tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אנרי ברוי ביסס כרונולוגיה והתפתחות באמצעות כולם; לדברי לרואה-גוראן הם שייכים לסגנון III ויש להם מקבילים במערות רבות של ספרד וצרפת, כשהקרובה ביותר היא מערת אל קסטיו.
בלה פסייגה הם נמצאים באזור הקצה ובמעבר ההולך וצר בגלריה A, ובקבוצה הגדולה הראשונה של חדר XI.
לה טרמפה – אנרי ברוי הזכיר את קבוצת התמונות המוזרה הזו בתיאורו לגלריה C, והיה הראשון שהעריך שבפועל זו תוצאה של ציור סמל כמו סימן טקטיפורם שחור מלבני, מסוג מאוד מתקדם, המונח על שתי דמויות אדומות ישנות יותר.
פרנסיסקו ז'ורדה סרדה וקסדו לופס אינם מסכימים שיש סמליות נקבית ב"לה טרמפה", שאותה הם קושרים לציורים אחרים של מתחמים סגורים המופיעים במערת לאס צ'ימאנס ובמערת לה פילטה בדרום ספרד.
הכתובת – של גלריה B מורכבת וייחודית אפילו יותר מהסימנים הקודמים, כך שאנרי ברוי פירש אותה ככתובת אותנטית שהכילה הודעה מקודדת לכוהנים מתלמדים.
לרואה-גוראן נכנס להסברים ארוכים כדי לטעון שהציור מורכב מסמלים נקביים.
ז'ורדה סרדה רואה בה סימן טיפוסי בצורת 'שק' הקשור למתחמי הכליאה שהוזכרו קודם.
פילאר קסדו לופס מצאה כתובות מקבילות במערת מרסולה וב שבמחוז דורדון בדרום-מערב צרפת.
אמלקין מציע דרך לקרוא את הכתובת באמצעות סמלי האבוריג'ינים באוסטרליה כמו גם את הפיקטוגרמות הפרוטו-אפרו-אסיאתיות.
דמויי אנוש – אלה כוללים דמויות אנושיות, מציאותיות פחות או יותר, בין אם הם חלקים של האנטומיה האנושית או כולה.
בראש הציורים החלקיים נמצאת הפות: ניתן לזהות שלוש המצוירות בצורה סגלגלה, אחת מלבן ואחת משולש, קרוב מאוד ל"לה טרמפה".
כמו כן בקבוצה זו כפות הידיים המצוירות בדרכים שונות בלה פסייגה: אחת מהן היא סכמטית, המכונה מניפור, הקשורה, כאמור לעיל, למערת סנטיאן.
יש גם כף יד אדומה (עם שש אצבעות וביחס לסמל סורג מלבני).
כמו כן יש כף יד נוספת, אך בשחור, עם קווים ממשיכים שאולי נועדו לייצג זרוע.
ולבסוף הייצוגים האנושיים השלמים לכאורה או האנתרופומורפים.
אנתרופומורפים – כאלו יש שלושה (ארבעה אם נספור את השורות שנראות כאילו משלימות את היד השחורה שכבר הוזכרה), וכולם שנויים במחלוקת עזה.
הדמות השנויה ביותר בספק מכולם נמצאת בגלריה A, שיכולה להיות ייצוג נקבי הקשור לבעלי חיים מקוטעים שקשה לזהותם.
דמות נוספת שנויה במחלוקת, שמצוירת בצבע אדום "טינטה פלאנה", עם צורה כדורית, ממוקמת בחדר XI.
קרוב אליה הוא האנתרופומורף המקובל ככזה על ידי כל החוקרים, כלומר דמות בצבעים מגוונים: מתווה הגוף מסומן באדום, עם פה גדול; לעומת זאת, השיער שחור, ויש זוג קרניים, שחורים גם הם (לדעת המומחים מדובר בציורים מחודשים בתאריכים שונים): בחלקה התחתון יש לדמות אידיומורף ליניארי בצבע אוכרה, שאותו פירש ברוי כפאלוס.
קשורים לצורה אנושית זו יש שני סמלים אדומים חיצוניים.
במערת לה פסייגה יש דוגמאות רבות לציורים על גבי ציורים קודמים יתר וציורים מחודשים על גבי ציורים קודמים המאפשרים לנסות לייצר כרונולוגיה יחסית: מצד שני, המגוון הגדול של הטכניקות והצבעים הנהוגים גורם לחשוב על רצף כרונולוגי נרחב למדי.
מחברי המונוגרפיה משנת 1913 הגיעו למסקנה שהיו שלושה שלבים כרונולוגיים המשתרעים כמעט על כל התפתחותה של האמנות הפלאוליתית: שני שלבים אוריניאקיים, שלב של התרבות הסולוטרנית, והשיא, עבודה בשני צבעים (נדיר מאוד בציורים כאלה), שיכולה להיות מהתרבות המגדלנית.
מאוחר יותר אנרי ברוי, אחד ממחברי המונוגרפיה, הגדיל את מספר שלבי הקישוטים לאחד-עשר, באותה מסגרת זמן כרונולוגית.
בשנת 1968 התפרסם הניתוח של לרואה-גוראן שהציע כרונולוגיה כללית למדי, שהייתה בסך הכול מוסכמת גם על גונסלס אצ'גאראי.
בפרסומים של שניהם הקישוטים של כל גלריה A ומקום המקודש הראשון של חדר XI ממוקמים ממש בתחילת סגנון III; בעוד שהמקום המקודש השני באותו החדר הוא בסגנון IV המוקדם ביותר.
לרואה-גוראן הישווה בין היצירות בגלריה A לציורים במערת לאסקו, ושיער שהם בני אותה תקופה.
מאוחר יותר כתוצאה מהיכולת להחיל שיטות תיארוך מוחלטות על הציורים, הוכח כי סיווג הסגנון שהציע לרואה-גוראן, וכמה תיארוכים יחסיים של חוקרים אחרים, רופפים למדי.
ז'ורדה סרדה לקח על עצמו את המשימה לשנות את הכרונולוגיה של לה פסייגה.
פרסומיו האחרונים מציבים את עיטורי המערה הזו ב"מחזור התיכון: סולוטרני-מגדלניאני", תוך שהוא מקבל באופן שלם את אחד-עשר השלבים של ברוי, אך מבלי לאפשר (או לכל הפחות לפקפק ברצינות) כי חלק כלשהו בקישוט יכול באמת להיות אוריניאקי.
בשלב הסולטרני של מחזור התיכון הוא כולל את הדמויות המצוירות באדום ואת אלה עם קווים או קווי מתאר דקים; גם כמה מהדמויות בשיטת הטמפונדו.
התחריטים של תקופה זו היו, לדברי ז'ורדה סרדה, נדירים וגסים.
מעט אחר כך מגיעים הסוסים האדומים הלא שלמים, אבל בסגנון מלא חיים ומציאותי, חלק מהאידיומורפים ומה שמכונה "הכתובת".
במהלך החלק השני של מחזור התיכון שלו, הוא אומר, של תחילת התרבות המגדלנית בקנטבריה, נמשך השימוש בקווי המתאר החקוקים המעוטרים, אך אז מופיע גם רישום הקווים המרובים והמפוספסים בסוסים של הגלריות B ו-C, ובאיילות של גלריה C.
הדמויות המצוירות יכולות להיות אדומות, עם טמפונדו, או קווי מתאר.
אך חשובים יותר הם הציורים האדומים של טינטה פלאנה המטופלים בקיארוסקורו מעוצב, הקשורים לעיתים בקווים קצוצים או שחורים המשלימים אותם: אלה הם המבטאים דינמיות יותר מכל (פיתול צוואר, תנועת הרגליים וכו').
עבור כמה חוקרים, ציורים אלו הם המתקדמים ביותר.
שימוש בשני צבעים נדיר, וברוב המקרים מדובר בתיקונים מאוחרים יותר בצבע שונה מהציור המקורי.
רק סוס מגלריה A, בקבוצה האחרונה, יכול להיחשב אותנטית למצויר בשני צבעים, הדומה לאלה של מערת אל קסטיו.
האידיומורפים הנפוצים ביותר הם אלה המרובעים עם חלוקות פנימיות.
ז'ורדה סרדה גורס כי במהלך מחזור התיכון האנתרופומורפים נעלמים, אף על פי שלה פסייגה מכילה כמה: לטענת החוקרים הקדומים ביותר ארבעה, ולפי הגרסה העכשווית רק אחד.
נראה כי גונסלס אצ'גאראי וגונסלס סאינס חולקים את הרעיון הכללי שהציע לרואה-גוראן, על פיו היצירות של לה פסייגה שייכות לסגנונות III ו-IV.
למעשה, כמעט כל גלריה A והמכלול הראשון של גלריה C (חדר XI) שייכים לסגנון III, בו דומיננטי הציור האדום בקווים פשוטים, כולל גם צבעי הבלוק ותוספת חריתה או עבודה דו-צבעית.
סגנון IV מצידו נוכח מעל כולם בגלריה B ובקבוצה השנייה של גלריה C: שלב זה כולל בעיקר את הצבע השחור או מצויר עם קו מתאר ליניארי עדין, עם מילוי חריתות פנימי.
הצורות החרותות הן המרובות ביותר (סימנים ליניאריים פשוטים, או קווים חוזרים או מפוספסים, כולל סגרפיטו).
מערת לאס צ'ימנאס (בספרדית: Cueva de Las Chimeneas, מילולית "מערת הארובות") היא אתר ארכאולוגי במועצה העירונית בקהילה האוטונומית קנטבריה בצפון ספרד.
המערה שוכנת בגובה 180 מטרים מעל גובה פני הים על המדרון הדרום-מזרחי של הר קסטיו, והיא אחת מהמערות במכלול המכונה "המערות של מונטה קסטיו" (Las cuevas del monte Castillo).
המערה התגלתה בטעות בשנת 1953. בתחילה לא נמצא שום דבר מעניין בפנים, אך עד מהרה התברר כי דרך פירי הקרסט הרבים בסלע (ה""ארובות" שמהן קיבלה המערה את שמה) ניתן להגיע לגלריה הממוקמת במפלס התחתון, שקירותיה מעוטרים בציורים פלאוליתיים וגילופי סלע.
