tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-14 במרץ 1948 הגיעה למקום בשיירה, פלוגה א' של גדוד 51 גבעתי (הפלוגה הדתית של חי"ש תל אביב), בפיקודו של אליהו חן-ציון שהגנה על המקום, ביחד עם התלמידים הבוגרים, כל תקופת המצור עד להסרתו במבצע דני.
במקום חווה חקלאית, בה עובדים ומתמחים התלמידים, אשר רובם לומדים לקראת תעודת בגרות 5 יחידות בחקלאות עם יחידה מעשית בענף בו הם עובדים.
בין השאר מגדלים התלמידים חסה, בצל ירוק, נענע ופטרוזיליה בשיטת ההידרופוניקה על מצע מים במנותק מן הקרקע.
בכפר קיים מרכז למידה הפועל בשעות אחר הצהריים והערב, המספק תמיכה לימודית אישית ומלווה בצוות מורים מקצועי, מערך תמיכה רגשית רחב הכולל פסיכולוגים ועובדים סוציאליים וכן פעילויות חברתיות, ביניהן להקת הזמר בניצוחו של עופר שריקי.
כפר הנוער בן שמן הוכרז כאחד מ-50 אתרי מורשת ותקומה לאומית לשימור.
בשנת 2012 נפתח חדר התיעוד ע"ש ריכרד לוינזון - מכיל 40 שנים של תיעוד שנצבר על ידי מר ריכרד לוינזון, בנוסף למסמכים רבים אחרים שנשמרו בכפר ב-87 שנים האחרונות.
כיום קיים בחצר חוות הניסיונות מוזיאון לתולדות המקום
ב-29 בדצמבר 2014 נחנך בבריכת המים של הכפר, המשכן לאומנות - לאה מיכלסון, בו נמצאים כ-70 מפסליה של האמנית שהתחנכה בכפר.
בנוסף על כך, בכפר הנוער פועלת שלוחה של מכינה קדם-צבאית אדרת.
כפר הנוער קריית יערים הוא כפר נוער הנמצא באזור ירושלים בקרבת היישוב קריית יערים מצפון לאבו גוש.
הוא מאכלס כ-90 נערים ונערות בגילאים 12-18. הכפר מאופיין בקבוצות וכיתות קטנות (עד 16 נערים בקבוצת גיל).
כפר הנוער נוסד ב-1952 בתרומת יהודי שווייץ ובסיוע הסוכנות היהודית.
נכון לשנת 2016, הכפר מאוכלס בעיקר בנוער מאזורי מצוקה מכל רחבי הארץ, נוער בסיכון וכן עולים חדשים, בעיקר מאתיופיה וברית המועצות לשעבר.
בשנים 1954-1959 ניהל את הכפר ישראל כץ, לימים שר בממשלות ישראל.
כיום מתנהל בכפר בית ספר תיכון שש-שנתי ובו מגמות לימוד שונות, בין השאר: עיצוב, תקשוב, קולנוע וחקלאות.
בבית הספר כיתות חכמות-למידה מתנהלת עם אייפד ולפ טופ מול לוחות חכמים מגמות לימוד מגוונות: תקשורת, אומנויות העיצוב, תקשוב - מסלול בגרות טכנולוגי הכולל 14 יחידות לימוד והתנסות בלמידה טכנולוגית במכללה.
בכפר הנוער קיימת פנימייה בה ישנן שש קבוצות על פי גיל.
לכל קבוצה יש שני מדריכים (לרוב מדריך ומדריכה) אשר מלווים את הנערים במשך כל היום.
בני הנוער מועסקים בכפר בפעילויות אחר צהריים שונות כמו רכיבה על סוסים, מוזיקה, צילום, צורפות, עריכת וידאו, ספורט, קבוצת כדורגל בשיתוף "הפועל קטמון" ועוד.
סגל הכפר כולל מדריכים, רכזים, עובדים סוציאליים, פסיכולוגים, צעירי שנת שירות ומורות חיילות.
בשנת הלימודים תשע"ו הוקם בכפר משק חקלאי הכולל פינת חי עשירה בחיות שונות וכן גינות אורגניות.
הכפר מכוון את הילדים לשאוף לתעודת בגרות מלאה, או תעודת בגרות טכנולוגית.
בנוסף, בכפר פועלת שלוחה של מכינת "קול עמי", מכינת קדם צבאית חצי שנתית לעמיות יהודית ומנהיגות, במכינה לומדים יהודים בגילי 18-19 לפי גיוס/מכללה מישראל ומהיהדות התפוצות (בעיקר אוסטרליה) אשר מעמיקים את הידע שלהם בחברה הישראלית, יהדות ומבצעים הכנה לצה"ל.
כפר הנוער רמת הדסה סאלד הוקם בשנת 1949 על ידי הסוכנות היהודית כבית זמני לילדים ניצולי השואה ונקרא על שם הנרייטה סאלד שעמדה בראש ארגון עליית הנוער.
כפר הנוער נמצא בצפון קריית טבעון.
במשך השנים התאים את עצמו הכפר לצרכיה המשתנים של המדינה.
החל משנות השבעים מקיים הכפר תוכניות חינוך מיוחדות לבני נוער.
כיום מהווה הכפר מסגרת שש שנתית לנערים מכיתה ז' ועד י"ב ומשקיע משאבים בהענקת כלים ומיומנויות לכישורי חיים שיאפשרו לחניכים השתלבות בחברה הישראלית.
הכפר שם דגש על חינוך לערכים ובוגריו משתלבים בתוכניות ופרויקטים המסייעים לקהילה.
בשנים האחרונות מגיעים בוגרי הכפר להישגים מרשימים בבחינות הבגרות ובנתוני הגיוס לצה"ל.
חלקם אף מתנדבים לשנת שירות למען הקהילה.
הכפר מנוהל בשותפות על ידי הסוכנות היהודית, בשיתוף תורמים ומתנדבים: ביניהם נשות הדסה וקרן אורן.
כפר המכביה הוא מלון, מרכז כנסים ומועדון ספורט הנמצא בדרום-מזרח רמת גן (בשכונת רמת חן) ושטחו הכולל כ-80 דונם.
כפר המכביה הוקם בעקבות חזונו של אהרון נתנאל, יו"ר מכבי העולמית להקמת כפר אולימפי מרכזי לתנועה.
עיריית רמת גן הקצתה מגרש למטרה זו, וב-1957, לקראת המכביה החמישית, הוקם עליו המבנה הראשון.
לקראת המכביה השישית נוספו שלושה בנייני מגורים, חדר אוכל ומרכז ספורט.
מועדון הספורט כפר המכביה הוא מועדון ספורט למנויים, הגדול ביותר בארץ.
המועדון משתרע על כ-50 דונם של מרחבים ירוקים ומתקני ספורט רבים ומגוונים.
במועדון הספורט ישנם 14 מגרשי טניס, אולם ספינינג, מגרשי כדורסל וכדורגל, אולם כדורסל, מגרש כדורעף, חדר טניס שולחן מקצועי, חדר כושר, מרכזי עיסוי, ג'קוזי, סאונה רטובה ויבשה, משחקייה ומועדון ילדים, מגלשות מים ובריכות שחייה רבות.
באולם הכדורסל אירחה את משחקיה, קבוצת הכדורסל מכבי רמת גן, לאורך שנות ה-80 ותחילת ה-90.
כפר המכביה הוא אחד ממרכזי הכנסים הבולטים בגוש דן.
מגוון האולמות מאפשר דיונים בהשתתפות מאות אנשים עם אפשרות להתפצל לקבוצות דיון קטנות.
האולם הגדול של מרכז הכנסים משמש גם כאולם שמחות.
מרכז הכנסים משמש גם אכסניה להשתלמויות.
ב-6 בדצמבר 2023 נחנכה בכפר המכביה אנדרטה בשם "פסל עוטף ישראל", יצירתה של דינה רקנאטי, להנצחת קורבנות טבח שבעה באוקטובר וחללי מלחמת חרבות ברזל.
מוזיאון מכבי על שם פייר גילדסגיים היה מוזיאון שהוקם בשנת 1982 ושכן במבנה "בית מכבי" שבכפר המכביה עד הריסתו ופתיחת מוזיאון הספורט היהודי העולמי בשנת 2022. מוזיאון מכבי הוקם לשם הנצחת פועלה של תנועת מכבי ומשחקי המכביה, וכן את פועלן של תנועות הספורט היהודי החל מסוף המאה ה-19 ואילך.
את היוזמה להקמת המוזיאון הגה ארתור הנק, אשר שימש גם כמנהלו הראשון של המוזיאון.
המוזיאון נקרא על שם התעשיין והנדבן פייר גילדסגיים, ששימש בשנים 1957-1973 כיושב ראש תנועת מכבי העולמית, והיה לאדם היחידי שזכה לתואר "מר מכבי" בגין פועלו ותרומתו לתנועה.
המוזיאון הציג פריטים היסטוריים הקשורים לספורט היהודי וביניהם מדליות, גביעים, דגלים, סרטים ותעודות ארכיון שונות.
מוזיאון הספורט היהודי העולמי ע"ש איריס סמית' נפתח בשנת 2022 ועוסק בתולדות הספורט היהודי ובסיפורה של תנועת מכבי העולמית.
המוזיאון מספר את תולדותיו של הספורט היהודי החל משלהי המאה ה-19 עם נאום יהדות השרירים, דרך התפתחותם של מועדוני הספורט היהודיים הראשונים באירופה ובארץ ישראל, ועד והישגי הספורט היהודי בעשורים האחרונים.
במוזיאון מוצגים חומרים היסטוריים לצד מידע רלוונטי ופריטים יקרי ערך בשילוב מיצגים, כרזות וסרטים היסטוריים.
מלון וסוויטות כפר המכביה מונה כ-270 סוויטות וחדרים, 138 חדרי מלון משודרגים ואגף חדש שנפתח ביוני 2008 המונה כ-130 סוויטות מפוארות, במלון מתארחים הספורטאים המשתתפים ב.
המלון הוגדר בשנת 2019 כאתר לשימור בדרגת שימור ב.
מוסינזון נמצא בהוד השרון בין רמתיים למגדיאל.
המוסד, שנוסד בשנת 1941, קרוי על שמו של המחנך ד"ר בן-ציון מוסינזון.
בית הספר נוסד ביוזמת משה קול כבית ספר חקלאי במסגרת "יסודות", רשת בתי הספר החקלאיים של תנועת הנוער הציוני.
מטרת יוזמי הכפר הייתה להקים מוסד חינוכי לנוער עולה מתפוצות הגולה בשילוב עם נוער ישראלי מרחבי הארץ, לחיי עבודה, יצירה והגשמה, בתחומי המדע, הטכנולוגיה, האמנות והספורט.
