tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלכסיי יארושבסקי הוא כתב רוסי ברשת Russia Today, שנחשב לכתב הוותיק ביותר ברשת שעובד בה כבר 16 שנים.
הוא משמש גם בתור הפרשן המרכזי של ליגת העל הרוסית בכדורגל בשפה האנגלית.
קודם, שימש כראש לשכת Russia Today במזרח אירופה ולאחר מכן כפרשן הספורט של הערוץ והוא מנחה ברשת Okko Sport, בעלת זכויות השידור ברוסיה של משחקי הפרמייר ליג.
אביו של אלכסיי היה ניסיון של למעלה מ-45 שנה כעיתונאי, כמו גם דודו וסבו (שעבד בטלוויזיה כמעט 50 שנה).
למעשה מילדותו רצה להיות עורך דין.
בסופו של דבר, כשהיה צריך לבחור אוניברסיטה, החליט להיכנס לאוניברסיטה הלשונית הממלכתית במוסקבה.
הוא חשב שלימוד שפות תמיד שימושי ועם ידע בשפות יוכל להתמקצע בתחומים שונים.
בשנה השנייה נשלח להתמחות והוריו הציעו לו לעשות התמחות ברשת הטלוויזיה NTV, בה הם עבדו באותה תקופה, במחלקה הבינלאומית.
לפני כן עבד ברשת REN TV כעורך אינטרנט, בתחילת שנות האלפיים.
אחרי שסיים את הלימודים באוניברסיטה, חודש וחצי לפני הסוף, הוריו סיפרו לו שערוץ טלוויזיה בינלאומי חדש בשם RT יוצא לדרך והם הציעו לשלוח קורות חיים.
חודש לאחר מכן נקרא לראיון.
הוא עבד שם זמן קצר כד שהוכנס לסגל הכתבים.
יארושבסקי הצטרף לרשת RT בשנת 2005 והפך מאז לכתב הוותיק ביותר של הרשת, שעדיין עובד בה.
בשנת 2007 הוא יצר סרט תיעודי על צפון קוריאה.
בשנים 2009–2012, שימש יארושבסקי כראש הלשכה של RT במזרח אירופה, שבסיסה בקייב שבאוקראינה.
הוא כמעט נהרג במהלך דיווח על מהפכת יברומאידן.
לאחר מכן נשלח להיות הכתב החדש של RT בניו יורק לפני שעבר לוושינגטון די.סי.
בשנת 2015 והתמקד בדיווח חקירות עבור RT America בתחומי הסכנות הסביבתיות וסיפורים גאופוליטיים מרכזיים.
במסגרת פרויקט ללימוד השפה האנגלית הוא מנחה את פרויקט "Speak Easy" מטעם רשת RT.
יארושבסקי היה מועמד לפרס אמי הבינלאומי מטעם RT והיה מועמד לפרסים בפסטיבל הטלוויזיה במונטה קרלו בשנת 2014 וזכה להכרה פעמיים בטקס פרסי המצוינות של AIB Media.
אלכסיי יורייביץ' מיזגיריוב (נולד ב־1 ביולי 1974, מיסקי, מחוז קמרובו, רטביב הסובייטית, ברית המועצות) הוא במאי קולנוע רוסי ותסריטאי.
אלכסיי מיזגיריוב סיים את לימודיו בפקולטה לפילוסופיה של אוניברסיטת טומסק ב-1998, ובשנת 2004 — ממחלקת הבימוי של מכון VGIK.
בעודו סטודנט, הוא צילם כמה סרטים קצרים, איתם השתתף בהצלחה בפסטיבלי סרטי סטודנטים.
בשנת 2003 עבד מיזגיריוב כבמאי מתלמד בסרט "סופות מגנטיות" מאת ואדים אבדרשיטוב.
בשנת 2005, סרטו הקצר "פיטורים" השתתף בתוכנית התחרות של "קינוטאבר".
בשנת 2007, צילם את הסרט הראשון באורך מלא שלו "קרמן".
הסרט זכה במספר פרסים בפסטיבלי קולנוע לאומיים ובינלאומיים.
הסרט הבא, טמבורין, תוף (2009), אישר את הבמאי כאחד מיוצרי הקולנוע הרוסים המובהקים ביותר .
סרטו "השיירה" (2012) השתתף בתוכנית הלא תחרותית "פנורמה" של פסטיבל הסרטים הבינלאומי ה־62 בברלין.
בשנת 2013 העלה אלכסיי מיזגיריוב על במת מרכז גוגול את ההצגה "אחים", כגרסה מחודשת לסרטו של לוקינו ויסקונטי 'רוקו ואחיו'.
בשנת 2016 יצא לאקרנים סרטו "דואליסט" שהוקרן לראשונה במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו אך זכה לביקורות מעורבות.
בשנת 2021 החל לעבוד על הפקת סרט פוסט-אפוקליפטי בשם "חולדות" ("Крысолов") בהפקה משותפת עם חברת Art Pictures Studios של פיודור בונדרצ'וק ובהפקת רובן דישדישיאן, שעלילתו מתרחשת בשנת 2032 ומספרת על אנשים שעברו שינוי בדנ"א שאינם מפחדים ממחלות.
דברי מיזגריוב, "אם נדבר לגבי הרעיון של הסרט, הוא מבוסס על החוויה שאנו עוברים – מגפה, בידוד וסגרים.
המחשבה שלנו הרחיקה לכת, חשבנו שהתגלו תגליות מדעיות רציניות, והן היוו את הבסיס לסרט, אלו הישגים אמיתיים, זו עבודה על מודיפיקציה, ביולוגיה של הדנ"א, שבעזרתה מוגבר הדנ"א האנושי, בעיקר כדי להילחם מחלות.
ההתנגשות של הסרט טמונה במה שקורה בעולם עם אדם שחסין ממחלה, אבל פתאום הוא הופך להיות מסוכן בעצמו." לצורך ההפקה יפותח עולם אומנותי שלם: מוסקבה החדשה שוממה, מקומות מוצפים, לאחר סכסוך בין אנשים בעלי דנ"א מחודש שנקראים חולדות לבין אלו שתופסים אותם, הנקראים בפי העם לוכדי חולדות.
אלכסיי יגורוב היה צייר רוסי, שרטט ופרופסור לציור היסטורי.
הוא נלקח בשבי על ידי קוזקים בילדותו ולאחר מכן התגורר בבית היתומים במוסקבה.
מעט ידוע על מוצאו, אם כי, בהתבסס על כמה מזיכרונותיו המוקדמים, האמינו שהוא ממוצא קלמיקי.
בשנת 1782, הוא נרשם לאקדמיה הקיסרית לאמנויות, שם למד אצל איוואן אקימוב וגריגורי אוגריומוב.
הוא סיים את לימודיו ב-1797 והיה לאקדמאי ב-1803, ונשלח לעבוד ברומא ונכנס לתחום השפעתו של וינצ'נזו קמוצ'יני, אשר שיבח את פשטות העיצוב והצבע שלו.
בהיותו גדול גוף יותר מהאיטלקי הממוצע, הוא זכה לכינוי "הדוב הרוסי".
משערים שהאפיפיור פיוס השביעי ביקש ממנו להישאר כצייר חצר, אך הוא סירב להצעה בנימוס.
ב-1807 הוא חזר לסנט פטרסבורג והפך לעוזר פרופסור באקדמיה.
הוא גם נתן שיעורי ציור פרטיים לאליזבת אלכסייבנה ואלכסנדר הראשון, שהעניקו לו כינוי, "הנודע", לאחר שהשלים פרסקו עם למעלה ממאה דמויות ("שגשוג עולמי") בצארסקויה סלו במשך 28 יום.
כאדם בעל אמונה דתית עמוקה, הוא תמיד ראה בציוריו הדתיים את יצירתו החשובה ביותר, אם כי הוא הפיק דיוקנאות של אנשים רבים באצולה לצורך פרנסה ומעמד.
אביה של אשתו היה הפסל איוון מרטוס.
כמורה, הוא ניסה להיות חבר וגם חונך באותה העת, ולעיתים רחוקות דיבר בצורה עניינית וקצרה, בדרך כלל עם מורים מאותה תקופה.
כאבא, הוא סירב להעניק לבנותיו חינוך והיה ביקורתי מאוד כלפי המחזרים שלהן, וגירש אחד מהם מהבית כשחשד שהוא שייך לבונים החופשיים, פשוט בגלל הדרך שבה הוא השתמש בסכין והמזלג שלו.
בשנת 1840, הוא הודח על ידי הצאר ניקולאי הראשון, שלא היה מרוצה מהתמונה של השילוש הקדוש שצייר עבור קתדרלת קתרין.
עם זאת, הוא קיבל 1,000 רובל בשנה כפנסיה.
למרות הניתוק מהאקדמיה, תלמידיו לשעבר עדיין הגיעו אליו כדי לקבל הדרכה, להביע את דעותיו על יצירותיהם החדשות ולהביא את תלמידיהם לייעוץ.
כתוצאה מכך, הוא הצליח להישאר עסוק עד סוף חייו.
עם זאת, הוא נעשה קמצן, חשדן ומוזר בדרך כלל.
הוא היה אביו של האמן אבדוקים אלכסייביץ' אגורוב.
פיודור סולנצב היה בין תלמידיו.
אלכסיי אלכסנדרוביץ' מורדשוב הוא מיליארדר רוסי.
בעל המניות העיקרי ויושב ראש סברסטל, קונגלומרט רוסי המחזיק בחברות מתכת, אנרגיה וכרייה.
נכון ל-9 באפריל 2021, העריך מדד המיליארדרים של בלומברג את הונו האישי של מורדשוב ב-25.8 מיליארד דולר, האדם הרביעי בעושרו ברוסיה.
בדירוג פורבס, המתחשב בנכסי המשפחה כולה, מדורג מורדשוב במקום הראשון בקרב המיליארדרים הרוסים והונו מוערך ב-29.1 מיליארד דולר.
מורדשוב בן לפועלי פלדה שנולד וגדל בצ'רפובץ במחוז וולוגדה בברית המועצות, סיים תואר ראשון במכון ההנדסי-כלכלי בלנינגרד (כיום אוניברסיטת סנקט פטרבורג להנדסה וכלכלה ) ותואר שני באוניברסיטת נורת'מבריה בניוקאסל על הטיין בצפון-מזרח אנגליה.
במהלך לימודיו פגש את אנטולי צ'ובאיס שהיה מרצה שלו לכלכלה.
