tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם הטריאתלטית מישל ג'ונס זכתה במדליית כסף, ואילו לורטה הארופ סיימה במקום החמישי.
בג'ודו, זכתה מריה פרלי במדליית ארד.
בקפיצה למים זכו האוסטרלים בשתי מדליות ארד.
רוברט ניוברי ודין פולר רשמו את ההישג בקפיצה סינכרונית מ-3 מטרים.
פולר גם סיים במקום החמישי במקצה היחידים, ואילו ניוברי סיים גם במקום החמישי בקפיצה סינכרונית מ-10 מטרים, יחד עם מתיו הלם.
בקפיצת היחידים מ-10 מטרים סיים הלם במקום השמיני.
אצל הנשים, זכו רבקה גילמור ולודי טורקי במדליית ארד בקפיצה סינכרונית מ-10 מטרים.
טורקי גם סיימה במקום הרביעי בקפיצה סינכרונית מ-3 מטרים, יחד עם שנטל מישל.
מישל עצמה דורגה במקום השביעי בקפיצה מ-3 מטרים.
בענפי הכדור, זכו נבחרות הנשים למרבית ההישגים.
נבחרת ההוקי שדה זכתה במדליית זהב שנייה ברציפות, לאחר שגברה במשחק הגמר על נבחרת ארגנטינה.
נבחרת הגברים זכתה במדליית ארד, לאחר שהפסידה בחצי הגמר לנבחרת הולנד, וגברה על נבחרת פקיסטן במשחק על המקום השלישי.
גם נבחרת הנשים בכדורמים זכתה במדליית זהב, לראשונה בתולדותיה, לאחר שגברה על נבחרת רוסיה בחצי הגמר, ועל נבחרת ארצות הברית בגמר.
נבחרת הגברים הסתפקה במקום השמיני.
בכדורסל, זכתה נבחרת הנשים במדליית כסף, לאחר ניצחון על נבחרת ברזיל בחצי הגמר והפסד לנבחרת ארצות הברית במשחק הגמר.
נבחרת הגברים סיימה במקום הרביעי, לאחר הפסד לנבחרת צרפת בחצי הגמר ולנבחרת ליטא במשחק על המקום השלישי.
נבחרת הסופטבול זכתה במדליית הארד, ונבחרת הבייסבול ונבחרת הגברים בכדורעף סיימו במקום השביעי.
גם באולימפיאדת אתונה (2004) הגיעה המשלחת האוסטרלית להישגים גבוהים.
482 הספורטאים זכו ב-49 מדליות, בהן מספר שיא של מדליות זהב - 17. גם בסיומם של משחקים אלה דורגה אוסטרליה במקום הרביעי בטבלת המדליות, אחרי ארצות הברית, סין ורוסיה.
השחייה שוב הייתה הענף הבולט, עם 14 מדליות, מהן 7 מדליות זהב.
ת'ורפ שמר על תוארו במשחה ל-400 מטר חופשי, ואף גבר על ואן דן הוחנבאנד ומייקל פלפס במשחה ל-200 מטר חופשי, בו קבע שיא אולימפי חדש (1:44.71 דקות).
כן זכה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי, בו ניצח ואן דן הוחנבאנד.
גם האקט שמר על תוארו במשחה ל-1,500 מטר חופשי, וכן סיים שני, אחרי ת'ורפ, במשחה ל-400 מטר, ובמקום החמישי במשחה ל-200 מטר.
רביעיות השליחים, לעומתם, איבדו את תואריהן, לאחר שזכו במדליית הכסף במשחה ל-200X4 מטר חופשי, ובמשחה ל-100X4 מטר חופשי סיימה רק במקום השישי.
שחיינים בולטים נוספים: מאט ולש (מקום חמישי ב-100 מטר גב), ברט הוק (מקום שישי ב-50 מטר חופשי), ג'ף היוגיל (מקום שמיני ב-100 מטר פרפר), טראוויס נידרפלט (מקום שמיני ב-400 מטר מעורב אישי) וקרייג סטיבנס (מקום שמיני ב-1500 מטר חופשי)
פטריה תומאס זכתה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר, ובמדליית כסף במשחה למרחק הכפול.
ג'ודי הנרי זכתה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי.
לייזל ג'ונס זכתה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה ובמדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה.
ברוק הנסון זכתה במדליית הכסף במשחה ל-100 מטר חזה וסיימה במקום השמיני במשחה ל-200 מטר חזה.
שחיינית נוספת, ליבי טריקט, זכתה במדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי.
נבחרת השליחות ל-100X4 מטר חופשי, בה התחרו גם תומאס, הנרי וטריקט, קבעה שיא עולם חדש - 3:35.94 שניות.
גם נבחרת השליחות ל-100X4 מטר מעורב, בה התחרו תומאס, הנרי וג'ונס, קבעה שיא עולם חדש - 3:57.32 דקות.
נבחרת השליחות ל-200X4 מטר חופשי סיימה במקום הרביעי.
שחייניות בולטות נוספות: ג'סיקה שיפר (מקום רביעי ב-100 מטר פרפר), פליסיטי גאלווז (מקום חמישי ב-200 מטר פרפר), לארה קרול (מקום שישי ב-200 מטר מעורב אישי), מישל אנגלסמן (מקום שישי ב-50 מטר חופשי) ולינדה מקנזי (מקום שביעי ב-400 מטר חופשי).
גם רוכבי האופניים זכו להצלחה רבה, כשזכו ב-11 מדליות, מהן 6 מדליות זהב.
ריאן ביילי זכה בשתיים מהן, בספרינט ובקיירין.
סטוארט אובריאן וגראם בראון זכו במדליית זהב במרוץ מדיסון.
בראון זכה במדליית זהב נוספת, במרוץ המרדף הקבוצתי.
אנה מירס זכתה במדליית זהב במרוץ נגד השעון ובמדליית ארד במרוץ הספרינט, ושרה קריגן זכתה במדליית זהב במרוץ אופני כביש.
במרוצי המרדף ליחידים זכו במדליות כסף בראד מקגי וקייטי מקטיאר.
שיין קלי זכה במדליית ארד בקיירין וסיים במקום הרביעי במרוץ נגד השעון, ומייקל רוג'רס זכה במדליית ארד במרוץ נגד השעון.
רוכבת נוספת, אואנון ווד, סיימה במקום הרביעי במרוץ אופני כביש ובמקום השישי במרוץ נגד השעון.
קתרין בייטס סיימה במקום הרביעי במירוץ מרדף, והישג דומה רשמה נבחרת הגברים בספרינט.
גם בקפיצה למים נרשמה הצלחה, והקופצים זכו ב-6 מדליות, ארבע מהן הגיעו למשפחה אחת: שנטל ניוברי זכתה במדליית זהב בקפיצה מ-10 מטרים ובמדליית ארד בקפיצה הסינכרונית מ-3 מטרים (עם אירינה לאשקו).
בעלה, רוברט ניוברי, זכה בשתי מדליות ארד בקפיצות הסינכרוניות - בקפיצה מ-3 מטרים עם סטיבן בארנט ובקפיצה מ-10 מטרים עם מתיו הלם.
הלם זכה גם במדליית כסף בקפיצה מ-10 מטרים ליחידים.
במדליה השישית, מדליית ארד, זכתה לודי טורקי, בקפיצה מ-10 מטרים.
בנוסף, סיימה טורקי במקום הרביעי בקפיצה הסינכרונית מ-10 מטרים (עם לינדה פולאוהולה) ובמקום השישי בקפיצה מ-3 מטרים.
צמד החותרים דרו ג'ין וג'יימס טומקינס זכו במדליית זהב, רביעיית החותרים בסירה קלה זכו במדליית כסף, ושמיניית החותרים ורביעיית החותרות זכו במדליות ארד.
הקלעית סוזאן באלוג זכתה במדליית זהב בטראפ, אדם ולה זכה במדליית ארד בתחרות המקבילה לגברים, ולורין מארק דורגה במקום הרביעי בסקיט.
באתלטיקה, זכתה נבחרת השליחים ל-400X4 מטרים במדליית כסף, וההלכים נייתן דיקס וג'יין סאוויל זכו במדליות ארד בהליכה ל-20 ק"מ.
אתלטים בולטים נוספים כללו את ברונווין תומפסון (מקום רביעי בקפיצה לרוחק), ג'אנה פיטמן (מקום חמישי בריצת 400 מטר משוכות), רביעיית השליחים ל-100X4 מטר (מקום שישי), ג'סטין אנליזרק (מקום שביעי בהדיפת כדור ברזל) וקרייג מוטראם (מקום שמיני בריצת 5000 מטר).
הקיאקיסט נייתן בגאלי זכה בשתי מדליות כסף, במקצה ל-500 מטר, ובמקצה הזוגות ל-500 מטר, עם קלינט רובינסון.
בנוסף, סיים במקום הרביעי במקצה ל-1,000 מטר.
הצמד דניאל קולינס ודייוויד רודס סיים במקום הרביעי במקצה הזוגות ל-1,000 מטר.
הטריאתלטית לורטה הארופ שיפרה את הישגה מסידני וזכתה במדליית כסף, וגרג בנט סיים במקום הרביעי.
הטניסאית אלישיה מוליק זכתה במדליית ארד, לאחר שהפסידה בחצי הגמר לצרפתייה אמלי מורסמו וגברה על הרוסייה אנסטסיה מיסקינה במשחק על המקום השלישי.
בטורניר הזוגות, בו התחרתה לצדה של רנה סטאבס, הודחו השתיים ברבע הגמר.
במדליית ארד נוספת זכה הקשת טים קאדיהי.
בהוקי שדה, זכתה נבחרת הגברים במדליית זהב ראשונה בתולדותיה, לאחר שגברה במשחק הגמר על נבחרת הולנד.
נבחרת הבייסבול הגיעה אף היא להישג שיא, כשזכתה במדליית הכסף לאחר שהפסידה במשחק הגמר לנבחרת קובה.
מקבילתה הנשית, נבחרת הסופטבול, זכתה אף היא במדליית כסף, לאחר הפסד במשחק הגמר לנבחרת ארצות הברית.
בכדורסל, שחזרו הנשים את משחק הגמר מסידני, כאשר הפסידו לנבחרת ארצות הברית.
נבחרת הנשים בכדורמים סיימה במקום הרביעי, לאחר הפסד בחצי הגמר למארחת יוון, והפסד לנבחרת ארצות הברית במשחק על המקום השלישי.
