tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יציאה לעבודה אפשרה להבריח לגטו מצרכי מזון וחומרי הסקה, ובנוסף הפולנים היו מתקרבים לגדר התיל ומוכרים מזון וקונים חפצים מהיהודים.
היו בריחות של יהודים מהגטו לכפרים ששם יכלו לחיות בתנאים נוחים יותר.
בתוך הגטו היו הכנות להפעלת בית-ספר ובית יתומים, אך פרצו מגפות של טיפוס ובשל כך הלמידה לא החלה.
היהודים חיו בתנאים קשים; 10 נפשות על מטר רבוע, בקור קשה והתפשטות של מחלות מידבקות.
הגרמנים סגרו את הגטו וכתבו "סכנת מגפה – הכניסה אסורה לחלוטין".
מספר המתים הלך וגדל, הרעב גברו נשלחה בקשה לגטו ורשה להביא רופא לגטו קוטנו.
ב-1941 גברה המגפה, נאסרו רוב חברי הקבוצה של מבריחי הבשר ומספר היהודים בקוטנו ירד ל-6,015 בלבד.
ב-1942 שולחו יהודי קוטנו למחנה השמדה בחלמנו.
לא חזרו יהודים אליה לצמיתות.
למרות המצב הקשה התקיימה בגטו עזרה הדדית ופעילות תרבותית.
כמעט כל יהודי קוטנו נספו בשואה.
רבים נפטרו בשל התנאים הקשים ששררו בגטו, אותו כינו הגרמנים repierlager ("מחנה המתפגרים").
הנותרים גורשו למחנה ההשמדה "חלמנו", שם נספו.
רק 213 מבני הקהילה היהודית בקוטנו שרדו את השואה.
קהילת קוטנו חרבה בשואה ולא הוקמה שוב.
בספטמבר 2015 התבצעו עבודות ניקיון בבית העלמין בקוטנו, שאורגנו על ידי אגודת ידידי קוטנו.
אנדרטה לזכר יהודי קוטנו, שהוקמה בשנות ה-80 בבית העלמין היהודי.
אנדרטה לזכר יהודי קוטנו שנספו בשואה, בבית העלמין בחולון.
קהילת היהודים בקז'מארוק התקיימה משנות השישים למאה ה-19 ועד השואה, לאחרי קונגרס יהודי הונגריה (1869) הקהילה הצטרפה לזרם האורתודוקסי.
תושבי קז'מארוק התנגדו להתיישבות יהודים בעיר ורק בשנות ה-60 של המאה ה-19 התיישבו יהודים בקז'מארוק.
רובם באו מכפרי הסביבה, ואליהם הצטרפו אחרי מלחמת העולם הראשונה פליטים מפולין, במיוחד מגליציה.
תחילה השתייכו לקהילת הוּנְצוֹבְצֶה (ידועה גם בשמה הגרמני - אונסדורף), עד שנעשתה קז'מארוק קהילה עצמאית, ואחרי קונגרס יהודי הונגריה (1868-1869) הצטרפה לזרם האורתודוקסי.
יהודי קז'מארוק היו שומרי מסורת שנטו להשכלה, שפתם הייתה גרמנית ודיברו הונגרית וסלובקית.
עם גידול הקהילה הזמינו חבריה בשנת 1874 את הרב אברהם גרינבורג לכהן כרב במקום.
אחרי פטירתו ב-1918 מונה לתפקיד בנו, הרב שמחה נתן גרינבורג.
בשנת 1874 נחנך בית כנסת בעיירה, בית הכנסת הכיל 500 מקומות ונבנה בסגנון מורי.
בשנת 1921 נמנו בקהילת קז'מארוק 1,650 יהודים.
מספר זה כלל את יהודי היישובים הסמוכים ספישסקה בלה (Spisska Bela) ו-פודולינץ (Podolinec).
באותה התקופה היה אריה דזידר (Desider) ראש הקהילה.
מצבם הכלכלי של רוב יהודי קז'מארוק היה איתן.
כ-80 אחוזים מהעסקים בעיר היו בידיהם: ביניהם חנויות, בתי קפה, בתי מרזח ומסעדות כשרות, בתי מלאכה לאופנה, לחייטות עילית ולהנעלה, מפעלים לעיבוד עץ, מנסרות ותחנת דלק.
בין יהודי העיר היו כמה סוחרים גדולים, יצרנים ויצואני גבינות, חקלאים, בעלי מקצועות חופשיים וגם אמנים.
בעקבות הסכם מינכן בשנת 1938 וכיבוש פראג במרץ 1939, הכריזה סלובקיה על עצמאות, אך למעשה הייתה גרורה של גרמניה הנאצית.
ובעקבות כך החלו התנכלויות ליהודים, ויהודי סלובקיה חיפשו דרכים להימלט מהמדינה.
ב-5 בנובמבר גירשו אנשי "משמר הלינקה" מק'זמארוק כ-30 משפחות יהודיות חסרות אזרחות לגבול הונגריה.
ההונגרים סירבו לקבל את המגורשים והם נותרו למשך כשבועיים על הגבול.
לבסוף התירו הסלובקים את חזרתם.
בדצמבר 1939 30 מבני הקהילה עלו לארץ ישראל על אניית המעפילים "קונפינו" ובמאי 1940 עלתה עוד קבוצה של 30 אנשים על סיפון האנייה "פנצ'ו".
בסוף שנת 1940 נרשמו בעיירה 1,181 יהודים.
בקז'מארוק נלקחו גברים יהודים לעבודות כפייה וההתנכלויות ליהודים גברו.
בקיץ 1941 הרסה כנופיית גרמנים את פנים בית הכנסת, הקהילה שיפצה אותו.
עד סוף 1941 הועברו כל עסקי היהודים לידי "אריזאטורים" (בני הגזע הארי) סלובקים.
כמה משפחות יהודיות נמלטו מקז'מארוק להונגריה.
ב-29 במארס 1942, ערב שבת הגדול, נחטפו צעירות יהודיות מבתיהן ונכלאו במחנה פופרד (Poprad), אחרי חג הפסח שולחו ברכבות מתחנת הרכבת פופרד-טטרי וכעבור כחודש ימים הגיעו לאושוויץ.
ב-1 באפריל 1942 נלקחו גברים יהודים בני 16-45 למבצר טוקולי (Tokaj) ולמחרת שולחו אף הם דרך ז'ילינה (Zilina) למחנות ריכוז בפולין.
אלה שנתפסו הובאו למחנה נובקי (Novaky) ומשם גורשו לפולין.
רוב היהודים שנותרו (כ- 800 נפשות) מקז'מארוק והסביבה גורשו לאזור לובלין בין ט' ל- כ' סיוון תש"ב, 25 במאי - 5 ביוני, ומקצתם ביום הכיפורים - 21 בספטמבר וב-2 באוקטובר 1942. לפני הגירוש, הילדים, הזקנים והחלשים נורו במקום, והכשירים לעבודה הועברו למחנות עבודה.
בעיר נותרו רק היהודים שעבודתם הייתה חיונית לשלטונות ואלה שהצליחו להסתתר.
בקיץ 1944 פרץ מרד נגד המשטר הפשיסטי בסלובקיה.
יהודים בני קז'מארוק שעדיין היו באזור הצטרפו למורדים.
המרד דוכא בידי הצבא הגרמני והחל מצוד אחר המורדים, בעיקר אחר היהודים.
אלה שנתפסו באזור המרד נורו למוות במקום.
בספטמבר 1944 נתפסו כ-40 מיהודי קז'מארוק, וביניהם הרב שמחה נתן גרינבורג ומשפחתו ונורו ליד גבול פולין.
48 יהודים מקז'מארוק והסביבה לחמו בגרמנים ביחידות הצבא הצ'כי ובשורות הפרטיזנים.
הרופא היהודי, ד"ר אדוארד לאופר (Laufer) מהעיר ניטרה (Nitra), הציל יהודים ופרטיזנים במסווה של סלובקי נוצרי.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזר לעיירה בנו של ר' שמחה נתן ר' מאיר גרינבורג, ועמד שם בראשות הקהילה הקטנה שהתלקטה שם, הוא כיהן כרב האזור, שכלל את הערים קז'מארוק וליפטובסקי-סוואטי-מיקולאש (Liptovsky-Mikulas).
נפתחה מסעדה כשרה ושוחט מקושיצה (Kosice) בא אחת לשבוע.
ר' דוד רייזנר (Reisner) שימש מוהל לכל יהודי האזור.
מוריץ גולדמן (Goldmann) כיהן כראש הקהילה.
ב-1949 עלו רוב היהודים לישראל; לאחר שבני הקהילה החלו עוזבים את העיר, עזב גם ר' מאיר את העיר בשנת 1949 והיגר לארצות הברית שם שימש כרב קהילת ישראל הצעיר בשכונת הברונקס, לאחמ"כ בית הכנסת שימש כמחסן ובשנת 1961 נהרס.
בשנות החמישים היו בקהילה עשרה ילדים, שקיבלו חינוך יהודי.
בשנות השבעים עדיין חיו כמה יהודים במקום ובית העלמין טופל בידי נוצרי.
ב-1989 נמצא בית העלמין מוקף חומה, שערו נעול ומצב הקברים תקין.
שנהאוכלוסייה יהודית19211,65019301,166סוף 19401,1851948384 (58 ילדים)שנות ה-50היו 10 ילדים בקהילה שקיבלו חינוך יהודישנות ה-70נותרו מספר יהודים; בית העלמין טופל בידי נוצרי1 באוקטובר 2002היהודי האחרון בקז'מארוק, ליאו קובאץ', הלך לעולמו ונקבר בקברו של סבו, ליאו (אריה לייב) הרץ
קהילת יהודי תאפילאלת הייתה קהילה יהודית גדולה במרוקו שהיוותה מרכז דתי חשוב ופעיל.
היו לה קשרים הדוקים עם שאר הקהילות היהודיות של מרוקו.
בקהילה זו פעלו רבנים חשובים.
קהילה זו ישבה במחוז תאפילאלת שהוא אזור גאוגרפי ונווה מדבר במרוקו, בקצהו הצפוני של מדבר סהרה.
על פי מסורת הקהילה היהודית, יש לזהות את תאפילאלת כ'אילים', אחד ממסעות עם ישראל לאחר יציאת מצרים.
תולדות חייה של הקהילה היהודית קשורים לעלייתו של מחוז תאפילאלת כולו.
ישנם עדויות המוכיחות את הנוכחות היהודית הקדומה:
בתקופת הגאונים ישבה קהילה יהודית שהייתה בקשר הדוק עם מרכזי התורה בבבל בדרומו של המחוז בעיר סיג'ילמסה.
