tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סטרז'ניצה ממוקמת על קו רכבת לכיוון הודונין ל־Veselí nad Moravou ו־Vrbovce, סלובקיה.
טירת סטרז'ניצה נבנתה מחדש לצורתה הנאו-רנסאנסית הנוכחית עם אלמנטים נאו-קלאסיים באמצע המאה ה-19. כיום שוכן בטירה המכון הלאומי לתרבות עממית.
יש תערוכה קבועה של "כלי עמים של צ'כיה" וספרייה היסטורית עם יותר מ-13,000 ספרים.
הטירה מוקפת בגן אנגלי גדול עם סמטת דולבים הארוכה ביותר במרכז אירופה שנוסדה במחצית הראשונה של המאה ה-19. אמפיתיאטראות, קולנוע קיץ, אגמים, שביל דנדרולוגי עם לוחות חינוכיים ממוקמים בפארק.
הכבישים המובילים לעיירות השכנות Veselí nad Moravou ו־Skalica מוקפות על ידי מעוזים מאסיביים של המאה ה-16 מסוף המאה ה-16. הם שרידי שערים שנבנו כחלק מביצורי העיירה מפני איום הפלישות הטורקיות.
הוא נפתח בשנת 1981. הוא מציג מבני כפר מסורתיים באזורי משנה של אזור התרבות של סלובקיה מורביה.
בית הקברות היהודי נוסד באמצע המאה ה-17. מדובר בכ-1,500 מצבות בשטח של כ .
בית הכנסת שעל יד בית הקברות נבנה בשנת 1804, לאחר שבית הכנסת הישן נהרס בשריפה.
אחד מרבני הקהילה המפורסמים היה רבי משה סופר שכיהן בה בין השנים 1798–1794.
בשנת 1870 שוחזר בית הכנסת.
לאחר שנפגע קשות ב-1941 ולאחר מכן שימש כמחסן, הוא הוחזר לקהילה היהודית של ברנו ב-1991 ושופץ.
כיום הוא חלק ממוזיאון סטרז'ניצה ומכיל תערוכות שונות הקשורות ליהדות.
יאן אוונגליסטה פורקיני (1787–1869), אנטומיסט ופיזיולוגי; עבד כאן כפדגוג
טומאש מסריק (1850–1937), פוליטיקאי והנשיא הראשון של צ'כוסלובקיה; למד כאן
סטרחיל ניקולוב צ'רבנקוב (בבולגרית: Страхил Николов Червенков; 15 במאי 1938, וארנה, ממלכת בולגריה – 27 באוקטובר 1999, וארנה, בולגריה) היה דיפלומט בולגרי אשר בין השנים 1990–1992 כיהן כשגריר הראשון של בולגריה בישראל.
ב-1964 סיים תואר שני ביחסים בין-לאומיים במכון הממלכתי ליחסים בין-לאומיים של מוסקבה.
ב-1966 הצטרף לשירות החוץ הבולגרי וכיהן כנספח במחלקת מערב אירופה, ארצות הברית וקנדה של משרד החוץ.
בין השנים 1968–1972 כיהן כמזכיר השלישי בשגרירות בולגריה בהלסינקי.
בין השנים 1979–1983 כיהן כקונסול הכללי של בולגריה בטורונטו, קנדה, ובין השנים 1983–1990 כיהן כסגן ראש, וכראש דסק מערב אירופה, ארצות הברית וקנדה במשרד החוץ הבולגרי.
בין השנים 1990–1992 מונה לשגריר הראשון של בולגריה בישראל, עם חידוש היחסים הדיפלומטיים בין המדינות.
בתקופה זו לאחר תום תום העידן הקומוניסטי, נתונה הייתה בולגריה במשבר כלכלי חריף.
בסיוע התאחדות עולי בולגריה, ויקטור שם-טוב יו"ר ההתאחדות לידידות בולגריה–ישראל פעל צ'רבנקוב לקבלת סיוע ישראלי הומינטרי לבולגריה.
בין השנים 1995–1997 עמד בראש מחלקת דרום-מזרח אירופה במשרד החוץ הבולגרי.
ב-1973 פרסם את ספרו "סקנדינביה הפינה השקטה של אירופה" (בבולגרית: кандинавия - "спокойният" ъгъл на Европа), וב-1997 פרסם את ספרו "אנקדוטות ואמיתות דיפלומטיות" (בבולגרית: Дипломатически анекдоти и афоризми).
סטרחיל צ'רבנקוב היה נשוי לרוזה צ'רבנקובה ואב לבן, בויקו אשר למד מדע המדינה באוניברסיטת תל אביב בעת כהונתו של אביו.
בספטמבר 1999 נפגע רכבו של צ'רבנקוב בתאונת דרכים, על ידי רכב שנהגו היה בגילופין.
הוא נפצע קשה ונותר בתרדמת עד שנפטר מפצעיו.
צ'רבנקוב הובא למנוחות בבית הקברות המרכזי אשר בווארנה.
סטרחיניה יובאנצ'ביץ' (בסרבית: Страхиња Јованчевић; נולד ב-28 בפברואר 1993) הוא אתלט סרבי, זוכה מדליית ארד באליפות אירופה באולם (גלאזגו 2019) בקפיצה לרוחק.
יובאנצ'ביץ' נולד בבלגרד שבסרביה להורים סרבים מונטנגרים מבראן.
באליפות אירופה באולם שנערכה בבלגרד ש[סרביה במרץ סיים במקום 18 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.47 מטר.
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט בברלין שבגרמניה סיים במקום 14 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.69 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה בגלאזגו שבממלכה המאוחדת במרץ זכה במדליית ארד בקפיצה לרוחק בשיא סרביה חדש של 8.03 מטר, אחרי מילטיאדיס טנטוגלו מיוון (8.38 מטר) וטוביאס מונטלר משוודיה (8.17 מטר).
באליפות אירופה שנערכה במינכן שבגרמניה באוגוסט סיים במקום 19 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.34 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה באיסטנבול שבטורקיה במרץ סיים במקום 14 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.50 מטר.
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה ביוני סיים במקום עשירי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.62 מטר.
סטרָטיגרפיה (stratum בלטינית – שכבה אופקית, graphia ביוונית – לרשום) היא ענף בגאולוגיה העוסק בתיאור סדר שכבות סלע ותיארוכן לפי לוח הזמנים הגאולוגי.
סלעי משקע ימיים כאבן גיר מצטיינים בשכבתיות, אך גם סלעים יבשתיים כמו כורכר מורבדים בשכבות ואפילו סלעי בזלת שנקרשו מלבה מצטברים בשכבות.
כאשר נלמד סדר השכבות במקום מסוים מוגדר החתך הסטרטיגרפי שלו.
תצפיות בשכבות הסלעים משמשות בסיס לחקירת תולדות כדור הארץ, והעקרונות המונחים ביסוד הסטרטיגרפיה ושיטות הבדיקה שגובשו בענף מדעי זה מיושמות בעיקר בחיפושי נפט.
סטרטיגרפיה עוסקת לרוב בניתוח סלעי משקע, שכן השכבות הגאולוגיות נוצרות, בדרך-כלל, בדרך של שקיעת חומר דטריטי בתוך ימות מתוקות ומלוחות או על קרקעית ים.
הסטרטיגרפיה חוקרת גם סלעים געשיים הנוצרים מקרישת לבה הנפלטת מהרי געש בעת התפרצות געשית.
כך נוהגים להבחין בין שכבות הבזלת שנקרשו, המצטברות בשכבות זו על-גבי זו.
השכבתיות מעידה על מספר ההתפרצויות שאירעו במקום, ולפי מרכיבי השכבה – גם על סוג החומרים שנפלטו מהר הגעש.
גם סלעים מותמרים, הנוצרים מסלעי משקע ומסלעי יסוד בתנאי לחץ וטמפרטורה גבוהים, ניתנים לבחינה לאור הבדיקה השכבתית.
קיים מתאם בין התקופות השונות בלוח הזמנים הגאולוגי לבין חלוקת המסלע ליחידות זמן:
יחידות זמן-סלע: יחידת סלע שלמה משויכת לפרק שלם בלוח הזמנים הגאולוגי.
כך מערכת מקבילה לתור, סדרה מקבילה לתקופה ודרגה מקבילה לגיל.
מיון ליתוסטרטיגרפי (lithostratigraphy) – מיון לפי סוגי הסלעים המרכיבים את המסלע, במטרה למיינם לפי קבוצות בעלות משמעות.
כך מתקבלות חבורות, תצורות, פרט ושכבה.
מיון ביוסטרטיגרפי (biostratigraphy) – מיון לפי המאובנים שנמצאו בשכבות, במטרה למצוא את לוח הזמנים שבו נוצרו אותן שכבות.
המאובנים שנמצאו בשכבה משמשים כמנחים להגדרת השכבות.
כך יוגדר אופק כיחידה הבסיסית ו"תת-אופק" כיחידות משנה שלו.
על-פי המאובנים שנמצאו בסלעים ניתן להבחין בסביבת ההיווצרות של הסלע בהתאם לסביבה המשוערת שבה שהה המאובן בטרם התאבן – בעל חיים, צומח או אחר – במים מתוקים, מי ים ועוד.
בשנת 1961 נקבעו תקנים בינלאומיים למיונים לפי שתי השיטות על ידי האיגוד הבינלאומי למדעי הגאולוגיה (IUGS – the International Union of Geological Sciences).
שימוש חשוב בסטרטיגרפיה הוא איתור שכבות רוויות נוזלים או גזים, כמו מים, נפט, גז טבעי או מינרלים.
כאשר מתבצע קידוח לבאר מים, למציאת מקור נפט או לאיתור מרבץ מינרלים, מתקבל חתך של השכבות במקום הקידוח.
לאחר ביצוע קידוחים נוספים בסביבה אפשר להעריך את מבנה השכבות הגאולוגי באותו אזור.
בדרך-כלל, נפט או גז מתגלים בסלעי משקע, כאשר הנוזל או הגז נתפס ב"מלכודת", בתחומה אין הוא יכול לצאת ובתוכה נוצר לחץ המאפשר למשאב לצאת אל פני הקרקע ללא השקעת אנרגיה באמצעות התקנת מתקן שאיבה.
על-סמך חתכים שנעשו בעבר בסביבה, אפשר לקבוע היכן כדאי לבצע את הקידוחים הנוספים.
