tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במטרה ליצור מציאות חברתית טובה יותר בישראל, המחלקה שואפת לבסס את מעמדו של הסטודנט כמי שיהווה ספינת דגל בכל הנוגע לצדק חברתי – הן במאבקים הנוגעים לאקדמיה והן בתחומים אחרים הנוגעים לסביבה, חברה וזכויות אדם, בדרך ליצירת מדינה דמוקרטית, ראויה וצודקת יותר.
בשנת 2012, הקימה ההתאחדות בהובלת המחלקה למעורבות חברתית, את קהילת הסטודנטים בלוד במטרה לשנות את אופייה ואת תדמיתה של העיר, ובשיתוף הקהילה המקומית להפכה לסמל של הצלחה ולמוקד משיכה לסטודנטים ולצעירים בכלל.
בהמשך, התרחב הפרויקט לערים נוספות כמותג נפרד בשם "תוצרת הארץ".
מחלקת קשרי ממשל אחראית על הקשר מול גורמים בכנסת ובממשלה, כולל השתתפות בוועדות הכנסת השונות וקידום האינטרסים של הסטודנטים והסטודנטיות בישראל.
כחלק מפעילות המחלקה, בקיץ 2016, עבר בכנסת תיקון לחוק זכויות הסטודנט אשר מגדיר את התאחדות הסטודנטים כגוף הרשמי של הסטודנטים בישראל.
מחלקת קשרי אגודות פועלת לחיזוק אגודות הסטודנטים המקומיות ומהווה צינור בין ההתאחדות הארצית לאגודות בשטח.
המחלקה פועלת בשלושה תחומים עיקריים.
הראשון, ליווי שוטף ליושבי ויושבות הראש באגודות.
השני, יצירת הכשרות לקידומם המקצועי של חברי האגודות השונות.
השלישי, פרויקטים מיוחדים שתכליתם שיפור איכות חייהם של הסטודנטים והסטודנטיות בישראל.
מחלקת קשרי חוץ פועלת למען פיתוח וחיזוק הקשר בין ציבור הסטודנטים בישראל לבין ציבור הסטודנטים ברחבי העולם תוך יצירת דיאלוג משותף.
בשל כך, התאחדות הסטודנטים בישראל חברה באיחוד הסטודנטים האירופאי (European Students Union – ESU) ובאיחוד הסטודנטים היהודים העולמי (World Union of Jewish Students – WUSJ).
בנוסף, המחלקה משתתפת במאמץ הלאומי של הסברת ישראל בעולם בשיתוף פעולה עם משרד החוץ ומשרד ההסברה והתפוצות.
מחלקת מחקר ומדיניות פועלת ליצירת גוף ידע אודות סטודנטים ומערכות השכלה גבוהה ברחבי העולם.
מאגר המידע שהמחלקה מייצרת מונה למעלה מ-50 מחקרים וניירות עמדה בנושאים שונים, וביניהם ההשכלה הגבוהה בישראל ובעולם, רווחת הסטודנט, מעורבות חברתית וסקרי דעת קהל משווים.
מאגר המידע שהמחלקה מייצרת מאפשר למחלקות השונות בהתאחדות ולאגודות הסטודנטים באוניברסיטאות ובמכללות להתבסס על מידע איכותי לשם עיצוב מדיניות וקידומה.
מחלקת דוברות והסברה אחראית על מיתוגה ותדמיתה של התאחדות הסטודנטים ועל הסברת מדיניות ההתאחדות.
המחלקה אחראית על יצירת אסטרטגיה תקשורתית להתאחדות, הוצאתה מן הכוח אל הפועל ועל הסברת פעילות ההתאחדות לאגודות הסטודנטים ולציבור הרחב.
כמו כן פועלת המחלקה בערוצי המדיה החברתית על מנת להעצים את הקשר הישיר והבלתי אמצעי עם הסטודנטים והסטודנטיות בישראל.
מספר מראשי ההתאחדות פונים לפוליטיקה לאחר סיום כהונתם.
בין חברי הכנסת שהיו בעברם יושבי ראש התאחדות הסטודנטים בישראל ניתן למנות את יונה יהב, רוני מילוא, צחי הנגבי, גילה גמליאל, בועז טופורובסקי, רם שפע ואיציק שמולי.
באמצעות עמותת "איסתא ליינס" להתאחדות ישנה בעלות חלקית בחברת איסתא ליינס – חברה ציבורית שבבעלותה רשת סוכנויות הנסיעות הגדולה בישראל, עם כ-50 סניפים ברחבי הארץ.
התאחדות הכדורגל של ויילס (בולשית: Cymdeithas Bêl-droed Cymru, באנגלית: Football Association of Wales; ידועה גם כ-FAW) היא הגוף האחראי על הכדורגל בוויילס.
ההתאחדות חברה בפיפ"א מאז 1910 ובאופ"א מאז 1954.
ההתאחדות הוקמה ב-1876 בוורקסהאם, והיא התאחדות הכדורגל השלישית הוותיקה בעולם, וכמו כן היא אחת מארבע התאחדויות (לצד התאחדות הכדורגל האנגלית, התאחדות הכדורגל הסקוטית, התאחדות הכדורגל האירית ופיפ"א) שהקימו את ועדת הכדורגל הבינלאומית (IFAB), האחראית על קביעת חוקת משחק הכדורגל.
ההתאחדות אחראית על מנהל הכדורגל בוויילס, ומפעילה את שש הנבחרות הלאומיות: הקרויות "A" (הנבחרת הבוגרת), "עד גיל 21", "עד גיל 18", "עד גיל 16", "נשים" ו"בנות עד גיל 16".
התאחדות הכדורגל של ויילס אחראית גם על כל הפעולות המשמעתיות כנגד שחקנים בקבוצות החברות בהתאחדות.
הן כוללות את הקבוצות הוולשיות המשחקות במערכת הליגות באנגליה, ולגביהן ההתאחדות של ויילס מחליפה את מערכת המשמעת של התאחדות הכדורגל האנגלית.
התאחדות המלאכה והתעשייה בישראל היא אגודה עות'מאנית המאגדת את כל בעלי העסקים הקטנים והיצרניים בענפי המלאכה והתעשייה.
ראשיתה ב-1908 במרכז בעלי מלאכה שארגן מנחם שיינקין בתל אביב ובהתארגנויות מקבילות בערים ובמושבות אחרות.
בשנת 1954 אוחדו כל התאחדויות בעלי המלאכה ל"התאחדות בעלי מלאכה ותעשייה זעירה" וההתאחדות קיבלה הכרה ממשלתית כארגון היציג של היצרנים ונותני השירותים הקטנים בישראל.
בשנת 1977 חוקק "חוק רישוי בעלי מלאכה", שבעקבותיו הוכרה ההתאחדות כארגון היציג לעניין חוק זה.
בעקבות חוק זה פועלת ההתאחדות כארגון מעבידים בזירת יחסי העבודה במשק והיא שותפה להסכמים קיבוציים הנחתמים עם ההסתדרות, הממשלה ושאר ארגוני המעבידים.
מאז שנת 2025 החלה במסע תביעות של עסקים קטנים שלא משלמים לה דמי חבר, למרות שלדבריהם הם אינם מכירים אותה ולא מקבלים ממנה שום שירות.
ההתאחדות מאגדת בעלי בתי מלאכה ומפעלים קטנים ובינוניים עצמאים המעסיקים עד 20 עובדים ומייצגת אותם כגוף מעסיקים כלפי רשויות ממשלתיות, ציבוריות ומוניציפליות לצורך פיתוח עסקי, סיוע פיננסי, רישוי עסקים והקצאת משאבים.
ההתאחדות מעניקה הדרכה וייעוץ לניהול (בעיקר של עסקים חדשים או בהבראה), ייעוץ וייצוג בדיני עבודה, ייעוץ ליצואנים מתחילים ועוד.
ההתאחדות מייצגת כ-40,000 בעלי עסקים קטנים ובינוניים המעסיקים כ-300,000 עובדים.
ההתאחדות מייצגת את חבריה בשורה רחבה של מוסדות כגון המוסד לביטוח לאומי, מכון התקנים הישראלי, הרשות לעסקים קטנים, ועדות הכנסת, לשכת התיאום של הארגונים הכלכליים, מועצת שירות התעסוקה והמוסד לבטיחות ולגיהות, בהם היא דואגת לאינטרסים המקצועיים והכלכליים שלהם.
ההתאחדות פועלת באופן תדיר על מנת להבטיח שגם מוסדות השלטון בישראל, לרבות משרדי הממשלה השונים וועדות הכנסת, יאמצו את עיקרון Think Small First של האיחוד האירופי ביחס לעסקים קטנים ובינוניים.
לפי עיקרון זה, בבואה לחוקק חוקים ותקנות חדשים, על המדינה לתת את הדעת להשפעתם על אופן פעילותם של עסקים קטנים ובינוניים.
החל מחודש מאי 2017, לוקחת ההתאחדות חלק בוועדה לחיזוק התעשייה בישראל בראשות מנכ"ל משרד האוצר, שי באב"ד.
הוועדה דנה בדרכים לשיפור הפריון של העסקים הקטנים במדינת ישראל, הנמוך משמעותית מזה של מקביליהם ב-OECD, ברגולציה המעמיסה על בעלי עסקים קטנים וכן בשינוי תנאי הסף להגשת מועמדות למכרזים ציבוריים, המוטים באופן מסורתי לטובת התעשיות הגדולות.
השוואת נקודות המס של בוגרי ההשכלה האקדמית והטכנולוגית: ביוזמת ההתאחדות, תוקנה פקודת מס הכנסה, לפיה ניתנת הטבה של נקודת זיכוי אחת למסיים תואר ראשון אקדמי (ומחצית נקודת זיכוי לבוגרי תואר אקדמי שני), והטבה של חצי נקודת זיכוי למסיימי לימודי מקצוע.
מדובר בהישג משמעותי מאוד עבור בוגרי ההשכלה הטכנולוגית, שמספרם עלה בשנים האחרונות ב-30%.
ההתאחדות הייתה בין הגורמים שהובילו לתיקון שנערך בינואר 2017 בצו רישוי עסקים, לפיו עסקים בעלי רמת סיכון אש נמוכה יידרשו רק להגיש תצהיר על עמידתם בדרישות הכבאות, לצורך קבלת רישיון עסק, במקום להמתין לבדיקת מהנדס בטיחות ולערוך בנכס שינויים שעולים הון תועפות בהתאם.