את הונו הראשוני עשה בתור מנהל הכספים של מפעל המתכות בעיר מולדתו צ'רפובץ, לפני הפרטת החברה הורה לו מנהל המפעל לרכוש מניות של המפעל, הוא הקים קרנות השקעה ורכש נתח גדול מהבעלות במפעל באמצעות רכישת מניות עובדים.
ב-1996 מונה למנכ"ל החברה, ותחת הנהגתו רכשה החברה חברות רבות בתחום הפלדה, הפחם והכרייה.
ב-2003 הפך לשותף בבנק רוסיה.
מ-2004 נכנס הקונגלומרט בהנהגתו לשוק האמריקאי, הוא רכש ושיפץ מפעלי פלדה בארצות הברית.
ב-2011 רכשה קבוצת Renco של איירה רנרט חלק מנכסים אלו, וכלל ההשקעות של הקבוצה בארצות הברית נמכרו עד שנת 2014 בסכום נמוך מזה שהושקע ברכישתן.
מורדשוב הוא בעל המניות הגדול ביותר בקבוצת התיירות הגרמנית-בריטית TUI Travel .
ב-2012 איחד את כלל חברות כריית הזהב של הקונגלומרט ויצר מהן את התאגיד Nordgold הנסחר בבורסה לניירות ערך בלונדון, מורדשוב הודיע כי בכוונתו למחוק את החברה מהמסחר בבורסה, ובפועל מחזיק ב-91% ממניות החברה, 16% מעל מה שמתירות תקנות הבורסה הלונדונית.
ב-2015 פרש מניהול בפועל של סברסטל ומינה לתפקיד זה את ואדים לארין.
ב-2022 עקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה הטיל האיחוד האירופי סנקציות על אוליגרכים רוסיים בהם מורדשוב.
אלכסיי טיראנוב היה צייר דיוקנאות וז'אנר רוסי.
הוא היה בנו של סוחר עני.
לאחר שסיים את בית הספר היסודי בבז'צק, למד בגימנסיה אך לא הצליח לסיים את לימודיו בגלל מחסור בכסף.
הוא החל לעבוד אצל אחיו מיכאיל, שהיה צייר אייקונים.
בשנת 1824, בהיותו עם אחיו במנזר סנט ניקולס בטרבני בטבר, הוא פגש את הצייר אלכסיי ונציאנוב, שהזמין אותו ללמוד בבית הספר לאמנות שלו בכפר הסמוך ספונקבו.
לאחר שסיים את לימודיו שם, הוא קיבל את המלצתו של ונציאנוב לקחת שיעורים באקדמיה האימפריאלית לאמנויות יפות וקיבל אישור לעבוד בארמיטאז'.
במהלך תקופה זו, הוא יצר ליטוגרפיות של יצירותיו של ונציאנוב מטעם החברה האימפריאלית לעידוד האמנויות.
בשנת 1830, האקדמיה העניקה לו מדליית זהב ותואר "אמן" בשנת 1832. ב-1836 הוא הפך לחבר באקדמיה והחל לעבוד עם קארל ברולוב.
שלוש שנים לאחר מכן, הוא זכה בתואר "אקדמי" והוענק לו מלגה ללימודים ברומא.
לאחר שהתאהב באחת הדוגמניות האיטלקיות שלו, הוא לקח אותה איתו לסנט פטרסבורג בשנת 1842. שנתיים לאחר מכן, היא ברחה עם כל כספו, מה שגרם להתמוטטות רגשית שהותירה אותו מופרע נפשית ונתון להיפוכונדריה.
במשך תקופות ארוכות הוא לא היה מסוגל לעבוד ונקלע לעוני.
למרות שבסופו של דבר הוענקה לו פנסיה קטנה מהאקדמיה, הוא מצא צורך ללכת לגור עם אחיו בקשין ומת שם זמן קצר לאחר מכן, ככל הנראה משחפת.
אלכסיי מרקוב היה צייר היסטוריה רוסי, אקדמאי ופרופסור באקדמיה האימפריאלית לאמנויות.
הוא למד באקדמיה הקיסרית לאמנויות אצל אנדריי איוואנוב, אלכסיי יגורוב ו-ואסילי שבייב; סיים את לימודיו ב-1824, לאחר שקיבל מספר מדליות.
הוא קיבל מדליית זהב ומענק עבור נסיעה לימודית מחוץ לרוסיה בשנת 1830, כהוקרה על ציורו "סוקרטס, לפני מותו, מדבר עם תלמידים על נצחיות הנפש".
הוא ביקר בדרזדן וברומא, העתיק ציורי קיר וציורים, בעיקר אלה של רפאל, וכן הפיק ציורים משלו.
בשנת 1836, יצירתו "המזל והקבצן" הביאה לו את התואר אקדמאי.
בשנת 1842, על ציורו של אנוסים נוצרים בקולוסיאום, הוא מונה לפרופסור חבר.
עשר שנים מאוחר יותר, הוא קודם לפרופסור מלא וקיבל את התואר פרופסור מכובד ב-1865. פלטון טיורין היה בין תלמידיו.
למרות שהיה בעל מלאכה מצוין, תרומתו העיקרית לאמנות הרוסית הייתה הוראתו החרוצה.
הוא חיפש אמנים צעירים, שבתורם העדיפו את השיעורים שלו כשביקשו חניכות.
בנוסף לציוריו, יצר ציורי קיר ועבודות דקורטיביות.
אחד הבולטים שלו הוא "יוסף פוגש את אחיו במצרים", בעליית הגג של קתדרלת יצחק הקדוש.
הוא גם ביצע את הרישומים והקומפוזיציה לתיאור האל על תקרת קתדרלת ישו המושיע, אם כי את העבודה בפועל ביצעו איוואן מקרוב, איוואן קראמסקוי, ניקולאי קושלב ובוגדאן וניג.
אלכסיי פטרוביץ' מליסינו היה גנרל-מאיור רוסי אשר לחם במלחמת הקואליציה השישית.
מליסינו נולד בסנט פטרבורג ב-1759. הוא היה בנו היחיד של גנרל חיל התותחנים פיוטר מליסינו, שהיגר מיוון לרוסיה.
בגיל 16 התגייס כצוער לצבא האימפריה הרוסית, וב-1777 החל בשירות סדיר בחיל התותחנים.
ב-1789 הוא לחם במלחמה נגד האימפריה העות'מאנית.
ב-1797 הוא עזב את הצבא בדרגת פולקובניק.
ב-1800 הוא חזר לצבא, וכעבור שנה הועלה לדרגת גנרל מאיור ומונה למפקד רגימנט ההוסרים של מריופול.
ב-1807 הוא הקים את רגימנט ההוסרים של ליבוניה.
הוא פיקד על הרגימנט במהלך המלחמה הפטריוטית הגדולה של 1812. הוא השתתף במרדף אחרי הגרנד ארמה שנסוג מרוסיה, ולאחר מכן בפלישה הרוסית לגרמניה.
הוא ואנשיו התבלטו באומץ לבם ובהישגיהם הרבים.
ב-14 באוגוסט (או לפי מקורות אחרים ב-15 באוגוסט) 1813, הוא הוביל את הרגימנט שלו למתקפה על המשמר הקיסרי הצרפתי ליד דרזדן.
אנשיו הצליחו לפרוץ את הקווים הצרפתיים, אך מליסינו נהרג במהלך ההסתערות.
אלמנתו הגיעה לזירת הקרב בניסיון לאתר את גופתו, אולם הצליחה למצוא רק חלק ממדיו הספוגים בדם.
היא בנתה אנדרטה לזכרו באחוזתה בפוגליאי, וטמנה את המדים תחתיה.
אלכסיי איוונוביץ' יקימוב הוא פיזיקאי של מצב מוצק שגילה את הננו-גבישים המוליכים למחצה, הידועים בתור נקודות קוונטיות, כשעבד במכון האופטי הממלכתי ואבילוב שבסנקט פטרבורג.
זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 2023 "על גילוי וסינתזה של נקודות קוונטיות".
ב-1967 סיים את לימודיו בפקולטה לפיזיקה באוניברסיטת לנינגרד.
הוא התחיל לעבוד במכון לפיזיקה וטכנולוגיה על שם יופה הוא זכה בפרס ברית המועצות למדע והנדסה לשנת 1975 על עבודה אודות אוריינטציה של ספינים אלקטרוניים במוליכים למחצה.
הוא חתן שותף בפרס R.W.
Wood לשנת 2006 של אגודת אופטיקה על "גילוי של נקודות קוונטיות ננו-גבישיות ומחקרים חלוציים על התכונות האלקטרוניות והאופטיות שלהן".
מאז 1999, יקימוב חי ועובד בארצות הברית כמדען של חברת Nanocrystals Technology, חברה שבסיסה במדינת ניו יורק.
אלכסיי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה היה בנו השישי והילד הצעיר של מיכאיל ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ובן דודו הראשון של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה.
הוא נועד לקריירה בצי הרוסי, אך הוא מת בצעירותו משחפת.
הנסיך הגדול אלכסיי מיכאילוביץ' נולד בטיפליס ב-28 בדצמבר 1875, בנם השישי והילד האחרון מבין שבעת ילדיהם של הנסיך הגדול מיכאיל ניקולייביץ' ורעייתו הנסיכה הגדולה אולגה פיודורובנה.
הוא היה חבר בענף מיכאילוביץ' של משפחת רומנוב והנסיך הגדול היחיד שנשא את שמו ושם אביו של הצאר אלכסיי מיכאילוביץ' הרוסי.
הנסיך הגדול אלכסיי מיכאילוביץ' בילה את ילדותו המוקדמת בגאורגיה בזמן שאביו היה המושל הכללי של המחוזות הרוסיים של עבר הקווקז.
אלכסיי היה בן שבע בשנת 1882 כאשר אביו נבחר כנשיא מועצת האימפריה וכל המשפחה עברה לסנקט פטרבורג.
בגיל שמונה הוא השתתף בטקס בארמון החורף והתעניין לראות את כל המדים הזרים, במיוחד את זה של שליחי המזרח.
ככל הגברים של משפחת רומנוב, אלכסיי נועד לקריירה צבאית.
הוא קיבל חינוך ספרטני שכלל שינה בדרגשי צבא ואמבטיות קרות והתחנך בבית על ידי מורים פרטיים.
אביו, עסוק במאמצים צבאיים וממשלתיים, נותר דמות רחוקה.
אמו השליטה משמעת קפדנית והייתה הכוח השולט במשפחה.
אלכסיי חונך בקפדנות והוכנע על ידי אחיו הגדולים.
הוא השתוקק לחברת ילדים בני גילו ושיחק לעיתים קרובות עם ילדיו הצעירים של הקיסר אלכסנדר השלישי, מיכאיל ואולגה.