את אלה ינסו לבצע בכיוונים נבחרים ועד לעומקים מוגדרים מראש לאור תוצאות קידוחי העבר.
כך ניתן לאתר בסבירות רבה יותר – מים, נפט, גז או מינרל – במעמקי האדמה.
את הבסיס התאורטי של הסטרטיגרפיה הניח ניקולאוס סטנו, שהציג את עקרון הסופרפוזיציה – לפיו שכבת סלע המונחת על-גבי שכבה אחרת היא צעירה ממנה.
ניתן להרחיב את העיקרון ולהחילו גם על תופעות גאולוגיות נוספות.
לדוגמה, אם שבר חוצה שכבות של סלעי משקע, הרי הוא צעיר מהן.
בשנת 1669 נקבע כי שרידי המאובנים שנשארו בשכבות השונות יהיו המנחים לגבי טיבה של השכבה.
ויליאם סמית, המכונה "אבי הגאולוגיה האנגלית", היה הראשון שניסה ליישם את עקרון הסופרפוזיציה בקנה-מידה רחב בסוף המאה ה-18. הוא הכין את המפה הגאולוגית הראשונה של אנגליה, ובה הצביע על התכונות המובהקות הקיימות בשכבות הסלע ועל החשיבות של המאובנים בייחוס מתאם בין הזמנים בהם נוצרו השכבות.
סְטֶרֵאוֹכִימְיָה היא ענף בכימיה העוסק במבנה המרחבי של התרכובות השונות ברמה המולקולרית.
כלומר - הענף אינו עוסק בצורה ובמראה של החומרים השונים, כגון אבקה צהובה, נוזל אדום, גז שקוף, אלא בסידור המרחבי של האטומים המרכיבים את החומר.
למרות שהענף עוסק בכל החומרים, מתייחס המושג סטריאוכימיה בעיקר לתרכובות אורגניות, זאת לאור המגוון העצום של הצורות המרחביות שבהן הן מסודרות, בהשוואה לתרכובות אי-אורגניות.
הסטריאוכימיה מנסה למיין את החומרים השונים לקבוצות שונות, לפי סידורם המרחבי.
למשל, תרכובות מסוימות הן קוויות, אחרות מישוריות, והשאר תלת-ממדיות.
מולקולות כיראליות, הקרויות אננטיומרים, מסיטות אור מקוטב.
אם אננטיומר אחד מסיט את האור לכיוון ימין, אזי בן-זוגו יסיט את האור לכיוון שמאל.
לנתונים אלו חשיבות עליונה בהבנתם של תהליכים ותגובות כימיים.
הסטריאוכימיה מנסה להסביר את התרחשותן של תגובות כימיות, וכן את מהירותן, מההיבט המרחבי.
לכיוון, לזווית ולמיקום שבהם נפגשות שתי מולקולות השפעה מכרעת על הסבירות לקיומה של התגובה, וכן על התוצרים שיתקבלו, והסטריאוכימיה מנסה להתחקות אחר גורמים אלו.
בטבע קיימות מולקולות רבות, להן נוסחה מולקולרית זהה (כלומר, מספר אטומים זהה מכל סוג), אך בהן האטומים מסודרים באופן שונה.
מולקולות כאלו נקראות איזומרים; הסטריאוכימיה עוסקת בקבוצה אחת של מולקולות אלו: האיזומרים המרחביים (סטריאואיזומרים).
לסטריאוכימיה חשיבות רבה בביולוגיה, במיוחד בחקר האנזימים.
הענף חוקר את המבנה המרחבי של האתר הפעיל באנזים, ומנסה לעמוד על השפעת ההתאמה המרחבית שבין האנזים והסובסטרט על קצב הפעילות של האנזים, וכן על העדפתו הספציפית לסובסטרטים מסוימים בלבד.
בדומה, משמשת הסטריאוכימיה לחקר ההתאמה בין הורמונים ובין הקולטנים שלהם, בין נוירוטרנסמיטרים בתאי עצב ובין הקולטנים שלהם, וכדומה.
טרגדיית התָלִידוֹמִיד, שהתרחשה בתחילת שנות ה־60 של המאה ה־20, ממחישה את חשיבותה של הסטריאוכימיה.
התרופה, שיוצרה בגרמניה ב-1957 ונועדה לשמש נגד בחילות שחוות נשים בהיריון, גרמה למומים מולדים בעשרות אלפי תינוקות, עד להורדתה מן המדפים ב-1961. מאוחר יותר הסתבר שמולקולת התלידומיד קיימת בשני סטריאואיזומרים - L-תלידומיד, המסיט אור מקוטב לשמאל, ו-D-תלידומיד, המסיט אור מקוטב לימין.
האיזומר הראשון פועל כתרופה נגד בחילות, ואילו השני גורם למומים מולדים.
שני האיזומרים מומרים האחד לשני בגוף האדם, כך שגם נטילת האיזומר הראשון בלבד גורמת למומים מולדים.
בזמן ייצור התרופה היה תחום הסטריאוכימיה בחיתוליו, והתוצאות החמורות הביאו להאצה משמעותית בהתפתחות התחום.
דוגמה נוספת לחשיבות המבנה המרחבי בביולוגיה ניתן למצוא בחוש הראייה.
מנגנון הראייה של יצורים חיים, על אף שהוא שונה באופן ניכר בין המינים השונים, מתבסס בכולם על האלדהיד רטינל.
לתרכובת זו, המצויה באדם בקנים ובמדוכים שבעין, שני איזומרים.
כשאור פוגע במולקולה, מנת האנרגיה של האור גורמת למולקולה לעבור מהתצורה של האיזומר האחד - 11-ציס-רטינל - לזו של האיזומר השני - 11-טרנס-רטינל.
בתאי קנים שברשתית העין מחובר הרטינל לאנזים סקוטופסין; יחדיו הם יוצרים קומפלקס הנקרא רודופסין.
השינוי במבנה המרחבי של הרטינל, הנגרם כתוצאה מהאור, גורם לאלדהיד להינתק מהאנזים, שכן כעת הוא כבר אינו מתאים בצורה מושלמת לאתר הפעיל של האנזים.
הניתוק גורם לתגובת השרשרת המביאה ליצירת גירוי בתאי עצב המעובד על ידי מערכת הראייה לקבלת תפיסה חזותית של העולם.
אף מבחינה היסטורית היה זה ביולוג אשר גילה לראשונה כמה מהתגליות שהיוו את הבסיס לסטריאוכימיה.
הצרפתי לואי פסטר, שנחשב לאבי המיקרוביולוגיה, גילה ב-1843 שגבישי חומצה טַרְטַרִית, הנוצרים כמשקע בחביות יין, מסיטים אור מקוטב לכיוון אחד, ואילו גבישי חומצה טרטרית שסונתזו באופן מלאכותי לא מסיטים אור מקוטב.
פסטר בחן את הגבישים תחת מיקרוסקופ ומצא שהמבנה שלהם אינו סימטרי, והגבישים המלאכותיים היו משני סוגים, שהיו תמונת ראי זה של זה.
הוא מיין בשקדנות, בעזרת מלקחיים זעירים, את הגבישים המלאכותיים לשתי קבוצות, וגילה שתמיסה שיצר מגבישי הקבוצה הראשונה (הזהים לגבישים הטבעיים בחביות היין) הסיטה אור מקוטב בכיוון השעון, בעוד שתמיסת גבישי הקבוצה השנייה הסיטה אותו נגד כיוון השעון.
תמיסה בה תערובת שווה של שני הסוגים - שני האיזומרים - אינה מסיטה אור מקוטב כלל.
תערובת כזו נקראת כיום תערובת רָצֶמִית; בלטינית רצמוס פירושו אשכול ענבים, והחומצה הטרטרית, שבה גילה פסטר את התופעה, מקורה בענבי היין.
סְטֵרֵאוֹטִיפּ (מיוונית: στερεός (מוצק) + τύπος (חריתה) – "רושם מוצק") או הֶטְפֵּס, הוא מצב מנטלי שבו מתרחשת הכללה נמהרת של אמונות הנוגעות למאפיינים של קבוצת אנשים מסוימת, והחלתם על כל חברי הקבוצה מבלי להתייחס לסייגים קיימים או אפשריים.
על פי רוב, סטריאוטיפ הוא דימוי סטטוס המורכב מסטטוסים ומתכונות אופי, שמופנה כלפי קבוצה חברתית, בדרך כלל על בסיס אתני או מגדרי.
הסטראוטיפ מאפשר התמודדות מהירה מול כמויות גדולות של מידע, ואינו נושא בהכרח אופי שלילי.
כלומר, סטראוטיפ יכול להיות אמצעי יעיל להתמודדות עם מצבים של היצף מידע.
סטריאוטיפ עלול להיות בעייתי כאשר הוא הופך לדעה קדומה אשר מוחלת על אנשים בודדים באופן אישי.
הסטריאוטיפ הוא סכמה קוגניטיבית או אמונה מאורגנת, ומשמש כידע על קבוצות וקטגוריות חברתיות.
כלומר, מעין אוסף הנחות בסיסיות, גם אם לא מבוססות, על המאפיינים המיוחדים המתאימים לאותן קבוצות וקטגוריות.
הסטריאוטיפ יכול להיות מופעל בצורה אוטומטית, ומחוץ למודע.
ככזה, כמו שאר הסכמות הקוגניטיביות, הוא מאפשר לנו עיבוד מידע מהיר, ויכולת להתמודד עם עומס המידע הניצב בפנינו.
בשל כך, הסטריאוטיפ הוא אמצעי יעיל, ולעיתים בלעדי, ביצירת קשרים חברתיים ובדרך בה אנו מבינים את המציאות.
סטריאוטיפים מהווים תוצר של סיווג אנשים לקטגוריות על פי מין, מוצא, גיל ותכונות אחרות, בתהליך הנקרא קטגוריזציה חברתית (Social Categorization).
סיווג המאפשר להשתמש בניסיון שנצבר בעבר על מנת לגבש רושם ראשוני על אדם במהירות גדולה יותר.
Macrea, Milnne & Bodenhausen הראו בסדרת ניסויים שערכו, שבהם התבקשו הנבדקים לבצע שתי פעולות בו-זמנית, כיצד סטריאוטיפים פועלים כאמצעי חיסכון למשאבים מנטליים, אמצעים שנועדו לעזור בתפקוד הקוגניטיבי היומיומי הדורש עיבוד מהיר של כמויות מידע גדולות.
