחה נוספת ובה שלושה אחים: שמעון, מנלאוס, וליסימאכוס, היו חסידי הרפורמה ההלניסטית.
אינטרסים אישיים של שמעון היוו נקודת פתיחה מסוימת לרפורמה של השלטון הסלאוקי בירושלים.
כתובת הליודורוס והרפורמה של סלאוקוס הרביעי
סלאוקוס הרביעי המשיך את מדיניות אביו, שלח מתנות מכובדות וסיפק מהכנסותיו להוצאות שבקיום הפולחן בבית המקדש.
ויכוח נפל בין הכוהן הגדול חוניו, לבין שמעון בן שבט בנימין ששימש כנגיד בית המקדש.
הוויכוח נסב על רצונו של שמעון לקבל לידיו את תפקיד האגורנומוס (התפקיד שמופקד על המידות והמחירים בשוק).
חוניו לא נעתר לבקשה זו ושמעון פונה לאפולוניוס בן תרסיאס (הנציב שהיה ממונה על החילות בסוריה ובפיניקיה).
שמעון סיפר לאפולוניוס על האוצרות רבים המונחים באוצר בית המקדש ובכלל זה יתרות מאוצרות שנאספו מתרומות הממלכה לקיום הפולחן, אוצרות שהם עולים מעבר למה שנדרש לקיום הפולחן בבית המקדש ויכולים לחזור לידי המלך.
ידיעה זו הובאה לאוזנו של סלאוקוס הרביעי.
חובותיו התופחים לרומי וקופת האוצר המלכותית המדלדלת של סלאוקוס, הובילו אותו להחלטה לפעול להחרמת פיקדונות אלו מבית המקדש בירושלים.
החלטה זו נועדה כדי למלא את אוצרות ממלכתו ובית המקדש בירושלים היה רק אחד מהאופציות האפשריות ליישם זאת מנקודת מבטו של סלאוקוס.
לביצוע מטלה זו שלח סלאקוס את הליודורוס הממונה על משק הכספים בממלכה, ידיד נעוריו מאנשי אמונו והאיש שגם ליווה את בתו של סלאוקס לאודיקה לחתונתה עם מלך מוקדון.
הפקודה הועברה בשנת 178 לפנה"ס בכתובת ממלכתית כתובת הליודורוס.
הפקודה בכתובת הליודורוס הביאה נקודת מבט שונה, רפורמה על עצמאות המקדש בירושלים ועל עצמאותו הכלכלית שהייתה באיום.
מדיניות חדשה של הממלכה הסלאוקית גם לבעלי בריתה וגם לאויבה.
בכתובת הדגיש סלאוקוס את דאגתו למקדשים שבמחוזות קוילה-סוריה ופויניקי (המחוז של ארץ ישראל ודרום פיניקיה) ועל כך שבמחוזות אלו, אין מי שיופקד על ענייני המקדש.
בכתובת מינה סלאוקוס את אוולימפיודורוס כאחראי על המקדשים במחוזות אלו, אבל בניגוד לאביו לא יצא בעצמו לבצע את המשימה של החרמת פיקדונות בית המקדש בירושלים, אלא שלח כאמור את בא כוחו הליודורוס.
הליודורוס עם הגעתו לירושלים, ביקש את הסבריו של חוניו השלישי הכוהן הגדול, בנוגע לאוצרות הנמצאים בבית המקדש.
חוניו הסביר שאוצרות אלו הם קרנות כספי האלמנות והיתומים וכמו כן נמצאים בבית המקדש גם כספי הורקנוס בן טוביה "אדם מאוד מכובד".
הסבריו של חוניו לא התקבלו על ידי הליודורוס, אשר נדרש למלא את פקודת המלך.
תחינות הכוהנים והאוכלוסייה היהודית בירושלים, אף הם לא סייעו להחלטתו של הליודורוס.
בהמשך השתלשלות האירועים סופר שעם כניסתו של הליודורוס ושומריו לפתח בית המקדש, הופיע פרש בלבוש זוהר ולידו שני נערים יפים וחסונים הנגלים רק להליודורוס ואנשיו.
הללו אחזו בהליודורס משני צדדיו והלקו אותו עד שנפל (אירוע זה היה גם נושא ליצירתו של הצייר רפאל בוותיקן שנקרא גירוש הליודורוס מהמקדש).
תפילותיו לאלוהים של חוניו השלישי, השיבו את רוח החיים של הליודורוס והצילו אותו.
