tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גרין כתב בבלוג שלו בטאמבלר, "אני לא רוצה שאנשים יבלבלו את אסתר עם הייזל (הן מאוד שונות), וזה מאוד חשוב לי שלא אטען שאני מספר את הסיפור של אסתר".
אסתר (אסתי) מ' ארקין היא מתמטיקאית ומדענית מחשב ישראלית-אמריקאית.
תחומי המחקר שלה כוללים חקר ביצועים, גאומטריה חישובית, אופטימיזציה קומבינטורית ותכנון וניתוח אלגוריתמים.
מכהנת כפרופסור למתמטיקה שימושית וסטטיסטיקה באוניברסיטת סטוני ברוק, ומנהלת את התוכנית לתואר ראשון במתמטיקה יישומית וסטטיסטיקה.
גדלה בתל אביב, ולמדה בתיכון עירוני י"ד.
ב-1981 ארקין השלימה לימודי תואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת תל אביב.
המשיכה את לימודיה באוניברסיטת סטנפורד, שם סיימה לימודי תואר שני בחקר ביצועים ב-1983 ודוקטורט ב-1986. תזת הדוקטורט שלה, Complexity of Cycle and Path Problems in Graph, נכתבה בהנחיית כריסטוס פאפאדימיטריו.
בשנים 1986–1991 עבדה באוניברסיטת קורנל, והגיע לדרגת פרופסור מן המניין אורחת.
ב-1995 עבדה מספר חודשים באוניברסיטת תל אביב כפרופסור חבר אורחת.
החל מ-1991 ארקין חברת סגל הפקולטה למתמטיקה יישומית וסטטיסטיקה באוניברסיטת סטוני ברוק.
נשואה לג'וזף מיטשל , פרופסור למדעי המחשב שגם משויך לאוניברסיטת סטוני ברוק.
בעיות תזמון של בירורקרט עצלן
ב-1999 ארקין פרסמה מאמר העוסק בתזמון משימות אופטימלי ל"בירוקרט עצלן", שרוצה להיות הכי פחות יעיל שאפשר.
הבירוקרט נדרש להיות נוכח במשך שעות מסוימות במשרד, וכל עוד יש משימות הניתנות לביצוע, הוא חייב לבצע עבודה כלשהי.
לכל משימה יש חלון זמן שבו ניתן לבצעה, וערך מסוים שהשלמתה יביא למעסיק.
הבירוקרט בוחר את המשימות וסדר ביצוען במטרה למקסם את הזמן שבו הוא אינו עובד (כי אין משימות הניתנות לביצוע), ולמזער את ערך המשימות שהוא כן יבצע (מתוך טינה למעסיק שלו).
המאמר של ארקין ושותפיה מנסח את הבעיה בצורה פורמלית, ומנתח את סיבוכיות הבעיה.
המאמר ממחיש את הבעיה עם הדוגמה הבאה:
בעקבות מאמר זה, פורסמו מאמרים נוספים שהרחיבו את התיאוריה בנוגע ל"בירוקרטים עצלנים".
ארקין ושותפים פיתחו מדד להשוואת מצולעים, בדרך שנחשבת יעילה לחישוב.
המאמר הוא מאמרה המצוטט ביותר של ארקין, עם מעל ל-1,000 ציטוטים (נכון לנובמבר 2023).
המאמר ממשיך להיות מצוטט גם כ-25 שנים לאחר פרסומו המקורי.
המדד משמש לחיפוש תמונות, מערכות ראיה ממוחשבת, מערכות מידע גאוגרפי ועוד.
מטרת המדד לזהות דמיון בין צורת מצולעים.
האלגוריתם שואף להצליח לזהות דמיון גם בין מצולעים שעברו הזזה, סיבוב, שינוי קנה מידה או סוגים מסוימים של הרעשה.
כדי להשוות בין המצולעים, תחילה מייצגים אותם באמצעות פונקציית סיבוב: זוהי פונקציה שהקלט שלה הוא נקודה מסוימת על היקף המצולע, והפלט שלה הוא הזווית שהמשיק (החיובי) בנקודה זו יוצר עם ציר ה-x.
בניסוח יותר אינטואטיבי: כאשר מתקדמים מסביב להיקף המצולע (נגד כיוון השעון), ערך פונקציית הסיבוב יהיה סכימה של כמה הסתובבנו ביחס לציר ה-x.
פניות שמאלה יעלו את ערך הפונקציה, ופניות ימינה יורידו את ערכה.
פונקציית הסיבוב אינה מושפעת מהזזה או שינוי קנה מידה (פעולות אלה אינן משנות את זווית המשיק עם ציר ה-x).
סיבוב מצולע יגרור הזזה של פונקציית הסיבוב בציר ה-y, אך עדיין ניתן להשוות בין פונקצייות הסיבוב המוסטות.
לאחר יצירת הפונקציה התואמת למצולע, ניתן להשתמש בכלים מתמטיים מוכרים להשוואת פונקציות.
ארקין ושותפיה בחרו להשתמש במטריקת .
אסתר (טושיה) אייזן (1 בפברואר 1929 – 20 במרץ 2014) הייתה פסלת, סופרת ומשוררת ישראלית.
הקימה שש אנדרטאות להנצחת קהילות יהודיות בפולין שהוכחדו בשואה, ביניהן לזכר לודז', העיר שבה נולדה וגדלה.
חמש ניצבות בבית העלמין בחולון ואחת, המוקדשת לשואה, הוקמה בכפר סבא.
אייזן נודלה וגדלה בלודז', בתם של רוז'קה (נולדה ב-1902) ופליק ציגלברג (נולד ב-1899).
רוז'קה הייתה אשתו השנייה של אביה.
בעבר היה נשוי לאחותה של רוזקה, איתה נולד לו בן זכריה סאלק (נולד ב-1915).
בהיותה בת 11, בשנת 1940, גורשה לגטו לודז' עם בני משפחתה ומצאה עצמה חיה בחדר אחד עם חמישה בני משפחה ואדם זר נוסף.
בגטו, אחיה הגדול גווע ברעב ואמה נשלחה למחנה ההשמדה חלמנו.
באוגוסט 1944 גורשה עם אביה מהגטו לאושוויץ, שם הופרדה מאביה.
לאחר 10 ימים באושוויץ נשלחה לעבודת כפייה במחנה בומליץ, כעבור חודש הועברה לברגן בלזן וכעבור עוד חודש למחנה אלסניג, ובו עבדה עד אפריל 1945.
עם התקרבות בנות הברית הועמסו האסירות על רכבות, ללא מזון ומים, למקום אחר בגרמניה.
האסירות נמלטו כדי לתפוס מחסה ושבו אל הקרונות תחת ירי של החיילים הגרמנים.
היא ברחה עם חברה אל היער.
כשחזרו למחרת לקרונות המופצצים, נודע להן כי הגרמנים ריכזו 100 אסירות בתוך מבנה והציתו אותו על יושביו.
בתום מלחמת העולם השנייה שבה לפולין.
לאחר פוגרום קיילצה ברחה מפולין.
השניים נישאו במחנה עקורים ברגן בלזן.
בני הזוג עלו לישראל ב-22 במאי 1948. טוביה התגייס מיד לצה"ל ושירת ביחידת פשיטה והשתתף בקרבות בנגב.
בעת מבצע חורב באזור ואדי אביד, נשאר לתקן זחל"ם שהתקלקל.
כהשיירה יצאה לפעילות הוא נהרג ב-28 בדצמבר ונקבר בחלוצה.
ב-20 ביולי 1949 הועבר לקבורה בבית הקברות הצבאי בחיפה.
היא נישאה בשנית לרומק, ידיד נעורים מלודז', ולזוג נולדו שלושה ילדים ושני נכדים.
על מנת להתמודד עם אובדנה החלה לעסוק באמנות והפכה לפסלת וסופרת.
למדה פיסול בהדרכתו של רודולף להמן.
במהלך השנים הוצגו פסליה במוזאונים ובתערוכות בארץ ובעולם.
יצירותיה מוצגות במקומות שונים, בהם מוזיאון ישראל.
בשנים 1978–1990 יצרה שש אנדרטאות לזכר קהילות יהודיות מפולין שהוכחדו בשואה, בין השאר לזכר הקהילה בלודז'.
חמש מהן ניצבות בבית העלמין בחולון והשישית ממוקמת בכפר סבא.
האנדרטה הראשונה הייתה לזכר קהילת לודז', את הלוט הסיר נשיא המדינה היוצא פרופ' אפרים קציר בן העיר.
נוסף על כך, עסקה גם בציור ובכתיבה.
בשנים 2003–2005 כיהנה בתפקיד ממלאת מקום יושב ראש אגודת הסופרים העברים.
בשנת 2004 הדליקה אייזן אחת משש המשואות בעצרת הפתיחה הממלכתית ביד ושם ביום הזיכרון לשואה ולגבורה.
בשנת 2005 זכתה בפרס ראש הממשלה על שם לוי אשכול, פרס היצירה.
לזכר קהילת יהודי לודז' (1978) בבית העלמין בחולון
לזכר קהילת יהודי טומשוב מזובייצקי (1980), נמצאת בבית העלמין בחולון
לזכר קהילת יהודי פלוצק (1981), נמצאת בבית העלמין בחולון
לזכר יהדות אפטא (1982), נמצאת בבית העלמין בחולון
לשואה (1990), נמצאת ברחוב נורדאו 77, בכניסה לבית העלמין בכפר סבא
בית בכיכר הלחם (ספר שירים) - 1993
בעד ציפת גוף וגרעין (ספר שירים) - 1996
אמי תפרה כוכבים (רומן אוטוביוגרפי) - הוצאת כרמל, 2003
עוד היה מבקש להמריא ספרי עיתון 77, 2006
במזל עקרב - הוצאת גוונים, 2012
1971 - תערוכת ציור ופיסול בבית התרבות לצעירים של כפר סבא
1972 - ישן וחדש באוסף המוזיאון - מוזיאון יד לבנים, פתח תקווה
1975 - תערוכות קיץ - מוזיאון יד לבנים, פתח תקווה
2002 - בראשית - סטודיו אמן, בית ספר וגלריה לאומנויות, חדרה, מוזיאון בית התנ"ך, תל אביב
2003 - סולם יעקב - בכחול לבן - מרכז מולדובן יד התשעה, הרצליה
2013 - דם המכבים: זיכרון ושכול באמנות ישראל - מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע
1969 - אסתר אייזן - תערוכת פסלים, הגלריה לאמנות על שם צ'מרינסקי
אסתר הוא סרט עלילתי היסטורי-ניסיוני משנת 1986, באורך 97 דקות, קופרודוקציה אוסטרית-בריטית-הולנדית-ישראלית, בבימויו של עמוס גיתאי.