נבחרות הכדורגל הודחו שתיהן בשלב רבע הגמר, הגברים בידי עיראק והנשים בידי שוודיה.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) השתתפו 433 ספורטאים אוסטרלים, בכל הענפים למעט בייסבול וכדוריד.
האוסטרלים סיימו עם 46 מדליות, מהן 14 מדליות זהב, ודורגו במקום השישי בטבלת המדליות.
השחיינים זכו ב-20 מהמדליות, וב-6 מדליות זהב.
בעידן שלאחר פרישתו של ת'ורפ, הובילו את המשלחת בביג'ינג השחייניות, ובראשן סטפני רייס, שקבעה שני שיאי עולם, במשחים ל-200 ול-400 מטר מעורב אישי (2:08.45 דקות ו-4:29.45 דקות, בהתאמה).
לייזל ג'ונס קבעה שיא אולימפי ב-100 מטר חזה (1:05.17 דקות) וזכתה במדליית כסף ב-200 מטר חזה.
ליבי טריקט זכתה במדליית זהב ב-100 מטר פרפר ובמדליית כסף ב-100 מטר חופשי, וסיימה במקום הרביעי ב-50 מטר חופשי.
ג'סיקה שיפר זכתה בשתי מדליות ארד, במשחים ל-100 ו-200 מטר פרפר, וקייט קמפבל זכתה במדליית ארד ב-50 מטר פרפר.
בשני משחי שליחות קבעו האוסטרליות שיאי עולם: במשחה ל-200X4 מטר חופשי, בו השתתפו גם רייס ומקנזי (7:44.31 דקות) ובמשחה ל-100X4 מטר מעורב, בו השתתפו גם ג'ונס, טריקט ושיפר (3:52.69 דקות).
במשחה השליחות השלישי, ל-100X4 מטר חופשי, בו השתתפו גם טריקט וקמפבל, זכתה הנבחרת במדליית ארד.
שחייניות בולטות נוספות: אלישיה קוטס (מקום חמישי ב-200 מטר מעורב אישי), קיילי פאלמר (מקום שישי ב-800 מטר חופשי), טארני וייט (מקום שישי ב-100 מטר חזה), ברונטה באראט (מקום שביעי ב-200 וב-400 מטר חופשי), מייגן ניי (מקום שביעי ב-200 מטר גב), בלינדה הוקינג (מקום שמיני ב-200 מטר גב)
איימון סאליבן קבע שיא עולם ב-100 מטר חופשי בשלב חצי הגמר (47.05 שניות), אך בשלב הגמר סיים אחרי הצרפתי אלן ברנאר, והסתפק במדליית כסף.
בנוסף, סיים במקום השישי במשחה ל-50 מטר חופשי.
ברנטון ריקארד זכה אף הוא במדליית כסף, ב-200 מטר חזה, וכן סיים במקום החמישי במשחה ל-100 מטר חזה.
לאחר שתי זכיות רצופות במשחה ל-1500 מטר חופשי, איבד גרנט האקט את תוארו לתוניסאי אוסאמה מלולי.
האקט גם סיים במקום השישי במשחה ל-400 מטר חופשי.
אנדרו לאוטרסטיין זכה במדליית ארד ב-100 מטר פרפר, והיידן סטוקל חלק מדליית ארד ב-100 מטר גב עם הרוסי ארקדי וייאטצ'אנין וסיים במקום השישי במשחה למרחק הכפול.
שלוש נבחרות השליחים האוסטרליות זכו במדליות: נבחרת השליחים ל-100X4 מטר מעורב, שכללה את סאליבן, ריקארד, לאוטרסטיין וסטוקל, זכתה במדליית כסף.
נבחרת השליחים ל-100X4 מטר חופשי, שכללה את סאליבן ולאוטרסטיין, זכתה במדליית ארד, וכך גם נבחרת השליחים ל-200X4 מטר חופשי, בה שחה גם האקט.
שחיינים בולטים נוספים: אשלי קאלוס (מקום חמישי ב-50 מטר חופשי), אשלי דילייני (מקום חמישי ב-100 מטר גב) ומאט טארגט (מקום שביעי ב-100 מטר חופשי).
בשיט, זכו במדליות זהב שני צוותי ה-470 האוסטרלים, נייתן וילמוט ומלקולם פייג', וטסה פרקינסון ואליס רצ'יצ'י.
צוות הטורנדו, שכלל את גלן אשבי ודארן באנדוק, זכה במדליית כסף.
שרה בלנק סיימה במקום הרביעי בלייזר רדיאל, ג'סיקה קריספ סיימה במקום החמישי ב-ניל פרייד RS:X, ונייתן אאוטרידג' ובן אוסטין רשמו הישג דומה ב-49er.
שני צמדי חותרים אוסטרלים זכו במדליות זהב - סקוט ברנן ודייוויד קרושיי, ודרו ג'ין ודנקן פרי, ורביעיית החותרים זכתה במדליית כסף.
הקיאקיסט קן וולאס זכה במדליית זהב במקצה ל-500 מטרים ובמדליית ארד במשחה ל-1000 מטרים.
קיאקיסטית נוספת, ג'קלין לורנס זכתה במדליית כסף בסלאלום, וחותר הקאנו רובין בל זכה במדליית ארד בסלאלום.
רביעיית חותרות הקיאק זכתה אף היא במדליית ארד, במקצה ל-500 מטרים.
שתיים מהן, האנה דייוויס ולינדזי פוגרטי, סיימו במקום השישי במקצה הזוגות.
קיאקיסט נוסף, ווריק דרייפר, סיים במקום החמישי בסלאלום.
האתלטים האוסטרלים זכו ב-4 מדליות: סטיבן הוקר קבע שיא אולימפי בקפיצה במוט (5.96 מטר), ג'ארד טאלנט זכה במדליית כסף בהליכה ל-50 ק"מ ובמדליית ארד בהליכה ל-20 ק"מ, וסאלי פירסון זכתה במדליית כסף בריצת 100 מטר משוכות.
אתלטים בולטים נוספים כללו את לוק אדמס, שסיים במקום השישי בהליכה ל-20 ק"מ), ג'רוד באניסטר שדורג שישי בהטלת כידון, יוסף עבדי שסיים שישי בריצת 3000 מטר מכשולים ונבחרת השליחים ל-400X4 מטר, שאף היא סיימה במקום השישי.
הקופץ למים מתיו מיצ'ם זכה במדליית הזהב בקפיצה מ-10 מטרים, לאחר שבקפיצה האחרונה שלו השיג את הציון הגבוה בהיסטוריה לקפיצה בודדת - 112.10 נקודות.
מליסה וו ובריוני קול זכו במדליית כסף בקפיצה סינכרונית מ-10 מטרים.
וו גם סיימה במקום השישי בתחרות הקפיצה ליחידות, וקול סיימה גם במקום החמישי בקפיצה הסינכרונית מ-3 מטרים, עם שרלין סטרטון.
סטרטון דורגה שביעית במקצה היחידות מ-3 מטרים.
מתיו הלם ורוברט ניוברי סיימו במקום הרביעי בקפיצה הסינכרונית מ-10 מטרים.
הלם סיים גם במקום השישי בקפיצה מ-10 מטרים ליחידים וניוברי סיים במקום השמיני בקפיצה הסינכרונית מ-3 מטרים, עם סקוט רוברטסון.
הטריאתלטית אמה סנוסיל זכתה במדליית זהב ראשונה בענף זה, ואמה מופאט זכתה במדליית ארד.
נבחרת הרכיבה זכתה במדליית כסף, ואחת מחבריה, מייגן ג'ונס, סיימה במקום הרביעי בתחרות האישית.
בקליעה, זכה וורן פוטנט במדליית ארד בירי מ-50 מטר בשכיבה, מייקל דיימונד סיים במקום החמישי בטראפ וראסל מארק דורג חמישי בדאבל טראפ.
מספר המדליות של רוכבי האופניים הצטמצם משמעותית ביחס לאתונה, והרוכבת היחידה שזכתה במדליה הייתה אנה מירס, שסיימה במקום השני בספרינט.
בגמר הנשים בכדורסל שוב נפגשו נבחרות אוסטרליה וארצות הברית, ובפעם השלישית ברציפות, ידיהן של האמריקניות הייתה על העליונה, ואוסטרליה זכתה במדליית הכסף.
נבחרת הגברים סיימה במקום השביעי.
נבחרת הגברים בהוקי שדה איבדה את תוארה לאחר שהפסידה בחצי הגמר לספרד, אך זכתה במדליית הארד לאחר ניצחון על נבחרת הולנד.
נבחרת הנשים בכדורמים זכתה אף היא במדליית ארד, לאחר הפסד לנבחרת ארצות הברית בחצי הגמר וניצחון על נבחרת הונגריה בזריקות הכרעה.
נבחרת הגברים סיימה במקום השמיני.
במדליית ארד נוספת זכתה נבחרת הסופטבול,
ספורטאים אוסטרלים נוספים שבלטו בבייג'ינג כללו את: הג'ודוקא מריה פקלי (מקום חמישי), לוחמת הטאקוונדו טינה מורגן (מקום חמישי), נבחרת הנשים בהתעמלות (מקום שישי), נבחרת השחייה הצורנית (מקום שביעי), מרימת המשקולות דבורה לאבלי (מקום שמיני), וכדורעפניות החופים טמסין ברנט ונטלי קוק (רבע גמר).
לאולימפיאדת לונדון (2012) שלחה אוסטרליה את המשלחת הקטנה ביותר מזה 20 שנה.
גם ההישגים ירדו לרמתם הנמוכה ביותר מזה 20 שנה - 35 מדליות, מהן 7 מדליות זהב, ואוסטרליה דורגה במקום העשירי בטבלת המדליות.
השחיינים זכו ב-10 מהמדליות, אך רק נבחרת השליחות ל-100X4 מטר חופשי זכתה במדליית זהב, ואף קבעה שיא אולימפי חדש, 3:33.15 דקות.
נבחרות השליחות ל-200X4 מטר חופשי ול-100X4 מטר מעורב זכו במדליות כסף.
אלישיה קוטס זכתה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר מעורב אישי ובמדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר.
אמילי סיבום קבעה שיא אולימפי במשחה ל-100 מטר גב בשלב המוקדמות (58.23 שניות), אך במשחה הגמר הפסידה למליסה פרנקלין וזכתה במדליית הכסף.
מדליסטית נוספת הייתה ברונטה באראט, שזכתה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה.
סטפני רייס איבדה את תואריה במשחים המעורבים.
היא סיימה במקום הרביעי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי ובמקום השישי במשחה למרחק הכפול.
