tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרעיון נגנז לבסוף, כדי לא לסכן את עבודת הריגול.
ביוני, לאחר התלבטות, שב ארצה, והמשיך בריכוז פעילות ניל"י.
בראשית ספטמבר 1917 תפסו העות'מאנים יונת דואר שנשאה מסר מוצפן, ונתבסס חשדם כי בין יהודי הארץ ישנם מרגלים.
בניל"י התעורר פולמוס, האם להמשיך בעבודת הריגול או להמתין עד יעבור זעם.
לישנסקי, וגם שרה אהרנסון, תמכו בהמשך העבודה, וכך הוחלט.
חשד נוסף התעורר בעקבות מציאת מטבעות ליש"ט בריטיים בשוק רמלה.
אלה מטבעות שהגיעו למשפחת לישנסקי במסגרת התמיכה הכספית, ועוזרת הבית השתמשה בהן, כאמצעי תשלום בשוק, בלי ידיעת המשפחה.
משום שהעות'מאנים היו במצב מלחמה עם בריטניה – השימוש במטבע שלה היה אסור.
תפיסת המטבעות בידי המשטרה, אף שלא ידעה מי שילם בהן, חיזקה את חשד הריגול לטובת בריטניה.
באוקטובר, כאשר עלו הטורקים על הרשת, הוקפה זכרון יעקב.
לאנשי ניל"י נודע דבר בואם של הטורקים זמן מה לפני כן, ולישנסקי הספיק להימלט, כשהוא נושא עליו אקדח, סכום כסף, כיכר לחם ומעט מים.
עשרים ימים נדד בדרכי הארץ.
הוא הגיע עד מטולה בצפון ועד ראשון לציון בדרום.
במהלך המרדף נפל לישנסקי לידיהם של אנשי "השומר", שהיו יריביו וחבריו לשעבר.
לאחר התלבטויות והיסוסים, החליט ועד "השומר" להוציא אותו להורג ולמסור את גופתו לטורקים.
שני אנשי "השומר", שבתאי ארליך ומאיר קוזלובסקי, לקחו את לישנסקי לכיוון מטולה וליד מפל התנור הם ירו בגבו.
למזלו הוא רק נפצע מהירי ואיכשהו הצליח להימלט.
לישנסקי נתפס שנית בידי ערבים, מהם ניסה לגנוב גמל, והוסגר לידי הטורקים.
(להרחבה בנושא בריחתו, המרדף אחריו וניסיון ההתנקשות בחייו ראו המרדף אחר לישנסקי).
לישנסקי הועבר לירושלים ומשם נלקח לכלא בדמשק.
לא ברור אם במהלך חקירתו סיפר פרטים רבים או מועטים, אם שתק או דיבר.
ישנן עדויות סותרות על כך.
לפי ד"ר משה ניימן, שהיה עם לישנסקי בכלא ושוחח עמו, "על האגודה ("השומר") בכלל אמר, שהיא אגודה סודית ומסוכנת למולדת.
לכל חבר ישנו תפקיד מיוחד, ואיש אינו יודע מתפקיד חברו.
מתכוננים להתקוממות ולמטרה זו מוכנים אצלם הרבה נשק וחמרי שרפה".
עדות אחרת מסר איתן בלקינד, ששמע מפיו של לישנסקי ש"הוא לא הלשין על איש בחקירות...
אפילו לא על אנשי 'השומר'.
מתוך רצון לנקום בהם אמר רק שהוא עצמו השתייך לאגודת 'השומר'".
קשה לקבוע אם אמנם הלשין לישנסקי על אנשי השומר או לא.
על עניין הברחת הכספים לארץ ישראל בזמן הרעב שהיה בימי המלחמה, סירב לישנסקי להעיד, ובכך הציל כמה עסקנים עבריים שהיו מעורבים בכך.
אף על פי כן, כשנחלצו עסקני היישוב להגיש עזרה לכלואים – ביניהם היו רבים שלא היה להם קשר לריגול – נמנעו מלסייע ללישנסקי, מתוך רגש נקמנות ושנאה.
במשפט שנערך לו בין כותלי הכלא, נגזר על לישנסקי עונש מוות בתלייה.
הוא ביקש להימלט מכלאו על ידי שוחד, אך מאיר דיזנגוף סירב להעביר לו את הכסף הדרוש, זאת על אף שקיבל מניל"י כסף רב בשעתו ועל אף שסירובו של לישנסקי להעיד הציל אותו מעונש.
ימיהם האחרונים של לישנסקי ונעמן בלקינד עברו עליהם בדיכאון.
בהזדמנות אחת ביקש לישנסקי מד"ר משה ניימן, אחד מאנשי ניל"י הכלואים שעימו היה מיודד, רעל, כדי להמית את עצמו.
אך ניימן לא מילא את בקשתו.
בשעה שלוש לפנות בוקר ב-16 בדצמבר 1917 (א' בטבת תרע"ח), נלקחו יוסף לישנסקי ונעמן בלקינד מתאם אל הכיכר המרכזית בדמשק, אל עמודי התלייה.
"אף שהתאים היו נעולים והאסירים היו כלואים על מסגר, שררה התרגשות רבה בחאן.
לפתע פרצה זעקתו של יוסף: 'שלום, יהודים!
הנני הולך למות!' הקצין הטורקי, שליווה את לישנסקי הרגיעו, כי מעבירים אותו לחאלב.
לישנסקי גער בו: 'העודך מהתל בי!
כלום תחשבני לאשה?' נעמן כשל בהליכתו...
בהיפרדם פנו אלי, ושניהם יחד קראו: 'ניל"י!', עניתי להם: 'נצח ישראל לא ישכחכם'.
בכיכר המרכזית נשא לישנסקי נאום אנטי-עות'מאני בערבית לאוזני קהל ערבי.
דיבשה ארליך, עדת ראייה, מסרה את דבריו:
"אין אנו בוגדים; לא בגדנו במולדת, שהרי בטרם הבגידה חייבת להיות אהבה.
אנחנו מעולם לא אהבנו את מולדת ה"פאלאקה" וה"בקשישים"...
אנחנו, חברי ניל"י, בראשותו של היהודי הגדול [הכוונה לאהרן אהרנסון], חפרנו לך קבר גדול, עות'מאניה הבזויה!..
בשעה שאתם עוסקים בתלייתנו, נכנסים צבאות בריטניה הגדולה לעיר הקדושה שלנו, לירושלים, וצבאותיכם נסים מן העיר ללא קרב [הבריטים כבשו את ירושלים ימים אחדים קודם לכן, ב-9 בדצמבר]".
כשתורגם נאומו לטורקית, הבין התליין את רוח הדברים וציווה להפסיק לתרגם.
בלקינד ולישנסקי שוחחו ואמרו וידוי לפני מותם עם שליחו של החכם באשי של דמשק, החכם נתנאל הכהן טראב מסלתון שהיה מורה לעברית בבית ספר של "אליאנס" בעיר.
לאחר מכן, נתלו לישנסקי ובלקינד.
גופותיהם הורדו מהחבל בשעה תשע בבוקר, והועברו לקברם.
בשנת 1919 הגיעו שמשון ואיתן בלקינד, אביו ואחיו של נעמן, לדמשק והעבירו את שרידי גופותיהם לבית הקברות בראשון לציון.
להלוויה, שנערכה ביום ל' בתשרי תר"פ, הגיעו פחות מעשרים איש: היה זה פחות משנתיים לאחר שנתפסה ניל"י, והיישוב בארץ החרים את אנשיה.
הזעם עליו אף הביא לכך שקברו, בראשון לציון, חוּלל פעמים מספר.
לישנסקי הותיר אחריו שני ילדים: טוביה ועבריה.
באוגוסט 1979, כפרי המאבק הציבורי לטיהור שמו, הועברו שרידי גופתו בטקס ממלכתי-צבאי אל חלקת עולי הגרדום בהר הרצל, בסמוך לקברו של אבשלום פיינברג.
בשנות חייו ובתקופה הסמוכה למותו, הייתה דמותו של לישנסקי שנויה במחלוקת עמוקה.
ישנן עדויות סותרות מן התקופה לגבי אישיותו: יש מהן המציגות את אישיותו באור שלילי, ויש המציגות אותה באור חיובי.
הוא תואר כהרפתקן וכרוכב יוצא מן הכלל, וסופר שהערבים, עמם בא במגע, כיבדו אותו ופחדו מפניו.
המחלוקת לגבי אישיותו הייתה קשורה בקשר הדוק למחנאות שפילגה את היישוב העברי בארץ ישראל באותם הימים, ובמחלוקת שבין ארגוני השמירה "השומר" ו"המגן".
משה סתוי, איש "המגן", סיפר:
לעומת זאת, הוא הואשם בשחצנות ובהרפתקנות מיותרת.
השנאה כלפיו באותה עת הייתה עזה, עד כדי כך שירמיהו יפה, בנו של הלל יפה, סיפר: "באותו יום מר שהוקפה זיכרון...
הייתי בבית הכנסת, כשהוצאו כל ספרי התורה מן הארון ונרות עטופי שחורים הודלקו בעצם היום, ונתקע בשופר, והוטל חרם על יוסף לישנסקי...
ואלה לא היו דברים סתם, שנאמרו רק כדי לשכך את חמת הטורקים.
רובם המכריע של הקהל קיבלם כפי שנאמרו, שכן אין תוקעים בשופרות, ואין נשבעים לשקר בפני ספרי תורה".
במהלך השנים, עברה דמותו של יוסף לישנסקי שינוי מהותי בעיני הציבור.
בתחילה נחשב, בעיני הציבור הרחב, לדמות שלילית.
בהצגה "שומרים" מאת עבר הדני, שהועלתה על ידי הבימה בשנת 1937, סולפו עובדות באופן שיציג את לישנסקי כדמות שלילית.
ההצגה הורדה לאחר מחאתה של רבקה, אלמנתו.
על ההצגה כתבה בתהייה עבריה, בתו של לישנסקי: "...[האם לאנשי השומר] הייתה כוונה נסתרת לסירוס האמת מתוך רצון לחפות על מצפון המכביד אוכפו עליהם בעוון טפילת אשמה על אדם שעד היום טרם הופיע איש לתבוע את עלבונו?".
גם לאחר שנים רבות הייתה פרשת לישנסקי וניסיון הוצאתו להורג על ידי "השומר" טעונה.
ב-1962, הוכן עבור קול ישראל תסכית הרדיו "מרדף", אך בהוראת משרד ראש הממשלה, נאסר שידורו.
כנראה היה זה בשל חשש לעורר פרשה כאובה, שבה היו מעורבים אנשים הקרובים לשלטון (וביניהם רחל ינאית בן-צבי, אשת הנשיא).