לשם כך נבנה כפר נוער הכולל פנימייה הפעילה עד היום.
בין השאר למדו בין כתליו חלק מילדי טהראן, ועם תום מלחמת העולם השנייה קלט המוסד ילדים ניצולי שואה שעלו ארצה.
בשנת 1943 סיימו בני המחזור הראשון את לימודיהם.
בתחילה נקרא "מוסד חינוכי חקלאי במגדיאל ע"ש ד"ר בן ציון מוסינזון" ובאנגלית, "Educational and Agricultural Institute of Magdiel".
ב-1962 שונה השם ל"מוסד חנוכי מקצועי ע"ש בן ציון מוסינזון - מגדיאל".
ב-1998 שונה השם פעם נוספת לזה הנוכחי, "כפר הנוער ע"ש ב.צ.
ב-1967 נפתח בבית הספר נתיב לימודים עיוני בשיתוף המועצה המקומית הוד השרון.
בשנות האלפיים, כפר הנוער מורכב מבית ספר תיכון ופנימיה: בית הספר המשרת את ילדי אוכלוסיית האזור, ומציע מסלולים עיוניים וטכנולוגיים.
בית הספר זכה בתשע"ו בפרס הקליטה המיטיבית של עובדי הוראה חדשים מטעם משרד החינוך, ובפרס החינוך מטעם ארגון המורים בנושא שותפות תרבותית.
הפנימייה קולטת תלמידים מכל הארץ ומחו"ל וזכתה בפרס חינוך לפנימיה מצטיינת.
במסגרת התיכון נותנים מענה מגמתי רחב הכולל שלל כיתות ייחודיות.
בכפר הנוער לומדים, במסגרת תוכנית "נעל"ה", תלמידים מצפון אמריקה, אירופה, דרום אפריקה ומדינות נוספות (החל משנה 1993), וכן תלמידי עליית הנוער בתיכון קיימת תוכנית אולפן לתלמידים שאינם דוברי עברית על מנת לעזור להם להשתלב בחברה הישראלית.
במקום שוכן המרכז האקדמי שערי מדע ומשפט ובנוסף, הסמינר התיכוני האמריקאי ע"ש אלכסנדר מוס, בו מתקיימות תוכניות לתלמידי תיכון מחו"ל.
בכפר הנוער קיימת מגמה ייחודית המשלבת לימודי חקלאות ואקולוגיה, הנקראת אגרואקולוגיה עירונית.
במגמה זו מיישמים החניכים את שיטת ההידרופוניקה, ומגדלים תות שדה ורוזמרין על קירות וגגות בית הספר.
כפר הנוער "עתיד" על שם יוענה ז'בוטינסקי הוא כפר נוער חקלאי בבאר יעקב.
הוקם על ידי יוצאי האצ"ל והשתייך בעבר לתנועת בית"ר.
הכפר קרוי על שם יוענה, אשתו של זאב ז'בוטינסקי.
בכפר פנימייה, אולפן לתלמידים עולים, בית ספר שמונה שנתי (מכללה, תיכון וחטיבת ביניים) ומשק חקלאי.
רוב החניכים בכפר הם עולים או ילדי עולים מחבר המדינות.
תנועת בית"ר, כמו תנועות אחרות שפעלו לפני קום המדינה, עסקה בעליית נוער אל ארץ ישראל.
הגוף הראשון שהוקם במסגרת זו היה פלוגת ראש פינה, אחריו הוקמה "חוות שוני" (בסמוך למבצר שוני), ולאחר קום המדינה הוקמה חוות הנוער הבית"רית "יוהנה ז'בוטינסקי" בזכרון יעקב וכפר הנוער דוד רזיאל בהרצליה.
חוות הנוער יוענה ז'בוטינסקי הוקמה תחילה בזכרון יעקב בדצמבר 1948, ואוכלסה בנערים עולים מהולנד.
לאחר מספר חודשים נסגרה החווה ובני הנוער הועברו לחוות נוער באותו שם שהוקמה בבאר יעקב.
החווה הוקמה באתר קיבוץ עקיבא, ששימש קודם לכן להכשרת גרעיני קיבוצים, בהם קיבוץ נירים, על ידי קבוצת צעירים חברי בית"ר בהנהגת אברהם ליכטנשטיין.
עם הקמתו שונה שמו של הכפר מ"יוענה" ל"יוהנה" (בשנת 2011 שונה שם הכפר מחדש ליוענה).
אל החווה החדשה הועברו בני הנוער מהחווה בזכרון יעקב, ובהמשך הצטרפו אליהם נערים עולים מרומניה, בולגריה וטורקיה; בסך הכל שהו בה כמאה בני נוער.
באפריל 1949 גויס צוות ההוראה של החווה, בעיקר צעירים חברי בית"ר, והחל לפעול בה בית ספר עבור בני הנוער.
כעבור מספר חודשים הוחלט לצרף את החווה למסגרת כפרי הנוער, בין היתר על מנת לקבל מכסות ילדים מהסוכנות היהודית על פי מפתח חלוקה שסוכם.
מיום הקמתו של כפר הנוער ועד שנת 2010 כיהן פתחיה שמיר כיו"ר עמותת הכפר.
בעקבות מצבו הכלכלי והמנהלי הקשה של הכפר בשנים הראשונות, וירידת מספר החניכים לכ-70, הפקיד שמיר ב-1950 את האחריות לניהולו בידי שלמה אריאב, שהשתחרר מצה"ל, מרים גלזר-תעסה כיהנה בו כמנהלת בית הספר בתקופה זו.
ב-1954 השתפר מצב הכפר בעקבות חלקות קרקע שנוספו אליו ובאר מים שנקדחה בו, שתרמו לפיתוח המשק החקלאי, וכן תרומות שהתקבלו שבעזרתן נבנו מבנים חדשים לבית הספר ולמגורים.
מספר החניכים גדל, והחווה הפכה לכפר.
במהלך השנים שחלפו מאז התפתח כפר הנוער, הן מבחינת מספר הלומדים והן מבחינת המסגרות הלימודיות שהעמיד לרשות התלמידים, תחילה התקיימו הלימודים רק בכיתות ה'-ו', הם התרחבו בהדרגה לכיתות חטיבת ביניים, ובשנות ה-60 עלה מספר החניכים לכ-240 ונפתח בית ספר תיכון ארבע-שנתי.
ב-1965 הוא הוכר על ידי משרד החינוך כבית ספר מקצועי.
ב-1966 חל פיתוח משמעותי בכפר בעקבות שיתוף פעולה שנוצר עם חיל האוויר והקמת בית ספר למקצועות התעופה בכפר, שהתמקד בלימודי מכונאות שונים ואגרומכניקה.
הכפר הוכר כבית ספר מקצועי למקצועות טכניים ולחקלאות ב-1968. בהמשך נפתחו בו גם לימודים בסיעוד ובמגוון תחומי ספורט ואמנויות, מ-1996 פועל הכפר במתכונת של בית ספר מקיף שש-שנתי ומ־2013 הוקמה בו גם מכללה.
המרחב שבו ממוקם כפר הנוער הפך עם השנים לאזור מבוקש לבנייה והשטחים החקלאיים שלו נלקחו ממנו.
בהתאם להחלטה 727 של מינהל מקרקעי ישראל, ביקש בית הספר להחזיר למנהל 150 דונם שיועדו לבנייה בבאר יעקב ולקבל עליהם פיצוי של 13.5% משווי הקרקע לאחר שינוי הייעוד.
אולם בעקבות בג"ץ הקרקעות הדבר לא יצא אל הפועל.
לקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21, עמותת כפר הנוער צברה חובות וכפר הנוער עמד בפני סגירה.
בעקבות כך מונה לה מפרק שהעביר את ניהול כפר הנוער ל"עתיד רשת חינוך ובתי ספר" לתקופה של שש שנים.
בשנים 2013–2018 נפתחו בכפר מסלול הנדסאי חשמל, אלקטרוניקה, תעשייה וניהול הכוללים גם כיתות י"ג-י"ד, כחלק ממגמות ארוכות טווח להפוך אותן למכללה.
מגמות הלימוד בבית הספר הן חקלאות מוכללת (ביולוגיה וחקלאות בר קיימא, כימיה, פיזיקה), הנדסת תוכנה, מערכות בקרה ואנרגיה, הנדסת תעשייה וניהול, הנדסת אלקטרוניקה ומחשבים, אמנות העיצוב.
כמו כן פועל בכפר משק חקלאי שבו עובדים התלמידים הכולל פינת חי, מכוורת, דיר, חממות ירקות, חממת צמחי נוי ומטע עצי פרי, תלמידי המדעים מבצעים במשק פרויקטי מחקר במסגרת לימודי המדעים והחל משנת 2015 גם עבודות גמר במקום בחינת הבגרות כחלק מ"רפורמת פירון".
במשק ובכפר ניתן דגש לנושא החינוך הסביבתי; בכפר פועלים מערכת למיחזור מים בשיטת "אגנים ירוקים", ומרכז שימור ורבייה לצמחיית אזור באר יעקב שבו ממוקם הכפר.
לכפר מערכת קשרים עם בתי ספר בעולם, ובמסגרתם יוצאות מהכפר משלחות לפנימייה בסנט פטרסבורג ולבית הספר "אניטה ליכטנשטיין" בעיר גיילנקירכן שבגרמניה, הקרוי על שם ילדה יהודייה בת 9, שנרצחה עם משפחתה בשואה במחנה מיידנק.
כן מתארחות בכפר משלחות מבתי ספר אלו.
כפר הנוער ניצנים, היה כפר נוער ישראלי שפעל משנת 1949 ועד שנת 1989.
"כפר הנוער ניצנים" יושב בשטח שאוכלס קודם לכן על ידי קיבוץ ניצנים שבמהלך מלחמת העצמאות נכבש ונהרס ידי הצבא המצרי.
לאחר שצה"ל שב וכבש את אזור ניצנים הוקם הקיבוץ מחדש במרחק של 4 קילומטרים דרום מזרחית מהמקום בו שכן.
המחלקה לעליית הנוער של הסוכנות היהודית החליטה להחיות את היישוב, ועל הריסות הקיבוץ שחרב הקימה בשנת תש"ט (1949) את "כפר הנוער ניצנים".
תנועת הנוער הציוני שיגרה למקום צוות מחנכים שהתמקם בתחילה במבנה שנותר במקום לאחר מלחמת העצמאות : "בית השייח'" או בית "הארמון" ולימים גם "המצודה" - מבנה דו קומתי עתיר חדרים ומרפסות שנרכש בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20 על ידי המתיישבים הראשונים של קיבוץ ניצנים.
