tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1987 בעקבות קריאת מאמר בעיתון ניגשה להכשרה בנושא הייעוץ הפילוסופי אצל הפילוסוף ההולנדי אד הוכנדייק, מראשוני היועצים הפילוסופיים המודרניים.
בשנת 1989 פתחה בירושלים את המרכז לייעוץ פילוסופי (הראשון בישראל).
המרכז נקרא "מרכז סופון", מהמילה היוונית "סופיה" שפירושה חוכמה.
לפי הסברה של שוסטר, המילה "סופון" היא גם סופיה וגם צורה של פילוסופיה פרקטית, חוכמה שימושית.
זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1990, פתחה את "הקו הפילוסופי" המגיש עזרה טלפונית ובמשך שנים סייעה טלפונית לאנשים במצוקה ללא תשלום.
קו זה היה קו העזרה הראשון בעולם המבוסס על עזרה פילוסופית.
בשנת 1996 הקימה את האגודה הישראלית לייעוץ פילוסופי וניהלה את האגודה.
בשנת 2000 הוענק לה תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בהמשך לרצונה העז לסייע לאנשים, עבודת הדוקטורט שלה, בהנחיית מרסל דיבואה ומוריס ס.
פרידמן, עסקה בתולדות חייהם של פילוסופיים מרכזיים ובשאלה כיצד ניתן להיעזר בקורות חייהם כדי לסייע לאנשים בעלי מצוקות ושאלות קיומיות.
שוסטר הייתה חברה מן המניין גם באגודות בינלאומיות לייעוץ פילוסופי.
היא הוזמנה להרצות והחליפה דעות עם עמיתיה בכל העולם.
היא התנגדה חריפות לרעיון הענקת 'רישיון' ליועצים פילוסופיים והפיכת הייעוץ הפילוסופי לממוסד ומוכר על ידי הרשויות.
לטענתה, בכך לא מאפשרים לבני אדם לחשוב באופן חופשי ופוגעים בערך היסוד של הפילוסופיה שהוא המחשבה החופשית
עד קרוב למותה, הייתה חברת מועצת המערכת של כתבי העת: כתב העת לפסיכולוגיה רדיקלית.
כתב העת הבינלאומי לפילוסופיה פרקטית וכתב העת לאמנויות התרפיה בקוריאני.
שוסטר נפטרה בירושלים ב-15 בפברואר 2016 לאחר מאבק במחלה קשה.
"פרקטיקה פילוסופית: אלטרנטיבה לייעוץ ולפסיכותרפיה".
ספר זה נחשב כאבן דרך בייעוץ הפילוסופי וכמקור ללימוד ולהכשרת יועצים פילוסופיים.
הספר תורגם לשפות הולנדית, איטלקית וסינית.
"אוטוביוגרפיית הפילוסוף: מחקר איכותי", פורסם בשנת 2003
שלומית ברנע פרגו (נולדה ב-23 במרץ 1958) היא עורכת דין ישראלית, היועצת המשפטית של משרד ראש הממשלה בשנים 2003–2025.
ברנע פרגו נולדה בפתח תקווה להורים ניצולי השואה.
התחנכה בתיכון שק"ד בקיבוץ שדה אליהו.
בשנת 1976 התגייסה לחיל-הים ושירתה בבסיס 'דולפין' בא-טור.
את שירות המילואים עשתה בחיל הים ובמל"ח.
היא בעלת תואר ראשון (משנת 1983) ושני (משנת 2002, בהצטיינות) במשפטים, מטעם אוניברסיטת בר-אילן.
מעת קבלת רישיון עריכת דין, בחודש אוקטובר 1984, עבדה במשרדי עורכי דין במגזר הפרטי ובפרקטיקה פרטית.
עיקר עיסוקה התמקד בתחומי המשפט המסחרי, המשפט התאגידי, דיני מקרקעין ודיני רשויות מקומיות, לרבות ליטיגציה בכל הערכאות.
בשנת 1998 החלה לעבוד בשירות המדינה בתפקיד סגנית בכירה ליועץ המשפטי של משרד ראש הממשלה.
בשנת 2001 מונתה ליועצת המשפטית של משרד ראש הממשלה בפועל, ובשנת 2003 נבחרה לתפקיד היועצת המשפטית למשרד ראש הממשלה.
במקביל לתפקידה במשרד ראש הממשלה, ברנע פרגו הייתה אחראית לייעוץ המשפטי של משרדי ממשלה נוספים: המשרד לירושלים והתפוצות (2009–2013); המשרד לאזרחים ותיקים (2007–2013); המשרד לנושאים אסטרטגיים והסברה (משנת 2006); המשרד לענייני מודיעין (משנת 2009); משרד ירושלים ומורשת (משנת 2015).
בחודש מאי 2024 העידה בבית המשפט המחוזי בירושלים בתיק 1000 נגד בנימין נתניהו ואמרה כי ראש הממשלה לא התייעץ איתה בנוגע לקבלת מתנות אישיות מחברים ומקורבים.
במרץ 2025 פרשה לגמלאות ממשרד ראש הממשלה.
ברנע פרגו מרצה במסגרות אקדמיות ומקצועיות במגוון נושאים כדוגמת: ממשל תאגידי, עבודת הדירקטוריון, עבודת ועדת הביקורת, עבודת הממשלה ועבודת היועץ המשפטי בשירות המדינה, ובמגוון נושאים נוספים.
בשנת 2011 הכריזה הוועדה לבחירת שופטים על ברנע פרגו כמועמדת לשיפוט בבית המשפט המחוזי.
בשנת 2019 החלה להרצות באוניברסיטת רייכמן בקורס "היועץ המשפטי של המשרד הממשלתי הלכה למעשה".
ביולי 2025 הצטרפה למשרד עורכי הדין ועורכי הפטנטים פרל כהן צדק לצר ברץ, שם תעמוד בראש תחום משפט ציבורי, קשרי ממשל ורגולציה.
בדצמבר 2025 בנאום בכנס העמותה למשפט ציבורי טענה ברנע-פרגו כי הממשלה נוקטת באמצעים כגון רידוד תנאי הסף של משרות והימנעות מהליכים תחרותיים, במטרה להפוך את השירות הציבורי ממערכת עצמאית וא-פוליטית לשירות המושתת על נאמנות אישית.
היא הזהירה כי "השירות הציבורי יהפוך למפלגתי ואישי של השלטון - וזה עלול להיות בכייה לדורות".
ברנע-פרגו חשפה כי ראש הממשלה בנימין נתניהו ביקש לפטר אותה בעבר, אך היא סירבה בטענה שהיא עובדת עבור המדינה והיא זו שמעסיקה אותה.
כמו כן, ייחסה קשר בין פיטורי פקידים מקצועיים למחדלי 7 באוקטובר 2023, והביעה תמיכה ביועצת המשפטית לממשלה גלי בהרב-מיארה.
במסגרת תפקידה כיועצת המשפטית של משרד ראש הממשלה מונתה ברנע פרגו לתפקידים הבאים:
חברה מטעם המדינה במליאת רשות ניירות ערך ובוועדות שונות של המליאה (משנת 2014).
דירקטורית מטעם המדינה בדירקטוריון חברת החשמל לישראל בע"מ, ובוועדותיו השונות (2002–2014).
במסגרת תפקידה כיהנה כיו"ר ועדת הביקורת של הדירקטוריון (2005–2012), וכיו"ר ועדת אחריות תאגידית של הדירקטוריון (2011–2014) והובילה את הוצאת קוד הממשל התאגידי של החברה.
חברה מטעם המדינה במועצה להנצחת זכרו של יצחק רבין (2003–2006); חברה מטעם המדינה באספה הכללית של עמותת הקרן למורשת הכותל המערבי (משנת 2005); חברה בוועדת ההיגוי של "פרויקט מסע"; חברה בוועדת ההיגוי של "פרויקט תגלית"; חברה ומ"מ יו"ר ועדת "פרס א.מ.ת" וחברה בוועדת הבחירה של "פרס בראשית".
בשנת 2022 אף זכתה בתואר "יקירת פרס א.מ.ת לשנת תשפ"ב-2022", בעקבות "חברותה בוועדת הפרס מיום היווסדו, ליווי עבודת הוועדה לאורך השנים תוך הקפדה חסרת פשרות על ערכי מוסר וסטנדרטים מקצועיים, למען קידום האמנות, המדע והתרבות בישראל".
בשנת 2017 יזמה שינוי המגביל את גישת הציבור לארכיון המדינה, לפיו כל בקשה לעיון במסמך תותנה באישור המשרד הממשלתי שהפקיד אותו בארכיון.
לדברי ההיסטוריונים מירי אליאב-פלדון וגדי אלגזי, שינוי זה "עלול לעצור כליל" את האפשרות לקיים מחקרים היסטוריים ובכללם כאלה הקשורים לתולדות היישוב והמדינה.
"חובת נאמנות ומילוי שליחות של נבחרי ציבור בארגוני עובדים ומעבידים" – שנתון משפט העבודה, כרך ז' תשנ"ט-1999.
"גביית דמי טיפול מקצועי-ארגוני – האם פגיעה לגיטימית בזכויות יסוד?" – מחקרי משפט כ'(3).
"ביקורת חיצונית על הביקורת הפנימית בחברות ממשלתיות וציבוריות" - תאגידים ד'/4, נובמבר 2007 (כתב עת משפטי לענייני תאגידים, ניירות ערך והגבלים עסקיים).
שלומית הגואל-טריגר (נולדה ב-14 באפריל 1957) היא שחקנית, במאית וסופרת ישראלית.
שלומית נולדה וגדלה בתל אביב לאם ממוצא עיראקי ולאב ממוצא פולני.
הוריה התגרשו בגיל צעיר והיא גדלה יחד עם שלוש אחיותיה בבית אימה.
אחותה הבכורה היא האמנית נחמה גולן.
בסיום התיכון התגייסה שלומית ללהקת הנח"ל.
עם בוגרי מחזורה נמנית אפי בן ישראל.
שתיהן נפגשו לאחר מכן, כחלק מצוות המגישים בתוכנית "פרפר נחמד".
עם תום שירותה הצבאי בשנת 1978 השתתפה בהפקת הענק "הבזאר הגדול" בכיכובו של דני ליטני.
לאחר מכן, התקבלה ללימודי משחק בבית הספר בית צבי לאומנויות הבמה, אותם סיימה בשנת 1983. בשנה זו החלה לגלם את "קשת" בסדרת הילדים של הטלוויזיה החינוכית - "קשת וענן", לצידם של ניקו ניתאי, רמי ברוך, עמי ויינברג, ואלי גורנשטיין.
