tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2005 דיבבה את טיטוף בסדרה "טיטוף".
ב-2012 דיבבה את מקס בסרט "העולם על פי דינו", ודיבבה בסדרה "טיגי הטיגריס".
ב-2013 דיבבה את ג'ואנה בסדרה "וונדי".
זוכת פרס התיאטרון הישראלי לשנת 1997 בקטגוריית שחקנית מבטיחה בהצגה "אנטיגונה" ופרס התיאטרון לשנת 2005 בקטגוריית שחקנית בתפקיד המשנה בהצגה "ריגוש".
מתגוררת בתל אביב עם בת זוגה.
שנהסרט / סדרהדמותהערות1998מלך האריות 2: מלכות סימבהויטני הבוגרת2004הרפתקאות שלומיאלאהרוןבמאי: אלברט חנן קמינסקיקובי קובירנהערוץ הילדים2005טיטוףטיטוף2012העולם על פי דינומקסטיגי הטיגריס2013וונדיג'ואנה
נעמי צוובנר (נולדה ב-19 בנובמבר 1980, י"א בכסלו ה'תשמ"א) היא עורכת וסופרת חרדית ישראלית.
נולדה בשכונת הדר בחיפה וגדלה בשכונת בית וגן בירושלים.
חניכת מוסדות בית יעקב בעיר.
לאחר נישואיה בשנת 2000 החלה לפרסם תכנים בעיתונות החרדית.
כתבה את הטור הפותח במוסף הנשים "פנינים" של העיתון בקהילה.
במוסף הבית לשעבר של יתד נאמן, "בית נאמן", פרסמה בהמשכים את ספרה "חכמת נשים", שהפך לאחד מספריה הבולטים.
עם הפיכתו של המוסף למגזין "קטיפה", התמנתה ליועצת ספרותית של המגזין, ופרסמה מדי שבוע את המדור הפותח "רגעים", במקביל לכתיבת סיפור בהמשכים "אנשים אחים אנחנו".
ב-2013 סיימה מסלול לימודי תסריטאות בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
במאי 2013 התמנתה לעורכת "תצפית", המגזין השבועי של עיתון הפלס.
בכך הפכה לעורכת החרדית הראשונה בישראל העומדת בראש מגזין שאינו מגזין נשים.
בדצמבר 2014 ערכה את הספר "הנבחרים" בהוצאת יפה נוף, הכולל סיפורים קצרים של סופרות חרדיות.
בשנת 2017 החלה לפרסם את מדריך הכתיבה האינטרנטי "העשרת כותבים", דיוור שבועי שהפך לבלוג.
ב 2018 החלה לפרסם בהמשכים את הטרילוגיה 'באשר הוא שם' העוסקת בקשר בין-דורי.
גיבור הסיפור נושא את פצעי העבר שהשאירו בו הוריו ניצולי השואה ומעביר אותם לילדיו.
הטרילוגיה מדלגת לסירוגין מהעבר להווה.
היא מרבה לעסוק בנושאים בין-אישיים, זוגיות, הורות וקשרי רעות.
ספרה "ורוח אחד לכל" עוסק במשולש ידידים שכל צלעותיו משפיעות זו על זו.
"שבתי וקומי" עוסק באישה המסייעת לבן זוגה להשתקם נפשית.
מלבד ספרות למבוגרים, פרסמה מספר רומנים לנוער, הבולטים שבהם "הזדמנות שנייה", ו"שביל בצד".
ספריה "הזדמנות שנייה" ו"שביל בצד" עובדו למחזות.
משנת 2023 עורכת את תוכנית הרדיו "מנדי ביתאן", בהגשת מנדי גרוזמן ואלי ביתאן, בתחנת "כאן מורשת" של תאגיד השידור הישראלי.
צוובנר הייתה נשואה לרב יהודה ליב צוובנר, מצאצאי הרב אברהם שאג-צוובנר ובנו של הרב חיים אלעזר צוובנר, שהיה ראש ישיבת אור התלמוד בבני ברק.
לזוג שישה ילדים והם מתגוררים בשכונת הר נוף בירושלים.
בני הזוג התגרשו בדצמבר 2024.
חכמת נשים, הוצאת רובינשטיין ספרים, 2013
ורוח אחד לכול, הוצאת יפה נוף, 2014
שבתי וקומי, הוצאת יפה נוף, 2020
מציאות, הוצאת יפה נוף, 2004
נגיעות, הוצאת רובינשטיין ספרים, 2007
מקשיבים, הוצאת רובינשטיין ספרים, 2011
כוונות, הוצאת רובינשטיין ספרים, 2011
באשר הוא שם 1 סימני שאלה, הוצאת קולמוס, 2018
באשר הוא שם 2 סימני זיהוי, הוצאת יפה נוף, 2020
באשר הוא שם 3 סימני קריאה
שביל בצד, הוצאת רובינשטיין ספרים, 2000
הזדמנות שנייה, הוצאת רובינשטיין ספרים, 2006. יצא לאור באנגלית בשנת 2010 בתרגום: שינדל ויינבך
קלעים, הוצאת רובינשטיין ספרים, 2010
מגדלור, הוצאת רובינשטיין ספרים, 2012
קשר דם, הוצאת רובינשטיין ספרים, 2018 (תחת שם העט א.
יצא לאור באנגלית בשנת 2014 בהוצאת פלדהיים.
מים שאין להם סוף, הוצאת רובינשטיין ספרים, 2014 (תחת שם העט א.
היום גדול, הוצאת רובינשטיין ספרים, 2011 (תחת שם העט יעל שפירא)
נעמי כשר (נולדה בשנת 1942) היא מרצה לפילוסופיה ועובדת סוציאלית.
מתמחה בהגותו של ישעיהו ליבוביץ.
נעמי לבית ולדמן נולדה בדברצן שהונגריה.
אביה שירת בצבא הונגריה במלחמת העולם השנייה.
הוא נשבה על ידי רוסיה ושוחרר לאחר המלחמה.
כשר גורשה יחד עם משפחתה ברכבת לברגן-בלזן אולם ניצלה.
בשנת 1945 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בבני ברק.
כשר למדה בבני ברק ולאחר מכן בבית ספר חרדי ברמת גן.
היא למדה ספרות עברית באוניברסיטת בר-אילן ותואר שלישי בפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
נושא הדיסרטציה שלה "ספקנות, פרקטיקה ומוסר בעיקר על פי יום" (1989).
כשר הייתה מרצה בכירה במכללה האקדמית תל אביב-יפו ובאוניברסיטת חיפה.
היא התמחתה בהגותו הפוליטית והדתית של ישעיהו ליבוביץ ואף הייתה עמו בקשר עד ימיו האחרונים.
ליבוביץ שיבח את הבנתה בהגותו.
כשר הכירה את בעלה, אסא כשר, כשהייתה סטודנטית והם נישאו בשנת 1965. לזוג שלושה ילדים.
בנה הבכור, , היה מפקד פלוגה בחיל השריון.
הוא נהרג בתאונה בעת טיול בסיני בשנת 1991. האבל על אסון זה הפך למרכיב בולט בחייה ובחיי בעלה.
יהורז נהרג בעת שהיה בחופשת לימודים וכשר הוכרה כאם שכולה רק בעקבות אישור ועדת חריגים שקבעה שינוי מדיניות כללי בסוגיה זו.
לאחר מותו פנתה ללימודי עבודה סוציאלית.
בתום לימודיה החלה לעבוד בתחנה לבריאות הנפש בפתח תקווה.
תורת המוסר: מבוא, הוצאת משרד הביטחון, 1989,
אמונתו של ישעיהו ליבוביץ, הוצאת משרד הביטחון, 2000,
דרך ליבוביץ, הגותו של ישעיהו ליבוביץ - פרשנות וביקורת, נעמי ואסא כשר, הוצאת כתר, 2018,
נעמי לבוב (נולדה ב-25 ביולי 1986) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ישראלית זוכת פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה.
נעמי לבוב נולדה בירושלים וחיה בה עד גיל 21, אז עברה לתל אביב.
אביה, ד"ר איתן לבוב, הוא פסיכיאטר ילדים ונוער ופסיכואנליטיקאי, מנהל מרכז "אייכה", יליד ישראל שגדל באיטליה.
אמה פלביה היא אוצרת ומנהלת מחלקת הדרכות במוזיאון ישראל, ילידת ונציה ובת למשפחה יהודית מפרארה שבצפון איטליה.
בשנים 2004–2005 עשתה שנת שירות במסגרת גרעין נח"ל של תנועת תרבות (תיאטרון קהילתי ותיאטרון רחוב).
את שירותה הצבאי עשתה בחיל החינוך והנוער כמורה חיילת למוזיקה ותיאטרון.
לאחר שחרורה בשנת 2008 התקבלה לבית הספר ניסן נתיב, שאותו סיימה בשנת 2011. בתום לימודיה ניהלה גלריה לאמנות של אספן איטלקי בנווה צדק.
בשנת 2014 למדה תסריטאות אצל אסף צפור.
היא בוגרת קורס בינלאומי ללימודי שייקספיר באוקספורד, אנגליה, וקורסי משחק ופיתוח קול.
בספטמבר 2014 החלה לשחק שלוש דמויות בתיאטרון גשר בקומדיה "טרוריזם", עיבוד למחזה של האחים פרסיניאקוב.
אחת הדמויות ששיחקה עוברת במהלך המחזה, בין היתר, סצנת אונס.
מנובמבר 2014 השתתפה בתוכנית הסאטירית "הכל הולך" של זכיינית ערוץ 2 רשת, לצד יוסי מרשק, בן זוגה לשעבר.
בדצמבר אותה שנה יצא לאקרנים סרטם של ניר ברגמן ודיתה גרי "יונה" לפי הספר הביוגרפי של יגאל סרנה, בו משחקת לבוב בתפקיד הראשי את יונה וולך.
האודישנים לסרט החלו מיד לאחר לימודיה בניסן נתיב והצילומים הסתיימו בשנת 2012. הסרט היה מועמד לתשעה פרסי אופיר, כולל מועמדות שלה לפרס השחקנית הראשית ולפרס לסרט הטוב ביותר, מתוכם זכה בשניים.
שיחקה בתפקיד הראשי של זונה בהצגת "מחר מלחמה" של תיאטרון צוותא שהשתתפה בפסטיבל תיאטרון קצר בשנת 2014. כמו כן, השתתפה בהפקה קטנה בתיאטרון הקאמרי, בהצגה בתיאטרון הנפש ובתפקידים שוליים בהצגת הברווזון המכוער של תיאטרון אורנה פורת.
