tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הצלחתו של פסקול הסרט מיוחסת בעיקר ליוסטון, והוא הפסקול הנמכר ביותר אי פעם.
בשנת 1993 יצאה יוסטון לסיבוב ההופעות "the bodyguard tour" שנמשך עד שנת 1994, במהלכו הופיעה 127 פעמים ברחבי העולם, מתוכם 60 בצפון אמריקה, 16 ביפן ו-17 באירופה.
פעילותה במחצית השנייה של שנות ה-90
בנובמבר 1995 יצא האלבום "Waiting to Exhale", הפסקול לסרט כמו אוויר לנשימה בו יוסטון גם כיכבה, ובו התארחו גם זמרים גדולים נוספים כגון טוני ברקסטון וארית'ה פרנקלין.
האלבום נחשב להצלחה והגיע למעמד של שבע פלטינות בארצות הברית, ולמעמד של פלטינה באירופה ויפן.
האלבום זכה בפרס "אלבום הפסקול המקורי" בטקס פרסי המוזיקה האמריקאית.
הסינגל הראשון מהאלבום, שאותו שרה יוסטון, "(Exhale (Shoop, Shoop", יצא בנובמבר 1995 והגיע למקום הראשון בבילבורד ובמצעד הקנדי והצליח גם בשאר העולם אם כי במידה פחותה (11 במצעד הבריטי, 18 במצעד האוסטרלי ו-26 במצעד הצרפתי).
סינגל זה הוא הסינגל האחרון של יוסטון שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד (11 בסך הכול).
הסינגל זכה בפרס גראמי על "שיר ה-r&b הטוב ביותר".
הסינגל השני שיצא מהאלבום "Count on Me" שבו השתתפה יוסטון יצא במרץ 1996, הצליח גם הוא בארצות הברית (מקום שמיני) אך נכשל ברחבי העולם (98 בגרמניה, 59 במצעד הקנדי ו-87 במצעד האוסטרלי).
הסינגל השלישי, "Why Does It Hurt So Bad", נכשל ברחבי העולם, ונכנס למצעדים רק בארצות הברית, באוסטרליה ובקנדה.
בנובמבר 1996 יצא האלבום "The Preacher's Wife", והצליח גם הוא אך פחות משני אלבומי הפסקול שקדמו לו והגיע למעמד פלטיניה משולשת בארצות הברית, פלטינה באירופה, בקנדה וביפן, מעמד זהב באיטליה, בספרד, בשווייץ ובשוודיה, ומעמד כסף בבריטניה.
הסינגל הראשון שיצא מהאלבום, "I Believe in You and Me", שהוא חידוש של "להקת 4 הפסגות" מ-1983 הגיע למקום הרביעי במצעד הבילבורד, יצא בדצמבר 1996 לארצות הברית, אך לא הצליח בעולם, מלבד בבריטניה (16 במצעד).
הסינגל השני, "step by step", יצא בפברואר 1997 והצליח ברחבי העולם בצורה מתונה (15 בארצות הברית, 13 בבריטניה, 8 בגרמניה ו-23 בקנדה).
הסינגל השלישי, "My Heart Is Calling", הגיע למקום ה-77 בבילבורד.
בשנת 1997 יצאה יוסטון לסיבוב ההופעות "Pacific Rim Tour".
רוב ההופעות היו במזרח אסיה (5 ביפן, אחת בתאילנד ואחת נוספת בטיוואן) כשהיא מופיעה גם בארצות הברית ובאוסטרליה (פעם אחת בשתיהן).
עוד באותה שנה שיחקה את הפיה הסנדקית בסרט "סינדרלה" ששודר במסגרת התוכנית "עולמו המופלא של דיסני".
בשנת 1998 יצאה יוסטון לסיבוב הופעות נוסף באירופה, "The European Tour", שכלל 10 הופעות ברחבי אירופה, רובן בגרמניה ובמונקו.
ב-2 בנובמבר 1998 יצא הדואט "when you believe" עם מריה קארי, זמרת מצליחה נוספת.
הדואט היה ללהיט גדול באירופה (מקום 4 בבריטניה, 8 בגרמניה ומקום שני במצעד האירופאי), אך דווקא בארצות הברית, ארץ מולדתן של שתי הזמרות, נכשל הסינגל באופן יחסי והגיע רק למקום ה-15 במצעד הבילבורד.
הסינגל זכה בפרס גראמי על "השיר המקורי הטוב ביותר" והיה מועמד גם בקטגוריית "שיתוף הפעולה הטוב ביותר".
ב-17 בנובמבר יצא האלבום "My Love Is Your Love", אלבום זה היה אלבום האולפן הראשון של יוסטון מזה 8 שנים.
האלבום הצליח ברחבי העולם, כשעד היום נמכרו כ-13 מיליון עותקים שלו.
האלבום הגיע למעמד פלטינה מרובעת בארצות הברית ובאירופה, פלטינה משולשת בשווייץ ובבריטניה, פלטינה כפולה בקנדה, בצרפת ובשוודיה, פלטינה ביפן, בבלגיה, באוסטריה, בהולנד ובפולין ומעמד זהב באוסטרליה ובפינלנד.
האלבום הגיע למקום ה-32 במצעד סיכום השנה של הבילבורד.
הסינגל השני, "Heartbreak Hotel", יצא בדצמבר 1998, והפך ללהיט גדול בארצות הברית כאשר הגיע למקום השני במצעד הבילבורד.
השיר הצליח גם במקומות נוספים ברחבי העולם (12 בקנדה, 7 בצרפת, 17 באוסטרליה, 25 בבריטניה ו-35 בהולנד) אך נכשל ברוב המקומות.
הסינגל השלישי, "It's Not Right But It's Okay" יצא בינואר 1999 בארצות הברית, ובאפריל של אותה השנה בבריטניה.
כמו קודמו, גם סינגל זה הפך ללהיט בארצות הברית והגיע למקום הרביעי במצעד הבילבורד.
גם בשאר העולם זכה הסינגל להצלחה (מקום שלישי בבריטניה, 14 בקנדה ו-3 בגרמניה).
הסינגל זכה בפרס גראמי על "הביצוע הטוב ביותר של אישה בשיר r&b".
הסינגל הרביעי, "My Love Is Your Love" היה לסינגל המצליח ביותר מהאלבום, כשהגיע לטופ 10 של רוב מצעדי העולם (4 בארצות הברית, 2 בבריטניה, 2 בגרמניה, 10 בקנדה) ונמכרו ממנו כשלושה מיליון עותקים ברחבי העולם.
בשנת 1999 יצאה יוסטון לסיבוב הופעות עולמי, "My Love Is Your Love Tour", שכלל 62 הופעות, שרובן היו באירופה (44), והשאר בארצות הברית (18).
בשנת 2000 הוציאה את השיר "Could I Have This Kiss Forever" בשיתוף עם הזמר אנריקה איגלסיאס.
השיר הפך ללהיט, ואף זכה לתואר הזהב בגרמניה.
בשנת 2012 מעט לאחר מותה, יצא לאקרנים הסרט המוזיקלי "ספארקל"; בו גילמה יוסטון את אחת הדמויות הראשיות לצידן של ג'ורדין ספארקס וכרמן אג'וגו, והסרט מבוסס חלקית על להקת הבנות המצליחה "הסופרימס".
בשנת 2018, יצא לאור הסרט התיעודי "ויטני" המציג צילומי ארכיון חושפניים וראיונות עם בני משפחתה ומכרים אשר שופכים אור על חייה, עבודתה ומאבקיה האישיים של וויטני.
בשנת 2019, יצא השיר "Higher Love", אותו שרה יוסטון והפיק קייגו.
השיר זכה להצלחה בינלאומית, תוך שהגיע למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום השני במצעד הרשמי של מדיה פורסט.
בספוטיפיי הצליח השיר לצבור למעלה מ-100 מיליון השמעות וביוטיוב צבר למעלה מ-50 מיליון צפיות.
בשנת 2022 החלה העבודה על סרט הקולנוע ויטני – I Wanna Dance with Somebody, שעתיד היה להיות מוקרן בקולנועים בארצות הברית וברחבי העולם החל מסוף דצמבר 2022. הסרט בבימוי קאסי למונס ומשחקים בו בנוסף לנעמי אקי שמגלמת את וויטני יוסטון גם סטנלי טוצ'י, אשטון סנדרס ועוד.
הסרט עוקב אחר סיפור חייה של יוסטון החל מילדותה הקשה ועד להפיכה לכוכבת מוזיקלית.
הסופרת רובין קרופורד ששימשה מנהלת הקריאייטיב של יוסטון, טענה שפגשה את וויטני יוסטון ב-1980, כשהייתה בת 19 ויוסטון הייתה בת 16, כשהשתיים היו מדריכות במחנה קיץ באיסט אורנג'.
קרופורד טוענת בספרה "A Song for You: My Life with Whitney Houston", שפורסם ב-2019, כי הייתה לה מערכת יחסים חד מינית עם יוסטון שהתפוגגה כשהם נתנו עדיפות לקריירה של יוסטון.
קרופורד עזבה את בית הספר כדי לסייע לקריירה של יוסטון.
כשהתהילה של יוסטון גדלה והקריירה שלה התקדמה, קרופורד נודתה והודחה על ידי המשפחה וההנהלה של יוסטון והיא נישאה לבובי בראון.
יוסטון הכירה את הזמר בובי בראון ב-1989. הזוג נישא ב-18 ביולי 1992. ב-4 במרץ 1993 נולדה לשניים בת.
בדצמבר 2003 נעצר בראון לאחר שדווח כי הכה את יוסטון במהלך ריב.
בספטמבר 2006 נפרדו השניים, והתגרשו ב-24 באפריל 2007.
במהלך חייה סבלה יוסטון מהתמכרות לסמים ולאלכוהול, שהשפיעו על חייה ועל הקריירה שלה.
ב-11 בפברואר 2012 נמצאה יוסטון מתה באמבטיית חדרה במלון "הילטון בוורלי" בבוורלי הילס שבקליפורניה.
סיבת המוות הוגדרה כתאונת טביעה באמבטיה, על רקע שימוש בקוקאין וטרשת עורקים בעורקי הלב.
ב-27 ביולי 2015 מתה בתה, בובי קריסטינה בראון, בגיל 22 בנסיבות דומות.