כעבור זמן קצר הגיעו למקום ראשוני התלמידים והחניכים והחלה פעילות חינוכית ולימודית.
בקרבת המקום נותרו גם בניינים הרוסים של מחנה בריטי גדול, וחלק מכפר הנוער התבסס על כניסה למבנים משופצים של אותו מחנה.
בסיוע הסוכנות היהודית בנו ושיפצו המתיישבים הראשונים וקבוצת החניכים הראשונה את המבנים במקום, תוך הוספת מבנה חדר אוכל ואירועים, רפת, לול, מוסך לכלים חקלאיים, נגריה, מסגריה, מכבסה עצמאית ועוד מבני שירותים ומנהלה.
במשך הזמן נוספו מבנים נוספים, ביניהם בית ספר ומבני פנימייה, נחפרה באר שהעבירה מים למגדל המים שנותר עוד מימי המחנה הבריטי.
כמו כן הותקן גנרטור שסיפק חשמל לזמן מוגבל בשעות הלילה.
צוות העובדים במקום מנה בעלי מקצוע בתחום ההדרכה והחינוך, מדריכים מקצועיים בתחומי החקלאות (גן ירק, גן נוי, פלחה, רפת ולול), הנגרות, האגרומכניקה ומאוחר יותר תחומי מקצוע ימיים.
במקום עבדו גם אנשי מנהלה בתחום שירותי הסעדה וניהול חדר האוכל, מסגריה, חשמלאות, מכבסה מקומית, מרפאה עם רופא ואחות, מזכירות ועוד.
קבוצת הנוער הראשונה הייתה מורכבת בעיקר מנערים ונערות ניצולי השואה ממזרח אירופה.
במהרה הצטרפה אליה קבוצת נוער מטורקיה.
באותה שנה (1949) הגיעו לניצנים מאה יתומי מלחמה מבלגיה שעלו ארצה עם כל הציוד של בית היתומים שלהם.
בראשם עמדו המנהלת שלהם, עדה וינטראוב, וחלק ממחנכיהם מבלגיה.
במהלך השנים קלט הכפר צעירים מצפון אפריקה, עיראק, הודו, מזרח אירופה וממדינות רבות אחרות.
משנת 1970 נקלטו בכפר גם ילידי הארץ.
בראש צוות העובדים המקימים עמד מנהל כפר הנוער דב שיבר (נפטר בשנת 1962 בשיא פעילותו בכפר).
יחד עמו ניהלו את הכפר צוות ההנהלה שכלל את מנהל בית הספר הראשון פרופ' אריה לוי - לימים, חתן פרס ישראל תשנ"ח בחקר החינוך, מרכז ההדרכה רפאל בלומנפלד ואם הבית המרכזית (עדה ויינטראוב).
בעלי תפקידים נוספים בכפר היו: מרכז המשק, גזבר, מנהלי ענפים חקלאיים, מדריכי קבוצות נוער ואמהות בית.
לאחר מותו של מנהל הכפר דב שיבר, מונה במקומו רפאל בלומנפלד.
מאוחר יותר מונה אהרון ויינטראוב (בנה של עדה ויינטראוב) לתפקיד מנהל בית הספר, וזאת לאחר שפרופסור אריה לוי עבר לתחום האקדמיה והמחקר.
הצוות המחליף אימץ גישות חינוכיות מתקדמות תוך שילוב רב-תרבותי מוצלח בקרב בני הנוער וחניכי הכפר.
אתר כפר הנוער שוקם אט אט.
הבתים ההרוסים תוקנו, מבנים חדשים הוקמו ואלפי עצים ניטעו באזור, שהפך לגן פורח.
כפר הנוער התפתח בראשיתו כבית ספר חקלאי.
חניכיו למדו ועבדו בכל ענפי המשק המגוון והעשיר.
בשנות השישים נפתחה בכפר גם מגמה ימית על שתי מחלקותיה, סיפון ומכונאות ימית.
בוגרי המגמה הימית שירתו בחיל הים, שתמך בכפר בציוד ובמדריכים.
סגל כפר הנוער ניצנים אימץ מדיניות ייחודית של חינוך, שהתבססה על מודל בית הספר החם והתומך (בניגוד למודל בית הספר האינסטרומנטלי הקר), תוך יישום גישה אמפאטית כלפי התלמידים והחניכים.
חניכים אלה באו מכל קצוות תבל, עזבו משפחות בהן גדלו בחו"ל, נמצאו בתהליכי גיל ההתבגרות, וחלק לא קטן מהם חווה חוויות טראומטיות במקומות מוצאם.
החניכים אוגדו במסגרות של קבוצות הדרכה וחניכה לפי קבוצות גיל, וקיבלו באמצעות סוכני חיברות (מדריכים צמודים, מטפלות ואימהות בית ומדריכים מקצועיים של ענפי המשק) תשומת לב מרבית.
סדר היום בכפר התבסס על חלוקת הפעילות לשתי משמרות שפעלו במקביל: בראשונה עסקו התלמידים בלימודים בבית הספר ובמקביל קבוצה אחרת עבדה בענפים המגוונים שהיו בכפר.
לאחר ארוחת הצהריים התחלפו הקבוצות ביניהן והמשיכו בפעילות .
לאחר שעות הפעילות נכנסו לתמונה המדריכים ואמהות הבית שביצעו פעולות חברתיות להנחלת ערכים, וסיוע בהכנת שיעורי בית בשעות הערב והלילה.
על רקע המדיניות החינוכית שנסקרה לעיל, אימץ הצוות החינוכי תלמידים חלשים ונתן להם ליווי צמוד וסיוע רב בתחום הלימודי, האישי והחברתי על מנת לשפר הישגים ולהקל על ההסתגלות החברתית בחברה ממוצא רב תרבותי.
לגישה זו יצא מוניטין בקרב גורמי חינוך ואקדמיה והיא הוכיחה עצמה כמוצלחת מאוד לאור ההישגים שאליהם הגיעו הרבה בוגרים של כפר הנוער, שתפסו עמדות מכובדות בחברה הישראלית - במוסדות הרוח, התרבות והשלטון.
לאחר מכן התכנסו כל החניכים בבית הכנסת לתפילת השבת ולאחר מכן עברו לחדר האוכל לארוחת שבת חגיגית שכללה סקירה אודות פרשת השבוע והעברת מסרים חינוכיים עם תוכני אקטואליה.
למחרת בבוקר הייתה פעילות חברתית במגרשי הספורט או בריכת השחיה ולקראת ערב קוימה בחדר האוכל סעודה שלישית שבמהלכה סופרו מדרשים, אגדות וסיפורי יהדות.
לקראת כל חג שהיה מתקרב בוצעו הדרכות ופעילויות ענפות, לרבות קיום טקס מרכזי לקבלת החג, שהיה עשיר בתכנים חינוכיים וערכיים.
אחד הטקסים המעניינים ביותר בו הונחלו ערכים דמוקרטים היה טקס חג הפורים : חודש לפני שהחג הגיע נחלקו החניכים לשתי מפלגות שהתחרו זו בזו על תואר מלך הפורים.
מדי ערב ניהלו המפלגות היריבות, שהוקמו על ידי שתי השכבות הבוגרות, תעמולה מפלגתית שהתבססה בעיקר על מערכונים מחיי הכפר וחוויות שבני הנוער חוו, מודעות היתוליות, ופעילות מצחיקה.
שבוע לפני חגיגת הפורים המרכזית התקיימו בניצנים בחירות דמוקרטיות לכל דבר ועניין, עם קלפיות ופתקי הצבעה.
המפלגה המנצחת המליכה את מלך הפורים אשר במהלך מסיבת הפורים ישב על הבמה, בחר לעצמו מלכה מקרב החניכות, סקר מצעד תחפושות מפואר והצגה מצחיקה של החוג הדרמטי, ולאחר מכן השתתף עם כל חניכי הכפר במסיבת ריקודים עד אור הבוקר.
מודל טקסים דומה אפיין גם את יתר החגים בכפר.
ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל נערך טקס משותף עם חברי קיבוץ ניצנים שכלל עליה לקברי חללי ניצנים והנחת זרים, ולאחר מכן כניסה לחגיגת יום העצמאות שכללו הדלקת משואה באמצעות לפיד שהוצת בקיבוץ ונישא על ידי רצים אל כפר הנוער.
בחג השבועות נערך טקס הבאת הביכורים, גם הוא בשיתוף עם קיבוץ ניצנים.
"כפר הנוער ניצנים" היה ידוע במופעיו האמנותיים, בהצגות התיאטרון שלו ובחוגים הרבים שהתקיימו בו ובהם החוגים לארכאולוגיה ולטבע שהתבססו על חולות ניצנים העשירים בממצאים.
המוזיאון הארכאולוגי שהוקם בבית הספר הוכר על ידי המוסדות הרשמיים.
בעקבות צמצום מספר החניכים בעליית הנוער, סגר כפר הנוער את שעריו בשנת 1989 לאחר ארבעים שנות פעילות חינוכית.
יתרת הילדים שלמדו בכפר הועברו לפנימיות אחרות בארץ.
במהלך השנים התחנכו בו כעשרת אלפים נערים ונערות.
האתר והמבנים בו הוכרז כאתר לשימור ובמבנה ה"ארמון" הוקם בית ספר שדה "שקמים".
במקום הופעלה פנימיית דתית של בנות ובסוף שנות ה-90 הוקם היישוב הקהילתי הדתי "ניצן".
בסמוך פועל כיום גם בית ספר שדה שקמים.
במתחם נמצאות כיום אנדרטאות ללוחמי מלחמת העצמאות, בהן אנדרטת "יד לאישה הלוחמת" וכן עמדות משוחזרות מן המלחמה.
כפר הנוער ויצו ניר העמק הוא כפר נוער הכולל פנימייה, משק חקלאי, חטיבת ביניים וחטיבה עליונה, הנמצא סמוך לעפולה, מדרום לכביש עפולה-מגידו.
בבית הספר לומדים תלמידים מיישובי הסביבה, מועצה אזורית הגלבוע, מועצה אזורית עמק יזרעאל ובני עפולה, וכן תלמידים מכל רחבי ישראל בתנאי פנימייה.
בפנימייה נקלטים נערים במסגרת עליית הנוער ונעל"ה.
בשנת 2013 למדו בבית הספר יותר מאלף תלמידים.
30% מן התלמידים הם עולים מחבר המדינות, 5% מוצאם מאתיופיה והשאר ילידי ישראל.
מאז שנת 2008, מנהלת את הכפר אסתי כהן.
