tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כיבוש העיר הושלם ביום 23 בספטמבר 1918. בעת כיבושה חיו בה כ-30,000 תושבים.
עם סיום הקרב נערך בדרך יפו מצעד של הפרשים ההודים מחטיבה 15.
במערכה זו איבדה היחידה את רוב סוסיה - 143 במספר - ונשארה עם 15 סוסים בלבד.
אבדות הטורקים הסתכמו בעשרות הרוגים, 1,351 שבויים ו-17 תותחים.
לבריטים היו 3 הרוגים, בהם רב-סרן (מייג'ור) טהאקור דלפט סינג שהוביל את הסתערות גדוד הרמחים של ג'ודפור (the Jodhpur Lancers).
על אומץ לבו בקרב זכה סינג במדליית הצלב הצבאי (Military Cross) ובתואר "גיבור חיפה".
בעיר דלהי שבהודו הוקמה אנדרטה לזכרו ולזכר החיילים ההודים שהשתתפו בקרבות בארץ ישראל.
ב-2017, לקראת ביקור ראש ממשלת הודו בישראל, תוכננה יוזמה בעיריית דלהי להוסיף לשם השדרה בה נמצאת האנדרטה את שם העיר חיפה, אך יוזמה זו נדחתה.
במערב חיפה טמונים, בשלושה בתי קברות, 355 מחללי האימפריה הבריטית בארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה: 305 - בבית הקברות הצבאי הבריטי, 49 מוסלמים - בבית הקברות ההודי, גופות ההינדים נשרפו ואפרם פוזר, ואחד בבית הקברות היהודי.
בקיץ 2022 החלה חברת Vistas Media Capital להפיק סרט עלילתי על הקרב בשם "גיבורי חיפה".
הפרסים לא הצליחו לשמור על כיבושם לאורך זמן.
כיבוש העיר היה חלק ממסעו של ח'וסרו להחלשת האימפריה הביזנטית ולהעשרת אוצר הממלכה הפרסית.
לממלכה הפרסית סאסנית והאימפריה הביזנטית ישנה היסטוריה ארוכת שנים של מתיחויות, כמו עתידה של ארמניה, ניסיון ניצורם של שבטים סרצנים על ידי ביזאנטיון, הפסקה חד צדדית של ההסכם הכספי על ידי קיסרי ביזנטיון ושיגעון גדלות של הקיסרים עצמם הרוצים נתח גדול יותר בעושרו של העולם.
מלחמות אלו הותירו את שתי הממלכות עייפות, חסרות משאבים ומלאי בעיות פנימיות.
הבעיות הכספיות שנוצרו בצד הפרסי גרמו להם להתחיל לחשוק בירושלים, מקור העושר באזור ואולי אף הבסיס לקיום הנוצרי של אויבתם, אשר כיבושו ישים ללעג את קיומה.
"תעמולה דתית" זו הייתה גם בצידה השני של המטבע.
15 שנה לאחר הכיבוש הפרסי יעמוד בפתח העיר הקיסר הביזנטי הרקליוס, כגואל העיר והנצרות מיד הפגנים.
בימיו של ח'וסרו השני, מלך פרס, חוותה הממלכה השפלה צורמת, השפלה שכל הצדדים ידעו כי היא עלולה להיפתר רק בדרכי מלחמה.
על מנת לדכא מרד שאיים על הממלכה הפרסית נעזר המלך בעזרתו של הקיסר הביזנטי.
בתמורה שילם המלך הפרסי בוויתורים טריטוריאליים נרחבים ובמס דיפלומטי רב.
התירוץ למלחמה לא אחר להגיע.
המלך הפרסי יצא "לנקום" את הרצחו של הקיסר שעזר לו – מאוריסוס.
המטרה הלא מוצהרת הייתה דומה למטרת קודמיו – מילוי הקופות הריקות של הממלכה באמצעות שוד, ביזה והטלת מס על כל מקום שייכבש.
במחקר רווחת הדעה שח'וסרו השני לא חשב לרגע כי יצליח תוך זמן קצר לכבוש את הממלכה הביזאנטית.
אך ייתכן כי כאשר ראה כי צולחת דרכו, כיוון עצמו גם אל ירושלים, מקור העושר ומקור ההשפלה לאימפריה הנוצרית.
הפרסים הגיעו לשערי ירושלים ב-15 באפריל 614. סופרוניוס מספר כי הפרסים הגיעו אל ירושלים "יחד עם ידידיהם העבריים".
אבטיכיוס מספר כי למחנות הפרסים נלוו "היהודים מטבריה, הר-הגליל ונצרת וסביבותיה".
המפקד הפרסי ניסה לשכנע את אנשי העיר להיכנע בדרכי שלום.
הם אכן פתחו את השערים, אך לאחר זמן התמרדו, הכו את חיל המצב שנשאר בעיר, וטבחו ביהודים שסייעו לכובש הפרסי.
נראה כי זכריה, הבישוף הנוצרי של העיר, ביקש להיכנע, אך התושבים התנגדו תוך הסתמכות על נבואה, שהופצה על ידי נזירים נוצרים, כי העיר לא תיכבש.
זכריה ניסה לשכנע את תושבי העיר להיכנע על מנת להציל את העיר מחורבן וכדי למנוע את ביזוי הנצרות כתוצאה מכשל נבואת הנזירים, אך מאמציו עלו בתוהו, תוך שהעיר מתחלקת לסיעות הירוקים והכחולים, שנלחמו האחת בשנייה, והטילו אימה על תושבי העיר, לרבות על זכריה.
לאחר 20 ימי מצור נפלה העיר.
יהודים רבים נלחמו בשורות הצבא הפרסי.
בעולם הנוצרי נטען שהעיר נפלה בשל חטאי התושבים, ואף שנבואות הנזירים הכוזבות היו חלק ממערך הענישה האלוהית.
הפרסים ערכו טבח בעיר, הצלב האמיתי נתפס ונשלח כשלל למלך פרס.
בין 5 ל-24 אלף נוצרים נהרגו באזור בריכת ממילא.
הרג נערך גם באזורים אחרים בעיר
אלפי נוצרים הוגלו מהעיר לאחר שאולצו לדרוך על הצלב כאקט משפיל, ורבים מהם מסרו את נפשם כשסירבו.
זכריה עצמו אולץ לדרוך על הצלב אך ביקש להתפלל, ועוצמת הרגשות גרמה לפרסים להפסיק את ההרג.
במקביל לכיבוש העיר התחולל בארץ ישראל מרד יהודי בהנהגת בנימין מטבריה, שסייע לפרסים כנגד הנוצרים.
הרקליוס יצא לשחרר את ירושלים ב-625, בתגובה לכך הבינו היהודים שאל להם להמשיך ולתמוך בפרסים והפכו לבעלי-בריתם של הביזנטים.
ב-628 ניצח הרקליוס את ח'וסרו וכרת ברית עם יורשו, במסגרת הסכם השלום הושבה ירושלים לחזקת הביזנטים.
כיבוש מלחה במלחמת העצמאות היה קרב קשה על הכפר הערבי אל-מאלחה ממערב לירושלים (שכונת מלחה כיום), שבו נפלו 18 חיילי האצ"ל.
לקראת תום ההפוגה הראשונה התרכז המטכ"ל באזור המרכז בתכנון מבצע גדול להרחבת השליטה במרכז הארץ (מבצע דני) והורה לכוחות באזור ירושלים כי תפקידם העיקרי הוא להגן על העיר אבל אפשר ליזום כמה מבצעי התקפה מקומיים.
מפקד המחוז דוד שאלתיאל בחר להתקיף בגזרה הדרומית-מערבית כדי להרחיב את פרוזדור היציאה מירושלים.
בליל 10 ביולי 1948 כבשה פלוגת יהונתן (פלוגת הגדנ"ע של המחוז) את חירבת חמאמה (שלוחה של רכס הר הרצל) בפעולה נהרג מפקד הפלוגה .
התקפות הנגד של הערבים נהדפו.
בליל 12 ביולי 1948 נכבשה גבעת בית מזמיל (כיום – קריית היובל).
עם כיבוש בית מזמיל התקרבו הכוחות לכפר מלחה (או בערבית – אל מאלחה).
בכפר זה היה ריכוז גדול של אוכלוסייה ולוחמים ערבים והוא שימש חוליית חיבור בין בית ג'אלא ועין כרם.
שאלתיאל הטיל את משימת כיבוש מלחה על פלוגת אצ"ל בצירוף שתי מחלקות מפלוגת יהונתן.
על פלוגת יהונתן הוטל לכבוש את חלקו המזרחי של הכפר ואת בית הספר ועל האצ"ל היה לכבוש את מרכז הכפר ואת גבעת "א-ראס" החולשת עליו מדרום בין מלחה לפסי הרכבת.
ההתקפה החלה אור ל-14 ביולי 1948 בהרעשה של מרגמות האצ"ל מקטמון ומרגמות צה"ל מבית וגן.
הערבים גילו התנגדות שבמהלכה נהרג לוחם האצ"ל .
לבסוף נשברה ההגנה הערבית והם נסוגו לבית ג'אלא ולבית צפאפה.
בידי התוקפים נפלו שבויים ושלל רב שהועבר למחסני האצ"ל.
במקביל כבשו כוחות פלוגת יהונתן את הר אורה-"מיס קרי", והקו מלחה-מיס קרי הפך לקו ההגנה הדרומי של ירושלים, אל מול הכוחות המצריים שישבו מעבר לנחל שורק, על הר התעלה.
גבעת א-ראס (בעברית – הראש) הייתה גבעה סלעית במרחק של כ-200 מטר דרומית למלחה.
הכוחות הגיעו למקום באיחור ולא הספיקו להתחפר באדמה הסלעית והחשופה.
כוחות הלגיון הערבי פתחו למחרת בהפגזה קשה ובהסתערות על גבעת א-ראס.
אנשי האצ"ל לא הספיקו להתחפר והשטח בינם ובין מלחה כוסה באש ולא ניתן היה לעזור להם.
חלק קטן הצליח להימלט אבל רוב הכוח נלכד על הגבעה.
הפצועים הוכנסו למערה שהייתה במקום אבל תוך זמן קצר שטף כוח של הלגיון את הגבעה.
הם נכנסו למערה ודקרו למוות בכידונים את כל הפצועים פרט לאחד שהתחזה למת.
הלגיון המשיך בהתקפתו לעבר מלחה אך נהדף.
תוך מספר שעות הגיעה תגבורת מבסיס האצ"ל בקטמון והחלה התקפת הנגד.
כוחות הלגיון נסוגו וגבעת א-ראס נכבשה שוב.
במערה נמצאו גופותיהם של 17 חיילי האצ"ל.