קטגוריזציה חברתית היא תנאי בסיסי אם כי לא מספיק להיווצרות סטריאוטיפים.
אחד המנגנונים המשלימים את התהליך הוא העובדה כי סיווג לקטגוריות חברתיות גורם לתפיסת ההבדלים בין הקבוצות כגדולים יותר מכפי שהם במציאות, ולהפחתה בהערכת ההבדלים בין אנשים המשתייכים לאותה הקבוצה.
ממצאים מראים כי קבוצות רוב נוטות לתפוס קבוצות חיצוניות להן כהומוגניות יותר משקבוצת הפנים (הקבוצה אליהם האנשים משתייכים), תופעה הנקראת "אשליית ההומוגניות של קבוצת החוץ".
זו הנטייה להניח שבין חברי קבוצת החוץ קיים דמיון רב יותר מאשר בין חברי קבוצת הפנים.
במילים אחרות, אנו נוטים להניח ש"אנחנו" מיוחדים ושונים זה מזה, בעוד "הם" – כולם אותו הדבר.
לעיתים נקראת תופעה זו דה-הומניזציה של קבוצת החוץ.
קבוצות הפנים והחוץ נבדלות לא רק במידת ההומוגניות המיוחסת להן אלא גם בעמדות כלפיהן, עמדות המשפיעות על סוג הסטריאוטיפים והדעות הקדומות.
מחקרים מראים כי אנשים מבטאים נטייה ברורה להעדפת קבוצת הפנים על פני קבוצת החוץ, המתבטאת בהתנהגויות ובשיפוטים מוטים הנותנים יתרון לקבוצת הפנים.
תאוריית הזהות החברתית של טג'פל וטרנר מסבירה את המנגנונים שבהם מתגבשת ההעדפה לקבוצת הפנים של אנשים.
לטענתם, היות שהזהות החברתית מהווה מרכיב משמעותי בזהות האישית, זהות המתגבשת מתוך השוואה בין קבוצת הפנים לקבוצות האחרות, אנשים ייטו לראותה ולהציגה באור חיובי.
על מנת לעשות כן, ייעשה ניסיון לבדל את הקבוצה ככל שניתן מקבוצות אחרות ולהציגה כטובה יותר.
סטריאוטיפים כלפי האחר מהווים לא רק חלק ממנגנוני גיבוש הזהות העצמית, אלא גם חלק ממנגנון השימור והשיקום של ההערכה העצמית.
בהערכה שלילית של האחר יש את הפוטנציאל לשמר הערכה עצמית גבוהה, בייחוד כשההערכה העצמית נמצאת תחת איום (האדרה עצמית).
לכן גם כשההערכה העצמית אינה תחת איום יש סיכוי כי הנטייה לסטריאוטיפיזציה שלילית של האחר תפחת.
סטריאוטיפים ודעות קדומות מהווים שני פנים לתופעה אחת שעיקרה הגדרה, סיווג ושפיטה של אנשים על בסיס קטגוריזציה חברתית.
Baron & Byrne מגדירים שני מושגים אלו באופן הבא: סטריאוטיפים מהווים מבנים קוגניטיביים המכילים ידע ואמונות אודות קבוצות חברתיות מסוימות ואפיונים הטיפוסיים להם.
כלומר, האמונה כי לכל אלה המשתייכים לקבוצות חברתיות יש מאפיינים דומים, לפחות ברמה מסוימת.
דעות קדומות נוצרות על בסיס אמונות אלו אך עם זאת מכילות ערכיות.
אלו הן עמדות (לרוב שליליות) כלפי חברי קבוצה מסוימת המתבססות רק על השתייכותם של אלה לאותה הקבוצה.
במילים אחרות, אדם בעל דעות קדומות כלפי קבוצה חברתית נוטה להעריך את חבריה באופן מסוים (לרוב שלילי) רק בגלל השתייכותם לקבוצה זו.
Brown מגדיר דעה קדומה כ"יחס חברתי משפיל או אמונה קוגניטיבית, ביטוי שלילי, התנהגויות של עוינות, אפליה כלפי חבר קבוצה השייך לקבוצה מסוימת." ומדגיש את תפקיד הרגש בצד החשיבה והיחס.
הטיה שמסייעת לשימורם של סטריאוטיפים היא ההטיה הלשונית הבין-קבוצתית שהדגימו מאס ואח' (1989).
לטענתם, אנשים נוטים לתאר התנהגויות שתואמות את ציפיותיהם במונחים מופשטים, שמבליעים בתוכם היסקים לגבי טבעו של המתנהג (לדוגמה, "גילי נדיבה"), ואילו התנהגויות שאינן תואמות את ציפיותיהם, במונחים קונקרטיים וספצפיים (לדוגמה, "גילי נתנה למאיה סוכריה").
ניסוחים לשוניים מוטים מהסוג הזה הם, לטענתם, אחד המנגגונים שבאמצעותם אנשים משמרים (ומעבירים זה לזה) תפיסות סטריאוטיפיות.
באופן זה, אנשים נמנעים מעריכת היסקים מתוך התנהגויות שמנוגדות לציפיותיהם, אבל נוטים להסיק מסקנות כלליות מתוך התנהגויות שתואמות את ציפיותיהם.
להטיה הלשונית הבין-קבוצתית תפקיד חשוב בשימור הסטריאוטיפים, משום שהיא גורמת לאנשים לתאר באוזני זה את זה את המציאות תוך פירושה בהתאם לסטיראוטיפ.
יחסים בין קבוצות כבסיס לסטריאוטיפים
המחיר שמשלמים עבור היתרונות של הסטריאוטיפים (בארגון המידע) הן הטיות בתפיסה, בזיכרונות ובהנחות; הטיות שמוכיחות ראיית עולם גזענית, אתנוצנטרית, מתנשאת ושקרית.
כתוצאה מהטיות אלה, הסטריאוטיפים הם אחד מהגורמים המרכזיים לאפליה חברתית.
בעוד שקבוצות חברתיות בעלות מעמד חברתי גבוה יכולות להסתדר אל מול סטריאוטיפים שליליים המופנים כלפיהם, קבוצות חברתיות בעלות מעמד חברתי נמוך מתקשות להתמודד עם סטריאוטיפים שליליים.
סטריאוטיפים אלה מקשים על הריבוד החברתי, ובמקרים רבים עוזרים להנציח מיקומם החברתי הנמוך של הקבוצות החלשות בחברה.
סטריאוטיפים הנוגעים לקבוצות שונות באוכלוסייה הם חלק מהתרבות שבה אנו חיים.
לעיתים, ייווצרו סטריאוטיפים בשל אירועים היסטוריים, לעיתים הם ייווצרו בגלל הבדלי תרבות בין הקבוצות החברתיות ולעיתים מתוך צורך אידאולוגי כדי לשרת את המטרות של קבוצות מסוימות בחברה.
אחת התאוריות השמה דגש על נושא האינטרסים הקבוצתיים היא תאוריית הסכסוך הממשי.
על פי תאוריה זו משקפות עמדות והתנהגויות כלפי קבוצות חוץ את האינטרסים של קבוצת הפנים.
כשהאינטרסים של קבוצת הפנים והחוץ עולים בקנה אחד, הסטריאוטיפים ייטו להיות חיוביים.
לעומת זאת, כשהאינטרסים של שתי הקבוצות יהיו מנוגדים הדבר יתבטא בסטריאוטיפים שליליים.
עוצמת הסטריאוטיפים השליליים, הדעות הקדומות וההתנהגות העוינת הם פעמים רבות פועל יוצא של תפיסות איום מפני קבוצות החוץ.
סטפן ואח' (2000) פיתחו את "תאוריית האיום המוכלל" לפיה עוצמת הדעה הקדומה היא פועל יוצא של מצרף האיום הנתפס.
התאוריה מניחה שקיימים ארבעה מקורות איום המובילים לדעות קדומות כלפי קבוצות חוץ: איום מציאותי המבטא חשש מפני איום על קיומה הפיזי של קבוצת הפנים או על המשאבים העומדים לרשותה.
איום סמלי המתעורר כשקיים חשש פן קבוצת החוץ תפגע במערכת הערכים ובצביונה החברתי של קבוצת הפנים.
איום בין-אישי שמקורו בחשש מפני תוצאות המפגש הבלתי אמצעי עם חברי קבוצת החוץ ויחסי הגומלין אתם במישור הפסיכולוגי, התנהגותי או חברתי.
וסטריאוטיפ כבסיס לציפיות על יחסי הגומלין עם הקבוצה.
סטריאוטיפים שליליים מסווים ציפייה לקונפליקטים וליחסים בלתי נעימים עם קבוצת החוץ.
היחסים בין הקבוצות יכולים לנבא לא רק את מידת השליליות/חיוביות של הסטריאוטיפים אלא לעיתים גם את תוכנם.
Glick & Fisk טוענים כי ממדים מסוימים במבניות של היחסים בין קבוצות יכולים לנבא תוכן זה.
לטענתם, מנבא הסטטוס היחסי של קבוצת החוץ סטריאוטיפים הקשורים ביכולת ואילו רמת שיתוף הפעולה או התחרות הם המנבאים את הסטריאוטיפים הקשורים בנחמדות ובנעימות.
קבוצות בעלות סטטוס חברתי גבוה נתפסות כבעלות יכולת גבוהה יותר, ואילו הנחמדות משויכת לרוב לקבוצות בעלות סטטוס חברתי נמוך יותר.
תוכנם של הסטריאוטיפים שיופעלו כנגד כל אחת מהקבוצות הללו יהיה שונה.
כלפי קבוצות חוץ קומפטנטיות, כלומר בעלות יוקרה וסטטוס חברתי גבוה, יכללו הסטריאוטיפים הערכה ובצדה עוינות ברורה בעוד שכלפי קבוצות חוץ שתיתפסנה כבעלות סטטוס חברתי נמוך יותר יופעלו סטריאוטיפים הכוללים פטרנליזם, ולצדם, אם קיימת תלות בקבוצה או שיתוף פעולה איתה, לעיתים גם חיבה.
סטריאוטיפים יכולים להשתנות בחלוף השנים, בעיקר בשל שינוי במערך היחסים בין הקבוצות השונות.
עם זאת, ניתן להניח כי ככל שמספר הממדים המבחינים בין קבוצות בקונפליקט גבוה יותר, הסיכוי לשכך את היריבות ביניהן קטן.
