tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסיכומו של דבר, בחר תאודוסיוס לסיים את הסכסוך במשא ומתן ובאוקטובר 382 חתם על הסכם המתיר לגותים ולבני בריתם להתיישב בשטח הגובל בגדה הדרומית של הדנובה ובתמורה הם הפכו לחלק ממערך ההגנה והתגייסו לצבא הרומי במעמד של פואדרטוס - בלי לשלבם במסגרות צבאיות כמקובל באימפריה הרומית.
החוקר הבריטי רונלד אוקשוט (Ronald Ewart Oakeshott) כותב בספרו על כלי נשק כי הקרב סימן נקודת מפנה בהיסטוריה הצבאית וכי לאחר הקרב עברו הימים בהם הייתה ללגיונות הרגלים של רומא שליטה ללא מצרים בשדה הקרב.
לאחר הקרב עלה קרנם של הפרשים ובעיקר הפרשים הכבדים וכלי הנשק שבהם השתמשו - החרב והכידון הם הפכו למכריעי קרבות מאז ול 1100 השנים שלאחר מכן.
שינוי זה היה למעשה אבולוציוני ולא מהפכני, הגדלת יחידות הפרשים ומשקלם הטקטי בעת קרב החל מוקדם יותר בצבא הרומאי בעיקר בימי גליאנוס.
החוקר הבריטי ריצ'רד כוהן מחזק קביעה זו ומחדד את ההבחנה כי כתוצאה מהטבח של החיילים הרומאיים בקרב אדריאנופול השתנתה הדוקטרינה של הפעלת כלי נשק וכי החרב הפכה מכלי נשק משני לכלי שווה ערך לכידון ולחנית שעד לאותו קרב נחשבו לנשק העיקרי של חייל הרגלים והפרשים כאחד.
קרב אוטווי הוא הקרב האחרון במערכה בדרום-מערב אפריקה במלחמת העולם הראשונה אשר התקיים בין צבאות דרום אפריקה והקיסרות הגרמנית ב-1 ביולי 1915. הקרב נערך בין הר אוטווי למעיין אוטווי והובל על ידי מיור הרמן ריטר הגרמני, במטרה לאפשר לכוח הגרמני הראשי בטסומבה מספר ימים נוספים להתבצרות.
בסופו של הקרב, הצליח גנרל לואי בותה הדרום-אפריקאי לאגף את הכוחות הגרמניים ולשבור את קווי האספקה של הכוח המרכזי, ובכך להביא את המערכה כולה אל סופה.
במחצית 1915 החזיקה דרום אפריקה את מרבית השטח בדרום-מערב אפריקה הגרמנית.
המשא ומתן על הפסקת האש נכשל, ומפקד הכוח הגרמני, ויקטור פרנקה, בחר לבצר את הכוח הגרמני על מנת לשמור על הזכות לטענה טריטוריאלית גרמנית על השטח לאחר המלחמה.
פרנקה בחר לסגת לאורך קו הרכבת ולבצר את הכוח בטסומבה.
ההתקדמות המהירה של הכוח הדרום-אפריקאי בפיקודו של בותה אילצה את פרנקה לשלוח כוחות גרמניים תחת פיקוד סגנו, הרמן ריטר, לעכב את הדרום-אפריקאיים באזור אוטוויפונטיין.
בותה החל את התקדמותו ב-18 ביוני לאחר שקיבל מידע מודיעיני לפיו הגרמנים נסוגים אל קו הרכבת, אך לא ייסוגו מעבר לנמוטוני.
בותה חילק את 13,000 חייליו לארבעה טורים.
שני טורים היו תחת פיקודם של שני סגניו והשניים האחרים נסעו לאורך קו הרכבת תחת פיקודו האישי.
בהתקדמות מהירה התחילו הדרום-אפריקאים להקיף את העמדות הגרמניות, ושני הצירים המרכזיים של בותה הגיעו לאוטווי ב-1 ביולי.
הגרמנים שיערו כי הדרום-אפריקאים יעוכבו על ידי תנאי השטח והמחסור במים וטרם היו מוכנים להתמודד עם תקיפה דרום-אפריקאית.
תחת פיקודו של בותה היו 3,500 פרשים לעומת 1,000 פרשים ועשר מכונות ירייה תחת פיקודו של ריטר.
כוחותיו של ריטר היו פרושים בשטח גבוה מאלו של בותה, אך מחשש לאיגוף הוא פרש את כוחותיו על שטח נרחב.
קו ההגנה הארוך של ריטר לא אפשר לכוחותיו הפרושים לתמוך ברעיהם.
זאת, בנוסף למספר החיילים המצומצם על פני שטח כה נרחב, הביאו לקריסת האגף השמאלי כאשר זה הותקף על ידי כוחותיו של בותה.
מחשש לנפילת קווי ההגנה שלו, נסוג ריטר לגבעות שבין הר אוטווי לבין אוטוויפונטיין.
על אף שהעמדות חדשות היו גבוהות יותר ואפשרו שליטה רחבה יותר על השטח, הגרמנים לא הכינו ביצורים בשטח זה.
תקיפה נוספת של בותה הביאה לנסיגה כללית של הגרמנים.
הקרב הסתיים עד השעה אחת בצהריים, כאשר ריטר התמקם בעמדות בסמוך לגאוב והשאיר לבותה מעבר נקי לכוח הגרמני המרכזי בטסומבה.
ניצחונו של בותה היה מהיר וכוחותיו התעכבו יום אחד בלבד בדרכם לכוח הגרמני המרכזי.
מכוחותיו נפלו ארבעה חללים בלבד ושבעה נפצעו.
כוחותיו של ריטר נסוגו ללא מתן מענה הגנתי אמיתי ומבין כוחותיו נהרגו שלושה חיילים, נפצעו שמונה, ועשרים נלקחו בשבי.
נסיגתו המוקדמת של ריטר אפשרה לבותה לאגף את כוחותיו של פרנקה ולנתק אותו משאר קו הרכבת.
נטול אפשרות נסיגה, נאלץ פרנקה להיכנע לכוחותיו של בותה ב-9 ביולי.
כניעתו סימנה את סיום הלחימה הגרמנית בדרום-מערב אפריקה.
קרב אגם טנגניקה היה סדרת עימותים ימיים בין הצי המלכותי הבריטי, כוחות הצבא הבלגי בקונגו, והצי הקיסרי הגרמני בין החודשים דצמבר 1915 לפברואר 1916 במהלך מלחמת העולם הראשונה.
מטרת הלחימה הייתה להשיג שליטה באגם טנגניקה שהיווה ערך אסטרטגי לכוחות הלוחמים.
הכוחות הבריטיים מנו שתי ספינות ממונעות תחת פיקודו של סגן ג'פרי ספייסר-סימסון שתפקידם היה להתנגד לשליטה הגרמנית באגם.
הספינות הבריטיות, סה"מ "מימי" וסה"מ "טוטו", שטו בתחילה לדרום אפריקה ומשם הועברו על רכבת, הושטו בנהר ולאחר מכן הועברו דרך הג'ונגל האפריקאי אל האגם.
בשני מגעים קצרים, הביסו שתי הספינות הבריטיות שתי ספינות אויב גרמניות.
במהלך המגע הראשון, ב-26 בדצמבר 1915, ניזוקה ה"קינגני" הגרמנית.
היא נשבתה והוסבה לסה"מ פיפי.
במגע השני הוטבעה הספינה הגרמנית "הדוויג פון ויסמן".
הספינה הגרמנית השלישית, "גראף פון גצן", הותקפה ונפגעה על ידי מטוס בלגי.
ההתפתחויות בקרבות היבשתיים הובילו לנטישה גרמנית של הקרב על האגם והשליטה עליו הועברה לבריטים ולבלגים.
אגם טנגנייקה שכן בין קונגו הבלגית במערב לבין מזרח אפריקה הגרמנית במזרח.
בפרוץ המלחמה, שלטו שתי ספינות מלחמה גרמניות באגם - "הדוויג פון ויסמן" שמשקלה 60 טון ו"קינגני" שמשקלה 45 טון.
"הדוויג פון ויסמן" חומשה בארבעה תותחי פום-פום ושטה לנמלה של לוקגה בצידו הבלגי של האגם.
ב-22 באוגוסט 1914 תקפה הספינה את ספינת הקיטור הבלגית "אלכסנדר דל קומון", ולאחר שני מגעים הטביעה אותה.
תקיפות אלו קנו לגרמנים שליטה על האגם.
שליטה זו התחזקה עם הטבעתה של ספינת הקיטור הבריטית "ססיל רודס" בתקיפה בנובמבר 1914.
באמצעות שליטתם באגם, תקפו הגרמנים את רודזיה הצפונית תחת פיקודו של קורט ואלה.
ואלה נסוג במהרה, אך תקיפות ימיות ויבשתיות נוספות על שטחים בלגיים הביאו להצטרפות הבלגית לצד הבריטי הלוחם.
למרות שיתוף הפעולה, לבלגים ולבריטים לא היה מרווח תמרון מול הגרמנים.
לבלגים היו כל הרכיבים לבניית ספינת הקיטור "הברון דניס", שהייתה יכולה להיות גדולה משתי הספינות הגרמניות, והבריטים שלחו שני תותחים לחמש את הספינה.
הבלגים חששו שהספינות הגרמניות המשייטות על האגם יפגעו בספינה לפני שהרכבתה תושלם והשתמשו בתותחים מהקרקע כדי להגן על לוקוגה.
השליטה גרמנית על האגם נמשכה במהלך כל המערכה במרכז אפריקה.
בעוד שהבריטים החזיקו כוחות בחלקו הדרומי של האגם והבלגים החזיקו כוחות בחלקו הצפוני, הם לא הצליחו לחדור למזרח אפריקה הגרמנית מחשש שהספינות הגרמניות יחתכו את קווי האספקה שלהן.
ב-21 באפריל 1915, הגיע ג'ון לי, צייד חובב וותיק מלחמת הבורים השנייה לאדמירליות לפגישה עם הנרי ג'קסון.
לי ביקר במזרח אפריקה ותצפת על הספינות הגרמניות.
הוא הביא עמו ידיעה לפיה הגרמנים מתכוונים להשיט ספינה נוספת מהנמל של קיגומה.
ה"גראף פון גצן" הורכבה בפפנבורג, פורקה ונשלחה לדאר א-סלאם.
משם, היא הובלה ברכבת לקיגומה והורכבה בחשאי.
הספינה יכלה להשיט בין 800 ל-900 חיילים מצדו האחד של האגם לצדו השני במהירות גבוהה.
כדי לתת מענה לאיום, הציע לי לשלוח ספינות ירי ממונעות לאפריקה ולהוביל אותן לאגם דרך היבשה.
