tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פטראו היא פרופסור להיסטוריה של הפילוסופיה הרומנית באוניברסיטת באבש-בויאי בקלוז'-נאפוקה.
בין השאר חקרה את ההיסטוריה של הפשיזם, ופרסמה בשנת 2004 את הספר "העבר המרושע: הפילוסוף צ'וראן ועליית הפשיזם ברומניה".
משנת 1990 היא העורכת של כתב העת הספרותי "אפוסטרוף".
פרסמה ספרים רבים על פילוסופיה והיסטוריה, וכן שמונה ספרי שירה ושני רומנים.
שיריה תורגמו לשפות רבות, בהן איטלקית, אנגלית, גרמנית, צרפתית ורוסית.
פטראו זכתה בפרסים ספרותיים רבים, בהם פרס איגוד הסופרים ברומניה (בשנים 1981 ו-1997) ופרס על שם מיכאי אמינסקו (2021).
על פעילותה החברתית זכתה בשנת 2001 בפרס זכויות האדם על שם ליליאן הלמן ודשיל האמט.
מקבץ שירים של פטראו ראה אור בעברית בשנת 2018 בספר "כמו מים שאצורים בכפות הידיים — מבחר מהשירה הטרנסילבנית בת־זמננו", בתרגומם של משה ב.
בשנת 2022 ראה אור בעברית ספר ובו אוסף משיריה, בשם "הבדידות היא ארץ חצויה", אף הוא בתרגומם של יצחקי ופרקש.
מרתה קורי הייתה אישה אמריקאית בשנות השבעים לחייה, אשר הואשמה במעשי כישוף במסגרת ציד המכשפות בסיילם.
היא הייתה אחת מן הנשים האחרונות שהוצאו להורג במסגרת משפטי סיילם.
בעלה השני, גילס קורי, נשפט והוצאה להורג בגין כשפים גם כן.
מרתה קורי נולדה בניו אינגלנד לבני הזוג פנון.
היא הייתה נשואה פעמיים: תחילה לאדם בשם הנרי ריץ' ממנו היה לה לפחות ילד אחד, בן בשם תומאס.
לאחר מותו ב-27 באפריל 1690, התחתנה מרתה עם בעלה השני, גילס קורי, שהיה חקלאי אמיד בשנות השבעים לחייו ושומר בעיירה.
עבור גילס, היו אלו נישואים שלישיים.
לפי עדויות ומסמכים שונים, למרתה היה ילד נוסף, בנוני, שנולד מחוץ לנישואים מאב שהיה ממוצא ילידי או אפרו-אמריקאי, בסביבות שנת 1670. הוא ככל הנראה נולד כאשר הייתה נשואה לבעלה הראשון והיא חיה בנפרד מבעלה כדי לגדל אותו, אולם הוא גר יחד איתה ועם בעלה השני.
בנוני היה עבור תושבי סיילם הוכחה לדרך החיים המפוקפקת שבחרה אימו.
מרתה ובעלה היו חברים רשמיים החל משנת 1691 בכנסיית סיילם וילג', כיום העיירה דנברס במסצ'וסטס, והיא עצמה הייתה ידועה כאדם דתי.
יחד עם זאת, מרתה לא האמינה בשטן ולא במכשפות או בכשפים.
היא מעולם לא תמכה במשפטי המכשפות ואף דיברה בגלוי על כך שלדעתה האישומים שנעשו הם שקר וכזב.
היא הוקיעה בפומבי את המשפטים ואת השופטים שלקחו בהם חלק.
בתגובה לדבריה קמו שתי נערות, אן פטנם ומרסי לואיס, והאשימו אותה בעיסוק בכישוף.
ב-12 במרץ 1692 אן פטנם טענה שראתה את רוחה של מרתה, ושבוע לאחר מכן הוצא נגדה צו מעצר בטענה שגרמה לחבלה לאן פטנם ולאמה, למרסי לואיס ולעוד שתי נשים.
כאשר נשאלה פטנם אלו בגדים לבשה מרתה בזמן שכביכול נתגלתה אליה, היא השיבה שלא הצליחה להביט לכיוונה מרוב שהסתנוורה.
לגברים שבאו לקחת אותה מביתה אמרה מרתה: "אני יודעת למה באתם, כדי לדבר איתי על היותי מכשפה, אבל אני לא מכשפה.
אין לי שליטה על מה שאחרים אומרים עליי".
ב-21 במרץ הובאה מרתה לפני בית משפט.
את החקירה נגדה ניהלו השופטים ג'ון הת'ורן וג'ונתן קורווין.
מרתה לא הייתה מודעת לרמת הפראנויה שאחזה בסיילם באותה תקופה, וענתה בתום לב ובגיחוך להאשמות שהועלו נגדה: "לא עסקתי בכישוף מעולם, מאז שנולדתי.
היא אף ביקשה מהשופטים לא להתייחס ברצינות להתמרמרויות ההיסטריות של הילדות המאשימות.
במסמכים מבית המשפט עולה כי הנערות הקימו מהומה בכל פעם שמרתה נשכה את שפתיה והחלו לפרכס.
אן פטנם סיפרה לשופטים כי ראתה את מרתה מתפללת לשטן מחוץ לחלונה, בזמן שמשפחתה ישבה לאכול ארוחת ערב.
על סמך עדויות אלו נשלחה מרתה למאסר בבוסטון עד תום ההליכים.
ב-14 באפריל 1692, מרסי לואיס, אחת הנערות המאשימות, סיפרה כי ראתה את רוחו של גילס, בעלה של מרתה, אשר נגלה אליה והכריח אותה לחתום בספר השטן.
גילס בן ה-80, שהגן של שמה הטוב של אשתו, נעצר ב-18 באפריל יחד עם עוד שלוש נשים: ברידג'ט בישופ, אביגייל הובס ומרי וורן.
הובס ומרסי לואיס האשימו אותו בכשפים והוא הובא לבית משפט ונחקר על ידי אותם השופטים שחקרו את אשתו.
הוא סירב להודות באשמה ונשלח למעצר.
מרתה נשפטה ונמצאה אשמה בכישוף ב-9 בספטמבר 1692. היא נידונה למוות בתלייה יחד עם מרי איסטי, אליס פרקר, אן פודאטור, דורקס הואר ומרי ברדביורי.
יום לאחר מכן, חברי הכנסייה בה הייתה חברה הצביעו בעד נידוי וגירשו אותה מהכנסייה.
ב-19 בספטמבר הופשט גילס מבגדיו ועל חזהו הונח קרש.
בעוד אנשי סיילם נאספו סביבו, נערמו על הקרש אבנים כבדות בזו אחר זו כמעין שיטת עינוי שטרם נראתה בסיילם, אשר מטרתה להוציא הודאה מאדם שהואשם בכישוף.
הוא התחנן שיוסיפו עוד אבנים כדי שמותו יהיה מהיר יותר, וסירב להודות באשמה.
בסופו של דבר נמחץ גילס בן ה-80 למוות ונקבר בקבר לא מסומן.
ב-22 בספטמבר מרתה הובאה לגלואוז היל והוצאה להורג בתלייה יחד עם עוד חמש נשים ושני גברים, כולם קורבנות של ציד המכשפות בסיילם.
בשנת 1954 שמה של מרתה קורי נוקה באופן רשמי.
מרתה צ'אקאן (לפני נישואיה שטיינר, בהונגרית: Csákány Márta; בודפשט, 2 באפריל 1920 – בלטונפירד, 16 ביוני 2006) הייתה במאית קולנוע של סרטים מדובבים בעיקר, יהודייה-הונגרייה, זוכת פרס בלה באלאז' (פרס הכבוד המקצועי הממלכתי ההונגרי הגבוה ביותר שניתן להעניק ליוצרי סרטי קולנוע ולמפיקי טלוויזיה).
מרתה שטיינר נולדה במשפחה יהודית כבתם של שומה שטיינר ושל אילונה גולדשטיין.
היא שרדה את השואה ומשנת 1957, הייתה במאית הדיבוב של כ-20–30 סרטים בשנה.
מאות סרטיה מלווים את הקולנוע ההונגרי ואת הקהל ההונגרי עד היום.
ב-1941 היא נישאה לרדיולוג פרופסור ד"ר ג'רג' צ'אקאן (מקודם גרינוולד).
נולדו להם שני ילדים;מתיאש ג'רג' צ'אקאן, רופא גינקולוג ומיילד (1946-2022) וז'וז'ה צ'אקאן (1949).
פרס האמן המצטיין של הונגריה
יש לציין שבהונגריה כל הסרטים מדובבים<div class="mw-content-ltr">
מרתה רטליף היא בלשנית אמריקאית ופרופסור אמריטה באוניברסיטת וויין סטייט.
היא מומחית מובילה לשפות המונג-מיאן, ובולטת גם בשחזור שלה של פרוטו-המונג-מיאן.
רטליף קיבלה תואר ראשון באנגלית מקרלטון קולג' בשנת 1968, תואר ראשון בחינוך אנגלית מאוניברסיטת שיקגו בשנת 1970, ודוקטורט בבלשנות מאוניברסיטת שיקגו בשנת 1986, עם עבודת גמר שכותרתה "התפקודים המורפולוגיים של הטון בהמונג הלבנה".
כיום היא משמשת כעורכת משנה בכתב העת לבלשנות היסטורית Diachronica.
היא מייסדת שותפה של אגודת הבלשנות של דרום מזרח אסיה יחד עם אריק שילר.
מרתה הופמן הייתה סופרת ומשוררת יהודייה אוסטרית.
היא כתבה גם בשם העט מליטה הול.
הופמן חיה בארץ ישראל משנת 1939 עד 1946. אז חזרה להתגורר באירופה.
הופמן עסקה בכתיבת שירים על נופים בארץ ישראל, איטליה וארצות הברית.
היא עסקה רבות בזהות היהודית, בחוויותיה כמהגרת בישראל, שאינה שולטת בשפה העברית.
בכתיבתה הספרותית עסקה בעיקר במיתולוגיה היוונית ובזהות היהודית.
לאחר השואה היא עסקה בחוויותיה כניצולה וברגשות האשם על חלק ממשפחתה, שנספה בשואה.
היא כתבה מאמרים רבים, ספרים ומחזות על בנימין זאב הרצל, על ילדותו ועל חייו בפריז, תוך ניסיון להבין מה השפיע עליו במציאת פתרון ארץ ישראל עבור העם היהודי.
מרתה הופמן הייתה השמינית מבין תשעת ילדיהם של סוחר העצים הווינאי אדמונד הופמן ושל הנרייט הוק.