במסגרת לימודיה בניסן נתיב לקחה חלק בהצגת הפרינג' בתיאטרון תמונע "" מאת שזכתה בפרס חביבת הקהל בפסטיבל ויקטוריה 2012 בקנדה והייתה גם מועמדת לפרס הסאטירה, וזכתה בפרס ההצגה הטובה ביותר בפסטיבל אדמונטון 2013 באותה המדינה.
בספטמבר 2014 החלה לשחק בהצגה "טרוריזם" בתיאטרון גשר לצד אלכסנדר סנדרוביץ' וויטלי פוקס.
באפריל 2015 החלה לשחק בהצגה "נא לכבות פלאפונים" בהשתתפות חנן סביון וגיא עמיר (שאף כתבו אותה) ואליאנה תדהר.
באוגוסט 2015 התחילה לככב בהצגה "פציעות קטנות" מאת רג'יב ג'וזף בתיאטרון גשר לצד יובל ינאי.
כמו כן, שיחקה בהצגות "תן למילים לעשות בך" במדיטק חולון, "הדייר חיימוביץ" בתיאטרון תמונע, "מחווה לאמן" בתיאטרון הקאמרי ו"משחק מסוכן".
החל משנת 2017 החלה לככב בהצגה "האורחת" בתיאטרון בית ליסין כמחליפתה של מגי אזרזר.
בשנת 2019 שיחקה בהצגה "שבעה" בתיאטרון בית ליסין בבימוי כפיר אזולאי.
בשנת 2022 משחקת בהצגה ארוחה עם אידיוט בתיאטרון באר שבע ובבימויו של מולי שולמן.
בשנת 2025 משחקת בהצגה האמת בתיאטרון באר שבע ובבימויו של מולי שולמן מאת פלוריאן זלר.
לבוב והשחקן יצרו יחדיו ודיבבו את כל התפקידים בשני סרטוני אנימציה "סנטרים".
בשנת 2014 דיבבה בשלוש הפקות: תפקידים רבים ב"משלוח מיוחד מכוכב X", "הקופסונים" ו"סרט לגו".
בשנת 2008 שיחקה בסרט התדמית "סמים סוף" מטעם הרשות למלחמה בסמים.
שיחקה בסרטי סטודנטים רבים, ודיבבה את הסרט "וביום השלישי" בבימויו של משה איבגי וסרטים נוספים.
בשנת 2012 שיחקה בתפקיד הראשי באופרת הרוק "שכיר" בבימויה של יוליה פבזנר.
היא חברה בקבוצת האימפרוביזציה "פרוביזורי" עם דביר בנדק, ערן איווניר, אבי גרייניק ותומר שרון, לאנסמבל אימפרוביזציה על טהרת נשים בשם "בואנה", ולקבוצת האימפרוביזציה "פלפלים".
בשנת 2014 חברה לאנסמבל אימפרוביזציה נוסף "מתוך הריק" שאיגד קבוצת אמנים לטובת עבודה בפריפריה.
ב-2015 שיחקה בסרט הקצר "גבולות" בבימויה של דנה לרר, בו חוזרת לנושא התמודדות עם תקיפה מינית בו דובר גם בהצגת "מחר מלחמה".
בשנת 2016 החלה לשחק בסדרה "מטומטמת" ששודרה ב-HOT, שם מגלמת את דמותה של ד"ר גיתית שלם.
באותה שנה גילמה את ורד בסרט "4 על ארבע" שביים שי כנות, לצידם של עוז זהבי, שלומי קוריאט ואושרי כהן.
בשנת 2018 שיחקה לבוב בסדרה הדרמה-קומית "על הספקטרום", שם גילמה את זוהר - אשה צעירה על הספקטרום האוטיסטי החיה בדירת שותפים, ומתמודדת עם פערים, קשיים וחלומות הצפים בחייה מעצם היותה ככזו.
על תפקידה זה זכתה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה.
בשנת 2018 שיחקה בסדרה "אבודים בריבוע" ששודרה בטלוויזיה החינוכית.
בשנת 2019 שיחקה בסדרה "שב"ס", בתור עדי, מנהלת כלא "ענבים".
בשנת 2020 שימשה כחברת פאנל קבועה בעונה החמישית של "עד כאן!", תוכנית טלוויזיה סאטירית ששודרה בכאן 11.
בשנת 2021 שיחקה בסדרה "מותק בול באמצע", שגם היא שודרה בכאן 11.
בשנת 2022 עלתה הסדרה "ילדים ביער" בה שיחקה נעמי את סנדרה, אשתו של עמי.
בשנת 2022 עלתה הסדרה "בלאדי מורי" שם שיחקה בתפקיד הראשי את מורי.
בשנת 2022 הגישה את הפודקאסט "פותחות הכל" עם אמנית הווידאו, קורין קיציס.
ב-7 באוקטובר 2024 עלתה ביס הסדרה שחר אדום, בסדרה לבוב מגלמת את איה מידן, רוכבת אופניים מקיבוץ בארי.
משחקת בסדרת הטלוויזיה בהסתורה של כאן 11.
החל משנת 2014 הייתה לבוב בזוגיות עם השחקן יוסי מרשק, אותו הכירה במהלך הצילומים לתוכנית הסאטירית "הכל הולך".
ב-9 בפברואר 2016 נולדה בתם הבכורה.
בשנת 2020 הייתה בזוגיות עם מיכאל הנגבי.
באוגוסט 2022 נולד לה בן מבן זוגה לשעבר, יוסי מרשק.
את שני ילדיהם הם מגדלים בהורות משותפת בשני משקי בית נפרדים.
ב-14 באוקטובר 2025 פורסם שלבוב בזוגיות עם איש עסקים וניצול הטבח בפסטיבל נובה להב דרי.
נעמי סמילנסקי (22 בדצמבר 1916 - 13 במרץ 2016) הייתה ציירת, תחריטאית ומאיירת ישראלית.
סמילנסקי נולדה בקרקוב שבגליציה, לרחל וליעקב וולמן, בשנת 1922 עלתה לארץ ישראל.
עוד בהיותה תלמידה החלה לעזור למשפחתה במתן שעורים פרטיים.
למרות מצבם הכלכלי ראו בעצמם בני משפחתה כבני תרבות, יוצאי נחלת ספר של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
כבר בילדותה בקרקוב נהגה אמה לקחת אותה לתערוכות, ובירושלים לימדה אותה לקרוא ולכתוב שירה בגרמנית, לכן נחשבה בבית הספר מוזרה ו"אחרת".
ב-1932, בגיל 16, החלה ללמוד בסמינר למורים בבית הכרם, שם גם הכירה את בעלה, הסופר יזהר סמילנסקי (ס.
בשנת 1933, לאחר שסיימו את לימודיהם, עבר יזהר ללמד במושבה יבנאל והיא עברה ללמד בקבוצת גבע.
לאחר מכן, בשנים 1937–1941 למדה ציור ורישום אצל מרדכי ארדון ותחריט וחיתוך עץ אצל יוסף בודקן בבצלאל.
בשנת 1942 נולד בנם ישראל, בשנת 1944 נולדה בתם הלה ובשנת 1954 נולד זאב.
בשנת 1960 השתלמה ב-Central School for Arts and Crafts בלונדון ועברה השתלמויות נוספות בבוסטון ובניו יורק.
בשנים 1950–1986 הייתה מורה לתולדות האמנות בבית הספר "דה שליט" ברחובות.
בשנת 1968 קיבלה מלגה מ"קרן פורד" ושהתה ארבעה חודשים בסדנה "תמרינד" בלוס אנג'לס.
כשהייתה כבת שבעים, לימדה תחריט בבצלאל.
ד"ר חיים גמזו ראה בה אחת מאמני התחריט החשובים בישראל.
בראיון שראיינה אותה נרי ליבנה לעיתון הארץ, היא מספרת שהייתה צריכה להילחם על אמנותה.
"קודם כל יש העניין של מקום.
כדי לכתוב צריך שולחן וזהו, אבל לאמנות צריך מקום, לתחריטים במיוחד.
צריך גם חדר חושך וצריך חומצות, שאגב הרסו לי גם את הריאות...".
לשאלתה של נרי ליבנה, האם יזהר העריך ואהב את האמנות שלה, עונה סמילנסקי: "מנין לי לדעת?
הוא לא אמר שום דבר רע, אז אני מניחה שכן.
גם לא את הכל הראיתי לו".
בסטודיו שהיה לול יצרה תחריטים בעזרת המכבש שקיבלה במתנה מנחום גוטמן ואחר כך במכבש שקנתה בעצמה.
סמילנסקי כתבה משך שנים רבות סיפורים לילדים ולמבוגרים, אך מעולם לא פרסמה אותם, מלבד הסיפור "נעילה" העוסק בהלוויית אמה, שאותו פרסמה בכתב העת פרוזה.
האוצרת עדה נעמני, בת רחובות, כתבה על העבודות של נעמי: "...את דיוקנו של הסופר ס.
יזהר, עמו חלקה את חייה, ציירה פעמים אין ספור...
בתקריבי הפנים ובתנוחות הביתיות ניכר הניסיון למסור עדות על יזהר, אישיות ידועה ונערצת, מתוך מבט קרוב ואינטימי מאוד, מבט על יזהר בנעלי בית...
המבט הנוקב והבלתי מתפשר ביותר מצוי דווקא בפורטרטים העצמיים של נעמי, בהם היא מוסרת עצמה ללא כחל ושרק.
שם נבחין קודם כל בעיניים, בנוכחותו החדה והסקרנית של המבט.
זהו מבט היוצר את הקשר הראשוני בינה לבין המודל שמולה, סדרת דיוקנאות עצמיים אלו מצטרפת לגלריה גדולה ומעניינת של ציורים בהם מתבוננים ציירים בעצמם ומוסרים על כך עדות כנה ובלתי מתפשרת."
היא חיה ויצרה במושב מישר, עבודותיה נמצאות באוספים ציבוריים, אוספים פרטיים ובמוזיאונים ברחבי העולם.
נפטרה ב-13 במרץ 2016, והובאה למנוחות לצד בעלה ס.
יזהר בבית העלמין האזורי של מושבי גדרות .
יזהר, החורשה בגבעה, רישומים מאת נעמי וולמן, הוצאת הקיבוץ הארצי, מרחביה, 1947.