בנוסף ניתן היה למצוא גם בדור האחרון לישיבת היהודים במחוז אוספי פיוטים, שירה וכתבי יד רבים שהועברו מדור לדור שחלקם היו כתובים בעברית, חלקם בארמית וחלקם בערבית-יהודית מקומית.
עדות נוספת היא עדותו של המטייל דוד הראובני שבהיותו בפורטוגל בשנת 1527 התוודע להחלפת מכתבים בין שליט תאפילאלת לבין שלטונות פורטוגל המעידים על הימצאותם של יהודים בתחום שלטון תאפילאלת.
משנת 1054 נפגעה הקהילה היהודית על ידי שלטון המוראביטון ומשנת 1154 נפגעו משלטונם של האל-מוואחידון, על הפגיעה האחרונה קונן אבן עזרא בקינתו המפורסמת אהה ירד עלי ספרד.
מצבה השתפר לאחר שהוענק להם המעמד של ד'ימי.
קהילת יהודי תאפילאלת הייתה קהילה חיה ותוססת גם בתקופה הקולוניאלית צרפתית וגם לאחריה.
עדות לקיומה של הקהילה עולה מהספר "דברי הימים של פאס", בו מוזכרים מקרים המוכיחים התיישבות יהודית בתאפילאלת.
שפת לימוד התורה בקהילה הייתה עברית אך השפה המדוברת הייתה מרוקאית יהודית.
הקהילה הייתה קהילה דתית שמתוכה יצאו רבנים גדולים וחשובים.
אנשי הקהילה היו בעיקר סוחרים זעירים, צורפים, רוקעי נחושת, חייטים, נפחים וסנדלרים.
בקרב קהילת יהודי תאפילאלת פעלה משפחת הרבנים המוכרת משפחת אבוחצירא.
הם ישבו בעיקר בעיר ריסאני.
רבי יעקב אבוחצירא פעל בעיר לחידוש מפעל תורני ולהגברת ללימוד התורה בקרב יהודי עיר.
כמו כן, הוא הקים ישיבה שנקראה על שמו ועמד בראשה.
הוא היווה דמות רוחנית וגם שימש כפרנס.
שושלת משפחת אבוחצירא שימשו כדיינים ברבנות, השתמשו בחוכמתם למען חיזוק החינוך היהודי בקרב ילדי הקהילה.
בנוסף, הקימו תלמודי תורה ובתי כנסת.
בנוסף למשפחת אבוחצירא פעלו במחוז רבנים נוספים לדוגמה: משפחת לעסרי, אמסלם, בן-הרוש, הרוש, שיטרית, פרץ, תורג'מן ועוד.
בנוסף לכך הרבנים לא קיבלו שכר מהקהילה על תפקידם.
משפחת אבוחצירא הקימו שלושה בתי כנסת.
הגדול שבהם היה של רבי ישראל אבוחצירא (הבאבא סאלי).
השני שימש את המעמד הבינוני והשלישי נועד ליתר העם.
בתי הכנסת נבנו בלבני חימר עשירים בשטיחים ושאר קישוטים להידור.
במחוז תאפילאלת ישנו בית קברות יהודי עתיק של מנצוריה.
מנצוריה הייתה העיר המדברית הקדומה ביותר שהוקמה באזור זה.
בבית קברות זה ניתן לראות מצבות עתיקות שגילם נאמד כ-450–500 שנה.
בבית קברות זה נקברו היהודים שחיו באלמנצוריה.
וגם לאחר שעקרו למקומות אחרים עדיין היו נאמנים לבית קברות זה והמשיכו לקבור בו את מתיהם.
רבי יהודה ביבאס היה ממבשרי הציונות הרוחנית והמדינית ופעל יחד עם רבי מסעוד אבוחצירא לשכנוע יהודים לעלייה לארץ ישראל מאחר שהאמינו שעל ידי יישוב הארץ תתקרב הגאולה.
בשנת 1856 עלו רבי משה, רבי דוד ורבי יעקב אבוחצירא ליפו.
קְיֶילְצֶה (בפולנית: Kielce; ביידיש: קיעלץ) היא עיר במרכז פולין, והיא מונה כ-204,891 תושבים (נכון ל-2009).
בשנת 1852 התגוררו בקיילצה כ-100 יהודים, שהיוו אחוז קטן מאוכלוסיית העיר.
לאחר הרפורמות של אלכסנדר וְיֵלְקוֹפּוֹלְסְקִי – ראש מינהל אזרחי פולין תחת שלטון אלכסנדר השני, קיסר רוסיה – בשנת 1862, קיבלו היהודים אישור להתיישב בקיילצה.
ב-1868, לאחר 6 שנים, הוקמה בעיר קהילה יהודית עצמאית.
ערב מלחמת העולם השנייה, מספר יהודי קיילצה עמד על כ-25,000.
לקראת סוף המאה ה-19 ובתחילתה של המאה ה-20, הקהילה היהודית בקיילצה התפתחה במהירות רבה - הן מבחינה דמוגרפית והן מבחינה כלכלית.
ליהודי קיילצה היו מספר של מפעלי תעשייה, בתחומים מגוונים: מחצבות, מפעלים לעיבוד עורות, מפעל נגרות, מאפיות ועוד.
כמו כן היו ביניהם בעלי חנויות מכל הסוגים: ריהוט, טקסטיל, עור, בגדים, חנויות סדקית וכדומה, ובנוסף פעלו גם הרבה בתי מלאכה קטנים.
כמו כן יהודים רבים עסקו גם במקצועות חופשיים כמו רפואה, רפואת שיניים ועריכת-דין.
בנוסף, בשנים שבין מלחמות העולם היו בבעלותם של יהודי קיילצה מספר בנקים.
על פי הסטטיסטיקות המקומיות, בשנת 1921 היו ליהודים 633 מפעלי תעשייה.
בקיילצה היו שני בתי כנסת - בית הכנסת הגדול נבנה בשנת 1902. הוקמו גם 9 בתי תפילה, בית מדרש, ויותר מ-30 חדרים ללימוד תורה בהם למדו למעלה מ-900 בנים.
הבנות למדו בבית ספר "בית יעקב", מורכב מ-15 חדרים או בבית ספר "יבנה", בית ספר יהודי חילוני.
הארגון "אגודת ישראל" שנוסד בפולין בשנת 1912 הפעיל תלמוד תורה וישיבה.
הוקמו גם שלושה בתי ספר יהודיים ציבוריים ושתי חטיבות ביניים.
בעיר התקיימו בנוסף: מקווה, בית קברות, בית מטבחיים כשר, בית יתומים ובית אבות…
מבחינה תרבותית לקהילה היהודית היו שלוש ספריות ותיאטרון יהודי קטן, עיתונים ביידיש ואגודות ספורט "מכבי".
החיים הפוליטיים של יהודי קיילצה היו מחולקים בין מפלגות ציוניות, כמו אגודת ישראל והבונד (נוסד בשנת 1897), ובין מפלגת הקומוניסטים בפולין.
הציונים קיימו שיעורי ערב לתרבות העברית ולתרבות היידיש.
בעיר היו גם קהילות חסידיות חזקות.
ב-11 בנובמבר 1918 קיימו יהודי קיילצה עצרת ותבעו אוטונומיה פוליטית ותרבותית לכול יהודי פולין.
בתגובה לעצרת, פעילים פולנים מקבוצות ימניות השחיתו חנויות ובתים רבים בבעלות יהודית, ולמחרת נרצחו עשרה יהודים ונפצעו 400 בפוגרום שערכו פולנים מקיילצה.
בין השנים 1932–1939 היגרו כ-5,000 מיהודי קיילצה לפלשתינה (א"י} ולארצות הברית – בעיקר לניו יורק.
ערב מלחמת העולם השנייה, גודלה של האוכלוסייה היהודית בקיילצה היה בין 20,000 ל-25,000 תושבים, והם היוו כ-35% מתושבי העיר.
הגרמנים כבשו את קיילצה ב-5 בספטמבר 1939. מיד לאחר הפלישה, הטילו הגרמנים אימה על יהודי העיר, צמצמו את זכויותיהם, והשפילו אותם בפומבי.
חודש לאחר מכן החלה הרדיפה: יהודים נשלחו לעבודות כפייה, ואחדים מראשי הקהילה היהודית נעצרו.
הגרמנים אסרו על היהודים לעבור ברחוב הראשי של העיר, ולשם כך הם גם החרימו חנויות ברחוב המנוהלות על ידי בעלים יהודים.
למרות זאת המשיכו היהודים להתגורר בסמוך לשכניהם הפולנים.
בראשית נובמבר 1939 הוקם בקיילצה יודנראט בראשותו של הרופא משה פלץ (Pelc).
בהנהגתו הציע היודנראט לגרמנים הסדרים בנוגע לשליחת יהודים לעבודות כפייה, והקים גדוד עבודה שאליו גייס אלפי יהודים עניים תמורת שכר זעום.
בחודשים שלאחר מכן נדרשו היהודים לשאת סרט שרוול לבן ועליו מגן דוד כחול, לסמן את חנויותיהם, ולסגור את בתי הכנסת.
במקביל התחילו להגיע לקיילצה פליטים יהודים רבים ממקומות שונים בפולין ובמדינות שכנות - 3,000 מקרקוב, 5,000 מווינה, כ-1000 מאזורים אחרים - עד שבשנת 1941, כאשר הוקם הגטו בעיר, היו בה כ-30,000 יהודים.
כל אותה עת, ובמקביל להגעתם של הפליטים, ניסה היודנראט לשפר את תנאי חייהם של היהודים בקהילה עם הקמה של בתי תמחוי, בתי מלאכה, בית אבות ומרפאה.
למרות המאמצים, לא הצליחה הנהגת היהודים למנוע את מגפת הטיפוס שפרצה בתחילת 1940.
הגטו של קיילצה הוקם ב-31 במרץ 1941. הגטו, שהוקף בגדרות עץ עם גדר תיל דוקרני, חולק לשני חלקים: הגטו הגדול והגטו הקטן.
שררו שם תנאים קשים של רעב ומגפות, בעיקר של מחלת הטיפוס אשר הביאה למותם של כ-4,000 איש.
בוצעו כמה ניסיונות לארגן תנועות מרד בתוך הגטו.
בשל היעדר סיוע חיצוני – שגרם למחסור בתחמושת – נכשל הניסיון הראשון למרד.
ניסיון נוסף החל אחרי תום פעילותו של הגטו ב-1943, אלא שמפקד המשטרה היהודית הכשיל אותו כאשר גילה את מעשי המתנגדים והסגיר אותם לידי הגסטפו.