הליודורוס חזר למלכו וסיפר לו את השתלשלות המקרה וגדולותו של האלוהים היהודי שהביאה גם לבסוף לחזרתו ללא אוצרות בית המקדש.
סיום מלכותו של סלאוקוס הרביעי
התבוסה בקרב מגנסיה ושלום אפאמה, החלו את ההתפוררות האטית של הממלכה.
הבקיעים שהתרחבו בזמן שלטונו של סלאוקוס, היו גם תוצר של חוסר החלטיותו, הססנותו והקשיים בהם נתקל מבית ומחוץ.
כל אלו הדגישו את אוזלת ידו של המלך וערערו את יוקרתו בבירה.
החרמת פיקדונות בתי המקדש כדרך לתשלום החובות לרומי, היוותה שינוי למדיניות ולדרכים המקובלות לגביית מיסים בממלכה.
נראה שהליודורוס סבר כי ניתן להשיג את סכומי הכסף הנדרשים לממלכה בדרכים מקובלות, במדיניות של מסחר נמרץ ופיתוח כלכלי של המחוזות.
הקרע שהעמיק ומעמדו המעורער של סלאוקוס הרביעי, הביא למשבר אמון ללא מוצא ולהעזה של הליודורוס ומקורביו לשלוח יד בנפש מלכם.
כהונתו של הליודורוס על כס המלכות הייתה קצרה מאוד.
את מקומו של סלאוקוס הרביעי ירש אחיו הגולה אנטיוכוס הרביעי, אשר בסיוע אומיניס השני מלך פרגמון קיבל את המלוכה תחת היורש החוקי דמטריוס הראשון בנו של סלאוקוס הרביעי.
סלאוקוס השלישי סוֹטֶר ("המושיע"), הקרוי גם סלאוקוס קראונוס ("הרעם") היה שליטה של הממלכה הסלאוקית, בנו בכורו של סלאוקוס השני ולאודיקה השנייה.
כאשר נולד, נקרא סלאוקוס השלישי על שם אח-סבו, המצביא הסלאוקי אלכסנדר.
שמו האמיתי- אלכסנדרוס שונה לסלאוקוס לאחר שירש את כס השלטון מאביו.
אמו של סלאוקוס השלישי, לאודיקה, אחות אנדרומאכוס, ילדה לסלאוקוס השני שני בנים, אלכסנדרוס היה הבכור ואנטיוכוס הצעיר.
מן המעט הידוע אודות יורשי הכתר מתברר כי אמנם פותחו שאיפות מדיניות בבני סלאוקוס השני.
סלאוקוס השלישי, כאביו בשעתו, היה בן עשרים בקירוב כשנטל את הממלכה על כתפיו.
לאחר שמלך לתקופה קצרה של כשלוש שנים (225 - 223 לפנה"ס), נרצח סלאוקוס באנטוליה על ידי אנשי צבאו בזמן המערכה נגד אטלוס הראשון מפרגמון.
מכיוון שלסלאוקוס השלישי לא היו ילדים, עלה אחריו לכס השלטון, אחיו אנטיוכוס השלישי.
ניסיונותיו העיקריים בתור מלך כללו ניסיון לאשש את מממלכתו בזכות כיבוש של שטחים שאבדו בעקבות מעשיו של אביו, סלאוקוס השני ובן דודו, אנטיוכוס היראקס לטובת אטלוס הראשון "סוטר", מפרגמון.
סלאוקוס השלישי לא עמד בציפיות כינויו - קראונוס ("הרועם", או "המרעים"), שכן הוא לא הצליח בניסיון הראשון לתבוע את מערב אסיה הקטנה מבן דודו, אטלוס מפרגמון ויותר מכך - הוא נרצח בניסיונו השני פחות משנתיים לאחר הכתרתו..
המלך הצעיר לא השלים עם הצטמצמות מלכות אבותיו וגבולות שלטונה.
המעצמה התלמיית השכנה החזיקה באורח בולט בנמל הבירה, סלאוקיה; בנוסף הרחיבו התלמיים את שליטתם על חשבון הסלאוקים באסיה הקטנה; השאר - שהוא חלק הארי של תחום שלטון הסלאוקים באסיה הקטנה - נתפשׂ על ידי אטלוס בעקבות ניצחונותיו המוחצים על אנטיוכוס היראכס שנים אחדות לפני כן (230-229 לפני הספירה).
במזרח הממלכה נמצאו בני סאטראפים לשעבר ותקיפים מרדנים מקיימים את שלטונם באורח עצמאי.
