tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא למדה הוראה בסמינר הקיבוצים והייתה פעילה בחטיבה הצעירה של מפ"ם (מפלגת פועלים מאוחדת).
ב־1953 לימדה בבית הספר "רמז" שבתל אביב.
בתקופה זאת חוקק חוק החינוך הממלכתי שלפיו בוטלו הזרמים בחינוך וגובשה תוכנית חינוך והוראה אחידה.
שושנה כץ- שמואלי עבדה בתור מורה בבית הספר הממלכתי ע"ש דוד רמז שבקרית שלום.
עלו תלונות כי המורה עוסקת בהפצת תעמולה קומוניסטית בקרב תלמידיה.
מנהל בית הספר שוחח עם שמואלי על התלונות ועל דעותיה הפוליטיות.
לאחר-מכן בתאריך 27/3/55 הגיש ועד ההורים תלונה ובה דרש לפטר את גברת כץ-שמואלי.
בסעיף 7 לתלונה טען ועד ההורים כי המורה "מקיימת במחתרת קשר מכתבים עם נערה שהייתה תלמידתה, ורוצה לנצלה לתעמולה קומוניסטית".
בעקבות התלונה הוקמה ועדה לבירור שהייתה מורכבת ממפקח המחוז במשרד החינוך והתרבות והשני נציג מהסתדרות המורים.
הוועדה התכנסה לישיבות ושמעה את שמואלי.
ב-10/5/55 קבעה הוועדה כי המורה אכן עסקה בתעמולה פוליטית בתוך כותלי בית הספר ולכן היא ממליצה על פיטורים.
נוכח מסקנות אלה פוטרה שמואלי.
בהודעת הפיטורים לא צוין שום נימוק.
בהצהרתו של המשנה למנהל הכללי שטיפל בעניין סיכם כי משרד החינוך השתכנע ממסקנותיה של ועדת הבירור כי "המבקשת עסקה בפועל במשך כל זמן עבודתה בבית הספר [...] בהפצת דעות ואמונות קומוניסטיות- הן בשעות הוראתה בכיתה, הן בביתה הפרטי, והן על ידי הפגשת תלמידה עם תועמלני המפלגה הקומוניסטית ושלוחותיה בישראל".
בעקבות פיטוריה של שמואלי-כץ, מחו תלמידים, הורים ועמיתיה לעבודה.
אותן המחאות הגיעו עד לכותלי הכנסת בטענה כי הפיטורים הם על רקע פוליטי וכל מטרתם לדכא את חופש ביטוים של הציבור ואת דעות המתנגדים לשלטון.
אמירה מוכרת מהפרשייה היא של חברת הכנסת אסתר וילנסקה היא, "פיטורים פוליטיים שרירותיים אלה מהווים למעשה אמצעי לחץ כדי להרתיע את האינטליגנציה, את עובדי המדינה, את המורים מהכרעה חופשית נגד הממשלה בהתאם למצפונם".
לפי עיתון הארץ שיצא בשנת 1955, שמואלי-כץ הוסיפה כי "השתייכותה הפוליטית הייתה מחוץ לכותלי בית הספר, ולא ניהלה כל תעמולה בבית הספר.
פיטוריה הם שרירותיים ואין לפטר פקיד ממשלתי ללא סיבה מספקת.
השקפותיה הן חוקיות במדינה ופיטוריה יש בהם משום פגיעה קשה ביסודות הדמוקרטיים של המדינה".
שושנה כץ-שמואלי הגישה את העתירה לבג"ץ נגד משרד החינוך ושר החינוך.
הטענה העיקרית של כץ-שמואלי בעתירה הייתה כי נעשה לה עוול וכי פיטוריה מעבודתה כמורה אינם מוצדקים.
הטענה העיקרית בעתירה הייתה כי הסיבה לפיטוריה שקבעה הוועדה הייתה שגויה.
בית המשפט העליון דחה את העתירה של כץ-שמואלי ברוב קולות.
בפסק הדין, השופט זוסמן הסכים כי הסיבה העיקרית של הוועדה לפיטוריה של שושנה כץ שמואלי, לפיה עסקה המורה בתעמולה פוליטית בתוך כותלי בית הספר אינה נכונה.
אך למרות זאת, דחה את העתירה.
נימוקו הראשון של השופט זוסמן לדחות את העתירה היה במישור הפרוצדורלי, משום ששמואלי יכלה לערער על פיטוריה, ובמקום זאת פנתה בהליך ישיר לבג"ץ.
נימוקו השני של השופט היה כי המורה בהתכתבות עם אחת מתלמידותיה הסיתה את התלמידה כנגד רצון הוריה וכנגד ממשלת ישראל, ובכך חרגה מתפקידה כמורה.
נימוקו השלישי של השופט זוסמן היה כי לאחר פיטוריה, כץ-שמואלי הובילה שביתה בבית הספר והסיתה תלמידים להיעדר מלימודיהם לטובת מחאתה.
מתוך מחאה זו הפריעה המורה ללימודים של תלמידיה בשביל להפוך אותם לבני בריתה.
השופט הוסיף לבסוף כי המורה לא פוטרה בשל דעותיה הפוליטיות, אמנם דעותיה הקיצוניות, המטיפות לשנאה ולהסתה, הוסיפו לפסק הדין.
השופט זילברג מסכים עם פסק דינו של זוסמן אף כי הוא טוען כי הטיעון הקובע בפרשייה אינו האם המבקשת ביצעה תעמולה בכותלי בית הספר, אלא האם המבקשת עומדת בקריטריונים לחזון של מורה בבית ספר ממלכתי.
לפי השופט זילברג, הוא אינו מזלזל ככלל בכישורי ההוראה של המבקשת אך הוא טוען כי למורה ראייה משלה על מדינת ישראל ופעולותיה, ראייה אשר לא פעם סותרת את ראיית בית הספר הממלכתי, והיא מביעה את דעותיה בפומבי אם בכותלי בית הספר ואם מחוצה לו.
אין אלה השקפותיה הספציפיות שמצדיקות את פיטוריה, אלא חוסר התאמותיהן לחזון המורה בבית הספר הממלכתי.
לאור כל זאת, כץ שמואלי אינה עונה על הגדרת תפקיד המורה בבית ספר ממלכתי ולכן פיטוריה מוצדקים.
בג"ץ שחר בוצר נ' מועצה מקומית מכבים-רעות הוא פסק דין שניתן בשנת 1996 בעקבות עתירה שהוגשה לבג"ץ על ידי הנער שחר בוצר, בייצוג אביו ובסיוע ארגון "בזכות".
בית המשפט העליון, בהרכב בראשות נשיא בית המשפט, אהרון ברק, פסק לטובת בוצר וקבע לראשונה כי לאנשים עם מוגבלות ישנה זכות יסוד להשתתפות מלאה בחברה.
בהתאם, על המוסדות הציבוריים מוטלת החובה להנגיש את שירותיהם.
פסק הדין היווה אבן דרך משמעותית בהכרה בתכליות החוק, והנימוקים המועלים בו, בנוסף להלכה בו מצוטטים בפסיקה מאוחרת יותר הקשורה בהנגשת מבנים.
דו"ח הוועדה הציבורית לבדיקת חקיקה מקיפה בנושא זכויות אנשים עם מוגבלות (1997), מראה כי מרבית המבנים הציבוריים בתל אביב לא היו נגישים.
מהדוח אף עולה שהנגישות במדינת ישראל הייתה בפיגור ביחס למדינות העולם.
מדינות כמו ארצות הברית, בריטניה ואוסטרליה קידמו חוקי שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות ופעלו להנגשת המרחב הציבורי כבר קודם לכן, בעוד שבישראל המצב החוקי הנוגע לזכויות אנשים מוגבלויות היה מבוזר בחוקים רבים.
למשל, חוק התכנון והבנייה, חוק הקלות לחירש התשנ"ב 1992, חוק הרשויות המקומיות (סידורים לנכים) - 1988. הסדרים חוקיים אלו לקו בחוסרים משמעותיים שלא טופלו במסגרת החוקית.
בוצר, בעת העתירה היה נער עם ניוון שרירים שלמד בחטיבת הביניים ביישוב מגוריו, מכבים-רעות.
בעקבות המחלה התנייד עם כיסא גלגלים, מה שהצריך הנגשה של המבנים הציבוריים השונים.
עם זאת, חרף התראות מראש של בני משפחתו, ההנגשה של רבים ממבני הציבור הייתה לקויה.
העתירה נסובה בעיקר סביב הנגשת מוסד הלימוד שלו.
על מנת להתנייד בין הכיתות השונות והקומות, היה צורך לעלות ולרדת במדרגות.
אולם, בוצר לא יכול היה לעשות כן משום שהוא מתנייד בכיסא גלגלים.
חוסר הנגישות של בית הספר הוביל לכך שבוצר לא היה יכול להנות משירותים רבים של בית הספר (למשל כיתות מחשבים) ואף נגישותם של חדרי השירותים הייתה מוגבלת למדי, שכן היו שירותים מונגשים רק בקומה אחת, ללא קשר בין מיקום השירותים ובין הכיתות בהן למד.
לפני הפנייה לערכאות המשפטיות הגיעו בוצר והעירייה לסיכומים רבים הנוגעים להנגשה, אך היו מספר חילוקי דעות בין הצדדים שהתגלעו ולא הגיעו לפתרונן.
בין היתר, האם יש להתקין מעלית או רק אנכון, על מנת לאפשר לבוצר לעלות במדרגות בית הספר.
השאלה המשפטית העומדת בבסיס פסק הדין היא הפרשנות הנכונה לחוקי התכנון והבנייה בכל הנוגע לחובת הנגשת מבנים לאנשים עם מוגבלויות.
פרשנות אחת, מצמצמת, קודמה על ידי המועצה מקומית, אשר סברה כי התקנתם של שירותי נכים מונגשים במבנה (ולא בכל קומה) היא פרשנות מספקת, כך הדבר גם לגבי אנכון.
פרשנות אחרת, מרחיבה, קודמה בעמדת בוצר ולפיה יש להתקין מעלית ושירותי נכים המותאמים לאזורים בהם מחויב להיות האדם עם המוגבלות (פסקה 6).
שאלה נוספת קשורה בהנגשת המדרגות באמצעות מעלית או אנכון (ובהתאם, כמה רחבה צריכה להיות פרשנות התקנות).