כילד מבריק בעל לב ליברלי וכנות מוחלטת, לדברי אחיו אלכסנדר, אלכסיי היה אינטליגנטי ומלא חיים.
בגיל שמונה עשרה הוא היה גבוה; צעיר רזה ונראה טוב, לבוש תמיד במדים שלו.
הוא כמעט סיים את הכשרתו כקצין הצי כשחלה עם מה שנראה כמו צמרמורת אבל היה באמת שחפת.
בריאותו מעולם לא הייתה טובה.
בן דודו, קיריל, יאמר מאוחר יותר שאביו של אלכסיי סירב לתת לו להתאושש, והתעקש שחובתו לסיים את הכשרתו.
מצבו של אלכסיי נעשה כה חמור שהוא נשלח לסן רמו, שם נפטר ב-2 במרץ 1895. הוא היה בן תשע עשרה.
"הפעם הראשונה שלבש את מדי המחלקה שלו", כתב קיריל, "הייתה בארון הקבורה שלו".
אחיו אלכסנדר שכתב בספר הזיכרונות שלו שהוא מרגיש קרוב יותר לאלכסיי מאשר לכל אחד מבני משפחתו, אמר שהוא לא מתחרט על פטירתו, כי אלכסיי סבל קשות באווירה המעיקה של הארמון ומותו המוקדם אולי חסכו ממנו גורל גרוע יותר.
אַלֶכּסֵיי סטֶפַנוֹבִיץ' חוֹמיַאקוֹב היה פילוסוף, תאולוג ורופא רוסי, ממייסדי התנועה הסלאבופילית יחד עם איוון קירייבסקי.
בנו, ניקולאי חומיאקוב היה יושב ראש הדומה הממלכתית של האימפריה הרוסית.
חומיאקוב נולד במוסקבה למשפחת אצילים ורכש את השכלתו באוניברסיטת מוסקבה ובצרפת.
הוא שירת בצבא הרוסי במלחמה העות'מאנית-רוסית.
כרופא, טיפל באיכרים שעבדו באחוזותיו ולבסוף נדבק במחלת הכולרה ומת ממנה.
חומיאקוב התנגד למערב ולתפיסותיו הרציונליות ודגל בהידבקות בתרבות ובמורשת הרוסית.
בדחייתו את המערב שלל את הקפיטליזם ואת הסוציאליזם כאחד.
לתפיסתו, המערב נכשל בניסיונו לאחד בין ערך החופש ובין ערך האחדות.
אלכסיי ניקולאייביץ' קוסיגין היה מדינאי סובייטי, ראש ממשלת ברית המועצות בשנים 1964–1980.
קוסיגין נולד בסנקט פטרבורג למשפחת פועלים.
התנדב לצבא האדום בשנת 1919 בגיל 15 בלבד.
לאחר מכן, למד בטכניקום (בית הספר להנדסאים) השיתופי של לנינגרד ומשם פנה לעבוד בסיביר.
הצטרף למפלגה הקומוניסטית בשנת 1927. בשנות השלושים למד במכון הטקסטיל של לנינגרד, ולאחר מכן עבד כמהנדס ועלה בסולם ההנהלה עד שמונה למנהל מפעל הטקסטיל "אוקטיאברסקאיה" בלנינגרד.
הטיהורים הגדולים שערך סטלין גרמו לכך שהתפנו משרות בשורות מנגנון המפלגה, וקוסיגין פנה לעבוד שם במשרה מלאה.
בתחילה כראש מחלקת התעשייה והתחבורה של המפלגה בלנינגרד ולאחר מכן כראש עיריית לנינגרד.
בשנת 1939 הצטרף לקבינט בתפקיד קומיסר העם (People's Commissar) לתעשיית הטקסטיל.
באותה שנה נבחר קוסיגין לוועד המרכזי של המפלגה.
בשנים 1940–1946 כיהן כסגן יו"ר מועצת קומיסרי העם של ברית המועצות וממונה על תעשיות מוצרי הצריכה.
כן כיהן בתפקיד ראש ממשלת רוסיה בשנים 1943–1946.
עם מותו של סטלין הוא הודח מתפקיד סגן ראש ממשלה ואיבד את מקומו בפוליטבירו, הגם שהושאר בתפקיד שר התעשייה הקלה.
בסוף שנת 1953 הוא מונה שוב לסגן ראש ממשלת רוסיה ושר לענייני מוצרי צריכה.
בהמשך כיהן בתפקיד יו"ר ועדת התכנון.
ביולי 1957, נקרא על ידי ניקיטה חרושצ'וב לשוב למלא את תפקיד סגן ראש הממשלה, לאור היותו נחשב מנהלן מומחה שיוכל להצעיד את הייצור בברית המועצות קדימה.
במרץ 1959 מונה ליו"ר ועדת התכנון הממלכתית.
במאי 1960 עם מינויו של ברז'נייב לנשיא הסובייט העליון, מונה קוסיגין לסגן ראשון לראש הממשלה.
ב-1964 השתתף קוסיגין בהדחתו של חרושצ'וב והשתתף בשלטון הטרויקה ביחד עם ברז'נייב ופודגורני כשהוא משמש כראש הממשלה.
בתפקיד זה ניסה קוסיגין לערוך רפורמה כלכלית תוך מתן חופש מסוים למפעלים והעברת כובד המשקל של הכלכלה הסובייטית מתעשייה כבדה וצבאית לתעשייה קלה ולמוצרי צריכה.
ברז'נייב לא תמך במדיניות זו והכשיל את הרפורמות של קוסיגין.
בסוף שנות השישים הפך ברז'נייב למנהיגה הבלתי-מעורער של ברית המועצות, בעוד קוסיגין נשאר בתפקידו כראש הממשלה וכחבר הפוליטביורו עד שנת 1980, אך איבד יותר ויותר מכוחו הפוליטי.
קוסיגין חלה וחדל למלא את תפקידיו כראש ממשלה באוקטובר 1980, שבועות מספר לפני מותו.
הוא הוחלף על ידי ניקולאי טיחונוב.
קוסיגין היה נשוי לקלבדיה קריוושיינה (1908 - 1967) ואב לבת אחת.
אלכסיי לאונידוביץ' פז'יטנוב (רוסית: Алексе́й Леони́дович Па́житнов, נולד ב-16 באפריל 1955) הוא מהנדס מחשבים רוסי, אשר בשנת 1984 המציא את משחק המחשב הפופולרי טטריס.
הוא החל לקבל תמלוגים על טטריס רק בשנת 1996, אז הקים את חברת טטריס ביחד עם הנק רוג'רס.
פז'יטנוב נולד ב-1955. במהלך עבודתו במרכז המחשבים של האקדמיה הסובייטית למדעים, מרכז המחקר והפיתוח של ממשלת ברית המועצות, פיתח, בעזרתם של עמיתיו דמיטרי פאבלובסקי וואדים גראסימוב, את משחק הטטריס.
ההשראה למשחק נבעה ממשחק הפנטומינו שבו שיחק בילדותו, שבו היה צריך לסדר בלוקים לתוך צורות שונות.
הוא פיתח גם גרסה נוספת, פחות ידועה, למשחק - הגרסה התלת-ממדית "וולטריס".
הרישיון של טטריס היה שייך ל"אלרוג", חברה ממשלתית סובייטית שהייתה בעלת מונופול על ייבוא וייצוא של תוכנות מחשב בברית המועצות.
מכיוון שפז'יטנוב היה עובד של הממשלה, הוא לא קיבל תמלוגים מטטריס.
ב-1991 היגר פז'טנוב מרוסיה לארצות הברית, ובשנת 1996 ייסד את "חברת טטריס" בשותפות עם הנק רוג'רס, האיש אשר רכש את הזכויות על המשחק מממשלת רוסיה.
בתחילה, הוא עסק בעיצוב פאזלים עבור קונסולת המשחקים של נינטנדו.
באוקטובר 1996 החל לעבוד בחברת התוכנה מיקרוסופט.
ב-2005 החל לעבוד בשיתוף פעולה עם חברת התוכנה "ווילד סנייק".
לפז'יטנוב יש אישה ושני בנים.
אחד מבניו, דימיטרי פז'יטנוב, מת ב-3 ביולי 2017 כתוצאה מתאונת סקי בהר ריינייר.
ב־2023, רשת אפל TV פלוס שחררה סרט בשם טטריס המגולל את סיפור המשחק שפז'יטנוב המציא.
את פז'יטנוב גילם ניקיטה יפרמוב.
אלכסיי לאונידוביץ' קודרין הוא מדינאי וכלכלן רוסי.
שימש כראש לשכת החשבון של הפדרציה הרוסית (גוף ממשלתי לבקרה תקציבית) ממאי 2018 עד נובמבר 2022. קודם לכן כיהן כסגן ראש הממשלה ושר האוצר של רוסיה במשך 11 שנים, מ-18 במאי 2000 עד ל-26 בספטמבר 2011.
קודרין היה אחד ה"ליברלים-רפורמיסטים" בממשלת רוסיה של פוטין.
תחת קודרין, ממשלת רוסיה שילמה את רוב החוב החיצוני המשמעותי שהצטבר בשנות ה-90. לאחר 11 שנות כהונה כשר האוצר, הוא השאיר את המדינה עם אחד החובות החיצוניים הנמוכים ביותר בקרב הכלכלות הגדולות בעולם.
במהלך הקריירה שלו זכה בפרסים רבים, בהם "שר האוצר הטוב ביותר לשנת 2010", הפרס מטעם המגזין Euromoney.
אלכסיי קודרין נולד בדובלה, שבלטביה הסובייטית.
הוא גדל במשפחת משרתי קבע והיא עברה מספר מקומות מגורים, הוא סיים את בית הספר התיכון בעיר ארכנגלסק בצפון רוסיה.
עבודתו הראשונה הייתה מכונאי רכב באחת מיחידות משרד ההגנה הסובייטי בלנינגרד.
בשנת 1983 הוא סיים לימודי כלכלה באוניברסיטת לנינגרד הממלכתית.
לאחר הלימודים קודרין החל לעבוד במכון לחקר בעיות סוציו-אקונומיות בלנינגרד.
בדצמבר 1985, הוא החל ללמוד בבית הספר לתארים מתקדמים במכון לכלכלה של האקדמיה למדעים של ברית המועצות, שם הוא קיבל את הדוקטורט שלו מאוחר יותר.
לאחר מכן הוא עבד כחוקר במכון לבעיות סוציו-אקונומיות של האקדמיה למדעים.
קודרין חיבר למעלה מ-15 עבודות מדעיות בתחומי הכלכלה והפיננסים, כולל נושאים כגון חקר המונופול ומדיניות המשק הסובייטי בתקופת המעבר של סוף שנות ה-80.