בהקשר של גזע (לאום, צבע עור וכדומה) מספר הסטריאוטיפים גדול כל כך עד כי מצטייר כי כמספר הגזעים, כך גם מספר הסטריאוטיפים עליהם.
ילדים ומתבגרים מחזיקים בסטריאוטיפ סמוי (אוטומטי) בנוגע לרוסים כטובים במתמטיקה.
שופטים בארצות הברית מחזיקים בסטריאוטיפ שלילי כלפי בני מיעוטים (יהודים ואסייתים) כאנשים לא-הגונים ושתלטניים לעומת סטריאוטיפ חיובי כלפי נוצרים לבנים כ"אמינים" ו"נדבנים".
אמריקאים מחזיקים בסטריאוטיפ שלבריטים יש שיניים עקומות ונרקבות.
עם-השנים החל שינויי תרבותי כלל-עולמי המגנה גילויי גזענות ואפליה גלויים (למשל: אפליה גלויה במערכת החינוך, שוק העבודה, חוקה מדינית).
לכן, המחקר המדעי התמקד בגזענות "סמויה" (בלתי מודעת/אוטומטית).
לדוגמה: תופעת הגזענות הסמויה כלפי שחורים בארצות הברית המתבטאת בביטויים לא-ישירים או לא ויזואליים בולטים, אך כן פוגעניים ומדכאים.
דוגמה: סטודנט לבן פונה לסטודנט שחור ואומר לו: "כשאני מדבר על השחורים, אני לא באמת מדבר עליך, אתה לא כמוהם, אתה שונה, הלוואי והיו יותר מהם כמוך, אני לא חושב עליך כשחור".
משפט זה פוגעני כלפי שחורים אך איננו מהווה גזענות ישירה כיוון שאיננו מדכא/מפלה את הסטודנט הספציפי.
החוקר Davis טוען כי פעולות גזעניות אלו הן אוטומטיות ולפעמים בלתי מודעות, שנוצרות מתוך תחושת העליונות של הלבנים על השחורים ויוצרות את המערכת המדכאת את השחורים ומנציחה את היותם נחותים בחברה האמריקאית.
בנוסף הוא טוען כי הלבנים מביעים גזענות זו מתוך "הרגל קוגניטיבי" (הסכמות הקוגניטיביות כלפי קבוצת השחורים בארצות הברית עקב התרבות וההיסטוריה בין שתי הקבוצות).
ההשלכות של סטריאוטיפ מעין זה חמורות מאוד, החוקר Payne מצא כי כשאמריקאים נדרשו להחליט "מהר" (פחות משנייה) האם האדם שמולם אוחז אקדח או כלי עבודה.
הם עשו יותר טעויות מסוג ראשון (אמרו שהאדם אחז אקדח כשזה היה כלי עבודה) במקרים בהם האדם היה שחור לעומת כשהאדם היה לבן.
מחקר זה מעלה את החשש כי שוטרים/רשויות החוק עלולים לפגוע באזרחים חפים מפשע, רק על בסיס הסטריאוטיפ האתני והשלכותיו.
כמו כן, גם החוקר Armenta מוסיף כי מספיק שאדם ישתייך לקבוצה אתנית בעלת סטריאוטיפ ושרמזים לסטריאוטיפ יהיו זמינים (לדוגמה הוא יקרא כתבה על הסטריאוטיפ) על-מנת שאותו אדם יראה התנהגות התואמת לסטריאוטיפ של קבוצתו (אמריקאים אסייתים שהצליחו יותר במתמטיקה ואילו לטיניים אמריקאים שהצליחו פחות) או במקרה אחר, אפרו-אמריקאים שיראו התנהגות עבריינית.
המחקר המדעי מראה כי באופן חוצה תרבויות קיימים סטריאוטיפים מגדריים שמציגים את האישה כיותר: שיתופית – חסרת-אגו ומתחשבת באחר.
ואילו את הגבר כיותר: בעל-אג'נדה – ממוקד בעצמו ובעל מוטיבציה לשלוט.
סטריאוטיפ זה מהווה מעין בסיס למגוון סטריאוטיפים קטנים יותר.
הסטריאוטיפ כי נשים מושפעות (ניתנות לשכנוע) יותר בקלות מגברים והסטריאוטיפ כי גברים משפיעים (משכנעים) יותר בקלות מנשים.
הטענה כי נשים בעלות אופן חשיבה יותר רגשי/אימפולסיבי (ולכן פחות טובות במתמטיקה) ואילו גברים בעלי אופן חשיבה יותר אנליטי.
במטרה להבין ממה סטריאוטיפ זה נוצר, המחקר המדעי בחן שתי אבחנות עיקריות בין גברים לנשים בתרבות ובחברה:
נשים לרוב יאיישו תפקידים נחותים של כוח בחברה (לדוגמה בפוליטיקה) לעומת גברים.
נשים לרוב עובדות כעקרות בית ולא בשוק העבודה.
המחקר מצא כי בגלל אותם הבדלים נצפים בין המינים (נשים רווחות יותר כעקרות בית ופחות בעמדות מפתח) והאופי של אותם תפקידים: אופי עקרת הבית שיתופי יותר ומתחשב באחר לעומת אופי תפקידי כוח בשוק העבודה שיותר תחרותי ושתלטן – התפתח הסטריאוטיפ.
על-אף שעם השנים נשים עשו צעד גדול בכניסתן לשוק העבודה וניכר כי הפערים הצטמצמו, עדיין יחס הנשים בעמדות מפתח קטן יחסית לגברים.
הסיבה טמונה בין היתר בכוחו של הסטריאוטיפ על החברה ככלל (גברים ונשים) ועל הנשים בפרט.
Heilman הסביר כי הסטריאוטיפ גורם למנהלים-גברים להטיות בהערכות ובקבלת ההחלטות שלהם, כשהם מעריכים נשים לקבלת תפקיד חשוב/קידום בחברה.
בכך הם מעכבים את התפתחותם והעצמתם של נשים בשוק העבודה ומנציחים את הסטריאוטיפ.
בהתאם לתרבות המערבית של העשורים האחרונים שמעודדת את אידיאל הרזון, נמצאה גזענות כלפי אנשים שמנים כבר אצל ילדים בגן (גיל 3–5), הם הגדירו שמן כ"רע" מעבר לכל מיני תכונות אחרות (מין, מוצא וכדומה).
בנוסף, נמצא כי הילדים השמנים עצמם, האמינו בסטיגמה זו יותר מילדים רזים, ממצא המדגיש את החשיבות של מיגור הסטריאוטיפ עוד מגיל ילדות.
ואכן, הסטריאוטיפ החברתי-מערבי עושה את הקישור בין אנשים שמנים ומגוון תכונות שליליות.
הדבר בולט בעיקר כשמדובר בנשים והמחקר מצא עדויות לסטריאוטיפ המקשר בין נשים שמנות ועמדות שליליות גם באופן נשלט (מבוקר, איטי ומתוך מודעות) וגם באופן אוטומטי (מהיר ובלתי מודע).
לדוגמה, מחקרם של Bessenoff and Sherman הראה כי דעות שליליות אוטומטיות הן חזקות יותר כלפי נשים שמנות לעומת כלפי נשים רזות עד כדי כך שמספיק לראות תמונה של אישה שמנה על-מנת שיעלו לזיכרון ולמודעות תכונות שליליות כגון: אגואיסטית, אלימה וכדומה.
המחקר המדעי מראה כי צבע השיער של האישה משפיע על הסטריאוטיפ שיוצמד לה.
כך למשל בנות שיער אדום נתפסות כמעין "חמומות מוח" או "בעלת מזג" גם בעיני גברים וגם בעיני נשים, בעוד נשים בלונדיניות נתפסות כ"טיפשות" בעיני גברים בלבד.
במדינת ישראל קיים סטריאוטיפ על חרדים כמי שמהווים נטל על הכלכלה, ואינם שותפים שווים בנשיאה בנטל הכלכלי החברתי והביטחוני.
וכן אופי הסיקור התקשורתי על חרדים אשר חשודים בביצוע עבירות והדגשת עצם היותם חרדים תורם ליצירת והנצחת סטריאוטיפ שלילי על חרדים
סטריאוטיפים על בעלי השקפות או נטיות מסוימות
על-אף הקדמה והתפתחותן של תנועות למען האזרח, יחס גזעני וסטריאוטיפי כלפי בעלי נטייה מינית שונה (הומואים/לסביות/ביסקסואלים) עודנו שכיח בתרבויות רבות.
בשנות ה-70 החל המחקר לעסוק בנושא:
גברים הומואים בעלי תכונות אופי "נשיות" חיוביות: לדוגמה: לב טוב, רגישות לאחר, יכולת הקשבה טובה, חמלה, יצירתיות
גברים הומואים מתנהגים באופן המפר כללי יסוד של גבריות: לדוגמה: פסיביים, בעלי משיכה והנאה מלהתלבש יפה, קול רך, עדינות, פטפטנות.
Madon רצה לגלות האם דעת הרוב מייחסת להומואים יותר תכונות חיוביות נשיות (סטריאוטיפ יותר חיובי) או התנהגות המפרה כללי יסוד של גבריות (סטריאוטיפ יותר שלילי) ומצא כי דעת הרוב מחזיקה בסטריאוטיפ השלילי באופן יותר חזק מהחיובי.
ממצא שניתן לשער כי משפיע על הפעילות הפוליטית הנוקשה והאפליה החברתית כלפי הומואים.
לפי "תיאורית ההתהפכות המגדרית" (Gender Inversion theory) נשים לסביות נתפסות כלא-נשיות, כחסרות באינטואיציה אימהית ובעלות התנהגות והרגלים גבריים מוגברים
הסטריאוטיפ על לסביות כולל בין היתר: התרברבות והתפארות, אופי "גברי" והתנהגות מרובה של פיתוי נשים הטרוסקסואליות.
סטריאו (Stereo) הוא מושג בטכנולוגיית קול ושמע המתייחס להקלטת או השמעת צליל בשני ערוצים נפרדים.
הקלטת סטריאו מושמעת באמצעות שני רמקולים בתצורה סימטרית, הנותנת הרגשה שהצלילים נשמעים מכיוונים שונים כמו בשמיעה טבעית כשאנו חשים ב"תמונה" מרחבית של הצליל.
המושג הנתפס כמנוגד לסטריאו הוא מונו - הקלטה בערוץ אחד.