עם כניסת הרפורמה לתוקף, מאות אלפי שקלים נחסכים מבעלי עסקים קטנים, כאשר ההתאחדות דואגת ליידע את חבריה על זכותם להשתמש בתצהיר כדי לקבל רישיון עסק ומלווה אותם בחתימה על התצהיר.
שינוי התקנות להגברת האכיפה של דיני העבודה כך שמאותה עת, בעלי עסקים קטנים שיפרו את דיני העבודה, יקבלו התראה על קנס לפני דרישה לתשלום קנס.
הדבר בא לאחר מאמצים רבים שהשקיעה ההתאחדות על מנת לצמצם את היקף הקנסות המושתים על ציבור זה.
על פי ההצעה שמקדמת ההתאחדות, משרד הכלכלה יגביל את גובה העיצומים הכספיים שהוא מטיל על עסקים - בהתאם להיקף המחזור השנתי שלהם, כדי למנוע מעסקים אלה לקרוס עקב קנסות גבוהים במיוחד.
בשנות המדינה הראשונות שררה מדיניות הצנע, אשר פגעה קשה במעמד המאוגד בהתאחדות.
למרות דבריו של דוד בן-גוריון "עידוד המלאכה בישראל הוא אחד הצרכים הממלכתיים המרכזיים" וההכרה בכך שהמגזר קלט עולים רבים לשורותיו במהלך העלייה ההמונית, "יותר מכל ענף כלכלי אחר", לדברי שר המסחר והתעשייה דאז, פרץ ברנשטיין, לא הפנתה תקציבים לטובת סיוע לבעלי המלאכה והם לא קיבלו ערבויות להלוואות לצורך פיתוח.
גם פירודם הארגוני לא סייע למעמדם ולכוח המיקוח שלהם.
השינוי המרכזי חל בשנת 1954 בה אוחדו המסגרות הארגוניות השונות של בעלי המלאכה ונוסד הבנק למלאכה בשותפות ההתאחדות, הממשלה, בנק הפועלים, ובנק "הלוואה וחסכון".
בנוסף הוקמה על יד ההתאחדות "החברה למלאכה בע"מ" במטרה לרכוש ולשווק במרוכז חומרי גלם, קרקעות, ציוד וכדומה למען בעלי המלאכה הזעירה, ונוצרו קרנות לסיוע בשיתוף הבנק, הממשלה ומשקיעים.
מהפך של ממש במעמדם ובתדמיתם של בעלי המלאכה חל ב-1955 עם כניסת פנחס ספיר לתפקידו כשר המסחר והתעשייה.
בזכות פעילות הבנק ותמיכת הממשלה הוחלף עד מהרה ציוד ישן בחדש, נבנו בתי מלאכה חדשים ועצמאים זכו לקבל אשראי נוח.
בתקופה זו הגיעה המלאכה והחרושת הזעירה ל-25% מכלל הייצור התעשייתי בענפי הייצור (בלי שנלקחו בחשבון אלפי בעלי מלאכה העוסקים בענפי הבניה והשירותים).
בשנת 1965 הגיע ערך המלאכה והחרושת הזעירה לכ-1.725 מיליארד לירות מתוך כ-6.9 מיליארד לירות של הייצור התעשייתי.
התקיימו 40,000 מפעלי תעשייה זעירה ובניין ובהם הועסקו כ-70,000 עובדים המהווים יחדיו כ-110,000 מפרנסים.
בשנים הבאות ייצגה ההתאחדות את בעלי המלאכה בהסכמים הקיבוציים שנחתמו עם ההסתדרות.
ההתאחדות ייצגה את בעלי המלאכה במשא ומתן עם הממשלה לתשלום מלווה החובה "מרצון" ששולם לאחר מלחמת ששת הימים.
בשנת 1968 נערכה מגבית שהעלתה סך 500 אלף לירות לקרן סיוע לבעלי מלאכה.
כמו כן נקבע שעל כל בעל מפעל להעביר לקרן 200 לירות ו-100 לירות נוספות בעד כל מועסק במפעלו, המדינה העמידה לרשות הקרן שתי לירות על כל לירה של בעלי המלאכה.
הקרן פעלה למתן ערבויות למפעלים שלא הצליחו להציג ביטחונות מספיקים לאשראי לצורך פיתוח והעניק הלוואות נוחות למפעלים יצרניים.
ההתאחדות סייעה להקמת אזורי תעשייה בנס ציונה, בת ים, חיפה וחולון (רחובו הראשי של אזור התעשייה שם נקרא "המלאכה" לכבוד ההתאחדות), על ידי פנייה לשר האוצר להקצאת קרקעות ותקציבים לכך.
בהשתתפות הבנק למלאכה רכשו חברים רבים אולמות במבני תעשייה שהוקמו.
בשנים אלה נערכו תערוכות שונות בהן הציגו בעלי המלאכה והופעל "מרכז האספקה למלאכה ותעשייה זעירה" יחד עם המשביר המרכזי על מנת לאפשר לתעשיינים זעירים רכישת חומרי גלם וציוד איכותי בתנאים נוחים.
בשנת 1975 נבחר יו"ר ההתאחדות, יעקב פרנק לכהן כחבר הכנסת מטעם המערך וייצג ציבור זה מעל דוכן הכנסת ובחקיקה ששיאה ב-1977 ב"חוק רישוי בעלי מלאכה התשל"ז-1977".
החוק משנת 1977 עיגן את מעמדה של ההתאחדות בחוק, הסדיר היבטי רישוי לבעלי מלאכה מסוימים וקבע תקנים בתחום.
בהתאם לחוק הסכמים קיבוציים, על מעסיקים בתחומי פעילותה של ההתאחדות לשלם לה דמי טיפול ארגוני מקצועי.
בשנת 1979 החליטה הממשלה למכור את מניותיה בבנק למלאכה לבנק הבינלאומי הראשון, דבר שחייב גם את ההתאחדות למכור לבנק הבינלאומי את מניותיה ובכך למעשה התחסלה זרוע חשובה זו של ההתאחדות.
הישגי ההתאחדות בשנים אלה מונים מאבק מוצלח להקלה בנטל המס על בני זוג העובדים יחדו באותו עסק, הסדר תקדימי לתשלום פיצויים לבעלי המלאכה שנפגעו במהלך מלחמת לבנון השנייה (אוגוסט 2006) וחתימה (בתוקף חברותה בלשכת התיאום של הארגונים הכלכליים) בשנת 2007 על הסכם פנסיה לכלל העובדים במדינה שנכנס לתוקף ב-2008.
ההתאחדות מרבה למחות על "ההתעלמות של הממשלה מהעסקים הקטנים".
התאחדות הצופים והצופות של מצרים הוא הגוף המאחד את ארגון הצופים ואת ארגון המדריכות (הצופות) של מצרים.
הצופים במצרים הוקמו בשנת 1914 והצטרפו לארגון הצופים העולמי בשנת 1922 כאשר מצרים קיבלה עצמאות מבריטניה.
"תנועת המדריכות" הוקמה בשנת 1913 והצטרפה לאגודה העולמית למדריכות ב-1931. בהתאחדות פועלים כיום 79,611 צופים (נכון ל-2011) ו-92,000 מדריכות (נכון ל-2003).
קבוצת הצופים הראשונה הוקמה באלכסנדריה על ידי הבריטים ששהו במקום.
רוב גדודי הצופים במצרים משויכים לבתי-ספר, מועדונים, כנסיות ומסגדים.
קבוצות צופים בוגרות יותר משויכות לתיכונים ולאוניברסיטאות.
הצופים המצרים משחקים תפקיד חשוב בשירות הקהילתי.
הם מעורבים בפרויקטים של פיתוח המדבר, מחנות עבודה, התרמות דם, שירותי עזרה ראשונה ועוד.
הצופים מקבלים אימון מקצועי ואת המיומנויות הדרושות כדי לסייע בפיתוח הקהילות.
הם לומדים את החשיבות של שתילת עצים במקומות בהם אין יערות, אנרגיה יעילה וחשיבות השימוש במיומנויות כמו נגרות, חשמל ואינסטלציה.
צופי מצרים מורכבים מארבעה ארגונים גדולים:
לכל אחד מארגונים אלה יש מרכזים בכל 26 המחוזות של מצרים.
ועדות התיאום של כל ממשל מארגנות את הפעילות ואת שיתופי הפעולה בין הארגונים.
לארגון הצופות המדריכות יש שלוש קבוצות גיל:
המרכז הבינלאומי לצופיות של קהיר הוא בנין בעל 6 קומות ליד האצטדיון הבינלאומי של קהיר והוא מארח צופים מכל העולם יחד עם אורחים ומבקרים שונים.
בנוסף, במצרים קיים גם מרכז לאומי לצופיות בשם אל-סילין.
המוטו הצופי הוא "קוּן מוּסטדיין" או كن مستعداً, "היה נכון" בערבית.
שם העצם ל"צופה" יחיד הוא "קַשַף" או كشاف בערבית.
הסמל של צופי מצרים משלב בתוכו את ארבעת הארגונים הגדולים ביחד עם הלוטוס.
בנוסף לצופי מצרים, צופי אמריקה (Boy Scouts of America) שולחים לקהיר ולאלכסנדריה חניכי צופים הפועלים כ"צופים בודדים" ומתנדבים במדינה.
בשנת 2017 נבחרו צופי מצרים לארח את ועידת הצופים העולמית ה-42 שהייתה צפויה להתקיים בקיץ 2020 בשארם א-שייח' ובעקבות מגפת הקורונה נדחתה לשנת 2021.
התאחדות הקבלנים בוני הארץ (בעבר התאחדות בוני הארץ והתאחדות הקבלנים והבונים בישראל) היא הארגון היציג היחיד של העוסקים בבנייה, בתשתיות, בפיתוח ובמכלול עבודות ההנדסה הבנאיות האחרות.
ההתאחדות פועלת לקידום ענף הבנייה והתשתיות בישראל, לשמירת האינטרסים והזכויות של כלל הקבלנים והבונים בישראל ולפתרון בעיות במגוון תחומים מקצועיים של הענף.
בהתאחדות הקבלנים בוני הארץ כ-2,000 חברים.
ארגון הקבלנים הראשון בארץ ישראל המנדטורית, "ארגון הקבלנים והבונים בתל אביב-יפו", הוקם ב-1932, בהמשך הוקמו ארגונים נוספים בירושלים ובחיפה.