יזהר, עלילות חומית, ציירה נעמי סמילנסקי, מוציא לאור : הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תשי"ח, 1957, (ספרית דרור).
יזהר, סיפורי מישור, רישומים - נעמי סמילנסקי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תשכ"ד, 1963.
עזריה כהן, עלילות עזי בעל הצלקת, צירה נעמי סמילנסקי, הוצאת י' צ'צ'יק, תל אביב, תשכ"ח, 1968.
יזהר, 7 סיפורים (בטרם יציאה, חרבת חזעה, השבוי, שירה של חצות, ערמת הדשן, הנמלט, חבקוק), רישומים - נעמי סמילנסקי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תשל"א, 1970.
אהרן אפלפלד, א"ב יהושע, עמליה כהנא-כרמון, עמוס עוז, יהודה עמיחי, דוד שחר, שישה מספרים : ט"ז ספורים, איורים - נעמי סמילנסקי, עריכה ומבואת - הלל ברזל, הוצאת משרד החינוך והתרבות בשיתוף יחדיו, תל אביב, תשל"ב, 1972.
יזהר, תפו ופוזה, ציירה נעמי סמילנסקי, הוצאת ספריית הפועלים, תל אביב, תשל"ו, 1976.
יזהר, ברגלים יחפות : שישה סיפורים לבני הנעורים, מעוטר בידי נעמי יזהר, הוצאת זמורה-ביתן, תל אביב, תשמ"ט, 1989.
יזהר, שישה ספורי קיץ, מצוירים בידי נעמי סמילנסקי, הוצאת זמורה-ביתן, תל אביב, תש"ן, 1990.
יזהר, אפרים חוזר לאספסת, איורים - נעמי סמילנסקי.
הוצאת זמורה-ביתן, תל אביב, תשנ"א, 1991.
ש"י עגנון, סיפור הנרות, שנים עשר תחריטים - נעמי סמילנסקי, הוצאת גוטסמן, תל אביב, תשס"ג, 2002.
נעמי לאופר היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל בשחייה ושיאנית ישראל במשחי הגב.
לאופר שחתה בקבוצת מכבי חיפה.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה בסוף ספטמבר 1965 זכתה לאופר במדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:24.3 דקות, אחרי איבונה טוביס מהפועל חיפה שהשוותה את שיאה הישראלי (1:14.4 דקות) ואביטל ברוידה מהפועל קריית טבעון (1:23.0 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר 1967 זכתה לאופר בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר גב בשיא נערות חדש של 2:53.0 דקות, אחרי איבונה טוביס (2:43.8 דקות) ולפני שלומית ניר מהפועל אילת השחר (2:56.0 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:18.3 דקות, אחרי איבונה טוביס (1:16.4 דקות) ושלומית ניר (1:17.7 דקות).
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1968 זכתה לאופר ב-3 מדליות, 1 כסף ו-2 ארד.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1969 זכתה לאופר במדליית כסף, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:18.0 דקות, אחרי איבונה טוביס (1:14.4 דקות) ולפני חנה אהרוני חברתה לקבוצה (1:18.9 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר 1970 זכתה לאופר במדליית ארד אישית, במשחה ל-100 מטר גב, אחרי שלומית ניר (1:18.4 דקות) וחנה אהרוני (1:20.5 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר 1971 זכתה לאופר בשתי מדליות אישיות, כסף וארד.
נעמי נבו (1924 – אוקטובר 2015) הייתה סוציולוגית ופמיניסטית ישראלית.
נאבקה למען קביעת גיל פרישה אחיד לנשים ולגברים.
נעמי בן נון נולדה בלונדון, אנגליה לבלה (לבית פלטצקי) ושמואל בן נון.
היא למדה באנגליה וקיבלה תואר אקדמי בסוציולוגיה מבית הספר לכלכלה בלונדון.
עלתה לישראל בשנת 1946 ועברה להתגורר בקיבוץ רמת יוחנן.
ב-1947 עברה לירושלים ובמאי 1948 התחתנה עם יוסף נבו (ראש עיריית הרצליה בשנים 1969–1983) בעת המצור על ירושלים.
באותה תקופה שירתה בשירות הידיעות של ההגנה (ש"י), בפיקודו של שלהבת פראייר, בתפקיד בקונסוליה הבריטית.
במסגרת עבודתה הצליחה להעביר ל"הגנה" מידע רב ובראשו הידיעה החשובה על המועד המדויק של עזיבת הבריטים את ארץ ישראל.
בתחילת שנות ה-50 החלה לעבוד כאנתרופולוגית וסוציולוגית במחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית.
עבדה בחבל הנגב בין השנים 1959–1961, במושבי עולים מארצות האסלאם.
במהלך עבודתה עקבה וסייעה בקליטתם והתפתחותם של עולים מארצות שונות בין השאר ביישובים: שקמה, רמת רזיאל, אדרת, כוכב, נווה יחייא ועוד.
ב-1961–1964 עבדה כסוציולוגית של חבל ההר בירושלים.
ב-1964–1965 עבדה במדור הקליטה במחלקה להתיישבות.
ב-1965–1970 עבדה במרכז לחקר ההתיישבות הכפרית והעירונית, ברחובות.
ב-1970–1985 הייתה סוציולוגית באגף לתכנון אזורי כולל במחלקה להתיישבות.
במסגרת תפקידה האחרון הייתה אחראית מטעם הסוכנות להקמתו של היישוב "הר גיבורים", לימים "גן נר" (בתרומתה של ליידי ג'אנר מאנגליה).
בשנת 1970 החלה להכין את עבודת הדוקטורט שלה בנושא "שינוי חברתי במושב ותיק – נהלל".
במהלך הכנת הדוקטורט שהתה באוניברסיטת מנצ'סטר באנגליה והמשיכה וסיימה באוניברסיטת תל אביב בהנחייתו של פרופ' עמנואל מרקס.
במהלך הכנתו גם לימדה והרצתה בנושא סוציולוגיה כפרית בבית ספר לעבודה סוציאלית של אוניברסיטת חיפה.
את תואר הדוקטור קיבלה בשנת 1979. בשנים שלאחר קבלת הדוקטורט השתתפה והרצתה בקונגרסים שונים ברחבי העולם בין השאר: בדרום אפריקה, במקסיקו, בבודפשט, בווינה ועוד.
נבו הייתה גם ממקימות שדולת הנשים בישראל בדצמבר 1988. במהלך השנים הייתה חברת ההנהלה ושימשה אף כסגנית וממלאת מקום יושבת הראש אליס שלוי.
במהלך השנים הייתה פעילה מאוד בשדולה בייחוד בקידום הייצוג הפוליטי של נשים בכנסת.
בג"ץ ד"ר נעמי נבו נ' בית הדין הארצי לעבודה
בשנת 1984 התבקשה נבו לצאת לפנסיה מעבודתה בסוכנות היהודית, על פי החוק התקף באותה עת, בגיל פרישה 60 לנשים ו-65 לגברים.
נעמי נבו הייתה נשואה ליוסף נבו במשך 53 שנים, עד לפטירתו בשנת 2001. לזוג שני בנים.
נעמי נוֹביק היא סופרת פנטזיה אמריקאית ממוצא יהודי, זוכת פרס נבולה, פרס לוקוס ופרסים רבים נוספים, שהייתה אף מועמדת לפרס הוגו.
מוכרת בעיקר בזכות סדרת ספרי הפנטזיה "טמרייר" בת תשעה ספרים ובזכות ספר הפנטזיה עקורה.
ספרה הראשון, "דרקון הוד מלכותו", זכה בפרס קומפטון קרוק לשנת 2007.
נוביק גדלה בלונג איילנד, בת לאב יהודי ממוצא ליטאי ולאם פולנייה קתולית.
כבר מגיל צעיר התעניינה בקריאה: בגיל 6 קראה את שר הטבעות, ומאוחר יותר פיתחה חיבה לספריה של ג'יין אוסטן.
למדה ספרות אנגלית באוניברסיטת בראון והיא בעלת תואר שני במדעי המחשב מאוניברסיטת קולומביה.
השתתפה בעיצוב ובפיתוח משחק המחשב נוורווינטר נייטס (בהרחבה למשחק בשם Shadows of Undrentide) בטרם פנתה לעסוק בכתיבה.
מתגוררת בניו יורק עם צ'ארלס ארדאי בעלה ולהם בת אחת, אווידנס.
נוביק היא חברה בדימוס ב-Organization for Transformative Works, ארגון שלא למטרות רווח המוקדש לקידום מדיות-חובבים, כגון ספרות חובבים, אמנות חובבים ועוד.
הארגון החל את פעילותו בשנת 2007. בעקבות פעילותה בנושא זה, היא יסדה יחד עם פרנצ'סקה קופה ורבקה טושנט את אתר ספרות החובבים, Archive of Our Own.
ספרה הראשון של נוביק, דרקון הוד מלכותו, הראשון בסדרת טמרייר, הוא היסטוריה חלופית לתקופת מלחמות נפוליאון.
בעולם זה חיים דרקונים ומשמשים את בני האדם ככלי טיס ומלחמה.
הספר זכה בפרס קומפטון קרוק לשנת 2007 בקטגוריית הספר הטוב ביותר בקטגוריית מדע בדיוני ופנטזיה.
בספטמבר 2006, פיטר ג'קסון קנה את הזכויות עבור הסדרה.
סדרת הספרים יצאה גם בפורמט של ספר מוקלט.
בשנת 2007 זכתה נוביק בפרס לוקוס בקטגוריה "ספר הביכורים הטוב ביותר".
בשנת 2011 נוביק פרסמה, יחד עם המאיירת ישאן לי (Yishan Li), את הרומן הגרפי "Will Supervillains Be on the Final?".
ביוני 2015 רכשה חברת האחים וורנר את הזכויות לספר "עקורה", שראה אור באותה השנה.
את הסרט תפיק אלן דג'נרס.
תרגום לעברית: יעל אכמון, נובה הוצאה לאור, 2016.
תרגום לעברית: יעל אכמון, תמיר הוצאה לאור, 2019.
תרגם לעברית: אורי שגיא, תל אביב: גרף, 2007.
מלחמת האבקה השחורה (2006) (Black Powder War)
סיפור קצר השייך לסדרת טמרייר.
הופיע באומניבוס בשירות הוד מלכותו (In His Majesty's Service).
התפרסם בספר Warriors בעריכת ג'ורג' ר.