הספינות יהיו קטנות וניידות, ובמקרה שיהיו מצוידות בתותחים ארוכי טווח הן יוכלו לפגוע בספינות הגרמניות בטווח גדול מספיק.
שימוש בכלי שיט קטנים שניתן להובילם ביבשה בחתיכה אחת אפשר את השטת הספינות באגם עם הגעתן אליו מבלי לחשוף אותן לפגיעה גרמנית במהלך הרכבתן.
הנרי שקל את הצעתו ואישר אותה במשפט "זוהי חובתו ומסורתו של הצי המלכותי לפגוש את האויב בכל מקום בו ישנם מספיק מים להשיט בהם סירה."" ג'קסון העביר את אחריות הביצוע לפקודו, האדמירל דייוויד גמבל.
גמבל הציב את לי כמפקד משנה במשלחת ומינה את סגן ג'פרי ספייסר-סימסון כמפקדה.
לי יצא לארגן את המסלול באפריקה בעוד שספייסר-סימסון הרכיב צוות של 27 חיילים ושל שתי הספינות שנבנו על ידי חברת ת'ורניקרופט כהזמנה לממשלת יוון לפני המלחמה.
הכוח הימי הבריטי הורכב משתי ספינות ממונעות באורך 13 מטרים.
ספייסר-סימסון הציעו לקרוא להם "כלב" ו"חתול" אבל השמות נדחו על ידי האדמירליות.
לאחר מכן הציע ספייסר-סימסון את השמות "מימי" ו"טוטו" והצעה זו התקבלה.
מאוחר יותר הסביר כי משמעות השמות הם קולות החתול והכלב באופן כינויים בצרפתית.
אנשי הצוות היו מכרים של ספייסר-סימסון או אנשי מילואים של הצי המלכותי.
ספייסר-סימסון הציע מספר שיפורים לדגמים המקוריים של הספינות.
חלקים מהן נחתכו על מנת להגביר את מהירותן; מקלע מקסים ותותח QF3 הותקנו עליהם; ועל מכלי הדלק הוצבו מרבדי פלדה להגנה נוספת.
הספינות נבחנו על נהר התמזה ב-8 ביוני.
במהלך המבחן ירתה "מימי" פגז מתותח ה-QF3. הפגז פגע במטרה אך התותח והיורה בו עפו מתוך הספינה אל מי הנהר כיוון שזה לא היה מוברג היטב לספינה.
באותו יום הושטה ה"גראף פון גצן" על אגם טנגנייקה.
הספינות הועמסו על גבי ס.ס.
לאנסטיבן קאסל ב-15 ביוני יחד עם ציוד שאפשר את הובלתן על גבי רכבת ובדרך היבשה.
הן יצאו לדרכן לדרום אפריקה, משם היו צריכות להינשא 3,000 מיילים ביבשה.
כעבור 17 ימי מסע הגיעה ס.ס.
לאנסטפן קאסל לכף התקווה הטובה.
מקייפטאון הובלו הסירות ואנשיהן צפונה על גבי רכבת דרך בולאוואיו לאליזבתוויל שאליה הגיעו ב-26 ביולי.
הן הובלו על גבי רכבת לפונגורמה, ומשם נגררו 235 קילומטרים על ידי שוורים וטרקטורים מסנקיסיה לבוקמה.
מבוקמה הושטו הסירות במורד נהר לואלבה דרך אגם קיסלה.
ב-22 באוקטובר הגיעו הסירות לקבלו, משם הן הובלו על גבי רכבת לנמל לוקוגה הבלגי שלחופי אגם טנגנייקה.
כאן נפגש ספייסר-סימסון עם מפקד הכוח הבלגי, קומנדנט סטינגלמבר, ומפקד הכוח הימי, קומנדנט גור.
יחדיו הם נערכו להשקת "מימי" ו"טוטו" לחפש את הגרמנים.
הגרמנים ניצלו את כוח האדם הנוסף שהיה ברשותם מספינות המסחר של החברה הגרמנית המזרח-אפריקאית על ספינות הצבא.
אובדנה של הספינה "קניגסברג" בקרב רופיג'י סייעה לביצור כוחם באגם.
תותחי הספינה הועברו לבסיס הגרמני בקיגומה ואחד מהם הוצב על סיפון ה"גצן".
חברי הצוות של ה"קניגסברג" חברו לכוחות הגרמניים באגם ושולבו במערך הלוחם.
בידי הבלגים הייתה ארבה מונעת דלק, חמושה בשני תותחים בשם דיקס-טון, סירת מנוע בשם "נטה" ולווייתנית.
גור קיווה לבנות את "ברון דאניז" ואת אלכסנדר דל קומון שהוטבעה בשלב מוקדם יותר במלחמה.
ייתכן שצימר הגרמני ידע כי הבריטים מתכננים להשיט ספינות באגם, אך הוא חשש יותר מבנייתה והשטתה של "ברון דאניז".
הוא שלח כוח תחת פיקודו של יוב רוזנטל לאסוף מודיעין בלוקוגה.
רוזנטל זיהה בניית נמל חדשה בקלמי שליד לוקוגה, שם תכנן ספייסר-סימסון להקים את בסיסו.
לאחר שני ניסיונות כושלים לאסוף מידע נוסף על הנמל, בחר רוזנטל לשחות אל החוף בלילה שבין 2 ל-3 בדצמבר.
הוא גילה את המחנות הבריטיים החדשים, את המספנות החדשות, ובעת הליכתו לאורך פסי הרכבת, מצא את "מימי", "טוטו" ואת חלקיה של "ברון דאניז".
רוזנטל ניסה לשוב לקינגני אך התגלה על ידי פטרול בלגי ונלקח בשבי.
במהלך היותו בשבי הצליח להעביר הודעה למפקדו שהכילה הודעה מוצפנת על הספינות הבריטיות.
הודעתו של רוזנטל הגיעה לידיים גרמניות רק לאחר מספר חודשים.
באמצע דצמבר סיימו הכוחות הבריטיים והבלגיים את בניית המספנות בקלמי.
ב-22 בדצמבר הושקה "טוטו" על אגם טנגנייקה ויום לאחר מכן הושקה גם "מימי".
למחרת תודלקו הספינות והותאמו עליהן התותחים.
יומיים לאחר מכן, בשעה 6:00 בבוקר, התקרבה ה"קינגני" לקלמי במשימת איסוף מודיעין.
הספינה שטה בסמוך לנמל ועברה אותו.
לאחר שעברה הספינה את הנמל יצאו אחריה "מימי" ו"טוטו".
יונג, מחליפו של רוזנטל על סיפון ה"קינגני", הורה להגביר את המהירות כאשר ראה את סירות המנוע דולקות אחרי ספינתו.
תותחי ה"קינגני" יכלו לירות רק מעבר לחרטום הספינה.
לעומתה סגרו סירות המנוע את המרחק ופתחו בירי תותחים לעברה.
11 דקות לתוך ההיתקלות נהרגו יונג ושני קצינים נוספים מאש הסירות הבריטיות.
לאחר מספר פגיעות נוספות בספינה, הוריד הטכנאי הראשי שלה את דגל גרמניה מהתורן והספינה הועברה לידי הבריטים.
יונג וארבעה חברי צוות נוספים נקברו.
פגיעותיה של ה"קינגני" תוקנו והיא הושקה בשנית כ"סה"מ פיפי".
משמעות השם פיפי הוא "צוויץ צוויץ", והשם הוצע על ידי אשתו של קצין בלגי שהייתה בעלת ציפור מחמד.
תותחי הספינה הועברו לירכתיים בעוד שאחד התותחים שהוצבו על החוף הועתק לחרטום הספינה.
קציני האדמירליות התרשמו מהישג המשלחת והעלו את ספייסר-סימסון בדרגה באותו יום.
בהודעה שנשלחה אליו נכתב: "הוד מלכותו רוצה להביע את הערכתו לעבודה הנפלאה שמבצעת משלחתו הרחוקה".
משרד המושבות הבריטי הביע גם הוא את תמיכתו בפעולה.
צימר לא מיהר לשלוח את ה"הדוויג" לחקור את נסיבות היעלמותה של "קינגני", ככל הנראה בגלל עונת הסופות של חודש ינואר.
רק באמצע חודש ינואר הגיעה ה"הדוויג" ללוקוגה לבחון את היעלמות הספינה.
בשלב זה הייתה בידיו של ספייסר-סימסון גם הספינה ההולנדית המשופצת "דל קומון", ששמה הוסב ל"וונגר".
מפקד ה"הדוויג", אודברכט, סקר את חופי האזור אך לא מצא דבר לדווח עליו.
ב-8 בפברואר הוא נקרא חזרה ללוקוגה ונקבעה לו פגישה עם צימר ליום המחרת.
בבוקר 8 בפברואר נצפתה ה"הדוויג" על ידי הבריטים, והכוח הימי יצא להתקיל את הספינה.
אודברכט זיהה את הספינות אך המשיך את התקדמותו לעבר החוף.
ב-9:30 בבוקר הוא ביצע פנייה חדה, ככל הנראה בניסיון למשוך את הכוח הבריטי לכיוון ה"גצן".
"פיפי" פתחה באש אל עבר ה"הדוויג", אך הרתע של התותח החדש עצר את התקדמותה.
אודברכט ניצל זאת כדי לצבור מרחק בינו לבין "פיפי".
אולם, "מימי", המהירה יותר, השיגה את ה"הדוויג" ופתחה באש, תוך שהיא מנצלת את הטווח הארוך של תותחיה, אך לא הצליחה לפגוע ב"הדוויג".
שתי הספינות נעו זו סביב זו במעגלים בניסיון לפגוע אחת בשנייה.
"פיפי" סגרה את המרחק פעם נוספת, אך הפגז נתקע בלוע תותחה וה"הדוויג" פתחה מחדש את הפער בחיפושה אחר ה"גצן".
עם שני פגזים אחרונים, "פיפי" ירתה פעם נוספת.
הפגז פגע בשלד ה"ההדוויג" והוביל לחדירת מים לגוף הספינה.
הפגז השני פגע בחדר המנועים של הספינה והוביל לפיצוץ של דוד הספינה.
במהלך הפיצוץ נהרגו שבעה מלחים, מתוכם חמישה ממוצא אפריקאי ושני גרמנים.
אודברכט פקד להתקין מטעני נפץ על הספינה הטובעת והורה לנטוש את הספינה.
הבריטים אספו את הניצולים, ובהם אודברכט, אחד מהדרגות הבכירות הראשונות של חיל הים הגרמני שנתפסו במלחמה.
לאחר ההיתקלות חזרו הספינות הבריטיות אל החוף.
יום לאחר ההתקלות הגיעה "גצן" לחוף בלוקוגה בחיפוש אחר ה"הדוויג".
