tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אל סלוודור, ארצות הברית, ברבדוס, גרנדה, טרינידד וטובגו, מקסיקו, קובה, קוסטה ריקה
דרום אמריקה - ארבע מדינות:
7 - בחירות פרלמנטריות בנפאל
סיבוב שני נערך ב-26–27 לחודש
16 - בחירות לבית העליון של הפרלמנט בהודו (מחזור ראשון)
19 - בחירות לנשיאות טרינידד וטובגו
28 - בחירות לנשיאות פינלנד
28 - בחירות לנשיאות קפריסין
2 - בחירות פרלמנטריות ונשיאותיות בקוסטה ריקה.
סיבוב שני נערך ב-1 באפריל
11 - בחירות פרלמנטריות במונקו
23 - בחירות פרלמנטריות בג'יבוטי
2 - בחירות לנשיאות ארמניה
3 - בחירות לסנאט של פקיסטן
4 - בחירות פרלמנטריות באיטליה
4 - בחירות פרלמנטריות באל סלוודור
7 - בחירות פרלמנטריות ונשיאותיות בסיירה לאון.
סיבוב שני נערך ב-31 לחודש
11 - בחירות פרלמנטריות בקובה
11 - בחירות פרלמנטריות בקולומביה
13 - בחירות פרלמנטריות בגרנדה
13 - בחירות לנשיאות נפאל
18 - בחירות לנשיאות רוסיה
23 - בחירות לבית העליון של הפרלמנט בהודו (מחזור שני)
25 - בחירות פרלמנטריות בטורקמניסטן
26 - בחירות לנשיאות מצרים
8 - בחירות פרלמנטריות בהונגריה
11 - בחירות לנשיאות אזרבייג'ן
15 - בחירות לנשיאות מונטנגרו
20 - בחירות לבית העליון של הפרלמנט בבהוטן
22 - בחירות פרלמנטריות ונשיאותיות בפרגוואי
6 - בחירות פרלמנטריות בלבנון
9 - בחירות פרלמנטריות במלזיה
12 - בחירות פרלמנטריות בעיראק
20 - בחירות לנשיאות ונצואלה
24 - בחירות פרלמנטריות בברבדוס
27 - בחירות לנשיאות קולומביה.
סיבוב שני נערך ב-17 ביוני
3 - בחירות פרלמנטריות בסלובניה
14 - בחירות פרלמנטריות באיי קוק
21 - בחירות לבית העליון של הפרלמנט בהודו (מחזור שלישי)
24 - בחירות פרלמנטריות ונשיאותיות בטורקיה
1 - בחירות פרלמנטריות ונשיאותיות במקסיקו
29 - בחירות לנשיאות מאלי
29 - בחירות פרלמנטריות בקמבודיה
30 - בחירות פרלמנטריות ונשיאותיות בזימבבואה
18 - בחירות פרלמנטריות באסוואטיני.
סיבוב שני נערך ב-21 בספטמבר
1 - בחירות פרלמנטריות במאוריטניה.
סיבוב שני נערך ב-15 לחודש
2-3 - בחירות פרלמנטריות ברואנדה
9 - בחירות פרלמנטריות בשוודיה
15 - בחירות פרלמנטריות בבהוטן.
סיבוב שני נערך ב-18 באוקטובר
23 - בחירות לנשיאות האיים המלדיביים
5-6 - בחירות לסנאט בצ'כיה
6, 27 - בחירות פרלמנטריות בגבון
6 - בחירות פרלמנטריות בלטביה
7 - בחירות פרלמנטריות ונשיאותיות בוסניה והרצגובינה
7 - בחירות פרלמנטריות ונשיאותיות בברזיל.
סיבוב שני נערך ב-28 בחודש
7 - בחירות פרלמנטריות בסאו טומה ופרינסיפה
7 - בחירות לנשיאות קמרון
14 - בחירות פרלמנטריות בלוקסמבורג
20 - בחירות פרלמנטריות באפגניסטן
26 - בחירות לנשיאות אירלנד
28 - בחירות לנשיאות גאורגיה.
סיבוב שני נערך ב-28 בנובמבר
6 - בחירות בארצות הברית
7 - בחירות לנשיאות מדגסקר
14 - בחירות פרלמנטריות בפיג'י
24 - בחירות פרלמנטריות בבחריין.
סיבוב שני נערך ב-1 בדצמבר
20 - בחירות פרלמנטריות בטוגו
30 - בחירות פרלמנטריות בבנגלדש
30 - בחירות פרלמנטריות ונשיאותיות ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו
בחירות במקדוניה הצפונית מתקיימות לבחירת ראש ממשלה, נשיא וחברי פרלמנט.
המדינה מאופיינת במערכת רב-מפלגתית, כאשר הנשיא נבחר ישירות על ידי העם לתקופת כהונה של חמש שנים.
לרוב, אף מפלגה אינה מצליחה להשיג רוב מוחלט, מה שמוביל להקמת ממשלה קואליציונית.
הבחירות לנשיאות התקיימו באפריל ובמאי 2019.
הסיבוב הראשון של הבחירות לנשיאות התקיים ב-21 באפריל 2019. אחוז ההצבעה עמד על 41.67% מכלל בעלי זכות הבחירה.
מכיוון שאף מועמד לא השיג רוב מוחלט (מעל 50%) מקולות המצביעים הרשומים, נדרש סיבוב שני.
זה התקיים ב-5 במאי 2019, בהתאם לחוק הבחירות במקדוניה הצפונית.
הבחירות לפרלמנט המקדוני הצפוני התקיימו ב-11 בדצמבר 2016. בבחירות אלה, מפלגת השלטון דאז, VMRO-DPMNE, זכתה במקום הראשון עם 39.39% מהקולות, שהקנו לה 51 מושבים מתוך 120 בפרלמנט.
במקום השני הגיע האיחוד הסוציאל-דמוקרטי של מקדוניה (SDSM), שהשיג 37.38% מהקולות ו-49 מושבים.
המפלגה האלבנית המובילה, האיחוד הדמוקרטי לאינטגרציה (DUI), קיבלה 7.72% מהקולות וזכתה ב-10 מושבים, בעוד המפלגה האלבנית השנייה בגודלה, לביז'ה בסה, השיגה 5.01% מהקולות, שתורגמו ל-5 מושבים בפרלמנט.
הבחירות ברשות הפלסטינית, שהוקמה ב-1994, נערכות החל משנת 1996, אז נערכו בחירות כלליות לנשיאות הרשות ולמועצה המחוקקת הפלסטינית.
בשנים 2004–2005 נערכו הבחירות המוניצפליות הראשונות למועצות המקומיות של הרשות.
מאז 2006 לא נערכו ברשות בחירות לנשיאות הרשות או למועצה המחוקקת שלה.
ביוני 2005 העבירה המועצה המחוקקת חוק, שנחתם על ידי מחמוד עבאס, שמגדיל את מספר חברי המועצה, שעד אז היה 88, ל-132, כשמחציתם יבחרו בהצבעה לאומית ומחציתם על פי אזורי בחירה.
ב-2007 ביטל צו נשיאותי מושבי המחוז, ואסר על מפלגות שלא הכירו בזכותו של אש"ף לייצג את העם הפלסטיני, ביניהן חמאס, להתמודד בבחירות.
סקר דעת קהל העלה כי רוב הפלסטינים תומכים בשינוי, בעוד שחמאס כינה אותו בלתי חוקי.
לאחר הקמת הרשות הפלסטינית ב-1994, הוקמה "ועדת הבחירות" לניהול הבחירות לנשיאות ולמועצה המחוקקת ב-1996. הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה קיבלה את משימת רישום הבוחרים.
באוקטובר 2002 הוקמה ועדת הבחירות המרכזית כגוף עצמאי ונייטרלי, על פי חוק הבחירות הכללי משנת 1995. חוק הבחירות, שניתן באוגוסט 2005, קבע כי הוועדה היא הגוף שאחראי הניהול, הפיקוח, הכנה וארגון של בחירות ועליו לנקוט בכל האמצעים הדרושים כדי להבטיח את שלמות הבחירות.
אשרף אל-שוואיבי הוא יושבת ראש הוועדה ממאי 2024.
קבוצת התמיכה לרפורמות הבחירות הוקמה בתמיכת ארצות הברית והאיחוד האירופי כדי לתמוך בבחירות הפלסטיניות.
אחד הארגונים המובילים עבור הארגון הוא הקרן הבינלאומית למערכות בחירות, שסייעה באופן פעיל לוועדת הבחירות המרכזית בשנים 2004–2005, יחד עם הסוכנות האמריקנית לפיתוח בין-לאומי.
בעקבות עימות חמאס–פת"ח ברצועת עזה, שהחל ב-2006, הקים חמאס ממשלה ברצועת עזה ללא בחירות.
בספטמבר 2012 הכריז ראש ממשלת עזה אסמאעיל הנייה על הקמת ממשלת חמאס שנייה, גם היא ללא בחירות.
הבחירות הראשונות למועצה המחוקקת הפלסטינית התקיימו ב-20 בינואר 1996. על 88 המושבים התמודדו 672 מועמדים, חלקם מטעם 16 מפלגות וחלקם מועמדים עצמאים.
תנועת הפת"ח זכתה ב-50 מושבים, מועמדים עצמאים זכו ב-35 מושבים ו-3 תנועות נוספות זכו במושב אחד כל אחת.
בבחירות לרשות המחוקקת הפלסטינית ב-2006 זכה ארגון החמאס ברוב סוחף של 42.9% מהקולות שהתבטא ב-74 מושבים במועצה (כ-56% מסך המושבים), הפת"ח ב-43 (כ-33% מסך המושבים) ומספר רשימות עצמאיות נוספות זכו במספר בודד של מושבים.
בין הסיבות לעליית חמאס ניתן למנות את השחיתות והאנרכיה ברשות שמזוהה עם בכירי תנועת הפת"ח, חוסר היעילות של מדיניות אבו מאזן כלפי המחסומים, נוכחות צה"ל בשטחים ובניית גדר ההפרדה בתוך תחומי הגדה, תפישת הציבור הפלסטיני לגבי תרומת המאבק המזוין של חמאס למהלך ההתנתקות ותמיכת הציבור הפלסטיני בהמשך הטרור נגד ישראל.
הבחירות למועצה המחוקקת לשנת 2021 היו אמורות להתקיים ב-22 במאי, אולם, ב-30 באפריל 2021, הודיע עבאס על דחיית הבחירות למועד לא ידוע, משום שאין לקיים את הבחירות כל עוד לא ניתן לקיימן גם במזרח ירושלים.
