tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרולד קופינג היה אמן בריטי, הידוע בעיקר כמאייר של סצנות תנ"כיות.
ספרו "התנ"ך המצויר" מ־1910 הפך לרב מכר.
נולד בקמדן טאון בשנת 1863, הוא היה בנם השני של העיתונאי אדוארד קופינג (1829–1904) ורוז היתילה (לבית פרוט) (1832–1877), בתם של ג'ון סקינר פרוט, אמן צבעי מים.
קופינג, הפך לסופר ידוע, עיתונאי ונוסע והיה חבר ב"צבא הישע".
הרולד קופינג נכנס לאקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון, שם זכה במלגה ללימודים בפריז.
הוא התבסס במהרה כצייר ומאייר מצליח, חי בקרוידון ובהורנסי בשנים הראשונות לקריירה שלו.
לקופינג היו קשרים עם חברות המיסיונרים של תקופתו, כולל אגודת המיסיונרים הלונדונית (LMS), שהזמינה אותו כמאייר של סצנות מקראיות.
כדי להשיג אותנטיות וריאליזם עבור האיורים שלו הוא נסע לארץ ישראל ולמצרים.
הספר שפרסם, התנ"ך המצויר (1910), הפך לרב מכר והוביל לעבודות רבות בנושאים תנ"כיים.
קופינג השתמש בבני משפחתו, חברים ושכנים ותיקים כדוגמנים לציוריו, כשהוא מחזיק בביתו מלאי של תחפושות ואביזרים.
ברבים מציורי התנ"ך שלו ניתן לראות את אחת ממגבות התה המפוספסות של אשתו כשהן חבושות על ראשי דמויות תנ"כיות שונות.
איורי צבעי המים המבוצעים להפליא של קופינג הוצגו ב"פנס קסם" ושימשו מיסיונרים נוצרים בכל רחבי העולם.
תמונותיו שוחזרו רבות על ידי חברות מיסיונריות ככרזות, כתובות וכאיורי מגזינים.
ככל הנראה המפורסם באיוריו התנ"כיים של קופינג היה "תקוות העולם" (1915).
המתאר את ישו יושב עם קבוצת ילדים מיבשות שונות.
ד"ר סנדי ברואר כתב על האיור הזה: "'תקוות העולם', שצויר על ידי הרולד קופינג עבור אגודת המיסיון בלונדון בשנת 1915, היא ללא ספק התמונה הפופולרית ביותר של ישו שהופקה בבריטניה במאה העשרים.
זו הייתה תמונה איקונית בבית הספר של יום ראשון בין השנים 1915–1960".
עם זאת, ג'יימס ת'ורפ כתב: "עבודתו של הרולד קופינג, כושרה וכנה ככל שהייתה, אינה מעוררת התלהבות גדולה".
קופינג היה חתום על חוזה של חברת המסחר הדתי (RTS) להפקת 12 ציורים דתיים בשנה עד למותו.
הוא קיבל 50 ליש"ט עבור כל ציור, ועל פי תנאי החוזה, הוא לא הורשה לצייר ציורים דתיים עבור אף מו"ל אחר.
ביחד עם ג'וזף אוסטין בנוול הוא היה מאייר קבוע של ירחון The Leisure Hour של החברה.
בנוסף הוא צייר איורים לספרים לא דתיים רבים, כולל ספרי הילדים של מרי אנג'לה דיקנס על פי הרומנים של סבה, צ'ארלס דיקנס.
אלה כללו "סיפורי ילדים מדיקנס" (1911) ו"ילדי החלומות" של דיקנס (1926).
הוא אייר גם מספר סיפורים המתרחשים בבתי ספר ציבוריים בדיוניים בריטיים, כולל "בנים מבית הספר פריורי" (1900) ו"בית הספר לבנים מווינפורט" (1916).
האיורים של קופינג פורסמו גם בעיתונים שונים, ולאחר נסיעה לקנדה הוא הפיק רישומים מסע בצבעי מים.
הוא התגורר שנים רבות בקנט, ונפטר ב -1 ביולי 1932 בגיל 68. הוא נקבר בחצר הכנסייה של סנט פיטר וסנט פול בשורהם.
הרומן של מרפי הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 1985, בבימויו של מרטין ריט, עם סאלי פילד וג'יימס גארנר בתפקידים הראשיים.
קרול קינג חיברה את המוזיקה לסרט וגם את שלושת השירים בו.
שיר הנושא – "Love for the Last Time" מושר על ידה וכן יש לה תפקיד קטן של "טילי" – פקידה בעירייה.
אמה מוריארטי (סאלי פילד), גרושה בת 33, מגיעה ביחד עם בנה ג'ייק (קורי היים) לחוות סוסים נטושה ומוזנחת ליד העיירה יוניס באריזונה.
ביחד עם בנה היא משקמת את המקום ורוצה לפתוח בו חווה לאילוף סוסים.
היא מדפיסה מודעות פרסום בעיירה ונפגשת עם רוקח העיירה, מרפי ג'ונס (ג'יימס גארנר).
מרפי הוא אלמן מבוגר מאמה.
היא מוצאת חן בעיניו וכדי לעזור לה הוא קונה סוס ומשכן אותו בחווה כדי שתהיה לו סיבה טובה להתראות איתה שם וכן הוא עוזר לה בפרסום החווה.
היחסים ביניהם מסתבכים כאשר מגיע לחווה הגרוש שלה בובי (בריאן קרווין) שרוצה לחזור אליה אך היא דוחה אותו ושני הגברים מתחרים על אהבתה.
המצב הזה נמשך עד שיום אחד מגיעה למקום ונדה (אנה לוין) בת זוגו של בובי עם תאומים זהים שילדה לו.
הם עוזבים את המקום ואמה ומרפי נשארים וממשיכים את רומן האהבה ביניהם.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותסאלי פילדאמה מוריארטיג'יימס גארנרמרפי ג'ונסרוקחבריאן קרוויןבובי מוריארטיהגרוש של אמהקורי הייםג'ייק מוריארטיהבן של אמהקרול קינגטיליפקידה בעירייהאנה לויןונדהבת זוגו של בובי
ג'יימס גארנר היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
ויליאם פראקר היה מועמד לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר.
סאלי פילד הייתה מועמדת לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי
הרולד ספטימוס פאוור היה אמן אוסטרלי יליד ניו זילנד, שהיה אמן מלחמה רשמי של אוסטרליה במלחמת העולם הראשונה.
הרולד ספטימוס פאוור נולד ב-31 בדצמבר 1877, בדנידין, ניו זילנד, לפיטר פאוור, כובען יליד אירלנד, ולרעייתו הסקוטית ג'יין.
משפחתו נדדה לאוסטרליה עוד כשהיה צעיר.
בשנות העשרה המוקדמות שלו הוא עזב את בית המשפחה כדי לחיות חיים כאמן.
לאחר עיסוקים מגוונים עבר פאוור לאדלייד שם החל את לימודי האמנות.
הוא הציג בשנת 1899 עם מועדון האמנות במלבורן וזמן קצר לאחר מכן עבר לאדלייד שם עבד כמאייר וכקריקטוריסט פוליטי עבור "האובזרוור" של אדלייד, ומגזינים נוספים.
בשנת 1904 הוזמן על ידי נאמני הגלריה לאמנות של אוסטרליה הדרומית לצייר תמונות בעלי חיים.
ב-17 בספטמבר, באותה שנה, נישא לרעייתו הראשונה איזבל לורה באטרוורת'.
בין 1905 ל-1907 פאוור למד באקדמיה ז'וליאן בפריז, והתיישב מאוחר יותר בלונדון.
הוא הפך לחבר ב ובאגודת ציירי בעלי החיים.
במהלך תקופה זו, הציג גם באקדמיה המלכותית לאמנויות.
תערוכת היחיד הראשונה התקיימה באולם הגילדה במלבורן, אוסטרליה ביוני 1913. במהלך תערוכה זו הציג ציורי צבעי שמן וצבעי מים של נופים כפריים ששימשו תפאורות לסצנות סוסים ולצייד.
לאחר פרוץ המלחמה בקיץ 1914 מינתה ממשלת אוסטרליה רשמיים לתאר את פעילות הכוח האוסטרלי באזורי המלחמה באירופה.
בשנת 1917 הוצמדו הציירים לדיוויזיה הראשונה, מספטמבר עד דצמבר של אותה שנה ואז שוב באוגוסט בשנה שלאחר מכן.
כאמן המלחמה הרשמי הוא נודע בזכות תיאור בעלי החיים בשדה הקרב ובמיוחד הסוסים.
לאחר המלחמה, המשיכו את החוזה איתו במשרד למשך שני העשורים הבאים.
הרון-T (T - בשביל Tactical) הוא כלי טיס בלתי מאויש (כטב"ם) שפותח על ידי חטיבת מלט של התעשייה האווירית לישראל.
הוא מוגדר ככטב"ם טקטי ונועד לשרת בעיקר את כוחות היבשה כמו גם את משמר החופים.
ההרון-T קטן ב-30% מההרון 1 וניתן להפעילו מאותו קרון השליטה של ההרון 1 או ההרון TP.
להרון-T יכולת המראה ונחיתה אוטומטית (ATOL), בדומה לגרסאות ההרון הגדולות יותר.
ההרון-T נחשף לראשונה ב ב-2019.
משקל המראה מרבי: 600 ק"ג
משקל מטען מרבי: 180 ק"ג
שהות מרבית באוויר: 24 שעות
הרולד "סמוקי" סימון (באפריקאנס: Harold Simon; 24 באפריל 1920 – 28 בפברואר 2022) היה טייס דרום-אפריקני אשר היה שותף בייסוד חיל האוויר הישראלי.
סימון נולד במדינת אורנג' החופשית, דרום אפריקה, לאב מליטא ולאם מאנגליה ממוצא יהודי.
סימון למד חשבונאות ומסחר באוניברסיטת ויטווטרסראנד והתנדב בשנת 1941 לחיל האוויר הדרום אפריקאי, שם שימש כנווט וטייס מפציצים.
סימון חזר ליוהנסבורג לאחר מלחמת העולם השנייה, עבד כרואה חשבון והתחתן עם מיירה ויינברג.
שלושה שבועות לאחר חתונתם, במאי 1948, השניים עברו לישראל כדי לסייע במלחמת העצמאות ושניהם הצטרפו לחיל האוויר הישראלי הטרי.
