tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם הגיעו אל האט פוינט ב-5 בנובמבר.
אתר מערת הקרח שם חרפה קבוצת הצפון של קמבל הוכרז כאתר היסטורי או מונומנט (HSM 14), בעקבות פנייה של ניו זילנד לוועדה המייעצת של הברית האנטארקטית.
שלט עץ, לוח זיכרון ועצמות כלב ים מציינים את האתר.
האיא א-שועייבי (בערבית هيا الشعيبي; נולדה ב-1 בינואר 1979) היא שחקנית, זמרת וקומיקאית כוויתית.
היא החלה את הקריירה שלה יחד עם השחקנית טיבה אל-פרג' בהצגה "אל הרמנה" ב-1993, והמשיכה לתפקידים קומיים גדולים ופופולריים יותר בתיאטראות וכן בטלוויזיה.
ב-2001, יצרה א-שועייבי שיתוף פעולה מצליח עם השחקן והיוצר טאריק עלי, והשניים הופיעו במופעי קומדיה בטלוויזיה ובהופעות תיאטרליות, כאשר אחת הפופולריות ביניהם הייתה תוכנית האירוח "טאריק הוינה" (طارق وهيونة).
בעת החזרות האחרונות להצגה "מתחת לאפס" (تحت الصفر) ב-2015, התעוררה מחלוקת בין השניים, אשר התפרצה במלחמות במדיה החברתית, ואף הגיעה לבית משפט כאשר עלי תבע את א-שועייבי ואת בעלה על השפלה ציבורית.
על השניים נגזרו קנסות ועל א-שועייבי אף מאסר בפועל עם עבודה קשה.
פסק הדין נדחה בערעור, וא-שועייבי זוכתה.
בין הופעותיה הפופולריות, מ-2013 הסדרות "שוק ההרמון" (سوق الحريم) עם הכוכבת הכוויתית פאקריה חמיס, ו"כרמש" (قرمش) עם טאריק עלי, וכן הופעה בגרסה הערבית של סאטרדיי נייט לייב ב-2016.
א-שועייבי נישאה פעמיים, וילדה בן, פהד, בנישואיה הראשונים, ובת ובן בנישואיה השניים להאני א-טַבַּאח' - פאטימה (2013), וג'מאל (2015).
2011-2013: "طارق وهيونة" ("טאריק והוינה") - הגישה יחד עם טאריק עלי בערוץ MBC.
2014: "هو وهاي وهي" - הגישה יחד עם באשר א-שאטי ועמאל אל-עוואדי.
2016: "وشوشة شات" ("שיחת שושה") - תוכנית פאנל עם דולי עייאש, השחקנית התוניסאית דורה זארוק, והשחקנית האמריקאית שאנון מוניאן.
האיגוד האירופאי של גני החיות והאקווריומים הוא ארגון עבור גני חיות ואקווריומים המקשר בין 340 ארגונים חברתיים ב-41 מדינות, ובנוסף מפעיל את תוכניות השימור של מינים אירופאיים בסכנת הכחדה.
האיגוד פתוח לגני חיות ואקווריומים חדשים בכל רחבי העולם העומדים בתקני הארגון.
בין גני החיות והאקווריומים בעולם שחברים בארגון ניתן למצוא במדינות: אוסטריה, בלגיה, קרואטיה, צ'כיה, דנמרק, אסטוניה, פינלנד, צרפת, גרמניה, יוון, הונגריה, אירלנד, ישראל, איטליה, קזחסטן, כווית, לטביה, ליטא, הולנד, נורווגיה, פולין, פורטוגל, רוסיה, סלובקיה, סלובניה, ספרד, שוודיה, שווייץ, טורקיה, אוקראינה, איחוד האמירויות הערביות, ארצות הברית ובריטניה.
המשימה של העמותה היא לקדם שיתוף פעולה לקידום התכנון האוסף האזורי ושימור חיות הבר, בעיקר באמצעות תוכניות גידול מתואמות של חיות בר כגון תוכנית המינים בסכנת הכחדה האירופית (EEP).
הארגון מקדם פעילות חינוכית ומייעץ לאיחוד האירופי או לוועדות ייצוגיות אחרות כגון הפרלמנט האירופי והמועצה האירופית.
עד שנת 2014, הארגון לא קיבל סובסידיות ממדינות אירופאיות.
בשנת 2004 ייסד הארגון את ארגון "שלשוק" שמטרתו להגן על מיני צבים שונים, וקמע הארגון הוא אוסקר הצב, דמות מסדרת טלוויזיה בריטית, וכבר בשנתו הראשונה של הארגון הוא אסף מעל 250,000 אירו.
מדי שנתיים יוזם הארגון קמפיין המוקדש למינים מאוימים או לסביבה מאוימת.
מטרות הקמפיין הן למשוך תשומת לב לבעיה, לקדם מודעות למגוון ביולוגי, לגייס כספים לפרויקטים מיוחדים ולעשות עבודת שתדלנות בממשלות לאומיות ובארגונים בינלאומיים.
הקמפיינים של הארגון עוסקים בנושאי איכות הסביבה והפצת מידע על חשיבות המגוון הביולוגי ועל שימורו למבקרים.
הארגון החל את הפרויקט הראשון בשנת 2000 עם קמפיין בנושא ציד וסחר בלתי חוקי של חיות בר מאוימות.
הקמפיין הפועל כעת מתמקד באובדן המאיים של זני ציפור רבים באסיה בגלל הסחר הבלתי חוקי עם הציפורים לתחרויות ציפורי שיר, שהן פופולריות באזור.
במשך כל זמן פעולתו של הארגון הופעלו מספר קמפיינים והם:
האי שיפ הוא אי בסמוך לחוף הצפוני של צפון אירלנד, בסמוך לכפר באלינטוי שבמחוז אנטרים.
שטחו של האי 35 דונם (3.5 הקטארים), והוא ממוקם 0.5 ק"מ מחוף צפון אירלנד.
האי ידוע בצוקיו התלולים (אחד מהם הוא אנכי וגובהו כ-20 מטרים) והסלעיים.
חלקו העליון של האי הוא כיפתי ומכוסה אדמה.
האי שיפ הוכרז כאזור הגנה מיוחד וכשטח בעל עניין מדעי מיוחד (מעין שמורת טבע).
וזאת, משום שמצויים בו זוגות מקננים של מין מיוחד של קורמורן (249 זוגות מהמין Phalacrocorax carbo carbo).
אוכלוסיית הקורמורנים שבאי היא יותר מ-5% מאוכלוסיית הקורמורנים בכל אירלנד, וכ-0.6% מאוכלוסיית מין זה באירופה כולה.
באי מצויים גם מיני קורמורן ימי, יסעור שחפי, ריסה, שחף ימי, אלקה חדת-מקור, גולמט שחור וגולמט.
בתקופת הרבייה, מוגבלת גישת בני אדם לאי, על מנת להגן על ציפורי הבר.
האי שיפ הוא אי גאות בלתי מיושב ששטחו 60 דונם (6 הקטארים) הממוקם במרחק של כ-400 מטרים מחופי האי ויילני.
האי הוא אחד מאיי פרנס, וממוקם בנפת בארו-אין-פרנס במחוז קאמבריה שבצפון-מערב אנגליה.
ניתן להגיע אל האי שיפ בהליכה בעת השפל מהאי וולני ומהאי פיל (מרחק הליכה של כ-1.5 ק"מ).
בין השנים 1892–1922 היה באי בית חולים לצורכי בידוד חולים.
האי שיפ הוא אי קטן הממוקם בקצה הדרומי של חצי האי קינטייר בסקוטלנד.
האי שיפ, יחד עם האי סנדה והאי גלאנימור מהווים יחדיו קבוצת איים קטנה הנמצאת במרחק של כ-3 ק"מ דרומית לקינטייר.
אורכו של האי (מצפון לדרום) הוא 600 מטרים.
חופו המערבי של האי תלול, והוא מתנשא לגובה של 41 מטרים מעל פני הים.
בחלק הצפון-מערבי של האי מצויה קשת טבעית.
השוניות המקיפות את האי כמו גם הגאות המהירה באזור מקשה על ההגעה אל האי (בעיקר באזור המכונה טאם בא נאך (Tum ba nach)) במצר הימי בין שיפ לסנדה.
מקור שמו של האי בכבשים שנהגו לרעות עליו.
כיום משמש האי כאתר קינון ורבייה לתוכי ים אטלנטי ולאלקה חדת-מקור.
האי של הרפר היא סדרת טלוויזיה קצרה אמריקאית מסוגות המסתורין והאימה.
יוצר הסדרה הוא ארי שלוסברג.
13 פרקי הסדרה שודרו ברשת CBS בקיץ 2009.
העלילה מתרחשת באי בשם "האי של הרפר" ומתמקדת בקבוצת דמויות של בני משפחה וידידים שהתקבצו באי לקראת חתונה של שניים מהם שמתוכננת להיערך באי.
סדרת רציחות מסתוריות מפריעה לחגיגות ומזכירה מסע רציחות שהתרחש באי שבע שנים לפני כן.
איליין קסידי - אבי מילס - חברתו הטובה של החתן מילדות; תושבת האי לשעבר
כריסטופר גורהאם - הנרי דאן - החתן, ארוסה של טריש; תושב האי לשעבר
קייטי קסידי - טריש ולינגטון - הכלה, ארוסתו של הנרי
קמרון ריצ'רדסון - קלואי קרטר - שושבינה; בת זוגו של קאל
אדם קמפבל - קאל ונדוסן - בן זוגה של קלואי
סי-ג'יי טומאסון - ג'ימי מנס - בן זוגה לשעבר של אבי; דייג מקומי תושב האי
ג'ים ביבר - צ'רלי מילס - שריף האי; אביה של אבי
ריצ'רד בורגי - טומאס ולינגטון - אביהן של טריש ושיאה
ויקטור ובסטר - האנטר ג'נינגס - בן זוגה לשעבר של טריש
דין צ'קוואלה - ג'יי-די דאן - אחיו של הנרי
מאט באר - כריסטופר (סאלי) סאליבן - שושבין; חברו הטוב של הנרי
הארי המלין - מרטי דאן - דודם של הנרי וג'יי-די
ג'ינה הולדן - שיאה אלן - שושבינה; אחותה של טריש
דייוויד לואיס - ריצ'רד אלן - בן זוגה של שיאה
קסנדרה סוטל - מדיסון אלן - בתם של שיאה וריצ'רד
קלודט מינק - קת'רין ולינגטון - אמן החורגת של טריש ושיאה
ברנדון ג'יי מקלארן - דני ברוקס - שושבין; חברו של הנרי
כריס גוטייה - מלקולם רוס - שושבין; חברו של הנרי
שון רוג'רסון - ג'ואל בות' - שושבין; חברו של הנרי
אמבר בוריקי - בת' ברינגטון - שושבינה; חברתה של טריש
שרה סמית' - לוסי דאראמור - שושבינה; חברתה של טריש
בן קוטון - שיין פירס - דייג מקומי תושב האי
אנה מיי ראוטלדג' - קלי סיבר - תושבת האי
אלי ליברט - ניקי בולטון - תושבת האי; חברתה של אבי
בוורלי אליוט - מגי קרל - תושבת האי
קאלום קית' רני - ג'ון וייקפילד - רוצח סדרתי מהעבר
ב-2009 החלה חברת סרטי פרמאונט בהפצת מארזי DVD של הסדרה לפי אזורים.
