tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רודולף לנגה, מפקד האס-דה בלטביה, נתן הוראה לחסל את הגטו.
הנאצים ואנשי קומנדו ארייס נכנסו לגטו בשעות הבוקר, אחרי שהיהודים כבר צעדו החוצה לאתרי העבודה.
הנאצים ערכו "סלקציה" נוספת באותו יום, והרגו את מרבית יהודי הגטו.
מקור אחד מדבר על 375 ניצולים מרציחות 1 במאי, ואילו מקורות אחרים מציינים כי במבצר הישן שרד רק ניצול אחד או שניים.
אנשים שעמדו לצאת להורג נאלצו לצעוד ליער פוגליאנקה, שם כולם נדחפו לתוך קברי אחים שהוכנו מראש.
על פי אוונס, שהיה במצודה ושמע את הסיפור כמה ימים לאחר מכן:
אכזריות יוצאת דופן ליוותה את הרג ה-1 במאי.
בין היתר, הנאצים איתרו ילדים בוגרים בגטו, העמידו אותם מול הקיר וירו בהם.
בסוף חודש אוקטובר 1943, היו עדיין כמה יהודים שעבדו עבור הצבא הגרמני ושוכנו במצודה.
ב-28 באוקטובר 1943, הנאצים ויחידת העזר הלטבית אספו את האנשים האלה והעבירו אותם למחנה הריכוז קייזרוואלד.
בשלב זה, חלק מהיהודים הצליח למצוא או לקנות נשק, ונעשתה התנגדות לפעולה זו.
אחרים הרגו את בני המשפחה שלהם, ולאחר מכן את עצמם כדי למנוע את המוות הצפוי על ידי הגרמנים.
כמה ברחו או התחבאו, עם עזרה של לפחות שני חיילים גרמנים.
מספר קטן מאוד (כ־26 בסך הכל) הורשו להישאר במצודה לבצע את העבודה עבור הצבא הגרמני.
ב-4 בדצמבר 1943, המשטרה הלטבית עצרה את היהודים האחרונים האלה, כשהם משאירים רק שלושה ניצולים שהיו עדיין במחבוא במצודה.
מספרם המדויק של הקורבנות אינו ברור.
לוינס מעריך כי מתוך 16,000 היהודים שחיו בדאוגבפילס כשהעיר נפלה לידי הגרמנים, רק 100 שרדו את הכיבוש הנאצי.
הוא לא עשה הבחנה בין מעשי ההרג הראשונים, הגטו ומחנה ריכוז קייזרוואלד.
פרופסור אזרגאיליס חישב כי כ-28,000 יהודים חיו בדאוגבפילס ומחוז לטגליה כאשר הכיבוש הנאצי החל.
מתוכם הנאצים הרגו כ-20,000, מהם 13,000 נהרגו בדאוגבפילס, ו-7,000 בעיירות הקטנות במחוז.
ארסני קורנילוב הציל כמה יהודים שהיו בגטו על פעילות זו הוא קיבל הכרה כחסיד אומות העולם.
גטו טוצ'ין היה גטו שפעל תקופה קצרה בקיץ 1942 סמוך לעיירה טוצ'ין באוקראינה.
ככל הנראה הוא היה הגטו הראשון שמרד בנאצים, ובריחת האסירים ממנו נחשבת בעיני חוקרי השואה לפעולה הרואית של אלה שסירבו ללכת "כצאן לטבח", אולם מספר הניצולים היה מזערי.
מ-3,000 אסירים יהודים ניצלו 20 בלבד.
יהודי טוצ'ין לפני הקמת הגטו
לפני מלחמת העולם השנייה חיו בטוצ'ין כ-3,000 יהודים.
הם התפרנסו בדוחק רב ממלאכה ומסחר זעיר, בעיקר בענפי ההלבשה, חייטות וסנדלרות.
פעלו בו תנועות הנוער הציוניות "השומר הצעיר", "החלוץ", "בית"ר" ו"החלוץ המזרחי" וכן קבוצות של הבונד והקומוניסטים.
רוב הילדים היהודים למדו בבית ספר ממלכתי פולני מיוחד ליהודים, ולצידו פעל עד 1939 (עם הכיבוש הסובייטי) בית הספר העברי "תרבות" וכן ספרייה ציבורית עם ספרים בעברית וביידיש.
עם תחילת מבצע ברברוסה ביוני 1941, עזבו יהודים רבים את העיירה ונמלטו מפני הנאצים לפנים ברית המועצות.
טוצ'ין נפלה בידי הצבא הגרמני ב-6 ביולי ומיד לאחר מכן סבלו היהודים שנשארו מהתעללויות, ביזות, שריפת ספרי תורה ופרעות מהגרמנים ומשכניהם האוקראינים.
האוקראינים רצחו שבעים יהודים ופלוגת איינזקומנדו 4a רצחה עוד שלושים.
כמו כן, הוראה שניתנה ביולי 1941 שאין לסחור עם היהודים, הביאה רבים מהם לכדי רעב.
היודנראט בטוצ'ין הצליח לדחות את הקמת הגטו באמצעות שוחד למושל הגרמני של האזור.
רק ביולי 1942 הוחל בהקמת הגטו, שהושלם בספטמבר 1942. גדר תיל הקיפה את המקום שהורכב מ-60 בתי עץ חד קומתיים, ונכלאו בתוכו בצפיפות רבה כ-3,000 יהודים מטוצ'ין והסביבה.
הגטו נשמר בידי שוטרים אוקראינים חמושים.
צעירי הגטו ידעו שהנאצים עומדים לחסל את האסירים מכמה מקורות מידע והחליטו על מרד חמוש.
הם שמו לב שבקרבת מקום נחפרו בורות להוצאות להורג המוניות ושמעו על השמדת הגטו היהודי ברובנו.
ראש היודנראט, גצל שוורצמן, קיבל רמז לחיסול הגטו בשיחה עם מפקד הגסטפו במקום.
הוא כינס חבורת צעירים בביתו, הורה להם לרכוש נשק מכל גורם אפשרי והחל לתכנן עמם את המרד.
ההכנות למרד נעשו תוך זמן קצר.
נאספו נשקים, הוכנו חומרים דליקים ואורגנו קבוצות לוחמים.
בערבו של יום שלישי, 23 בספטמבר 1942, הוכרז מצור על גטו טוצ'ין.
מנהיגי ההתקוממות הכריזו על כוננות מלאה.
בשחר של 24 בספטמבר, כוחות גרמנים ואוקראינים התקדמו לעבר גדרות הגטו.
כאשר כוחות ההתנגדות נתנו את האות, האסירים גלגלו חביות נפט והציתו אותן.
בנייני הגטו והמחסנים הגרמנים בקצהו עלו באש.
הקבוצות הלוחמות פתחו באש, פרצו את גדר הגטו וקראו לאוכלוסייה לברוח.
בחסות עשן ואש, כ-2,000 אסירים - כשני שלישים מאוכלוסיית הגטו, כולל נשים, ילדים וזקנים - ברחו אל תוך היער.
הלהבות המשיכו לבעור במשך כל אותו היום וגם למחרת.
כמה גרמנים ואנשי משטרת העזר האוקראינית נהרגו.
בית הכנסת נשרף על יושביו הדתיים.
שליש מאוכלוסיית הגטו נהרגו, כולל כמעט כל הלוחמים.
זאב פורטנו, מניצולי הגטו בהיותו בן 9, תיאר את מה שראה:
ההתקוממות הסתיימה ביום שבת, 26 בספטמבר, כאשר גצל שוורצמן ועוד כמה ממנהיגי המרד שלא ברחו הסגירו את עצמם לידי הגרמנים.
אולם, גם הנמלטים לא הצליחו לשרוד לאורך זמן.
היער היה רחוק ומחצית מהנמלטים נתפסו בדרכם אליו ונרצחו בתוך שלושה ימים.
כ-300 נשים, זקנים וילדים שסבלו מרעב כבד ולא היו מסוגלים לעמוד בתנאים הקשים ביערות, החליטו לחזור לטוצ'ין ונורו מייד.
רבים אחרים מתו, הוסגרו או נרצחו בידי איכרי הסביבה האוקראינים.
חלק מהצעירים הצטרפו לפרטיזנים ונהרגו בקרבות.
מ-3,000 יהודי טוצ'ין, רק 20 נשארו בחיים ב-16 בינואר 1944, כשהעיר שוחררה בידי הצבא האדום.
שמואל ספקטור, עורך פנקס הקהילות של "יד ושם" טען כי "מרד גטו טוצ'ין הקדים את כולם במעשה התגובה האקטיבי לאקציות ולתוכנית החיסול שהפעילו הגרמנים.
המרד מהווה דוגמה ומופת ויש לו ערך, אף שסופו היה מר מאוד".
גטו גרודנו היה גטו יהודי שהוקם בנובמבר 1941 בעיר גרודנו בפולין הכבושה ונוהל על ידי אנשי האס אס.
גרודנו הייתה עיר של הרפובליקה הפולנית השנייה שעברה לידי ברית המועצות לאחר פלישת הצבא האדום לפולין בשנת 1939. העיר סופחה לשטחה של בלארוס הסובייטית באופן זמני.
בשנת 1941 העיר עברה לידיה של גרמניה הנאצית לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות.
הגטו הורכב משני אזורים שונים המרוחקים כ-2 קילומטרים זה מזה.
"גטו אחד" היה בשטחה העיר העתיקה, סביב לבית הכנסת בעיר, שטחו היה כחצי קילומטר רבוע ובו נדחסו כ-15,000 יהודים.
"גטו שתיים" הוקם בפרבר סלובודקה ובו נכלאו כ-10,000 יהודים.
גטו שתיים היה גדול יותר בשטחו מגטו אחד, אך המבנים בו היו הרוסים ורעועים יותר.
הסיבות לחלוקת הגטו לשתיים היו האופן שבו התרכזו היהודים בעיר וכן ביטול הצורך בהעברתם ממקום למקום.
אף על ההפרדה, מצבם היה בכי רע שכן שטחי הגטו לא אפשרו סניטציה מספקת, הובלת מים או אספקת חשמל.
הפרדת הגטו לחלקים עזרה לנאצים בהמשך להשמיד את דרי הגטו בקלות רבה יתר.
הגטו הגדול יותר חוסל כשנה וחצי לאחר הקמתו והגטו הקטן יותר מספר חודשים קודם לכן.
שנים עשר ימים לאחר כיבוש העיר על ידי הגרמנים, מספר חוקים ותקנות חדשים נאכפו על ידי האחראים החדשים.
כל היהודים צוו להירשם במפקד העיר והמילה יוּדֶה (Jude, "יהודי" בגרמנית) נחתמה על תעודות הזהות שלהם.