שנה לאחר מכן, שיחקה בסרט "המתופפת הקטנה", בבימויו של ג'ורג' רוי היל, לצד דיאן קיטון.
שלומית היא היוצרת של הצגת היחיד "ילדת מפתח" המבוססת על ספר אותו כתבה.
הצגה זו, בבימויה של חגית רכבי ניקוליבסקי, זיכתה את שלומית בפרס הצגת הבכורה הטובה ביותר בפסטיבל חיפה להצגות ילדים לשנת 1995.
ב-2002 סיימה לימודי תסריטאות בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
ב-2004 הקימה את תיאטרון החובבים 'הספסל' בראש העין, אותו היא מנהלת.
עד 2017, התיאטרון העלה מעל ל-30 הפקות שונות בעיבודה ובבימויה של שלומית.
ב-2014 הציג התיאטרון עיבוד מחודש להצגה "קוויאר ועדשים" שהועלה באתר ההיסטורי, מגדל אפק.
עם הפקותיו הנוספות נמנו ערב מחווה לאפרים קישון, ערבי אימפרוביזציה ומונולוגים.
ב-2010 סיימה את סדנת המשחק של איוונה צאבק.
ב-2016 ביימה את המופע המוזיקלי המשותף של חדוה עמרני ויובל כספין, "שנינו יחדיו".
בתחילת שנת 2017 הקימה תיאטרון מקצועי חדש בראש העין, תיאטרון "אופק".
"צחוק של עכברוש" הייתה הצגתו הראשונה של התיאטרון, ועלתה בהיכל התרבות בראש העין.
מעבירה סדנאות משחק למבוגרים ונוער.
כמו כן היא חברה באקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
הגואל-טריגר מתגוררת בראש העין עם בן זוגה, עו"ד עופר הגואל, ולהם שני ילדים.
בימוי: ג'ורג' רוי היל, בהשתתפות דיאן קיטון
1982: "אישה ושמה גולדה" בהשתתפות אינגריד ברגמן
2012: "זוג או פרד" (סרט ההמשך לטייארה), במאי טומי לנג.
"פרעה והעבד" – הפקה צרפתית
"חג המולד" – הפקה גרמנית
"קשת וענן" – סדרת ילדים – הטלוויזיה החינוכית
"פרפר נחמד" – סדרת ילדים – הטלוויזיה החינוכית
"משמורת" – סדרה מאת עירית לינור
"סיפורים לנימי" - סדרת ילדים - ערוץ הופ!
הבימה – "על עכברים ואנשים", "הפיזיקאים"
תיאטרון באר שבע – "אליל ההמונים"
תיאטרון בית ליסין – "ברגליים יחפות"
תיאטרון רמת גן – "הלילה השנים עשר"
תיאטרון הסימטה – "האורחת", "כולם נגד כולם", "התכווצות שרירים"
תיאטרון הספרייה – "יורדים העירה", "מר סליק"
"פיטר פן" - וונדי - בימוי אורי פסטר
"פנטו" - עם חנוך רוזן ואבי קושניר - ההצגה זכתה בפרס כינור דוד
"אני, הרשלה, שלום עליכם וחברים" – בהפקת "מיצג" והתיאטרון היידי
"מעלה קרחות" – אפרים סידון - התיאטרון לילדים ולנוער
"אהבה במצור" – הפקה פרטית/תיאטרון ארצי לנוער
"ילדת מפתח" – הצגת יחיד - יצרה: שלומית הגואל, עיבוד ובימוי: חגית רכבי ניקוליבסקי
1997: הספר "ילדת מפתח" לילדים ונוער - הוצאת "עם עובד"
2004: כתבה לסדרה אהבה בשלכת – הערוץ הראשון
בימוי וייעוץ מוזיקלי מחוץ לישראל
1995: תיאטרון ה"דום" (דיסלדורף, גרמניה), "בו ג'סט" – ג'יימס שרמן
1997: תיאטרון "אן-דר-קה" (דיסלדורף, גרמניה), "ג'סט אה סקנד" – ג'יימס שרמן
(2004–2016) תיאטרון מקצועי לשחקנים חובבים, ראש העין.
כתיבה ובימוי: הצגת "הספסל" ו"הספסל" בעיבוד חדש
עיבוד ובימוי: "תמונות מחיי נישואין", "מקווה", "צחוק של עכברוש", "ילד משלי", "זוגיות", "המושבעים", "קוויאר ועדשים", "משפחה חמה", "מסאלח עד אזולאי" – מחווה לאפרים קישון, "8 נשים", "נשים מאחורי הסורגים", "דו רה מווו", ערבי אימפרוביזציות, ערבי מונולוגים בכתיבה אישית.
1995: פרס הצגת הבכורה הטובה ביותר בפסטיבל הצגות הילדים בחיפה, להצגת היחיד "ילדת מפתח"
2001: מלגת "קרן התרבות אמריקה-ישראל" לתסריט "כביסה על גג"
2002: ציון לשבח "קרן הקולנוע הישראלי" לטריטמנט "לצייר את השמיים"
2002: מלגת "קרן התרבות אמריקה-ישראל" לתסריט "לצייר את השמיים"
שלומציון (Salampsio; נולדה בשנת 33 לפנה"ס) הייתה בתו הבכירה של הורדוס מלך יהודה מאשתו השנייה, מרים החשמונאית.
לשלומציון היו מאמה שלושה אחים, אלכסנדר, אריסטובולוס (שהוצאו להורג על ידי אביהם), ואח נוסף שהתחנך ברומא ונפטר שם, ואחות, קיפרוס.
הורדוס אירס את שלומציון לאחיו, פירורא, לאחר שאשתו נפטרה, אולם פירורא התחמק מנישואין אלה כי התאהב בשפחתו, והורדוס השיא אותה לפצאל, בנו של פצאל, אחיו.
לשלומציון ופצאל היו חמישה ילדים: אנטיפטרוס, אלכסנדר, הורדוס, אלכסנדרה וקיפרוס.
אלכסנדרה נישאה לטימיוס איש קיפרוס, שמוצאו ממשפחה מיוחסת.
קיפרוס נישאה לאגריפס הראשון ולהם היו ארבעה ילדים: אגריפס השני, ברניקי, מרים ודרוסילה.
שלומית עם ראש יוחנן המטביל (באיטלקית: Salomè con la testa del Battista) הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר קאראווג'ו, שצויר בין השנים 1606–1610 ומתאר את שלומית בת הרודיאס עם ראשו הערוף של יוחנן המטביל.
סיפור עריפת ראשו של יוחנן המטביל, בידי הורדוס אנטיפס, על פי דרישת שלומית בת הרודיאס, מתואר בבשורה על-פי מרקוס:
הציור התגלה באוסף פרטי בצרפת בשנת 1959. הוא נרכש על ידי הגלריה הלאומית בשנת 1970, בסכום של 100,000 לירות שטרלינג.
זהו ציור מאוחר של קאראווג'ו, שצויר ככל הנראה בנאפולי.
הביוגרף הראשון של קאראווג'ו, ג'ובאני בלורי, הזכיר בשנת 1672 ציור של "שלומית עם ראש יוחנן המטביל", שנשלח בין השנים 1609–1610 על ידי האמן לנגיד מסדר ההוספיטלרים, לצורך השלמה איתו, זמן קצר לפני מסעו האחרון לרומא שבמהלכו נפטר.
חוקר האמנות לארי קיית' (Larry Keith) תומך בדעה שבלורי התייחס לציור זה.
עם זאת, ייתכן כי בלורי התייחס לציור שונה באותו נושא, שנמצא במדריד .
רמת הגימור והאור קושרים ציור זה ליצירות שנעשו בנאפולי, במהלך שהותו הקצרה של האמן בעיר בין השנים 1606–1607, אחרי שנמלט מרומא עקב האשמה ברצח.
דעה זו מקבלת חיזוק עקב הדמיון בין שלומית לבין הבתולה בציור "המדונה של תפילת המחרוזת" , ובין המוציא להורג לאחד משני המענים ב"הלקאתו של ישו" .
לוח הצבעים ביצירה מצומצם, זוהי כמעט יצירה בשחור לבן.
עבודת המכחול רחבה יחסית, ואין את ההקפדה על פרטים שאפיינה יצירות קודמות של קאראווג'ו, כמו ארוחת ערב באמאוס.
בציור אין רקע כלל והוא מתמקד בדמויות, הדגש הוא על מחוות והבעות, תוך שימוש בקיארוסקורו ניכר במיוחד (טכניקה הקרויה טנבריזם).
בשלב זה של חייו קאראווג'ו כבר לא השתמש בדוגמנים חיים.
הדמויות אמנם מבוססות על אנשים שחיו בסביבתו, אך הוא לא הציב אותם כדוגמנים, כפי שעשה בעבר.
הציור מתאר את הרגע בסיפור שבו המוציא להורג מגיש את הראש בקערה לשלומית.
הוא דוחף את ראשו של יוחנן המטביל קדימה ומפיל אותו על הקערה, המוחזקת בידיה של שלומית.
פיו של יוחנן המטביל פתוח, כאילו הוא נושם את נשימתו האחרונה או פולט זעקה.
מעניינת הסמיכות בין שלומית, הצעירה והיפה, למשרתת הזקנה.
פניה המהורהרים והמוצלים של המשרתת, המביטה בעצב מטה, מהווים ניגודיות לברוטליות של ההוצאה להורג.
הבעת פניה של שלומית מלנכולית, היא מפנה את ראשה הצידה ואוחזת בקערה בעזרת המפה הלבנה, כאילו לא רצתה לגעת בה בידיה החשופות.
היא הרי ביקשה את ההוצאה להורג, ועתה נראה שהיא מתחרטת ומתביישת במעשה.
שלומית יניסקי-רביד (נולדה ב-11 בנובמבר 1963) היא פרופסור חבר למשפטים בקריה האקדמית אונו, חוקרת בתחום הקניין רוחני ודיני עבודה.
המייסדת וראש מכון שלום למחקר משפטי השוואתי ומרכז אליהו למשפט וטכנולוגיה אונו.
היא הייתה פרופסורית אורחת באוניברסיטת פורדהם ועמיתת מחקר באוניברסיטת ייל.