עם כל זאת, היו כל החזיתות האלו שלוות.
סלאוקוס הצעיר צריך היה אפוא להחליט אם לפתוח בחזית, ובאיזו חזית, סביר שנועץ עם מטהו ויועצי אביו ומאחר שאלה יעצו לפני אביו וחזיתות לא נפתחו, הכריע המלך הצעיר בקבלת ההחלטות החדשות.
הפור נפל על החזית באסיה הקטנה: דהיינו, על פתיחת מערכה להחזרת נחלות הסלאוקים שנשלטו על ידי אטאלוס כבר שש שבע שנים ולהרחקת השפעתו מגבול שלטונם שם.
הכנות המלחמה, שהוצאותיהן בצדן, לא התארכו במיוחד.
ידועים שני ניצחונות לפחות, שאטאלוס הנציחם באבן, "על הסטראטגים של סלאוקוס".
אין זאת אלא שהצבאות, אשר העמיד סלאוקוס למשימה היעודה, היו חלשים או מעטים מידי, הוא עצמו היסס לצאת בראש צבאותיו.
אפשר שידע כי אופיו ודרך התנהגותו עם פקודיו גורמים להתקוממות ולאי לציות.
תבוסות צבאות סלאוקוס, אשר באחת מהן נפל בשבי אף דודו, אחי אמו אנדרומאכוס, דלדלו את שארית היוקרה המדינית שנותרה לכתר הסלאוקי.
נראה הדבר שבלית ברירה, באמצעים שלא הבטיחו רבות, החליט סלאוקוס השלישי, בשנה השלישית למלכותו, לצאת בעצמו בראש צבאו אל אסיה הקטנה (אביב שנת 223 לפני הספירה).
כמצופה מנושא כתר בית סלאוקוס נהג המלך הצעיר להכריז, בין השאר, כי הוא בא להחזיר לערים היווניות את חירותן ואת שלטונן העצמי, נדיבות שזיכתה אותו בתואר המושיע (Σωτήρ, Soter), כינוי זה הופיע על מטבעות סלאוקיות בימי יורשיו.
שדרת הצבא בעקבות המלך הגיעה עד מהרה אל פריגיה, בלא שנתקלה בהתנגדות עזה.
אף על פי כן, לא שקט המחנה.
בעיצומו של הקיץ קשרו אליו קצין מקדוני בכיר וראש שכירים גאלים אשר נמנו עם המקורבים אליו במיוחד, נראה כי הסיבה הבלבדית הייתה אי יכולתו של המלך לשלם את שכר חייליו.
נמצאו כמה כתובות המעידות על שלטונו של סלאוקוס השלישי.
כתובות אלה, הנמצאים במוזיאון הבריטי, מגיעות מאזור בבל.
מתואר בהן כיצד תמך המלך בפסטיבל של השנה החדשה (Akitu) ואיך אחיו של המלך מבקר בבבל בשנת 224/223 לפני הספירה.
כנראה שמטרת הביקור הייתה לבדוק האם הכסף שהושקע בפסטיבל לא התבזבז לחינם.
כמו כן, באחד הכתבים יש תיאור של השושלת הסלאוקית.
סלאוקוס השלישי השתמש בכספיו של השאטאמו (Shatammu), שהוא יושב ראש מועצת המקדש.
מועצת המקדש הייתה מעין גוף מנהל של המקדש.
שימושו העיקרי בכספיו של השאטמומו היה למען קניית שוורים, כבשים וברווזים להפקת פסטיבל השנה החדשה (Akitu), שהתקיים באפריל- ביום השמיני של ניסן (7 באפריל, שנת 224 לפנה"ס).
כמו כן שימשו כספיו של השאטאמו הועבר גם למען מטרת פולחן מלכותי.
לאחר מכן בכתובת העתיקה יש תיאור כי השאטאמו ייעד חלקים מהשאריות לעצמו ולנגנים שהשתתפו בפסטיבל.
השאטאמו, כדי להגן על עצמו, אף שלח חלקים מהשאריות לשופטים ולבית המשפט של האזרחים החופשיים (mâr banî) בסלאוקיה.
ניתן לשער כי מטרת ביקורו של אחיו של סלאוקוס- אנטיוכוס השלישי במקום הפסטיבל הייתה בחינה אם כספו של אוצר הממלכה אינו מבזבז לרעה.
פרטים על ימי חגיגות אלו אינם ידועים במלואם, אבל נראה כי המלך אמור למלא תפקיד בחגיגות אלה.