קודרין עבד במשרד ראש העיר של סנקט פטרבורג מ-1990 ועד 1996 תחת מנהלו אנטולי סובצ'אק הרפורמטור והליברלי, שם הוא פגש את נשיא רוסיה העתידי, ולדימיר פוטין, אז יו"ר הוועדה ליחסי חוץ בעירייה.
התפקיד הראשון שלו היה סגן יו"ר הוועדה לרפורמה כלכלית.
עד 1993, הוא עבד בתפקידים שונים בניהול העיר בתחום הכלכלי.
הוא הועלה לתפקיד סגן ראש העיר, שבו כיהן בשנים 1993–1996. באותו הזמן, הנשיא העתידי ולדימיר פוטין היה סגן נוסף של ראש העיר סנט פטרבורג.
קודרין כיהן אז גם כיו"ר ועדת הכלכלה והכספים של עיריית סנקט פטרבורג.
קודרין עזב את העירייה כאשר אנטולי סובצ'אק הפסיד בבחירות.
ב-1996, לפי הזמנת אנטולי צ'ובייס, הוא עבר למוסקבה והחל לעבוד בסגל הקרמלין תחת הנשיא בוריס ילצין.
באוגוסט 1996, קודרין מונה לסגן יו"ר סגל הקרמלין וראש מינהל הביקורת הראשי, בממשלו של בוריס ילצין, והיה ראש המינהל לסחר, לשיתוף פעולה כלכלי ומדעי-טכנולוגי.
במרץ 1997, הוא קודם לסגן ראשון של שר האוצר אנטולי צ'ובייס.
כאשר יבגני פרימקוב התמנה לראש הממשלה, קודרין פוטר.
בסוף ינואר 1999 מונה לסגן יו"ר הדירקטוריון של מערכת האנרגיה המאוחדת של רוסיה (תחת אנטולי צ'ובייס) והיה מראשי חברת החשמל האזורית בסנקט פטרבורג.
ובמאי 2000, הוא מונה לשר האוצר החדש על ידי הנשיא ולדימיר פוטין.
בנוסף לתפקידו כשר האוצר, קודרין כיהן במקביל גם כסגן ראש ממשלת רוסיה בשנים 2000–2004 ושוב בשנים 2007–2011.
מאז התמנה לתפקיד שר האוצר, במאי 2000, קודרין הפך לאחת הדמויות הבולטות ביותר ובעל ההשפעה בממשלת רוסיה.
קודרין השתייך לקבוצת "הכלכלנים מסנקט פטרבורג", קבוצת חברים ליברלים ורפורמטורים שעבדו עם פוטין במהלך עבודתם עוד בממשלת סנקט פטרבורג, אחת משלוש קבוצות רשמיות עיקריות בתקופת נשיאותו של פוטין (לצד הסילוביקי והשמרנים).
בתקופת הנשיאות הראשונה והשנייה של פוטין (2000–2008), המדיניות המקרו-כלכלית של רוסיה הייתה זהירה מאוד, ההכנסה הנוספת מייצוא נפט הוכנסה לקרנות ייצוב.
קרן הייצוב של הפדרציה הרוסית היא נרחבת ונחשבת לרעיון של קודרין.
קרן הייצוב נחשבת כאחד מההישגים העיקריים של קודרין.
עם זאת, אנליסטים אחרים תיארו את קרן הייצוב כ"כסף מת", שאינו מיועד לטובת הכלכלה האמיתית.
קרן הייצוב פוצלה לקרן השימור וקרן הרווחה בפברואר 2008.
בשנת 2005, התעמתו קודרין וראש הממשלה מיכאיל פרדקוב על ההצעה להקטין את המע"מ מ-18% ל-13%.
פרדקוב תמך בהצעה, אבל טען כי קודרין עלול לסכן את יציבות שער הרובל, מה שיגרום לממשלה למשוך כספים מקופת הייצוב.
באותה שנה, קיבל קודרין את תואר "שר האוצר של שנת 2005" מידי המגזין Banker.
במהלך שנת 2005 הוא היה תחת מתקפה ציבורית לאחר שניסה להחליף הטבות חברתיות לקשישים כמו תחבורה ציבורית בחינם או מערכת בריאות, בהטבות כספיות.
קודרין אחראי במידה מסוימת גם לתחיה הכלכלית של רוסיה.
סיימון פיראני, הכותב עבור Rising markets, שיבח את סירובו של קודרין להיות "קטוע על ידי גחמות של שרים אחרים" כחלק ממסעו להחזרת החוב.
בשנת 2006 קודרין קיבל את הפרס "שר האוצר הטוב ביותר של פיתוח מדינה אירופית" על ידי העיתון "Rising markets", שפורסם על ידי קרן המטבע הבינלאומית והבנק העולמי.
כאשר תמך במדיניות זהירה של ניהול הכספים, היה קודרין נתון לביקורת חריפה מצד חברים אחרים בממשלה, שהאמינו כי הכסף צריך להיות מושקע בפיתוח של המדינה.
בסופו של דבר, עמדתו של קודרין הייתה על העליונה והחיסכון מאוחר יותר הוכיח כמכריע כשסייע לרוסיה לצאת מן המשבר הפיננסי העולמי בשנים 2008–2009 במצב הרבה יותר טוב מאשר מומחים רבים ציפו.
אף על פי שהוא דיבר לעיתים קרובות לטובת ההפרטה והפחתת תפקיד המדינה בכלכלה, קודרין גם תמך בקידום האינטרסים הלאומיים.
קודרין אמר כי תפקידה של המדינה בתעשיית הנפט לא צריכה להיות מוגברת, וציין כי רכישת סיבנפט על ידי גזפרום ומיזוג כמה מנכסי יוקוס לשעבר אל רוסנפט שבשליטת המדינה השפיעו בשלב מסוים לארגון מחדש של מגזר הנפט.
לדברי קודרין, "אף אחד לא רואה בבעלות המדינה על נכסים כמטרה בפני עצמה" ו"אנחנו לא הולכים לראות התחזקות רציפה של תפקיד המדינה [בכלכלה]".
כשר האוצר, קודרין תמך גם בהגדלת גיל הפרישה וצמצום הבירוקרטיה.
הוא גם שפך קיתונות של ביקורת על התנהלות הממשל וסירב להצטרף למפלגת רוסיה המאוחדת.
קודרין נתפס כאחראי לכמה רפורמות רווחה ביקורתיות מאוד אף שהמומחים הכלכליים אומרים כי הרפורמות הוכחו כיעילות ביותר.
בעקבות המשבר הכלכלי העולמי בסוף העשור הראשון של שנות ה-2000, תקציב המדינה של רוסיה נכנס לגירעון בפעם הראשונה מזה שנים.
רוסיה נערכה למכירת חברות ממלכתיות ולתשלום החוב הבינלאומי הראשון שלה מאז 1998 באפריל 2010, וגייסה כ-5.5 מיליארד בשווקים הבינלאומיים.
על פי קודרין, הממשלה תכננה להיכנס לשנת 2015 ללא גירעון תקציבי, בהתבסס על התחזית כי מחירי הנפט יהיו בסביבות 75–78 דולר לחבית.
קודרין טען כי קרן השימור, שנצברה לפני פרוץ המשבר, תתרוקן בשנת 2011. כתוצאה מכך, הזהיר כי רוסיה תיאלץ בקרוב להסתגל להיות מדינה, בדיוק "כמו כולם", וקרא לשימוש יעיל יותר של כספי המדינה.
באוקטובר 2010, קודרין הוכרז כ"שר האוצר של שנת 2010" על פי המגזין Euromoney.
לדברי כתבי המגזין "קודרין הוכיח עצמו בצדק כמנהל הכספים ממדרגה ראשונה", והמומחים שיבחוהו כמי ש"דוגל בשוק חופשי [ומדיניות] פיסקלית זהירה".
לדברי Euromoney, קרן הייצוב שנוצרה נתמכה על ידי קודרין וגם "איפשרה לרוסיה לפרוע את החוב החיצוני שלה מוקדם", צוין כי "קודרין זוכה לשבחים בצדק עבור מחויבותו לרפורמה במס ובתקציב, כמו גם הסיכויים של רוסיה להצטרף לארגון הסחר העולמי (WTO) וכן המשך התקדמות ההפרטה".
בטקס הענקת הפרס, אמר קודרין: "רוסיה כבר למדה את הלקח הזה, היא הייתה מסוגלת להכין את עצמה כדי לעבור תקופה זו, וזו התוצאה וכשאתה רואה את התוצאה, אתה מרגיש מרוצה וכאשר...
התוצאה היא תשבחות על ידי הקהילה המקצועית, זה חשוב במיוחד".
בעקבות ההכרזה בקונגרס ה-11 של מפלגת רוסיה המאוחדת ב-24 בספטמבר 2011 שבמסגרתה הוחלט כי דמיטרי מדבדב ימונה לראש הממשלה לאחר הבחירות הנשיאותיות ב-2012, אם פוטין ינצח, הכריז אלכסיי קודרין כי: "אני ללא ספק אסרב" - השיב קודרין לשאלה איך הוא יגיב להצעה להצטרף לממשלה החדשה.
קודרין הסביר את הצהרתו באי-ההסכמה וחילוקי הדעות שלו באשר למדיניות הכלכלית של הנשיא דמיטרי מדבדב, הנוגעים להוצאות הביטחוניות והחברתיות.
ב-26 בספטמבר 2011, במהלך ישיבת המועצה נשיאותית למודרניזציה בפיתוח הכלכלי של רוסיה שנערכה בדמיטרובגרד במחוז אוליאנובסק, נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב הציע לקודרין להתפטר מתפקידו ובאותו היום התפטר אלכסיי קודרין מתפקידו, לאחר 11 שנות כהונה כשר האוצר הרוסי.
קודרין היה שר האוצר הוותיק ביותר שכיהן בכסאו, יותר מכל שר אוצר אחר בתולדות רוסיה הפוסט-סובייטית.
אלכסיי קודרין מעולם לא היה חבר מפלגה והיה מחברי הממשלה הבודדים שלא הצטרף למפלגת רוסיה המאוחדת.
הוא מתח ביקורת על מדיניותו של הנשיא מדבדב, בעיקר כשהוא עודד את הגדלת תקציבו של משרד ההגנה הרוסי, על חשבון שיקום הכלכלה הרוסית גם כאשר היה חבר ממשלה.
