tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הבעיה תוקנה בסופו של דבר על ידי הוספת מחיצות ננסיות בבתי התותחים ואטמי גומי לפלטות הצירים.
איירון דיוק הייתה אוניית המערכה הבריטית הראשונה שהותקנה עם נשק נגד מטוסים.
בשנת 1914, שני תותחי ירי מהיר 3 אינץ' (7.62 ס"מ) הותקנו על המבנה האחורי, בעיקר כדי להתגונן מפני ספינות אוויר גרמניות.
התותחים ירו בין 12 – 14 כדורים לדקה, והיו צפויים לירות כ-1,250 פגזים לפני שיהיה צורך בהחלפה או תיקון.
הפגזים שנורו היו של 12.5 פאונד (5.67 ק"ג) עם ראש נפץ גבוה.
הם הופעלו ידנית, והייתה להם תקרה יעילה מקסימלית של 23,500 רגל (7,160 מטר).
כמקובל באוניות מערכה של התקופה, אוניות סדרת איירון דיוק היו מצוידות בצינורות טורפדו שקועים.
הספינות נשאו ארבע 21 אינץ' (53.3 ס"מ) צינורות, שניים על כל קורה.
אלה שיגרו טורפדו Mk II שנשאו 515 פאונד (234 ק"ג) ראש נפץ TNT.
היו להם שתי הגדרות מהירות; ו-.
לאוניות המערכה מסדרת איירון דיוק הייתה חגורת שריון בעובי באזור המרכזי של הספינה, שם היו ממוקמים מחסני התחמושת, חדרי המכונות וחלקים חיוניים אחרים של האונייה.
החגורה הצטמצמה ל- לכיוון החרטום והירכתיים.
הברבטות שהכילו את צריחי התותחים העיקריים היו בעובי בצדדים ו- בחלק האחורי, היכן שהיה פחות סביר שהפגזים יפגעו.
הצריחים עצמם היו בעובי בצדדים.
לאחר קרב יוטלנד במאי 1916, לספינות נוספו כ-820 טונות של שריון, בעיקר כדי לעבות את הסיפון סביב צריחי הסוללה הראשיים, וכן כדי להגדיל את המחיצות במחסני התחמושת.
עם כניסתה לשירות, אה"מ איירון דיוק הוקצתה לצי הבית כספינת הדגל של האדמירל ג'ורג' קלגהאן.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה אורגן מחדש הצי המלכותי; צי הבית והצי האטלנטי שולבו כדי ליצור את ה"גרנד פליט"; איירון דיוק שמרה על מעמדה כספינת הדגל של הצי, תחת ג'ון ג'ליקו.
האונייה השתתפה בכל פעולות הצי הגדולות, אם כי רק אחת מהן הסתיימה בלחימה — הגיחה ב-31 במאי 1916 שהביאה לקרב יוטלנד.
ביוטלנד, איירון דיוק שובצה בדיוויזיה השלישית של שייטת אוניות המערכה הרביעית, והוצבה במרכז הטור הבריטי.
לאחר תום המלחמה, איירון דיוק הועברה לצי הים התיכון.
במהלך 1919 – 1920, הספינה פעלה בים השחור לתמיכה ברוסים הלבנים במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922 הורה להוציא את איירון דיוק משירות פעיל.
עם זאת, היא נשארה עם הצי לזמן קצר, לאחר שהועברה לצי האטלנטי ב-1926. תפקיד זה נמשך 3 שנים, ולאחר מכן היא הוצאה משירות פעיל.
היא פורקה מנשקה, כדי לשמש כספינת אימונים.
שניים מצריחי התותחים שלה וחלק ניכר מהשריון שלה הוסרו, ומהירותה הופחתה ל-18 קשר (33 קמ"ש) באמצעות הסרה של כמה מהדוודים שלה.
מאוחר יותר היא שימשה כספינת מחסן בסקפה פלו, החל מ-1939. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה באותה שנה, הוסרו תותחיה שנותרו כדי לשמש להגנת החוף.
מפציצים של הלופטוואפה תקפו אותה ב-17 באוקטובר 1939; בעוד שהם לא קלעו פגיעות ישירות, מספר החטאות גרמו נזק משמעותי.
לאחר ביצוע תיקונים, חזרה האונייה לתפקידה כספינת מחסן עד תום המלחמה.
היא נמכרה לבסוף לגריטה ב-1946.
מרלבורו הייתה הספינה המעורבת ביותר מאוניות הסדרה במהלך קרב יוטלנד; היא ירתה בסך הכל 162 פגזים בעלי קליבר כבד, מתוך סך של 292 לכל הסדרה.
היא שובצה בדיוויזיה השישית של שייטת אוניות המערכה הראשונה, לקראת חלקו האחורי של הטור הבריטי.
היא שימשה כספינת הדגל של תת-אדמירל ססיל ברני.
במהלך הקרב, היא נפגעה מטורפדו באמצע הספינה; הטורפדו קרע חור בגודל 21 מטר על 6 מטר.
למרות הנזק, היא הצליחה לשמור על מיקומה בטור, אם כי מהירותה הופחתה ל-17 קשר (31 קמ"ש).
מרלבורו המשיכה לירות בתותחים העיקריים שלה עד לנקודה שמנעה את הפעלת התותחים שלה ביעילות.
בסופו של דבר הספינה נסוגה להאמבר, שם ביצעה 3 חודשים של תיקונים.
לאחר המלחמה הצטרפה מרלבורו לאיירון דיוק בים התיכון, שם נשארה עד 1926. לאחר מכן היא הועברה לצי האטלנטי; התפקיד הפעיל שלה שם נמשך עד 1929, ואז היא הוצאה משירות פעיל.
הספינה נמכרה לגריטה בשנת 1932.
כמו אחיותיה, אה"מ בנבואו שובצה לצי הגדול במשך מלחמת העולם הראשונה.
היא שובצה בשייטת אוניות המערכה הרביעית ב-10 בדצמבר 1914. בנבואו הייתה ספינת הדגל של אדמירל דובטון סטורדי, מפקד הדיוויזיה הרביעית של שייטת אוניות המערכה הרביעית, במהלך קרב יוטלנד.
הדיוויזיה הרביעית הייתה ישירות לפני הדיוויזיה השלישית, שם פיקד אדמירל ג'ליקו על הצי מאחותה של בנבואו, איירון דיוק.
לאורך הקרב הספינה נותרה ללא פגע.
כמו איירון דיוק ומרלבורו, בנבואו הועברה לים התיכון ב-1919, והיא סיפקה תמיכה ארטילרית לכוחות הרוסים הלבנים בים השחור.
היא הועברה בעקבות מרלבורו אל הצי האטלנטי ב-1926; גם היא הוצאה משירות ב-1929 ונמכרה לגריטה.
האונייה שובצה גם בשייטת אוניות המערכה הרביעית, בדצמבר 1914. היא החמיצה את קרב יוטלנד מכיוון שהייתה במעגן לצורך שיפוץ תקופתי.
לאחר תום המלחמה היא הועברה לים התיכון יחד עם שלוש הספינות האחרות של הסדרה.
האונייה חזרה לאנגליה ב-1922 לצורך שיפוץ, ולאחר מכן חזרה לתפקידיה בים התיכון.
כמו כן, היא הצטרפה לצי האטלנטי ב-1926, לצד אחיותיה, והוצאה משירות ב-1929. במקום להיגרט, לעומת זאת, היא שימשה כאוניית מטרה לירי, וטבעה ב-1931. היא נמשתה זמן קצר לאחר מכן ונמכרה לפירוק ספינות ב-6 בפברואר 1932.
אוניות המערכה מסדרת באיירן הייתה סדרה של ארבע אוניות מערכה סופר-דרדנוט שנבנו על ידי הקיסרות הגרמנית (הצי הקיסרי הגרמני).
הסדרה כללה את האוניות באיירן, באדן, זקסן ווירטמברג.
בניית האוניות החלה זמן קצר לפני מלחמת העולם הראשונה; באדן הונחה בשנת 1913, באיירן וזקסן לאחר מכן ב-1914, ווירטמברג, הספינה האחרונה, הונחה ב-1915. רק באיירן ובאדן הושלמו, עקב שינוי סדרי העדיפויות של בניית ספינות ככל שהמלחמה נמשכה.
נקבע שצוללות היו בעלות ערך רב יותר למאמץ המלחמתי, ולכן העבודה על אוניות מערכה חדשות הואטה ובסופו של דבר הופסקה כליל.
כתוצאה מכך, באיירן ובאדן היו אוניות המערכה הגרמניות האחרונות שהושלמו על ידי הצי הקיסרי הגרמני.
באיירן ובאדן נכנסו לשירות בצי ביולי 1916 ומרץ 1917, בהתאמה.
זה היה מאוחר מדי עבור כל אחת מהאוניות להשתתף בקרב יוטלנד ב-31 במאי וב-1 ביוני 1916. באיירן הוקצתה לכוח הימי שגירש את הצי הרוסי הקיסרי ממפרץ ריגה במהלך מבצע אלביון באוקטובר 1917, אף על פי שהספינה נפגעה קשות על ידי מוקש ונאלצה לסגת לקיל לצורך תיקונים.
באדן החליפה את פרידריך דר גרוסה כאוניית דגל של צי הים הפתוח, אך לא השתתפה בקרב.
באיירן ובאדן גם נכלאו בסקפה פלו לאחר שביתת הנשק בנובמבר 1918. קונטר-אדמירל לודוויג פון רויטר, מפקד הצי הגרמני הכלוא, הורה להטביע את ספינותיו ב-21 ביוני 1919; באיירן הוטבעה בהצלחה, אולם השומרים הבריטים הצליחו להעלות לחוף את באדן ולמנוע ממנה לטבוע.
האונייה הוצאה כמטרה לירי ב-1921. זקסן ווירטמברג, שתיהן בשלבים שונים של סיום כשהמלחמה הסתיימה, נגרטו לגרוטאות מתכת.
באיירן נמשתה ב-1934 ונגרטה בשנה שלאחר מכן.
עבודת התכנון על הסדרה החלה כבר בשנת 1910, תוך התייחסות רבה לחימוש הכלים החדשים.
התברר כי ציים אחרים עוברים לתותחים גדולים מ-, וכך גם אוניית המערכה הגרמנית הבאה תצטרך לשלב תותחים גדולים יותר.