בחמאס האשימו את עבאס בכניעה לישראל וטענו כי הוא חושש שיפסיד בבחירות.
הבחירות הראשונות לנשיאות הרשות הפלסטינית התקיימו ב-20 בינואר 1996. על התפקיד התמודד יאסר ערפאת, שזכה ב-87.1% מהקולות, נגד סמיחה ח'ליל, שזכתה ב-12.9% מהקולות.
בבחירות לנשיאות הרשות הפלסטינית לשנת 2005, שהתקיימו ב-9 בינואר, התמודדו 7 מתמודדים.
המתמודד שזכה במרב הקולות היה מחמוד עבאס, שהתמודד מטעם הפת"ח, וזכה ב-62.52% מהקולות.
מתחתיו היה מוסטפא ברגותי, שזכה ב-19.48%.
מתחתיו היו תייסיר חאלד, שזכה ב-3.35%, עבד אל-חלים שקיבל 2.76%, בסאם סאלחי שקיבל 2.67%, סייד ברקה שזכה ב-1.30% מן הקולות, ועבד אל-כרים, שקיבל 5717 קולות, כלומר 0.71% מן הקולות.
3.82% מן הפתקים היו פסולים ו-3.39% היו פתקים לבנים.
בין דצמבר 2004 לדצמבר 2005 נערכו בחירות לרשויות המקומיות ברשות.
בבחירות התמודדו רשימות מטעם תנועות פת"ח, חמאס, הג'יהאד האיסלאמי, החזית העממית לשחרור פלסטין ומספר רשימות עצמאיות.
בבחירות היו 4 סבבים, אף על פי שתוכננו 5. הסבב הראשון התחלק לשני חלקים: החלק הראשון נערך בדצמבר 2004 ב-26 יישובים ביהודה ושומרון והשני בינואר 2005 ב-10 יישובים ברצועת עזה.
בסבב זה נחל החמאס הצלחה, בעיקר בעזה, אך גם ביהודה ושומרון.
הסיבוב השני נערך ב-5 במאי 2005 ב-76 מחוזות ביהודה ושומרון וב-8 מחוזות ברצועת עזה.
בסיבוב זה הוביל הפת"ח, שזכה ב-52 יישובים, לעומת החמאס שזכה ב-24. הסיבוב השלישי ב-29 בספטמבר ב-104 רשויות מקומיות.
בסיבוב זה זכה הפת"ח ב-54% מהקולות לעומת 26% לחמאס.
הסיבוב הרביעי נערך בדצמבר 2005 ב-44 יישובים.
הסיבוב החמישי לא יצא לפועל בעקבות עליית החמאס לשלטון לאחר הבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית בראשית 2006.
הבחירות לרשויות המקומיות ב-2012 התקיימו בשני סבבים, הראשון ב-20 באוקטובר והשני ב-24 בנובמבר.
הבחירות לרשויות המקומיות ב-2017 התקיימו ב-13 במאי.
הבחירות התקיימו רק ביהודה ושומרון ולא בעזה, משום שהחמאס, ששולט בעזה, החרים אותן.
הפת"ח זכה ברוב הקולות (52%), ומתמודדים עצמאיים זכו ב-37%.
במועצות בהן התקיים הליך הצבעה ולא נקבעה רשימה מוסכמת זכו המועמדים העצמאיים ל-65% מן הקולות.
בבחירות 2021–2022 לרשויות המקומיות היו 2 סבבים: הסבב הראשון היה ב-11 בדצמבר 2021, למועצות, והסבב השני ב-26 במרץ 2022, בו היו בחירות לראשי הערים.
הבחירות התקיימו רק ביהודה ושומרון, ולא בעזה.
ב-28 בספטמבר 2025 מתוכננות ברפובליקה מולדובה בחירות לפרלמנט המקומי.
בראש הרפובליקה עומדת הנשיאה מאיה סנדו, שנבחרה מחדש ב-2024 ברוב של 55,3%.
הנשיאה היא בעלת השקפה אוהדת לקשרים עם מערב אירופה ובמדינת מולדובה יש גם רבים האוהדים את הקשרים עם רוסיה והמחלוקת בין המחנות האלה עומדת במרכז הבחירות.
במשאל העם במולדובה לחברות באיחוד האירופי 2024 50.35% הצביעו בעד והתנגדו 49.65%.
בבחירות של 2025 המתחרות העיקריות הן : מפלגת הפעולה והסולידריות, מפלגת הסוציאליסטים של רפובליקה מולדובה שמופיעה ברשימה משותפת עם מפלגת הקומוניסטים של רפובליקה מולדובה - הרשימה המשותפת נושאת את השם "הבלוק האלקטורלי הפטריוטח.
הבחירות התקיימו במועדן ולפי ספירת שליש מהקולות נראה שהגוש הפרו-אירופאי מוביל.
לאחר ספירת יותר מ-99% מהקולות נקבע שהמפלגה הפרו-אירופאית, המונהגת על ידי הנשיאה, מאיה סנדו, זכתה במעט יותר מ-50% מהקולות, לכן תקבל 55 מושבים בפרלמנט בן 101 מושבים.
ממלכת בחריין ובקיצור בחריין היא מדינת אי במפרץ הפרסי בדרום-מערב אסיה.
בחריין חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
מבחינה דתית, לשונית ותרבותית בחריין היא חלק מהעולם המוסלמי, העולם הערבי והמזרח התיכון.
האי הגדול של בחריין נמצא ממזרח לערב הסעודית וצפונית לחצי האי של קטר במפרץ בחריין.
בשנת 1986 הסתיימה הקמתם של גשר וכביש מעל המים, המחבר בין איי בחריין לערב הסעודית.
הקמתו של גשר שיהווה חיבור יבשתי דומה, בין בחריין לקטר, צפויה להסתיים בעתיד.
בחריין הייתה מאוכלסת החל מהזמנים הפרהיסטוריים.
מיקומו האסטרטגי של הארכיפלג, בין מזרח ומערב במפרץ הפרסי, וכן האדמה הפורייה, מקורות המים המתוקים והפנינים שניתן לשלות ליד חופיו, הפכו את המקום למרכז עירוני לאורך ההיסטוריה.
הערכת החוקרים היא שכבר בסביבות המאה ה-23 לפני הספירה היה האי חלק מתרבות דילמון, אשר אנשיה חלשו על דרכי המסחר בין ארם נהריים ותרבות עמק האינדוס בפקיסטן והודו של היום.
בחריין כבר הייתה ידועה לאשורים בשם "תלוון", ומכאן שמה ביוונית ובלטינית: "טילוס".
במאה ה-6 לפני הספירה סופחו הדלמונים לבבלים.
לאחר כיבושה המאוחר יותר על ידי האשורים בחריין נכבשה בידי היוונים, הפרסים ולבסוף על ידי הערבים.
בנוסף למיישבים אלו, במאה ה-10 שימשו האיים מקלט לכת המוסלמית של הקרמטים, וסופרים קדומים סיפרו שבזמנו הפיניקים גרו בבחריין, וכן מצאו דמיון בין קבריהם לקברי הפיניקים, אולם היום העלו ספק והזהות נשארה לא ברורה.
בשנת 1521 כבשו הפורטוגזים את האיים, אך המאבק עם הפרסים על השליטה באיים נמשך עד אשר כבשו מהם הפרסים סופית את האיים בשנת 1743. ב-1783 נכבשו האיים על ידי שבט ערבי שבו נמנית שושלת השיח'ים הסונים של אל-ח'ליפה, שמאז שולטת באיים הללו.
מנהיגי אל ח'ליפה השכילו להכיר באיום אשר עדיין נשקף להם מהממלכה הפרסית ועל כן פנו לבריטניה כדי שזו תקבלם כמדינת חסות.
בשנת 1932 התגלה לראשונה נפט באיים.
גילוי זה תרם רבות למדינה, ואף קירב בינה לבין בריטניה, אשר העבירה אליה מספר בסיסים צבאיים ובכך השפיעה רבות על תרבותה ואופי שלטונה.
לאחר מלחמת העולם השנייה החל להיווצר מתח בין הקהילה הערבית לבריטניה, בין השאר עקב חלקה של בריטניה בהקמת מדינת ישראל.
בבחריין מתיחות זו התאפיינה בהתפרעויות רבות כנגד יחסי השלטון עם הבריטים.
במהלך שנות ה־60 בריטניה העבירה את ההחלטה לגבי עתידה של בחריין לידי מזכ"ל האו"ם.
בשנת 1968 טענה איראן לחזקה על בחריין (וכן על איים אחרים במפרץ הפרסי), אך נסוגה מטענותיה לגבי בחריין לאחר הסכם עם הממשל הבריטי בתמורה לדרישותיה האחרות.
לבסוף הוחלט במשאל עם לתת עצמאות לבחריין והבריטים נסוגו באופן סופי מהמדינה בשנת 1971. בחריין הצטרפה לליגה הערבית והיא חברה בה עד היום.
בשנת 1986 הסתיימה הקמתו של גשר המלך פהד, המחבר בין איי בחריין לערב הסעודית.
בחריין הפכה לאחד המרכזים הכלכליים הערביים הגדולים במזרח התיכון, אולם לאו דווקא בזכות הנפט שבה.
עתודות הנפט בבחריין היו ונותרו מוגבלות.
התרחבות הכלכלה וכן ההשפעה המערבית בתחילת המאה הובילו, בין השאר, להחלטותיו של האמיר בזמנו ולימים המלך מ-1999, חמד בן עיסא אל ח'ליפה, להתיר בחירות לפרלמנט, לתת לנשים את זכות ההצבעה ולשחרר את כל האסירים הפוליטיים.
באוקטובר 2002 נערכו לראשונה מזה 30 שנה בחירות לפרלמנט.
בבחירות נבחרו 40 נציגים ושיעור ההצבעה עמד על פחות מ-50%.
בשנת 2003 לאור מחאה ציבורית גדולה, הוחלט במדינה לבטל את שיטת העינויים המשטרתית.
באפריל 2004 מונתה שרת בריאות, אשר הייתה לאישה הראשונה שמכהנת כשרה.
במאי 2008 מונתה הודא עזרא נונו לשגרירת בחריין בארצות הברית והיא הפכה לשגרירה היהודית הראשונה בעולם הערבי.
"האביב הערבי" הגיע לבחריין בתחילת 2011 בגל מחאות שהחל ב"יום זעם" ב-14 בפברואר.
המפגינים דרשו חופש פוליטי ושוויון בעבור הרוב השיעי.
