tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוזלי נולדה בספטמבר 1969 בסאו פאולו, ובצעירותה הצטרפה לקבוצת ראדאר - שרוב שחקניותיה ייצגו את ברזיל בטורנירים הבינלאומיים השונים.
ב-1988 היא הייתה חלק מסגל הנבחרת שהשתתף בטורניר ההכנה של פיפ"א לקראת גביע העולם 1991. טורניר ההכנה נערך בסין, והנבחרת הברזילאית הודחה בחצי הגמר לאחר הפסד לנורווגיה.
בסיום התחרות נבחרה רוזלי להרכב המצטיינות של הטורניר על ידי התקשורת הסינית.
שלוש שנים אחר כך, אירחה סין את גביע העולם בכדורגל נשים שנערך בפעם הראשונה אי פעם, ורוזלי זכתה להיכלל בסגל שנבחר לטורניר.
היא פתחה בהרכב הראשון בכל שלושת משחקיה של ברזיל בטורניר, אך הנבחרת השיגה רק ניצחון אחד והודחה כבר בשלב הבתים.
ב-1995 עברה רוזלי לטאקרזוקה באניס מליגת העל היפנית, שבאותן שנים משכה אליה כוכבות בינלאומיות רבות.
באותה שנה היא גם השתתפה עם ברזיל בגביע העולם שנערך בשוודיה, ואף כבשה את השער היחיד בניצחון המפתיע של הברזילאיות על המארחת.
למרות הניצחון במשחק הפתיחה, הפסידה הנבחרת בשני משחקיה הבאים והודחה בשלב הבתים בפעם השנייה ברציפות.
שנה אחר כך, נערך בפעם הראשונה טורניר הכדורגל האולימפי לנשים, ורוזלי נבחרה לסגל הברזילאי.
היא כבשה שער אחד נגד סין בחצי הגמר, אך הברזילאיות פספסו את המדליות וסיימו במקום הרביעי.
באליפות דרום אמריקה, ששימשה שטורניר המוקדמות לגביע העולם 1999, ושנערכה במרץ 1998 בארגנטינה, כבשה רוזלי 16 שערים בשישה משחקים והובילה את ברזיל לזכייה שלישית ברציפות בטורניר.
אף על פי כן, היא נפצעה בברכה במהלך משחק ידידות נגד ארצות הברית, ונאלצה להחמיץ את הגביע.
בלעדיה, הגיעו הברזילאיות למקום השלישי.
שנה אחר כך, סיימה ברזיל שוב במקום הרביעי בטורניר הכדורגל האולימפי, בדיוק כמו באטלנטה 1996. בטורניר זה שימשה רוזלי בעיקר כשחקנית מחליפה ופתחה במשחק אחד בלבד.
רוזלי הצטרפה לקבוצת וושינגטון פרידום, אך שיחקה רק ב-11 משחקים (מתוכם פתחה בשלושה) ולא כבשה אפילו שער אחד.
בסיום עונה זו, היא שוחררה מהקבוצה ועברה לליגת המשנה האמריקאית, שם שיחקה לצידה של מריבל דומינגז המקסיקנית.
לאחר עונה אחת בליגת המשנה, היא חזרה לשחק בליגה הברזילאית.
האליפות הבינלאומית האחרונה של רוזלי עם נבחרת ברזיל הייתה אולימפיאדת אתונה שנערכה בקיץ 2004. הברזילאיות העפילו עד לגמר הטורניר, אך הפסידו בהארכה 2-1 לארצות הברית, והסתפקו במדליית הכסף.
רוזלי זכתה לעלות כמחליפה בשניים מתוך ששת משחקי הטורניר, אך לא במשחק על מדליית הזהב.
שנתיים לאחר מכן, הייתה רוזלי חלק מקבוצת הנשים של סאו פאולו שהשתתפה בגביע מלכת השלום שנערך בקוריאה הדרומית.
בטורניר עצמו, היא כבשה שער אחד (בהפסד 2–4 לקנדה), אך לא הצליחה להוביל את הקבוצה מעבר לשלב הבתים.
רוזיטה פורבס (Rosita Forbes; 16 בינואר 1890, אנגליה – 30 ביוני 1967, ברמודה) הייתה סופרת בריטית שנודעה במסעותיה ובספרי המסעות שכתבה.
בצד אלה פרסמה ספרי ביוגרפיה, סיפורת ומאמרי פרשנות פוליטית וחברתית.
רוזיטה פורבס נולדה ב-1890 במחוז לינקולנשייר שבאנגליה.
נישאה לרונאלד פורבס, קולונל בצבא הבריטי ועימו סיירה בהודו ובסין והשתקעה באוסטרליה.
אחרי שנות נישואין ספורות חזרה לאנגליה לבדה דרך אפריקה.
במלחמת העולם הראשונה שרתה כנהגת אמבולנס בחזית המערבית.
בתום המלחמה נסעה עם ידידתה Undine בארצות המזרח הרחוק, בדרכים מסוכנות ובמקומות נידחים.
את המסע גדוש האירועים הזה תיארה בספרה הראשון שראה אור ב-1919 (Unconducted Wanderers).
בשובה עברה לצרפת כדי לסקר את ועידת השלום בפריז, ומשם נשלחה לקזבלנקה שבמרוקו כדי להפיק סדרת מאמרים על הקולוניאליזם הצרפתי בצפון אפריקה.
מכאן התגלגלה למאסאווה שבאריתריאה, לחבש, לחארטום שבסודאן ולקהיר.
ממצרים יצאה בשליחות המודיעין הבריטי לדמשק, משימה שהייתה בשבילה נקודת מפנה: מנוסעת הייתה לפרשנית פוליטית.
בדמשק של שנת 1920, שם נוסדה ממלכתו הערבית קצרת הימים של האמיר פייסל, החלה פורבס להתעניין בלאומיות הערבית ופיתחה כלפיה אהדה גדולה.
היא למדה ערבית, ובחורף 1921 הצטרפה למסעו של המצרי אחמד חסנין לנאת אל-כופרה, מרכז הסנוסים בלב מדבר לוב, כשהיא מחופשת בבגדי אישה מוסלמית ומוצגת בשם חַ'דיגָ'ה.
פורבס הייתה האישה האירופית הראשונה שביקרה במקום, וזאת בתקופה שבה הייתה כופרה סגורה בפני אנשי המערב.
הספר שכתבה מיָד בתום הדרך על סמך יומן שניהלה בימי המסע ("סוד הסהרה: כופרה") היה לרב-מכר והקנה לה מוניטין כמומחית למזרח התיכון.
ב-1921 קיבלה מדליית זהב מהחברה הגאוגרפית הבלגית, וב-1923 הוענקה לה מדליית הזהב של החברה הגאוגרפית הצרפתית "על מסע המחקר שלה בנאת המדבר כופרה".
בהרצאותיה, בכתבותיה ובספרה על המסע לכופרה הציבה עצמה כמי שתכננה ואף הובילה אותו, היא ולא חסנין.
רוזיטה פורבס נישאה בשנית ב-1921 לארתור מקגראת (McGrath), שעימו המשיכה במסעותיה ברחבי העולם ועימו חיה עד זיקנה ושיבה.
בשנת 1923 נפנתה פורבס לכתיבת ביוגרפיה.
היא שהתה במעוזו של מולאי אחמד אל-ראיסוני , מנהיג שבטי הג'בַּלָּה בהרי הריף שבמרוקו הספרדית דאז, ראיינה אותו ופרסמה בתוך זמן קצר את סיפור חייו בספרה "אל-ראיסוּני, סולטאן ההרים".
בחורף 1924–1925 הפליגה לארצות הברית למסע הרצאות נרחב.
ב-1925 נשלחה מטעם הדיילי טלגרף ללוות את המזרחן ואיש המודיעין ג'ון פֿילבי במסע בדרום ערב.
פורבס אף קיוותה להיכנס לעיר מכה כעולת רגל מוסלמית, אך הרשויות הבריטיות בעדן עצרו בה.
ב-1925 יצאה פורבס למסע בן 1,800 ק"מ ברגל ועל גבי פרדה בחבש (אתיופיה של ימינו) בלוויית צלם שהנציח את הרפתקאותיה.
כבר באותה שנה פרסמה ספר על מסע זה ("מיָם אדום לנילוס כחול"), שבו דיווחה בין היתר על פגישתה עם ראס טפֿארי (לימים קיסר אתיופיה היילה סלאסי).
בשובה נשלחה מטעם ה'דיילי טלגרף' לפרס (איראן של ימינו) לכתוב על רזא ח'אן, שהכריז עצמו כשאה, ואחרי כן נשלחה מטעם העיתון לארצות הבלקן.
ב-1930 ערכה את המסע הגדול ביותר שלה שבו עברה כ-13,000 ק"מ, חלקם ברכיבה על גבי סוס, במרכז אסיה ובמזרח התיכון באזורים שהם כיום עיראק, סוריה, עבר הירדן וארץ ישראל-פלסטין (שעדיין לא היו מדינות עצמאיות).
היא הגיעה עד מדבריות הצפון במסעה.
בהמשך הדרך חצתה את פרס עד גבולות בלוצ'יסטן ואפגניסטן וחזרה לאורך הגבול הרוסי דרך אזרבייג'ן וכורדיסטן.
לחוויות במסע זה ייחדה את ספרהּ מ-1931 "סכסוך: אנקרה עד אפגניסטן", שערכו טמון בתובנותיה לגבי התנאים החברתיים, הכלכליים והפוליטיים בארצות הללו.
בספר הקדישה פרק לקיבוצים בארץ ישראל ופרק נוסף לבעייתיות שברכישת הקרקעות בארץ ישראל.
על אף אהדתה הרַבה לערבים ניכר הרושם שעשו עליה מאמצי ההתיישבות הציונית.
מסע מקיף באמריקה הדרומית ב-1931–1932 שערכה עם בעלה הניב ב-1933 את ספרה "שמונה רפובליקות מחפשות עתיד".
ספרה "הדרך האסורה: קאבול עד סמרקנד" נדפס ב-1937 וסיפר על מסעה במרכז אסיה.
ב-1939 ראה אור ספרה "הודו של הנסיכים".
פורבס תכננה מסע לרוחבה של אפריקה, מקניה במזרח ועד לניגריה במערב, אך נסיבות הזמן לא אפשרו את המשך המסעות.
כתביה האחרונים היו אוטוביוגרפיים, בהם סיפרה על המשימות ההרפתקניות שמילאה בשירות הדיילי טלגרף והסאנדיי טיימס ועל הראיונות שקיימה עם המנהיגים הבולטים של התקופה.
