tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התרגומים הארמים לאיוב הם קבוצת תרגומים של ספר איוב לארמית.
התרגום העתיק ביותר שידוע הוא קטע שנמצא בקומראן, המתוארך למאה הראשונה לספירה.
תרגום נפוץ נוסף הוא תרגום מאוחר יותר שנדפס במהדורות המקראות גדולות.
מלבד תרגומים ידועים אלה, בפשיטתא ישנו תרגום של ספר איוב לארמית סורית.
בספרות חז"ל מוזכרים התרגום הארמי לתורה שחיבר אונקלוס, והתרגום לנביאים שחיבר יונתן בן עוזיאל, ואף נאמר שבת קול הורתה ליונתן שלא לתרגם את הכתובים.
עם זאת, ישנו אזכור מפורש לתרגום של ספר איוב, שנגזרה עליו גניזה, וייתכן שהכוונה לתרגום ארמי:
בעלי התוספות מבארים שאף על פי שיונתן בן עוזיאל נמנע לחבר תרגום לכתובים, בדורות שאחריו, בתקופת המשנה כבר חובר תרגום זה.
התרגום הקדום הוא תרגום (קטע 11Q10) שהתגלה במערה אחת עשרה בקומראן ב-1956, במהלך מחקריו של האב רולאן דה דה וו.
בנוסף, נמצא במערה ארבע קטע קטן נוסף של תרגום ארמי אחר לספר (קטע 4Q157).
התרגום הוא התרגום הארמי לספר מקראי הקדום ביותר שנתגלה, והוא מתוארך למאה הראשונה.
המגילה נמכרה על ידי הירדנים לאקדמיה ההולנדית המלכותית למדעים באמסטרדם ב-1961. ב-1971 הוציאו שני חוקרים הולנדים, פן דה פלוך ופן דה ואודה, מהדורה של כלל שרידי התרגום.
השרידים כוללים עשר יריעות מחברות שאורכן הוא 109 סנטימטר, ועוד 27 קטעים קטנים.
השרידים כוללים קטעי תרגום ארמי לאיוב מפרק יז, יד עד לפרק מב פסוק יא, כשהקטע הגדול מתחיל בלז,י.
בסוף הספר נותרה יריעה ריקה.
התרגום הקדום הוא תרגום מילולי למדי, ללא סטיות רבות מנוסח המסורה וללא תוספות מדרשיות המצויות בתרגומים מאוחרים.
התרגום המאוחר הוא תרגום הבנוי בסגנון תרגום התורה המיוחס ליונתן ושאר התרגומים הארמיים לכתובים.
החוקרים הציעו הצעות שונות לזיהוי זמן חיבור התרגום, החל מתקופת המשנה (המאות השנייה והשלישית) ועד לתקופה הערבית המוקדמת (המאות השביעית והשמינית).
תופעה ייחודית בתרגום היא ריבוי חילופי הנוסח המצויים בו.
בתרגום מצויים מילים יווניות ורומיות, כמו ארכונא לשליט ופרליטא - יועץ, המאפיינות את התרגומים הארצישראליים, לצד מילים השאלות מן הפרסית, כמו עיזגד (שליח) הרמנא (פקודה) מורקדא (בשר מת) ושרגא (נר), המאפיינות את הארמית הבבלית.
בנוסף, כמו בתרגום התורה המיוחס ליונתן, קיימים בתרגום עירוב של מילים האופייניות לארמית גלילית לצד מילים בבליות מובהקות.
נטען כי התרגום נכתב בארמית יהודית ספרותית, שפה מלאכותית ששימשה לצרכים ספרותים מחוץ לארץ ישראל במאה השישית עד התשיעית.
כמו התרגומים הארצישראליים האחרים, התרגום אינו תרגום מילולי בלבד, והוא כולל בו גם תוספות פרשניות-מדרשיות.
תופעה בולטת בו הוא השימוש במלאכים, כך אחת מגרסאותיו מתרגמת את כ.
התרגום ככל הנראה לא היה ידוע למרבית פרשני איוב, בהם רש"י, אבן עזרא ורלב"ג, שלא הזכיר את התרגום בפירושיהם.
לעומתם, הרמב"ן בפירושו לאיוב עושה שימוש רב בתרגום.
בפירוש הרשב"ץ מצוטט התרגום למעלה ממאה פעמים, אך כולם, ללא יוצא מן הכלל, נלקחו מתוך פירוש הרמב"ן, כך שכנראה הספר לא היה לפניו.
מחבר נוסף העושה שימוש בתרגום הוא רבי שמואל מסנות, בפירושו לספר איוב.
במהדורת מקראות גדולות הראשונה, בוונציה 1517, נדפס התרגום לצד המקרא, והוא מופיע במהדורות מקראות גדולות מאז.
תרגום ארמי נוסף לספר איוב, לארמית סורית, מצוי בפשיטתא.
בכתבי היד של הפשיטתא ספר איוב מופיע מיד לאחר חמשת ספרי התורה ולפני ספר יהושע.
התרבות הקוקוטני-טריפיליאנית, הידועה גם כתרבות הקוקוטנית או התרבות הטריפיליאנית, היא תרבות נאוליתית-כלקוליתית, שהתקיימה במזרח אירופה (בערך בין השנים 5500 עד 2750 לפני הספירה), בעיקר באזור שבין הרי הקרפטים לנהרות דניסטר ודנייפר.
בתקופה הנוכחית, אזור זה מכיל את כל שטחה של מולדובה, וחלקים ניכרים ממערב אוקראינה וצפון-מזרח רומניה.
היקף השטח שהושפע מהתרבות הקוקוטני-טריפיליאנית הוא כ-.
רוב היישובים שהושפעו מהתרבות הזאת היו קטנים, אם כי היו קרובים אחד לשני, במרחק של כ-3–4 קילומטר אחד מהשני.
רוב היישובים שהושפעו מהתרבות הזאת נמצאים בעמקי הנהרות סירט, פרוט ודניסטר.
בערך ב-4000 עד 3500 לפני הספירה, הוקמו היישובים הגדולים ביותר באירופה הניאולתית, שחלקם אפילו הכילו עד 3,000 מבנים, וייתכן שאכלסו יחדיו כ-20,000–46,000 איש.
כמו בתרבויות נוספות באזור, גם בתרבות זו נמצאו עדויות לשריפת היישובים כל 60–80 שנים, אם כי לא ברורה מה הסיבה לכך.
לאחר כל שריפה, התושבים שחזרו את מבני היישובים על בסיס צורתם וכיוונם של המבנים הקודמים.
נבליבקה הוא אתר ארכיולוגי גדול של שרידי תרבות זו.
התרגום השומרוני הוא תרגום ארמי-שומרוני לתורה.
כיוון שהשומרונים אינם מכירים בקדושתם של ספרים נוספים, הרי שהוא מקיף את כלל כתבי הקודש השומרוניים.
שפת התרגום היא ארמית שומרונית.
לפי מסורות שומרוניות, התרגום נתחבר בידי הכהן נתנאל שמת בסביבות שנת 20 לפני הספירה.
לפי אברהם טל, מסתבר כי התרגום השומרוני נוצר בסביבות המאה השלישית, בתקופה בה התחזקה באופן גדול השפעת הארמית על התרבויות בארץ ישראל, ובסמוך להופעת התרגומים הירושלמים, בעלי מבנה לשוני הדומה לתרגום השומרוני.
התרגום הוא תרגום מילולי (בדומה לתרגום אונקלוס ובשונה מתרגומי ארץ-ישראל היהודיים).
פרשנות מיוחדת אפשר לראות במשמע "כרוז" הניתן בתרגום למילה היחידאית "אברך" ב, בניגוד למובנים אחרים המופיעים בתרגומים היהודיים ודומה לפרשנות בתרגום השבעים.
מתברר אפוא כי השומרונים הסתמכו מדי פעם על תרגום יווני לתורה כשתרגמו את הטקסט העברי לארמית ונתקלו במילה קשה ונדירה.
הדבר מתגלה בפסוקים נוספים ומתבטא אף בתעתיק מילים יווניות בתוך הטקסט הארמי, כגון "מרצף" שהיא מילה יוונית באותיות עבריות, ומשמעותה "אמתחת".
לתרגום חדרו מילים יווניות המעידות שהתרגום נערך במאות ה-1–4, בתקופה שבה הייתה השפעה חזקה של היוונית על הארמית.
עותק נוסף של התרגום כלול במעין וולגטה שומרונית מראשית המאה השלוש עשרה בה נכללו הנוסח העברי (השומרוני), תרגום ערבי, והתרגום הארמי.
כתב היד נקנה בדמשק ב-1631 וניתן במתנה לקרדינל ברבריני בשנת 1649 (כעת נמצא התרגום בספריית הוותיקן).
זאב בן חיים פרסם את "מליץ", מילון שומרוני בן שלוש טורים - עברי, ארמי וערבי.
לדעת בן-חיים, ההחלק העברי-ארמי חובר קודם התערערות מעמד הארמית השומרונית במאה ה-11 בהתבסס באופן מוחלט על התרגום השומרוני, בעוד הטור הערבי הוסף לאחר מכן.
יש הטוענים כי נעשה שימוש בתרגום בקמעות שומרוניים.
בפיוטים שומרוניים, בעיקר מימי הביניים המאוחרים, קיים שימוש נרחב בציטוטי התרגום השומרוני, לצד השימוש במקרא עצמו ובפיוטים קדומים.
תולדות המחקר של התרגום השומרוני מתחילות בהבאת עותק ראשון לאירופה על ידי בני הקהילה השומרונית בדמשק ב-1616. כתב יד זה שימש כמקור לשתי מהדורות אירופיות-נוצריות, הראשונה בפריז על ידי מורינוס בפוליגלוטה של פריז ב-1645. והשנייה על ידי וולטון בפוליגלוטה של לונדון ב-1657 בכתב אשורי (כתבי היד כתובים בכתב שומרוני).
מהדורה יהודית של התרגום יצאה על ידי אלחנן בריל בתרל"ה (1875), מבוססת על מהדורתו של וולטון.
כתב יד זה, שנכתב ב-1514, לאחר שהארמית השומרונית כבר לא הייתה שפת דיבור רשמית, סבל מהשפעות של שתי השפות ששימשו את השומרונים באותה תקופה - עברית שומרונית וערבית, אך עקב אי היות הדבר גלוי לחוקרים גרמו השיבושים השונים לחוקרים לתלות את אשמת השיבושים בכותיות, מקורם של השומרונים.
