tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זעקס מייסעלעכ, קייב: מעלוכע פארלאג, 1939. (שש מעשיות)
די מישפאכע מאשבער, מוסקבה: מעלוכע פארלאג עמעס, 1939. (בית משבר)
העשל אנשעלעס, ניו יורק: לאה קעסמאן ליטעראטור-פאנד ביים איקוף, 1943.
דער זיידע מיטן אייניקל, ניו יורק: ל' קעסמאן ליטעראטור פאנד ביים איקוף, 1943. (הסבא עם הנכד)
קארבאנעס, מוסקבה: אגיז- מעלוכע פארלאג דער עמעס, 1943. (קרבנות)
אינעם אקופירטן פוילן, בואנוס איירס: זשורנאל איקוף, 1945. (בפולין הכבושה)
דערציילונגען און עסייען, ניו יורק: איקוף פארלאג, 1957. (סיפורים ומסות)
ווידערוווקס, מוסקבה: סאוועטסקי פיסאטעל, 1969. (דחיה)
בית משבר, רומן היסטורי, תרגמו לעברית ח.
מעשיות בחרוזים, תרגם שלום לוריא, איורים דוד לוריא, כרמל ירושלים, 2004.
הנזיר והגדייה, סיפורים, שירים, מאמרים, תרגם דב סדן, מבוא מאת חנא שמרוק, מוסד ביאליק, ירושלים, 1963.
פלורה, תרגם אהרון וייסמן, חוה, 1961.
תחת גדר, ומעשה בלץ ועכברה, תרגמו א"ד שפיר ודב סדן, תרמיל, משרד הביטחון, 1969.
מאוצר סיפורי הנסתר, תרגם שלום לוריא, כרמל ירושלים, 2006.
דער פֿרײַנד (נכתב גם פְרַיינְד; יידיש: "הידיד") היה עיתון יומי ביידיש שראה אור באימפריה הרוסית.
העיתון נוסד בשנת 1903 על ידי שאול גינזבורג בסנקט פטרבורג, שבה יצא לאור עד לשנת 1908, אז עבר לוורשה והמשיך להתפרסם בה עד לשנת 1913.
על אף שקדמו לו עיתונים ביידיש, היה "דער פֿרײַנד" הראשון שראה אור באימפריה הרוסית, והיווה תקדים מבחינת היקף קוראיו, וסימן את הדרך לעבר תרבות היידיש התוססת שבין מלחמות העולם.
העיתון עשה את צעדיו הראשונים באווירה ציונית מתונה – עמדה אשר אינה עומדת בקנה אחד עם ההנחה הקונוונציונלית שהיידישיסטים באשר הם נטו חסד לערכי הבונד דווקא.
במהלך מהפכת 1905 והפוגרומים אשר ליוו אותה, הפך העיתון כיוון ואימץ עמדה שמאל-רדיקלית, אשר תמכה במהפכנים הרוסים.
ב-12 בדצמבר 1905 הופסקה הוצאתו ידי השלטונות, אך הוא המשיך לצאת במשך ארבעה חודשים תחת השם "דאָס לעבן", שמו של מדורו הספרותי.
בשנת 1909 עבר העיתון לוורשה.
עם עורכי העיתון נמנה הסופר אלתר קציזנה.
העורך הראשון של המדור הספרותי בעיתון היה העיתונאי ד"ר יוסף לוריא, אשר פרש ממנו כאשר מגמת העיתון הפכה שמאל-רדיקלית.
דער עמעס (נהגה "דֶר אֶמֶס"; "האמת" בהברה אשכנזית ובאורתוגרפיה הסובייטית של היידיש) היה עיתון סובייטי ביידיש שיצא לאור במוסקבה משנת 1918 ועד 1938.
"דער עמעס" הוצא לאור ביוזמת הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, ונוהל בידי הייבסקציה, הזרוע היהודית של המפלגה.
ה"יבסקציה", בהמשך לגישתם של מייסדי 'הבונד' (1897) ואוטונומיסטים יהודים אחרים במזרח אירופה, ראתה ביידיש את לשונם של המוני היהודים (בעוד העברית נתפשה כשפת האליטה הרבנית ומקושרת לדת ולריאקציה), ולכן ביקשה לטפח תרבות פרולטרית-לאומית יהודית ביידיש שתדבוק בתכנים סוציאליסטיים.
כחלק מתהליך זה עודדו השלטונות הוצאת עיתונים ביידיש, בהם "דער עמעס" שיצא במוסקבה, ו"דער שטערן" ("הכוכב") שיצא בחרקוב.
העיתון שימש את המפלגה להפצת תעמולה קומוניסטית בקרב יהודי ברית המועצות, כנגד התנועות האידאולוגיות היריבות, כמו הציונות והבונד.
הוא האשים את "הציונים הבורגנים" בהפצת רעיון הלאומיות היהודית כפעילות שעוררה תגובות אנטישמיות, ובפסילת ה"מנטליות הגלותית" כדי לעודד יהודים להגר מרוסיה לארץ ישראל.
כותבי העיתון פנו לכל מגוון האוכלוסיות היהודיות בברית המועצות בכוונה לחנך ולהפנות אותם לאורח החיים היהודי החדש שאימצו, ולשם כך תקפו את כל מי שעמד בדרכם - מורי עברית, מנהיגים ומוסדות דתיים, והדת היהודית עצמה.
בתקופה שלאחר מלחמת האזרחים הרוסית הקדיש העיתון טור קבוע לתיאור הרעב, האלימות והרדיפות שהיו מנת חלקם של היהודים תושבי העיירות בתחום המושב לשעבר, באשמת כוחות "ריאקציוניים" ו"קונטר-רבולוציוניים", ועודדו אותם לתמוך במפלגה הקומוניסטית כדי לזכות בהגנתה ובסיועה.
העיתון נאבק נגד אנטישמיות בברית המועצות ומחוץ לה, ועם עליית היטלר לשלטון בגרמניה הוקיע שוב ושוב את משטרו הגזעני.
"דער עמעס" השתמש בכתיב היידי הסובייטי המתוקנן החדש וכל המילים שמקורן בעברית אויתו אחרת, ללא אותיות מנצפ"ך סופיות ועוד.
הדבר נעשה הן על מנת להסיר כל זכר לשפה זו, שנחשבה ל"שפה ריאקציונית" מהיותה קשורה לדת ולציונות; והן כדי להקל על דור שלא היה מסוגל לקרוא את המילים העבריות ונזקק לאיות אחיד ותקני עם אותיות אהו"י.
כך למשל נכתבו בעיתון מילים כמו "קלייקוידעש" ("כלי קודש"), "קידעשאשעמ" (קידוש השם), "באל-טפילע ומאגיד" (בעל תפילה ומגיד) ועוד.
הכתיב "עמעס" עצמו הוא גרסה יידישיסטית של הכתיב העברי התקני, "אמת".
עורכו הראשון של "דער עמעס", משנת 1918, היה שמעון דימנשטיין.
ב-1921 עבר תפקיד העורך לידי משה ליטווקוב, שמילא אותו עד שבתקופת הטיהורים הגדולים סר חינו בעיני הממשל.
הוא הודח מהתפקיד באוקטובר 1937, נעצר והוצא להורג שבועות אחדים לאחר מכן.
ב-1938 נסגר העיתון בידי השלטונות.
דעת – לימודי יהדות ורוח הוא אתר אינטרנט עברי שעיקרו טקסטים בתחומי היהדות והרוח שלוקטו ממקורות מודפסים מגוונים.
האתר הוקם בשנת תשנ"ז (1997) בעידודו של הרב יהודה קופרמן, מנהל מכללת ירושלים, ומתתיהו דגן, ראש המנהל לחינוך הדתי במשרד החינוך, ומנוהל מראשיתו בידי פרופסור יהודה איזנברג.
האתר פועל כיום בחסות המכללה האקדמית הרצוג.
בראיון עמו אמר פרופסור איזנברג כי האוריינטציה של האתר היא "חינוכית יהודית ציונית".
האתר מכיל חומרי למידה והוראה בתחומים שונים: תנ"ך, תושב"ע, שבת ומועדים, תולדות עם ישראל, מחשבת ישראל, ספרות, לימודי ארץ ישראל, שמיטה, רפואה והלכה, חינוך, חסידות, לימודי משפחה, משפט עברי, צבא ומלחמה, השואה, ועוד.
האתר כולל מאגרי מידע בהיקף נרחב המכילים ספרים שלמים, טקסט מלא של מאמרים שפורסמו בכ-30 כתבי עת שונים, תמונות ומפות, איורים, צילומים ומצגות.
האתר כולל מדור בשם "אנציקלופדיה יהודית", שבשנת 2006 היו בה כ-7,000 ערכים.
לאנציקלופדיה יש צוות טכני מצומצם וצוות היגוי המורכב מפרופסורים ומומחים בתחומם.
כיתר חלקי האתר, גם האנציקלופדיה מתבססת על מקורות מודפסים, כגון "אוצר ישראל" - שערכים שנלקחו ממנו עברו עריכה, שכתוב ועדכון, ובמידה מועטה גם על ויקיפדיה העברית.
האתר כולל מדור נרחב בשם "בשבילי התנ"ך", הכולל את טקסט המקרא כולו, וטקסט מלא של הפרשנים הקלאסיים ומבחר פרשנים חדשים.
כמו כן כולל המדור קישור לכאלפיים מאמרים בתחומי המקרא, הקלטות של פרקי תנ"ך בטעמים, מדרשי הלכה ואגדה, גליונות העיון של נחמה ליבוביץ, איורים ומפות מקראיות ועוד.
המדור "דפי עבודה" כולל עבודות מורים שהועמדו לרשות הציבור, והוא מכיל בשנת 2024 למעלה מ-7,200 עבודות.
האתר כולל כתב עת לענייני ספרות ואומנות, "מעמקים".
כתב העת פרסם בתחילת פעילותו ב-2006 גיליון בממוצע אחת לשישה שבועות, קצב שירד בהמשך, עד לפרסום הגיליון האחרון, גיליון 58, במרץ 2016 .
כתב עת נוסף, "לימודים - כתב עת וירטואלי לענייני חינוך וחברה" יוצא לאור מ-2011 בקצב של גיליון או שניים בשנה.
עד שנת 2003 האתר קיבל תמיכה כספית ממשרד החינוך.
במשפט העברי, קיים כלל המצריך דעת בעלים בהשבה ותשלומי גזילות וגנבות.
כלל זה, מייחס חשיבות מיוחדת הן לגזילה כאשר היא נעשית בידיעת הבעלים והן להשבה כאשר היא נעשית בידיעת הבעלים.