כפר הנוער ויצו ניר העמק החל את דרכו כמשק פועלות.
בשנת 1925 ייסדה מועצת הפועלות משק להכשרת פועלות בבן שמן.
כעבור שנה הופקע השטח לטובת כפר הנוער ולפועלות הוצעה קרקע חלופית דרומית-מזרחית לעפולה, תרומת חברת קהילת ציון אמריקאית לאחר שהובטחה להן הקצאת מים, הגיעו הפועלות הראשונות לעפולה.
תחילה שכרו צריף בעיר וממנו יצאו מדי יום להקים את המשק.
שטח האדמה הגדול שהוקצה להן היה חשוף לשמש ואדמתו קשה לעיבוד.
בפברואר 1927 לאחר שהסתיימה בניית הצריף הראשון, עלו הפועלות על הקרקע.
למרות המחסור במים והקשיים בעיבוד האדמה, הן הקימו מדגרה לאפרוחים, נטעו כרם ומשתלת עצי יער, ועיבדו 35 דונמים של חיטה וחציר.
בתום השנה הראשונה לקיומו, היה המשק שקוע בחובות כבדים.
בתום 1927, מונתה שרה מלכין למרכזת המשק וההדרכה במשק הפועלות.
פניותיה של מלכין למחלקת ההתיישבות של ההנהלה הציונית לתוספת תקציב למשק, נדחו בטענה שתנאי המקום לא התאימו להתיישבות חקלאית.
בשנת 1928 נחלץ ארגון ויצו לעזרה וקיבל על עצמו באמצעות הפדרציה בארגנטינה לתמוך במשק.
אליעזר בבלי, מנהל מחלקת ההתיישבות הציע להנהלת ויצו לסגת מתמיכתה במשק: "בתנאים כאלה אנו חושבים כי נעשתה שגיאה יסודית בזמן סידור המשק בעפולה.
כדאי שהסתדרות ויצו תברר את השאלה שוב לפני שתמשיך בהשקעות הנחוצות למשק זה".
שאלת כדאיות אחזקת משק הפועלות בעפולה השקוע בחובות תמידיים, נדונה תכופות בישיבות המשותפות של מועצת הפועלות ונציגות ויצו.
המחסור במים ותנאי השטח הקשו על ביסוסו של המשק שלא הצליח להתרחב ולקלוט יותר מ-14 חניכות.
בפגישה שהתקיימה במאי 1933, הסכימו נציגות שני הארגונים שמבחינת הכדאיות הכלכלית יש לסגור את המשק.
הטיעון שהכריע נגד, היה שכארגוני נשים עליהן להימנע מסגירת מוסד שמטרתו הכשרת נשים.
הן הדגישו שלמרות מצבו הקשה של המשק, בוגרותיו השתלבו היטב במקומות שאליהם הגיעו בזכות מיומנויות העבודה שרכשו במקום.
בימי מאורעות המרד הערבי 1936-1939, נוספו על קשייו של המשק, קשיים ביטחוניים.
מיקומו המבודד דרומית-מזרחית לעפולה על הדרך המובילה לג'נין, חשף אותו להתקפות חוזרות ונשנות.
נוסף על עבודתן, קיימו הפועלות גם תורנויות שמירה והוכשרו במתן עזרה ראשונה.
ביוני 1936 ספג המשק טרור כלכלי כאשר 1500 עצים משדותיו נעקרו ונגדעו.
בשנת 1939 חלה הטבה במצבו של המשק.
קידוח באר מים של חברת קהילת ציון בעפולה החל לספק מים למשק והוא חובר לחשמל על ידי מפעל החשמל של פנחס רוטנברג.
אך דווקא כאשר התייצב מצבו, פרצה מלחמת העולם השנייה וזרם העולות חדל מלהגיע.
בשל המצוקה, נחלצו צעירות מבית המדרש למורות בתל אביב ותלמידי בתי הספר לעזור באחזקתו.
בשנת 1943, לאחר 16 שנות הדרכה, עזבה שרה מלכין את משק הפועלות בעפולה.
בנאום קבלת פנים למשלחת ויצו מארגנטינה תיארה מלכין את דרכה כפועלת וכמרכזת המשק:
בשנת 1945 פסק המשק בעפולה לקלוט פועלות בלבד והפך לחוות לימוד לנוער במסגרת עליית הנוער.
בשנים 1956- 1951 שימש המקום כחוות גדנ"ע בשיתוף פעולה של ויצו וצה"ל.
בחוות הגדנ"ע התחנכו ילדים מיישובי הספר והמעברות במשך שנתיים בתנאי פנימייה.
לצד אימוני הגדנ"ע הם למדו לימודים עיוניים וחקלאיים בסיסיים שיאפשרו את השתלבותם בחברה ובמשק העבודה.
בשנת 1956 הפך המקום לבית ספר אזורי-חקלאי לילדי חבל התענכים והחל משנת 1961 הוא משמש ככפר נוער אזורי-חקלאי.
בבית הספר יש מסגרות לימוד לתלמידים מהאזור הקרוב ויש מסגרות אחרות לתלמידים ולמבוגרים, לפי הפירוט הבא:
בית הספר כולל חטיבת ביניים וחטיבה עליונה
מרכז "מופת" למצוינות מתמטית מדעית - מרכז שמפעילה עמותת מופת ובו קמפוס קיץ למצוינות ועוד שלל פעילויות
בבית הספר מתקיימים קורסים להוצאת רישיון נהיגה על טרקטור
קורסים להכשרה מקצועית למבוגרים במסגרת משרד העבודה - בשעות בוקר
קורסים למבוגרים מטעם המשרד לקליטת עלייה - בשעות הערב
המקצועות הנלמדים הם בעיקר עברית, היסטוריה של עם ישראל ותנ"ך.
בסיום האולפן משתלבים התלמידים בכיתות הרגילות.
כפר הנוער ויצו נהלל ע"ש חנה מייזל שוחט הוא בית ספר חקלאי הנמצא בנהלל (הוקם בשם "בית ספר חקלאי לצעירות נהלל".
שמו שונה "בית הספר החקלאי המקיף ויצו קנדה נהלל" ולאחר מכן שונה שוב לשמו הנוכחי).
בית הספר הוקם בשנת 1923 בתור "בית ספר חקלאי לנערות" על ידי חנה מַיְזֶל שוחט, אגרונומית במקצועה, שהייתה ממייסדי המושב נהלל.
על הוועדה המכוננת של בית הספר נמנתה גם הדסה סמואל.
לאחר הקמתו היא ניהלה את בית הספר וכיום בית הספר נקרא על שמה.
רעיונה של מַיְזֶל היה להקים חוות-לימוד חקלאית לבנות.
מַיְזֶל סברה שאם הצעירים, העולים החדשים, הם חסרי הכשרה חקלאית, הרי הצעירות כל שכן חסרות הכשרה חקלאית.
היא הגיעה למסקנה שהמשק החקלאי יוכל להחזיק מעמד רק אם הבנות יכנסו גם הן למשק וידעו לעבוד בו.
לשם הקמת בית הספר הוקצו 500 דונם של הקרן הקיימת במימון תורמים פרטיים ובמימון ויצו.
צעירות רבות ניסו להתקבל לבית הספר, אך נאלצו לחכות זמן רב, שנה-שנתיים ויותר, עד שיתפנה מקום.
בקשות רבות נדחו מדי שנה מפאת חוסר מקום בפנימיה, והלחץ להתקבל רק הלך וגבר.
עם סיום מלחמת העולם השנייה הוחלט לקבל בנים לבית הספר, בעיקר עקב צורך השעה לקליטת עלייה.
לגבי עלייה זו, של ניצולים מן המלחמה ועולים אחרים, הוחלט כי אי אפשר עוד להפריד באופן מלאכותי בין בנים לבנות.
הייתה הבנה כי חברה מעורבת מבטיחה יציבות חברתית גבוהה יותר וכן סיכויים גבוהים להתיישבות משותפת בעתיד.
שיקול נוסף לצרף בנים לבית הספר היה הצורך ליישר קו עם מסגרות חינוכיות אחרות בארץ, שהפכו למעורבות.
כפר הנוער עבר תהליך נוסף של גידול ושינוי בשנות ניהולו של אהרן אהרנסון, אגרונום ואיש חינוך, אשר מונה במקום חנה מייזל.
בשנים אלו (1968-1960) הורחבו מסלולי ההוראה והועמקה המערכת הפדגוגית, תוך הסבת המוסד לבית ספר עיוני אזורי מחד וקליטת עולים חדשים לצד ילדים מרקע סוציו-אקונומי בעייתי (בעיקר בשל תפישה חינוכית חדשה שלפיה יש לתרום לחינוך בארץ באמצעות קליטת נוער עם בעיות חברתיות) מאידך.
כמו כן התפתחו אז התשתיות הפיזיות של הכפר לאגפיו השונים, החל מבניית לולים חדשים ועד תוספת מבני לימוד ואולם ספורט.
אהרנסון השאיר אחריו מורשת חינוכית כפולה: מצד אחד, היחס הערכי לכל תלמיד כאל אדם שווה ערך, או כהוראתו "דבר לנער בגובה העיניים"; מצד שני, הדרישה לשמור על המרכיב החקלאי ועל הקשר לעבודת האדמה בכל תמורות העתים.
מחוויות בית הספר בשנים הראשונות
הצעירות הראשונות נאלצו להתמודד עם תנאי עבודה קשים ביותר, וכן עם מחסור קשה במים.
אף על פי כן, חנה סנש, שהייתה תלמידה בבית הספר בנהלל משנת 1939, כתבה בהתרגשות כי אין אפשרות לתאר את בית הספר על כל משמעויותיו בגלל קוצר היריעה.
היא מתארת את העבודה העיונית והמעשית כקשה אך מספקת ואף מהנה.
באשר לעבודה במטבח היא התבטאה כי "אני עובדת שם ברצון, אף בשל האווירה הנעימה והשקטה הנוצרת...".
הזמן הפנוי, כפי שהעידה סנש, היה מהנה ביותר.
ערבי שבת עם תוכנית "עונג שבת" לפני הארוחה, סרט קולנוע, הצגה של "הבימה" ומשחקי ספורט שונים.
הסופר משה סמילנסקי מספר על החוויות שלו מיום השבת בה הוא שהה במושב נהלל וביקר בבית הספר.
הוא מצא במשק בית הספר מחלבה אשר לדעת מומחה בריטי הוא "מפעל מפותח למופת".
ברפת למדו מאות "נערות עבריות עירוניות להכיר את הפרה ולחלוב אותה.
