tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
Zamenhofa) והרחוב הנקרא כיום על שם יליד העיר י"ל פרץ (Ul.
הקהילה הספרדית התפרקה בשנות ה-20 של המאה ה-17, ובמקביל החלו להתיישב בעיר יהודי אשכנז, אשר חלקם נמלטו מפרעות חמלניצקי.
מצבם של יהודי העיר הלך והתדרדר במשך המאה ה-18 והורע אף יותר לאחר הכיבוש הרוסי ב-1815. מושל העיר שקל להגלות את כל הקהילה היהודית מהעיר ומשך מספר שנים הכניסה לתחומיה הייתה אסורה ליהודים.
ערב השואה מנתה הקהילה היהודית בעיר כ-12,000 נפש שהיוו כ-45% מהתושבים, וכ-5,000 מהם הצליחו להימלט לתחומי ברית המועצות בתחילת המלחמה.
הגרמנים הקימו את היודנראט באוקטובר 1939, ולפי מפקד שערך זה נותרו בעיר 4,984 יהודים, ואליהם נוספו כ-500 יהודים שהובאו ממקומות אחרים בפולין.
בעיר קם גטו וכל היהודים מהעיר, מקומארוב אוסאדה והסביבה חויבו לעבור אליו עד ה-1 במאי 1941. הגירוש הגדול הראשון התקיים בערב פסח, ה-11 באפריל 1942, וכ-3,000 איש גורשו לבלזץ.
בעיר נותרו כ-2,000 יהודים ואליהם נוספו 2,100 נוספים שגורשו מצ'כוסלובקיה ומגרמניה.
שני גירושים גדולים נוספים לבלזץ ומשם למאידנק נערכו באפריל ובאוקטובר 1942, ועד מרץ 1943 נרצחו כל הנותרים בגטו.
כ-300 יהודים שבו לעיר מברית המועצות לאחר שחרורה, אך הם נתקלו בעוינות ואף היו שני מקרי רצח.
ב-1947 נותרו בעיר חמישה יהודים.
אחרי המלחמה הקימו ניצולים בני העיר את ארגון יוצאי זמושץ', המנציח את זכר הניצולים באופן שוטף ובאזכרה שנתית ביום השואה.
בזמושץ' קיימת קהילה בת כ-20 יהודים, הקהילה משמשת כסניף של קהילת ורשה.
בית הכנסת העתיק של הקהילה משמש כיום כמוזיאון לתרבות יהודית ואינו כולל ספרי תורה, אך בחגים מביאים ספר תורה מהקהילה בוורשה.
זַמְזוּמִית (שם מדעי: Bellevalia) היא סוג במשפחת האספרגיים.
במיון ישן נמנה הסוג עם משפחת השושניים.
הסוג כולל בין היתר את המינים האלה:
הסיסטמטיקה של הסוג נחשבת קשה במיוחד, והיא נחקרה רבות על ידי הבוטנאית הישראלית נעמי פיינברון-דותן.
כיום עדיין קיימים בישראל וסביבותיה מספר טקסונים של זמזומית שמעמדם הסיסטמטי אינו ברור.
זָמִיר מְנֻמָּר (שם מדעי: Luscinia luscinia) הוא מין של ציפור שיר קטנה בסוג זמיר ממשפחת החטפיתיים (בעבר שויך למשפחת הקיכליים).
זהו מין נודד, שניזון מחרקים ומתרבה ביערות, חורשות וסבכי שיחים באירופה ובאסיה.
התפוצה היא יותר צפונית מאשר של בן סוגו זמיר הירדן.
הוא מקנן בשיחים צפופים נמוכים.
בישראל חולף בעונות הנדידה: באביב המאוחר (מאי-יוני) במספרים גדולים, ובסתיו - במספרים קטנים יותר.
הזמיר המנומר זהה בגודלו לאדום-החזה.
עיניו שחורות וגדולות יחסית, הוא בצבע אפור-חום פשוט בחלקו העליון, ואפור עד לבן בחלקו התחתון.
הגוונים האפורים יותר המעניקים מופע "מעונן" בחלק התחתון, וחוסר טלאי צידי הזנב האדומים הבולטים של הזמיר, הם המבדילים אותו במראה הנוצות יותר מכל.
שירת הזכר היא קולנית, עם מגון רחב של שריקות, סלסולים וקליקים.
הוא חסר את שריקת הקרשנדו (הגברה הדרגתית של עוצמת הנגינה) הרמה של הזמיר.
אוכלוסייתו בעולם היא כ-100,000–830,000 זוגות מקננים ברחבי אירופה המזרחית.
במיתולוגיה הסלאבית, מתארת המילה זְמֵיי ומקבילותיה, זְ'מִיי (בפולנית: Żmij), זְמִיי או זְמַיי – דרקון.
במרבית השפות הסלאביות, מדובר בצורת הזכר של המילה הסלאבית המציינת נחש (המופיעה בדרך כלל בלשון נקבה).
במיתולוגיה הרומנית מופיעה דמות דומה, שמקורה בדרקון הסלאבי – זמאו.
בפולקלור הפולני והבלארוסי נקרא הדרקון גם סְמוֹק (Smok).
על אף שהוא די דומה לדרקונים אירופיים אחרים, לדרקונים הסלאביים מספר מאפיינים ייחודיים.
הפולקלור ברוסיה ובאוקראינה מספר על יצור דמוי-דרקון בשם זְמֵיי גוֹרִינִיץ' (Змей Горыныч, "נחש/דרקון בן הר").
לדרקון זה שלושה ראשים, צבעו ירוק, הוא מהלך על שתי רגליו האחוריות ובעל טלפיים קדמיות קטנות, ונושף אש.
לפי בילינה אחת, נקטל זמיי גוריניץ' בידיו של הגיבור דובריניה ניקיטיץ' (Добрыня Никитич).
דרקונים רוסיים אחרים, דוגמת טוּגַארִין זְמֵייֶבִיץ', נושאים שמות טורקיים, אשר ככל הנראה מסמלים את המונגולים ועמים אחרים מן הערבה האירואסייתית.
בהתאם, על סמלהּ של מוסקבה מופיע גאורגיוס הקדוש (המסמל את הנצרות) הקוטל את הדרקון (המסמל את השטן).
במבנים פרהיסטוריים אחדים – ובפרט בחומת הנחש, ליד קייב – מופיעים דרקונים כסמל לעמים נוכריים.
לדרקונים רוסיים יש לרוב מספר ראשים, בכפולות של שלוש.
אצל כמה מהם גדלים הראשים בחזרה, עד אשר לא נכרתו כל הראשים.
בסלובניה דרקון הוא "זְמַיי" (Zmaj), ולצידו יש שימוש לעיתים במילה ארכאית ממקור לא ידוע – "פּוֹזוֹי" (Pozoj).
על פי רוב, טבעם של הדרקונים בסלובניה שלילי, והם מופיעים בדרך כלל בהקשר לגאורגיוס הקדוש.
בסיפורים עממיים אחרים, שמשערים כי מקורם בתקופה הקדם-נוצרית, מסופר על דרקונים שמנוצחים באופן דומה לסמוק ואוולסקי (הדרקון של ואוול) הפולני – למשל, באמצעות פיתויים למלכודת של גפרית.
עם זאת, הדרקונים אינם מזיקים לאדם תמיד; הדוגמה הטובה ביותר לכך היא דרקון ליובליאנה, המגן מתוקף נדיבות ליבו על העיר ליובליאנה, ומופיע בסמלהּ של העיר.
במקדוניה, בקרואטיה, בבולגריה, בבוסניה, בסרביה ובמונטנגרו, שמו של הדרקון הוא "זמַיי", "זמֵיי" או "לַמְיָה" (Lamja).
זהו דרקון מרובה ראשים (שלושה, שבעה או תשעה) הנושף אש.
בסרבית ובבוסנית הוא מכונה גם "אַזְ'דַיָה" (Aždaja) או "אַזְ'דַהָה" (Aždaha), בהתאמה – שם המזכיר את הדרקון במיתולוגיה הפרסית, "זהאכ" (או "זוהאכ"; ובמקור: "אַזִ'י דַהַאכה".
על פי האמונה, השדה אַלַה (Ala, בסרבית) או הַאלַה (Hala, בבולגרית) מופיעה מפעם לפעם בדמות דרקון ממין נקבה.
זְמירה לוּצְקי-נגן (1946 - 21 באוקטובר 2018) הייתה פסנתרנית, שדרנית ועורכת תוכניות בקול המוסיקה, שהתמקדה במוזיקה מודרנית ובמוזיקה קלאסית ישראלית.
לוצקי נולדה וגדלה בתל אביב.
מגיל 6 למדה נגינה בפסנתר אצל הדסה ביריביס ואצל אמה גורוכוב.
בשנת 1967 נסעה לאיטליה ללמוד אצל ארטורו בנדטי מיכלאנג'לי, ולאחר מכן השלימה את לימודיה באמנות הביצוע באקדמיה סנטה צ'צ'יליה ברומא.
עד לעבודתה בקול המוסיקה פעלה כפסנתרנית.
בין היתר ביצעה את הבכורה ליצירתו של לאון שידלובסקי "פעולה" (1973).
לוצקי ערכה מספר תוכניות ב"קול המוסיקה", בהן: "מפתחות", "עניין של הסכמה", "עוד לא מאוחר" ו"עננים, חגיגות, סירנות" (כשם יצירתו של קלוד דביסי).
תוכניות אלו מתמקדות במוזיקה מודרנית עכשווית מישראל והעולם.
בנוסף התארחו באולפנה בקביעות מלחינים ישראלים ותיקים וצעירים.
לוצקי שידרה בקולה את תוכניותיה ולא הסתייעה בקריינים, ועל כך אמרה: .
לוצקי הייתה המייסדת והמנהלת האמנותית של אנסמבל המאה ה-21 יחד עם דן יוהס.
היא גם הייתה העורכת הראשונה של חג המוזיקה הישראלית.
בראשית שנות ה-80 הוציאה בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה את הספר "מוסיקה: פרקים באינטרפרטציה ובדרכי הוראה", העוסק בהבנת יסודות הפרשנות המוזיקלית וטכניקת הנגינה.
בשנת 2010 זכתה בפרס אקו"ם על עידוד היצירה הישראלית בתקשורת.
מוסיקה: פרקים באינטרפרטציה ובדרכי הוראה, 6 כרכים, תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, תש"ם–תשמ"א.
