tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טוביה פרילינג, 2015 , להלך בגדולות, שיתוף פעולה של ציונים-רוויזיוניסטים וגרמנים אנטי נאצים בניסיון להכרעת הרייך השלישי, המכון הבינלאומי לחקר השואה, יד ושם, ירושלים, 2015, עמ' 122 .
טוביה פרילינג, 2009, מי אתה לאון ברז'ה?
סיפורו של קאפו באושוויץ, היסטוריה, פוליטיקה וזיכרון, רסלינג, תל אביב, 2009.
טוביה פרילינג (עורך), 2003, תשובה לעמית פוסט ציוני/ ידיעות אחרונות - ספרי חמד, תל אביב.
אבי בראלי, דני גוטווין וטוביה פרילינג (עורכים), קיץ 2005, חברה וכלכלה בישראל: מבט היסטורי ועכשווי, עיונים בתקומת ישראל, סדרת הנושא, יד יצחק בן-צבי ומכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות ומורשת בן-גוריון, שדה בוקר, 2 כרכים.
מיכאלוולפה, גדעון כ"ץ, טוביה פרילינג [עורכים], 2014, מוזיקה בישראל, עיונים בתקומת ישראל – סדרת הנושא, מכון לחקר ישראל והציונות, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 1277+ XXII עמודים.
דוד בן-גוריון, ביקורים בגיא ההריגה, זיכרונות מן העיזבון, מאי 1945 – פברואר 1946, טוביה פרילינג [עורך], 2014, ההוצאה לאור של מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, שני כרכים, 1114 עמודים.
טוביה פרילינג, 1991, "בן-גוריון בבולגריה: מפגשו הראשון עם שארית הפליטה", עיונים בתקומת ישראל, כרך 1, עמ' 308-342.
טוביה פרילינג, 1992, "המיליון השביעי כמצעד האיוולת והרשעות של התנועה הציונית", עיונים בתקומת ישראל, כרך 2, עמ' 317-367.
טוביה פרילינג, 2001, "הטריומויראט הבלתי מוצהר והמערכת המקבילה", בתוך: השואה הייחודי והאוניברסלי, קובץ מאמרים שי ליהודה באואר, דליה עופר ודוד בנקיר (עורכים), המכון ליהדות זמננו, האוניברסיטה העברית בירושלים יד ושם, עמ' 117-159.
טוביה פרילינג, 2003, "תהליכים של הבכרה בזהות סדוקה", מבוא לאסופה תשובה לעמית פוסט-ציוני, טוביה פרילינג (עורך), ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 13-62.
טוביה פרילינג, 2003, " דוד בן-גוריון והשואה, שורשיו וגלגוליו של סטראוטיפ שלילי", בתוך תשובה לעמית פוסט-ציוני, טוביה פרילינג (עורך), ידיעות אחרונות - ספרי חמד, עמ' 418-456.
טוביה פרילינג, 2003, "בין עוצמה לדעת, בעקבות שלמה אהרונסון, דוד בן-גוריון מנהיג הרנסאנס ששקע", ישראל, כתב עת לחקר הציונות ומדינת ישראל, חוברת 3, אביב תשס"ג, עמ' 21-56.
טוביה פרילינג, 2004, "איסטנבול 1942-1945: הרשת של קולק-אבריאל והרשתות של ברמן ואופנר", ישראל, כתב עת לחקר הציונות ומדינת ישראל, חוברת 6, סתיו תשס"ה, עמ' 147-107.
בן-גוריון ו'שלילת הגולה' בתקופת השואה", בתוך: עולם ישן אדם חדש, קהילות ישראל בעידן המודרניזציה, ספר היובל לפרופ' ישראל אופנהיים, אלי צור (עורך), הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון, עמ' 214-241.
טוביה פרילינג, "על עבר ועל ייצוגי עבר:היכן הם 'חוגי הימין' בהיסטוריוגרפיה ובזיכרון הישראליים של היישוב והשואה", ישראל 12, 2007, עמ' 79-39.
טוביה כהן (או: הכהן) או טוביה כץ (באיטלקית: Tobia Moschide, מץ, ה' באדר ה'תי"ג, 1653 – ירושלים, 1729), הוא טוביה הרופא, רופא יהודי, בעל החיבור האנציקלופדי "מעשה טוביה".
טוביה נולד לאביו ר' משה ירמיה הכהן מנרול ולאמו פיגה.
היה בן למשפחת רופאים יהודים.
סבו אליעזר כהן (וועלשים) בא מצפת לפולין, בערך בשנת שנ"ג.
אביו רבי משה ירמיה היה רבה של נארול, ולאחר פרעות ת"ח ת"ט נתמנה לרב במץ.