בית המשפט דן בשאלה המשפטית באמצעות הכללים השונים של פרשנות תכליתית, כלומר, קריאה ופרשנות של החוק לפי מטרות החוק והנימוקים שעומדים מאחוריו, ולא בחינה "יבשה" של לשון החוק.
בית המשפט קבע שהתכלית של כללי ההנגשה השונים היא לשלב אנשים עם מוגבלות בחברה תוך הענקת הכבוד הראוי להם.
הנגישות, לפי פסק הדין, תפקידה להעניק שוויון הזדמנויות חברתי תוך אינטגרציה מלאה.
תכלית הכלל היא שיש לאפשר נגישות לשירותים לאנשים עם מוגבלויות באופן כזה שלא פוגע בכבוד ובשוויון ההזדמנויות המוענק להם.
לכן, צריך להיות קשר אפקטיבי בין צורכי האדם עם המוגבלות ובין אופן ההנגשה, כך שההנגשה היא פונקציונלית.
כלומר, על ההנגשה להתאים לשירותים הניתנים במבנה המונגש.
בפועל, כאשר מדובר על בית ספר, על השירותים להיות מונגשים באופן כזה שבו יכול תלמיד להנות מהפונקציות השונות המוצעות בבית הספר, תוך נגישות מלאה שלהן.
כאשר ישנו רק תא אחד של שירותים מונגשים, בעקבות הקושי להגיע אליו, נוצרת פגיעה בכבוד המשפילה את האדם עם המוגבלות ולא מאפשרת לו שוויון הזדמנויות, ובכך, נסתרת תכלית החקיקה.
המסקנה היא כי יש לייצר הנגשה אפקטיבית של בית הספר.
באופן דומה, אין להנגיש את המדרגות על ידי שימוש באנכון משום שהאנכון דורש את סיועו של אדם נוסף.
ההסתייעות באדם נוסף על מנת לעלות במדרגות, כך נקבע, גם היא משפילה ופוגעת בשוויון של האדם עם המוגבלות ולכן יש למצוא פתרון אחר.
פסק הדין הוביל ליצירת חובת הנגשה רחבה יותר של מבנים.
זאת, ההשפעה ארוכת הטווח של פסק הדין נוגעת להגדרת התכליות העומדות ביסוד חובות ההנגשה השונות.
התכלית העולה יש שלאנשים עם מוגבלת יש את הזכות לחיות בקהילה ולהיות זכאים לקבלת השירותים השונים בה כמו אנשים ללא מוגבלות.
תכלית זו מייצרת חובת הנגשה רחבה יחסית לרשויות המדינה.
ביום מתן פסק הדין, אישרה הכנסת בקריאה ראשונה את הצעת החוק לשוויון הזכויות לאנשים עם מוגבלות.
מדובר, בין השאר בעקרון שאדם עם מוגבלות הוא אדם רגיל בחברה אשר עומדת לו הזכות להשתלב בחברה, וכי זכות זו מתורגמת לחובות הנגשה כלכליות שונות - בניית שירותים מונגשים, מעליות והסדרים שונים המתאימים הלכה למעשה למציאות.
לכן, החובות המוגברות מוטלות על מבני ציבור חדשים הנבנים) ומעוגן חוקית בסעיפי המטרה של החוק, סעיפים 1 ו-2.
אריה דרעי הוא ממייסדי מפלגת ש"ס, ועומד בראשה במשך שנים רבות.
בשנת 1993 בעת שהיה שר הפנים הוגש נגדו כתב אישום בשלל עבירות ובהן קבלת שוחד.
בעקבות זאת פסק בג"ץ כי על ראש הממשלה יצחק רבין לפטרו.
בשנת 1999 ניתן פסק דין והוא הורשע בלקיחת שוחד, מרמה והפרת אמונים, נידון לשלוש שנות מאסר (מתוכן ריצה שנתיים בפועל) והוטל עליו קלון.
בסוף 2012, לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה, חזר להנהגת ש"ס ונבחר לכנסת.
בשנת 2015 נדחתה עתירה נגד מינויו לשר לנוכח עברו הפלילי, אך צוין שמינויו מצוי על גבול מתחם הסבירות.
בינואר 2022 נאלץ להתפטר מהכנסת במסגרת הסדר טיעון, בגין עבירות מס שבהן הורשע.
בגזר הדין, שבו הוטל על דרעי עונש מאסר על תנאי וקנס של 180 אלף ש"ח, ציין השופט שמואל הרבסט כי "הנאשם, איש ציבור מזה כשנים רבות, מדיר עצמו מעתה מרצון מעיסוק בצרכי ציבור".
בבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב דרעי בראש רשימת ש"ס, ונבחר לכנסת העשרים וחמש.
בהתאם לתוצאות הבחירות הוטלה הרכבתה של ממשלת ישראל השלושים ושבע על חבר הכנסת בנימין נתניהו.
משכך, על מנת למנות את דרעי לכהן כשר בממשלה, על ראש הממשלה המיועד להגיש בקשה ליו"ר ועדת הבחירות, לצורך הכרעה בשאלה אם הרשעתו של דרעי בעניין עבירות המס יש בה משום קלון.
היועצת לא התייחסה במכתבה לשאלת סבירות מינויו של דרעי לשר.
בעקבות מכתב זה אישרה הכנסת תיקון לחוק יסוד: הממשלה, שבו בסעיף 6(ג) הנ"ל המילה "מאסר" הוחלפה במילים "מאסר בפועל", כך שהתייתר הצורך בפנייה ליו"ר ועדת הבחירות.
עם הקמתה של ממשלת ישראל השלושים ושבע, ב-29 בדצמבר 2022, מונה דרעי למשנה לראש הממשלה, שר הפנים ושר הבריאות.
נגד מינויו של דרעי לשר הוגשו שלוש עתירות לבג"ץ: מטעם קבוצה של 17 עותרים הידועה בשם "מבצר הדמוקרטיה", מטעם התנועה למען איכות השלטון בישראל ומטעם התנועה לטוהר המידות.
הדיון בעתירות אוחד ונשיאת בית המשפט העליון, אסתר חיות, קבעה לו הרכב מורחב של 11 שופטים.
ב-18 בינואר 2023 קיבל בג"ץ את העתירות ופסק, ברוב של עשרה שופטים נגד אחד, שעל ראש הממשלה לפטר את דרעי ממשרת השר.
העתירות העלו שלוש שאלות עיקריות:
האם יש להורות על ביטול ההוראות החדשות הנוגעות לתנאי כשירותם של שרים בתיקון מס' 11 לחוק יסוד: הממשלה, בשל שימוש לרעה של הכנסת בסמכותה המכוננת או בשל פגמים שנפלו בהליך החקיקה?
האם החלטת ראש הממשלה למנות את דרעי לתפקיד שר הפנים ושר הבריאות ולא להעבירו מתפקידו נגועה בחוסר סבירות קיצוני, וזאת בין היתר בשל עברו הפלילי של דרעי?
האם דרעי מנוע מלכהן בתפקיד שר הפנים ושר הבריאות, בהינתן הצהרותיו בפני בית המשפט שהרשיעו בעבירות המס?
בעתירות התבקשו סעדים ביחס לתיקון חוק היסוד; ביחס לסבירות מינויו של דרעי לשר; וכן ביחס להיותו של דרעי מושתק ומנוע מלהעלות טענות כנגד הטענות שמעלים העותרים לעניין מינויו לשר.
בעניין תיקון חוק היסוד טענו העותרים שלא מדובר בתיקון שרק מבהיר שמאסר פירושו מאסר בפועל, אלא בתיקון ששינה את הדין הקיים.
בשל תחולתו המיידית ובשל ההיבט הפרסונלי המובהק שבו, התיקון מהווה שימוש לרעה בסמכות המכוננת של הכנסת, ולא הוצג צידוק למהלך זה המעגן בחוק-יסוד הסדר הפוגע בטוהר המידות, בעקרון שלטון החוק ובאמון הציבור ברשויות השלטון.
בנוסף, הדיונים בהצעת החוק נעשו במהירות ומבלי שהתקיים שיח ענייני ומקיף בתיקון המוצע, וזהו פגם מהותי המצדיק את ביטול התיקון.
ביחס לסבירות מינויו של דרעי לשר טענו העותרים שמינוי דרעי חורג ממתחם הסבירות באופן קיצוני ודינו להתבטל, משום שיש לייחס משמעות לא מבוטלת לעובדה שמדובר באדם שהורשע בעבר, והורשע שוב אך לאחרונה בעבירות נוספות שיש בהן משום פגיעה בקופה הציבורית.
ארבעה פרופסורים למשפט ציבורי, אייל בנבנישתי, גילה שטופלר, פרנסס רדאי ודוד קרצמר, ביקשו להצטרף כידידי בית המשפט בנוגע לשאלת חוקתיות התיקון לחוק היסוד, ובפרט בכל הנוגע לשאלה האם נעשה שימוש לרעה בסמכות המכוננת.
בבקשת ההצטרפות נטען שהתיקון נחזה כתיקון כללי, אך למעשה מדובר בתיקון פרסונלי ורטרוספקטיבי, המערער את היציבות החוקתית, שנועד לתת מענה לצורך פוליטי נקודתי של הקמת קואליציה וכינון ממשלה, תוך עקיפת הצורך לפנות ליו"ר ועדת הבחירות בנוגע לשאלת הקלון.
עוד טענו המבקשים כי חוקת המדינה אמורה לשקף את ערכי היסוד ואת ההסדרים המקובלים על רוב הציבור ועל רוב השחקנים בזירה הפוליטית, ואילו העברת תיקון באופן בהול תוך ניצול הרוב הקואליציוני "איננה ראויה כלל להיחשב כשימוש מותר בסמכות המכוננת של הכנסת".
שלל משיבים הגיבו לטענות העותרים, כל משיב ונימוקיו.
היועצת המשפטית לממשלה טענה שאף שתיקון חוק היסוד הוא תיקון חוקתי-משטרי חריג, אין עילה משפטית להתערבות שיפוטית בו, וגם בהליך החקיקה עצמו לא נפל פגם היורד לשורשו של עניין.
בכל הנוגע לסבירות המינוי, טענה היועצת כי יישום המבחנים שנקבעו בפסיקה מוביל למסקנה ברורה וחד-משמעית כי מינוי השר דרעי חורג ממתחם שיקול הדעת הרחב, הנתון לראש הממשלה בעניין זה, וכי ההחלטה למנות את דרעי אינה מבטאת את המשקל הכבד שיש לייחס לשיקולים הנוגעים לשלטון החוק ולטוהר המידות של האוחזים בהגה
השלטון, ובכך היא חורגת באופן קיצוני ממתחם הסבירות.