11 משיריה של יוסטון כבשו את ראש מצעד הפזמונים האמריקאי במצעד הרשמי בילבורד הוט 100, בתור אמנית סולו או בתור אורחת בשיר מה שהופך אותה לאחת מן האומנים בהיסטוריה עם הכי הרבה שירים שנכנסו למקום זה.
ויטמין K הוא שם כולל למספר תרכובות אורגניות ארומטיות המשמשות כוויטמינים.
ויטמין K נחוץ לאדם לתהליכי קרישת הדם, לבניית העצמות ולבניית כלי הדם, בין היתר.
הוויטמין מסומן באות K לציון תפקידו בקרישת דם; זוהי האות הראשונה במילה Koagulation, "קרישת דם" בגרמנית.
קיומו ותפקידו של הוויטמין התגלו בסוף שנות ה-30 על ידי הביוכימאי הדני הנריק דאם; דאם ערך מחקרים בתרנגולות שניזונו מתפריט דל שומן במיוחד.
הוא הבחין שכעבור זמן מה, העופות סבלו משטפי דם בחלקים שונים בגופם, וכן שדגימת הדם שלהם נקרשה לאט מהרגיל.
המבנה הכימי התגלה על ידי הביוכימאי האמריקני אדוארד אדלברט דויזי (Edward Adelbert Doisy) בשיתוף עם הנריק דאם.
שני המדענים זכו ב-1943 בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בעבור עבודתם זו.
אופן הפעולה הפיזיולוגי של הוויטמין התגלה רק בשנת 1974.
תרכובות הוויטמין K הן כולן נגזרות של נפתלוקווינון (Naphthaloquinone), תרכובת ארומטית המורכבת משתי טבעות.
הוויטמינים מורכבים מנפתלוקווינון שאליו קשורה שרשרת פחמימנית; ויטמיני K השונים נבדלים זה מזה בהרכב השרשרת הפחמימנית.
טבעות הנפתלוקווינון מהוות את המרכיב הפעיל פיזיולוגית בוויטמין K, כך שאופן פעולתם של הוויטמינים השונים בקבוצה הוא זהה.
השרשרת הפחמימנית משנה את מידת ההידרופוביות של התרכובת ועמה את יכולתה להתמוסס במים ובממסים אחרים, דבר המשפיע על ספיגת הוויטמין בגוף.
התרכובת הנפוצה ביותר בקבוצה היא פילוקווינון (Phylloquinone), המכונה ויטמין K1. מנאקווינון (Menaquinone), ויטמין K2, מהווה תת-קבוצה המכילה מספר תרכובות הנבדלות באורך השרשרת הצידית, למשל MK-4 ,MK-7.
ישנן גם שלוש תרכובות סינתטיות המכונות K3 K4 K5 בעלות מבנה דומה.
K3 (מנדיון), משמש כמקור זול לוויטמין בחיות משק.
בבני אדם יש לו שימושים רפואיים, על-אף רעילות במינונים גבוהים.
ויטמין K מעורב בעיבוד של מספר חלבונים חיוניים.
באופן ספציפי משתתף הוויטמין בקרבוקסילציה (הוספה של קבוצת קרבוקסיל, COOH) של חומצה גלוטמית, אחת מ-20 חומצות האמינו העיקריות המרכיבות את החלבונים.
קבוצת הקרבוקסיל הנקשרת לחומצה גלוטמית מסייעת בקשירת יוני סידן.
חומצה גלוטמית בעלת קבוצת קרבוקסיל כזו מסומנת Gla (להבדיל מ-Glu, סימונה של חומצה גלוטמית רגילה), וחלבונים המכילים שיירי Gla מכונים חלבוני Gla.
ויטמין K1 משמש בעיקר בכבד ליצירת גורמי קרישה, בעוד שוויטמין K2 זמין לקרבוקסילציה בשאר אברי הגוף, למשל בעצמות ובכלי הדם.
נכון להיום ידועים 17 חלבוני Gla, והם משתתפים בתהליכי קרישת הדם (1–7 ברשימה), בבניין עצמות, בבניית כלי דם ובמשק הסידן בגוף.
ויטמין K חיוני איפוא לתהליכים פיזיולוגיים אלו.
חלבון C - מבקר נוגדי קרישה, דלקת, מות תאים וחלחלות דפנות כלי הדם
אוסטאוקלצין - מינרליזציה של העצמות
Matrix gla protein - מונע את הסתיידות כלי הדם ורקמות רכות אחרות, ומסייע בבניית עצמות
טרנסתירטין (TTR) - נושא את הורמון התריס T4 אל המוח וחוט השדרה
ITIH2 - קשור לאיי הלבלב, בין השאר.
פריוסטין - נחוץ לנדידת תאים ולאדהזיה של תאי אפיתל.
חיידקים מסוימים מסוגלים לסנתז סוגים שונים של ויטמין K2. בחיידקים עצמם משמשת התרכובת כנשא אלקטרונים בתהליך הנשימה התאית.
בעבר נטען כי המקור העיקרי לוויטמין K אצל בעלי חיים הוא חיידקים השוכנים במעי שלהם אשר מייצרים את הוויטמין, אך כיום עניין זה מוטל בספק.
בגוף מתבצעת המרה חלקית מ-K1 ל-K2 (בצורה MK-4).
המרה זו מתבצעת בלבלב, בדפנות העורקים ובאשכים.
הודגם כי המרה זו מתרחשת גם בעכברים ללא חיידקים במעיים.
מזונות המכילים את הוויטמין וצריכה מומלצת
ויטמין K1 נפוץ בעיקר בעלים ירוקים: תרד, ברוקולי, סלק עלים, כרוב עלים ובחסה כהה, וכן בסויה ובקליפת מלפפון.
ויטמין K2 בצורה MK-4 נמצא בכבד אווז ובכמויות קטנות יותר בביצים, חמאה, כבד עוף וכרעי תרנגולת (הריכוז תלוי בתזונת החיה).
ויטמין K2 בצורות MK-8, MK-9 מצוי במוצרי חלב שהותססו על ידי חיידקים מזופילים, למשל בגבינות גאודה וברי.
ויטמין K2 בצורה MK-7 מצוי בכמות גדולה מאוד במאכל היפני נָטוֹ העשוי מפולי סויה מותססים.
חשיפת המזון לאור אולטרה סגול (מהשמש או מנורות פלואורוסצנטיות) הורסת את ויטמין ה-K שבו.
הצריכה היומית המומלצת של ויטמין K1 לאדם בן 25 נעה בין 65 ל-120 מיקרוגרם.
בניגוד לרוב הוויטמינים האחרים ניתן לצרוך ויטמין K ללא הגבלה וללא תופעות שליליות.
תוספי תזונה המכילים ויטמין K, מכילים בדרך-כלל K1 בלבד, ולא K2. בתוספי תזונה שכן מכילים K2, נמצא הוויטמין לרוב בצורה MK-7, שמופקת מהמאכל היפני נָטוֹ.
במבוגרים, מחסור בוויטמין K נחשב לתופעה יחסית נדירה.
חוסר כזה עשוי להיווצר בעת תפקוד לא תקין של המעי או בעת פגיעה טראומטית במעי או הסרה של המעי.
נטילת תרופות אנטיביוטיות גורמת לדילול כמות חיידקי המעי ולייצור מופחת של ויטמין K.
חוסר בוויטמין K עשוי להתבטא בדימומים פנימיים (עקב בנייה משובשת של כלי דם), בהסתיידות של הסחוס ועקב כך בעיות במפרקים, בבנייה לא-תקינה של העצמות וכן בשקיעת סידן בדפנות העורקים, דבר הגורם לעלייה בלחץ הדם ואשר עשוי להוות סכנת חיים במקרה של סתימה מוחלטת של עורקים ראשיים.
לעיתים ניתן לטפל בוויטמין K בחולים אשר להם בעיות קרישת דם.
תרופות מסוימות המשמשות לדילול הדם (ואשר ניתנות, למשל, לאנשים שסובלים מהיצרות של כלי הדם ונמצאים בסכנה לחסימת כלי דם על ידי קריש) פועלות באמצעות שיבוש פעולתו של ויטמין K או מניעת ייצורו בגוף.
התרופה החשובה ביותר מסוג זה היא וארפארין (Warfarin).
כשוויטמין K מוסיף את קבוצת הקרבוקסיל לחומצה גלוטמית הוא מתחמצן; מאוחר יותר הוא מתחזר על ידי האנזים VKOR (ראשי תיבות של Vitamin K epoxide reductase) וחוזר לצורתו המקורית.
וארפארין נקשר לאנזים זה ומונע את פעולתו.
ויטמין K נשאר בצורתו המחומצנת, הבלתי-פעילה, ומספר ימים לאחר תחילת נטילת התרופה אוזל מלאי הוויטמין הפעיל בגוף ושיעור קרישת הדם יורד בצורה ניכרת.
בתינוקות, ובמיוחד ביילודים שזה עתה נולדו, חוסר בוויטמין K הוא נפוץ ועלול לגרום לדימום בשל מחסור בוויטמין K , שיכול להתבטא בדימום מוחי ובמוות.
מאז שנות השישים של המאה העשרים, בישראל וברוב מדינות העולם, הוויטמין ניתן בדרך שגרה לתינוקות לאחר הלידה.
זאת כיוון שתינוקות נולדים בדרך כלל עם חוסר בוויטמין זה (גם תינוקות מבוגרים יותר עלולים לסבול מחוסר בוויטמין, עקב חיידקי המעיים המועטים אצלם וכן עקב היותו של חלב האם דל בוויטמין K).
לפני שהחלו לתת ויטמין K לאחר הלידה, דימומים מוחיים אירעו בכ-1.5% מהיילודים.
כיום מקרים אלה נמנעים בשל מתן הוויטמין.
בשנים האחרונות אושפזו בישראל מספר תינוקות עם דימומים מוחיים, לאחר שהוריהם סירבו למתן ויטמין K לאחר הלידה.
חומצה פנטוטנית , ידועה גם בשם ויטמין B5, היא מולקולה אורגנית חיונית, המשתייכת לקבוצת ויטמיני B.
כל יצור חי זקוק לחומצה הפנטוטנית משום שהיא משמשת ליצירת קואנזים A, החיוני לייצור אנרגיה בתא, כמו גם ליצירה ולפירוק של חלבונים סוכרים ושומנים.
מקור המונח "חומצה פנטוטנית" הוא בשפה היוונית (παντόθεν) ומשמעות השם היא "נמצא בכל מקום".