מחלקת הנשק הציעה תותחי , אבל במהלך פגישה ב-11 במאי 1910, אדמירל אלפרד פון טירפיץ, מזכיר המדינה של , החליט כי אילוצים תקציביים מונעים אימוץ של כלי נשק גדולים יותר.
בשנה שלאחר מכן, לאחר משבר אגאדיר, טירפיץ אימץ במהירות סערה ציבורית על המעורבות הבריטית במשבר כדי ללחוץ על הרייכסטאג להקצאת כספים נוספים לצי.
זה סיפק את הפתח לספינות קרב חזקות יותר, אז טירפיץ דרש כספים עבור ספינות חמושות בתותחי באמצע 1911.
באוגוסט אותה שנה, צוות התכנון הכין מחקרים עבור ספינות חמושות בתותחי , , ו-; תותחי ה-40 ס"מ הוגדרו כמקסימום, שכן ההנחה (שגויה) הייתה שלא ניתן לבנות תותחים בריטיים מחורקים גדולים מזה.
במהלך פגישה בחודש שלאחר מכן, התכנונים המועדפים היו ספינה חמושה בעשרה תותחי 35 ס"מ בחמישה צריחים או שמונה תותחי 40 ס"מ בארבעה צריחים.
מחלקת הנשק תמכה באונייה חמושה בתותחי 35 ס"מ, וציינה כי יהיה לה סיכוי גדול יותר ב-25% לפגוע במטרה שלה.
טירפיץ בירר לגבי סוללה מעורבת של צריחים תאומים ומשולשים, אך לאחר בחינת צריחי התותחים של הדרדנוטים האוסטרו-הונגריים מסדרת טגטהוף, נקבע כי לצריחי התותחים המשולשים עדיין יש יותר מדי בעיות.
בין הליקויים הללו היו הגברת המשקל, הפחתת אספקת התחמושת וקצב האש, ואובדן כושר הלחימה אם אחד הצריחים הושבת.
מחקרי תכנון העלו שהאוניות עם תותחי ה-35 ס"מ יהיו בעלות הֶדְחֶק בסביבות (28,540 טון ארוך) ועלות בסביבות 59.7 מיליון גולדמרק, בעוד האוניות עם תותחי ה-40 ס"מ יעלו בערך 60 מיליון מארק ויהיו בעלות הדחק של , אך שתי הספינות הללו נחשבו יקרות מדי.
מחלקת הבנייה הציעה אונייה בהדחק של חמושה בשמונה תותחי 38 ס"מ, מה שהוזיל את העלות ל-57.5 מיליון מארק לכל כלי שיט.
תכנון זה אומץ כבסיס לסדרה הבאה של אוניית מערכה ב-26 בספטמבר, וההחלטה לאמץ את תותחי ה-38 ס"מ התקבלה רשמית ב-6 בינואר 1912. העבודה נמשכה על התכנון עד 1912, וכללה פיתוח נוסף של פריסת השריון שאומצה בסדרת קניג הקודמת.
האוניות תוכננו במקור להיות חמושים בשמונה תותחי נגד מטוסים, אף על פי שהם לא הושלמו עם אף תותח.
מכיוון שפיתוח מנועי דיזל התברר כבעייתי, צוות התכנון אימץ טורבינות קיטור מסורתיות עבור הספינות, אם כי קיוו שעד שהאונייה השלישי בסדרה תהיה מוכנה להתחיל בבנייה, מנועי דיזל אמינים יהיו זמינים.
המימון לכלי השיט הוקצה במסגרת חוק הצי הרביעי, שהתקבל ב-1912. חוק הצי הרביעי הבטיח מימון לשלוש אוניות דרדנוט חדשות, שתי סיירות קלות ותוספת של 15,000 קצינים ואנשים נוספים בשורות הצי לשנת 1912. אוניות הראשה שהושקו ב-1912 היו סיירות המערכה מסדרת דרפלינגר; מימון באיירן ובאדן הוקצה בשנה שלאחר מכן.
מימון עבור זקסן הוקצה בתקציב 1914, ואילו וירטמברג מומנה בהערכות המלחמה.
האונייה האחרונה פרה-דרדנוט שנותרה מסדרת ברנדנבורג, ורת, הייתה אמורה להיות מוחלפת, כמו גם שתי האוניות הוותיקות מסדרת קייזר פרידריך השלישי, קייזר וילהלם השני וקייזר פרידריך השלישי.
באדן הוזמנה כמחליפה של ורת, וירטמברג כמחליפה של קייזר וילהלם השני, וזקסן כמחליפה של קייזר פרידריך השלישי; באיירן נחשבה כתוספת לצי, והוזמנה תחת השם הזמני "T".
באיירן ובאדן תוכננו להיות עם הדחק של 28,530 טון (28,080 טון ארוך) בתפוסה רגילה; בעומס קרבי מלא, הספינות היו בעלות הדחק של עד 32,200 טון (31,700 טון ארוך).
וירטמברג וזקסן היו מעט כבדות יותר, 28,800 טון בתפוסה רגילה ו-32,500 טון במעמס מלא.
הספינות נבנו עם מסגרות פלדה רוחביות ואורכיות, שעליהן היו מרותקים לוחות הספינה החיצוניים.
גוף הספינה חולק ל-17 תאים אטומים למים, וכלל תחתית כפולה שנמשכה 88 אחוז מאורך הגוף.
באיירן ובאדן נחשבו כאוניות יוצאות דופן על ידי הצי הגרמני.
באיירן ואחיותיה היו יציבות ובעלות תמרון רבה.
הספינות סבלו מאובדן מהירות קל בים סוער; כשההגאים חזקים, הספינות איבדו מהירות של עד 62% ונעו מעל 7 מעלות.
עם גובה מטאצנטרי של 2.53 מטר (8 רגל 4 אינץ'), גדול מזה של המקבילות הבריטיות שלהם, כלי השיט היו פלטפורמות תותחים יציבות למים הסגורים של הים הצפוני.
האוניות של סדרת באיירן כללו צוות סטנדרטי של 42 קצינים ו-1,129 מלחים; כששירתה כספינת דגל של השייטת, נדרשו 14 קצינים ו-86 מלחים נוספים.
כלי השיט נשאו כמה כלי שיט קטנים יותר, כולל סירת כלונסאות אחת, שלוש דוברות, שתי סירות משוטים, שתח מפרשיות ושתי סירות.
באיירן ובאדן צוידו באחד-עשר דוודי שולץ-ת'ורניקרופט המופעלים על ידי פחם ושלושה דוודי שולץ-תורניקרופט המופעלים על ידי נפט בתשעה חדרי דוודים.
שלוש סטים של טורבינות פארסונס הניעו צילינדרים בעלי שלושה להבים בקוטר 3.87 מטר (12.7 רגל).
תחנת הכוח של באיירן ובאדן תוכננה לפעול בהספק של 34,521 כוחות סוס (25,742 קילוואט) במהירות של 265 סיבובים לדקה; בניסויים השיגו האוניות 55,201 כוחות סוס (41,163 קילוואט) ו-55,505 כוחות סוס (41,390 קילוואט), בהתאמה.
שתי האוניות היו מסוגלות למהירות מרבית של 22 קשרים (41 קמ"ש).
שתי האוניות הראשונות תוכננו לשאת 900 טון (890 טון ארוך) של פחם ו-200 טון (200 טון ארוך) של נפט, אם כי השימוש בחללים נוספים בגוף האונייה הגדיל את האחסון הכולל ל-3,400 טון (3,300 טון ארוך) של פחם ו-620 טון (610 טון ארוך) של נפט.
הספינות נשאו שמונה גנרטורים של דיזל; אלה סיפקו לכל ספינה סך של 2,400 קילוואט חשמל ב-220 וולט.
זקסן ווירטמברג נועדו להיות מהירות יותר בקשר אחד מצמד האוניות המוקדמות יותר.
וירטמברג קיבלה מכונות חזקות יותר שייצרו 47,343 כוחות סוס (35,304 קילוואט) למהירות מתוכננת של 22 קשר.
בזקסן מנוע דיזל MAN המפיק 11,836 כוחות סוס (8,826 קילוואט) הניע את הצילינדר המרכזי, בעוד שטורבינות קיטור הניעו את הצילינדרים החיצוניים, אך מנוע הדיזל לא היה מוכן בסוף המלחמה, והוא הושלם רק בשנת 1919 לבדיקה על ידי ועדת הבקרה הימית של בעלות הברית.
תחנת הכוח המשולבת הפיקה 53,261 כוחות סוס (39,717 קילוואט) עבור מהירות מתוכננת של 22.5 קשרים.
אוניות המערכה מסדרת באיירן היו חמושות בסוללה ראשית של שמונה תותחי 38 ס"מ (15 אינץ') SK L/45 בארבעה צריחי תותחים תאומים Drh LC/1913. צריחים אלו אפשרו להנמיך את התותחים ל-8 מעלות ולהגביה ל-16 מעלות.
היה צריך להחזיר את התותחים ל-2.5 מעלות כדי לטעון אותם מחדש.
תושבות התותחים של באיירן שונו מאוחר יותר כדי לאפשר הגבהה של עד 20 מעלות, אם כי השינויים הפחיתו את ההנמכה ל-5 מעלות.
כפי שהוגדר במקור, לתותחים היה טווח מקסימלי של , אבל התותחים של באיירן המעודכנים יכלו להגיע ל .
כל צריח היה מצויד במד טווח סטריאו.
הסוללה הראשית סופקה עם סך של 720 פגזים או 90 פגזים לכל תותח; אלה היו פגזים שהיו קלים עבור תותחים בקליבר שלהם.
הקצאת הפגזים חולקה בין גרסאות חודרי שריון וגרסאות נפיצות, עם 60 מהראשונות ו-30 מהאחרונות.
בטווח של , הפגזים חודרי השריון יכלו לחדור עד של לוח פלדה.
לתותחים היה קצב אש של סביב פגז אחד כל 38 שניות.
בדיקות לאחר המלחמה שנערכו על ידי הצי המלכותי הבריטי הראו כי התותחים על באדן יכלו להיות מוכנים לירות שוב 23 שניות לאחר הירי; זה היה מהיר יותר משמעותית מבני דורם הבריטים, אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת, שלקח להם 36 שניות בין מטח למטח.
בעוד שהתותחים הגרמניים היו מהירים יותר לטעינה מחדש, הפקחים הבריטים מצאו שאמצעי הזהירות הגרמניים נגד רשף נחותים באופן משמעותי מאלה שאומצו על ידי הצי המלכותי לאחר 1917, אם כי זה התאזן במידה מסוימת על ידי מארזי נחושת של חומר הנפץ ההודף.