ב-20 באוגוסט 1942 החלו מהלכים לחיסול הגטו שנמשכו ארבעה ימים:
ב-20 באוגוסט – הגרמנים ביצעו סלקציה באוכלוסייה, ולאחריה רצחו במקום את כל נכי הגטו, חוליו וקשישיו.
בנוסף, כ-6,000–7,000 נשים וילדים נשלחו למחנה המוות בטרבלינקה.
ב-23 באוגוסט – הוראה ניתנה לרופאים היהודים להמית את כל החולים בבתי החולים.
ב-24 באוגוסט נותרו בגטו כ-2,000 יהודים בלבד אשר עסקו בניקוי הגטו ומיון רכוש.
במאי 1943 החלו היהודים הנותרים להישלח למחנות עבודות כפייה שונים ברחבי פולין.
עם תום מלחמת העולם השנייה ב-1945, בין 150 ל-200 יהודים חזרו לקיילצה.
רובם היו ניצולי מחנות הריכוז, ואחרים באו מברית המועצות.
כשהגיעו לעיר הולדתם, רצו הניצולים לאחד מחדש את הקהילה הנעדרת של קיילצה.
רוב המשפחות התאספו בבניין ברחוב פלנטי (Planty) מספר 7.
האנטישמיות הייתה עוד חזקה בשלב זה ותושבי קיילצה הפולנים ראו בעין רעה את חזרת היהודים לעיר.
בחודשים שלאחר השואה הופצו בפולין עלילות דם נגד יהודים, בעקבותיהן פרצו פוגרומים ביהודים בחלם, בז'שוב וביישובים נוספים בפולין.
ב-1 ביולי 1946 נעלם ילד פולני-נוצרי בן תשע, תושב העיר.
הוא הלך לבקר חברים בכפר במרחק 25 ק"מ.
הוא שב לאחר יומיים וסיפר לאביו שהוא הוחזק במרתף בניין הקהילה היהודית ורק לאחר יומיים הצליח להימלט.
אחד השכנים של האב השתלט על בתים שלפני המלחמה היו בבעלות יהודים, וחשש שהיהודים יחזרו ויתבעו את בתיהם.
שכן זה שכנע את האב להתלונן במשטרה על חטיפה.
למחרת בבוקר, 4 ביולי, התלונן האב במשטרה כי יהודים חטפו את בנו וכלאו אותו במרתף בניין הקהילה היהודית כדי להשתמש בדמו לשם אפיית מצות – ביולי, כשלושה חודשים לאחר חג הפסח – אך הילד הצליח להימלט.
שוטרים ניגשו לבניין הקהילה היהודית עם הילד, כדי לזהות בעזרתו את היהודי החשוד בחטיפה ולעצור אותו.
עם הגעת השוטרים לבניין התברר שבבניין אין מרתף.
עקב כך שינה הילד את גרסתו מספר פעמים.
בינתיים התפשטה בעיר הידיעה על 'החטיפה' לכאורה, והחל פוגרום ביהודים.
בפוגרום השתתפו רבים מתושבי העיר, מאות פועלים ממפעל הפלדה בעיר, וכן שוטרים וחיילים, כולל כאלה שנשלחו להגן על היהודים.
היהודים נורו, נדקרו והוכו באבנים, בקרשים, בקתות רובים ובמוטות ברזל.
בפוגרום נרצחו 42 יהודים וכ-80 נפצעו.
למחרת הפוגרום נפתחה חקירה משטרתית, בעקבותיה הועמדו לדין כארבעים מהפורעים.
תשעה מהם נדונו למוות והוצאו להורג.
בעקבות הפוגרום, היהודים ששרדו עזבו את קיילצה, רובם לישראל.
הרב טוביה גוטמן הכהן רפפורט (נפטר ב-1902) - רבה של קיילצה.
בנו הרב אברהם אבלי, שירש את רבנות העיר, הוציא את ספר השו"ת של אביו "ברכת כהן".
הרב משה-נחום ירוזלמסקי (נפטר ב-1916) - רבה של קיילצה, מחבר שו"ת "מנחת משה" וספר "לשד השמן" על הרמב"ם
הרב אברהם אבלי הכהן רפפורט - רבה של קיילצה, בנו של רבי טוביה גוטמן, רבה הקודם של העיר, וחתנו של האדמו"ר רבי שמואל וינברג מסלונים.
בקיילצ'ה התגוררו מספר אדמו"רים שניהלו קהילות חסידיות:
רבי חיים שמואל הורביץ מחנצ'ין.
בניו, ר' אליעזר ור' שלום, המשיכו את האדמו"רות בקיילצה אבל לא האריכו ימים.
רבי מרדכי טברסקי, "הרבי מקוזמיר".
אחרי פטירתו ב-1917 התיישב בעיר בן משפחתו רבי ניסן יהודה לייב טברסקי.
רבי חיים מאיר פינקלר מפינצ'מב, משושלת רדושיץ (נפטר ב-1917).
שני בניו, ר' פנחס יששכר ור' יצחק, היו גם הם לאדמו"רים.
רבי דוד גולדמן, האדמו"ר מחמיילניק, צאצא לאדמו"רי וורקא.
אחרי פטירתו (ב-1924) ירש את מקומו בנו ר' ישעיהו ("הרב מבוסק").
רבי אלימלך יעקב יצחק רבינוביץ מסוחדניוב, משושלת "היהודי הקדוש" (נפטר ב-1925).
בניו, ר' יוסף ברוך ור' נתן דוד, המשיכו את דרכו.
הקהילה היהודית בקזבלנקה החלה להתפתח במאה ה-14 באזור שנקרא אז אנפה.
אחרי שהפורטוגלים הרסו את המקום הקהילה התפזרה וחזרה לשם במאה ה-18. לאחר הגעת סוחרים יהודים למקום הקהילה החלה להתפתח, לגדול ולהשפיע עד שלבסוף היהודים בקזבלנקה היו הנציגים של מעצמות אירופאיות.
בתחילת המאה ה-20 היו כ-6,000 יהודים ולאחר פרעות בעיר הסמוכה הגיעו עוד 1,000 פליטים יהודיים.
ב-1907 הותקפה העיר על ידי שבטים מקומיים ויהודים רבים נפצעו ונרצחו.
לאחר פרעות אלה הוכרזה מרוקו תחת ממשלת צרפת וקזבלנקה הפכה לבירתה הכלכלית, כך הקהילה היהודית נהייתה למרכז היהודי החשוב ביותר במרוקו.
בקזבלנקה הייתה פעילות ציונית ענפה.
האגודה הציונית פעלה לא רק לאיסוף כספים כמו ברוב המקומות, אלא גם בהפצת השפה העברית, הקמת תנועות נוער והקמת מועדון "מכבי".
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה החלו אף גם לצאת עיתונים עבריים, כמו: "האחדות" ו "העתיד המצויר".
בשנת 1933 עם עליית הנאצים לשלטון, החלה האנטישמיות גם בקזבלנקה.
התעמולה הנאצית המוצלחת גרמה להחלת תקריות אנטישמיות כמו ניפוץ חלונות ראווה של חנויות יהודיות ואפליות נגד היהודים בקזבלנקה כמו אי סיפוק כרטיסים אשר בעזרתם היהודים יוכלו להשיג ציוד בסיסי ומזון בזמן המלחמה,עבודה בכפייה בכפייה מטעם הנאצים.
מדינות כמו ברזיל וספרד, שלהם אזרחים רבים בקזבלנקה, הגנו על אזרחיהם ואפשרו להם להמשיך את עסקיהם כרגיל.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו פליטים מאירופה לקזבלנקה, ומחנה פליטים הוקם בסמוך.
ב-11 בנובמבר 1942, עם כניסת האמריקאים לעיר, ניצלו היהודים מפוגרומים.
ניצולים יהודים מאירופה המשיכו להגיע לעיר ומשם הפליגו באוניות של הג'וינט לאמריקה.
במשך כל הזמן אירעו מאורעות נגד היהודים.
יצירות ספרותיות בזמן השואה בקזבלנקה
ב-1944 יהודי בשם אשר פרוספר חסין, סופר סת"ם ומורה בעיר כתב את מ'גילת היטלר'.
המגילה מגוללת בתוכה את אירועי השואה מעלייתו של היטלר לשלטון, כיבוש אירופה ועד לרציחת היהודים ולקיחת רכושם בכוח.
לאחר שחרור מרוקו חסן מתאר את ההצלה של היהודים על ידי בעלות הברית.
אך חסן מדגיש שבניגוד למגילת אסתר הסוף כאן הוא לא שמח ולכן יש לקרוא אותו בכובד ראש כזיכרון לנרצחים.
המגילה מקבילה למגילת אסתר הן בסגנון הכתיבה והן בהשראת סיפור המגילה, והן בצורה שבה המגילה המקורית הייתה, מגולגלת כמו מגילת אסתר, וגם שסיפור מגילת אסתר מקביל לסיפור השואה בצרה שהעם היהודי נקלע אליה, וברצון של הגויים מסביב להשמיד אותו.
במקום שמות בני המן נכתבו שמותם של בכירים נאצים: היטליר, מוסלני, הימליר, גוריניג, גולבליס, היץ ועוד.
בשנת 1945, יהודי בשם אביטן פרסם אוטופיה בשם "אושר האדם" ועוד אחת בשם "בניין העולם ובריאת האדם מחדש" שתי היצירות נכתבו בעקבות המלחמה בתקווה לבנות עתיד טוב יותר, היצירות נכתבו מתוך הנחת יסוד שנמצאת בפסילוסופיה של הרמב"ם במורה נבוכים.
אחרי שחרור העיר ממשלת וישי, ב־1942, עוד בזמן השואה, נהרו לעיר אלפי יהודים והקהילה גדלה להיות כ-75000 יהודים.
היהודים הצליחו להשתלב מאוד בחברה הכללית, עד כי יהודים אף ייצגו בממשל.
בשנות הארבעים של המאה העשרים הפכה הקהילה היהודית בקזבלנקה לחשובה בפיתוח המסר בעיר עד 1956 התגוררו בקזבלנקה כ-100000 יהודים.
בשנת 1941 הוקם בית התמחוי לילדים והוא פעל עד לשנת 1964.
בקזבלנקה מצוי ופתוח לקהל "מוזיאון יהדות מרוקו", המתעד את הקהילה היהודית, מנהגיה ואורחותיה.
במוזיאון מוצגים רבים, אביזרי חגים, ביגוד מסורתי, ריהוט, תשמישי קדושה מבתי כנסת ומוצגים אחרים, המייצגים ומשקפים את יהדות מרוקו.