נאסר עליהם ללכת על המדרכות בעיר; הותר להם ללכת בכביש לצדי המדרכות בטור עורפי.
ב-30 ביוני 1941, נכנס לתוקפו חוק בו על כל היהודים בעיר לענוד טלאי צהוב.
גטו אחד הוקם באזור המרכזי של העיר, בקרבת טירת גרודנו ומתחם בית הכנסת.
היהודים כבר התרכזו בשטח זה עוד לפני הקמת הגטו, אך שטח הגטו היה קטן בהרבה.
כל 15,000 היהודים שהיו באזור נדחקו לשטח שגודלו לא עולה על חצי קילומטר רבוע, בין רחוב ווילנסקה מצד אחד ורחוב זמקוואה מצד שני.
הגטו הוקף בגדרות בגובה 2 מטרים, כמה מהבתים בשטח הגטו נהרסו.
עם הזמן שטחו של הגטו הלך וקטן, כאשר החלו הגירושים למחנה קיילבסין ומשם למחנה ההשמדה טרבלינקה.
גטו שתיים הוקם מאחורי מסילת הרכבת בפרבר סלובודקה, בקרבת צריפי הצבא הישנים והשוק העירוני.
אזור של העיר היה פחות מפותח, היו בו פחות בתים והרבה חלל ריק.
כ-10,000 יהודים קובצו לגטו זה, שהיה גדול יותר בשטחו מגטו אחד אך רעוע ממנו.
ניתנו להם שש שעות בלבד להיכנס לשטח שהוקצה מבלי להשתמש ברכבים, מה שיצר פאניקה גדולה והסתערות של אלפי יהודים על שערי הגטו.
הגטו הוקף בחומה שעברה ליד רחוב סקידל.
בשני הגטאות כרטיסי הקצבת מזון חולקו במאפיות.
היהודים קיבלו כמאתיים גרמים של לחם עבור תשלום סמלי.
היודנרט (המועצה היהודית) הפעילה חנות קצבים שחילקה בשר סוסים מפעם לפעם.
תפוחי אדמה חולקו מהמרתף של בית הכנסת.
היו מטבחים ציבוריים בשני הגטאות שיצרו עד 3,000 מנות מזון ליום ללא בשר או שומן אך כללו לחם (בין 50 ל-100 גרם).
סיר נפרד שימש את אלה שרצו לאכול אוכל כשר.
הוצאות להורג נערכו בגטו ב-2 בנובמבר 1942. באותו יום, שני הגטאות נאטמו מבחוץ על ידי אנשי האס אס.
מבצע חיסול הגטו החל ב-15 בנובמבר עם גל גירוש הראשון לאושוויץ בירקנאו.
קרוב ל-4,000 סוחרים יהודים נשלחו לגטו אחד ושאר האסירים הוצעדו למחנה העבודה בקיילבסין לגירוש.
המשלוח הראשון מהגטו הגיע לאושוויץ שלושה ימים לאחר מכן, ב-18 בנובמבר.
לפני שנשלחו למותם, הגרמנים הורו למספר יהודים לחתום על גלויות עליהם נכתב בגרמנית "מקבלים יחס טוב, אנחנו עובדים והכל בסדר".
הגירושים מגטו אחד למחנה המעבר קיילבסין החלו בסוף נובמבר 1942; משם היהודים נשלחו ברכבות מסע לבהמות לאושוויץ ולטרבלינקה.
היהודים המעטים שנותרו בגטו אחד נשלחו לגטו ביאליסטוק במרץ 1943, יתר אסירי הגטו נרצחו במקום או הועלו לרכבות בנובמבר 1943 ומשם נלקחו למחנה מיידנק להשמדה, מיד לאחר דיכוי מרד גטו ביאליסטוק.
גטו ברשד (באוקראינית: Березівка; ברומנית: Berșad) היה אחד הגטאות שהקימו שלטונות הכיבוש הרומניים בתקופת מלחמת העולם השנייה בטרנסניסטריה.
הגטו הוקם בעיירה ברשד שבמחוז בלטה, 144 ק"מ מדרום-מזרח לעיר ויניצה באוקראינה המודרנית.
בגטו נכלאו כ-20,000 יהודים, מהם נספו במחלות, בקור וברעב כ-15,000. הגטו התקיים בין סוף 1941 למרץ 1944, אז שוחרר בידי הצבא האדום.
בין 20,000 הכלואים בגטו ברשד היו כ-4,000 יהודים שחיו בברשד לפני מלחמת העולם השנייה.
בנוסף להם נכלאו בגטו כ-15,000 יהודים שגורשו מבוקובינה, בסרביה וצפון מולדובה.
ב-5 יולי 1941 כבשה רומניה את שטחי צפון בוקובינה וכן בסרביה.
יון אנטונסקו הורה על גרוש היהודים מעיירות קטנות והובלתם למקום מרכזי עד לגיבוש היעד הסופי לגירוש.
חלקם, יהודים שהתגוררו בעיירות קטנות כגון יהודי ברהומט, הובלו לערי מחוז כגון סטורוז'ינץ.
בספטמבר 1941 החל גירוש היהודים לטרנסניסטריה.
הם התרחבו בתחילת אוקטובר ונמשכו עד סתיו 1942. למשל, ב-10 באוקטובר 1941 יצאה מידינץ שיירה של אלפי יהודים לאטאקי שעל גדות הדנייסטר.
לאטאקי הגיעו ברכבות משא גם אלפי מגורשים יהודים מצ'רנוביץ.
הם חצו את הדנייפר על גשר צר או מעבורת והגיעו למוהיליב-פודילסקי.
בנובמבר 1941 הגיעו השרידים ליאמפיל ולאחר מכן לגטו ברשד.
הגטו הוקם בחלק של ברשד בשם דולינה.
עד סתיו 1942 הגיעו לגטו ברשד כ-20,000 מגורשים שאולצו להתגורר עם יהודים מקומיים בצפיפות (15–25 אנשים בחדר) ובתנאים דלים.
חלקם גרו בבתים הרוסים למחצה.
על הגטו פיקחה הז'נדרמריה הרומנית ומפקדה מינה ועד יהודי ולצדו משטרה יהודית.
היהודים חויבו לשאת טלאי צהוב על בגדיהם ונאסר עליהם לעזוב את הגטו.
בראש הוועד עמד השוחט אלי מרצ'ק ולצדו היו מספר חברים נוספים בוועד.
יהודים רבים הסתכנו ביציאה מהגטו כדי לעבוד אצל האיכרים תמורת מזון דל.
אחרים עסקו במסחר או בספסרות.
בדצמבר 1941 פרצה בגטו מחלת טיפוס הבהרות שהתפשטה במהירות.
כ-10,000 איש נספו בגטו ברשד תוך שנה.
עגלות המתים לא הספיקו לאסוף את הגוויות שנערמו בערימות מחוסר יכולת לקבור אותם בגלל האדמה הקפואה.
בברשד קרס שירות הקבורה בגלל מספר המתים ומספר החולים בטיפוס שלא יכלו לדאוג לקבורת יקיריהם.
רות גלסברג בת ה-12 גורשה מצ'רנוביץ לברשד.
בשנת 1942 רשמה גלסברג ברומנית ביומנה:
מפקד הגטו הראשון (דצמבר 1941 - אוגוסט 1942), ג' פטרסקו, ניסה לסייע ליהודים ואפשר לאיכרים המקומיים להגיע לגטו להביא מצרכי מזון ולסחור עם היהודים.
גריגורסקו אסר על האיכרים להגיע לגטו ולהכניס מזון לגטו, ונהג להכות את היהודים ולשדוד אותם.
גינרארו ציווה לחפור תעלה סביב הגטו, הקיף אותה בגדר תיל וכך מנע מהאיכרים להיכנס לגטו.
גם הוא נהג לרצוח יהודים בירי ובעינויים.
בית הכנסת היחיד שימש למגורים ולכן תפילות נערכו במספר בתים אחרים.
בגטו התקיימה גם פעילות תרבותית.
המשורר יעקב פרידמן כתב בגטו יצירה שזיכתה אותו לימים בפרס שלום עליכם.
הצייר ארנולד דגני צייר בגטו ברשד תמונותיו על חיי הגטו.
מסוף 1942 החלו להגיע לגטו משלוחי בגדים, תרופות ומזון מהוועד המרכזי של יהודי בוקרשט.
כשהבינה ממשלת רומניה שהגרמנים, בעלי בריתם, מפסידים במלחמה, אפשרה הממשלה הרחבת הסיוע.
הוועד היהודי הקים בברשד מרפאה, בית חולים, בית תמחוי ובית יתומים ואף נוסד בית ספר שהלימודים בו התנהלו ברומנית.
העזרה שהגיעה מבוקרשט הצילה רבים ממוות, בעיקר ילדים ויתומים עזובים שהיו חשופים לרעב ולמחסור.
צוות בית היתומים בראשות המנהלת קלרה לוקר סייע ליתומים והציל יתומים רבים ממוות.
במרס 1943 החלה לפעול בגטו מחתרת בת 40 איש, ביניהם נחמן פרשטנדיגר, יעקב טליס ויעקב שלוי שעמד בראשה.
המחתרת ארגנה בגטו בית דפוס מחתרתי בו הדפיסו כרוזים נגד שלטון הכיבוש, רכשו נשק וקיימו קשרים עם יחידות פרטיזנים שפעלו בסביבה.
באביב 1943 הגיע הצבא האדום לאומן.
בגטו התמקמה מפקדה גרמנית ולצדה יחידת גסטפו.
התקפות הפרטיזנים על השיירות הצבאיות התרבו, והגסטפו החל לרדוף נחשדים בסיוע לפרטיזנים.
באוגוסט 1943 שולחו 1,203 בני אדם מהגטו לעבודות כפייה לצידו המזרחי של נהר הבוג שהיה בשליטת גרמניה הנאצית ורובם לא שרדו.
ב-31 בדצמבר 1943 הוציא מפקד הגטו 18 יהודים מעובדי בית החרושת המקומי לסוכר, ירה בהם וציווה לתלות אותם על עמודי טלגרף.
עם התקרב החזית התרחבו הקשרים בין יהודי הגטו לפרטיזנים בסביבה.
בתגובה פשטה בפברואר 1944 יחידת ז'נדרמריה על הגטו ואסרה חשודים בסיוע לפרטיזנים וכן בני משפחות של החשודים - בסך הכול 148 איש.
הם נורו ונטמנו בקבר אחים.
כך נעשה ל-80 איש נוספים בגטו שהואשמו בסיוע לפרטיזנים.
ב-14 במרס 1944 שוחרר הגטו בידי הצבא האדום.
