tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האיחוד בין עיראק למצרים לא יצא בסופו של דבר אל הפועל אך צעדי ההכנה לקראתו פגעו קשות במשק העיראקי, בפיתוחה הכלכלי, ובפיתוחה הטכנולוגי.
במאי 1967 הנהיג מוסטפא ברזאני מרד כורדי בעיראק אלים, מצרים בחרה שלא לעזור לעיראק, שכן, היא הייתה שרויה בתקופת ההמתנה ונערכה יחד עם ירדן וסוריה להתקפת ישראל על החלטתה וצעדיה אלו ספגה מצרים גינויים חריפים מעיראק.
ב-29–30 במאי 1967, מספר ימים לפני פרוץ מלחמת ששת הימים נערכו הפגנות של אנשים פרו נאצריים בבגדאד בירת עיראק במחאה על הגינויים שקיבלה מצרים מעיראק על כך שלא נלחמה נגד הכורדים יחד איתה.
בסופו של דבר היחסים שככו והדבר בא לידי ביטוי בהסכם הגנה מצרי עיראקי אשר נחתם בקהיר ב-31 במאי 1967.
במלחמת ששת הימים שלחה עיראק חיל משלוח ועזר למצרים וירדן, חיל שבסופו של דבר ספג אבדות והפסיד למדינת ישראל במלחמה.
לאחר המלחמה, היחסים בין מצרים לעיראק נכנסו לתקופת שקט שנמשכה עד ל-1977 עם חתימת הסכמי קמפ דייוויד.
סוף שנות השבעים ושנות השמונים של המאה העשרים
ב-1977, התנפץ הקשר החם ועיראק ניתקה את יחסיה עם מצרים בעקבות הסכמי השלום בין מצרים וישראל.
ב-1978, עיראק אירחה בבגדאד את הוועידה הכלל-ערבית כדי ליצור חרם מדיני וכלכלי כלל-ערבי על מצרים וכל זאת בגלל הסכמי קמפ דייוויד של שלום עם ישראל.
למרות מאמצי עיראק לנדות את מצרים ממדינות ערב, מצרים עצמה תמכה בעיראק במלחמתה עם איראן.
מחווה זו של מצרים החזירה את שתי המדינות לקשר תקין וחם.
עם זאת, לא חודש הקשר ברמת השגרירות.
ב-1983, עיראק הצהירה כי קשריה עם מצרים הם בלתי נמנעים עקב "שיתוף הפעולה הטבעי" וה"אחווה ההדדית" שיש בין מדינות ערב.
הצהרה זו הובילה בעקיפין לרגיעה ביחסים ובקשרים בין שתי המדינות ולתקופת שקט.
ב-1990 שוב ניתקו היחסים בין השתיים, הפעם הייתה זו מצרים שניתקה את יחסיה עם עיראק.
זאת בעקבות מבצע סופה במדבר ופלישת עיראק לכווית.
מצרים הייתה אחת מהמדינות שגינו את הפלישה, לקחו חלק בקואליציית 34 המדינות, ונלחמו תחת דגל האו"ם במלחמת המפרץ.
בסופה של המלחמה הקואליציה ניצחה וכבשה את עיראק, החלו שיחות שלום אינטנסיביות בשטחה של המדינה ומצרים לקחה בהם חלק.
בעשורים הראשון והשני של המאה העשרים ואחת, ניכרת התקרבות בין השתיים.
הקשר חם במיוחד במישור הכלכלי.
הסחר העיקרי בין שתי המדינות הוא הסחר שבמסגרת תוכנית שמן בעד מזון , תוכנית של האו"ם בה עיראק מספקת שמן ומשאבי טבע למדינות שונות ובעדו המדינה הענייה והמתפוררת מקבלת מזון וסיוע כלכלי ממדינות אחרות.
מצרים שלחה חיל משלוח להילחם בסוריה ובעיראק נגד ארגון הטרור הסלפי, המדינה האסלאמית ששואף לכבוש את המדינה.
מאז 2015 הארגון פועל גם באזור חצי האי סיני וברצועת עזה ושתי המדינות שותפות למלחמה בטרור הג'יהאד הסלפי הקיצוני שמבצע פיגועים וטבחים בכל העולם.
הסחר בין שתי המדינות שרור ביציבות רבה מאז 2013 כאשר אז הסחר המקיף בין שתי המדינות עמד על כמיליארד דולר אמריקאי וב-2015 הסחר נמצא דומה.
עיקר הייצוא העיראקי למצרים בשנה זו הוא נפט וחלק מזערי של פירות טרופיים.
לעומת עיראק ששרויה במלחמה וכלכלתה כמעט והושתקה, אך ניצלה אודות למשאבי הטבע הרבים בשטחה, מצרים היא כלכלה חזקה בעולם הערבי והייצוא שלה לעיראק נמצא מגוון הרבה יותר מהייצוא העיראקי למצרים.
במסגרת הייצוא המצרי לעיראק יובאו לעיראק: פחי פלסטיק, גבינות, מגוון פירות, תה, מגוון ירקות, נייר טואלט, תכשירים לשיער ועוד.
עיראק מיוצגת במצרים באמצעות שגרירות בגיזה, פרבר של קהיר, בירת מצרים.
מצרים מיוצגת בעיראק באמצעות שגרירות בבגדאד, בירת עיראק.
אין זו מקריות שדגלי המדינות דומים כל כך, שני הדגלים, בדומה לרוב דגלי מדינות העולם הערבי, מוטענים בצבעי הלאומיות הכלל-ערבית שהם שחור, אדום, ירוק ולבן.
הצבעים מסמלים תקופות שונות בהיסטוריה הח'ליפות המוסלמית: הלבן את בית אומיה, השחור את בית עבאס, הירוק את השושלת הפאטמית והאדום את השושלת ההאשמית, ששלטה בעיראק ובחג'אז בעבר ושולטת עד היום בממלכת ירדן שגובלת בעיראק.
בדגל המצרי לפסים משמעות נוספת, לכל אחד מהפסים בדגל משמעות סימבולית שקשורה לשחרור הערבי.
יחסי מצרים–סלובניה הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת מצרים הערבית לבין רפובליקת סלובניה.
ביוני 1999 נפגש ראש ממשלת סלובניה, ג'אנז דרנובסק, עם ראש ממשלת מצרים כמאל אל-ג'נזורי בקהיר.
הם דנו בנוגע לאמצעים לחיזוק שיתוף הפעולה הבילטרלי בתחומים השונים, ובמיוחד במישור הכלכלי.
במאי 2007 נפגש שר התחבורה הסלובני, ג'אנז בוזיץ', עם עמיתו המצרי, מוחמד מנסור, בקהיר.
שיחותיהם התמקדו בהגדלת קשרי התחבורה בין נמל אלכסנדריה המצרי לבין נמל קופר שבסלובניה.
בוזיץ' ציין שיש ביקוש בסלובניה לסחורה מצרית, במיוחד לירקות, פירות וצמחים אחרים, ולפיכך שיתוף הפעולה צריך לגדול.
מצרים מיוצגת בסלובניה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בליובליאנה, בירת המדינה.
סלובניה מיוצגת במצרים בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בקהיר, בירת המדינה.
במרץ 1997 חתמו שתי המדינות על הסכם סחר.
יחסי מצרים–מרוקו הם היחסים הבילטרליים בין רפובליקת מצרים הערבית לבין ממלכת מרוקו.
מאז כינון היחסים הדיפלומטים ביניהן, שתי המדינות שומרות על יחסים חמים.
מצרים ומרוקו חברות בליגה הערבית, GAFTA, WTO, המדינות הבלתי-מזדהות, הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי, המועצה לאחדות כלכלית ערבית והאומות המאוחדות.
בשנת 1999 חידשה מצרים את תמיכתה בשלמותה הטריטוריאלית של מרוקו.
"מצרים תמיד תמכה במאמציה של מרוקו לשכלל את שלמותה הטריטוריאלית" וזאת בהתייחס לסכסוך בין מרוקו לחזית פוליסריו על סהרה המערבית, אמר סגן שר החוץ המצרי, ג'מאל-אדין ביומי, ליומון המרוקאי אל-מונטאף, בהתייחסו לסוגיה.
ביומון הדגיש גם סגן שר החוץ את הצורך במרוקו ובמצרים לבסס את קשרי הסחר בין מדינות ערב.
מרוקו ומצרים הן חתימה על הסכם אגאדיר להקמת אזור סחר חופשי בין אומות הים התיכון הערביות, שנחתם ברבאט ב-25 בפברואר 2004. ההסכם נועד להקמת אזור סחר חופשי בין ירדן, תוניסיה, מצרים ומרוקו.
שתי המדינות גם יזמו את הסכם GAFTA, הסכם של הליגה הערבית להשגת גוש כלכלי ערבי שלם שיכול להתחרות בעולם.
מאידך, מרוקו מחזיקה בשגרירות בקהיר וקונסוליה באלכסנדריה.
יחסי מצרים–קוריאה הצפונית מתייחסים ליחסים הדו-צדדיים בין רפובליקת מצרים הערבית לרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה.
למצרים יש שגרירות בפיונגיאנג, בעוד שלקוריאה הצפונית יש שגרירות בקהיר.
היחסים נותרו חזקים למדי מאז ימיו של גמאל עבד אל נאצר והמדינות הבלתי-מזדהות, כאשר קוריאה הצפונית תמכה בתוקף בעמדת נאצר בזמן מלחמת סיני.
משלחת דיפלומטית צפון-קוריאנית נשלחה למצרים ב-1961 במטרה לכונן יחסים קונסולריים.
בשנת 1964 נחתם הסכם הכרה בין המדינות.
נשיא מצרים, עבד אל-פתאח א-סיסי, סירב לאכוף את הסנקציות של האו"ם על קוריאה הצפונית.
חוסני מובארכ גייס טייסים צפון קוריאניים להכשרת חיל האוויר המצרי בעקבות מלחמת יום כיפור.
הנשיא אנואר סאדאת אישר את מכירתם של טילים בליסטיים טקטיים לקוריאה הצפונית בין השנים 1976 ל-1981. גם קוריאה הצפונית סייעה למצרים לפתח מערכות טילים משלה.
קוריאה הצפונית השיגה את הטילים הבליסטיים הראשונים שלה ממצרים בין 1979–1980.
פורט סעיד שימשה כנמל מעבר ליצוא נשק צפון קוריאני לאפריקה.