לאחר השואה החלה עלייה, בלתי ליגאלית, על ידי מוסד לעלייה ב' שהיה אחראי לעלות יהודים מכל העולם בצורה בלתי חוקית, ללא הרשאה מהמדינות ממנו יצאו היהודים.עם קום המדינה, נרשמו פרעות ביהודי קזבלנקה והחלה עלייה המונית לארץ באותה שנה ובשנים שלאחריה.
העלייה נעשה בעזרת ספינות שהפליגו ישירות לארץ ישראל או שהפליגו לצרפת, תחנת מעבר שבדרך כלל ארכה מספר חודשים ולאחריה לארץ ישראל.
בשנות השישים, בוטל האיסור עלייה, והעלייה שהייתה מונהגת עד אז בסתר על ידי שליחים יהודים, נעשתה פומבית כך שבסוף שנות התשעים נותרו בקזבלנקה כ-6000 יהודים.
בשנת 2016 לאחר עבודות שיפוץ נפתח מחדש בית הכנסת אטדגי.
קהילת יהודי ריגה שבלטביה החלה להתקיים במאה ה-17, ונקטעה מספר פעמים בשל גירוש יהודי העיר.
מספר היהודים בעיר גדל משמעותית במהלך המאה ה-19, והגיע לשיא לפני השואה.
התיישבות יהודים בשטחי העיר הייתה אסורה מהיווסדה.
בשנת 1301 פורסם צו המודיע שלכל מי שיספק מקום מחסה ליהודי בביתו יינתן עונש כבד.
מהמאה ה-16 אפשרו לסוחרים יהודיים לינה מחוץ לגבולות העיר, ובשנת 1638 נפתחה עבורם אכסניה מחוץ לגבולות העיר.
בשנים 1621–1681, עת שלטון פולין בריגה, הורשו היהודים להתגורר בין חומות העיר, ומספרם בעיר ובמחוז הלך וגדל.
אותם יהודים היו מתווכים בין סוחרי העיר לבין סוחרים ממחוזות אחרים באזור.
בשנים 1681–1710, שלטו בריגה השוודים, ואלו נהגו ביד קשה כלפי היהודים.
עם כיבוש ריגה אמר המלך גוסטוב אדולף: "אין לסבול בעיר יהודים וזרים הגורמים נזק לסוחרים המקומיים".
הרב יוסף שלמה בומדיגו עבר במסעו לליטא דרך ריגה וטען כי רוב יהודי ליטא הם אנשי רוח, בעוד בריגה ובעיירות השכנות לה מרבית היהודים הם סוחרים ועובדי כפיים.
טרם שלטון רוסיה הצארית בריגה, היו בעיר תשעה עשר יהודים.
בשנת 1710 נכבשה ריגה בידי רוסיה הצארית.
בהמשך המאה ה-18 הותר לכמה סוכני מסחר יהודים מטעם ממשלת רוסיה הצארית לגור בין חומות העיר, ובשנת 1725 אף הורשו לקדש בית עלמין.
באותה תקופה התיישבו בריגה בין 60 ל-70 יהודים.
בשנת 1743 גורשו תושבי העיר היהודים במסגרת גירוש יהודי רוסיה, על פי צו של הקיסרית אליזבטה.
חלק מהסוחרים המקומיים, שהסתמכו כלכלית על סוכני המסחר היהודים, ניסו למנוע את הגירוש, אך כשלו.
הגירוש פגע באופן ניכר בכלכלת העיר.
מרבית היהודים המגורשים המשיכו לעסוק במסחר והתיישבו בקרבת נמלים: חלק בקרבת נמל ונטספילס (וינדוי) ואחרים על יד נמל קניגסברג.
עם עלייתה לשלטון של יקטרינה השנייה, אושרה כניסתם של הסוחרים היהודים לעיר.
קיסרית זו אישרה לכל סוחר מומחה שיחפוץ בכניסה לעיר להיכנס אליה ללא אפליה בגין הבדלי דת או מוצא.
במסמכים מסוימים משנת 1764 מוזכרים "יהודי חסות", סוחרים עשירים שהיו מהראשונים לחזור לעיר וזכו לזכויות מיוחדות.
הרב הראשון של הקהילה נתמנה באותן השנים והיה הרב שלמה-פסח ראבר.
לפי הוראות השלטון המקומי בריגה, נבחר ליהודים מנהיג לא רשמי שזכה לכינוי "זקן העדה" שהיה אחראי על הסדרת שירותי הדת בעיר ועל התפילה בבתי תפילה זמניים.
הוא זכה למעמד של כבוד בין תושבי העיר ולעלייה חודשית לארץ ישראל ללא תשלום כהוקרה על פועלו.
זקן העדה היה מנהיג ועד הקהילה, שעזר לו בהסדרת שירותי הדת והקהילה.
ועד הקהילה מנה חמישה חברים.
זקן העדה היה אחראי גם על מוסדות הצדקה שקמו בעיר.
בשנת 1893 עברה אחריות זו לידי העירייה.
בשנת 1785 הותרה התיישבות יהודים באזור חוף הים הבלטי ויהודים נוספים הגיעו לריגה.
הם סחרו והתיישבו בה, אך נחשבו כתושבי העיירה שלוק, שנמצאת במרחק של 38 קילומטרים מריגה.
בשנים אלו פרחה הקהילה, הלכו והתרכזו בה מאות יהודים שהקימו בה בתי תפילה ובתי ספר והיו בעלי חיי קהילה.
אף התפתח סכסוך בין אותם יהודי חסות שהוזכרו בשנת 1764 לבין צאצאים של יהודים שהתגוררו בעבר בריגה אך גורשו ממנה וזכו לכינוי "יהודים זרים".
בשנת 1810 התגוררו בעיר כ-700 יהודים בשלושה מעמדות: יהודי חסות, יהודים זרים ויהודי שלוק.
החל משנת 1822 הורשו יהודי החסות להתפרנס גם מניהול של בתי מחסה ובתי תמחוי אך לא הורשו לעסוק בצורפות.
בשנת 1842 נוסדה הקהילה היהודית בעיר באופן רשמי, עם רישומם של 409 יהודים בעיר כתושבים רשמיים בעיר.
באותו זמן הוקם בריגה בית ספר יהודי תחת ניהולו של ד"ר מנחם מאכס ליליינטאל שמונה לתפקיד זה מטעם השלטון.
בשנת 1843 הוקם בית הכנסת הראשון בעיר.
רב בית הכנסת היה הרב אהרן בר' אלחנן, מתלמידי ישיבת וולוז'ין.
לאחר מותו החליף אותו הרב יעקב ריבלין.
יהודים רבים היגרו לעיר תחת שלטונו של אלכסנדר השני ממניעים כלכליים.
אלכסנדר השני היה מעוניין לפתח את החבל הבלטי מבחינה מסחרית ותעשייתית, נתן אישור להגירה של תושבים רבים אליו ובכך פגע בפרנסת היהודים (המהגרים יצרו תחרות רבה לסוחרים היהודים ופגעו בפרנסתם).
היהודים החלו להגר לריגה עם תעודות המוכיחות כי הם סוחרים, אומנים ותעשיינים וכך קיבלו אישור להתגורר בעיר.
מספר התושבים בעיר המשיך לגדול ובשנת 1864 כבר היו בעיר 2,641 יהודים.
אחד מראשוני החסידים שהתיישבו בריגה היה הרב ישעיה ברלין שהתיישב בריגה בשנת תרל"ח (1877-1878 בלוח השנה הלועזי).
בשנת 1897 גדל מספר היהודים בעיר ל-22,000 יהודים.
באותה השנה השתתף לייב שליט בקונגרס הציוני העולמי הראשון שהתקיים בבזל, שווייץ בתור נציג אגודת "ציון" שהתפתחה בריגה.
אטינגן את ריגה בקונגרס הציוני העולמי השני ובוועידת ציוני רוסיה הראשונה.
מרבית היהודים היו סוחרים ותעשיינים.
מרבית הסוחרים עסקו בייצוא עצים, תבואה ופשתן.
התעשיינים שבהם פתחו וניהלו בתי חרושת, טחנות קמח ובתי דפוס.
כמו כן, היו יהודים רבים שבחרו לעסוק במקצוע הרפואה.
במהלך השנים נפתחו בעיר בתי כנסת רבים: בשנת 1850 הוקם בית הכנסת אלט נוי שול, ב-1871 נפתח בית הכנסת הגדול ה"קר שול" (בית הכנסת הכוראלי של ריגה) וב-1873 נחנך בית ספר לחיילים.
עד שנת 1915 הוקמו בעיר כ-40 בתי כנסת ומניינים.
ערב מלחמת העולם הראשונה היו בריגה 33,651 יהודים, 7% מכלל האוכלוסייה.
במהלך המלחמה הגיעו לריגה למעלה מארבעים אלף פליטי מלחמה יהודים, בעיקר מקורלנד.
מקורלנד לבדה גורשו ארבעים אלף יהודים באמצעים אכזריים בטענה שהם מרגלים למען הצבא הגרמני.
הפליטים הועברו למרכז רוסיה באמצעות רכבות משא ורבים מהם עברו בדרך בריגה.
הרב אלכסנדר זוסקינד ברלין, הרב אליהו שליט, פרופסור פ.
מינץ, הרב אליעזר אטינגר ושאר ראשי הקהילה המקומית באותו זמן הקימו ועד עזרה לפליטים ולנפגעי המלחמה.
שליש מתושבי ריגה עזבו את העיר מרצון בשנת 1916 ובין אותם תושבים היו גם יהודים רבים.
בשנת 1918 היו בריגה 28 אלף יהודים.
עם כניעת הקיסרות הגרמנית, ניסו הרוסים לכבוש מחדש את לטביה, אך נבלמו בידי הלטבים.
במשך חודשים רבים ניהלו לטביה ורוסיה שיחות על הסכם שלום וב-11 באוגוסט 1920 נחתם הסכם שלום על פיו הכירה רוסיה בעצמאות לטביה.
בסוף 1919 הקימה עיריית ריגה מוסדות חינוך יהודיים חדשים, אשר שפת הלימוד בהם הייתה יידיש.
בתי הספר היהודיים ששפת הלימוד בהם הייתה רוסית או גרמנית עברו ללמד ביידיש ובעברית.
כלכלת לטביה נפגעה קשה במלחמת העולם הראשונה, ויהודי לטביה מילאו תפקיד חשוב בשיקומה, בעיקר על ידי ייבוא של סחורות ומטבעות.
בשנת 1927 נוסדה בעיר תנועת בית"ר.
בעיר פעלו גם תנועות ספורט נוספות כמו חברת הספורט של פרץ, הכוח, מכבי והפועל.