רק מקץ שלוש שנים, בנובמבר 1965, הותר שידורו, בעקבות לחץ ציבורי.
לאחר מלחמת ששת הימים, כשנתגלה מקום הירצחו של אבשלום פיינברג, טוהר שמו של לישנסקי לחלוטין מן ההאשמות ברצח.
אלמנתו וילדיו של לישנסקי פנו לראש ממשלת ישראל, לוי אשכול, וביקשו ממנו כי יועברו עצמות אביהם להר הרצל.
אשכול השיב, כי הוא סבור שאין זה עניין של ממשלת ישראל.
מאוחר יותר הוקם "הוועד הציבורי לרהביליטאציה של יוסף לישנסקי" בראשות יוסף נדבה, שבין חבריו היו גם אורי צבי גרינברג, רחבעם זאבי ושלמה בן אלקנה.
חודשים מספר לאחר המהפך הפוליטי בישראל ובעקבותיו, החל הוועד במסע ציבורי, אשר בסופו הועברו עצמות לישנסקי להר הרצל בטקס ממלכתי-צבאי בהשתתפות נציגים רשמיים של מדינת ישראל.
בשנת 1997 יצא הספר "מרדף" מאת אפרים רחמן, שתיאר את עשרים ימי בריחתו של לישנסקי מן הטורקים, ואת הוצאתו להורג.
דמותו של לישנסקי בספר מתוארת תוך כוונה לשמור על אובייקטיביות.
נראה כי המחלוקת על דמותו, כמו המחלוקת על דמותה של ניל"י כולה, הוכרעה, וכיום אין רואים בו דמות שלילית אלא אדם שניסה לעשות את הטוב, למיטב הבנתו.
ב-22 בדצמבר 1982 הנפיק דואר ישראל גיליון מזכרת של 20 בולי דאר שכותרתו "הרוגי מלכות בדור התקומה".
אחד מבולים אלה הוקדש להנצחת זכרו של לישנסקי, ודיוקנו מופיע עליו.
האמנית רות בקמן מלכא עיצבה את הדיוקן, והאמן אריה גלזר עיצב את הגיליון.
יוסף לוּריא (גם: לוריה; ברוסית: Лурье; ה'תרל"א, 1871, פּוּמפִּיַאן, פלך קובנה, רוסיה (ליטא) – כ"ט בכסלו ה'תרצ"ח, 3 בדצמבר 1937, ירושלים) היה מחנך עברי ופובליציסט, עורך עברי ויידי, עסקן תרבות ופעיל ציוני, מראשוני התנועה הציונית.
יליד ליטא, מ-1907 בארץ ישראל, מראשי החינוך העברי בארץ.
יוסף לוריא נולד בשנת 1871 בעיירה פּוּמפִּיַאן (פומפיאני; בליטאית: Pumpėnai) שבפלך קובנה של האימפריה הרוסית (באזור ליטא), במשפחה מיוחסת, אחד מילדיהם של רייזא ואברהם אבא.
באופן יוצא דופן לנער יהודי בזמנו, לוריא לא למד בבית מדרש או בישיבה, אלא בגימנסיה ריאלית (לא יהודית) בעיר רוֹמְנִי שבפלך פולטבה (כיום באוקראינה).
לאחר סיום לימודיו נסע ללמוד פדגוגיה באוניברסיטת ברלין.
שם הצטרף לאגודת הסתרים הציונית "בני משה".
בשנת 1888, בהיותו סטודנט היה, לצד שמריהו לוין וליאו מוצקין, ממייסדי האגודה המדעית הרוסית־יהודית בברלין ולשכת "חובבי ציון" בעיר.
בשנת 1897 היה לוריא בין צירי ורשה לקונגרס הציוני הראשון בבזל.
בהמשך השתתף בקונגרסים נוספים, ובראשית המאה היה מפעילי הפרקציה הדמוקרטית בהסתדרות הציונית בוורשה.
בעת ישיבתו בוורשה החל לוריא גם את דרכו בעולם הספרותי.
הוא נבחר על ידי חברת "אחיאסף" להחליף את י"ח רבניצקי שפרש מעריכת העיתון היידי "דער יוד" (דֶר יוּד, 'היהודי'), וערך אותו מדצמבר 1899 ועד ינואר 1902 (לוריא ישב בוורשה, אך העיתון יצא בפועל בקרקוב שבגליציה, באימפריה האוסטרו-הונגרית, מטעמים של היעדר רישיון).
העיתון תחת שרביטו של לוריא היה לאחת מבמות המובילות בעולם בשפת יידיש; השתתפו בו מיטב הסופרים היהודים, והוא מילא תפקיד חשוב בתחייתה של ספרות יידיש.
עם היווסדו של היומון היידי הראשון ברוסיה, "דער פריינד" (דֶר פְרַיינְד, 'הידיד'), בשנת 1903 בסנקט פטרבורג, הוזמן לוריא להיות עורך המדור הספרותי, בתנאי שיפסיק את הוצאת "דער יוד".
לוריא הסכים, ועבר מוורשה לפטרבורג.
בעקבות מהפכת 1905 והפוגרומים שליוו אותה, ה"פריינד", שבתחילה היה בעל נטיות לאומיות, הפך כיוון ואימץ עמדה שמאל-רדיקלית, ועל כן פרש לוריא בשנת 1906 מן העריכה.
בשבתו בפטרבורג הוציא בשנים 1904–1905 ירחון פדגוגי ברוסית בשם "בית הספר העברי" (Еврейская школа), בתחילה בעריכתו, ומאוקטובר 1905 בעריכת מאיר קריינין (Крейнин).
לקראת סוף שנת 1906 נקרא לוריא לעיר וילנה, לערוך את השבועון הציוני היידי "דאָס יִידישע פאָלק" (דוֹס יידישֶה פוֹלק, 'העם היהודי').
בסוף שנת 1907 הגיע לארץ ישראל כתייר.
במהלך ביקורו החליט להשתקע בארץ, והצטרף לסגל הגימנסיה העברית "הרצליה" ביפו (ובהמשך בתל אביב) כמורה להיסטוריה כללית.
בתקופת הוראתו בגימנסיה חיבר ספר גדול בנושא היסטוריה עתיקה, שלא ראה אור.
בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה עמד לוריא בראש מרכז המורים (לימים הסתדרות המורים).
ערב המלחמה היה ממנהיגי המאבק לשימוש בעברית במסגרת מלחמת השפות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, עקב היותו נתין מדינת אויב, היה בין המגורשים מהארץ על ידי השלטון העות'מאני.
עם הכיבוש הבריטי חזר לארץ ישראל, ובשנת תרע"ט התמנה כראש מחלקת החינוך שייסדה ההנהלה הציונית, ומילא תפקיד זה עד שבט 1925. לקראת סוף שנת 1926 שב לתפקידו, והמשיך למלא תפקיד זה גם לאחר שעברה המחלקה לרשות הוועד הלאומי.
לוריא עמד בראש מחלקת החינוך של כנסת ישראל עד מותו.
פעל להוצאת ספרי לימוד בעברית.
לוריא היה מהוגי רעיון תעודת הבגרות בארץ ישראל, וחבר בצוות שקבע את מבנה בחינות הבגרות בחינוך היהודי בארץ ישראל.
גם בארץ ישראל הוסיף לוריא להיות פעיל בעשייה עיתונאית ותרבותית.
החל בשנת 1908 כתב לעיתונות הציונית בחו"ל.
מכתביו לשבועון "העולם בעריכת אלתר דרויאנוב, ראו אור כעבור כמה שנים כקובץ בשם "ארץ-ישראל".
לאחר שייסד יצחק ליב גולדברג את היומון "הארץ", היה לוריא מעורכיו בשנים 1919–1922.
בהמשך היה חבר באגודת "ברית שלום", וכתב לירחון האגודה בראשית שנות ה-30, "שאיפותינו".
יוסף לוריא נפטר בחורף 1937, במגוריו בביתו של ידידו הטוב מרדכי בן הלל הכהן (שאותו הכיר מימי עבודתם ב"דער פריינד" בראשית המאה), שנפטר שנה קודם לכן, בשכונת רחביה בירושלים.
מספר חודשים לאחר מותו נפתח גן ציבורי על שמו בשכונת אַרְנוֹנָה בירושלים.
כמו כן, נקראו על שמו רחובות בתל אביב ובירושלים, וכן בית הספר הממלכתי "לוריא" בירושלים.
ארכיונו האישי של יוסף לוריא, הכולל מסמכים, צילומים ותעודות שמור בארכיון הציוני המרכזי בירושלים.
אבי סבתו מצד אמו, הרב משה מישל לוריא, היה רבה של קרקינובה (Krekenava) בסביבות 1800–1850 (ומהמסכימים של ש"ס סלאוויטא).
מחברת הקונטרס "זכר עולם" (ירושלים תרמ"ב), מעין מכתב בעברית וביידיש שכתבה למשפחתה שבליטא.
לאמו רייזא היו שתי אחיות.
אחותה חיה גיטל הייתה אשתו של הרב יצחק צבי הכהן ב"ר יעקב קופל אַראָנאָווסקי (ארונובסקי), דיין ומורה צדק בקובנה משנת תרכ"ח ואב"ד בקובנה משנת תרנ"ח ועד פטירתו בתרפ"א, בעל "יד יצחק" (תרכ"ז–תר"ל).
אחותה רחל הייתה אשת שבתי פיין; בנה (בן בעלה דוד, שנפטר בצעירותו), ר' אשר ליב בריסק, היה ראשון חוקרי בית הקברות בהר הזיתים.
דער פיערטער ציוניסטן-קאנגרעס אין לאנדאן, ורשה: דפוס האלטער, תרס"א.
ארץ-ישראל: קובץ מאמרים, ציורי-מסע, רשימות, ורשה: "קדם", תרע"ד.
החנוך בארץ ישראל: דין וחשבון, מחלקת החנוך בארץ ישראל (חוברת ב), תרפ"א.
יוסף (חוסה) מאורער (בספרדית: José Maurer; 6 במאי 1906 – 23 במאי 1968) היה שחקן תיאטרון, קולנוע, במאי ומתרגם מספרדית ליידיש.
יהודי ישראלי אשר פעל בעיקר בארגנטינה ובישראל.
נולד בשם יוסף מאורער נאומן לחנה לבית שטרייפלד ולמיכאל, בעיירת הנפט בוריסלב שבמערב גליציה, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בפלך לבוב אשר באוקראינה), בן למשפחה בת שמונה ילדים קשת יום.
אביו התפרנס כסנדלר העיירה אך דאג ללימודיו של מאורער בגימנסיה ואפילו לשיעורי מוזיקה ואכן הנער נודע בכישרונו המוזיקלי כזמר, כנר ושחקן חובב.