בשנת 2017 נמסר כי שר הביטחון המצרי, סידקי סובחי, הודיע כי מצרים "ניתקה את כל הקשרים הצבאיים עם צפון קוריאה".
יחסי מצרים–ניו זילנד הם היחסים הדיפלומטיים שבין מצרים לבין ניו זילנד.
ההיסטוריה המשותפת הקצרה של מצרים וניו זילנד התבטאה בכך ששתי המדינות היו חלק מהאימפריה הבריטית.
הקשר הרשמי הראשון בין מצרים לניו זילנד היה במלחמת העולם הראשונה.
כאשר באוקטובר 1914 נחתו כוחות משלחת של ניו זילנד במצרים וסייעו לכוחות הצבא להדוף מתקפה עות'מאנית על תעלת סואץ.
לאחר המלחמה, בפברואר 1922, קיבלה מצרים את עצמאותה מבריטניה.
במהלך מלחמת העולם השנייה חזרו כוחות ניו זילנד למצרים על מנת להילחם בהסתננות ופלישת גרמנים ואיטלקים.
מבצע זה נקרא "המערכה במדבר המערבי".
במאי 1941, ביקר ראש ממשלת ניו זילנד, פיטר פרייזר במצרים על מנת לבקר את הכוחות ואנשי המדינה.
כוחות הצבא של ניו זילנד השתתפו בכמה קרבות במצרים, כולל הקרבות באל-עלמיין
ב-1974 נקבעו יחסים דיפלומטיים בין מצרים לניו זילנד וב-1974 פתחה מצרים שגרירות בוולינגטון, אך השגרירות נסגרה ב-1988. בנובמבר 2007, במהלך ביקור של ראש הממשלה, הלן קלארק במצרים, ניו זילנד פתחה שגרירות בקהיר.
ב-2010 בעקבות פתיחת השגרירות הניו זילדית בקהיר, נפתחה מחדש השגרירות המצרים בוולינגטון.
בינואר 2015, ביקר שר החוץ הניו זילנדי, מארי מקאלי במצרים ונפגש עם הנשיא עבד אל-פתאח א-סיסי.
היצוא העיקרי של מצרים לניו זילנד כולל: כלי רכב, הלבשה, שטיחים ודשנים בעוד שהיצוא של ניו זילנד אל מצרים כולל: מוצרי חלב, ביצים, דבש, מוצרי אוכל ומוצרים מן החי.
היחסים בין מצרים לבין צרפת קיימים מימי הביניים ועד ימינו, והם חלק מיחסי צרפת–אפריקה.
בשנת 1500 חתמו ממלכת צרפת והסולטנות הממלוכית של מצרים על הסכם קפיטולציות, במהלך שלטונם של לואי השנים עשר, מלך צרפת, והסולטאן באיזיט השני, שבו הסולטאן העניק זכויות לצרפתים ולקטלאנים, ומאוחר יותר הורחבו הזכויות על ידי סולימאן המפואר.
נפוליאון בונפרטה הגיע בשנת 1798 בראש משלחת למצרים, וקשר קשרים עם מוחמד עלי, ובעקבות כך סטודנטים מצריים נשלחו לצרפת להתמחות במדעים מודרניים ובאמנויות.
סכסוכים בשנות ה-50 של המאה ה-20
במהלך שמונה שנות המאבק האלג'יראי לעצמאות נגד השלטון צרפתי, נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר תמך מאוד בתנועת ההתנגדות, וסיפק סיוע צבאי משמעותי לחזית השחרור הלאומי.
בעקבות כך, ובעקבות הלאמת תעלת סואץ על ידי נאצר, הצטרפו הצרפתים לבריטניה וישראל במתקפה על מצרים במהלך משבר סואץ.
על פי סקר ה-BBC World Service בשנת 2013, 36% מהמצרים הביעו דעה חיובית על ההשפעה צרפתית, בעוד 26% הביעו דעה שלילית.
נשיא מצרים לשעבר חוסני מובארכ ביקר בצרפת 41 פעמים.
קיימים חילופי תרבות בין צרפת לבין מצרים, ולתרבות הצרפתית יש נוכחות חזקה במצרים.
יחסי מצרים–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת מצרים הערבית לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
הסכם בדבר כינון היחסים הקונסולריים הרשמיים בין המדינות - 29 בספטמבר 1977
הסכם בדבר כינון היחסים הדיפלומטיים בין המדינות - 16 ביוני 1989
הסכם בדבר התרבות - 2 בפברואר 1994
בשנת 2016, שווי הסחורה שיוצאה מסן מרינו למצרים הגיעה לסך 1.29 אלף דולר אמריקאי והיא כללה חוטים מבודדים וגמישי מתכת.
באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה ממצרים לסן מרינו הגיעה לסך 291 אלף דולר אמריקאי והיא כללה גיליונות פלסטיק.
בשנת 2015, שווי הסחורה שיוצאה מסן מרינו למצרים הגיעה לסך 2.63 אלף דולר אמריקאי והיא כללה חוטים מבודדים.
באותה שנה מצרים לא ייצאה אף סחורה לסן מרינו.
מצרים אינה מיוצגת בסן מרינו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
השגרירות המייצגת את מצרים נמצאת ברומא, בירת איטליה.
סן מרינו מיוצגת במצרים על ידי שגרירות שהיא מחזיקה בקהיר, בירת מצרים.
יחסי מצרים–מקסיקו הם היחסים הדיפלומטיים בין מצרים למקסיקו.
במהלך ההתערבות הצרפתית השנייה במקסיקו הסכים מוחמד סעיד פאשא ממצרים לשלוח לערת הקיסר נפוליאון השלישי גדוד עזר של 447 חיילים מצרים-סודנים (רובם חיילים סודנים עם קצינים מצרים) למקסיקו.
באותה תקופה נהוג היה לחשוב שחיילים מאפריקה "יתאימו" טוב יותר לחום במקסיקו מאשר הצרפתים.
בשנת 1867 נשלחו 326 החיילים שנותרו בחיים לצרפת לפני שחזרו למצרים.
בשנת 1905 פתחה מקסיקו קונסוליה בעיר הנמל אלכסנדריה כדי לסייע לספינות מקסיקניות שעצרו בעיר לפני או אחרי נסיעה בתעלת סואץ.
בשנת 1922 השיגה מצרים עצמאות מבריטניה ויחסים דיפלומטיים בין מצרים למקסיקו כוננו ב-31 במרץ 1958. בשנת 1960 שתי המדינות פתחו שגרירות קבועה בבירות זו של זו, בהתאמה.
מאז, היחסים בין שתי המדינות התבססו ברובם על כבוד הדדי ושיתוף פעולה בנושאים בינלאומיים באו"ם.
בשנת 1975 ביקר נשיא מקסיקו, לואיס אצ'ווריה אלברס, במצרים ובשנת 1981 ביקר במצרים גם הנשיא חוסה לופס פורטייו.
בספטמבר 2015 הותקפה בטעות קבוצה של 14 תיירים מקסיקנים על ידי כוחות הביטחון המצריים בזמן ששהו בחופשה במדבר המערבי של מצרים.
גורמים מצריים אמרו כי כוחות הביטחון חשבו את התיירים למחבלים.
במהלך הפיגוע נהרגו שמונה אזרחים מקסיקנים ושישה נפצעו.
ממשלת מקסיקו גינתה את האירוע וקראה לחקירה ממצה של האירוע.
שרת החוץ של מקסיקו, קלאודיה רואיס מסיו, הצהירה כי ממשלת מקסיקו לא תנתק את היחסים הדיפלומטיים עם מצרים בגלל האירוע.
בשנת 2018 חגגו שתי המדינות 60 שנה ליחסים דיפלומטיים.
ביקורים רמי דרג ממצרים למקסיקו
שר התרבות פרוק חוסני (2008)
סגן שר החוץ מוחמד עוראבי (2010)
ביקורים רמי דרג ממקסיקו למצרים
שר החוץ אמיליו אוסקאר רבאסה (1974)
תת-שרת החוץ לורדס ארנדה בסאורי (2009)
שרת החוץ קלאודיה רואיס מסיו (2015)
שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים דו-צדדיים כמו הסכם על חילופי תרבות (1960); הסכם סחר (1963); הסכם לשיתוף פעולה כלכלי (1984); הסכם לשיתוף פעולה תרבותי, מדעי וטכני (1987) והסכם לשיתוף פעולה חינוכי (1987).
בשנת 2018 הסתכם המסחר הכולל בין מצרים למקסיקו ב-135 מיליון דולר.
הייצוא העיקרי של מצרים למקסיקו כולל: חלקי רכב, כותנה וטקסטיל.
הייצוא העיקרי של מקסיקו למצרים כולל: צינורות מעטפת גז ושמן, גלילי מתכת, זרעי שומשום ואלכוהול (טקילה).
מצרים היא שותפת הסחר השלישי בגודלה של מקסיקו באפריקה.
חברות מקסיקניות לאומיות רבות כגון סמקס, Gruma, KidZania, Rotoplas ו-Sukarne פועלות במצרים.
מצרים מחזיקה במקסיקו שגרירות במקסיקו סיטי בלבד.
מאידך, מקסיקו מחזיקה במצרים שגרירות בקהיר וקונסוליה כללית באלכסנדריה.
יחסי מצרים–צ'אד הם היחסים המסחריים והאידאולוגים בין מדינת מצרים למדינת צ'אד.
היחסים בין צ'אד למצרים לא היו הדוקים עד לעשור הראשון של המאה ה-21 לערך, מכיוון שמצרים נהגה לבדל את עצמה תמיד ממדינות אפריקה והעדיפה להחשב כחלק מהמזרח התיכון או מהמגרב.
לעומתה צ'אד נהגה לסחור עם מדינות דרום אמריקה או דרום יבשת אפריקה.
לפני כעשרים שנה בערך החל חימום יחסים בין המדינות, כאשר חילופי סחורות החלו להתקיים בין המדינות.
נשיאי המדינות, אידריס דבי וחוסני מובארכ, נפגשו בפעם הראשונה כמה שנים לאחר מכן.
שתי המדינות חברות בארגון האיחוד האפריקאי, ובזכות שיתופי פעולה מטעם הארגון יחסי המדינות התחממו ונוצרה הגברה בכמות הסחר והתיירות בין שתי המדינות באופן הדדי.