הן האב הן הסב עסקו גם ברפואה.
טוביה נולד במץ בעת כהונת אביו כרב העיר, ונתייתם מאביו (כבן שלש) ומאמו (כבן עשרה) בילדותו.
וב-1673 נסע לפולין ולמד בקרקוב.
ובשנת 1678, החל בלימודי רפואה בתמיכת הנסיך הבוחר מברנדנבורג באוניברסיטת פרנקפורט דאודר, כאחד מן הסטודנטים היהודים הראשונים באוניברסיטאות גרמניה.
ואחרי שלש שנים בשנת 1681 המשיך את לימודי הרפואה באוניברסיטת פדובה , וקיבל תואר דוקטור לרפואה בהדרכת פרופסור קרלו רינלדיני (Carlo Rinaldini (1615-1698)) והפילוסוף (Nicholas Kalliakis) ב-23 ביוני 1683.
הוא שימש כרופא בפולין ואחר כך עבר לאדריאנופול והיה רופא החצר של הסולטאנים העות'מאנים מהמט הרביעי, סולימאן השני, אהמט השני, מוסטפא השני ואהמט השלישי.
ב-1714 עלה לארץ ישראל והתגורר בירושלים עד פטירתו ב-1729. בתו היחידה, ג'מילה, נישאה לרבי אברהם מיוחס.
טוביה ידע שפות רבות, ובהן עברית, גרמנית, איטלקית, צרפתית, ספרדית, טורקית, לטינית, יוונית וערבית.
ב-1707 פרסם בוונציה את חיבורו "מעשה טוביה".
זהו חיבור אנציקלופדי מקיף העוסק בתאולוגיה, אסטרונומיה, רפואה והיגיינה, בוטניקה, גאוגרפיה ועוד, ובאופן נדיר לתקופתו מצורפים לו איורים מפורטים באנטומיה ובאסטרונומיה.
חלקו השני של הספר מוקדש לחכמת הרפואה: על הטבע והמחלות, על חכמת הניתוח, מחלות קלות ובעיקר קצרת, מחלות נשים, תחלואי ילדים, מחלות המין, ושמות כל התרופות למחלות בשלוש לשונות.
הספר נכתב מתוך מגמה מפורשת לכסות על בערותם של היהודים, שעליה עמד מתוך ניסיונו שלו-עצמו למול הסטודנטים הגויים באוניברסיטאות.
הוא התמודד בספר עם חידושי המדע המודרני שבזמנו, הגם שמסיבות דתיות לא הסכים לכולם.
חלק הארי של הספר מוקדש לענייני אנטומיה, רפואה ומניעת מחלות (בעיקר מחלת הגזזת [Plica polonica] שנפוצה בזמנו בפולין); הוא ביקר בספרו את רפואת האליל והאמונות הטפלות שרווחו בתחום זה אצל יהודי פולין, וקרא לשמירה על היגיינה ולרפואה טבעית.
הספר "מעשה טוביה" חזר ונדפס בכמה מהדורות במאות השנים הבאות; המהדורה השנייה, שנדפסה ביסניץ שבגרמניה ב-1721, נחשבת נקודת ציון בהשכלה המוקדמת בגרמניה.
מלבד ספר זה, הוציא רבי טוביה את ספרו של אביו משה ירמיה הכהן מנרול 'ברכת טוב', עם הערות וחידושים שלו בשם 'כתר שם טוב'.
טוֹבִיָּה הָעַמּוֹנִי מופיע בספר נחמיה בתור אחד מ"צרי יהודה" ואחד המתנגדים העיקריים לנחמיה בתקופת שיבת ציון.
יש שרואים בכינוי זה כינוי גנאי, מכיוון שהעמונים הם מהעמים שנאסר להתחתן עימם, גם אם יתגירו.
יש המשערים שכוונת הכינוי היא שטוביה היה הפחה מטעם מלכות פרס, של אזור עמון, אך יש שדחו טענה זו מכיוון שלפחוות אופייני הכינוי המלא "עבד המלך" ולא "עבד" לבדו.
יש שטענו שהיה לטוביה מעמד גבוה בעבר הירדן, מכיוון שטוביה הצליח להסית את בני עמון נגד עם ישראל בכלל ונחמיה בפרט.
ניתן להסיק מהסיומת התיאופורית יהודית של שמו של טוביה (יה) ובנו יהוחנן (יהו), שהיה יהודי, שיש מזהים אותו כצאצא של טבאל, אציל יהודאי שפעל בימי מלכות אחז.
מהתלמוד הבבלי עולה כי מעמדו של טוביה היה עבד כנעני, מה שמסביר את שמו היהודי.