זמינות ביולוגית הוא מונח מתחום הפרמקולוגיה אשר מבטא את היחס באחוזים בין כמות התרופה שניטלת לבין הכמות מתוכה שנספגת למחזור הדם.
על פי ההגדרה, הזמינות הביולוגית של תרופה שניתנת בהזרקה תוך-ורידית היא 100%.
לעומת זאת, הזמינות הביולוגית של תרופה שתינתן בדרכים אחרות, למשל דרך הפה נמוכה מ-100%, הן בגלל ספיגה החלקית של התרופה במערכת העיכול, הן בשל נוכחות אנזימים במערכת העיכול שמפרקים את התרופה עוד לפני שהיא מגיעה למחזור הדם, הן בשל אינטראקציה עם מזון במערכת העיכול והן בגלל אפקט המעבר הראשון.
ערך הזמינות הביולוגית לא מעיד על הפוטנטיות של התרופה ועל עוצמתה - תרופות יכולות להיות בעלות פוטנטיות גבוהה אך זמינות ביולוגית נמוכה.
לדוגמה: דביגטראן, תרופה נוגדת קרישה, היא בעלת זמינות ביולוגית של 3% - 7% בלבד, כלומר מעט מאוד מהתרופה נספג דרך מערכת העיכול ועדיין קיימת השפעה פרמקולוגית של Ziprasidone, במינונים שניתנו.
תרופות מסוימות הן בעלי זמינות ביולוגית פומית כמעט זהה לזמינות ביולוגית במתן תוך-ורידי, מה שמעיד על ספיגה מלאה של התרופה.
דוגמאות לכן הן תרופות אנטיביוטיקה ממשפחת הקווינולונים כגון אופלוקסצין (ofloxacin) שיש לה זמינות ביולוגית גבוהה (98%).
מתן של תרופות בדרכים אחרות גם קשור בזמינות ביולוגית נמוכה יותר.
לדוגמה: זמינות של rotigotine (תרופה לטיפול בפרקינסון) כשהיא ניתנת באמצעות מדבקה עורית, היא 37%.
זה משום שעל מנת שהתרופה תגיע למחזור הדם היא צריכה לעבור דרך שכבות העור, מתן שאיננו אופטימלי.
למרות הזמינות הביולוגית הנמוכה, התרופה עומדת ביעילותה.
זמינות ביולוגית היא אחד הכלים החיוניים בפרמקוקינטיקה, והיא מסייעת לקבוע את המנה המומלצת לנטילתה של תרופה מסוימת ובכך משפרת את יעילות מהטיפול התרופתי וגם יכולה לסייע במניעת רעילות של תרופה מסוימת למשתמש עקב נטילת מינון גבוה.
לזמינות הביולוגית יש ערך חשוב לא רק בנטילת תרופות, אלא גם בלקיחת תוספי תזונה.
אם הזמינות הביולוגית של תוספי תזונה נמוכה מראש, סביר כי יעילותם נמוכה.
ניתן לחשב מתמטית את היחס המתמטי שבין שני משתנים אלה לקבלת ערך אחוזי של הזמינות הביולוגית (עד 100%), והדבר אפשרי באמצעות הנוסחה להלן:
גורמים המשפיעים על הזמינות הביולוגית של תרופות
מספר רב של גורמים משפיעים על הזמינות הביולוגית של תרופות, בהם:
תכונות פיזיקליות של התרופה: מסיסות במים, מסיסות בשומן, דרגת חומציות, מצב יינון במערכת העיכול
הפורמולציה בה ניתנת התרופה (יש תרופות שניתנות במספר פורמולות כגון וראפאמיל שקיים בתכשיר לשחרור מיידי וגם בתכשיר לשחרור מושהה).
מזון - משפיע על ספיגת התרופה.
יש תרופות שנטילתן על קיבה ריקה מעלה את הזמינות הביולוגית ויש תרופות שנטילתן על קיבה מלאה מעלה את הזמינות הביולוגית.
קצב פינוי בקיבה - רלוונטי בעיקר לתרופות שנספגות מהקיבה.
ככל שקצב פינוי הקיבה יהיה מהיר יותר, כך תהיה ספיגה נמוכה יותר וכתוצאה מכך זמינות ביולוגית נמוכה יותר.
לדוגמה וראפאמיל עלול להעלות את הרמות של דביגטראן בדם ולהעלות את הזמינות הביולוגית על ידי עיכוב של אנזימי P-gp במערכת העיכול.
אינטראקציות עם מזון - הזמינות הביולוגית של מלחי ברזל (כגון Ferrous sulfate) היא נמוכה ועומדת על 10%.
אם נותנים אותה עם מזון חלבי הספיגה יכולה לרדת עד 0% בגלל שהברזל יוצר קומפלקס עם החלב שמונע מהברזל להיספג.
דוגמה נוספת לאינטראקציה עם מזון כוללת תרופות שיש להן אינטראקציה עם מיץ אשכוליות.
מיץ אשכוליות מכיל מרכיבים שמעכבים פעילות של אנזימים במעי, כתוצאה מכך הזמינות הביולוגית של התרופות כגון סימבסטטין עולה, דבר שעלול להיות מסוכן ולהוביל לעלייה בסיכון לתופעות לוואי.
מחלות במערכת העיכול: מחלות מעי דלקתיות כגון מחלת קרוהן ומצבים של גסטרופרזיס על רקע סוכרת, קשורים בספיגה נמוכה יותר של מזון וגם של תרופות.
גם מחלות דלקתיות אחרות קשורות בספיגה נמוכה יותר של תרופות וכתוצאה מכך הזמינות הביולוגית פוחתת.
זמיר דחב"ש הוא מייסד ושותף במשרד יחסי הציבור "שלום TELAVIV".
קודם לכן עבד כעיתונאי וכפרסומאי.
משנת 1989 ובמשך כחמש שנים שימש כראש הדסק הכלכלי בעיתונים "הארץ" ו"חדשות".
בשנת 1994 הצטרף למשרד הפרסום "צרפתי-שטרנשוס" כפלנר ().
בשנת 1995 הפך לשותף במשרד זה, ששינה את שמו ל"צרפתי-שטרנשוס-זמיר".
בשנת 1997 הקים את חברת יחסי הציבור יורו-קומיוניקיישן והחל לכהן בה כמנכ"ל.
בשנת 1999 מכרו שלושת שותפי המשרד כ-51% מהחזקותיהם במשרד לרשת הפרסום הבינלאומית Euro RSCG.
בעקבות המכירה שינה המשרד את שמו ל- צרפתי שטרנשוס-זמיר-Euro.
בשנת 2002 מונה למנכ"ל המשרד.
בשנת 2004 שינה המשרד את שמו ל"יורו תל אביב", בעקבות מיתוג מחדש של הסוכנות העולמית יורו.
בשנת 2006 מונה דחב"ש ליועץ תקשורת חיצוני של נגיד בנק ישראל, סטנלי פישר.
דחב"ש ליווה את פישר ובנק ישראל במשך שבע שנים, ונחשב לאחד מאנשי סודו של הנגיד.
בשנת 2007 פרש מניהול קבוצת התקשורת "יורו-תל אביב" ומכר את החזקותיו בה לסוכנות הפרסום הבינלאומית Euro RSCG.
הקים את משרד הייעוץ התקשורתי "שלום TELAVIV", והעביר אליו שבעה מלקוחות יורו כחלק מהסכם הפרישה.
בשנת 2008 הצטרפה רינת פרידמן כשותפה בחברת יחסי הציבור "שלום TELAVIV" והחלה לכהן בה כמנכ"לית, לאחר שפרשה אף היא מיורו ת"א.
לקוחות בולטים של משרד "שלום TELAVIV" הם חברות גדולות כגון: "אל על", פייסבוק ישראל, סופר פארם, שיכון ובינוי, בנק הפועלים, כלל ביטוח, תנובה ושירותי בריאות כללית וטייקונים מפורסמים כגון: יצחק תשובה, אילן בן דב, שרי אריסון, משפחת עופר ועוד..
בין 2009 ל-2011 שימש דחב"ש כיועץ חיצוני לשני גופים רגולטורים (רשות ניירות ערך ובנק ישראל), ובמקביל הוא ייעץ לגופים עסקיים במשק שנמצאים בפיקוחם (חברת כרטיסי האשראי "לאומי קארד", חברת "דלק אנרגיה", חברת "פריגו" ועוד).
דו"ח מבקר המדינה שהתפרסם בחודש מאי 2012 עסק בהרחבה בחשש לניגודי העניינים בבנק ישראל וברשות ני"ע כתוצאה מהעסקתו של זמיר דחב"ש.
בשנת 2014 נבחר דחב"ש לאחד מ-25 הלהט"בים המשפיעים בתקשורת.
בעקבות פעילותו של דחב"ש כיחצ"ן של בנק הפועלים החלו אנשי קבוצת "באים לבנקאים" להטרידו במקום מגוריו, ועקב כך הוצא לבקשת דחב"ש צו מניעת הטרדה מאיימת נגד ראש הקבוצה, ברק כהן, המרחיק אותו מדחב"ש ומבני משפחתו.
ביוני 2015 נתבע דורי בן ישראל על ידי זמיר דחב"ש, בטענה כי הפר את פרטיותו לאחר שפרסם בבלוג המזבלה סרטון תיעוד מהפגנה של תנועת באים לבנקאים מול ביתו של דחב"ש.
בעקבות התביעה, פצח בן ישראל בפרויקטים סיקורים מיוחד שעסק נרחבות בפעילותו של דחב"ש כ"משתיק מחאות", כשבנובמבר 2016, ביקש דחב"ש למשוך את התביעה שהגיש.
בנובמבר 2019 התפטר מדירקטוריון חברת NSO בעקבות תביעתה של פייסבוק כנגד החברה, וזאת על מנת להימנע מניגוד עניינים.
כמו כן המשרד שבבעלותו הדיר את עצמו מטיפול בפרשה מטעמם של שני הצדדים
זמיר הוא בן הזוג של ירון רמתי, איתו התחתן במאי 2019. לזוג ארבעה ילדים.
כיחצ"ן, דחב"ש נמנע מלהופיע באמצעי התקשורת ופועל בה בעיקר מאחורי מהקלעים.
יחד עם זאת, לדחבש מספר הופעות שליליות וחיוביות בתקשורת ובהם:
בינואר 2010 סגן עורך עיתון גלובס, אלי ציפורי פרסם מאמר דעה המבקר את יחסיו של דחב"ש עם שניים מלקוחותיו, זוהר גושן יו"ר רשות ניירות הערך ויצחק תשובה בעל השליטה בדלק אנרגיה.