שיטתו של רב על פי שיטת רש"י היא, שגזילה, כאשר היא נעשית מדעת הבעלים, נחשבת לגזילה חמורה יותר, ולכן גזילה כזו צריך להשיב באופן מושלם יותר, שהיא השבה מדעת הבעלים, ובשעת ההשבה.
לעומת זאת, אם הגזילה נעשית שלא מדעת הבעלים, די בדעת קלושה של הבעלים בכך שהגזילה חזרה אליהם, וזאת על ידי "מנין", כלומר שהבעלים מונים את צאנם ורואים שלא חסר דבר (למרות שאינם יודעים שהייתה כאן השבת גזילה).
יש המסבירים את דברי שיטת רש"י, על פי דברי המהר"ל המסביר את דין ייאוש בכך שבעלותו של האדם נקבעת לפי השימוש והשליטה שהוא עושה בחפץ, ולפי היחס שיש בינו לחפץ, כאשר הוא משמש אותו ובדעתו להשתמש בו.
לפי כך, מסבירים האחרונים כי גזילה כזו, שנעשית מדעת הבעלים, היא גזילה אלימה יותר, שכן בדעת הבעלים נקבעה התודעה שחפציו אינה בשליטתו יותר, ובכך הושלם מעשה הגזילה, שהרי החפץ יצא משליטתו ומתודעתו.
שיטת הרשב"א היא, שסברא היא, שכאשר הגזילה נעשית בפרסום ומדעת הבעלים, עליו להחזיר לידו את הגזילה מדעת הבעלים כדי להוציא את עצמו מידי כל חשד.
לפי שיטת שמואל, אין חילוק בין גזילה לדעת או שאינה כזו, ובשניהם מניין פוטר.
לפי דעת רש"י ייתכן כי שמואל חלוק על רב בחילוק שבין גזילה מושלמת ושאינה מושלמת, או לחלופין לפי דעת הרשב"א - בדין שעליו להוציא את עצמו מידי חשד.
אם כי ניתן לומר שגם שמואל מודה לדין זה, אלא שהוא סובר שמניין המתבצע כאשר ידוע לבעל הבהמה שהיא נגזלה, חשובה כדעת, כי למרות שהוא לא ידע בשעת ההשבה שהייתה כאן השבה, ידוע לו לאחר מכן שהייתה השבה, שהרי הוא רואה שהבהמה שנעלמה נמצאת.
שיטת רבי יוחנן, דומה לזו של רב, אם כי במידה פחותה יותר.
שיטתו של רב חסדא, היא שההפך הוא הנכון; אין כלל דין שגזילה מדעת היא גזילה מושלמת יותר שצריכה השבה מושלמת מדעת, ודווקא בגזילת בהמה שנעשתה שלא מדעת, יש צורך בדעת הבעלים שידעו כי היא הושבה ואיזו היא הבהמה שהושבה.
הראשונים נחלקו בפסק ההלכה, יש שפסקו כרבי יוחנן, שכן ההלכה היא תמיד כרבי יוחנן כאשר הוא חלוק עם רב, ויש שפסקו כרב חסדא, שכן לדעתם בכך שרבא מפרש את דבריו יש הוכחה שהוא פוסק כמותו.
אָסֶרְטִיבִיוּת (לפי האקדמיה ללשון העברית: דַּעְתָּנוּת) היא סגנון תקשורת והתנהגות בין-אישית, במסגרתו אדם מביע את עמדותיו, רגשותיו וצרכיו באופן ברור, ישיר ומכבד – תוך שמירה על זכויותיו האישיות והבעת עמידה על עקרונותיו, אך מבלי לפגוע בזכויות הזולת ומבלי לנהוג בתוקפנות מילולית או פיזית.
הגישה האסרטיבית מהווה אחד משלושת הסגנונות המרכזיים של תקשורת בין-אישית, לצד הסגנון הפסיבי והסגנון התוקפני, והיא נחשבת חיונית לפיתוח מיומנויות תקשורת בריאות, ביטחון עצמי ויחסים בין-אישיים מיטביים.
בין חוקרי הפסיכולוגיה החברתית מקובל לחלק את דפוסי התנהגות לשלושה: אגרסיביות – השימוש בתוקפנות ככלי להשגת מטרות.
פסיביות - ויתור על מטרות או כניעה לדעות, כדי להימנע מעימות.
ההתנהגות האמצעית (שנחשבת להתנהגות הרצויה בעיני החוקרים) היא: אסרטיביות: עמידה על הזכויות ללא שימוש בתוקפנות.
דעתנות היא צורת ביטוי מודעת, עקבית, ברורה, ישירה ומאוזנת, שמטרתה העברת הרעיונות והרגשות של האדם, או הגנה על זכויותיו מבלי לפגוע באחרים, תוך כדי פעולה מתוך מצב פנימי של ביטחון עצמי.
להיות אסרטיבי פירושו לקחת אחריות על החיים ועל הבחירות, ולא להיסחף אחר בחירותיהם של אנשים אחרים.
פירושו לפעול מתוך אמונה שיש שליטה עצמית בחיים ולהימנע מחשיבה המאשימה אחרים או "נסיבות" במה שקורה.
התנהגות אסרטיבית מקדמת שוויון בין בני האדם ומאפשרת ליחיד לפעול למען מיטב רצונותיו, מעודדת הבעת רגשות כנים בנוחות, אך תוך שמירה על הגינות בסיסית ומבלי לפגוע או לשלול את זכויותיהם של האחרים.
לקיחת האחריות מתייחסת לזכות להחליט על הקריירה, היחסים ואורח החיים.
המשמעות היא לסמוך על כושר השיפוט העצמי יחד עם בקשת עזרה והנהגה מאחרים.
בתוך כך נכלל מימוש זכויות האזרח, כחבר בקהילה, כלקוח, כעובד, כמשתתף בדיונים.
עמידה על הזכויות כוללת גם את היכולת להביע דעות, עמדות, תמיכה והתנגדות; להגיב לביקורת, זלזול או כעס; להגיב על הפרת זכויות; לסרב; להציב גבולות זמן ואנרגיה.
שמירה על הגינות בסיסית משמעותה להגיע למלוא הפוטנציאל האישי מבלי להביע ביקורת בלתי הוגנת כלפי אחרים, וללא נקיטת התנהגות פוגענית, כינויים מעליבים ומניפולציות.
התנהגות אסרטיבית היא הצהרה חיובית כלפי עצמנו וגם הערכה כלפי אחרים.
דפוס ההתנהגות האסרטיבי הוא דפוס נרכש של תהליכי חשיבה, תהליך רכישה שמתחיל החל מגיל הינקות ונמשך במהלך כל חייו של האדם, לכן הוא גם ניתן לשיפור מתמיד.
המקור ההיסטורי של למידת הדעתנות הוא בפסיכולוגיה התנהגותית: עבודתם של פבלוב, סלטר וולפה.
האחרון, ג'וזף וולפה, היה החוקר הראשון בתחום זה אשר השתמש במונח "אסרטיביות" (וולפה 1958).
במסגרת מחקרו הוא מצא שאדם אינו יכול לחוות ברגע אחד שני מצבים רגשיים מנוגדים – אדם אינו יכול להיות רגוע ומתוח בעת אחת.
וולפה הראה שהתנהגות אסרטיבית במצבים של חרדה עיכבה את החרדה והובילה לכך שהיה קל יותר למטופל להתנהג בצורה אסרטיבית במצבים אלה.
נמצא ששיטה זו יעילה יותר מהניסיון לא להיות חרד, מכיוון שקל יותר להיות משהו מאשר לנסות לא להיות משהו.
בהמשך, ההבנה על הגישה האסרטיבית פותחה על ידי אלברטי, אמונס, לזרוס ופנסטר-היים.
התפתחות זו כללה התבוננות, בידוד, ניתוח וסיווג של התנהגות אסרטיבית.
התפתחויות אלו באו לידי ביטוי באיתור והערכה של טכניקות יעילות להוראת התנהגויות אלו.
התנהגות אסרטיבית זהו תהליך נרכש שכל אדם יכול ללמוד, לסגל לעצמו ולפעול על פיו כדי להפיק מחייו את המיטב וכדי להעשיר את יחסיו עם הסובבים איתו.
אומנם יש דפוסי חשיבה והתנהגויות שהאדם מסגל בגיל צעיר, אפילו תכונות מולדות מסוימות, שמעודדות להתנהגות אסרטיבית באופן טבעי יותר, אך עדיין עיקרה של התנהגות זו היא נרכשת וכל אחד יכול לאמצה.
כפועל יוצא לתפיסה זו, הדעתנות הפכה לנושא חם בתהליכי ההכשרה השונים, קורסים רבים נפתחו בנושא לקהל הרחב ולטיפולים ייחודיים, ספרים רבים נכתבו ותהליכי הוראה בנושא מיושמים באוכלוסיות בני הנוער בעיקר בחוגים.
השיח האסרטיבי מאופיין בשיח ענייני, חד וברור מצד אחד, אך עם זאת קשוב לאחר, מנומס ומתחשב מהצד השני.
מכיוון שהשיח מאופיין בקשב לא פחות מאשר בדיבור, רבים הם השבילים שניתן בהם ללכת על מנת לפתור את הבעיה.
דפוס ההתנהגות האסרטיבי דוגל בביטוי רצונותיו של האדם בצורה מכבדת, הוגנת וישרה.
דגשים חשובים בדעתנות הם להתבטא בצורה עניינית והגיונית, קצרה וברורה.
דגשים חשובים נוספים בהתנהגות האסרטיבית הם שאילת שאלות מתוך כבוד לדעת האחר ושיח חיובי ומנומס כלפי אנשים, גם אם התנהגותם שלילית.
משפטי חשיבה המאפיינים את האדם האסרטיבי:
ככל שאני מתאמץ יותר, אני מצליח יותר.
חיוכים אינם עולים לי תוספת תשלום.
הבעיה שלך היא הבעיה שלנו, ננסה לפתור אותה ביחד.
כאשר משהו נכשל, ננסה בדרך אחרת.
שפת גוף המאפיינת את האדם האסרטיבי: זוקף את ראשו, בעל יציבה טובה, מבחין במה שהולך מסביבו, נראה ערני ונמרץ.
אפשר להיטיב להבין את שבילי הדעתנות גם דרך הבנה ממה יש להימנע.