הבריטים איישו את הספינות אך ספייסר-סימסון אסר על מגע עם ה"גצן" והוא יצא לחפש ספינה שתוכל להתמודד עם גודלה של ה"גצן".
הוא הגיע לסטנליוויל, שם מצא את "סנט ג'ורג'" - אוניית פלדה של הקונסול הבריטי בבננה.
ספייסר-סימסון הורה לפרק את הספינה ולהעבירה לאגם טנגנייקה.
עם חזרתו במאי גילה כי אחיזתם של הגרמנים באגם נחלשה עוד יותר.
הכוחות הבלגיים היו בדרכם לכבוש את קיגומה וכוח בריטי נע צפונה לכיוון ביסמרקבורג.
המשלחת הבריטית הייתה אמורה לנחות מכיוון האגם וב-5 ביוני מצאו "מימי", "טוטו", "פיפי" ו"ונגר" את ביסמרקבורג מבוצרת היטב.
ספייסר-סימסון בחר שלא להתקיף את העיר ונסוג לקיטוטה.
החלטה זו אפשרה לכוחות הגרמניים לנטוש את העיר באמצעות סירות דאו.
כאשר התקיף ספייסר-סימסון את העיר לבסוף, הוא מצא כי תותחי הגרמנים היו למעשה פיתיונות מעץ.
במקביל, ציידו הבריטים את הכוחות הבלגיים בארבעה מטוסי ים.
אלו שלחו את הכוח האווירי להפציץ את ה"גצן" מן האוויר.
ב-28 ביולי נפלה קיגומה לידי כוחותיו של הגנרל צ'ארלס טומבר.
ה"גצן" כבר לא הייתה בנמל.
צימר השיט את ה"גצן", אשר מרבית נשקה ומיגונה הופשט ממנה לצורך תמיכה בלחימה היבשתית, לפתח נהר מלגרסי.
צימר הורה לשמן היטב את מנועי ה"גצן" למקרה ויעשה בה שימוש עתידי.
לאחר מכן הורה על מילויה בבטון והטבעתה.
במחצית 1916 הושגה שליטה בריטית-בלגית באגם טנגנייקה.
מרבית כוחות הצי המלכותי הבריטי שבו לבריטניה.
ספייסר-סימסון זכה לעיטור DSO, אך ננזף על יחסו לכוחות הבלגיים ולא הוצב בתפקיד פיקודי נוסף.
הבלגים העניקו לספייסר-סימסון את צלב המלחמה הבלגי.
ה"פון גצן" הועלתה על ידי הכוחות הבלגיים ונגררה לקיגומה שם טבעה בשנית בסערה.
הבריטים הציפו את הספינה פעם נוספת בשנת 1921 במסגרת המנדט הבריטי בטנגניקה.
הבריטים גילו כי הגצן שומנה באופן כה יסודי עד כי נדרשה עבודה קלה בלבד כדי להשמישה.
היא שבה לפעילות ב-16 במאי 1927 תחת השם ליאמבה (Liemba) והיא פעילה ככל הנראה עד היום (2012).
זכר הקרב הונצח על ידי ס.ס.
ספר זה עובד לסרט מלכה אפריקאית בבימויו של ג'ון יוסטון.
ב-2007 יצא לאור הספר "שאלה של זמן" מאת אלכס קאפי.
הספר מבוסס על סיפור הקרב ומזכיר מקומות, אנשים ואירועים שהיו במציאות.
קרב אַגֶר סַאנְגְווִינִיס ("שדה הדם") היה קרב מכריע שנערך ביום 28 ביוני 1119 בין צבא נסיכות אנטיוכיה הצלבנית לבין קואליציה של צבאות מוסלמיים מסוריה וצבא סלג'וקי על ההגמוניה והזכות לגבות מסים באזור הנרחב והעשיר של צפון סוריה.
הקרב נסתיים בתבוסה צלבנית מלאה - צבא הנסיכות הושמד לחלוטין ונסיך אנטיוכיה רוג'ר מסלרנו נהרג.
שמו הצלבני של האירוע מצביע על אכזריות הקרב ומקורו בברית החדשה.
שם מתואר השדה שקנה יהודה איש קריות בכספים שקיבל עבור בגידתו בישו.
על פי מעשי השליחים (א יח) יהודה איש קריות עצמו קנה את החלקה בכסף שקיבל עבור הסגרת ישו ומת במקום.
הלך ותלה את עצמו (ספר מתי כז 6–10).
על שום כך נקרא השדה חֲקֵל-דָּמָא (בארמית: שדה הדמים ואַגֶר סַאנְגְווִינִיס בוולגטה שהוא אחד מהחשובים שבתרגומי המקרא ללטינית ונערך במאה ה-4.
פעולות הצלבנים כנגד שיירות מסחר מוסלמיות עודדו יצירת קואליציה מוסלמית בפיקודו של שרף אדאולה מודוד, שליט מוסול שחבר לאמירים הסלג'וקים בני אורתוק ותקף את ממלכת ירושלים מצפון.
הצבא הצלבני מחוזק בגדודים של הנסיכויות הצלבניות תפס עמדה על גבעה מערבית לטבריה ומיד הוקף על ידי הצבא המוסלמי - בתסריט דומה לאירועי קרב קרני חיטין.
גדודים מוסלמיים בזזו ערים ונקודות ישוב צלבניות ואיכרים מוסלמים מרדו.
הצבא הצלבני התעמת עם הצבא הסלג'וקי בתל דנית ב-15 בספטמבר 1115 והנחיל למוסלמים מפלה מוחצת שבעקבותיה הצליחו הצלבנים להטיל מוראם ומרותם על חלב, שייזר וחומס.
שליט חלב, שהייתה מבודדת ועל סף משבר כלכלי מאחר שאדמותיה היו בידי הצלבנים, נאלץ בשנת 1117 לחתום על הסכם עם שליט אנטיוכיה ובו קיבלו הצלבנים רשות ללוות את עולי הרגל בדרכם למכה ורשות לגבות מהם מיסים עבור חסות וליווי.
מצב בלתי נסבל זה הביא ליצירת קואליציה חדשה בראשות אלגאזי אבן אורתוק השליט הסלג'וקי, שקיבל לידיו את השלטון בחלב ותחת קריאת ג'יהד מחודשת איחד את צבא דמשק והשבטים הטורקיים מהג'זירה עם צבא חלב ויצא בשנת 1119 לדחוק את האחיזה הצלבנית מעבר לנהר העאסי.
שליט נסיכות אנטיוכיה, רוג'ר מסלרנו, קרא לעזרת בלדווין השני, מלך ירושלים ופונס מטריפולי, אך החליט שלא להמתין לבוא התגבורת ולהתקדם לקראת הצבא המוסלמי במטרה לפגוש את האויב בשדה הקרב בהקדם.
בליל 27 ביוני יצא הצבא המוסלמי אל עבר המחנה הצלבני ששכן בסמוך לדַרְב סַרמַדא במיקום בעייתי מאוד - עמק הנשלט על ידי רכסים שולטים ומעברים צרים שמקשים על התנועה והתמרון.
עם המגע בין הצבאות הבין רוג'ר מסלרנו את חומרת מצבו וחילק את צבאו ל-5 יחידות נפרדות שנפרשו בצורת V שחודו פונה הרחק מהחזית המוסלמית ויחידה נוספת שתפקידה להגן על העורף הצלבני.
הקרב החל בדו-קרב בין הקשתים הצלבניים והטורקים ותחילה נטה הקרב לצד הצלבנים שלמרות נחיתותם המספרית והטקטית הצליח אגפם הימני להדוף את ההתקפות הטורקיות אך התמוטטות האגף השמאלי של הצלבנים שינתה את המומנטום של הקרב, הביאה לשבירת שורות הצבא הצלבני וכיתורו.
רוג'ר מסלרנו נהרג, אירוע שהכריע את גורל הקרב וגורלם של רוב החיילים הצלבניים שנהרגו בשדה.
מעט מהאבירים נתפסו בשבי וגם אלו עונו וחלקם הומת בדרך לכלא בחלב.
אחד השבויים היה ולטר הנגיד, אדמיניסטרטור בכיר שכתב לאחר מכן את הספר "מלחמות אנטיוכיה" אודות הקרב.
בתום הקרב נותרה נסיכות אנטיוכיה ללא צבא מגן אך המוסלמים לא נקטו כל צעד לקטוף את פירות הניצחון.
אִלְגַאזִי עצמו חגג עד דלא ידע בדמשק ונפל למשכב כתוצאה מהשפעות השתייה המוגזמת.
בטרם הגיע הצבא הצלבני של ממלכת ירושלים לסיוע הצליחו המוסלמים לכבוש מספר מבצרים שחשיבותם משנית אך בקרב המכריע שנערך בסמוך לתל דנית ב-14 באוגוסט הצליחו הצלבנים במאמץ רב לעצור את הצבא המוסלמי.
בלדווין השני לקח על עצמו את תפקיד העוצר של נסיכות אנטיוכיה ובסדרה של קרבות שנערכו לאורך ארבע שנים הצליח להחזיר לשליטה צלבנית את השטחים שאבדו בעקבות מסעו של אלגאזי.
אלגאזי עצמו מת בשנת 1122 ונחלתו חולקה בין בני משפחתו, משהוסר האיום הסלג'וקי חזרו הצלבנים לאיים על חלב.
קרב אומדורמאן היה קרב אשר התרחש בקרבת העיר אומדורמאן שבסודאן, ב-2 בספטמבר 1898, בין כוח של הצבא הבריטי לצד חיילים מצרים וסודאנים כנגד כוח גדול בהרבה של סודאנים מהדיסטים, כחלק מהמלחמה המהדית.
קרב אומדומראן נחשב לדוגמה טובה לעליונות של כוח בעל יתרון טכנולוגי וארגוני על כוח עדיף מספרית אך נחות מבחינות אלו.
הבריטים עשו שימוש בארטילריה, במספר מקלעי מקסים ובסיוע ספינות תותחים מנהר הנילוס.
בקרב זה גם התקיימה גם אחת מהסתערויות הפרשים המוכרות והאחרונות של הצבא הבריטי על ידי רגימנט נושאי הרומח ה-21, שבה נכח גם הקצין הצעיר וינסטון צ'רצ'יל שעתיד היה להיות ראש ממשלת בריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1881 פרץ המרד המהדיסטי בסודאן המצרית תחת הנהגתו של המהדי מוחמד אחמד.
שנה לאחר מכן נלחמו הבריטים במרד במצרים וחיזקו כך למעשה את אחיזתם בה.
לאורך שנות המרד בסודאן, המצרים המשיכו לטעון על בעלותם עליה, טענה שהבריטים הצדיקו.