קודרין השתתף בהפגנות שהתקיימו בדצמבר 2011 בעקבות הבחירות לדומה, תוך הצגת דעה בצורך בבחירות חוזרות והוא תמך בהקמת הארגון החברתי "ליגת הבוחרים", שהוקם כארגון גג לכלל הציבור שחש נפגע מתוצאות הבחירות שזוייפו.
הוא ממשיך להיות פעיל בפעילות ציבורית לקידום הרפורמות בממשל.
בשנת 2016 מונה לעמוד בראש המרכז למחקרים אסטרטגיים (Центр стратегических разработок) בכפוף לנשיא רוסיה שתפקידו לייעץ לנשיא בנושאי כלכלה ואסטרטגיה.
יש לו בן מנישואיו הנוכחיים ובת מנישואיו הקודמים.
תחביביו כוללים, טניס שחייה ומוזיקה.
רעייתו אירינה טינטיאקובה, עיתונאית במקצועה, שעבדה בלשכת העיתונות של אנטולי צ'ובאייס, שהיה זה שמינה את קודרין לסגנו עת שכיהן כראש סגל הקרמלין והוא היה גם סגנו כשכיהן כשר האוצר.
בדצמבר 2020 הודיע כי נדבק בנגיף COVID-19 והוא נכנס לבידוד.
במהלך שרותו הוענקו לקודרין מספר עיטורים רוסים וגם על ידי מדינות אחרות.
אלכסיי גרגורייביץ' סְטַחַאנוֹב היה כורה סובייטי, גיבור העמל הסוציאליסטי (1970) (משמו נגזר הביטוי סטאחנוביץ' או סטאחאנוביסט המתאר עובד בעל הישגים גדולים, מעל למכסה המקובלת) וחבר המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות (מ-1936).
נודע בשנת 1935 ולאחריה כראש תנועת ה"סטחאנוביצים", ששמה לה למטרה להעלות את תפוקת הייצור ולהדגים את עליונותו של המשק הסוציאליסטי.
סטחאנוב נולד בלוגובייה, ליד העיר אוריול.
ב-1927 החל לעבוד במכרה "צנטרלנייה אירמינו" בדונבאס.
ב-1933 היה למפעיל פטיש אוויר ולאחר מכן למד קורס בכרייה.
ב-31 באוגוסט 1935 דווח בתקשורת הרוסית כי סטחאנוב כרה תפוקת שיא של 102 טונות פחם בחמש שעות ו-45 דקות (פי 14 ממכסתו).
התקשורת והתעמולה הסובייטית היללו את סטחאנוב כדוגמה לכל פועל סובייטי, ואף נכתב עליו במגזין "טיים".
בין 1936 ל-1941 היה סטחאנוב לסטודנט באקדמיה לתעשייה במוסקבה.
לאחר מכן מונה למנהל מכרה מס' 31 בקרגנדה.
בין 1943 ל-1957 עבד במשרד לתעשיית הפחם של ברית המועצות ולאחר מכן היה לסגן נשיא צ'יסטייקובאנטרנזיט וסגן מהנדס ראשי במשרד המכרות.
סטחאנוב נכח גם במושב הראשון של הסובייט העליון.
הוא עוטר בשני אותות מסדר לנין, אות מסדר הדגל האדום ומספר מדליות.
לאחר מותו, שונה שם עיר במזרח אוקראינה, במחוז לוהנסק, ל"סטחאנוב".
משנת 1935 היה שמו של סטחנוב למושג המבטא הצטיינות בעבודה.
עובדים שהצטיינו בעבודה כונו "סטחנובים" או "סטחנוביצים".
עבודה מהירה כונתה עבודה בקצב סטחנובי.
דמותו של סטחאנוב נוצלה באופן מיידי על ידי השלטונות במסעם להעלות את פריון העבודה.
הם ייסדו את תנועת ה"סטחאנוביצים", ששמה לה למטרה להעלות את פריון העבודה על ידי העלאה על נס ומתן הטבות ושכר גבוה לפועלים בעלי הישגי-על בעבודה.
בשנת 1955 הוצגה ביקורת כנגד השיטה, בטענה שהיא לא העלתה את פריון העבודה של המוני הפועלים.
יום ראשון האחרון של אוגוסט נקרא "יום כורה הפחם" לכבודו.
אלכסיי ניקולאייביץ' קורופטקין 1848 – 16 בינואר 1925) היה גנרל רוסי.
בשיא הקריירה שלו, במלחמת רוסיה–יפן, פיקד על הארמייה המנצ'ורית ולאחר מכן על כל כוחות היבשה הרוסים, וכיהן כשר המלחמה של האימפריה הרוסית בין השנים 1898–1904. פיקודו הלקוי היה בין הגורמים לתבוסת האימפריה הרוסית במלחמה זו.
קורופטקין כתב מספר ספרי היסטוריה צבאית, ביניהם ספר זכרונות אודות מלחמת רוסיה–יפן, ספר בו ניסה לטהר את שמו ולהפיל את עיקר אשמת כישלונה של רוסיה במלחמה, על בעיות לוגיסטיות ואחרות שמהן סבל הצבא הרוסי.
קורופטקין גויס לצבא בשנת 1864. בין השנים 1872 ל-1874 למד באקדמיה הצבאית של האימפריה הרוסית ולאחר מכן שהה תקופה קצרה עם הצבא הצרפתי באלג'יר.
בשנת 1875 הועסק בשליחות דיפלומטית בקשגר, ולאחר מכן השתתף בסדרת מבצעים בטורקסטן וסמרקנד שנערכו במהלך 1876.
במלחמת רוסיה - טורקיה קנה את עולמו כשהצטיין בתפקידו כראש המטה של הגנרל מיכאיל סקובלב.
לאחר המלחמה כתב ספר העוסק במבצעים אלו, שזכה להתייחסות רבה.
לאחר מכן חזר לשרת בגבולה הדרום מזרחי של האימפריה, בחטיבת הרובאים הטורקסטנית.
קורופטקין מונה לשר המלחמה בשנת 1898 והיה מעורב במשא ומתן עם יפן בשנים שקדמו למלחמת רוסיה יפן.
קורופטקין לא תמך במאבק מזוין ולאחר ביקור שערך ביפן בשנת 1903, התחזקו עמדותיו בנושא.
למרות עמדותיו, ב-7 בפברואר 1904, ערב מלחמת רוסיה יפן, מונה קורופטקין למפקד העליון של כוחות היבשה הרוסיים במנצ'וריה והגיע לאזור חרבין ב-28 בפברואר.
ב-13 באוקטובר מונה קורופטקין למפקד העליון של הכוחות הרוסים במזרח אסיה, תפקיד שמילא עד תחילת מרץ 1905.
בעקבות קרב מוקדן, (הקרב היבשתי החשוב האחרון במלחמת רוסיה יפן) זיהה קורופטקין את חוסר היכולת לספק לכוחותיו מזון וציוד וביקש לעזוב את עמדותיו.
בהתאם לבקשתו, בוצעו חילופי מפקדים עם הגנרל ניקולאי לינביץ' וקורפטקין מונה למפקד הארמייה המנצ'ורית, משרה שכיהן בה עד פברואר 1906.
קורופטקין היה מעורב במחדל כוחות הקרקע הרוסיים במהלך המלחמה.
אמנם, גישתו הצבאית של קורופטקין גרסה כי יש להימנע ממתקפה עד שקו הרכבת הטרנס סיבירית יוכל להביא מספיק ציוד וחיילים לחזית, אך הססנותו וזהירותו השפיעו באופן ברור על התבוסות החוזרות ונשנות של הכוחות הרוסים.
לאחר המלחמה, טענו היסטוריונים צבאיים כי הססנותו וחוסר יכולתו לנהל מבצעים רחבי היקף היוו גורם משמעותי בכישלונה של רוסיה.
בתורו, כתב קורופטקין את כתב ההגנה שלו שפורסם במספר ספרים ובמגוון שפות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה פיקד קורופטקין על כוחות הגרנדירים באוקטובר 1915. בפברואר 1916 הוצב כמפקד הכוחות הרוסים בחזית הצפונית.
ביולי של אותה השנה שוחרר מתפקידו זה ומונה למושל הצבאי של טורקסטן.
בתפקידו זה דיכא מרד גדול של התושבים המקומיים.
לאחר מהפכת פברואר 1917 המשיך בתפקיד מושל.
ביוני נכלא ונשלח לסנקט פטרבורג.
שוחרר עד מהרה בעקבות צו של הממשלה הזמנית.
קורופטקין ייסד בית ספר לילדי הסביבה ואף לימד בו, עד מותו בשנת 1925.
הוא נולד בכפר קון במחוז טולה.
בשנת 1715 סיים בית ספר לנווטים.
בשנת 1721, עם סיום לימודיו באקדמיה הימית החל את שרותו בצי הרוסי.
בשנת 1725 התמנה לסגנו של ויטוס ברינג במשלחתו לחקר סיביר וקמצ'טקה.
בשנים 1733–1741 היה מפקד של הספינה "פבל הקדוש" שהייתה חלק של המשלחת השנייה לחקר סיביר וקמצ'טקה.
בשנת 1740 היה בין מקימי העיר פטרופבלובסק-קמצ'טסקי.
ביולי 1741 היה האירופאי הראשון שהגיע לחופי אלסקה.
בדרך חזרה גילה מספר איים באזור לרבות אגאטו.
עם חזרתו לסנקט פטרבורג התמנה למנהל האקדמיה הימית בעיר.
פעל בהסדרה ופרסום של ממצאים וגילויים מהמשלחות שבהן השתתף.
על שמו נקראו מספר מקומות ביפן, רוסיה וארצות הברית.
אלכסיי פיודורוב הוא שחמטאי סובייטי-בלארוסי בעל דרגת רב-אמן.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום השביעי בבלארוס לפי מד כושר.
אלכסיי פיודורוב נולד במוהילב בתקופה בה הייתה חלק מברית המועצות.
עד שנת 1992 ייצג את ברית המועצות ומשנת 1993 מייצג את בלארוס.
השתתף בשבע אולימפיאדות לשחמט עם תוצאה ממוצעת של 54.3 אחוז (+22=32-16) (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
פיודורוב השתתף באליפות העולם שארגנה פיד"ה בשנים 1999, 2000 ו-2002. בשנת 1999 הודח פיודורוב בסיבוב הרביעי ובשנים 2000 ו-2002 הודח בסיבוב הראשון.
פיודורוב נחשב למומחה בתחום הפתיחות ובעיקר בגמביט המלך ובהגנה סיציליאנית בהסתעפות הדרקון ובהתקפת ולימורוביץ'.
השתתף בתחרות היוקרתית קורוס בשנת 2001, בתחרות ניצח גארי קספרוב.
סיים במקום ראשון משותף בתחרות איירופלוט בשנת 2003.