בשל הסמכתו גויס סימון לתפקידים נווט וטייס מפציצים.
ביוני 1948 הפך למפקד המבצעים של חיל האוויר והשתתף ב-24 משימות סיור והפצצה.
סימון שהה בישראל לאחר המלחמה והשתחרר מחיל האוויר בשנת 1950 בדרגת רב-סרן.
בשנת 1962 הקים סימון את סוכנות הביטוח סימון וויזל שהתמחתה בביטוח חיים.
בשנת 2000, סימון מכר את התיקים לחברת הביטוח מגדל והיא מיזגה אותה עם סוכנות הביטוח של חברת "מבטח שמיר" בבעלות מאיר שמיר.
החברה המאוחדת נקראה "מבטח סימון סוכנויות לביטוח בע"מ".
משנת 1968 התמנה סימון ליו"ר מח"ל העולמי והיה חבר מייסד של הקרן למורשת מנחם בגין בירושלים.
הוא קיבל את פרס מפעל חיים של TELFED 2014 על שירותו בישראל.
מעורבותו בהקמת מדינת ישראל הוצגה בסרט "מעל ומעבר" (Above and Beyond) משנת 2014.
בשנת 2019 הוענק לו פרס סילבן אדמס בוני ציון, המעניק כבוד למהגרים דוברי אנגלית לישראל שתרמו תרומה חברתית משמעותית.
סימון נפטר ב-28 בפברואר 2022 בגיל 101, והובא למנוחות בבית העלמין הישן בהרצליה .
הרומנטיקה של ינה היא השלב הראשון של ה"רומנטיקה הגרמנית" , בספרות הגרמנית ובפילוסופיה הגרמנית, המיוצגת על ידי עבודתה של מעגל יוצרים והוגים שהתרכזו בעיר ינה בין השנים 1798 ל-1804. התנועה נחשבת גם כאבן דרך בתפתחות האידיאליזם הגרמני.
המעגל נוצר סביב האוניברסיטה של ינה (שמאוחר יותר נקראה על שמו של פרדריך שילר) שאפשרה באותה תקופה למרציה חירות מחשבה וחופש ביטוי חסרי תקדים ביחס למוסדות אחרים באימפריה הרומית הקדושה.
את קבוצת הרומנטיקנים של ינה הוביל היוצר הרב-תחומי לודוויג טייק.
שניים מחברי הקבוצה, האחים אוגוסט וילהלם שלגל ופרידריך שלגל, הניחו את הבסיס התאורטי למעגל ההוגים הרומנטיים בכתב העת Athenaeum , כשטענו כי חובתה הראשונית של הביקורת היא להבין ולהעריך את נכונתו של ה"גאון" ללכת לפי נטייתו הטבעית.
בין כותבי כתב העת נמנו: האחים שלגל, דורותיאה שלגל, קרוליין שלינג (אז שלגל) , גיאורג פיליפ פריהרר פון הארדנברג ("נובאליס"), אוגוסט פרדיננד ברנהרדי , סופי ברנהרדי (אחותו של לודוויג טייק), גוסטב אדולף ברנרות' , פרידריך שליירמאכר, אוגוסט לודוויג הולסן, קרל גוסטף פון ברינקמן .
הגותם של יוהאן גוטליב פיכטה ופרידריך וילהלם יוזף שלינג, שניהם מרצים באוניברסיטת ינה שניסו להשלים את שיטתו של קאנט, היוו תשתית רעיונית עבור הדוקטרינה הרומנטית בפילוסופיה, ואילו התאולוג פרידריך שליירמאכר הוכיח את נחיצותו של אינדיבידואליזם במחשבה הדתית (אף שלא פעל בעיר ינה עצמה).
נציגים בולטים נוספים של התנועה כוללים את אוגוסט לודוויג הולסן ופרידריך הולדרלין.
המעגל התפזר עד 1804, בין היתר בשל שינוי המדיניות באוניברסיטה של ינה ופיטוריו של פיכטה בעקבות האשמתו באתאיזם.
בשלהי תקופה זו הגיע לינה הפילוסוף המתחיל דאז גאורג וילהלם פרידריך הגל, שהושפע רבות מהחוג הרומנטי, אך גם הפך לאחד ממבקריו הבולטים בחיבורו החשוב והשיטתי הראשון הפנומנולוגיה של הרוח שפורסם בשנת 1807.
שלב שני של הרומנטיקה הגרמנית החל שנתיים מאוחר יותר בהיידלברג עם "הרומנטיקה של היידלברג" ובברלין עם "הרומנטיקה של ברלין".
Millar) היה גרפיקאי ומאייר סקוטי בולט ופורה של סוף המאה התשע-עשרה ותחילת המאה העשרים.
הוא ידוע בעיקר בזכות איוריו לספרי ילדים ופנטזיה.
מילאר, יליד ת'ורנהיל, דמפרישייר, עסק בתחילה בהנדסה אזרחית לפני שהחליט על קריירה אמנותית.
לאחר מכן למד בבית הספר לאמנות וולברהמפטון ובבית הספר לאמנות בברמינגהם וביסס את הקריירה שלו כמאייר מגזינים ב-פאנץ', Good Words וכתבי עת אחרים של אותה תקופה.
מילר אייר מעשיות עבור סטרנד מגזין ואנתולוגיות של סיפורים: ספר פיות הזהב, ספר פיות הכסף, ספר פיות היהלומים וספר פיות אבני האודם.
הוא אייר ספרים מאת מגוון רחב של סופרים בריטים בני תקופתו, ביניהם סר ארתור קווילר-קוץ', רוברט לואיס סטיבנסון ורודיארד קיפלינג.
היו לו יחסי עבודה ענפים עם אדית נסביט, והוא כונה "הסימפתי ביותר ואולי המוכשר ביותר מבין המאיירים שלה".
מלבד ספרי פנטזיה וספרי ילדים, מילר צייר תמונות ליצירות כמו הדרכים והבתים של יפן מאת קייט לוסון (1910) וחיי הג'ונגל האפריקאי מאת ארתור רדקליף דוגמור (1928).
מילאר היה אספן ידוע של אמנות מזרחית וכלי נשק אקזוטיים ועתיקים; הוא ניצל את העניין והידע שלו בתחומים אלה ביצירות האמנות שלו.
רשימה חלקית של הספרים שאייר מילר כוללת:
סצנות של חיי דת של ג'ורג' אליוט
האחים של הנרי ריידר הגרד
הקוף השחור הקטן והרוכל האפור הקטן של ניומן הארדינג
סיפורי טנגלווד של נתניאל הות'ורן
ספר הפיות של העולם החדש של הווארד אנגוס קנדי וספר הפיות של קנדה
קים ו פאק מגבעת פוק של רודיארד קיפלינג
פרנק מילדמיי, ספינת הפנטום וסנרלי -יו של קפטן פרדריק מאריאט
פטרקין של מרי לואיזה מולסוורת'
הרפתקאותיו של חאג'י באבא מאיספהאן של ג'יימס מורייר
ספר הדרקונים של אדית נסביט, הטירה הקסומה, חמישה ילדים והזהו, בית ארדן, עיר הקסמים, עוף החול והשטיח, הקמע ויצירות נוספות
Headlong Hall של תומאס לאב פיקוק ו-מנזר הסיוטים
מעשיות רחוקות וקרובות של קווילר-קוץ'
ספר האגדות שלי של טטה וורד
הרומן המפונצ'ר של טילי הוא סרט קומדיה אילם משנת 1914, בבימויו של מאק סנט.
הסרט, שנכתב על ידי קרייג האפינגטון, מככבים מארי דרסלר, מייבל נורמנד וצ'ארלי צ'פלין.
הסרט מספר את סיפורה של טילי, נערה מהארץ שמתאהבת במתערב עירוני.
הסרט מתחיל כאשר צ'ארלי, מתערב עירוני, מתאהב בטילי, נערה מהארץ, ומשכנע אותה לגנוב את כספי החסכונות של אביה ולברוח איתו לעיר.
בעיר, צ'ארלי משאיר את טילי וחוזר לחיק אהבתו הקודמת, מייבל.
כאשר טילי מגלה שהיא ירשה את נכסי דודה העשיר, צ'ארלי ומייבל מנסים לשכנע אותה להתחתן עמהם.
צ'ארלי צ'פלין בתפקיד צ'ארלי - מתערב עירוני
מארי דרסלר בתפקיד טילי בנקס - נערה מהארץ
צ'ארלס בנט בתפקיד דוד בנקס - דודה העשיר של טילי
מייבל נורמנד בתפקיד מייבל- חברתו של צ'ארלי
פיליס אלן בתפקיד מנהלת בית הסוהר / לקוחה במסעדה
לאחר שעלה לראשונה ב-21 בדצמבר 1914 בתיאטרון רפובליק בלוס אנג'לס, הסרט זכה להצלחה אדירה.
מאחר שחברת מיוטואל פילם, שהייתה המפיצה של כל סרטי הקצרים של קיסטון, לא הייתה מצוידת להתמודד עם סרטי תכנים מאותה החברה, טילי הפך להיות ההפקה היחידה של קיסטון שהופצה על ידי חברת אלקו פילם קורפוריישן, שהוקמה לאחרונה והייתה קיימת לתקופה קצרה.
הסרט נותר בהקרנה בבתי קולנוע לאורך שנים, כאשר הוא עבר עריכה מחודשת וקיצורים שוב ושוב, ובהמשך נוספו לו פסקולים אופטיים שכללו מוזיקה, אפקטים קוליים וקריינות.
הרולד וינסנט "האל" קונולי היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי (מלבורן 1956) ושיאן עולם ברציפות במשך תשע שנים במהלכן קבע שישה שיאי עולם (1956, 1958, 1960, 1962 ופעמיים ב-1965) ביידוי פטיש.
קונולי נולד ב-1931 בעיר סאמרוויל שבמסצ'וסטס.
בלידתו סבל מבעיה נוירולוגית בידו השמאלית ובמהלך ילדותו שבר אותה 13 פעמים.
בעיות רפואיות אלו גרמו לכך שכשהתבגר הייתה ידו השמאלית קצרה במספר סנטימטרים מידו הימנית.
ב-1952 סיים לימודיו בבוסטון קולג' והמשיך ללימודי תואר שני באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
לאחר סיום לימודיו עבד כמורה בבית ספר בסנטה מוניקה.
ב-1988 פרש מהוראה וקיבל תפקיד ניהולי ברגון ספיישל אולימפיקס.