בשכונת רמת שרת הסמוכה, בפינת הרחובות אליהו גולומב ומשה שרת נמצאת בתוך גינה קטנה אנדרטה לזכר 18 חיילי האצ"ל שנפלו בכיבוש מלחה.
הכיכר הסמוכה נקראת על שמם "כיכר הח"י"
קרב גשירה היה קרב שניטש בחזית הדרום במלחמת יום הכיפורים.
הקרב התחולל ב-18 באוקטובר 1973, היום השלושה עשר למלחמה, בין חטיבת שריון 421 של צה"ל לבין כוחות של הצבא המצרי.
בסוף הקרב הורחב ראש הגשר לכיוון צפון מערב עד למרחק של 9 קילומטרים ללא אבדות לצה"ל.
ב-15 באוקטובר 1973 פתחו כוחות צה"ל בחזית הדרום במבצע אבירי לב – פעולה שמטרתה הייתה להקים ראש גשר ישראלי בגדה המערבית של תעלת סואץ, מתוך כוונה לשנות את מהלך הקרבות בזירה זו, ומעבר מקרבות בלימה ליוזמה התקפית בשטח האויב.
ב-17 באוקטובר הונחתו הפגזות מצריות על אזור ראש הגשר, וכוחות מצריים ניסו לתקוף את מתחם ראש הגשר מצפון.
ניסיון ראשון של צה"ל להשתלט על השטח שמצפון לראש הגשר נכשל והכח הישראלי כותר ונסוג בעזרת כוח שנשלח לחלצו תוך ספיגת נפגעים רבים ("קרב סרפאום").
ביום המחרת, ב-18 באוקטובר, הוחלט להשתלט על המתחם מצפון-מערב לראש הגשר שסומן במפת סיריוס בשם "גשירה" על ידי שני גדודים מחטיבה 421.
גדוד 599 בחטיבה נע מראש הגשר צפונה לאורך תעלת המים המתוקים.
לאחר נסיעה של כשני קילומטרים, פנה מערבה ונתקל בכוח טנקים.
בקרב שריון שנערך בין הכוחות השמיד הגדוד הישראלי 15 טנקים מצריים ללא שנגרמו אבדות לצד הישראלי.
הכוח הישראלי המשיך בדרכו צפונה, הגיע לבסיס טילי קרקע אוויר מצרי שסומן כבסיס "פרח 6321" ופגע קשות בבסיס המצרי.
לאחר מכן המשיך בדרכו צפונה עד שהגיע למתחם שסומן במפת סריוס בשם "גשירה".
לאחר שתפס את המתחם פגע במספר טנקים מצריים נוספים בסמוך לו.
לאחר יציאת גדוד 599, החל לנוע גדוד 264 של החטיבה, גם הוא לכיוון צפון-מערב אך בצירים סמוכים.
הכוח הישראלי פגע בדרכו בכוחות חי"ר שאיישו מוצבים לאורך הציר ובכלי ארטילריה מצריים.
הכוח הישראלי השאיר מאחוריו פלוגה שאבטחה גשר שחלף על פניו, במטרה למנוע מכוחות מצריים להכות בעורף הגדוד.
ואכן בעוד שהכוח הישראלי נע צפונה, ניסה לדלוק אחריו ולתקוף אותו גדוד מצרי מדרום.
פלוגת החסימה הישראלית פתחה על הגדוד המצרי באש ופגעה ב-25 טנקים מצריים.
שאר הטנקים המצריים נתקעו בבוץ.
לקראת הערב חזר גדוד 599 של חטיבת 421 לראש הגשר הישראלי לחימוש, תדלוק ואספקה והגדוד השני בחטיבה נותר להחזיק ב"גשירה".
ראש הגשר הישראלי הורחב לכוון צפון-מערב לעומק של כ-9 קילומטר מראש הגשר.
מעל 40 טנקים מצריים נפגעו, בסיס טילי קרקע אוויר מצרי הושמד, כוחות חי"ר וארטילריה מצריים נפגעו.
לכוחות צה"ל לא היו אבדות בנפש או בציוד.
כיבוש וול סטריט הייתה סדרת הפגנות ופעולות מחאה מהשמאל הפופוליסטי והפרוגרסיבי, שהחלה בארצות הברית ב-17 בספטמבר 2011 ונמשכה עד שנת 2012, שהתבטאה בעיקר בהפגנות אזרחיות מאורגנות בעיר ניו יורק.
ההפגנות התרכזו בעיקר בפארק זוקוטי שבניו יורק, הנמצא בבעלות פרטית ובשל כך נמנע הצורך לבקש רשות להפגין מהעירייה, וכן השוטרים לא יכלו לפזר את האנשים בכוח.
המחאה יצאה, בין השאר, נגד אי-השוויון החברתי והכלכלי בארצות הברית, השחיתות וההתנהלות חסרת האחריות לטענתם של וול סטריט, וכן על כוחם הרב של הלוביסטים במשרדי הממשלה והשפעתם על החלטות מדיניות וכלכליות.
מאז החלה המחאה ב-7 באוקטובר 2011 התפשטה המחאה האמריקנית נגד וול סטריט למקומות שונים ברחבי ארצות הברית, בהם וושינגטון, לוס אנג'לס, בוסטון, סיאטל, פילדלפיה, שיקגו, יוסטון, מיאמי, פורטלנד, דנוור, קנזס סיטי, אוסטין, אן ארבור, קליבלנד, דאלאס ומיניאפוליס.
המחאה שאבה את השראתה מן ההתקוממויות האזרחיות בעולם הערבי באותה התקופה, ובעיקר מאירועי כיכר תחריר במצרים, וכן מן המחאה האזרחית שהתרחשה בספרד.
המחאה החלה במקור על ידי קבוצת פעילים של ארגון "אדבסטרס" (Adbusters).
אף על פי כן, ההפגנות עצמן מתנהלות ללא מארגנים ומפעילים.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 החל לגבור בהדרגה עול המיסוי על מעמד הביניים בארצות הברית, בעוד הקלות משמעותיות ניתנו לחברות הענק ובעלי ההון בארצות הברית.
מס ההכנסה לעשירים ירד מ-91% בזמנו של רייגן, ל-35% בתחילת שנות ה-2000. בעקבות המיתון שהחל בתחילת המאה ה-21, בעקבות הכלכלה הנחלשת ורמות האבטלה הגואות בארצות הברית, הממשל האמריקני חיפש דרך להעלות הכנסות ולהפחית בהוצאות.
משימה זו הייתה קשה במיוחד בשל התערבותם של לוביסטים מטעם החברות הגדולות שמנעו את העלאת מס החברות, כך שפועל בוצע קיצוץ נרחב בתקציבים הציבוריים לחינוך, בריאות, תשתיות ושירותים חברתיים.
במקביל גדל אי-שוויון הכלכלי, לפי נתוני הממשל מ־2010, 5% ממשקי הבית העשירים ביותר בארצות הברית הרוויחו 25% מסך ההכנסה – שיעור הזהה לששת העשירונים התחתונים יחדיו, ששכרם הראלי היה בירידה מתמדת.
והאחוז הבודד העשיר ביותר, המאיון העליון, צבר עושר וכוח בלתי פרופורציונלי (מכאן סיסמת המחאה "אנחנו ה-99%").
מאז מחאת "כיבוש וול סטריט" המשיך אי השוויון בארצות הברית לעלות וב-2017, המאיון העליון היה עשיר פי שניים מ-90% מהאמריקאים יחד.
באמצע 2011 יזמה הקבוצה הקנדית "אדבסטרס", אשר בבעלותה מגזין על שמה המתנגד לצרכנות-יתר, הפגנה שקטה בוול סטריט במחאה נגד הממשל האמריקאי ומדיניותו הכלכלית הנוכחית, וכישלונו למנוע את המשבר העולמי, וכן חוסר נכונותו לערוך שינויים מהותיים אשר יביאו לסופו.
בנוסף לקבוצה הקנדית, הוקמה קבוצה בשם New Yorkers Against Cuts Cuts (NYAB).
האקטיביסט, האנרכיסט והאנתרופולוג דייוויד גרייבר וכמה ממקורביו השתתפו באספה הכללית של NYAB, אך מאוכזבים מכך שהאירוע המתוכנן של הקבוצה נועד להיות רק צעדת מחאה קצרה בוול סטריט, גרייבר וקבוצתו הקטנה יצרו אספה כללית משלהם שבסופו של דבר התפתחה ל"אספה הכללית של ניו יורק".
הקבוצה החלה לקיים פגישות שבועיות כדי לדון ולתכנן את תנועת המחאה, להקים קבוצות עבודה ולהחליט האם יש לתנועה מנהיגים או לא.
קבוצת האינטרנט אנונימוס יצרה סרטון המעודד את תומכיה להשתתף בהפגנות.
תנועת "יום הזעם האמריקני", קבוצה שהתארגנה להפגנה נגד "ההשפעה התאגידית שמשחיתה את המפלגות הפוליטיות שלנו, את הבחירות שלנו ואת מוסדות השלטון", הצטרפה גם היא לתנועה.
המחאה עצמה החלה ב-17 בספטמבר 2011; דף פייסבוק להפגנות החל יומיים לאחר מכן ב-19 בספטמבר ובו סרטון יוטיוב של אירועים קודמים.
באמצע אוקטובר כבר היו בפייסבוק 125 דפים הקשורים ל"כיבוש וול סטריט".
17 בספטמבר (היום ה-1) - היום הראשון של המחאה.
בהפגנה שנערכה ביום זה השתתפו כ-1,000 מפגינים.
השוטרים של משטרת ניו יורק מונעים מהמפגינים הקמת אוהלים.
20 בספטמבר (היום ה-4) - המשטרה עצרה מפגינים במסכה.
24 בספטמבר (היום ה-8) - משטרת ניו יורק מבצעת לפחות 80 מעצרים.
המעצרים מבוצעים לאחר שהמפגינים החלו לצעוד צפונה ולשבש את התנועה ברחובות העיר.
זמן קצר לאחר המעצרים, החלו להתפרסם באינטרנט קטעי וידאו מההפגנה בהם קטע וידאו שזכה להתייחסות רבה במדיה בו נראה שוטר שמרסס קבוצת מפגינות צעירות בגז מדמיע.
26 בספטמבר (היום ה-10) - בעליו של פארק זוקוטי הכניס לתוקף תקנות חדשות המגבילות נוכחות המונית של אנשים באזור הפארק, בניסיון להעביר את ההפגנות למוקד אחר.
28 בספטמבר (היום ה-12) - הנהלת איגוד עובדי התחבורה האמריקני (Transport Workers Union of America) מקבלת החלטה להצטרף לתנועת המחאה.