תחומי המחקר העיקריים שלה הם: משפט וטכנולוגיות מתקדמות, בינה מלאכותית ובלוקצ'יין, חופש מידע, קניין רוחני, דיני עבודה, זכויות אדם וחירויות יסוד ובעיקר הזכות לשוויון, הזכות לפרטיות, זכויות אזרחיות וכלכליות, אתיקה בניהול ודיני תחרות, הצדקות תאורטיות, והיבטים השוואתיים ובינלאומיים.
אביה, אליהו יניסקי, ניצול השואה, שעלה לארץ באוניית אקסודוס, היה מנהל בחברת המים מקורות ואמה אסתר יניסקי, ילידת ישראל, (לבית שבח) הייתה פעילה חברתית שזכתה באות יקיר העיר חולון בשנת 2015 ומגן העיר חולון בשנת 1999. יניסקי-רביד היא הבת אמצעית מתוך שלוש.
יניסקי-רביד שירתה כקצינת ח"ן, ת"ש וחינוך בפיקוד המרכז.
היא נשואה לרפאל רביד, ואם לשני בנים ובת.
שלומית יניסקי-רביד סיימה תואר ראשון בפסיכולוגיה ובמדעי החיים, שניהם בהצטיינות, באוניברסיטת בר-אילן ב-1987. לאחר מכן פנתה ללימודי תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב, והייתה מצטיינת דיקן בכל שנות לימודיה.
סיימה את לימודי התואר ב-1992.
היא התמחתה במשרד עו"ד יגאל ארנון ובשנת 1994 קיבלה רישיון עריכת דין.
עבדה, בין היתר, במחלקה המשפטית ביבמ ישראל.
היא בעלת משרד ומייצגת בתיקים בתחומי התמחותה.
בשנת 1999 הצטרפה לסגל המרצים בבית הספר למשפטים של הקריה האקדמית אונו ומכהנת כיום (2020) בדרגת פרופסור חבר.
בשנים 2002–2008 למדה במסלול ישיר למצטיינים לדוקטורט במשפטים ב, עבודת המחקר שלה עסקה בנושא קניין רוחני של עובדים.
בשנת 2011 יצאה לפוסט דוקטורט, בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל בארצות הברית, שם היא עמיתת מחקר ב-Information Society Project, ISP.
החל מ-2012 היא מכהנת כפרופסור אורח בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת פורדהם, ניו יורק, ארצות הברית, שם היא מרצה בתחום אתגרי טכנולוגיה כדוגמת בינה מלאכותית ובלוקצ'יין.
בין השנים 2002 ל-2010, שימשה כמרצה מן החוץ בבית הספר למשפטים ובבית הספר למנהל עסקים תואר שני באוניברסיטת בר-אילן.
בין השנים 2003 ל-2011, שימשה כמרצה מן החוץ בבית הספר למשפטים ב, רמת גן.
בשנת 2010, שימשה גם כמרצה מן החוץ בבית הספר למשפטים של המכללה למנהל.
יניסקי-רביד מכהנת גם כמרצה אורחת בתוכנית בינלאומית בסמינר למשפט השוואתי והיא חברת הנהלת הסמינר בבית הספר למשפטים, אוניברסיטת אורבינו , איטליה ושימשה כחוקרת אורחת במרכז אוקספורד לדיני תחרות ומדיניות משפטית, באוניברסיטת אוקספורד, אנגליה.
ב-2003 ייסדה יניסקי-רביד את המרכז לנשים בעבודה ועמדה בראשו עד 2010. בשיתוף שדולת הנשים בישראל בקריה האקדמית אונו, המרכז עסק בבעיית ההפליה נגד נשים במקומות העבודה, הטרדה מינית בעבודה, שכר שווה, ייצוג הולם לנשים, נשים בקבוצות מיעוט מודרות.
באותן שנים, ייסדה ועמדה בראש המרכז לזכויות בעבודה ולזכויות בקניין רוחני בעבודה וזכויות ממציאים.
המרכז סיפק שירותים משפטיים פרו בונו לעובדים.
בנוסף, המרכז העניק ייעוץ למגוון גופים ממשלתיים ולחברי הכנסת.
ייסדה ב-2006 ומאז עומדת בראש מכון שלום למחקר משפטי השוואתי, הקריה האקדמית אונו.
המכון מוביל פעילויות אקדמיות בינלאומיות עם מוסדות בעולם.
2004-2008 ו-2015 ואילך - חברת הנהלה באגודה הישראלית לחקר יחסי עבודה
2010 - נציגה מישראל לוועדה בינלאומית לידע מסורתי, של ארגון הקניין הרוחני העולמי (WIPO) למדינות מסוימות באירופה ואסיה
2010-2012 - יועצת לוועדה לזכויות נשים בכנסת ישראל ולסגנית השר לענייני נשים וסטודנטים
2011 - נציגת האקדמיה בוועדה ממשלתית למינוי הממונה על ההגבלים העסקיים
2011-2014 - נציגת האקדמיה לוועדה לאומית ממשלתית למסחר הוגן.
2011 ואילך - חברת הנהלה באגודה הישראלית למשפט העבודה ולביטחון סוציאלי
פרס לעבודה מצטיינת, מפעל לזכרו של פרופ' גדי הראל, למאמר בנושא הדרת נשים מזכויות בקניין רוחני, השיח הפמיניסטי במקום העבודה, 2006
שלומית יניסקי-רביד, קניין רוחני בעבודה: תיאוריה, מעשה ומשפט משווה הוצאת נבו והקריה האקדמית אונו (2013)
עיונים במשפט, מגדר ופמיניזם, שלומית יניסקי-רביד, עורכת משותפת עם דפנה ברק-ארז, יפעת ביטון ודנה פוגץ' (2007, נבו)
"הדרת נשים בצומת המפגש בין פטנט כזכות קנין, מקום העבודה והשיח הפמיניסטי" בעיונים במשפט מגדר ופמיניזם, (דפנה ברק-ארז, שלומית יניסקי-רביד, יפעת ביטון ודנה פוגץ', עורכות, 2007, בהוצאת נבו – הקריה האקדמית אונו) 357-412
יחסים פסיכולוגיים במקום העבודה" ספר אלישבע ברק-אוסוסקין (2012) 233-281
"מבט מחדש על אגד הזכויות המוסריות של עובדים" בספר קניין רוחני: עיונים בינתחומיים" (מרים מרקוביץ-ביטון וליאור זמר, עורכים, 2015) 463-505
"זכותם של עובדים לתמורה מיוחדת בגין המצאותיהם: מודל התמורה – מהאקדמיה לסקטור הפרטי" ספר סטיב אדלר (גיא דוידוב וגיא מונדלק, עורכים, 2016) 621-652
"חשיבה מחדש על יחסי עובד-מעסיק בקיבוץ המתחדש" 1 אוטוריטה (2016) 13-23 (עם מירב שמחיוף-משהיוף) - המאמר אוזכר באופן מעמיק בבג"ץ 2037/14 בן אהרון נ' ביה"ד הארצי ודגי תל יוסף, סעיפים כג וכד (ניתן ביום 6 ביולי 2016)
שלומית הבר-שיים (נולדה ב-1926) היא אמנית, ציירת ופסלת ישראלית.
הבר-שיים נולדה בתל אביב ב-1926. אמהּ הייתה האמנית רבקה ריגר קפלן ואביה היה מנכ"ל משרד החינוך אליעזר ריגר.
למדה אמנות בבצלאל החדש אצל מרדכי ארדון ובשיקגו, ארצות הברית.
לאחר סיום לימודיה עברה להתגורר בבוסטון, ארצות הברית.
בשנת 2005 שבה לישראל והתיישבה בירושלים.
מ-1947 ועד לפטירתו ב-2020 הייתה נשואה לפרופ' אורי הבר-שיים.
בית הספר בצלאל החדש לאומנות ולאמנות, ירושלים
מכון האמנות של שיקגו, ארצות הברית
1983 – מלגת שהייה, מרכז ברסטון לגרפיקה, ירושלים
1984 – מלגת שהייה, משכנות שאננים, ירושלים
1994 – מענק הקרן הלאומית לאמנויות, ארצות הברית
2014 – מלגת שהייה, בית הספר הבינלאומי לגרפיקה, ונציה, איטליה
שלומית ווגמן-רטנר (נולדה ב-1976) מכהנת כסמנכ"לית הרגולציה והציות הגלובלית בחברת הפינטק Rapyd משנת 2023, וכעמיתה בכירה באוניברסיטת הרווארד.
כיהנה כראש הרשות לאיסור הלבנת הון ומימון טרור בשנים 2016-2022 וכראש הרשות להגנת הפרטיות (בפועל) בשנים 2019–2021.
היא ד"ר למשפטים מאוניברסיטת ייל, ונחשבת לדמות מובילה עולמית בתחומי הרגולציה הפיננסית, פשיעה כלכלית, פרטיות, חדשנות ובינה מלאכותית.
העידה בפני הסנאט בארצות הברית בשנת 2023.
בוגרת תואר ראשון במשפטים ובמנהל עסקים בהצטיינות מהאוניברסיטה העברית בשנת 2001. התמחתה בבית המשפט העליון אצל הנשיא השופט אהרן ברק בשנים 2001–2002.
בעלת תואר שני (LL.M) ודוקטורט (JSD) מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל בארצות הברית, בשנים 2003 ו-2007. בוגרת תוכנית הדוקטורנטים של אוניברסיטת אוקספורד והאקדמיה למדעים בבייג'ינג לשנת 2005.
כיהנה כעמיתת מחקר במכון לחקר חברת המידע של אוניברסיטת ייל בשנים 2003–2007. עורכת-משותפת של ספר בנושא Cybercrime בהוצאת NYU (עם פרופ' בלקין ואחרים).
הייתה חברה בצוות ההקמה של הרשות למשפט וטכנולוגיה במשרד המשפטים (כיום הרשות להגנת הפרטיות) בשנת 2005. שימשה כמרצה מן החוץ באוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת בר-אילן ובמרכז הבינתחומי בתחומי משפט, מדיניות ציבורית וטכנולוגיה בשנים 2009–2012.
עבדה כעורכת דין במשפט מסחרי במשרד עורכי הדין Wachtell Lipton Rosen Katz בניו יורק בשנים 2007–2009, ובמשרד עורכי הדין גרוס-חודק ושות' בשנים 2009–2011.
כיהנה כראש הרשות לאיסור הלבנת הון ומימון טרור בשנים 2016–2022, וכמ"מ ראש הרשות להגנת הפרטיות בשנים 2019–2021.
