tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מעט המחקרים שנעשו לגבי שכר המינימום עד סוף שנות ה-80 של המאה ה-20, הצביעו כולם על השפעה שלילית של העלאת שכר כללית או קביעת שכר מינימום על רמת התעסוקה, במיוחד של עובדים בעלי מיומנות נמוכה וצעירים.
סקר מחקרים שנעשה בשנת 1983, למשל, מצא "הסכמה כמעט מוחלטת [בין חוקרים] שהתעסוקה נמוכה יותר מאשר הייתה לולא היה שכר מינימום".
קריאת תִּגָּר על דעה הזו הובאה בשנת 1990, כאשר החוקר דייוויד קארד, אז מועסק במשרד העבודה האמריקני, טען כי העלאת שכר המינימום בקליפורניה בסוף שנות השמונים גרמה לגידול בתעסוקה.
לוול טיילור מאוניברסיטת קרנגי-מלון, ביקר את שיטת איסוף הנתונים של קרד וטען כי בפועל היה קיטון ניכר בתעסוקה במחוזות ובבתי עסק שרוב עובדיהם השתכרו שכר מינימום.
קארד שב והשמיע את קריאת התגר בשורה של מאמרים שפרסם עם אלן קרוגר, שהתבססו על מחקר אמפירי שהשווה את מצבם של עובדים בתעשיית המזון המהיר בניו ג'רזי ובפנסילבניה בשנת 1992, בה הועלה שכר המינימום בניו ג'רזי, אך בפנסילבניה הוא נותר בעינו.
על פי המחקר, העלאת שכר המינימום לא חוללה אבטלה אלא להפך: הביאה לגידול בתעסוקה.
קרד וקרוגר העלו מספר השערות לתופעה, בין השאר, הסבר מונופסוני, שלפיו העלות הגבוהה יותר של התעסוקה ושכירת עובדים חדשים גולגלה הלאה לצרכן, והשערות בדבר הורדת איכות השירות או, לחלופין, שיפורים וייעול.
השערה אחרת, שמעלה לואיס היא שהתרחש אפקט "הלם" שגרם למעסיקים לייעל בצורה ניכרת את הליכי הייצור ושכירת העובדים.
נוימרק ווצ'ר ערכו בחינה מחודשת של נתוניהם של קארד וקרוגר, כשהם משתמשים בנתוני שכר ומועסקים ממש, ולא בראיון טלפוני, והגיעו למסקנות שונות לחלוטין מאלו של קרד וקרוגר: התעסוקה לא רק שלא עלתה, אלא אף ירדה באופן משמעותי.
מאוחר יותר, חזרו קארד וקרוגר על בדיקותיהם, וסייגו במידה רבה את חריפות מסקנותיהם.
מחקריהם של קארד וקרוגר הביאו לדיון אינטנסיבי בתחום השפעות שכר המינימום ולמחקרים רבים נוספים.
הפולמוס העלה למודעות את הבעיות בביצוע המחקרים ואת העובדות ששיטות מחקר שונות הביאו לתוצאות שונות.
ראמה (2001) בחן את שינוי שכר המינימום באינדונזיה, שם הועלה מספר פעמים, והגיע למסקנה כי העלאתו הביאה לעליה בשכר בגובה של 5 עד 15 אחוז, אך הורידה את התעסוקה בקרב שכירים בערים בשיעור של עד 5 אחוז.
ריצ'רדסון והרדינג (1998) בחנו את משתכרי שכר המינימום והגיעו למסקנה המפתיעה, שרבים מהם כלל אינם עניים — לדוגמה, רבים מהעובדים בשכר מינימום היו בני נוער ממשפחות בעלות הכנסה גבוהה.
נתונים אלו תבעו התייחסות מחודשת מצד חוקרים כמו אדיסון ובלקברן (1999) וקארד וקרוגר (1995), שהניחו כי יש קשר סטטיסטי בין עוני לשכר מינימום.
סוגיה נוספת שעלתה הייתה מידת השונות בין מגזרים שונים.
מספר מחקרים גרסו שהשפעת שכר המינימום שונה בתעשיות ובתחומי עיסוק שונים, בהתאם למידת הגמישות של הביקוש לעבודה והביקוש למוצרים בשוק.
כמו בשווקים אחרים, גם בשוק העבודה ישנם מגזרים בהם הביקוש למוצרים ולעבודה קשיח יותר, ואלו נוטים לספוג העלאות בשכר ולגלגלן הלאה, אל הצרכן.
במגזרי עבודה אחרים, הביקוש גמיש יותר ובהם העלאה בשכר מינימום מתבטאת בדרך כלל בגידול באבטלה.
ברוב המקרים, הפילוח המגזרי הקיים לצורך מחקר סטטיסטי אינו טוב דיו כדי להגיע למסקנות ברורות.
עם זאת, עולה מן הדברים כי המודל הקלסי, המניח כי הגורם היחידי לאבטלה הוא קשיחות בשכר, אינו מספק תשובה שלמה לשאלת השפעות שכר המינימום; וכי בחינה של שכר המינימום לבדו אינה מספקת וחייבת לבוא גם בהקשר רחב יותר של הסדרי העבודה במשק בכללו.
סוגיה שלישית, שבה המחקר אינו נוטה לעסוק היא היחס שבין גובה שכר המינימום לגובה ה"רצפה" הטבעית של השכר.
הסיבה לכך היא גם חוסר יכולת לקבוע בצורה מדויקת מהי אותה "רצפה".
אך ההשלכה המעשית של אי קביעתה היא העלאת ספק ביחס לתקפותם של מחקרים העוסקים בשכר מינימום.
כך, לדוגמה, הוויכוח סביב מחקרם של קרד וקרוגר נגע בהשלכות המעשיות של העלאת שכר המינימום, אך התעלם מהשאלה האם שכר המינימום הגבוה יותר נמצא מעל או מתחת לרצפת השכר הטבעית.
שכפול DNA הוא תהליך יצירת העתק של מולקולות ה-DNA בתאיהם של יצורים חיים.
מולקולת ה-DNA החדשה מסונתזת מנוקלאוטידים חופשיים הנמצאים בתא.
השכפול מתבצע באמצעות האנזים DNA פולימראז.
מולקולת ה-DNA הקיימת משמשת כתבנית ליצירת המולקולה החדשה.
תהליך השכפול מתרחש טרם הפליגה, המיטוזה והמיוזה ומהווה אחד משורת התהליכים הקודמים לחלוקת התא.
שלב שכפול ה-DNA במחזור התא נקרא גם שלב S.
אם שלב זה מוכתר בהצלחה, בסיומו קיימות בתא 2 מולקולות DNA דו-גדילי אשר זהות למולקולה המקורית.
השכפול הוא תהליך סמי-קונסרבטיבי—כל אחת ממולקולות ה-DNA החדשות מכילה גדיל אחד שמקורו במולקלת ה-DNA המקורית וגדיל אחד אשר נוצר בזמן תהליך השכפול.
מזלג ההכפלה (Replication fork) הוא השם שניתן לצורה המתקבלת בעת שכפול ה-DNA.
שני הגדילים המרכיבים אותו מופרדים זה מזה בעזרת האנזים הליקאז (Helicase), אשר שובר את קשרי המימן בין הבסיסים.
במצב זה מקבל ה-DNA צורה המזכירה מזלג או Y ומכאן השם.
לאחר הפרדת הגדילים נוצרים שני חד גדילים, כדי למנוע מהם לשוב וליצור קשרי מימן זה עם זה נקשרים אליהם חלבונים הנקראים חלבונים קושרי חד-גדיל (SSBP - Single strand binding proteins).
הדנ"א פולימראז מזהה את האזור שאליו הוא אמור להקשר בעזרת פריימר, נקשר אליו ומתחיל לסנתז גדיל כפול מחד הגדיל תוך שהוא מסיר את ה SSBP.
בפרוקריוטיים, בכל מקור שכפול נוצרים שני מזלגות הכפלה, עם התקדמות הפולימראז מתחברים מזלגות אלו כך שהגדיל כולו מוכפל.
על-מנת לשכפל כרומוזומים שלמים בתאים האאוקריוטיים, התא משקיע אנרגיה רבה ביצור אנזימים אשר משכפלים את ה-DNA במקביל, בקצב של 50 זוגות בסיסים בשנייה, כל אחד.
התהליך מואץ על ידי התחלה סימולטנית של תהליך השכפול ממספר מקורות שכפול, וכך שכפול כלל ה-DNA בתא אאוקריוטי (כ-3 מיליארד בסיסים בתא אנושי) לוקח כ-8 שעות בלבד.
בתאים פרוקריוטיים קצב השכפול מהיר יותר (כ-1000 בסיסים לשנייה), אך מתבצע ממקור הכפלה אחד בלבד, כך שתהליך השכפול של כרומוזום של חיידק דוגמת אי קולי, שאורכו כמה מיליוני בסיסים, אורך כ-40 דקות.
דיוק התהליך הוא בעל חשיבות עליונה שכן למוטציות ב-DNA יכולות להיות השפעות הרסניות על תפקוד התא ועל גורל האורגניזם כולו.
על-מנת לשמור על מהימנות ה-DNA החדש, קיים בתא מנגנון לתיקון DNA שתפקידו לתקן פגמים בזיווג הבסיסים ולתקנם.
עיקרי המנגנון מוכתבים על ידי מספר הגבלות ביוכימיות אשר מסבכות את המלאכה:
סינתזת גדיל DNA אפשרית רק בכיוון אחד - מקצה 5' לקצה 3' - כלומר - נוקלאוטידים מוספים רק לקצה 3'.
סינתזת DNA חייבת להתחיל מקצה 3' חשוף של נוקלאוטיד כלשהו.
משמעות הדבר היא שלא ניתן "לשתול" נוקלאוטיד DNA בודד על גבי תבנית של DNA חד-גדילי.
לשם כך בתחילת הסינתזה של כל גדיל יש לשתול פריימר קצר - מספר בסיסים של RNA שאליו מתחברת ההתחלה של הגדיל החדש.
לאחר שימוש יש צורך לסלק את הפריימר, להשלים במקומו מספר בסיסי DNA ולסגור קשר פוספודיאסטרי בפתח שנוצר ליד הבסיס שהיה מחובר לפריימר (nick).
האורך הכולל של הכרומוזומים בתא אאוקריוטי מגיע למיליארדי בסיסים, בעוד שזמן מחזור התא יכול להימדד בשעות.