המפלס התחתון של המערה מורכב ממסדרון באורך של 80 מטרים ורוחב של עד 4 מטרים, המוביל לגלריה בגודל של כ־20 × 17 מטרים, שקירותיה מעוטרים בחריטות ורישומים של סמלים מופשטים עשויים בצבע שחור, ובעלי חיים (כולל איילים, סוסים, יעלים, פר הבר וצבאים).
במהלך החפירה התגלו לסת של אייל וכלי אבן עשויים צור (שלושה להבים, מקדחה אחת ושני מגרדים).
לא ניתן לבצע חפירות ארכאולוגיות בחלקים מהמערה בגלל העובדה שחלק משמעותי מהמפלס התחתון, כולל הכניסה המקורית, התמוטט ונוצרו נטיפים סביב גושי הסלע שהתמוטטו.
הכרונולוגיה של המערה אינה ודאית.
על סמך ניתוח רשמי, הציורים סווגו בסגנון III על פי השיטה שהציע הארכאולוג הצרפתי והציורים הם בני 17,000 שנים, כלומר בתקופת התרבות הסולוטרנית.
תיארוך פחמן-14 הראה תאריכים בין 15,000 ל-13,000 שנים לפני זמננו, כלומר בתקופת התרבות המגדלנית, אך לא כל החוקרים קיבלו תוצאות אלה.
מערת לה גרמה או בשמה הרשמי המתחם הקרסטי של גבעת לה גרמה (בספרדית: Complejo kárstico del monte de La Garma) היא מערכת מערות פלאואנתרופולוגיות הכוללת ציורי מערות השוכנת צפונית לכפר אומוניו (Omoño), חלק מהמועצה העירונית בקהילה האוטונומית קנטבריה בצפון ספרד.
מתחם המערות הוא אחד מהמקומות השמורים ביותר מהתקופה הפלאוליתית, והוא מכיל יותר מ-4,000 מאובנים ולמעלה מ-500 ציורים ותחריטים.
ביולי 2008 הוא נכלל באתר המורשת העולמית "מערת אלטאמירה ואמנות המערות בתקופת האבן המוקדמת בצפון ספרד" של ארגון אונסק"ו.
מתחם המערות לה גרמה הוא מערכת מערות פלאואנתרופולוגיות הכוללת ציורי מערות השוכנת בצד הדרומי של גבעת לה גרמה (Monte de La Garma, גובה 185 מטרים מעל פני הים).
במתחם נמנו יותר מ-4,000 מאובנים, ולמעלה מ-500 ציורים ותחריטים, בהם 109 סמלים, 92 דמויות של בעלי חיים ו-40 העתקים של כפות ידיים.
יש עשרה אתרים ארכאולוגיים השוכנים סביב גבעת לה גרמה: הגלריה התחתונה (Galería Inferior), לה גרמה A, לה גרמה B, לה גרמה C, לה גרמה D, מערת הים (Cueva del Mar), אל טרוצ'ירו (El Truchiro), פרדו (Peredo), ויאדר (Valladar) והמצודה בראש הגבעה (Castro de La Garma).
מערת הים, ויאדר ופרדו אינם חלק ממערכת המערות של לה גרמה.
מערכת מערות לה גרמה מכילה עדויות לשימוש אנושי מלפני 175,000 שנה ועד ימי הביניים.
החל משנת 2016 הכניסה למערכת המערות מובילה דרך לה גרמה A, ככניסה היחידה למערכת המערות.
היא שוכנת בגובה 80 מטרים מעל פני הים וכוללת רצף סטרטיגרפי נרחב, המכיל שכבות מהתרבויות האוריניאקית, הגרוויטית, הסולוטרנית והמגדלנית, כמו גם שכבות מהתקופות המזוליתית, הנאוליתית, הכלקוליתית, הברונזה וימי הביניים.
לה גרמה B שוכנת בגובה 70 מטר מעל פני הים ונמצאת בין לה גרמה A לגלריה התחתונה.
לה גרמה B מכילה שכבות של התקופה הכלקוליתית והברונזה.
לה גרמה B מובילה לגלריה התחתונה, המכילה חפצים וציורי מערות פלאוליתיים.
הגלריה התחתונה של לה גרמה ממוקמת בגובה 59 מטרים מעל פני הים, אורכה כ-300 מטר.
היא התגלתה בנובמבר 1995. הכניסה המקורית שלה נאטמה במהלך הפליסטוקן על ידי התמוטטות סלעים לפני כ-16,000 שנה, מה ששימר את קומת המערה במצבה הקדמוני.
קומת המערה של הגלריה התחתונה המתוארכת לתרבות המגדלנית היא אחת מהמערות השמורות ביותר מהתקופה הפלאוליתית, ולכן היא מעניינת מאוד את הפלאואנתרופולוגים.
החוקרים חילקו את הגלריה התחתונה לתשעה אזורים.
הממצאים הארכאולוגיים התגלו בעיקר באזורים I, III ו-IV.
המערה משתרעת על שטח של יותר מ-500 מטרים רבועים.
אלפי עצמות בעלי חיים וצדפים נמצאו בקטע זה, כולל חפצים מאבן, מקרניים ומעצמות.
התגלו שלושה מבני אבן, ככל הנראה המעידים על שימוש למגורים.
מהתקופה של לפני התרבות המגדלנית התגלו ברחבי הגלריה התחתונה 27 העתקים של כפות ידיים בצבע אדום, נקודות אדומות, וציורים פשוטים של בעלי חיים באדום.
ציורים מאמצע תקופת התרבות המגדלנית ושרידי מבני מגורים התגלו בסמוך לכניסה לקטע זה של המערה.
ציור אנכי של ביזון מאזור IX תוארך ישירות לסביבות 16,512-17,238 שנים לפני זמננו.
לה גרמה C ו-D ממוקמים מעל לה גרמה A ומכילים קברים מהתקופה הכלקוליתית.
מערת אל טרוצ'ירו שוכנת בגובה 39 מטר מעל פני הים ומכילה שכבות מהתקופה המזוליתית והכלקוליתית.
במערה התגלתה קבורה מהתקופה המזוליתית העליונה המתוארכת לסביבות 5560–5310 לפני הספירה, עם שלד אנושי קבור בארון עץ מקליפת עץ אלון.
תשעה טפרים מאריה מערות בוגר התגלו בגלריה התחתונה.
אחד הטפרים תוארך ישירות לתאריך של בערך 14,800 לפני הספירה.
מאובני אריה המערה הגיעו מדגימה קטנה של אריות מערה אירואסייתיות שהיו נפוצים בקנטבריה.
הטפרים מראים סימנים דומים לאלה שיוצרים ציידים מודרניים כאשר הם מסירים את העור מבעל חיים כדי לשמור על פרוותו.
מכיוון שלא התגלו חלקים מאובנים אחרים של האריה במערה, מאמינים החוקרים כי הטפרים המאובנים הם שרידים של פרווה מאריה מערה שתושבי המערה הסירו את עורו.
לה גרמה בולטת במאגר העשיר שלה לאמנות על חפצים מהתרבות המגדלנית שהתגלו בגלריה התחתונה.
החפץ הבולט ביותר הוא תיאור יעל הפונה לאחור שגולף על צלע מבקר.
אלמנטים אמנותיים ניידים אחרים שנמצאו במתחם המערות כוללים , תליונים קטנים של ראשי חיות מגולפים בעצם (contour découpé), לוחיות אבן מעוטרים בתבליטים ותליונים לא מעוטרים.
במהלך התקופה הנאוליתית, שימשה לה גרמה פחות ופחות כאתר מגורים.
החל מהתקופה הכלקוליתית ועד תקופת הברונזה היא שימשה בעיקר כאתר קבורה משותף.
בעומק מערכת המערות נמצאו שרידים יוצאי דופן של חמישה נערים ויזיגותיים.
לאחר שהגופות הרקיבו והפכו לשלדים כל גולגולותיהם נמחצו באופן מכוון.
מערת לה פילטה (בספרדית: Cueva de la Pileta, מילולית "מערת הבריכה") היא אתר ארכאולוגי, מערה שבה נתגלו ציורי מערות ב-1905. המערה שוכנת במחוז מאלגה בקהילה האוטונומית אנדלוסיה בדרום ספרד.
המערה נחקרה על ידי הכומר הצרפתי אנרי בריי, ארכאולוג, אנתרופולוג, אתנולוג וגאולוג, שהגיע לספרד בגלל דיווחו של על מערה זו ב, בסמוך לרונדה.
ורנר התבשר על המערה שהתגלתה על ידי חקלאי ספרדי בשם חוסה בויון (José Bullón) בשנת 1905 שחיפש גואנו של עטלפים סביב הכניסה המקורית במקום שנקרא תהום העטלפים.
הוא הניח שהסימונים במערות נעשו על ידי המורים.
הוא מצא שרידים אנושיים וסימנים על הקירות.
ורנר עצמו ירד למערה ודיווח אחר כך על ממצאיו שמשכו עניין בינלאומי.
בריי הצליח לזהות כמעט חמישים רישומים וכמה מהסמלים.
הוא נשאר חודשיים במימון הנסיך של מונקו.
במאמר המדעי הסופי השתתף גם קולונל ורנר.
גם שלדים וגם כלי חרס שנמצאו מצביעים על כך שהמערה הייתה חייבת להיות בעלת כניסה טובה יותר והתיארוך הצביע על כך שהשרידים שייכים גם לתקופה הנאוליתית.
חלק מעיטורי הקירות והשלדים נחשבו מודרניים יותר ומקורם באנשים שהלכו לאיבוד במערה.
בנו של האיש שמצא את המערה הצליח למצוא כניסה טובה יותר בשנת 1924 והיא שמשמשת את המבקרים היום.
אותו אדם גילה חדר לא ידוע שהעניק גישה לגלריות (Las Galerias Neuvas) שהכילו נטיפים.
גלריות אלה התחברו לאזורים ידועים.
גישה לתהום עמוקה היא במורד הגלריה באורך 350 מטרים, הגלריה הארוכה ביותר.
צוות של בעל ואישה חקר את המערה מחדש בשנת 1978 כולל הגלריות שהתגלו באותה עת.
הם הצליחו לזהות 134 ציורים אם כי לא ניתן היה לזהות את אלה שגילה בריי.
הם ציינו כי ייתכנו ציורים פלאוליתיים נוספים, אך רבים מהמשטחים מכוסים כעת ב.
מתיארוך הציורים הגדולים עלה שהם בני יותר מ-20,000 שנה.
המערה מופעלת על ידי בני משפחת בויון, הצאצאים של מגלה המערה המגבילים קבוצות ל-20 איש לכל היותר.