אביה נפטר בשנת 1923. אמה ושתי אחיותיה נרצחו בשואה, אחיה האחרים שרדו, כולל היסטוריונית האמנות אלזה הופמן (1893–1960).
היא גדלה בבית בורגני להורים משכילים ודוברי שפות רבות.
אמה הייתה צאצאית של משפחת פלקלס מפראג.
הופמן למדה בבית הספר של אויגניה שוורצוולד בווינה, שם קיבלה הסמכת כניסה לאוניברסיטה בשנת 1914. ב-1916 היא למדה פילולוגיה קלאסית, לימודים גרמניים וארכאולוגיה באוניברסיטה של וינה.
בין 1915 ל-1919 היא גרה בברלין, לייפציג והיידלברג, היא נהגה לכתוב שירים בתקופה זו, חלקם מצאו את דרכם לספר השירה הראשון שפרסמה מאוחר יותר.
בשנת 1920, היא קיבלה את הדוקטורט שלה עם תזה העוסקת באפלטון והשלימה התמחות בהוראה בבית הספר אודנוולד בהיידלברג.
הופמן לימדה גרמנית, לטינית ויוונית בבית הספר על שם צבי פרץ חיות בווינה.
היא גם לימדה במרכז היהודי שנוסד על ידי אניטה מילר-כהן.
היא הפכה לציונית לאחר מפגש בווינה עם דוד בן-גוריון ככל הנראה ב־1920 כשזה היה בדרכו לארץ ישראל.
היא החלה להיות פעילה בארגון העובדים פועלי ציון.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 היא הובילה את הפעילות התרבותית של הארגון הציוני הבינלאומי לנשים (ויצו) באוסטריה.
ב-1929 היא השתתפה בקונגרס העולמי השני של נשים יהודיות בהמבורג.
בשנת 1930 שימשה במשך שנה כראש מחלקת התרבות של ויצו בלונדון ופרסמה את ספר ההנצחה "עשר שנים לויצ"ו" באותה שנה.
הופמן פרסמה שירים ומאמרים ספרותיים במגזינים בווינה ובברלין, לפעמית תחת הפסבדונים מליטה הול.
כתבי העת בהם פרסמה: עיתון הבוקר של וינה, נויה פרייה פרסה, יידישה רונדשאו, Die Stimme, מנורה ו-Der Jude.
ב-1925 ערכה את "האלמנך השנתי היהודי" יחד עם לודוויג באטו.
הופמן הייתה בקשר עם סופרים בני דורה, ונהגה להתכתב עם הסופרים תומאס מאן, פרנץ ורפל ושטפן צווייג.
לאחר סיפוח אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית ב-1938, פוטרה הופמן מעבודתה כמורה.
היא נמלטה ללונדון ובשנת 1939 עלתה לארץ ישראל.
בארץ ישראל התגוררה בתל אביב והתפרנסה מעבודה כמורה לשפות.
היא החלה לפרסם שירים ומאמרים בעיתונות בין השאר בעיתונים מאזנים וגיליונות וכן בעיתון דבר.
העורך של דבר זלמן שזר תמך בה ודאג לתרגום ספריה לעברית.
אחד מהם "הרצל הצעיר: דרכו אל היעוד" תורגם על ידי המשוררת לאה גולדברג.
בנוסף היא מצאה תמיכה מצד מבקר הספרות נתן ביסטריצקי והסופר ש.
בביתה של הופמן בתל אביב התקיימו מפגשי משוררים וסופרים דוברי גרמנית ודוברי עברית.
היא נחלה אכזבה מהחיים בארץ ישראל ומהממסד הציוני ולא הצליחה להתבסס כלכלית, למרות זאת נותרה תומכת בארגון ויצו עד סוף ימיה.
ב-1946, עם תום מלחמת העולם השנייה, נסעה עם משלחת של ויצו לקונגרס היהודי ה-22 בבזל.
לאחר מספר שבועות הודיעה לוויצו על החלטתה להישאר בשווייץ.
היא עברה להתגורר בז'נבה בה התגוררה אחותה ושם השלימה הכשרה כמתורגמנית.
לאחר שלוש שנים בשווייץ תמה אשרת השהייה שלה והיא חזרה להתגורר בווינה.
בשנת 1949 חזרה לווינה והחלה לעבוד כמורה ועובדת מחלקת החינוך של פדרציית האיגודים המקצועיים האוסטרית.
היא נהגה לפרסם בכתב העת של הפדרציה "Der Bildungsfunktionär".
היא הצטרפה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של אוסטריה.
היא פרסמה עוד מספר ספרים וזכתה במספר פרסים בתקופה הזו.
הופמן ביקרה בארץ ישראל מספר פעמים.
בביקורה הראשון בשנת 1927, היא איבדה את ידה הימנית בתאונת דרכים ליד עכו כשהייתה בדרכה לביקור בגנים הבאהיים.
בשנת 1935 ביקרה שוב בארץ ישראל אך לא הצליחה למצוא עבודה ושבה לוינה.
היא ביקרה בישראל פעם נוספת ב-1965.
הופמן מעולם לא נישאה ולא נולדו לה ילדים.
היא נפטרה ב-1975 ונקברה בבית הקברות המרכזי של וינה.
סך הכל כוללת יצירתה יותר משמונה ספרי שירה ופרוזה, ארבעה ספרי מאמרים היסטוריים וכתבות רבות בעיתונות.
טרם הגעתה לארץ ישראל פרסמה שירים בעיתונים אחדים בווינה.
ספר השירה הראשון שלה Das blaue Zelt (האוהל הכחול) פורסם ב-1934. בעת שהותה בישראל הוציאה שני ספרים שתורגמו לעברית: ב-1941 פורסם ספרה "הרצל הצעיר: דרכו אל היעוד" העוסק בילדותו ונערותו של הרצל והגורמים שהשפיעו עליו לחפש ולמצוא פתרון לעם היהודי.
ב-1942 פורסם ספר שכתבה "דינה והמשורר" העוסק בסיפור אהבת של פרנץ קפקא ותהילה רסלר.
הספר נכתב בעקבות שיחות עם רסלר ועם חבר קרוב של קפקא ששמו לא פורסם.
בהמשך חייה בווינה פרסמה מאמרים רבים הקשורים ליהדות אוסטריה ולהרצל וכן שירים שקובצו בספרי שירה.
בנוסף פרסמה שני מחזות באנגלית העוסקים בחייו של הרצל: At the Crossroads (על צומת דרכים) מ-1947 ו־Herzl in Paris (הרצל בפריס) מ-1950.
בשנת 1932, היא זכתה בפרס הסיפור הקצר מטעם- Neues Wiener Journal.
בשנת 1953 זכתה הופמן בתחרות הספרותית ע"ש שאגאל של מוזיאון אלברטינה בווינה.
בשנת 1954 קיבלה את פרס גאורג טראקל לשירה.
בשנת 1963 קיבלה את פרס תאודור קרנר לספרות.
בשנות ה-60 הופמן הייתה חברת הנהלה במועדון PEN האוסטרי ובאגודת הסופרים האוסטרית.
בשנת 1970 הוענק לה צלב הכבוד האוסטרי למדע ואמנות.
מרתה הופמן, הרצל הצעיר: דרכו אל היעוד, ירושלים: ראובן מס, 1941, תרגום: לאה גולדברג, אביבה ידידיה מהדורה שנייה 1950.
מרתה הופמן, דינה והמשורר, תל אביב: מסדה, 1942 תרגום מגרמנית: יוסף ליכטנבום
מרתון תל אביב הוא מרוץ מרתון המתקיים בעיר תל אביב.
זהו המרוץ השני שהתקיים בישראל למרחק 42.195 ק"מ.
והוא אירוע הספורט הגדול בישראל.
המרוץ המלא התקיים במשך 14 שנים ברציפות, החל משנת 1981 ועד שנת 1994. בין השנים 1995–2009 התקיים המרוץ מדי פעם, למרחק של חצי מרתון (21.1 ק"מ) או 10 ק"מ, באופן בלתי סדיר ובתאריך מקרי.
בשנת 2009, במסגרת חגיגות 100 שנה לעיר תל אביב, נערך שוב מרוץ מרתון מלא, ומאז הוא נערך באופן סדיר.
בשנת 2024 לא התקיים מרתון תל אביב בשל מלחמת "חרבות ברזל".
המרוץ הראשון נערך בשנת 1981. עד שנת 1991, התקיים המרוץ בדרך כלל בחודש מרץ.
בשנת 1991, עקב מלחמת המפרץ, הוא נדחה לחודש אפריל.
המרתון המלא האחרון בתקופה זו, מרתון תל אביב ה-14, התקיים ב-1994. מעדות ראייה, כמות המזנקים למרחק המלא הייתה כעשרת אלפים (9982 רצים).
במשך מספר שנים לאחר מכן, הוסיף המרוץ להתקיים בתל אביב בחודש מרץ, באותו שם, אך למרחק של חצי מרתון בלבד.
בשנת 1995 החליט ראש העיר רוני מילוא על ביטול המרוץ בשל תלונות התושבים על ההפרעה לתנועה, ומאז ועד 2008 התקיים המרוץ באופן לא סדיר.
אף על פי שהמרוץ המשיך להיקרא "מרתון תל אביב" (אם כי במספר מקרים כונה המרוץ "מרוץ האביב של תל אביב"), הוא לא כלל מרוץ למרחק מלא, אלא למרחק של חצי מרתון (21.1 ק"מ) או 10 ק"מ.
המרוץ התקיים באופן בלתי סדיר ובתאריך מקרי.
מאז שנת 1995 ועד ראשית שנת 2009 התקיים בישראל רק מרוץ מרתון אחד בשנה – מרתון הכנרת (מרתון טבריה).
ב-24 באפריל 2009 התקיים מרוץ מרתון תל אביב במתכונת חדשה, וזאת במסגרת חגיגות המאה של העיר.
במרוץ זה נקבע שיא למספר המסיימים ריצת מרתון בישראל – 938 מסיימים.
השליש האחרון של מסלול ריצת המרתון התפתל בשבילים הצרים והצפופים של פארק הירקון (גני יהושע) והיקשה על קצב הריצה.
הרץ המנצח היה דניאל קונס מקניה, שסיים בזמן של 2:38:06.
בשנת 2011, התקיים לראשונה בישראל כחלק ממגוון מסלולי מרתון ת"א, מקצה רולרבליידס למרחק חצי מרתון (21 ק"מ).
במקצה הרולרבליידס, הוזנקו מאות מחליקים למקצה מיוחד בהחלקה מהירה.
