tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לוקיוס יוניוס ברוטוס חזר לרומא מאראדה והקים את שלטון הקונסולאט.
הוא ולוקיוס טארקוויניוס קולאטינוס, אלמנהּ של לוקרטיה, נבחרו לקונסולים הראשונים של הרפובליקה החדשה.
פעולתם הראשונה בשלטון הייתה להשביע בנדר את העם הרומי לעולם לא להסכים שימלוך עליו מלך.
הסיפור מוזכר (בשם ספר יוסיפון) בתוספות על מסכת עבודה זרה, דף י' עמוד ב'.
ג'פרי צ'וסר מספר את הסיפור כסיפור מוסר (בעקבות הופעתו של הסיפור ב"עיר האלוהים" של אוגוסטינוס) במסגרת "אגדת הנשים הטובות".
בקומדיה האלוהית מציב דנטה אליגיירי את לוקרטיה, יחד עם לוקיוס יוניוס ברוטוס במעגל הלימבו, המיועד לנשמות של פגאנים אשר לא חטאו, אך אינם יכולים לזכות במחילה כיוון שאינם נוצרים, בקנטו 4 של "התופת".
ויליאם שייקספיר כתב פואמה נרטיבית בשם "אונס לוקרטיה" (The Rape of Lucrece ;1594), המגולל את סיפור המעשה.
גאורג פרידריך הנדל חיבר קנטטה לפי שיר זה.
שייקספיר מזכיר את הסיפור במספר מחזות, פעמים רבות כאירוע מרמז, כמו ב"סימבלין", ב"טיטוס אנדרוניקוס" וב"אילוף הסוררת", כן הוא מוזכר במחזות "כטוב בעיניכם", "הלילה השנים עשר" ו"מקבת'".
המחזה "לה מנדראגולה" מאת ניקולו מקיאוולי שואב את השראתו מסיפור אונס לוקרטיה.
ב-1946 חיבר בנג'מין בריטן אופרה בשם "אונס לוקרטיה".
ציירים רבים ציירו את האונס ואת הסיפור הדרמטי בעקבותיו.
בהם סנדרו בוטיצ'לי, טיציאן, רמברנדט, דירר, רפאל, ארטמיזיה ג'נטילסקי, פאולו ורונזה ואחרים.
אוֹנֶסִילוֹס (מת ב-497 לפנה"ס) היה אחיו של גּוֹרְגוֹס, שליט העיר היוונית סלמיס שבקפריסין.
קפריסין הייתה חלק מן האימפריה הפרסית מאז 545 לפנה"ס.
כשפרץ בשנת 500 לפנה"ס מרד הערים האיוניות בשלטון הפרסי באסיה הקטנה, ניצל אונסילוס את ההזדמנות, סילק את אחיו גורגוס בן כֶרְסִיס מכס המלוכה והשתלט על העיר.
הוא אף הצליח לשכנע את שאר הערים באי לעבור לצדו, זולת העיר היוונית-פיניקית אמתוס , שנשארה נאמנה לפרסים ועל כן הטיל עליה מצור.
גורגוס עצמו הצליח להימלט ומצא מקלט אצל הפרסים.
ב-497 לפנה"ס יצא מקיליקיה אל קפריסין חיל משלוח פרסי גדול, מלווה באוניות מלחמה פיניקיות, ומשימתו הכנעת הערים המורדות והשבת השלטון הפרסי באי.
לבקשת אונסילוס שלחו כמה מן הערים האיוניות אוניות מלחמה לעזרתו של אונסילוס.
בקרב הימי שנתלקח הייתה ידם של האיונים על העליונה והם ניצחו את הצי הפיניקי.
הקרב נגד הצבא הפרסי בפיקודו של אַרְטִיבִּיוֹס הסתיים במפלת הערים הקפריסאיות, ואונסילוס עצמו נהרג.
הצי האיוני, שראה כי אפסה כל תקווה לניצחון, נסוג אל אסיה הקטנה, ובתוך חמישה חודשים דיכאו הפרסים את המרד והשתלטו מחדש על האי.
הם אף השיבו את גורגוס לכס המלכות של סלמיס.
הרודוטוס מספר, כי לאחר הקרב ערפו אנשי אמאתוס את ראשו של אונסילוס ותלו אותו מעל שערי עירם.
"בזמן שהיה תלוי שם נעשה הראש חלול, ונחיל דבורים נכנס לתוכו ומילא אותו בחלת דבש.
לאור המאורע הזה פנו אנשי אמאתוס לאוראקולום, שציווה עליהם להוריד את הראש ולקבור אותו, ולהקריב מדי שנה בשנה קורבן לאונסילוס כמו להֶרוֹס, ואז יוטב להם."
מתורגמים מיוונית עם מבוא והערות מאת ד"ר אלכסנדר שור.
ירושלים, הוצאת ראובן מס, תרצ"ה.
העתק דיגיטלי באתר "דעת"; העתקה דיגיטלית בפרויקט בן-יהודה.
אונס בנישואים הוא קיום יחסי מין שלא בהסכמה ולא מתוך רצון מלא, כשהאנס הוא בן הזוג של הקורבן.
אונס כזה נכלל בהגדרה של אונס על ידי מכר, אלימות במשפחה והתעללות מינית.
צורה זו של יחסי מין בכפייה בנישואים לא הוכרה בעבר כאונס וסבלה מהתעלמות על ידי מערכת המשפט והחברה, אולם כיום אונס במסגרת הנישואים מגונה על ידי חברות רבות בעולם ונחקקו חוקים רבים נגדו הן במדינות השונות והן באמנות בינלאומיות.
הכרה באונס בין בני זוג עולה בקנה אחד עם גישת המשפט העברי כי לא עומדת לבן זוג הגנה מתוקף כך שמדובר בקשר נישואין, המשפט העברי קובע כי כל שימוש בכוח בקיום יחסי מין או באיומים בסנקציות והטלת מורא מהווה אינוס.
ועדיין, במדינות רבות אונס במסגרת הנישואים עדיין לא זוכה להתייחסות בחוק, וגם אם כן - נאכף רק לעיתים נדירות.
התופעה של אונס בחיי נישואים יוחסה להשקפה המסורתית של נישואים ושל מיניות של נשים וגברים המניחה כי לנשים יש עניין מינימלי במין ביחס לגברים, שלגבר יש זכות לדרוש מאשתו לקיים איתו יחסי מין ושאישה חייבת להיות כנועה מינית לבעלה מכל הבחינות.
השקפה זו עדיין נפוצה בחלקים רבים של העולם.
השקפות אלו על נישואים ומיניות החלו להתערער ברוב מדינות המערב החל משנות השישים והשבעים של המאה העשרים, במיוחד על ידי הגל השני של הפמיניזם, שהובילה להכרה בזכותה של האישה לשליטה בכל העניינים הנוגעים לגוף שלה, ולהוצאה מחוץ לחוק אונס בחיי הנישואים.
בכמה מדינות במזרח אירופה ובסקנדינביה הוצא מחוץ לחוק אונס בנישואים כבר לפני 1970, אך מדינות מערביות אחרות פעלו בחקיקה בנושא מאוחר יותר, בעיקר בשנות השמונים ובשנות התשעים.
רוב המדינות המתפתחות חוקקו חוקים נגד אונס בנישואים בשנות התשעים ובעשור הראשון של המאה ה-21. במדינות רבות עדיין לא ברור הגדרה של עבירה זו בחוק: לעיתים היא נכנסת תחת עבירת אינוס ולפעמים תחת עבירת תקיפה.
בתרבויות רבות הייתה קיימת השקפה לפיה יש לבן הזוג זכויות מיניות אחד על השני.
עד שנות השבעים של המאה העשרים לא היה ניתן במדינות משפט המקובל, כמו, בצפון אמריקה ובחבר העמים הבריטי, להרשיע גבר באינוס אשתו, משום שהחוק העניק לבעל פטור מאחריות פלילית על כפיית יחסי מין על אשתו.
השקפה זו הומחשה בחוות הדעת של המשפטן סר מתיו הייל שעמד לפני כן בראש מערכת המשפט האנגלית, והתפרסמה ב-1736, "מעצם ההסכמה ההדדית וחוזה הנישואים מסרה עצמה האישה לבעלה בעניין זה ואין היא יכולה לסגת בהסכמתה".
על פי דוקטרינה זו, אונס בחיי הנישואים נתפס כבלתי אפשרי; אוקסימורון.
לבעל יש זכויות קניין על אשתו, והוא יכול לעשות בה כרצונו.
דוקטרינת הייל רווחה בקרב מדינות המשפט המקובל עד שנות השבעים של המאה העשרים.
לאחר מכן, החליפו אותה טיעונים שונים.
למשל, אונס על ידי בעל הוא כה נדיר כך שאין צורך להכליל אותו בחוק.
או ליהפך - אונס על ידי הבעל הוא כל כך שכיח שהפללתו תציף את המערכת המשפטית בתלונות נקמה או סחיטה של נשים.
טיעון נוסף שנטען על ידי המשפטן גלנוויל ויליאמס היה כי האפשרות לתבוע את הבעל תתן לאישה כוח רב מדי, וזה, לדעתו של ויליאמס, חמור יותר מהחופש שיינתן לגברים לאנוס את נשותיהם.
כבר מראשיתה של התנועה במאה ה-19, קבלו פעילות פמיניסטיות על זכותם, כביכול, של גברים לקיים יחסי מין בכפייה עם נשותיהם.
בארצות הברית, "התנועה לזכויות האישה במאה התשע עשרה נלחמה כנגד זכותו של הבעל לשליטה ביחסי המין בחיי הנישואים בקמפיין ראוי לציון בהיותו פורה ועקשן, ויצאה נגד הטאבו של אותה תקופה לגבי אזכור פומבי של מין או מיניות".
סופרג'יסטיות, ביניהן לוסי סטון ואליזבת קיידי סטנטון "יצאו כדי לתמוך בזכותה של האישה לשליטה בקיום יחסי מין בנישואים כרכיב הליבה של שוויון".
פמיניסטיות מהמאה התשע עשרה התמקדו בזכותן של הנשים לשלוט על גופן ועל הפוריות שלהן, וכן הציגו את ההסכמה לקיום יחסי מין כתחליף לאמצעי מניעה והפלות (אליהן התנגדו רבים).
בנוסף, חלקן אימצו עמדות מתורת השבחת הגזע לגבי רבייה מופרזת.