ב-1933 זיהה רוג'ר ויליאמס לראשונה את החומצה כחומר חיוני לגדילת שמרים.
ב-1939 הודגמה השפעתה על ריפוי עופות (חסר גורם לדרמטיטיס) ובשנות ה-50 התבצעו מחקרים אשר הובילו לגילוי מבנה החומצה.
החומצה הפנטוטנית היא קופקטור חיוני לזירוז תגובות ביוכימיות אנזימטיות רבות.
היא קופקטור המעורב בסינתזה של ליפידים כולל ספינגוזין וסטרולים.
במצבי חסר של החומצה מתקיים ניוון נוירומוסקולרי ואי ספיקה אדרנלית.
מצב זה מתבטא בהפרעות תחושתיות בגפיים, התכווצויות שרירים, קואורדינציה לקויה, עייפות, חולשה, הפרעות שינה, בחילה, כאבי בטן, הקאות, חוסר תיאבון ועצירות.
חסר כזה כמעט לא תואר כתופעה נקיה אלא בניסוי על מתנדבים, כי הוויטמין קיים בכל מזון שהוא.
מאידך, ייתכן חוסר בחומצה פנטוטנית כחלק מחוסר תזונתי מלא.
הוויטמין נספג בקלות במערכת העיכול ונמצא בכל רקמה ברכוז.
המזונות הבאים עשירים בוויטמין B5: כבד בקר, זרעי חמניה, יוגורט, אבוקדו, תפוח אדמה.
ויטני סמית' היה וקסילולוג מומחה, אשר טבע את המונח "וקסילולוגיה" במאמרו "דגלי העולם הערבי" בשנת 1958 בהתייחסו ללימוד הניתוח של סמליות דגלים.
בשנת 1961 סמית ועמיתו גרהארט גראל ייסדו את כתב העת "The Flag Bulletin", כתב העת הראשון בעולם העוסק בדגלים ובמהלך אותה השנה ייסד סמית את מרכז המחקר לדגלים בווינצ'סטר שבמסצ'וסטס.
הוא המשיך לשמש כדירקטור של המכון והעורך של הדו-ירחון עד מותו.
ויטני סמית נולד בארלינגטון שבמסצ'וסטס.
הוא בוגר תואר ראשון מאוניברסיטת הרווארד ובעל תואר שני ודוקטורט מאוניברסיטת בוסטון, שם שימש כעוזר הוראה במדעי המדינה בין השנים 1964 ועד 1970.
סמית כתב ופרסם 27 ספרים על נושא הדגלים, ובייחוד:
סמית עיצב את דגלה הלאומי של גיאנה ושימש כמעצב הדגלים של מספר ממשלות וארגונים.
בשנת 1981 כיהן בוועדה אשר עיצבה את דגל בונייר.
ויטנברג , היא עיר במדינת סקסוניה-אנהלט שבגרמניה, על נהר אלבה.
חשיבותה ההיסטורית והתרבותית של העיר נובעת מכך שהייתה מקום מושבו של הנסיך הבוחר של סקסוניה ומכך שבאוניברסיטת ויטנברג לימד מרטין לותר, אבי הרפורמציה הפרוטסטנטית, עובדה שהפכה את האוניברסיטה והעיר למרכז הרפורמציה בגרמניה.
משנת 1996, מספר אתרים הקשורים בלותר וברפורמציה מהווים אתר מורשת עולמית.
במקום נמצא יישוב פלמי מן המאה ה-12. ב-1260 הפך המקום למקום מושבם של הדוכסים מבית סקסה-ויטנברג.
ב-1293 הוכר היישוב כעיר ובמשך מאות השנים שחלפו הייתה למרכז מסחרי חשוב.
בסוף המאה ה-15 הפך פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה ("פרידריך החכם") את העיר למקום מושבו, דבר שגרר התרחבות של העיר, הקמת גשר על האלבה וחיזוק מבצר העיר.
לפי האידאולוגיה של פיליפ מלנכתון הקים פרידריך ב-1502 את האוניברסיטה בעיר.
בשנת 1508 היה מרטין לותר לפרופסור לתאולוגיה באוניברסיטה.
ב-31 באוקטובר 1517 תלה לותר על דלתות כנסיית הטירה את "95 התזות" שלו, צעד שהחל את הרפורמציה הפרוטסטנטית.
עקב מלחמות הדת שפרצו נאלץ יוהאן פרידריך מסקסוניה לוותר על מקומו בעיר לטובת בית וטין.
ב-1760 נכבשה העיר על ידי פרוסיה והופגזה קשות במלחמת שבע השנים על ידי אוסטריה.
ב-1806 נכבשה העיר על ידי נפוליאון בונפרטה, בוצרה על ידו ב-1813 (אז גם נסגרה האוניברסיטה שלה) ונכבשה מחדש על ידי פרוסיה ב-1814.
במלחמת העולם השנייה הסכימו צבאות בעלות הברית שלא להפציץ את המרכז ההיסטורי של העיר.
עם זאת מפעל המטוסים Arado Flugzeugwerke ששכן בפאתי העיר, העסיק עובדי כפייה וסיפק מטוסים ללופטוואפה הופצץ על ידי בעלות הברית.
בסוף המלחמה נכנס הצבא האדום לעיר והיא הפכה לחלק ממזרח גרמניה ב-1949.
בעיר הייתה קהילה יהודית קטנה.
עם זאת, על קיר הכנסייה העירונית מצוי תבליט אנטישמי של "חזירת יהודים".
ליד הכנסייה יש רחוב בשם Judenstrasse (רחוב היהודים).
ערב מלחמת העולם השנייה מנתה אוכלוסיית העיר היהודית כ-70 נפש בלבד.
הערים התאומות של ויטנברג הן:
וִיטמַן הייתה חברה ישראלית לייצור גלידות.
ראשיתה בקיוסק מפורסם לממכר גזוז וגלידה בכיכר מגן-דוד בתל אביב.
בשנות ה-60 פתחה החברה מפעל בחולון, אשר נמכר לשטראוס ב-1979. קו הייצור של ויטמן נסגר בשנת 1991, עם הקמת המפעל של שטראוס בעכו.
שמחה ויטמן ("הג'ינג'י") (1887–1972) עלה לארץ ישראל מאוקראינה ב-1923, וכעשור לאחר מכן פתח קיוסק לגלידה ולגזוז בכיכר מגן-דוד בתל אביב (ברחוב אלנבי 53, בין הרחובות שינקין וברנר).
הקיוסק היה לשם דבר במכירת גזוז וגלידה שיוצרו במקום.
מנה מפורסמת שנמכרה בקיוסק הייתה "אקספרסו" – משקה סמיך של גלידה בסודה.
חנותו של ויטמן הייתה מקום בילוי ומפגש פופולרי של בני נוער וצעירים (בין היתר מקום פגישתם הראשונה של לאה ויצחק רבין).
השם "ויטמן" התפרסם בארץ, ושימש כינוי לברזי המים הקרים בהתיישבות העובדת.
באמצע שנות ה-60 פתחו ברוך ויטמן (בנו של שמחה, שירש את אביו כבעל החנות) ונחום מיליקובסקי מפעל לייצור גלידות באזור התעשייה של אזור.
המפעל ייצר מגוון של גלידות בקיץ וקרמבו בחורף.
בין היתר ייצר המפעל גלידות ללא סוכר.
בינואר 1979 נמכר המפעל לשטראוס.
למרות הרכישה, ויטמן המשיכה להתנהל בנפרד ולהתחרות בשטראוס עם מותגיה, עד שהמפעל נסגר בשנת 1991 והייצור של שתי החברות עבר לעכו.
הגלידרייה עצמה כיכבה בסרט "כץ וקרסו" שבה נפגשו לראשונה אליהו קרסו (גדי יגיל) ותיקי כץ (ניצה שאול) ובהמשך, תיקי קובעת אתו דייט באותו מקום.
וכמו כן צוין שיוסף (אוסי) קרסו (יהודה בארקן) התגורר מעל הגלידרייה כנראה או שהיה שכן שלו.
ויטליק בוטרין (נולד ב-31 ינואר 1994) הוא מהנדס תוכנה קנדי-רוסי המוכר בעיקר בזכות המצאת המטבע הקריפטוגרפי את'ריום.
בוטרין הוא גם מייסדו של אתר האינטרנט והמגזין ביטקוין מגזין.
בוטרין נולד בקולומנה, מחוז מוסקבה ברוסיה והתגורר שם עד גיל 6, עת עבר עם הוריו לקנדה.
בבית הספר היסודי זוהה על ידי מוריו כילד מחונן וכבר אז הוא החל להתעניין במתמטיקה, מחשבים, וכלכלה.
בהיותו בן 17 נחשף לראשונה לביטקוין ולטכנולוגיית הבלוקצ'יין והחל להתעניין בתחום.
בשנת 2012 זכה בוטרין במדליית ארד באולימפיאדה הבינלאומית למדעי המידע.
בשנת 2013, לאחר שנסע לפגוש מתכנתי בלוקצ'יין מסביב לעולם(גם בישראל), פרסם את המאמר ובו הציע את המנגנון שיאפשר את קיומו של האת'ריום.
בוטרין החל ללמוד באוניברסיטת ווטרלו אך עזב את לימודיו בשנת 2014 לאחר שזכה במלגת Thiel בסכום של 100,000 דולר והחל להקדיש את כל זמנו לפרויקט האת'ריום.
ב-2014 התגורר בוטרין בסינגפור, בהמשך התגורר בצוג.
בשנת 2016 נכלל ברשימת של מגזין פורצ'ן.
במאי 2021 הוא תרם 50 טריליון מטבעות שיבה אינו (בשווי של 1.2 מיליארד דולר) למאבק בנגיף הקורונה בהודו.
במאי 2024 הוא השקיע בחברת "פולימרק".
מכתש ויטמן הוא מכתש פגיעה הנמצא על כוכב חמה אשר קרוי על שמו של המשורר, העיתונאי וההומניסט האמריקני וולט ויטמן.
האיגוד האסטרונומי הבינלאומי הכריז על שמו של המכתש ב-1985.
ויטנייד (בהונגרית: Vitnyéd) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון שבצפון-מערב הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית ויטנייד קטנה משמעותית, מ-1,450 תושבים בשנת 1990 עד 1,362 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-6%).
בוויטנייד חיו 15 יהודים בשנת 1880.