במסגרת גל ההפגנות נהרגו עשרות מפגינים, והוא דוכא בעזרת כוחות צבאיים ששלחו ערב הסעודית ואיחוד האמירויות במסגרת כוח המגן של מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ.
בחריין היא מונרכיה חוקתית אשר בראשה עומד כעת המלך חמד אבן עיסא אל ח'ליפה.
ראש הממשלה הוא סלמאן, נסיך הכתר של בחריין.
הפרלמנט בבחריין מורכב משני בתים, תחתון (אשר הרכבו נקבע בבחירות) ועליון (אשר הרכבו נקבע על ידי המלך).
שני הבתים הם בני 40 חברים.
תקופת כהונת חבר פרלמנט היא 4 שנים.
הבחירות הראשונות לפרלמנט נערכו בשנת 2002, ובין בעלי זכות ההצבעה נכללו גם הנשים.
הבחירות לפרלמנט חיזקו את כוחם הפוליטי של התושבים הסונים והשיעים במדינה, בעקבות ייצוגם בפרלמנט.
הפלטפורמה הפוליטית איפשרה להעלות נושאים דתיים על סדר היום המדיני ולבצע תוכניות מסודרות בהתאם להחלטות שהתקבלו.
הזרם הליברלי במדינה הגיב לעלייה בכוחן של שתי המפלגות האסלאמיות הדתיות הללו באמצעות קמפיינים שונים להגברת המודעות לזכויות הפרט.
עם זאת, ארגוני זכויות האדם מציינים כי משנת 2010 ועד היום חלה הידרדרות במצב זכויות האדם בבחריין.
בתגובה לכך שנבחרו רק גברים לבית התחתון של הפרלמנט, מינה המלך 10 נשים לבית העליון, במטרה לקדם את תנועת הנשים במדינה וליצור רושם טוב בפני מדינות המערב (מצב הנשים במדינה הוא טוב ממצבן בשאר מדינות המפרץ הפרסי ובחריין היא המדינה המובילה בשירותי החינוך והבריאות הניתנים לאזרחיה מבין מדינות אלה).
בנוסף, מינה המלך נציגים מקרב המיעוט היהודי והנוצרי במדינה.
בשנת 2004 מונתה אליס סמעאן לתפקיד שרת הבריאות.
זאת הייתה הפעם הראשונה בה כיהנה אישה בתפקיד של שרה בממשלת בחריין.
בשנת 2008 מינה המלך את הודא עזרא נונו להיות שגרירת בחריין בארצות הברית.
נונו היא חברת הפרלמנט היהודיה הראשונה בממלכה, והיהודיה הראשונה שקיבלה תפקיד דיפלומטי בכיר במדינה ערבית כלשהי.
בדצמבר 2014 הורה המלך למנות מועצת שורא חדשה, בה יכהנו תשע נשים (שתיים פחות מהמושב הקודם), ביניהן אישה נוצרייה ואישה יהודייה.
מועצת השורא החדשה אינה כוללת חברים במשפחת המלוכה.
לאחרונה הוקם בית משפט עליון בבחריין, אשר אמור להיות בראש הרשות השופטת במדינה.
מבחינה אדמיניסטרטיבית מחולקת בחריין לארבעה מחוזות (محافظات):
מחוז הבירה (محافظة العاصمة) - כולל את הבירה, מנאמה ומספר איים סמוכים
ב-11 בספטמבר 2020 דווח כי המדינות סיכמו על נורמליזציה ביחסים ועל חתימה עתידית על הסכם כינון יחסים דיפלומטיים מלאים.
ב-15 בספטמבר 2020 חתמו בחריין וישראל על הסכמי נורמליזציה והסכם שלום בבית הלבן.
ההסכם נחתם במסגרת הסכמי אברהם של ישראל עם בחריין ואיחוד האמירויות הערביות בנוכחות נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו וחמד, מלך בחריין.
ב-14 בפברואר 2022 ראש ממשלת ישראל נפתלי בנט ביקר במנאמה, בירת בחריין, בביקור ראשון מסוגו של ראש ממשלה ישראלי במדינה.
בנובמבר באותה השנה ביקר נשיא מדינת ישראל יצחק הרצוג בבחריין.
על פי סקר האו"ם בינואר 2006, בחריין היא בעלת הכלכלה הצומחת במהירות הרבה ביותר בקרב העולם הערבי.
זאת עקב ההתפתחות הנוכחית בתחום המסחר בנפט באזור, אשר ממדיה הכבירים עדיין לא ניתנים להערכה.
תעשיית הנפט בבחריין מהווה כ-30% מהתמ"ג ופועלת על ידי חברת הנפט של בחריין, אך עקב חוסר הוודאות והידלדלות מאגרי הנפט במדינה (לפי הערכות שפורסמו ב-2020, הם צפויים להספיק לעוד כ-10 עד 15 שנים בקצב השאיבה הנוכחי) הממשלה עודדה כלכלה חופשית ומגוונת.
בחריין החלה לעודד חברות זרות להקים את בסיסן במפרץ הפרסי בשטח המדינה ולהשקיע ביוזמות כלכליות בה.
כעת כלכלת בחריין מחוזקת בזכות תיירות, בנקאות, תעשייה כבדה ועסקים קמעונאיים.
דוגמה למיזם לעידוד התיירות הוא הקמת מסלול פורמולה 1 במדינה.
המסלול נכנס לסבב היוקרתי והביא פרסום רב למדינה.
חברת התעופה הלאומית של בחריין היא גאלף אייר.
הארכיפלג עליו חולשת בחריין מורכב מ-33 איים, שהם בעיקר מישוריים וצחיחים, בעלי אקלים מדברי חם ויבש.
הנקודה הגבוהה ביותר במדינה היא ג'בל א-דוחן (מילולית: הר העשן.
תעתיק מדויק: ג'בל אלדח'אן) בגובה 134 מטרים.
שטח המדינה הוא 760 קילומטרים רבועים סך הכל, קטן יותר מנמל התעופה המלך פאהד, שבערב הסעודית השכנה.
המחצבים במדינה כוללים בעיקר נפט, אך לא באותה מידה כמו שכנותיה במפרץ הפרסי, וכן מעט פנינים ליד חופי המדינה.
במאה העשרים ואחת ירד אחוז הערבים בבחריין בעקבות הגירת עבודה והגירה מאיראן.
שני שלישים מהמדינה הם ערבים בעוד שהשאר הם עובדים זרים ומהגרים, בעיקר מאיראן ומדינות דרום ודרום-מזרח אסיה.
את הקהילות במדינה ניתן לחלק לשבט המרכזי (אל ח'ליפה), שבטים בני-ברית לאל ח'ליפה, ערבים שיעים, ערבים סונים מפרס, ערבים סונים מחצי האי ערב, הודים שהשתקעו במדינה לפני גילוי הנפט, ואף קהילה יהודית המונה כ-100 נפשות שרובה מקורה בעיראק.
תוצאות מפקד האוכלוסין שנערך בנסיכות באפריל 2010 העלו כי לראשונה מספר התושבים הזרים בנסיכות גבוה ממספר התושבים המקומיים.
הדת הרשמית בבחריין היא האסלאם ורוב האוכלוסייה מוסלמית.
בית המלוכה משתייך לאסלאם הסוני אך רוב האוכלוסייה המוסלמית היא שיעית.
בעקבות גלי הגירה ועובדים זרים (הבאים לרוב מהפיליפינים וסרי לנקה) החל אחוז המוסלמים לרדת במאה ה-21. נכון לשנת 2001 המוסלמים מונים כ-81% מהאוכלוסייה, 9% הם נוצרים והשאר בני דתות אחרות.
קהילה יהודית בבחריין הייתה קיימת באי כבר במאה ה-7. הנוסע היהודי, רבי בנימין מטודלה שביקר באזור במאה ה-12 הזכיר את קיומן של שתי קהילות יהודיות לחופי ערב הסעודית - כאשר אחת מהן ליד בחריין.
במאה ה-19 הגיעו לאי יהודים מהארצות השונות ומספרם נאמד ב-1,500. מאז 1932, מועד גילוי הנפט, חל שינוי ביחס ליהודים, והיום רק יהודים בודדים מצויים באי.
על קיומם של יהודים באי ניתן ללמוד מכתובת במוזיאון הלאומי, שבה נאמר: "בשנה השביעית להג'רה (שנת 629), שלח הנביא מוחמד מכתב ...אל שליט בחריין להשליט את האסלאם במדינתו".
באי היו מספר נוצרים ויהודים שבחרו לשמור על אמונתם.
במאה ה-19, בטרם גילוי הנפט היה האי למרכז מסחרי.
משפחות של סוחרים יהודים הגיעו אליה מאיראן, הודו ועיראק.
אחד מהרחובות באי, "דרך אל-מותנבי", כונה בין השנים 1930–1940 "רחוב היהודים" והחנויות בו היו סגורות בשבת.
בית הכנסת באי הוקם בשנת 1930. מספר היהודים נאמד אז ב-1,500 נפש.
בשנת 1932, לאחר גילוי הנפט, הגיעה הקידמה לאי ויחד עימה גברו הרגשות האנטי-בריטיים (הבריטים שלטו במדינה בתקופה זו), והאנטישמיים.
בתי היהודים נהרסו, בית הכנסת חולל וספרי התורה נגנבו.
בשנת 1947 ברח חלק ניכר מהקהילה.
בשנות ה-60 המוקדמות נותרו בה בין 200 ל-300 יהודים.
אחרי מלחמת ששת הימים בחרו רובם לעזוב את המדינה.
היהודים הבודדים שנותרו חיים בנוחות יחסית.
השלטון מגלה פתיחות ליהודים ושמור להם מושב בפרלמנט.
בשנת 2000 מונה יהודי בשם אברהם דוד נונו לחבר פרלמנט וכיהן בתפקיד שתי קדנציות.
ב-2006 מונתה עורכת הדין היהודייה הודא עזרא נונו, אחייניתו של אברהם, לחברת פרלמנט, וב-2008, היא מונתה לשגרירת בחריין בוושינגטון (לארצות הברית ולאחר מכן גם לקנדה).
הליברליזציה הפוליטית בבחריין לוותה בבחינה מחודשת של מושגי הטאבו התרבותיים במדינה.
בחריין הפכה לאחת המדינות הערביות המובילות בהוצאת ספרים ובמדינה יצאו 132 ספרים בשנת 2005, כאשר האוכלוסייה אותה עת מנתה 700,000 נפש בלבד.