עם השחרור נותרו בברשד 5,000 יהודים שהם רבע מכלל היהודים שהגיעו אליה, ו-2,000 מתוך 5,000 היהודים המקומיים.
61 יתומי ברשד ו-1,846 יתומי טרסניסטריה הועברו לעיר יאשי ברומניה לקראת עלייה לארץ ישראל.
כחודשיים לאחר שחרור הגטו החלו משוחררים רבים לנוע לעבר צ'רנוביץ, שבינתיים נכבשה אף היא על ידי הצבא האדום.
זאת בסיוע הממשלה הרומנית, ארגונים יהודים והג'וינט היהודי.
חלק מהגברים הצעירים גויסו בכפייה לצבא האדום או הועברו לרוסיה למחנות עבודה.
צ'רנוביץ שימשה גם ארץ מעבר לרומניה ליהודים שביקשו להגיע דרכה לארץ ישראל.
משפטיהם של מפקדי גטו ברשד
ג' גריגורסקו, מפקד הז'נדרמריה בברשד, נשפט בבית דין עממי בבוקרשט כפושע מלחמה ב-1946 והוצא להורג.
מחליפו פלורין גינררו נשפט למאסר עולם אך שוחרר בחנינה כעבור שבע שנים.
גטו מוהילב (ביידיש: מולב; בבלארוסית: Магiлёў; ברוסית: Могилёв) היה גטו שהוקם במוהילב שבבלארוס בתקופת השואה.
לפני השואה היו במוהילב כ-20,000 יהודים מתוך כ-100,000 תושבים.
הם התפרנסו ממנהל וממשל וכן מעבודה בבתי חרושת ובמלאכה זעירה.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין בספטמבר 1939 הגיעו למוהילב מאות פליטים יהודים מפולין.
עם פלישת הגרמנים לברית המועצות ביוני 1941 ברחו חלק מיהודי העיר מזרחה לעומק ברית המועצות, חלק התגייסו ל וכאלפיים מהם נהרגו בקרבות כיבוש העיר.
הגרמנים מינו יודנרט בעיר וציוו עליו לקיים מפקד אוכלוסין.
באוגוסט 1941 נמנו בעיר כמעט 6,500 יהודים.
היהודים נצטוו לענוד טלאי זיהוי בצורת מגן דוד על בגדיהם.
באותה תקופה הוקם הגטו בעיר, ובו נכלאו גם יהודים מיישובים סמוכים.
הגטו הוקטן ולאחר מכן הועבר אל מעבר לנהר דוברובנקה (Dubrovenka).
מעל מאה מהיהודים נרצחו על ידי הגרמנים בעת המעבר לגטו החדש.
בשני מועדים שונים באוקטובר 1941 רצחו הגרמנים בעזרת בלארוסים מקומיים כ-6,000 יהודים מהגטו בסמוך לעיר.
מעל אלף יהודים נותרו בגטו, נרצחו או הועברו למחנה עבודה סמוך.
בדצמבר 1941 נרצחו יתרתם, ככל הנראה במשאיות גז.
הכיבוש הגרמני של גורליצה החל ב-7 בספטמבר 1939. היה זה אחד מבין גטאות רבים שהקימה גרמניה הנאצית בגנרלגוברנמן.
עם הכיבוש תפסו הכובשים הגרמנים מאות צעירים מגורליצה לעבודת כפייה.
עקב כך החלו יהודים רבים להסתתר.
גטו גורליצה הוקם בשנת 1941. הקמת הגטו בישרה רדיפות ואלימות נגד 3,400 יהודים תושבי האזור, כמו גם התפשטות מגפות באזור הצפוף.
הגטו חוסל ב-14 בספטמבר 1942, עם הובלתם של מאות יהודים למחנה ההשמדה בלז'ץ.
עם כיבוש גורליצה ב-7 בספטמבר 1939 החל הוורמאכט להוציא יהודים מבתיהם, לשדוד מהם רכוש ולהעסיק אותם בעבודת כפייה.
בעליהם היהודים של עסקים הוחלפו והעסקים הועברו לידיהם של "נאמנים" גרמנים מפוברקים, בצעד שהיה החרמה למעשה.
לחלק מהבעלים היהודים הוענקה גישה כדי לנהל את עסקיהם, שכעת היו בבעלות דה פקטו של גרמנים, אך במקרים רבים החלו נשים רבות לנהל את המפעלים, כאשר הגברים היהודים הסתתרו וניסו לברוח מגיוס לעבודת כפייה עבור הרייך.
כוחות אס אס גרמנים שלטו בחיי היהודים בגורליצה, ומקרים של אלימות קשה היו נפוצים.
גברים, נשים וילדים יהודים הוכו דרך קבע ברחובות, וגברים יהודים שהסתתרו נחטפו לעבודות כפייה בתדירות גדלה.
במהלך שנת הכיבוש הראשונה גדלה האוכלוסייה היהודית בגורליצה, למרות גידול באלימות נגד יהודים באזור.
מאות פליטים יהודים מגרמניה הגיעו לעיר.
עם העלייה בגודל הקהילה הורגש מחסור במזון.
מטבחי רחוב נפתחו על ידי היודנראט בשנת 1940, אך היה בכך מענה חלקי בלבד למצוקתם של אלפי הפליטים.
בסוף 1940 נפתח בית חולים קטן ליהודים שנפגעו באמצעות מימון של היודנראט ורופאים יהודים מארגון יס"ס (עזרה עצמית יהודית) ממחוז קרקוב.
עקב מימון דל הוגבלה גישה לתרופות חיוניות ורבים נותרו חסרי סיוע.
הגטו הוקם ב-1941. ניתנה אליו גישה לרופאים יהודים, ונפתחו בגטו שתי תחנות לרפואת שיניים.
בגטו היו שכיחות מחלות קטלניות.
היעדר תזונה ומשאבים נאותים גרמו לשכיחות המחלות בקרב משפחות שלמות.
הברחת אוכל הפכה לחלק הכרחי בהישרדותם של יהודים רבים בגטו.
רבים התפרנסו ממקורות מזון מהמדינה השכנה סלובקיה, ששכנה במרחק כ-35 ק"מ מהגטו.
הגטו עצמו נשמר על ידי שוטרים שעבדו בשירות הגסטפו המקומי, אם כי כמה קצינים סייעו ליהודים להבריח מזון כמו קפה, תה וקקאו.
עקב התנאים הקשים והרעב מכרו היהודים את רכושם כדי להשיג אוכל לשם הישרדות.
עד מהרה מצאו עצמן משפחות רבות חסרות כל משאבים ואוכל הפך למותרות של בעלי ההון.
בשנת 1942 נפוצו שמועות על חיסול קרב של הגטו.
בקיץ 1942 כפו הנאצים על כל אנשי הגטו להתרכז בכיכר העיר ודרשו כופר.
חלק מהיהודים שרוכזו בכיכר הוסעו למחנה הריכוז פלשוב, נאלצו להתפשט ונורו לתוך קברים המוניים פתוחים.
אנשי המשטרה היהודית והיודנראט הועמדו בשורה נוכח קירות בתים עם משפחותיהם ונרצחו זה אחר זה.
רבים הסתתרו מכוחות האס אס וכל מי שנמצא מסתתר נורה במקום.
פועלים שעבודתם הייתה חיונית עבור הכוחות הגרמניים הועברו לעבודת כפייה במפעלי נייר.
היהודים האחרים נלקחו לבית חרושת לנעליים והוסעו במשך שלושה ימים למחנה ההשמדה בלז'ץ.
גטו המבורג היה גטו בעיר מינסק שבבלארוס, אליו גורשו בתקופת השואה יהודים מגרמניה.
השם הגרמני של הגטו היה "זונדרגטו" (Sonderghetto, כלומר "גטו מיוחד") או "גטו יהודי הרייך", אך בפי יהודי מינסק הוא כונה "גטו המבורג" או "גטו יהודי המבורג", על שם מקום מוצאו של הטרנספורט הראשון שהגיע אליו.
גטו המבורג היה מחולק לחמישה אזורים לפי מוצאם של היהודים: המבורג, ברלין, ריינלנד, ברמן ווינה.
אף על פי שגטו המבורג גבל בגטו של יהודי מינסק, שני הגטאות היו נפרדים ולא היה כמעט כל קשר ביניהם.
הוא היה מגודר בגדרות תיל, והמעבר בין גטו לגטו נאסר.
בהיעדר שפה משותפת ובשל הבדלי התרבות, התאפיינו היחסים בין תושבי שני הגטאות בניכור ובחוסר אמון הדדי.
יתר על כן, היהודים הגרמנים ראו את עצמם, בתחילה לפחות, מיוחסים ובעלי זכויות יתר והיו בטוחים שהאקציות מכוונות אך ורק נגד ה"אוסטיודן" – יהודי המזרח.
היהודים הגרמנים קיבלו חסות מסוימת מהגנרלקומיסר של המחוז , שלדעתו היחס אליהם היה צריך להיות שונה מהיחס ל"המון החייתי" של יהודי המקום (אם כי עדיין האמין שיש להשמידם).
חסות זאת חיזקה את אשלייתם שגורלם יהיה שונה והניעה אותם להסתייג מהיהודים המקומיים.
עם כל זאת, יש גם עדויות על עזרה שהושיטו שני הגטאות זה לזה בשעת צרה.
בהוראתו של וילהלם ינצקה (Wilhelm Janetzke), ראש הקומיסריאט העירוני, נאסר על יהודי מינסק השימוש בחשמל, ובגטו השתמשו לתאורה בנרות או במנורות נפט.
את המים שאבו היהודים מברז ציבורי יחיד שהיה בתחום הגטו.
להסקה בימי החורף השתמשו בחומרי דלק מכל הבא ליד: גדרות, קרשים מבתים הרוסים ודלק שהוברח מהצד הארי.
עקב הקור והחשכה נהגו תושבי הגטו לעלות על יצועם כבר בשעות אחר הצהריים.
התנאים בגטו של יהודי הרייך לא נבדלו מהתנאים של יהודי המקום, אך כיוון שהיו מורגלים בסטנדרטים מערביים היה מצבם חמור במיוחד.
הם התקשו הרבה יותר להסתגל לצפיפות הקשה (בלי הפרדה בין גברים לנשים), למחסור במים, להיעדר החשמל ולרעב – תושבי הגטו ניזונו מ-150 גרם לחם ומנת מרק מימי ביום.
במרוצת הזמן בנו להם התושבים בגטו יהודי הרייך תנורים קטנים ולבערה השתמשו בגזרי עצים ובחלקי רהיטים.
בגלל התזונה הגרועה וחולשתם הפיזית פרצו בגטו יהודי הרייך מגפות, ובשל המחסור בתרופות הייתה התמותה גבוהה.
