tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ויזל טען גם שהמגמה התחילה קודם לכן אצל תלמידי רשב"ם.
לגבי שאלת הכפירה במסורת המקובלת ניתנו מספר יישובים: האמונה היא בתורה משמיים ולאו דווקא בתורת משה משמיים, הכפירה היא ביישום של פעולות על פי הטענה של אי תורה משמיים ולא במחשבה, ועוד.
חיים סולובייצ'יק ויהושע ברמן טענו שפרשנויות אלו החורגות מהאמונה המקובלת (כיום) בתורה מן השמיים נכתבו רק על ידי הוגים שחיו בסביבה נוצרית, אשר האמינה בקדושת כתבי הקודש.
הוגים אחרים שהבולט בהם הוא הרמב"ם, חיו בסביבה מוסלמית שלא קיבלה את התורה בשלמותה, ועל כן הוצרכו להגן על התורה ולטעון שכל מילה בתורה נכתבה על ידי משה.
בעקבות הדפסת הספר ופניית הרב דניאל לוי, רב קהילת "עדת ישורון" בציריך, טען הרב משה פיינשטיין כי הקטעים ה"בעייתיים" נכתבו על ידי כופר מתקופת הראשונים שייחס אותם לרבי יהודה החסיד, וייתכן שאף שאר הספר זויף על ידו.
הרב יוסף שלום אלישיב והרב שלמה זלמן אוירבך הציעו להסיר את הקטעים הנזכרים ולפרסם את הספר מחדש, מה שאכן נעשה, הרב פיינשטיין התנגד לפתרון זה תוך הסתמכות על מקורות מהתלמוד.
לדעת ערן ויזל, שלושת הקטעים המאחרים כתיבת פסוקים מהתורה הם פירושים עצמאיים של רבי משה זלטמן, והוא מציע שכך הדבר אף בנוגע לפירוש על שירת הבאר.
בצלאל דבליצקי טען שיש טעויות נוספות בספר שנוספו על ידי תלמיד טועה, אך לאחר זמן קצר חזר בו.
יצחק שמשון לנגה הדפיס פירוש נוסף לתורה מאת רבי יהודה החסיד תחת השם "טעמי מסורת המקרא לרבי יהודה החסיד".
הרב יעקב ישראל סטל הדפיס בתשס"ה חיבור בשם "ספר גימטריאות לרבי יהודה החסיד"; החלק הראשון של הספר הוא חיבור על התורה ובו גימטריאות פירושים הלכות ואגדות על סדר חמישה חומשי תורה.
כמו כן הדפיס סטל 13 קטעי פירוש נוספים מכתב יד.
פירוש תלמיד רס"ג לדברי הימים הוא פירוש קדמון לספר דברי הימים.
במקראות גדולות הכתר כונה הפירוש 'פרשן עלום שם'.
הפירוש נדפס לראשונה ב-1874 על ידי רפאל קירכהיים תחת השם "Ein Commentar zur Chronik aus dem 10ten Jahrhundert", עם הקדמה בגרמנית.
שם הספר בשער העברי שלו "פירוש דברי הימים מיוחס לאחד מתלמידי סעדיה הגאון".
העורך השתמש בשלושה כתבי יד של החיבור.
בעקבות השימוש של המחבר בפירושי רס"ג בכמה מקרים בצורה שמראה קשר, הניח קירכהיים כי המחבר הוא תלמיד של רס"ג, וכי הוא בן המאה העשירית.
לצד רס"ג מצוטטים בספר יראם המגדיאלי, יהודה אבן קורייש וחכמי קירואן.
השימוש בדברי יהודה אבן קורייש וחכמי קיירואן הביא חוקרים אחרים לראות בו בן צפון אפריקה מן המאה העשירית ולכל המאוחר בן תחילת המאה האחת עשרה.
סגנון פרשנותו של החיבור דומה באופיו לפירושי חכמי צרפת ואשכנז למקרא - פירוש קצר העוסק בעיקר בפשוטו של מקרא למרות נטיות למדרש, ואינו דומה לפירושי המקרא מבית מדרשו של רבי סעדיה גאון, שדרכם בפירושים רחבים הכוללים עניינים והסתעפויות רבות.
גם שפת החיבור שנכתב בלשון הקודש מבדיל אותו מפירושי הגאונים למקרא.
ערן ויזל הראה כי לחיבור קווים הדומים לפרשני אירופה המערבית במיוחד.
ביניהם: השימוש בפיוטים ותרגום ללע"ז (=לצרפתית), וכן השימוש בשורש 'פתר' במובן של פירש וביאר, או התייחסות ל"אנשי מזרח", המכוונת לאנשי ביזנטון, וכל זה כאמור לצד הציטוטים בשם חכמי המזרח, ורואה בו פרשן בעל השפעה מזרחית שכתב באירופה הלטינית.
ערן ויזל מראה כי בין הפירוש ובין הפירוש המיוחס לרש"י לספר דברי הימים קיימים קשר והשפעה.
בתוספות למסכת יומא מוצע פירוש לפסוק קשה בדברי הימים, והמחבר חותם ב.
הפירוש מופיע בפירוש זה אך גם בפירוש המיוחס לרש"י, וייתכן כי הכוונה לחיבור זה.
נטען להשפעת החיבור על פירושי רד"ק וכן על יעקב בן ראובן.
הפירוש הודפס במהדורת צילום בירושלים תשכ"ו, שהסתמכה על מהדורתו של קירכהיים שקדמה לה בכתשעים שנה.
מהדורה מחודשת של הפירוש נכללה במקראות גדולות הכתר ב־2017 (שם הוא מכונה כאמור 'פרשן עלום שם').
הדפסה נוספת נכללה במקראות גדולות ארטסקרול מ־2020.
פירושקה טאבורי (במקור טאובר; בהונגרית: Tábori Piroska; בודפשט, 20 בנובמבר 1892 – בודפשט, 2 במאי 1947) הייתה משוררת, סופרת נוער, מתרגמת ספרותית, ספרנית, עורכת עיתון יהודייה-הונגרייה בתו של הסופר רוברט טאבורי.
אחד משיריה הפך לסמל לאומי אחרי מלחמת העולם הראשונה וגם ספרי הבישול שלה הפכו לחדשנים ומוכרים.
פירושקה טאובר נולדה במשפחה יהודית כבתם של רוברט טאבורי (1855–1906) ושל אאוגניה אנגל (1862–1900).
אמה נפטרה בהיותה בת שמונה והיא גודלה למעשה על ידי אמה החורגת (אשתו השנייה של אביה), אנה טוטשק.
טאבורי קיבלה את תעודת ההוראה שלה בבית הספר לנשים ארז'בט ב-1914 בתוקף לחטיבות הביניים.
אחרי שלימדה בבראשוב ובקלוז'וואר, בשנת הלימודים 1915–1916, הייתה מורה בבית הספר בבודפשט, ולאחר מכן עבדה בספרייה הפדגוגית של בודפשט עד 1922. היא לימדה שוב במשך שנתיים ולאחר נישואיה לזמר האופרה זולטאן זאבודסקי ב-1924, עסקה רק בכתיבה ובעריכת עיתונים (Képes Kis Lap).
היא כתבה כבר מגיל ארבע עשרה.
הכרך הראשון שלה יצא לאור ב-1918. יצירותיה הן בעיקר ספרי ילדים ונוער, תרגומים ספרותיים וספרי בישול (שהיו חדשניים באותה התקופה).
היא כתבה את השיר "מסר מטרנסילבניה" שיוחסה למורה סקלרית (דמיונית לחלוטין ולא קיימת) בשם פירושקה קרפאטי.
סדרת רומני הנוער שלה בשם "דני דוגו ופטי צ'באר" (בתרגום: דני פקק ופטי בורג) הפכו לפופולריים.
יצירותיה הוכרזו להשמדה (לגריסה) ב-1944 בשל מוצאו היהודי והיא הוכרזה בצו ממשלתי כסופרים אסורים.
היא שרדה את השואה ושמה קץ לחייה לאחר ש"תפסה את בעלה בשעת מעשה" עם אהובתו.
"פירות אסורים" הוא אלבום האולפן השני של הזמרת-יוצרת הישראלית קורין אלאל.
את האלבום הוציאה בשנת 1987 לאור חברת התקליטים CBS ישראל על גבי תקליט.
בשנת 1994 הופץ גם כתקליטור כחלק מ"סדרת תפוז" – הוצאות חדשות של אלבומי CBS ישראל בפורמט זה דרך NMC.
הוא אופיין בשירי רוק אלקטרוניים למדי, המושפעים מסוגות הרוק אלטרנטיבי, ניו וייב ופופ רוק לרוב.
לאחר שהוקלט בסטודיו סינתרון, למעט הרצועה "אמסטרדם" שהוקלטה בסטודיו DB, בוצעה הפקתו על ידי דורון פיקר.
קדם לפרסומו הוצאו שלושה סינגלים לקידומו: "כבשים", "פירות אסורים" ו"שישי בלילה".
תוכן האלבום הושפע מחוויותיה האישיות של קורין אלאל מימי מלחמת לבנון הראשונה, בעת שהופיעה בפני חיילים ונחשפה למראות המלחמה הקשים.
"פירות אסורים" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית קורין אלאל.
את השיר הוציאה במאי 1987 לאור חברת התקליטים CBS ישראל כסינגל השני מתוך אלבום האולפן השני של אלאל, "פירות אסורים".
"פירות אסורים" נכתב והולחן על ידי מירי פיגנבוים ואלאל, והופק על ידי דורון פיקר.
השיר מתאר מערכת יחסים מורכבת, שבה האישה מרגישה תשישות ותסכול מההתנהלות של בן הזוג.
בשורות "אני מרגישה שנגמר לי הכוח לשחק איתך באדם וחווה" מתואר המאבק במערכת היחסים, תוך שימוש בסמליות של אדם וחוה המאזכרת את הפיתוי ואת חטא עץ הדעת הקדום.
הדוברת מציינת שהיא לא תוכל לסלוח לאהובה על תאוותו לנגיסת התפוח האסור, כמו בסיפור חוה.
למרות אהבתה, הדוברת מתארת את עצמה כדון קישוט הנלחם בטחנות רוח, דבר המדגיש את תחושת התסכול ממאבק שמעלה חרס.
בתגובה לתסכולה, בן הזוג מנסה להרגיע ולהציע פתרון: בשורה "בואי אלי, אסירה עולם בחוץ, החופש לא מושלם, בואי אלי ואולי תהיי משוחררת על תנאי" מציע לה מקלט ומבטיח תחושת חופש יחסית.