הִקסמותה מן העוצמה שלהם הוליכה לראיונות מרתקים אבל גם לקִרבה לשליטים פאשיסטים, ובהם היטלר ומוסוליני שאותם ראיינה יותר מפעם אחת, ולרודנים כסטלין ופרנקו.
בספרה מ-1940, "אלה אנשים שהכרתי", ניסתה לשכנע שרק דיווחה על השקפותיהם הפוליטיות ולא הזדהתה איתן, אבל לא ניתן היה למחוק את רושם הדברים שכבר ראו אור.
זמן קצר אחרי פרוץ המלחמה גלתה מארצה.
בתוך תקופת מסעותיה כתבה רוזיטה פורבס לא מעט רומנים, שעלילותיהם נטועות במקומות שבהם ביקרה ומבוססות על חוויות המסעות שלה.
חלקם שימשו בסיס לסרטי ראינוע וקולנוע.
רוזיטה פורבס גילתה עניין בנשים שאינן הולכות בתלם, ולהן ייחדה את ספרה מ-1935 "נשים המתקראות פראיות", שבו קובצו רשמיה ממפגשים עם נשים בתריסר ארצות שונות, בהן מרוקו, חבש, רוסיה, יאווה, גיאנה ההולנדית וסין.
עם זאת, הזווית הנשית איננה בולטת בסקירותיה.
בהעזה שגילתה במסעותיה לא הייתה יוצאת דופן במסורת ספרות המסעות הוותיקה של נשים אנגליות.
בשנות ה-40 התעמעם זוהרה וקהל קוראיה הידלדל.
ב-1949 פורסם ספר המסעות האחרון שלה, "איים בשמש", שנסב על האיים הקריביים.
רוזיטה פורבס ובעלה ארתור מקגראת התגוררו שנים ארוכות באלוותֶרה שבאיי בהאמה, ובשנותיה האחרונות חיה פורבס בברמודה ושם נפטרה ונקברה.
רוזלינד ססיליה "רוזי" קאוואלירו היא שחקנית אנגלייה.
היא למדה בבית הספר סיינט לאונרד במייפילד שבמזרח סאסקס.
אחר כך למדה משחק באקדמיה לאמנות הדרמה ובר דאגלס.
בטלוויזיה שיחקה קאוואלירו בסדרות קומיות כגון "רגלים קרות", "ג'אם וג'רוזלם", "הנדרבי", "יומנו של רופא צעיר" ו"שיחות בוקר עם אלן פרטרידג'".
ב-2009 גילמה את גברת פלורניש במיני-סדרה "דוריט הקטנה" על פי הרומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס.
ב-2017 שיחקה בתפקיד מריון קלסי בעונה השנייה של הסדרה "בלתי נשכח".
היא כיכבה בתפקידי אורח בפרקים בסדרות כגון "רציחות במידסומר", "כובע אדום" "בתוך מס' 9" ו"פיפ שואו.
ב-2014 כיכבה קאוולירו בסדרת המתח "טרף" בתפקיד סמלת בילוש סוזן ריינהרט יחד עם ג'ון סים.
ב-2015 חזרה להופיע בעונה שנייה של הסדרה לצדו של פיליפ גלניסטר.
"דרקולה" בתיאטרון אברימן, צ'לטנהם - בתפקיד פלורי (פברואר 1995)
"Airswimming" בתיאטרון בטרסי ארט סנטר, לונדון - בתפקיד פרספוני (פברואר 1997)
"In Flame", בתיאטרון בוש, לונדון (ינואר 1999), בתיאטרון ניו אמבסדורס, לונדון (ספטמבר 2000) - בתפקיד קלרה
"המסיבה של אביגייל" בתיאטרון המפסטד (יולי 2002), בתיאטרון ניו אמבסדורס, לונדון (דצמבר 2002) - בתפקיד אנג'לה
"The Anniversary" בתיאטרון ליברפול פלייהאוס (ספטמבר, 2004), בתיאטרון גאריק, לונדון (ינואר 2005) בתפקיד קארן
"Project: Lazarus" (אודיו דרמה בסדרה "דוקטור הו") - קאסי
"Project:Twilight" (אודיו דרמה בסדרה "דוקטור הו") - קאסי
"Lost Property" - רדיו 4 של ה-BBC - בתוכנית "Afternoon Play" ב-17 במאי 2011. דרמה בשלושה חלקים - המספרת
"Inappropriate Relationships" - רדיו 4 של ה-BBC - דרמה בחמישה חלקים (פברואר-מרץ 2017)
"Where This Service Will Terminate" - רדיו 4 של ה-BBC בתוכנית "Afternoon Play" שני פרקים מאת קתרין ג'ייקווייז (27 ו-28 באפריל 2017)
הטרילוגיה "Lost Property" ששודרה ברדיו 4 זכתה בפרס הדרמה הטובה ביותר של ה-BBC לשנת 2011. רוזי קאוואלירו זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר על תפקידה בדמות רותי בפרק השלישי "Lost Property - A Telegram from the Queen".
רוֹזָלבָּה קַרִיאֶרָה (באיטלקית: Rosalba Carriera; 12 בינואר 1673, ונציה – 15 באפריל 1757, ונציה), הייתה ציירת איטלקייה שפעלה בתקופת הרוקוקו.
היא ידועה בזכות הדיוקנאות שציירה בצבעי פסטל.
מקובל לחשוב שהיא הייתה הראשונה להשתמש בפסטל ביצירה מוגמרת.
רוֹזָלבָּה נולדה בוונציהב-2 בינואר 1673. הוריה היו אלבה פורסטי (Alba Foresti) שהייתה רוקמת תחרה ואנדריאה קריארה פקיד.
האב נפטר כשהייתה צעירה ומאז עזרה בפרנסת המשפחה בהכנת עיצובים עבור עבודות התחרה של אמה, ובהמשך במכירת יצירותיה.
בין מוריה היו הצייר ואומן התחריטים ג'וספה דיאמנטיני (Giuseppe Diamantini) והצייר אנטוניו בלסטרה (Antonio Balestra) .
נפטרה בוונציה ב-15 באפריל 1757 ונקברה שם בכנסיית סן וייו (San Vio)
כישוריה האמנותיים של רוֹזָלבָּה התגלו בגיל צעיר, בהכנת עיצובים עבור עבודות התחרה של אמה.
כשעסקי התחרה נחלשו רוֹזָלבָּה מצאה אפיקים אומנותיים חדשים שאיפשרו לה להמשיך ולתמוך בכלכלת המשפחה.
ב-1701 החלה לצייר עיטורים מיניאטוריים למכסים של תיבות טבק הרחה.
ב-1703 החלה לצייר ציורי דיוקן.
דיוקנאות אלו זכו להצלחה רבה, בין השאר בזכות אספן וסוחר האמנות הוונציאני אנטוניו זאנטי (Antonio Zanetti).
שבמשך השנים רכש רבות מעבודותיה, ובאמצעות קשריו עם אספני אומנות אחרים הפיץ את שמה ברבים.
בעקבות ההצלחה הכלכלית עברה יחד עם אימה האלמנה ואחותה ג'ובאנה, למעון המשקיף על התעלה הגדולה.
שם גם קיימה את הסדנה שלה, בה עבדה יחד עם שתי אחיותיה ותלמידתה פליצ'יטה סרטורי.
במהלך השנים הפכה הסדנה לתעשייה של ממש שפרט לדיוקנאות המקוריות עצמן הכינה גם העתקים ופסטישים.
הם גם קיבלו הזמנות להכנת העתקים ופסטישים של דיוקנאות שנעשו על ידי אמנים אחרים.
קַרִיאֶרָה ניהלה התכתבות ענפה עם לקוחות וסוכנים ברחבי אירופה.
על סמך התכתבות זו ידועים גם התעריפים שלה: דיוקן רגיל עלה 22 דוקטים של זהב וציור מורכב כמו "ארבעת העונות" עלה 240.
מכובדים מכל אירופה שביקרו בוונציה הזמינו ממנה ציורי דיוקן.
ביניהם, מקסמיליאן השני מבוואריה, פרדריק הרביעי מדנמרק ואוגוסט השלישי, מלך פולין.
האחרון גם רכש יותר מ-150 מיצירותיה.
הייתה פופולרית מאוד גם באנגליה והמלך ג'ורג' השלישי רכש רבות מיצירותיה.
ב-1721 הוזמנה, על ידי הבנקאי ואספן האומנות פייר קרוזה (Pierre Crozat), לעבוד בפריז.
אחותה אנג'לה והגיס ג'ובאני אנטוניו פלגריני התלוו אליה.
לפי היומן שלה ציירה 50 דיוקנאות במהלך 18 חודשי שהותה בפריז.
היא ציירה רבים מבני האצולה, מהדופן לימים המלך לואי החמישה עשר ומטה.
בפריז ביקרה בסדנאות של מספר ציירים ובמיוחד העריכה את אנטואן ואטו ואף הכינה שני ציורי דיוקן שלו.
ב-1730 הוזמנה לחצר הקיסר קרל הששי בווינה והכינה פורטרט של הקיסרית אליזבת כריסטינה מבראונשווייג-וולפנביטל.
סגנון הציור של קַרִיאֶרָה היה "מעורפל" והתאפיין בצבעים עדינים ובהירים.
היא נודעה בעיקר בזכות ציוריה בפסטל, טכניקה שהתאימה לסגנון הרוקוקו כיוון שיצרה "קצוות רכים ומשטחים מחמיאים".
קַרִיאֶרָה התמחתה והתפרסמה בציורי הדיוקנאות.
אבל זה לא היה התחום היחיד בו עסקה.
את הקריירה האמנותית שלה החלה בציורי מיניאטורות, בהמשך דרכה ציירה גם אלגוריות שהמפורסמת בהן היא "4 העונות".
דיוקן הפסטל המוקדם ביותר המוכר כיום הוא הדיוקן של אנטוניו זאנטי מ-1700, נמצא כיום במוזיאון הלאומי בסטוקהולם.
באתר The Athenaeum מוצגות 129 יצירות שלה.
בספרה של ברנרדינה סאני (Bernardina Sani) מ-2007 מופיעות 440 יצירות שלה.
תערוכה לציון 300 שנים להולדתה התקיימה ב-1975 במוזיאון Staatliche Kunsthalle בקרלסרוהה.
תערוכת דיוקנאות בפסטל של קַרִיאֶרָה מתקיימת במוזיאון המטרופוליטן בניו יורק בקיץ 2017.