באשר לטענות בדבר פגמים בהליך החקיקה, הכנסת טענה כי אף שהליך החקיקה של התיקון היה קצר יחסית, ויש בכך כדי לעורר קושי בהינתן העובדה שמדובר בתיקון לחוק יסוד, לא נפל בהליך פגם היורד לשורשו של עניין.
ראש הממשלה טען כי אין להלום ביקורת שיפוטית על חוקי יסוד, ובפרט חוקי היסוד המשטריים, וכי במקרה זה הוא סוגיה פוליטית מובהקת שאינה שפיטה.
לחלופין נטען כי אין מקום להפעיל את
דוקטרינת השימוש לרעה בסמכות המכוננת ביחס לתוכנו של חוק יסוד או למטרותיהם של חברי הכנסת בעת חקיקתו, אלא אם "באופן מובהק השתמש הפרלמנט בסמכותו המכוננת לחקיקה בחוק יסוד שכלל אינה שייכת במהותה לחקיקת יסוד".
ראש הממשלה הוסיף שאין פסול עקרוני בתיקון חוקי יסוד לצורך כינון ממשלה; כי הדבר נעשה מספר פעמים בעבר; וכי באופן דומה אין מניעה לחוקק חוק רטרוספקטיבי, כל עוד האופי הרטרוספקטיבי נקבע במפורש על ידי המחוקק או המכונן.
הוא הוסיף שהמהירות שבה נחקק התיקון אינה מהווה פגם מהותי היורד לשורש הליך החקיקה, והדגיש שההליך נוהל באופן "סדור ומקיף", תוך כיבוד זכות ההשתתפות של חברי הכנסת.
ראש הממשלה הוסיף וטען כי היקף הביקורת השיפוטית על החלטת הכנסת להביע אמון בממשלה ולהעניק תוקף למינוי שריהָ הוא "צר ומצומצם – אם בכלל קיים", וכי מינוי זה אינו נמנה עם אותם מקרים חריגים המצדיקים התערבות במינוי שר.
הוא הדגיש כי בעקבות חקיקת התיקון לחוק היסוד אין מחלוקת שדרעי עומד בתנאי הכשירות לכהונה כשר בממשלה, ועובדה זו מקרינה על סבירות ההחלטה למנותו לשר.
אריה דרעי טען אף הוא שדין העתירות להידחות.
לטענתו, הוא היה כשיר להתמנות לשר עוד טרם התיקון לחוק היסוד, משום שמשלא הוטל עליו מאסר בפועל, לא קמה לחובתו "חזקת הקלון" שהייתה קבועה בהוראת סעיף 6(ג) לחוק היסוד.
הוא הוסיף שאין כל יסוד לטענה בדבר מצג שווא שהציג כלפי בית משפט השלום בירושלים בעניין פרישתו מהכנסת לצמיתות והדגיש שהתפטרותו מהכנסת הקודמת לא הייתה חלק
מהסדר טיעון שהושג עימו, ולא נעשתה לדרישת היועץ המשפטי לממשלה.
הוא המינויו לשר צולח גם את מבחני הסבירות.
הוא ציין ששתי ההרשעות הראשונות שלו נמחקו בהתאם לחוק המידע הפלילי ותקנת השבים ואין להביאן במניין השיקולים הנוגעים למינויו לשר, וטען שאופי עבירות המס שבהן הורשע ונסיבות ביצוען כמו גם חלוף הזמן והעובדה שנטל אחריות מלאה לעבירות – מטים את הכף לטובת קביעה כי מינויו לשר עומד במבחן הסבירות.
מפלגת ש"ס טענה אף היא שלא נפל פגם בתיקון לחוק היסוד או במינויו של דרעי
ש"ס הדגישה שבבחירות האחרונות הצביעו למפלגה, שבראשה עומד דרעי, כ-400 אלף אזרחים, שעשו זאת מתוך היכרות עם עברו הפלילי של דרעי ומתוך ידיעה שהוא ישמש שר בכיר בממשלה.
עוד נטען כי התיקון לחוק היסוד אינו פרסונלי וצולח את המבחנים שנקבעו בפסיקה, וכי ביטול התיקון או המינוי יערערו את הממשלה שקמה זה עתה.
לבסוף, נטען כי השימוש בעילת הסבירות לפסילת מינויו של דרעי, משמעו ביטול החלטת הכנסת שהביעה אמון בממשלה וכן ביטול רצון הבוחר, ולכן יש לנקוט משנה זהירות בכל התערבות שיפוטית בנושא.
אגודת ישראל בסיעת יהדות התורה וסיעת עוצמה יהודית טענו שהתיקון לחוק היסוד הוא נורמה חוקתית הצולחת את המבחנים שנקבעו בפסיקה לעניין שימוש לרעה בסמכות המכוננת, אשר נועד אך להבהיר את תנאי הכשירות לכהונת שרים, כפי שהיו קיימים לפני התיקון.
לעניין סבירות המינוי, נטען כי שיקול הדעת הנתון לראש הממשלה רחב ביותר וכי ביטול מינויו של דרעי יבטל למעשה את החלטתם של מאות
הנשיאה חיות התייחסה לשלוש קבוצות של טיעונים שהציגו העותרים:
טיעונים בעניין התיקון לחוק-יסוד: הממשלה.
טענות הנוגעות לסבירות החלטתו של ראש הממשלה למנות את דרעי לשר בממשלה ולא להעבירו מתפקידו בהתאם לסמכות הקבועה ב.
טיעונים בעניין התחייבויותיו ולהצהרותיו של דרעי בפני בית משפט השלום בירושלים.
בעניין התיקון לחוק-יסוד: הממשלה ציינה חיות שמקובלת עליה עמדת היועצת המשפטית לממשלה ועמדת הייעוץ המשפטי לכנסת, שהתיקון אינו תיקון "מבהיר", אלא תיקון ששינה את הדין שהיה קיים טרם חקיקתו.
היא הוסיפה שהליך חקיקת התיקון "אכן מדיף ריח חריף של פרסונליות משום שהוא נועד בראש ובראשונה כדי לסלול את הדרך למינויו של דרעי לשר." היא ציינה שהתיקון מהווה נקודת שפל של התופעה לפיה חברי הכנסת מנצלים את הקלות שבה ניתן לתקן את חוקי היסוד לצרכים פוליטיים נקודתיים.
בכך הם גורמים לשחיקה ולזילות מסוכנת במעמדם של חוקי היסוד שנועדו להיות פרקים מפוארים במפעל החוקה הישראלית.
עם זאת, כיוון שניתן לקבל את הטענות שהעלו העותרים במישור המנהלי לעניין מינויו של דרעי לשר ואי העברתו מתפקידו, מתייתר הצורך להכריע לגופם של דברים בסעד החריג של בטלות התיקון על פי הדוקטרינה של שימוש לרעה בסמכות המכוננת.
בעניין הליך חקיקתו של התיקון קיבלה חיות את נימוקי הכנסת לכך שלא נפל בו פגם היורד לשורש ההליך.
אין מנוס מן הקביעה שאי-העברתו של דרעי מתפקידו חורגת באופן קיצוני ממתחם הסבירות.
מסקנתי זו מבוססת על שני טעמים עיקריים: ראשית, צבר הרשעותיו החריג של דרעי הכולל הרשעות "ישנות" בעבירות שחיתות חמורות, שבוצעו במהלך כהונתו בתפקידים ציבוריים וכן הרשעה מן העת האחרונה בעבירות מס שבוצעו אף הן בעת שכיהן כחבר כנסת.
צבר ההרשעות הזה מוביל לגישתי אל המסקנה כי כהונתו כשר בממשלת ישראל יש בה משום פגיעה חמורה וקשה בתדמיתן ובמעמדן של רשויות השלטון בישראל ובעקרונות היסוד של ניקיון כפיים וטוהר המידות, שלהם מחויבים נבחרי הציבור.
שנית, אני סבורה כי יש לייחס משקל משמעותי למצג שהציג דרעי בפני בית משפט השלום בירושלים שהרשיעו על פי הודאתו בעבירות המס, וכן להתנהלותו בהמשך למצג זה, אשר מחזקים את המסקנה כי אין מדובר עוד במינוי המצוי "על גבול מתחם הסבירות", אלא במינוי שחוצה גבול זה באופן ברור.
לפי עיקרון זה קבעה כי שיש בהתנהלות של דרעי "כדי להקים כנגדו מניעות מלקבל על עצמו מינוי כשר בעת הזו, בשל הפרה של חובת ההגינות שחלה עליו כלפי בית המשפט, כרשות מרשויות המדינה.
השופטים פוגלמן, עמית, וילנר וברון הצטרפו לחוות דעתה של חיות.
השופטים שטיין ומינץ, הצטרפו לגישתה של ברק-ארז.
השופטים כבוב וגרוסקופף הצטרפו לחוות הדעת של חיות וברק-ארז גם יחד.
כל השופטים הוסיפו הערות משלהם להנמקת עמדתם.
הוא הוסיף כי לאחר שתתקבל קביעה זו, ניתן יהא לדון ולהכריע בחוקיות מינוי השר דרעי, ככל שיידרש.
ברוב קולות של עשרה שופטים נגד אחד נפסק שעל ראש הממשלה לפטר את דרעי ממשרת השר.
בעקבות פסק הדין פנתה היועצת המשפטית לממשלה, גלי בהרב-מיארה, אל ראש הממשלה, בנימין נתניהו, והודיעה לו שאריה דרעי לא יוכל לכהן כשר, ולכן עליו להעביר אותו מתפקידיו בממשלה.
עוד ציינה שלנוכח מגבלות שבדין (הלכת דרעי-פנחסי), נתניהו אינו רשאי לקחת תיקים אלה לעצמו, אלא עליו למנות גורם אחר לכהן בתפקידי שר הבריאות ושר הפנים.
בהתאם לפסק הדין, ב-22 בינואר פיטר נתניהו את דרעי מתפקידיו בממשלה, וציין שהוא עושה זאת "בלב כבד, בצער רב ובתחושה קשה ביותר".