מצרים החלה לבצע רכישות של משאבים טבעיים מצ'אד, בעוד שצ'אד קנתה כלים מלאכותיים, כלי מתכת, חוטי נחושת ועוד.
עם עלייתו של הנשיא עבד אל-פתאח א-סיסי שני הנשיאים המכהנים מהרו להפגש ולדון בשינויים החדשים שייערכו.
היחסים בין המדינות הפכו לחזקים יותר כאשר נחתם הסכם של שתי המדינות, יחד עם אלג'יריה להתערב בפעולות הטרור שבמדבר לוב ולמנוע מהם להגיע למדינות השכנות.
בשנת 2019 נערכה פגישה חשובה בין שני הנשיאים הנוכחיים, עבד אל-פתאח א-סיסי ו-אידריס דבי, שבה קרא הנשיא סיסי לקירוב בין העמים.
הוא אף הדגיש את היחסים ההיסטוריים החזקים בין מצרים לצ'אד, והצביע על הכשרות המצרית להעצים עוד יותר את היחסים הדו-צדדיים, תוך התחשבות בהסכמה ההדדית של שתי המדינות בנושאים אזוריים ובינלאומיים רבים.
הנשיא אף טען כי הסוכנות המצרית לשותפות ופיתוח תמשיך לספק לממשלת צ'אד כספים וקורסים להכשרה בתחומים שונים, במיוחד בתחום הבריאות והכלכלה.
בנוסף, שני הנשיאים הסכימו להמשיך בהתייעצות משותפת ברמה האפריקאית על בסיס העיקרון "פתרונות אפריקאים למשברים אפריקאים" וכדי למקסם את שיתוף הפעולה בתחומי הביטחון והמודיעין למאבק בטרור וקיצוניות.
לצ'אד יש שגרירות בעיר קהיר, בירת מצרים.
למצרים יש שגרירות בעיר נג'מנה, בירת צ'אד.
בשתי השגרירויות כל אזרח מדינה יכול להוציא ויזה מצרית/צ'אדית.
יחסי מצרים-סין הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה העממית של סין לבין מצרים.
לסין ישנה שגרירות בקהיר, ולמצרים ישנה שגרירות בבייג'ינג.
ב-30 במאי 1956 מצרים הייתה למדינה האפריקאית הראשונה שקיימה יחסים עם הרפובליקה העממית של סין, לאחר שחרור אפריקה משליטה אירופית.
עוד באותה שנה, הסירה מצרים את הכרתה בטאיוואן, על רקע היחסים המעורערים בין סין וטאיוואן, סין טוענת לריבונות על טאיוואן ועל כן הן אויבות, מדינות שהכירו בטאיוואן גרמו לעימותים עם סין, ובנות בריתה של סין העדיפו לקיים קשר עם מצרים מאשר עם טאיוואן.
בשנת 2015 ביקר נשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי בבייג'ינג, וצפה בטקס לציון 70 שנה לניצחון על יפן במלחמת סין–יפן השנייה, אירוע ממנו רוב מדינות העולם נמנעות.
על רקע הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ומעורבותה של מצרים בניסיון להשכין שלום, סין מעורבת גם בקשר ליחסיה עם ישראל, ובהסדר מעט דומה לטיבט.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 קיבלה מצרים מסין ספינות וכן צוללת, וכן סין סייעה למצרים לייצר כלי נשק משלה.
החל משנת 2000, החלו המצרים לייצר כלי נשק ומטוסי קרב דומים לשל הסינים.
בין מצרים לסין קיימים יחסים כלכליים מלאים, מצרים היא המדינה החמישית בגודלה בסחר החוץ של סין.
סין רואה במצרים גם כשותפה כלכלית שניתן לייצא אליה את מוצריה, מצרים מצידה מרוויחה מכך שהיא מקבלת כוח אדם בענפי התעשייה, המחצבים, החקלאות, הדגה, התיירות, הרכב והספנות.
סין מייצאת למצרים גיוס השקעות של כ15 מיליארדי דולרים.
מצידה של ישראל ישנו היבט חיובי והיבט שלילי, מצד אחד סין עלולה לגרום למדינות ערב לפגוע בישראל על רקע הסכסוך הישראלי-פלסטיני, מנגד ישראל יכולה להרוויח מכך שמצרים נתמכת כלכלית וכך נשמר השלטון במצרים.
כוח העבודה הסיני חשוב מאוד למצרים, סינים רבים מגיעים מסין למצרים בשביל לעבוד בעבודות שונות שצריך במדינה.
יחסי מצרים–קוריאה הדרומית הם היחסים הדיפלומטיים, כלכליים ואידאולוגיים בין קוריאה הדרומית למצרים.
היחסים בין מצרים לקוריאה הדרומית לא התקיימו במשך רוב שנות קיומן של שתי המדינות.
כאשר מצרים הכריזה בשנת 1965 על הכרה בקוריאה הצפונית כמדינה הפכה עצמה אוטומטית למדינה עוינת של קוריאה הדרומית.
הסיכויים ליחסים טובים בין המדינות שאפו לאפס כשמצרים וקוריאה הצפונית הפכו למדינות ידידות: קוריאה הצפונית שלחה תגבור צבאי למצרים במלחמת יום הכיפורים, והנשיא חוסני מובארכ ביקר בקוריאה הצפונית יותר מארבע פעמים בעשור.
אלא שב-13 באפריל 1995 ניכר שינוי מידניות מצד מצרים כלפי חצי האי הקוריאני, כאשר הכירה גם בקוריאה הדרומית כמדינה.
אמנם, היחסים בין המדינות לא קיבלו תפנית חדה ולא היו למשמעותיים אך כן סומנו כמה מחוות הדדיות: הוקמה שגרירות מצרית בסיאול ושגרירות דרום-קוריאנית בקהיר.
בתוך כמה שנים החל סחר בין המדינות, כשהיצואנית המובילה הייתה מצרים: בשנת 2011 נרשם ייצוא סחורות ממצרים בשווי 8.2 מיליארד דולר אמריקאי, לעומת ייבוא סחורות מדרום קוריאה בשווי 802 מיליון דולר בסך הכל.
במפקד האוכלוסין המצרי שנערך בשנת 2011 נמצא כי במצרים חיים כ-905 אזרחים דרום קוריאנים, רובם בקהיר ואלכסנדריה.
רובם הגדול של האזרחים הדרום קוריאנים במצרים עובדים כפועלים, אך גם בתחום ההיי טק.
לפי הסטטיסטיקה אחד מכל 109,604 מצרים הוא קוריאני.
יחסי מצרים–פקיסטן הם היחסים הדו–צדדיים בין הרפובליקה הערבית של מצרים לבין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן.
היחסים המודרניים החלו בשנת 1947 כאשר מייסד פקיסטן מוחמד עלי ג'ינה ערך ביקור במצרים על פי הזמנה מיוחדת ששלח המלך פואד השני.
מצרים מחזיקה בפקיסטן שגרירות באסלאמאבאד ופקיסטן מחזיקה במצרים שגרירות בקהיר.
שתי המדינות חברות ב-OIC (הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי) ו-D8. פקיסטן ומצרים הן שתיהן בעלות ברית של ארצות הברית, הגדולות ביותר שאינן מנאט"ו, ומאפשרות להן גישה לרמות מסוימות של חומרה ועודפי ציוד צבאי מארצות הברית.
לשתי המדינות יש קשר הדוק.
שתי המדינות נוסדו כמדינות לאום מודרניות בעידן של לאומיות, עם אוכלוסייה מוסלמית דומיננטית.
מצרים המודרנית מתייחסת למייסדה כמוחמד עלי ואילו מוחמד עלי ג'ינה נחשב כמייסד פקיסטן.
מצרים וארץ עמק האינדוס (המקבילה לפקיסטן המודרנית וצפון מערב הודו) קיימו מאז ימי קדם יחסים פוליטיים, מסחריים ותרבותיים, כולל סחר לאורך זמן דרך דרכי ים סוף וכיבוש על ידי הפרסים, אלכסנדר הגדול והערבים.
היוונים הקדמונים העירו כי האנשים שחיו לאורך נהר האינדוס דומים ביותר למצרים הקדומים במראם, כאשר אריאנוס (המאה ה-2 לספירה) ציין ב"אינדיקה" שלו:
מצרים ופקיסטן כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1951. בשנות ה-50 שאפה פקיסטן לתפקיד מוביל בעולם האסלאמי, מה שהביא לחיכוכים קשים עם מצרים.
במהלך מלחמת ששת הימים ומלחמת יום כיפור, פקיסטן שלחה למצרים עוזרים צבאיים, טכנאים ואנשי צוות כדי לסייע לצבא המצרי במלחמה עם ישראל.
במהלך המלחמות עם ישראל, צבא פקיסטן שלח נשק ומטוסי קרב למצרים.
בשנת 1974 ביקר נשיא מצרים אנואר סאדאת בפקיסטן כדי להשתתף בישיבת ה-OIC השנייה שהתקיימה בלאהור, פונג'אב, ותמך בדרך כלל בתוכניותיה של פקיסטן להפוך למעצמה גרעינית.
עם זאת, היחסים עם פקיסטן הורעו כאשר פקיסטן החלה בקשרים עם ברית המועצות.
החמרת היחסים של פקיסטן עם ארצות הברית מילאה תפקיד מפתח נוסף בבעיה הדיפלומטית.
עם זאת, היחסים עם מצרים השתפרו לאחר סילוקו של ראש הממשלה זולפיקר עלי בהוטו.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, הנשיא חוסני מובארכ והנשיא מוחמד זיא אל-חאק חיזקו את היחסים; מצרים מילאה גם תפקיד חיוני במהלך המלחמה הסובייטית-אפגנית בה מצרים סיפקה באופן נרחב כוח אדם וציוד צבאי למוג'אהדין האפגנים במאבקם נגד הסובייטים.
בשנים 1988–1990 ובשנים 1993–1996 נוצרו קשריה של מצרים עם מפלגת העם הפקיסטנית שהובלה בעבר על ידי בנזיר בהוטו שהייתה בדרך כלל קרובה לברית המועצות.
בשנת 1995 אירע פיגוע באסלאמאבאד בעזרת מכונית תופת שכוון לשגרירות מצרים, והג'יהאד האסלאמי המצרי קיבל אחריות עליו.
כל התוקפים נעצרו בשנת 2001 והוסגרו למצרים.