ג'ון סטיוארט מיל והארייט טיילור, פמיניסטים ליברלים בריטיים, תקפו את האונס במסגרת הנישואים כסטנדרט כפול בחוק.
פעילים של אהבה חופשית, כמו גם פעילים של אנרכו-פמיניזם כמו וולטרין דה קלייר, אמה גולדמן, ויקטוריה וודהול ואחרים, הצטרפו לביקורת על אונס בנישואים ועוררו את המודעות לאוטונומיה של נשים ולהנאתן המינית.
מוזס הרמן, מוציא לאור מקנזס ופעיל למען זכויות נשים נכלא פעמיים על פי חוקי קומסטוק בעקבות מאמרים שפרסם בגנות אונס על ידי בן זוג.
דה קלייר תמכה בו במאמרה המפורסם "עבדות מינית".
היא סירבה לעשות כל הבחנה בין אונס בתוך הנישואים או מחוצה להם.
"זהו אונס - בשעה שאדם כופה את עצמו על אישה - בין אם הם נשואים ובין אם לאו".
ברטראנד ראסל, בספרו נישואין ומוסר קבל על מצבן של נשים נשואות.
הוא כתב: "נישואים עבור אישה היא דרך נפוצה להתפרנס, וסך כל יחסי המין הנכפים על נשים הוא גדול ככל הנראה בנישואים יותר מאשר בזנות.
התייחסות בחוק במאה העשרים ובמאה העשרים ואחת
באופן מסורתי, אונס היה בעבר עבירה פלילית רק אם הוא נעשה מחוץ למסגרת הנישואים, ולא חל על אונס כפוי בין בני זוג.
עם שינוי השקפות עולם חברתיות כמו גם עלייה במודעות שהובילה בעקבותיה גינוי בינלאומי של אלימות מינית בנישואים, בתי המשפט החלו להחיל את חוקי האונס גם בנישואים.
במדינות רבות החוקים הנוגעים לאונס על ידי בן זוג אינם ברורים.
בחלק מהמדינות, בעיקר מדינות שירשו את חוקי העונשין ההודיים מ-1860 (כמו סינגפור, הודו, בנגלדש, סרי לנקה ובורמה) וכן חלק ממדינות באזור חבר העמים הקריבי, החוקים קובעים במפורש כי בני זוג פטורים מהעמדה לדין.
(למשל, חוקי העונשין ההודיים מ-1860 קובעים כי "קיום יחסי מין על ידי גבר עם אשתו אינו אונס").
העובדה שאונס על ידי בני זוג לא היווה עבירה פלילית, לא עלתה בקנה אחד עם התפתחותן של התפיסות הנוגעות לזכויות אדם ושוויון.
החל משנות ה-60 פעלו פמיניסטים כדי להפוך את האונס על ידי בן זוג לעבירה פלילית.
ההתייחסות המחמירה בחוק לאונס על ידי בן זוג היא חלק מהשקפת עולם חדשה לפיה "עבירות מין יותר מעבירות נגד מוסר, משפחה, מנהגים טובים, כבוד או צניעות...
הן עבירות נגד חירות, הגדרה עצמית ושלמות הגוף".
בדצמבר 1993, הנציב העליון לזכויות אדם של האו"ם פרסם הצהרה על המאבק באלימות נגד נשים, לפיה אונס על ידי בן זוג הוא הפרת זכויות אדם.
חשיבותה של הזכות להגדרה מינית עצמית של נשים מוכרת היום כחיונית לזכויות נשים.
בשנת 2012, נציבת האו"ם לזכויות האדם נאווי פילאי אמרה כי:
למרות מגמות אלו ומהלכים בינלאומיים שונים בנושא, אונס על ידי בן זוג עדיין אינו נחשב עבירה פלילית בכל המדינות החברות באומות המאוחדות.
דוגמה למדינה בה החוק קובע במפורש כי הבעל אינו יכול להיות עבריין אפשרי היא אתיופיה.
חוק האונס שלה קובע: "סעיף 620 - אונס: מי שמאלץ אישה לקיים יחסי מין מחוץ לנישואים, בין אם על ידי שימוש באלימות, או בשעה שהיא מחוסרת הכרה, או אינה מסוגלת להתנגד, עובר על עבירה שדינה מאסר בין חמש לחמש עשרה שנים".
דוגמה נוספת היא דרום סודאן, בה החוק קובע כי "קיום יחסי מין על ידי זוג נשוי הוא לא אונס כמשמעותו בסעיף זה" (סעיף 247).
לעומת זאת, דוגמה למדינה בה חוק האונס מתייחס ומוציא לחוק במפורש אונס במסגרת הנישואים היא נמיביה, בה החוק קובע כי "נישואים או מערכת יחסים כלשהי לא מהווים הגנה בעבירה של אונס".
במדינות רבות חוקי האונס הרגילים אינם מתייחסים ספציפית לנושא זה ולפיכך עבירה זו נשארת מעורפלת.
במדינות אלו לא ברור אם ניתן להעמיד לדין על פי חוקי האונס ה"רגילים", והן מסתמכות במקרים רבים על פסיקה מוקדמת בנושא זה ותקדימים משפטיים.
ב-2006 נאמר במחקר מעמיק של מזכ"ל האו"ם כי ב-104 מדינות יש התייחסות בחוק לאונס על ידי בן זוג.
ב-32 מהמדינות אונס על ידי בן זוג היא עבירה ספציפית וב-74 האחרות אונס על ידי בן זוג נכלל תחת ההתייחסות בחוק לאונס בכלל.
ב-53 מדינות לא ניתן להעמיד לדין על אונס על ידי בן זוג.
בארבע מדינות ניתן להעמיד לדין על אונס כזה רק אם בני הזוג הם פרודים.
ב-2009 הצהיר דו"ח של ארגון האו"ם לענייני מגדר (UN Woman) כי באפריל 2009, לפחות 52 מהמדינות החברות באו"ם הוציאו אונס על ידי בן זוג מחוץ לחוק באופן מפורש.
בישראל קבע בית המשפט העליון ב-1980 כי דינו של אונס על ידי הבעל הוא כדינו של כל אונס אחר, ואין לו הגנה מיוחדת.
פסיקה זו הסתמכה על המשפט העברי לפיו אין לקיים יחסי אישות בכפייה.
משמעותה של פסיקה זו הייתה שנוצר דין אחד לגברים יהודים ודין אחר לבני דתות אחרות.
הפרדה זו באה על תיקונה בתיקון מס' 22 לחוק משנת 1988 לפיה החלטתו של בית המשפט חלה על החוק החקוק, ואף הורחבה לכלל אזרחי המדינה
המדינות שבחרו לאשרר את אמנת מועצת אירופה למניעה ומאבק באלימות נגד נשים ואלימות במשפחה מחויבות להבטיח שמעשים מיניים שלא בהסכמה שבוצעו במסגרת הנישואים יהיו בלתי חוקיים.
האמנה נכנסה לתוקפה באוגוסט 2014.
בתרבויות רבות, אם הנאנסת הייתה אישה לא נשואה, נהגו להשיא את האנס והנאנסת.
בתרבויות עתיקות ניתן ערך רב לבתולים, ולפיכך לאישה שנאנסה היה סיכוי קטן להינשא.
חוקים אלו אלצו את האנס לתמוך ולפרנס את הקרבן שלו.
בצטטו צווים מקראיים ( וכן ) ז'אן קלווין מתיר לאביה של רווקה להשיא אותה לזה שאנס אותה, כשלבעלה אין זכות לגרש אותה.
העמדה לדין פלילי על אונס מסתיימת בנישואים באלג'יריה, לבנון (החל מ-2010 בשתיהן), ירדן (החל מ-2009) וקמרון (החל מ-2007).
המנהג לאלץ קרבנות אונס להתחתן עם אנסיהן נמשך גם במדינות רבות, אף על פי שהחוקים המאפשרים מנהג זה כבר בוטלו.
זהו המקרה, למשל, באתיופיה, בה נפוץ המנהג של נישואים לאחר חטיפת נשים, על אף שדבר זה מהווה הפרה של החוק הפלילי החדש מ-2004. בנישואים אלו הגבר חוטף ילדה, אונס אותה, ואז לאחר שהיא נכנסה להיריון או איבדה את בתוליה הוא יכול לטעון עליה כעל כלתו.
בשנת 2012, התאבדה נערה מרוקאית בת 16, לאחר שאולצה על ידי בני משפחתה, על פי הצעת התובע, להינשא לאנסה, ולאחר שעברה התעללות על ידי האנס לאחר שנישאו.
אירוע זה עורר מחאות מצד פעילים נגד החוק המאפשר לאנס לשאת את קרבנו ובכך להימלט מסנקציות פליליות, וכן נגד נוהג חברתי זה המקובל במרוקו.
בסופו של דבר בוטל החוק במרוקו בשנת 2014.
קשה מאוד להעריך את שכיחותם של מקרי אונס בחיי נישואים, בשל מגבלות מחקריות.
דיון בנושאים מיניים בתרבויות רבות הוא בגדר טאבו.
אחת הבעיות עם מחקרים על אונס במסגרת נישואים היא העובדה שעצם הרעיון אינו מובן בחלקים רבים של העולם.
מאחר שחברות רבות פועלות בנורמות חברתיות שיוצרות מערכת כפולה למוסר מיני - מצד אחד האיסור לקיום יחסי מין מחוץ לנישואין, שהוא נחשב לדבר אסור (ולפעמים גם לבלתי חוקי), ומצד שני קיום יחסי מין בתוך הנישואין שנתפס כחובה שלא ניתן לסרב לו.
ההקשר של ה"הסכמה" לתוך מערכת הנישואים לא תמיד מובנת, במיוחד לנשים צעירות, שהם בדרך כלל גם נערות צעירות שאין להם הבנה נכונה של מיניות.
לדוגמה, בראיון שנערך במחקר עבור ארגון הבריאות העולמי, אישה מבנגלדש תארה שבעלה אילץ אותה לקיים יחסי מין ואמרה כי, "אני חשבתי שזה טבעי, שזוהי הדרך בה בעל מתנהג." מחקרים קושרים אזורים מסוימים בעולם לרמות גבוהות מאוד של אלימות נגד נשים, ובכללן אלימות מינית, על ידי בעלים או בני זוג.
דוגמה למקום כזה היא אתיופיה.
בשנת 1982, פורסם בארצות הברית מחקר של דיאנה ראסל, סופרת ופעילה חברתית, שעסק באונס במסגרת הנישואים.