בג"ץ 910/86 יהודה רסלר ואחרים נגד שר הביטחון הוא פסק דין של בג"ץ בעתירתם של שלושה משרתי מילואים נגד החלטתו של שר הביטחון להעניק דחיית שירות לבחורי ישיבות כל עוד הם עוסקים בלימוד תורה.
העתירה נדחתה בנימוק שהחלטתו של שר הביטחון נמצאת במתחם הסבירות, ועם זאת נאמר כי "יש חשיבות, בסופו של חשבון, למספרם של בחורי הישיבה שגיוסם נדחה.
קיים גבול, שאותו אין שר ביטחון סביר רשאי לעבור.
הכמות עושה איכות." בפסק הדין נערך דיון נרחב בשתי סוגיות: זכות העמידה של העותרים ושאלת השפיטות של החלטת שר הביטחון.
עם הקמת המדינה הונהג שירות חובה בצה"ל.
בקרב אוכלוסיית הגברים היהודים שלא גויסו היו תלמידי ישיבות, שעליהם הוחל הסדר בשם "תורתו אומנותו", ולפיו הם דוחים את גיוסם לצה"ל, כדי שיוכלו לעסוק בלימוד תורה בישיבה.
רוב תלמידי הישיבות שגיוסם נדחה במסגרת "תורתו אומנותו הם חרדים, ורבים מהם דוחים את גיוסם מדי שנה עד שהם נפטרים משירות צבאי.
ראשיתו של ההסדר בשנת 1948, ועם השנים הלך וגדל מספר בני הישיבה שבהסדר "תורתו אומנותו".
בשנת 1986 נמצאו בהסדר זה 17,017 בחורי ישיבות.
הבסיס החוקי להסדר היה , שהסמיך את שר הביטחון להעניק דחיית שירות.
פעמים רבות עלה ההסדר לדיון בכנסת, ומאז ראשית שנות ה-70 הוא נמצא בוויכוח ציבורי, שבמרכזו טענה לפגיעה בעקרון השוויון.
העתירה הראשונה נגד הסדר דחיית השירות הוגשה לבג"ץ בשנת 1970, ונדחתה בשל היעדר זכות עמידה לעותר הציבורי וחוסר שפיטות בסוגיה לאור אופייה החברתי-פוליטי השנוי במחלוקת ציבורית.
בעניין זכות העמידה כתב השופט אלפרד ויתקון: "ככל שיש לנושא הקובלנה אופי ציבורי יותר, והוא מן העניינים המנסרים בזירה הפוליטית ומשמשים נושא לדיונים בפני הממשלה והכנסת, כך יש להחמיר בדרישה שהקובל יהא נפגע פגיעה ממשית בתוך רשות היחיד שלו, כדי להקנות לו זכות עמידה לפני הרשות השופטת".
בשנת 1981 הוגשה עתירה נוספת נגד ההסדר.
גם עתירה זו נדחתה, בנימוקים דומים לאלה של העתירה הקודמת.
השופט יצחק כהן ציין כי: "לא הצליחו העותרים לבסס זכות עמידה, אשר מצדיקה דיון בבית משפט זה בנושא שעל־פניו נראה כבלתי־שפיט".
בקשה לדיון נוסף נדחתה על ידי הנשיא משה לנדוי.
בשנת 1982 שבו העותרים בעתירה הקודמת ועתרו לבג"ץ.
גם הפעם נדחתה עתירתם, והשופטת מרים בן-פורת ציינה כי "הכול תמימי דעים, שאין להניח לפרט לתבוע עלבונו או לריב את ריבו של הכלל בתביעה ציבורית".
בשנת 1986 הוגשה כנגד ההסדר העתירה שלפנינו, מטעמם של שלושה משרתי מילואים, רס"ן יהודה רסלר, סרן זאב קוסין וסמ"ר רמי דקל.
העתירה הוגשה נגד שר הביטחון, יצחק רבין.
במידה ולא נדחה גיוס תלמידי הישיבות כמבוקש בעתירה יתקצר פרק הזמן בו משרתים העותרים מדי שנה." תצהיר ברוח דומה ניתן על ידי אל"ם (מיל') מ' בהט, ששירת אף הוא במחלקת התכנון של אגף כוח אדם.
עוד טענו העותרים שעתירתם היא שפיטה, חרף אופיה הציבורי.
לגוף העניין העלו העותרים שלוש טענות:
דחיית גיוסם של בחורי ישיבה אינה יכולה להיעשות עליידי מעשה מינהל של הרשות המבצעת, אלא צריכה היא להיעשות - לאור מהותו העקרונית של העניין - עליידי מעשה חקיקה של הכנסת; במתן דחייה לבחורי הישיבה חרג איפוא שר הביטחון מסמכותו.
שיקוליו של שר הביטחון הם זרים, מפלים ובלתי סבירים.
החוק אינו מאפשר לשר לדחות שירותם הצבאי של בחורי ישיבות.
מטרת החוק היא קידום הביטחון ולא קידום הלימוד בישיבות.
השיקול הדתי הוא שיקול זר, מפלה ובלתי סביר.
מהתבטאויות של שרי הביטחון אריאל שרון, משה ארנס ויצחק רבין למדו העותרים, כי השרים סבורים שאין לדחות את שירותם הצבאי של בחורי הישיבה, אך הם סבורים שאין בכוחם לשנות מצב זה, שנכפה עליהם.
גישתם זו של שרי הביטחון בטעות יסודה, שכן הם בעלי הסמכות.
בא־כוח היועץ המשפטי לממשלה שלל את זכות העמידה של העותרים וטען: "שאלת השפעתו של ביטול ההסדר של דחיית הגיוס לתלמידי הישיבות על המשך שירותם של אנשי מילואים בכלל ושל העותרים בפרט, הייתה ונשארה איפוא שאלה סבוכה ביותר, שמרכיביה רבים ומפותלים.
לפיכך עומד עניין המעמד למכשול לפני העותרים גם בעתירה זו, כמו בעתירות הקודמות." בנוסף טען לחוסר שפיטותה של הסוגיה: "נושא העתירה שנוי במחלוקת ציבורית, וראוי לו לבית המשפט למשוך ידו מסוגיה שהרשויות הפוליטיות צריכות להכריע בה."
שר הביטחון הגיש תצהיר שבו הציג את שיקוליו בקבלת ההחלטה לדחיית שירות של בחורי ישיבה:
"(1) כיבוד מחויבותם הרוחנית וההיסטורית של לומדים ומלמדים ש'תורתם אומנותם' להמשיך ברציפות את קיום הערך של לימוד התורה;
(2) הרצון שלא לפגוע בעיקרון האמור שהוא נעלה ומקודש לחלק מהאוכלוסייה בישראל ובתפוצות;
(3) העובדה שאורח החיים של תלמידי הישיבות הוא דתי קיצוני ביותר ועקב כך ההליכה לצבא גורמת להם בעיות חמורות בהסתגלות לחברה ולתרבות זרות להם, וקשיים בשמירה קפדנית על מצוות הדת.
כך, למשל, אין הם מכירים בהכשר של הרבנות הראשית לישראל, כשהם עצמם מתפצלים להכרה במספר הכשרים מיוחדים של רבנים שונים, ונוהגי יום יום אחרים שלהם עלולים להערים קשיים רבים בהיערכות צה"ל לשילובם במסגרותיו;
(4) העובדה שיעילות שירותם מוטלת כל כולה בספק עקב הקושי הנפשי שלהם להתבטל מלימוד תורה ועקב חינוכם ואורח חייהם המיוחד;
(5) הכרה ברגישות הציבורית העמוקה של נושא השנוי במחלוקת אידאולוגית בקרב הציבור בישראל, ובצורך באיזון ממלכתי עדין של מחלוקת מסוג זה".
בא־כוח היועץ המשפטי לממשלה טען ששיקולים אלה הם כדין, אין בהם כל יסוד זר והריהם סבירים ובלתי מפלים.
חוות הדעת העיקרית נכתבה על ידי השופט אהרן ברק.
הוא ציין שעל בית המשפט להכריע בשלוש שאלות:
האם יש לעותרים מעמד בדין שיצדיק דיון בעתירה;
האם נושא העתירה הוא שפיט;
האם החלטת שר הביטחון היא כדין, כלומר, האם יש לו, לשר הביטחון, סמכות לדחות את שירות הביטחון של בחורי ישיבה, ואם כן - האם נעשה על־ידי שר הביטחון שימוש כדין בסמכותו.
קובע: "בית המשפט העליון ישב גם כבית משפט גבוה לצדק; בשבתו כאמור ידון בעניינים אשר הוא רואה צורך לתת בהם סעד למען הצדק ואשר אינם בסמכותו של בית משפט או של בית דין אחר." החוק אינו אומר דבר על זכות העמידה, והכללים בעניין זה נוצרו בפסקי דין של בית המשפט.
הנשיא שמעון אגרנט ציין: "העיון בפסיקה המקומית מעלה כי במרוצת הזמן חלה בגישת בית־משפט זה, לעניין שאלת המעמד, התפתחות, בכיוון ליברלי".
ברק הוסיף על כך שהתפתחות זו נמשכת מאז, ואינה מיוחדת למשפט הישראלי, היא קיימת גם בארצות מערביות מודרניות אחרות.
הוא ציין כי "שופטים שונים נקטו עמדות שונות באשר לדיני המעמד.
בעמדות אלו הם ביטאו את השוני שבגישתם לתפקיד הביקורת השיפוטית במשפט הציבורי ולתפקיד השופט בחברה דמוקרטית".
על גישתו בעניין זה אמר ברק: "גישתי הינה כי הדרישה לקיום זכות או אינטרס כתנאי למעמד בדין היא דרישה מחוסרת יסוד פילוסופי, אינה מעוגנת בהפרדת הרשויות, אינה נשענת על בסיס מוסרי ופוגעת בשלטון החוק".
עם זאת, ציין ברק, הוא אינו בעד ביטול גורף של הדרישה לזכות עמידה, וציין כי "ככל שהפגם הנטען בפעולת הרשות הוא חמור יותר, וככל שהסכסוך נושא אופי ציבורי יותר, וככל שבעלי הזכות והאינטרס הם מעטים יותר, שכן הבעיה היא בעלת אופי ציבורי כללי, כך השיקולים לטובת הכרה 'בעותר הציבורי' גוברים."
בהתאם לעקרונות שהציג קבע ברק שבאמצעות התצהירים של אל"ם (מיל') ולד ואל"ם (מיל') בהט "הניחו העותרים תשתית עובדתית, שממנה ניתן להסיק, כי אם הם יזכו בעתירה וגיוסם של בחורי הישיבה לא יידחה, יוקל במידת מה על שירות המילואים שלהם.