תהליך השכפול צריך להיות לכן תהליך מהיר במיוחד, תוך שמירה על אמינות מרבית.
תהליך השכפול מתחלק לשלושה שלבים: אתחול (Initiation), שכפול (Replication) וסיום (Termination).
תהליך האתחול מתרחש באזור מקור השכפול (Origin of Replication - ORI), על גבי מולקולת ה-DNA.
ליצורים פרוקריוטיים יש בדרך כלל כרומוזום מעגלי מרכזי אחד, שלו יש מקור שכפול בודד.
ליצורים אאוקריוטיים יש כמה מקורות שכפול, מבנה אשר מגדיל את מהירות התהליך, שכן ניתן לשכפל מכמה מקומות במקביל.
בפרוקריוטים השכפול מתחיל באמצעות קומפלקס חלבוני בשם dnaA, אשר צורתו כגליל.
dnaA נקשר לאזורים ייעודיים אשר קרובים לרצף עשיר בנוקלאוטידים T, A.
נוקלאוטידים אלו נקשרים חלש יותר זה לזה, בהשוואה לקישור בין נוקלאוטידים C,G.
קישור ה-dnaA גורם לליפוף DNA סביבו כך שנוצר מתח אשר פורם את הקשרים באזור שעשיר ב-T,A, וכך נפרם ה-DNA ונוצרת בועת השכפול (Replication bubble), שמכילה שני מזלגות השכפול - אחד לכל כיוון.
תהליך השכפול מתקדם מאתר האתחול בשני כיוונים, כאשר המזלגות הולכים ומתרחקים ממקור השכפול ובועת השכפול הולכת וגדלה לכל אורך התהליך.
במרכזו של כל מזלג נמצאת קבוצת אנזימים.
DNA הליקאז (DNA Helicase, dnaB): אנזים אשר מבצע התכה (Denaturation) של ה-DNA הדו-גדילי ומפריד אותו לשני גדילים נפרדים.
חלבונים קושרי חד-גדיל (Single-Strand Binding Proteins):לאחר פתיחת הדו-גדיל, הנטייה הכימית של הגדילים היא להיסגר בחזרה, דבר אשר לא יאפשר, כמובן, את שכפולם.
תפקיד החלבונים קושרי החד-גדיל הוא למנוע קישור זה ולהשאיר את שני הגדילים כתבניות חשופות.
DNA פרימאז (DNA Primase):כאמור, לא ניתן להתחיל את סינתזת ה-DNA מדיאוקסי נוקלאוטיד (בסיס DNA) בודד, אולם הדבר אפשרי עם נוקלאוטיד של RNA.
תפקידו של הפרימאז הוא ליצור פריימר RNA ראשוני שאליו מתחברים לאחר מכן בסיסי הDNA.
דיוק הפריימר נמוך מאחר שהוא מוסר לקראת סוף התהליך.
DNA פולימארז III (DNA Polymerase III): אנזים אשר מבצע פילמור של הגדיל החדש על ידי יצירת קשרים פוספודיאסטריים בין הנוקלאוטידים אשר נקשרים לגדיל התבנית.
אנזים זה הוא למעשה קומפלקס המורכב ממספר חלבונים הפועלים יחדיו.
זה הפולימראז העיקרי הפועל לבניית ה DNA וקצבו מהיר.
DNA פולימארז I - פולימראז שמזהה את הניק שנוצר בין ה-DNA שסונתז לפריימר שנוצר על ידי הפרימז.
הוא נקשר לניק, ומפרק את הפריימר תוך סינתוז גדיל DNA חדש.
פעילותו איטית יחסית לפעילות פולימראז III.
DNA ליגאז (DNA Ligase): לאחר סילוק הפריימר יש צורך "לקשר מחדש" בקשר פוספודיאסטרי את הנוקלאוטיד שהיה צמוד לפריימר ה-RNA.
בשלב זה מזלגות השכפול "מתקדמים" לשני הכיוונים ומתרחקים ממקור השכפול.
בפתח של כל מזלג מצוי ה-DNA פולימראז המאריך את הגדילים המתהווים על גבי שתי התבניות המקוריות.
בשל האילוץ המתואר לעיל, רק על אחד הגדילים של המזלג ניתן לבצע סינתזה רצופה של גדיל אחד לכל אורך המולקולה - הגדיל המסונתז מתחיל בקצה ה5' ומתארך לכיוון ה3'.
בכיוון השני נוצרת בעיה שנפתרת על ידי מקטעי אוקזקי.
כל כמה מאות בסיסים מוטבע פריימר על התבנית, מסונתז קטע DNA קצר בכיוון הנכון ואז הפריימר מסולק.
קומפלקס האנזימים אוחז בשני הגדילים של מולקולת ה-DNA בצורה המאפשרת פעילות בו-זמנית של הסינתזה בשני הגדילים.
בסיום השכפול, כאשר המזלגות משני הצדדים מגיעים לסוף הכרומוזום, נוצרת בעיה חדשה - לאחר שמוסר פריימר ה-RNA של המקטע האוקזקי האחרון, לא ניתן להחליפו במקטע DNA, שכן אין קצה 3' חשוף שאליו ניתן לחברו.
הפתרון שמצאה האבולוציה לבעיה זו הוא הטלומר.
אנזים מיוחד בתא - הטלומראז, אחראי בשלבי התפתחות עובריים של התאים על יצירת מקטעי DNA חוזרניים וארוכים בשני צידי הכרומוזום.
מקטע DNA זה אינו מקודד וכל תפקידו הוא להתקצר במהלך השכפולים שהתא עובר במחזור חייו, כדי שההתקצרות הבלתי נמנעת של הכרומוזום לא תפגע בחלקים המקודדים.
כיום מאמינים שמנגנון זה מבקר הזדקנות של התאים ומהווה את אחד ממנגנוני ההגנה של הגוף כנגד גידולים סרטניים.
אחת ההשערות היא שחלק מן התאים הסרטניים "רוכשים מחדש" את פעילות הטלומראז ובכך מונעים את מותם הטבעי מ"זקנה".
שכר הוא תשלום בעבור עבודה, בכסף או בשווה כסף.
בתנאים של משק מודרני, השכר נקבע בהסכמה בין נותן השכר לבין העובד.
הסוג הנפוץ ביותר הוא שכר חודשי המשולם על ידי המעביד לעובד, שנקרא גם משכורת או משכורת חודשית.
שכר יכול להיות משולם מדי שבוע או מדי יום.
שכר יכול להיות גם משולם בקבלנות, היינו: על פי מכסת עבודה ועל פי תעריף מוסכמים מראש.
תשלום שכר הוא אחד התהליכים הבסיסיים בתרבות האנושית מאז ומעולם, שכן זוהי הדרך המאפשרת למרבית האנשים לקיים את עצמם: הם עובדים, מקבלים תשלום ובאמצעותו רוכשים לעצמם צורכי קיום – מאוכל בסיסי ועד למותרות.
ענייני שכר ומשכורת מופיעים כבר במקורות קדומים ביותר, וימיהם כימי בראשית, וכבר בחוקי חמורבי מוצאים כללי תשלום משכורת.
בתורה בפרשת ויצא מסופר על לבן אשר העסיק בביתו את יעקב ואומר לו: "הכי אחי אתה ועבדתני חינם, הגידה לי מה משכורתך?".
חוקים לגבי תשלום שכר שכיר מופיעים, בין השאר בפרשת משפטים.
בימינו, תשלום שכר הוא עניין מורכב הקשור בתשלומי מסים ובמחויבויות שונות בין הנותן לבין המקבל, ועל כן נעשה בידי אנשים שרכשו השכלה ומיומנות בתחומי החשבונאות והמיסוי.
ענייני שכר מהווים נדבך בסיסי בתחומי המשפטים והכלכלה, ובין היתר: בדיני עבודה, בתקציב המדינה, ובהסכמים קיבוציים.
בדרך כלל, משכורת היא עניין אישי בין העובד למעביד, אם כי בחברות ציבוריות נהוג לפרסם משכורות מסוימות, בעיקר של עובדים בכירים.
השלב הבסיסי בתשלום שכר הוא עניין ההסכמה על התמורה.
הסכמה זו נעשית בדרך כלל לפני תחילת העבודה והיא כוללת מרכיבים נוספים הקשורים לה כמו: היקפה, מסגרת השעות, ותנאים שונים לביצועה.
הסכמי עבודה יכולים להשתנות גם במהלך העבודה, וגם זאת על פי הסכמה בכתב ובעל פה.
הסכמים אלה נעשים בין המעביד לעובד או לשלוחיו או לקבוצת עובדים – אלו הם הסכמי עבודה קיבוציים.
קיימים שלושה סוגים עיקריים של תשלום שכר:
משכורת חודשית – היינו: סכום קבוע בכל חודש עם או בלי תוספות מוסכמות.
משכורת יומית – שכר המחושב לפי ימי עבודה כפול תעריף קבוע.
משכורת שעתית – שכר מחושב לפי שעות כפול תעריף קבוע.
תוספת מותנית לשכר וזכויות נילוות.
בנוסף לאלה קיימות משכורת חד-פעמית המשולמת בגין פרויקט או על פי חוזה התקשרות, כמו: שכר מרצה, שכר סופרים, שכר השתתפות בישיבות דירקטוריונים ועוד.
החזר הוצאות בעין, שעובד הוציא עבור מעבידו, אינו בגדר שכר.
לעומת זאת, החזר הוצאות נסיעה לעבודה, נחשב לעיתים לחלק מהשכר (לדוגמה, לפי דיני המס), ולעיתים אינו חלק מהשכר (לדוגמה, לעניין פיצויי פיטורים).
בימינו, תשלום השכר עבור עבודה, הוא מהלך המחויב על פי חוק ברישום ודיווח הן בספרי העסק המשלם והן לרשויות המיסים.
הרישום והדיווח מאפשרים לרשויות המס לוודא את העברת המיסים לאוצר המדינה, הם מאפשרים למעסיק לחשב באופן מסודר את הוצאות המשכורת, ולעובד – הם הוכחה על מילוי חובותיו לשלטונות המס.
קיימת מערכת מקבילה של תשלומי שכר לעובדים שלא בדרך הרישום והדיווח.
מערכת זו מהווה חלק מה"כלכלה השחורה".
התמורה לעבודה נעשית בדרך כלל במזומנים וללא כל עקבות המעידות על קיומה.