באביב 1922, במסגרת מסע הופעות בפולין ורומניה, ביקרה בעיירה הלהקה הווילנאית בהנהגתו של זיגמונט טורקוב.
כפי שהיה מקובל הם העלו מופעים בעזרת אנשי העיירה אשר שימשו בעיקר כפועלי במה וסטטיסטים אך למאורער הוצע תפקיד קטנטן של ממש.
התנסותו בבמה המקצועית שינתה את חייו וכעבור שבועיים, כאשר הלהקה המשיכה בנדודיה, הצטרף מאורער אליה למסע ההופעות.
במשך חמש השנים הבאות הופיע מאורער עם הלהקה במיטב הרפרטואר ביידיש וכן במחזות מאת איבסן, גורקי ומולייר.
כאשר אילצו הקשיים הכלכליים את הלהקה להתמזג עם התיאטרון האידי בבוקרשט, בחר מאורער להגר לארגנטינה (מקום אליו עתיד להגיע חבר בכיר נוסף של הלהקה, שמואל איריס).
מאורער הגיע לבואנוס איירס בשנת 1927 ומיד השתלב בחיי התיאטרון היהודי שם, בעיקר בגילום תפקידים דרמטיים.
במשך 36 השנים בהן חי בארגנטינה שיחק במעל 200 הצגות לצד גדולי הבמה של התיאטרון ביידיש כמו יוסף בולוף, מוריס שוורץ, יעקב בן עמי, בן ציון ויטלר והיה מעורב כמתרגם ועוזר במאי בחלק מן ההפקות היותר יוקרתיות של התיאטרון היהודי.
מאורער היה בין מקימי הקואופרטיב של שחקני היידיש בארגנטינה אשר הפיק והציג עונות ארוכות בבואנוס איירס ויזם מסעות למושבות היהודים וערי השדה בפרובינציות של ארגנטינה וכן במדינות שכנות.
בנוסף השתתף בהצגות בתיאטרון בספרדית לצידה של השחקנית ברטה סינחרמן ונטל חלק בכשלושים סרטים באורך מלא.
בשנת 1940 נבחר לשמש נשיא אגודת שחקני היידיש, תפקיד אליו עתיד להיבחר חמש פעמים רצופות ולשרת בו קרוב ליובל שנים.
בתקופת כהונתו הוקמה קרן הגמלאות לשחקנים, נרכש בית קיט בו בילו השחקנים את חופשותיהם ונרכש גם בית האגודה ("דער אידישער אקטיארן פאריין") אשר שימש את האגודה עד להתפרקותה בעשור האחרון ובו אולם וספריה לה תרם מאורער אישית והתרים שחקנים אחרים.
ספריית האגודה הכילה כתבי יד והדפסות נדירות של מחזות מקוריים ומתורגמים ביידיש אשר עברו ברובן למשמרת לבניין האמי"א ואבדו לעולמים כאשר הבניין נפגע קשות בפיגוע חבלני בחודש יולי 1994.
בשנת 1963 עלו יוסף מאורער ואשתו, פאולינה טאכמן לישראל והפכו גם כאן מן הדמויות הבולטות בתיאטרון ביידיש.
מאורער המשיך פעילותו הארגונית והקים בישראל את אגודת שחקני הבמה ביידיש ביוני 1965 ובהופעה החגיגית הראשונה השתתפו מיטב שחקני ישראל דוברי יידיש ובהם שחקני הבימה שמואל רודנסקי, ליה קניג ועוד.
אגודה זו הקדימה את הקמת אמ"י בלמעלה מעשור.
בשנת 1968, בסוף הצגה בה השתתף לצידם של הנרי גרו ורוזיטה לונדנר, לקה בשטף דם במח ונפטר תוך זמן קצר והוא בן 62 שנים.
יוסף מאורער נטמן בבית העלמין הדרום.
מותו הביא לראשונה בתולדות התיאטרון היהודי לסגירת כל התיאטראות ביידיש למשך זמן השבעה.
אלמנתו תרמה את ספרייתו האישית, אשר כללה אוסף מחזות מתורגמים בכתבי יד – ביניהם מיטב המחזאות הארגנטינית של תחילת המאה העשרים, פרי עבודתו של מאורער עצמו, למרכז רנה קוסטה ללימודי יידיש אשר באוניברסיטת בר-אילן.
אלמנתו, השחקנית פאולינה טאכמן, ילידת ארגנטינה (1908) החלה את הופעותיה בגיל 14. לאחר מותו ללא עת של בעלה המשיכה להופיע בישראל לצדם של גדולי הבמה ביידיש: עם אידה קמינסקה במירל'ה אפרת, כבת זוגו הקבועה של שמעון דז'יגאן משך שלוש עונות, עם פרלמן, זיגמונט טורקוב, בולוף ועוד.
בהמשך הייתה בת זוגו הקבועה של השחקן יעקב אלפרין והשתתפה בהצגות שהעלה יעקב בודו בטרם ייסוד היידישפיל.
טאכמן פרשה מהבמה בגיל 85. בהצגה האחרונה גילמה בתולה זקנה בת 40.
עם היכנסה לשנתה המאה הוזמנה להצגה חגיגית של יידישפיל וזכתה לברכות ממנהל התיאטרון, שמוליק עצמון ומחיאות הכפיים של עמיתיה השחקנים והקהל שנכח באולם.
היא נפטרה באפריל 2008, בגיל 100 שנה וחמישה ימים.
נינם של השניים הוא השחקן והסטנדאפיסט יונתן ברק (בנו של נכדם רופא הילדים ד"ר שמעון ברק מנישואיו לרותי הולצמן).
יוסף מאיר (25 בינואר 1890, ד' בשבט תר"ן – 25 במאי 1953, י"א בסיוון תשי"ג) היה רופא ישראלי, מנהלה של קופת חולים כללית משנת 1928 ועד קום המדינה והמנהל הכללי של משרד הבריאות ממאי 1949 עד ספטמבר 1950. ממעצבי דמותה של הרפואה הציבורית בישראל.
יוסף מאיר נולד בעיירה קוסוב שבגליציה המזרחית, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, בנם של בלה לאה ושמעון, סוחר ועסקן.
מאיר קיבל חינוך יהודי חסידים ב"חדר" ובבית מדרש עד גיל 18. בגיל 13 החל להיות פעיל באגודה הציונית בקוסוב.
בהמשך למד רפואה באוניברסיטת וינה, והיה פעיל בתנועת הסטודנטים הציונית והעברית.
בשנת 1917 הוסמך כרופא וגויס כרופא צבאי לצבא האוסטרו-הונגרי שהיה בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה.
בסוף המלחמה שב לווינה, והתמחה בטיפול במחלות ריאה ובשחפת.
בשנת 1922 עלה לארץ ישראל במסגרת העלייה השלישית.
ניהל את קופת חולים משנת 1928, ובשנים 1945–1947 ניהל את משרד הבריאות של המדינה שבדרך.
בשנים תרצ"ד-תרצ"ו (אמצע שנות ה-30) ערך עם ד"ר ישראל רבקאי אלמנך בשם "האם והילד", שכלל קובץ "מאמרים בשאלות ההגיינה והחינוך לאשה ולילד", וראה אור בהוצאת משמר הבריאות שעל-יד מרכז קופת-חולים.
בספטמבר 1949 יצא ד"ר מאיר כמנכ"ל משרד הבריאות בראש משלחת רפואית למחנה חאשד (מחנה המעבר לעולי תימן) שהוקם סמוך לעיר עדן.
כאשר גילה את המצב הבריאותי של יותר מ-13,000 אנשים שהיו במחנה ללא קורת גג, וללא טיפול רפואי, תרופות ומזון במידה מספקת, פנה באופן מיידי לממשלת ישראל והמליץ להעלות את כל יהודי תימן באופן מיידי למדינת ישראל למרות מצבם הבריאותי ולמרות המשמעויות שיכולות היו להיות לכך על תושבי ישראל.
המלצתו התקבלה על דעת ראש הממשלה בן-גוריון והובילה לשיפור מיידי בתנאי המחנה ולכינון רכבת אווירית שהעלתה ארצה באופן מיידי את כל יושבי המחנה ואת יתר העולים שהוסיפו וזרמו אליו מתימן.
יוסף מאיר נפטר בסוף חודש מאי 1953 בבית החולים בילינסון לאחר מחלה קשה, בגיל 63. נקבר בבית הקברות נחלת יצחק, ליד קברו של חיים קוגל.
מאיר היה נשוי משנת 1917 לפֶּסיה (פפי) בת מאיר דויד (1890–1968), שעם פטירתה נקברה לצדו, אב לבן ושתי בנות: אורי מאיר, רחל זלטין (אחות) ושולה גנז (חברת קיבוץ בית אלפא),.
במלאת שנה למותו הוקדש לזכרו בית חולים לחולי ריאות בכפר סבא, לימים המרכז הרפואי מאיר.
באותה שנה החל מרכז קופת חולים להעניק פרס על שמו, על סך 250 ל"י, לעבודות מחקר ועיון בנושאי רפואה, רפואה ציבורית (בפרט שחפת) ואדמיניסטרציה של ביטוח הבריאות וקופת חולים.
ב-1955, במלאת שנתיים למותו, יצא לאור בהוצאת מרכז קופת חולים הספר "הרפואה והציבור", ובו מבחר ממאמריו מתקופה של כ-35 שנה, מתרע"ז ועד תשי"ב, שערך משה תמרי.
יוסף מאיר פעל כבר משנות השלושים לקידום רעיונות האאוגניקה ויישומם.
בשנת 1934 כתב במדריך שפרסמה קופת החולים בראשית שנות ה-50 תקף את פרס הילודה במאמר תחת הכותרת: "הגברת הילודה או ריבוי הילדים", בכותבו שאין עניין לעודד משפחות עניות יוצאות המזרח להביא עשרה ילדים, אלא יש לעודד את כל בית ישראל, ובמיוחד האינטליגנציה, להביא שלושה, ארבעה ואף חמישה ילדים.
הרפואה והצבור: לקט מאמרים; לקט וערך מ.
תמרי; הקדים מבוא יצחק קנב, תל אביב: מרכז קופת-חולים, תשט"ו 1955. (ראה אור לאחר מותו)
יוּסֵף לטיף היה מוזיקאי ג'אז ומוזיקת עולם, נגן כלי נשיפה מעץ בהם סקסופון וחליל צד ומבין הבודדים שניגנו באבוב ובבסון בג'אז.
כמו כן ניגן בבנסורי (חליל צד הודי עשוי במבוק), ארגול וכלים נוספים שמוצאם מאסיה ואפריקה.
מראשי וראשוני המשלבים בין מוזיקת עולם לג'אז.