"ויטני" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית שירי מימון.
השיר יצא לאור ב-1 בינואר 2020, מתוך אלבומה החמישי של מימון, "נשימה", על ידי חברת התקליטים הליקון.
השיר נכתב והולחן על ידי חנן בן ארי ומורן דוד, הולחן על ידי מורן דוד ורונן רצבי והופק על ידי רובי פאייר, השיר הוא בסגנון מוזיקת נשמה.
בשיר מספרת מימון על געגועיה לתקופה בה הייתה ילדה ששמעה בחדרה שירים של הזמרת ויטני יוסטון וחלמה להיות ולשיר כמוה, לה היא עושה מחווה בשיר.
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר, בוים על ידי קובי פלשמן והועלה לערוץ היוטיוב של שירי מימון ב-1 בינואר 2020, בקליפ ניתן לראות את מימון בחדר שחקנים מטיילת לבושה בפאה ובחצאית כמו יוסטון ויושבת מול מראה תוך כדי שהיא שרה את מילות השיר.
ויטן היא עיר בגרמניה, בדרום-מזרח חבל הרוהר שבמדינת נורדריין-וסטפאליה.
זוהי עיר מחוז אנפה-רוהר במחוז המנהלי של ארנסברג.
עד 1974 הייתה ויטן עיר עצמאית – שאינה חלק ממחוז.
במהלך ארגון מחודש של מחוזות נורדריין-וסטפאליה בשנת 1975, שולבה ויטן במחוז אנפה-רוהר, והיא העיר הגדולה ביותר במחוז.
במקביל היא השיגה מעמד של עיר גדולה (עם מעל 100,000 תושבים), ושמרה על מעמד זה עד תחילת 2007.
האזכור העתיק ביותר של רובע הרבדה (Herbede; חלק מהעיר מאז 1975) הוא משנת 851. ויטן עצמה נזכרת לראשונה במסמך בשנת 1214, אך ההנחה היא כי בלב העיר, היכן שכיום נמצאת כנסיית יוחנן (Johanniskirche), הוקמה כבר במאה ה-9 קפלה.
האזכורים המוקדמים ביותר לכריית פחם בוויטן הם משנת 1552 ו-1578.
ב-22 אפריל / 2 במאי 1675 העניק נסיך הבוחר פרידריך וילהלם מברנדנבורג לוויטן זכויות שוק.
עד 1806 הייתה ויטן שייכת לרוזנות מארק (Grafschaft Mark), שהפכה לימים לחלק מפרוסיה, ומשנת 1807 עד 1813 למחוז הרוהר של הדוכסות הגדולה של ברג – מדינת לוויין של צרפת.
כחלק ממחוז הרוהר הוקמה בשנת 1809 יחידה מנהלית קטנה יותר בשם "מרי" (Mairie) ויטן, שאליה השתייכה ויטן וקהילות קרובות אליה.
בהמשך, השתייכה ויטן לממשל פרוסיה שבין הווזר לריין, יחידה אדמינסרטיבית זמנית שהוקמה לאחר תבוסת נפוליאון בונפרטה לקואליציה האנטי-צרפתית השישית, ומשנת 1815 לפרובינציית וסטפאליה שבפרוסיה, כחלק ממחוז בוכום .
המועצה המקומית ויטן הורכבה מהעיירות לנגנדרר (Langendreer), שטוקום (Stockum), דירן (Düren), זומבורן (Somborn) וורנה (Werne).
בשנת 1823 קיבלה ויטן זכויות עיר, והיא הייתה לעיר עצמאית בשנת 1899.
בנובמבר 1906 התפוצץ מפעל חומרי נפץ בטיחותיים בסמוך לגבולות ויטן, ליד העיירה אנן , לימים רובע בעיר.
41 אנשים מתו באסון, וגם סביבת המפעל נפגעה.
ב-1 ביולי 1921 הייתה מועצת הפן (Heven) הצמודה לעיר לחלק ממנה, וב-1 באוגוסט 1929 צורפה אנן לשטח ויטן, ויחד עמה נוספו היישובים רידינגהאוזן (Rüdinghausen), שטוקום, דירן, חלקים מבומרן (Bommern) וחלקים מלנגנדרר, שאוחדו עם אנן בשנת 1922. במהלך מלחמת העולם השנייה הותקפה ויטן כמעט 100 פעם מן האוויר.
התקיפות היו הרסניות מאוד בגלל התעשייה העירונית שנפגעה.
לקראת סוף המלחמה העביר לזמן קצר ולטר מודל, מפקד הכוחות הגרמניים במערב, את מטהו לבית הספר הכפרי בהפן.
העיר כולה, ובמיוחד האזור שסביב גשרי הרוהר, הפך לזירת קרב מגננה קשה בין כוחות ארצות הברית לחיילי הוורמאכט, שבמהרה נאלצו לפנות את המקום.
כחלק מהרפורמה האזורית בנורדריין-וסטפאליה, איבדה ויטן בינואר 1975 את מעמדה כעיר חסרת-מחוז ושולבה במחוז אנפה-רוהר.
במקביל, הורחב גבולה של ויטן ורובע הרבדה נוסף לשטחה.
מאז 1982 נמצאת בעיר אוניברסיטת ויטן/הרדקה .
ויטן מכנה עצמה "העיר האוניברסיטאית על הרוהר" מאז 2015.
רק כמה מאות אנשים התגוררו בוויטן בימי הביניים ובראשית העת החדשה.
בגלל מלחמות, מגפות ורעב, גידול האוכלוסין בעיר היה איטי.
במאה ה-19 החל התיעוש בווייטן, ולצדו היה גידול מהיר במספר התושבים.
בשל צירופה של הרבדה, שבה חיו 15,021 תושבים ב-1974, לוויטן, אוכלוסיית העיר עברה את גבול 100,000 התושבים, והיא הפכה ל"עיר גדולה" (גרוסשטאדט).
בשיאה חיו בה 109,554 תושבים, אך מאז קטן מספר התושבים בה.
ויטן השתייכה לארכידיוקסיה של קלן מאז שנוסדה.
בשנת 1582 הפכה האוכלוסייה לפרוטסטנטית, כחלק מהרפורמציה.
לאחר מכן הייתה העיר פרוטסטנטית במשך מאות שנים, והאמונה האוונגליסטית-לותרנית דומיננטית בעיר.
הקתולים המעטים בוויטן לאחר הרפורמציה היו שייכים לארכידיוקסיה של קלן עד שנת 1821, ומאז לארכידיוקסיה של פאדרבורן.
בשנת 1834 הצליחו הקתולים להקים קהילה עצמאית מחדש, ומאוחר יותר השתייכה הקהילה הקתולית לדיקנאט של האטינגן.
בשנת 1921 הפכה ויטן למקום מושבו של דיקנאט משלה, השייך כיום לחבל רוהר-מארק של הארכידיוקסיה של פאדרבורן.
בשנת 1954 הוקם באנן מנזר כרמליתי.
ישנן גם כנסיות חופשיות שונות, כולל קהילות אוונגליקניות חופשיות (בוויטן נמצאים משרדי איגוד הקהילות האוונגליקניות החופשיות בגרמניה) וקהילה בפטיסטית.
שתי כנסיות מייצגות את הכנסייה האפוסטולית החדשה .
יהודים תועדו בוויטן מאז 1815. לאחר שהממשל הפרוסי העניק לקהילה את חופש הממסד בשנת 1847, החלה הקהילה היהודית לגדול, ובשיאה היא מנתה מעל 500 איש.
מרבית היהודים במחצית השנייה של המאה ה-19 עסקו במסחר מסוגים שונים.
ב-1909 הקימו נשים פמיניסטיות יהודיות את ארגון הנשים הפמיניסטי המקומי.
ב-20 במרץ 1885 הונחה אבן היסוד של בית הכנסת ברחוב הקצר (Kurze Straße; היום רחוב בית-הכנסת).
במהלך ליל הבדולח בשנת 1938 בזזו, שרפו והרסו אזרחי ויטן, בהשפעת הממשל הנאצי, את בית הכנסת לחלוטין.
רכושם של האזרחים היהודים נגזל בידי המדינה, והם נאלצו להגר או להירצח.
כ-100 היהודים המתגוררים בווייטן (נכון לשנת 2012) שייכים לקהילה היהודית בדורטמונד.
את ארבע הקהילות האסלאמיות שלהן מסגדים בוויטן (קהילות אנן, הרבדה, וידיישטראסה וברייטה-שטראסה) ייסדו לקראת סיום המאה ה-20 "גסטארבייטר" (עובדים-אורחים; מהגרי עבודה) טורקיים ובוסניים.
סמל העיר ויטן מציג מגן מחולק לחלק עליון אדום וחלק תחתון כסוף.
בחלק העליון שני אריות בעלי שני זנבות בצבע כסף שמבטם פונה אל מחוץ לסמל.
שלט האצולה של משפחת האצולה המקומית אברהרדס משנת 1283 שימש כתבנית של פיה נוצר סמל העיר.
בנוסף לאריה, החיה שסימלה את משפחת האצולה, הוצג במקור המוטו שלהם, "Sigillum Hermanni de Wittene".
ויטני פיק היא שחקנית אוגנדית-קנדית.
פיק נולדה בעיר קמפלה שבאוגנדה, הצעירה מארבעת ילדיהם של מעצבת שיער מאוגנדה וטייס קנדי.
היא למדה בפנימייה והייתה שחיינית.
היא גדלה באוגנדה עד גיל 10 עד שהיא ומשפחתה עברו להתגורר בקנדה בשנת 2012. משפחתה עברה לפורט קוקיטלם, קולומביה הבריטית, שם פיק עברה ללמוד בבית ספר ציבורי.
לאחר שעברה להתגורר בקנדה, היא שמעה פרסומת ברדיו לאודישנים לפרויקט של ערוץ דיסני והחליטה להיבחן ולעסוק במשחק.
תפקיד המשחק הראשון שלה היה בשנת 2017 בסרט הקולנוע "המשחק הגדול" בבימויו של אהרן סורקין.
בשנת 2018 שיחקה בתפקיד אורח של לניס בסדרת גיבורי העל "אגדות המחר" של רשת The CW.
בשנת 2019 לוהקה לעונתה השנייה בתפקיד התאומה ג'ודית בלקווד בסדרה "הרפתקאותיה המצמררות של סברינה" המבוססת על קומיקס באותו השם והיא משודרת שירות הזרמת המדיה "נטפליקס".