תשלומי שכר ללא דיווח נוחים ופשוטים הן למקבל והן לנותן אך מונעים את יתרונות הדיווח למדינה לעובד ולמעביד.
תהליך החישוב והכנת המשכורת נעשים על ידי חשבונאי מיומן, מדי חודש בעבור החודש הקודם לו, או בתום העבודה.
בתום הכנת השכר מופק תלוש משכורת ומועבר התשלום בפועל.
הכנת חישובי המשכורת אינה תלויה במועד התשלום, ומחויבת בכל מקרה, גם אם היא נערכת לאחר התשלום או אם התשלום מתבצע במועד מאוחר יותר.
חישוב השכר יוצר חלוקה בין שכר ברוטו – שהוא התשלום אשר שולם על ידי המעביד, לבין שכר נטו – שהוא התשלום בפועל שקיבל העובד.
בדרך כלל, שכר הברוטו נחשב כשכרו האמיתי של העובד אף על פי שבפועל הוא קיבל פחות.
המושג "שכר ברוטו" הוא סך כל רכיבי השכר ששולמו לעובד, לפני שהופחתו ממנו ניכויים מהשכר, כגון מס הכנסה והחזר הלוואה שקיבל העובד.
בחישוב השכר ברוטו לוקחים בחשבון את השכר הבסיסי ואת כל רכיבי השכר הנוספים, כמו דמי הבראה, דמי חופשה, החזר הוצאות נסיעה, אחזקת רכב, תוספת כוננות, אחזקת טלפון, ביגוד ואש"ל.
גם הטבות בעין (כלומר הטבות שאינן ניתנות בכסף) הן חלק מהשכר ברוטו לצורך מס.
לדוגמה, רכב צמוד שהמעביד נתן לעובד, ואשר משמש אותו גם מחוץ לעבודה – שווי ההטבה נכלל בשכר ברוטו.
השכר ברוטו משמש בסיס לחישוב המיסים החלים על השכר.
תשלומים שהם בגדר הוצאה מוכרת למעסיק אינם חלק מהברוטו.
לדוגמה, יש הבדל בין החזר הוצאות נסיעה מהבית לעבודה וחזרה שנחשבות לחלק מהברוטו, לבין החזר הוצאות בגין נסיעה בתחבורה ציבורית במסגרת העבודה (למשל נסיעה ממקום העבודה ללקוח) שהוא הוצאה מוכרת למעסיק ולכן אינו נחשב לחלק מה"שכר ברוטו".
לאחר חישוב הברוטו, נערך החישוב של ניכויי החובה – ניכוי למס הכנסה, לביטוח לאומי וביטוח בריאות.
ניכויים אלו מחושבים על פי קריטריונים שנקבעים בחקיקה כמו: גובה השכר, מצבו האישי של המקבל, וכדומה.
במקביל לניכויי החובה, מתבצע רישום ניכויים שונים המהווים חלק מהסכמי השכר.
כאלה הם ניכויי קופת גמל, קרן השתלמות, ביטוחי מנהלים, ניכויי מקדמות ומפרעות.
שכר ברוטו בקיזוז כל ניכויי החובה והניכויים האחרים – הוא שכר הנטו לתשלום, וזה שיקבל העובד בפועל.
כל הפעולות הללו נערכות בדרך של הזנת חומר למחשב המעבד את הנתונים, ומפיק תלוש משכורת.
על פי תלוש זה יועבר התשלום לעובד.
במקרים רבים נקבע בהסכם עבודה תשלום שכר נטו.
במקרה כזה תחושב המשכורת מהסוף: סכום הנטו יהווה את הבסיס לחישובי כל המרכיבים האחרים אשר יגדירו בסופו של דבר את סכום הברוטו.
פעולת המעבר מנטו לברוטו קרויה גילום.
בנוסף לגילום של השכר כולו נהוג גילום של רכיבי שכר מסוימים, למשל המיסים החלים על הטבות בשווה כסף (רכב צמוד, שי לחג וכדומה).
מבחינת תקציבו של המעסיק, נודעת חשיבות לעלות השכר – ההוצאה הכוללת של המעסיק לשם תשלום שכרו של העובד.
בנוסף לשכר ברוטו כוללת עלות השכר את עלותן של הטבות בשווה כסף שניתנו לעובד (כגון עלותו של רכב צמוד שניתן לעובד) ואת עלותן של הפרשות לצד שלישי המלוות את תשלום השכר, כגון הפרשת המעביד לדמי ביטוח לאומי, לקופות גמל ולפיצויי פיטורים, וכן מסים החלים לעיתים על המעביד בהתאם לשכר ששילם.
תשלום שכר מהווה הליך יסודי בחיי חברה תקינים.
השכר ותשלומו משפיעים על הכלכלה של כל חברה מסודרת ומאורגנת, הן ברמת הכלל והן ברמת הפרט.
ברמת הכלל – הוצאות השכר מהווים מרכיב מכריע בניהול החשבונאי של כל עסק, ארגון כלכלי או גוף שלטוני, ומשפיעים על הרווחיות שלו.
היכולת לשלם משכורת יכולה להעיד על מעמד הגוף המשלם, והאופן בו מעסיקים משלמים משכורת הן בסקטור הפרטי והן בסקטור הציבורי יכולים להעיד על חוסנה של הכלכלה המקומית.
כך למשל, רמת שכר גבוהה יכולה להעיד על רווחה כלכלית, ולהפך.
ברמה האישית – השכר מעיד גם על מעמדו האישי של כל אדם בדירוג המקובל בחברה ובשיוכו למעמד העשיר או העני.
השכר מהווה נקודת מפתח בעימות הקיים מאז ומתמיד בין בעלי ההון, המעסיקים, לבין העובדים המשתכרים משכרם.
כיום מקובלת ברוב מדינות עולם שיטת הכלכלה החופשית, המודדת את שכרו של אדם לפי התועלת שהוא מפיק למעסיק.
כך יכולים שני אנשים בעלי ניסיון ומיומנות זהים – להרוויח שכר שונה באותו מקום עבודה או במקומות שונים.
בעוד כיום נהוג לשלם את השכר לעובד בכסף, הרי שלא תמיד היה כך.
ברומא העתיקה נהוג היה לשלם לחיילים במלח.
למעשה זהו מקור המילה האנגלית Salary.
השכר נקבע בדרך כלל בעת חתימה על חוזה העסקה בין העובד והמעביד.
ערכו של השכר הנקוב בחוזה משתנה בהתאם לאינפלציה / דיפלציה של הכסף.
לעיתים מעסיקים מסכימים לכלול בחוזי עבודה סעיף הצמדה של השכר למדד או למטבע זר כלשהו.
באופן זה נשמר שוויו הריאלי של השכר.
אפשרות נוספת היא לערוך הסכם קיבוצי למניעת שחיקת השכר.
הסכם שכזה מעניק תוספת יוקר לעובדים.
על פי התאוריה המאקרו-כלכלית, העלאות שכר גורמות לאינפלציה, והקפאת שכר עוצרת אותה.
על כן הצמדה גורפת של השכר למדד עלולה להכניס את המשק לסחרור אינפלציוני, והקפאת שכר משמשת לעצירתו של סחרור שכזה.
הקשר בין שכר, מוטיבציה וביצועים
מחקרים מודרניים מראים כי בעוד הבטחת שכר גבוה משפרת את הביצועים של עובד כאשר המשימה דורשת התמדה או מאמץ גופני מתמשך, כאשר נדרשת מחשבה, זיכרון, או יצירתיות – אפשרות לתגמול גבוה יוצרת מתחים שפוגעים בביצועים.
לפיכך, מקובלת היום התפיסה שיש להשתמש בשיטות תגמול אחרות על מנת לדרבן עובדים, ובעיקר בכירים, על מנת לשפר את תפוקתם.
לדוגמה, הטבה בדמות אופציות או תוכניות הטבה במניות, שמצד אחד מעניקות תגמול ארוך טווח הקושר את העובד לארגון ומצד שני לא יוצרות מתח הפוגע בביצועים.
כמו כן, ישנן עבודות בהן העובד מתפקד בשלבים וכי ברוב שעות יום עבודתו ממתין לקבלת ביצוע העבודה ממעסיקו.
בזמן המתנה זה העובד שרוי במצב הנקרא "שעמום", המתבטא בעייפות וחוסר מוטיבציה גם כאשר מתקבלת ביצוע עבודה מהמעסיק ולכן נהוג לאותם עובדים "משועממים" להעלות את השכר ובכך תעלה המוטיבציה.
בישראל קיימת רגולציה בתחום קביעת שכר העובדים, תוך קביעת שכר מינימום.
כמו כן קיימת הגבלת שכר מקסימום לבכירים בתאגידים פיננסיים.
שכר הצלה, דמי הצלה או חוק ההצלה הוא מונח הלקוח מהמשפט הימי.
שכר הצלה הם השילומים שניתנים עבור שירותים שהביאו להצלתם המלאה או החלקית של כלי שיט, מטענו או אנשיו, מסכנה בלב ים.
לא ניתן שכר הצלה למי שחייב על פי דין או על פי חוזה, לתת את השירותים שמנעו את הסכנה.
בקביעת גובה השילומים, נלקחים בחשבון מידת הסיכון, ההוצאות ושווי שנכסים שהוצלו.
מקובל לתת למצילים שעבוד על הנכסים המוצלים להבטחת השילומים.
במדינות מסוימות הורחבה תחולת שכר ההצלה גם על כלי טיס הטסים מעל לים או מעל למי החופים.
בישראל מוסדרים דמי ההצלה בפקודת הסחורות הנטרפות ודמי הצלה.
דיני שכר ההצלה לא חלים על היבשה.
שכר לימוד (בראשי תיבות: שכ"ל) הוא תשלום הנדרש לשם לימוד במוסד חינוכי.
קיימים מודלים רבים ברחבי העולם לשכר לימוד, כשההבדל העיקרי הוא בין מוסדות (גני ילדים, בתי ספר, מכללות ואוניברסיטאות) פרטיים וציבוריים.
הראשונים רשאים בדרך כלל לדרוש שכר לימוד כאוות נפשם, ללא פיקוח ברוב המדינות.
מוסדות ציבוריים מסובסדים על ידי הממשלה; לעיתים הלימודים בהם בחינם, ולעיתים נדרשת השתתפות בדרגה זו או אחרת מצד הלומדים.