תגובתו מכילה נימה של פיתוי וניסיון לשמור על מערכת היחסים למרות הקשיים, ומשקפת את המורכבות ביחסי הכוחות בין השניים.
בחלקה העליון מופיעים שמות השיר והאמנית בעברית ובאנגלית: "פירות אסורים" ו-"Forbidden Fruits" לצד "קורין אלאל" ו-"Corinne Allal".
בנוסף, מצוינים הקרדיטים על הלחן ועל המילים.
מופיע גם אורכו של השיר, ארבע דקות.
במרכז התמונה מופיעה הכיתוב "DJ 2" באותיות גדולות ובולטות.
ב-9 במאי 1987 הוצג "פירות אסורים" כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של גלי צה"ל.
בשבוע שלאחר מכן דורג במקום החמישי.
ב-23 במאי עלה למקום הרביעי – המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע.
לבסוף, ב-27 ביוני יצא מהדירוג השבועי לאחר שישה שבועות של צעידה רצופה.
במצעד השבועי של רשת ג' הגיע השיר למקום ה-16.
פירוש לחוקי החוזים היא סדרת ספרי משפט שייסד וערך פרופ' גד טדסקי בהוצאת המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי על שם הארי ומיכאל סאקר, העוסקים בפרשנות, ביאור, השוואות וביקורות ("קומנטארים" ) לחוקי החוזים בישראל.
לאחר פרישתו, החליפו את טדסקי בעריכת הסדרה איל זמיר, גבריאלה שלו ומרדכי א' ראבילו.
נכון ל-2023, איל זמיר הוא עורך הסדרה.
ספרי הסדרה אינם משמשים כביאור בלבד, ככלל, לדין הנוהג הנדון בהם, אלא נוקטים בעמדות ביקורתיות, בהתבסס על שיקולי מדיניות שונים.
זאת, בניגוד לקומנטרים על הקודקס האזרחי הגרמני, למשל.
הסדרה כוללת את הספרים (לפי סדר היציאה לאור):
חוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות, התשכ"ב–1962 מאת יצחק אנגלרד, תשל"ב (תוספת: תשל"ח); מהדורה שנייה 1995; מהדורה שלישית 2023.
חוק המחאת חיובים, תשכ"ט-1969 מאת מרים בן-פורת, תשל"ב (תוספת: תשל"ז).
חוק המכר, תשכ"ח-1968 מאת זאב צלטנר, תשל"ב (תוספת: תשל"ז).
חוק החוזים (תרופות בשל הפרת חוזה) תשל"א-1970 מאת אורי ידין, תשל"ג; מהדורה שנייה תשל"ח.
חוק המשכון, תשכ"ז-1967 מאת יהושע ויסמן, תשל"ד.
חוק השליחות, תשכ"ה-1965 מאת אהרן ברק, תשל"ה; מהדורה שנייה ב' כרכים 1996.
חוזה לטובת אדם שלישי: חוק החוזים (חלק כללי), פרק ד', סעיפים 34-38, מאת גבריאלה שלו, תשל"ז.
כריתת חוזה - חוק החוזים (חלק כללי), תשל"ג-1973 פרק א', סעיפים 12-1, מאת גבריאלה שלו, תשל"ח (תוספת: תשמ"ג).
חוק המתנה, תשכ"ח-1968 מאת אלפרדו מרדכי ראבילו, תשל"ט; מהדורה שנייה: תשנ"ז.
חוק הערבות, תשכ"ז-1967 מאת שלו גנוסר, תשל"ט.
פגמים בכריתת חוזה - חוק החוזים (חלק כללי), תשל"ג-1973 פרק ב': ביטול החוזה בשל פגם בכריתתו, סעיפים 22-13 מאת גבריאלה שלו, תשמ"א.
חוק הנאמנות, תשל"ט-1979 מאת שלמה כרם, תשמ"ג; מהדורה רביעית: 2004.
חוק חוזה הביטוח, תשמ"א-1981 מאת אורי ידין, תשמ"ד.
חוק החוזים האחידים, התשמ"ג-1982 מאת אריאל בן-נון, תשמ"ז .
חוק המכר, תשכ"ח-1968 מאת איל זמיר, תשמ"ז; מהדורה חדשה ב' כרכים 2023.
תוכן החוזה - חוק החוזים (חלק כללי), תשל"ג-1973 פרק ג: צורת החוזה ותוכנו, סעיפים 23-33 מאת גבריאלה שלו תשמ"ח.
חוק הנאמנות, תשל"ט-1979 מאת אדם חפרי וינוגרדוב.
פירותנות (בלועזית: פרוּטַרייניזם) היא אורח חיים תזונתי, תת-קבוצה בקרב הטבעונים, הניזונה מפירות וצמחים בלבד.
תזונתם כוללת לא רק את מה שנחשב באופן טיפוסי לפרי במובן הקולינרי (למשל, תפוחים או תפוזים), אלא גם מזון שהוא מבחינה בוטנית הפרי של בעלי פרחים (זרע הכולל חלקי רבייה) כולל סוגי פירות יער, אגוזים, זרעים, עגבניות ואבוקדו.
פירותנות היא לרוב בחירה תזונתית הנובעת מהרצון או הצורך לשמור על הבריאות.
זו תזונה עשירה בויטמינים ומינרלים וממעיטה במזון הקשה לעיכול.
מעבר לכך שעקירת שורשים פוגעת בהמשך התפתחותו של הצמח, הפירותנים מאמינים כי שורשים הם מזון עמילני קשה לפירוק ועיכול, ומחייבים בישול ועיבוד תרמי על מנת להיאכל.
כך הפירותנים טוענים כי תזונתם נועדה להקל על מערכת העיכול.
פירותנים מפחיתים אך לא נמנעים לחלוטין מאכילת מזונות מעין אלו.
בהיותה של הפירותנות בקצה הקיצוני ביותר של הטבעונות - ישנן טענות כי עלולות להיות לה השפעות בריאותיות שליליות.
פִּירִיט הוא צורת המינרל של סולפיד הברזל ונוסחתו ברזל דו-גופריתי FeS2, המורכב מגבישים איזומטריים במבנה בלתי מסודר.
הברק המתכתי שלו וצבעו דמוי הפליז הקנו לו את הכינוי "זהב השוטים".
עם זאת, לעיתים אכן ניתן למצוא לצדו כמויות קטנות של זהב נלווה.
פיריטים מסוימים נחשבים כעפרה משובחת להפקת זהב, ארסן, ניקל, קובלט ונחושת.
פיריט הוא הגפרה הנפוצה ביותר.
בדרך כלל מוצאים אותו עם סולפידים או תחמוצות אחרות בעורקי קוורץ, סלעי משקע או סלעים מטמורפיים, כמו גם במרבצי פחם ומאובנים.
פיריט שנחשף לאוויר ולמים במהלך חציבה מגיב עמם ליצירת חומצה גופרתית, תופעה מסוכנת במכרות.
משתמשים בפיריט גם בתעשיית הנייר (לייצור גופרית דו-חמצנית) ולהפקת חומצה גופרתית, אם כי בהיקפים פחותים מבעבר.
השם "פיריט" מקורו במילה היוונית לאש, "פירוס".
כנראה בשל הגיצים המופקים בחיכוך של פיריט בפלדה.
הכינוי זהב השוטים מקורו בדמיון השטחי של גוון המינרל לזהב שגרם למחפשי זהב בתחילת דרכם לחשוב כי גילו זהב.
ישנם חוקרים הסבורים שלפיריט תפקיד חשוב במוצא החיים, על פי התאוריה של הכימאי הגרמני גינטר וכטרסהויזר המכונה "השערת עולם ברזל-גופרית" (Iron–sulfur world hypothesis), התרכובות האורגניות הראשונות נוצרו על גבי שטח הפנים של פיריט.
פיריט נוצר ממימן גופרתי (H2S) וממלחי ברזל, תגובה ביניהם משחררת לסביבה אנרגיה המאפשרת יצירת תרכובות אורגניות מפחמן דו-חמצני וחומרים פשוטים אחרים.
דבר נוסף שמקל על התהליך הוא שטח הפנים של פיריט, הטעון חיובית ולכן מסוגל לקשור אליו קבוצות כימיות שטעונות במטען שלילי.
פיריט בעזה בימי השלטון הבריטי בא"י
ויליאמס רישיון לניצול הגופרית מדרום לעזה.
לאחר שבעומק מסוים נמצאה אבן חול גפסית שחורה, אלום ועורקים שהכילו פיריט.
פירימידין הוא שמה של תרכובת אורגנית המכילה חנקן, ובנוסף שמה של קבוצת תרכובות אורגניות המבוססות על תרכובת זו.
כל הפירימידינים הם תרכובות ארומטיות הדומות בהרכבן לבנזן, התרכובת הארומטית הידועה ביותר.
פירימידין מורכב מטבעת הטרוציקלית משושה, בדומה לבנזן, אך שני אטומי פחמן הקיימים בבנזן מוחלפים בשני אטומי חנקן בפירימידין, דבר ההופך את האחרונה לתרכובת הטרוציקלית.
נוסחתו של פרימידין, התרכובת הבסיסית, היא C4H4N2. לשאר הפירימידינים מבנה זהה, כשלטבעת קשורים אטומים וקבוצות פונקציונליות שונות.
המבנה הכימי של הפרימידינים מגדיר אותם כאלקלואידים; הגדרה זו רלוונטית בעיקר לפורינים המיוצרים כמטבוליטים משניים.
כמה מהתרכובות החשובות ביותר בביולוגיה הן פירימידינים; הידועות ביותר הן תימין וציטוזין, אשר נגזרות הנוקלאוטיד שלהן מהוות אבני בניין של DNA, וכן אורציל, אשר מופיע ב-RNA במקום תימין.
ויטמין B1 הוא נגזרת של פירימידין.
כל הפורינים (ובהם גואנין, אדנין, קפאין וחומצת שתן) מכילים טבעת פירימידין.
פירות מיובשים (נקראים גם פירות יבשים) הם פירות או אגוזים 'יבשים' כלומר, מדד פעילות המים שלהם נמוך.
מדד פעילות המים (water activity) קובע אילו מיקרואורגניזמים יכולים לגדול במזון, ערך נמוך מ-0.60 מונע לגמרי שגשוג של שמרים, עובשים וחיידקים.
ייבוש מזון הוא השיטה העתיקה ביותר לשימור מזון בכלל ופירות בפרט.
