tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בספרות הרוסית רעיונות הנרודניקים הורגשו אצל ניקולאי צ'רנישבסקי, איוון טורגנייב, גלב אוספנסקי ולב טולסטוי.
תנועת הנרודניקים הרוסית קיבלה תנופה לאחר שחרור האיכרים הצמיתים בשנת 1861 (בידי הצאר אלכסנדר השני), צעד שסימן את קץ עידן הפיאודלי ברוסיה.
הנרודניקים טענו כי הצמיתים המשתחררים הופכים מחדש לעבדים-בשכר, והבורגנות החליפה את השיטה הקודמת של הבעלות על הקרקעות ועל הצמיתים.
הנרודניקים חתרו להפוך לכוח פוליטי שילחם בתופעה זו.
הנרודניקים חשבו בנוסטלגיה על כמה מההיבטים של העבר.
אמנם הם התנגדו לשיטה הישנה של בעלות פיאודלית על קרקעות, אך הם התנגדו גם לתופעה החדשה של איכרים התלושים מאדמתם וקוננו על חורבנה של הקומונה הרוסית הישנה "אובשצ'ינה".
הנרודניקים האמינו בדרך כלל כי השיטה הקפיטליסטית איננה תוצאה מחויבת המציאות בעידן המהפכה התעשייתית, וכי ניתן לדלג על השלב הקפיטליסטי ולהתקדם ישירות אל שלב סוציאליסטי בחברה ובכלכלה.
הנרודניקים האמינו שמעמד האיכרים החדש הוא המעמד המהפכני שיצליח לבסוף לסלק את שיטת המונרכיה הצארית.
הם ראו את הקומונה הכפרית כחממה לסוציאליזם.
יחד עם זאת, הם האמינו כי האיכרים לא יגיעו לשלב המהפכני בכוחות עצמם, וכי תפנית היסטורית שכזו תתחולל רק ביוזמתם של גיבורים יחידי סגולה, אשר יצליחו לעורר את האיכרים הרדומים או הפסיביים ולהובילם למהפכה.
אחד האידאולוגים החשובים של הנרודניקים היה מיכאיל בקונין.
בהתאם לתאוריה של בקונין, הרוסים הם מתנגדי השלטון מטבעם.
לכן המהפכנים צריכים רק לארגן את המרד המסיבי של האיכרים הרוסים.
הוא אף סבר שמטרת המרד צריכה להיות לא רק ביטול השלטון הנוכחי, אך גם אי-קיום שום שלטון חדש.
הוא היה ראש של הענף האנרכיסטי בתנועה.
פיוטר לברוב היה אידאולוג של הזרם ההסברתי.
הוא דגל בכך שהמשכילים צריכים לאמץ את האידאולוגיה הסוציאליסטית, להעביר אותה לאיכרים ובכך לקדם את המהפכה תוך תהליך הסברתי ארוך.
דעותיו היו מובילות בשנות ה-60, אך במהלך שנות ה-70 של המאה ה-19 הזרם המהפכני היה פופולרי יותר.
פיוטר טקצ'יוב כמו לברוב הכיר בכך שהאיכרים אינם מוכנים להובלת המהפכה.
הוא לא האמין בדרך מיוחדת לרוסיה והבין שהתפתחות רוסיה לכיוון קפיטליזם היא הדרך הטבעית.
הדרך היחידה לעצור את התהליך היא מהפכה סוציאליסטית.
הוא חשב שהמשכילים צריכים להוביל את המהפכה ולאחר תפישת השלטון העם צפוי להצטרף.
הוא דגל בכך שמהפכה תבוצע על ידי ארגון קטן ולאחר הפיכה שלטונית יצרף את העם לשלטון.
הארגון הראשון שניתן לשייך לנרודניקים היה חוג שהוקם באוניברסיטת חרקוב ושהיה קיים בשנים 1856–1858. לאחר מכן, רוב החברים עברו למוסקבה.
חברי הארגון חשבו שהדרך היחידה לשינוי שלטוני ברוסיה יהיה מהפכה.
המשטר הרצוי לדעתם היה רפובליקה פדרטיבית עם פרלמנט קבוע.
בשנים 1861–1864 בסנקט פטרבורג פעל ארגון מהפכני "זמליה אי ווליה".
חבריו רצו לפעול ליצירת תנאים למהפכה וחשבו שרפורמת 1861 עשויה ליצור אותם.
הארגון עיבד תוכנית פעולה אך לא קיבל תמיכה משמעותית בציבור.
בסופו של דבר הארגון התפרק עוד לפני שהתגלה על ידי השלטונות.
בשנת 1866, הוקם ארגון חדש ובראשו עמד ניקולאי אישוטין.
הארגון דגל בהכנת מהפכה שהכוח המוביל שלה תהיה אינטליגנציה.
הם יצרו קשר עם מהפכנים פולנים והקימו סניפים במספר ערים.
בהתאם לרעיונות של ניקולאי צ'רנישבסקי הם הקימו מספר בתי מלאכה ובתי ספר שהיו צריכים להיות בסיס לתעמולה ולהוות קשר עם העם.
בשנת 1866 לארגון כבר היה מבנה ברור שכלל את ההנהגה, חברי הארגון המחתרתי וארגונים לגליים שפעלו כארגוני תמיכה הדדית.
במקביל חברי הארגון הכינו בריחה של צ'רנישבסקי מהגלות.
פעילות הארגון הופסקה בעקבות התנקשות באלכסנדר השני (הצאר לא נפגע) שביצע אחד מחברי הארגון ללא תיאום עם הנהגת הארגון.
בעקבות ההתנקשות נעצרו כ-2,000 פעילים שבחלקם נשפטו.
36 חברי הארגון נשפטו, מבצע התנקשות הוצא להורג ואישוטין עצמו נאסר במבצר שליסלבורג ואיבד את עצמו לדעת.
בשנת 1869 בסנקט פטרבורג הוקם ארגון חדש - "נרודנייה רספרבה" (Народная расправа).
בראש הארגון עמד סרגי נצ'אייב והיו בו 77 חברים.
נצ'אייב עצמו דגל בטרור ללא מעצורים וגבולות.
כאשר אחד מחברי הארגון התנגד לכך, הוא הואשם בבגידה והוצא להורג.
שלטונות ראו בכך רצח על רקע פלילי, נצ'אייב הועמד למשפט.
לאחר קריסת ארגון זה, רוב חברי התנועה התרחקו מטרור כדרך פעולה אפשרית.
בתחילת שנות ה-70 במספר ערים הוקמו חוגים ששמו בראש ובראשונה ניקיון כפיים ואתיקה מהפכנית.
בשנת 1871 התארגן ארגון גדול בשם "הארגון התעמלה הגדול".
בין החברים הבולטים היו מארק נתנסון, סופיה פרובסקאיה ופיוטר קרופוטקין.
חברי הארגון העריכו מאוד את מיכאיל בקונין וראו בו אידאולוג של הארגון.
בשנת 1874 חברי ארגון וארגונים נוספים החליטו על "הליכה לעם" (хождение в народ).
זה היה מבחן רציני לאידאולוגיה של הארגון.
מאות סטודנטים ומשכילים צעירים התלבשו בבגדי איכרים והלכו לכפרים של מרכז רוסיה.
בכפרים הם ניסו להסביר לאיכרים שלא ניתן לסבול יותר את שלטון הצאר.
אומנם עד מהרה התברר שהעם בכפרים אינו דומה לעם בספרי הארגון.
האיכרים התייחסו לתעמלנים בחשדנות ותיאורית בקונין על כך שהעם מוכן למהפכה קרסה.
התאוריה התנגשה באמונה של העם בצאר טוב וצודק.
בסתיו 1874 ההליכה לעם נעצרה.
עד לסוף 1875 נאסרו כ-900 חברי הארגונים ומספר רב של תומכים.
במשפט הגדול "משפט 193" נשפטו רבים מחברי ארגון.
בעקבות קריסת הליכה לעם, בשנת 1876 הוקם ארגון חדש "זמליה אי ווליה" (בשנות ה-60 של המאה ה-19 כבר היה קיים ארגון באותו שם, אך הוא פורק).
בארגון היו מספר חברים בולטים: גאורגי פלכנוב, אנדרי ז'ליאבוב, סופיה פרובסקאיה, מארק נתנסון, ורה פיגנר.
הארגון הוקם כארגון מחתרתי לכל דבר.
בראשו עמד מרכז עם מדורים שהיו כפופים לו.
במספר ערים מרכזיות הוקמו סניפי הארגון.
ב-6 בדצמבר 1876 אורגן מצעד ראשון ברוסיה.
במצעד הופיע גאורגי פלכנוב והתנוסס דגל הארגון (הדגל האדום).
אומנם, רדיקלים שהיו בין חברי התנועה לחצו על מעבר לפעילויות אקטיביות.
הלחץ היה חזק במיוחד בדרום רוסיה.
כתוצאה מהלחץ בוצעו מספר פעולות - התנקשות בראש העיר בסנקט פטרבורג בפברואר 1878, והתנקשויות נוספות באודסה, קייב וחרקוב.
כתגובה לפעילות זו השלטונות החלו במעצרים.
תוך שנתיים נערכו עשרות משפטים, הנשפטים קבלו עונשים של עד 15 שנות מעצר ו-16 הוצאו להורג.
למרות הכול, חלק מחברי התנועה שאפו להתחיל הכנת התנקשות בצאר.
חלק משמעותי של חברי התנועה התנגדו לכך היא העריכו שתגובת השלטונות תהיה קשה מאוד ותשים קץ לתנועה.
על רקע זה, ב-15 באוגוסט 1879 הארגון התפלג ל-2 קבוצות: נרודניה ווליה והחלוקה מחדש השחורה.
תומכי המדיניות מסורתית הסברתית שהיו מיעט בארגון (גאורגי פלכנוב, לאוניד דיוטש, פאבל אקסלרוד, ורה זסוליץ' ועוד) הקימו את "חלוקה מחדש השחורה" (Чёрный передел) והכריזו על עצמם כממשיכי דרכם של הארגון הקודם.
הקבוצה בסנקט פטרבורג כללה 22 חברים ובסך הכול היו בארגון כ-100 חברים.
בשנת 1880 פורסם העיתון של הארגון.
בסך הכול הם הצליחו לפרסם 4 מהדורות בלבד.
בשנת 1880 ראשי הארגון עזבו את רוסיה.
הארגון המשיך להתקיים, אבל הגרעין הראשי היה במוסקבה.
עד לסוף 1881 הארגון הפסיק להתקיים - בחלקו עקב גל המעצרים של השלטונות ובחלקו עקב מעבר לארגונים אחרים.