היעדר רשמי של שכר לימוד ("לימודי חינם"), כפי שנהוג בבתי הספר במדינת ישראל, למשל (לפי חוק לימוד חובה), לעיתים אינו תואם את המציאות, וההורים נדרשים לתשלומים ממינים שונים, חלקם עבור פעילויות נלוות ללימודים או שירותים מיוחדים (טיולים, טקסים, אבטחה, בריאות, מחשבים, מזגנים וציוד אחר).
לפי החוק בישראל אין לשלול השתתפות בלימודים או בפעילויות נלוות עקב אי-יכולת לשלם; למרות זאת, מדי פעם מתפרסמים מקרים בהם חלה הפרה של חוק זה.
שכר לימוד במוסד להשכלה גבוהה
שכר הלימוד במוסדות להשכלה גבוהה (מכללות ואוניברסיטאות), משתנה בצורה דרסטית בין מוסדות, אזורים ומדינות שונות ברחבי העולם וזאת בהשפעת גישות חברתיות וכלכליות והבדלים היסטוריים.
מוסדות מסוימים רשאים לקבוע בעצמם את שכר הלימוד, בעוד שבמוסדות אחרים - בדרך כלל אוניברסיטאות ומכללות ציבוריות - נהוג שכר לימוד אחיד הנקבע על ידי הממשלה.
ניתן לחלק את מדינות העולם לשלוש קבוצות, בהתאם לגובה שכר הלימוד הנהוג בהן:
במספר מדינות, בעיקר באירופה, ניתנים הלימודים הגבוהים בחינם.
האוניברסיטאות ממומנות כמעט אך ורק על ידי המדינה, כלומר - מכספי המסים שתושבי המדינה משלמים.
בחלק מהמדינות שבהן נהוגים לימודים גבוהים בחינם קיימים מיסים גבוהים, כדי לאפשר מימון יעיל של המוסדות להשכלה גבוהה; למרות זאת, אין קשר ישיר בין גובה המיסים במדינות העולם השונות ובין גובה שכר הלימוד בהן.
באירופה ניתנים הלימודים הגבוהים בחינם בגרמניה, בצרפת, בשוודיה, בנורווגיה, בדנמרק ובפינלנד.
הלימודים בחינם גם לסטודנטים זרים, מכל מדינה שהיא בעולם, הבאים ללמוד באחת ממדינות אלו.
אף על פי ששכר לימוד אינו קיים, נדרשים הסטודנטים בדרך כלל לשלם אגרה סמלית למימון הוצאות אגודת הסטודנטים, ביטוח מינימלי ופעילויות תרבות שונות באוניברסיטה.
בגרמניה, למשל, נעה האגרה (נכון לשנת 2006) סביב 100 אירו לסמסטר.
ברוב האוניברסיטאות בגרמניה מאפשר תשלום האגרה לסטודנטים שימוש בלתי-מוגבל בתחבורה הציבורית המקומית .
במספר גדול של מדינות נהוג שכר לימוד קבוע וזהה בכל האוניברסיטאות.
הסכום, שאותו קובעת הממשלה, נועד לסייע למוסדות להשכלה גבוהה לעמוד בהוצאותיהם הגבוהות, אך הוא אינו מכסה את ההוצאות בשלמותן, ואת ההפרש מממנת הממשלה.
שכר לימוד סמלי מתייחס יותר לשיטת קביעת הסכום ולפיקוח על שכר הלימוד במדינה מסוימת מאשר לגובה הסכום עצמו, שכן הדעות חלוקות בנוגע למידת ה"סמליות" של שכר לימוד מסוים.
ברוב מדינות אירופה, וכן בישראל, נהוג שכר לימוד סמלי; בחלק מהמדינות שהוזכרו לעיל, שבהן לא קיים שכר לימוד, נשקלת הנהגתו של שכר לימוד סמלי, זאת לאור הקושי הגובר של האוניברסיטאות לעמוד בהוצאותיהן.
כפי שנרמז, שכר לימוד סמלי אינו בהכרח נמוך, וסטודנטים רבים מתקשים לעמוד בו.
ישראל, למשל, נכללת בקטגוריית שכר הלימוד הסמלי כיוון ששכר הלימוד בה זהה בכל האוניברסיטאות, נקבע על ידי הממשלה ונמוך בהרבה מהתשלום במדינות שבהן קיימות אוניברסיטאות פרטיות.
למרות זאת, חלק גדול מהסטודנטים בישראל מתקשה לעמוד בשכר הלימוד (אשר אליו מתווספות הוצאות מחייה והוצאות נלוות ללימודים, כגון קניית ספרים והדפסת עבודות) ונאלצים לעבוד במקביל ללימודים.
היעדר פיקוח על שכר הלימוד:
במספר מדינות, שהמובהקת שבהן היא ארצות הברית, קיים פיקוח מינימלי ביותר, אם בכלל, על שכר הלימוד, והאוניברסיטאות רשאיות לקבוע את גובה הסכום בעצמן.
למרות זאת, אין פירוש הדבר שהסטודנטים מממנים באופן בלעדי את הוצאות האוניברסיטה.
ראשית, מוסדות רבים נשענים על תרומות, ובארצות הברית קיימת מסורת עמוקה של תרומה למוסדות אקדמיים, במיוחד על ידי סטודנטים לשעבר במוסד.
שנית, באוניברסיטאות הפרטיות בארצות הברית אכן ממומנות רוב ההוצאות על ידי הסטודנטים, אך בכל אחת מ-50 מדינות ארצות הברית קיימת אוניברסיטה ציבורית אחת לפחות, אשר בתפעולה משתתפת ממשלת המדינה.
שכר הלימוד באוניברסיטאות הציבוריות בארצות הברית נמוך פי 3 עד 10 משכר הלימוד באוניברסיטאות הפרטיות: שנת לימודים באוניברסיטה ציבורית ממוצעת עלתה בשנת 2006 כ-5,000 דולרים; באוניברסיטאות הפרטיות מתחיל שכר הלימוד בכ-15,000 דולרים ומגיע במוסדות מסוימים ל-40,000 דולר לשנה.
החלוקה שלעיל היא כללית בלבד, ובמדינות מסוימות נהוגים חוקים מיוחדים.
בבריטניה, למשל, קיים שכר לימוד סמלי, לכאורה, עם רמת פיקוח גבוהה יותר מזו שבארצות הברית אך נמוכה מבשאר מדינות אירופה.
בבריטניה רשאית כל אוניברסיטה לקבוע את שכר הלימוד עד לגבול עליון של 3,000 ליש"ט בשנה.
תקנה זו נכנסה לפועל בשנת 2006, לאחר רפורמה במערכת החינוך בבריטניה.
התחזית הייתה שהאוניברסיטאות המבוקשות ביותר ייטלו את מלוא הסכום, בשעה שהאוניברסיטאות האחרות ינסו לפתות את הסטודנטים באמצעות שכר לימוד נמוך.
הרפורמה נמצאת עדיין בחיתוליה, אך כיום מסתמן כי רובן המוחלט של האוניברסיטאות נאלצות ליטול את מלוא 3,000 הלירות, זאת עקב גירעונות גבוהים וקופות ריקות.
המקור הראשוני לתשלום שכר הלימוד הוא כסף עצמי או עזרה מההורים.
במדינות רבות קיים דגש בנושא זה, וקיימים חוקים נוקשים המכריחים את ההורים לממן את לימודי ילדיהם ככל יכולתם (כתנאי לזכאות להלוואה ממשלתית, למשל).
אם האמצעים העצמיים אינם מספיקים לתשלום שכר הלימוד, קיימות שלוש אפשרויות עיקריות לגיוס הסכום:
הלוואה פרטית: הסטודנט לווה סכום כסף ממוסד פיננסי, בדרך כלל בנק.
על הסטודנט להחזיר את הסכום במלואו, בתוספת ריבית, בתום פרק זמן מסוים.
בישראל, מספר הסטודנטים אשר נטלו הלוואה לצורך מימון שכר הלימוד נמצא בעלייה בחמש השנים האחרונות, כאשר היקף מימון הלימודים על ידי הוריהם הולך ופוחת, וכן מצטמצם גם מימון הלימודים על ידי חסכונות שצברו הסטודנטים, נטילת הלוואות זו מתאפיינת גם בפריסת ההלוואה על פני מספר חודשים רב יותר.
בין הגורמים לעלייה זו בהיקף ההלוואות נכללים משבר הקורונה שהחריף את מצבם הכלכלי של הסטודנטים, וכן הגידול ביוקר המחיה המביא לעלייה בהוצאות הנלוות ובעלויות הדיור.
מלגה: זהו סכום כסף הניתן מטעם מוסד פרטי או ציבורי ואשר הסטודנט אינו נדרש להחזירו.
חלוקת מלגות היא מוגבלת, וכמעט תמיד נדרש הסטודנט למלא אחר תנאים מסוימים לשם קבלת מלגה, למשל:
השתייכות למגזר מסוים או לדת מסוימת; ארגונים שונים מעניקים מלגות לתושבי מדינות מסוימות, כדי לעודד חילופי סטודנטים; עיריות, למשל, מעניקות לעיתים מלגות לסטודנטים (מצטיינים, בדרך כלל) תושבי העיר.
פעילות חברתית, פוליטית, סביבתית או קהילתית ברוח המוסד שמעניק את המלגה, שהסטודנט מבצע במקביל ללימודים, או מתחייב לעתיד לבצע אותה.
מצב כלכלי; ארגונים שונים מעניקים מלגות למעוטי יכולת.
בחירת חוג לימוד שלמדינה או לאוניברסיטה יש עניין לעודד הצטרפות אליו.
הלוואה ממשלתית: הסטודנט לווה סכום כסף מהמדינה.
תנאי החזרת ההלוואה תמיד נוחים בהרבה מהתנאים בהלוואה פרטית; חסרונה הוא התנאים הנוקשים, לעיתים, לקבלתה, והגמישות המועטת - הלוואה פרטית ניתן לקבל עוד באותו היום, ואילו הלוואות ממשלתיות ניתנות בדרך כלל בזמנים מסוימים מאוד.
שיטה זו מכונה לעיתים בשם המודל האוסטרלי.
קיימים מספר מודלים להלוואות ממשלתיות ולאופן החזרתן.
