tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהחלטות עקרוניות, התווה השופט גרוניס את הכללים למתן רשות ערעור על החלטה המאשרת הגשת תובענה ייצוגית ואת אמות המידה לפסיקת שכר טרחת עורך דין בתובענה ייצוגית, כולל הקביעה שהבסיס לחישוב שכר טרחת עורך הדין תהיה באחוזים מהגמול שקיבלה קבוצה המיוצגת בפועל, ולא על פי שעות העבודה שלו.
גרוניס נשוי בשנית לרנה משל (שהם) שופטת בית המשפט המחוזי בדימוס.
הוא אב לשלוש בנות מאסתר, אשתו הראשונה.
אשר (ארתור) בן נתן (15 בפברואר 1921 – 17 ביוני 2014) היה איש קהילת המודיעין והביטחון ודיפלומט בשירות מדינת ישראל, אשר כיהן כשגריר הישראלי הראשון בגרמניה המערבית.
אשר בן נתן נולד בווינה בירת אוסטריה בשנת 1921 בשם ארתור פּירניקרץ (Arthur Piernikarz).
שמו העברי ניתן לו בעלייתו עם בני משפחתו לארץ ישראל כנער בן 17 בשנת 1938.
בשנת 1944 גייסה הסוכנות היהודית את בן נתן למחלקת החקירות של המוסד לעלייה ב' והוטל עליו לאסוף מידע על המצב בארצות ששוחררו מן הכיבוש הנאצי.
בן נתן היה מפקד הבריחה באוסטריה עד שנת 1947. הוא אסף באותה תקופה חומר אודות פושעי המלחמה הנאצים, אשר שימש לאחר מכן כיסוד למרכז שמעון ויזנטל בווינה.
בסוף שנת 1947 נשלח בן נתן על ידי הסוכנות היהודית לעבוד בלשכתו של דוד בן-גוריון.
לאחר קום מדינת ישראל היה בן נתן, שכונה "ארתור היפה", לבכיר במחלקה המדינית של משרד החוץ, שבראשה עמד בוריס גוריאל (גורביץ').
עד שנת 1950 לערך העביר את רוב זמנו באירופה, בעיקר בפריז, והפעיל משם את מה שהייתה למעשה זרוע מודיעין החוץ של המדינה הצעירה.
באותה תקופה הוא גייס את ראובן פלפול.
אנשיו ופעיליו ניהלו אורח חיים פזרני, נהנתני וחובבני, ויותר משאספו מודיעין איכותי העלו את חמתם של אנשי גופי המודיעין האחרים בישראל, שבה התנהלו החיים במחסור ובצנעה.
כשנשלחו אנשי אגף המודיעין ושירות הביטחון הכללי לאירופה, בעידודם של ראשי הגופים האלה בנימין גיבלי ואיסר הראל, ראו בכך בן נתן ואנשיו פיחות במעמדם ונטו לזלזל בערכים הסוציאליסטיים של עמיתיהם.
הדברים הגיעו לידי כך שבן נתן ואנשיו הכריזו במרץ 1951 על שביתה ואיימו להתפטר כולם ("מרד המרגלים"), וחלקם אף השמידו מסמכים.
המחלקה פוזרה לבסוף בהוראתו הישירה של "מר מודיעין", ראובן שילוח, ומתוך חורבותיה נולד המוסד.
בשובו לארץ נתמנה אשר בן נתן לממלא מקום מנכ"ל משרד הביטחון ובפברואר 1960 מונה למנכ"ל המשרד.
ב-1964 עוטר באות לגיון הכבוד על תרומתו ליחסים בין ישראל לצרפת.
עם כינון היחסים הדיפלומטיים בין מדינת ישראל למערב גרמניה ב-1965 נבחר בן נתן כשגריר הישראלי הראשון בגרמניה.
בין השיקולים לבחירתו לתפקיד היו בקיאותו בגרמנית והיותו איש ביטחון שיסמל את כוחה ומעמדה של המדינה.
בעיתונות התקופה נאמר גם כי אחד השיקולים היה גם הופעתו הנאה והמרשימה של בן נתן, השונה מן הסטריאוטיפ של היהודי עליו חונך דור שלם של גרמנים בתקופה הנאצית.
בן נתן שימש כשגריר בגרמניה עד לשנת 1969.
בשנת 1970 נתמנה אשר בן נתן כשגריר ישראל בצרפת.
כאשר תקף בן נתן את צביעותה של צרפת במזרח התיכון העיר על כך העיתון "לה מונד" כי כך אין מתנהגים, אך דווקא נשיא צרפת, ז'ורז' פומפידו, שיבח אותו על התנהגותו התקיפה למען האינטרסים של ארצו והוסיף כי היה שמח "לו השגרירים שלי יהיו דומים לשגריר הישראלי".
בן נתן סיים את תפקידו כשגריר ישראל בצרפת בשנת 1975 ולאחר מכן שימש כיועץ מדיני לשר הביטחון, שמעון פרס.
בשנת 1978 התמודד על ראשות עיריית תל אביב מטעם המערך, מול ראש העיר המכהן, שלמה להט.
לאחר שלא נבחר, עמד בראש האופוזיציה במועצת העיר במשך זמן מה עד שפרש בשנת 1980.
בשנים 1984–1988 שימש יועצו של פרס בעת שזה כיהן כראש ממשלת ישראל ושר החוץ.
בן נתן שימש כיו"ר יד דוד בן-גוריון וכנשיא אגודת ישראל-גרמניה.
לספר זיכרונותיו שראה אור בשנת 2002 קרא בן נתן בשם "החוצפה לחיות".
בשנת תשנ"ט-1999 הוענק לו התואר יקיר תל אביב.
בן נתן היה נשוי לרות עד למותה ב-2012 ואב לבן ובת.
בנו נהרג במלחמת יום הכיפורים כקצין שריון במילואים.
בתו מירי נשואה לגינקולוג פרופ' ציון בן רפאל.
אשר בן נתן נפטר ב-2014, בגיל 93. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
על עלילות המחלקה הפוליטית של משרד החוץ בספרם של דן רביב ויוסי מלמן, Every Spy a Prince (בוסטון 1990).
מכתבים אל השגריר; תרגום מגרמנית: שמואל גילאי, תל אביב: עם הספר, תשל"ד.
אשר בן-נתן, דוד שיף, אלבום הבריחה, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1998. (עברית ואנגלית)
החוצפה לחיות: פרקי חיים, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשס"ב 2002. (הופיע בתרגום לגרמנית (Die Chuzpe zu leben.
אשר אריאן (4 באוגוסט 1938 – 7 ביולי 2010) היה מרצה וחוקר ישראלי בעל שם עולמי בתחום מדע המדינה.
אריאן נולד בקליבלנד, אוהיו שבארצות הברית.
הוא סיים לימודי תואר ראשון בהצטיינות באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב, ומיד אחר כך המשיך ללימודי תואר שני ולדוקטורט במדע המדינה באוניברסיטת המדינה של מישיגן.
אריאן עלה לישראל ב-1966, הקים את החוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב ומונה לראש החוג הראשון, תפקיד בו כיהן עד 1973. בשנת 1969 הועלה לדרגת מרצה בכיר.
בינואר 1972 היה מחותמי מברק של פרופסורים לראש הממשלה, גולדה מאיר, בו נטען שהממשלה לא עשתה מספיק להשגת הסכם שלום עם מצרים.
בשנת 1973 היה חתן פרס נפתלי למדעי הכלכלה והחברה של עיריית תל אביב על ספרו "העם הבוחר".
לאחר מכן מונה אריאן לראש מרכז גולדה מאיר לחקר עבודה וחברה של אוניברסיטת תל אביב.
ב-1977 נבחר לדיקן הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב, ולאחר מכן הופקד על הקתדרה למדע המדינה על שם רומולו בטנקורט.
ב-1979 היה אריאן חבר בקבוצה אשר כתבה את החוקה שכוננה את האגודה הישראלית למדע המדינה, ונבחר לעמוד בראש האגודה.
במסגרת תפקיד זה ייסד את הכנס השנתי של האגודה, והשקיע בהרחבת החברות בה ובפיתוח הפעילות הנעשית במסגרתה.
ב-1983 חזר לעמוד בשנית בראש החוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, למשך שנתיים נוספות.
לאורך השנים ייצג אריאן את ישראל בעולם המחקר הבינלאומי.
בשנות השמונים מונה לחבר הוועד הפועל של האגודה הבינלאומית למדע המדינה ונבחר לכהן כסגן יושב ראש בכנסי האגודה בשנים 1985–1988. בשנים 1994–2002 היה העורך של סדרת הספרים היוקרתית של האגודה Advances in Political Science בהוצאת Macmillan.
משנת 1986 היה אריאן פרופסור בכיר מן המניין בחוג למדע המדינה באוניברסיטת העיר ניו יורק (City University of New-York), שם גם עמד בראש מרכז רוברט וגנר למדיניות ציבורית אורבנית ובראש התוכנית ללימודי דוקטורט.
בראשית שנות התשעים עבר אריאן לאוניברסיטת חיפה, שם כיהן כפרופסור מן המניין.
במהלך שנות המחקר במדע המדינה פרסם אריאן עשרות ספרים ומאמרים בענייני ממשל ומשטר, בחירות, דעת קהל והתנהגות פוליטית בישראל מנקודת מבט השוואתית בינלאומית.
שניים מהמפעלים המרכזיים שהוא הוביל הם סדרת הסקרים והספרים של הבחירות בישראל, פרויקט רב-שנתי הוותיק ביותר בחקר מדע המדינה בישראל, אותו ייסד ב-1996 במכון הישראלי לדמוקרטיה, ופרויקט מדיניות הביטחון הלאומי ודעת הקהל של מרכז יפה למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטת תל אביב.
באמצע שנות התשעים מונה אריאן לעמית בכיר במכון הישראלי לדמוקרטיה, שם ריכז את מרבית פעילותו בשנותיו האחרונות.
במסגרת עבודתו במכון יזם את שילובו של המכון למחקר חברתי שימושי על שם גוטמן בתוך המכון הישראלי לדמוקרטיה ועמד בראש התוכנית 'רפורמות פוליטיות'.
ב-2006 זכה מרכז גוטמן בפרס הסובלנות מטעם הוועדה הציבורית של פרס הסובלנות.
כמו כן כונן אריאן את פרויקט מדד הדמוקרטיה הישראלית, המציג הערכה שנתית של מצב הדמוקרטיה בישראל מנקודת מבט השוואתית, היסטורית ובינלאומית.
אריאן היה נשוי ואב לשלושה ילדים.