בשנת 2023 מונתה לסמנכ"לית הרגולציה והציות הגלובלית של חברת Rapyd, תפקיד במסגרתו היא אחראית על גיבוש והטמעת מדיניות רגולציה חוצת גבולות.
במקביל, משמשת כעמיתה בכירה באוניברסיטת הרווארד, שם עוסקת בשאלות של רגולציה, חדשנות וטכנולוגיה.
בשנים 2011–2015 כיהנה בתפקיד היועצת המשפטית של הרשות לאיסור הלבנת הון ומימון טרור במשרד המשפטים.
בשנת 2016 נבחרה לתפקיד ראש הרשות לאיסור הלבנת הון ומימון טרור.
במהלך כהונתה הוכרה הרשות כאחת משתי הרשויות האפקטיביות ביותר בעולם.
בתקופה זו, הרשות ביצעה קפיצת מדרגה בתפיסת המודיעין של הרשות וברמת האפקטיביות שלה.
הרשות חוללה מספר רב של פרשיות הלבנת הון ומימון טרור, תמכה במאות חקירות כלכליות שהובילו להגשת כתבי אישום, הרשעות ותפיסות בהיקפים של מיליארדי ש"ח.
מתודת האכיפה הכלכלית בישראל התבססה והובילה להתמוטטות ארגוני פשיעה משמעותיים.
בשנים אלו, הרשות העמיקה את פעילותה מול גופי האכיפה והביטחון בתחום המודיעין הפיננסי, הכפילה את גודלה והתבססה כגורם משפיע ומרכזי בישראל ובעולם.
הרשות ועובדיה זכו בשורת פרסים עולמיים יוקרתיים, לרבות קבלת ציון האפקטיביות הגבוה ביותר בעולם, קבלת אות נציבות שירות המדינה להתייעלות, פרס החקירה הפיננסית הטובה בעולם מ-קבוצת אגמונט ועוד.
ד"ר ווגמן נבחרה כמנהלת מצטיינת במשרד המשפטים בשנים 2018 ו-2019.
ד"ר ווגמן הובילה את המהלך הלאומי להצטרפות מדינת ישראל לארגון ה-FATF (Financial Action Task Force), שהוא כח משימה בין-מדינתי הקובע את הסטנדרט הבינלאומי המחייב את כל מדינות העולם ואשר החברות בו תורמות משמעותית לכלכלת המדינות החברות בו.
ישראל התקבלה לארגון כחברה ה-37, לאחר ביקורת מקצועית מקיפה שביצע הארגון.
לאור קפיצת המדרגה המשמעותית שביצעה, דורגה ישראל שלישית בעולם באפקטיביות פעילותה, לאחר ארצות הברית ואנגליה.
הערכת הסיכונים שביצעה ישראל הוגדרה על ידי הארגון כאחת המקיפות שבוצעו בעולם.
ההיערכות הלאומית בישראל לביקורת ה-FATF הובלה על ידי הרשות לאיסור הלבנת הון, וכללה 7 משרדי ממשלה, 25 רשויות ממשל ועשרות גופים מהסקטור הפרטי, במהלכה שופרו ביצועי המדינה בתחום בכ-80% בתוך 3 שנים.
המהלך הובל על ידי צוות הרשות לאיסור הלבנת הון ללא מקור סמכות מחייב כלפי שאר השותפים בו.
לאחר סיום הביקורת וההצטרפות לארגון ביצע משרד המשפטים תהליך למידה והפקת לקחים כדי ללמוד מהצלחת התהליך לטובת שכפול מנגנוני הצלחה בשירות המדינה.
ד"ר ווגמן יזמה את הרחבת סמכויותיה של הרשות לאיסור הלבנת הון כמפקחת בהיבטי האשראי החוץ בנקאי והקריפטו בהיבטי הלבנת הון.
ד"ר ווגמן הייתה הישראלית הראשונה שכיהנה בתפקיד בכיר בהנהלת ארגון ה-FATF העולמי.
היא נבחרה לעמוד בראש קבוצת העבודה האופרטיבית, ה-RTMG Risk, Trends, and Methods Group בשנים 2019–2022, ובשנת 2020 שימשה בוועדה המייעצת לנשיא ארגון ה-FATF.
בשנת 2022 הייתה מועמדת לנשיאות הארגון.
ד"ר ווגמן הובילה את המשלחת הישראלית לארגונים בינלאומיים מקצועיים נוספים: ארגוני Moneyval במועצת אירופה וקבוצת אגמונט.
בשנים 2019–2022 כיהנה ד"ר ווגמן בתפקיד ממלאת מקום ראש הרשות להגנת הפרטיות במשרד המשפטים, זאת, נוסף על תפקידה ברשות לאיסור הלבנת הון ומימון טרור.
המינוי בוצע על רקע המצב הפוליטי וקשיים משפטיים למנות מינויים המצריכים אישור ממשלה בתקופות הבחירות.
יצוין כי ד"ר ווגמן הייתה חברה בצוות ההקמה של הרשות בשנת 2005.
במהלך תקופת כהונתה של ד"ר ווגמן בתפקיד ממלאת מקום ראש הרשות, הרשות להגנת הפרטיות נקלעה לשורת סוגיות ייחודיות סביב משבר הקורונה אשר הובילו לפגיעה קשה בפרטיות תושבי המדינה.
בין השאר, הרשות קיבלה מעמד רשמי בחקיקה לראשונה כגורם מייעץ לממשלה (במסגרת חוק איכוני השב"כ) ופרסום שורת חוות דעת פומביות בנושא.
עמדת הרשות, לפיה איכוני השב"כ פוגעים באופן לא מידתי בפרטיות ומתווה הפעולה החלופי שהציעה אומצו במלואם על-ידי בית המשפט העליון בפסק הדין שניתן בהרכב מורחב אשר עסק בחוקתיות החוק המסמיך של איכוני השב"כ.
עמדת הרשות אומצה גם בפסיקת בג"ץ באשר לאי-העברת מידע על מתחסנים לעיריות.
בתקופה זו ביצעה הרשות מעבר לפעילות יוזמת וממוקדת בתחומי סיכון לאומיים.
בין השאר, הרשות פרסמה עמדות וחוות דעת בהיקף גדול יותר במצטבר מאז הקמתה (מעל ל-50 עמדות לעומת 15 בכל העשור שקדם לכך).
כמו כן, הגבירה הרשות להגנת הפרטיות את פעולת האכיפה וההרתעה, לרבות ביצוע מאות פיקוחי רוחב מגזריים ופרסום ממצאיהם לציבור, לצד הפעלה ראשונית של סמכויות אכיפה חדשניות באירועי אבטחת מידע, דוגמת חיוב במתן הודעה לנפגעי דלף המידע והגבלת העלאת השרתים לרשת.
עדות בפני הסנאט של ארצות הברית
ד"ר ווגמן-רטנר העידה בפני ועדת הבנקאות של הסנאט האמריקאי בשימוע בנושא "Combating Networks of Illicit Finance and Terrorism" באוקטובר 2023.
אחיה הוא הרופא והדוגמן יונתן ווגמן.
שלומית (פרידה) פְֿלָאוּם (18 במרץ 1893 – 3 בינואר 1963) הייתה מחנכת ארצישראלית, גננת מחלוצות הגן העברי, מדריכת אנשי חינוך לגיל הרך, סופרת, עיתונאית, פעילה ציונית, מטיילת ומתרגמת.
פלאום נולדה בקובנה שבליטא בפורים תרנ"ג למשפחה ציונית אמידה ומשכילה.
אביה, יצחק שלמה לוריא פלאום, סוחר יערות, בעל בתים ובעל בית חרושת, הרבה במסעות לרגל עסקיו.
הוא נהג לשתף את ילדיו בסיפורים על מסעותיו והרפתקאותיו שהציתו את דמיונה.
האב, ציוני נלהב, השתתף בקונגרס הציוני העולמי הראשון וביתם שימש מקום מפגש לאנשי רוח ודמויות מפתח בעולם הציונות כמו בנימין זאב הרצל, שהיה חברו הטוב של אביה.
פלאום מעידה בספרה שלא זכתה להבנה בחיק המשפחה הגרעינית ונתפשה כ"כבשה השחורה".
לפיכך הוענשה רבות, ואמהּ אף נהגה להכותה.
לעומת אמהּ, שלדברי פלאום, הייתה כישלון כמחנכת וכאם, אביה הקפדן היה דמות מופתית של מחנך עקבי ומוערך.
בנעוריה למדה פלאום באוניברסיטת פרנקפורט חינוך לגיל הרך לפי שיטת פרידריך פרבל ויוהאן היינריך פסטלוצי.
כמו בבית גם בבית הספר סבלה פלאום מבדידות אך חיי נפש עשירים ומלאי דמיון עזרו לה בהתמודדות עם הקשיים במרחב החברתי.
פלאום נטתה להתאהב אהבות חד צדדיות אפלטוניות, למשל במורתה המסורה הגברת ק.
בהיותה בת עשרה איבדה את אביה שנהרג בתאונת דרכים.
בשנת 1911, בעקבות חזונו של אביה, פלאום עלתה לארץ ישראל והתיישבה בירושלים.
שם שימשה כגננת ב, בגן ילדים ג', לצד עמיתותיה למקצוע חיה ברוידא וחסיה פינסוד-סוקניק.
גני הילדים התנהלו בשפה העברית, וכשהיה להן מחסור במילים ומונחים פנו ישירות אל אליעזר בן יהודה כמו גם לד"ר אהרן מאיר מזי"א.
פלאום התיידדה גם עם הסופר יוסף חיים ברנר ונמנתה עם החוג החברתי שלו.
מחמת היותה הצעירה בחבורת ידידיו כינה אותה ברנר "ילדה".
שלמה שילר, מייסד האוניברסיטה העברית, נמנה עם ידידיה הקרובים והוא לימד אותה פילוסופיה.
בשנת 1918 נשלחה לדמשק על ידי ד"ר יוסף לוריא ראש ועד החינוך הארץ ישראלי לסייע בהקמת בתי ספר ובתי יתומים בקרב הקהילה היהודית, יחד עם יהודה בורלא ויוסף יואל ריבלין (אביו של הנשיא העשירי ראובן ריבלין).
במהלך שהותה בדמשק נפגשה גם עם הצעיר, שכיהן כממלא מקום יו"ר ועד הצירים, ולימים לבקשת דוד בן-גוריון יסייע למדינת ישראל להקים את התעשייה הצבאית.
