tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-26 בפברואר 2024 הופל הרמס 450 מטיל קרקע-אוויר שנורה על ידי אנשי חזבאללה.
הוא מופעל הן על ידי טייסת 161 של חיל האוויר, המכונה "טייסת הזיק" והן על ידי יחידה 5252 של חיל התותחנים המכונה "זיק ירוק".
חיל האוויר הפיליפיני מפעיל 4 כלים מסוג זה כחלק מתהליך המודרניזציה שלו.
ההרמס 450 מופעל על ידי אחת הטייסות של חיל האוויר הפיליפיני.
4 מל"טי הרמס 450 מופעלים על ידי חיל האוויר המלכותי התאילנדי.
מיוני 2004 ועד ספטמבר אותה שנה הופעלו כטמ"מי הרמס 450 על ידי סוכנות המכס והגנת הגבולות של ארצות הברית של המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית במשימות סיור לאורך גבולה הדרומי של אריזונה עם מקסיקו.
כטמ"מי ההרמס 450 סייעו ללכידתם של 965 מהגרים לא חוקיים ולהחרמתם של 382 ק"ג של מריחואנה.
חיל האוויר המקסיקני – ההרמס 450 נכנס לשירות ב-2009.
חיל האוויר הקולומביאני מפעיל, החל מאוגוסט 2013, טייסת של כטמ"מי הרמס 450.
חיל האוויר הקפריסאי רכש 2 כטמ"מי הרמס 450 בסוף 2009.
חיל האוויר האזרי מפעיל 10 כטמ"מי הרמס 450.
חיל האוויר הגאורגי מפעיל כטמ"מים מדגם הרמס 450 למשימות סיור, בין השאר באזור אבחזיה.
ב-21 באפריל 2008 האשימה גאורגיה את חיל האוויר הרוסי בהפלת כטמ"ם מדגם זה מעל שטחה.
ב-2007 הודיע משרד ההגנה של סינגפור כי חיל האוויר הסינגפורי יצטייד בכטמ"מים מסוג הרמס 450 במסגרת הקמת פיקוד כטמ"ם חדש.
רגימנט הארטילריה המלכותי – ההרמס 450 נבחר להיות הבסיס לתוכנית "ווטשקיפר" של צבא בריטניה, שם יועד להיכנס לשירות ב-2010 תחת הכינוי WK450. ב-2014 נכנס הווטשקיפר לשירות קצר במלחמת אפגניסטן, שבועות ספורים לפני עזיבת בריטניה את המלחמה.
בספטמבר 2020, תחת מבצע "Devran", החל כוח משמר הגבול הבריטי להשתמש בווטשקיפר כדי לסייר מעל תעלת למאנש במטרה לאתר ניסיונות של מהגרים לא חוקיים להיכנס למדינה.
במקביל, כטמ"מי הרמס 450 על ידי רגימנט הארטילריה המלכותי.
הכטמ"מים מופעלים כיום על ידי רגימנט הארטילריה המלכותי 32 בעיראק ובאפגניסטן.
ב-2010 הצטייד חיל האוויר הברזילאי בכטמ"מים מסוג הרמס 450, כחלק מהמלחמה בסמים.
משקל המראה מרבי: 450 ק"ג.
טווח: 250 ק"מ בשליטה מהקרקע.
הנעה: מנוע רוטרי מדגם AR-80-1010 בעל 52 כוח סוס מתוצרת UEL עם מדחף דוחף.
חימוש: 2-6 טילי אוויר-קרקע ב-2 נקודות
הרמן שרכן (גרמנית: Hermann Scherchen; 21 ביוני 1891 – 12 ביוני 1966) היה מנצח גרמני.
שרכן נולד בברלין וניצח בריגה מ-1914 עד 1916 ובקניגסברג מ-1928 עד 1933. אז עזב את גרמניה במחאה נגד המשטר הנאצי ועבד בשווייץ.
אחרי הופעת הבכורה שלו עם "פיירו הסהרורי" של שנברג, עשה לו שם כמומחה למלחיני המאה ה-20 כמו ריכרד שטראוס, וברן, ברג ווארז וקידם את יצירותיהם של מלחיני התקופה הצעירים יותר, ביניהם יאניס קסנאקיס ולואיג'י נונו.
פרסומו העיקרי של שרכן בא לו, קרוב לוודאי, מן העיבוד התזמורתי (וההקלטה) ל"אמנות הפוגה" של יוהאן סבסטיאן באך.
הישג אחר שלו הוא ההקלטה, בשנת 1958, של סימפוניית ארואיקה, הסימפוניה השלישית של בטהובן, לחברת וסטמינסטר (הוצאה מחדש על תקליטור), ובה הביצוע המהיר ביותר, שהוקלט (נכון ל-2006), של הפרק הראשון והקרוב ביותר לציון המטרונום של בטהובן.
Lehrbuch des Dirigierens (מחקר בניצוח) הוא ספר לימוד סטנדרטי.
הרפרטואר המוקלט שלו היה עצום בהיקפו, החל בויולדי וכלה בריינהולד גליאר.
הרמן שרכן מת בפירנצה והשאיר אחריו מספר ילדים, ביניהם וולף שרכן.
הקשר בן שש השנים של וולף עם בנג'מין בריטן החל כשהיה בן 13. ג'ון ברידקט מתאר את חילופי המכתבים הנלהבים בין המלחין המפורסם לנער ב"ילדי בריטן".
אשתו מרים שרכן מנהלת את חברת ההקלטות, טאהרה", המפיקה הקלטות היסטוריות של מנצחים מפורסמים על גבי תקליטורים, ביניהן הקלטות של שרכן עצמו.
הרמס 1500 היה כלי טיס בלתי מאויש (כטב"ם) המיועד לדרגי הגיס והפיקוד שפותח על ידי חץ הכסף, חברה-בת של אלביט מערכות.
הוא הוגדר ככטב"ם MALE - Medium Altitude Long Endurance (רום בינוני, שהיה ממושכת), והוא היה הכטב"ם הגדול ביותר במשפחת כטב"מי ההרמס של אלביט מערכות, הכוללת גם את ההרמס 180, ההרמס 450 וההרמס 900. לאחר שנכשל מסחרית חברת אלביט מערכות החליטה להפסיק לפתחו ולשווקו.
ההרמס 1500 פותח במקור על ידי חברת "חץ הכסף" (שהייתה בשליטת חברת אל-אופ ואחר מוזגה עם "אלביט מערכות").
הוא פותח במימון משותף של משרד הביטחון וחברת "חץ הכסף", ונועד לאספקת מידע חזותי ואלקטרוני בזמן אמת, ביום ובלילה.
הוא תוכנן לבצע גם משימות כגון סיור חופים, ניטור אזורי דיג, ניטור ובקרת מפגעים אקולוגיים.
ביוני 1998 הכטב"ם ביצע בהצלחה את טיסת הבכורה שלו, שארכה 55 דקות, ובה הגיע למהירות של 110 קשר.
במהלך הטיסה גם טס באופן אוטונומי, ללא הנחיות מהקרקע.
הוא הוצג לראשונה ללקוחות בינלאומיים ב בפברואר 2000.
בסוף 2002 הוא הוצע לחיל האוויר הטורקי, ללא הצלחה, במסגרת מכרז שערך לרכש כטב"מים, ואף הוצג בתערוכת הנשק הדו-שנתית של טורקיה, בבסיס חיל האוויר הטורקי באנקרה.
ביוני 2005 הודיעה אלביט כי תפתח גרסה חדשה של ההרמס 1500 עבור משימות סיור ימי.
הגרסה הושקה באוקטובר 2008, אך חיל האוויר הישראלי בחר בהרון 1 "שובל ים" של התעשייה האווירית לישראל.
מספר שנים אחר כך הפסיקה אלביט את פיתוח ושיווק ההרמס 1500.
ההרמס 1500 יכול לשאת מטען ייעודי (מטע"ד) במשקל 350 ק"ג, ולשהות באוויר יותר מ-24 שעות בגובה של עד 30,000 רגל.
הוא מונע על ידי שני מנועי רוטאקס 914, בעלי 100 כוח סוס כל אחד, המותקנים תחת שתי כנפיו.
ההרמס 1500 מצויד במערכות אוויוניקה יתירות, המגדילות את אמינותו, והוא מסוגל לטוס באופן אוטונומי על-פי נתיב טיסה שהוגדר לו לפני המשימה, עם אפשרות התערבות של המפעיל במהלך ביצוע המשימה.
הוא בעל כן נסע מתקפל, ומסוגל להמריא ממסלול המראה ולנחות עליו.
תחנת השליטה הקרקעית של ההרמס 1500 היא מדגם אחיד ומסוגלת לשלוט על כל הכטב"מים ממשפחת ההרמס.
המערכות בתחנת השליטה כוללות מערכות לניהול משימה ולעיבוד והפצה של המידע המגיע בזמן-אמת מחיישני הכטב"ם.
מערכות אלו מאפשרות את הפעלת הכטב"ם על ידי מפעיל יחיד.
השליטה בהרמס 1500 יכולה להיעשות באמצעות תקשורת בקו-ראיה או באמצעות תקשורת לווינית לטווחים שמעבר לטווח ראיה.
עם המטענים הייעודיים שההרמס 1500 יכול לשאת נמנים: חיישן אלקטרו-אופטי/תת-אדום לתצפית ביום ובלילה, מכ"ם מִפְתָּח סינתטי (SAR), ציוד ממסר ואחרים.
ההרמס 1500 נמכר לדרום אפריקה, ארגנטינה וסינגפור, כמו גם לגופי מדע אזרחיים, אשר משתמשים בו לצורכי מיפוי.
משקל מטען מרבי: 350 ק"ג
הספק זמין למטען: 9.8 קילו-וואט
טווח: 200 ק"מ (תקשורת בקו-ראייה; גדול יותר בעזרת ממסר)
שהות באוויר: יותר מ-24 שעות
הרמס 180 הוא כלי טיס בלתי מאויש (כטב"ם) טקטי המיועד לדרגי הגדוד והחטיבה שפותח על ידי חץ הכסף, חברה-בת של אלביט מערכות.
הוא הכטב"ם הקטן ביותר במשפחת כטב"מי ההרמס של חץ הכסף, הכוללת גם את ההרמס 450 וההרמס 1500.
הרמס 180 יכול לשאת מטען ייעודי (מטע"ד) במשקל 32 ק"ג, ולשהות באוויר יותר מ-10 שעות בגובה של עד 15,000 רגל.
הוא מונע על ידי מנוע רוטרי יחיד מתוצרת UEL בעל 38 כוח סוס עם מדחף דוחף.