ולכן נראה שסלאוקוס השלישי אכן ניסה למלא את תפקידו, בכך ששלח מנחות לפסטיבל, ממקום מושבו הרחוק.
בנוסף לפי דעת החוקרים, המשמעות האמיתית שבגינה סלאוקוס השלישי נתן את אישורו למימון רכישת לבעלי החי, אמנם מאוצר המלוכה אך מעזבונו של השאטאמו (Shatammu) עצמו, היות שהמשפט המתייחס לכך מדבר דווקא על אחוזתו הפרטית של השאטאמו (Shatammu) ולא על אחוזתו הפרטית של סלאוקוס השלישי עצמו.
וישנה לכך תמיכה, מעצם העבודה כי השאטאמו (Shatammu) היה איש עשיר, למשל נראה כי עזבונו הכיל פי עשרה מהדרוש לפסטיבל כמאה כבשים וכמאה שוורים.
מועד מותו המשוער של סלאוקוס השלישי הוא בין החודשים אפריל-יוני שנת 222 לפנה"ס.
לגבי אופן מותו: על פי המקורות ההיסטוריים, סלאוקוס היה חולה מאוד.
קיימת תאוריית קונספירציה שסלאוקוס הורעל על ידי בית המשפט כי לא היה מסוגל לשלוט על צבאו.
פרשת ההרעלה זעזעה והביכה את צמרת השלטון הסלאוקי.
אולם לא לאורך ימים, אנטיוכוס, אחיו הצעיר של המלך הנרצח - אחרי מאמצים עליונים ותהפוכות דמים - השכיל לאחות בזירה זו לא מעט מן הקרעים שבאדרת השלטון הסלאוקי.
סלאוקוס השלישי לא עמד בציפיות שעוררו כינויי: "המושיע" ו"הרועם".
הוא נכשל בכבוש מערב אסיה הקטנה מבן דודו אטלאוס מפרגמון ואף נרצח בניסיון השני שלו כשנתיים לאחר מכן.
לולי הצליח אחיו הצעיר, אנטיוכוס השלישי לבנות מחדש את כוחה של השושלת, היה יכול מותו של סלאוקוס השלישי לסמן את שקיעתה.
סלאז' (ברומנית: Judeţul Sălaj) הוא מחוז בצפון-מערב רומניה, בחבל טרנסילבניה וקרישאנה (או פרטיום לשעבר).
בירת המחוז היא העיר זאלאו
מחוז סלאז' גובל בצפון במחוזות סאטו מארה ומרמורש, במערב ודרום-מערב במחוז ביהור ובדרום, דרום-מזרח ומזרח במחוז קלוז'.
השם ברומנית של המחוז ושל האזור ההיסטורי "סלאז'" מקורו בשמו ההונגרי – סילאג' (Szilágy), שמובנו "עמק הבוקיצות" – הוא מורכב מהמילים ההונגריות:"סיל" (szil) = בוקיצה ו"אג'" (ágy) = מיטה, אפיק.
האזור יושב על ידי בני אדם מתקופות מאוד מוקדמות.
כאן, במויגרד נתגלה מטמון הזהב המסיבי העתיק ביותר ברומניה, שמשקלו 780 גרם.
הוא שרד מהתקופה הנאוליתית וכולל פסלי אלים אנתרופומורפיים, סמלי הפוריות.
נתגלו בכל המחוז שרידי יישובים דאקים, בסך הכל 14 מטמוני מטבעות וקישוטי כסף דאקיים.
דרך המחוז עבר בימי קדם מסלול מסחר הידוע בשם "דרך המלח" ,דרכו הובל מלח מעומק טרנסילבניה ועד למרכז אירופה.
יישוב דאקי חשוב נמצא במויגרד (בימי קדם - פורוליסום), ששכן על גבעת מויגרד או מגורה מויגראדולוי.
הוא מוזכר על ידי קלאודיוס תלמי בספרו "גאוגרפיה".
אחרי הכיבוש הרומי והתארגנות הפרובינקיה הרומית דאקיה הרומאים קבעו על ההר מסש את ה"לימס" -הגבול - הצפון-מזרחי של האימפריה.
לימס זה הפריד את שטחי הפרובינקיה דאקיה ומהאזור שנותר לא כבוש, של הדאקים החופשיים.
היו קסטרי רומאיים גם ביישובים בוצ'ום, רומיטה (קרטינאי), טיהאו, סוטורו (אופטטיאנה) ורומנאש (לארגינה).