רוֹזָלבָּה השאירה אחריה מסמכים כתובים רבים: מכתבים, יומן שכתבה במהלך שהותה בפריז ואוטוביוגרפה קצרה.
כל אלה שמורים בספרייה הלורנציאנית בפירנצה.
חברת האקדמיה של סן לוקא ברומא - 1704.
חברת האקדמיה הצרפתית - 1720.
חברת האקדמיה של בולוניה - 1720 .
ישנם חוקרים הסבורים כי התפוצה הרחבה של עבודות בצבעי פסטל במהלך המאה ה-18 הייתה בזכות עבודתה החלוצית של קריירה.
הציור "נערה עם יונה" (כיום בדיז'ון) היווה לדעת חוקרים השראה למספר ציירים צרפתיים, ביניהם אנטואן קויפל Antoine Coypel ז'אן-בטיסט גרז ומוריס דה לה טור (Maurice Quentin de la Tour).
הצלחתה ופרסומה הרב היוו מקור עידוד והשפעה לציירות אחרות בנות תקופתה, ביניהן קתרין ריד הסקוטית.
ככל הידוע היו לקַרִיאֶרָה רק 3 תלמידות, 2 אחיותיה ופליצ'יטה סרטורי.
רוזי פנחס-דלפואש היא מתרגמת וסופרת יהודיה-צרפתייה, ילידת טורקיה, שנודעה במיוחד הודות לתרגומיה לצרפתית מן הספרות העברית בהוצאה לאור Actes Sud בארל.
רוזי פנחס-דלפואש נולדה ב-1946 באיסטנבול במשפחה של יהודים ספרדים, צאצאים למגורשי ספרד.
אביה דובר צרפתית ואמה דוברת גרמנית.
היא גדלה באיסטנבול באווירה רב-לשונית ורב-תרבותית, ובגיל 18 נסעה
לצרפת ללימודי פילוסופיה וספרות צרפתית.
בצעירותה לימדה פילוסופיה וספרות צרפתית בישראל.
בסופו של דבר היא שבה והשתקעה בצרפת, בה הקדישה את עצמה לתרגומים, בעיקר מעברית לצרפתית.
היא גם סופרת וכותבת רומנים בשפה הצרפתית.
היא מנהלת את הסדרה Lettres hébraïques "כתבים עבריים" בהוצאה לאור Actes Sud.
2004 - קיבלה ציון מיוחד מטעם חבר השופטים של הפרס הספרותי אלברטו בנבניסט - על ספרה Suite byzantine
2014 - זכתה בפרס אלברטו בנבניסט לספרות על מפעל חייה
Suite byzantine 2003, 2009. - (סויטה ביזנטית) ספר עם יסודות אוטוביוגרפיים
ספרים מאת ססיל רות, אלק בריסטו, רוזמרי וולדרופ.
מיצירותיו של סאיט פאיק אבסיאניק
(עבודת תואר:העולם האחר:עיון בעולמו הרומנסקי של סירנו דה ברז'ראק)
רוזלי סילברמן אבלה היא משפטנית יהודיה קנדית.
היא מונתה ב-2004 לבית המשפט העליון של קנדה, ובכך הפכה לשופטת היהודייה הראשונה בתפקיד זה.
רוזלי סילברמן נולדה למשפחה יהודית במחנה עקורים בשטוטגרט, גרמניה, שם עבד אביה עורך-הדין כסנגור עבור עקורים בדרום-מערב גרמניה, בשטח הנתון לשליטת בעלות-הברית.
משפחת סילברמן עברה לקנדה ב-1950, שם רכשה רוזלי השכלה תיכונית בעיר טורונטו, ומאוחר יותר תואר B.A.
אבלה עברה את מבחני הלשכה של אונטריו ב-1972. היא עסקה במשפט אזרחי ובדיני משפחה עד לשנת 1976, אז מונתה בגיל 29 לבית הדין לענייני משפחה באונטריו (כיום מהווה חלק מבית המשפט של אונטריו).
בכך הפכה אבלה לשופטת הצעירה ביותר, וכן לראשונה שמונתה בהיותה בהריון, בהיסטוריה של קנדה.
היא מונתה לבית המשפט לערעורים של אונטריו ב-1992. לצד זאת, כיהנה כיושבת הראש בוועדות שונות.
היא נחשבת בקנדה כאחת המומחיות בתחום משפט זכויות האדם, ולימדה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת מקגיל במונטריאול.
ב-2004 מינה ראש הממשלה פול מרטין את אבלה כשופטת בית המשפט העליון של קנדה.
בכך הפכה אבלה לשופטת היהודיה הראשונה בתפקיד זה.
היא כיהנה כשופטת בית המשפט העליון עד ל-1 ביולי 2021 (אז מלאו לה 75 שנים).
ב-1983 מונתה אבלה כמפקחת על הוועדה המלכותית לשוויון בתעסוקה, ובתפקידה זה טבעה את המונח שוויון תעסוקתי, המציין אסטרטגיה להפחתת החסמים בתעסוקה העומדים בפני נשים ומיעוטים אחרים.
המלצות ועדה זו אומצו על ידי מדינות נוספות מלבד קנדה, כמו ניו זילנד, דרום אפריקה וצפון אירלנד.
ב-1988 ניהלה אבלה את העימות בין המועמדים לראשות הממשלה.
במהלך הקריירה זכתה אבלה לקבל 37 פרסי הוקרה, והיא מכהנת כחברה בחברה המלכותית של קנדה.
היא זכתה במדליית חגיגות הזהב למלכותה של המלכה אליזבת השנייה (Queen Elizabeth II Golden Jubilee Medal) בשנת 2002. היא מונתה כחברת כבוד שאיננה אמריקאית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-2007. במאי 2016 היא זכתה בתואר של כבוד מאוניברסיטת ייל בארצות הברית, ובכך הפכה לאישה הקנדית הראשונית לזכות בכבוד זה.
היא מכהנת כשופטת בוועדת פרס גילר (פרס בתחום הספרות בקנדה).
כמו כן, אבלה היא בוגרת הקונסרבטוריון המלכותי למוזיקה בפסנתר קלאסי.
בינואר 2017 זכתה אבלה בתואר משפטנית השנה בעולם לשנת 2016 מטעם בית ספר פריצקר למשפטים של אוניברסיטת Northwestern, בעבור מחויבותה רבת השנים לזכויות אדם ולמשפט פלילי בינלאומי.
באפריל 2018 אבלה נבחרה כחברה בחברת הפילוסופיה האמריקאית.
אבלה הייתה נשואה להיסטוריון אירווינג אבלה עד למותו ב-2022, ויש לה שני בנים.
אבלה היהודייה ביקרה בישראל מספר פעמים, בפעם הראשונה ב-1965. היא מעידה על עצמה כתומכת נלהבת של ישראל ועל הערכה רבה לבית המשפט העליון הישראלי, ועושה שימוש בפסיקותיו בפסקי דינה, בעיקר בנושאי ביטחון וטרור.
במסגרת ביקורה בישראל במהלך מאי 2018 התבטאה אבלה, כי בית המשפט העליון הישראלי מצוי במצור ועובר תהליך של דה לגיטימציה ודמוניזציה והביעה את מוטרדותה מתהליכים העלולים לפגוע בעצמאותו
רוזלי סלוטר מורטון, הייתה רופאה גינקולוגית ומנתחת אמריקאית.
רוזלי שירתה בצבא כחובשת, כהנה כיושבת הראש הראשונה של ועדת החינוך לבריאות הציבור, הייתה שותפה להקמתו של שירות בתי החולים לנשים בארצות הברית, בנוסף הפעילה שיטות רפואיות משלה.
את התואר הדוקטור סיימה בבית ספר לרפואה לנשים בפנסילבניה, במהלך לימודיה המתקדמים הייתה אחת הנשים הראשונות בכל מסגרת, בבית הספר לרופאים ומנתחים באוניברסיטת קולומביה וגם בבית החולים לרפואה בניו יורק.
בלאנש רוזלי סלוטר נולדה בשנת 1876 בלינצ'בורג, וירג'יניה למרי הארקר וג'ון פלאבל סלוטר.
היו לה חמישה אחים ואחות אחת (שלושה אחים נוספים מתו בילדותם), התחנכה בלינצ'בורג בצעירותה ולאחר מכן סיימה את בית הספר התיכון בבולטימור.
כילדה היא סייעה מדי פעם לשני אחיה הגדולים, שהיו רופאים, כאשר התלוותה לביקורי חולים ועזרה בביצוע סטריליזציה בכלים שלהם, בנוסף נהגה לסייע לחיות מחמד ברחבי השכונה.
לאחר מותו של אביה, התחזק הרצון של מורטון להיות רופאה ובשנת 1893 התחילה לימודים בבית הספר לרפואה לנשים בפנסילבניה מהכסף שקבלה בקצבת הילדים.
באוטוביוגרפיה שלה, מורטון העירה כי בתור ילדה חונכה "כדי להפוך אותי לאישה טובה ומסורה ולא לתת לי תשוקה לפיתוח קריירה", וציינה כי אביה השאיר אותה ללא כסף וציפה ממנה למצוא בעל שיכול לכלכל אותה בכל מהלך חייה, וכי רבים במשפחתה לא רצו שהיא תמשיך בקריירה ברפואה.
בשנת 1905 נשאה רוזלי לג'ורג' בי מורטון ג'וניור בכנסייה בלינצ'בורג, ג'ורג' היה עורך דין שבעבר למד רפואה.
בשנת 1910 דיווחה רוזלי כי ברצונה להתגרש, לאחר שנתיים בשנת 1912 ג'ורג' נפטר.
לאחר מותו של ג'ורג' רוזלי התמודדה עם דיכאון רב, לאחר מכן היא כתבה "אילו הורי היו בחיים, אילו היו לנו ילדים, אילו היו לי מטלות ביתיות, הייתי מוצאת בהם נחמה, אך עם בעל כמו שלי החיים הפנמיים שלי נהרסו לחלוטין".
בתחילת שנות ה-30 חלתה רוזלי בדלקת ריאות שאילצה אותה לעבור לפארק החורף, פלורידה, שם חיה עד פטירתה בשנת 1968.
רוזלי סיימה את לימודיה בהצטיינות עם שניים מתוך שלושה אותות כבוד, מיד מונתה לרופאה בבית החולים ומרפאת "אלומנה", שם עבדה עד שנת 1899. לאחר מכן המשיכה ללימודים מתקדמים באירופה וטיילה בברלין, וינה, פריז ולונדון.