למרות זאת, נותרה מידה לא קטנה של שמרנות בחלקים הכפריים יותר של המדינה.
באזורים אלו עדיין נעשות מלאכות יד רבות ואף הדיג מתבצע לעיתים באמצעים שאינם טכנולוגיים מודרניים.
באזורים אלו עדיין נשמרות היטב מסורות האסלאם הקדומות לעומת המצב בעיר הבירה מנאמה, בה הפכו נושאים רבים למקובלים בשיח ציבורי אף על פי שנחשבו "אסורים" בעבר.
בַּחַן הוא קיבוץ בעמק חפר בסמוך לבת חפר.
עד שנת 2018 הקיבוץ היה "קיבוץ בפירוק" לאחר שנקלע למשבר כלכלי וניהולי, ורשם האגודות השיתופיות מינה מפרק מפעיל (עורך הדין בעז נאור) לאגודה החקלאית שעברה הליך שיקום ונחלצה מהמשבר ומשנת 2019 היישוב הוא "קיבוץ מתחדש".
בו בזמן, הקהילה התחזקה על ידי הרחבת היישוב ואת היישוב מנהל מוניציפלית ועד מקומי שנבחר בבחירות דמוקרטיות.
הקיבוץ הוא חלק ממועצה אזורית עמק חפר.
השם הוצע על ידי זאב וילנאי, מקורו בספר ישעיהו, ומשמעותו - מגדל צופים.
השם ניתן לקיבוץ על שם גבעת "משלט 82" (תל בחן) שהיוותה מקום תצפית על עמק חפר ומישור החוף במערב ועל צפון השומרון במזרח.
המקום עליו הוקם היישוב נודע בשם " משלט 82" – עמדה במלחמת השחרור.
הקיבוץ הוקם כהיאחזות הנח"ל השישית, נחלאים ו', ב־15 באפריל 1953, על שטח של כ-4,000 דונם, והיה ראשון בשרשרת יישובים מיועדת באזור ואדי עארה.
גרעין הקבע שהיה חלק מגרעין של תנועת למרחב מארגנטינה וצ'ילה שקיבל הכשרה בקבוצת כנרת ובאלומות התיישב במקום ביולי 1954. המקימים התנגדו להשתייכות מפלגתית ועל כן לא הלכו עם שאר חברי הגרעין לקיבוץ נאות מרדכי.
טקס איזרוח של הקיבוץ התקיים ב-10 באוקטובר 1954.
מוצא המתיישבים הוא גרעין הנוער "החלוץ למרחב" מארגנטינה.
חלקם צאצאי המתיישבים היהודים בחוות הברון הירש בארגנטינה בסוף המאה ה-19.
הקיבוץ הופגז בבוקר היום השני של מלחמת ששת הימים.
לא היו נפגעים אך נגרמו נזקים.
בעקבות המלחמה הגיעו לקיבוץ מתנדבים רבים מדרום אמריקה.
חקלאות: שהייתה המשאב העיקרי של הקיבוץ בעבר צומצמה.
ענפי גידולי השדה כגון כותנה, תירס לתעשייה כמו גם השטחים שנותרו לאחר מעבר כביש 6 צומצמו אך מעובדים גם כיום, הרפת הועברה לרפת בשותפות (עם הקיבוצים רגבים ונחשולים) בקיבוץ רגבים ומאוחר יותר מניית תנובה של הקיבוץ נמכרה לצורך כיסוי חובות.
שטחי גידוי האבוקדו הורחבו מאוד ומהווים מקור הכנסה משמעותי לקיבוץ .
תעשייה: מפעל "תחכום" - ייצור מבלטים ומכבשים נסגר לאחר שהועבר והופעל בבעלות פרטית.
חינוך: גני הילדים שבעקבות הפעלת חוק חינוך חובה מגיל 3 עברו להפעלת הרשויות וגנים עד גיל 3 עברו למפעיל פרטי.
החינוך הבלתי פורמלי משגשג ביישוב ובתנועת הנוער "האיחוד החקלאי" פעילים כ-100 ילדים ונוער בני 8–18. בתחום היישוב פועלת פנימייה לילדים ונוער בסיכון.
בשטח היישוב נמצאו ממצאים ארכאולוגיים רבים המעידים על הימצאות התיישבות במקום כבר בתקופה המקראית הקדומה.
בשנת 1968 ערכה רשות העתיקות חפירות שבהם נמצאו שלושה קברים מהתקופה המקראית ובהם ממצאים רבים שמוצגים היום במוזיאונים ברחבי העולם.
בחפירות נוספות שנערכו במקום נמצאה מקווה טהרה, רצפת פסיפס ומבנים וממצאים נוספים.
בחפירות שנערכו במקום ב-2007 נמצאו ממצאים רבים מהתקופה הביזנטית.
בשלהי 2006 החליט ועד הקיבוץ על הרחבת הקיבוץ.
המתיישבים הראשונים בהרחבה אוכלסו בשנת 2010, עבודות התשתית והפיתוח הסתיימו בתחילת שנת 2014 (בעזרת המועצה האזורית עמק חפר), במהלכן הוערמו קשיים רבים עד כדי מהלכים לפירוק הקיבוץ.
הרחבת היישוב מתפרסת בהמשכו של היישוב הוותיק ממזרח ומצפון ואוכלסה בכ-170 משפחות צעירות חלקם בני קיבוץ חוזרים.
בַּחַמְדוּן היא עיירת קיט בהר הלבנון שבלבנון.
מקור שם העיירה הוא בארמית ומשמעותו תשוקה.
בחמדון שוכנת במרחק 23 ק"מ ממזרח לביירות, על כביש ביירות-דמשק, בגובה של 1,100 מטרים מעל פני הים, צופה אל עמק לה-מרטין שבנפת עאליי.
לפני מלחמת האזרחים בלבנון הייתה בחמדון אתר נופש וקייט פופולרי, בזכות האוויר הצלול, הנוף ההררי והקרבה לחוף הים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 נהגו לבלות בה גם תיירים מהיישוב היהודי בארץ ישראל.
עד מלחמת האזרחים התקיימה בעיירה קהילה יהודית קטנה, ובתקופת מלחמת לבנון הראשונה נותרו בה עדיין שלוש משפחות יהודיות.
ב-1910 הוקם בה בית הכנסת בחמדון, בית כנסת גדול ומפואר ששימש את היהודים שבאו לנפוש בעיירה בימי החגים.
בית הכנסת נעזב ערב מלחמת האזרחים אך שלד המבנה שלו עודו ניצב במקום.
במלחמת לבנון הראשונה כבש צה"ל (חטיבה 500 וחטיבת גולני) את אזור בחמדון ועאליי (בית הספר למ"כים) באופן שאפשר שליטה על הגישה לביירות ממזרח בכביש ביירות-דמשק.
סמוך לבחמדון נִשבּוּ שמונה חיילי צה"ל בידי מחבלים בספטמבר 1982. שישה מהם הוחזקו בידי פת"ח והוחזרו בעסקת שבויים בנובמבר 1983, ושניים נוספים הועברו לארגונו של אחמד ג'יבריל ושוחררו רק במאי 1985, ב"עסקת ג'יבריל".
לאחר שצה"ל פינה את האזור ב-1983, פרצה בו מלחמת ההרים שבמהלכה התחוללו בבחמדון ובסביבתה קרבות בין מיליציות נוצריות לבין המיליציה הדרוזית בפיקודו של וליד ג'ונבלאט.
העיירה סבלה מפגיעות הכוחות היריבים, ובין השאר נהרסו כל חמש הכנסיות שהיו בה על ידי כוחותיו של ג'ונבלאט.
עקב כך נזנחו אתרי הנופש בעיירה, ורק לאחר תום מלחמת האזרחים היא שבה לתהילתה הקודמת.
הכנסיות נבנו מחדש, המלונות, המסעדות ומרכזי הבילוי שופצו, והעיירה מהווה כיום מוקד משיכה לתיירים, בעיקר ממדינות המפרץ הפרסי.
בחישה היא תהליך בו יוצרים תנועה בנוזל הנמצא במכל, הקבוע במקומו.
מכל בחישה הוא בדרך כלל מכל גלילי אשר בו מורכב הבוחש (Impeller).
הבוחש מחובר באמצעות ציר אל מנוע, המספק את האנרגיה הדרושה לסיבוב.
הבחישה נוצרת כתוצאה מתנע המועבר לנוזל על ידי הבוחש.
חיכוך הנוזל עם הבוחש יוצר התנגדות לתנועה, וכדי שהבוחש ימשיך להסתובב באותה מהירות נדרש המנוע לספק כוח קבוע אל הבוחש.
בתהליך הבחישה ניתן לאפיין שלושה קווי זרימה עיקריים:
זרימה רדיאלית (radial) - הנוזל נע ממרכז המכל לכיוון הדפנות.
זרימה משיקית (tangential) - הנוזל נע בתנועה המשיקה לכיוון הרדיאלי.
זרימה צירית (axial) - הנוזל נע בתנועה אנכית במקביל לציר הבוחש- בכיוון מעלה באזור דפנות המכל ובכיוון מטה באזור ציר הבוחש.
הכוחות הפועלים על הבוחש הם ציפה, כבידה והציר.
סוגי הבוחשים- מגוון הבוחשים הוא עצום.
צורת הבוחש נגזרת ישירות משימושו.
הבוחשים המסורתיים הם משוט, טורבינה ופרופלור.
הבוחשים נבדלים זה מזה בצורתם, וכתוצאה מכך באופי הזרימה שהם יוצרים.
קווי הזרימה של הבוחשים המסורתיים הם פשוטים יחסית וניתנים לתיאור על ידי קווי הזרימה שתוארו לעיל.
בוחש משוט זהו בוחש הבנוי משניים או ארבעה משוטים על ציר אנכי, המקביל לציר הבוחש.
הבוחש משמש לבעיות ערבוב פשוטות כמו פיזור חום הנפלט מגוף חימום בנוזל.
בוחש המשוט מונע בדרך כלל במהירויות נמוכות, והמשוטים יוצרים קווי זרימה רדיאליים ומשיקיים, כך שהזרימה מתבצעת במעגלים שהולכים ומתרחקים מהמרכז.
בוחש טורבינה זהו בוחש הדומה במבנהו לבוחש המשוט, אלא שהלהבים קצרים יותר ומספרם גדול יותר- ארבעה עד שישה.
הלהבים יכולים להיות ישרים או מאונקלים, אנכיים או אופקיים והבוחש עצמו יכול להיות פתוח או מכוסה.
הטורבינות יוצרות בעיקר קווי זרימה רדיאליים ומשיקיים אך גם קווי זרימה ציריים.