ייבוש מסורתי - יש פירות שאפשר לייבש בשלמותם, למשל ענבים, משמשים ופירות יער.
אחרים נהוג לייבש חתוכים לפלחים או לפרוסות לרוחב.
שיטות הייבוש הנפוצות ביותר הן בחום השמש או באוויר חם.
ניתן לייבש פירות גם במייבש מזון תעשייתי או ביתי.
ייבוש בשיטות מתקדמות - כיום נעשה שימוש בטכנולוגיות ייבוש המשלבת ואקום, כלומר שאיבה מתמדת של הגזים מכלי הייבוש, המאפשרת סילוק מהיר של הלחות מהפרי.
ייבוש בהקפאה - בשלב הראשון שלו מקפיאים את הפירות במהירות בוואקום, בטמפרטורה נמוכה במיוחד של מינוס 196 מעלות צלזיוס.
כתוצאה מכך המים הקפואים שבפרי ממריאים.
לפירות מיובשים בהקפאה יש תכונות פיזיקליות שונות מאוד מפירות מיובשים בחום.
המאפיין הבולט ביותר הוא האווריריות והפריכות שלהם.
הסילוק המהיר של המים מותיר בפרי כיסי אוויר קטנים רבים, היוצרים את המרקם הייחודי הקליל והפריך.
מבין הטכנולוגיות המתקדמות יבוש בהקפאה הוא היעיל יותר.
לפירות יבשים המשווקים לצרכנים מוסיפים לעיתים גופרית דו-חמצנית, ל"תיקון" צבעו של הפרי.
תוסף זה עלול לעורר אסתמה אצל הרגישים לו.
פירות יבשים אורגניים מיוצרים בלעדיו, ולכן צבעם כהה יותר וטעמם דומה יותר לזה של הפרי הטרי.
ישנם פירות שניתן "לתקן" את צבעם על ידי הוספת מיץ לימון, העשיר בוויטמין C, לפני ייבושם.
תוסף אחר שמוסיפים לפירות יבשים כגון צימוקים הוא חומר זיגוג, למשל E905 – תוצר של תעשיית הנפט.
תוסף זה נקשר לסרטן הקיבה.
פירות יבשים או מיובשים הם חלק בלתי נפרד מתזונת האדם כבר אלפי שנים.
לוחות חרס עתיקים ממסופוטמיה (בערך אזור עיראק של ימינו) תיעדו בכתב יתדות אכילת צימוקים ותמרים עוד לפני כ-4,000 שנה.
אולם כבר אז לא היו אלה מרכיבי תזונה חדשים.
ממצאים ארכאולוגיים העלו כי האדם הקדמון אכל תאנים ותמרים לפני עשרות אלפי שנים ויותר, וסביר להניח שהלקטים הפרה-היסטוריים הכירו פירות כאלה שהתייבשו בשמש, אספו אותם ועמדו על סגולותיהם.
גידול חקלאי של תמרים ותאנים התחיל כנראה לפני כ-5,000 שנה באזור הסהר הפורה והמזרח התיכון, ובהמשך הצטרף לכך גם גידול גפנים.
ביוון העתיקה וברומא העתיקה היו הצימוקים, התאנים המיובשות והתמרים מרכיב חשוב בתפריט, ותפסו מקום מרכזי בסחר בתוצרת חקלאית.
הפירות המיובשים שימשו בימי קדם להמתקת מזונות רבים, כמו מאפים, תבשילים ומשקאות, בזכות תכולת הסוכר הגבוהה שלהם, אבל מעבר לכך ייבוש הפירות היה דרך מצוינת (ולמעשה היחידה) לשמר אותם.
בעוד הפירות הטריים נרקבים בתוך ימים ספורים, פירות מיובשים יכולים להישאר אכילים שבועות רבים ואף חודשים.
כיום, אוכלים את הפירות היבשים כחטיף, כתוספת לגרנולה, ליוגורט ולדגני בוקר, והם משמשים באפייה כתוספת לתערובות של עוגות או עבור בישול כגון ליים פרסי.
בתרבות היהודית, מזוהה אכילת פירות יבשים עם ט"ו בשבט.
מנהג אכילת פירות יבשים בחג זה החל ככל הנראה משום שבעבר הגישה של יהדות אירופה והגולה בכלל לפירות טריים הייתה מוגבלת ובפרט לפירות אשר מקורם היה בארץ ישראל.
אכילת פירות יבשים בתקופה זו של השנה השתרשה במסורת היהודית מאחר שהם מסמלים מעבר בין עונות.
היהודים ציינו את המעבר באמצעות פירות יבשים, עם עדיפות לכאלה הגדלים בארץ ישראל.
המנהג ממשיך גם בימינו, ואיתו כל המאכלים הנלווים, אלא שכיום המצב התהפך ומרבית הפירות היבשים מיובאים.
יש האופים בט"ו בשבט עוגת פירות יבשים דחוסה מאוד, שלאחר אפייתה פורסים אותה לפרוסות דקיקות.
בקרב קהילות אחרות היו נהוגים מאכלים דומים כגון הבולו שהוא לחם מתוק המלא בפירות הנהוג בקרב קהילות איטליה לוב ופרס.
עוגיות פלורנטין מהמטבח האיטלקי מבוססות על שקדים ופירות יבשים.
פירות יער הוא שם כולל לפירותיהם של מספר מיני צמחים בעלי פרחים.
רובם קטנים, מתוקים או חמצמצים-מתוקים ובעלי צבע בולט, ולפיכך משמשים כאלמנט טעם וצבע בתבשילים שונים.
קבוצה זו משתנה מפעם לפעם, על פי מטבחים מקומיים.
פירות יער אינם בעלי מאפיינים בוטניים אחידים: הם יכולים להיות מקבצי פירות, ענבות, בתי-גלעין ומצעיות.
המשותף להם הוא טעמם החמצמץ/מתוק והשימוש בהם בבישול, אפייה וקישוט.
פירות היער גדלים במדינות בעלות אקלים קריר יחסית (כגון רוסיה, ארצות הברית, קנדה ומדינות אירופה) והפירות מבשילים ומוכנים לקטיף במשך כל תקופת הקיץ.
פירות היער גדלים באופן טבעי ביערות, כפי שמרמז שמם, ומימי הפרהיסטוריה ועד ימינו נוהגים ללקטם ולהשתמש בהם כמקור מזון.
בתקופה המודרנית פירות יער רבים מגודלים באופן תעשייתי.
פירות יער נחשבים למקור חשוב של מספר נוגדי חמצון וויטמינים בעלי השפעה על בריאות המוח, פירוק שומנים, תהליכי הזדקנות, המערכת החיסונית, בריאות הלב, כלי הדם ואיזון חומצות השומן בגוף.
הם מכילים סיבים תזונתיים המסייעים לפעילות מערכת העיכול.
פירות היער משתייכים למספר מצומצם של סוגי צמחים, כל אחד כולל מספר מינים המשמשים למאכל.
מרבית הסוגים הם שיחים נמוכים, וקיימים מספר מיני עצים.
Vaccinium: סוג המכיל את האוכמנית והחמוציות, ועוד מספר מינים נושאי פירות אכילים.
נחשב לעיתים כסוג העיקרי של פירות היער.
הפירות הם ענבות בגווני כחול, סגול, שחור ואדום.
סוג במשפחת האברשיים, בסדרת האברשאים.
סוג יחיד במשפחת הדומדמניתיים הכולל מינים כגון הדומדמנית, ענבי השועל והעכובית.
הפירות הם ענבות (בשר הפרי כולל מספר חרצנים ומצופה זג).
הצבעים מגוונים: שחור, סגול, אדום וירוק.
סוג יחיד במשפחת הדומדמניתיים, שבסדרת הבקעצוראים.
פטל: סוג במשפחת הוורדיים הכולל את תתי-הסוגים פטל ואוסנה, את המינים פטל אדום וצהוב ומיני פטל רבים נוספים.
כל פירותיו הם פירות מקובצים (Aggregated Fruits) המסודרים במעגל סביב העוקץ.
הפירות בצבעים שחור ואדום (פטל) ולבן וסגול (תותי עץ)
תות שדה: סוג הכולל מספר מינים של פירות מתורבתים באותו שם.
הפירות הם מצעיות, והגרעינים מצויים מחוץ לפרי.
סוג במשפחת הוורדיים, בסדרת הוורדנאים.
תות עץ: סוג הכולל מספר מינים של פירות מתורבתים באותו שם.
הפירות מקובצים הסדורים באשכול סביב הליבה.
הפירות בצבעים אדום, ורוד, לבן וירוק.
סוג משפחת התותיים, בסדרת הוורדנאים.
בויזנברי הוא תוצר הכלאה של מספר פירות יער.
המאפיינים המשותפים לפירות היער הם טעמם החמצמץ מתוק, גודלם הקטן וצבעם הבוהק והבולט בדרך כלל.
לפי גורמים משותפים אלו, לעיתים מינים נוספים נחשבים בטעות כפירות יער - הדובדבן למשל.
מתכונים רבים משלבים פירות יער.
פירות יער משמשים להכנת ריבות, לאפיית עוגות, קוקטיילים, שייקים, מילקשייקים, שתייה קלה, יינות, ליקרים, צבעי מאכל טבעיים, ארטיקים וקרטיבים ביתיים, פנקייקים ולהכנת עוגות גבינה ופאי.
יתר על זאת, פירות היער נאכלים כפי שהם או בתוספת שמנת מתוקה, שוקולד לבן, יוגורט על כל סוגיו או גבינות עם טעם נייטרלי או מתוק כמו ריקוטה ומסקרפונה.
במטבח ההודי פירות יער כמו משפחת החמוציות מוגשים לצד בשר כדי לפרק את השומן שבו גם כצורך בריאותי.
פירמאן (מפרסית فرمان; טורקית Ferman) הוא צו מלכותי שנהג במספר מדינות מוסלמיות בתקופות שונות בהיסטוריה, ובהן האימפריה העות'מאנית, האימפריה המוגולית ובאיראן בתקופתו של השאה מוחמד רזא שאה פהלווי.
פירמאנים הוצאו לעיתים גם על ידי שליטים שאינם המונרך, או על ידי עושי דברו.
משמעות נוספת שקיבלה המילה פירמאן היא "זיכיון" או חזקה.
למשל, הזיכיון שניתן לקהילות דתיות שונות לניהול המקומות הקדושים ניתן כצו והובן כזכיון.