פרס ג'ון קמפבל לסופר.ת מתחיל.ה
פרס מיתופאי בקטגוריית ספרי מבוגרים
פרס לוקוס בקטגוריית ספר פנטזיה
פרס אלקס בקטגוריית ספרי מבוגרים
נעמי גרייס סקוט היא שחקנית וזמרת אנגלייה.
התפרסמה תחילה בשל תפקידה בתור מאדי שאנון בסדרה "טרה נובה" ובסרט המוזיקלי של ערוץ דיסני "לימונד מאות'" ולאחר מכן בשל תפקידה בתור קימברלי הארט בסרט "פאוור ריינג'רס" בתור הנסיכה יסמין בסרט הלייב-אקשן "אלאדין" ובתור אלנה האולין בסרט "המלאכיות של צ'רלי".
סקוט נולדה בהאונסלו, במערב לונדון, אנגליה לאב בריטי מרקע נוצרי, ולאם ילידת-אוגנדה ממוצא הודי.
שני הוריה משמשים ככמרים בכנסייה בוודפורד שברדברידג', לונדון, והיא עצמה החלה את קריירת השירה שלה בלהקת הנוער של הכנסייה.
סקוט אף לקחה חלק בפעילויות מסיונריות.
כמו כן, היא הופיעה בקביעות בהצגות ובמופעים המוזיקליים שהועלו בבית ספרה.
תפקיד המשחק המשמעותי הראשון של סקוט היה בסדרת הטלוויזיה של ערוץ דיסני הבריטי Life Bites.
ב-2011 גילמה את מוהיני בנג'רי בסרט "לימונד מאות'" של ערוץ דיסני האמריקאי, ובאותה שנה היא לוהקה לסדרת המדע הבדיוני "טרה נובה" בתפקיד מאדי שאנון.
באוגוסט 2014 הוציאה מיני-אלבום בכורה בשם Invisible Division.
הופיע בקליפ "ARCANE" של ברידג'יט מנדלר ששיחקה בגוד לאק צ'ארלי.
בשנת 2015 השתתפה בסרט "33 כנגד כל הסיכויים" בתפקיד אסקרלטה, והצטלמה לסצנות בסרט "להציל את מארק וואטני" שלא הגיעו אל הגרסה הסופית.
באותה שנה היא לוהקה לתפקיד ראשי בסרט "פאוור ריינג'רס" בתפקיד קימברלי, הריינג'רית הוורודה.
הסרט, המהווה עיבוד קולנועי לסדרת הטלוויזיה "פאוור ריינג'רס", יצא לבסוף לאקרנים ב-2017, וזיכה את סקוט במועמדות לפרסי בחירת הנוער בקטגוריית השחקנית בסרט מדע בדיוני.
באותה שנה לוהקה סקוט לתפקיד הנסיכה יסמין בסרט "אלאדין" (2019), גרסה מחודשת ומציאותית לסרט ההנפשה של דיסני משנת 1992.
בשנת 2019, סקוט כיכבה כאחת משלוש השחקניות הראשיות, לצד קריסטן סטיוארט ואלה בלינסקה, בקומדיית האקשן "המלאכיות של צ'רלי", הסרט השלישי בזיכיון בעל אותו השם.
בשנת 2022, סקוט גילמה את אוליביה ליטון, עוזרת פרלמנטרית, בסדרה של נטפליקס אנטומיה של שערורייה.
באוגוסט 2020 נודע כי סקוט עתידה לככב בסרט מדע בדיוני של חברת אמבלין אנטרטיינמנט בשם "Distant".
הסרט עתיד לצאת במהלך 2024.
באוקטובר 2024 יצא סרט האימה "סמייל 2" בו שיחקה את הדמות הראשית וקיבלה ביקורות מאוד טובות וחיוביות על המשחק שלה בסרט.
ביוני 2014 היא נישאה לשחקן הכדורגל האנגלי ג'ורדן ספנס, לאחר ארבע שנים של זוגיות.
+שנהסרטתפקידהערות201533 כנגד כל הסיכוייםאסקרלטהלהציל את מארק וואטניריוקו2017פאוור ריינג'רסקימברלי הארט / הריינג'רית הוורודה (אנ')2019אלאדיןהנסיכה יסמיןהמלאכיות של צ'רליאלנה האולין2024סמייל 2סקיי ריילי מועמדת פרס סאטורן לשחקנית הטובה ביותר בסרט (2025)אבוד בחללנעמי קאלוויTBAWizards!Eternal Returnקאס
נעמי סימן-טוב (נולדה ב־26 בנובמבר 1952) היא ציירת, כותבת ומרצה לאמנות ישראלית.
נעמי סימן-טוב נולדה בשנת 1952 בסופיה, בולגריה.
בשנת 1953, בגיל שלושה חודשים, עלתה עם הוריה לישראל על האניה "ארצה", כחמש שנים לאחר גל העלייה הגדול של יהודי בולגריה ב בשנת 1948 עם הקמת המדינה, מתוך משבר ואכזבה מן המשטר הקומוניסטי שתלו בו תקוות רבות.
המשפחה הגיעה תחילה למעברת שער העלייה במבואותיה הדרומיים של חיפה והתגוררה שם כשנה.
משם נדדה המשפחה בין מקומות שונים בארץ בעקבות עבודתו של האב כרופא, ובהמשך השתקעה ברמת גן למשך כ-12 שנים, שם סיימה סימן-טוב את לימודיה בתיכון אהל שם.
לאחר שירותה הצבאי בפרקליטות הצבאית הראשית, כמזכירתה של דליה דורנר, אז הסנגורית הצבאית הראשית, למדה בשנת 1972 במכון אבני לאמנות אצל הצייר גבי בן זנו.
לאחר מכן למדה כשנתיים באוניברסיטה העברית בירושלים ספרות עברית ופילוסופיה, אולם לא סיימה את התואר.
בין השנים 1975–1976 התגוררה בבית ספר שדה חצבה, עם מי שהיה אז בעלה פול ונדנבוש.
בחצבה עבדה כגננית, ואילו בעלה הדריך טיולים ועבד כעוזר מחקר של אמוץ זהבי וזוהר צוק רמון בנושא מזיקים לחקלאות.
שם נולדה בתה, איה ערבה ונדנבוש.
בין השנים 1977–1981 למדה במדרשה לאמנות ברמת השרון.
בין מוריה היו גדעון גכטמן, אליהו גת, רפי לביא, יאיר גרבוז, משה גרשוני ורן שחורי.
במקביל לפעילותה כאמנית, החל משנות ה-80 לימדה אמנות במוזיאון תל אביב ובמדרשה לאמנות, כחלק מהמכללה האקדמית בית ברל.
בין השנים 1992–2010 כתבה באופן שוטף על אמנות – ביקורות, מאמרים וראיונות עם אמנים במקומון "תל אביב" של ידיעות תקשורת, בעיתון הארץ ובעיקר בעיתון "העיר" של רשת שוקן.
עוד כתבה בכתבי עת מקצועיים לאמנות – "סטודיו", ו"ערב רב".
סימן-טוב ייסדה את כתב העת לאמנות "המדרשה", וערכה את חמשת הגליונות הראשונים.
בהם כרך שהוקדש לראשונה בישראל לאחד ממבקרי מבקר האמנות הנחשבים למשפיעים ביותר במאה העשרים, קלמנט גרינברג, מי שניסח במאמריו את המצע התאורטי של המודרניזם.
בנוסף ערכה כרך מבוקש על צילום, ובו מאמרים קנוניים העוסקים בשאלת מעמדו של הצילום בתרבות ובאמנות המודרנית.
סימן-טוב הקימה ואצרה יחד עם הסטודנטים את הגלריה לאמנות בקלמניה, בית ברל, שהציגה אמנים צעירים בראשית דרכם, בהם: מיכל הלפמן, יגאל נזרי, דינה שנהב, אדם רבינוביץ ונעמי טליתמן.
בשנת 2011 יזמה וערכה אנתולוגיה של מאמרים תאורטיים סביב יצירתו של האמן יאיר גרבוז בשם "יאיר גרבוז: רדימיידעלה".
נכון ל-2020 מתגוררת בתל אביב-יפו.
בתערוכותיה הראשונות הציגה מיצבים שכללו אלמנטים דמויי רהיטים, כגון פסנתר או שולחן, שעברו מניפולציות חומריות שונות.
הפסלים היו אסמלבז'ים באופיים ועירבו מגוון חומרים: פורמייקה, לֶבֶד, צדפים, גבס, בטון, עיסת נייר, עץ, צילום וציור; אלו היו ניסיונות ראשוניים לייצר חומריות חדשה ואישית, ביחס לאמנות המושגית והמינימליסטית של שנות ה-70.
בסלון הסתיו, שהתקיים בשנת 1981 בחנויות הריקות של קניון דיזנגוף סנטר בתל אביב, הוצגה עבודה ששוחזרה בשנת 1992 בתערוכה "הולכת על זווית" בגלריה קלישר חמש.
המיצב כלל, בין היתר, עבודות על הקיר ואובייקטים המונחים על הרצפה המקיימים ביניהם דיאלוג זיג-זגי: צילום שחור-לבן של פרפורמנס, קופסת קרטון עם חול, ציורים, כדים וערמת ספרים.
על תערוכת היחיד הראשונה בגלריה שנער ברחוב בוגרשוב בתל אביב.
המיצבים הוצגו גם ב"אולם 6" – סדרת תערוכות שאצר גדעון עפרת בבית האמנים בירושלים, בניסיון להתחקות אחר הדור החדש של ראשית שנות ה-80, הדור שהוא כינה "פוסט-מודרני".
בתערוכה גדולה ומקיפה שהציגה סימן-טוב בגלריה רדיוס, בשנת 1983, הוצגו לראשונה ציורים, שהיו למעשה רישומים שנעשו בעטי לבד (טושים) על בריסטולים סטנדרטיים של בית ספר בגוונים דהויים ותעשייתיים.
השימוש באמצעים מצומצמים ומינוריים באופיים נבע מתוך רצון ליצור באמצעים ביתיים ופשוטים ככל הניתן, לפעול במדיום אחד, שאינו תובע הפקה טכנית, כספית ולוגיסטית כמו המיצבים.
כמו כן, בתוך הגל החדש של "חזרה לציור" בראשית שנות ה-80, הרישומים גילמו געגוע או חיפוש אחר מקור ראשוני ומשותף של תרבות וויזואלית מקומית, למשל ועדת הקישוט בבית הספר היסודי.