בכך הם רכשו לעצמם מעמד בדין על פי הגישה הקלאסית." הוא הוסיף כי "יש להם לעותרים בעתירה שלפנינו מעמד, גם אם נאמר שאין להם כל אינטרס, וגם אם נאמר שעתירתם אינה נופלת לאותם מקרים שבהם הוכר כבר בעבר, על ידי מרבית שופטי בית משפט זה, מעמדו של העותר.
הטעם לגישתי זו נעוץ בעובדה, כי העתירה שלפנינו מעוררת בעיה בעלת אופי ציבורי, שיש לה נגיעה ישירה לשלטון החוק, שאם לא יוכר לעניינה במעמד העותרים, לא ניתן יהא לבחון את חוקיותה בבית המשפט, שכן לאיש אין מעמד טוב מהם."
בהתייחסות עקרונית לסוגיית השפיטות ציין אהרן ברק:
עם זאת, בהמשכו של פסק הדין, סייג ברק את דבריו והבחין בין שפיטות נורמטיבית (שאותה תיאר בדבריו לעיל) לבין שפיטות מוסדית, וציין:
ברק שאל וענה: "האין לומר, כי, מכוח עקרון הפרדת הרשויות, בעיה בעלת אופי פוליטי צריכה להיחתך על־ידי אורגן פוליטי ועליכן היא לא־שפיטה מוסדית?
אכן, התפיסה המודרנית אינה מפרידה בין רשויות, באופן שכל רשות עומדת לעצמה.
הגישה המודרנית יוצרת קשר ואיזון בין הרשויות, באופן שהרשות השופטת מפקחת שיפוטית ומשפטית על הרשויות האחרות.
אך טבעי הוא, שהרשות הפוליטית תשקול שיקול פוליטי, ואך טבעי הוא, שהרשות השופטת תבחן אם שיקול פוליטי זה הוא כדין."
ברק הרחיב בעניין ביקורת שיפוטית במשטר דמוקרטי:
בהתאם לעקרונות שהציג קבע ברק כי
בהתאם לכך קבע ברק שהעתירה שפיטה (נורמאטיבית ומוסדית).
ברק בחן האם החלטתו של שר הביטחון נעשתה במסגרת הסמכות המוקנית לו ב ופסק שמערכת השיקולים, שאותם שקל שר הביטחון, נופלת למסגרת השיקולים הענייניים שאותם רשאי היה שר הביטחון לקחת בחשבון, כלומר השר פעל במסגרת סמכותו, והחלטתו היא במתחם הסבירות, ובהתאם לכך דחה את העתירה.
עמדת השופטת מרים בן פורת
השופטת מרים בן פורת הסתייגה מגישתו המרחיבה של ברק בעניין זכות העמידה, אך הצטרפה לקביעה שזכות העמידה במובנה הצר הוכחה במקרה הנדון.
על סוגיית השפיטות אמרה: "את תיחום גבולות השפיטות הייתי משאירה בצריך עיון.
אחרי ככלות הכול רואה אני בשאלה זו בעיקר ריסון עצמי של בית המשפט במקרה מתאים.
שקילת הצורך בריסון מן הראוי איפוא שתתבסס על נתוניה ונסיבותיה של העתירה העומדת לדיון, לעיתים (כגון, מחמת דחיפותו וחיוניותו של העניין) בפתח הדיון ולעיתים בסופו.
מכל מקום, דייני אם אומר, שאיני רואה הצדקה להימנעות מלדון בעתירה המונחת לפנינו.
אם, חלילה, לוקה החלטת הדחייה של שירות צבאי לקבוצת אנשים בשרירות או באפליה בין שווים, בשיקול שאינו סביר במידה קיצונית או במשוא פנים, על שום מה לא תיבדק השאלה על היבטיה אלה בבית־משפט זה?
הנושא גופו של דחיית המועד לשירות צבאי אינו בעל אופי המצדיק לראותו כבלתי־שפיט, בין מהבחינה הנורמאטיבית ובין מהבחינה המוסדית.
לגופו של עניין הסכימה בן פורת עם נימוקיו של ברק, ופסקה אף היא שדין העתירה להידחות.
הנשיא מאיר שמגר קבע שהנושא העומד לדיון שפיט, וכי אין מקום למסקנה כי הסמכויות הופעלו שלא כדין.
עם זאת ציין כי גישתו לעניין התוויית תחומיה של השפיטות שונה במידת מה מזו המוצגת בדברי השופט ברק.
אף היא פסק שדין העתירה להידחות, אך הוסיף כי
אף שהעתירה נדחתה, הייתה בפסק הדין פריצת דרך, בהיותו הפעם הראשונה שבה עברה עתירה בעניין גיוס בני ישיבות את מבחני הסף של זכות עמידה ושפיטות, לאחר עתירות אחדות שכשלו במבחני סף אלה.
אף שהעתירות נדחו, השופט ברק ציין בפסק דינו: "יש חשיבות, בסופו של חשבון, למספרם של תלמידי הישיבות שגיוסם נדחה.
הכמות עושה איכות." בעקבות זאת ניתן בשנת 1998 פסק הדין בבג"ץ רובינשטיין, שבו נפסק פה אחד כי שעקב מספר הפטורים שניתנו, הסמכות לדחיית שירות לבני ישיבות אינה בידי שר הביטחון, אלא יש למסד אותה בחקיקה ראשית.
חשיבות רבה נודעת גם לדבריו של השופט ברק בסוגיות העקרוניות של זכות העמידה והשפיטות, שבעקבותיהם הורחבה הזכות לעתירות של עותרים ציבוריים.
על כך כתבה פרופ' דפנה ברק-ארז:
בג"ץ עמית או הלכת עמית הוא פסק דין של בג"ץ משנת 1997, אשר קבע את המבחנים האם ארגון מסוים הוא ארגון עובדים.
במסגרת ההליך נקבע כי ארגון 'עמית' איננו מהווה ארגון עובדים ולפיכך אינו יכול לדרוש מהמעסיקים לבצע עבורו גביה של דמי חבר או דמי טיפול בהתאם לחוק הגנת השכר.
בג"ץ קבע כי ארגון עובדים חייב להיות ארגון של קבע, ארגון עם תקנון והתנהלות דמוקרטית, ארגון שהחברות בו וולנטרית, ארגון שחברים בו בעיקר עובדים שכירים, ארגון עצמאי וארגון שמטרתו העיקרית קביעת תנאי העבודה בדרך של משא-ומתן קיבוצי.
השאלה איזה ארגון רשאי להיקרא ארגון עובדים, היא שאלה בעלת משמעות מכמה בחינות.
ראשית, כאמור - חוק הגנת השכר מאפשר לנכות ולבצע העברה מרוכזת של דמי חבר משכר העובדים, רק עבור ארגון עובדים.
החוק אף מאפשר לארגון עובדים לבצע גביה מרוכזת של דמי טיפול, מעובדים שאינם חברי ארגון עובדים אך נהנים מהסכם קיבוצי.
גם חוק הסכמים קיבוציים קובע כי רק ארגון עובדים רשאי לחתום על הסכמים קיבוציים, ועל פי רוב - רק ארגון עובדים יציג יכול להיות צד לסכסוך עבודה לפי חוק יישוב סכסוכי עבודה.
תיקוני חקיקה נוספים שנתקבלו לאחר פסק דין עמית, העניקו לארגוני עובדים ייתרונות נוספים, כך למשל - מעסיק חייב לשאת ולתת עם ארגון עובדים יציג (הארגון הגדול במקום העבודה, שלפחות שליש מהעובדים הצטרפו אליו), וכן מעסיקים חייבים לאפשר לנציגי ארגון העובדים להיכנס לחצריהם על מנת לעסוק בארגון העובדים.
ההליך בבית הדין הארצי לעבודה
ארגון עמית עתר לבית הדין הארצי לעבודה כנגד רשימה של מעסיקים ציבוריים, בהם מדינת ישראל, השלטון המקומי, קופת חולים כללית (של ההסתדרות הכללית) ועוד בדרישה שיגבו עבורו באופן מרוכז דמי חבר בדומה להסדר הקיים ביחס להסתדרות הכללית.
הסדר שכזה, מתאפשר בהתאם לסעיף 25(א)(3) לחוק הגנת השכר, רק עבור ארגון עובדים, ולכן לשם כך נדרשה הכרה בעמית כארגון עובדים לפי חוק הגנת השכר.
העתירה, כוונה גם כנגד ההסתדרות הכללית ומשום כך נדונה בבית הדין הארצי לעבודה, שכן בסכסוכים בינארגוניים מהווה בית הדין הארצי ערכאה ראשונה.
עמית דרש כי בית הדין יורה שאין לנכות דמי טיפול מקצועי-ארגוני משכר העבודה של חבריו, לטובת ההסתדרות הכללית.
דמי טיפול שכאלו, נגבים מעובדים הנהנים מהסכמים קיבוציים, אך אינם חברים ישירות בארגון עובדים.
גם כאן, לצורך מימוש דרישה זו, צריך היה להכיר תחילה בעמית כארגון עובדים.
במהלך הדיון בבית הדין הארצי הודיעה המדינה כי היא מסכימה לגבות באופן מרוכז דמי חבר עבור ארגון עמית - בכפוף להרשאה מפורשת של כל חבר בארגון ובתנאי שקודם לכן ייקבע בית המשפט בפסק דין סופי כי עמית הוא אכן ארגון עובדים על פי חוק הגנת השכר.
בית הדין הארצי לעבודה קיבל ברוב של ארבעה שופטים נגד שלושה את טענות עמית והכיר בו כארגון עובדים, אולם ההסתדרות הכללית עתרה בעקבות זאת לבג"ץ, במטרה להפוך את ההחלטה (בג"ץ אינו מהווה ערכאת ערעור על החלטות בית הדין לעבודה, והעתירה הוגשה למעשה כנגד בית הדין הארצי).
דעת הרוב בבית הדין לעבודה קבעה כי התנאים להכרה בארגון עובדים הם: התארגנות לתקופה שאינה מוגדרת מראש או לכל הפחות לתקופה ארוכה דיו, קיומו של תקנון הכולל מטרות מוגדרות הכוללות קידום ענייניהם של החברים כעובדים, התארגנות המבוססת על חברות אישית ו-וולנטרית של עובדים.