בשנתיים הראשונות למרד, זלזלו המצרים ביכולות האנצאר (תומכיו של המהדי), ושלחו מספר משלחות לא מאורגנות וקטנות מדי שהובסו אחת אחרי השנייה על ידי המהדיסטים.
לאחר מכן נרגעו מעט הרוחות וסודאן הפכה למעשה לשטח בשליטת המהדי, עד שבשנת 1898 יצאו הבריטים והמצרים למערכה מאורגנת וגדולה תחת פיקודו של הוריישו קיצ'נר.
נקודת המפתח במערכה זו הייתה אזור אומדורמאן, שהיווה את לב אזור סודאן המהדיסטית והכיל את הריכוז הגדול ביותר של חיילי האנצאר.
הקרב התרחש מספר קילומטרים צפונית לאומדורמאן (שנמצאת מצפון מערב לח'רטום), לצד נהר הנילוס.
הכוח האנגלו-מצרי ניצב בצד המזרחי של שדה הקרב הקרוב יותר לנילוס, בעוד שהכוחות המהדיסטים תקפו מכיוון מערב.
קיצ'נר ארגן את כוחו בצורת קשת סביב הכפר עגייגה, מאחוריו בנהר הוצבו מספר ספינות תותחים לסיוע ואת כוחות הפרשים הוא הציב בשני האגפים מצפון ומדרום.
שדה הקרב היה ברובו שטח פתוח עם מדרון קל העולה לכיוון מערב, משני צדדי שדה הקרב היו אזורים גבוהים יותר עם גבעות ושטחים סלעיים.
הכוח האנגלו-מצרי הורכב מכ-17,600 חיילים מצרים וסודאנים ורק כ-8,200 חיילים בריטים.
מפקד הכוח היה הורשיו קיצ'נר שקיבל את הדרגה המצרית 'סירדר' (גנרל) ופיקד עליו כביכול מטעם מצרים.
קיצ'נר נשלח לעמוד בראש המאמץ המחודש לכבוש את סודאן בשנת 1892 והוא החל מיד באימון החיילים המצריים והסודאנים כהכנה למערכה, עם תחילת המערכה על ח'רטום בשנת 1898 היו החיילים מאומנים בשיטות לחימה מערביות מתקדמות.
סדר הכוחות הצבא האנגלו-מצריהדיוויזיה הבריטית
שתי חטיבות חיל רגלים ה-1 (וושופ) וה-2 (לייטלטון).
כל חטיבה הכילה 4 גדודים רגליים מהרגימנטים הבריטים בנוסף לכוח הנדסה.
שתי החטיבות יחד כללו 10 מקלעי מקסים שתופעלו על ידי הארטילריה המלכותית והפוסיליירים האירים המלכותיים.הדיוויזיה המצרית
ארבע חטיבות חיל רגלים מצריות ה-1 (מקדונלד), ה-2 (מקסוול), ה-3 (לוויס) וה-4 (קולינסון), כל חטיבה הכילה 4 גדודים מצרים או סודאנים.
בנוסף ליחידות רגליות, הדיוויזיה הכילה 4 פלוגות פרשים מרגימנט נושאי הרומח ה-21, 9 פלוגות פרשים מצריות ו-8 של פרשים על גמלים.ארטילריה וכוחות הצי
סוללת השדה ה-32 (8 תותחים) וה-37 (6 תותחי הוביצר); סוללת ארטילריית הסוסים המצרית ה-1 וסוללות השדה ה-2, ה-3, ה-4 וה-5. לצד אלו הוצבו בנהר הנילוס 10 ספינות תותחים שהוסיפו עוד 36 קני ארטילריה לסיוע.סך הכל: 8,200 בריטים, 17,600 מצרים וסודאנים.
80 תותחים (מהספינות ומהקרקע) ו-44 מקלעי מקסים.
צבא האנצר התפרס לאורך נקודות שליטה שונות ברחבי סודאן, כאשר המוקד החשוב ביותר ובו ישב הכוח הגדול ביותר היה באזור אומדורמאן עם כ-51,500 חיילי רגלים וכ-5,500 פרשים, בנוסף ל-46 תותחים.
לרוב החיילים לא היו רובים (עם כ-15,000 רובים, בממוצע רק רבע מהלוחמים נלחמו עם רובה) והם נלחמו בחרבות וחניתות.
מרבית הרובים שברשות האנצאר היו נשק שלל אשר נפל לידיהם במהלך השנים מכוחות שונים אותם הביסו.
הטקטיקה העיקרית של האנצאר התבססה על גורם ההפתעה כשהם עושים שימוש במודיעין, מרגלים שהושתלו בצבאות האחרים והיכרות עם השטח.
סדר הכוחות צבא האנצארמולואזימיה (דגל ירוק כהה): בפיקודו של עות'מאן אל-דין.
הכוח התחלק ל-18 רובות (מערבית: 'רבעים') וכלל סך הכל 28,378 חיילי רגלים ו-2,925 פרשים, כאשר לכוח היו 12,872 רובים, מה שהפך אותו לכוח הגדול והחמוש ביותר.אל-ראייה אל-זרקה (דגל שחור): בפיקודו של יעקוּב.
הכוח הורכב ממספר יחידות שבטיות וכלל סך הכל 14,128 חיילי רגלים ו-1,588 פרשים, כאשר לכוח היו 1,053 רובים ושני תותחי שדה.אל-ראייה אל-ח'דרה (דגל ירוק): בפיקודו של ח'אליפה עלי.
לאחר הפגזות ארטילריות של עמדות האנצאר צפונית לאומדורמאן, הגיע הכוח האנגלו-מצרי העיקרי ב-1 בספטמבר לאזור מעט דרומית לכפר קאררי, שם הקים מחנה וביצורים קלים לקראת הלילה והקרב ביום למחרת.
בבוקר 2 בספטמבר, בסביבות השעה 6:30, התקדמו כוחות האנצאר מכיוון דרום ומערב כשהם מקיפים את המחנה בקשת.
הסיורים שיצאו לבחון את התקדמות האנצאר הוחזרו והמחנה כולו נערך בעמדות קרב.
בשעה 6:45 פתחו התותחים האנגלו-מצרים באש, תוך מספר דקות נכנסו האנצאר לטווח והיחידות השונות החלו לנהל אש כנגדם.
האנצאר תקפו בקבוצות של כ-4,000 לוחמים לרוחב שדה הקרב כשהם ממלאים אותו אל מול הקו האנגלו-מצרי.
עד סביבות השעה 8:00 נבלמה התקפת האנצאר הראשונית ובשלב זה החלו ניסיונות איגוף של קו ההגנה האנגלו-מצרי.
בשלב זה, תקף כוח של האנצאר באגף הימני (הצפוני) באזור גבעות קאררי, היכן שהוצבו כוחות פרשים ובעיקר פרשי גמלים.
כוח האנצאר כמעט והצליח לכתר את הפרשים והתבהר בשלב זה שלגמלים היה קשה לנוע באזור סלעי שכזה.
אחת מספינות התותחים התקדמה צפונה לאורך הנהר כדי לסייע לפרשים ותותחייה הצליחו, יחד עם תותחי השדה מהמחנה, לשבור את התקפת האנצאר עם כ-450 הרוגים מהדיסטים.
לאחר שנעצרו התקפות האנצאר ומאחר והם יצאו מטווח התותחים, שלח קיצ'נר את ארבע הפלוגות של רגימנט נושאי הרומח ה-21 לאגף הדרומי (שמאלי) כדי לבלום נסיגה אפשרית לכיוון אומדורמאן.
לאחר שהתקדמו אל מאחורי האזור הסלעי מדרום, הם נתקלו בכוח אנצאר שהסתתר בשטח הפתוח והחלו להסתער לעברו.
תוך כדי ההסתערות הם נתקלו מאוחר מדי בגיא שבו הסתתרו כ-4,000 לוחמי אנצאר, ללא יכולת לעצור את ההסתערות הם התקדמו לתוך הגיא, המשיכו בהסתערות ויצאו מהצד השני.
הם ירדו מהסוסים לאחר שיצאו מהגיא וירו מרוביהם מטווח קצר על לוחמי האנצאר בגיא.
בשעות הבוקר המאוחרות, הבין קיצ'נר שהמהדי נמצא עם דיוויזיית 'הדגל השחור' מאחורי גבעות ג'אבל סורגהאם באגף הדרומי.
בעוד ההסתערות של נושאי הרומח ה-21 באותו אגף בעיצומה, שלח קיצ'נר את שתי החטיבות הבריטיות וארבע מהחטיבות המצריות סודאניות קדימה במטרה להקיף את הגבעות מדרום ולתקוף את כוחו של המהדי.
שתי החטיבות הבריטיות התקדמו בדופן המזרחי של הקו (קרוב לנילוס) בעוד ששלוש חטיבות מצריות ממערב להם, החטיבה המצרית הראשונה בפיקודו של הקטור מקדונלד נמצאה בדופן המזרחי של הקו והחטיבה המצרית הרביעית בפיקודו של קולינסון נשארה מאחור כעתודה וכדי להגן על המחנה.
עם היציאה של החטיבות האנגלו-מצריות מקו ההגנה והתרחקותן מטווח התותחים וספינות התותחים, פתחה דיוויזיית 'הדגל השחור' בהתקפה לעבר החטיבה המצרית של מקדונלד מכיוון החלק הצפוני של גבעות ג'אבל סורגהאם, כתגובה הסתובבה החטיבה המצרית החמישית לכיוונו של מקדונלד כדי לסייע לו.
בשלב זה חזרו גם כוחות הפרשים האנגלו-מצרים מכיוון גבעות קאררי כדי להצטרף לכוח הראשי.
תוכניתו של המהדי הייתה ככל הנראה למשוך את הצבא האנגלו מצרי אל מחוץ לטווח התותחים והסיוע של הספינות וכשהקו רחב יותר ובשטח פתוח, לתקוף את אגפו הימני.
התקפה זו הייתה אמורה לכלול כוחות מדיוויזיית 'הדגל השחור' מכיוון ג'אבל סורגהאם וכוחות מדיוויזיית 'הדגל הירוק' מכיוון גבעות קאררי, אך ברגע המכריע לא תקפו כוחות 'הדגל הירוק' בזמן ושתי החטיבות המצריות התמודדו עם כל התקפה בנפרד.
לאחר שנסוגו כוחות 'הדגל השחור', היו שתי החטיבות דרוכות בהגנה וכוחות הפרשים שהגיעו מכיוון צפון הצטרפו גם הם לקו ההגנה.
בסביבות השעה 10:15 תקף כוח של כ-12,000 לוחמי 'הדגל הירוק' מכיוון צפון-מערב בסיוע כוחות 'הדגל השחור' שחזרו והצטרפו לקרב.