רק ב-1868 עמד שמואל כהן על סיבת השיבושים והכיר במקוריות הארמית השומרונית.
בין השנים 1872 ועד 1891 פרסם יוליוס היינריך פטרמן מהדורה ביקורתית ראשונה לתרגום השומרוני, בהתבסס על ארבעה כתבי יד שומרונים שהעתיק בהיותו בשכם.
פטרמן מת במהלך העבודה, והמדורה הושלמה על ידי פולרס.
למרות שהמדורה שיפרה את הנוסח של התרגום, הרי שהנוסח בה עדיין בעל סימני ערביזציה, ואינו נסמך על כתבי היד המובחרים ביותר.
ב-1875 פרסם אברהם אליהו הרכבי קטעים של התרגום השומרוני מספריית פטרגורד.
בשנים 1980–1983 הוציא לאור אברהם טל מהדורה ביקורתית של התרגום השומרוני, בכתב אשורי.
"התרגשתי לקראתך" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית עלמה זהר.
הוא יצא לאור ב-3 במאי 2010, על ידי חברת התקליטים לב גרופ מדיה, כסינגל המוביל מתוך אלבום האולפן השני שלה, שלושים ושלוש (2010).
השיר הגיע למקום התשיעי במצעד העברי השבועי של רשת ג'.
בסמוך ליציאתו, פורסמה אודותיו כתבה בוואלה!
NEWS במסגרתה אמרה זהר על השיר: .
במהלך הופעה שאירעה בזאפה הרצליה ביצעה זהר ביחד עם הזמרת אתי אנקרי את "התרגשתי לקראתך".
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולםמאי 2010תקליטורלב גרופ
התרבות הטליוטית (בספרדית: Talaiotic Culture, בקטלאנית: Cultura talaiòtica) או התקופה הטליוטית הוא הכינוי שניתן לחברה שהתקיימה באיים הגימנסיים (האיים הבלאריים המזרחיים ביותר) בתקופת הברזל.
מקורותיה הם מסוף האלף השני לפני הספירה, כאשר מהתרבות הפרה-טליוטית עברה משבר והתפתחה לתרבות הטליוטית.
שמה נגזר מהטליוטים, שהם המבנים הנפוצים והסמליים ביותר מהתקופה הפרהיסטורית של האיים הבלאריים.
עד שלהי המאה ה-20, הייתה תאוריה שהתרבות הטליוטית נוצרה מתוך אינטראקציה בין עמים חדשים ממזרח הים התיכון ותרבות האיים המקומית, בצורה של פלישה תוקפנית, או אולי כהתבוללות שלווה.
התרבות הטליוטית התעוררה במקביל להתרחשות המשבר שנגרם על ידי גויי הים, אשר חולל מהפכה בחברות בחלק זה של הים התיכון עד המאה ה-13 לפני הספירה.
תאוריות אלו התבססו בעיקר על שרידים ארכיטקטוניים הקיימים בשפע על מיורקה ומנורקה.
העם הטליוטי נחשב לגזע לוחמני בשל שפע הטליוטים או מגדלי ההגנה וקיומן של עיירות מוקפות חומה.
בנוסף, הטליוטים היו דומים במובנים רבים לנוראגים של סרדיניה, מה שמחזק את התאוריה שהעם הטליוטי היה ממוצא סרדי.
עם זאת, חפירות ארכאולוגיות שנערכו בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 קבעו שהטליוטים נבנו הרבה יותר מאוחר – בתחילת האלף הראשון לפני הספירה, כלומר הם לא נבנו בתקופת גויי הים.
בנוסף, יש יותר ויותר הוכחות שמה שנחשב למעבר פתאומי מתרבות פרה-טליוטית בתקופת הברונזה לתרבות הטליוטית היה למעשה אבולוציה איטית שנמשכה כמה מאות שנים, ולמעשה נגרמה על ידי משבר מקומי באיים הבלאריים.
עם זאת, לא ניתן לשלול לחלוטין השפעות חיצוניות על התרבות הטליוטית, שכן קיומן של סגסוגות ארד באי (שדורש בדיל, שאינו זמין באיים הבלאריים) מעיד על כך שהתקיימו מגעים תכופים עם העולם החיצון.
העדויות הראשונות המצביעות על התפתחותה של תרבות זו הופיעו בסוף האלף השני לפני הספירה, כאשר חברת האיים הייתה מאוימת בשל גידול אוכלוסין, ייצור מזון לא יעיל ומרחב מחיה מוגבל.
טכניקות חקלאיות שהתושבים הראשונים הביאו עמם אלפי שנים קודם לכן בתקופה הכלקוליתית כללו נטיעות באדמה שפונתה זמן קצר קודם לכן על ידי שריפת יערות וחריש של האדמה שהתפנתה.
טכניקה זו הביאה להידרדרות מהירה של האדמה הפורייה, ועשויה להיות הגורם העיקרי לתזונה המבוססת כמעט לחלוטין על בשר של תושבי האי לקראת סוף תקופת הברונזה.
המונומנטים הגדולים הראשונים על מיורקה מתקופה זו הם הרגמים השכבתיים (Túmulos Escalonados), שנועדו לקבורה.
תאריך בנייתם מתוארך מסוף האלף השני לפנה"ס ועד ראשית האלף הראשון לפנה"ס, ורבים מהרגמים קשורים להיפוגאה מתקופת הברונזה.
לסיכום, החברה של עידן זה נקראת "פרוטו-טליוטית", מכיוון שמאפיינים רבים של החברה הטליוטית שלאחר מכן מתחילים להופיע בזמן זה.
מאפיינים אלה כוללים את קיבוץ האוכלוסייה לעיירות.
אושר כי בחלק מהעיירות הטליוטיות הללו פורקו מבנים קודמים הבנויים כסירה והמכונים naviforme, על מנת להשתמש בחומר הבנייה לבניית מגורים רגילים.
בתחילת האלף הראשון לפני הספירה, טליוטים החלו להתרבות על מיורקה, או שהופיעו בצורה מבודדת כאבן גבול טריטוריאלית, או בעיירות, אך לרוב קובצו יחד במרכזים טקסיים.
במיורקה, מרכזי טקסים אלה היו בשפע כמו העיירות עצמן.
חלקם כללו קבוצות קטנות של מבני אבן (טליוטים, רגמים), הפזורים על פני האי, ולעיתים קרובות שימשו כאבני גבול בין העיירות.
חלק ממרכזי הטקס הללו כללו שורה של עד שבעה מבני אבן לאורך מרחק של יותר מחצי קילומטר.
השפע של מרכזים אלה משמש עדות לחשיבותם: ככל הנראה הם היו המקום שבו נפתרו מחלוקות תכופות, ושם חגגו חגיגות שונות.
המרכזים שימשו גם לוח שנה עונתי וכלכלי (פעילויות כלכליות כמו זריעה, קטיף, ציד), שבו יכלו להיפגש צעירי עיירות שונות (ובכך הבטיחו זיווגים בין אוכלוסיות שונות).
גם מקומות מקודשים היו קיימים באי, וניתן לזהותם מכיוון ששתי הפינות האחוריות שלהם מעוגלות.
מקדשים שהיו בתוך הערים היו קטנים, ובתוכם היה רק עמוד אחד, שהיה פחות או יותר במרכז.
המקדשים באזור הכפרי היו גדולים בהרבה (10–15 מטרים) וכללו זוגות רבים של עמודים.
המונומנטים של הקבורה במיורקה היו מגוונים, מאפיין דומה לעידן הקודם: קבורה נעשתה במערות טבעיות ובהיפוגאום.
ההיפוגאומים הטליוטים היו גדולים בהרבה מאלו של תקופת הברונזה, לפעמים עם עמודים שנחפרו מהסלע שמסביב, והגדלת העמודים הללו סיפקה סיבה להגדלת ההיפוגאומים עצמם.
כמו כן נבנה בית קברות גדול, הנקרופוליס של סון ריאל (Son Real), הייחודי למיורקה ומנורקה.
הנקרופוליס שימש כבית קברות שבו הקברים היו דומים לטליוטים קטנים, והיו עגולים או מרובעים.
בנקרופוליס ניתן למצוא גם "" קטנות.
למרות ההעדפה הטליוטית לקבורה בהיפוגאום, בתקופת התרבות הטליוטית הוכנס חידוש: קבורת גופה בסיד.
חרב בת 3,200 שנה שהשתמרה היטב מתקופת הברונזה התגלתה על ידי ארכאולוגים באי מיורקה ב-Puigpunyent מאתר של טליוט.
מומחים הניחו שהנשק יוצר כאשר התרבות הטליוטית הייתה של הידרדרות.
החרב מוצגת במוזיאון מיורקה הסמוך.
הארגון מחדש של החברה של מנורקה למשטרי צ'יף ועיירות התרחש בקווים דומים לשינויים החברתיים במיורקה, אם כי חלק מהעיירות במנורקה היו גדולות בהרבה מאלו של מיורקה, מה שמעיד אולי על קיומם של שינויים או מתחים חברתיים חזקים יותר.
מגוון המונומנטים במנורקה (מלבד טליוטים) שנבנו מסוף תקופת הברונזה ולאורך כל תקופת הברזל, עולה על אלו שנמצאו במיורקה.
בסוף האלף השני לפני הספירה, הופיעו קברים המכונים "נווטות".
הם נבנו בטכניקות טליוטיות, אך נשאבו גם ממסורת עתיקה מאוד המכילה קווי דמיון רבים למסורת בניית הדולמנים מלפני האלף הקודם.
המבנה המכונה "טאולה" נחשב למונומנט הטקסי הסמלי ביותר של מנורקה.
הוא שימש כמקדש, והמתחם שלו היה בעל צורת פרסה, דומה לאלו שנמצאו על מיורקה אך בניגוד לסוג במיורקה, היה בעל מבנה מרכזי גדול הדומה לשולחן ("טאולה" פירושו "שולחן" בשפה הקטלאנית).
תאריך הבנייה המדויק של מקדשים אלה אינו ידוע, אם כי המתחמים היו יכולים להתקיים בכל רחבי התרבות הטליוטית, והמונומנטים המרכזיים יכולים להשתייך לכל תאריך במהלך האלף הראשון.