במהלך תקופה זו לקחה קורסים, השתתפה בניתוחים, וכתבה מספר מאמרים מדעיים, כולל כמה השוואות בנושא בריאות של נשים מול גברים.
בעצתו של אחד ממוריה בלונדון, ויקטור הורסלי, היא נסעה למעבדה הממשלתית הבריטית במומביי למשך שישה חודשים כדי לעסוק במניעה של מחלת הדבר.
בהמשך שההתה תקופה בציילון (היום סרי לנקה) שם למדה על מחלות טרופיות .
לפני חזרתה לארצות הברית ביקרה במנילה..
לאחר שסיימה את הההתמחות בגינקולוגיה חזרה רוזלי לניו יורק, שם היא נישאה לג'ורג' מורטון שהיה אז עורך דין, לאחר מכן היא פתחה מוסד להתמחות בתחום הגינקולוגיה בוושינגטון.
בשנת 1909 האגודה הרפואית האמריקנית יצרה ועדת חינוך לבריאות הציבור במטרה לחנך את הציבור בנושאים כמו בריאות, היגיינה, טיפול בילדים ונושאים רפואיים אחרים, הם הפכו את מורטון ליו"ר הראשון שלה.
מורטון מונתה לעוזרת קלינית ומדריכה בבית החולים לחולי נפש בניו יורק (שם היא הייתה אחת מהנשים הראשונות בסגל), לאחר מכן הפכה לפרופסור לגינקולוגיה.
במהלך אותה תקופה היא הרצאתה במספר אוניברסיטאות אחרות, כולל קיץ באוניברסיטת ורמונט.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה נסעה מורטון ללברדור כדי לעבוד בבתי החולים של המיסיון שם, לפני שנבחרה לנציבה מיוחדת של הצלב האדום לקחת אספקה מפריז לחזית המקדונית ולעבוד בבתי החולים שדה במקדוניה.
בעקבות הצלחתם של בני משפחתה הגברית, מורטון הייתה האישה הראשונה שהפכה למנתחת המשתתפת במרפאת ו"אנדרבילט" של אוניברסיטת קולומביה בשנת 1916. לאחר שחזרה לניו יורק מורטון, לצד מרי מ.
קרופורד, הובילה את שירות בתי החולים לנשים האמריקאיות משנת 1917, לאחר שהוקמה על ידי האיגוד הלאומי לנשים רפואיות במטרה להקים בתי חולים אמריקאים באירופה.
לאחר שביקשה לשלוח אלף נשים רפואיות להתנדב לשירות חוץ ונכחה סירוב על ידי הוועד הרפואי הכללי בוושינגטון, היא גייסה מעל ל-300 אלף דולר ב-10 ימים באמצעות גיוס כספים ארצי לשליחתן.
על פי המלצתו של ויליאם גורגס, מורטון מונה ליו"ר ועדת רופאות נשים במועצת ההגנה של ארצות הברית, שם ייצגה יותר מ-7000 רופאות.
מורטון המשיכה את פעילותה בניו יורק תוך כדי ניסיון לסייע לצעירים ביוגוסלביה ובסרביה, אשר נפגעו במהלך המלחמה לקבל חינוך הולם.
במרץ 1919 היא הקימה את הוועד הסובייטי הבינלאומי, שבאמצעותו היא הקלה על הצבתם של עשרות צעירים סרבים במוסדות חינוך אמריקאים.
לאחר שעברה לפלורידה בתחילת שנות השלושים מורטון הקימה קליניקה קטנה שבה ביצעה מחקרים על דלקת פרקים ואנדוקרינולוגיה.
כאשר מורטון סיימה את לימודיה בשנת 1897, הייתה בעלת פרסים רבים, כולל המצאה הטובה ביותר עבור ציוד כירורגי הטוב ביותר, ודו"ח המעבדה הטוב ביותר.
ב־1937 זכתה מורטון ל-9 עיטורים של ממשלות בית וממשלות זרות.
במהלך הקריירה שלה זכתה בפרסים כגון צלב הצאר של ניקולס השני, מדליית "ג'ואן של ארק" ואת שירות בולט קרוס.
בשנת 1934 היא קיבלה פרס מיוחד על ידי האגודה הרפואית האמריקאית על הקמת בתי חולים לנשים בארצות הברית.
בסנטראל פארק הוקם לה עץ, שהנציח את "השירות הפטריוטי" שלה, וכן רחוב ופארק בבלגרד נקראים על שמה.
מורטון כתב אוטוביוגרפיה שכותרתה "אישה מנתחת": חייה ועבודתה של רוזלי סלוטר מורטון, שראה אור ב-1937 על ידי פרדריק א 'סטוקס.
הספר נסקר היטב, עם שבחים שניתנו הן לכתיבתה והן לרוחב החוויות שהתגלו בה.
בכתבה לעיתון של פיטסבורג, הכותב והאנסן מתאר את האוטוביוגרפיה של מורטון כ"ספר מצוין על הישגיה של אישה ", ושבח את תיאורי הנושאים הרפואיים וגם את הנושאים הפוליטיים.
ב"ברוקלין דיילי איגל" כתב ג'ורג' קורי, "אין נקודת זמן בה בפרה משעמם", וכינה אותו ספר חשוב לתיעוד תרומותיה של "צלבנית".
סולט לייק טריביון תיאר את הספר כ"אינפורמטיבי, מרגש וצבעוני ", ו"הסידני מורנינג הראלד" כינה אותו "מעניין במיוחד".
אינדיאנה גאזט דירגה את הספר כאחת האוטוביוגרפיות הרפואיות הטובות ביותר של התקופה האחרונה.
לאחר שסיימה את האוטוביוגרפיה שלה, נסעה מורטון לאירן, וב -1940 פרסמה ספר על הארץ וזמנה נקראו "חופשתו של דוקטור" באיראן.
רוזלין טרבורג-פן הייתה פרופסורית אמריקאית להיסטוריה וסופרת.
היא התמחתה בהיסטוריה אפריקאית-אמריקאית ובהיסטוריה של נשים שחורות.
ספרה "African American Women in the Struggle for the Vote, 1850-1920" היה פורץ כאשר שחזר את ההיסטוריה של נשים שחורות בתנועה למען זכות הצבעה לנשים בארצות הברית.
היא הייתה חברת סגל באוניברסיטת מורגן.
רוזלין מריאן טרבורג נולדה בברוקלין, ניו יורק.
אמה ז'אן טרבורג (לבית ואן הורן, 1916 - 2007) הייתה פקידה מאינדיאנפוליס, ואביה ז'אק טרבורג (d.1997) היה מוזיקאי ג'אז יליד סורינם.
בשנת 1951 עברה המשפחה לקווינס, שם היא סיימה את לימודיה תיכון בשנת 1959. בשנת 1963 סיימה טרבורג תואר בהיסטוריה בקווינס קולג', אוניברסיטת העיר ניו יורק.
סי., שם סיימה תואר שני בהיסטוריה הדיפלומטית של ארצות הברית באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
את הדוקטורט שלה סיימה טרבורג באוניברסיטת הווארד בהיסטוריה אפריקאית-אמריקאית לפני 1965.
בעודה בקווינס קולג', היא הייתה חברה מייסדת בסניף NAACP של המכללה.
טרבורג עמדה בראש מחאה כאשר בית הספר לא הרשה למלקולם X לדבר בקמפוס.
היא גם ארגנה טיולים לסטודנטים, כולל נסיעה למחוז פרינס אדוארד בווירג'יניה, שם נסגרו בתי הספר על ידי פקידי משרד החינוך המקומי בהתנגדות לאינטגרציה גזעית.
שם, טרבורג וסטודנטים אחרים לימדו תלמידים שחורים.
היא נסעה לקרולינה הצפונית כדי לצפות בתמיכה למחאה שערכו תושבים שחורים נגד חנות הכלבו "וולוורת'ס", אשר סרבה לתת שירות ללקוחות שחורים.
כדי ללמוד באוניברסיטת ג'ורג 'וושינגטון, היא הצטרפה לסטודנטים למען זכויות האזרח, שדולה לקידום חוק זכויות האזרח של 1964.
בשנת 1969 החלה טרבורג-פן ללמד באוניברסיטת מורגן סטייט (MSU).
היא פיתחה את תוכנית הדוקטורט הראשונה להיסטוריה ב-MSU.
היא הייתה חברת סגל גם באוניברסיטת מרילנד, ובמכללת הווארד.
בשנת 1977 היא ייסדה את איגוד ההיסטוריוניות השחורות, ושימשה כנשיאה הראשונה של הארגון.
היא פרשה מתפקידה באוניברסיטה ב-2009, עם התואר פרופסור אמריטה.
במהלך לימודי הדוקטורט שלה זכתה טרבורג-פן בפרסים על כתיבתה.
המחקר שלה על סופרג'יסטיות שחורות היה לבסיס לעבודתה החלוצית עשרים שנים מאוחר יותר.
במהלך הקריירה שלה כהיסטוריונית, היא גם עכרה מחקר על נשים בתפוצה האפריקאית, כחלק מעבודה זו, היא חקרה גם את שורשי משפחתה באיים הקריביים, דרום אמריקה, ואירופה, ועזרה להקים את האגודה לחקר התפוצה האפריקאית העולמית.
ב-1998 פרסמה את ספרה African American Women in the Struggle for the Vote, 1850-1920. העבודה ביקרה את ההיסטוריה המקובלת לגבי תנועת הנשים למען הכרה בזכות הבחירה בארצות הברית בנושא מחיקת התרומות של נשים שחורות.
ההיסטוריה של הסופרג'יזם, על פי טרבורג-פן, קיבלה את צורתה מפי מנהיגות לבנות כמו סוזן ב.
אנתוני ואליזבת קיידי סטנטון, אשר נתנו קרדיט לאחיותיהן הלבנות והתעלמו מן השחורות.
לעומת זאת, היא זיהתה יותר מ-120 נשים שחורות ששיחקו תפקידים משמעותיים במאבק על ההצבעה, שלא זכו להכרה, ביניהן, מרי צ'רץ' טרל ושרה פרקר רמונד.
הספר מנה גם מאות נשים נוספות מהתנועה ששמן לא ידוע, ונשמטו מן ההיסטוריה.
הספר טען שכאשר מטרותיהן של פעילות שחורות היו שונות מאלה של מקבילותיהן הלבנות בסוגיות של דיכוי גזעני, ההיסטוריה נכתבה עם נשים לבנות במרכזה.