נכון לשנת 2017 יש להזמין מקום מראש.
מערת הנמרים היא מערה טבעית גדולה (אורכה הכולל 168 מטר), שהתפתחה בתהליכי המסה בסלע גיר.
המערה נמצאת בגדה הצפונית של ואדי סמיה כשני ק"מ מזרחית לכפר מליך, בדרום־מזרח השומרון.
המערה התגלתה בשנת 1985 על ידי רועה צאן ערבי מסביבת עין סמיה, לאחר שנטרפו בעדרו מספר עיזים.
כיום ניתן להגיע אל פתח המערה בהליכה רגלית מעין סמיה.
מערת הנמרים היא מערה קרסטית גדולה הנמצאת בגדה הצפונית של ואדי סמיה כשני ק"מ מזרחית לכפר מליך, בדרום־מזרח השומרון (נ"צ בר"י 155568/181321, רום 495 מ' מעל פני הים).
המערה ממוקמת בחלקו העליון והמצוקי של ואדי סמיה, כ־500 מ' מצפון־מערב לעין סמיה ולשרידי היישובים הגדולים שהתקיימו סמוך לו – ח'רבת מרג'מה וח'רבת סמיה.
דיווח ראשוני על אודות המערה מסר רועה ערבי מסביבת עין סמיה לפקח.
לדברי הרועה, הוא הגיע אל המערה לאחר שהתחקה אחר עקבות נמר שטרף עִיזים מעדרו.
תיאור מפורט של גילוי המערה מופיע בארכיון המרכז לחקר מערות (על פי דיווח של יצחק מאיר, 18.6.1985): "לפני כשבוע וחצי טרפה חיה גדולה עז של רועה באזור עין סמיה.
בימים הבאים נטרפו עיזים נוספות, חתולי תחנת השאיבה בעין סמיה וכן הגורים של כלבת התחנה.
רועה שהעז שלו נטרפה הלך בעקבות החיה למערה שלה בואדי סמיה.
מאוחר יותר לקח הרועה את שני עובדי הקידוח בעין סמיה.
הם זחלו בתוך המערה הנ"ל עד שמצאו בפנים נמר...
לאחר מכן הם חסמו את פתח המערה באבנים וצמיגים בוערים כדי לגרש/לחנוק את הנמר." באותו יום הגיעו אל המערה גיורא אילני ויצחק מאיר ואיתרו ליד המערה עקבות של שני נמרים, כנראה זכר ונקבה.
התיישבות זמנית של נמרים במערה, מחוץ לשטח התפוצה הרגיל שלהם, עשויה ללמד על תקופת פריחה במספר הנמרים במדבר יהודה, שדחקה את חלקם לחפש טריטוריה חדשה בשולי המדבר.
בעקבות הדיווח נבדקה המערה על ידי פקחי הרשות ובעקבותיהם גם על ידי המרכז לחקר המערות מלח"מ ובשנת 2012 מיפה את המערה בועז לנגפורד מטעם המלח"ם.
למערה שלושה פתחים המצויים בתחתית גדתו הצפונית של קניון ואדי סמיה, ממערב לעין סמיה.
שניים מפתחי המערה אופקיים ומופרדים זה מזה בסלע טבעי.
הפתחים ממוקמים כ-6 מטר מעל אפיק הנחל, בתחתית מצוק מדורג.
מידותיהם המקוריות של פתחי המערה השתנו מעט בעקבות קיר אבני שדה שנבנה במקום ככל הנראה בידי רועי צאן.
בחזית פתחי המערה, ישנה מדרגת סלע מישורית התחומה בטרסה מעל הבנויה מעל אפיק הנחל.
תיעוד מחודש של המערה נערך באביב 2015 בידי צוות 'סקר דרום השומרון' מטעם המכון לארכאולוגיה של אוניברסיטת בר-אילן, קמ"ט ארכאולוגיה ביהודה ושומרון והמרכז לחקר מערות (המלח"ם) באוניברסיטה העברית בירושלים.
במסגרת זו נבדקו עשרות מערות בחלקו העליון של ואדי סמיה, מראש הקניון ועד למעיין שבקצהו המזרחי.
בדיקה זו העלתה שמערת הנמרים היא הגדולה והמסועפת מבין מערות הנחל.
פתחה המזרחי של המערה מוביל לחלל מאורך וגבוה (B) המואר למחצה על ידי אור החודר מהפתח.
קרקעית החלל אופקית ומכוסה קרקע כהה.
בצידו הצפוני פונה חלל B למערב ומתחבר אל צידו הצפוני של חלל A.
חלל A הוא אולם מעוגל וגבוה הנמשך מפתחה המערבי של המערה וצפונה.
קרקעית החלל אופקית ומכוסה שכבת קרקע כהה בה מעורבים מעט שברי כלי חרס.
בתקרת החלל פעור פתח אנכי מעוגל הנמשך בארובה קצרה עד פני השטח.
מצידו הצפוני של חלל A, סמוך לחיבור עם חלל B, נמשך צפונה מסדרון קצר.
בצידו המזרחי של מרכז המסדרון, כ-2 מ' מעל קרקעיתו, ישנו חדר אליפטי קטן.
בצידו הצפוני של המסדרון ישנו מעבר רחב המוביל אל חלל C.
חלל קטן ונמוך זה מהווה חלל ביניים בין חלקה החיצוני לחלקה הפנימי של המערה.
קרקעית החדר מכוסה שכבת קרקע כהה ובוצית, הנטויה מעט למערב, שם פזורים שברי כלי חרס רבים.
בצידו הצפוני של חלל C ישנו פתח זעיר שהמעבר בו אפשרי בזחילה בלבד.
מעבר מוגבל זה מוביל צפונה לחלל נרחב וגבוה, הנמשך על ציר צפון-דרום (חלל D).
קרקעית החלל אופקית ומכוסה שכבת קרקע כהה בה ניכרים חפירות שוד רבות, בהם נשארו שברי כלי חרס רבים.
בתקרת החלל פעורות כיפות המסה רחבות.
במאי 2012 נצפתה, באחת מכיפות המסה אלו, דבוקה של עטלפי חרקים מהמין נשפון פגום אוזן.
ביוני 2012 נצפו במערה, בנוסף לעטלפים אלו, גם פרסף גמדי או פרספון וכ-10 פרטים של יזנוב גדול.
בצידו הדרום-מזרחי של חלל D ישנו פתח רחב, המופרד על ידי גשרי סלע טבעיים למספר פתחי משנה המצויים במפלסים שונים זה מעל זה.
פתח/ים אלו מובילים מזרחה לאולם נרחב (E), הגדול שבחללי המערה.
מידות האולם 10X10 מ' וגובהו מגיע ל-3 מ'.
בחלקו הדרומי ישנו שטח הנמוך במעט מיתר חלקי האולם.
ממרכז שטח זה נמשכת צפונה מחילה צרה העוברת מתחת לחלקו הצפוני של האולם.
בצידו המערבי ישנו חדר מעוגל ממנו נמשכות נישות נרחבות לכיוונים שונים.
במרכז האולם ניצב עמוד סלע טבעי שנוצר במהלך יצירת האולם ולא לאחריו.
בסקר הארכאולוגי סקר דרום השומרון החדש שנערך במערה נתגלו ממצאים מתקופות רבות החל מהברונזה התיכונה ועד התקופה הממלוכית.
לימוד דפוסי השימוש במערות דוגמת מערת הנמרים וכן נתוניה הטבעיים של המערה מאפשרים להסיק כי בכל התקופות המיוצגות השימוש האנושי בה היה לצורך מסתור ולא למגורים.
הממצאים שהתגלו במערה מייצגים את התקופות הבאות: הברונזה התיכונה, הברזל, הפרסית, ההלניסטית, הרומית והממלוכית.
סימני חפירות בלתי חוקיות שנצפו במערה מלמדים על ממצאים נוספים שנשדדו ממנה.
מרבית הממצאים שנתגלו במערה נמצאו באולם הפנימי D.
ממצא כלי החרס כולל בעיקר כלים סגורים דוגמת כלי אגירה ובישול, שאפשרו לפליטים להוביל למערה מזון וצידה.
מכלולי כלי החרס העיקריים מתוארכים לשלהי התקופה הפרסית, לתקופה ההלניסטית ולתקופה הרומית הקדומה ובכלל זה התקופה שבין שתי המרידות נגד הרומאים וימי מרד בר־כוכבא.
בין הממצאים ראויה לציון קטפולטה - ראש חץ ארטילרי שנורה ממכונת ירייה של הצבא הרומי לעבר המורדים היהודים שלקחו אותו כשלל על מנת להשתמש בו כנגד הרומאים.
גם במערה זו נגרמו נזקים רבים על ידי שודדי עתיקות וניתן לזהות חפירות שוד בכל חלקי המערה.
בשנים האחרונות פורסמו עבודות רבות בקשר למערות מפלט חדשות שהתגלו באזורי השומרון ויהודה וביניהן מערת הנמרים.
נראה כי מאפייני המערה – גישה נוחה, פתח נסתר מהמעיין ומהעמק, גודלה היחסי ומבנה מסועף הכולל מעברים צרים המובילים לאגפים פנימיים, כמו גם קרבתה לעין סמיה השופע ולעמק סמיה הפורה שהיה מיושב במרבית התקופות – משכו אליה פליטים ומורדים בתקופות רבות.
המכלולים המרכזיים שנתגלו במערה מתוארכים לשלהי התקופה הפרסית, לתקופה ההלניסטית ולימי מרידות היהודים ברומאים.
ממצאים אלו מצטרפים לעדויות ההיסטוריות ולממצאים מתקופות אלו שפורסמו זה מכבר ממערות קרסטיות באזור דרום מדבר שומרון וצפון מדבר יהודה.
ממצאים אלו מלמדים על שומרונים שמצאו מקלט במערות האזור בשלהי התקופה הפרסית (בדומה למערת ערק אבו שינג'י שבואדי דליה הסמוך), על יהודים שנמלטו לאזור בתקופה החשמונאית ועל יהודים שמצאו מקלט במערות האזור בימי המרידות נגד הרומאים.
מערת חלמטה היא אתר ארכאולוגי ליד דוהוק באזור כורדיסטן העיראקית.
המערות מכילות גילופי תבליט אשורי.
המערה ממוקמת שבעה קילומטרים דרומית-מערבית לדוהוק, מעל הכפר גברקה.