במחקר זה השתתפו 930 נשים מסן פרנסיסקו, קליפורניה (שיעור אי-היענות היה כ-50%.
נשים אסיאתיות שוקללו כמשיבות לא אמינות), מהם 644 נשואות או גרושות או כאלה שהתייחסו לבן הזוג שלהן כבעל אף על פי שלא היו נשואות באופן חוקי.
שש נשים מתוך כלל הנשים (1%) השיבו כי הם נאנסו על ידי בעליהן.
מבצעי הסקר, לעומת זאת, סיווגו 74 נשים (12%) בקטגוריה של נשים שנאנסו במסגרת הנישואים.
במדגם של 286 הנשים הלא-נשואות, 228 (80%) סווגו על ידי המראיינים ככאלה שנאנסו.
ראסל מצאה כי 38% ממקרי האונס בוצעו על ידי בעלים או בעלים לשעבר, ולפיכך סוג זה אונס הוא אחד מן הסוגים הנפוצים ביותר של אונס.
דייוויד פינקלהור וקרסטי ילו, פרסמו מחקר משנת 1985 שדגם 323 נשים נשואות או נשואות לשעבר ממטרופולין בוסטון עם ילדים.
על פי מחקר זה, 10% מהנשים אולצו לקיים יחסי מין בעקבות איום של שימוש בכוח פיזי.
סקר משנת 1992 שנערך על ידי המרכז הלאומי לנפגעים בארלינגטון, וירג'יניה קבע כי 10% מכלל מקרי התקיפה המיניים שדווחו על ידי נשים בוצעו על ידי בעל או בעל לשעבר.
ב-1994, פטרישיה אסטיל, קרימינולוגית בכירה במכון האוסטרלי לקרימינולוגיה, פרסמה תוצאות של מחקר שנעשה על מקרי תקיפה מינית שחולקו לפי הגדרות שונות.
על פי מחקר זה, 10.4% מן הנשים נאנסו על ידי בעליהם או בני זוגם, כש-2.3% נאנסו על ידי בעלים או בני זוג לשעבר.
על פי מחקר אחר מ-1997 שנערך על ידי קתלין באזילה מצא כי 13% מהנשים הנשואות בארצות הברית עברו אונס (המוגדר כקיום יחסי מין לא רצויים שהושגו על ידי שימוש או איום בכוח) על ידי בעליהן.
בבריטניה, על פי הנתונים של ההתאחדות לקרבנות תקיפה מינית, האונס הנפוץ ביותר הוא אונס על ידי בעלים, בעלים לשעבר או בני זוג.
על פי מחקר משנת 2009 של ג'ו לווט וליז קלי, שנערך ב-9 מדינות באיחוד האירופאי, 67% מכלל האנסים היו מכרים של הנאנסת, והקבוצה הגדולה ביותר בקטגוריה זו הייתה בני זוג או בני זוג לשעבר.
השכיחות של אונס בנישואים תלויה בהקשר לאומי ותרבותי.
בשנת 1999, ארגון הבריאות העולמי ערך מחקר על אלימות נגד נשים בטג'יקיסטן.
במחקר שכלל 900 נשים מעל גיל 14 בשלושה מחוזות של המדינה נמצא כי 47% מהנשים הנשואות דיווחו כי אולצו לקיים יחסי מין על ידי הבעל.
בטורקיה 35.6% מהנשים חוו אונס בחיי הנישואים לפעמים ו-16.3% לעיתים קרובות.
אונס בנישואים בהקשר לנישואי ילדות
נישואי כפייה ונישואי ילדים נפוצים בחלקים רבים של העולם, במיוחד בחלקים מאסיה ואפריקה.
נישואים בכפייה הם נישואים בהם אחד או שני בני הזוג נישאים ללא הסכמתם החופשית.
נישואי ילדים הם נישואים בהם אחד או שני בני הזוג נשאים מתחת לגיל 18. נישואים מסוג זה קשורים לשיעור גבוה יותר של אלימות במשפחה, ובכלל זה אונס במסגרת הנישואים.
על פי מחקר שנערך על ידי ארגון הבריאות העולמי, בנות נשואות בגילי 15–19 נוטות יותר לחוות אלימות מאשר נשים נשואות מבוגרות יותר.
צורות אלה של נישואים נפוצות ביותר בחברות מסורתיות שאין להם חוקים נגד אלימות מינית בנישואים, וגם קשה מאוד להתגרש בחברות אלו.
אונס על ידי בן זוג קשור פעמים רבות עם אלימות פיזית והתעללות נפשית.
במחקר שנעשה בתשע מדינות באיחוד האירופאי נמצא כי בן הזוג הנוכחי היה אחראי ל-25% מהתקיפות המיניות, ושאלימות על ידי בני זוג לשעבר (50% מהפעמים) ובני זוג נוכחיים (40%) הייתה נפוצה יותר מאשר בני אדם זרים.
ברוב המקרים, האלימות המינית היא גורם משני.
בחצי מהזוגות (54%) הבעיה המרכזית או הבלעדית היא אלימות פיזית.
ברבע האלימות המינית היא הבעיה העיקרית או הבלעדית.
בחמישית מהזוגות בעיות אלו שכיחות באותה מידה.
לאור נתונים אלו, ייחוס ההשפעות הספציפיות של האונס בחיי נישואים קשה למחקר משום שקשה למצוא מדגם גדול מספיק של בנות זוג שחוו רק אלימות מינית אך בלא שהותקפו פיזית על ידי בני זוגן.
לפיכך, יש לקחת בחשבון את השלכותיהם של אלימות פיזית או נפשית במחקרים שנעשים אל אונס בנישואים.
מחקרים רבים מצאו פחד, חרדה, דיכאון והפרעות בתפקוד המיני בעקבות אונס בנישואים.
אך ההשלכה הנפשית הנפוצה ביותר היא הפרעת דחק פוסט-טראומטית, ושכיחותה אצל נשים שעברו התעללות היא כ-64%.
מחקרים שונים מצביעים כי יש קשר חיובי חזק בן התעללות לבין הפרעה זו.
נשים שחוות גם אלימות פיזית וגם אלימות מינית נמצאות בסיכון גבוה יותר לפתח הפרעות נפשיות מנשים שחוות "רק" אלימות פיזית.
בנוסף, התסמינים של ההפרעה חזקים יותר כשמדובר גם באלימות מינית ולא רק אלימות פיזית.
מחקרים מצאו כי כשהאלימות כללה גם אלימות מינית, הייתה האלימות הפיזית קשה יותר.
העובדה שהאלימות הפיזית במקרים של התעללות מינית גבוהה יותר יכולה להסביר את העובדה כי תסמיני ההפרעה קשים יותר כשמדובר באלימות פיזית ומינית יחד, אך לא בהכרח - ייתכן כי האלימות המינית כשלעצמה היא הגורם לרמתם הגבוהה של התסמינים.
הגם שאונס על ידי אדם זר הוא טראומתי מאוד, הוא בדרך כלל אירוע חד-פעמי והיותו אונס ברורה.
במקרה של אונס על ידי בן זוג - ההיסטוריה של בני הזוג משפיעה על תגובות הקורבן.
ישנו מחקר המראה כי אונס בנישואים הוא בעל נזק פיזי ורגשי רב יותר מאונס על ידי זר.
למרות זאת, סקרי דעת קהל מראים כי אנשים מאמינים שאונס על ידי בן זוג טראומתי פחות מאשר אונס על ידי אדם זר.
כאמור, אונס בנישואים הוא בדרך כלל חלק ממערכת יחסים של שליטה ואלימות.
יתר על כן, אונס בנישואים הוא רק לעיתים רחוקות מאורע חד-פעמי.
בדרך כלל מדובר באירוע שחוזר על עצמו אם לא תופעה מתמשכת.
בין אם מדובר באירוע חד פעמי או בין אם מדובר בתופעה מתמשכת, לטראומה מאונס יש השלכות מרחיקות לכת לקרבן.
שלא כמו בצורות אחרות של אונס בו הקורבן יכול שלא לראות יותר את האנס, במקרה של אונס בנישואים במקרים רבים אין לבת הזוג ברירה והיא נאלצת להמשיך לחיות עם בעלה - בחלקים רבים של העולם יש סטיגמה קשה לגירושין, או שהם בלתי אפשריים מסיבות שונות (חוקי גירושין מקשים, וכדומה).
אחת התוצאות הקשות של אונס בנישואים היא תחושת הבושה והאשמה הקשה.
נשים רבות מאמינות שהאשמה היא בהן, או מפני שהן מאמינות שאסור לאישה לסרב לקיים יחסי מין, או שהן תולות את התופעה בכך שיש להן חוסר התאמה מינית.
לפעמים הן חושבות כי הן "נתנו את הסימנים הלא נכונים", וכי אם הם יסרבו לקיים יחסי מין הן יהיו "נשים רעות".
היכולת להצביע על גורמים שמובילים בני זוג לאנוס היא מוגבלת, משום שאין הרבה מחקר שמתמקד על בעלי-אנסים.
עם זאת, ממחקרים שונים ברור כי הסיבה היא לא אי-הימנעות מקיום יחסי מין, אף על פי שזהו המיתוס הנפוץ ביותר.
רוב הנשים שדיווחו שנאנסו על ידי בני הזוג שלהם דיווחו גם כי קיימו יחסי מין בהסכמה.
ממחקרים שונים עולה כי אחת הסיבות המרכזיות לאונס כזה הוא כדי להעצים את שליטת בן הזוג בבת זוגו או בבני משפחתו, או כדי לפרוק כעס.
על פי מחקרים, ככל שהגבר צעיר יותר כך הסיכוי שהוא יהיה אלים גבוה יותר.
על פי מחקר שנעשה בהודו, אחד מתוך שלושה גברים בני 30 ומטה ואחד מתוך גברים בני שלושים ומעלה היה כפה יחסי מין בעבר על אשתו.
נשים רבות מאמינות כי אין להם את הזכות לסרב לבעליהן.
למעשה, פעמים רבות נשים שנאנסות אינן מזהות את עצמן ככאלה.
זוהי תופעה שכיחה במדינות מתפתחות, שם רווחת האמונה כי הבעל זכאי לקיים יחסי מין כל פעם שירצה, ואם האישה מסרבת זכותו להשתמש באלימות.