הרבה פחות רגיש לפיצוצי רשף מהקורדיט הבריטי עם שקיות משי.
התותחים שנבנו עבור אוניות המערכה זקסן ווירטמברג שימשו כתותחי מצור ארוכי טווח וכבדים בחזית המערבית, כתותחי חוף בצרפת הכבושה ובבלגיה, וכמה כתותחי רכבת; תותחים אלו כונו לנגר מקס.
האוניות היו חמושות גם בסוללה משנית של 16 תותחי SK L/45 מהירי ירי, כל אחד מהם מותקן בברבטה משוריינת בצד הסיפון העליון.
תותחים אלו נועדו להגנה מפני סירות טורפדו, וסופקו עם סך של 2,240 פגזים.
התותחים יכלו לתקוף מטרות עד , ולאחר שיפורים ב-1915, טווחם הורחב ל-.
לתותחים היה קצב אש מתמשך של 5 עד 7 פגזים לדקה.
התותחים ירו במהירות לוע של 835 מטר לשנייה.
התותחים היו צפויים לירות בסביבות 1,400 פגזים לפני שיהיה צורך להחליפם.
באיירן ובאדן היו מצוידים גם בזוג של תותחי נ"מ SK L/45, שסופקו עם 800 פגזים.
התותחים הוצבו בתושבות MPL C/13, שאפשרו הנמכה עד 10 מעלות והגבהה עד 70 מעלות.
תותחים אלו ירו פגזים של 9 ק"ג (19.8 פאונד), והיו להם תקרה יעילה של ב-70 מעלות.
כמקובל באוניות הראשה של התקופה, אוניות המערכה מסדרת באיירן היו חמושות בחמישה צינורות טורפדו 60 ס"מ (24 אינץ') שקועים.
צינור אחד הותקן בחרטום ושניים בכל צד רוחב.
בסך הכל נישאו 20 טורפדות לכל אונייה.
כאשר גם באיירן ובאדן פגעו במוקשים ב-1917, הנזק שנגרם חשף חולשות מבניות שנגרמו על ידי צינורות הטורפדו ומשתי הספינות הוסרו הצינורות הצדדיים.
הטורפדו היו מסוג H8, שהיו באורך ונשאו 210 ק"ג (463 פאונד) ראש נפץ הקסניט.
לטרפדות היה טווח של כאשר מוגדר במהירות של 35 קשרים (65 קמ"ש); במהירות מופחתת של 28 קשרים (52 קמ"ש), הטווח גדל באופן משמעותי ל-.
אוניות הסדרה היו מוגנות בשריון פלדה מוצק של קרופ, כפי שהיה התקן עבור ספינות מלחמה גרמניות של התקופה.
הייתה להם חגורת שריון בעובי של במצודה המרכזית של האונייה, שבה היו ממוקמים החלקים החשובים ביותר של האונייה.
זה כלל את מחסני התחמושת ואת חללי המכונות.
החגורה צומצמה באזורים פחות קריטיים, ל- מקדימה ו- מאחור.
החרטום והירכתיים כלל לא היו מוגנים בשריון.
מחיצת טורפדו בעובי עברה לאורך הגוף, כמה מטרים מאחורי החגורה הראשית.
הסיפון המשוריין הראשי היה בעובי ברוב המקומות, אם כי עובי הקטעים שכיסו את האזורים החשובים יותר של הספינה הוגדל ל-.
מגדל הקונינג הקדמי היה מוגן בשריון כבד: הדפנות היו בעובי והגג היה בעובי 170 מ"מ.
מגדל הקונינג האחורי היה משוריין פחות טוב; הצדדים שלו היו רק בעובי 170 מ"מ והגג היה מכוסה ב של לוח שריון.
גם צריחי תותחי הסוללה הראשיים היו משוריינים בכבדות: צידי הצריח היו בעובי 350 מ"מ והגגות היו בעובי 200 מ"מ.
תותחי ה-15 ס"מ היו עם ציפוי שריון בעובי 170 מ"מ על הקזמטים; התותחים עצמם היו מוגנים בעובי 80 מ"מ להגנה על הצוותים שלהם מרסיסי פגזים.
הסדרה תוכננה לכלול ארבע אוניות.
לזקסן נותרו 9 חודשים מהסיום.
וירטמברג נבנתה על ידי מספנות AG Vulcan בהמבורג בבנייה מספר 19. היא הושקה ב-20 ביוני 1917, אך גם היא לא הושלמה ובוטלה ב-1921. בזמן הביטול, וירטמברג הייתה כ-12 חודשים מהסיום.
+נתוני בנייהשם האונייההמספנהעל שםהנחת השדריתהושקהכניסתה לשירותגורלבאיירןHowaldtswerke, קילבוואריה22 בדצמבר 191318 בפברואר 191515 ביולי 1916הוטבעה בסקפה פלו, 21 ביוני 1919באדןSchichau-Werke, דנציגבאדן20 בדצמבר 191330 באוקטובר 191514 במרץ 1917הוטבעה כמטרה, אוגוסט 1921זקסןGermaniawerft, קילסקסוניה15 באפריל 191421 בנובמבר 1916בוטלה לפני השלמת הבנייה, נגרטה ב-1921וירטמברגAG Vulcan, המבורגוירטמברג4 בינואר 191520 ביוני 1917
במהלך גיחת הצי ב-18–19 באוגוסט 1916, קבוצת הסיור הראשונה, שהייתה כוח סיירות המערכה של צי הים הפתוח ובפיקודו של אדמירל פרנץ פון היפר, הייתה אמורה להפציץ את עיירת החוף סנדרלנד בניסיון למשוך ולהשמיד את הצי של ביטי.
מכיוון שמולטקה ופון דר טאן היו שתי סיירות המערכה הגרמניות היחידות שנותרו עדיין במצב קרבי לאחר קרב יוטלנד, שלוש דרדנוטים הוקצו ליחידה למבצע: באיירן, ושתי אוניות מסדרת קניג מארקגראף וגרוסר קורפירסט.
אדמירל שר ושאר צי הים הפתוח, עם 15 דרדנוטים משלו, השתרכו מאחור וסיפקו מחסה.
הבריטים היו מודעים לתוכניות הגרמניות והוציאו את ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול") לפגוש אותן.
עד השעה 14:35, שר הוזהר מפני התקרבות ה"גרנד פליט", ולא היה מוכן לפגוש את כל ה"גרנד פליט" רק 11 שבועות לאחר הקרב הצמוד בעליל ביוטלנד, הפך את כוחותיו ונסוג לנמלים גרמניים.
בתחילת ספטמבר 1917, לאחר הכיבוש הגרמני של נמל ריגה הרוסי, החליט הצי הגרמני לפנות את כוחות הצי הרוסי שעדיין החזיקו במפרץ ריגה.
לשם כך, תכנן מבצע לתפיסת האיים הבלטים אסל, במיוחד את סוללות התותחים הרוסיות בחצי האי סורבה.
ב-18 בספטמבר ניתנה הפקודה למבצע משותף של הצבא והצי לכיבוש איי אסל ומון; המרכיב הימי העיקרי כלל את ספינת הדגל, סיירת המערכה מולטקה, יחד עם שייטת אוניות המערכה השלישית של צי הים הפתוח.
הפלגה החמישית כללה את ארבע האוניות מסדרת קניג, ובשלב זה תוגברה עם באיירן.
הפלגה השישית כללה חמש אוניות מערכה מסדרת קייזר.
יחד עם 9 סיירות קלות, 3 שייטות סירות טורפדו ועשרות ספינות לוחמת מוקשים, כל הכוח מנה כ-300 ספינות, ונתמך על ידי למעלה מ-100 מטוסים ו-6 צפלינים.
כוח הפלישה הסתכם בכ-24,600 קצינים ומלחים.
מול הגרמנים עמדו אוניות המערכה הפרה-דרדנוט הרוסיות הישנות סלאבה וצסארביץ', הסיירות המשוריינות באיאן, אדמירל מקארוב דיאנה, 26 משחתות, וכמה סירות טורפדו וסירות תותחים.
המבצע החל ב-12 באוקטובר, כאשר מולטקה, באיירן, וקניג החלו לירות על סוללות החוף הרוסיות במפרץ טגה.
במקביל, קייזר ירתה על הסוללות בחצי האי סורבה; המטרה הייתה לאבטח את התעלה בין איי מון לאי דגו, אשר יחסום את נתיב המילוט היחיד של הספינות הרוסיות במפרץ.
האוניות גרוסר קורפירסט ובאיירן פגעו במוקשים תוך כדי תמרון לעמדות ההפגזה שלהם; הנזק לראשונה היה מינימלי, והאונייה נותרה בפעולה.
באיירן ניזוקה קשות, והתיקונים הזמניים התבררו כלא יעילים.
היה צורך לגרור את הספינה לקיל לצורך תיקונים; ההפלגה חזרה ארכה 19 ימים.
בסוף 1917 החל צי הים הפתוח לבצע פשיטות נגד שיירות עם כלי שיט קלים בים הצפוני בין בריטניה לנורווגיה.
ב-17 באוקטובר יירטו הסיירות הקלות הגרמניות ברומר וברמזה שיירה של שתים עשרה ספינות בליווי זוג משחתות והשמידו אותה; רק שלוש אוניות תובלה הצליחו להימלט.
ב-12 בדצמבר, ארבע משחתות גרמניות יירטו והשמידו שיירה נוספת של חמש ספינות ושתי משחתות מלוות.
זה גרם לאדמירל דייוויד ביטי, המפקד העליון של ה"גרנד פליט", לנתק כמה אוניות מערכה וסיירות מערכה כדי להגן על השיירות בים הצפוני.
זה הציג בפני אדמירל שר את ההזדמנות לה חיכה כל המלחמה: ההזדמנות לבודד ולחסל חלק מה"גרנד פליט".
בשעה 05:00 ב-23 באפריל 1918, כל צי הים הפתוח, כולל באיירן ובאדן, יצא מהנמל מתוך כוונה ליירט את אחת מהשיירות המלווה בכבדות.
תעבורת הרדיו האלחוטית צומצמה למינימום כדי למנוע מהבריטים ללמוד על הפעולה.
בשעה 05:10 ב-24 באפריל, סיירת המערכה מולטקה סבלה מבעיות מכניות קשות ונאלצה להיגרר בחזרה לווילהלמסהאפן.