המחקרים הארכאולוגיים קבעו שבתרבות זו השתמשו בכסף רק לקישוט, התושבים לא אימצו כתיבה ולא השתמשו מעולם באובניים עד שתרבותם דעכה עם הכיבוש הרומי.
המחבר הראשון שכתב על המונומנטים הטלאיוטים של מנורקה היה בספרו "עתיקות קלטיות באי מנורקה" (Antigüedades célticas de la isla de Menorca), שנערך ב-1818, בהיותו הספר הראשון בשפה הספרדית המוקדש כולו לפרהיסטוריה.
בספטמבר 2023 הכריז ארגון אונסק"ו על האתרים הפרהיסטוריים של מנורקה הטליוטית כאתר מורשת עולמית.
אותם הגורמים שהולידו את התקופה הטלאיוטית חרצו את גורלה.
הופסקה בניית הטליוטים, ורבים מהם הושמדו או הוסבו לשימושים שונים.
המרכז הפוני הסמוך של אבוסוס, איביזה של ימינו, הגדיל את השפעתו המסחרית וכלל את האיים הגימנסיים; הרחבה כלכלית זו הפכה את עצמה למעשה לקולוניזציה פונית של האיים הגימנסיים.
הים התיכון נשלט לאחר מכן על ידי האימפריה הרומית ואימפריית קרתגו.
המלחמות הפוניות התפרצו בין שתי המעצמות הללו, והאיים מיורקה ומנורקה נגררו בכוח למה שמכונה התקופה הפוסט-טליוטית (הידועה גם בתור התרבות הבלארית או התרבות הפוסט-טליוטית).
התרבות המילאצ'אשית היא תרבות ארכאולוגית שהתקיימה באיים האיאוליים, למעט וולקנו, בתקופת הברונזה התיכונה (לערך בשנים 1500-1300 לפנה"ס), ונקראת על שם אתר בפנראה שנבחר לייצג תרבות זאת.
יישובי התרבות המילאצ'אשית נחרבו או ננטשו תוך זמן קצר בסביבות שנת 1270 לפנה"ס.
כלי החרס של התרבות המילאצ'אשית כוללים פיטסים מחוברים לקרקע שהגיעו עד לגודל של 500 ליטר, שחלק שימשו לאחסון מזון וחלקם לקבורה.
כלים ייחודיים לתרבות המילאצ'אשית כוללים גביעים עם רגל ארוכה שיכולה להגיע עד לגובה של מטר.
כן נמצאו בתוארי התרבות קערות נמוכות עם חור במרכזן שמשערים ששימשו לסינון.
קנקני המשקה מעוטרים בצורות הנדסיות.
ממצאי מתכת של התרבות המילאצ'אשית הם נדירים, אך נמצאו תבניות יציקה, העידים על יציקה מקומית.
כן נמצא בסלינה חרב מברונזה.
"התרגעות" הוא שיר בביצוע הזמרת הישראלית ברכה צפירה.
הלחן יהודי־ספרדי עממי, והושר במקורו בלאדינו.
ברכה צפירה ביקשה מיהודה קרני לכתוב ללחן מילים בעברית, והוא כתב את מילות "התרגעות" – ככל הנראה באמצע שנות ה־30. פאול בן־חיים עיבד את הגרסה הראשונה של צפירה שהוקלטה, תוך ששינה מעט את הלחן.
לחן "התרגעות" הוא הלחן של שיר הלאדינו "Mama Yo No Tengo Visto" ("אמא, מעולם לא ראיתי"), שיר על נערה צעירה המתארת לאימה את אהובהּ כשהוא בהיר, מואר כולו, כציפור שבאה לקנן ולזמר בלבהּ.
לטענת המוזיקולוג פרופ' אדווין סרוסי הלחן מבוסס על שיר נפוץ מאוד ברפרטואר המודרני של שירים בלאדינו בשם "El pájaro de hermosura" ("ציפור היופי").
צפירה למדה שירים בלאדינו בימי נעוריה, בראשית העשור השני של המאה ה־20. לפי עדותה, את רוב השירים בלאדינו היא למדה מפי נשים יוצאות סאלוניקי שהתיישבו בירושלים במספר הולך וגדל אחרי 1914, כאשר עברה כילדה יתומה בירושלים בין משפחות אומנה ספרדיות של יוצאי סלוניקי.
את השיר "Mama Yo No Tengo Visto" היא למדה מאישה בשכונת מונטיפיורי (לימים
ימין משה), שבתחילה לא רצתה לשיר לה את השיר "כי הוא ישן".
אף על פי ששליטתה בלאדינו הייתה חלקית בלבד, צפירה תרמה למורשת השירים היהודים־ספרדיים.
תרומתה הייתה לא רק באצירת
השירים, אלא גם בשילובם בזמר הארץ ישראלי המוקדם ובהבאתם לתודעת הקהל הרחב באמצעות
ביצועים פומביים מעל הבמות בארץ ובחוץ לארץ, ובאמצעות הקלטות מסחריות.
צפירה סיפרה על הרקע לכתיבת השיר:
השיר נכתב ככל הנראה באמצע שנות ה־30 – מילותיו נדפסו ב־1934 ב"ספר השנה של ארץ ישראל לשנת תרצ'ד" (בעריכת פ.
לחובר, תל אביב: הוצאת "שם").
צפירה הייתה הראשונה שביצעה את השיר בהופעותיה, בעיבודו ובליוויו של בעלה באותה התקופה נחום נרדי.
לאחר סיום נישואיה לנרדי ב־1939, החלה צפירה להזמין ממלחינים שונים בארץ לחנים חדשים ועיבודים חדשים לשיריה, ובהם היה פאול בן־חיים.
על פי צפירה, בן־חיים היה הראשון שכתב עיבוד של השיר לפסנתר (תוך ששינה מעט את הלחן), ואותו הקליטה צפירה – בהקלטה ראשונה של "התרגעות", בליוויו של בן־חיים.
בן־חיים עיבד את השיר לפסנתר לחוד וכן לכינור ולפסנתר וקרא ליצירה "שיר ערש ספרדי".
ההקלטה המקורית בליווי בן־חיים אבדה.
מאז זכה השיר לביצועים רבים בעיבודים שונים.
ללחן נכתבו גם מילים אחרות:
"היסמין", בתרגום משה גיורא אלימלך מתוך "בוסתן ספרדי", בביצוע רבקה רז.
"שירת הלבבות" מאת צרויה להב, בביצוע אושיק לוי, 1990.
"אמא'לה עוד לא ראיתי עוף אשר עיניו תכולות" בתרגום אבנר פרץ, בביצוע ברי סחרוף ואהוד בנאי, שקראו לשיר "אמא, לא ראיתי אף פעם".
השיר נכלל באלבומם המשותף של סחרוף ובנאי "היא הופיעה כמו הרוח", שיצא לאור ב־2017.
הפסיכולוג והסופר ד"ר דרור גרין כותב כי הנושא של "התרגעות" הוא החיפוש אחר המקום הבטוח.
הבתים הראשון והשני מציגים אידיאל של מקום בטוח וייצוג לפעילות בטוחה, בהתאמה.
הבית השלישי מתאר את השאיפה הגדולה למקום הבטוח, שאם רק נמצא אותו, נמהר לשם, והשיר מסתיים "בתחושת הביטחון שבטבע" כאשר מונים ביחד את הכוכבים.
הקלטה מוקדמת של "התרגעות" בביצועה של ברכה צפירה היא מ־1947 בליווי רביעיית פרטוש.
היא הקליטה את השיר גם ב־1954, ופעמים נוספות.
השיר בביצוע מרתה שְּלַמֶּה נכלל באלבומה "דער טאג", שיצא לאור ב־1949, ובאלבום המשותף לה ולברכה צפירה Music of Nachum Nardi, שיצא לאור ב־1951.
נחמה הנדל הקליטה את השיר ב־1961.
שמעון בר הקליט את השיר ב־1962.
עדנה גורן ביצעה את השיר.
הפרברים הקליטו את השיר ב־1969 לאלבומם השני "אדום עתיק", וב־1983 הם הקליטו אותו עם חוה אלברשטיין.
השיר בביצוע אסתר עופרים נכלל באלבום ההופעה שלה "בהיכל התרבות", שיצא לאור ב־1973.
להקת "סקסטה" הקליטה את השיר לאלבומה "הכל זהב", שיצא לאור ב־1981.
השיר בביצוע אורה זיטנר נכלל במהדורות מסוימות של אלבומה "אורה זיטנר – שיר, חליל וגדי נחמד – שירי ארץ ישראל", שיצא לאור ב־1990.
יזהר כהן הקליט את השיר לאלבומו "אגדה ישראלית חלק ג'", שיצא לאור ב־2000.
הצמד סוזן ופראן הקליט את השיר לאלבומו "סוזן & פראן – בחמלת הלבנה", שיצא לאור ב־2005. הצמד הקליט את השיר גם באנגלית.
שם טוב לוי הקליט את השיר לאלבומו "שם יש" מ־2016, והוציא אותו לאור כסינגל השני ממנו.
להקת "ג'יין בורדו" הקליטה את השיר ב־2018 במסגרת פרויקט "מכונת הזמן", שיזמה תחנת הרדיו כאן 88 לכבוד 70 שנות עצמאות למדינת ישראל.
"התרגעות" בביצוע אודיה היה שיר הנושא של הסרט "קרוב אלי", שיצא לאקרנים ב־2024. השיר היה השיר שהתנגן בהלווייתו של ארי נשר, אחיה של תום נשר, יוצרת הסרט, שנהרג בתאונת פגע וברח קשה שש שנים קודם לכן.
התרנגולים הייתה להקת זמר ישראלית מצליחה שפעלה בתחילת שנות השישים של המאה ה-20.
להקת "התרנגולים" החלה לפעול בשנת 1960 בבימויה ובהדרכתה המוזיקלית של נעמי פולני, והורכבה מיוצאי להקות צבאיות.
היוזמה להקמת הלהקה באה מצד זמרים משוחררי הלהקות הצבאיות שעבדו עם פולני במהלך שירותם הצבאי, ורצו להמשיך את העבודה המשותפת.
הופעת הבכורה של התוכנית הראשונה נערכה במאי 1961 במסגרתה השתתפו יהורם גאון, חנן גולדבלט, ישראל פוליאקוב, עמירם ספקטור, תובל פטר, צביקה גרטל, יוסי צמח ושייקה לוי.
היא הורכבה מפזמונים מוכרים של הלהקות הצבאיות, ושל הרכבים כגון "בצל ירוק" ו"רביעיית מועדון התיאטרון".