הצבא הפקיסטני והמצרי מקיימים יחסים קרובים בתחומי הייצור הביטחוני, ושתי המדינות מקיימות לעיתים קרובות קשרים עם משלחות ברמה גבוהה של ראשי צבא, בפגישה עם רייהל שריף, נשיא מצרים אישר את רצונו לקדם עוד יותר צבאית שיתוף פעולה עם פקיסטן.
מצרים ופקיסטן הסכימו לשפר את רמת השיתוף הקיימת בין שתי המדינות הכוללת יחסים כלכליים ומסחריים, הזדמנויות השקעה, שיתוף פעולה בשירותים ציבוריים ואזרחיים, מגזר הבריאות, החקלאות והדואר, שתי המדינות ישפרו עוד יותר שיתוף הפעולה שלהם בענף האנרגיה האלטרנטיבית ובמיוחד ייצור אנרגיית רוח.
במצרים חיים מעל 700 פקיסטנים, בעיקר בקהיר ובאלכסנדריה.
היחסים נעזרים בעובדה ששתי המדינות הן מוסלמיות ברובם ומתקיים קשר חזק בין שתי המדינות.
יחסי מצרים–סודאן הם היחסים הדו-צדדיים בין סודאן ומצרים.
סודאן ומצרים נהנו מקשרים היסטוריים מורכבים ארוכי שנים, שבמרכזם חפיפות היסטוריות בעת העתיקה כאשר ממלכות נוביות (נובטיה, מקוריה ואלודיה) בסודאן שלטו במצרים, ושושלות מצריות פלשו לסודאן, כמו גם קשרים תרבותיים והחתירה של מצרים לשליטה על מימי הנילוס.
לפני העצמאות הסודאנית בשנת 1956, סודאן שולבה במצרים בשנת 1821 דרך פלישת שושלת מוחמד עלי וכיבוש סודאן, ואחריה המהפכה הלאומית המהדיסטית הסודנית בשנת 1885 והכיבוש מחדש של סודאן תחת השלטון הבריטי בשנת 1899.
קשריהם ההיסטוריים חוזרים למצרים העתיקה, שם התבססו שתי האומות לאורך נהר הנילוס.
לאורך כל השנים מצרים הייתה בעיקר יותר משגשגת, עם זאת, היבטים דתיים ותרבותיים רבים של מצרים אומצו מהנוביאנים (המבוססים על סודאן המודרנית) כמו בניית הפירמידות וחיים שלאחר המוות.
סודאן הייתה אחת משלוש חברות הליגה הערבית שהפגינה הזדהות עם מצרים ביוזמות השלום שלה בקמפ דייוויד עם ישראל בסוף שנות ה-70.
סכסוך גדול בין סודאן ומצרים הוא סביב משולש חלייב: סודאן טוענת כי מדובר באזור השייך לה, אם כי מצרים כבשה אותו צבאית מאז 1995, ומצרים מסרבת להפנות את המחלוקת לבוררות בינלאומית.
מחלוקת נוספת היא סביב סכרים באתיופיה, ובמיוחד סכר הרנסאנס האתיופי הגדול, שסודאן רואה בו לגיטימי ותועלת אזורית ואילו מצרים רואה בו איום על ביטחון המים שלה.
המדיניות של מצרים בסודאן היא לטובת סודאן מאוחדת.
כיוון שכך, מצרים לא הייתה מעורבת ישירות בתהליך השלום בסודאן שהתארח בקניה בחסות הרשות הבין - ממשלתית לפיתוח (IGAD) וזה העניק לעמי דרום סודאן את הזכות לפרוש ולהקים מדינה עצמאית בשנת 2011 לאחר מלחמת האזרחים הסודאנית הארוכה שנמשכה במצטבר למעלה מ-40 שנה והרגה למעלה משני מיליון איש.
מצרים מחזיקה בסודאן שגרירות בח'רטום ו-2 קונסוליות בפורט סודאן בוואדי חלפה.
סודאן מחזיקה במצרים שגרירות בקהיר וקונסוליה כללית באסוואן.
יחסי מצרים–עומאן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת מצרים הערבית לבין סולטנות עומאן.
תיאום מתקיים בין המדינות בנושאים פוליטיים שהועלו בפורומים בינלאומיים, ומצרים קיבלה יוזמה בעניינים אלו, בנושאים כמו מאבק בפירטיות ימית והקשר עם נאט"ו.
הרצון של מצרים לתאום וייעוץ נהנה מהערכה של הצד העומאני והדדיות מצד הסולטנות.
הסולטנות תומכת במינוי המצרי לחברות או לתפקידים בארגונים בינלאומיים, ודוגמה חשובה היא החלטתו של הסולטאן קאבוס לוויתור על מועמדות עומאנית לתפקיד מנכ"ל אונסק"ו לטובת מינויו של השר פארוק חוסני, שכן הסולטנות הייתה בין המדינות הראשונות שתמכו בתוקף במועמד המצרי.
בשנת 2010 142 חברות מצריות פעלו בעומאן, ושיעור השותפות המצרית הסתכם ב-13% מכלל ההשקעות בסולטנות.
מצרים מחזיקה בעומאן שגרירות במסקט.
עומאן מחזיקה במצרים שגרירות בקהיר.
יחסי מצרים–סרביה הם יחסי החוץ בין מצרים לסרביה.
שתי המדינות מקיימות יחסים דיפלומטיים שנוסדו בין ח'דיבות מצרים לממלכת סרביה בשנת 1908. בדצמבר 1955 ביקר יוסיף ברוז טיטו במצרים, ובשנת 1956 קיבל גמאל עבד אל נאצר אזרחות כבוד בבלגרד.
מצרים נמנעה במהלך ההצבעה על קבלת קוסובו לאונסק"ו.
בשנת 2012 היצוא מסרביה למצרים הסתכם ב-19.859 מיליון דולר והיבוא הסתכם ב-13.385 מיליון דולר.
מצרים מחזיקה בסרביה שגרירות בבלגרד.
סרביה מחזיקה במצרים שגרירות בקהיר.
יחסי מצרים–צ'ילה הם יחסי החוץ בין מצרים וצ'ילה.
היחסים הדיפלומטיים בין צ'ילה לבין מצרים כוננו בשנת 1929, ומצרים הייתה המדינה הראשונה בעולם הערבי שכוננה יחסים עם מדינה באמריקה הדרומית.
באותן שנים שתי המדינות חתמו על הסכם שלום והסכם על יתרונות מסחריים כדי למסד את קשריהן הדו-צדדיים.
באותן השנים הראשונות, היחסים התמקדו בנושאים כלכליים.
ב-23 בדצמבר 1957 החליטו שני הצדדים להעלות את נציגיהם לרמת השגרירות.
קודם לכן, שגריר ברזיל בקהיר ייצג ישירות את האינטרסים הצ'יליאניים במדינה.
בשנות השישים הגדילו שתי המדינות את היחסים הדו-צדדיים שלהן מעבר לתחום הכלכלי, וקבעו הסכם תרבות.
כך, בשנת 1966, הקימה אוניברסיטת צ'ילה את המרכז ללימודי ערבית, שהאדריכל והמנהל הראשון שלו היה האקדמאי המצרי לופדי עבדאל באדי, מאוניברסיטת הליופוליס.
בדצמבר 1978 התקיימה הפגישה הראשונה של הוועדה המעורבת הצ'יליאנית–מצרית בראשות סגן הקנצלר הצ'יליאני אנריקה ואלדס, מטעם צ'ילה ומזכיר המדינה של משרד הכלכלה, סחר חוץ ושיתוף פעולה כלכלי במצרים.
בפגישה אושרו תקנות לפיתוח דו-שיח דו-צדדי ונושאים כמו הלוואה מצרית אפשרית למימון ייצוא צ'יליאני, הצעתה של צ'ילה להעניק מלגות ללימודי תואר שני במוסדות כלכליים לאומיים וסיוע טכני בשליטה על מדבריות.
כתוצאה מהבנה דיפלומטית זו נחתמו בשנים הקרובות מכשירי שיתוף פעולה שונים, ביניהם הסכם תרבות (1960), מסחרי (1977), הסכם שיתוף פעולה תיירותי (1981), הסכם שיתוף פעולה מדעי ומדעי.
טכניקה (1982); הסכם לשיתוף פעולה כלכלי (1988); תזכיר שיתוף פעולה חקלאי (1997); תזכיר בין הבנקים המרכזיים של צ'ילה ומצרים (1998); הסכם לקידום והגנה הדדית על השקעות ואחר לקידום יצוא (1999).
בשנת 2005 ביקר נשיא צ'ילה ריקארדו לאגוס במצרים והיה לראש הממשלה הצ'יליאני הראשון שביקר במדינה זו.
ב-15 בינואר הוא הגיע לקהיר, שם נפגש עם מקבילו חוסני מובארכ, איתו חתם על הסכם שיתוף פעולה תרבותי וחינוכי והסכם כוונות לשיתוף פעולה טכני ארכאולוגי בין תרבות צ'ינצ'רו בצ'ילה לבין "התרבות הפרעונית" במצרים.
המסחר בין שתי המדינות הסתכם ב-51 מיליון דולר בשנת 2016, שהיוו גידול של 1.6% בחמש השנים האחרונות.
היצוא העיקרי מצ'ילה למצרים כולל קתודות נחושת, עץ אורן, עיסת עץ כימית ושזיפים מיובשים, בעוד שמצרים מייצאת בעיקר שטיחים, ג'ינס כחול, שעועית וחולצות כותנה.
כיום, הפרויקט הבילטרליים המשמעותי ביותר כולל את פעילותה של חברת הנפט הממשלתי הצ'יליאנית ENAP-SIPETROL במצרים, פרויקט במסגרתו החלו חיפושים והפקה של נפט באתרים שונים מצריים מאז 1998.
צ'ילה מחזיקה במצרים שגרירות בקהיר וקונסוליה באלכסנדריה.
מצרים מחזיקה בצ'ילה שגרירות בסנטיאגו דה צ'ילה.
יחסי מצרים–קנדה הם יחסי החוץ בין קנדה ומצרים.
שתי המדינות הקימו שגרירויות בביירות שלהן בשנת 1954. למרות ששניהם היו חלק מהאימפריה הבריטית, רק קנדה היא חלק מחבר העמים, בעוד מצרים אינה חלק מהארגון.
קנדה ומצרים כוננו קשרים דיפלומטיים לראשונה בשנת 1954 לאחר המהפכה המצרית בשנת 1952 וביטול המלוכה המצרית, ועלייתו לשלטון של נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר.