טוביה העמוני נקרא בשם הארמי 'טבאל' גם בפי עזרא הסופר (עזרא ד, ז).
בתקופות מאוחרות יותר - בתקופה ההלניסטית והרומית - ידועה משפחה יהודית הנקראת בית טוביה בעלת מעמד בעבר הירדן, ומקום מושבה זוהה באתר הארכאולוגי עיראק אל-אמיר.
יש חוקרים המזהים את שורשיה של המשפחה בטוביה העמוני.
בספר נחמיה ניתן לראות במקומות רבים את מעמדו הרם של טוביה בממלכת יהודה.
לטוביה קשרים רבים עם נכבדי יהודה והוא אף קשור בקשרי נישואים עם משפחות יהודיות בירושלים וכנראה הוא אפילו קשור למשפחת אלישיב הכהן הגדול, אותו נחמיה מכנה "קרוב" לטוביה.
טוביה קשר קשרים עם הנביאים בירושלים וכשנחמיה נעדר מירושלים הוא הופקד על לשכת האוצרות במקדש על ידי אלישיב הכהן, אך נחמיה גירש אותו מירושלים בשובו ועמו את נכדו של אלישיב שייצג את התומכים בגישה האוניברסלית.
בנו של טוביה, יהוחנן, התחתן עם בתו של משולם בן ברכיה, אחד מאצילי יהודה בתקופת נחמיה ובין בוני חומת ירושלים.
ברכיה היה בנו של משיזבאל, מבני משפחת זרח בן יהודה.
המשפחה כנראה שמרה על מעמדה הרם גם בתקופתו של נחמיה.
פתחיה בן משיזבאל היה שליח המלך הפרסי דריווש לעם ביהודה (נחמיה ג, ד; יא, כד).
הפעולות של נחמיה עוררו התנגדות גדולה בקרב העמים השכנים.
מראשי המתנגדים היה טוביה ועמו היו גם סנבלט החורני וגשם הערבי.
טוביה ושני חבריו תכננו לצאת למלחמה על ירושלים אך תכנונם נודע לנחמיה והוא העמיד משמר יומם ולילה מפניהם וכך הם הם לא הצליחו לתקוף את העיר.
לאחר שהיהודים בנו את החומה טוביה וסנבלט ניסו לפתות את נחמיה לצאת מהעיר בתואנה שהם רוצים להיוועד יחד, כשבעצם מטרתם היא לרצוח את נחמיה.
נחמיה זיהה את המזימה וסירב לבוא להיוועד גם לאחר שהם ביקשו ממנו ארבע פעמים רצופות.
לאחר כישלון קריאתם הם איימו להודיע למלך פרס שנחמיה והיהודים מתכננים למרוד בו ועל כן הם בונים את החומה, אך לפני שהם יעשו זאת הם מוכנים להיפגש עם נחמיה ולדון עמו.
נחמיה הבין שהם משקרים לו ולא יגידו כלום למלך פרס וסירב פעם נוספת לפגישה.
אחרי שראו שהם נכשלו הם ניסו לשכור את שמעיה בן דליה בן מהיטבאל שישכנע את נחמיה להתחבא בבית המקדש אך נחמיה מבין ששמעיה נשכר על ידי טוביה וסנבלט כדי להפחידו והוא מסרב להתחבא בהיכל.
טוביה דוּניֶה (11 באפריל 1877 – 6 ביולי 1938) היה מהנדס ומחלוצי הבנייה והתעשייה העברית החדישה בארץ ישראל.
דוניה נולד בשאוול שבליטא, ולמד ב"חדר", ישיבה, בית ספר ריאלי ובית ספר טכני גבוה בריגה.
לאחר מכן למד בגרמניה הנדסת בניין.
עלה לארץ ישראל בשנת 1906 והקים את ביתו בעיר חיפה.
שם נמנה עם מייסדי בית החרושת לשמן ולסבון "עתיד", יחד עם שמואל יוסף פבזנר, שמואל איצקוביץ והמהנדס נחום וילבוש.
הוא נשא לאישה את המוזיקאית גיטה ויצמן, אחותו של חיים ויצמן, שהקימה את קונסרבטוריון דוניה ויצמן.
דוניה פעל כתעשיין, כקבלן בניין וכפעיל ציבור בעירו, והיה ממייסדי בית משפט השלום העברי ב-1919 שבו שימש יו"ר ראשון עד 1923. דוניה היה ממייסדי השכונה הדר הכרמל וחבר ועד השכונה, והקים בניינים רבים ברחבי העיר.