חמישה רופאים טיפלו בכ-7,000 תושבים בגטו יהודי הרייך.
בבניין סמוך לגטו שנקרא "הבית הלבן" הוקם בית חולים ובו עשרים מיטות, אך התנאים בו היו קשים, והמנתח נאלץ לנתח בסכין מטבח.
עם כל הקושי עלה בידי היהודים בגטו הרייך לארגן מעט מופעי תרבות, ב"אולם" שהתקינו בבית חרושת נטוש.
תושבי הגטאות של מינסק לא היו מבודדים לחלוטין מן העולם החיצון.
רוב היהודים, לרבות כ-1,500 מתושביו של גטו יהודי הרייך, עבדו במקומות עבודה מחוץ לתחומי הגטו לצדם של עובדים לא-יהודים.
עובדים בצוותי העבודה ("קומנדו") קיבלו מזון באיכות טובה יותר.
בגדר התיל הדוקרני שמסביב לגטו היו עשרות פרצות שאפשר היה לחמוק דרכן לצד הארי ולהתגנב בחזרה בלי להיתפס.
קשרים עם האוכלוסייה הלא-יהודית נשמרו גם בסחר החליפין במוצרים, בגדים וחפצים אחרים תמורת מזון.
גם בקרב יהודי הרייך היה סחר החליפין נפוץ עוד מההתחלה, על אף מחסום השפה ולמרות האיסורים וסכנת עונש המוות.
יהודי "הגטו הרוסי" שימשו לעיתים קרובות מתווכים בסחר החליפין.
היודנרט של גטו יהודי הרייך הוקם בימים הראשונים אחרי בואם של יהודי המבורג, חבריו היו יוצאי עיר זו, ובראשם הועמד ד"ר אדגר פרנק.
מן העדויות עליו מצטיירת דמותו של אדם שנענה בקפדנות לכל דרישות הגרמנים, דרש ציות מוחלט מהיהודים, וניצל את סמכותו לרעה.
בשירות הסדר היהודי שירתו אנשי צבא לשעבר, ומפקדו היה קרל לוונשטיין.
מלבד שמירה על הסדר נמנו עם תפקידיהם גם הבאת אוכל, טיפול בחולים וקבורת המתים.
הקשרים בין היודנרטים של שני הגטאות היו מעטים ביותר.
חברי היודנרט של גטו יהודי הרייך נורו למוות באפריל 1942 (פרנק נפטר בנסיבות חשודות עוד קודם לכן).
מנובמבר 1941 עד אוקטובר 1942 גורשו למינסק 35,442 יהודים מהרייך הגרמני ומהפרטקטורט של בוהמיה ומורביה.
רובם הגדול הובאו ברכבת במישרין למחנה ההשמדה מאלי טרוסטינץ שליד מינסק ונרצחו שם.
שבעת הטרנספורטים הראשונים (כ-1,000 בני אדם בכל טרנספורט) שהגיעו למינסק בנובמבר-דצמבר 1941 היו של יהודים מהמבורג, מדיסלדורף, מפרנקפורט, מברלין, מברין (ברנו) שבמוראביה, מברמן ומווינה.
הם שוכנו בגטו נפרד, שהוא "גטו המבורג".
הועלתה השערה שהאקציות ההמוניות שבהן נשלחו רבים מיהודי מינסק אל מותם נועדו לפנות מקום לטרנספורטים של יהודי הרייך שהיו עתידים להגיע למינסק לאחר שגורשו מערי גרמניה, אוסטריה וצ'כיה.
עשרה טרנספורטים מווינה, ובהם כ-9,500 יהודים בסך הכל, חודשו במאי 1942 ונמשכו עד אוקטובר 1942. בין יוני לספטמבר 1942 הגיעו למינסק גם 14 טרנספורטים מטרזיינשטט ובהם כ-19,000 בני אדם.
רובם נרצחו עם הגעתם במאלי טרוסטינץ, בבורות שהוכנו לשם כך מראש.
יהודי גטו המבורג במינסק הוצאו להורג באקציה הגדולה ב-28–31 ביולי 1942, וכן ב-8 במרץ 1943 ובסתיו 1943. באקציה הגדולה ביולי 1942 חזרו ונסעו משאיות עמוסות יהודים מהגטו למחנה ההשמדה מאלי טרוסטינץ.
בו בזמן סרקו גרמנים את הגטו בעזרת כלבי גישוש ו"אופרטיבניקים" וחיפשו מסתתרים.
על-פי התיעוד הגרמני, באותה אקציה נרצחו 6,500-6,000 מיהודי מינסק וכן 3,500-3,000 יהודים גרמנים, שנחנקו במשאיות גז מוסוות, לאחר שהוטעו לחשוב שיוסעו בהן למקומות עבודתם.
חלק מהם נשלחו למחנה בודזין.
ניסיונות של המחתרת לפעול בקרב יהודי הרייך ולשכנעם בסכנה הצפויה להם עלו בתוהו.
מיהודי הרייך ששולחו למינסק נותרו בחיים אחרי המלחמה רק עשרה.
גטו ברלאד (ברומנית: Bârlad) היה אחד מהגטאות הפתוחים בחבל ארץ רומניה בתקופת השואה, הגטו היה פעיל בין השנים 1940–1943, בשנת 1942 מנה בשיאו 3,224 יהודים.
הובאו לגטו זה יהודים מעיירות שכנות כמו פוישט (Puieşti).
מאז ראשית ההתיישבות היהודית בברלאד במחצית השנייה של המאה ה-17 ועד מלחמת העולם השנייה בוצעו פרעות רבים ביהודים שהתיישבו ואף היה ארגונים שהציתו מחאות כנגד היהודים.
אחד הפרעות היה בשנת 1868, וכשנודע למשה מונטיפיורי הדבר, שלח מכתב לנסיך קארל, והלה הבטיח לו כי הדברים ישונו, והיהודים שניזוקו יקבלו תשלומים על הנזק עפ"י שומה של הדיינים.
אולם הדבר לא קרה והמשיכו הפרעות ביהודים.
בסוף המאה ה-19 הורע מצבה הכלכלי של האוכלוסייה היהודית מחמת רדיפות, שמהן סבלו בעיקר המתווכים והסוחרים.
הסוחרים הרומניים בברלאד התנגדו להפליית עמיתיהם היהודיים, וב-1898 הגישו מחאה למשרד המסחר בבוקרשט נגד החלטת לשכת המסחר המקומית לפעול להרחקת המתווכים היהודיים.
בסתיו 1899 גברה ההגירה מברלאד, מספרם הכולל של היהודים המהגרים מבראלד בין השנים 1899 ו-1902 הגיע ל-600.
בשנת 1907 נוסד חוג אנטישמי על ידי מורים, כמרים ומנהיגים פוליטיים, מטרתו של חוג זה היה להסית את תלמידיו לפרוע ביהודים.
שניים מן התלמידים שנטלו חלק בפרעות סולקו מבית הספר.
כמחאה על סילוקם שאר התלמידים הצטיידו בכלי נשק ופרצו לרובע היהודי לשם הרס ושוד, 80 חנויות של סוחרים ובעלי מלאכה יהודים נפגעו בהשתוללות זו.
סבלם של יהודי המקום גבר בימי הטרור של "התנועה הלגיונרית".
בנובמבר 1940 נתפסו כל הגברים היהודיים לעבודת כפייה, כעבור זמן קצר שוחררו האקדמיים שביניהם, כתוצאה ממחאת האקדמיים הרומנים, אשר איימו שגם הם יבואו לעבוד עם חבריהם היהודים.
ארבעה תלמידים יהודיים נעצרו ונאשמו בהפצת גילוי דעה קומוניסטית.
הם הובאו לווסלוי (Vaslui) ועונו שם כדי לסחוט מהם הודאה.
במשפטם שנערך ב-19 בדצמבר 1940 בגאלאץ (Galaţi), יצאו זכאיים.
בגלל דלדול במקורות הפרנסה נאלצה הקהילה להגדיל את תמיכתה במשפחות מחוסרות אמצעים.
עם פרוץ המלחמה בין רומניה וברית המועצות ביוני 1941, גורשו לברלאד כל היהודים מעיירות המחוז: פלופאנה (Plopana), מורג'ן (Murgeni), אבראמשט (Avrameşti) וראדן (Rădeni), וכן חלק מיהודי ברשט ופלצ'יו (Fâlciu), באביב 1943 הופקעו בית החולים, בית הזקנים ובית המרחץ של הקהילה בידי "המרכז הלאומי לרומאניזציה".
השמירה בגטו פתוח הייתה פחות קפדנית ואף ניתן היה לצאת ממנו לעבודה, באישור השומרים.
במהלך פעילות הגטו הנשים עבדו בתפירה והגברים בעבודות כפייה בעיר או מחוצה לה (למשל בסלילת מסילות רכבת).
הקהילה סייעה גם ליהודים שעבדו בגדודי עבודות הכפייה, בסאויששט שבמחוז טוטובה, בטורקואיה שבמחוז בריילה, באלכסנדרן שבמחוז טיגינה, בבסרביה בסורואיה ובסירט שבמחוז פוקשאן.
היא שלחה להם מלבושים ותרופות, ודאגה גם לילדיהם.
יתר על כן, קבוצות של יהודים שעברו בדרכם למחנות הכפייה דרך תחנת הרכבת של ברלאד, צוידו על ידי הקהילה במזון ובכסף.
בנוסף, ארגון "הג'וינט" היווה מקור סיוע ליהודים במצוקה מבחינת מזון (קלחי תירס, תפו"א או קמח).
כשחזרו היתומים היהודים מטרנסניסטריה, לאחר שהוריהם נרצחו, קיבלה קהילת ברלאד 167 מהם, הקימה מעון בשביל חלק מהם, ולקחה אותם תחת חסותה עד עלייתם לארץ ישראל.
לקראת סוף המלחמה, הגרמנים תכננו לחסל את היהודים במקום אך התקדמותם של בעלות הברית והצבא האדום מנע מהם לעשות זאת.
גטו בנדין היה גטו שהקימו הנאצים עבור יהודי פולין בעיירה בנדין שבדרום מערב פולין.
הקמת הרובע היהודי בעיירה הוכרזה על ידי השלטונות הגרמניים במהלך מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי פולין, ביולי 1940. מעל 20,000 יהודים מקומיים מבנדין, יחד עם 10,000 יהודים נוספים שגורשו מיישובים שכנים, נאלצו להתקיים שם עד לחיסולו של הגטו.
רוב היהודים הכשירים נאלצו לעבוד בעבודות כפייה במפעלים צבאיים גרמניים לפני שהועברו על ברכבות למחנה ההשמדה אושוויץ שבו נרצחו.