בשפה יום-יומית יש המשתמשים במושג סטריאו כקיצור של מערכת סטריאו, מכשיר משולב המכיל כמה אמצעים להשמעת מוזיקה (נגן קלטות, נגן תקליטורים, פטיפון וכדומה), מגבר (מכשיר המנקז אליו את האותות המגיעים ממכשירי הניגון השונים ומגביר את עוצמתם) ורמקולים.
מספר הרמקולים עצמו אינו יכול להפוך לסטריאו צליל שהוקלט במונו; אדם יכול לחבר למערכת השמע שלו מספר בלתי מוגבל של רמקולים, אך אם ההקלטה לה הוא מאזין הוקלטה במונו, הרי שהצליל שיבקע מכל אחד מהרמקולים יהיה זהה.
הקלטת סטריאו מותאמת למערכת השמיעה האנושית, המורכבת משתי אוזניים.
הקלטת סטריאו הופכת את המוזיקה למלאה ועשירה, וניתן ליצור באמצעותה אפקטים קוליים.
בשירים רבים, בוקע צליל התופים מרמקול אחד וצליל הגיטרות, למשל, מהרמקול השני; לעיתים, בקטעים בהם שני קולות שירה (שני זמרים, או זמר אחד שקולו נשמע "כפול") יבקע הקול האחד מהרמקול האחד, והקול השני מהרמקול השני.
שני אפקטים אלו מפתיעים את השומע, וכן יוצרים לעיתים אפקט של "דיאלוג" (בין שני זמרים או בין שני כלי נגינה).
בראשית ימי ההקלטות (בתחילת המאה ה-20) בוצעו כל ההקלטות במונו; ב-1957 פותחה הקלטת הסטריאו ומאז זהו הסטנדרט.
במרוצת הזמן, פותחו אפשרויות הקלטה במספר רב יותר של ערוצים (קוודרו, למשל, בו קיימים ארבעה ערוצים), אך הקלטת סטריאו נותרה הנפוצה ביותר.
בימינו ישנו מעבר הדרגתי ממערכת בעלת שני רמקולים למערכת רב-ערוצית המקיפה את המאזין ונותנת אפקט הנקרא סראונד כמו סט רמקולים של 5.1 עד 7.1. התמיכה קיימת בנגני DVD, במשחקים ובמערכות קולנוע ביתי.
כמו כן, נוצרו אף אוזניות מרובות רמקולים (3-4 רמקולים בכל אוזנית), כאשר מבחינת עיבוד, זוג רמקולים קדמי אחד מדמה את הרמקול המרכזי (הראשון בסט 5.1).
מערכת סטריאו, כאמור, היא מערכת עם שני רמקולים לפחות המשמיעים צליל בסטריאו.
מערכת סטריאו יכולה לכלול רכיבים כמו רדיו AM-FM, נגן תקליטורים, טייפ להשמעת קלטות, פטיפון להשמעת תקליטים, כניסת AUX עבור הזנת ערוצי שמע נוספים, כניסה למיקרופון ועוד.
מערכות מודרניות יכולות גם להשמיע מוזיקה בפורמט MP3 ופורמטים אחרים.
מוזיקה המוקלטת ומושמעת בשני ערוצים – ימין (R) ושמאל (L).
מוזיקה סטראופונית (Stereophonic), או בקיצור – סטראו (או סטריאו) באה לחקות את חוש השמיעה אצל האדם.
הקלטת מוזיקה בשני ערוצים מופיעה כבר במאה ה-19, אך מיוחסת בעיקר לשניים, ששיכללו אותה בשנות ה-20 של המאה ה-20, עד שהוכנסה לשימוש תעשייתי בשנות ה-50: אלן דוואר בלומליין (Alan Blumlein), מחברת EMI, וארתור קלר (Arthur Keller), מחברת מעבדות בל.
הקלטת צליל בעזרת שני מיקרופונים המרוחקים זה מזה (למשל, שני מיקרופונים הסמוכים לאוזניו של אדם), מקרבת את הצליל שמוקלט לדרך בה האדם רגיל לשמוע אותו.
בשנות ה-30 הוכח כי ניתן ליצור אף אפקטים של מרחב תלת-ממדי באמצעות שני רמקולים בלבד.
כדי לשמוע מוזיקה שהוקלטה בסטראו (בשני ערוצים) יש צורך בשני רמקולים (אך הדרך המומלצת לחוות סטריאו היא בעזרת אוזניות) המחוברים לכל ערוץ בנפרד (ימין ושמאל).
על אף שקיימות שיטות חדישות יותר המשתמשות במספר ערוצים רב יותר, דוגמת מוזיקה היקפית (Surround), אין הדבר מחייב כי איכות השמע מהן תהיה טובה יותר מאשר הקלטה סטראופונית.
סטרֶטפורד היא עיירה השוכנת ברובע המטרופוליטני טראפורד, הנמצא במחוז מנצ'סטר רבתי שבאנגליה, הממלכה המאוחדת.
אוכלוסייתה מאופיינת בדרך כלל בפועלים ובאוכלוסייה קשת יום.
סטרֶטפורד היא עיירה קטנה יחסית, ואין בתחומה אתרי תיירות מוכרים.
היא מוכרת בעיקר כמקום לידתו של מוריסי, זמר הפופ הבריטי, בזכות העובדה שבאצטדיון של מנצ'סטר יונייטד ששוכן בסמוך, קרוי השער המערבי "שער סטרטפורד", וכמקום שממנו באה להקת ג'וי דיוויז'ן (Joy Division).
סטריאטום (או נאוסטריאטום), הוא חלק תת-קורטיקלי של המוח, המורכב מהגרעין הזנבי (caudate nucleus) ומהפוטמן (Putamen).
הסטריאטום הוא חלק מגרעיני הבסיס ומיוחס לו תפקיד בתכנון ושליטה במסלולי תנועה, אולם הוא מעורב גם במגוון תהליכים קוגניטיביים אחרים.
הסטריאטום הוא החלק הגדול ביותר של גרעיני הבסיס.
הוא מורכב בעיקר מתאי-עצב המופעלים על ידי המוליך העצבי GABA, אך ניתן למצוא באזור זה גם תאי-עצב כולינרגיים, כלומר תאי-עצב המופעלים על ידי המוליך העצבי אצטילכולין.
הסטריאטום מכיל שני מבנים עיקריים:
הגרעין הזנבי והפוטמן שולחים את הפלט שלהם לגלובוס פלידוס (Globus pallidus), שגם הוא חלק מגרעיני הבסיס.
גרעין האקומבנס (NAc) הוא אחד מחלקי הסטריאטום והוא החלק העיקרי של הסטריאטום הגחוני (ventral striatum).
הסטריאטום מתפקד כיחידת הקלט של גרעיני הבסיס.
הוא מקבל מידע חושי מכל האזורים של קליפת המוח.
בנוסף, הוא מקבל גם מידע מהאונה המצחית אודות תנועות שנמצאות בשלבי תכנון או ביצוע.
הסטריאטום משתמש במידע שהוא מקבל כדי לווסת את האותות של האזורים התת-קורטיקליים לקליפת המוח הקדם-מצחית.
הסטריאטום הוא חלק ממערכת החיזוק.
הוא מעורב בהנחיית ההתנהגות לעבר הגשמת מטרות רצויות על ידי בחירה וארגון של סדר הפעולות הנדרש.
כמו כן, התפקוד הדופמינרגי של הסטריאטום אחראי על רמת הגמישות הקוגניטיבית, שהיא אחד המרכיבים החיוניים של החשיבה היצירתית.
הקשר בין רמת הדופמין בסטריאטום ליצירתיות הוא בעל צורת U הפוכה, כך שרמות מתונות של דופמין בסטריאטום מסייעות לגמישות המחשבתית ותורמות ליצירתיות, בעוד שרמות גבוהות או נמוכות של דופמין בסטריאטום פוגעות בגמישות המחשבתית וביצירתיות.
הסטריאטום מכיל את הכמות הגדולה ביותר של קולטני D3 בהשוואה לאזורים אחרים במוח.
הזמינות של קולטני דופמין מסוג D2 בסטריאטום קשורה לאימפולסיביות נמוכה ולנטייה לחוות מצב של זרימה.
בנוסף, ההשפעה החזקה של קולטני D2 על הסטריאטום מקושרת ליצירתיות באמצעות ההשפעה שלו על גמישות החשיבה, שהיא חלק חיוני מתהליך זה.
הסטריאטום הגחוני מקושר לנטייה לחיפוש חידושים , אשר מקשרת בין המוליך העצבי דופמין לבין היכולת היצירתית של האדם.
במחלת הנטינגטון הסטריאטום נפגע וגורם להפרעות בתנועה ובאישיות.
הפרעת קשב מקושרת לפגיעה בסטריאטום ובקליפת המוח הקדם-מצחית המקושרת אליו.
כאשר התוצר העיקרי הוא אחד האננטיומרים מגדירים אותה כאננטיוסלקטיבית, ולעומת זאת כאשר התוצר העיקרי הוא דיאסטריאומר התגובה מוגדרת כדיאסטריאוסלקטיבית.
תגובה כימית, שיש לה תכונה כזאת, מקלה על בידודו של סטריאואיזומר מועדף, ועל ידי כך משפרת באופן ניכר תהליכים תעשייתיים.
קיים מגוון גדול של תגובות כימיות, שבהן נוצרים סטריאואיזומרים.
בתנאים מסוימים תגובות אלו יכולות להיות גם סטריאוסלקטיביות.
אומרים על תגובה כימית שהיא נמצאת תחת שליטה קינטית, כאשר התוצר הסופי הוא האיזומר בעל מצב המעבר היציב ביותר, כלומר הוא נוצר עקב אנרגיית שפעול נמוכה יותר.
בתגובה כזאת התוצר הסופי איננו בהכרח התוצר היציב ביותר בין כל התוצרים האפשריים.
המקרה שבו התוצר הסופי הוא האיזומר היציב ביותר נקרא תגובה כימית תחת שליטה תרמודינמית.
במקרים מסוימים קיים לכל סטריאואיזומר, הנוצר בתגובה כימית, מסלול היווצרות משלו, ולכן ייתכן שסטריאואיזומר אחד נוצר תחת שליטה קינטית ואילו חברו נוצר תחת שליטה תרמודינמית.
במקרים אלו, כוונון של הפרמטרים התרמודינמיים, למשל קביעת הטמפרטורה, יקבעו את סוג השליטה בתגובה, ויגרמו לתגובה להיות סטריאוסלקטיבית.