חוסר דעתנות היא תוצאה של אימוץ דפוסי חשיבה שגויים, כמו "אני עלול לפגוע במישהו לכן לא מגיע לי", "אני אהיה דחוי אם אסרב" או לחלופין "מי הוא בכלל?
כיוון שכך, דרך טובה לשפר זאת היא קודם כל לזהות את דפוס החשיבה שתוקע.
דעת - כתב עת לפילוסופיה יהודית וקבלה הוא כתב עת בהוצאת המחלקה למחשבת ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
כתב העת מוקדש למחקרים בתחום הפילוסופיה היהודית והקבלה.
אלה נידונים מנקודות מבט שונות: פילוסופית, תאולוגית, תולדות הרעיונות, היסטורית, ביוגרפית, ביבליוגרפית, מחקר השוואתי וכיוצא באלה.
עורכו הראשון של דעת היה עמנואל לוינס, אותו החליף נחום אריאלי, ובמשך שנים רבות ערך את כתב העת פרופ' משה חלמיש.
החל משנת 2016 עורכי דעת הם: דב שוורץ, אבי אלקיים וחנוך בן-פזי.
כתב העת יוצא פעמיים בשנה.
נכון ל-2015 יצאו 80 חוברות, חלקן חוברות כפולות או משולשות.
ב-2015 נוסף כתב העת למאגר כתבי העת JSTOR.
בעבר נמנו עם חברי המערכת, בנוסף למשה חלמיש, הפרופסורים אפרים מאיר, דב שוורץ וחנה כשר.
חברי המועצה המורחבת של כתב העת היו משה אידל, יעקב בלידשטיין, יוסף דן, שלום רוזנברג ואליעזר שביד.
דער מאָרגען זשורנאַל (קרי: "דֶר מוֹרגֶן ז'וּרנל", יידיש: עיתון הבוקר; באנגלית כונה Jewish Morning Journal) היה עיתון אורתודוקסי-ציוני אמריקאי, היומון הראשון ביידיש שזכה להצלחה רבה בארצות הברית.
נוסד בניו יורק ב-2 ביולי 1901 תחת השם "דער יודישער מארגען זשורנאל", על ידי המו"ל יעקב ספירשטיין, שהיה גם עורכו הראשי.
צוות הכותבים שלו כלל את יחזקאל צ'ארלס וורטסמן, יעקב מגידוב, חיים מאליץ, אברהם מיכל שַרקַנסקי, גרשון ג'ייקובסון, משה זייפרט, י.
על אף שהעיתון נקט בקו דתי, הוא היה החילוני ביותר מבין העיתונים ביידיש באמריקה, וכן היה חסיד נלהב של האמריקניזציה למהגרים מרוסיה, שהיוו את רוב קוראיו.
בשנת 1928 קוצר שמו ל"מארגען זשורנאל" לאחר שהתאחד עם ה"טאגבלאט".
בשנות ה-50 התמזג העיתון עם "דער טאָג" (שיצא לאור גם בשבת.
מאז המיזוג נקרא העיתון המאוחד גם בשם 'דער טאג מארגען זשורנאל') והמשיך לצאת לאור עד לסגירתו בשנת 1971 בשל ירידה בקהל הקוראים.
בימי שבת הופיע רק הלוגו של "דער טאג" בעמוד הראשי.
העיתון היה היומון היידי האורתודוקסי היחיד במשך תקופה ארוכה, ונחשב ל"ניו יורק טיימס של האוכלוסייה היהודית באיסט סייד".
דער מאָמענט (דֶר מוֹמֶנְט; יידיש: 'הרגע') היה יומון יידי שהופיע בוורשה מ-5 בנובמבר 1910 עד 22 בספטמבר 1939. מייסדי העיתון היו נח פּרילוּצקי ואביו צבי פרילוצקי, שהיה עורכו הראשי.
הרעיון להוציא עיתון יהודי חדש יצא אל הפועל ב-1910, כשקיבל נח פרילוצקי מהממשלה הרוסית רישיון להוציא בוורשה יומון נוסף ביידיש, ועם פרישותיהם של הלל צייטלין ושל צבי פרילוצקי מהעיתונים "היינט" ו"אונזער לעבען", בהתאמה.
העורך הראשי של העיתון היה צבי פרילוצקי, ולצדו בנו נח, הלל צייטלין, דוד דרוק וא.
אַלמי (אליהו חיים שעפס) הצעיר, שהיה מזכיר המערכת הראשון עד הגירתו לארצות הברית ב-1913. בין המייסדים היה גם הפדגוג מגנוס קרינסקי.
שמו של העיתון "דער מאָמענט" היה במקור שמו של מדורו הפוליטי היומי של צבי פרילוצקי ב"אונזער לעבען".
ביומון כתבו עוד מספר סופרים ועיתונאים מובילים, בהם מרדכי ספקטור, ב.
יאושזון (משה יוּסטמן) וההומוריסטן "דער טונקלער" (יוסף טונקל), והוא התמודד בהצלחה עם מתחרהו העיקרי, היומון הוורשאי "הַיְינְט", שנוסד שנים אחדות לפניו.
בשנותיו הראשונות הצליח העיתון לשמור על קו א-פוליטי, אך עם הפיכתו של הלל צייטלין לפובליציסט הבולט בעיתון נקט העיתון קו ציוני ונוגד התבוללות.
בשנתיים הראשונות כתב בו באופן קבוע שלום עליכם.
בשנת 1916 הפך העיתון לשופרה הרשמי של המפלגה הלאומית היהודית ("ייִדישע פֿאָלקספּאַרטײ"), שנח פרילוצקי היה ממייסדיה וראשיה.
ב-1933 החל זאב ז'בוטינסקי לפרסם מאמרים בעיתון, והחל מ-1935 הפך העיתון לביטאונה של התנועה הרוויזיוניסטית.
בימי החול כלל העיתון בראשיתו 4 עד 8 עמודים.
בין שתי מלחמות העולם גדל העיתון לכדי 10 עמודים, ובערבי השבת וחגים מספר העמודים הכפיל את עצמו.
עד סוף שנות העשרים היה עיתון פופולרי מאוד, אך בתחילת שנות השלושים, בעקבות משבר כלכלי (על רקע השפל העולמי) וניהול כושל, נקלע העיתון לקשיים.
העיתון לא הצליח להתאושש מן המשבר לגמרי, אך בכל זאת המשיך להתקיים.
העיתון נסגר לאחר שבניין המערכת נשרף בעקבות פגיעת פגז גרמני בבניין ב-22 בספטמבר 1939, עם הפלישה הגרמנית לפולין.
דער יוּד (נהגה: "דֶר יִיד"; יידיש: 'היהודי') היה שבועון ציוני ביידיש שהופיע בפולין הרוסית בין ינואר 1899 לדצמבר 1902.
העיתון נערך בוורשה, אבל הודפס בקרקוב (שתחת שלטון אוסטריה) כדי לעקוף את הצנזורה הרוסית.
העיתון יצא לאור על ידי חברת אחיאסף, ונערך על ידי יהושע חנא רבניצקי ויוסף לוריא.
הוא כלל בדרך כלל 16 עמודים, ודיווח על ידיעות מתחום המושב.
בעיתון פורסמו חיבוריהם של סופרים מפורסמים כגון שלום עליכם, מנדלה מוכר ספרים ומרק ורשבסקי.
חיים נחמן ביאליק פרסם שיר ביידיש בעיתון.
בשנת 1953 החל לצאת בניו יורק עיתון יידי בעל שם דומה, "דער איד"; בניגוד ל"דער יוד" הציוני, זהו עיתון חרדי מבית חסידות סאטמר.
דעת תבונות הוא ספרו של רבי משה חיים לוצאטו הרמח"ל, העוסק במחשבה והגות יהודית ומבוסס על תורת הקבלה.
הוא כתוב בצורת ויכוח בין השכל והנשמה.
מבאר מושגים ביהדות בצורה עמוקה, וכמו כן את ההבדלים בין התקופות השונות בהיסטוריה ותקופות בעתיד מנקודת מבט דתית.
הספר נחשב מספרי היסוד של הרמח"ל.
כרוב ספרי הרמח"ל עוסק ספר זה בחכמת הקבלה.
בשונה מספריו האחרים, בספר זה הסתיר רבי משה את חוכמת הקבלה וכמעט ולא השתמש במושגים קבליים.
(הרעיונות הכתובים בספר זה מובאים בספרו האחר "ספר הכללים" בצורה קבלית ואף לא כדו־שיח).
יש המשערים שמפני כך התקבל והתפרסם ספרו זה יותר משאר ספריו.
הרב חיים פרידלנדר הוציא מהדורה מוערת של הספר, והפנה בעניינים רבים להקבלות בספר הכללים.
הספר בנוי בצורה של ויכוח בין שתי ישויות המשוחחות כביכול ביניהן, כאשר האחת היא "השכל" והשנייה, "הנשמה".
צורת כתיבה זו הייתה נפוצה בתקופת חיבור הספר.
השכל הוא המסביר ואילו הנשמה היא השואלת.
הספר מתחיל בשאלות ששואלת הנשמה וככל שהספר מתקדם, שאלות אלה מתבררות.
מושגים מרכזיים בספר הם "הנהגת הייחוד" ו"הנהגת המשפט" שחידש הרמח"ל.
בספר מבואר שהנהגת המשפט היא ההנהגה שעל פיה הקב"ה מתנהג עם הברואים לפי מעשיהם.
אם מעשיהם טובים, ינהג עימם בטוב.
הנהגת הייחוד לעומת זאת היא התייחסות הבורא לברואים ולבריאה ללא קשר למעשי בני האדם, וכל תפקידה הוא להביא בצורה נסתרת ומשולבת בהנהגת המשפט, את העולם לשלמותו המתוכננת מראש, גם ללא מעשים טובים.
כמו כן, מוסבר בספר עניין זמני העולם לפי התקופות השונות, למשל הזמן שטרם חטא אדם הראשון, הזמן שאחר החטא, הזמן שעד מתן תורה, הזמן ממתן תורה, ובכלל, זמני ה"הארת פנים" לעומת זמני ה"הסתר פנים".
במקומות מסוימים בספר עוסק הרמח"ל בקיצור גם בזמנים שאחר ששת אלפי השנה בהם העולם קיים על פי המסורת היהודית, ומסביר עד האלף העשירי, שבו אין לנו השגה, ונקרא, בהשאלה מ"מעשר בהמה" – עשירי קודש.
דַּף (בפרסית: دف) הוא תוף מסורתי שנפוץ באיראן ובאזורים אחרים עם השפעה פרסית, בעל מבנה עגול ושטוח.