פרופסור למוזיקולוגיה, תאורטיקן של ג'אז ומוזיקת עולם ודובר של הקהילה האחמדית בארצות הברית.
נולד בעיר צ'טנוגה בטנסי כויליאם עמנואל הדלסטון.
ילדותו ונעוריו עברו עליו בעיר דטרויט אליה עקרה משפחתו כשהיה בן 5. בנעוריו שמע בעירו מוזיקאים מובילים כויברפוניסט מילט ג'קסון, נגן הקונטרבס פול צ'יימברס והגיטריסט קני בורל וחבר אליהם כנגן סקסופון.
כאשר מלאו לו 18 כבר היה נגן בעל ניסיון מסוים והחל לנגן בתזמורות ביג בנד תחת השם ויליאם אוונס.
ב-1949 הזמין אותו דיזי גילספי לנגן בתזמורתו.
לטיף ניגן בתזמורת זו פחות משנה וחזר לדטרויט על מנת ללמוד הלחנה ב-Wayne State University.
באותה תקופה התקרב לאסלאם, לקהילת האחמדים המתונה, התאסלם ושינה את שמו.
לטיף חזר לנגן באופן מקצועי ב-1957 בפרץ יצירתיות שהניב ארבעה תקליטים: The Sounds of Yusef, Other Sounds, Jazz Mood ו-Prayer to the East.
בהמשך הקליט את התקליטים Into Something ו-Eastern Sounds יחד עם נגנים ממסורת הג'אז ונגני כלי הקשה מסורתיים.
הקלטות אלה הציגו לעולם הג'אז צליל שונה המושפע ממוזיקה הודית ומוזיקה ערבית תוך שילוב כלי נגינה מזרחיים עם כלים מסורתיים של ג'אז וכלים קלאסיים כאבוב ובסון.
לטיף יצר מרקם צלילי שונה מהמוכר אך נגיש לאוזן המערבית, למעלה מעשור לפני אמנים ש"גילו" את מוזיקת העולם כג'ורג' האריסון.
הלחנים התבססו על סטנדרטים מוכרים, בלוז ועיבודים לשירים פופולריים (כגון השיר הרוסי אוצ'יצ'ורנייה ("עיניים שחורות")).
לצליל שהציג הייתה השפעה מכרעת על ג'ון קולטריין.
לטיף היה חבר חשוב בחבורה שגיבש קולטריין בחברת התקליטים !Impulse, בה הקליט לטיף במהלך שנות השישים את גוף ההקלטות החשוב והמשפיע ביותר שלו.
ב-1960 ניגן עם צ'ארלס מינגוס ובשנים 1962–1964 היה חבר ברביעיית קנונבול אדרלי.
בסוף שנות השישים שילב השפעות ניכרות של גוספל כפי שניתן לשמוע בתקליטיו Detroit ו-Hush'n'Thunder.
בשנות השמונים פנה לכיוון העידן החדש ואלבומו מ-1987, Yusef Lateef's Little Symphony, זיכה אותו בפרס גראמי עבור "אלבום העידן החדש הטוב ביותר" לאומה שנה.
בשנת 1992 ייסד את חברת התקליטים YAL Records .
ב-1993 הלחין את The African American Epic Suite, יצירה בת ארבעה פרקים לתזמורת סימפונית ורביעיית ג'אז, המשלבת מוטיבים מתקופת העבדות בארצות הברית ומהמאבקים לשוויון זכויות.
בשנת 1969 קיבל תואר בוגר מבית הספר מנהטן למוזיקה וב-1970 קיבל תואר מוסמך בהוראת מוזיקה והחל ללמד בבית הספר.
בשנת 1972 קיבל משרת פרופסור בקולג' במנהטן.
ב-1975 קיבל תואר דוקטור בלימודי מוזיקה מערבית ואיסלמית מאוניברסיטת מסצ'וסטס (UMass).
בין השנים 1980–1986 שימש כחוקר במכון ללימודי תרבות בניגריה.
לטיף פיתח תחום לו הוא קורא "מוזיקה אוטופיזיופסיכית" (Autophysiopsychic Music), לפיה כל מוזיקאי חייב לשאוף שהמוזיקה שלו תנבע מתוך המקום הפיזי, הרוחני והנפשי שלו (לטיף אף הקליט ב-1977 תקליט בשם Autophysiopsychic יחד עם נגן הפלוגלהורן ארט פארמר).
על המוזיקאי ללמוד לשלב בין החוויה לבין הניסיון והידע.
לטיף שולל למעשה שיוכים ז'אנריים, כיוון שהם מגבילים את היצירתיות.
הוא כתב ספרים ומאמרים, והחיבור החשוב והממצה שלו בתחום הוא Yusef Lateef's How To Improvise Soul Music.
יוסף ליכטנבום (לעיתים ליכטנבוים) (כ"ט באייר תרנ"ה, 23 במאי 1895 – י"ח בסיון תשכ"ח, 14 ביוני 1968) היה משורר, מבקר ספרות, מסאי, עורך ומתרגם עברי, חתן פרס טשרניחובסקי לשנת תשי"ג ופרס ברנר לשנת תש"ך.
יוסף ליכטנבום נולד באביב 1895 בעיר ורשה שבפולין, בנם של שרה לבית גליצֶנשטיין ויעקב ליכטנבום.
למד ב"חדר" ובבית המדרש למורים עבריים בחארקוב (1914–1918).
אחר-כך היה מראשוני חברי "הבימה" במוסקבה.
בשנת 1920 עלה לארץ ישראל, אך שהה תקופות ארוכות וקצרות יותר של עשייה בגרמניה (1922–1924), בפולין ועוד.
כל השנים עסק בעבודות ספרותיות.
בין שנים 1931–1932 כיהן כמזכיר מערכת כתב העת הספרותי "מאזנים".
שיריו הראשונים נדפסו ב-1913 במאסף "נתיבות" שבעריכת אורי ניסן גנסין ופישל לחובר, ומאז הופיעו בעיתונים "הצפירה", "העולם", "התקופה", "העם" וכמעט בכל העיתונים והאכסניות הספרותיות בארץ במשך כל השנים.
כן פרסם מסות על סופרים וספרים בתחומי הספרות העברית והכללית, וכן תרגומי שירה ופרוזה מספרות העולם, ואף הרבה לערוך אנתולוגיות.
בשנת תשי"ג זכה בפרס טשרניחובסקי על תרגום לעברית של האפוס הפולני "פן טדאוש" לאדם מיצקביץ'.
היה חבר מערכת "הארץ" וסופר-עורך בהוצאת טברסקי.
מת בתל אביב בקיץ 1968, בגיל 73, ונקבר בשדרת הסופרים בבית העלמין קריית שאול.
אלמנתו מתה באביב 1979, ונקברה לצדו.
בצל השעות: שירים, ירושלים: מצפה, תרפ"ח.
משני חופים: מבחר שירים, תל אביב: מוסד ביאליק על ידי דביר, תש"ד.
מתחום אל תחום: מסות, תל אביב: צ' לינמן, תש"ד.
שאול טשרניחובסקי: תולדותיו ויצירתו, ירושלים: המחלקה לענייני הנוער של ההסתדרות הציונית, תש"ו.
(מונוגרפיה) (הדפסה נוספת: תל אביב: נ' טברסקי, תשי"ג)
סופרינו ממאפו עד ביאליק: תולדותיהם, הערכותיהם ופרקים נבחרים מיצירותיהם, ירושלים: אחיאסף, תש"י.
'אדם מיצקביץ: מונוגרפיה', בתוך: פן טדיאוש, תל אביב: נ' טברסקי, תשי"ג, עמ' ח–קלו.
מספרי העולם, 2 כרכים, ירושלים: אחיאסף, 1954–תשי"ח.
(התוכן: א: מבלזק עד מופסן; ב: מסטיבנסון עד שולוחוב.) (מונוגרפיות)
סופרי העמים: מסות, תל אביב: ניב, תשי"ט 1959.
סופרי ישראל: מסות, תל אביב: ניב, תשי"ט.
עמרים חדשים: שירים, תל אביב: ניב, תשי"ט.
במישור הגבה: שירים חדשים, תל אביב: אלף, תשכ"א.
בתחומה של ספרות: מסות ורשימות, תל אביב: אל"ף, תשכ"ג 1962.
ספרותנו החדשה: התפתחות השירה והפרוזה בספרות העברית, תל אביב: ניב, תשכ"ג.
ספר השירים: מבחר חמשים שנות שירה, תל אביב: אל"ף, תשכ"ג.
משוררים עולמיים: מסות, תל אביב: ניב, תשכ"ו 1966.
יוסף חיים ברנר: חייו ויצירתו, תל אביב: ניב, תשכ"ז.
המלך מתיא הראשון ליאנוש קורצ'אק
אנשי המאה ליוהאן אוגוסט סטרינדברג
לאונרדו דה וינצ'י לסרגיביץ מרז'קובסקי
מלחמת היהודים, הבנים, היעוד הגדול לליון פויכטוונגר
ארבעים הימים של מוסה דאג לפרנץ ורפל
אהבתו של מיטיה לאיוון בונין
יורדי ים אמיצים לרודיארד קיפלינג
תכן לוהט: מבחר שירים ליוליאן טובים
גבעות עולם - מבחר תרגומי שירה.
יוסף לייטס (בפולנית: Józef Lejtes, 22 בנובמבר 1901, ורשה – 27 במאי 1983, קליפורניה) היה מפיק, תסריטאי ובמאי קולנוע וטלוויזיה יהודי-פולני.
לייטס היה בנם של יהודים מתבוללים, שעברו מרוסיה לפולין בסוף המאה ה-19. מילדותו גילה תחומי עניין אמנותיים - הוא למד בבית ספר למוזיקה, התבלט בציור והיה אורח תדיר בבתי הראינוע.
למרות שהתנדב ב-1920 ולחם במלחמה הפולנית-סובייטית בקרב על ורשה נכלא במחנה המעצר יבלונה בשל יהדותו.
בתום המלחמה החל בלימודי פילוסופיה ב ולאחר שנתיים עבר ללימודי כימיה.
עקב התעניינותו הגוברת בקולנוע, נסע לווינה, שם הפך לעוזרו של מיכאי קרטש (לימים, מייקל קורטיז, במאי הסרט המצליח "קזבלנקה")
לייטס היה במאי מרכזי בהיסטוריה הקולנועית של פולין לפני מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1924, כשהוא רק בן 23, הקים לייטס חברה להפקת סרטים דוקומנטריים.
סרטיו בפולין עסקו לרוב בקטעים מההיסטוריה הפולנית הלאומית.