בשנת 2021 החלה פיק לגלם את דמותה של זויה לוט בעיבוד של הסדרה "אחת שיודעת" ברשת ל-HBO Max.
הסדרה שודרה במשך כשתי עונות, עד לינואר 2023.
בשנת 2022 גילמה את בקה בסרט "הוקוס פוקוס 2"; הסרט מהווה המשך לסרט "הוקוס פוקוס" משנת 1993 והוא עלה לשירות הזרמת המדיה "דיסני+" ב-30 בספטמבר 2022.
החל משנת 2023, פיק היא פרזנטורית של בושם הנשים Coco Mademoiselle של בית האופנה שאנל.
באפריל 2025, פורסם שפיק לוהקה לתפקידה של לנור דאב ביירד בסרט הפריקוול השני בסדרת "משחקי הרעב", "משחקי הרעב: זריחה על האסיף".
בסרט, פיק תגלם את לנור דאב, בת זוג של היימיטץ'.
+שנהסרטתפקידהערות2017המשחק הגדולסטלה2022הוקוס פוקוס 2בקה2026Shiver משחקי הרעב: זריחה על האסיףלנור דאב ביירדTBASomewhere in DreamlandאנהTrap House
שנהסדרה תפקיד הערות 2017Campfire Kiss ג'יליאן סרט טלוויזיה של הולמרק2018אגדות המחרלניספרק: "Wet Hot American Bummer"2020–2019הרפתקאותיה המצמררות של סברינה ג'ודית בלקווד 10 פרקים2019איי זומביתלמידהפרק: "Five, Six, Seven, Ate!" 2020הביתה לפני החשכה אלפא ג'סיקהתפקיד ראשי (עונה 1); 10 פרקים 2021–2023אחת שיודעת זויה לוט תפקיד ראשי (2 עונות); 24 פרקים
ויטני לין הדג'פאת' היא שחיינית עבר אמריקאית.
היא סגנית אלופה אולימפית (אטלנטה 1996) במשחה ל-100 מטר גב ול-200 מטר גב.
אלופת עולם (פרת' 1991) במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי.
הדג'פאת' נולדה וגדלה בשארלוטסוויל, וירג'יניה.
היא התאמנה באוניברסיטת פלורידה (1989–1990) בהדרכתו של רנדי ריס ובאוניברסיטת טקסס (1992–1994) בהדרכתה של ג'יל סטרקל.
ב שנערכו באינדיאנפוליס, אינדיאנה באוגוסט 1987 היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ומדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:02.06 דקות, אחרי סילביה פול מקוסטה ריקה (2:00.02 דקות).
באולימפיאדת סיאול (1988) היא סיימה במקום שמיני במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:17.99 דקות.
בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 2:17.45 דקות ועלתה שמינית למשחה הגמר.
מדליית זהב באליפות עולם במשחה שליחות
באליפות העולם שנערכה בפרת', אוסטרליה בינואר 1991 זכתה במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם ניקול הייזלט, ג'ולי קופר וג'ני תומפסון בתוצאה של 3:43.26 דקות, לפני גרמניה (3:44.37 דקות) והולנד (3:45.05 דקות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה באדמונטון, קנדה באוגוסט אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ו-4x200 מטר חופשי.
באוניברסיאדה שנערכה בבאפלו ביולי 1993 היא זכתה ב-4 מדליות, 2 זהב, 1 כסף ו-1 ארד.
מדליות זהב במשחה ל-200 מטר גב ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי, מדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי.
באליפות הפאן פסיפיק שנערכה באטלנטה, ג'ורג'יה ב-1995 היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:11.95 דקות.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכתה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף.
מדליית זהב לאחר ששחתה בשלב המוקדמות במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב, כשחיינית ראשונה היא קבעה תוצאה של 1:01.45 דקות, תוצאה טובה יותר מבת' בוטספורד ששחתה בשלב הגמר.
מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:01.47 דקות, אחרי בת' בוטספורד (1:01.19 דקות) ולפני מריאן קריל מדרום אפריקה (1:02.12 דקות) ובמשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:11.98 דקות, אחרי קריסטינה אגרסגי מהונגריה (2:07.83 דקות) ולפני קאתלין רונד מגרמניה (2:12.06 דקות).
הדג'פאת' היא אמה של דקוטה לותר, אלופת העולם בבריכת 25 מטר (מלבורן 2022) במשחה ל-200 מטר פרפר.
ויטני – I Wanna Dance with Somebody הוא סרט דרמה מוזיקלית ביוגרפית אמריקאי משנת 2022 בבימויה של קאסי למונס , ותוסרט על ידי אנטוני מק'קארטן .
הסרט מבוסס על חייה והקריירה של זמרת הפופ והשחקנית האמריקאית, ויטני יוסטון.
בסרט מככבים נעמי אקי, סטנלי טוצ'י, אשטון סנדרס, תמרה תוני , נאפסה ויליאמס וקלארק פיטרס .
הסרט, שהוכרז לראשונה בתחילת 2020, הופק בתקציב של 45 מיליון דולר אמריקאי.
צילומי הסרט התקיימו במסצ'וסטס וניו ג'רזי באוגוסט עד דצמבר 2021.
הסרט יצא בארצות הברית ב-23 בדצמבר 2022, ויצא בישראל ב-29 בדצמבר 2022.
הפסקול לסרט יצא, על ידי חברת התקליטים RCA רקורדס, ב-16 בדצמבר 2022, כשבוע לפני יציאת הסרט לאקרנים.
"ויטלסבאך" הייתה האונייה הראשונה בסדרת אוניות המערכה פרה-דרדנוט מדגם "ויטלסבאך" של הצי הקיסרי הגרמני.
היא הייתה האונייה הראשית הראשונה שנבנתה במסגרת חוק הצי משנת 1898 שיזם אדמירל אלפרד פון טירפיץ.
האונייה נבנתה במספנת הצי בוילהלמסהאפן, הבנייה החלה ב-1899 והאונייה הושקה באוקטובר 1902. היא הייתה חמושה בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 24 ס"מ (9.4 אינץ') והייתה מסוגלת למהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש).
האונייה שירתה בשייטת הראשונה של הצי הגרמני במשך רוב הקריירה שלה בזמן שלום, שנפרשה בין השנים 1902 עד 1910. בתקופה זו עסקה בהכשרה שנתית מקיפה ובביקורי רצון טוב במדינות זרות.
האימונים בתקופה זו היוו את המסגרת לפעילות צי הים הפתוח במלחמת העולם הראשונה.
היא הוצאה משירות בספטמבר 1910, אך הופעלה מחדש ב-1911 לצורך תפקידי אימון, שנמשכו עד 1914.
לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, ויטלסבאך הוחזרה לשירות פעיל בשייטת אוניות המערכה הרביעית.
האונייה שירתה בים הבלטי, כולל במהלך קרב מפרץ ריגה באוגוסט 1915, אך לא ראתה קרב עם כוחות רוסים.
עד סוף 1915, מחסור בצוותים והאיום מצוללות בריטיות אילצו את הצי הגרמני להשבית אוניות מערכה ישנות יותר כמו ויטלסבאך.
האונייה שירתה לאחר מכן בתפקידי עזר, תחילה כספינת אימונים ולאחר מכן ספינת בסיס.
לאחר המלחמה היא הוסבה לספינת בסיס לשולות מוקשים ב-1919. ביולי 1921, האונייה נמכרה ופורקה לגרוטאות מתכת.
שלא כמו האוניות האחיות שלה, הושלמה ויטלסבאך עבור מטה של מפקד שייטת, כולל גשר גדול יותר.
תחנת הכוח של ויטלסבאך דורגה ב-14,000 כוחות סוס (10,297 קילוואט), שהעניקה מהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש).
החימוש של ויטלסבאך כלל סוללה ראשית של ארבעה תותחי SK L/40 בקוטר 24 ס"מ (9.4 אינץ') בצריחי תותחים תאומים, אחד לפני ואחד מאחורי המבנה העילי המרכזי.
השדרית של ויטלסבאך הונחה ב-30 בספטמבר 1899 במספנה הקיסרית (Kaiserliche Werft) בווילהלמסהאפן.
היא הוזמנה בשם החוזה "C", כיחידה חדשה לצי.
ויטלסבאך הושקה ב-3 ביולי 1900, בהשתתפות הקייזר וילהלם השני; רופרכט, נסיך הכתר של בוואריה, מבית ויטלסבאך, נשא נאום בטקס ההשקה שלה.
השלמת האונייה התעכבה עקב התנגשות באונייה מחופת שריון באדן, שפגעה בטעות בוויטלסבאך ביולי 1902 בזמן שהיא שהייתה בעבודות האבזור.
היא נכנסה לשירות ב-15 באוקטובר 1902, ולאחר מכן החלה בניסויים ימיים, שהסתיימו בדצמבר.
לאחר שהניסויים הסתיימו, הועברה ויטלסבאך מוילהלמסהאפן לקיל בים הבלטי, אך היא עלתה על שרטון בחגורה הגדולה בערפל כבד ב-13 בדצמבר.
הצוות ניסה לשחרר את האונייה על ידי הוצאת מאגרים כדי להקל עליה, ואוניית המערכה קייזר קרל דר גרוסה והסיירת המשוריינת פרינץ היינריך ניסו לחלץ אותה ללא הצלחה, לפני שגוררות נוספות וכלי שיט אחרים הגיעו כדי לחלץ את ויטלסבאך לחופשי ב-20 בדצמבר.
לאחר שהגיעה לקיל, היא נכנסה לקייזרליך וורפט לצורך תיקונים.
ב-1 במרץ 1903, היא הפכה לאוניית הדגל של קונטר-אדמירל גוסטב שמידט, סגן מפקד השייטת הראשונה.
ויטלסבאך הפכה לאוניית הדגל של השייטת ב-1 באוקטובר, כשהיא מניפה את דגלו של קונטר-אדמירל פרידריך פון באודיסין.
השייטת I יצאה לשייט אימונים בחורף, הפעם למזרח הבלטי, בין 22 בנובמבר ל-2 בדצמבר.
ויטלסבאך השתתפה בצמד הפלגות אימונים עם שייטת I במהלך 9–19 בינואר ו-27 בפברואר – 16 במרץ 1905. לאחר מכן אימוני יחידה ושייטת, בדגש על תרגילי ירי.