ב-1999 מונה למאמן אתלטים צעיר ומנהל פיתוח מקצוע יידוי פטיש עבור איגוד האתלטיקה של ארצות הברית .
באליפות ארצות הברית באתלטיקה זכה קונולי במדליית ארד ביידוי פטיש בתוצאה של 53.62 מטר.
באליפות ארצות הברית באתלטיקה זכה קונולי במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 60.86 מטר.
באולימפיאדת מלבורן זכה במדליית זהב ביידוי פטיש בשיא אולימפי של 63.19 מטר לפני אתלטי ברית המועצות מיכאיל קריבונוסוב (63.03 מטר) ואנטולי סמוטסבטוב (62.56 מטר).
באליפות ארצות הברית באתלטיקה זכה במדליית זהב בתוצאה של 62.75 מטר.
בתחרות אתלטיקה שנערכה בנובמבר בלוס אנג'לס, קליפורניה שבר קונולי את שיא העולם ביידוי פטיש כשקבע תוצאה של 68.54 מטר תוך שיפור של 1.22 מטר משיאו של מיכאיל קריבונוסוב .
באליפות ארצות הברית באתלטיקה זכה במדליית זהב ביידוי פטיש בשיא אליפות של 65.91 מטר.
באליפות ארצות הברית באתלטיקה שנערכה ביוני, בבייקרספילד, קליפורניה, זכה קונולי במדליית זהב ושיפר את שיאו העולמי ביידוי פטיש כשקבע תוצאה של 68.68 מטר.
בתחרות בין ארצות הברית לברית המועצות שנערכה במוסקבה, ברית המועצות זכה קונולי במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 67.48 מטר.
ב שנערכו בשיקגו, ארצות הברית זכה במדליית כסף ביידוי פטיש בתוצאה של 59.72 מטר.
באליפות ארצות הברית באתלטיקה זכה במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 66.09 מטר.
באליפות ארצות הברית באתלטיקה זכה במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 68.39 מטר.
בתחרות אתלטיקה שנערכה בוולנט , קליפורניה, שיפר בשלישית את שיאו העולמי ביידוי פטיש כשקבע תוצאה של 70.33 מטר.
באולימפיאדת רומא סיים קונולי במקום השמיני ביידוי פטיש בתוצאה של 63.59 מטר.
באליפות ארצות הברית באתלטיקה זכה במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 65.09 מטר.
בתחרות אתלטיקה שנערכה ביולי בסטנפורד, קליפורניה, במסגרת סדרת תחרויות בין ארצות הברית לברית המועצות , שיפר בפעם הרביעית את שיאו העולמי כשקבע תוצאה של 70.67 מטר.
באליפות ארצות הברית באתלטיקה זכה במדליית כסף ביידוי פטיש בתוצאה של 65.62 מטר.
באליפות ארצות הברית באתלטיקה זכה במדליית זהב בשיא אליפות של 69.02 מטר.
באולימפיאדת טוקיו סיים במקום השישי ביידוי פטיש בתוצאה של 66.65 מטר (על אף שקבע שיא אולימפי של 67.40 מטר במוקדמות)
באליפות ארצות הברית באתלטיקה זכה במדליית זהב בשיא אליפות של 70.74 מטר.
בתחרות אתלטיקה שנערכה במאי בסרס , קליפורניה שיפר קונולי בפעם החמישית את שיא העולם כשקבע תוצאה של 71.06 מטר.
בתחרות נוספת שנערכה ביוני בוולנט , קליפורניה שיפר בפעם השישית את שיא העולם כשקבע תוצאה של 71.26 מטר.
שיא זה החזיק מעמד עד ספטמבר 1965 כשג'ולה ז'יבוצקי מהונגריה קבע שיא עולמי חדש של 73.74 מטר.
באליפות ארצות הברית באתלטיקה זכה במדליית כסף ביידוי פטיש בתוצאה של 66.67 מטר.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי השיג קונולי במוקדמות יידוי פטיש תוצאה של 65 מטר שהציבה אותו במקום ה-17 ומנעה ממנו לעלות לגמר.
באליפות ארצות הברית באתלטיקה זכה במדליית ארד ביידוי פטיש בתוצאה של 65.25 מטר.
קונולי התחרה במבחני נבחרת ארצות הברית לאולימפיאדת מינכן אך סיים במקום חמישי ביידוי פטיש ולא צורף לנבחרת.
ב-1957 נישא קונולי בפראג לספוראית הצ'כית אולגה פיקוטובה .
השניים הכירו בתקופת שהותם בכפר האולימפי באולימפיאדת מלבורן (1956) שם זכתה אולגה במדליית זהב בזריקת דיסקוס.
השושבין בטקס הנישואין היה אמיל זטופק.
השניים התגרשו ב-1975 וב-1976 נישא קונולי לפטרישיה דניאלס שייצגה את ארצות הברית בשלוש אולימפיאדות ואימנה בהמשך את השיאנית האולימפית אוולין אשפורד.
שניים מילדיו היו גם הם ספורטאים עם הישגים לאומיים.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 ייסד קונולי את אתר hammerthrow.org המוקדש לספורט יידוי פטיש.
האתר ממשיך להתקיים גם לאחר פטירתו ומנציח אותו.
ב-1984 צורף קונולי להיכל התהילה של ספורטאי ארצות הברית
פסל של קונולי הוצב בבית ספר יסודי במסצ'וסטס
הרולד סמית' פרינס , הידוע בכינויו הל פרינס היה במאי ומפיק תיאטרון אמריקאי שהתבלט בעבודתו בהפקות של מחזות זמר.
אחת הדמויות הבולטות בתחום התיאטרון במאה ה-20, פרינס זכה להכרה בזכות עבודתו על כמה מהמחזות המוזיקליים הבולטים בהיסטוריה של ברודוויי, כולל סיפור הפרברים, כנר על הגג, קברט, סוויני טוד, ופנטום האופרה, שהפך להצגה בעלת הריצה הארוכה ביותר בהיסטוריה של ברודוויי.
רבות מהפקותיו חידשו את התיאטרון המוזיקלי, והרחיבו את גבולות הז'אנר על ידי שילוב נושאים רציניים ופוליטיים יותר, כגון הנאציזם בקברט, קשיי הנישואין בקומפני, והפתיחה הכפויה של יפן במאה ה-19 בפסיפיק אוברטורס.
במהלך הקריירה שלו, זכה פרינס ב-21 פרס טוני, כולל שמונה על בימוי, שמונה על הפקת המחזמר הטוב של השנה, שניים כמפיק המחזמר הטוב ביותר, ושלושה פרסים מיוחדים.
פרינס נולד למשפחה אמידה במנהטן, בנם של בלאנש (לבית שטרן) והרולד סמית'.
הוא אומץ על ידי אביו החורג, מילטון א.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר פרנקלין, שנקרא מאוחר יותר בית הספר דווייט, בניו יורק, הוא נרשם לאוניברסיטת פנסילבניה, שם למד תוכנית לימודים במדעי הרוח וסיים את לימודיו תוך שלוש שנים בגיל 19. לאחר מכן שירת שנתיים בצבא ארצות הברית בגרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
פרינס החל את דרכו בתיאטרון כעוזר מנהל במה לצדו של הבמאי והמפיק ג'ורג' אבוט.
שיתוף הפעולה הראשון ביניהם הניב הצלחה מרשימה עם המחזמר משחק הפיג'מות, שזכה בפרס טוני למחזמר הטוב ביותר בשנת 1955. בהמשך, זכה פרינס בפרסי טוני על הפקות בולטות נוספות כמו לעזאזל עם היאנקיז (1956), פיורלו!
כמו כן, היה מועמד לפרס טוני על סיפור הפרברים ו-נערה חדשה בעיר בשנת 1958.
בשנת 1962 החל פרינס לביים ולהפיק הפקות משלו, כשהראשונה שבהן הייתה המחזמר פרשה משפחתית, שלא זכה להצלחה.
עם זאת, כבר בשנה שלאחר מכן רשם הצלחה כבמאי עם המחזמר היא אוהבת אותי, עליו קיבל מועמדות נוספת לפרס טוני בשנת 1964.
בהמשך, זכה בפרס טוני על הפקת כנר על הגג (1965), אולם תקופה זו הייתה רצופה גם באכזבות, ובשלב מסוים שקל לעזוב את עולם התיאטרון המוזיקלי.
המפנה הגיע עם הצלחתו כבמאי ומפיק של קברט מאת קנדר ואב (1966), ואחריה זורבה (מועמדות לטוני, 1969).
שנת 1970 סימנה את תחילתו של שיתוף פעולה יצירתי פורץ דרך עם המלחין והפזמונאי סטיבן סונדהיים.
השניים עבדו בעבר יחד על סיפור הפרברים, ושיתוף הפעולה ביניהם הניב סדרה של מחזות זמר חדשניים: קומפני (פרס טוני, 1970), פוליז (פרס טוני, 1971), מוזיקה לילית קטנה (פרס טוני, 1973), פסיפיק אוברטורס (מועמדות לטוני, 1976), צד לצד עם סונדהיים (מועמדות לטוני, 1977) ו-סוויני טוד (פרס טוני, 1979).
שיתוף הפעולה ביניהם הגיע לסיומו לאחר הכישלון של בשמחה אנו מתגלגלים (1981), שהוצג רק 16 פעמים.
השניים התאחדו שוב רק בשנת 2003, עם הפקת המחזמר באונס.
הוא קיבל מועמדות לפרס טוני על בימוי במאה העשרים (1978) וזכה פעמיים על המחזות המוזיקליים של אנדרו לויד ובר, אוויטה (1980) ופנטום האופרה (1988).
בין לבין, פרינס הוצע לו לביים את קאטס של לויד ובר, אך הוא סירב וביים את חיי בובה (1982) עם הפזמונאים בטי קומדן ואדולף גרין.
המחזמר המשיך את סיפורה של נורה הלמר מעבר למה שכתב הנריק איבסן בבית בובות.
המחזמר רץ לחמש הופעות בלבד; הניו יורק טיימס כתב: "ההפקה הייתה מוגזמת ומלאה מדי עד שהדמות הקטנה והנחושה של נורה אבדה בתוך המכניקה המשולבת של ברודוויי והמהפכה התעשייתית." אנשי ברודוויי כינו את ההצגה בשמות גנאי כמו "מותה של בובה" או, בשל הפורטל הנוכח תמיד שממנו יצאה נורה בפרולוג, "חיי דלת".