ההרמס 180 מצויד במערכות אוויוניקה יתירות, המגדילות את אמינותו, והוא מסוגל לטוס באופן אוטונומי על-פי נתיב טיסה שהוגדר לו לפני המשימה, עם אפשרות התערבות של המפעיל במהלכה.
ההרמס 180 מסוגל להמריא באמצעות מעוט ולנחות באמצעות מצנח וכרית אוויר.
בנוסף ניתן להרכיב לו כן נסע קבוע וכך לאפשר לו להמריא גם ממסלול המראה ולנחות עליו.
תחנת השליטה הקרקעית של ההרמס 180 היא מדגם אחיד ומסוגלת לשלוט על כל הכטב"מים ממשפחת ההרמס.
השליטה בהרמס 180 יכולה להיעשות באמצעות תקשורת בקו-ראייה.
עם המטענים הייעודיים שההרמס 180 יכול לשאת נמנים: חיישן אלקטרו-אופטי/תת-אדום לתצפית ביום ובלילה עם ציין לייזר, וציוד ממסר לקשר טקטי.
תוכנית ה"ווטשקיפר" לציוד צבא בריטניה בכטב"מים טקטיים למשימות סיור ומודיעין כללה בתחילה את ההרמס 180 וההרמס 450 שנועדו להיכנס לשירות תחת הכינויים WK180 ו-WK450 בהתאמה, אך לבסוף הוחלט כי רק כטב"מי הרמס 450 יירכשו.
אורך גוף הכלי: 3.47 מטר
משקל מטען מרבי: 32 ק"ג
הספק זמין למטען: 1.2 קילו-וואט
משקל דלק מרבי: 40 ק"ג
שהות באוויר: יותר מ-10 שעות
מהירות מרבית: 105 קשר בגובה פני הים
מהירות שיוט: 71 קשר בגובה 6,000 רגל
קרברס נולד בהנגלו ולמד כינור אצל אוסקר בק.
יחד עם תאו אולוף, גם הוא תלמיד של בק, היה כנר ראשי של תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית באמסטרדם ותזמורת הרזידנטי של האג.
היה סולן עם תזמורות רבות ברחבי תבל.
ב-1979 עבר תאונה שגרמה לו להגביל את פעילותו הסולנית.
על תלמידיו נמנו ורה בתס, אמי ורהיי, רודולף קומן ואנדרה ריו.
הרמן (חיים אהרן) שְטְרוּק היה צייר ואמן הדפסים יהודי וציוני ונודע כאחד מחשובי האמנים היהודים בגרמניה.
שטרוק עלה לארץ ישראל בשנת 1922. עבודותיו קובצו בספרי תחריטים והדפסים, שרבים מהם הוקדשו למראות ממסעותיו ברחבי העולם.
בנוסף, שימש שטרוק כפעיל ציוני במסגרת תנועת המזרחי, השתתף במספר כינוסים של הקונגרס הציוני העולמי, היה חבר הוועד הפועל הציוני וכיהן כחבר הדירקטוריון של הקרן הקיימת לישראל.
הרמן שטרוק נולד בברלין בירת הקיסרות הגרמנית החדשה בי"א באדר ה'תרל"ו למשפחה אורתודוקסית בורגנית מרובת ילדים.
סבו ודודו כיהנו כרבנים אורתודוקסים.
אביו, דוד סלומון שטרוק, ואימו, הנרייטה הנף, היו בעלי עסק לבדי בִּטנה, שפעל ברחוב קוֹטְבּוּס בעיר.
המשפחה הייתה חלק מקהילת "עדת ישראל" – קהילה שנוסדה בברלין כניסיון להתנתק מהרוח הליברלית והאנטי-אורתודוקסית שביהדות גרמניה.
את לימודיו בגימנסיה ע"ש פרידריך (Friedrichs-Gymnasium) בברלין סיים בשנת 1894, ואחר כך למד ציור באופן פרטי אצל הצייר קונרד פהר (Fehr) ובבית הספר הגבוה לאמנויות בברלין.
כבר בשנות העשרים שלו שילב שטרוק בין האמונה היהודית לבין רעיון הציונות.
בשנת 1894 נמנה עם מייסדיה של אגודת הספורט היהודית הראשונה בגרמניה – "בר כוכבא".
בשנת 1895 נרשם שטרוק לבית-הספר הגבוה המלכותי לאמנויות פלסטיות (Königliche akademische Hochschule für die bildenden Künste) בברלין, שם למד תחת הדרכתם של מקס קונר (Koner) והנס מאייר (Mayer), והתמחה באמנות התחריט.
פגישתו של שטרוק בשנת 1898 עם הצייר היהודי-גרמני מקס ליברמן, צייר אימפרסיוניסט ומראשי תנועת "הזֵצֵסְיוֹן הברלינאי" בגרמניה, קירבה אותו אל התנועה והוא הציג בתערוכות הקבוצה החל משנת 1901. בעזרתו של ליברמן אף התוודע לצייר היהודי-הולנדי יוזף ישראלס, שהפך למורו.
ישראלס נחשב באותה עת לבכיר האמנים היהודים באירופה ולאחד מהציירים ההולנדים הידועים ביותר.
שטרוק נהג לבקר אצל ישראלס בעקביות, כמעט מדי שנה.
בהשפעתו שם דגש רב יותר על דמויות ועל נושאים יהודיים.
אחת מהדוגמאות הראשונות לנטייה זו ניתן למצוא בתחריט "רב פולני" (1900) התחריט מציג ראש של רב המוטה בזווית ועיניו מופנות כלפי מטה.
בעיצוב הדמות הדגיש שטרוק את האקספרסיביות שלה על ידי קווי התחריט.
סממן נוסף של זהותו היהודית מופיע בחתימתו על התחריט – לצד שמו החל שטרוק לחתום על כל יצירותיו בשם "חיים אהרון בן דוד".
לרבות מיצירותיו אף הוסיף סימן של מגן דוד.
בביקורו בהולנד בשנת 1907 אף העתיק את ציורו של ישראלס "בן לעם עתיק" והפכו לתחריט גדול ממדים.
פרסומו הגובר כאמן תחריטים הוביל לכך שבשנת 1902 התקבל כחבר ב"חברה המלכותית של אמני התחריט וההדפס" בלונדון.
במקביל לעבודתו האמנותית השתתף שטרוק בפעילות ציונית, שבמסגרתה השתתף ב, שהתקיים ב-1901 בבזל.
אחת מתוצאות הקונגרס הייתה הקמתה של תנועת המזרחי, כניסיון לגשר על הפער שבין היהדות האורתודוקסית לבין הציונות החילונית של התקופה.
שטרוק הזדהה עם התנועה והיה אחד מהפעילים בה.
תולדה נוספת של הקונגרס, בהשפעתו של מרטין בובר וחברי הפרקציה הדמוקרטית, הייתה התעניינות גוברת של הציבור היהודי באמנות הפלסטית.
במסגרת הקונגרס הוצגה תערוכת עבודות, בהן גם עבודותיו של שטרוק, שארגן אפרים משה ליליין במסגרת הקונגרס.
בובר קרא בנאומו על בימת הקונגרס ל"שילוב ידיים" בין האמנות ליהדות במטרה "להביא לתחייתו המחודשת של העם היהודי".
בעיני בובר נתפסה האמנות כמכשיר הומניסטי לקידום דמותו של היהודי הציוני החדש.
בעקבות התערוכה הוקם בית הוצאה לאור "יהודי" בשם "Jüdischer Verlag" (בתעתיק ליידיש "יודישער פערלאג"), ובו התפרסמו רבות מעבודותיו של שטרוק.
במרץ 1903 ערך שטרוק מסע נרחב לארץ ישראל בלוויית ד"ר אדולף פרידמן (Adolf Friedemann) שנסע בשליחותו של הרצל במטרה לבדוק אפשרויות ליישוב בארץ.
אל המסע הגיעו שטרוק ופרידמן לאחר ביקור בכמה ערים באיטליה, משם הפליגו למצרים, שם ביקר שטרוק בעתיקות בסקארה, במוזיאון המצרי, בשוק בקהיר ובבית הכנסת העתיק בעיר.
בבוקר 5 באפריל יצא שטרוק ברכבת לפורט סעיד, לאחר שהספיק לצפות "במשך עשרה רגעים" ב.
משם הפליג לביירות ואחר כך ליפו.
את זיכרונותיו מהיישוב היהודי בארץ תיאר במכתב מפורט שהתפרסם בעיתון "יידישה פְּרֶסֶה" (Die jüdische Presse; "יידישע פרעסע").
בביקורם בארץ הם ביקרו במושבה הטמפלרית שרונה, במקוה ישראל ובמקומות נוספים.
את הנסיעה לירושלים ערכו ברכבת מיפו:
בירושלים התאכסן שטרוק בביתו של ד"ר אלעזר הלוי גרינהוט, מנהל בית היתומים היהודי בעיר.
לבד מביקור באתרים הקדושים בעיר ובמוסדות הציבור כגון "משגב לדך" ובית החולים החדש "שערי צדק", נפגש עם החכם באשי והתעניין באופן חלוקת כספי "החלוקה".
לאחר ביקור בחברון ובעבר הירדן, המשיך שטרוק בביקור במושבות היהודיות כדוגמת ראשון לציון, גדרה וזכרון יעקב, וכן בחיפה ובסג'רה.
במהלך מסעו יצר שטרוק רישומים של נופי הארץ ושל דמויות שונות, אותם עיבד בביתו שבגרמניה לתחריטים.
בשנת 1904 יצא בברלין הספר "רישומי מסע בפלשׂתינה" (Reisebilder aus Palästina), בו מופיעים תיאוריו של שטרוק לצד טקסט של פרידמן.
בשנת 1905 הוא פרסם את היצירה "ליד הכותל המערבי".
את יצירתו הידועה ביותר מתקופה זו – "דיוקן תיאודור הרצל" (1903) – יצר שטרוק בעקבות פגישתו עם הרצל בווינה ביום 21 במאי 1903 כפי שכתב ביומן המסע.
לאחר המסע רשם שטרוק סדרה של רישומים בביתו של הרצל בווינה, ששימשו כבסיס להכנת היצירה.
המניע ליצירת העבודה היה כנראה התרשמותו של שטרוק מאישיותו של הרצל והאמונה הציונית העמוקה שלו.
במהלך הקונגרס הציוני העולמי השישי בבזל נפגש שטרוק פעם נוספת עם הרצל, אשר חתם על כמה מעותקי התחריט.
התחריט התפרסם מאוד בקרב הקהילות היהודיות הציוניות.
מבקר האמנות וחברו של שטרוק קרל שוורץ תיאר את משמעותו הסמלית במונחים מטאפיזיים – "כנראה, שאף האמן ליצור דמות אידיאלית של אחד מנביאי ישראל, ודבר זה הצליח בידו.