בספרה התייחסה לתקופה זו כרבת משמעות "זו הייתה שליחות חשובה [...] הפצת העברית ותרבותנו בין בני עמנו בדמשק הייתה בימים ההם לא רק עבודה בעלת ערך תרבותי, אלא גם בעלת חשיבות פוליטית"
פלאום לא הסתפקה בידיעות שרכשה בפרנקפורט וחיפשה שיטות חינוך מודרניות שיתאימו לאקלים הארץ ישראלי ולחזון הציוני, היא נסעה לרומא לפגוש את המחנכת הדגולה מריה מונטסורי ללמוד את תורתה מפיה.
שם פגשה גם את האמן והמחנך פרנצסקו רנדונה.
משם הפליגה לאמריקה, השתלמה בחינוך באוניברסיטת קולומביה והייתה תלמידה של פרופ' המוכרת כמלחינת הנעימה "Happy Birthday to You".
בניו יורק פגשה לראשונה את המשורר, האמן והמחנך רבינדרנת טאגור.
בעקבות המפגש הפליגה פלאום להודו שם שהתה כשנתיים ואף התיידדה עם מהטמה גנדי.
בהודו שימשה גם מורה וגם תלמידה.
הקשר של פלאום וטאגור נמשך עד מותו של טאגור.
פלאום לא שבה יותר להודו, אך הם נפגשו באירופה, בפורט סעיד ובכל מקום שהתאפשר להם.
כשטאגור כתב לה שימתין לה במקום מסוים, עזבה הכל והגיעה אליו: ברגל, בסירה, על גבי חמור, רכבת או אונייה.
בין לבין הם ניהלו התכתבות ענפה שניכרה בה קרבת הלב אך בכל זאת הייתה מאופקת ומנומסת והמעיטה דברים אודות יחסיהם.
מהות הקשר ביניהם נותרה חידתית ומקור למחקרים רבים.
עם שובה מהודו בשנת 1924 נהגה להרצות על מסעותיה בעולם ובעיקר על הודו, ואף פרסמה מאמרים בעיתון "דאר היום".
לאורך חייה נתפסה פלאום כזרה ומוזרה בעיני בני דורה.
למרות היכרותה עם רבים, לא מצאה פלאום את מקומה בישראל.
בערוב ימיה חלתה בסוכרת ובמחלת לב, תוך שהיא סובלת מעוני ומבדידות.
בשנת 1963 נפטרה בבית החולים שערי צדק בירושלים ונקברה בהר המנוחות אלמונית ונשכחת.
על ספרה: בת ישראל נודדת והגותה
בשנת 1935, רואה אור לראשונה ספרה "בת ישראל נודדת", בהוצאת בית מסחר ספרים "ל.
שנה אחר כך יצא לאור שוב במהדורה מתוקנת בהוצאת אחיאסף.
בשנת 2019, הוצאת רעב בחרה להוציא מהדורה מורחבת הכוללת נספחים לספר שנעלם מן המדפים.
הספר הוא מסמך נדיר ואותנטי, יומן מסע אוטוביוגרפי של רווקה, המעיד הן על שהתחולל כאן ובעולם בראשית המאה העשרים.
המחברת דברה שפות רבות, חלקן מבית ואת האחרות רכשה במהלך מסעותיה: רוסית, גרמנית, אנגלית, צרפתית, איטלקית, סנסקריט, עברית וערבית.
כך מתארת אותה חוקרת הספרות נורית גוברין בראיון:
המחברת העולה מתוך הספר היא אישה בוגרת, שאיננה נכנעת למוסכמות, ומאתגרת את תפקיד האישה המסורתי שהחברה הכתיבה לה.
במובנים רבים ניתן לזהות במחברת גישות פרוטו-פמיניסטיות שהקדימו את זמנה.
פלאום, שהייתה גם רושמת מחוננת, כללה בספר גם רישומים פרי עטה שהוסיפו לספר ממד אנושי ואישי שלא אחת היה חסר בספרות התקופה.
כפי שעולה מספרה, פלאום עסקה בסוגיות פמיניסטיות בכל מקום בו ביקרה: מצב האשה מבחינה סוציו-אקונומית, נגישותה להשכלה, מידת חירותה ומעורבותה בחברה ובפוליטיקה.
היא בחנה את החינוך המקומי ואילו מתודות פדגוגיות חדשות ניתן לאמץ ולהביא לארץ.
הספר מתאר את התרשמותה ויחסיה עם שועי עולם כאלברט איינשטיין, תומאס אלווה אדיסון, לואיג'י לוצאטי מדינאי וסופר איטלקי, נשות חברה כמרגריטה צרפתי, מנהיגים ומחנכים.
פלאום, שבארצות נכר זכתה לכבוד וליקר, נתפסה בשובה הביתה לארץ ישראל כעוף מוזר ורבים התרחקו ממנה.
זהותה המורכבת של פלאום קרעה אותה בין יבשות ותרבויות והותירה אותה בכמיהה תמידית למקום האחר.
היא הייתה אירופאית שהמולדת הביוגרפית שלה היא ליטא, מולדתה הרוחנית הודו ומולדתה ההיסטורית-לאומית היא ארץ ישראל.
פלאום ראתה בישראל ובהודו ארצות אחיות הסובלות מעול הקולוניאליזם של האימפריה הבריטית וחלמה על היותן עצמאיות וחופשיות.
כבר אז היא כותבת על שיתופי פעולה אפשריים ביניהן.
פלאום שיווקה את החלום הציוני לעולם הגדול, וניסתה לייבא רעיונות מודרניים והומניים לכאן.
היא שכנעה את טאגור בחשיבות המעשה הציוני, וטאגור, בזכותה של פלאום, האמין שהציונות תהווה גשר אמיתי בין מזרח למערב ושלמעשה הציונות היא המפתח לשלום עולמי.
פלאום האינדיבידואליסטית פעלה מטעם עצמה, איש לא מינה אותה לנציגת העם היהודי בעולם, ולנציגת העולם בארץ ישראל.
מפלאום עלה ריח עז של אוניברסליזם ומודרניות שכאן בארץ ישראל השמרנית והקרתנית של אז, שתושביה היו עסוקים בעניינים לוקליים ובמינוף החזון הציוני, עדיין לא היו בשלים להכיל.
מנגד כשכולם בארץ ישראל דיברו בגוף ראשון רבים פלאום דיברה בגוף ראשון יחידה, וחגגה את הגשמת חלומותיה.
אין ספק שבהרבה תחומים הקדימה את זמנה.
באותם ימים לא אהבו את הרעיון של נשים הנוסעות בגפן לחו"ל, ואף על פי שהייתה תקופה שמחנכות צעירות נשלחו ללמוד באירופה, הדבר נתפש כפגיעה במיניותן, ובחילול תומתן.
אפשר רק לשער, איך נתפשה בעיניהם פלאום הנוסעת הנצחית.
פלאום לא הסתפקה בפרסום יומניה, ובשנת 1946 פרסמה בהוצאה עצמית "שנטי" את הספר "רבינדרא-נת טאגור: המשורר, הפילוסוף, הסופר, המחנך, הקומפוזיטור, הצייר, המרצה והנוסע", ביוגרפיה מקיפה הכוללת גם תרגומים.
שלומית מירון (נולדה ב-18 במאי 1962) היא סופרת ומנחת קבוצות ישראלית.
מירון נולדה וגדלה בפתח תקווה.
בין השנים 1985–1992 הייתה עיתונאית ועורכת בעיתון "ידיעות אחרונות" (בשם שלומית מורים).
היא למדה תואר ראשון במדעי הרוח והחברה באוניברסיטה הפתוחה וסיימה בהצטיינות.
את התואר השני במדעי היהדות, במסלול רוחניות, סיימה במכון שכטר בהצטיינות יתרה.
בשנת 2000 הוכשרה כמנחת קבוצות במכון "מעגלים" וקיימה סדנאות להתמודדות עם משבר אמצע החיים.
בשנת 2004 הקימה את סדנאות "סיפור חיים" המאפשרות לאנשים לעבד סיפורי חיים תוך בחינה יצירתית של נרטיב חייהם.
כמו כן רכשה מגוון השתלמויות בתחום הביבליותרפיה ופיתחה מודל עבודה בשם "הגותרפיה" לעבודה על נרטיבים באמצעות כתיבה יצירתית.
לאורך השנים פרסמה סיפורים קצרים ושירים בכתב העת "מראה", באתר "פסיכולוגיה עברית" ובאתר סלונה.
וכן טורים אישיים בכתבי עת שונים, מאמרים ורשימות מסע הומוריסטיות בין השאר ב"מסע אחר לילדים" וב-ynet.
בנוסף פרסמה מספר ספרים דיגיטליים לילדים ובהם: סדרת קומיקס בשם "המכורים לאייפון" עם המאייר אלחנן בן-אורי, ספר לפעוטות העוסק בהסתגלות לשינויים - "עננים באים והולכים" עם המאיירת סמדר גרוסמן, ושני ספרים העוסקים בהתמודדות עם פגיעות רגשיות: "מי נבהל מחץ מורעל" ו"כך מצאתי לי חבר" בליווי איוריה של אלכסנדרה לזובסקי.
בשנת 2012 זכתה להיות בין עשרת הפיינליסטיים הראשונים (מתוך מאות מתחרים) בתחרות הוועידה ל"יזמות בחינוך" בזכות מיזם שהגתה "כתיבת סיפורים מפי ילדים".
מיזם זה הוא חלק מתוכנית שפיתחה עבור צוותי חינוך המנגיש כתיבה אינטואיטיבית ככלי לביטוי אישי לתיווך למידה ולאבחון קשיים.
בנוסף, מעבירה סדנאות למטפלים להנגשת כתיבה אינטואיטיבית ככלי מסייע בתהליך הטיפולי.
בשנת 2018 נבחרה לשאת נאום בשם מסיימי התואר השני במכון שכטר על הזיקה בין לימודי יהדות לערכי התרבות הישראלית החילונית.
היא מנחה סדנאות לכתיבה אינטואיטיבית ואת הסדנה הוותיקה שיצרה "סיפור חיים".
מתגוררת בראש העין עם בן זוגה ואמא לשני בנים, אחד מהם הוא המוזיקאי עידן מורים שחי ופועל בניו יורק.
"ככה נראה אושר – סיפורים מאמצע החיים" - קובץ סיפורים הוצאת גוונים, 2004
"המוצץ שלי והמוצץ של אבא – סיפורו של מסע גמילה משפחתי" ספר שצולם על ידי האמנית עדי אדר, וכתוב בשני רבדים – להורים ולילדים, הוצאת אסטרולוג, 2005. הספר תורגם לספרדית ולקטלנית ויצא ב-2010 בהוצאה הספרדית ALREVES (ב-2018 יצא כספר אודיו בהוצאת iCast)
"מורטוריום" רומן בעריכתה של מיכל חרותי.