סרטו העלילתי המלא הראשון, "הוריקן", נעשה בשנת 1928, עסק ב"מרד ינואר" שהתרחש ב-1863, שבו הפולנים התקוממו נגד הרוסים.
לייטס הצטרף לצבא אנדרס והגיע בעזרתו לארץ ישראל.
בשנת 1943 יצר במסגרת צוות הצילום הצבאי את הסרט "מלטרון לעזה" שלא שרד עד ימינו.
בשנים 1944 ל-1947 ביים את "דמעת הנחמה הגדולה", המספר על שלושה לוחמי בריגדה המנסים לשכנע ניצול שואה מיואש כי צופן לו עתיד בארץ ישראל.
בסוף 1946 החל בעבודה על סרט הקולנוע "בית אבי", לפי תסריט של מאיר לוין, בבימויו של הרברט קליין ובצילומו של זוכה פרס אוסקר, פלויד קרוסבי.
הסרט דובר האנגלית הופק במימון הקק"ל במטרה לשמש כסרט הסברה ליהודי ארצות הברית.
בשנת 1949 יצר את סרט הדרמה התיעודי "אין ברירה".
בסרט השתתף מיכאל גור והמספר היה תיאודור ביקל.
בשנת 1952 היה הבמאי של הסרט "קריה נאמנה".
זהו אחד מהסרטים העלילתיים הראשונים שנעשו בארץ.
סיפור אודות קבוצת ילדים ניצולי השואה המגיעים לפנימיית כפר הנוער הציוני בירושלים ערב מלחמת העצמאות, ועל יחסם עם מדריכיהם על רקע המלחמה והמצור על ירושלים.
בתחילת שנות ה-50 היגר לבריטניה, בה יצר זמן קצר ומשם המשיך לארצות הברית, שם המשיך בקריירה כבמאי.
התמקד בעיקר בהפקות לטלוויזיה, כגון הסדרה בוננזה והסדרה "אלפרד היצ'קוק מגיש".
הרב יוסף ליב זוסמן (י"ב בטבת ה'תרפ"ג, 31 בדצמבר 1922 – ד' בטבת ה'תש"ס, 13 בדצמבר 1999) היה רב ומקובל ירושלמי, מתלמידיו של הרב יעקב משה חרל"פ ומעורכי כתביו.
נולד בירושלים בי"ב בטבת תרפ"ג לרב משה חיים, שעלה ארצה מסמרגון בשנת תרס"ג, וחיה שאשא, המיוחסת למהרש"א.
בברית המילה שלו הראי"ה קוק שימש כסנדק ורבי יוסף חיים זוננפלד כמוהל.
למד בישיבת עץ חיים ובישיבת בית זבול.
נישא לטובה לבית שמסיוף (נפטרה ה'תשנ"ז) והתגורר בשכונת כנסת ישראל בירושלים.
בצעירותו נהג להשתתף בסעודה שלישית אצל הראי"ה קוק ודבק בו.
מאז העריץ את הרב קוק, ציטט אותו וסיפר אודותיו.
רבו המובהק היה הרב יעקב משה חרל"פ, תלמידו של הרב קוק, אליו היה קשור בכל נפשו, ולאחר פטירת רבו, היה בין עורכי סדרת ספריו "מי מרום".
בתקופת לימודיו בישיבת עץ חיים כתב מאמרים בהלכה.
במקביל החל ללמוד קבלה בישיבת המקובלים שער השמים, ובהמשך אף העביר בה שיעורים בקבלה.
לאחר מלחמת ששת הימים היה מגיע בקביעות אל הכותל המערבי לתפילה, קריאת תהלים ותיקון חצות.
נודע במיוחד בספירת העומר, אותה היה נוהג לקיים ליד הכותל במתינות, מעמד שהיה נמשך זמן רב.
פעמים רבות נבחר לשליח ציבור בעצרות תפילה וברכת כהנים בכותל המערבי.
במשך שנים רבות נהג להעביר שיחה על פרשת השבוע בביתו בליל שבת לתלמידי ישיבת מרכז הרב וישיבת עטרת כהנים, שהיו קשורים אליו מאד.
בשיחה זו היה מבאר את הפרשה על פי הקבלה ותורת רבותיו, פרטים רבים מזיכרונותיו על חכמי ירושלים, חלקם כתב בעצמו וחלקם תומללו מפיו, הוטמעו בספרי ההגיוגרפיה הרבנית.
אף שצידד בציונות ובמדינת ישראל, רבנים ואדמו"רים מכל החוגים העריכו אותו וכיבדוהו, והיו מגיעים אליו להתייעצות, לימוד וקבלת ברכה.
הוא נודע גם כבעל צדקה וחסד.
הרב יוסף ליב זוסמן נפטר בד' בטבת תש"ס.
הלווייתו שיקפה את אורחות חייו החברתיות-רוחניות; נכחו בה אנשי היישוב הישן, תלמידי חכמים ומקובלים בני עדות המזרח, תלמידי ישיבת מרכז הרב ועוד.
מבחירי צדיקיא ♦ מאמרים ואגרות רשמים וזכרונות מאת הרב יוסף ליב זוסמן, גרשון חיים באס, אבישי מנשה גרוסר וטוביה שלמה בר-אילן (עורכים), ירושלים תשס"ז.
[בראש הספר מופיע מכתב ברכה מאת הרב אברהם שפירא, ראש ישיבת מרכז הרב והרב הראשי לישראל].
אושפיזין עליאין ♦ על סדר שבעת האושפיזין, מכון מים חיים, מהדורה חדשה תשרי ה'תשפ"ב.
רבי יוסף מאיר וייס מספינקא הנודע על שם ספרו בעל האמרי יוסף (מונקאץ', י"ח באדר תקצ"ח – ספינקא, ו' באייר תרס"ט) היה אדמו"ר, רב, מקובל ומחבר ספרים תורניים, מייסד חסידות ספינקא שבספנצה.
נולד בעיר מונקאץ' (באותה עת תחת השלטון של האימפריה האוסטרית), לרבי שמואל צבי וייס ששימש כאב בית דין בעיר.
היה תלמידם של המהר"ם א"ש רבה של אונגוואר, הרב שמואל שמלקה רבה של סליש, ודודו רבי יצחק אייזיק וייס רבה של סוואליווע.
מגיל צעיר דבק בתורת החסידות והיה נוסע לאדמו"ר רבי שלום רוקח מבעלז ולאדמו"ר רבי מנחם מנדל הגר (צמח צדיק) מוויז'ניץ.
לאחר נישואיו השניים התקרב מאוד לאדמו"ר ר' יצחק אייזיק אייכנשטיין מזידיטשוב, עד שהיה לחשוב בתלמידיו, וממנו קיבל את עיקרי תורתו בחסידות.
לאחר פטירת רבו הנ"ל נסע כחסיד לרבי חיים מצאנז.
עוד בשנת תר"ל הכתיר אותו רבו לאדמו"ר, אולם הוא סירב לקבל על עצמו תפקיד של אדמו"ר בחיי רבו.
לאחר פטירת רבו בט' סיון תרל"ג, הכתירו אותו כמה מחסידי הרב המנוח לאדמו"ר בעיירה ספינקא שבמרמורש.
מני אז הסתופפו בחצרו רוב חסידי רבו מזידיטשוב, והמוני יהודים ממחוזות הונגריה וגליציה.
גם גדולי תורה כמהרש"ם מברעזאן נמנו על חסידיו.
במיוחד התפרסם כבקי בתורת הקבלה, עד שאמרו שר' חיים מצאנז מתייעץ עמו בשאלות בקבלה.
כרבו מזידיטשוב אחז בקבלת האר"י הקלאסית, ללא שינויים.
תורתו החסידית נכתבה בספרו הגדול "אמרי יוסף", המבוססת רובה ככולה על קבלת האר"י.
תורתו מצויה גם בספר של רבו שהוא הוציא לאור "ליקוטי מהרי"א".
עודד את הקמת ישיבת שער השמים ותמך בה בתמיכות כספיות.
בנו רבי יצחק אייזיק המשיך את הנהגתו באדמו"רות.
חתנו רבי נחמן כהנא, נודע כפוסק, חיבר ספר הלכתי "ארחות חיים".
חתן נוסף רבי אביגדור פולק (פאללאק) הוא בן אשתו השנייה ונישא לבתו מאשתו הראשונה.
אחיו היה רבי אהרן, רב ואדמו"ר בבנדיקוביץ, חתנו של רבי יהושע השיל פריד מקאפיש.
בשנת תשל"ב (1972) הועלו עצמותיו לארץ ישראל, והוא נטמן בבית הקברות סגולה בפתח תקווה.
יוסף (יוסי) לַנג (7 בפברואר 1944 – 19 באוגוסט 2013) היה היסטוריון, חוקר תולדות החינוך ותולדות עם ישראל, סופר ומחבר הביוגרפיה של אליעזר בן-יהודה.
לנג נולד בפתח תקווה ב-7 בפברואר 1944. היה בוגר בית הספר בנווה עוז ובית הספר החקלאי הכפר הירוק.
למד הוראה בלימודי ערב בסמינר על שם אליעזר שיין.
היה בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר מכן קיבל מאוניברסיטת בר-אילן תואר מוסמך ודוקטור.
שימש כמורה, מנהל בית ספר, מפקח וסגן מנהל מחוז המרכז במשך 38 שנה, והיה ידוע בעשרות המחקרים שכתב על תולדות החינוך והתרבות בארץ ישראל.
אלה ראו אור בבמות אקדמיות כמו כתב העת "קתדרה".
מפעלו המפורסם של לנג היה הביוגרפיה המקיפה על אליעזר בן-יהודה "דבר עברית!", המהווה תרומה יקרת ערך לחקר תולדות הלשון העברית והנחלתה ואשר זיכתה אותו בפרס יצחק בן-צבי.
בשנותיו האחרונות שימש לנג כיועץ מדעי בארכיון לתולדות פתח תקווה ע"ש עודד ירקוני.
בשנת 2012 ראה אור ספרו "לפתח תקווה", הסוקר אירועים, תופעות, מוסדות, ארגונים ואנשים שפעלו בפתח תקווה ועיצבו במעשיהם את דמותה של העיר.
דר' לנג התגייס לחידוש פעילותה של "ברית עברית עולמית" והרחבתה ותרם רבות בעצותיו הנבונות, כמו גם בעבודה מעשית.
בשנתו האחרונה עמל לנג על ביוגרפיה של מייסד בית הספר בצלאל, בוריס שץ, מפעל שלא הספיק לסיים.
נפטר במושבו, בני עטרות, ממחלה קשה באוגוסט 2013, ובמושבו גם נקבר.
הותיר אישה, עדנה, ילדים ונכדים.