העבודה נחשבת לעבודת הסמינלית בהיסטוריה של נשים אפריקאיות-אמריקאיות.
הספר יצא כתגובה לסדרת הספרים "History of Women's Suffrage", עבודה בת שישה כרכים, שכתיבתה החלה בשנת 1881, ונערכה על ידי אנתוני, סטנטון, ומטילדה ג'וסלין גייג'.
ההיסטוריה הזאת התקבלה כתורה היסטורית, ואילו לא הופיעו בה אף אחת מן הנשים השחורות שנכחו באסיפות סופרג'יסטיות, ארגנו מועדונים וכנסים, וקידמו את המטרה.
מאז צאת ספרה של טרבורג-פן, עלתה ביקורת על אמירות גזעניות של אנתוני, בעיקר בטענתה שיהיה זה שערורייתי שגברים שחורים יקבלו את הזכות להצביע לפני נשים [לבנות].
טרבורג-פן סיפרה בכנס של אקדמאיות שחורות בשנת 2008 שהיא נתקלה בגזענות רבה וכן סקפטיות וביטול, הן מצד קולגות והן מצד מוריה באקדמיה, לגבי עבודתה, שהייתה ראשונה בסוגה לפני התקופה הדיגיטלית.
היא אמרה שהייתה צריכה "להילחם בשומרי הסף של מגדל השן, אשר לעיתים קרובות פוסחים על, או פוטרים את עבודתם של היסטוריוניות שחורות, ובמיוחד של אלו מאיתנו שעובדות באוניברסיטאות שחורות...
ועם זאת, עשינו דרך במקום בו לא הייתה דרך."
טורברג הייתה נשואה לזמן קצר בעודה סטודנטית בקווינס.
ב-1968 נישאה בשנית, הפעם לוויליאם תומאס פן.
השניים התגרשו בשנת 1990. נולדה להם בת אחת.
טובורג-פן נפטרה בביתה שבמרילנד, ב-25 בדצמבר 2018, בגיל 77, מסיבות טבעיות.
רוזלי סאלי הייתה ציירת אמריקנית.
רוזלי סאלי נולדה ב-3 ביוני 1818. היא הייתה בתם של הצייר תומאס סאלי ושל שרה אניס סאלי.
היו לה שלוש אחיות: ג'יין קופר סאלי דארלי, בלאנש סאלי ואלן אולדמיקסון סאלי ווילר, ואח אחד, אלפרד סאלי.
היו לה גם שני אחים למחצה, מרי צ'סטר סאלי נייל ותומס וילקוקס סאלי, מנישואיה הקודמים של אמה לאח הבכור של אביה, לורנס סאלי.
היא הציגה נופים בניו יורק בשנת 1839, וציירה כמה מיניאטורות עבור השחקנית שרלוטה קושמן.
עבודותיה נוצרו בסטודיו קטן הצמוד לסטודיו הגדול יותר של אביה.
עם זאת, בגלל מותה בטרם עת של רוזלי (גיל 39) הקריירה המבטיחה שלה מעולם לא פרחה במלואה.
רוזלי סאלי פגשה את שרלוט קושמן בקיץ 1843, בזמן שקושמן צוירה על ידי אביה של רוזלי.
לאחר פגישתם, קושמן ורוזלי התחילו להיות מעורבות רומנטית, והחליפו מכתבים מלאי תשוקה.
ב-1 ביוני 1844 שלחה קושמן לרוזלי טבעת ליום הולדתה, כהכרזה לכוונותיה.
ב-5 ביולי 1844 כתבה קושמן ביומנה שהיא "שכבה עם רוז", וב-6 ביולי 1844, קושמן כתבה שהם "נשואים".
עם זאת, זמנם יחד כזוג "נשוי" היה קצר מועד.
קושמן עזבה בנובמבר 1844 לסיבוב הופעות באנגליה, מה שהכביד את מערכת היחסים של הזוג אך לא סיים אותה, עד שרוזלי גילתה שקושמן החלה להתראות עם מישהי אחרת מעבר לים.
עם קבלת הידיעה, רוזלי שקעה לדיכאון קשה בו היא נותרה עד מותה.
רוזלי סאלי נפטרה ב-8 ביולי 1847 בפילדלפיה, פנסילבניה.
היא קבורה בבית הקברות לורל היל בפילדלפיה יחד עם אביה, אמה ושאר המשפחה פרט לאחד מאחיה.
רוזי ורטהיים (בהולנדית: Rosy Wertheim; 19 בפברואר 1888 – 27 במאי 1949) הייתה פסנתרנית, מורה למוזיקה ומלחינה יהודייה הולנדית.
רוזאלי מארי ורטהיים נולדה באמסטרדם, הולנד להורים ג'ון ואדריאנה רוזה גוסטאף ורטהיים אנטהובן.
אביה היה בנקאי, ורוזאלי למדה בפנימייה צרפתית בניאולי, שם למדה לנגן על פסנתר.
היא למדה פסנתר אצל המורים אולפרט שולץ ועם ברנרד צווירס וסם דרזדן.
בשנת 1921 ניגשה לבחינה ממלכתית בפסנתר וסיימה את לימודיה.
בין השנים 1921 ל-1929 לימדה ב"ליסאום למוזיקה באמסטרדם", חיברה שירים ויצירות למקהלה, וניצחה על מקהלות ילדים ונשים.
בשנת 1929 עברה ורטהיים לפריז, צרפת, שם התגוררה שש שנים, והלחינה מוזיקה וכתבה עבור עיתון ההולנדי, Het Volk על סצנת המוזיקה הפריזאית, תוך שהיא לומדת קומפוזיציה אצל המלחין לואי אוברט.
בשנת 1935 עברה לווינה, אוסטריה, שם למדה קונטרפונט אצל קרל וייגל.
בשנת 1936 נסעה לעיר ניו יורק להרצות ולהופיע עם יצירותיה.
בשנת 1937, כשנתיים לפני תחילת מלחמת העולם השנייה, חזרה לאמסטרדם.
במהלך הכיבוש הנאצי ושואת יהודי הולנד, העבירה ורטהיים קונצרטים סודיים במרתף, בו ניגנה מוזיקה של מלחינים יהודים שהיו אסורים להשמעה.
לאחר ספטמבר 1942 היא הסתתרה והצליחה להימלט מאימת הגירוש.
לאחר המלחמה והשואה לימדה ורטהיים בבית הספר למוזיקה בלארן , אך חלתה במחלה קשה ונפטרה ב-27 במאי 1949 בלארן, הולנד.
ורטהיים חיברה למעלה מתשעים יצירות, והלחנים שלה תוארו כ"עליזות, נאו-קלאסיות ולעיתים שובבות".
יצירה בשלושה חלקים לחלילית ופסנתר, 1939
שלושה שאנסונים לסופרן, חליל ונבל, 1939
דיברטימנטו לתזמורת קאמרית (ללא תאריך)
יצירה לחליל, קלרינט ובסון (ללא תאריך)
רוזליה סמוילובנה זמליאצ'קה לבית זלקינד – 21 בינואר 1947) הייתה מהפכנית יהודייה רוסייה ופוליטיקאית סובייטית.
נעוריה ופעילותה המהפכנית עד 1920
היא נולדה בבלארוס למשפחה יהודית עשירה של סוחרים מהגילדה הראשונה, וקיבלה השכלה בגימנסיה פונדוקליי לבנות בקייב ומאוחר יותר בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת ליון בצרפת.
בגיל 17 החלה רוזליה להיות מעורבת בפעילות מהפכנית.
היא עזבה את בית הספר והקדישה את חייה למהפכה.
זמן מה לאחר מכן היא נעצרה על ידי האוכרנה, המשטרה הפוליטית של הצאר.
היא נכלאה בבתי סוהר של הצאר ועד שנת 1896 כבר נעשתה מרקסיסטית.
היא הצטרפה למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית מיד לאחר הקמתה (1898), ובשנת 1902 הצטרפה לסיעה של ולדימיר איליץ' לנין במפלגה הקומוניסטית, "הבולשביקים".
בתקופה זו אימצה את שם המהפכה שלה "זמליאצ'קה".
בשנת 1903 נבחרה למרכז המפלגה.
היא הייתה פעילה בארגון המפלגה ועשתה את רוב זמנה בנסיעות בין סנקט פטרבורג, אודסה וערים שונות מחוץ לרוסיה, כדי להיפגש עם רוסים גולים.
זמליאצ'קה הייתה מעורבת בארגון המהפכה הרוסית הראשונה בשנת 1905. היא מילאה תפקיד מפתח בארגון הבריקדות במוסקבה.
בהיותה דמות רדיקלית ידועה, בשנים הבאות היא נעצרה ונכלאה פעמים רבות.
בזמן שישבה בכלא, היא נדבקה בשחפת ופיתחה מחלת לב.
בשנת 1909 היא ברחה מרוסיה והצטרפה אל לנין ומנהיגים בולשביקים אחרים בגלות.
בשנת 1914 היא חזרה למוסקבה.
מנערותה היא עסקה בפעילות מהפכנית ומעולם לא עבדה בשום עבודה בתשלום עד למהפכת אוקטובר בשנת 1917.
בהיותה חברה מייסדת של הסובייט של מוסקבה, זמליאצ'קה הייתה בין האחראים על ההשתלטות הבולשביקית על המהפכה הרוסית בשנת 1917. בזמן מלחמת האזרחים שפרצה מיד לאחר מהפכת אוקטובר באותה שנה, היא חילקה את זמנה בין מוסקבה לבין חילות שדה בולשביקים שונים, שם היא עודדה את החיילים באמצעות נאומי תעמולה פוליטיים.
לנין מינה אותה לקומיסרית פוליטית ראשית של הארמייה ה-8 של חזית הדרום באוקראינה ולאחר מכן של הארמייה ה-13 .
לאחר שהבולשביקים תפסו את השלטון, הייתה זמליאצ'קה אחת מהמארגנים הראשיים של "הטרור האדום".
היא הייתה מעורבת במסע הדיכוי מתחילתו.
היא תמכה בחיסול "אויבי המעמד" ולקחה חלק במקבצים הראשונים של ההוצאות להורג במוסקבה.
הטרור האדום בחצי האי קרים 1920–1921
נראה כי קנאותה ושיטותיה החרידו אפילו את פליקס דזרז'ינסקי, ראש הצ'קה שכונה "פליקס איש הברזל", וכך בשנת 1920 היא הוצאה ממוסקבה ונשלחה לשמש כמזכירת הוועדה האזורית של המפלגה הקומוניסטית הרוסית (סניף המפלגה הבולשביקית) בחצי האי קרים, שהיה אחד מכיסי ההתנגדות האחרונים שנותרו בידי "הלבנים".