מפכ"ל המשטרה קלי מצהיר בפומבי כי משטרת ניו יורק לא יכולה למנוע מהמפגינים להתאסף בפארק זוקוטי משום שהפארק הוא בבעלות פרטית, ועל כן ישנו היתר לאפשר גישה אליו במשך 24 שעות ביממה.
30 בספטמבר (היום ה-14) - מעל ל-1,000 מפגינים, בהם נציגי ארגוני עובדים שונים, מקיימים צעדה שקטה לעבר מפקדת משטרת ניו יורק, כדי למחות התגובה החריפה של כוחות המשטרה בשבוע הקודם.
1 באוקטובר (היום ה-15) - מעל ל-5,000 מפגינים צועדים לכיוון גשר ברוקלין.
כוחות משטרה מצליחים לסכל את התקדמות המפגינים ועוצרים כ-700 מפגינים.
3 באוקטובר (היום ה-17) - מאות מפגינים בניו יורק מתלבשים כזומבים ומתקדמים לעבר וול סטריט עם איפור מלא.
5 באוקטובר (היום ה-19) - המפגינים, אשר כעת כללו בסביבות 5,000 עד 15,000 אנשים, צועדים מכיכר פולי שבמנהטן לעבר פארק זוקוטי.
6 באוקטובר (היום ה-20) - כ-5,000 מפגינים בפורטלנד שבאורגון.
בנוסף, מספר הפגנות נערכות בלוס אנג'לס, סן פרנסיסקו, קליפורניה, טמפה, פלורידה, יוסטון ואוסטין שבטקסס.
8 באוקטובר (היום ה-22) - מפגינים פורצים למוזיאון החלל בוושינגטון, תוקפים שומר ומרססים בגז פלפל שומר אחר.
ההפגנה התרחשה בעקבות תערוכת מל"טים שנערכה במקום, כנגד השימוש של צבא ארצות הברית במל"טים נושאי פצצות בזמן לחימה.
11 באוקטובר (היום ה-25) - נערך "מצעד המליונרים" בהשתתפות אלפי מפגינים אשר הפגינו מול בתי הבעלים של ג'יי-פי מורגן וניוז קורפ, וכן מיליארדרים נוספים
15 באוקטובר (היום ה-29) - אלפי מפגינים צעדו במנהטן לעבר תחנת גיוס של הצבא האמריקני אשר בכיכר טיימס סקוור כמחאה על המשאבים הרבים שמופנים למלחמות במקום לרווחת אזרחי ארצות הברית.
16 באוקטובר (היום ה-30) - הנשיא האמריקני ברק אובמה מביע את תמיכתו במאבק המפגינים.
במקביל הבית הלבן מפרסם הצהרה לפיה אובמה הוא תומך באינטרסים של 99% מהאוכלוסייה האמריקנית (התייחסות למעמד הביניים והעניים בארצות הברית).
15 בנובמבר (היום ה-60) - במהלך הלילה משטרת ניו יורק מפנה את כל המפגינים מפארק זוקוטי.
17 בנובמבר (היום ה-62) - מעל ל-30,000 מפגינים צועדים ברחובות ניו יורק.
המוני מפגינים מתאספים בפארק סוקטי, ביוניון סקוור, בכיכר פולי, בגשר ברוקלין ובמקומות אחרים ברחבי העיר.
9 בדצמבר (היום ה-84) - כוחות משטרה מפנים מאהל מחאה בבוסטון ועוצרים עשרות מפגינים.
דרישות המחאה אינן מגובשות, ואין ארגון רשמי אשר מגדיר אותן.
אחת הקריאות המרכזיות מופנית לנשיא אובמה בדרישה להסדיר את התנהלותה של הממשלה במישור הכלכלי ולהכיר בהתרפסותם של מקבלי ההחלטות אל מול החברות השונות והלוביסטים הפועלים בשמן.
דרישות נוספות הן העלאת המיסוי לעשירון העליון, העלאת המיסוי לחברות הגדולות, הפסקת מתן הסיוע המאסיבי לחברות הגדולות שנכנסו לקשיים, תמיכה באיגודים ומתן שירותים בריאותיים לנזקקים.
מן המדינות השונות המשתתפות בהפגנות נשמעות דרישות מקומיות, כמו השקעה בתשתיות ובחינוך כמו כן ישנם המוחים כנגד הסיוע הביטחוני של ארצות הברית למדינת ישראל.
לקראת אמצע אוקטובר החלה המחאה לתפוס תאוצה בוושינגטון ולקבל גוונים פוליטיים יותר.
ביקורת רבה מופנית כלפי אובמה, כאשר הטענה היא שהוא הבטיח שינוי אך נכשל במימושו ונכנע לדרישות הימין הכלכלי במדינה.
כשנשאל אחד מבכירי אדבסטרס מדוע התעוררה יותר משלוש שנים לאחר נפילתן של החברות הגדולות, ובעיקר ליהמן ברדרס, ענה:
בינן ובין עצמן, קבוצות המחאה השונות מנסות לגבש דרישות ספציפיות מהממשל, אך מפגינים רבים מתנגדים לכך וטוענים ש"אין למסד את הרוח האותנטית של ההפגנה".
במקרים שונים נטען כי במהלך הניסיונות לפיזור ההפגנות ברחבי העיר השתמשה המשטרה בכוח רב שלא לצורך.
תקרית מסוימת אחת שקיבלה כותרות רבות התרחשה ב-24 בספטמבר, כאשר במהלכה ריסס שוטר בגז מדמיע מספר מפגינות ללא התגרות מצידן.
התקרית צולמה במלואה על ידי אחד המשתתפים ופורסמה ברשתות החברתיות השונות, ורבים ברשת וברחוב יצאו בדרישה לאסור את השוטר האשם.
תקריות נוספות צולמו ועלו לרשת, וטענות רבות עלו באשר להתנהלותה של המשטרה.
ב-12 באוקטובר נערך עימות גדול בין מפגינים ורשויות החוק בבוסטון, ונעצרו כ-100 בני אדם, ועימותים רבים נוספים התרחשו במהלך חודש אוקטובר.
תקרית נוספת שצולמה במלואה וקיבלה פרסום רב ארעה ב-14 באוקטובר, כאשר אחד המפגינים, ללא התגרות נראית לעין, הותקף על ידי שוטר והוכה בפניו.
באוקלנד ב-25 באוקטובר אירע עימות אלים נוסף כאשר המשטרה ניסתה לפזר את המפגינים שניסו "לכבוש" מחדש את הכיכר שמול בית העירייה, שפונה שעות לפני כן בעזרת גז מדמיע.
אחד המפגינים, סקוט אולסן בן ה-24, שהשתתף במלחמת עיראק בעת שרותו בחיל הנחתים, נפצע קשה ופונה לטיפול נמרץ עם שבר בגולגולת.
בתחילת המחאה התקשורת האמריקאית כמעט ולא סיקרה את ההפגנות.
מארגניה נתקלו בזלזול וההתקהלויות זכו לשם 'קרקס'.
הרמן קיין, המתמודד על ראשות המפלגה הרפובליקנית, אמר בריאיון לוול סטריט ג'ורנל:
"אין להאשים את וול סטריט.
אין להאשים את הבנקים הגדולים.
אם אין לך עבודה ואינך עשיר, האשם את עצמך.
אדם אינו אשם בכך שהוא הצליח.
אך זו כן אשמתו של אדם אם הוא לא הצליח.
על כן אינני מבין את ההפגנות הללו ומה מטרתן."
הנשיא אובמה, בנאום לזכרו של מרטין לותר קינג, אמר ש"המנהיג לזכויות אדם (לותר קינג) היה רוצה שנבקר את התנהלותו הלא-אחראית של וול סטריט, אך מבלי ליצור דמוניזציה של אלה שעובדים שם".
כחמישה ימים לתוך המחאה יצא קית' אולברמן בגינוי כנגד התקשורת על התעלמותה מההתרחשויות, והייתה נטייה להשוות את הסיקור המאסיבי שקיבלה תנועת מסיבת התה הימנית לסיקור המועט שקיבלה מחאת כיבוש וול סטריט.
סיקורה הנרחב של המחאה החל עם ההתקלויות האלימות של המפגינים עם המשטרה.
הנשיא לשעבר ביל קלינטון נאם ב-11 באוקטובר בשיקגו והתייחס להפגנות ולדיונים בנושא הכלכלי שנוצרו בעקבותיהן בחיוב רב.
זוכה פרס נובל בכלכלה פול קרוגמן הצהיר כי הוא תומך במחאה אך סירב לשאת דברים בהפגנות.
בתוכנית הרדיו שלו קרא גלן בק למפגינים "מסוכנים ואלימים".
ב-13 באוקטובר פרסמה סוכנות הידיעות רויטרס כי ייתכן שהמיליארדר ג'ורג' סורוס, המזוהה עם השמאל האמריקני, תורם למימון ההפגנות.
סורוס הכחיש את הדבר והצהיר כי הוא תומך אידאולוגית בלבד, וביקורת רבה הוטחה בסוכנות הידיעות על פרסום הכתבה.
לאחר חודשים רבים של מחאה חברתית רחבה, היא גוועה כמעט לחלוטין, לאחר שדוכאה באלימות, לעיתים קשה, כנגד מפגינים בניו יורק ובערים נוספות ברחבי ארצות הברית.
הדיכוי כלל, בין היתר, מעצרים המוניים, פיזור מאהלי מחאה בצווים עירוניים ואלימות נגד מפגינים, כולל ירי מאש חיה וריסוס גז פלפל על מפגינים עצורים.
בדצמבר 2013 פרסומו בתקשורת האמריקאית מסמכים של ה-FBI שנחשפו כי ה-FBI הגדיר את מחאת "כיבוש וול סטריט" כאיום טרור, ותכנן לדכא אותה ברמה אסטרטגית כלל-ארצית, תוך שיתוף פעולה עם אוניברסיטאות, עם בנקים ותאגידים פרטיים.
כל זאת, אף שה-FBI היה מודע לכך שמארגני המחאה "קראו במפורש להפגנות לא אלימות ולא עודדו כל שימוש באלימות", כפי שציין בעצמו במסמכיו.
ה-FBI הפעיל מעקב שיטתי אחר פעילי המחאה, תוך גיוס רשת ענפה של גופים שונים - רשויות אוכפות חוק, גופים ציבוריים וחברות פרטיות.
האייתולה ח'אמנאי, מנהיג איראן, הגדיר את ההפגנות כ"נפילת הקפיטליזם של אמריקה".
התקשורת בסין קראה לממשלת ארצות הברית, אשר לטענתה "פונה בביקורת למדינות זרות כל אימתי שקמים עליהן אזרחיה", להשליט "קודם כל סדר בביתה".