בית הדין ציין כי מדובר ברשימה שאינה סופית וסגורה של סימני היכר לארגון עובדים, וכי ייתכן שבעתיד ייקבעו סימני היכר נוספים.
בנוסף, קבע כי ארגון עובדים שיוכר לצורך חוק הסכמים קיבוציים (ככזה הרשאי לחתום על הסכמים קיבוציים) יוכר גם בהקשר של חוק הגנת השכר (לצורך גביה מרוכזת של דמי חבר על ידי המעסיק) ולצורך חוקי העבודה האחרים.
דעת המיעוט ביקשה לקבוע תנאי כי הארגון יהווה 'התארגנות עובדים' שהשליטה והניהול שלה היא על ידי עובדים באופן אותנטי ודמוקרטי, וכן שפעילותו תהיה לתקופה בילתי מוגבלת.
עוד ביקשה לקבוע דעת המיעוט כי תקנון הארגון יפרט את מוסדות הארגון, שהמבנה הארגוני שלו יעניק לעובד את הזכות לבחור את נציגיו ושמטרות הארגון יהיו הגנה על העובדים וקידום השתתפותם בתהליכי קבלת החלטות במקום העבודה.
דעת המיעוט ביקשה לקבוע כי עמית אינו ארגון עובדים שכן הוא נשלט על ידי קבוצת מכבי, וכן לאור העובדה שמספר החברים בארגון (ומהותם - האם שכירים או עצמאים) אינו ברור.
עוד ציינה דעת המיעוט כי דמי החבר בעמית נקבעו על שיעור מרבי של 38 שקלים לחודש, מהם 20 עבור רכישת ביטוח רפואי משלים בקופת החולים מכבי - סכום הנמוך מדמי הטיפול המרביים להסתדרות שעמדו על 55 שקלים.
לפיכך התרשמו שופטי המיעוט שחברים רבים הצטרפו לעמית במטרה לזכות בפטור מתשלום דמי טיפול ולא במטרה לקדם את ענייניהם כעובדים.
לבסוף, התייחסה דעת המיעוט לכך שחברי הוועד המנהל של עמית לא נבחרו על ידי העובדים.
דעת המיעוט טענה כי פסק הדין של הרוב נוטה לגישה אינדיבידואליסטית ביחסי העבודה - גישה המשרתת את רצונם של מעסיקים לעקוף את מערכת יחסי העבודה הקיבוציים על מנת להקטין את עלות העבודה.
לדבריהם, ארגון עובדים הדוגל בגישה שכזו משרת דווקא את מטרות המעסיקים ופוגע ביכולתם של העובדים לקיים ארגונים שיפעלו לקידום האינטרסים שלהם כציבור.
קיומם של ארגונים שכאלו נחוץ לדעת המיעוט על מנת לאזן את חוסר השוויון הטבוע ביחסים שבין העובד היחיד למעסיק.
בג"ץ הצביע על מספר סוגיות אליהן לא התייחס בית הדין הארצי בפסק הדין של דעת הרוב.
בין היתר ציין כי ארגון עמית טען בתחילה כי חברים בו 150 אלף עובדים, ובהמשך טען שמספר החברים בו עלה ל-175 אלף.
עם זאת, מעדותו של יו"ר העמותה דן זלינגר עלה כי לארגון רק כמה מאות חברים משלמים.
עוד ציין כי בית הדין הארצי לא בירר כיצד נבחרו חברי הוועד המנהל של העמותה שחמישה מתוך שבעת חבריו הם נושאי תפקידים בכירים בקופת חולים מכבי, וכן האם סכומי הכסף שהעמידה קופת החולים לטובת הארגון ניתנו כהלוואה והאם הארגון אכן משלם דמי שכירות עבור משרדיו הממוקמים במתקן של מכבי.
היועץ המשפטי לממשלה טען בפני בג"ץ כי הוא סבור ש"נפלה טעות מהותית בפסק הדין, על ידי בית הדין, טעות אשר לה השלכות מרחיקות לכת על התפתחות מערכת יחסי העבודה בישראל".
לדבריו, דעת הרוב של בית הדין הסתפקה בבחינה פורמלית של ארגון עמית ונמנע מבחינה מהותית של מעמדו ותפקידו של ארגון עובדים במערכת יחסי העבודה.
היועמ"ש ציין כי הוא סבור שאין מקום להכיר כארגון עובדים בארגון שאין לו פעילות במישור הקיבוצי; בארגון שאינו מקיים דמוקרטיה הלכה למעשה; בארגון הנשלט על ידי מעביד או בארגון שמטרתו להפיק רווח עבור גוף אחר, וכן כי אין להכיר בארגון עובדים אלא אם רוב חביריו הם עובדים שכירים.
לפיכך קרא היועץ המשפטי להפוך את פסיקת בית הדין הארצי לעבודה.
גם ההסתדרות הרפואית והאיגוד הארצי של עיתונאי ישראל ביקשו להצטרף לעתירה, בטענה כי יש לה השפעה עליהם כארגוני עובדים, כששניהם מתנגדים לדעת הרוב של בית הדין הארצי, אך בג"ץ דחה את בקשתם להצטרף להליך.
בג"ץ הפך כאמור את החלטת בית הדין הארצי בהתייחס למעמדו של ארגון עמית ואימץ את דעת המיעוט בפסק הדין באשר לכללים הנוספים שיש לבחון על פי הם ארגון עובדים.
על פי פסק דינו של בג"ץ ארגון עובדים חייב להיות:
ארגון של קבע - "יהיה זה בלתי-סביר ובלתי-ראוי אם יוקם ארגון עובדים שיחתום על הסכם קיבוצי עם המעביד, ולאחר מכן יתפרק, ולא יהיה מי שיישא באחריות מטעם העובדים, כלפי המעביד, למילוי התנאים שנקבעו בהסכם".
לפיכך נדרש שיהיה "התארגנות לתקופה בלתי-מוגדרת מראש או לפחות לפרק זמן ממושך דיו להבטחת היחסים הקיבוציים העולים מההסכם" כפי שנקבע הן בדעת הרוב והן בדעת המיעוט של בית הדין הארצי לעבודה.
ארגון עם תקנון - כארגון של קבע, חייב ארגון העובדים שיהיה לו תקנון אשר יגדיר את מטרותיו, את מוסדותיו, את התנאים לקבלה של חברים והיחסים ביניהם לבין הארגון וכו'.
התקנון נדרש כדי להבטיח פעולה תקינה ויציבה של הארגון לאורך זמן.
הוא נדרש גם כדי שהארגון כגוף יפעל בנאמנות למילוי תפקידו ובמסגרת תפקידו.
ארגון שהחברות בו וולנטרית - הזכות להצטרף או לפרוש מארגון העובדים מרצון ולא מכפיה.
כיוון שלארגון העובדים היציג האפשרות לחתום על הסכמים קיבוציים הקובעים זכויות וחובות לכל העובדים עליהם הם חלים, לרבות עובדים שאינם חברים בארגון - על הארגון לאפשר לכל עובד שכזה להצטרף אליו כחבר על מנת שיוכל להשפיע על דרכו של הארגון, וכך גם על תנאי העבודה האישיים שלו.
ארגון של עובדים שכירים - בג"ץ קבע כי "ארגון עובדים שחלק גדול מחבריו אינם עובדים-שכירים הוא דבר והיפוכו, ולא רק מבחינה לשונית, אלא גם מבחינה מהותית" שכן תפקידו המרכזי של ארגון עובדים הוא לייצג את העובדים מול מעסיקם.
"אמנם ארגון יכול למלא תפקיד זה גם אם יש בו חברים שאינם עובדים-שכירים.
למלא תפקיד זה כראוי אם רוב חבריו, או אפילו מיעוט גדול של חבריו, אינם עובדים-שכירים".
בכך, התקרב לעמדת המיעוט בבית הדין הארצי לעבודה.
בג"ץ ציין כי בהסתדרות ישנם גם חברים שאינם עובדים שכירים (דוגמת חברי קואופרטיבים ועובדים עצמאים) אולם הוסיף כי הדבר נובע מהתנאים בהם הוקמה טרם הקמת המדינה, ובכל מקרה מרבית חבריה הם עובדים שכירים.
ארגון שמטרתו העיקרית קביעת תנאי העבודה בדרך של משא-ומתן קיבוצי - בסוגיה זו, אימץ בג"ץ את עמדת המיעוט בבית הדין הארצי.
כך למשל, ארגון צרכני של עובדים, העוסק בפעילויות רווחה בלבד, אינו יכול להתפס כארגון עובדים.
בג"ץ הבהיר כי זו הייתה הכוונה שמאחורי חוק הסכמים קיבוציים וחוק הגנת השכר (המאפשר גביית דמי טיפול גם מעובדים לא מאורגנים שתחת הסכמים קיבוציים).
"להכניס לתוך חוקים אלה ארגון עובדים מטיפוס חדש, שאינו פעיל במישור הקיבוצי אלא באופן שולי, אם בכלל, הרי זה כמו להכניס סוס טרויאני לתוך חומת החוקים" נכתב בפסק הדין.
ארגון עצמאי - "התפקיד העיקרי של ארגון העובדים הוא לייצג במשא ומתן קיבוצי, ואף במאבק קיבוצי, את האינטרסים של העובדים נגד האינטרסים של המעביד.
ברור כי ארגון עובדים הנמצא בשליטה של המעביד, או אפילו תחת השפעה מהותית שלו, אינו יכול למלא תפקיד זה כראוי.
זהו מצב של ניגוד עניינים.
הוא אינו מתיישב עם חובת הנאמנות של ארגון העובדים".
בג"ץ קבע כי על ארגון העובדים להיות חופשי גם משליטה של גוף שלטוני או קונצרן כלכלי אחר.
(סוגיית עצמאות בית הדין הופיעה בדעת המיעוט בבית הדין הארצי, ונעדרה מדעת הרוב)
ארגון דמוקרטי - "הדמוקרטיה בארגון העובדים היא פועל יוצא מעקרון הייצוג: כדי שהארגון יהיה נציג נאמן של החברים בו, צריך שהוא יקיים בחירות תקופתיות למוסדות הארגון, שכל החברים בארגון יהיו זכאים להשתתף בבחירות, וכן שהמוסדות יתנו דין וחשבון בפני חברי הארגון".
על כך הסכימו הן דעת הרוב והן דעת המיעוט בבית הדין לעבודה.