בשעה 14:10, השיירה עדיין לא אותרה, ולכן שר הפנה את צי הים הפתוח בחזרה לעבר מימי גרמניה.
למעשה, לא הפליגה שיירה ב-24 באפריל; המודיעין הימי הגרמני טעה בחישוב תאריך ההפלגה ביום אחד.
באוקטובר 1918 תכנן אדמירל היפר, כעת מפקד כל צי הים הפתוח, לקרב אחרון עם ה"גרנד פליט".
אדמירל ריינהרד שר, ראש המטה הימי, אישר את התוכנית ב-27 באוקטובר; המבצע נקבע ל-30. כאשר הצי נצטווה להתאסף בוילהלמסהאפן ב-29 באוקטובר, צוותים עייפים מהמלחמה החלו לעזוב או להפר בגלוי את פקודותיהם.
צוותים על סיפון אוניות המערכה קניג, קרונפרינץ, ומארקגראף הפגינו למען השלום.
הצוות על סיפון תירינגן היה הראשון למרד בגלוי; גם הלגולנד וקייזרין הצטרפו.
עד ערב ה-29 התנופו דגלים אדומים של מהפכה מתרניהם של עשרות ספינות מלחמה בנמל.
למרות זאת, היפר החליט לקיים פגישה אחרונה על סיפון הבאדן – ספינת הדגל שלו – לדון במבצע עם בכירי הצי.
למחרת בבוקר, היה ברור שהמרד הלך רחוק מכדי לאפשר פעולת צי.
בניסיון לדכא את המרד, הוא הורה לאחת משייטות אוניות המערכה לצאת לכיוון קיל.
עד ה-5 בנובמבר, דגלים אדומים הונפו בכל ספינת קרב בנמל מלבד קניג, אם כי גם עליה פיקדה מועצת מלחים ב-6 בנובמבר.
לאחר שביתת הנשק עם גרמניה בנובמבר 1918, רוב צי הים הפתוח היה אמור להיות כלוא בבסיס הצי הבריטי ב-סקפה פלו.
באיירן הייתה רשומה כאחת הספינות שיימסרו, אם כי באדן בתחילה לא נכללה ברשימה.
במקום זאת, התבקשה סיירת המערכה מקנזן, שהבריטים האמינו שהושלמה.
כאשר התברר לבעלות הברית כי מקנזן עדיין בבנייה, באדן הצטוותה להחליף אותה.
ב-21 בנובמבר 1918 הפליגו הספינות שייכלאו, בפיקודו של קונטר-אדמירל לודוויג פון רויטר, מבסיסן בגרמניה בפעם האחרונה.
הצי נפגש עם הסיירת הקלה אה"מ קארדיף, לפני שפגשה צי אדיר של כ-370 ספינות מלחמה בריטיות, אמריקאיות וצרפתיות למסע לסקפה פלו.
באדן הגיעה לסקפה פלו בנפרד ב-14 בדצמבר 1918.
כאשר הספינות נכלאו, הושבתו התותחים שלהם באמצעות הסרת בתי הבליעה שלהם.
הצי נותר בשבי במהלך המשא ומתן שהוליד בסופו של דבר את הסכם ורסאי.
לרויטר התברר שהבריטים מתכוונים לתפוס את הספינות הגרמניות ב-21 ביוני, שהיה המועד האחרון של חתימת גרמניה על הסכם השלום.
כדי למנוע זאת, הוא החליט להטביע את ספינותיו בהזדמנות הראשונה.
בבוקר 21 ביוני יצא הצי הבריטי מסקפה פלו כדי לבצע תמרוני אימון; בשעה 11:20 העביר רויטר את הפקודה לספינותיו.
באיירן טבעה ב-14:30, אבל באדן הועלתה על שרטון על ידי שומרים בריטיים; היא הייתה אוניית הראשה היחידה שלא הוטבעה.
לאחר שהוצפה מחדש ונבדקה ביסודיות, באדן הוצאה כמטרה לירי, לבסוף היא הוטבעה ב-16 באוגוסט 1921 מדרום-מערב לפורטסמות'.
באיירן נמשתה לגריטה ב-1 בספטמבר 1934 ופורקה במהלך השנה שלאחר מכן ברוזית'.
זקסן ווירטמברג שלא הושלמו נמחקו מהצי הגרמני על פי תנאי סעיף 186 של אמנת ורסאי.
זקסן נמכרה לגריטה ב-1920 למפרקי ספינות בקיל ארסנל.
וירטמברג נמכרה בשנה לאחר מכן, ונגרטה בהמבורג.
אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת היו סדרה של חמש סופר-דרדנוטים שנבנו עבור הצי המלכותי במהלך העשור השני של המאה ה-20. אוניות מערכה אלו היו עדיפות בכוח האש, ההגנה והמהירות על קודמותיהן מסדרת איירון דיוק של הצי המלכותי וכן היו עדיפות על האוניות הגרמניות מסדרת קניג.
הספינות המקבילות מסדרת באיירן נחשבו באופן כללי לתחרותיות, אם כי סדרת קווין אליזבת הייתה מהירה יותר ב- וגברה על הסדרה הגרמנית 5:2. אוניות הסדרה קווין אליזבת נחשבות בדרך כלל לאוניות המערכה המהירות הראשונות של תקופתן.
אוניות הסדרה היו אוניות המערכה הראשונות שהיו חמושות בתותחי , ותוארו במהדורת 1919 של "Jane's Fighting Ships" כ"הסוג המוצלח ביותר של אוניית ראשה שעדיין תוכננה".
האוניות שירתו תקופה ארוכה בשתי מלחמות העולם.
ברהם אבדה בהתקפת צוללות ב-1941, אך האחרות שרדו את המלחמות ונגרטו בסוף שנות ה-40.
היסטוריית התכנון המוקדמת של סדרת קווין אליזבת אינה ידועה היטב מכיוון שלא שרדו רישומים רבים בתיקי האדמירליות.
יש להניח שהאוניות המשופרות בשנים 1912–1913 היו Design N, אך לא נמצאו פרטים עליהן ברישומי האדמירליות.
האות O לא הייתה בשימוש בתקופה זו.
ההיסטוריון הימי נורמן פרידמן מאמין ש-Design P הייתה ספינה איטית חמושה בעשרה תותחי המבוססים על התייחסות חולפת בהיסטוריה הרשמית של הבנייה הימית במהלך מלחמת העולם הראשונה, לפיה ספינה כזו הייתה מבשר לסדרת קווין אליזבת.
צ'רצ'יל ולורד הים הראשון בדימוס, אדמירל הצי לורד פישר התכתבו ארוכות במהלך תקופה זו ותמכו בספינה מהירה (כנראה 28 קשר (52 קמ"ש) חמושה בשמונה תותחים ומשוריינת כמעט כמו אוניית מערכה, משהו שלעיתים כונה "סופר-לאיון", בהתייחסו לסיירת המערכה אה"מ לאיון.
פרידמן מאמין שמנהל הבנייה הימית (DNC), סר פיליפ ווטס, הגדיר את הרעיון של פישר כ-Design Q, כאשר גרסה איטית יותר היא סדרת קווין אליזבת כ-Design R.
"השמדת הניירות אולי הסתירה את המציאות שבמקום להיות התקדמות מרהיבה על אוניות מערכה קודמות, אוניות סדרת קווין אליזבת היו גרסה איטית של ספינה שפישר וכנראה צ'רצ'יל מאוד רצו.
חלק ניכר מהעדויות המקוטעות לספינה המהירה נמצאות במכתביו של פישר לצ'רצ'יל."
המשימה הטקטית של ספינות אלו מתוארת כמהירות דיים כדי לתמרן לתפוס את ראש המערך הטורי של האויב ולרכז נגדו אש, אך הן נועדו למעשה למנוע מסיירות המערכה הגרמניות, שהיו משוריינות בכבדות יותר מהמקבילות הבריטיות שלהם, מלעשות את אותו הדבר לצי הבריטי.
תזכיר מצ'רצ'יל לתת אדמירל גורדון מור, לורד הים השלישי, ב-27 באוקטובר 1912, קבע "המהירות והכוח של קווין אליזבת מספיקים כדי להגן על צי הקרב מפני כל תנועת איגוף של סיירות מערכה גרמניות.
בהשפעת פישר, צ'רצ'יל הורה על פיתוח תותח BL 15 אינץ' Mk I בקליבר 42 תוך שימוש בשם הקוד "14 אינץ' ניסיוני" בינואר 1912. זו הייתה החלטה מסוכנת שכן פיתוח של תותחים כבדים חדשים והצריחים שלהם היה בדרך כלל פרויקט רב שנתי, וכישלון יעכב מאוד את השלמת הספינות.
צריח התותח הראשון נוסה בהצלחה ב-6 במאי 1914, וככל הנראה גרם לרווחה רבה של האדמירליות.
האדמירליות החליטה על תכנון קווין אליזבת ב-15 ביוני 1912, כאשר ההחלטה אם הם ישתמשו אך ורק במזוט נדחתה לפגישה הבאה.
הפגישה הזו בטח התרחשה זמן קצר לאחר מכן, כי התכנון שקיבל את חותמת המועצה למחרת כלל הנעה המבוססת על נפט.
התכנון לא עבר אופטימיזציה לשריפת נפט במקום פחם ולמכלי הדלק היו דרישות שונות מאלה של מחסני הפחמים שתוכננו קודם לכן.
יוסטס טניסון ד'איינקור, ה-DNC שעקב אחר ווטס, העריך שהשינוי בשלב מאוחר כל כך בתהליך התכנון עלה בתפוסה של שניתן היה לנצל טוב יותר.
כדי להבטיח אספקת נפט בזמן מלחמה, צ'רצ'יל ניהל משא ומתן על אמנת הנפט האנגלו-פרסית.
פישר גם האמין שספינות 1912–1913 צריכות להיות כולן סיירות מערכה במקום השילוב הרגיל של שלוש אוניות מערכה וסיירת מערכה.
צ'רצ'יל הסכים איתו בתחילה, אך שוכנע לחזור לתוכנית המקורית, למרבה זעמו של פישר.
בהתחשב במהירותן של הספינות החדשות, הצפויה ל-, הוחלט שלא יהיה צורך בסיירת המערכה ובמקום זאת תיבנה אוניית מערכה רביעית.
כאשר המדינות המלאיות המאוחדות הציעה לממן אוניית ראשה נוספת, האדמירליות החליטה להוסיף יחידה חמישית לסדרה, אה"מ מלאיה.