כמעט תמיד נדרש הסטודנט להחזיר את ההלוואה אך ורק לאחר תום לימודיו; במקומות מסוימים, כגון אוסטרליה, נדרש הסטודנט להתחיל בהחזרה הדרגתית של ההלוואה רק אם החל לעבוד לאחר לימודיו, ורק אם משכורתו עולה על סכום מסוים.
בגרמניה נדרש הסטודנט להחזיר בתום לימודיו רק מחצית מסכום ההלוואה; מחצית מההלוואה מהווה, אם כן, מענק.
הסכום שאותו יש להחזיר כמעט בכל המדינות זהה לסכום המקורי שנלווה, כלומר - הסטודנט אינו נדרש לשלם ריבית; זהו יתרון חשוב על פני הלוואה פרטית.
במקומות מסוימים, כגון ארצות הברית, יכול הסטודנט להמיר את סכום ההלוואה בשירות קהילתי.
מורים, למשל, אשר קיבלו הלוואה ממשלתית בארצות הברית, יכולים לקבל ויתור על החזר ההלוואה אם יסכימו ללמד במשך מספר חודשים בבית ספר בפריפריה.
לאור העובדה שחלק גדול מהסטודנטים בארצות הברית משלם שכר לימוד גבוה, מנוצל חלק מהסכום לעזרה לסטודנטים מהשכבות החלשות.
בתהליך הקבלה לאוניברסיטה נדרש הסטודנט לספק פרטים רבים על מצבו הכלכלי.
סטודנטים מבוססים נדרשים לשלם את מלוא שכר הלימוד, ואילו סטודנטים מיעוטי יכולת מקבלים לעיתים קרובות הלוואות מהמדינה או מהמוסד האקדמי ובמקרים רבים אינם נדרשים להחזירן.
בדצמבר 2007 התקבלה החלטה באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית לפיה שכר הלימוד לבני המעמד הבינוני ומטה יופחת מאוד (בהתאם להכנסה) ויהווה 10% בלבד מהכנסתם, הדבר נבע מכך ששכר הלימוד היווה חסם כניסה לאותם אנשים.
גם בישראל, שכר הלימוד מהווה חסם כניסה להשכלה הגבוהה וזאת בניגוד גמור למטרות הבסיסיות שלשמן הוקמו אוניברסיטאות מלכתחילה והן חקירת הידע והפצתו.
במדינות רבות עומד במשך זמן רב נושא שכר הלימוד על סדר היום הציבורי.
במיוחד נכון הדבר במדינות שבהן נהוג שכר לימוד אפסי או סמלי; במרוצת הדורות נוטות קופות האקדמיה להידלדל, ושכר הלימוד מוזכר תמיד במקרים אלו כמקור מימון ראשוני.
להלן מספר טיעונים של תומכי ומתנגדי שכר הלימוד:
חובתה של המדינה: המתנגדים לשכר הלימוד טוענים שחינוך הוא זכות בסיסית של כל אזרח, ושעל המדינה לממנו באמצעות המיסים, בדומה לשירותי חרום ורווחה, למשל.
התומכים מציבים את גבול האחריות הממשלתית במקום שונה, וטוענים שיש לצמצם את השירותים שעל המדינה לספק, שכן הדבר גורם לנטל, חובות וחולשה כלכלית.
צדק חברתי: התומכים מצביעים על העובדה כי במדינה בה ממומן החינוך הגבוה מכספי המיסים בלבד, פירוש הדבר הוא שכל האוכלוסייה משלמת עבור שרות בו משתמשים מעטים בלבד.
בנוסף, בוגרי אוניברסיטה נוטים לשפר את מצבם הכלכלי לאחר הלימודים, כיוון שהם מרוויחים יותר מאנשים חסרי תואר אקדמי; על כן יש צדק בכך שהסטודנטים ישתתפו במימון הכלי שישפר בעתיד את מצבם הכלכלי.
פערים חברתיים: המתנגדים חוששים ממצב בו חינוך גבוה ימָנע מאנשי השכבות החלשות עקב חוסר יכולתם לעמוד בתשלום שכר הלימוד.
התומכים מציעים מערכת מסועפת וחזקה של מלגות והלוואות אשר יבטיחו את יכולתו של כל אחד לרכוש השכלה גבוהה.
המתנגדים חוששים מירידה דרסטית במספר הסטודנטים עקב שכר הלימוד, זאת למרות המלגות וההלוואות, שכן סטודנטים רבים חוששים מחובות ואינם מעוניינים להתחיל את חייהם שלאחר הלימודים כשהם נדרשים לשלם חוב גדול למדינה.
הקטנת העומס במערכת החינוך הגבוה: התומכים מצביעים על כמות הסטודנטים ההולכת וגדלה משנה לשנה ועל אי-יכולתם של המוסדות האקדמיים להתמודד עם מספר הסטודנטים הגבוה.
סינון על סמך יכולות אישיות וציונים עדיף, אך הנהגת שכר לימוד מהווה פתרון מהיר, שכן, כפי שנאמר בסעיף הקודם, שכר הלימוד מרתיע סטודנטים רבים מלהירשם לאוניברסיטה.
המתנגדים טוענים, כאמור, כי ההרתעה פועלת בעיקר בשכבות החלשות, אך עם מערכת ההלוואות והמענקים מקווים התומכים כי שכר הלימוד ירתיע סטודנטים מכל השכבות בצורה שווה.
במדינות שבהן הלימודים בחינם נוהגים סטודנטים רבים להירשם ללימודים כלאחר יד, ללא הקדשת מחשבה רבה, כיוון שחיי הסטודנט נוחים.
חלקם לומדים בעצלתיים ומושכים את לימודיהם על פני שנים רבות, וחלקם נרשמים ללימודים ולא מופיעים; דבר זה מכביד על האוניברסיטאות ומונע לעיתים מסטודנטים רציניים לזכות במקום לימודים.
התומכים בשכר הלימוד מקווים כי התופעה תצומצם באמצעותו.
בנוסף, השאיפה של הסטודנטים לסיים את לימודיהם במהירות האפשרית, כדי לחסוך בעלויות, משחררת אותם לשוק העבודה מוקדם יותר - לטוב (יצירת משק דינמי וצעיר) ולרע (הגברה אפשרית של האבטלה).
איכות האקדמיה: התומכים בשכר לימוד טוענים כי זוהי האפשרות היחידה ליצירת מוסדות אקדמיים איכותיים, חופשיים ומשגשגים.
טיעון זה הוא כבד משקל, ואף למתנגדי שכר הלימוד קשה להכחיש שיש בו מידה של אמת כשמשווים את מערכת החינוך הגבוה של ארצות הברית לעומת אלו של גרמניה וצרפת, למשל, בהן הלימודים בחינם.
לרשות המוסדות האמריקניים, הדורשים שכר לימוד גבוה, עומדים משאבים עצומים, ורבים מהם מושקעים במחקר, בהקמת מעבדות, ברכישת ציוד וב"פיתוי" מדענים מצטיינים מכל רחבי העולם להגיע אל המוסד.
אקדמאים צרפתיים וגרמניים רבים מספור אכן נודדים בכל שנה לארצות הברית לשם השלמת לימודיהם, בדרך כלל לשם עשיית דוקטורט; המוסדות האירופאיים הציבוריים אינם מסוגלים להתחרות בתנאים המוצעים למדענים בארצות הברית.
בשעה שאפילו המוסדות היוקרתיים ביותר באירופה קורסים תחת עול החובות (הסורבון, אוניברסיטת היידלברג, אוניברסיטת אוקספורד, אוניברסיטת קיימברידג' - כל אלו נמצאים נכון לתחילת המאה ה-21 במצב כלכלי רעוע), הרי שהמוסדות האמריקניים משגשגים.
הסיבה לכך נעוצה בעיקר בשכר הלימוד, טוענים התומכים.
השימוש הנעשה בשכר הלימוד: המתנגדים טוענים כי קשה לפקח על השימוש הנעשה בשכר הלימוד, וכי אף שמטרתו המוצהרת היא תשלום הוצאות האוניברסיטה ושיפור הציוד ותנאי הלימוד, הרי שבפועל ייתכן כי לפחות חלק מהכסף יופנה לתשלום חובות של הממשלה ולמימון נושאים שאינם קשורים לחינוך.
מסחור של עולם האקדמיה: שכר לימוד יוצר באופן בלתי נמנע, במידה מסוימת, יחסי לקוח-ספק בין הסטודנט והמוסד האקדמי.
התומכים סבורים שהדבר מביא לשיפור איכות ההוראה; סטודנט שמשלם מצפה לשירות טוב יותר, והמרצים מודעים לכך.
המתנגדים סבורים שמסחור עולם האקדמיה עלול רק להזיק לו.
חופש המידע: המתנגדים לשכר הלימוד סבורים שעל הידע האנושי להיות נגיש לכל אדם ללא כל תשלום.
לאחר תקופה קצרה בה הלימודים באוניברסיטה העברית ניתנו בחינם, נקבע שכר לימוד של 5 לא"י לשנה.
בשנת 1946, הועלה שכר הלימוד בטכניון מ-45 לא"י ל-60 לא"י והסטודנטים פתחו בשביתה.
גם באוניברסיטה העברית הוכפל שכר הלימוד מ-20 ל-40 לא"י.
בראשית ימי מדינת ישראל, שכר הלימוד באוניברסיטה היווה רק חלק קטן מהכנסות המוסד, בין 5-10%, כאשר סטודנטים למדעי הטבע שילמו בנוסף לשכר הלימוד גם תשלום עבור מעבדות.
האוניברסיטה בקשה להעלות מדי שנה את שכר הלימוד בגלל האינפלציה, אולם הסטודנטים טענו שהם אינם יכולים לעמוד בשכר לימוד גבוה והתנגדו להעלאות בשכר הלימוד.
באמצע שנת 1952 המליצה ועדת החינוך של הכנסת על העלאת שכר הלימוד ל-100 ל"י, תוך ש-20 ל"י מועברות לקרן מלגות, ונעשים צעדים משלימים לסיוע לסטודנטים.
בפתיחת שנת הלימודים של 1952–1953 קיימו הסטודנטים שביתת תשלומים בדרישה להורדת שכר הלימוד.
בטכניון היווה שכר הלימוד כ-15% מעלות החזקת המוסד.
בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה כיסו התלמידים את כל הוצאות המוסד.
בטכניון התקיימה שביתת תשלומים בדצמבר 1953, נגד העלאת שכר הלימוד.