הראשון לסיים את המרוץ היה איתי דרורי בזמן של 43 דקות.
אחד המחליקים התמוטט במהלך המרתון ומת מספר ימים לאחר מכן בבית החולים.
במרוץ שהתקיים בשנת 2013 נדחה מקצה המרתון המלא עקב תחזית למזג אוויר שרבי, אך מקצים קצרים יותר נערכו.
במקצה חצי המרתון נפטר אחד הרצים ממכת חום, ועוד עשרות נפגעו, בהם 12 במצב קשה.
מספר ימים לפני קיומו של המרוץ המלא, הוחלט לבטלו בשל מזג האוויר והאסון שהתרחש במקצים הקצרים.
מרוץ 2014 הוקדם לסוף חודש פברואר ונערך במסלול חדש, משדרות רוקח מול הכניסה לגני התערוכה.
מעל 2,000 רצים סיימו את מקצה המרתון המלא, ושיא המסלול נשבר.
מרוץ 2015 התקיים ב-27 בפברואר.
במקצה המרתון שיא המסלול לגברים נשבר שוב.
עקב החום כל המקצים הופסקו בשעה 10. 90 מהמשתתפים נזקקו לטיפול רפואי, מהם חמישה אושפזו במצב קשה.
מרוץ 2020 התקיים ללא מרבית הרצים הבינלאומיים, בשל ההנחיה שנתן משרד הבריאות לעיריית תל אביב על רקע התפשטות נגיף הקורונה ברחבי העולם.
בפברואר 2021, בשל מגפת הקורונה, התקיים המרוץ במתכונת דיגיטלית באמצעות אפליקציה ייעודית, שנותרה זמינה במשך שבוע וחצי כדי לאפשר לרצים לבחור את הזמן המתאים להם.
המשתתפים יכולים היו לרוץ בכל מקום שיבחרו ולקבל באפליקציה מידע על מרחק וזמן הריצה.
זאת הפעם היחידה שבעצם יכלו לעשות את המרתון מכל מקום בעולם.
באירוע השתתפו רצים מ-36 מדינות.
ההזנקה בוצעה באפליקציה על ידי ראש העיר תל אביב יפו רון חולדאי.
ב-2023 השתתפו במרתון המלא מספר שיא של 2,552 רצים.
במרתון זה גם נשבר השיא לגברים על ידי Dominic Kipngeno Mibei מקניה, 2:10:11 שזה כמעט 20 שניות פחות מהשיא הקודם שלו באותו המרתון ב-2015.
כיום המרוץ נערך מדי שנה בחודש פברואר ויש בו מספר מסלולים: מרתון, חצי מרתון, 10 ק"מ, 5 ק"מ, מרוץ אופני יד ומיני מרתון ילדים.
כל המסלולים מוזנקים מנקודת הפתיחה בשדרות רוקח ואחר כך מתפצלים.
הריצה במרוץ מותנת ברישום מראש והוא בתשלום.
שיא המסלול לגברים במקצה המרתון נקבע על ידי Dominic Kipngeno Mibei מקניה, 2:10:11, ב-2023.
שיא המסלול לגברים ישראלים במקצה המרתון נקבע על ידי טסמה מוגס, 2:21:19, ב-2025.
שיא המסלול לגברים במקצה חצי המרתון נקבע על ידי הישראלי מארו טפרי, 1:02:21 שעות, ב-2025.
שיא המסלול לגברים במקצה 10 ק"מ נקבע על ידי ג'מאל עבדלמאג'י (יליד סודאן במעמד של פליט בישראל), 29:12 דקות, ב-2023.
שיא המסלול לנשים במקצה המרתון נקבע על ידי Margaret Njuguna מקניה, 2:35:51 שעות, ב-2017.
שיא המסלול לנשים ישראליות במקצה המרתון נקבע על ידי אירנה אור קונובלוב, 2:51:23 שעות, ב-2020.
שיא המסלול לנשים במקצה חצי המרתון נקבע על ידי Buzunesh Getachew מאתיופיה, 1:09:51 שעות, ב-2022.
שיא המסלול לנשים במקצה 10 ק"מ נקבע על ידי Yalemget Yaregal מאתיופיה, 30:54 דקות, ב-2023.
במרוץ של 1989, בשל טעות בסימון, מרחק המרוץ היה קצר ב-1,750 מ' מהמרחק הרשמי.
הערה: לפי שעה לא ניתן לעקוב אחר תוצאות מרתון תל אביב שנערכו עד 1994, משום שבאותן שנים טרם עלה בישראל אתר אינטרנט המציג תוצאות מרוצים.
מרוץ הקפת התבור היה האתר הראשון שעלה והציג תוצאות החל משנת 1996.
מרתון טבריה הבינלאומי (ידוע גם כמרתון הכנרת) הוא מרוץ מרתון שנערך בכל שנה, משנת 1977 על ידי איגוד האתלטיקה בישראל ועיריית טבריה ובשיתוף גופים נוספים והיווה את אליפות ישראל בריצת מרתון.
הוא היה הגדול והוותיק מבין שלושת מרוצי המרתון הנערכים בישראל, הכוללים גם את מרתון ירושלים ומרתון תל אביב.
בין הרצים הבולטים משתתפים גם רצים אורחים מקניה, אתיופיה וארצות נוספות.
מרתון טבריה הבינלאומי נחשב לאחד הוותיקים בעולם ומוכר על ידי .
המרוץ הראשון התקיים ב-31 בדצמבר 1977 ובשנים הראשונות, הוא נערך בסוף חודש דצמבר.
בהמשך עבר להתקיים בחודש ינואר.
מכיוון שהמרתון נערך לאורך שפת הכנרת בגובה כ-200 מ' מתחת לפני הים הוא נחשב עד 1983 למרתון הנמוך בעולם.
בשנת 2010 עבר מספר המשתתפים במקצה המרתון את ה-1200 מסיימים, והיה הגדול בישראל בתחום המרתון.
במרץ 2023 הודיעה עיריית טבריה על ביטולו של המרתון בשל חוסר כדאיות כלכלית ועקב הצלחת תחרות איש הברזל טבריה.
באפריל 2023 נקבע כי המרתון יתקיים כסדרו, לאחר התערבותו של שר התרבות והספורט בנושא.
מועד המרוץ נקבע ל-5 בינואר 2024, אך לבסוף הוא בוטל בשל המצב הביטחוני.
המרוץ חזר להתקיים ב-3 בינואר 2025.
מרתון טבריה הוא ריצת כביש.
מסלול הריצה באורך 42,195 מטרים, מתחיל בטבריה, פונה דרומה לצמח, מקיף באופן חלקי את הכנרת, ממשיך צפונה עד עין גב, וחוזר, בכיוון ההפוך, באותה דרך עד לטבריה.
יחד עם מקצה הריצה למרחק מרתון מלא, נערך גם מקצה ריצה למרחק קצר יותר.
לאורך שנים רבות היה אורכו של המקצה הקצר 12 ק"מ והוא כונה "תריסרון" וגם מרוץ הצדעה לצה"ל.
כיום עומד המקצה הקצר על 10 ק"מ.
שיא המסלול לנשים במרתון טבריה, 2:25:45 שעות, נקבע על ידי היווט גברקידאן מאתיופיה בשנת 2017.
שיא המסלול של אתלטית ישראלית במרתון טבריה, 2:32:25 שעות, נקבע על ידי ביטי דויטש בשנת 2020.
שיא המסלול לנשים במקצה חצי המרתון, 1:11:35 שעות, נקבע על ידי הישראלית לונה צ'מטאי-סלפטר בשנת 2021.
שיא המסלול לנשים במקצה 10 ק"מ, 31:23 דקות, נקבע על ידי הישראלית סלאמוויט באיולין-טפרי בשנת 2020.
שיא המסלול לגברים במרתון טבריה, 2:07:30 שעות, נקבע על ידי פטריק טאמבווה מצרפת בשנת 2012.
שיא המסלול של אתלט ישראלי במרתון טבריה, 2:13:00 שעות, נקבע על ידי דוד טאייצ'או בשנת 2022.
שיא המסלול לגברים במקצה חצי המרתון, 1:01:23 שעות, נקבע על ידי הישראלי מארו טפרי בשנת 2020.
שיא המסלול לגברים במקצה 10 ק"מ, 28:58 דקות, נקבע על ידי הישראלי טדסה גטהון בשנת 2020.
מרתון בוסטון היא תחרות מרתון שנתית המתקיימת בעיר בוסטון, מסצ'וסטס, בחג האזרחי של מסצ'וסטס, יום הפטריוטים, יום שני, השלישי החל בחודש אפריל.
מרתון בוסטון הראשון נערך בשנת 1897 בהשראת הצלחת ריצת המרתון המודרנית הראשונה באולימפיאדת אתונה, שנה קודם לכן.
מרתון בוסטון הוא תחרות המרתון השנתית הוותיקה ביותר בעולם ואחד מאירועי הריצה הידועים ביותר.
האירוע מהווה חלק מסבב המרתונים המרכזיים העולמי.
מרתון בוסטון מאורגן על ידי התאחדות האתלטיקה של בוסטון (Boston Athletics Association).
באירוע משתתפים מדי שנה רצים מקצועיים וחובבים מרחבי תבל, המתמודדים עם גבעותיה של העיר ומזג האוויר הבלתי יציב.
מאז שנות ה-90 של המאה ה-19 משתתפים במרתון מדי שנה כ-20,000 רצים רשומים בממוצע.
בשנת 1996, בעת שצוין מרתון בוסטון ה-100, מספר המשתתפים בו היה כ-38,000 רצים.
למנצחים באירוע מוענקים פרסים כספיים, אולם תחושת ההישג של סיום מרתון בוסטון היא שמניעה את רוב המשתתפים בו.
מרתון בוסטון החל כאירוע ספורט מקומי, אולם שמו יצא למרחוק והוא הפך לאירוע ספורט בינלאומי בולט.
לאורך רוב שנות קיום האירוע, ההשתתפות בו הייתה חינם, והפרס היחיד שהוענק למנצח היה זר ענפי זית.
החל משנות ה-80, כאשר רצים מקצועיים החלו מסרבים להגיע לאירוע עד שלא יוענקו בו פרסים כספיים, החלו חברות מסחריות להעניק חסות לאירוע.
פרס כספי למנצח הוענק לראשונה בשנת 1986.
ביטול האיסור על ריצת נשים
עד לשנת 1972 לא הותר לנשים להירשם באופן רשמי למרתון בוסטון.