סיים במקום הראשון, עם 9 נקודות מתוך 10 אפשריות בתחרות Parsvnath בשנת 2006.
אלכסיי רומנוב היה נסיך רוסי, בן ויורש העצר של פיוטר הגדול.
אלכסיי נולד ב-28 בפברואר 1690 במוסקבה לפיוטר הגדול ולאשתו הראשונה, יבדוקיה לופוחינה.
ילדותו הושפעה מהיחסים הרעים בין אימו לבין אביו.
קיבל חינוך ממורים שהובאו מחוץ לרוסיה.
הוא היה תחת השפעתם של בויארים ואנשי הכנסייה שהתנגדו לרפורמות של אביו.
בשנת 1703 קיבל הוראה להצטרף לצבא שלחם במלחמת הצפון הגדולה.
בשנת 1704 השתתף בכיבוש נרבה.
בתקופה זו היחסים בין הבן לאב השתפרו, למרות שבאופן כללי לא הייתה ביניהם קרבה יתרה.
בשנת 1708 נשלח לסמולנסק ולאחר מכן למוסקבה במטרה להיות אחראי על חיזוק הביצורים בעקבות צפי למתקפה שוודית.
בשנת 1709 נסע לדרזדן להמשך לימודים.
עם סיום הלימודים התחתן אלכסיי עם שרלוטה כריסטינה מבראונשווייג-וולפנביטל, בתם של לודוויג רודולף, דוכס בראונשווייג-לינבורג וכריסטינה לואיזה, נסיכת אטינגן-אטינגן.
הנישואים נערכו בניגוד לרצונו ובהתאם לדרישת פיוטר הגדול.
אשתו הייתה בת למשפחה בעלת קשרים ענפים, אחותה הייתה נשואה לקרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה והנציג הבכיר של משפחת הבסבורג רבת ההשפעה.
החתונה התקיימה בטורגאו באוקטובר 1711. בהתאם לתנאי החוזה, שרלוטה עצמה הורשתה להישאר פרוטסטנטית אך ילדיה היו צריכים להחזיק בנצרות אורתודוקסית.
הנישואים לא היו מוצלחים מההתחלה.
אלכסיי לא התייחס לאשתו באירועים רשמיים.
חודש אחרי החתונה הוא החל בטיפול בהסדרת אספקה לכוחות הרוסים שהיו בפולין ובמשך כשנה חי בנפרד מאשתו.
מנישואים אלו נולדו שני ילדים - נטליה ופיוטר.
שרלוטה נפטרה במהלך לידת הבן.
זמן קצר לאחר פטירת אשתו, הוא קיבל מכתב מפיוטר הגדול ובו אביו דרש ממנו להקדיש יותר זמן לענייני המדינה.
בתגובה ביקש אלכסיי מאביו רשות להתנזר.
באוגוסט 1716 דרש ממנו פיוטר הגדול להצטרף לחצרו ולצבא ללא דיחוי במידה והוא אכן רוצה להישאר יורש העצר.
בתגובה, ברחו אלכסיי ופילגשו לווינה וביקשו הגנה מגיסו של אלכסיי, הקיסר קרל השישי.
לאחר תקופה קצרה הם עזבו לנאפולי.
ככל הנראה, התכוון אלכסיי להישאר מחוץ לרוסיה עד לפטירת פיוטר הגדול שהיה חולה.
פיוטר הגדול זעם ושלח את פיוטר טולסטוי לווינה.
פיוטר טולסטוי הגיע אל הנסיך אלכסיי בנאפולי אך לא הצליח לשכנע אותו לחזור לרוסיה.
בסופו של דבר, לאחר מסע הפחדות ושכנועים הסכים אלכסיי לחזור.
בפברואר 1718 בוטל תוארו של אלכסיי כיורש העצר בשל התנהגותו מחוץ לרוסיה.
הובטחה לו חנינה, במידה ויגלה את כל האמת על מעשיו והשתלשלות העניינים.
בעדותו, אלכסיי ניסה להפיל את על סביבתו ומקורביו אכן נענשו והוצאו להורג, אך הדבר לא הציל את הנסיך.
פילגשו, חשפה תחת עינויים בעדותה חשפה את שקריו וסיפרה שהיה מוכן להסתייע בצבא זר לצורך תפיסת השלטון ברוסיה.
בפגישה פנים מול פנים אלכסיי הודה שעדותה נכונה.
ייתכן שחשש גם הוא מעינויים, כך שאין ביטחון שהעדות נכונה.
יחד עם זאת, קיימות עדויות נוספות (למשל מכתבים שנמצאו בארכיון בווינה) שמאששות שהיו מגעים בין הנסיך לבין הממשל בווינה.
על סמך העדויות הנסיך נשפט ובהתאם להחלטת בית המשפט נגזר עליו עונש מוות, למרות ההבטחות לחנינה.
הנסיך אלכסיי נפטר במבצר פטרופבלובסקיה ב-26 ביוני 1718. לפי הגרסה הרשמית הוא נפטר מבעיות לב, אך עדויות מהמאה ה-19, חשפו כי הנסיך עבר עינויים, וייתכן שאלה הביאו למותו.
קיימת גם סברה שהוא הוצא להורג בחשאי בהתאם לפקודת פיוטר הגדול, אך אין לה סימוכין.
הוא נטמן בקתדרלה במבצר פטרופבלובסקיה.
במהלך שלטונו של פיוטר השני בוטלו כל ההאשמות נגדו.
אלכסיי פיודורוביץ' אורלוב (19 באוקטובר 1786 – 2 ביוני 1862) היה מדינאי רוסי, נסיך.
אלכסיי אורלוב היה בן מחוץ לנישואים של פיודור אורלוב, אחד מהאחים אורלוב שעזרו ליקטרינה הגדולה לתפוס את השלטון.
בהתאם לצו קיסרי, "בני בית" של פיודור קיבלו מעמד אציל ואת שם המשפחה "אורלוב".
כמו אביו, אלכסיי בחר בקריירה צבאית.
הוא השתתף בכל המלחמות עם נפולאון כולל קרב אוסטרליץ וקרב בורודינו.
במהלך הקריירה הצבאית הוא התקדם לדרגת אלוף.
במהלך מרד הדקבריסטים הוא הוביל יחידת פרשים למתקפה נגד המורדים.
כתוצאה מכך, כבר למחרת ניקולאי הראשון העניק לו תואר רוזן.
בנוסף לכך, הקיסר הסכים לתת חנינה לאחיו של אלכסיי - דבר שהיה יוצא דופן במיוחד.
הקיסר הסכים לתת לאח של אלכסיי עונש קל יחסית - גלות לאחוזה משפחתית.
מנת בשר "עגל אורלוב" נוצרה לראשונה על ידי בטבח שלו.
תחילת הפעילות הדיפלומטית של אלכסיי אורלוב קשורה לחתימת הסכם אדריאנופול.
המשא ומתן על החוזה התנהל בתנאים קשים.
באירופה חששו שבמקום חתימת חוזה שלום, כוחות האימפריה הרוסית ימשיכו בתנועה לכיוון קונסטנטינופול והדבר עלול להביא לקריסה של האימפריה העות'מאנית.
בסופו של דבר תומכי חתימת חוזה שלום בחצר הקיסר הרוסי שכנעו את הקיסר שלרוסיה אין יתרון בקריסת הטורקים ורצוי לסיים את המלחמה.
אלכסיי אורלוב נשלח לאיוואן דיביץ' עם הנחיות לסכם את תנאי החוזה.
לאחר משא ומתן קשה, ההסכם נחתם ב-2 בספטמבר 1823. במטרה לשפר את היחסים עם האימפריה העות'מאנית לקונסטנטינופול נשלחה משלחת נוספת בראשות אלכסיי אורלוב.
במהלך השהות בעיר אורלוב הצליח להתקרב לסולטאן ולחמם את היחסים בין המדינות.
שליחות נוספת לאימפריה העות'מאנית התרחשה בשנת 1833. התוצאה של נסיעה זו הייתה חתימת הסכם נוסף.
בהתאם לתנאי ההסכם הרוסים הבטיחו לעות'מאנים מתן עזרה צבאית במידת הצורך.
הטורקים מצדם הבטיחו לסגור את המצרים בזמן המלחמה.
עבור התוצאות היפות של השליחות, אלכסיי אורלוב קודם לדרגת אלוף בחיל הפרשים.
בשנת 1844 הוא התמנה הן למפקד הז'נדרמריה הרוסית ולמנהל המחלקה השלישית בלשכת הוד מעלת הקיסר, מחלקה שהייתה אחראית על ענייני ביטחון המדינה.
הקריירה של אורלוב בשנות ה-40 של המאה ה-19 הייתה בשיאה.
הוא היה שותף לכל הוועדות החשובות שהוקמו על ידי הממשל.
במשך כל תקופת שלטונו של אלכסנדר הראשון הוא היה מאוד מקורב לקיסר.
בתחילת שלטון של אלכסנדר השני נשלח אורלוב לפריז לסכם את התנאים לסיום מלחמת קרים.
בשנת 1856 הוא התמנה לתפקיד יו"ר המועצה המדינית וראש הממשלה והיה בתפקידים אלו עד לשנת 1861.
בשנת 1857 הוא מונה לוועדה לבחינת ביטול מעמד הצמית ברוסיה.
דעותיו היו נגד שחרור האיכרים והוא השתתף בפעילות הוועדה ללא התלהבות.
אלכסיי ויקטורוביץ' קוסולאפוב הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדות המגן והקשר.
נכון להיום (2023) מאמן את קבוצת אקטובה סיטי בליגה השלישית בקזחסטן.
קוסולאפוב החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת הנוער של המועדון הרוסי ספרטק מוסקבה.
בשנת 1993, לאחר קדנציות בקבוצות ר.א.ק.
ילגבה הלטבית) וטיומן הרוסית, הצטרף לקבוצת הפאר לוקומוטיב מוסקבה, במדיה זכה פעמיים בגביע הרוסי, וארבע פעמים נבחר לרשימת 33 השחקנים הטובים ביותר בליגה הרוסית.
באותן שנים אף זומן קוסולאפוב לנבחרת רוסיה, במדיה ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ידידות מול ערב הסעודית, ב-6 באוקטובר 1993. בסך הכל ערך קוסולאפוב 8 הופעות בינלאומיות, וב-8 ביוני 1997 כבש את שערו היחיד בנבחרת, בניצחון 0–2 על נבחרת ישראל במשחק שנערך באצטדיון לוז'ניקי במוסקבה במסגרת מוקדמות מונדיאל 1998.