אף היא פשוטה מאוד ומסודרת יפה.
הרפת הזאת מפיצה את "תורתה" (ההדגשה במקור) על ידי מאות תלמידותיה בכל היישוב".
כיום, כפר הנוער והפנימייה של ויצו נהלל נחשבות מהמובילות בישראל.בבית הספר לומדים היום למעלה מ-1,500 תלמידים.
400 תלמידים מתחנכים בפנימייה ובאקדמיה (מבנה לספורטאים צעירים) וביניהם חניכי נעל"ה (נוער עולה לפני הורים), חניכים יוצאי אתיופיה, דרוזים, צ'רקסים וצברים.
כ-1,100 מתלמידי בית הספר הם תלמידים אקסטרניים מיישובי האזור.
בית הספר מוזן מיישובי מועצה אזורית עמק יזרעאל: אלון הגליל, אלוני אבא, אלונים, בית לחם הגלילית, בית שערים, גבעת אלה, חנתון, כפר ברוך, כפר יהושע, רמת דוד, נהלל, עדי, ציפורי, תמרת, תלמידי פנימיית הכפר החקלאי ויצו נהלל
כפר הנוער ויצו נהלל מציע מגוון מגמות לבגרות:
אשכול מדעי: ביולוגיה, כימיה, פיזיקה.
אשכול טכנולוגי: ביוטכנולוגיה, אלקטרוניקה, רובוטיקה, הנדסת תוכנה.
אשכול אומנות: צילום, תיאטרון, אומנות פלסטית.
אשכול הומניסטי: מגמת מנהיגות ייחודית, מדעי החברה, לימודי תקשורת, מגמת דיפלומטיה.
אשכול חקלאות: התנסות מעשית בענפי המשק החקלאי מתוך ידע במהפכה הירוקה, כלכלה חקלאית, גנטיקה והשבחה, ועוד.
מגוון מסלולי התפתחות בחטיבת הנעורים: משק חקלאי, אורוות סוסים, מטבח חינוכי, נגריה, אומנות, תורניות ליזמות ופרויקטים, ספורט.
תלמידי הכפר והפנימיה חווים בענפי המשק פעילות מגוונת של עשייה חקלאית.
הפעילות החקלאית מאפשרת להם לטפח כישורי חיים וערכי יסוד כמו: אחריות, מסירות, חריצות, רגישות, יסודיות ותבונת כפיים.
הפעילות שלת התלמידים מתאפיינת בפעילויות ברפת, רכיבה על סוסים, ייצור דבש, יקב, בית בד, חממות, גידולים אורגנים ועוד.
בבית הספר פועלת תוכנית ייחודית שמאפשרת לספורטאים ולספורטאיות כבר מכיתה ז' לפתח את הפעילות הספורטיבית שלהם לצד הלימודים.
מועדון כדורגל נהלל-עמק יזרעאל, מועדון כדורסל הפועל עמק יזרעאל.
בנוסף בבית הספר פועלים ענפים חדשים: כדורעף חופים, ג'ודו, אופני שטח, שחייה, רכיבה על אופניים ועוד.
כפר הנוער ויצו נחלת יהודה הוא כפר נוער בראשון לציון לכיתות ז'-י"ב.
הכפר מאגד בתוכו שלושה מוסדות - בית ספר לכיתות ז'-י"ב, פנימייה ומשק חקלאי.
הוא פועל תחת השגחתם ומימונם של עליית הנוער (משרד החינוך) וויצו שווייץ.
כפר הנוער נוסד בשנת 1922 כמשק פועלות.
עד לקום המדינה עסק הכפר בהכשרת נשים לקראת השתלבותן בהתיישבות העובדת.
לאחר קום המדינה הפך לתיכון חקלאי ועסק בהקניית השכלה חקלאית.
במוסד מתחנך נוער ישראלי וככל הפנימיות שינה המוסד את פניו עם כל גל של עלייה, נרתם לקליטת נוער עולה, בהשכלתו ובשילובו במדינת ישראל.
נכון ל-2021 לומדים בכפר כ-400 תלמידים, מתוכם כ-200 חניכי פנימייה.
כמו כן, בכפר לומדים כ-70 חניכי תוכנית נעל"ה (נוער עולה לפני הורים) ממדינות חבר המדינות.
חניכי הכפר משתתפים בפרויקט למידה ייחודי שבמסגרתו כמות התלמידים בכל כיתה מוגבלת ל-25 תלמידים.
הלמידה נעשית במסגרת סח"ח (סביבה חינוכית חדשה) שמשמעותה כיתות ומתקני לימוד חדשים ממוזגים וממוחשבים.
רבים מחניכי הכפר לומדים לתעודת בגרות החקלאות, ונעזרים לשם כך במשק החקלאי שבכפר, הכולל לול תרנגולות, פינת חי, ענף גינון ונוי, ומרכז לחקלאות עירונית.
בפנימייה חוגים שונים, להקות מחול וזמר המופיעות בארץ ובעולם, חוגי ספורט, בריכה, חדר כושר וחדר מחשבים.
כפר הנוער מנוף הוא כפר נוער הממוקם סמוך לעיר עכו, ומיועד לבני נוער שנפלטו ממסגרת בית ספר תיכון רגילה.
מטרת כפר הנוער מנוף היא לטפל בבני נוער שנשרו ממערכות הלימודים הפורמליות, לפתח את כישוריהם האישיים, החברתיים והלימודיים ולהחזיר אותם למרכז החברה עם כוחות וידע שיאפשרו השתלבות שוויונית בחברה הישראלית, בתחומי ההשכלה העיונית, המקצועית, החברתית, האישית והתעסוקתית.
עמותת "מנוף" הוקמה בשנת 1975 על ידי קרן רוטשילד ופרופ' חיים אדלר, מנהל המכון לטיפוח בחינוך באוניברסיטה העברית.
תחילה פעלה מנוף כעמותה ציבורית, ובהמשך ועד היום מודרך על ידי המנהל לחינוך התיישבותי של משרד החינוך.
כפר הנוער הוקם בשנת 1988 תוך שימוש במבנים של בית הספר החקלאי "יד נתן", שנסגר באותה שנה ("יד נתן" הוקם בסוף שנות ה-50 על שם נתן פיאט, מנהל בית הספר החקלאי כדורי).
במתחם הכפר מצויים מבנים עתיקים שונים.
במקום זה ריכז נפוליאון את חילותיו בעת המצור על עכו ב-1799. במפת ז'אקוטן משנת 1799 מופיע מקום קבורה באזור.
דיכטר, חוקר העיר עכו, מצא באזור מספר קברים נטושים, אשר לא דמו לקברים מוסלמים.
הקברים היו ללא זיהוי במטרה למנוע חבלה.
במקום היה קבר בולט, והמסורת המוסלמית שהשתמרה במקום זיהתה את המקום כקבר השייך "קאפארי".
באישור אגף העתיקות והמוזיאונים ומשרד הבריאות הממשלתי ובנוכחות נציגי צרפת הוסרה המצבה מהקבר, והתגלה בו שלד ללא רגל וללא זרוע.
ממשלת צרפת הציבה במקום אנדרטה המנציחה את הגנרל הצרפתי לואי מארי דה קאפארלי.
המצבה היא במתחם המשק החקלאי של כפר הנוער.
מבנה עתיק נוסף בכפר הוא קטע מאמת המים העתיקה של עכו - אמת סולימאן פחה, על שם שליט עכו בתקופת בניית אמה פתוחה זו (1814).
בנוסף, קיים במקום חאן טורקי עתיק.
אל מנוף מגיעים בני נוער בסיכון, בגילאי 15–17, שנשרו ממסגרות חינוכיות פורמליות; חלק מבני הנוער מגיעים מרקע משפחתי וסביבתי מורכב, או שנחשפו לעבריינות, אלימות, שימוש בסמים, ועוד, דבר שהביא להשפעות רגשיות משמעותיות.
בני הנוער מאותרים על ידי עובדים סוציאליים ולשכות המחלקה לשירותים חברתיים ברחבי הארץ, או על ידי המנהל לחינוך התיישבותי.
כשליש מבני הנוער מגיעים בעקבות צו בית משפט ומלווים על ידי קציני מבחן ועובדים סוציאליים.
כיום (2016) לומדים וגרים במנוף כ-160 חניכים וחניכות, בכיתות י'-י"ב.
חלקם מסיימים את בית הספר עם תעודת בגרות מלאה.
מטרת התוכנית החינוכית במנוף היא לתת לחניכים תחושת הערכה עצמית ומסוגלות עצמית, ויכולת להגיע להישגים בתחומי ההשכלה, רכישת מקצוע, והתנהגות חברתית.
התוכנית מתקיימת במסגרת פנימייתית, ובה שש פנימיות (שתיים לכל שכבת גיל).
צוות כל פנימייה כולל שלושה מדריכים, אם בית, עובד סוציאלי, ורכז פנימייה.
בכל פנימייה שייכים החניכים לקבוצות קטנות של 10–12 חניכים, ומודגש הקשר האישי והקרוב בין כל חניך למדריך שלו.
בנוסף, כל חניך משתתף בפסיכותרפיה עם פסיכולוג או מטפל באמנויות, חלק מהחניכים פעילים גם בטיפול קבוצתי, והמטפלים מעורבים בצוותים מקצועיים בבית הספר ונמצאים במגע שוטף עם החניכים.
בבית הספר הפועל בכפר הנוער, לומדים החניכים את מקצועות החובה העיוניים, וכן מקצוע טכנולוגי לבחירתם.
צוות בית הספר מסייע לכל תלמיד בהתאם לצרכיו, תוך התאמת דרכי ההוראה והבחינה, סיוע בלמידה, ואפשרות לפיתוח תחומי עניין נוספים, באמצעות חוגים.
בפנימייה פועלים חוגים רבים, מרכז למידה, ספרייה ועוד.
בשעות הפנאי ובסופי שבוע מתקיימות פעילויות ספורט, טיולים, ופעילויות חברתיות שונות.
במנוף קיים גם משק חקלאי, הכולל מטעים, חממות, כלבייה, אורווה ועוד.
החניכים יכולים להשתלב במשק החקלאי בעבודה ובתורנויות, תמורת תשלום סמלי, וללמוד תכנים חינוכיים שונים (טבע וסביבה, פיתוח תחומי עניין, מחויבות ואחריות בעבודה ועוד).
מנוף מקיים תוכניות משותפות עם צבא הגנה לישראל, כמו ימי גדנ"ע לחניכים, וסיוע בהפניית בוגרי כפר הנוער לשירות צבאי בתחומים שקרובים לליבם כמו יחידת הכלבנים, וזאת כדי להגביר את ההנעה של החניכים לשירות צבאי מוצלח ומשמעותי עבורם.