בשנים 2014-2015 הסדרה הייתה זמינה בשירות הזרמת המדיה נטפליקס.
הסדרה זמינה לצפייה באמזון וידאו וב-CW Seed.
האי קליפורניה הוא מונח המתייחס לתפיסה שגויה ארוכת טווח של האירופאים החל מהמאה ה-16 שעל פיה חצי האי באחה קליפורניה לא היה חלק מיבשת אמריקה הצפונית אלא אי גדול המופרד מהיבשת על ידי מצר ים שכיום ידוע כמפרץ קליפורניה.
כאחת השגיאות הקרטוגרפיות המפורסמות ביותר בהיסטוריה, התפשטה תפיסה שגויה זו במפות רבות במהלך המאה ה-17 והמאה ה-18, על אף עדויות סותרות ממגוון של מגלי ארצות.
שגיאה זו התבססה על הרעיון שקליפורניה הייתה ארץ קסומה כמו גן עדן או אטלנטיס.
האזכור הראשון של המונח "האי קליפורניה" היה ברומן משנת 1510 בשם Las sergas de Esplandián (הרפתקאות האספלנדיאן) מאת גרסי רודריגס דה מונטלבו, שהיה סיפור המשך לסיפור יותר מפורסם של מונטלבו, Amadís de Gaula.
את האי הוא מתאר באופן הבא:
תיאור זה עורר ככל הנראה את מגלי ארצות המוקדמים לזהות בצורה שגויה את חצי האי באחה קליפורניה כאי המתואר באגדות אלו.
ב-1533 גילה פורטון חימנס, שהשתתף במשלחת שנשלחה על ידי הרנאן קורטס, את החלק הדרומי של באחה קליפורניה, באזור שכיום שוכנת בו לה פאס, בירת מדינת באחה קליפורניה הדרומית.
חימנס נהרג על ידי הילידים, אך אנשיו שבו לספרד החדשה ודיווחו על הגילוי.
ב-1535 הגיע לשם קורטס עצמו וקרא לאזור סנטה קרוס.
הוא ניסה להקים שם מושבה אך חדל מכך לאחר כמה שנים בשל קשיים לוגיסטיים.
המידע המוגבל בנוגע לבאחה קליפורניה הדרומית שעמד לרשותו של קורטס הוביל ככל הנראה לקריאת האזור על שם קליפורניה האגדית ולהנחה הראשונית אך קצרת הימים שמדובר על אי גדול.
ב-1539 שלח קורטס את פרנסיסקו דה אויואה צפונה לאורך המפרץ והחופים הפסיפיים של באחה קליפורניה.
אויואה הגיע לשפך הנהר קולורדו שבקצה המפרץ וכך התברר שהאזור היה חצי אי ולא אי.
משלחת בראשותו של ארננדו דה אלרקון סיירה במעלה נהר קולרדו התחתון ואישרה את ממצאיו של אויואה.
מפות שפורסמו לאחר מכן באירופה במהלך המאה ה-16, כולל אלו של גרארדוס מרקטור ושל אברהם אורטליוס, הציגו בצורה נכונה את באחה קליפורניה כחצי אי.
על אף עדות זו, התיאור של קליפורניה כאי התחדש במאה ה-17. אחד הגורמים לכך היה ככל הנראה מסעו השני של חואן דה פוקה ב-1592. דה פוקה טען שהוא חקר את החוף המערבי של אמריקה הצפונית ושהוא גילה פתח רחב שמקשר אותו ככל הנראה אל האוקיינוס האטלנטי - המעבר הצפון-מערבי האגדי.
טענותיו של דה פוקה נותרו שנויות במחלוקת, שכן קיים רק עותק יחיד של הדיווח שלו, הדיווח הקשור לאנגלי מייקל לוק.
עם זאת, בדיווח זה נטען שדה פוקה גילה מצר ים גדול שבפתחו ניצב אי גדול בערך בקו רוחב 47 צפון.
מצר חואן דה פוקה נמצא למעשה בקו רוחב 48 צפון, בקצהו הדרומי של האי שקרוי כיום האי ונקובר, בעוד שקצהו הצפוני של מפרץ קליפורניה נמצא הרבה יותר דרומה, בערך בקו רוחב 31 צפון.
ככל הנראה, החוקרים ומסרטטי המפות של המאה ה-17 התבלבלו בין שני המקומות (בהנחה שהם היו מודעים למסעו של דה פוקה) ובכל מקרה מידע נוסף לא היה בנמצא.
ואכן, החוקר הבריטי ג'יימס קוק כמעט והחמיץ את הכניסה למצר חואן דה פוקה במרץ 1778, כמעט מאתיים שנים לאחר מכן.
קוק אף נתן את השם לכף פלטרי, בקצה הדרום-מערבי של מדינת וושינגטון של ימינו, שניצבת בפתח המצר והגיע עד למפרץ נקוטה שליד החוף המערבי של האי ונקובר, בערך בקו רוחב 49 צפון.
בדוח של קוק מצוין: "לא ראינו שום דבר כמו [מצר חואן דה פוקה] וככל הנראה לא היה קיים דבר כזה מעולם".
בכל אופן, קוק מציין שמזג האוויר באותה עת היה גרוע והמשיך למפות באותו מסע את רובו של קו החוף של אמריקה הצפונית מחלקה הצפוני של מדינת קליפורניה של היום ועד למצר ברינג.
נראה שהגורם העיקרי בשינוי התפיסה המוטעית כלפי קליפורניה הייתה המשלחת היבשתית בראשותו של המושל המייסד של הפרובינציה הספרדית סנטה פה דה נואבו מקסיקו, חואן דה אונייטה.
ב-1604 ו-1605 ירדה המשלחת במורד נהר הקולורדו ומשתתפיה האמינו שהם ראו את מפרץ קליפורניה ממשיך לכוון צפון-מערב.
דיווחים ממשלחתו של אונייטה הגיעו לאוזניו של אנטוניו דה לה אסנסיון, נזיר כרמליתי שהשתתף במשלחות החקר של סבסטיאן ויסקאינו של החוף המערבי של קליפורניה ב-1602 וב-1603. אסנסיון היה תועמלן בלתי נלאה למען ההתיישבות הספרדית בקליפורניה וכתביו המאוחרים מתייחסים לאזור כאל אי.
ההופעה המחודשת הראשונה של האי קליפורניה על מפה כלשהי הייתה ב-1622 במפה של מיחיל קוליין מאמסטרדם.
התוואי של האי הפך לאחיד במפות רבות מאוחרות יותר במהלך המאה ה-17 ולעיתים גם במאה ה-18. מפות קודמות הראו את המפרץ מסתיים במקום הנכון.
במפות מאוחרות יותר שהסתמכו על מקורות ספרדיים, בשטח של המפרץ בין קצהו האמיתי לבין מצר חואן דה פוקה היה כתוב Mare Vermexo (ים אדום).
המיסיונר והקרטוגרף הישועי אאוסביו קינו הקים לתחיה את העובדה שבאחה קליפורניה הוא חצי אי.
בעת לימודיו באירופה החזיק קינו בדעה שקליפורניה היא אי, אך כאשר הוא הגיע למקסיקו החלו להתעורר בליבו ספקות.
בשנים 1698 – 1703 הוא יצא לסדרה של מסעות חקר יבשתיים מצפון סונורה לאזורים שליד הדלתה של נהר הקולורדו, בין השאר כדי למצוא דרך מתאימה בין המיסיונים הישועים בסונורה ובבאחה קליפורניה, אך גם כדי לפתור אחת ולתמיד את השאלה הגאוגרפית.
קינו היה בטוח שהקשר היבשתי בין השטחים חייב להתקיים והישועים במאה ה-18 החזיקו בדרך כלל בדעתו.
הדיווח הראשון על תגליתו של קינו והמפה שהוא סרטט ב-1701, בה נראתה קליפורניה כחצי אי, נשלחו לאירופה על ידי מרקוס אנטוניוס קפוס, מיסיונר ישועי מקמנה גוריצה (דוכסות קרניולה, כיום בתחומי סלובניה).
במכתב שלו מיוני 1701, הוא כתב על כך לידידו פיליפוס אלברת מווינה וכך הוא היה זה שהפיץ את המידע הזה לכלל.
בכל אופן, חואן מטאו מנך, איש צבא שהתלווה לכמה מהמסעות של קינו, הטיל בכך ספק.
הקרטוגרפים האירופאים היו עדיין חלוקים בשאלה.
בין החוקרים מהמיסיונים הישועים בבאחה קליפורניה שניסו להביא את המחלוקת לידי גמר היו חואן דה אוגרטה ב-1721, פרדיננד קונשצ'אק ב-1746 וונצסלאוס לינק ב-1766. המחלוקת יושבה מעבר לכל ספק כאשר המשלחות של חואן בטיסטה דה אנצה סיירו בשטחים שבין סונורה והחוף המערבי של קליפורניה בין השנים 1774 – 1776.
האי רקינו הוא אחד האיים הרבים במפרץ האוראקי, זרוע של האוקיינוס השקט מצפון-מזרח לאוקלנד, ניו זילנד.
ראקינו הוא אי קטן מצפון-מזרח לאי מוטוטאפו.
לשני המפרצים הפופולריים ביותר יש גישה ציבורית, אך לשלושה אחרים יש גם גישה מהים.
ישנם מפרצים וחופים קטנים יותר ללא גישה ציבורית.