הסרט מספר את סיפורה של אסתר ממגילת אסתר בתנ"ך ומככבים בו מוחמד בכרי כמרדכי היהודי וג'וליאנו מר-חמיס כהמן.
כאשר מלך פרס אחשוורוש (זארה ורטניאן) מגרש מחצרו את המלכה ושתי בשל סירובה להופיע בפניו, מתחיל חיפוש קדחתני אחר בתולות צעירות ברחבי הממלכה, המשתרע מהודו ועד אתיופיה.
אסתר, יתומה שגודלה על ידי דודה היהודי, מרדכי (מוחמד בכרי), נכנסה להרמון המלך, לאחר שנבחרה לאשתו מבלי לדעת שהיא יהודייה.
בחצר, היא סיכלה מתקפה נגד המלך הודות למידע שסיפקה דודה.
על השירות שניתן, אסתר ומרדכי הפכו לאישי החצר החופשיים היחידים שלא משתחווים בפני איש.
אולם, כאשר מרדכי מסרב להשתחוות לשר המן (ג'וליאנו מר-חמיס), האחרון מצווה על מותו של כל יהודי הממלכה תחת חותמו של המלך.
אסתר ומרדכי מגלים זאת, אשר מתכננים תוכנית להצלת עמם.
מרדכי פועל מראש נגד המן, ומצווה על השמדה נקמנית של כל אלה שרוצים במות היהודים.
הסרט מסתיים במונולוג ביוגרפי של כל שחקן.
סימון בנימיני - בתפקיד אסתר
זארה ורתניאן - בתור אחשוורוש
מוחמד בכרי - בתפקיד מרדכי
ג'וליאנו מר-חמיס - בתפקיד המן
זהו סרט הבכורה של הבמאי של עמוס גיתאי, שגם כתב את התסריט.
הוא צולם על ידי אנרי אלקן ונורית אביב (בשיתוף עם אילן יגודה עוזר), והליהוק בוצעה על ידי לביאה הון.
הסרט הופק על ידי אולפני הרצליה וממומן על ידי Interkerkelijke Omroep Nederland ו־Film4 Productions (חברת הםקות הקולנוע של ערוץ 4 הבריטי), והופץ על ידי Facets Multi-Media.
צילומי הסרט החלו בקיץ 1985; אתר הצילומים העיקרי היה בתים נטושים בשכונת ואדי סאליב בחיפה.
הסרט הוקרן בפסטיבל קאן במאי 1986, במהלך שבוע המבקרים הבינלאומי, בפסטיבל טורינו באוקטובר 1986, שם זכה גם בפרסים רבים, ובפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-36 בברלין ב-21 בפברואר 1992. הסרט יצא לאקרנים בישראל, שם הוקרן בבכורה במוזיאון תל אביב לאמנות.
בשנת 2005, יחד עם ""ברלין-ירושלים" (1989), שווק כחלק ממארז DVD של סרטי עמוס גיתאי.
בשנת 2013 הוקרן בסינמטק תל אביב במסגרת רטרוספקטיבה לעמוס גיתאי.
סטיבן הולדן מ"הניו יורק טיימס" כתב כי "אף על פי שאינו מבדר במיוחד, הוא די יפה ורווי רעיונות".
בישראל, לעומת זאת, חלק מהמבקרים היו שליליים יותר.
מבקר הקולנוע של עיתון "העיר" דני ורט כתב, כי שם לב לדמיון לעבודותיהם של פייר פאולו פאזוליני, ברטולט ברכט ומיקלוש יאנצ'ו, אך קבע כי הסרט "הוא יומרה אמנותית שנותרת לא יותר מתרגיל אסתטי עם הצהרות פוליטיות לא מתוחכמות".
רחל נאמן כתבה בשבועון "כותרת ראשית":
אסתר וִילֶנְסְקָה (8 ביוני 1918 – 8 בנובמבר 1975) הייתה פוליטיקאית ישראלית, קומוניסטית, וחברת הכנסת מטעם מפלגת מק"י.
אסתר וילנסקה נולדה ב-1918 בעיר וילנה כאסתר נוֹבִיק, ולימים שינתה את שמה ל"וילנסקה" (בפולנית: "וילנאית").
למדה בגימנסיה העברית של "רשת תרבות" בווילנה, והייתה פעילה בתנועת "השומר הצעיר" יחד עם אבא קובנר ובן דודו בר קובנר (לימים מאיר וילנר).
בשנת 1938 פרשו וילנר ווילנסקה מן התנועה, כיוון שזו לא הייתה מספיק סוציאליסטית לטעמם והתפצלו דרכיהם של השלושה.
אבא קובנר בחר להישאר בפולין ולימים הצטרף לפרטיזנים, ואילו וילנסקה ווילנר עלו לארץ ישראל וב-1940 נישאו.
לאחר עלייתה ארצה הצטרפה וילנסקה למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה - פק"פ, חברה לארגונים קומוניסטיים נוספים וכתבה וערכה בביטאון מק"י "קול העם" ובהמשך הפכה לעורכת הראשית של העיתון.
ב-1943, בעקבות חילוקי דעות במפלגה בנוגע לגיוס לצבא הבריטי ושיתוף פעולה עם ההסתדרות בהפגנות ושביתות, תפסה וילנסקה מקום בהנהגת המפלגה.
בשנת 1944 הצטרפה ללשכה הפוליטית של המפלגה ונבחרה לאספת הנבחרים הרביעית מטעם "רשימה דמוקרטית עממית", יחד עם שמואל מיקוניס וש.
הייתה חברת הליגה לקשרי ידידות עם ססס"ר (ברית המועצות).
בשנת 1949 ניצלה פגישה של הליגה להתקפה על מדיניותה של ממשלת ישראל.
בשנת 1948 נאסר עליה לצאת לחו"ל כדי להשתתף בעצרת האו"ם.
פעלה רבות לחיזוק ושיתוף פעולה בין ערבים ליהודים במפלגה הקומוניסטית.
הייתה נואמת מרכזית בוועידת האיחוד של המפלגה הקומוניסטית היהודית עם הליגה לשחרור לאומי הערבי.
נכללה ברשימת הקומוניסטים לאספה המכוננת, אולם לא נבחרה.
באפריל 1949 נבחרה למועצת פועלי תל אביב והייתה חברת הוועדה לחינוך מקצועי של ההסתדרות.
בסוף ספטמבר 1951, חודש וחצי אחרי שנבחרה לכהונה בכנסת השנייה והיא בת 33, נולד לווילנסקה ולצבי ברייטשטיין (עורך "קול העם" באותה תקופה) "הילד הראשון של הכנסת", יוסי.
בספרה פרקי חיים, שבו תיעדה את זיכרונותיה מפעילותה הציבורית הענפה, היא תיארה גם את חוויית ההיריון הראשון בכנסת.
בבחירות לכנסת השלישית כיהנה כחברת כנסת בסיעת מק"י, שמנתה אז שישה חברים, יחד עם שמואל מיקוניס, תופיק טובי, מאיר וילנר, משה סנה, ואמיל חביבי.
בהמשך התגלעו עימותים במפלגה על רקע חשדות לריגול של בכירים בה וכן בשל עמדות לאומניות של הנציגים הערבים במפלגה, בטענה שהמפלגה נשלטת על ידי יהודים.
ב-1959 הייתה וילנסקה ראשונה ברשימת המועמדות לוועידת הפועלות השמינית מטעם הקומוניסטים והבלתי מפלגתיים, ושנייה ברשימה הארצית לוועידה התשיעית של ההסתדרות הכללית (מטעם הקומוניסטים).
הציעה הצעת חוק הקורא לשוויון שכר בין נשים לגברים, ואף השוואת שכר לכולם (ערבים, פועלי דחק, נוער עובד).
בכנסת החמישית הייתה אחת מבין 11 נשים שכיהנו כחברות בכנסת.
בין היתר התבטאה וילנסקה ביחס לזכויות נשים: היא קראה נשים לפקוח את עיניהן ולהפוך את רגשותיהן לקריאה לכוח, כוח שיביא תרומה גדולה למאבק החברתי למען הקידמה והשלום: "המפלגה הקומוניסטית היא המפלגה היחידה המרימה את כבוד האשה".
אסתר וילנסקה כיהנה בכנסת לצד בעלה לשעבר, מאיר וילנר מטעם אותה המפלגה.
בסך הכל כיהנה כחברת כנסת שלוש פעמים: בכנסת השנייה, בכנסת השלישית ובכנסת החמישית.
בשנת 1973 פרשה ממק"י, הקימה את מפלגת אק"י (אופוזיציה קומוניסטית ישראלית), בטענה שמפלגה זו אינה שמאלית די הצורך ומגלה נטייה לציונות בהקשר לסכסוך הערבי-ישראלי.
במקביל הקימה את הירחון הדים, ביטאון תנועה זו, שם יצאה נגד השיטה הקפיטליסטית באומרה כי אין להסתפק בתמורות דמוקרטיות ובתיקונים חברתיים בשיטה הקפיטליסטית ויש לפתח חזית פועלים אחידה כדי ליצור שינוי יסודי בשלטון המדינה ובבעלות על אמצעי הייצור.
בשידור בקול ישראל ב-13 בינואר 1949, פתחה את הדברים במילים אלו: "עם תום שנה למלחמת הגבורה של העם והצבא נגד הפולשים ממדינות ערב שאורגנה על ידי השליטים האימפריאליסטים הבריטיים".
לטענתה, מלחמת העצמאות היא תולדה של מאבק אימפריאליסטי כנגד העם בישראל שנעזר בברית המועצות.
לטענתה היה ניסיון אמריקני-אנגלי לבטל את עצמאות המדינה וניסיון לכפות "שלטון אמריקאי עליון במדינתנו" (בעצרת האו"ם, 10 דצמבר בפאריס).
היא יצאה כנגד "ועדת הפיוס האמריקאית אנגלית טורקית" בטענה שזהו ניסיון אימפריאליסטי לכפות ערכים אימפריאליסטים על ישראל והמזה"ת.
לדעתה, הדרך היחידה להתנגד לתוכנית זו היא שינוי מוחלט של המדינה ביחס למיעוט הערבי, הלאמה של החברות המונופוליסטיות הזרות, ברית ידידות עם מדינות הדמוקרטיה העממית וברית המועצות, ודחיית כל חסות אימפריאליסטית, ולהפוך את המדינה למולדת לעמלים ולא מדינה לנצלנים.