יומיים לאחר מכן, דחב"ש הגיב בטור שפורסם אף הוא בגלובס וטען להגנתו כי משרדו מנוע מלעסוק בעניינים אשר נוגעים לקשר שבין הרשות לבין גורמים המפוקחים על ידה.
באוגוסט 2016 נחשף כי ממשלת איחוד האמירויות ריגלה אחר פעיל זכויות אדם במדינה, באמצעות אפליקציית פגסוס שמנצלת חור אבטחה במערכת ההפעלה iOS למכשירי אייפון.
האפליקציה פותחה על ידי קבוצת NSO הישראלית, וזו זימנה את דחב"ש כדי שידברר אותה בתקשורת העולמית.
זמזומית המדבר (שם מדעי: Bellevalia desertorum) היא צמח ממשפחת האספרגאים.
הזמזומית היא גאופיט ממשפחת האספרגיים (במיון ישן: ממשפחת השושניים).
מקור שמה של זמזומית המדבר הוא מקול הזמזום שנוצר כאשר ממוללים את תפרחתה וממקום גידולה במדבר.
הזמזומית נקראת גם "פעמוני גשם", בשל תצורת עליה המזכירה פעמון, ובשל פריחתה בעונת החורף, עת יורדים הגשמים.
שמה המדעי קרוי על שם הבוטנאי הצרפתי בן המאה ה-17.
זמזומית המדבר היא צמח בעל בצל, פקעת או קנה שורש מעובה.
פרחי הצמח קטנים, צינוריים, צפופים ובשרניים, וצבעם כחול או ורוד.
לפרח צינור בעל עלים מאוחים, ובקצהו שש אונות מפורדות, שאורכן מגיע לכרבע מאורך הצינור, ובבסיס כול אונה אבקן.
עוקצי הפרחים קצרים מאוד, והם אינם מתארכים רבות במהלך הפריחה.
גבעול הפריחה קצר ומגיע לאורך של 5–10 ס"מ.
עלי זמזומית המדבר שטוחים, פרושים על הקרקע, לעיתים בצורה מפותלת, ועל פניהם שקעים לבנים.
זמזומית המדבר פורחת בחודשי החורף, מדצמבר עד מארס.
זמזומית המדבר גדלה בערבה, בנגב ובמדבר יהודה.
אפשר למצוא אותה במקומות רבים במדבר, באזורים שבהם יש פחות מ-150 מ"מ גשם לשנה.
זמירה חן (נולדה ב-22 בנובמבר 1940) היא זמרת, פזמונאית ומלחינה ישראלית.
הייתה פעילה החל משנות ה-60 והגיעה לשיאה בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20.
נולדה וגדלה ברמת גן בשם זמירה חיון, במשפחה מרובת ילדים, בת להורים מלוב ומאיטליה.
אביה, מורה במקצועו, היה חזן בבית הכנסת "אוהל רחל".
בשירות הצבאי התגייסה ללהקת גייסות השריון, והקליטה שירים רבים הן כסולנית והן כחלק מהלהקה.
ב-1964 השתתפה במופע התיאטרלי "ערק ודבש", על בימת מועדון התיאטרון, לצידם של משה יערי, יהודה כתבי ושלמה ניצן.
ב-1965 השתתפה בגרסה העברית למחזמר המצליח "איך להצליח בעסקים מבלי להתאמץ", שהעלה גיורא גודיק.
היא גילמה את דמותה של רוזמרי.
ב-1966 השתתפה במחזה "אסתר המלכה", מאת נתן אלתרמן, שהועלה בתיאטרון הקאמרי, וגילמה בו את תפקיד ושתי.
ב-1969 הוציאה תקליט בשם "כל המילים האוהבות", שכלל ארבעה שירים; שלושה מהם למילים שלה (כולל שיר הנושא שהולחן על ידי דרורה חבקין) והשיר הרביעי, "יום בו יקום", מאת לאה גולדברג (לחן: דני ליטני).
בהמשך, העלתה מופע בשם "שלח את עמי", שהוקדש ליהודי ברית המועצות; שירה המפורסם ממופע זה נקרא "כחול ולבן".
בשנות השיא שלה בישראל כתבה מילים ללהיטים של זמרים רבים, הבולטים בהם: "אני אצבע את השלכת בירוק" שהלחין ושר יורם ארבל, "פמלה" בלחנו וביצועו של בעז שרעבי ו"ים של דמעות" בביצועה של אווה פרנסיס (אולם התפרסם בביצועו של זוהר ארגוב).
לאחר שיא הקריירה שלה בישראל ובחיפושה אחר אפיקי התפתחות חדשים, עברה להתגורר בניו יורק, שם היא מופיעה עד ימים אלו.
בשנות ה-80 הקליטה מספר שירים באלבום בשפה העברית, אותו הקדישה לאביה שנפטר בשנים אלו.
אלבום זה כולל פיוטים וזמירות של יוצאי יהדות לוב.
בשנת 1985 הפיקה קלטת בשם "יונתי תמתי".
בשנת 1987 הפיקה את אלבומה "לא הפכתי ליבי" שאת כלל השירים בו הלחינה וכתבה, פרט לשלושה מהם אותם תרגמה.
ב-2017 הועלתה טענה כי הלחן לשיר "דלילה" שפורסם ב-1979 והולחן על ידה, היווה השראה ללחן השיר "הפרח בגני" של זוהר ארגוב.
זמיובסקאיה באלקה הוא אתר הוצאות להורג בתחומי העיר רוסטוב על הדון, ששימש את הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה.
באוגוסט 1942, לאחר שהנאצים כבשו את העיר, הוצאו להורג בדרכים שונות כ-27,000 איש, רובם יהודים.
המקום ידוע כאתר רצח המוני של יהודים הגדול ביותר מסוגו ברוסיה מתקופת השואה, וכיום זהו אתר הנצחה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, חיילים גרמנים כבשו את רוסטוב פעמיים.
הכיבוש הראשון היה קצר (17 עד 28 בנובמבר 1941) והם לא הספיקו לארגן השמדה המונית של יהודים (למרות זאת, הוצאו להורג כ-1,000 יהודים באותה עת).
בפעם השנייה רוסטוב נכבשה ב-24 ביולי 1942, וזמן קצר לאחר מכן כבר הוצא צו שחייב רישום של כל היהודים מגיל 14 ולבישת סימני זיהוי מיוחדים.
יחידת איינזצגרופן D שבפיקודו של ולטר בירקאמפ הייתה אחראית לביצוע ולניהול מבצע השמדת היהודים באזור, בהוראתו הישירה של מפקד עוצבות המבצע SS–10a אוברשטורמבאנפיהרר קורט כריסטמאן.
ב-5 וב-6 באוגוסט 1942 שבויי מלחמה סובייטים אולצו לחפור בורות גדולים, ולאחר מכן נורו שם למוות.
ב-9 באוגוסט פורסם צו של מפקד עוצבות המבצע SS–10a, ד"ר הרץ, לפיו על האוכלוסייה היהודית של רוסטוב להגיע להירשם ולהתאסף לקראת 8 בערב של יום ה-11 באוגוסט בנקודות מפגש לצורך "יישוב מחדש" על מנת להגן עליהם מפני אלימות האוכלוסייה הלא-יהודית.
יהודים שהגיעו לנקודות האיסוף הובלו אל אזור זמיובסקאיה 2, שם נאלצו התושבים לעזוב את בתיהם בקבוצות של 200–300 איש אל אתר ההוצאה להורג, היכן שהמבוגרים נורו למוות (חלקם נרצחו במשאיות גז), הילדים נרצחו באמצעות מריחת רעל על השפתיים.
באותו היום הוצאו להורג יותר מ-15 אלף יהודים.
אך ההוצאות להורג נמשכו גם בלילות ובימים הבאים.
יחד עם היהודים בזמיובסקה נהרגו גם מספר בני לאומים אחרים — בעיקר חברי המשפחות היהודיות.
בנוסף, נורו שם גם אנשי מחתרת, חולי רוח, שבויי מלחמה ושאר אזרחי ברית המועצות שהתנגדו לכיבוש הנאצי.
חומרים אודות הוצאות להורג המוניות באתר זמיובסקאיה באלקה נאספו בנובמבר 1943 ונכללו בחומרי הוועדה הממלכתית לחישוב הנזק שנגרם על ידי הנאצים (Чрезвычайная государственная комиссия по установлению и расследованию злодеяний немецко-фашистских захватчиков).
חברי הוועדה גם סימנו את מיקומם של קברי האחים.
מחקר מודרני קבע שמספרם הכולל של הקורבנות הסתכם ביותר מ-27 אלף הרוגים, רובם יהודים.
בין ההרוגים הייתה גם הפסיכואנליטיקאית הידועה סבינה שפילריין ושתי בנותיה.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 הוצב אובליסק ופסל "שבועת החברים" לזכר ההרוגים.
אם כי עובדת היותם של מרבית ההרוגים יהודים טושטשה.
בתחילת שנות השבעים, לפי התוכנית הכללית לפיתוח העיר, תוכנן לסלול כביש מהיר שהיה עובר בשטח אתר הירי ההמוני משנת 1942. ב-1973 נסלל רק חלק מהכביש החדש, כאשר באזור חציית הכביש והמפגש עם מסילת ברזל הוצע להקים אנדרטה לזכר קורבנות הפאשיזם.
אלא שבתהליך הבנייה פסל "שבועת החברים" והאובליסק פורקו ללא השלמת בנייתה של אנדרטה אחרת.
מתחם הזיכרון המודרני, שכולל גם את מוזיאון ההנצחה, נבנה ביוזמת הפסל ניקולאי אוודיקוב בסיוע האדריכל הראשי של העיר, נוראד נרססיאנץ, והמימון לפרויקט הגיע מעסקים שונים בעיר.
פארק הזיכרון כולל מדרונות תלולים מכוסים עשבים.
על המדרון הצפוני, סמוך לכביש ישנו מעבר כניסה ובו היכל אבל עשוי מבטון.
סמוך לכניסה זו ישנו מסדרון המוביל אל "סמטת הצער", שם דולקת אש תמיד.
מספר עמודים המזכירים עמודי דגלים, מסמלים מצבות.
חלקו התחתון של אתר הזיכרון כולל מבנה זיכרון ענק, המתנשא מעל לקברם הלא מסומן של עשרות אלפי הקורבנות.