מלאני שלאנגר סיימה במקום הרביעי במשחה ל-100 מטר חופשי, במרחק 3 מאיות השנייה ממדליית הארד.
שחייניות בולטות נוספת כללו את לייזל ג'ונס (מקום חמישי ב-100 מטר חזה), מייגן ניי (מקום חמישי ב-200 מטר גב) ובלינדה הוקינג (מקום שביעי ב-100 מטר גב).
ג'יימס מגנוסן, שהגיע ללונדון כאלוף העולם ב-100 מטר חופשי, זכה במדליית הכסף, לאחר שהפסיד במשחה הגמר לנתן אדריאן בהפרש של מאית השנייה.
כריסטיאן ספרנגר זכה אף הוא במדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חזה.
שניהם היו שותפים גם לזכייה במדליית הארד של נבחרת השליחים ל-100X4 מטרים.
נבחרת השליחים ל-100X4 מטר חופשי סיימה במקום הרביעי ונבחרת השליחים ל-200X4 מטר חופשי סיימה במקום החמישי.
שחיינים אוסטרלים נוספים שבלטו בלונדון כללו את ברנטון ריקארד (מקום שישי במשחה ל-100 מטר חזה ומקום שביעי במשחה למרחק הכפול) ותומאס פרייזר-הולמס, שסיים במקום השביעי הן במשחה ל-200 מטר חופשי והן במשחה ל-400 מטר מעורב אישי.
בשיט זכו האוסטרלים ב-3 מדליות זהב: מלקולם פייג' זכה במדליית זהב שנייה ברציפות בדגם 470, הפעם עם מתיו בלצ'ר, טום סלינגסבי ניצח בדגם לייזר, ונייתן אוטרידג' ואיאן ג'נסן ניצחו בדגם 49er.
צוות האליוט 6 מטר זכה במדליית כסף.
באופניים זכו האוסטרלים ב-6 מדליות.
אנה מירס זכתה במדליית זהב במרוץ אופני מסלול, יחד עם קרלה מקאלוץ' זכתה גם במדליית ארד, ובמירוץ הקיירין סיימה במקום החמישי.
סאם וילובי זכה במדליית כסף באופני BMX ולהישג דומה הגיעה נבחרת הגברית במרוץ מרדף.
אנט אדמונדסון ושיין פרקינס זכו במדליות ארד.
כמו כן, סיימו נבחרת הגברים במירוץ אופני מסלול ונבחרת הנשים במירוץ מרדף במקום הרביעי.
באתלטיקה זכו האוסטרלים ב-3 מדליות.
סאלי פירסון קבעה שיא אולימפי ב-100 מטר משוכות (12.35 שניות), מיטשל ואט זכה במדליית כסף בקפיצה לרוחק וג'ארד טאלנט עשה זאת בהליכה ל-50 ק"מ.
טאלנט סיים גם במקום השביעי בהליכה ל-20 ק"מ.
בנוסף, סיימה נבחרת השליחים ל-100X4 מטרים במקום השביעי וסטיבן סולומון בן ה-19 סיים במקום השמינית בריצת 400 מטר.
ענף נוסף בו זכו האוסטרלים במדליית זהב היה הקיאקים, כאשר רביעיית החותרים ניצחה במקצה ל-1000 מטר.
חותרת הקיאק היהודייה ג'סיקה פוקס זכתה במדליית כסף, במקצה הסלאלום.
במקצה הזוגות ל-1000 מטר, הגיעו חותרי הקיאק האוסטרלים למקום הרביעי.
בחתירה זכו האוסטרלים ב-5 מדליות, אך אף אחת מהן לא הייתה מדליית זהב.
הנשים זכו בשתי מדליות כסף בשני מקצי הזוגות.
קים קרואו זכתה בנוסף על זכייתה במדליית כסף גם במדליית ארד במקצה היחידות.
הגברים זכו במדליית כסף ובמדליית ארד במקצי הרביעיות.
בריטני ברובן זכתה במדליית כסף בקפיצה למים, בקפיצה מ-10 מטר.
רייצ'ל באג ולאודי ויגינס סיימו במקום הרביעי בקפיצה הסינכרונית המקבילה.
בקפיצה מ-3 מטר סיימה שרלין סטרטון במקום החמישי הן במקצה היחידות והן בקפיצה הסינכרונית, יחד עם אנאבל סמית'.
האלוף האולימפי מבייג'ינג, מתיו מיצ'ם, לא הצליח להעפיל לשלב הגמר.
ספורטאית אוסטרלית נוספת שזכתה במדליה בלונדון הייתה הטריאתלטית ארין דנשאם, שזכתה במדליית ארד.
הטניסאי לייטון יואיט הודח בשמינית הגמר בידי הסרבי נובאק ג'וקוביץ'
בענפי הכדור זכו האוסטרלים ב-3 מדליות ארד.
נבחרת הנשים בכדורסל זכתה במדליית הארד לאחר שהפסידה בחצי הגמר לנבחרת ארצות הברית וגברה על נבחרת רוסיה במשחק על המקום השלישי.
נבחרת הגברים הודחה ברבע הגמר בידי נבחרת ארצות הברית.
נבחרת הגברים בהוקי שדה זכתה במדליית ארד לאחר שהפסידה בחצי הגמר לנבחרת גרמניה וגברה על בריטניה במשחק על המקום השלישי.
נבחרת הנשים סיימה במקום החמישי.
נבחרת הנשים בכדורמים זכתה במדליית ארד נוספת, לאחר שהפסידה לארצות הברית בחצי הגמר, וגברה על הונגריה במשחק על המקום השלישי.
אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016)
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) השתתפו 421 ספורטאים אוסטרלים.
הם זכו ב-29 מדליות, המספר הנמוך ביותר מאז 1992, מהן 8 מדליות זהב, ושוב דורגו במקום העשירי בטבלת המדליות.
גם במשחקים אלה הייתה השחייה הענף הפורה ביותר עבור האוסטרלים, עם 10 מדליות, מהן 3 מדליות זהב.
קייל צ'למרס בן ה-18 ניצח במשחה ל-100 מטר חופשי.
בכל אחד מהשלבים שיפר את שיא העולם לנוער, ובמשחה הגמר העמידו על 47.58 שניות.
צ'למרס היה שותף גם לזכייתם של השליחים האוסטרלים במדליות הארד במשחים ל-100X4 מטר חופשי ו-100X4 מטר מעורב.
במשחה האחרון השתתף גם מיץ' לרקין, שזכה גם במדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב, וסיים במקום הרביעי במשחה ל-100 מטר גב.
מק הורטון זכה במדליית הזהב במשחה ל-400 מטר חופשי, סיים במקום החמישי במשחה ל-1500 מטר חופשי, והיה חבר בנבחרת השליחים האוסטרלית שסיימה במקום הרביעי במשחה ל-200X4 מטר חופשי.
שחיינים בולטים נוספים כללו את תומאס פרייזר-הולמס וטרוויס מאהוני, שסיימו במקומות השישי והשביעי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי, קמרון מקאבוי שסיים שביעי במשחה ל-100 מטר חופשי ודייוויד מקאון שסיים שביעי במשחה ל-400 מטר חופשי.
אחותו של מקאון, אמה, זכתה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי, הייתה שותפה לשיא העולם שקבעה נבחרת השליחות האוסטרלית ל-100X4 מטר חופשי (3:30.65 דקות) וזכתה גם בשתי מדליות כסף, במשחי השליחות ל-100X4 מטר מעורב ו-200X4 מטר חופשי.
שחיינית נוספת, מדליין גרובס, זכתה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר.
בשיט זכו האוסטרלים בארבע מדליות.
טום ברטון זכה במדליית הזהב בדגם לייזר, ושלושה צמדים זכו במדליות כסף: מתיו בלצ'ר וויליאם ראיין ב-470, ניית'ן אאוטרידג' ואיאן ג'נסן ב-49er וליסה דרמנין ווג'ייסון ווטרהאוס ב-נאקרה 17. לבלצ'ר, אאוטרידג' וג'נסון הייתה זו מדליה אולימפית שנייה, לאחר שבלונדון זכו בזהב.
שייט נוסף, ג'ייק לילי, סיים במקום השמיני בדגם פין.
החותרת קים ברנן שיפרה את הישגיה מלונדון, וזכתה במדליית הזהב.
שתי רביעיות חותרים אוסטרליות זכו במדליות כסף.
קלואי אספוסיטו זכתה במדליית זהב בקרב חמש מודרני, הראשונה בהיסטוריה של אוסטרליה, עם שיא אולימפי חדש (1372 נקודות).
אחיה, מקס, סיים במקום השביעי.
אלופה אולימפית נוספת הייתה הקלעית קתרין סקינר, שזכתה במדליית הזהב בטראפ.
באתלטיקה זכו האוסטרלים בשתי מדליות.
ג'ארד טאלנט איבד את תוארו בהליכה ל-50 ק"מ, אך זכה במדליה האולימפית הרביעית ברציפות שלו, מדליית כסף.
הלך נוסף, דיין ברד-סמית', זכה במדליית הארד במקצה ל-20 ק"מ.
נבחרת רוכבי האופניים האוסטרלית זכתה במדליית כסף במרוץ המרדף ונבחרת הרוכבות סיימה במקום החמישי.
אנה מירס איבדה את תוארה מלונדון, אך זכתה במדליית ארד בקיירין וסיימה במקום הרביעי במקוץ הקבוצתי יחד עם סטפני מורטון.
בספרינט סיים מתיו גלאצר במקום הרביעי ופטריק קונסטבל במקום השמיני, ושניהם סיימו במקום הרביעי בספרינט הקבוצתי.
במרוץ אופני BMX סיים סאם וילוביי במקום השישי ואנתוני דין במקום השמיני.
גלן או'שי סיים במקום השביעי באומניום ואנט אדמונדסון סיימה במקום השמיני במרוץ המקביל לנשים.
הקיאקיסטית ג'סיקה פוקס זכתה במדליית ארד בסלאלום, שהייתה המדליה האולימפית השנייה שלה.
קן וולאס ולכלן טיים זכו אף הם במדליית ארד, במקצה הזוגות ל-1000 מטר.
עבור וולאס הייתה זו המדליה האולימפית השלישית, והוא גם היה שותף למקום הרביעי אליו הגיעה רביעיית הקיאקיסטים האוסטרלית.
במקצה היחידים המקביל סיים מארי סטיוארט במקום הרביעי.
סטיבן ברד סיים במקום השמיני במקצה ל-200 מטר, וכך גם אליסה בול ואליס ברנט במקצה הזוגות ל-500 מטר.