האתר מורכב מ"ארבעה תבליטים נאו-אשוריים שנחצבו בצלע המצוק מעל הכפר מלתאאי".
אורכם של התבליטים כשישה מטרים וגובהם של שני מטרים.
התבליטים מציגים תהלוכה של תשע דמויות, וצלמו לראשונה על ידי החוקרת הבריטית גרטרוד בל ב-1909.
התבליטים "מתארים את המלך האשורי סוגד לאלוהויות העיקריות בפנתיאון המסופוטמי" ומתוארכים משנת 704 לפנה"ס עד 681 לפנה"ס.
כמו בתבליטים בחיניס , התבליטים במערת חלמטה "קשורים למערכת התעלות הצפונית שנבנתה על ידי המלך האשורי סנחריב (ז' 704-681 לפנה"ס) כדי להוביל מים לעיר בירתו נינוה".
התבליטים ייחודיים משום ש"בניגוד לדוגמאות אחרות של אמנות מלכותית אשורית, שבהן המלך מיוצג בסגידה לסמלים של אלים, תבליטים אלה מראים את המלך מחווה מול אלוהויות אנתרופומורפיות, או אלים בצורת אדם".
בשנת 2016 היה צורך לנקות ולשחזר את התבליטים לאחר שוונדלים ריססו עליהם דגל כורדיסטן.
בפברואר 2018 הוציאו גנבים חלק מגילופי התבליט.
"ליצירה הארכאולוגית שנגנבה קוראים סנחריב", אמר ניווין מוחמד, ראש האגף המשפטי במנהל הארכאולוגיה של דוהוק.
התקריות הללו גברו בשנים האחרונות, ורשויות מחוז כורדיסטן ספגו ביקורת על כך שלא עשו מספיק כדי למנוע את מחיקת המורשת התרבותית האשורית באזור.
מערת הרמב"ן היא מערה בירושלים, שעל פי האגדה, בשנת 1267 קבע בה רמב"ן את מקומו לתפילה.
המערה עמדה במחלוקת בשאלה האם המקום מוגדר כמקום מקודש לעניין חוק השמירה על המקומות הקדושים; בג"ץ הכריע שהמקום אינו מוגדר כך לעניין חוק זה.
המערה ממוקמת בירושלים, באזור ואדי אל-ג'וז, ליד קבר שמעון הצדיק בראשיתו של נחל קדרון, המערה חצובה בסלע והיא בגודל של 23 על 25 מ', ובגובה של 5.5 מטר, המערה נתמכת בשני עמודים.
בערבית המערה נקראת "מערת הנקודה" (-אל נוקטה).
רבי אשתורי הפרחי, שסייר במקום בשנת 1322, מתאר את המקום וסביבתו אך לא כותב דבר על מערת הרמב"ן, כך גם רבי משה באסולה ב-1523, הקראי שמואל בן דוד ב-1641, ועוד.
בתחילת המאה ה-19 שימשה המערה כמחצבה ואז קנתה אותה משפחת אבו ג'יבנה.
המשפחה השתמשה במקום כמכלאה לצאן ובקר ולאחר מכן הקדישה את המקום לוואקף המוסלמי, לאחר תקופה נבנו סביב המערה מקומות מגורים, והמערה הפכה למטרד תברואתי, ב-1975 העירייה דרשה להעביר את המכלאות מהמקום והמשפחה פנתה לעסקים אחרים, המערה שנעזבה הפכה לאתר אשפה ולמקום מפגש של נרקומנים.
בסוף המאה העשרים שיפץ הרב שבתי אלפייה את המערה.
המערה אינה כלולה ברשימת המקומות הקדושים בתקנות השמירה על מקומות קדושים ליהודים - התשמ"א, לפי מספר עדויות, לאחר תשכ"ז היה שילוט לא-מוסדר מקבר שמעון הצדיק למערת הרמב"ן.
כל הכותבים המציינים את המערה מתארים את מקומה כ"ליד מערת שמעון הצדיק", מספר כותבים מתארים את המערה כבעלת שני עמודי תמיכה; בדו"ח הרשמי של ועדת ביילין נכתב שבמערה כיום אין עמודים.
אהרן ביר כתב ב-1988 שהמערה היא קבר הרמב"ן, אך מדובר בטעות.
משפחת אבו ג'יבנה מסרו את השטח לחברת תחבורה שהתחילה להכשיר את המקום לחניון רכב וכלים כבדים, והחלו עימותים במקום.
בעקבות העימותים שר הדתות יצחק כהן מש"ס הכריז על המערה כמקום קדוש, והמערה הייתה אמורה לעבור לידי לאנשי משרד הדתות פעילי "המרכז הארצי לפיתוח מקומות קדושים".
לאחר דיונים ממושכים, בספטמבר 2003 אילץ בג"ץ (בהרכב השופטים מישאל חשין, דורית בייניש, ואסתר חיות) את שר הדתות לבטל את ההכרזה על האתר כמקום קדוש, ואכן השר אשר אוחנה ביטל את ההכרזה.
מערת לולטון היא מערה בחצי האי יוקטן, שבמקסיקו בערך 7 קילומטרים מדרום לאוקסקוצקב.
המערה מכילה ציורי מערות המיוחסים לציוויליזציית המאיה, מהתקופה הקדם-קלאסית המאוחרת או עתיקה אף יותר.
תרגום שמה משפת המאיה הוא "אבן פרחים" ("לול-טון").
אורך מערה זו כשני קילומטרים.
בתוך מערת לולטון ישנן עדויות המאששות פעילות אנושית, כמו עצמות של ממותה, ביזון, חתולים ושרידי צבאים מהפליסטוקן.
על הקירות ניתן לצפות בתצורות טבע וציורים, מצוירים ביד עם חריטות פנים אנושיות שצוירו על הקירות, ייצוגים פיסוליים, ייצוגים של בעלי חיים וכמה צורות גאומטריות.
תרבות המאיה הפרה-היספנית השתמשה גם במערה כמקלט ונהגה לכרות ממנה את החימר להכנת כלים.
הסיור במערה מציע ביקורים בגלריות ובתצורות הטבעיות המוכרות במקום, כחדר העמודים המוזיקליים, קמרון המכונה הקתדרלה, הג'לטונים, הגרנד קניון, קלחי התירס, התינוק, ציורי ידיים שחורות, חדר הנטיפים והתעלות.
חלל Huechil נחפר, ושם מצאו שרידים של חיות נכחדות כמו עצמות ממותה וצמחייה שונה מהיום.
מערת לולטון אוכלסה במשך יותר מ-10,000 שנים אחורה ושימשה כמקום מסתור במהלך מלחמת הקסטות .
המערה ממוקמת בתחומי מדינת יוקטן, 110 קילומטרים דרומית-מערבית למרידה, 7 ק"מ דרומית לעיירה אוקסקוצקב (Oxkutzcab).
מערת יֶשַח היא מערת נטיפים הנמצאת מעל כביש 721 ונחל אורן שבכרמל.
רוחב פתח המערה הוא כ-10 מטרים, עומקה כ-12 מטר וגובהה כ־5. בכניסה למערה נמצאים גושי גיר גדולים המכילים ריכוז של מאובנים וכן נטיפים.
פתח המערה מוביל לאולם ראשי גדול המכיל בחלקו הפנימי עמודי נטיפים וזקיפים גדולים.
בין הנטיפים נמצא מעבר לחלקה הפנימי הדרומי של המערה.
בחלק הפנימי נמצא אגן אבן קטן מהתקופה הפרהיסטורית.
האגן קולט את המים המטפטפים מתקרת המערה, ישנו גם בתוך המערה מעיין קטן בקוטר של כמטר.
אל השביל ניתן להגיע דרך שביל ישראל חלק ממקטע יגור-נחל אורן, והוא ממוקם כ-20 דקות הליכה מערבית לכיוון חורבת רקית.
באיזו המערה ישנם צנירים רבים מאוד אשר אופייניים ל ואף ישנו שביל הנקרא "שביל הצנירים".
מערת ישח היא היא אתר ארכאולוגי-פרהיסטורי מן התרבות המוסטרית של התקופה הפלאוליתית התיכונה.
מול המערה ישנו מבנה קדום שהייתה בו קשת אבנים, ככל הנראה מהתקופה העות'מאנית בארץ ישראל, ומעל המערה נמצאות שתי מערות נוספות, מעט קטנות יותר, המהוות בית לעטלפים.
באזור המערה נמצאים בעלי חיים רבים כגון דורבנים, חזירי בר, שועלים, תנים, נמיות,קיפודים, נשרים ועוד.
מערת כלי האבן היא מערכת תת-קרקעית גדולה וקדומה בירושלים, שנחצבה בידי אדם ושימשה כמחצבה וכבית מלאכה לייצור כלי אבן בתקופת בית שני.
המערה ממוקמת ממזרח להר הצופים, לצד הכביש המוליך מהר הצופים למעלה אדומים.
המערה נתגלתה בקיץ 1999 בזמן עבודות התשתית לסלילת הכביש המחבר את הר הצופים וירושלים למעלה אדומים.
דחפור שעבד יצר פתח במערה שנמצאת במדרון המזרחי של אחת השלוחות של הר הצופים.
המערכת התת-קרקעית שנתגלתה כוללת שתי מערות שנחצבו בסלע קירטון המותאם ליצירת כלי אבן.
בתקופה החשמונאית גברה ההקפדה על דיני הטהרה אצל יהודי ארץ ישראל ובמיוחד בירושלים.
לכן, נוצר שימוש רב יותר בכלי אבן לאגירת מזון ולהגשה, היות שעל פי ההלכה היהודית, כלים אלו אינם מקבלים טומאה.
כלים כאלה, נתגלו במקומות רבים בארץ ישראל, בהם גרו אוכלוסיות יהודיות.
לכן ניתן למצוא אתרים כאלה, ביהודה, בעבר הירדן בגליל ובגולן.
המערכת כוללת חצר מבוא שממנה מסתעפות שתי המערות.
המערה הראשונה משתרעת על פני שטח של 4000 מ"ר, כאשר התקרה בקרבת הפתח הגיעה לגובה 4 מטרים ובעומק עד לכדי 2 מטר גובה.
עקב גודל המערה, החוצבים הקפידו על חציבת עמודים במרחקים קבועים, שחילקו את המערה לאולמות ומנעו קריסה של התקרה.