במובנים מסוימים, הספינות לא ממש מילאו את הדרישה התובענית ביותר.
הם סבלו מעודף משקל חמור, כתוצאה מכך השוקע היה מוגזם והם לא הצליחו להגיע למהירות המרבית המתוכננת של 25 קשרים.
במקרה זה, השילוב של דלק ועוד דוודים סיפק מהירות שירות של כ-, עדיין שיפור מהותי במהירות אוניות המערכה המסורתי של ומהירות מספיק כדי להיחשב כאוניות המערכה המהירות הראשונות.
לאחר קרב יוטלנד האדמירל ג'ון ג'ליקו שוכנע שהספינה האיטית ביותר בסדרה זו הייתה טובה רק לכ-, הוא הגיע למסקנה שמכיוון שיש לראות זאת כמהירות השייטת, לא יהיה בטוח לסכן אותם בפעולות הרחק מצי הקרב הראשי.
האוניות של סדרת קווין אליזבת היו באורך בין הניצבים, ובאורך בקו המים, והאורך הכולל היה , למעט הירכתיים המותאמות במספר ספינות.
היה להן רוחב של ושוקע של בתפוסה מלאה.
היה להם הדחק של כ בריק והדחק של בטעון.
לאניות היה גובה מטאצנטרי של בטעון.
הצוות שלהם מנה בין 923 ל-951 קצינים ומלחים בעת כניסתן לשירות; עד 1920, מספר אנשי הצוות גדל ל-1,016 ולאחר מכן ל-1,025. השירות כאוניית דגל הגדיל את המספרים הללו מ-1,249 ל-1,262 באותה שנה.
הם הונעו על ידי שני סטים של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה, טורבינות פרסונס הותקנו בקווין אליזבת, וורספייט ובמלאיה ואילו ברהאם ווליאנט כללו טורבינות בראון-קרטיס.
הזוג האחרון לא היה מצויד בטורבינות השיוט כדי לשפר את צריכת הדלק במהירויות איטיות שהיו בשימוש בשלוש הספינות הראשונות.
כל סט טורבינות הניע שני צירים בקוטר , עם מדחפים תלת להבים, באמצעות קיטור המסופקים על ידי 24 דודי Babcock & Wilcox בלחץ של (1,620 kPa) בסך הכל מלבד וורספייט וברהם, שקיבלו דוודים מתוצרת Yarrow.
הטורבינות חולקו לשלושה תאים אטומים למים המסודרים זה לצד זה; הטורבינות בלחץ הנמוך שהניעו את זוג הצירים הפנימיים היו בחדר המכונות המרכזי יחד, בעוד שהטורבינות החיצוניות בלחץ גבוה היו בחדרים משני הצדדים.
הטורבינות דורגו ב-75,000 כוחות סוס (56,000 קילוואט) בעומס יתר ונועדו לתת לאוניות מהירות מרבית של 25 קשר (46 קמ"ש), אף על פי שהם לא הגיעו למהירות הנ"ל.
בשל המלחמה רק ברהאם ניהלה את ניסויי הים שלה במסלול מדוד; באוגוסט 1916 היא הגיעה למהירות מרבית של 23.9 קשר (44.3 קמ"ש) מ-70,788 כוח סוס (52,787 קילוואט) בתפוסה מלאה.
אחסון הדלק הסתכם ב- של מזוט שאיפשר לאוניות להפליג לאורך 5,000 מיילים ימיים (9,300 ק"מ) במהירות שיוט של 12 קשר (22 קמ"ש), שירדה ל-1,600 מיילים ימיים (3,000 ק"מ) במהירות מלאה.
סדרת קווין אליזבת צוידה בשמונה תותחים נטעני מכנס Mk I 15 אינץ' (BL) בארבעה צריחים עם תותחים, בשני זוגות ירי-על לפני ומאחורי המבנה העילי, המסומנים 'A', 'B', 'X', ו-'Y' מלפנים לאחור.
התותחים סופקו בתחילה עם 80 פגזים לכל תותח, אך מאוחר יותר שונו מחסני התחמושת כדי לאפשר עד מאה פגזים לכל תותח.
האוניות נשאו את התותחים בתושבות Mk I שאפשרו הגבהה ל-20 מעלות והנמכה עד 5 מעלות.
משקל התושבות היה 782 טון והם יכלו להסתובב מ-150 עד + 150 מעלות.
לתותחים עצמם היה משקל של 101 טון.
ניתן היה להעמיס אותם בכל זווית, אבל הצוותים בדרך כלל החזירו ל-+5 מעלות, מכיוון שניתן היה לפנות את התותחים מהר יותר בדרך זו.
הם ירו פגזים במשקל במהירות לוע של לטווח של .
קצב האש שלהם שתוכנן היה מטח אחד כל 36 שניות.
התותח אף נשאר תחרותי במלחמת העולם השנייה לאחר שקיבל פגזים משודרגים ותושבות עם הגבהה גדולה יותר, ואה"מ וורספייט רשמה בסופו של דבר פגיעה במהלך קרב קלבריה שעד היום היא אחת מפגיעות התותחים הימיים ארוכי הטווח בהיסטוריה – 24,000 מטר (26,000 יארד).
התותחים יכלו להתרומם ל-20° ולהנמיך ל-5°, אבל כוונות הצריח יכלו להתרומם רק ב-15°, ולמעשה להגביל את הטווח שניתן להשיג אלא אם יורים תחת שליטה של מנהל בקרת האש.
הכוונות היו מצוידות כדי לאפשר לתותחים לירות בטעינה מלאה או 3/4 טעינה.
הסוללה המשנית של הספינות כללה 16 תותחי BL Mk XII.
לתותחים הייתה מהירות לוע של והם ירו פגזים במשקל .
בגובה המקסימלי שלהם של 15 מעלות, היה להם טווח של .
כפי שתוכנן 12 מהם הותקנו בקזמטים על הסיפון העליון, שישה מכל אחד בצד הרחב של כלי השיט באמצע האונייה; ארבעת התותחים הנותרים היו על הסיפון הראשי מאחור לצד צריח ה-Y.
במאמץ לשפר את בעיות ההצפה שהיו בבתי התותחים באוניות מסדרת איירון דיוק בים סוער, התותחים של קווין אליזבת הועברו חזרה מצריח 'A' לצריח 'B', אך זה גרם מעט הבדל בשירות.
התותחים האחוריים היו מועדים יותר להצפות ולמעשה היו חסרי תועלת אפילו בים מתון.
רק קווין אליזבת הושלמה איתם; זוג אחד הוסר והשני הוצב מחדש על המצודה והוגן על ידי מגני תותח במאי 1915. בתי התותחים חופו כדי לשפר את כושר העמידות שלהם בים.
האוניות האחרות שונו באופן דומה במהלך ההתאמות.
לכל תותח סופקו 130 פגזים.
אחסון סופק עבור 30 פגזים לכל תותח שכן מנופי התחמושת היחידים עבורם היו ממוקמים בקצה הקדמי של הסוללה.
קפטן מורגן סינגר, מפקד בית הספר לתותחנים של הצי המלכותי אה"מ אקסלנט, מתח ביקורת על הסדר זה, ואמר כי הוא הוכח כלא יעיל באוניות המערכה פרה-דרדנוט והוא המליץ להשתמש בהנפות מחפרות מכיוון שהן היו הרבה יותר מהירות.
הערותיו נדחו מכיוון שהאדמירליות סברה כי התותחים יהיו בשימוש רק לסירוגין כאשר משחתות ינסו להתקרב לטווח הטורפדו והם רצו לשמור על הפסקה באספקת הקורדיט בין המחסנים לסוללה.
בשירות זה הוביל לכך שצוותי התותח השאירו פגזים נוספים זמינים ליד התותחים למקרה שיהיה צורך בהם.
זה הביא לפיצוץ תחמושת על סיפון מלאיה במהלך קרב יוטלנד שכמעט הביא לאובדן הספינה.
הספינות גם כללו 4 תותחי הצדעה 3 פאונד ().
חימוש הנ"מ שלהם (AA) כלל שני תותחי ירי מהיר (QF) 20 cwt Mk I.
בנוסף, הם היו מצוידים בארבעה צינורות טורפדו שקועים, שניים בכל צד רוחב.
לכל ספינה אונייה בסך הכל 20 טורפדו Mk II או Mk IV.
אוניות סדרת קווין אליזבת הושלמו עם שני מנהלי בקרת אש.
זה שהיה רכוב מעל מגדל הניווט היה מוגן על ידי חיפוי משוריין והיה מצויד במד טווח .
מנהל האש השני היה על תורן החצובה והיה מצויד במד טווח .
היה ניתן לשלוט על החימוש הראשי גם על ידי צריח 'X' ובכל צריח הותקן מד טווח של 15 רגל.
בקצה האחורי של המבנה העילי הותקן מנהל בקרת טורפדו עם מד טווח של 9 רגל.
החימוש המשני נשלט בעיקר על ידי מנהלי בקרת אש שהותקנו בכל צד של פלטפורמת המצפן על התורן הקדמי לאחר שהתחילו להתקין אותם במרץ 1917. מדדי הטווח בצריחים 'B' ו-'X' הוחלפו בדגמי בין השנים 1919 עד 1922.
סיפוני טיסה הותקנו בכל האוניות על גגות צריחי 'B' ו-'X' ב-1918. ביניהן נשאו האוניות שלושה מטוסי קרב ושבעה מטוסי סיור.
הגנת השריון שונתה מסדרת איירון דיוק הקודמת, עם חגורה עבה יותר והגנה תת-מימית משופרת.
קנה המידה של שריון הסיפון היה פחות נדיב, אם כי אופייני לפרקטיקה העכשווית.
אוניה נוספת אושרה בשנת 1914 והיא נקראה אז'נקור (שם שהוחל מאוחר יותר על דרדנוט שהופקעה מטורקיה העות'מאנית).
אף על פי שרוב המקורות וכמה מאמרים רשמיים בכריכת הספינות של הסדרה מתארים אותה כחזרה נוספת על עיצוב קווין אליזבת, היסטוריון אחד – ניקולס למברט – הציע שאז'נקור נבנתה על קווים של סיירת מערכה.
עיצוב זה שמר על חימוש קווין אליזבת, אך החליף שריון דק יותר עד במקום , למשל כדי להשיג מהירות מרבית של 28 קשרים (52 קמ"ש).