בנוסף, הלהקה ביצעה שירים חדשים שנכתבו עבורם על ידי סשה ארגוב וחיים חפר.
את השם "התרנגולים" הגה דן בן אמוץ.
על העיבודים המוזיקליים הופקד משה וילנסקי בעוד כל שאר העבודה היוצרת, מלבד כתיבת השירים עצמם, הונחה על כתפי נעמי פולני.
העורך המוזיקלי מנשה סעד טען כי "צורת העבודה היא המשך ופיתוח של הלהקות הצבאיות עד אז בנוסף להשפעות הצרפתיות".
השפעות פרנקופיליות (הערצת התרבות הצרפתית) ניכרו במספר שירים בתוכנית זו: "חולשה של בת" התבסס על שירו של הצוות הצרפתי ה"פרר ז'אק" וכך גם "הסיירים".
"אין כמו יפו בלילות" הוא שיר של פ.
לוריס, "כבוד עצמי" הולחן על ידי ג.
לאפארג' ו"אוהבי הטבע" הולחן על ידי פ.
פולני הושפעה בתוכנית זו מלהקת ה"פרר ז'אק" בעלת המאפיינים הבימתיים שעסקו באנשים פשוטים בקטעים תיאטרלים.
פולני לא קיימה בחינות כניסה פתוחות לקהל.
בהיותה במאית מנוסה מן הלהקות הצבאיות, היא שאבה כישרונות מאותן הלהקות, וכך קל יותר היה לה להשליט את הלך רוחה האומנותי והייחודי על החיילים המשוחררים.
תקופת החזרות ארכה כשנה וחברי הלהקה מעידים שהייתה מתישה, ללא מקום קבוע וללא הכנסה.
הצוות הראשון החזיק מעמד בשלמותו רק לאלבום אחד.
התוכנית השנייה של התרנגולים עלתה ביולי 1963. צוות א' עבר שינויים והציג פנים חצי חדשות לקראת הבכורה והתקליט השני.
הצוות השני כלל לראשונה שתי נשים - עליזה רוזן ודבורה (דקובסקי) דותן - וכן את ליאור ייני, גברי בנאי, שייקה לוי, ישראל פוליאקוב, עמירם ספקטור, תובל פטר ויגאל קלאוס.
כל השירים בתוכנית נכתבו במיוחד ללהקה על ידי חיים חפר, דן אלמגור וע.
הלל והולחנו על ידי סשה ארגוב.
השירים בתוכנית השנייה שהתווספו לרפרטואר הקודם היו: "הכל זהב", פנס בודד, "אם תרצי" "הורה אהבה", "משעמם" ו"שיר אהבה חיילי" של חפר, "שיר החתולים", "ככה סתם", "יוסי ילד שלי מוצלח" של ע.
הלל ו"כשאת אומרת לא" של אלמגור.
פולני חילקה את המופע לנושאים שונים, וביקשה מהיוצרים לכתוב על אותם נושאים.
כך, בנושא "שכונה", שילבה הלהקה בין השירים מערכונים שהציגו תמונות מחיי השכונה, בין היתר את שיר-המערכון "שיר השכונה".
בנושא "צבעים" בוצעו השירים "השמלה הסגולה" ו"הכל זהב".
התרנגולים הופיעו ברחבי הארץ ללא הגברה, היות שהתנאים המקצועיים לא אפשרו סאונד לשבעה אנשים וכן לא היו בנמצא מיקרופונים ניידים, כך שהשירה הייתה עלולה להיעלם בשל התנועה המתמדת על הבמה.
ב-1963 זכתה הלהקה בפרס כינור דוד.
הלהקה הופיעה מספר פעמים בחו"ל: בבלגיה, שם הוקלטה לטלוויזיה הפלמית, וזו התוכנית הטלוויזיונית היחידה בנמצא בארכיון הטלוויזיה הישראלית.
הלהקה הופיעה במרסיי, בפריז, במילאנו וברומא ולאו דווקא בפני קהל יהודי.
לאחר סיום התוכנית השנייה התפרקה הלהקה.
ליאור ייני, עליזה רוזן, חנן גולדבלט ויהורם גאון התקדמו כזמרים ושחקנים בממסד התרבות הישראלי.
האמרגן אברהם דשא (פשנל) הרכיב משלושת חברי הלהקה פולי, גברי ושייקה את הרכב הבידור המצליח ביותר בישראל, "הגשש החיוור".
בשנת 1966 הקימה נעמי פולני יחד עם ארבעה מיוצאי התרנגולים – ליאור ייני, עליזה רוזן, דבורה דותן וצביקה גרטל – את להקת "החמציצים".
במובנים רבים היו החמציצים ממשיכי דרכם של התרנגולים, אך הם לא הצליחו מבחינה מסחרית וההרכב התפרק כעבור שנה בלבד.
בשנת 1998 יצרה פולני את המופע "התרנגולים חוזרים" עם הרכב של זמרים צעירים, שביצעו את שירי הלהקה המקורית.
ביניהם היו יותם ייני, בנה של פולני וירון אלדמע, בנו של גיל אלדמע, שעיבד את השירים לתוכנית השנייה.
בשנת 2010 התקיים מופע מחווה מיוחד לנעמי פולני לרגל קבלת פרס מפעל חיים.
במופע השתתפו הראל סקעת, קרן פלס, אלון אולארצ'יק, רועי בר נתן, שני כהן ואומנים נוספים.
בהופעה מיוחדת שרו הבנים של חברי התרנגולים המקוריים אריאל פוליאקוב ובועז בנאי את "פנס בודד".
בריאיון לקראת המופע הם סיפרו על החששות מהכניסה לנעלי ההורים.
בסוף שנת 2019 העלתה תזמורת המהפכה מופע בשם "התרנגולים - הרמיקס".
במופע בוצעו שירי התרנגולים תוך שילוב קטעי וידאו ארט המבוססים על הקטע היחיד המצולם של הטלוויזיה הפלמית עם פרשנות מוזיקלית של המלחין והמעבד אמיר לקנר ובהשתתפות מקהלת העפרוני ו-7 זמרים וזמרות.
ההופעות נקטעו בגלל מגפת הקורונה בישראל וחודשו ביוני 2021.
"התרנגולים" שיקפו במידה רבה את ההווי הצברי והיא מהווה סמל לתמימות של החברה הישראלית בראשיתה.
כפי שהדבר התבטא במילות השירים של חיים חפר וע.
הלל אשר נחשבים כמודל לצבריות, כך גם דרך הלחנים של סשה ארגוב והבימוי של פולני.
הזמרים הצעירים, מזרחים ואשכנזים, בוגרי הלהקות הצבאיות, מטופחים וחייכנים היוו סמל חיוניות עבור המבוגרים וסמל שובבות וזוהר עבור הצעירים.
המורשת של הלהקות הצבאיות השפיעה רבות על אופי הצוות.
הן הסוגה הבידורית והן השילוב העממי של מוזיקה, שירה וריקוד בישראל צמחו ממורשת הלהקות הצבאיות של תחילת חיי המדינה.
שירי "התרנגולים", בעידודה הפעיל של פולני, היו כמעט תמיד הומוריסטיים, שנונים ושואפים לשורת מחץ.
כאמור, חלק מהשירים המצויים ברפרטואר של "התרנגולים", בעיקר מהתוכנית הראשונה, בוצעו כבר לפני כן, אם על ידי ה"פרר ז'אק" בצרפתית ואם על ידי הרכבים ישראליים כמו להקת הנח"ל, רביעיית מועדון התיאטרון ו"בצל ירוק".
מבחינה טקסטואלית בלבד, השפה העתירה בדימויים, שמות, מצבים סיפוריים בנראטיבים השיריים היטיבו עם הזיקה התיאטרלית ושפת השיר הססגונית.
הלהקה ביצעה את שיריהם של מיטב היוצרים הגדולים של התקופה: סשה ארגוב, חיים חפר, ע.
להקת התרנגולים התמקמה בתחילת שנות השישים בישראל במקום ייחודי בשילוב המוזיקה והדרמה.
מדובר בשילוב ברמת הג'סטה שמושפע מזרמים מחוליים ודרמטיים שונים, שיוצר מבע "תרנגולי" ייחודי.
בהיבט התיאטרלי של "התרנגולים", אופן המשחק אינו תואם אף סוגה מרכזית בתאוריות המשחק השליטות, אלא מוצא דרך ביניים בין המחזמר, הקברט, תיאטרון התנועה, וחבורות הזמר.
אף על פי שהמבצעים לא היו רקדנים וללא ידע בתנועה, הם ביצעו את השירים בסגנון ייחודי של תנועה שאתגר וייחד את הכוריאוגרפיה בלהקה.
כתב התנועה שפיתחה נעמי פולני התבסס על חוויות ודימויים אישיים והיא הצליחה להעביר את רצונותיה למבצעים עצמם.
התנועה נבעה מהאסוציאציה שהמוזיקה והמילים נותנות או מגרסה משולבת.
השיר אינו מהווה רק יחידת מופע נטו אלא חלק במערכת גדולה יותר שמהווה תמה מרכזית לאירוע הבימתי.
הג'סטות התנועתיות היו בידוריות- הסיום המתאים לנושא- מיצוי הג'סטה והאמצעים התנועתיים היו מינימליים ביותר.
חברי הלהקה הרבו לספר על העבודה האינטנסיבית עם פולני ועל חזרות שנמשכו כחצי שנה לפני עליית המופע.
פולני טענה כי "השירים, שמהווים חומר תיאטרלי לבמה, הם חומרים שניתן לחוות אותם יום יום.
השחקנים נבחנים גם על פי אהבת העבודה והמלאכה הנקייה מאשר אהבת החשיפה."
המבע ה"תרנגולי" מתבטא גם באופן שבו נקודות ההתייחסות הבימתיות הן רבות, מגוונות ולא תלויות בכל גורם אומנותי באופן בלעדי: הטקסט, המשחק, הג'סטה והמוזיקה מתקיימות בד בבד ואין למבע ה"תרנגולי" קיום ללא תשלובת מעין זאת.
התרנגולים - דיסק אוסף (1989)
התרמה היא פעולת מימון מסוג איסוף תרומות, כלומר בקשת כסף, מזון או ציוד מאדם או מארגון.