באוגוסט 1954 קבע שר החינוך שכר לימוד אחיד לכל הפקולטות באוניברסיטה ובטכניון, תוך העלאת שכר הלימוד דבר שהביא שוב לשביתת סטודנטים.
בעקבות השביתה הוסכם על שיטת הצמדה חלקית של שכר הלימוד והקצבת 20% משכר הלימוד לקרן מלגות.
בעקבות קשיים תקציביים של המוסדות להשכלה גבוהה, הוקמה ועדת אגרנט.
זו, קבעה במרץ 1959 כי יש צורך בהעלאה של שכר הלימוד, הצמדה ליוקר המחיה ולשכר המרצים והעמדה ממשלתית של הלוואות בגובה עד 40% משכר הלימוד.
הסטודנטים התנגדו למסקנות הוועדה ואיימו בשביתה.
מסקנות הוועדה לא יושמו לחלוטין ושכר הלימוד הוצמד רק ליוקר המחיה ולא לשכר האקדמאים.
עם עליית שכר האקדמאים בשנות ה-60 נוצרו למוסדות גירעונות גדולים שהביאו להקמת ועדת קרגמן בשנת 1966, כדי להעלות את שכר הלימוד בלא לפגוע בסטודנטים מעוטי יכולת.
חברי ועדת קרגמן נחלקו לגבי העלאת שכר הלימוד, אך עמדתו של ישראל קרגמן הייתה שיש להכפיל את שכר הלימוד ולהנהיג שכר לימוד מדורג.
הממשלה דנה בהצעות הוועדה והחליטה להעלות את שכר הלימוד רק באופן חלקי.
החלטה זו הביאה לשביתת סטודנטים למספר ימים.
בפועל, המשיך שכר הלימוד לעלות פחות או יותר בהתאם למתווה של ועדת אגרנט.
באוגוסט 1976 חדל שר החינוך מנסיונותיו להגיע להסכמה עם הסטודנטים והורה לראשי האוניברסיטאות לקבוע את שכר הלימוד.
אלו קבעו את שכר הלימוד ברמה של כ-10% מעל מה שלשיטתם מתחייב ממסקנות ועדת אגרנט.
בעוד בשנות ה-50 היוו תרומות כמחצית מתקציב האוניברסיטאות, בהם למדו כ-7000 סטודנטים, בשנת 1976 הגיע מספר הסטודנטים לכ-50,000 וההקצבות של הממשלה והסוכנות היוו כ-80% מתקציב האוניברסיטאות.
בעקבות זאת, קבעו ראשי האוניברסיטאות שחלקם של הסטודנטים בתקציב האוניברסיטאות צריך לגדול.
את מאבק הסטודנטים של 1998 יזמה התאחדות הסטודנטים בישראל כמאבק להפחתת שכר הלימוד לפחות ב-50% או לביטולו כליל.
בין מנהיגי המאבק היו ארז אשל, יו"ר תנועת דור שלום, וגילה גמליאל, לימים חברת כנסת מטעם הליכוד.
למרות תמיכה ציבורית רחבה ומעקב יומיומי מצד העיתונות, הסתיים המאבק בהבטחה מעורפלת של ראש הממשלה דאז, בנימין נתניהו, להקים ועדה שתדון בהפחתת שכר הלימוד.
ההחלטה לסיים את המאבק בתמורה להבטחה זו ספגה ביקורת קשה, ומנהיגי הסטודנטים הואשמו כי "נקנו בפיצות" (אזכור לביקורה של אשת ראש הממשלה דאז שרה נתניהו במאהל המחאה והצעתה להזמין פיצות לסטודנטים השובתים רעב).
ב-2005 יזמה אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב מאבק נוסף, תחת הכותרת "מאבק למען הנגישות להשכלה הגבוהה" מתוך מטרה למנוע את העלאתו מחדש של שכר הלימוד וכן למנוע סגירת חוגים ותחומי לימוד על ידי האוניברסיטאות.
מאבק זה הסתיים לאחר שמפלגת שינוי הציעה להעניק מהכספיים הייעודיים שקיבלה לתקציב ההשכלה הגבוהה.
לאחר חופשת הפסח, בסמסטר אביב 2007, פתחו ארגוני הסטודנטים בשביתה על מנת להשיג שלוש מטרות מוצהרות: החזרת התקציבים שקוצצו ממערכת ההשכלה הגבוהה מאז שנת 2000, חזרה למתווה וינוגרד, וביטול ועדת שוחט.
לטענת הסטודנטים, הפחתת שכר הלימוד תגדיל את נגישות השכבות החלשות בחברה להשכלה גבוהה ובכך תתרום לצמצום הפערים החברתיים בישראל.
לעומתם, כלכלני האוצר טענו כי העלאת שכר הלימוד תשפר את איכות השירות שמקבלים הסטודנטים מהאוניברסיטאות.
בהתאם להמלצות הוועדות שדנו בנושא שכר הלימוד, שכר הלימוד צריך להיות מוצמד למדד המחירים לצרכן ומסכום זה צריכה להתבצע הפחתה.
על ההפחתה להיות ממומנת על ידי תקצוב מהאוצר.
שכר הלימוד בישראל אינו כולל שירותים נלווים הניתנים לסטודנטים כגון עלויות ביטחון, חנייה וכו' הנגבות מהסטודנטים בנפרד.
"שכנים" הייתה קומדיית מצבים שהופקה על ידי מחלקת השידורים בערבית של הערוץ הראשון.
התוכנית שודרה בשנים 1988- 1993 בכל מוצאי שבת.
את הסדרה כתבה הזמרת דליה כהן וביים ויקטור קמר.
עלילת הסדרה מתרחשת בסוף שנות השמונים בישראל ומתמקדת בזוג יהודים בשם איציק ודורית חרוב (גדי יגיל ועפרה ויינגרטן) ולהם שני ילדים, אשר גר בבית משותף מול דירתם של זוג ערבי בשם בסאם ומונה מדוור (בסאם זועמוט ומרלן בג'אלי) וגם להם שני ילדים.
במהלך הסדרה לומדים השכנים להתגבר על הדעות הקדומות ובסופו של דבר לקבל זה את זה.
בנוסף קיימים שכנים נוספים, כץ (אלי גורנשטיין), מזרחי (אלברט אילוז) ורוזנפלד (מיכאל כורש).
בשנת 1993 הוחלפו דמויותיהם של הזוג הערבי בזוג אחר (יוסף אבו ורדה ואמל מורקוס) בנוסף לשינויים מהותיים אשר בוצעו בעלילת הסדרה.
הסדרה נוצרה ביוזמת יוסף בראל, יחד עם שאול עבדי, מנהל התוכניות, ויקטור קמר, מנהל תוכניות דת, ילדים ונוער ומיקה רביד, מנהלת מחלקת תוכניות הדרכה, הסברה ותעודה בטלוויזיה בערבית, שהחליטו להפיק דרמה של דו־קיום בעקבות פריצת האינתיפאדה הראשונה מצד אחד ועליית הכהניזם מצד שני שהביאו למתיחות ביחסי ערבים ויהודים.
הם פנו למספר תסריטאים ובחרו בתסריט שכתבה דליה כהן.
הסדרה צולמה באולפני "טלעד" בירושלים ואחר כך באולפני ג.ג.
פרק פיילוט ראשון שודר במאי 1988, העונה הראשונה שודרה בין נובמבר 1989 לינואר 1990. צילומי העונה השנייה החלו בסוף 1990, והיא שודרה במהלך 1991. העונה השלישית צולמה החל מאפריל 1993.
שחקנ/יתדמותגדי יגילאיציק חרובעפרה ויינגרטןדורית חרובבסאם זועמוטבסאם מדאוורמרלן בג'אלימונה מדאווריוסף אבו ורדהאמיר שאמיאמל מורקוסדינה שאמי אלי גורנשטייןכץמיכאל כורשרוזנפלדאלברט אילוזמזרחיסלים דאוסליםראידה אדוןסוהאג'מאל סעידג'מאלורדה בן חורשולהסנא חמודסנא
לאורך הסדרה הופיעו שחקנים אורחים רבים בניהם אדי מוכתר, יעקב אלפרין, ציפורה פלד, גסאן עבאס, מוטי כץ, חיים חובה, ברי סימון, אברהם סלקטר, יוסי סיאס, חיים בנאי, דליה שימקו ואחרים.
שכר דירה הוא תשלום הניתן לבעל בית מאת דייר, בתמורה לזכות להתגורר בשכירות בדירת מגורים שבבעלות בעל הבית.
גובה שכר הדירה, מועדי התשלום והביטחונות הנדרשים מהדייר מהווים חלק חשוב בחוזה השכירות הנחתם בין הצדדים לעסקה.
שכר הדירה נקבע בשוק הקרוב לתנאי תחרות משוכללת, ומתקיימים בו התנאים הבאים:
ריבוי מוכרים וקונים שכל אחד מהם קטן מכדי להשפיע לבדו על התנהגות השוק
התנהגות רציונלית של המוכרים והקונים
יכולת להגיב רציונלית לשינויים כלכליים רלוונטיים בזמן אמת ובאופן מיידי
לכל אחד מתנאים אלה יש הסתייגויות.
אגודות סטודנטים במוסדות להשכלה גבוהה נוהגות לנקוט עמדה לגבי גובה השכר דירה הנדרש מחבריהם.
המידע של המבקשים לבצע עסקות נגיש הן במודעות לוח בעיתונות והן באתרי אינטרנט.
התגובה לשינויים אינה בזמן אמת אך טווח הזמן אינו רב, שכן רוב ההסכמים לשכר דירה אינם לטווח ארוך ובמקרה של שינויים בתנאי השוק, הן בעלי הבית והן הדיירים יכולים לנסות למצוא אלטרנטיבה.
קיימת מגבלה אובייקטיבית לתחרות משוכללת בשוק הדירות להשכרה, משום שלא מדובר במוצרים זהים.
שכר הדירה נקבע לפי הגורמים הבאים:
אזור המגורים – דירוג האזורים לפי מידת המשיכה שלהם נתון לשיפוטו של שוכר הדירה.
עם זאת ככל שקבוצת דיירים תעדיף אזור מסוים יהיה לדירות המצויות בו ביקוש גבוה יותר
גודל הדירות – באותו האזור, בדרך כלל יהיה שכר הדירה פרופורציוני לגודל הדירה, ברם, הפרופורציה לא תהיה בהכרח אחידה (ליניארית).