הגירוש הגדול האחרון של אסירי הגטו בידי האס אס הגרמני - גברים, נשים וילדים, היה בין ה-1 ל-3 באוגוסט 1943, והיה בסימן התקוממות הגטו על ידי אנשי הארגון היהודי הלוחם.
גטו בנדין הוקם על ידי יחידה מינהלית אחת ביחד עם גטו סוסנוביץ ברובע שרודולה בסוסנוביץ, מכיוון ששתי הערים הן חלק מאותו אזור מטרופולין באזור זגלמביה.
היהודים משני הגטאות חלקו את החווה החקלאית "Farma" שהוקצתה לנוער הציוני על ידי היודנראט.
לפני פלישת גרמניה הנאצית לפולין בשנת 1939 עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הייתה לבנדין קהילה יהודית תוססת.
על פי מפקד האוכלוסין הפולני בשנת 1921, מנתה האוכלוסייה היהודית בעיירה 17,298 נפש, שהיו 62.1% מכלל אוכלוסייתה.
במהלך הפלישה הנאצית-סובייטית לפולין, תפס הצבא הגרמני את האזור בתחילת ספטמבר 1939. אחרי הצבא הגיעו חוליות מוות ניידות של איינזצגרופן, ורדיפת היהודים החלה מיד.
ב־7 בספטמבר הוטלו הסנקציות הכלכליות הדרקוניות הראשונות.
יום לאחר מכן, ב־9 בספטמבר (מוצ"ש), נשרף בית הכנסת בבנדין.
ובאותו לילה, ב-10 בספטמבר 1939, התרחש הרצח ההמוני הראשון של יהודים מקומיים, עם הוצאה להורג של כ-40 גברים אקראיים מהקהילה.
חודש לאחר מכן, ב־8 באוקטובר 1939, הכריז היטלר כי בנדין תהפוך לחלק מהשטחים הפולניים שסופחו על ידי גרמניה.
גדודי משטרת הסדר החלו לגרש משפחות יהודיות מכל הקהילות השכנות זגלמביה לבנדין.
ביניהם היו יהודי בוהומין, קיילצה ואושוויינצ'ים (אושוויץ).
בסך הכל, כ-30,000 יהודים התגוררו בבנדין במהלך מלחמת העולם השנייה.
בסוף שנת 1942 היו בנדין וסוסנוביץ, הגובלת בבנדין , הערים היחידות באזור זגלמביה שבהן גרו יהודים.
הגטו הוקם ביולי 1940. לראש המשטרה היהודית בגטו מונה הירש (צבי) ברנבלט, שהיה נגן בתזמורת הגטו.
ברנבלט השתתף באקציה בבנדין, כראש המשטרה, ב-12 באוגוסט 1942.
מאוקטובר 1940 עד מאי 1942 גורשו מבנדין כ-4,000 אנשים יהודים לעבודות במחנות שנבנו.
עד אוקטובר 1942 נותרו הגבולות הפנימיים של הגטו ללא סימון.
האזור הוגדר על ידי שכונות קמיונקה ושרודולה (הקטנה), הגובלות בגטו סוסנובייץ, כאשר המשטרה היהודית הוצבה על ידי האס אס לאורך ההיקף שנקבע.
באזור גרו בעוני, צוענים, שכבות עוני ואנשי העולם התחתון.
הצפיפות הייתה נוראית, שלוש משפחות (10–12 נפשות) בדירת חדר ומטבח.
כשלושה חודשים לאחר מכן התחיל חיסול הגטו.
כמו בגטאות אחרים ברחבי פולין הכבושה, המידו השלטונות הגרמניים את רוב יהודי בנדין במהלך מבצע ריינהרד הרצחני, וגירשו אותם למחנות ההשמדה הנאציים, בעיקר לאושוויץ-בירקנאו הסמוכה, ושם נרצחו בתאי הגזים.
במהלך תקופה זו, מנהיגי הקהילה היהודית בזגלמביה, כולל משה מרין, שיתפו פעולה עם הגרמנים, בתקווה כי שרידותם של היהודים תהיה קשורה לניצול עבודת הכפייה שלהם.
פעולות גירוש גדולות, בפיקודו של שטנדרטנפיהרר אלכסנדר פון וודטקה, התרחשו בשנת 1942 עם 2,000 יהודים שנשלחו אל מותם באושוויץ במאי.
ב-12 באוגוסט נדרשו כלל 30,000 יהודי העיר להגיע לרישום ברחבת מגרש הספורט.
באקציה הופקדה המשטרה היהודית על הסדר.
הירש ברנבלט בתפקידו כראש המשטרה היה נוכח באקציה.
5,000 יהודים נוספים מהגטאות גורשו מבנדין על ברכבות בין אוגוסט 1942 ליוני 1943. הגירושים הגדולים האחרונים התרחשו בשנת 1943, כאשר 5,000 יהודים הועברו משם ב-22 ביוני 1943 ו-8,000 בסביבות ה-1–3 באוגוסט 1943. כ-1,000 יהודים שנותרו גורשו בחודשים שלאחר מכן.
ההערכה היא שמבין 30,000 תושבי הגטו נותרו רק 2,000 ניצולים.
במהלך פעולת הגירוש הסופית בתחילת אוגוסט 1943, הארגון היהודי הלוחם בבנדין ביצע התקוממות נגד הגרמנים (כמו בסוסנוביץ הסמוכה).
כבר בשנת 1941 נוצר בבנדין פרק מקומי של ŻOB, בעצתו של מרדכי אנילביץ'.
נשק הושג מהמחתרת היהודית בוורשה.
אקדחים ורימוני יד הוברחו בנסיעות רכבת מסוכנות.
באמצעות תבניות שסופקו על ידי המטה, יוצרו בקבוקי התבערה.
בהמשך לכך, אדזיה פייסכסון נתפס ועונה למוות.
הפצצות שייצרו היהודים – על פי עדויות ששרדו – היו דומות לאלה של הנאצים.
כמה בונקרים נחפרו בגבול הגטו כדי לייצר ולהסתיר את הנשק הזה.
יחסו של היודנראט בבנדין להתנגדות היה שלילי מההתחלה, אך הוא השתנה במהלך חיסול הגטו.
המרד היה מעשה התרסה אולטימטיבי של המתקוממים בגטו, שלחמו בשכונות קמיונקה ושרודולה.
קבוצת פרטיזנים התבצרה בבונקר ברחוב פודסיאדלי יחד עם מנהיגתה, פרומקה פלוטניצקה, בת ה-29, שלחמה במרד גטו ורשה מספר שבועות קודם לכן.
כולם נהרגו על ידי הכוחות הגרמנים ברגע שנגמרו להם הכדורים, אך הלחימה שהחלה ב-3 באוגוסט 1943 נמשכה מספר ימים.
רוב היהודים שנותרו נספו זמן קצר לאחר מכן, עם חיסול הגטו, אם כי היה צורך להאריך את הגירושים מכמה ימים לשבועיים, ולצורך כך חיילי אס אס מאושוויץ נקראו לסייע.
לאחר מותה קיבלה פרומקה פלוטניצקה את מסדר הצלב של גרונוולד מהוועד הפולני לשחרור לאומי ב-19 באפריל 1945.
מאמצים לחלץ יהודים מהרדיפה הנאצית החלו מיד במהלך הפלישה הגרמנית.
ב-8 בספטמבר 1939, כאשר הוצת בית הכנסת על ידי האס אס עם קהל מתפללים יהודים בתוכו, הכומר הקתולי, האב מיצ'יסלב זאוואצקי, פתח את שערי כנסייתו בגורה זמקובה עבור כל הנמלטים המחפשים מקלט.
לא ידוע כמה יהודים הוא הציל בפנים עד שהסכנה שככה; ככל הנראה יותר ממאה.
האב זאוואצקי זכה בתואר חסידי אומות העולם הפולני לאחר מותו בשנת 2007. הוא נפטר בשנת 1975 בבנדין.
בזמן שבית הכנסת בער, גם בתים אחרים הועלו באש.
יהודים נמלטים רבים שהציל האב זאוואצקי נפצעו גם הם ונזקקו לעזרה רפואית.
הם חולצו על ידי ד"ר טדיאוש קוסיבוביץ', מנהל בית החולים הממלכתי בבנדין, בסיוע ד"ר רישארד ניץ והאחות רופינה שווירסקה.
היהודים שנפצעו קשה נלקחו על ידיהם לבית החולים בשמות בדויים.
יהודים אחרים הסתתרו בבית החולים גם בכך שקיבלו עבודה מיידית.
עם זאת, בעקבות הלשנה של אחד ממטופליו המנהל ד"ר קוסיבוביץ', נעצר על ידי הגסטפו ב-8 במאי 1940. כל שלושת המצילים נידונו למוות, עד מהרה הוסבו למאסר במחנה.
ד"ר קוסיבוביץ' נשלח לדכאו, זקסנהאוזן ומיידנק ולאחר מכן לגרוס-רוזן.
הוא עבד כחובש אסיר ושרד.
קוסיבוביץ' חזר לבנדין לאחר השחרור וחזר לתפקיד מנהל בית החולים.
הוא נפטר ב-6 ביולי 1971; וזכה בתואר חסיד אומות העולם לאחר מותו בשנת 2006 על ידי יד ושם.
ניסיונות בריחה התרחשו במהלך פעולות החיסול בגטו.
צ'לה קליינמן ואחיה איצ'אק ברחו מהטרנספורט בשנת 1943 בזכות קרש רופף בגג, וחולצו על ידי משפחתו של סטניסלב גרזיבובסקי, שאביהם עבד במכרה פחם.
עם זאת, צ'לה נתפסה בעת בדיקת תעודות זהות "ארית" ונרצחה.
לאחר מכן הביא גריז'ובסקי את איצ'אק לבתו שלו וונדה ולבעלה קז'ימייז' בשנת 1944. וונדה וקז'ימייז' קפרסקי זכו להכרה כחסידי אומות עולם בשנת 2004, זמן רב לאחר שסטניסלב גריז'ובסקי נפטר מזקנה.
מאות יהודי פולין נותרו במסתור כאשר הגירושים באושוויץ הסתיימו באוגוסט 1943. הניצולים הוברחו מהבונקרים בקבוצות קטנות על ידי חברי ה-ŻOB: פלה קאק, שמואל רון וקסיה סנסר.
כוחות ההצלה הפולניים שאספו אותם בצד ה"ארי "של העיר כללו את רומן קולודז'י, שנהרג בגין הצלת יהודים ב-2 בינואר 1944 וזופיה קלמנס אשר נעצרה על ידי הגסטפו ונשלחה למחנה ריכוז; קלמנס שרדה.