נהוג לנגן בו מוזיקה פופולרית ואתנית מסורתית.
הדף עשוי גליל עץ צר עליו מתוח עור עז.
ניתן למצוא את הדף גם עם סלילי ברזל בחלקו הפנימי של גליל העץ, כך שנוצר צליל נוסף בעת הנגינה.
את הדף אוחזים בשתי הידיים ומתופפים עליו בעדינות.
הראיות הראשונות לקיומו של הדף נמצאו באזור איראן של ימינו, ובעגה האיראנית העתיקה ביטאו את שמו "דפּ" (Dap).
פואמות פרסיות רבות נכתבו לנגינה בכלי זה.
בפרס נחשב לתוף ייחודי, וניגנו בו בחגיגות מיוחדות.
בדומה לכך, בפקיסטן שמרו את צלילו לחגיגות נישואין בלבד.
באזורים רבים, ביניהם ארמניה, כורדיסטן, טורקיה, פקיסטן, אפגניסטן מרכז רוסיה, נחשב הדף לכלי מסורתי.
דעת כהן הוא ספר שאלות ותשובות בנושאי חלק יורה דעה של השו"ע מאת הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב הראשי לארץ ישראל וראש ישיבת מרכז הרב.
הספר נערך על ידי בנו הרב צבי יהודה הכהן קוק ומכיל "תשובות בהלכה השייכות לשו"ע חלק יורה דעה, בו יסוד האחריות הרוחנית של קדושת ישראל, הנמשכת ממקור ארץ חיינו".
הודפס לראשונה במוסד הרב קוק, ירושלים כ"ח באב תש"א.
בשנת תשכ"ט יצא במהדורה שנייה עם תוספות והערות מאת הרב צבי יהודה הכהן קוק.
הספר מכיל 499 עמודים, רמ"ב סימנים.
הלכות שחיטה – סי' א'–י"ז.
הלכות טריפות – סי' י"ח–מ"ד.
הלכות חלב דם ומליחה – סי' מ"ה–מ"ח.
הלכות בשר בחלב ותערובות – סי' מ"ט–נ"ו.
הלכות סחורה בדברים האסורים – סי' נ"ז–נ"ח.
הלכות נאמנות באיסורים – סי' נ"ט–ס"א.
הלכות ריבית – סי' ס"ז.
הלכות מכשף – סי' ס"ח–ס"ט.
הלכות מקוואות – סי' פ"ט–קכ"ט.
הלכות נדרים וצדקה – סי' ק"ל–קל"ו.
הלכות מילה וגירות – סי' קל"ז–קנ"ה.
הלכות ספר תורה – סי' קנ"ו–קע"ח.
הלכות פדיון בכור – סי' קפ"ד–קפ"ז.
הלכות בכור בהמה – סי' קפ"ח–קצ"ב.
הלכות נזיר וחרם – סי' קצ"ג–קצ"ה.
הלכות אבלות – סי' קצ"ו–רכ"א.
השמטות למילואים להלכות טרפות, חלב ודם, תערובות, הכשר כלים, יין, מכשף, מקוואות, צדקה, ספר תורה, כלאים תרומות ומעשרות ושביעית – סי' רכ"ב–רמ"ב.
מפתח, תוכן מפורט של התשובות
פסק כי איסור ניוול המת נוהג רק בגופות של יהודים ולא בגופות של גויים, בין השאר משום שגופו של היהודי הוא קדוש ולכן אסור לנוולו.
בשל כך, התיר להשתמש בגופות גויים לצורך לימוד רפואה.
דעת מיעוט בפסק דין, היא דעתו של שופט יחיד או של כמה שופטים, שחולקים על דעת רוב השופטים במותב, שהיא זו הקובעת את תוצאות הדיון המשפטי.
דעת המיעוט אמנם אינה קובעת את תוצאות הדיון המשפטי, אך היא בעלת משמעות לא מבוטלת.
היא מעוררת ספקות, מציגה הסתייגויות, ובעלת מעמד חשוב, בכך שמאירה היבטים שלא זכו לתשומת לבם של שופטי הרוב, ומאלצת אותם להתמודד עם הביקורת.
דעת המיעוט והנימוקים הנלווים אליה יכולים לשקף תפיסות עולם שונות, התלבטויות ודחיות מלאות או חלקיות של דעת הרוב, וכן אזורי הסכמה.
דעת המיעוט יכולה להסכים עם הנימוקים שהוצגו בפסק הדין, אך להגיע למסקנה ותוצאה שונות מאלה שהגיעו אליהם שופטי הרוב, או שלא להסכים לא עם הנימוקים ולא עם המסקנה.
יש פעמים שבהמשך, כתוצאה מערעור על פסק הדין או בדיון נוסף, דעת המיעוט מתקבלת והופכת את ההחלטה הקודמת של בית המשפט.
במקרים אחרים, דעת המיעוט היא זו שלפיה נכתבת הלכה חדשה, או שבעקבותיה מתחדדת הלכה קיימת.
לעיתים דעת המיעוט מעידה על הצורך בתיקון עתידי של החוק.
קיומה של דעת המיעוט והחשיבות המיוחסת לה משקפים את אופיו הדמוקרטי של המשפט, את חופש הביטוי ואת עצמאות השופטים.
ניתן לראות את החשיבות המיוחסת לקיומה של דעת המיעוט בדבריה של נשיאת בית המשפט העליון השופטת מרים נאור בטקס הענקת מלגות לזכרו של השופט א' לוי בלשכת עורכי הדין ב-9 ביוני 2017: "השופט לוי היה משפטן חריף וחד מחשבה, ובד בבד היה אוהב אדם ומלא חמלה.
הוא עמד על עקרונותיו באופן בלתי מתפשר, ונותר לא אחת בדעת מיעוט.
לא רק פסיקותיו בדעת הרוב קנו להן שבת בהלכה הפסוקה, גם חוות-דעת המיעוט שכתב תרמו בצורה ניכרת לעיצוב המשפט הישראלי"; וכן בדבריו של עורך הדין רון גזית עם פרישתו של המשנה לנשיא בית המשפט העליון, השופט מישאל חשין: "אין לבטל או להקל ראש בדעת מיעוט, כאשר זו מנומקת היטב.
להפך: דעות מיעוט הן רצויות באשר יש בהן כדי להשביח את החלטות הרוב ולהביא ליתר דיוק בתחימת גבולותיה של ההלכה.
דעת מיעוט מנומקת היטב גם משאירה אחריה חומר למחשבה לדורות הבאים של שופטי בית המשפט העליון וחומר למחשבה למחוקק".
שופט בית המשפט העליון יורם דנציגר הציע שהרשעה ברצח תתקבל רק כאשר היא פה אחד, כלומר גם כאשר ההצעה לזכות היא בדעת מיעוט, תגבר דעת המיעוט על דעת הרוב, משום שדעת המיעוט כשלעצמה יוצרת את הספק הסביר המצדיק זיכוי.
דַּעַת היא היסוד או הכושר האנושי המאפשר לאדם לחשוב, להרגיש ולהיות מודע הן לחוויה האישית שלו והן לסביבתו החיצונית.
הדעת מתייחסת לרצון האנושי, כמו גם לאוסף של תפקודים עליונים של המוח, אשר כולל בין היתר תהליכים קוגניטיביים כמו: תפיסה, זיכרון, קשב, חשיבה לוגית, דמיון ושפה.
תפקודים אלו מאפשרים לאדם להכיר את עצמו ואת העולם ולפעול עליהם.
למשל, שכל ישר מתאר מצב שבו מופעל שיקול דעת ומתקבלת החלטה בהתבסס על תפיסה פשוטה של מצב או עובדות.
הדעת נידונה ונחקרת רבות במסגרת המדעים הקוגניטיביים אשר עוסקים בחקר ההכרה, כלומר בחקר כל התהליכים המעורבים ברכישת ידע, עיבודו, ייצוגו ויישומו.
כמו כן, הדעת נדונה רבות גם במסגרת הפילוסופיה.
בעיות בתרגום המונח Mind לעברית והבדלה ממונחים דומים או מקבילים
לא קיים בעברית מונח מוסכם המתאים לתוכן המושג שמסומן באנגלית במילה mind, על כן משתמשים חליפות במונחים תודעה, שכל, דעת, תבונה, בינה, המנטלי ואף "מיינד".
בהקשר של ערך זה, הדעת מתייחסת לפן הקוגניטיבי והתודעתי של החשיבה האנושית.
ישנה חפיפה מסוימת בין המונח "דעת" למונח "נפש".
המונח "נפש" יכול לכלול גם את הפן הקוגניטיבי, אך לרוב מבטא התייחסות פסיכולוגית להיבטים הרגשיים של האדם.
זאת להבדיל מהמונח "נשמה", אשר מתייחס להיבט הרוחני של האדם.
מושגים אלו נדונים גם בתחומי הפילוסופיה והתאולוגיה.
בנוסף, יש להבדיל גם בין הדעת הקוגניטיבית לבין המוח, אשר משמש כבסיס הפיזיולוגי שלה.
המוח הוא האיבר הראשי במערכת העצבים, המצוי בגופם של בעלי חיים מפותחים.
תפקידו של המוח הוא לקבל מידע ממערכות החוש, לעבד אותו, ולהשתמש בו על מנת לנהל את ההתנהגות.
רוב התפקודים הקוגניטיביים הגבוהים המיוחסים לדעת, קשורים למבנים שונים של האונה המצחית ובמיוחד לקליפת המוח הקדם-מצחית.
בהקשר זה, קווליה הוא מונח בפילוסופיה של הנפש אשר מתייחס לחוויית התודעה הסובייקטיבית כישות עצמאית אשר מושפעת מהמוח, אך אינה המוח עצמו, וכמכילה ידע שלא ניתן לאמוד בכלים פיזיקליסטיים (כמו עצם החוויה של ראיית צבעים).
פילוסופיה של הדעת, המכונה לרוב "פילוסופיה של הנפש" או "פילוסופיה של הרוח", היא תחום בפילוסופיה אשר עוסק במהות הנפש, אירועים נפשיים, פונקציות נפשיות, תכונות נפשיות, תודעה ויחסם לגוף בכלל ולמוח בפרט.
בעיית הגוף-נפש (body-mind problem), או הבעיה הפסיכופיזית, נתפסת לעיתים כנושא העיקרי בתחום.
היא מתארת את הקושי הפילוסופי בשאלת יחסי גוף ונפש.
כלומר, בעוד שהתהליכים הנפשיים הם פרטיים לחלוטין, כך איש אינו יכול לחוש בהם, מלבד הנפש החווה אותם בעצמה.