הרציף הציבורי נמצא בקצה הדרומי של סנדי ביי ורמפת גישה לדוברות נמצאת בקצה המערבי של דרך סנפורד שבבית המפרץ.
הטופוגרפיה ההררית כוללת שכבה פורייה של קרקע עליונה וולקנית מאי רנגיטוטו על מעטה עבה של אדמת חרסית שבתורה מכסה סלע אפור.
האי נמצא בעיקר במרעה עם כיסים לחוף פוהוטוקאווה.
באי ראקינו יש כ־76 דירות, אולם אוכלוסיית הקבע מונה 21 איש בלבד נכון לשנת 2019. לראקינו, עם מעט תושבי הקבע והגודל הקטן שלה ועם שירות מעבורות ציבורי מוגבל, משיכה מועטה לנוסעים ומבקרים והתושבים מברכים על בידודו ופרטיותם.
סר ג'ורג' גריי, מושל ניו זילנד, רכש את ראקינו בשנת 1862. הוא הזמין עצים והחל לבנות בית במפרץ הביתי, אך הוא איבד עניין כאשר האי קוואוו הפך לזמין.
במהלך שנות ה־60 של המאה ה-20 הובאו אסירים מפלישת קמפיין הוואיקאטו של מלחמות ניו זילנד לאוקלנד, חלקם שוכנו בנמל וחבורה קטנה התיישבה בראקינו, שם סופקו להם בתים וציוד גינון.
הניסוי היה כושל ועד מהרה ננטש.
יש ערך בנספחים לכתב העת של בית הנבחרים שאומר "איהאקה לא שגשג הרבה באי ומת שם, הוא התגעגע לביתו ונראה שהיה בעל לב שבור."
בשנת 1874 אלברט סנפורד השכיר את האי מסר ג'ורג' גריי לפני שקנה אותו בעצמו.
הוא ומשפחתו גרו שם כמעט 80 שנה.
הוא היה ממייסדי צי הדיג המסחרי של אוקלנד.
חברתו החלה באי ראקינו בשנת 1881 והוא מכר דגים על הרציפים בתחתית רחוב המלכה.
"Sanford Limited" התאגדה לחברה בשנת 1904. בית המשפחה שבנה עדיין עומד בהום ביי.
הוא נבנה מעץ בלאי קאורי שנסגר ממפרץ מרקורי בחצי האי קורומנדל.
בשנת 1963, האי נקנה על ידי ד"ר מקסוול ריקארד, נשיא ארגון UPO (United Peoples' Organisation (Worldwide) Incorporated), במטרה להקים קהילה פילנתרופית.
ריקארד היה פסיכולוג קליני והיפנוטרפיסט והיה גם בעל מועדון לילה באוקלנד וסייר כהיפנוטרפיסט מקצועי בשם "ריקרדו הגדול".
התוכניות לאי כללו מרפאה לחולים מוטרדים ועצבניים, בית יתומים בינלאומי, מקלט לאמהות לא נשואות ובתי קשישים.
עם זאת, תוכניות אלה לא התרחשו והאי חולק בשנת 1965 ל־25 בלוקים של 40 אלף מ"ר במחירים שבין 3,500 ל־6,000 פאונד.
התקשורת באי היוותה בעיה, ולכן הותקן הטלפון הראשון שמופעל באמצעות השמש.
אמנם שימוש נרחב בטלפונים ניידים צמצם את התלות בטלפון הקווי, אך הטלפון עדיין בשימוש והשיחות המקומיות לאוקלנד הן בחינם.
בתקופת מגפת הקורונה שהה כאן בנדיקט קמברבאץ' שהצטלם כאן לפרסומת ולא הצליח לצאת את האי במשך מספר חודשים.
סופר מריו וורלד 2: האי של יושי הוא משחק וידאו, שיצא לאור ב-5 באוגוסט 1995. הוא שווק על ידי חברת נינטנדו ויצא לקונסולת SNES וגיים בוי אדוונס.
במשחק השחקן משחק את יושי הדינוזאור, אשר עליו רוכב מריו כאשר הוא עודנו תינוק.
זאת בניגוד למשחק הקודם בסדרה, סופר מריו וורלד, בו השחקן שיחק את מריו והייתה לו אפשרות לעלות על יושי במהלך המשחק.
הסיפור של המשחק מתחיל בכך שקאמק, עוזרו של באוזר התינוק, תוקף חסידה שנושאת בשק את האחים מריו התינוק ולואיג'י התינוק.
לואיג'י התינוק נפל בידיהם של קאמק ובאוזר התינוק, אבל מריו התינוק נפל ביער ישר על גבו של יושי הדינוזאור.
יחד עם מריו התינוק, נפלה גם מפה אשר אמורה להוביל את יושי למציאת התינוק האבוד שנחטף על ידי קאמק ובאוזר התינוק, אז יושי קורא לחבריו הדינוזאורים ומבקש מהם שיעזרו לו להגיע ללואיג'י התינוק באמצעות המפה.
כך הדינוזאורים מתחלקים בתפקידם ובכל שלב מריו התינוק רוכב על דינוזאור אחר.
באי של יושי קיימים 6 עולמות, ובכל עולם קיימים 9 שלבים.
בכל שלב ישנם 20 מטבעות אדומים שניתן לאסוף, 5 פרחים ו30 כוכבים.
אם יושי אוסף את כולם, הוא מקבל ציון 100 לשלב ובכך בעצם מסיים אותו לגמרי.
כל עולם מכיל 7 שלבים רגילים בהם יושי צריך להגיע לקצה השלב, שלב אחד של בוס, ושלב בונוס אחד אשר נפתח רק אם המשתמש סיים את כל השלבים באותו עולם בציון 100. בסוף כל שלב, על הדינוזאור שסיים את השלב למסור את מריו התינוק לדינוזאור הבא.
השחקן שולט ביושי שסוחב על גבו את מריו התינוק.
בכל פעם שיושי נפגע, מריו התינוק מתחיל לרחף מעליו בתוך מעין בועה מעופפת, ועל יושי לרדוף אחריו ולהציל אותו באמצעות נגיעה בבועה, ואז מריו התינוק חוזר למקומו על גבו של יושי.
את ההצלה הזו צריך יושי לבצע לפני שנגמר הזמן אשר עומד כברירת מחדל על 10 שניות וקָטֵן בכמות הזמן שמריו התינוק לא היה על הגב של יושי.
אם לדוגמה יושי נפגע, ומריו התינוק ריחף בבועה במשך 2 שניות, אז בפעם הבאה שיושי ייפגע, יעמדו לרשותו רק 8 שניות כדי להחזיר את מריו התינוק לגבו.
כדי לקבל עוד זמן, יושי יכול לתפוס כוכבים שנותנים לו שנייה אחת כל אחד, או לעבור דרך Checkpoint ולקבל 10 שניות נוספות.
יושי יכול לבלוע את רוב האויבים שלו באמצעות הלשון הארוכה שלו.
כאשר יושי בולע אויב, הוא יכול לירוק אותו בחזרה, או להפוך אותו לביצה.
אם הוא יורק את האויב בחזרה, האויב יתגלגל ויפגע בכל מי שנמצא בדרכו, ולבסוף יפגע בקיר ויעלם.
לעומת זאת אם יושי יהפוך את האויב לביצה, אז הביצה תלך אחריו למשך כל השלב.
אם יושי נזקק לכך, הוא יכול לזרוק את אחת מהביצים שלו על אויבים ובכל לחסל אותם, או לזרוק את הביצה על אבנים שיושי צריך לפורר או על עננים שאמורים לעזור בהתקדמות השלב.
עם זאת, ליושי ישנה כמות מוגבלת של ביצים שהוא יכול לקחת איתו.
בניגוד למריו, יושי לא יכול לקפוץ על אויבים ובכך להרוג אותם, אבל הוא כן יכול לנחות עליהם עם נחיתה מיוחדת שיכולה להביס אויבים.
אחת מהמכניקות החשובות של יושי, היא הקפיצה הארוכה.
במהלך הקפיצה הארוכה, יושי מנפח את בטנו ויכול ממש לרחף לזמן קצר.
בכל עולם קיים אויב אשר מופיע הרבה לאורך השלבים בעולם.
בשלב ה-8 של העולם, יש מבוך אותו יושי צריך לפתור ולאחר מכן להילחם בבוס.
הבוס הוא תמיד האויב שהופיע במהלך השלב, רק שלפתע קאמק נכנס למקום הלחימה בבוס, ובאמצעות כוחות קסם מגדיל את האויב לגודל עצום.
לאחר מכן יושי צריך להילחם באותו אויב עצום ולהביס אותו, ובכך הוא מסיים את העולם.
הבוס האחרון בעולם האחרון הוא באוזר התינוק, שמנסה לרכוב על גבו של יושי.
לאחר שיושי מונע מבאוזר התינוק לרכוב על גבו, קאמק מגדיל את באוזר התינוק והופך אותו לבאוזר אשר יורק על יושי כדורי אש אימתניים.
כאשר יושי מביס גם אותו, המשחק נגמר.
האי של גיליגן היא קומדיית מצבים אמריקאית שנוצרה והופקה על ידי שרווד שוורץ .
צוות השחקנים של התוכנית כולל את בוב דנבר , אלן הייל ג'וניור , ג'ים באקוס , נטלי שפר , טינה לואיז , ראסל ג'ונסון ודון ולס .
היא שודרה במשך שלוש עונות ברשת CBS מ-26 בספטמבר 1964 ועד 17 באפריל 1967. הסדרה עוקבת אחר הרפתקאותיהם הקומיות של שבעה ניצולים כשהם מנסים לשרוד על אי בו ספינתן נטרפת.
רוב הפרקים סובבים סביב הסכסוכים של הנמלטים השונים והניסיונות הכושלים שלהם להימלט מהאי, כאשר הקצין הראשון גיליגן, אחראי בדרך כלל לכשלים.
הסדרה "האי של גיליגן" רצה במשך 98 פרקים.
כל 36 פרקי העונה הראשונה צולמו בשחור-לבן ולאחר מכן נצבעו לשידורים החוזרים.
העונה השנייה והשלישית של התוכנית (62 פרקים) ושלושת סרטי ההמשך של הטלוויזיה (ששודרו בין 1978 ל-1982) צולמו בצבע.
הסדרה קיבלה דירוגים גבוהים במהלך השידור המקורי ואז תפסה פופולריות במהלך עשרות שנים של שידורים חוזרים, במיוחד בשנות ה-70 וה-80, כאשר היא שודרה על ידי מספר ערוצים בשעות אחר הצהריים המאוחרות.