ראש ממשלת יוון, יורגוס פפנדראו, הצהיר על תמיכתו במפגינים ורואה בהם "חלק ממאבק גלובלי לשינוי סדר העדיפויות הכלכלי המעודד חוסר השוויון".
נשיא ונצואלה הוגו צ'אווס הכריז על סולידריות על התנועה וגינה את ה"דיכוי האלים" שלה.
באנגליה החלו להתארגן קבוצות דומות, המרכזית בהן היא "כיבוש לונדון", המוחות גם הן על המדיניות הכלכלית של מדינתן בפרט והאיחוד האירופי בכלל.
קבוצה של מאה סופרים בעלי השפעה, ביניהם סלמאן רושדי, וניל גיימן, וכן זוכי פרס הפוליצר מייקל קנינגהאם וג'ניפר איגן, חתמו על עצומה התומכת בתנועת כיבוש וול סטריט ושלוחותיה בכל העולם.
מייסד ויקיליקס, ג'וליאן אסאנג', נאם בלונדון מול כ-500 מפגינים ב-15 באוקטובר ואמר ש"מערכת הבנקים בלונדון פועלת על כסף מושחת", והוסיף ש"ויקיליקס תחל בקמפיין נגד מוסדות פיננסיים בחודשים הקרובים".
מבצע כיבוש סמואה הגרמנית (כיום: סמואה) במלחמת העולם הראשונה נערך ב-29 וב-30 באוגוסט 1914 והיה הפעולה המלחמתית הראשונה של ניו זילנד, אשר במהלך המלחמה לחמה לצד בריטניה.
ניו זילנד הפעילה לשם כך חיל משלוח שהוקם לצורך המשימה: "כוח המשלוח של סמואה" (Samoa Expeditionary Force).
לא היה בכוח הגרמנים במקום להפעיל התנגדות אפקטיבית אל מול עליונות מכרעת של כוח המשלוח, והכיבוש בוצע ללא קרב.
בהסדרים שלאחר המלחמה, קיבלה ניו זילנד מנדט על השטח.
במהלך המאה ה-19 חדרו הגרמנים, בד בבד עם הבריטים והאמריקנים, לאיי סמואה.
מחלוקות בין המעצמות ובין תומכיהן המקומיים הביאו לבסוף לחלוקת האיים בין ארצות הברית וגרמניה, אשר קיבלה את השלטון באיים המערביים של סמואה בשנת 1899, ואלה הפכו למושבה סמואה הגרמנית.
עוד לפני מלחמת העולם הראשונה, היו בין מעצבי מדיניות החוץ של ניו זילנד, מדינאים ששאפו לדומיננטיות ניו זילנדית באיי האוקיינוס השקט, כולל סמואה.
מבחינה אופרטיבית יותר, בשנת 1913, עם התגברות המתיחות באירופה, נידונו תוכניות להשתלטות על סמואה הגרמנית, בין מפקד הצבא הניו זילנדי, גנרל אלכסנדר גודלי (Godely), לבין הבריטים.
ליד אפיה (Apia), בירת סמואה הגרמנית הייתה תחנת אלחוט, אשר שימשה את צי מזרח אסיה הגרמני, וב-7 באוגוסט 1914, מספר ימים לאחר פרוץ המלחמה, ביקשו הבריטים מהניו זילנדים לחסלה.
ניו זילנד, שנענתה לבקשה, הקימה לשם כך חיל משלוח ובו 1,363 אנשי צבא וצוותי עזר בפיקודו של מייג'ור גנרל אדוארד צ'ייטור.
חיילים אילו היו מתנדבים מיחידות טריטוריאליות מקומיות באוקלנד ובוולינגטון.
ב-15 לחודש הפליג הכוח מוולינגטון למשימתו, אשר נשמרה בסוד מפני החיילים.
את שתי ספינות התובלה, ובהן החיילים, ליוו שלוש סיירות מסדרת P: "פילומל" (Philomel) הניו זילנדית, "פיראמוס" (Pyramus) הבריטית ו"פסייק" (Psyche) האוסטרלית.
הכוח עצר בדרכו בקלדוניה החדשה, שם נפגש עם מספר ספינות קרב אשר הצטרפו אליו בדרכו לאיים: סיירת המערכה אוסטרליה האוסטרלית, הסיירת מלבורן, אוסטרלית אף היא, והסיירת הצרפתית "מונקלם" (Montcalm).
אלה האחרונות הצטרפו לכוח המשלוח כיוון שהליווי של שלוש הסיירות מסדרת P לא היה מספק הגנה הולמת במקרה של התערבות צי מזרח אסיה הגרמני.
אחר כך עצר הכוח בפיג'י, שם עלו לאוניות מספר מדריכים ומתורגמנים.
חיל המשלוח נחת ב-29 באוגוסט באפיה, ודרישה להיכנע נמסרה למושל הגרמני במקום.
המושל הגיב במחאה ולא נענה לדרישה, אך בפועל חיל המשלוח לא נתקל בהתנגדות.
עם זאת, הגרמנים חיבלו במגדלור ובתחנת האלחוט.
נערך גם ניסיון למלכד את התחנה על מנת לפוצצה, אלא שחבלנים ניו זילנדים גילו ופרקו את מטעני החבלה שהוכנו לצורך כך.
בואו של צי מזרח אסיה הגרמני
עם היוודע דבר תפיסתם של האיים, עשה דרכו אל המקום ויצה-אדמירל מקסימיליאן פון שפה, מפקד צי מזרח אסיה הגרמני, בראש כוח שמנה שתי סיירות: "שרנהורסט" (Scharnhorst) ו"גנייזנאו" (Gneisenau).
הספינות הגרמניות הגיעו ב-14 בספטמבר, שלושה ימים לאחר שצי מדינות ההסכמה עזב את המקום, וכשבועיים לאחר שכוח הליווי פנה לאבטח את הכוח האוסטרלי המיועד לכיבוש גינאה החדשה הגרמנית.
למרות שעל פי הידיעות (הלא מדויקות) שבידיו, הכוח הניו זילנדי היה מורכב ממתנדבים לקויים באימונם ובציודם, הוא החליט שלא לנסות לכבוש את האיים מחדש, מתוך שיקול שלנוכח העליונות הימית הכללית של מדינות ההסכמה במימי האוקיינוס השקט, תהיה זו ברכה לבטלה.
הסיירות הגרמניות פנו במקום זאת להפגזת פפאטה.
האיים נותרו עד לסיום המלחמה תחת כיבוש צבאי של ניו זילנד.
בהסדרים שלאחר המלחמה ניו זילנד קיבלה מנדט על השטח, ושליטתה על האיים נמשכה עד לשנת 1962, עת קיבלו עצמאות בשם סמואה המערבית.
המדינה שינתה את שמה מאוחר יותר לסמואה, שמה הנוכחי.
כיבוש טוגולנד (כיום טוגו וחלק מגאנה), אחת משתי המושבות הגרמניות במערב אפריקה (השנייה הייתה קמרון), היה מבצע צבאי שנערך בשבועות הראשונים למלחמת העולם הראשונה.
במבצע נטלו חלק צבאות קולוניאליים של בריטניה וצרפת.
מגיני המושבה היו מגויסים מקומיים בעלי רקע ואימון צבאי למחצה, שכמו אצל מקביליהם ממדינות ההסכמה, מפקדיהם היו ממוצא אירופי.
צבאות מדינות ההסכמה כבשו את טוגולנד באוגוסט 1914 תוך פחות משלושה שבועות, לרוב תוך שנתקלו בהתנגדות קלה.
טוגולנד הייתה מושבה גרמנית משנת 1884, ובשלושים השנים של שליטה גרמנית היא שגשגה למדי.
אוכלוסייתה מנתה כמיליון בני שבט ההאוסה וכ-300 עד 400 אירופים.
עם פרוץ מלחמת העולם, מצבה של טוגולנד היה חסר תקווה מבחינה אסטרטגית: המושבה הייתה מוקפת במושבות של מדינות ההסכמה, כמו דהומיי הצרפתית (כיום בנין), לה היה לטוגולנד גבול ארוך ממזרח, או וולטה עילית הצרפתית (כיום בורקינה פאסו) בצפון, שתיהן מושבות של צרפת, וממערב גבלה בחוף הזהב, שהייתה מושבה בריטית.
לפיכך, טוגולנד הייתה המושבה הראשונה באפריקה, וגם הקלה ביותר, להשתלטותן של מדינות ההסכמה.
עוד הקלה על השתלטותן של מדינות ההסכמה העובדה שבמושבה לא היו כלל כוחות צבא, אלא משטרה (416 איש), מיליציה (152 איש) ומשמר גבול (125 איש), סה"כ 693 במספר, כמעט כולם אסקרי - לובשי מדים אפריקנים בפיקוד אירופי, חלקם בעלי הניעה (מוטיבציה) ורוח קרב ירודים.
בנוסף, כמאתיים גרמנים היו בעלי רקע צבאי כחיילי מילואים, ובהחל הקרבות, גויסו אפריקנים נוספים לצד הגרמני.
נשקם של הגרמנים כלל ארבע מכונות ירייה ורובים, כמעט כולם מיושנים.
לבריטים היה בחוף הזהב רגימנט (כשני גדודים) של חיילים אפריקנים שגויסו במקום, בפיקוד בריטי, עם סיוע ארטילריה קלה.
לרגימנט זה נוספו עוד כ-1,500 מגויסים מכוחות עזר בעלי אימון צבאי-למחצה.
בנוסף, יכול היה הצי הבריטי לסייע באש, כל עוד החזית הייתה קרובה לחוף, ובתובלה.
לצרפתים, מצידם, היו כ-3,500 חיילים במושבותיהם, וכמה מאות מהם השתתפו בפלישה, יחד עם כאלף סבלים.
ב-5 באוגוסט הציע הנס-גאורג פון דרינג (von Döring), סגן המושל הגרמני של טוגולנד, שהכיר במצבה הנואש של המושבה, במברק לבריטים בחוף הזהב, נייטרליות והימנעות הדדית מפעולות איבה (המושל עצמו, כמו עמיתו הבריטי, היה בחופשת מולדת).
יום אחר כך הגישו לו אלה אולטימטום ובו דרישה להיכנע, שנדחתה.
סיירת בריטית התמקמה בתגובה, בשמיני לחודש, בחוף הים אל מול לומה, עיר הבירה של טוגולנד.
כוח בריטי השתלט על לומה, הסמוכה מאוד לגבול שבין טוגו לחוף הזהב, ב-9 באוגוסט, ולכד אותה ללא התנגדות.