ההתאחדות נוסדה ב-1948, במטרה לאגד תחת גג אחד את כל הארגונים, התאגידים והגופים העוסקים בענף הבנייה, בשם "המרכז הארצי של ארגוני הקבלנים והבונים בישראל" (או בקיצור "מרכז הקבלנים").
בשנת 1955, נבנה "בית הקבלן" ברחוב מקוה ישראל 18 בתל אביב בסמוך לגן החשמל, ורכזו בו משרדי "מרכז הקבלנים" וחברות הבת: בנק "אוצר הקבלנים בע"מ" (שב-1978 שונה שמו ל"בנק הבניה לישראל בע"מ"), "החברה הכלכלית של הקבלנים והבונים בישראל בע"מ" ומערכת העיתון "הקבלן והבונה".
בשנת 2005 החליטה התאחדות הקבלנים לעזוב את הבניין ולשכור משרדים במגדל שלום.
הבניין ושלושה מגרשים מסביבו נמכרו בשנת 2007 והוא נהרס בשנת 2012.
בשנת 1989, התאחד "המוסד המאוחד לענף הבנייה" עם "מרכז הקבלנים" ל"התאחדות הקבלנים והבונים בישראל".
במהלך שנת 2008 חתמה התאחדות הקבלנים בוני הארץ על הסכם לצירוף התאחדות קבלני השיפוצים להתאחדות.
הארגונים פועלים ביחד למיגור פעילות ה"חאפרים" בענף הבנייה, העלאת הרמה המקצועית בענף, מלחמה בתאונות העבודה והכשרה משותפת של עובדים מקצועיים.
בעשור השני של המאה ה-21 החלה התאחדות במסע שתדלנות לאישור יבוא עובדים זרים לענף הבנייה, בעיקר מסין, לאחר שב–2011 החליטה הממשלה על מדיניות להפחתת מספר העובדים הזרים בישראל.
בשנת 2017, ממשלות ישראל וסין חתמו על הסכם, שלפיו יגיעו 20 אלף פועלים סיניים לעבודה בענף הבנייה בישראל.
בנק הבניה לישראל בע"מ הוקם על ידי מרכז הקבלנים בשנת 1953 בשם "אוצר הקבלנים", במטרה לספק מימון לענף הבנייה.
בשנת 1978 שינה את שמו ל"בנק הבניה לישראל".
בשנת 1980 הציע שר השיכון, דוד לוי, שהמדינה תלווה לבנק חצי מיליארד לירות למימון הפעילות שלו וב-1984 ביקש לגייס הון בבורסה, אך הדבר לא יצא לפועל.
בנק הבנייה סיים את שנת 1989 ברווח נקי.
אך בתחילת שנות ה-90 נמכר לאיש העסקים ז'ק בר, ובהמשך נסגר.
בשנת 1982, הוקמה "החברה לפיתוח מיסודם של הקבלנים והבונים בישראל בע"מ" במטרה לפתח את הפעילות העסקית של הארגון, ולרכז את כל חברות הבת במסגרת אחת.
מניות החברה נרשמו למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב באותה שנה.
החברה הייתה מעורבת במיזמי בנייה בישראל ומחוץ לה, אך בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 החל סכסוך בין בעלי המניות.
בשנת 2006 רכש איש העסקים אריה פרידמן את החברה, והיא נסגרה בשנת 2009 לאחר שלא יכלה לעמוד בתשלומי האג"ח שגייסה.
נשיאות ההתאחדות - הנשיאות מורכבת מקבוצת קבלנים, מתנדבים, הנבחרים בכל שלוש שנים על ידי כלל חברי ההתאחדות.
הנשיאות דנה ומחליטה בנושאי מדיניות שוטפת וממנה את הנציגים לתפקידיהם בהתאחדות ובמוסדותיה ולתפקידי ייצוג במוסדות חוץ.
הסגל המקצועי - הסגל מורכב מאנשי מקצוע שתפקידם לתפעל את אגפי ההתאחדות: אגף כספים וכלכלה, אגף בנייה חוזית ואגף תשתיות, אגף יזמות בנייה, אגף טכני, אגף הקשר עם הקבלן, מערך דוברות ויחסי ציבור ואגף פרסום ושיווק.
בראש הסגל המקצועי עומד מנכ"ל ההתאחדות.
ועידה כללית - בעקבות השינוי הארגוני, (שנכנס לתוקף בוועידה הכללית של ההתאחדות בשנת 2007), מתקיימת הוועידה הכללית של ההתאחדות אחת לשלוש שנים, ובה נבחרים ראשי מוסדות ההתאחדות, כאשר כל קול (כל חבר התאחדות) בוחר.
במסגרת הוועידה אף נקבעת מדיניות פעולותיה של ההתאחדות.
עיקר הפעילות מבוצעת בוועדות ההתאחדות שבהן גם מתקבלות ההחלטות בתחומים השונים.
בראש כל ועדה עומד קבלן נבחר והיא כוללת נציגים מתוך חברי ההתאחדות, יועצים חיצוניים ונציגים של הנהלת ההתאחדות.
בין הוועדות שפועלות כיום בהתאחדות ניתן למנות את: ועדת תקינה, איכות בבנייה ורישום קבלנים, ועדת מיסוי, ועדת משאבים, ועדת כספים וכלכלה, ועדת עבודה, המשאב האנושי ובטיחות, ועדת קרקע, ועדה מוניציפלית, ועדת תכנון ובנייה, ועדת תמ"א 38 ועוד.
בהתאחדות פועלים שלושה אגפים מקצועיים: אגף יזמות ובנייה, אגף תשתיות ואגף בנייה חוזית.
כמו כן, פועלים במסגרת ההתאחדות 14 ארגוני קבלנים מקומיים.
התאחדות הקבלנים בוני הארץ שותפה עם הסתדרות עובדי הבניין והעץ בקרן לעידוד ופיתוח ענף הבנייה בישראל, שמטרתה עידוד ופיתוח ענף הבנייה.
יעדיה העיקריים הם: הכשרה, קליטה ודאגה לרווחת העובדים הישראליים בענף.
חברי התאחדות הקבלנים בוני הארץ מקבלים סיוע בתחומים רלוונטיים, ובהם דיני עבודה, הסכמי שכר, בעיות מול משרדי ממשלה ורשויות מוניציפליות, נושאי חקיקה ותקינה, סוגיות תכנון ובנייה, בעיות חוזיות, בעיות כח אדם וכדומה.
במסגרת פעילותה למען קידום הענף מספקת התאחדות הקבלנים בוני הארץ מגוון שירותים ומידע גם לרוכשי הדירות.
ההתאחדות מפעילה לשכת מידע טלפונית בנושא קבלנים רשומים, המאפשרת לרוכשי הדירות לברר בשיחת טלפון, האם הקבלן שממנו הם עתידים לרכוש דירה הוא קבלן רשום וחבר התאחדות הקבלנים בוני הארץ.
התאחדות הקבלנים בוני הארץ בשיתוף עם המשכן לבוררויות ופתרון סכסוכים, מפעילה ערכאת בוררויות, הכוללת עשרות בוררים מקצועיים בתחומים שונים.
המשכן לבוררויות מאפשר פתרון סכסוכים בין דיירים לקבלנים, ובין קבלנים וקבלני משנה.
ביטאון ההתאחדות "בוני הארץ" (לשעבר "הקבלן והבונה") - התאחדות הקבלנים בוני הארץ היא המו"ל של המגזין המקצועי "בוני הארץ" היוצא לאור אחת לרבעון.
המגזין כולל מגוון כתבות ומאמרים מקצועיים להעשרת הידע המקצועי של החברים בהתאחדות ושל מגוון רחב של מקבלי החלטות ועוסקים בתחומי הבנייה ותחומים נלווים, לצד סיקור פעילותה של ההתאחדות בתחומים השונים.
קרן מלגות - במסגרת קרן מלגות שהקימה התאחדות הקבלנים בוני הארץ מוענקות מדי שנה מלגות לסטודנטים הלומדים מקצועות הקשורים לענף הבנייה.
כמו כן, מעמידה הקרן תרומות למען הקהילה.
פעולות התאחדות הקבלנים בוני הארץ
קידום הקמת מטה מרכזי ממשלתי לתחום הדיור.
הפחתה משמעותית של מס הרכישה על דירות.
שינוי תקנות בנושא מרפסות מרווחות יותר.
קידום התחדשות עירונית בדגש על הקלות בתכנון הבנייה של תמ"א 38.
חתימה על הסכם קיבוצי שזכה לצו הרחבה והפך מחייב את כל המעסיקים בענף - הסכם המבטיח זכויות יתר לעובדי הענף ללא הפליה של ארץ מוצא, מגדר ודת.
הסדר פיצויים ממשרד האוצר לקבלני אזור הדרום בעקבות הפגיעה בענף בעת אירועים ביטחוניים רחבי היקף.
השתלמויות והכשרות מקצועיות לפועלי הבניין (בשת"פ עם הקרן לעידוד ופיתוח ענף הבנייה והסתדרות עובדי הבניין והעץ).
שינוי שיטת הפיצוי לקבלנים על ידי המדינה במקרה של עליית מחירי תשומות הבנייה.
העמדת ערבויות מצד המדינה לבנקים, כפתרון למחנק האשראי בענף כחלק מהמשבר הכלכלי.
ביטול היטל כספי בסך 2,000 ש"ח לחודש על העסקת עובדים פלסטינים אשר הוטל במסגרת חוק ההסדרים.
אישור המשך העסקת עובדים זרים בענף הבנייה משנת 2010 והחלטת ממשלה על תוספת של 20 אלף עובדים זרים למכסה הקיימת.
ביטול המע"מ על שירותי בנייה במסגרת פרויקטי תמ"א 38.
התאחדות הצלילה החופשית העולמית היא התאחדות עולמית המנהלת ורושמת את תוצאות התחרויות לענף הצלילה החופשית.
מטרת הארגון היא לקבוע סטנדרטים לבטיחות, נהלים לתחרויות, לנהל את רישום התוצאות בתחרויות רשמיות ולפעול חינוך ולקידום ענף הצלילה החופשית.
הארגון הוקם ב-2 בנובמבר 1992 על ידי רונלד ספקר וקלוד שפוי בניס, צרפת.
בשנת 2007 הוקמה "AIDA ישראל", נציגתה הרשמית של התאחדות הצלילה החופשית העולמית בארץ.