באימפריה העות'מאנית עסקו הפירמאנים בנושאים חילונים, שכן סמכותו הדתית של הסולטאן הייתה טבועה בו מהיותו הח'ליפה.
הפירמאנים קובצו לקודקס, או קנון (Kanun), שהיה מעין קובץ צווים וחיקוקים.
מקורו של המושג במילה הפרסית שמשמעותה "צו" או "פקודה".
על פי המסורת המקומית, בכנסייה במנזר סנטה קתרינה שבחצי האי סיני, שמור פירמאן אשר נטען כי נחתם בידי מוחמד עצמו.
הפירמאן העניק הגנה למנזר מפני פוגעים מוסלמים.
פירמאן שהוצא בשמו של הסולטאן אהמט השלישי בשנת 1727 אישר את הקמת בית הדפוס הראשון באיסטנבול.
"פירמאן הטנזימאט" שפרסם הסולטאן אבדילמג'יט הראשון ב-3 בנובמבר 1839, פתח את תקופת ההתחדשות והרפורמה באימפריה העות'מאנית באמצע המאה ה-19.
ב-28 באוגוסט 1840 פרסם שליט מצרים מוחמד עלי פירמאן המכריז על חפותם של יהודי דמשק, לאחר עלילת דמשק.
ב-5 בינואר 1856 פרסם הסולטאן הטורקי פירמאן שהתיר את חפירת תעלת סואץ.
פירמאן מ-1880 התיר לארכאולוגים גרמנים לחקור את שרידי פרגמון.
פירמונט מנוהל על ידי עיריית סידני (The City of Sydney).
פירמונט מצוי שני ק"מ מערבית למרכז העסקים הראשי של סידני, ומקיף את דרלינג הרבור, אחד המפרצים הבולטים במפרץ ג'קסון.
פירמונט הוא נמל מסחר פעיל וחשוב, וכולל מזחים, מעגנים, מבדוקים יבשים, מפעלים וחנויות טקסטיל.
בפירמונט נובע מעיין מים מינרלים צוננים, שדומה למעיין בד פירמונט הסמוך להנובר, גרמניה, על שמו הוא קרוי.
ב-1864 נבנתה בפרוור הכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה באזור סידני.
לאחר שהקהילה ששורתה שם גדלה מעבר לקיבולת הכנסייה, התפלגה הקהילה לשתיים וחלקה עבר לכנסייה סמוכה, באולטימו.
טרם ההתיישבות האירופאית, האבורג'ינים שישבו במקום קראו לו "פיראמה".
הכביש בקצהו של פירמונט עדיין נקרא בשם זה, לזכר ההתיישבות הילידית במקום.
שטר הקניין הראשון על פירמונט הוענק ב-1795, והשטח חולק ונמכר בשנית ב-1799 בעבור גלון אחד של רום לקפטן ג'ון מקארת'ור.
אזור פירמונט הוקצה למכרות אבן חול, מחצב ששימש כחומר בנייה למרבית הבתים סביב סידני במאה ה-19. ב-1900 גרו בפרוור כ-30,000 איש, אך במרוצת המאה ה-20 הוא הפך לאזור תעשייתי וכמות התושבים שבו הייתה נמוכה, עד שהגיעה לפחות מ-900 ב-1991; בתחילת המאה ה-21 חלה חזרה של תושבי העיר למגורים בפירמונט.
בפירמונט נמצא הקזינו הגדול באזור סידני, סטאר סיטי קזינו, המשקיף על דרלינג הרבור.
קזינו זה כולל שתי קומות משחקי הימורים, שמונה פאבים, שבע מסעדות ו-350 חדרי אירוח.
כמו כן מצוי בפרוור שוק הדגים של סידני, בצדו של בלקוואטל ביי.
שוק זה הוא הגדול מסוגו בסידני ומושך קהל מקומי וקהל תיירים, ולטובת תעבורת הנוסעים הרבה נבנתה תחנת רכבת קלה הקרויה על שמו בסמוך.
"פירות ראשונים" (1923) הוא טריפטיכון מאת הצייר הישראלי ראובן רובין.
הציור, שזכה להכרה ציבורית החל משנות השמונים של המאה ה-20, נתפש על ידי פרשנים שונים כביטוי אידיאלי של דמות החלוץ הארצישראלי, וכביטוי לקשר עם המזרח ועם אדמת הלאום בעידן שלפני מאורעות תרפ"ט.
הציור מורכב משלושה פנלים שבכל אחד מהם סצנה נפרדת.
הפנל הימני, בגודל של 102x188 ס"מ, נקרא "שלווה (הבדואי)".
הפנל מתאר בדואי שוכב על קרקע המדבר.
במישור קדמי יותר מתואר גמל שהוברך.
הפנל האמצעי, בגודל של 202x188 ס"מ, נקרא "פרי הארץ" והוא מציג ארבע דמויות - אישה וגבר יוצאי תימן וחלוץ וחלוצה - המציגים את פירות הארץ, ובהם תפוזים, אבטיח, אשכול בננות, רימון ותינוק.
הדמויות מאורגנות על גבי מישור קדמי אחד, כמעט ללא נפח.
ואילו הפנל השמאלי, בגודל של 102x188 ס"מ, מכונה "הרועה".
הוא מציג רועה לבוש בגלימה, מנגן בחליל, כשסביבו כבשים.
במישור הקדמי, מצד ימין, מופיע סלע גדול.
כרמלה רובין, שחקרה את עבודותיו ומנהלת מוזאון בית ראובן בתל אביב, טוענת כי "הפורמט הייחודי שלו וממדיו הגדולים מעידים על חשיבותו בעיני יוצרו.
בעצם השימוש בפורמט הטריפטיכון (שיועד מסורתית לתמונת המזבח בכנסייה) ביקש ראובן לקדש את הנרטיב ולהאציל עליו משמעות כמו-דתית".
הציור "פירות ראשונים" הוצג לראשונה בשנת 1924 בתערוכת היחיד שערך ראובן במגדל דוד בירושלים.
הייתה זו תערוכה שאורגנה על ידי אגודת אמנים עברית והיוותה את אחת התערוכות המרכזיות במה שנודע כ"תקופת מגדל דוד".
על אף גודלו המונמנטאלי של הציור, שהיה חריג בתקופה זו, והעובדה כי הופיע בראש רשימת העבודות של ראובן בקטלוג התערוכה, זכה הציור לביקורות בודדות בתקופה.
הציור זכה במהלך השנים לתיאורים שונים ואף סותרים.
לצד השם "פירות ראשונים" תואר הציור גם בשם "החלוצים הראשונים".
בנוסף, הקטלוגים השונים של ראובן תיארכו את הציור לשנים שונות.
גדעון עפרת העלה השערה לפיה ראובן לא היה שלם עם הציור ובעיקר עם אופן התקבלותו של הציור בציבור.
ב-1950 הופיע המשפחה התימנית, המתוארת בפנל האמצעי של היצירה, בציור נוסף של ראובן בשם "ליל הסדר הראשון בירושלים".
בשנת 1983 הוצג הציור בתערוכה "דמות החלוץ באמנות הישראלית", שנערכה בשנת 1983 במשכן הנשיא בירושלים.
החל משנת 1984 הוצג הציור בבית ראובן, שנפתח בשנה זו.
בשנת 1985 הושאל הציור עבור תצוגה בתערוכה "ציוני-דרך באמנות ישראל", שהתקיימה במוזיאון ישראל וציינה את פתיחתו של אגף לאמנות ישראלית.
יגאל צלמונה, אוצר התערוכה, כתב על ציור זה כי "הפרימיטיביזם הסגנוני, האור הבהיר, תפיסת החלוץ כדגם אידיאלי וכמעט על-אנושי של יהודי חדש, קשירת המזרח ומיתוס החלוץ למוטיב הפריון והמין - כל אלה הם מאפיינים של חלק מן התרבות המודרניסטית בשנות העשרים בארץ-ישראל.
רובין יצר בתמונה זו סיכום של כולם".
בשנת 2002 הוצג הציור כנושאו של אחד מפרקי מסדרת סרטונים ששודרו בערוץ 2, בכיכובו של מנשה נוי, ועסקו באמנות ישראלית.
בשנת 2007 הוצג הציור בתערוכה בשם: "מקום חלום, ראובן רובין והמפגש עם ארץ ישראל בציורי שנות ה-20 וה-30", שנערכה במוזיאון תל אביב לאמנות, ובשנת 2010 הושאל הציור שוב למוזיאון ישראל, בהשאלה ארוכת טווח.
במוזיאון הוא מוצג במיקום מרכזי בתצוגת הקבע של האמנות הישראלית.
פירידין (Pyridine) הוא תרכובת אורגנית הטרוציקלית שנוסחתה הכימית C5H5N .
היא דומה לבנזן בו הותמרה קבוצת C-H אחת באטום חנקן.
טבעת הפירידין מופיעה בתרכובות חשובות רבות כולל ויטמין B3. החומר הוא נוזל שקוף, דליק מאוד, מסיס במים ובעל בסיסיות חלשה וריח אופייני בלתי נעים המזכיר דגים.
הפירידין התגלה בשנת 1849 על ידי הכימאי הסקוטי תומאס אנדרסון (Thomas Anderson) כאחד המרכיבים של שמן עצמות (תוצר זיקוק הרסני של אפר מעצמות בעלי חיים).
אנדרסון בודד פירידין באמצעות זיקוק.
משתמשים בפירידין כחומר מוצא לייצור כימיקלים לחקלאות ותרופות וכן כממס וכריאגנט כימי.
מוסיפים פירידין כדי לפגל אלכוהול (להפוך אותו בלתי ראוי לשתייה).
המולקולה מישורית, מצומדת ומכילה, בדומה לבנזן 6 אלקטרוני π ולכן, בהתאם לכלל היקל ארומטית.
בניגוד לבנזן פיזור המטען האלקטרוני אינו אחיד משום שהאלקטרו שליליות של אטום החנקן גבוהה יותר משל הפחמנים.
לכן יש לפירידין מומנט דיפול של 2.2D.
פירידין חופשי נדיר בטבע פרט לעלים ושורשים של צמחים ממשפחת הסולניים.
הוא מצוי בכמויות מזעריות כחלק מהתרכובות האורגניות הנדיפות הנוצרות בצלייה או בשימור מזון וכן בעשן טבק ומריחואנה.
הדרך הראשונה להפקת פירידין הייתה בידודו מזפת פחם.
התהליך היה בזבזני שכן זפת פחם מכיל רק כ 0.1% פירידין.