ראשי הארגון שהיו באירופה הכירו את הרעיונות של קרל מרקס ובשנת 1883 הקימו ארגון רוסי מרקסיסטי ראשון - שחרור העמל (Освобождение труда).
תומכי השיטות המהפכניות הקימו את נרודניה ווליה.
במהלך שנת 1879 אורגנו 8 ניסיונות התנקשות בצאר, אך כולם נכשלו.
ב-1 במרץ 1881 הארגון הצליח לבצע התנקשות באלכסנדר השני ולהורגו.
בעקבות גל מעצרים לאחר הריגת הצאר, גם חברי הארגון נעצרו ונשפטו.
3 מראשי הארגון הוצאו להורג, רבים נשפטו לגלות לסיביר לכל חייהם.
לאחר קריסת נרודניה ווליה בראש הנרודניקים עמדו תומכי הזרם הליברלי.
רעיונות של מהפכה וטרור לא היו נראים ריאליים.
במקום זאת, ראשי התנועה דיברו על הרפורמות הדרגתיות בלבד.
תפקיד המשכילים היה לעזור לאיכרים להסתדר בתנאי כלכלת שוק קשים.
הם בקשו מרופאים, אגרונומים, מורים לעזור לאיכרים הפשוטים.
מבחינת השפעתם על החברה - היא הייתה פחותה באופן משמעותי מזו של הנרודניקים של שנות ה-70 של המאה ה-19.
החל ממחצית שנות ה-80 של המאה ה-19 הפעילות המחתרתית נהפכת להיות פחות ריכוזית עם דגש על העבודה בערי פריפריה.
בסוף דצמבר 1886 בסנקט פטרבורג הוקם ארגון חדש - "הפלג הטרוריסטי של מפלגת נרודנייה ווליה" («Террористическая фракция партии „Народная воля"») בין חברי הארגון היה אלכסנדר אוליאנוב (האח הבכור של ולדימיר איליץ' לנין) וברוניסלב פילסודסקי, אחיו של יוזף פילסודסקי.
הארגון הכיר בכך שהקפיטליזם הוא עובדה קיימת ויש לבסס את המהפכה על פועלים ולא על איכרים.
במרץ 1887 הם ניסו להתנקש בצאר אלכסנדר השלישי.
הניסיון נכשל, חמישה מראשי הארגון הוצאו להורג, היתר נשלחו לסיביר.
במחצית שנות ה-90 נעשה ניסיון לאחד את כל הארגונים אך הניסיון נכשל.
בהדרגה, לאור התרחבות המרקסיזם ברוסיה, ארגוני הנרונדיקים איבדו את השפעתם.
לקראת סוף שנות ה-90 התחדש בהדרגה אינטרס לפעילות מחתרתית והוקמו מספר ארגונים קטנים.
בתחילת המאה ה-20 הם היו בסיס להקמת המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית ברוסיה.
נֵרְגַל (Nergal, Nirgal, Nirgali) הוא אל מהפנתיאון המסופוטמי, בנם של אנליל ונינליל.
מרכזם של הסוגדים לו היה בעיר כותה, אזור תל אברהם של היום.
בשירים ופיוטים, נרגל מוצג כאל המלחמה והמגפה.
נראה כי היה מזוהה עם השמש של אחר הצהריים ועם שיאה של תקופת הקיץ, הזמן המת בלוח השנה המסופוטמי.
נרגל, גם כונה בשם "סודק", בדת הבבלית משמעותה חזק וגדול.
בנוסף, נרגל מפקח על השאול ומשמש ראש הפנתיאון המיוחד השולט על עולם המתים (המתאסף במערה תת-קרקעית המכונה אראלו או אירקאללא).
תפקיד זה קישר אליו את האלה אלאטו (ארשכיגל).
בכתבים מסוימים האל נינאזו הוא בנם של נרגל ואלאטו.
במילון אמורי–אכדי המתוארך לימי רים-סין הראשון או עמורפיא (חמורבי), מובא רשף בטור המלים האמוריות כמקביל לנרגל (dNERGAL) בטור המלים האכדיות; הקבלה זאת קיימת גם בטקסט מאבלה.
ברשימת אלים אכדית אחרת הוקבל נרגל לאל Kammuš (כמוש).
בדרך כלל, נרגל מוצג יחד עם בת-לווייתו לז.
בפסלים ותמונות יש לו חזות של אריה ומטה המקושט אף הוא בראש ארי.
על שמו קרוי נרגל שראצר, אחד ממלכי בבל.
האל נעבד ככל הנראה גם על ידי הפיניקים שמעבר לים באתונה, כפי שמעידה נוכחותו בכתובת אספת.
באסטרולוגיה הבבלית המאוחרת, נרגל מזוהה עם כוכב מאדים, מקבילו של האלים היוונים הרקלס וארס.
באדריכלות בבלית שומרי השער בדמות אריות מייצגים את נרגל.
נֵרְגַל מוזכר בתנ"ך בספר מלכים כאחד האלילים המרכזיים אותם עבדו הכותים, אשר הוגלו מכותה לשטחי ממלכת ישראל החרבה לאחר שנכבשה על ידי סרגון השני ותושביה הוגלו לאשור:
נרדפי החוק הוא סרטו של הבמאי ג'ים ג'ארמוש משנת 1986. הסרט צולם בשחור-לבן וזהו סרטו השלישי של ג'ארמוש, והוא שהציג לקהל האמריקאי את הכוכב האיטלקי רוברטו בניני.
פרט לבניני משחקים בסרט גם המוזיקאים ג'ון לורי וטום וייטס, וכן אשתו של בניני, ניקולטה בראסקי.
הסרט הוא סיפורם של שלושה אסירים הנמלטים מהכלא לביצות לואיזיאנה.
אך הסרט אינו בנוי על פי התבנית המוכרת של סרטי כלא ובריחה.
הוא מתרכז ביחסים בין שלושת גיבוריו, ולא בנושאים המעסיקים בדרך כלל סרטי כלא, כניסיונות לשרוד בחברת האסירים הקשוחה, היחסים עם הסוהרים או פרטי הבריחה.
על אף הנושאים הקשים בהם עוסק הסרט המדובר בסרט רווי הומור, שניתן אף לראותו כקומדיה.
הסרט משלב מספר מרכיבים ייחודיים, כמוזיקה של וייטס ולורי, סגנון הבימוי של ג'ארמוש, משחקם המאופק של וייטס ולורי, לעומת משחקו האנרגטי של בניני, ובמיוחד תנועת המצלמה האיטית והייחודית של הצלם רובי מילר, המצליחה ליצור עולם ייחודי כאשר היא סוקרת את נופי ניו אורלינס ואזורי הביצות של לואיזיאנה בהם צולם הסרט.
נרדפי החוק הוא סרטו השלישי של ג'ארמוש, והוא הראשון שצולם לאחר פריצתו לתודעת הקהל עם "זרים" שצולם כשנתיים קודם לכן, וזכה בפרס "מצלמת הזהב" בפסטיבל קאן.
ג'ארמוש עמד אז בחזית תנועת "הקולנוע האמריקני העצמאי", חבורה של במאים צעירים שניסו ליצור קולנוע מחוץ למסגרת האולפנים הגדולים, על מנת לשמור על עצמאותם האמנותית, ועל דרכם הייחודית.
תקציבו הכולל של הסרט היה כמליון ומאה אלף דולר.
לאחד משלושת התפקידים הראשיים בסרט גויס השחקן הראשי ב"זרים", מוזיקאי הג'אז ג'ון לורי, וכן גויס מוזיקאי נוסף, טום וייטס.
מולם צוות רוברטו בניני שעל אף שהייתה מאחוריו קריירה מצליחה ביותר באיטליה כשחקן ובמאי, היה כמעט בלתי ידוע מחוץ לארצו.
עמו הגיעה אשתו ניקולטה בראסקי.
לורי ווייטס, בעלי מבנה פיזי רזה וגבוה, שיחקו דמויות מופנמות ושתקניות, לעומת בניני הגוץ, בעל האנרגיות המתפרצות, שאינו מסוגל להפסיק לדבר.
בסרט מופיעים מספר שחקנים נוספים, ביניהם ניתן למצוא בתפקידים קטנים את אלן ברקין, ואת במאי סרטי האימה הזולים ג'וי ניוטון הוק.
וייטס עמד אז בשיאו המוזיקלי, לאחר הקלטת שניים מן הטובים שבאלבומיו "Swordfishtrombones" (1983) ו"Rain Dogs" (1985).
אלבומים אלו, בעלי האווירה הקברטית העגומה, והמורכבות המוזיקלית, תאמו את רוח הסרט.
ג'ון לורי, שהיה אחראי אף למוזיקת הרקע לסרט "זרים", תרם את מוזיקת הרקע לסרט, שהוקלטה בסגנונו הג'אזי.
שיר נוסף בפסקול שרה זמרת הרית'ם אנד בלוז השחורה אירמה תומאס.
חלק ניכר מהצלחת הסרט יש לזקוף לזכות הסינמטוגרפיה.
היה זה שיתוף הפעולה הראשון של ג'ארמוש עם הצלם רובי מילר שהיה ידוע עד אז בשל שיתוף הפעולה שלו עם הבמאי וים ונדרס, שעבודתו מהווה מקור השפעה ידוע על ג'ארמוש.
הדרך האיטית והמהורהרת, בה סקרה מצלמתו את נופי ניו אורלינס ואזור הביצות של לואיזיאנה, במשחקי אור וצל, יצרה את האסתטיקה המיוחדת של הסרט.
הצלחה זו הייתה תחילה של שיתוף פעולה פורה בין ג'ארמוש ומילר שנמשך במספר סרטים נוספים במשך העשור שלאחר מכן.
הסרט מתחיל בניו אורלינס, ומתאר את נפילתם של שדר הרדיו הכושל זאק (וייטס), והסרסור ג'ק (לורי).
זאק מאבד את עבודתו ואת חברתו, וברגע של שכרות מסכים להסיע מכונית שאינה שלו מצידה האחד של ניו אורלינס לצידה השני.
כאשר עוצרת אותו המשטרה מסתבר כי בתא המטען של המכונית יש גופה.
ג'ק מתפתה להגיע לחדר חשוך במלון, בו שוכבת נערה.
הוא מנסה לשכנע אותה להצטרף לחבורת הפרוצות שהוא משמש כסרסור שלהן, אך כאשר המשטרה פורצת לחדר והאור נדלק, מסתבר שהמדובר בילדה.
שניהם נשלחים אל הכלא, ומוצאים את עצמם באותו התא.