לעיתים אדם תורם מיוזמתו, למשל לאות תודה או הוקרה למקבל התרומה, אך בתרומות כאלה לא די, וארגונים שחלק מתקציבם (או כולו) נובע מתרומות, עוסקים, בדרכים שונות, בפעולות התרמה, שמטרתן להגדיל את היקף התרומות הניתן.
סוגי התרמות אפשרויות כגיוס משאבים
תרומה כנכס או רכוש שנתרם לטובת פעילות ההתרמה.
התנדבות כפרזנטור, ייעוץ או פעולה לטובת פעילות ההתרמה.
טובין; מסוג שירות סיוע לפעולות ההתרמה.
טובין; מסוג סחורה למכר או שימוש מטרות התרומה.
השקעת אימפקט; תרומה כשותפות לתוצרי ורווחי ההתרמה.
תרומה כהלוואה שיש להשיב מאוחר יותר, בין עם ריבית או כגמילות חסדים (החזר הקרן בלבד - החלק המקורי של ההלוואה, ללא הריבית).
התרמה נעשית בשלל דרכים, ובהן:
פנייה זו עשויה להיות בטלפון, במכתב, באמצעות דוכן ברחוב, בפנייה של מתרימים לבתים וכדומה.
התרמה של יהדות התפוצות נעשתה על ידי שד"רים (שליחים מארץ ישראל), לעיתים בעזרת דרייברים.
עם תורמים גדולים לעיתים אף נעשית פגישה אישית ונשמר קשר אישי, ואלו מאפשרי רתימה ארוכת טווח שלו לתרומה במטרה או בארגון.
פרסום קריאה לתרום, באמצעי התקשורת, באתר האינטרנט של הארגון המתרים וכדומה.
זהו מבצע הנערך במשך יום אחד, או בתקופה קצרה, ובו מושקע מאמץ ממוקד באיסוף תרומות, באמצעות מסע פרסום, פניות אישיות בהיקף נרחב וכדומה.
דוגמה לכך הוא ה"שירותרום" – אירוע התרמה שנתי שמקיימת גלי צה"ל עבור האגודה למען החייל.
אירוע אמנותי, שכל או חלק ממנו נתרם על ידי בעלי האתר, האמנים וכדומה, הנערך בחסות החברה התורמת, או שהממון מגויס באמצעות כרטיסי כניסה.
תרומה קבועה באמצעות הוראת קבע.
קופסת צדקה: קופסה המוצבת בחנויות (ליד הקופה), במקומות ציבוריים (בית כנסת, בית קברות), ומאפשרת לציבור לשלשל תרומות לתוכה.
אתר "לחץ לתרומה": אתר אינטרנט שבו לחיצה על באנר פרסומי מביאה לתרומה פעוטה מצד המפרסם.
בישראל עמותת "עיגול לטובה" מעודדת תרומות קטנות לעמותות, באמצעות הוראה קבועה לעגל כלפי מעלה כל עסקה בכרטיס אשראי או לעגל כלפי מטה את השכר נטו בתלוש המשכורת החודשי.
פעולת איסוף התרומות נעשית על ידי מתנדבים, התורמים את זמנם למטרה זו, ולעיתים על ידי מתרימים מקצועיים, המקבלים תשלום בהתאם לזמן המושקע בפעולתם או כעמלה המבוססת על סכום התרומות שנאסף.
התרמה אינה מלווה בתמורה ממשית לתורם, אך תורמים גדולים זוכים להוקרה בצורת ציון תרומתם.
במוסדות ציבור מקובלת קריאת מבנה או מתחם על שם תורם עיקרי.
חלק משמעותי מאנשי היישוב הישן עסקו בלימוד תורה.
כלכלתם התבססה בעיקר על כספי החלוקה: תרומות של יהודים בגולה למען מי שישבו בארץ ישראל ושמרו עליה.
אופן כלכלה זה לא היה מקובל בגולה עצמה, שם לימוד תורה של היחיד במשרה מלאה היה מותנה בפרנסתו על ידי קרובי משפחה אמידים.
לומד תורה יכול היה למשל להתחתן עם בתו של סוחר עשיר, ולהבטיח בכך את מימון לימודיו.
מבצעיהן השנתיים של האגודה למלחמה בסרטן ("הקש בדלת") ושל איל"ן היו מהמבצעים הראשונים בהם חיזרו מתנדבים בישראל על הפתחים וביקשו תרומות לעמותה.
בתקופה זו, של שנות השישים, השבעים והשמונים, הונהגו מדבקות דלת, אשר היו מסמנות את הבתים שתרמו במבצע.
מטרת מדבקות אלו הייתה למנוע פקידה כפולה של אותו בית ולהוות אות לגאווה למשפחה התורמת.
לקראת סוף שנות התשעים, ארגונים נוספים, מהם עמותות רשומות ומהם ארגונים שהתרומה אליהם אינה מעניקה זיכוי ממס, החלו להשתמש אף הם בשיטת ההידפקות על הדלת.
רבים מתוכם הם ארגונים שקמו מתוך דאגה קהילתית לשכבות החלשות אשר לא מצאו סעד מספיק במסגרת המדינה.
חלק אחר של בקשות תרומה אלו היו בקשות תרומה לצורך מימון ניתוחים יקרים בחוץ לארץ לאנשים ללא ביטוח רפואי מספיק.
השלכה נוספת של עומס ההתרמות היה חוסר במתנדבים לצורך ביצוע ההתרמה.
כאשר מדובר היה בהתרמה שנתית אחת או שתיים בסך הכל, שמחו בתי הספר לחייב את תלמידיהם לאחר צהריים אחד של התרמה בשנה.
כאשר התרבו ההתרמות, אזל מאגר כח האדם המנודב מבין תלמידי בית הספר.
התרמות מדלת לדלת הפכו לתלויות במתרימים מבוגרים, בשכר.
הידיעה שחלק מן התרומה משלמת את שכר המתרים הפחיתה את היענות הציבור להתרמות.
מצד שני, כלכליות ההתרמות פחתה.
ארגוני ההתרמה החלו להתמקד בהתרמה במרכזים מסחריים, במקום בפקידה מסודרת של דירות.
במקביל, עברו הארגונים המתרימים המתוחכמים יותר לשיטות התרמה שמצריכות פחות כח אדם.
האגודה למלחמה בסרטן הייתה הראשונה לשלוח לוח שנה בדיוור ישיר עם פרוס השנה החדשה.
לוח השנה לווה בבקשת תרומה.
מקבל לוח השנה לא היה מחויב לתרום, אך התבקש בנימוס לכסות את עלות לוח השנה ולהוסיף לכך.
הוצע למקבל לוח השנה לתרום בהוראת קבע או בתשלום חד פעמי בכרטיס אשראי.
שיטה נוספת להתמודדות עם עומס ההתרמות היא איגום משאבים של מספר ארגונים מתרימים.
בשיטה זו, מכריזים מספר ארגונים על יום התרמה משותף, משקיעים יחד את עלות הפרסום של יום ההתרמה, ומתחלקים בתנובת התרומות.
יתרון השיטה בכך שעומס ההתרמות קטן, לכן יש יותר סיכוי להוציא תרומה מן המותרם.
חסרון השיטה הוא בכך שההתרמה נראית למותרם כהתרמה יחידה, וגובה התרומה עשוי להיות בהתאם.
השלב הבא באבולוציית ההתרמות, אשר לא עלה לארגון המתרים בהדפסת שי פרסומי, הוא שלב הטלפון.
טלפנים מתקשרים לבית המותרם, בהסתמך על מאגר מידע המכיל היסטוריית תרומות של אותו אדם ואולי גם מידע נוסף.
התרומה מבוקשת בכרטיס אשראי, בהוראת קבע או בתרומה חד פעמית.
התרומה מבוקשת בכרטיס אשראי, משום שחברת כרטיסי האשראי התחייבה להכפיל את גובה התרומה.
התורם מתבקש להתחייב על גובה התרומה מראש.
המתרים מתמקח על גובה התרומה.
לתורם יש אפשרות לתרום בכרטיס אשראי או לתאם פגישה עם מתרים שיגיע אליו, ואז יימנע מהעברת פרטי כרטיס אשראי בטלפון.
לקראת סוף שנות התשעים של המאה העשרים, הפכה העמידה ברמזורים לזמן בו ניתן למשוך את תשומת לב הנהג.
מצב זה מנוצל בישראל לצורך התרמה.
בנוסף לקבצנים, לרוב, לנהג מוצע ספרון, ספר תהילים זעיר או עלון.
בתמורה, מתבקש הנהג להרים תרומה נדיבה.
אם מסרב הנהג לתרום, עשוי המתרים להותיר בידיו את הפרסום, או לבקשו חזרה.
תרומה זו אינה מתבצעת כנגד קבלה ואינה מוכרת לצורכי מס.
יעד התרומה לא תמיד ברור, ומוגדר בדרך כלל "לצדקה", כאשר צדקה מוגדרת על ידי זה שיחזיק בכסף.
גישה זו תואמת את הגישה של מתן בסתר.
קובע: "לא יתרים עובד המדינה כל כספים, ולא יגבה ולא יקבל כספים שנתרמו לאיזו מטרה שהיא זולת לאוצר המדינה ובתור תפקידו".
הממשלה רשאית להתיר התרמה כזו למטרה ציבורית, ובהתאם לסמכותה זו התירה ממשלה לנציגויות ישראל בחו"ל לגייס ולקבל תרומות לצורך עריכת אירועי יום העצמאות ואירועים לציון מועדים מכוננים ביחסי החוץ של ישראל.
החוק למימון מפלגות מסדיר את התרומות למפלגות, ובין השאר קובע תקרה (2,300 ש"ח בשנת 2019) לתרומה של אדם למפלגה.
הגבלה זו נועדה למנוע תרומות גדולות, שעלולות ליצור מחויבות של המפלגה לתורם.
אוסף הכסף מכוּנה שְׁנוֹרֶר (שנורער).
המושג תרבות השנור מתייחס בחברה היהודית לגופים המעדיפים להתקיים על תרומות אף שבאפשרותם להתבסס, אולי במעט מאמץ, גם על הכנסות עסקיות.
בן-אביגדור כותב בסיפורו "במליצה ובחיים": "המידה הזאת היא מידה מגונה מאוד, היא מראה באופן בולט את מידת השנוררות אשר דבקה בעמנו במשך ימי הגלות".