אשר אריאן נפטר ב-7 ביולי 2010 לאחר שחלה בסרטן הגרון.
הוא נקבר בבית הקברות שדה יהושע.
אשר אריאן, ומיכל שמיר (עורכים), 1992. הבחירות בישראל: 1992, ירושלים: המכון הישראלי לדמוקרטיה.
אשר אריאן, 1999. ביטחון בצל איום: דעת-קהל בישראל בשאלות של שלום ומלחמה, תל אביב: מרכז יפה למחקרים אסטרטגיים, אוניברסיטת תל אביב, פפירוס.
אשר אריאן, 1985, 1990. פוליטיקה ומשטר בישראל, תל אביב: זמורה ביתן.
אשר אריאן, 1979. ישראל: דור ההתהוות, תל אביב: זמורה ביתן, מודן.
אשר אריאן, 1973. העם הבוחר: דפוסי הצבעה בישראל, רמת גן: מסדה.
אשר זליג בהרב (כ"ח בכסלו ה'תשי"ג, 16 בדצמבר 1952 – א' בתשרי ה'תשפ"ג, 27 בספטמבר 2022) היה איש עסקים, יזם טכנולוגי וחברתי.
מוותיקי תעשיית ההיי-טק בישראל ורב-סרן ביחידה 8200. היה מייסד ומנכ"ל קבוצת המחשוב טלדור, ושימש כמוציא לאור הראשון של העיתון "ישראל היום" וכמוציא לאור העיתון "מקור ראשון".
נולד בשנת 1952 בתל אביב.
להוריו, צבי בראף לבית פלדר, מסאנוק ופנינה לבית צוקרברג, מבוריסלב.
היה חניך בתנועת בני עקיבא בסניף יד אליהו ובוגר הישיבה התיכונית נתיב מאיר בירושלים.
למד במסגרת העתודה האקדמית לתואר ראשון בכלכלה ומדעי המחשב באוניברסיטת בר-אילן ולאחר סיום לימודיו התגייס לחיל המודיעין, לשירות ביחידה 8200 עד לשחרורו בדרגת רב-סרן.
במסגרת שירותו נשלח לכמה שנים לדאלאס שבטקסס עם משפחתו.
בהרב נפטר בראש השנה ה'תשפ"ג (27 בספטמבר 2022), והובא לקבורה בבית הקברות כפר נחמן ברעננה.
בשנת 1982 הקים את בית התוכנה M.T.I מחשבים.
בשנת 1986 הקים את חברת טלדור, שלימים הייתה מדורגת כחברת המחשוב השלישית בגודלה בישראל.
החברה עסקה בתחום פיתוח תוכנה, תקשורת ואינטגרציה ובמהלך השנים מיזגה לתוכה 12 חברות.
בשנת 1993 הפכה טלדור לחברה ציבורית, שמניותיה נסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בינואר 2006 פרש בהרב מניהול חברת טלדור ומכר את אחזקותיו בה, ועבר לעסוק בפרויקטים של יזמות עסקית וחברתית, ייעוץ והשקעות, בעיקר בתחום ההי-טק.
היה ממקימי הרשות הממלכתית לאבטחת מידע, שלימים הפכה למערך הסייבר הלאומי.
באפריל 2007 התבקש בהרב על ידי המיליארדר היהודי שלדון אדלסון להקים עיתון יומי חדש בישראל – "ישראל היום" – שבו שימש כמו"ל עד שנת 2018. במסגרת עבודתו הוביל בשנת 2014 את רכישת העיתון מקור ראשון.
בעשור האחרון לחייו נמנה עם מייסדי חברות ההזנק "גיטה" בתחום הסייבר ההתקפי, "ווטרפול" בתחום הסייבר ההגנתי, "אוריפר" בתחום התרופה לסרטן ועוד.
שימש דירקטור בחברת מלם תים.
החל משנת 2000 שימש בהרב כיו"ר פעיל בהתנדבות של עמותת "איכות בשיקום" המובילה רפורמה בתחום שיקום בריאות הנפש, לשילוב מתמודדי בריאות הנפש בקהילה.
העמותה מטפלת ביותר מ־8,000 מתמודדים ובני משפחותיהם ומפעילה הוסטלים, דיור מוגן וקבוצות תמיכה.
בהרב נישא ללאה לבית לויטס והיה אב לשני בנים ובת.
בנו הרב אסף-חיים הוא ר"מ בישיבת ההסדר עכו.
חתנו, בעלה של בתו הבכורה עינת, הוא עורך הדין והמשנה ליועץ המשפטי לממשלה (משפט כלכלי) מאיר לוין.
בן יוחנן נולד בשם אשר מזרחי בקאוואלה שבחבל מזרח מקדוניה ותראקיה (יוון) ועלה לארץ ישראל בשנת 1935. בשנת 1947 סיים את לימודיו בגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב.
בין השנים 1945–1949 למד נגינה בפסנתר ובאבוב ובמקביל למד גם הלחנה אצל פאול בן-חיים.
בשנת 1958 השתלם בהלחנה אצל אהרן קופלנד במרכז המוזיקלי בטנגלווד ולמד מוזיקולוגיה במחלקה למוזיקה של אוניברסיטת ניו-יורק אצל Gustave Reese ו-Jan LaRue עד 1961. לאחר ששהה תקופת מה בארץ ועסק בהלחנה ובהוראה, יצא ב-1966 ללמוד אצל לואיג'י נונו בוונציה ומשם המשיך לדרמשטאדט.
בשנים 71–1969 השתלם בארצות הברית ושב משם עם תואר מוסמך למוזיקה מאוניברסיטת מישיגן, שם עסק גם במוזיקה אלקטרונית.
בשנת 1970 זכה ב-Morse Fellowship לקומפוזיציה מטעם אוניברסיטת סינסינטי (ארצות הברית) ובשנת 1971 למד והשלים את הדרישות ללימודי תואר דוקטור באומנות המוזיקה.
אשר בן יוחנן הלחין בשיטת שנים-עשר הטונים ובטכניקות מודרנית אחרות.
כתיבתו כוללת יצירות לתזמורת סימפונית וקאמרית, להרכבים קאמריים שונים, בהם "קוורטטו קונצ'רטנטו" לפסנתר, קלרינט, טרומבון וצ'לו (1969), מעין קונצ'רטו לפסנתר בלוויית "תזמורת" שבה נציג אחד לכל אחת מקבוצות התזמורת.
כן כתב יצירה לתזמורת כלי קשת, שירים לבריטון ופסנתר ולסופרן ופסנתר, שיר לכת לתזמורת צה"ל, קטעים למקהלה א-קפלה ומוזיקה לתיאטרון.
יצירותיו של בן יוחנן ראו אור בהוצאת מכון למוסזיקה ישראלית.
ניסיון בהוראה, במחקר ובעבודות מדעיות אחרות
1954-1955 - ארגון פעילות מוזיקלית במחלקת החינוך והתרבות, עיריית תל אביב.
1956 - מייסד ומנהל ראשון של קונסרבטוריון לוד.
1962-1969 - לימד קורסים שונים בתאוריה מוזיקלית בקונסרבטוריון והאקדמיה למוזיקה, תל אביב.
1964 - החל ללמד בבית הספר התיכון לאומנויות "תלמה ילין" במשך כשלושים שנה ושימש, בין היתר, כראש המגמה למוזיקה בבי"ס בין השנים 1966–1974.
1969-1970 - הדרכה בקומפוזיציה - אוניברסיטת מישיגן.
1970-1971 - הוראת תאוריה מוזיקלית וקומפוזיציה באוניברסיטת סינסינטי.
1973-1996 - מרצה ופרופ' במחלקה למוזיקולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, שימש בין היתר כראש המחלקה.
1989-1992 - יו"ר איגוד הקומפוזיטורים בישראל.
היה מורם של כמה מגדולי המוזיקאים של ימינו, ביניהם המנצחים דניאל אורן ודוד שלון.
כמו כן, היה חבר ושימש בתפקידי ניהול שונים באקו"ם.
אשר בן יוחנן היה בין תלמידיו של פאול בן-חיים, שחיברו במשותף "וריאציות על נושא מאת בן-חיים" ליום הולדתו השבעים וחמישה של מורם.
שאר חבריו להלחנה היו עמי מעייני, שולמית רן, צבי נגן ויעקב גלבוע.
אשר בן יוחנן התגורר בת"א במרבית שנותיו, לאחר עלייתו ארצה.
הוא נפטר ב-3 באוגוסט 2015 בבי"ח "איכילוב" בת"א עקב מחלה.
הותיר אחריו אישה (שושנה), שני ילדים ושלושה נכדים.
1974 - מענק מיוחד לשם הדפסת היצירה "פתיחה חגיגית".
1975 - פרס אקו"ם ליצירה "קונצ'רטו לכלי קשת".
1977 - פרס אקו"ם ליצירה "רשמים" לפסנתר.
"מבוא וטוקטה" לפסנתר (1960), ביצוע בכורה שרה פוקסון-היימן, 1962.
רביעיית מיתרים (1962-64) ביצוע בכורה: הרביעייה הישראלית 1965.
"מוזיקה לתזמורת" (1967), בהזמנת קרן המלחינים, ביצוע בכורה התזמורת הסימפונית ירושלים בניצוח מנדי רודן 1969.
"מוזיקה קאמרית" לשישה כלים (1968), בהזמנת פסטיבל ישראל, ביצוע בכורה התזמורת הסימפונית ירושלים בניצוח מנדי רודן.
"קוורטטו קונצ'רטנטו" (1969), ביצוע בכורה: להקה למוזיקה בת זמננו, אוניברסיטת ויסקונסין 1971.
"קונצ'רטו לתזמורת כלי קשת" (1973), ביצוע בכורה הסינפונייטה הישראלית באר שבע בניצוח אדגר קוסמה 1979, (פרס אקו"ם 1975).
קטעים לפסנתר לבני הנעורים (1980).
שלושה קטעים לכלי נשיפה (1982).
"שלושה שירים ללא כותרת" לסופרן ולפסנתר (1983).
"רוחות מדבר" לחליל ללא ליווי (1984).
"יפה נוף" למקהלה מעורבת (4 קולות); טקסט: ר' יהודה הלוי (1984, בהזמנת המועצה הציבורית לתרבות ולאומנות).
חמישייה לכלי נשיפה (1985, בהזמנת אוניברסיטת ויסקונסין).
אשר דיקשטיין (עין דור) (21 בינואר 1943 – 18 ביוני 2021) היה צייר, מאייר וחלוץ קומיקס ישראלי.