רוברטה "בובי" גיב היא האישה הראשונה המוכרת כמי שרצה את מלוא מרתון בוסטון בשנת 1966. בשנת 1967 נרשמה לריצה קתרין שוויצר, אשר ציינה בטופס ההרשמה רק את ראשי התיבות של שמה הפרטי, כדי שלא יזוהה מינה.
היא סיימה את הריצה אף על פי שבמהלך הדרך ניסה אחד השופטים בריצה לקרוע מחולצתה של מספרי הרץ.
בשנת 1996 הכירה התאחדות האתלטיקה של בוסטון בנשים שסיימו ראשונות את הריצה בין השנים 1966–1971 כאלופות מרתון בוסטון.
בשנת 1980 הוכרז על זכייתה במקום הראשון של רוזי רואיז, אך לאחר מכן נקבע כי היא לא רצה את כל המסלול אלא נרשמה למירוץ, ולקראת סיומו קפצה אל המסלול מבין הקהל שצפה במירוץ, ורצה במהירות עד סופו.
בסיום המרתון של שנת 2013 התפוצצו שתי פצצות בכיכר קופלי שבמרכז בוסטון, בקרבת קו הסיום.
בפיגוע נרצחו לפחות שלושה בני אדם, בהם ילד בן 8, ונפצעו יותר מ-170 בני אדם.
את הפיגוע ביצעו האחים טמרלן ודז'וחר צרנייב, מוסלמים צ'צ'נים שהיגרו עם משפחתם מרוסיה לארצות הברית ב-2002 וזכו למעמד של תושבי קבע.
טמרלן נהרג במהלך המצוד אחריו, ודז'וחר נלכד כשהוא פצוע קשה.
בשנת 2020 בצל משבר הקורונה הוכרז כי לראשונה יבוטל המרתון.
בתחילה נדחה המרתון מה-20 באפריל ל-14 בספטמבר אך בהמשך הוחלט לבטלו לחלוטין.
ריצת מרתון בוסטון פתוחה לכל הרצים, גברים ונשים, מכל מדינות העולם, אולם הם חייבים לעמוד בתנאי קבלה, הוכחה כי השלימו מרוץ מרתון בזמן מינימום מסוים, הנקבע על פי משתני גיל ומין.
כדי להתקבל, הרץ חייב להציג אישור מן הגוף הלאומי המפקח במדינתו, המוכר על ידי התאחדות האתלטיקה הבינלאומית, כי השלים ריצת מרתון מלאה בתוך תקופה מסוימת קודם לקיום מרתון בוסטון (בדרך כלל בתקופת 18 חודשים קודם לקיום הריצה), בזמן ריצה השווה או קצר מזמן המינימום הנדרש.
המבקשים לרוץ במרתון בוסטון בגילאים 18–34 חייבים להראות כי השלימו מרתון בזמן שאינו עולה על 3:00:00 שעות לגברים, ו-3:30:00 שעות לנשים.
לגיל מבוגר יותר קיימים זמני סף ארוכים יותר, כך לדוגמה, גברים גילאי 40–44 חייבים להראות כי השלימו בעבר מרתון בזמן שאינו עולה על 3:10:00. ל-1,250 רצים ניתן פטור מזמני מינימום וזאת בתנאי שגייסו תרומות בסכום קבוע מראש לאחת משורה של קרנות צדקה מקומיות.
למעט המבחנים האולימפיים, ריצות המרתון האולימפיות, וריצות המרתון באליפויות העולם, מרתון בוסטון הוא המרתון היחיד המתנה השתתפות בקביעת זמני מינימום.
מסיבה זו, עצם העמידה בתנאים להשתתפות במרתון בוסטון מהווה מטרה, והישג בפני עצמו לרצים רבים.
הריצה מתקיימת באופן מסורתי ב"יום הפטריוטים" שהוא יום חופש מעבודה במדינת מסצ'וסטס.
עד לשנת 1969 צוין החג ב-19 באפריל, בימים שונים בשבוע.
החל משנת 1969 החג מצוין ביום שני השלישי החל בחודש אפריל, אשר זכה בפי המקומיים לכינוי "יום שני של המרתון".
עד לשנת 2006 הריצה החלה בצהריים (בעוד שמרוץ כיסאות הגלגלים החל בשעה 11:25, והריצה המקצועית לנשים בשעה 11:31).
משנת 2006 הוקדמה שעת הזינוק וההזנקה נעשית באופן הדרגתי.
רצי העילית המקצועיים, והקבוצה הראשונה של עד 10,000 רצים, זינקו בשעה 12:30. החל משנת 2007 זמני תחילת הריצה נקבעו בשעה 10:00 ובשעה 10:30, לשתי קבוצות רצים, בעוד שמרוץ כיסאות הגלגלים וריצת הנשים החלו בשעה 09:25 ו-09:35, בהתאמה.
שינוי זה בא לאור בקשות של רצים לנצל את השעות הקרירות יותר של הבוקר.
שינוי זה אף מאפשר את פתיחת צירי התנועה בעיר בשעה מוקדמת יותר.
מרתון בוסטון הוא מרתון תקני של 42,195 מטר.
מסלול הריצה איננו טבעתי אלא מסלול מנקודה לנקודה.
הזינוק נעשה בעיירה הופקינטון, כ-42 ק"מ ממערב לעיר בוסטון.
קטע המסלול האחרון עובר בכבישיה ורחובותיה של העיר בוסטון.
קו הסיום הוא בכיכר קופלי, סמוך לספריה העירונית, במרכז בוסטון.
המסלול עובר דרך שמונה רשויות מקומיות במדינת מסצ'וסטס.
מרתון בוסטון נחשב לאחד המסלולים הקשים ביותר לריצת מרתון כיוון שהרצים נאלצים לטפס במהלך המסלול על שורת גבעות, ששיאן היא הגבעה "שוברת הלבבות" (Heartbreak Hill), עליה רצופה של כ-600 מטר בין הקילומטרים 32–33, סמוך לבוסטון קולג'.
זמן השיא למסלול לגברים נקבע בשנת 2011, הוא 2:03:02, ולנשים נקבע בשנת 2014, 2:18:57. רק בשלוש ריצות לאורך ההיסטוריה של מרתון בוסטון נקבעו במקום הזמנים הטובים בעולם.
כחצי מיליון צופים מגיעים לחזות ברצי מרתון בוסטון באירועים המתקיימים בשנים האחרונות והופכים אותו לאירוע הספורט הגדול ביותר בניו אינגלנד.
בשנת 2006 קיבלו למעלה מ-1,000 עיתונאים הרשאות לסיקור הריצה.
לאורך הכבישים והרחובות בהם עובר המסלול עומדים אלפי צופים המעודדים את הרצים ומציעים להם מי שתייה וחטיפים.
באופן מסורתי משחקת קבוצת בוסטון רד סוקס במגרשה הביתי ביום הריצה, ומיד עם סיום המשחק יוצאים אלפי הצופים מן האצטדיון ועומדים לעודד את הרצים המתקרבים אל הקילומטר האחרון בריצתם.
מרתון ניו יורק היא תחרות ריצת מרתון שנתית הנערכת בעיר ניו יורק ומסלולה עובר דרך חמשת רבעיה.
זוהי אחת מריצות המרתון בעלות מספר המשתתפים הגדול בעולם.
תחרות זו היא אחת משלוש תחרויות המרתון הגדולות בארצות הברית, לצד מרתון בוסטון ומרתון שיקגו, והיא חלק מן סבב המרתונים המרכזיים העולמי.
את התחרות יזם פרד ליבו.
התחרות מאורגנת על ידי ארגון רצי הכביש של ניו יורק ונערכת מדי שנה מאז שנת 1970. נותנת החסות המסחרית לתחרות מאז שנת 2003 הייתה החברה לשירותים כלכליים ING .
התחרות נערכת ביום ראשון, הראשון בחודש נובמבר, ומושכת אליה רצים מקצועיים וחובבים כאחד מכל רחבי תבל.
כיוון שמספר המבקשים להשתתף בריצה הוא גדול, ההרשמה הפתוחה מוגבלת ל-37,000 רצים המתקבלים בהגרלה.
חברים בארגון רצי הכביש של ניו יורק יכולים להתקבל לריצה ללא הגרלה, אם עמדו בדרישות המועדון, או שחברים במועדון ריצה רשמי בחרו בהם להשתתפות.
לכל מועדון ריצה רשמי שמורים שני מקומות מובטחים.
לתחרות הראשונה בשנת 1970 נבחר מסלול מעגלי סביב הסנטרל פארק.
בימינו מסלול הריצה עובר דרך חמשת רבעי העיר.
הזינוק נערך בסטטן איילנד סמוך לעליה לגשר וראזאנו נארוז.
הגשר המיועד בימים כתיקונם לתנועת כלי רכב, נסגר לתנועה לצורך התחרות והופך לחלק ממסלול הריצה, כשהרצים משתמשים בשני מפלסי הגשר.
בדקות הראשונות לריצה ממלאים את מסלולי הגשר אלפי רצים היוצרים את אחד המראות המוכרים יותר של מרתון ניו יורק.
לאחר הירידה מן הגשר מסלול הריצה עובר דרך ברוקלין לאורך כ-17 ק"מ, כשהרצים עוברים דרך מספר גדול של שכונות ברובע, בהן שכונת ויליאמסבורג.
לאחר מעט יותר מ-21 ק"מ ריצה הרצים חוצים את גשר פולאסקי המסמן את נקודת מחצית הדרך והכניסה לרובע קווינס.
לאחר כ-4 ק"מ בתחומי קווינס הרצים חוצים את איסט ריבר על גשר קווינסבורו ונכנסים למנהטן.
בשלב זה של הריצה מתחילים רצים רבים להתעייף והטיפוס לעבר הגשר נחשב בעיני רבים כאחת הנקודות הקשות במסלול.
הכניסה לתחומי מנהטן היא בקילומטר ה-26 לערך בריצה והרצים פונים צפונה בשדרה הראשונה, יוצאים לתחומי הברונקס לאורך כ-2 ק"מ ושבים למנהטן.
המסלול פונה דרומה דרך הארלם, שדרה החמישית ונכנס לסנטרל פארק.
מן קצה הדרומי של הסנטרל פארק ממשיכים הרצים לכיכר קולומבוס ושבים לתוך הסנטרל פארק לנקודת הסיום.
הזינוק לריצה הוא בשעה 10:10 בבוקרו של יום והזמן המרבי לסיומה הוא שמונה וחצי שעות.
החל משנת 2008 הזינוק לריצה הוא הדרגתי.
תחילה מזנקות הנשים ויתרת הרצים מחולקת לשלוש קבוצות הזנקה.