נשים אלו לרוב אינן יודעות קרוא וכתוב ובעלות השכלה נמוכה, חלקן נישאות בגיל צעיר מאוד (בבנגלדש, למשל, על פי נתונים סטטיסטיים משנת 2005, 45% מהנשים בגילאי 25–29 נישאו בגיל 15), והן תלויות בבעל שלהן לכל חייהם - אין להם יכולת לפרנס את עצמן או ילדיהן אם ירצו להתגרש.
מצב זה משאיר את הנשים עם אוטונומיה מינית קטנה מאוד.
לעיתים קרובות הן צריכות לבחור בין מין לא רצוי או אלימות; או בין מין לא רצוי לכך שינטשו על ידי בעליהן ויחיו בעוני מחפיר.
בנוסף, לעיתים נשים עשויות להישאר עם בני הזוג האלימים שלהם מתוך נאמנות ואהבה ומשום שעזיבת בן הזוג שלהם קשה עליהם רגשית.
קושי בתביעה במקרים של אונס בנישואים
העובדה כי קיימים חוקים נגד אונס בנישואים במדינות שונות אינה בהכרח מעידה כי עבירות אלו נאכפות בפועל.
אם בשל חוסר מודעות ציבורית, או אם בשל חוסר רצון או אפילו סירוב של הרשויות להעמיד לדין.
ניתן לקחת כדוגמה את אירלנד, שם הפך אונס במסגרת הנישואים למעשה בלתי חוקי עוד בשנת 1990, אלא שעד 2006 היה רק אדם אחד שהורשע באונס בנישואים.
במדינות רבות נאכפת עבירה זו רק במקרים קיצוניים שכרוכים ברמה גבוהה מאוד של אלימות.
בעיה נוספת נובעת מנורמות חברתיות ששכיחות בתרבויות מסוימות.
כדי שחוק ייאכף בהצלחה, עבירה עליו צריכה להיתפס כפוגענית על ידי החברה.
שכן אם לא כן, גם אם יחוקק חוק במדינה כנגד אונס בנישואים, הוא לא ייאכף בפועל משום שהאזרחים עצמם אינם תופסים מעשה זה כפשע.
לדוגמה, בחלקים נרחבים של העולם בהם נשים בעלות זכויות מעטות בלבד, לא יעלה על הדעת שאישה תסרב לדרישותיו המיניות של בעלה; מעשה זה אינו נתפס כהתעללות.
בסקר שנערך נמצא כי 74% מהנשים במאלי הצדיקו גבר שמכה את אשתו משום שהיא מסרבת לקיים עמו יחסי מין.
בעיות נוספות נובעות מהעובדה שגם במדינות בהן יש חוקים נגד אונס בנישואים, אנשים רבים כלל אינם מודעים לעובדת קיומם של החוקים.
בין השאר בשל העובדה שבחלק מן המדינות חוקים אלו חדשים מאוד.
בתרבויות רבות, התפיסה המסורתית של נישואים מושרשת בצורה כה חזקה אצל האוכלוסייה כך שרק מעטים יודעים שאונס בנישואים הוא דבר לא חוקי.
לדוגמה, דו"ח של אמנסטי אינטרנשיונל הראה כי אף על פי שאונס במסגרת נישואים הוא בלתי חוקי בהונגריה, בסקר שנערך בין 1,200 אנשים בשנת 2006, 62% לא ידעו שאונס במסגרת נישואים הוא פשע.
אונס בנישואין מוגדר בהלכה היהודית כדבר אסור ואף מציינים שילד הנוצר ממעשה אינוס זה, יהיה בעל אופי רע.
ההלכה אף אוסרת לבוא על האישה כשהיא ישנה וכן מדגישה שיש צורך לפייס את האישה ואת החשיבות של קרבה רגשית על ידי חיבוק ונישוק קודם קיום היחסים.
אונס גברים הוא קיום יחסי מין שלא בהסכמה כשהקורבן הוא גבר.
חלק ניכר מקורבנות האונס ואירועי האלימות המינית האחרים הם גברים.
עם זאת השכיחות לא גבוהה כמו אצל הנשים, אך דווקא משום שהיא לא שכיחה באותה מידה אין אליה מודעות ובמקרים רבים היא בגדר טאבו.
במקרים רבים אין התייחסות בחוק לאונס של גברים.
בשל המורכבות החברתית, קורבנות גברים מנסים להסתיר ולהכחיש את קורבנותם, אלא אם כן יש להם פגיעות פיזיות קשות.
בסופו של דבר, הקורבנות הגברים עשויים להיות מעורפלים מאוד בהסבר על פגיעותיהם בעודם פונים לגורמים המעניקים טיפול נפשי.
ככלל, אונס היה ועדיין מקבל יחס כפשע נגד נשים, ואף הוגדר בדרך זו.
במקביל, השיח על מעשים אלו הוא במקרים רבים בגדר טאבו.
מציאות זו גורמת לגברים רבים שעברו תקיפה או אונס להדחיק ולהסתיר את מה שאירע איתם.
כיוון שכמעט ואין שיח בנושא ומודעות לתופעה, קורבנות שעברו אונס עלולים לחשוש שהם היחידים שעברו את החוויה הזו - ומשכך יחששו לשתף ולספר את מה שעבר עליהם.
לפיכך, גם במקרים שנגרמו להם פגיעות פיזיות - קרבנות אונס יעדיפו לספק הסבר מעורפל לגבי האופן בו קרו ואף ימנעו רבים לדווח למשטרה.
בנוסף, הדעות השונות הרווחות בקרב הציבור על תופעה זו גורמת לכך שהטיפול בקורבנות אלו הן במשטרה והן עובדי ציבור אחרים בתחום נעשית בצורה גרועה ולא מותאמת.
זאת ואף זאת, הקונוטציה בין אונס גברי לבין נטייה מינית מהווה גורם מעכב נוסף שמונע מהקרבנות לבקש עזרה או להתלונן.
במקרים בהם הנאנסים הם הומוסקסואלים, הם עלולים לחוש מבוכה בגלל נטייתם המינית ולהאשים באונס את עצמם.
לבד מזאת, חוויית האונס עלולה להיתפס אצל הקורבנות כערעור תפיסת הגבריות שלהם.
במקרים רבים הקורבנות מלקים את עצמם על כך שלא נלחמו בתוקפיהם.
המחקר אודות אונס גברים הופיע רק במהלך שנות השמונים של המאה העשרים, והתמקד בעיקר באונס של ילדים-זכרים ובאונס של אסירים בבתי סוהר.
למרות התרבות המחקר לגבי אונס גברים, עדיין רוב המחקר בתחום האונס נעשה על מקרים בהם הקורבנות הן נשים.
במחקר שנערך בארצות הברית מטעם המרכז לבקרת מחלות ומניעתן נמצא כי 1.4% מהגברים נאנסו בשלב כלשהו בחייהם.
כשהוגדר האונס כחדירה אוראלית או אנאלית, ענו אחד מתוך 71 גברים כי הם היו קורבן לניסיון אונס - בדרך כלל על ידי אדם מוכר.
במחקר זה לא נכללו אסירים בבתי סוהר.
לעומת זאת, אחד מתוך 21 גברים אמר כי אולץ לחדור או לגוף של מישהו שהכיר, בדרך כלל אישה, או שהיה קורבן לניסיון כזה, או שאולץ להסכים למין אוראלי.
במחקרים אחרים נמצא כי 3% מהגברים - נאנסו.
אלימות מינית כנגד גברים, בעיקר סירוס שלהם שימש כלוחמה פסיכולוגית נפוצה במלחמות.
במלחמת חרבות ברזל תועדו מקרים של אונס ופגיעה מינית קשה בגברים בידי מחבלי חמאס.
בישראל, מקורה של עבירת האינוס בחוק המנדטורי, ולפיו היא הוגדרה כבעילת אישה.
הגדרה זו חלה גם על בעילה אסורה בהסכמה, שהוגדרה בחוק כ"בעילת קטינה" דווקא ולא כ"בעילת קטין".
גבר או אישה הכופים מין אנאלי, או אוראלי, בגבר או אישה - היו צפויים להעמדה לדין בגין מעשה סדום.
אישה הכופה על גבר יחסי מין (וגינאליים) - תעמוד לדין בגין מעשה מגונה בלבד.
מצב חוקי זה נבע מראיית עולם התופסת את אקט יחסי המין ככזה אשר מבוצע בלעדית בידי החודר (גבר) בנחדר (גבר או אישה).
בשנת 2025 תוקן חוק העונשין, ונקבע בו שחדירה לגוף האישה או הגבר היא אונס.
גם עבירת בעילה אסורה בהסכמה הוחלפה בעבירת חדירה אסורה, העוסקת בנשים ובגברים.
המונח אונס בפגישה מתייחס לאונס או פעילות מינית אשר מבוצעת ללא הסכמה בין אנשים אשר הקשר ביניהם הוא בעל פוטנציאל להיות מיני, כמו בדייט, או אנשים הנמצאים בקשר רומנטי.
הוא מסווג כסוג של אונס על ידי מכר, המתרחש בין אנשים שמכירים אחד את השני.
השימוש בסמי אונס ובאלכוהול נפוצים באונס מסוג זה.
אונס בין אנשים שמכירים אחד את השני היא תופעה עתיקת יומין.
אולם אונס בפגישה קיבל הכרה רשמית בשנות ה-80 של המאה ה-20, כאשר המודעות לבעיה הלכה והתפשטה.
התפיסה התרבותית של יחסי מין, השתנתה ויחד איתה גם התפיסה על יחסי מין בהסכמה.
בעבר אונס בפגישה נחשב מעשה פחות אלים מאונס על ידי איש זר.
היו גם אנשים שטענו כי לא מדובר כלל באונס, אלא מדובר ביחסי מין בהסכמה, כאשר אחד מבני הזוג פשוט התחרט על מעשיו.
בימינו נוקטים בתי משפט עמדות נחרצות יותר ודורשים הסכמה מפורשת.
כמו כן הם גם מציינים שהסכמה כאשר הקורבן שתוי, או מסומם לא נחשבת להסכמה.
בקמפוסים של אוניברסיטאות ומכללות בארצות הברית אונס בפגישה הפכה לתופעה שכיחה, במיוחד בקרב תלמידי שנה א'.
בימינו נעשים מאמצים רבים יותר כדי לקדם את בטיחות הסטודנטים.
תופעת האשמת הקורבן באונס עדיין מתרחשת, ובאונס בפגישה ההאשמה הזאת מתחזקת.