דיקשטיין גדל בשכונת נווה צדק בתל אביב, אביו עבד כסנדלר.
בשנות ה-60 היה דיקשטיין חלוץ בתחום הקומיקס וערך סדרת חוברות קומיקס בשם "בוקי" שיצאה לאור בשנים 1967–1970. כן אייר קומיקס בעיתוני הילדים "הארץ שלנו" ו"דבר לילדים", שם פרסם סדרות קומיקס, לרבות סדרות קומיקס על פי סיפוריו של פנחס שדה.
כן פרסם קומיקס בעיתוני ילדים כ"אצבעוני", "במבי" ו"הרפתקאות לנוער".
כמאייר אייר ועיצב עטיפות של ספרים רבים עבור הוצאת רמדור לרבות ספרי "פטריק קים" וחסמבה.
כן אייר עבור "הוצאת נרקיס" שהוציאה ספרי מערבונים כ"רינגו" וספרי "טרזן" בפורמט של חוברות בכריכה רכה.
עבד כגרפיקאי ומאייר בשבועון הבידור "להיטון", ואף יצר את הלוגו שלו.
דיקשטיין חזר בתשובה, הפך לחסיד חב"ד ועבר להתגורר בצפת.
הוא המשיך לעסוק בקומיקס, בציור ובעיצוב, וניסה לקדם את התחום בחברה החרדית.
נפטר ביום שישי ח' בתמוז תשפ"א לאחר מחלה קשה ונקבר בבית העלמין החדש בצפת.
אשר דר (דרייזין) (נולד ב-1932) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, בעל עיטור העוז וצל"ש אלוף.
כיהן כמנכ"ל מגן דוד אדום וכראש המועצה המקומית קריית אונו.
אשר דר נולד בחיפה ב-1932 בשם אשר דרייזין.
הוא גדל בתל אביב ולמד בבית הספר ביאליק.
בנעוריו היה חבר ארגון האצ"ל ובמלחמת העצמאות השתתף בקרב על יפו, הדיפת המצרים באזור אשדוד וכיבושה של יבנה.
לאחר המלחמה השלים את לימודיו בתיכון גאולה.
התגייס לצה"ל ב-1950 ושירת בנח"ל, סיים את קורס המ"כים הראשון של הנח"ל ושירת בתפקידי הדרכה בבסיס הטירונים של הנח"ל.
לאחר קורס קצינים שירת כמדריך בבה"ד 3. בשנים 1955 עד 1957 שירת כמפקד פלוגה בחטיבת גולני.
במלחמת סיני השתתף בקרב על פתחת רפיח, במהלך הקרב על מוצב 29, נכשל ניסיון לפינוי שדה המוקשים והגדרות באמצעות בונגלור, ודר הוביל את הפלוגה לכיבוש המוצב תוך כדי כיפוף ידני של הגדרות וריצה בשדה המוקשים.
על כך הוענק לו ציון לשבח מאלוף פיקוד הדרום, חיים לסקוב.
ב-1958 מונה למפקד קורס מ"כים בבסיס אימונים פיקודי וב-1959 לקצין מטה האחראי לזירת הצפון באגף המטה הכללי.
אחר כך שימש מדריך בקורס מ"פים וסגן מפקד הקורס.
יצא ללימודי במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ובמקביל שירת במינוי חירום כסמג"ד.
ב-1962 מונה למפקד בסיס הטירונים של חטיבת גולני.
ב-1966 עבר לשרת בבית הספר לקצינים והיה בו מדריך ראשי, במקביל למינוי כמפקד גדוד מילואים 161 של חטיבת ירושלים.
במהלך הקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים פיקד דר על הגדוד, שלחם בגזרת ארמון הנציב בירושלים.
לכוח בראשותו סופחו כוחות העתודה של החטיבה, שכללו את הסיירת הירושלמית בפיקוד יוסי לנגוצקי ושתי מחלקות טנקים מ"פלוגת הטנקים הירושלמית", בפיקודו של אהרון קמארה.
דר פיקד על כיבוש ארמון הנציב ומוצב הפעמון.
על לחימתו זכה לעיטור העוז.
לאחר המלחמה נשלח לסינגפור כחלק ממשלחת צה"לית לתמיכה בהקמת הכוחות המזוינים של סינגפור.
ב-1970 מונה לסגן מפקד חטמ"ר 820 ברמת הגולן וב-1971 למפקד החטיבה.
מאוגוסט 1972 עד ינואר 1975 היה מפקד פיקוד הנח"ל.
לאחר שחרורו מונה ביולי 1977 למנכ"ל מגן דוד אדום.
בנובמבר 1978 התמודד דר בבחירות לראשות המועצה המקומית קריית אונו מטעם מפלגת הליכוד.
בסיבוב הראשון זכה ב־30% מהקולות ובסיבוב השני גבר על יהושע באום ונבחר לראשות המועצה עם 4,319 קול (57%) לעומת 3,178 (42%) לבאום.
הוא כיהן כראש המועצה מדצמבר 1978 וגיבש קואליציה שכללה את הליכוד, המערך, החזית הדתית ורשימת ע"צ.
בבחירות לראשות המועצה ב־1983 הפסיד לאביגדור ורשה.
דר נשוי ואב לשלוש בנות.
אשר ביילין (1 באפריל 1881, קייב – 12 בספטמבר 1948, תל אביב) היה סופר, עיתונאי, פובליציסט ומחזאי שכתב בעברית וביידיש.
ידוע בעיקר כמי שכתב על תקופת חייו של יוסף חיים ברנר בלונדון, "אחד מפרקי הזיכרונות היפים בספרות העברית והפורטרט המרשים ביותר של ברנר שקיים בה".
ביילין נולד בשנת 1881 בעיר קייב שבתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) לעדה ונחום, שהיה משכיל, מורה וסופר עברי שסיפוריו התפרסמו בעיתונים.
את חינוכו העברי קיבל בבית מאת אביו, לאחר מכן המשיך ללימודים בגימנסיה ואחריהם למד פילוסופיה באוניברסיטת ברן ובפרייבורג.
בין השנים 1901–1905 היה מזכירו של שלום עליכם.
בשנת 1906 הגיע ללונדון, התיישב ברובע וייטצ'אפל והחל לקלוט משכילים יהודים שהגיעו לעיר, לרוב בדרכם להגר לארצות הברית; כך הכיר, בין היתר, את יוסף חיים ברנר ואת אורי ניסן גנסין.
ביילין חבר לברנר בכתיבה ועריכה של המאספים המעורר ו"רשפים" וכן כתב וערך עיתונים ביידיש, כתב עבור ה"ג'ואיש כרוניקל" (Jewish Chronicle) ושלח מאמרים לעיתונות היהודית ברוסיה, גליציה, ארצות הברית, אנגליה ועוד.
עם ייסודה של התנועה הטריטוריאליסטית בראשותו של ישראל זנגוויל, כתב ביילין מאמרים התומכים ברעיונות התנועה, כמו למשל 'תוכנית גלווסטון' או האפשרות שעלתה לפני מלחמת העולם הראשונה להתיישבות יהודית באנגולה.
במלחמת העולם הראשונה הטיף להתנדבות יהודי וייטצ'אפל לגדודים העבריים וסייע לזאב ז'בוטינסקי ואחרים בהוצאת העיתון היידי היומי "אונזער טריבונע".
לאחר המלחמה הוזמן על ידי ז'בוטינסקי לעבוד בלשכת הפרסום והתעמולה של קרן היסוד בלונדון, הוא המשיך בתפקיד זה עד עלייתו לארץ ישראל ב-1933. במקביל לעבודתו בקרן כתב מאמרים פובליציסטיים, וגם מחזות ומערכונים שהועלו על הבמות.
לאחר עלייתו לארץ ישראל שימש ככתב העיתון היידי הלונדוני היומי "צייט".
כן כתב מערכונים סאטיריים ב"דבר" ופרסם מזכרונותיו על שלום עליכם, ברנר וגנסין.
כן חיבר את המחזה "בנים לגבולם", שהוצג ב"הבימה".
נפטר בתל אביב ב-1948, בן 67. ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
ביילין היה נשוי לצפורה בת יעקב גחטמן ואב לבן ושתי בנות.
בתם, הילדא, נישאה לאגרונום חנניה האזרחי-בריסקר, אחיו של הסופר יהודה האזרחי.
בלי מה, לונדון: ארץ ישראל, תרע"ח.
אין דער פרעמד, לונדון: דפוס עקספרעס, תרע"ט.
די אידישע פרוי און ארץ ישראל, לונדון: קרן היסוד, 1922. (חוברת)
י"ח ברנר (בתקופת "המעורר"), מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר (ספרית פועלים: דורון), 1943.
שלום עליכם, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר (ספרית פועלים: דורון), 1945. (מהד' ב: 1959)
בנים לגבולם: קומדיה בשלש מערכות, ירושלים: אחיאסף, 1947.
כתבים נבחרים, תל אביב: אגודת הסופרים העברית ליד דביר, תשט"ז 1955.
ברנר בלונדון: סיפור זיכרון (עורך הספר: מנחם פרי), הספרייה הקטנה, בני ברק: ספרי סימן קריאה / הקיבוץ המאוחד, תשס"ו 2006.
איים: קובצים לענייני החיים, ספרות ומדע / ערוך על ידי א.
פינסקי, קובץ א, לונדון: הספר, תרפ"ח 1927. (לא הופיע יותר.)
דער לעצטער טאג פון א פעראורטיילטען / איבערזעצט פון א' ביילין; מיט א פאררעדע פון ש"מ מלמד, לונדון: פראגרעס, 1910. (ויקטור הוגו, Le Dernier Jour d'un condamné)
מרים א' המילטון, אברהם לינקולן: חייו ופעולותיו (תרגם מאנגלית א' ביילין), ברלין: עת לבנות, תרפ"ג.
וינסטון ס' צ'רצ'יל, גדולי הדור: בצירוף חמש תמונות (תרגם מאנגלית יעקב קופליביץ; שתי מסות...
תורגמו בידי אשר ביילין), תל אביב: מסדה בסיוע מוסד ביאליק (ספרית רמון), תש"א 1941.
אשר ברנבלום (23 במרץ 1926 – 13 בפברואר 1995) היה מתאגרף וכדורגלן ישראלי, מוותיקי קבוצת בית"ר ירושלים.
ברנבלום נולד בירושלים למשפחה דתית בת 10 אחים ואחיות בשכונת מקור ברוך, ובגיל 16 הצטרף לקבוצת האגרוף של אגודת הפועל ירושלים.