אל התא מגיע בוב (בניני) תייר איטלקי שאינו דובר אנגלית.
בניגוד לזאק ולג'ק, שנמצאים בכלא בגין עבירות שלא ביצעו, בוב רצח אדם באולם ביליארד.
ג'ק וזאק אינם סובלים זה את זה, ועד מהרה מגיעים לעימות פיסי אלים, שלאחריו הם נמנעים מלדבר זה עם זה.
אך בוב הוא בעל דחף בלתי פוסק לדבר, על אף שידיעתו בשפה האנגלית מסתכמת במשפט "I scream, you scream, we all scream, for ice-cream".
אישיותו המתפרצת, ודיבורו הבלתי פוסק, מצליחים להשלים בין ג'ק וזאק.
השלושה מנצלים הזדמנות לבריחה, ונמלטים לאזור הביצות של לואיזיאנה.
השלושה אובדים בין הביצות, והאיבה בין ג'ק וזאק כמעט שגורמת לכך שכל איש יפנה לדרכו.
אך בוב מצליח להביא את החבורה למקום מבטחים, ולספק להם מזון.
הם מגיעים לבית בודד במעבה היער, בו שוכנת ניקולטה, איטלקייה נאה, המתאהבת מיד בבוב.
בוב מחליט להישאר עם ניקולטה, בעוד שג'ק וזאק יוצאים איש לדרכו.
הסרט מסתיים בפרידתם במזלג דרכים.
כאשר כל אחד מהם פונה לזרוע אחרת של התפצלות הדרכים, נראה כי הפכו לידידים.
הסרט התקבל בדרך כלל בביקורות חיוביות, שהשוו אותו להצלחתו הקודמת של ג'ארמוש, "זרים", ובדרך כלל קבעו כי הסרט מצליח לשחזר את ההצלחה של קודמו.
אופיינית היא ביקורתו של המבקר רוג'ר איברט שכתב: "נרדפי החוק הוא סרט על ויסקי זול וקפה שחור, אנשים שיכורים בלילה, שאיבדו את עבודתם, והסבל שניתן לסבול מנערות המבטיחות לך בילוי נעים," וסיכם במילים -"הסרט הוא סרט מקורי מהסוג שאתה מתרגל אליו תוך כדי צפייה.
אולי הוא מעט ארוך, ואולי הוא תלוי במקור ההשראה שלו - שלושת החריגים החברתיים והאנשים המוזרים שהם פוגשים במסעם, במקום שיהיה לו נושא אמיתי משלו.
אין לו את השלמות רבת ההשראה של 'זרים', בו כל תמונה נראית בלתי נמנעת.
אך זהו סרט טוב, וככל שאתם יודעים יותר על קולנוע, סביר יותר שתאהבו אותו".
הסרט הצליח להחזיר את ההשקעה בו, ובארצות הברית הכניס כמיליון וחצי דולר, מעט מעל תקציבו.
הסרט סווג בארצות הברית כסרט מסוג "R", כאשר צופים מתחת לגיל 17 לא יכלו לצפות בו אלא בלוויית מבוגר, וזאת בשל לשונו הבוטה, וסצנות עירום המופיעות בו.
הסרט זכה להצלחה רבה מחוץ לארצות הברית.
הוא זכה בפרסים בפסטיבלי קולנוע בנורווגיה בדנמרק ובאיטליה כמו גם למועמדות יוקרתית לפרס "דקל הזהב" בפסטיבל קאן.
בישראל זכה הסרט להצלחה קופתית ניכרת.
נַרוׂ 1 (בהנגול: 나로호, ידוע גם בשמו הקודם Korea Space Launch Vehicle – KSLV) הוא משגר לוויינים מפיתוח משותף של המכון הקוריאני לחקר התעופה והחלל וחברות חלל מרוסיה.
בשנת 2004 נחתמו הסכמי שיתוף פעולה בתחום החלל בין קוריאה הדרומית לרוסיה, וביניהם הוסכם על סיוע רוסי לפיתוח משגר הלוויינים הקוריאני.
החברות הרוסיות השותפות למיזם המשגר הן:
תאגיד המחקר והייצור חרוניצ'ב – קבלן ראשי ואינטגרטור למשגר
תאגיד המחקר והייצור אנרגומאש – יצרני המנוע הרקטי של השלב הראשון במשגר
תאגיד הבניה והייצור של מכונות משינוסטרויניה – מרכיבים קרקעיים, כן השיגור ותשתית לטיל
חלקים ניכרים מהמשגר הקוריאני משותפים למשגר הלוויינים הרוסי, האנגרה.
משגר הלוויינים נרו 1 מורכב משני שלבים.
השלב הראשון מונע על ידי מנוע רקטי יחיד מתוצרת רוסית, מדגם RD-191, העושה שימוש בדלק נוזלי (חמצן נוזלי וקרוסין).
השלב השני מונע בדלק מוצק, והוא פותח ויוצר בקוריאה על ידי המכון הקוריאני לחקר התעופה והחלל.
גובהו של המשגר כ-33 מטר, וקוטרו כ-3 מטרים.
שיגור הבכורה של המשגר התקיים ב-25 באוגוסט 2009, בשעה 17:00 ממרכז החלל נרו.
בגלל תקלה בהפרדת החיפוי הקדמי של הטיל, לא הצליח המשגר להציב בחלל את הלוויין.
שני השלבים של הטיל תפקדו היטב.
ניסיון שני לשגר לוויין באמצעות משגר זה נערך ב-10 ביוני 2010, בשעה 17:00. עקב תקלה התפוצץ הטיל כ-137 שניות לאחר ההמראה, ככל הנראה בגלל כשל במנוע השלב השני.
ניסיון שלישי מוצלח התבצע ב-20 בינואר 2013 לאחר מספר דחיות, ובזכותו הצטרפה קוריאה הדרומית ל"מועדון החלל", קבוצת המדינות בעלות יכולת עצמאית לשיגור לוויינים.
נרוויק (בנורווגית: Narvik) היא עיר ורשות מקומית במחוז נורדלנד בנורווגיה.
נרוויק שוכנת על חוף פיורד נרוויק.
הרשות המקומית מהווה חלק מן האזור המסורתי של אופוטן בצפון נורווגיה בתוך החוג הארקטי.
נמל נרוויק הוא הגדול בצפון נורווגיה ואחד הנמלים המרכזיים במדינה.
נרוויק יושבת על הקצה של אצבע יבשתית הנכנסת לתוך פיורד נרוויק, קרוב לקצה המזרחי של הפיורד.
היא תוארה לעיתים כיושבת על נקודת מפגש של ארבעה פיורדים.
למרות מיקומו הצפוני, הגישה לנרוויק אינה נחסמת על ידי קיפאון החורף, הודות לזרם הגולף.
תחנת הרכבת בנרוויק היא אחת הצפוניות ביותר בעולם.
ביושבה בתוך החוג הארקטי השמש אינה זורחת בחורף ואינה שוקעת בקיץ.
נמל נרוויק שימש לייצוא עפרת ברזל ממכרות בקירונה ומלמברייט שבשוודיה, במיוחד במהלך החורף כאשר הגישה לנמל לולאו שבמפרץ הבוטני אינה אפשרית בגלל שמי המפרץ קופאים.
עופרת הברזל מובלת ברכבת לנמל נרוויק וממנה מיוצאת למדינות שונות.
כן ייצאה נרוויק דגים מלוחים של דייגים נורווגים ועצים משוודיה.
מיקומה הצפוני של נרוויק הביא אותה להיות נקודת יציאה או חזרה של משלחות, כמו זו של אומברטו נובילה, לקוטב הצפוני.
מאמצע שנות ה-30, נמל נרוויק הייתה חוליה חשובה בערוץ אספקת ברזל לתעשיית המלחמה של גרמניה הנאצית.
בעיירה התגוררו כ-10,000 תושבים ופרנסתה כולה הייתה מבוססת על הנמל.
וינסטון צ'רצ'יל דרש בממשלת בריטניה, מיד אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה, להניח שדה מוקשים ימי סביב הנמל.
אולם הממשלה הבריטית התנגדה כי לא רצתה לפגוע בנייטרליות של נורווגיה.
המלחמה על העיר בשנת 1940
לבסוף, ב-8 באפריל 1940 נפתח מבצע וילפרד להנחת מוקשים ימים לחסימת נמל נרוויק.
בצירוף מקרים, גרמניה פלשה למחרת היום לנרוויק, עם פתיחת המערכה בנורווגיה, תוך שהיא מציגה את הפלישה כתגובה להטלת המוקשים הבריטיים.
תוך 25 דקות השתלטו כוחות גרמניים על נרוויק.
במהלך המלחמה עלו טענות שמפקד הכוחות של הצבא הנורווגי בנרוויק, קונרד סונדלו, שיתף פעולה עם הנאצים ולמרות הוראות להציב את אוניות המלחמה הנורווגיות להגנה על העיר לקראת הפלישה הגרמנית, נמנע מפקד העיר מלעשות זאת וכך טובעו האוניות על ידי הגרמנים וכמעט כל המלחים שלהם נהרגו.
אולם במשפטו של סונדלו לאחר המלחמה, לא נמצאו מספיק ראיות לשיתוף פעולה ישיר שלו עם הגרמנים בעת כיבוש העיר.
צ'רצ'יל החליט להפנות את הכוחות המיועדים לסייע לנורווגיה בראש ובראשונה לנרוויק.
לאחר מספר ימים השמיד כוח של הצי הבריטי את שבע האוניות הגרמניות ששהו ליד נרוויק.
על פי הערכות הצי הבריטי נהרגו באוניות שטובעו לפחות 2000 מלחים.
הניצחון בקרב הימי, העלה בצרפת את קרנו של פול ריינו, שנחשב למי שהוביל את התוכנית לכיבוש נרוויק.
בעקבות ההפסד בקרב הימי, מצא את עצמו הצבא הגרמני בעיר מבודד.
הצי הבריטי ביקש לבצע תקיפה מיידית של העיר, אולם מפקד הכוח טען שההגנה הגרמנית חזקה מדי והעדיף להקיף את העיר ולתקוף אותה לאחר הפשרת השלגים.
הגרמנים הביאו תגבורת אווירית לאזור נארוויק ובמשך שבועות התקיימו במקום חילופי אש בין הצדדים.
ב-15 במאי 1940 הודיעו בנורווגיה על נסיגה דרומה של הכוחות הגרמניים.