בחודש יוני 2007 הוענק פרס משרד החינוך לכפר הנוער מנוף, על ההשקעה בבני הנוער, על התפיסה החינוכית ההולמת את צורכי החניכים והאמונה ביכולתם וכישרונם, ועל מתן הזדמנות לבני הנוער להשתתף בתפקידים בעלי משמעות תוך זימון אפשרויות להצלחה.
כְּפַר-הָרֹאֶ"ה (נכתב לעיתים גם: כפר הרואה) הוא מושב דתי של תנועת הפועל המזרחי במועצה האזורית עמק חפר, בצפון השרון, בין חדרה לנתניה.
המושב קרוי על שמו של הרב הראשי הראשון לישראל, הרב קוק (הרב אברהם יצחק הכהן קוק).
המושב הוקם ב-23 בנובמבר 1933, ה' בכסלו ה'תרצ"ד, על ידי קבוצת מתיישבים דתיים.
באביב תרפ"ח 1928, ייסדו חברי קבוצות דתיות שונות ארגון ראשון להתיישבות מיסודה של הסתדרות "הפועל המזרחי".
רוב חברי הארגון היו פועלים חקלאים ששאפו להתנחל במקום עבודתם.
עם ההכרזה על ייסוד הארגון החלו להצטרף אליו עוד חברים, ומספר חבריו הלך וגדל.
לאחר משא ומתן ממושך הקצתה להם הקק"ל אדמה בעמק חפר,
14 חברים וחברות הקימו את "ארגון ב' של הפועל המזרחי, אגודה שיתופית בע"מ".
צבי טלר, מראשוני המתיישבים, הלך לקיבוץ מעברות כדי לקבל הוראות מיוסף וייץ, שהיה אז מנהל מחלקת הקרקעות של הקק"ל.
וייץ יעץ לו לפנות לאבו עיסא, השומר הערבי של קק"ל.
"אם לא תממשו את הזכות על הקרקע, יחזרו הערבים וינסו להחזיק בה שוב", אמר.
כך עלו ראשוני המתיישבים לקרקע שהייתה שוממה ונגועה בביצות, קני סוף ועשבי חילפא.
" לחילפא עלים ארוכים וחדים כסכינים.
כשהסתכלנו מערבה ראינו ביצה ענקית משתרעת מקיבוץ מעברות דרך כפר ויתקין ועד לחולות עטא.
מסביב הזדקרו האהלים השחורים של הבדואים, ובצד המזרחי גם ביצות מגבעת חיים ועד טול כרם"
זה היה יומו הראשון של הכפר הדתי הראשון בעמק חפר, שהתקרא אז "ארגון אינטנסיבי ב' של הפועל המזרחי בעמק חפר".
מטעמי ביטחון המשיכו המתיישבים לגור במושבה הסמוכה חדרה.
לאחר שהושלם בניין הצריפים, הם עברו להתגורר ביישוב.
בשנת 1935, קיבלו המתיישבים נחלות והחלו בקידוח באר מים ובנייית מגדל מים.
הבניינים הראשונים נבנו והמשקים נחרשו ונזרעו בשעורה.
הרופא של הכפר היה ד"ר חיים שיבא, שהיה מאבות הרפואה הציבורית בארץ, וכיהן כרופא האזורי של עמק חפר, רכוב על סוסו הלבן.
המושב נמצא באזור הצפוני של המועצה האזורית עמק חפר, והוא גובל בכביש 4 ובכביש 581. הצומת המפגיש בין שני הכבישים הללו נקרא "צומת הרא"ה", כשם המושב.
בקרבת מקום נמצאים היישובים חיבת ציון, אלישיב, חרב לאת, גאולי תימן וחוגלה.
בי' בחשוון ה'ת"ש (1940) הקים הרב משה צבי נריה את ישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה, "אם ישיבות בני עקיבא".הישיבה שילבה לימוד תורה עם עבודת אדמה, ומאוחר יותר נוספו גם לימודי חול.
כחצי שנה לאחר הפתיחה, הצטרף הרב אברהם צוקרמן בתפקיד מנהל הישיבה.
כיום עומד בראשות הישיבה הרב יעקב חביב.
הרב שלמה צוקרמן, בשיתוף עם הסוכנות היהודית, ייסד במושב את כפר הנוער "יקיר", שלימים הפך לכפר הנוער בן יקיר.
במהלך שנות ה-50 ייסד צוקרמן את הישיבה החקלאית בכפר הרא"ה בה חינך לשילוב של תורה ועבודה.
במושב קיים גם בית ספר יסודי ממלכתי דתי שהוקם בשנת ה'תרצ"ו ועבר למבנה חדש בשנת ה'תשס"ג.
עיסוקם של מרבית בני הכפר בראשיתו היה בתחום החקלאות-פרדסי פירות הדר, שדות חיטה וגידול חיות משק.במהלך השנים התמעט תחום זה בעקבות התרחבות מהפכת המודרנה והתיעוש והצטרפות של אנשי עיר לשעבר אל תושבי הכפר.
כיום פועלות בכפר שלוש רפתות בלבד ומספר מצומצם של חקלאים שעוסקים בגידולי מטעי זיתים ושתילים.
שאר השדות מוחכרים לבעלי הרפתות לצורך גידול מספוא.
בהתאם לשינוי באופי העיסוקים בכפר, נפתחו עסקים מסחריים מגוונים ברחבי הכפר.
עסקים אלה כוללים ייצור גבינות, לחם ועוגות, ומסעדה חלבית.
הרב הראשון של כפר הרא"ה היה הרב שאול ישראלי.
בעבר שימש בתפקיד זה הרב דב ליאור, ולאחריו שימש בתפקיד זה הרב יורם צוהר, לימים ראש אולפנת כפר פינס.
לאחריו שימש בתפקיד זה הרב אליעזר שמחה וייס, ששימש גם בתפקיד הרב של המועצה האזורית עמק חפר.
בסוף 2017 נבחר הרב מאיר שקדי לכהן כרב המושב.
בכפר קיימים מגוון שירותי סיוע ועזרה לנזקקים ונצרכים: גמ"ח כלים לאירועים "גמ"ח אבא", ארגון איסוף וחלוקת מזון "שכן טוב", גמ"ח סיוע כספי, וגמ"ח שמלות כלה ובנות מצווה "כלה בכפר".
בנוסף קיימות ועדות הממונות על עזרה וסיוע במגוון צריכים למשפחות הכפר: ועדת רווחה לסיוע לתושבי הכפר וועדת יולדות לארגון ארוחות למשפחות אחרי לידה.
במושב קיימת שכונת בית חזון, שחלק מתושביה טענו למעמד עצמאי כיישוב קהילתי, אך טענתם נדחתה על ידי הרשויות.
השכונה קרויה על שמו של החזון איש, והיא הוקמה על ידי עולים מאנגליה, ארצות הברית ודרום אפריקה.
השכונה היא חלק מכפר הרא"ה ובאותו זמן היא נוהלה על ידי ועד של השכונה, שהורכב מתושבי השכונה בלבד.
אולם, משנת ה'תשס"ח טוענים חלק מתושביה למעמד עצמאי ונפרד מהמושב.
תושבים מהמושב הסמוך, אלישיב, טוענים כי אדמות השכונה הן בבעלותם.
משרד הפנים דחה את הבקשה בתחילת שנת ה'תשע"ב (2012) והותיר את השכונה כחלק מכפר הרא"ה.
במושב קיימת גם שכונה בשם "שבטי ישראל", בה נקלטו בתחילת שנות החמישים 12 משפחות של פליטי השואה, תחילה בצריפים ואחר כך בבתי קבע שבנו.
בנוסף, הוקמה במושב הרחבה, אשר רובה ככולה בנויה ומאוכלסת.
חלק מהמשפחות הגרות בהרחבה הן ממרכז הארץ וחלק מהמשפחות הם בני הכפר - דור ההמשך.
כפר המלכה הוא כפר-דמה שנבנה בגנים של ארמון הטריאנון הקטן שבעצמו ממוקם בגנים של ארמון ורסאי עבור מארי אנטואנט רעייתו של לואי השישה עשר, מלך צרפת.
בשנת 1774, הגנים הפורמליים של ארמון הטריאנון הקטן הפכו לגנים אנגליים "טבעיים" יותר, ונבנו בהם גבעות, אגם ופלגים קטנים, תחת פיקוחו של אנטואן רישאר, הגנן האישי של המלכה.
הכפר הוקם בשנת 1783 בתכנונו של האדריכל רישאר מיק (Richard Mique).
בכפר נבנו בית חווה, מחלבה וטחנת קמח שהפיקו תנובה כפרית טרייה לשימוש המלכה ופמלייתה.
הכפר פעל כמתחם נפרד מארמון ורסאי וחיו בו אנשים שנשכרו לטפל בכפר ולהפוך אותו ליצרני.
המלכה והגבירות נהגו להתארח בכפר ולהתלבש בהתאם לסגנון לבוש כפרי, רועות צאן ורפתניות, בעוד הן עובדות במקום מטפלות בצאן וחולבות את הפרות.
הריהוט בתוך המבנים לא היה ריהוט אופייני לבתי כפר, אלא ריהוט מלכותי ומפואר, אולם יחד עם זאת, פשטות המבנים היוותה ניגוד לפאר הרב של ארמונות ורסאי, או אפילו של הטריאנון הקטן עצמו.
כפר הנוער הטיפולי-אתגרי נירים הקרוי על שמו של לוחם שייטת 13, רס"ל ניר קריצ'מן, נמצא בבוסתן הגליל במקום בו שכן בעבר "כפר הנוער חופים" (פילדלפיה) של הסוכנות היהודית.
מבני הכפר, מבני בית הספר ושטחי הנוי שוכנים לשפת הים ומשתרעים על שטח של 170 דונם.
חבריו של ניר, רובם קציני ולוחמי שייטת 13, הקימו ב-2003 עמותה בשם "עמותת נירים" המפעילה את הכפר ואת התוכניות החינוכיות שבו בשיתוף פעולה עם אגף שח"ר והמינהל לחינוך התיישבותי במשרד החינוך, משרד הרווחה והאגף הביטחוני-חברתי במשרד הביטחון.
כפר הנוער נירים הוא מסגרת פנימייתית לנוער בסיכון, והוא מפוקח על ידי רשות חסות הנוער.
בכפר שוהים כ-105 חניכים וחניכות המוגדרים כנוער בסיכון, בגילאי 14–18. הם שוהים בכפר במסגרת מסלול של 3–4 שנים.