המשורר חיים נחמן ביאליק בפואמה בעיר ההרגה מזהה את תרבות השנור לקהילה היהודית באירופה, ומתייחס אליה בצורה שלילית, הוא קובל על כך שהאסונות לפעמים נוצלו בידי הקורבנות לצורך התרמות "וכַאֲשֶׁר פְּשַׁטְתֶּם יָד תִּפְשֹׁטוּ, וְכַאֲשֶׁר שְׁנוֹרַרְתֶּם תִּשְׁנוֹרְרוּ".
אישור המתרים כמוסד ציבורי מזכה
מדינות שונות מעודדות את משלמי המיסים לתרום כספים למוסדות ציבוריים שאושרו לכך, על ידי מתן הטבות במס הכנסה בהתאם לגובה התרומה.
בישראל מוסדר הנושא ב, לפיו מי שתורם למוסדות אלה יהנה מזיכוי ממס בשיעור 35% מתרומתו.
על מנת שארגון ייכלל ברשימת הארגונים שתרומה אליהם מעניקה זיכוי במס, עליו להגיש בקשה לרשות המיסים, ובה אישורים כמו: פרטים על פעילות המוסד, מסמכי התאגדות, דו"חות כספיים ואישור ניהול תקין.
מוסד ציבורי הרשום כאגודה עות'מאנית יכול להיכלל ברשימת הארגונים שתרומה אליהם מעניקה זיכוי במס, למרות שאינו מציג אישור ניהול תקין ואין ביקורת חיצונית משמעותית על התנהלותו הכספית.
סעיף 46 מסמיך את שר האוצר באישור ועדת הכספים של הכנסת להחליט האם הארגון שהגיש את הבקשה עומד בקריטריונים הנדרשים.
גם לאחר קבלת האישור, ארגונים המוכרים לעניין סעיף 46 נמצאים תחת פיקוח של רשות המיסים ונדרש מהם לשלוח לרשות מסמכים רלוונטיים על מנת לקבל המשך זכאות לאישור.
מדיניות שר האוצר למתן אישור נבחנה לראשונה על ידי בית המשפט הגבוה לצדק בבג"ץ 637/89 חוקה למדינת ישראל נ' שר האוצר, אולם בית המשפט לא מצא טעם משפטי לבטלה או להתערב בה.
התרסקות (Crash) הוא סרט דרמה אמריקני משנת 2004 בבימויו של פול האגיס.
הסרט זכה בשלושה פרסי אוסקר, לסרט הטוב ביותר, לתסריט המקורי הטוב ביותר ולעריכה הטובה ביותר.
הסרט מספר את סיפורן של מספר דמויות בלוס אנג'לס לאורך 36 שעות.
לרוב הדמויות בסרט דעות קדומות גזעניות, והחוויות אותן הן חוות גורמות להן לבחון מחדש דעות אלו.
גרהאם ווטרס (דון צ'ידל): בלש במשטרת לוס אנג'לס, המנותק ממשפחתו העניה ומאחיו הפושע, פיטר.
הוא מבטיח לאמו כי ימצא את פיטר, אך הוא עסוק עם תיק של שוטר לבן גזעני אשר ירה בשוטר שחור, ככל הנראה מושחת.
פלנגן מציע לו קידום בקריירה בנוסף לביטול התיק של אחיו, בשביל להשמיט עדות שנויה במחלוקת.
גרהאם נעלב ומתנגד בתחילה, אך משתכנע עקב טיעונים של העדפה מתקנת בשיחה פרטית עם פלנגן.
לבסוף הוא מחליט להשמיט את המידע, ובכך לשים בכלא אדם שאולי חף מפשע.
ג'ין קבוט (סנדרה בולוק): אשתו של ריק, אשר דעותיה הגזעניות מחריפות לאחר חטיפת מכוניתה בידי אנתוני ופיטר השחורים.
בסוף הסרט, לאחר מעידה ונפילה במדרגות ביתה, היא מבינה כי האדם הקרוב לה ביותר היא מריה, המשרתת ההיספנית שלה, אליה התייחסה בעבר בחוסר כבוד מופגן.
ריק קבוט (ברנדן פרייז'ר): התובע המחוזי של לוס אנג'לס ובעלה של ג'ין.
בתחילת הסרט המכונית שלו ושל ג'ין נחטפת על ידי אנתוני ופיטר השחורים.
לאחר מכן, הוא מנסה להציל את הקריירה הפוליטית שלו על ידי הרגעת הבוחרים כי אינו גזעני- מאחר שהוא משתייך למפלגה הדמוקרטית, קולותיהם של האמריקאים-אפריקאים ושל ההיספנים חשובים לו ביותר.
ג'ון ראיין (מאט דילון): שוטר לבן אשר מבטא דעות גזעניות ומטריד מינית את כריסטין, אישה לבנה הנשואה לאדם שחור, לאחר שעצר את המכונית שלה ושל בעלה קמרון.
מקרה זה גורם לשותפו, השוטר הנסון, לבקש את הפסקת שותפותם.
במקביל, ראיין מנסה להשיג עזרה לאביו החולה.
הערותיו הגזעניות של ראיין לנציגת ביטוח שחורה גורמות לה להתנהג אליו בקרירות ולא לסייע לאביו לקבל את הסיוע לו הוא זקוק.
חלק מדעותיו נובעות מן ההשפעה השלילית של מדיניות ההעדפה המתקנת, אשר גרמו לדבריו לאביו לאבד את עבודתו.
עם זאת, בהמשך הסרט, ראיין מציל את כריסטין ממוות כמעט בטוח לאחר תאונת דרכים שעברה.
בנוסף, לאחר שהשוטר הנסון מבקש להפסיק לעבוד איתו, שותפו החדש של ראיין הוא היספני-אמריקני, אליו לא מראה ראיין סימנים של דעות קדומות.
קמרון ת'ייר (טרנס הווארד): במאי טלוויזיה שחור, אשר נהיה מבולבל לאחר שהשוטר ראיין הטריד מינית את אשתו, כריסטין, ולאחר שהבין כי התוכנית אותה הוא מפיק מציגה סטריאוטיפים גזעניים על אנשים שחורים.
כאשר אנתוני ופיטר מנסים לחטוף את מכוניתו, הוא נלחם בהם, לוקח את אקדחו של אנתוני, ונכנס לוויכוח נוקשה עם מספר שוטרים חמושים על מנת לחפות עליו.
כאשר נדמה כי הם הולכים לירות בו, השוטר הנסון מתערב ומונע התפרצויות אלימות.
כריסטין ת'ייר (טנדי ניוטון): אשתו של קמרון.
היא מוטרדת מינית על ידי השוטר ראיין, לאחר שזה עוצר את מכוניתם.
לאחר מכן, היא כועסת על בעלה, אשר לא פעל בעוד היא הוטרדה.
יום מאוחר יותר מכוניתה נהפכת בתאונת דרכים.
רגע לפני שמכוניתה עולה באש, חייה ניצלים על ידי השוטר ראיין, אותו אחד אשר הטריד אותה.
אנתוני (לודקריס): גנב מכוניות אפרו-אמריקני, המאמין כי לחברה יש דעות קדומות לא הוגנות על שחורים, ומצדיק את מעשיו באומרו כי לא יפגע ויגנוב מאדם שחור.
עם זאת, כאשר הוא ופיטר מנסים בטעות לגנוב מכונית של אדם שחור, קמרון, ולאחר שקמרון תוקף אותו במהלך החטיפה, תגובתו של אנתוני היא לבקש מפיטר לירות בקמרון.
פיטר ווטרס (לרנז טייט): חברו של אנתוני ושותפו לפשע.
על אף שגם הוא שחור, הוא לועג לאנתוני על פרנויית הגזענות שלו.
פיטר מוצא את מותו כאשר השוטר הנסון לוקח אותו טרמפ לאחר ניסיון החטיפה הכושל; הנסון, אשר חושב כי פיטר עומד לשלוף אקדח, יורה בו, רק כדי לגלות כי למעשה הוא הוציא מהכיס פסלון של כריסטופר הקדוש.
טום האנסן (ראיין פיליפה): שותפו של השוטר ראיין, אשר נגעל מהגזענות של שותפו, לאחר שבנוסף לכך היה עד למעשה ההטרדה המינית על ידי ראיין, מבקש האנסן להחליף שותף.
הקצין שמעליהם מפציר בו להתלונן על מעשיו של ראיין, ולאחר שרואה שהוא חשש, אומר לו שיש לו אפשרות נוספת - להתלונן על בעיה אישית, בעיה של "גזים", וכך הוא יוצב לבד בניידת בלי להתלונן על שותפו.
בהמשך האנסן אכן מוצב ברכב לבדו.
לאחר מכן הנסן מציל את קמרון מעימותו עם המשטרה.
אך תדמית "השוטר הטוב" שלו מתנפצת, לאחר שהוא יורה בפיטר, לאחר שחשב שהלה עומד לשלוף אקדח.
בניסיון להשמיד את הראיות, הוא נוטש את הגופה מעט רחוק מהכביש, ושורף את המכונית.
דניאל (מייקל פנייה): מסגר ממוצא מקסיקני, אשר בא להחליף את מנעול הדירה של ריק ושל ג'ין לאחר שמכוניתם נחטפת.
בשל קעקועיו, ראשו המגולח וג'ינס ה"באגי" שלו, מאמינה ג'ין כי הוא חבר כנופיה.
למעשה, הוא איש משפחה מסור, המחפש סביבה בטוחה עבור משפחתו, לאחר שכדור אקדח חדר לחלון חדרה של בתו בביתם הקודם.
הוא בא להחליף את מנעול חנותו של פרהאד, אך אומר לו כי יש להחליף את הדלת כולה.
לאחר שהחנות נפרצת, פרהאד מאשים את דניאל, ובא לביתו על מנת להרוג אותו.
הוא יורה על דניאל, אך באותה עת ביתו קופצת עליו כדי להגן עליו, ונוצר רושם שהיא נפגעה אנושות.
בפועל היא לא נפגעת, מכיוון שהכדורים באקדח היו כדורי סרק.
פרהאד (שון טוב): מהגר פרסי בעל חנות.
הוא מוצג כאדם המתוסכל מן ההטרדות הגזעניות אותן הוא חווה בארצות הברית, כמו גם מן הקושי שבדיבור והבנת אנגלית (על אף היותו אזרח אמריקני).
על מנת להגן על חנותו, הוא קונה אקדח, אך מזגו החם מביא למספר הערות גזעניות מצד המוכר בחנות, המסרב למכור לו את האקדח.