בבית החרושת 'עתיד' העסיק דוניה את המהנדס ברוך קטינקא, שהפך שותפו לבנייה הגדולה בארץ ישראל.
הם הקימו, יחד עם איש הנדל"ן הערבי-נוצרי ג'וזף פסקל אלבינה, את חברת "אלבינה, דוניה וקטינקא, קבלנים לבניין בירושלים".
החברה בנתה מספר בניינים מפוארים.
הידועים בהם בירושלים הם ימק"א (1926–1933), שחנך הגנרל אדמונד אלנבי, ומלון פאלאס (1928-1929) שנבנה בממילא ביוזמת המועצה המוסלמית העליונה שבראשה עמד המופתי של ירושלים חאג' אמין אל-חוסייני.
כבוני המלון עם שותף ערבי, בנתה החברה גם את ביתו של המופתי בשכונת שייח' ג'ראח.
בשנת 1935 היה שותף בחברת טוביה דוניה ושות' ביפו, אך עיקר עבודתו הייתה בחיפה.
טוביה דוניה נהרג בעת מאורעות המרד הערבי הגדול בשנת 1938 מכדור ברחוב המלכים, כיום דרך העצמאות בחיפה.
הותיר אחריו את רעייתו ושתי בנות - רינה ומיכל.
לימים נישאה מיכל למילה ברנר, מחלוצי הספנות העברית.
מדרגות טוביה דוניה בהדר העליון בחיפה קרויות על שמו.
טוביה פרידמן (23 בינואר 1922 – 13 בינואר 2011) היה צייד נאצים חיפאי, מייסד ומנהל המכון לדוקומנטציה.
פרידמן נולד ליעקב פרידמן וחיה שרה לבית לנדר, כילד שני מתוך ארבעה, במשפחה מסורתית ומבוססת בעיר ראדום שבפולין.
אביו, היה בעל בית דפוס בעיר ואמו הייתה בעלת מתפרה.
הצבא הגרמני כבש את ראדום ב-8 בספטמבר 1939 והחרים את כל בתי הדפוס היהודיים בעיר ובהם גם את זה של משפחת פרידמן.
באוגוסט 1940 נשלח פרידמן עם עוד כ-1,000 יהודים למחנה עבודה בצ'שאנוב, שם עסק בחפירת שוחות נגד טנקים באזור הגבול הגרמני-סובייטי.
לאחר כמה שבועות התנדב לעבודה בלובלין ועם הגיעו לעיר הצליח לברוח מן המחנה בו הוחזק ולחזור לראדום.
הוא ומשפחתו הועברו לגטו ראדום עם הקמתו באביב 1941. זמן קצר לאחר מכן נפטר אביו מתת-תזונה.
באוגוסט 1942 נערכה אקציה בגטו ואף על פי שאמו ואחותו הצעירה הועסקו כתופרות, נשלחו שתיהן לטרבלינקה.
אחותו הגדולה פגשה אותן בתחנת הרכבת והספיקה להפרד מהן.
במהלך האקציה נעלם אחיו הצעיר, שהיה כבן 14. פרידמן ואחותו הגדולה הועברו למחנה העבודה ברחוב שווארליקובסקה משם היה יוצא לעבודות כפייה במרכז רפואי צבאי גרמני.
באביב 1943 הודיע קצין האס אס אובר-שטורמפיהרר פרנץ שיפרס (Franz Schipers) ועוזריו אונטר-שטורמפיהרר אריך קאפקה וריכרד שייגל על האפשרות לעזוב את הגטו תוך חילופי שבויים עם הבריטים.
פרידמן ואחותו המבוגרת בלה יצאו עם אחרים באוטובוס.
אלא שהאוטובוס נסע לבית הקברות, ורק בזכות הקצין קאפקה לא נורו למוות כשאר יושבי האוטובוס.
שניהם הוחזרו למחנה לאחר מכן.
באוקטובר 1943 הועברו פרידמן ואחותו למחנה ברחוב שקולנה (Szkolna).
במחנה זה החליט לנסות ולברוח והצטרף לעוד ארבעה שהחלו בחפירת מנהרה.
לאחר מספר שבועות נזנח רעיון המנהרה לאחר שבדק את האפשרות לברוח דרך תעלת ביוב ומצאה כממשית.
ביוני 1944, כאשר נראה היה שהגרמנים עומדים לפנות את המחנה הצליחו פרידמן ועוד שניים מיושביו, טוביה רוטשטיין ואיצ'ה ביק, לברוח דרך תעלת הביוב.
השלושה הסתתרו בבית הקברות היהודי במשך כמה שבועות וניזונו בהתחלה מלחם שקנו בכפר ואחר כך מתפוחי אדמה שגנבו משדה.