בשנת 2000, הוא זכה במדליה הלאומית לאמנויות.
ב-2006, הוענק לו פרס טוני מיוחד על מפעל חיים בתיאטרון.
ב-2007, הוא ביים את המחזמר המקורי האחרון שלו בברודוויי, לאבמיוזיק, וב-20 במאי אותה שנה נשא את נאום הפתיחה במכללת גטיסבורג בגטיסבורג, פנסילבניה.
הוא הוענק לו בפרס הצלחת הזהב של האקדמיה האמריקאית להישגים על ידי חברת המועצה וסופרת טוני מוריסון בטקס שנערך בוושינגטון די.סי.
ב-2007. ב-2008, פרינס היה הדובר המרכזי בטקס חגיגת ההצטיינות של אוניברסיטת אילון.
פרינס ביים יחד עם סוזן שטרומן את המחזמר גן עדן נמצא ב-2010. המחזמר כלל מוזיקה של יוהאן שטראוס הבן בעיבוד של ג'ונתן טוניק עם מילים של אלן פיצהו.
המחזה נכתב על ידי ריצ'רד נלסון, בהתבסס על הרומן סיפור הלילה ה-1002 של יוזף רות.
המחזמר הוצג לראשונה במפעל השוקולד מנייה בלונדון ב-19 במאי 2010 ונסגר ב-26 ביוני, והשתתף בו מנדי פטינקין.
רטרוספקטיבה של עבודתו של פרינס בשם נסיך ברודוויי בוימה על ידי פרינס וסוזן שטרומן והוצגה על ידי תיאטרון אומדה לאמנויות בטוקיו, יפן, באוקטובר 2015. המחזה נכתב על ידי דייוויד תומפסון עם חומר נוסף ועיבודים של ג'ייסון רוברט בראון.
פרינס היה אמור לביים את ביקור התזמורת ב-2016, אך פרש עקב התנגשויות בלוח הזמנים.
נסיך ברודוויי נפתח באוגוסט 2017 בתיאטרון סמואל ג'יי פרידמן בניו יורק עם צוות שחקנים שכלל את צ'אק קופר, ג'נט דקל, בריונה מארי פרהאם, אמילי סקינר, ברנדון אוראנוביץ, קיילי אן וורהיס, מייקל זאוויר, טוני יזבק, וקרן זימבה.
בנוסף למחזות מוזיקליים, פרינס ביים גם אופרות כולל את אשמדאי של יוסף טל, את ווילי סטארק של קרלייל פלויד, את מאדאם בטרפליי של פוצ'יני, ואת החייאת קנדיד של ברנשטיין (פרס טוני, 1974).
ב-1983 הוא ביים את טורנדוט עבור האופרה של וינה (מנצח: לורין מאזל; עם חוסה קאררס ואווה מרטון).
פרינס שימש כהשראה לדמותו של ג'ון לית'גו בסרטו של בוב פוסי, כל הג'אז הזה.
כמו כן, הוא נחשב כבסיס לדמות בספרו של ריצ'רד פייק ביסל, Say, Darling, שתיעד את חוויותיו של ביסל בהפיכת הרומן שלו 7½ סנט למשחק הפיג'מות.
לפי Masterworks Broadway, "מלבד הישגיו כמפיק ובמאי, פרינס ידוע גם בחדשנות שהביא לאמנויות התיאטרון.
בשיתוף פעולה עם סטיבן סונדהיים, הוא היה חלוץ בפיתוח ה'מחזמר קונספטואלי', שיוצא מנקודת מוצא של רעיון או נושא במקום מסיפור מסורתי.
הפרויקט הראשון מסוג זה, קומפני (1970), היה הצלחה מרשימה וסלל את הדרך למחזות מוזיקליים חדשניים נוספים."
לפי הניו יורק טיימס, "הוא היה ידוע גם בשיתופי הפעולה שלו עם שורה של כישרונות יצירתיים, ביניהם הכוריאוגרפים בוב פוסי, ג'רום רובינס, מייקל בנט וסוזן שטרומן; המעצבים בוריס ארונסון, יוג'ין לי, פטרישה זיפרודט ופלורנס קלוטץ; והמלחינים ליאונרד ברנשטיין, ג'ון קנדר, סטיבן סונדהיים ואנדרו לויד ובר."
תיאטרון הרולד פרינס במרכז אננברג של אוניברסיטת פנסילבניה נקרא על שמו.
ב-2019, הספרייה הציבורית של ניו יורק לאמנויות הבמה הציגה תערוכה נרחבת לכבוד חייו ועבודתו של הרולד פרינס.
פרינס שירת כנאמן בספרייה ובהמועצה הלאומית לאמנויות של הקרן הלאומית לאמנויות.
לבקשת לוטה לניה, אותה ליהק לקברט (1966), פרינס שירת גם במועצת הנאמנים של קרן קורט וייל למוזיקה וכשופט בתחרות לוטה לניה שלהם.
פרינס התחתן עם ג'ודי צ'פלי בשנת 1962. הם הורים לדֵייזי פרינס, במאית, ולצ'ארלס פרינס, מנצח.
פרינס נפטר ברייקיאוויק, איסלנד, ב-31 ביולי 2019, בגיל 91, לאחר שחלה במהלך נסיעה משווייץ לארצות הברית.
מאוחר יותר באותו יום, אורות השלטים של תיאטראות ברודוויי עומעמו במחווה מסורתית לכבודו.
טקס זיכרון נערך בתיאטרון מייג'סטיק בברודוויי ב-16 בדצמבר 2019. בזמן מותו, פרינס התגורר במנהטן ובשווייץ.
הרום הקרוב לקרקע (בראשי תיבות: רוק"ק) הוא גובה טיסה של עד 1,000 רגל (כ-300 מטר) מעל פני השטח.
טיסה ברום הקרוב לקרקע היא סוג של מסלול טיסה בגובה נמוך מאוד המשמש כלי טיס צבאיים, בעיקר מסוקי קרב כדי להימנע מגילוי והתקפת אויב בסביבה בעלת איום גבוה.
בשנים האחרונות לתחום הרום הקרוב לקרקע הצטרפו גם כטב"מים, רחפנים, בלונים וטיסנים.
במהלך טיסה ברום הקרוב לקרקע, מאפיינים גאוגרפיים משמשים ככיסוי, תוך ניצול עמקים וואדיות בשטח על ידי טיסה בתוכם, ולא מעליהם.
טיסה מסוג זה תשמור על המטוס מתחת לכיסוי מכ"ם ומערכות נ"מ של האויב.
טיסה ברום הקרוב לקרקע משמשת למזעור גילוי על ידי מטוסים עוינים, מערכות התרעה מוקדמת ובקרה אווירית, ומכ"מים קרקעיים.
מערכות הגנה יכולות לזהות כלי טיס שטס בגובה רב מטווח ארוך, מה שנותן למערכת ההגנה האווירית זמן רב להגיב ולהתריע בפני מערכות טילי קרקע-אוויר, נ"מ ומטוסי קרב.
באמצעות טיסה ברום הקרוב לקרקע, הכלי עשוי להיות בלתי מזוהה; כלי הטיס "קופץ" כדי לתקוף את המטרה ואז פונה כדי להימלט לפני שהאויב יכול להגיב.
למכ"ם דופלר יש פוטנציאל לזהות טיסה ברום הקרוב לקרקע, אך כלי הטיס הנכנס חייב להיות בטווח המכ"ם מלכתחילה, וטיסה נמוכה ממזערת אפשרות זו על ידי שימוש בגבעות והרים כדי לשבור את קו הראייה.
הטיסה הנמוכה ביותר האפשרית ברום הקרוב לקרקע על ידי כלי טיס מאויש היא על ידי מסוק.
מסוקים מאופיינים במהירויות טיסה נמוכות יותר ויכולת תמרון גבוהה בהרבה מאשר מטוסים בעלי כנף קבועה, במיוחד מטוסי סילון מהירים.
מסוקים יכולים לטוס בגובה צמרות העצים או אפילו מתחת לגובה העצים הסובבים אותם במקומות שבהם יש אזורים פנויים (כגון בערוצי נהרות), תוך כדי טיסה מתחת לחוטי חשמל.
מסוקי קרב יכולים להסתתר מאחורי עצים או בניינים, "לצוץ" בחשיפה מינימלית, בדיוק מספק על מנת להשתמש במכ"ם שלהם (המותקן על הרוטור) או בחיישנים אחרים ולבצע תקיפה.
בצה"ל מתנהלות מספר משימות ברום הקרוב לקרקע, הן בהגנה והן בהתקפה.
תחום טיסה זה, מוגדר כתחום באחריות משותפת של חיל האוויר והיבשה ומנוהל על ידי מרכזי המב"א (מרכז בקרה אווירי או מכלול בקרה אוגדתי).
המב"אות כפופות פיקודית לאוגדת המרחביות או לפיקודים ומקצועית ליחידות המרחבית במערך הבקרה האווירית של חיל האוויר.
בנוסף, בשנת 2025, במהלך מלחמת חרבות ברזל הוקם גדוד 946 במערך ההגנה האווירית כמענה לאיום הכטב"מים והרחפנים בשכבת הרוק"ק.
הרועה היא קבוצה של חברי השומר שפעלה בארץ ישראל מימי העלייה השנייה ועסקה ברעיית צאן.
הקבוצה חלמה ולחמה על כיבוש עבודת המרעה מידי הערבים שרעו את עדרי יהודי המושבות, במטרה לחסוך די כסף כדי לקנות עדר משלהם, איתו יוכלו לנדוד ולחיות חיי נווד בדואי.
הקבוצה למדה את מלאכת הרעייה אצל בדואים באזור עמק יזרעאל, וכעבור שנה החלה לרעות את הצאן ביישובים יהודיים בגליל התחתון.
אחד מציוני הדרך בתולדות הקבוצה הוא היאחזות הקבוצה בחצר תל חי, שם עיבדו את אדמות טלחה-טיון.
בימי ראשית הציונות התבסס ענף המרעה ברבות מהמושבות העבריות.
חוסר ידע מקצועי בתפעול הענף הצריך העסקה של ערבים מנוסים בתחום שהסתפקו בשכר זעום.
'כיבוש' המרעה מידי הערבים טמן בחובו סיכון רב, שכן ברור היה שהרועים הערבים לא יוותרו בנקל על פרנסתם ואם יפוטרו, יציקו לאיכרים היהודיים.