כיום, כל הדמויות של האי גיליגן מוכרות כסמלים תרבותיים אמריקאים.
שני אנשי צוות של ספינת "SS Minnow" וחמישה נוסעים ב"סיור בן שלוש שעות" מהונולולו נתקלים בסערה וספינתם נטרפת על אי לא ידוע אי שם באוקיינוס השקט.
(המיקום המדויק נמצא בקווי אורך/קו רוחב סותרים בשלושה פרקים שונים).
מאמציהם להיחלץ מסוכלים בדרך כלל על ידי התנהלותו של הקצין הראשון חסר האונים גיליגן.
בשנת 1997, יוצר התוכנית שרווד שוורץ הסביר שהרעיון הבסיסי, אנשים עם דמויות ורקע שונים במצב שבו הם צריכים ללמוד איך להסתדר ולשתף פעולה זה עם זה כדי לשרוד, הוא עדיין "הרעיון הכי חשוב בעולם היום".
בוב דנבר בתפקיד גיליגן, קצין ראשון חסר אונים של ה-SS Minnow .
אלן הייל ג'וניור בתור קפטן ג'ונאס גרמבי ("הסקיפר"), רב החובל של ה-SS Minnow
ג'ים בקוס בתפקיד ת'רסטון האוול השלישי, מיליונר בוול סטריט
נטלי שפר בתור יוניס "לאבי" האוול, אשתו של ת'רסטון
טינה לואיז בתור ג'ינג'ר גרנט, כוכבת קולנוע הוליוודית
ראסל ג'ונסון בתור פרופסור רוי הינקלי, Ph.D.
דון ולס בתפקיד מרי אן סאמרס, נערת חווה מווינפילד, קנזס, שזכתה בטיול ובסיור בהגרלה
צ'ארלס מקסוול (ללא קרדיט) כקולו של קריין הרדיו
פרק הפיילוט, "Marooned", צולם בנובמבר 1963. הפיילוט הציג שבע דמויות (כמו בסדרה), אבל רק ארבע מהדמויות - והשחקנים הקשורים אליהן - הועברו לסדרה GMNV: גיליגן (דנבר), הסקיפר (הייל) והאוולס (באקוס ושופר).
בגלל השינויים המשמעותיים בדמות ובליהוק בין פרק הפיילוט לפרק הראשון בסדרה, הפיילוט לא שודר.
הפיילוט המקורי שודר בסופו של דבר למעלה מ-29 שנים מאוחר יותר ב-TBS.
שלוש הדמויות שלא נשארו מהפיילוט היו שתי מזכירות ומורה בתיכון.
בפיילוט, הפרופסור בעל הנטייה המדעית היה במקום זאת מורה בתיכון בגילומו של ג'ון גבריאל.
ג'ינג'ר כוכבת הסרט עדיין הייתה ג'ינג'ית, אבל היא עבדה כמזכירה וגילמה אותה קיט סמית'.
היא הייתה יותר סרקסטית מהגלגול המאוחר יותר.
מרי אן, נערת החווה בקנזס, הייתה במקום זאת באני, שותפתה לעבודה של ג'ינג'ר, ששיחקה בתור "בלונדינית מטומטמת " עליזה על ידי ננסי מקארתי.
הניצולים נואשים לעזוב את האי והזדמנויות שונות מופיעות לעיתים קרובות אך תמיד נכשלות, כמעט תמיד בגלל איזו שגיאה מביכה שמבצע גיליגן.
רוב הפרקים של הסדרה משתמשים בווריאציות של חמש עלילות בסיסיות שחוזרות על עצמן:
בדיחה חוזרת היא היכולת של הניצולים לעצב מגוון של חפצים שימושיים מבמבוק, קוקוס, דלעות, גפנים וחומרים מקומיים אחרים.
חלקם פריטים יומיומיים, כמו כלי אכילה ובישול, בעוד שאחרים (כגון מקדחת שיניים ומנגנון גלאי שקר יעיל להפליא) הם קטעים דמיוניים.
ראסל ג'ונסון ציין באוטוביוגרפיה שלו שצוות ההפקה נהנה מהאתגר של בניית האביזרים הללו.
פריטי הבמבוק הללו כוללים בקתות ממוסגרות עם דפנות וגגות קש, יחד עם ארונות במבוק חזקים מספיק כדי לעמוד ברוחות ובגשם של סופות הוריקן, שולחן האוכל והכיסאות המשותפים, צינורות למים החמים של גיליגן, סטטוסקופ ומכונית מונעת על ידי פדלים.
אתגר נוסף להשעיית הספק של הצופה הוא התדירות המדהימה שבה מבקרים את האי המרוחק והלא ידוע מגוון של אנשים שכולם מסרבים או לא מצליחים לעזור להציל את הניצולים.
רצפי חלומות שבהם אחד מהניצולים חולם שהם דמות כלשהי הקשורה לקו הסיפור של אותו שבוע.
כל הניצולים הופיעו כדמויות אחרות בתוך החלום.
בראיונות ובזיכרונות מאוחרים יותר, כמעט כל השחקנים הצהירו כי פרקי החלומות היו בין האהובים עליהם.
ידיעה הנוגעת לאחד או יותר מהניצולים נשמעת ברדיו וגורמת למצוקה או מחלוקת ביניהם.
הופעתם או הגעתם של חפצים יוצאי דופן לאי, כמו מוקש ימי ממלחמת העולם השנייה, מצלמת קולנוע אילם ישנה ותלבושות, ארגז של זרעי ירקות רדיואקטיביים, חומרי נפץ פלסטיים, רובוט, אריה חי, או "גשושית מאדים" תועה שלדעת המדענים ששיגרו אותה שולחת להם תמונות של החיים על מאדים.
רוב הקטעים הקומיים של הסלפסטיק בין הייל לדנבר נוצרו בהשראת "לורל והארדי", במיוחד כאשר הייל שובר את הקיר הרביעי על ידי הסתכלות ישירה לתוך המצלמה, ומביע את התסכול שלו מהגמלוניות של דנבר, כפי שעשה אוליבר הארדי לעיתים קרובות.
אחד מהסימנים המסחריים של הסדרה היה השימוש התכוף שלה ברצפי חלומות.
מנהלי התוכנית השתמשו במכשיר זה כדרך למנוע מהתפאורה של התוכנית להפוך למיותרת ולהציג את כישרונות המשחק של צוות השחקנים.
פרקים רבים הכוללים רצפי חלומות מדורגים בין הפרקים הזכורים ביותר של התוכנית, שכן רובם היו פרודיות או שאבו השראה מיצירות ספרות, קולנוע ותוכניות טלוויזיה אחרות של התקופה.
רצפי החלומות תמיד התאימו לסיטואציה האמיתית של הפרק ובדרך כלל כללו סמליות שגרמה לשינוי בכל אחד מהניצולים שחולם.
מבין שבעת הניצולים, ג'ינג'ר הייתה היחידה שמעולם לא חלמה.
התוכנית צולמה במתחם אולפני CBS Radford בסטודיו סיטי, לוס אנג'לס.
אותה במה שימשה מאוחר יותר עבור "המופע של מרי טיילר מור" ו"רוזאן", שהאחרונה שבהן כללה חלום בהקיץ בפרודיה על האי של גיליגן באחד הפרקים.
היום האחרון לצילומי הפיילוט היה יום שישי, 22 בנובמבר 1963, יום ההתנקשות בנשיא ג'ון קנדי.
לצוות השחקנים ולצוות הההפקה נודע על ההתנקשות מאוחר באותו בוקר, שעון הוואי.
בין צילום הסצנות, הם התגודדו סביב רדיו והאזינו לחדשות.
תזכורת לטרגדיה מופיעה ברצף הפתיחה של העונה הראשונה של התוכנית, כאשר שיר הנושא מושמע.
בזמן שה- Minnow עוזבת את הנמל ויוצאת לים, ניתן לראות ברקע דגל אמריקאי מתנוסס בחצי התורן.
משמר החופים של ארצות הברית קיבל מדי פעם מברקים ומכתבים מאזרחים מודאגים, שככל הנראה לא הבינו שמדובר בתוכנית, שהתחננו בפניהם להציל את האנשים באי הנטוש.
משמר החופים העביר אותם למפיק שרווד שוורץ.
כהומאז' למברקים האלה, הסרט "הצלה מהאי של גיליגן" הראה את החילוץ המוצלח שבו גיליגן מדליק אש על גבי הרפסודה המאולתרת של הניצולים שמצוינת כפעולה חסרת מחשבה ומסוכנת על ידי האחרים.
עם זאת, העשן שנוצר מושך את תשומת ליבו של מסוק משמר החופים האמריקאי, שהטייס שלו משבח את האש של גיליגן; אחרת, הניצולים היו נסחפים.
בוב דנבר לא היה הבחירה הראשונה לגלם את גיליגן; השחקן ג'רי ואן דייק הוצע לתפקיד, אך הוא דחה אותו, מתוך אמונה שהתוכנית לעולם לא תצליח.
הוא בחר במקום זאת לגלם את התפקיד הראשי בסרט "אמא שלי המכונית", שהוצגה לראשונה בשנה שלאחר מכן והיא מצוטטת תדיר כאחת מתוכניות הטלוויזיה הגרועות בכל הזמנים אשר בוטלה לאחר עונה אחת.
המפיקים הסתכלו על בוב דנבר, השחקן שגילם את מיינרד ג'י קרבס, הביטניק ב"אהבות רבות של דובי גיליס"
נטלי שפר רשמה בחוזה שלה שלא יעשו לה תקריב, אבל אחרי זמן מה בסדרה זה נשכח.
שפר הייתה בת 63 כשהפיילוט צולם, למרות שלפי הדיווחים איש בסט או בצוות השחקנים לא ידע את גילה האמיתי והיא סירבה לחשוף זאת.
במקור, היא קיבלה את התפקיד רק כי הפיילוט צולם במקום בהוואי.
היא הסתכלה על העבודה כלא יותר מאשר חופשה בחינם, מכיוון שהייתה משוכנעת שסדרה מטופשת כזו "לעולם לא תצליח".
טינה לואיז התעמתה עם המפיק שרווד שוורץ כי היא האמינה בתחילה שהיא התקבלה לעבודה כדמות המרכזית.