ב-9 במאי 1975 נחנך אתר הזיכרון המוקדש לקורבנות הנאציזם.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 ובעשור הראשון של המאה ה-21 הידרדר מאוד מצבו של האתר: המוזיאון חדל לתפקד, שבילי האספלט התפוררו, הגז במבער של אש התמיד אזל ולא חודש ורק ב-2009 החלו עבודות שחזור ושיקום ביוזמת הקהילה היהודית המקומית ולבסוף אתר הזיכרון שוחזר עד סוף נובמבר אותה שנה.
ב-2011 במתחם האנדרטה הוחלף שלט ההנצחה.
על השלט הקודם, שהוצב בשנת 2004, היה כתוב: .
בדצמבר 2013 עיריית רוסטוב, בהתבסס על החלטת ועדה פנימית למתן שמות לאתרים ציבוריים, החליטה לשנות את נוסח הכיתוב.
בשלט החדש נכתב כך: .
ביולי 2020 דווח כי חלק מהמדרון התמוטט על שטח מתחם הזיכרון "לזכר קורבנות הפשיזם ב'זמייבסקאיה בלקה'".
הסיבה לקריסה הייתה המשקעים הכבדים שירדו באזור, כאשר כ-80 קוב של אדמה ועשב נשטפו בגשמים ומילאו את אתר ההנצחה ואזור הולכי הרגל "דרך האבל".
זמיר שורר (נולד ב-1951) הוא נוירולוג ונוירולוג ילדים, פרופסור לנוירולוגיה בפקולטה למדעי הבריאות, באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מנהל היחידה והמרפאה לנוירולוגיית הילד, חטיבת הילדים במרכז הרפואי סורוקה
מתחומי עיסוקיו ומחקריו: אפילפסיה, מחלות עצב-שריר.
שורר נולד בשכונה ג' בבאר שבע.
כיהן כיושב ועד התלמידים בבית הספר היסודי "נטעים", ובהמשך סיים את תיכון מקיף א' באר שבע.
במקביל היה חניך בקן של "השומר הצעיר" בבאר שבע
בשנת 1974 התקבל למחזור הראשון של לימודי הרפואה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 1980 סיים את לימודיו שם.
לאחר שנת סטאז' התמחה בנוירולוגיה של המבוגר, במחלקה לנוירולוגיה, מרכז הרפואי סורוקה.
במקביל השתלם בנוירולוגיה ובנוירולוגיית ילדים בבית החולים "Groote Schuur" באוניברסיטת קייפטאון בדרום-אפריקה.
בשנת 1995 השתלם במחלות שריר בבית החולים "Hammersmith" בלונדון.
בשנת 2000 השתלם באפילפסיה בבית החולים "Great Ormond Street Hospital" בלונדון.
במשך שנים היה שורר נוירולוג הילדים היחיד באזור הנגב (אוכלוסייה של 380,000 ילדים).
שורר מרכז הקורס בנוירו-אנטומיה, בית הספר לרפואה, אוניברסיטת בן-גוריון.
שורר מרכז הקורס בנוירו-אנטומיה, בית הספר לפיזיותרפיה, אוניברסיטת בן-גוריון.
שורר מתגורר בלהבים, נשוי, אב לחמישה ילדים.
זמיר בבל (8 בפברואר 1929 – 5 באוגוסט 2021) היה אתלט ישראלי, אלוף ושיאן ישראל בקפיצה לרוחק, פרופסור למחשבים, כנר, מלחין ושדרן רדיו.
בבל התאמן באתלטיקה בקבוצת מכבי הצפון תל אביב בהדרכתו של טוביה מיורצ'יק.
באליפות ארץ ישראל שנערכה במאי 1945 הוא זכה במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.58 מטר, אחרי משה חפץ
ממכבי פתח תקווה שקבע שיא ארץ ישראל חדש של 6.66 מטר ופירסון מחיל התעופה (6.64 מטר).
בתחרות שנערכה באצטדיון המכביה ב-15 בפברואר 1947 קבע בבל בקפיצה לרוחק שיא ישראלי חדש של 6.78 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביולי 1949 הוא זכה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.77 מטר.
במכביה השלישית שנערכה בשנת 1950 נשא בבל את דגל ישראל בטקס הפתיחה של תחרויות האתלטיקה.
באליפות ישראל שנערכה ביוני 1952 הוא זכה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.32 מטר.
לאחר קום המדינה היגר בבל לארצות הברית שם למד מתמטיקה באוניברסיטת דרום אילינוי.
בשנת 1965 סיים את הדוקטורט והתקבל כמרצה באוניברסיטה בה למד.
בשנת 1968 עבר ללמד באוניברסיטת קנזס.
יקירת תל אביב, מרים נוביק-בבל היא אחותו של זמיר בבל.
בתו של בבל, אילנה גולדברג, היא אלופת ישראל בעבר (1988–1996) בזריקת דיסקוס.
רפסודיה ישראלית - יצירה סימפונית
זמירה מְבָרֵך (נולדה ב-1946) היא פרופסור אמריטה בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת בר-אילן, נשיאת המכללה האקדמית לחינוך ע"ש דוד ילין בשנים 2014–2018 ומדענית ראשית במשרד החינוך בשנים 1998–2001. כלת פרס ישראל לחינוך לשנת ה'תשפ"ג (2023).
זמירה מברך נולדה ב-1946 בחיפה, בת לגניה-אילה ולרב נחום ניר.
סיימה את לימודיה בבית הספר הריאלי ב-1963. שירתה בשירות לאומי כמורה חיילת בטבריה.
בתום השירות הלאומי למדה מתמטיקה-פיזיקה וחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1970 קיבלה תואר ראשון.
במקביל ללימודיה אלה לימדה מתמטיקה בבית הספר התיכון "מעלה" בירושלים ולאחר מכן בבית הספר האזורי המקיף ע"ש צוק בבאר טוביה, ובהמשך בבית הספר התיכון הדתי ברחובות, שבו שימשה בשנים 1975–1977 סגנית המנהל.
למדה לתואר השני בחינוך באוניברסיטת בר-אילן ולימדה במכללת תלפיות.
בעבודת המוסמך, משנת 1979, בהנחיית פרופ' אליעזר שטרן, מצאה שמדדי יצירתיות מנבאים טוב יותר הצלחה בהוראה ממדדי אינטליגנציה.
קיבלה מקרן הנדיב מלגה ללימודים לתואר שלישי, אותם החלה ב-1977 באוניברסיטת שיקגו במסלול מדידות, הערכה וניתוחים סטטיסטיים בחינוך (MESA - Measurement, Evaluation, Statistics Analyses in Education), ובשנת 1980 קיבלה תואר דוקטור, על עבודה בהנחייתו של פרופ' בנג'מין בלום.
בזמן לימודיה עבדה גם במחלקת המחקר של משרד החינוך בשיקגו, במחקר שכלל פיתוח מבחנים במתמטיקה, יישומם במערכת החינוך, ניתוח הממצאים ומתן משוב לבתי הספר על התקדמות התלמידים.
ב-1980 חזרה לישראל והצטרפה לסגל האקדמי של בית הספר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן.
ב-1982 הצטרפה לצוות החוקרים במכון לאינטגרציה באוניברסיטת בר-אילן.
מחקריה משקפים את גישתה שניתן לצמצם פערים בין תלמידים באמצעות שיטות הוראה מתאימות.
שיטות שפיתחה יושמו בבתי ספר בישראל.
ב-1990 הוזמנה למכון מקס פלאנק במינכן לחקור עם פרופ' וינרט ופרופ' אלסבט שטרן את התפתחותם של תהליכים מטה-קוגניטיביים, ובקבות זאת פיתחה שיטת הוראה הרותמת תהליכים מטה-קוגניטיביים לפיתוח חשיבה כמותית.
עקרונות השיטה משולבים בהוראת מתמטיקה, מדעים וטכנולוגיה בישראל ומחוצה לה.
מ-1997 עד 2001 כיהנה כמדענית הראשית של משרד החינוך, התרבות והספורט.
הייתה אחראית על הקצאת תקציבי מחקר בנושאי חינוך ועל פיתוח מודלים לתקצוב ויישומם.
יזמה הרחבה של השתתפות ישראל במחקרים בינלאומיים והעמקת המחקר החינוכי.
שילבה במחקרים הבינלאומיים (TIMSS ואחר כך PISA) תלמידים מערבים.
היא שילבה את רשת מעיין החינוך התורני במבחני המשוב הארצי.
ייצגה את ישראל בוועדת המחקר החינוכי של ארגון OECD, ותרמה לגיבוש תוכניות מחקר של הארגון.
בשנת 1998 מונתה לפרופסור מן המניין.
ב-2001 מונתה לראש בית הספר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן, ב-2004 מונתה לסגנית הרקטור, ב-2006 מונתה לראש המכון לאינטגרציה, וב-2007 מונתה שוב לראש בית הספר לחינוך.
היא פיתחה שש תוכניות לימודים חדשות לתואר ראשון ולתואר שני, ופתחה מסלולי לימוד לסטודנטים חרדים (גברים ונשים).
בהיותה סגנית רקטור בנתה תוכנית לקבלת תלמידים מצטיינים מהפריפריה על סמך ציוני תעודת בגרות ללא ציון פסיכומטרי, עיצבה תוכניות לימודים חדשות ותוכניות התמחות בתואר השני, והרחיבה את הסדנאות לשיפור ההוראה (כולל הוראה מקוונת).
בשנים 2002–2007 הייתה החוקרת הראשית בישראל במחקרי PISA, שבהם השתתפו בכל מחזור מעל 200,000 תלמידים בני 15–16 שנים, מתוכם כ-4,500 תלמידים מישראל.
בעקבות המחקר נערכה חשיבה מחודשת על תוכניות הלימודים בישראל.
ב-2010 מונתה לדקאנית הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת בר-אילן.
יזמה פיתוח תוכניות לימודים חדשות חד-מחלקתיות, בין מחלקתיות, ובין-פקולטות.
הייתה חוקרת אורחת באוניברסיטאות רבות: אוניברסיטת אלברטה בקנדה, אוניברסיטת הרווארד בארצות הברית, אוניברסיטת קיימברידג' באנגליה, אוניברסיטת וירצבורג בגרמניה, מכון מקס פלאנק במינכן, National Institute of Education (NIE) בסינגפור.
מ-2006 ועד 2010 הייתה נציגת האוניברסיטאות בישראל בוועדות המועצה להשכלה גבוהה להערכת איכות.
כמו כן הייתה חברה בוועדת המינויים הבכירים במכללות מטעם המל"ג.