הם ניסו פעמיים לעבור לצד הרוסי של החזית אולם נתפסו על ידי הגרמנים, הם התחזו לאיכרים פולנים שטעו בדרכם ושוחררו.
בשלב מסוים אף פגשו פרטיזן פולני שהזהירם מלהצטרף לפרטיזנים הפולנים מכיוון שאלה ברובם שנאו יהודים.
בנובמבר 1944 ניסה פרידמן לחצות את החזית לבדו ונתפס על ידי הגרמנים, שחשדו בו שהוא פרטיזן ורצו להוציאו להורג ביום המחרת.
באותו לילה הוחזק בבונקר, אולם משהבחין פרידמן שהחייל השומר עליו נרדם, ניצל את הרגע, הרג אותו, לקח את נשקו וברח.
בינואר 1945, בעקבות כיבוש ראדום על ידי הצבא הסובייטי, הגיע לעיר קצין משטרה מלובלין וארגן את הקמתה מחדש של המשטרה המקומית.
פרידמן רצה לרדוף את הנאצים ולנקום בכך את מותם של בני משפחתו לכן הוא יצא ממקום המסתור שלו והחליט להצטרף למשטרה הפולנית בזהות חדשה (לא-יהודית) – טאדק ישינסקי.
בחודש מרץ 1945 נשלח פרידמן ממשטרת ראדום לעיר דנציג, שזה עתה נכבשה על ידי הצבא האדום, לשמש כקצין חקירות בדרגת לוטננט במשרד הביטחון הפולני.
במסגרת תפקידו הוא עצר כמה מאות גרמנים נאצים, חקר אותם והביא להעמדתם לדין.
במסגרת עבודתו זו למד רבות על הדרכים והשיטות איך לאתר פושעי מלחמה וכיצד יש לתחקרם.
בקיץ 1945 קיבל הודעה שאחותו בלה שרדה את המחנות ושבה לראדום.
הוא לקח אותה אליו לדנציג.
פרידמן חש שכיהודי אין לו עתיד בפולין משום שהאנטישמיות בקרב הפולנים הייתה רבה אך הרשויות ניסו להתעלם מכך.
בעקבות כך הוא החליט במרץ 1946 לעזוב את תפקידו, את חברתו הלא-יהודייה, שהכיר בדנציג, ואת פולין ולעלות לארץ.
הוא התפטר, עזב את דנציג וחבר לקבוצת יהודים שיצאה מפולין, באופן בלתי-חוקי, עברה דרך צ'כיה והגיעה לווינה.
מווינה רצה פרידמן לצאת לארץ ישראל, אולם שם פגש באשר בן נתן (פרידמן הכיר אותו רק בכינויו "ארתור"), ראש ארגון "הבריחה" באוסטריה ונציג המוסד לעלייה ב', שפעל להעלאת שארית הפליטה לארץ.
בן נתן הציע לפרידמן לגבש צוות ולקחת על עצמו את איסוף המידע על פושעי מלחמה נאצים ואת איתורם ופרידמן הסכים.
גולת הכותרת של פעילות זו הייתה איתורו ולכידתו של אדולף אייכמן.
פרידמן הקים בווינה במאי 1946 את "המרכז לתיעוד יהודי" שהיה שם הכיסוי הרשמי לפעילות איתור הפושעים הנאצים.
שם זה נבחר כדי שלא לעורר התנגדויות לפעילות מצד הממשל האוסטרי.
מרכזי תיעוד דומים הוקמו במספר ערים גדולות באירופה.
פרידמן זכה לשיתוף פעולה רב מצד מפקד משטרת וינה היינריך דירמאייר (Heinrich Dürmayer), שהיה קומוניסט ופעיל בהתנגדות למשטר הנאצי והיה אסור בשל כך בכמה מחנות ריכוז.
פושע המלחמה הראשון שאיתר פרידמן באוסטריה היה איש האס אס, אונטרשארפיהרר קונראד בוכמאייר (Konrad Buchmayer), שהתעלל והכה ביהודים רבים בראדום.
בעקבות מידע שקיבל הוא הצליח לאתרו במחנה שבויים אמריקאי בקרבת זלצבורג.
בוכמאייר נשפט בווינה ונדון ל-12 שנות מאסר.
לאחר מכן איתר קצין אס אס נוסף בשם ריכרד שייגל, שהעביר אלפי יהודים מגטו ראדום למחנה ההשמדה בטרבלינקה.
שייגל נעצר בשנית (בפעם הראשונה בה נעצר, הוא שוחרר מחוסר הוכחות), הועמד לדין באוסטריה ובהסתמך על עדותו של פרידמן הורשע.