בצעירותו היה חבר האצ"ל, ובמלחמת העצמאות לחם בשייח' ג'ראח.
בשנת 1943, כשקבוצת בית"ר ירושלים חידשה את פעילותה לאחר חמש שנות הפסקה, הצטרף לקבוצה יחד עם עמיתו אהרון חסון.
הצטיין בתפקיד קשר ואף שימש כקפטן מספר משחקים.
חיזק את בית"ר תל אביב במשחקיה הבינלאומיים, וביחד עם סימון אלפסי השתתף בניצחון בית"ר על היידוק ספליט בשנת 1945. היה שותף לעלייה של הקבוצה לליגה הבכירה בעונת 1953/1954, והמשיך לשחק בה עד שנת 1956. בשלוש עונותיו המתועדות בבית"ר ירושלים שותף ב-46 משחקים, ולאחר מכן שיחק בבית"ר נתניה ובית"ר רמלה.
במקביל עסק ברנבלום באגרוף, השתתף ביותר מ-150 קרבות רשמיים, והיה לאלוף ישראל באגרוף במשקל חצי-בינוני.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל אימן את קבוצת הכדורגל של בית"ר תל אביב ואת נבחרת ישראל באגרוף מספר שנים.
היה נשוי לשרה, מורה, ולהם בן ובת.
נפטר ב-13 בפברואר 1995 בהוד השרון, והובא למנוחות בבית העלמין נווה הדר בעיר.
גליברמן נולד בפינסק שברוסיה הלבנה (בלארוס) למשפחה ציונית, בנם של תמר לבית פידלמן וחיים גלייברמן, בעל בית חרושת גדול לחומרי בניין.
בשנת 1913 נשלח לארץ ישראל עם שני אחיו, אריה ואהרון, ולמד בגימנסיה הרצליה בתל אביב.
בתל אביב התגורר בפנימיה מיוחדת לילדי הגימנסיה שנוהלה על ידי הוריה של פולה רכטר, אשתו של האדריכל זאב רכטר.
בשנת 1915, בעת מלחמת העולם הראשונה, גורשו האחים מארץ ישראל עקב היותם נתינים רוסים, ושבו לבית הוריהם.
לאחר המלחמה, ב-1919, נרצח בפינסק האח אהרון יחד עם 34 יהודים אחרים על ידי חיילי הצבא הפולני.
בהמשך הוקם על שמם קיבוץ גבת שבעמק יזרעאל.
בעקבות האירועים עלתה המשפחה כולה בשנת 1920 והתיישבה בתל אביב, והאחים הנותרים חזרו ללמוד בגימנסיה הרצליה.
באותה תקופה הקים אביו ב"בית גבריאלביץ" (דרך יפו 13) את בית המסחר הראשון בתל אביב לחומרי בניין.
ב-1921 נבנה בית המשפחה ברחוב גרוזנברג 3 על ידי חברת "קדם".
את לימודי האדריכלות וההנדסה (אדריכל-מהנדס) השלים בשנת 1928 במילאנו אחרי שלמד מספר שנים בפוליטכניקום המלכותי של טורינו.
עם גמר לימודיו תכנן גשר בצפון אגם לוקרנו (הגשר הופצץ במלחמת העולם השנייה).
בשנת 1929 שב גליברמן ארצה והצטרף כשכיר לחברת "נובל" הבריטית, שם השתתף בתכנון כביש מסמיה - מג'דל (היום אשקלון-פלוג'ה גשר עאליה-בית ג'יברין).
ב-1931 הצטרף למשרדו של האדריכל יצחק רפופורט.
למשרד הצטרף גם האדריכל צבי פרנקל והשלושה הקימו שותפות לאחר מספר שנים.
העבודה הראשונה של המשרד הייתה בית גליקמן ברחוב נחלת בנימין 144–146, פינת סלמה.
הפרויקט הבא היה ביתו של אנטואן בוסט (הבניין נהרס ובמקומו עומד "הרובע ביפו").
פרויקט גדול ומשמעותי באותה תקופה היה בית החולים דאג'אני (לימים בית החולים צהלון) ביפו.
ב-1934 רכש גליברמן מגרש עם שותפים בכיכר מסריק 6–8 שם תכנן ובנה בניין מגורים ובו גם קבע את מקום מגוריו ואף התחתן בו (מאוחר יותר חודש הבניין על ידי האדריכלית ניצה סמוק).
עד אותה עת התגורר גליברמן ברחוב קרל נטר 3, שם השתכן כדייר משנה בדירת הוריו של לובה אליאב.
בעקבות זאת נוצר קשר אמיץ בין השניים שנמשך עד לפטירת גליברמן.
ב-1939 התגייס רפופורט לצבא הבריטי.
גליברמן ופרנקל עבדו בבוקר אצל כוחות צבא למיניהם, ואת הכסף שהרוויחו הביאו לקופה המשותפת של המשרד אותו פתחו בשעות אחר הצהריים.
בין השנים 1942–1943 עבד גליברמן אצל הצבא האמריקאי בחיל ההנדסה ותכנן עבורם את המבנים של "תל ליטוינסקי" לימים מחנה תל השומר).
במקביל תכנן במסגרת השותפות את חמי טבריה עבור "אפריקה פלשתינה" (לימים חברת אפריקה ישראל).
החל משנת 1945 נקרא המשרד "רפופורט גליברמן פרנקל מהנדסים אדריכלים יועצים".
גליברמן נפטר בשנת 1964 בדרכו לבקר את בתו ששירתה בשעתו באחד ממחנות צה"ל.
בתום ה-30 למותו, פרסם לובה אליאב הספד לזכרו בעיתון "הארץ", בו ציין כי ראה את גליברמן פעמים רבות מתווכח עם הבנאים: "תמיד ידעת כי עליו אפשר לסמוך, כי בשבילו עבודת הבניין על פרטיה היא קודש והוא הכהן.
כך עשה האיש את דרכו בחיים ובעבודה, דרך קשה ומפרכת הרצופה קילומטרים רבים של יסודות, מדרגות, עמודים, קירות וגגות".
מרכז מסחרי עם פסג', רחוב נחלת בנימין 144-146 פינת סלמה
בית ברנשטיין, רחוב יהודה הלוי 45 פינת אלנבי 130 (*)
בית אנטואן בוסט, רח' יפת, יפו (נהרס ובמקומו הקימו את "הרובע ביפו")
בית החולים דג'אני (צהלון), שד' ירושלים 100, יפו (*)
אגף חדש בבית החולים הצרפתי, רחוב יפת, יפו (נהרס)
בית הספר סנט ג'ורג', יפו
בית עבד-אל-רחים (בית השגריר הצרפתי), רח' טולוז 1, יפו (*)
בניין משרדים עם פסג', רח' נחלת בנימין 70–72
רבי אשר בן משולם הכהן, (נקרא בשם: הרא"ש מלוניל), היה מחכמי פרובנס, בנו של רבי משולם הכהן מלוניל ותלמידו של הראב"ד.
היה מוכר בדורו כפרוש ו"עוסק בתורה יומם ולילה" וגם מנע עצמו מאכילת בשר.
יש משערים כי הוא חיבר את ספר "המתנות".
רבי אשר מלוניל חיבר ספר על הלכות יום טוב.
יש מייחסים לו גם את מדרש עשרת הדיברות.
רבי אשר צוטט בספר התרומות, ובתוספות נזכרות שאלות שהפנה לר"י הזקן.
מצוטט גם על ידי המאירי בספרו מגן אבות.
אחיו היה רבי אהרן מלוניל, ושניהם עמדו בקשר עם רבי יהודה אבן תיבון.
אשר בן-לולו (נולד בשנת 1971) הוא איש צבא ישראלי, תת-אלוף במילואים, ששימש, בין היתר, כראש מטה פיקוד הצפון וכמפקד חטיבת כפיר.
מאז פרישתו מצה"ל, הוא הבעלים של חברה לייעוץ וניהול פרויקטים אסטרטגיים.
בן-לולו נולד, גדל והתחנך באשדוד.
הוא בן זקונים להורים שעלו ממרוקו בתחילת שנות ה-60.
התגייס לצה"ל בשנת 1989, ושובץ בפלוגת אלון שהייתה אז חלק מיחידת חרמ"ש, יחידה חדשה שהוקמה באותה השנה.
עם סיום קורס הקצינים שימש כמפקד מחלקה ביחידה.
בן לולו עבר הכשרה של לחימה בטרור והוביל, כקצין צעיר, פעילות מסוערבת באיו"ש ללכידת מבוקשים.
בהמשך עבר בן-לולו לחטיבת הנח"ל ושימש במספר תפקידי פיקוד בחטיבה, בהם, בין היתר, מפקד פלוגת מסלול, מפקד פלוגת החוד של גדוד 932 וכסגן מפקד גדוד 931. תפקידים בהם הוביל פעילות מבצעית ברצועת הביטחון, בדרום לבנון.
בשנים 2001–2003 פיקד על גדוד חרוב, בין היתר במהלך מבצע חומת מגן.
ביוני 2002 הוביל בן-לולו את לוחמי הגדוד במרדף אחר מחבל שחדר ליישוב יצהר, שבסופו הרג את המחבל, בקרב פנים מול פנים.
הגדוד תחת פיקודו זכה לצל"ש יחידתי, על סיכול מחבלים רבים וגם על פיתוח תפיסות וטכניקות ללחימה בטרור המתאבדים.
לאחר מכן מונה למפקד בסיס האימון של חטיבת הנח"ל בשנים 2003–2005. בהמשך, שימש מדריך בקורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים.
בשנת 2006 הועלה בן-לולו לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד חטיבת אלכסנדרוני עליה פיקד עד לסוף שנת 2007, לאחר מכן שימש כמפקד עוצבת חירם (החטיבה שאחראית על הגבול המזרחי עם לבנון) בין השנים 2007-2009, בהמשך שימש בן-לולו כסגן מפקד מל"י ולאחר סיום התפקיד יצא ללימודים במכללה לביטחון לאומי (מב"ל).
ב-2012 מונה למפקד המרכז לאימונים באש במל"י.
ביולי 2013 מונה למפקד חטיבת כפיר.
ביוני 2014 פיקד בן-לולו על החטיבה ב"מבצע שובו אחים", אז הופעלה לראשונה כצוות קרב חטיבתי, בשיתוף עם יחידות וחטיבות נוספות.
בן לולו, כמח"ט כפיר, התנגד למיצובה של החטיבה רק כחטיבה, הפועלת ביהודה ושומרון ובתקופתו הוביל שינויים משמעותיים להפיכתה כחטיבת חי"ר מתמרנת, בעלת כשירות להילחם בכול הזירות.