עוד קודם נכנע הנציב האזורי הגרמני בעיר, יחד עם כמאה אזרחים גרמנים שהיו בה, והודיע על כך לשליח בריטי, וזאת, כדי למנוע את הפגזת העיר.
כוח בריטי ממונע חצה את הגבול המפריד בין חוף הזהב לטוגולנד, ובמקביל, כוח צרפתי חצה את הגבול מכיוון דהומיי, הן ממזרח, לאורך החוף, והן מצפון-מזרח, ופרט להיתקלות בבפילו (Bafilo), כ-350 ק"מ צפונה-מזרחה מלומה, לא נתקל בהתנגדות.
לאחר ההשתלטות על רצועת החוף החלו הבריטים ב-12 בחודש, בכוח של כ-550 עד 600 חיילים, שלושה תותחים ועוד כאלפיים סבלים, מתקדמים צפונה.
על הכוח פיקד קפטן ברייאנט (F.C.
Bryant) הבריטי, שעם תחילת הקרבות קודם לדרגת לייטננט קולונל.
המטרה החשובה ביותר מבחינה צבאית הייתה קמינה (Kamina), הממוקמת ברמה שבמרכז הארץ, ליד אטקפמה (Atakpame), כ-150 ק"מ מצפון ללומה.
במקום זה הייתה תחנת אלחוט חשובה לקשר עם הצי הגרמני ועם מושבותיה של גרמניה.
המגינים, כ-60 גרמנים ועוד כ-400 לוחמי אסקרי מקומיים נסוגו לפנים הארץ לכיוון קמינה.
בנסיגתם הרסו את גשרי מסילת הברזל שעל הנהרות סיו (Sio) ולילי (Lili) מאחוריהם, כדי להקשות על התוקפים.
הריסת הגשרים, יחד עם קשיי הדרך, ובה ביצות ולגונות בחלקה הסמוך לחוף, הקשו על התקדמות הבריטים.
לעומת גורמים מעכבים אלה, הפולשים קיבלו סיוע, שהתברר בהמשך כבעל משמעות רבה, בכך שכוחות קטנים נוספים, בני כמה מאות לוחמים כ"א, חדרו את גבול טוגולנד מכיוונים נוספים, הן מטריטוריות שבשליטה צרפתית והן מחוף הזהב.
כך כבשו כוחות שיצאו מחוף הזהב את ינדי (Yendi) ואת סנסאן מנגו (Sanssane Mangu) בצפון-מערב ואת קטי-קרצ'י (Kete Krachi) במערב.
חדירות דומות יצאו גם מכיוון דהומיי.
ב-16 באוגוסט 1914 עדיין דיווחו הגרמנים שבטוגו היו רק "קרבות בלתי חשובים מצד חיילי המשמר כנגד הצבאות הצרפתים".
לאחר מספר ימי נסיגה הגרמנים היפנו פניהם אל האויב.
תחילה, ב-15 לחודש, שלחו הגרמנים שתי רכבות ובהן כ-200 חיילים בניסיון לפשוט על הכוחות הפולשים.
הרכבת הראשונה נתקלה בגל אבנים והורדה מן המסילה באקוני (Ekuni), כעשרה ק"מ מדרום לאגבלובהואה (Agbeluvhoe, כיום אגבלובה (Agbelouve)), הנמצאת כ-50 ק"מ פנימה מן החוף.
הרכבת השנייה עצרה לכשהבחינה בגורלה של הראשונה.
הבריטים שבמארב הסתערו ותקפו את החיילים שברכבות עם כידונים.
כתוצאה, חלק מן החיילים האפריקנים שבשרות הגרמנים נמלטו אל בין השיחים שלצידי המסילה, ונפטרו מנשקם וממדיהם.
חלק אחר מאותם חיילים נסוג לאגבלובהואה, והותקפו שם בידי הבריטים.
בקרב נהרגו רבים מן הנסוגים, כולל מפקד הכוחות הגרמניים בטוגולנד, קפטן גאורג פהלר (Pfähler), אשר היה אחד מתוך ששת הגרמנים האירופים שנהרגו, בעוד 16 אחרים נשבו.
הבריטים איבדו עד שלב זה של הקרבות שבעה הרוגים ו-38 פצועים שמתוכם 30 היו סבלים.
לאחר כישלון הפשיטה, בה נהרג מפקדם, הגרמנים המשיכו לסגת, וחדלו מניסיונות תקיפה.
בהמשך הם נעצרו והתחפרו על גדתו הצפונית של הנהר חרא (Khra או Chra), סמוך לכפר גבוה מעט מסביבתו, בעל אותו שם, כ-100 ק"מ מצפון ללומה.
מקום זה נבחר בהיותו המכשול הטבעי האחרון לפני קמינה, וכיוון שבו עברו הדרך ומסילת הברזל צפונה, עד שהגרמנים פוצצו את הגשרים מעל הנהר, כאמור.
כך, דרכי התחבורה היו חסומות אמנם מדרום, אך המשיכו לשרת את הגרמנים מצפון לנהר.
ואכן, הכוח הגרמני, כ-40 אירופים וכ-400 אסקרי, תוגבר באמצעות קו הרכבת מצפון בעוד כ-20 חיילים גרמנים ובכמאה אפריקנים וכעת היה גודלו כ-60 חיילים גרמנים וכ-500 אסקרי.
בנוסף לפיצוץ הגשרים, הגרמנים מיקשו את המבואות לנהר ולכפר ונעזרו להגנת מעוזם גם בשלוש מכונות ירייה.
סיירים בריטים גילו את הגרמנים המחופרים בגדתו הצפונית של הנהר ב-21 בחודש.
ביום המחרת נערך קרב ההגנה המשמעותי היחיד בעת כיבוש טוגולנד.
הבריטים הנחיתו התקפה אחת באור יום.
כוח אחד תקף ממערב, חלקו העסיק את חפירות הגרמנים בחזיתו וחלקו האחר ניסה לאגפם ממערב.
כוח אחר, שכלל גם את הצרפתים, פעל בצורה דומה ממזרח.
התוקפים, שהתקשו לשמור על קשר בין יחידות המשנה שלהם בסבך השיחים, וחוו לראשונה אש מקלעים, נהדפו עד דמדומי הערב.
ההתקפות נהדפו תוך אבדות כבדות לבריטים: 23 הרוגים ו-52 פצועים מתוך כ-500 חיילים.
כמו כן, נהרגו 12 חיילים סנגלים מכוח צרפתי בן כ-150 חיילים שהצטרף לתוקפים ב-17 בחודש.
לאחר שנהדפו התקפות הבריטים, פקדו הגרמנים על התקפת-נגד, אלא שחייליהם האפריקנים סרבו.
אף על פי שהגרמנים עמדו בהצלחה אל מול ההתקפות, הרי כיוון שגם הצרפתים התקדמו ממזרח, מצ'טי (Cheti) לכיוון קמינה, והבריטים, כאמור, ממערב, מכוון קטי-קרצ'י, הגרמנים יכלו למצוא עצמם מאוגפים, והם העדיפו לסגת.
ביום המחרת מצאו הבריטים המתקדמים את החפירות הגרמניות ריקות.
הגרמנים הנסוגים הרסו את תחנת האלחוט בקמינה בלילה שבין 24 ל-25 בחודש, כאשר ממש עד להריסתה התחנה שימשה בתפקידה.
עם תפיסת תחנת האלחוט ההרוסה בקמינה, ועם כניעת פון דרינג, בראש כ-200 מן המגינים, נסתיים מסע המלחמה ב-27 בחודש.
חלק מן המגויסים האפריקנים שבשרות הגרמנים נמלטו.
בידי כוחות מדינות ההסכמה נפלו שלוש מכונות ירייה, כאלף רובים וכ-320,000 כדורים.
הייתה זו המושבה הגרמנית הראשונה שנפלה בידי מדינות ההסכמה (כיבוש סמואה הגרמנית אירע מספר ימים אחרי כן).
חלקה המזרחי של טוגולנד, שכלל את רובה של המושבה, נמסר לשליטה צרפתית ואחר כך למנדט צרפתי מטעם חבר הלאומים, ונקרא בשם טוגו.
החלק המערבי נמסר לשליטה בריטית תחת השם טוגולנד הבריטית וב-1956 צורף למושבה הבריטית חוף הזהב ליצירת גאנה.
כיבוש קמרון היה חלק מן המערכה במערב אפריקה במלחמת העולם הראשונה, ובו נכבשה אחת משתי המושבות של האימפריה הגרמנית באותו אזור (החלק השני של המערכה היה כיבוש טוגולנד).
את הכיבוש ביצעו כוחות בריטיים, צרפתיים ובלגיים, קולוניאליים ברובם.
למרות יתרון אסטרטגי מכריע, ההשתלטות על קמרון ארכה כשנה וחצי, מתחילת מלחמת העולם באוגוסט 1914 ועד מרץ 1916. מספר גורמים תרמו להתמשכות מסע המלחמה.
הגורם הראשון היה השטח הנרחב של המושבה, שרובו כלל אזורים קשים ללחימה, לתנועה ולקיום.
הגורם השני היה הקצאת משאבים מצד מדינות ההסכמה, בעדיפות נמוכה בהשוואה לזירות האירופיות.
הגורם השלישי היה הגנה עקשנית של הגרמנים, גם לנוכח הסתברות לא גבוהה להצלחה.
כתוצאה מן הכיבוש הפכה קמרון ברובה לאחר המלחמה למנדט צרפתי, ושטחים הסמוכים לגבול ניגריה, שהייתה מושבה בריטית, סופחו אליה.
הגרמנים שלטו על קמרון, שכללה גם חלקים ממזרח ניגריה של ימינו, החל משנת 1884. בשנת 1911 הצרפתים מסרו לגרמנים שטחים הגובלים בקמרון, וכך גבולות המושבה הורחבו כלפי דרום-מזרח ושטחה הגיע לכ-480,000 קמ"ר.
שטחה הפנימי של הארץ כלל בצפון רמה גבוהה המקבילה לגבול ניגריה ונהרות המזינים את נהר הקונגו כלפי דרום.
יתר השטח כלל ג'ונגלים וביצות.
אזור החוף, הקטן יחסית בשטחו, היה מבודד למדי מפנים הארץ.
קמרון הייתה מוקפת כמעט מכל העברים בטריטוריות שבשליטת מדינות ההסכמה.
ממערב השתרעה ניגריה, ומרוב העברים האחרים - אפריקה המשוונית הצרפתית, פרט לגבול קצר מדרום עם גינאה הספרדית (ריו מוני, Rio Muni, כיום גינאה המשוונית) הנייטרלית.