שייגל מת בבית הסוהר בווינה.
בין פושעי המלחמה הבכירים שאיתר היה ראש האס אס ומפקד המשטרה בראדום, (בדרגת בריגדפיהרר וגנרל מאיור) הרברט בטכר (Herbert Böttcher) וסגנו אוברשטורמבאנפיהרר וילהלם בלום (Wilhelm Blum) שהיו אחראים לשילוחם של כ-300,000 יהודים לטרבלינקה, בהם בני עירו ובני משפחתו של פרידמן.
פרידמן ועוזריו איתרו את בטכר ובלום במחנה שבויים בריטי בנוימינסטר, לאחר שהתחקו אחר עקבות אשתו של בלום.
על סמך עדויות שנאספו בשטוטגרט ובראדום, הוסגרו לפולין, נשפטו בראדום, הורשעו והוצאו להורג בתלייה ב-1947.
פרידמן התאמץ רבות לאסוף מידע ולאתר את אדולף אייכמן, אולם כיוון שאייכמן לא הצטלם בפומבי לא הייתה בידי פרידמן תמונה עדכנית שלו.
במהלך חקירותיו של פרידמן הוא תיחקר את נהגו לשעבר של אייכמן וגילה שאחת המאהבות שלו התגוררה בקרבת העיר לינץ.
פרידמן שלח אליה סוכן צעיר ואטרקטיבי שיתיידד עימה וינסה לאתר אצלה תמונה של אייכמן.
התמונה המבוקשת אכן נמצאה ונלקחה מבית האישה בחשאי על ידי בלשי המשטרה האוסטרית.
התמונה הוצגה לניצול שואה יהודי-אוסטרי, שנפגש עם אייכמן במהלך המלחמה בניסיון להציל יהודים, שאישר שאכן זהו אייכמן.
בספטמבר 1947 פוטר מפקד משטרת וינה ממניעים פוליטיים ומחליפו העביר מתפקידם קציני משטרה רבים שסייעו לפרידמן בפעילותו.
המפקד החדש נפגש עם פרידמן והודיע לו שלא יאפשר יותר את העמדתם לדין של שוטרים אוסטרים, ביניהם גם כמה עשרות, שנגדם כבר אסף פרידמן הוכחות על ביצוע פשעי מלחמה.
פנייתו של פרידמן למנהלות השלטון האמריקאית והצרפתית לבקשת סיוע בהעמדת הפושעים לדין נענתה אף היא בשלילה.
פרידמן פנה לבסוף לרשויות הסובייטיות כמפלט אחרון ושם החליט הקצין איתו נפגש לסייע לו.
השוטרים, שנגדם נאספו הוכחות נעצרו ונשלחו לעבודות כפייה בברית המועצות.
רובם שבו לאוסטריה באמצע שנות ה-50. הקצין הרוסי שסייע לפרידמן הועבר מתפקידו זמן קצר לאחר מעצרם של השוטרים האוסטרים.
בסתיו 1947 התבקש לעסוק גם ברכישת נשק עבור ההגנה בארץ ישראל ובמעקב וסיכול רכישות נשק של מדינות ערב, שרבות מהן נערכו בווינה.
בסוף אוקטובר אותה שנה נסע לכנס של מרכזים לתיעוד השואה שנערך בפריז.
לכנס הגיעו נציגים מ-18 מדינות שונות.
ב-14 באוגוסט 1949 השתתף פרידמן בהוצאת קברי משפחת הרצל מבית הקברות המקומי והעברתם לקבורה בארץ.
באותה שנה החל לימודי עיתונאות באוניברסיטת וינה.
בתקופת פעילותו בווינה נעצרו בזכות פועלו מעל 250 פושעי מלחמה נאצים.
את הישגיו הגדולים ביותר באיתור פושעי מלחמה רשם בתקופה לפני עלייתו ארצה.
בראשית שנות ה-50 הפסיקה ארצות הברית ומדינות אחרות את מאמציהם באיתור פושעי מלחמה וכתוצאה מכך לא ניתן היה לממן כל פעילות בתחום זה.
פרידמן החליט לעלות לארץ מתוך תקווה ואמונה שמדינת ישראל תסייע לו בהמשך פעילותו ללכידת פושעי מלחמה נאצים.
פרידמן עלה לישראל בקיץ 1952, התיישב בחיפה והחל לעבוד כעיתונאי, תחילה במקומון ולאחר מכן בעיתון היידי "לעצטע נייעס".
בשנת 1954 מונה לנהל את הסניף החיפאי של "יד ושם".
בתקופה זו, במקביל לעיסוקו בלכידת פושעי מלחמה, פעל רבות לתיעוד עדויות של ניצולי שואה.