בנוסף, הדעה הקדומה כי ליהודים אין את המיומנות הדרושה והידע בענף המרעה הרחיק את הענף מהפועל היהודי.
עבודה זו לא משכה אליה אנשים גם משום שהיה בה סיכון אמיתי: רועה בודד עם עדר הנפרס על כברת ארץ רחבה ומרוחקת, היה טרף קל לשודדים ופורעי חוק אחרים.
אולם חרף כל אלו, הרעיון שהחלוץ היהודי יהיה קל-תנועה כבדואים, החי חיי אוהלים כבימי יעקב אבינו, ומתקיים על המרעה והצאן, הלהיב את רוחם של כמה מחברי ארגון השומר.
וכך, בחורף של שנת 1913 התלבשו שלושה מחברי הארגון – גרשון פליישר, אריה אברמסון ודוד צלביץ – בתלבושת בדואית והלכו להיות רועי צאן אצל שבט טורקמנים פראי למחצה, שחי בהרים ובעמקים של אזור חדרה, כרכור ועמק יזרעאל, על הצאן והמרעה, במטרה ללמוד מהם את התורה.
במשך שנה חיו שלושת הרועים יחד עם הבדואים, וחיקו לחלוטין את אורחות חייהם.
במהלך תקופה זו למדו את מלאכת הטיפול בעדרים, חליבתם, גזיזתם ואף איך 'לרעות אתם בשדות זרים'.
תחילה היו השלושה יחד, אולם משנתפלג השבט למשפחותיו ויצא לנדודיו, התפצלו השלושה יחד עמם.
הם חיו בתנאים עלובים שלא היו מורגלים אליהם וסבלו מעוני, רעב וקדחת.
אך הם לא ויתרו וכעבור שנה שבה למדו ורכשו ניסיון, חזרו החברים ולימדו את חבריהם את העבודה.
כיוון שהחברים היו מחוסרי אמצעים להגשמת היעד הנכסף – רכישת עדר, איתו יוכלו לנדוד כבדואים עבריים מבלי להיאחז במקום מסוים – נאלצה החבורה להסתפק ב'כיבוש' המרעה במושבות העלייה הראשונה, עד יחסך די כסף להגשמת חלומם.
בהשפעת "השומר" נמסר לידיהם עדר הבקר הגדול במושבה בית-גן אשר בגליל התחתון.
14 חברי "הרועה" התרכזו במקום ואליהם הצטרפו הבחורות רבקה דנית, נחמה זר-ציון וחנה זְטלובסקי.
וכך בעצם התארגנה לראשונה קבוצת "הרועה".
הרועים העבריים הועסקו באותם תנאים של הפועלים הערביים.
לרוב חיו בעוני ובמחסור ולקחו אחריות אישית על כל בעיה שהייתה בעדר.
הם היו עטורי כפייה, כבדואים, ששימשה להם גם מגן משמש ומרוח, גם מגבת וגם כרית ללינה בשטח.
כבר בשנה הראשונה של הקבוצה החלו התקלות במה שכונה לימים "עסק ביש": באחד מהימים הגשומים, כאשר היה העדר מפוזר בין ההרים, הרחיקו פרות אחדות אל בין מחבואי ההר מבלי שהרועים העבריים הרגישו בזה.
הרועים הבדואים ניצלו את ההזדמנות, התגנבו אל הפרות ודקרו אותן למוות.
נבלותיהן נמצאו כעבור יומיים, ואת הנזק שילמו חברי הארגון ממשכורתם.
כך הוציאה הקבוצה את כל שחסכה משנת פעילותה הראשונה.
אט אט, המיומנות והאמינות של הרועה העברי נפוצו במושבות הגליל וגם כנרת ומצפה שכרו את שירותיו של "הרועה".
עוד ועוד צעירים, מציבור הפועלים, מצאו עניין בענף ורבים הציעו את עצמם לקבוצה.
פרוץ מלחמת העולם הראשונה בסמיכות לתחילת פעילותו של "הרועה", פגע קשות בארגון הן מבחינת כוח אדם, שכן הצבא הטורקי גייס רבים מאנשי היישוב לשורותיו, והן מבחינה כלכלית.
הארגון שזה עתה צעד את צעדיו הראשונים, ספג מהלומה אחר מהלומה עד שפורק בשלהי 1915.
עם עליית חברי "השומר" בעצם ימי המלחמה להתיישבות בגליל העליון (כפר גלעדי של היום), נתחדשה גם פעולת "הרועה".
לאחר התפרקותה של התנועה מצאו כמה משרידי הרועים מקלט בתל עדשים (כפר השומרים).
השהות המשותפת במקום כה קטן ואינטימי הביאה להמשך ההידברות ולהעלאת תוכניות לחידוש הפעילות של הקבוצה.
שם כנראה צמח גם הרעיון לקבץ את הרועים בנקודת-יישוב משלהם.
על רקע זה באה הצעתו של ישראל גלעדי לרועים, להצטרף לקבוצתו העולה לגליל העליון כדי להתיישב באזור יחד אתם באדמות טלחה-טיון הסמוכות.
בתחילת החורף של שנת 1916 (אוקטובר) עלו, חמישה בחורים ובחורה אחת לגליל העליון, במקביל לקבוצה של גלעדי: שלושה ימים עשו את דרכם עד שהגיעו לחצר תל-חי העזובה שהעמיד לרשותם חיים מרגליות קלווריסקי לחסות בה במהלך חודשי החורף הקרים.
כל רכושם היה מספר שקי פול וקמח, פח שמן ומעט מספוא לשתי בהמות העבודה שלהם.
הם קיבלו לעיבוד את אדמות הטיון (בדרך למטולה) וטלחה ובהן ניסו לגדל ירקות.
אך האדמה הצמיחה להם רק קוץ ודרדר והם סבלו קשות מעוני ומחסור, מצוקה וחולי.
בגדיהם הפכו לסחבות וכאשר היה זר מתקרב היו מסתתרים מחמת הבושה.
הם ציפו ליבול הראשון של הבצל שזרעו באדמות הטיון, ולתקציבים שלא הגיעו.
כעבור מספר חודשים, לאחר שתש כוחם, קמו ועלו למטולה.
את יבולם העלוב שיעבדו לאיכר שהסכים להאכילם.
פרשת ההתיישבות הגיע לקצהּ ושוב נתפרדה דרכה של החברים.
ההתיישבות בשרונה – התפכחות מחלום
לאחר תלאות מלחמת העולם הראשונה, כאשר נזדמנו אנשי קבוצת הרועים להיפגש במסגרת הגדוד העברי, הם התלכדו שוב, והחליטו שחלומם כבני אירופה לדמות לבדואים בלתי ניתן להגשמה, ותחתיו לטפח את ענף המרעה כחלק ממשק עברי נייח.
רעיון זה הונח ביסודו של משק הרועים בשרונה.
הקבוצה התיישבה במקום וקיימה את ענף המרעה בהצלחה.
זאת הייתה הפעם הראשונה בה אנשי הרועה לא חיו חיי מחסור ומצוקה, אולם גם התיישבות זאת לא החזיקה מעמד זמן רב.
כרבים מחברי "השומר", הצטרפו אנשי הקבוצה שעזבו את המקום בראשית 1921 לגדוד העבודה, והכניסו את ענף הצאן למשקיו, כפר גלעדי ותל יוסף.
חמארה שהוקמה לראשונה ב-1919 על אדמות כפר גלעדי כמושב עובדים, ננטשה ב-1 בינואר 1920 (פחות משלושה חודשים אחרי שהוקמה) עקב הסיכון הביטחוני הגבוה ששרר באותה העת באזור (זמן קצר אחר כך נהרגו יוסף טרומפלדור ו-5 חבריו בתל חי).
ב-1923 שוב שכנעו המוסדות המיישבים את אנשי כפר גלעדי למסור את אדמות חמארה ליישוב חדש – הפעם לקבוצת הרועים, בראשותו של גרשון פליישר.
חלק מאנשי קבוצה זו כבר ישבו במקום עם עדריהם זמן מה לפני כן.
אך נראה שנפלה איזו "אי-הבנה": חברי כפר גלעדי ציפו שקבוצת הרועים תצטרף לקבוצתם ותביא עמם חברים חדשים, ואולי גם ענף משקי חדש; ואילו ה"מצטרפים" כלל לא העלו על דעתם לאבד את עצמאותם.
יתרה מזו, הם אף "משכו" אליהם חברה מכפר גלעדי, ולימים נישאה זו לפליישר.
הקשרים בין שני היישובים היו הדוקים.
קבוצת הרועים טיפלה בין היתר גם בכבשים של כפר גלעדי; ילדי הכפר אהבו לטייל לחמארה, מחסן המצרכים היה משותף לכפר גלעדי, תל-חי וחמארה.
אולם על רקע מחלוקת היסוד, האם חמארה תהיה יישוב עצמאי או תצטרף לכפר גלעדי, נוצרו התנגשויות לא מעטות עד כדי שקבוצת הרועים נטשה את המקום והמשיכה לנדוד.
הם עברו לגליל התחתון, ושם התפרקה הקבוצה סופית לאחר תלאות ופגעים שעברו עליהם ועל עדריהם.
צבי בקר, משה גרומן, יצחק טורנר, יהודה הרועה (פרידלנדר), משה סגלוביץ, יעקוב שולמין, אריה אברמסון, משה ז'לודין, יוסף חריט, ליפא לייטמן, נץ פליישר, גרשון פליישר, חנה ג'טלובסקי, רבקה דנית, נחמה זר-ציון, שלמה ברמן ועוד.
הרון מאלכסנדריה , היה ממציא, מהנדס, מתמטיקאי ופיזיקאי יווני מהתקופה הרומית אשר חי באלכסנדריה שבמצרים, תחת שלטון הקיסרות הרומית.
הוא נחשב לנסיין הגדול ביותר של העת העתיקה, ועבודתו מקושרת למסורת המדעית ההלניסטית.
הרון פרסם תיאור מפורסם של מנגנון המונע בכוח קיטור, שנקרא כדור איאולוס (שלפעמים מכונה גם "מנוע הרון").
בין המצאותיו המפורסמות ביותר נכללת טחנת הרוח, שמייצגת את הדוגמה המוקדמת ביותר לטכנולוגיה שרותמת את אנרגיית הרוח.
הרון היה משויך לאסכולה האטומיסטית.