בתעשייה הכימית, ובמיוחד בתעשיית התרופות, יש יתרון לשימוש בזרזים, על-מנת להוריד את אנרגיית השפעול של התגובה, ולגרום לה להתרחש בקצב גבוה יותר.
תוך שימוש בזרזים כיראליים ניתן לייצר אננטיומרים, ואפילו לגרום לתגובה להיות אננטיוסלקטיבית, גם אם המגיבים אינם כיראליים כלל ועיקר.
תגובה סטריאוסלקטיבית זו, הקרויה גם סינתזה אסימטרית מזורזת, התגלתה על ידי ויליאם נולס בשנת 1968, כאשר הוא הראה שיש ביכולתם של זרזים כיראליים מסוימים להעביר את תכונת הכיראליות לתוצר.
התגובה הסטריאוסלקטיבית שאותה שיפר נולס הייתה תגובת הידרוגנציה.
פיתוח נוסף בתחום זה חל בשנות ה-80 של המאה ה-20, עת קרל שארפלס יישם את הזירוז הכיראלי גם עבור תגובת אפוקסידציה, וריוג'י נויורי גילה זרז כיראלי מסוים, שנמצא יעיל ושימושי עבור מגוון רחב של סינתזות אסימטריות מזורזות.
שלושתם יחד זכו בפרס נובל לכימיה בשנת 2001, על תגליות אלו בתחום הסטריאוסלקטיביות.
גאורג ויטיג גילה ב-1954 תגובת אולפינציה הקרויה כיום על-שמו.
על גילוי זה הוא זכה בפרס נובל לכימיה בשנת 1979. תגובה זו הופכת קטון או אלדהיד לאלקן בעזרת טריפניל פוספוניום איליד (triphenyl phosphonium ylide), המכונה ריאגנט ויטיג.
התגובה נותנת עדיפות ליצירת חומר ביניים בעל מבנה מרחבי מסוים, כתוצאה מהפרעה סטרית.
לאחר השתחררות של תחמוצת טריפנילפוספין מחומר הביניים מתקבל עודף של סטריאואיזומר מסוים כתוצר סופי.
כיום, תגובה זו שימושית מאוד בסינתזה אורגנית.
מתילציית גריניאר היא דוגמה לתגובה דיאסטריאוסלקטיבית, שבה קרבוניל מגיב עם תרכובת גריניאר.
התגובה מושפעת מנוכחות מרכז כיראלי סמוך לקרבוניל, ובכך התגובה מכוונת ליצירה מועדפת של אחד הדיאסטריאומרים.
תגובה זו שימושית מאוד בסינתזה אורגנית, הן במחקר הן בתעשייה.
ויקטור גריניאר עצמו זכה בפרס נובל לכימיה בשנת 1912 עקב גילוי התרכובת הנושאת את שמו.
היישום התעשייתי הראשון של שיטת הזרזים הכיראליים בתגובות סטריאוסלקטיביות, אותה המציא נולס, היה בסינתזה של החומצה האמינית הנדירה L-4,3-דיהידרוקסיפנילאלנין, המוכרת בשם L-DOPA.
חומר זה, המצוי גם בטבע, משווק כתרופה שמגבירה את ייצור הדופמין אצל חולי מחלת פרקינסון.
תהליך הייצור של L-DOPA הוא דוגמה לתגובה אננטיוסלקטיבית.
כיום, שיטתו של נולס, ושיטות נוספות המבוססות עליה נפוצות בתעשיית התרופות, משום שבמקרים רבים רק אחד האננטיומרים מבצע את פעולת הריפוי.
התקדמות נוספת בתחום הסינתזה האסימטרית המזורזת ניתן לרשום לזכותו של ריוג'י נויורי, אשר המציא זרז המורכב מרותניום יחד עם מולקולה אורגנית מורכבת שנקראת בינאפ (BINAP).
הזרז של נויורי מאפשר סינתזות סטריאוסלקטיביות מגוונות.
באיור ניתנת דוגמה לתגובה שהיא אננטיוסלקטיבית ובו בזמן גם דיאסטריאוסלקטיבית.
תגובת נויורי נפוצה במגוון שימושים של סינתזה אורגנית, למשל: תעשיית התרופות, תעשיית כימיקלים לחקלאות, חומרי טעם וריח, ועוד.
תגובה כימית נקראת סטריאוספציפית כאשר מגיבים הנבדלים רק במבנה המרחבי שלהם ייצרו סטריאואיזומרים שונים.
סטריאוספציפיות יכולה להיות מלאה או חלקית.
בתגובה סטריאוספציפית מלאה כל מגיב ייצר רק סטריאואיזומר אחד, בעוד שבתגובה סטריאוספציפית חלקית ייווצר מיעוט של סטריאואיזומר נוסף.
גם תגובה, שבה רק סטריאואיזומר אחד יכול להביא לתוצר, נקראת תגובה סטריאוספציפית.
על פי הגדרה קודמת, שכבר אינה בשימוש, סטריאוספציפיות היא סטריאוסלקטיביות גבוהה.
תגובה סטריאוספציפית היא בהכרח תגובה סטריאוסלקטיבית, אולם לא כל התגובות הסטריאוסלקטיביות הן סטריאוספציפיות.
בתור דוגמה, נניח ש-A ו-B הם זוג סטריאואיזומרים, ואילו C ו-D הם זוג אחר של סטריאואיזומרים.
היא גם סטריאוספציפית וגם סטריאוסלקטיבית.
סינתזה של דיברומוציקלוהקסאן מציקלוהקסן, כלומר ברומינציה של ציקלוהקסן, תיתן באופן בלעדי טרנס-2,1-דיברומוציקלוהקסאן.
זאת דוגמה לתגובה סטריאוספציפית, היות שאיזומר של ציקלוהקסן לא ייתן תוצר כלל כאשר ננסה לבצע עליו את אותה תגובה.
בביולוגיה מיוחסת סטריאוספציפיות גבוהה לתהליכים אנזימטיים משום שבמקרים רבים קיימת התאמה מבנית בין האנזים לסובסטרט שעליו הוא פועל.
סטרטיגרפיה או הִשתַכּבוּת היא תורת השכבות הארכאולוגיות.
העיקרון המנחה הוא בידוד שכבות האתר על מנת שניתן יהיה להבחין בממצא הארכיטקטוני והחומרי שנמצא בכל שכבה ושכבה.
הממצאים שהתגלו מאפשרים לאפיין את התקופה והתרבות המקובלים באותו אזור בתקופה שבה השכבה הנידונה הייתה השכבה העליונה של אתר החפירות.
כאשר מתקבלת או נמצאת ההגדרה המתאימה לממצאים, ניתן להגדיר את שמה של השכבה הארכאולוגית, ובהתאם לכך את התאריך המשוער בו נוצרו השכבות הארכאולוגיות.
העיקרון הסטרטיגרפי מניח כי שרידים מעשי ידי אדם מצטברים באתר זה על גבי זה, לפי סדר הזמנים, כך שהשרידים הקדומים מצויים מתחת לשרידים המאוחרים להם.
שרידי יישוב שהתקיים בתקופה מסוימת, נותרים באתר כ"שכבה" של שרידים.
הארכאולוג חופר בתל העתיק מראשו של התל כלפי מטה.
הוא חופר, אפוא, בסדר הפוך לסדר הצטברות השרידים בתל במהלך תקופת קיומו.
השרידים מרובדים בתל העתיק שכבה על גבי שכבה, בדומה להתרבדות שכבות סלע גאולוגיות (שיכוב).
על הארכאולוג לחשוף את שרידיה של שכבה מסוימת, לבודד אותם בחפירה זהירה משרידיהן של השכבות הסמוכות לה מתחתיה ומעליה, דהיינו משכבות השרידים שנותרו מן התקופות שהתקיימו באתר לפני ואחרי התקופה שהותירה את השכבה הנדונה.
לאחר שנחפרה ונחשפה שכבה אחת ושרידיה תועדו, מפרק הארכאולוג את השרידים, מסירם מן האתר, וממשיך לחפור ולחשוף את שכבת השרידים המצויה מתחת לשכבה שזה עתה סיים את חפירתה.
תהליך זה חוזר על עצמו לפי מספר השכבות בתל או לפי רצונו של הארכאולוג לחשוף אותן.
אם הקפיד הארכאולוג בכל פעם לחשוף ולתעד שרידים השייכים לשכבה אחת בלבד, יקבל בסופה של החפירה נתונים הנוגעים לרצף השכבות וגם ידע, אל נכון, את התיארוך היחסי של השכבות האחת ביחס לשכנתה, מי מוקדמת או מאוחרת למי.
זוהי הכרונולוגיה היחסית של השכבות ושל השרידים המרכיבים אותן.
הכרונולוגיה היחסית של השכבות יכולה להיקבע רק בעת העבודה בשדה תוך כדי חפירת השכבות.
לאחר תום עבודת השדה, יהיה לארכאולוג מושג על זמנם של השרידים זה ביחס לזה, אך עדיין אין לו מידע על תאריכם המוחלט (הנמדד בשנים לפני הספירה המקובלת או בשנים לפני ימינו).
למרות שהעיקרון הכללי של ההשתכבות ברור - שכבה עליונה מאוחרת לשכבה תחתונה - אין זה עניין של מה בכך לברר את הדברים באתר תוך כדי החפירה, מפני שהאתר לא התרבד לו בצורה אידיאלית כמו 'עוגת שכבות' אלא נוצרו במהלך הדורות שינויים בבנייה, הפרעות שונות, פירוק של מבנים וכדומה.
כאן נכנסים לפעולה הבחנות מדוקדקות בין מרכיבי האתר, ובעיקר בין המרכיבים האנכיים, הם הקירות, ובין המרכיבים האופקיים, הן הרצפות, החצרות, הרחובות וכדומה, שעליהם חיו ופעלו בני האדם.
ניתן להבחין בשלושה סוגי יחסים סטרטיגראפיים בסיסיים בין המרכיבים האלה:
קירות ורצפות הניגשים ונצמדים אלה לאלה.
מרכיבים אלה הם איפוא בני זמן זהה.
קירות ורצפות המכסים קירות ורצפות אחרים.
מרכיבים אלה הם אפוא מאוחרים לאלה המכוסים על ידם.
קירות שיסודותים 'חותכים' רצפות וקירות שקדמו להם.