התאחדות הכדורגל של דרום אפריקה היא הגוף הממונה על ענף הכדורגל במדינת דרום אפריקה.
היא חברה בקונפדרציית הכדורגל של אפריקה (CAF) ואחראית על נבחרת דרום אפריקה בכדורגל.
יחד עם פיפ"א, SAFA הייתה המארגנת של מונדיאל 2010.
התאחדות הכדורגל של דרום אפריקה נוסדה ב-8 בדצמבר 1991 עם תום תקופת האפרטהייד.
קודם לכן התחלקה הנהגת הכדורגל במדינה בין ארבעה ארגונים שונים: "Football Association of South Africa",
תום האפרטהייד ואיחודם של הארגונים הללו הכשירו את הקרקע לחברותה בהתאחדות הבינלאומית לכדורגל (פיפ"א), אליה הצטרפה ביוני 1992, ועקב כך גם לחברוּת ב-CAF.
מאז, הצליחה נבחרת דרום אפריקה לזכות במקום ראשון בגמר גביע המדינות האפריקאיות (אשר נערך בדרום אפריקה ב-1996), להעפיל פעמיים לגמר המונדיאל (ב-1998 ו-2002), ולזכות במקום הרביעי בגביע הקונפדרציות 2009, אותו היא עצמה אירחה.
דרום אפריקה התמודדה על הזכות לארח את מונדיאל 2006, אך הפסידה בהפרש של קול אחד לגרמניה.
בעקבות החלטת פיפ"א לקיים את משחקי הגביע העולמי ב-2010 ביבשת אפריקה, התמודדה שוב, הפעם נגד מצרים, לוב (שפרשה ב-2004), מרוקו ותוניסיה.
ב-15 במאי 2004 נבחרה דרום אפריקה לארח את מונדיאל 2010.
ב-2007 מינתה SAFA את מאמן נבחרת ברזיל לשעבר קרלוס אלברטו פריירה למאמן נבחרת דרום אפריקה.
עם פרישת פריירה מסיבות אישיות, העבירה SAFA באפריל 2008 את התפקיד לז'ואל סנטנה (אף הוא ברזילאי).
סנטנה פוטר ב-19 באוקטובר 2009 אחרי הפסד שמיני בתוך תשעה משחקים.
לאחר מכן, חזר פריירה לנבחרת דרום אפריקה והוא היה מאמנה במונדיאל 2010.
נכון למרץ 2018, נשיא הארגון הוא דני ג'ורדן.
SAFA קיימת שלוש ליגות לגברים ואחת לנשים.
אחריה באה ה-National First Division (NFD), שהיא למעשה הליגה השנייה.
חמש הנבחרות הלאומיות הכפופות ל-SAFA הן:
נבחרת לנוער עד גיל 17 ("Amajimbos")
נבחרת לצעירים עד גיל 20 ("Amajita")
נבחרת צעירים עד גיל 23 ("Amaglug-glug")
התאחדות הכדורסל הרוסית היא ארגון הספורט הבכיר ברוסיה האחראי לניהול הכדורסל הרוסי ונבחרת רוסיה בכדורסל.
ההתאחדות הוקמה ב-12 בנובמבר 1991.
הכדורסל הרוסי יצא לדרך בתחילת המאה ה-20, עם הגעתו של העשיר האמריקני ג'יימס סטוקס, ששניים מבניו נהרגו בקווקז.
הוא הקים לזכרם אגודת ספורט לנוער בסנקט פטרבורג, שנקראה בשם מאיאק.
אגודת הספורט מאיאק התחילה לשחק כדורסל ב-1902. בשנת 1906 אגודת הספורט מאיאק ארגנה לראשונה קבוצת כדורסל והייתה זו קבוצת הכדורסל התקנית הראשונה באימפריה הרוסית.
ב-1909 כבר התקיימו שישה מועדוני כדורסל ברוסיה שהתמודדו יחדיו בגביע אגודת "מאיאק" שהיה טורניר הכדורסל הראשון ברוסיה.
קבוצת "לילוביך" תחת הנהגת סטפן ואסילייב מאגודת "מאיאק" היא שזכתה בגביע מאיאק.
ב-1910 מאיאק הפכה לאגודת "בוגאטיר" - אגודת הספורט הגדולה ביותר ברוסיה שעסקה בזמנו גם בחקר המדע.
בשנים 1913–1916 הכדורסל ברוסיה התחיל להתמקצע ולהפוך למקצועני יותר ואולם האליפות המקצוענית הראשונה נערכה לאחר פרוץ המהפכה.
וכך, אליפות ברית המועצות בכדורסל יצאה לדרך ב-1934 והייתה למעשה האליפות המקצוענית הראשונה בכדורסל בשטחי האימפריה הרוסית לשעבר.
ב-1991 ירשה את האליפות הסובייטית "אליפות חבר העמים" וב-1992 הוקמה ליגת העל הרוסית בכדורסל אשר פורקה בשנת 2010 לאחר שבמאי אותה שנה פרצה שערוריית שחיתות רצינית בדרגים הגבוהים של ההתאחדות שכונתה בשם "בסקטגייט", כשבמסגרתה התגלו אי-סדרים בשיפוט המשחקים.
כתוצאה מגילוי הפרשה מועדונים גדולים דרשו לפרק את הליגה העליונה.
ב-15 ביוני 2010, תשע ממשתתפות ליגת העל הרוסית התאספו והחליטו לפרק את הליגה ולהקים ליגה אחרת במקומה: ליגת הכדורסל המקצוענית של רוסיה, שכעבור זמן פורקה אף היא ואת מקומה כליגה בכירה תפסה ליגת VTB.
עקב כישלון נבחרת רוסיה בכדורסל נשים, ביורובאסקט 2013, הגיש יו"ר ההתאחדות את התפטרותו ובמקומו מונתה יוליה אניקייבה לממלאת מקום והיא הובילה מהלך לפיטורי בכירים רבים שמונו על ידי היו"ר הקודם, קרסננקוב.
ביולי 2015, פיב"א החליטה להשעות את האיגוד הרוסי מכל פעילות בעקבות אי סדרים וחשד לשחיתות ובעקבות כך ירדה למעשה נבחרת הקדטים הרוסית לדרג השני ביבשת מבלי בכלל להשתתף באליפות אירופה.
בסופו של דבר פיב"א התרצתה אחרי שמשלחת רוסית הגיעה לשיחות עם הארגון העולמי והשיבה את הנבחרות לפעילות.
באוגוסט 2015 נערכו בחירות פנימיות לבחירת יו"ר חדש לאיגוד ואנדריי קירילנקו נבחר ליו"ר הפדרציה הרוסית בכדורסל והוביל מהלך מיתוג מחדש של ההתאחדות לרבות עיצוב סמל חדש ותמיכה בקבוצות הנוער וקידום טורנירי כדורסל רחוב.
בקיץ 2017 קירילנקו הצהיר כי ההתאחדות הצליחה לצאת מהגרעון התקציבי שהייתה נתונה בו מאז 2015.
התאחדות הכדורגל של שפילד הוקמה בעיר שפילד שבאנגליה בשנת 1867 והייתה התאחדות הכדורגל הראשונה באנגליה.
התאחדות הכדורגל הייתה מבוססת על חוקי שפילד, שהם חוקי היסוד הראשונים של הכדורגל.
התאחדות הכדורגל של שפילד השתמשה בחוקי שפילד עד לשנת 1878, בה התמזגה עם התאחדות הכדורגל האנגלית.
התאחדות הכדורגל כללה כמה ממועדוני הכדורגל הראשונים בעולם ובהם שפילד יונייטד והאלאם יונייטד.
הקבוצות שהשתתפו בליגה המחוזית השתתפו גם בגביע של שפילד, שהוא אחד משלושת הגביעים הוותיקים ביותר שעדיין פעילים.
התאחדות הצלמים המקצועיים בארץ-ישראל הייתה התאחדות של צלמים יהודים שפעלה בארץ ישראל בין השנים 1939–1941. הקבוצה ביקשה לקדם את מעמדו המקצועי של הצלם בא"י, והייתה מעורבת בניסיון להסדרת נושאי זכויות יוצרים.
ההתאחדות הוקמה ב-8 במאי 1939 על ידי ולטר צדק.
על פי הצהרתה, ההתאחדות נועדה "להגנה ולקידום האינטרסים המקצועיים של החברים".
בפברואר 1940 התמנה הלמר לרסקי כנשיא הכבוד של ההתאחדות.
מרבית חבריה של ההתאחדות היו תושבי תל אביב ושם היה גם מרכז פעילותה.
מספר צלמים נוספים היו מרוכזים בחיפה.
בין פעילות האגודה בולט הניסיון להסדרת זכויות היוצרים של הצלמים כנגד קק"ל וקרן היסוד, שהיו המזמינות הגדולות של תצלומים בארץ ישראל.
קרנות אלו ביקשו לשמור לעצמן את זכויות היוצרים על התצלומים, על ידי החזקת הנגטיבים, והפעילו את כוחן המנופוליסטי לשם כך.
פעילויות נוספות של ההתאחדות היו ארגון תערוכות של ההתאחדות וכן קיום סדנאות מקצועיות, שהידועה בהן התקיימה ב-1940 על גג ביתו של לרסקי ברחוב דיזנגוף מס' 16 בתל אביב.
בהתאחדות היו חברים צלמים כגון ארווין שטיינר, אלפונס הימלרייך, ד"ר זיס (Süss), ולטר קריסטלר, ניקולא שווארץ, לזר דינר, ליזלוטה גז'בינה, אריך קומינר, דינה גץ, יצחק קלטר, נפתלי אבנון, יעקב רוזנר שמעון ויסנשטיין, יוליאן פירסט ואחרים.
התאחדות הכדורסל האוקראינית (באוקראינית: ФБУ - Федерація баскетболу України) היא ארגון הספורט הבכיר באוקראינה האחראי לניהול ליגות הכדורסל באוקראינה ונבחרת אוקראינה בכדורסל.
ההתאחדות הוקמה ב-28 בפברואר 1992.
ההתאחדות מנהלת את ליגת העל האוקראינית בכדורסל ומהווה למרכז הספורטיבי, הטכני והשיפוטי בתחום הכדורסל באוקראינה.
נשיא ההתאחדות הוא המדינאי מיכאילו ברודסקי.
התאחדות הכדורעף הרוסית הוא הגוף הניהולי הבכיר ברוסיה בתחום הכדורעף.