הצי הבריטי עצר בדנציג, סווינמינדה ופלנסבורג, שם קיבלו את פניו יחידות של הצי הגרמני; ויטלסבאך והצי הגרמני הראשי עגנו בסווינמינדה לרגל האירוע.
בספטמבר, קפיטן צור זי מקסימיליאן פון שפה, שימשיך לפקד על שייטת מזרח אסיה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, קיבל את הפיקוד על האונייה.
הצי לקח על עצמו לוח אימונים כבד יותר בשנת 1906 מאשר בשנים קודמות.
לאחר סיום התמרונים, ויטלסבאך הוחלפה כאוניית הדגל של השייטת באוניית המערכה החדשה הנובר והפכה לאוניית הדגל של סגן המפקד.
ויטלסבאך הוחלפה כאוניית הדגל של סגן המפקד ב-20 בספטמבר 1910, שוב על ידי הנובר, לצורך השבתה.
הצוות שלה נשלח לאייש את אוניית המערכה הדרדנוט פוזן שנכנסה לשירות לאחרונה.
לאחר שנה במילואים, הופעלה ויטלסבאך מחדש ב-16 באוקטובר 1911 כדי להחליף את אוניית המערכה ברנדנבורג בפלגת המילואים של הים הצפוני.
מ-31 במרץ עד 28 באפריל 1912 היא פעלה עם שייטת ההדרכה, וב-9 במאי חזרה לפלגת המילואים, והפעם החליפה את אוניית המערכה קייזר וילהלם השני.
היא השתתפה בתמרוני הצי השנתי באותה שנה כאוניית הדגל של שייטת III, אז בפיקודו של ויצה-אדמירל מקס רולמן.
ויטלסבאך חזרה לפעילות נוספת בשייטת ההדרכה מ-30 במרץ עד 21 באפריל 1913. וילהלם השני הזמין פסל של ה והעניק לנורווגיה; ויטלסבאך שימשה להובלת הפסל, עזבה את קיל ב-5 ביולי והגיעה לבאלהולמן יומיים לאחר מכן.
האונייה חזרה לגרמניה בזמן לתמרוני הצי באוגוסט, שם שובצה לפלגה V של שייטת III.
לאחר סיום התמרונים היא חזרה לפלגת המילואים.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה, ויטלסבאך גויסה כחלק משייטת אוניות המערכה הרביעית, בפיקודו של ויצה-אדמירל ארהרד שמידט; היא שימשה כאוניית הדגל של השייטת, שכללה גם את ארבע האוניות האחיות שלה ואת אוניות המערכה אלזס ובראונשווייג.
ב-3 באפריל, ויטלסבאך נכנסה למבדוק היבש בקיל לצורך תחזוקה תקופתית, לפני שערכה אימונים במערב הבלטי עם שאר האוניות של פלגה VII של שייטת IV, שכללה את וטין, שוואבן ומקלנבורג.
ויטלסבאך ושאר האוניות הוצבו מול גוטלנד כדי ליירט כל סיירת רוסית שעלולה לנסות להתערב בנחיתות; הרוסים לא עשו זאת.
מ-27 במאי עד 4 ביולי, ויטלסבאך הייתה שוב בים הצפוני, ופטרלה בשפכי נהרות היאדה, האמס והאלבה.
ב-10 ביולי המשיכו האוניות מזרחה לניופאהרוואסר, יחד עם כלי השיט של שייטת סירות הטורפדו השמינית; לאחר ההגעה, ויטלסבאך עלתה על שרטון ושמידט העביר את דגלו לבראונשווייג.
היא הצליחה להשתחרר ולא נפגעה בתקרית, ולמחרת חזר שמידט לאונייה.
ספינות השייטת הרביעית יצאו ב-12 ביולי כדי לבצע מפגן כוח, וחזרו לדנציג ב-21 ביולי מבלי להיתקל בכוחות רוסים.
שולות מוקשים ניסו לפנות נתיב דרך מצר אירבה, בחיפויין של בראונשווייג ואלזס, בעוד ויטלסבאך ושאר השייטת נשארו מחוץ למצר.
הנסיך היינריך ניסה לפרוץ את התעלה בפעם השנייה באמצעות שתי אוניות מערכה מהשייטת הראשונה כדי לחפות על שולות המוקשים ולהותיר את ויטלסבאך מאחור בליבאו.
בעקבות הניסיון השני הלא מוצלח, שמידט הפך למפקד שייטת I ב-26 באוגוסט, והוחלף כמפקד שייטת IV על ידי ויצה-אדמירל פרידריך שולץ, שגם עשה את ויטלסבאך לאוניית הדגל שלו.
ב-9 בספטמבר, ויטלסבאך וארבע אחיותיה יצאו לים בניסיון לאתר ספינות מלחמה רוסיות מול גוטלנד, אך חזרו לנמל כעבור יומיים מבלי שנכנסו לקרב.
ויטלסבאך ורוב שאר אוניות השייטת הרביעית עזבו את ליבאו ב-10 בנובמבר, לכיוון קיל; עם הגעתן למחרת, הן צורפו לפלגת המילואים של הים הבלטי, בפיקודו של קומודורה ולטר אנגלהרדט.
האוניות עגנו בשיקזי שבקיל, עם ויטלסבאך כאוניית הדגל של הפלגה.
ויטלסבאך הוצאה משירות ב-24 באוגוסט, ושימשה בתחילה כספינת אימונים שבסיסה בקיל.
לאחר מכן הועברה האונייה לווילהלמסהאפן לשימוש כאוניית בסיס של הצי באוקטובר 1917, שם תמכה באוניית המערכה לותרינגן, ששימשה עד אז כספינת אימון לאנשי חדר המכונות.
ב-6 באוגוסט 1918 החליט משרד הצי הקיסרי להמיר את ויטלסבאך לספינת מטרה, אך המלחמה הסתיימה עם תבוסתה של גרמניה לפני שהעבודה החלה.
ויטלסבאך הופעלה מחדש לשירות עם הרייכסמרינה החדש שהוקם ב-1 ביוני 1919, והוסבה לאוניית בסיס לשולות מוקשים.
היא נשאה 12 מכלי השיט הרדודים האלה.
האונייה שירתה בתפקיד זה מ-20 ביולי 1920 עד 8 במרץ 1921. ויטלסבאך נמחקה מרשימת הצי ונמכרה ארבעה חודשים לאחר מכן, ב-7 ביולי, תמורת 3,561,000 מארק.
לאחר מכן, האונייה פורקה לגרוטאות בווילהלמסהאפן.
מרקוס ויטרוביוס פוליו היה סופר, אדריכל ומהנדס אזרחי וצבאי רומאי.
הוא ידוע בעיקר בשל ספרו רחב-היריעה "De Architectura" ("על אודות האדריכלות").
ויטרוביוס עצמו כותב, כי שירת בצבא הרומי כמפקח על בנייתם ותיקונם של בליסטראות, סקורפיונים ושאר מכונות מלחמה.
סקסטוס יוליוס פרונטינוס מציין כי היה אחראי לאמות המים של רומא.
ספרו "De Architectura" נכתב ככל הנראה בין 27 ל-23 לפנה"ס.
בין שאר הדברים כותב ויטרוביוס, כי איכות העבודה תלויה בקשר החברתי של עבודת האומן ולא ברמת המיומנות של העבודה עצמה.
אפשר שהציטוט המפורסם ביותר מתוך "De Architectura" הוא: "בנייה טובה היא בעלת שלושה תנאים: יציבות, צורך והנאה" (ישנם חילוקי דעות לגבי תרגום המשפט הזה ומשמעותו המקורית).
כתביו של ויטרוביוס נשמרו בהעתקות ידניות על ידי נזירים עד שנתגלו במאה ה-15, ונתפרסמו בזכות האדריכל ואיש הרנסאנס לאונה בטיסטה אלברטי, שאת ספרו "על אמנות הבנייה" כתב בהתייחסות ישירה לוויטרוביוס, הן בתוכן והן בצורה (למשל, החלוקה הפנימית לעשרה ספרים).
ויטרוביוס למד את פרופורציות האדם וממצאיו הוצפנו (נכתבו בכתב ראי) בציור מפורסם מאוד של לאונרדו דה וינצ'י משנת 1492 ("האדם הוויטרובי").
האדריכל אנדראה פלדיו, אשר פעל בתקופת המאה ה-16, החשיב את ויטרוביוס כמורו ומדריכו והכין כמה שרטוטים המבוססים על עבודותיו של ויטרוביוס לפני שהגה את עבודותיו שלו שקיבלו את הכינוי "אדריכלות פלדיאנית".
בחיבורו על האדריכלות ישנה התייחסות גם לארץ ישראל.
בדבריו על מקווי מים שונים הוא מזכיר את "יפו שבסוריה" כאחד משלושה מקומות בהם יש אגם בגודל עצום המפיק אספלט רב הנאסף על ידי תושבי הסביבה.
אין ספק כי הכוונה כאן לים המלח.
קישור בין ים המלח לעיר יפו נעשה כבר במאה ה-3 לפנה"ס על ידי הסופר קסנופילוס, וייתכן כי גם ויטרוביוס עצמו נסמך כאן על מקור הלניסטי, מאחר שהוא אינו ממקם את יפו בארץ יהודה, דבר שהיה טבעי יותר לבן זמנם של יוליוס קיסר ואוגוסטוס.
ניתן גם להניח שכאשר ויטרוביוס מזכיר את הבשמים אשר בקני הסוף ובשאר הצמחים והעצים בעלי הניחוח הנמצאים בסוריה, הוא מתכוון לבלסם של יהודה.
על אודות האדריכלות בעשרה ספרים.
תרגם לעברית והוסיף מבוא, הערות, איורים ומפתחות רוני רייך.
מאיר שָׂשׂ, "מיניאטורות היסטוריות ימיות - מד דרך ימי".
מאיר שָׂשׂ, "מיניאטורות היסטוריות ימיות - כיצד בונים נמל".
ויטראז' או חלון מסכית הוא אמנות שמשתמשת בטכניקות שונות לחיבור זכוכיות צבעוניות לכדי מוצר שלם וצבעוני.
הוויטראז' יכול להיות דו־ממדי או תלת־ממדי.
בוויטראז' דו־ממדי משתמשים לזיגוג פתחים כמו חלונות ודלתות, וכן לעיטור מראות, לחיפוי קירות ולמחיצות.