דמותה של ג'ינג'ר נכתבה במקור כמפתה קשוחה וחדת לשון, אך לואיז טענה שהגילום הזה היה קשוח מדי וסירבה לשחק אותה כפי שנכתב.
הושגה פשרה; לואיז הסכימה לשחק את ג'ינג'ר בתור טיפוס של מרילין מונרו / ג'יין מנספילד.
לפי הדיווחים, הטמפרמנט שלה הקשה לעבוד איתה, אבל כשהגיע הזמן לצלם, היא תמיד הייתה מקצועית.
לואיז המשיכה לא להסכים עם המפיקים לגבי תפקידה והייתה חברת השחקנים היחידה שסירבה להופיע בכל אחד משלושת סרטי הטלוויזיה שלאחר הסדרה.
לאחר שנים רבות של התרחקות מהתוכנית, היא הופיעה באיחוד של צוות השחקנים בשתי תוכניות אירוח בטלוויזיה ב-1982 וב-1988 ובפרק של "רוזאן" ב-1995, כאשר צוות השחקנים של "רוזאן" שיחזר את "האי של גיליגן" .
ג'ון גבריאל לוהק במקור לתפקיד מורה בתיכון.
לאחר בדיקה, הרשת לא האמינה שהדמות משיגה הישגים טובים בקרב הקהל.
נערכו אודישנים לתפקיד המתוקן של הפרופסור, שכלל את דבני קולמן, אך התפקיד גולם בסופו של דבר על ידי ראסל ג'ונסון.
לפני קריירת המשחק שלו, ג'ונסון שירת כמפציץ ב-44 משימות קרב מעל האוקיינוס השקט במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-4 במרץ 1945, ה-B-25 שבו טס כשהמטוס הופל, הרג את טייס המשנה ושבר את שני קרסוליו של ג'ונסון.
בזמן האודישן שלו הוא עבד בקולנוע ולא התעניין במיוחד בתוכניות טלוויזיה אלא אם כן הוא ישחק בתפקיד הראשי.
הקריירה הקולנועית שלו התקדמה היטב והוא שיחק בכמה סרטי מדע בדיוני וסרטי מערבונים, כולל תפקיד מול רונלד רייגן בסרט "חוק וסדר" משנת 1953. בנוסף לקולנוע, ג'ונסון קיבל תפקידים במספר סדרות טלוויזיה פופולריות כמו "הרפתקאות סופרמן", "אזור הדמדומים" ו"בגבולות המסתורין" .
עם שישה שחקנים נוספים, הסוכן שלו נאלץ לשכנע אותו ללכת לאודישן, אבל אחרי שפגש את שרווד שוורץ, הוא התחיל להתלהב מהרעיון לשחק את הפרופסור.
בדיון על תפקידו, הוא אמר בצחוק שהוא לא בטוח מה קשה יותר, לזכור את השורות הטכניות של הפרופסור, או לחפש את משמעותם
דון ולס הייתה מיס נבאדה לשעבר כאשר נבחנה לתפקיד מרי אן.
כאשר לתפקיד נבחנה גם ראקל וולש.
פרק הפיילוט הציג דמות אחרת ("באני") בגילומה של השחקנית ננסי מקארתי.
לאחר שצולם, הרשת החליטה לעצב מחדש את תפקידי הפרופסור ושתי הצעירות.
מרי אן הפכה לנערת חווה פשוטה מווינפילד, קנזס.
המוזיקה והמילים לשיר הנושא, "הבלדה על האי של גיליגן", נכתבו על ידי שרווד שוורץ וג'ורג' וויל.
גרסה אחת שימשה לעונה הראשונה ואחרת לעונה השנייה והשלישית.
בשיר המקורי, הפרופסור ומרי אן, שנחשבו במקור ל"כוכבות צד שני", כונו "השאר", אך עם הפופולריות הגוברת של הדמויות הללו, שמותיהן הוכנסו למילים בשיר בעונה השנייה.
כוכב התוכנית בוב דנבר ביקש אישית ממנהלי האולפנים להוסיף את ג'ונסון וולס לשיר.
שיר הנושא בפיילוט המקורי אפילו לא הזכיר את הדמות ג'ינג'ר, כאשר השניים האחרונים שהוזכרו בשם היו "המיליונר וגברת המיליונר" ואחריו "...ושאר התיירים".
שלושה סרטי המשך לטלוויזיה נוצרו - הראשון באופן עצמאי, השניים האחרים על ידי MCA/ Universal Television .
בסרט הטלוויזיה משנת 1978, "הצלה מהאי של גיליגן", הניצולים עוזבים בהצלחה את האי אך מתקשים להשתלב מחדש בחברה.
במהלך שייט איחוד בחג המולד הראשון לאחר החילוץ שלהם, הגורל מתערב והם מוצאים את עצמם שוב באותו אי בסוף הסרט.
כיכב בסרט צוות השחקנים המקורי, מלבד טינה לואיז, שסירבה להשתתף בגלל המחלוקות שלה עם המפיקים ושהוחלפה בג'ודית בולדווין.
העלילה כללה סוכנים סובייטים שחיפשו דיסק זיכרון מלוויין ריגול שנחת על האי והקל על החילוץ של הגיבורים.
בסרט המשך משנת 1979, "The Castaways on Gilligan's Island", הם ניצלים שוב והזוג האוולס הופכים את האי לאתר נופש עם חמשת הניצולים האחרים כ"שותפים שקטים".
ג'ינג'ר שוב גולמה על ידי ג'ודית בולדווין.
בסרט המשך שני מ-1981 "The Harlem Globetrotters on Gilligan's Island", נבלים בגילומם של מרטין לנדאו ואשתו דאז ברברה ביין מנסים להשתלט על האי כדי לקבל גישה לחומר הבדיוני "סופיריום" שנמצא רק על האי.
הפעם, ג'ינג'ר גולמה על ידי קונסטנס פורסלונד.
המזימה מסוכלת על ידי התערבות של קבוצת הכדורסל הארלם גלובטרוטרס .
ג'ים בקוס, שהיה במצב בריאותי ירוד באותה תקופה, נכתב מחוץ לתסריט עם סיפור שתורסטון האוול השלישי מטפל בהאוול תעשיות ביבשת.
דייוויד רופרכט שיחק בתפקיד בנו, ת'רסטון האוול הרביעי, שהתבקש לנהל את אתר הנופש.
עם זאת, בקוס התעקש לשמור על המשכיות ועשה הופעת קמע בסוף הסרט.
המחזמר "Gilligan's Island: The Musical" הופק לראשונה בתחילת שנות ה-90, עם תסריט מאת לויד שוורץ, בנו של שרווד שוורץ ושירים מאת בתו וחתנו של שוורץ, הופ ולורנס ג'ובר .
"Gilligan's Wake" הוא רומן משנת 2003 המבוסס באופן רופף על הסיטקום של CBS משנות ה-60, מנקודת המבט של שבע הדמויות המרכזיות, שנכתב על ידי מבקר הקולנוע והטלוויזיה של Esquire, טום קרסון.
הכותרת נגזרת מהכותרת של תוכנית הטלוויזיה והספר פיניגנז וייק, יצירתו המכוננת של הסופר האירי ג'יימס ג'ויס.
השאלה איזו משתי הדמויות הללו מעריצי התוכנית מעדיפים נמשכה הרבה לאחר סיום הסדרה.
השאלה שימשה השראה לפרסומות, חיבורים, סרטונים ועוד.
לפי רוב הדיווחים, מרי אן גברה בעקביות על כוכבת הקולנוע הזוהרת ג'ינג'ר בהפרש ניכר.
בוב דנבר הודה שהוא מעריץ של מרי אן.
במתמטיקה, ובפרט בתורת הקבוצות, האיבר הקטן ביותר הוא איבר בתת-קבוצה של קבוצה סדורה שכל איברי אותה תת-קבוצה גדולים ממנו.
באופן דומה, האיבר הגדול ביותר הוא איבר בתת-קבוצה של קבוצה סדורה שכל איברי אותה תת-קבוצה קטנים ממנו.
במקרים רבים נדרש לחקור האם לקבוצה מסוימת קיים איבר גדול ביותר או קטן ביותר.
קיום של איבר כזה יכול ללמד רבות על תכונותיה של הקבוצה הכוללת.
לאיברים גדולים ביותר וקטנים ביותר חשיבות רבה במגוון רחב של תחומים במתמטיקה, לרבות תורת הקבוצות האקסיומטית, אופטימיזציה, אנליזה מתמטית, טופולוגיה ועוד.
כאשר הקבוצה ברורה מההקשר, או במקרה שבו , ניתן לקרוא למינימום ב- מינימום מבלי לציין באיזו קבוצה.
הדבר נכון גם עבור מקסימום ב-.
לא לכל קבוצה קיים בהכרח מינימום או מקסימום.
מצד שני, לכל קבוצה יכול להיות לכל היותר מקסימום אחד ומינימום אחד.
כל מינימום של קבוצה הוא חסם מלרע שלה וכל מקסימום של קבוצה הוא חסם מלעיל שלה.
מן הצד השני, חסם מלרע של קבוצה ששייך לאותה קבוצה הוא בהכרח מינימום בה וכן חסם מלעיל של קבוצה ששייך לאותה קבוצה הוא מקסימום בה.
כלומר, איבר מינימלי בקבוצה הוא איבר שאין איבר אחר באותה קבוצה שקטן ממנו ואיבר מקסימלי בקבוצה הוא איבר שאין איבר אחר באותה קבוצה שגדול ממנו.
כל מינימום בקבוצה הוא איבר מינימלי בה, אך ההפך אינו בהכרח נכון.
באופן זהה, כל מקסימום בקבוצה הוא איבר מקסימלי בה וההפך אינו בהכרח נכון.
בעוד שבכל קבוצה יכולים להיות לכל היותר מקסימום אחד ומינימום אחד, ייתכנו בקבוצה כמה איברים מינימליים וכמה איברים מקסימליים.
ייקרא סופרמום של אם ורק אם הוא החסם העליון המינימלי של .
כלומר, אם הוא חסם עליון של , אז בהכרח .
ייקרא אינפימום של אם ורק אם הוא החסם התחתון המקסימלי של .
כלומר, אם הוא חסם תחתון של , אז בהכרח .
עבור קבוצה סדורה כללית, קיומו של חסם עליון (או תחתון) לא גורר קיומו של סופרמום (או אינפימום).