לביקוש הקיים לדירות בסדר גודל מסוים תהיה השפעה על היחס בין גודל הדירה לבין שכה"ד המשולם עליה.
סוג הנכס – בית צמוד קרקע, דירה רגילה (המחיר עשוי גם להשתנות על פי הקומה), דירת גן או דירת גג.
אלמנטים חיצוניים נלווים לנכס – קיומם של מחסן, חניה, בריכה, מעלית וכיוצ"ב.
אלמנטים פנימיים בנכס – מיזוג אוויר, סורגים, ריהוט, דוד ועוד.
מידע על שכר הדירה הנהוג באזור מסוים ניתן לקבל ממקורות אחדים: בלוח מודעות לדירות להשכרה בעיתונים ובאתרי האינטרנט.
הנתונים יכולים לתת אינדיקציה על גובה שכר הדירה.
שכר הדירה לדירה מסוימת נקבע רק לאחר משא ומתן בין בעל הבית לבין הדייר והוא תקף רק לגבי אותה דירה ורק לגבי תקופת השכירות.
חברות מסחריות נוהגות לפרסם מדדי מחירי דירות, לפי יישובים ולפי תקופות.
מידע זה זמין לרשות השותפים לעסקות שכר דירה.
עם זאת, המהימנות שלו תלויה בעורכי הסקר בחברה המסחרית.
בדרך כלל גובה דמי השכירות נקבע בזמן ההסכם, אך אם הוסכם על השכרה ללא קביעת דמי השכירות – ישולמו דמי שכירות לפי המחיר הראוי לאותה הדירה בעת כריתת ההסכם.
גם במשפט העברי נפסק כי יש לשלם את התשלום הראוי על השכירות אך בניגוד לדין הישראלי, המשפט העברי מחשב את דמי השכירות לפי האומדן המתעדכן בתקופת השכירות ולא רק לפי האומדן בשעת כריתת ההסכם.
בתקופות שונות בתולדות מדינת ישראל נהגה הממשלה להציע דירות להשכרה בכמויות גדולות באזורים נבחרים על מנת לעודד אכלוס אזורים שהיא עודדה את ההתיישבות בהן.
כמו כן, משרד השיכון הנהיג שיטות לעידוד הבניה להשכרה במטרה לספק פתרונות דיור בשכר דירה סביר.
בישראל קיימים מדדים המצביעים על רמת שכר הדירה ביישובים שונים ולפי תקופות מגורים.
מדד המחירים לצרכן של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה כולל מרכיב "דיור" המבטא את השינויים בשכר הדירה במשפחות הישראליות המיוצגות בסקר החודשי של הלשכה.
נתון זה אמור להיות נאמן.
בעשור השני של המאה ה-21 החברה הממשלית דירה להשכיר מפעילה מיזמי דיור בהם מוצעות דירות להשכרה ארוכת טווח במחיר מופחת שנשמר למספר שנים בהתאם לפרויקט.
הזכות לשכור דירות אלו ניתנת באמצעות הגרלה.
"דמי מפתח" הוא כינוי מקובל לעסקת נדל"ן המהווה מעין הכלאה בין רכישת נכס לשכירתו.
בעסקה זו נרכשות זכויות מסוימות בנכס נדל"ני במחיר נמוך, הרוכש מקבל חזקה על הנכס וממשיך לשלם דמי שכירות נמוכים במיוחד.
העסקה הקרויה "דמי מפתח" הונהגה על ידי המנדט הבריטי באמצע שנות ה-40, ולמעשה הועתקה מאנגליה, בה נוצר באותה תקופה מחסור בדירות, עקב ההפצצות הכבדות של גרמניה הנאצית על אזורי מגורים רבים ברחבי הממלכה.
בישראל שכר דירה המתקבל במסגרת עסקו של המשכיר הוא הכנסה חייבת במס הכנסה ככל הכנסה עסקית.
שכר דירה המתקבל על ידי יחיד מהשכרת דירה בישראל שלא במסגרת עסקו אף הוא בגדר הכנסה חייבת, אך חלים עליו מסלולי מיסוי מופחת, שנוצרו על מנת לעודד השכרתן של דירות.
השכר החציוני הוא מדד סטטיסטי המשמש אומדן לרמת השכר במשק וגם לפערי אי שוויון בהכנסה.
השכר החציוני הוא רמת השכר אשר מחצית מהעובדים משתכרים יותר ממנה ומחציתם פחות ממנה.
בחלוקה לעשירונים, יהא השכר החציוני השכר הגבוה ביותר בעשירון החמישי.
השכר החציוני הוא אחד המדדים המקובלים להערכת רמת השכר באוכלוסייה.
אומדן נוסף המקובל לשימוש הוא השכר הממוצע.
היתרון של שימוש בשכר הממוצע הוא היותו קל לחישוב.
היתרון בשימוש בשכר החציוני הוא לצורך ייצוג רמת השכר המאפיינת את מעמד הביניים, בעיקר בחברות שבהן יש פערי ההכנסות, או ערכי קיצון משמעותיים .
הפער בין השכר הממוצע לשכר החציוני, הוא אחד המדדים לאי-שוויון כלכלי.
במדינת ישראל כמו במדינות מערביות רבות נהוג להשתמש במדד החציוני לצורך חישוב קו העוני.
השימוש בשכר הממוצע רווח לצורך הצמדות שכר, גמלאות וקצבאות.
השכר החציוני נגזר מחלוקת כל המשכורות במשק לעשירוני שכר.
הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מפרסמת בכל שנה "סקר הוצאות משקי בית" הכוללים גם נתונים על אודות רמות השכר, שמהם ניתן לגזור את החציון.
הנתונים מתייחסים בדרך כלל לשכר החודשי ברוטו, אולם בעולם נפוצה גם ההתייחסות לשכר החציוני השעתי, היומי, השבועי או השנתי, בהתאם לחישובי תקופות שכר שונות, במשקים השונים.
בעבר השכר החציוני בישראל התפרסם על ידי ביטוח לאומי אחת לשנתיים בסקר תקופתי ששמו "שכר והכנסה מעבודה לפי יישוב ומשתנים כלכליים שונים".
כמו גם בידי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בסקר "הכנסות של בני 15 ומעלה" לוח הכנסה ברוטו לשכיר, לפי נפת מגורים ומין.
בעוד שהלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מתבססת על סקר מדגמי, נתוני הביטוח הלאומי מתבססים על דיווחי המעסיקים ביחס לכלל העובדים השכירים בישראל.
השכר החציוני ל־2012 שפרסם הביטוח הלאומי היה נמוך ב־8% מהנתון המקביל שפרסמה הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ולפיו בשנת 2013 היה השכר החציוני ברוטו 6,578 ש"ח בחודש.
בשנת 2012, בפילוח בין נשים לגברים היה השכר החציוני לגברים 7,774 ש"ח בחודש ולנשים, 5,489 ש"ח בחודש.
חלק מההבדל בין נשים לגברים נבע מהבדל במספר שעות העבודה הממוצע בשבוע - 44.9 שעות לגברים ו-35.8 שעות לנשים.
לפי חישובי המוסד לביטוח לאומי הגיע השכר החציוני ב-2014 ל-6,426 ש"ח.
על פי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, השכר החציוני ב-2022 עמד על 8,702 שקלים.
על פי נתוני הביטוח הלאומי, בשנת 2023 עמד השכר החציוני לעובד על 9,820 שקלים (ו-8683 שקלים למשרה) בשנת 2024 עמד השכר החציוני לעובד בישראל על 10,368 שקלים לעובד שכיר (ו-9,191 למשרה).
השוואת השכר החציוני במדינות שונות
בטבלה להלן נתונים אודות השכר החציוני השבועי (מתורגם ומוצג במטבע היורו לצורך השוואה), לשנת 2008 במדינות נבחרות:
שכפול נתונים הוא תהליך שמטרתו לשפר את האמינות, רמת הסובלנות לתקלות או רמת הזמינות (או כל צירוף שלהם) במערכות מחשבים.
השכפול משתמש באמצעים יתירים שקיימים במערכות המחשב ובעיקר:
שכפול נתונים במקרה שאותם נתונים מאוחסנים על התקני אחסון מרובים ויתירים.
שכפול נתונים אשר מתקבלים מתוכנות או רכיבי חומרה מרובים ויתירים.
פעילות חישובית משוכפלת בדרך כלל במרחב, כלומר מבוצעת על התקנים נפרדים (לרוב מחשבים שונים אך ייתכן שגם אמצעי אחסון שונים), אולם היא יכולה להיות משוכפלת בזמן, כאשר היא מבוצעת שוב ושוב על התקן יחיד.
כמו כן, שכפול נתונים נועד להבטיח שמשאבי מערכת יתרים המכילים שעותקים נפרדים של הנתונים או הפעולות שמבצעת התוכנה על-גבי החומרה יהיו עקביים, גם כאשר הנתונים הופצו, או חושבו מחדש, במיקומים שונים.
לכן, שכפול נתונים יכול לשמש מחשבי קצה מרוחקים או מחשבים ניידים המקושרים דרך ברשתות תקשורת מקומית, אזורית, חיוג, אלחוטית, או באינטרנט.
הגישה אל הישות המשוכפלת היא בדרך כלל זהה לגישה לישות אחת, שאינה משוכפלת והשכפול עצמו אמור להיות שקוף למשתמש החיצוני (הגם שלעיתים יש צורך שהתוכנה אצל המשתמש החיצוני תתמוך בתכונות מנגנוני שכפול הנתונים).
כמו כן, כאשר מתרחש כישלון, השחזור מהעתקים צריך להיות מוסתר ככל האפשר מהמשתמש.
מצב זה ממומש לרוב בצורת אשכולות או גיבוי חם של מערכת השרתים, באמצעות תמיכה של צד השרת או לעיתים נדירות יותר בתמיכה של בצד הלקוח (דוגמה לכך היא שימוש במספר שרתי DNS המגבים אחד את השני ומערכת ההפעלה הבוחרת ביניהם).
ניתן לסווג את השכפולים לפעילים ולפסיביים - שכפול פעיל מבוצע על ידי עיבוד הבקשה בכל עותק.
ואילו בשכפול פסיבי כל בקשה מעובדת על גבי עותק אחד ולאחר מכן נתוני המצב שלה מועברים לעותקים אחרים.
אם בכל זמן נתון עותק האב מעבד את כל הבקשות, אז זוהי סכמת עיקרי-גיבוי (ראשי-משני) שקיימת באשכולות.