בתקופת בן לולו כמח"ט, החטיבה החלה לראשונה לבצע שימוש במערכת הצי"ד, הוקמו פלוגות חטיבתיות רפואה ותצפית במילואים, הוקם ימ"ח לכל גדוד ונערכו סדרות אימון חטיבתיות מוכוונות זירה צפונית.
באוגוסט 2015 הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה לראש מטה פיקוד הצפון.
בתפקידו כראש המטה, היה סגנו של האלוף אביב כוכבי, מפקד פיקוד צפון, והוביל שורה של מיזמים כמו פרויקט שכנות טובה לסיוע לאזרחים שנפגעו במלחמת האזרחים בסוריה וכן פרויקטים תשתיתיים וטכנולוגיים, שנועדו לשפר את המענה בגבול סוריה ולבנון.
כראש מטה פיקוד צפון, הוביל, במשך מספר שנים, את מערכת ההכנות, ההנדסיות והטכנולוגיות, למבצע מגן צפוני, מבצע לניטרול המנהרות החודרות של חזבאללה לשטח ישראל.
לאחר שחרורו משירות צבאי הקים את חברת אשבל בע"מ לייעוץ וניהול פרויקטים אסטרטגיים.
בן לולו גיבש עבור צה"ל תוכנית להקמת מערך שמירה והגנה על מחנות צה"ל.
עיקרי התכנית היו הקמת מערך מיקצועי להגנת מחנות, בדומה לשאר צבאות העולם, על ידי משטרה צבאית, הוספת תקני קציני ביטחון לבסיסים, הכשרת פלוגות ייעודיות, הסדרת הטכנולוגיה המומלצת והקמת מערך חניכה ובקרה מיקצועי.
התוכנית הוצגה על ידי בן לולו למטה הכללי, לרמטכ"ל ולסגנו, שהחליטו לאמץ אותה וליישמה בתוכנית רב-שנתית.
בשנת 2020, שימש כפרויקטור לקידום הבנות הרגיעה מול שלטון החמאס בעזה וייעץ בנושא זה לצה"ל, לאלוף פיקוד דרום, האלוף הרצי הלוי ולמתאם פעולות הממשלה בשטחים, האלוף כמיל אבו רוקון.
במסגרת תפקידו, ריכז צוות עבודה בין משרדי של מתפ"ש, צה"ל, משרד הבריאות משרד החוץ ומשרד האוצר לסיוע בינלאומי לסיוע לרצועת עזה בהתמודדות עם התפרצות נגיף הקורונה.
כמו כן, סייע למתאם פעולות הממשלה בשטחים ליישם פרויקטים בהובלת הקהילה הבינלאומית, כגון מיזם התפלת מים, פרויקט הולכת גז לרצועת עזה ומיזמי תעסוקה שונים.
יחד עם אגף כוח אדם בצה"ל, קצין חינוך ראשי ובסיס חוות השומר, יזם את תוכנית "מפרשים".
במסגרת המיזם, מלווים בהתנדבות קצינים ונגדים שפרשו מצה"ל חיילים בחוות השומר במהלך שירותם הצבאי, על מנת לסייע להם להשלים שירות משמעותי.
בן לולו, באמצעות חברת אשבל, סייע בהקמה ובניהול מנהלת "מגן הצפון" של משרד הביטחון, שתפקידה להוציא לפועל את החלטת הממשלה למגן בתים פרטיים ביישובי קו העימות.
כמו כן, הוא חבר במכלול האסטרטגי של הרשות החירום הלאומית ואחראי להכשרת בעלי תפקידים בכירים בתחום החירום במשרדי הממשלה השונים.
לאחר שישראל חתמה על הצהרת כוונות עם ירדן, איחוד האמירויות וארצות הברית על כוונה להעביר 200 מיליון קו"ב מים לירדן, תמורת אספקת אנרגיה ירוקה, שתופק בחווה שתוקם בירדן באמצעות איחוד האמירויות, במרץ 2022 נבחר בן לולו להוביל את המיזם.
בן-לולו הוא בוגר האוניברסיטה העברית במדעי המדינה ומזרח תיכון ומוסמך מטעם אוניברסיטת חיפה במדעי המדינה.
כמו כן, הוא בוגר בהצטיינות של המכללה לביטחון לאומי ובנוסף, למד במכללה למנהיגות של צבא ארצות הברית, פורט לוונוורת'.
בן-לולו נשוי ואב לארבעה ילדים.
אשר ביטנסקי (נולד ב-7 בנובמבר 1952) הוא מפיק מוזיקה ישראלי, מלחין, מנהל אמנים, מו"ל מוזיקה, חלוץ טכנולוגיות מוזיקה, ומחלוצי תחום Pro Audio ועיצוב צליל בישראל.
ביטנסקי נשוי למירי, אב לשלושה וחי בתל אביב.
בתיכון ניגן בלהקת גרסאות כיסוי ללהיטי הרוק של התקופה.
בגיל 16 וחצי ניגן בלהקת חובבים של עיריית תל אביב, שם הכיר את הזמרת נתנאלה.
בעקבות ההיכרות הפך לאמרגנה ומנהלה.
בתקופת התיכון והצבא פעל כ-"אמרגן של להקות קצב ואמנים", ומכר הופעות שלהם לבתי ספר תיכוניים.
בין האמנים עימם עבד היו אריק איינשטיין, "השניצלים" של דני סנדרסון וגם יצחק קלפטר, לו שימש גם מנהל אישי.
ב-1972 הציע לו דני סנדרסון להיות האמרגן הראשון של להקתו החדשה "כוורת".
ביטנסקי חיבר בין קלפטר לסנדרסון והביא ללהקת כוורת את יוני רכטר וגם פסנתר חשמלי, כלי נדיר באותה תקופה, לצורך החזרות.
ביטנסקי ארגן ללהקה מקומות לחזרות ופעל רבות למציאת מפיקים שיצטרפו להשקעה ולפיתוח הלהקה.
באמצע 1973 פנה ביטנסקי לחברת "הגר" של אריק איינשטיין וצבי שיסל לניהול משותף של הלהקה, ואלו הסכימו, אך התוכנית התבטלה עקב מעברו של שיסל ללוס אנג'לס.
שיסל הפנה את ביטנסקי למפיק העל של התקופה – אברהם דשא (פשנל).
בסופו של דבר ביטנסקי לא המשיך עם כוורת והקים משרד הפקות עצמאי.
ניהול אמנים והפקת מוזיקה ומופעים
ב-1974 הקים את "מור הפקות", חברת ניהול אמנים והפקות, ושירותי הגברה ותאורה.
ביטנסקי שיתף פעולה עם אמנון צבן מ"זהר הפקות" בהפקות מופעים של אמנים ישראלים ואמני חו"ל כדוגמת דורי בן זאב, מתי כספי, אריק איינשטיין במופע "אנשים אוהבים לשיר", הצגת "זה מסתובב" של יוסף מונדי, אמן הבלוז בי.
קינג, אשף האורגן ג'ימי סמית ואחרים.
ביטנסקי המשיך לעבוד עם נתנאלה לאחר שירותה הצבאי בלהקת חיל האוויר.
ב-1974 הוא הפיק לה ולמתי כספי מופע משותף בשם "חצי חצי" והוביל אותה בדרך לאלבומה הראשון שיצא ב-1976. לאחריו יצא "אל ארצי", שהוקדש בעיקר לשירי ארץ ישראל הישנה והטובה.
בסוף 1974 ותחילת 1975 עסק ביטנסקי בהפקת מוזיקה ישראלית אלטרנטיבית.
הוא הפיק את האלבום "ארבע-עשרה אוקטבות" של יוני רכטר ואבנר קנר וארגן את הופעותיהם.
ב-1975 הפיקו "מור זהר" ביחד עם מיכאל תפוח את המופע של להקת תמוז וייבאו מופעים מחו"ל, בהם של אמן הבלוז ממפיס סלים, וטים הרדין, הפיק את שלישיית קצה השדה עם גיא יפה, צבי בומס וראובן גבירץ שאף הופיעו יחד עם טים הרדין.
יחד עם שאול גרוסברג, אמנון צבן ויהודה זילברמן הפיק ביטנסקי מופעי מוזיקת רוק במועדון "בית ליסין" בתל אביב, בו ניגנו מיטב להקות הרוק ונגני הרוק של התקופה.
"מועדון הרוק הישראלי" בבית ליסין היה הבמה המקצועית הראשונה עבור אמנים כברי סחרוף ורמי פורטיס ("חלום קוסמי"), נטי וייסמן, יהודית רביץ, קורין אלאל וכן עבור הפקות כ"14 אוקטבות" ולהקת תמוז בהפקתו האמנותית של לואי להב.
ב-1976 ארגן הופעות בקיבוצים ללהקת גן עדן, וגם הפיק לראשונה הקלטות אולפן של גרי אקשטיין: "היה לי טוב" ו"יש לנו זמן".
בשנה זו הקים חברה לשירותי דיסקו בשם "דיסקונַע לכל מאורע", במסגרתה שימש כמנהל של התקליטנים (די ג'יי) אלי ישראלי, שוש עטרי, קובי מידן, משה מורד ויהודית בן יעקב.
בין התקליטנים שעבדו בשירותו היו גם יאיר ניצני, דורי בן זאב, יזהר אשדות, דני בסן ואחרים.
ב-1978 הצטרף אל ביטנסקי עופר פסנזון, לימים שותפו, שותפות שנמשכה עד שנת 2004. ביטנסקי החל לנהל את נורית גלרון.
הוא ארגן לה הופעות ראשונות (עם יעל גרמן ב"בית-הובן" בתל אביב ובחדרי אוכל של קיבוצים ברחבי הארץ) והוביל אותה לחוזה הקלטה בחברת "ישראדיסק".
ב-1978 הפיק עם צביקה כגן את אלבומה הראשון של גלרון, "נורית גלרון".
באלבום נכלל גם לחן של ביטנסקי למילים של לאה גולדברג "מה יהיה בסופנו", שנה לאחר מכן הופיע אלבום בהופעה חיה בהוצאת חברת פונוקול.
ב-1981 יצא אלבומה "שירים באמצע הלילה", שכולו שירי נתן זך, ובו לחן של ביטנסקי לשיר "פזמון חוזר".
ב-1982 הפיק ביטנסקי עם נחום היימן את אלבומה של גלרון "אני ראיתי יופי".
ב-1980 גילה עופר נברו, מפיק בחברת "מור הפקות", את להקת "הקליק".