בשנת 1956 כינס פרידמן בסיוע ראש הנציגות הישראלית של הקונגרס הציוני העולמי, פרופ' אריה טרטקובר, שתי מסיבות עיתונאים בירושלים ובתל אביב.
במסיבות עיתונאים אלו הוצגו מסמכים רבים, שאסף פרידמן בזמן שהותו בווינה, המרשיעים פושעי מלחמה נאצים רבים.
אלה לא הועמדו לדין עד אז ומדינת ישראל לא עשתה דבר על מנת לדרוש הסגרתם.
בעקבות אירוע זה הסתכסך פרידמן עם "יד ושם" שעיקר עיסוקה בעת ההיא התמקד בתיעוד עדויות ורשימות של נספים ולא ברדיפת פושעי מלחמה.
ביולי 1957 נאלץ לעזוב את "יד ושם" והחליט לייסד מכון עצמאי שימשיך את הפעילות לאיתור ולכידת הפושעים הנאציים.
מאוחר יותר באותה שנה ייסד פרידמן את המכון לדוקומנטציה בישראל לחקר פעולות הפושעים הנאציים.
פנייה למדינות שונות בתביעה להשיב רכוש שנגזל בשואה לבעליהם היהודים
חיבור ספרים וחוברות בנושא השואה, הדפסתם והפצתם
עריכת תערוכות והרצאות בנושא השואה בישראל ומחוצה לה
למכון לא היו כל משאבים כספיים חיצוניים לכן עבד פרידמן בהתנדבות עד אפריל 1958, כאשר הקונגרס הציוני העולמי החליט לאשר מימון חודשי של 200 לירות לפעילות המכון.
פרידמן יצר קשר עם מנהל המרכז ארווין שילה (Erwin Schüle) והעביר לו תיעוד רב לצורך איתור והעמדה לדין של פושעים נאצים.
בסוף אוגוסט 1959 קיבל פרידמן מכתב מארווין שילה, לפיו אותרו עקבותיו של אייכמן בכווית.
לאחר כמה שבועות בהם לא הצליח לגרום לשום פעילות ממלכתית בנושא הוא פנה לעיתונאי שאול מייזלס ובערב יום הכיפורים הופיעה כתבה בעמוד הראשון במעריב על כך שאייכמן אותר בכווית.
בעקבות הכתבה נוצר לחץ ציבורי על הממשלה לפעול לתפיסתו של אייכמן.
פרידמן הוזמן למשרד החוץ לדווח על ממצאיו והתבקש להפסיק כל פרסום נוסף בעניין.
ביוזמתו הוא החל לפרסם מודעות בעיתונים זרים בהם הוצע פרס כספי של 10,000 דולר למוסרי מידע על מקום הימצאו של אייכמן.
בעקבות כך הוצף פרידמן במבול של מכתבים ממדינות רבות.
אחד המכתבים שהגיע באוקטובר 1959 ונראה כאמין טען שאייכמן התגורר בקרבת בואנוס איירס שבארגנטינה.
כותב המכתב היה לותר הרמן (Lothar Herrmann), ארגנטינאי ממוצא גרמני (חצי יהודי) שנרדף על ידי הנאצים ונמלט לארגנטינה עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
פרידמן פנה למוסד וענה בכתב להרמן שסוכן המוסד ייצור עמו קשר.
בסוף מרץ 1960 כתב הרמן לפרידמן שאכן זכה לביקור של סוכן המוסד בסוף השנה הקודמת והעביר לו פרטים מדויקים על מקום מגוריו של אייכמן.
מכתב נוסף מהרמן הגיע בסוף אפריל ובו נאמר שסוכן המוסד עדיין מחכה לתגובת הממונים עליו.
ב-23 במאי הכריז בן-גוריון מעל בימת הכנסת שאייכמן נתפס והובא לישראל.
יומיים לאחר מכן מסר פרידמן למשטרת ישראל תיק שהכיל 400 עמודים של חומר על אייכמן.
על איסוף חומר זה שקד פרידמן במשך קרוב ל-15 שנה.
בשנת 1961 פרסם את ספרו האוטוביוגרפי "הצייד".
הספר תורגם לחמש שפות ויצא בכמה מהדורות.
משנת 1960 פעל לביטול ההתיישנות בחוק הגרמני על פשעי הנאצים.
מאבקו הוכתר בהצלחה בשנת 1979, כאשר הוחלט בבונדסטאג לבטל את ההתיישנות על פשעי רצח ורצח עם.
משנה זו גם החל לצאת להרצאות בארצות הברית ובאירופה, אותן ערך גם על מנת לאסוף תרומות למימון עבודת המכון לדוקומנטציה.