לאחר קרב קצר וקשה, הצליחו שתי החטיבות האנגלו-מצריות בסיוע הפרשים מימין להדוף את התקפת האנצאר, כשהפרשים מסתערים על הכוחות הנסוגים.
באותו הזמן המשיכו החטיבות האחרות בהתקדמותם לעבר ג'אבל סורגהאם וחלקו הדרומי, כשהם הודפים את שרידי כוחות של 'הדגל השחור' לאחור לכיוון אומדורמאן.
לאחר הצלחת החטיבה של מקדונלד בסיוע החטיבה החמישית והפרשים, הסתיים למעשה הקרב כאשר טוהר אזור ג'אבל סורגהאם ונשברו כוחות 'הדגל השחור' ו-'הדגל הירוק'.
בסביבות השעה 12:30 הגיעה החטיבה המצרית החמישית של מקסוול לכפר ח'ור שאמבט, על הדרך לאומדורמאן, ושם היא עצרה לשתות ולנוח.
בשעה 3:00 בצהריים הגיעו כל שאר הכוחות האנגלו-מצרים לאותו המקום ולמעשה צוין באופן זה סוף הקרב.
מכאן המשיך כוחו של קיצ'נר לכיבוש אומדורמאן עצמה וחרטום.
כנראה כנקמה על הריגתו של צ'ארלס גורדון בידי האנצאר, בזזו והרסו כוחותיו של קיצ'נר את העיר, כשהם משחיתים את קברו של מוחמד אחמד, מנהיגם הראשון של האנצאר.
הניצחון האנגלו-מצרי בקרב ותבוסתו של הכוח הגדול והמרכזי של האנצאר בסודאן, היווה בעצם את סוף המלחמה וסיים את תקופת סודאן המהדיסטית.
עם זאת, מנהיג האנצאר עבדאללהי אבן מוחמד שרד את הקרב והמשיך לעמוד בראש כוחות האנצאר הנותרים למשך כשנה.
ב-25 בנובמבר 1899 התרחש קרב אום דיוואיקרט, הקרב האחרון של המלחמה, ובו נהרג המהדי.
עם מותו הסתיים באופן רשמי השלטון המהדיסטי בסודאן והיא עברה לשלטון אנגלו-מצרי, שלטון שנמשך עד לעצמאות סודאן בשנת 1956.
לאחר הקרב עלתה ביקורת לגבי התנהגות החיילים וזו של הוריישו קיצ'נר מפקדם לאחר כיבוש העיר חרטום ואומדורמאן.
קברו של המהדי הושחת והיו שמועות על כך שעצמותיו פוזרו בנהר כנקמה על הטבח של הבריטים והמצרים בעיר בידי חיילי המהדי בשנת 1885.
אבדות הבריטים והמצרים בקרב היו נמוכות באופן משמעותי מאבדות האנצאר, עם 47 הרוגים בריטים מצרים וסודאנים מהכוח האנגלו-מצרי לעומת כ-9,700 הרוגים מהאנצאר.
בנוסף לכך כ-5,000 חיילי האנצאר נלקחו בשבי וכ-13,000 נפצעו, כלומר למעשה כמחצית מהכוח העיקרי של האנצאר נפגע, בנוסף לפגיעה הקשה למוראל וכיבוש עיר הבירה של סודאן המהדיסטית.
קרב אומן היה אחד מסדרה של מערכות כיתור מוצלחות שביצע הצבא הגרמני, בשלבים הראשונים של מבצע ברברוסה (הפלישה הגרמנית לשטח ברית המועצות).
במהלך הקרב, שהתנהל בשטח דרום-מערב אוקראינה, כיתרו כוחות של קבוצת ארמיות דרום הגרמנית, שתי ארמיות סובייטיות באזור העיר אומן, ולאחר השלמת חיסולן, לקחו בשבי עשרות אלפי חיילים סובייטים.
בשבועות הראשונות של מבצע ברברוסה קבוצת ארמיות דרום התקדמה מזרחה תוך כיבוש לבוב (30 ביוני) וז'יטומיר (10 ביולי).
במהלך פרק זמן זה הצליחה קבוצת הפאנצר הראשונה להדוף ולהביס מתקפת נגד גדולה, שערכו כוחות שריון סובייטיים, שכללו כ-2500 טנקים, ולגרום להם אבדות כבדות ביותר.
ב-10 ביולי הועבר הפיקוד הכולל על החזית הדרומית והחזית הדרום-מערבית לידי סמיון בודיוני.
התפקיד שהוטל עליו היה לתאם את פעולות שתי החזיתות, שכללו ביחד כ-1.5 מיליון חיילים, והגנו על שטח אוקראינה המערבית.
אולם זמן קצר לאחר מינויו, תקעה קבוצת הפאנצר הראשונה, בפיקוד אוואלד פון קלייסט, טריז בין הכוחות הסובייטיים במרחב קייב, לבין הכוחות שהחזיקו במרחב ויניצה-אומן וכבשה את העיר ברדיצ'ב ב-15 ביולי.
2 קורפוסי הפאנצר של קלייסט המשיכו לנוע לכיוון דרום-מזרח, ואיימו לאגף מצפון את הארמיות הסובייטיות ה-6 ה-12 וה-18. הארמייה ה-17 הגרמנית בפיקוד קרל-היינריך פון שטילפנגל, חצתה את נהר הבוג הדרומי באזור ויניצה, וכוחותיה התקדמו מזרחה ממערב ומצפון-מערב לאומן.
במקביל התקדמו יחידות של הארמייה ה-11 הגרמנית מגבול רומניה לכיוון צפון-מערב, בסיוע יחידות מצבאות רומניה והונגריה.
הם חצו את נהר דנייסטר באזור מוהיליב-פודילסקי ודובסרי, ואיימו לאגף מדרום את הכוחות הסובייטיים באזור אומן.
הפיקוד הסובייטי העליון (הסטבקה) ופיקוד החזית הדרום-מערבית העריכו בתחילה, שהמטרה העיקרית של קבוצת ארמיות דרום הגרמנית היא לחצות את נהר הדנייפר באזור שבין קייב לצ'רקסי.
לכן הם המעיטו בהערכת הסכנה הנשקפת לארמייה ה-6 וה-12, שהחזיקו באזור אומן.
הארמיות ה-6 ה-12 וה-18 קיבלו אמנם אישור להתחיל לבצע נסיגה מוגבלת מזרחה, כדי לייצב קו הגנה חדש שייגן על דרכי הגישה לדנייפר, אך זה היה מעט מדי ומאוחר מדי.
רק ב-20 ביולי, כאשר קורפוס הפאנצר ה-48 של קלייסט, אשר נע דרומה ממזרח לאומן, ניתק כמעט את כל הצירים, שחיברו את הכוחות הסובייטיים באזור אומן לעורפם, הבין לבסוף הפיקוד הסובייטי את חומרת הסכנה הנשקפת לארמייה ה-6 וה-12, והחל לנקוט בצעדי נגד.
הארמייה ה-26 קיבלה הוראה לתקוף לכיוון דרום-מערב מאזור צ'רקסי.
ההתקפה כוונה נגד האגף השמאלי של "קבוצת הפאנצר הראשונה" (שנחשף כאשר כוחותיה פנו לכיוון דרום-מזרח), במטרה לנתק את ראשי החץ הגרמניים ולחבור לכוחות הסובייטיים במרחב אומן.
במקביל נצטווה קורפוס ממוכן מהארמייה ה-9 לנוע צפונה ולתקוף את קורפוס הפאנצר ה-48 ממזרח לאומן.
התקפת הנגד של הארמייה ה-26 נחלה הצלחה מוגבלת בשלביה הראשונים, והארמייה אף כבשה מחדש את העיר בילה צרקווה, אך הגרמנים הספיקו להחיש לאזור קורפוס מהארמייה ה-17, שבלם את המשך ההתקדמות של הארמייה ה-26, שלא קיבלה סיוע של כוחות שריון.
לאחר 5 ימי לחימה קשה, במהלכם סבלה הארמייה ה-26 אבדות כבדות, נבלמה מתקפת הנגד והכוחות התוקפים נסוגו לעמדות המוצא שלהם.
ב-21 ביולי החלו הארמייה ה-6 וה-12 לנוע מזרחה במטרה לחבור לארמייה ה-18 ולהיחלץ מהכיתור הגרמני.
אולם במקביל החלה גם הארמייה ה-18 לסגת מזרחה ללא תאום עם יחידות הארמייה ה-12, וכתוצאה מכך המרחק בין שתי הארמיות למעשה לא הצטמצם.
במטרה לשפר את התאום בין הכוחות הסובייטיים באזור אומן, החליטה הסטבקה להעביר אותם תחת פיקוד החזית הדרומית.
מפקד החזית הדרומית, איוואן טיולנב, נדרש לחלץ את שתי הארמיות שהועברו תחת פיקודו מסכנת הכיתור הגרמני, אך התקשה לסייע להן, משום ששתי הארמיות שלו (הארמיות ה-18 וה-9) נמצאו אף הן תחת לחץ מתמיד מצד הארמייה הגרמנית ה-11 והארמייה הרומנית ה-4 שהתקדמו מערבה מהגבול הרומני.
בנוסף לכך, התקדמות הקורפוס ה-30 של הארמייה ה-11 מדרום לאומן, יצרה טריז בין הארמיות ה-9 וה-18, ודחקה חלק מכוחות הארמייה ה-18 לכיס שהחל להיווצר באזור אומן.
החזית הדרומית ניסתה לתקן את המצב באמצעות התקפת נגד, שבוצעה על ידי 2 קורפוסים של הארמיות ה-9 וה-18 ב-28 ביולי, אך הקורפוס ה-30 הדף את המתקפה הסובייטית וחידש את התקדמותו מזרחה ב-1 באוגוסט.
מהמסמכים שנחשפו בארכיונים הסובייטיים ניתן ללמוד שמפקדת החזית הדרומית לא הבינה את תמונת המצב, והפקודות שהיא נתנה לכוחות בפיקודה היו במקרים רבים מנותקות מהמציאות בשטח.
הארמיות ה-6 וה-12 המשיכו לסגת מזרחה באיטיות תוך כדי לחימה, וכאשר הגיעו לעמדותיהן המתוכננות יחידות הפאנצר גרמניות כבר נמצאו עמוק בעורפם.
כאשר הם קיבלו לבסוף את פקודת הנסיגה ב-28 ביולי, הם נצטוו לסגת מזרחה (למרות שדרכי הנסיגה לכיוון זה כבר נותקו על ידי הגרמנים), במקום לכיוון דרום-מזרח, שם עדיין נותרה פרצה בטבעת הכיתור הגרמנית המתהדקת.