החניכים לומדים בבית ספר תיכון שהוקם בכפר, בכיתות קטנות ועם תוכנית לימודים המותאמת אישית לכל אחד.
הם נדרשים להיבחן בבגרות עיונית-מדעית מלאה ומעודדים אותם לשרת שירות משמעותי בצה"ל, ולבטא מעורבות חברתית.
זאת במטרה להביא להשתלבות בני הנוער בחברה הנורמטיבית בישראל, כאזרחים שווים ותורמים.
ייחודו של הכפר בגישה האתגרית המאפיינת את פעילותו למען השגת מטרה זו, על פי רעיונות המודל של טיפול באמצעות שטח ושילוב שיטות כמו שיטת הסמכות השלמה.
החניכים משתתפים בין השאר בטיולים נודדים, ניווטים, סדרות בסגנון הישרדות, סנפלינג ופעילות ים (כגון שיט מפרשיות, קיאקים, סירות מנוע ועוד) המבוצעת בבסיסי חיל הים.
בית הספר נירים זכה ב-2012 במקום השני בפרס החינוך הארצי ובשנת 2022 זכה בפרס החינוך המחוזי לשנת הלימודים תשפ"ב.
עמותת נירים המפעילה את הכפר היא אחד מארבעה ארגונים שקיבלו ב-2012 את תו "מידות" לאפקטיביות בהצטיינות.
כפר העצבניה הוא סיפור מחורז לילדים, מאת הסופרת מנוחה בקרמן ובאיורה של אלישבע געש שיצא לאור לראשונה ב-1990. הספר הוא חלק מסדרה של ארבעה ספרים מחורזים לילדים, המרכיבים את "הספרייה הגדולה" של הוצאת בקרמן.
יעלי היא ילדה קטנה שתמיד מתרגזת על כל דבר.
בגלל אופייה הלא נוח אין לה חברות.
דודהּ של יעל שמע על אחייניתו הרגזנית והחליט לבוא ולבקר אותה.
למרבה המבוכה, אף על פי שיעל אוהבת מאוד את הדוד שלה, גם בזמן שהוא ביקר הוא לא שינתה את ההתנהגות הרעה שלה.
כיוון שראה זאת הדוד הוא החליט שמוכרחים לעזור ליעלי.
יצאו הדוד ויעלי לתחנת האוטובוס שם עלו על אוטובוס המגיע ליעד אחד: כפר העצבניה.
כשהגיעו ליעדם נגלה לעיניהם כפר יפה ופורח.
אך בשונה ממראו של הכפר, האנשים היו רגזנים ולא סלחנים.
בשעה שטיילו הדוד ויעל בכפר עצרה לידם מכונית ממנה קפץ איש שהזדהה כראש הכפר ואמר ליעל שהיא מוזמנת לכפר כי היא מתאימה לו.
אבל יעל שראתה עד כמה ההתנהגות של האנשים לא יפה, רצתה לברוח מהכפר.
כשראש הכפר ניסה לשכנע אותה, הסבירה לו יעל שזהו מקום נורא ולא נעים.
ראש הכפר פרץ בצחוק ואמר, כעת הבינה יעל עד כמה התנהגותה לא נאותה, והבטיחה לדוד שמעתה תשנה את התנהגותה ותפסיק לכעוס.
כפר השעשועים היא רשת חנויות צעצועים ומשחקים ישראלית.
הרשת משווקת צעצועים ומשחקים, מכשירי כתיבה ומוצרי פופ, מוצרים לימי הולדת ומסיבות, גאדג'טים ועוד.
הרשת מפעילה 48 סניפים ברחבי הארץ.
הסלוגן של הרשת היא "הכי זולים בלי בלבולים".
הרשת הוקמה ב-1993 על ידי אבי כץ ורונן לוי.
נסיבות הקמת הרשת היו בעסקה כושלת בה רכש אבי כץ מחברה איטלקית תכולה של מפעל צעצועים שנסגר, בתמורה למיליון דולרים; את הסחורה היה אמור לקבל ב-75 מכולות, אך הגיעו רק 13, שהכילו סחורה בשווי של 300 אלף דולרים בלבד.
כץ נאלץ למכור את כל רכושו כדי לכסות את החובות.
הוא פנה לרונן לוי, בעל חנות צעצועים בכפר סבא בשם "כפר השעשועים", והציע לו לפתוח ביחד רשת, תוך שימוש ב-13 המכולות.
קבוצת כפר השעשועים התרחבה לאורך השנים, וכללה גם רשתות שיווק כגון "ששת" ו"הכול בדולר".
ב-1995 רכשו הרולד ומייקל זקס, משקיעים דרום-אפריקנים, 50% ממניות הקבוצה מהאחים כץ ומרונן לוי, שעד אז החזיקו כל אחד בשליש מהחברה.
ב-2002 רכשה קבוצת גאון אחזקות של בני גאון 50% מהקבוצה, לפי שווי חברה של 50 מיליון ש"ח.
האחים כץ מכרו אז כ-16% מהמניות והרוויחו סכום של כ-8 מיליון ש"ח.
בתחילת שנת 2005, 50% מאחזקות הרשת היו בידי רונן לוי, האחים שמואל ואבי כץ ודורון ינאי, וה-50% הנותרים בידי גאון אחזקות.
בפברואר 2005 רכשה הריבוע הכחול את חלקה של גאון אחזקות ברשת תמורת 30 מיליון ש"ח.
ב־2010 מכרו לוי וכץ את יתרת מניותיהם בחברה.
בשנת 2011 החזיקה הרשת בנתח של 19% מענף הצעצועים, עם הכנסות של כ-192 מיליון ש"ח; הרשת הוצבה במקום השני בהחזקת נתח שוק (החברות האחרות היו טויס אר אס עם 21%, וכן הפיראט האדום, הפנינג ועידן 2000).
בפרסומות הרשת כיכב החל מ-2012 השחקן והבדרן יובל שם-טוב (יובל המבולבל).
ב־2013 מכר דודי וייסמן, שהיה אז הבעלים של הריבוע הכחול, 65% מהמניות חזרה לרונן לוי.
ב-2015 רכש לוי את מלוא המניות מהריבוע הכחול, והפך לבעלים של הרשת.
במרץ 2017, קבוצת אנשי עסקים בראשות מנכ"ל הרשת גל אלון רכשה את החברה תמורת כ-10 מיליון ש"ח.
באפריל ביקש בנק לאומי למנות כונס נכסים לרשת, בעקבות חוב של 9 מיליון ש"ח.
ביוני 2017 נמכרה הרשת שוב, לאנשי העסקים חנן אסיאג ויובל עיני, יחד עם קבוצת משקיעים נוספת, שכללה את האחים ניסנוב ומשקיעים נוספים, במחיר של 6.5 מיליון ש"ח.
בינואר 2019 רכשו אסיאג ועיני את מלוא השליטה ברשת מקבוצת המשקיעים הנוספת, במחיר של 6 מיליון ש"ח.
ב-2020 הרשת נרכשה על ידי רשת הצעצועים הרשת המתחרה, "עידן 2000".
עקב זאת הפך בני גרינאפל למנכ"ל משותף של שתי הרשתות.
באותה שנה שב יובל המבולבל לככב בפרסומות הרשת.
בנוסף, הרשת בחרה בסמליל בשם "מג'יק".
כפר המילניום היה מתחם של מתקני שעשועים (אטרקציות) שפעל במרכז אפקוט באתר הנופש דיסניוורלד באורלנדו, פלורידה, ארצות הברית בין ה-1 באוקטובר 1999 ועד ה-1 בינואר 2001 לרגל סיום האלף ותחילת האלף החדש.
המתקן פעל בביתן ששטחו 5,600 מ"ר, והיה ממוקם בין ביתן הממלכה המאוחדת לביתן קנדה.
כיום משמש הביתן את יריד היין והמזון של אפקוט הנערך אחת לשנה.
לאחר כניסתם למתקן נפגשו המבקרים בו עם אנשי צוות המייצגים מדינות שונות, ובהם אתיופיה, הודו, קניה, ניו זילנד, אינדונזיה, דרום אפריקה, ישראל ונימביה אשר ברכו את המבקרים והזמינו אותם לבקר בביתנים.
בביתן זה הוצג למבקרים מראה יער גשם אמזוני בו ניתן היה לשמוע קולות האופייניים ליער הגשם, וכן הביתן הציג למבקרים את אהבת הברזילאים לכדורגל ואת הקרנבל הברזילאי.
הביתן הצ'ילאני הציג מתקנים שבהם נעשה שימוש בצ'ילה, באמצעותם הופכים ערפל למי שתייה, וכן הוצגו למבקרים תצוגות של החקלאות בצ'ילה (הכרמים והחוות החקלאיות), והלבוש האופייני למדינה.
תצוגה נוספת הוקדשה לאי הפסחא, וכללה העתק של פסלי האבן הענקיים מאי זה.
ביתן זה הציג את ההיסטוריה של גידול הקפה והגשתו באריתריאה.
תצוגה זו הציגה שמונה תצוגות של מדינות שהציגו בהיריד העולמי אקספו 2000 שנערך בהנובר שבגרמניה: אתיופיה, אינדונזיה, ישראל, קניה, נמיביה, ניו זילנד, הודו ודרום אפריקה.
ביתן זה רוצף באבן ירושלמית שהובאה מירושלים.
הביתן הציג את ההיסטוריה של ירושלים באמצעות מסע וירטואלי המציג את 3,000 שנות ההיסטוריה של העיר.
בנוסף יכלו המבקרים לשלוח פתקים וירטואליים באמצעות מחשב שהודפסו והוטמנו בכותל המערבי, וכן הוצג עט המתרגם כתב עברי לאנגלית.
ביתן זה הציג מסע וירטואלי בערב הסעודית, ואנשי הצוות של הביתן תיארו את המסורות של הממלכה.
ביתן זה אפשר לשחק מיני גולף, וכן הציג סיור וירטואלי של סקוטלנד בהנחייבתו של רוברט ברנס.
ביתן זה הציג את ארבע ביצים בגובה 8 מטרים שכל ביצה מתארת עונה אחרת מעונות השנה בשוודיה.
הביצה האחרונה הציגה את עונת החורף, ובתוכה היה איש שלג.
סביב הביצים הוצגו פיתוחים טכנולוגיים שמקורם בשוודיה.
ביתן זה הובא לתערוכה מהיריד העולמי אקספו 98 שנערך בליסבון.
כיכר הכפר (The Village Green) היה אזור בו הודגמו למבקרים שיטות גידול צמחים מודרניות.
בכפר פעל תיאטרון ובו 250 מושבים בהם הוצגו מופעים מרחבי העולם.