הכרוניקות הביזנטיות וכרוניקת "גסטה הונגרורום" (מעשי ההונגרים) של אנונימוס מזכירים לראשונה את נוכחות הרומנים (ואלכים) במקומות אלה, את הישויות המדיניות שלהם (הוויבודויות של ג'לו ומנומורוט) וגם מתעדים לראשונה את קיום היישוב זילוק או זלאו.
היסטוריונים הונגרים חולקים על אמנותה של הכרוניקה של אנונימוס.
ההיסטוריה של המחוז חופפת את זו של אזור פרטיום וטרנסילבניה.
בימי הביניים דרך שטחו של המחוז של ימינו, עברו כמה מדרכי המסחר החשובות שחיברו את מרכז טרנסילבניה עם מערב אירופה:"דרך המלח" ו"דרך הסוחרים".
כאן הוקמו על ידי מלכי הונגריה גם ביצורים ראשונים להגנת טרנסילבניה.
כמה מהמלומדים והמנהיגים הפוליטיים החשובים של האוכלוסייה הרומנית בתקופה המודרנית - סימיון ברנוציו, אלכסנדרו פאפיו אילריאן, גאורגה פופ דה בסשט ויוליו מאניו היו ילידי המחוז.
בימי האימפריה האוסטרו-הונגרית בשנת 1876 הוקם לראשונה מחוז - "רוזנות" בשם סילאג' מאיחוד המחוזות קראסנה (שבירתו הייתה סובצ'טאטה ואחר כך שימלאו סילבאניי) ומרכז סולנוק (שבירתו הייתה זאלאו) והוספת שטחים מהמחוזות דובוקה ואגרג'.
בשנת 1910 שטח המחוז סילאג' היה 3,815 קמ"ר ובירתו הייתה זלאו (בהונגרית - זילה).
בשנת 1919 המחוז עבר בפועל לשליטת רומניה, מ-1920 גם מבחינה חוקית בהתאם להסכם השלום בטריאנון.
תכתיב וינה משנת 1940 החזיר אותו לשליטת הונגריה של הורטי בערך באותם הגבולות.
בסיום מלחמת העולם השנייה נכבש האזור על ידי הצבא הסובייטי ביחד עם הצבא הרומני והשטח הוחזר לרומניה, בהתאם להסכמי השלום.
בימי השלטון הקומוניסטי אחרי המלחמה המחוז בוטל ושטחו חולק בין "אזורים" יותר גדולים -בעיקר אזורי קרישאנה וקלוז'.
המחוז סלאז' שהוקם מחדש על ידי שלטונות רומניה הקומוניסטית בשנת 1968 כולל את מרבית השטח של המחוז סילאג' הישן, להוציא כמה שטחים בצפון-מערב שנכללו במחוז סאטו מארה ובצפון מזרח - שנכללו במחוז מרמורש.
מחוז סלאז' נמצא באזור התפר בין הרי הקרפטים המזרחיים והרי הקרפטים המערביים הרומנים, אזור הנקרא
"הרמה הסומשית" (ברומנית - Platforma Someșană "פלטפורמה סומשאנה") לפי שם הנהר סומש (בהונגרית -סמוש)
מבחינת נופים, המחוז הוא אזור של גבעות ובקעות לאורך הנהרות אלמש, אגריז', סומש, קרסנה וברקאו.
בדרום-מערב קיימים גם הרים - שני הענפים הצפוניים של הקרפטים המערביים הרומנים עם הרכס מסש ופסגת מגורה פריאי (Măgura Priei) (996 מ') ורכס פלופיש עם פסגת מגורה מארה' (Măgura Mare) (918 מ').
הבקעות מפוזרות ברחבי המחוז והן אזורים חקלאיים שבהם מתרכזים יישובים רבים.
הנהרות מפוזרים באופן אחיד על כל שטח המחוז, עם מעט אגמים טבעיים.
לעומת זאת מתהווים יותר ויותר תכופות אגמים מלאכותיים.
הנהרות החשובים של המחוז הם סומש, קרסנה, בקראו (Barcău), אלמש, אגריז' וסלאז'.
במחוז נמצא גם מאגר המים של הסכר ורשולץ על נהר קרסנה.
המחוז ניתן בהשפעתם הישירה של מסות האוויר מן המערב.
האקלים השולט הוא ממוזג יבשתי.
תנועות מסות האוויר בגבהים, הנוף באמצעות צורותיו וגובהו, יוצרים הבדלים אקלימיים בין מערב המחוז ולמזרחו, ומצד שני, בין היחידות הגאו-מורופולגיות.