ב-2 באוגוסט נסגרה טבעת הכיתור הגרמנית כאשר דיוויזיית הפאנצר ה-11 מקורפוס הפאנצר ה-48 של קלייסט, חברה עם הקורפוס ה-52 של הארמייה ה-17, באזור פרוומייסק, מדרום מזרח לאומן.
למחרת התחזקה טבעת הכיתור כאשר דיוויזיית הפאנצר ה-16 מקורפוס הפאנצר ה-14 חברה לקורפוס ממוכן הונגרי ("הקורפוס הקרפטי"), שהיה מסופח לארמייה ה-17. הכוחות הסובייטיים המכותרים נדחקו בהדרגה לשטח מצומצם בגודל כ-20 קמ"ר ממזרח לאומן.
בתוך הכיס נלכדו הארמיות ה-6 וה-12 של הצבא האדום וחלק מיחידות הארמייה ה-18. הכוחות הסובייטיים המכותרים ניסו שוב ושוב לפרוץ את טבעת הכיתור של כוחות הציר, אך בדרך כלל ללא הצלחה.
רק כ-11 אלף חיילים וכ-1000 משאיות הצליחו לפרוץ את הכיתור ולחבור לכוח העיקרי של הצבא האדום.
שטח הכיס הסובייטי הצטמצם במהירות כתוצאה מלחץ כוחות הציר, שתקפו אותו מכל העברים, ועד 8 באוגוסט הושלם חיסול הכוחות המכותרים ב"כיס אומן" ועשרות אלפי חיילים סובייטים נפלו לשבי הגרמני.
לפי טענות הגרמנים, במהלך חיסול הכיס הם השמידו או לקחו שלל רק 317 טנקים סובייטיים, עובדה המצביעה על חולשת הכוחות המשוריינים שנותרו לצבא האדום בשלב זה של המערכה, בעקבות האבדות הכבדות שנגרמו להם במהלך החודש הראשון של הפלישה הגרמנית לברית המועצות.
לפי הערכות גרמניות, ספג הצבא האדום כ-200 אלף אבדות במהלך המערכה סביב "כיס אומן", מתוכם כ-103 אלף שבויים.
24 דיוויזיות סובייטיות הושמדו, או הפסיקו להתקיים ככוח לוחם משמעותי.
הארמיות הסובייטיות ה-6 וה-12 הושמדו כמעט לחלוטין, והארמיות ה-18 וה-26 ספגו אבדות כבדות.
התבוסה המוחצת במערכה סביב אומן, ביחד עם האבדות הכבדות שספגו כוחות החזית הדרומית והחזית הדרום-מערבית במהלך החודש הראשון של מבצע ברברוסה, אילצו את שרידי שתי החזיתות לסגת לקו נהר הדנייפר, ואפשרו לכוחות הציר לכבוש כמעט את כל שטח אוקראינה הדרומית עד לסוף אוגוסט 1941.
חלק מהחיילים והמפקדים הסובייטיים שנפלו לשבי בכיס אומן, שוחררו עם תום המלחמה, אך חלק מהמפקדים הבכירים ששרדו את השבי הגרמני, נשפטו והוצאו להורג בעוון בגידה לאחר המלחמה.
אחד מהם היה פאבל פונדלין, מפקד הארמייה ה-12. רק לאחר מותו של יוסיף סטלין, ועלייתו לשלטון של ניקיטה חרושצ'וב ב-1956, טוהרו שמותיהם והם זוכו מכל אשמה.
קרב אוקטודורוס התרחש בשנת 57 לפנה"ס במהלך מלחמת גאליה.
בניגוד לרוב העימותים במלחמה שהתרחשו בתוך תוככי גאליה, הפעם נלחמו הרומים בסמוך לגבולותיה של גאליה טרנסאלפינה.
מטרתם הייתה כיבוש מעבר סן ברנאר הגדול שהיה נתיב מסחרי חשוב בין חצי האי האפניני לצפון-מזרח אירופה.
הגאלים נהגו למסות את הסוחרים הרומים שהשתמשו במעבר וקיסר שלח את הלגאטוס סרוויוס סולפיקיוס גלבה (Servius Sulpicius Galba) להשתלט על האזור ולכבוש את המעבר החשוב.
המערכה החלה בצורה מוצלחת מבחינת הרומאים.
גלבה הצליח לכבוש את הסביבה הקרובה למעבר והחליט לחרוף באוקטודורוס.
גלבה השתלט על מחצית הכפר והחל לבצר אותו ואילו התושבים המקומיים נדחקו למחציתו השנייה.
הגאלים המתינו בסבלנות לעונת השנה הלא נוחה ותקפו את הרומאים בעודם מכונסים במגורי החורף וטרם הספיקו להתבצר כראוי.
התפתח קרב עז שנמשך שעות אחדות, במהלכו הצליחו הרומאים להתגבר על הגאלים.
קיסר דיווח על ניצחון רומי מלא, אך כנראה שהתוצאה הייתה מאוזנת יותר.
גלבה נסוג מאוקטודורוס וגם מעבר סן ברנאר, שהיה הסיבה לכיבוש המקום מלכתחילה, נותר בידיים גאליות.
השבטים הגאלים באזור הוכנעו באופן סופי רק כעבור עשרות שנים במהלך מלחמת האלפים (16 לפנה"ס - 7 לפנה"ס) בעת שלטונו של אוגוסטוס.
קרב אטואטוקה הוא קרב שהתרחש בסתיו שנת 54 לפנה"ס בין כוחות של השבט הגאלי האבורונים לבין כוחות הצבא הרומי ששהה באזור גאליה בלגיקה, כחלק ממערכת הכיבוש הארוכה שניהל יוליוס קיסר בגאליה.
הקרב נערך ככל הנראה בעמק גיר ליד העיר טנגרן שבבלגיה המודרנית.
כוחותיהם של האבורונים הפתיעו במארב את כוחות הרומאים ששהו בעמק לתקופת החורף.
שני הלגאטוסים הרומיים שפיקדו על כוחות רומי באזור מטעם יוליוס קיסר לוקיוס אורונקוליוס קוטה וקווינטוס טיטוריוס סבינוס , נהרגו בקרב.
התבוסה בקרב איימה ליצור תסיסה בקרב שאר השבטים הכבושים באזור, ולפיכך תגובתו המהירה של יוליוס קיסר לא איחרה להגיע, בניגוד לציפיותיהם של מנהיגי האבורונים אמביוריקס וקאטיבולקוס ששיערו שהרומאים לא ימהרו להגיב בזמן החורף ויחכו לקיץ.
לקראת חורף 54 - 53 לפנה"ס חילק יוליוס קיסר את צבאו לחלקים ופיזר אותו ברחבי גאליה במחנות חורף במקום לרכזו בנקודה אחת.
כדי לשמור על השקט בחבלי הארץ הבלגים, שהוכנעו בשנת 57 לפנה"ס והיו ידועים באופיים הלוחמני, הוצב חלק ניכר מהיחידות בשטחיהם.
הבלגים אשר כעסו על הדרישה לספק לכוחות הרומאים אחוז מתבואתם, במיוחד על רקע היבול הדל של אותה שנה, פתחו במרד רבתי.
לא היה זה מרד מאורגן של כל הבלגים תחת פיקוד והנהגה מרכזיים, אלא התקוממות כללית של הבלגים שפעלו ללא תיאום.
העדר התיאום החליש את ההתמרדות, וסייע לקיסר להשתלט עליו.
האבורונים (Eburones) היו השבט הראשון שמרד, מפקדיהם היו: אמביוריקס (Ambiorix) וקאטיבולקוס (Catuvolcus).
החיל הורכב מהלגיון ה-14 ו-5 קוהורטות נוספות (סדר גודל של לגיון וחצי) ייתכן שכוחות נוספים שהו יחד עם הלגיון, ובסך הכל מנה הכח הרומי כ-6,000 עד 8,000 חיילים תחת פיקודם של שני הלגאטים קווינטוס טיטוריוס סבינוס (Quintus Titurius Sabinus) ולוקיוס אורונקוליוס קוטה (Lucius Aurunculeius Cotta).
התקפה זו נהדפה בקלות על ידי הרומאים.
לאחר מתקפה זו, אמביוריקס הגיע למחנה הרומאי וטען כי מדובר באנשים סוררים שלא ניתן לשלוט בהם.
אמביוריקס הציג עצמו כנאמן לרומאים, וכי גונבה שמועה לאוזניו שמתארגנים כוחות רבים של מורדים העומדים לתקוף את המחנה הרומי בקרוב.
לפיכך הציע אמביוריקס לרומאים מעבר חופשי, כשהוא עצמו יתלווה אליהם, כדי להעביר את הרומאים דרך מעבר בטוח לעבר מושבם של לגיונות רומים אחרים שחנו במרחק מה מהמחנה שלהם.
לאחר התייעצות ביניהם, הלגאטים הסכימו להצעתו וארגנו את אנשיהם לעבור למחנה הסמוך.
אמביוריקס הוביל אותם דרך גיא צר, שבו טמנו האבורונים מארב לרומאים.
הלגאטים נהרגו בשדה הקרב, וקבוצה של חיילים ששמרו על מבנה צבאי של חיפוי ותקיפה, הצליחו לברוח משדה הקרב ושבו למחנה שהיה במרחק של כ-2 ק"מ ממקום הקרב.
החיילים שחזרו למחנה, הדפו את האבורונים עד לרדת החשכה, ואז בחרו בהתאבדות על פני האפשרות של כניעה וטבח נוסף בידי האבורונים עם עלות השחר.
קרב אוריקה (בפורטוגזית: Batalha de Ourique) התחולל ב-25 ביולי 1139 כחלק מהרקונקיסטה ובו הביסו כוחות עליהם פיקד אפונסו הנריקש את כוחות אל-מוראביטון המורים בפיקודו של עלי אבן יוסוף.
למרות העובדה שכוחות פורטוגל הנוצרית היו בנחיתות מספרית, הצבאות המוסלמיים נחלשו על ידי בעיות מנהיגות פנימיות, מה שהוביל לניצחונו של אפונסו.
אחרי הניצחון הכריז אפונסו על עצמאותה של פורטוגל כממלכה והוכתר למלך תחת השם אפונסו הראשון.
על פי המסורת, במהלך הקרב, אפונסו, עם תמיכה מהאצילים ומחייליו, הצליח להביס ולהמית חמישה מלכים מוריים.
ניצחון זה מתבטא בסמל פורטוגל, המופיע גם על דגל המדינה, ובו יש במרכז חמישה מגינים המסמלים את המלכים המורים שהובסו.
על פי מסורת נוספת, הופיע יעקב בן זבדי (שזהו יום הקדוש שלו) או ישו (על פי גרסאות אחרות) בחלומו של אפונסו ערב הקרב והבטיח לו ניצחון.
קרב אוּחוּד הוא הקרב השני בין בני קורייש למוסלמים.