דבר עברית!: חיי אליעזר בן יהודה, (שני כרכים) ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשס"ח 2008
לשוחח תרבות עם העלייה הראשונה, עיון בין תקופות (בעריכת יפה ברלוביץ ויוסף לנג): הוצאת הקיבוץ המאוחד 2010
לפתח תקווה, איתי בחור הוצאה לאור, תשע"ב, 2012
"המאבק בפעילות המיסיון בראשית העלייה הראשונה (1884- 1882) והשתקפותו בעיתונות הירושלמית", גיליון 80, תמוז תשנ"ו, עמ' 63–87
(עם מרדכי אליאב) "שלמה פיינגולד - מומר או יהודי נאמן לעמו?", גיליון 93, עמ' 81–110
"ניסיונו של יוסף קריגר לכונן בית ספר מודרני בירושלים", גיליון 85, תשרי תשנ"ח, אוקטובר 1997, עמ' 95–122
בעיר המצער רמלה - חידוש היישוב היהודי בעיר בשנות העלייה הראשונה (תרמ"ה - תרס"ד), ביטאון "על אתר", גיליון יז- כסליו תשע"ג.
יוסף לכמן, Joseph Lachmann, (1882 – 1961) היה רופא ישראלי, פרופסור לרפואת אף אוזן גרון, ייסד וניהל את מחלקת אף אוזן גרון בבית החולים הדסה בירושלים.
לכמן נולד ללואיז ונחמן בשנת 1882 בזנין, פרובינציית פוזן, גרמניה, למשפחה יהודית אורתודוקסית.
לאחר שסיים בית ספר תיכון בברלין התקבל לבית הספר לרפואה בלייפציג.
בשנת 1907 סיים את לימודי הרפואה.
בשנים 1909-1910 התמחה ברפואת אף אוזן גרון בווינה אצל הפרופסורים אלכסנדר, קייארי, באראני, ונוימן.
במלחמת העולם הראשונה גויס לצבא האימפריה הגרמנית כקצין רפואה, נפצע ועוטר ב"צלב הברזל" דרגה ראשונה.
לאחר המלחמה עבד בבית החולים היהודי "מואביט".
הוא עסק בעבודה קלינית ובמחקר.
ב-1931 התאלמן ובשנת 1932 נישא בשנית לוואלרי קטלר לבית לאזרפלד.
לכמן אימץ את בנותיה רות וחווה.
בשנת 1933 עלה לארץ-ישראל עם משפחתו.
לכמן ומשפחתו התגוררו בטחנת הרוח ברחוב רמב"ן בשכונת רחביה בירושלים.
לכמן עבד כרופא אף אוזן גרון בקופת חולים כללית, ובמקביל בבית החולים הדסה.
בשנת 1937 ייסד את מחלקת אף אוזן גרון בבית החולים הדסה וניהל אותה.
במקביל עסק במחקר, פרסם עשרות עבודות ומונה לפרופסור ברפואת אף אוזן גרון.
לכמן השתתף ב"ספר האנטומיה והפיזיולוגיה" מאת ד"ר אלחנן רבינוביץ, בכתיבת הפרק בנושא "האוזן",
בין תלמידיו: פרופ' מקס אלטמן.
אחיו הוא פרופ' צבי אבידב.
בתו המאומצת רות דייוויס הייתה עובדת סוציאלית בכירה (נפטרה ב-1964), על שמה "הפרס השנתי לעבודה סוציאלית ע"ש רות לכמן-דייוויס ז"ל".
בעלה, ג'ו יוסף דייוויס, היה עיתונאי בכיר בעיתונאות הממשלתית לאחר קום המדינה.
חותנו, בעלה של בתו המאומצת חווה, הוא פרופ' אנדרה דה-פריס, חתן פרס ישראל לרפואה לשנת תש"ל (1970).
ילדיהם: אילן דה-פריס, ממקימי בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה ומנהל הערוץ הראשון; דוד דה פריס, היסטוריון המכהן כפרופסור מן המניין בחוג ללימודי עבודה בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב; ותמר דה-פריס וינטר, צורפת ומרצה באקדמיה להנדסה ולעיצוב שנקר.
הרב יוסף אריה ליב נֶנֶדִיק (בכתיב ארכאי: נענעדיק; נספה בשואה בשנת ה'תש"ג) היה מהדמויות הבולטות בתנועת המוסר בין מלחמות העולם, מחניכי ה'תלמוד תורה' בקלם ושימש כמשגיח רוחני בישיבות רבות, בהן: בישיבת לומז'ה, בישיבת ראדין, בישיבת שער התורה בגרודנה, בישיבת פוניבז' ובישיבת קלצק.
נולד בסוחובולה, למד בצעירותו בישיבת טלז אצל הרב שמעון יהודה שקופ.
בהמשך נסע ללמוד ב"תלמוד תורה" שבקלם והיה מראשוני תלמידי הרב שמחה זיסל זיו-ברוידא ("הסבא מקלם") ממנו קיבל את דרכו הפדגוגית.
בגיל 28 נישא לבתו של הרב נח וינר, רבן של כמה ערים ועיירות.
לבני הזוג נולד בן אחד, מיכאל.
בתקופה שלאחר נישואיו הקים בקלם את המכינה לתלמוד תורה, ושימש בה ר"מ יחד עם ידידיו הרב אליהו לופיאן והרב ירוחם ליבוביץ.
בשנים הבאות נסע לשמש משגיח רוחני בישיבות אחדות: ישיבת בריינסק וישיבת לומז'ה, ולאחר מכן ישיבת ראדין.
בשל מלחמת העולם הראשונה והחשש מפני הכיבוש הגרמני ההולך וקרב, נמלטו רוב ככל בחורי ישיבת ראדין מזרחה לעומק שטח רוסיה עם רבי ישראל מאיר הכהן (ה"חפץ חיים").
הרב ננדיק נותר בראדין לנהל את הישיבה עם ראש הישיבה, הרב משה לנדינסקי.
אחרי שעזב את ראדין החל לפעול בקרב תלמידיו בוגרי הישיבות לארגון פעילות של לימוד תורה ומוסר.
בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 עבר לשמש משגיח בישיבת שער התורה בגרודנה ועזר בכינונה.
הוא פעל והביא אליה כראש ישיבה את רבו הראשון, הרב שמעון שקופ, שנותר מזוהה עם הישיבה עד פטירתו.
כשכבשו הבולשביקים את גרודנה בשנת 1921, נמלט עם 40 תלמידים לישיבת פוניבז' ושימש בה משגיח במשך תקופה, עם שובו לאחר זמן לגרודנה החליפו כמשגיח בפוניבז' הרב ירוחם ליבוביץ.
ב-1923 הקים רבי פסח פרוסקין את ישיבת קוברין, הרב ננדיק הוזמן לכהן בה כמשגיח וחילק את זמנו בין ישיבת קוברין לישיבת קלצק.
בשנת ה'תרצ"א, פנה הרב ננדיק לראשי ישיבת "מרכז הרב" בירושלים בבקשה להתקבל כמחנך בה, ואף טען שהוא מסוגל להתאים את עצמו לשיטת הנהגת הישיבה, אולם בסופו של דבר לא יצא הדבר אל הפועל.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נשאר עם תלמידיו בקלצק ומ-1940 בווילנה, תחילה תחת הכיבוש הסובייטי ואחר כך תחת הכיבוש הגרמני.
הוא נספה עם אשתו ובנו היחיד בשואת יהדות ליטא.
כתביו הרבים שהופקדו בידי תלמידו הרב ליב רוטקין נתפסו בידי הקומוניסטים ונשרפו, כל שיחות המוסר שלו שנדפסו לאחר המלחמה מקורן ברשימות של תלמידים.
דברי תורתו מרוכזים בספרים "רחשי אילן" (מישיבת קלצק וקוברין; נדפס ירושלים ה'תשמ"ד) "מוסרי קלצק" (שיחות מישיבת פוניבז' וישיבת קלצק; נדפס בני ברק ה'תשע"ה) והערות קצרות שלו מלוקטות בסדרת "פנינים משולחן גבוה" על התורה, מפי תלמידו.
יוסף ליבר (1901–1975) היה השדכן המודרני המפורסם הראשון בארץ ישראל ובמדינת ישראל (פעל מסוף שנות ה-20 עד סוף שנות ה-60 של המאה ה-20).
ליבר, היה "שדכן מודרני", הוא יצר שילוב בין שיטת השדכן המסורתי, לבין מודעות השידוכים בעיתונות שהיו מקובלות באירופה.
ליבר נפגש עם אנשים, ריכז שמות ונתונים רבים.
ליבר יצר מאגר מגוון ורחב למדי ובחשאיות גמורה, בהתאם לשאיפותיהם וצורכיהם של המועמדים לשידוך.
ליבר נולד בפולין בתחילת המאה ה-20, עבד כספן על אניות ברחבי העולם במשך כעשור.
בשנת 1929 בזמן שאונייתו עגנה בחופי ארץ ישראל עלה לארץ.
ליבר התגייס למשטרת היישובים העבריים בגליל, עבד כפועל בניין וכמלצר בתל אביב, וכשוטר במשטרת המנדט הבריטי.
התחתן והתגרש, ובשנת 1935 ליבר נישא בשנית לברוניה לבית פיראנקה (בעלת מסעדה).
ליבר לא היה השדכן הראשון ביישוב העברי שפרסם מודעות בעיתונים, אך הוא פרסם את מודעות השידוכים שלו, מודעות מלאות קריאות של נשים וגברים המחפשים אהבה, בדבקות.
ליבר נכנס לעסקי השדכנות בשנת 1929. אפשר היה לכתוב אליו אל משרדו בתל אביב (ולצרף בולים בסך 10 מא"י בשביל תשובה), לבוא למשרדו ואפילו למעונו הפרטי.
מרגע שהיה אפשר, ליבר היה זמין ללקוחותיו דרך הטלפון.
בשנת 1938 פרסם ליבר את ספרון מודעות השידוכים בתל אביב.
בחיבור "שיחה קצרה אודות הנשואין" שפרסם ב"השדכן המודרני – מדריך מודרני לנישואין בארץ" כתב:
ליבר גישר בין המסורת לבין העידן המודרני.
הוא נפגש עם לקוחותיו באופן אישי (לעיתים יחד עם אשתו ברוניה ולעיתים לבד), התעניין בדרישותיהם, הקשיב למאוויהם והתאמץ לרדת אל מעמקי נפשם וגם, אל עומק כיסיהם.
את ה"אני מאמין שלו" על חיי הנישואין והאהבה הוא חיבר בצורת שיר ופרסם בכל החוברות שלו:
בשנת 1929 ייסד ליבר את משרד "השידוכים" ברחוב ברנר 3 בתל אביב.