בקפיצה למים זכו מדיסון קיני ואנאבל סמית' במדליית הארד בקפיצות הסינכרוניות מ-3 מטר.
קיני גם סיימה במקום החמישי בתחרות ליחידות, ואסתר צ'ין סיימה במקום השישי.
בקפיצות מ-10 מטר סיימה מליסה וו במקום החמישי.
נבחרת הרכיבה האוסטרלית זכתה במדליית ארד באיוונטינג.
אחד מחבריה, סאם גריפית'ס, סיים במקום הרביעי בתחרות היחידים, וחבר אחר, כריס ברטון, סיים במקום החמישי.
במדליית ארד נוספת זכתה נבחרת הקשתים.
בטורניר הגולף הראשון שנערך מאז 1904, סיים מרכוס פרייז'ר במקום החמישי, ומינג'י לי סיימה במקום השביעי.
הטריאתלטית אמה מופאט סיימה במקום השישי, לוחם הטאקוונדו ספוואן חליל סיים במקום השביעי ונבחרת השחייה הצורנית סיימה במקום השמיני.
בענפי הכדור, רק נבחרת הנשים ברוגבי שביעיות זכתה במדליה אולימפית, מדליית זהב, בטורניר האולימפי הראשון ברוגבי מאז 1924, לאחר ניצחון 17–24 על נבחרת ניו זילנד.
נבחרת הגברים הודחה בשלב רבע הגמר בידי נבחרת דרום אפריקה, וסיימה במקום השמיני.
נבחרת הגברים בכדורסל סיימה במקום הרביעי, לאחר שהובסה בחצי הגמר 61–87 על ידי נבחרת סרביה, ונוצחה 88–89 בידי נבחרת ספרד במשחק על מדליית הארד.
נבחרת הנשים סיימה את שלב הבתים ללא הפסד, אך הודחה בשלב רבע הגמר לאחר הפסד 71–73 לסרביה, וסיימה במקום החמישי.
בהוקי שדה סיימו שתי הנבחרות במקום השישי.
בכדורמים סיימה נבחרת הנשים במקום השישי, ואילו נבחרת הגברים הודחה בשלב הבתים.
נבחרת הנשים בכדורגל הודחה בשלב רבע הגמר, בבעיטות הכרעה, לאחר שמשחקה מול המארחת, ברזיל, הסתיים בתיקו 0-0. כדורעפניות החופים לואיז באודן וטאליקווה קלנסי הודחו אף הן בשלב רבע הגמר.
אוסטרליה השתתפה לראשונה באולימפיאדת גרמיש פרטנקירכן (1936) (כששלחה מחליק אחד), ומאז אולימפיאדת אוסלו (1952) היא השתתפה ברציפות בכל אולימפיאדות החורף.
בעשורים הראשונות לא הגיעו הספורטאים האוסטרלים להישגים גבוהים, והראשון שהתקרב לכך היה המחליק קולין קואטס, שזכה במקום השישי בהחלקה מהירה ל-10,000 מ' באולימפיאדת אינסברוק (1976).
אולימפיאדת אינסברוק (1964) זכורה לרעה באוסטרליה, בשל מותו של הגולש רוס מילנה, במהלך אימון שערך בראשית המשחקים.
רביעיית השליחים במירוץ ל-1,250X4 מטרים באולימפיאדת לילהאמר (1994) זכתה במדליית הארד הראשונה בתולדות אוסטרליה.
גולשת הסקי האלפיני סאלי סטגול זכתה אף היא במדליית ארד, באולימפיאדת נאגנו (1998).
סטיבן בראדבורי, שהיה שותף לזכיית השליחים במדליית ארד בלילהאמר, זכה במדליית הזהב הראשונה של אוסטרליה באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002), במירוץ ל-1,000 מטרים.
הייתה זו גם הפעם הראשונה בתולדות אולימפיאדת החורף שהזוכה במדליית הזהב מגיע מחצי הכדור הדרומי.
למעשה, ברדבורי זכה מן ההפקר, לאחר שארבעה מחליקים שהקדימו אותו התנגשו זה בזה ומעדו.
באותם משחקים זכתה גם אליסה קמפלין במדליית זהב בסקי חופשי.
קמפלין זכתה גם במדליית ארד באולימפיאדת טורינו (2006), בעוד דייל בג-סמית' זכה במדליית הזהב באותו ענף.
באולימפיאדת ונקובר (2010) עלה מספר המדליות בהן זכו האוסטרלים לשלוש.
גולשת השלג טורה ברייט וגולשת הסקי החופשי לידיה לסילה זכו במדליות זהב, ואילו דייל בג-סמית' איבד את תוארו וזכה במדליית כסף.
גם באולימפיאדת סוצ'י (2014) זכו האוסטרלים ב-3 מדליות, אך לראשונה מזה 16 שנה, אף אחת מהן לא הייתה מדליית זהב.
טורה ברייט איבדה את תוארה בגלישת שלג וזכתה במדליית כסף, דייוויד מוריס זכה במדליית כסף בסקי חופשי, ולידיה לאסילה זכתה במדליית ארד בענף זה.
באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) זכו האוסטרלים ב-2 מדליות כסף ובמדליית ארד (סקוטי ג'יימס).
בסך הכל, צברה אוסטרליה 15 מדליות באולימפיאדות החורף, מהן 5 מדליות זהב, 5 מדליות כסף ו-5 מדליות ארד, והיא מדורגת במקום ה-25 בטבלת המדליות של כל הזמנים.
אוסטרליה השתתפה לראשונה ב ברומא (1960) שהיו המשחקים הפאראלימפיים הראשונים, ומשתתפת במשחקי הקיץ הפאראלימפיים מאז בקביעות.
במשחקי החורף משתתפת אוסטרליה מאז המשחקים הפאראלימפיים גיילו (1980).
אל המשחקים הפאראלימפיים הראשונים שנערכו ברומא בשנת 1960 שלחה אוסטרליה משלחת של שישה ספורטאים (חמישה גברים ואישה) שזכו בעשר מדליות פאראלימפיות (3 מדליות זהב, 6 כסף ומדליית ארד אחת).
האישה היחידה במשלחת, דפני קיני, בלטה בקרב הספורטאים בהישגיה במשחקים כשזכתה בשתי מדליות זהב (שתיהן בשחייה), ובשתי מדליות כסף (בהטלת כידון וחץ וקשת).
להמשחקים הפאראלימפיים טוקיו (1964) שלחה אוסטרליה משלחת של 18 ספורטאים (14 גברים וארבע נשים) שזכו ב-30 מדליות פאראלימפיות.
בשורותיה של המשלחת האוסטרלית בלטה במיוחד השחיינית אליזבת אדמונדסון, שהייתה בת 14 בלבד וזכתה בשלוש מדליות זהב פאראלימפיות, תוך שהיא שוברת שלושה שיאי עולם במקצי שחייה ל-50 מטרים.
אל המשחקים הפאראלימפיים תל אביב (1968) שלחה אוסטרליה 36 ספורטאים (24 גברים ו-12 נשים) שקטפו 38 מדליות פאראלימפיות (15 מזהב, 16 מדליות כסף ו-7 מדליות ארד) שהציבו את המדינה במקום הרביעי מבחינת כמות המדליות בהן זכתה.
בנוסף לאדמונדסון, שזכתה בשתי מדליות זהב, תוך שהיא קובעת שני שיאי עולם נוספים, התבלטה גם השחיינית לוריין דוד שהתחרתה במשחים קצרים של 25 מטרים, וזכתה בשלוש מדליות זהב פאראלימפיות, תוך שהיא קובעת גם כן שלושה שיאי עולם בקטגוריית הנכות שלה (קלאס 2).
אוסוולד "אוֹסִי" רוּנֶה (בפינית: Osvald "Ossi" Runne; 23 באפריל 1927, ויפורי, פינלנד – 5 בנובמבר 2020, הלסינקי, פינלנד) היה חצוצרן, מנצח, מוביל הרכבים, מלחין ומפיק מוזיקלי פיני.
אוסי רונה נולד ב-1927 כאוסוולד רונדברג בעיר ויפורי בעת שהייתה תחת שליטת פינלנד (בימינו ויבורג ברוסיה).
בראשית הקריירה נודע כחצוצרן ומוביל הרכבים מוזיקליים ובאמצע שנות ה-50 עבר לסטוקהולם שבשוודיה ובה עסק בניצוח.
בהמשך, שב לפינלנד וב-1964 מונה למנצח תזמורת הרדיו הציבורי הפיני ומאוחר יותר גם למנצח ערוץ הטלוויזיה הציבורי.
ב-1966, השתתף אוסי רונה לראשונה בתחרות האירוויזיון ובמהלכה ניצח על השיר "Playboy" אשר ייצג את פינלנד ואותו גם הלחין.
רונה המשיך לנצח על שיריה של פינלנד באירוויזיון עד 1989 והפך לאחד מסמליה של התחרות.
ב-1992 פרש מתפקידיו כמנצח תזמורת הרדיו והטלוויזיה הפיניים.
לאורך הקריירה היה רונה מוביל הרכב, מנצח, או נגן חצוצרה ב-10 תזמורות שונות, וכן היה אחראי על הפסקול של סרטי וסדרות טלוויזיה רבות עד לפרישתו ב-2003. בשנה זו כתב אוטוביוגרפיה שנקראה "עם החצוצרה ומקל המנצח".
נפטר בהלסינקי ב-5 בנובמבר 2020.
באוסטרליה התקבל פרוץ מלחמת העולם הראשונה בהתלהבות רבה.
עוד לפני שבריטניה הכריזה מלחמה על גרמניה ב-4 באוגוסט 1914, המדינה התחייבה לתמוך ולעמוד לצד מדינות אחרות של האימפריה הבריטית וכמעט מיד החלו ההכנות לשליחת כוחות מעבר לים על מנת להשתתף בעימות שם.
כוח ה-AIF עזב את אוסטרליה בנובמבר 1914, זאת לאחר כמה פעמים שיציאתו נדחתה בעקבות נוכחות של ספינות חיל הים הגרמני באוקיינוס ההודי.
הכוח הגיע למצרים, שם שימש תחילה כדי להגן על תעלת סואץ.
בשנת 1915 הוחלט לבצע נחיתה אמפיבית בחצי האי גליפולי מתוך מטרה לפתוח חזית שנייה ולהשתלט על מעברי הדרדנלים.