מדרום-מערב היה למושבה מוצא אל הים: כ-320 ק"מ לחוף האוקיינוס האטלנטי, כאשר מדינות ההסכמה נהנו משליטה כמעט מוחלטת במימי מערב אפריקה.
כוחות מדינות ההסכמה העמידו לצורך ההתקפה על קמרון כ-13,000 חיילים, מתוכם כ-7,000 צרפתים.
רובם של אותם חיילים היו אסקרי בפיקוד אירופי.
בעת פרוץ המלחמה היו במושבה כ-2,000 גרמנים, מתוכם כאלף חיילים פוטנציאליים, בתוך אוכלוסייה מקומית של כ-2.5 מיליון.
השוצטרופה, חיל המגן הגרמני, שבפיקוד קרל היינריך צימרמן (Zimmerman), מנה 1,650 חיילים אפריקנים ועוד 205 גרמנים ששימשו קצינים ומש"קים (כשליש מהם היו בחופשה באירופה בעת פרוץ המלחמה.
נושאי תפקידים רבים משני הצדדים היו באירופה בפרוץ המלחמה).
האפריקנים היו חיילי קבע, מגויסים לטווח ארוך, בעלי אימון טוב, אם כי תפקידם כלל בעיקר משימות אבטחה פנימיות, ולא עימות כנגד צבאות אחרים.
כוח זה היה רגיש לאבדות, הן עקב גודלו המצומצם, הן כיוון שבתנאי אפריקה קשה היה להחליף חיילים מאומנים אם אלה נפגעו.
חיסרון אחר של אותו כוח היה שבשל שרותם הארוך, נלוו לעיתים בני משפחה אל החיילים האפריקנים, מה שיכול היה לסרבל את התנועה והאספקה.
לקראת פרוץ המלחמה אוחדו המשטרה, ובתוכה כ-30 גרמנים, וחיל המגן ואלה היוו יחדיו כוח של כ-3,200 חיילים.
בהמשך גייסו הגרמנים כוחות נוספים, כולל חיילי מילואים גרמנים מבני המושבה, ששירתו בתחילה ביחידות משלהם, ורק אחר כך פוזרו בין יתר היחידות (אלה מהם שלא היו בתפקידי פיקוד איישו את מכונות הירייה).
הגרמנים הגדילו, בנוסף, את מספר מכונות הירייה והחלו להחליף את הרובים בחדישים יותר, תהליך שלא הסתיים עד לתחילת הקרבות.
מספר הרובים, כ-7,000, לא הספיק כדי לחמש את מלוא פוטנציאל הגיוס.
הגרמנים פיתחו בעיקר את חלקה הדרומי-מערבי, הסמוך לחוף, של הארץ.
בנוסף לנמלים, הם הקימו באזור מספר תחנות אלחוט, כולל בבירתה, דואלה, ולאלה הייתה חשיבות אסטרטגית רבה.
עם תחילת הקרבות באירופה נטל לידיו המושל קרל אברמאייר (Ebermaier) סמכויות חירום שהקיפו למעשה את כל תחומי החיים והכלכלה.
תוך ניהול נבון, ולמרות הניתוק מאירופה, מערכת זו תפקדה בהצלחה יחסית עד תום הקרבות, מבחינה זו שהמושבה סיפקה את צורכי עצמה ואת צורכי הכוח הצבאי שהקימה.
הגרמנים הצליחו להקים במושבה, תוך גילוי תושייה רבה, תעשייה צבאית שמילאה חלק מצורכי הצבא שבקמרון, אם כי לא באיכות אירופית.
למרות זאת, מודעים לנחיתות הבסיסית שבמצבם, הגרמנית ביססו את תוכניות ההגנה על המושבה על נסיגה לפנים הארץ, תוך שימוש בטקטיקות גרילה.
פעולות ראשונות של הצרפתים והבלגים
כבר בתחילת פעולות האיבה, ב-6 באוגוסט, ועוד לפני קבלת פקודות מפריז, תפסו הצרפתים את סינגה (Singa) שעל נהר האובנגי (Ubangi) ואת בונגה (Bonga) שעל נהר הקונגו, שתיהן בטריטוריות שהיו בשליטה צרפתית עד מספר שנים קודם לכן, שתיהן בדרום מזרח קמרון ושתיהן נמצאו בעת ההשתלטות סמוך מאוד לטריטוריה שבשליטה צרפתית.
שני נהרות אלה שימשו נתיבי תחבורה חשובים עבור אפריקה המשוונית הצרפתית, ובסינגה גם עבר קו טלגרף צרפתי חשוב.
במקביל לתפיסת סינגה ובונגה, הקים המפקד הצבא הצרפתי באפריקה המשוונית ז'וזף אמריש (Aymèrich) ארבעה טורי צבא שנועדו לפלוש לתחומי קמרון.
הראשון נועד לצאת מסינגה מערבה וצפונה לאורך נהר הלוביה (Lobaye).
השני, ובו השתתפו גם כ-600 חיילים בלגים, נועד לצאת מפינתה הדרומית-מזרחית של קמרון ולהתקדם צפונה ומערבה לאורך נהר הסנגה (Sanga).
שני האחרים, שהצליחו פחות, נועדו לנוע צפונה מגבון שבאפריקה המשוונית הצרפתית.
אחד מהם נועד, בנוסף, לנתק את קמרון מריו מוני.
כיוון שנכשל, נותרה לגרמנים דרך נסיגה מקמרון, לטריטוריה שבשליטה ספרדית, עד סוף מסע המלחמה.
מחוץ לטורי הצבא שהוזכרו, כוח צרפתי, אשר יצא מצ'אד באוגוסט, כבש את קוסרי (Kousseri) שעל הגבול עד 25 בספטמבר.
כוח צרפתי-בלגי שפעל באזור החוף, בסיוע תותחים של ספינות בריטיות וצרפתיות, הצליח אף הוא במשימתו.
בתחילת ספטמבר 1914 כבש הכוח הצרפתי-בלגי את ויקטוריה (Victoria, כיום לימבה (Limbe)) שעל החוף ללא התנגדות.
התפיסה הבריטית באשר לקמרון התאפיינה בנקודת מבט של מעצמה ימית.
כנגזר מכך, ראו הבריטים את מטרתם בראש ובראשונה כתפיסת ואבטחת הנמלים שבחוף קמרון ותפיסת, או לפחות שיתוק, תחנת האלחוט בדואלה.
עוד לפני פרוץ הקרבות עמדו לרשות הבריטים בניגריה חמישה טורי צבא, שנועדו להגנת המושבה.
בפרוץ המלחמה שינו כוחות אלה את מגמתם.
ב-27 באוגוסט תקף טור של חיילים מערב אפריקנים שיצאו מניגריה, לאחר צעידה של כ-650 ק"מ ב-17 יום, את נקודת הגבול הגרמנית בטפה (Tepe, כיום Tépé בניגריה).
הכוח כבש את המקום ולגרמנים נגרמו אבדות ניכרות, כולל חמישה קצינים.
ב-29 בחודש הותקפה גרואה, תחנת נהר מבוצרת היטב, המוגנת על ידי שלוש פלוגות, אשר נמצאת כ-50 ק"מ מזרחה משם.
ניסיון הסתערות שנעשה ב-31 בחודש, אותו הוביל לייטננט קולונל מקליר (MacLear), שעמד בראש כוח רובאי דבלין המלכותיים (Royal Dublin Fusiliers) וכוח קולוניאלי מקומי, הסתיים בנסיגה.
לבריטים אבדו 21 מתוך 31 הקצינים, ונוסף אליהם המפקד, וכן אבדו כ-40% מהחיילים, אל מול אש מכונות ירייה ורובים גרמניים, באשר נקודת המוצא להסתערות, כ-400 מטרים מעמדותיהם, הייתה אידיאלית עבור טווח הנשק של המגנים.
שרידי הכוח נסוגו לניגריה מבלי שהגרמנים ניצלו את ניצחונם המכריע לרדיפה.
התקפה על מורה נהדפה אף היא, אך הבריטים הנסוגים הצליחו לחסום את הדרך בין זו לבין גרואה.
דרומית-מערבית משם, כבש טור בריטי אחר, לנוכח התנגדות קלה, את נסאנאקאנג (Nsanakang) הקרובה לגבול עם ניגריה.
שבוע אחר כך, ב-6 בספטמבר, הגרמנים פתחו בהתקפת נגד בשתיים לאחר חצות.
המגנים הגנו בעקשנות על המקום, עד שתחמושתם אזלה, ואחר כך ניסו להבקיע דרכם החוצה בכידונים.
המגנים איבדו שמונה מ-11 הקצינים ועוד חיילים אפריקנים רבים נפגעו או שנפלו בשבי, ושיעור אבדותיהם הגיע לכמחצית מהכוח.
סמוך יותר לחוף, כוח בריטי שיצא מקאלאבאר (Calabar) כבש ב-29 בחודש את ארצ'יבונג (Archibong).
במקביל, כמאה ק"מ צפונה משם, כבש כוח גרמני את אוקורי (Okuri, כיום Okurike) שבניגריה.
מדינות ההסכמה שלחו לקמרון תגבורת שכללה חיילים מפורטוגל.
בשלבים הראשונים של מסע המלחמה הבריטים הצליחו יותר בים.
כפי שנתברר, הייתה לכך השפעה חיובית, מנקודת ראותם, גם על הישגיהם היבשתיים.
הסיירת "קמברלנד" (Cumberland) וספינת התותחים "דוורף" (Dwarf, (פירוש השם - גמד)) שמרו על מוצא נהרות אשר נשפכו לים בחופי קמרון.
ב-4 בספטמבר הגרמנים ניסו להוציא מכלל פעולה את "דוורף", וספינת סוחר גרמנית ניסתה לנגח אותה.
הניסיון נכשל, והגרמנים איבדו 36 איש.
ניסיונות נוספים נכשלו אף הם.
דוורף אף הטביעה את ה"נכטיגל" הגרמנית.
בהמשך, הבריטים טיהרו רצועה ברוחב של כחמישה ק"מ בדרכי המים לכיוון הבירה דואלה, הן ממוקשים, הן מספינות שהגרמנים הטביעו כדי למנוע חדירה מכיוון הים.
ל"קמברלנד" ול"דוורף" הצטרפו ה"צ'לנג'ר" (Challanger) ועוד חמש ספינות גייסות, ואלה הפגיזו את דואלה ב-26 בחודש.
ביום המחרת הציעו הגרמנים בעיר כניעה ללא תנאי, בהתאם לתוכניתם, כאמור, שלפיה הגנת המושבה תיעשה בפנים הארץ.
טרם כניעתם הגרמנים הרסו את תחנת האלחוט שבמקום.