יחס סדר חלקי שבו לכל קבוצה חסומה מלעיל קיים חסם עליון נאמר שהוא מקיים את תכונת החסם העליון המינימלי ובמקורות מסוימים נקרא גם יחס סדר שלם.
לכל קבוצה סופית אשר סדורה ביחס סדר מלא, יש מינימום ומקסימום.
לכל קבוצה מכוונת מעלה, אם יש לה איבר מקסימלי, אותו איבר הוא מקסימום.
באופן זהה, לכל קבוצה מכוונת מטה, אם יש לה איבר מינימלי, אותו איבר הוא מינימום.
אם בקבוצה קיימים גם מינימום וגם מקסימום ושניהם זהים, הקבוצה היא בהכרח יחידון המכיל את איבר זה בלבד.
בהינתן קבוצה סדורה חלקית ותת-קבוצה , הוא מקסימום של לפי אם ורק אם הוא הוא המינימום של לפי הסדר ההפוך
בקבוצה זו, הקבוצה הריקה היא מינימום ו- (כאיבר ב-) היא מקסימום.
כלומר היא הקבוצה ללא המינימום והמקסימום שלה.
בקבוצה לא קיים מינימום ולא קיים מקסימום, זאת מכיוון שישנם שלושה איברים מינימליים שאינם בני השוואה זה לזה ושלושה איברים מקסימלים שאינם בני השוואה זה לזה.
בקטע הסגור קיימים מינימום ומקסימום.
הנקודה a היא מינימום והנקודה b היא מקסימום.
לעומת זאת, בקטע הפתוח לא קיימים מינימום ומקסימום, בפרט: לא הקיים האיבר הקטן ביותר כי לכל (כלומר: ) האיבר קטן ממנו וגם שייך לקבוצה .
באותו אופן לא קיים האיבר הגדול ביותר בקטע הפתוח .
אחד השימושים המרכזיים בתורת הקבוצות למינימום ומקסימום הוא בהגדרה של סדר טוב.
קבוצה סדורה תקרא קבוצה מסודרת היטב אם ורק אם לכל תת-קבוצה שלה קיים מינימום.
אחת הדוגמאות החשובות ביותר לקבוצה בעלת סדר טוב היא קבוצת המספרים הטבעיים .
לסדר טוב חשיבות רבה בתורת הקבוצות האקסיומטית.
בעזרת סדר טוב אפשר להגדיר את המספרים הסודרים שהם אבני הבניין שבעזרתם מוגדר מונח העוצמה.
העוצמה של קבוצה היא למעשה הגודל שלה, והיא מוגדרת להיות המספר הסודר המינימלי אשר קיימת פונקציה הפיכה ממנו לקבוצה.
משפט הסדר הטוב מוכיח כי כל קבוצה שהיא ניתנת לסידור ביחס סדר טוב.
משפט זה מתבסס על אקסיומת הבחירה, והוא למעשה שקול לה בהינתן אקסיומות צרמלו-פרנקל.
בהינתן פונקציה , כאשר הוא מספר טבעי, ו- היא קבוצת המספרים הממשיים, אחת התכונות החשובות ביותר שלה היא ערכי הקיצון שהיא מקבלת.
נקודת מקסימום גלובלי היא נקודה כך ש- הוא מקסימום בתמונה של .
באופן דומה, נקודת מינימום גלובלי היא נקודה כך ש- היא מנימום בתמונה של .
באופן דומה נקודה נקראת מקסימום (או מינימום) מקומי אם ורק אם הערך שלה הוא מקסימלי (או מינימלי) בסביבה סופית שלה.
ישנם מספר משפטים באנליזה אשר נוגעים לקיומה של נקודת מינימום או מקסימום גלובלי.
כך למשל, כל פונקציה מקבוצה קומפקטית לקבוצת הממשיים בהכרח מקבלת שם מקסימום, זאת מכיוון שהתמונה של קבוצה קומפקטית היא תמיד קומפקטית.
בנוסף, משפט פרמה מוכיח כי הנגזרת בנקודת מקסימום (או מינימום) מקומי שלה היא בהכרח 0.
באופטימיזציה מתמטית, מציאת נקודות קיצון הוא נושא חשוב ומרכזי.
לרוב, לערך המינימום או המקסימום הגלובלי יש חשיבות גדולה, אם בפונקציות מתחום הפיזיקה, הכלכלה ומדעי המחשב.
אחד האלגוריתמים החשובים ביותר למציאת נקודות מינימום של פונקציה של פונקציה הוא האלגוריתם מורד הגרדיאנט (Gradient Descent).
אלגוריתם זה נמצא בבסיסו של מנגנון האימון של רשתות נוירונים.
האי קרים הוא רומן מאת הסופר הרוסי וסילי אקסיונוב, שנכתב בשנת 1979 ופורסם לאחר שהיגר מברית המועצות לארצות הברית בשנת 1981. הרומן מתאר היסטוריה חלופית שבה חצי האי קרים נותר עצמאי לאחר מלחמת האזרחים הרוסית, והפך למדינה משגשגת עם כלכלה חופשית.
הספר בוחן את המתח בין קרים העצמאית לברית המועצות, ומציג את הדילמות הפוליטיות, החברתיות והתרבותיות הנובעות מכך.
הסיפור מתרחש בעולם שבו חצי האי קרים לא סופח לברית המועצות, אלא הפך למדינה עצמאית עם מערכת כלכלית קפיטליסטית.
קרים מתוארת כמדינה משגשגת, המהווה גשר בין המזרח למערב, ומקיימת קשרים הדוקים עם מדינות המערב.
עם זאת, קיימת מתיחות מתמדת בין קרים לברית המועצות, המתבטאת בלחצים פוליטיים וכלכליים.
העלילה עוקבת אחר דמויות שונות, כולל פוליטיקאים, אנשי עסקים ועיתונאים, המתמודדים עם השאלות של זהות, נאמנות ובחירה בין ערכים מערביים למזרחיים.
מציאות חלופית: הרומן מציג היסטוריה אלטרנטיבית שבה קרים נותרה עצמאית, ומאפשר לקורא לבחון את ההשלכות של בחירות היסטוריות שונות.
עימות אידאולוגי: הספר מתמקד במתח בין הקפיטליזם של קרים לבין הקומוניזם של ברית המועצות, ובוחן את היתרונות והחסרונות של כל מערכת.
זהות ותרבות: הדמויות ברומן מתמודדות עם שאלות של זהות אישית ולאומית, והשפעת התרבויות השונות על חייהן.
הרומן נכתב בשנת 1979, אך נאסר לפרסום בברית המועצות בשל תוכנו הביקורתי.
הספר פורסם לראשונה בשנת 1981 בארצות הברית, וזכה לתשומת לב רבה בקרב הקהילה הרוסית הגולה ובמערב.
רק לאחר התפרקות ברית המועצות, בשנת 1990, פורסם הרומן באופן רשמי ברוסיה.
השפעתו התרחבה לחוגי ספרות רוסים, עם ביקורות ציינו את אופיו הנבואי, במיוחד לאחר 2014, כאשר רוסיה סיפחה את קרים, מהדהד את נושאי הרומן.
הפרסום ברוסיה משנת 1990 הדגיש את הרלוונטיות שלו במהלך המעבר של רוסיה, כשקוראים כמו בני דורו של המחבר מצאו אותו שאפתני.
האי קרים נחשב לאחד מהרומנים הבולטים של וסילי אקסיונוב, וזכה לשבחים על התיאור המעמיק של מציאות חלופית והעיסוק בנושאים פוליטיים וחברתיים מורכבים.
הספר השפיע על סופרים ואינטלקטואלים רוסים, והעלה דיונים על זהות לאומית, חירות אישית והבחירה בין מזרח למערב.
האיגוד הישראלי לטיפוס ספורטיבי (איט"ס), היה הגוף המאגד את ספורט טיפוס הקירות בישראל, כיום הגוף הייצוגי הוא מועדון המטפסים הישראלי.
עיקר פעילותו היה בארגון תחרויות ורגולציה של הענף.
בין הפעולות הראשונות של איט"ס ניתן למנות את הפיכת ספורט הטיפוס לענף ספורט מוכר מטעם חוק הספורט, ולפיכך מטעם רשויות השלטון בישראל.
בהמשך, עיקר פעילותו האיגוד מתרכזת התרכזה תחרויות טיפוס (אחת בכל קיר מרכזי בכל שנה), ארגון משלחות לאליפויות אירופה, והכשרת שופטים ו"בוני מסלולים" מוסמכים.
איט"ס היה ארגון הגג שנוצר על מנת לרכז את הגופים הפועלים בתחום הטיפוס, לקדם את הספורט ההישגי על ידי תחרויות ועל ידי תמיכה בספורטאים.
עד שנת 2013 איט"ס תוקצב על ידי ארגון הטוטו ולאחר מכן הפסיק לתפקד בעקבות דו"ח חמור של רואה חשבון שנשכר מטעם הטוטו לחקור את התנהלות האיגוד.
ב-2018 רשם העמותות הגיש בקשה לפירוק העמותה, וב-2019 ניתן צו שופט לפירוק העמותה.
האיגוד הבין־לאומי לאופניים הוא הגוף העליון המנהל את ענף האופניים בעולם.
משרדי UCI נמצאים באגל בשווייץ.
נשיא ה-UCI הנוכחי הוא דוויד לפארטייה מצרפת שהתמנה לתפקיד בשנת 2017.
UCI מנפיק רישיונות תחרות לרוכבים ומכתיב חוקים משמעתיים, בנושאים כמו נטילת סמים אסורים.
כמו כן מנהל UCI את דירוג מרוצי האופניים, את דירוג הרוכבים על פי הישגיהם ואת שיטות הניקוד בענפי האופניים השונים, אופני הרים, אופני כביש, אופני מסלול ועוד.
בנוסף אחראי ה-UCI על , שבמסגרתן המתחרים מייצגים את מדינתם ולא קבוצות מסחריות.
למנצחים בתחרויות אלו יש את הזכות ללבוש את חולצת הקשת בענן במשך השנה הבאה, וכמו כן את הזכות ללבוש רצועת יד באותם צבעים במהלך כל הקריירה שלהם.
האיגוד הוקם ב-14 באפריל 1900 על ידי התאחדויות האופניים של בלגיה, צרפת, איטליה, ארצות הברית ושווייץ.
האיגוד הוקם עקב העיסוק בשאלה האם לבריטניה תותר משלחת אחת לאליפות העולם או מספר משלחות, שייצגו את אנגליה, אירלנד, סקוטלנד וויילס.