לאחר עונה בליגה הספרדית במדי ספורטינג חיחון, וקדנציה קצרה נוספת בלוקומוטיב, הגיע קוסולאפוב לישראל וחתם בקבוצת מכבי תל אביב.
הוא שיחק במדיה 59 פעמים בליגה הבכירה, וסייע לה לסיים במקום השני בעונת .
בשנת 2000 חזר קוסולאפוב לעונה נוספת בלוקומוטיב מוסקבה, שם שיחק בקבוצת המילואים של המועדון, ועזב בסיום העונה.
בשנתיים שלאחר מכן הוא לא זכה להופעות רבות בקבוצות סוקול סראטוב וטרק גרוזני ברוסיה, ובשנת 2003 עבר לליגה הקזחית, שם שיחק בקבוצות טובול, אסטנה ואקטובה, וזכה בשתי אליפויות, שני גביעים וסופר קאפ אחד.
בשנת 2009 פרש קוסולאפוב ממשחק פעיל.
לאחר מכן היה בצוות האימון של קבוצת אקטובה.
אלכסיי לאונידוביץ' סורוקין (נולד ב-5 באפריל 1972 במוסקבה) הוא מדינאי ומנהל ספורט, כיהן כמנכ"ל הוועדה המארגנת של גביע העולם בכדורגל "רוסיה-2018".
בשנת 1994 הוא סיים לימודיו באוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה לימודי בלשנות ומיד לאחר מכן התקבל לעבוד במשרד החוץ של הפדרציה הרוסית, שם הוא עבד עד שנת 2000.
בשנת 2002 הוא סיים את לימודי האקדמיה הדיפלומטית של משרד החוץ (בפקולטה למשפט בינלאומי).
באפריל 2004 הוא מונה לתפקיד סגן יושב ראש הוועדה (מאוחר יותר מחלקה) לתרבות גוף וספורט של עיריית מוסקבה.
תפקיד שמילא עד אוגוסט 2008.
בשל תרומתו האישית להכנות לקראת אירוח גמר ליגת האלופות במוסקבה ב-18 ביולי 2008 אלכסיי סורוקין קיבל תודות והוקרה רבה מראש העיר.
ב-23 ביולי 2008 הוועד המנהל של התאחדות הכדורגל הרוסית מינתה את סורוקין לתפקיד מנכ"ל ההתאחדות.
הוא ניהל את עבודת ועדת "רוסיה-2018", אשר הגישה את ההצעה לאירוח אליפות העולם בכדורגל ברוסיה בשנת 2018; הוא אף נטל חלק במצגת הסופית של רוסיה שהוצגה בציריך ב-2 בדצמבר 2010. ב-30 דצמבר אותה שנה הוא עזב את ההתאחדות לכדורגל ומונה לעמוד בראש הוועדה המארגנת של גביע העולם בכדורגל "רוסיה-2018".
בספטמבר 2017 נבחר כחבר במועצת פיפ"א מטעם אופ"א.
בדצמבר 2018 עבר למגזר הפרטי והוא עובד בבנק ונשאקונומבנק.
אלכסיי ואלרייביץ' סרבריאקוב (רוסית: Алексей Валерьевич Серебряков; נולד ב-3 ביולי 1964) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון רוסי, חתן פרס אמן העם של הפדרציה הרוסית (2010).
הוא סיים לימודיו במכון הממלכתי לאמנויות התיאטרון על שם לוצ'ארסקי (1986, בסדנה של השחקן אולג טבקוב), עבד כשחקן בתיאטרון הדרמה של סיזראן על שם טולסטוי.
בשנים 1986–1991 שיחק באולפן התיאטרון של אולג טבאקוב.
מספטמבר 2009, היה לשחקן ב"תיאטרון לנקום", שבו שיחק במחזמר "מטרו" בתיאטרון "האופרטה המוסקבאית".
בתחילת 2012, הוא היגר עם משפחתו לקנדה, הסיבה לעזיבה, לדברי השחקן, הוא ההידרדרות במצב החברתי בפדרציה הרוסית עם העלייה בתוקפנות וחוסר סובלנות וחוסר יכולתן או רצונן של הרשויות לספק את היסודות הבסיסיים של זכויות אזרח.
הוא גילם את התפקיד הראשי בדרמה החברתית "לווייתן", שיצאה לאקרנים בשנת 2014 וזכתה לשבחים רבים.
הייתה זו הפעם השנייה בהיסטוריה של הקולנוע הרוסי, ששחקן רוסי היה מועמד לקבלת פרס האקדמיה האירופית לקולנוע.
ב-2016, סרבריאקוב לוהק לגלם את הגרסה הרוסית לדוקטור האוס — דוקטור ריכטר.
הוא למד אנגלית באקדמיית השפה הבינלאומית בקנדה (International Language Academy of Canada).
1990 — פסטיבל לוקרנו — פרס השחקן הטוב ביותר
1993 — פסטיבל הסרטים "Sozvezdie" — פרס חבר השופטים
1994 — פסטיבל "Kinoshock" — פרס השחקן הטוב לחיקוי
1998 — אמן הכבוד של הפדרציה הרוסית
2000 — פסטיבל "Vivat, קולנוע רוסי!" (סנקט פטרבורג) — פרס השחקן הטוב ביותר
2006 — פסטיבל Vivat — פרס השחקן הטוב ביותר
2010 — האמן העממי של הפדרציה הרוסית
2014 — פסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-45 של הודו — פרס השחקן הטוב ביותר
אלכסיי אלכסנדרוביץ' צ'אדוב הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה רוסי.
אחיו הצעיר של השחקן אנדריי צ'אדוב.
אלכסיי נולד בסולנצבו בפרברי העיר מוסקבה.
יחד עם אחיו אנדריי, הם גודלו על ידי אמם גלינה פטרובנה, לאחר שאביהם מת כשאלכסיי היה בן 5. לאם לא היה כל קשר לתחום הקולנוע.
בשנות לימודיו בבית ספר התמקד בלימודים במגמת התיאטרון.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר התקבל ללימודי תיאטרון במכון על שם שצ'פקין תחת הדרכתו של ולדימיר פרוחורוביץ'.
בשנת 2003 סיים את לימודיו במכון יחד עם אחיו אנדריי והחל לשחק בסרטי קולנוע במקביל ללימודיו במכון.
התפקיד הקולנועי הראשון היה בסרט מלחמה בבימויו של אלכסיי בלבאנוב והוא זכה לפופולריות רבה.
בזכות תפקידו הוא זכה בפרס פטיבל מונטריאול בקטגוריית השחקן הטוב ביותר.
ב-2003 אלכסיי הוזמן על ידי הבמאי אנדריי פרושקין לתפקיד קוסטיה זוטיקוב בסרט הדרמה "משחקי הפרפרים".
באותה שנה הוא שיחק בסרט נוסף של בלבאנוב, "האמריקאי", בו גילם תפקיד לצדו של מייקל ביהן, כשהצילומים נערכו באירקוטסק, אך כשהצוות נסע לנורליסק להמשך צילומים ביהן עזב ללוס אנג'לס ולא המשיך את הצילומים ובעקבות זאת הפקת הסרט לא הושלמה מעולם.
זמן קצר לאחר מכן, אלכסיי הוזמן לצלם בסרטים שוברי קופות והוא הופיע בסרט הערפדים "משמר הלילה" בו גילם את דמותו של הערפד קוסטיה.
ב-2005 הבמאי אלכסנדר ולדינסקי הזמין אותו לגלם את דמות הכומר בסרטו אני חי.
במהלך הצילומים אלכסיי שיחק לראשונה עם אחיו צ'אדוב ולאחר מכן הופיע בשלל סרטים כמו הפלוגה התשיעית, חום ובטרילוגיית "אהבה בעיר הגדולה".
משנת 2018 מגלם את התפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה צוות אוויר.
אלכסיי ולדימירוביץ' קורוליוב הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה רוסי.
הוא בוגר המכון לקולנוע על שם גרסימוב.
ב-1998 השתתף כמר רוסיה בתחרות היופי הבינלאומית מר עולם.
ב-2006 שיחק בסרט "כלב זאב" וב-2007 שיחק בסדרת הטלוויזיה המבוססת על הסרט.
ב-2007 גם שיחק בדרמת הספורט "אגרוף הצללים 2: נקמה" מסדרת סרטי אגרוף הצללים של הבמאי אנטון מגרדיצ'ב.
הופיע גם במותחן "סעיף 78" ובסרט "משרט השליטים", העוסק במלחמת הצפון.
ב-2010 הופיע בסרט המתח הרומנטי "פונוגרמה של תשוקה" של הבמאי ניקולאי לבדב.
אלכסיי סרגייביץ' סוטורמין הוא כדורגלן רוסי, המשחק כקשר התקפי במועדון קריליה סובייטוב סמרה ובנבחרת רוסיה.
אלכסיי נולד במוסקבה וחי בה עד גיל 16. הוא התחיל לשחק כדורגל בבית הספר קרילאצקויה, ולאחר מכן עבר לסטרוגינו.
הוא נבחן בספרטק ולמד במשך שנתיים עד שלוש שנים בחימקי ולאחר מכן התקבל לאקדמיה של זניט סנקט פטרבורג והשתתף בשני משחקים באליפות הנוער עבור זניט.
המועדון המקצועי הראשון בו שיחק היה מועדון סטרוגינו במוסקבה.
הוא הבקיע שער כבר במשחק הבכורה שלו בקבוצה, במפגש הגביע ב-10 יולי 2013 במפגש נגד "זניט מוסקבה", את משחק הבכורה בליגה ערך במשחק במסגרת הליגה המקצוענית נגד טורפדו ולדימיר, ב-15 ביולי.
ביולי 2015 הוא עבר לאסטרחן ל"וולגר" המקומית.
הוא עשה את הופעת הבכורה שלו במשחק נגד ספרטק-2 מוסקבה, שבו הקבוצה הפסידה, בהפרש מינימלי.
במפגש הבא נגד "פאקל" מוורונז' הבקיע את שער הניצחון.
במדי "וולגר" השתתף במשחקי המבחן להעפלה לפרמייר ליג .
בשנת 2017, דווח על התעניינות בו מ"ויקטוריה" הצ'כית, "זניט" ו"רוסטוב".
כל שלוש ההצעות נדחו על ידי המועדון.
שנה לאחר מכן, הוא עבר לאורנבורג.
ביוני 2019 דווח כי זניט סנקט פטרבורג הציעה לו שכר של 300 אלף יורו וחוזה ל-5 שנים, אך לבסוף הוא עבר לרובין קאזאן שהציעה לו 500 אלף יורו לאותה תקופה.