לקראת שנת 1934 פעלו בריגה בתי ספר, גני ילדים ומכון להכשרת מורים תחת חסותו של ארגון ה"צענטראלע יידישע שול אורגניזציה" (ציש"א - הארגון המרכזי לבתי ספר ביידיש).
כמו כן, פעלו בעיר גימנסיה ששפת הלימוד בה הייתה עברית ובית ספר למוזיקה שפעל תחת חסותה של האגודה לקידום המדע והאמנויות בלטביה.
בעיר פעל גם תיאטרון יהודי, חוג דרמה, שתי מקהלות, מספר ספריות ומספר בתי הוצאה לאור.
בשנת 1934 עברו מוסדות החינוך הדתיים לחסותה של אגודת ישראל.
בשנת 1935 היו בעיר 43 אלף יהודים.
ערב מלחמת העולם השנייה גרו בריגה כמעט מחצית יהודי לטביה, 46.7% מיהודי לטביה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ובהשפעתו של הסכם ריבנטרופ–מולוטוב פלשה ברית המועצות ללטביה כולה ולריגה בפרט.
החל מקיץ 1940 התקיים שלטון סובייטי במקום.
צעירים יהודים רבים היגרו לריגה מערים קרובות אחרות והתיישבו בה.
תוך זמן קצר עלה מספר היהודים בעיר ל-50 אלף איש.
השלטון הסובייטי פירק את מוסדות הקהילה ואת התנועות הציוניות בהדרגה.
ב-14 ביוני 1941 הוגלו ששת אלפים יהודים מריגה לסיביר.
חמישה ימים לאחר הפרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב נסוגה ברית המועצות מלטביה.
חמשת אלפים יהודים הצטרפו לברית המועצות הנסוגה ורוכזו שם במחנות ובכפרים.
חלק מהיהודים הצטרפו לצבא האדום.
ב-1 ביולי אותה השנה נכבשה ריגה בידי צבא גרמניה הנאצית.
ב–21 ביולי 1941, הוחלט לרכז את היהודים בגטו.
ב-23 ביולי קיבלו היהודים פקודה לענוד טלאי צהוב ולהירשם בתחנת המשטרה.
כמו כן, הם נאלצו לתת את רכושם לגרמנים וחויבו לצאת לעבודות כפייה.
גטו ריגה הוקם ב"שכונת מוסקבה", בפרברי העיר.
על פי צו שהוציא השלטון הנאצי הייתה חובה להעביר את כל היהודים לגטו לא יאוחר מ-25 באוקטובר.
בגטו פעלה "מועצת זקנים" אשר בראשה עמד מיכאל אליישיב.
ב-26 בנובמבר פונה החלק הצפון-מזרחי של הגטו מיושביו וגודר.
חלק זה כונה "הגטו הקטן" ושימש מאוחר יותר כמחנה עבודה עבור גברים כשירים לעבודה ששרדו את טבח יער רומבולה.
עד סוף השנה נרצחו מרבית יהודי ריגה, כ-27 אלף יהודים.
השורדים, 4,800 איש לערך, הועברו לגטו הקטן.
את הגטו הגדול (שאר שטח הגטו) מילאו יהודים שהועברו לגטו ריגה מגטאות אחרים, בעיקר מגטו קובנה.
ביוני 1942 נרצחו 15 איש שהבריחו תרופות ומזון לגטו.
ב-28 באוקטובר באותה השנה נרצחה קבוצת יהודים שניסתה לברוח מהגטו.
אחד מחברי הקבוצה הצליח לחזור לגטו וניצל.
בתור פעולת תגמול הגרמנים הוציאו להורג 108 יהודים ו-42 שוטרים יהודים נורו.
ב-2 בנובמבר 1943 נערכה האקציה הגדולה השנייה בגטו ונרצחו 2,000 איש.
שאר היהודים נשלחו למחנות השמדה בפולין, לטרבלינקה ולאושוויץ.
ב-13 באוקטובר 1944 שוחררה העיר בידי הצבא האדום.
על פי רישומים שנעשו עם סיום המלחמה, היו בעיר 150 יהודים.
תוך שלוש שנים גדל מספר היהודים בעיר לעשרת אלפים בערך.
שליש מהם עלה לישראל במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20. בשנת 1997 חיו בעיר כ-11 אלף יהודים.
כיום קיימת פעילות יהודית בריגה בבניין הקהילה היהודית שברחוב SKOLAS מס' 6. יש בה שני בתי ספר יהודיים ושני בתי כנסת, בית הכנסת פייטב ובית כנסת חב"ד.
בין ילידי העיר היהודים ניתן לציין את אהרון נימצוביץ', משה ברייטברד, ישעיה ברלין, ירמיהו ברנובר, נחום היימן, מיכאל טל, ישעיהו ליבוביץ, נחמה ליבוביץ, תנחום כהן מינץ, מישה מייסקי, יוסף מנדלביץ', אליהו ריפס, ישראל קפלן, מנחם שרמן, ליאוניד אידלמן וג'ודית שקלאר.
ההיסטוריון היהודי שמעון דובנוב התגורר בריגה ונרצח שם בשנת 1941 על ידי הנאצים.
בשנת 1989 הוקם בריגה "מוזיאון יהודים בלטביה" העוסק בחקר ושימור של כל העדויות העוסקות ביהדות לטביה וביהדות ריגה בפרט.
בספטמבר 2010 נפתח באזור הגטו "מוזיאון גטו ריגה".
במוזיאון נמצאת דירה משוחזרת של יהודים וצריף משוחזר מאותה התקופה.
לאורך הרחוב נמצאים שלטים עם שמות של יותר מ-75 אלף היהודים הלטביים שנספו בשואה.
קהילת יהודי קרשוביץ (בפולנית: Żydowskiego w Krzeszowicach) הייתה קהילה יהודית אשכנזית בעיר קרשוביץ, פולין.
ההתיישבות היהודית בקרשוביץ החלה להתקיים במאה ה-18, בשיאה מנתה הקהילה כ-481 עד להכחדתה בשואה.
רוב יהודי הקהילה היו סוחרים מקומיים, רוכלים בכפרים וירידים ובעלי מלאכה.
ההתיישבות היהודית בקרשוביץ החלה בתקופת דוכסות קרקוב הגדולה בין השנים 1818–1846 ונמנו בה כ-20 יהודים.
בתחילת המאה ה-19, נפתחו בעיר מפעלי קרמיקה וזכוכית, כלכלתה של העיר צמחה, הקהילה גדלה באופן משמעותי ועד לאמצע המאה ה-19 מנתה כ-20 משפחות יהודיות.
בסוף המאה ה-19 נבנו ברחוב וונסקה, שני מבנים ששימשו כבית כנסת ובית מדרש לגברים ובית תפילה לנשים.
שני המבנים נהרסו על ידי הנאצים בזמן מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1897, נוסד ארגון אהבת ציון ונפתחו בעיר סניפים של הציונות הכללית, ארגון החלוץ וארגון הנוער בית"ר.
בשנת 1918, התנפלו איכרים על דוכני שוק, חנויות ובתים שייכים ליהודי העיר ובבזו אותם.
בחודש מאי 1919, התנפלו איכרים על דוכנים יהודיים ביריד השנתי, הרסו אותם, שדדו את מרכולתם והכו בבעליהם.
בתקופה שבין שתי מלחמות-העולם, גדלה הקהילה בראשותו של הרב משה חיים קליינברג ובשיאה הגיעה לכ-20 אחוזים מאוכלוסיית קרשוביץ.
בחודש מאי 1926, התקיימה בעיר האספה הראשונה של עמותת "יהודה" שקידמה את התרבות היהודית.
בשנת 1927, נפתח בעיר סניף של תנועת הנוער "עקיבא" והוקמה ועדה זמנית של איגוד הנשים היהודי ויצו.
בשנת 1933, הוקמו ועדה משותפת של כל הארגונים הציונים בעיר וכמו כן נפתח סניף של תנועת הנוער המכבי הצעיר.
בשנת 1938, לקחה הקהילה היהודית חלק בארגון חגיגות יום העצמאות הפולני בעיר.
ערב מלחמת העולם השנייה התגוררו בקרשוביץ כ-481 יהודים.
בשנת 1939, לאחר כיבוש העיר על ידי הגרמנים, החלו תושבי העיר לבצע פוגרומים בתושבי העיר היהודים.
בשנת 1940, הולאמו מפעלים ומחסנים ובעלותם של חנויות של יהודים הועברה ליידי נאמנים אריים.
במהלך המלחמה הוגבלה תנועתם של יהודי העיר, הם נלקחו לעבודות כפייה בתיקון גשרים, חקלאות, שיפוצים ועבודות ניקיון בארמון משפחת פוטוצקי שהיה שייך באותה העת לממשל כללי, הגנרלגוברנמן.
במאי 1940, הוקם מחנה עבודה בקרבת העיר ובו רוכזו כל יהודי הסביבה.
בסוף שנת 1940, נשלחו 18 צעירים יהודים מהעיר למחנה עבודה צבאי בדמביצה והחל מאותה השנה נאסר על יהודים לבצע עסקאות נדל"ן.
בתאריך 1 באפריל 1942, הותירו השלטונות הנאצים ל-150 לאבד את אדמת העיר והורה על שאר היהודים לעזוב את בתיהם לעבור לגטאות בערים קרקוב, טרנוב, בוכניה או סקאלה
בחודש יולי 1942, גורשו כל יהודי קרשוביץ לסקווינה.
על פי רישומים שנעשו עם סיום המלחמה, כמעט כל 481 יהודי העיר נרצחו וכ-46 ניצולים חזרו להתגורר בה.
ביידיש: קעמפנא) שבפרובינציית פולין גדול במערב פולין, התקיימה קהילה יהודית גדולה מהמאה ה-17 ועד שואת יהודי פולין.
יהודים ראשונים הגיעו לקמפנו במהלך המאה ה-17, בעיקר משלזיה ומ.
בשנת 1674 הוענקה להם פריווילגיה, והם הקימו את הרובע היהודי, הכולל בית כנסת, חדר, מקווה טהרה, בית קברות ובתים לרב ולחזן.
במאות ה-17 וה-18 נשלחו נציגים מטעם יהודי קמפנו לוועידות ועד ארבע ארצות, ובאותה התקופה עלה מספרם של יהודי העיר על מספרם של הנוצרים.
מבחינה כלכלית מצבה של הקהילה היה טוב: אחוז גבוה מבעלי המלאכה בעיר היו יהודים, וכן פעלו בעיר מפעל לייצור סבון ופונדק אירוח לסוחרים בבעלות יהודית.
מעמדם הכלכלי של היהודים נשאר יציב למרות חילופי השלטון שעברה העיר תכופות.