עם מינויה לדקאנית התפטרה מתפקידים אלה לשם מניעת ניגוד עניינים.
מ-2007 היא מכהנת כראש אקדמי של בתי הספר לפיתוח מקצועי של מורים שבמסגרת מכון מופ"ת.
היא יועצת מדעית של המרכז לקידום גננות בתחומי מתמטיקה, מדעים וטכנולוגיה וחברה בהנהלת מרכז סימולציות חינוכיות באוניברסיטת בר-אילן.
ב־2014 יצא לאור בהוצאת ה-OECD ספרה (יחד עם פרופ' ברכה קרמרסקי) Critical Maths for Innovative Societies, שתורגם ליפנית ולספרדית.
לאחר פרישתה מאוניברסיטת בר-אילן כפרופסור אמריטה, מונתה ב-2014 לנשיאת המכללה האקדמית לחינוך ע"ש דוד ילין, וכיהנה בתפקיד זה עד 2018. הייתה חברת המועצה האקדמית של האקדמית חמדת.
בשנת 2008 נמנתה עם חברי המועצה הציבורית של מפלגת הבית היהודי, שנועדה לקבוע את רשימת המפלגה לבחירות לכנסת השמונה עשרה.
מ-2013 חברה בוועד המנהל של החברה להגנת הטבע.
כלת פרס לנדאו למדעים ולמחקר לשנת 2004, על תרומתה לחקר החינוך.
כלת פרס ישראל לחינוך לשנת ה'תשפ"ג (2023), על היותה "חוקרת פורצת דרך, מהמובילים בארץ ובעולם בתחום חקר תהליכים קוגניטיביים ומטא־קוגניטיביים וקידום החינוך המתמטי".
זמירה מברך נשואה מאז 1966 לפרופ' משה מברך, לשעבר דקאן הפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב, ולהם שלוש בנות.
עוסקת גם בציור בסגנון מופשט, ומציגה בתערוכות בישראל ובחו"ל.
זמיר בן-ארי (1950 – 31 במרץ 2021) היה ראש המועצה המקומית של גבעת שמואל.
את הקריירה הפוליטית שלו התחיל כחבר מפלגת הליכוד.
בשנת 1983 נבחר למקום השני ברשימת הליכוד למליאת המועצה המקומית גבעת שמואל.
רשימת הליכוד קיבלה שני מנדטים ובן-ארי נבחר למועצה.
בבחירות 1989 נבחר ליו"ר סניף הליכוד במועצה והתמודד מטעם הליכוד לראשות המועצה.
הוא זכה ל-44% מקולות הבוחרים והפסיד לראש המועצה הוותיק, יעקב ויסמונסקי.
בבחירות 1993 הוצב במקום השני ברשימת הליכוד למועצה אחרי המועמד לראשות העיר, ירמי אולמרט.
אולמרט זכה בראשות המועצה ובן ארי מונה לסגנו וממלא מקומו.
אולמרט החליט להתפטר בשנת 1996 אולמרט החליט להתפטר ובן-ארי נבחר להחליפו עד הבחירות ב-1998.
בבחירות 1998 נבחר לכהונה מלאה לראשות המועצה עם 49.54% מקולות הבוחרים.
רשימת הליכוד בראשותו קיבלה 3 מנדטים.
במהלך הקדנציה התמודד בן-ארי עם אתגרים כמו התחלת בנייה של שתי שכונות חדשות וגידול במספר התושבים.
בבחירות 2003 התמודד פעם נוספת לראשות המועצה, הפעם מטעם תנועה עצמאית בשם "גבעת שמואל מאוחדת".
בבחירות למועצת העיר סיעתו החדשה נחלה כישלון והפכה לסיעה הקטנה ביותר במועצה עם 3 מנדטים מתוך 11. בבחירות לראשות המועצה בן-ארי זכה ברוב דחוק של 41.4% מקולות הבוחרים.
בקדנציה זו בן-ארי שם דגש על ענייני חינוך, תרבות וספורט ועסק בהקמת מתנ"ס שנחנך לקראת סוף הקדנציה.
באוקטובר 2007 גבעת שמואל הוכרזה כעיר ובן-ארי הפך לראש העיר הראשון.
בבחירות 2008 זכה ל-44.76% מקולות הבוחרים, אך הפסיד ליוסי ברודני שזכה ל-52.06%.
סיעתו זכתה ל-2 מנדטים ובן ארי פרש מהחיים הפוליטיים.
בן-ארי היה נשוי פעמיים ואב לילדים משתי נשותיו.
נפטר ב-31 במרץ 2021 לאחר מאבק במחלת הסרטן.
על שם בן ארי קרוי מתנ"ס בדרום העיר.
זְמִירוֹן (שם מדעי: Acrocephalus melanopogon) הוא מין של ציפור שיר קטנה בסוג קנית (ידוע לפעמים גם בתור קנית זמירונית).
בישראל הוא חולף שכיח למדי וכן חורף במספרים קטנים במרבית חלקי הארץ, ובנוסף גם יציב או מקייץ נדיר.
שם הסוג Acrocephalus מיוונית עתיקה, akros, "הגבוה ביותר", ו-kephale, "ראש".
ייתכן שנאומן ונאומן (אב ובן, אורניתולוגים גרמניים שהגדירו את הסוג קנית) חשבו ש-akros פירושו "חד, שפיצי".
שם המין הספציפי melanopogon גם הוא מיוונית עתיקה, מהמילים melas – שחור, ו-pogon – זקן (ככל הנראה הכוונה הייתה לשפם, שגם השם האנגלי מורה אליו).
הוא מקייץ ומקנן בדרום האזור הפלארקטי, עם מעט זוגות המקננים גם בצפון מערב אפריקה.
ציפורים מדרום-מערב אירופה הן יציבות, ואילו ציפורים מדרום-מזרח אירופה חורפות באזור הים התיכון; ותת-המין האסייתי נודד לערב, הודו ופקיסטן.
הוא נדיר מצפון לטווח התפוצה שלו, אך מזדמן לעיתים נדירות גם עד לפולין ודנמרק.
היו כמה תצפיות בבריטניה, כולל זוג שקינן בקיימברידג'שייר בשנת 1946; אך רשומות אלה הוסרו לאחרונה מהרשימה הרשמית של הציפורים הבריטיות, בשל חשש לזיהוי שגוי של קניות פסים או קניות אורז.
בעבר הוא היה מקנן מצוי למדי בישראל, בנופי ביצה בעמקים הצפוניים ולאורך מישור החוף.
עשרות עד מאות זוגות קיננו בעמק החולה, צפון הכנרת ועמק בית שאן.
ייבוש הביצות ושאיבת הנחלים דרדרו את אוכלוסייתו עד לסף הכחדה, ובעשורים האחרונים הוא נמצא מקנן באתרים בודדים בלבד, ביניהם עמק החולה ואגמון הסופרלנד שליד ראשון לציון.
ציפור זו היא מין המצוי בצמחיית מים זקופה כמו קנים וגומא.
בתטולה 3–6 ביצים המוטלות מאמצע אפריל, והדגירה עליהן נמשכת 14 עד 15 ימים.
הקן נבנה על פני מים בין קנים או בתוך שיח.
מין זה הוא בדרך כלל מונוגמי (Leisler & Wink 2000).
זהו מין קנית בינוני בגודלו, אורכו כ-12–13.5 ס"מ, מעט גדול יותר מקנית פסים הדומה לו.
לבוגר גב חום מפוספס בפספוס דק וחלקים תחתונים לבנים.
המצח משוטח, יש לו פס-גבה לבנבן ובולט, סוככות האוזניים אפורות והמקור חזק ומחודד.
הזוויגים זהים, כמו אצל רוב הסבכיים, אבל לצעירים יש פספוס כבד יותר ויש להם סימנים על החזה.
כמו רוב הסבכיים, הוא אוכל חרקים וגם ניזון מחלזונות מים.
השירה מהירה ודומה לזו של קנית פסים וקנית אירופית, עם קצת חיקויים ושריקות אופייניות לקניות.
השירה רכה ומתנגנת יותר משל קרוביו, וכוללת קטעים המזכירים את זמיר הירדן.
שלא כמו קנית פסים, הוא אינו שר בתעופה.
זמירה פורן-ציון (נולדה ב-9 במרץ 1954) היא חוקרת ספרות ואמנות, שחקנית-יוצרת, מחזאית, אשת חינוך, אמנית ומשוררת ישראלית.
הייתה מרצה באקדמיה וחברת סגל מן המניין במכללת סמינר הקיבוצים.
עוסקת במחקר ובהוראה בתחומי הספרות, האמנות, פמיניזם, מחאה ומזרחיות ומרצה בכנסים בארץ ובכנסים בין לאומיים.
ממייסדות וממובילות תנועת "אחותי למען נשים בישראל" ומ"קואליציית לבי במזרח להקצאה שוויונית בחינוך ובתרבות".
פורן-ציון נולדה בישראל וגדלה במעברת כפר ענא באור יהודה, שם גרה עד 1961. לאחר מכן גדלה באור יהודה.
למדה בתיכון ע"ש פרקאוף בעיר.
שירתה בנח"ל והייתה ממקימי קיבוץ אפיק ברמת הגולן.
היא בעלת שני תוארי M.A, הראשון בייעוץ חינוכי והשני בספרות עם ישראל.
שני התארים נלמדו באוניברסיטת בר-אילן.
כמו כן היא בעלת תואר דוקטור מטעם אוניברסיטת בר-אילן על עבודת הדוקטורט שלה "אמנות וספרות בשנות העשרים בארץ ישראל", בהנחיית הפרופ' אבידב ליפסקר.
פורן-ציון בוגרת לימודי תעודה במוזיאולוגיה מטעם אוניברסיטת תל אביב.
כאוצרת, אצרה תערוכה מונוגרפית של האמנית ריבה רזין "טביעת אצבע" וכן אצרה את התערוכה הקבוצתית "שרקייה" במסגרת עבודתה בסמינר הקיבוצים, בגלריה "המעבדה" יחד עם האוצר שרון תובל.
פורן-ציון בוגרת לימודי תעודה באמנות מטעם מכון אבני ולימודי תעודה בטיפול באמנויות ובטיפול משפחתי מטעם מכללת סמינר הקיבוצים.
כאשת חינוך שימשה כיועצת חינוכית במפת"ן אור יהודה בין השנים 1978 עד 1988. פורן-ציון גם הייתה יועצת חינוכית ומורה לספרות בשנים 1988–2015 בתיכון רמלה לוד.