יחד עם בלה קון, ארגנה זמליאצ'קה את "הטרור האדום" בקרים בשנים 1920–1921, נגד חיילי הצבא הלבן לשעבר.
בנובמבר 1920 הכניע הצבא האדום את המעוז האחרון של הרוסים הלבנים, תחת פיקודו של הגנרל פיוטר וראנגל, בסבסטופול.
למרות הבטחת חנינה, למי שיניח את נשקו, מטעם מפקד החזית הדרומית של הצבא האדום, מיכאיל פרונזה, הוצאו להורג כ-50,000 שבויי מלחמה ואזרחים אנטי-בולשביקים, בהוראת קון וזמליאצ'קה.
זמליאצ'קה הקפידה לבצע את מעשי הרצח ההמוניים באופן החסכני ביותר האפשרי.
בתקופה זו הידלדלה התחמושת שבידי הבולשביקים, וזמליאצ'קה פסקה כי אין היגיון בבזבוז כדורים על שבויים המיועדים להוצאה להורג.
אחת משיטותיה לקיצוץ בעלויות הייתה קשירת סלעים לרגליהם של הנידונים למוות והשלכתם מתוך סירות אל הים השחור.
לעיתים קשרו החיילים מספר אנשים זה לזה בידיהם וברגליהם ונזרקו חיים לים.
קון וזמליאצ'קה ציוו גם להטביע אניות עמוסות אדם.
לאחר מכן חזרה זמליאצ'קה למוסקבה וקיבלה את עיטור הדגל האדום, שהיה אז העיטור הסובייטי הצבאי הגבוה ביותר.
היא הייתה האשה הראשונה שקיבלה את העיטור.
בהמשך חייה טיפסה זמליאצ'קה במדרגות ההיררכיה של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות והצטרפה אל ועדת השליטה המרכזית של המפלגה , הגוף שפיקח על המפלגה.
בזמן "הטיהורים הגדולים", והרשימה כל כך את סטלין באכזריותה, עד שמינה אותה לראש "הוועדה המרכזית" בשנת 1939. מינוי זה הפך אותה לאשה היחידה במועצת הקומיסרים העממיים – הרשות השלטונית הגבוהה ביותר במשטר.
היא חמקה מכל הטיהורים והפכה לסגנית נשיא מועצת הקומיסרים העממיים, והייתה האישה היחידה שכיהנה ברמה זו בתקופה הסטליניסטית.
היא נפטרה בשנת 1947, בגיל 71, וזכתה לקבורה בבית הקברות של חומת הקרמלין.
מריה רוזליה ריטה דה קסטרו (בגליסית: Rosalía de Castro; 24 בפברואר 1837 – 15 ביולי 1885) הייתה משוררת גליסיאנית, בולטת ומזוהה עם מולדתה גליסיה ותחיית השפה הגליסית.
דה קסטרו כתבה בגליסית ובספרדית, לאחר התקופה המכונה בגליסיה "המאות החשוכות" ("Séculos Escuros").
היא הפכה לדמות בולטת בתנועה הרומנטית בגליסיה, המכונה היום "רנסאנס", זאת לצד מנואל קורוס אנריקס ואדוארדו פונדאל.
שירתה מתאפיינת בביטוי מילולי כמעט בלתי אפשרי לנוסטלגיה, געגוע ומלנכוליה.
דה קסטרו נישאה למנואל מורגויה, היסטוריון ועיתונאי שהיה חבר בקבוצה הספרותית החשובה המכונה "האקדמיה הגליסית המלכותית" והוא שימש עורך ספריה של רוזליה.
רק שניים מילדיה של רוזליה נישאו, אאורה בשנת 1897 וגאלה בשנת 1922; אולם לא הותירו אחריהם ילדים, וכך, כיום אין צאצאים חיים של רוזליה דה קסטרו ובעלה.
בנם אובידיו היה צייר מוכשר, אך נפטר בגיל 29.
קובץ השירה הראשון שלה פורסם בגליסית בשם "שירים גליסיאניים" ("Cantares gallegos"), ב-17 במאי 1863. תאריך זה, 17 במאי, מצוין בגליסיה מדי שנה, מאז 1963, כיום חג רשמי: "יום הספרות הגליסיאנית", ומנציח את הישגיה של רוזליה.
מדי שנה מוקדש "יום הספרות" לסופר אחר אשר כתב בשפה הגליסית.
אף יום הולדתה של רוזליה מצוין מדי שנה בבתי ספר בגליסיה.
חייה של רוזליה התאפיינו בעוני ובעצב, למרות זאת, הייתה לה תחושת מחויבות עזה לעניים ולחסרי ישע.
היא התנגדה בתוקף לניצול לרעה של כוח השררה והגנה באופן נלהב על זכויות נשים.
רוזליה סבלה מסרטן הרחם ומתה בעיר פדרון, במחוז לה קורוניה, ב-15 ביולי 1885.
היא קבורה בפנאון האישים הגליסי, במנזר סן דומינגוס דה בונבל, בסנטיאגו דה קומפוסטלה, ספרד.
רוזליה דה קסטרו היא היום אחת המשוררות הבולטות בתרבות הגליסית.
כאישה משכילה מאוד, היה עליה לדעת לדבר ולכתוב בספרדית ובגליסית כשפת אם, אולם היא נקטה בצעד הנועז והבלתי שגרתי בכך שבחרה לכתוב את שיריה המוקדמים בשפה הגליסית.
עמדתה המתריסה זכתה לזלזול בעיני רבים מן המעמד המשכיל אשר ראו בגליסית ניב נחות של השפה הספרדית המתאים "רק לאנאלפביתים ולגסי רוח".
אולם עמדתה הנחרצת של רוזליה זיכתה אותה באהבתו ובהערצתו של הציבור הרחב במולדתה, אלה אשר גליסית הייתה השפה השגורה בפיהם בביתם ובחיי היום-יום.
שמה של רוזליה דה קסטרו הונצח בבתי ספר בגליסיה, בספרד, ברוסיה ובאורוגוואי.
על שמה נקראו ספריות, אגודות תרבות, פרסים, פארקים, קבוצות פולקלור, ומקהלות.
שיריה הולחנו, שיר בוקר מסורתי גליסיאני מכיל במילים של אחד משיריה.
קבוצת כדורסל מקצועי, פסלונים ופסלים, תיאטרון, מסעדות, יין לבן, מלון, שטר כסף שהיה במחזור בעבר בספרד, בול דואר, מטוס איירבוס A340 של חברת איבריה ומטוס בואינג 737 של חברת נורוויג'ן אייר שאטל, מטוס הצלה ימי, ורחובות רבים כולם נושאים את שמה.
ספרה "שירים גליסיאנים" תורגם לאנגלית בשנת 2013 וספרה "עלים חדשים" ראה אור באנגלית בספטמבר 2016. בשנת 2010 פורסם באנגלית אוסף שיריה מן השנים 1837–1885. בשנת 1991, אוניברסיטת מדינת ניו יורק פרסה אנתולוגיה אנגלית של שירי רוזליה דה קסטרו.
בשנת 2009 ראה אור תרגום יפני ראשון לשיריה.
אנתולוגיה של שיריה בפורטוגזית ראתה אור בשנת 2008.
בשנת 2003 ראתה אור אנתולוגיה צרפתית של שירים גליסיאנים.
רוזלין הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאית שבוים על ידי קארן מיין על פי תסריט מאת סקוט נוישטטר ומייקל ה.
ובר, ומככבים בו קייטלין דיוור, איזבלה מרסד, קייל אלן, בראדלי ויטפורד ומיני דרייבר.
הסרט מבוסס על רומן הנעורים משנת 2012, "When You Were Mine" מאת רבקה סרל, שבעצמו נכתב בהשראת הטרגדיה "רומיאו ויוליה" מאת ויליאם שייקספיר.
הסרט עלה לאקרנים ב-6 באוקטובר 2022 בתיאטרון אל קפיטן ולשירות "הולו" בארצות הברית, לשירות סטאר+ באמריקה הלטינית ולשירות "דיסני+" ברחבי העולם ב-14 באוקטובר 2022.
הסרט הוא טייק קומי לטרגדיה של ויליאם שייקספיר, "רומיאו ויוליה", המסופר מנקודת מבטה של דודניתה של יוליה, רוזלין, מושא האהבה הראשונה והנכזבת של רומיאו.
כשלבה נשבר לאחר שרומיאו פוגש את יוליה ומתחיל לחזר אחריה, רוזלין מתכננת לסכל את הרומן ולזכות בחזרה בלבו של רומיאו.
בראדלי ויטפורד – האח לורנס
מיני דרייבר – האחות ג'נט
כריסטופר מקדונלד – לורד קפולט
ניקולס רו – לורד מונטגיו
ניקו היראגה – סטיב השליח
לו טמפל – מר דניאלי
במאי 2021, נמסר כי אולפני המאה ה-20 רכשו את זכויות עיבודו הקולנועי של רומן הנעורים "When You Were Mine", שנכתב על ידי רבקה סרל ויצא לאור בשנת 2012, לאחר שתחילה שפיתוחו החל בחברת "MGM".
כמו כן, הוכרז כי את הסרט תביים קארן מיין, על פי תסריט מאת סקוט נוישטטר ומייקל ה.
לצד הכרזת פיתוחו והפקתו של הסרט באולפני המאה ה-20, נמסר על ליהוקה של קייטלין דיוור לתפקיד הראשי.
ביוני 2021, נמסר על ליהוקה של איזבלה מרסד לדמותה של יוליה; וביולי 2021, על ליהוקם של קייל אלן לדמותו של רומיאו, ושל בראדלי ויטפורד.
באוגוסט 2021, נמסר על ליהוקה של מיני דרייבר לגילום דמותה של "האחות" מהסיפור המקורי.
צילומי הסרט התקיימו בספטמבר 2021.
ב-11 באוגוסט 2022, נחשפו תמונות ראשונות מתוך הסרט.
ב-22 בספטמבר 2022, הופץ הקדימון הרשמי, שכלל בתוכו את השיר "I Love It" בביצוע "איקונה פופ" משנת 2012. בכתבה שכתבה על הקדימון עבור "IndieWire", ציינה סמנתה ברגסון כי הסרט משמש בחלקו כמפגש האליטה של דור ה-Z ההוליוודי, זאת לאור פופולריותם הגוברת של שלושת השחקנים הראשיים – דיוור, מונר ואלן.