כמה מרעיונותיו נגזרו מעבודותיו של קטסיביוס.
חלק גדול מחיבוריו המקוריים של הרון אבד, אך כמה מעבודותיו נשמרו - בעיקר בצורת חיבורים מהאימפריה הרומית המזרחית, וחלק קטן יותר בתרגומים ללטינית וערבית.
הרון שימש ככל הנראה כמרצה וחוקר בספרייה הגדולה של אלכסנדריה ומרבית כתביו נשתמרו כסיכומים של קורסים שלימד, שעסקו בעיקר במתמטיקה, מכניקה, פיזיקה ופנאומטיקה.
הרון ידוע בעיקר בזכות מחקריו שעסקו בתכונות האוויר והמים ועבודתו הייתה חיונית לחקר יסודות ההידרוסטטיקה והפנאומטיקה.
אף על פי שתחום הקיברנטיקה לא הוגדר במדויק עד המאה ה-20, ניתן לפרש כיום את עבודתו של הרון, במיוחד בתחום המנגנונים האוטומטיים, כמייצגת את המחקר הפורמלי הראשון בתחום זה.
הרון תיאר את הבנייה של כדור איאולוס, שהוא התקן תגובה מכני דמוי רקטה, ומנוע הקיטור המתועד המוקדם ביותר (אף על פי שויטרוביוס תיאר התקן דומה כמאה שנה מוקדם יותר).
בין המצאותיו הידועות ביותר ניתן למנות את:
אוטומט המכירות הראשון; כאשר מטבע הוכנס דרך חריץ למכונה, כמות קצובה של מים קדושים זרמה החוצה.
כאשר המטבע הופקד, הוא נפל על מעין זרוע מנוף, אשר תנועתה גרמה לפתיחת שסתום, שאפשר לכמות מסוימת של מים לזרום החוצה.
הזרוע המשיכה לנטות עם משקל המטבע עד אשר הוא נפל, ובנקודה זאת משקולת נגדית השיבה את זרוע המנוף בחזרה למעלה, מה שסגר את השסתום והפסיק את זרימת המים.
מזרקת הרון - מזרקה שפועלת בכוח עצמה בעזרת אנרגיה הידרוסטטית אצורה.
במשאבת הבוכנה נעשה שימוש נרחב בתקופה הרומית.
יישום נוסף שהרון מצא לה היה לבניית צינור כיבוי אש.
אחת מהמצאותיו המדהימות ביותר הייתה תיאטרון יווני אוטומטי - כולל מחזה מכני שהיה כמעט עשר דקות באורכו - שכדי לבנות אותו הרון שילב באופן מופלא בין מכונות פשוטות שונות, שפעולותיהן השונות תוזמנו במדויק לכדי תוכנית אב מכנית גדולה.
המנגנון עבד בעזרת מערכת של חבלים, גלגלות, קשרים, אשר הופעלו באמצעות סיבובו של גליל שיניים.
קול הרעם הופק באמצעות נפילה מתוזמנת של כדורים מתכתיים על תוף מאחורי הקלעים.
מרכבה מתוכנתת שהונעה בעזרת משקולת נופלת.
מנגנון זה שולב בתיאטרון האוטומטי שלו.
הרון תיאר צורה דיגיטלית של מד דרך.
באופטיקה, הרון ניסח את עקרון הדרך הקצרה ביותר: אם קרן אור מתקדמת מנקודה A לנקודה B בתווך אחיד, אורך הנתיב בו עוברת הקרן הוא קצר יותר מכל נתיב אפשרי אחר.
הרון ניסח עיקרון זה במטרה להסביר את חוקי ההחזרה של האור ממראות.
תובנתו זו הופיעה כ-1000 שנים לפני שאבן אל-היית'ם הראה כי העיקרון תקף במידה מסוימת הן להחזרה והן לשבירה של אור.
רק במאה ה-17 ניסח פייר דה פרמה את העיקרון בצורתו המודרנית: קרני אור אינן בהכרח נעות בנתיב הקצר ביותר, אלא בנתיב בו משך זמן תנועתן יהיה מינימלי (עקרון הזמן המינימלי).
הרון עסק גם במתמטיקה ובגאומטריה.
הוא תיאר שיטה איטרטיבית להוצאת שורש ריבועי של מספר.
כיום שמו מקושר לנוסחת הרון לחישוב שטח משולש מאורכי צלעותיו, כמו גם למשולש הרון.
הוא פיתח גם נוסחה להוצאת שורש מעוקב ממספר.
Pneumatica - אוסף תיאורים של מכונות שפועלות בעזרת כוח אוויר, אדים או לחץ מים, כולל ההידראולוס, או "עוגב המים".
Automata - אוסף תיאורים של מכונות שמאפשרות לחולל "פלאים" בבתי מקדש באמצעים מכניים או פנאומטיים (סגירה או פתיחה של דלתות המקדש, פסלים שמוזגים יין וכו').
Mechanica - נשמר רק בערבית, ונכתב לאדריכלים.
Metrica - תיאור כיצד לחשב שטחים ונפחים של מגוון גופים.
On the Dioptra - אוסף של שיטות למדוד אורך.
בעבודה זאת מופיעים מד הדרך והדיופטרה, מכשיר שמזכיר את התאודוליט המודרני.
Belopoeica - תיאור של מכונות מלחמה.
Catoptrica - על התקדמות האור, החזרתו והשימוש במראות.
הרופא וגרושתו הוא סיפור קצר עברי בן 11 פרקים מאת ש"י עגנון, העוסק באהבתם של רופא ואחות יהודים, הנשלטת על ידי העובדה שלאחות היה קשר מיני עם אדם אחר לפני היכרותם.
הסיפור נדפס לראשונה בשנת 1941, והוא נכלל בכרך "על כפות המנעול", שכותרת המשנה שלו היא "סיפורי אהבים".
הסיפור הוא האחרון במקבץ הקרוי "סיפורים קטנים", שבו נכללים גם הסיפורים "אחות", "עובדיה בעל מום", "חופת דודים" ו"פנים אחרות".
הסיפור מסופר כווידוי בגוף ראשון, מפיו של הרופא, אף שכותרתו, "הרופא וגרושתו", אינה מרמזת על כך.
הרופא מספר את מסכת יחסיו עם דינה, אחות העובדת עמו.
הסיפור, שעלילתו משתרעת על פני שלוש שנים וחצי, מתחיל בהיכרות של הרופא עם דינה, ממשיך בנישואיהם, וכותרתו מעידה על אחריתו - גירושים.
בפרק ב' נודע לקורא שגיבורי הסיפור נוסעים בחשמלית, לכן ככל הנראה הסיפור מתרחש באירופה.
רק בפרק ז' מתברר לקורא שהוא מתרחש בווינה.
כברבים מסיפוריו של עגנון, גם בסיפור זה אין התייחסות מדויקת לשנים שבהן מתרחשת עלילתו, אך יש בו רמזים לכך.
במהלך טיול של דינה והרופא, הם עסקו ב"כל בעלי מומים שעשתה המלחמה".
בתיאור שמתאר הרופא את קרוביה של דינה, נאמר "שאפילו בימות המלחמה שרוב גדולי המדינה עשו ממון מרעבן של בריות נתרחקו הם מממון של פגעים".
בתיאור נוסף מציין הרופא במפורש "ואותם ימים סמוך אחר ימות המלחמה היו".
משפטים אלה מלמדים שמועד התרחשותה של העלילה הוא זמן לא רב לאחר המלחמה, ככל הנראה מלחמת העולם הראשונה (ממועד פרסום הסיפור, 1941, ומתיאור קרוביה של דינה, ברור שאין מדובר במלחמת העולם השנייה).
בדברו על הפרופסור של בית החולים, מספר הרופא: "זקן זה שהעמיד תלמידים הרבה ומצא רפואה לכמה תחלואים מת במחנה ריכוז, שסרדיוט נאצי מתעלל בו כל יום להתעמל בו".
ממשפט זה ברור שהמספר (הוא הרופא) מספר את סיפורו לאחר השתלטות הנאצים על אוסטריה, כך שהמאורעות המתוארים בסיפור התרחשו כעשר עד עשרים שנה קודם למסירתם על ידי המספר.
לאחר שהוקסם מיופיהּ, הרופא מחזר אחר דינה, היא נענית לו, והם מתארסים.
אהבתם עזה – כדברי הרופא "לא היו ימים טובים לי כימים שבין אירוסין ונשואין", וכדברי דינה לרופא: "אי אתה יודע כמה חביב אתה עלי ועד היכן אני אוהבת אותך".
לאחר שהרופא חש שעצבות מסוימת מקננת בדינה, לחץ עליה שתגלה לו את סיבת עצבותה.
בסופו של דבר נכנעה דינה להפצרותיו ואמרה "דברים היו לי עם אחר".
הרופא ממשיך ומספר: "ראתה שלא ירדתי לסוף דבריה.
הרופא מפתח אובססיה לגבי המאהב הקודם של דינה, לבלר במקצועו.
ככל שהסיפור ממשיך, האובבסיה מתגברת.
מחשבות על אותו אדם טורדות את הרופא בעומדו תחת החופה עם דינה, וגם בליל הכלולות.
הרופא מספר: "מכאן ואילך לא זז אותו אדם מעיני, בפני אשתי ושלא בפני אשתי".
הרופא מאמלל את דינה בהעלותו נושא זה שוב ושוב בפניה.
מפעם לפעם מתחרט הרופא על התנהגותו זו, אך אינו מסוגל לחדול ממנה.
"אנשים משכילים אנו, בני אדם מודרניים, מבקשי חופש לנו ולכל באי עולם, ולמעשה גרועים אנו מכל מחזיקי נושנות", כך מתאר הרופא את המציאות שבה התפתחה האובססיה שלו.
דינה ניסתה כמיטב יכולתה לשקם יחסיה עם הרופא, אך מחשבותיו האובססיביות לא הרפו ממנו.
באחת משיחותיהם המייסרות מנחשת דינה שהרופא רוצה לגרשה.
"ידעתי איזו טובה אני מאבד", מספר הרופא, "אבל הדיבור כבר נאמר והרצון לכלות זעמי בי העבירני על דעתי.
קפצתי שתי ידי ואמרתי מתוך כעס טוב ויפה".
חרף הסכמה זו המשיכו השניים לחיות יחד.