לבסוף בתו דורי קונה את האקדח, בנוסף לכדורי סרק.
לאחר שחנותו נפרצת מכיוון שלא שמע לאזהרותיו של דניאל בקשר להחלפת הדלת, הוא הולך ויורה בדניאל, ולכאורה פוגע בבתו, אשר נותרת ללא פגע עקב כדורי הסרק.
דורי (באהר סומך): בתו של פרהאד, המורגלת לתרבות האמריקנית יותר מהוריה.
היא הרופאה בחדר המתים אשר מלווה את גרהאם ואת אימו לגופתו של פיטר, לאחר שהתגלתה בשדה.
פלנגן (ויליאם פיכטנר): עוזרו של ריק, אשר מנסה לשכנע את גרהאם לקבל את העסקה המושחתת.
ריה (ג'ניפר אספוזיטו): בלשית ממוצא היספני, שותפתו של גרהאם וחברתו.
הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הסרטים בטורונטו בספטמבר 2004, והופץ ברחבי העולם בשנת 2005. תקציב הסרט היה 6.5 מיליון דולר בלבד- סכום אשר כוסה בקלות עם הכנסות של יותר מ-54 מיליון דולר בארצות הברית.
מבקר הקולנוע הנודע רוג'ר איברט בחר בהתרסקות כסרט האהוב עליו משנת 2005.
הסרט היה מועמד לשישה פרסי אוסקר בטקס האוסקר ה-78, מתוכם זכה בשלושה:
הסרט הטוב ביותר - זכה
התסריט המקורי הטוב ביותר - זכה
העריכה הטובה ביותר - זכה
שחקן המשנה הטוב ביותר (מאט דילון)
הבמאי הטוב ביותר (פול האגיס)
השיר המקורי הטוב ביותר (In the Deep)
זכיית הסרט בפרס לסרט הטוב ביותר היוותה הפתעה גדולה, לאחר שהר ברוקבק היה מועמד כמעט ודאי לזכייה.
"התרסקות" הוצג לראשונה עוד ב-2004, אך הציג בבתי קולנוע בלוס אנג'לס - הקריטריון הטכני לקבלת מועמדות לאוסקר - רק בשנה שלאחר מכן.
בעת האוסקר, תחילת 2006, הרי שכבר היה זמין על גבי תקליטורי DVD.
כמו כן, הסרט היה מועמד לפרסים מעטים, ולא זכה למעשה באף פרס חשוב אחר (כגון משחק או בימוי) מלבד החשוב ביותר.
לעומתו, הר ברוקבק היה מועמד ל-18 פרסים, בעל תקציב גדול יותר ורווחים גדולים יותר, ואף צבר פרסים רבים יותר מטעם איגודים מקצועיים שונים, כגון איגוד הבמאים והמפיקים.
התרסקות קיבל ביקורות מעורבות לאחר צאתו.
בעוד שהיו מבקרים אשר שיבחו את התסריט ואת המשחק שבסרט, היו שטענו כי מדובר ב"סרט הגרוע של השנה".
אחדים אף אמרו כי זהו "אחד מזוכי האוסקר הגרועים ביותר אי פעם".
ביקורות רבות טענו כי הסרט, באופן אירוני, מציג בערות בתיאורו את מגוון הגזעים של הדמויות.
בנוסף, היו שטענו כי הסרט לא מציג תיאור מדויק של יחסי הגזעים בלוס אנג'לס, במיוחד בתיאור המשטרה או המתיחות בין הגזעים..
ביקורות נוספות רבות באו לאחר שהסרט זכה בפרס האוסקר, ולא הר ברוקבק.
יום לאחר הטקס, מספר עיתונאים הביעו את אי-שביעות רצונם ממה שהייתה, לדעתם, אחת ההפתעות הגדולות ביותר בתולדות האוסקר.
עיתונאי ה- MSNBC אריק לונדגרד ביקר את האקדמיה האמריקאית לקולנוע, והצהיר כי "האקדמיה היא בת 78, ומתנהגת כך בדיוק, ואתמול בלילה הם לקחו צעד נוסף לקראת אי-רלוונטיות".
לונדגרד הוסיף כי "זהו הזוכה הגרוע ביותר מאז "ההצגה הגדולה בתבל" ב- 1952."
התריסריים הם הפלג העיקרי בשיעה.
אלו מוסלמים שיעים המאמינים בקיומם של שנים-עשר אימאמים שהם יורשיו של מוחמד.
הם מהווים 80 אחוז מהשיעים בעולם ונחשבים לפלג העיקרי באזרבייג'ן, איראן, עיראק, לבנון ובחריין.
התריסריים חולקים אמונות רבות עם פלגים אחרים בזרם אסלאם השיעי, כגון אמונה באימאמים, אך אינם מסכימים בנוגע למספר האימאמים שהותיר אחריו מוחמד, מי הם, סגולותיהם ותפקידם כיום.
לפי פלג זה, האימאם השנים-עשר נעלם במאה ה-9, והוא עתיד לשוב באחרית הימים בתור מהדי.
התריסריים ידועים במספר שמות, שכל אחד מהם מעיד על חלק אחר באמונתם:
שיעה – בשימוש כלפי התריסריים מכיוון שאלו מהווים את הזרם "האורתודוקסי" של האסלאם השיעי.
בכל שימוש כללי יותר שיעי יכול גם להיות מוכוון לכלל המוסלמים השיעים.
ג'עפריים (ג'עפריה) – נמצא בשימוש בעיקר כדי להבדיל את התריסריים מהאיסמאעילים והזיידים (חומשים).
המונח "ג'עפרי" מתכוון בעיקר למד'הב ולפיקה הג'עפרי (תריסרי).
מייחסים את התואר לג'עפר א-צאדק, האימאם השיעי השישי לשיטת התריסריים.
אימאמיים (אמאמיה) – מחווה לאמונה התריסרית בקדושת ונצח האימאמים גם לאחר מות מוחמד.
אף על פי שהאיסמאעילים מאמינים אף הם באימאמים נצחיים, המונח הזה מתייחס לתריסריים.
התריסריים מאמינים כי צאצאי הנביא מוחמד, דרך בתו פאטמה ובן דודו עלי, הם מקור הידע הטוב ביותר לקוראן ולדת המוסלמית בכלל.
הם גם האמינים ביותר בשומרי מנהגי (סונה) מוחמד והראויים ביותר לחיקוי.
במיוחד, התריסריים מכירים בשושלתו של עלי (בן דודו של מוחמד, הגבר הראשון לקבל עליו את האסלאם, שני רק לאשתו של מוחמד) בניגוד לח'ליפות המקובלת באסלאם הסוני.
האמונה התריסרית טוענת כי עלי מונה להיות יורשו של מוחמד בהוראה ישירה של מוחמד ועל כן הוא המנהיג הבלתי מעורער של הדת המוסלמית.
עלי היה הרביעי בשושלת שהתחיל אותה אבו בכר, ועבור האסלאם השיעי היה האימאם הראשון אשר קיבל השראה אלוהית ונקשר בקשרי משפחה עם הנביא מוחמד.
האירוע המכונן בהיסטוריה השיעית הוא מות הקדושים של בנו של עלי, חוסיין, אשר הוביל התנגדות לח'ליפה יזיד בן מעאויה.
עבור התריסריים, כמו גם שיעים אחרים רבים, חוסיין מסמל כיום התנגדות לעריצות.
ללא קשר למחלוקות דתיות, התריסריים מכירים בסמכות הדתית של שנים עשר האימאמים.
הג'עפריים (תריסריים) שואבים את חוקי הדת שלהם מהקוראן ומהסונה.
ההבדל בין הסונים לשיעים נובע מהאמונה השיעית כי מוחמד מינה את עלי להיות מנהיג האסלאם הראשון אחריו (ח'ליפה), לא די בכך אלא שהם אינם מקבלים את הטענה הסונית כי אימאמים וח'ליפים צריכים להיבחר בצורה דמוקרטית ולשיטתם הם ממונים על ידי האל.
הסונים מצידם טוענים כי הח'ליפים הראשונים היו מקובלים בקרב החברה ועל כן מונו להיות מנהיגים.
נוהגים על פי החדית' של מוחמד ושנים עשר האימאמים צאצאיו.
אינם מכירים בסמכות של רוב חברי הנביא מוחמד ובראשם אבו בכר, עומר בן אל-ח'טאב ועות'מאן בן עפאן (אשר על פי הסונים נחשבים לשלושת הח'ליפים הראשונים).
מייחסים צדק מוחלט לשנים עשר האימאמים, למוחמד ולבתו פאטמה, וכן מקבלים את דוגמתם בתור הדוגמה האישית המושלמת.
התריסריים מאמינים בחמשת עמודי האסלאם.
תווחיד – מונותאיזם, הייחוד של האל.
עדאלה (عدالة, צדק) – הצדק האלוהי.
נובוואה (نبوة, נבואה) – האמונה בכך שאללה הביא לאנושות נביאים ושליחים מושלמים ושאינם טועים אשר לימדו את הבריות כיצד יש לחיות.
אימאמה (إمامة, מנהיגות) – אללה מינה מנהיגים אשר יובילו את האנושות.
קיאמה (قيامة, יום הדין) – אללה ישפוט את האנושות ביום הדין.
על פי האמונה השיעית, האימאמים אינם מסוגלים לטעות .
זוהי אבן יסוד באמונה השיעית, שהאימאמים אינם נביאים או שליחים אך הם נושאים עמם את המסר של מוחמד.
השיעים אינם מחשיבים את האימאמים לעליונים על הנביאים.
פרשנות זאת אינה מובנת לחלוטין אצל מוסלמים רבים.
מוסלמים שיעים מתייחסים לכל דת המקבלת נביאים לאחר מוחמד כדת אלילית או אפיקורסית.
באסכטולוגיה שיעית, מוחמד אבן חסן אבן עלי, או אל-מהדי, הוא האימאם השנים עשר, המהדי והמשיח של האנושות אשר נובא על ידי האסלאם.
לפי האמונה השיעית המהדי הוסתר על ידי האל ויופיע בעת מאוחרת יותר כדי לשנות את העולם ולהסדיר בו חברה מוסלמית צודקת לצד ישו לפני יום הדין.
זרמים אחרים באסלאם מסכימים על הופעת המהדי בעתיד אך אינם מסכימים על זהותו הקודמת או העתידית.