בספר דמות מדען הטוען שעוד חמש שנים תפרוץ מגפה שתגיע מסין על ידי עטלפים.
"תמימות שנייה" רומן בעריכתו של שמעון ריקלין.
שלומית עוזיאל (נולדה ב-29 בינואר 1970) היא עורכת, מחברת ומרצה ישראלית בתחום הלשון העברית.
שלומית עוזיאל היא בת לגילה רז ולטייס הקרב זאב רז.
למדה באוניברסיטה העברית (BA בביולוגיה) ובמכון כהן באוניברסיטת תל אביב (MA בהיסטוריה ופילוסופיה של המדע).
במקביל למדה לשון ובלשנות באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטה הפתוחה.
כיהנה כעורכת גליליאו – כתב עת למדע ולמחשבה (2006–2008) וכעורכת ביואינפורם, כתב עת לקהילת מדעי החיים והביוטכנולוגיה בישראל (2010–2011).
עורכת בהוצאת למדא עיון של האוניברסיטה הפתוחה, ועורכת, עורכת מדעית וכותבת במכון דוידסון לחינוך מדעי ובקרן הלאומית למדע (ISF).
ספרה "מוציאה לשון: הפתעות מהמגירה הסודית של העברית" ראה אור בשנת 2021 בהוצאת עם עובד.
כותבת ומגישה את הפינה "מוציאה לשון", העוסקת בסוגיות לשוניות בספרות, ב"מה שכרוך", מגזין הספרות היומי של רדיו "כאן תרבות".
עורכת סדרת "למדא מארחת" – הרצאות וימי עיון בתחום השפה ומלאכת הספר באוניברסיטה הפתוחה.
כותבת הבלוג "הקוראת הראשונה", העוסק בשפה, בלשון העברית ובעריכה.
מתגוררת בתל אביב עם בן זוגה, אוהד עוזיאל (בנו של העיתונאי והסופר מאיר עוזיאל), ועם שני ילדיהם.
"שלומצי כותבת יומן" הוא ספר לבני נוער מאת הסופרת דקלה קידר.
הספר התחיל כסיפור בהמשכים שהתפרסם באינטרנט בפורום תפוז ויצא לאור בשנת 2008, בהוצאת ידיעות ספרים.
"שלומצי כותבת יומן" מספר על חייה של שלומצי, נערה מתבגרת, מכיתה ט' עד י"ב.
בנוסף מדובר על התהליך והשינוי שהיא עוברת, על כל הקשיים וההתמודדות שלה בתור נערה מתבגרת.
במהלך הספר שלומצי עוברת אירועים רבים ובעזרתם היא לומדת להכיר את עצמה ולהעריך את עצמה.
הספר כתוב כיומן של שלומצי בת החמש עשרה.
בתחילת הספר שלומצי מתחילה לעבוד בתחנת דלק.
בהתחלה לא הולך לה כל כך טוב והיא לא מכירה אף אחד.
לאחר תקופה קצרה היא מתחברת לילד בשם יוני.
יוני עוזר לה ומאוד כיף להם ביחד בתחנה, לאחר כמה זמן שלומצי מתחילה לחבב את יוני יותר ויותר עד שבסוף היא מתאהבת בו.
במהלך הספר, שלומצי מתייעצת עם חברותיה נטע ושובל לגבי יוני ולגבי נושאים רבים המעסיקים בני נוער.
בהמשך הספר שלומצי חוזרת ללמוד, כשהיא עולה לתיכון, ופוגשת חברים חדשים ולומדת דברים חדשים.
בנוסף שלומצי פוגשת ילד בשם אמיר הלומד בתיכון שלה ומתפתח ביניהם קשר מאוד טוב והם אפילו יוצאים במשך תקופה אך בסוף הם נפרדים.
שלומצי נחשפת לילדה שמתמודדת עם הפרעות אכילה.
היא מנסה לעזור לה והיא מספרת להוריה על מצבה.
הילדה נשלחת לטיפול ולא חוזרת לבית הספר במשך הרבה זמן.
הספר מסתיים כאשר שלומצי רואה איש ישן בחצר ליד ביתה, כאשר היא מתקרבת אליו היא רואה כתובת על התיק שלו יוני עינב - ישראל.
שלומצי - נערה בת 15. הדמות הראשית בסיפור.
בספר היא מתוארת בתור ילדה חסרת ביטחון עצמי, ובלי הצלחה רבה עם בנים.
במהלך הספר שלומצי עוברת תהליך עם עצמה בו היא מוצאת אהבות חדשות ולומדת לקבל את עצמה כפי שהיא.
נטע - חברתה הטובה ביותר של שלומצי.
לנטע יש בן זוג ובמהלך הספר שלומצי מבקשת ממנה עצות על בנים.
שובל- חברתה הטובה ביותר של שלומצי.
יוני - האהבה הראשונה של שלומצי, עבד איתה בתחנת הדלק.
שרוני- אחותה הקטנה של שלומצי, היא ושלומצי מתמודדות ביחד עם הבעיות הנוצרות מהגירושים של ההורים שלהן.
אמא של שלומצי - גרושה, יש לה 2 בנות (שלומצי ושרוני).
אבא של שלומצי - גרוש, יש לו 2 בנות (שלומצי ושרוני) ושתי בנות מאשתו החדשה.
הספר פורסם תחילה באתר תפוז, כיומן מקוון של דמות בדויה בת 14. הספר נכתב על בסיס חוויות שעברו על המחברת בת ה-30, במהלך 4 שנים.
סביבו נוצרה אז קהילה תוססת.
לטענת המחברת, הספר מפגיש עם רגשות עוצמתיים של עצב וכאב, אך מתאים לבני הנוער.
שלומית אשר (נולדה ב-28 באפריל 1981) היא סופרת ישראלית, מרצה ומנחת סדנאות כתיבה.
אשר נולדה וגדלה בפתח תקווה למשפחה דתית לאומית.
אשר אהבה לקרוא והחלה לכתוב סיפורים ויומנים כבר בגיל 6. התחנכה באולפנת צפירה ביישוב צפריה.
לאחר סיום לימודי התיכון עשתה שירות לאומי בכפר נוער תלפיות בחדרה.
בוגרת תואר ראשון מאוניברסיטת בר-אילן בחינוך בלתי פורמלי וקרימינולוגיה.
לאחר שנישאה לבן זוגה אותו הכירה כבר בתקופת לימודיה בתיכון, עברה להתגורר ביחד איתו ביישוב עלי ומשם עברו להתגורר בקריית נטפים שבשומרון.
לאחר עשר שנות נישואין בהן התרכזה בגידול הילדים ובתחזוקת הבית, התגרשה אשר ובעקבות כך גם החלה לעבוד במחלקת התיירות של המועצה האזורית שומרון ולעסוק בכתיבה.
אשר החלה לשתף במדיה החברתית את תחושותיה בעקבות הגירושין וכתבה על נושאים כמו שבתות וחגים בלי הילדים, ועל יחס החברה הדתית לנשים בסטטוס שלה.
בשנת 2018 ראה אור ספרה הראשון, כנפיים, מתכתב עם סיפורה האישי של אשר והתהליך שעברה אשר בעקבות הגירושין: ההתמודדות המקצועית בלהתחיל מחדש עם ארבעה ילדים, המגורים בחברה דתית ביישוב קטן בלי רישיון נהיגה והבנה בסיסית בניהול חשבון בנק או תקציב של משק בית ועוד.
לאחר שספרה הראשון ראה אור הגיעו לאשר בקשות של הורים שחיפשו סדנאות כתיבה לילדיהם, וכך החלה אשר להנחות סדנאות כתיבה לילדים ובהמשך גם למבוגרים.
במקביל המשיכה לכתוב, להרצות בנושאי הכתיבה שלה וללוות סופרים בתהליכי כתיבה והוצאה לאור.
מתגוררת ביישוב קריית נטפים בשומרון עם ארבעת ילדיה.
מי היה מאמין, קוראים הוצאת ספרים, 2020
קליפות, פרויקט במימון המונים, 2022
"שלומית אהרון ושלושת הטנורים" הוא אלבום וידאו והופעה משותפים של הזמרת הישראלית שלומית אהרון ושלושה זמרי אופרה ישראלים: יותם כהן, גיא מנהיים ויוסף ארידן.
את האלבום הוציאה לאור בשנת 2010 חברת התקליטים הד ארצי.
אהרון הזמינה את שלושת זמרי האופרה, המכונים "שלושת הטנורים" כפראפראזה להרכב שלושת הטנורים שפעלו בשנות התשעים והאלפיים.
יחד הם הופיעו עימה במופע משותף, שיצא על DVD.
המופע שילב בין מוזיקה ישראלית למוזיקת אופרה.
ליוו אותם שבעה נגנים בהפקתו של אוהד חיטמן ובעיבודים נוספים של דרור אלכסנדר.
שלומית אהרוני ליר היא חוקרת מגדר, תרבות, ותקשורת המתמחה בפוליטיקה של הידע, יוצרת ופעילה פמיניסטית.
ממייסדות פורום דבורה, "פועלות ברשת" – מיזם חממה לקידום נשים במדיה הדיגיטלית, ומיזם "1325 נשים ושלום".
כתבה וערכה שמונה ספרים ואצרה תערוכות העוסקות בסוגיית קולותיהן של נשים במרחב הציבורי.
אהרוני ליר בוגרת תואר ראשון מאוניברסיטת בר-אילן בחוג לספרות אנגלית ופילוסופיה, תואר שני מאוניברסיטת תל אביב בחוג לאנגלית ותואר שלישי מהתוכנית ללימודי מגדר באוניברסיטת בר-אילן.
פוסט-דוקטורט עשתה כחוקרת אורחת באוניברסיטת ברנדייס.
עם שובה לארץ, הפכה לחוקרת במעבדת מחקר במכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות ומרצה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 2020 התקבלה כעמיתת מחקר באוניברסיטת חיפה ואוניברסיטת בר-אילן.
במהלך השנים, עשתה הסבה להדרכת תוכנה ומאוחר יותר לתחום ניהול פרויקטים והנדסת תוכנה.