לאחר מלחמת ששת הימים קראה מעל דפי העיתונות לסגת מהשטחים שנכבשו:
אסתר וילנסקה נפטרה בשנת 1975 מהתקף לב והותירה את בעלה, בן ובת משותפים.
קווים לדרך ישראל אל הסוציאליזם, תל אביב: הוועד המרכזי של מק"י, 1968.
השאלה הלאומית בהלכה ובמעשה של הבולשביקים עד מותו של לנין 1924, תל אביב: הדים, 1977.
התקוממות האיכרים הגדולה בגרמניה: חלוץ המהפכות החברתיות, תל אביב 1971.
(עורכת), 100 שנה להולדתו של לנין, תל אביב: הוועד המרכזי של מק"י, 1970.
(עורכת), 100 שנה להולדתו של פרידריך אנגלס, קובץ מאמרים, רשימות ומובאות, תל אביב: הוועד המרכזי של מק"י, 1970.
(עורכת), האינטרנציונל הסוציאליסטי והתהוות הקומאינטרן, תל אביב: עם עובד, 1974.
אסתר הֶרליץ (9 באוקטובר 1921 בברלין, גרמניה - 24 במרץ 2016, ישראל) הייתה פוליטיקאית, חברת כנסת ודיפלומטית ישראלית.
כלת פרס ישראל למפעל חיים לשנת ה'תשע"ה.
כיהנה בין שלל תפקידיה כחברת מועצת העיר תל אביב-יפו, כקונסול בניו יורק (1954–1958), כשגרירת ישראל בדנמרק (1966–1971; האישה הראשונה בישראל ששימשה שגרירה) וכחברת הכנסת מטעם סיעת המערך (1974–1977, 1979–1981).
אסתר הרליץ נולדה בברלין בירת גרמניה, בתם של אירמה וגאורג הרליץ, מייסד הארכיון הציוני המרכזי.
בילדותה פעלה בתנועת הנוער הציונית "הבונים – קדימה".
בשנת 1933 עלתה לארץ ישראל עם הוריה ואחותה הצעירה מרים.
בארץ למדה בתיכון "בית הכרם" (לימים "התיכון ליד האוניברסיטה") ובמקביל ללימודיה התיכוניים, הצטרפה לארגון "ההגנה".
הרליץ סיימה את לימודיה בבית המדרש למורים העברי בבית הכרם (היום המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין בירושלים) והייתה מורה בכרכור בשנים 1941–1942. בשנים 1942–1946 שירתה בחיל העזר לנשים של הצבא הבריטי (A.T.S).
שימשה בשנים 1942–1943 מדריכת טירוניות בבסיס צריפין (סרפנד).
ב-1943 הועברה למצרים ליחידה 525, שחיילות היחידה הזו עבדו בין היתר בבית החולים הסקוטי מס' 15 בקהיר.
במסגרת זו שימשה גם מפקדת "יחידת הניקוב", בה פעלו חיילות ארצישראליות כמנקבות הכרטיסים של אחד מאמצעי עיבוד הנתונים הראשונים במזרח התיכון , וקצינה בבסיס נהגות.
לימים נשלחה לקורס קצינות וחזרה לשמש סגנית מפקדת פלוגה 531 בטורה שליד קהיר, יחידה על טהרת הארצישראליות.
השתחררה מה-ATS בדרגת סגן (lieutenant) במרץ 1946, ושימשה שנה אחראית מטעם ממשלת בריטניה על תוכנית המשך לימודים לחיילים משוחררים.
ב-1946 התקבלה למוסד להשתלמות - בית הספר לדיפלומטים של הסוכנות היהודית - בו הכינו 25 חניכים לשירות החוץ במדינה כאשר תקום.
במרץ 1948 הוצאה מהקורס וגויסה לצה"ל על מנת להקים יחידת ח"ן בירושלים הנצורה.
בסתיו 1948 שחרר ראש הממשלה דוד בן-גוריון את הרליץ מצה"ל על מנת להתחיל לעבוד במשרד החוץ הישראלי המוקם בתל אביב כמנהלת מחלקת ארצות הברית.
ב-1949 הייתה חברת המשלחת הישראלית לאו"ם, וב-1950 התמנתה למזכיר ראשון בשגרירות ישראל בוושינגטון.
בשנים 1954–1958 שימשה קונסול בניו יורק.
הייתה שותפה לראשית מפעל הבונדס.
עם שובה ארצה הקימה את המחלקה לקשרים בינלאומיים במפא"י.
במקביל, נבחרה בשנת 1959 למועצת עיריית תל אביב-יפו ועמדה בראש ועדת התרבות העירונית.
בשנת 1962 חזרה לעבוד במשרד החוץ, שימשה ראש מחלקת האורחים ולאחר מכן כראש מחלקת ההסברה במשרד ובשנים 1966–1971 כיהנה כשגרירת ישראל בדנמרק - האישה הראשונה ששימשה שגרירה ישראלית.
בשנים 1972–1974 שימשה יועצת להתנדבות של ראש הממשלה גולדה מאיר הקימה וניהלה את המרכז להתנדבות בישראל (לימים המועצה להתנדבות).
בשנת 1974 נבחרה מטעם רשימת "המערך" לכנסת השמינית וכיהנה כחברה בוועדת החוץ והביטחון, ועדת הפנים ובוועדת חוקה, חוק ומשפט, עד המהפך ב-1977. לאחר מכן כיהנה כחברת הכנסת התשיעית בשנים 1979–1981, בעקבות פטירתו של יהושע רבינוביץ', והייתה חברה בוועדת הכלכלה, בוועדת הפנים ואיכות הסביבה ובוועדת העלייה והקליטה, שהוקמה ביוזמתה.
משנת 1978 כיהנה כמזכירת נעמת בתל אביב.
הייתה המנהלת והיו"ר של תחרות הנבל הבינלאומית בישראל ויו"ר "הזמריה", אותם ניהלה בהתנדבות בשנים 1983–2010, שנה בה התמנתה לנשיאת כבוד של שני המפעלים הללו.
הייתה חברה בחבר הנאמנים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב ושל ה"היברו יוניון קולג'" בירושלים, שגם העניק לה תואר דוקטור לשם כבוד.
ממשלת דנמרק העניקה לה את "מדליית הדגל" על טיפוח קשרי ידידות ותרבות בין ישראל לדנמרק, ומנשיא גרמניה קיבלה אות כבוד על קשירת קשרים בין נשים ישראליות לגרמניות.
הרליץ הייתה כלת פרס רוזנבלום של עיריית תל אביב וכן, יקירת העיר תל אביב (תשנ"ו-1996).
בערב יום העצמאות 2001 הייתה בין מדליקי המשואות בטקס בהר הרצל.
בשנת 2015 זכתה בפרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה למדינה.
הרליץ הייתה חברה במועצת הכבוד הבינלאומית של ארגון הנבל העולמי.
באותה השנה, הוקדש "יום הרליץ" של האיגוד הישראלי לארכיונאות ולמידע, שנקרא על שם אביה, לעשייתה רבת השנים במגוון תחומי חיים.
מאז מוקדש היום לזכר אביה ד"ר גאורג הרליץ ולזכרה.
אסתר גמליאלית יוסיפון (13 במרץ 1919 – 17 באוקטובר 2012) הייתה זמרת ישראלית שהייתה פופולרית בשנות השלושים והארבעים.
התפרסמה בתקופת היישוב, בתיאטרון המטאטא, בביצוע שירים של וילנסקי, אלתרמן, נחום נרדי ואחרים.
גמליאלית, ברכה צפירה ושושנה דמארי היו ידועות בתקופה זו כזמרות ממוצא תימני, שחלק משיריהן היה בעל ניחוח מזרחי.
גמליאלית נולדה ב-13 במרץ 1919 במצרים להורים יוצאי תימן, במהלך מסעם של הוריה מתימן לארץ ישראל.
באותו יום הייתה תענית אסתר ומכאן שמה.
בגיל שנה עלתה עם משפחתה לתל אביב הקטנה.
הם התגוררו תחילה באוהל בנווה צדק ליד קולנוע עדן ולאחר מכן עברו לכרם התימנים.
גמליאלית סיפרה כי כבר בילדותה נהגה לזמר בכל הזדמנות את שירי הזמרת האהובה עליה, ברכה צפירה.
היא הייתה הסולנית במקהלת בית הספר "גאולה", והמורה לזמרה, דוד מערבי, ניבא לה הצלחה.
בגיל 16 הצטרפה גמליאלית ללהקת הבלט התימני של רינה ניקובה כזמרת, ולאחר מכן הצטרפה לתיאטרון הסאטירי המטאטא ושרה את "שיר המטאטא".
מלהיטיה: "גדליה רבע איש", "הטנדר נוסע", "אלימלך", "הודי חמודי", "בכרם תימן" ואחרים.
ב-1960 הוזמנה על ידי דן בן אמוץ להשתתף במופע הנוסטלגיה "היה היו זמנים: מצעד פזמוני היישוב", ושרה את "הטנדר נוסע" (אורלנד/וילנסקי).
חלק מלהיטיה בוצעו מאוחר יותר על ידי שושנה דמארי, בהם "שני שושנים", שבוצע בהמשך על ידי עשרות אמנים.
בשנת 2000 הוציאה אלבום לא מסחרי בהפקה עצמית ובו שבע עשרה הקלטות מקוריות של שיריה ולהיטיה.
בקיץ 1939 נישאה לשומר אביגדור יוסיפון, הזוג עבר למושב בית עובד, וגמליאלית פרשה בהדרגה מהבמה.
אחייניתה היא הזמרת עדנה גורן.
גמליאלית התגוררה ברמת ישי עד יומה האחרון.
נפטרה ב-17 באוקטובר 2012 בגיל 93, ונקברה בבית הקברות של אגודת השומרים בקריית טבעון.
הותירה אחריה שלושה ילדים, נכדים ונינים.
השיר "אל נא תגידי לי שלום" מאת עודד אבישר ונחום נרדי נכתב עליה ובוצע על ידי אחייניתה הזמרת עדנה גורן.
אסתר ויתקון (נולדה ב-26 בדצמבר 1952, ח' בטבת ה'תשי"ג) היא משוררת סופרת ומספרת לילדים, ציירת ומרצה ישראלית.
אסתר ח"ג ויתקון (לבית זילבר), משוררת, ציירת ומרצה לספרות.
נולדה בחיפה וגדלה בקריית טבעון.
בשנת 1960 הגרה משפחתה לניו-יורק וחזרה ארצה כעבור שנה.