התרנגול ותפילת בני אדם הוא סיפור קצר מאת ש"י עגנון, שנכלל באוסף "תכריך של סיפורים", שיצא לאור לאחר פטירתו של עגנון, בשנת 1985. את השם נתנה לסיפור בתו של עגנון, אמונה ירון, שהביאה את הסיפור לדפוס.
הסיפור מגולל את מעשהו של תרנגול, הנמכר ליהודי.
אצל היהודי התרנגול מקבל את כל צרכו וחי חיים מלאים.
בערב יום הכיפורים מתואר התרנגול כמבולבל מכל המעשים המשונים שעושה בו בעליו, עד שהלה לוקח אותו אצל השוחט, שם הוא נשחט.
הסיפור נחתם במשפט "אך ידיעה שלאחר מעשה, מה מועילה?".
כלומר רק לאחר שהוא נשחט, הוא מבין את שנעשה לו.
חוקרים שונים רואים את המשפט הזה (והסיפור בכלל) כאלגוריה לדברים שונים, החל במצבו הקיומי של האדם, וכלה בשואת היהודים.
מוטיב התרנגול הוא מוטיב חשוב בספרות עגנון, ניתן לראות אותו בין השאר בסיפור פשוט.
למעשה התרנגול הוא כנראה בעל החיים עליו כתב עגנון הכי הרבה, דוגמה נוספת היא הנגר והתרנגול.
בסיפור זה הוא מופיע בצורה די ברורה, התרנגול הוא הדמות הראשית.
נהוג לקשר את התרנגול של עגנון לגבר (המילה גבר משמשת גם כשם לתרנגול).
זהו פתח לאלגוריות שונות ורבות שפותחו על ידי חוקרים שונים.
אפשר לראות את התרנגול כמטפורה לדברים נוספים, למשל ניתן לראות אותו כסמל לביטחון עצמי מושלה.
בסיפור זה התרנגול מוצג כראוותן, אך אין לו דבר לעשות כנגד סופו הקבוע מראש.
המבע המשולב הוא אחד מהכלים המרכזיים בהם משתמש עגנון.
בסיפור זה ישנו מבע משולב בין המספר ותרנגול, בידי כך בונה עגנון את דמותו של התרנגול.
כמו כן עגנון מרחיק לכת ומתאר את הפסיכולוגיה של תרנגול ברגעיו האחרונים.
מבחינה טכנית ניתן לראות בסיפור זה עילוי ברמת המבע המשולב.
המאפיין הבולט ביותר בלשון הסיפור הוא האירוניה.
ניתן לראות אירוניה זו החל מהתיאור התרנגול בפתיח.
עגנון טוען שכיוון שהתרנגול גדל אצל ערלית, שלא הכירה את היהדות, גם התרנגול לא הכיר את היהדות.
טענה זו היא כמובן מלאה באירוניה שכן התרנגול לא היה מכיר את מצוות היהדות כך או כך.
כמו כן גם משפט הסיום: "אך חוכמה שלאחר מעשה, מה מועילה." נכתב בשפה אירונית, ואף צינית.
התרוממות הוא פסל מאת האמן הישראלי מנשה קדישמן.
הפסל מורכב משלושה עיגולי פלדת קורטן בקוטר 5 מטרים ובעובי 60 ס"מ המונחים, זה מעל זה בזווית של 55°.
הקומפוזיציה הזו מעניקה לפסל תחושה של תנועה ודינאמיות חזקה.
בשנת 1974 הוצב הפסל במתחם הבימה, בצידו הדרומי של מגרש החנייה שבמתחם הפונה לשדרות רוטשילד.
עם תחילת השיפוצים במתחם, בשנת 2007, הוסר הפסל לשם בנייתו של חניון תת-קרקעי והוחזר באפריל 2010.
להקמת הפסל קדמה עבודה מוקדמת בעלת שם זהה, משנת 1964, ובה פיסל קדישמן פסל בקומפוזיציה דומה אולם הכין אותה מאבן גרניט.
פסל דומה, בממדים קטנים יותר, הוצב בשנת 1967 בעיר טורונטו, קנדה.
בשונה מ"התרוממות", הפסל "Three Discs" ("שלוש דסקיות") צבוע בצבע צהוב עז.
התרמית הגדולה של ההתחממות העולמית הוא סרט תיעודי שנוי במחלוקת שיוצא נגד הקונצנזוס המדעי שהוצג בדו"חות של הפאנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים (IPCC), ולפיו הפעילות האנושית היא הסיבה המרכזית להתחממות העולמית.
הסרט, שהוכן על ידי מפיק הטלוויזיה הבריטי מרטין דארקין (Martin Durkin), מציג אוסף ראיונות עם מכחישי שינוי האקלים, בהם מדענים, כלכלנים, פוליטיקאים ואחרים שמעלים ספקות לגבי ההסבר המקובל בדבר הקשר בין תרומת בני האדם להתחזקות אפקט החממה, ולגבי הקשר בין מנגנון זה להתחממות העולמית.
ערוץ 4 הבריטי שידר לראשונה את הסרט ב-8 במרץ 2007. הסרט ספג ביקורת מצד ארגונים מדעיים ומצד מדענים, כולל שני מדענים שרואיינו לסרט.
נקודת המוצא של הסרט היא שהקונצנזוס המדעי הקיים באשר לאחריות האנושית להתחממות העולמית מכיל מספר רב של שגיאות מדעיות, ושהסכומים הכספיים שהושקעו בנושא בממסד המדעי ובתקשורת מעודדים את הציבור ואת הקהילה המדעית שלא להודות בכך או אף לדון בנושא.
הסרט קובע כי הקונצנזוס המדעי שפורסם הוא תוצר של "תעשיית פעילות התחממות עולמית" המונעת על ידי תאווה לכספי מחקר.
אשמים אחרים במצב, לפי הסרט, הם סביבתנים מערביים המקדמים שימוש באנרגיה סולארית ואנרגיית רוח ופתרונות אחרים של אנרגיה מתחדשת שמחירם יקר יותר מאשר דלקים מחצביים.
עניין זה מקבל ממד חמור אף יותר באפריקה, שכן הוא מונע מארצות היבשת מלהתקדם ולהפוך למתועשות.
מספר אנשי אקדמיה סביבתנים, יועצים של צוותי חשיבה וסופרים רואיינו בסרט והם הביעו בו רעיונות אלה.
קרל וונץ' (Carl Wunsch), פרופסור לאוקיינוגרפיה מ-MIT, רואיין אף הוא לסרט, אבל טען מאז כי הוא מתנגד למסקנות הסרט, ולדרך בה השתמשו בחומרים שנאספו בראיונות עמו.
הסרט מסתכל על ההשקפה המקובלת כיום במדע בנוגע לשינויי האקלים מנקודת מבט ספקנית ביותר.
הוא טוען כי הקונצנזוס באשר לשינויי האקלים הוא תוצר של "תעשיית מולטי-מיליארדים עולמית, שנוצרה על ידי סביבתנים אנטי-תעשייתיים פנאטים, נתמכה על ידי מדענים הסוחרים בסיפורים כדי להשיג מימון, ונתמכת על ידי פוליטיקאים ואנשי תקשורת ששותפים לדבר עבירה".
באמצעות שימוש בסדרת ראיונות וגרפיקה, הסרט תוקף את הקונצנזוס המדעי תוך התמקדות בנושאים כמו חוסר-התאמה הקיים לכאורה בעדויות, ובתפקיד-לכאורה שממלאים גורמים אידאולוגיים ופוליטיים בנושא זה.
הסרט מתחיל במה שיוצריו תופסים כמספר סתירות ואי-התאמות בעדויות שתומכות בתאוריה של התחממות עולמית מעשה ידי אדם.
רמות הפחמן הדו-חמצני ושינויי טמפרטורה מאז שנות ה-40
הסרט טוען כי רשומות של פחמן דו-חמצני אטמוספירי מצביעות על עלייה מתמשכת מאז שנות ה-40, אבל מתקופה זו ועד 1975 נרשמה ירידה בטמפרטורה העולמית, ורק משנת 1975 החלה עלייה.
השידור הראשון של הסרט תמך בטענה זו באמצעות גרף שיוצרי הסרט ייחסו לנתונים מנאס"א שנאספו על ידי לוויין (שאחר כך נטען שהיו בו שגיאות עקב אי חישוב התדרדרות מסלול הלוויין) שפורסם 20 שנה קודם לכן.
מאוחר יותר שינו המפיקים את הייחוס למאמר משנת 1998 בירחון "Medical Sentinel".
יוצרי הגרף השתייכו ל-Oregon Institute of Science and Medicine (מוסד ללא כוונת רווח שאינו ארגון אקדמי), שפרסם בשנת 1998 את "Oregon petition" שמתנגדת לפרוטוקול קיוטו לפיקוח על גזי חממה.
מפיק הסרט, מרטין דורקין, הודה בכך שלציר הזמן של הגרף היו כתוביות לא נכונות, והראה שהמידע משנת 1988 היה נכון גם בשנת 2000. הגרף תוקן בהקרנות הבאות על ידי קטיעת הנתונים בשנת 1988.
מתנגדי הסרט אומרים כי הטענה העובדתית נכונה וכי ריכוזי הפחמן הדו-חמצני לא נמצאים בקורלציה עם הטמפרטורה בין שנות ה-40 לשנות ה-80. עם זאת, הם סבורים כי טענה זו אינה כשל מרכזי של התאוריה של ההתחממות העולמית מעשה ידי אדם, אלא פשוט הטעיה לגבי התאוריה הזו מצד יוצרי הסרט.
לטענתם ההתקררות בשנים אלה מוסברת על ידי המודלים הקיימים של מזג האוויר ונוצרה כנראה בעיקר עקב ארוסולים של גופרית, וכי עניין זה מוסבר במקומות רבים כמו גם בדו"חות הפנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים.
נתונים שונים בנוגע למידת ההתחממות
לפי מודלי האקלים המקובלים, גזי החממה הם אלה שגורמים להתחממות האקלים.
לפי המודלים האלה, ההתחממות צריכה להיות גדולה יותר בטרופוספירה (כ-10 ק"מ מעל פני השטח) ותורגש בצורה הפחותה ביותר בחלקים הנמוכים יותר של האטמוספירה ליד פני השטח של כדור הארץ.
בגובה של 10-50 ק"מ, אפקט החממה המוגבר אמור להוביל להתקררות האטמוספירה.