בכפר פעלו יוצרים מארצות שונות אשר הציגו עבודות יד ומכרו מעבודותיהם.
הארצות שהוצגו היו לבנון, פרו, תאילנד, מצריים,
כפר הנוער האורנים או "פנימיית אורנים" הוא מסגרת טיפולית כוללנית לבני נוער בגילאים 12–18. הוא ממוקם סמוך לצומת גן הוורדים, בין ראשון לציון לנס ציונה.
כפר הנוער הוקם באוגוסט 2011, לאחר סגירת פנימיית ניצנים לנוער פוסט-אשפוזי במושב זיתן הסמוך.
ביוזמת השירות לילד ונוער במשרד הרווחה ובשיתוף רשת ג.י.א מסגרות לאוכלוסייה בעלת צרכים מיוחדים, המתמחה בטיפול בבני נוער וצעירים המתמודדים עם קשיים נפשיים ורגשיים.
הכפר נועד לאפשר לבני נוער המתמודדים עם קשיים ואתגרים במישורי החיים השונים, לעבור תהליך חינוכי-טיפולי מקיף ואינטנסיבי, במטרה לאפשר להם להתקדם ולתפקד כבוגרים עצמאיים בקהילה.
בכפר פועל מערך טיפולי הכולל פסיכיאטר, פסיכולוגים, עובדים סוציאליים, מטפלים באומנות ובדרמה, טיפול בעזרת בעלי חיים, וכן קבוצות טיפוליות שונות.
לצד זאת מופעל מערך חינוך חברתי הכולל חוגים, יציאה לטיולים, פעילויות מדי שבת וערבי תרבות מגוונים.
כפר הנוער ממוקם בלב הפרדסים באזור שבין ראשון לציון ונס ציונה, ומשתרע על פני שטח של כעשרים דונם.
בכפר שש קבוצות, בהן מתחנכים כ־110 נערים ונערות בגילאי 11–18.
בעבר שכן במקום בו הוקם כפר הנוער בית החולים הפסיכוגראטרי "נאות מרגלית", במקום צולמה סצנת הסיום המרגשת של הסרט נשיקה במצ"ח משנת 1990.
כפר הנוער דוד רזיאל נוסד בשנת 1956 על ידי עמותת חוות הנוער של בית"ר.
הוא ונקרא על שמו של דוד רזיאל, מפקדו הרביעי של האצ"ל.
הכפר שוכן בהרצליה, ברחוב דוד רזיאל 24 ומשתרע על 27 דונמים.
תלמידי הכפר לומדים בבית הספר "עתיד רזיאל",
בכפר לומדים תלמידים מכיתה ז' עד כיתה י'ב.
בתחילת דרכו קלט כפר הנוער תלמידים בגילאי 12 עד 16, בעיקר יוצאי צפון אפריקה.
טקס פתיחה רשמי של הכפר התקיים ב-30 ביוני 1957. כעבור כשנתיים נקלטו תלמידים נוספים שהגיעו כקבוצה אחת מטורקיה.
בשנותיו הראשונות כלל כפר הנוער צריפים מעץ בלבד, ונשען על כספי תרומות מתומכיו מעבר לים.
הכפר המשיך לקלוט תלמידים במתכונת של חטיבת ביניים (כיתות ו'-ח') וזאת עד שנת 1992.
ב-1995 נסגרה חטיבת הביניים, והוחלט על הקמת בית ספר תיכון למדעים ומוזיקה.
שנתו הראשונה של המוסד נפתחה עם 85 תלמידים, ומספר התלמידים גדל משנה לשנה.
בתקופה זו הפעילה את המקום עמותת על"ה, אשר פורקה בתחילת העשור השני של המאה ה-21. החל משנות ה-90, כפר הנוער פועל בשיתוף עם הסוכנות היהודית וקולט את תלמידי נעל"ה (יוצאי ברית המועצות לשעבר).
החל משנת 2011 הכפר מנוהל על ידי רשת מכללות עתיד.
בשנים אלו, נרשמת עלייה משמעותית בכמות התלמידים במוסד; הכפר ובתי הספר עוברים שיפוץ נרחב, והמגמות המקצועיות בבית הספר מתפתחות.
כפר הנוער ביכורים הוקם במטרה לטפח מצוינות בתחום אמנויות הבמה בקרב נוער מהפריפריה.
הכפר הוקם סמוך לקיבוץ מגן, במקומו של מוסד חינוכי "מעלה הבשור" שנסגר, ונחנך בספטמבר 2014 (שנת הלימודים תשע"ה), עם פעילות בתחום מוזיקה ואומנות חזותית.
לאחר שהמועצה האזורית אשכול הפסיקה לתמוך בכפר הוא עבר בשנת 2021 לעין גדי.
חזון הכפר הוא פיתוח היצירה התרבותית והחינוך האומנותי בנגב.
כפר הנוער מהווה מרכז חינוך לאמנות ברמה הגבוהה ביותר, מקדם שוויון הזדמנויות בפריפריה ומאפשר במה ייחודית ליוצרים צעירים בדרום.
הכפר פועל לטיפוח מצוינות בתרבות ופיתוח תרבות של מצוינות.
הכפר פונה אל כלל הנוער בישראל.
הכפר פתוח ומותאם לבעלי מוגבלויות.
התלמידים ניגשים לבחינות בגרות במוזיקה במקצועות הבאים (לפי תוכנית משרד החינוך):הרמוניה ועיבוד (2 יחידות לימוד), תולדות המוזיקה (2 יח"ל), פיתוח שמיעה (1 יח"ל), רסיטל (5 יח"ל) ועבודת גמר (5 יח"ל, אופציונלית).
את הקמת הכפר יזם פרופ' יונתן דקל-חן, חבר קיבוץ ניר עוז.
הכפר נרשם כעמותה כמיזם של החטיבה להתיישבות של ההסתדרות הציונית העולמית יחד עם קרן קיימת לישראל והמועצה האזורית אשכול.
למיזם שותפים משרד החינוך, האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, ובית ספר למוזיקה רימון.
כפר הנוער הדתי בן יקיר הוא כפר נוער חינוכי-טיפולי שנפתח בשנות ה-40'.
הכפר נוהל על ידי הרב שלמה צוקרמן כישיבה חקלאית בשנות ה-50 וה-60 בשיתוף עם הסוכנות היהודית.
שוכן בכפר הרא"ה שבעמק חפר.
הכפר נמצא בקרבת היישובים: חיבת ציון, אלישיב, חרב לאת, גאולי תימן וחוגלה.
הכפר מיועד לנערים בגילאי 12-18 ומהווה בית לכ-100 חניכים.
הכפר משמש מעטפת של חינוך פורמלי, חוגי העשרה בשעות אחר-הצהריים, חינוך דתי יהודי, מערך טיפולי, הכנה לצבא, הקניית כישורי חיים ומסגרת פנימייתית מעשירה.
כיום, מנוהל הכפר בידי מוטי אדואן.
בכפר צוות מנהלתי, צוות חינוכי אשר שייך לבית הספר ולפנימייה, צוות צעיר של בנות-שירות וש"שנים, וצוות טיפולי אשר שייך לטיפול וחוגים.
כפר התימנים, או בשמו הנוסף כפר השילוח, היא שכונה יהודית בירושלים, בתוך שכונת בטן אלהווא אשר בסילואן.
המקום שימש את היהודים עולי תימן בירושלים בין סוף המאה ה-19 ועד למאורעות 1936–1939. בתחילת שנות האלפיים חודשו מגורי היהודים במקום.
בשנת 1881 עלו במסגרת העלייה הראשונה עליית אעלה בתמר יהודים מתימן לירושלים.
בבואם לעיר הם נתקלו בקשיים כי לא היה להם כולל שידאג לפרנסתם, וכיון ששאר היהודים בעיר פקפקו תחילה ביהדותם.
חלקם הגדול חפץ להישאר בקרבת מקום לשרידי בית המקדש, וכך נאלצו להתגורר במערות פתוחות, אשר איתרו בצלע הר הזיתים.
ישראל דוב פרומקין, בעל עיתון החבצלת, הקים אגודה בשם "עזרת נידחים" אשר פעלה לטובת התימנים שגרו בצלע הר הזיתים, תוך שהיא נעזרת בברונית הירש ואחרים מחו"ל.
בעזרת האגודה נתרמה אדמה בצלעו המערבי של הר הזיתים.
האדמה הייתה ריקה לחלוטין ומרוחקת מבתי הערבים, שהיו מצפון לה.
חלקת האדמה נתרמה על ידי אדם בשם בועז הבבלי ועליה נוסדה התיישבות יהודית של עולים מתימן שנקראה "כפר התימנים" או "כפר השילוח".
מפאת בעיות רישום והתנהלות מול השלטון הטורקי, נוסד הקדש (וואקף) בשם "הקדש ע"ש מושון בנבנישתי", על ידי ילדיו של משה בנבנישתי, אשר ריכז לתוכו את האדמות שנתרמו על ידי בועז הבבלי.
בהנהגתו הרוחנית של הרב סעדיה מדמוני, הוקמו בתי היהודים בשלושה מבנים טוריים וכן נבנה בור מים גדול, לאחר מכן נקנתה חלקה סמוכה נוספת, עליה הוקמו מבנים נוספים.
בנוסף ליחידות המגורים, כלל המקום מרפאה וחמישה בתי כנסת.
בשנת 1917 הובא על ידי מוכתרי הכפר ממשפחת מליח, שופר לבית הכנסת "אוהל שלמה", אשר הוחזר למקומו רק בספטמבר 2022, לאחר כ-84 שנים ולקראת החגים של תשפ"ג.
בשיא פריחתו של הכפר מנה המקום כ-160 משפחות, אשר חלקן לא היו תימניות.
יהודים אשכנזים מעטים שחיו בכפר השילוח, ושבמקור היו חסידים, נאלצו להתלבש כיהודים תימנים כדי שלא יותקפו בידי ערביי הכפרים השכנים.
תושבי הכפר היהודי ובתיו נפגעו במהלך פרעות, שביצעו בהם הערבים במאורעות תר"פ (1921), ובשנת 1929 (מאורעות תרפ"ט) התנפלו פורעים על הנשארים, פגעו בהם ושדדו את רכושם.
תושבי הכפר היהודים ניצלו הודות לשכניהם הערבים שהחביאו אותם בביתם.
בסופו של דבר, חלק הארי של התושבים עזבו בלחץ שלטון המנדט הבריטי.
בעקבות הפרעות וגירוש היהודים, נבזז רכושם על ידי הפורעים ובתיהם נהרסו כמעט לחלוטין.