התהליכים הפיזיים שייכים ל"רשות הרבים" מבחינה הכרתית, כך שניתן לכמת אותם, למדוד אותם ולהשוות ביניהם.
מוניזם נטורליסטי טוען ששניהם ניתנים לרדוקציה לדבר שלישי שהוא חומר נייטרלי.
המדע המודרני לא זיהה נקודת מפגש בין נפש לא פיזיקלית ומימוש פיזיקלי שלה - גילוי שיכול לאשש את העמדה הדואליסטית - ועל כן פילוסופים מודרניים רבים מחזיקים בעמדה שהנפש איננה דבר נפרד מהגוף.
גישה זו רווחת במדעי המוח.
תכנים מנטליים יכולים להתקיים ברמות תודעה שונות, מתכנים שאינם נגישים כלל לחשיבה המודעת ועד לתכנים ברמות מודעות וקשב גבוהות.
תוכני התודעה נקבעים במידה רבה על ידי הגירויים שבהם האדם ממקד את הקשב שלו, בצירוף הזיכרונות שהם מעוררים בו.
בהתאם לכך, תכנים אלו יכולים להתייחס לגורמים חיצוניים או פנימיים והאדם יכול לחוות אותם באופן מודע גם בלי לתת עליהם את הדעת באופן מפורש.
המודעות לתכנים מנטליים יכולה להתקיים ברמות שונות ובדרכים מגוונות.
הידע המפורש של האדם בנוגע לתכנים של המחשבות הנוכחיות שלו מיוחס לתהליכים של מטא-קוגניציה.
עם זאת, לעיתים קרובות אנשים אינם נותנים את דעתם על התכנים שנמצאים בחשיבה המודעת שלהם.
למשל, אף על פי שנדידת מחשבות היא תופעה שכיחה במיוחד, המודעות להתרחשותה בזמן אמת נוטה להיות נמוכה.
באופן דומה, אנשים רבים מדווחים שהם מתקשים לשים לב למצבם הרגשי, עד שאדם אחר מציין זאת בפניהם, באופן שמפנה את תשומת לבם לרגשותיהם הנוכחיים.
תופעה זו באה לידי ביטוי לא רק עבור תכנים פנימיים, אלא גם בעקבות חשיפה לגירויים חיצוניים.
דוגמה לכך מחיי היום יום היא מצב שבו אדם שם לב לפתע שהוא שומע צליל שהוא חש שכבר נקלט בחושיו לפני זמן מה.
כמו למשל, רעש של מזגן או כלב שנובח ממרחק.
למעשה, האדם יכול להבחין במעורפל בהרבה מן המתרחש מחוץ לתחום הקשב שלו ברגע מסוים.
מודעות חווייתית (Experientially conscious content) כוללת את אותם תכנים אשר משפיעים על המצב הסובייקטיבי של האדם, אף על פי שהם לא בהכרח תופסים את תשומת ליבו.
בהקשר זה, זיכרונות קדם-מודעים נגישים לתודעה רק לאחר שדבר מה מושך את תשומת ליבו של האדם אליהם.
למשל, הזיכרון לטווח ארוך עמוס במידע רב הכולל בין היתר את הידע שלנו בשפות, בגאוגרפיה ובספורט, כמו גם זיכרונות מאירועים קודמים שחווינו.
זיכרונות קדם-מודעים אלו פועלים באין מפריע ברקע הווייתו של האדם, עד לרגע שבו יזדקק להם באופן מודע.
ההבדל בין מודעות או חשיבה לבין מטא-מודעות (Metaconsciousness), או מטא-חשיבה, קשור לאופי התכנים שבהם הן עוסקות, כאשר תכניה של המטא-מודעות עוסקים בהתייחסות מפורשת לחוייה המודעת הנוכחית.בהתאם לכך, ג'ון פלאבל הגדיר את המושג מטא-קוגניציה כ"ידע של הפרט אודות תהליכי החשיבה של עצמו ועל תוצרי החשיבה שלו".
במילים אחרות, מטא-מודעות היא סוג של מודעות חווייתית שבה מחשבות האדם מתמקדות בעצמן.
אינטרוספקציה מתארת מצב שבו האדם עוסק בבחינה עצמית פנימית, על ידי הסתכלות או התבוננות בעולמו הפנימי.
כלומר במחשבותיו, רגשותיו, צרכיו, זיכרונותיו וכדומה.
ישנם תחומי דעת רבים אשר עושים שימוש באינטרוספקציה, כמו למשל: פילוסופיה, באמנות, בטיפול נפשי, ברפואה, במדיטציה וגם כאחת משיטות המחקר בחלק מהענפים של הפסיכולוגיה.
מפת חשיבה (Mind Map) היא כלי לתיעוד וארגון תהליכי חשיבה בצורה גרפית.
מפת חשיבה יכולה לשמש גם ככלי לייצוג ידע.
להבדיל מדימות מוחי, אשר ממפה את המבנה הפיזיולוגי של המוח, מפת החשיבה מייצגת את התהליכים הקוגניטיביים המופשטים יותר ואת תוצריהם.
המפה מסייעת למפות את האלמנטים השונים של תהליך החשיבה (מילים, רעיונות, משימות וכדומה) בצורה מאורגנת.
מבנה המפה הוא היררכי, כך שכל אחד מהאלמנטים יוצר ענף או תת-ענף לפי הקשרו בתהליך.
צורתה הגרפית של המפה מסייעת לשמירת הסדר ולזכירת התהליך על הסתעפויותיו.
ישנן מספר דרכים ליצירה של מפת חשיבה.
יש להתאים את הדרך למאפיינים של האדם ולמטרה שלשמה נוצרת המפה.
למשל, את מפת החשיבה ניתן ליצור באופן ידני על ידי שימוש בכלי כתיבה ודף נייר (או לוח).
כמו כן, ניתן ליצור מפת חשיבה על ידי שימוש בתכנות מחשב.
התחרות על הקיבולת המוגבלת של התודעה
לעיתים קרובות התודעה האנושית מזניחה את ההתייחסות לקלט החושי המיידי אשר מתקבל מהסביבה, עבור הקצאת משאבים קוגניטיביים למחשבות פנימיות.
באופן כללי, חוטי מחשבה המונחים על ידי גורמים פנימיים וחיצוניים מתחרים ללא הרף על מקומם.
לפי מודל מרחב העבודה הגלובלי, החשיבה המודעת היא ביטוי של התכנים ש'זכו' בתחרות הזו ברגע מסוים.
הצורך בתחרות נובע ממגבלת העיבוד של זיכרון העבודה.
זהו מנגנון קוגניטיבי המאפשר לאדם להחזיק מידע במודעות ולהשתמש בו כדי להנחות את אופן הפעולה שלו.
ניתן להתייחס לזיכרון העבודה כאל תהליך מנטלי פעיל, שבו גירויים או ייצוגים פנימיים מאוחסנים בצורה מקוונת נגישה וזמינה "on-line", כדי למנוע דעיכה זמנית או פלישה של מסיחים או גירויים מתחרים הנמצאים מחוץ למוקד הקשב הנוכחי.
עם זאת, לזיכרון העבודה יש קיבולת מוגבלת והוא יכול להכין רק כמות קטנה של מידע ברגע נתון.
אצל מרבית בני האדם זיכרון העבודה יכול להכיל כשבע יחידות מידע, כאשר הקשב הוא אחד הגורמים המשפיעים בצורה משמעותית על קיבולת זו.
למעשה, זהו צוואר הבקבוק של החשיבה האנושית.
בעקבות צוואר הבקבוק הזה, לחוויה המודעת יש קיבולת מוגבלת.
הקיבולת המוגבלת של התודעה האנושית מעלה את הצורך בשליטה על תוכני התודעה.
משום שמטא-מודעות היא למעשה סוג של מודעות חווייתית, היא נכנסת למודעות באופן דומה לזה של שאר התכנים המודעים.
כתוצאה מכך, גם היא מתחרה מול כל שאר תוכני התודעה על אותה הקיבולת המוגבלת של התודעה האנושית.
לאדם יש יכולות מסוימת לשלוט על תוכני התודעה שלו.
הוא יכול להפנות (או לא להפנות) את דעתו לעצם מסוים, קו מחשבה או ביצוע מוטורי.
יכולת זו מתפתחת מגיל צעיר מאוד.
למעשה, פעוטות בגילאי 3–6 חודשים כבר מסוגלים ליצור הסחת דעת עצמית מגירויים לא נעימים.
לתת את הדעת או להקשיב, היא היכולת לרכז את הפעילות הקוגניטיבית של האדם בכיוון מסוים עבור רגע מסוים.
תהליכי העיבוד מלמטה-למעלה ומלמעלה-למטה מאפשרים לאדם להשקיע את משאבי הקשב שלו בצורה המיטבית עבור הנסיבות הנוכחיות, מתוך הישענות על ניסיון העבר.
הקשב הסלקטיבי מאפשר למידע רלוונטי להנחות את ההתנהגות של האדם, תוך כדי צמצום ההשפעה של מידע מסיח או לא רלוונטי.
פעולה זו של הפניית הקשב לגירויים המתאימים בלבד מכונה "סינון" (Filtering).
עם זאת, היכולת של האדם לשלוט על תוכני התודעה שלו אינה מושלמת.
כתוצאה מכך ייתכן שהאדם ימצא את עצמו נותן את דעתו על תכנים שלא בחר לעסוק בהם באופן מודע.
תכנים אלו יכולים גם להסיח את דעתו מהדברים שבהם הוא עוסק באותו הרגע.
מטא-מודעות יכולה לסייע לשפעול תהליכים של שליטה עצמית.
הסחת דעת, או מוסחות, היא תופעה שבה הקשב של אדם או קבוצה מוסט מאובייקט הקשב הנבחר אל גורם מסיח.
הסחת דעת עלולה לגרום לאובדן של חוט המחשבה והיא יכולה להיווצר בעקבות גורמים חיצוניים או פנימיים.
נדידת מחשבות היא דוגמה להסחת דעת בעקבות גורמים פנימיים.
היא מתייחסת להיווצרותם של חוטי מחשבה המנותקים מגירויים הנמצאים בסביבה החיצונית של האדם ואינם קשורים למטלה או למשימה שהוא מבצע באותו הרגע.
ישנם מספר גורמים אשר יכולים להשפיע על הנטייה להסחת דעת.
למשל, ניתן לצמצם את כמות הסחות הדעת אשר נוצרת מגירויים חיצוניים על ידי מעבר לסביבה שקטה יותר שבה יש פחות גורמים מסיחים.