האוסטרלים והניו זילנדים אשר אוחדו יחד בשם גייסות הצבא האוסטרליים והניו זילנדיים (ANZAC בראשי תיבות) נחתו בחוף ב-25 באפריל 1915 ולמשך 8 החודשים הבאים לחמו הגייסות, יחד עם הצרפתים, הבריטים ובעלי ברית אחרים במערכה יקרה וחסרת הצלחה נגד הטורקים.
הכוח פונה מחצי האי ובדצמבר 1915 חזר למצרים, שם הכוח הורחב.
בשנת 1916 הוחלט כי חטיבות החי"ר יישלחו לצרפת שם הם השתתפו ברבים מהקרבות המשמעותיים והגדולים בחזית המערבית.
רוב יחידות הפרשים הקלות נשארו במזרח התיכון עד סוף המלחמה ונטלו חלק מרכזי במערכה על סיני וארץ ישראל מול הצבא העות'מאני.
מספר קטן של אוסטרלים שירת בזירות אחרות של המלחמה.
אף על פי שהמאמץ הצבאי של אוסטרליה התמקד בעיקר במלחמת קרקע, גם חילות אוויר וים נטלו חלק בלחימה.
טייסות של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי נטלו חלק בלחימה במזרח התיכון ובחזית המערבים, נוסף לפעולות של הצי המלכותי האוסטרלי באוקיינוס האטלנטי, הים הצפוני, הים האדריאטי, הים השחור וכן באוקיינוס השקט ובאוקיינוס ההודי.
עם סיומה של המלחמה, הייתה גישתם של האוסטרלים אליה מעורבת.
מעורבות מדינתם עלתה ב-60,000 חיי אדם ורבים אחרים הפכו לנכים בעקבות פציעות שונות.
ההשפעה של המלחמה הושפעה גם בתחומים אחרים.
העלות הכלכלית הייתה רבה כמו גם השפעות על התחום החברתי והפוליטי אשר איימו לגרום לפילוג במרקם החברתי של האומה האוסטרלית.
ככל הנראה, הגיוס היה לסלע המחלוקת המשמעותי ביותר ובסופו של דבר, אף על פי שאוסטרליה השתמשה בגיוסים לעבודות שירות פנים ארציות, היא הייתה אחד משני הכוחות היחידים שלא השתמשו בגיוס כללי עבור הלחימה והלוחמים היו מתנדבים.
עם כל זאת, עבור אוסטרלים רבים הייתה המעורבת הלאומית במלחמת העולם הראשונה ובקרב גליפולי כסמל להופעתה כשחקן בינלאומי ואירועים אלו לקחו גם חלק משמעותי בעיצובה של הדמות הלאומית האוסטרלית ויום אנזא"ק נחגג באוסטרליה כיום לאומי.
בעקבות הכרזת המלחמה על ידי בריטניה כנגד גרמניה ב-4 באוגוסט 1914, נעשו אוסטרליה ומדינות אחרות באימפריה הבריטית מעורבות במלחמה גם הן, כפי שהצהיר ראש ממשלת אוסטרליה, ג'וזף קוק ב-5 באוגוסט: "...כאשר האימפריה במלחמה, גם אוסטרליה במלחמה".
לאור המורשת הבריטית של רוב תושבי אוסטרליה באותה עת, הייתה תמיכה משמעותית מכל קצווי הארץ, ומספרים גדולים של צעירים אוסטרלים התייצבו בחודשים הבאים במרכזי הגיוס בכל רחבי אוסטרליה.
כאשר נבחר אנדרו פישר להיות ראש הממשלה מטעם מפלגת הלייבור בספטמבר 1914, הוא חזר על הצהרתו של קוק, באומרו: "גם אם הגרוע מכל יקרה, על אוסטרליה להתלכד עם ארץ האם...
כדי לסייע לה להגן על עצמה עד האחרון שבאנשינו ועד השילינג האחרון שלנו".
תוך מספר ימים הושלמו התוכניות להקמתו של חיל משלוח על ידי בריגדיר גנרל ויליאם ברידג'ס ועל ידי קצין המטה שלו, מייג'ור ברודנל וייט.
וייט המליץ על הקמתו של כוח צבאי שיימנה 18,000 איש (12,000 אוסטרלים ו-6,000 ניו זילנדים).
הצעה זו אושרה על ידי ראש הממשלה קוק, אך הוא הגדיל את היקפה ל-20,000 איש.
ב-6 באוגוסט 1914, שוגר מלונדון מברק הסכמה והועברה בקשה לשגרו מוקדם ככל האפשר.
לשכות הגיוס נפתחו ב-10 באוגוסט ובסוף השנה גויסו כבר 52,561 מתנדבים, אף על פי שהונהגו אמות מידה רפואיות קפדניות.
ב-1884 יישבה גרמניה את החלק הצפון-מזרחי של גינאה החדשה ומספר קבוצות איים סמוכים.
עם פרוץ המלחמה, עשו הגרמנים במושבה שימוש כתחנת רדיו וכדי לסייע ל"פלגת מזרח אסיה הגרמנית" שהיוותה איום על קווי הספנות באזור.
כתוצאה מכך, דרשה בריטניה שמתקני הרדיו יושמדו.
זמן קצר לאחר פרוץ המלחמה, לאור בקשתה של ממשלת בריטניה ב-6 באוגוסט, הוקם חיל המשלוח הימי והצבאי של אוסטרליה.
יעדיו של הכוח היו התחנות הגרמניות ביאפ שבאיי קרוליין ובנאורו וברבאול שבבריטניה החדשה.
חיל המשלוח כלל גדוד חיל רגלים (1,023 איש) שהתגייסו בסידני, 500 אנשי מילואים של הצי, מלחים לשעבר שאורגנו בשש פלוגות חיל רגלים ו-500 איש נוספים מרגימנט קנדי, גדוד מיליציה מקווינסלנד שהתנדב לשירות מעבר לים ונשלח להיות חיל מצב באי יום חמישי (Thursday Island).
כל הכוחות הללו יחדיו, הוצבו תחת פיקודו של קולונל ויליאם הולמס, קצין מיליציה באותה עת, שהיה מפקד הבריגדה השישית ומזכיר מועצת המים והביוב של סידני.
כוח המשימה הפליג מסידני ב-19 באוגוסט והגיע אל מול פורט מורסבי, שם הם המתינו לליווי.
בהיותם בפורט מורסבי, החליט הולמס להנחית את חיילי המיליציה של קווינסלנד, עקב חששות למוכנותם לפעולה.
כשהם מלווים בסיירת "סידני" ובסיירת המערכה "אוסטרליה", הגיע כוח המשימה לרבאול ב-11 בספטמבר ומצא שהנמל ריק מכוחות גרמנים.
"סידני" והמשחתת "וורגו" הנחיתו כוחות קטנים של מילואי הצי בקבקאול ובבירה המינהלית של בריטניה החדשה, הרברטשוה, מדרום-מזרח לרבאול.
כוחות אלה תוגברו ראשית על ידי מלחים מה"וורגו" ומהמשחתת "יארה" ומאוחר יותר על ידי חיילי רגלים מאניית התובלה "ברימה".
לאחר מכן נחת כוח קטן של 25 אנשי המילואים של הצי במפרץ קבקאול והמשיך לפני הארץ כדי לתפוס את תחנת הרדיו, שההנחה הייתה שהיא פועלת בביטה פקה, שבעה ק"מ דרומה.
האוסטרלים נתקלו בהתנגדות של כוח מעורב של אנשי מילואים גרמנים ושל כוח המשטרה של הילידים המלנזים, שאילץ אותם להילחם בדרכם לתחנת הרדיו.
עם ערוב היום, הם הגיעו לתחנה ומצאו אותה נטושה, כשהתורן שלה על הארץ, אך הציוד היה שלם.
במהלך כיבוש ביטה פקה, נהרגו שישה אוסטרלים וחמישה נפצעו, בעוד שמגיני המקום איבדו מש"ק גרמני אחד וכ-30 מלנזים שנהרגו, בנוסף לפצוע גרמני אחד ועשרה מלנזים.
מאוחר יותר נטען שהאבדות הכבדות בקרב המלנזים נבעו מכך שהאוסטרלים דקרו בפגיונותיהם את כל השבויים.
בקרב זה היה מלח כשיר (Able seaman) ו.ג.ו ויליאמס, לחלל הראשון של אוסטרליה במלחמה.
החלל הראשון של צבא היבשה היה קצין הרפואה, קפטן ב.ס.א.
עם רדת הלילה של ה-12 בספטמבר, הנחיתה ה"ברימה" את גדוד חיל הרגלים ברבאול.
באחר הצהריים של יום המחרת, אף על פי שהמושל הגרמני עדיין לא נכנע, התקיים טקס לציון תחילת השלטון הבריטי בבריטניה החדשה.
הממשל הגרמני נסוג לפנים הארץ לטומה ועם שחר ה-14 בספטמבר הפגיזה ה"אנקאוטר" את הרכס הסמוך לעיר, בעוד שמחצית מהגדוד התקדם אל העיר בחיפוי תותחי שדה.
מטחי האש היו מספיקים דיים כדי לגרום לפתיחת משא ומתן, שהוביל לסיום המצור על טומה בעקבות כניעת שארית חיל המצב של 40 הגרמנים ו-110 הילידים.
הטריטוריה הגרמנית נכנעה ב-17 בספטמבר 1914.
אף על פי שהמבצע היה מוצלח, ניתן לטעון שהוא לא נוהל כהלכה והאוסטרלים עוכבו על ידי כוח ילידים מאומן-למחצה.
ללא קשר לעובדה שהאוסטרלים נאלצו להילחם בקרב פנים אל פנים בלתי צפוי מבחינתם, האיגוף שהם ביצעו לעמדות הגרמניות ערערו את הביטחון העצמי של האויב.
בהשוואה לקרבות מאוחרים יותר, האבדות של הכוח לא היו כבדות, אך הן היו כבדות באופן יחסי לתועלת שהופקה ממטרת המבצע.
האבדות במבצע כללו את 35 אנשי צוות הצוללת HMAS AE1 שנעלמה באופן בלתי מוסבר במהלך סיור שערכה מול חופי רבאול ב-14 בספטמבר.
בעקבות כיבושן של העמדות הגרמניות באזור, החזיק חיל המשלוח הימי והצבאי את השטח עד לסוף המלחמה.
ב-9 בינואר 1915, העביר הולמס את הפיקוד על הכוח לבריגדיר גנרל, סר סמואל פת'ברידג', המזכיר לשעבר של משרד ההגנה.
הולמס שב לאוסטרליה והצטרף לכוח האימפריאלי האוסטרלי, כפי שעשו מרבית אנשיו.