היא עברה עם משפחתה לרמת גן, שם קיבלה חינוך דתי בבית-הספר הממלכתי דתי "יבנה" והתיכון הדתי "הרואה".
ויתקון היא מוסמכת אוניברסיטת בר-אילן בספרות עברית משנת 1978 ומרצה לספרות במכללה האקדמית "אורות ישראל" באלקנה.
ספרה "ריפאות הצבעים" זיכה אותה בפרס ראש הממשלה (1998) וכן במלגה מקרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב.
היא עורכת כתב העת האינטרנטי "מעמקים" השייך לאתר "דעת" וכותבת שירה וסיפורי ילדים.
כמו כן הציגה מציוריה במספר תערוכות קבוצתיות ותערוכות יחיד.
ספרה "חוצה שומרון" זיכה אותה בפרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר לשנת תשס"ז.
היא נבחרה על ידי משרד החינוך לפרויקט סופר-אורח לשנת תשע"א ותשע"ב.
ויתקון כתבה מאמרים, בעיקר על שירת משוררים והיא חברה באגודת הסופרים העבריים., משנת 1992, חברת אס"י.
כמו כן יזמה והנחתה ערבי ספרות רבים בבית הסופר בתל אביב.
אסתר ויתקון נשואה ואם לשלושה ומתגוררת באריאל.
חלון נבו (עקד, תשנ"א 1990) לקט שירים
ריפאות הצבעים: שירים תש"ן-תשנ"ו (רשפים, תשנ"ו 1996)
מה קרה בגינתנו הקטנה (ספריית כרמלי, תש"ס 2000) אייר אבינדב ויתקון לילדים
הנפלא מגשת, שירים (הוצאת חג"א, תשע"ה 2015)
ספר סיפורים ביוגרפיים רב - דורי - "בלעדיך איני שווה", בהוצאת ניב, (סיוון תש"פ, יוני 2020).
אישה יוצרת: נוף השומרון ומקומו בשירת נשים.
מחקרי יהודה ושומרון, קובץ 13 (2004), עמ' 319–328 <עוסקת, בין היתר, ביצירתה של אסתר ויתקון>
ליילד את תהומות הנפש: דיון בשירתה של אסתר זילבר-ויתקון.
חילי-אברהם איתן, שירת הנופים של אסתר זילבר-ויתקון, מעמקים, גיליון 5, תשס"ז 2007
עם אסתר זילבר-ויתקון לקראת הופעת ספרה "חלון נבו".
אגב קריאה - מעכשיו ומקדם.
הצעה: להפוך את היומן לרומאן.
חוצה שומרון - חוצה לבבות.
צדרבוים נורית, על ציורי דיוקן של אסתר ויתקון, מעמקים גיליון 38, שבט תשע"א, 1/11
צדרבוים נורית, על ציורי דיוקן של אסתר ויתקון, 'מאמרים' רשת הפצת מאמרים מקצועיים לשימוש חופשי 2/9/2011
צדרבוים נורית,"כל פנים עולם אחר" על עוד ציור דיוקן עצמי של אסתר ויתקון, 'בכיון הרוח'.
דינה לוין, הסיפור החסידי, על השיר של אסתר ויתקון "גני השאול" בפרק מוטיב הציפור ופרק מוטיב העץ, מכללה ירושלים, התשע"ג 2012
ד"ר לאה מזור: על מקרא, הוראה וחינוך: ספר רצוף אהבות.
מכללת הרצוג "דעת" - לימודי יהדות ורוח: גיליון מס' 17 תשפ"א 2020/21
רשימת פרסומי מאמרים של אסתר זילבר-ויתקון על ספרות ושירה
מראות ורחשים בשירתו של יהושע רבינוב.
הווידוי הנקי מסיגים על " ייחודים עלי אדמות" לאיתמר יעוז קסט, מאזניים ס"ה/6 ניסן תשנ"א, 1991
פרוזה מיניאטורית, בין קדרות לשנינות.
על "חצרות" מאת אורציון ברתנא.
ואני תפילתי, על שירת התפילה של משוררים בני זמננו, בעריכת הלל וייס, מאזניים כרך ס"ו.
על ספרות הכליון הישראלית, להלל וייס נתיב: כתב עת למחשבה מדינית, חברה ותרבות, שנה ו', גל' 29 (1992)
ארכיון הקיבוץ כמפעל הנצחה, על מכאן ועד היכן לצבי לוז, נתיב, גיליון 6, חשוון תשנ"ב, 1992
כמעט כל שירי משה שמיר.
משאלות אינן מתמלאות על משאל לדן בניה סרי, מאזניים, כרך ס"ז, גיליון 5-4, אדר תשנ"ג, 1993
על סונטה לכינור ולפסנתר מאת עדנה מטווך מלר, משא, גל' 72 (1994),
הצבע בעיקר ואחר כך הצליל, על הצבע בעיקר לחוה פנחס-כהן, נתיב, 2/1994
בחיפוש אחר החג האבוד ומאבק להחלתו של כוח עליון על המציאות האישית, מאזניים, כרך ס"ט גיליון 4, עמ' 54- 55 שבט תשנ"ה, ינואר 1995
על החיים הסודיים של הציורים לשירה טברסקי-קסל, פסיפס, גיליון 33 ,תשרי תשנ"ז, סתיו 1996
שירת ההויה הארץ-ישראלית, מונוגרפיה על שירת ע.
הלל, מאת צבי לוז, נתיב גיליון 57, יולי 1997
בשוליו ובתוכו של מסע רחוק-קרוב.
על הנובלה עומס חום מאת גד יעקובי מאזנים, כרך ע"ה, גל' 4 (2001)
היצירה כמאבק וכהשתקפות, נפש, גיליון 8, אוגוסט 2001,
היחיד בנפתולי כשל והגשמה, על הסיפור הפנים לפנים מאת ש"י עגנון, טללי אורות, כרך י"ב, תשס"ו
שירת תפילה גבישית לטניה הדר, מעמקים, "חלק", גיליון 16, אייר תשס"ח, מאי 2008
זמן עלה, לאמוץ דפני, מעמקים, גיליון 43, אב תשע"ב אוגוסט 2011
התבוננות צמודת טקסט, אחר כך הייתי בראשית מאת ב.
אבות ואמהות ביוגרפים בשירת הרצל חקק, מעמקים, גיליון 27, מרחשוון תשס"ח 10/07
דור שני לשואה, על ספרה של ברכה רוזנפלד 'אמי מציירת', מעמקים גיליון 27, חשוון, תש"ע 10/9
על 'זמן עלה' מאת אמוץ דפני, עתון 77, גיליון 335 תמוז-אב תשע"א אוגוסט 2011
התבוננות בקולאז'ים של יערה בן דוד, מעמקים, גיליון 51, אדר תשע"ג 2/13
האחווה במבחן הקנאה בספר בראשית, מעמקים, גיליון 46, שבט תשע"ב, 02/12
אסתר דוֹמיניסיני (נולדה ב-1950) היא מנהלת ישראלית אשר כיהנה בתפקידים בולטים במגזר הציבורי והעסקי.
הייתה מנכ"לית המוסד לביטוח לאומי (2008–2012).
קודם לכן כיהנה כמנכ"לית שירות התעסוקה (2003–2007), ראש אגף משאבי אנוש (1996–2001) וראש אגף קהילה ומשמר אזרחי (2001–2003) במשטרת ישראל בדרגת ניצב, ויו"ר מועצת המנהלים של המרכז הרפואי הדסה (2011–2013).
ב-2014 מונתה למנכ"לית הראשונה של רשות בתי החולים הממשלתיים, תפקיד ממנו התפטרה במאי 2015 עם מינויו של יעקב ליצמן לתפקיד סגן שר הבריאות והחלטתו לבטל את החלטת קודמתו, השרה יעל גרמן, על הקמת רשות בתי חולים עצמאית.
בהמשך כיהנה ומכהנת במועצות מנהלים של חברות מובילות במשק.
דומיניסיני נולדה בפולין ועלתה לישראל בעליית גומולקה בגיל 7 עם הוריה ושני אחיה.
למדה בתיכון עירוני ה' בתל אביב.
ב-1968 התגייסה לצה"ל ושירתה במדור תשלומים.
למדה באוניברסיטה העברית בירושלים לתואר ראשון בחינוך ופסיכולוגיה ובאוניברסיטת תל אביב לתואר ראשון נוסף בסוציולוגיה ועבודה סוציאלית.
לאחר מכן המשיכה ללימודי תואר שני בקרימינולוגיה ומשפט פלילי באוניברסיטת תל אביב.
היא נשואה לאדריכל מאוריציו דומיניסיני, ולזוג בן אחד, ד"ר דן דומיניסיני.
ב-1973 התגייסה למשטרת ישראל כקצינה ובתפקידה הראשון שירתה כחוקרת נוער.
לאחר שנתיים מונתה לראש יחידת עבריינות נוער במחוז תל אביב.
בהמשך שירותה במשטרה מילאה שורה של תפקידים בכירים, בהם ראש מדור רווחה וגמלאות, ראש מחלקת פרט וסגן ראש אגף משאבי אנוש.
ב-2001 מונתה לראש אגף קהילה ומשמר אזרחי.
בתפקידה הטמיעה את השיטור הקהילתי והייתה שותפה להקמתם של מרכזי שיטור קהילתי רבים.
תקופת כהונתה הייתה בימי האינתיפאדה השנייה וההתנדבות למשמר האזרחי הגיעה לשיאה.
האגף בראשותה ארגן הורים שהתנדבו לאבטח בתי ספר.
מהלכי ייעול שיטות העבודה בשירות התעסוקה הביאו לפיטוריהם של כ-180 עובדים מן השירות.
בעת פרישתה משירות התעסוקה היה מספר דורשי העבודה הרשומים בשירות הנמוך ביותר זה חמש שנים.
ב־1 בינואר 2008 מונתה על ידי שר הרווחה יצחק הרצוג למנכ"לית המוסד לביטוח לאומי, והיא נכנסה לתפקידה ב־1 בפברואר 2008.
במספר ראיונות והתבטאויות שלה שנחשפו בתקשורת, ביטאה את סלידתה ממערך הקצבאות הנרחב.
לטענתה, יש לעודד אנשים לצאת לעבוד במקום לקבל קצבאות.
כמו כן התבטאה נגד איכות השירות שנותן המוסד לביטוח הלאומי, ופעלה לייעול השירות הניתן לאזרח ולשיפור אכיפה ואיתור הונאות.