כמו כן, אנשים הנמצאים במצב של זרימה מדווחים על היעדר הסחת דעת.
בין הגורמים להסחת דעת יכולים להיות קשיי קשב והנמכה ביכולת הקשב בהתאם לכך, אחד המאפיינים של הפרעת קשב הוא נטייה מוגברת להסחת דעת.
בנוסף, הפרעת קשב מקושרת לנדידת מחשבות ספונטנית ואינטנסיבית, בעקבות קשיי ויסות של רשת ברירת המחדל.
יישוב הדעת מול פיזור הדעת
רמת השליטה של האדם על תוכני התודעה שלו ברגע מסוים יכולה לנוע על רצף שבין יישוב הדעת אל פיזור הדעת.
פִּזּוּר הַדַּעַת הוא מצב של חוסר קשב, מוסחות, שכחנות ובלבול, אשר יכול לבוא לידי ביטוי בתחושה הפנימית של האדם, או בהתנהגות החיצונית שלו .
הוא עומד בניגוד ליישוב הדעת, אשר מתייחס למצב של יציבות נפשית או רגשית המאפשרת לשמור על איזון או ראייה צלולה של רגעי ההווה, במיוחד במצבים קשים.
קשיבות, או מָיינְדְפוּלְנֶס (מאנגלית: Mindfulness), היא התהליך הפסיכולוגי של הבאת תשומת לב מכוונת ובלתי שיפוטית לחוויות המתרחשות בזמן הווה, ושאפשר לטפחה באמצעות תרגילי מדיטציה.
הפניית הקשב למה שנוכח כרגע, מתייחסת הן לגירוים שמקורם בסביבה החיצונית של האדם והן לגירויים פנימיים כמו רגשות ומחשבות.
התודעה האנושית נוטה לקפוץ ממקום למקום, וטכניקת הקשיבות מאפשרת תשומת לב לחוויה המיידית.
המילה "קשיבות" היא תרגום של המושג הבודהיסטי סאטי, המתייחס לאחד משמונת החלקים של הדרך המתומנת האצילה.
מאז שנות השבעים של המאה ה-20 היא מתייחסת גם לטכניקות וגישות בפסיכותרפיה ורפואת גוף-נפש, כגון הפחתת מתחים באמצעות מודעות קשובה (MBSR), טיפול קוגניטיבי מבוסס קשיבות (MBCT) ותרפיה התנהגותית דיאלקטית (DBT).
תיאורית הדעת (תאוריה של תודעה)
תאוריה של תודעה או תיאורית הדעת (מאנגלית: Theory of mind, בראשי תיבות: ToM) היא היכולת הקוגניטיבית לייחס מצבים נפשיים כגון - אמונות, כוונות, תשוקות, רגשות, ידע - לעצמנו או לאחרים המבוססת על היכולת להבין כי לאנשים אחרים ישנן אמונות, תשוקות, כוונות ונקודות מבט השונות משלנו.
יכולת זו חיונית לאינטראקציות חברתיות יומיומיות, והיא משמשת אותנו כאשר אנו מנתחים, שופטים ומעריכים התנהגויות של אחרים.
ישנם מצבים אשר יכולים להקשות על האדם לראות דברים מסוימים מנקודת המבט של הזולת.
למשל, קללת הידע הוא מושג המתאר מצב שבו בעל ידע מסוים יתקשה מאוד לחשוב על הידוע לו מנקודת מבטו של אדם אחר, אשר אינו יודע את אותם הדברים.
המושג מורכבות התודעה (דעת) מתייחס לאינטגרציה בין רכיבי החשיבה, לבין הידע והרגשות.
מורכבות התודעה מתייחסת ליכולתו של האדם להתמודד ביעילות עם משימות קשות ומסובכות מהמציאות, אשר מחייבת שימוש משולש בו זמני של רכיבי חשיבה, ידע ורגשות, יחד עם היכולת להיכנס לנעליו של הזולת.
אנשים בעלי מאופיינים בסכמות רבות מאלה של בעלי המורכבות הנמוכה.
מורכבות גבוהה של התודעה מתבטאת גם בפתיחות רבה לקבלת מידע ובמניעה של סמכותנות והשקפה שמרנית מדי, אשר יכולה להגן על האדם מהכאב שבחשיבה.
בהתאם לכך מורכבות התודעה מעלה את ההסתברות לעמדות סובלניות יותר.
זאת משום שכאשר אדם בעל מורכבות גבוהה של התודעה, נכנס למצב של קונפליקט, הוא יתמודד עם המצב באמצעות ניתוח הקונפליקט ומרכיביו, כניסה לנעלי הזולת וביצוע היסקים נכונים.
בעקבות זאת, מורכבות גבוהה יכולה להוריד את עצמות הקונפליקטים.
כמו כן, היא יכולה לצמצם במידה רבה התפרצות של אלימות בעטייה של קביעה נחרצת של דעה, אשר נשענת על עובדות מעטות ולא מייצגות.
זאת משום שמורכבות גבוהה תאפשר לאדם להבין את היחסיות והשונות של תפיסות ערכיות שונות הנמצאות בקונפליקט.
כמו כן היא תאפשר לו להיכנס לנעלי הזולת ולהבין את עולם הערכים שלו מנקודת מבטו ועל ידי כך לצמצם את הסיכון לתגובות המאופיינות בהתלהמות וקנאות ולעודד פשרנות, ויתור והתנהלות אסרטיבית מול הזולת.
דער פריילאנד ליגע (בתרגום חופשי מיידיש: הליגה לארץ חופשית) היה ארגון יהודי-טריטוריאליסטי שפעל בין השנים 1934–1957.
להקמת הפריילאנד ליגע קדמו מספר ניסיונות והתארגנויות טריטוריאליסטיות שמטרתן לייסד בית לאומי לעם היהודי, לאו דווקא בארץ ישראל.
ההתארגנות הבולטת ביותר הייתה הסתדרות יט"א (The Jewish Teritorial Organization) שהקים ישראל זנגוויל שפרש מהתנועה הציונית לאחר דחיית תוכנית אוגנדה הטריטוריאליסטית.
קרנה של יט"א בפרט והתנועה הטריטוריאליסטית בכלל ירדה לאחר הצהרת בלפור ותמיכת בריטניה ברעיון הציוני וביישוב היהודי בארץ ישראל, משום שלא היה נראה שיש צורך בטריטוריה אחרת, וב-1925 היא פורקה.
כל אלו הביאו לתחייתה של התנועה הטריטוריאליסטית.
גורם נוסף שזירז את התפשטות הטריטוריאליזם היה האכזבה של יהודים סוציאליסטים מהמהפכה הקומוניסטית שקיבלה באותה העת את אופייה הרצחני והדכאני.
בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 הוקמו אגודות טריטוריאליסטיות מקומיות בווילנה, בפולין, בניו יורק, בלונדון ובפריז.
ב-29 ביוני 1934 נערכה בווילנה ועידת הייסוד שבה השתתפו צירים מכל אותן אגודות.
בוועידה הוחלט על הוצאת כתב העת "פריילאנד" שישמש במה ושופר לרעיונות התנועה.
בשנת 1935 הצטרף לליגה יצחק נחמן שטיינברג, והיה לרוח החיה בה עד למותו.
לנשיא כבוד התמנה צ'ארלס זליגמן וליו"ר התמנה ל.
שטיינברג, זליגמן וקולר השתתפו מטעם התנועה הטריטוריאליסטית בוועידת אוויאן ביולי 1938, לצד נציגי ההסתדרות הציונית.
הם הגישו לוועידה תצהיר ובו הסבירו את הדחיפות שבהקמת בית לאומי לעם היהודי, שסובל מרדיפות חמורות בגרמניה הנאצית.
לטענתם, הציונות לא יכולה להוות פתרון מלא לבעיה זו, ולכן יש לפעול בהקדם למציאת טריטוריה גדולה המתאימה לכך.
לעומתם, נציג הציונות חיים ויצמן ביקש באותה ועידה לא לקבל את בקשתם של הטריטוריאליסטים, משום שהציונות הוכיחה את עצמה, והמאמאצים הטריטוריאליסטיים רק יחלישו אותה.
הוועידה לא הניבה תוצאות, לא לטריטוריאליסטים ולא לציונים.
בנובמבר 1938 העלה ראש ממשלת בריטניה נוויל צ'מברלין הצעה להקצות ליהודים שטח של 10,000 קמ"ר בגיאנה שהייתה אז טריטוריה בריטית.
הצעתו לא הבשילה לשלבים מתקדמים, אך היא העלתה מחדש לסדר היום את בעיית הפליטים, ובעקבותיה התחדש המשא ומתן בין שטיינברג לבין ג'ון ווילקוק ראש ממשלת אוסטרליה המערבית, בנוגע לקידום תוכנית קימברלי ליישוב יהודים באזור קימברלי שבאוסטרליה.
שטיינברג יצא לסיור באזור והגיש את מסקנותיו לפיהן האזור מתאים להתיישבות יהודית.
ממשלת מערב אוסטרליה קיבלה באהדה את התכנית, והגישה אותה לאישור הממשל המרכזי בקנברה.
לשם כך שטיינברג נפגש עם שורת אישים בהם פוליטיקאים מדרגים שונים, מנהיגי איגודים מקצועיים, מנהיגי הקהילה היהודית ומנהיגים ציוניים באוסטרליה.
אולם, מלחמת העולם השנייה שפרצה בסוף 1939 הורידה את תוכנית קימברלי מסדר היום, והיא נדחתה באופן סופי על ידי ממשלת אוסטרליה ב-17 בנובמבר 1944. בהמשך הנתנהל משא ומתן עם הולנד הטריטוריה הדרום-אמריקנית שלה סורינאם, ונציגי הליגה ביקרו בשטח זה ב-1947 וחתמו חוזה על יישוב 30,000 יהודים באזור, תחת אוטונומיה תרבותית.
גם רעיון זה התמסמס בשלהי שנות ה-40.
לאחר הקמת מדינת ישראל ומלחמת העצמאות, טענו אנשי הליגה כי העם היהודי לא יכול להסתפק ולבסס את קיומו על מדינת ישראל בלבד, הן משום שטחה המצומצם יחסית של המדינה והן משום יחסיה עם מדינות ערב.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 התחדדה התנגדותה של הליגה למדינת ישראל, בשל העובדה שהיא "קמה בדם ואש על תלי חללים של בני ישראל וערב".