למעשה, באותו השלב בעלילה ישנה התגברות זמנית על האובבסיה, וניטעת בקורא התקווה כי הזכרת עניין הגט תביא את הרופא להשתלט על האובססיה.
תקווה זו נמוגה משבמקרה הגיע הלבלר לאשפוז בבית החולים, והרופא נאלץ לטפל בו.
וכן ביקשתי מהן שלא יקפידו עמו אם ינהוג קצת חירות בעצמו ולא יקבל עליו את כל חוקי הבית".
חרף ניסיונו של הרופא לעמוד בגבורה בניסיון זה, שבו העמידו הגורל, הוא נכשל פעמיים:
תחילה, כאשר בעל כורחו סיפר על אירוע זה לאשתו: "בראשונה העלמתי כל אותו מעשה מאשתי.
אבל הוא פרץ את גדרי פי והיה מיספּר מאליו".
בשנית, כאשר הגיע הזמן לשחרר את החולה מבית החולים, הביע הרופא את זעמו בלבו: "אין אתה יודע מי אני, אבל אני יודע מי אתה.
אתה הוא זה שהבאת כליה עלי ונטלת את חיי אשתי מן העולם".
החולה ניסה להודות לו, אך הרופא התעלם.
"הושטתי לו ראשי אצבעותיי דרך קלות ובזיון, ומיד קינחתי אותן באיצטלא שלי, כאילו נגעתי בשרץ מת והחזרתי פני ממנו כמפני דבר מאוס והלכתי לי".
יתרה מזו, יש המפרשים את עצם טיפולו של הרופא בלבלר כמעשה נקמה, שהרי הרופא מחזיק את הלבלר בבית החולים יותר מהנדרש, "והחולה של הרופא העלה בשר מחמת עודף מזון ומשקה שהאחיות האכילוהו והשקוהו בפקודת הרופא המטפל, שבדרכו, בינו לבינו, פורש רשת נקמה באצטלה של רפואה".
ניתן אף לפרש זאת כרצון לרדת לפשרו של הקשר בין אהובתו ללבלר, חלק מהצורך האובססיבי של הרופא להבין כיצד יכולה הייתה דינה, שנתפשה בעיניו כמושלמת, להתאהב באדם כה נחות ממנה.
כעבור זמן מה הופיע הלבלר בחלומו של הרופא ואמר לו: "מה אתה רוצה ממני, וכי בשביל שאינסתני אתה מבקש את רעתי".
למחרת סיפר הרופא את חלומו לאשתו.
"נזדעזעו כתפיה וגופה התחיל מרתת.
פשטה את זרועותיה פתאום ולפפה את צווארי וחיבקה אותי ואף אני חיבקתי אותה וכך עמדנו חבוקים מתוך אהבה חיבה ורחמים".
אך גם ברגע זה של התפייסות, מספר הרופא: "וכל אותה שעה לא זז אותו אדם מעיני ושמעתיו מדבר וכי בשביל שאינסתני אתה מבקש את רעתי".
למחרת חש הרופא חרטה על מעשיו: "נתמלא לבי אהבה וחיבה לעלובת נפש זו שמעוּנה בידי כל כך, וקיבלתי עלי להניח לה ולהיטיב עמה".
אך בכך לא הייתה תועלת רבה, ובלשון הרופא: "וכבר הייתי סבור שהכל נתקן והולך, ובאמת לא נתקן כלום".
בסופו של דבר התגרשו השניים, והרופא מסיים את סיפורו: "אבל בלבי ידידי שמור חיוכה שבשפתיה ואותה תכלת שחורה שבעיניה כביום שראיתיה בראשונה.
פעמים בלילה זוקף אני עצמי ממטתי כאותם חולים שטיפלה בהם ומושיט את שתי ידי וקורא אחות אחות בואי אצלי".
משפטי סיום אלה הם היחידים המתרחשים בהווה, כעשרים שנה לאחר התרחשות כל יתר העלילה.
משפט הסיום קושר את סוף הסיפור לתחילתו, שבה מסופר כי החולים קוראים לדינה "אחות אחות בואי אצלי".
הרופא מתאר עצמו כ"בן עניים, בנו של פחח עני".
הוא רכושני, ומעמד חברתי ויוקרה חשובים לו יותר מכול.
גישתו המעמדית ניכרת כבר בפרק הפתיחה, שבו הוא מתאר את מקומה של דינה בבית החולים, כפי שעמדה על כך נורית תמיר:
"המחבר המובלע בונה את תפיסת עולמו החברתית של הרופא, שבה מצויים עליונים ותחתונים, שולטים ונשלטים: החולים שוכבים, מעליהם רוכנות אחיות, מעליהן מפקחת האחות הראשית ומעליהם הרופאים, הנשלטים על ידי הפרופסור המצוי בפסגה".
את העצב של דינה מנסה הרופא לפענח כנובע מבעיה מעמדית: "שמא בני משפחתה עניים", "שמא עשירים היו וירדו מנכסיהם".
כאשר דינה מגלה לו על מאהבה הקודם, הוא מתפלא שהיה זה לבלר פשוט, ולא דוצנט או פרופסור.
על הרכושניות ועל השוביניסטיות של הרופא מרמז הביטוי "מצאתי לי אחות", כאילו מצא חפץ או רכוש.
הוא חושב שהכול סובב סביב כסף וממון, והוא מנחש תחילה כי אותה "תכלת שחורה" בעיניה של דינה, היא תוצאה של צער, שמא נקלעה משפחתה לקשיים כלכליים.
הרופא אף אינו מבין מה מוצאת לה דינה להשקיע את כוחותיה, אף בשעת מחלה, בטיפול רגשי ורפואי בבת אלמנה עניה שלא עומדים לה המשאבים לשלם לה שכרה.
הרופא גאה בידיעותיו ובהישגיו: בביקורו הראשון בחדרה של דינה הוא מביט בפרחים שבו, ואומר את שמו של כל פרח "גרמנית ולטינית" ומפגין את למדנותו.
כאשר הוא ודינה יוצאים יחד מבית החולים, הרופא פונה לשומר ואומר לו: "רואה אתה אחות זו, הריני מוליכה מכאן", מתוך גאווה בהישג זה.
לכל אורך הסיפור סובל הרופא מאובססיה: הוא אינו מוכן להשלים עם העובדה שלדינה היה קשר מיני עם אדם אחר לפני היכרותם, ואינו נותן לה לשכוח זאת עד לפרידתם.
הוא יכול היה לקבל זאת, אם אותו אדם היה רופא בכיר, אך אכזבתו נובעת בעיקרה מכך שמדובר בלבלר פשוט שאינו ראוי לה.
הרופא מספר: "מכאן ואילך לא זז אותו אדם מעיני, בפני אשתי ושלא בפני אשתי.
אם ישבתי עם עצמי הגיתי בו, ואם שחתי עמה הזכרתי אותו".
הרופא מבין שהוא פוגע בדינה ("אמרתי לעצמי אי לך אדם עלוב שאתה נוהג עם אשתך כך ומביאה לידי צער"), אך הוא אינו מסוגל להפסיק זאת.
הוא רואה את דינה מחייכת ושואל אותה אם נזכרה באותו "מנוול" (הלבלר) ולכן היא מחייכת.
דינה "געתה בבכיה" ואילו בהמשך הוא מתוודה "מרוב צער שציערתי את אשתי חלתה לה".
על האופי האובססיבי של הרופא ניתן ללמוד לא רק מיחסו לדינה, אלא גם מהתנהגותו לאחר שדינה מסתגרת בחדרה: הוא מספר שנעמד ליד הדלת "ולא זז ממנה בעוד לבו מכה בו כפטיש".
הרופא הוא המספר של הסיפור, אך, כדברי הפסיכולוגית דבורה שריבוים, "לקורא ברור שהרופא, 'האני המספר', פורש לפניו סיפור, שמבחינה סובייקטיבית הוא ללא כחל וסרק, אך זוהי גרסה אישית מאוד, סגורה, ויש בה מידה רבה של עיוות למרות הדיוק בפרטים המסופרים.
הוא יודע את העובדות, אך אינו מחובר למשמעותן ולמניעים האמיתיים של התנהגותו".
האחות דינה מתוארת כאישה מושכת ומיוחדת, בעלת חיוך כובש.
"היא לא נהגה לצוות, אלא חיוך שהקיף את פיה הביאם לידי ציות", מתאר הרופא.
שרה שלו, שעסקה בסיפור מנקודת מבט של מטפלת יונגיאנית, לומדת מכך כי "דינה מתוארת כדמות ארכיטיפלית, מעין מלכה על-אישית שמצייתים לה בלי שהיא עצמה מצפה לכך".
כאשר הרופא מספר עליה לראשונה, הוא מתאר כיצד כל אחד מהחולים שבהם טיפלה קרא לה "אחות אחות בואי אצלי".
האחות הראשית בבית החולים, אשר "אינה אוהבת את הבריות", אפילו היא אוהבת את דינה.
מלבד יופייה החיצוני של דינה - עיניה הכחולות ושיערה הבלונדיני - היא יפה גם מבפנים.
לאורך כל הסיפור היא מנסה לפייס את הרופא, להימנע מלריב איתו ולהמשיך לאהוב אותו.
יש לה סבלנות ואורך רוח גדולים מאוד, שכן היא ספגה את היחס הרע של בעלה לאורך שלוש שנים ורק בסופן הציעה לו גט.
דינה נשלטת לאורך כל הסיפור על ידי הרופא, וניתן לחשוב שכמעט שאין לה דעה משלה.
כאשר הרופא מציע לה לבסוף גט, היא משיבה שהיא תעשה הכול כדי לעשותו מאושר.
ייתכן שהיא חשדה שגילוי "הסוד" שלה יפגע במערכת היחסים ביניהם, וכאשר הרופא שואל אותה על ה"תכלת השחורה שבעיניה", היא משיבה: "נשמח ידידי, נשמח ולא נשבית את שמחתנו".
דינה מקדישה את כל כולה ואת כל אהבתה אל הרופא, כשם שהיא אמורה לטפל בחולה.
דמותה של דינה מתפתחת במהלך הסיפור.
בתחילת הסיפור היא פסיבית: הרופא מציע לה לבלות עמו והיא מסכימה, הוא מציע לה נישואים והיא מסכימה.
בסופו של הסיפור יכול הקורא להבין שדינה השתנתה.
היא לוקחת אחריות על חייה ומבקשת מהרופא גט.
היא מוצאת לה עבודה אחרת ומצליחה לשמור על טוב לבה.