נוסדה בשנת 1991. חבר ב-FIVB וב-CEV מאז 1992. מהווה כיורשת להתאחדות הכדורעף של ברית המועצות.
גוף ניהולי עליון בתחום הכדורעף ברוסיה הוקם לראשונה בתקופת ברית המועצות בשנת 1932 בשם חטיבת הכדורעף הסובייטית .
בשנת 1959 השם שוּנה להתאחדות הכדורעף של ברית המועצות (בשפת המקור: Федерация волейбола СССР)
אליפות לאומית ראשונה נערכה בשנת 1933, כאשר בתחילה הייתה למעשה טורניר בקרב נבחרות של הרפובליקות הסובייטיות והערים הגדולות.
אליפות ראשונה בין המועדונים נערכה בשנת 1938, ומאז התחום התפתח מאוד בברית המועצות ולאחר מכן גם ברוסיה.
בשנת 1991, עקב התפרקות ברית המועצות הוקמה התאחדות הכדורעף הרוסית (Всероссийская федерация волейбола), שהוכרה בשנת 1992 כממשיכתה של ההתאחדות הסובייטית.
יושבי ראש התאחדות הכדורעף הסובייטית
ליגת העל הרוסית בכדורעף נשים
התאחדות הכדורסל הפלסטינית היא הגוף המרכזי לכדורסל ברשות הפלסטינית.
ההתאחדות הוקמה בשנת 1963, וקיבלה הכרה מארגוני הספורט הלאומיים, בהם FIBA.
ההתאחדות מנהלת את נבחרת פלסטין בכדורסל ונבחרת פלסטין בכדורסל נשים וכמו כן את ליגת העל הפלסטינית בכדורסל.
משרדה של ההתאחדות ממוקם ברמאללה, ויו"ר ההתאחדות הנוכחי הוא חאדר סבע.
התאחדות המלונות בישראל היא הארגון היציג של המלונות בישראל.
ההתאחדות הוקמה בשנת 1932, כחלק מהתאחדות הסוחרים בישראל, לימים איגוד לשכות המסחר.
בשנת 1960 התאגדה ההתאחדות באופן עצמאי כאגודה עות'מאנית.
ההתאחדות היא ארגון מעסיקים, אשר מקיף כ-450 מלונות ממטולה ועד אילת, עם כ-48 אלף חדרי מלון וכ-44 אלף מועסקים.
ההתאחדות משמשת ארגון שמטרותיו לפעול לקידום, פיתוח והרחבה של התיירות בישראל ולסייע בהעלאת הרמה המקצועית של המלונות.
היא מייצגת את המלונות במוסדות וארגונים בישראל ומחוצה לה, ובפני גופים ממשלתיים, מקבלי החלטות מוסדות ורשויות מקומיות.
מוסדות ההתאחדות הם: הנשיאות, מועצת ההתאחדות, הוועידה הארצית.
כמו כן פועלת ההתאחדות גם באמצעות ועדות המורכבות מחברי ההתאחדות, ובין היתר: ועדה ארגונית, ועדת עבודה, ועדת הכשרה, ועדת כלכלה, ועדת שיווק, ועדת חדשנות, ועדת ביקורת.
התאחדות המועמדים (בגרינלנדית: Kattusseqatigiit) הייתה מפלגה שמרנית גרינלנדית שנוסדה בשלהי סתיו 2005.
בבחירות לפרלמנט בשנת 2013 זכתה המפלגה ב-1.1% מהקולות ולא השיגה מושבים בפרלמנט הגרינלנדי.
המייסד אנטון פרדריקסן הצטרף מאוחר יותר למפלגת נאלראק.
במקור נכנסה לפרלמנט הגרינלנדי כעצמאיים.
התאחדות הכדורסל הספרדית (בספרדית: Federación Española de Baloncesto, "פדרציית הכדורסל הספרדית המלכותית", בקיצור FEB) הוא הגוף המנהל של הכדורסל בספרד.
המטה שלה נמצא במדריד, בירת ספרד.
ההתאחדות מארגנת את LEB Oro (הליגה השנייה), LEB Plata (הליגה השלישית) ו-Liga EBA (הליגה הרביעית).
הם גם מנהלים את הפרימרה דיויסיון (הליגה החמישית) בסיוע התאחדויות הכדורסל האזוריות.
ההתאחדות אחראית גם על מינוי הנהלת נבחרות הכדורסל לגברים, נשים ונוער.
נכון לשנת 2020, בהתאחדות יש 3,361 מועדונים רשומים ו-376,352 כדורסלנים מאוגדים, והיא ההתאחדות השנייה בגודלה במדינה אחרי פדרציית הכדורגל.
VV דן האג (בהולנדית: Haagse Voetbal Vereniging או בקיצור HVV בתרגום לעברית: "התאחדות הכדורגל של האג") הוא מועדון כדורגל חובבני הולנדי המשחק כיום בליגות הנמוכות בהולנד.
המועדון הוקם ב-1883, והוא אחד ממועדוני הכדורגל הראשונים שהוקמו בהולנד, ונחשב עד היום אחד מהבכירים כאשר הוא זכה מאז הקמתו בעשר אליפויות הליגה הבכירה בהולנד בין השנים 1890 ועד 1914, ובנוסף בגביע הולנד אחד בעונת 1902/1903.
בשנת 1978, לרגל מאה שנה למועדון, המלכה יוליאנה העניקה למועדון חסות מלכותית, עם הקידומת "Koninklijke" ("מלכותי"), בשל תפקידה החלוצי בספורט ההולנדי, כולל על חלקו בהקמת התאחדות הכדורגל ההולנדית המלכותית (ה-KNVB) בשנת 1889. מאז הוא נקרא "Koninklijke Haagse Cricket & Voetbal Vereniging" (מועדון הקריקט והכדורגל המלכותי של האג), בקיצור KHC&VV.
כיום המועדון מתנהל באופן חובבני והוא חלק ממועדון ספורט של האג, שבו ענפים רבים כמו טניס, סקווש וג'ודו, ובו 1750 חברים.
התאחדות הצופים של לבנון היא הפדרציה הלאומית של כ-30 ארגוני הצופים בלבנון, שנוסדה ב-1961. הפדרציה הפכה לחברה בארגון הצופים העולמי ב-1947.
תנועת הצופים הגיעה ללבנון על ידי שני מורים, עבדול סטאר ומוחמד עבדול ג'באר ח'ירי שקיבלו תמיכה מטופיק אל היברי.
הם הגיעו ללבנון מאנגליה ב-1912 והקימו את שבט הצופים הראשון בבית הספר שבבעלות אל היברי, שם עבדו.
לשבט זה היו פעילויות רבות, גם בקהילה המקומית וגם בנסיעות לאיסטנבול, האימפריה העות'מאנית, שם נפגשו עם הסולטאן מהמט החמישי.
חברי השבט הזה מילאו תפקיד חשוב בהפצת תנועת הצופים והצופות בלבנון ובמדינות אחרות.
לאחר שלבנון קיבלה את עצמאותה ב-1943, הצופים התפשטו במהירות כדי לכסות את כל חלקי הארץ.
במהלך מלחמת האזרחים בלבנון, צופים מכל הארגונים השונים מילאו תפקיד חשוב בסיוע לאזרחים, בחלוקת מזון, תרופות וצורות אחרות של סיוע לפליטים.
חלק מארגוני הצופים הקימו קבוצות עזרה ראשונה שסייעו לפצועים.
צופים גם השתתפו במסעות שלום כדי לעזור לשים קץ למלחמה ההיא.
במהלך המלחמה, צופים מכל עברי הסכסוך נותרו אחים ונשארו בקשר זה עם זה, והפגינו דוגמה טובה לאחדות לכלל הלבנונים.
כל זה הוסיף למוניטין של הצופים בלבנון, כאשר עד היום לבנונים נוטים לכבד את הצופים והורים רבים מעודדים את ילדיהם להצטרף לתנועה.
כיום, שנים לאחר תום מלחמת האזרחים, עדיין עומדות בפני הצופים בלבנון משימות גדולות, כאשר לבנון מעורבת בתוכניות שיקום גדולות שמטרתן למחוק את השפעות המלחמה ולאפשר לה להחזיר את תפקידה החשוב באזור ובעולם.
תפקידם של הצופים כולל קידום שלום ואחדות באמצעות קמפיינים ומחנות קיץ לנוער וילדים.
בשנת 1973, זכה מוחמד אל היברי באות זאב הארד, אות ההצטיינות היחיד של ארגון הצופים העולמי.
בהמשך זכו באות זאב הארד גם פעילים נוספים בתנועת הצופים של לבנון: ד"ר פריד כרם ב-1977 ורשיד שוקאיר ב-1981.
הג'מבורי האזורי הערבי תוכנן להיערך בלבנון באוגוסט 2006. אך לאור מלחמת לבנון השנייה, ללא סביבה יציבה ושלווה, החליטו מנהיגי צופי מדינות ערב לדחות את מועד האירוע לשנת 2007 בביירות.
30 הארגונים הבאים חברים בהתאחדות, ובסך הכל בצופי לבנון יש מספר חברים משוער של 100,000 צופים, בעוד שמספר החברים שדווח לארגון העולמי של תנועת הצופים עמד על 14,334 צופים בשנת 2005 (כנראה מסיבות כלכליות, שכן כל ארגון נדרש לשלם דמי חבר לארגון העולמי על-פי כמות החברים בו).
צופי אל-עמיאלי - צופי אל-אמילי
צופי אל-ג'ראח בלבנון - צופי אל-ג'ראח
אגודת צופי אל משארי - צופים דה מצ'אריה
צופים נוצריים - צופים Chrétiens
צופי לבנון העתידי - צופי ליבן העתיד
אגודת הצופים הלבנוניים - Eclaireurs du Liban
ארגון הצופים האיסלאמי של מקאסד - Scouts musulmans du Makkassed
צופים מארונים - צופים מארונים
אגודת הצופים הלאומית האורתודוקסית - אורתודוקסית צופים לאומית
צופי אורתודוקסים של ביירות - צופי אורתודוקסים דה ביירות
צופי הומנטמנים בלבנון - צופי הומנטמנים
תג החברות של התאחדות הצופים הלבנונית ורבים מסמלי הצופים החברים כוללים את ארז לבנון, הסמל הלאומי.
המוטו של הצופים הוא "היה נכון" , וגם "תמיד מוכן" בארמנית.
שם העצם בשפה הערבית עבור צופה יחיד הוא Kashaf .