על מנת להאיר את פנים המערה, נחצבו מדפי אבן מאולתרים עליהם הונחו נרות שמן.
שישה מהם נתגלו בערמות הפסולת של המערה.
בקרבת הפתחים למערה נחצבו ארבעה חדרים קטנים יחסית, שכנראה שימשו כסדנאות לייצור כלי אבן.
המערה השנייה קטנה יותר מהראשונה, האורך שלה הוא 24 מטרים, רוחבה 17 מטר והיא משתרעת על פני שטח של 1000 מ"ר.
גם במערה זו נחצבו עמודי תמך והתקרה בעומק גבוהה מהתקרה בפתח המערה.
על אחד העמודים נחרתו אותיות ביוונית IN, ON וביניהן שרטוט עדין בפחם של דגמים צמחיים.
במערות במערות לא נתגלו כלים שלמים, אך נתגלו אלפי כלי אבן רבים שנפגמו בשלב הייצור, כלים בעלי ידית אוזן אחת או שתיים, קערות וקדרות מלבניות בעלות פינות מעוגלות וידיות בריח.
אחד הממצאים הבולטים היה כלי השולחן העדינים שכללו קערות בגדלים שונים, כלי אגירה גדולים מטיפוס "קלל".
חוץ מכלי האבן נתגלו במערה גם ארבעה מטבעות, הקדום ביותר משנת 54 לספירה שטבע הנציב הרומי אנטוניוס פליקס.
שלושת המטבעות האחרים הם מתקופת המרד הגדול: פרוטה משנת שתיים למרד, שנת 67/8 לספירה, ושתי פרוטות משנת שלוש למרד הגדול, שנת 68/9 לספירה.
על פי כלל הממצאים במערה ניתן לומר שעיקר הפעילות במערה הייתה במאה הראשונה לספירה ונסתיימה עם חורבן בית שני.
גילו המערה עשוי לעזור במתן הסבר לכתובת ארוכה ומעניינת שנתגלתה במערת קבורה בבית פגי (היום א-טור) הסמוכה.
הכותבת כוללת 23 שמות וכינויים ולידם נרשמו סכומי כסף קטנים.
חוקרים הסיקו כי זו רשימת פועלים שעבדו בבית מלאכה לגלוסקמאות ובה פירוט שכרם היומי.
ישנה אפשרות שמערת כלי האבן, הייתה מקום עבודתם.
מערת הקסמים של קליוסטרו היא תוכנית טלוויזיה לילדים, ששודרה בשנת 2000 בערוץ 2 בזכיינית השידור "טלעד" אשר עוסקת בקסמים בהנחיית קליוסטרו.
התוכנית מתרחשת בעולם פנטזיה קסום ומכושף בו נמצאת מערה קסומה בה מתגורר הקוסם קליוסטרו, בכל פרק הוא מלמד את הילדים שבאים למערה שלו על קסמים.
אל קליוסטרו מצטרף הבובה אופס מהתוכנית "שוקו טלעד" המשמש בתור השוליה שלו.
קליוסטרו (בתפקיד עצמו) - קוסם אשר גר בתוך מערת קסמים.
אופס (ז'יל בן דוד) - השוליה של קליוסטרו.
הופיע במקור בתוכנית "שוקו טלעד" עם שוקו וטופי.
דמויות נוספות מגולמות על ידי אילנה ברדוגו.
מורגנה - פיה קסומה וטובת לב
מערת קבורה היא מערה בה נהוג היה לקבור בתקופות הקדומות.
מערות קבורה הן מקור חשוב לחקר העולם התרבותי הקדום, אמונותיו ומנהגיו.
הקבורה במערות בארץ ישראל התקיימה בתקופות שונות.
קבורה במערות קבורה נמצאו כבר בתקופות פרהיסטוריות בתקופה הכלקוליתית, למשל מערת הקבורה שנמצאה בפקיעין, היא מערה טבעית שהותאמה לקבורה .ובתקופות הבאות נחצבו מערות קבורה מלאכותיות להן מאפיינים ייחודיים לכל תקופה: תקופת הברונזה, התקופה הישראלית, תקופת בית שני ותקופת המשנה והתלמוד .
בתקופה הברונזה נהגו לקבור את המת בתוך מערה בעלת מתאר עגלגל, לצד קרוביו.
מכאן הביטוי המקראי "וישכב ויֵאסף אל אבותיו".
מצדדיו הונחו מנחות קבורה, שכללו כלי חרס ומתכת ותכשיטים.
תקופה זו מתחלקת לכמה שלבי משנה.
בתקופת הברונזה הקדומה הקבורה התבצעה במערות גדולות יחסית בהם נקברו דורות של נפטרים.
כאשר הוכנסה גופה חדשה דחקו לשוליים את העצמות הישנות ואת חפצי המנחה שנלוו להן.
לעומת זאת, בתקופת הברונזה הביניימית (ברונזה תיכונה 1), הקבורה התבצעה בתוך מערות קטנות יחסית, שבכל אחת מהן הייתה קבורה בודדת.
באתרים מסוימים, כגון ג'בל קעקיר בגבול השפלה וההר, קיימים שדות קבורה הכוללים מאות פתחים של מערות.
בתקופת הברונזה המאוחרת, שבו לקבור במערות באופן המוני.
במערות מתקופה זו נמצאו שיטות קבורה שונות וכמות גדולה ועשירה של חפצי-מנחה.
מערות מתקופה זו גם עשירות בכלי חרס, שחלקם יובאו ממרחקים.
עדות לרמה התרבותית הגבוהה של התקופה.
לעיתים נמצאו מספר צורות קבורה באותה מערה.
בתקופה הישראלית (תקופת הברזל) נחצבו במרחב הישראלי והיהודאי מערות רבועות ובהם "משכבים", מעין מיטות עליהן הושכבו הנפטרים כשנה עד שנתאכל הבשר.
אז לוקטו עצמות הנקבר ל"קבורה משנית" ורוכזו בחלל שנחצב לשם כך.
מערות פשוטות בהן יש יחידה בסיסית הכוללת: חדר רבוע במרכז שקע חצוב, סביבו שלושה משכבים.
לצד הטיפוס הפשוט יש מערות מורכבות בהם מספר חדרים ומשכבים במתכונת מפוארת.
בישראל וביהודה מאפשרים הקברים ומאפייניהם להבין את ההשקפות הנפוצות על המוות ועל הקבורה.
מנהגים אלה דומים למנהגים שננהגו במזרח הקדום כולו (כגון מנהגי מערת המרזח המלכותית בקטנה).
בימי הבית השני הייתה הקבורה במערות פרטניות.
ירושלים של אותה עת הייתה מוקפת מכל עבריה בשדות קברים.
בשל קדושת ירושלים ובשל טומאת המת, נאסרה קבורה בין חומותיה והותרה רק מחוץ לחומות ובמרחק סביר ("מרחיקין את הנבלות ואת הקברות מן העיר חמישים אמה (משנה בבא בתרא, ב, ט).
כאשר העיר התרחבה, הורחקו בתי הקברות ("כל הקברות מפנין חוץ מקבר המלך ומקבר הנביא" (בבא בתרא, א, יא).
הנקברים נקברו בתחילה במערות למשך כשנה עד שנותרו העצמות, שנקברו לאחר-מכן בגלוסקמאות ("מלקט אדם עצמות אביו ואמו...
בראשונה היו קוברים אותן במהמורות.
נתאכל הבשר היו מלקטין את העצמות קוברים אותן ברזין (ארון)" בירושלים התפתח מנהג ייחודי של עיטור הגלוסקמאות בעיטורי פרחים, בעיקר פרח השושן וענפי דקלים.
הגלוסקמאות הונחו במערות קבורה משפחתיות, חצובות בסלע או במבנים בנויים.
מאות מערות הקבורה מימי בית שני פרושות בעיקר בצפון ירושלים (אזור סנהדריה, מזרחה (גדות נחל קדרון), ומדרום לעיר העתיקה (גיא בן הינום וכתף הינום) ומהוות נקרופוליס.
בצדה המערבי של העיר נמצאו מעט קברים, בעיקר לאורך דרך עזה ושכונת רחביה.
משפחות מכובדות, כמשפחת כהני בני חזיר, בנו היכלות קבורה מרשימים ומפוארים, בסגנון הלניסטי, בהן נטמנו הגלוסקמאות.
במסכת בבא בתרא מופיע דיון לגבי מידתה המקובלת של מערת קבורה משפחתית ולגבי האופן בו חופרים בה את כוכי-הקבורה.
אתר הקבורה כלל חצר בגודל שש אמות על שש אמות, ומערות קבורה בצורת תיבה.
כוכי הקבורה היו נחצבים בקיר שמול הפתח ובשני הקירות הסמוכים לפתח, כאשר המתים היו מונחים בתוכם בשכיבה.
על פי המשנה בדף ק, גודלו המקובל של אתר קבורה הוא אחד משני אלו:
16 כוכים המחולקים ל-2 מערות של 8 כוכים: שטחה שש אמות על ארבע אמות, כאשר הקיר הצר הוא מול הפתח, ובו שני כוכים ואילו בכל אחד מהקירות הארוכים ישנם שלושה כוכים.
52 כוכים המחולקים ל-4 מערות של 13 כוכים: שטחה שש אמות על שמונה אמות, כאשר בקיר הצר שלושה כוכים ניצבים ועוד שני כוכים בפינות הפונות באלכסון, ואילו בכל אחד משני הקירות הארוכים ארבעה כוכים.
עומקו של כל כוך ארבע אמות, ושטח החתך שלו שישה טפחים על שבעה טפחים.
מערת ניקנור היא מערכת מערות קבורה ב, בחלקו הצפוני של קמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים.
שמה של המערה לקוח מהשם "ניקנור עושה הדלתות" המופיע על קופסת קבורה (גלוסקמה) שהתגלתה בה.
באוקטובר שנת 1902 התגלתה מערה בתוך שטח שקנו ג'ון וקרוליין אמילי גריי היל (Gray Hill) במטרה להרחיב צפונה את מעון החורף שלהם בהר הצופים.
מאחר שגריי היל שהה בחוץ־לארץ באותו הזמן, דיווח הממונה על משק הבית לקונסול הבריטי על התגלית.
בתו של הקונסול, הארכאולוגית גלדיס דיקסון, חקרה את המערה.
בביקורה הראשון במערה היא התרכזה בעיקר במבנָהּ ובמוטיבים הארכיטקטוניים שלה.