בהמשך יצא אלבומם הראשון "אמא אני לא רוצה להיגמל".
שנתיים לאחר מכן היה ביטנסקי בין מפיקי אלבומה השני של "הקליק" – "עולם צפוף".
ב-1981 סיים ביטנסקי הפקה שנמשכה שלוש שנים: האלבום בציר טוב, משירי יונה וולך שהלחינו ושרו אילן וירצברג ושמעון גלבץ.
ביטנסקי הפיק לווירצברג את אלבומו "משני צידי הכדור" ב-1985 (יחד עם ליליאן שוץ) וב-1990 את האלבום "מה שנשאר".
לאורך תקופה זו הביאו ביטנסקי ופסנזון שורה של אמנים מחו"ל: ג'ו קוקר, נינה האגן, אל דימיולה, צ'יק קוריאה, ג'ק ברוס, דיוויין, סוזאן וגה, Level 42 ואחרים.
ב-1988 יצא לאור בהפקה משותפת של ביטנסקי עם "האוזן השלישית" אלבום הבכורה של הרכב האתנו-ג'אז "אנסמבל מזרח מערב" של המוזיקאי ישראל בורוכוב.
ב-1996 היה ביטנסקי שותף להוצאת "Mediterranean Crossroads", אלבומה של להקת הג'אז-פיוז'ן הישראלית "אסטה".
בשנת 1990 היו ביטנסקי ועופר פסנזון למנהליה האישיים של אחינועם ניני, אותה ליוו לאורך הקריירה הישראלית והבינלאומית שלה כ-NOA .
ב-1991 הפיק את אלבומה הראשון "הופעה חיה" עם גיל דור.
מאז היה אחראי להפקת רבים מאלבומיה הישראליים והבינלאומיים, ביניהם "NOA" בהפקת פט מתיני, "Calling" בהפקת רופרט היין , שניהם בחברת התקליטים "גפן", "Blue Touches Blue" עם המפיק האנגלי מייק הדג'ס ו-"Now" בהפקת יועד נבו.
בשנת 2005 פרש ביטנסקי מניהול פעיל של אחינועם ניני והמשיך כמנהל זכויות יוצרים.
ביטנסקי התוודע לרביץ לראשונה במועדון הרוק הישראלי של בית ליסין, בו הופיעה יחד עם קורין אלאל.
ב-1997 חברה יהודית רביץ לביטנסקי ופסנזון.
בהפקתם נולד אלבומה של רביץ "געגוע", בהפקה המוזיקלית של יובל שפריר ורן שם טוב.
שנה לאחר מכן יצא האלבום המתעד את הופעתה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, בעיבודו ובניצוחו של אילן מוכיח.
בשנת 2002 הקים ביטנסקי את הלייבל "לייבלה" בהתמקדות על מוזיקת אינדי ועל כל מה ש"אחר" במוזיקה.
לייבלה היה מן הראשונים בעולם שנסמך בכל פעולותיו על רשת האינטרנט והכריז על עצמו כ"לייבל ללא נייר".
לצד פעילותו של הלייבל מתקיימת פעילותה של חברת ההוצאה לאור מור פאבלישינג ב.פ.ל בע"מ, העוסקת בקידום יצירותיהם של יוצרים ישראליים, בין היתר קידמה את יצירותיהם של אחינועם ניני, יהודית רביץ, איזבו ואחרים בישראל ומחוצה לה.
על האמנים שביטנסקי ניהל וקידם בישראל ומחוצה לה בשנות האלפיים נמנים זוהר פרסקו, הבנות נחמה שאלבומן היה הנמכר ביותר בישראל בשנת 2007, אבישי כהן (בסיסט) ויעל נעים.
בשנת 1992, לרגל יום הולדתו ה-50 של ג'ימי הנדריקס, הקליט ביטנסקי גרסה עברית בביצועו לשיר "לאורך מגדל השמירה", שירו של בוב דילן המוכר בביצועו של הנדריקס.
הנוסח העברי הוא של מאיר אריאל, עם מישל עמר בתופים, מוטי דיכנה בבס, ועל הגיטרה שלמה מזרחי.
ב-1998 הוציא ביטנסקי לאור אלבום תחת הפסבדונים "אבא" בהפקה מוזיקלית של רן שם טוב.
האלבום נקרא "The Best of ABA" ובו שירים בהלחנתו ובביצועו, ואף במילותיו בחלקם הגדול.
הוא כלל גרסת כיסוי של ביטנסקי ל"מה יהיה בסופנו" ושירים חדשים: "המרוץ", "בלוז קטן של אותיות" (מילים ולחן של ביטנסקי), ולחנים לשני שירי משוררים: "וזה לא מה ש..." של יונה וולך ו"גשם יורד" של יהודה עמיחי.
לצידם צרף לאלבום ביצוע חדש לשירה של אחינועם ניני "היא".
באוגוסט 2013 יצא לדרך פרויקט אישי חדש של ביטנסקי בשם "פרויקט החיוך - אשר ביטנסקי אוסף סינגלים", בו מוציא ביטנסקי לאוויר העולם שירים שהלחין בביצועי אמנים שונים.
שיר הבכורה של הפרויקט היה "את חייכת", לחן של ביטנסקי למילים של נתן זך, בביצוע דנה עדיני ובהפקתו המוזיקלית של יועד נבו.
השיר לווה בווידאו-קליפ בבימוי עידו איז'ק.
בשנת 2015 הצטרף ביטנסקי לצוות היוצרים של "Sama Sama" כמנטור של תחום המוזיקה ומערכות האודיו בפרויקט שהיה הפקה משותפת של סירק דה סוליי וקבוצת סמה סמה הישראלית.
בספטמבר 2015 יצא לאור השיר "חיוכה המסוים", לחן של ביטנסקי וערן ויץ, שהפיק מוזיקלית את השיר לצד יובל שפריר.
מילות השיר נכתבו על ידי חיים גורי.
השיר נכלל באלבומו השמיני של גידי גוב שנקרא "אם היינו".
במרץ 2017 יצא לאור השיר "גשם יורד" בביצוע כרמי זיסאפל, לחן של ביטנסקי, עיבוד והפקה מוזיקלית של ערן ויץ.
מילות השיר נכתבו על ידי יהודה עמיחי.
באוגוסט 2023 יצא לאור השיר "המרוץ" בביצוע שולי רנד, לחן של מוני אמריליו למילים של ביטנסקי.
העיבוד וההפקה המוזיקלית של ערן ויץ.
באלבום כלול גם דואט של הילה כהן אלעזר ואשר ביטנסקי לשיר שהלחין ביטנסקי למילותיה של לאה גולדברג עבור אלבומה הראשון של הזמרת שהפיק ביטנסקי ב-1978, נורית גלרון, "מה יהיה בסופנו".
ב-2025 יצא לאור השיר "איך געגוע" בביצוע הילה, שכתבו והלחינו יחד.
בשנת 1976 החל לעסוק בתחום הסאונד למופעים.
הוא ייבא ציוד ייעודי עבור המופעים שהפיק ותפעל אותו בעצמו.
את רזי המקצוע למד מטומי פרידמן, מייסד אולפני טריטון, ומטכנאי סאונד שהגיעו לארץ עם האמנים שייבא להופעות.
בהמשך תכנן מערכות הגברה עבור מיטב התיאטראות ואולפני ההקלטה בישראל, בהם היכל התרבות ת"א, תיאטרון הבימה, תיאטרון הקאמרי, הסינרמה ועוד.
אחד ממיזמי הדגל של ביטנסקי היה הזמנתה של עיריית וינה ב-1996 לבצע עיצוב צליל בהפקת האופרה "חליל הקסם" לרגל חגיגות 1,000 שנה לאוסטריה, הפקה שהועלתה גם בערים כגון ברן, ברמן, שטוטגרט, ציריך ועוד.
בשנת 1988 עיצב צליל בתערוכת ה-40 למדינה, "מיצג של מדינה בצלילים - צלילים שמאפיינים 40 שנות מדינה", בגני התערוכה תל אביב.
במהלך דצמבר 2011 ובשנת 2012 ניהל ביטנסקי את עיצוב הצליל בכל הקונצרטים של הפילהרמונית הישראלית לרגל חגיגות ה-75 שנה של הפילהרמונית.
בשנת 2005 הוזמן ביטנסקי להצטרף לשורות חברת ווייבס אודיו הישראלית, המייצרת כלי תוכנה דיגיטליים לשיפור צליל.
הוא היה שותף לזכייה של וייבס אודיו בפרס הגראמי הטכני האמריקני בשנת 2011.
בשנת 1989 הקים את המחלקה לעיצוב צליל בתיאטרון, בחוג לתיאטרון שבפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב.
ביטנסקי ניהל את תוכנית הלימודים והעביר מספר קורסים במסגרתו.
אלבומים וסינגלים שהיה מעורב בהפקתם
לפתיחת הטבלה לחצו על "הצגה" משמאלאם לא צוין אחרת האלבום הופק עם עופר פסנזון.