הקרב נערך ב-23 במרץ 625 (7 בחודש שואל שנה שלישית להג'רה בלוח השנה המוסלמי) במישור שלרגלי הר אוחוד, במרחק של כשמונה קילומטרים ממדינה.
בקרב בדר שהתקיים בשנת 624, גברו הכוחות המוסלמים בראשותו של מוחמד על כוח של בני קורייש ממכה.
תבוסה זו בנוסף להשפלה, גם הביאה ליד כך ששיירות המסחר ממכה לסוריה לא יכלו לנוע בדרך הקצרה לאורך הים האדום, מחשש לתקיפתן בידי המוסלמים.
בקיץ של שנת 624 הותקפה שיירה שבחרה בדרך עוקפת דרך נג'ד בחצי האי ערב שממזרח לעיר מדינה, וכל תכולתה שנאמדה במאה אלף דרהם נבזזה על ידי המוסלמים.
לקראת סוף החורף התחילו שליטי מכה לתכנן את מתקפתם על המוסלמים ופתחו באיסוף ציוד וכוח אדם רבים.
הצבא כלל שלושת אלפים לוחמים, מתוכם שבע מאות היו מצוידים בשריונות קשקשים, מאתיים סוסים ושלושת אלפים גמלים.
הכוחות, תחת פיקודו של אבו סופיאן, יצאו ליעדם מהמישור שלרגלי הר אוחוד ליד מדינה ב-11 במרץ שנת 625. ב-21 במרץ הגיעה השיירה למרחק כעשרה קילומטרים ממדינה ונעצרה שם, תוך שאנשיה עושים שמות בשדות ובכפרים שננטשו על ידי יושביהם.
לצבא נלוותה קבוצת נשים ששות אלי קרב, ביניהן אשתו של אבו סופיאן הינד, אשתו של עמר אבן אל-עאץ ואחותו של ח'אלד בן אל-וליד.
תפקידן היה לנהל לוחמה פסיכולוגית על ידי דקלום שירים ושירת זמירות ערגה כדי לדרבן את רצון הלחימה של החיילים.
הן ידעו שאין דבר שמפחיד יותר את השבטים הערבים מאשר לעג של אישה ותואר של פחדן.
הכוח המוסלמי נפל בכמות וציוד מזה של מכה, ולכן בתחילה היה מוחמד נחוש בדעתו לשמור על כוחותיו במסגרת גבולות עירו מדינה.
בלחץ חלק מאנשיו החליט לצאת למערכה בכל זאת, והכוח המוסלמי החל לנוע ב-22 במרץ, 6 בחודש השוואל.
הצבא כלל אלף לוחמים, מאה מתוכם היו מצוידים בשריונות קשקשים, אולם סוסים חסרו להם ורק מוחמד רכב על סוסו.
היעד היה המישור לרגלי הר אוחוד, כשלושים קילומטרים ממדינה.
באותו לילה הם עצרו למנוחה במחצית הדרך.
בבוקר עזב את מחנה המוסלמים עבדאללה אבּן אוּבַּי, אחד מהנכבדים הוותיקים של מדינה, עם שלוש מאות מאנשיו.
אבן אובי טען שאינו רוצה לקפח את חייו וחיי אנשיו במקום שנבחר בשיקול דעת פגום.
הכוחות המוסלמים, שכללו עכשיו רק שבע מאות חיילים, התקדמו לעבר המישור שלרגלי ההר.
בהגיעם למקום, מוחמד פקד על חמישים קשתים להישאר על גבעה קטנה בשם Rumah, תוך שהוא משביע את המפקד והחיילים שלא לנטוש את המקום בשום מקרה.
על הכוח בפיקודו של Abdullah bin Jubair, הוטל לאבטח את העורף המוסלמי מפני איגוף של צבא מכה ולחכות במקום עד שהכוחות האחרים יחזרו למקום בניצחון או בהפסד..
בבוקר הקרב עמדו כוחות מכה כשבמרכז ניצב אבו סופיאן, מימינו חאלד אבן אל-וליד בראש חיל הפרשים, ומשמאלו עִכָּרִמָה בנו של אבו גַ'הל.
ממולם ניצב הכוח המוסלמי במערך צפוף כפי שנעשה בקרב באדר.
זובייר אבן אל-אוואן היה המפקד של האגף הימני, מונדיר בן עמר היה המפקד של האגף השמאלי וחמזה בן עבד אל מטלב דודו של מוחמד היה מפקד משמר החלוץ, שריכז את התקפתו על אחד עשר נושאי הדגל של בני קורייש והרג את כולם.
הצלחה זו דרבנה את שאר הכוח המוסלמי שנע לעבר מחנה האויב.
נראה היה שהמוסלמים עומדים לנצח פעם נוספת וכוחות האויב החלו לברוח מהמחנה.
דווקא בנקודה זו של יתרון לכאורה החלה הכף נוטה לעבר כוחות מכה.
המוסלמים, בטוחים בניצחונם, החלו לבזוז את מחנה האויב.
הקשתים שהוצבו בפקודת מוחמד בראש הר Rumah, לא מילאו את פקודתו ונטשו את עמדתם לטובת הביזה.
ח'אלד אבן אל-וליד והפרשים שלו מכוחות מכה, זיהו את החלל שנוצר בהגנה המוסלמית ותקפו מאחור.
מערך ההתקפה של המוסלמים החל להתמוטט.
מוחמד נפצע בראשו ונפוצה שמועה שהוא מת.
בני קורייש לא טרחו לבדוק את אמיתות השמועה והפסיקו לרדוף אחרי אויביהם ולא התקדמו לעבר מדינה.
אולם מוחמד התאושש, הצליח לאסוף את שארית חילו, וכוחותיו נסוגו בצורה מסודרת לעבר עירם מדינה.
מבין המוסלמים נהרגו שבעים חיילים, בהם חמזה בן עבד אל מטלב.
מקרב בני קורייש נפלו עשרים ושניים חיילים.
כוחות מכה שהיו בטוחים במותו של מוחמד נשארו במישור ליד הר אוחוד.
הם כילו את זעמם בגופות החללים המוסלמים והשחיתו אותן.
פעולה זו נוהלה בחלקה הגדול על ידי הינד אשתו של אבו סופיאן, כשהיא מעודדת את שאר הנשים לעשות כמוה.
בטרם יצא צבא מכה חזרה לעירו, שמע אבו סופיאן את הידיעה שמוחמד לא מת, הוא הסתפק בהבטחה לחזור בשנה הבאה לבאדר.
על אף האבדות הכבדות שספגו המוסלמים הם יצאו למרדף אחר צבא מכה, שהיה סמלי יותר מאשר בעל אפקט צבאי, אולם שימש כגורם מרתיע והניע את הכוחות לחזור למכה.
בקרב זה המוסלמים לא ניצחו באופן ברור ובולט, אם כי הם גם לא הפסידו הפסד מוחץ.
מוחמד נפצע, ושבעים מוסלמים נהרגו.
לקרב אוחוד כמו גם לקרב באדר שלפניו, הייתה השפעה רבה על עיצוב התודעה הדתית של המוסלמים הראשונים.
בקרב באדר התחזקה האמונה בדרכם הדתית, והביטחון שהניצחון ניתן להם מידי האל בגלל חוזק אמונתם.
לאחר קרב אוחוד הועלו שאלות תאולוגיות רבות על מהות ההפסד, והתעצבה התפיסה שחללי קרב זה וכן כל הקרבות הבאים, יקבלו את הגמול על מסירותם בעולם הבא.
תפיסה זו באה לידי ביטוי בסורה 3 פסוק 140 (הפירוש מתוך "הקוראן" לפרופסור רובין)
שאלה נוספת שעמדה על הפרק לאחר הקרב הייתה בעיית האלמנות והיתומים.
כל אחד משבעים הרוגי קרב אוחוד הותיר אחריו אישה וילדים שהיה צריך לספק את צורכיהם ולתת להן הגנה חוקית.
נראה שהפסוקים ב"פרשת הנשים" (4) ב' - ד', באו לפתור שאלה זו.
בהיתר זה יש לראות חלק מחקיקה חברתית שבאה לענות על בעיית שארי החללים שהיה צריך לספק להם נותן חסות חדש.
קרב אגר פלרנוס היה קרב שהתרחש במהלך המלחמה הפונית השנייה, בין כוח רומאי בפיקודו של פאביוס מאקסימוס, לבין כוח קרתגי תחת פיקודו של חניבעל ברקה.
הרומאים טמנו מלכודת לחניבעל, אולם חניבעל ביצע תרגיל מבריק וחמק מהם באבדות קלות יחסית.
בשנת 218 לפנה"ס נחת המצביא הקרתגי חניבעל ברקה, בחצי האי האפניני.
הוא הביס כוח פרשים רומאי בקרב טיקינוס, ולאחר מכן השמיד כוח רומאי שלם בקרב טרביה.
בשנה שלאחר מכן (217 לפנה"ס) הביס את גאיוס פלאמיניוס נפוס בקרב טראסימנוס, בקרב נהרגו כ-15,000 חיילים רומאיים כולל נפוס עצמו.
בנוסף על כך הביס המצביא הקרתגי מהרבעל, כוח רומאי נוסף ולקח בשבי 1,000 פרשים רומאיים.
תבוסת הפרשים זעזעה את רומא המזועזעת בלאו הכי, והוחלט למנות דיקטטור.
למשרה זו נבחר פאביוס מאקסימוס, "אדם בעל תבונה רבה וסגולות טבעיות נהדרות" כדברי פוליביוס.
כדי להעלות את המורל בעיר, נדר מאקסימוס להקריב לאלים את כל הבהמות שיוולדו במשך האביב הבא.
חניבעל עצמו בחר לא לעלות על רומא בינתיים, מכיוון שלא היו לו די מכונות מצור וחייליו נזקקו למנוחה.
כעבור עשרה ימים מקרב טראסימנוס הגיע חניבעל אל חופי הים האדריאטי.
היה זה אזור פורה למדי, פוליביוס טוען שחניבעל לקח בדרכו שלל כה רב עד שהצבא התקשה לשאת אותו.
הוא גם מציין שכאשר חניבעל כבש עיר הוא הורה לטבוח את כל הגברים.
ומכיוון שחנה על החוף הוא גם הצליח להעביר ידיעות לקרתגו על ניצחונותיו.
ידיעות אלו התקבלו בהתלהבות בקרתגו, שכן במקביל המערכה בספרד התנהלה לרעתה.
לאחר מכן התקדם חניבעל אל איאפיגה (כיום אפוליה), אזור זה היה מחולק בין שלושה שבטים גאליים, הדאוניים, הפאוקטיים והמסאפיים.