בביקורה השני היא התרכזה בחקר שבע הגלוסקמאות שהיו במערה, שבינתיים כבר הספיקו לעבור לקישוט גן האחוזה.
שש מהגלוסקמאות שנבדקו התגלו כרגילות למדי, אך על הגלוסקמה השביעית התגלתה כתובת ביוונית עתיקה ובעברית.
שלושה ימים לאחר מכן, לאחר שהתפרצות מחלת הכולרה בין עובדיו הכריחה אותו להשעות את החפירות בתל גזר, הגיע רוברט מקאליסטר לירושלים.
מקאליסטר בדק את המערה ואת הכתובת, ותצלום של הכתובת הועבר לשארל קלרמון-גנו.
בשנה שלאחר מכן פורסמו שני מאמרים על המערה ברבעון של הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל.
ראשון, פרסם קלרמון-גנו את ממצאיו על כתובות שונות מארץ ישראל, ובכללן כתובת ניקנור.
הפרסום השני נעשה על ידי דיקסון, ובו תיאור של המערה וממצאיה יחד עם שרטוטים של המערה, פרי עטו של מקאליסטר.
הגלוסקמה הועברה בשנת 1903 למוזיאון הבריטי, שם היא שוכנת עד היום.
הממצא החשוב ביותר שהתגלה במערה היה הכתובת שזכתה לכינוי כתובת ניקנור.
הכתובת מופיעה על־גבי גלוסקמה המעוטרת משלושת צדדיה, כשעל צידה הרביעי כתובת בת שלוש שורות ביוונית ושורה אחת בעברית או בארמית:
קלרמון-גנו הבין את המילה "אלכיסא" כקיצור של "האלכסנדרוני", ולפיכך הגיע למסקנה כי הגלוסקמה הכילה את עצמותיו של ניקנור עצמו.
כמו לתגליות ארכאולוגיות חשובות רבות, גם לזו קמו עוררין שניסו לטעון כי הכתובת היא מעשה זיוף, דבר שדרבן את מקאליסטר לכתוב מאמר ובו הוא מפרט את תהליך גילוי הכתובת ואי־הסבירות שמדובר במעשה זיוף.
פירושו של קלרמון-גנו, יחד עם תיקונים קלים שהציע מקאליסטר במאמרו, היה המקובל בעולם המחקר במהלך שנים רבות.
פירוש זה היה בעייתי, שהרי מהיוונית, שנכתבה ביחסת הקניין, עולה שלא מדובר בניקנור עצמו, אלא בצאצאיו.
החוקרים העדיפו להתעלם מבעיה זו, שהתגמדה אל מול שתי בעיות אחרות - גלוסקמאות אמורות להכיל עצמות אדם אחד בלבד, והשם הפרטי "אלכיסא" אינו מוכר ביהודה בתקופה זו.
מאז ימיהם של קלרמון-גנו ומקאליסטר נפתרו שתי בעיות אלו, כאשר התגלו גלוסקמאות המכילות עצמות שני אנשים, כמו גם עדויות לשם "אלכיסא".
אלעזר ליפא סוקניק, שעסק בניקוי המערה והחפירות בה מטעם האוניברסיטה העברית בין השנים 1928-1929, מסכם את הדיון ופוסק כי הגלוסקמה הכילה את עצמותיהם של שני אנשים, נקנר ואלכיסא, שהיו צאצאיו של ניקנור, שהציב את הדלתות בבית המקדש.
המערה חצובה בקפידה בתוך סלע הקירטון של הר הצופים.
ישנם כמה אולמות קבורה וחמש כניסות אליה.
מחוץ למערה חצובה חצר מלבנית עם פינות ישיבה, שבצדה הדרום-מזרחי נמצאות חזית המערה ובה חמש הכניסות.
צורה זו אופיינית למערות הקבורה המפוארות של ירושלים בימי הבית השני, אבל בשאר המערות, כגון קברי המלכים או קבר בני חֵזיר, נמצאים עמודים מונוליתיים החצובים בסלע, ואילו כאן, בסיסי העמודים שנשתמרו מעידים כי העמודים היו בנויים אבני גזית.
הסיבה לכך נעוצה, כנראה, באי־התאמתו של הסלע המקומי לבנייה.
בין האולמות ישנם מעברים, שהשקעים בסלע סביב פתחיהם מלמדים כי היו מכוסים בלוחות אבן, תופעה ייחודית למערה זו.
חרסים מהתקופה הביזנטית שנמצאו בקרקעית הפירים שבחצר, וכן שני צלבים שנחקקו על קיר החדר המרכזי, מראים שהשימוש במערה המשיך עד לתקופה הביזנטית.
העובדה שגלוסקמת ניקנור נשארה במערה עשויה להעיד כי השימוש הממושך במערה נעשה על ידי בני המשפחה.
הממצא שהתגלה על ידי דיקסון במערה כלל שבע גלוסקמאות, מהן שלוש חלקות וארבע מעוטרות, שברי סרקופג אחד ומגוון חרסים.
בעבודות הניקוי והחפירה שנעשו על ידי סוקניק בשנות ה-20 התגלו מספר מסמרי מתכת, דבר המלמד על שימוש בגלוסקמאות וארונות קבורה מעץ.
התוכנית האדריכלית של המערה, סגנונה האמנותי, וכן הממצא שבתוכה, מאפשרים לתארך את המערה לאמצע המאה הראשונה לספירה, בקירוב.
הפנתיאון הלאומי הראשון של ישראל
ב-1934, הועלו עצמותיו של יהודה לייב פינסקר ממקום קבורתו באודסה ונטמנו באולם מספר 2 של מערת ניקנור.
היוזם של צעד זה היה מנחם אוסישקין, שהציע להקים במערה פנתאון לאומי:
בישיבת הקרן הקיימת לישראל, הוחלט על הקמת הפנתיאון:
חלקת גדולי האומה הוקמה לאחר קום המדינה בהר הרצל, בין השאר מכיוון שהר הצופים היה מובלעת בתוך ירדן.
מערת צדקיהו היא המערה המלאכותית הגדולה בישראל, הנמצאת בירושלים.
הכניסה אליה היא מחוץ לחומות ירושלים, כ-100 מטר מזרחית לשער שכם, והיא משתרעת מתחת לבתי הרובע המוסלמי.
היא הייתה חסומה למבקרים במשך דורות רבים.
מסורת זו העניקה למערה את שמה.
מערת צדקיהו חצובה כולה בסלע הגיר הקשה האופייני לעיר העתיקה.
שטחה כ-9,000 מ"ר, אורכה הוא כ-300 מטרים, רוחבה המרבי כ-100 מטרים, וגובהה המרבי כ-15 מטרים.
פתחה היחיד של המערה קטן יחסית, והוא שוכן בין שער שכם לשער הפרחים.
המערה משתרעת מתחת לבתי הרובע המוסלמי, בין חומות ירושלים הצפוניות עד אזור רחוב ויה דולורוזה שברובע המוסלמי, מצפון להר הבית.
נראה כי למערה היה המשך מצד דרום-מזרח, אך הוא חסום במפולות סלעים, ויש המשערים כי המערה הגיעה בעבר עד להר הבית.
המערה חצובה בעומק של תשעה מטרים מתחת לבתים שנבנו מעליה, ומחולקת לחללים ולאולמות גדולים.
בעומק המערה נובע נביעה קטנה, אם כי ייתכן כי זוהי תעלת ניקוז שניזוקה בעת חציבת המערה ומימיה זולגים פנימה.
על קירות המערה ניתן להבחין בסימני חציבה, וכן בכתובות גראפיטי מהעת החדשה, בערבית, אנגלית, יוונית וארמנית (אחת הכתובות, למשל, היא: "W.
מערת צדקיהו הייתה בתחילתה מערה טבעית קטנה, כפי שמעיד פתחה, שהוא המרכיב הטבעי היחיד בה.
המערה הפכה מחצבה, וחללה רחב הממדים נוצר בעקבות פעולות החציבה הרבות שנערכו בה במשך מאות שנים.
החללים במערה מופרדים בקירות ובזקיפי סלע, אומנות שהשאירו החוצבים כדי לתמוך בתקרת המערה עם התקדמות החציבה והעמקתה.
מפלס רצפת המערה יורד מעט ככל שמתרחקים מן הפתח, ונראה כי היא הועמקה כך עם השנים, כדי למנוע ערעור של יסודות בתי העיר שמעל למערה.
מפלס אולם הכניסה למערה היום גבוה בהרבה משהיה בעבר, בעקבות הצטברות שפכי עפר ופסולת.
מסורת יהודית, שמופיעה לראשונה במפורש במקורות מן המאה ה-16, קושרת את המערה לבריחת צדקיהו, מלכהּ האחרון של ממלכת יהודה, אל ערבות יריחו מירושלים הבוערת מפני צבא בבל.
על פי מסורת זו, הייתה המערה מפולשת משני צדיה, ולכן יכול היה צדקיהו להסתתר בה ולברוח דרכה, כמובא אצל רש"י בפירושו לספר יחזקאל:
המסורת היהודית אף קושרת את המעיין הנובע בבטן המערה לדמעותיו של המלך העיוור, הנוטפות שם עד היום מצער חורבנה של ירושלים.
בשל כך הוא נקרא 'מעיין דמעות צדקיהו'.
למרות זאת, לא ניתן להתחקות בוודאות אחר הזמן המדויק בה החלה המערה להיקרא על שם צדקיהו המלך.
השם האנגלי של המערה הוא "מחצבות המלך שלמה" (King Solomon's Quarries), המקדים את תיארוך המערה לימי שלמה המלך, כ-300 שנה לפני ימי צדקיהו.
בערבית היא נקראת מערת שלמה ומכונה גם בשמות "מערת המלכים" או "מערת קורח".
השם הראשון מושפע מן השם האנגלי, המייחס את המערה לשלמה המלך, ואילו השם השני מבוסס על פולקלור מקומי, המזהה את המערה עם המקום בו נקברו קורח ועדתו, לאחר שהאדמה בלעה אותם.
כך או כך, נראה כי זיהוי המערה עם מלכים שונים קשור בכך שסוג אבן הגיר בה נקרא 'מֵלֶכֶּה'.
אבן זו נוחה לחציבה, עמידה בפגעי מזג האוויר ומתקשה במגע עם אוויר על ידי ציפוי טבעי בנארי, כראוי למבני מלכות.