כמו כן, שימשה מדריכה מחוזית לשיפור אקלים חינוכי מיטבי במשך שש שנים במשרד החינוך.
פורן-ציון היא אמנית המשלבת טקסטים בתוך יצירות אמנות.
פורן-ציון הציגה תערוכת יחיד ותערוכות קבוצתיות בארץ ובעולם: במוזיאון ארץ ישראל, בבית האמנים בירושלים, בגלריה טובה אוסמן, בגלריה קסטרא בחיפה, בבית גבריאל ובגלריות בחו"ל, שהתפרסמו על-ידי שתי אוצרות: עמילי גלבמן (קבוצת "ולא יכולתי להגיד", ובתערוכות קבוצתיות בלונדון, פינלנד, פורטוגל ואיטליה) ויפה מאיר ("מטקות ישראליות", בירושלים, מדריד ואוביידו בספרד).
פורן-ציון היא ממייסדות תנועת "אחותי – למען נשים בישראל", וממקימות קואליציית "לבי במזרח להקצאה שוויונית בחינוך ובתרבות".
היא אף זכתה באות הוקרה מטעם ארגון "לבי במזרח" בשנת 2015. פורן-ציון עורכת ומנחה את הסדרה הספרותית "קריאה מזרחית", מטעם תנועת אחותי.
אקטיביסטית פמיניסטית ופעילה בסוגיות: כמו מאבק לשינוי תוכנית הלימודים בספרות.
בתור שחקנית-יוצרת היא הופיעה גם בהצגה "הסתכלות" על פי סרטו של יהודה ג'אד נאמן שבוימה בידי דודי מעיין ופיראס רובי ועלתה בשנת 2016. ואף זכתה במקום הראשון בפסטיבל עכו.
יצירותיה פורסמו בכתבי-עת כמו הו!, מאזניים והכיוון מזרח, המוסך, בכיוון הרוח, החינוך וסביבו (סמינר הקיבוצים) ובאסופות שונות.
פורן-ציון זכתה במקום הראשון בתחרות השירה בכנס השירה הבין לאומי ה-41 באקוואדור, 2022. בנוסף זכתה בפרס אח"י לעידוד המחקר הספרות והאמנות, בשנת 2022.
היא חיה ויוצרת ביהוד, אם לחמישה.
שירי זאבה-הפיל נרדם לנצח, גלריה טובה אוסמן, תל אביב, 1998
צוואר לתודעה ''גלריית קריית האמנים החדשה, קריית טבעון 2000
אמנית חונכת אמנית - תערוכה משותפת אנטיאה - מקום לאמנות נשים ב"קול האשה", ירושלים, 2009
ערספואטית גלריה טובה אוסמן, תל אביב, 2011
אחותי - אמניות מזרחיות בישראל בית האמנים, ירושלים, 2000
דבר חדש באמנות רוטשילד 65, תל אביב 2012
מטקות הכי ישראלי מרכז ספרד-ישראל, מדריד 2013
ז'קלין כהנוב: הלבנט כמשל מוזיאון ארץ ישראל, רמת אביב, תל אביב, 2019
"אל תשכחי לזכור, אל תזכרי לשכוח" (שירה) בעריכת אלי הירש.
תרגום לאנגלית: יוני המר קוסוי.
"אסור לכתוב על אושר" (שירה) בעריכת אלי הירש.
תעתיק מעברית לערבית יהודית אפרים פריזד.
"I am Samar" (שירה) בעריכת אלי הירש, תרגום לאנגלית: יוני המר קוסוי.
"אנא סמר" (שירה) בעריכת אלי הירש, תעתיק מעברית לערבית יהודית בידי אפרים פריזד, יצא בהוצאת ספרי עִתון 77, 2022.
"עיבראקית", מחזה המבוסס על הספר "אנא סמר" שהוצג בתיאטרון יפו.
בבימויה של חנה ואזנה גרינולד, עם מוזיקה של יאיר דלאל.
בהצגה שיחקה פורן-ציון לצד אהובה קרן
"הליכה למעשה" מחזה מאת פורן-ציון בבימויה של ד"ר נטלי תורג'מן ובביצוע אנסמבל תמנונים ופורן-ציון הוצג לראשונה בפסטיבל "ניסוי כלים" 2013 בבית תמי תל אביב.
וגם במרכז ביכורי העתים, בפסטיבל "לבי במזרח" ובתיאטרון עכו.
הזמן הגאולוגי הוא קצב התרחשותם של המאורעות הגאולוגיים.
הוא איטי מאוד וכה ארוך עד שקשה לנו לתפוס אותו בתודעתנו.
ובכל זאת פיתח מדע הגאולוגיה שיטות למדידת הזמן הגאולוגי – שתי השיטות הנפוצות ביותר הן שיטת המאובנים והשיטה הרדיואקטיבית, אך יש גם שיטות נוספות.
מאובן הוא כל שריד של בעלי חיים או צמחים (או שרידים של פעילות של בעלי חיים) שהשתמרו באופן טבעי בסלע.
יש מאובנים של עופות, של דגים, של יונקים, אבל גם של עלים או עצים, של מחילות וטביעות כף רגל – כל אלו נחשבים למאובנים.
שיטת המאובנים היא שיטה למדידת גיל של סלע.
היא לא נותנת גיל מוחלט/מדויק (כלומר אומרת "בן כמה הסלע"/מתי נוצר הסלע) אלא זמן יחסי, כלומר האם הסלע עתיק יותר מסלע אחר או צעיר ממנו.
שיטת המאובנים מבוססת על תורת האבולוציה בעולם החי והצומח, תורה שהגה החוקר והמדען צ'ארלס דרווין.
תורה זו טוענת שבעולם הביולוגי חלה התפתחות מבעלי חיים וצמחים פשוטים וראשוניים (אמבות, בקטריות וכו') לבעלי חיים וצמחים מורכבים ומתקדמים יותר (יונקים, צמחי סחלב – הצמחים המתקדמים ביותר וכו').
מחקר השוואתי של מאובנים של בעלי חיים וצמחים שהשתמרו בסלע מאפשר לקבוע את גילו היחסי – הסלע שיכיל מאובנים פרימיטיביים יהיה קדום לסלע שיכיל מאובנים של בעלי חיים וצמחים מתקדמים.
לא כל מאובן הוא מאובן טוב לצורך השוואה בין דוגמאות סלע, ונעדיף מאובנים בעלי התכונות הבאות:
מאובנים שלמין שלהם היה טווח קיום קצר (המין נוצר, חי ונכחד תוך זמן קצר של מספר מיליוני שנים).
מאובנים של בעלי חיים שהייתה להם תפוצה גאוגרפית נרחבת ביותר (כדי שההשוואה תהיה כלל עולמית ולא מקומית).
בעלי חיים ימיים עונים של שני הקריטריונים (תפוצה גאוגרפית וזמן חיים קצר למין).המאובנים הטובים ביותר להשוואה נקראים מאובנים מנחים – אלו מאובנים של בעלי חיים ימיים שהיה להם טווח קיום קצר (למין שלהם, לא לפרט בודד), שהייתה להם התפשטות גאוגרפית נרחבת, בעלי קליפה קשה, נוכחות נרחבת בסלעים והם קלים להגדרה.
דוגמאות בעזרת הטבלה מספרו של עקיבא פלכסר "גיאולוגיה – יסודות ותהליכים", עמוד 203:
מאובנים שנקראים טרילוביטים חיו רק בעידן שנקרא עידן הפלאוזואיקון.
לכן סלע שיש בו טרילוביטים הוא מזמן עידן הפלאוזואיקון.
אם לעומת זאת נמצא בסלע שלנו גם טרילוביטים וגם ספירפרים, הרי שצמצמנו את זמן הסלע לפלאוזואיקון העליון.
תפוצת הדינוזאורים מוגבלת לעידן המזוזואיקון בלבד.
אולם אם נמצא בדגימת סלע שרידי דינוזאורים ושרידי יונקים, צמצמנו את זמן הסלע לתקופת הקרטיקון.
אמוניטים חיו עד לסוף תקופת הקרטיקון, אבל למינים רבים של אמוניטים יש טווח חיים קצר ולכן הם נחשבים למאובנים מנחים מעולים (האמוניטים נכחדו ביחד עם הדינוזאורים).
ברכיופוד מסוג לינגולה וצדפה מסוג פקטן הן שתי דוגמאות למאובנים שאינם יכולים לשמש מאובנים מנחים מכיוון שהם התקיימו במשך כל הזמנים.
האדם נוצר לפני זמן קצר מאוד יחסית – מציאת מאובן של אדם בסלע תתארך את הסלע לתקופה הגאולוגית הצעירה ביותר – תקופת הרביעון.
מהדוגמאות הנ"ל ראינו שניתן לקבוע גיל של סלע בעזרת מספר מאובנים או על פי מאובן בודד בעל טווח קיום קצר.
מהירה יחסית – רואים ומזהים מאובן ומיד יודעים את הזמן היחסי.
אין צורך במכשור מיוחד ומסובך – אם המאובנים אינם נראים בעין ניתן לראותם במיקרוסקופ פשוט, כך שניתן להשתמש בשיטת המאובנים גם בשדה (בשטח).
השיטה אינה נותנת גיל מוחלט אלא גיל יחסי בלבד.
לא בכל סלע יש מאובנים – למשל גרניט הוא סלע ללא מאובנים כלל ולכן לא נוכל לתארך אותו בעזרת שיטת המאובנים.
השיטה הרדיואקטיבית נותנת זמן מוחלט – מתי בדיוק נוצר הסלע, ובכך יתרונה הגדול.
השיטה הרדיואקטיבית מבוססת על העובדה שאיזוטופים מסוימים הם בלתי יציבים ומתפרקים בצורה ספונטנית ליסודות אחרים (תוך שחרור אנרגיה).
למשל אשלגן מתפרק והופך לארגון, אורניום הופך לעופרת וכו'.
מתברר שלהתפרקות הרדיואקטיבית יש קצב מסוים וקבוע, ששונה מחומר לחומר, לדוגמה: יש לנו 800 אטומים של רובידיום.
אחרי 1,622 שנים חצי מהאטומים של הרובידיום הפכו לאטומים של רדון.
נשארנו עם 400 אטומים של רובידיום.
כעבור עוד 1,622 שנה, חצי מהם הפכו לרדון, וכך הלאה.
הזמן שבו מופחתת כמות מסוימת של חומר למחציתה על ידי פירוק רדיו אקטיבי נקרא "זמן מחצית חיים" והוא שונה מחומר לחומר.