הזמן הרשמי של כל רץ אינו נקבע מעת הישמע ירית הזינוק אלא על פי שבב אלקטרוני המוצמד לנעלו של כל רץ.
כך נמנה זמנו של כל רץ מעת שעבר את קו הזינוק ומסתיים כאשר הוא עובר את קו הסיום.
לאורך המסלול מונחים "שטיחים" מיוחדים הקוראים את זמני הביניים של הרצים וניתן לקבל דיווח בדואר אלקטרוני בזמן אמת לאלה המעוניינים לעקוב אחר רץ מסוים בעת הריצה.
בגלל מספר הרצים הגבוה, אף שאורך המסלול זהה לכל, חלק מן הרצים עוברים בנתיבים שונים בתחומי ברוקלין.
מרתון לונדון היא ריצת מרתון המתקיימת בעיר לונדון.
זהו אחד מהמרוצים הגדולים בעולם מבחינת משתתפים, והוא אחד מששת המרתונים הכלולים בסבב המרתונים העולמי המרכזי.
השניים, יחד עם עורך ה"אובזרבר" קידמו את הפרויקט והשיגו חסות מחברת ג'ילט.
עוד כמיליון איש הגיעו לעודד את הרצים.
הזוכים במקום הראשון, דיק בירדסלי, אמריקאי בן 24, ואינגה סימונסן, נורווגי בן 25 חצו את קו הגמר ביחד, כשהם אוחזים ידיים.
מסלול המרתון מתחיל בעיירה גריניץ', עובר ברובו לאורך נהר התמזה, ובמקומות מרכזיים בלונדון הצמודים לתמזה, כגון גשר לונדון, לונדון איי וארמון וסטמינסטר, ומסתיים במאל.
מרתון קאזבגי היה תחרות ריצת מרתון שנערכה בגאורגיה (נפת קאזבגי) ועוברת בהרי הקווקז בצפון המדינה.
תחרות המרתון הייתה יוזמה של גולן לובנוב מישראל והתקיימה פעם בשנה, בחודש ספטמבר בשנים 2010-2016.
המסלול מתחיל ומסתיים בעיר קאזבגי היושבת למרגלות הר קזבק על הדרך הצבאית ההיסטורית.
תחרות הריצה כוללת 3 מקצים: מרתון, חצי מרתון ומרוץ 8 ק"מ.
התחרות אורגנה על ידי חברות מסחריות, משרד התיירות ואיגוד האתלטיקה הגאורגים.
איגוד האתלטיקה של גאורגיה חילק פרסים כספיים לרצי האיגוד.
זהו מרתון ההרים הראשון שהתקיים בגאורגיה בפרט ובהרי הקווקז בכלל.
הזינוק לתחרות הוא בעיר סטפנצמינדה.
המסלול כולל ריצה חצי קילומטר צפונה ופונה דרומה על הגשר העובר מעל נהר טרגי.
המשך ריצה דרומה לאורך הרכס עד לכפר סיאוני.
בכנסיית הכפר פונים צפונה אל עמק סנו ואל הכפר סנו.
רצים בחזרה אל סטפנצמינדה וממשיכים אל 8 הק"מ האחרונים - טיפוס אל כנסיית השילוש הקדוש-גרגטי.
נקודת הסיום היא נקודת ההתחלה – קזבגי.
רוב רובו של המסלול עובר בדרכי עפר ורק חלקו הקטן עובר על גבי כביש.
המרתון הוא יוזמה של גולן לובנוב מישראל והפרויקט הושק בחודש פברואר 2010.
ב-4 בספטמבר 2010 התקיימה תחרות המרתון הראשונה ובה השתתפו כ-150 רצים מכל העולם.
ב-10 בספטמבר 2011 התקיימה תחרות המרתון השנייה ובה השתתפו כ-300 רצים.
במרתון קזבגי השני השתתפו שגרירי אנגליה ושווייץ בגאורגיה.
המרתון התקיים מדי שנה עד המרתון השביעי והאחרון בשנת 2016, במסגרתו השתתפו 456 משתתפים.
מאז לא התקיים מרתון נוסף עקב קושי במימון המרתון.
מרתון ווינר ירושלים הוא תחרות מרתון המתקיימת בירושלים, ונערכת בדרך כלל בחודש מרץ מדי שנה.
קודם לתחרות המרתון נערכה לראשונה תחרות חצי מרתון תחרותיות בירושלים באפריל 1984. לאחר הפסקה של מספר שנים היא חודשה בשנת 1992 ונערכה במשך 18 שנים ברציפות, עד שנת 2010, אז הודיע רשות הספורט העירונית על הפיכת המרוץ למרתון מלא.
בסיום המרתון הראשון ארבעת הרצים שסיימו ראשונים טעו בפנייה לקו הסיום של המרתון המלא, המשיכו לעבר קו הסיום של חצי המרתון, ובסך הכול רצו מסלול של מרתון מלא בתוספת 200 מטר.
הארבעה נפסלו תחילה, אולם פסילתם בוטלה והם נכנסו לטופס המסיימים.
במהלך המרתון השלישי ב-2013, שתי אצניות מקצועיות מאתיופיה, שבאו להשתתף בחסות עיריית ירושלים, ברחו באמצע הריצה במטרה להישאר בישראל.
במהלך המרתון הרביעי ב-2014, מזג האוויר היה חם מהרגיל, 170 רצים נפגעו מהחום, שאחד מהם היה במצב קשה.
בנוסף נערכו בזמן המרוץ, מול המסלול בקטע שעובר בשטחי מזרח ירושלים, הפגנות של תושבים ערבים.
הפגנות אלו הפכו מאז לאירוע קבוע מדי שנה.
במהלך המרתון השביעי ב-2017, יצאו מאות מפגינים חרדים למחות נגד מעצר בחור ישיבה שלא התייצב בלשכת הגיוס.
קבוצה מ"הפלג הירושלמי" אף פרצה למסלול המרתון וחסמה אותו.
המרתון העשירי היה צפוי להתקיים ב-20 במרץ 2020, אך הוא בוטל עקב מגפת הקורונה בישראל, לאחר שעשרות רצים מחוץ לישראל ביטלו את השתתפותם כבר בפברואר.
המרתון נדחה פעמיים, לנובמבר 2020, ואחר כך למרץ 2021. המרתון התקיים לבסוף ב-29 באוקטובר 2021.
מסלול המרתון משתרע בלבה של ירושלים, מן העיר העתיקה במזרח ועד גבעת רם במערב, ומהר הצופים בצפון העיר ועד לדרך חברון בדרומה.
תחילת המרתון וסיומו הם בקרבת משכן הכנסת והרצים חולפים ברחובותיה המרכזיים של העיר ובסמוך לאתריה העיקריים, ובהם מוזיאון ישראל, בית המשפט העליון, משכן נשיאי ישראל, חומות העיר העתיקה והרובע הארמני, שני הקמפוסים של האוניברסיטה העברית ומוסדות תרבות שונים כתיאטרון ירושלים, תיאטרון החאן ובריכת הסולטאן.
מסלול המרתון הוא קשה יחסית משום הסביבה ההררית ומרובת השיפועים של ירושלים.
ביום המרתון נערכים בעיר גם מרוץ לחצי מרתון, מרוץ ל-10 קילומטרים ומרוצים עממיים למרחקים קצרים.
בתחרות משתתפים באופן קבוע רצים מארגון רצים ללא גבולות.
במתחם המרתון מתקיימות בדרך כלל פעילויות מהנות ושיחות על תזונה ובריאות לפני ואחרי המרוץ כגון: עמדת טרמפולינות לחימום ולגמישות הגוף וסדנאות עם כדורי גמישות.
מרתון ירושלים הראשון התקיים ב-25 במרץ 2011. במרוצים השונים השתתפו כ-10,000 משתתפים, מהם כ-1,000 משתתפים מחו"ל.
המרתון השלישי התקיים ב-1 במרץ 2013. במרוצים השונים השתתפו כ-20 אלף רצים.
המרתון הרביעי התקיים ב-20 במרץ 2014. במרוצים השונים השתתפו כ-25 אלף רצים.
המרתון החמישי התקיים ב-13 במרץ 2015. במרוצים השונים השתתפו כ-25 אלף רצים.
המרתון השישי התקיים ב-18 במרץ 2016. במרוצים השונים השתתפו כ-30 אלף רצים.
המרתון השביעי התקיים ב-17 במרץ 2017. במרוצים השונים השתתפו כ-30 אלף רצים.
המרתון השמיני התקיים ב-9 במרץ 2018.
המרתון התשיעי התקיים ב-15 במרץ 2019. במרוצים השונים השתתפו כ-40 אלף רצים.
המרתון העשירי התקיים ב-29 באוקטובר 2021. במרוצים השונים השתתפו כ-20 אלף רצים, אך ללא רצים מקצועיים מחוץ לישראל, עקב מגבלות הקורונה.
המרתון האחד עשר התקיים ב-25 במרץ 2022. במרוצים השונים השתתפו כ-25 אלף רצים.
המרתון השנים עשר התקיים ב-17 במרץ 2023. במרוצים השונים השתתפו כ-40 אלף רצים.
המרתון השלושה עשר התקיים ב-8 במרץ 2024. המרתון נערך בצל מלחמת חרבות ברזל תחת הכותרת "עם ישראל רץ", והיה בהוקרה לצה"ל ולכוחות הביטחון וההצלה.
סך הכל השתתפו כ-40 אלף רצים, מתוכם כ-15 אלף רצים היו מקרב חיילי צה"ל במילואים ובסדיר.
המרתון הארבעה עשר התקיים ב-4 באפריל 2025. סך הכל השתתפו כ-30 אלף רצים, מתוכם כ-18 אלף רצים היו מקרב כוחות הביטחון וכ-1,800 רצים הגיעו מרחבי העולם.
את המקצים הזניקה ניצולת השבי קרינה ארייב.
המרתון החמישה עשר צפוי להתקיים ב-27 במרץ 2026.
שיא מסלול המרתון לגברים: 2:16:09, רונלד קימלי קורגאט (קניה), 2014
שיא מסלול חצי המרתון לגברים: 1:05:55, Onesmus Serem (קניה), 2011
שיא מסלול חצי המרתון לרץ ישראלי: 1:07:50, איימרו עלמיה, 2021
שיא מסלול חצי המרתון לנשים: 1:18:00, Margaret Njuguna Wangui (קניה), 2016
שיא מסלול חצי המרתון לרצה ישראלית: 1:19:29, סלאמוויט באיולין-טפרי, 2022
מרתון יום הולדתו של וושינגטון הוא המרתון השמיני בוותיקותו בארצות הברית.