ואילו בוויטראז' התלת־ממדי יוצרים אגרטלים, צנצנות, אהילים למנורות וכלי נוי ותכשיטים שונים.
הוויטראז' התלת־ממדי נעשה לעיתים בטכניקה מעורבת שבה משלבים ביצירה חומרים נוספים, טבעיים בדרך כלל, כגון עץ או מתכת.
הוויטראז'ים הראשונים נוצרו במאה ה־12 במערב אירופה בהשראת סגנון הרומנסק, אך הגיעו לשיאם רק עם הולדת האדריכלות הגותית, ששמה דגש על אור.
לאורך השנים מאז אמנות זו נפוצה ברחבי העולם, כשהיא מתחזקת ונחלשת לסירוגין, על פי צווי האופנה ולפי הסגנון האמנותי שאפיין כל תקופה.
ניתן לפאר עם ויטראז' מבנים ציבוריים כמו בתי תפילה, מבני ממשל וספריות, או בתים פרטיים, בדרך כלל כאלו המעוצבים בסגנון עתיק.
בשונה מזכוכית שקופה המראה את מה שמעבר לה, הרי שזכוכית ויטראז' משנה את המראה הנשקף בעדה ומושכת תשומת לב לעצמה.
בוויטראז' יש יופי, פאר, והדר והוא מייצר אווירה.
היצירה הססגונית מקנה למקום בו היא מוצבת צבעים בגוונים שונים.
לצבעים אלו יש השפעה על הנחשפים להם.
צבע אדום לדוגמה, מחמם ומעניק אנרגיה.
לעומתו צבע ירוק, מסמל אביב ומשרה שלווה והרמוניה.
צבעי הזכוכיות מהן עשוי הוויטראז', נוצקו לתוך הזכוכית במהלך יצירתה ולכן הצבע שומר על יופיו לתמיד.
בעברית משמשות לעיתים גם צורות הכתיב ויטרז' / ויטרג' / ויטראג'.
מקור המונח במילה הלטינית "vitrum" - זכוכית, וככל הנראה הוא הגיע לעברית המודרנית דרך השפה הרוסית, ששאלה אותו מן הצרפתית.
הוויטראז' מכונה בעברית גם זכוכית צבעונין, והאקדמיה ללשון העברית קבעה את המונח חַלּוֹן מַסְכִּית, על פי המילה המקראית "מַשְׂכִּית" שמשמעותה ככל הנראה "קישוט" או "ציור".
ההיסטוריה של אמנות הוויטראז' שלובה בהיסטוריה של האמנות, התרבות, החברה והדת.
בתחילה במערב אירופה ובהמשך ברחבי העולם.
במאה ה־12 נוצרו הוויטראז'ים הראשונים במערב אירופה.
בתקופה זו שלט הסגנון הרומנסקי, שהתאפיין במוטיבים ובסגנונות בנייה שמקורם ברומא.
האדריכלים חיפשו דרך להאיר את הכנסיות והפתרון נמצא בדמותם של הוויטראז'ים.
האור המיוחד שנוצר השתלב באווירה המיסטית המתאימה לבתי התפילה.
דרך חלונות הוויטראז' ניתן היה לראות את השמים ולהרהר במי שמצוי שם על פי האמונה הדתית.
במאות ה־12 וה־13 התפרסמו יצירות הוויטראז' של העיר לימוז' בצרפת, שיוצאו לכל אירופה ועיטרו את הכנסיות והארמונות.
בתקופה הגותית שבמאות ה־12 ה־13 וה־14 השתלבו הוויטראז'ים בסגנון האדריכלות הגותי וחלונות הקתדרלות שנבנו בסגנון זה, עוטרו בוויטראז'ים צבעוניים.
האור שחדר מבעד לוויטראז'ים העניק אווירה מיסטית לכנסייה.
בקתדרלות גם נבנה חלון רוזטה, שהוא חלון עגול שבתוכו ויטראז'ים הממוקמים בתוך מעין עלי כותרת של פרח, בדרך כלל חלונות רוזטה מוקמו מעל השער הראשי לקתדרלה.
אנשי תקופת הרנסאנס שבמאות 14 - 16, סלדו מסגנון האדריכלות הגותי העמוס בקישוטים וראו בו ניגוד לתרבות שמבוססת על איפוק וריסון.
בתקופה זו ועד למאה ה־19 נשכחה מעט טכניקת הוויטראז'ים.
בשלהי המאה ה־19 ועד לשנות ה-20 של המאה ה-20 פרח סגנון האר־נובו (שפירושו בצרפתית, אמנות חדשה), שהוא סגנון חושני ואלגנטי המתבטא בצבעוניות עשירה.
בתקופה זו פרח השימוש בוויטראז'ים הצבעוניים ובמיוחד בארצות הברית.
בעשרות השנים האחרונות של המאה ה־20 וכעת בתחילת המאה ה־21 הוויטראז'ים נפוצים יותר ויותר.
ומי שמודע לאמנות זו יבחין בה על נקלה בכל אשר יישא את עיניו.
בצרפת קתדרלת נוטרדאם שבפריז, המעוטרת בוויטראז'ים, היא מבין הקתדרלות הגותיות הראשונות שנבנו והיא נחשבת עד היום לארכיטיפוס של הקתדרלה הגותית הקלאסית.
הוויטראז'ים שבכנסיית סנט שאפל הגותית, נחשבים ליפים ביותר בפריז.
חלונות האולם העליון של הכנסייה מציגים 1,134 תמונות מכתבי הקודש.
הוויטראז'ים בקתדרלת שארטר נודעים במיוחד ביופיים ובשל הצבע הכחול הדומיננטי שבהם, שבשילוב אור השמש בשעות היום השונות יוצרים תאורה מיוחדת במינה בחלל הקתדרלה.
על שמם ידוע הגוון "כחול שארטר" (Blue of Chartres).
קתדרלת שרטר, שנבנתה באדריכלות גותית החל מ-1145 על יסודות רומנסקיים, נחשבת כאחת היפות בעולם כולו, כונתה על ידי הפסל רודן "האקרופוליס של צרפת", והייתה מהאתרים הראשונים שהוכרזו כאתר מורשת עולמית (ב-1979).
באנגליה קתדרלת קנטרברי המצויה במנזר סנט אוגוסטין, היא מהמרשימות בבריטניה והאו"ם הכריז עליה כאתר מורשת עולמית.
קתדרלה זו נבנתה במשך מאות שנים, החל במאה ה־11 ולכן היא משלבת סגנונות שונים.
בכניסה הראשית ניתן לראות חלון ויטראז' מרהיב ביופיו, מהמאה ה־12.
הקתדרלה הלאומית של וושינגטון שבארצות הברית, נבנתה בסגנון נאו-גותי אנגלי במהלך המאה ה־20 ויש בה מעל למאתיים ויטראז'ים, בהם ויטראז' המתאר את נחיתת האדם על הירח.
בספרייה הלאומית בירושלים נמצאים חלונות ארדון, ויטראז' שהוא בין הגדולים ביותר בעולם.
שמה של היצירה הוא "והיה באחרית הימים", והיא בוצעה בעיר ריימס שבצרפת על ידי אמן מבית המלאכה 'סימון אטלייר' Simon Atelier על פי סקיצה של מרדכי ארדון.
חלונות שאגאל: בבית הכנסת שבבית החולים הדסה עין כרם בירושלים, נמצאת יצירת שנים עשר חלונות הוויטראז', שבהם צייר שאגאל את שנים עשר שבטי ישראל.
בבית כנסת הגדול בירושלים וכן ב"היכל שלמה" הסמוך ישנם ויטראז'ים מעוטרים.
בבית החולים משגב לדך שבירושלים נמצאת יצירת חמישה חלונות ויטראז'ים שיצר האומן הישראלי-שווייצרי דן רובינשטיין בשם "בראשית".
ארבעה חלונות מוקדשים לפרקים מספר בראשית וחלון אחד - דלת הכניסה - מוקדשת לתולדות בית החולים.
בבית הכנסת הגדול בראשון לציון, בחלונות שמצידי ארון הקודש שבקיר המזרח, ישנם ויטראז'ים.
במבנה בית הכנסת 'אור התורה' בעכו, מאות יצירות מוזאיקה וויטראז'ים, בהם משובצים תולדות היהדות מזמן המקרא ועד לימינו.
בבית כנסת 'משכן פז' באשקלון ניתן לראות ויטראז'ים ובהם תמונות המשכן וכליו.
בבית כנסת הגדול בתל אביב ישנם חלונות ויטראז' של שדמי.
באולם קבלת הפנים שבבית נשיא המדינה, בו מקיים הנשיא אירועים ממלכתיים, ישנם שלושה ויטראז'ים בגובה שישה מטרים, המתארים את מאבק יעקב והמלאך, את דוד המלך פורץ את חומות ירושלים, ואת אליהו הנביא עולה במרכבת־אש השמיימה.
ויטראז'ים אלו צוירו על ידי ראובן רובין.
בקניון איילון ברמת גן משני קצות התקרה הגבוהה שבשדרה המרכזית, ישנם ויטראז'ים המתארים נופים שונים בארץ.
גם בקיר ליד הכניסה למסעדת מזון מהיר מפורסמת ישנו ויטראז' המציג את שבעת המינים שנשתבחה בהם ארץ ישראל.
בבית הכנסת בית אריה אחדות ישראל במיתר, חלונות ויטראז מעוצבים במשולב עם סמלי העם היהודי.
יצירתו של אמן פסלי הזכוכית ג'רמי לנגפורד
במוזיאון דגון שבחיפה, כל קיר חדר המדרגות מהקומה הראשונה לשנייה הוא חלון ויטראז' בעיצוב המזכיר גבעולי חיטה עשוי זכוכית סן גובן ובטון, יצירתה של האמנית הרב תחומית נעמי הנריק.1965
במשרד ראש הממשלה בקריה, ירושלים.
כל קיר חדר המדרגות בגובה 3 קומות הוא חלון ויטראז' בנושא "הפרחת השממה" בסגנון לירי מופשט, עשוי זכוכית צבעונית עבה במיוחד (תוצרת סן גובן) ובטון.
יצירתה של האמנית נעמי הנריק.
שופר מנורה ספר התורה לוחות הברית מגן דוד
לאה אסתר מנורת שבעת הקנים מרים בת שבע
רחל חלונות ויטראז' ברוך עקדת יצחק שולחנו של אברהם
יצירת הוויטראז' היא אמנות מועשרת והאמנים מגלים יצירתיות בעבודתם.