הבריטים באמצעות חיל הים המלכותי השתלטו על העיר ב-28 במאי 1940. אולם לאור התקדמות הצבא הגרמני בצרפת והצורך הרב בכוחות לוחמים, הסיגו הבריטים את כוחותיהם מן העיר ב-10 ביוני 1940, תוך שהם הורסים את התשתיות בעיר כדי שלא יוכלו לשמש את הגרמנים.
בעת הפינוי הותקפו אוניות בריטיות על ידי הצי הגרמני ואחת מנושאות המטוסים הוטבעה.
בקרב על נרוויק השתתפו כוחות בריטים, צרפתיים, פולנים ומתנדבים ספרדיים.
אלו סבלו מאבדות כבדות, ורק 400 מתוך 1200 המתנדבים הספרדים שרדו את הקרב.
הקרב על נרוויק היה הקרב היבשתי ההתקפי הראשון של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה, היו שטענו שההחלטה לנחות בנארוויק הייתה טעות, שכן המקום הרבה פחות חשוב מהאזורים האחרים של נורווגיה, שהנחיתה בהם התעכבה בגלל הנחיתה בנרוויק.
צ'רצ'יל טען בזכרונותיו שלמרות התוצאה בנורווגיה, היה בקרב הצלה לבריטניה שכן הגרמנים הפסידו את רוב הצי שלהם ולכן לא יכלו לפלוש לבריטניה.
הגרמנים שיקמו את מסילת הברזל ואת הנמל וייצוא הברזל משוודיה דרך נרוויק שב לפעול מתחילת 1942.
בסוף 1944 פסק ייצוא הברזל לגרמניה דרך נרוויק בגלל השליטה הימית של הבריטים על נתיבי השייט.
בסוף שנות ה-60 הוקם בנמל מזח חדש שמאפשר העמסה בו זמנית של שתי אוניות ענק.
"הדרך היחידה להגיע אל נארוויק במהירות (להוציא טיסה) היא ברכבת, כי אין כביש ישיר לרכב, אלא כביש עוקף וארוך מאוד.
נארוויק היא עיירה יפהפייה, בת 14 אלף תושבים, ...
נמלה של נארוויק אינו נמל גדול, אבל כנמל מוצא של עפרות ברזל, הוא הגדול בעולם."
נרדף הוא מותחן ריגול מאת רוני דונביץ', יצא לאור בהוצאת ידיעות ספרים בשנת 2007.
הספר הוא הראשון בסדרת ספרים המתארים את עלילותיו של ראש אגף המבצעים במוסד, אלכס ברטל.
הספר השני בסדרה, לכודים, יצא לאור בשנת 2008 והשלישי בסדרה, עמוק מבפנים, יצא לאור בשנת 2011.
הספר הוא מותחן בדיוני המסתמך על אירועים דוגמת ההתנקשות בח'אלד משעל בירדן בשנת 1997, חיסול מנהיג הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני ד"ר פתחי שקאקי במלטה בשנת 1995, חיסול עימאד מורנייה בדמשק ב-2008, מבצע זעם האל וכן חטיפות השייח' עבד אל-כרים עובייד ב-1989 ומוסטפא דיראני ב-1994 על ידי סיירת מטכ"ל.
גיבור הספר הוא אלכס ברטל, יליד 1961, ראש אגף מבצעים במוסד, בן לניצולי השואה יוצאי פולין ויוצא יחידה מובחרת בצה"ל.
הספר נפתח בעת שברטל מפקד על מבצע ביון רחב היקף, הכולל את חטיפת מנהיג רוחני של חזבאללה בידי יחידת קומנדו מובחרת של המוסד מלבנון ומעקב אחר אוליגרך רוסי הסוחר בנשק עם הרפובליקה האסלאמית של איראן ועם החזבאללה.
אלכס ברטל, הנאלץ עקב כך להילחם לבדו על חייו ועל חפותו, בורח מרודפיו ותוך כדי כך מנהל מרדף אחר חוטפיה של בתו, במטרה לחלצה.
בדרך- כלל על פי נוסחה זו מצליח הפרוטגוניסט להוכיח כי הוא חף מפשע ולהביא את הרשעים על עונשם.
הספר כתוב בצורה תמציתית עם פסקאות קצרות ועלילה רבת תפניות ופעולה.
נֵרְגַל שַׂרְאֶצֶר (באכדית: Nergal-šar-uṣur, שפירושו: "האל נרגל נצור את המלך") או נריגליסאר, היה מלך בבל בתקופה הנאו-בבלית בין השנים 556-560 לפנה"ס.
הוא נשא לאישה את קשַּיה (Kaššaia) בתו של המלך נבוכדנצר השני, והיה גיסו של קודמו אמל-מרדוך אותו רצח וגם תפס את מקומו .
נרגל שראצר מוזכר בתעודות בבליות שעוסקות בענייני כלכלה ומינהל כשר נכבד.
הוא עלה לשלטון בגיל מתקדם, את גיסו רצח בגלל שלא ייצג את האינטרסים של האוליגרכיה הבבלית.
על פי התעודות הבבליות הוא ניהל מסעות מלחמה ב-556/557 לפנה"ס והגיע עד קיליקיה בניסיון להחזיר לבבל את השלטון עליה.
הוא מופיע ברשימת המלכים הכשדיים, למרות שלא ידוע אם היה ממוצא כשדי או שהיה במקורו מילידי בבל.
לא היה לו קשר דם לנבוכדנצר.
לאחר מותו בשנת 556 לפנה"ס ירש אותו בנו לבאשי-מרדוך.
נרגל שראצר מופיע בספר ירמיהו כאחד מקציניו הבכירים של נבוכדנצר השני אשר השתתפו בכיבוש ירושלים.
בירמיה, פרק לט פסוק ג, בסיפור על כיבוש ירושלים בשנת 586 לפנה"ס נכתב: רבים מהחוקרים סוברים שהקצין הבכיר המופיע במקרא בתואר רב מג (רב מג הוא תואר של מפקד רם דרג), הוא אותו מלך שעלה למלוכה בבבל.
בפסוקים שצוטטו יש חזרה על שמו של נרגל שראצר מה שהוביל את החוקרים לחשוב שכנראה חל שיבוש מסוים בפסוקים הללו והתפקיד של נרגל שראצר הוא סמגר.
טענה זו מקבלת אישוש ממנסרה של נבוכדראצר ב' שם כתוב שנרגל שראצר הוא איש סין-מגר (ככל הנראה שם אזור שנרגל שראצר הוא מושלו).
נרווים היו שבט בלגי חזק והתגוררו בצפונה של גאליה, בשטח התואם למרכזה של בלגיה המודרנית מבריסל ועד החלקים הצפוניים של צרפת.
הנרווים גבלו במנפים לאורך נהר הסכלדה במערב ובאבורונים במזרח.
ריחוקם ממרכזי התרבות הים תיכונית מנע קשרי מסחר פוריים עם רומא ויוון וכתוצאה מכך שמרו במידה רבה על ייחודם, בדומה לשבטים בלגים אחרים.
שלטו על מספר שבטים קטנים נוספים.
כתוצאה ממיקומם הגאוגרפי, בסמוך לנהר הריין, הושפעו מאוד מהתרבות הגרמאנית.
שפתם מזכירה מאפיינים גרמאנים רבים.
יוליוס קיסר, בספרו מלחמת גאליה מתאר את הנרווים כעם לוחמני ואמיץ.
בעת מלחמת גאליה היו אויביו המרים של יוליוס קיסר.
השתתפו בקואליציה הבלגית שלקחה חלק בקרב סאביס בשנת 57 לפנה"ס.
בקרב זה בלטו באומץ לבם.
בהמשך, השתתפו במרד האבורונים תחת הנהגתו של אמביוריקס בשנת 53 והטילו מצור על מחנהו של קיקרו.
לאחר השלמת הכיבוש הרומאים בנו את העיר באגאקום (Bagacum; באווה Bavay המודרנית).
במחצית הראשונה של המאה ה-5 נכבשו על ידי הפרנקים.
הנרווים והמנפים מופיעים בספרי הקומיקס של אסטריקס.
נרגל-אושזיב (שמו במקור היה שוזוב) היה אציל בבלי, שבשנת 694 לפנה"ס מונה על ידי ממלכת עילם להיות מלך בבל, לאחר שהעילמים כבשו את בבל ורצחו את מלכה הקודם אשור-נדין-שומי, בנו של המלך האשורי סנחריב.
נרגל-אושזיב מלך על בבל קצת יותר משנה אחת, עד ספטמבר 693 לפנה"ס.
בתקופה זאת בבל הייתה ממלכה וסאלית של אשור.
גם ניסיונו של סנחריב למנות את בל-איבני, אציל בבלי שחונך באשור, לא צלח והמרידות נמשכו.
העילמים כבשו את בבל, אשור-נדין-שומי נלקח על ידם לעילם ומת שם.
סנחריב המשיך במאבקו בעילם ובבני בריתו הכשדים במטרה להחזיר את ממלכת בבל לשליטתו ולנקום את מות בנו.
בספטמבר 693 לפנה"ס, נוצח נרגל-אושזיב על ידי אשור בקרב ליד העיר ניפור ונלקח בשבי.
במקומו עלה לשלטון נסיך כשדי בשם מושזיב-מרדוך (Mushezib-Marduk), שהמשיך במרד כנגד אשור.
נרדף בידי דינוזאורים היא סדרה מוקומנטרית המהווה סדרת-בת לסדרה המצליחה של ה-BBC, ללכת עם דינוזאורים שיצאה בין סוף דצמבר 2002 לתחילת ינואר 2003, בכיכובו של נייג'ל מארוון.
בסדרה נייג'ל (בתפקיד עצמו) חוזר בזמן לעידן המזוזואיקון (הסדרה עוסקת בתור הקרטיקון), אז שלטו בעולם דינוזאורים גדולים ומסוכנים.
1.הטופר הענקי: פרק זה מתחיל בקרטיקון העליון לפני 75 מיליון שנה במדבר גובי שבמונגוליה שבתקופתו הייתה שופעת יערות (הצילומים התרחשו באי פרייזר שבאוסטרליה).
בפרק נייג'ל מחפש את התריזינוזאורוס, דינוזאור דו-רגלי בגובה 10 מ' ובעל טפרים עצומים.
הוא מקים אוהל שנרמס בידי זאורולופוסים שרועים לצידו.
למרות זאת הוא מטייל באזור וחוצה רצועת חולות הנשלטת על ידי פרוטוצרטופסים מקננים ונייג'ל עובר אותם בנפנוף דגל אדום.
הוא ממשיך ליער בו הוא מוצא להקת ולוסירפטורים רעבים שתוקפים זכר גדול של פרוטוצרטופס בטופריהם.