בכורת הסרט התקיימה ב-6 באוקטובר 2022 בתיאטרון אל קפיטן.
ב-14 באוקטובר 2022, הסרט עלה לשירות "הולו" בארצות הברית, בשירות סטאר+ באמריקה הלטינית; וברחבי העולם, הופץ באמצעות שירות "דיסני+".
אמה רוזינה הייקל (בפינית: Rosina Heikel; 17 במרץ 1842 – 13 בדצמבר 1929) הייתה רופאה ופמיניסטית פינית.
בשנת 1878, היא הפכה לרופאה הראשונה בפינלנד, והתמחתה בגינקולוגיה ורפואת ילדים.
הייקל נולדה בקסקינן ב-17 במרץ 1842 לקארל יוהאן הייקל וקריסטינה אליזבת דובין.
אביה היה ראש העיר ב-אואולו וקוקולה, ושני אחיה אלפרד ואמיל למדו רפואה.
היא למדה בבית הספר בוואסה, יאקובסטד, פורבו והלסינקי, והייתה תלמידה טובה.
מגיל צעיר היא האמינה שהגישה לחינוך צריכה להיות שווה לכולם ללא קשר למין, והחליטה עד 1862 להפוך לרופאה כמו אחיה.
עם זאת, לא היו אז אוניברסיטאות פיניות שיאפשרו לנשים ללמוד רפואה, ולכן היא נסעה לשוודיה ללמוד פיזיותרפיה במכון להתעמלות בסטוקהולם.
היא סיימה את הקורס ב-1866 וחזרה להלסינקי, שם סיימה שנה לאחר מכן קורס מיילדות.
היא ביקרה שוב בסטוקהולם בשנת 1869 לשם לימוד נוסף באנטומיה ופיזיולוגיה.
בשנת 1870 הורשתה הייקל להשתתף בהרצאות לפיזיולוגיה באוניברסיטת הלסינקי, ובשנת 1871 היא קיבלה אישור מיוחד ללמוד רפואה באוניברסיטה.
היא קיבלה את התואר הרפואי שלה בשנת 1878, והפכה לרופאה הראשונה בפינלנד, וכן הראשונה במדינות הנורדיות.
הייקל קיבלה רישיון מוגבל לעיסוק ברפואה, מה שאפשר לה לטפל רק בנשים ובילדים.
במהלך 1878, היא התאמנה בסטוקהולם ובקופנהגן, ועברה לוואסה ב-1879 כדי להתמחות בבריאות נשים וילדים.
היא לא יכלה להירשם כחברה באגודת הרפואה הפינית עד 1884. בשנת 1883 נוצרה עבורה משרת גינקולוג עירוני בהלסינקי; בשנת 1889 הוחלפה המשרה לגינקולוג עירוני ורופא ילדים.
הייקל נשארה בתפקיד עד 1901 והחזיקה במרפאה פרטית בהלסינקי עד 1906.
מחוץ לעיסוק הרפואי, הייקל הייתה חסידה פעילה של תנועת זכויות הנשים והאגודה הפמיניסטית.
דוגלת בחינוך נשים, סייעה לייסד את קונקורדיה, ארגון נשים אקדמאיות.
ב-1888 דיברה הייקל בפגישה של החברה הרפואית הפינית נגד זנות חוקית, ובשנת 1892 היא פנתה ל-"איגוד אגודת נשים" כדי לקדם שוויון בהזדמנויות חינוכיות לבנות ולבנים.
היא ניהלה בית מחסה לילדים ותמכה בבריאות הילדים בפינלנד הכפרית.
הייקל נפטרה ב-13 בדצמבר 1929 בהלסינקי, ללא משפחה.
היא קבורה בבית הקברות הייטנימי בהלסינקי.
רוזלין לנדור (נולדה ב-7 באוקטובר 1958) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ובמה אנגליה וקריינית ספרי אודיו.
לנדור נולדה בשנת 1958 בהמפסטד, לונדון, בת לשחקן האנגלי ומגיש הרדיו ניל לנדור, ולאם אירית.
לנדור למדה בבית הספר המלכותי לבלט בריצ'מונד ובבית הספר לבנות טולוורת' בסארי.
היא החלה את הקריירה שלה כשחקנית ילדה בסרטים בשנות השישים המוקדמות והשבעים המאוחרות של המאה העשרים.
בגיל 9 שיחקה בסרטה הראשון מסדרת "האמר הורור", The Devil Rides Out (1968).
לנדור הופיעה בג'יין אייר (1970), כשגילמה את הלן ברנס, לצד סוזנה יורק שגילמה את ג'יין אייר הבוגרת.
היא השתתפה בסרט The Amazing Mr.
Blunden (1972), המבוסס על הספר The Ghosts מאת אנטוניה ברבר, והופיעה לצד ריצ'רד ברטון ואליזבת טיילור בסרט הטלוויזיה Divorce His, Divorce Hers (1973).
היא הופיעה רבות בטלוויזיה הבריטית והאמריקאית במהלך שנות ה-80. תפקידיה כללו את אליסון ב-Hamer House of Horror : Guardian Of The Abyss (1980), פולי המפטון בהפקה של Thames Television, Love in a Cold Climate, פיונה אולוויז בארבעה פרקים של Rumpole of the Bailey (1983) ופרו סטנדפאסט ב-CATS Eyes (1985).
היא שיחקה את גווינבר בסרט הטלוויזיה ארתור המלך (1985), ואת הלן סטונר בעיבוד הטלוויזיה של גרנדה לסיפור הקצר של שרלוק הולמס " The Speckled Band " (הסרט המנומר), יחד עם ג'רמי ברט.
תפקידיה בתיאטרון כללו את סורל ב-Hay Fever מאת נואל קווארד בווסט אנד של לונדון ב-1984 עם פנלופי קית' ומורי ווטסון, ואת ריינה בתיאטרון היימרקט בלסטר, בהצגה של ג'ורג' ברנרד שוArms and the Man, לצידו של מלקולם סינקלייר.
בארצות הברית, לנדור התארחה בטלוויזיה במסע בין כוכבים: הדור הבא (בפרק " במעלה הסולם הארוך " משנת 1989), במאטלוק ובהאנטר.
היא שיחקה את התפקיד הראשי של תלמה מורגן קונברס במיני-סדרה גלוריה הקטנה...שמחה לבסוף (1982) ואת בריט בסרט "השפעה רעה" מ-1990 לצידם של רוב לאו וג'יימס ספיידר.
כקריינית, לנדור הקריאה ספרים רבים, כולל כמעט את כל ספרי סדרת ברידג'רטון מאת ג'וליה קווין.
לנדור עברה לחוף המערבי של ארצות הברית במחצית השנייה של שנות ה-80. יש לה שתי בנות והיא גרה כיום בלונדון.
היא ממשיכה בקריירה שלה, כולל דיבוב עבור דיסני וספרי אודיו עבור Random House כקריינית.
הגירושים שלו, הגירושים שלה (1973)
רוזלינד "רוז" ברואר היא אשת עסקים אמריקאית ועד ספטמבר 2023 הייתה המנהלת הכללית של Walgreens Boots Alliance, חברה העוסקת בייצור תרופות והפצתן באמצעות רשת בתי מרקחת ברחבי ארצות הברית ו-9 מדינות נוספות בעולם.
ברואר הייתה האישה הראשונה שמונתה למנהלת כללית ונשיאה של חברות אלו.
קודם לכן היא מילאה שורה של תפקידים בכירים בחברות אמריקאיות מובילות.
החל מ-28 פברואר 2023 היא מכהנת כחברה במועצת הייצוא של הנשיא.
העיתון יו.אס.איי טודיי התייחס אליה כ"אחת מהנשים השחורות הבולטות ביותר בארצות הברית.
המגזינים פורבס ופורצ'ן כינו אותה: "אישה חזקה במיוחד".
רוזלינד ברואר נולדה ב-1962 בדטרויט, מישיגן, הצעירה מבין חמישה ילדים שבהמשך היו הדור הראשון במשפחתה שלמד בקולג'.
בשל נטייתה למקצועות ריאליים, היא נטתה ללמוד רפואה.
ב-1980, לאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר התיכון בדטרויט, היא נרשמה ל"קולג' ספלמן" (Spelman College) באטלנטה, ג'ורג'יה ושם השלימה את תואר ראשון בכימיה.
היא החליטה לא להמשיך ללימודי רפואה, והחלה לעבוד תאגיד בקימברלי קלארק כטכנאית מחקר.
בהמשך למדה ברואר בתוכנית הקולג' למנהלים בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת שיקגו, בבית הספר למשפטים בסטנפורד, וכן בתוכנית הניהול המתקדם בבית הספר וורטון, אוניברסיטת פנסילבניה.
בנוסף, בשנת 2019 נבחר ברואר והפך לחבר השחור היחיד במועצת המנהלים של אמזון.
היא הייתה דירקטורית לא מבצעת בלוקהיד מרטין ו־Molson Coors Brewing Company.
ברואר ממשיך לכהן כחבר בחבר הנאמנים של בית הספר ווסטמינסטר, במועצת חברי המועצה של המרכז הנשיאותי של קרטר ויו"ר מועצת הנאמנים במכללת ספלמן.
ב-1984, לאחר שסיימה את לימודיה ב"קולג' ספלמן", היא החלה את דרכה כטכנאית מחקר ב-Kimberly-Clark, חברת מוצרים גלובלית מבוססת נייר.
היא עבדה בתפקיד זה כ-3 שנים ולאור כישוריה עברה לתפקידי ניהול בחברה, החל ממנהלת שיווק, מנהלת לטיפוח העור וסגנית נשיא.
בשנת 1998 ברואר שימש כמנהלת הייצור והתפעול של החברה ובהמשך מונתה לנשיאה העולמית של Kimberly-Clark.
את הקריירה שלה בוולמארט החלה ברואר ב-2006 בתפקיד סגנית נשיא אזורית לתפעול במדינת ג'ורג'יה ולאור הצלחתה מונתה לנשיאת החטיבה של השוק בדרום-מזרח ארצות הברית ולבסוף הייתה נשיאה האגף של מזרח ארצות הברית (Walmart East).
בשנת 2012, ברואר עזבה את Walmart והפך לנשיא והמנכ"ל של (Sam's Club), רשת המחסנים הסיטונאיים לחברות בלבד, שבבעלות וולמארט.
היא התמקדה בתחומים השונים של מוצרי בריאות והכפילה את מספר המוצרים האורגניים המוצעים ברשת.