כעבור עוד יום נוסף קיבלו הבריטים את העיר לידיהם ללא קרב, ותפסו כמה מאות שבויים, סחורות וספינת תותחים אחת, אשר עברה לשירות הבריטים.
לעומת זאת, גדוד בריטי שנחת במקביל בבונאברי (Bonaberi), אשר מעברו השני של הנהר, הכניעה לאחר קרב מבולבל.
לאחר ההשתלטות על רצועת החוף המשיכו הבריטים להתקדם אל פנים הארץ לאורך קווי מסילות הברזל.
באוקטובר המשיכו הצרפתים בכיבוש החוף של קמרון.
עד לסיום 1914 ותחילת 1915 נכבשו אזור החוף והושגה התקדמות למרחק קצר אל פנים הארץ.
כן נכבש רובו של האזור שהצרפתים מסרו לגרמניה ב-1911. בשלב זה חלה האטה בפעילות מעצמות ההסכמה, הן כיוון שהבריטים והצרפתים השיגו את עיקר מטרותיהם הראשוניות (הנמלים יחד עם מתקני האלחוט, והשטח שנמסר, בהתאמה), הן בשל חוסר בכוחות ובאמצעים.
בפברואר הבריטים החליטו להמשיך בכיבוש הארץ ולחרוג בתוך כך מדואלה ומאזור החוף.
במהלך 1915 כבשו מדינות ההסכמה חלקים נוספים מהארץ.
ביוני הבריטים כבשו את גרואה ואת נגאונדרה שברמה בצפון הארץ, כ-300 ק"מ דרומית מגרואה.
בדצמבר נכבשה יאונדה (הבירה הנוכחית) שבפנים הארץ.
רוב הגרמנים מצאו מקלט בריו מוני (כיום גינאה המשוונית, אז חלק מגינאה הספרדית), אליה חמק בפברואר 1916 טור גרמני בן כ-15,000 חיילים, סבלים ונלווים.
גם התנגדות הגרמנים בצפון הארץ פסקה בפברואר 1916, כאשר כמה מצודות פזורות נכנעו.
הגרמנים שנסוגו לריו מוני הוחזקו בה עוד סוף המלחמה.
רוב שטחה של קמרון הפך לאחר המלחמה למנדט צרפתי, וחלקים ממנה הסמוכים לגבול ניגריה צורפו לאותה מושבה.
כיבוש נהר, שביית נהר או גם שוד נהר הוא תופעה גאומורפולוגית המתרחשת כאשר מימיו של אגן הניקוז של נחל או נהר מוטים ממסלולם והם זורמים לנהר שכן במקום זאת.
אפשר להבחין בקלות בנהרות שנכבשו על ידי מקום הכיבוש, שבו נוצרת בדרך כלל "ברך" - זווית חדה (למשל ברך הליטני ליד מבצר הבופור ובנוסף ברך הירקון ליד תחנת הרכבת פתח תקווה - קריית אריה).
תופעה זאת יכולה להתרחש ממספר סיבות:
תנועות טקטונית הגורמות לשינוי השיפוע של פני הקרקע, והנהר מוטה ממסלולו הקודם.
בראמה צ'וק (Barmah Choke) – לפני כ-25,000 שנים התחוללה התרוממות של המישורים ליד העיירה מואמה (Moama) של ימינו השוכנת במדינת ניו סאות' ויילס באוסטרליה על הגבול עם מדינת ויקטוריה.
ההתרוממות חסמה את נתיבו של הנהר מארי ואלצו אותו ליצור מסלול חדש.
המארי התחתר דרך האזור הקרוי בראמה צ'וק וכבש את הערוץ התחתון של נהר גולבורן (Goulburn) למשך 500 קילומטרים.
סכרים טבעיים, כדוגמת אלו הנגרמים ממפולת אדמה או קרחון.
נהר תמזה בדרום אנגליה נשפך במקור לים הצפוני סמוך לאיפסוויץ'.
לפני כ-450,000 שנים, קרחון שהתפשט מהצפון גרם לשינוי מסלולו של הנהר דרומה, ואילץ את התמזה לחצוב שפך חדש שכיום הוא שפך נהר בלקווטר באסקס, צפונית ללונדון.
הנהר שינה נתיבו שוב דרומה למיקומו הנוכחי כתוצאה מחציבה דרך הרי צ'ילטרן (Chiltern Hills) בגורינג-און-טיימז, אירוע שיצר את פתחת גורינג (Goring Gap).
סחיפה לאחור של נהר אחד כלפי מקורותיו עשויה בסופו של דבר ללכוד את מימיו של פלג מים אחר.
נהר טייאס (Teays River), נכבש על ידי נהר אוהיו.
במקור זרם נהר ריו גראנדה לתוך אגן סגור, אגם קבסה דה ואקה (Lake Cabeza de Vaca), אבל לאחר הכיבוש הוא זורם למפרץ מקסיקו.
נהר ניז'ר הקדום כבש את הנהר שכיום הוא חלקו העליון של הנהר, שבעבר זרם לאגן סגור מצפון מזרח לטימבוקטו.
סחיפה צדית של נפתול עשויה לחצות נתיב של נחל סמוך
בתוך אזור קרסט, עשויים נחלים ל"שקוע", או לזרם מתחת לפני הקרקע (נהר נעלם או שוקע) ולהופיע שוב בעמק של נהר סמוך.
ה"דונאו ורזיכרונג" (Donauversickerung – הבולען של הדנובה) בגרמניה, תופעה שחלק גדול מהחלקים העליונים של הנהר דנובה שוקעים לתוך סלעי התשתית של אבן הגיר, ומופיעים מחדש כמעיין אאכטוף (Aachtopf), יובל של הנהר ריין.
המים הנוספים הזורמים בערוץ של הנהר הכובש עשויים להאיץ את הסחיפה ולגרום להיווצרות קניון.
דוגמה הבולטת הוא הגרנד קניון שנוצר משילוב של פעילות טקטונית שגרמה להתרוממות רמת קולורדו שבצירוף עם העובדה שמפרץ קליפורניה נפתח לים קבעו את פני הים כבסיס הסחיפה של נהר הקולורדו והובילו לסחיפה לאחור שבה נכבשו נהרות קדומים שזרמו קודם מערבה לאגן סגור.
תוספת המים גרמה להתחתרות לעומק מהירה (במונחים גאולוגיים) שתוצאתה הגרנד קניון.
באנגלית מכונה העמק שנוצר על ידי הערוץ המקורי שנכבש ועכשיו לא זורמים בו מים "פתחת רוח" (Wind gap).
כיבוש נהרות הוא תהליך המעצב את הביוגאוגרפיה או התפוצה של מינים רבים של דגי מים מתוקים.
באוסטרליה יש דוגמאות בולטות במיוחד לתפוצה של מיני דגי מים מתוקים שמקורה באירועים של כיבוש נהרות.
הרכס המפצל הגדול (Great Dividing Range), רכס הרים שהיה גבוה מאוד בעבר, משתרע לאורך כל חופה המזרחי של אוסטרליה והפריד בין מינים של אוכלוסיות של דגי מים מתוקים ממזרח וממערב לרכס במשך מיליוני שנים.
במהלך שני מיליון השנים האחרונות הנמיכה הסחיפה את הרכס לנקודה קריטית שבהם התאפשרו אירועים של כיבוש נהרות מזרחה ומערבה.
כמה מינים של דגים שהתפתחו במערכת הנהרות מארי-דרלינג שממערב לרכס נמצאים (או שנמצאו בעבר) בכמה מערכות של נהרות הזורמים מזרחה לחוף המשתרעים כמעט לכל אורך הרכס.
אף אחד מאירועי כיבוש הנהרות שהתרחשו שאפשרו לדגים שמקורם במערכת המארי-דרלינג לחצות ולהתיישב במערכות הנהרות המזרחיים לא יצר קישורים קבועים.
משום כך נותק הקשר בין אוכלוסיות הדגים שמקורם במערכת המארי-דרלינג והתיישבו במערכות הנהר המזרחיות לבין אוכלוסיות האם המקוריות.
בשל הנתק גרמו אפקט המייסדים, סחף גנטי וברירה טבעית, לכך שנוצרו מינים נפרדים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, החל מ-16 ביולי 1941, נכבשה העיר קישינב, במסגרת מבצע מינכן, על ידי צבא רומניה והוורמכט.
תוך כדי הכיבוש ולאחר מכן נערכו פרעות ביהודי העיר, כשחיילים, בעיקר רומנים, שודדים אונסים ורוצחים אלפי יהודים ומשאירים את גופותיהם פזורות ברחובות העיר.
ממלכת רומניה, תחת שלטונו של יון אנטונסקו, הצטרפה כבת ברית למעצמות הציר במלחמת העולם השנייה, בתקווה להשיב לעצמה את החבלים שנלקחו ממנה על ידי ברית המועצות.
עם פתיחת מבצע ברברוסה, פלש צבא רומניה, יחד עם הוורמאכט לברית המועצות.
ב-16 ביולי 1941 פלשו הארמייה הרומנית הרביעית והארמייה הגרמנית ה-11 אל קישינב, בירת בסרביה.
שבועות אחדים לאחר הכיבוש פעלו השלטונות לביצוע הפתרון הסופי בעיר, בדפוס הפעולה המקובל, ששלבו הראשון: איסוף היהודים, תוך כדי מעשי התעללות קשים, אל אתר סגור וגזל רכושם במקביל.
על פי הערכות שונות בעת פלישת הרומנים והגרמנים לעיר היו בה לפחות 60,000 יהודים.
הכוחות הרומנים והגרמנים רצחו יהודים: גברים נשים וילדים, שדדו אותם, התעללו בהם, אנסו נשים יהודיות ואת הנותרים ריכזו בגטו מאולתר.
את יהודי הגטו פינו מהעיר במשלוחים אל מחוצה לה, שחלקם היו אל הוצאות להורג מאורגנות, ובסוף התהליך נשארו בעיר 99 בני "דם יהודי", שהיו למעשה מומרים ובני מומרים.
ב-22 ביוני 1941 הופצצה קישינב ואלפי תושבים, בחלקם יהודים, נהרגו.
הצבא האדום, שנסוג מהעיר ב-13 ביולי, מיקש את הבניינים הציבוריים ואת בתי העסק הגדולים - תושבים, שניסו להתגנב למקומות אלה, כדי לגנוב, הפעילו את המוקשים, כך שבין הפצצה להפצצה היו גם פיצוצי בניינים.
עם תחילת המלחמה נערכו גיוסים ורבים מבין המגויסים היו יהודים.
אלפי מגויסים נלקחו לאוקראינה, שם עמדו לציידם במדים ובנשק, אך בהגיעם מעבר לדניסטר, נטשו אותם מלוויהם, בהימלטם מפני צבאות האויב.