בלילה נייג'ל מוצא עקרב ליד אוהלו ושומר אותו וגם תופס את אחד מהמונונוקיוס שהתקרבו לאוהלו.
בבוקר הוא מגלה שהם טרפו את העקרב שלו.
הוא ממשיך לנוע ומוצא קן של תריזינוזאורוסים, בו נמצא עובר וגם גללים של יצורים טורפים.
אז הוא רואה להקת מונונוקיוסים רצה ובורחת מטרבוזאורוס שמתקרב אליו.
נייג'ל בורח ברגע האחרון ומתחבא מתחת לשיחים.
הוא יוצא ומגיע לשפת אגם, בה הוא מוצא שלד של תריזינוזאורוס גדול וסביבו שיניים.
הוא מותקף על ידי להקת ולוסירפטורים ונמלט משם לגזע גבוה, שם הוא מריע בקרן ומבריח אותם.
הוא חוזר לשפת האגם וצופה בטרבוזאורוס מתקרב לתריזינוזאורוס במטרה לתקוף אותו.
שני הזוחלים נאבקים והתריזינוזאורוס מנצח, על ידי חבטה חזקה של טפריו בלסת הטרבוזאורוס, ומבריח אותו משם.
להקת תריזינוזאורוסים מגיעים ונייג'ל מגלה שהם אוכלי צמחים.
אז הוא מתקרב לאחד מהם ומלטף אותו.
התריזינוזאורוס מלקק את נייג'ל וגורם לו להפיל את המצלמה.
2.ארץ הענקים: פרק זה מתחיל בקרטיקון העליון לפני 100 מיליון שנה בארגנטינה (הצילומים התרחשו בטנריפה והאי לה פלמה מהאיים הקנריים).
נייג'ל מטייל סביב קן של ארגנטינוזאורוסים בו הם מקננים מדי שנה ועל יד האגם שלצידו נראה ארגנטינוזאורוס צעיר באורך 10 מ'.
נייג'ל מתקרב למים אך נמלט ברגע האחרון מסרקוסוכוס ענקי שארב לו מלמטה.
הוא רואה דינוזאור מקרוגריפוזאורוס פצוע בערוץ נחל וכעבור כמה זמן שומע את טורפו הענקי - הג'יגנטוזאורוס שתופס את המקרוגריפוזאורוס והורג אותו.
למחרת נייג'ל מחפש את עדר הארגנטינוזאורוסים הבוגרים ולשם כך משתמש באווירון זעיר ממדים כדי לדאות מעליהם.
יחד איתו דואים פטרוזאורים כמו הפטרנודון והאורניתוקרוס (ייתכן שטרופאוגנטוס) העצומים.
לאחר שהוא מוצא עדר מוטט הוא נוחת ונוסע בג'יפ שלו, אך נאלץ לברוח מאחר שלהקה של ג'יגנטוזאורוסים ציידים מנסים לתקוף את העדר.
הם מצליחים לבודד נקבה לא-בוגרת של ארגנטינוזאורוס ומתישים אותה לאיטם, בעודה מדממת מפציעותיהם.
המאבק נמשך לתוך הלילה ונייג'ל נאלץ לעזוב.
בבוקר הוא מוצא את עדר הענקים ליד האגם סמוך לאתר הקינון שלהם.
הוא מצליח למדוד את משקל הפרטים בגדולים ביותר ולאחר מכן מתקרב אל האגם.
תוקף אותו שוב סרקסוכוס רעב ונייג'ל מצליח לברוח אבל הוא מצליח לקחת לו את המצלמה.
נרגס מאוול-וואלא (; ; נולדה ב-1968) היא אסטרופיזיקאית פקיסטנית-אמריקאית הידועה בשל תפקידה בתגלית גלי הכבידה.
היא מחזיקה בפרופסורת קרטיס וקתלין מרבל לאסטרופיזיקה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), שם היא גם סגנית ראש המחלקה לפיזיקה.
מאוול-וואלא נולדה בלאהור וגדלה בעיקר בקראצ'י, פקיסטן.
היא למדה בבית הספר של מנזר ישו ומריה בקראצ'י.
היא עברה לארצות הברית ב-1986, ונרשמה ללימודים במכללת ולסלי, שם סיימה תואר ראשון בפיזיקה ואסטרונומיה ב-1990. לפני שסיימה את התואר, מאוול-וואלא והפרופסור שלה לפיזיקה, רוברט ברג, פרסמו במשותף מאמר בכתב העת Physical Review B: Condensed Matter.
היא גם עזרה להקים את המעבדה שלו.
היא המשיכה משם ללימודי דוקטורט בפיזיקה באוניברסיטת MIT, אותם סיימה בשנת 1997.
מאוול-וואלא נולדה למשפחה פרסית, הצעירה מבין שתי בנות.
הוריה היו מחויבים להשכלתן של הבנות, ועודדו את מאוול-וואלא להמשיך את לימודיה הגבוהים בחו"ל.
היא לסבית, ויש לה יחד עם שותפתה לחיים שני ילדים.
בתור להט"בית פקיסטנית, מאוול-ואלא מתמודדת עם הרבה סקרנות לגבי זהותה.
היא מספרת שלא הייתה מודעת להעדפתה המינית עד תום לימודיה, ומציינת שמעמדה כמהגרת ובתור אישה של צבע גם משפיעים על חוויית חייה בשילוב עם זהותה המינית.
היא מציינת שיש הנחות סמויות וגלויות שהיכולת שלה לפתח קריירה במדעים הושפעה ממוצאה ומגדרה, והיא נשאלת רבות כיצד הצליחה "לפרוץ" מחסומים אלו.
אך בראיון, היא אמרה שלא היו תפקידי מגדר מסורתיים במשפחתה, ושהיא מאחלת שזו תהיה החוויה של כל הנשים בפקיסטן.
את לימודי הדוקטורט שלה ב-MIT היא עשתה בהנחיית ריינר וייס, ובמהלכם מאוול-וואלא פיתחה אב-טיפוס לאינטרפרומטר לייזר לגילוי גלי כבידה.
לאחר סיום לימודיה היא עשתה מחקר פוסט-דוקטורט ואז עבדה כמדענית מחקר במכון הטכנולוגי של קליפורניה, שם החלה את עבודתה על רקע המיקרוגל של הקוסמוס, ובסופו של דבר עברה לעבוד ב-LIGO.
מאוול-וואלא מתמקדת בעיקר בשני תחומים של פיזיקה: אסטרופיזיקה של גלי כבידה ומדידה מדעית קוונטית.
היא הצטרפה לפקולטה לפיזיקה ב-MIT בשנת 2002. ב-2017 היא נבחרה לאקדמיה הלאומית למדעים.
מאוול-וואלא הייתה בצוות המדענים אשר, בפעם הראשונה, צפו בגלים במרקם החלל-זמן שנקראים גלי כבידה.
מאוול-וואלא עובדת על גלי כבידה מאז 1991. הודעה ציבורית על התגלית יצאה ביום ה-11 בפברואר 2016. הזיהוי אישר תחזית חשובה של אלברט איינשטיין בתורת היחסות הכללית שלו משנת 1915.
לאחר ההכרזה, מאוול-וואלא הפכה לסלבריטאית-מדעית מיידית בפקיסטן מולדתה.
בהצהרה של ראש ממשלת פקיסטן, נוואז שריף, הוא שיבח את מאוול-וואלא, וקרא לה מקור השראה למדענים הפקיסטנים ולסטודנטים אשר שואפים להיות בעתיד מדענים, ואמר ש"כל העם גאה בתרומתה רבת ערך."
קירור אופטי של מראות לקרוב לאפס המוחלט יכול לעזור למנוע רעש במדידה הנובע מתנודות תרמיות.
חלק מעבודתה של מאוול-וואלא ממוקדת בהרחבת טכניקות של קירור לייזר כדי לקרר אופטית וללכוד אובייקטים יותר ויותר מסיביים, הן עבור פרויקט LIGO וכן עבור יישומים אחרים, כגון כדי לאפשר תצפית של תופעות קוונטיות באובייקטים מקרוסקופיים.
מאוול-וואלא עבדה גם על התפתחות מצבי קוונטום אקזוטיים של אור, ובמיוחד בייצור של אור במצבים קוונטיים מקווצים קוהרנטיים.
צוות המחקר שלה שיפר באופן משמעותי את הרגישות של הגלאי על ידי הפחתת הרעש הקוונטי; לדבר יש גם הרבה יישומים אחרים בפיזיקה הניסיונית.
מאוול-וואלא הייתה עמיתת מקארתור, וב-2013 זכתה בפרס ג'וזף פ.
קיתלי להתקדמות בתחום המדידה המדעית.
היא זכתה בפרס הטכנולוגיה של לאהור הראשון כאשר הוא הושק על ידי אוניברסיטת המידע הטכנולוגי בלאהור ב-17 בדצמבר 2017.
מחוז משנה נרואוליה (בבלארוסית: Нараўлянскі раён) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז הומל בבלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר נרואוליה.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה נרואוליה 11,371 בני אדם.
ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 89.05% בלארוסים, 6.28% רוסים, 2.82 אוקראינים ו-1.11% פולנים.
שמן נרולי הוא שמן אתרי, המופק מפריחת עץ החושחש.
הריח שלו מתוק, דבש ומתכתי משהו עם פנים ירוקות וחריפות.
פריחת התפוז מופקת גם היא מאותה פריחה ושתי התמציות משמשות באופן נרחב לבישום.
ניתן לתאר את פריחת התפוז כריח מתוק, חם ופרחוני יותר מנרולי.
ההבדל בין אופן הריח של נרולי לפריחת התפוז ומדוע מכנים אותם בשמות שונים, הוא תוצאה של תהליך המיצוי המשמש להשגת השמן מהפריחה.
נרולי מופק על ידי זיקוק קיטור ופריחת תפוז מופקת באמצעות תהליך enfleurage (טכניקת ייצור שכללה טבילת חומרי גלם בחומר שומני לספיגת הריחות.
היו שני סוגים שונים של enfleurage: enfleurage חם וקר.
טכניקה זו הייתה בשימוש נרחב בעבר אך כיום היא נזנחה במידה רבה)
הפריחה נאספת, בדרך כלל ביד, בסוף אפריל עד תחילת מאי וצריך 1,000 ק"ג פרחים כדי להפיק ליטר אחד של השמן, לכן מחירו גבוה מאוד.
השמן מופק באמצעות זיקוק אדים.
תוניסיה היא היצרנית הגדולה ביותר של שמן נרולי ואחריה מרוקו.