ודרש תהליך הפרדה רב שלבי.
כיום רוב הפירידין מסונתז בתהליכים דוגמת סינתזת צ'יצ'יבאבין (Chichibabin synthesis) שהומצאה ב-1924 והיא מבוססת על דחיסה של אלדהידים, קטונים או תרכובות קרבוניל לא רוויות עם אמוניה או אמינים.
פירידין לא מותמר מיוצר מפורמלדהיד ואצטאלדהיד.
תחילה מופק אקרולאין Acrolein - חומר שנוסחתו CH2=CH-COH מתגובת פרומלדהיד עם אצטאלדהיד והתוצר הזה מגיב שוב עם אצטאלדהיד ואמוניה לקבלת פירידין ומימן
אנטלפיית היצירה: 100.2 קילוג'אול למול בפאזה נוזלית ו 140.4 קילוג'אול למול בפאזה גזית.
אנטלפיית נידוף: 35.09kJ·mol−1 (בטמפרטורת הרתיחה בלחץ אטמוספירי)
ספקטרום בליעה: לפירידין בהקסאן 3 בליעות בתחום האולטרה סגול
ספקטרום ה־NMR של המימנים כולל 3 פסים ביחסי עצמה 2:2:1 בהתאם לעמדות השונות של המימנים ביחס לאטום החנקן.
תמונה דומה גם ב־NMR של הפחמנים.
פירידין מסיס במים וכמעט בכל ממס אורגני
פירידין הוא בסיס חלש, הגבתו עם HCl יוצרת מלח הידרוכלורי גבישי הניתך ב-145-147°C.
רוב התכונות הכימיות דומות לאלו של התרכובות ההטרוציקליות האחרות.
בתגובות אורגניות פירידין מתנהג גם כאמין שלישוני ועובר פרוטונציה, אלקילציה וחמצון של אטום החנקן והן כתרכובת ארומטית העוברת התמרה נוקלאופילית
בשל האופי האלקטרושלילי של החנקן יש נטייה נמוכה יותר לתגובות התמרה אלקטרופילית בהשוואה לבנזן.
האופי הבסיסי של פירידין נובע מזוג האלקטרונים הלא קושר של אטום החנקן שאינו חלק מהמערכת הארומטית המצומדת
בתגובה עם חומצה הפירידין מתיינן ומתקבל קטיון פירידיניום (pyridinium) שהוא איזואלקטרוני לבנזן, אורכי הקשר וזוויות הקשרים בפירידין ובפירידיניום כמעט זהים.
פירידין הוא ליגנד חלש ויוצר קומפלקסים עם מתכות מעבר כדוגמת קומפלקסים 1:1 עם יונים דו ערכי של ניקל ונחושת
לפירידין נקודת הבזק (הטמפרטורה נמוכה ביותר בה הוא יכול להתנדף לקבלת תערובת דליקה עם אוויר) של 17°C ולכן הוא מוגדר "דליק מאוד".
טמפרטורת ההצתה 550°C ותערובות באחוזי נפח של 1.7-10.6% פירידין באוויר נפיצות
פירידין מומס במים ורעיל לבעלי חיים וצמחים
הריכוז המרבי באוויר 5 מ"ג למ"ק אוויר
פירידין רעיל בבליעה, שאיפה או בספיגה דרך העור.
הסימנים עשויים להחריף ולכלול כאבי בטן, קשיי נשימה ואובדן הכרה.
המנה הממיתה הנמוכה ביותר בבליעה באדם 500 מ"ג לק"ג
בריכוזים גבוהים יש לפירידין השפעה נרקוטית.
פירידין חשוד כמסרטן אך אין עדויות מספקות לקרצינוגניות בבני אדם.
פירטרין (Pyrethrin) הוא זוג של תרכובות אורגניות טבעיות להדברת מזיקים.
התרכובות פירטרין 1 ופירטרין 2 הם מסוג אסטר והמבנה הכימי שלהן:
המבנה הכימי של פירטרין מהווה את הבסיס עבור מגוון רחב של חומרי הדברה סינתטיים המשמשים בחקלאות וכן לטיפול בכינים ובטפילים שונים של חיות מחמד.
החומר מתפרק על ידי חומצות הקיבה של יונקים ולכן נחשב לבטוח במיוחד.
החומר פועל על מערכת העצבים של חרקים.
החומר מופק מתרמילי הזרעים של מספר מינים של חרצית.
פירות מסוכרים הם פירות או קליפות פרי, בדרך כלל חתוכים לפיסות קטנות, המושרים בסירופ סוכר חם אשר בסופו של דבר הופך למעטה השומר את הלחות וגם כמשמר.
הפירות המסוכרים נפוצים בעיקר כחטיף בפני עצמו בתעשיית ממתקי הגומי, אך משמשים גם כתוספת לעוגות, מאפים וממתקים שונים.
תהליך השימור יכול להתמשך על פני מספר ימים ועד חודשים, תלוי בסוג וגודל הפרי.
התהליך הממושך של השריית הפירות בסירופ הוא סוג של שימור מזון מכיוון שהסוכר הופך את הפרי להיות רווי בסוכר ומונע צמיחה של מיקרואורגניזמים הודות ללחץ האוסמוטי השלילי שהוא יוצר.
סוגי פירות מסוכרים נפוצים הם דובדבנים, אננס וג'ינג'ר.
קליפות מסוכרות נפוצות הם אתרוג ותפוז.
ערמונים מסוכרים (Marron glacé) הוא מסוגי הפירות המסוכרים היקרים ביותר.
המתכונים ליצירת הפירות המסוכרים משתנים מאזור לאזור, אך העיקרון הכללי נשמר: הרתחת הפירות, השריה רצופה של כמה שבועות בתוך סירופ סוכר ולאחר מכן ייבוש כל הנוזלים.
שימור מזון באמצעות שימוש בסוכרים (כמו סירופ תמרים או דבש) ידועים עוד בתרבויות העתיקות של סין ומסופוטמיה.
לעיתים זו הייתה צורת השימור היחידה שידעו: הרומאים הקדמוניים שימרו אפילו דגים בדבש.
אפיקיוס שחיבר את ספר הבישול הרומאי הדגים כיצד לשמר פירות בתירוש ענבים מרוכז.
צורת השימור בסוכר של ימינו החלה אצל הערבים, אשר הגישו באירועים פירות הדר וורדים מסוכרים.
עם ההשתלטות הערבית על חלקים של דרום אירופה עשה השימור בסוכר את דרכו על המערב.
התיעודים הראשונים של שימוש בפירות מסוכרים מתוארכים אל המאה ה-16. באותה תקופה התייחסו אל הפירות המסוכרים כאל תבלינים.
באיטליה הם הפכו למרכיבי מפתח של כמה מהממתקים היותר מפורסמים של המסורת הקולינרית שלה: ביניהם כיכר הלחם של מילאנו וקסאטה סיצ'יליאנה.
פירינטו טמפרה (בפינית: Tampereen Pyrintö), היא קבוצת כדורסל פינית מהעיר טמפרה, המשחקת בליגה הפינית והליגה הבלטית.
הקבוצה הוקמה בשנת 1941 כחלק מ"מועדון הספורט פירינטו" שקיים עוד משנת 1898. בסיום עונת 1950/51 העפילה הקבוצה לראשונה לליגה הבכירה.
בעונת 1957/58 סיימה את העונה כסגנית של האלופה "קוטקן טואבן".
בעונת 1968/69 זכתה בתואר הראשון שלה, הגביע הפיני.
בעונת 2012/13 זכתה בגביע הפיני לאחר ניצחון 73-78 בגמר מול קבוצת ביסונס לואימה.
בעונת 2013/14 זכתה באליפות השלישית לאחר ניצחון 1-3 בסדרת הגמר מול קטאיה יואנסו.
בעונת 2011/12 השתתפה הקבוצה לראשונה בתולדותיה בשלב המוקדמות של היורוצ'לנג', אך הפסידה בשלב המוקדמות לקבוצת סולנוקי אולאי מהליגה ההונגרית בסיכום שני מפגשים.
בעונת 2012/13 השתתפה הקבוצה בשלב הבתים של היורוצ'לנג'.
בעונת 2013/14 משתתפת הקבוצה במסגרת הליגה הבלטית, בה הגיעה עד לשלב חצי הגמר והפסידה לקבוצת שאולאי הליטאית.
בגרמנית: Fürth; בפרנקונית מזרחית: Färdd; בפי היהודים: פיורדא או פיורדה) היא העיר השביעית בגודלה במדינת בוואריה שבגרמניה, שוכנת במחוז המנהלי פרנקוניה התיכונה, שבצפון-מערב המדינה.
מרכז העיר פירט מרוחק שבעה קילומטרים בלבד ממרכז העיר נירנברג.
יחד עם ארלנגן יוצרות שלוש הערים את "המטרופולין האירופי של נירנברג".
בשנת 2007 חגגה העיר אלף שנים להיווסדה.
העיר נזכרת לראשונה במסמך מ-1 בנובמבר 1007, לפיו היינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, תרם את רכושו לבישופות במברג.
מוצאו של שם העיר במילה הגרמנית "Furt" שפירושה "מעברה", שכן העיר שכנה בקרבת מעברה.
בשנים שלאחר מכן קיבלה פירט הרשאת "עיירת שוק" (Marktrecht), הרשאה המאפשרת ליישובים המחזיקים בה להקים שוק בשטחן.
אך היה זה מאוחר מדי, ופירט הפסידה את השוק לנירנברג השכנה.
משנת 1062 קיבלה העיירה שוב את ההרשאה, אך נירנברג כבר הייתה עיר חשובה יותר.
במאות השנים שלאחר מכן שלטו בעיר סמכויות שונות, בהן בישופות במברג, נסיכות אנסבך, והעיר נירנברג.
במשך זמן רב הייתה פירט יישוב חקלאי, בשנת 1600 עמדה האוכלוסייה במקום על 1,000–2,000 תושבים.
בימי הביניים ובתחילת תקופת הרנסאנס התפתחה העיר באיטיות, זאת עקב מלחמות, מגפות ורעב.
במלחמת שלושים השנים, שהתרחשה בין השנים 1618–1648, איבדה העיר כמחצית מאוכלוסייתה.
חיילים קרואטים הציתו את העיר, והיא נהרסה כמעט לחלוטין.
בסוף המלחמה עמדה אוכלוסיית פירט על כשמונה מאות תושבים בלבד.
בשנת 1685 התיישבו בפירט הוגנוטים מצרפת.