תיאדור הרצל חי בלב כולנו באותו דיוקן שטבע האמן שטרוק; זו הייתה תמונתו של הרצל בה"א הידיעה: ההוזה השקוע במשאת-נפשו, שעינו צופות אל העתיד".
לאחר מותו של הרצל בשנת 1904, יצר שטרוק מתוך רישומיו כמה הדפסים נוספים שבהם מופיעה דמותו של המנהיג הציוני.
מבחינה אמנותית הפך שטרוק לאחד האמנים המצליחים ביותר בגרמניה בתחום התחריט.
בשנת 1904 יצר ספר ובו 81 מתחריטיו בליווי הקדמה מאת מקס אוסבורן.
ב-12 בינואר הצטרף רשמית כחבר בתנועת "הזצסיון הברלינאי" והציג בתערוכותיה באופן עקבי עד שנת 1913.
פרסומו הגובר של שטרוק והעניין שלו בקידום הציונות הביאו אותו לחבור לקבוצת האינטלקטואלים היהודים שקידמו את הרעיון של בוריס שץ בדבר פתיחת מוסד אמנותי בארץ ישראל.
בשנת 1906 פורסם בגיליון השני של כתב העת "אלטנוילנד" מאמר שפירט את תוכנית הקמתו של "בצלאל", עליו היו חתומים, לצד שטרוק ושץ, גם ליליין, אוטו ורבורג, זליג סוסקין ואחרים.
בהמשך נמנה שטרוק עם הוועד שתמך ופיקח על הקמת "בצלאל" בברלין.
ספרו הידוע והמצליח של שטרוק "אמנות התחריט" (Die Kunst des Radierens) יצא בברלין בשנת 1908 בהוצאת פאול קסירר.
בעקבות הפופולריות של הספר, שנבעה מפנייתו לקהל האמנים ולציבור הרחב גם יחד, הודפס הספר בארבע מהדורות נוספות בין השנים 1912–1923. למהדורה האחרונה אף צירף שטרוק רפרודוקציות מאת אמנים מודרניים כגון מארק שאגאל, פבלו פיקאסו ולסר אורי.
הספר ביסס את פרסומו של שטרוק כאמן מוביל בתחום ההדפס, ואמנים רבים, כגון יעקב שטיינהרדט, לסר ושאגאל נעזרו בו לשם לימוד טכניקה זו.
קשר הדוק במיוחד פיתח שטרוק עם הצייר האקספרסיוניסט לוביס קורינת החל משנת 1908. קורינת, שהיה חבר בזצסיון ואף כיהן כיושב ראש הזצסיון הגרמני החל מ-1915, נעזר בשטרוק בלימוד טכניקת ההדפס.
קשרים אלו נמשכו גם לאחר קרע בין שטרוק לתנועה, שסירבה להציג את עבודותיו בתערוכה המשותפת של שנת 1913 ופרישתו של שטרוק ממנה.
עדות לקשר ההדוק בין השניים ניתן למצוא בקבוצת תחריטים שיצר קורינת בשנת 1922 שנושאם הוא "מחול המוות".
בשניים מן התחריטים האקספרסיוניסטים מופיעים דיוקנותיהם של שטרוק ואשתו.
בשנת 1911, בהיותו בן שלושים וחמש בלבד, יצא קטלוג מקיף של יצירתו בשם "יצירתו הגרפית של הרמן שטרוק" (Das graphische Werk von Hermann Struck) בעריכת ארנולד פורטלגה (Fortalge) וקרל שוורץ (Karl Schwarz), בו הובאו פרטים על למעלה מ-250 מיצירותיו.
חמש שנים לאחר מכן יצא ספר עבודות נוסף בשם "ההומור של שטרוק" (Der Humor bei Struck), שבו ניסה שטרוק להראות צדדים קלילים יותר ביצירתו, שהוצנעו בספרם של פורטלגה ושוורץ.
בנוסף להוצאות מסחריות אלו הוציא שטרוק מהדורות מצומצמות של קובצי תחריטים כגון נופים מ"שירקה ובראונלגה" (Aus Schirke und Braunlage) משנת 1912 ו"משולי העיר הגדולה" (Vom Rande der Großstadt).
נופים אלו שורטטו בנטייה לצמצום פרטים ובקווים עדינים.
למרות השמרנות בבחירת הנושאים בולטת בהם הנטייה המודרנית ליצירת משטחים ולעיצוב גאומטרי של הקומפוזיציה.
כראש תנועת 'המזרחי' הביע שטרוק דאגה לריחוק ההולך ומתגבר בין התנועה הציונית לבין המסורת והדת היהודית.
אך הנני מרגיש חובה לעצמי, עם כל יראת הכבוד, להפנות את תשומת לבך לכך שעתיד אתה לדחות את האורתודוקסיה בשתי ידיים מהתנועה הציונית אם לא תשנה את עמדתך ואת יחסך אלינו, אנו מחפשים אך ורק אורח קיום בתוך הציונות".
ב-23 ביולי 1915 התנדב שטרוק בן ה-39 לצבא הגרמני, שנלחם במלחמת העולם הראשונה.
בתחילה שירת כמתרגם וכצנזור במטה הפיקוד באובר אוסט, אזור השלטון הגרמני במזרח אירופה.
אולם בשנת 1917 הועבר, על פי בקשתו, לחזית המזרחית.
על שירות זה זכה בעיטור "צלב הברזל" מדרגה שנייה.
בתפקידו בחזית שימש שטרוק כממונה על עניינים יהודיים.
שירותו הצבאי הפגיש אותו עם הקהילות היהודיות במזרח אירופה בכלל ובפולין בפרט.
תפקידו כמתווך בין קהילות אלו לבין שלטונות הצבא הגרמני הכובש נועד להשפיע על היהודים להישאר נייטרליים ולא לתמוך בכוחות הלאומיים הפולנים.
שטרוק ניסה לגשר בין הזדהותו הכפולה לצבא הגרמני ולזהותו היהודית.
במכתב לבני משפחתו כתב על תפקידו הכפול: "בתחום הרחב של הסוגיות לפתרון, תמיד יש לבחור ולטפל ללא לאות באלו, שבהן האינטרסים הגרמניים והיהודים חופפים.
שוב ושוב צריך לעמול כדי ליצור מצב, שבו ניתן יהיה לנטרל במידה רבה ככל האפשר סתירה בין שני אינטרסים הללו".
בתפקידו היה שטרוק מעורב בתחומים שונים של הקהילות היהודיות, החל משאלות פרנסה וחלוקת כספי סיוע ועד לשאלות בנושא החינוך וגורלם הפוליטי של היהודים.
הוא שלח דוחות ודיווחים גם לראשי התנועה הציונית בגרמניה.
בראייתו האופטימית ניסה לקרב חוגים גרמנים אל הנושא הציוני, תוך התעלמות מנטיות אנטישמיות שרווחו בחוגים אלו.
בסיום המלחמה הוזמן שטרוק להשתתף כמומחה בענייני היהודים בוועידת השלום בפריז מטעם הממשלה הגרמנית.
בריאיון שנתן לעיתון הגרמני "דוֹיְטְשֶׁה אַלְגֶמַיְינֶה צַיְיטוּנְג" (Deutsche Allgemeine Zeitung) לקראת הוועידה תיאר את עמדתה האוהדת של גרמניה ביחס לציונות.
בנוסף תיאר את השאיפה למתן אוטונומיה תרבותית ליהודים בארצות אירופה, העתיד להתממש בעזרת הממשלה הגרמנית ובעזרת חבר הלאומים העתיד לקום, כמענה לדרישות הבאות מן הציבור היהודי.
תקופת המלחמה מהווה שנים של פריחה יצירתית באמנותו של שטרוק, שיצר בתקופה זו מעל 400 יצירות.
בין הנושאים שבעבודותיו בולטים תיעוד של חיי היהודים ותיעוד של האזורים שבהם נלחם הצבא הגרמני.
חלק מליתוגרפיות אלה נעשו עבור עיתונים ופרסומים רשמיים של הצבא הגרמני וחלקם פורסמו בקובצי ליתוגרפיות שונים.
במסגרת האוגדן "מתוות מרוסיה, מחזית ריגה" צייר שטרוק את תוצאות ההפצצות, את חיי החיילים ועוד.
קובץ נוסף הציג נושא ייחודי בגוף עבודתו של שטרוק – "שבויי מלחמה", שאותם יצר בין השנים 1915–1916 באישור ובתמיכת המטה הכללי הגרמני.
שטרוק פנה אל האנתרופולוג הגרמני פליקס פון לושאן (Felix von Luschan) במטרה שייעץ לו בפרויקט שהיה בעל היבטים אנתרופולוגים.
עבור הפרויקט יצר שטרוק 40 ליתוגרפיות של שבויי המלחמה, המתמקדים בחזות הפנים שלהם.
הדמויות מתוארות מן הכתפיים ועל רקע חלק.
הן עטויות מדי צבא ובולטת בהן הדגשה של מאפיינים גזעיים, כגון הדגשת גוון עור שחור.
לצד כל דמות צוין שמה.
את התרשמותו מיהדות מזרח אירופה תיאר שטרוק בסדרה של ספרים.
הראשון מביניהם יצא לאור בשנת 1915 ונקרא "בפולין הרוסית".
קובץ נוסף, ובו כשישים איורים המלווים בטקסט מאת הרברט אוילנברג, הופיע באותה שנה.
הקובץ הידוע ביותר מביניהם הוא קובץ ליתוגרפיות בשם "מתוות מרוסיה, יהודי המזרח", ובו 50 איורים של טיפוסי דמויות של יהודים כגון "הסנדלר היהודי, קובנו" או "נער קבצן יהודי" לצד תיאורי נוף של העיירה היהודית.
טכניקת התחריט נזנחה בתקופה זו לטובת ביטוי אקספרסיבי יותר באמצעות טכניקת הליתוגרפיה.
אופי ההדפסים משתנה בעקבות השימוש בטכניקה זו לקו "סקיצתי וסוער יותר".
בשנת 1920 ליוו ליתוגרפיות אלו את ספרו של ארנולד צווייג "פני יהדות מזרח אירופה" (Das ostjüdische Antliz), שהודפס במהדורה מיוחדת בת 250 עותקים חתומים.
בשנת 1922 יצאה לאור מהדורה נוספת של הספר, ומהדורה שלישית הודפסה בשנת 1929.
הספר שיקף את ההתעניינות הגוברת של אנשי רפובליקת ויימאר במתרחש באירופה מתוך גישה אתנוגרפית-פיזיוגנומית.