במחקר שערכה מרי קוס בשנת 1985 נתגלה כי 43% מהנשים הנאנסות לא חשבו כי נאנסו, כיוון שהכירו את התוקף שלהן.
הקורבנות שואלות את עצמן: האם הם שידרו את הסכמתן?
האם זאת פשוט הייתה אי הבנה?
אולי היו צריכות לפעול אחרת.
ההכרות עם התוקף יוצרת בלבול, וחשש מלהאשים אותו בעברה רצינית כזאת.
התופעה הזאת מקבלת חיזוק ממערכת המשפט, שם הרשעה באונס בפגישה מתרחשת לעיתים פחותות מאונס על ידי איש זר.
מושבעים מעידים כי עובדות כמו: אם האישה פעילה מינית, או נוהגת לצרוך אלכוהול הדבר מגביר את אחריותה למה שקרה לה.
בעוד שאם התוקף שיכור אז מידת האחריות שלו יורדת.
במהלך פגישה רומנטית הקורבן יכול גם לשנות את דעתו.
בתחילה לרצות יחסי מין ואחר כך לשנות את דעתו.
ודבר מוסיף לבלבול של הקורבן- אולי רציתי בכך ואני סתם מבולבל.
בשנים האחרונות הוגדר המונח השנוי במחלוקת - אונס אפור על ידי העיתונאית לורה סטפ.
המונח אונס אפור מתייחס אונס בפגישה כאשר ההסכמה אינה ברורה.
אותם מקרים בהם אין הסכמה, אך לא מבטאים אותה, או שמפחדים להגיד אותה.
סטפ טוענת שמקרים כאלה מתקיימים לעיתים קרובות.
כאשר אישה אינה בטוחה במה שהיא רוצה לעשות, או עושה מעשים שהיא אינה שלמה איתם, זה לא תמיד אונס.
לעומתה מבקרים נגד המונח הזה טוענים כי אונס הוא אונס.
או שיש הסכמה ברורה או שיש ניצול ואונס.
אין תחום אפור בין השנים.
חלק טוענים כי אונס אפור הוא ניסיון להוזיל את מושג האונס בפגישה.
מדובר בניסיון להעצים את הבלבול של הקורבן ולחזק את תחושת האשמה שלו.
אונס קבוצתי הוא סוג של אונס בו מבוצע אקט מיני בכפייה על ידי יותר מאדם אחד, או כאשר האונס מבוצע על ידי אדם אחד ונוכחים במקום אדם נוסף או יותר אשר מסייעים לו, מעודדים אותו או צופים בו.
אונס קבוצתי הוא סוג אחד של עבירת מין מתוך מכלול של עבירות מין קבוצתיות, והוא גם הנפוץ ביותר בעבירות אלו.
תחילת התיעוד של אונס קבוצתי הוא מזמנים של מלחמה; בתקופה הקדומה ואף בתקופה המודרנית המוקדמת, כמעט ולא קיימת התייחסות לאונס קבוצתי בזמנים של שלום ובחיי היום יום.
תיעוד חריג של אונס קבוצתי, שהתרחש לאו דווקא בימי מלחמה ואף הוביל בעצמו למלחמת אזרחים עקובה מדם, מתועד אף בתנ"ך בתיאור מעשה פילגש בגבעה, בו פילגשו של איש לוי נאנסת באכזריות בידי אנשי העיר בה התארחה, ומתה כתוצאה מכך.
לאורך ההיסטוריה אונס נתפס במערכות משפטיות כפשע קניין כלפי אבי האישה, אחיה או בעלה, ולא כפשע נגד האישה.
אונס קבוצתי בפרט הפך לפרקטיקה של אלימות נגד עמים שלמים.
השלכותיו של האונס הקבוצתי הביאו לדה-מורליזציה של האויב.
ישנו תיעוד היסטורי של מעשי אונס של גברים בנשים בעתות מלחמה.
עידן הנאורות והתפתחות מדע הפסיכולוגיה והפסיכולוגיה החברתית בפרט, הפמיניזם והשיח החדש שהביא עמו, והשיח המוסרי לאחר שתי מלחמות העולם, היו גורמים עיקריים שהפכו את נושא האונס הקבוצתי באופן הדרגתי למושא מחקר שאינו תלוי רק בפרקטיקה של זמני מלחמה, אלא כחלק מהקשרים רחבים יותר.
למרות ההכרה באונס קבוצתי בזמן מלחמה לאורך ההיסטוריה, רק בשנות ה-90 אונס קבוצתי בעת מלחמה הוגדר כפשע מלחמה וכפשע נגד האנושות.
לכן, מקרי אונס קבוצתי בעתות מלחמה שקדמו לעשור זה לא הובאו למשפט, והאנסים לא הועמדו לדין.
מאפיינים בדינמיקה של אונס קבוצתי
דינמיקה של אונס קבוצתי מתנהלת בדרך כלל בקבוצה של שני אנשים ומעלה המבצעים את האונס.
לחץ קבוצתי, קונפורמיות ואפקט העדר
לחץ קבוצתי, קונפורמיות ואפקט העדר הם שלושה מאפיינים החוזרים על עצמם בניסויים ומחקרים של פסיכולוגיה חברתית, ויש להם השפעות מובהקות בדינמיקה של אונס קבוצתי בפרט.
מאפיינים אלו מספקים הסברים לשאלה כיצד יכול להיות שמספר בני אדם "נורמטיביים" חוברים יחדיו לכדי ביצוע מעשים אכזריים ולא מוסריים כמו אונס קבוצתי, וכיצד התנהגותו של אדם יכולה להשתנות בהתאם לקשר בין חברי הקבוצה ולדמיון ביניהם בנוגע להתנהגות מסוימת.
קונפורמיות מוגדרת כשינוי בהתנהגות של אינדיבידואלים בהתאם לנורמות הנהוגות בקבוצה.
היא גורמת לעיוות תחושת המציאות, ויכולה להשפיע על תהליכים, הקשרים והתנהגויות שונות בדינמיקות חברתיות שונות, בהן אונס קבוצתי.
אחד המחקרים המוכרים בתחום זה הוא ניסוי הקונפורמיות של אש (1951), שבדק צייתנות וקונפורמיות ציבורית באופן טהור, תוך נטרול האפשרות שהמשתתפים ישנו את דעתם לגבי התשובה הנכונה או יטעו לגביה מלכתחילה.
ניסוי מרכזי נוסף בתחום הוא הניסוי של מילגרם (1974), שבחן את מידת ההיענות של המשתתף לציית לסמכות שהורתה לו לבצע פעולה שעלולה להיות מנוגדת לערכיו או למצפונו.
מחקרים מאוחרים יותר (של אלן ולוין), שנערכו בעקבות מחקרו של אש והשתמשו בפרדיגמה ניסויית זו, מצאו שכאשר הקבוצה אינה מציגה עמדה אחידה, יורדת בצורה דרסטית מידת ההתנהגות הקונפורמית.
מספיק שאדם אחד יציג עמדה שונה מיתר המשתתפים (גם אם היא אינה זהה לזו של הנבדק), כדי להקטין את הסיכוי להתנהגות קונפורמית של הנבדק.
למעשה, עלה כי מה שחשוב לשם קונפורמיות הוא הקונצנזוס ולא מספר האנשים החושבים אותו הדבר.
לפי לוין (Levine), בקבוצה יש תחושת השתייכות ושותפות גורל, לכן נוצר מצב של מחויבות חזקה, בו הפרט בקבוצה חש צורך להשתייך לנורמות הקבוצה ולא לנורמות וערכים של החברה הרחבה.
ראדל (Radel) טוען כי כוחה של הקבוצה הוא הרסני.
היא הורסת ומנטרלת מעצורים שקיימים אצל כל פרט כאשר מדובר בהתנהגות שסוטה מהנורמות החברתיות.
נוצר מנגנון שמצדיק את ההתנהגות הקבוצתית ומטיל סנקציות על אלו שמהססים ומסרבים לקודים הקבוצתיים.
עבירה משותפת מאפשרת חלוקה של העבודה וכן של מטרות הקבוצה.
הסבירות ליחיד להיתפס כאשר הוא חלק מקבוצה נתפסת בעיני חברי הקבוצה כנמוכה, וזאת בשל היכולת לטשטש ראיות יחדיו, וכן תצפית ושמירה בזמן המעשה.
ממחקרים עולה כי 76% מעברייני המין שפועלים כיחידים, מבטאים רצידיביזם – חוזרים על הפגיעה יותר מפעם אחת, בעוד שאצל עברייני מין שפועלים בקבוצה מדובר על שיעור יחסית נמוך של 25%.
לרוב, גילאי התוקפים מינית בקבוצה צעיר יותר מאשר התוקפים בגפם (אנס יחיד).
לפי מחקר מקיף שפורסם ב-2007 מדובר על ממוצע גילאים של כ-14 שנה, כאשר הגילאים של התוקפים במקרי האונס הקבוצתי השונים שנחקרו היו בין 9-36.
בדינמיקה של אונס קבוצתי יש חלוקת תפקידים, שגם אם לא נקבעה או נאמרה מראש, היא קיימת כחלק מהסדר החברתי שנוצר בקבוצות, ותפקידו להביא לאינטגרציה בקבוצה שתאפשר את ביצוע הפעולה המשותפת – האונס הקבוצתי.
בשפה המקצועית מכונה תפקיד המנהיג באונס קבוצתי בשם "הממריץ".
זהו התפקיד הדומיננטי בדינמיקה של הקבוצה.
אמיר התייחס כבר בשנת 1971 לאלמנטים רבים המעצבים את הדינמיקה המאפשרת אונס קבוצתי, ביניהם גם תפקיד המנהיג; הוא טען כי תפקידו של המנהיג הוא הכרחי בדינמיקה, הוא היוצר והמפעיל של המניפולציה בתוך הדינמיקה, וזה שקובע את מטרותיה.
במחקר נוסף, פידלר (Fiddler) הוסיף כי למנהיג יש יכולת להשפיע על היחידים שמראים היסוס או מסרבים להשתתף באקט, וזאת על ידי הטלת סנקציות שונות.
המנהיג הוא מקשר הפעילות החברתית בין חברי הקבוצה, ויעילותו נבחנת במבחן התוצאה, כלומר לפי ביצועי הקבוצה והיכולת שלו להשפיע עליהם.