זן העץ ככל הנראה התגלה במאה ה-10. בסוף המאה ה-17 אן מארי אורסיני, הדוכסית מברצ'יאנו ונסיכת נרולה שבאיטליה, הציגה את תמצית עץ החושחש כניחוח אופנתי על ידי שימוש בו לבישום כפפותיה ואמבטיה.
מאז נעשה שימוש במונח "נרולי" לתיאור מהות זו.
לנרולי ניחוח חריף מרענן ומובחן עם תווים מתוקים ופרחוניים.
זהו אחד השמנים הפרחוניים הנפוצים ביותר בבישום.
כמו כל השמנים האתרים, נרולי גורם לרגישות והוא אלרגן ידוע בגלל התכולה הגבוהה של טרפנים ארומטיים כמו לינלול, לימונן, פרנסול, גרניול וציטראל.
הוא משתלב היטב עם כל שמן הדרים, מוחלטים פרחוניים שונים ורוב הרכיבים הסינתטיים הקיימים בשוק.
שמן נרולי הוא אלמנט קלאסי בעיצוב ניחוחות ואחד הנפוצים בתעשייה.
יש לו גם שימוש מוגבל בטעמים.
על פי הדיווחים, שמן נרולי הוא אחד המרכיבים במתכון הסודי השמור היטב למשקה קוקה-קולה.
זהו מרכיב טעם של מתכוני קולה עם קוד פתוח, אם כי יש גרסאות הרואות אותו כאופציונלי, בשל העלות הגבוהה.
היה עיתונאי, סופר, חוקר והיסטוריון של טנגו ארגנטינאי-צרפתי, שכתב ופרסם ספרים ומאמרים המהווים סימוכין למושגים המיוחדים למוזיקה ולריקוד זה, אשר את קורותיהם חקר לאור יחסי-הגומלין בין בואנוס איירס ופריז.
תרם תרומה נרחבת לחקר האקדמי של תולדות הטנגו.
נרדו זלקו היה בנם של פרידה ואברשה זלקו, זוג מהגרים שהגיעו מליטא לארגנטינה.
הוא נולד וגדל ברובע , ערש הטנגו בבואנוס איירס.
כעיתונאי מגיל 19 היה מפרסם כתבות בשבועון בעל ההשפעה, , שיצא באורוגוואי, עבורו סיקר גם את משפט אייכמן שנפתח בירושלים באפריל 1961.
בשנת 1970, עם אשתו ובנו בן השלוש, הגיע זלקו לפריז, חלומו מאז ומתמיד.
בשנת 1979 התקבל כעיתונאי ב (AFP),
שם נכנס לאגף AmSud אמריקה הדרומית ונעשה במהירות מנהל משמרת.
בשנת 2006 סיים את עבודתו כראש האגף כאשר פרש לגמלאות.
בשנת 1996 זלקו התמנה לעורך ראשי של עיתון האקדמיה לטנגו בצרפת
הוא צבר אוסף של מסמכים נדירים, תקליטים, תווי-נגינה, פרטיטורות, ספרים, תמונות, צילומים הקשורים לנושא הטנגו וראיין מוזיקאים, הנגנים, הזמרים והרקדנים שבזכותם מתקיימת אמנות הטנגו, מאסטור פיאצולה ועד .
בשנת 1998 פרסם זלקו את ספרו "פריז – בואנוס איירס, מאה שנות טנגו" בצרפתית,
(הוצאת ), בו תיעד בהרחבה את המוזיקה, הריקוד, השירה והתרבות של הטנגו, ואת יחסי ההשפעה ההדדית שנוצרו בין שתי הבירות הנזכרות בספר.
הספר הוצא לאור בספרדית בשם
לטנגו שצמח בבתי הבושת של עיר-הנמל בואנוס איירס, הסביר זלקו בספרו, היה צורך להצליח בפריז על מנת שיוכל לשוב אל ארץ מולדתו עטור תהילה וספוג מוניטין של העולם הגדול.
בספר 357 עמודים (316 עמודים בהוצאה השנייה), ובהם 66 אילוסטרציות, כמה מהן נדירות ויקרות ערך, מתוך האוסף הפרטי של זלקו שכלל שירי טנגו, תווי נגינה, גלויות, רישומים, קריקטורות וצילומים המשלימים את הטקסט הכתוב.
הספר נבחר על ידי משרד החינוך הצרפתי בשנת 2015 להיות אחד מנושאי בחינות הבגרות הכלליות במגמת-אמנויות.
ספרו הבא, "טנגו, תשוקה של הגוף והנפש",
התפרסם בצרפתית בשנת 2001 בהוצאת .
לדברי ההיסטוריון , זלקו היה הסופר הראשון שהתייחס ברצינות למחקר אודות התפתחות הטנגו בפריז.
זלקו נחשב כיום למומחה בשטח מחקר הטנגו; עבודתו, ובמיוחד ספרו "פריז - בואנוס איירס, מאה שנות טנגו" מצוטטים בספרים
בפריז, מטעם מרכז ז'ורז' פומפידו, זלקו ליווה והדריך סדרת סיורים במקומות שהיה להם קשר לטנגו.
בשנת 2005 התמנה נרדו זלקו, לשגריר
נרדו זלקו נפטר בפריז ב-2011 ונקבר בבית הקברות מונפרנאס.
הותיר אחריו אלמנה, דר' הגר שמי זלקו, דוקטור לתולדות האמנות;
בן, דר' דניאל זלקו, דוקטור לטוקסיקולוגיה ומנהל מחקר -INRAE
ובת, אלין זלקו, אמנית, מאיירת ובוגרת האקדמיה הגבוהה לאמנויות ויזואליות
בסתיו של אותה שנה הקדישה שגרירות ארגנטינה בפריז ערב לזכרו.
העיזבון שהשאיר נרדו זלקו, הכולל: ספרים, מסמכים, תווי-נגינה, מכתבים, מקורות איקונוגרפיים שונים, תקליטי טנגו וכו', מצא את מקומו בשנת 2017 ב-CND, המרכז הצרפתי הלאומי לאמנות המחול, בו הוא מוצג כארכיון נפרד הנושא את השם: נרדו זלקו.
"דמדומים בהבנה", בואנוס איירס הוצאת קטלוגוס (ספרדית), 1993
"פריז – בואנוס איירס, מאה שנות טנגו", פריז הוצאת 'דה פלאן' (בצרפתית), 1998
הספר יצא בהוצאה שלישית - 2016 במהדורת ספרי-כיס,
"טנגו, תשוקה של הגוף והנפש", אובן (צרפת) הוצאת מילן, 2001
פריז בואנוס איירס, מאה שנות טנגו", בואנוס איירס: הוצאת קורחידור (ספרדית), 2001
, מקסיקו סיטי; "אל הראלד", מיאמי;
עורך ראשי של "טנגו, ירחון האקדמיה הצרפתית לטנגו", פריז, 1996
כתב מאמרים לעיתונים , בואנוס איירס; "מונדו נואבו", קראקס; "לה וואנגארדיה", מדלין, פריז 1974 עד 1979
כתב מאמרים לעיתונים "אל אוניברסל", , מקסיקו סיטי; "אל הראלד", מיאמי; , ולנסיה; "אל טיאמפו", בוגוטה, 1980 עד 1991
נרדפייטריה (במקור: Nerdfighteria) היא קהילה ותת־תרבות מקוונת בעיקרה שמקורה ביוטיוב בשנת 2007, והיא קמה כאשר ערוץ היוטיוב של VlogBrothers (של האחים ג'ון והאנק גרין) החל לצבור פופולריות בקהילת יוטיוב.
ככל שהפופולריות של האחים והערוץ גדלה, כך גם התפתחה הקהילה וצברה קהל חובבים גדול, הידועים בשם נרדפייטרים.
שם הקהילה נוצר כאשר ג'ון ראה עותק של משחק הארקייד Aero Fighters וקרא לא נכון את הכותרת בתור Nerd Fighters.
האנק גרין מתאר את הקהילה כ"קהילה שקמה סביב הסרטונים שלנו, ובעצם אנחנו פשוט מתאספים ומנסים לעשות דברים מדהימים וליהנות ולהילחם נגד הבאסה העולמית".
הוא מגדיר את ה"באסה העולמית" כ"כמות הבאסה בעולם".
האחים הקימו את "הקרן להורדת כמות הבאסה העולמית" (הידועה גם בתור "הפרויקט למדהימות") במטרה לגייס כספים ולהשיק פרויקטים שיעזרו למגוון מטרות.
הנרדפייטרים מאמינים בלחימה נגד רמת הבאסה העולמית, בקידום חינוך, בחופש הביטוי ובשימוש באינטלקט בחברה המודרנית.
הקהילה צוינה על ידי אתרי אינטרנט כגון ההוליווד ריפורטר, והוול סטריט ג'ורנל כבעלת מיליוני עוקבים.
הנרדפייטריה ידועה בכך שהיא מאוד מחוברת ושיתופית: בפורומים, בבלוגים, במפגשים ובאירועי צדקה שנוצרים על ידי חבריה.
שיתוף הפעולה בקהילה מתרחש גם באוניברסיטאות כמו אוניברסיטת מרילנד, אוניברסיטת קולומביה הבריטית ואוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בהן מתקבצות קבוצות קמפוסים של חברי הקהילה.
שיתוף פעולה נוסף בקהילה הצליח להביא להוצאה מוקדמת בחמישה חודשים של הרומן של ג'ון: אשמת הכוכבים.
ולפני יציאת רומן נוסף של ג'ון, צבים כל הדרך למטה, שיתפה הקהילה פעולה והצליחה לגלות מספר פרטי עלילה שהצפין ג'ון בסרטונים.
סמל בולט בתרבות הנרדפייטריה הוא מחווה ודרך הצדעה עם ידיים שלובות, כששתי הידיים בצורת V, בדומה ל"הצדעה הוולקנית" של "מסע בין כוכבים".
ידוענים כמו השחקן בנדיקט קמברבאץ' וג'ניפר פינצ'ס השחקנית האולימפית תועדו כשהם מדגימים את המחווה.
בנוסף, ראשי התיבות "DFTBA" המייצגים את הסיסמה "Don't Forget To Be Awesome" (בתרגום חופשי: אתל"מ - אל תשכחו להיות מדהימים), נחשבים בדרך כלל למוטו של הקהילה.
"הבאסה העולמית" היא ביטוי נוסף שנכלל באוצר המילים של הנרדפייטריה, המתייחסת לדברים לא חיוביים שמתרחשים בעולם.
כדי להפחית את "הבאסה העולמית", האחים גרין הקימו ארגון צדקה ללא מטרות רווח, שבו נרדפייטרים משתפים פעולה כדי לקדם אקטיביזם חברתי.