הטמפרטורות הממוצעות השנתיות הן בין C° 8–9.
בחלקו הגדול של המחוז, כשהיוצא מן הכלל הוא בהרי מסש ופלופיש, וכן בגבעות הגבוהות סימישנה-גרבואו, שבהם הטמפרטורות הממוצעות השנתיות הן בין C° 6–8.
המשקעים הממוצעים השנתיים מונים 600–800 מילימטרים.
הערכים הגבוהים ביותר במחוז הושגו בהרי מסש ופלופיש, ופחות מכך בבקעת אלמש - אגריז' ובעמק הסומש.
הצומח במחוז עתיר יערות נשירים - יערות אשורים ואלונים יישובים, הכוללים בתוכם עצי אשור, עצי Carpinus, אלונים יישובים, עצי אלון, אלונים שסועים, תרזות, עצי מילה, עצי דולב הרריים, בוקיצות.
ב-50 השנים האחרונות מספר התושבים ירד באזור זה, שהוא בעל רוב כפרי.
גם בימינו כ-60% מהאוכלוסייה גרה בכפרים ורק 40% בערים.
לפי השייכות הדתית - 66.65% נוצרים אורתודוקסים, 19.6% נוצרים רפורמים (קלוויניסטים), 2.6% נוצרים רומיים-קטוליים, 2.8% יוונים קתוליים רומנים, 6.8% - נוצרים נאו-פרוטסטנטים המשתייכים לכנסיות שונות, השאר - 1.4%.
99.8% הצהירו השתייכויות דתיות, בעוד אנשים שהצהירו כי הם אתאיסטים או חסרי דת היו 0.2%.
באוקטובר 2011 אוכלוסיית המחוז סלאז' מנתה 224,384 תושבים עם צפיפות של 58 תושבים קמ"ר.
ברמה ארצית היה אחד המחוזות עם המספר הקטן ביותר של תושבים.
הכלכלה מתאפיינת בשילוב של חקלאות ותעשייה.
החברות העיקרית הפועלות במחוז הם:"טנאריס", "מישלן", "חנה כלים"(עם פרק תעשייה בנושפלאו), "יורו אקטיב" (מסחר דלק), "טרייד אוונגרד", "פלורל קומרס".
במחוז פועלים מפעלים לתעשייה קלה, ייצור מכונות וציודי תעשייה, מזון, רהיטים.
במיוחד מצטיין ענף ייצור הצינורות (חברת "טנאריס")
התוצרת החקלאית כוללת בעיראק דגן, תפוחי אדמה, וירקות.
בין הפירות במקום הראשון ממוקמים תפוחי העץ, אחר כך שזיפים, דובדבנים, דובדבנים חמוצים.
בתוצרת שמקורם בבעלי החיים במקום הראשון נמצא חלב פרה ותאו, ואחר כך הצמר והדבש.
בראשות המחוז סלאז' עומדת מועצת המחוז המורכבת מ-30 חברים ("יועצים").
בעקבות הבחירות המקומיות ב-2020, יושב ראש מועצת המחוז הוא דינו ינקו-סלז'אנו (המפלגה הלאומית ליברלית), הפרפקט הוא תומה דן.
הרכב מועצת המחוז הוא כדלהלן:
מפלגה חברים הרכב המועצה המפלגה הלאומית ליברלית (PNL) 11 המפלגה הסוציאל-הדמוקרטית (PSD) 10 האיחוד הדמוקרטי של ההונגרים ברומניה (UDMR/RMDSZ) 7 האיחוד "הצילו את רומניה" (USR) 2
למחוז יש רשות עירונית (מוניצ'יפיו), שלוש ערים ו-90 כפרים גדולים (קומונות):
פילדו דה ז'וס - Fildu de Jos
הורואטו קראסניי - Horoatu Crasnei
איפ (סלאז') - Ip, Sălaj
סֵלֵאוּקיָה על החידקל הייתה עיר גדולה וחשובה באימפריות הסלאוקית, הפרתית, והסאסאנית.
העיר הייתה גם בירת האימפריה הסלאוקית בין השנים 305–240 לפני הספירה.
סלאוקיה שוכנת בגדתו המערבית של נהר החידקל, וממולה, בגדתו המזרחית של הנהר, שוכנת העיר קטסיפון.
את העיר ייסד סלאוקוס הראשון בשנת 305 לפנה"ס לערך.
העיר נמצאת במחוז באבל שבעיראק, וממוקמת כ-32 קילומטרים דרום מזרחית לבגדאד המודרנית.