התאחדות הכדורגל של מערב אסיה היא תת-קונפדרציית כדורגל המנוהלת על ידי קונפדרציית הכדורגל של אסיה וכוללת 12 התאחדויות כדורגל ממערב אסיה.
ההתאחדות מארגנת גם את אליפות WAFF , שנערכת מדי כמה שנים ומשתתפות בה נבחרות כדורגל לאומיות לגברים החברות בפדרציה.
האלופה הנוכחית היא , שניצחה את 1–0 בגמר האחרון שנערך ב-2019.
ההתאחדות הוקמה ב-2001 על ידי פדרציית הכדורגל האיראנית, התאחדות הכדורגל העיראקית, התאחדות הכדורגל הלבנונית, התאחדות הכדורגל הירדנית התאחדות הכדורגל הפלסטינית והתאחדות הכדורגל הסורית.
ב-2009 הצטרפו ל-WAFF קטר, איחוד האמירויות הערביות ותימן, ושנה לאחר מכן הצטרפו בחריין, כווית, עומאן וערב הסעודית.
איראן עזבה את הפדרציה ב-2014 בכדי ליצור את התאחדות הכדורגל של מרכז אסיה .
הפדרציה הסוציאליסטית של הפועלים , או התאחדות הפועלים הסוציאליסטיים, הייתה ארגון סוציאליסטי שפעלה בווילאייט סלוניקי באימפריה העות'מאנית ולאחר מכן בממלכת יוון מ־1908 עד 1918. בראש הפדרציה עמד אברהם בן-ארויה, והוא נועד להביא לאחדות עובדים ממגוון לאומים בסלוניקי תחת תנועת פועלים משותפת אחת.
אברהם בן-ארויה, יהודי מבולגריה, מילא תפקיד מרכזי ביצירת הפדרציה הסוציאליסטית העיקרית של הפועלים היהודים בטהרניקי, בחודשים מאי-יוני 1909. שותפיו המרכזיים היו פעילים יהודים ספרדים כמו אלברטו ארדיטי, דוד רקנאטי ויוסף חזן, וכן בולגרים כמו אנג'ל טומוב ודימיטר ולאחוב.
הפדרציה פעלה כללה מחלקות נפרדות לארבע הקבוצות האתניות העיקריות בסלוניקי: יהודים, בולגרים, יוונים וטורקים, מודל פדרטיבי שאומץ מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית.
בהתחלה הפדרציה הוציאה פרסומים בשפות ארבע הקבוצות (כלומר לאדינו, בולגרית, יוונית וטורקית בהתאמה), אך בפועל החטיבות האחרונות היו נוכחות מועטה אם בכלל.
הביטאון של הפדרציה נקרא Journal del Labourador (לאדינו) ו-Amele Gazetesi (טורקית עות'מאנית) (מילולית: עיתון העובדים).
הפדרציה הדמוקרטית הפכה למפלגה סוציאליסטית החזקה ביותר באימפריה העות'מאנית, בעוד המפלגה הסוציאליסטית העות'מאנית הייתה בעיקר מועדון אינטלקטואלי, והמפלגות הסוציאליסטיות האחרות היו גם מפלגות לאומיות, כמו המרכז הסוציאליסטי היווני באיסטנבול, והמפלגות הארמניות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הנצ'אק והפדרציה המהפכנית הארמנית.
הפדרציה הקים איגודי עובדים לוחמניים, משכה אינטלקטואלים חשובים והשיגה בסיס תמיכה מוצק בקרב עובדי מקדוניה.
עד 1910, הפדרציה כללה ארבע עשרה איגודים מקצועיים, וב-1912 היא גייסה כ-12,000 עובדים בהפגנות שונות.
מ-1910 עד 1911 ערך בן-ארויה את עיתונה המשפיע, סולידרידאד אווראדרא, שהודפס בלאדינו.
הפדרציה טיפחה קשרים חזקים עם ההאינטרנציונל השני והיה לה נציג משלה, שאול נחום, בלשכה הסוציאליסטית הבינלאומית.
בניגוד למפלגות אחרות שהיו מאורגנות על בסיס אתני, כקבוצה בין-קהילתית הפדרציה זכתה לסובלנות מצד הרשויות העות'מאניות.
בספרם המקיף על יהודי הבלקן, אסתר בנבסה וארון רודריג מפגינים כי הסוציאליסטים הבינלאומיים של הפדרציה הגנו על השפה הלאדינו מפני הציונים, שתמכו בעברית, וכי"ח שתמך בצרפתית, וכך נותרו בדרך מסוימת קרובים לעולם היהודי המסורתי, הם ייצגו צורה של חילון ללא התבוללות.
לאחר שילוב סלוניקי במדינה היוונית במהלך מלחמות הבלקן ב־1912, התנגד בן-ארויה לניסיונות להטיל חלוקות אתניות בעיר.
בעקבות התנגדותו למלחמת העולם הראשונה, הוגלה בן-ארויה יחד עם סוציאליסט יהודי נוסף למשך שנתיים וחצי באי נקסוס.
בניגוד לרוב הסוציאליסטים הבולטים ביוון שלפני 1913 שתמכו באלפתריוס וניזלוס, בן-ארויה והפדרציה, בהתאם לאידיאלים הבינלאומיים שלה, פעלו לטובת מדינה נייטרלית.
כיוון שהמדיניות הזו התאימה למדיניותו של קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון וחוגו הצבאי, הדבר הוביל לאובדן תמיכה בפדרציה במקדוניה.
לאחר עזיבת האלמנט הסלבי, חברי הפדרציה היו ברובם יהודים.
מ-1915 ואילך הפדרציה קיבלה דחיפה כתגובה פופולרית למלחמה.
מדיניות מונרכיסטית ווניזליסטית בפועל סייעה לשחרור ולהקצנה של השמאל, ובן-ארויה, תוך שמירה על מרחק שווה משתי הקבוצות הפוליטיות המבוססות, ניצל במהירות את המצב לטובתו.
בבחירות הכלליות במאי 1915 שלחה הפדרציה שני נציגים המייצגים את סלוניקי לפרלמנט ההלני, והפסידה בהפרש קטן של קולות למושב שלישי.
היא כבר הקימה קשרים חזקים עם קבוצות וארגונים בינלאומיים בכל רחבי יוון ומחוצה לה; מהם צמחה לימים מפלגת הפועלים הסוציאליסטית (לימים המפלגה הקומוניסטית של יוון).
עם זאת, פלג סוציאליסטי נוסף, בראשות ראש הממשלה העתידי אלכסנדרוס פפנאסטסיו , שתמך בוניזלוס בענייני חוץ, הצליח גם הוא להביא לבחירת מועמדים משלו בבחירות אלו.
פפנאסטסיו וסוציאליסטים בעלי רפורמות תמכו בחוזקה בלאומיות הליברלית של וניזלוס.
לעומת זאת, בן-ארויה והפדרציה הושפעו מאוסטרו-מרקסיסטים כגון ויקטור אדלר, אוטו באואר וקרל רנר, שהיו רגישים לעניינים לאומיים וחיפשו דרכים להשתמש בסוציאליזם ככוח מאחד עבור המונרכיה ההאוסטרו-הונגרית המתפוררת; הם פיתחו את עקרון העצמאות האישית, לפיו תודעה לאומית צריכה להפוך לעניין אישי א־פוליטי.
מדינות מודרניות צריכות להתבסס על התאגדות חופשית ולאפשר הגדרה עצמית וארגון עצמי של קבוצות אתניות בעניינים תרבותיים, בעוד פרלמנט מעורב, המייצג באופן יחסי את כל העמים בממלכה, צריך להחליט על שאלות כלכליות ופוליטיות.
הפדרציה זיהתה את מקורות עמדתה הפדרטיבית בסופרים בלקניים בעידן הנאורות כמו ריגאס ולאסטינליס, והדגישה כי השלום הקרוב צריך לשלול כל שינוי גבולות או העברת אוכלוסיות.
מפלגת העבודה הסוציאליסטית של יוון (ששמה שונה לימים למפלגה הקומוניסטית של יוון, KKE), שנוסדה ביוזמתו של בן-ארויה בסוף מלחמת העולם הראשונה, תמכה בתזות הפדרציה בנושא זכות להגדרה עצמית, ורצתה להפוך את המדינה היוונית לפדרציה של מחוזות אוטונומיים שישמרו על זכויות מיעוטים ותהיה חברה ברפובליקה פדרלית של העמים הבלקניים.
התאחדות הסופרים הישראלים בשפה הרומנית (ברומנית: Asociatia Scriitorilor Israelieni de limba
Româna), שנוסדה ב-1964 על ידי שאול כרמל, סולו הר, יוסף קמפוס ו-מ.
רודיך במטרה לשמר את השפה והתרבות הרומנית של עולי רומניה, לצד לימודי העברית וההשתלבות במדינת ישראל.
החל משנת 2011 התאחדות הסופרים הישראלים בשפה הרומנית מוציאה לאור את כתב העת IZVOARE (מעינות) בעריכתו של שאול כרמל.
להתאחדות גם הוצאה לאור, Editura Familia (הוצאת המשפחה), המפיקה כתב עת בשם Revista familiei ובמסגרת ההוצאה לאור הפיקו כמה מאות ספרים ברומנית, של יוצרים ישראלים.
התאחדות התימנים בישראל (או התאחדות התימנים בארץ ישראל) הייתה מפלגה עדתית שייצגה את יהדות תימן בארץ ישראל.
המפלגה הוקמה ב-1923 ונציגיה השתתפו באספת הנבחרים, הקונגרס הציוני העולמי, מועצת העם, מועצת המדינה הזמנית והכנסת הראשונה והשנייה ומאז דעך כוחה עד להיעלמותה מהמפה הפוליטית.
מנהיגים מיוצאי תימן בשם זכריה גלוסקא, אברהם טביב ושלום כהן הרמתי, אשר היו בין מייסדיה של ההסתדרות העובדים הכללית ולקחו בה חלק, קיוו כי ההסתדרות, מלבד הגנתה על תנאי הפועלים התימנים, תגן גם על ענייני ההתיישבות שלהם, אך למגינת לבם לא קיבלו תמיכה מההסתדרות לדרישה זו.
בשנת 1922 החליטו המנהיגים הללו לפרוש מן ההסתדרות, ובשנת 1923 התקיימה בתל אביב ועידה ראשונה ביוזמתם ובהשתתפות 400 צירים, עולי תימן מן המושבות והערים.