ב-1765 מנתה הקהילה 727 חברים, ובשנת 1794 כבר מנתה הקהילה 1141 יהודים, שהיו כ-51% מכלל האוכלוסייה.
בשנת 1816 הוחלף בית הכנסת הישן העשוי מעץ, שעבר כמה שרפות, בבית כנסת חדש ומפואר מאבן.
במהלך המאה ה-19 החלה הגירה של יהודים מקמפנו, בעיקר לארצות הברית ואמריקה הלטינית (גואטמלה ואל סלוודור), וכן לאנגליה וגרמניה.
ההגירה התעצמה לאחר עצמאות פולין, שכן היהודים שחיו שנים רבות תחת שלטון פרוסי, התרגלו ונטמעו בתרבות הגרמנית ובחרו להגר לתוככי גרמניה.
על פי הרישומים משנת 1921, בעיר היו כ-150 יהודים, שהיוו 2.5% מתושבי העיר.
עם זאת, בין מלחמות העולם התקיימה בעיר מפלגה יהודית בשם Jidisze Socjalistisze Demokratisze Arbeter Partej Poalej Syjon in Pojlen (פועלי ציון: מפלגת הפועלים היהודית הסוציאל-דמוקרטית בפולין).
בראשות עורך הדין ד"ר יוסף טרצ'בסקי.
בין ילידי העיר היה שמואל הולדהיים.
בשל קרבתה לגבול הגרמני, נכבשה קמפנו ביום פלישת גרמניה הנאצית לפולין, 1 בספטמבר 1939. הנאצים הרסו את בית הקברות היהודי, ובמצבותיו נעשה שימוש משני לריצוף.
בית הכנסת נשרף ביום הכיבוש.
בהמשך שימש כמחסן, עד ששריפות שפרצו בו הוציאו אותו מכל שימוש, אך לא פגעו בו מבחוץ, והוא עומד כיום על עומדו, חרב ונטוש.
היהודים הועברו תחילה ל הסמוכה, שהייתה תחת הגנרלגוברנמן ומשם לגטו לודז', ורובם נשלחו להשמדה במחנה חלמנו.
לאחר המלחמה שבו לקמפנו 8 יהודים בלבד, אך הם נפוצו מהרה וכיום לא נותרו יהודים בעיירה.
בנובמבר 2007 נערכו שיפוצים בכיכר, ושרידי המצבות הועברו במרוכז לכיכר שעל יד בית הכנסת.
רבי משה דרשן אשכנזי, בנו ועורך ספרו של רבי הלל בן נפתלי הירץ ותלמידו של רבי אברהם אבלי הלוי גומבינר.
בסביבות שנת ה'ת"ן נבחר לכהן כרבה של קמפנו, עד שנת ה'ת"ף לערך.
לאחר מכן אב בית דין בוילנא, ולאחר מכן באלטונא, בה נפטר בה'תפ"ו.
רבי חיים, כיהן סביב שנת ה'תק"ה.
הרב יאקב - (הסכמה לברכת אברהם זולקווא תקי"א) תקכ"ג (מוזכר בספר "אמרי בינה" פרשת שמיני).
הרב ישראל יונה לנדא - בעל "מעון הברכות" ועוד, כיהן בין השנים ה'תקמ"ח - ה'תקפ"ד.
הרב אברהם יוסף שמואל לנדא בעל "גרן האטד" ו"כור הבחינה".
כיהן בין השנים ה'תקפ"ד - ה'תקצ"ז.
חלק מעסקני הקהילה לא רצו שיירש את כיסא אביו, ורק לאחר שרבי עקיבא איגר התערב לטובתו, והושגה פשרה לפיה הוא יכהן כרב וראש ישיבה והדיין הרב דוד מוגדן יכהן כאב בית דין.
אולי אחרי פטירתו כתב רעק"א את האגרת בסימן נ.
הרב דוד מוגדן - (בעל מגן דוד בתוך לקט מנחם) היה דיין ומורה צדק בקמפנו, התמנה לאב בית דין לאחר פטירת ר' ישראל יונה לנדא, כפשרה במחלוקת בינו לבין הרב יוסף שמואל לנדא (תקל"ח-תקפ"ח?).
הרב יעקב שמחה רפיש- תלמיד רבי עקיבא איגר, מחבר שו"ת "שערי שמחה", ודרוש.
הרב מרדכי זאב אשכנזי, בנו של הרב משולם זלמן אשכנזי מלובלין וחתנו של הרב ישראל יונה לנדא, כיהן סביב שנת ה'ת"ר.
המלבי"ם כיהן כרב בעיר משנת ה'תר"א או ה'תר"ה ועד שנת ה'תרי"ז.
בקמפנו הוא כתב את רוב פירושו למקרא.
הרב אליעזר מינץ בעל "גט מסודר" כיהן משנת ה'תרל"ח (או ה'תר"ל) עד שנת ה'תרס"ח בערך.
עד שנת 1920 הרב ד"ר יהודה (לואיס) לוין לאחר מכן כיהן כרב בקטוביץ, ובסוף חייו חי בבני ברק.
פרסם מאמרים העוסקים בתולדות היהודים באזור פולין גדול ושלזיה.
הרב מרדכי הלברשטאם (מצאצאי רבי חיים הלברשטאם) כיהן כרב העיר עד השואה.
במלחמת העולם השיניה לחם בצבא אנדרס.
לאחר השואה עבר לניו יורק.
הרב משולם זלמן הכהן (מהרז"ך) בעל "בגדי כהונה" כיהן כאב בית דין וראש ישיבה.
קהילת יהודי ריבנישקי (בלטבית: רייביני) שבדרום-מזרח לטביה החלה להתגבש בסוף המאה ה-18. בשיאה מנתה הקהילה 533 יהודים שהיוו כ-91% מאוכלוסיית העיירה, ולמרות עזיבת צעירים בשל המצב הכלכלי ומלחמת העולם הראשונה, בשנת 1935 עוד מנתה כ-317 נפש, שהיו 68% מאוכלוסיית העיירה.
בעיירה פעלו ישיבה, שני בתי כנסת, בית מרחץ, שוחט ורב.
המצב הכלכלי של היהודים בעיירה היה קשה, ואף החמיר אחרי מלחמת העולם הראשונה, אז קיבלה העיירה סיוע מהג'וינט.
הקהילה הושמדה לחלוטין במהלך השואה ב-23–25 באוגוסט 1941.
היהודים הראשונים שהגיעו למחוז LATGALE בלטביה בתחילת המאה ה-17, היו בעיקר פליטים של פוגרומים, בתחילה מפולין ולאחר מכן גם מביילורוסיה ואוקראינה.
אם נוסיף לכך את העובדה שמחוז LATGALE היה נחשל כלכלית בשל ריחוקו מהים, ברור שקשיים כלכליים ליוו את היישוב היהודי באזור מהיווסדו.
עד שנת 1772 נשלט המחוז על ידי פולין, ולאחר חלוקת פולין בשנה זו עבר השלטון לידי האימפריה הרוסית, שם נשאר עד להתמוטטות האימפריה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
על פי מחקר שנערך על ידי Leo Dribins, בחסות ממשלת לטביה, בשנת 1766 חיו במחוז LATGALE כולו כ-3,000 יהודים.
כיוון שנאסר עליהם על פי חוק לרכוש קרקעות, רובם עבדו כבעלי מלאכה או סוחרים זעירים (רוכלים) – דמות "היהודי הנודד" המשווק את מרכולתו (בעיקר סדקית) בין הכפרים והחוות הפכה לדמות פופולרית בספרות הלטבית.
חלק קטן מהיהודים היה גם בעלי עסקים – בעיקר פונדקים, מסבאות ומבשלות בירה.
ככלל היהודים היו נבדלים משכניהם הנוצרים וניהלו את חייהם בצורה אוטונומית.
ישנן עדויות רבות לאנטישמיות ולמגבלות קשות שהוטלו על היהודים באזור.
היהודים היו מושא לשנאה, הן מסיבות דתיות, והן מסיבות כלכליות - חלק מהיהודים התפרנס משכירת קרקעות של אצילים פולנים באזור, ועיבודן באמצעות אריסים, ולכן נתפשו על ידי האריסים כמי שעושקים אותם בפועל.
בנוסף, כבמקומות אחרים, חלק מהיהודים עסקו בהלוואות בריבית (תחום עיסוק שהיה בפועל "יהודי" בשל האיסור על נוצרים לעסוק בו), ונתפשו באופן מסורתי כרודפי בצע.
על היהודים הוטלו מגבלות שונות, שכללו במשך שנים רבות תשלום כפול של מיסים (ככופר שנועד למנוע את גירושם על פי החוק).
אפילו בערים שהיו יהודיות ברובן (כמו דווינסק אשר בסוף המאה ה-18 60% מאוכלוסייתה הייתה יהודית) ואולי בעיקר בערים אלו, היו התנכלויות ליהודים שכללו חטיפה, שוד ואף רצח, כדבר שכיח יחסית.
במקרים מסוימים היו גם היהודים עצמם מעורבים במעשי גניבה ואף חטיפה, זאת בשל המצב הכלכלי הקשה.
לכך יש להוסיף את המחלוקות בתוך הקהילה היהודית, בעיקר בין החסידים למתנגדים (תיאור מאלף על הקהילה בדווינסק במאה ה-19 ניתן למצוא בספר "זכרונות ילדותי" של שרה פייגה פונר משנת 1903).
ימיה הראשונים של הקהילה היהודית בריבנישקי
העיירה רייבני (ריבנישקי) נוסדה כישוב כפרי בסוף המאה ה-18 וההתיישבות היהודית בעיירה החלה בתחילת המאה ה-19 עם התיישבותן של כמה עשרות משפחות יהודיות.
על פי הידוע רובם ככולם של היהודים התגוררו על קרקעות של בעל אחוזה מקומי (לדוגמה, בסוף המאה ה-19 הייתה האחוזה בבעלות מהנדס דרכים בשם קארבדזו (היהודים היו חייבים לבעל האחוזה דמי אריסות, ומשקצרה ידם לשלם הפכו לפועלי יום באחוזה).
הקהילה היהודית בריבנישקי במחצית המאה התשע-עשרה
במהלך המאה ה-19, ולפחות עד שנות ה-20 של המאה ה-20, נחשבה ריבנישקי לעיירה נידחת שרק לעיתים רחוקות היה אורח מבחוץ נקלע אליה.
לכל משפחה היה בית עץ משלה ולידו חלקת אדמה, שעליה הייתה המשפחה מגדלת ירקות ותבואה (בשרטוט המתאר חלקה כזו, מסומנים גן-ירק, גן פרחים, שדה תבואה ו"אחו").