הם שילבו קשקושים אקראיים שנעשים בהיסח הדעת, עם דגמים של שטיחים, בצורת עבודה שמזכירה רקמת גובלן.
מתחילת דרכה עסקה סימן-טוב בשאלה של אפשרות לכונן שפה נשית, שתהיה שונה מן השפה ההגמונית הגברית בהיסטוריה של האמנות.
בשלב הבא בעבודתה, החל מאמצע שנות ה-80 ואילך, היא ציירה על מצע רדי-מייד שלקוח מן הספירה הדומסטית, הנחשבת לנשית - שמיכות צמר, בעיקר צמר סינתטי, קנויות ובצבעי שמן, לעיתים ישירות על השמיכה ולעיתים על צבע בסיס לבן.
השמיכות מגיעות בגדלים שונים - שמיכה זוגית, יחיד ושמיכת תינוק – בדוגמאות ובצבעים שונים.
הציורים על השמיכות, "נכס של פליט", כפי שאמרה באחד הראיונות ב-1995, כללו מוטיבים של טבע דומם, פרחים על שולחן, מעוותים, מקוטעים, מחקים קוביזם מסוגנן בנוסח הישראלי, פורטרטים מעוותים ודגמים.
לעיתים עבדה עם המצע הצמרי של השמיכה, או עם הדגם של השמיכה, ולעיתים נגדה.
בסוף שנות ה-80 פנתה סימן-טוב לציור בסגנון מעט שונה, לכאורה קל יותר מן הכובד הפיזי-ממשי של השמיכות: ציורים בצבע שמן על נייר.
אלה היו ציורים בשכבות צבע שקופות, בעיקר ירוק וכחול, אשר שילבו עבודה ספונטנית ומהירה, עם דימויים של פרחים, מים, בקבוקים, דגמים שחוזרים על עצמם וטריקים של הטעיית העין (trompe l'oeil) של מסקינטייפ.
החל משנות ה-90 פנתה סימן-טוב לציור הנחשב כמסורתי – שמן על בד קנבס לבן – כהמשך לעיסוקה במצע ובשאלות אודות רגע ההתחלה של מעשה האמנות.
במקביל לפנייה שלה אל מלאכות יד הנחשבות לנשיות, כגון ריקמה ואריגה, היא החלה לצייר במכחולים דקיקים מאוד, מעין חיקוי של אריגה, כשהיא מתחקה אחר השתי וערב של מצע הציור, הבד, משחזרת את הגריד הסמוי שלו בעבודה אטית ומצטברת וכך נוצרת אשליה של אריג המודבק על הבד.
מלאכת ציור האריגה יוצרת גם חורים, פרימות ולעיתים תחושה של אריג ישן, בלוי ומהוה.
יש בדים שטקסטים שזורים בהם: "כושי סמבו השחור/הוא נפל אל תוך החור" או מעין הערת שולים: "זה לא מספיק הירואי".
לצד הבדים המצוירים על בדים מופיעה מדי פעם פחית זיתים גלילית גדולה עם תווית "יומבו".
טלי תמיר משווה את עמדת האמנית לזו של פנלופה, הממתינה לשובו של אודיסאוס, ותוך כדי ציפייה רבת שנים, אורגת מדי יום פיסת בד ופורמת אותה מדי לילה, זאת על מנת לדחות את מחזריה, אך תוך כדי כך יוצרת זמן חדש, זמן מושהה, בעל חוקים ומרחב משלו.
גן עדן או מיטות ומזרנים
"גן עדן או מיטות ומזרנים" היא תערוכה שהציגה סימן-טוב בשנת 1999 בסדנאות האמנים בתל אביב, וכללה ציורים גדולים שהיו מבוססים על דגמים של שטיחים פרסיים: שטיחי ארמון המתארים את גן עדן בדגמים עשירים ומורכבים, או שטיחי נוודים המתארים גנים.
בחלק מהשטיחים מופיע מגדל דוד, עם התייחסות להיותו קו הגבול בין ירושלים המערבית למזרחית, ובאחרים בניין שיכון טיפוסי, מהסוג שנבנה במהירות בשנות ה-50 לאכלוס עולים רבים, שבו התגוררה סבתה בשכונת קריית אליעזר, חיפה.
גם בעבודות אלה מופיעים מדי פעם טקסטים, מעין הערות שוליים המתייחסות למצויר, לפנטזיה של גן עדן, כמקור, התחלה או כסוג של סוף, וכן לרצון לחפש יופי בסימטריה ובהרמוניה של הדגמים המזרחיים המרהיבים, והרצון לחבר בין מה שנתחשב לתרבות אתנוגרפית, עממית ובין מסורת ציור השמן הגבוה.
1981 – תערוכה זוגית עם תמר אשל, גלריה שנער, תל אביב
1986 – "עבודות 85", גלריית המחלקה לאמנות, בצלאל, ירושלים, אוצר: יצחק ליבנה
1988 – "עבודות על נייר", גלריה בוגרשוב, תל אביב
1992 – "ענבי טלק", גלריה מרי פאוזי, תל אביב, אוצר: איתן הלל
1993 – "מבחר עבודות", גלריית המכון לאמנות, אורנים
1993 – גלריית קיבוץ לוחמי הגטאות, אוצרים: אבי הורוביץ ונועה רז מלמד
1994 – "עבודות", הגלריה הלימודית של החוג לאמנות, אוניברסיטת חיפה, אוצרת: טלי תמיר
(תערוכה נודדת, הוצגה באותה שנה גם במוזיאון אשדוד לאמנות ובגלריה העירונית לאמנות ברחובות.
1999 – "גן עדן או מיטות ומזרנים", סדנאות האמנים, תל אביב
2000 – "עבודות", קיבוץ בארי, אוצרת: זיוה ילין
2007 – "נעמי סימן-טוב: מבחר ציורים", גלריית הסנאט, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, אוצר: חיים מאור
2021 - "פינת החי" גלריית פיין, תל אביב, אוצרים: פאונטיין
2024 - "לשכנה שלי קוראים פלסטין", גלריה בצלאל לאמנות עכשווית, תל אביב, אוצר: דור גז
1983 – "שמעון אבני מזמין לתערוכה", גלריה רדיוס תל אביב
1984 – "שנתיים: איכויות מצטברות", מוזיאון תל אביב לאמנות, אוצרת: שרה בריטברג-סמל
1985 – "תשעה אמנים צעירים", אגודת הציירים והפסלים תל אביב, אוצר: רפי לביא
1988 – ARTisrael, תערוכה קבוצתית נודדת בארצות הברית, במשך שנתיים
1988 – "צבע טרי: הדור הצעיר באמנות ישראלית", מוזיאון תל אביב לאמנות ומוזיאון ישראל בירושלים, אוצרים: אלן גינתון ויגאל צלמונה
1990 – "הנוכחות הנשית: אמניות ישראליות בשנות השבעים והשמונים", מוזיאון תל אביב לאמנות, אוצרת: אלן גינתון
1992 – "הולכת על זווית", גלריה קלישר חמש תל אביב, אוצרת: דגנית ברסט
1993 – "סיפורי בדים", גלריה ארטיפקט, אוצר סרג'יו אדלשטיין
1993 – "סובטרופי: גם פיגורטיבי גם מופשט/ציור ישראלי עכשווי מאוסף המוזיאון, מוזיאון תל אביב לאמנות, אוצרת: אלן גינתון
1993 – "אנטי פאתוס: הומור אפל, אירוניה וציניות באמנות ישראלית עכשווית", מוזיאון ישראל בירושלים, אוצרת: תמי כץ-פרימן
1998 – "קדימה: המזרח באמנות ישראל", מוזיאון ישראל בירושלים, אוצר: יגאל צלמונה
1999 – "זה אינו רדי-מייד", מוזיאון ישראל בירושלים, אוצרת: שרית שפירא
1999 – "אחותי", בית האמנים ירושלים, אוצרות: שולה קשת וריטה מנדס פלור
2001 – "חפץ לב: הצעות לרכישת אמנות ישראלית", מוזיאון ישראל ירושלים, אוצרת: שרית שפירא
2002 – "שיבת ציון מעבר לעקרון המקום", זמן לאמנות, תל אביב, אוצר: גדעון עפרת
2004 – "אוברקראפט: אובססיה, דקורציה ויופי נשכני", הגלריה לאמנות, אוניברסיטת חיפה ובית האמנים תל אביב, אוצרת: תמי כץ-פרימן
2021 - "לדבר אל הקיר", גלריה הקוביה, ירושלים, אוצר: דן אורימיאן
2021 - "להיות עם החיה", גלריה מינוס 1 תל אביב, אוצרת: אפרת לבני
2022 - "דיברות ודברים", מוזיאון אוסף בית קופפרמן, קיבוץ לוחמי הגטאות, אוצרת: עידית לבבי גבאי
2023 - "רעשחור", מוזיאון אוסף בית קופפרמן, קיבוץ לוחמי הגטאות, אוצרת: ד"ר עירית כרמון פופר
2023 - "דמיון חומרי", מוזיאון תל אביב לאמנות, אוצרת: דלית מתתיהו
2024 - "הבלוק", גלריה מינוס 1 תל אביב, אוצרת: אפרת לבני
1988 – מלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל
1993 – פרס השלמת ביצוע עבודה, משרד המדע והאמנויות
1993 – פרס אוסקר הנדלר, קיבוץ לוחמי הגטאות, ישראל
1993 – מלגת השתלמות של קרן התרבות אמריקה-ישראל
1995 – פרס קרן התרבות אמריקה-ישראל ע"ש ג'ורג' וג'נט ג'פין על הצטיינות באמנות הפלסטית
1997 – פרס שר החינוך ליוצרים בתחומי האמנות הפלסטית
נעמי כרמון (15 בנובמבר 1940 – 29 בדצמבר 2025) הייתה פרופסור בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון, שהתמחתה בסוגיות של צדק חברתי, התחדשות עירונית ושיקום שכונות, מדיניות דיור ותכנון שכונות, וגם בתכנון רגיש למים.
חלוצה בתחום ההיבטים הסוציולוגיים בתכנון עירוני.
כרמון נולדה בחיפה, בתם הבכורה של אשרית (לבית בנדה) ונתן בן-דב (רוזנזומן בעבר).
היא גדלה בחיפה, למדה בבית הספר הריאלי והושפעה ממורים כגון שמעון בר-חמא ומאיר קיסטר.