הוא נוסד בשנת 1962 לכבודו של ג'ורג' וושינגטון, הנשיא הראשון של ארצות הברית.
למרות שמו, המרוץ אינו מתקיים בדיוק בתאריך יום הולדתו של וושינגטון, 22 בפברואר, אלא בתאריך קרוב ליום ההולדת.
המרתון מתקיים מדי שנה ביום ראשון של סוף השבוע של יום הנשיאים, והוא נערך על ידי מועדון הרצים של כביש DC.
המרוץ נערך לראשונה בארלינגטון שבוירג'יניה אבל לאחר כמה שנים הוא הועבר לבלטציוול שבמרילנד.
כיום המרתון מתקיים בגרינבלט שבמרילנד.
המרוץ מתחיל בגרינבלט, מקיף שלוש פעמים את החווה למחקר חקלאי בבלטציוול ומסתיים המרכז טיסות החלל גודרד של נאס"א.
כאשר נאס"א סגרה לצמיתות את הגישה בין מרכז rec וכביש התקווה הטובה, נקודת ההתחלה של המירוץ הועברה לבית ספר התיכון דובאל, ולבסוף למרכז הנוער בגרינבלט.
בעת ובעונה אחת מתקיים גם מרוץ שליחים לקבוצות של שלושה אנשים.
אורך המסלול לרץ הראשון הוא 9.7 מיילים, לרץ השני 7.3 מיילים ולרץ השלישי 9.2 מיילים.
קיימות חמש קטגוריות של קבוצות שליחים:
מעורב - שלושה רצים בכל גיל שהוא.
לפחות אחד מהשליחים חייבת להיות נקבה.
גברים חופשי - שלושה רצים גברים בכל גיל שהוא.
נשים חופשי - שלוש נשים רצות בכל גיל שהוא.
גברים מאסטרס - שלושה רצים גברים בני 40 שנים לכל הפחות.
נשים מאסטרס - שלוש נשים רצות בנות 40 שנים לכל הפחות.
נקודת חילופי השליחים נמצאת במקום היסטורי שאירח מבקרים מפורסמים רבים, כולל הנשיא דווייט אייזנהאואר ואשתו גברת מיימי אייזנהאואר, וראש ממשלת ברית המועצות, ניקיטה חרושצ'וב ואשתו.
בשנת 2008, 176 רצים ו-43 צוותי תחרות שליחים השלימו את המרתון.
בשנת 2010 בוטל המרוץ עקב שלג שהיה אמור לרדת ב-14 בפברואר ובעיות שונות שלא אפשרו לערוך את המרוץ לאחר מכן.
כל המשתתפים במרוץ מקבלים חולצה עם שרוול ארוך וכל מסיימי המרתון מקבלים מדליה.
הטמפרטורה הממוצעת בשעת התחלת המרוץ היא 5 מעלות צלזיוס.
מרתה אינגהאם דיקי שארפ-קוגן הייתה חסידת אומות העולם, אזרחית ארצות הברית.
בשנת 1939, ערב פלישת גרמניה הנאצית לצ'כוסלובקיה, הגיעה מרתה שארפ לצ'כוסלובקיה ועד אוגוסט 1939 סייעה עם בעלה וייטסטיל שארפ למספר יהודים לצאת מצ'כוסלובקיה.
ב-1940 הגיעה מרתה עם בעלה לאזור וישי בצרפת, וסייעו ליהודים רבים, בהם אינטלקטואלים, סופרים ואנשי רוח, לברוח לספרד.
מרתה שארפ הצליחה להעביר את פויכטוונגר אל מעבר לגבול על ידי שיחוד שומרי הגבול הספרדים בסיגריות.
לאחר הצלתו של פויכטוונגר שבה מרתה שארפ לצרפת וסייעה לתשעה ילדים יהודים מווישי – ביניהן אמלי, אוולין ומריאן דיאמנט וכן אווה-אסתר פייגל – לקבל ויזות לארצות הברית.
לאחר המלחמה סייעה מרתה שארפ בגיוס כספים לארגון "הדסה" וסייעה לילדים יהודים לעלות לארץ במסגרת עליית הנוער.
במסגרת מאמצים אלו גם נסעה למרוקו ועיראק על מנת לאפשר ליהודים לצאת לישראל.
מרתון עזה הוא מרתון שהתקיים ב-5 במאי 2011 ברצועת עזה ואורגן על ידי ארגון אונר"א במטרה לגייס כספים לתוכנית משחקי הקיץ שמפעיל הארגון עבור ילדים ברצועת עזה.
בנוסף לריצת המרתון התקיימו מקצים של חצי מרתון וריצת 10 קילומטר.
ילדים רבים רצו במקצים של בין קילומטר אחד לארבעה קילומטר לאורך מסלול המרתון.
האירוע התקיים והשתתפו בו למעלה מ-1,500 רצים, כאשר 50 מתוכם רצו את המרתון המלא, ותשעה סיימו אותו.
מבין הרצים היו למעלה מ-1,000 תלמידים שהשתתפו במקצים קצרים.
בנוסף, קבוצה של 100 נשים השתתפה במקצה 10 הקילומטרים.
מסלול המרתון השתרע על פני כל רצועת עזה, מבית חאנון, בסמוך לגבול עם ישראל, ועד לצפון-מזרחית לרפיח, סמוך לגבול הדרומי עם מצרים.
מבית חנון הוא יצא מערבה לכיוון חוף הים התיכון ולאחר מכן המשיך בכביש המקביל לחוף עד לפנייה אל רפיח.
התוואי עבר במחנות פליטים, בנמל דייגים, בשרידי המתחם הנשיאותי של יאסר ערפאת ובסמוך למבנים שנפגעו בתקיפות אוויריות של צה"ל.
מרבית הריצה נערכה באזור מישורי ובתנאים חמים.
הכבישים לא נסגרו בשל הריצה, והמשתתפים נאלצו להתמודד עם התנועה הרגילה בכביש.
המארגנים עבדו יחד עם רשויות הביטחון של חמאס, כדי להבטיח את ביטחונם של הרצים וגם כדי לקחת בחשבון רגישויות מקומיות לגבי ספורטאים גברים ונשים הרצים זה לצד זה.
בשנת 2013 תוכנן להיערך מרתון נוסף ב-10 באפריל.
אולם האירוע בוטל על ידי המארגנים בעקבות החלטת חמאס, השולט ברצועת עזה, שלא לאפשר לנשים להשתתף.
הנימוק לכך היה שהשתתפותן של נשים באירוע נוגדת את עקרונות האסלאם, זאת על אף שבמרתון הקודם לקחו חלק נשים ותלמידות בית ספר.
לאירוע נרשמו 150 ילדים ו-800 מבוגרים, בהם 260 פלסטיניות ו-119 אזרחיות זרות.
מרתון ברלין (נקרא גם מרתון ב.מ.וו ברלין על שם נותנת החסות ב.מ.וו) נערך מדי שנה בברלין, גרמניה בשבוע האחרון של ספטמבר.
במרתון משתתפים אתלטים מקצוענים לצד אתלטים חובבים.
המרתון הראשון נערך בשנת 1974.
מרתון ברלין הוא אחד המרתונים הפופולריים ביותר בעולם.
בשנת 2008 נרשמו למרוץ כ-40,827 אנשים מ-107 מדינות ואת קו הסיום סיימו באופן רשמי כ-39,913 אנשים.
מרתון ברלין הוא אחד מששת המרתונים הכלולים בסבב המרתונים העולמי המרכזי.
שיאי העולם במרתון לנשים ולגברים נקבעו במרתון ברלין, אשר ידוע במסלול המישורי שלו.
לפני שנת 1990 כאשר ברלין עדיין הייתה מחולקת המסלול התקיים רק בשטח של מערב גרמניה.
בשנת 1990 לאחר נפילת חומת ברלין התקיים המרוץ הראשון שמסלולו עבר גם במזרח ברלין.
במהלך הריצה כאשר הרצים עברו בשער ברנדנבורג נצפו דמעות בעיניים של רבים מהם.
מרתון ברלין נחשב לאחד המרתונים המהירים בעולם.
בזכות מסלולו המישורי של מרתון ברלין, שיאי עולם רבים נשברו בו, ולמעשה, משנת 2003 כל שיאי המרתון לגברים נקבעו במרתון ברלין.
גורמים נוספים שהופכים אותו למהיר הם מיעוט הפניות בתוואי המרתון, והעובדה שהוא נערך בסוף חודש ספטמבר, תקופה בה הטמפרטורה הממוצעת עומדת על C° 15 ובדרך כלל אין בה רוחות חזקות.
שיאי עולם שנקבעו במרתון ברלין
יוטה פון האסה (), אברו קבדה () וגלאדיס צ'רונו () זכו כל אחת 3 פעמים במרתון ברלין, יותר מכל אתלטית אחרת
אליוד קיפצ'וגה () זכה 5 פעמים במרתון ברלין, יותר מכל אתלט אחר.
היילה גבריסלאסי () זכה 4 פעמים ברציפות במרתון ברלין.
מרתון הסקטים שנערך בברלין הוא הגדול בעולם לדוגמה בשנת 2008 השתתפו כ-7,685 מחליקים.
גם מרתון אופני יד פופולרי הוא חלק מאירועי מרתון ברלין.
בשנת 2008 השתתפו כ-166 רוכבים במרתון.
מרתה שְּלַמֶּה הייתה זמרת ושחקנית יהודיה אוסטרית־אמריקאית.
מרתה הפטל נולדה למשפחה יהודית אורתודוקסית בווינה, אוסטריה.
שם למדה בבית ספר ציבורי ובבית ספר יהודי.
אביה מאייר הפטל היה מסעדן.
במסעדה של אביה עשתה כילדה את צעדיה הראשונים בשירה, ושרה שירים פופולריים באותה תקופה.
בשנת 1938 לאחר סיפוח אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית הוריה שלחוה לצרפת להתגורר אצל קרובי משפחה.
אחר כך הצטרפה למשפחתה באנגליה, שם חיו במחנה כנתיני אויב באי מאן.
במחנה היא הופיעה לראשונה בהפקה בשפה הגרמנית של "כטוב בעיניכם".
באותו המחנה שהה זמר הפולק הדני-איסלנדי אנגל לוּנד (Engel Lund), וזו הייתה חשיפתה הראשונה לרפרטואר של לונד, שכלל שירים מסורתיים ביידיש, ובהשראתו החלה לפתח קריירה מוזיקלית.