בנוסף הוא שיקף את ההתעוררות הלאומית ואת הסולידריות הלאומית של מחבריו.
אלפרד דבלין, לדוגמה, תמך בהתלהבות ביצירה, ובעקבותיו אף ביקר בעצמו בפולין; לעומתו המבקר פאול צוּקֶר (Paul Zucker), שביקר את הספר מעל גבי עיתונו של מרטין בובר, "Der Jude" ("דֵר יוּדֶה", "היהודי"), הסתייג מהנימה הסנטימנטלית שבספר וממה שכינה כ"מיתוסי ההווה" ("Mythen der Gegenwart") שבו.
בשנת 1924 הוציאו צוויג ושטרוק ספר נוסף בשם "כנען החדשה", ובו תיאורים של ארץ ישראל.
בשנת 1920 נישא שטרוק למלכה שטרייזנד.
בדצמבר שנת 1922 עלו שטרוק ורעייתו לארץ ישראל והתיישבו בחיפה.
בשנת 1925 עברו בני הזוג לבית הרמן שטרוק.
זהו בית בעל שלוש קומות שעיצב עבורם האדריכל אלכסנדר ברוואלד ברחוב ארלוזורוב מס' 23. את המגרש עליו הוקם הבניין רכש שטרוק עוד לפני מלחמת העולם הראשונה.
למרות ניתוקו הגאוגרפי המשיך שטרוק לשמור על קשרים הדוקים עם ידידיו באירופה, ולבקר מדי שנה בביתו שבברלין.
עד שנת 1933 החזיק גם בסטודיו בעיר.
למרות פרסומו העולמי כאמן לא הפך שטרוק לחלק מן האמנות הארץ-ישראלית הצעירה.
מבחינה חברתית הוא היה אומנם שותף ליוזמות אמנותיות שונות, אולם בכל שנות חייו בארץ ישראל לא הציג תערוכה מיצירותיו ואף מיעט להשתתף בתערוכות קבוצתיות שנערכו באותה תקופה.
הוא המשיך להיות פעיל ב"המזרחי" והשתתף ב, ה-14 וה-16. היה בקשר עם הרב קוק וגם צייר דיוקן שלו.
הרב קוק ראה את שטרוק כשליח "לגלות את היופי החן והקדושה שבארצנו הקדושה".
אחת מן היוזמות המרכזיות שבהן היה מעורב שטרוק הביאה להקמת המוזיאון ב"בית דיזנגוף".
במאי 1930 פנה מאיר דיזנגוף אל שטרוק בניסיון להקים "בית נכות בתל אביב", כשנה לאחר סגירת "בית הנכות" בירושלים.
שטרוק עזר לדיזנגוף ביצירת קשר עם יהודים גרמנים שתמכו בהקמת המוזיאון.
למרות תרומתו הרבה של שטרוק בייעוץ אמנותי דקדקני, לא נמנה עם ועד המוזיאון.
בנוסף שימש שטרוק כיועץ בהקמת ביתן אמני ישראל ב"יריד המזרח" בשנת 1932. מעורבותו בחיי האמנות לא פסקה עם פתיחתו של מוזיאון תל אביב בבית דיזנגוף.
הוא המשיך לשמש יועץ לדיזנגוף.
עם מותו של דיזנגוף, בשנת 1936, היה שטרוק בין המוציאים לפועל של צוואתו.
מעורבות מרכזית נוספת של שטרוק הייתה חידוש מוסד "בצלאל" הירושלמי.
עם הקמת "בצלאל החדש" בשנת 1934, על ידי הסוכנות היהודית, שימש שטרוק כחבר בוועד המנהל של המוסד.
מוסד "בצלאל" נסגר בשנת 1929 ופתיחתו מחדש שיקפה את הפריחה התרבותית ואת השפעת האמנים שעלו מגרמניה בשנים אלו.
התגייסותו של שטרוק לקידום רעיון חידוש המוסד הייתה מוחלטת.
הוא שימש כחבר בוועד המקים של המוסד וב"חברת בצלאל החדש" שאספה כספים למפעל זה.
בחודש ינואר 1935, לדוגמה, נשלחו ליהודי גרמניה בקשות לתרומות ולתמיכה עבור המוסד בירושלים.
לבקשה זו צורפה הבטחה כי תרומה בסך 5 לירות ארץ-ישראליות תזכה את התורם בתחריט נוף בחתימתו של שטרוק.
היענות התורמים לפנייה הייתה מועטת.
יוסף בודקו, תלמידו של שטרוק, התמנה למנהלו הראשון של המוסד.
אף ששטרוק עצמו לא שימש כמורה במוסד, הוא שלח את תלמידיו הפרטיים ללימודים במוסד.
בנוסף יעץ להנהלת "בצלאל" בתחומים שונים ובהם גיוס כספים למוסד ברחבי העולם.
שטרוק העריץ את הרב אברהם יצחק הכהן קוק, רבה הראשי של ארץ ישראל, עד כדי כך שלפי דבריו, פטירת הרב בשנת 1935 גרמה לו צער שמנע ממנו לצייר, כיוון ש"עבודתו של אמן זקוקה להשראה".
עם מותו של שטרוק ניתן לראשונה במוסד פרס להדפס על שמו של שטרוק ובו זכה יוסי שטרן.
עדות למעמדו של שטרוק בקרב אנשי "בצלאל" ניתן ללמוד גם מה"מלון למונחי הגרפיקה" שחיבר מרדכי נרקיס בשנת 1936 (תרצ"ז) בהוצאת ועד הלשון העברית, ואשר הוקדש לשטרוק על ידי המחבר.
ערב מלחמת העולם השנייה גבר מאוד זרם הפניות של יהדות גרמניה אל שטרוק.
יצירתו מאותן שנים התעלמה מהמתרחש באירופה.
הוא התמקד בתיאורי נוף ובציור אקוורלים.
מחלת הכליות שבה חלה החלה להשפיע על תפקודו היום-יומי.
בשנת 1939 נסע לפריז כדי לנסות ולטפל במחלתו, אולם ללא הועיל.
בחודש דצמבר 1943 הפך מצבו של שטרוק לקריטי, והוא איבד את הכרתו עד למותו ב-11 בינואר 1944.
מותו של שטרוק נתפס כאירוע חשוב בקרב היישוב העברי.
בהלווייתו, שיצאה מביתו, השתתפו אלפים.
מסע ההלוויה עבר בישיבת "תפארת ישראל" אל בית העלמין החדש של חיפה.
בהלווייתו השתתפו גם נציגים רבים של עולם האמנות הארץ-ישראלי כגון משה קניוק, מנהלו של מוזיאון תל אביב, ונציגי אגודת הציירים והפסלים.
ביום ההלוויה נסגרה הגלריה בבניין "הבימה" וב-9 במרץ נפתחה במוזיאון תל אביב תערוכה רטרוספקטיבית ובה הוצגו כ-60 עבודות שנעשו לאחר עלייתו לארץ ישראל.
תערוכה נוספת מיצירותיו הוצגה גם ב"בית הנכות בצלאל" ובגלריית בן אורי בלונדון בשנה זו.
עיקר יצירתו של שטרוק היה עשייה גרפית בטכניקות הדפס שונות.
גדעון עפרת מצא בתיאורי הנוף של שטרוק זיקה לאמנותה של "אסכולת ברביזון" (Barbizon school) הצרפתית, לצד ההשפעה האימפרסיוניסטית והאקספרסיוניסטית, בהשפעתם של יוזף ישראלס ומקס ליברמן.
הנופים של שטרוק ממעטים בחשיבות הדמויות שבהם.
הנוף ביצירתו המוקדמת מציג קו פרספקטיבי הנפרש לאורכה של היצירה, אולם ברבות מעבודותיו הדימוי המתקבל נוטה לשטיחות ולהדגשת הצורניות והשטיחות שבקומפוזיציה.
הדיוקנאות שיצר שטרוק מדגישים את ההיבט הפיזי של הדמויות וממעיטים בתיאור רגשי-אקספרסיבי שלהם.
את פרסומו בקרב הקהילות היהודיות באירופה ובקרב חוגי האמנות האירופית קנה שטרוק בעיקר לאחר פרסום תחריטיו מהמסע לארץ ישראל בשנת 1903. בעזרת שליטתו בטכניקות ההדפס השונות יצר שטרוק נופים ותיאורי הווי של האוכלוסייה בארץ ישראל.
הקהילות היהודיות תפסו את אמנותו כ"אמנות יהודית", בעיקר לאחר פרסום "דיוקן תיאודור הרצל" (1903).
מרטין בובר ראה ביצירתו ביטוי "יהודי" השונה מן הנוסח ה"מזרחי" של תיאורי ארץ ישראל עד אז.
שטרוק נתפס בחיי התרבות של ישראל כבכיר האמנים היהודים שעלו לארץ.
בעבודתו תרם יותר מכל אמן אחר לפיתוחה של אמנות הגרפיקה בארץ ישראל, הודות לידיעותיו המעמיקות בפרטי הטכניקה של אמנות ההדפס ולתלמידיו הרבים, שכיהנו בתפקידי מפתח במוסדות האמנותיים בארץ ישראל.
אולם, השפעה זו הייתה מוגבלת בעיקר לצדדים הטכניים של היצירה.
האמנים הצעירים של שנות העשרים ושנות השלושים של המאה ה-20 לא ראו ביצירתו מודל חיקוי והעדיפו את השפעת האמנות המודרניסטית ובייחוד האקספרסיוניסטית מאירופה.
במרוצת השנים לא היו שינויים מהותיים בעבודתו הגרפית של שטרוק.
יצירותיו נבעו ממסורת ארוכה שהוא לא ראה צורך לערער עליה.
לקראת סוף ימיו התמסר יותר לציור תמונות שמן וציור בצבעי מים בפורמטים (משטח העבודה) קטנים באופן יחסי.
אולם, מבקרים רבים, כגון קרל שוורץ, העדיפו את יצירתו הגרפית המוקדמת יותר.
בעבודותיו המאוחרות ניתן דגש רב יותר על דימוי הנוף.
קווי המתאר של הנוף חדים יותר וכך גם הקונטרסט (ניגודיות) בין הדימוי לרקע.
עבודות אלו ממעטות להשתמש בפרספקטיבה וברבות מהן, בייחוד בתיאורי הדקלים הרבים שיצר, מתואר הנוף בצורה סכמטית.
ברבים מן ההדפסים משנים אלו מקבל הנייר גוון כהה כתוצאה משמוש בטכניקות צריבה כגון אקווטינטה או שימוש בטכניקת קרומית רכה.
על שמו של שטרוק נקרא בית הספר "אהרן" בקריית שמואל, גן שטרוק בשכונת הדר הכרמל בחיפה, וכן רחובות בישראל.