יחסים אלה מובחנים תוך כדי חפירה, וחלק מן הפרטים האלה נותרים כעדות בפניהם המאונכים של מחיצות העפר אותן מותירים בשולי ריבועי החפירה.
סְטְרִי (באוקראינית: Стрий, בפולנית: Stryj) היא עיר על הגדה המערבית של נהר , במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, למרגלות הרי הקרפטים.
סטרי היא המרכז המנהלי של אזור סטריסקי, ומשמשת כיחידה מנהלית נפרדת בתוך מחוז לבוב.
סטרי נזכרת לראשונה בשנת 1385, ובשנת 1431 הוענקו לה זכויות עיר.
בשנת 1523 נהרסה העיר כתוצאה מפשיטות הטטרים, אך לאחר מכן שוקמה.
בחלוקת פולין הראשונה בשנת 1772 נכללה העיר בתחום אוסטריה, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בשטחי הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודים החלו להתיישב בעיר בסוף המאה ה-16, ובשנת 1689 הוקם בה בית כנסת ראשון.
במהלך המאה ה-19 התבססה הקהילה היהודית בעיר מבחינת מעמד כלכלי ואזרחי, ובשנת 1874 נבחר היהודי ד"ר דוד פרוכטמן לראשות העיר.
בין מלחמות העולם פעלו בעיר ספרייה יהודית, בתי ספר יהודיים ומספר תנועות נוער יהודיות.
בין הרבנים הנודעים שכיהנו בקהילת סטרי היו אריה לייב הלר, יעקב מליסא, רבי מרדכי זיסקינד לנדא מסטריא, ורבי יקותיאל אשר זלמן ענזיל צוזמיר, ורבי אריה ליבוש הלוי איש הורוויץ.
לפני השואה מנתה האוכלוסייה היהודית בעיר כ-11,000 נפש, כשליש מתושביה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נכבשה העיר על ידי הוורמכט, אך לאחר מכן הועברה לידי הצבא האדום, אשר אסר בה פעילים ציוניים ופעילי בונד.
ב-2 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, כבשו הגרמנים את העיר בשנית, ותוך זמן קצר ערכו אוקראינים ופולנים מקומיים פוגרום ביהודי היישוב, בו נרצחו כ-300 איש.
בהמשך הוטלו על יהודי העיר גזירות שונות, ובהן הגבלות תנועה, חובת ענידת סרט זרוע וגיוס לעבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה.
ב-16 בספטמבר 1941 נערכה בעיר אקציה, בה נלקחו מבתיהם בין 800 ל-1,000 יהודים, ולאחר התעללות בת שלושה ימים, נרצחו בידי שוטרים גרמנים ואוקראינים ביער סמוך.
לאחר מכן, רוכזו כ-10,000 יהודי העיר הנותרים בצפיפות רבה בגטו שהוקם בה.
בגטו זו הועברו גם יהודים מוליקה טוריה.
ב-3 בספטמבר 1942 החלה בגטו שבעיר אקציה בת שלושה ימים, בה שולחו כ-3,000 יהודים בקרונות משא דחוסים למחנה ההשמדה בלז'ץ, יחד עם כ-2,000 מיהודי סקולה.
כ-500 עד 600 יהודים נרצחו בשעת האקציה.
במחצית השנייה של ספטמבר 1942 הועברו לגטו סטרי כ-1,700 יהודים נוספים מיישובי הסביבה, וב-22 באוקטובר 1942 נערכה בו אקציה נוספת, ברוטאלית במיוחד, בה הציתו הגרמנים בתים על יושביהם והציפו מרתפים במים.
כ-2,300 יהודים נרצחו באקציה זו.
כמה מאות נרצחו במקום, והיתר שולחו לבלז'ץ.
לאחר מכן, הובאו לגטו שבעיר כ-700 יהודים נוספים, שטחו צומצם, והתפרצו בו מגפות.
ב-15 בנובמבר 1942 בוצעה בגטו שבעיר אקציה נוספת, בה גורשו כ-1,500 יהודים לינובסקה ולבלז'ץ.
ניסיונות של כמה מיושבי הגטו להימלט ממנו עלו בתוהו, לאחר שנתפסו ונרצחו.
ב-28 בפברואר 1943 החלה בגטו שבעיר אקציה נוספת, בת מספר ימים, בה נרצחו כ-1,000 יהודים, תוך ירי ביהודים שניסו להימלט.
ב-22 במאי 1943 ביצעו שוטרים גרמנים ואוקראינים אקציית חיסול בגטו, בה נכלאו כ-1,000 יהודים במבנה בית הכנסת הגדול בעיר, הוחזקו בו מספר ימים ללא מזון ושתייה, ומשם נלקחו לבית העלמין היהודי המקומי, ונרצחו בו.
ב-3 ביוני 1943 ערכו הגרמנים מצוד אחר יהודים מסתתרים בחורבות הגטו, תוך שריפת בתים, הצפת מרתפים ופיצוץ בונקרים.
ביולי ובאוגוסט 1943 נרצחו גם היהודים שנותרו במחנות העבודה שבסביבת סטרי.
מכ-11,000 יהודי סטרי שרדו את השואה עשרות בודדות.
סטריבּוֹג (בקירילית: Стрибог; בפולנית: Strzybóg) הוא אל במיתולוגיה הסלאבית.
מבין כל האלים הסלאביים-המזרחיים המרכזיים, סטריבוג הוא המעורפל ביותר: תפקידו אינו ברור לחלוטין; נראה סביר להניח כי הוא היה אל הרוחות, השמים והאוויר.
מסופר כי הוא סבן של שמונה רוחות השמים.
סטריבוג נמנה עם האלילים המרכזיים שהקים ולדימיר הראשון בחצרו במאה ה-10 – לצד פרון (כראש הפנתאון), דז'בוג, סימרגל, מוקוש וחורס.
שמו של סטריבוג מופיע בכרוניקה הרוסית הראשונה.
באפוס הרוסי בן המאה ה-12 "משא מלחמת איגור" מכונות הרוחות, אשר מצליפות בצבאו של איגור ואשר נשלחות מן הים כחיצים, "נכדותיו של סטריבוג".
גם באשר לאטימולוגיה של השם ישנה מחלוקת.
ייתכן כי השם קשור לשם האיראני סטריבגהא (Sribagha), "האל היפה" – אחד מכינויו של האל הבורא אהורה מאזדה.
עם זאת, ייתכן כי מקורו של השם הוא סלאבי.
סטרידסואגן 103, Strv 103 או S-Tank הוא טנק שיוצר בשוודיה בין השנים 1967 ו-1971 והתאפיין בעיצוב ייחודי ושונה מהמקובל בעולם בתקופתו.
בפרט הוא לא כלל צריח נפרד לתותח: התותח היה חלק מהתובה (גוף הטנק).
ולכן נחשב גם לפעמים כמשחית טנקים.
בשנות החמישים של המאה העשרים מצאה עצמה שוודיה הנייטרלית בסכנה של עימות חמוש עם ברית המועצות.
חיל השריון השוודי היה מצויד בטנקים בריטיים מסוג צנטוריון.
הצנטוריון היה טנק טוב, אך בשוודיה חששו כי הדור הבא של הטנקים המזרחיים יעלה עליו בהרבה.
הצבא השוודי רצה בטנק מקומי, זול ומתקדם.
סוון ברג, מחיל החימוש השוודי, הציע פתרון.
ברג טען שייצור טנק ללא צריח יפתור מספר בעיות בבת אחת.
ראשית, ביטול הצריח ינמיך את צללית הטנק, ובכך יקל על הסוואה ויקשה על פגיעה בטנק.
שנית, תפקידי הנהג והתותחן יאוחדו, ובכך יהיה חיסכון משמעותי בכוח אדם.
שלישית, ביטול המערכות המורכבות בצריח יוזיל בהרבה את מחיר הטנק.
העיצוב נקרא "פרויקט S", מה שגרם לרבים לכנות את הטנק "S-Tank".
הצבא השוודי הראה התעניינות ברעיון ותהליך פיתוח של 10 שנים הסתיים בתחילת ייצור סדרתי ב-1967.
הטנק שיוצר לבסוף היה אחד מהמעניינים והמשונים שבטנקי המלחמה הקרה.
להלן המרכיבים שהפכו את הסטרידסואגן לשונה מכל טנק אחר בתקופתו:
מיקום התותח: התותח מוקם בתובה ולא בצריח בעל יכולת צידוד.
צידוד התותח נעשה על ידי שינוי כיוון הטנק כולו, והגבהה והנמכה נעשו על ידי הנמכה והגבהה של המיתלים ההידראוליים.
המשמעות הייתה שלא ניתן לירות תוך כדי תנועה באופן יעיל, ולא היו צורך או אפשרות לייצב את התותח.
הנעה: הטנק הונע על ידי שני מנועים בניגוד למנוע אחד המקובל.
המנוע הראשון היה מנוע דיזל קטן של חברת רולס-רויס, והשני טורבינת גז של חברת בואינג.
המטרה בשימוש בשני המנועים הייתה חיסכון בדלק, כאשר המנוע הקטן עובד תמיד והטורבינה נכנסת לפעולה בנסיעה מהירה.
טען אוטומטי: לתותח 105 מ"מ הוצמדה מערכת טעינה אוטומטית, שביטלה את הצורך בטען אנושי.
תפקידי הצוות: בניגוד לכל טנק שהיה קיים בתקופתו או אחריו כלל צוותו של ה-S-tank את התפקידים הבאים:
מפקד: בשונה מכל טנק אחר, מפקד הטנק יכול גם לנהוג בטנק, ולא רק לירות בתותח.
נהג\תותחן: נהג בטנק אך גם היה אחראי על כיוון וירי בתותח ובמקלע המקביל.
קשר\נהג אחורי\טען חרום: תפקידו העיקרי היה להפעיל את הקשר.
בנוסף יכול לנהוג בטנק כשהתותח פונה אחורה במהירות נסיעה זהה להילוך קדמי.
תפקידו השלישי היה טעינת התותח במקרה שמערכת הטעינה האוטומאטית התקלקלה.
אמפיביות: על ידי שימוש במסכי ציפה וכשהוא מונע על ידי הזחלים שלו, ה-103 יכול לחצות מכשולי מים במהירות של 6 קמ"ש.
בהתחשב בכמות האגמים והנהרות בסקנדינביה, מדובר ביתרון ממשי.
צבא שוודיה רכש כ-300 כלים, ששימשו אותו עד שנות התשעים המאוחרות.