היא מתעלמת מהערותיו הפוגעות של בעלה ומסתגרת מפניו כאשר יחסיהם הופכים בלתי-נסבלים.
ניצחונה בא לידי ביטוי סמלי בסיום הסיפור, שבו מבטא הרופא את צערו בעקבות עזיבתה, בכך שעדיין הוא מתעורר בלילות וקורא לה: "אחות אחות בואי אצלי".
בשלב זה הוא מבין שטעה ביחסו אליה.
רינה דודאי וזהבה כספי רואות את תיאורה של דינה כמורכב משתי תבניות: תבנית האחות ותבנית האישה.
בתבנית האחות דינה היא בעיני הרופא דמות טהורה ללא פגם, ואילו בתבנית האישה היא יצרית וארוטית.
הן בוחנות את הסיפור כתהליך השתלטותה של תבנית האישה על תבנית האחות: "ככל שתבנית האישה תתחזק, כן תהפוך דינה בעיני המספר לדמות יותר ויותר יצרית".
האחות, דינה, היא הדמות היחידה בסיפור המופיעה בשמה.
שם זה, כשמה של דינה המקראית, בתם של יעקב ולאה, מזמין פרשנות הבוחנת את הזיקה בין סיפוריהן של שתי הנשים.
הזיקה המיידית בולטת לעין: שני הסיפורים מתרחשים על רקע "חילול כבוד המשפחה" - האונס של דינה המקראית, והקשר טרם הנישואים שהיה לדינה גיבורת הסיפור.
חוקר הספרות הלל ברזל כתב על זיקה זו: "הנישואים, לאמור יחסים במסגרת הנורמות המקובלות, בניגוד ליחסים שפגמו בתומת הנערות, באים בשני המקרים ומתייצבים כאפשרות נאותה ליישור ההדורים.
דא עקא: הקנאה היא המכלה את מאמצי התיקון ומשליטה את העונש האכזרי שבא במקום מאמצי הריצוי".
חוקרת הספרות ניצה בן-דב מוצאת שלל הקבלות בין שני הסיפורים, ובהן:
אחות: אחות בית חולים ב"הרופא וגרושתו", ואחות בדם בסיפור דינה.
חטא מיני: תחילתם של שני הסיפורים ביחסי מין הנחשבים לחטא.
קנאה: שני הסיפורים עוסקים בקנאה עזה שמקורה במעשיה של דינה.
דיספרופורציה: בשני הסיפורים יש דיספרופורציה עזה בין החטא לעונשו.
כל אחד מהחוטאים, שכם בסיפור המקראי והלבלר בסיפורו של עגנון, מוטל במיטתו, כואב, כשהנוקם בא לנקום בו.
לאחר ניתוח שני הסיפורים כותבת בן-דב כי "הרופא בסיפורו של עגנון ממזג אפוא בתוכו את כל הגברים שבחשו בגורלה של דינה: את המענה, שכם; את האב השותק, יעקב; ואת הנוקמים, האחים".
החלום של הרופא הוא חלום קצר, המתואר בשלושה משפטים:
"לילה אחד בא אצלי אותו אדם בחלום ופניו חולניים קצת וקצת, - קצת סימפתיים.
נתביישתי ממנו שאני חושב עליו רעות, וקבלתי עלי להעביר כעסי ממנו.
הרכין עצמו ואמר מה אתה רוצה ממני, וכי בשביל שאינסתני אתה מבקש את רעתי".
חלומות היוו בסיס לפרשנות כבר מימי קדם, ובוודאי דורשים פרשנות לאחר פרסום "פשר החלומות" של פרויד.
ניצה בן-דב ניתחה את דבריו של הלבלר בחלום: "חל כאן עירוב לשוני, המעיד על עירוב מיני, המעיד על עירוב זהותי".
הפסיכולוגית דבורה שריבוים הרחיבה בעניין זה בספרה פשר החלומות ביצירותיו של ש"י עגנון.
תחילה היא מסבירה "'הרופא וגרושתו' הוא אחד הסיפורים שבהם מתבלטת הבעיה הנפשית של הגיבור בחומרתה.
הקורא נדחף לחפש את המניעים להתנהגותו של הרופא בהסברים שהם מתחום החולי".
בהתאם לכך, היא מאבחנת את מחלתו של הרופא לפי תאוריה של מלאני קליין.
תשתית זו מאפשרת לה להגיע לפרשנות החלום: "המשאלה המודחקת היא לאנוס אותו, את 'אותו אדם'.
אם בסיפור הגלוי משתמע כי 'אותו אדם' הוא שאנס, בא החלום ומגלה כי זוהי משאלתו של החולם.
פנטזיית האונס שהייתה מושלכת על 'אותו אדם', חוזרת בחלום אל מקורה".
מכאן היא מסיקה, על בסיס תאוריה של זיגמונד פרויד, שמאחורי החלום מסתתרת משאלה הומוסקסואלית.
נורית תמיר מציעה פרשנות אחרת לחלום:
"הלבלר אומר לרופא: מה אתה רוצה ממני, וכי בגלל שאתה הרופא אינסתני, הכרחת אותי, להיות בעלה ובן זוגה של דינה, שיצרת את דמותי כמי שניצב כל העת בינך ובין אשתך - אתה מבקש רעתי?
לפי פרשנות זו מבין הרופא מתוך החלום שמבחינה ראציונאלית אין הלבלר מעוניין בדינה (הוא גם אומר זאת בסיפור כמה פעמים), ושורש הבעיה היא בו עצמו, ואין לה נגיעה בעובדות חיצוניות".
בסיפור מופיעים רמזים מטרימים אחדים, ובהם:
פעמים אחדות מופיע האוקסימורון "תכלת שחורה שבעיניה".
זהו רמז עבה, שכן צבע העיניים אינו יכול להיות תכלת וגם שחור.
הצבע השחור מסמל משהו אפל ורע בעבור הרופא: העובדה שדינה לא הייתה בתולה בטרם נישואיהם.
הביטוי הזה מופיע בסיפור שלוש פעמים - בפעם הראשונה כאשר הרופא פוגש לראשונה את דינה, בפעם השנייה לפני שהיא מגלה את "הסוד" שלה, ובפעם השלישית כאשר הרופא נזכר בה בגעגועיו אליה.
המופע השלישי מעיד על טירופו של הרופא "עודני מתגעגע לתכלת השחורה שבעיניה" - ייתכן שהרופא נהנה לאמלל את דינה והוא כה משתוקק לה דווקא מפני שאינה "מושלמת".
רמז חשוב נוסף בסיפור הוא נסיעת הרופא ודינה בחשמלית.
כאשר הם מחכים להסעה ציבורית מגיעה חשמלית, אך היא מלאה עד אפס מקום.
אחריה מגיעה חשמלית נוספת, אך יש בה מקום רק לדינה.
החשמלית השלישית ריקה לגמרי, אך להבדיל מהחשמליות האחרות היא אינה ממשיכה למרכז העיר אלא ל"מקום נאה מלא גנים וממועט בבתים".
החשמלית הראשונה מייצגת את החברה המסורתית, הגורסת שלאישה אין בעלות על גופה ושעליה לשמור אמונים לבעלה.
החשמלית השנייה מייצגת את הלבלר שלו איבדה דינה את בתוליה - רק היא יכולה לעלות על חשמלית זו ואין מקום לרופא.
החשמלית השלישית מייצגת את מה שעתיד לקרות לרופא ולדינה - הם נוסעים למקום גנים, הרחק מהעיר ומהציוויליזציה, שם אין צורך במוסכמות חברתיות כלשהן.
בחתונתם של הרופא ודינה מופיעים שני רמזים לעתיד לקרות ביניהם.
האורחים שמגיעים לחופה לשמש כמניין היו לפני כן בטקס לוויה, והם באו לעזור בחופה כדי לקבל מעט פרוטות.
אחד מהם צולע, השני פוזל ולרופא נדמה כי השלישי מסתכל על דינה בעיניים שאינן מהוגנות.
לאחר מכן נשמטת החופה מידי האוחזים וקורסת - וכך גם הנישואים יתמוטטו.
בנוסף לרמזים המטרימים, מופיעים בסיפור סמלים אחדים, שמשמעותם חורגת מזו של פרט אינפורמטיבי:
מיטה צרה: "ישבתי בחדרה ונסתכלתי בפרחים שעל שולחנה ואצל מיטתה הצרה".
יעקב בהט מציין: "והמשמעות ברורה: אין כאן מקום לשניים".
שמלה חדשה: "יום אחד אחר הצהרים נכנסתי לבקרה.
אותה שעה פנויה הייתה מן החולים והייתה יושבת בחדרה ותפרה לה שמלה חדשה" (פרק ד).
הלל ברזל מציין כי "השמלה היא בבואה לצלם האחות.
שמלה חדשה משמעה ברובד הנרמז תַּמוּת בלי דופי".
שושנים אדומות: בליל כלולותיהם במלון שבכפר, מצאו הרופא ודינה שושנים אדומות בחדרם.
שושנים אדומות אלה הן "סמל כפול, לאהבה לוהטת וכן לליל בתולים".
הרופא שואל את דינה "מי חביב כל כך ששלח לנו שושנים נאות אלו", וקושר אותן למחשבותיו על המאהב.
רנה לי הרחיבה את היריעה, ומצאה כמה מקרים, בנוסף לזה של הרופא בסיפור "הרופא וגרושתו", שבהם הרופא סובל ממחלה.
בסיפור "אל הרופא" (בספר "סמוך ונראה"), הרופא נגוע באלכוהוליזם ודרכו "לילך לקלוב שלו ולהשתכר".
ד"ר לנגזם ב"סיפור פשוט", שאמנם אינו חולה בעצמו, אך מסופר עליו כי "רופא זה שכמה חולי רוח מתרפאים על ידיו אשתו איבדה עצמה מתוך טירוף הלב".
בסיפור "הדום וכיסא" (שבספר "לפנים מן החומה") מוזכרת הרופאה הקטנה, ש"בכל יום היא מטפלת בחולים והיום היא חולה", ומדי לילה "היא רואה עצמה בודדה בדידות גמורה שתוקפתה כמין דבר רוחני".
על האחיות בסיפורי עגנון מציינת רינה לי, אגב דיון בבחירתה של האחות לגיבורת הסיפור "שירה":
"השערה אחרת היא, שחיבה נודעת לו לעגנון לאחות הרחמניה.