פחמן 14 הוא איזוטופ בלתי יציב אשר מתפרק והופך לפחמן-12. זמן מחצית החיים שלו הוא 5,717 שנה, כלומר: תוך 5,717 שנים הופכת מחצית הכמות של פחמן-14 לפחמן-12. בעזרת פחמן-14 מתארכים גיל של מאובנים, וגם ממצאים אחרים ממקור אורגני (חי וצומח).
לדוגמה, רמת הגולן עשויה בזלת – סלע שאין בו חלקים אורגניים.
באחד מזרמי הלבה שהתקשו והפכו לסלע בזלת נמצאה כבשה מאובנת אשר נלכדה בזרם הלבה החם, מתה, וכשהלבה התקררה לבזלת היא נשארה בתוכה.
תיארוך שרידי הכבשה על ידי פחמן-14 קבע שהיא בת 4,000 שנה.
מכאן מסיקים שהרי הגעש של רמת הגולן היו פעילים גם לפני 4,000 שנה.
שיטת תיארוך פחמן-14 נחשבת טובה עד גיל של 40,000 שנים, ומאבדת מהדיוק שלה אחר כך.
הסיבה היא שבמאובנים בני ארבעים אלף שנים, יחס הכמויות בין פחמן 14 לפחמן 12 הוא בערך 1:128. עבור מאובנים ישנים יותר היחס יורד לחצי בכל 5,717 שנים.
כך, למשל, עבור מאובן בן מאתיים אלף שנים, היחס הוא בערך אחד ל-35 מיליארד, וקשה למדוד יחסים כאלה.
הנוסחה לחישוב גיל הסלע באמצעות השיטה הרדיו-אקטיבית
אם מחצית מהאטומים מסוג "מקור" (או מוצא) הופכים לאטומים מסוג "תוצאה" כעבור Y שנים, ואם יש בסלע S אטומים מסוג מקור ו-R אטומים מסוג תוצאה, אז גיל הסלע הוא:
הנוסחה משתנה קצת במקרה שבמצב ההתחלתי נוכחים בסלע גם חומר המוצא וגם חומר התוצאה, כמו במקרה של תיארוך לפי פחמן 14.
דוגמה ליישום השיטה: נניח שמצאנו בסלע 600 אטומים של רדון ו־200 אטומים של רובידיום.
אפשר לחשב בלי הנוסחה: בעבר היו בו 800 אטומים, וכולם של רובידיום.
כעבור 1,622 שנים הפכו מחציתם לרדון.
עתה היו בסלע 400 אטומי רדון ו-400 אטומי רובידיום.
כעבור עוד 1,622 הפכו מחצית מ-400 אטומי הרובידיום הנותרים לרדון, ונותרו 200 אטומי רובידיום ו-600 אטומי רדון.
אפשר גם להציב בנוסחה:הגיל הוא
נותנת זמן מוחלט של גיל הסלע
ההתפרקות הרדיואקטיבית היא ספונטנית ואינה תלויה בגורמים חיצוניים כמו לחץ וטמפרטורה – אם יש חומר רדיואקטיבי בסלע הוא יתפרק בוודאות ובקצב קבוע.
מסובכת יותר ולוקחת זמן רב יותר משיטת המאובנים.
דורשת מכשור מתקדם (שיספור אטומים) שקיים רק במעבדות.
לא בכל סלע יש יסודות רדיואקטיביים וגם אם יש, ייתכן שהם "נשטפו" בחלקם מהסלע או שהתווספו אטומים נוספים של החומר ממקור חיצוני אחר, וזה משנה את מספר האטומים של החומר ומעוות את התוצאה.
הדיוק מוגבל למשכי זמן שבהם יש כמויות משמעותיות הן מחומר המוצא והן מחומר התוצר.
למעשה, שיטת המאובנים הפכה כיום משיטה שנותנת גיל יחסי, לשיטה שנותנת זמן מוחלט – בעזרת השיטה הרדיואקטיבית תארכו מתי חי כל מאובן ומאובן כך שמאובן מעכשיו יעיד על זמנו המוחלט של הסלע ולא על זמנו היחסי.
שיטות נוספות למציאת הזמן הגאולוגי
קביעת גיל בעזרת טבעות עצים – גזעי עצים גדלים מן המרכז והחוצה, בטבעות.
קביעת גיל הסלע בעזרת משקעים אגמיים הנקראים וורוות – בתחתית כל אגם מצטברים משקעים: בעונה הגשומה צבעם יהיה חום בגלל הסחף המגיע לאגם עם הנחלים, ובעונה היבשה יהיה צבע המשקעים לבן.
כשהאגם נעלם נשארו רק אותם שכבות דקות של משקעים (ורוות) וכל מה שנותר לנו לעשות הוא לספור: שכבה לבנה + שכבה חומה = שנה אחת.
גאולוגים ישראלים ספרו שכבות דקיקות כאלה באזור ים המלח ותארכו את האגם הקודם שהיה שם (שמו – ימת הלשון והוא נמשך עד הכנרת).
הם ספרו 60,000 שכבות, כלומר זהו גילו של האגם.
זמן הוא מושג יסודי המתאר את הרצף המתמשך של הקיום – ישות מופשטת הנתפסת כציר שלאורכו מתרחשים תהליכי שינוי ותנועה.
לכל אירוע יש מיקום במרחב ורגע בזמן.
לעצמים יש שלושה ממדים מרחביים – אורך, רוחב וגובה – וכן "ממד זמן" המייצג את משך קיומם; לפיכך, הזמן מכונה לעיתים "הממד הרביעי".
עם זאת, בשונה מהמרחב שבו קיימת חופשיות בתנועה, הזמן נתפס כחד־כיווני – תכונה המשקפת את עקרון הסיבתיות, שלפיה העתיד נקבע על ידי ההווה והעבר; עם זאת, בתיאוריות מסוימות בפיזיקה הקוונטית נשקלת האפשרות שהזמן יכול לנוע גם בכיוון הפוך.
בעוד שסידורם הכרונולוגי של האירועים יוצר הבחנה בין עבר, הווה ועתיד ומעניק חווית רצף, עצם קיומו של ציר הזמן המופשט שנוי במחלוקת.
בפועל, הציר אינו נצפה ישירות, אלא מיוצג באמצעות תנועות מחזוריות – כגון סיבוב מחוגי השעון או מחזורי גרמי השמים – המשמשות כייצוג וכמדד לרצף הזמן.
לפי גישות פילוסופיות מסוימות, הציר המופשט הוא תוצר של התודעה, בעוד שהזמן עצמו משקף מבנה של סדר ויחסי סיבה ותוצאה בין האירועים.
בפיזיקה, הזמן הוא אחד משבעת הגדלים הבסיסיים במערכת היחידות הבין־לאומית (SI), ונמדד באמצעות תהליכים מחזוריים קבועים, כמו תנודות אטומיות בשעונים אטומיים.
השנייה היא יחידת הזמן התקנית במערכת זו.
יחידות זמן משמשות הן לציון נקודות לאורך הציר הכרונולוגי – כגון רגע או מועד – והן למדידת משכים, כגון תקופה, אירוע או פרק זמן בין שני רגעים.
הזמן ממלא תפקיד מרכזי בתרבות ובחברה.
הוא מעצב לוחות שנה, חגים ומחזורי חיים, ומשפיע על מסורות וסדר חברתי.
תפיסותיו משתנות בין תרבויות – יש הרואות בו תנועה ליניארית, ואחרות מחזורית.
באמנויות, הזמן בא לידי ביטוי בקצב המוזיקלי, במבנה הדרמטי של הקולנוע והתיאטרון, ובביטוי רגשות וחוויות של מעבר הזמן באמנות חזותית.
בפילוסופיה ובמדע מקובל להבחין בין שלושה מושגים עיקריים של זמן:
הזמן כממד – תפיסה הרואה בזמן ממד רביעי, נוסף לשלושת ממדי המרחב.
לפי גישה זו, הזמן הוא ציר שעליו נפרסים האירועים, והוא משמש מרחב שבו הדברים מתרחשים, בדומה למרחב הפיזי.
הזמן הכרונולוגי – הזמן כרצף ליניארי שבו אירועים מתרחשים לפי סדר סיבתי.
גישה זו מדגישה את הקשרים בין סיבה לתוצאה, אך גם משמשת לציון פרקי זמן מדודים לאורך ההיסטוריה (כמו "בימי הביניים") או במהלך היום והשנה (כמו "זמן השקיעה").
הזמן המחזורי – תפיסה הרואה בזמן תופעות חוזרות בדפוסים קבועים, כגון סיבוב כדור הארץ, תנועת גרמי שמיים או פעולתם של שעונים.
אף שאינו זמן יסודי, אלא סוג של יחסים חוזרים בתוך הזמן הכרונולוגי, הוא משמש למדידתו ומאפשר לקבוע תקופות ומועדים באמצעות יחידות זמן קבועות – שגם להן נהוג לקרוא "זמן".
בתוך כל אחד מסוגי הזמן הללו מתקיימים דיונים פילוסופיים שונים, בהם השאלה אם הזמן הוא אובייקטיבי – ישות בלתי תלויה בתודעה האנושית, או סובייקטיבי – תוצר של הדרך שבה בני האדם חווים ומבינים את המציאות.
הזמן הבדיד – מושג תאורטי בפיזיקה מודרנית, בעיקר בתיאוריות כבידה קוונטית, שלפיו השינוי והתנועה אינם רציפים אלא מורכבים מיחידות יסודיות זעירות, הקרויות "כְּרוֹנוֹנים" , שהתחלפותן המהירה יוצרת את חווית הרציפות.
המושג מופיע במסגרת ניסיונות לאחד את תורת הקוונטים עם תורת היחסות הכללית.
רעיון זה מזכיר את ממד הזמן לפי ניוטון, במובן של ציר שלאורכו מתרחשים האירועים, אך בניגוד לכך, כאן הזמן פיזי, בדיד ונתון להשפעות יחסותיות.
אף שבמסגרת תורת היחסות הזמן מתואר כממד רביעי במרחב-זמן, איינשטיין עצמו לא ראה בזמן ישות פיזיקלית עצמאית בדומה לתפיסה הניוטונית.
הרעיון של הזמן כממד רביעי הוצג לראשונה על ידי הרמן מינקובסקי, אשר איחד את שלושת ממדי המרחב עם הזמן למבנה מרחב-זמן אחד.