האמנות שביצירת ויטראז' באה לביטוי במספר מאפיינים:
לרוב, עבודות ויטראז' נעשות באופן ייחודי ולא בייצור סדרתי.
האמן בוחר באלו צבעים להשתמש בהתאם לאווירה שהוא חפץ ליצור.
ותוך מחשבה עיצובית על הסביבה שבה תמוקם העבודה.
הזכוכית, בה משתמשים, יכולה להיות ברמות שקיפות שונות.
ניתן גם לישם את היצירה בסוגי זכוכית שונים, החל מזכוכית פשוטה, עבור לזכוכית מחוסמת ועד לזכוכית בידודית.
זכוכית בידודית עשויה משתי שכבות של זכוכית וחלל ביניהן.
מטרתה לבודד את חלל הבית הפנימי מרעש ומאקלים שבחוץ.
בחלל שבין שתי שכבות הזכוכית הבידודית, אפשר לשים ויטראז' קטן מגודל החלון.
עבודה כזו היא בעלת מראה ייחודי והיא אף משתמרת יותר זמן.
קיימת טכניקה מיוחדת ובה עושים שימוש במספר שכבות זכוכית.
שכבות הזכוכית יכולות להיות בצבעים שונים, מה שמעניק לוויטראז' עומק מיוחד ועושר של צבעים.
לאור העובר דרך זכוכית צבעונית יש אפקט מיוחד והתאורה במקום בו מוצב הוויטראז', אפשר שתהיה בצבעים שונים ובעוצמות שונות, טבעית או מלאכותית.
מראה הוויטראז' משתנה באופן דינמי על פי האור המאיר אותו בהתאם לשעות היממה ולעונות השנה.
ויטראז' יכול להיות אבסטרקטי (מופשט), או בעל צורות גאומטריות, אך ניתן גם לצייר דמויות שונות ומיוחדות.
ניתן לצייר דמויות מהטבע כמו, בני אדם, נופים, פרחים ובעלי חיים.
למקומות דתיים בוחרים בדרך כלל דמויות מכתבי הקודש, סיפורי התנ"ך, או סמלים דתיים אחרים.
בבחירת היצירה מעורבים האדריכל או מעצב הפנים, מזמין העבודה וכמובן האמן.
לאחר הסיכום הראשוני בנוגע לדוגמת הוויטראז' המבוקשת, האמן מכין סקיצה שאותה על המזמין לאשר ומכאן פונים לעצם הייצור.
החומרים בהם משתמשים הם: זכוכית צבעונית (לא צבועה) או שקופה, פרופילים מעופרת, סרט נחושת דביק (COPPER FOIL), בדיל, אבקת צבע זכוכית וחתיכות זכוכית צבעונית מיוחדת.
כלי העבודה בהם משתמשים הם: חותך זכוכית, שובר זכוכית, מלחם ותנור.
יצירת הוויטראז' היא עבודה פיזית וכשהיא מתבצעת בתנור, תנאי החום אינם קלים.
קיימות שלוש שיטות ליצירת ויטראז' - ויטראז' קלאסי, ויטראז' טיפאני שהומצא על ידי טיפאני ושיטת פיוזינג שבה משתמשים בהתכה בתנור:
בשיטות אלו בשלב ראשון מכינים שני עותקים של הסקיצה (תכנון) בגודל אחד לאחד.
חותכים חתיכות זכוכית צבעוניות ומשייפים אותן.
מניחים את חתיכות הזכוכית על עותק אחד של הסקיצה לפי השרטוט כמו פאזל.
בוויטראז' קלאסי - מרכיבים את הזכוכיות על העותק השני של הסקיצה עם פסי עופרת ו בנקודות החיבור.
בוויטראז' טיפאני - עוטפים כל זכוכית לעובייה עם סרט נחושת דביק ומלחימים את כל החלקים זה לזה עם בדיל.בשיטת טיפאני ניתן לייצר גם ויטראז' תלת־ממדי.
קיימים סרטי נחושת בעוביים שונים, אותם בוחרים בהתאמה לעובי הזכוכית ולאפקט הנדרש.
לסיום מעניקים למתכת את הגוון הרצוי ומנקים את הוויטראז'.
בשיטה זו משתמשים בהתכה (fusion) בתנור מחומם בטמפרטורות גבוהות.
לפי הדוגמה של הסקיצה (תכנון), מניחים על לוח זכוכית שקוף, חתיכות זכוכית צבעונית מיוחדת ואבקת צבע ומכניסים לתנור.
בחום התנור הזכוכיות מגיעות למצב נוזלי גמיש, הצבע נטמע בהן והן מתאחדות לאחת.
בדרך כלל נדרשת יותר "משרפה" אחת בתנור.
כמו ויטראז' - אמנות לילדים
פעילות זו די פשוטה ומיועדת גם לילדים בערך בגילאי גן חובה (4 - 6).
באמצעות נייר צלופן, פיסות נייר משי, דבק נייר שקוף ומספריים, הילדים יכולים ליצור עבודות שונות בנושאים שונים כגון דמויות מהמשפחה, בעלי חיים, מבנים שונים ועל דברים שקרו ושעליהם למדו.
כמצע לעבודה יכולים לשמש נייר משי, נייר פרגמנט, או נייר צלופן.
אפשר לשלב את היצירה בסיפורים הקשורים לנושא שנבחר.
את אמנות הוויטראז' ניתן ללמוד בבתי ספר לאמנויות או בקורסים מיוחדים לשם כך.
עם זאת, ישנם אמני ויטראז' שלמדו את טכניקת הוויטראז' בלי הדרכה.
לואיס קומפורט טיפאני ייסד בארצות הברית בשנת 1885 את חברת טיפאני לזכוכית.
החברה יצרה חלונות זכוכית דקורטיביים, אהילים, אגרטלים וחפצי נוי.
טיפני נקשר לסגנון הארט־נובו ועיקר הצלחתו הייתה בתקופת הארט־נובו.
הוא נהג לומר, "הצבע הוא לעין מה שהמוזיקה לאוזן".
והעיד על עצמו, "כל חיי הם חיפוש אחר היופי".
מארק שאגאל, צייר יהודי שחי ברוסיה ובצרפת, פעל בתחומי אמנות שונים ובהם גם ויטראז'.
אחת מעבודותיו הידועות היא שנים עשר חלונות הוויטראז', עליהם צייר את שנים עשר השבטים.
חלונות אלו זכו להיות מונצחים על בולים.
ויטראז'ים נוספים שלו מצויים בקתדרלה של מץ ובחלונות כנסייה בשווייץ.
יצחק פרנקל, צייר יהודי שחי באודסה, צרפת וארץ ישראל.
היה מורם של רבים מאמני ישראל והנחיל את השפעת אסקולת פריז על האמנות הארץ ישראלית בשנות ה-20 וה30. הוא למד את אמנות הוויטראז' בפריז וביצע עבודות ויטראז' עבור הברונית דה רוטשילד בנורמונדי בצפון צרפת.
פרנק לויד רייט, גדול האדריכלים האמריקאים, נודע אף הוא כאמן ויטראז'ים בולט שהיה מעצב בעצמו את חלונות הבתים שתכנן.
הויטראז'ים שיצר רייט עוצבו בסגנון מודרניסטי מאוד עם מאפיינים גאומטריים ואבסטרקטים.
מוזיאונים ברחבי העולם מציגים תערוכות של ויטראז'ים וישנם גם אספנים פרטיים המחזיקים באוספים ברשותם.
אספנים מעדיפים פעמים רבות להימנע מלרכוש חלונות ויטראז' בשל גודלם.
ביקוש רב יותר בשוק האמנות, יש למנורות ויטראז' ולחפצים קטנים.
המחירים עשויים לנוע בין עשרות אלפי דולרים ועד למיליוני דולרים אחדים.
תמורת מנורת טיפני, שבשנות הארבעים של המאה ה־20 ערכה היה מזערי, ניתן כיום לקבל בין מיליון לשני מיליון דולר.
בשנת 1979 רכשה ברברה סטרייסנד, הידועה באהבתה לארט־נובו, מנורת טיפני ב־55,000 דולר, וב־1994 היא מכרה אותה תמורת 717,500 דולר.
בשנת 1997 נמכרה מנורת Zinnia ביותר ממיליון דולר.
מחירם של החלונות הדקורטיביים של טיפני עשוי להגיע לחמישים אלף דולר.
וֶיִי או ואי (באיטלקית: Veio, בלטינית: Veii) הייתה עיר אטרוסקית חשובה במרכז איטליה בחבל אטרוריה, כ־16 קילומטרים צפונית לרומא.
העיר שכנה על גדות נהר קרברה (Cremera), יובל של הטיבר, והיוותה אחת הערים העשירות והחזקות בברית הערים האטרוסקיות (Etruscan League).
מיקומה האסטרטגי בצפון לאטיום, בקרבת חיבור היובלים לטיבר, הפך אותה ליריבה מרה של רומא בראשית דרכה.
פריחתה העיקרית של ויי התרחשה בתקופת ההגמוניה האטרוסקית על איטליה, בין המאה השמינית למאה השישית לפנה"ס.
בשל קרבתה הגאוגרפית של ויי לרומא חלו מאבקי כוח בין שתי הערים החל מתקופת המלוכה הרומית.
אובדן ראש הגשר של ויי בצדו המזרחי של הטיבר, העיר פידנאי, היווה את תחילת סופה של העיר.
המלחמה האחרונה בין הרומים לבין בני ויי, שהחלה בשנת 405 לפנה"ס, הסתיימה בחורבנה המוחלט של העיר בשנת 396 לפנה"ס.
בין הגורמים שהובילו לנפילתה של ווי היה חוסר התמיכה מהערים האטרוסקיות הצפוניות עקב התקפות הגאלים באטרוריה הצפונית.
לפי המסורת הרומית, לאחר שריפתה של רומא בידי הגאלים בשנת 390 לפנה"ס הועלתה הצעה ליישב מחדש את תושבי העיר בחורבות ויי, הצעה שנדחתה לבסוף.
לאחר חורבנה חולקו אדמות ויי בין אזרחי רומא וכנראה הוקם מעין ישוב במקום.
בימי אוגוסטוס הפכה ויי למוניקפיום.
במהלך המאה ה-4 ננטשה העיר.