היא קיבלה את אות חסיד אומות העולם בשנת 1964. משפחת קובילץ הצילה למעלה משבעים יהודים; הם קיבלו את תואר חסידי אומות עולם עשרים שנה אחר כך.
ישנם כמה יומנים של ניצולים ומאות התכתבויות בכתב שנערכו ליחסי הגטו באותה תקופה.
נשמרו תמונות של רבים ממגורשי הגטו לאושוויץ.
באוקטובר 1986 התגלה אוסף של למעלה מ-2,000 תצלומים, כולל תמונות רבות של החיים בבנדין ובגטו.
חלקם פורסמו בספרים או בסרטונים.
בשנת 2004 החליטה מועצת העיר בנדין להקדיש את כיכר העיר לגיבורי המרד בגטו היהודי בבנדין.
באוגוסט 2005 נחשפה אנדרטה חדשה באתר גטו בנדין.
אלה גרטנר ורגינה ספירשטיין היו שתיים מארבע הנשים שסייעו למרד הזונדרקומנדו ונתלו באשמת גנבת אבק שרפה ממפעל "אוניון" שבאושוויץ-II (בירקנאו) והעברתו לזונדרקומנדו.
הירש ברנבלט, מנצח האופרה הלאומית הישראלית, נשפט בשנת 1964 בגין מסירת היהודים לידי הנאצים כראש המשטרה היהודית בגטו בנדין, פולין.
לאחר שהגיע לישראל בשנים 1958–1959, נעצר ברנבלט לאחר שניצול שואה זיהה אותו בזמן שניצח על אופרה.
לאחר שנמצא אשם בסיוע לנאצים בכך שהבטיח שיהודים שנבחרו למחנות המוות לא יברחו, נידון ברנבלט לחמש שנות מאסר.
ב-1 במאי 1964, לאחר שריצה שלושה חודשים מהעונש, שוחרר ברנבלט ובית המשפט העליון בישראל ביטל את הרשעתו.
גטו זמושץ' הוקם על ידי הגרמנים בעיר זמושץ' שבפרובינציית לובלין בפולין באביב 1941 וחוסל באוקטובר 1942 עם שילוח שארית יושביו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
זמושץ' שבמערב פולין נכללה במלחמת העולם השנייה במחוז לובלין.
המחוז כלל למעלה מ-1,660 קהילות ובהן מעל חצי מיליון נפש.
יהודי המחוז חיו בעיקר בעיירות ובעיר המחוז זמושץ', בה היו כמחצית מהתושבים.
מיד לאחר כיבוש פולין בספטמבר 1939 גויסו יהודים לעבודת כפייה.
בדצמבר 1939 הצטוו יהודי העיר על ידי הכובש הגרמני להקים יודנרט, ובו 12 חברים.
יושב הראש היה בן ציון לובלינר.
בינואר 1940 הוחלף לובלינר במייצ'יסלב גרפינקל (Mieczyslaw Garfinkel).
יהודים רבים מהעיר ברחו לברית המועצות ולשטחים שכבשה בפולין, וכך נותרו בעיר כמחצית מ-10,000 יהודיה.
הם אלה שנכלאו בגטו עם הקמתו באביב 1941. אליהם צורפו כאלף יהודים שגורשו מאזורי מערב פולין שסופחו לגרמניה ועל כן רוקנו מיהודיהם ("ורתגאו")
באביב 1941 רוכזו היהודים באחד מאזורי העוני בעיר.
האזור לא גודר בתחילה, וכניסתם ויציאתם של היהודים ממנו הותרו, אך רק לפרקי זמן מוגבלים במשך כל יממה.
ב-1 באפריל 1942 יצא הטרנספורט הראשון במסגרת מבצע ריינהרד.
ב-11 באפריל יצא טרנספורט ובו שולחו למותם בבלז'ץ כ-3,000 יהודים.
ב-1 במאי 1942 גורשו כאלף יהודים מנורדריין-וסטפאליה דרך תחנת הרכבת בדורטמונד לגטו זמושץ'.
בימים 16 עד 18 באוקטובר 1942 חוסל הגטו ויושביו נשלחו להשמדה בבלז'ץ.
מאות בודדות של עובדי כפייה נותרו בשטח הגטו-לשעבר כדי לנקותו ולמיין את חפצי הנרצחים לשם שימוש הגרמנים.
ב-12 בנובמבר 1942 הוכרז אזור זמושץ' כאזור התיישבות מיוחד של הגנרלגוברנמן עבור גרמנים.
תושבי הכפרים הפולניים באזור פונו, וחלק משטח הגטו שימש כמחנה מעבר זמני.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימש גטו טרזין את האס אס כ"גטו לדוגמה" כדי להטעות נציגים של הצלב האדום ולהסוות את השואה המתמשכת והתוכנית הנאצית לרצוח את כל היהודים.
הצלב האדום הגרמני ביקר בגטו ב-1943 והגיש את הדו"ח המדויק היחיד על הגטו, המתאר צפיפות ותת תזונה.
בשנת 1944 יופה הגטו לקראת משלחת מהוועד הבינלאומי של הצלב האדום (ICRC) וממשלת דנמרק.
המשלחת ביקרה ב-23 ביוני 1944. ציר הצלב האדום הבינלאומי מוריס רוסל כתב דו"ח חיובי על הגטו וטען שאיש לא גורש מטרזין.
באפריל 1945 הותר למשלחת נוספת של הצלב האדום הבינלאומי לבקר בגטו.
באותו זמן שוחררו מחנות ריכוז וגטאות אחרים.
השחרור אפשר להיוכח במצבם האמיתי.
למרות זאת, חזרה המשלחת על הממצאים השגויים של רוסל.
האס אס העביר את הגטו לידי הצלב האדום הבינלאומי ב-2 במאי 1945, מספר ימים לפני תום המלחמה.
במהלך השואה, הוועד הבינלאומי של הצלב האדום (ICRC) היה מבוסס בשווייץ הנייטרלית.
מדיניותה הייתה לשמור על נייטרליות קפדנית ולהימנע מהתערבות ברדיפות שביצעו הנאצים על רקע גזעני, רדיפות שנתפסו כעניין פנימי גרמני.
ב-1933 קיבל הצלב האדום הבינלאומי הפצרות להתערב לטובת אסירי מחנות הריכוז, אך הוא היסס לקבל הזמנות גרמניות לבקר במחנות ריכוז.
קרל יקוב בורקהרדט (Carl Jacob Burckhardt), פקיד ב-ICRC שקיבל החלטות מרכזיות בנוגע לגרמניה הנאצית, הצהיר בפגישה בספטמבר 1935 כי "מסוכן לעסוק" במחנות הריכוז.
הוא סבר שביקורים כאלה ינוצלו על ידי הנאצים למטרות תעמולה.
בורקהרדט אכן ביקר בסופו של דבר במחנה הריכוז דכאו.
תלונתו העיקרית הייתה שאסירים פוליטיים ופושעים לא הופרדו אלה מאלה.
הצלב האדום הבינלאומי עסק בעיקר בשבויי מלחמה שמדינותיהם חתמו על אמנת ז'נבה משנת 1929, וזו לא כיסתה אזרחים.
עם זאת, כפי שהדגיש נשיא הצלב האדום הבינלאומי מקס הובר (Max Huber) במסיבת עיתונאים עם כתבים גרמנים ב-1940, תקנון הצלב האדום הבינלאומי לא הגביל את משימתו של הארגון לעצורים המכוסים באמנות ז'נבה.
הצלב האדום הבינלאומי נקט פעולה בקנה מידה קטן כדי לסייע לאזרחים מתחילת המלחמה ב-1939, אם כי יכולת הפעולה של הצלב האדום הבינלאומי נגד ממשלת גרמניה הוגבלה בשל העובדה שעצורים אלה לא היו מוגנים בחוק הבינלאומי.
לאחר שאדולף היטלר תפס את השלטון ב-1933, הצלב האדום הגרמני (DRK) בחר להתאים את עצמו למשטר הנאצי.
גנרל האס אס ארנסט רוברט גרוויץ הפך לראש הצלב האדום הגרמני ב-1937; ההיסטוריון האמריקני ג'רלד שטיינאכר (Steinacher) מתאר אותו בתור "נאצי קנאי" ו"חסיד קרוב של מנהיג האס אס היינריך הימלר".
גרוויץ היה מעורב בתוכנית T4 (רצח אנשים עם מוגבלויות) ובניסויים בבני אדם.
לדברי שטיינאכר, מינויו של גרוויץ סימן שהצלב האדום הגרמני "הפך ליחידת שירות רפואי נאצי" התומכת במאמץ המלחמתי הגרמני.
פקידי הצלב האדום הבינלאומי תחקרו בתחילת שנות ה-30 את הצלב האדום הגרמני וזה טען שיש לו גישה חופשית למחנות ריכוז, שהאסירים בהם מטופלים היטב ונהנים מתנאים טובים יותר מהאוכלוסייה האזרחית הכללית.
לצלב האדום הבינלאומי הייתה גישה למידע עצמאי המתאר רציחות במחנות.
במספר הזדמנויות, הצלב האדום הגרמני הפריע למאמצי הצלב האדום הבינלאומי לעזור לקורבנות הרדיפה של הנאצים.
הנציג של הצלב האדום הגרמני בצלב האדום הבינלאומי, ולטר גאורג הרטמן (Hartmann), זכה לשבחים כאחד ההומניטרים היחידים בצלב האדום הגרמני, אך הוא היה חבר במפלגה הנאצית מאז 1933.
טרזין היה מחנה ריכוז וגטו שהוקם על ידי האס אס בנובמבר 1941 בעיירת המבצר טרזין, בפרוטקטורט של בוהמיה ומורביה (צ'כיה תחת הכיבוש הגרמני).
גטו טרזין היה בו זמנית תחנת ביניים למחנות ההשמדה, ומקום שהוסווה כהתיישבות עבור קשישים ויהודים בולטים כדי להטעות את קהילותיהם לגבי הפתרון הסופי.
מתוך כ-155,000 בני אדם שנשלחו לטרזין לפני תום המלחמה, 35,000 מתו בגטו מרעב ומחלות ו-83,000 נספו לאחר גירוש לגטאות שונים, למחנות השמדה ולאתרי הרג אחרים.
את הגטו ניהלה מועצת הזקנים בראשות "ראש היהודים", שהייתה אחראית על יישום פקודות הנאצים.
ב-1942 אישר הצלב האדום הבינלאומי את דבר קיומו של גטו יהודי בטרזין וגילה שאפשר לשלוח תרופות, מה שעודד את הצלב האדום הבינלאומי לנסות שיטה זו במחנות ריכוז אחרים.