לאחר שנישא לברוניה העסק פעל מביתם ברחוב מכבי 3 בתל אביב והיה קרוי: "המקשר בחיים"
ליבר פתח "משרד מודרני עם כרטיסיות מסודרות ובהן תצלומי המועמדים והמלצות, משרד עם טלפון.
בנוסף לתל אביב פעל גם בחיפה וירושלים.
ליבר פרסם את מודעותיו בעיתונים "הצופה", "מעריב" "עיתון מיוחד" ו"המשקיף".
שעות הקבלה היו מ-10 בבוקר עד 10 בערב"
לליבר היה צוות שמנה שדכן ירושלמי דתי בשם משה, ועורך דין שעזר לו לנסח חוזים ולגבות דמי עמלה מהלקוחות.
אשתו ברוניה ערכה בפועל את רוב השידוכים.
לצד מודעות בעיתונים וחלוקת פתקים בחוף הים ליבר נהג לתלות כרוזים ברחבי העיר.
ליבר נהג לכנות את עצמו:
בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 הקים ליבר את "אגודת השדכנים" ועמד בראשה.
האגודה קבעה מחירים אחידים לשידוכים, הוציאה לאור ספרות מקצועית, קבעה נוהלי התנהגות, והקימה בית דין לברור סכסוכים.
בשנות החמישים שינה ליבר את שם משרדו: "משרד למזל טוב - משרד מודרני".
ליבר נפטר ב-26 בנובמבר 1975, נטמן ב-בית העלמין הדרום (בת ים).
"השדכן המודרני: מדריך מודרני לנישואין בארץ".
רבי יוסף לייפר (אייר ה'תרנ"א – ט"ו באדר ה'תשכ"ו; ) היה האדמו"ר הראשון מפיטסבורג.
מכונה הצדקת יוסף על שם ספרו.
נולד לרבי ישכר בער מסאטמר בן רבי מרדכי מנדבורנה ולדבורה בת רבי יהושע השיל אייכנשטיין מחודרוב.
נקרא על שם סבו רבי יוסף בלוך (מחבר הספר 'גנזי יוסף').
התייתם מאביו בגיל 15, ובגיל 17 נסע ללמוד בישיבתו של רבי יהודה גרינוואלד (בעל 'שבט מיהודה') ונסמך על ידו.
כמו כן, נסמך לרבנות גם בידי רבי אברהם צבי ברגמן רבה של קהילת יהודי יאסין ורבי שאול בראך גאב"ד קאשוי.
נשא לאשה את בת־דודו שרה טאבא (בת רבי אברהם אבא ווילף, חתן רבי יהושע העשיל אייכנשטיין, שהיה גם חותן אביו רבי ישכר בער מסאטמר).
לאחר נישואיו התגורר בקראלי למשך שבע שנים, ובשנת תרפ"ד עבר לפיטסבורג עקב קשיים כלכליים.
בשנת תרפ"ז פתח בפיטסבורג ישיבה שפעלה עד לשנת תר"ץ.
שלח שלשה מבניו ללמוד בישיבות אירופה, שניים מהם נספו בשואה.
מקיץ ה'תשכ"ה החלה בריאותו להידרדר והוא אושפז בבית חולים בדנוור, סמוך לבית בתו לאה טברסקי.
בפורים ה'תשכ"ו חלה החמרה במצבו, ובשושן פורים נפטר.
ארונו הובא ארצה בי"ח באדר לקבורה בחלקת הרבנים בהר המנוחות.
דברי תורתו נדפסו בספר 'צדקת יוסף'.
בנו רבי אברהם אבא לייפר, ממשיכו באדמו"רות פיטסבורג
בנו רבי ישכר בער, חתן רבי אהרן משה לייפר, נרצח בשואה
בנו יצחק אייזיק, נפטר בילדותו
בתו לאה הינדא הייתה נשואה לרבי שלמה טברסקי מהורנסטייפל, ובזיווג שני נישאה לרבי מאיר רוזנבוים
בתו חיה אשת רבי אברהם טברסקי
יוסף לרון (לרנר) (17 בדצמבר 1899 – 22 בנובמבר 1972) היה איש ציבור, אספן אמנות יהודית ודוקטור למשפטים.
לרון היה ממנהיגי הציונות ברומניה שעלה לארץ ישראל לאחר עליית הנאצים, ערב מלחמת העולם השנייה, ומילא תפקידים ציבוריים שונים, החל בשליחות הסוכנות היהודית וקרן היסוד לאמריקה הדרומית, עבור להיותו הציר הראשון של מדינת ישראל בוורשה והממונה על הביטוח במשרד האוצר.
היה מייסד ויו"ר אגודת ידידי בצלאל, אספן ייחודי ונלהב של אמנות יהודית, אשר במסירותו ותמיכתו באמנים היהודים הצליח להרכיב אוסף אמנותי בעל משמעות תרבותית.
לרון נולד בשנת 1899 בעיירה טארוטינו שבבסרביה, אזור אקאר-מאן, באותו זמן חלק מרוסיה.
במקור שם משפחתו היה לרנר ולימים עוברת השם ללרון כשמונה בשנת 1950 על ידי מדינת ישראל לייצג אותה כחלק משירות החוץ.
הוריו, מאיר ושרה לרנר, היו תעשייני בדים ושמן והבית היה מסורתי וציוני והוא למד בבית ספר יסודי רוסי.
במקביל מילדות למד עברית עם מורים פרטיים.
בנעוריו נשלח לאודסה ללמוד בגימנסיה יהודית פרטית בה סיים את לימודיו התיכוניים.
אהבתו לאמנות החלה כבר בילדותו.
הוא קרא בעיתון לילדים "בן שחר", שהיה תוספת לשבועון לנעורים השחר ושם נתוודע לראשונה להעתקים מיצירות של טובי האמנים היהודיים באותה התקופה, אשר השאירו עליו רושם בל ימחה וברבות הימים אסף מיצירותיהם.
בקיץ 1917, עם תם לימודיו בתיכון, עבר לסנקט פטרבורג (לנינגראד), שם החל ללמוד בבית הספר הגבוה להנדסת רכבות ודרכים, אך בשל הסיכון לחייו עקב המהפכה נאלץ לעזוב את פטרבורג ולשוב לטארוטינו.
עם סיפוח בסרביה לרומניה עבר ליאשי ושם נרשם ללימודי משפטים באוניברסיטה.
באותם ימים הוקמה רשת ענפה של בתי ספר עבריים בבסרביה והוא קיבל על עצמו להורות מתמטיקה ועברית בבית ספר תיכון בעיירה טאלאנאשטי ואחר כך לימד גם בטארוטינו.
ב-1923 הכיר, התאהב ונישא לרוזה מאירסון, אז סטודנטית לרפואה ולימים רופאת נשים.
את לימודי המשפטים ביאשי נאלץ לעזוב בשל ההסתה הפרועה של קוזא, אנטישמי נודע לשמצה שהיה מורה למשפטים, ולפיכך השלים את לימודי המשפטים מאוחר יותר בבוקרשט וקיבל שם תואר ד"ר למשפטים.
בקישינב הצטרף למערכת העיתון היהודי היומי " אונזער צייט" שנוסד מטעם מפלגת "צעירי ציון", בה היה חבר ופעיל החל מ-1917.
ב-1924 עברו בני הזוג לבוקרשט, שם יסד את מפלגת צעירי ציון ונתמנה למזכיר ראשי של הקרן הקיימת לישראל.
במהלך לימודי המשפטים הקדיש את רוב זמנו לענייני ציבור.
הוא סיים את לימודיו ב-1927 והחל לעבוד כעורך דין בבוקרשט.
לאחר מכן נתמנה בבוקרשט למנהל חברת הביטוח "פניקס", עסק בעסקי ביטוח בהיקף רחב ועשה בהם חיל.
הוא גם היה כתב של סט"א ושל "מארגען ז'ורנאל" בניו יורק.
היה ציר בשבעה קונגרסים ציוניים ואף מועמד לציר הפרלמנט הרומני.
עם עליית הנאצים לשלטון ובהיותו ציוני נלהב החליט לעלות לארץ ועלה עם בני משפחתו ב-1938. לאחר עלייתם לארץ התגוררה המשפחה בירושלים וד"ר יוסף ניהל את הסניפים של חברות הביטוח "ציון" ו"יהודה".
באותו זמן החל להתעניין באופן רציני באמנות ורכש תמונות ככל שהשיגה ידו.
בתם מלחמת העולם השנייה נשלח לאמריקה הלטינית לגייס הון להשקעות במפעלים כלכליים בארץ.
עם פרוץ מלחמת השחרור חזר לארץ והחל לעבוד בסוכנות היהודית במחלקה הכלכלית.
לאחר מכן עבר לעבוד בממשלה, תחילה כמפקח על ההספקה בירושלים ולאחר מכן נתמנה להיות הציר הראשון של מדינת ישראל בוורשה שבפולין.
בשובו לארץ עבד במשרד האוצר והיה המפקח על הביטוח בין השנים 1955–1964.
ביתם של ד"ר רוזה ויוסף לרון שימש בית ועד לאמנים, הבאים מרחוק ומקרוב ונודע בהכנסת אורחים חמה ולבבית, בידידות, מסירות ובתמיכה שהציע לאמנים.
בנוסף נודעה גם ספריית האמנות שבנה במשך שנים רבות בלהט ובאהבת האמנות.
אף כי מדובר במפעל אישי, ניסה לרון דרך אוסף האמנות שלו ליצור תמונה כוללת של היצירה הלאומית היהודית, בהקמת אוסף של אמנות יהודית שעליה נמנים אמנים יהודים מחוץ לישראל ואמנים ישראליים שעיקר פועלם בישראל.
לרון נפטר ב-1972 ונקבר בהר המנוחות.
באוסף של ד"ר לרון תפסו מקום של כבוד שתי חטיבות של אמנים, זו של אסכולת פריז וזו של ישראל.
אמנים אלו עיצבו את המראה הכולל של היצירה היהודית בעיקר בתקופה שבין שתי מלחמות העולם וגם בתקופה שלמן קום המדינה ועד לאחר מלחמת ששת הימים.
על אף הרבגוניות בתפיסות ובזרמים, בביטויים אישיים וקולקטיביים, ביטא האוסף יצירה אמנותית גדולה, שיצרו אותה אמנים יהודים, ובכח יצירתם זו שיוו פנים חדשות לתרבות הלאומית.
כשנפטר בשנת 1972 האוסף שהיה ברשותו נתרם ברובו למוזיאונים בארץ ובחלקו נמכר לאספנים פרטיים.
לד"ר יוסף ורעייתו ד"ר רוזה לרון, רופאת נשים, נולד בשנת 1931 בבוקרשט בן, אפרים עלי לרון.