האופי השיתופי של קהילת הנרדפייטריה הביא למפגשים, לפעמים בשיתוף האחים גרין.
בשנת 2008 האחים ערכו אירוע בשיקגו, שנהיה לנקודת מפנה עבור שני האחים, כמו גם עבור הנרדפייטריה.
האנק ציין את האירוע כפעם הראשונה שבה הוא יכול היה למכור את המוזיקה שלו, וכאירוע שהתניע את הקמת החברה DFTBA Records .
ג'ון ציין בנוסף: "זו הייתה גם הפעם הראשונה שפגשתי את רוסיאנה, שהיא כעת העוזרת שלי, והפעם הראשונה שהבנו באמת את הכוח של מפגשי נרדפייטרים, וזה קרה בספרייה הציבורית של שיקגו, שהיא אחת מן המקומות הראשונים שתמכו ברומנים שלי בצורה גדולה ומוסדית.
וואו, איזה יום חשוב בחיינו".
האחים גרין נהנים להתחבר לקהל ולקהילה שלהם, מה שלעיתים כרוך בשימוש בסקרים.
בשנת 2013, האנק גרין החל ב"מפקד החנונים" השנתי.
סקר המפקד מתארח באתר SurveyMonkey, ותוצאותיו מנותחות על ידי האנק.
האנק גילה כי 72% מהמגיבים הם נשים, 85% הם לבנים שאינם היספנים, וכן בעיקר אמריקאים בין הגילאים 13 ל-30.
מרכיב מרכזי בקהילה הוא המעורבות באירועי צדקה ובאקטיביזם חברתי.
תוכניות כגון "Project for Awesome", אפשרו דרך למעורבות הקהילה בפעולות צדקה.
הנרפייטריה עובדת בשיתוף פעולה הדוק עם קבוצה אחרת המקדמת אקטיביזם קהילתי, "ברית הארי פוטר".
שתי הקבוצות הצליחו לגייס 123,000 דולר עבור ארגון "Partners in Health", מספיק כדי לשלוח חמישה מטוסי מטען להאיטי, כדרך לסייע לאזרחי האיטי בעקבות רעידת האדמה ב-2010 .
אירוע מרכזי בקהילת הנרדפייטריה הוא "Project for Awesome" (בתרגום חופשי: "פרויקט המדהימות").
האירוע, שנקרא בתחילה "פרויקט הכוח של הנרדפייטרים למדהימות", הושק ב-2007 ומתרחש מדי שנה בדצמבר.
במהלך הפרויקט, אנשי הקהילה מפרסמים סרטונים המעודדים ארגוני צדקה ראויים, והקהילה מצביעה לארגוני הצדקה שהם מאמינים שהכי ראויים למימון.
בשנת 2014 שונתה מערכת זו כך שכסף שנאסף ביום הראשון הולך לעמותת "Save the Children" ולעמותת "Partners in Health", וכסף שנאסף ביום השני הולך לארגונים שנבחרו בקהילה, כדי לאפשר לארגונים גדולים לתרום כסף, בידיעה שהוא ילך לארגונים גדולים ומוכרים.
"הכוכב הזה לא ייכבה" ו"היום של אסתר"
קרן נוספת ללא מטרות רווח הנתמכת וקשורה לקהילה היא "הכוכב הזה לא ייכבה", שהוקמה על ידי וויין ולורי ארל, לזכר בתם אסתר.
שם הקרן נגזר מכך שפירוש השם "אסתר" הוא "כוכב" בפרסית.
הקרן מעניקה כספים וסיוע למשפחות של ילדים חולי סרטן.
אסתר ארל אובחנה כחולה בסרטן בלוטת התריס ב-2006, ולפני מותה ב-2010 פיתחה קשר עם האחים גרין ועם קהילת הנרפייטרים.
ג'ון גרין וארל נפגשו ופיתחו קשר בכנס הארי פוטר ב-2009. ארל המשיכה להיות מעורבת בקהילת הנרדפייטריה וביוטיוב מכיוון שהיא גם עסקה בוולוגינג, עד מותה ב-25 באוגוסט 2010, בגיל 16.
זמן קצר לפני מותה, ב-2 באוגוסט 2010, יום לפני יום הולדתה ה-16, העלה ג'ון סרטון לקראת "היום של אסתר", שיצוין למחרת.
ארל הצהירה שהיא רוצה שהיום יעסוק ב"משפחה ואהבה".
יומיים לאחר מותה, האחים הכינו סרטון שכותרתו "Rest In Awesome, Esther" (בתרגום חופשי: "נוחי במדהימות, אסתר"), בו הם סיפרו וזכרו את כל תרומותיה הרבות לקהילת הנרדפייטריה בפרט ולעולם בכלל.
הקהילה ממשיכה לשמור על זיכרונה באמצעות הקרן שלה, כמו גם באמצעות "היום של אסתר", שנחגג מדי שנה ב-3 באוגוסט.
ג'ון גרין ציין ש"היום של אסתר" הוא "החג החשוב ביותר בנרדפייטריה", ושאסתר, בעצמה, הפכה לגיבורה בקהילה.
ארל היוותה השראה לדמותה של הייזל גרייס, ברומן אשמת הכוכבים של ג'ון, שעובד מאוחר יותר לסרט באותו השם.
נרוויק (בנורווגית: Kampen om Narvik - Hitlers første nederlag, מילולית: "קרב נרוויק: התבוסה הראשונה של היטלר") הוא סרט מלחמה נורווגי משנת 2022 בבימויו של אריק סקולדברג, שהופק על ידי Nordisk Film ובהפצת נטפליקס.
הסרט מגולל את סיפורו של קרב נרוויק מ-9 באפריל עד 8 ביוני 1940.
הסרט הוקרן בנורווגיה בדצמבר 2022 והופץ בשאר העולם בנטפליקס בינואר 2023.
אפריל 1940. העיירה נרוויק שבצפון נורווגיה אחראית לאספקת 80% ממכרה העופרת שלה לצורך מכונת המלחמה של גרמניה הנאצית, כאשר מטען הברזל מועבר דרך נמל העיר.
ברם, ניסיונות בעלות הברית ובייחוד הממלכה המאוחדת וצרפת לחבל בתהליך במשך החורף בתקופה של יותר מחודשיים, מביאים לכיבוש מהיר של העיירה בידי הוורמאכט בקרב שהפך בהמשך לתבוסה הראשונה של הנאצים במלחמת העולם השנייה.
קריסטין הארטגן - אינגריד טופטה
קארל מרטין אגסבו - קורפורל גונאר טופטה
הנריק מסטד - מייג'ור סיגורד (בן דמותו של קרל גוסטב פליישר)
קרי ברמנס - פטרה "פולי" גלדיטש
כריסטוף גלפרט מתיסן - אולה טופטה
מתילדה הולטדאהל קורה - ביורג
אמיל יוהנסן - תאודור ברוך
כריסטוף באך - הקונסול פריץ ווסוב
בילי קמפבל - ג'ורג' גיבס, הקונסול האנגלי
הולגר האנדטקה - הגנרל אדוארד דיטל
תחילת העבודה על ההפקה החלה עוד בשנת 2016 כאשר חברת Aage Aaberge, שבבעלות Nordisk Films, חתמה על חוזה הפקה.
הסרט תוכנן לצאת לאקרנים בדצמבר 2020 אך יציאתו לאקרנים נדחתה בעקבות ההגבלות שהוטלו על בתי הקולנוע במדינה בעקבות התפרצות מגפת הקורונה בנורווגיה.
תחילה הסרט נדחה לשנת 2021 אך לבסוף תאריך הבכורה הוזז ל-18 במרץ 2022, אך ההקרנה נדחתה שוב, הפעם בשל הפלישה הרוסית לאוקראינה בפברואר 2022, לאחר הערכה לפיה זה לא הזמן המתאים להראות דרמת מלחמה מציאותית בקולנוע.
לאחר דחיות אלו, הסרט הוצג בבכורה עולמית ב-Narvik Torg ב-10 בדצמבר 2022 והקרנת בכורה בקולנוע נערכה ב-25 בדצמבר של אותה שנה.
ב-23 בינואר 2023, הסרט הפך זמין בשירות הסטרימינג נטפליקס, תחת השם "Narvik", במספר מדינות בהן הוא לא הוצג בבתי קולנוע.
לאחר יומיים, הסרט הפך לסרט הנצפה ביותר של נטפליקס ב-49 מדינות, בנוסף להיותו ברשימת עשרת המובילים ב-89 מדינות.
משפחת טופטה המופיעה בעלילה היא פיקטיבית, אבל רוב השחקנים המרכזיים, הקרבות והאירועים הם היסטוריים.
התסריטאי ביצע מספר שינויים משמעותיים בסיפור כדי לבנות את הנרטיב של הסרט:
בסרט מצטייר כאילו החיילים במשמר הנייטרליות באופטן היו חיילים מהעיירה נרוויק.
במציאות, היו אלה חיילים מטרונדלג שהוצבו בנרוויק במהלך הפלישה ונסוגו לקו הגנה בביורנפייל (Bjørnfjell) שעל גבול שוודיה.
בסרט מתקיימים קרבות בין כוחות נורווגיים לגרמנים על גשר נורדדלסברוה במהלך פיצוץ לא מוצלח של הגשר.
במציאות, הקרבות התרחשו בתחנת ביורנפייל הישנה.
בניגוד למתואר הסרט, לגרמנים הייתה מעט מאוד ארטילריה כבדה בנרוויק כאשר אוניות המלחמה הגרמניות הוטבעו, ולא הצליחו להעביר את הארטילריה שעמדה לרשותם צפונה.
נרון או נרונים הוא נר בתוך מכל מתכת או פלסטיק, המוצב כך ששעוות הנר יכולה לימס לחלוטין בעודו דולק.
הנרונים בדרך כלל קטנים, עגולים, רחבים מגובהם, וזולים.
נרות אלו משמשים במיוחד במחממי תה אך גם במחממי מזון באופן כללי, למשל פונדו, פלטת שבת וכיוצא באלו, וכן בכלי קיבול מעוצבים המשמשים לנוי באירועים.
נרונים הם בחירה פופולרית עבור תאורת הדגשה ולחימום שמן ריחני.
בניגוד לנרות אחרים, הם לא מטפטפים.
ניתן להציף נרונים על מים ליצירת אפקט דקורטיבי.
בגלל ממדיהם ורמת האור הנמוכה, מדליקים לעיתים קרובות כמות מרובה של נרונים בו זמנית.