זמן קצר לאחר מכן רולנד מרטי, נציג הצלב האדום הבינלאומי בברלין, ביקש רשות לביקור ניסיון בטרזין, בהנחה שיהיה קל יותר לקבל אישור לבקר שם מאשר במחנות אחרים, אך בקשתו נדחתה.
הצלב האדום הגרמני טען שיש מספיק מזון ואספקה בטרזין, ולכן חבילות הצלב האדום מיותרות.
במאי 1943, קיבל הצלב האדום הבינלאומי אישור חתום על ידי ראש היודנרט בטרזין שכמה חבילות מזון הגיעו אליו.
מאמצי הצלב האדום הבינלאומי לשלוח חבילות מזון למחנות ריכוז נפגעו בשל סירובו של הצלב האדום האמריקני לשכנע את בעלות הברית לאפשר פטור, במסגרת המצור על גרמניה הנאצית, ליבוא מזון המיועד למחנות ריכוז.
על מנת למנוע את סילוק החבילות על ידי האס אס, הצלב האדום הבינלאומי הורשה לשלוח אותן רק לנמענים בעלי שם.
ביקור הצלב האדום הגרמני (יוני 1943)
בורקהרדט לחץ על הצלב האדום הגרמני לבקר בטרזין כדי להבהיר אם הגטו הוא יעד סופי לאסירים יהודים או נקודת מעבר למקומות מזרחיים יותר.
הוא גם רצה לאשר את משלוח חבילות המזון.
אדולף אייכמן (ואולי הממונים עליו במשרד הראשי לביטחון הרייך) היו להוטים לאפשר את הביקור, כחלק מאסטרטגיה של הסתרת הפתרון הסופי.
ב-24, 27, או 28 ביוני 1943 הורשו נציג הצלב האדום הגרמני ולטר גאורג הרטמן וסגנו, היינריך ניוהאוס, לבקר בגטו בהדרכתו של פקיד משרד החוץ הגרמני.
הם אישרו את מסירת האספקה של הצלב האדום והבטיחו אישור מהאס אס שעודפים יישלחו למחנות אחרים, במיוחד אושוויץ.
בדו"ח שלו תיאר הרטמן את תנאי הגטו כ"איומים" ו"צפופים להחריד"; האסירים סבלו מתת תזונה חמורה והטיפול הרפואי לא היה מספק.
מכל הדיווחים של הצלב האדום על טרזין, זה של הרטמן היה היחיד שדייק באופן כללי.
הרטמן הדליף את רשמיו לפקיד הצלב האדום הבינלאומי אנדרה דה פילאר, שדיווח עליהם לצלב האדום הבינלאומי בז'נבה ולגרהארט ריגנר, מזכיר הקונגרס היהודי העולמי בז'נבה, ביולי 1943. בניגוד לציפיות האס אס, הביקור הגביר את חשדות הצלב האדום הגרמני לגבי תוכנית ההשמדה הנאצית.
בקשה לביקור הצלב האדום הבינלאומי (נובמבר 1943)
ממשלת דנמרק, הצלב האדום הדני, המלך הדני כריסטיאן העשירי ואנשי דת דנים לחצו על הצלב האדום הגרמני לאפשר ביקור, בגלל 450 יהודי דנמרק שגורשו לשם באוקטובר 1943. הצלב האדום הדני החל לשלוח חבילות מזון, בקצב של 700 לחודש, לאסירים דנים עוד לפני שניתן להם אישור לעשות זאת.
ייפוי גטו טרזין (פברואר עד יוני 1944)
בפברואר 1944 החל האס אס בפרויקט להכנת הגטו לביקור הצלב האדום.
אסירים בולטים רבים ויהודים דנים שוכנו מחדש ברבעים פרטיים ומעולים.
הוקמו חנויות דמה ובית ספר.
האס אס עודד את האסירים לבצע מספר הולך וגדל של פעולות תרבות.
במסגרת ההכנות נשלחו 7,503 בני אדם למחנה המשפחות של טרזין באושוויץ במאי 1944; בשילוחים נשלחו חולים, קשישים ונכים שלא היה להם מקום ביישוב היהודי שנועד להיראות אידיאלי.
בסוף מאי הורשו פאול אפשטיין, אוטו צוקר ומנהיגים אחרים של הכלואים בטרזין לחתום על מכתבים שהוכתבו להם על ידי האס אס, מכתבים שנשלחו לוועדת העזרה וההצלה בבודפשט.
רודולף קסטנר, ראש הוועדה, העביר את המכתב לחו"ל.
לא ברור באיזו מידה הצלב האדום הבינלאומי העריך את החשיבות של מתן דיווח מדויק על טרזין, בהתחשב בכך שהייתה לו גישה למידע עצמאי המאשר כי אסירים הועברו לאושוויץ ונרצחו שם.
ליאו ינוביץ, חבר במינהל העצמי של טרזין, היה בטרנספורט הראשון למחנה המשפחות בספטמבר 1943. בחודש הבא אפשרה לו הנהלת אושוויץ לשלוח מכתב לפריץ אולמן, נציג הסוכנות היהודית בז'נבה, ובו רשימה של אסירים שגורשו מטרזין.
ב-16 ביוני 1944 דיווח השירות האירופי של ה-BBC:
"יהודים אלו [שרציחתם תוכננה לחודש יוני] הועברו לבירקנאו ממחנה הריכוז טרזין שעל האלבה בדצמבר האחרון [1943].
ארבעת אלפים יהודים צ'כיים שנלקחו מטרזין לבירקנאו בספטמבר 1943 נטבחו בתאי הגזים ב-7 במרץ [1944]."
ביקור הצלב האדום ב-23 ביוני 1944
הוועדה שביקרה ב-23 ביוני 1944 כללה את מוריס רוסל, נציג הצלב האדום הבינלאומי; יואל-הנינגסן (E.
Juel-Henningsen), הרופא הראשי במשרד הבריאות הדני; ופרנץ הוואס (Hvass), עובד מדינה בכיר במשרד החוץ הדני.
ההיסטוריונים השווייצרים סבסטיאן פארה ויאן שוברט רואים בבחירתו של רוסל הצעיר והבלתי מנוסה עדות לאדישותו של הצלב האדום הבינלאומי כלפי הסבל היהודי.
עם זאת, ההיסטוריון השווייצרי ז'אן קלוד פאבז (Favez) טוען כי האס אס היה להוט להראות את טרזין לבורקהרדט או לנציג בכיר אחר של הצלב האדום הבינלאומי, בעוד שהצלב האדום הבינלאומי חשש שתשומת לב כזו תעניק לגיטימציה לתעמולה הנאצית.
ב-23 ביוני 1944 הובלו המבקרים לסיור ב"כפר פוטיומקין".
המבקרים בילו שמונה שעות בתוך טרזין, בנתיב שנקבע מראש, והורשו לדבר רק עם יהודי דנמרק ונציגים נבחרים, כולל פאול אפשטיין.
אפשטיין הוסע בלימוזינה על ידי קצין אס אס שהתחזה לנהג שלו.
אפשטיין נאלץ לשאת נאום שנכתב על ידי האס אס, המתאר את טרזין כ"עיירה כפרית נורמלית" שבה הוא "ראש העיר", ולמסור למבקרים נתונים סטטיסטיים מפוברקים על הגטו.
עינו עדיין הייתה שחורה ונפוחה ממכה שקיבל מקארל רהם, והוא ניסה להזהיר את רוסל כי אין מוצא לאסירים מטרזין.
כמו כן הוצגו בפני האורחים משחק כדורגל והופעה של אופרת הילדים ברונדיבר.
אחרי ביקור נציגי הצלב האדום בטרזין
הדו"ח של רוסל קבע כי התנאים בגטו נוחים - אפילו טובים יותר מאשר תנאיהם של אזרחים בפרוטקטורט של בוהמיה ומורביה - וכי איש לא גורש מטרזין.
כשנשאל על ידי פקיד הצלב האדום הבינלאומי יוהנס פון שוורצנברג, לא הצליח רוסל להסביר את הפער בנתוני האוכלוסייה שהיו בידי הצלב האדום הבינלאומי בנוגע לגטו: היעדרם של 30,000 אנשים שנאמר שנשלחו לאושוויץ.
הנציגים הדנים דיווחו כי לא ברור אם טרזין הוא מחנה מעבר, והביעו הזדהות עם האסירים.
המבקרים הבטיחו לשמור את הדו"חות בסוד, אך חלק מהמידע מדו"ח רוסל הודלף לקונגרס היהודי העולמי, מה שגרם לאנשי הקונגרס למחות על אי דיוק הדו"ח ולבקש ביקור נוסף של הצלב האדום הבינלאומי בגטו.
לאסירים הנותרים בגטו היו תגובות סותרות: לדברי אחד הניצולים, "קיץ 1944 היה התקופה הטובה ביותר שהיה לנו בטרזין.
אף אחד לא חשב על טרנספורטים חדשים." מנגד, הרב ליאו בק, מנהיג רוחני בטרזין, הצהיר כי "ההשפעה [של ביקור הצלב האדום] על המורל שלנו הייתה הרסנית.
בעקבות פרסום הפרוטוקולים של אושוויץ בקיץ 1944, המתארים רצח המוני באושוויץ, לחצו ארגונים יהודיים על הצלב האדום הבינלאומי לבקר שוב בטרזין.
בספטמבר ובאוקטובר 1944 גורשו לאושוויץ 18,400 יהודים מהגטו.
שחרור במשא ומתן (פברואר ואפריל 1945)
ב-5 בפברואר 1945, לאחר משא ומתן עם הפוליטיקאי השווייצרי ז'אן מרי מוזי, שחרר הימלר טרנספורט של 1,200 יהודים, רובם מגרמניה והולנד, מטרזין לשווייץ הנייטרלית.
אירוע זה זכה לסיקור תקשורתי בינלאומי, והאסירים המשוחררים הצהירו כי ביקור הצלב האדום הבינלאומי הקודם היה מבוים.
המלך הדני הבטיח את שחרורם של העצירים הדנים מטרזין ב-15 באפריל 1945. האוטובוסים הלבנים, שאורגנו על ידי ממשלת דנמרק בשיתוף הצלב האדום השוודי, החזירו את 423 יהודי דנמרק ששרדו.
במקביל לשחרורים הראשונים של מחנות ריכוז על ידי בעלות הברית המערביות, הגיעו צירי הצלב האדום הבינלאומי אוטו להנר (Lehner) ופול דונאנט (Dunant) לטרזין בליווי הדיפלומט השווייצרי בוכמילר ב-6 באפריל 1945 וסיירו בגטו בליווי אייכמן.