בכל מקרה, אז'נקור בוטלה בפרוץ המלחמה ב-1914. הביטול, שהוצע על ידי צ'רצ'יל בתזכירים מ-1 ו-14 ביוני 1914, נועד להפחית כ-900,000 ליש"ט מההערכות הצי של אותה שנה, שנתקלו בהתנגדות של חברים מובילים במפלגה הליברלית השלטת.
הוצע לבנות סוג חדש של סיירת טורפדו צוללת למחצה, סדרת פוליפמוס, במקום אז'נקור, וצוללות במקום אוניית מערכה מתוכננת אחרת, אה"מ רזיסטנס, ובמקום כל המשחתות המתוכננות של אותה שנה מלבד שתיים או שלוש.
במלחמת העולם הראשונה, קווין אליזבת נותקה מהשייטת והשתתפה במערכת הדרדנלים, אך החמיצה את קרב יוטלנד בזמן שהיא עברה תחזוקה כללית.
בקרב יוטלנד, ארבע מהאוניות יצרו את שייטת אוניות המערכה החמישית של אדמירל יו אוון-תומאס, ובהתנגשות עם קבוצת הסיור הראשונה הגרמנית בפיקודו של אדמירל פרנץ פון היפר הם "ירו במהירות ובדיוק יוצאי דופן" (על פי האדמירל ריינהרד שר, מפקד צי הים הפתוח), ופגעו בליצו וזיידליץ ועוד מספר ספינות מלחמה גרמניות.
אוניות מערכה אלו הצליחו לירות על סיירות מערכה גרמניות בטווח של 19,000 יארד (17,400 מ'), שהיה מעבר לטווח המרבי של התותחים של הגרמנים.
שלוש מאוניות הסדרה נפגעו מאוניות מערכה גרמניות במהלך הקרב, ובכל זאת כולן חזרו הביתה.
וורספייט הייתה הפגועה ביותר, כשההגה שלה נתקע והיא ספגה חמש עשרה פגיעות, והיא כמעט וטבעה.
בין המלחמות זכו הספינות לשדרוגים ניכרים, לרבות מכונות חדשות, דוודי צינורות קטנים, שדרוגי שריון סיפון, שריון חגורת טורפדו, גופי ארובות, חימוש משני חדש ונשק נ"מ, ושיפורים רבים בהנחת תותחים ואלקטרוניקה.
קווין אליזבת, וליאנט ו-וורספייט היו המודרניות ביותר, כאשר שלושתן קיבלו את המבנה העילי החדש "אחוזות המלכה אן" עבור הגשר, בעוד עשרים תותחים דו-תכליתיים 4.5 אינץ' ב-10 תושבות צריח החליפו את החימוש המשני בקוטר 6 אינץ' על קווין אליזבת ווליאנט.
וורספייט שמרה על תותחי ה-6 אינץ' המשניים שלה, שהופחתו כעת לארבעה בלבד לכל סוללה.
עד מלחמת העולם השנייה, הסדרה הראתה את גיל האוניות.
ברהם ומלאיה, הפחות מודרניות בסדרה, היו בעמדת נחיתות בהשוואה לספינות קרב מודרניות.
למרות זאת, מנעה מלאיה התקפה על שיירה טרנס-אטלנטית על ידי סיירות המערכה הגרמניות המודרניות שרנהורסט וגנייזנאו בנוכחותה.
קווין אליזבת, וורספייט ו-וליאנט, המודרניות יותר בסדרה, הצליחו טוב יותר.
עם ציוד בקרת האש המודרני שלה, וורספייט השיגה פגיעה בספינת קרב איטלקית במהלך קרב קלבריה בטווח של יותר מ-26,000 יארד, אחת מפגיעות הארטילריה הימית לטווח הארוך ביותר בהיסטוריה.
הטרפדות המודרניות גברו על ההגנה של חגורת הטורפדו שלהן: בנובמבר 1941 טורפדה ברהאם על ידי צוללת וטבעה תוך חמש דקות, עם אובדן של למעלה מ-800 מאנשי הצוות שלה, כשמחסני התחמושת שלה התפוצצו.
וורספייט שרדה פגיעה ישירה ושתי כמעט החטאות של פצצות גולשות גרמניות, בעוד קווין אליזבת ו-וליאנט תוקנו והוחזרו לשירות לאחר שניזוקו קשות ממוקשי צלעות שהוצבו על ידי לוחמי צפרדע איטלקים במהלך פשיטה על נמל אלכסנדריה ב-1941.
קווין אליזבת השתתפה במערכת הדרדנלים של 1915 בהפגזת מבצרים, אך החמיצה את קרב יוטלנד ב-1916. היא הפכה לספינת הדגל של אדמירל דייוויד ביטי ב-1917 לאחר שקיבל את הפיקוד על ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול").
במלחמת העולם השנייה היא מוקשה על ידי אנשי צפרדע איטלקים וניזוקה קשות, אך לא שקעה במים הרדודים של נמל אלכסנדריה בשנת 1941. לאחר מכן היא תוקנה, ושירתה ב עד 1945.
לוורספייט נגרם נזק חמור בקרב יוטלנד, והיא נפגעה מלפחות 15 פגזים כבדים.
היא איבדה 14 אנשי צוות, ובנוסף 32 פצועים, וירתה בסך הכל 259 פגזים.
במלחמת העולם השנייה היא השתתפה בקרבות רבים, כולל נרוויק, כף מטפן, כרתים וסלרנו, שם נפגעה מפצצה גולשת.
היא מעולם לא תוקנה במלואה, והפכה לספינת הפגזות חוף, שחיפתה על הנחיתה בנורמנדי, פעולות נוספות בחלקים אחרים של צרפת וטיהור האי וולכרן.
היא מחזיקה בתוארי הקרב הרבים ביותר עבור ספינה בודדת בהיסטוריה של הצי המלכותי, עם 15 תארים.
וליאנט לא ספגה פגיעות ביוטלנד אבל אחד מאנשיה נפצע והיא ירתה 288 פגזים.
במלחמת העולם השנייה היא השתתפה בהתקפה על הצי הצרפתי במרס אל כביר, ומוקשה וניזוקה באלכסנדריה ב-1941. היא תוקנה ושירתה במזרח הרחוק עד 1944. ב-8 באוגוסט 1944 בעודה ברציף הצף בטרינקומאלי, ציילון, היא נפגעה קשות כאשר המזח קרס וכתוצאה מכך התיקונים הופסקו.
ברהאם נקראה על שמו של לורד ברהאם, הלורד הראשון של האדמירליות.
ברהאם ספגה חמש פגיעות בקרב יוטלנד, שגרמו ל-26 הרוגים ו-46 פצועים וירתה 337 פגזים.
במלחמת העולם השנייה, היא לחמה בכף מטפן.
ב-25 בנובמבר 1941 היא נפגעה משלוש טורפדות מהצוללת הגרמנית U-331, בפיקודו של אובר-לויטננט צור זי הנס-דיטריך פון טיזנהאוזן, וירדה למצולות עם 850 מאנשי הצוות שלה.
מלאיה נפגעה שמונה פעמים ביוטלנד, שגרמו ל-63 הרוגים ו-68 פצועים, וירתה 215 פגזים.
במלחמת העולם השנייה, היא ליוותה שיירות וניזוקה מטורפדו מ-U-106 בשנת 1941. לאחר מכן, היא ליוותה מספר שיירות ותמכה בפעולות שונות בעקבות הפלישה לנורמנדי עד שהוצאה משירות ב-1945.
אה"מ אז'נקור הייתה אמורה להיות האונייה השישי בסדרת קווין אליזבת.
היא תוכננה ב-1913, ונועדה להשלמה בסוף 1916, אך בוטלה לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
אין לבלבל אותה עם אה"מ אז'נקור שהוזמנה על ידי ברזיל, נמכרה לאימפריה העות'מאנית בזמן הבנייה, ונתפסה לשימוש על ידי הצי המלכותי לפני תחילת מלחמת העולם הראשונה.
הצעת חוק הסיוע הימי הקנדי משנת 1913 נועדה לספק את הכספים לשלוש אוניות מערכה מודרניות, שככל הנראה היו אמורות להיות חלק מסדרת קווין אליזבת, וכונו אכדיה, קוויבק ואונטריו, ומומנו כמעט באותו אופן כמו מלאיה.
הצעת החוק נתקלה בהתנגדות עזה בפרלמנט, ולא התקבלה.
לא ברור אם האוניות הללו היו משרתות בצי המלכותי (כמתנה מוחלטת כמו מלאיה או סיירת המערכה ניו זילנד), או אם הן היו משרתות בצי המלכותי הקנדי (כמו אאה"מ אוסטרליה, סיירת מערכה מסדרת אינדפטיגבל, ששירתה בצי המלכותי האוסטרלי).
אוניות המערכה מסדרת הלגולנד הייתה הסדרה השנייה של אוניות מערכה דרדנוט שנבנתה עבור הצי הקיסרי הגרמני.
הסדרה, שנבנתה בין השנים 1908 עד 1912, כללה ארבע אוניות: הלגולנד, האונייה המובילה; אולדנבורג; אוסטפריזלנד; ותירינגן.
התכנון היה שיפור משמעותי לעומת האוניות הקודמות מסדרת נסאו; הייתה להם סוללה ראשית גדולה יותר – 30.5 ס"מ (12 אינץ') תותחים ראשיים במקום שהותקנו על האוניות הקודמות – ומערכת הנעה משופרת.
את האוניות מסדרת הלגולנד היה ניתן להבדיל בקלות מהאוניות מסדרת נסאו הקודמת לפי שלוש הארובות שהיו מסודרות יחדיו, בהשוואה לשתי הארובות הגדולות יותר של הסדרה הקודמת.
האוניות שמרו על פריסת הסוללה הראשית המשושה של סדרת נסאו.
האוניות שירתו כיחידה בפלגה I, שייטת אוניות המערכה הראשונה לצד האוניות מסדרת נסאו בפלגה II של השייטת.
הם השתתפו בקרבות במהלך מלחמת העולם הראשונה, כולל קרב יוטלנד בים הצפוני וקרב מפרץ ריגה ב.
כל ארבע האוניות שרדו את המלחמה, אך לא נלקחו כחלק מהצי הגרמני שנכלא בסקפה פלו.
כאשר הוטבעו הספינות הגרמניות בסקפה פלו, ארבע אוניות הסדרה נמסרו כפיצויי מלחמה למדינות ההסכמה המנצחות במקום הספינות הטבועות.