הם הוחלפו על ידי הגדוד השלישי שהיה ידוע בכינוי "הכוח הטרופי" בשל העובדה שהוא הוצב בעיקר באזורים הטרופיים.
פת'ברידג' הקים את המבנה המנהלי של המושבה שתפקד בכל תקופת השלטון הצבאי שם.
אף על פי שעל פי החוק הבינלאומי היה צורך להמשיך בצורת הממשל הגרמני, הטריטוריה הפכה עד מהרה לקולוניה בריטית באופיה.
עם פרוץ המלחמה, כוחותיה הצבאיים של אוסטרליה הורכבו בעיקר מכוחות מיליציה והכוחות הסדירים שהיו קיימים שירתו בעיקר ביחידות תותחנים והנדסה והוצבו בעיקר במשימות הגנה חופיות.
על פי הוראות "חוק ההגנה של 1903" (Defence Act 1903), שאסר על שליחתם של המגויסים אל מעבר לים, עם פרוץ המלחמה היה ברור שכוח נפרד לחלוטין, שכוח האדם שלו יכלול מתנדבים בלבד, חייב להיות מוקם.
הכוח הזה נודע בשם הכוח האימפריאלי האוסטרלי (Australian Imperial Force – AIF).
לימים נקראה יחידה זו בשם "הכוח האימפריאלי האוסטרלי הראשון" כדי להבדיל אותה מ"הכוח האימפריאלי האוסטרלי השני", שגויס במלחמת העולם השנייה.
תהליך ההקמה של ה-AIF החל זמן קצר לאחר פרוץ המלחמה ורעיון הקמתו היה פרי יוזמתם של ברידג'ס ווייט.
עם הקמתו, כלל הכוח רק דיוויזיית חיל רגלים אחת, "הדיוויזיה האוסטרלית הראשונה" ואת "בריגדת הרוכבים הקלה הראשונה".
בתחילתו של תהליך הגיוס, נבחרו אנשי ה-AIF על פי הקריטריונים הקפדניים ביותר שהיו נהוגים בצבא כל שהוא שלחם במלחמת העולם הראשונה ומקובל לחשוב שבקושי 30% מהמתנדבים נופו על רקע רפואי.
הקריטריונים לגיוס היו טווח הגילאים 18–35 (אף על פי שקיימת סברה שנערים מעל גיל 14 וגברים עד גיל 70 הצליחו להתגייס), גובהם היה צריך להיות לפחות 1.68 מ' והיקף החזה שלהם היה צריך להיות לפחות 86 ס"מ.
רבות מדרישות קפדניות אלה הוסרו בשלבים מאוחרים יותר של המלחמה, לכשעלה הצורך בכוח אדם נוסף.
ואכן, האבדות בקרב גל המתנדבים הראשון היו כבדות, כך שמתוך 32,000 החיילים המקוריים של ה-AIF, רק 7,000 שרדו עד לסוף המלחמה.
הנכונות הראשונית לגיוס הייתה כה גבוהה, כך שבספטמבר 1914 התקבלה החלטה להקים את "בריגדת חיל הרגלים הרביעית", את "בריגדת הרוכבים הקלה השנייה" ואת "בריגדת הרוכבים הקלה השלישית".
על בריגדת חיל הרגלים הרביעית פיקד קולונל ג'ון מונש, מהנדס ואיש עסקים ידוע ממלבורן.
ה-AIF המשיך לגדול במהלך המלחמה, ובסופו של דבר מנה חמש דיוויזיות חיל רגלים, שתי דיוויזיות רכובות ותערובת של יחידות נוספות.
דיוויזיות חיל רגלים שישית הוקמה באופן חלקי בבריטניה בפברואר 1917. האבדות של דיוויזיה זו בשלב הראשון של קרב אראס ובקרב מסין, הובילו להחלטה לפרק את היחידה החדשה ולתגבר בשארית כוח האדם שלה את שאר חמש הדיוויזיות.
הדיוויזיה הראשונה הפליגה מאלבני שבאוסטרליה המערבית ב-1 בנובמבר 1914 בשיירה של 10 ספינות תובלה שלוותה בכמה ספינות מלחמה בריטיות, אוסטרליות ויפניות.
יעדו הראשון של הכוח היה מצרים שהייתה בשליטה בריטית, עם עצירת ביניים בציילון, אך השיירה עוכבה מספר פעמים עקב חשש מיירוט על ידי ספינות מלחמה גרמניות ששייטו באזור.
החששות הוכחו מאוחר יותר כמוצדקות כאשר הסיירת הקלה אמדן נראתה ליד איי קוקוס.
בשעה שהשיירה ביצעה תמרון כדי להתחמק מהאיום, העסיקה הסיירת של הצי המלכותי האוסטרלי, "סידני", את האמדן בירי מתותחיה הכבדים ולאחר קרב שארך 25 דקות, הוצאה הספינה הגרמנית מכלל פעולה.
האיום מצדן של הספינות הגרמניות נוטרל והשיירה הצליחה להמשיך במסעה ללא הפרעה.
עם הגעת הדיוויזיה הראשונה למצרים בנובמבר, היא הוצבה במחנה מנה שליד קהיר, שם הם סייעו בהגנתה של תעלת סואץ כנגד הטורקים שהכריזו על מלחמה ב-29 באוקטובר.
במהלך תקופה זו החלו האוסטרלים לקיים אימוני הכנה לקראת השתתפותם בקרבות בחזית המערבית, שכן בשלב זה היה הכוח מיועד להגעה לאנגליה כדי להיות מוצב בחזית זו.
בעת המתנתם במצרים, אוחדו הכוחות האוסטרלים והניו זילנדים ל"גייסות הצבא האוסטרליים והניו זילנדיים" (Australian and New Zealand Army Corps, או בראשי התיבות ANZAC - אנזא"ק), בפיקודו של לוטננט גנרל ויליאם בירדווד, שכללה את הדיוויזיה האוסטרלית הראשונה ואת "הדיוויזיה של ניו זילנד ואוסטרליה" (New Zealand and Australian Division – NZ&A).
עקב צפיפות של הכוחות ומחסור בציוד באנגליה, הוחלט להשאיר את אנשי האנזא"ק במצרים במהלך החורף האירופאי, כדי שימשיכו באימוניהם ויכינו את עצמם למלחמת החפירות בצרפת.
אך למרות זאת, האימונים שזכו להם האוסטרלים והניו זילנדים באותה עת היו בסיסיים מאוד ולמרות הדעה החיובית אז, הם היוו הכנה מוגבלת מאוד לעתיד לבוא.
בינתיים, נעשו צעדים לשימוש בחיילים הניו זילנדים והאוסטרלים במקום אחר.
בנובמבר התווה וינסטון צ'רצ'יל, בתוקף תפקידו כלורד הראשון של האדמירליות, את תוכניותיו הראשונות לתקיפה ימית בדרדנלים.
תוכנית תקיפה ופלישה לחצי האי גליפולי אושרה בסופו של דבר על ידי הקבינט הבריטי בינואר 1915. הוחלט שהכוחות האוסטרלים והניו זילנדים ייקחו חלק במבצע, אף על פי שהם היו בנחיתות מספרית בהשוואה לחילות המשלוח הבריטים ההודים והצרפתים, עובדה שעד היום מתעלמים ממנה רבים באוסטרליה ובניו זילנד.
מטרת הפלישה הייתה לפתוח חזית נוספת כנגד מעצמות המרכז ולפתוח את הכניסה לים השחור מכיוון הים התיכון, דרך מצרי הדרדנלים והבוספורוס ולאפשר את השיט לרוסיה במשך כל ימי השנה.
לאחר כישלון התקיפות הימיות, הוחלט שכוחות הקרקע נחוצים כדי לחסל את הארטילריה הטורקית ולאפשר לשולות המוקשים לפנות את המעברים הימיים לקראת מעברן של כלי שיט גדולים.
שר המלחמה הבריטי, הפילדמרשל הוריישו קיצ'נר, מינה את גנרל איאן המילטון לפקד על "כוח המשלוח לים התיכון" (Mediterranean Expeditionary Force- MEF) שיוביל את המשימה.
הכוח כלל את האנזא"ק בפיקודו של בירדווד, את הדיוויזיה ה-29 הבריטית, את הדיוויזיה הימית המלכותית ואת "חיל המשלוח למזרח" (Corps expéditionnaire d'Orient) של צרפת.
כ-40,000 חיילים רוסים היו אמורים להשתתף בכיבושה של איסטנבול.
על פי תוכנית הפלישה, הייתה אמורה הדיוויזיה ה-29 לנחות בכף הלאס שבקצה חצי האי ולהתקדם לכיוון המצודות של קיליטבהיר.
כוחות אנזא"ק היו אמורות לנחות מצפון לקבה טפה על חוף הים האגאי ומשם הם יכלו להתקדם לאורכו של חצי האי ולמנוע את נסיגת התגבורת של קיליטבהיר.
החל משנת 1985 נקראת נקודה זו בשם הרשמי "מפרץ אנזא"ק" .
חיילי אנזא"ק עמדו בפני סבך בוגדני ומבלבל של נקיקים ושלוחות שהשתפלו ממרומי רכס סארי באיר לכוון הים.
כוח הנחיתה נתקל בהתנגדות קלה בלבד של יחידות צבא טורקיות פזורות, עד אשר מוסטפא כמאל, שפיקד על הדיוויזיה ה-19 הטורקית והבחין בסכנה הטמונה מהפלישה, החיש תגבורות לאזור.
המאבק על נקודות הגובה התנהל על קו הרכס השני בו חיילי אנזא"ק והטורקים לחמו על גבעה שכונתה Baby 700. העמדה החליפה ידיים מספר פעמים במהלך יום הלחימה הראשון עד אשר הטורקים, שנהנו מיתרון הגובה, הצליחו לכבוש אותה.
משעה שההתקדמות של האנזא"קים נבלמה, פתחו הטורקים במתקפת נגד, בנסותם לאלץ את הפולשים לסגת לחוף, אך הם נכשלו בניסיונם לנשל אותם מאחיזתם.
עד מהרה נחפר חפיר היקפי ומצב קיפאון עקוב מדם החל להתנהל עד אוגוסט.
במאי 1915, החליט המילטון לרכז את כל המשאבים שלו בגזרת הלאס.
בירדווד פקד על בריגדת חיל הרגלים השנייה של קולונל מק'קיי ועל בריגדת חיל הרגלים הניו זילנדית לסגת וב-6 במאי הם נעו דרך הים לכף הלאס.