ארגון מתואגד כאישיות משפטית - בג"ץ לא הכריע באופן חד משמעי בשאלה האם על ארגון עובדים חלה החובה להיות מוכר לפי חוק כאישיות משפטית (דוגמה כעמותה לפי חוק העמותות), אולם הבהיר כי הוא סביר שראוי שכך יהיה - בכל הנוגע לארגון המבקש לחתום על הסכמים קיבוציים ולגבות דמי טיפול.
"ארגון עובדים שאינו מאוגד ייתקל בקשיים רבים, הנובעים מהעדר אישיות משפטית, בתפקוד השוטף.
שיקולים של מדיניות משפטית מובילים למסקנה כי התאגדות לפי חוק היא בדרך כלל אחד התנאים הנדרשים לצורך הכרה בארגון עובדים" נכתב בפסק הדין.
בניגוד לעמדת בית הדין לעבודה (בדעת הרוב והמיעוט כאחד) שקבע שארגון עובדים חייב להתבסס על חברות אישית (בניגוד לפדרציה של ארגונים), בג"ץ קבע כי ייתכן שגם פדרציית ארגונים תוכל להיחשב לארגון עובדים וכי הדבר תלוי בהקשר - אך נמנע מלהכריע בסוגיה שלא נדרשה להליך.
לבסוף, ציין בג"ץ כי רשימת התנאים שגיבש לצורך הכרה בארגון עובדים, איננה רשימה סגורה וייתכן שפסיקות עתידיות ירחיבו אותה (בין היתר ביחס לשאלת גודלו של ארגון עובדים, סוגיות של חברות כפולה, וסוגיות הנוגעות למשמעות המעסיק של הדרישה לארגון דמוקרטי).
בית הדין הבהיר כי רק ארגון עובדים העומד בתנאים שהציב, יוכל להוות ארגון עובדים הרשאי לחתום הסכמים קיבוציים בהתאם לחוק הסכמים קיבוציים, והרשאי לגבות דמי טיפול בהתאם לחוק הגנת השכר.
מספר פסקי דין של בית הדין הארצי לעבודה נשענו על הלכת עמית.
בין היתר פסק הדין בנוגע לניסיון להקמת 'ועד פנימי' בחברות אמדוקס ומנורה.
בשני המקרים, בית הדין קבע כי ועדי העובדים הפנימיים אינם עומדים בתנאים אשר הציב בג"ץ להכרה בארגון עובדים.
כך, באמדוקס קבע בית הדין שלא קם על מנת לקדם משא ומתן קיבוצי אלא על מנת לחסום ארגון עובדים אחר.
ב-2016 הכיר לראשונה בית הדין הארצי בוועד עצמאי כארגון עובדים בהתאם לעמידה בתנאים שהוצבו בהלכת עמית.
ביוני 2025 קבע בית הדין הארצי כי אין מקום להקל במבחני הפסיקה המגדירים מה הוא ארגון עובדים היכול להוות ארגון יציג, גם במקרים של התאגדויות עובדים ראשוניות.
לצד זאת, הוכרו לאורך השנים לאחר פסק דין עמית גם מספר ארגוני עובדים כלליים חדשים, דוגמת ארגון כוח לעובדים שקם בשנת 2007 וארגון העובדים מען שקם ב-1998 כעמותת סיוע לעובדים אך שינה את תקנונו בשנת 2009 במטרה שיוכל גם לאגד עובדים ולחתום על הסכמים קיבוציים.
המועצה המקומית בקריית ארבע אפשרה רחצה נפרדת בלבד בבריכת השחייה שביישוב, לאור התנגדות של רוב התושבים, מטעמים הלכתיים, לכך שתתקיים רחצה במשותף בכל עת שהיא.
העותרים, תושבים חילוניים ומסורתיים ביישוב, דרשו להקצות שעות לרחצה משותפת.
עתירה ראשונה בעניין הסתיימה ללא פסק דין, נוכח התחייבות המועצה לקיים שעות רחצה ללא הפרדה.
אך שעות כאלו לא נקבעו, ובינתיים הבריכה נותרה סגורה לחלוטין.
נקודת המוצא של בית המשפט הייתה שעל פי , הרשות המקומית רשאית לייחד שעות רחצה לנשים או לגברים בלבד.
השוואה להסדרת מקומות רחצה אחרים מבהירה שלגבי בריכות שחייה, הכלל הוא שהשחייה היא במשותף, וכחריג, הרשות המוסמכת רשאית לקבוע זמנים לרחצה בהפרדה מגדרית כאמור בתקנות ובחוק, ובמצבים מסוימים אף חייבת לעשות כן.
על פי תקנון המועצות המקומיות (יהודה והשומרון), התשמ"א-1981, חוק רישוי עסקים, לרבות חקיקת משנה מכוחו, יחול במועצות המקומיות בשינויים המחויבים.
מכאן שתקנות הסדרת מקומות רחצה חלות גם באיו"ש ולו על דרך ההיקש, ומסדירות את סמכות המועצה המקומית לקבוע רחצה בהפרדה מגדרית.
בדין המקומי החל ביהודה והשומרון יש צו בדבר הסדרת מקומות רחצה ציבוריים (מס' 280) (יהודה והשומרון), התשכ"ח-1968, אך פרשנותו כחל על מקומות רחצה מלאכותיים תביא לאיסור על רחצה בבריכות עירוניות באזור (כי לא הוכרזו כנדרש בצו).
לכן, קבע בית המשפט, המסגרת המשפטית לדיון היא החקיקה המסדירה את הפעלתן של בריכות שחייה בישראל.
בית המשפט קבע, מפי השופט יצחק עמית, שכתב את חוות הדעת המובילה והשופטים עופר גרוסקופף וענת ברון שהצטרפו אליו, שחובה על הרשות המקומית לאפשר רחצה במשותף במועדים ובתנאים שיהיה בהם מענה לצרכיו היחסיים של המיעוט המבקש רחצה משותפת.
השופט גרסקופף הוסיף שרחצה בהפרדה מגדרית בלבד מהווה הפעלת החריג לאיסור בהבחנה מטעמי מגדר, והשופטת ברון הוסיפה שכפיית ההפרדה פוגעת בחופש מדת ובכבוד האדם.
השופט עמית הדגיש שהבריכה הציבורית היא משאב ציבורי.
על פי עקרונות היסוד של שיטתנו המשפטית, על הרשות המקומית לפעול באופן סביר, הוגן ושוויוני בהקצאת שעות הבריכה כמשאב ציבורי העומד לרשותם של תושבי הרשות.
בקריית ארבע יש מיעוט רלוונטי משמעותי (רבע מהתושבים).
בהיעדר נסיבות מיוחדות, המועצה המקומית אמורה לחלק את המשאב ציבורי בין הרוב לבין המיעוט תוך התחשבות בביקוש ובצרכים של כל אחת מהקבוצות.
השופט עמית התייחס לדבריו של השופט גרוסקופף על כך "נקודת המוצא של היעדר הפרדה מגדרית, כאשר ההפרדה היא החריג לכלל.
הוא הצטרף בהסכמה לדברים אלו, המצביעים על כך ש"הכלל נהפך על ראשו משנקבע כי שירותי הבריכה יינתנו רק על בסיס של הפרדה מגדרית".
השופט גרוסקופף הבהיר שסוגי הרחצה (בהפרדה ובמשותף) אינם בעלי מעמד שווה.
רחצה משותפת משקפת את עקרון היסוד במשפט הישראלי, לפיו שירותים לציבור צריכים להינתן על בסיס שוויון מגדרי.
רחצה בהפרדה היא ביטוי לחריג צר, המתיר פגיעה בשוויון המגדרי בנסיבות מצומצמות על מנת לאפשר את השירות לחלק מסוים מהציבור שלא יצרוך אותו אלא בהפרדה מגדרית.
החלטת הרשות המקומית אינה משקפת את ההבחנה בין סוגי הרחצה ולכן אינה עומדת בתנאים להפעלת החריג הצר.
נקודת המוצא לדיון היא שעל שירות לציבור להיות מוענק בישראל על בסיס שוויוני, בוודאי מידי רשות ציבורית.
איסור האפליה כולל איסור על "נפרד אך שווה" כי אין כזה דבר).
השופט גרוסקופף התייחס לכך שאכן יש חריגים לעקרון השוויון המגדרי.
חריג המסגרות הנפרדות מתיר התחשבות בקריטריון המין כדי לכבד תפיסות שמרניות של קבוצות מסוימות בציבור, אשר קיים חשש כי ימנעו מצריכת השירות אם לא תשמר הפרדה מגדרית.
סעיף 3(ד)(3) לחוק איסור הפליה מתיר לתת שירות לציבור באופן המפריד בין נשים לבין גברים על בסיס של "נפרד אך שווה" בנסיבות מוגדרות ומצומצמות.
על כן בתקנות בדבר בריכות שחייה הכלל הוא שהרחצה היא במשותף, וכחריג הרשות המוסמכת רשאית לקבוע זמנים לרחצה בהפרדה מגדרית.
אך בקריית ארבע, הרשות המקומית בעניין מתעלמת מכך שרחצה משותפת היא הכלל.
רחצה משותפת אינה גחמה של הציבור, אלא ביטוי לשאיפתה לחיות בחברה שוויונית.
ההפרדה אפשרית אם יש חלופה סבירה המגנה על צורכי הציבור הנפגע מההפרדה המגדרית.
הרשות המקומית לא הציגה חלופות כאלו.
טענת קושי תקציבי אינה עומדת בדרישות שנקבעו להפעלת חריג המסגרות הנפרדות ואינה מתיישבת עם הכלל שאת הקושי התקציבי יש לאזן מול השיקולים האחרים הצריכים להנחות את הרשות, ובכלל זה חובתה להקצות משאבים באופן שוויוני.
חריג המסגרות הנפרדות מיועד לאפשר במקרים מתאימים את מתן השירות גם לקבוצה מהציבור שאי הפרדה תמנע ממנה מלקבל את השירות.
אין הוא מקנה לאותה קבוצה את האפשרות לדרוש כי השירות יינתן רק על בסיס של הפרדה מגדרית.
לעומת זאת, הכפייה של רחצה בהפרדה מאלצת את העותרים בעל כורחם להשתמש בבריכה בתנאים של הפרדה מגדרית, וזאת למרות שהמרחב הציבורי צריך להיות שוויוני, ונטול הפרדות מגדריות.