אוסטפריזלנד נלקחה על ידי הצי האמריקני והוצאה כמטרה במהלך הפגנת הכוח האווירי של בילי מיטשל ביולי 1921. הלגולנד ואולדנבורג הוקצו לבריטניה ויפן בהתאמה, ונגרטו ב-1921. תירינגן נמסרה לצרפת ב-1920, ושימשה כספינת מטרה של הצי הצרפתי.
האונייה נגרטה בסופו של דבר בין 1923 ל-1933.
ההסכמה המשולשת בין בריטניה, צרפת ורוסיה נחתמה ב-1907. גרמניה הפכה מבודדת באופן משמעותי – ביבשת, גרמניה הייתה חסומה על ידי צרפת במערב ורוסיה במזרח, ובריטניה, עם הצי החזק שלה, הייתה מסוגלת לחסום את הגישה הגרמנית לנתיבי השיט העולמיים.
אדמירל אלפרד פון טירפיץ הגיב להתפתחות זו בבקשה לקבל אוניות ראשה חדשות וחזקות יותר.
מחשבותיו בעניין היו, "המטרה שהייתי צריך לשמור עליהן...
מסיבות טכניות וארגון כמו גם מסיבות של כספים פוליטיים הייתי חייב לבנות בצורה יציבה ככל האפשר." ערעורו הגיע בצורה של הצעת התיקון השני לחוק הימי, שהתקבל ב-27 במרץ 1908.
עבור הסדרה השנייה של דרדנוטים גרמניות, היה ויכוח רב לגבי השינויים שיבוצעו מהתכנון הראשון.
במאי 1906, קיבל ידיעה שהבריטים בונים אוניות מערכה מצוידות בתותחי .
כתוצאה מכך, מחלקת הצי הכללית דגלה בהגדלת קליבר הסוללה הראשית מ- עד 30.5 ס"מ (12 אינץ').
טירפיץ לא שש להסכים לשינוי זה, מכיוון שביקש להימנע מהסלמה של מרוץ החימוש עם בריטניה.
ההיסוס של טירפיץ בהגברת החימוש של האוניות החדשות אבדה כאשר נודע בתחילת 1907 שצי ארצות הברית בונה אוניות מערכה עם תותחי 30.5 ס"מ.
במרץ 1907 ציווה טירפיץ למחלקת הבנייה להכין תכנון עם תותחי 30.5 ס"מ וחגורת שריון בעובי .
נותרה מחלוקת מסוימת על סידור הסוללה הראשית.
שתי אוניות המערכה מסדרת מינאס ז'ראייס שנבנו עבור ברזיל הרכיבו את אותו מספר של תותחים, אך בסידור יעיל יותר.
זוגות צריחים ירי-על הוצבו בשני קצות האונייה, עם שני צריחי כנפיים באמצע הספינה.
טירפיץ העדיף לאמץ הסדר זה עבור סדרת הלגולנד, אבל מחלקת הבנייה חשה כי שני צריחים ירי-על יכולים להיות מושבתים בקלות על ידי פגיעה אחת.
כתוצאה מכך, הסידור המשושה של סדרת נסאו הקודמת נשמר.
חוק הצי קבע כי תוחלת החיים של אוניות מלחמה גדולות אמורה להצטמצם מ-25 שנים עד 20 שנים; זה נעשה במאמץ לאלץ את הרייכסטאג להקצות כספים לספינות נוספות.
ההפחתה חייבה את החלפת ספינות הגנת החוף של סדרות זיגפריד ואולדנבורג וכן את אוניות המערכה מסדרת ברנדנבורג.
אוניות המערכה שטירפיץ לא הצליח לאבטח בתיקון הראשון לחוק הימי משנת 1906 אושרו כעת על ידי הרייכסטאג.
חוק הצי גם הגדיל את תקציב הצי במיליארד מארק נוספים.
לאחר שארבע אוניות המערכה מסדרת זקסן הוחלפו בארבע אוניות המערכה מסדרת נסאו, שלוש אוניות המערכה מסדרת זיגפריד – זיגפריד, בייוולף, פריתיוף – והספינה הייחודית להגנה על החוף אולדנבורג היו בתכנון להיות מוחלפים.
אוניות הסדרה הלגולנד – הלגולנד, אוסטפריזלנד, תירינגן, ואולדנבורג – הוזמנו תחת השמות הזמניים ארזאץ זיגפריד, ארזאץ אולדנבורג, ארזאץ בייוולף, וארזאץ פריתיוף, בהתאמה.
אוניות הסדרה היו ארוכות יותר מקודמותיהן והיו באורך כולל של , רוחב של ובתפוסה מלאה שוקע של .
האוניות היו כבדות משמעותית מאוניות הסדרה נסאו.
הֶדְחֶק אוניות הסדרה היה בתפוסה סטנדרטית, ו- בתפוסה מלאה, כמעט יותר מהאוניות הקודמות.
האוניות כללו 17 תאים אטומים למים ותחתית כפולה ל-86% מאורך גוף הספינה.
לסדרה היו מאפייני טיפול משופרים מאוד בהשוואה לסדרת נסאו הקודמת.
אוניות הסדרה הלגולנד היו אוניות ים טובות בהרבה ולא סבלו מהסבסוב החמור של אוניות הסדרה נסאו.
הספינות הגיבו להגה, והיה להן רדיוס סיבוב הדוק, ואיבדו רק מהירות מינימלית במהלך הגאות.
הספינות איבדו עד 54% מהמהירות שלהן בהגה קשה, ונטו עד 7°.
לשם השוואה, בסדרת נסאו המוקדמת יותר, האוניות איבדו עד 70% מהירות ונטו עד 12° כשההגה היה קשה.
אוניות הסדרה שמרו על מנועי קיטור ישנים תלת-דרגתיים ולא על טורבינות הקיטור החדשות בשימוש בצי המלכותי הבריטי.
החלטה זו התבססה אך ורק על עלות: באותה עת, פארסונס החזיק במונופול על טורבינות קיטור ודרש עמלת תמלוגים של מיליון גולדמרק עבור כל מנוע טורבינה.
המנועים התלת-דרגתיים היו בעלי ארבעה צילינדרים, כל אחד בחדר מכונות נפרד, והניעו 3 מדחפים.
כל מדחף בעל ארבעה להבים וקוטר .
המנועים הונעו על ידי 15 דוודים מסוג מארין עם שני תאי בעירה כל אחד, בסך הכל 30 תאי בעירה.
הספינות נשאו של פחם, ולאחר מכן שונו לשאת עוד של נפט שאמור היה להיות מותז על הפחם כדי להגביר את קצב השריפה שלו.
בקיבולת דלק מלאה, הספינות יכלו להפליג לטווח 5,500 מיילים ימיים (10,200 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
הכוח החשמלי של הספינות סופק על ידי שמונה טורבו-גנרטורים שייצרו 2,000 קילוואט (225 V).
כמו הסדרה נסאו שקדמה לה, אוניות הסדרה הלגולנד נשאו את החימוש העיקרי שלהן בתצורה משושה יוצאת דופן.
12 תותחי SK L/50 בקוטר 30.5 ס"מ הוצבו בתושבות Drh LC/1908 עם תא מטען ארוך, גרסה משופרת של תושבות LC/1907 ו-LC/1906 הקודמות ששימשו בסדרת נסאו.
התותחים היו מסודרים בזוגות בשישה צריחי תותחים תאומים, עם צריח אחד מלפנים ומאחור, ושניים בכל צד של האונייה.
בתחילה ניתן היה להנמיך את התותחים ל-8° ולהגביה ל-13.5°, אם כי הצריחים שונו מאוחר יותר כדי לאפשר הנמכה של 5.5° והגבהה של 16°.
לתותחים היו בסך הכל 1,020 פגזים עבור 85 פגזים לכל תותח.
החימוש המשני של הספינות היה מורכב מ-14 תותחי 15 ס"מ (5.9 אינץ') SK L/45, שהיו מורכבים בקזמטים.
התותחים ירו פגזים במשקל 45.3 קילוגרם (100 פאונד) במהירות לוע של 840 מטר לשנייה (2,800 רגל/שנייה).
לאחר 1914 הוסרו שני תותחים בקוטר 8.8 ס"מ והוחלפו בשני תותחי נ"מ בקוטר 8.8 ס"מ, ובין השנים 1916 ו-1917 הוסרו 12 תותחי הקזמטים הנותרים בקוטר 8.8 ס"מ.
תותחי נ"מ אלו ירו פגז קל מעט יותר במשקל 9.6 קילוגרם (21 פאונד) במהירות של 770 מטר/שנייה (2,500 רגל/שנייה).
האוניות של סדרת הלגולנד היו חמושים בנוסף בשישה צינורות טורפדו שקועים בקוטר 50 ס"מ (20 אינץ').
צינור אחד הורכב בחרטום, אחר בירכתיים, ושניים בכל צד רחב, בשני קצוות מחיצת הטורפדו.
אוניות הסדרה היו מוגנות בשריון מוצק של קרופ, כמעט באותו מתווה כמו אוניות הסדרה הקודמת נסאו.
ההבדלים העיקריים היחידים היו הרחבות קלות בהגנה על השריון עבור הסוללות הראשיות והמשניות, וגג עבה הרבה יותר עבור מגדל הניווט הקדמי.
לספינות הייתה חגורת שריון בעובי בנקודות החזקות ביותר שלה, שם היא הגנה על הנקודות החיוניות באונייה, והיא הצטמצמה עד באזורים פחות קריטיים, כגון החרטום והירכתיים.
מאחורי החגורה הראשית הייתה מחיצת טורפדו בעובי .
סיפוני הספינות היו משוריינים, בעובי עבה.
למגדל הניווט הקדמי על כל כלי שיט היה גג בעובי , ודפנות בעובי .
מגדל הניווט האחורי לא היה משוריין כל כך בכבדות, עם גג בעובי בלבד ו- בצדדים.
לצריחי הסוללה הראשיים היו גגות בעובי , ודפנות בעובי 30 ס"מ.
לסוללה המשנית בקזמטים היה שריון בעובי , ומגני תותחים בעובי 8 ס"מ.
על האוניות הותקנו גם רשתות נגד טורפדו, אך אלה הוסרו לאחר 1916.
ארבע אוניות מהסדרה הוזמנו, תחת השמות הזמניים ארזאץ זיגפריד (הלגולנד), ארזאץ אולדנבורג (אוסטפריזלנד), ארזאץ בייוולף (תירינגן), וארזאץ פריתיוף (אולדנבורג), כמחליפות לשלוש מספינות הגנת החופים מסדרת זיגפריד, וספינת הגנת החופים הייחודית SMS אולדנבורג.