עקב הוויכוח בסוגיה, בריטניה לא צורפה לאיגוד עד 1903.
בשנת 1965, בלחץ הוועד האולימפי הבין־לאומי, הקים האיגוד שתי רשויות משנה: רשות אחת שתעסוק בחובבים (Fédération Internationale Amateur de Cyclisme בראשי תיבות: FIAC) וראשות שנייה שעיסוקה היה מקצוענים (Fédération Internationale de Cyclisme Professionnel בראשי תיבות FICP).
האיגוד עצמו היווה גורם מתאם בין הרשויות.
רשות החובבים הייתה גדולה יותר ושלטה באיגוד (בין היתר עקב יכולת החובבים להתחרות במשחקים האולימפיים, ונוכחותה ביותר מדינות, בעיקר מדינות הגוש המזרחי).
בשנת 1992 בוטלה ההפרדה ושני הגופים, שישבו בלוקסמבורג (FICP) וברומא (FIAC), התאחדו ועברו לאגל, בקרבת הוועד האולימפי הבין־לאומי, היושב בלוזאן.
בשנת 2005 החל UCI בסדרת מרוצי אופניים הנקראת UCI ProTour (בתרגום חופשי מאנגלית – טור מקצועני), אשר מחליפה את הסדרה הקודמת שנקראה UCI World Cup (גביע העולם).
בשונה מסדרת גביע העולם, ה-ProTour כולל בתוכו את שלושת הגראנד טורים – מרוצי הכביש הגדולים בעולם: הטור דה פראנס, הג'ירו ד'איטליה והוואלטה אספניה.
משנת 2009 תפס את מקומו סבב ה-UCI World Tour, שכולל מלבד הגרנד טורס עוד מרוצים בכירים, כמו חמשת המונומנטים, טור דה סוויס, קריטריום דו דופינה ועוד.
ה-UCI WorldTeam מתייחס לקבוצות, זוהי רשימת 18–19 הקבוצות הבכירות בענף שמקבלות הזמנה אוטומטית לכל המרוצים הגדולים, הסבב המשני הוא סבב ה-UCI ProTeam, שנקרא עד 2020 בשם "UCI Pro Continental", והוא הסבב המשני לקבוצות, וארבע קבוצות מהדרג הזה מקבלות הזמנה לכל אחד מהגרנד טורס, בעוד כל קבוצות ה-WorldTeam מקבלות הזמנה אוטומטית.
הפדרציות הלאומיות מאורגנות בקונפדרציות לפי יבשות:
קונפדרציית האופניים של אוקיאניה (OCC)
האיגוד הבין-לאומי לקריסטלוגרפיה – הוא ארגון מדעי בין-לאומי החבר במועצת המדע הבין-לאומית (ISC).
את הרעיון להקמת האיגוד כאמצעי להוצאה לאור של ביטאון בין-לאומי לקריסטלוגרפיה הציע במרץ 1944 הפיזיקאי והקריסטלוגרף הגרמני פאול פטר אוואלד בכינוס "קבוצת האנליזה של קרני רנטגן" המוכרת בראשי התיבות של שמה באנגלית XRAG (ראשי התיבות של X-Ray Analysis Group).
יושב ראש XRAG, הפיזיקאי זוכה פרס נובל לפיזיקה ויליאם לורנס בראג, קיבל את הרעיון בהתלהבות וארגן ביולי 1946 כינוס בין-לאומי של קריסטלוגרפים בלונדון.
הכינוס שכלל כ־300 קריסטלוגרפים ממדינות שונות קיבל החלטה להקים ועדה זמנית שתבחן הוצאת ביטאון בנושא הקריסטלוגרפיה.
ועדה זו שבראשה עמד פאול פטר אוואלד גיבשה בנוסף להצעות להוצאת ביטאון גם את קווי היסוד של האיגוד הבין-לאומי לקריסטלוגרפיה.
מטרותיו הן: לקדם שיתופי פעולה בין-לאומיים בקריסטלוגרפיה, לתרום לכל ההיבטים של הקריסטלוגרפיה, לקדם הוצאה לאור של פרסומים בין-לאומיים של מחקר קריסטלוגרפי, ולתקנן את השיטות, היחידות המינוחים והסמלים.
האיגוד מנסה לקיים מטרות אלו על ידי הדפסה של ביטאונים מדעים שכיום הם זמינים באינטרנט, בראש ובראשונה ה־"Acta Crystallographica", הכנה של טבלאות מעודכנות של קריסטלוגרפיה, חלוקה של עלון חדשות מדי רבעון, ניהול מדריך עולמי של קריסטלוגרפים, חלוקת פרס אוואלד וארגון האספה הכללית אחת לשלוש שנים.
משרדי האיגוד נמצאים בעיר צ'סטר שבמחוז צ'שייר באנגליה.
נכון ל־2020 חברים בארגון ארגוני מדע מ־52 מדינות.
האגודה הישראלית לקריסטלוגרפיה המסונפת לאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים מייצגת את ישראל באיגוד.
האיגוד מעניק "פרס אוולד" למדענים בולטים.
הפרס מוענק משנת 1987 כל 3 שנים.
בוריס ויינשטיין היה בין מקבלי הפרס.
האיגוד הבין-לאומי לבולאות ובראשי תיבות פ.י.פ.
(FIP) הוא ארגון עולמי לבולאות שמושבו בציריך שבשווייץ.
האיגוד הבינלאומי לבולאות הוקם ב-18 ביוני 1926 והוא מאגד בתוכו מעל 80 איגודים ארציים.
מטרת הארגון לקדם את הבולאות בכלל ואת תחביב איסוף הבולים בפרט.
מאז הקמתו בשנת 1926, כאשר מספר אגודות אירופאיות התאחדו והקימו ארגון עולמי, הארגון פועל לקידום תחביב הבולאות שלפעמים נקרא מלך התחביבים ולפעמים התחביב של המלכים.
האיגוד מקדם את איסוף הבולים בארצות מתפתחות ובארצות תעשייתיות שם התחביב הזה היה פחות נפוץ.
האיגוד מקשר ומתאם בין הארגונים הבולאיים בארצות השונות.
הארגון פועל נגד זיוף בולים ונגד הפצת בולים לא חוקית בפעילות משותפת עם האיגוד לפיתוח בולאות (WADP) שהוקם בינואר 2002 ועם האיחוד הבולאי העולמי.
11 ועדות של האיגוד מכסות את התחומים השונים של הבולאות:
בולי דואר אוויר ונושאי תעופה (Aerophilately)
הפעילות הציבורית של האיגוד מתבטאת בארגון כנסים ותערוכות בולאיות בינלאומיות.
במהלך אחת התערוכות מתקיים מדי שנה הקונגרס השנתי של הארגון.
לתערוכות העיקריות של האיגוד לשנת 2008, נבחרו הערים תל אביב, פריז, בוקרשט, פראג ווינה.
בשנת 2004 קיים האיגוד לראשונה תחרות שנתית לבחירת הבול העולמי, התחרות התקיימה בסינגפור.
תל אביב נבחרה לתחרות השנייה של שנת 2008. התחרויות כוללות צוותים ושופטים בינלאומיים.
האיגוד הישראלי לביקורת ואבטחת מערכות מידע, הוא אגודה מקצועית הפועל לקידום הידע המקצועי ולהגברת המודעות הציבורית בישראל לנושאי ביקורת מערכות מידע ואבטחת מערכות מידע.
האיגוד הוא ביתם המקצועי של מבקרי מערכות מידע, מבקרים פנימיים וחיצוניים, רואי חשבון, ממונים על אבטחת מערכות מידע, העוסקים באבטחת מחשבים ומערכות מידע, אנשי מחשב, מנתחי מערכות מידע ואחרים בעלי זיקה או העוסקים בביקורת ובאבטחת מערכות מידע.
לאיגוד יש תקנון, סטנדרטים מקצועיים (תקנים כלליים לביקורת מערכות מידע וגילויי דעת) וכללי אתיקה מקצועית, המחייבים את כל חבריו.
האיגוד הוקם בשנת 1979 כעמותה התנדבותית ללא כוונת רווח על ידי קבוצת חברים "משוגעים לדבר", שחזו מראש את חשיבותו העצומה של מקצוע ביקורת המערכות הממוחשבות, במציאות הישראלית.
רק מספר שנים לאחר מכן קלט האיגוד לתוכו גם את העוסקים באבטחת מערכות מידע ותיקן את שמו, מטרותיו ועיסוקו – בהתאם.
האיגוד הישראלי מסונף לאיגוד הבינלאומי - ISACA, שמושבו בארצות הברית, ולו יותר מ-165,000 חברים ממעל ל-180 מדינות ויותר מ-200 סניפים שהוקמו ממעל ל-80 מדינות ברחבי העולם.
האיגוד הישראלי היה הסניף הראשון באזור אירופה וסומן במספר 40.
האיגוד הישראלי והאיגוד הבינלאומי, באמצעות ועדות בהן חברים נציגים מכל העולם, קובעים תקנים ורמה מקצועית בינלאומית לעבודות ביקורת, בקרה ואבטחה בתחום מערכות המידע.
הסניף הישראלי, פעילותו ונציגיו בפורומים הבינלאומיים השונים, זוכים להערכה רבה בעולם.
פעילות האיגוד הישראלי לביקורת ואבטחת מערכות מידע
האיגוד פועל להפצת הידע בנושאי פעולתו ודואג למפגשים מקצועיים של העוסקים בתחום, ובין היתר:
פורומים ציבוריים שוטפים ותכופים בנושאי ביקורת ואבטחת מערכות מידע.
פרסום מאמרים, במגוון רחב של נושאים הקשורים במערכות מידע.
קיום כנס שנתי שבמסגרתו מוצגים נושאים שונים, לפתיחת אפיקי דיון ולסיוע בלימוד הנושאים הנתמכים על ידי האיגוד.
קבוצות עבודה פרטיות המכנסות את קהילת החברים להרחבת הידע ושיתוף רעיונות ומידע.
קיום מפגשים ועדכונים שוטפים לחברים.
יצירת קשרי גומלין עם ארגונים הקשורים לנושא.
ייעוץ לסטודנטים ועזרה במחקר בנושא באוניברסיטאות בישראל.
האיגוד מעניק לזכאים תוארי הסמכה יוקרתיים בינלאומיים, כדלהלן:
מבקר מערכות מידע מוסמך – ®CISA.