רוב היהודים התפרנסו כאמור ממסחר זעיר (בתוצרת שגידלו בשדותיהם), ובכל יום א' היו יוצאים בעגלה וסוס לכפרים בסביבה, ושבים לעיירה בצהרי יום ו'.
העיירה הייתה יהודית ברובה ושיעור היהודים בה הגיע ל-91% ב-1897, אם כי השיעור ירד בתחילת המאה ה-20 בשל עזיבה של צעירים.
מתוך 17 חנויות שהיו בעיירה, היו 16 בבעלות יהודים.
עם זאת לטבים נוצרים החזיקו בין היתר בטחנת הקמח המקומית ובבית מלאכה לעיבוד צמר.
כמו כן, היו בעיירה כנסיות אשר שימשו נוצרים מהכפרים בסביבה (הכנסייה הקתולית הייתה מבנה האבן היחיד בעיירה).
גם במחוז LATGALE כולו הייתה נוכחות יהודית חזקה, ובשנת 1847 הגיע מספר היהודים במחוז ל-11,000. החלק היחסי של היהודים באוכלוסיית הערים הגדולות במחוז, כגון דווינסק ו-Rezekne, היה במשך שנים רבות למעלה מ-50%.
חיי הדת בריבנישקי היו מפותחים.
כפי שצוין לעיל, עד שנות ה-20 של המאה ה-20 הייתה ריבנישקי עדיין בגדר עיירה נידחת, שרק לעיתים רחוקות היה אורח מבחוץ נקלע אליה.
הפרנסה בעיירה הייתה בדוחק, דבר שגרם לצעירים רבים לעזוב את העיירה ולחפש את מזלם בערים הגדולות (בעיקר בריגה).
בנוסף הייתה פעילות ענפה של גמילות חסדים בתוך העיירה (כל יום חמישי הייתה התרמה של כסף ומוצרי מזון לנזקקים, וכן היה נהוג להפריש מעשר מכל עסקה לטובת הנצרכים).
בעיירה לא היה רופא והתנאים הסניטריים היו ירודים ביותר.
אפילו כביש לא היה סלול בה.
תחנת הרכבת הקרובה ביותר הייתה ב-Krace, מרחק 22 ק"מ.
בשל המצב הכלכלי הקשה, ומרגע שהיהודים הפכו לאזרחים לכל דבר במדינת לטביה העצמאית, החלה הגירה של בני הדור השלישי, בעיקר לארץ ישראל, לבריטניה ולצפון אמריקה (קנדה וארצות הברית).
במהלך המלחמה, עם התבוסה של צבאות רוסיה הצארית בפני הכוחות הגרמניים, התפרץ ברחבי רוסיה כולה גל אנטישמיות, במסגרתו הואשמו היהודים בסיוע לצבא הגרמני, וכ-40,000 מיהודי לטביה אף הוגלו לאזורים פנימיים ברוסיה בקרונות רכבת עליהם שלטים גדולים: "מרגלים".
היהודים באזור לטגלה לא הוגלו, אך המצב הכלכלי הגרוע גם כך, החמיר עוד יותר.
בשנים 1920–1922 אף קיבלה העיירה סיוע מהג'וינט - הדו"ח המסכם של הג'וינט מעיד על מצבה העגום של העיירה.
למרות המצב הכלכלי הקשה, נהגו בני העיירה לארח על שולחנם תלמידים מהאזור שלמדו בישיבה שבעיירה.
עד למלחמת העולם השנייה הייתה לטביה למדינה עצמאית שבירתה ריגה.
כחלק מהאוטונומיה התרבותית ליהודים שהונהגה ברפובליקה הלטבית העצמאית לאחר מלחמת העולם הראשונה, הוקם בעיירה בשנת 1921 בית ספר יסודי ביידיש שלמדו בו גם עברית, אך הוא כלל רק 5 כיתות (שמה של המורה בבית הספר היסודי היה צילה פיינשטיין).
על מנת ללמוד בכיתה ו', היה על היהודים לשלוח את ילדיהם לבית הספר היהודי בעיר פריילי הסמוכה.
בריבנישקי הייתה גם ישיבה, בה למדו תלמידים מהעיירה ומכפרים סמוכים.
על פי מפקד אוכלוסין שנערך בלטביה העצמאית, נכון לשנת 1935 התגוררו בעיירה 464 תושבים מתוכם 317 יהודים (68%).
מתוך 88 בתים, רק 11 היו בבעלות תושבים לטבים (השאר היו שייכים לרוסים ויהודים).
בסקר אף מצוין כי כלל הבתים משתמשים בתאורת נפט.
בעיירה רשומות 13 חנויות מכולת, 2 קצבים, חנות יין, מפעל צמר המופעל באמצעות מי הנהר, ובית מרקחת.
הכיבוש הנאצי והשמדת קהילת ריבנישקי
בעקבות הסכם ריבנטרופ-מולוטוב שנחתם בשנת 1939, עברה לטביה לידי הסובייטים.
בשלב זה ברחו 36 יהודים מתושבי העיירה לברית המועצות, מהם 21 התגייסו ל ונלחמו במלחמת העולם השנייה (2 מתוכם נהרגו, וה-19 האחרים נפצעו בדרגות שונות).
המתקפה הנאצית על ברית המועצות החלה בשנת 1941. זמן קצר לאחר כניסת הנאצים לאזור, בחודש יולי 1941, החלו הגרמנים לארגן את הלטביים המקומיים במסגרות משטרתיות ומשטרתיות-למחצה, אשר סייעו לנאצים בהשמדתם של גורמים "לא רצויים" ובכללם היהודים, ובמקרים רבים אף הובילו ויזמו פעילויות אלו.
תפקיד מרכזי בפעילויות אלו נטל ארגון בשם "Aiszarghi" - מעין משמר אזרחי כפרי אשר עם הכיבוש הנאצי הוגדר ככוח "הגנה עצמית" שסייע לנאצים באבטחת האזור.
כוח זה ריכז תחתיו את כוחות משטרת המחוז, המשטרה "החיצונית" (מעין משטרה כפרית), בתי הכלא באזור, וכן "חוליות חיסול" שגויסו לפי הצורך מקרב האזרחים הלטביים.
כוחות אלו התחלקו לכוח "A" שכלל את השוטרים ה"רשמיים", כוח "B" שהכיל מעין משמר אזרחי לאבטחה של תשתית הרכבות באזור, וכוח "C" שהכיל מתנדבים (בניגוד לכוחות A ו-B אשר קיבלו משכורת), וגויס רק על פי הצורך לביצוע פעולות חיסול.
בראש ה-"Aiszarghi" של אזור Rezekne עמד Albert Eichelis (נולד ב-1912) והוא פיקד ישירות ובעקיפין על כל מעשי הרצח שהתקיימו במחוז.
תחתיו פעל Harald Puntulis (נולד ב-1909) שומר יערות שעם הכיבוש הנאצי התמנה למפקד הכוחות המשטרתיים הלטביים באזור 4 של המחוז, אשר כלל בין היתר את העיירה ריבנישקי.
סגנו של Puntulis בתפקיד זה היה לטבי בשם Drozdovskis.
על פי עדויות רבות, בין היתר של משתתפים בטבח, Puntulis פיקד ואף השתתף בפועל בהשמדת יהודי ריבנישקי (Puntulis אף קיבל עיטור מה-SS הנאצי על פעילותו בתקופה זו).
מיד עם תחילת הכיבוש הנאצי החלו מעשי רצח לא מאורגנים של יהודי העיירה על ידי לטבים מקומיים.
מעשים אלו לוו בשוד רכוש ובהתעללות, כאשר חלק מהיהודים הומתו בעינויים קשים בבית הסוהר בעיר פריילי.
בסוף חודש אוגוסט 1941, בין התאריכים 23–25 אוגוסט, אסף Puntulis עשרות שוטרים לטביים, בהם כ-30 שוטרים מהכפר Malta שהגיעו למקום באופניים, וריכז אותם כקילומטר מחוץ לעיירה, שם תידרך אותם בקשר למטרת הפעולה אותה הגדיר כהשמדת יהודי ריבנישקי.
חלק מהשוטרים הונחו להתמקם מסביב לכפר על מנת למנוע מהיהודים כל אפשרות בריחה.
שוטרים אחרים נכנסו לבתי היהודים, ובאיומי נשק הובילו אותם לנקודת ריכוז באחד מבתי הכנסת שבעיירה.
על פי הידוע מפעולות חיסול שבוצעו על ידי המשטרה בעיירות אחרות, נהגו הלטבים בשלב זה ביהודים בנימוס על מנת שלא לעורר חשד בקירבם באשר לצפוי להם.
היהודים הובלו במשאיות ליער איזופה (AIZUPE), הנמצא במרחק 4 ק"מ צפון מערבית לעיירה.
שם במרחק 100–150 מטר מבקתה, נחפרה מבעוד מועד תעלה עמוקה.
היהודים הובלו לשפת התעלה בקבוצות של 10–15, ונורו למוות מטווח 7–8 מטרים.
יהודים שנותרו בחיים לאחר מכת האש הראשונה נורו בשנית.
על פי העדויות, בערב שלאחר הטבח ערכו הרוצחים משתה בעיירה בתוך ביתו של אחד היהודים שנרצחו (ידוע כי היה הכוחות המקומיים היו מקבלים משלוחי וודקה מריגה בתוך מכלי זכוכית גדולים, כ"בונוס" על חלקם בחיסולים).
עם נסיגת הנאצים ב-1944, נפתחו הקברים על ידי האוכלוסייה המקומית ונשרפו הגופות על מנת להעלים את הראיות.
בשנת 1964 ערכו השלטונות הסובייטים בריגה משפט של פושעי מלחמה לטביים שפעלו במחוז Rezekne כולל בעיירה ריבנישקי.
בין הנאשמים היו גם Albert Eichelis ו-Haraldis Puntulis .Puntulis הורשע ברצח של 713 יהודים, 28 צוענים ו-9 קומוניסטים.
שניהם נשפטו למוות בירייה (כאמור, שלא בפניהם).
Puntulis ברח לקנדה בשנת 1948, ובעקבות המשפט ב-1964, הסובייטים ביקשו את הסגרתו מהשלטונות הקנדיים.
הקנדים לא הסגירו אותו ואף לא הסכימו לערוך לו חקירה.
הוא חי עד סוף ימיו בקנדה, מתפרנס למחייתו כקבלן בניין.
הוא מת מזקנה, מבלי שנענש על פשעיו.
Albert Eichelis התגורר בזמן המשפט במערב גרמניה, ועמד שם למשפט (לא ידוע איזה עונש קיבל).