סלאוקיה על החידקל קרויה על שמו של סלאוקוס הראשון, מלכהּ הראשון של הממלכה הסלאוקית, שהרחיב יישוב קיים באזור וקבע בו את בירתו, בסביבות 305 לפנה"ס.
סלאוקיה על החידקל הייתה החשובה והגדולה ביותר בין כל ערי הממלכה הסלאוקית, וכתוצאה מכך גם בין כל הערים הנושאות את השם "סלאוקיה", למרות שבחלק מהמקרים הוזכרה בשם "סלאוקיה על החידקל", ולא רק "סלאוקיה", משום שהעיר שוכנת על נהר החידקל.
שם העיר מופיע בתלמוד כ"סֵלִיק", "סֵלִיקָה" או כ"סֵלִיקוֹס".
נראה כי העיר כונתה בתקופת התלמוד ארדשיר על שמו של מייסד השושלת הסאסנית אביו של שבור מלכא.
סלאוקיה על החידקל הוקמה בסביבות 305 לפנה"ס על ידי סלאוקוס הראשון, תוך הרחבת יישוב קודם שהיה במקום, וקביעתו כבירת הממלכה הסלאוקית.
למרות שעד מהרה, תוך 65 שנים, עברה בירת הממלכה הסלאוקית לאנטיוכיה, סלאוקיה הפכה למרכז חשוב לתרבות ההלניסטית, לסחר ולשלטון הסלאוקי.
אוכלוסיית העיר הורכבה מייוונים, סורים ויהודים.
הודות למיקומה במפגש של נהר החידקל עם תעלה גדולה, המובילה לנהר פרת, בסלאוקיה עברה תנועה ימית רבה.
במהלך המאות ה-3 וה-2 לפנה"ס, סלאוקיה הייתה אחת מהערים ההלניסטיות הגדולות ביותר, דומה בגודלה לאלכסנדריה, וגדולה יותר מאנטיוכיה.
חפירות ארכאולוגיות מצביעות על כך שחומות העיר הקיפו שטח של 5.6 קמ"ר.
בהתבסס על גודל זה, אוכלוסיית העיר הוערכה כ-100,000 נפש.
אוכלוסיית המטרופולין הוערכה כחצי מיליון נפש.
כתביהם של פוליביוס ושל היסטוריונים אחרים, מספרים כי האוכלוסייה במקום הורכבה ממקדונים ויוונים, אך גם מבבלים שסלאוקוס הראשון יישב בעיר.
בשנת 165, סלאוקיה הובערה על ידי צבאו של המפקד הרומי גאיוס אווידיוס קסיוס, שטען כי באותה העת התגוררו בעיר לפחות 300,000 תושבים.
חורבן העיר סימל את סופו של ההלניזם במסופוטמיה.
בשנת 197, במהלך מסעו למזרח, הקיסר הרומי ספטימיוס סוורוס מצא את העיר נטושה לחלוטין.
סלאוקוס השני (קליניקוס, הגדול) היה המלך הרביעי של הממלכה הסלאוקית בין השנים 247–226 לפנה"ס, בנו של אנטיוכוס השני ואשתו הראשונה לאודיקי.
לאחר לידתו נשא אביו אנטיוכוס את ברניקי בתו של תלמי השני לאישה תוך הבטחה שבנה יהיה יורשו.
לבסוף החזיר אליו אנטיוכוס את לאודיקי אך היא התנקמה בו ורצחה אותו ואת בנה של ברניקי כדי לסלול את הדרך למלוכת בנה שלה, סלאוקוס השני, והוא אכן עלה על כיסא המלכות תחת אביו.
מיד עם הכתרתו רצח סלאוקוס את אמו החורגת ברניקי.
במעשה זה עורר עליו את זעמו של אחיה תלמי השלישי וזה חידש את המלחמה בין הסלאוקים לתלמיים (246–241 לפנה"ס).
במלחמה זו הוכה סלאוקוס השני קשות והדבר הוביל לכך שאחיו אנטיוכוס היירקס מרד בו, באקטריה ופרתיה נהיו עצמאיות ובאסיה הקטנה אבדה קפדוקיה.
סלאוקיה פייריה (ביוונית עתיקה: Σελεύκεια ἐν Πιερίᾳ, Seleucia Pieria; לעיתים נזכרת בספרות בשם Seleucia ad Mare, סלאוקיה ליד הים) הייתה עיר הנמל של אנטיוכיה בתקופות ההלניסטית והרומית.