לאחר התדיינות הוחלט על הקמת "התאחדות התימנים בארץ ישראל" ועל קיומן של בחירות לוועד מרכזי אשר יהיה מורכב מחמישה חברים: אברהם צארום מירושלים, ישראל עובדיה מזרחי מרחובות והפורשים מההסתדרות: גלוסקא מתל אביב, טביב מראשון לציון וכהן הרמתי מפתח תקווה.
הוועד החליט כי יש צורך לטפל בבעיות המרכזיות, אשר ההתאחדות עלולה להיתקל בהן בעתיד והן: גיוס כספים, עליית יתומים מתימן ארצה והבטחת סידורם וחינוכם בארץ ישראל, פתיחה של משרד בעדן אשר יטפל בעולים תימנים, מעקב אחר ההתרחשויות בתימן וחינוך דור התימנים הצעירים בערים ומושבות.
מאז ייסודה, נאלצה התאחדות התימנים להתמודד עם קשיים אשר הפריעו לה לממש את מטרותיה.
היחסים עם הסתדרות העובדים הכללית היו בלתי תקינים.
ההסתדרות לא ראתה בעין יפה הקמתו של גוף שרואה עצמו כמוסמך לטפל בענייניו של ציבור שלם.
היא האמינה כי זהו תפקיד המצוי תחת חסותה המקצועית.
לפיכך, היא השתמשה באמצעים רבים כדי לצמצם את פעילותה של ההתאחדות, כאשר אחת מדרכיה לביצוע המהלך הייתה הקמת סיעה אופוזיציונית תימנית, שפעלה בתוך ההסתדרות.
לאחר כעשר שנים של משא ומתן בין ההסתדרות להתאחדות, נחתם בינואר 1944 הסכם בין הגופים שהבטיח שיפור במצבו ובמעמדו של הפועל התימני.
לאחר תקופה קצרה נוכחו מספר חברים בהתאחדות, ובראשם אברהם כהן ויוסף כהן, שהשיפור שהובטח בהסכם לא מתממש.
לפיכך, הם פרשו מההתאחדות והקימו תנועה חדשה בשם התאחדות התימנים העצמאית.
אנשי ההתאחדות הבינו במהרה שעליהם לגייס כסף רב לשם השגת מטרותיה.
תחילה הם ניסו לגייס כספים בקרב יהודי תימן, אך מצבם הכלכלי הבעייתי של יהודי תימן הכשיל צעד זה.
לפיכך הוחלט להרחיב את מאמצם למספר מדינות נוספות.
תחילה למצרים, שם הצליחו ליצור אהדה, אך לא עלה בידם לתרגם את האהדה הזו לכספים.
לאחר מכן ניסו את מזלם באירופה, שם נחלו כישלון מכיוון שההסתדרות הציונית הצהירה כי יהודי תימן נתונים לטיפולה.
בחודש מאי 1953 הגיעה משלחת של ההתאחדות לארצות הברית בראשותו של היו"ר גלוסקא, המזכיר הכללי שמעון גריידי והגזבר יוסף כהן, הם נחלו הצלחה, וקיבלו תגובות חיוביות ומעשיות.
בתוך כך אורגנה הוועדה האמריקנית לעזרת יהודי תימן.
עם ייסוד התאחדות התימנים, התעוררו מאבקים בענייני דת ורבנות עם היישוב, כיוון שהיישוב לא הכיר במנהגיהם השונים, בשחיטה ופוליגמיה.
לפיכך, ייסדה ההתאחדות את המועצה הדתית ליהודי תימן בארץ ישראל, אשר מחוסר אמצעים כלכליים פעלה בעיקר בענייני שוחטים ובודקים שהיישוב לא הסכים להכיר בהם, עזרה במינוי רבנים מקומיים ובהשכנת שלום בין איש לאשתו.
מאז היווסדה, ניסתה ההתאחדות להביא לסדר היום הציבורי את בעיותיהם של יהודי תימן בענייני עלייה, ואת קשייהם בארץ ישראל.
הם הקימו רשימה עצמאית בבחירות לקונגרס הציוני ולאספת הנבחרים כדי להיות חלק מוועד הלאומי (הרשות המבצעת של אספת הנבחרים) ותוך כך להשפיע על סדר היום הציבורי.
המפלגה הייתה מיוצגת במועצת העם, ולאחריה במועצת המדינה הזמנית, בייצוגו של סעדיה כובשי.
רשימה זו התקיימה גם לאחר קום המדינה וניסתה להיבחר לכנסת.
אך עקב העובדה שחלקים נכבדים מיוצאי תימן לא לקחו חלק בהתאחדות, כוחה של המפלגה הלך ונחלש ונוצרה איבה בין הפלגים השונים בתוך יהודי תימן.
לקראת הבחירות לאספה המכוננת (הכנסת הראשונה) ב-1949, ועקב הפילוג שנוצר בהסכם עם ההסתדרות, היו תימנים שהתמודדו בבחירות במסגרת מפלגות משמאל ולא במסגרת ההתאחדות.
ביניהם היה אברהם טביב, אחד ממייסדי ההתאחדות, אשר הצטרף למפא"י ואף נבחר מטעמה לכנסת.
הפיצול החליש את מעמדה של ההתאחדות, ועם הזמן כוחה נחלש עוד כאשר התימנים התמודדו גם לרשימות ימין.
חרף הפיצול התמודדה המפלגה בבחירות לכנסת הראשונה, זכתה ב-4399 קולות, ועברה את אחוז החסימה.
מספר קולות זה היה בו די להביא לייצוג התימנים בכנסת על ידי חבר הכנסת זכריה גלוסקא.
בבחירות לכנסת השנייה בשנת 1951 נחלש כוחה של המפלגה על אף עלייתם של רבים מבני העדה במבצע על כנפי נשרים (מבצע מרבד הקסמים), עלייה שלכאורה היה גלום בה פוטנציאל להגדלת כוחה ולחיזוקה.
בבחירות אלו קיבלה המפלגה 7851 קולות (אחוז החסימה, 1%, היה 6,874 קולות), והיא זכתה שוב במנדט יחיד, כאשר נציגה הפעם היה שמעון גרידי.
העמדתו של גרידי יצרה לראשונה הפרדה בין נציג ההתאחדות בגוף הנבחר לבין ראשות ההתאחדות.
הפרדה זו הובילה להיחלשות ולפגיעה במעמדו של גלוסקא, ולניתוק בין פעילותו של גרידי בכנסת לבין ההתאחדות, עד שבמהלך כהונת הכנסת הצטרף גרידי לסיעת הציונים הכלליים.
מאוחר יותר נפרד גרידי מהציונים הכלליים והקים מחדש את סיעת היחיד "התאחדות התימנים", סיעה שלא הוכרה על ידי ועדת הכנסת.
כאשר ניסתה המפלגה להתמודד בבחירות לכנסת השלישית בשנת 1955 היא נחלה כישלון חרוץ.
המפלגה קיבלה 2448 קולות ולא התקרבה לאחוז החסימה (8,532 קולות).
לפיכך, עזבו רבים את הפעילות הציבורית ופעילות המפלגה כמעט ושותקה לחלוטין.
בבחירות לכנסת הרביעית בשנת 1959 הוחלט על ידי שרידי ההתאחדות לנסות ולהתמודד פעם נוספת.
הפעם הוחלט כי בראשות המפלגה ישמש הרב שלום גמליאל וגלוסקא, אשר באותה עת שכב בבית החולים, ימונה לנשיא המפלגה.
אך התעוררו חילוקי דעות בין השניים ולבסוף הוחלט כי משה מקייטין יעמוד בראש המפלגה והרב שלום מנצורה יהיה סגנו תחת השם "סיעת התימנים".
גם ניסיונה של רשימה זו לעבור את אחוז החסימה לא צלח, והיא קיבלה 1741 קולות בלבד.
בבחירות לכנסת החמישית בשנת 1961 נעשה ניסיון נוסף תחת השם "התאחדות התימנים בישראל".
אך תקופה מסוימת לפני הבחירות עזב משה מקייטין את ההתאחדות והצטרף למפלגה הליברלית.
בעקבות צעד זה נוצר מאבק בינו לבין עסקני ההתאחדות.
בסופו של המאבק החליטו בהתאחדות לא להשתתף בבחירות.
לקראת הבחירות לכנסת השמינית בשנת 1973 נעשה ניסיון נוסף להרצת רשימה של ההתאחדות לכנסת, אך ניסיונה לעבור את אחוז החסימה לא צלח, והיא קיבלה 3195 קולות בלבד (אחוז החסימה היה 15,668 קולות).
לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה (1988) נעשה ניסיון נוסף, שנכשל אף הוא, להיבחר לכנסת, בעקבות קבלת המפלגה רק 909 קולות.
כמו כן, התמודדה באותה מערכת בחירות עוד מפלגת יהודי תימן שלקחה חלק נכבד מכוחה של התאחדות התימנים - ישי - יחד שבטי ישראל.
אחת ממטרותיה העיקריות של ההתאחדות הייתה לדאוג לזכויותיו של הפועל התימני, זאת מכיוון שהפועלים התימנים ברחובות, ראשון לציון, חדרה ופתח תקווה, עבדו לעיתים עד 12 שעות ביום.
ניסיונות מצד ראשי ארגוני הפועל הצעיר ואחדות העבודה לשלב את הפועלים התימנים בתוך ארגוני הפועלים הכללים עלו, מסיבות שונות, בתוהו.
פעילות מחודשת של ההתאחדות בתחום זה המשיכה גם לאחר קום המדינה, תוך קיום קשר עם משרדי הממשלה המתאימים.
כמו כן, ההתאחדות דאגה לייצוג של תימנים בתפקידים שונים במשרדי הממשלה, מתפקידי פקידות ועד מינויי שופטים מבני העדה.
בזמן היווסדה של ההתאחדות היו כבר ערים אשר שוכנו בהם תימנים, וכן שכונות פועלים במושבות רחובות, פתח תקווה, ראשון לציון, זכרון יעקב, יבנאל, חדרה וכנרת.
ההתאחדות דאגה להרחיב את הנקודות הקיימות ואף ייסדה נקודות נוספות במושבות הרצליה, נס ציונה, פרדסיה, נתניה, ראשון לציון וברחובות.
בשנת 1933 הקימה ההתאחדות לאחר מאבקים לא מעטים את המושב החקלאי הראשון של יהודי תימן בארץ ישראל, מושב אלישיב.