באוקטובר 2013 נפתח מוזיאון הרמן שטרוק בשחזור ביתו בחיפה.
הרמן שטיינר היה שחמטאי יהודי-אמריקאי בדרגת אמן בינלאומי וסופר שחמט חבר בהיכל התהילה העולמי של השחמט.
שטיינר נולד בהונגריה והיגר לניו יורק בגיל צעיר.
לזמן מה היה מתאגרף פעיל.
בגיל 16 היה חבר במועדון השחמט ההונגרי ועם הניסיון שצבר בזירת השחמט התוססת בניו יורק פיתח במהירות את כישרון המשחק ובשנת 1929 חלק מקום ראשון עם יעקב ברנשטיין באליפות מדינת ניו יורק שהתקיימה בבאפלו.
באותה שנה סיים שטיינר ראשון בתחרות המילואים בהייסטינגס.
בשנת 1931 ניצח בתחרות ברלין לפני ולאיוש שטיינר.
באותה שנה סיים במקום השני בתחרות ברון (ניצח: סאלו פלור).
בתחרות הבינלאומית בפסדנה, שהתקיימה ב-1932 חלק מקום 4–6 עם ארתור דייק ושמואל רשבסקי, אחרי אלכסנדר אלכין ויצחק קשדן.
בתחרות מקסיקו סיטי בשנת 1935 חלק מקום ראשון עם ראובן פיין וארתור דייק.
באליפות הפתוחה של ארצות הברית שהתקיימה בשנת 1942 חלק מקום ראשון עם דוד ינובסקי.
בשנת 1932 עזב שטיינר את ניו יורק והשתקע בלוס אנג'לס.
באותה שנה החל בתפקידו כעורך מדור בשחמט של לוס אנג'לס טיימס, טור אותו כתב עד יום מותו.
שטיינר ייסד את מועדון השחמט "שטיינר", שלימים נקרא מועדון השחמט של הוליווד, שמיקומו היה בסמיכות לביתו של שטיינר.
כוכבי קולנוע רבים ביקרו במועדון, בין היתר המפרי בוגרט וחוזה פרר.
שטיינר ומועדון השחמט שלו ארגנו את התחרות הבינלאומית הפן-אמריקאית בשנת 1945 ואת הקונגרס השני הפן-אמריקאי בשנת 1954.
שטיינר שיחק שלושה דו-קרבות נגד ראובן פיין שהיה באותה עת מטובי השחמטאים בעולם.
אחת מהצלחותיו הבינלאומיות המשמעותיות ביותר הייתה זכייתו בתחרות ההזמנה בלונדון בשנת 1946, לפני סבלי גריגורייביץ' טרטקובר ואוסיפ ברנשטיין.
תחרות זו הייתה התחרות הראשונה שאורגנה באירופה לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
שטיינר שיחק בדו-קרב מול ארנולד דנקר על המקום הראשון באליפות ארצות הברית של 1946 אך הפסיד 4–6. בשנת 1948 ניצח שטיינר באליפות ארצות הברית לפני יצחק קשדן.
בתחרות הבינלאומית בהוליווד, בשנת 1952, סיים במקום השלישי אחרי סבטוזר גליגוריץ' ו.
שטיינר ניצח באליפות ארצות הברית בשנת 1948 ובשנת 1950 הוענקה לו דרגת אמן בינלאומי.
תרומתו העיקרית לשחמט, מלבד קריירת המשחק שלו היו מאמציו לקדם את השחמט בארצות הברית, בפרט בחוף המערבי.
שטיינר שיחק במסורת של האסכולה הרומנטית בשחמט, והיווה יורש לפול מורפי, הרי נלסון פילסבורי ופרנק מרשל.
הופעותיו של שטיינר באולימפיאדות שחמט
הרמן שטיינר שיחק 4 פעמים באולימפיאדות שחמט:
בשנת 1950 כאלוף המכהן של ארצות הברית מונה שטיינר לקפטן הנבחרת האמריקאית.
באולימפיאדות אלו זכה שטיינר בשלוש מדליות: מדליית כסף קבוצתית באולימפיאדה השנייה שהתקיימה בהאג, מדליית זהב קבוצתית ומדליית כסף אישית באולימפיאדה הרביעית שהתקיימה בפראג.
בדו-קרב ההיסטורי של שנת 1945 בין נבחרות ארצות הברית וברית המועצות, דו-קרב שהתקיים באמצעות הרדיו, שטיינר היה השחקן היחיד של נבחרת ארצות הברית שסיים עם תוצאה חיובית.
הגם שהנבחרת האמריקאית שכללה את ראובן פיין, שמואל רשבסקי, ארנולד דנקר ויצחק קשדן הוכתה קשות, ניצח שטיינר את איגור בונדרבסקי 1.5-0.5.
עקב כך, נדחה פעם נוספת משחקו שהיה אמור להתקיים באותו אחר הצהרים.
שעתיים מאוחר יותר, נפטר משטף דם מסיבי בעודו מטופל על ידי רופא.
בהסכמת כל שחקני התחרות בוטלה אליפות המדינה לשנת 1955.
יצחק קשדן - הרמן שטיינר פסדינה 1932
במשחק זה הלבן זכה ברגלי בשלב מוקדם יחסית, קידם את הרגלים באגף המלכה ובסופו של דבר יתרון זה הספיק לזכייה.
הרמנז'ילדו קרלוש דה בריטו קאפלו (בפורטוגזית: Hermenegildo Carlos de Brito Capelo; 4 בפברואר 1841, פלמלה - 4 במאי 1917, ליסבון) היה מגלה ארצות וקצין בחיל הים הפורטוגלי.
קאפלו נולד במבצר פלמלה והיה בנו של מושל המחוז, פליקס אנטוניו גומש קאפלו.
בשנת 1855 הצטרף לחיל הים הפורטוגלי, וב-1860 הוצב באנגולה, על ספינה בפיקודו של הנסיך לואיש, לימים מלך פורטוגל.
ב-1863 שב לליסבון, והוסמך כקצין.
במהלך השנים הבאות נדד בין מושבותיה השונות של פורטוגל - תחילה אנגולה, ואחר כך מוזמביק וכף ורדה.
ב-1871 נטל במשלחת שחקרה את גינאה, וב-1872 נסע לסין, בה שהה ארבע שנים.
ב-11 במאי 1877 יצא עם רוברטו איוונש למשלחת שסיירה במחוזותיהן של המושבות הפורטוגליות באנגולה ובמוזמביק, והתמקדה באגן הניקוז של נהר הזמבזי.
ב-19 באפריל 1883 יצאו השניים למסע נוסף במושבות אלה, במטרה למפות אותן.
ב-6 בינואר 1884 יצאו למסע נוסף, שכונה "קונטרה-קוסטה" ("מחוף לחוף"), בין אנגולה למוזמביק.
הם שבו ממסעם זה ב-20 בספטמבר 1886, והתקבלו בידי המלך לואיש הראשון.
למסעות אלה הייתה חשיבות גדולה לפורטוגל, שכן בוועידת ברלין שנערכה ב-1884 נקבעו סופית הגבולות בין המעצמות הקולוניאליות באפריקה.
קאפלו נשאר נאמן לכתר הפורטוגלי כל ימי חייו, וכאשר יצא המלך מנואל השני לגלות בבריטניה בעקבות ההפיכה הצבאית ב-1910, התלווה אליו קאפלו בשנותיו הראשונות שם.
הרמס 900 ("כוכב") הוא כלי טיס מאויש מרחוק (כטמ"ם) טקטי לשהייה ממושכת, מתוצרת חץ הכסף, חברה-בת של אלביט מערכות הישראלית.
הוא מיועד לשימוש מבצעי במסגרת דרגי החטיבה והגיס, בעיקר עבור משימות סיור ואיסוף מודיעין, אך גם משימות תקיפה.
הכטמ"ם מבוסס על הרמס 450.
כלי טיס זה מסוגל לשאת מטע"ד (מטען ייעודי) למשימות שונות, הכולל בין היתר מטע"ד אלקטרואופטי לצילום יום ולילה, מטע"ד מכ"ם מטיפוס SAR, ציין לייזר, מתקנים למשימות מודיעין אותות (SIGINT) וחימוש למבצעי תקיפה וסיכול ממוקד.
ההרמס 900 מהווה הרחבה ושיפור של הכטמ"ם הרמס 450 והוא מכיל מערכות רבות של הדגם המוקדם, כולל הציוד הקרקעי וקרון השליטה והבקרה.
על ההרמס 900 מותקנים אמצעי לוחמה אלקטרונית להגנה על הכטמ"ם.
דגם מתקדם של הכטמ"ם קרוי הרמס 900 סטארליינר.
כטמ"ם מדגם זה התרסק באוגוסט 2020 בעת טיסת ניסוי.
דגם בקנה מידה מלא הוצג לראשונה בפומבי בסלון האווירי בפריז בשנת 2007. טיסת הבכורה של הכטמ"ם נערכה ב-9 בדצמבר 2009. הרמס 900 נמצא בשירות זרוע האוויר והחלל של צה"ל וכינויו המבצעי "כוכב".
בין היתר, הופעל הכטמ"ם בפעילות מבצעית במבצע צוק איתן.
באוגוסט 2017 הושלמה קליטתו של ה"כוכב" בחיל האוויר והוא הוכרז כמבצעי.
ב-6 באפריל 2024, במהלך מלחמת חרבות ברזל, הפילו לראשונה כוחות חזבאללה כטמ"ם מסוג הרמס 900 שהיה בפעילות מבצעית בלבנון, באמצעות טיל קרקע-אוויר.
כטמ"מים נוספים מסוג זה הופלו ב-1 ביוני 2024, וב־10 ביוני 2024. ביוני 2025 הופל כטב"ם הרמס 900 במזרח אספהאן שבאיראן.
יכולת שהייה באוויר: עד כ-40 שעות
מטעני איסוף או חימוש אפשריים
ההרמס 900 מסוגל לשאת עד 4 טילי אוויר-קרקע מסוג AGM-114 הלפייר או טילי אוויר-אוויר מסוג AIM-92 סטינגר המשמשים ליירוט של כלי טיס.
הוא מסוגל גם לשאת עד 2 פצצות מונחות לייזר מסוג GBU-12 פייבוואי או פצצות JDAM לסוגיהן המשמשות לתקיפת יעדים ולסיכולים ממוקדים.
– הרמס 900 משרת בחיל האוויר הישראלי בטייסת 147 ובטייסת 166, וכינויו בצה"ל הוא "כוכב".