ב-2009 מונתה לחברה ב"וועדת גורן" לבחינת הזכאות לסיוע מאגף השיקום ובוועדה לייעול עשיית עסקים בישראל.
באוגוסט 2011 מונתה לחברה בוועדת טרכטנברג שקמה בעקבות מחאת האוהלים, במטרה לבחון ולהציע פתרונות למצוקת יוקר המחיה במדינת ישראל.
עוד ב-2011 מונתה לחברה בוועדה לבחינת גיל הפרישה לנשים.
נבחרה על ידי עיתון "דה-מרקר" כאחת מ-100 המשפיעים לשנת 2011. סיימה את תפקידה בביטוח הלאומי באפריל 2012.
בשנת 2014 מונתה על ידי השרה יעל גרמן להקים ולעמוד בראש רשות בתי החולים הממשלתיים שהוקמה מכוח החלטת ממשלה ובעקבות מסקנות ועדת גרמן בניסיון להפריד בין שני הכובעים של משרד הבריאות כרגולטור ובעלים של בתי-החולים.
פעילותה כמנכ"לית התמקדה בהקמת הרשות ובקביעת הכללים לפעילותה.
בהתאם להחלטת הממשלה, אמורה הייתה הרשות לרכז את מלוא התפקידים והסמכויות הנוגעים לניהול ולפיקוח על התנהלות בתי-החולים הממשלתיים ותאגידי הבריאות שלהם.
בעקבות החלטת סגן שר הבריאות ליצמן ב-2015 שלא לבצע את החלטת הממשלה שהתקבלה בימי קודמתו גרמן על הקמת רשות עצמאית החליטה לסיים את תפקידה.
דומיניסיני הייתה חברת הוועדה המייעצת למועצה הלאומית לכלכלה.
במאי 2014 מונתה לחברת הוועדה לבחינת תקציב הביטחון ("ועדת לוקר"), שהגישה המלצותיה ביולי 2015. ב-2010 וב-2015 הייתה חברה בוועדות האיתור למינוי המפקח על הבנקים בבנק ישראל.
בשנת 2015 מונתה לנציגת ציבור (מעסיקים) בבית-הדין הארצי לעבודה בירושלים, תפקיד בו כיהנה עד לשנת 2019.
החל משנת 2012 מכהנת כיו"ר ועדת הביקורת של מפעל הפיס.
בשנת 2009 מונתה דומיניסיני לחברה במועצת המנהלים של המרכז הרפואי הדסה, ובסוף 2011 מונתה ליו"ר מועצת המנהלים של המרכז הרפואי הדסה.
באוקטובר 2013 התפטרה מהתפקיד יחד עם דירקטורים נוספים (התפטרו כל החברים הישראלים בדירקטוריון המורכב מחברים ישראלים ואמריקאיים) על רקע הטענה שלא נתנו להם סמכויות לפקח על ניהול בית החולים ובשל כשלים לטענתם במשטר התאגידי.
מסקנות ועדת גבאי לבחינת משבר הדסה והצעדים שננקטו בעקבותיהן תומכים בטענותיהם.
דומיניסיני כיהנה כדירקטורית חיצונית (דח"צ) בשורת חברות בולטות במשק: בחברת הראל השקעות בביטוח ושירותיים פיננסיים בע"מ, בחברת EMI - עזר לביטוח משכנתאות בע"מ (2012-2014) ובישראמקו נגב 2 שותפות מוגבלת (2015–2019) (בה גם הייתה יו"ר ועדת ביקורת).
סיימה את תפקידה בהראל וב-EMI כדי למנוע ניגוד עניינים עם מינויה למנכ"לית רשות בתי החולים הממשלתיים.
החל מינואר 2017 מכהנת כדירקטורית בבנק לאומי לישראל.
אסתר ויז'בצקי זיו (נולדה ב-22 בפברואר 1947) היא סופרת ישראלית.
היא נולדה בלגניצה שבפולין בשם אלאונורה גרינוורצל.
עלתה לישראל עם הוריה ואחיה בשנת 1957. עד 1959 התגוררה עם משפחתה במעברה בטבריה עלית, משם עברה המשפחה לחולון.
לאחר שירותה הצבאי סיימה לימודי ספרות, פילוסופיה וחינוך באוניברסיטת תל אביב.
בשנה השלישית ללימודיה החלה ללמד בבתי ספר תיכוניים.
כמו כן לימדה עברית באולפנים והנחתה בחוג לספרות באוניברסיטה הפתוחה.
באותה שנה נישאה ולאחר מכן נולד בנה היחיד.
כמה שנים מאוחר יותר התגרשה.
בין השנים 1985-1979 עבדה כעיתונאית בעיתון "מעריב".
בשנת 1985 עברה לירושלים והחלה לכתוב פרוזה.
היום היא חיה בירושלים ומנהלת גלריה לצורפות, "גרינוורצל עיצוב".
ויז'בצקי זיו מפרסמת בקביעות רשימות וספורים בבלוג שלה בשם "חביתה" ב-"קפה דהמרקר" וב-"blogspot", תחת שם העט "באבא יאגה".
בשנת 1989 יצא לאור ספרה הראשון, "שאון מותו של שימק" בסדרת "פרוזה אחרת" בהוצאת "עם עובד".
בשנת 2001 פורסם ספרה "באבא יאגה" ב"הוצאת הקיבוץ המאוחד".
סיפורים קצרים שלה ושירים פורסמו בכתבי עת ובעיתונים בישראל ובעולם, ובהם "הארץ", "מעריב", "פרוזה", "אלפיים (כתב עת)" ו-"גג" - כתב עת לספרות.
אסתר ביימה אף סרטים תיעודיים קצרים, "סרטוני אכפת לי" שהופקו על ידי "עידן" הטלוויזיה הקהילתית.
בשנת 2016 ביימה את "חיים בדרך", אשנב לחייו של מנקה מדרגות ובניינים, חיים פקוביץ (איש דתי ורחב אופקים).
חיים חי חיים אחרים על פי דרכו.
באותה השנה ביימה את "חיים SUPER", אודות חייה של ענת ברמן, קופאית בסופר, אם חד-הורית וסטודנטית.
לא סתם חיים, אלא SUPER חיים.
בשנת 2017 ביימה את "פעם עברה פה הרכבת", סרט על פארק המסילה בירושלים, שבשטחו נחתם הסכם השלום הראשון בין יהודים לערבים בשנת 1930. גם היום הפארק מחבר בין יהודים לערבים, בין שכונות עשירות לשכונות עניות.
בשנת 2019 ביימה את "הפוך - לתרגל ויתור", המתעד את פרויקט היוגה החינמי בגיא בן הינום בירושלים, ואת תרומתה של היוגה על מתרגליה.
בשנת 2021 ביימה את הסרט "תהרוס את הגדר עכשיו" בו תיעדה יהודים ופלסטינים שחיים בירושלים, בשכונת התפר אבו תור\א-ת'ורי, משני עברי הרחוב, שהחליטו לפעול יחד למען האינטרסים המשותפים שלהם כשכונה.
אסתר אדית גֶרזוֹן-קִיוִי (Edith (Esther) Gerson-Kiwi; 13 במאי 1908 – 15 ביולי 1992) הייתה מוזיקולוגית ישראלית, פרופסור באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב, חלוצת המחקר על המוזיקה של עדות ישראל.
אדית קיוי נולדה בברלין בירת גרמניה, בתו של הרופא ד"ר רודולף קיוי.
למדה באוניברסיטאות פרייבורג והיידלברג בגרמניה ואוניברסיטת בולוניה באיטליה.
בשנת 1935 עלתה לארץ ישראל, והתמנתה כפרופסור למוזיקולוגיה באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים, משרה בה כיהנה עד פרישתה לגמלאות בשנת 1976.
בשנת 1944 הצטרפה לצוות המכון הארץ ישראלי לפולקלור ואתנולוגיה שהקים רפאל פטאי בירושלים.
לאחר שפטאי עזב את ישראל ב-1947, גרזון-קיוי ניהלה את פעילותו באופן חלקי עד שנסגר ב-1952. בשנות ה-50 עמדה בראש "המכון למוזיקולוגיה יהודית" שעסק בהקלטה ופענוח של מוזיקה יהודית מזרחית.
בשנת 1963 הקימה באקדמיה את המוזיאון לכלי נגינה.
בשנת 1965 ייסד פרופ' אלכסנדר רינגר את המחלקה למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, וגרזון-קיוי כיהנה בה כפרופסור מן המניין.
גם באוניברסיטת תל אביב שימשה כמרצה בכירה מאז 1960 וכפרופסור מן המניין מ-1969.
גרזון-קיוי ניהלה את ארכיון הפונוגראמות למוזיקה יהודית, שפרנק פלג ייסד בשנת 1950. הארכיון הוקם בתקופת העלייה הגדולה, שהביאה לארץ מיד לאחר קום המדינה המוני עולים מעדות שונות.
אוצר הנעימות, השירים והטקסים של עולים אלה והמנהגים הייחודיים לכל עדה ועדה, שעד אז השתמרו רק בעל-פה, הונצחו בהקלטות, בצילומים וסרטים וניצלו מהזנחה ושיכחה.
על עבודתה זו בחקר פולקלור העדות בישראל ושימורו זכתה פרופ' גרזון-קיוי בפרס אנגל בשנת 1970.
גרזון-קיוי הלכה לעולמה בשנת 1992, בת 84 הייתה במותה.
היא הובאה לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
ארכיונה, הכולל מסמכים אישיים, כתבים מוזיקולוגיים, התכתבויות, דוחות, חומרים מכנסים ופרסומים, שמור בספרייה הלאומית.
אסתר גרזון-קיוי, מחקרים אתנומוזיקולוגיים על עדות ישראל; קובץ מאמרים וביבליוגרפיה כללית בעריכת עופר טוריאל, תל אביב: בית המדרש הממלכתי למורים למוזיקה, תשל"ב.
אסתר ואבי עופרים היה צמד מוזיקלי ישראלי שפעל בשנות ה-60 של המאה ה-20 אשר הורכב מהזוג הנשוי אבי עופרים ואסתר עופרים.
הצמד זכה להצלחה בינלאומית ניכרת, ובמיוחד בגרמניה.
הלהיטים הגדולים ביותר של הצמד באירופה היו השירים "One More Dance", "Morning of My Life" ו"סינדרלה רוקפלה".
אסתר זייד (נולדה ב-13 ביוני 1941) הכירה את הגיטריסט והרקדן אברהם "אבי" רייכשטט (5 באוקטובר 1937 – 4 במאי 2018) בישראל בשנת 1958. אסתר, ששרה עוד מגיל צעיר, הייתה תלמידה בסטודיו לריקוד של אבי בחיפה.