דונאנט הורשה לדבר עם בנימין מורמלשטיין שהפך לראש היודנרט לאחר שאפשטיין נורה על ידי האס אס במבצר הקטן של טרזין בספטמבר 1944. להנר צפה בסרט התעמולה הנאצי "טרזיינשטט" שצולם בגטו לפני הגירושים בסתיו 1944. ליוויה רוטקירכן טוענת שהמטרה העיקרית של משלחת זו הייתה לאשר את ממצאיו של רוסל.
היא מצטטת קטע מהדו"ח של להנר:
"הרושם הכללי שעשה המחנה היה חיובי מאוד.
אנו מתייחסים גם לדו"ח של ד"ר רוסל ואפשר להוסיף ששום דבר לא השתנה בינתיים...
זקן היהודים הוא כיום הר מורמלשטיין.
זקן היהודים לשעבר, ד"ר אפשטיין, הועבר למזרח לפני חצי שנה.
על פי עדותו של זקן היהודים וגם של השלטונות הגרמניים, לא בוצע לאחרונה גירוש: 10,000 יהודים נשלחו למחנות במזרח, בעיקר לאושוויץ...
[היהודים המגורשים] עוסקים בהרחבת המחנה באושוויץ.
בהמשך הדו"ח חזר להנר על התעמולה הנאצית שתיארה את טרזין כ"ניסוי ציוני".
בעקבות הביקור סעדו להנר ודאננט בארמון צ'רנין (Czernin) בפראג עם אייכמן; קרל הרמן פרנק, מפקד האס אס והמשטרה בפרוטקטורט; וארווין ויינמן (Weinmann), ראש ה-SD בפראג.
דונאנט ביקר בטרזין שוב ב-21 באפריל 1945. הוא פרסם דו"ח המאשר את ממצאיו של רוסל ולהנר וטען כי הביקורים לא היו מבוימים.
15,500 אסירים, ניצולי צעדות המוות, הגיעו לטרזין בימיה האחרונים של המלחמה וחלו במגפת טיפוס.
לאחר שהאס אס ויתרו על השליטה בגטו ב-2 במאי 1945, השתלט דונאנט על הממשל בגטו והעניק סיוע ממפקדה בפראג.
אנשי הצלב האדום הצ'כוסלובקי הגיעו ב-4 במאי, אך מיקדו את מאמציהם באסירים פוליטיים במבצר הקטן, וכאשר סייעו לאסירים בגטו היהודי, זלזלו ביהודים זרים (שאינם צ'כוסלובקים).
לפי ההיסטוריון הצ'כי מירוסלב קרני, הדו"ח של רוסל, במיוחד התעקשותו שיהודים לא יגורשו מטרזין, הביאו להפחתת אמינותו של דו"ח ורבה-וצלר.
דו"ח זה, שכתבו שני נמלטים מאושוויץ, רודולף ורבה ואלפרד וצלר, תיאר את גורלם של יהודים שגורשו מטרזין לאושוויץ ורובם נרצחו.
הצהרתו של רוסל כי יהודים לא גורשו מטרזין גרמה לצלב האדום הבינלאומי לבטל ביקור מתוכנן במחנה המשפחות טרזין, לו כבר נתן היינריך הימלר את רשותו.
קרני וההיסטוריון הישראלי אוטו דב קולקה קושרים בין הדיווח לבין חיסול מחנה המשפחות ביולי, בו נרצחו 6,500 בני אדם.
רוסל שלח את תצלומיו לפון תאדן, שהראה עותקים מהתצלומים במסיבת עיתונאים בניסיון להפריך דיווחים על השואה.
הדו"ח של רוסל תואר כ"סמל לכישלון הצלב האדום הבינלאומי" לתמוך ביהודים בתקופת השואה.
לטענת שטיינאכר, הדו"ח "גרם לפיחות במעמדו של הארגון" בשל נאיביותו, "שותפותו ביצירת מיצג שווא בדיוני אכזרי", במיוחד משום שרוסל המשיך להגן על מסקנותיו לאחר המלחמה.
רוטקירכן כותבת כי גורל אסירי הגטו "יכול להיחשב אבן בוחן לתפקידו השלילי של הצלב האדום הבינלאומי במהלך מלחמת העולם השנייה".
אך המקרה של טרזין לא היה ייחודי.
ביקור דומה בדראנסי בידי ז'אק דה מורסייה (Morsier) במאי 1944 הפיק דו"ח "זוהר".
גטו ביסטריצה (ברומנית: Ghetoul Bistrița) היה גטו נאצי לאירופאים יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא היה ממוקם בביסטריצה, מחוז ביסטריצה-נאסוד, ממלכת הונגריה (כיום: ביסטריצה, מחוז ביסטריצה-נאסוד, רומניה) מכוון שהשטח הפך לחלק מהונגריה בעקבות תכתיב וינה בצפון טרנסילבניה עד לסוף מלחמת העולם השנייה.
הגטו היה פעיל באביב 1944, לאחר מבצע מרגרטה.
הגטו הוקם בחוות סטמבולי כ-5 ק"מ מחוץ לבשסטרצה (ביסטריצה); כ-6,000 יהודים מהעיר ומקהילותיה הסובבות נדחסו בחווה.
קרוב ל-2,500 מהם הגיעו מהעיר עצמה, והשאר הובאו מהמחוזות העליונים והתחתונים, וכן מהמחוזות נאסוד ואורדנה.
השטח הפך לגטו בהוראת נורברט קואלס, ראש עיריית ביסטריצה ומפקד המשטרה שלו, Miklós Debreczeni.
בחלקים אחרים של המחוז, המבצע בוצע על ידי לאסלו סמולנסצקי, עוזרו של אישפאן של המחוז ארנו פסטאי.
יחד עם עוזרו של אדולף אייכמן, לאסלו אנדרה, הארבעה השתתפו בוועידת תכנון ב-Marosvásárhely (Târgu Mureș) ב-28 באפריל.
קואלס גנב חפצים יקרי ערך מהעצורים, ולקח אותם איתו כאשר התפטר מתפקידו כראש העיר ועזב לגרמניה באותו הקיץ.
הגטו לא התאים לצרכים בסיסיים, ותושביו שוכנו בצריפים או בדיריות חזירים.
אחד מן הנאצים, היינריך סמולקה, היה צריך לספק מים ומזון ליהודים, דבר אשר רבים טוענים כי גרם לתנאים בגטו להיות גרועים מאוד.
בין אלה שרדפו יהודים לצד סמולקה היה גוסטאב ורנדי, סוכן גסטפו מבשטרץ' (ביסטריצה).
כוחות משטרה מקומיים שמרו על הגטו עם 25 ז'נדרמים מנאגידמטר (דומיטרה), שנשלחו לשם על ידי "קולונל פקסי-קיס".
ב-10 במאי, קלמן בורבלי הפך לאישפאן של המחוז.
ביולי באותה שנה, 5,981 יהודים גורשו מבשטרץ' (ביסטריצה) למחנה ההשמדה אושוויץ בשני טרנספורטים שונים.
כהיום נמצא הגטו וקבר אחים לעשרות אנשים שנפטר ונקברו בגטו, רוב האנשים שנפטרו שם קברו אותם בביסטריצה בבית קברות, ואלפי אנשים לקחו אותם לאושוויץ כנ"ל, המקום נמצא ממש צמוד לסוף ביסטריצה וזה כתובת קבר האחים DN17C, רומניה 5F8W+RV ביסטריטה, רומניה מצורף תמונות מפה.
גטו דז' (ברומנית: Ghetoul Dej) היה גטו נאצי לאירופאים יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה.
הגטו היה ממוקם בדז', מחוז סולנוק-דובוקה, ממלכת הונגריה (כיום: בדז', מחוז סולנוק-דובוקה, רומניה) כיוון שהשטח הפך לחלק מהונגריה בעת התרחשות תכתיב וינה בצפון טרנסילבניה עד לסוף מלחמת העולם השנייה.
ב-30 באפריל 1944 כינס ינוש שילינג, סגן הממונה על מחוז סולנוק-דובוקה, ישיבה לדיון בביצוע הגטואיזציה במחוזו.
ב-3 במאי 1944 הורה ראש העיר ינו ורס להקים את גטו דז' ביער בונגור, מרחק של כמה קילומטרים מהעיר.
תחילה נאלצו היהודים לשהות בגטו תחת כיפת השמים, ולאחר זמן מה נבנו בגטו בקתות מקורות עץ שהובאו ממנסרות שהיו בעבר בבעלות יהודים מהמחוז.
מסילת רכבת שעברה בקרבת הגטו שימשה לאחר מכן לגירושים.
בתוך ימים אחדים, רוכזו בגטו דז' כ-7,800 יהודים, ובהם יהודי דז' ויהודי מחוז סולנוק-דובוקה.
השמירה על הגטו הייתה בידיהם של שוטרים מקומיים ושל כ-40 ז'נדרמים הונגרים בפיקודו של אמיל טקץ'.
נשיא המועצה היהודית שפעלה בגטו היה פרנץ אורדנטליך.
רופאים יהודים הורשו להמשיך להתגורר בעיר.
ארבעה רופאים טיפלו בתושבי הגטו, והרופא הראשי מביניהם היה ד"ר אוסקר אנגלברג.
בגטו פעל בית תמחוי, אך עמדה לרשותו אספקה דלה.
מדי יום הוקצו כמה גברים לעבודה בעיר.
רבים הועסקו בהסבת בית הכנסת הגדול למחסן.
חוקרים עינו את תושבי הגטו כדי שיגלו היכן הסתירו את חפצי הערך שלהם.
בימי קיומו של הגטו, כחודש ימים, מתו בו 25 בני אדם.
כמה מיושבי הגטו ובהם הרב יוז'ף פנט, רבה של נגילונדה, עם תשעה מבני משפחתו, הצליחו לברוח.
תושבי הגטו גורשו לאושוויץ בשלושה טרנספורטים שיצאו ממנו ב-28 במאי וב-6 וב-8 ביוני 1944.
בתחילת 1942 החלו להתארגן מחתרות בגטו ברסט, קבוצה קטנה של תלמידים מהגמנסיה העברית "תרבות" ומהגמנסיה הפולנית.
וקבוצה נוספת, גדולה יותר, מנתה 90 חברים ובראשה עמד אריה שיינמן, החברים בה גנבו נשק ותחמושת, היה ברשותם מקלט רדיו ודפוס והם תכננו למרוד בגרמנים בבואם לרצוח את היהודים.
אנשי המחתרת הוציאו להורג שוטר יהודי אשר הסגיר את איש הקשר הנוצרי שלהם לידי הגרמנים.
בעקבות כך, נאלצו אנשי היודנראט לשחד את הגרמנים על מנת שלא יוציאו אל הפועל פעולת תגמול.