– בשנת 2015 בחרה רשות הרכש של משרד הביטחון השווייצרי במל"ט Hermes 900 כחלק מתוכנית לרכישת מערכת בלתי מאוישת בקטגוריית MALE (גובה בינוני – שהייה ארוכה), המסוגלת לפעול בכל תנאי מזג אוויר ולספק יכולות תצפית ואיסוף מודיעין רציפות.
האתגר המרכזי בשווייץ היה שילוב הכלי האווירי במרחב אזרחי צפוף ובעל פעילות תעופה אזרחית ופרטית ענפה, מה שחייב הסמכה לשימוש במרחב אווירי אזרחי.
המערכת הותאמה במיוחד לדרישות צבא שווייץ וקיבלה את השם Hermes 900 HFE.
מדובר במל"ט MALE הראשון והיחיד בעולם שקיבל אישור אזרחי לטיסה במרחב אווירי אזרחי, על בסיס הסמכה של רשות התעופה האזרחית של ישראל (רת"א), ששימשה בסיס לתוכנית השווייצרית.
בצבא שווייץ המערכת מכונה ADS-15, והיא עברה סדרת ניסויי טיסה מקיפה בישראל ובשוויץ.
במסגרת הפרויקט שותפה גם חברת RUAG, חברה ממשלתית שווייצרית, שקיבלה חוזה לפיתוח מערכת למניעת התנגשויות (DAA) שתשולב במל"ט.
עיכובים בפיתוח המערכת ובדרישות ההסמכה הובילו לדחייה בלוחות הזמנים.
– איסלנד מפעילה מל"טי הרמס 900 לניטור ושמירה על האזורים הכלכליים שלה.
– ב-1 בנובמבר 2018 זכתה אלביט מערכות לספק שירותי טיסה של מל"טי הרמס 900 לאיחוד האירופי בחוזה חכירה על סך 68 מיליון דולר, למטרות פטרול במרחב הימי של מדינות האיחוד האירופי.
– בינואר 2021 אלביט הכריזה על זכייה בחוזה על סך 36 מיליון דולר לאספקת מל"ט 1 מדגם הרמס 900 סטארליינר למשרד התחבורה הקנדי למטרת ניטור האזור הארקטי של קנדה.
– טייסת 601 של חיל האוויר המקסיקני מפעילה 2 מל"טי הרמס 900, במסגרת זכייה בחוזה בינואר 2012, לאספקת 2 מל"טי הרמס 900 והמערכות הנלוות להם בשווי 50 מיליון דולר למשטרה הפדרלית המקסיקנית כחלק מהמלחמה בסחר בסמים שמנהלת המשטרה.
– אלביט זכתה במכרז לאספקת מל"טי הרמס 900 והמערכות הנלוות להם לחיל האוויר הברזילאי במרץ 2014, ובינואר 2022 זכתה אלביט בחוזה המשך לאספקת עוד מל"טי הרמס 900 לחיל האוויר הברזילאי, כשאספקת כלל המל"טים מחוזה זה הושלמה במאי 2023.
– באוגוסט 2012 אלביט זכתה במכרז בשווי של כמה מאות מיליוני דולרים לאספקת צי מעורב של מל"טי הרמס 450 והרמס 900 והמערכות הנלוות להם לחיל האוויר של קולומביה.
– ב-2011, צ'ילה קנתה מל"טי הרמס 900 בעסקה השווה כמה עשרות מיליוני דולרים, למשימות סיור ותצפית לאורך רצועת החוף שלה, בעסקה הראשונה שמכרה מל"טי הרמס 900 למדינות בחוץ לישראל.
– חיל האוויר האזרי מפעיל 15 מל"טי הרמס 900.
– חיל האוויר הפיליפיני מפעיל 8 מל"טי הרמס 900. לאחר שמל"ט אחד מבין תשעת המל"טים שנקנו וסופקו לחיל האוויר הפיליפיני התרסק.
– במרץ 2021 אלביט הכריזה על זכייה בחוזה בסך 300 מיליון דולר למדינה במזרח אסיה לאספקת כ-12 מל"טים מסוג הרמס 900.
– ביולי 2022 משרד ההגנה התאילנדי הכריז שהצי התאילנדי ירכוש 7 מל"טי הרמס 900 בעסקה בשווי 120 מיליון דולר.
ב-28 בספטמבר 2022 אלביט הודיעה שחתמה על החוזה למכירתם כשהחוזה צפוי להיות מושלם לאחר 3 שנים בשנת 2025.
בחודש אוגוסט 2025 דווח כי אלביט מערכות זכתה בחוזה בשווי 120 מיליון דולר לאספקת ההרמס 900 ללקוח בינ"ל ובחוזה נוסף בשווי 300 מיליון דולר למדינה באסיה.
הרמן רורשאך היה פסיכואנליטיקאי ופסיכיאטר שווייצרי, שדגל בהגותו של אבי הפסיכואנליזה זיגמונד פרויד.
נודע בעיקר בזכות מבחן כתמי הדיו שפיתח, הקרוי על שמו.
אביו של רורשאך היה מורה לציור, והוא עצמו החל לגלות כישרון רב בתחום ונהג לצייר ציורים לא שגרתיים, בעיקר בעזרת דיו.
כאשר סיים את לימודיו התיכוניים, התלבט אם לבחור בקריירה אמנותית או קריירה מדעית.
הוא כתב מכתב לארנסט הקל בו פירט על התלבטותו, על-מנת שזה יעזור לו.
הקל ענה כי הוא ממליץ על קריירה בתחום המדע, ורורשאך נרשם לחוג לרפואה באוניברסיטת ציריך, העיר בה נולד וגדל.
במסגרת הלימודים, רורשאך למד מפסיכיאטרים בולטים באותה תקופה, כמו אויגן בלוילר, שלימד גם את קרל גוסטב יונג.
תוכן השיעורים באוניברסיטה הזכירו לרורשאך את "כתמי" הדיו שצייר בילדותו.
הוא תהה מדוע אנשים שלהם הראה את הכתמים רואים דברים שונים באותו הכתם.
עוד כשהיה סטודנט, רורשאך הציג את כתמי הדיו שצייר לילדים שלמדו במסגרת בית-ספרית, ניתח וחקר את הדברים שאמרו, ובכך שיער כי מהתגובות לכתמים ניתן לבחון את התפקוד הרגשי ואף את מאפייני האישיות של אותו אדם.
"מבחן כתמי הדיו של רורשאך" אותו פיתח, נחשב לפורץ דרך בתחום הפסיכולוגיה.
פסיכולוגים רבים מעבירים אותו במסגרת אבחון פסיכולוגי לנבדקים ומטופלים, על מנת לקבל רקע על מצבם הרגשי.
רורשאך נפטר בהריזאו שבשווייץ בגיל 37 בלבד, מדלקת הצפק.
ב-8 בנובמבר 2013, יום הולדתו ה-129, הקדישה חברת גוגל לרורשאך לוגו דודל אינטראקטיבי מיוחד, בהשראת מבחן כתמי הדיו.
ד"ר חיים הרמן קלנבאך היה מהנדס, ארכיטקט, צמחוני ופעיל זכויות האדם מדרום אפריקה, התפרסם בין היתר כחברו היהודי (או חברו הלבן) של מוהנדס קרמצ'נד גנדי.
קלנבאך נולד ב-1871 בכפר ז'מאיצ'ו נאומייסטיס בפרוסיה המזרחית לסוחרים יהודים ששינו את שמם מקלמנוביץ לקלנבאך על מנת להשתלב.
אחד מאחיו היה יוסף קלמנוביץ, חותנו של מיכאל הלפרן.
קלנבאך למד הנדסה ואדריכלות וקיבל תואר דוקטור באדריכלות.
אחרי שירות צבאי קצר החליט, בעצת אחד מקרוביו שחי שם, להגר לדרום אפריקה.
שם עבד כאדריכל וארכיטקט וזכה להצלחה מקצועית וכלכלית.
באחד הימים, כאשר סעד כמנהגו במסעדה צמחונית פגש את מהאטמה גנדי והשניים התיידדו תוך שהם מוצאים אידיאלים משותפים של חיי פשטות וסיוע לבריות.
לפי גרסה אחרת נפגשו השניים לראשונה דרך מכר משותף.
קלנבאך הצטרף לגנדי במאבק למען שוויון זכויות לקהילה ההודית בדרום אפריקה.
יחד עם חברים נוספים הקימו קלנבאך וגנדי, במימונו של קלנבאך שרכש את האדמה ומימן את הבנייה והמחייה בשנה הראשונה, את "חוות טולסטוי" ליד יוהנסבורג בה ניסו להגשים את האידיאל של חיי פשטות שוויוניים ברוח טולסטוי.
בבית זה ניסחו קלנבאך וגנדי שלושה עקרונות: כל עבודה מכבדת את בעליה במידה שווה.
טובת הפרט זהה לטובת הכלל.
חיי עמל הם חיים ראויים.
בחווה זו פיתח גנדי, במהלך שיחותיו המתמשכות עם קלנבאך, את תורת הסאטיאגרהא ששימשה אותו במאבקו לעצמאות הודו.
בסוף שנת 1914, כאשר חזר גנדי להודו, התלווה אליו גם קלנבאך.
מסעם של השניים עבר דרך אנגליה, שבה רצה גנדי להפגש עם מספר מדינאים, הודים ואנגלים.
במהלך מסעם לאנגליה פרצה מלחמת העולם הראשונה ולכן, בהגיעם לאנגליה, נכלא קלנבאך שהיה אזרח גרמני במחנה מעצר לאזרחי אויב.
לאחר המלחמה גילה כי רכושו התפוגג וכי גם רכוש המשפחה בגרמניה נגוז.
קלנבאך חזר לדרום אפריקה והצליח לשקם עצמו כלכלית ורק אז נסע לבקר את גנדי בהודו.
ביקור אחד מתוך כמה ביקורים שערך בהודו.
גדעון שמעוני מראה במחקרו שהיו לגנדי קשרי חברות קרובים עם מספר יהודים מאז תקופתו בדרום אפריקה בראשית המאה העשרים.
החשוב ביניהם היה הרמן קלנבאך.
הוא היה ידיד נפש אישי ורעיוני של גנדי מתקופת היכרותם בדרום אפריקה בראשית המאה העשרים ועד מותו של קלנבאך בשנות ה-40. בביוגרפיה פרי עטו של עורך הניו יורק טיימס לשעבר, ג'וזף לליוולד, נטען כי בין השניים שררה מערכת יחסים רומנטית.
קלנבאך, שהפך להיות ציוני במהלך שנות ה-30, בעיקר עקב יחס הנאצים ליהודי גרמניה והתנגדותו לחוקי הגזע, ניסה יחד עם גנדי לשכנע את המוסלמים בהודו בדבר זכותם של היהודים בפלשתינה, מול זו של הערבים.