בעקבות פעולות התגמול ופעולת קיביה טענה הליגה שלא זו בלבד שמדינת ישראל אינה הפתרון היחיד להגנתם של יהודי העולם, אלא היא אף מסכנת את שלומם.
ב-1957 נפטר שטיינברג, ועם מותו גוועה פעילותה של הפריילאנד ליגע.
פעולה נוספת של הליגה הייתה ייסודו של כתב העת "אויפן שוועל" (ביידיש: "על הסף").
העיתון יוצא לאור החל משנת 1941 עד היום (העיתון היידי הוותיק ביותר שעדיין רואה אור) אם כי במרוצת השנים עם דעיכת פעילותה של הליגה הטריטוריאליסטית הוא חדל להיות מזוהה עמה וכיום הוא יוצא לאור על ידי הליגה למען יידיש.
בראשיתו הופיע כירחון, וכיום יוצא במתכונת של רבעון.
אברהם רוזין ערך אותו בשנותיו הראשונות (תחת שם העט "בן אדיר"), ויצחק נחמן שטיינברג ערך אותו מ-1942 ועד סמוך לפטירתו.
לאחר מכן ערך אותו איציע מרדכי שכטר, שהקים את הליגה למען יידיש והפך את העיתון למזוהה עמה.
הפריילאנד ליגע עוררה התנגדות בקרב התנועה הציונית והיישוב, שכן נסיונותיה למצוא פתרון אלטרנטיבי לארץ ישראל נתפסו ככאלו שעלולים לחבל במאמץ הציוני.
בשנת 1944 פרסם איש מפא"י אליעזר ליבנשטיין (ליבנה) חוברת בשם "הטריטוריאליזם החדש", שבה טען כי כל הטענות שטוענים אנשי הליגה כנגד הפתרון הציוני עומדות בתוקפן גם ביחס לכל פתרון אחר שיציעו הטריטוריאליסטים.
תגובה מפויסת יותר הגיעה מצדו של זאב ז'בוטינסקי, שהתנגד אמנם לרעיון הטריטוריאליסטי בכללותו, אך התנגדותו נבעה מכך שסבר שתוכניות כאלו לא יוכלו לצאת אל הפועל, ולא מסיבה עקרונית.
תמיכה ברעיונותיה ובפעולותיה מצאה הפריילאנד ליגע בקרב חברי אגודת "איחוד" שכללה אנשי רוח בולטים ביישוב, בראשותו של יהודה לייב מאגנס.
חברי "איחוד" לא ראו בעין יפה את היחס של התנועה הציונית לשאלת ערביי ארץ ישראל, ובתנועות טריטוריאליסטיות ראו מודל ראוי לקיומה של אוטונומיה יהודית בלי מפגש טעון עם אוכלוסיות אחרות.
הקשר בין התנועות התהדק לאחר מלחמת העצמאות, ובשנות ה-50 כתב אחד ממנהיגי ה"איחוד", רבי בנימין, מאמר תמיכה המפרט את חשיבותה של הליגה לאחר קום המדינה.
גם הסופר היידישיסט מרדכי צאנין והסופר תומאס מאן הביעו תמיכה בליגה בתקופה שלאחר קום המדינה.
דער ייִדישער אַרבײטער (בתרגום חופשי לעברית: הפועל היהודי) היה עיתון יומי ביידיש שהופיע לראשונה בווילנה בדצמבר 1896 בעריכתו של ולדימיר קוסובסקי.
העיתון פנה אל בני מעמד הפועלים דוברי היידיש ברוסיה ובליטא ופולין שהיו שייכות באותה תקופה לאימפריה הרוסית.
החל ממרץ 1899 העיתון הפך לבטאון ארגון הבונד.
עם כניסתו של ג'ון מיל לתפקיד העורך בשנת 1899, העיתון התחיל לפרסם מאמרים בנושאים הקשורים ל"בעיה הלאומית" במרכז ובמזרח אירופה.
בעיתון פורסמו דעות שונות בנושא הציונות, הסוציאליזם, תרבות הפרולטריון היהודי דובר היידיש, הזכויות הלאומיות של העם היהודי ועוד.
מאמרו של חיים ז'יטלובסקי שכותרתו "ציונות וסוציאליזם" שהופיעה בגיליון השישי של העיתון, במרץ 1899 הניח את היסודות לתוכנית מפלגת הבונד בנושא אוטונומיה לאומית ותרבותית.
באותה מהדורה, ג'ון מיל הגדיר לראשונה את יהדות רוסיה הצארית כאומה שראויה לזכויות פוליטיות, כלכליות ולאומיות שוות.
העיתון המשיך לפרסם באופן קבוע דיונים בנושא הבעיה הלאומית ולדווח על תוצאות הדיונים בכינוסים השונים של הבונד.
בשנותיו האחרונות כתב העת התמקד בשאלות תאורטיות ובבעיות של הלאומים השונים ברוסיה, במזרח אירופה ובמרכזה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
דף או דף וירטואלי הוא גוש רציף באורך קבוע של זיכרון וירטואלי, המתואר על ידי ערך בודד בטבלת הדפים.
זוהי יחידת הנתונים הקטנה ביותר לניהול זיכרון במערכת הפעלה מבוססת זיכרון וירטואלי.
באופן דומה, מסגרת דף היא הגוש הרציף הקטן ביותר באורך קבוע של זיכרון פיזי שאליו ממופים דפי זיכרון על ידי מערכת ההפעלה.
העברה של דפים בין זיכרון ראשי לזיכרון משני, כגון דיסק קשיח, מכונה דפדוף או החלפה.
זיכרון המחשב מחולק לדפים כדי שיהיה ניתן למצוא מידע בצורה מהירה יותר.
המושג נטבע כאנלוגיה לדפים בספר מודפס.
לדוגמה: אם קורא היה רוצה, למשל, למצוא את המילה ה-5,000 בספר, הוא יכול היה לספור מהמילה הראשונה.
אך לרוב, פעולה זו לא יעילה.
דרך יעילה יותר היא להשתמש בתוכן עניינים שנקרא טבלת דפים.
מתוך טבלה זו ניתן להסיק בקלות רבה יותר באיזה דף מופיעה המילה ה-5,000, וכמה מילים לספור בדף זה.
רישום זה של המילים בכל דף של הספר מקביל לטבלת דפים (או תוכן עניינים) של מערכת קבצים ממוחשבת.
דעת זקנים או דעת זקנים מבעלי התוספות הוא חיבור הכולל פירוש על התורה, המיוחס לבעלי התוספות.
חיבור זה אימץ גישה לפירוש המקרא, המשלבת בין פשט לדרש.
וכך נכתב בשער המהודרה הראשונה .
מלבד חיבור זה ישנם חיבורים נוספים שמיוחסים לבעלי התוספות על התורה: ספר הדר זקנים, ומושב זקנים.
בעלי התוספות פעלו בעיקר בצרפת ובאשכנז (גרמניה) בין המאות ה-12 וה-14, ורבים מהם היו תלמידיו ונכדיו של רש"י.
הם נודעו בעיקר בזכות פירושיהם על התלמוד, אך חיברו גם פירוש על התורה.
חיבור זה החל להיווצר כבר בחיי רש"י ובשנים הסמוכות לפטירתו, ומהווה אסופת הערות, הגהות וחידושים על פירוש רש"י לתורה.
כדרך חיבור התוספות על התורה, אף חיבור זה כולל חידושים מכלל בעלי התוספות, כשזהותם אינם ידועה, עם זאת רבים מהחידושים מופעים בחידושי הרא"ש לתורה רובים בלשון זהה ממש.
כאמור, חיבור דעת זקנים סובב על המקרא, אך הוא כולל גם הן הערות על פירוש רש"י: דיונים והבהרות לדברי רש"י, לעיתים תוך הצעת פרשנות חלופית או הרחבה.
וכן חידושים דרשות ורעיונות מקוריים המתבססות על הפסוקים.
כן משלב החיבור מובאות ממדרשי חז"ל, לביסוס והרחבת הפירוש.
החיבור בנוי בצורה של שקלא וטריא: דיונים מעמיקים, שאלות ותשובות, בדומה לסגנון התוספות על התלמוד.
והוא כולל לעיתים שילוב של פשט ודרש: התייחסות הן למשמעות הפשוטה של הכתוב והן לדרשות שונות מהכתוב.
החיבור מציע מגוון דעות פרשניות, לעיתים ללא הכרעה חד-משמעית.
החיבור נותר בכתבי יד במשך מאות שנים, עד שהודפס לראשונה בליוורנו בשנת תקמ"ג (1783) על ידי בנו של הרב יצחק נוניס ואיס, רבי יעקב נוניס ואיס, במהדורה זו שולב חיבורו של רבי יהודה בן אליעזר ספר "מנחת יהודה" על פירושו של רש"י על התורה.
כן הוסיף בסופו מפתחות על הספר בשם 'עפר יעקב'.
את השם 'דעת זקנים' קבע המוציא לאור לשלושת הספרים, ו"חיבור מרבותינו בעלי התוספות" קבע כשם החיבור הנוכחי.
אמנם במשך השנים התקבע השם 'דעת זקנים מבעלי התוספות' כשמן של החיבור.
לאחר המהדורה הראשונה, יצאו לאור מספר מהדורות נוספות:
מהדורת אופן (1834): הודפסה על ידי הרב אהרן קוטנא, שהוסיף חיבור בשם "שארית יוסף" בסוף כל פרשה, עם הסכמתו של החת"ם סופר שכתב בדבריו :.
מהדורת ורשה (1875): במהדורה זו הושמט לגמרי השם "דעת זקנים", והחיבור נקרא "רבותינו בעלי התוספות על חמשה חומשי תורה".
כיום, החיבור מודפס בדרך כלל כחלק ממקראות גדולות או קובצי מפרשים על התורה, ואינו מצוי כספר בפני עצמו: כך למשל בהוצאת המאור, החיבור מופיע בסוף הכרך תחת השם "דעת זקנים מבעלי התוספות", לצד פירוש הרא"ש על התורה.
ובהוצאת עוז והדר החיבור נדפס בגוף הספר בצמוד לפסוקי התורה, תחת השם "דעת זקנים".
דפדפן הוא תוכנה המציגה דפי אינטרנט (או של כל רשת מחשבים אחרת) ומאפשרת לעבור בין דפים שונים (פעולת הדפדוף מכונה גלישה) ולתקשר עם תוכן הדפים.
הדפדפן מוגדר כתוכנת לקוח היות שהוא מקבל את דפי האינטרנט משרתי ה-World Wide Web שבאינטרנט אך מורץ על מחשבו של הגולש.