שתי המדינות נהנו מיחסים טובים, אך לא התבלטו זו בזו עד שקנדה התערבה במשבר סואץ בשנת 1956 כאשר נאצר הלאים את תעלת סואץ ובתגובה נקטו צרפת, בריטניה וישראל בפעולות צבאיות נגד מצרים.
קנדה דחתה את הפעולות שננקטו על ידי צרפת, בריטניה וישראל נגד מצרים ולאחר סיום פעולות האיבה השר הקנדי לענייני חוץ לסטר פירסון הציע לאו"ם להקים כוח החירום של האומות המאוחדות (UNEF), שמשימתו הייתה להיכנס לשטח המצרי ולשמש כחוצץ בין כוחות מצרים לכוחות ישראליים בשטח הכבוש.
קנדה התחייבה למספר משמעותי של חיילים למשימת UNEF.
ב-16 במאי 1967 הורתה מצרים על כל כוחות האונ"ף לצאת משטח מצרים, ורובם נסוגו לפני תחילת מלחמת ששת הימים.
סיוע פיתוח רשמי (ODA) מקנדה למצרים מוערך ב-17 מיליון דולר בשנים 2010–2011. הסיוע הופנה למיקרו-מימון, ועוזר לצמיחה במגזר הפרטי במפעלים קטנים, למימון חניכות, הכשרה ואוריינות.
ממשלת קנדה הייתה בין אלו שהשתמשו במילה "הפיכה" לתיאור הדחתו של הנשיא מוחמד מורסי על ידי הצבא המצרי.
אולם בשבועות שלאחר המהפכה, ממשלת קנדה לא דחתה את הלגיטימיות של המשטר החדש ובמקום זאת הוציאה קריאות כלליות לשלום ולדיאלוג ונקטה בגישה של "המתן וראה".
קנדה מחזיקה במצרים שגרירות בקהיר.
מצרים מחזיקה בקנדה שגרירות באוטווה וקונסוליה כללית במונטריאול.
יחסי מצרים–ספרד הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין מצרים לספרד.
לאחר עצמאות מצרים בשנת 1922, הקימה ספרד נציגות דיפלומטית בקהיר; עם זאת היא לא שודרגה לדרגת שגרירות עד 1949.
לאחר הקמת מדינת ישראל בשנת 1948, התקיימה עוינות בין ישראל לספרד, כאשר ישראל השתתפה בבידוד הבינלאומי של ספרד ומאוחר יותר לא הכירה במדינה החדשה, ובעקבות כך נקבע הקו הספרדי של תמיכה במדינות ערב.
עם זאת, למרות תמיכה מסוימת של פלנחיסטים וקציני צבא ספרדיים בגישה אנטי-מערבית והתקרבות למצרים הנאצריסטית, המשטר הפרנקואיסטי נמנע מקשירות קשרים הדוקים מדי עם מצרים הפרו-סובייטיות, כדי לא לפגוע ביחסי ארצות הברית–ספרד במהלך המלחמה הקרה.
במהלך משבר סואץ בשנת 1956, ספרד שמרה על נייטרליות בין עמדת המעצמות המערביות לזו המצרית והפגינה מידה של הבנה כלפי האומה הערבית, לפחות מהבחינה המשפטית.
מתפקיד זה שאפה הדיפלומטיה הספרדית למלא תפקיד במשבר, ולספק מסגרת לפתרון בוועידת לונדון; עם זאת, ההצעה לא זכתה לתשומת לב של אף אחד מצדדי הסכסוך, אם כי בסופו של דבר היא נכללה בנספח להחלטה הסופית.
בדרך כלל היחסים המדיניים הדו-צדדיים התנהלו על מי מנוחות, ללא מחלוקות ועם ביקורים דו-צדדיים תכופים.
ספרד נתפסה כמדינה ידידותית וקרובה, המחויבת למצרים ולאזור.
מסגרת היחסים הללו נקבעת על ידי הסכם הידידות והשיתוף הדו-צדדי שנחתם בקהיר ב-5 בפברואר 2008.
לאחר נפילת משטר חוסני מובארכ, ספרד ביקשה להשיק מחדש את היחסים הדו-צדדיים על ידי הערכת הניסיון הספרדי במעבר לדמוקרטיה והייתה מוכנה ללוות את מצרים בדמוקרטיזציה שלה.
בשנתיים לאחר מכן המומנטום של היחסים הדו צדדיים התממש לראשונה עם ביקורו בקהיר, ב-9 וב-10 בספטמבר 2012, של שר החוץ חוסה מנואל גרסיה-מרגלו, ובהמשך, עם הביקור במדריד, ב-6 בנובמבר, של שר החוץ המצרי נביל פחי.
ביקור זה, הראשון של שר מצרי בבירת ספרד, שימש לחידוש הדיאלוג הפוליטי, לסקירת החדשות הפוליטיות הפנימיות והבינלאומיות ולבחינת היחסים הכלכליים והמסחריים, בדגש מיוחד על השקעות ספרד במצרים.
עוצמת היחסים הדו-צדדיים באה לידי ביטוי בשני הביקורים שערך השר גרסיה-מרגלו במצרים ביולי ובדצמבר 2014, האחרון העביר הזמנה לנשיא א-סיסי לבקר בספרד.
בספטמבר 2014, לרגל הוועידה הבינלאומית בנושא לוב שהתקיימה במדריד, ערך שר החוץ המצרי שוקרי פגישה דו-צדדית עם מקבילו הספרדי.
ביקורו של הנשיא סיסי בספרד באפריל 2015, בליווי שרי ממשלה שונים, היווה צעד נוסף באיחוד היחסים הדו-צדדיים ותנופה ביחסים הכלכליים הדו-צדדיים, שבאה לידי ביטוי בחתימת הסכמים בנושא תרבות, תיירות, פנים, ועניינים כלכליים, כולל MOUSs לשיתוף פעולה בתחבורה.
משקל הסחר הדו-צדדי בין ספרד למצרים מצטמצם מכיוון שמצרים היוותה 0.23% מסך היבוא ו-0.48% מהיצוא הספרדי בשנת 2014. באותה שנה הוא דורג במקום ה-36 בדירוג השווקים החשובים ביותר ליצוא הספרדי ובמקום ה-57 ליבוא הספרדי.
בתוך האיחוד האירופי, בשנת 2014 ספרד דורגה במקום השישי כלקוחה אחרי איטליה, גרמניה, בריטניה, צרפת ויוון, המהווה 7% מהיבוא של מדינות האיחוד ממצרים, והמקום השביעי ביבוא של מצרים, אחרי איטליה, גרמניה, צרפת, הולנד, בריטניה ובלגיה (7% מסך יצוא מדינות האיחוד).
מאזן הסחר בין שתי המדינות היה שלילי עבור ספרד מאז 2005, כאשר UNION FENOSA מפעל לניזול גז החל לפעול בדמיאט, בשל רכישת הגז על ידי UFG ממצרים להפעלת תחנת הכוח ו לייצא גז נוזלי ממצרים.
בשנת 2013, כאשר הפסקת אספקת הגז למפעל דמיאט, מאזן הסחר הדו-צדדי הפך חיובי עבור ספרד (יצוא ספרד 1,078 מיליון אירו, יבוא 888 מיליון אירו, 22% פחות מהנתון שנרשם בשנה שקדמה לה).
בשנת 2014 המגמה נמשכה (היצוא הספרדי 1,149 מיליון אירו, גדל ב-7% ויבוא 598 מיליון אירו, בירידה של 33%).
לשיתוף הפעולה הספרדי במצרים יש שורשים ארוכים שהחלו בשנת 1967, עם הסכם שיתוף הפעולה התרבותי הראשון, ואשר הוארך מאז, עם ההסכם לשיתוף פעולה מדעי וטכני משנת 1991 ועם הסכמי הוועדות המעורבות השונות שהתקיימו.
נכון לעכשיו, ההסכמים של הוועדה המשותפת ההיספאנית-מצרית הרביעית לשיתוף פעולה חינוכי, תרבותי, טכני ומדעי שנערכו במדריד בשנת 2005 עדיין בתוקף.
המטרה האסטרטגית הכוללת של שיתוף הפעולה הספרדי במצרים הייתה לתרום להגדלת היכולות של המדינה, מוסדותיה והחברה האזרחית, כדי לתמוך בפיתוח חברתי וכלכלי חברתי בר-קיימא ושוויוני.
תהליך השינויים הפוליטיים והחברתיים שהתרחש במצרים בעקבות האביב הערבי, הביא לניסוח מחדש של מדיניות שיתוף הפעולה בפיתוח באזור, תוך התמקדות בליווי תהליכי המעבר לדמוקרטיה.
תוכנית מסאר היא תוכנית שיתוף פעולה ספרדית שהחלה ביוני 2012, שמטרתה ללוות את תהליכי המעבר הדמוקרטי בעולם הערבי, לתרום למודרניזציה ולחיזוק המוסדות, ולתמיכה וחיזוק החברה האזרחית והמפתח גורמים בפיתוח שלטון החוק, כך שרשויות ציבוריות יוכלו לענות על צורכי חברותיהן, והחברה האזרחית יכולה להיות אחד ממנועי השינוי.
בדצמבר 2015 אושרה יוזמה חדשה, שמומנה באמצעות תוכנית מסאר, והתמקדה שוב בתמיכה במוסדות, במקרה זה במועצה הלאומית לזכויות אדם, לחיזוק תפקידה המייעץ לאחר הבחירות לפרלמנט, תוך כיבוד החוקה והמוסדות הדמוקרטיים.
בשיתוף פעולה רב-צדדי בולטת התמיכה בהעצמה פוליטית של נשים במצרים, והתמיכה בפרויקט "ערים בטוחות", שמועבר באמצעות ארגון האו"ם לשוויון והעצמת נשים, ועדיין בתוקף במהלך 2016.
מצרים מחזיקה בספרד שגרירות במדריד.
ספרד מחזיקה במצרים שגרירות בקהיר.
יחסי מצרים–פולין הם היחסים בין מצרים לפולין.
המופתי של פולין, יקוב שינקביץ' אחד המוסלמים המפורסמים של פולין, התיישב במצרים כאשר פולין נפלה בידי הקומוניסטים ב-1946 והרים תרומה נכבדת למתינות האסלאם במצרים, עד ההפיכה בשנת 1952, כאשר עזב והיגר לארצות הברית.