נרונים בעלי זמן בעירה ארוך יותר עשויים להיקרא פנסי לילה.
והם משמשים גם למטרות טקסי דת שונים.
נרדין סרוג'י (נולדה ב-2 בפברואר 1980, נצרת) היא אמנית ערבית-ישראלית, העובדת בפיסול, מיצב, וידאו ורישום.
סרוג'י נולדה וגדלה בנצרת ועובדת ומתגוררת בחיפה.
היא סיימה תואר ראשון באמנות וספרות אנגלית באוניברסיטת חיפה (2000-2004), למדה בתוכנית תעודת הוראה וסדנת אמן צעיר במכון לאמנות, מכללת אורנים (2004-2006).
היא המשיכה ללימודי עיצוב אופנה בויצו, חיפה (2012-2014) ולתואר שני באמנות בבצלאל (2015-2017).
לצד עיסוקה באמנות עבדה סרוג'י גם כמעצבת תפאורות ותלבושות לסרטים ולתיאטרון.
עבודתה נרכשה לאוסף הקבע של מוזיאון תל אביב (במסגרת רכישות קרן רפפורט, 2021) ולאוסף מוזיאון חיפה (2018), והיא זכתה במענקים מטעם עמותת אאוטסט (2022), הקרן ליוצרים עצמאיים (2022), מועצת הפיס לתרבות ואמנות (2022, 2019).
סרוג'י היא בוגרת תוכנית הרזידנסי של ארטפורט תל אביב, והשתתפה בתוכנית "אמן בקמפוס" של הטכניון בחיפה (2023).
ריכזה סרוג'י את תוכנית המצוינות של בצלאל באום אל פאחם.
נרדין סרוג'י היא אמנית רב תחומית, המתרכזת בעיקר בפיסול ומיצב, ועובדת גם עם וידאו ורישום.
בעבודותיה היא מנכסת אובייקטים, דימויים וצלילים מוכרים מסביבתה, ודרך התערבויות אמנותיות סמויות וגלויות היא משבשת את החלל והסביבה בה היא עובדת.
היא מעלה בעבודתה שאלות על מקום, זמן ותפיסת מציאות, ומזמינה את הצופה להגדיר מחדש את הבנתו ויחסיו לעולם.
בתערוכת היחיד שלה במוזיאון חיפה (2022) היא המשיכה את העיסוק ממוקד המקום שלה, חקרה את עברו של בניין המוזיאון כבית ספר לבנות שנבנה בשנות השלושים, שנמצא עד היום בבעלות הכנסייה והעלתה מהעבר את החיים שהיו בו קודם לכן.
באחת העבודות היא פתחה מחדש חלונות שהיו סגורים בחלל הגלריה מאחרוי קיר גבס במשך למעלה מארבעים שנה, ודרך מיצב המשתמש בצילום כחומר פיסולי היא חיברה את המוזיאון אל השכונה בה הוא נמצא - ואדי ניסנאס.
בנוסף הוצגו בתערוכה פסלים נוספים שחיברו את המקום לעברו כבית הספר - ביניהם פסלים של כדורי רגל שהתבלו ונזרקו לצד פסל של מטוס נייר, ומעין טוטם העשוי מכיסאות בית ספר סטנדרטיים העומד לצד טוטם העשוי לכאורה מעמודי נייר.
בשנת 2022 הוצב פסל קבע שלה בחיפה במסגרת התערוכה "שתי נקודות דמיוניות, והנוף" ברובע המדרגות בעיר.
בשנת 2024 הוצב פסל הקבע "תפוז" על שפת הים בקו התפר בין תל אביב ליפו.
הפסל מורכב מקוביה העשויה מאבן חול מקומית, החומר ממנו נבנתה יפו העתיקה, עליה תפוז, המשמש כתזכורת לעצי התפוז ששגשגו באזור זה ממש, ועל כולם ניצבת קוביית בטון המייצגת את ההווה ואת העיר הנבנית, ומועכת, את עברה.
2019 "הוצא מהקשרו", גלריה בית הגפן, חיפה.
2022 "מגרש המשחקים שלי", מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה.
2012 "נקודת מיצוי", בית הגפן, חיפה.
2012 "מחוות בזמן" ריוואק, הביאנאלה השישית, קלנדייה אנטרנשיונל, הראשון, ראמאללה.
2012 "חלקי התמונה", ביניאלה רביעית, קלנדייה אינטרנשיונל הראשון, נצרת.
2013 "מרחב עילי\מרחב תחתי", תערוכה בין לאומית, חיפה.
2014 "מנאם" המרכת לתרבות ערבית, ביאנאלה חמישית, קלנדייה אינטרנשיונל השני, חיפה.
2014 "ארבעה הרכבים", הגלריה לאומנות דאר אלפונו, המרכז לאומנות ותרבות, נצרת.
2014 "חכמת ההמונים", תערוכה קבוצתית, בית הגפן, חיפה.
2018 "שפע", תערוכה קבוצתית, מובי: מוזיאוני בת ים.
2018 "מנמל חיפה לוואדי סאליב", תערוכה קבוצתית, מרכז פירמידה לאמנות עכשוית, חיפה.
2018 "נכסים", תערוכה קבוצתית, פסטיבל מנופים, מכון וון-ליר, ירושלים.
2018 "את תהיי החול שלי", תערוכה קבוצתי, מוזיאון ערד, ערד.
2020 "זמן", תערוכה קבוצתית, המוזיאון לאמנות האסלאם, ירושלים.
2020 "מאות פעמים", תערוכה קבוצתית, המרכז לאמנות עכשווית, רמלה.
2021 "פקעת", תערוכה קבוצתית, רכישות חדשות לאוסף האמנות הישראלית ע"ש ברוך ורות רפפורט, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב.
2022 "המוסד", תערוכה קבוצתית, מוזיאון רמת גן לאמנות ישראלית, רמת גן.
2022 "צל של ספק", תערוכה קבוצתית, מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות המזרח, קיבוץ הזורע.
2022 "אפורה כל שיטה, רק עץ החיים ירוק לעד", מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב.
2022 "נונפניטו" תערוכת סיום שנת שהות אמן, גלריית ארטפורט, תל אביב.
נרדלינגן (גרמנית: Nördlingen) היא עיירה הממוקמת במחוז דונאו-ריס, השייך לחבל שוואביה שבמדינת בוואריה, גרמניה.
אוכלוסיית העיירה מונה כ-20,764 תושבים.
היא שוכנת כ-115 קילומטרים מזרחית לשטוטגרט, וכ-145 קילומטרים צפון מערבית למינכן.
נרדלינגן נבנתה על מכתש פגיעה, הידוע בשם נרדלינגר-ריס.
המכתש, שקוטרו 25 קילומטר, נוצר מפגיעת מטאוריט במהירות משוערת של 70,000 קילומטרים בשעה, שהתרחשה לפני כ-15,000,000 שנים.
הפגיעה הותירה, בנוסף, כ-72,000 טון של מיקרו יהלומים שהתפזרו באזור המכתש.
נרדלינגן אוזכרה לראשונה בהיסטוריה הכתובה החל מ-898. העיירה הייתה עדה לשני קרבות שהתרחשו בתחומה במהלך מלחמת שלושים השנים, שנמשכה בין השנים 1618 ל-1648. כיום, נרדלינגן היא אחת משלוש העיירות היחידות שחומות נותרו בהן בנויות בשלמותן, בנוסף לעיירות רוטנבורג ודינקלסביל.
אטרקציה תיירותית נוספת, הממוקמת בעיירה, היא כנסיית גאורג הקדוש, הידועה בשל המגדל שבה, שגובהו 90 מטרים ומכונה "דניאל".
מגדל זה נבנה מסלעי ברקציה שוואבית, הכוללים קוורץ שנוצר כתוצאה מפגיעת המטאוריט.
בניינים ידועים נוספים, הם אולם העיירה (שבנייתו מתוארכת למאה ה-13), כנסיית סלבטור הקדוש והשפיטל, בית חולים לשעבר מתקופת ימי הביניים.
מוזיאון ריס לחקר המכתשים, ממוקם ברובע הבורסקאים הימי-ביניימי, שנשמר היטב עד לימינו אלה.
העיירה מהווה בית למספר מוזיאונים נוספים, כגון: מוזיאון מסילת הברזל הבווארית, מוזיאון העיירה, מוזיאון חומת העיירה, וכן מוזיאון אאוגנבליק.
זה האחרון כולל בתוכו מראות מיוחדות, מנורות קסם, סרטי ראינוע, אורגני חבית, פיאנולות, קופסאות נגינה וגרמופונים.
נרדלינגן ידועה גם בשל טורניר השני, מרוץ סוסים המאוזכר בכתובים לראשונה החל משנת 1463. מאז מלחמת העולם השנייה, החל לכלול מרוץ הסוסים העתיק, הפנינג וכן תחרויות קפיצה ורכיבה אמנותית.
ממצאים ממערות הופנט, סמוך לעיירה, מצביעים שאזור נרדלינגן של היום, כבר היה מיושב על ידי בני אדם החל מהתקופה הפלאוליתית.
במסגרת חפירות ארכאולוגיות שביצע ר.ר.
שמידט, בשנת 1908, במערת הופנט הגדולה, נמצאו שני בורות דמויי צלחת, בהם היו גולגולות בני אדם, שהושמו "כמו ביצים בסלסלות שטוחות".
בבור הגדול מניין הגולגולות עמד על 27 ובבור הקטן יותר מניין הגולגולות עמד על 6. כל הגולגולות כוסו בשכבה עבה של אוכרה.שם הגולגולות סודרו בצורה קונצנטרית כאשר פניהן מכוונים כלפי השמש השוקעת וכולן תוארכו לאלף השביעי לפנה"ס.
בשטח הסובב את נרדלינגן, ישנם אתרים ארכאולוגיים נוספים שהתגלו, המתוארכים לעידנים הגאולוגיים שלאחר התקופה הפלאוליתית.
אזור חשוב במיוחד, נמצא בקצה המזרחי של מחוז המשנה בלדינגן, שבשטחו הוקמו יישובים השייכים לתרבויות קדומות, כגון: תרבות הקדרות הרציפה, שהתקיימה בתקופה הנאוליתית, תרבות ארנפילד מתקופת הברונזה, תרבות האלשטאט הקלטית, שהתקיימה בתקופת הברזל וכן תרבות לה טן.
השטח אשר כולל את נרדלינגן של היום, היווה חלק משטחה של הפרובינציה הרומית רייטיה, אך כמעט ולא בוצע מחקר על נרדלינגן במהלך תקופת השלטון הרומי.