מסורות שאין להן סימוכין ארכאולוגים מייחסות את תחילת הפעילות במערה לימי בית ראשון, ואף לימי שלמה המלך.
תיארוך זה נשען על התיאור המקראי של בניית בית המקדש הראשון על ידי שלמה: "וַיְהִי לִשְׁלֹמֹה שִׁבְעִים אֶלֶף נֹשֵׂא סַבָּל וּשְׁמֹנִים אֶלֶף חֹצֵב בָּהָר...
ב-1873 גילה החוקר הצרפתי, שארל קלרמון-גנו, תבליט של יצור מכונף בגודל 35X27 סנטימטרים על קיר באולם הכניסה של המערה.
היצור, המזכיר את הכרובים שעל ארון הברית, דומה בסגנונו לאמנות האופיינית לימי בית ראשון.
התיאור המקראי והתבליט שנמצא עמדו בבסיס תיארוך ראשית הפעילות במערת צדקיהו לימי שלמה המלך.
הארכאולוג גבריאל ברקאי, שבחן את התבליט שנית לאחר מלחמת ששת הימים, גרס כי אין הוכחה ארכאולוגית לתיארוך פעילות החציבה במערת צדקיהו לימי בית ראשון: "השטח (של הסלע) הוחלק טרם החריטה בכלי משונן, שתאריך השימוש בו לפי המקובל הוא בימי בית שני."
לעומת "שתיקת הממצאים" מימי הבית הראשון, המערה עשירה בעדויות מימי הבית השני.
מקובל לזהות את מערת צדקיהו כמקור האבן העיקרי של המלך הורדוס, בעת שבנה את מקדש הורדוס לפני כאלפיים שנה.
זיהוי זה מסתמך על סגנון החציבה שהיה מקובל אז, וניכר בקירות המערה, וכן בגודל האבנים שהוצאו ממנה, המאפיינות את כותלי הר הבית.
המערה סמוכה מאוד להר הבית, ושוכנת מעט גבוה ממנו, דבר שהקל מאוד על ניוד האבנים.
בחינת האבנים המרכיבות את הכותל המערבי העלה כי הן זהות מבחינה גאולוגית למסלע מערת צדקיהו, אישוש נוסף להנחה כי מקורן ממערה זו.
ייתכן כי מערת צדקיהו שימשה גם את המלך אגריפס הראשון, נכדו של הורדוס, במפעלי הבנייה הרבים שלו בירושלים, ואולי גם את אגריפס השני ממשיכו, שבנה את החומה השלישית במאה הראשונה לספירה.
אין כל מידע על קורות מערת צדקיהו לאחר חורבן ירושלים בשנת 70 לספירה.
עם זאת, בתוספתא, שנכתבה במאות השנייה והשלישית לספירה, מובאת הלכה בנושא יציאה מתחום שבת, המזכירה את מערת צדקיהו:
מאחר שהמערה הייתה כבר קיימת בימי התוספתא, ומוכרת בוודאי לתושבי ירושלים, ייתכן שניתן למצוא במקור זה הוכחה כי באותה עת כבר נקשרה המסורת בין צדקיהו והמערה.
עם זאת, ייתכן כי התוספתא לא התייחסה כלל למערה הנקראת היום 'מערת צדקיהו', אלא נתנה דוגמה ערטילאית למערה ארוכה מאד.
בשנת 985 פרסם הגאוגרף המוסלמי, מוקדסי ספר על ארץ ישראל.
בספר זה הזכיר מוקדסי את מערת צדקיהו ואת המסורת המוסלמית הקושרת אותה לקורח ועדתו, אולם הוא מסתייג ממסורת זו:
רבי אשתורי הפרחי שעלה לארץ בשנת 1322 ועסק בחקר ארץ ישראל, פרסם את הספר "כפתור ופרח" ובו תיאור מערת צדקיהו: "לפנים מחומת ירושלם לצפון הוא פתח מערת חזקיה.
והיא גדולה כים." (כפתור ופרח, פרק ו', על הר ציון).
נראה כי אין מדובר כאן בפליטת קולמוס (חזקיה במקום צדקיה), שכן מקור יהודי מן המאה ה-19 (להלן) מציין אף הוא את השם חזקיהו, דבר המעיד על מסורת יהודית נוספת.
כך או כך, תיאור המערה ומיקומה מעיד כי הכותב הכיר את המערה וידע היכן היא.
בחיבור "תולדות ירושלים וחברון" של ההיסטוריון והגאוגרף מוג'יר א-דין משנת 1495 מובא מידע אודות מערת צדקיהו, תחת הכותרת "מערת הכותנה":
מוג'יר א-דין מעיד, שבשלהי המאה ה-15 הייתה מערת צדקיהו ידועה, אולם היא נקראה משום מה בשם 'מערת הכותנה', והטילה אימה גדולה על המבקרים בה.
האחרון שמזכיר את מערת צדקיהו בתקופה ההיא, הוא הנוסע היהודי רבי משה באסולה, שביקר בירושלים בראשית המאה ה-16. בספר המסע שלו תיאר את מערת צדקיהו, השוכנת בסמוך לשער שכם ומוסיף:"הרבה יהודים סיפרו לי שהלכו בה מיל, והיא גבוהה כסוס ורומח בידו."
במאה ה-16 בנה הסולטאן סולימאן הראשון את חומת ירושלים, ובעקבות כך הורה לחסום כליל את פתח מערת צדקיהו, כדי למנוע חדירת אויבים לתוך העיר דרכה.
פתח המערה נסתם, המקום הפך לאתר אשפה ופסולת, ומיקומה של מערת צדקיהו נשכח למשך למעלה מ-300 שנה.
עדות לכך ניתן למצוא בתיאור המסע שערך רבי גרשון סג"ל בירושלים בשנת 1624, בו הוא מספר כי מערת צדקיהו שוכנת בדרומה של ירושלים (ולא בצפונה) וכי "אין שום אדם ראוי ליגש שמה עד ביאת המשיח."
למרות זאת, ישנה עדות שכתב ישראל יוסף בנימין ("בנימין השני") על מערת צדקיהו, לאחר ביקורו בירושלים בשנת 1847:
הדמיון הרב של תיאור זה למופיע בתיאור מסעו של רבי משה באסולה, וכן התוספת "כן הגידו לי יהודים אחדים", מעידים כי הכותב לא ראה בעצמו את המערה, שכבר לא הייתה ידועה, אלא הסתמך על עדות קודמו ועל מסורת שבעל פה.
הוכחה נוספת לכך שמערת צדקיהו נעלמה מהעין מובאת בספר 'תבואות הארץ' של חוקר ארץ ישראל, יהוסף שוורץ.
בספר, שראה אור בשנת תר"ח (1848), זיהה שוורץ את מערת צדקיהו עם "מערות המלכים" המוזכרות בכתבי ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו:
מקור זה מלמד כי על אף המסורות בעל פה, מערת צדקיהו לא הייתה ידועה במחצית הראשונה של המאה ה-19, עד כי שוורץ בלבל בינה ובין קברי המלכים, שיוחסו אז לכלבא שבוע.
שנים ספורות לאחר פרסום 'תבואות הארץ', בחורף של שנת 1854, יצא הרופא וחוקר המקרא הבריטי, ג'יימס ברקלי, לטיול עם כלבו סמוך לשער שכם בירושלים.
נרעש מן הגילוי, מיהר ברקלי לביתו, ולמחרת בלילה יצא שוב, בחברת שני בניו, לבדוק את המערה מקרוב.
הייתה זו הפעם הראשונה לאחר מאות שנים שרגל אדם דרכה במערת צדקיהו.
עם פרסום גילוי המערה, הוזעקו למקום חוקרים מטעם הקרן לחקר ארץ ישראל, שבה היה חבר גם ברקלי עצמו.
הם בילו לילות כימים בחקירתה של המערה ובחשיפתה, והיו הראשונים לתארכה לימי שלמה המלך.
הגילוי סקרן במיוחד את היהודים, בשל הקשרה לסיפור התנ"כי.
משה ריישר הביא בשנת 1867 תיאור משעשע ורצוף גוזמאות על הרפתקאות אימה להן זכו יהודים שביקרו במערה, שנקראה בפיו 'מערת שכם':
בשנת 1885 השתלטו חברי כת נוצרית גרמנית תמהונית על מערת צדקיהו, והפכו אותה לביתם.
היה זה לאחר שניסו לשכנע את דיירי המושבה האמריקאית בירושלים, שגרו בדיוק מעל לפתח המערה, לפנות את ביתם ולהעניקו להם.
בינתיים החליטו להמתין במערה, אך הלחות, האשפה ותנאי התברואה הקשים בה גרמו לרבים מהם לחלות באופן חמור.
בסופו של דבר, בהתערבות הקונסול הגרמני בירושלים, סולקה החבורה מהמערה, ומנהיגם גורש לגרמניה.
בשנת 1893 חסמו השלטונות את פתח המערה בדלת ברזל, ולא התאפשרה עוד כניסה אליה.
בראשית המאה ה-20 הייתה המערה סגורה, אך פתחה היה ידוע, ולכן כאשר ההדיר אברהם משה לונץ וערך את הספר 'תבואות הארץ' בשנת תר"ס (1900), הוא העיר על הזיהוי השגוי של שוורץ:
היא מתחת להחומה הנוכחית, ופתחה בתוך החומה מבחוץ, סמוך לבאב אלעמוד, ומסורת היהודים קראה אותה 'מערת צדקיהו'.
כי אין כל ממש בהמסורה הזאת, ורק מאשר כי היהודים יושבי ירושלים יראו ללכת בה עד סופה, לכן חשבו כי היא עוברת עד יריחו, אך באמת אורכה רק אלף רגל.
וגם אנוכי הלכתי בה עד קצה...
וברור הדבר כי המערה הזאת היא רק מחצב שממנה הוציאו אבנים לבניין הבית.
היא רחוקה מחומת הצפון של העיר בערך ט"ו דקים...
ואחינו יקראו להמערה הזאת 'מערת כלבא שבוע'|מקור=''תבואות הארץ, פרק ז', עמ' של"ו, הערה 2|מרכאות=כן}}
בשנת 1907 נעשה שימוש אחרון במערת צדקיהו כמחצבה לבנייה מונומנטלית, כאשר השלטון המקומי הורה על חציבת אבנים במערה לבניית מגדל השעון על שער יפו, לכבודו של הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני.