ראדל (Radel) מסביר איך המנהיג ואישיותו מותאמים לצורכי הקבוצה ואיך בא לידי ביטוי הקשר בין הנורמות האישיות של החברים לבין הנורמות הקבוצתיות העלולות להיות בקונפליקט; המנהיג פותר את הקונפליקטים הללו ועל ידי רציונליזציה וסנקציות, וגורם לחברים לפעול ולקחת חלק באונס.
לרוב, עברייני מין קבוצתיים נוטים להיות מובלים ולא מובילים (מנהיגים).
מאפיין בולט שלהם הוא רצון להשתייך לקבוצה, ולרוב ניתן לזהות כי תפיסת עולמם כוללת השקפות סטריאוטיפיות באשר ליחסי גברים–נשים.
עוד נמצא כי הם בעלי נטייה ברורה ל"זריקת" אחריות לעבירה לשותפיהם לתקיפה או לקורבן האונס.
במחקר מ-1987 טען הייזלווד (Hazelwood) כי באונס קבוצתי יש חבר קבוצה שאינו רוצה בכך, ולעיתים אף ירמוז לקורבן ויסמן לו כי אינו רוצה ליטול בכך חלק.
עם זאת, ברוב המקרים גם משתתף חריג זה יבצע את האונס, מכיוון שאין בכוחו לעצור זאת.
הסברים וגישות למניעים לאונס קבוצתי
הגישה הפמיניסטית טבעה את המושג "תרבות האונס", לתיאור תרבות שהנורמות בה סובלניות וסלחניות כלפי אונס.
הגישה רואה במעשי האונס בכללם את שימור ההבניה החברתית של עליונות הגבר על האישה והדגשת נחיתותן של הנשים בחברה.
על פי גישה זו, שיח נפוץ בחברה מביע סובלנות וסלחנות כלפי מעשי אונס, ואף מעודד אותם, ושיח זה הוא המקור לרוב מקרי האונס, ובהם האונס הקבוצתי.
לפי הגישה, הסיפוק המיני אינו המניע לאונס, אלא האמצעי; המניע הוא אלימות לשם שימור העליונות והפיקוח הגברי על נשים.
לרוב, גישות פסיכולוגיות עוסקות בחקר מניעיהם האישיים של מבצעי האונס, ולא בדינמיקה בין חברי הקבוצה.
הן מציעות הסברים שונים לגבי אופן התנהלותו של האדם, המניעים שהביאו אותו לבצע את המעשה והמורכבות הנפשית.
הביקורת על גישה זו היא שהיא מאוד ספציפית ולרוב לא חוקרת את החברה או ההקשר בו נעשה המעשה.
להלן מספר דוגמאות להסברים מהגישה הפסיכולוגית:
הסבר המתייחס לזהות המינית – הסבר זה גורס כי נערים מתבגרים לעיתים חשים חולשה ותחושה של היעדר גבריות בשל בלבול בזהות המינית.
כדי להגן על זהותם, לחוש שווה בין שווים ולהימנע מדימוי מיני הומוסקסואלי, הם משתתפים באונס קבוצתי ובכך "מוכיחים" את גבריותם.
עוד מעלה המחקר, כי באונס קבוצתי קיימים מאפיינים הומוסקסואליים שאמורים לחפות על בלבול וחרדה של האנס, האינטראקציה היא בין הנערים לבין עצמם ולא בינם לבין הנערה הנאנסת.
מסקנת המחקר, "אנו החבר'ה יכולים לחלוק בינינו את אותה הנערה, להתלכד סביב אובייקט מיני משותף, ויכולים כקבוצה להגיע להתעוררות מינית משותפת", היא מסקנה עם משמעויות הומוסקסואליות.
פגי ריבס סנדיי (Peggy Reeves Sanday) מוסיפה ואומרת כי באקט המיני של האונס הקבוצתי, הגברים בעצם יכולים לקיים יחסים זה עם זה.
הסבר פסיכולוגי המתייחס לבעיות זהות אצל המתבגרים – האונס הקבוצתי הופך להיות מטרה להשגת סטטוס חברתי שאליו שואף האנס להגיע, סטטוס שמדבר על מקומו כגבר ראוי בחברה, בעל יכולות וכוח שנמדדים גם בפן המיני.
בנוסף, האונס הקבוצתי הוא כמטרה לביסוס זהות מינית בלי קשר להומוסקסואליות או הומופוביה, כלומר, זהות מינית מובהקת של גבר כפי שהחברה "מצפה" לקבל.
כך למשל נטען במחקרם של בלוך ונידרהופר, כי המתבגר האנס מוטרד מבחינה מינית משום שהחברה המודרנית אינה מגינה על הסטטוס החברתי בכלל ועל הסטטוס המיני שלו בפרט, והוא פועל בתוך קבוצה על מנת להשיג, להוכיח ולקחת לעצמו את הסטטוס החברתי בו הוא רוצה להיות מצוי.
גם המחקר של גייס וצ'אפל (Geis & Chappell) טוען כי העלייה במקרי האונס הקבוצתי משקפת צורך גברי לבסס זהות מינית גברית ותחושת עליונות, דרך מעשים אגרסיביים נגד קורבנות נשים.
הנערים מרגישים ש"נשללו" מהם יחסים מיניים "חופשיים וקלים".
הכעס והתסכול, בשילוב עם טריגר האלכוהול, עלולים להוביל ללקיחה בכוח של "מה שנשלל מהם".
סנדיי (Peggy Reeves Sanday) פרסמה ספר שעוסק באונס קבוצתי ומציע ניתוח משולב של הגישות הפמיניסטית והפסיכולוגית.
היא טוענת כי האונס הקבוצתי ממלא תפקיד של מכשיר תרבותי אשר מדגיש את זכריות הגברים, ובו בזמן מגביל את האגרסיביות שלהם זה כלפי זה על ידי הפנייתה לאישה.
היא מחברת בין אגרסיביות גברית לבין מה שהיא מכנה "חיבור גברי" ("male-bonding"), וטוענת שאונס קבוצתי סביר יותר שיתרחש על ידי קבוצות של גברים בהן הקשר בין חברי הקבוצה מגיע לדרגה של שכרות מהצלחה ואף לרמה מיסטית.
זאת אחת הסיבות, לדידה, לריבוי מקרי האונס הקבוצתי במסיבות באוניברסיטאות ובמכללות בארצות הברית.
היא גורסת כי מעשה האונס מגביר את הקשר בין הגברים בחבורה.
כלומר, האגרסיביות המינית כלפי נשים היא שלב בו הגברים מציגים את הייחוס שלהם, ושלב הכנה לקראת תפקידם העתידי בהיררכיה של הסטטוסים בחברה.
גישה זו שמה דגש על הדינמיקה שמאפיינת את קבוצת האנסים.
בתחילת המחקר ועם הניסיון להסביר את מניעי האונס הקבוצתי, בודדו חוקרים מאסכולה זו את האלמנט הקבוצתי וניסו להתייחס אליו כצורה נוספת של אונס על ידי אדם יחיד.
אך עם השנים הכירו החוקרים בכך שיש צורך להתייחס לאונס מזווית פסיכולוגית–סוציאלית, וזאת משום שמדובר באינטראקציה חברתית ברורה שבה הקבוצה והדינמיקה בתוכה היא זו שנושאת עליה את האחריות להתנהגות הפלילית.
אלמנטים כמו לחץ חברתי, נטילת סיכון, פיזור אחריות ומנהיגות הם חלקים דומיננטיים בדינמיקה של אונס קבוצתי.
למשל, קיימים הסברים שטוענים שככל שהקשר עם המנהיג חזק יותר וכן ההיכרות עם שאר חברי הקבוצה עמוקה וטובה יותר, כך גדל הסיכון שאותה קבוצה תיטול סיכונים.
המחקרים הסוציולוגיים והפסיכו-חברתיים העוסקים בתחום מגלים פעם אחר פעם שאחוז רב של מקרי האונס בכלל ושל אונס קבוצתי בפרט הם אירועים מתוכננים מראש, ולא התפרצות ספונטנית של חוסר יכולת לשלוט ביצרים כמו שנהגו לחשוב בעבר.
עוד עולה כי ביותר מרבע מהמקרים, הקורבן עובר השפלה נוספת אם בבעילה חוזרת על ידי אותו אנס, או מעשי סדום, או החדרת חפצים לגופו.
קיים תיעוד רב של תופעת האונס הקבוצתי במסיבות, בעיקר במסגרת מסיבות סטודנטים בארצות הברית.
התופעה זכתה לכינויים כגון "gang bang", "pulling train".
בדינמיקה מסוג זה נמצאו ארבעה מאפיינים עיקריים שחזרו על עצמם במחקרים שונים: שיכלון (רציונליזציה), מציצנות, אלכוהול ופורנוגרפיה.
אלכוהול וסמים בדינמיקה של אונס קבוצתי במסיבות הם לרוב המפתח לתחילתו של אירוע של אונס קבוצתי.
האלכוהול "מכין את הקרקע" לאונס על ידי שחרור רסנים, התעלמות מנורמות חברתיות ומתן לגיטימציה להתנהגות מתעללת.
כמו כן, אם הקורבן צורכת כמות גדולה של אחד מהחומרים אלו, היא לרוב לא תהיה מודעת ולא מכירה בכוונות הקבוצה שמתכננת לאנוס אותה, והשכנוע הידידותי מצד חברי הקבוצה הוא תחילתו של אירוע תקיפה מינית מתוכנן.
ברגע המעבר לסיטואציה הפרטנית ובזמן ההבנה או לעיתים אי ההבנה של הקורבן למצבה, בריחה אינה אפשרית.
במצב בו הקורבן מכירה בסיטואציה, מופיעים חרדה, בלבול ופאניקה.
בעוד הקורבן חסרת אונים, הגברים האונסים עושים רציונליזציה לסיטואציה שיצרו, כהיתקלות מינית משותפת שמחברת ביניהם.
הקורבן מתורגמת להיות שותפה שרצתה בכך, ולכן אין תחושה של פשע מוסרי אלא של סיטואציה נורמלית המאפיינת מסיבות.
המציצנות יכולה להופיע במקרי אונס קבוצתיים במסיבות כאשר גברים שאינם אקטיביים בביצוע האונס או פיזית לא נמצאים בחדר, נוכחים באונס על ידי הצצה דרך חלון, חור המנעול בדלת או על ידי צילום; לעיתים מציצנות זו מביאה עמה גם עידוד של החבורה המבצעת את האונס.