מצרים מחזיקה בפולין שגרירות בוורשה.
פולין מחזיקה במצרים שגרירות בקהיר.
יחסי מצרים–פורטוגל הם היחסים בין מצרים לפורטוגל.
בשנת 1505 פרצה המלחמה הממלוכית–פורטוגזית בשל ניסיונות ההתפשטות של האימפריה הפורטוגזית, ורצונם לשלוט בסחר התבלינים.
המלחמה כללה בעיקר קרבות ימיים ונמשכה עד לנפילת הסולטנות הממלוכית בשנת 1517.
בשנת 1906 כוננה ממלכת פורטוגל יחסים דיפלומטיים עם ח'דיוות מצרים.
היחסים נותקו בשנת 1956, אולם חודשו שוב בשנת 1972. בשנת 2016 ערך נשיא מצרים, עבד אל-פתאח א-סיסי ביקור רשמי בליסבון.
באפריל 2018 ביקר נשיא פורטוגל, מרסלו רבלו דה סוזה בקהיר, ונפגש עם נשיא מצרים, עבד אל-פתאח א-סיסי.
שתי המדינות הן חברות פעילות באיחוד מדינות הים התיכון, הדיאלוג האירופי האפריקאי ופורום הים התיכון.
בנוסף, שתי המדינות חולקות אינטרס עמוק להשגת יציבות וביטחון בעולם בכלל ובאזור הים התיכון בפרט.
מצרים מחזיקה בפורטוגל שגרירות בליסבון.
פורטוגל מחזיקה במצרים שגרירות בקהיר וקונסוליה באלכסנדריה.
יחסי מצרים–צ'כיה הם יחסי החוץ בין מצרים וצ'כיה.
בשנת 1920 פתחה צ'כוסלובקיה קונסוליה באלכסנדריה – שנתיים בלבד לאחר הקמת הרפובליקה הצ'כוסלובקית העצמאית.
מטרתה העיקרית הייתה הגנה על האינטרסים של אזרחי צ'כוסלובקיה במצרים, וחשוב מכך – פיתוח יחסי סחר בין שתי המדינות.
גם כשמצרים הייתה תחת חסותה של בריטניה הגדולה, צ'כוסלובקיה ראתה את מצרים כשותפה אסטרטגית וחשובה.
חשיבותה הוכחה בכך שהקונסוליה באלכסנדריה, בעת פתיחתה, הייתה הנציגות הצ'כוסלובקית היחידה באפריקה וב.
מאוחר יותר, בשנת 1921, החליטה המועצה המיניסטריאלית הצ'כוסלובקית להקים משימה נוספת בקהיר, ברמת קונסוליה כללית.
מצרים קיבלה עצמאות פוליטית ב-28 בינואר 1922 כאשר הוכרזה הממלכה המצרית.
צ'כוסלובקיה הכירה במצרים כמדינה ריבונית עצמאית 28 ביולי 1922. ב-1 בנובמבר 1922 הודיע השלטון המצרי בתורו על הענקת חסינות דיפלומטית למר דושק.
מועד מעשה זה נחשב למועד כינון היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות.
האגודה הצ'כוסלובקית בקהיר פתחה את שעריה באופן רשמי לאחר הצגת אמנתו של שגריר צ'כוסלובקיה מר דושק בפני המלך פואד ב-14 באפריל 1923.
בספטמבר 1955 התקיימה עסקת הנשק הצ'כית-מצרית, שהייתה בפועל עסקת נשק של מצרים עם ברית המועצות.
באפריל 1956 הציעה צ'כוסלובקיה להציע לרפובליקת מצרים, לשדרג את רמת היחסים הדיפלומטיים לרמת השגרירות.
צעד זה התקבל בחיוב על ידי הרפובליקה של מצרים ופורסם רשמית ב-27 ביוני 1956.
לאחר פירוק צ'כוסלובקיה בשנת 1993, המשיכה מצרים את יחסיה הדיפלומטיים עם צ'כיה.
מצרים מחזיקה בצ'כיה שגרירות בפראג.
צ'כיה מחזיקה במצרים שגרירות בקהיר.
יחסי מצרים–פינלנד הם יחסי החוץ בין מצרים לפינלנד.
פינלנד הכירה במצרים ב-8 באפריל 1922 ובאותה שנה הוקמה קונסוליית כבוד באלכסנדריה.
היחסים בין פינלנד ומצרים היו פשוטים אך הסחר היה חסר משמעות למדי והוגבל לספנות באלכסנדריה.
בשנת 1930 חתמו המדינות על הסכם סחר זמני.
יחסי המסחר הורחבו כאשר הספינה, סומן יוטסן, הפליגה למצרים בדצמבר 1933 כדי להציג תערוכת יצוא.
בשנת 1939 מונה הקונסול הכללי ארנסט סולברג לקונסול אלכסנדריה, אך משימתו נמשכה רק שנתיים.
מלחמת העולם השנייה שינתה את המצב הפוליטי ובינואר 1942 מצרים ניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם פינלנד.
שגרירות שוודיה ייצגה את האינטרסים של פינלנד במצרים במהלך המלחמה.
לאחר המלחמה ב-15 בפברואר 1947 חודשו היחסים הדיפלומטיים בין המדינות.
עם זאת, עברו שמונה שנים עד ששגרירות רומא, איטליה הוסמכה אף לקהיר.
בשנת 1956 השתתפות פינלנד בעקבות משבר סואץ הייתה מרכזית כשפינלנד שלחה שומרי שלום לאזור.
ב-1 ביולי 1959 שודרגה הנציגות הדיפלומטית הפינית במצרים, ונפתחה שגרירות בקהיר.
בתחילת שנות השישים יחסי הסחר התפתחו בצורה חיובית והתיירות מפינלנד למצרים צמחה לאט.
בשנת 1965 חתמו פינלנד ומצרים על הסכם למניעת כפל מס.
בינואר 1967 ביקר הנשיא אורהו קקונן במצרים.
ביקורו של הנשיא הפיני זכה לפרסום חיובי רב בתקשורת ועורר את האינטרס של המדינות זו לזו.
כמה משלחות כלכליות נסעו מפינלנד למצרים במטרה לבחון אפשרויות לשיתוף פעולה בתחום המסחר והתרבות.
חוסר היציבות הפוליטי ההולך וגובר של המזרח התיכון מנע את התפתחות היחסים הכלכליים.
לאחר סיום מלחמת ששת הימים, פינלנד התבדלה בפעילות שמירת שלום שזכתה לתודה ולהערכה של מצרים.
יחסי המסחר החלו להתעורר מחדש עם מוצרי יער, עץ מנוסר, נייר ותאית המהווים את עיקר המסחר.
מצרים הייתה מדינת הייצוא החשובה ביותר באפריקה עבור פינלנד.
הביקור הראשון של שר סחר החוץ התקיים בשנת 1971 כאשר אולאבי מטילה נסע למצרים.
שיתוף הפעולה לפיתוח בין פינלנד ומצרים החל בשנת 1975, כאשר הכספים שימשו לחשמול שישה כפרים כפריים שבוצעו על ידי Nokia Oy.
מצרים נבחרה להיות מדינת סדר היום של שיתוף פעולה בפיתוח בשנת 1980, והענפים העיקריים של שיתוף הפעולה היו חקלאות ותעשיית המזון, פרויקטים תעשייתיים, אנרגיה ותשתיות וכן טלקומוניקציה ובריאות.
בינואר 1977 קייג'ו קורחונן היה השר הראשון לביקור במצרים.
חודשיים לאחר מכן הגיע C.G עמינוף, שר סחר החוץ, למצרים כדי לחתום על הסכם הנוגע לשיתוף פעולה כלכלי, תעשייתי וטכני.
מצרים הפכה ליעד תיירותי חשוב עבור הפינים.
באוקטובר 1979 נחתמה אמנת תעבורה אווירית וכעבור חודש הוקמו טיסות בין הלסינקי לקהיר.
בשנת 1980 חתמו המדינות על הסכם בנושא הגנה על השקעות ושלוש שנים לאחר מכן נכרת הסכם תרבות.
מצרים התפתחה למדינה עם הכנסה בינונית נמוכה יותר בגלל הצמיחה הכלכלית בשנות התשעים.
לכן, בשנת 2001 קיבלה פינלנד החלטה לסגת מסיוע פיתוח מסורתי מבוסס מענק עד שנת 2007 ולעבור לקראת שותפות מגוונת יותר עם מצרים.
שלב המעבר בוצע בשנים 2005–2007. פרויקטים דו-צדדיים הושלמו באופן בר קיימא לשביעות רצונם של המצרים.
למרות חוסר היציבות הפוליטית של מצרים בשנים האחרונות, היחסים המסחריים של פינלנד עם מצרים נותרו ברמה גבוהה.
מוצרי תעשיית היער עדיין מהווים חלק גדול מהיצוא של פינלנד למצרים, אך קיים גם סחר במכונות ובציוד.
כמדינה חברה ב, פינלנד גם משתתפת באופן פעיל בפעולה המשותפת של המדינות החברות ושירות הפעולה החיצונית של האיחוד האירופי בקהיר.
בנובמבר 2017 ביקר שר החוץ הפיני טימו סויני במצרים ופגש את הנשיא עבד אל-פתאח א-סיסי ואת שר החוץ סאמח שוכרי.
מצרים היא אחת השותפות החשובות ביותר של פינלנד באפריקה וב.
המסחר של פינלנד למצרים היה באופן מסורתי בעל מאזן חיובי.
בשנת 2017, הייצוא של פינלנד למצרים הגיע לשיא סביב 356 מיליון אירו.
פינלנד ייצאה באופן מסורתי בעיקר חומרי גלם (במיוחד מוצרים מתעשיית היעור) למצרים, כמו גם מכונות וציוד.
פינלנד מייבאת מצרכי מזון (בעיקר ירקות ופירות), מוצרים מיוצרים (טקסטיל ומוצרי מתכת) ושירותים.
יש פוטנציאל רב להגדלת המסחר.
יש מסורת ארוכה של תיירות מפינלנד למצרים, אך לאחר קיץ 2013 זרם התיירים פחת משמעותית.
בשנים האחרונות חלה צמיחה בתיירות, ובחורף 2018–2019, מפעילי התיירות הפינים החלו שוב לארגן טיולים באזור הים האדום.