קלנבאך ניסה לשכנע את גנדי לסטות מדרך האהימסה לצורך מאבק בנאציזם ובגזענות, אולם לא הצליח במשימתו ואף לא הצליח לשכנע את גנדי לצאת בהכרזה רשמית בעד התנועה הציונית.
קלנבאך נפטר ב-1945 בדרום אפריקה כתוצאה ממלריה שנדבק בה בעת ביקורו בהודו, קבור בבית הקברות של דגניה א'.
בסרט גנדי דמותו מופיעה מספר פעמים במהלך הסרט, הן בדרום אפריקה והן בהודו, כאשר יהודותו בולטת מכיוון שעונד מגן דוד באופן בולט.
הרמניס מטיסונס (בלטבית: Hermanis Matisons Herman Mattison 28 בדצמבר 1894 – 16 בנובמבר 1932) היה שחמטאי יהודי-לטבי, אלוף לטביה בשנת 1924 וזוכה באליפות העולם הראשונה לחובבים בשנת 1924 בהקדימו את מקס אויבה ואדגר קולץ
הרמניס מטיסונס היה מהשחקנים החזקים ביותר בעולם בתחילת שנות ה-30' של המאה העשרים.
מטיסונס חיבר סיומים מהטובים בעולם.
מטיסונס ייצג את לטביה באולימפיאדת השחמט 1931, אולימפיאדת השחמט הרביעית שהתקיימה בפראג בין 11 ביולי לבין 26 ביולי 1931, צבר 7 נקודות בלוח הראשון של קבוצתו.
תוצאותיו: +3 -3 =8. שלושת ניצחונותיו היו מול אלכסנדר אלכין אלוף העולם באותה עת, עקיבא רובינשטיין ומילן וידמר.
בשנת 1987 יצא אוסף של 60 מהאטיודים שחיבר מטיסונס.
לבן: הרמניס מטיסונס שחור: אהרון נימצוביץ' קרלסבד 1929
הרמס טריסמגיסטוס (יוונית: Ἑρμῆς ὁ Τρισμέγιστος, עברית: חרם תלת מחזות.) הוא שמה של דמות מיתולוגית אשר נוצרה באימפריה היוונית ומהווה איחוד סינקרטי של תחות, אל המדע והקסם במיתולוגיה המצרית, והרמס, שליח האלים במיתולוגיה יוונית.
מיוחסת לו כתיבת הקורפוס הרמטיקום שמהווה בסיס לתורה הרמטית הקרויה גם על שמו.
לתורה זו משתייכות תורות האלכימיה והאסטרולוגיה והיא השפיעה רבות על תורות מיסטיות מערביות אחרות, לדוגמה הקבלה הלוריאנית של האר"י.
טריסמגיסטוס פירושו ביוונית "הגדול ביותר שלוש פעמים" (the thrice-greatest).
גם הביטוי "הרמטי" כלומר סגור ואטום ככה שאף אחד לא יכול לגשת אליו, נקרא כך בעקבות כך שהפילוסופיה ההרמטית נשמרה כסודית ואטומה ככה שאף אדם חיצוני לא יוכל לגשת אליה.
עקרון הפילוסופיה ההרמטית הוא שהבריאה מתקיימת במספר מעגלים מקבילים, סלעים ומינרלים, צומח, בעלי חיים, הזמן, אותיות הכתב, אברי גוף האדם, גרמי השמיים ואף מלאכים וכוחות עליונים.
כל רכיב באחד מן המעגלים מקיים יחסי גומלין עם רכיב מקביל במעגל אחר ויתרה מכך - יש יכולת השפעה הדדית בין המרכיבים.
כך, אבן מסוימת בשעת מסוימת ביום יכולה להשפיע על כוח שמיימי, תערובת צמחים מסוימת הנאכלת על ידי אדם יכולה להשפיע על יכולותיו, כתיבת אותיות מסוימות יכולה להשפיע על העולם וכדומה.
מכאן נובעות חוכמות כמו הכישוף, רקיחת שיקויים, עשיית קמעות, אסטרולוגיה ועוד.
האמונה ההרמטית ייצגה גישה חיובית לידע ולרכישת ידע.
בעיני הכנסייה, למשל, חתירה לידע היא חטא.
בעוד לפי האמונה ההרמטית, המדע הוא מסורת מן הזמן העתיק, שאבדה.
בעת שניתנה לראשונה לכוהני הדת המצרים, היה בה ניצוץ מן האל עצמו ולכן האדם מחויב לחתור לידע.
מקומו של האדם הוא לצד האל כבורא, ועליו לתקן עולם, הודות ליכולתו התלויה אך ורק בידע.
בין המאה הראשונה והמאה השלישית לספירה הופיעו מספר כתבים פסאודואפיגרפיים, שיוחסו לכוהני טריסמגיסטוס ונקראים "הקורפוס ההרמטי" (הקדום ביותר ששרד, משנת 100 לערך, הוא ה-Asclepius).
הכתבים יוחסו למקור עתיק כיוון שבאותה תקופה ככל שהמקור היה קדום יותר הוא נחשב טהור ואמיתי יותר.
כוהני טריסמגיסטוס, לפי הקורפוס, מסרו את הידע שלהם לחכמים ראויים כמו משה רבנו, שהעביר אותה לעברים ומהם לנוצרים ולפילוסופים יוונים כמו למשל הרקליטוס ופיתגורס, שהעבירום לסוקרטס, אפלטון ואריסטו.
החכמות המצריות הועברו, לפי הקורפוס, גם לחכמי ממלכת פרס והשפיעו על המניכאיזם (אף על פי שמבחינה היסטורית, ההשפעה הייתה בכיוון ההפוך - מהגנוסטיקה של המנכאים אל מחברי "החכמה ההרמטית").
הרמס טריסמגיסטוס מזוהה לעיתים (במיוחד במקורות איסלמיים) עם חנוך.
בכתבי הקורפוס ההרמטי מפורטים מעגלי הבריאה על מרכיביהם השונים והם מכילים את קשרי הגומלין בין המרכיבים השונים ומסבירים כיצד לבצע בהם מניפולציות כדי להשיג הישגים מאגיים שונים.
אין בכתבים אחידות והם כוללים חלקים רבים שנכתבו על ידי מחברים שונים.
חלקים מסוימים סותרים אלה את אלה, אך הדבר נתפס כטבעי עבור קורפוס המוסר ידע אזוטרי, שעל מנת לתפוס אותו יש לפענחו ולהשתמש בו לעיתים באופן אלגורי.
אבות הכנסייה ובראשם אוגוסטינוס הטיפו נגד לימוד כתבים אלה המביאים להשחתה ולעיוות, כיוון שהם עלולים להטות את האדם לסגידה לכוחות הטבע במקום לסיבה הראשונה - האל, אך אין ספק כי אוגוסטינוס הכיר אותם במידה רבה.
כחלק מהתפתחות המדע ברנסאנס וראשית העת החדשה
בתקופת הרנסאנס קראו אישים כמרסיליו פיצ'ינו וג'ובאני פיקו דלה מירנדולה כתבים אלה (במיוחד את האקסלפיוס, שחשבו שהוא שריד של ספרות ענפה) והאמינו באמונה שלמה בעתיקותם ובנכונותם, אף כי לא האמינו שהרמס טריסמגיסטוס היה אל וסברו שהיה ספק אדם ספק מלאך.
הרעיון שבכתבים אלה אף עלה בקנה אחד עם אמונת האקדמיה האפלטונית של פירנצה, לפיה כל החכמות והאמיתות של כל הדתות והפילוסופיות נובעות ממקור אמת יחיד ורק משתקפות באופן שונה.
הקורפוס ההרמטי נתן תשובה לשאלה מהו אותו מקור חכמה קדום.
רק ב-1614 הוכיח איזק קזובון שהדמות של הרמס טריסמגיסטוס היא המצאה של המאה הראשונה לספירה לכל המוקדם.
לפי המסורת, ענפי האלכימיה והאסטרולוגיה התפתחו מהפילוסופיה הרמטית ובכללה הידע של הרמס טריסמגיסטוס, שלפי המסורת התגלגל בכדור הארץ מספר פעמים בתקופות רבות - החל מאטלנטיס העתיקה ולמוריה ועד לתקופה מאוחרת יותר של מצרים.
הוא נחשב ל"אבא של האלכימיה" וה"מגלה של האסטרולוגיה".
החוקרת פרנסיס ייטס חקרה את השלכות החכמה ההרמטית וגילתה שמסורת זו השפיעה רבות על התפתחות המדע בראשית העת החדשה.
היא מופיעה גם בבסיס קבוצות פולחניות כגון התיאוסופיה, ת'למה והשחר המוזהב וכן באגודות סתרים כמו הבונים החופשיים ועוד.
על הידע שהעביר לפי המסורות מבוסס הספר הקיבליון, שמתאר את 7 העקרונות של העולם.
גיבור הרומן טריסטרם שנדי מאת לורנס סטרן אמור היה להקרא "טריסמגיסטוס"
הרומן המטוטלת של פוקו מאת אומברטו אקו סובב רובו סביב אמונות הרמטיות שונות.
שמו של גיבור הרומן הוא קזובון, כשם האיש שגילה שהקורפוס ההרמטי אינו אלא זיוף, איזק קזובון
נחשב לאחד מהאבות המייסדים של מסדר הבונים החופשיים.
דמותו של זרסטרו בחליל הקסם למוצארט, דמות של "מלך-כוהן" המלמד ידע אזוטרי במקדש מצרי מזכירה את הדימוי של הרמס טריסמגיסטוס.
הרמס הוא גם האל לו מיוחסת גם המצאת החליל במיתולוגיה היוונית.
במשחק הווידאו Assassin's Creed Odyssey מסדרת משחקי Assassin's Creed, מטה הרמס הוא אחד מפיסות עדן רבות העוצמה אותן השאירו מאחור חייזרים קדומים שידועים בשם הציוויליזציה הראשונה.
גיבורי המשחק, אלכסיוס וקסנדרה פוגשים בהרמס לאחר מכן בחבילת ההרחבה גורל אטלנטיס, כחלק מסימולציה של שדות אליסיום.
מכונת הכתיבה הרמס היא מן המותגים הנודעים והפופולריים ביותר של מכונת כתיבה שנוצרו.
"הרמס" הוא מותג של חברת פליארד (Paillard S.A) שמושבה בשווייץ.
החברה, שנוצרה כחברה לייצור שעונים ב-1814 החלה לייצר מכונות כתיבה ב-1921.
הטכנולוגיה הטובה שלהן, שגרמה לכך שתהינה אמינות ביותר ומוצאן השווייצרי הקנו להן פופולריות רבה.