היא פרשה מתפקידה ברשת לאחר 5 שנים, בשנת 2017.
ב-1 בפברואר 2017, ברואר היה מועמד לדירקטוריון סטארבקס.
ב-6 בספטמבר 2017 מונה לנשיאת הקבוצה ומנהלת תפעול ראשית (COO).
היא הובילה עסקים ופעולות בארצות הברית, קנדה ואמריקה הלטינית.
היא הייתה האישה הראשונה שהפכה ל-COO ונשיאת הקבוצה של סטארבקס.
ב-15 במרץ 2021, רוזלינד ברואר מונתה למנכ"לית Walgreens Boots Alliance.
בשנת הכספים 2022, היו לחברה מכירות בסכום 132.7 מיליארד דולר והרווח הנקי היה 4.3 מיליארד דולר.
ברואר הרחיבה את עסקי החברה ל-9 מדינות נוספות מחוץ לארצות הברית והרחיבה את מגוון המוצרים ברשת בתי המרקחת, כמו מוצרי נוחות, ניקיון.
תחת כהונתו של ברואר כמנכ"ל, מניית החברה ירדה ב-50% וירדו לשפל של 14 שנים, אף שבאותה תקופה היה מיתון בעסקים רבים בעולם ובארצות הברית בשל מגפת הקורונה.
בהסכמה הדדית עם הבעלים, ברואר פרשה מהמשרה לאחר כשנתיים, בספטמבר 2023.
חברת מועצת המנהלים של יונייטד איירליינס.
חברת מועצת המנהלים של המוזיאון הלאומי להיסטוריה ותרבות אפרו-אמריקאית של מוזיאון סמית'ומסיאן.
חברת מועצת המנהלים של אמזון מ-2019 עד 2021.
דירקטורית בלוקהיד מרטין מ-2011 עד 2017.
ברואר הפכה לאישה השחורה היחידה שהובילה חברת Fortune 500.
בשנת 2022 ברואר נבחרה לאחת מנשות השנה בעיתון USA Today.
בשנת 2021 מגזין פורבס כלל את ברואר ברשימת "50 מעל 50" של יזמים, מנהיגים, מדענים ויוצרים מעל גיל 50. באותה שנה, היא גם הוכנסה להיכל התהילה של הנשים של מישיגן.
בשנת 2020, מגזין פורצ'ן בדירוג "הנשים החזקות בעולם" ברואר דורגה במקום ה-27. מגזין פורבס דירג אותה במקום ה-48 בין 100 הנשים החזקות בעולם.
בשנת 2017, ברואר קיבל את פרס מורשת המנהיגות של מכללת ספלמן.
ב-15 בספטמבר 2015, פורצן כללה את ברואר בדירוג האישה החזקה ביותר.
ברואר נשואה לג'ון ברואר, ולהם שני ילדים.
בשנת 2015, בהיותה מנכ"ל סאם'ס קלאב, ברואר התראיינה ב־CNN והסבירה שעבורה, גיוון אנושי הוא בראש סדר העדיפויות.
היא תיארה מקרה ספציפי שבו נפגשה עם נציגים של ספָּק ו"כל הצד השני של השולחן היו אנשים לבנים..." ברואר ציינה שהיא תתקשר לספק כדי לדבר על הנושא.
בתגובה, היו רבים ברשתות החברתיות שכינו אותה "גזענית".
זמן קצר לאחר שהפכה ל-COO ונשיאת קבוצת סטארבקס, החברה נתקלה במחאות ארציות ובפרסום שלילי בגלל יחס ל-2 גברים שחורים בחנות בפילדלפיה.
בתגובה, ברואר והצוות שלה ערכו שינויים במדיניות החברה והכשירו את כל העובדים, ב-8,000 החנויות לאי-אפליה מכל סוג שהוא.
רוזי ניומן אוסטרמן (נולדה ב-30 בספטמבר 1954) היא שחקנית עבר ובמאית ישראלית-אמריקאית.
אוסטרמן סיימה את לימודייה בבית הספר התיכון בארצות הברית שם גדלה.
הורייה שלחו אותה לישראל ב-1979 כשהייתה בת 22. אוסטרמן עבדה כמתנדבת בקיבוץ גברעם.
אחרי תקופה בקיבוץ, שבה עבדה בבתי הילדים וברפת ולמדה מוזיקה באוניברסיטת תל אביב.
כיום היא יוצרת סרטים תיעודיים וחיה עם בעלה יונתן ושלושת ילדיהם בפלורידה.
ב-1976 זכתה לחשיפה משמעותית כשגילמה את דמותו של דבי בסדרה "גבי ודבי" ששודרה במשך 5 פרקים בטלוויזיה החינוכית.
בעקבות הצלחת "גבי ודבי" שנתיים לאחר מכאן ב-1978 המשיכה אסטרמן לסדרת ספין אוף משלה בת שמונה פרקים שנקראת "דבי בבית החולים", שם לימדה אנגלית תוך כדי פריטה בגיטרה, מהמיטה שבה "אושפזה" עקב תאונת דרכים.
באותה התקופה הופיעה במחזמר "גילברט וסאליבן".
ב-1985 שימשה כעוזרת במאי בתוכנית הטלוויזיה הלימודית "בלי סודות" ששודרה בטלוויזיה החינוכית.
בשנים 1986־1988 שיחקה בתפקיד עצמה בעונה השלישית של תוכנית הטלוויזיה "רחוב סומסום" ששודרה בטלוויזיה החינוכית, גילמה את רוזי עולה מאמריקה, מביאה מכתבים מאוסקר (שהוא בעצם הגרסה המקורית למוישה אופניק).
בפרק אחר קיפי נוסע איתה לירושלים ומסביר לה על העיר העתיקה.
ב-2017 ביימה את הסרט האמריקאי "Talia".
רוזיופילין היא אנטיביוטיקה שבידדו מ-Streptomyces griseoviridis , אשר הוכחה כבעלת פעילות אנטי-גידולית.
ניתן להתייחס למבנה הכימי במונחים של שני מרכיבים, מקטע מקרוטריציקלי ושרשרת צד הטרוציקלית.
מספר סינתזות מעבדתיות של רוזיופילין (למשל, אלו של טרוסט, פירסטנר, סלמון) מבוססות על סינתזת פאל-קנור , ושתיים אחרות מבוססות על תגובת הציקליזציה של נזרוב (אלו של טיוס, פרונטייר).
רוזיטל אביב (נולדה ב-1977) היא קצינת צה"ל בדרגת תת-אלוף המכהנת כיועצת הרמטכ"ל לענייני מגדר (יוהל"ם) החל מאוגוסט 2025.
רוזיטל אביב נולדה וגדלה בכפר יונה.
התגייסה לצה"ל בשנת 1995 ושובצה במערך מגל כמפקדת כיתה בבט"ר זיקים.
אביב החלה את דרכה בתור מ"כית, שירתה כמפקדת פלוגת טירונים, מ"מ בבט"ר זיקים ומ"פ בט"ר זיקים.
בשנים 2000–2001 שירתה אביב כמ"פ בחטיבה 460. לאחר מכן, בשנים 2002–2004, כיהנה כקצינת אג"ם מל"י במרכז הלאומי לאימונים ביבשה, ובשנים 2004–2006 שימשה כקצינת ההדרכה של מל"י.
בין השנים 2006–2008 יצאה ללימודים אקדמיים באוניברסיטת בר-אילן.
בהמשך דרכה, בשנים 2008–2011, שירתה כראש מדור האימונים בפיקוד המרכז, ולאחר מכן, בשנים 2011–2013, כראש מדור תכנון אימונים בזרוע היבשה.
בשנים 2013–2014 יצאה ללימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, ולאחר שובה שירתה בשנים 2014–2017 כראש ענף אימונים בפיקוד המרכז.
בשנים 2017–2021 שירתה כקצינה בחטיבת המבצעים באמ"ץ.
לאחר מכן, בשנים 2021–2025, שימשה כמפקדת יחידת מבקר צה"ל וכסגנית המבקר.
במקביל, בשנים 2024–2025, יצאה לשנת לימודים במכללה לביטחון לאומי.
באוגוסט 2025 הועלתה אביב לדרגת תת-אלוף ומונתה ליועצת הרמטכ"ל לענייני מגדר (יוהל"ם).
אביב בעלת תואר ראשון בלוגיסטיקה וכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן, בעלת תואר שני במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן, תואר שני במנהל עסקים ממכללת פרס ותואר שני נוסף במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה.
רוזן הוא המונח העברי לתואר אצולה אירופי שמקורו באימפריה הרומית, נמוך בחשיבותו מהמרקיז וגבוה מהויקונט, והוא מקביל לתואר הגרמני גראף (Graf).
מקור שמו במרבית השפות הוא במילה הלטינית Comes שמשמעותה בעברית בן לוויה.
בן הלוויה של השליט, שהיה חבר ויועץ, הפך במרוצת הזמן לתואר שלטוני עם הגדרות הקובעות את מיקומו בסולם דרגות האצולה האירופי-פיאודלי, ואת סמכויותיו וחובותיו של בעל התואר.
שם המשפחה "רוזן" אינו קשור לתואר האצולה, אלא מקורו במלה הגרמנית Rosen (ורדים).
שפה תואר לגבר תואר לאישה / בת זוג שם הטריטוריה שבשליטת הרוזןלטיניתComesComitissaComitatusיווניתΚόμης (Kómēs)Κόμησσα
רוזלינד (רחל) אלזי פרנקלין הייתה מדענית יהודייה-אנגלייה, שהוכשרה ככימאית פיזיקלית, ועסקה במשך חייה במחקרים על מבנה הפחם, המבנה המרחבי של ה-DNA ומבנה של נגיפים, בעיקר נגיף TMV.
פרנקלין ידועה ומוכרת בעיקר בזכות עבודתה על המבנה המרחבי של ה-DNA, כאשר תרומתה החשובה והמהותית לגילוי מבנה זה הוסתרה במשך שנים רבות, בעיקר על ידי מי שנעזרו והסתמכו על עבודתה זו ללא ידיעתה, פרנסיס קריק וג'יימס ווטסון.
רוזלינד פרנקלין נולדה ב-25 ביולי 1920 בלונדון למשפחה בריטית יהודית ממעמד כלכלי וחברתי גבוה ששורשיה בפולין ובבוהמיה.
מוצאה של משפחת אביה, אליס ארתור פרנקלין (Ellis Arthur Franklin), הוא משתי משפחות יהודיות מוכרות: משפחת פרנקלין ומשפחת סמואל.