הזוג התחתן ב-11 בדצמבר 1958. לאחר שאסתר שירתה בצה"ל במשך ארבעה חודשים הזוג החל לשיר יחד בביתם עוד לפני שהם החליטו להשיק את הקריירה המוזיקלית המקצועית.
אסתר הצטרפה בהמשך להרכב "עופרים", שנוסד על ידי אבי ושמוליק קראוס ב-1958. ההרכב שינה בהמשך את שמו ל"שלישיית עופרים" והופיע באותה העת בעיקר בחיפה.
אסתר ואבי המשיכו להופיע כצמד במועדוני לילה.
הם השתתפו בהמשך בסרט הגרמני-ישראלי הראשון "חולות בוערים" שיצא ב-1960. הצמד ביצע בין היתר גרסאות מחודשת לשירים יהודיים ישנים ובשנת 1961 הוציא לשווקים את אלבום הבכורה "העופרים" בחברת התקליטים Israphon Records.
בשנת 1961 זכתה אסתר במקום הראשון בפסטיבל הזמר הישראלי.
בשנת 1962 אסתר ואבי הוציאו לשווקים את האלבום "Foibles and Fables".
שני האלבומים זכו להצלחה והושמעו באופן תדיר ברשת הרדיו קול ישראל בישראל.
בהמשך קול ישראל שלחה את אסתר לפסטיבל הזמר הבינלאומי סופוט בפולין שם היא הצליחה להגיע למקום השני.
בשנת 1963 אסתר ואבי עברו לגור בז'נבה שבשווייץ, והקליטו שם שירים בצרפתית, איטלקית, עברית ואנגלית עבור תחנת הרדיו המקומית Radio Suisse Romande.
בהמשך אסתר ייצגה את שווייץ בתחרות האירוויזיון של 1963, שם היא הגיעה למקום השני.
בהמשך הצמד החל להקליט שירים עבור חברת התקליטים Philips Records בגרמניה.
במהלך סבב הופעות בארצות הברית הצמד הקליט את האלבום "Esther Ofarim & Abraham" שכלל מוזיקת פולק.
בגרמניה האלבום הגיע בשיא ההצלחה למקום השני במצעד האלבומים הגרמני.
השיר של הצמד "One More Dance (Your Husband Is Worse)", אשר פורסם לראשונה בדצמבר 1963, הפך ללהיט במהלך אותה התקופה בהולנד והגיע למקום ה-8 במצעד ההולנדי ב-1964.
הצמד הפכו בהמשך לאחד מהרכבי הפופ המצליחים ביותר מבחינה מסחרית בגרמניה המערבית מאז מלחמת העולם השנייה.
האלבום של הצמד "The New Esther & Abi Ofarim", שהופק על ידי אבי, הצליח להגיע לצמרת מצעד הפופ הגרמני ושהה במיקום זה במשך שבועות רבים.
עד שנת 1967 נמכרו מעל למיליון עותקים לאלבומים של הצמד בגרמניה.
בשיא ההצלחה של הצמד בגרמניה הוחלט לאסור להשמיע את השירים של הצמד ברדיו בישראל.
למרות האיסור, שהחל ב-1963, בשנת 1966 יצא לשווקים בישראל האלבום "The New Esther & Abi Ofarim" תחת השם "שירו הללויה!" בישראל תחת חברת התקליטים Litratone Records.
הלהיט הגדול ביותר של הצמד בגרמניה היה השיר "Morning of My Life", שנכתב על ידי להקת הבי ג'יז, אשר הגיע למקום השני במצעד הגרמני ב-1967. הצמד ביצע את השיר בספיישל הטלוויזיוני "Gala-Abend der Schallplatte 1967" שהתקיים בברלין והיה האירוע הטלוויזיוני הראשון באירופה.
בשנת 1967 ערך הצמד סבב הופעות בינלאומי מצליח אשר במסגרתו הם הופיעו במיקומים שונים בארצות הברית ובלונדון.
מאוחר יותר באותה השנה הם הוציאו לשווקים את האלבום "2 In 3" שהגיע בשיא לצמרת מצעד האלבומים הגרמני והגיע בשיא למקום השישי במצעד האלבומים הבריטי.
הצמד קיבל בהמשך גם את אלבום הזהב השלישי שלהם עבור מכירות מיליון עותקים של האלבומים שלהם ברחבי העולם.
במהלך הופעה של הצמד בתוכנית הבידור האמריקנית "The Smothers Brothers Comedy Hour" ב-1967 ביצע הצמד את השיר "Cinderella Rockefella" שנכתב על ידי מייסון וויליאמס וננסי איימס.
הצמד ביצע גם את השיר בתוכנית הטלוויזיה הבריטית "The Eamonn Andrews Show" והדבר תרם רבות להצלחה של השיר במצעדים.
בתחילת 1968 השיר נשאר במשך שלושה שבועות בצמרת מצעד הסינגלים הבריטי ונמכרו בסך הכל כחצי מיליון עותקים של הסינגל.
הסינגל הגיע למקום ה-68 במצעד הפזמונים האמריקני ונכלל גם ב-top 10 במצעדים שונים באירופה.
שיר נוסף של הצמד שזכה להצלחה רבה היה השיר "One More Dance" שהיה גרסה באנגלית לשיר הגרמני שלהם "Noch einen Tanz" משנת 1966.
בשנת 1968 הצמד הופיע בקאן שבצרפת, בפסטיבל "Majorca Pop Jazz Festival" בספרד וב-"Grand Gala du Disque" בהולנד.
הצמד הופיע גם בפני המלכה אליזבת בלונדון.
בשנת 1968 הם היו הישראלים הראשונים שנכללו בבמצעדי הפזמונים הבריטיים והאמריקאיים.
הקלטות של שירים שהצמד ביצע במהלך סבב ההופעות האירופי בשנת 1969 פורסמו בשנת 1969 באלבום "Ofarim Concert – Live 1969" שהגיע למקום ה-29 בבריטניה.
הצמד שר בשפות רבות, בין היתר הופיע בהופעה חיה ב-1969 עם השיר "Ты постой" ברוסית, שתורגם לעברית כ"רוח מבדרת".
במרץ 1969 הצמד ביצע את המופע האחרון שלהם ביחד בקלן.
אסתר דופלו היא כלכלנית צרפתייה, פרופסור לכלכלה ב-MIT וזוכת פרס נובל לכלכלה לשנת 2019 יחד עם בעלה, אבהיג'יט בנרג'י ועם הכלכלן היהודי האמריקאי מייקל קרמר.
דופלו היא האדם הצעיר ביותר שזכה בפרס נובל לכלכלה (בגיל 46) והאישה השנייה בהיסטוריה שקיבלה אותו.
נולדה בפריז ב-1972. אביה, מישל דופלו הוא מתמטיקאי ואמה רופאה.
לאחר קבלת תואר הדוקטור מונתה למרצה לכלכלה ב-MIT, והיא עובדת שם מאז ועד היום, פרט לשנת 2001–2002, עת שהתה באוניברסיטת פרינסטון.
קודמה לדרגת פרופסור חבר (עם קביעות) ב-2002, בגיל 29 ובשנת 2005, בגיל 32, מונתה לפרופסור מן המניין ולמופקדת על הקתדרה על שם עבדול לאטיף ג'מיל ומנהלת המכון לטיפול בעוני.
דופלו נישאה לעמיתה אבהיג'יט בנרג'י (לשעבר מנחה-משותף לדוקטורט) ב-2015, ולהם ילד.
בשנת 2019 הם זכו בפרס נובל לכלכלה, הזוג השישי שזוכה במשותף בפרס נובל, יחד עם מייקל קרמר.
דופלו זכתה למספר רב של פרסים והוקרות.
היא זכתה בפרס המחקר בנט שמעניקה האגודה האמריקאית לכלכלה ב-2002, הפרס ניתן לכלכלנית אשה מתחת לגיל 40 שהגיעה להישגים יוצאי דופן בכל תחום של מחקר הכלכלה.
ב-2010 זכתה במדליית ג'ון בייטס קלארק לכלכלה המוענקת לכלכלן אמריקאי מתחת לגיל 40 שהשיג את התרומה החשובה ביותר להגות ולידע הכלכליים.
היא זכתה בתואר דוקטור לשם כבוד הראשון שלה מאוניברסיטת לוון, בלגיה ב-2 בפברואר 2010.
ב-2009 הוענקה לה מלגת מקארתור.
היא נבחרה לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-2009.
ב-2009 נבחרה להיות הזוכה הראשונה בפרס קלבו-ארמנגול הבינלאומי, שהוענק לה ב-2010. הפרס ניתן פעם בשנתיים לחוקר צעיר מצטיין בכלכלה או במדעי החברה על תרומתו לתאוריה ולהבנת המנגנון של הפעילות החברתית.
דופלו הייתה הדוברת הראשית שנשאה את הרצאת בוקוני (Bocconi) הראשונה באוניברסיטת בוקוני במילאנו, איטליה ב-2010.
בשנת 2010 נכללה ברשימת של מגזין פורצ'ן.
דופלו היא כלת פרס דן דוד לשנת 2013 ופרס נובל לכלכלה לשנת 2019 יחד עם מייקל קרמר ואבהיג'יט בנרג'י.
היא הזוכה הצעירה ביותר בפרס נובל לכלכלה אי פעם.
במאי 2008 כלל אותה כתב העת האמריקני Foreign Policy ברשימת 100 האינטלקטואלים המובילים בעולם.
ב-2010 כלל אותה Foreign Policy ברשימת מאה ההוגים החשובים ביותר בעולם.
האקונומיסט בחר בדופלו כאחת מ-8 הכלכלנים הצעירים המובילים בעולם.
באפריל 2011 כלל אותה טיים מגזין ברשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם.
ב-2005 צוות החשיבה הצרפתי Cercle des économistes ביחד עם העיתון לה מונד העניק לה את פרס הכלכלן הצרפתי הצעיר הטוב ביותר.
דופלו גם חברה בתוכנית מחקר ההון האנושי במרכז הגידול הבינלאומי המשותף לבית הספר לכלכלה של לונדון ולאוניברסיטת אוקספורד, המספק ייעוץ בנושא גידול כלכלי לממשלות בארצות מתפתחות.