הייתה חניכה ומדריכה בתנועת הצופים ורקדה בלהקת ריקודי עם בישראל של עיריית חיפה.
כרמון שירתה בצה"ל בחיל המודיעין.
במסגרת שירותה הצבאי קיבלה לראשונה תעודת הצטיינות כתורמת למחקר.
כרמון למדה לתואר אקדמי ראשון בסוציולוגיה ובהיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים.
בראשית 1964 הייתה הסטודנטית הראשונה שהתקבלה לתואר מתקדם בטכניון על בסיס תואר קודם במדעי החברה והרוח.
היא למדה בפקולטה להנדסת תעשייה וניהול (הטכניון), ואת מחקריה לתארים שני ושלישי הנחתה פרופ' בלהה מנהיים.
בין לימודי המאסטר ללימודים לתואר דוקטור, זכתה כרמון במלגת לימודים למחלקה ללימודים עירוניים ולתכנון עירוני ב (MIT), במסגרתם עברה תקופת חניכות בחברת הייעוץ הבינלאומית "Abt Associates".
המינוי הראשון של כרמון כמרצה באקדמיה היה בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
יחד עם עמיתה יצחק סמואל, היא ייסדה שם את ההתמחות ב"סוציולוגיה יישומית".
לאחר שלוש שנים בתל אביב, היא חזרה לחיפה ולטכניון, קיבלה מינוי בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים, ושם התקדמה למרצה בכיר, פרופסור חבר ופרופסור מן המניין וזכתה בקתדרה על-שם יוסף מאירהורף בתכנון ערים ואזורים .
במקביל, היא שימשה כחוקרת בכירה במוסד שמואל נאמן, מכון מחקר למדיניות לאומית.
כרמון כיהנה כפרופסור אורח באוניברסיטאות ברחבי העולם, כולל MIT ו-UCLA בארצות הברית, UBC בוונקובר שבקנדה, ואוניברסיטת אוקלנד בניו זילנד.
היא השתתפה והציגה בכנסים והוזמנה להרצות באוניברסיטאות בישראל ובשאר העולם.
כפרופסור אמריטה, המשיכה כרמון בפעילתה האקדמית: הנחתה סטודנטים לתואר שני ולדוקטורט, הייתה שותפה למחקרים ממומנים, כיהנה בוועדות טכניוניות וארציות והייתה יועצת לגופים ציבוריים ולמלכ"רים.
כמו כן, כיהנה כנציבת הטכניון למניעת הטרדה מינית.
אות "יקירת התכנון" הוענק לכרמון על ידי איגוד המתכננים בישראל, בהערכה לתרומתה להוראה ולמחקר ולהשפעתה המשמעותית על התכנון במדינת ישראל.
כרמון היא מראשוני החוקרים את הסוציולוגיה של העיר בישראל, והייתה מבכירי הפרופסורים בתחום זה .
החוט המחבר בין מחקריה הוא חתירה להבין את ההשפעה של תכנון עירוני ותוצריו על איכות החיים של תושבי הערים, ובחינה של אמצעים להגדלת התועלות מתכנון עירוני לתושבים במקומות מגוריהם, ובעיקר לתושבים מעוטי משאבים.
מחקרה מצא ביטוי בהשתתפות ב"ישראל 2020 – תוכנית-אב לישראל בשנות האלפיים".
כרמון חיברה למעלה מ-200 יצירות כתובות: ספרים, מאמרים, מונוגרפיות, דו"חות מחקר ופרסומים אחרים.
כרמון מוכרת בישראל ומחוצה לה בזכות מחקריה בנושאי התחדשות עירונית ושיקום שכונות.
כרמון השתמשה בתובנותיה לבניית מודל יישומי, שפורסם מחוץ לישראל כ"אסטרטגית הפניקס" לעדכון מלאי הדיור, ובישראל בשם "אסטרטגיה אורגנית" להתחדשות עירונית.
כרמון ניהלה שני מחקרי הערכה מקיפים ורב-דיסציפלינריים של פרויקט שיקום השכונות, האחד התבסס על מחקר מקיף של עשרה חקרי מקרה, בעזרת שיטת מחקר "משולבת", והשני על ניתוחים סטטיסטיים של נתוני למ"ס מעשרות שכונות בקבוצות ניסוי וביקורת.
הממצאים והמסקנות שפורסמו בספרות הבינלאומית הפכו את ניסוי השיקום הישראלי, אשר נבנה מצירופי תוכניות חברתיות ופיזיות, למודל שזוכה להתעניינות ולחיקוי במדינות אחרות.
ניתוחיה של כרמון את ההיסטוריה של התחדשות עירונית בעולם המערבי הפכו את הטיפולוגיה שיצרה - שלושה "דורות" של אסטרטגיות לחידוש עירוני – למטבע לשון מקובלת בכנסים מדעיים בינלאומיים שעוסקים בהתחדשות עירונית .
בנוסף לכך, יחד עם עמיתים, פוסט-דוקטורנטים וסטודנטים לתארים שני ושלישי, עסקה כרמון בנושאים ובמחקרים הבאים, רובם מחקרים ממומנים:
סטודנטיפיקציה בקהילות פריפריאליות בישראל: יחסים חברתיים מרחביים בין סטודנטים במכללות ותושבים מקומיים.
בצד עבודה אקדמית, כרמון מילאה תפקידים אקדמיים וציבוריים רבים.
בטכניון היא כיהנה כסגן דיקן לענייני מחקר ומוסמכים, עמדה בראש התוכנית לתארים גבוהים בתכנון ערים ואזורים והכניסה בה חידושים, ניהלה (בשתי תקופות) את המרכז לחקר העיר והאזור, שבמסגרתו נערכו וראו אור עשרות מחקרים פורצי דרך, והייתה חברה בוועדות כלל-טכניוניות מגוונות.
היא כיהנה כנשיאת האגודה הסוציולוגית, העלתה אותה לראשונה על רשת האינטרנט ופיתחה בה את הקהילות המקצועיות, הממשיכות לשגשג.
היא השתתפה ועמדה בראש ועדות של המועצה להשכלה גבוהה להעלאות לדרגות פרופסור במכללות.
היא עמדה בראש ועדת התכנון של המועצה לישראל יפה, והייתה חברת מזכירות באגודה לזכויות האזרח.
השתתפה בוועדות מוניציפליות, שימשה כדירקטורית בחברה הכלכלית של חיפה, וייעצה (פרו-בונו) למלכ"רים בתחומי התמחותה.
לעיתים מזומנות היא הוזמנה לוועדות כנסת, להשמיע דעת מומחה בנושאים תכנוניים, כמו גם בנושאי השכלה גבוהה ונשים באקדמיה.
היא שימשה כנציגת ציבור בשתי ועדות שהקימה הממשלה: ועדת רוטקופף לבחינת המדיניות הקרקעית וניהול הקרקע המוכרזת כחקלאית בישראל (כשליש מאדמות המדינה), וועדת בן-אליעזר שהוקמה במלאת 100 שנה לתנועה הקיבוצית, כדי להמליץ על המשך הדרך מבחינה ארגונית ומשפטית, לנוכח "משבר הקיבוצים", הוועדה שיצרה את מושגי "הקיבוץ המתחדש" ו"הקיבוץ השיתופי".
כרמון גרה בחיפה, והייתה נשואה עד לפטירתה ליוסי כרמון, מהנדס מכונות ומיזוג אוויר.
אמם של זיו כרמון – דיקן למחקר ופרופסור לשיווק ב-"INSEAD", נגה כרם – רופאת ילדים וראש היחידה למתבגרים במרכז רפואי בני ציון, וברק כרמון – כלכלן ויועץ פיננסי עצמאי.
אחיה, ד"ר יוסי בן-דב היה מנהל בית הספר הריאלי העברי בחיפה בשנים 2014–2025. ב 29.12.2025 נפטרה נעמי כרמון.
נעמי קיס (28 ביוני 1941 – 4 במאי 1985) הייתה פמיניסטית ופעילת שמאל בישראל, חברת מפלגת מחנה של"י.
נעמי קיס נולדה לשאול ולאה (ליליאן) קיס (Kies) וגדלה במשפחה ציונית בניו יורק.
למדה את התואר הראשון במכללת סווארת'מור וביקרה לראשונה במדינת ישראל ב-1965, במסגרת כתיבת הדוקטורט שלה בנושא "דפוסי הצבעה בבחירות בירושלים" במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
שנתיים לאחר מכן עלתה ארצה.
תחילה עבדה כסוציולוגית ברשות לפינוי אזורי שיקום, ובינואר 1970 מונתה למרצה בחוג למדעי המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים.
קיס נפטרה ב-1985 ונקברה בהר המנוחות.
עם פרוץ מאבקה של תנועת "הפנתרים השחורים" בשכונת מוסררה בראשית שנות ה-70, נרתמה קיס לסייע לחבריה בייעוץ, וזאת בעקבות הזדהותה עם המאבק וניסיונה הרב במחאה נגד מלחמת וייטנאם וזכויות השחורים בארצות הברית.
היא אמנם לא הצטרפה כחברה בארגון באופן רשמי, אך סיפקה לחבריו ציוד, כמו רשמקול להקלטות, ואף הציעה לקנות עבורם מכונת שכפול ליצירת כרוזים, מכספי סל הקליטה שקיבלה כעולה חדשה.
קיס ארגנה סימפוזיונים בנושא מאבק "הפנתרים" באוניברסיטה העברית, שבה גם הדפיסה עבורם מדי פעם בפעם חומרים שונים, כמו "הגדה של פסח בנוסח הפנתרים".
קיס הייתה חברה בתנועת של"י ("שלום לישראל, שוויון לישראל") עם הקמתה בשנות ה-70 על ידי לובה אליאב ומרשה פרידמן.
ב-1977 היא השתתפה ב"וועדה למען שלום צודק" בפריס בהשראת ברית המועצות ובהשתתפות ארגוני שמאל מכל העולם, שבה נקבע כי ארגון אש"ף הוא הגוף היחיד המוסמך לייצג את הפלסטינים.
בשובה אמרה קיס: "לא הייתי מאושרת כאשר אמרו שם שהציונות היא אויבת האנושות".
לימים מונתה קיס לעמוד בראש מועצת של"י ולייצג את התנועה בוועד הפועל של ההסתדרות.