בשנים 1945–1946, לאחר מאבקים ממושכים להקצאת ולהגדלת שטחים לתימנים, הצליחה ההתאחדות לעזור בהקמת 14 שכונות פועלים בסמוך למושבות הגדולות.
דבר אשר מנע מהמתיישבים את הקשיים הכרוכים בהקמת יישובים חדשים ואפשר הסתמכות על ידע וארגון של יישובים קיימים.
אחד ממאמציה הרבים של ההתאחדות היה דאגתה ליישב את תימני כנרת המגורשים ליד רחובות במושב מרמורק דאז, כיום כפר מרמורק.
לאחר קום המדינה השתנתה המדיניות ונוסדו מושבים רבים וכפרי עבודה על ידי המדינה.
חולשתה של ההתאחדות בטיפול ביישובים אלו אל מול גופים אחרים גרמה להפסקת פעילותה בהדרגה.
דאגה ליהודי תימן מחוצה לארץ ישראל
לאורך כל שנות קיומה עשתה ההתאחדות מאמצים רבים על מנת לסייע ליהודים שנותרו בתימן.
בין השנים 1938–1948, היא הזרימה כספים דרך ועד, שישב בבירת תימן צנעא.
הבולט שבין חברי הוועד היה הרב יוסף שמן, מפרנסי הקהילה בדור האחרון אשר היה מעביר את הכספים אל יהודים בכל רחבי תימן, ולאחר קום המדינה היא סייעה בתכנון מבצע מרבד הקסמים.
לאחר מאמצים בלתי נלאים שבהם הצליחה ההתאחדות להשיג רישיונות עלייה (סרטיפיקטים) מממשלת המנדט ליהודי תימן, סייעה ההתאחדות לסוכנות היהודית בכל הקשור בענייני עליית יהודי תימן, ואף קיבלה את רשימות העולים.
בנוסף, סייעה ההתאחדות ללשכת העלייה לילדים ונוער, ודאגה לקליטתם של העולים התימנים ביישובים וכפרי נוער כמו כפר גנים, מאיר שפיה ועוד.
ההתאחדות המשיכה ביחסי קרבה הדוקים עם הסוכנות בכל הנוגע בעליית יהודי תימן.
לקראת תפעולו של מבצע מרבד הקסמים, היה נציג מטעם ההתאחדות מעורב בתכנון ובהתייעצות.
הוא סייע בתכנון המסגרות שדרכן יעלו העוזבים את תימן, כדי שיוכלו להעבירם סמוך למחנות הפליטים בעדן.
לאחר הגעת היהודים ב"מבצע מרבד הקסמים", סייעה להם ההתאחדות בשיכונם במחנות ובקליטתם בישראל.
יהודי תימן הקימו בתחילה רשת תלמודי תורה לילדיהם, אך עם השנים נאלצו להתאים את תוכניות הלימוד לאלו של מוסדות החינוך העבריים.
במשא ומתן שניהלו ראשי ההתאחדות עם המחלקה לחינוך של הוועד הלאומי, התעקשה ההתאחדות שיוקם זרם חינוך דתי בתוך זרם תנועת המזרחי שיהיה מסגרת החינוך של יהודי תימן.
בנוסף דרשו שיתווספו לתוכניות הלימודים גם לימוד טעמי המקרא ותפילות בנוסח תימני.
ההיענות מצד המזרחי הייתה דלה חרף העובדה שההתאחדות ערכה כנסים מפוארים בסוגיה זו.
בסופו של תהליך סופחו ילדי תימן לזרם הדתי של ההסתדרות.
גם לאחר קום המדינה ולמרות משא ומתן עיקש מצד ההתאחדות, נותר המצב כפי שהיה.
ב-1940 הוקם ארגון התימני הצעיר, אך למרות הנכונות, הרצון וההתלהבות מצד בני הנוער התימני, לא נמצאו אמצעים וכוח ארגוני כדי להקים ארגון נוער שיהווה דור המשך להתאחדות, ולפיכך גוף זה לא הצליח להתקיים זמן רב.
במקביל לתהליך זה הוקמה תנועת בני ישורון שהדגישה את הפן הדתי בחייהם של הנוער התימני.
הקמת תנועה זו גרמה להתפוררות ארגוני הנוער והתפזרותם בתנועות נוער כגון הנוער העובד והלומד, השומר הצעיר ומסגרות נוספות מימין המפה הפוליטית.
התאחדות טניס הנשים , הוא הגוף המארגן העיקרי של תחרויות הטניס המקצועני לנשים.
מטרת הארגון, שנוסד ב-1973 על ידי טניסאית העבר הבולטת בילי ג'ין קינג, היה ליצור עתיד תחרותי ואיכותי יותר לטניס הנשים העולמי.
המטה התאגידי של ה-WTA נמצא בסיינט פיטרסברג, פלורידה, המטה האירופאי שלו נמצא בלונדון (אנגליה) והמטה שלה האסיאתי פסיפי נמצא בבייג'ינג, סין.
מקורו של הארגון הוא בטורניר הבכורה של וירג'יניה סלים, שאורגן על ידי גלדיס הלדמן, בחסות ג'ו קולמן, מנכ"ל פיליפ מוריס, ונערך ב-23 בספטמבר 1970 ביוסטון ראקט – מועדון טניס ביוסטון, טקסס.
רוזי קזלס זכתה באירוע הראשון הזה.
כאשר נוסדה התאחדות הטניס לנשים, בילי ג'ין קינג הייתה אחת מתשע שחקניות שהרכיבו את ה-WTA, המכונות גם קבוצת ה-"The Original 9", שלמעשה ייסדו את הארגון.
הקבוצה כללה את השחקניות: ג'ולי הלדמן, ואלרי זיגנפוס, ג'ודי דלטון, קריסטי פיג'ון, פיצ'ס בארטקוביץ', קרי ריד, ננסי ריצ'י ורוזי קזאלס.
כיום, ל-WTA יש יותר מ-2,500 שחקניות מכמעט 100 מדינות שמתחרים על פרסים בשווי 146 מיליון דולר.
בדצמבר 2021, בעקבות היעלמותה של השחקנית פנג שוואי על ידי ממשלת סין (לאחר שהביעה טענות כלפי הממשל), ה-WTA השעה את פעילותו בסין ובהונג קונג.
העידן הפתוח של הטניס, בו הותר לשחקנים מקצוענים להתחרות לצד חובבים, החל בשנת 1968. בילי ג'ין קינג שהייתה טניסאית בכירה בסוף שנות ה-60, זכתה במספר תארים וסוקרה בתקשורת באופן נרחב ביחס לטניסאים אחרים.
הטורניר הפתוח הראשון היה אליפות בריטניה במשטח קשה בבורנמות'.
מאוחר יותר באותה שנה בתחרות הגראנד סלאם ווימבלדון הפתוחה הראשונה, הפרש סכום הזכייה בפרס היה 2.5:1 לטובת הגברים.
קינג זכתה ב-750 ליש"ט בלבד על זכייה בתואר, בעוד שרוד לייבר זכה ב-2,000 ליש"ט.
סך כל סכומי הזכייה בתחרות של התחרויות היה 14,800 ליש"ט לגברים ו-5,680 ליש"ט לנשים.
הבלבול שרר גם מכיוון שאיש לא ידע כמה טורנירים פתוחים אמורים להיות.
הטורנירים שלא רצו לספק כספי פרסים נעלמו בסופו של דבר מהלוח, כולל מסלול המגרש המזרחי של ארצות הברית עם תחנות במועדון הקריקט מריון ובמועדון המחוז של אסקס.
באותה התקופה היו קיימים שני סבבי טניס מקצועניים בתחילת העידן הפתוח: אליפות העולם בטניס (World Championship Tennis – WCT), שהיה לגברים בלבד, וליגת הטניס הלאומית (National Tennis League – NTL).
אן ג'ונס, רוזי קזאלס, פרנסואז דיר ובילי ג'ין קינג הצטרפו ל-NTL.
לקינג שילמו 40,000 דולר בשנה, לג'ונס שילמו 25,000 דולר, וקאזלס ודור קיבלו 20,000 דולר כל אחד.
הקבוצה שיחקה בטורנירים מסורתיים ומבוססים, כמו אליפות ארצות הברית הפתוחה ו-וימבלדון.
אבל הקבוצה גם ארגנה טורנירים משלה, ושיחקה בדרום צרפת במשך חודשיים.
התאחדות הטניס הבינלאומית (ITF) הטילה אז כמה סנקציות על הקבוצה: הנשים לא הורשו לשחק בגביע וייטמן בשנים 1968 ו-1969 וה-USLTA (התאחדות הטניס של ארצות הברית) סירבה לכלול את קאזלס וקינג בדירוג שלהן במשך השנים הללו.
בשנות ה-70 פער השכר גדל.
קינג צוטטה באומרה "עובדי יחסי הציבור הרוויחו יותר כסף מנשים.
טניסאים גברים הרוויחו יותר כסף.
כולם הרוויחו יותר כסף חוץ מהנשים".
ב-1969 היה מקובל שיחסים של 5:1 במונחי שכר בין גברים לנשים בטורנירים קטנים יותר.
עד 1970 הנתונים הללו גדלו עד ל-12:1 לטובת הגברים.
בילי ג'ין קינג וסינתיה סטאר כתבו בספרם, "We Have Come a Long Way", בשנת 1988, "הנשים נלחצו כלכלית כי לא הייתה לנו שליטה בענף ספורט שנשלט על ידי גברים.
הטורניר הזה עורר את 9 הטניסאיות המובילות לנקוט עמדה למען השוויון, נשים אלו נודעו בתור "ה-9 המקוריות" ("The Original 9").
הם לא שיחקו בטורניר לוס אנג'לס ובמקום זאת רצו ליצור טורניר טניס משלהם.
כמה שחקניות יצרו קשר עם גלדיס הלדמן, המוציאה לאור של מגזין הטניס העולמי, והצהירו כי הן רוצות להחרים את האירוע.
למרות שהלדמן יעצה להם נגד זה, היא כן עזרה להם להרכיב טורניר משלהם ביוסטון שלא יתקיים עד אחרי אליפות ארצות הברית הפתוחה.
כאשר תשע הנשים הוזמנו לטורניר יוסטון לשנת 1970. הלדמן הייתה מיודדת עם ג'וזף קולמן, מנכ"ל ויו"ר חברת פיליפ מוריס, שנתן גב כלכלי לטורניר החדש.