בשנת 1700 הושלם שיקום העיר, ואוכלוסייתה גדלה לכששת אלפים איש.
עם תחילת המהפכה התעשייתית במאה התשע עשרה, גדלה האוכלוסייה במהירות.
בשנת 1800 התגוררו בעיר כ-12,000 תושבים, ובסוף המאה, בשנת 1895, הוכפלה האוכלוסייה פי ארבעה, ועמדה על כ-47,000 תושבים.
ב-7 בדצמבר 1835, נפתחה מסילת הרכבת בין נירנברג לפירט, הרכבת השנייה שפעלה בגרמניה.
אורך המסילה היה שישה קילומטרים, והרכבת פעלה באמצעות סוסים 75%, וקיטור 25%.
בשל קרבתה של העיר לגבולות גרמניה המזרחית וצ'כוסלובקיה, בשנות המלחמה הקרה פעלו בה כוחות גדולים של נאט"ו, במיוחד של צבא ארצות הברית
בשנת 1950 עברה פירט את מחסום המאה אלף תושבים, וקיבלה מעמד של עיר גדולה (Großstadt).
במפקד האוכלוסין שנערך בסוף שנת 2005, נפקדו בעיר 113,076 תושבים, נתון שדירג את פירט כעיר השנייה בגודלה בפרנקוניה התיכונה, וכעיר השביעית בגודלה בבוואריה.
ב-17 באפריל 1528 התיר גאורג, המרקגרף מברנדנבורג-אנסבך, לשני יהודים להתיישב בפירט, שהייתה אז בשטח חסותו.
בשנת 1553 התיר בישוף במברג לשלוש משפחות יהודיות, כנראה מהגרים מבוואריה הישנה, להתיישב בפירט.
פרנסי נירנברג, שגירשו את יהודיה בשנת 1499, מחו נגד התיישבות יהודים בקרבתה.
בית בקברות היהודי הוקם בשנת 1607 ובשנת 1617 נבנה בעיר בית הכנסת הראשון.
בית חולים יהודי הוקם בשנת 1653.
לאחר גירוש היהודים מווינה בשנת 1670, התיישבו רבים מהמגורשים בפירט ובאנסבך הסמוכה.
היריבות בין במברג ואנסבך באה לידי ביטוי בהענקת זכויות יתר ליהודים.
מצבם של היהודים בפירט היה טוב יותר מאשר בערים אחרות בבוואריה.
בשנת 1719 ניתנה להם האפשרות לשלוח שני נציגים למועצת העיר.
הקהילה היהודית נדרשה לשלם מס שנתי בסך 2,500 פלורין, ובשנת 1754 עמד סכום המס על 4,500 פלורין.
היהודים שהשתייכו למרקיז אסנבך שילמו מס שנתי שעמד על עשרה פלורין למשפחה.
בעיר התקיימה ישיבת פיורדא, אחת הישיבות הגדולות והחשובות בנסיכויות הגרמניות, שנוסדה כנראה בראשית המאה ה-17 ובשיאה למדו בה 600 בחורים.
בקהילה פעלו גדולי תורה ידועים כרבי שבתי שפטל הלוי הורוביץ, רבי שמואל קאיידנובר, רבי שמואל מפיורדא, רבי אליקום געץ, רבי יוסף שטיינהארט, רבי צבי הירש יאנוב, רבי אריה ליב ברלין, רבי אברהם בנימין זאב המבורג, רבי מנחם מנדל קרגוי, רבי יהודה לייב הלברשטאטער, ועוד רבים.
הקהילה היהודית בפיורדא הייתה גוף קורפורטיבי אוטונומי.
השלטון היה בידי זקני הקהל, עשרים ואחד גברים, מתוכם נבחרו הפרנסים (barnossen), וראשי הוועד התחלפו מדי חודש.
בשנת 1728, נקבעו תקנות הקהילה.
יהודי שרצה להצטרף לקהילה היה צריך לקבל את הסכמת החברים.
מספר היהודים בעיר לא הוגבל, כפי שהיה במקומות אחרים.
מצבם הטוב של היהודים בעיר גרם לשגשוג הקהילה.
בתחילת המאה השמונה עשרה היו בעיר 350–400 משפחות, ובסוף המאה הוערך מספרם בכ-3,000 חברים.
מרבית היהודים עסקו בהלוואה בריבית.
איש הממשל הפרוסי כריסטיאן קונרד וילהלם פון דוהם הביא את פירט כדוגמה ליישובים בהם היהודים אינם מדוכאים והקהילה משגשגת.
חלק מהיהודים היו לאנשי הכספים של הנסיכים, וליהודי החצר היה השפעה פוליטית על המרגרייבים של אנסבך.
לקראת מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיר כאלפיים יהודים.
בעיר פעלו בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20, ארבעה בתי כנסת לשירות הקהילה.
את העיר מייצגת קבוצת הכדורגל גרויטר פירט, אשר משחקת בבונדסליגה (נכון לעונת 2021/2022).
נכון לעונת 2023-2024 הקבוצה משחקת בליגת המשנה הגרמנית
מרכז העיר העתיקה שוכן בין הנהרות רדניץ () ופגניץ ().
צפונית-מערבית לעיר העתיקה מתמזגים שני הנהרות ויוצרים את הנהר רגניץ ().
מערבית לעיר, מעבר לתעלת מיין-דנובה, נמצא יער פירטר (Fürther Stadtwald).
מזרחית לעיר, באותו קו רוחב נמצאת העיר נירנברג.
צפונית לפירט נמצא אזור הנקרא Knoblauchsland, אזור חקלאי פורה.
עיירות וערים הגובלות בפירט: ארלנגן, נירנברג, שטיין, קאדולצבורג, זירנדורף, אובראסבאך, ויטסבורן, זויקנדורף, ואוברמיסלבאך.
העיר נמצאת במרחב המטרופוליטני של נירנברג, ומשולבת במערכת התחבורה שלה.
הרכבת התחתית של נירנברג מגיעה אל פירט, ומשרתת אותה ואת תושביה.
נמל התעופה הבין-לאומי הקרוב לפירט הוא נמל התעופה נירנברג, אליו ניתן להגיע מפירט גם ברכבת התחתית.
, בהסכם ידידות משנת 2001)
פירלי (באיטלקית: Pirelli) היא חברה רב לאומית המתמחה בייצור צמיגים, שבסיסה במילאנו, איטליה.
מניות החברה רשומות למסחר בבורסה של מילאנו מאז 1922, היא יצרנית הצמיגים ה-7 בגודלה בעולם, ומתמקדת בייצור ושיווק צמיגים למכוניות, אופנועים ואופניים.
החברה פועלת בלמעלה מ-160 מדינות.
יש לה 19 אתרי ייצור ב-13 מדינות ורשת של כ-14,600 מפיצים וקמעונאים.
בשנת 2015, רכשה חברת כמצ'יינה, חברה ממשלתית בבעלות הרפובליקה העממית של סין, את השליטה בפירלי.
פירלי היא כעת אך ורק חברה לייצור צמיגים.
אך בעבר היא עסקה גם באופנה, בייצור כבלי חשמל וכבלי תקשורת, באנרגיה מתחדשת ובנדל"ן.
ב-4 באוקטובר 2017, מניות פירלי חזרו להיסחר בבורסה של מילאנו, לאחר שהחברה התמקדה בייצור צמיגים לצרכנים, לרכב, אופנועים ואופניים, והפרידה את עסקי הצמיגים התעשייתיים שלה לחברה נפרדת.
לוח השנה של פירלי, החל לצאת לאור בשנת 1964, ובו צילומי דוגמניות שנעשו בידי צלמים נודעים.
פירלי מעורבת בתחרויות ספורט מוטורי מאז 1907 והייתה ספקית הצמיגים הבלעדית של תחרויות שונות, בראשן תחרויות פורמולה 1.
פירלי נוסדה ב-1872 על ידי ג'ובאני בטיסטה פירלי.
מאז שנוסדה התמחתה החברה בייצור מוצרי גומי ובמהלך השנים עסקה גם בתחומים נוספים, אך רוב פעילותה הוקדש לייצור צמיגים.
ב-1879 הוקמה חברת בת בשם Pirelli Cavi e Sistemi, ליצור כבלים וב-1881 היא זכתה בחוזה לייצור כבלי טלגרף תת-ימיים עבור הצבא האיטלקי.
ב-1922 הונפקה החברה בבורסה לניירות ערך של מילאנו בשם Pirelli & C, שפעלה אחר כך כחברת החזקות של חברות נוספות עם מגוון רחב של תחומי פעילות.
זמן קצר אחר כך נרשמה החברה למסחר גם ב, והייתה החברה האיטלקית הראשונה שמניותיה נסחרו בארצות הברית.
ב-1958 חנכה החברה בעיר את מגדל פירלי שאכלס את משרדי החברה במקום בו עמד מפעל הייצור הראשון במאה ה-19. הוא היה הבניין הגבוה באיטליה בעת חנוכתו.
ב-1974 המציאה החברה את הצמיג הרדיאלי הרחב, לבקשת קבוצת הראלי של לנצ'יה.
עד אותה עת הצמיגים הרדיאליים היו צרים מאוד, וצמיגים רחבים נבנו רק בשיטה האלכסונית.
ב-1991 מונה מרקו טרונצ'טי פרוברה למנכ"ל, הוא הצטרף לחברה ב-1978, לאחר שנישא לססיליה פירלי, בתו של ליאופולדו פירלי (נכדו של מייסד החברה), שהיה אז יו"ר פירלי.
כמנכ"ל, הצליח לשפר את ביצועי החברה, באמצעות מכירה של פעילויות מפסידות, קיצוץ בכוח העבודה ברבע ומעבר לפעילויות של צמיגים מתוחכמים וכבלים.
כולל פיתוח פעילות של כבלי סיבים אופטיים.
ב-1994 הפכה פירלי לחברה הראשונה אשר פיתחה טכנולוגיה המעצימה את חוזקם של האותות העוברים על גבי הסיבים האופטיים, המהווים את חוט השדרה של האינטרנט.
ב-1999 רכשה חברת סיסקו תמורת 2.15 מיליארד דולר תמורת את פעילות כבלי הסיבים האופטיים של פירלי, ורכשה תמורת 100 מיליון דולר, נתח של 10% בשתי חטיבות המפתחות רכיבים לרשתות מהירות.
בשנות ה-90 הוקמה חברת בת שעסקה בנדל"ן ושירותי ניהול מבנים.