הנוזל שנתקל בדופן המכל מתחלק לשני זרמים אנכיים - אחד למעלה ואחד למטה, שלאחר הסיבוב במכל חוזרים לבוחש.
בוחשי הטורבינה יעילים לטווח רחב של צמיגויות נוזלים.
בבוחש מדחף הלהבים הם בעלי משטח עקמומי ונמצאים בניצב לציר הבוחש.
המדחף יוצר בעיקר קווי זרימה ציריים - הנוזל נע מהבוחש אל תחתית המכל, משם הוא זורם בצורה רדיאלית אל הדפנות, עולה למעלה לאורך הדפנות עד גובה פני הנוזל וחוזר אל הבוחש.
בוחש המדחף משמש בעיקר לבחישת נוזלים בעלי צמיגות נמוכה ולהרחפת מוצקים בנוזל.
בבחישה קיימת גם תופעת המערבולת (vortex) - זהו מצב בו המהירות המשיקית הנוצרת בבחישה היא גבוהה עד כדי כך שהכח הצנטריפוגלי גובר על כח הכובד.
במצב זה הנוזל נזרק לכיוון דפנות המכל, מפלס הנוזל במרכז יורד ואילו בסמוך לדופן מפלסו עולה.
במצב של ערבול (vortex) אין בחישה של הנוזל - כל הנוזל נע כגוף אחד בתנועה משיקית סביב הציר ואין ערבוב של שכבות אפקיות של הנוזל לאורך הציר.
בנוסף, ירידת מפלס הנוזל במרכז עלולה לחשוף את הבוחש לאוויר ולהחדיר בועות למערכת, דבר שעשוי להפריע לבחישה ותופעות שליליות נוספות.
במהירות נתונה המערבולת קטנה ככל שצמיגות הנוזל עולה, כיוון שחלק גדול מאנרגיית הסיבוב דרוש על מנת להתגבר על החיכוך בין שכבות הנוזל.
ניתן למנוע היווצרות המערבולת במספר דרכים:
הזזת הבוחש מציר הסימטריה של המכל או הצבתו בזווית לציר הסימטריה ובכך למנוע את הסימטריה הגלילית, דבר המקטין את הזרימה המשיקית במכל.
הוספת מחציות (baffles) - במקביל לציר הבוחש, אשר מפריעות לזרימה המשיקית ומקטינות אותה.
שימוש בבוחש מדחף בו הזרימה המשיקית משנית ולכן המערבולת נוצרת במהירויות בחישה גבוהות יחסית לבוחש הטורבינה.
בחלום הוא שם אלבום הסולו הראשון של השחקנית והזמרת ענת עצמון.
האלבום יצא ב-1989, לאחר השתתפות עצמון בקדם האירוויזיון עם שיר הנושא של האלבום.
עצמון קיבלה תגובות נאות על הביצוע בקדם, והחלה לעבוד עם ירוסלב יעקובוביץ' על האלבום.
בין היתר כדי לקדם את מכירותיו, שוחררו השירים "בחלום", "עוברת אורח", "כמה אפשר", "לבד בסתיו" ו"אל תשפטו" אל תחנות הרדיו.
לשירים אלה צולמו וידאו קליפים.
במהדורת הדיסק הופיעו שני שירים נוספים: "ז'ה טאם" ו"כריזמה".
רעיון מרכזי ביהדות הוא בחירת עם ישראל על ידי אלוהים להיות עמו.
הרעיון מופיע פעמים רבות בתורה מסיפורי שלושת האבות ואילך ובא לידי ביטוי בקטעי תפילה שונים, בין השאר בברכות התורה, בברכה שלפני קריאת שמע בתפילות החגים, ובקידוש ליום טוב (בחלק מהנוסחים גם בקידוש לשבת).
רעיון הבחירה מהווה אבן יסוד ביהדות.
גם הכנסייה הנוצרית טוענת להיותה היורשת היחידה של הבחירה.
בקרב פרשנים, רבנים ופילוסופים נידונות שאלות שונות הנוגעות לרעיון הבחירה, לתפקיד שהיא ממלאת מבחינת האל, לסיבות בגינן נבחר דווקא עם ישראל, ולמשמעותה של הבחירה והנגזר ממנה.
אחת ההגדרות הידועות ביותר בסוגיה זו היא הגדרתו של המהר"ל מפראג לפיה הבחירה בעם ישראל אינה תלויה בזכויות, אלא היא יצירה אלוהית של עם מיוחד לה'.
מסיבה זו לא מוזכרות זכויותיו של אברהם אבינו בתורה לפני שה' פונה אליו ומצווה אותו ללכת אל ארץ ישראל:
בחנותו של מר לובלין הוא רומן פרי עטו של שמואל יוסף עגנון המספר את סיפורו בגוף ראשון במהלך שהותו בגרמניה בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
הכרך השלישי מתוך ספרי ש"י עגנון שיצאו לאחר מותו.
במהלך הרומן מתאר עגנון את שהותו אצל אחיו אנשל בלייפציג ואת קורותיו שם על מגוון האנשים אותם הוא פוגש.
הסיפור כולו מתרחש כמחשבות וזיכרונות העולים בדעתו בעת שהיתו בחנותו של מר לובלין.
בהמשך הספר המספר מתלונן על שהייתו הממושכת בחנות בשל היעדרותו הארוכה של בעל החנות, מר לובלין,
"כמה שעות יצאו משעה שהניחני מר לובלין בחנותו?
לא הסתכלתי בשעון ולא רציתי להסתכל בו.
בזמן שאין לי זמן אין לו זמן, בזמן שיש לי זמן יש לו זמן.
אין לי זמן הוא ממהר ורץ, יש לי זמן הוא זוחל ואינו זז.
אלמלי הרהורי דברים שמסייעים אותנו לקצר בהם את הזמן מי היה יכול לעמוד מפני אריכות הזמן."
במשך הספור עגנון עובר מנושא לנושא ובין לבין הוא מותח ביקורת על המלחמה.
"אחר שעה קטנה חזר ואמר, בקול עצב מאד.
שרים שצריכים להיות ראשונים לכל דבר טוב וראשונים לעצור בעד הרעה לסוף ויד השרים במעל ראשונה.
אמרתי לו, בבקשה אמור לי לאיזו רעה אתה מתכוון ולאיזה שרים אתה מתכוון.
לחש ואמר, לרעה זו שהביאה המלחמה על העולם ולשרים אלו שגרמו למלחמה.
בספר מספר עגנון על דמויות בעיר לייפציג, ומאריך בסיפור על כל דמות בפני עצמה.
על עצמו מספר עגנון שאבות העיר לייפציג רצו לגרשו אך מר לובלין סייע בידו.
על מר ארנו (אהרן) לובלין, האיך היגר מגליציה (מכורתו של עגנון) ללייפציג ואיך פתח בה חנות לכלי בית, ועלה לגדולה.
על עוזרו של מר לובלין כריסטיאן למקי ואשתו, גלגוליהם עד שנסתייעו בידי לובלין.
שוכרי החנויות שכניו של מר לובלין: הזקן ויצלרודה, ערירותו ובדידותו.
משחיז הסכינים גץ ווייגיל, סכסוכיו עם ויצלרודה.
האומן יאקוב וויינוורצל, אהבתו לתנ"ך וליהודים, ומות כל בניו.
ומוכר הצעצועים אדם איזבא, שמלפנים הייתה פרנסתו מצויה ברווח, אך משפרצה המלחמה יושב הוא בלא כלום, ומסתייע על ידי גברת זלצמן.
יהודים תושבי לייפציג: הרב יונתן, וידידותו עם עגנון.
בעלי בית הקפה, משפחת זלצמן, בתם המאומצת שחזרה לאמה, בנם היחיד שנהרג במלחמה, והתחבטויותיהם לגבי פתיחת בית הקפה בשבת.
ומר יעקוב שטרן, תושב בוטשאטש לשעבר שנקלע ללייפציג.
בחר אל-ע'זאל הוא חבל ארץ בדרום סודאן, הנקרא על שם נהר בחר אל-ע'זאל (מילולית: "ים הצבאים").
החבל משתייך משנת 2005 לחבל האוטונומי של דרום סודאן, והחל מיולי 2011 לדרום סודאן העצמאית.
במערבו גובל החבל ברפובליקה של מרכז אפריקה.
בדרום הוא גובל במדינות חבל אקווטוריה, בצפונו במדינת דרום דארפור שבחבל דארפור ובחבל קורדופאן, ובמזרחו במדינות ג'ונגליי ומדינת האיחוד.
החבל מיושב ברובו על ידי שבטי הדינקה, המתפרנסים מחקלאות אוטרקית ומרעיית בקר.
עד המאה התשע עשרה היו בני השבטים בחבל נתונים לחטיפות של סוחרי עבדים ערבים, עד להפסקת התופעה על ידי שליטי מצרים ששלטו בסודאן.
ב-1871 מינו המצרים את רחמן מנסור א-זובייר, סוחר עבדים ידוע לשמצה, כמושל מחוז בחר אל-ע'זאל.
זובייר השתמש בצבאו על מנת ליצור לעצמו מונופול בסחר העבדים.
לאחר מכן, כאשר נעשה ניסיון לפטרו ממשרתו, מרד בשלטון המרכזי בקהיר והביס כוח מצרי שניסה לגרשו.
צ'ארלס גורדון, מושל סודאן באותה עת, שלח את סגנו, האיטלקי רומולו גאסי, שגבר על צבאו של זובייר, הוציא את בנו להורג ושלח אותו לקהיר.
בתקופת השלטון האנגלו-מצרי בסודאן סופח החבל לפרובינציית אקווטוריה, וב-1948 הפך לפרובינציה עצמאית ואחר כך למדינה.
ב-1996 החליטו שלטונות סודאן על חלוקת החבל לארבע מדינות ("ולאיאת") עצמאיות : צפון בחר אל-ע'זאל, מערב בחר אל-ע'זאל, מדינת האגמים, וואראפ.
מ-1955 ידע החבל תקופה ממושכת של מלחמות אזרחים.
החל מ-1983 ועד 2005 התנהלה באזור מלחמה בין צבא השחרור של העם הסודאני (SPLA) לבין ממשלת חרטום, מלחמה הידועה כ"מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה".
ב-1988 סבל החבל במיוחד מהרעב ההמוני ששרר בסודאן, ועשרות אלפים מתושביו גוועו ברעב.