לעומת זאת אם כל עותק יכול לעבד את הבקשה ולאחר מכן מפיץ את נתוני המצב החדש, אזי זאת מערכת מרובת עותקים ראשיים (multi master) הדורשת צורה כלשהי של בקרת הפצה, כגון מנהל נעילות מבוזרות.
שכפול בדרך כלל מתבצע על העברת תמונות של הנתונים כל בזמן מסוים או על ידי רישום יומן של השינויים שהתבצעו מאז ביצוע השכפול האחרון (או על ידי שילוב שלהם).
השכפול יכול להתבצע באופן חד-כיווני או דו/רב-כיווני (במיוחד במערכות אשכולות או במערכות מבוזרות).
איזון עומסים שונה מהשכפול, משום שהוא מפיץ עומס של חישובים שונים (ולא זהים) על פני מספר שרתים, ומאפשר מצב חישוב יחיד במקרה של כשל במערכות האחרות.
עם זאת במרבית המערכות עם איזון עומסים הנתונים משוכפלים בין המערכות.
גיבוי שונה משכפול, שכן הוא שומר עותק של הנתונים מבלי לשנותם במשך זמן ארוך ואילו ההעתקים הנוצרים על ידי שכפול מתעדכנים בקצב גבוה ומאבדים במהרה את כל רישום המצב ההיסטורי שלהם (למעט Metadata על ביצוע השכפול עצמו שנשמר לרוב).
סנכרון-נתונים שונה משכפול בכך שבדרך כלל שכפול מתייחס ליצור עותק, שלם או חלקי, של הנתונים המקוריים, בעוד סנכרון מתייחס לפתרון של ההבדלים בין שני העותקים על ידי העתקות ביניהם.
לשכפול יש שימושים רבים אולם הנפוצים ביותר הם:
התאוששות מאסון: התאוששות מאסון בזמן קצר מחייבת למעשה שימוש בטכנולוגיית שכפול כלשהי על-מנת לאפשר (בהשוואה לגיבוי) זמן עלייה מהיר ושימוש בנתונים עדכניים ביותר (במיוחד כאשר האסון מנטרל את מרכז המחשבים כולו).
השכפול יכול להתבצע בשטח באתר המחשוב, במקומות שונים באתר המקומי או באתרים מרוחקים (לעיתים אף במדינות שונות).
כאשר משתמשים בשכפול מרוחק אזי ניתן להעלות את היישומים באתר המרוחק ולהמשיך בעיבוד על גבי העותקים המשוכפלים ולעיתים ניתן אף לחזור לאתר הראשי כאשר הוא זמין שוב
תחזוקה: השכפול מאפשר לבצע תחזוקה (תיקוני תצורה, שדרוגי תוכנה וחומרה, שדרוגי סביבה וכדומה) עם השבתה מינימלית של השירות מבחינת הלקוח (ולעיתים אף ללא השבתה כלל) וזאת על ידי הפניית בקשות השירות באופן אוטומטי לאתר הגיבוי
גיבוי: באמצעות תמונות נתונים ניתן לכווץ את נפח הנתונים שבגיבוי ובכך להפחית זמן הגיבוי למינימום ההכרחי.
על ידי שימוש בגיבוי של האחסון אף להימנע מהעמסת הגיבוי על שרת היישומים ואם מסד הנתונים תומך בגיבוי "חם" הרי ניתן לבצע זאת ללא הפרעה לפעילות השוטפת
היתרונות העיקריים של השכפול הם:
זמינות גבוהה יותר של הנתונים מכיוון שגם אם חלק מהמערכות נופל עדיין המערכות היתרות זמינות
זירוז פעולות הקריאה (על ידי הפניית הבקשה למערכת עמוסה פחות וחיסכון בתקשורת כאשר המערכות נמצאות במקומות שונים)
אפשרויות טובות יותר לאיזון עומסים ואופטימיזצית שאילתות למסד הנתונים
יכולת לבצע גיבוי מהיר ובעל גודל מינימלי (במיוחד כאשר משתמשים בשכפול בעזרת יומן)
יכולת גיבוי (במקרה של שכפול סינכרוני) שלא ניתן לעקוף אותה ולבצע פעולות מבלי להפעילה
יכולת לבצע חלוקת עבודה בין רכיבים שונים (למשל הפרדה בין המערכת המבצעית למערכת אבטחת האיכות)
עלויות עדכון (תוכנה, חומרה, רשת וכדומה) גבוהות
גידול דרישות הזיכרון בשל הצורך בניהול השכפול
גידול פוטנציאלי של התקשורת ברשת (הן בשל השכפול עצמו והן בשל הצורך במציאת המערכת המתאימה ביותר)
שכפול שאיננו תצלום מידע איננו מאפשר התאוששות מבעיות לוגיות או ממחיקה בזדון כך שאיננו מחליף את הגיבוי
שכפול הנתונים, במיוחד במערכות מבוזרות, עלול לדרוש נעילות של הנתונים ובכך לעכב את הפעילות השוטפת
שכפול שאיננו סינכרוני עשוי להיות לא מעודכן לחלוטין ולכן לתת תחושת כוזבת של גיבוי הנתונים
שכפול דורש בדרך כלל זהות של אחד ממרכיבי המערכת המשוכפל - מערכת ההפעלה, מערכת האחסון, מסד הנתונים או רכיב אחר
שכפול הוא אחד הנושאים החשובים ביותר והוותיקים ביותר בתחום הכולל של מערכות מבוזרות.
המטרה בשכפול במערכות מבוזרות היא ליצור קבוצת תהליכים, המשוכפלים ביניהם בשכפול נתונים או חישובים, היכולים לטפל באירועים המתרחשים.
במקרה של שכפול נתונים תהליכים אלו הם פסיביים ופועלים לטפל בנתונים המאוחסנים הם מגיבים לבקשות קריאה ומיישמים את העדכונים שבוצעו על העותק הראשי.
במקרה של שכפול חישוב המטרה בדרך כלל היא לספק סובלנות לתקלות (לדוגמה, שירות משוכפל יכול לשמש לשליטה על מתג הטלפוניה כך שהגיבוי יכול להשתלט על תפקידיו של הפקח הראשי במקרה של כשל בו).
בשני המקרים המטרה היא זהה - הבטחת עדכונים של ההעתקים על פי האירועים והשארתם במצב עקבי וכך שכל העתק יכול להגיב על בקשות קריא.
מספר דגמים נמצאים בשימוש נרחב לשכפול נתונים, שלכל אחד מהם תכונות משלו וביצועים משלו:
שכפול טרנזקצאלי - מודל זה משמש להעתקת נתונים של מבנה אחסון המשתמש בטרנזקציות, לדוגמה מסד הנתונים.
מודול אחד הניתן להעתקה מופעל במקרה זה ומגדיר את התוצאות האפשריות של הטרנזקציה על הנתונים המשוכפלים בהתאם לתכונות ACID שהמערכות הטרנזקציאליות נדרשות להבטיח.
שכפול מכונת מצבים - מודל זה מתבסס על ההנחה כי תהליך משוכפל הוא מכונה מצבים דטרמיניסטית סופית וכי הפצה של כל אירוע אטומי (במובן של בלתי ניתן לחלוקה) הוא אפשרי.
דגם מבוססת על בעיית מחשוב מבוזרת הנקראת הפצה בקונצנזוס ויש לו הרבה במשותף עם הדגם של שכפול טרנזקצאלי.
סינכרון וירטואלי - מודל המשמש לחישובים כאשר קבוצה של תהליכים משתפת פעולה כדי לשכפל את הנתונים בזיכרון המקורי או כדי לתאם פעולות.
המודל מגדיר ישות מבוזרת חדשה בשם קבוצת תהליכים.
תהליך יכול להצטרף לקבוצה, בצורה הדומה מאוד לפתיחת קובץ כאשר הוא מספק גם נקודת בדיקה המכילה את המצב הנוכחי של הנתונים המשוכפלים על ידי חברי הקבוצה.
לאחר מכן התהליכים יכולים לשלוח את האירועים לקבוצה וגם יקבלו את האירועים הנכנסים בסדר זהה, גם אם האירועים נשלחו במקביל.
שינויי החברות בקבוצה מטופלות כסוג מיוחד של אירוע הקשור לפלטפורמה שנוצרה ומאפשר קריאה של החברים חדשים לתהליכים בקבוצה.
רמת הביצועים של השכפול משתנה משמעותית בהתאם לדגם הנבחר.
שכפול טרנזקצאלי הוא האיטי ביותר, כאשר רצוי לפחות עותק אחד הניתן להעתקה (ניתן להשיג ביצועים טובים יותר כאשר מסד הנתונים משתמש בשכפול מבוסס יומן, אך במחיר של חוסר עקביות אפשרי אם הכישלון גורם לחלק מהיומן ללכת לאיבוד).
סינכרון וירטואלי הוא המהיר ביותר מבין שלושת המודלים, אבל הטיפול שלו בכשלים פחות קפדני מאשר במודל הטרנזקצאלי.
שכפול מכונת מצבים הוא איפשהו באמצע - המודל מהיר מהמודל הטרנזקצאלי, אבל איטי בהרבה מהסינכון הווירטואלי.
ישנן 5 שיטות עיקריות לשכפול של הנתונים והן (מהצמודה ביותר למשתמש הקצה לרחוקה ביותר ממנו):
שכפול על ידי היישום - בשיטה זו היישום עצמו אחראי להפצת המידע, גישה זו איננה מקובלת כיום מכיוון שמרבית התוכנות הרלוונטיות משתמשות במסדי נתונים, עם זאת Lotus Notes עדיין משתמש בגישה זו
שכפול על ידי מסד הנתונים - גישה זו מסתמכת על מסד הנתונים של התוכנה, היא מוגבלת הן על ידי הצורך במסד נתונים זהה (הגם שלעיתים יש תמיכה במסדי נתונים אחרים) והן על ידי כך שקובצי קונפיגורציה חיוניים מסוימים של התוכנה עלולים לא להיות מופצים.
לרוב גם הפצת Directory service נכללת בסוג וזאת משום שההפצה מתבצעת ברמת מסד הנתונים של התוכנה
שכפול האחסון ברמת השרת - גישה זו מסתמכת על שכפול של הנתונים בשרת, ברמת ה־LVM או מערכת הקבצים ולרוב היא מוגבלת לשרת המקומי.