הפורנוגרפיה מהווה גם היא מרכיב חשוב באונס מסוג זה, מכיוון שהיא יוצרת ומציגה סיטואציות שונות אשר נראות לצופה כלגיטימיות ואף כראויות לחיקוי, ולכן כאשר יהיה חלק מקבוצה שמבצעת את האונס הקבוצתי, הוא לא ירגיש כמבצע פשע אלא כמחקה פנטזיה וסצנות שנראות לו "טבעיות".
בנוסף, דרך הפורנוגרפיה מתבטאת הלגיטימציה לזיהוי האישה כאובייקט.
אונס קבוצתי במלחמה הוא צורת האונס הקבוצתי העתיקה והמוכרת ביותר.
זוהי פרקטיקה המבטאת את המטרה המלחמתית – דיכוי האויב ונקמה בו.
פעולה זו מאופיינת באונס נשים שנשבו בידי האויב או באזורים שנכבשו; במקרים אלו נשים מהוות "פרס" לחיילים הכובשים.
כמו כן, אונס מסוג זה מכיל השפלה על רקע דתי, תרבותי או לאומני, בהתאמה למלחמה ולאופי הנלחמים בה.
במלחמות רבות שהתנהלו במהלך ההיסטוריה בין עמים שונים מתועדים מקרים רבים של אונס מסוג זה, והמחקר מבחין תופעה זו מאונס קבוצתי בעתות שלום, משום שאלה הם מקרים בהם מערכת יחסי הכוחות שואבת את כוחה מפרקטיקה של אלימות ומשאיפה לדיכוי של חברה שלמה.
במאה ה-20 – במלחמת העולם הראשונה דווח על אונס נשים בלגיות בידי חיילים גרמנים.
במלחמת העולם השנייה נשים רוסיות (נוצריות ויהודיות) נאנסו והוכנסו בכפייה לבתי בושת בידי חיילים גרמנים, וכאשר מאזן העוצמה התהפך, חיילים רוסים אנסו נשים אוסטריות וגרמניות.
הכיבוש היפני של סין לווה באלימות מינית, אשר נודעה לימים כ"אונס של ננקינג".
ב-1971 בוצע אונס המוני בנשים בנגלדשיות על ידי חיילים פקיסטנים; ורק בעשור האחרון החלו נשות קוריאה לחשוף את סיפורן כ"נשות הניחומים" של הצבא היפני הקיסרי במהלך מלחמת העולם השנייה.
למרות מעשי הזוועה המזעזעים, האנסים לא הועמדו לדין בגין העבירות הללו, וזאת משום שרק בשנות התשעים הוכר אונס קבוצתי בעתות מלחמה כפשע מלחמה וכפשע נגד האנושות.
במאה ה-21 – מקרי אונס קבוצתי בזמן מלחמה ועל רקע דתי, תרבותי או לאומני, ניתן לייחס בתקופה זו בעיקר לארגוני טרור כמו "בוקו חראם" באפריקה ו"דאעש" במזרח התיכון.
כאשר הקורבן הוא גבר, מדובר בעבירת מין קבוצתית שאינה מוגדרת אונס על פי החוק הישראלי (Multiple perpetrator rape sexual assault - MPRSA).
על פי הגדרת חוק העונשין (סעיף 345) אונס הוא עבירת מין הכוללת החדרת איבר מאיברי גופו של אדם או החדרת חפץ כלשהו על ידי אדם לאיבר מינה של האישה, ללא הסכמתה החופשית.
תקיפה מינית בה הקורבן הוא גבר נקראת בישראל מעשה סדום (חוק העונשין, סעיף 347).
למרות ההגדרה בחוק, היחס החוקי למעשה סדום בכפייה מקביל לאונס, וחוק העונשין קובע ש"דינו כדין אונס".
נהוג לחשוב שמקרים של עבירות מין המתרחשות בין גברים יופיעו בבתי כלא בין אסירים, אך בשנים האחרונות צצות פרשות אונס שונות ברחבי העולם שאינן מתקיימות בבתי כלא.
השכיחות באוכלוסייה נמוכה יחסית – מחקרים מעידים על 1.4% של גברים נאנסים.
עם זאת, תופעות של אלימות מינית נגד גברים בכלל, ואונס קבוצתי בפרט, הן תופעות שסובלות מתת-דיווח בשל נורמות מגדריות שונות.
אונס קבוצתי על ידי נשים
ברובם המכריע של מקרי האונס הקבוצתי, האנסים הם זכרים, אך נרשמו גם מקרים בהם נשים היו הפוגעות.
גם במקרה זה מדובר בעבירת מין קבוצתית שאינה מוגדרת כאונס הן בספרות המקצועית והן בהגדרת החוק בישראל.
עבירת מין קבוצתית מסוג זה מתרחשת כאשר שתי נשים או יותר פוגעות בגבר או באישה.
מדובר בסוג עבירה שמדווחת לעיתים רחוקות, ולכן כמעט ולא קיים תיעוד של סוג אונס זה.
בישראל מתואר אונס קבוצתי בסעיף 345(ב)(5) לחוק העונשין כאונס שנעשה .
כיום בישראל, עבירת אונס קבוצתי נחשבת לאונס בנסיבות מחמירות, ומבצעי האונס צפויים למאסר של עד 20 שנה.
באונס קבוצתי מוגשים כתבי אישום כמספר האנסים שנכחו בעת המעשה, כל אנס נשפט בגפו, וגזר דינו ניתן בהתאם למקומו, תפקידו, וחלקו באונס הקבוצתי.
קורבן האונס מעיד בכל משפט על כל חשוד בנפרד (משפטים נפרדים או באותו משפט), עולה לדוכן העדים ונותן עדות כמספר כתבי האישום לפחות.
פרשת האונס בשמרת (1988) היוותה ציון דרך משמעותי וחשוב במערכת החוק ובפסיקה העוסקת בפשיעה המינית בכלל והקבוצתית בפרט.
תחילה קבע השופט מיכה לינדנשטראוס בבית המשפט המחוזי בחיפה שגרסת הנאנסת אינה אמינה ולכן זיכה מחמת הספק את החשודים באונס.
נתונים אודות אונס קבוצתי בישראל
מתוך כלל הפניות על עבירות מין שדווחו לאיגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית בישראל, 5% מהפניות דיווחו על תקיפה קבוצתית.
זאת לעומת הפגיעה הנפוצה ביותר שדווחה, אונס וניסיון אונס – 34% מכלל הפניות; 24% מהפניות דווחו על פגיעה מינית על ידי בן-משפחה קרוב (גילוי עריות); 13% על מעשה מגונה; 12% על הטרדה מינית בעבודה; ו-9% על הטרדה מינית.
בין מקרי האונס הקבוצתי שפורסמו בכלי התקשורת בישראל נמנים פרשת נירים (1949), פרשת האונס בשמרת (1988), האונס הקבוצתי בלוד (2003) והאונס הקבוצתי באילת (2020).
במהלך הסכסוך הישראלי–פלסטיני, קיימים תיעודים בודדים של מקרי אונס קבוצתי על רקע לאומני, של יהודים וערבים.
בין המקרים המתועדים הם מאורעות תרפ"ט – נשים יהודיות שנאנסו בעיקר בירושלים על ידי מספר ערבים.
מקרה נוסף הוא אונס הטרמפיסטיות מביר אל-מכסור בשנת 2005 – אז אנסו ארבעה בחורים ערביים ארבע בחורות מאזור חיפה והקריות תוך קריאות גנאי על רקע לאומני; האנסים פעלו באופן אינדיבידואלי, ותושבי הכפר ממנו הגיעו הביעו גינוי למעשה וכן הוכחש כל קשר למניע לאומני.
מקרה נוסף הוא "פרשת נירים" באוגוסט 1949 סמוך למשלט נירים: קבוצת חיילי צה"ל לקחו בשבי נערה בדואית, אנסו אותה באכזריות בזה אחר זה על פי הסדר שקבע המ"מ, ולאחר מכן היא נרצחה ונקברה מחוץ למשלט; החיילים הועמדו לדין על האונס והכליאה.
במקרה זה, מרבית הראיות המרשיעות בנוגע לאלימות המינית הגיעו בעקבות הודאות החיילים במשלט, מאחר שכשנמצאה גופת הנערה היא הייתה במצב של ריקבון מתקדם; 17 חיילים נשפטו לעונשי מאסר.
בישראל עד סוף שנות השמונים לא הופיעו סיקורים בתקשורת והתייחסות לאונס קבוצתי כתופעה חמורה ומזעזעת.
בעקבות מספר פרשיות אונס קשות, וביניהן פרשת האונס בשמרת (1988) חל שינוי משמעותי ביחסה של התקשורת.
פסק הדין הראשוני שהתקבל בבית המשפט המחוזי בחיפה גרר עמו קולות מחאה והפגנות שגינו את הפסיקה, לפיה זוכו הנאשמים.
היו קולות שדרשו משפט חוזר וערעור של פרקליטות המדינה לבית המשפט העליון, תוך האשמת המערכת המשפטית וביקורת על האשמת הקורבן שהתנהלה מול הנאנסת באותה התקופה.
המחאות יצרו שיח ציבורי שזכה לכיסוי תקשורתי נרחב.
לאחר הרשעת ארבעת הנאשמים, החלו פרשיות של אונס קבוצתי "לקבל במה" תקשורתית בישראל.
בשנת 1986 עלתה לבמות אופרת הרוק "מאמי", שהביאה למרכז הבמה גם את נושא האונס הקבוצתי על רקע לאומני.
האופרה זכתה למספר עיבודים בתיאטרון הבימה ובבתי הספר למשחק.
במסגרתה נכתב השיר "האונס" מאת הלל מיטלפונקט, והוא בוצע על ידי אהוד בנאי ומזי כהן (שהשתתפו גם באופרה המקורית).
בשיר מתואר אונס קבוצתי ברוטלי שמבצעים שבעה פועלים פלסטינים ב"מאמי", כמטאפורה ליחסים בין מדינת ישראל לפלסטינים בזמן האינתיפאדה.
בין שורות השיר: "נדפוק אותך מאמי יא מאמי מתוך אידאולוגיה", "מאמי יא מאמי תפתחי את הרגליים לשבעה מדוכאים, שבעה פלסטינים".