אפרים לרון גדל בירושלים, סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטה העברית בהצטיינות והיה שופט ונשיא בית המשפט המחוזי בבאר שבע עד לפרישתו בשנת 2000 מכס השיפוט.
הרב חיים יוסף ליג'י (נפטר בח' בשבט ה'תקצ"ה, 1835) היה רב, ש"ץ ומלמד באזמיר ובקושטא.
היה רבו של הרב רפאל מאיר חסן.
גדולי הרבנים באזמיר משבחים את מידותיו ומביאים מדברי תורתו , הרב אברהם פאלאג'י כותב: .
למד כנראה אצל הרב דוד אמאדו.
חלק מדרשותיו הנדפסות בספרו נאמרו בפני קהל בקושטא.
היה נוהג להרבות בתעניות ובשאר סיגופים.
עשה למעלה מ-40 תעניות הפסקה (תענית מיום ראשון עד יום שישי) ולא היה עובר עליו חודש מבלי שהתענה.
היה מתעסק רבות בגביית צדקה ובחלוקתה לעניים, כדי לקיים את אמרת חז"ל: "גדול המעשה יותר מן העושה".
היה חולה מאוד במשך רוב ימיו וסבל מכאבים בעקבות חולי מעיים עד ש.
זכה לזקנה מופלגת, ונפטר בח' בשבט תקצ"ה (1835).
הוספד על ידי הרב יאושע אברהם קריספין, רבי נסים רפאל יצחק צורייאנו והרב נסים אברהם אשכנזי.
חלק מדברי תורתו נדספו בספר עושה חיל יחד עם ספר "מנת חלקי" (אזמיר תרמ"ט) לתלמידו, הרב רפאל מאיר חסאן, כמתואר שם על ידי בנו של האחרון: .
הספר מכיל דרושים להספד אמו של המחבר בתשלום שנתה, דרוש למעלת הצדקה, למצוות הכנסת אורחים, למעלת תורה וצדקה, שני דרושים לצדקה וגמילות חסדים, לברית מילה, וכן קצת פירושים על התנ"ך ובעיקר על תהלים.
– כ"ט באייר תש"י, 1950) היה רבה של בארון שבמחוז קורסק ברוסיה.
לאחר מכן היגר לארצות הברית ושימש כרב של מספר קהילות שם.
נולד ברוסיה לרב ישראל דב.
בצעירותו למד בישיבת מיר ובישיבת סלובודקה אצל הרב איצל'ה מפונוביז.
בשנת תרנ"ד (1894) נסמך להוראה על ידי הרב יצחק אלחנן ספקטור מקובנה וכן על ידי הרב משה שמואל שפירא מאברויסק, ורבי חיים מבריסק.
שימש כרב בעיר בארון (בורין) שבמחוז קורסק.
בשנת תרע"ב (1912) היגר לארצות הברית ושימש כרב קהילת "אנשי ליובביטש" בבוסטון ובקהילת "אגודת אחים" בשיקגו.
הרב ליפלאנד כתב ספר בשם "גיור וגירות" על הלכות גירות.
בפתח ספרו סיפר מה עורר אותו לעסוק בנושא זה ולחבר עליו ספר:
הרב יוסף ליברמן (ו' בניסן ה'תרפ"ח, 27 במרץ 1928 – י"ד בטבת ה'תשפ"ג, 7 בינואר 2023) היה רב ופוסק ישראלי, ראש כוללי האברכים (המכונים "ישיבות") של כולל שומרי החומות ורב בית הכנסת סדיגורה בירושלים.
חיבר את סדרת הספרים "משנת יוסף", והיה פוסק בולט בהלכות המצוות התלויות בארץ.
נולד בפרשבורג לרעכיל וטוביה ליברמן, מצאצאי החתם סופר.
בילדותו התקרב לרב העיר הרב עקיבא סופר.
בשנת ה'תרצ"ט עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבו בעיר תל אביב.
בתחילה למד אצל מלמד פרטי, ובהמשך עבר ללמד בישיבת היכל התלמוד.
בגיל 15 עבר ללמוד בישיבת חברון, שם היה לתלמידו של הרב אהרן כהן.
בתקופה זו היה מקורב אף לרב יוסף צבי דושינסקי ולרבי ישעיה אשר זליג מרגליות.
בשנת ה'תש"ח נישא למלכה בת רבי יחיאל חיים לאבין, האדמו"ר ממאקאווא-זידיטשוב.
מגיל צעיר נמנה עם תלמידי ישיבת המקובלים שער השמים, ובמסגרת לימודיו בישיבה חיבר ביאור על אדרא זוטא ועל הפרק החמישי מספרא דצניעותא.
ביאור זה יצא לאור בשנת ה'תשל"ז.
הרב ליברמן הרבה לעסוק בדיני שמיטה ובגבולות ההלכתיות של ארץ ישראל, והיה לפוסק בולט בנושאים אלו.
בשנים ה'תשכ"ד–ה'תשל"ב הוציא לאור את פירושו "משנת יוסף" על מסכת שביעית, ובשנת ה'תשמ"ו הוציא לאור פירוש בשם זה על התוספתא למסכת.
לנושאים אלו הקדיש גם את הכרכים הראשונים של סדרת ה"שאלות ותשובות" שלו, שאותה הוציא ב־15 חלקים בין השנים ה'תשל"ט–ה'תשפ"ב, ונקראה אף היא "משנת יוסף".
חיבורים נוספים שלו נקראו גם כן בשם זה.
בשנת ה'תשמ"ח, לאחר פטירתו של הרב יששכר דב גולדשטיין, מונה לעמוד בראש כוללי האברכים (המכונים "ישיבות") של כולל שומרי החומות, וכעבור תקופה התמנה לרב בית המדרש סדיגורה בירושלים.
בשנותיו האחרונות עבר להתגורר בימות החול בבית חתנו הרב מנחם מנדל פוקס בשכונת רמות.
נפטר בשבת פרשת ויחי, י"ד בטבת ה'תשפ"ג, בבית החולים הדסה הר הצופים.
הלווייתו התקיימה במוצאי שבת, מבית המדרש של סדיגורה אל הר המנוחות.
משנת יוסף ופירושים נוספים על משניות מסכת שביעית, כולל גם מהדורה חדשה של פירוש הרא"ש, ד' חלקים, ירושלים: דפוס התחיה, תשכ"ד–תשל"ב, באתר אוצר החכמה
שאלות ותשובות משנת יוסף, ט"ו חלקים, ירושלים, תשל"ט–תשפ"ב (שני החלקים הראשונים יצאו לאור על ידי מכון ירושלים), באתר אוצר החכמה.
משנת יוסף על אגדות הש"ס, ב' חלקים, ירושלם, תשנ"ו, באתר אוצר החכמה
משנת יוסף: דרשות ומאמרים, ג' חלקים, ירושלם, תשנ"ח–תשע"א, באתר אוצר החכמה
משנת יוסף על סוגיות הש"ס:
לפי סדר השולחן ערוך, ג' חלקים, ירושלם, תשנ"ט–תשס"א (, , )
; מהדורה חדשה בתוספת סדר מועד, ירושלם, תשע"ה
משנת יוסף על התורה ומועדים, ב' חלקים, ירושלם, תשע"ד (, )
הרב ליברמן חיבר ספר המפרט את שושלת ייחוסו.
אחיו היה הרב פנחס יהודה ליברמן (נפטר בט"ז באדר ב' ה'תשס"ח), מחבר הפירושים "לב טוב" על תורת חובות הלבבות, "טוב ירושלים" על פירוש הרמב"ן לתורה, וספר "טוב הפנינים" על התורה.
אח נוסף, אברהם, נפטר בבחרותו בי"ב בחשון תשכ"ו.
גיסו היה רבי אהרן רוקח, האדמו"ר מבעלז שנשא בזיווג שני את בת רבי יחיאל חיים לאבין, האדמו"ר ממאקאווא-זידיטשוב אחות אשתו של הרב ליברמן.
רייזל אחות אביו הייתה אשתו (השנייה) של רבי דב בריש ויידנפלד הרב מטשעבין.
בנו הרב יהושע, ראש ישיבת כולל שומרי החומות, ראש בית המדרש להוראה ודיינות "היכל המשפט" וראש כולל עיון "שבט הלוי".
בנו הרב יקותיאל, רב בית המדרש סדיגורה ירושלים.
דבורה, נשואה לרב חיים וייס, רב העיר ביתר.
רבקה רייזל, נשואה לרב חיים שמרלר רב ביהמ"ד היכל צבי צאנז בירושלים וראש ישיבת חיי תורה.
גיטה, נשואה לרב מנחם מנדל פוקס, רב קריית שומרי החומות בשכונת רמות, ירושלים.
יוסף ליפשיץ (אוגוסט 1887, כ"ז באייר תרמ"ז - 17 בדצמבר 1950, ח' בטבת תשי"א) היה מהדמויות החשובות בחיפה העברית בשלהי התקופה העות'מאנית ובתקופת המנדט הבריטי.
ליפשיץ הקים את חנות הספרים העברית הראשונה בחיפה, חבר ועד הקהילה העברית, ממייסדי בית הספר הריאלי העברי ומזכיר לשכת המסחר והתעשייה העברית כחיפה.
אביו מיכאל היה מגבירי הקהילה היהודית בעיר.
המשפחה עלתה לארץ ישראל ב-1905. תחילה עלו לירושלים וב-1906 עבר לחיפה שם פתח ב-1908 חנות ספרים וצרכי כתיבה.
ליפשיץ היה מוכר ומקושר בכל ארץ ישראל.
הוא הציע מנויים לעיתון המבשר שיצא בקושטא (היא איסטנבול של ימינו) ול"הד הזמן" שיצא בווילנה.
עם התמנותו לוועד קופת המלווה "קדימה" בחיפה מכר את חנותו.
ליפשיץ התחתן עם ציפורה (אפריל 1889 - נובמבר 1951), נכדת שרה איטה פלמן, חלוצת הפרדסנות בארץ ישראל.
במלחמת העולם הראשונה ברחו לדמשק כדי שיוסף לא יתגייס, שם גם נולד להם בנם.
ב-1913 היה ציר חיפה והגליל ל שהתקיים בווינה.
ליפשיץ היה ממייסדי בית הספר הריאלי העברי בחיפה.
במקביל היה ממקימי שכונת "מצפה" (אזור רחוב מסדה כיום).
כמו כן היה חבר ומזכיר ועד הקהילה העברית, גוף שאיחד את כל הציבור היהודי בחיפה.
הוא היה גם מנהל סניף חיפה של חברת הביטוח "יהודה" בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20, ומזכיר לשכת המסחר והתעשייה העברית של חיפה והמחוז.