כעת היא מנהלת-שותפה של המכון לטיפול בעוני על שם עבדול לאטיף ג'מיל ב-MIT, כותבת טור חודשי בעיתון היומי הצרפתי ליברסיון, עמיתת מחקר בלשכה הלאומית למחקר הכלכלי (NBER), משרתת בהנהלת המחלקה למחקר ולניתוח כלכלי של הפיתוח (BREAD), ומנהלת-שותפה של התוכנית לפיתוח כלכלי של המרכז למחקר כלכלי ומדיני.
ב-2024 נבחרה לנשיאת הבית הספר לכלכלה של פריז.
מחקרה מוקדש לסוגיות מיקרוכלכליות בארצות מתפתחות, בכלל זה כלכלת משפחה, חינוך, גישה למקורות כספיים, בריאות והערכת מדיניות.
ביחד עם אבהיג'יט בנרג'י, דין קרלן, מייקל קרמר, ג'ון ליסט וסנדהיל מוליינת'ן, היא הייתה הכוח המניע בקידום מחקרים מעשיים כמתודולוגיה חשובה בגילוי הסיבתיות הכלכלית.
ב-2011 ראה אור ספרה Poor Economics, אותו כתבה במשותף עם אבהיג'יט בנרג'י.
הספר מתעד את 15 השנים בהן ניהלו עבודה משותפת בארצות נחשלות בניסיונות להבין את הסיבות לעוני, מדוע הניסיונות לצמצם אותו נכשלים וכיצד ניתן להפחית אותו.
אמרטיה סן, זוכה פרס נובל לכלכלה, ציין שהספר "מציג תובנות מרשימות משני חוקרים מבריקים על טבעו האמיתי של העוני".
אסתר והמלך הוא סרט אמריקאי/איטלקי משנת 1960 שנכתב, הופק ובוים על ידי ראול וולש.
הסרט הופץ על ידי פוקס המאה ה-20 ומתבסס על הסיפור בתנ"ך של מגילת אסתר.
ג'ואן קולינס שיחקה את אסתר בסרט.
עלילת הסרט היא על בסיס הסיפור המקראי עם מספר שינויים.
הסרט מתרחש בפרס במאה הרביעית לפני הספירה.
אחרי שאשתו של המלך מוצאת להורג, אסתר מגיעה אל המלך אחשוורוש שהתאלמן לאחרונה.
המלך מנסה לדכא ולהביס את מסע השנאה נגד היהודים על ידי השר הרשע שלו, המן (סרג'יו פאנטוני).
לפני שהמלך יכול להתאחד עם אסתר כדי להביס את המן הרשע, קורות כמה הרפתקאות ואישה נוספת, אטרקטיבית, מתחרה על תשומת הלב.
ריצ'רד איגן - המלך אחשוורוש
דניאלה רוקה - המלכה ושתי
אסתר גרינברג-שבק (19 במאי 1931 – 3 ביוני 2023) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון ישראלית.
נולדה בשנת 1931 כאסתר גרינברג בתל אביב.
בשנת 1950 התגייסה לצה"ל והייתה בין מקימי להקת הנח"ל.
לאחר שירותה הצבאי פנתה ללימודי תיאטרון בבית הספר לדרמה של תיאטרון "הקאמרי".
בתיאטרון הקאמרי הייתה החצרונית ב"עוץ לי גוץ לי", לצד אריק לביא, שושיק שני ונירה רבינוביץ', השתתפה ב"שלמה המלך ושלמי הסנדלר" ו"חגיגת קיץ" בקאמרי, ב"הבימה" שיחקה בשנת 1969 במחזה "וולפונה" ואת תפקיד מריומה גילמה ב"קזבלן" בתיאטרון "גיורא גודיק".
בשנות ה-60 פיתחה קריירה קולנועית כששיחקה בסרטה הראשון "סאלח שבתי" בתפקיד אם משפחת העולים, בהמשך ב"תעלת בלאומילך", ולאחר מכן ב"לופו", "כץ וקרסו", "לופו בניו יורק" ועוד.
בשנות ה-80 הפסיקה להופיע בסרטים והתמקדה במשחק בתיאטרון.
ב-1960 נישאה גרינברג ליהודה שבק (נפטר ב-2018), המנהל הטכני של תיאטרון הקאמרי, ונולדו להם שתי בנות.
בתה היא העיתונאית תמר שבק, שליחת עיתון ידיעות אחרונות בפריז.
אסתר הרגיטאי (נולדה ב-1973 בבודפשט, הונגריה) היא סוציולוגית ומומחית אמריקאית לתקשורת, פרופסור לתקשורת באוניברסיטת ציריך (החל מ-2016).
אסתר הרגיאטי נולדה ב-1973 בבודפשט כבת לכימאי ולהיסטוריון של המדע אישטוואן הרגיטאי ושל אשתו, הכימאית מגדולנה הרגיטאי.
הרגיטאי סיימה ב-1996 את התואר הראשון שלה בסוציולוגיה בקולג' סמית' שבמסצ'וסטס, ארצות הברית.
סיימה באוניברסיטת פרינסטון תואר שני בשנת 2000 ודוקטורט ב-2003, ומאז היא מלמדת וחוקרת באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
ב-2008 קיבלה מעמד של פרופסור חבר, ומאז 2013 היא פרופסור מן המנין.
כיום היא חברת צוות בפרויקט מחקר בתחום האינטרנט באוניברסיטה זו.
מחקריה מתמקדים בפערים הנוצרים בחברה כתוצאה מהשימוש במידע המועבר דרך טכנולוגיות תקשורת שונות.
הרגיטאי פרסמה 44 מאמרים ו-19 פרקים בספרים, וערכה ארבעה ספרים.
הרגיטאי חוקרת בין השאר את השכבות השונות הקיימות בחברה מבחינת מאגר הידע של האנשים בהן.
בניגוד למחקרים רבים הבודקים את הפער הדיגיטלי בהקשר של קיום או אי קיום של גישה לאינטרנט, מחקרה של הרגיטאי נועד לבחון את שאלת המיומנות הדיגיטלית - היכולת למצוא מידע ברשת ביעילות ומהירות רבה.
המחקר נעשה דרך תצפיות על אנשים בגילאי 18–81 ובהם התבקשו לענות על שאלות בנושאים הבאים בעזרת האינטרנט: אירועי תרבות מקומית, מוזיקה און ליין, אתרי השוואה בין מצעי פוליטיקאים, טופסי מיסים ממשלתיים, ואמנות ילדים.
ממצאי המחקר מעלים שונות גדולה בין הנבדקים בזמן שנדרש להם להשלמת המשימה.
צעירים הצליחו יותר ממבוגרים, ואלו שטרם סיימו קולג' נמצאו בעלי התוצאות הטובות ביותר (רובם צעירים וחשופים לטכנולוגיות רוב חייהם), ומלבדם בעלי השכלה גבוהה הצליחו יותר ממשוללי השכלה גבוהה.
ניסיון קודם עם הטכנולוגיה ולאורך יותר שנים תרם לתוצאות, אך בקרב אלו שמשתמשים בה, לא ניכר הבדל מבחינת זמן השימוש ליום.
על פי הרגיטאי, המחקר מלמד כי מי שכיום מיומן פחות, עם הזמן יכול להשתפר ולצבור ידע רב בטכנולוגיה החדשה, אך יש סיכוי רב כי אנשים שלא יסתדרו עם הטכנולוגיה בהתחלה, יירתעו ממנה ויפסיקו להשתמש בה ובכך הפער בינם לאנשים המיומנים ברשת, ילך ויגדל.
בנוסף נטען כי מדינות, ממשלות, עיריות ובתי ספר, צריכים להנהיג מדיניות ברורה ויעדים מוגדרים על מנת לגשר על הפער הדיגיטלי בין האוכלוסיות השונות בחברה ובכך להקטין את פערי הידע: אין זה מספיק להעניק את הכלים הטכנולוגיים, אלא נדרשים גם הסברים והנחיות כיצד להשתמש בהם.
אסתר הרצוג (נולדה ב-17 ביולי 1946) היא פרופסור לאנתרופולוגיה ומייסדת תנועת ש.י.ן לשוויון ייצוג נשים (SHIN) ופרלמנט נשים.
הרצוג שימשה ראש החוג למדעי החברה (בין השנים 2000–2006) וראש ההתמחות באנתרופולוגיה (בין השנים 2004–2011) במכללת בית ברל.
שימשה מרצה במכללת לוינסקי (בין השנים 2010-2020).
מאז 2017 היא משמשת מרצה בכירה במכללה האקדמית צפת ומאז 2024 היא משמשת כראשת החוג למדעי ההתנהגות בחוג למדעי ההתנהגות.
היא זכתה בפרס הישראלי לביקורת התקשורת ע"ש אברמוביץ'.
הרצוג נולדה במחנה העקורים סנטה-מריה די-לאוקה שבאיטליה.
הוריה היו אווה (ויטלס), ילידת קרפטרוס (אוקראינה היום), ובונדי רוזנטל, יליד הונגריה.
הם היו ניצולי השואה, שנפגשו במחנה פליטים באיטליה.
כשמלאו לה שנה ניסו בני המשפחה להפליג באנייה לארץ ישראל, אך הבריטים ששלטו בה העבירו את העולים מנמל חיפה למחנות העקורים בקפריסין.
ביום ההחלטה באו"ם על הכרה במדינת ישראל, ב-1947 הגיעה הרצוג עם הוריה לארץ.
הרצוג למדה תואר ראשון בהיסטוריה ובפילוסופיה, תואר שני בחינוך ובעבודה סוציאלית ותואר שלישי באנתרופולוגיה חברתית, וכן לימודי תעודת הוראה בהיסטוריה – כולם מהאוניברסיטה העברית.
עבודת הדוקטורט שלה, בהנחיית פרופ' עמנואל מרקס ופרופ' הרוי גולדברג, עסקה ב"סגירות ויחסי כח-תלות במרכז קליטה שבו חיו עולים מאתיופיה"; המחקר עובד לספר "הביורוקרטיה ועולי אתיופיה, יחסי תלות במרכז קליטה" (צ'ריקובר, 1998).
בשנת 1967 נישאה לאברהם הרצוג.
לזוג ארבעה בנים ושישה נכדים.
בין 1991–2015 הרצוג עבדה במכללת בית ברל בהוראה ובניהול אקדמי והייתה חברה במועצת האקדמית של המכללה ושותפה לפעילות במסגרות שונות שלה.
בין 2010 ל-2020 לימדה בלימודי התואר השני במכללת לוינסקי לחינוך.
מאז 2017 היא מלמדת במכללה האקדמית צפת, משמשת כחברת מועצת המכללה וההנהלה המורחבת שלה וכן כיו"ר ועדת הספרייה וכיועצת נשיא המכללה לקידום ההוגנות המגדרית.