בתחילת שנות התשעים כתבו חברי להקת מוניקה סקס שיר על פרשת האונס בשמרת, "כל החבר'ה" ובכך הציפו למרכז השיח הציבורי את הסוגיה של אונס קבוצתי בכלל ואת היותה תופעה שלא מתקיימת רק בחברות שוליים ואוכלוסיות חלשות.
שורה משירו של דן אלמגור, "כשאת אומרת לא", צוטטה בפסק הדין של בית המשפט העליון בפרשת האונס בשמרת, ולאחר השימוש בשירו, שינה דן אלמגור את אחת השורות בשיר: "כשהיא אומרת 'לא' – לזה היא מתכוונת.
לזה היא מתכוונת כשהיא אומרת 'לא!', לכן ה'לא!' שלה סופי, מוחלט.
רק היא קובעת, לא שום בית-משפט".
בנוסף, החלו לעלות הצגות שונות הדנות באונס קבוצתי, בהן "משחקים בחצר האחורית" של המחזאית ובמאית התיאטרון עדנה מזי"א, ששאבה את השראתה ממקרה האונס הקבוצתי בשמרת.
גם ספרה של רקפת זהר, "דבק שקדים או ציאניד", מבוסס על אותו מקרה.
בשנת 2012 עלה לאקרנים הסרט הישראלי "שש פעמים" של הבמאי יונתן גורפינקל.
הסרט מציג את תופעת האונס הקבוצתי מנקודת מבט חברתית של מעמדות ויחסי כוחות.
הסרט מציג מציאות חברתית קשה בגיל הנעורים, ועורר זעזוע בשיח הציבורי בישראל.
הסרט "הנאשמים" שיצא בארצות הברית בשנת 1988 היה הראשון שהתמודד עם הנושא של אונס קבוצתי באופן ישיר.
אונס בדוי הוא תלונת שווא מכוונת ובה האשמה באונס שלא התרחש.
שכיחות מקרים אלה משתנה ממדינה למדינה.
על פי מחקרים שונים, שיעור המקרים של אונס בדוי מתוך התלונות שהוגשו הוא 1.5% בדנמרק, 8% בארצות הברית ו-10% בקנדה.
קשה מאוד להעריך את השכיחות של האשמות שווא באונס.
תיקי אונס נסגרים ממספר סיבות ומקרה של האשמת שווא או עדות שקר הוא רק אחד מהמקרים הללו.
דו"ח סטטיסטי של ה-FBI משנת 1996 העריך את מספר האשמות השווא באונס בכ-8%.
הערכה זו נחשבת לשגויה, בגלל השימוש בקריטריונים שנחשבים כיום למופרכים, כמו:
הקורבן לא ניסה להדוף את החשוד
החשוד לא השתמש בכוח פיזי או בנשק
לא היו לקורבן פגיעות גופניות
הייתה מערכת יחסים קודמת בין הקורבן לנאשם.
באוסטרליה נערכה בדיקה של 850 תלונות על אונס שהוגשו בשנים 2000 עד 2003, ונמצא כי 2.1% מהתלונות היו תלונות שווא.
מחקר של משרד הפנים הבריטי משנת 2005 בדק 2,643 תלונות על אלימות מינית, שמתוכן המשטרה סיווגה כ-8% כתלונות שווא.
המחקר מצא שהסיווג של המשטרה לקוי ולא תואם את הקריטריונים הרשמיים לסיווג תלונה ככוזבת.
אם מיישמים את ההנחיות הרשמיות לסיווג תלונה ככוזבת, מסתבר שרק 3% מהתלונות היו תלונות שווא.
בדו"ח נאמר: "ראיונות עם שוטרים ועם מתלוננות מגלים שקיימת תרבות של חשד בתוך המשטרה, אפילו בקרב אלה שנחשבים למומחים בחקירת מקרי אונס.
דרכי החקירה נוטות לייחס למתלוננות חשד לאונס בדוי לעיתים קרובות, במקום לקיים חקירה זהירה עם דגש על איסוף ראיות."
בשנת 2012 פורסם דו"ח של משרד המשפטים בממלכה המאוחדת שסקר תביעות האונס שהוגשו בשנים 2011–2012 ומצא כי 35 (0.6%) מתוך 5,651 התלונות שהוגשו היו על אונס בדוי.
מחברי הדו"ח ציינו: "העובדה שמישהי לא הגישה תלונה או חזרה בה, היא לא כשלעצמה הוכחה שהאונס היה בדוי." הדו"ח מצא שרוב האשמות השווא במקרים של אונס או אלימות במשפחה הגיעו מאנשים פגיעים, בדרך כלל בגילאי 21 ומטה, ולעיתים קרובות בעלי בעיות נפשיות.
בחלק מהמקרים האדם שהתלונן תלונת שווא אכן היה קורבן להתעללות, גם אם לא זו שעליה דיווח.
הדו"ח הדגיש שמקרים של האשמות שווא באונס הן דבר נדיר.
על פי נתוני פרקליטות המדינה, 9% ומטה מהתלונות בישראל הן תלונות שווא.
בשנים 2011–2013 נפתחו 255 תיקי חקירה בגין תלונה כוזבת על עבירות מין או עבירות אלימות במשפחה, ומתוכם רק ב-23 מקרים הוגש כתב אישום, וחלקם הסתיים בזיכוי.
בשנת 2006 פורסם מחקר של פיליפ רומני בכתב העת למשפטים בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג', שסקר מספר מחקרים קודמים שנעשו בנושא זה.
לעיתים קרובות אנשי משטרה מסווגים תלונה על אונס כתלונת שווא על פי שיקולים מוטעים.
חלק מקציני משטרה מפגין לעיתים קרובות ספקנות במקרים של תלונה על אונס, בעוד שאחרים מפרשים מקרים של חוסר ראיות או משיכת התלונה כ-"הוכחה" לתלונה כוזבת.
בחלק מהמחקרים שבדקו את שיעור תלונות השווא נעשה שימוש במדגם קטן ולא מייצג, או בקריטריונים מפוקפקים לקביעה כי תלונה היא כוזבת.
למשל, באחד המקרים קצין משטרה העריך שהתלונה היא כוזבת מכיוון שלדעתו היה "בלתי אפשרי לחלוטין להסיר את תחתוניה, שהיו צמודים לגופה השמן, בניגוד לרצונה."
+ מחקר רומני (2006) - סקירת תוצאות מחקרים של שכיחות האשמות שווא באונס מספר דיווחים כוזבים שיעור (%) תיילייד ותומסון (1986) 1 מתוך 56
מקרים ידועים של אונס בדוי
נערי סקוטסבורו – תשעה נערים שחורים שנעצרו ב-1931 במדינת אלבמה לאחר תלונת שווא על אונס של שתי נשים לבנות.
הזמר קונור אוברסט הואשם באונס בשנת 2013 אבל לאחר זמן מה המתלוננת הודתה שהיא בדתה את ההאשמות.
ג'ינה-ליסה לוהפינק האשימה שני גברים באונס, אך בית משפט החליט שזה אונס בדוי והיא צריכה לשלם קנס של 24 אלף יורו.
חיים יאנוס, אז יו"ר מרחב כנרת בהסתדרות, הואשם בשנת 1997 על ידי ארבע עובדות הסתדרות בביצוע מעשים מגונים.
בית משפט השלום בנצרת זיכה את יאנוס זיכוי מוחלט וקבע שהארבע חברו כנגדו מתוך מחשבה שהוא האחראי לפיטוריהן.
במרץ 2016 קבע בית המשפט העליון כי מוטי מורל פעל כיועץ תקשורת לארבע נשים, שקשרו קשר "לתפור תיק" על אונס לעו"ד אורי דניאל, שהיה בסכסוך עם חלק מהנשים.
השופטים עמית ושהם קבעו שאכן הנשים שיקרו, בעוד השופטת ברק-ארז סברה כי "לא הוכח באופן פוזיטיבי כי התלונות היו כוזבות."
בשנת 2017 התפרסם מקרה של בדואית בת 19 שנתבעה בשל תלונת שווא על אונס בדוי.
בית המשפט קבע שלא היה אונס, אך החליט שלא להרשיע את הצעירה, לאחר שהתברר שהיא נחטפה ונאנסה בכפרה, ומצאה מקלט אצל אדם אחר שניצל אותה מינית.
אונס נערה בתולה הוא פשע המתואר בתורה אשר המבצעו נענש בחיובו לשלם לאבי הנערה קנס של חמישים שקל (מידת משקל מקראית) כסף, ובחובתו לשאת את אנוסתו אם זהו רצונה, ומניעת הזכות לגרש את אנוסתו לעולם.
על פי ההלכה, על מנת שהאישה תחשב כאנוסה, על הנאנסת לצעוק ולקרוא לעזרה בזמן האונס, אם המעשה היה במקום שאפשר שאחרים ישמעו את צעקותיה (בעיר).
במידה ולא צעקה, ההלכה מגדירה את היחסים כיחסי מין בהסכמה, גם במידה והאישה הנאנסת נשואה.
במקרה כזה תחשב נערה בתולה כמפותה.
התורה קנסה את האדם האונס נערה, לשלם לאביה 'חמישים שקל' כלומר חמישים סלעים שהם מאתיים דינרים, שהיו בשימוש בזמן התלמוד.
מלבד תשלום זה מתחייב האנס לישא את הנערה בעל כורחו, ונאסר עליו מלגרשה כל חייו.
נישואים אלו הם בכפוף להסכמת הנערה, ואם אינה חפצה בהם יכולה לסרב, שכך הבינו חכמים את הפסוק "ולו תהיה לאשה" - מדעתה.
מלבד הנערה, הנישואין תלויים גם ברצון אביה שאף הוא יכול לעכב עליהם.
במקור דין זה נחלקו אמוראים: לדעת אביי, זוהי סברא מכוח הכלל של לא יהא חוטא נשכר, שכן אלמלא אנסה היה יכול אביה לעכבו מלישא אותה, שהבת היא ברשות אביה עד עת בגירותה.
רבא לעומתו לומד דין זה בקל וחומר מדין המפתה, שם מפורש בתורה שיכול אביה לעכב על הנישואים.
בהקשר לחובה זו נפסק בשולחן ערוך:
בהלכה, ישנם שלושה "זמנים" באישה.
קטנה היא מזמן לידתה ועד הגעתה לגיל שתים עשרה והבאת שתי שערות בגופה.
נערה היא מעת הגעתה לגיל זה ועד שישה חודשים לאחר מכן.
לאחר זמן זה הא נעשית בוגרת.