קיס סייעה למרשה פרידמן בפעולותיה בתנועה הפמיניסטית בישראל, שהעלתה על הפרק נושאים כמו אלימות נגד נשים, זנות בקרב נערות, מניעת סרטן השד, פיקוח ילודה, הזכות של נשים לבצע הפלה מלאכותית ועוד.
עם זאת, כאשר הקימה פרידמן את מפלגת הנשים ב-1977, לקראת הבחירות לכנסת התשיעית, קיס סירבה להצטרף אליה.
בסופו של דבר, המפלגה לא עברה את אחוז החסימה.
על שמה רחוב בירושלים, סמוך לשער שכם ולשכונת מוסררה.
נעמי קיס (עורכת) בהשתתפות דן כספי, דעת קהל תעמולה ופוליטיקה (מקראה), ירושלים, האוניברסיטה העברית/הפקולטה למדעי החברה, תשל"א (1971).
נעמי קיס, "מדיניות חוץ ודעת קהל בישראל, 1967-1974", בתוך המקראה: בני נויברגר (עורך), דיפלומטיה בצל עימות - סוגיות נבחרות במדיניות החוץ של ישראל, תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 1984.
נעמי סטוצ'ינר (נולדה ב-14 בספטמבר 1947) היא יזמת חברתית ישראלית.
מייסדת עמותת "בית איזי שפירא", הפועלת למתן הזדמנויות שוות ושילובם של אנשים עם מוגבלויות בחברה.
כלת פרס ישראל למפעל חיים, ופרס רפפורט לנשים פורצות דרך - שניהם לשנת 2020.
סטוצ'ינר נולדה ביוהנסבורג שבדרום אפריקה בשנת 1947 לאיזי ולוסי שפירא.
היא התחנכה בתנועת בני עקיבא במקום.
ב-1970, לאחר שסיימה את לימודיה בעבודה סוציאלית-קהילתית באוניברסיטת ויטווטרסראנד שביוהנסבורג, עלתה לישראל ביחד עם בעלה טוביה, והשתלבה בפעילות קהילתית.
היא הקימה את היחידה הקהילתית של עיריית תל אביב בשכונת התקווה.
ב-1977 - הקימה יחד עם פרופסור שמאי דוידסון, את היחידה לבריאות הנפש מטעם בית החולים הפסיכיאטרי שלוותה ברעננה, והייתה המתאמת של יחידה זאת עד 1981.
דרך החזון של אביה ביחסו לאנשים עם מוגבלויות ופועלו לשוויון הזדמנויות למענם בתוך החברה, שהקים מוסד פנימייתי ביוהנסבורג, שלפעילותו התגייסה המשפחה כולה.
נחשפה לעולם החינוך המיוחד, וכך התעצבה תפיסת עולמה וגישתה לנושא.
בשנת 1980, בעקבות פטירתו של אביה, הקימה לזכרו יחד עם משפחתה את בית איזי שפירא ברעננה הנקרא על שמו.
בו פועלים לשיפור חייהם של ילדים ובוגרים עם מוגבלויות ושל בני משפחותיהם.
הארגון הפך במרוצת השנים לארגון בעל שם עולמי המשפיע בעזרת פיתוח שירותים חינוכיים ומחקר והכשרה בתחום המוגבלויות על כ-500 אלף בוגרים וילדים בעלי מוגבלויות בשנה, ופועל כבר מעל ארבעה עשורים כדי להעניק לאנשים עם מוגבלות שותפות מלאה בחיי הקהילה ואיכות חיים טובה יותר.
בשנת 2013 זכו סטוצ'ינר ובית איזי שפירא בהכרה מיוחדת מטעם האו"ם, כאשר הוזמנו להציג בכינוס השישי של האו"ם בנושא זכויותיהם של אנשים עם מוגבלויות.
כיום משמש בית איזי שפירא יועץ מיוחד למועצה הכלכלית חברתית של האומות המאוחדות ומסייע בקידום מעמדם של אנשים עם מוגבלויות ברחבי העולם.
כיהנה כמנכ"לית בית איזי שפירא מיום הקמתו ועד שנת 2006, אז העבירה את תפקיד המנכל"ית לידי ג'ין יודס.
לאחר מכן הקימה את הארגון הבינלאומי של ידידי בית איזי שפירא, שבראשו עמדה עד שנת 2010, וכיום היא ממשיכה להיות חברה בוועד המנהל של בית איזי שפירא.
בשנת 2011 פרסמה סטוצ'ינר, יחד עם ישראל סייקס ושרון בכר, את הספר "לילה כיום יאיר" המסכם שלושים שנות יזמות חברתית של בית איזי שפירא.
לאחר פרישתה מהפעילות הניהולית בבית איזי שפירא, הקימה את ארגון Unlimited Impact Social לפיתוח קיימות ארגונית בחברה האזרחית, היא מייעצת לארגונים מהמגזר החברתי העוסקים בהשפעה חברתית רחבה בישראל ומחוצה לה, ומרצה בנושאים שונים הקשורים ליזמות חברתית, חיזוק הקשר בין הסקטור החברתי-עסקי-ממשלתי ואתיקה בפיתוח משאבים.
לסטוצ'ינר ולבית איזי שפירא ניתנו פרסי הוקרה רבים ביניהם פרס הנרייטה סאלד לעבודה סוציאלית, פרס ראש הממשלה "מגן הילד", פרס המנכ"ל המצטיין של המגזר השלישי.
יקיר קרן שלם למתנדב ומגן שר הבריאות למתנדבים מצטיינים.
אות הוקרה על מפעל חיים על ידי לשכת רואי חשבון בישראל ובאות על מפעל חיים "יקיר ציון" מהפדרציה הדרום אפריקאית.
ב-2017 העניקה אוניברסיטת רייכמן לסטוצ'ינר תואר עמיתת שם כבוד.
כן הוענק לה תואר לשם כבוד מהמכון הטכנולוגי חולון.
בשנת 2020 זכתה בפרס רפפורט לעשייה נשית פורצת דרך.מנימוקי הפרס: "מפעל חייה של נעמי מהווה דוגמה ומופת לשינוי שיכולה ליצור התגייסותו של היחיד למען החברה".
בשנת 2020 זכתה בפרס ישראל למפעל חיים.
ועדת הפרס, בראשותו של הפרופסור משה בר אשר, ציינה בנימוקיה כי:.
נבחרה לרשימת הנשים המשפיעות (PowerWomen) של מגזין פורבס הישראלי לשנת 2022.
היא חברה בוועד המנהל של בית איזי שפירא, ובוועד המנהל של הארגונים קרן אהבה, מנהיגות אזרחית, כל זכות ודרור.
סטוצ'ינר נשואה לטוביה, אם לארבעה ילדים אורלי, לימור, ברק וגיורא.
היא מתגוררת ברעננה ובשנת 2012 קיבלה את פרס יקירת העיר.
נעמי לשם (נולדה בנובמבר 1963) היא אמנית-צלמת ישראלית.
היא בוגרת המחלקה לצילום במכללת הדסה בירושלים.
עבודותיה עוסקות במנעד של התמודדויות קונספטואליות ברבדים השונים של החיים לצד המוות, נושא שהטיפול בו הושפע בין היתר ממהלך חייה כדור שני לשואה וכאלמנת צה"ל מגיל צעיר, וכן מהחוויה הישראלית הקולקטיבית.
לשם הציגה תערוכות רבות בישראל, אירופה וארצות הברית, הוציאה קטלוגים וספרי אמן בישראל ומחוצה לה.
עבודותיה נמצאות, בין היתר, באוסף מוזיאון ישראל בירושלים, מוזיאון תל אביב לאומנות, מוזיאון נורטון לאמנות בפלורידה שבארצות הברית, אוסף Meeschaert בפריז ואוספים פרטיים רבים.
לשם לימדה ומלמדת במכללות ובמוסדות שונים וכן באופן פרטי בסטודיו שלה.
1984–1985 – לימודי שפות ולימודים כלליים, בשווייץ
1987 – בוגרת המחלקה לצילום, מכללת הדסה, ירושלים.
אחד המאפיינים את השפה הצילומית שלה הוא שימושה בפורמט ריבועי וב של צילום בסרט ב.
לעבודותיה שפה מובהקת ונקיה, בה היא חוקרת נושאים כמו שלבי ביניים, חיים ומוות.
לבד מסדרת ה"ישנים", לשם נוהגת להשתמש באור הצהריים הישראלי הנוקשה, בדרך כלל בקיץ.
לשם עובדת בעיקר בסדרות מושגיות בהן קווים נרטיביים וויזואלים מקשרים בין היצירות.
לשם זכתה בפרס קונסטנטינר לאמן ישראלי מטעם מוזיאון תל אביב לאומנות לשנת 2009. מדברי השופטים בנימוקיהם למתן הפרס: "…נעמי לשם (נ.
1963) שעבודתה נוגעת באתרים של אובדן והיעלמות, מציגה סדרת תצלומים של מסלולי המראה במקומות שונים בישראל, אשר בחורות צעירות עומדות, צועדות או רצות בהם ברגליים יחפות..
גבן של הבחורות מופנה אל המצלמה ופניהן אל האופק, אל נקודת המגוז במרכז התצלום, המחלקת את הנוף לשמים וארץ ומייצרת נקודת המראה חדשה, שאינה כפופה לעצם המסלול אלא לקומפוזיציה של התצלום...".
מדימויים שצולמו בשוחות מלחמת העולם הראשונה באלזס עד תקריב של תליון בלגי שנות ה-40 של המאה ה-20, מונח על חזה של אישה ישראלית צעירה.
סדרת עבודות חשובה של לשם נקראת "ישנים" בה היא צילמה במשך שלוש שנים בני נוער תוך כדי שלב שינה מסוים שלהם בחדרם בבתיהם, בני נוער בישראל, שווייץ, גרמניה, צרפת וארצות הברית.
הסדרה עוסקת הן בנושא הדיוקנאות והן בדיון במצב הביניים של השינה כמייצג שלב בין חיים ומוות בתרבויות ובדתות השונות.
סדרה זו הוצגה במוזיאון ישראל לאומנות בירושלים, גלריה אנדראה מייזלין בניו יורק, מוזיאון בשווייץ ועוד.
כמו כן יצא ספר בהוצאת הספרים השווייצרית בשיתוף פעולה עם אבן חושן הישראלית ובה מופיעים 32 דימויי הישנים לצד טקסטים שנכתבו במיוחד עבור העבודות על ידי אשכול נבו, ערן צור וראובן קופרמן הישראלים, השווייצרי, הגרמנייה, ודוד אלבחרי הסרבי/קנדי.