ב-2005, עם חתימת הסכם השלום בין המורדים לממשלת סודאן, סופח החבל לאזור דרום סודאן, והוא מוכפף מנהלית לממשלת הדרום.
בחירתה של סופי הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1982, העוסק בהשפעת אירועי מלחמת העולם השנייה על הניצולים.
הסרט הוא עיבוד לספרו של ויליאם סטיירון (1979) בעל אותו השם.
משחקה של מריל סטריפ בסרט בולט, בייחוד בסצנת הבחירה, והיא זכתה בפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה בסרט.
"בחירתה של סופי", הספר והסרט, נחשבים ליצירה מרכזית על מלחמת העולם השנייה, והשפעתם חרגה מגבולות עולם הספרות והקולנוע.
בישראל יצא הסרט בפורמט DVD עם תרגום לעברית במרץ 2007.
בשנת 1947 שוכר סטינגו, צעיר בן 22 מדרום ארצות הברית שחולם להיות סופר, חדר בברוקלין סמוך לחדרם של נתן לנדאו וסופי זוויסטובסקי.
לנדאו הוא אינטלקטואל יהודי וכריזמטי בעל אובססיה לנקום בנאצים.
סופי היא צעירה פולנייה (לא-יהודייה) יתומה מהוריה שאיבדה את אביה, פרופסור בייגנסקי, ואת בעלה בשואה במחנה הריכוז זקסנהאוזן.
סופי הייתה אסירה באושוויץ, ולאחר המלחמה היגרה לניו יורק וכשהתמוטטה מאנמיה טיפל בה נתן והם הפכו לזוג.
סטינגו מוקסם מיופייה של סופי ומהכריזמטיות של נתן, והוא מתיידד עימם והם מבלים יחד רבות.
במהלך ידידותם, מספרת לו סופי על עברה ועל כך שהנאצים הרגו את בעלה ואת אביה - שלדבריה היה אנטי נאצי.
נתן מוצג בפניו כבעל תואר שני לביולוגיה מאוניברסיטת הרווארד העובד בפייזר.
סטינגו נחשף, החל מיומו הראשון כצופה מבחוץ וגם לאחר מכן במהלך ידידותם המשותפת, להתקפי פרנויה ולהתנהגות פסיכוטית של נתן ולשינויים קיצוניים ובלתי צפויים במצב רוחו, בעיקר כלפי סופי אך גם כלפיו.
נתן עבר התקף אחד שבו הוא נעלם אך חזר בכל זאת לסופי וסטינגו, אך בהתקף הבא הוא נעלם יחד עם סופי.
מכיוון שבניגוד לפעמים הקודמות, גם סופי נעלמה, סטינגו דואג במיוחד ועורך בירור.
במהלך בירוריו הוא מגלה דרך פרופסור לשעבר באוניברסיטת קרקוב שאביה של סופי, פרופסור בייגנסקי, נודע באידאולוגיה הנאצית שלו ובמאמריו האנטישמיים, ולא כפי שסיפרה לו סופי.
בלילה שלאחר היעלמותם של נתן וסופי, חוזרת סופי הביתה וכשהם נפגשים מתגלה לסטינגו סיפורה הטרגי של סופי.
סופי מספרת לו שהייתה נשואה והיו לה שני ילדים, יאן ואווה.
היא שנאה את אביה ובעלה בגלל האידאולוגיה הנאצית שלהם ובעקבות כך היה לה מאהב, ג'וזף, דרכו היא התוודעה למחתרת אך פחדה לשתף עמה פעולה מחשש לגורל ילדיה.
בעקבות קשריה עם המחתרת נתפסה סופי בידי הנאצים ונשלחה לאושוויץ.
מסיבות שיתבררו בהמשך נשלח בנה יאן למחנה הילדים ואילו בתה אווה נשלחה לתאי הגזים.
בזכות הגרמנית הרהוטה שלה וכישוריה כמזכירה נשלחה סופי לשמש כקצרניתו של מפקד המחנה רודולף פרנץ הס וניסתה דרכו לשחרר את בנה, יאן.
למרות הבטחתו של מפקד המחנה כי ישחרר את יאן במסגרת "תוכנית לבנסבורן" הוא לא עמד בדיבורו ועקבותיו של יאן נעלמו.
לאחר הלילה בו התוודתה סופי בפני סטינגו, מקבלים שניהם שיחת טלפון מנתן בה הוא מקלל את שניהם ומאיים עליהם ברצח.
הם בורחים לבית מלון וסטינגו חש כי הוא רוצה להחליף את נתן ולהיות בן זוגה של סופי ומבקש ממנה לבטוח בו ואומר לה, כי למרות משקעיה מהמלחמה הוא אוהב אותה.
סטינגו מצליח לשכנע את סופי לחיות איתו בחווה שירש אביו בדרום.
באותו לילה סופי מסבירה לסטינגו מדוע אף אם יוכלו לחיות יחד עדיין הם לא יוכלו להתחתן ומספרת לו על הבחירה שנכפתה עליה בין שני ילדיה על ידי קצין נאצי, בעת הסלקציה בכניסה למחנה, ועל כך שבחרה להשאיר בחיים את בנה יאן, ולא את בתה אווה.
בסרט נראית הסצנה מהעבר, שבה סופי בוחרת בין שני ילדיה והיא מכונה לרוב "סצנת הבחירה".
סצנה זו היא הבולטת בסרט, וממנה שמו.
קווין קליין - נתן לנדאו
ג'וש מוסטל - מוריס פינק
על משחקה ב"סצנת הבחירה" מאה הסצנות סוחטות הדמעות של עולם הקולנוע
תקציר וביקורת באתר "ניו-יורק טיימס"
בחריין משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
היא מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
בשש הופעותיה הראשונות של בחריין במשחקים לא הגיעו ספורטאיה להישגים גבוהים.
המצב השתנה באולימפיאדת בייג'ינג (2008), כאשר מספר אתלטים הגיעו לשלבי הגמר בתחרויות בהן השתתפו.
ראשיד ראמזי זכה במדליית זהב, הראשונה בתולדות בחריין, בריצת 1500 מטר, ואולם בשנת 2009 החליט הוועד האולימפי הבינלאומי לשלול אותה ממנו, לאחר שנכשל בבדיקת סמים.
יוסוף סעד כאמל הגיע למקום החמישי בריצת 800 מטר ומרים יוסוף ג'מאל הגיעה להישג דומה בריצת 1500 מטר.
בילאל מנסור עלי סיים במקום השמיני בריצת 1500 מטר וטארק מובראכ טאהר סיים במקום ה-11 בריצת 3000 מטר מכשולים.
באולימפיאדת לונדון (2012) שיפרה ג'מאל את הישגה, וזכתה במדליית הארד בריצת 1500 מטר.
ב-2016 שודרגה למדליית זהב לאחר פסילת שתי מתחרותיה הטורקיות בשל הרשעה באימרוץ.
שילטאיה אשטה סיימה במקום השישי בריצת 10000 מטר ובמקום העשירי בריצת 5000 מטר, בילאל מנסור עלי סיים במקום העשירי בריצת 1500 מטר וטז'יטו דאבה סיימה במקום ה-12 בריצת 5000 מטר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה רות ג'בט במדליית הזהב בריצת 3000 מטר מכשולים ויוניס קירווה זכתה במדליית הכסף בריצת המרתון.
עלי חאמיס סיים במקום השישי בריצת 400 מטר, אלברט קיביצ'י-רופ סיים במקום השביעי בריצת 5000 מטר ורוז צ'לימו סיימה במקום השמיני בריצת המרתון.
המשותף לספורטאים הבחרייניים הבכירים הוא שאיש מהם, פרט לעלי חאמיס, אינו יליד בחריין.
ראמזי יליד מרוקו, כאמל, עלי, טאהר, ג'בט, קירווה, קיביצ'י-רופ וצ'לימו ילידי קניה וג'מאל, אשטה ודאבה ילידות אתיופיה.
כולם קיבלו אזרחות בחריינית לאחר שכבר הגיעו להישגים ספורטיביים בזירה הבינלאומית, כחלק ממאמציה של המדינה להגיע בדרך זו להישגים ספורטיביים שייזקפו לזכותה, בדומה למדינות אחרות במפרץ.
בעבר נדרשו מרבית האזרחים החדשים לשנות את שמותיהם לשמות ערביים.
באולימפיאדת לונדון, רק שניים מתוך 12 חברי המשלחת הבחריינית היו ילידי בחריין.
במסגרת בחירת נשיא מדינת ישראל בוחרת הכנסת את נשיא מדינת ישראל.
הליך בחירת הנשיא מוסדר בחוק יסוד: נשיא המדינה.
כל 120 חברי הכנסת רשאים להציע מועמד שהוא אזרח ישראל ותושב ישראל לתפקיד הנשיא.
ההצבעה נערכת בין חברי הכנסת, והיא הצבעה חשאית, זאת על מנת להבטיח כי חברי הכנסת יצביעו לפי שיקול דעתם האישי, ולא לפי שיקולים מפלגתיים ולחצים קואליציוניים.
ההצבעה החשאית גרמה למספר הפתעות בעבר.
בשנת 1983 גבר חיים הרצוג על מועמד הקואליציה מנחם אלון, ובשנת 2000 ניצח משה קצב את שמעון פרס.
קובע כי על הנשיא להיבחר ברוב של 61 חברי כנסת, בין אם הוא מועמד יחיד, ובין אם מתמודדים מולו מועמדים נוספים.
אם אף אחד מהמועמדים לא השיג את הרוב הדרוש, נערכת הצבעה נוספת.
כך אירע בשנת 2000, כאשר בסיבוב ההצבעה הראשון קיבל משה קצב 60 קולות, לעומת 57 לשמעון פרס, ורק בסיבוב ההצבעה השני השיג קצב את הרוב הדרוש.
על פי תיקון מס' 9 לחוק, אם אף אחד מהמועמדים לא השיג את הרוב הדרוש, נערכת הצבעה נוספת שבה משתתפים רק שני המועמדים שקיבלו את קולותיהם של מספר חברי הכנסת הגדול ביותר בהצבעה הראשונה.
המועמד שקיבל בהצבעה השנייה את רוב הקולות של חברי הכנסת המשתתפים בהצבעה ומצביעים בעד אחד המועמדים - הוא הנבחר; קיבלו שני מועמדים מספר קולות שווה, חוזרים על ההצבעה.
בשנת 2003 תוקן סעיף 8, ונוספה בו הוראה הקובעת כי אם גם בסיבוב שבו נותר מועמד יחיד הוא אינו מצליח להשיג את הרוב הדרוש, ההצבעה נדחית ב-30 ימים.