בעקבות כך נפתחה שוב המערה לקהל, כפי שמעידה המודעה בדבר הסדרי תשלום הכניסה אליה (משמאל), אך היא נסגרה שוב במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בסביבות שנת 1925 המהנדס ברוך קטינקא היה האחרון שהורשה לקחת מאבניה, איתם בנה את קירות חדר ההתייחדות ב-ימק"א בימי המנדט הבריטי.
בימי המנדט הבריטי בארץ ישראל נפתחה שוב המערה לקהל המבקרים, ובימי מלחמת העולם השנייה נבנה בפתחה קיר אבן, והיא הפכה למקלט כמחסה להפצצות.
עם חלוקת ירושלים בשנת 1948 חסמה ממשלת ירדן את הכניסה למערת צדקיהו, שפתחה עמד אז על הגבול בין ירדן וישראל.
אחרי מלחמת ששת הימים ב-1967 חודשה הפעילות במערה, אך המקום לא הוסדר למבקרים, והביקור בה היה מסוכן.
כשנה לאחר המלחמה טען מוסלמי תושב העיר העתיקה כי סבו החביא במערה שלושה ארגזים מלאים במטבעות זהב עוד לפני מלחמת העצמאות.
הוא ביקש לאפשר לו לחפש את הארגזים על פי סימנים שהותיר הסב, והבטיח לתת בתמורה 75% מהמטבעות למדינת ישראל.
האישור ניתן, אך האיש לא מצא דבר.
יש לציין שהוא לא היה האדם האחרון שטען שהוא יכול למצוא אוצר במערה: בשנת 2016, נעצר תייר אמריקאי בן 19 במערה שטען שהוא מחפש את המטמון של קורח.
המערה נותרה בשיממונה, עד שבשנות ה-80 של המאה ה-20 היא הועברה לניהול החברה לפיתוח מזרח ירושלים.
החברה הסדירה שבילים במערה ושילבה בה תאורת קבע, דבר שאפשר את פתיחתה המסודרת לקהל.
מאז 1985, המערה פעילה כאתר תיירות רשמי.
עם פרוץ האינתיפאדה השנייה נסגרה שוב המערה, בשל קרבתה למרכזי האוכלוסייה הערבית בירושלים.
היא נפתחה מחדש רק בשנת 2006, אך נסגרה לקהל בימי שישי ושבת מסיבות ביטחוניות ודתיות.
החל משנת 2013, המערה פתוחה לביקור גם בשבת.
החל משנת 2008 כלולה המערה ב'פסטיבל האור בעתיקה', שבו אתרים שונים מוצגים באור מיוחד בשעות הלילה המאוחרות.
בפסטיבל שהתקיים ביוני 2010, למשל, היא עוצבה כמערת ענק בקרקעית אוקיינוס.
בחג הסוכות תשע"ז, אוקטובר 2016, נפתח מסלול חדש במערה בשם "מסלול הזחילה" העובר בחלקה הצפוני של המערה במחילות ומנהרות שאינן פתוחות לקהל.
בקטע זה נראות כתובות גרפיטי ישנות, כמו זו של הנוער העובד והלומד משנת 1941, בצד קיר צלבני שמטרתו אינה ידועה, וכן תיבת עץ גדולה מתקופת המנדט הבריטי ששימושה אף הוא אינו ידוע.
ההליכה בקטע זה דורשת תיאום וכן הצטיידות בקסדות ופנסי ראש.
בשנים -2019-2023 עברה המערה שדרוגים מקיפים במימון משרד ירושלים ובביצוע פמ"י (החברה לפיתוח מזרח ירושלים) שכללו הוספת תשתיות מודרניות ושילוב חיזיון אורקולי בשם "סודות מתחת לחומות" (Mysteries Beneath the Walls) המספר את קורותיה במספר תחנות צפייה.
המערה מארחת חגיגות בר מצווה, חתונות, אירועים פרטיים, מופעי מוזיקה ואירועי תרבות מעת לעת.
רבים מחברי 'הקרן לחקר ארץ ישראל', שחקרו את מערת צדקיהו במאה ה-19 ותיארכו אותה לימי שלמה המלך, היו חברי מסדר הבונים החופשיים.
שלמה נחשב לאביו הרוחני של המסדר, והוא אף מכונה "הבונה החופשי הראשון".
בשל כך, הציע צ'ארלס וורן, חבר הקרן ובונה חופשי לקיים את הטקס השנתי של הלשכה הירושלמית באולם הגדול ביותר במערה.
לצורך האישור, קיים וורן פגישות עם פקידי ממשל עות'מאניים, שהיו אף הם חברים במסדר.
במשך שנים רבות התקיימו באולם זה טקסים שונים, ולכן הוא נקרא עד היום בשם 'אולם הבונים החופשיים'.
פעילות הבונים החופשיים במערת צדקיהו נקטעה עם חלוקת ירושלים בשנת 1948, ושבה לסדרה רק לאחר מלחמת ששת הימים.
המשורר יהודה עמיחי הקדיש למערה את השיר 'מערת צדקיהו', בו כתב בין היתר:
במערכון "שבת שלום" של הגשש החיוור מספר מיסייה לוי את חלומו לחכם מרדכי ובו הוא טס במטוס ללא כנפיים במערת צדקיהו.
ב-2012 ביקר במערה הזמר מתיסיהו.
המערה שימשה אותו לצילומי הקליפ של הסינגל "SUNSHINE".
בניגוד לכל הקליפ, שבו הוא מופיע בגילוי ראש, במערה הוא מופיע עם כיפה על ראשו.
מערת נפטון (באיטלקית: Grotta di Nettuno) היא מערה השוכנת בבסיסו של קאפו קאצ'יה (Capo Caccia), מצוק העשוי מסלעי גיר ודולומיט, סמוך למפרץ פורטו קונטה בצפון-מערב סרדיניה.
עקב חדירת מי גשמים נוצרו בחלל המערה נטיפים וזקיפים.
בניגוד למערות נטיפים אחרות, עקב סמיכותה של המערה אל הים נוצרו בה בריכות מים מלוחים אשר מפלסן זהה למפלס פני הים.
קרני האור המגיעות אל המערה מהפתחים יוצרות שילוב של מראות צבעוניים באולמות המערה בהתאם לשעות היום.
אורך מסלולי המערה מגיע ל-4 ק"מ אך רק 580 מטר מהם פתוחים לקהל.
הכניסה והיציאה מהמערה היא אחת ושוכנת בגובה של מטר בודד מעל פני הים.
דרך כניסה זו מתאפשרת ההגעה אל המערה לבאים דרך הים ולאלה היורדים אליה דרך שביל בן 656 מדרגות לאורכו של המצוק, המכונה "אסקאלה דל קבירול" (Escala del Cabirol - "מדרגות העז").
בעת סערה אין אפשרות להגיע למערה כלל, לא דרך הים ולא דרך השביל היבשתי.
המערה התגלתה במקרה על ידי דייג במאה ה-18, ובמקום התגלו שרידים קדומים של כלב ים נזירי מצוי.
המדרגות היורדות מהמגדלור אל המערה נחצבו בשנת 1954.
מערת נטיפים היא מערה קרסטית – חלל הנוצר מהמסה של סלעי גיר ודולומיט עקב חדירת מי גשמים, תהליך שהותיר בחלל המערה נטיפים וזקיפים.
מערות נטיפים נוצרות במשך שנים בתהליך ממושך ואיטי.
כדי להבין כיצד נוצרת מערה שברבות הזמן הופכת למערת נטיפים, חשוב להבין את תהליכי הבנייה של הסלעים המכילים אותה ואת הרכבם הכימי.
על קרקעית ים נוצרים משקעי הרבדה של שרידי בעלי חיים ימיים.
משקעים אלה עוברים תהליכי דיאגנזה (diagenesis) המלכדים את הגרגרים לסלע באמצעות הידוק ודחיסה הגורמים להתקשותו.
בדרך זו נוצרים סלעי גיר ודולומיט.
סידן הוא חלק חשוב בהבנת התהוות מערות נטיפים, והוא מצוי בכמות רבה בשלדי בעלי החיים הימיים המרכיבים את שני סוגי הסלעים – גיר – CaCO3, דולומיט – CaMg(CO3)2.
הסלעים נוצרו בתהליך איטי – שכבה של בערך סנטימטר אחד במשך 100 שנים.
במשך מיליוני שנים הצטברו שכבות הסלע והגיעו לעובי של מאות ואלפי מטרים.
שכבות אלה היו נתונות במשך זמן רב להשפעתם של כוחות קימוט והרמה עד אשר הפכו להרים ונחשפו לתנאי אקלים שונים.
תהליכי קימוט והרמה יצרו בסלעים סדקים המאפשרים חדירת מי גשמים שהמסו וספחו פחמן דו-חמצני בעברם דרך קרקע עשירה ברקבובית.
המסת פחמן דו-חמצני הופכת את המים לחומצה פחמתית (H2CO3) הממיסה את הסלעים.
תהליך זה של בליה כימית יוצר בסלע חללים בגדלים שונים המתחברים זה לזה ויוצרים מערה.
כאשר המים מגיעים אל חלל המערה, מתרחש תהליך הפוך:
הפרשי לחצים בין ריכוז פחמן דו-חמצני במים ובחלל המערה גורם לפליטתו מטיפות המים התלויות מתקרת המערה ולשקיעת סידן פחמתי (מינרל המופיע לרוב כקלציט).
שקיעה איטית זו בונה לאיטה משקעים הנתלים מתקרת המערה וצומחים כלפי מטה (נטיפים), הנטיפים האלה מתחילים "לטפטף" מטה עד שיוצרים משקעים שצומחים מקרקעית המערה כלפי מעלה (זקיפים).
צבעם הראשוני של משקעים אלה הוא לבן ואפילו שקוף, אך הם נצבעים בגווני אדום וצהוב בשל נוכחות מינרלים ומלחים שונים הנספחים גם הם אל המים בתהליך ההמסה.
נטיפים נוצרים תחילה כצינור דקיק דרכו זורמות טיפות המים.
צינורות אלה גדלים בקצב איטי מאוד ומתארכים בשיעור ממוצע של 0.2 מ"מ בשנה.
כאשר צינור כזה נסתם, המים יזרמו על פני הנטיף והוא ייראה אז כחרוט עבה בבסיסו הצמוד לתקרת המערה וצר בקודקודו.