זרוע הנדל"ן של הקבוצה הונפקה ביוני 2002, עם שווי שוק של כמיליארד אירו.
בספטמבר 2007 רכשה חברת הנדל"ן הישראלית אלוני חץ נתח של כ-4% בחברת הנדל"ן של פירלי.
ב-1998 הקימה החברה מפעל חדש בברזיל בהשקעה של 180 מיליון דולר.
ביוני 1999, זכתה חטיבת כבלי התקשורת של פירלי במכרז של חברת מד-1 להנחת כבל תקשורת לאורך חופי ישראל.
בספטמבר 2000 רכשה חברת קורנינג, היצרנית הגדולה בעולם של כבלי סיב אופטי, את חטיבת הרכיבים האופטיים של פירלי תמורת 3.6 מיליארד דולר.
בדצמבר 2000 הופרדה החטיבה לייצור כבלים של פירלי מחטיבת המערכות.
חטיבה זו נמכרה לבנק ההשקעות גולדמן סאקס, תמורת 1.7 מיליארד דולר ב-2005.
ביולי 2001 רכשה פירלי את השליטה בחברת המחשבים אוליבטי, שהייתה בעלת השליטה בחברת התקשורת הלאומית של איטליה - טלקום איטליה.
חודשיים אחר כך נעשה ניסיון למזג את שלוש החברות לחברה אחת.
במאי 2003 מוזגו טלקום איטליה ואוליבטי.
פירלי מכרה את מניותיה בחברה הממוזגת ב-2007.
ב-2002 החל ייצור של ביגוד, שעונים ומשקפיים תחת המותג פירלי.
באוגוסט 2008 גייסה חברת ההזנק הישראלית סייאופטיקס מפירלי 20 מיליון דולר, והתמזגה עם חברה-בת שלה.
סייאופטיקס הייתה חברה ישראלית שנוסדה ב-1999 ופיתחה רכיבים לרשתות כבלים אופטיות, בין המשקיעים בחברה היו קרן הון הסיכון BRM והמיליארדר ג'ורג' סורוס.
בינואר 2011 רכשה קרן JVP את חלקה של פרילי בחברה, ושלוש שנים אחר כך מכרה אותה תמורת 400 מיליון דולר.
במרץ 2015, רכשה חברת "כמצ'יינה", תמורת 7.1 מיליארד אירו, את "פירלי".
פירלי זכתה לראשונה להצלחה בתחרות ספורט מוטורי בשנת 1907, כאשר הנסיך האיטלקי סקיפיון בורגזה הגיע ראשון במירוץ פקינג-פריז, שנערך לאורך 15,000 ק"מ ו-60 ימים, ברכב עם צמיגים של החברה.
פירלי השתתפה כאחת מספקיות הצמיגים בתחרויות פורמולה 1 בשנות ה-50 ובשנות ה-80 של המאה ה-20. בשנת 2011 הפכה פירלי לספקית הצמיגים הבלעדית בסדרה, לאחר שהחליפה את חברת ברידג'סטון.
החברה פיתחה צמיגים חדשים לפי דרישות הקבוצות המשתתפות בפורמולה 1.
מאז שנת 2007 פירלי היא גם ספקית הצמיגים הבלעדית במרוצי האופנועים של אליפות הסופרבייק העולמית.
במהלך השנים הייתה פירלי שותפה גם למרוצי ראלי, ומ-2008 עד 2010 אף הייתה ספקית הצמיגים היחידה.
חוסה מרטינס סאנצ'ס (בספרדית: José Martínez Sánchez; נולד ב-11 במרץ 1945), הידוע בכינויו פירי (בספרדית: Pirri), הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדות הקשר והבלם.
פירי שיחק בריאל מדריד לאורך 16 עונות רצופות, מתוכן שימש כקפטן הקבוצה בארבע האחרונות.
הוא נחשב לאחד מגדולי הקשרים הספרדים בכל הזמנים, וזכה עם ריאל בעשר אליפויות ספרד, ופעם אחת בגביע אירופה לאלופות.
לפירי 41 הופעות במדי נבחרת ספרד, אותה ייצג בשני טורנירי מונדיאל, ובמדיה כבש 16 שערים.
פירי, יליד העיר סאוטה, החל את דרכו בקבוצת הנוער של המועדון המקומי אתלטיקו סאוטה, במדיו שיחק עד לגיל 18. לקראת עונת הצטרף פירי לקבוצת גרנדה מליגת המשנה, לאחר שהחל בלימודי רפואה באותה העיר.
כבר בעונתו הראשונה בקבוצה בוגרת, היה פירי למלך שערי הליגה של הקבוצה עם 12 שערים, וזאת למרות ששיחק 21 משחקי ליגה בלבד באותה העונה, הראשון שבהם רק במחזור השמיני.
יכולתו הגבוהה של פירי במדי גרנדה הובילה להתעניינות רבה בקשר מצד קבוצות מהליגה הבכירה.
לקראת עונת , לאחר עונה אחת במדי גרנדה, עבר פירי לריאל מדריד של המאמן מיגל מוניוס.
פירי השתלב היטב בהרכב הקבוצה, וכבר בעונת הבכורה שלו כבש תשעה שערי ליגה בדרך לזכייה באליפות ספרד.
עונה אחר כך זכו פירי וקבוצתו בגביע אירופה לאלופות.
ריאל ניצחה במשחק הגמר בהרכב כל-ספרדי את פרטיזן בלגרד בתוצאה 2-1. פירי פתח בהרכב קבוצתו לגמר, ובמהלך הטורניר היה שותף פעיל בהעפלת הקבוצה למעמד הגמר.
הוא כבש שלושה שערים במסגרת האירופית באותה עונה, בהם השער היחיד במשחק הראשון של חצי הגמר מול אינטר מילאנו.
בתקופתו של מוניוס כמאמן, תופקד פירי כקשר במרכז השדה.
אף על פי כן, תרומתו של פירי להתקפה הייתה משמעותית מאוד.
בתקופה זו, על אף שלא הגיע מעמדה קדמית, היה פירי למלך שערי הליגה של קבוצתו בשלוש עונות שונות.
בנוסף לתרומה ההתקפית, היה פירי ידוע כשחקן קשוח ונאמן לקבוצה, שעלה לשחק לא פעם בתנאים פיזיים קשים.
בין הדוגמאות הבולטות, נמצא הפסדה של ריאל בגמר גביע אירופה למחזיקות גביע בעונת , בו עלה פירי לשחק עם יד שבורה המקובעת לגופו.
עם סיום דרכו של מוניוס כמאמן והגעתו של המאמן לואיס מולוני, הוסט פירי לעיתים קרובות מעמדת הקשר לעמדת הבלם.
למרות זאת, הוא הוסיף להיות פורה בחלק הקדמי, ואף סיים כמלך שערי הליגה של קבוצתו בעונת .
החל מעונת , עם פרישתו של אמנסיו אמארו, היה פירי לקפטן הקבוצה, תפקיד בו החזיק במשך ארבע עונות.
בסיום עונת , בגיל 35 ולאחר 16 עונות בקבוצה, עבר פירי לפואבלה המקסיקנית.
בסך הכול רשם פירי 559 הופעות בכל המסגרות במדי ריאל מדריד, בהן כבש 173 שערים.
הוא נחשב לאחד מגדולי שחקני המועדון בכל הזמנים.
ב-12 באוגוסט 1982, לאחר שתי עונות במדי פואבלה במהלכן אף השלים את לימודי הרפואה שלו, פרש פירי ממשחק פעיל בגיל 37.
פירי זומן לראשונה לסגל נבחרת ספרד על ידי המאמן חוסה וייאלונגה לקראת טורניר מונדיאל 1966 באנגליה.
הוא רשם את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת ב-13 ביולי 1966, כשעלה בהרכב במשחק הראשון של ספרד בשלב הבתים מול .
בדקה ה-67, שתי דקות לאחר שער יתרון ארגנטינאי, כבש פירי את שער הבכורה שלו במדי ספרד.
בסיום, נוצחה ספרד בתוצאה 1-0. פירי הוסיף לפתוח גם במשחק השני של ספרד בטורניר, בו גברה 2-1 על , אך לא שותף בהפסד 2-1 ל שסיים את דרכה של ספרד בטורניר.
הטורניר המשמעותי השני של פירי בקריירה הבינלאומית היה מונדיאל 1978. הוא זומן לסגל של המאמן לאסלו קובאלה כקפטן הנבחרת לקראת הטורניר, ופתח כקפטן בהפסד 2-1 ל עם פתיחת שלב הבתים.
לאחר ההפסד איבד פירי את מקומו בהרכב.
הוא לא שותף במשחק מול (0-0), ועלה כמחליף במחצית המשחק בו ניצחה ספרד 1-0 את .
ספרד סיימה את דרכה בטורניר בסיום שלב הבתים.
בסיום המונדיאל, פרש פירי ממשחק בינלאומי.
ב-12 שנות קריירה בינלאומית, ערך פירי בסך הכול 41 הופעות במדי נבחרת ספרד, בהן כבש 16 שערים.
לאחר שפרש ממשחק, חזר פירי לריאל מדריד והצטרף לצוות הרפואי במועדון.
בשנת 2000 התמנה לתפקיד המנהל המקצועי של הקבוצה, ובמסגרת תפקידו הכין את הקבוצה לקראת עונת .
אמנם, בחירתו של פלורנטינו פרס לנשיא המועדון הביאה להחלפתו של פירי בחורחה ולדאנו בחודש ספטמבר של אותה השנה.
לאחר החלפתו, נחשף בעיתון הספרדי "אס" דו"ח שחיבר פירי, שעוסק בשחקני הסגל הבכיר של הקבוצה והתאמתם למועדון.
בדו"ח נחשפה ביקורת כלפי שחקנים כמו גוטי, פרננדו מוריינטס, מיצ'ל סלגאדו וסמואל אטו, ושבחים שניתנו בין היתר לראול גונזלס, שהוגדר כ"חובה למועדון", ולרוברטו קרלוס, שהוגדר כ"בלתי ניתן להחלפה".
ב-25 בפברואר 2009 החל לעבוד כפרשן ספורט בשידורי הרדיו הציבורי בספרד.
פיריאטין (באוקראינית: Пирятин) היא עיר במחוז פולטבה שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
פיריאטין נזכרת לראשונה בשנת 1155, ובשנת 1239 נהרסה בידי המונגולים.
לאחר מכן שוקמה העיר, ונשלטה בידי הדוכסות הגדולה של ליטא.