חלק מהדגמים של "הרמס" היו ניידים וקלים ושווקו בתוך מזוודות, כך שניתן היה להשתמש במכונות בעת נסיעה, למשל ברכבת ובמכונית וכן בבתי מלון וכך הפכו חביבות על אנשי עסקים נודדים, פוליטיקאים, מרגלים ועיתונאים.
מכונת הכתיבה הפופולרית ביותר הייתה "הרמס בייבי" שיוצרה בין השנים 1935 ועד 1989. היא תוכננה במיוחד לנסיעות וגודלה היה גובה של 6 סנטימטר ומשקל של ארבעה קילוגרם והיא הייתה זולה בהרבה מחלופותיה.
העיצוב המעוגל שלה כמו גם אמינותה הטכנית הרבה תרמו למראה ייחודי ולחיבת המשתמשים.
לא נדרשה לה מזוודה ייעודית כיוון שיכלה להיכנס לכל תיק נסיעות וגם בכך הכתה את מתחרותיה.
"הרמס בייבי" היא גם אחד מהדגמים הפופולריים ביותר בסרטי קולנוע המציגים סופרים בעבודתם, דבר שהפך אותה לסמל סטטוס.
בין היתר הייתה חביבה על הסופרים ארנסט המינגוויי, ג'ון סטיינבק ומקס פריש (שאף מזכיר אותה בספרו הומו פאבר).
חלק מתתי-הדגם של הרמס בייבי והרמס 3000 הוקשחו לצורך שימוש בשדה הקרב ושווקו לצבאות ולכתבים צבאיים והונצחו בעיתונות מלחמת העולם השנייה.
"הרמס בייבי" הייתה שם נרדף למכונת כתיבה במערכות העיתונים:
הסופר העתידני, ויליאם גיבסון כתב את ספרו נוירומנסר, העוסק בעולם עתידני לא על גבי מעבד תמלילים אלא על גבי "הרמס בייבי" מדגם משנת 1927 כיוון שרצה להיות כמו המינגוויי
הדמות הרמס קונרד מסדרת הטלוויזיה פיוצ'רמה נקרא על שם מכונת הכתיבה של יוצר הסדרה, מאט גריינינג, מטיפוס "הרמס רוקט".
הרמס הייתה מעבורת חלל מתוכננת של סוכנות החלל האירופית (ESA).
פיתוחה של מעבורת חלל אירופית החל בשנת 1975 על ידי סוכנות החלל הצרפתית (CNES), ולאחר מכן על ידי סוכנות החלל האירופית.
היה דמיון בינה לבין דגם הבואינג X-20 דיינה-סור האמריקאי.
בשנת 1985 הציעה צרפת להמשיך את פיתוחה של המעבורת תחת חסותה של סוכנות החלל האירופית.
הרמס הייתה אמורה להיות משוגרת על ידי המשגר הכבד אריאן 5 ולקחת חלק בתוכנית חלל מאוישת.
התוכנית אושרה בנובמבר 1987. על פיה אמור היה להתקיים פיתוח מוקדם של המעבורת בשנים 1988–1990, והאור הירוק לפיתוח מתקדם של התוכנית אמור היה להינתן בהתבסס על תוצאות הפיתוח המוקדם.
עם זאת, התוכנית סבלה מעיכובים רבים ומבעיות תקציב, ובוטלה לבסוף בשנת 1992. לפני ביטול המיזם נשקלה הסבת המעבורת לתצורה בלתי מאוישת.
זמן שהייה בחלל (כשהמעבורת מעוגנת לתחנת החלל הבינלאומית (ISS)): 90 יום
הרמן (צבי חיים) רֶקֶנדורף (בן שלמה) היה סופר והבראיסט יהודי יליד מוראביה, מומחה להיסטוריה של עם ישראל ולשפות שמיות.
מחבר הספר "מסתרי היהודים" (Geheimnisse der Juden) שתורגם-עובד ל"זכרונות לבית דוד", ומתרגמו הראשון של הקוראן לעברית.
רקנדורף נולד בעיר טרביץ' שבמוראביה (כיום בצ'כיה), באימפריה ההבסבורגית, בן לר' שלמה מטרביץ' (י' באב ה'תקל"ז - י"ג בתשרי ה'תר"ז).
הוא למד היסטוריה ושפות שמיות והיה לפרופסור באוניברסיטת היידלברג.
ב-1856 עבר ללייפציג, שם שאב השראה מספרו של אז'ן סי "מסתרי פריז" וכתב סדרת סיפורים שלהם קרא "מסתרי היהודים" (Geheimnisse der Juden) ששילבו הרצאה היסטורית מבוססת עִם סיפור בדיוני סוחף.
הספר יצא לאור בסדרת כרכים בין השנים 1856 ל-1857. הספר שימש כמקור ל"זכרונות לבית דוד".
ב-1857 פרסם גם את עבודת התרגום שלו לקוראן, המהווה את התרגום העברי הראשון בדפוס לספר הקדוש המוסלמי.
בהקדמה שכתב פרס את ההיסטוריה הקדם-איסלמית של חצי האי ערב, ביוגרפיה של מוחמד, היסטוריה של האסלאם לאחר מות מוחמד, סקירה על הקוראן ושפתו ועוד.
שפת התרגום הייתה עברית מקראית, אך בהקדמה לתרגום הקוראן של אורי רובין כתב רובין שסגנונו של רקנדורף קולח ובהיר.
ב-1868 פרסם את הספר "חיי משה" (Das Leben Mosis) – ביוגרפיה של משה רבנו על סמך המקרא ומקורות חיצוניים.
בנו, הרמן סולומון רקנדורף (1863–1923), היה אף הוא מזרחן.
ארכיונו האישי של הרמן רקנדורף שמור במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
זכרונות לבית דוד שתורגם לעברית על ידי אברהם שלום פרידברג.
הרמן שטראוס (28 באפריל 1868 - 17 באוקטובר 1944) היה רופא יהודי-גרמני, מנהל המחלקה הפנימית בבית החולים היהודי בברלין.
הרמן שטראוס נולד בשנת 1868 בהיילברון, בן לאיש העסקים היינריך שטראוס.
למד רפואה באוניברסיטת וירצבורג ובאוניברסיטת ברלין.
סיים את לימודיו בשנת 1890 עם תזה על שיתוק.
הגיע לברלין כעוזר רפואי במרפאה למחלות עצבים ובבית החולים על שם הקיסרית אוגוסטה, ולאחר מכן עבר לבית החולים האוניברסיטאי בגיסן.
בשנת 1895 מונה לרופא ראשי בקליניקה רפואית בברלין.
ב-1899 נישא לאלזה אִיזָק, שהייתה מחלוצי העבודה הסוציאלית בבית חולים.
בשנת 1906 הקים שתי מרפאות פרטיות משלו.
בשנת 1910 מונה למנהל המחלקה הפנימית בבית החולים היהודי בברלין.
בשנת 1921 מונה לפרופסור לרפואה פנימית באוניברסיטת פרידריך וילהלם בברלין.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 נשלל ממנו רישיון ההוראה.
ב-31 ביולי 1942 נשלחו הוא ואשתו למחנה הריכוז טרזיינשטט, שם נספה ב-17 באוקטובר 1944. אשתו שרדה את מחנה הריכוז, אך נפטרה ב-13 ביוני 1945, כתוצאה מכליאתה שם.
שטראוס הרבה לפרסם בנושאים רפואיים.
הוא חיבר 25 ספרים ויותר מ-430 תרומות ליצירות קולקטיביות וכתבי עת רפואיים.
פרסומיו כוללים כמעט את כל תחום הרפואה הפנימית.
בשנת 1916 אושפז ש"י עגנון במשך חמישה חודשים בבית החולים היהודי בברלין, ונמצא בטיפולו של שטראוס.
בתום אשפוזו המליץ שטראוס לעגנון שיסע לנופש בפריגנאו, אך בעצת פטרונו, שלמה זלמן שוקן, יצא עגנון לנפוש בבאד בריקנאו.
בסיפורו "הרופא וגרושתו" מספר עגנון על שטראוס (בלי לנקוב בשמו): "זקן זה שהעמיד תלמידים הרבה ומצא רפואה לכמה תחלואים מת במחנה ריכוז, שסרדיוט נאצי מתעלל בו כל יום להתעמל בו.
פעם אחת ציווה עליו לשכב על כרסו בפישוט ידיים ורגלים, כיוון ששכב ציווה עליו לקום.
כיוון שלא נזדרז דרסו במגפו המסומר עד שנקצצו אליוני ידיו והורעל דמו ומת."
קרל הרמן אמדאוס שוורץ היה מתמטיקאי גרמני.
ידוע בשל עבודתו בתחומי האנליזה המרוכבת והגאומטריה הדיפרנציאלית.
שוורץ נולד בעיר הרמסדורף (כיום חלק מפולין).
הוא נישא למארי קומר, בתו של המתמטיקאי ארנסט קומר ולזוג נולדו שישה ילדים.
את לימודיו החל דווקא בתחום הכימיה בעיר ברלין, אך קומר והמתמטיקאי קארל ויירשטראס שכנעו אותו להסב את לימודיו למתמטיקה.
בין השנים 1867 ל-1869 עבד שוורץ באוניברסיטת האלה, ולאחר מכן בציריך.
החל משנת 1875 עבד באוניברסיטת גטינגן, שם עסק בתחומים אנליזה מרוכבת, גאומטריה דיפרנציאלית וחשבון וריאציות.
ב-1892 הצטרף כפרופסור לאוניברסיטת ברלין וכחבר באקדמיה למדעים של ברלין.
בין תלמידיו המפורסמים: ליפוט פייר וארנסט צרמלו.
הוא תרם לנושאים מרכזיים נוספים באנליזה מרוכבת, ובמסגרת מחקרו על המשוואה הדיפרנציאלית ההיפרגאומטרית הוא גילה את כל המקרים שבהם הפתרונות הם פונקציות אלגבריות (רשימת שוורץ).
בעבודתו על הרחבת התורה של מיפויים קונפורמיים למישור ההיפרבולי הוא גילה את הריצוף של חצי המישור העליון על ידי משולשי שוורץ.
מושגים נוספים מתחום האנליזה המרוכבת הנושאים את שמו כוללים את למת שוורץ, עקרון השיקוף של שוורץ והנגזרת השוורציאנית.
שוורץ סיפק הוכחה ריגורוזית ראשונה לכך שלכדור יש שטח פנים נמוך יותר מכל גוף אחר בעל אותו נפח.
במסגרת מחקרו בגאומטריה דיפרנציאלית, מצא שוורץ משפחה של משטחים מינימליים מחזוריים.