השופט גרוסקופף הוסיף שלא ניתן להצדיק הפליה מטעמי דת בהקצאה של משאב ציבורי בכך שקבוצת הרוב מתנגדת למתן שירותים לקבוצת המיעוט והדבר עלול להביא לפילוג ביישוב.
התוצאה של הגדלת המימון הציבורי לבריכה או השבתתה אינה יכולה להצדיק את התוצאה הקשה עוד יותר של כניעה מוחלטת לדורשי ההפרדה וזניחה מלאה של עקרון השוויון המגדרי במרחב הציבורי.
השופטת ברון ציינה שהחלטת הרשות המקומית מנוגדת לחקיקה המסדירה את הפעלתן של בריכות שחייה, סותרת את הוראותיו המפורשות של חוק איסור הפליה בהיותה מפלה על רקע מין, ופוגעת בזכות לשוויון, באוטונומיה של הפרט ובזכות לחופש מדת.
פגיעה זו לא קיבלה משקל בהחלטת המועצה.
על רשות מינהלית לפעול בשוויון.
המועצה אינה רשאית לנקוט מדיניות של איפה ואיפה בשימוש בבריכה הציבורית.
ההחלטה לאפשר רחצה אך ורק בהפרדה מפלה את העותרים ומביאה להדרתם מהשימוש בבריכה.
כפייתה של ההפרדה מונעת מן העותרים את הבילוי בבריכה עם משפחותיהם.
מבחינה משפטית כפייתה של ההפרדה היא פרקטיקה בלתי-שוויונית, המפלה את העותרים מטעמי דת ועל יסוד מגדרי.
לצד חופש הדת והפולחן, גם הזכות לחופש מדת היא זכות אדם בסיסית.
האיסור על רחצה משפחתית כופה על מי שמעוניינים ברחצה משותפת לקיים ציווי הלכתי של הפרדה מגדרית באופן שאינו מתיישב עם אורח חייהם, תפיסת עולמם ורצונם הפרטי.
על כן כפייתה של רחצה בהפרדה גוררת פגיעה ממשית בזכותם של העותרים לכבוד, שהיא זכות יסוד.
פתיחת שערי הבריכה לרחצה בהפרדה בלבד טומנת בחובה הפליה מגדרית שכן המדובר בהבחנה אסורה במתן שירות לציבור, המבוססת על קריטריון של מין.
חופש הדת והחופש מדת אינן זכויות מוחלטות.
אך בעוד שהעותרים אינם מבקשים לשלול את הרחצה בהפרדה אלא להקצות שעות גם לרחצה משפחתית, מתנגדי הרחצה המשותפת דורשים "זכות וטו" בקביעת סדרי השימוש בבריכה.
ראוי לציין שלא מדובר בפעילות דתית במהותה אלא בפעילות פנאי מובהקת.
החלטת המועצה אינה נותנת משקל לפגיעה הממשית בזכויות העותרים כפי שפורטו.
חלוקה זו של המשאב הציבורי אינה שוויונית, אינה צודקת ואינה סבירה.
לעניין הטענה שכל אחד יכול לרחוץ בהפרדה אך מי שדוגל ברחצה בהפרדה לא יכול לרחוץ בבריכה שמאפשרת גם רחצה משותפת ציינה השופטת שזו היא "משוואה" ששוקלת פגיעות יחסיות על פי אמות מידה הלכתיות ולכן היא מוטה ומטעה.
גם שיקולי תקציב אינם יכולים להכשיר את הדרתם של העותרים מהבריכה, שהיא כאמור משאב ציבורי המיועד לשימוש תושבי קריית ארבע כולם.
בית המשפט קבע שבכפוף להסכמות אחרות אפשריות בין הצדדים, על המועצה המקומית להקצות לרחצה במשותף שעתיים אחרונות ארבע פעמים בשבוע, ושעתיים ראשונות פעמיים בשבוע.
בסוף 2021 עתר חבר הכנסת איתמר בן גביר לבג"ץ בדבר פתיחת בריכת שחייה ברהט לשחייה משותפת, בהסתמך על פרשת שוקרון.
בן גביר טען שהפסיקה בעניין קריית ארבע שגויה, אך משניתנה, יש להחיל אותה באופן שווה על יהודים ועל ערבים.
בג"ץ קבע שעל אף צדקתה הלכאורה של העתירה, דינה להידחות כיוון שהיא הייתה אמורה להיות מוגשת לבית המשפט לעניינים מנהליים.
הוא קרא למועצת רהט להעמיד לנגד עיניה את שנקבע בפרשת שוקרון.
באוגוסט 2023, שלוש שנים לאחר מתן פסק הדין, החלה מועצת קריית ארבע לאפשר רחצה במשותף, אך רק לילדים עד גיל 14, פעמיים בשבוע.
זאת בניגוד לפסק הדין שקבע שחובה על המועצה לאפשר רחצה במשותף מדי יום ללא הגבלת גיל.
בג"ץ 5158/21 שי גורטלר נגד שר הרווחה הוא פסק דין שנתן בית המשפט העליון בשבתו כבית המשפט הגבוה לצדק ב-28 בדצמבר 2023 ובו נקבע כי יש לבטל את האפליה כלפי זוגות חד-מיניים באימוץ.
את העתירה הגישו שני זוגות להט"ב שממתינים לאימוץ (שי גורטלר ושחר גלוברמן, צפריר גדרון ועידו זיו), המרכז הרפורמי לדת ומדינה, אגודת הלהט"ב והבית הפתוח בירושלים.
את העותרים יצגו בדיונים עו"ד ריקי שפירא-רוזנברג ועו"ד אורי נרוב מהמרכז הרפורמי לדת ומדינה.
השופטים, ממלא מקום נשיא בית המשפט העליון עוזי פוגלמן, השופט אלכס שטיין והשופטת גילה כנפי-שטייניץ, החליטו פה אחד כי יש לבטל את האפליה כלפי זוגות להט"ב באימוץ ילדים.
חוק אימוץ ילדים נחקק לראשונה בשנת 1960. סעיף ג' שלו קובע כי "אין אימוץ אלא על ידי איש ואשתו יחד".
עדכון של החוק בשנת 1981 הותיר את סעיף ג' על כנו.
לאחר פסק הדין בעתירת טל ואביטל ירוס-חקק ב-2005, בו נקבע כי בנות זוג רשאיות לאמץ זו את ילדיה הביולוגיים של זו, נדרש בשנת 2008 היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז לשאלת היתכנות אימוץ של "ילד זר", ילד שאין לו קשר לאחד ההורים המאמצים, על ידי זוגות להט"ב.
מזוז ושר הרווחה יצחק הרצוג החליטו להשוות את תנאי האימוץ של זוגות להט"ב לאלו של הורים יחידניים.
כלומר, אם קיים ילד שמפאת גילו ו\או מצבו הבריאותי לא נמצאו לו מאמצים שהם "איש ואשתו" אזי, באשר החלופה היא שהילד לא יאומץ כלל, ניתן למסור אותו לאימוץ לזוג להט"ב.
כיוון שמדובר בנסיבות יוצאות דופן במיוחד, לפי נתוני השרות למען הילד בין השנים 2008 ל-2017 אירעו שלושה אימוצים כאלו בלבד.
בתקופה המקבילה היו 1,700 אימוצים של זוגות של "איש ואשתו".
חוק אומנה לילדים שנחקק ב-2016 לא הפלה בין זוגות להט"ב לזוגות הטרוסקסואלים ולכן היו מקרים ספורים של אימוצים בידי זוגות להט"ב שהתחילו כתהליך אומנה אף שתהליך זה מיועד להיות זמני.
גם במקרים הספורים שבהם זכו הורים להט"ב לאמץ ילד בישראל, הם עשו זאת כשני מאמצים יחידניים ולזאת לעומת הורים הטרוסקסואלים שאימצו כזוג.
בשנת 2016 הגישו המרכז הרפורמי לדת ומדינה ועמותת "אבות גאים" עתירה לבית המשפט העליון נגד שני סוגים של אפליות באימוץ: אפליה של זוגות שלא נישאו ברבנות ואפליה של זוגות להט"ב.
במהלך הדיון בעתירה הודיעה המדינה כי היא אינה מתנגדת להכיל זוגות שלא נישאו ברבנות תחת ההגדרה של איש ואשתו.
המדינה הודיעה כי ישנה ועדה שיושבת על המדוכה בנושא חוק האימוץ מאז שנת 2007, ועדת גרוס, והיא תעדכן בעמדתה על המדיניות כלפי זוגות להט"ב כאשר הוועדה תפרסם את מסקנותיה.
ועדת גרוס החליטה להשאיר את ההחלטה בנושא האפליה כנגד זוגות להט"ב לשרי המשפטים והרווחה.
מצד אחד, הוועדה שמעה את עדותו של פרופ' צבי טריגר על כך שלפי המחקר אין עדיפות להורות של "איש ואשתו" על פני הורות להט"ב.
מנגד, עלו קולות בוועדה כי ילד מאומץ נושא עמו חריגות ואילו אימוץ על ידי זוג להט"ב עלול להוסיף "מטען נוסף": "לאור העובדה שהילד כבר נושא עמו חריגות, נטען כי מנקודת מבט של טובת הילד יש להיזהר מהעמסת מטען נוסף על הילד.
לכן, יש לאפשר מסירת ילד לאימוץ רק למשפחות אשר הן לא נחשבות בחברה הישראלית כמשפחות חריגות."
המדינה הגישה את תגובתה לעתירה הראשונה ב-11 ביולי 2017 והיא שאין לאפשר אימוץ לזוגות להט"ב.
המדינה ציטטה את העמדה המתנגדת מוועדת גרוס לפיה זוגות להט"ב הן "משפחות חריגות" ועלולים להוסיף לילד מאומץ "מטען נוסף".
עם היוודע תגובת המדינה, פרצו הפגנות סוערות של הקהילה הגאה ובמסגרתן אף נחסמו נתיבי איילון.
שורת גורמים הביעו מחאה על תגובת המדינה ובהם הסתדרות הפסיכולגים הארצית (הפ"י) אשר טענה כי אין הבדל בין הורות של להט"בים להורות של הורים הטרוסקסואלים.
כנגד תגובת המדינה עלו גם קולות שקראו לאי-ציות אזרחי.
לאור המחאה, הודיע שר הרווחה חיים כ"ץ כי המדינה תשקול מחדש את עמדתה.