תחת שלטון האימפריה הרוסית בסוף המאה ה-18 הפכה פיריאטין לעיר מחוז, ונבנתה בה קתדרלה.
בשנת 1802 נכללה העיר במחוז פולטבה.
בתחילת המאה ה-20 חיו בעיר כ-3,100 יהודים, קרוב למחצית תושביה.
בפברואר 1919 נערך בעיר פוגרום בידי חיילי הצבא הלבן, בו נרצחו 19 יהודים.
ב-18 בספטמבר 1941 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו ריכזו את יהודיה בגטו קטן, בו נצטוו בענידת סרט זרוע.
ב-6 באפריל 1942 החל חיסול גטו פיריאטין.
במשך ארבעה ימים נרצחו כל יושביו בידי גרמנים ושוטרים מקומיים בכפר פירוגובסקאיה לוודה.
ב-18 במאי 1942 נרצחו עוד כמה עשרות יהודים שנתפסו מסתתרים בעיר.
פירותראים (שם מדעי: Pyrotheria) היא סדרת יונקים קדומה הדומה לפילים ושאר פרסתנים, מקבוצת המרידיונגולטיים, אשר חיו בתקופות פלאוקן-אוליגוקן בדרום אמריקה הקדומה.
למרות מראם הם אינם קרובי משפחה של הפילים אלא קרובים לקבוצה נכחדת של יונקים דרום אמריקאים.
מאובניהם נמצאו בברזיל, ארגנטינה ופרו.
הפירותראים דמו לפילים בעלי חדק קצר, חטים בולטים מפיהם שעזרו להם לקטוף שורשים בביצות, רגליים קצרות והיו גם גדולים ביותר, כשהפירותריום, הגיע למשקל של 3.8 טון.
לעומת הפילים המודרניים הם היו גם בעלי מערכת שיניים רגילה וגדולה, בייחוד החותכות העליונות.
הם דמו ביותר לפילים המודרניים ולמסטודון הנכחד, לסדרת האמבריתופודיים, לסדרה דינוצרטים ולקרדונטיה מסדרת הקסנונולטיים שגם השתייך לקבוצת המרידיונגולטיים.
פירט יארוויס (באסטונית: Piret Järvis; נולדה ב-6 בפברואר 1984) היא מנחת טלוויזיה וזמרת אסטונית.
יארוויס נולדה בטאלין, לאחר לימודיה בתיכון היא סיימה תואר במדיה ויחסי ציבור באוניברסיטה הבינלאומית של קונקורדיה (International University of Concordia), הסניף האסטוני של אוניברסיטת קונקורדיה שבמדינת וושינגטון, לאחר מכן למדה עיתונאות באוניברסיטת טרטו.
ב-2002 הצטרפה ללהקת הבנות "ונילה נינג'ה" (בה היא הייתה שרה לצד טרינו קיווילאן).
היא כתבה את המילים לרבים משירי הלהקה, ושימשה פעמים רבות כדוברת הלהקה במהלך ראיונות רבים לתקשורת.
הלהקה השתתפה בגמר הלאומי של אסטוניה עבור תחרות האירוויזיון 2003, והייתה המועמדת המועדפת על הציבור.
ב-2005 ייצגה הלהקה את שווייץ באירוויזיון 2005, שם עלתה לגמר ולבסוף הגיעה למקום ה-8.
ב-2005 נבחרה לאישה הסקסית ביותר באסטוניה על פי המגזין "Kroonika", היא שימשה כמגישה במספר ערוצי טלוויזיה במדינתה ובין היתר עבדה בין השנים 2007-2008 ב-MTV אסטוניה.
ב-2011 הציגה את תוצאות הניקוד של אסטוניה באירוויזיון 2011 שנערך בדיסלדורף.
אהמט מוהיטין פּירי (בטורקית: Ahmet Muhittin Pîrî; בטורקית עותמאנית: أحمد محيي الدين پيري; 1470, אולי 1465, גליפולי, האימפריה העות'מאנית – 1554, קהיר, מצרים), המוכר בכינויו פּירי ראיס (בטורקית עותמאנית: پیری رئیس), היה אדמירל עותמאני, גאוגרף, הידרוגרף (חוקר ימים) וכרטוגרף.
ב-1481 החל לעבוד בשירות דודו, כֶּמאל ראיס , רב חובל ופריבטיר (ע'אזי), ולקח חלק בפשיטות על חופי סיציליה, קורסיקה, סרדיניה וצרפת.
במסגרת זו פעל לפינוי מגורשים, מוסלמים ויהודים, מאנדלוסיה לחופי צפון אפריקה.
ב-1494 הועבר לשירות סדיר בצי העותמאני בהוראת הסולטאן באיזיט השני.
פירי ראיס השתתף במערכות ימיות של האימפריה העות'מאנית נגד ספרד, הרפובליקה של גנואה והרפובליקה של ונציה, כולל קרב זונקיו ב-1499 וקרב מודון ב-1500. במות דודו ב-1511 חזר פירי לגליפולי שם שקד על לימודי ניווט ימי ועל הכנת מפות.
ב-1516 השתתף פירי, כמפקד ספינה, בכיבוש מצרים, וב-1522 – במצור על רודוס שהסתיים בסילוק אבירי המסדר ההוספיטלרי.
ב-1524 פיקד על הספינה שהובילה את הווזיר הגדול פרגלי אבראהים פאשא למצרים.
מעט מאוד ידוע על קורותיו בין השנים 1526 ו-1546, וככל הנראה פיקד על ספינות הצי של איילט מצרים.
ב-1547 מונה למפקד הצי העותמאני באוקיינוס ההודי והועלה לדרגת אדמירל.
מפקדת הצי הזה הייתה כפופה למושל מצרים, ובסיסיו שכנו בעיר סואץ, בואכה הים האדום, ומשם יצא הצי למערכותיו במזרח.
ב-26 בפברואר 1548 כבש פירי את עדן מידי הפורטוגזים, וב-1552 השתלט על מסקט במפרץ עומאן ועל האי כּיש שמצפון למצר הורמוז במפרץ הפרסי, סמוך לחופי פרס הספווית.
בהמשך המערכה ניסה ללא הצלחה לכבוש את האי הורמוז , אך בשליטתו בחצי האי קטר מנע מהפורטוגזים לקבוע לעצמם בסיסים בחוף הערבי של המפרץ.
פירי ראיס האריך ימים בתפקידו, אך משנכשל בהגנת בצרה במערכה נגד הפורטוגזים במפרץ הפרסי, הואשם בהפרת פקודות, כאשר נמנע מהשתלטות על בחריין, ובהפקרת הצי.
הוא הועמד לדין בקהיר והוצא להורג ב-1554 (1555?) בעריפת ראשו.
הטורקים מכבדים את זכרו של פירי ראיס בקריאת ספינות מלחמה וצוללות על שמו.
פסלו מוצב במוזיאוני הצי הטורקי.
במצודה העתיקה שבפתח הנמל בעיר הולדתו גליפולי יש מוזיאון המוקדש לו.
ב-2008 נוסדה באיסטנבול אוניברסיטת פירי ראיס ללימודי ים.
מפת העולם שהפיק פירי ראיס ב-1513 נתגלתה בחלקהּ (שליש בלבד) רק ב-1929 בגנזכי ארמון טופקאפי באיסטנבול, והיא מהראשונות שהציגו את העולם החדש.
החלק ששרד מראה ארצות שמשני עברי האוקיינוס האטלנטי: החופים המערביים של אירופה ושל צפון אפריקה, איים באוקיינוס האטלנטי, כגון האיים האזוריים והאיים הקנריים (וגם אי התעתוע אנטיליה ), וחלק מחופי אמריקה הדרומית.
חשיבותה ההיסטורית של המפה בכך שהיא מסמנת את היקף התגליות בעולם החדש בעשור הראשון של המאה ה-16 ובהסתמכותה המוצהרת על מפה של כריסטופר קולומבוס שאיננה עוד.
פירי ראיס מעיד בכתוב שהוא השתמש בעשר מפות ערביות ובארבע מפות הודיות שהגיעו לרשותו מידי הפורטוגזים.
ב-1528 הפיק פירי ראיס מפת עולם שנייה, שממנה נותרה רק הפינה הצפונית-מערבית על מסגרתה.
היא מראה את גרינלנד ואת אמריקה הצפונית מחצי האי לברדור ניופאונדלנד בצפון ועד פלורידה, קובה, היספניולה, ג'מייקה וחלקים ממרכז אמריקה בדרום.
המפה מייצגת ידע שנצבר בשנות ה-20 של המאה ה-16.
חיבורו המקיף והחשוב של פירי ראיס הוא "כִּתאבּ אִ-בַּהְרִייֶה" (בטורקית: Kitab-ı Bahriye, בטורקית עותמאנית: كتاب بحرية) – "ספר הימאות".
זהו קובץ הנחיות מפורטות לניווט ימי שבו קובצו מפות פורטולאניות של קטעי חופים, איים, מפרצים, מעגנים וערי נמל סביב הים התיכון, מעין אטלס גאוגרפי.
"ספר הימאות" הוא מתוצאות ההתעצמות הימית של העותמאנים במאה ה-15 במרחבי הים התיכון ושאיפותיהם המדיניות.
מהדורתו הראשונה של הספר, שהועתק בכתב נסח'י וצויר בידי אומנים על יריעות קלף, הוגשה לסולימאן הראשון ב-1521, סמוך לעלייתו לכס השלטון.
סדר הפרקים והמפות הוא ממזרח למערב, החל בדרדנלים וחזרה מגיברלטר לאורך חופי צפון אפריקה, מצרים והלבנט עד חופי אנטוליה.
המפות שב"ספר הימאות", המושתתות על מקורות מגוונים, בהם קטלנים ואיטלקים, ובכללם תצפיותיו של פירי ראיס בהפלגותיו, אינן תרשימים כרטוגרפיים מדויקים.
אין בהן התייחסות לקווי הרוחב ואין נתוני מרחקים (אלה נמנו בכתוּבים).
תוואֵי החופים שבמפות אינם תואמים למציאות.
כיוון צפון, המסומן בקצה שושנת הרוחות, משתנה ממפה למפה ביחס לראש הדף.
האתרים מתוארים בציורים שהם בחלקם הגדול סכמתיים, ואף דמיוניים: חומות ערים על מגדליהן, ארמונות, כנסיות ומסגדים, מבנים ומטעים.
כמקובל במפות פורטולאניות, שמות המקומות כתובים בדרך-כלל בים ובניצב לקו החוף.