אחרי המלחמה התגוררה בלונדון, ועסקה לפנסתה בעבודה משרדית בזמן לימודי פיתוח קול ופסנתר, ולפעמים הופיעה על במה וברדיו.
בשנת 1948 היגרה לארצות הברית, שם נישאה לבעלה הראשון, הנס שְּלַמֶּה.
היא פירנסה את עצמה בביצוע רפרטואר של שירי עם שכלל שירים בחצי תריסר שפות, במועדוני הלילה ואולמי קונצרטים בהרי הקטסקיל ובמקומות אחרים.
בתקופה זו החלה בשיתוף פעולה עם המלחין הישראלי נחום נרדי.
אף שלא הייתה דוברת עברית, שרה עשרות שירים בשפה זו, ביניהם "ושאבתם מים בששון", "למדבר", "מלאו אסמינו בר", "עורו אחים" ו"הורה אגדתי".
בשנת 1959, ביצעה שירים מהאופרות ומהמחזות הזמר של המלחין הגרמני קורט וייל בפסטיבל אדינבורו, הופיעה בפסטיבל ניו-פורט והחלה להתפרסם בקהלים רחבים.
בראשית שנות ה-70 וב-1980 הופיעה במחזות זמר בברודוויי.
בשנת 1985 ביקרה בישראל והתראיינה לטלוויזיה הישראלית בתוכניתו של רם עברון, ואף שרה מספר שירים באולפן.
היא המשיכה להופיע עד מותה חודשיים לאחר שלקתה בשבץ על הבמה, בשנת 1985 בג'יימסטאון, ניו יורק.
מרתון דובאי היא ריצת מרתון המתקיימת בדובאי אחת לשנה מאז שנת 2000.
המירוץ הראשון נערך ב-14 בינואר 2000. באפריל 2007 הכריזו המארגנים כי המתרון של שנת 2008 יהיה האירוע שבו יינתנו הפרסים הגבוהים ביותר בהיסטוריה למנצחים - 250 אלף דולר למנצח ומיליון דולר לרץ שישבור את שיא העולם.
הפרסים חולקו גם לגברים וגם לנשים.
היילה גבריסלאסי, הרץ האתיופי, סיים את הריצה בזמן של 2:04:53 שעות, הזמן השני בטיבו בתולדות המרתון עד אז.
המרתון של שנת 2012 היה אחד המרתונים המהירים ונרשם בו שיא כשארבעה רצים סיימו את הריצה בפחות משעתיים וחמש דקות.
איילה אבשרו קבע שיא מסלול חדש -2:04:23 שעות, הזמן הרביעי בטיבו בכל הזמנים והזמן המהיר ביותר לרץ בריצת הבכורה.
דינו ספיר שהגיע במקום השני (2:04:50 שעות) קבע את התוצאה השמינית בטיבה ומרקוס גנטי שסיים שלישי (2:04:54) קבע את התוצאה התשיעית בטיבה.
בפעם הראשונה סיימו שלוש הרצות הראשונות את הריצה בזמן נמוך מ-2:20:00 שעות.
אסלפץ' מרגיה, המנצחת במקצה הנשים, קבעה גם היא שיא מסלול - 2:19:31 שעות, הזמן השביעי בטיבו.
לוסי ונגוי קאבו סיימה במקום השני שלוש מאיות אחרי המנצחת, הזמן השמיני בטיבו ומארה דיבאבה סיימה שלישית (2:19:52), הזמן ה-15 בטיבו.
המרתון של שנת 2013, שהתקיים תחת מעטה ערפל, היה גם הוא מרוץ מהיר מאוד.
לסילה דסיסה ניצח בריצה בזמן של 2:04:45, מוביל חבורה של חמישה רצים שסיימו בפחות מ-2:05:00 שעות.
במרתון של 2015 קבעה שור דמיס שיא עולם לנוער, כשסיימה את הריצה בזמן של 2:20:59 שעות.
מרתון (ביוונית עממית: Μαραθώνας, מרתונס; ביוונית אטית ובקאתארבוסה: Μαραθών, מרתון) היא עיירה ביוון, מקום התרחשותו של קרב מרתון ב-490 לפנה"ס.
שם העיר מגיע מעשב השומר, שנקרא "מרתון" ("μάραθον") או "מרתוס" ("μάραθος") ביוונית, כך שמשמעות השם "מרתון" היא "מקום מלא בשומר".
במהלך מלחמת יוון-פרס יצאו כוחות ממלכת פרס בראשות המלך דריווש הראשון מארטריה לכיוון איתקה, ונחתו במפרץ מרתון.
לאחר המתנה של כמה ימים החליטו הכוחות הפרסיים לפלוש לאתונה דרך הים ולא דרך היבשה והחלו לשלוח סירות להקיף את האי איתקה כדי להגיע לאתונה.
היוונים, שהבינו את כוונת הפרסים, נערכו באותו היום לתקיפה בפיקוד 10 סטרטגים ביניהם מילטיאדס הצעיר, טרם הפרסים יעלו על ספינותיהם ויפליגו לאתונה, והסתערו לעבר הצבא הפרסי.
בסופו של הקרב האתונאים יצאו כשידם על העליונה.
שמה של הריצה למרחק של 42.195 קילומטרים, "מרתון", הוא באגדה עממית אודות פידיפידס, שליח אתונאי שרץ מהעיר ועד אתונה, על מנת להביא את בשורת הניצחון היווני על הפולש הפרסי, ומת מיד לאחר שמסר את הידיעה.
בשנת 1870 אירעו בסמוך לעיר אירועים שבהם רצחו שודדים יוונים שלושה אנגלים ואיטלקי בדילסי (Δήλεσι) בעודם מטיילים באזורים שסביב מרתון.
אירועים אלו הובילו למשבר ביחסים שבין בריטניה ליוון.
במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 החלה להגר לכפר מהגרים ארוואניטים מאפירוס.
ב-1926 החלה החברה האמריקאית ULEN בבניית סכר מרתון כשמונה קילומטרים ממערב למרתון, כדי לספק מים לעיר הבירה אתונה.
הסכר הושלם בשנת 1929. כ-10 קילומטרים רבועים הוצפו כדי ליצור את האגם המלאכותי אגם מרתון שאוגר את מי הסכר.
חוף שיניאס שנמצא מדרום-מזרח לעיירה הוא אתר גלישת רוח פופולרי ובו ממוקם מרכז החתירה האולימפי שיניאס שנבנה עבור אולימפיאדת 2004, שהתקיימה ביוון.
כמו כן, באולימפיאדות של 1896 ו-2004 יצאו ריצות המרתון ממרתון עצמה.
האזור רגיש במיוחד להצפות בזק, מפני ששריפות ביערות שבאזור חשפו את המורדות המזרחיים של הר פנטלי ב-2006.
הרשות המקומית מרתון הוקמה ברפורמת 2011 שערך הממשל המקומי, שבו אוחדו ארבע רשויות מקומיות לכדי רשות אחת, שחולקה לארבע יחידות מוניציפליות:
נאה מקרי (Νέα Μάκρη - "מקרי החדשה")
מרתון פיונגיאנג, או בשמו הרשמי "Mangyongdae Prize Marathon" הוא תחרות ריצת מרתון שנתית המתרחשת בבירת קוריאה הצפונית פיונגיאנג ומהווה את אחד מאירועים הפומביים היחידים הפתוחים במדינה בפני זרים.
התחרות נערכת מדי שנה בראשית חודש אפריל, בסמוך ליום הולדתו של קים איל-סונג, מייסד המדינה, ונקראת על שם עיר הולדתו.
התחרות החלה להתקיים בשנת 1981 עבור גברים ובשנת 1984 נוסף בה מקצה לנשים.
בשנת 2000 התחרות נפתחה בפני זרים, וחזרה מספר שנים מאוחר יותר להשתתפות מקומית בלבד.
ב-2010 התחרות נפתחה שנית עבור רצים זרים, ומאז היא מושכת עניין תקשורתי ותרבותי סביב היותה תחרות ספורט פתוחה במדינה הדיקטטורית המסתגרת.
עד שנת 2014 נכללה התחרות בסבב הברונזה של מרוצי הכביש מטעם התאחדות האתלטיקה הבינלאומית, אולם מאז בחרו המארגנים להפכה לתחרות "חובבנית" בלבד.
כניסה לצפון קוריאה כרוכה בקבלת ויזה.
ויזה ניתנות רק כחלק מהשתתפות בטיול מאורגן, ועל כן בכל שנה לוקחת על עצמה חברת תיירות לארגן חבילות קבוצתיות למשתתפי המרתון.
מסלול המרתון מתחיל באצטדיון קים איל סונג ששוכן במרכז העיר (בשנת 2010 החלה התחרות באצטדיון האחד במאי), ומסתיים בשער הניצחון כנגד הכיבוש היפני, כאשר המשתתפים רצים לגדות נהר טאדונג ואף חוצים אותו על גשר.
אורכו של המסלול כ-10 ק"מ, כאשר הרצים במקצה 10 ק"מ רצים אותו פעם אחת, הרצים במקצה חצי המרתון רצים אותו פעמיים ורצי המרתון רצים אותו 4 פעמים (בתוספת סיבוב פתיחה סביב האצטדיון).
מרתון פלסטין הוא תחרות מרתון שנתית המתקיימת בבית לחם מאז 2013.
משתתפי המרתון רצים במעגל של עשרה וחצי קילומטרים, מכיוון שלא ניתן למצוא שום מסלול בשטחי נפת בית לחם שבו יש 42 קילומטר של שליטה פלסטינית רצופה ללא מחסומים ישראלים.
מסלול המרתון משתרע בתוך בית לחם.
מסלול המרתון הוא קשה יחסית בגלל הסביבה ההררית ומרובת השיפועים של בית לחם, בדומה למרתון ירושלים.
ביום המרתון נערכים בעיר גם מרוץ חצי מרתון, מרוץ 10 קילומטרים ומרוצים עממיים למרחקים קצרים.
במתחם המרתון מתקיימות בדרך כלל פעילויות ושיחות על תזונה ובריאות, לפני ואחרי המרוץ, כגון: עמדת טרמפולינות לחימום ולגמישות הגוף וסדנאות עם כדורי גמישות.
מרתון פלסטין הראשון התקיים ב-21 באפריל 2013. במרוצים השונים השתתפו כ-700 משתתפים, מהם משתתפים מחו"ל.
המרתון השני התקיים ב-11 באפריל 2014 בהשתתפות כ-3,000 רצים.