ברם, הוא לא נסע עם הקבוצה למשחק ההכנה נגד טמבוב ותקשורת הספורט דיווחה על כך שזניט הגיעה להבנות עם השחקן על מעברו לזניט באותם תנאים שרובין סיכמה מולו.
ביולי 2019 זניט הודיעה רשמית על החתמתו לחוזה של שלוש שנים עם אופציה להארכה בשנתיים נוספות.
את הופעת הבכורה במדי זניט ערך ב-14 ביולי 2019 במחזור הפתיחה של העונה כשנכנס כמחליף בניצחון הבייתי על טמבוב.
ב-3 באוגוסט 2019 עלה לראשונה בהרכב הפותח במשחק הבייתי נגד קרסנודאר שהסתיים בשוויון 1-1. את שער הבכורה שלו הבקיע ב-21 בספטמבר 2019 בניצחון 0–5 על רובין קאזאן, כשבאותו משחק הוא מבקיע למעשה 2 שערים.
בדצמבר 2020 הוזז לראשונה לעמדת הבלם הימני, במשחק המחזור ה-17 מול אורל.
ב-29 בספטמבר 2021, הבקיע את שער הבכורה בליגת האלופות בניצחון קבוצתו 4:0 על מאלמו בגזפרום ארנה.
באפריל 2022 האריך את חוזהו בקבוצה עד סוף 2025.
בינואר 2024 הושאל למועדון סוצ'י, עמה ירד ליגה בתום העונה.
באוגוסט 2024, הושאל עד תום עונת 2024/25 למועדון רוסטוב.
בקיץ 2025 חתם במועדון קריליה סובייטוב סמרה.
באביב 2014, הוא זומן לנבחרת הלאומית של רוסיה, השתתף בשני משחקים לא רשמיים נגד שוודיה.
בשנת 2016, הוא זכה בגביע חבר המדינות 2016 בהרכב נבחרת הנוער של רוסיה, כשהופיע ב-4 משחקים והבקיע שער בגמר.
הוא זומן למשחקי מוקדמות מונדיאל 2022 וערך את הופעת הבכורה במדי הנבחרת ב-8 באוקטובר 2021, במשחק מול , שבו נבחרתו ניצחה 1:0. ב-11 באוקטובר 2021 עלה עם סרט הקפטן, במשחק מול .
גביע אלופות חבר המדינות: 2016
אלכסיי ליאונידוביץ' סידורוב הוא במאי קולנוע, מפיק ותסריטאי רוסי.
אלכסיי סידורוב נולד ב-22 באוגוסט 1968 בסברוודווינסק.
הוא סיים את הפקולטה הפילולוגית של אוניברסיטת פטרוזבודסק עם תואר בשפה וספרות רוסית.
אז למד אלכסיי סידורוב בקורסים הגבוהים יותר לתסריטאים ובמאים, שאותם השלים ב-1999.
בשנת 2000 עבד אלכסיי סידורוב כבמאי העריכה בסרט "רומן אבירי" (היה גם ממחברי התסריט).
העבודה העצמאית הגדולה הראשונה בקולנוע כבמאי היה סדרת הטלוויזיה "הבריגדה", שאלכסיי צילם על פי תסריט שלו, שנכתב בשיתוף עם איגור פורולב ואלכסנדר ולדינסקי.
בשנת 2003, הסדרה זכתה בפרס TEFI כסדרת הטלוויזיה הטובה ביותר ובפרס נשר הזהב בקטגוריית סדרת הטלוויזיה הטובה ביותר (מעל 10 פרקים).
ב-2014 הפיק את סרט הקולנוע "22 דקות", אך לאחר חילוקי דעות עם אולפני סנטרל פרטנרשיפ דרש להסיר את שמו מהקרדיטים לסרט.
ב-2018 ביים את אחד משוברי הקופות הגדולים בקולנוע הרוסי, T-34 שהרוויח יותר מ-2 מיליארד רובלים.
הסרט זכה בפרס נשר הזהב בקטגוריית התסריט הטוב ביותר.
"הבריגדה" (2000) - סדרת טלוויזיה אודות קבוצת חברים הנשאבים לתוך עולם הפשע המאורגן ברוסיה.
"אגרוף הצללים" (2005) - סרט ראשון, בזיכיון אודות המתאגרף ארטיום קולצ'ין
"אגרוף הצללים 3: סיבוב אחרון" (2011) - הסרט השלישי.
"אלוף העולם" (2021) - סרט דרמה על יריבות השחמט בין אנטולי קרפוב לויקטור קורצ'ני.
"קראקן" (2023) - סרט פנטזיה על מאבק בין צוללת סובייטית לייצור הימי קראקן.
"אגרוף הצללים 4: האויב שלי" (2025) - הסרט הרביעי בזיכיון.
אלכסיי פיודורוביץ' צ'יסטיאקוב הוא דיפלומט רוסי.
כיהן כיושב ראש החברה הארץ-ישראלית הפרבוסלבית הקיסרית בשנים 2001–2003 וכשגריר רוסיה בסודאן בשנים 2003–2007.
בשנת 1969 סיים את לימודיו במכון ליחסים בינלאומיים במוסקבה (MGIMO) במשרד החוץ של ברית המועצות.
מאז 1971 עבד בתפקידים דיפלומטיים שונים במנגנון המרכזי של משרד החוץ של ברית המועצות ומשרד החוץ של הפדרציה הרוסית.
1995 – 2000 - נציג הפדרציה הרוסית ברשות הפלסטינית ברצועת עזה.
אוקטובר 2000 – 2003 - סגן מנהל מחלקת המזרח התיכון וצפון אפריקה במשרד החוץ של הפדרציה הרוסית.
2003 – 2007 - שגריר הפדרציה הרוסית ברפובליקה של סודאן.
בשנים 2000–2003 כיהן כיו"ר החברה האורתודוקסית הארץ-ישראלית הקיסרית.
הוא היה אחד הראשונים בהיסטוריה המודרנית הרוסית שהעלה את שאלת הצורך בהחזרת הנדל"ן הרוסי בארץ הקודש, כולל חצר סרגיי בירושלים.
עוד לפני התמוטטות ברית המועצות, נושא זה טופל במהלך עבודתו במנגנון המרכזי של משרד החוץ, ואז - כחבר בקבוצה הקונסולרית הזמנית של משרד החוץ של ברית המועצות (1987–1993) שפעלה בישראל במהלך שחזור היחסים בין ברית המועצות לישראל, כשהוא מקבל מנדט לפעול בנושא.
בהמשך, בהיותו נציג הפדרציה הרוסית בפני הרשות הפלסטינית, הוא השיג מהנהגת הרשות, בראשות ערפאת לרשום מחדש תחת החברה נכסים ביריחו השייכים לכנסייה הרוסית האורתודוקסית.
לאחר מכן, עקב מותו של ערפאת בשנת 2004, שינוי ההנהגה של הרשות הפלסטינית ואובדן תוקפם של מסמכים אלה, היה צורך לרשום מחדש את הנכסים ולהגיש בקשה.
עבודה זו בוצעה ביוזמתה של ההנהגה החדשה של החברה, בראשותו של סרגיי סטפשין (יו"ר החברה מאז 2007), יחד עם משרד החוץ של הפדרציה הרוסית.
זיכרונותיו של צ'יסטיאקוב על רקע השבת חצר סרגיי פורסמו באוסף הארץ-ישראלי שפרסמה החברה בשנת 2011.
אלכסיי איוואנוביץ' פוטילוב היה פקיד ממשלת רוסיה, בנקאי ותעשיין נודע.
פוטילוב נולד ב-24 ביוני בנפת נובגורוד, בנו של חבר המועצה איוואן פאבלוביץ' פוטילוב (1839–1916) ונינו של היזם ניקולאי איוואנוביץ' פוטילוב (1820–1880).
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת סנקט פטרבורג בשנת 1889, וסירב להצעת הכשרה להתמנות לפרופסור באוניברסיטה, הוא נכנס למשרד האוצר בשנת 1890 כעוזר ליועץ המשפטי של המשרד.
בשנת 1896 הוא התקבל כבונה חופשי.
הוא מונה לפקיד במשרד האוצר של רוסיה בשנת 1898. פוטילוב התמנה כממלא מקום מנהל המשרד בשנת 1900 ומנהל בפועל בשנת 1902 (בתפקיד כמעין מנכ"ל המשרד).
ב־28 באוקטובר (9 בנובמבר) 1905 מונה לסגן שר האוצר ובתפקידו עמד בראש בנק אדמת האצולה ובנק אדמות המדינה.
בשנת 1905 פוטילוב הכין תוכנית להרחבת החזקותיהם של האיכרים, שתחתם ימכרו בעלי האדמות חלק מאחוזותיהם.
כשהצאר ניקולאי השני דחה את התוכנית הזו, פוטילוב התפטר מהשירות הממשלתי ב-24 באפריל (7 במאי) 1906.
במגזר הפרטי, פוטילוב הפך לחבר מועצת המנהלים של הבנק הסיני -רוסי בשנת 1906 ומנכ"ל בשנת 1908. בנק זה היה בעל המניות הגדול ביותר של הרכבת המזרחית הסינית.
עם המיזוג בשנת 1910 של הבנק עם הבנק הצפוני להקמת הבנק האסייתי-רוסי, הוא נבחר ליו"ר המוסד החדש, שהפך עד מהרה לבנק הפרטי הגדול ביותר ברוסיה.
במהלך השנים 1910–1914 ארגן פוטילוב את המונופולים הגדולים ברוסיה, כולל במגזר התעשייתי הצבאי ("החברה הרוסית לייצור פגזים ואספקה צבאית"), חברת הטבק הרוסית וחברת הנפט הכללית הרוסית (Русская генеральная нефтяная корпорация), שאורגנה בשנת 1912 כדי לשלוט בכל ייצור הנפט הרוסי.
פוטילוב היה חבר במועצת התעשייה והמסחר, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה היה חבר בישיבת האספקה המיוחדת של משרד המלחמה.
פוטילוב היה יו"ר או חבר דירקטוריון של החברות הבאות בשנים 1910–1917:
החברה הרוסית לייצור פגזים וציוד צבאי
מפעלי הקרונות של סנקט פטרבורג
החברה להולכת חשמל של סנקט פטרבורג
שותפות בית ההוצאה לאור AF Marx
בעקבות רצח ניקולאי השני בשנת 1917, ארגנו פוטילוב ו-וישנגראדסקי את החברה לתחייה כלכלית של רוסיה.
פוטילוב תמך באופן פעיל בגנרל קורנילוב, שניסיון ההפיכה שלו בספטמבר 1917 היה כישלון.