ערכה מספר אנתולוגיות, בהן "דיו לבנה דיו שחורה" (כתב הוצאה לאור, 2023), המקבץ מסות של סופרות בנושא הכתיבה, "בגוף ראשון 8 נשים 8 סיפוריים חיים" (פרדס, 2015) והספר לאחותי, פוליטיקה פמיניסטית מזרחית (הוצאת בבל, 2007).
ספרה "לפרוש כנף" (עיתון 77, 2021) זיכה אותה במענק קרן י.ל.
אהרוני ליר פרסמה מאמרי דעה רבים בהארץ, ג'רוזלם פוסט, ynet, מעריב ועוד.
החל ממרץ 2023 משמשת כיושבת ראש ועדת קשרי חוץ של אגודת הסופרות והסופרים העבריים בישראל.
כתבה וערכה שמונה ספרים, בהם, "עקבות האור על העדשה" אותו כתבה עם ליאת איילון (הוצאת רסלינג, 2023) הבוחן את היצירה הקולנועית כמשקפת מקום, תקופה והווי תרבותי.
הספר מנתח את עולם הקולנוע בפריזמה שדרכה ניתן לראות תהליכים ושינויים חברתיים, אבל בה-בעת כמדיום בעל השפעה רבה על זהות החברה ועל חלוקת התפקידים הגילאית והמגדרית המקובלת.
מחקרים מדעיים פרי עטה פורסמו בכתבי עת בינלאומיים ובישראל, בהם מאמר איכותני העוסק בפער המגדרי בוויקיפדיה ישראל, הכולל הסבר למיעוט נשים עורכות באתר והצעות אופרטיביות לצמצום הפער.
לדבריה, שיעור גבוה של משתתפות ציינו שמצב השתיקה היה נקודת פתיחה בחייהן הבוגרים.
גם לאחר גילוי האפשרות להשמעת קול, רוב משתתפות המחקר בחרו בשתיקה כאסטרטגיה להתמודדות עם מרחבי שיח שנתפסו כבלתי שוויוניים ומאיימים.
רק מיעוט מן המשתתפות ציינו שהן משמיעות דעות ביקורתיות הקוראות תיגר על השיח הקיים.
חלק ניכר מהמאמרים שפרסמה עוסקים בהצטלבות בין גיל ומגדר בקולנוע ובאמנות.
בנוסף למאמרים שפרסמה, כתבה פרקים במספר ספרי מחקר, בהם "פנתרה שחורה קובייה לבנה: התערוכה שלא הייתה" חזן ושטאנג (עורכות).
אנתולוגיית תרבות חזותית ישראלית (תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד), "הקול קול רחל והידיים ידי לאה" כלב הנרייט (עורכת), בתוך א-מיתיות, פרשנות פמיניסטית למדרשי חז"ל, (תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות) ועוד.
אהרוני ליר הובילה קמפיינים ציבוריים.
ב-2005 הובילה את קמפיין "1325 נשים עושות שלום" לקידום נשים בתהליכים מדיניים, ב-2006 את "פרויקט אקו פמיניזם" ליצירת ערים ידידותיות לנשים ולסביבה, ב־2007 הובילה קמפיין "נשיאה לישראל" למען בחירתה של אישה למוסד נשיאות, שכלל קואליציה של ארגונים שהתארגנה סביב בחירתה של קולט אביטל לנשיאות.
ב-2007 פעלה אהרוני ליר בשיתוף עם יולי תמיר לקידום תיקון 6 ג' בחוק שוויון זכויות האישה הקובע שבוועדות ציבוריות יינתן ביטוי הולם לייצוגן של נשים בתהליכים מדיניים.
היא הובילה את עיקרון המגוון בשיתוף תהליכים מדיניים, דבר שהתבטא בכך שישראל היא המדינה היחידה המציינת את חשיבות שיתוף נשים ממגוון מיקומים בתהליכים מדיניים.
ב-2012 הקימה את פועלות ברשת, מיזם חממה הפועל לקידום נשים במדיה הדיגיטלית ובמרחב הציבורי.
ב-2015 הייתה בין המייסדות של פורום דבורה, עמותה שנועדה לקדם ייצוג שוויוני לנשים במוקדי קבלת החלטות, בממסד הביטחוני-מדיני הישראלי ובשיח הציבורי.
אהרוני ליר פעילה גם לקידום שוויון מגדרי בשפה.
בשנת 2016 יזמה והנחתה פאנל בנושא "השפה הביטחונית והשפעתה על נשים" בכנס הרצליה.
היא תיעדה את פועלה לשינוי שם הוועדה לזכויות הילד לשם המכליל גם ילדות במאמר אוטואתנוגרפי המתאר את התהליך.
בנוסף, פעלה לשימור שם גשר יהודית והובילה צעדת מחאה ועצומה לשימור שם הגשר.
כמו כן היא פעלה לשינוי שם אגודת הסופרים העבריים בישראל לאגודת הסופרות והסופרים העבריים בישראל.
בשנת 2021 יזמה וכתבה בשיתוף שולמית אלמוג את "הצהרת זכויות הנערה", הכוללת עשרה סעיפים העוסקים בזכויות של ילדות ונערות, בהם הזכות להגשמה עצמית, הזכות ליחס מכבד, הזכות לייצוגים ראויים בתקשורת, והזכות למרחב ציבורי בטוח.
במהלך השנים 2022–2023 ניהלה "סדר פסח פמיניסטי" במרחב החברתי ובבית הסופר, המבוסס על ההגדה הפמיניסטית שכתבה.
בשנת 2024 כתבה דוח המבוסס על ניתוח תוכן וראיונות בנושא ההטיה נגד ישראל בוויקיפדיה האנגלית.
הדוח נכתב עבור הקונגרס היהודי העולמי והוצג על ידי ד"ר ליר באירוע רב-משתתפים שהתקיים במטה האו"ם בז'נבה, דבר שהוביל להתייחסות תקשורתית ולפניות לקרן ויקימדיה כדי לקדם בדיקה של הנושא.
זוכת פרס נעמת למחקרים פמיניסטיים פורצי דרך, 2014
מלגאית נשיא לדוקטורנטים מצטיינים, אוניברסיטת בר-אילן, 2011-2015
זוכת המקום הראשון לפוסטר מדעי, פסגת המגדר ברלין, 2015
זוכת מלגה על שם גולדה לקידום נשים במדעים ובטכנולוגיה, 2018
גולדברג לתרבות וספרות עבור הספר "לפרוש כנף", 2021
לאחותי, פוליטיקה פמיניסטית מזרחית, הוצאת בבל, 2007
נשים משנות - ספר צילומים, הוצאת קרן רוזה לוקסמבורג, 2009
בגוף ראשון, 8 נשים 8 סיפורי חיים הוצאת פרדס, 2015
דיו לבנה דיו שחורה, עורכת שותפה עם דורית זילברמן, הוצאת כתב 2023
הגדה פמיניסטית לסדר פה-סח, הוצאת פרדס, 2020
לפרוש כנף - ספר שירים, הוצאת עיתון 77, 2021
עקבות האור על העדשה – מגדר, גיל וזמן בקולנוע, בשיתוף ליאת איילון, הוצאת רסלינג, 2023
כוח אזרחי – סיפורי התארגנות מהשטח בעקבות השבעה באוקטובר, בשיתוף אזי לב-און, הוצאת סטימצקי, 2025.
בתערוכות הקבוצתיות השונות אותן אצרה, התמקדה אהרוני ליר בעיקר בסוגיית הקול בקרב נשים.
2014 - "נשים מעלות סטטוס" תערוכה קבוצתית נודדת.
הוצגה לראשונה בגלריית ספריית בית אריאלה ולאחר מכן באוניברסיטת תל אביב ובמקומות נוספים.
התערוכה מקשרת בין קירות הפייסבוק לבין הקירות הממשיים בהם היא מוצגת ומנכיחה את קולותיהן של נשים מהמרחב הווירטואלי למרחב הממשי.
2021 - "יש לי זכות" - תערוכה שהביאה מגוון קולותיהן של נערות ישראליות מתוך מטרה לאפשר להן להשמיע קול ולהביא את עצמן למרחב הציבורי.
עולם הדימויים והדעות שמציגה התערוכה המקוונת מייצר פספס החושף את הסוגיות עמן מתמודדות נערות רבות בישראל.
2023 - "נשים משנות סטטוס" שהוצגה בגלריית בית הסופר.
התערוכה שילבה בין צילום דיוקן עכשווי לצילום מלפני תשע שנים, של פעילות ציבור שהשתתפו בתערוכה "נשים מעלות סטטוס".
כל דימוי בתערוכה כלל גם טקסט אישי הנוגע למשמעות תשע השנים שעברו המתערוכה הראשונה, הגיל והזמן החולף.
פעילות במהלך מלחמת חרבות ברזל
אהרוני ליר הציגה תערוכה אודות השינויים שנעשו בוויקיפדיה האנגלית במהלך מלחמת חרבות ברזל, תוך התמקדות בערכים היסטוריים מרכזיים על ישראל.
"ביטוי לדיכוי או אקט של בחירה?
השתיקה כתופעה חברתית בקרב פעילות ציבור בישראל".
"המסע למגדור מחדש של שם הוועדה לזכויות הילד כמראה ליחסי חברה אזרחית וממשל בישראל".
"אור גנוז – הזנות כתוצר חברתי בסרט 'אור'".
שלומית הרט (נולדה ב-11 באפריל 1963 היא מנכ"לית, דירקטורית ומשקיעת קרן הון סיכון ישראלית, לשעבר מייסדת ומנכ"לית הסניף הישראלי של חברת המחקר והייעוץ האמריקאית גרטנר וסגנית נשיא בגרטנר העולמית.
שלומית הרט נולדה ב-1963 באביג'אן, חוף השנהב, בת לשניאור אלגר, מהנדס בניין שזכה באות לגיון הכבוד של ממשלת חוף השנהב עבור בניית מלון Ivoire.
היא בת לאורה אלגר, מורה לתנ"ך, התקציבאית הראשונה בישראל בחברת הפרסום דחף ויקירת רמת השרון.
דוד שלה הוא שמריהו הוז, סבא רבא שלה היה שניאור זלמן הוז, ראש עיריית עפולה הראשון.
שלומית שירתה כקצינה, ראש צוות פיתוח ביחידת המחשוב המבצעי של חיל האוויר.
בשנים 1994–2000 עבדה כמנהלת תחום תשתיות ואלקטרוניקה בחברת היולט פקארד.
ב-2000 מונתה לדירקטורית לשוק הטלקום, קרנות הון סיכון והייטק בגרטנר המזרח התיכון וסגנית נשיא המזרח התיכון בגרטנר.