איינשטיין אימץ את התיאור הזה ככלי מתמטי-תיאורי, אך לא ראה בזמן ישות פיזיקלית עצמאית, אלא אמצעי לתיאור התפתחותן של מערכות פיזיקליות.
בהגדרתו האופרטיבית, תיאר איינשטיין את הזמן כ"מה שהשעון מודד" – כלומר, תופעות מחזוריות כמו תנודות של מטוטלת או מעברים אטומיים, שבאמצעות ספירת מחזוריהן ניתן לגזור גודל פיזיקלי בר השוואה.
עם זאת, בתורת היחסות מושג הזמן חורג מן ההקשר של מדידה מחזורית בלבד, ומתפקד גם כביטוי כללי לשינויים פנימיים במערכת ייחוס – כגון שינוי הנובע מתנועה במהירות גבוהה.
בכך נוצרת חפיפה בין זמן לתנועה ושינוי: התהליכים שבעזרתם מודדים זמן הם תנועות בעצמם, אף שלעיתים נתפסים כמהותו של הזמן.
אלברט איינשטיין, בדומה לגוטפריד וילהלם לייבניץ, שהתייחס לזמן כיחסים בין אירועים ולא כישות עצמאית, כפי שטען אייזק ניוטון, הסתייג מייחוס משמעות מטאפיזית לזמן.
הוא תפס את הזמן כגודל פיזיקלי הנמדד באמצעות תהליכים, אך לא כמציאות בפני עצמה.
גישה זו התחדדה במהלך הוויכוח הפומבי עם הפילוסוף הצרפתי אנרי ברגסון, שטען כי הזמן הפיזיקלי אינו ממצה את מהותו של הזמן, שהוא גם ממד סובייקטיבי וחווייתי של התודעה האנושית.
בתגובה, אמר איינשטיין את דברו המפורסם: "הזמן של הפילוסופים אינו קיים – יש רק את הזמן של הפיזיקאים" (Il n'y a pas de temps des philosophes, il n'y a que le temps psychologique et le temps physique).
בכך הבהיר את עמדתו שלפיה הפיזיקה עוסקת בזמן כאמצעי מדידה בלבד, מבלי לדון בטיבו המהותי או בחווייתו הסובייקטיבית.
בדומה לברגסון, גם קאנט סבר שממד הזמן – הציר שלאורכו מתקדמים האירועים – אינו תכונה הקיימת מצד עצמה במציאות כפי שטען ניוטון, אלא נובע מן התודעה האנושית.
עם זאת, קיימת הבחנה מהותית בין עמדותיהם: ברגסון תיאר את הזמן כתהליך סובייקטיבי המתהווה מתוך חוויית התנועה וההשתנות – חוויה פנימית שאינה ניתנת לחלוקה לרגעים נפרדים.
קאנט, לעומתו, ראה בזמן מבנה מושגי של התודעה: מסגרת יסוד שבתוכה אנו מארגנים את תפיסתנו את העולם.
לשיטתו, אנו מסוגלים לתפוס תנועה ורצף רק משום שהזמן כבר נתון כהנחת יסוד באופן שבו אנו חווים את המציאות.
השאלה האם הזמן הכרונולוגי – כלומר, סדר התקדמותם של האירועים במציאות – הוא רציף או בדיד, נידונה בפילוסופיה של הפיזיקה מאז העת העתיקה.
יש הרואים אף בזמן זה תופעה סובייקטיבית, הנובעת מאופן חווייתנו את העולם, ולא בהכרח תכונה אובייקטיבית של המציאות.
ביטוי מוקדם לדיון זה מופיע בפרדוקסים של זנון, אשר מציגים קושי בהבנת התנועה כאשר הזמן והמרחב נתפסים כרציפים.
סוגיה זו ממשיכה להיות מרכזית גם בתיאוריות פיזיקליות מודרניות, ובפרט בניסיונות לאחד בין מכניקת הקוונטים לתורת היחסות הכללית.
לפי הפיזיקאי ג'וליאן ברבור, היקום מורכב מאוסף של מצבים סטטיים, ומה שנתפס כזרימת הזמן ברצף הוא למעשה אשליה הנובעת מההבדלים בין המצבים הסטטיים ומהקשרים שבין מצבים אלה.
גישתו, המכונה "יקום ללא זמן" או "תאוריית הקפסולות" (Time Capsules), מציעה שהזמן אינו ישות נפרדת אלא תיאור של סדרה של רגעים בלתי תלויים זה בזה.
משוואת וילר–דה ויט, שפיתחו בשנות ה-60 של המאה ה-20 ג'ון ארצ'יבלד וילר ו, מתארת את היקום במצב קוונטי שבו הזמן אינו מופיע כפרמטר מפורש.
תכונה זו פורשה כעדות לכך שהתפיסה האנושית של זמן רציף עשויה לנבוע מהשוואה בין מצבים סטטיים של היקום, ולא כתכונה יסודית של המציאות הפיזיקלית.
גישה דומה מופיעה בתורת הכבידה הקוונטית הלולאתית, שבה מציע הפיזיקאי קרלו רובלי לראות בזמן תכונה יחסית, הנובעת מהקשרים בין מערכות פיזיקליות, ולא ישות עצמאית.
לעומת זאת בתורת המיתרים מרחב-זמן מתוארים כגדלים רציפים.
עם זאת גם בה תנועה אינה מוגדרת כתזוזה ממשית של עצמים, אלא כתוצאה מדפוסי רטט של המיתרים, המייצגים את החלקיקים היסודיים.
בדומה לגלי קול, שבהם האנרגיה נעה בין מולקולות האוויר מבלי שהמולקולות עצמן נעות לאורך כל הדרך, גם בתורת המיתרים הרטט מתפשט במסגרת המרחב-זמן ויוצר את תחושת התנועה, תוך שמירה על תכונות החלקיק.
בפילוסופיה ובפיזיקה קיימת מחלוקת בשאלה האם המחזוריות המופיעה בטבע – כגון תנועת גרמי השמיים, עונות השנה, מחזורים ביולוגיים ותופעות פיזיקליות – משקפת תכונה אובייקטיבית של הזמן, או שמדובר באמצעי מדידה סובייקטיבי בלבד.
לפי גישה אחת, הזמן נמשך באופן ליניארי, ואילו המחזוריות היא תופעה החוזרת על עצמה בתוך רצף זה – אמצעי שבאמצעותו האדם מארגן את חוויית הזמן או מודד אותה, אך אין לה מעמד אונטולוגי עצמאי.
גישה אחרת רואה במחזוריות מאפיין מהותי של הזמן עצמו ושל המציאות כולה.
השקפה זו מופיעה במסורות פילוסופיות ודתיות שונות – כגון תורת הסמסארה במזרח, הרעיון של "החזרה הנצחית" אצל ניטשה, והתפיסה הקוסמית של מחזורי בריאה וחורבן בתרבויות עתיקות.
גם בקוסמולוגיה המודרנית יש המשערים מודלים של יקום מחזורי, כגון תאוריית ה־Big Bounce, שבה היקום עובר שלבי התרחבות והתכווצות חוזרים ונשנים.
בהתאם לכך, יש הרואים בזמן המחזורי מבנה יסוד אוניברסלי – ולא רק תופעה חזרתית בתוך זמן כרונולוגי.
ארבע תפיסות מרכזיות של הזמן בפילוסופיה ובמדע
סוג הזמן תיאור כללי הוגים מרכזיים אופי הזמן הזמן המוחלט / מימד הזמן זמן כציר או מימד קיים בפני עצמו, המאפשר למקם אירועים במרחב-זמן; ניתן לראות אותו כתודעתי, כאובייקטיבי או כמודל מתמטי.
אייזק ניוטון (זמן מוחלט ואובייקטיבי), עמנואל קאנט (צורת תפיסה תודעתית), אנרי ברגסון (משך פנימי ותודעתי), הרמן מינקובסקי (זמן כמימד מתמטי במרחב-זמן), אוגוסטינוס (הזמן כמתיחה של הנפש), מרטין היידגר (הזמן כאופק פנימי של הקיום).
קיים "מחוץ לעולם"; ניתן להבחנה כתודעתי, כאובייקטיבי או כמודל מתמטי.
הזמן הכרונולוגי זמן כסדר האירועים – יחסי סיבה ותוצאה, שרשרת התרחשות וסדר לוגי בין מצבים.
גוטפריד וילהלם לייבניץ (יחסים בין אירועים), אריסטו (מספר התנועה לפי ה"לפני" וה"אחרי"), דייוויד יום (סיבתיות וזיקה פסיכולוגית), דייוויד בוהם (הזמן כביטוי של סדר פנימי), ג'ון מקטגארט (זמן כסדר יחסי בין מצבים).
יחסי, תלוי באירועים עצמם; מבטא רצף של סיבה ותוצאה.
הזמן המחזורי זמן המבוסס על תנועות חוזרות – סיבוב כדור הארץ, תנודות שעון או מחזוריות קוסמית.
משמש כמדד לתנועה וכאמצעי למדידה, אך אצל חלק מההוגים הוא גם יסוד ממשי של המציאות הקוסמית.
אלברט איינשטיין (יחסות – אין זמן מוחלט, רק קצב תנועה הנמדד), הרקליטוס (תנועה מתמדת), אפלטון (הזמן כתוצאה מתנועת גרמי השמיים).
זמן מדיד, מכני או קוסמי; עשוי לשמש מדידה בלבד או להיחשב כיסוד קוסמי מחזורי.
הזמן הקוונטי / הבדיד זמן המורכב מיחידות בדידות ("פריימים") היוצרות אשליית רצף.
במסגרת תיאוריות פיזיקה קוונטית, מדובר בזמן שאינו רציף אלא מורכב ממצבים בדידים.
קרלו רובלי (תורת הלולאות), לי סמולין (הזמן כיסוד ממשי המתפתח), ג'וליאן ברבור (הזמן כאשליה הנוצרת מיחסי מצבים).
זמן פיזיקלי, יחסי ובדיד; נתפס כאוסף מצבים נפרדים ולא כרצף רציף.
בבפיזיקה ובפילוסופיה קיימות גישות שונות לגבי טבעו של הזמן, ולעיתים הוא נבחן יחד עם המרחב כמערכת אחת, שכן מרבית השינויים בעולם מתרחשים במרחב לאורך זמן.
הפיזיקה קלאסית התייחסה לזמן כגודל פיזיקלי יסודי, קבוע ומוחלט – ציר אובייקטיבי שלאורכו מתרחשים האירועים, המשמש מדד עצמאי לתופעות פיזיקליות.