במקרה זה, ניתן להציע מועמדים נוספים.
מטרת התיקון להבטיח את בחירתו של הנשיא תוך תמיכה רחבה ככל האפשר של הכנסת, ולמנוע מצב שבו נשיא המדינה נבחר על ידי מיעוט של חברי הכנסת.
הוראה דומה נקבעה במקביל גם באשר למבקר המדינה.
עם בחירתו, מתחיל הנשיא בכהונה אחת בת שבע שנים (לפי הלוח העברי).
בעבר הייתה תקופת הכהונה חמש שנים, ולא הייתה הגבלה על מספר הכהונות, אך חוק היסוד תוקן בעניין זה ב-1998. מטרת התיקון הייתה למנוע הישנות המקרה שאירע בבחירת הנשיא באותה שנה, בהן מועמד נוסף (שאול עמור) הציג את עצמו לבחירה אל מול נשיא מכהן (עזר ויצמן).
בחרובקה (בצ'כית: Becherovka) הוא ליקר עשבים מתוק-מריר שפותח לפני למעלה מ-200 שנה.
המשקה משמש כדיז'סטיף ומיוצר בעיר קרלובי וארי שבצ'כיה על ידי החברה המשפחתית של יאן בכר, ששייכת לחברה הצרפתית פרנו ריקאר (Pernod Ricard).
המתכון להכנת המשקה נשמר בסוד וידוע רק לשני אנשים הרוקחים את התמצית המכילה 32 סוגי עשבים בהם זרעי אניס וקינמון.
תכולת האלכוהול במשקה היא 38%.
הוא מוגש קר בכוס שוט.
יצרן המשקה הראשון היה יוזף ויטוס בכר (1769–1840), סוחר תבלינים, בעל בית מסחר וחובב רקיחת משקאות אלכוהוליים.
בחירתה של סופי הוא רומן מאת הסופר האמריקאי ויליאם סטיירון, אשר פורסם לראשונה בשנת 1979. הספר מסופר מנקודת מבטו של סטינגו, כותב צעיר שמתיידד עם נתן לנדאו היהודי ואהובתו היפה סופי, אישה פולניה (שאינה יהודיה) ששרדה את מחנות הריכוז של הנאצים.
הספר זכה בפרס הלאומי לספרי סיפורת של ארצות הברית (National Book Award for Fiction) בשנת 1980.
הסיפור מסופר מנקודת מבטו של סטינגו, אשר נזכר בקיץ 1947, בו כתב את ספרו הראשון.
בדומה לסטיירון, סטינגו פוטר מעבודתו ועבר לגור בבית דירות זול בברוקלין, שם הוא מקווה להקדיש חודשים לכתיבת רומן.
בזמן עבודתו, הוא נגלה אל פרשיית אהבים רומנטית ומסובכת של זוג אשר גר מעליו.
סופי היא פולנייה קתולית יפה, אשר שרדה את מחנות הריכוז במלחמת העולם השנייה ונתן הוא יהודי אמריקאי ולכאורה גאון.
אף על פי שנתן מציג עצמו כבוגר אוניברסיטת הרווארד, הדבר מתגלה מאוחר יותר כבדיה.
איש כמעט אינו יודע, כולל סופי וסטינגו, כי נתן הוא סכיזופרן פרנואיד.
למרות זאת, סופי מודעת לכך שנתן משתמש בתרופות וסמים, לרבות קוקאין ובנזדרין שהוא ככל הנראה מקבל בחברת פייזר בה הוא מועסק.
משמעות הדבר היא כי אף על פי שלעיתים נתן מתנהג כשורה, הרי לעיתים הוא נוהג באופן אלים, קיצוני ובוטה.
ככל שהסיפור ממשיך, סופי מספרת את עברה לסטינגו ומגלה דברים שמעולם לא סיפרה קודם לכן לאיש.
היא מתארת את אביה האלים והאנטישמי, מומחה למשפט בקרקוב; חוסר רצונה לעזור לו להפיץ את רעיונותיו; את מעצרה על ידי הנאצים בגין הברחת מזון לאמהּ שהייתה על ערש דווי; ובעיקר, תקופה קצרה בה שימשה כקלדנית בביתו של רודולף הס מפקד אושוויץ, שם הוחזקה במעצר.
היא מתארת במיוחד את ניסיונותיה לשכנע את הס להעביר את בנה הבלונדיני בעל העיניים הכחולות ודובר הגרמנית לתוכנית לבנסבורן, שם יגדל כילד גרמני.
ניסיונה זה כשל, והיא מעולם לא ידעה מה עלה בגורלו של בנה.
רק לקראת סופו של הספר, נודע לקוראים מה עלה בגורלה של בתה השנייה, אווה.
בעקבות הזיות של נתן, לפיהן סופי וסטינגו מנהלים רומן, הוא מאיים על חייהם.
סופי וסטינגו, בתגובה, מתכננים לברוח אל חווה בבעלות אביו של סטינגו בווירג'יניה.
בדרכם לשם, סופי מגלה לו את סודה העמוק והאפל ביותר: בלילה שבו הגיעה לאושוויץ, רופא סדיסט הכריח אותה לבחור, מי מבין ילדיה יומת מיידית בתא גזים, ומי ימשיך לחיות איתה במחנה.
בלית ברירה, בוחרת סופי להקריב את בתה בת השבע, אווה, בהכרעה קורעת לב, מלאת אבל ורגשות אשם עליהם היא לא מתגברת.
בזמן זה, כשהיא שתויה, היא מקבלת על עצמה, תוך שיקול של הרס עצמי, את הרצון לחזור לנתן, שבעבר ניסה לשכנע אותה להתאבד יחד איתו.
למרות לילה שבו בילתה עם סטינגו, שבו איבד את בתוליו ומיצה חלק מהפנטזיות המיניות שלו, ולמרות הצעתו להינשא לה, סופי נעלמת לו, ומשאירה אחריה רק מכתב שבו היא מסבירה לסטינגו כי היא חייבת לחזור אל נתן.
סטינגו חוזר לברוקלין, שם הוא מגלה כי סופי ונתן התאבדו על ידי הזרקת ציאניד, ולבו נשבר.
בחירתה של סופי הוא רומן ריאליסטי, המסופר מנקודת מבטו של סטינגו כבוגר, סופר מצליח, אך כולל גם את זכרונותיה של סופי מילדותה, מורשה, ומתקופת מעצרה באושוויץ.
הסיפור עוסק, על ידי כך, בעיסוק בשואה מנקודת מבט אמריקאית.
מאז יציאתו לאור, נאסר הספר לפרסום במקומות רבים.
בפעם האחרונה בה נאסר לפרסום, היה זה בשנת 2002, בבית ספר בקליפורניה לאחר שהורים רבים התלוננו על תכניו המיניים.
אולם, לאור מחאתם של התלמידים בבית הספר, שנה לאחר מכן הוחזר הספר אל ספריית בית הספר.
הספר תורגם לסרט הוליוודי עטור שבחים ופרסים הנושא את אותו השם, בשנת 1982. הסרט הופק ובוים על ידי הבמאי אלן ג'יי פאקולה.
הסרט היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר וזיכה את השחקנית הראשית, מריל סטריפ בפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
סצנה ידועה בסרט, הנקראת גם "סצנת הבחירה", נבחרה לרשימת "מאה הסצנות סוחטות הדמעות ביותר של כל הזמנים".
בחירת מין היילוד הוא ניסיון לשלוט במינו של הצאצא להשגת מין רצוי.
ניסיון זה יכול להתבצע במספר דרכים, גם לאחר קליטת העובר וגם לפניה.
בתרבויות רבות מעודפים צאצאים זכרים כדי לרשת רכוש, להמשיך את שם המשפחה ולספק תמיכה להורים בגיל מבוגר.
במדינות כמו הודו, סין, אינדונזיה ונפאל מועדפים בנים על פני בנות באופן מובהק.
ניתן לראות זאת באמצעות יחסי מין של ילדים במדינות שונות.
למרות שמבחינה ביולוגית יחס המין של ילדים הוא בסביבות 95 בנות לכל 100 בנים, מספר זה בדרך כלל מתאזן עקב שיעור תמותת תינוקות גבוה יותר של תינוקות בנים.
חוקרים טוענים שיחס המינים הצפוי בלידה באוכלוסייה נורמלית הוא בטווח של 103 עד 107 זכרים לנקבות בלידה.
עם זאת, במספר מדינות בדרום אסיה, מזרח אסיה והקווקז, יחס המינים של ילדים מעוות בצורה קיצונית.
הבעיה חמורה במיוחד בסין ובהודו.
העדפת בנים על פני בנות יכולה להיות קשורה למספר סיבות; במדינות אלו טוענים כי העדפת הבן קשורה לגורמים הכוללים: כלכלה, דת ותרבות.
הבאת בן מבטיחה שהמשפחות יהיו בטוחות יותר מבחינה כלכלית בכך שלא יצטרכו לספק תשלומי נדוניה.
בסין, מדיניות הילד האחד תרמה לחוסר האיזון המיני, בעוד שמערכת הנדוניה בהודו אחראית להעדפת בנים.
יתרה מזאת, במדינות שבהן קיימות פרקטיקות מפלות בנוגע לנשים היורשות, בעלות או שליטה בקרקע על פי חוק, הבאת בן מבטיח שהמשפחה לא תצטרך לדאוג מהתוצאות המשפטיות אם משהו יקרה להן.
ניתן גם לטעון שהורים במדינות אלו מודעים למצוקה הפוטנציאלית שבתם תיאלץ לסבול במהלך חייה, ולכן מעדיפים ללדת בן כדי לא לראות את בתם סובלת מקשיים כאלה.
פעמים רבות ההעדפה הזו של הבן גורמת להרג עוברים נקבה ולבחירת מין לפני הלידה.
על פי סקר של חברת "גאלופ" משנת 2018, הורים אמריקאים מעדיפים בנים בהפרש של 36% עד 28%.
התוצאות היו דומות לסקר שנערך בשנת 1941, כאשר האמריקאים העדיפו בן על ילדה בהפרש של 38% עד 24%.
ההעדפה הכללית דווחה על ידי גברים, שמתוכם 43% העדיפו בן לעומת 24% שהעדיפו בת.
העדפת הבנים על ידי גברים הייתה הבולטת ביותר בקרב גברים בגילאי 18 עד 29. נשים, לעומת זאת, לא הראו העדפה לאף אחד מהמינים, כאשר 31% ציינו כי הם מעדיפים ילדה ו-30% השיבו כי הם מעדיפים בן.