מאז אוקטובר 2024 היא משמשת ראשת החוג למדעי ההתנהגות.
הרצוג הוזמנה כמרצה אורחת למרכז האקדמי בקהיר (ב-1993), למכללה להוראה בלודויגסבורג בגרמניה (ב-1997), לקולג' ללימודי נשים באוניברסיטת אוקספורד (ב-2000), לאוניברסיטת קיל במנצ'סטר בבריטניה (ב-2006), לאוניברסיטת וינה באוסטריה (ב-2007), לאקדמיה למדעים של אוסטריה בווינה (ב-2008), לאוניברסיטת דלהי בהודו (ב-2008), לאוניברסיטאות דייטון וייל בארצות הברית (ב-2009), לקולג' סנט.
בשנים 1988–1989 הייתה עוזרת הוראה במסגרת לימודי המשך לעובדים סוציאליים בכירים באוניברסיטה העברית ובין השנים 1997–2002 הייתה מרצה מהחוץ באוניברסיטה העברית.
תחומי התעניינותה במחקר כוללים: בירוקרטיה, מגדר, חינוך, רווחה והשואה.
שני נושאים מרכזיים מרכיבים את עבודתה של אסתר הרצוג בהוראה ובמחקר: ביורוקרטיה ומגדר.
שניהם צמחו מתוך עבודת שדה במרכז קליטה שבו גרו עולים מאתיופיה, במסגרת לימודי הדוקטורט באנתרופולוגיה, במהלך 1983–1984. מתוך חוויה זו, שבה לקחה חלק פעיל, כ"דיירת" וכ"פקידה" (עוזרת לרכז תרבות), למדה בהדרגה על השפעתם של המנגנונים הביורוקראטיים הגלויים והסמויים על צמיחת קטגוריות, שלתוכן הפקידים שיבצו אנשים ועל פיהן התנהגו.
בתהליכים אלו הגדירו אנשים באמצעות זהויות קולקטיביות במושגים של "עלייה", "מגדר", "גיל" ו"משפחה" וגם נבנה מרחק חברתי ריבודי.
יזרעאלוביץ וג' פרידלנדר 1999, ובעריכת ש.
השליטה הביורוקרטית בנשים העולות מאתיופיה נידונה במאמרים שהתפרסמו בכתב העת Gender and Development, 2002), ובספריה (צ'ריקובר, 1998, ברגהאן, 1999).
את העניין בסוגיית התנהגות חברתית בקונטקסט ביורוקראטי הרחיבה הרצוג במהלך השנים למחקר על מוסדות ומערכות חינוך ורווחה.
מחקר זה התפתח במקביל לפעילותה החברתית, מאז ראשית שנות ה-90, בסוגיית הטיפול של מערכות הסעד והמשפט ב"ילדים בסיכון".
בנושא זה פרסמה כמה מאמרים בכתבי עת (חברה ורווחה, 1991; תיאוריה וביקורת, 1996; המרחב הציבורי, 2009; Anthropology of the Middle East; 2014), מאמר בספר (בעריכת י' קים ואחרים, 2004); ומאמר נוסף, הקושר בין ביורוקרטיית הקליטה ושילובם של ילדי עולי אתיופיה במערכת החינוך (בספר בעריכת י' דחוח-הלוי, 2004).
באותו נושא פרסמה ב-2021 פרסמה את הספר "דלתיים סגורות לרווחה: אלימות שלטונית כלפי אמהות וילדים" (בהוצאת פרדס), העוסק בפגיעת מערכות המשפט והרווחה באמהות מעוטות יכולת וילדיהן.
הרצוג מרבה לעסוק בסוגיות מגדר.
כך, למשל, מחקרה משלב בין "ביורוקרטיה" ו"מגדר" בהקשר של ביורוקרטיית הפיתוח ופרויקטים של קידום נשים במדינות מתפתחות.
מחקר זה צמח מתוך עבודתה כיועצת של תה"ל בקיץ 1997, בפרויקט השקיה של החברה באזור הכפרי בנפל.
וכן מאמר בכתב העת Hagar (2009).
מהמאבק נגד זנות, סחר בנשים ופורנוגרפיה, שבו הרצוג מעורבת מאז ראשית שנות ה-2000 צמח ספר בעריכתה (בשיתוף עם א' שדמי) על הנושא: בעברית: "בשר ודמים: זנות, סחר בנשים ופורנוגרפיה" (פרדס, 2013) ובאנגלית: "Prostitution, Pornogrphy and Trafficking in Women: Israel's Blood Money" .
בתחום החינוך, היא ערכה את הספר על גב המורות: כוח ומגדר בחינוך (עם צ' ולדן, 2010) ופרסמה מאמרים בכתבי עת שונים (סוגיות חברתיות בישראל, 2007; זמנים בחינוך 1996) ובספר על חינוך (2013).
נושא מגדרי אחר שהרצוג חקרה הוא נשים ופוליטיקה.
מאז קיץ 2000, היא חוקרת וכותבת על "נשים ושואה", יזמה והייתה שותפה לארגון שישה כנסים בינלאומיים על הנושא, ערכה שני ספרים (2006; 2008) בעקבותיהם ופרסמה כמה מאמרים בכתבי עת ובספרים (2006, 2007, 2008, 2012, 2016).
נושא מגדרי נוסף בעבודתה של הרצוג קשור לפרויקטים של העצמת נשים בהם היא מעורבת.
בפרסומיה היא בוחנת שיתופי פעולה בין נשים יהודיות וערביות (במאמר בכתב העת מגדר 2015 ובספר 2012).
בתקופה האחרונה חוקרת הרצוג את נושא המגדר במכוני כושר והיא פרסמה כמה מאמרים (בשיתוף עם א' לב) בספר שערכו י' גלילי ואחרים (2015) ובכמה כתבי עת (למשל: Journal of Contemporary Ethnography).
מחקר זה הצמיח גם את העיסוק בגיל וגילנות שממנו צמחו מאמרים וגם גיליון שערכה (עם י'כורזים) בכתב העת ביטחון סוציאלי (2022).
מחקר על תחרות הנינג'ה בטלוויזיה, שערכה עם א' לב ומ' לוי התפרסם ב-2025 בכתב העת Feminist Media Studies.
הרצוג הייתה שותפה לעריכת שלושה ספרים על המחקר האנתרופולוגי בישראל (1998, 2010, 2012).
תוך כדי לימודי התואר השני והשלישי, עבדה הרצוג כמורה להיסטוריה בנתניה, כרכזת תרבות במרכז קליטה במכמורת, וכמנהלת מחלקת חינוך באור עקיבא.
בסוף שנות ה-70 הקימה וניהלה את א.ס.י, עמותה לפיתוח כח-אדם בשרותי הרווחה (בשיתוף משרד העבודה והרווחה והג'וינט).
היא שימשה יועצת לענייני מגדר של שרת הרווחה אורה נמיר ויועצת של סגנית שרת הקליטה מרינה סולודקין.
שימשה יועצת של הג'וינט בסוגיות של קליטת עולי אתיופיה.
כמו כן שימשה יועצת של משרד החינוך לתוכניות לימוד במגדר והשתתפה בוועדה להכנת תוכנית לימודים בבתי ספר תיכוניים באנתרופולוגיה.
באמצע שנות ה-70, הצטרפה לתנועת שינוי והייתה חברת הוועד הפועל שלה.
כאשר קמה ד"ש, כאיחוד בין שינוי לבין התנועה הדמוקרטית בראשות יגאל ידין, נבחרה הרצוג להנהלתה ומאוחר יותר נבחרה ליו"ר הסיעה בנעמת.
בשנת 1989 הקימה יחד עם פעילות נוספות את תנועת ש.י.ן לשוויון יצוג נשים.
ב-1992 הקימה מפלגת נשים יחד עם תנועת ש.י.ן.
ב-1999 הייתה מעורבת פעם נוספת בהקמת מפלגת נשים, שבסופו של דבר לא התמודדה בבחירות.
בעקבות פעילות זו הקימה את פרלמנט נשים, במת דיון בנושאים אקטואליים מזווית פמיניסטית, ביחד עם עמותת ה"ן (הרצליה נשים), יעל גרמן ראש עיריית הרצליה, קרן פרידריך אברט ומכללת בית ברל.
ב-2010 הייתה שותפה, ביחד עם ענת לבנת, יועצת ראש העיר בת ים למעמד האישה, להקמת פרלמנט נערות.
בראשית שנות ה-2000 הייתה הרצוג שותפה לייסוד קבוצת אנואר, מנהיגות נשים יהודיות וערביות, הפועלת עד היום לקירוב בין הקבוצות ולקידום השוויון החברתי והמגדרי בישראל.
כמו כן, הייתה הרצוג ממובילות המאבק נגד פורנוגרפיה והעברת החוק ב-2004 (בשיתוף עם ד"ר ויקי שירן ז"ל ועם ד"ר חן נרדי) וממובילות המאבק נגד ביטול חזקת הגיל הרך, מאז 2004.
הרצוג היא ממייסדות "ע.ל.י.ה - עמותה לזכויות ילדים והורים" ומכהנת כיו"ר שלה.
העמותה פועלת לשינוי מדיניות הרווחה ובתי המשפט, למניעת הוצאת ילדים בכפייה מביתם והשמתם במוסדות, ותומכת בקידום מדיניות המעצימה את מעמדם וזכויותיהם של ילדים והורים על בסיס תפיסה משפחתית-קהילתית.
מאז תחילת שנות ה-90 מפרסמת הרצוג מאמרי דעה בעיתונות היומית (במעריב עד 2004, ב-nrg עד 2008, ב-ynet מ-2008 עד 2020), במגזינים ועדים (עד סגירתו), אפקים, אפיקים חדשים וכן באתרים שונים (למשל: העוקץ, עבודה שחורה, סלונה).
נשים בישראל: סוגיות חברתיות ומאבקים פמיניסטיים, 2023, פרדס והמכללה האקדמית צפת.
דלתיים סגורות לרווחה: אלימות שלטונית כלפי אימהות וילדים, 2021, פרדס.
דעות: פמיניזם וצדק חברתי בישראל, 2004, צ'ריקובר
הביורוקרטיה ועולי אתיופיה, יחסי תלות במרכז קליטה, 1998, צ'ריקובר.
בשר ודמים: זנות, סחר בנשים ופורנוגרפיה בישראל (עם א' שדמי), 2013, פרדס.
על גב המורות: כוח ומגדר בחינוך (עם צ' ולדן), 2010, כרמל.