מנהל אבטחת מערכות מידע מוסמך – ®CISM.
מוסמך בממשל טכנולוגיית המידע – ®CGEIT.
מוסמך בסיכונים ובקרת מערכות מידע – ™CRISC.
מהנדס פתרונות הגנת פרטיות – ™CDPSE.
מוסמך באבטחת סייבר – CSX®-P.
האיגוד תומך בהכשרה מקצועית ומכין את המעוניינים לקבלת התארים הנ"ל.
הסניף הישראלי מקיים פעילות הדרכה והכשרה נרחבים וכן מפרסם ומפיץ חומר מקצועי בהתאמה.
נכון לסוף שנת 2020, האיגוד עובד על הסמכה חדשה לביקורת ענן, בשיתוף עם CSA בשם ™CCAK.
האיגוד משתתף יחד עם מכון ITGI (מכון לחקר ממשל טכנולוגיית המידע) בהכנת פרסומים מקצועיים בנושאים שונים, כגון:
®CobiT - תקן בינלאומי פתוח, המסייע ביישום נושא הניהול והבקרה של מערכות מידע ארגוניות, תוך תמיכה ביעדים ארגוניים, אופטימיזציה של השקעת הארגון במערכות המידע וניהול נאות של הסיכונים בסביבה זו.
התקן מורכב מסט של יעדי בקרה, המספקים קווים מנחים לקידום מִמְשָל של טכנולוגיית המידע - IT GOVERNANCE בארגון.
®VAL IT – תקן בינלאומי פתוח למדידת ערכה הכלכלי של ההשקעה בטכנולוגיית המידע.
האיגוד הוא מוסד ללא כוונת רווח והוא פועל על פי עקרונות דמוקרטיים.
בראש האיגוד עומדת מועצה והנהלה שנבחרים אחת לשנתיים ומהווים סמכות עליונה.
הנהלת האיגוד כוללת, בין השאר, נשיא (מתחילת 2009 - דורון רונן), משנה לנשיא (שלומי קוט), סגן נשיא (אסף ויסברג), גזבר (גלי גנה), מזכיר (דורון רוזנבלום), נשיא שקדם (דניאל מאיר), חברי הנהלה (גיא מונרוב, שי זנדני).
תפקידי ההנהלה כוללים: התוויית מדיניות, ניהול שוטף, קיום אספה כללית שנתית, ייזום וארגון כנסים וימי עיון, הוצאה לאור של כתבי עת מקצועיים (ביטאון במענ"א) ועדכונים לחברים (איגרת לחבר), פעילות לניסוח תקנים הקשורים בתחום הפעילות ומינוי ועדות אד הוק לטיפול בנושאים שונים.
לייצג את נושא ביקורת טכנולוגיית המידע ואבטחתה בפני גורמים ורשויות ממשלתיים ציבוריים ואחרים, בארץ ומחוצה לה.
לייצג את ענייני המקצוע במהלכי חקיקה.
לפעול לחינוך הציבור והגברת מודעותו בשטח בקרת טכנולוגיית המידע בישראל, ביקורתה ואבטחתה.
לפעול להכשרה מקצועית והעלאת הרמה המקצועית של מבקרי טכנולוגיית המידע והמאבטחים שלה, ובכלל זה קיום השתלמויות, ימי עיון, קורסים להכנה לבחינות ההסמכה הבינלאומית הנזכרות לעיל.
לפעול לקיום הכשרה מקצועית ולימוד מקצועות ביקורת טכנולוגיית המידע ואבטחת טכנולוגיית המידע במוסדות אקדמאים ואחרים.
לפעול לעדכון שוטף, הכוונה והעמקת הידע של הציבור בנושאים הנ"ל.
לעסוק ולהשתתף בפיתוח תורות ושיטות של בקרה, תורות ושיטות לאבטחה ולביקורת של טכנולוגיית המידע ובמחקרים אשר יתנו תשובות לבעיות מקצועיות.
לבחון ולקבוע תקנים ונהלים בנושאי ביקורת ואבטחת טכנולוגיית המידע.
לטפח יחסי חברות וכבוד בין אנשי המקצוע ולחזק את הזיקה לערכים האנושיים והתרבותיים אשר ביסודות המקצוע.
להכין, לתרגם ולהפיץ פרסומים מקצועיים הנוגעים לביקורת בכלל, לביקורת טכנולוגיית המידע ולאבטחת מידע בפרט.
לתחזק את אתר האינטרנט של האיגוד, שנקרא בשם: www.isaca.org.il.
לקיים קשר עם ארגונים אחרים בארץ ומחוצה לה, ככל שזה נוגע למקצוע ביקורת טכנולוגיית המידע ולאבטחת מידע.
האיגוד הגרמני אמריקאי או הפדרציה הגרמנית אמריקאית הוא ארגון נאצי שהוקם בארצות הברית בשנות ה-30 של המאה ה-20, שקיבל הדרכה ותמיכה כלכלית סמויה מהממשלה הגרמנית, במטרה לקדם עמדה אמריקאית אוהדת כלפי גרמניה הנאצית.
שם הארגון נקבע ב-1936, לאחר איחודן של שתי תנועות דומות ובראש הארגון הציב אדולף היטלר את פריץ יוליוס קון, אזרח ארצות הברית יליד מינכן, גרמניה, כמוהו רוב חברי האיגוד היו תושבים ממוצא גרמני.
הארגון הפיץ תעמולה נאצית, האשים את הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט בכך שהוא פועל למען היודאו-קומוניזם ופעל נגד החרם היהודי נגד עסקים בבעלות גרמנים במנהטן.
ביום ציון הולדתו של ג'ורג' וושינגטון ב-1939 ערך הארגון עצרת במדיסון סקוור גארדן בניו יורק בו השתתפו כ-20,000 אנשים והתרחשו עימותים אלימים בין חברי הארגון ומתנגדיו.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה נכלאו רבים מחברי האיגוד וחלקם הוגלו לגרמניה.
אחרי המלחמה האיגוד התפרק, מנהיגו הוגלה לגרמניה, נשפט, נכלא ומת.
האיגוד ביצע תעמולות אקטיביות למטרתם, שהיא הפצת הנאציזם בארצות הברית למניעתם מלהצטרף אל אויבי גרמניה, שלרוב גרמו לעימותים ולקרבות רחוב עם קבוצות אחרות, בעיקר עם חיילים יהודים ותיקים של מלחמת העולם הראשונה.
כמו כן, להחדרת התורה הנאצית לתוך עתידה של ארצות הברית הוקמו מחנות קיץ שהיו תחת שליטת האיגוד שנתנו אימונים צבאיים לילדים ומבוגרים.
האיגוד הישראלי למוסיקולוגיה הוא עמותה שהוקמה בשנת 1967 במטרה לקדם את המחקר המוזיקולוגי בישראל.
כל פעילות האיגוד ממומנת בדמי חבר ובתרומות של מוסדות ושל אנשים פרטיים.
האיגוד הוקם בשנת 1967 ביוזמת ישראל אדלר, אשר גם עמד בראשו מספר פעמים.
יושבי ראש נוספים באיגוד היו אמנון שילוח, דון הרן, אדווין סרוסי, אלישבע רגבי, בלה ברובר-לובובסקי, יוסף גולדנברג, מרינה ריצרב, רתם לוז, אלכסנדר רוזנבלט, ואלון שב.
באיגוד חברים נציגים מהחוגים למוסיקולוגיה ולחינוך מוזיקלי מכל האוניברסיטאות והאקדמיות למוזיקה בישראל.
מדי שנה עורך האיגוד כנס ובו מציגים חוקרים נושאים במוזיקולוגיה, אתנומוסיקולוגיה וחקר החינוך המוזיקלי.
בין הרצאות העוגן שנישאו בכנסי האיגוד בולטות הרצאותיהם של חוקרים מרכזיים כמייקל בקרמן (אוניברסיטת ניו-יורק), סטיבן כאהן (אוניברסיטת סינסינטי), מרק סלובין (וסליאן) ואנה זאיארוזניה (אוניברסיטת ייל).
החל משנת 1978 מפרסם האיגוד כתב-עת שפיט (עד 1996 הוא נקרא "מחקרים במוסיקולוגיה" ומ-1999 "מנעד").
לאורך השנים תרמו לכתב-העת מחשובי הכותבים בתחום, בהם ברונו נטל, דליה כהן, קרל דלהאוס, קרל שכטר, איתן חיימו וריצ'רד טארוסקין.
יו"ר האיגוד הוא הכנר ברק שוסברגר מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
האיגוד הבין-לאומי לחוקרי ג'נוסייד הוא ארגון שמטרתו לקדם את המחקר וההוראה של נושא השמדת העם, ולקדם מדיניות למניעת רצח עם.
האיגוד, אשר הוקם בשנת 1994, מונה בשורותיו כ-600 איש.
חברות בארגון אינה מוגבלת למומחים בתחום, והייתה פתוחה לכל המעוניין.
חברי הארגון הם חוקרי ג'נוסייד אקדמיים וכן פעילי זכויות אדם, חוקרי משפט בינלאומי, אנתרופולוגים, סוציולוגים, מדענים פוליטיים, היסטוריונים, אמנים, חוקרי ספרות וקולנוע ואחרים.
דמי חבר מתחילים ב-30 עד 125 דולר לשנה (נכון לספטמבר 2025).
בשנת 2015, האיגוד מנה בשורותיו למעלה מ-500 חוקרים.
האיגוד מוציא לאור כתב עת הנקרא Genocide Studies and Prevention: An International Journal בשיתוף עם הוצאת אוניברסיטת טורונטו.
מדי שנתיים מקיים הארגון כנס חוקרים בין-לאומי.
התחום של חקר ג'נוסייד התפתח בסוף שנות ה-70 עם העלייה בזיכרון השואה, בסיוע הפופולריות הגואה של המיני סדרה האמריקאית שואה: סיפורה של משפחת וייס משנת 1978, וההחלטה של ועדה נשיאותית אמריקאית בשנת 1979 שהמליצה על הקמת מוזיאון השואה במול בוושינגטון די סי.
עבור חוקרים כמו ישראל טשרני, ליאו קופר, ארווינג הורוביץ וג'ק פורטר – רבים מהם מדענים פוליטיים או סוציולוגים יהודים עם קשרים אישיים לשואה – זו הייתה הזדמנות לחשוב על הקשרים שניתן ליצור בין השואה לבין מקרים אחרים של אלימות גזענית המונית.