מחקר משנת 2009 באוניברסיטת אלסטר מצא כי קיומה של אחיות, בהשוואה לאחים, יכול לשפר את איכות חייו של מבוגר.
שיטת אריקסון, שיושמה לראשונה במסגרת קלינית בשנות ה-70 של המאה ה-20 על ידי ד"ר רונלד ג'יי אריקסון, והיא משתמשת בריכוז גבוה יותר של זרע מהמין הרצוי כדי להגביר את הסבירות להרות את המין הזה.
כאשר משתמשים בה כדי להגדיל את הסבירות של הולדת ילדה, מחקרים מראים שהסיכוי הוא בין 70% ל-80%.
כאשר משתמשים בה כדי להגדיל את הסבירות לילד זכר, הסיכוי הוא בין 50% ל-75% ילדים זכרים.
שיטת אריקסון מפרידה בין זרע זכר לנקבה על ידי העברתם דרך עמודה מלאה בחלבון דם, אלבומין בסרום אנושי.
כאשר הזרעונים נכנסים לאלבומין בסרום האנושי, ההבדלים במסה בין כרומוזומי X ו-Y מתבטאים כאשר הזרעונים הזכריים הקלים יותר נדחפים עמוק יותר לתוך החלבון מאשר הנקבות שנגררות מטה על ידי משקל ה"רגל" הנוספת של כרומוזום מין X.
הבדל זעיר זה יוצר שכבות נפרדות של זרע זכר ונקבה מרוכזות.
השכבות של זרע שנבחר הן בריכוז גבוה יותר של מין אחד אך לא טהור.
חוסר הטוהר הזה מסביר את הסיכוי של 30% לכישלון בחירת המגדר של שיטת אריקסון.
לאחר גירוי שחלתי, מסירים ביציות מרובות מהאם.
הביציות מופרות במעבדה באמצעות זרע האב בהפריה חוץ גופית.
כאשר העוברים מתפתחים באמצעות מיטוזה, הם מופרדים לפי מין.
עוברים מהמין הרצוי מושתלים בחזרה ברחם האם.
לפני ההפריה בהפריה חוץ גופית, ניתן לבצע ביופסיה גנטית של הביציות המופרות עם אבחון גנטי טרום השרשה (PGD) כדי להגביר את הצלחת ההפריה.
ברגע שעובר גדל לגודל של 6-8 תאים, חתך לייזר קטן בקרום הביצית (zona pellucida) מאפשר הסרה בטוחה של אחד התאים.
כל תא בעובר מכיל עותק זהה של הגנום של האדם כולו.
הסרה של אחד מהתאים הללו אינה פוגעת בעובר המתפתח.
לאחר מכן, גנטיקאי חוקר את הכרומוזומים בתאים שחולצו לאיתור פגמים גנטיים ולניתוח מובהק של מין העובר.
לאחר מכן, עוברים מהמין הרצוי ועם גנטיקה תקינה מוכנסים בחזרה לאם.
הפריה חוץ גופית מצליחה יותר משיטת אריקסון, בגלל השליטה המחמירה יותר על מין הצאצאים במעבדה.
מכיוון שרק עוברים מהמין הרצוי מועברים לאם, הפריה חוץ גופית מונעת את הסבירות הקטנה הקיימת בשיטת אריקסון של זרע לא רצוי להפרות את הביצית.
מיון זרע הוא טכניקה בה ממינים זרע "במבחנה" על ידי ציטומטריית זרימה.
מכשיר מאיר בלייזר על הזרע כדי להבחין בכרומוזומי X ו-Y, ויכול להפריד אוטומטית את הזרע לדגימות שונות.
בשנת 1986 היה ד"ר גלן ספולדינג הראשון שמיין זרע של בני אדם ובעלי חיים באמצעות ציטומטר זרימה, והשתמש בזרע הממוין להזרעה מלאכותית.
בישראל ברירת מין העובר למטרה שאינה רפואית היא אסורה, אך בשנת 2005 הוקמה ועדה שמוסמכת לאשרה במקרים יוצאי דופן כאשר היא מתבצעת באמצעות אבחון טרום השרשה בתהליך הפריה חוץ גופית, כך שהעובר המושמד ממילא לא היה יכול לשרוד ללא השתלה ברחם.
בחמש שנותיה הראשונות של הוועדה, אישרה הוועדה 27 בקשות של הורים לבחירת מין היילוד, מתוך 377 בקשות שהוגשו.
80% מהפונים מבקשים יילוד זכר.
הודו אסרה על בחירת מין היילוד במטרה להיאבק בעיוות הדמוגרפי שנוצר במדינה, ואסרה על נשים ובני משפחותיהן מניצול טכנולוגיה רפואית כדי להבטיח שיילדו בנים.
עם זאת הודים רבים בארצות הברית ובקנדה מבצעים את ההליך שם הוא הוא חוקי.
יש מגוון רחב של שיטות לבחירת מין היילוד המתבססות על תזונה, זמן ביחס לביוץ אופי יחסי המין ועוד, אשר לא הוכחו כיעילות.
אף על פי שחלק מהשיטות נמצאו בלתי סבירות עם שיעור "הצלחה" של 50% בלבד, רבים המשיכו להמליץ עליהם מפה לאוזן.
המצרים והיוונים האמינו כי מקור הזרע "הזיכרי" מהאשך הימני ואילו הזרע "הנקבי" מקורו בשמאלי.
מכאן קשירת או כריתת האשך השמאלי תהיה ערובה להולדת זכר.
תאוריה זו החזיקה מעמד עד המאה ה-18.
בתלמוד מובא שגבר המשהה את עצמו בבטן כדי שתזריע אשתו לפני הזרעתו, יהיו בניו זכרים הזרעה זו נתפרשה על ידי הראשונים כמתייחסת להנאת האישה.
כמו כן, הרשב"ץ בפירושו למסכת אבות (פ"ג) מציין שזרע האישה הוא ריר שיוצא מרוב תענוג.
בחצר של פופיק הייתה תוכנית טלוויזיה ישראלית לילדים בגילאי הגן ששודרה בין השנים 2009–2018 בטלוויזיה החינוכית.
כוכב התוכנית הוא הבובה "פופיק" שמופעלת על ידי אילן סביר, והתוכנית מתרחשת בחצר פלפלים.
התוכנית החלה את דרכה כשידורי רצף בו פופיק אירח ילדים ודיבר איתם על מצבים שונים, בהמשך הוא ראיין מפורסמים כמו: מיכל דליות, אריק אלפר, אסף אשתר וכו'.
בשנת 2011, הצטרפה אל פופיק, אחותו הקטנה ליבי והם דיברו יחד עם ילדים.
החל משנת 2012 שידורי הרצף הופסקו והסדרה עברה לפרק של 15 דקות ואל פופיק וליבי הצטרפו חברים חדשים, מתושלח היצור הירוק והחכם, טישה סוסונת הים והקוסמת האנושית דיתה (יעל לבנטל), שירי הסדרה בוססו על שירים לועזים.
בסוף 2013, דיתה הוחלפה בפנחס (פיני טבגר) והשירים הוחלפו בשירים ישראלים.
בשנת 2015, נכנסה לסדרה הדמות לבנה (לבנה פינקלשטיין).
את שיר הנושא של התוכנית מבצעת יסמין אבן.
בשנים 2015 ו־2016 הייתה הסדרה מועמדת לפרס האקדמיה לטלוויזיה וקולנוע, וב־2017 זכתה בפרס.
בשנת 2020 זכתה "החצר של פופיק" לפארודיה בתוכנית הסאטירה "ארץ נהדרת".
פופיק (אילן סביר) – כוכב הסדרה, ילד סקרן ושובב שגר בחצר פלפלים.
ליבי (איקי גלעד) – אחותו של פופיק, אוהבת לצחוק.
מתושלח (ג'יל בן דוד) – יצור ירוק זקן וחכם, חבר של פופיק וליבי.
טישה (אפרת גונן) – סוסת ים, אוהבת לשיר ולרקוד, חברה של פופיק וליבי.
דיתה (יעל לבנטל) – קוסמת וממציאה המצאות, חברה אנושית של פופיק וליבי.
בעונות האחרונות מסופר על העדרה כטיול מסביב לעולם, כשהיא מצלצלת לפנחס.
פנחס (פיני טבגר) – אחיה של דיתה, החליף אותה בעונות האחרונות, כבאי במקצועו, חברם האנושי של פופיק וליבי.
לבנה (לבנה פינקלשטיין)– אימם של דיתה ופנחס, ציירת במקצועה, חברה אנושית של פופיק וליבי.
לילי – דחלילה שהופיעה בעונות הראשונות של התכנית.
פופיק וליבי התייחסו אליה כאל דמות ממשית ושוחחו איתה.
בחירת דראפט טריטוריאלית היא סוג של בחירת דראפט שהייתה נהוגה בליגת ה-NBA בין העונות 1950–1965. בשנים הראשונות של ה-NBA, מאחר שהקבוצות התקשו לבסס קהל אוהדים קבוע, הנהיגה הליגה את "חוק הבחירה הטריטוריאלית" - חוק המאפשר לקבוצות לצרף שחקני מכללות מאותו האזור, בהנחה שהם מוכרים לאוהדים המקומיים ויזכו לתמיכתם.
לפני הדראפט, כל קבוצה יכלה לוותר על בחירת הדראפט הראשונה שלה, ולהמירה בשחקן מכללות מקומי שתבחר.
נקבע שהמרחק בין המכללה בה לומד השחקן לבין הקבוצה הבוחרת בו לא יעלה על 50 מיל (כ-80 ק"מ).
אף על פי שהבחירות הטריטוריאליות נבחרו לפני הדראפט, הן לא נחשבו כבחירות הראשונות בדראפט; בכל דראפט, הבחירה הראשונה שאינה טריטוריאלית היא שנחשבת לבחירה הראשונה.
מתוך 23 השחקנים שנבחרו כבחירה טריטוריאלית, 12 הונצחו בהיכל התהילה של הכדורסל.
טום היינסון, וילט צ'מברלין, אוסקר רוברטסון, פול אריזין וג'רי לוקאס הם הבחירות הטריטוריאליות היחידות שזכו בתואר רוקי העונה.
צ'מברלין (4 פעמים) ורוברטסון זכו במהלך הקריירה גם בתואר ה-MVP של העונה הסדירה.
פילדלפיה ווריורס היא הקבוצה בעלת מספר הבחירות הטריטוריאליות הגבוה ביותר, עם שבע בסך הכול.