נתנאלה – אל ארצי 1976 (מפיק, עם צביקה כגן)
גרי אקשטיין – "היה לי טוב", "יש לנו זמן" 1976 (שני שירים, מפיק)
יוני רכטר אבנר קנר – ארבע-עשרה אוקטבות
מסימו גסברוני 1975 (מפיק, עם צביקה כגן)
נורית גלרון - בהופעה חיה 1979 (מפיק)
יגאל בשן, חנן יובל ויצחק קלפטר - השדים האדומים 1980, המנון הפועל תל אביב (מפיק)
נורית גלרון – שירים באמצע הלילה, שירים מאת נתן זך 1981
נורית גלרון – סימפתיה 1982
נורית גלרון – אני ראיתי יופי, השירים של נחום היימן 1982
הקליק – אמא אני לא רוצה להיגמל 1981 (מפיק, עם עופר פסנזון ועופר נברו)
הקליק – עולם צפוף 1983 (מפיק, עם עופר פסנזון ועופר נברו)
אילן וירצברג ושמעון גלבץ - בציר טוב, שירי יונה וולך 1981
אילן וירצברג – משני צידי הכדור 1987
אילן וירצברג - מה שנשאר 1990
יהודית רביץ – געגוע 1996
יהודית רביץ והתזמורת הפילהרמונית הישראלית 1998
אחינועם ניני גיל דור – בהופעה 1991 (מפיק, עם עופר פסנזון)
אחינועם ניני גיל דור 1993 (מפיק, עם עופר פסנזון)
אחינועם ניני – NOA 1994 (מפיק, עם עופר פסנזון)
אחינועם ניני – CALLING 1996 (מפיק, עם עופר פסנזון)
אחינועם ניני - 1997 (מפיק, עם עופר פסנזון)
אחינועם ניני והתזמורת הפילהרמונית הישראלית 1998 (מפיק, עם עופר פסנזון)
אחינועם ניני – BLUE TOUCHES BLUE 2000 (מפיק, עם עופר פסנזון)
אחינועם ניני גיל דור - האוסף הראשון 2001 (מפיק, עם עופר פסנזון)
אחינועם ניני – NOW 2002 (מפיק, עם עופר פסנזון)
אבא – THE BEST OF ABA 1998 (מפיק מוזיקלי עם רן שם טוב)
אחינועם ניני - 2008 Genes & Jeans (מו"ל)
אחינועם ניני - 2012 Classic Noa (מו"ל)
איזבו - FUN MAKERS 2003 (מפיק)
אודי שפילמן – שבע קול ונשמה 2004 (מפיק)
דין דין אביב – סודותיי 2006
דנה עדיני - BIG GIRLS 2007 (מפיק)
אבישי כהן - CONTINUO 2007 (מפיק שותף עם ריי ג'פורד)
דין דין אביב – חופשיה בין עולמות 2008 (מפיק)
כרמי זיסאפל וערן ויץ 2009 (מפיק)
נתנאלה – נדודים 2011 (ליווי הפקה)
אליעזר בוצר – ציון 2012 (מפיק)
רוני גינוסר וגון הלוי שרים סשה ארגוב - כשאור דולק בחלונך 2014 (מפיק)
ערן ויץ – קפה נגלר – פסקול הסרט 2016 (ליווי הפקה)
הילה כהן אלעזר – נופל מחוץ לזמן 2016 (מפיק אחראי)
ערפדי הראגטיים – ערפדי הראגטיים 2016 (ליווי הפקה)
יוסי בנאי – מגיש נתן אלתרמן– פגישה לאין קץ 2016 (ליווי הפקה)
עדינה אבן זהר - Adina E (מפיק שותף) 2017
"יש מצב" - יצירה מוזיקלית-ויזואלית יוצאת דופן.
שיר בפרקים, בן 11 דקות, של הדג נחש, יוני רכטר, דניאל זמיר, ברי סחרוף, מקהלת הנוער של ימק"א, גליה ירון, המפיק המוזיקלי עמי רייס, לטקסט של הסופר דויד גרוסמן.
האמנית מיכל רובנר יצרה עבודת וידאו ארט לשיר.2017 (ליווי הפקה)
נתנאלה – פרויקט ליקוי חמה 2018–2021 (ליווי הפקה)
עדינה אבן זהר – Changing (ליווי הפקה) 2018
הילה כהן אלעזר – כל יום 2019 (מפיק)
ערן ויץ – הדווקאים – פסקול הסרט 2019 (ליווי הפקה)
רעואל דניר – בוא וראה 2019 (ליווי הפקה)
נפתלי אלטר – נפתלי אלטר שר אסי דיין 2019 (ליווי הפקה)
מיקה הרי – כאן החיים שלנו 2020 (מפיק)
ורוניק – תחת כובד התפוח 2020 (מפיק אחראי)
ורוניק - בבוקר 2021 (מפיק אחראי)
עומר קפלן – מוקדם מדי 2021 (ליווי הפקה)
עדינה אבן זהר – Be Yourself 2021 (ליווי הפקה)
הילה כהן אלעזר – את חרותי 2022 (מפיק)
הילה כהן אלעזר – הילה שרה דנה אמיר 2022 (מפיק)
ערן ויץ – גיטרה ישראלית 2022 (מפיק)
חנן יובל – תמונה מאלבום ישן 2022 (ליווי הפקה)
דניאל סלומון – מלכת היופי של ירושלים – פסקול הסדרה 2022 (מפיק)
דניאל סלומון ו-יסמין לוי – מי אמור (גרסאות בעברית ובעברית-ספרדית) – שיר הנושא של הסדרה "מלכת היופי של ירושלים" 2022 (מפיק אחראי)
ענת פורט – ענת פורט מנגנת שלום חנוך 2022, בהשתתפות שלום חנוך (מפיק)
יגאל בשן, חנן יובל ויצחק קלפטר - השדים האדומים Remastered 2023, המנון הפועל תל אביב (מפיק)
עמוס עבר הדני, אלון נדל ואיתן איצקוביץ - בשביל אל הבריכות - מחווה לאלונה טוראל 2024, בהשתתפות יהודית רביץ, יהורם גאון, אלון אולארצ'יק, דויד ברוזה, לאה שבת, אלי מגן, מיקי קם, דנה עדיני, שירה גבריאלוב, אורי בנאי, אולה שור סלקטר, הלל יובל.
ערן ויץ טריו - ערן ויץ, עדי הר צבי ויונדב הלוי 2024 (מפיק)
ערן ויץ - חילוניות - פסקול הסדרה 2024, בהשתתפות יהודית רביץ (ליווי הפקה)
אילן וירצברג - משני צידי הכדור Remastered 2024 (מפיק בשיתוף ליליאן שוץ)
ערן ויץ - אורנה ואלה - פסקול הסרט 2025 (ליווי הפקה)
כרמי זיסאפל וערן ויץ - תן אלי 2025 (מפיק)
כרמי זיסאפל ועדי רנרט - Song of Heart 2025 (מפיק)
מופעים אשר היה מעורב בהפקתם
אשר בלוט (6 בינואר 1932 – 1 בינואר 2019) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת הקשר והיה קפטן הפועל תל אביב בשנות ה-50 של המאה ה-20.
בלוט נולד בקרלסרוהה שבגרמניה, וכשהיה בן שנתיים עלה לישראל עם משפחתו, וגדל ברחוב אוסישקין בתל אביב.
בילדותו הצטרף להפועל הצפון תל אביב, שהייתה קבוצת בת של הפועל תל אביב, וכשהיה בן 15 עלה עם הקבוצה לליגה הבכירה, שם שיחק במדיה לצידו של דוביד שווייצר.
כשפרצה מלחמת העצמאות הופסקה הליגה, ובסוף המלחמה פורקה הקבוצה לאחר ששיחקה עונה אחת בליגה הבכירה.
בשנת 1949 הצטרף בלוט להפועל תל אביב, ושיחק במדיה לצידם של יעקב חודורוב ורחביה רוזנבוים.
בשנת 1951 יצא עם הקבוצה למסע המשחקים הבינלאומי הראשון שלה, ושותף במשחקים מול ארסנל, לידס ומנצ'סטר יונייטד.
את שער הבכורה שלו במדי הפועל תל אביב כבש בלוט ב-5 בדצמבר 1953, במשחק הדרבי מול מכבי תל אביב.
בעונת 1956/1957, כשהוא משמש כקפטן הקבוצה, הוביל בלוט את הפועל תל אביב לזכייה באליפות השישית בתולדותיה, והראשונה מאז קום מדינת ישראל.
שנתיים לאחר מכן עזב את הקבוצה, לאחר שכבש 24 שערים במהלך העשור בו שיחק בקבוצה, מתוכם 18 שערי ליגה.
בלוט שיחק תקופה קצרה בהפועל פתח תקווה, ולאחר מכן פרש ממשחק פעיל ושימש כמאמן בקבוצות שונות.
בעונות 1960–1962 אימן שנתיים וחצי את הפועל חולון והעפילה עימה לליגה א' בנובמבר 1962 התפטר מתפקידו ועבר לאמן את הפועל קריית אונו.
בקריית אונו אימן בלוט 4 שנים והעפיל גם עימה לליגה א'.
בעונת 1966–1967 החל לאמן את מכבי רמת עמידר.
עבר לעונה אחת למכבי הרצליה וחזר לרמת עמידר.
בעונת 1970–1971 החל לאמן את הפועל בת ים למשך שתי עונות.
בעונת 1972–1973 חזר לאמן את הפועל חולון והיה קרוב לעליה לליגה הבכירה, אך הפסיד את העלייה לקבוצת בני יהודה.
את עונת 1973–1974 התחיל בהפועל כפר סבא, הוחלף על ידי שלמה שרף ובהמשך החליף את ראובן כהן במכבי רמת עמידר, והעפיל עימה לליגה הבכירה בסוף עונת 1974–1975, לאחר שנים של ניסיונות כושלים.
בלוט המשיך עם עמידר עוד עונה ובסיומה חזר להפועל חולון.
את עונת 1979–1980 התחיל בהפועל אור יהודה, אך עזב בחודש נובמבר.
בפברואר 1981 נאשם בלוט בפרשת שוחד במקום עבודתו ונשלח ל-6 חודשי מאסר בפועל.
לזכותו של בלוט חמש הופעות בנבחרת ישראל.
את הופעות הבכורה בנבחרת שלו ערך ב-1 בנובמבר 1953, במשחק מול נבחרת יוון שנערך באתונה במסגרת מוקדמות מונדיאל 1954. בלוט שיחק בכל ארבעת המשחקים בקמפיין, מול יוון ו, ואת הופעתו האחרונה בנבחרת ערך ב-1 במאי 1954, במשחק ידידות מול נבחרת דרום אפריקה ביוהנסבורג.
בלוט נפטר ב-1 בינואר 2019 ונטמן בבית העלמין "בשביל מנוחה נכונה" בראשון לציון.
אשר בן-אריה הוא מרצה וחוקר בתחום עבודה סוציאלית, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים.
בן-אריה נולד בירושלים, הוא בנם של שרה ופרופ' יהושע בן-אריה, במשפחה עם שלושה ילדים.
אחיו הוא מדריך הטיולים זאב בן אריה, ואחותו אורית ליבוביץ.
הוא למד באוניברסיטה העברית בבית הספר לעבודה סוציאלית ורווחה חברתית.
שם למד תואר ראשון בין השנים 1989-1986; תואר שני בשנים 1994-1989, כשאת התיזה כתב בהנחיית אברהם דורון ויונה רוזנפלד.
ב-1995 החל את לימודיו לתואר דוקטור בהנחיית אברהם דורון ואברהם דיסקין, את הדוקטורט סיים ב-1999.
ב-1992 הצטרף כעובד באוניברסיטה העברית בבית הספר הספר לעבודה סוציאלית.
תחילה כעוזר הוראה, ב-1995 התקבל כמורה וב-2000 כחוקר וכמרצה.
הוא התקדם למרצה בכיר ב-2006, לפרופסור חבר ב-2010, ולפרופסור מן המניין ב-2014.
בשנת 2021 נבחר לדקאן בית הספר לעבודה סוציאלית ולרווחה חברתית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בן-אריה עוסק בתחום מדיניות הילד ומדידת רווחת הילד.