ב-2011 מונתה למנכ"לית גרטנר ישראל והקימה את הסניף הישראלי, העוסק בייעוץ ומחקר טכנולוגי לחברות ולגופים ציבוריים.
בשנים 2011–2013 שימשה כיועצת לדירקטוריון הבורסה לניירות ערך בתל אביב.
היא משמשת כדירקטורית חיצונית במיטב השקעות, המנהלת נכסים בסך 2.1 מיליארד שקלים, כדירקטורית באלקטריאון וירלס הנסחרת בבורסת תל אביב, וכיועצת לחד-קרן WalkMe, הנסחר בבורסת ניו יורק.
מאז פרישתה מגרטנר היא משקיעה בחברות הזנק באופן פרטי במסגרת אנליסט ונצ'רס שבבעלותה.
היא השקיעה בעשרות חברות, בין השאר בקדמה מחשוב קוונטי, בחברת CyberX, אותה רכשה מיקרוסופט ב-170 מיליון דולר, ובחברת.Catch Co.
בחד קרן היילו טכנולוגיות, ובחברת Alba Orbital.
היא Venture Partner בקרן ההון סיכון TPY Capital המנהלת כספים בהיקף של 135 מיליון דולר ויועצת לחברת ההשקעות Atlas Invest.
עומדת בראש הסניף התל אביבי של הארגון הבינלאומי Upward Women, לקידום נשים ביזמות בישראל.
החל מ-2022 חברת נבחרת הדירקטורים.
בשנים 2000–2022 שימשה כמנטורית לעסקים באואזיס, האקסלרטור לעסקים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, בתמיכת יבמ ישראל.
שלומית הרט נשואה לרופא והיזם, ד"ר יורם הרט , להם שני בנים, הם מתגוררים בהרצליה.
מצעירותה היא עוסקת בספורט, ובכלל זה שחייה וזכתה במדליות בתחום.
היא בוגרת תואר ראשון במדעי המחשב מאוניברסיטת מרכז פלורידה .
שלומית פונדמינסקי (נולדה ב-9 בינואר 1974) היא כוריאוגרפית, רקדנית, מורה וחוקרת אלתור בתנועה, המתגוררת ופועלת בישראל.
פונדמינסקי נולדה בשנת 1974 בירושלים.
בגיל חמש היא החלה ללמוד מחול אצל פרופ' חסיה לוי-אגרון, טליה כדורי, וגם למדה את טכניקת גרהם אצל תמרה מיאלניק.
לאחר הצבא עברה לגור בתל אביב.
בשנת 2001 סיימה תואר B.Ed בהוראת מחול במכללת סמינר הקיבוצים.
בשנת 2001 הצטרפה כרקדנית לקבוצת המחול נעה דר ובמקביל יצרה את עבודתה הראשונה עבור פסטיבל "גוונים במחול" במרכז סוזן דלל, ביחד עם חגית בר.
בשנת 2003 יצרה את הסולו הראשון שלה "בטן" עבור פסטיבל אינטימדאנס בתמונע.
בשנת 2004 רקדה בקבוצת המחול של נמרוד פריד ובתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
באותה שנה גם למדה בבית הספר לתיאטרון הגוף בתל אביב, מוסד לימודי שהשפיע עליה מאוד כיוצרת.
הקריירה האמנותית שלה ככוריאוגרפית עצמאית החלה עם הסולו "בכיס הפנימי", שיצרה עבור פרויקט הרמת מסך בשנת 2004. העבודה זכתה במקום השני בתחרות יצירות סולו בינלאומית "10Masdanza" באיים הקנריים ובעקבות כך הוזמנה פונדמינסקי לפתוח את חגיגות ה-25 שנה לתיאטרון La Maison De La Danse, בליון, שבצרפת.
הסולו הופיע גם בפסטיבלים: "Fabbrica de Movimentos" בפורטוגל, ובפסטיבל הבינלאומי לאמנות בסן פרנסיסקו.
פונדמינסקי הצטרפה לעמותת הכוריאוגרפים ב-2005. באותה השנה גם זכתה בפרס יוצרת בראשית דרכה מטעם משרד החינוך והתרבות, ובמלגת יצירה מטעם חברת טבע.
בשנת 2005 יצרה את הדואט "סמני החלקה" בשיתוף הרקדן דיולה צ'קברי, עבור פסטיבל הרמת מסך.
לאחר מכן הופיעה עם היצירה גם בפסטיבל "Images of the Middle East" בדנמרק, וב-"Dublin Fringe Festival" באירלנד.
במקביל להתפתחותה ככוריאוגרפית, פונדמינסקי החלה להעמיק בחקירת עולם האימפרוביזציה בתנועה.
בעקבות כך הקימה בשנת 2006 יחד עם האמנים נעם כרמלי, איריס ארז, פיליפ סמית', ענבל אלוני, סיגל ברגמן, יניב מינצר, ויובל גולדשטיין את קולקטיב האלתור "אוקטט".
הקבוצה פעילה עד היום וחוקרת את עולם האלתור בתנועה כאמנות מופע.
באותה שנה גם התחתנה עם איל וינטראוב, שכתב וערך את המוזיקה לכל יצירותיה הראשונות משנת 2001, והוא שותף לעריכה המוזיקלית של עבודותיה עד היום.
בשנת 2008 הוזמנה על ידי איציק ג'ולי ליצור סולו המשלב אופרה ומחול, ויצרה את "לה דיווינה" בהשראת זמרת האופרה מריה קאלאס.
הסולו הופיע עד שנת 2019 בישראל ובעולם בפסטיבלים שונים, בהם: AGITAR בספרד, פסטיבל יהודי לורקה בספרד, ובפסטיבל FIDCDMX במקסיקו סיטי.
בעקבות "לה דיווינה" יצרה פונדמינסקי שתי יצירות נוספות הקשורות באופרה: "אופרה אורבנית" לפסטיבל הרחוב בת ים ב-2010 ו"אופרה טריטוריאלית" לפסטיבל זירת מחול 2015 ופסטיבל UNDERCLOUD בבוקרשט, רומניה.
בשנת 2009, בעקבות לידת בנה הבכור, זיו, הכשירה פונדמינסקי את הרקדנית ענבל אלוני להחליף אותה בביצוע הסולו ב"לה דיווינה".
שיתוף פעולה זה הניב סדנה שפתחו יחד, מאוחר יותר באותה השנה, בשם "שלומבל" והיא יועדה לאמנים ואנשי תנועה שמעוניינים להתמקד בטכניקת רליס, אימפורביזציה ופרפורמנס.
הסדנה ממשיכה להתקיים עד היום בסוזן דלל.
בהמשך הקימו השתיים גם סדנאות מרוכזות נוספות, בשם "רק אימפרוביזציה".
בשנת 2011 יצרה פונדמינסקי עבור אלוני ואורן טישלר את הדואט "מכושפה שלי".
בשנת 2012 יצרה טריו עבור הרקדניות נעה רוזנטל, אלה רוטשילד וענבל בן זקן להרמת מסך 2012. הטריו הוזמן בשנת 2013 להציג ב-Copenhagen International Choreographers Competition בדנמרק.
באותה השנה גם ילדה את בנה השני, כפיר.
בשנת 2015 יצרה ביחד עם עינת גנץ את "למה?
מה הקשר?", מופע אינטראקטיבי עבור ילדים ומבוגרים שרץ ברחבי הארץ עד היום, כולל במסגרת עמותת "מקומות שמורים" לתרבות לקהילה הרגישה.
אחריו המשיכה לשתף פעולה עם גנץ בפרויקטים נוספים.
כך למשל גנץ רקדה ביצירות של פונדמינסקי: "זהבה בת 100", "iWoman", "Material Girls".
כמו כן, בשנת 2023 יצרו השתיים את "אגדת קיר המשאלות" עבור פסטיבל הקרון בירושלים.
בשנת 2015 הזמין יאיר ורדי את פונדמינסקי לנהל אמנותית את פסטיבל גוונים במחול בסוזן דלל.
היא ניהלה את הפסטיבל עד שנת 2017 בשותפות עם שרון פרידמן ואודליה קופרברג.
בשנת 2016 הזמינה היוצרת ענת שמגר את פונדמינסקי להצטרף אליה וללמד במסלול לכוריאוגרפיה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
מאז פונדמינסקי מרצה באקדמיה וכיום גם עומדת בראש המסלול לכוריאוגרפיה.
בשנת 2018 יצרה עבודת סולו בשם "M.E.S.S" עבור הכוריאוגרף יורם כרמי.
שיתוף הפעולה עם כרמי ממשיך עד היום, באמצעות שיעורי אלתור שמלמדת פונדמינסקי את רקדני להקת פרסקו בניהולו.
בשנת 2020 יצרה שלומית את הסולו "Big Hand Little Hand" עבור פסטיבל תלאביב דאנס.
בשל הקורונה, פונדמינסקי הופיעה איתו לראשונה מול קהל חי רק בשנת 2022. שלומית זכתה על ביצוע הסולו בפרס משרד התרבות.
את המוזיקה לסולו כתב נעם הלפר.
בשנת 2022 סיימה פונדמינסקי את לימודי המאסטר שלה בכוריאוגרפיה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
באותה שנה גם יצאה לרזדנסי של 4 חודשים בארצות הברית מטעם ארגון BAMAH.
במהלך התקופה יצרה והרצתה באוניברסיטת סן חוזה.
מאז ששבה לישראל ממשיכה פונדמינסקי להופיע, ללמד ולחקור את טכניקת רליס ואימפרוביזציה בארץ ובעולם.
2023 פסטיבל בין שמיים לארץ - חלום בקביים
2022 אוניברסיטת סן חוזה, ארצות הברית - Nature
2022 פסטיבל א-ז'אנר, תיאטרון תמונע - חופשיים לנפילה
2021 פסטיבל אינטימדאנס, תיאטרון תמונע - Girls Material
2020 פסטיבל תל אביב דאנס, מרכז סוזן דלל - Big Hand Little Hand
2017 פסטיבל זירת מחול, ירושלים - אופרה טריטוריאלית
2016 מרכז כלים לכוריאוגרפיה - iWoman2.0
2014 פסטיבל תל אביב דאנס, מרכז סוזן דלל למחול - זהבה בת 100
2012 פסטיבל הרמת מסך - Fly, Fly, Lie
2011 פסטיבל ריקודי חדר - גּומה
2011 תיאטרון תמונע - מכושפה שלי