מרבית היהודים האלה ניסו לשוב לביתם או למצוא מקלט בעיירות יהודיות סמוכות, שם היו להם קרובי משפחה.
כוחות צבא רומנים או גרמנים שזיהו את היהודים האלה בדרכם הרגו אותם במקום.
במשך שבועיים חדרו החיילים לבתים ולחצרות וחיפשו יהודים בכל מקום, כשהם יורים והורגים משפחות שלמות.
הם גם בדקו את זהות העוברים ושבים ברחובות, ואם התגלה יהודי הוא נרצח במקום.
החיילים הרומנים עסקו גם בשוד היהודים לפני שהרגו אותם, אולם לא דאגו לקבורת הגופות.
ברחובות נערמו גופות רבות מאוד.
והגרמנים, שהתחילו לחשוש מפריצת מגפות, נפגשו עם הרומנים והצדדים סיכמו על הפסקת ההריגות וכינוס היהודים בגטו.
תקופת רציחות ראשונה זו נמשכה כשבועיים ומספר ההרוגים בה מוערך בכעשרת אלפים.
ב-24 ביולי הוציא המושל הרומני של העיר, וויקולסקו, צו (מספר 61) ובו הוראות אחדות: על הקמת גטו יהודי בעיר, ועל חובת יהודי העיר להתייצב בגטו - ההוראה הודפסה ופורסמה במקומות ציבוריים, וכן הוראה המחייבת את היהודים לשאת טלאי צהוב.
באותו יום החלו הרומנים במבצע לאיתור וריכוז יהודי העיר אל אזור הגטו.
החיילים הרומנים עברו מבית לבית וקראו ליהודים לצאת, תוך הבטחה שלא יפגעו בהם, והיהודים המבוהלים התחילו לצאת ממחבואיהם.
היו מקומות בהם איפשרו ליהודים לקחת אתם מה שיכלו לשאת בידיהם, והיו מקומות אחרים בהם לא איפשרו להם לקחת אתם דבר, ואפילו לא להתלבש.
לכן בין הנאספים היו יהודים חסרי-כל, ואף לבושים בהלבשה תחתונה בלבד.
המושל הרומני של העיר, וויקולסקו, הוציא הוראה מספר 61 מיום 24 ביולי להקמת הגטו וחובת יהודי המקום להתייצב בגטו - ההוראה הודפסה ופורסמה במקומות ציבוריים.
פורסמה גם הוראה המחייבת את היהודים לשאת טלאי צהוב.
בחלק התחתון של העיר במגרש ריק, ששימש בעבר כשוק, לכן כונה בשם "השוק הישן" (piața veche), רוכזו המוני יהודים, כ-11,000. מתחם השוק הישן וארבעה רחובות מסביבו הוכרז כגטו.
במקום לא היה מחסה מקרני שמש הקיץ ולא היו מים או שירותים כלשהם.
האיינזצגרופה, שהתלווה לארמייה הגרמנית והשתתף בהקמת הגטו, התרכזו בחיפוש מציתים ו"מאותתים למטוסים" וכשלא מצאו אותם הוציאו להורג מספר לא ידוע של בני ערובה יהודים.
באמצע יולי הגיעו לקישינב עיתונאים רומנים מבוקרשט והתארחו ביחידת טנקים רומנית, שחנתה בשולי העיר.
לכבוד האורחים נערכה סעודה עם תזמורת וכדי לבדרם הובאה קבוצה של נשים וילדים יהודים, שהצטוו לרקוד לצלילי התזמורת.
לאחר שהיהודים העייפים נעו סביב עצמם כמה דקות, נלקחו אל שטח חשוך ונורו למוות.
כיבוש צפון השומרון במלחמת ששת הימים היה חלק מן המערכה בין ישראל לירדן במלחמת ששת הימים, אשר התחוללה ב-72 השעות הראשונות של המלחמה, בין הלגיון הירדני ובין צה"ל (באמצעות פיקוד צפון) כחלק מן העימות לאורך כל קו שביתת הנשק עם ישראל.
המטרה ההתחלתית של צה"ל בכיבוש צפון השומרון הייתה לטהר את המרחב הארטילרי המסכן את רמת דוד, ומאוחר יותר הוחלט לכבוש את מרחב ג'נין, שכם ובקעת הירדן.
במהלך המערכה התחולל קרב השריון היחיד בין צה"ל לצבא הירדני במהלך המלחמה - קרב עמק דותן, שבמהלכו נקלע כח קטן של צה"ל לקרב קשה בנחיתוּת מספרית משמעותית מול חטיבת השריון 40 הירדנית.
חרף הנחיתות והנפגעים הרבים הצליח צה"ל להדוף לבסוף את המתקפה הירדנית, ולאחר מכן להביס את המערך הירדני בצפון השומרון, לכבוש את מרחב שכם ולהשתלט על בקעת הירדן.
למרות חשיבותו, הקרב לא היה מכריע מבחינה אסטרטגית, משום שהמערך הירדני החל להתמוטט עוד קודם לכן בעקבות פריצת כוחות צה"ל באזור ירושלים.
ההערכה בצמרת צה"ל ובממשלת ישראל הייתה כי מדובר בהפגנת כח מצידו של נשיא מצרים דאז, גמאל עבד אל נאצר, ואולם סגירת מצרי טיראן על ידי מצרים ב-22 במאי החריפה עוד את המצב.
הסברה הייתה כי לחוסיין מלך ירדן אין כוונות לתקוף את ישראל, וכל התוכניות המבצעיות של צה"ל היו מכוּונות כנגד מצרים.
הקצינים הירדניים הבכירים היו חלוקים בשאלת פריסת הכוחות; בריגדיר גנרל עאטף אל מג'אלי, ראש אגף המבצעים של המטכ"ל הירדני, דרש לרכז את כל הכוחות הירדניים בירושלים, אך גנרל עבד אל-מונעם ריאד עמד על פריסת הכוחות הירדניים ברחבי יהודה ושומרון.
פיקוד הצפון, בראשות דוד אלעזר, היה בכוננות ללחימה כנגד הסורים בעמק החולה ורמת הגולן, ולא ציפה שהירדנים יתערבו בלחימה, אולם עם תחילת הירי בקו הגבול עם ירדן, החל להעביר כוחות מהגליל המזרחי לעבר צפון השומרון.
מרחב ג'נין הוא צומת דרכים חשוב, שהחזקתו מאפשרת לבלום פריצת אויב לגב ההר.
המרחב משלב תכונות של מתווה הררי ושטח בנוי, נטוע בחורשות ובוסתנים ורובו מיושב.
השטח מצפון לג'נין הוא מישורי, אך מדרום לעיר השטח הוא הררי וסלעי, ובשל כך התנועה מוגבלת לצירים בלבד, וכמעט לא ניתן לנוע ולהתפרס על הרכסים.
בנוסף לכך, הירדנים חסמו את צירי התנועה לעמק דותן וג'נין במחסומי נ"ט שנשענו על מכשולים טבעיים.
זירת הקרב העיקרית התחוללה בעמק דותן - העמק הוא הגדול מבין העמקים שמבתרים את חלקו הצפוני של הר השומרון, העמקים הנרחבים יחסית והאוכפים שמקשרים ביניהם מאפשרים מרחב תמרון לכוחות שריון.
העמק נמצא בין רכסי אום אל-פחם - יאמון, ובין גוש ג'נין - הר עיבל.
העמק משתרע ממזרח למערב, לאורך 10 ק"מ וברוחב 3 ק"מ.
העיר ג'נין מצויה בקצהו הצפון מזרחי, ואילו ממערב לו שוכנת העיירה יעבד.
בחלקו הדרומי של העמק עובר כביש שכם - ג'נין (כביש 60), ובו הצמתים ליד הכפרים קבטיה ועראבה.
חטיבת חי"ר 25 (ובה גדודים 19, 20, ו-21), בפיקוד קולונל עוואד מוחמד אל-חאלד - הייתה אחראית על הגנת מרחב צפון השומרון, כולל שכם, ג'נין ועמק דותן.
גדוד השריון החזיתי 12, ובו 2 פלוגות טנקי פטון M47 עם 28 טנקים.
חטיבת שריון 40, בפיקוד קולונל ראכאן עינאד אל-גאזי - בעתודה באזור גשר דאמיה.
בחטיבה היו 90 טנקים מדגם פטון M48 בשני גדודים (גדוד 2 וגדוד 4), וגדוד שלישי (גדוד 1), שהיה גדוד חרמ"ש על נגמ"שים מדגם M-113, וכן גדוד תותחים מתנייעים 8.
גדודי ארטילריה: גדוד תותחי שדה 25 ליטראות 2, פלגת תותחי לונג טום.
לרשות פיקוד צפון עמדו היחידות הבאות:
חטיבת חי"ר מוקטנת 9 (חטיבת עודד), בפיקוד אל"ם אהרן אבנון - החטיבה כללה 2 גדודי חי"ר - גדוד 91 בפיקוד סא"ל עוזי צייזלינג, וגדוד 11 בפיקוד סא"ל זאב איילון, וגדוד מרגמות 120 מ"מ - גדוד 335 בפיקוד סא"ל דוד ירקוני.
חטיבת שריון מוקטנת 37 (עוצבת ראם), בפיקוד אל"ם אורי רום - החטיבה כללה גדוד טנקי AMX-13 - גדוד 266 בפיקוד סא"ל רפול שפר, גדוד חרמ"ש - גדוד 278 בפיקוד סא"ל מישקה נהוראי, סיירת חטיבתית, ופלוגה מוקטנת של טנקי צנטוריון מחטיבה 7 שהוצבה באזור עמק הירדן.
גדוד 377 של החטיבה נשאר באזור עמק החולה.
ארטילריה - בגזרה פעל אגד ארטילרי 212 בפיקוד אל"ם ברוך ברוכין.
האגד כלל 4 גדודים: גדוד תומ"ת 105 מ"מ פריסט - גדוד 827 בפיקוד סא"ל חיים ירקוני, גדוד תותחי 155 מ"מ - גדוד 833 בפיקוד רס"ן בילו שפיגלר, גדוד מרגמות 120 מ"מ - גדוד 330 בפיקוד רס"ן יגאל גור, גדוד תותחי שדה 25 ליטראות - גדוד 870 בפיקוד רס"ן דוד לוינזון.
לקראת פרוץ המלחמה, המערך הירדני בגזרה התבסס על חטיבת החי"ר ה-25 שתוגברה ב-2 פלוגות טנקי פטון M-47 מגדוד הטנקים החזיתי 12, בגדוד תותחי שדה 25 ליטראות 2, ובפלגת תותחי לונג טום ארוכי טווח.