אתרהּ נמצא כ-35 ק"מ מדרום-מערב לאנטקיה בחבל האטיי, טורקיה, מצפון לשפך נהר עאצי ומדרום להר מוסה דאג שברכס הרי נור.
סלאוקיה פייריה נוסדה בסביבות שנת 300 לפנה"ס על ידי סלאוקוס הראשון ניקאטור, ובתחילתה שימשה כבירה המערבית של הממלכה הסלאוקית עד שאנטיוכיה תפסה את מקומה.
סלאוקיה פייריה נמנתה עם ארבע ערים-אחיות (טטרפוליס) של סוריה הסלאוקית.
במהלך המלחמות הסוריות במאה ה-3 לפנה"ס נכבשה העיר בידי התלמיים, ואף בנסיגתם מסוריה המשיכו לקיים בה חיל מצב, אולם בסופו של דבר חזרה לשליטת הסלאוקים.
העיר הפכה לחלק מהפרובינקיה הרומית סוריה ב-64 לפנה"ס, עם כיבושי פומפיוס במזרח.
סלאוקיה פייריה הייתה אחד הנמלים הגדולים במזרח הים התיכון בתקופה הרומית, אולם הצטברות מתמשכת של סחף, הן משפך נהר אורונטס והן מזרמי שיטפונות הרריים, סתמה בהדרגה את מעגני הנמל וגרמה בכך להידרדרות העיר.
רעידות אדמה ב-526 וב-528 חתמו את גורלה.
מעגן סן סימאון תפס את מקומה של סלאוקיה פייריה כנמלהּ של אנטיוכיה; מעגן זה מילא תפקיד משמעותי במצור הצלבני על אנטיוכיה במסע הצלב הראשון.
על פי המסורת הנוצרית, פאולוס וברנבא יצאו מאנטיוכיה והפליגו מנמל סלאוקיה פייריה לקפריסין בשליחותם להפצת הנצרות.
אתרהּ של סלאוקיה פייריה נמצא בתחומי העיירה צֶ'ווליק (Çevlik) שליד העיר סמאנדאג , ושרידיה המעטים מפוזרים בשדות, על המדרונות הסלעיים במעלה העיירה וכן בשימוש משני בבניינים מאוחרים.
המידע על מִתאר העיר שאוב מספרות מסעות בדורות שעברו ומסקרים וחפירות שנערכו בשנים 1932–1939 וכן מסקרים שהחלו באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20. ממצאים שנאספו בשטחהּ, בעיקר רצפות פסיפס, מצויים במוזיאון הארכאולוגי של האטיי באנטקיה ובמוזיאונים נוספים.
ההיסטוריון פוליביוס, איש המאה ה-2 לפנה"ס, מתאר אותה בכתביו:
העיר סלאוקיה פייריה, מראשיתה, נחלקה לעיר עילית ולעיר תחתית, שביניהן הפרידו מצוקים סלעיים.
כל אחד מחלקי העיר הוקף בחומה, והם חוברו בגרם מדרגות רחב ובשער שעליו הוצבו שני מגדלי שמירה.
בעיר העליונה מוקמו מבני הציבור, מקדשים ובתי אמידים.
העיר התחתית נסמכה על הנמל והייתה מוקד הפעילות המסחרית שבזכותה שגשגה העיר.
באתר העיר התחתית נחשפו אגורה ולצידה שורת חנויות, ממגורה גדולת-מידות ושרידים של בית מרחץ ושל תיאטרון קטן.
סמוך לנמל נמצאו מחסנים ומספנה קטנה.
נמלהּ של סלאוקיה פייריה הורכב משני מעגנים: פנימי וחיצוני.
חומות העיר התחתית הגנו על המעגן הפנימי ותעלה קישרה בינו לים הפתוח.
במוצא התעלה לים ובהמשך לגדותיה בולטים שני שוברי גלים מקבילים זה לזה.
שוברי הגלים שימשו כמזחים לספינות שלא הוכנסו אל המעגן הפנימי.
עוד בסוף המאה ה-1 לספירה נבנתה מערכת הטיה של מי השיטפונות ההרריים כדי להגן על העיר מפניהם ובעיקר כדי למנוע הצטברות סחף בנמלהּ.
המערכת (המכונה בזמננו בשם מנהרת אספסיאנוס וטיטוס) מורכבת משתי נְקָבות (שאורכן הכולל 121 מ') ומתעלות חצובות פתוחות והיא מוליכה אל הים.