היכולת הבסיסית ביותר של תוכנת הדפדפן היא לקבל כתובת אינטרנט מהמשתמש ולהציג את דף האינטרנט שנמצא בכתובת זו.
הצגת התוכן כוללת לכל הפחות את המלל שנמצא בדף האינטרנט המבוקש, אך לרוב כוללת גם הצגת גרפיקה ותמונות וכן יכולת להוריד קבצים מהאינטרנט אל המחשב.
דפדפנים מתקדמים מציגים אף סרטונים ומולטימדיה.
לרוב, הדפדפנים תומכים במגוון פרוטוקולים, כגון FTP, HTTP, HTTPS ובקבצים שונים כגון קובצי תמונות (gif, png, jpg), קובצי תוכן כגון: HTML, CSS, JS, SWF ועוד.
הדפדפן הראשון בעולם בשם WorldWideWeb נוצר בידי טים ברנרס-לי שהציגו ב-26 בפברואר 1991. דפדפן זה רץ אך ורק על פלטפורמה בשם NeXTcube, לאחר הצגת הרעיון החדשני הזה לעובדי CERN החלו להיווצר דפדפנים בקצב גבוה, רובם פשוטים מאוד ודומים בפונקציונליות שלהם אחד לשני.
בסתיו 1992 פרסם טוני ג'ונסון דפדפן בשם MidasWWW המבוסס על Motif/X, ובאותה שנה פותח הדפדפן ViolaWWW שהפך לפופולרי יותר מקודמו.
הדפדפן שיצר את התפנית בנוגע לרשת היה מוזאיק (NCSA Mosaic) שנכתב בשנת 1993 רק למערכת הפעלה יוניקס ולאחר מכן הוסב גם למערכות ההפעלה של מיקרוסופט ואפל.
רוב הדפדפנים כיום מבוססים על רעיונות וגם על קוד שנכתב בשביל מוזאיק.
באוקטובר 1994 פרש מארק אנדריסן מחברת CSA, מתפקידו כסגן מנהל.
הוא חזה בפוטנציאל הגלום ברעיון רשת האינטרנט והחליט שהפיתוח של מוזאיק לא מקדם אותו לניצול הפוטנציאל זה.
שנה לאחר יציאתו לאור של נטסקייפ הוציאה מיקרוסופט, שלא הייתה מעורבת עד לשלב זה בתחום הדפדפנים, דפדפן חדש בשם Internet Explorer, שהיה מבוסס אף הוא על הקוד של מוזאיק.
מאז יציאתו של Internet Explorer לשוק החלה מה שמכונה מלחמת הדפדפנים בין נטסקייפ לבין מיקרוסופט.
מלחמת הדפדפנים פיתחה את האינטרנט על שלל מרכיביו והביאה להמצאת ה-CSS, ה-JavaScript וכלים נוספים המשמשים לבניית אתרים.
בסופו של דבר, יצאה מיקרוסופט כשידה על העליונה.
נטסקייפ שחררה את הקוד של המוצר שלהם למיזם הנקרא מוזילה.
בשנת 2008 נכנסה גם Google לשוק הדפדפנים עם דפדפן הגוגל כרום.
הדפדפן התקבל בשוק במהירות מסיבות שונות כגון מהירות הטעינה של הדפים, בחירות הגולשים בדפדפן שאינו חלק ממערכת ההפעלה של מיקרוסופט, תאימות לכלים כגון Gmail ו-Google Docs ובגלל תכונות חדשניות ששולבו בכלי.
בערך בשנת 2015 הפך גוגל כרום לדפדפן הנפוץ הן בשוק ה-Windows והן בשוק הטלפונים הניידים.
ברחבי העולם מוכרים מספר סוגים של דפדפנים המשמשים את מרבית הגולשים.
להלן הדפדפנים הנפוצים, המדורגים על פי מידת התפוצה שלהם:
גוגל כרום – דפדפן מבית חברת גוגל.
ספארי – דפדפן של חברת אפל המיועד בעיקר למשתמשים במוצריה.
מוזילה פיירפוקס – המשכו של מיזם מוזילה, שדבק בשמירה על קוד סטנדרטי לבניית אתרים (היה הדפדפן הנפוץ בעולם בעשור הראשון של המאה ה-21).
סמסונג אינטרנט – דפדפן אינטרנט נייד לסמארטפונים וטאבלטים מתוצרת חברת סמסונג.
מיקרוסופט אדג' (Microsoft edge) – של חברת מיקרוסופט המותקן מגרסת חלונות 10, והחליף את הדפדפן אינטרנט אקספלורר.
גרסת הדפדפן שפעלה על מנוע ה-Legacy הוצאה משימוש ב-9 במרץ 2021, והוחלפה בגרסה המשתמשת במנוע כרומיום של גוגל.
התמיכה בגרסת ה-Legacy הופסקה בחודש אוגוסט 2021
אופרה – של חברה נורווגית באותו שם, נפוץ במחשבים פרטיים ובטלפונים חכמים.
אינטרנט אקספלורר – של חברת מיקרוסופט.
דפדפן האינטרנט פועל באמצעות קבלה ושליחה של נתונים.
דפדפן האינטרנט של המשתמש מתחבר אל שרת HTTP דרך פרוטוקול התקשורת HTTP ומוריד ממנו את קוד הדפים (שלרוב נכתב בשפת HTML).
פרוטוקול זה מאפשר לדפדפנים ולשרתים לתקשר בצורה דו-צדדית, בה הדפדפן גם שולח נתונים לשרת וגם מקבל ממנו נתונים.
הדפדפן מוצא את דפי האינטרנט על ידי כתובת מיוחדת המכונה URL.
לכתובת זו מספר חלקים הקשורים לסוג הפרוטוקול, הכתובת והנתיב, אך מכיוון שבדפדפני אינטרנט משתמשים כמעט תמיד בפרוטוקול HTTP, הכתובת תתחיל לרוב בתחילית http:// שלאחריה תופיע כתובת מסוימת (he.wikipedia.org לדוגמה) ולאחריה נתיב אל קובץ הקוד, שאותו הדפדפן יוריד ויתרגם לדף האינטרנט המוצג לנו על המסך.
בתחילת דרכם של הדפדפנים לא היה סטנדרט ליצירת HTML, כך שכל דפדפן תמך באופן חלקי בקודים השונים.
המצב לפעמים היה כל-כך מסובך עד שלעיתים בוני האתרים נאלצו לכתוב אתר אחד לדפדפן מסוים ואתר שני לדפדפן אחר.
כתוצאה מכך החלה יצירה של מבנה תקני לכתיבת אתרים שכיום רובם ככולם של הדפדפנים שואפים לתמוך בה בדיוק המרבי.
בעקבות התפתחות התחום החלו הדפדפנים לתמוך לא רק ב־HTML, אלא גם בתמונות, בקטעי שמע ובסרטים באתרים שונים.
כל דפדפן מבוסס על מנוע משלו שמתרגם את הקוד ממנו מורכב הדף המבוקש בזמן ריצה ומציג את דף האינטרנט שהמשתמש רגיל לראות.
כל מנוע שונה מאחיו בביצועים, במגוון הפורמטים הנתמכים, באבטחה ועוד.
לרוב, הדפדפנים יכולים להשתמש אך ורק במנוע אחד, אך קיימות הרחבות המאפשרות להשתמש במנוע אחר ולא במנוע הרגיל של הדפדפן שבשימוש.
Trident/MSHTML – של חברת מיקרוסופט.
המנוע מאחורי אינטרנט אקספלורר, Avant Browser, מקסתון ועוד.
EdgeHTML – של מיקרוסופט, המנוע היורש את Trident/MSHTML.
Gecko – המנוע מאחורי דפדפן מוזילה פיירפוקס, נטסקייפ, Web (דפדפן), קמינו ועוד.
KHTML/WebKit – עליו מבוססים קונקרר, ספארי, אומני ווב וגוגל כרום.
Opera – דפדפן עצמאי, שחוץ מלמחשבים אישיים יש לו גם גרסאות לטלפונים ניידים ומחשבי כף יד.
Lynx – דפדפן ששימושו העיקרי הוא כשלא ניתן להציג גרפיקה, כגון במסופי יוניקס.
כרומיום – מנוע קוד פתוח העומד מאחורי דפדפן כרום של גוגל, ושנים האחרונות דפדפנים נוספים.
הדפדפנים השונים מתאפיינים בתמיכה בשונה בפורמטים ופרוטוקלים.
דפדפנים בסיסיים עשויים לכלול תמיכה בסיסית ב-HTML ואילו דפדפנים מורכבים תומכים במגוון רחב של פרוטוקולים ופורמטים.
דפדפני האינטרנט העיקריים מתאפיינים ביכולות הבאות:
הגדרת דף בית, שאליו ניגש הדפדפן בפתיחתו, ואחסון כתובות של אתרים כסימניות או כמועדפים לגישה נוחה.
חלק מהדפדפנים מאפשרים גם להירשם להזנות RSS.
יכולת לפתיחת מספר אתרים במקביל באמצעות כרטיסיות/טאבים או באמצעות פתיחת מספר חלונות.
אבטחה ופרטיות – בדפדפנים מודרניים קיימים מנגנוני הגנה מדיוג (פישינג), ואמצעים לשמירה על הפרטיות כגון מחיקת עוגיות והיסטוריה או גלישה בסתר.
תוספים – בדפדפנים רבים יש תמיכה בהורדה והתקנה של תוספים (פלאגאינים), אשר מוסיפים יכולות לדפדפן.
יכולת זו מקנה גמישות לדפדפן.
דף לפרד היא להקת הארד רוק בריטית שהוקמה ב-1977 בשפילד שבאנגליה.
הלהקה השתייכה בתחילת דרכה לגל החדש של הרוק הכבד הבריטי אולם הגיעה לשיא הצלחתה בשנות ה-80 כאשר הוציאה מספר אלבומים קלילים יותר בסגנון הגלאם מטאל.
משנת 1992, הרכב הלהקה הוא: ג'ו אליוט (סולן הלהקה), פיל קולן (גיטריסט), ויויאן קמפבל (גיטריסט), ריק סאוואג' (בסיסט) וריק אלן (מתופף).
ההצלחה המסחרית של הלהקה הייתה בין השנים 1980 עד 1990 המוקדמות.
בשנת 1981 האלבום High 'n' Dry שהופק על ידי המפיק רוברט 'מאט' לאנג, שעזר להם להתחיל להגדיר את הסגנון שלהם ולגלות את הקול של ג'ו אליוט הסולן.