במהלך הקרב השני שהתפתח בקריתיה, ספגו שתי הבריגדות 1,827 הרוגים, כולל מק'קיי עצמו, בפעולת התקדמות בלתי מחושבת לאור יום דרך שטח פתוח שיכול היה להיכבש לאחר רדת החשכה ללא אבדות כלל.
במהלך חודש מאי, היו הצלפים הטורקים פעילים במיוחד בעמק מונש.
ב-15 במאי נהרג מייג'ור גנרל ברידג'ס מירי צלף.
גופתו הוחזרה לאוסטרליה והוא נקבר על גבעה המשקיפה על הקולג' הצבאי המלכותי בדרנטרון בשקנברה.
ממשלת אוסטרליה שלחה את מייג'ור גנרל גורדון לג מאוסטרליה כדי להחליפו.
ב-19 במאי 1915, שיגרו הטורקים מתקפה כנגד כוח אנזא"ק.
עקב אזהרה מוקדמת שהועברה על ידי מטוס סיור של הצי, הכוחות היו בכוננות ועמדת הכוח תוגברה באמצעות החזרתה של בריגדת חיל הרגלים הניו זילנדית השנייה מכף הלאס ועל ידי הגעתן של בריגדת הרוכבים הקלה הראשונה ושל בריגדת הרובאים הרכובים הניו זילנדית ממצרים.
לאורך רובו של קו החזית, נחלה המתקפה כישלון חרוץ והטורקים נקצרו באש המקלעים של מגיני אנזא"ק.
בעמדת קורטני, אחד החלקים החשופים ביותר של קו ההגנה, הצליחו הטורקים להיכנס לחפירות, אך שם הם נתקלו ברב טוראי משנה אלברט ג'קה ובאחרים שגרמו להם לסגת שוב.
על פעולתו זו, היה ג'קה לאוסטרלי הראשון במלחמה העולם הראשונה שעוטר בצלב ויקטוריה.
כישלונם החוזר של מדינות ההסכמה לכבוש את קריתיה או להתקדם בצורה כל שהיא בגזרת הלאס, הובילו את המילטון ליזום תוכנית חדשה למערכת גליפולי.
בליל ה-6 באוגוסט התבצעה נחיתה חדשה של שתי דיוויזיות חיל רגלים בסובלה, 8 ק"מ מצפון למפרץ אנזא"ק.
בינתיים, התבצעה מתקפה חזקה ברכס סארי באיר על ידי פריצה דרך קטע שהגנתו הייתה חלשה בצפונו של המתחם בו ישבו חיילי אנזא"ק.
המתקפה התקדמה במהלך ערבו של 6 באוגוסט כשבמקביל מתבצעות מתקפות הסחה בהלאס ובחוף אנזא"ק.
בהלאס, הפכה פעולת ההסחה בכרם קריתיה לקרב חסר תועלת נוסף ללא מטרה עם אבדות כבדות בשני הצדדים.
בחוף אנזא"ק, מתקפה על החפירות הטורקיות בקרב האורן הבודד על ידי בריגדות חיל הרגלים של הדיוויזיה האוסטרלית הראשונה, הפכה לניצחון נדיר עבור כוחות אנזא"ק.
כשהם סופגים מעל 2,000 הרוגים, הצליחו האוסטרלים לגרום לטורקים לאבד 7,000 מאנשיהם.
בשל העובדה שהתקפה זו הצליחה להשיג את כיבושה של עמדה חיונית, הייתה זו פעולת ההסחה המוצלחת ביותר של האוסטרלים במהלך המלחמה.
עם זאת, המתקפה העיקרית שכוונה לגבעות צ'ונוק באיר ולגבעה 971, הייתה מוצלחת פחות.
הכוח שהסתער על הקרובה ביותר מגבעות צ'ונוק באיר, היה מורכב מחיילי בריגדת חיל הרגלים הניו זילנדית.
עם שחר ה-7 באוגוסט הם הגיעו למרחק של 500 מטרים מהפסגה, אך הם לא היו מסוגלים לכבוש אותה עד בוקר יום המחרת.
לעיכוב זה היו השלכות הרות גורל על פעולות התקפה מקבילות שהתנהלו ב-7 באוגוסט על ידי בריגדת הרוכבים הקלה האוסטרלית השלישית, שהייתה אמורה להיות מתואמת עם הניו זילנדים שתקפו בצ'ונוק באיר את עורפם של המגינים הטורקים.
הניו זילנדים התעכבו בצ'ונוק באיר במשך יומיים לפני שתוגברו שני גדודי חיל רגלים בריטים.
מתקפת נגד טורקית חזקה, שהובלה באופן אישי על ידי מוסטפא כמאל עצמו, הניסה את שני הגדודים הללו מהרכס.
בינתיים, הנחיתה במפרץ סולבה, נתקלה בהתנגדות קלה בלבד, אך המפקד הבריטי, לוטננט גנרל, סר פרדריק סטופפורד, דילל באופן כה משמעותי את כוחותיו, עד שרק חלק קטן מהחוף נתפס.
שוב היו הטורקים מסוגלים לנצח במאבק על הנקודות השולטות של גבעות אנפרטה הסמוכות וגזרת סולבה הפכה לעוד מקרה של מלחמת חפירות סטטית.
הנחיתות בסולבה תוגברו על ידי הגעתן של הדיוויזיות הבריטיות ה-53 וה-54, יחד עם הדיוויזיה העשירית הבריטית והדיוויזיה הרכובה השנייה הבריטית.
הדיוויזיה ה-29 חסרת המזל הועברה גם היא מהלאס לסולבה למאמץ אחד נוסף.
הניסיון הבריטי האחרון להפיח רוח חיים במתקפה הגיע ב-21 באוגוסט עם ההתקפות על גבעת סקימיטר ועל גבעה 60. השליטה בגבעות אלו הייתה מאחדת את גזרת אנזא"ק ואת גזרת סולבה, אך הקרבות הללו לא נחלו שום הצלחה.
כאשר הסתימה הלחימה על גבעה 60 ב-29 באוגוסט, היה הקרב על גבעות סארי באיר ולמעשה כל מערכת גליפולי, אבודים למעשה.
לאחר שמונה חודשים של לחימה עקובה מדם, הוחלט לפנות את כל הכוח בחצי האי גליפולי.
הכוח הוקטן בהדרגה החל מה-7 בדצמבר ובוצעו פעולות הסחה כדי להטעות את הטורקים וכדי למנוע מהם לגלות את דבר הנסיגה.
בחוף אנזא"ק, הקפידו הכוחות לשמור על שקט מוחלט למשך יותר משעה עד אשר חיילים טורקים סקרנים העזו לסרוק את החפירות וחיילים האנזא"ק פתחו עליהם באש.
עם התדלדלות הכוחות, בוימו קולות ירי על ידי הקשה במחבתות.
מבצע הפינוי, שבאופן אירוני היה המוצלח ביותר בכל מערכת גליפולי, הושלם עד לשחר ה-20 בדצמבר 1915, ללא שנהרג אפילו חייל אחד.
בסופו של דבר, מערכת גליפולי הייתה כישלון הרה אסון.
המערכה לא השיגה ולו אחת מהמטרות שהצדיקו אותה ועקב חוסר הניסיון של המפקדים הבכירים והשיקולים המוטעים בניהול המערכה, היו מספרי האבדות בקרב הכוחות שהשתתפו בה גבוהים ביותר, לא רק כתוצאה מפעילות קרבית, אך גם כתוצאה ממוות ממחלות שנבעו מתנאי תברואה גרועים בקווי החזית ומקריסת מערך פינוי הפצועים ומערך הלוגיסטיקה.
ההערכה המקובלת שבמהלך כל מערכת גליפולי ספגו הכוחות האוסטרלים 26,111 אבדות, מתוכם 8,141 הרוגים.
האבדות מצד הכוחות האחרים של מדינות ההסכמה, הרוגים ופצועים יחד, כללו 7,571 ניו זילנדים, 120,000 בריטים ו-27,000 צרפתים.
לאחר המלחמה, תנאי המחיה הגרועים והאבדות הכבדות בקרב לוחמי האנזא"ק, גרמו לדעה שרווחה באוסטרליה שאלו נבעו מאזלת ידם של המפקדים הבריטים שפיקדו על הכוחות האוסטרליים ומהתעלמותם מהאבדות הכבדות שנגרמו ממתקפות שסבלו מתכנון לקוי.
בין אם האשמות אלו נכונות ובין אם לאו, ברור שהמערכה בכללותה נוהלה באופן גרוע וכתוצאה מכך נלמדו לקחים רבים ממנה שיושמו במערכות שנוהלו בהמשך.
למרות זאת, פעילותם של האוסטרלים והניו זילנדים במערכת גליפולי מהווה אבן דרך חשובה בעלייתן של שתי האומות כגורמים עצמאיים על הבמה העולמית וגיבושה של זהותן הלאומית.
כיום, מצוין יום הנחיתה הראשונה בגליפולי, ה-25 באפריל, כיום זיכרון לאומי הידוע כיום אנזא"ק, הן באוסטרליה והן בניו זילנד ומדי שנה, מתאספים המונים באנדרטאות הזיכרון בשתי המדינות ואפילו בטורקיה, כדי להוקיר את הגבורה וההקרבה של חיילי אנזא"ק ושל כל אלה שאיבדו את חייהם במלחמה.
המערכה בגליפולי זכתה לתיעוד נרחב בתרבות, כשהאזכור הידוע והבולט לכך הוא בסרט משנת 1981 בכיכובו של מל גיבסון, "גליפולי".
המערכה על סיני וארץ ישראל
לאחר מערכת גליפולי שבו הכוחות האוסטרלים למצרים וה-AIF עבר הרחבה משמעותית, שכללה את הקמתן של שלוש דיוויזיות חיל רגלים נוספות, השלישית, הרביעית והחמישית ואת הקמתה של דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק.
במרץ 1916 החלו כוחות הרגלים לעבור לצרפת בעוד שיחידות הפרשים נשארו באזור כדי להילחם בכוחות הטורקיים ובשבטי הסנוסים שאיימו על השליטה הבריטית במצרים.
כוחות הפרשים היו חיוניים במיוחד להגנתה של מצרים והכוחות האוסטרלים של חטיבת הפרשים הקלים השתתפו בפעילות בקרבות החשובים של המערכה והקרב הראשון היה קרב רומני.
בנוסף לכוחות הפרשים, כללה דיוויזיית הפרשים הקלים של אנזא"ק את "בריגדת הגמלים המלכותית הראשונה".