המרתון השלישי התקיים ב-27 במרץ 2015 בהשתתפות כ-3,000 רצים.
המרתון הרביעי התקיים ב-21 במרץ 2016 בהשתתפות כ-4,000 רצים.
המרתון החמישי התקיים ב-31 במרץ 2017 בהשתתפות כ-6,000 רצים.
המרתון השישי התקיים ב-23 במרץ 2018 בהשתתפות כ-7,000 רצים.
המרתון השביעי התקיים ב-22 במרץ 2019 בהשתתפות מעל 8,000 רצים.
בשנים 2020–2021 בוטל המרתון עקב מגפת הקורונה
בשנת 2023–24 בוטל המרתון עקב מלחמת חרבות ברזל
המרתון העשירי יתקיים ב-17 באפריל 2026
מרתון הקרח באנטארקטיקה הוא מרוץ מרתון על שלג וקרח, המתקיים למרגלות הרי אלזוורת', אנטארקטיקה בחודש נובמבר מדי שנה מאז 2005. בשנים הראשונות התקיים המירוץ בגבעות פטריוט, אך בשנת 2010 הועבר לקרחון יוניון.
מסלול המרתון, באורך 42 ק"מ התקני, מסומן, נכבש בחתולי שלג ולאורכו מוצבים תחנות עזרה ואנשי סגל רפואי.
תנאי השטח, השלג, הקרח והקור העז, העלול להגיע, עם משבי רוחות מקפיאים, עד 25°- צלזיוס, מחייבים לבוש מיוחד, הכולל מעיל פוך, מכנסיים אטומים לרוח ומגפיים מבודדים.
רצים מן השנים הקודמות מתארים את רישומם הכביר של ההרים, הקרחונים, האוויר הכפורי והצח והלובן של השלג והקרח, המצטרפים כולם לחוויה יוצאת דופן.
המירוץ, המתקיים בקו רוחב 80° דרום, הוא המרתון הדרומי ביותר בעולם וגם היחיד המתקיים ביבשת אנטארקטיקה.
מארגני המרתון, Polar Running Adventurers, אחראים גם למירוץ 100K האנטארקטי ולאולטרה-מרתון של הקוטב הצפוני.
הקשיים שארגון המרתון מציב לפניהם רבים ועצומים.
הוא נועד לרצי-צמרת וגובה סכומי עתק מכל משתתף.
ההגעה אל אתר המרתון מתבצעת במטוס סילון פרטי מצ'ילה, הנוחת על מסלול קרח טבעי.
הרצים משוכנים באוהלים כפולי-בידוד למשך שלושת הלילות שהם שוהים במקום.
נוסף ללינה וארוחות, כולל התשלום מדליה למסיימי המירוץ, חולצות, תעודות, צילומים מקצועיים וסרטון של האירוע לשימושם הפרטי, וכן הטסה חזרה אל פונטה ארנס, צ'ילה.
נוסף לאתגר שבהשתתפות במרתון בקצה העולם, היא מזכה את הרצים בחברות נכספת ב"מועדון שבע היבשות".
מרתון טוקיו (ביפנית: 東京マラソン) הוא תחרות מרתון הנערכת מדי שנה במהלך חודש פברואר בטוקיו, יפן.
התחרות משתייכת לסבב המרתונים המרכזיים העולמי.
מרתון טוקיו הראשון התקיים ב-17 בפברואר 2007. באופן מסורתי נקודת הזינוק היא מאזור בניין ממשל מטרופולין טוקיו, עד 2016 הייתה נקודת הסיום בטוקיו ביג סייט ומשנת 2017 בתחנת טוקיו.
+מספר המרתוןשנהמנצחתוצאהמנצחתתוצאה12007דניאל ניינגה 2:09:45 שעות
מרתון שיקגו היא ריצת מרתון המתקיימת מדי שנה ביום ראשון השני בחודש אוקטובר בעיר שיקגו אשר במדינת אילינוי שבארצות הברית.
זהו אחד מששת המרתונים הגדולים ביותר בעולם והמרתון הרביעי בגודלו בעולם לפי כמות האנשים שמגיעים לקו הסיום.
המרתון הראשון במתכונתו הנוכחית החל ב-25 בספטמבר 1977, והוא המשיך מסורת של תחרויות מרתון בעיר, שהראשונה שבהן התקיימה ב-23 בספטמבר 1905. המרתון נערך מאז מדי שנה, למעט שנת 1987 בה נערך רק חצי מרתון, ושנת 2020 בה לא נערך המרתון בשל מגפת הקורונה.
לאורך השנים המרתון הפך לאחר מהמרתונים הפופולריים ביותר בעולם בין היתר משום שהמסלול הוא מישורי ברובו והדבר מקל במיוחד על המשתתפים לשבור שיאים אישיים ושיאים עולמיים.
בעשורים האחרונים משתתפים בתחרות באופן קבוע מעל ל-40,000 רצים מכל 50 המדינות בארצות הברית ו-140 מדינות מרחבי העולם.
המרתון המודרני הראשון נערך במסגרת משחקי האולימפיאדה הראשונים שהתקיימו ביוון בשנת 1896 ועוררו עניין רב בענף הספורט ובעקבות כך החלו להיערך בעשורים הבאים מרתונים דומים ברוב מדינות המערב וברחבי ארצות הברית.
בעוד שבתחילה מרתונים התרחשו באופן ספורדי בעיר ניו יורק ובסנט לואיס, בבוסטון החלה בשנת 1897 המסורת של מרתון בוסטון השנתי.
ב-23 בספטמבר 1905 נערך בשיקגו המרתון הראשון אשר החל במועדון הגולף של אוונסטון והסתיים במסלול המרוצים של פארק וושינגטון.
בתחילה כלל המרתון בסביבות תריסר רצים בלבד ורק שבעה רצים הצליחו לסיים את המסלול.
המרתון במתכונותו המקורית הצליח למשוך אליו קהל צופים גדול.
המרתון במתכונתו המקורית נערך בתחילה מדי שנה עד לתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20.
המרתון הראשון במתכונתו הנוכחית החל ב-25 בספטמבר 1977, והוא כונה באותה העת "מרתון ראש העיר דיילי", כהוקרה לתמיכה של ראש העיר שיקגו ריצ'רד ג'יי דיילי בקיום המרתון.
מאז ואילך המרתון גדל באופן ניכר.
במהלך שנות ה-80 המרתון התחרה על תואר המרתון הגדול ביותר בארצות הברית עם מרתון ניו יורק.
לבסוף מרתון שיקגו הפך לאחד מששת המרתונים הגדולים ביותר בעולם.
מאז 2008 ואילך המרתון ממומן ומאורגן על ידי בנק אוף אמריקה, ושמו הרשמי הוא "מרתון בנק אוף אמריקה שיקגו".
לאורך השנים ארגון המרתון היה כרוך גם באתגרים שונים, ובמיוחד התמודדות עם מקרים של מזג אוויר קר במיוחד - במיוחד במרתון של שנת 2007 כאשר שיקגו חוותה טמפרטורות קרות במיודח אשר גרמו לכך שהמרתון נדחה, וכמו גם לכך שאחד מהמשתתפים נפטר, וגרמו גם לאשפוזים רבים.
בשנת 2020 המרתון בוטל בשל מגפת הקורונה.
המסלול של המרתון הוא מסלול לולאתי אשר מתחיל ומסתיים בפארק העירוני הגדול פארק גרנט אשר ממוקם במרכז שיקגו.
המסלול הנוכחי של המרתון עובר ב-29 מהשכונות של העיר שיקגו.
ניתן לחלק את מסלול המרתון לשלושה חלקים - החלק הצפוני, החלק המערבי והחלק הדרומי.
שלושת האצטדיונים המרכזיים של העיר ממוקמים בכל אחד מהחלקים השונים של המסלול - אצטדיון ריגלי פילד בחלק הצפוני של המסלול, אצטדיון יוניטד סנטר בחלק המערבי של המסלול, ואצטדיון קומיסקי פארק בחלק הדרומי של המסלול.
במשך שלושת הקילומטרים הראשונים של המסלול המשתתפים רצים באזור הדאונטאון של שיקגו.
לאורך המסלול פרוסים מעל ל-12,000 מתנדבים, כולל ב-20 תחנות הממוקמות בקירוב כל 1.6 עד 5 קילומטרים.
לאורך המסלול נמצאים גם צוותים רפואיים ושירותי אמבולנס אשר מסוגלים לסייע לרצים שזקוקים לעזרה.
שיא המסלול שהוא גם שיא העולם, שייך לקלווין קיפטום (קניה) בתוצאה של 2:00:35 שעות, שנקבע במרתון 2023.
שיא המסלול לנשים, שהוא גם שיא העולם, שייך לרות צ'פנגטיץ' (קניה) בתוצאה של 2:09:57 שעות, שנקבע במרתון 2024.
מרתון רוטרדם (NN Marathon Rotterdam) היא ריצת מרתון המתקיימת מדי שנה במהלך חודש אפריל ברוטרדם שבהולנד.
התחרות משתייכת לדרג הזהב של ריצות הכביש בהתאחדות האתלטיקה הבינלאומית.
המרתון הראשון במתכונתו הנוכחית התקיים ב-23 במאי 1981. המרתון הוא אחד הפופולריים בעולם ונחשב לאחד המהירים ביותר.
במהלך השנים נקבעו בו שלושה שיאי עולם.
משנת 2017 המסלול מתחיל בגשר ארסמוס ומוזנק בשלוש דבוקות בהתאם לזמני המתחרים, הוא מסתיים בבניין העירייה.
בשיא המסלול מחזיק הבלגי-סומלי באשיר עבדי שקבע זמן של 2:03:36 שעות במרתון 2021. בין הנשים השיגה האתיופית טיקי ג'לאנה תוצאה של 2:18:58 שעות במרתון 2012.
בלאיינה דינסאמו ניצח במרתון זה ארבע פעמים.
מרתון פריז היא ריצת מרתון המתקיימת מדי שנה במהלך חודש אפריל בפריז שבצרפת.
המרתון הראשון במתכונתו הנוכחית התקיים ב-1976. המרתון הוא אחד הפופולריים בעולם ומשתתפים בו מדי שנה עשרות אלפי מתחרים.
נקודת הזינוק של המרוץ היא בתחילת שדרות שאנז אליזה והוא מסתיים בקצה שדרות פוש.
בשיא המסלול מחזיק אלישה רוטיק() שקבע תוצאה של 2:04:21 שעות במרתון 2021. בין הנשים השיגה ג'ודית קוריר () שקבעה תוצאה של 2:19:48 שעות במרתון 2022.