בנוסף לתיירות, קיים פוטנציאל צמיחה במגזרי סחר רבים במצרים.
לחברות פיניות יש פתרונות מצוינים להציע למצרים בתחומים כמו כלכלה מעגלית, אנרגיה מתחדשת, טכנולוגיית מידע וטכנולוגיית בריאות.
פינלנד מחזיקה במצרים שגרירות בקהיר.
מצרים מחזיקה בפינלנד שגרירות בהלסינקי.
יחסי מצרים–נורווגיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין מצרים לבין ממלכת נורווגיה.
במאי 2020 דנו שרי החוץ של שתי המדינות בקידום היחסים הדו-צדדיים בשנים שקדמו לשיחה בתחומים פוליטיים, כלכליים ופיתוחיים שונים.
כמו כן דנו השרים בדרכים לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
נורווגיה מחזיקה במצרים שגרירות בקהיר וקונסוליה כללית באלכסנדריה.
מצרים מחזיקה בנורווגיה שגרירות באוסלו.
יחסי מצרים–קוסובו הם היחסים הדו-צדדיים שבין רפובליקת מצרים הערבית לבין רפובליקת קוסובו.
מצרים הכירה בקוסובו כמדינה עצמאית ב-26 ביוני 2013, עם זאת, בין המדינות לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
תגובת מצרים להכרזת העצמאות של קוסובו ב-2008
הכרזת העצמאות של קוסובו מסרביה נחקקה ביום ראשון, 17 בפברואר 2008, בהצבעה פה אחד של אספת קוסובו.
כל 11 נציגי המיעוט הסרבי החרימו את ההליכים.
התגובה הבינלאומית הייתה מעורבת, והקהילה העולמית ממשיכה להיות חלוקה בנושא ההכרה הבינלאומית בקוסובו.
תגובתה של מצרים להכרזת העצמאות של קוסובו בשנת 2008 הייתה מעורבת.
לפני המהפכה המצרית בשנת 2011 היא התנגדה לעצמאותה של קוסובו, אך לאחר המהפכה היא תומכת בה יותר.
זמן קצר לאחר הכרזת העצמאות של קוסובו, דובר משרד החוץ של מצרים דחק בצדדים לשמור על החוק הבינלאומי ולתמוך ביציבות אזורית, אך לא אמר אם מצרים תכיר בקוסובו.
בפסגת הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי ב-10 במרץ 2008 התנגדה מצרים לאימוץ המסמך, המוצע על ידי טורקיה, שייתן תמיכה להכרזת העצמאות של קוסובו.
ב-19 ביוני 2008, במהלך פגישת הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי, מצרים הייתה בין המדינות שהתנגדו להכרה בקוסובו כמדינה עצמאית.
ב-29 בספטמבר 2008, אמר שר החוץ אחמד אבו אל-רייט כי ממשלתו עוקבת מקרוב אחר כל ההתפתחויות בקוסובו ובאזור, וכי ארצו תפעל בזמן הנכון בנוגע לסוגיית ההכרה בקוסובו.
בראיון לעיתון הסרבי, Večernje novosti ב-29 בספטמבר 2008, שגריר מצרים בסרביה, אדל אחמד נגויב, הצהיר כי מצרים מכבדת את ריבונותה ואת שלמותה הטריטוריאלית של סרביה, ומאמינה כי יש למצוא הסכם שיספק את שני הצדדים.
בתחילת נובמבר 2008 הצהיר יועץ הנשיאות וסגן שר החוץ לשעבר, עבדאללה א-אשאל כי "ההכרה בעצמאות קוסובו תגיע באופן אסרטיבי ממצרים בקרוב מאוד, מכיוון שאנו מעוניינים לתרום לשלום וליציבות לחלק זה של העולם, ועכשיו אנו מודעים היטב אודות ההיסטוריה שלכם וההגדרה העצמית שלכם לבנות את המדינה העצמאית שלכם".
עם זאת, בסוף נובמבר 2008, מצרים חסמה את משלחת קוסובו מלהשתתף בוועידת השרים השנייה לנציבות הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי שהתקיימה בקהיר.
למרות שהארגון איפשר בעבר לקוסובו להשתתף עם מעמד של אורחת לבקשת אלבניה, מצרים התנגדה ומנעה מהמשלחת שיחות.
ב-1 באפריל 2009 הבטיח הנשיא חוסני מובארכ לנשיא סרביה בוריס טאדיץ' כי מצרים לא תכיר בקוסובו, על פי טאדיץ'.
שני המנהיגים הסכימו כי יש לפתור את כל הבעיות הגלובליות בתוך האו"ם.
בפגישה שהתקיימה ב-26 במאי 2009 בין שר החוץ של קוסובו, סקנדר הייסני, לבין מגד עבדלזיז, נציג מצרים לאו"ם, עבדלזיז דיווח כי מצרים עוקבת מקרוב אחר ההתפתחויות, וכי מצרים תצטרף במוקדם או במאוחר למדינות שהמכירות בקוסובו.
ב-22 במרץ 2010 הודיע משרד החוץ המצרי כי מצרים לא תכיר בקוסובו כמדינה עצמאית לפני שבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) ייתן את דעתו המייעצת לגבי חוקיות העצמאות המוצהרת של קוסובו.
בפגישה שהתקיימה ב-29 בספטמבר 2010 עם סקנדר הייסני, שר החוץ של מצרים, אחמד אבו אל-רייט, אמר רייט כי מצרים שוקלת את בקשת ההכרה של קוסובו ותקבל החלטה בזמן הנכון.
הוא הסביר כי העיכוב בהכרה אינו נובע מקוסובו, אלא מסיבות אחרות.
ב-11 באפריל 2011, לאחר שהמהפכה המצרית הביאה לפרק שלטון צבאי זמני במקום הממשלה הקודמת, אמר סגן שר החוץ המצרי, אחמד אמין פתאללה, כי מצרים נוקטת צעדים מעשיים לקראת הכרה בקוסובו.
ב-6 בספטמבר 2011 אמר שר החוץ של מצרים, מוחמד כאמל עמר, כי גם עם ממשלה חדשה, מצרים לא תשנה את עמדתה בנוגע להכרה בקוסובו.
ב-20 בספטמבר 2011 הודיעה מזכירות המועצה המהפכנית של מצרים כי היא מכירה בעצמאותה של קוסובו, אך אין זו הכרה של ממשלת הביניים הנוכחית.
בפגישה שנערכה בפברואר 2012 בין נשיאת קוסובו, אטיפטה יאהיאגה, לבין שר החוץ של מצרים, מוחמד כאמל עמר, שיבח עמר את ההתקדמות שהושגה בקוסובו ואמר כי מצרים עוקבת בהתעניינות אחר ההתפתחויות בקוסובו והיא להוטה ליצור קשרים הדוקים של שיתוף פעולה בין שתי המדינות.
במרץ 2012, ועדת יחסי החוץ באספת העם המצרית (הבית התחתון של הפרלמנט המצרי) שלחה המלצה לשר החוץ, מוחמד כאמל עמר, בקשה להכיר בקוסובו.
באפריל 2012 התקבל סגן שר החוץ של קוסובו, אברהים גאשי, על ידי סגן שר החוץ של מצרים, אוסאמה תאופיק בדר, בדר הציעה לסגן השר גאשי כי מצרים תזדרז, ברגע שתסיים הקמת מוסדות חדשים, לקבל החלטה להכיר בקוסובו.
התושבים והמוסדות של מצרים, אמר בדר, תומכים ויתמכו בקוסובו.
במהלך קמפיין יוני 2012, הצהיר הנשיא המצרי הנבחר, מוחמד מורסי כי הוא תומך בחופש של תושבי קוסובו ומעריך את הקרבותיהם למען החופש והעצמאות.
מורסי אמר כי האומה המצרית תמיד תמכה בעצמאותה של קוסובו ואם הוא ייבחר לנשיא, ההחלטה להכיר בקוסובו תבוא בקרוב מאוד.
בספטמבר 2012 אמר אחמד פהמי, יו"ר מועצת השורה המצרית (הבית העליון של הפרלמנט המצרי), כי אנשי מצרים הביעו תקווה כי בקרוב תתקבל החלטה על הכרה על ידי הממשלה המצרית החדשה.
הוא אמר שמצרים עומדת בסולידריות עם העם הקוסוברי שסבל כדי להשיג את חירותו.
שר הפרלמנט של מצרים, מוחמד מחסוב, אמר כי הוא מודע לעיכוב ההכרה בקוסובו, וקרא לקוסובו להבין את התקופה אותה מצרים עוברת.
לדבריו, מוסדות מצריים מחויבים להשלמת המעבר, ואימוץ החוקה והתהליכים הדמוקרטיים.
הוא הביע תקווה שבסוף התהליכים הללו ההכרה בקוסובו תבוא מאליה.
חוסאם גראני, נשיא המועצה הלאומית לזכויות אדם במצרים ויו"ר האספה המכוננת, הביע תקווה שקוסובו תהיה בקרוב חברה באומות המאוחדות.
ב-15 בנובמבר 2012 בביקור בקוסובו, הצהיר אחמד פאמי אחמד כי "נושא ההכרה עומד על הפרק, וקוסובו ראויה לעצמאותה מעברה ההיסטורי".
במהלך ביקור בקוסובו לחגוג את יום השנה החמישי להכרזת העצמאות שלה, פקינאם א-שארקאווי, יועצו של נשיא מצרים, הכריז ב-17 בפברואר "כי מצרים עומדת להכיר בקוסובו".
בתחילת אפריל 2013 הצהיר נשיא מצרים, מוחמד מורסי, כי מצרים קרובה להכיר בקוסובו.
לאחר שסרביה וקוסובו הגיעו להסכם בנושא עקרונות הנורמליזציה ביחסיהן באפריל 2013, נמסר כי מצרים עיכבה את הכרתה בקוסובו עד לסיום ההסכם עם סרביה.
ב-26 ביוני 2013 פרסם משרד החוץ של הרפובליקה של מצרים הודעה בדבר הכרה ברפובליקת קוסובו על ידי רפובליקת מצרים הערבית.
בעוד קוסובו מחזיקה משרד קשר פתוח בקהיר, למצרים אין נציגות כלשהי בקוסובו.
יחסי מצרים–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת מצרים הערבית לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין שתי המדינות כוננו ב-1909 (כשמצרים הייתה בשליטת הטורקים).
שווייץ לקחה חלק גדול במאבק המצרים לעצמאות.