Puntulis אף העיד במשפט זה (העדות נגבתה בקנדה), תוך הקפדה שלא להפליל את עצמו.
ברשות שרידי הקהילה נשמרה רשימה של 274 יהודים, מבני העיירה ובני כפרים סמוכים (כולל כמה יהודים שניסו להתחבא אצל משפחות מקומיות), שנרצחו על ידי הנאצים ומשתפי הפעולה הלטבים.
על פי הדו"ח של הוועדה הסובייטית לחקר פשעי מלחמה, מדובר ב-381 יהודים.
באתר ההריגה שביער הציבו הניצולים יוצאי העיירה מצבה, עליה נכתב ברוסית: "לזיכרון נצח ליהודי העיירה רייבני שנספו באורח טרגי בידי הכובשים הגרמנים הפאשיסטים, 23 באוגוסט 1941. קרובי המשפחה".
ידוע גם על מצבות נוספות שהוקמו לזכר יהודים בודדים שנרצחו.
מדי שנה נהגו שרידי יהודי ריבנישקי לערוך אזכרה במקום.
ישראל זנגוויל - הוריו ילידי העיירה, סופר יהודי בריטי נודע ופעיל ציוני.
ולאחר מכן, מייסד התנועה הטריטוריאליסטית היהודית.
ישעיהו ("שייקה") גביש (שקלאר) - הוריו ילידי העיירה, לוחם פלמ"ח, אלוף פיקוד הדרום במלחמת ששת הימים ומנכ"ל כור תעשיות.
מאיר אור - יליד העיירה, סופר והוגה דעות ציוני דתי, ממייסדי הקיבוץ הדתי טירת צבי.
קולדזיאני הוא יישוב כפרי במערב אוקראינה של ימינו.
ביישוב התקיימה קהילה יהודית קטנה עם מספר מועט של משפחות יהודיות.
הכפר קולדזיאני (בפולנית: Kolędziany, באוקראינית: Kolyndyany) נמצא במערב אוקראינה של היום.
לפני מלחמת העולם הראשונה הכפר שכן במזרחה של גליציה, שהיוותה נסיכות כתר אוטונומית באימפריה האוסטרו-הונגרית.
בין מלחמות העולם עבר אזור זה לשליטת פולין, ואילו אחרי מלחמת העולם השנייה עבר לשליטת אוקראינה.
בימינו חיים ביישוב פחות מ-2,000 תושבים.
הקהילה היהודית בקולדזיאני עד מלחמת העולם השנייה
נכון לשנת 1900, חיו ביישוב 13 יהודים מתוך אוכלוסייה כוללת של 1,461 איש (פחות מאחוז).
על פי רשומות ארכיון מהעיירה הסמוכה צ'ורטקוב, בעיירה היה מפעל שמרים בבעלות אציל מקומי, שנוהל על ידי יהודי בשם אהרון שכנר, שעזב את הכפר אחרי מלחמת העולם הראשונה.
בין מלחמות העולם התגוררו בכפר כ-4–5 משפחות יהודיות (ביניהן שכטר, הפטר וגולדברג - שהיה רופא).
היהודים היו בעלי חנויות ואף היה פונדק/בית מרזח בבעלות יהודים.
בכפר לא היה בית כנסת או בית קברות יהודי, ושרותי הדת היו מתקבלים בעיירה הסמוכה פרוביז'נה, בה הייתה קהילה יהודית גדולה, או בעיירה הגדולה יותר צ'ורטקוב שהייתה מרכז שלטוני וגם הייתה בה קהילה יהודית מבוססת וידועה.
בשל המרחק לעיירות הסמוכות נראה שבשבתות היהודים בכפר היו מסתפקים בפעילות דתית מוגבלת בקהילתם הקטנה.
ילדי התושבים הנוצרים נהגו לשמש כ"גויים של שבת" בבתי היהודים.
הקהילה היהודית בקולדזיאני בתקופת השואה
על פי סיפורי תושבים המתגוררים בכפר, בזמן המלחמה הגרמנים לקחו את היהודים, ישנם סיפורים על מקומיים שהחביאו יהודים וגם על כאלו שהסגירו יהודים.
קיימת עדות ראייה על כך שבשנת 1944 בוצעה על ידי הגרמנים הוצאה להורג של יהודי בשם ישראל שכטר.
על פי עדות של יהודי בשם מאיר גולדברג, במהלך שנת 1943 הגרמנים לקחו משפחות בגטו צ'ורטקוב הסמוך לכפר קולדזיאני, לשם עבודות פרך.
כאשר שמעו שהיהודים עתידים להירצח, הצליחה המשפחה בסיוע של מקומי להתחבא במקום בו היו שובכי יונים, שם התחבאו בתנאים קשים למשך 9 חודשים עד לשחרור הכפר על ידי הצבא האדום בתאריך 23.3.1944.
הבתים שהיו בבעלות יהודים לא קיימים יותר, אך ניתן להצביע על מיקומם לפני המלחמה.
הקהילה היהודית ברווה-רוסקה התקיימה בעיירה זו שבמחוז לבוב שבמערב אוקראינה.
עד מלחמת העולם השנייה הייתה בשטח גליציה המזרחית, פולין, ובזמן המלחמה עברה לשטח הגנרל גוברנמן, מחוז גליציה.
רווה-רוסקה נוסדה בשנת 1624 כעיר פרטית בבעלות האצולה ונראה שיהודים התיישבו בה מראשיתה.
חסידות בעלז הייתה החסידות המרכזית שפעלה בעיר, לצידה פעלה גם התנועה הציונית אליה התנגדו החסידים.
הקהילה היהודית התקיימה בעיר עד להשמדתה בשואה.
בשנים 1629 עד 1643 היו ברווה-רוסקה 25 בתים בבעלות יהודים.
במאה ה-18 צומצמו זכויות היהודים ונאסר עליהם לקיים קשרים מסוימים עם נוצרים.
בסוף אותה מאה סופח האזור לאוסטריה (לאחר חלוקת פולין הראשונה ב-1772) ועל יהודי הקהילה, כמו על יתר יהודי גליציה, הוטלו מיסים כבדים.
בשנת 1848 לאחר שניתנו זכויות למיעוטים, הוקל עול המיסים.
בתחילה הייתה הקהילה כפופה לקהילת ז'ובקבה שאף מינתה את רבני העיר.
ורק בשנת 1790 הפכה רווה-רוסקה לקהילה עצמאית.
בראשית המאה ה-19 רוב יהודי העיר היו חסידים וכשנוסדה חצר בעלז הצטרפו אליה רוב היהודים.
בעיר ישבו גם כמה משכילים, ביניהם יצחק ארטר, סופר ורופא אשר הציל רבים במגפה שפרצה בשנת 1831, משכיל ידוע נוסף היה אברהם גולדברג.
יחסם של השניים לחסידות בכללה היה שלילי ביותר.
החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19 התפתחה העיר ואוכלוסייתה גדלה במהירות.
בסוף המאה התעצם התהליך בזכות קו הרכבת לבוב-ורשה שעבר במקום.
בשנת 1880 יותר ממחצית התושבים היו יהודים.
יהודי הקהילה התפרנסו ממסחר, בעיקר מסחר ביצים שיוצאו מחוץ למדינה וריכוז תוצרת חקלאית וייצואה.
כמו כן עסקו גם בענפי המלאכה ובעיקר הצטיינו בפרוונות וכובענות, חלקם השתלבו אף בתעשייה המקומית וכמה מהם החזיקו בתי חרושת דוגמת בית חרושת לייצור כלי שולחן אומנותיים מאבן ומפעל שמן שנחשב איכותי ביותר.
היהודים אף התפרנסו מבניין, עיבוד זיפי חזיר וייצור מטאטים וסלי נצרים.
בשנת 1910 לערך הוקם בנק יהודי ביסודה של יק"א שנתן הלוואות לסוחרים, בעלי מלאכה ולבעלי מקצועות חופשיים (שמספרם בעיירה גדל).
בתי כנסת רבים פעלו בעיירה והם נקראו לפי מיקומם, כך לדוגמה נקרא אחד מהם "בית הכנסת שעל החולות".
בראשית המלחמה ניסו יהודים רבים לברוח לפנים האימפריה האוסטרית אך רובם לא הצליחו ונאלצו להישאר בעיר.
בשנת 1915 כבשו את האזור בשנית צבאות אוסטריה ובעיר החלו להתפשט מגפות, בתחילה כולירע ואחר כך טיפוס.
רבים מבני העיר נספו ובהם יהודים.
לתקופה קצרה שלטה בעיר הרפובליקה האוקראינית המערבית ולאחר מכן, בסוף שנת 1918, נכבשה העיר בחזרה על ידי פולין.
כשנכנסו חיילי הצבא הפולני לעיר הם התנכלו ליהודים ופגעו בכבודם.
בשנת 1921 חיו בעיר 5,048 יהודים שהיוו 56 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
היהודים התפרנסו מהחזקת בתי מרזח, ממסחר ורוכלות.
רבים מהם היו בעלי מלאכה, עגלונים וסבלים.
בקיץ 1923 נשרפה חלק מהשכונה היהודית, בה התגורו העניים ו-278 יהודים נותרו ללא בית.
בשנת 1932 פרצה שרפה נוספת שכילתה את רכושן של 61 משפחות יהודיות.
בתקופה זו התפתח יותר ענף הפרוונות והעוסקים בו התאגדו לקואופרטיב, ייצרו מעילי פרווה זולים לאיכרים וגם תוצרת איכותית ששווקה ברחבי פולין.
בעלי המלאכה התאגדו בארגון יד חרוצים והסוחרים ב"אגוד הסוחרים ובעלי התעשייה".
הסוחרים פעלו לחידוש בנק יק"א ושינו את שמו ל"בנק הקואפרטיבי".
בשנת 1931 חיו ברווה-רוסקה 5,688 יהודים, כמחצית מתושביה של העיר.
"התקווה" היה הארגון הציוני הראשון שפעל בעיר הוקם בשנת 1910. הארגון נרדף בצורה קשה על ידי דוברי הקהילה והחסידים אף הלשינו עליהם לשלטון.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התעצמו בעיר זרמים חדשים בהם: ציונים, אגודת ישראל וסוציאליסטים.
עד אז, רוב יהודי העיר נמנו על חסידות בעלז והיו נאמנים להוראותיה.
לאחר המלחמה, הזרם הציוני הפך למרכזי ונאבק עם חסידות בעלז על השלטון בקהילה.
בשנת 1924 הוקמו המזרחי ו"ההתאחדות" ובשנת 1928 הוקמה המפלגה הרוויזיוניסטית.
בנוסף, פעלו בעיר ארגוני נוער ציוניים.