צבאות נוספים באירופה הראו עניין בטנק, אך נראה שהיה זה עניין לשם לימוד והערכה בלבד.
הבריטים ומדינות אחרות ערכו ניסויים בטנק, והגיעו למסקנה שלעיצוב יש יתרונות מסוימים, אך החסרונות גוברים עליהם.
לאור תכונותיו הלא שגרתיות של ה-103, לא ניתן להפעילו ככל טנק מערכה עיקרי.
ה-103 לא יכול להילחם בתנועה, ולמעשה היה נשק הגנתי.
דבר זה התאים לשוודיה, אשר שמרה על נייטרליות, ולכן לא היו ציפיות שתפלוש למדינות שכנות.
בחינה של תכונות הכלי מעלה שההפעלה שלו תהיה דומה למשחית טנקים:
מארב מעמדות מוכנות או טבעיות תוך הסתמכות על הגובה הנמוך.
הפעלה כזאת גם תקל על מהירות הירי.
ניצול היכולת לנוע אחורה במהירות לצורך קרבות השהיה, כשהכלי עובר לעמדות חלופיות מאחוריו בלי לשנות את כיוון התובה.
הטנק לא יכול לירות בתנועה, וקשה מאוד לנצלו לקרבות תנועה.
לאורך השנים התיישן העיצוב המקורי והיה צורך בהוספת מערכות אופטיקה, בקרת אש ואחרות.
Strv-103B: גרסה שבה הוחלפה טורבינת הגז לגרסה חזקה יותר, מכיוון שהתגלה כי המשקל שנוסף במהלך הפיתוח פגע בביצועי הטנק.
השיפור הוכנס לאחר שיוצרו 80 טנקים אך כל הטנקים שודרגו לרמה זו
Strv 103C:תוכנית שדרוג בשנת 1987 שכללה את השינויים הבאים:
הותקן מחשב בליסטי משופר ומד טווח לייזר.
כל הכלים צוידו במגובים (לפני כן רק כלי אחד במחלקה)
הוחלף מנוע הדיזל במנוע חדש וחזק יותר, בנוסף למכלי דלק נוספים.
נוספו משגרי רקטות תאורה, בניסיון לאפשר לחימת לילה.
גרסה זו הייתה הגרסה הטובה ביותר שנכנסה לשירות, למרות שלא היו לה לא מערכות הגנה נגד אב"כ ולא אמצעי ראיית לילה.
Strv 103D: גרסה נסיונית שהתמודדה מול טנקים אחרים במכרז לטנק המערכה העיקרי של שוודיה בשנות התשעים.
השיפורים כללו מחשב בקרת אש דיגיטלי, אמצעי ראיית לילה תרמיים, ושיפורים במנוע ובמתלים.
בסופו של דבר הועדף הלאופרד 2 על פני גרסה זו, ובסוף שנות התשעים יצאו הטנקים האחרונים משרות.
צילום סטריאוסקופי הוא שיטת צילום וצפייה בתמונות המורכבות משני דימויים כמעט זהים, אשר מוצבים זה לצד זה .
מצב זה דומה לאופן המבט הטבעי בעזרת העיניים כאשר שתי העיניים מביטות באובייקט משתי זוויות שונות ונוצרת ראייה תלת-ממדית שהיא טבעית.
עצימת עין אחת לאורך זמן תהפוך את הראייה לדו-ממדית בלבד, כפי שקורה לאנשים שאיבדו עין.
מצלמה סטריאוסקופית היא מנגנון המורכב משתי מצלמות סמוכות זו לזו, שהמרחק בין העדשות מקביל למרחק בין העיניים של בן אנוש ממוצע.
סטריאוסקופ הוא מתקן הצפייה בתמונות שצולמו במצלמה סטריאוסקופית; מתקן זה מורכב משתי עדשות צפייה, מולן מוצב הדימוי הסטריאוסקופי, כך שכל עין רואה דימוי אחד מבין השניים שצלמה המצלמה - עין ימין רואה את הדימוי הימני בלבד, עין שמאל רואה את הדימוי השמאלי.
כאשר המראות הסטריאוגראפיים נצפים דרך הסטריאוסקופ, המוח האנושי מאחד את שני הדימויים לאחד, והן נראות כתמונות תלת-ממדיות בעלות עומק אשלייתי.
סטריאוסקופ הוא גם מכשיר לפיענוח תצלומי אוויר סמוכים מתוך רצף צילומים אשר יש ביניהם חפיפה בין 60% ל-80% בשטח המצולם.
בעזרתו ניתן לראות שטח בצורה תלת-ממדית וללמוד מכך את פרטי הנוף וצורתו.
הסטריאוסקופ היה אחד מהאביזרים האופטיים האופנתיים ביותר במחצית השנייה של המאה ה-19 בצפון אמריקה ובאירופה, ובמשך שנים כונן את אחד ממצבי הצפייה המרכזיים בצילום.
עם זאת, הסטריאוסקופ התפתח מתוך מחקרים באופטיקה בלי קשר ישיר להמצאת הצילום.
סטריאוסקופ עדשות – מניחים את שני התצלומים על משטח ישר ומביטים דרך זוג עדשות כאשר כל עין צופה בעדשה משלה, מסובבים מעט את הצילומים עד שרואים ששני הצילומים התמזגו והפכו לתמונה אחת תלת-ממדית.
משמש לפיענוח פרטי נוף בודדים.
סטריאוסקופ מראות – נועד לתצלומים גדולים מפני שהשטח שניתן לראות בו הוא גדול יותר מזה שבסטריאוסקופ עדשות.
משמש לעיון כללי בתצלומים והוא משמש בעיקר לצורך תכנון כמו צירי תנועה ותכנון עירוני.
מקורות המצאת הסטריאוסקופ הם בניסויים בראייה סובייקטיבית ובפיזיולוגיה של חוש הראייה שנעשו בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-19. שתי הדמויות המרכזיות שתרמו להמצאה, צ'ארלס ויטסטון (Wheatstone) וסר דייוויד ברוסטר (Brewster), ערכו מחקרים שונים על אשליות אופטיות, תאוריות צבע ותופעות חזותיות אחרות.
העובדה שכל עין רואה מראה מעט שונה מרעותה הייתה מוכרת מאז העת העתיקה, אך רק בשנות השלושים של המאה ה-19 הפכה עובדה זו למהותית עבור ההגדרה הפיזיולוגית של הראייה האנושית, ומחקרים שונים ניסוי להגדיר במדויק את הזווית השונה של הציר האופטי של כל עין.
השאלה המרכזית הייתה: בהינתן המראה השונה שרואה כל עין, כיצד אנו חווים בסופו של דבר מראה אחיד או מאוחד?
בשנות ה-20 חיפשו פיזיולוגים את ההסבר במבנה האנטומי של העין, בעיקר באזור בו נפגשים העצבים שנשלחים מכל עין.
ווטסטון הסיק ב-1833 שלאורגניזם האנושי היכולת לערוך סינתזה של הדימויים הרשתיים לכדי דימוי מאוחד אחד.
כאשר אובייקט נצפה ממרחק, הציר האופטי של העיניים הוא מקביל למעשה.
אך כאשר צופים באובייקט קרוב, כל עין רואה דימוי שונה באופן מובהק יותר.
במקרה כזה, טען ווטסטון, הדימויים מתאחדים לכדי דימוי אחד.
מראות סטריאוסקופיים הושגו לרוב בעזרת מצלמה סטריאוסקופית - מצלמה שהורכבה למעשה משתי מצלמות סמוכות, שהבדל הזווית בין העדשות שלהן היה זהה להבדל הממוצע בין עיניים אנושיות.
המצלמה צילמה בו זמנית שני דימויים שהיו כמעט זהים, למעט הבדלים קטנים.
מכשירים שונים לצפייה בתמונות סטריאוגראפיות הומצאו מאז שנות ה-40 של המאה ה-19, כשהמפורסם שבהם היה Holmes Stereoscope הקומפקטי והנישא, שהומצא בשנת 1861 .
מכשיר הצפייה הסטריאוגראפי הורכב משתי עדשות המופרדות בעזרת מחיצה, כאשר מולן הוצב התצלום הסטריאוגראפי (שהורכב, כאמור, בעצמו משני דימויים).
המכשיר התבסס על בידוד המראה שרואה כל עין; כאשר מצמיד הצופה את עיניו לעדשות, כל עין רואה רק את אחד הדימוים הסטריאוגראפיים.
המוח מאחד את שני הדימויים, כך שהצופה רואה למעשה דימוי משולב אחד, כשההבדלים בין הדימויים משווים לתמונה אשליה של עומק תלת-ממדי.
ואולם בדימויים הסטריאוסקופיים ה"חלל" מופיע לעין כשכבות-שכבות, כמו חולק התצלום למישורים שונים, והחפצים נראים כמגזרות דו-ממדיות שמפוזרות האחת לפני האחרת.
יש לציין שלא בכל תצלום סטריאוגראפי מושגת אותה תחושה של עומק; בתמונות של חפצים מרוחקים אין כמעט הבדל בין שני הדימויים, ולא נוצר כל אפקט.
כדי להשיג את אשליית העומק, על התמונה לכלול אובייקטים קרובים הפזורים בכמה מישורים.
ללא המכשיר חוויית ראיית הסטראו מוגבלת לתמונות זעירות יחסית, שאינן תופסות חלק ניכר משדה הראייה.
הרושם שהותיר המראה הסטריאוסקופי על הצופים היה כה רב, עד כי הפיזיולוג וחוקר הראייה הרמן פון הלמהולץ (Helmholtz) כתב בשנות ה-50 של המאה ה-19, כי:
שיא תפוצתו של הצילום הסטריאוסקופי היה במחצית השנייה של המאה ה-19. ב-1856 דיווח רוברט האנק במגזין Art Journal כי: "הסטריאוסקופ נראה כעת בכל חדר הסבה; פילוסופים משיחים אודותיו במלומדות רבה, גברות מתענגות על ייצוגיו הקסומים וילדים משחקים בו".
בשנים אלו היו התערוכות הגדולות באירופה (בעיקר בפריז) ועבורן התפתחו מכשירי צפייה סטריאוסקופיים קומפקטיים.
במשך הזמן זוהה הסטריאוסקופ יותר עם דימויים ארוטיים ופורנוגרפיים, ועל-פי כמה סברות, זו הסיבה לכך שהשיטה ננטשה בהדרגה.