יחידה זו אורגנה כבריגדת חיל רגלים רכוב ומבין ארבעת גדודיה, כוח האדם של הגדודים הראשון והשלישי מנה חיילים אוסטרלים, הגדוד השני היה בריטי, מחצית מחיילים הגדוד הרביעי היו אוסטרלים ומחציתו השנייה ניו זילנדים.
רוכבי הגמלים השתתפו ברוב הקרבות במצרים ובארץ ישראל עד שביולי 1918 פורקה הבריגדה.
הגמלים הוחלפו בסוסים והוקמה "בריגדת הפרשים הקלים החמישית".
בתגובה להתגברות האיום מצד הכת הערבית-איסלאמית פרו-טורקית שהייתה ידועה בשם הסנוסים, נשלח בסוף נובמבר 1915 כוח בריטי מורכב, "כוח החזית המערבית", בפיקודו של הקצין מצבא הודו הבריטית, מייג'ור גנרל אלכסנדר וולאס, אל מרסא מטרוח שבמדבר לוב.
הכוח כלל רגימנט של פרשים אוסטרלים קלים וכוח תובלה רכוב של הדיוויזיה הראשונה.
סדרה של קרבות קצרים כנגד הסנוסים התנהלו באום רוחום, ג'בל מדווה ובחלזין במהלך דצמבר וינואר.
אבדות הבריטים היו קלות באופן יחסי, אף על פי שרבים נהרגו או נפצעו, כולל אוסטרלים.
עם זאת, אבדותיהם של הסנוסים היו כבדות הרבה יותר, כשמאות מתוכם נהרגו בקרבות.
בינתיים, שבו מספר יחידות פרשים קלות של האוסטרלים מגליפולי ונשלחו דרומה כדי לאבטח את שוליו של עמק הנילוס מפני הסנוסים.
"יחידת הרכבים המשוריינים הראשונה" הייתה גם היא מעורבת באבטחתו של המדבר המערבי, עד שהיא נשלחה לארץ ישראל כ"סיירת הרכבים הקלים הראשונה" בסוף שנת 1916.
קרב רומני התנהל בין ה-3 ל-5 באוגוסט 1916 ליד העיירה המצרית רומני השוכנת במרחק של 37 ק"מ ממזרח לתעלת סואץ.
מטרתם של הצבאות הטורקים והגרמנים הייתה לשלוט או להרוס את תעלת סואץ, וכך למנוע את השימוש בנתיב מים זה על ידי מדינות ההסכמה כדי לסייע למעצמות המרכז.
הן דיוויזיית הרוכבים של אנזא"ק תחת פיקודו של מייג'ור גנרל הנרי שובל והן דיוויזיית חיל הרגלים ה-52 השתתפו בפעולות נגד הכוחות הגרמנים והטורקים.
מאז המגע הראשון עם הכוחות הגרמנים והטורקים המתקדמים ב-20 ביולי, הם הוטרדו לסירוגין על ידי בריגדות הפרשים הקלות הראשונה והשנייה של האוסטרלים.
במהלך הלילות של ה-3 וה-4 באוגוסט, לפני פרוץ הקרב, היו שתי הבריגדות מעורבות בלחימה.
בצהרי 4 באוגוסט, גרמו הכוחות הטורקים והגרמנים לשתי הבריגדות האוסטרליות לסגת לעבר הנקודה בה הייתה דיוויזיית חיל הרגלים ה-52 בחפירותיה, להשיב מלחמה שערה לאגף הימני של הטורקים ובריגדת הרובאים הרכובה של ניו זילנד והבריגדה הרכובה החמישית הבריטית הגיעו מכיוון תעלת סואץ כי להרחיב את קווי האוסטרלים באגף השמאלי.
התקדמותם של הטורקים והגרמנים נבלמה על ידי האש שנורתה עליהם על ידי כוחות הרגלים הבריטים והאוסטרלים ועל ידי הכוחות הרכובים הניו זילנדים וכן על ידי החולות הטובעניים, החום הקיצי הכבד של צהרי היום והצמא.
בתנאי המחיה הקשים הללו, לא היה חיל הרגלים הבריטי מסוגל בימים הבאים להתקדם באופן משמעותי מול כוחות האויב.
דיוויזיית הרוכבים של אנזא"ק לא הייתה מסוגלת לבלום בכוחות עצמה את הכוח הנסוג לכוון קטיה ובסופו של דבר לבסיסם בביר אל עבד.
בסיס זה ננטש ביום המחרת, ה-12 באוגוסט 1916, לאחר שהותקף על ידי דיוויזיית הרוכבים של אנזא"ק ובכך הוסר האיום על תעלת סואץ עד סוף המלחמה.
אבדותיהן של מדינות ההסכמה הסתכמו ב-222 הרוגים, 71 שמתו מפצעיהם ו-909 פצועים, מחציתם אוסטרלים.
לאחר הניצחון ברומני דחקה הדיוויזיה הרכובה של אנזא"ק את הגרמנים והטורקים לאחור לאורכו של חצי האי סיני.
הכוחות הגרמנים והטורקים התמקמו בעמדות הגנה ונסוגו ב-12 באוגוסט 1916 מביר אל עבד לעבר גבול מצרים-האימפריה העות'מאנית.
כוח מאסף טורקי נלחם בביר אל מזר לפני שהכוחות הגרמנים והטורקים נסוגו לאל עריש בספטמבר.
באוקטובר הותקפה עמדה מבוצרת במגהרה על ידי כוחות ההסכמה שבסיסם היה בתעלת סואץ.
הן העמדות של ביר אל מזר והן העמדות של גבעות מגהרה ננטשו בסופו של דבר.
במהלך חודש נובמבר הופצצה באר שבע מן האוויר על ידי 5 מטוסי B.E ומטוס מרטינסייד אחד, המתקפה האווירית הגדולה ביותר עד אז במזרח.
עם תחילתו של חודש דצמבר, נסללה כבר מסילת הרכבת עד ביר אל מזר והוקמו קווי התקשורת, חיילות המצב, האספקה והשירותים וניתן היה כבר לתכנן את ההתקדמות לכוון אל עריש.
ב-21 בדצמבר, לאחר לילה בו צעדו 48 ק"מ, נכנסו כוחות הדיוויזיה הרכובה של אנזא"ק בפיקודו של הנרי שובל לאל עריש, שננטשה על ידי הגרמנים והטורקים, שנסוגו למגדבה, שם התנהל קרב קשה כל היום.
מגדבה, שניצבה על אגפו הימני של הכוח הבריטי, 29 ק"מ מדרום-מזרח לאל עריש, הייתה המכשול האחרון שעמד בדרכו של חיל המשלוח המצרי לכוון ארץ ישראל.
על פי סיכום של שובל עם לוטננט גנרל פיליפ צ'טווד, הוא פיקד על שיירה מדברית שהגיעה באותו יום והוא התארגן להתקפה על הכוחות הטורקים במגדבה יחד עם דיוויזיית הפרשים של אנזא"ק.
לאחר שיצאה לדרך בצהרי ה-22 בדצמבר, הגיעה הדיוויזיה לעמדתה, ק"מ אחדים לפני מגדבה, לפנות בוקר ב-23 בדצמבר.
כשבריגדת הפרשים הקלים הראשונה משמשת כעתודה, שלח שובל את בריגדת הרובאים הרכובים של ניו זילנד ואת בריגדת הפרשים הקלה השלישית לכוון מגדבה מצפון ומצפון-מזרח כדי למנוע את אפשרות הנסיגה, בעוד שבריגדת הגמלים המלכותית התקדמה לאורכו של קו הטלגרף ישירות למגדבה.
בריגדת הפרשים הקלה הראשונה התקדמה ברכיבה כדי לתקוף, אך אש כבדה אילצה אותם להתקדם במעלה ערוץ הוואדי.
בצהרי היום, פעלו במרץ כל שלוש הבריגדות ובריגדת הגמלים, בחיפוי מקלעי לואיס ובסיוע ארטילרי.
סיור אווירי שצפה על העמדות הטורקיות סייע גם הוא להתקפה, אף על פי שהעמדות הטורקיות היו מוסוות היטב.
הלחימה הייתה קשה ובשעה 13:00 בצהריים, לאחר שנודע שהטורקים מחזיקים ברוב מקורות המים באזור, החליט שובל לבטל את ההתקפה.
לאחר שיחת טלפון בין שובל לבין צ'טווד המשיך הלחץ להתחיל בהתקפה וכל היחידות פעלו באופן מתואם ברגע שהיה ברור שהמגינים הטורקים מפסידים בקרב.
הן בריגדת הפרשים הקלה הראשונה והן בריגדת הרובאים הרכובים של ניו זילנד, התקדמו ולקחו בשבי 100 שבויים ובשעה 15:30 החלו המגינים הטורקים להיכנע.
ב-16:30 נכנע כל חיל המצב הטורקי, לאחר שספג אבדות כבדות והעיירה נכבשה.
הניצחון בקרב עלה לאוסטרלים ב-22 הרוגים וב-121 פצועים.
שבועיים מאוחר יותר, בערבו של ה-8 בינואר 1917 יצאו יחידות הרוכבים מאל עריש בשיירה מדברית בפיקודו של צ'טווד לכוון רפיח, שם היה מוצב חיל מצב טורקי חזק שמנה 2,000 איש.
כוח התקיפה היה מורכב מבריגדות הרוכבים הקלות הראשונה והשלישית האוסטרליות ומבריגדת הרובאים הרכובה הניו זילנדית של דיוויזיית הרוכבים של אנזא"ק תחת פיקודו של שובל ביחד עם הבריגדה הרכובה החמישית ושלושה גדודים של בריגדת הגמלים המלכותית.
לאחר צעידה לילית ארוכה, תקף חיל המשלוח המצרי את העמדה המבוצרת באל מגרונטין.
לאחר יום לחימה ארוך נכבשה העיירה במחיר של 71 הרוגים ו-415 פצועים.
חיל המצב הטורקי ספג 200 הרוגים ו-1,600 נלקחו בשבי.
בראשית 1917 הוקמה הדיוויזיה הרכובה האימפריאלית כאיחוד של בריגדות הפרשים הקלים השלישית והרביעית ושל שתי בריגדות רוכבים בריטיות "יומנארי".
הדיוויזיה השתתפה לראשונה בפעילות קרבית במהלך קרב עזה הראשון, שהתנהל בחלקה הדרומי של העיר ב-26 במרץ 1917. בצהרי היום, תקפו שתי בריגדות של דיוויזיית הרוכבים של אנזא"ק את עזה מצפון וממזרח.
בשעה 18:00 החלה רצועת ההגנה הטורקית סביב עזה להיות מסוכנת.