הוא נמנה עם המייסדים של אסכולת מדידת מצב הילדים והשימוש באינדיקטורים חברתיים למדידת מצב הילדים.
הוא היו"ר והמייסד של החברה הבינלאומית למדידת מצב הילד (ISCI).
ואחד החוקרים הראשיים במחקר הרב-לאומי "עולמות הילדים".
הוא פרסם למעלה ממאה מאמרים, פרקים וספרים אשר כולם עוסקים ברווחת הילד ומדידתו.
בשנת 2022, מחקר שדירג את 100 החוקרים המשפיעים ביותר בתחום העבודה הסוציאלית בעולם, דירג את בן-אריה במקום ה-50. עדכון למחקר לשנת 2023 מיקם את בן-אריה במקום ה-46 בעולם.
בן-אריה הוא גם העורך המייסד של כתב העת האקדמי "Child Indicators Research".
כמו כן הוא מייעץ ליוניס"ף, ארגון ה-OECD ורשויות מחקר לאומיות רבות.
הוא שימש כ-20 שנה כמנהל ועורך "השנתון הסטטיסטי - ילדים בישראל".
שימש כסמנכ"ל המועצה הלאומית לשלום הילד.
ב-2011 מונה למנכ"ל מכון חרוב, העוסק בפיתוח ידע ותוכניות למידה בתחום הזנחה והתעללות בילדים.
תפקיד בו כיהן מספר שנים.
בן אריה חבר ועד מנהל של עמותת בית לכל ילד, עמותה חברתית המובילה בטיפול לילדים ונוער בסיכון גבוה ולמשפחותיהם .
בנוסף לעבודתו האקדמית, היה פעיל בארגון המרצים הבכירים באוניברסיטה העברית, ואף עמד בראשו.
בן-אריה נשוי לחמוטל ואב לשלושה ילדים: ארן, ניצן וארז.
עברת את שמו בשנת הקמת המדינה 1948. אהב ספרות קלאסית ומוזיקה קלאסית בעיקר בטהובן.
דורי שירת ב-8200 ובזמן שירותיו היחידה שלו יירטה את השיחה הסודית של נאצר וחוסיין.
הוריו היו הרי וטוני דורי (דורפלאופר).
אביו נפטר בהיותו בן 17. התחנך בגן הילדים של הזמרת והשחקנית ליה דוליצקיה.
למד בבית הספר תל נורדאו ובבית הספר התיכון עירוני א' בתל אביב.
כבר בילדותו הרבה לכתוב סיפורים על הווי השכונה שבה גר (קרן הרחובות אהרונוביץ ולוריא) וכינה אותה בשם שכונת אהרולורה.
כישרונו בציור התבלט כבר בילדותו עת נטל חלק פעיל בהכנת התפאורה על ניצחון ישראל על 7 מדינות ערב של בית ספרו בעדלאידע שבשנת 1958.
בוגר מגמה מזרחנית בתיכון עירוני ה' בתל אביב ושירת ביחידת מודיעין בצה"ל שיש האומרים כי יירטה את שיחת הטלפון בין נשיא מצרים נאצר למלך ירדן חוסיין ערב מלחמת ששת הימים.
נישא לישראלה בשנת 1963 ובשנותיהם הראשונות גרו בתל אביב.
לאחר תקופה קצרה בה עבד במחלקת מלוות המדינה בבנק ישראל בו התקדם מהר עזב את הבנק והתמסר לכתיבה ולתרגום.
פרסם בהוצאת "אלף" שורת ספרי איכות ואחר כך הפך לכותב ומתרגם הבית של הוצאת רמדור לספרי כיס, במסגרתה פרסם עשרות ספרים מפרי עטו ומתרגומיו ובהם תרגום מאנגלית ומגרמנית של סדרת ספרי קרל מאי וסדרת האימים כמו גם ספרי פטריק קים המלאך והרומן הרומנטי.
בשנותיו האחרונות פנה גם לציור על בד וצייר עשרות ציורים ששני מוטיבים בלטו בהם: מוטיב ההריון והלידה (שהעסיק אותו בתקופה בה ציפו לילד) ומוטיב המוות ואפסות האדם מול איתני הטבע.
אשר דורי נפטר בגיל 32 בגלל כשל טיפולי בהתפרצות פתאומית של סוכרת בבית החולים תל השומר.
הוא נקבר בבית העלמין הדרום.
במותו הותיר, אלמנה, ישראלה, שהייתה בחודש השמיני להריונה וילד בן שנה.
רעייתו הייתה במשך שנים מנהלת הארכיון של עיתון "הארץ" ותרגמה, אף היא, מספר ספרים.
דורי היה אב לשני בנים שהאחרון נולד לאחר מותו.
אחיו, יורם דורי שימש שנים רבות כיועצו הקרוב של שמעון פרס.
האסם (הדברים שהתרחשו אחרי חצות) (1971)
הרב אשר הכהן דויטש (כ"ה בכסלו ה'תש"ו, 30 בנובמבר 1945 – ט"ו בכסלו ה'תשפ"ה, 16 בדצמבר 2024) היה ממנהיגי הפלג הירושלמי, מנהיגה הרוחני של תנועת בני תורה ומראשי ישיבת פוניבז' בבני ברק.
נולד בבני ברק ללאה (קורנליה) לבית אדלר ולבנימין זאב דויטש, שהיה עוזרו של הרב יוסף שלמה כהנמן וניהל את בתי אבות שע"י ישיבת פוניבז'.
למד בתלמוד תורה מרכז בבני ברק, לאחר מכן בישיבת פוניבז' לצעירים ולאחר מכן בישיבת פוניבז'.
לאחר נישואיו המשיך ללמוד בכולל פוניבז' ולאחר מכן החל במקביל לשמש כר"מ בישיבת כנסת בית אהרן בראשות רבי אפרים זורייבין בשכונת הר נוף בירושלים.
בשנת ה'תשמ"ח מונה על ידי הרב אברהם כהנמן לכהן כר"מ בישיבת פוניבז'.
בסכסוך שהתגלע בישיבה עמד לצד הרב שמואל מרקוביץ'.
בנוסף מסר במשך השנים שיעורים קבועים במסגרות שונות בישיבת מיר ובכולל פוניבז'.
משיעוריו בישיבת מיר יצא לאור ספרו שערי ריבית.
בפילוג הפנים-ליטאי הזדהה עם הפלג הירושלמי בראשות הרב שמואל אויערבאך.
במוצאי שמחת תורה ה'תשע"ה (אוקטובר 2014) הותקף והופל לארץ במהלך הכנסת ספר תורה לישיבת פוניבז', וידו נשברה.
עצרת מחאה על התקיפה ועל הפגיעה בכבודו התקיימה בבני ברק בראשות הרב שמואל אויערבאך, ובתמיכת רבני הפלג הירושלמי, וכן הרב משה שטרנבוך והרב מאיר צבי ברגמן.
החשוד בתקיפה נעצר ושוחרר לאחר שהודה במעשה.
לאחר פטירת הרב שמואל אוירבך בחודש אדר תשע"ח - 2018, הרב צורף למועצת גדולי עולם התורה שנועדה להיות הנהגה משותפת של מפלגת בני תורה..
במהלך שנת 2019 התבסס מעמדו של הרב אשר דויטש בהנהגת הפלג הירושלמי והוא נחשב מאז למנהיג הדומיננטי בקרב מרבית הפלג.
עם זאת, קבוצה בולטת בהובלת הרב צבי פרידמן והרב ישראל יצחק קלמנוביץ הסתייגה ממנהיגותו, ובין היתר נוקטת קו מחמיר יותר ביחס להמשך מדיניות קיום הפגנות החרדים כנגד חוק הגיוס.
הוא עמד בנשיאות "איגוד המוסדות על טהרת הקודש", ובנשיאות מוסדות חינוך רבים המזוהים עם הפלג.
נפטר בט"ו בכסלו ה'תשפ"ה, 16 בדצמבר 2024 ונקבר בבית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז'.
סביב קברו ניטשה מחלוקת בין הצדדים בסכסוך בישיבת פוניבז'.
המחלוקת החלה עוד לפני הקבורה ונמשכה לאחריה.
היה נשוי למרים, בת הרב רפאל אייזנברג (אחיו של שאול אייזנברג), ולהם 12 ילדים.
אחיו הגדול היה הרב ברוך שמואל דויטש, היה ראש ישיבת באר מרדכי, ומראשי ישיבת קול תורה.
חתנו הרב שלום הלל קרשינסקי, מכהן כר"מ בישיבת עטרת שלמה לצעירים בירושלים.
חתנו הרב שלמה גוטסגנדה, מכהן כר"מ וראש קיבוץ בישיבת כנסת יצחק בחדרה.
בנו הרב שמואל, מכהן כראש כולל באר שלמה בבני ברק.
הרב דויטש ראה ברבי אלעזר מנחם מן שך את רבו המובהק.
דגל בעמדתו האידאולוגית של הרב שמואל אויערבאך בענייני גיוס חרדים לצה"ל, חינוך והשקפה תורנית ואף התבטא על כך רבות.
לדעת הרב דויטש, הפלג הירושלמי לא שינה מדרך העבר, אלא התאים את עצמו לשינויי התקופה.
בפסח ה'תשפ"ב תקף את הימין הקיצוני והאשים אותו בהתגרות המסכנת את הציבור.
הרב דויטש היה מבין הכותבים של ספרי רבי שמואל רוזובסקי "שיעורי רבי שמואל".
עמד בראש צוות הכותבים של חלק מספרי הרב שך על הש"ס "שיעורי רבינו אבי עזרי".
וכן הגיה את ספרי הרב דוב לנדו "זכר טוב" ו"זכר דבר".
שיעוריו נערכו ונדפסו בידי תלמידיו:
"שערי ריבית" על הלכות ריבית
סדרת "קונטרס שיעורים" על מסכתות הש"ס
סדרת "זרע הילולים" שנדפסה לרגל אירועים משפחתיים
אשר בן-אבו (נולד בט"ו תשרי ה'תשמ"ד, 22 בספטמבר 1983) הוא קומיקאי, שחקן, במאי ומוזיקאי ישראלי.
נולד באשדוד וגדל בגבעת שמואל.
למד בבית הספר היסודי ממ"ד 'שילה' בקריית אונו, בישיבת גבעת שמואל, בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה ובישיבת ההסדר במעלות.
את שירותו הצבאי עשה כמדריך בפנימייה הצבאית התורנית לפיקוד אור עציון, לצד יאיר יעקבי.