בשנת 1923 התקיימה ועידת שלום בלוזאן, שם ויתרה טורקיה על כל הזכויות הנוגעות למצרים.
ב-1924 הכירה שווייץ בעצמאותה של מצרים וב-1934 חתמו שתי המדינות על הסכם ידידות.
הודות לנייטרליות שלה ייצגה שווייץ את האינטרסים של כמה מדינות במצרים במהלך מלחמת העולם השנייה, כולל אלה של איטליה, בולגריה ורומניה.
טבח התיירים בלוקסור היה פעולת טרור קטלנית אשר התרחשה ב-17 בנובמבר 1997 באזור דיר אל-בחרי, אתר ארכאולוגי מפורסם שליד העיר לוקסור במצרים.
בשעה 08:45 בבוקר, חוליה בת שישה חברים של ארגון אל-ג'מאעה אל-אסלאמיה המצרי, הלבושים במדי שירותי הביטחון תקפה קבוצת תיירים גדולה, שביקרה במקדש חשתפסות, בעזרת רובים אוטומטיים וסכינים.
החוליה הצליחה להרוג 62 איש, מהם ארבעה מצרים ושלושים ושישה תיירים שווייצרים.
שווייץ מיוצגת במצרים בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בקהיר, בירת המדינה.
מצרים מיוצגת בשווייץ בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בברן, בירת המדינה.
יחסי מקדוניה הצפונית-סן מרינו הם היחסים הדו-צדדיים שבין רפובליקת מקדוניה הצפונית לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
בשנת 2016, שווי הסחורה שיוצאה מסן מרינו למקדוניה הגיעה לסך 19.7 אלף דולר אמריקאי והיא כללה בעיקר מכונות שטיפה, כביסה והכנת מזון.
לעומת זאת, מקדוניה לא ייצאה לסן מרינו אף סחורה באותה שנה.
בשנת 2014, שווי הסחורה שיוצאה מסן מרינו למקדוניה הגיעה לסך 11.3 אלף דולר אמריקאי והיא כללה חולצות מכותנה (68%) ומכונות כביסה (32%).
באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה ממקדוניה לסן מרינו הגיעה לסך 248 אלף דולר אמריקאי והיא כללה ירקות יבשים (84%) וירקות קפואים (16%).
מקדוניה הצפונית אינה מיוצגת בסן מרינו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
סן מרינו אינה מיוצגת במקדוניה הצפונית, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי מצרים–רוסיה אלו היחסים הדו-צדדיים בין מצרים לבין רוסיה.
היחסים הדיפלומטיים בין ברית המועצות ומצרים כוננו ב-26 באוגוסט 1943.
ליחסים בין רוסיה למצרים יש היסטוריה ארוכה.
בתקופת רוסיה הצארית הכנסייה האורתודוקסית הרוסית העניקה תמיכה לפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של אלכסנדריה.
בשנת 1556, הפטריארך יואכים מאלכסנדריה שלח מכתב לצאר הרוסי, איוואן הרביעי, שבו ביקש מהם לספק סיוע חומרי עבור מנזר סנטה קתרינה בחצי האי סיני, אשר סבלו מן הטורקים.
בשנת 1558 הצאר שלח למצרים משלחת בראשות סגן הבישוף גנאדי, אולם הוא נפטר בקושטא לפני שהוא יכול להגיע מצרים.
לאחר מכן הייתה המשלחת בראשותו של סוחר מסמולנסק - וסילי פוזניאקוב.
פוזניאקוב והמשלחת ביקרו באלכסנדריה, קהיר, וסיני, והביאו לפטריארך מעיל פרווה ואיקון אשר נשלח על ידי הצאר.
הדין וחשבון של פוזניאקוב, על השנתיים וחצי של נסיעותיו, אשר הפכו אותו לרוסי הראשון שביקר באפריקה, הפכו את מצרים ליעד פופולרי בקרב הרוסים.
רוסיה הצארית, ולאחר מכן האימפריה הרוסית, המשיכו לספק תמיכה לנוצרים המצרים במשך מאות שנים.
בשנות ה-50 גמאל עבד אל נאצר הנהיג מדיניות עצמאית ואנטי-אימפריאליסטית, וזכה לתמיכה נלהבת מן הממשלה הקומוניסטית של ברית המועצות.
סכר אסואן הפך הכרח לאומי להתפתחות מצרים, שיאפשר אספקת חשמל, יווסת את ההשקיה, יבטיח את קיומה של מצרים התחתית ויאפשר בנייה באזור הנילוס.
בלחץ המעצמות נסוגה ישראל מסיני כעבור חודשים אחדים.
המדיניות הנלהבת הגיעה לשיאה, כאשר קיבל נאצר את העיטור הסובייטי הגבוה ביותר, גיבור ברית המועצות עם עיטור לנין במהלך ביקורו של ניקיטה חרושצ'וב בשנת 1964.
במהלך שלטונו של נאצר, צעירים מצרים רבים למדו באוניברסיטאות בברית המועצות ובבתי ספר צבאיים.
ביניהם היה הנשיא לעתיד, חוסני מובארכ, אשר התאמן בבית ספר צבאי לטיסה בקירגיזסטן.
במהלך מלחמת ששת הימים הוכה צבא מצרים פיזית ומוראלית באופן קשה.
ההנהגה המצרית שהייתה המומה מתוצאות המלחמה, חששה מעימות נוסף מול צה"ל ופנתה מיד לאחר המלחמה לברית המועצות בבקשה לסיוע דחוף ברכש אמצעי לחימה, סיוע כלכלי ובליווי הליכי השיקום.
המאמץ המצרי האדיר והנכונות של הסובייטים לסייע איפשרו את החזרת הפסדי חיל האוויר המצרי כבר בדצמבר 1967, חצי שנה בלבד לאחר המלחמה ואת הפסדי כוחות היבשה במהלך שנת 1968. כחלק משיתוף הפעולה בין סוריה לרוסיה, באוגוסט 1969 אפשרה מצרים לאנשי מודיעין רוסים לחקור טייס חייל האוויר הישראלי שנפל בשבי המצרי.
במהלך מלחמת ההתשה יזמה ברית המועצות מבצע רחב היקף, להקמה ושילוח של חיל משלוח במטרה להגן על מצרים מפני חיל האוויר הישראלי במלחמת ההתשה.
גודלו של חיל המשלוח הסובייטי היה דיווזיוני ובמהלכו התעמתו בקרבות חיילים סובייטיים וחיילים ישראלים באופן ישיר.
ב-30 ביולי 1970, במהלך מלחמת ההתשה, נערך קרב אוויר, במהלכו הפילו מטוסי חיל האוויר הישראלי בשמי מצרים חמישה מטוסי מיג-21 מוטסים בידי טייסים סובייטיים.
בספטמבר 1970 מת נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר ובמקומו התמנה אנואר סאדאת.
ב-27 במאי 1971 נחתם חוזה ידידות בין שתי המדינות, אך היחסים היו בכל זאת בנסיגה, וביולי 1972 ממשלת מצרים גירשה את כל היועצים מהצבא הסובייטי.
בשנים 1972-1971 ניסה סאדאת ליזום, בגיבוי אמריקאי, שיחות והסדרי ביניים שיובילו למסירת סיני לריבונות מצרית, אולם ממשלת ישראל בראשות גולדה מאיר חשדה כי כוונת מצרים איננה למהלך של שלום אמת, לאור פעולותיה המלחמתיות וההתקפיות נגד ישראל בעבר.
לפיכך, החליטה הממשלה לדחות את המשא ומתן ולהמשיך להחזיק בסיני.
סאדאת היה נחוש לבצע מהלך צבאי להחזרת השטחים, והצליח לשכנע את הסורים להשתתף ביוזמה.
תוכנית זו הוסתרה גם מבעלות בריתה של מצרים, ברית המועצות וסוריה, שהופתעו לראות בעיצומה של המלחמה שמצרים איננה פועלת לפי התוכניות המקוריות ואיננה חותרת לעומק סיני, כפי שעשתה סוריה בגולן.
הפתעה נוספת נכונה לסובייטים בסיום המלחמה, כאשר פנה סאדאת לארצות הברית כדי להשיג את יעדיו באמצעות מהלכים מדיניים.
הקשר בין המדינות עלה על שרטון לאחר מותו של נאצר, כאשר אנואר סאדאת התחיל כונן מחדש יחסים עם הגוש המערבי.
במרץ 1976 ביטל את אמנת הידידות, ובשנת 1981 נותקו היחסים בין המדינות, כתוצאה מחתימת המצרים על הסכם השלום עם ישראל.
היחסים כוננו מחדש תחת הנשיא חוסני מובארכ בשנת 1984, ובפברואר 1989 שר החוץ של ברית המועצות, אדוארד שוורדנדזה ביקר במצרים.
לאחר קריסת ברית המועצות, השתפרו מאוד היחסים בין המדינות.
באפריל 2005 נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, ביקר במצרים, ונשיא מצרים, חוסני מובארכ ביקר ברוסיה באפריל 2008. שתי המדינות הסכימו לעבוד יחד כדי לעזור למצרים להקים את תוכנית הגרעין המיועדת למטרות אזרחיות.
במאי 2013, נשיא מצרים, מוחמד מורסי ביקר ברוסיה.
היחסים בין שתי המדינות השתפרו באופן משמעותי בעקבות ההפיכה הצבאית ביולי 2013 והדחת נשיא מצרים, מוחמד מורסי.
שתי המדינות פעלו מאז לחזק את הקשרים הצבאיים והמסחריים.
כמו גם היבטים אחרים של שיתוף פעולה דו-צדדיים.
בנובמבר 2013, שר ההגנה המצרי עבד אל-פתאח א-סיסי ושר החוץ נביל פהמי נפגשו עם עמיתיהם הרוסים, שר ההגנה סרגיי שויגו ושר החוץ סרגיי לברוב שהיו בביקור בקהיר.
פאהמי הצהיר כי מצרים רוצה לשדרג את רמת היחסים עם רוסיה, ושויגו רמז כי ישודרג שיתוף הפעולה הצבאי בין רוסיה לבין מצרים.
היה זה מפגש ראשון מסוגו מאז העידן הסובייטי.
א סיסי ביקר ברוסיה פעמיים בשנת 2014: בפברואר, כאשר הוא היה עדיין שר ההגנה, ובאוגוסט לאחר בחירתו כנשיא.