תצלומיה של לשם נמצאים באוספים רבים ברחבי הארץ והעולם.
מוזיאון תל אביב לאומנות, תל אביב
מוזיאון נורטון לאומנות, פלורידה, ארצות הברית
1996 – "ממדיום למדיום", בית האמנים, ירושלים
1997 – "ממדיום למדיום", גלריה טובה אוסמן, תל אביב
1998 – "לראות את הנולד", מוזיאון המדע ע"ש בלומפילד, ירושלים
2001 – "נגיעות", בית האמנים, ירושלים
2009 – "תערוכת פרס קונסטנטינר", מוזיאון תל אביב לאומנות, תל אביב
Runways – 2009, גלריה סילבה דנצלר, ציריך, שווייץ
2010 – Pisten und Wege, גלריית העיר , גרמניה
Sleepers – 2011, קונסט צויג האוס, ראפארסוויל, שווייץ
2011 – Between Zones, גלריה אנדראה מייזלין, ניו יורק, ארצות הברית
2012 – Leisere Toene, גלריה סילבה דנצלר, ציריך, שווייץ
2014 – Landmarks, גלריה נגא, תל אביב
2014 – "ארבעים", בית האמנים בירושלים
2014 – Centered, גלריה אנדראה מייזלין, ניו יורק, ארצות הברית
2016 – "חול קפוא", גלריה טרומפלדור, באר שבע
2017 – "ליזט" (מוצג מיוחד), מוזיאון ישראל ירושלים
2018 – "אין גבול", גלריה Ncontemporary, מילאנו, איטליה
2021 – Fotografische Gesprache, גלריה עירונית, בוהל, גרמניה
2009 – פרס קונסטנטינר לאמן ישראלי בצילום מטעם מוזיאון תל אביב
2014 – מלגת מפעל הפיס לתרבות ואמנות.
פיאמה נעמי מאטא'אפה (נולדה ב-29 באפריל 1957) היא פוליטיקאית סמואית וראש שבט (Matai) המכהנת כראש מפלגת Fa'atuatua i le Atua Samoa ua Tasi.
היא התמודדה לתפקיד ראש ממשלת סמואה בשנת 2021 וניצחה את ראש הממשלה המכהן טוילאפה איונו סייללה מליאלגאוי.
קודם לכן הייתה מאטא'אפה האישה הראשונה שכיהנה כשרה בממשלת סמואה.
בין השנים 2016–2020 כיהנה כסגנית ראש ממשלת סמואה, האישה הראשונה לכהן בתפקיד זה.
ב-24 במאי 2021 השביעה מאטא'אפה את עצמה לתפקיד ראש ממשלת סמואה, כאשר ראש הממשלה המכהן, טוילאפה איונו סייללה מליאלגאוי, סירב להכיר בלגיטימיות של השלטון הנבחר החדש, בטענה שהוא "מונה על ידי אלוהים." ב-27 במאי הפכה פלאו למדינה השנייה להכיר רשמית בממשלתה של מאטא'אפה.
איי מרשל הצהירה כי היא "מעריכה ותומכת בהצהרתו של הנשיא פנואלו" (ומכירה בניצחונה של מאטא'אפה), וכי היא, יחד עם מיקרונזיה, "רואה חשיבות רבה בשמירה על שלטון החוק והערכים הדמוקרטים של איי האוקיינוס השקט."
נעמי קובור, (במקור עד 1905 נעמי ברמן, בהונגרית: Kóbor Noémi; בודפשט, 12 באוגוסט 1896 – בודפשט, 8 במאי 1959) סופרת, מבקרת, מתרגמת יהודייה-הונגרייה.
נעמי ברמן נולדה במשפחה יהודית כבנם של העיתונאי טמאש קובור ושל רוזה ארדאי.
היא סיימה את בית הספר התיכון בעיר הולדתה והחלה לעסוק בספרות כבר מוקדם.
לפני מלחמת העולם השנייה עבדה ביומון "אז אוישאג" (כלומר "העיתון" - Az Újság).
את עבודתה הקדישה בעיקר לתיאור מגמות התקופה מחוץ לממלכת הונגריה.
מ-1920 עד 1939 פרסמה את דרמות שלה וכן את הרומנים שלה.
בתקופת השואה בקושי התפרנסה והוכרזה על ידי הממשלה, לרבות כל יצירותיה, כסופרים אסורים.
בשנת 1945 בתום מלחמת העולם השנייה תרגמה יצירות מאת ארקדי גאידר, בוריס גורבאטוב, ולנטין קטייב, אלכסנדר קופרין אלכסיי טולסטוי.
קברה נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (חלקה 5B, קו 8, קבר 13).
ב-20 בנובמבר 1928 נישאה בבודפשט לאישטוואן קאלוש, מנהל מלון באי מרגיט וסנטוריום, בנם של ליפוט קלוג ושל רגינה שוורץ.
חורבן ירושלים (דרמה, בודפשט, 1922)
המנהיג קופאן (רומן, בודפשט, 1924)
פרחי עבר (סיפורים, בודפשט, 1928)
ושים את חייך על זה (רומן, בודפשט, 1936)
החבר האלמוני (רומן, בודפשט, 1939)
נעמי כץ היא חוקרת ריפוי בעיסוק ופרופסור אמריטה באוניברסיטה העברית בירושלים ובמרכז רפואי הדסה ירושלים, מלמדת בבית הספר לריפוי בעיסוק בקריה האקדמית אונו.
היא יו"ר העמותה הישראלית לרפוי בעיסוק (ISOT), והמייסדת והעורכת הראשונה של כתב העת הישראלי לריפוי בעיסוק (IJOT).
את לימודי התיכון עשתה כץ במגמה ריאלית-פיזיקלית.
בשנת 1960 החלה ללמוד ריפוי בעיסוק בהדסה זיו.
הלימודים נמשכו שלוש שנים, שמתוכם שנתיים לימודים עיוניים ושנה סטאז'.
שנת הסטאז' כללה פסיכיאטריה וטיפול ישיר, פיזי בנפגעי תאונות, במרכז לבריאות הנפש טלביה.
את הסטאז' היא עשתה בבית החולים הפסיכיאטרי ממשלתי לחולי נפש, בית החולים כפר שאול הממוקם בהר נוף שבירושלים.
בסיום הסטאז', כץ המשיכה לעבוד בבית החולים בטלביה וניהלה את מחלקת הריפוי בעיסוק בבית החולים, בין השנים 1965 ל-1967.
בתום הלימודים, נסעה לשווייץ עם משפחתה, מאחר שבעלה הוזמן לעשות את הדוקטורט שלו בפסיכולוגיה בעיר ברן.
במשך ארבע השנים שהמשפחה הייתה בשווייץ, כץ עבדה כמרפאה בעיסוק בבית החולים הפסיכיאטרי בברן.
לאחר שחזרה לישראל בשנת 1963, היא קיבלה את ההסמכה לריפוי בעיסוק, מטעם בית הספר לריפוי בעיסוק בירושלים שבמרכז רפואי הדסה, ובמקביל המשיכה לעבוד וללמד במקום.
בשנת 1969 נשלחה מטעם בית הספר לריפוי בעיסוק בירושלים להמשך לימודיה, במסגרת מלגה שקבלה מארגון הדסה, באוניברסיטת דרום קליפורניה, שבלוס אנג'לס, ארצות הברית.
בשנת 1977 היא השלימה את לימודי התואר הראשון.
בשלב זה, בית הספר לריפוי בעיסוק בירושלים הציע לה להמשיך בלימודים להשלמת הדוקטורט באותה אוניברסיטה.
בשנת 1979 היא השלימה את התואר השני ובשנת 1981 היא השלימה את לימודי הדוקטורט בריפוי בעיסוק.
הדוקטורט שלה עסק בהשפעות האינטראקטיביות בסגנונות למידה של סטודנטים, הרצאה לעומת דיון קבוצתי, על מיומנויות בפתרון בעיות, הישגים, זמן לימוד וגישה (ATI - Aptitude-Treatment Interaction).
בשנת 2000 כיהנה כפרופסור אורח במחלקה לריפוי בעיסוק באוניברסיטת קווינסלנד, בריסביין, אוסטרליה וכפרופסור אורח במחלקה לריפוי בעיסוק באוניברסיטת אוקלנד לטכנולוגיה, אוקלנד, ניו זילנד.
בשנים 2002–2004 כיהנה כפרופסור מן המניין לרפואה, בבית הספר למקצועות הפקולטה לרפואה, באוניברסיטה העברית בירושלים ולאחר מכן, כפרופסור אמריטה שם.
בין השנים 2004–2009 עסקה בהוראה ובייעוץ לדוקטורנטים, במשרה חלקית, בבית הספר לריפוי בעיסוק, בפקולטה לרפואה, האוניברסיטה העברית ירושלים.
בשנת 2007 מונתה כמנהלת מכון המחקר למקצועות הבריאות והרפואה, במכללה האקדמית אונו והחלה ללמד שיקום קוגניטיבי, קוגניציה ותפקוד, תאוריות ומודלים קוגניטיביים בריפוי בעיסוק, אירוע מוחי ופגיעות ראש, בריאות הנפש, זקנה, אוכלוסיית אוטיסטים מתבגרים, שירות בצבא וחזרה לעבודה.
מחקריה של כץ עוסקים בנושאים קוגניטיביים באירוע מוחי ופגיעות ראש וחזרה לעבודה, בעיות קוגניטיביות בבריאות הנפש, זיקנה, אוכלוסיית אוטיסטים מתבגרים, וניתוח של תוכנית "רואים רחוק" ושרות בצבא.
נעמי כץ נשואה לפרופסור חיים כץ ולהם שלושה ילדים.
2005 חברה באקדמיה למחקר של הקרן האמריקאית לריפוי בעיסוק (AOTF)
2008 רשומה ברשימת Who's Who בתחומי מדע והנדסה לשנים 2008–2009
2013 פרס של אוניברסיטת דרום קליפורניה (USC) עבור מצוינות במדע ריפוי בעיסוק
פרס מפעל חיים לשנת 2014 מהאגודה הישראלית לריפוי בעיסוק
נעמי פלדמן היא כלכלנית ישראלית, פרופסור חבר במחלקה לכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים וחברה בוועדה המוניטרית של בנק ישראל.
פלדמן נולדה וגדלה בארצות הברית.
למדה לתואר ראשון בכלכלה וספרות צרפתית באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.