SMS הלגולנד נבנתה ב-Howaldtswerke, קיל.
השדרית שלה הונחה ב-11 בנובמבר 1908, היא הושקה ב-25 בספטמבר 1909, והיא נכנסה לשירות כמעט שנתיים לאחר מכן ב-23 באוגוסט 1911. SMS אוסטפריזלנד נבנתה ב-Kaiserliche Werft Wilhelmshaven.
היא הונחה ב-19 באוקטובר 1908, הושקה חמישה ימים אחרי אחותה הלגולנד, ב-30 בספטמבר 1909, ונכנסה לשירות ב-1 באוגוסט 1911. SMS תירינגן נבנתה על ידי AG Weser בברמן.
היא הונחה ב-2 בנובמבר 1908, הושקה ב-27 בנובמבר 1909, ונכנסה לשירות ב-1 ביולי 1911. SMS אולדנבורג, האונייה האחרונה בסדרה, נבנתה על ידי Schichau-Werke בדנציג; היא הונחה ב-1 במרץ 1909, הושקה ב-30 ביוני 1910, ונכנסה לשירות ב-1 במאי 1912.
אוניות הסדרה הלגולנד פעלו כיחידה בצי הים הפתוח; הם שירתו בפלגה I, שייטת אוניות המערכה הראשונה.
אוניות הסדרה השתתפו במספר מבצעי צי בים הצפוני, כולל הגיחה ב-31 במאי 1916 שהביאה לקרב יוטלנד.
האוניות זכו גם לשירות מוגבל בים הבלטי, בעיקר במהלך קרב מפרץ ריגה באוגוסט 1915.
פשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי
המבצע הגדול הראשון של המלחמה שבו אוניות הסדרה השתתפו ב ב-15–16 בדצמבר 1914. הפשיטה נערכה בעיקר על ידי סיירות המערכה של קבוצת הסיור I.
אוניות הסדרה, יחד עם אוניות הסדרות נסאו, קייזר וקניג, העניקו תמיכה מרוחקת בסיירות המערכה של פרנץ פון היפר.
פרידריך פון אינגנול, מפקד צי הים הפתוח, החליט לתפוס עמדה בערך במרכז הים הצפוני, בערך ב-130 קילומטרים מזרחית לסקרבורו.
הצי המלכותי, שתפס לאחרונה את ספרי הקודים הגרמניים שנתפסו מהסיירת מגדבורג על החוף, היה מודע לכך שמתבצע מבצע, אך לא היה בטוח היכן הגרמנים יתקפו.
לכן, האדמירליות הורתה לשייטת סיירות המערכה הראשונה של דייוויד ביטי, שש אוניות המערכה של שייטת אוניות המערכה השנייה, וכמה סיירות ומשחתות ליירט את שייטת הקרב הגרמנית.
עם זאת, כוח המשימה של ביטי כמעט דהר אל כנגד כל צי הים הפתוח.
בשעה 6:20, מסך המשחתת של ביטי בא במגע עם סירת הטורפדו הגרמנית V155. זה התחיל קרב מבולבל בן שעתיים בין המשחתות הבריטיות למסך הסיירות והמשחתות הגרמניות, לעיתים קרובות מטווח קרוב מאוד.
בזמן המפגש הראשון, אוניות הסדרה הלגולנד היו פחות מ-10 מיילים ימיים (19 ק"מ) מששת הדרדנוטים הבריטיות; זה היה בטווח ירי, אבל בחושך, לא האדמירלים הבריטיים ולא הגרמנים היו מודעים להרכב הציים של יריביהם.
אדמירל אינגנול, שמיאן לא לציית לפקודה של הקייזר לא לסכן את צי הקרב ללא אישורו המפורש, הגיע למסקנה שכוחותיו עומדים כנגד כל הצי הגדול, וכך, 10 דקות לאחר המגע הראשון, הוא הורה לפנות שמאלה במסלול דרום מזרחי.
המשך ההתקפות עיכב את הנסיגה, אך עד 6:42 היא בוצעה.
בערך 40 דקות, שני הציים הפליגו במסלול מקביל.
בשעה 7:20, אינגנול הורה שוב לפנות שמאלה, מה שהעלה את ספינותיו למסלול למים הגרמניים.
רבים בצי הגרמני זעמו על חששנותו של אינגנול, והמוניטין שלו סבל מאוד.
טירפיץ העיר כי "ב-16 בדצמבר היה גורלה של גרמניה בכף ידו של אינגנול.
אני רותח ברגש פנימי בכל פעם שאני חושב על זה." הקפטן של סיירת המערכה מולטקה היה חריף עוד יותר; הוא הצהיר שאינגנול פנה "מפני שהוא פחד מאחת עשרה משחתות בריטיות שניתן היה לחסל בקלות.
תחת ההנהגה הנוכחית לא נשיג דבר."
אוניות הסדרה גם יצאו לפעולה מהנמל כדי לתמוך בסיירות המערכה הגרמניות במהלך קרב שרטון דוגר, אך לא נלחמו בכוחות בריטיים באופן פעיל.
ב-3 באוגוסט 1915, כמה יחידות כבדות של צי הים הפתוח הועברו לאזור הבלטי כדי להשתתף בגיחה מתוכננת למפרץ ריגה.
הכוונה הייתה להשמיד את כוחות הצי הרוסי באזור, כולל הפרה-דרדנוט סלאבה, ולהשתמש בשולת המוקשים דויטשלנד כדי לחסום את הכניסה לאי מון באמצעות מוקשים ימיים.
הכוחות הגרמניים, בפיקודו של ויצה-אדמירל היפר, כללו את ארבע אוניות המערכה מסדרת נסאו וארבע אוניות המערכה מסדרת הלגולנד, סיירות המערכה זיידליץ, מולטקה, ופון דר טאן, ומספר ספינות קטנות יותר.
אולם, ארבע אוניות הסדרה, לא היו מיועדות לקרב בפועל.
במשך המבצע הוצבו האוניות מחוץ למפרץ על מנת למנוע מתגבורת רוסית לשבש את הנחת שדות המוקשים.
שדות המוקשים של הרוסים עצמם היו גדולים מהצפוי, ולכן הפינוי שלהם ארך יותר ממה שתכננו הגרמנים.
עיכוב זה הוחלף בהתנגדות עזה של הצי הרוסי; דויטשלנד בסופו של דבר לא הצליחה להניח את המוקשים שלה.
דיווחים על פעילות הצוללות של בעלות הברית באזור הביאו לנסיגת הכוח הימי הגרמני בבוקר 20 באוגוסט.
אכן, סיירת המערכה טורפדה על ידי הצוללת הבריטית HMS E1 יום קודם לכן, אם כי נגרם נזק קל בלבד.
האוניות השתתפו בקרב הבלתי חד משמעי על יוטלנד ב-31 במאי – 1 ביוני 1916. במשך רוב הקרב, שייטת אוניות המערכה הראשונה היוותה את מרכז מערך הקרב, מאחורי שייטת אוניות המערכה השלישית בפיקודו של קונטר-אדמירל פאול בהנקה, ואחריה אוניות המערכה פרה-דרדנוט הקשישות בשייטת אוניות המערכה השנייה בפיקודו של קונטר-אדמירל פרנץ מאובה.
הלגולנד שימשה כאוניית הדגל של הפלגה, בפיקודו של ויצה-אדמירל ארהרד שמידט.
אוניות הסדרה הלגולנד נכנסו לראשונה לקרב ישיר בשעה 19:20 ביום הראשון של הקרב.
אוסטפריזלנד, הלגולנד, ותירינגן החלו לירות על אה"מ וורספייט, שיחד עם האוניות האחרות מסדרת קווין אליזבת של שייטת אוניות המערכה החמישית, רדפה אחרי כוח סיירות המערכה הגרמני.
למעט אוסטפריזלנד, הירי נמשך רק ארבע דקות, משום שהקו הגרמני היה בתהליך של פנייה למזרח-צפון-מזרח, והספינות איבדו במהירות את אוניות המערכה הבריטיות.
תירינגן והלגולנד ירו רק כ-20 פגזי סוללה ראשיים לפני שהם איבדו את הראייה של המטרה שלהם.
אוסטפריזלנד עם זאת, הצליחה לשמור על קשר חזותי עד השעה 19:45, ואז גם היא הפסיקה לירות.
בשעה 20:15, במהלך הפנייה לאחור השלישית הלגולנד נפגעה על ידי פגז בחלק הקדמי של האונייה.
הפגז קרע חור בגודל בגוף האונייה והמטיר רסיסים בצד התושבת העליונה של תותח 5.9 אינץ'; בערך 80 טונות של מים נכנסו לאונייה.
בסביבות חצות ב-1 ביוני, האוניות מסדרות הלגולנד ונסאו במרכז הקו הגרמני באו במגע עם שייטת המשחתות הרביעית הבריטית.
התפתח קרב לילה כאוטי, במהלכו התנגשה נסאו עם המשחתת הבריטית ספיטפייר.
השייטת הרביעית הפסיקה את הפעולה באופן זמני כדי להתארגן מחדש, אבל בסביבות השעה 01:00, נקלעה מבלי משים לדרדרנוטים הגרמניות בפעם השנייה.
אולדנבורג והלגולנד פתחו באש על שתי המשחתות הבריטיות המובילות, אך פגז בריטי השמיד את פנס החיפוש הקדמי של אולדנבורג.
רסיסי פגזים ירדו על הגשר ופצעו את רב החובל של האונייה, קפטן הפנר, והרג את סגנו, קפיטן-לויטננט רביוס, יחד עם עוד מספר אנשים על הגשר, כולל ההגאי.
אולדנבורג נותרה זמנית ללא איש שינווט את האונייה; היא עמדה בסכנה לנגוח את האונייה לאחוריה או לפניה.
הפנר, למרות פציעותיו, נטל את ההגה והחזיר את הספינה למערך.
קצת אחרי 01:00, תירינגן ונסאו נתקלו בסיירת המשוריינת הבריטית בלאק פרינס.
תירינגן פתחה באש ראשונה והטביעה את בלאק פרינס עם סך של 27 פגזים בעלי קליבר כבד ו-24 פגזים מהסוללה המשנית שלה.
נסאו ואוסטפריזלנד הצטרפו, ואחר כך הצטרפה גם פרידריך דר גרוסה.
בשלב זה, שייטת המשחתות הרביעית הושמדה ברובה כיחידה לוחמת.