חניבעל פלש אל ארץ הדאוניים, והשחית באופן שיטתי את המושבה הרומאית לוקריה (כיום לוצ'רה).
טיטוס ליוויוס טוען שחניבעל נכשל בכיבוש העיר ספולטום (Spoletum), אולם סופרים אחרים אינם מזכירים את המאורע, ולכן סביר יותר להניח שהקרב על ספולטום היה לא יותר מפשיטה קטנה שערך אחד מקציניו של חניבעל.
בינתיים פאביוס הדיקטטור החדש הבין שחייליו של חניבעל עדיפים על החיילים הרומאים בקרב.
לפיכך הוא החליט להימנע מכל קרב ישיר עם חניבעל, ולנצל את היתרונות שהיו לרומאים, אספקה בלתי מוגבלת ומספר חיילים גדול.
כדי להחליש את חניבעל הוא החליט לנקוט בטקטיקה של אדמה חרוכה.
הוא יצא עם ארבעה לגיונות, יחד עם המגיסטר אקוויטום מרקוס מינוקיוס רופוס חנה באיקאי (כיום טרויה) מרחק של שישה קילומטרים מצבאו של חניבעל.
כאשר שמע חניבעל על כך מיהר והוציא את חייליו מחוץ למחנה, אולם משראה שהרומאים לא יוצאים לקרב החזיר את חייליו.
מאז פאביוס עקב תמיד אחרי חניבעל, ומכיוון שנהנה מאספקה בלתי מוגבלת לא התיר לחייליו לעצור ולאסוף מזון.
מכיוון שהכיר היטב את האזור הוא תמיד תפס את העמדות הנוחות לפני שחניבעל הגיע אליהן, ולקח בשבי או הרג חיילים של חניבעל שיצאו מהמחנה לאסוף ציידה.
טקטיקה זו זכתה לכינוי "האסטרטגיה הפביאנית", אולם החיילים ובייחוד המגיסטר אקוויטום מינוקיוס לא אהבו אותה.
החיילים כינו את פאביוס בבוז "מורו של חניבעל", ומינוקיוס דחק בו לצאת לקרב.
חניבעל ניסה להתגרות בפאביוס על ידי כך שפשט על המושבה הרומית בנוונטום (כיום בנוונטו).
על פי פוליביוס חניבעל לכד עיר בשם "ונוסיה" (Venosia), מיקומה של עיר זו אינו ידוע.
חניבעל שראה זאת החליט לפשוט על אזור "אגר פלרנוס", שהיה מקום פורה ועשיר.
חניבעל צעד באזור שאותו איש מאנשיו לא הכיר, ותושבי המקום דיברו בעגה שחייליו התקשו להבין.
על פי המסופר הוא ביקש ממורי הדרך שלו להוביל אותו אל קאסינום (קאסינו של ימינו), אולם מורי הדרך לא הבינו את כוונתו והובילו אותו אל קאסילינום.
מורי הדרך הובילו אותו דרך עמק המוקף הרים מכל עבר, שרק שתי כניסות היו אליו.
פאביוס שניחש שחניבעל יעבור במקום זה החליט לסיים את המלחמה אחת ולתמיד, הוא הציב 4,000 חיילים בשני המעברים, שמיקומם המדויק שנוי במחלוקת.
לא ברור מה אירע לאחר מכן, לטענת פוליביוס חניבעל ניחש את המלכודת והתכונן לה מראש.
אולם פלוטרכוס טוען שפאביוס פתח בהתקפה והרג כ-800 מאנשיו של חניבעל לפני שהלה הבין מה קורה.
מכל מקום כאשר חניבעל הבין את שאירע הוא הורה לצלוב את מורי הדרך, ואז ציווה על אנשיו לנוח ולאכול היטב, ולאחר מכן הורה לאחד מקציניו עזרובעל שמו להכין 2,000 שוורים מהאספקה, וכן לפידים רבים ככל האפשר.
כשהגיע הלילה הורה חניבעל לקשור את הלפידים לקרני השוורים, ולשלוח אותם אל הרומאים.
כמו כן אפיאנוס טוען שחניבעל רצח 5,000 שבויים, כדי שהללו לא יזהירו את הרומאים מפני התרמית.
כשהרומאים ראו את השוורים, התבלבלו וסברו שאלו הקרתגים.
הם הטילו בהם את חניתותיהם, ולאחר מכן ניסו להיאבק בהם.
בינתיים האש החלה לאכל את קרני השוורים, שהחלו להשתולל ולרמוס את החיילים הרומאים המבולבלים.
חניבעל ניצל את ההסחה ויצא מהמעבר מתחת לאפם של הרומאים.
אולם מספר שוורים נפלו בידי הרומאים שהבינו את התרמית.
פאביוס החליט להמתין עד עלות השחר, ולאחר מכן הורה לחייליו לרדוף אחרי חניבעל.
הוא הצליח להדביק את המאסף שלו והתפתח קרב.
אולם חניבעל שלח לאחור את חיילי העילית שלו שהכריחו את הרומאים לסגת.
חניבעל ניצל זאת, וכדי להגביר את הזעם על פאביוס הורה לחייליו לשרוף את כל האדמות הרומאיות שייתקלו בהן, פרט לאדמותיו של פאביוס, ואף הורה להעמיד עליהן שומרים כדי שלא יגנבו מהן דבר.
פאביוס הסכים לעשות הסכם החלפת שבויים עם חניבעל.
על פי ההסכם כנגד כל שבוי רומאי יקבל חניבעל שבוי קרתגי, ואם יהיו לצד מסוים יותר שבויים מלצד השני אז כנגד כל שבוי ישלם הצד השני 250 דינרים.
לחניבעל היו 240 שבויים יותר מלפאביוס, אולם הסנאט שכעס על ההסכם סירב לשלוח את הסכום לפדיונם.
לאחר ניצחון קטן של מינוקיוס בקרב גרוניום, הוחלט למנותו כ-"דיקטטור עמית" שווה זכויות לפאביוס, דבר שלא נעשה מעולם ברומא.
קרב אוטיקה היה קרב שהתרחש בשנת 240 לפנה"ס במהלך מלחמת שכירי החרב, בין כוח קרתגי בפיקודו של חנו הגדול, לבין כוח מורדים תחת פיקודו של ספנדיוס.
הקרב התרחש ליד העיר אוטיקה, ובסופו הובסו הקרתגים.
הקרב גרם להחלפתו של חנו במפקד חדש, חמלקרת ברקה.
לאחר סיום המלחמה הפונית הראשונה התחייבה קרתגו לשלם לרומא פיצויי מלחמה בסך 3,200 כיכר כסף במשך 15 שנים.
לפיכך לא היה באפשרות קרתגו לשלם לשכירי החרב שלחמו בצבאה את המגיע להם.
לפיכך החליטה המועצה לכנס את כל השכירים יחד כדי לשכנע אותם לוותר על חלק מהשכר.
השכירים קובצו בעיר קיסה, וחנו נשלח אליהם למשא ומתן.
אולם חנו היה זר לשכירים שלא חיבבו אותו, והשכירים איימו לעלות על קרתגו העיר.
לפיכך שלחו הקרתגים את גיסקו שהיה יותר מוכר לשכירים למשא ומתן חדש.
גיסקו הצליח להגיע להסדר עם השכירים, אולם שני בעלי אמביציות מאתוס הלובי, וספנדיוס הקמפני, החזיקו בדעה שהרצון הטוב של הקרתגים הוא אך זמני עד שהשכירים יתפזרו ואז יהיה קל יותר להשמיד אותם.
בעזרת טרור והסתה הצליחו השניים להפוך למנהיגים בפועל של השכירים.
גיסקו הרגיש בדבר ופעם העליב את השכירים כשאמר להם לדרוש את שכרם ממאתוס.
השכירים נעלבו ובזזו את המטען של הנציגים הקרתגים.
את גיסקו ועמיתיו לקחו במאסר.
ספנדיוס ומאתוס החליטו לנצל את התלהבות החיילים והשביעו אותם להילחם לנצח בקרתגו.
כל ערי אפריקה המשועבדות לקרתגים הצטרפו גם הן למורדים, וסיפקו להם ציוד ואספקה.
כך נפתח המאבק המכונה מלחמת שכירי החרב.
קרתגו השתמשה לרוב בשכירי חרב, ורק הקצינים וחלק מהפרשים היו פונים.
אולם כעת כאשר השכירים התמרדו נאלצו הקרתגים לשלוח לקרב את אזרחי העיר.
מרבית צבאו של חמלקרת היה מורכב מבני קרתגו, ומיעוטו מעריקים מהצבא המורד.
הקרתגים צעדו אז לקרב בשיטת חומת מגנים הדומה לפלנקס היווני.
מאוחר יותר החלו להשתמש בשיטה המאניפולארית.
גם חימושם היה דומה לאלו של הופליטים יוונים, קסדה עשויה ברונזה, שריון חזה מקשקשים או פשתן, מוקיים, מגן עגול וחנית קצרה.
מעט מאוד ידוע על איכותם של הפרשים בני קרתגו.
אולם חמלקרת נעזר בפרשים הנומידיים של נארוואס, שנודעו כפרשים איכותיים במיוחד.
כמו כן חמלקרת נעזר בפרשים בני תערובת שנודעו בשם לובי-פונים, חמושים במגנים עגולים וחניתות.
יתרון הקרתגים על המורדים בא מחיל הפילים שלהם.
משקלם היה כמעט 6 טון, והם נשאו על גבם מגדל שבתוכו ישבו שניים שלושה אנשים קשתים או מטילי כידונים.
צבא המורדים היווה תערובת של שלל עממים שונים, ביניהם לובים, איברים, גאלים, נומידיים, וכו' מה שהקשה לפקד עליהם וגרם לא פעם לחיכוכים בינם לבין מפקדיהם.
הלובים לחמו במבנה הדוק, הם השתמשו בעיקר בחניתות קצרות ומגנים עגולים.
מיגונם כלל קסדות ושריון חזה עשוי פשתן.
האיברים לחמו במבנה אחיד, הם לבשו טוניקות סגולות, וחבשו קסדות עור.
הם השתמשו בעיקר בכידוני הטלה ובחרבות פלקטה.
הגאלים לחמו ברובם ללא שריון, וחלקם אף לחמו ללא בגדים כלל.
הם השתמשו בחרבות ארוכות שנועדו בעיקר לשיסוף, ולרבות מהן אף היה קצה מעוגל.
מרבית ערי צפון אפריקה הצטרפו אל המורדים.
בין הערים הבודדות שנותרו נאמנות לקרתגו נמנו אוטיקה והיפקארה.
בתגובה גייס מאתוס כוח שמנה על פי טענות פוליביוס 70,000 איש, ופתח במצור על היפקארה, בעוד ספנדיוס צר על אוטיקה.