בסוף שנות ה-60 פתח המרכז לחקירת פשעי הנאצים בגרמניה בחקירות בעניין ביצוע פשעי מלחמה במחוז ראדום.
צעד זה נבע מיוזמתו של פרידמן, אשר סיפק גם ראיות בנדון.
בשנת 1972 נפתח בהמבורג משפט כנגד קציני האס אס והמשטרה שפעלו במחוז ראדום.
במשפט הורשעו רק קצינים בדרגות בכירות.
נכון לשנת 2005 הוציא המכון לדוקומנטציה למעלה מ-150 פרסומים וכ-20 ספרים בנושא השואה.
טוביה פרידמן נפטר בינואר 2011, בבית אחותו בלה רחלה פרידמן קנגון בחולון והובא לקבורה בחיפה.
בשנת 2002 העניקה לו עיריית חיפה את תואר יקיר העיר.
בשנת 2007 הפיק ערוץ הטלוויזיה הצרפתי France 5 סרט תיעודי בשם Chasseur de nazis (צייד הנאצים) באורך של 117 דקות בבימויו של גיום מוסקוביץ (Guillaume Moscovitz) על פרידמן ופעילותו.
בשנת 2008 העניק שגריר אוסטריה בישראל לטוביה פרידמן ולאשר בן נתן אות הוקרה (Großes Ehrenzeichen) מטעם נשיא אוסטריה, היינץ פישר, על פעילותם לאיתור פושעי מלחמה נאצים.
ב 25 ביוני 2007, בטקס שנערך בכנסת בנוכחות ממלאת מקום הנשיא דליה איציק וחבר הכנסת רפי איתן, העניק מאיר דגן לטוביה פרידמן, את מגן המוסד ותעודה כהוקרה על חלקו בחטיפת אייכמן.
פרידמן נישא, לאחר עלייתו לישראל ב-1952, לאנה לבית גוטמן, ילידת 1927, שהחלה לעבוד במשרדו בווינה כקלדנית בתחילת 1948, ועבדה מאוחר יותר בקונסוליה הישראלית בווינה.
היא סיימה לימודי רפואה בווינה ועבדה כרופאת עיניים בבית חולים בחיפה.
בנו היחיד רוני נולד במרץ 1959 וטבע בתאונת צלילה בפסח 1978 בסיני.
אחותו הגדולה בלה שרדה את השואה והגיעה בקיץ 1946 לווינה, שם הכירה את בעלה בוריס קנגון, שעמד בראש המוסד לעלייה בווינה ואיש הקשר היחידי עם מפקדת הצבא האדום ששכנה במלון אימפריאל.
50 שנה צייד הנאצים: ספר היסטורי-דוקומנטרי, 1997
מחנה השמדה בלז'ץ: אוסף דוקומנטרי, 1982
מקץ עשרים שנה לרצח יהדות אירופה.
משפטו של הצורר הנאצי אדולף אייכמן בירושלים, 1965
חמש עשרה שנים רדפתי אחרי אייכמן, בעריכת משה מייזלס ורפאל בשן, הוצאת אחיאסף, 1961
הרב טוביה גפן (1970-1870 ה'תר"ל-ה'תש"ל) היה רב אורתודוקסי אמריקאי שכיהן בניו יורק, בקנטון שבאוהיו, ובאטלנטה בארצות הברית.
חבר אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה משנת 1904 ומחבר ספרי פלפול ודרוש.
התפרסם בין היתר בכך שהיה הרב שנתן הכשר לקוקה-קולה.
נולד ב-1870 בעיר קובנה שבליטא לסוחר העצים יוסף גפן.
אביו נפטר בבוקר שלאחר יום כיפור ה'תר"ן; ברוב הספרים שפרסם גפן הוא הזכיר את אביו.
נשא לאישה את אחותו של הרב חיים רבינוביץ מטלז.
גפן למד בישיבה בגרודנו אצל הרב אליקים שפירא בתור נער צעיר וגם למד בישיבות בסלובודקה.
בנוסף על כך למד מתמטיקה, גאוגרפיה, פילוסופיה ואסטרונומיה.
הוא הוסמך לרבנות בידי הרב צבי הירש רבינוביץ, בנו של רבי יצחק אלחנן ספקטור שהיה סנדקו, ובידי רבי משה דנישבסקי ורידב"ז, בשנת 1903, לפני שהיגר לניו יורק.
בהמשך התמנה גפן לרב של שני בתי כנסת בקנטון שבאוהיו, ולאחר מכן היה רב הקהילה האורתודוקסית בעיר.
בשנת 1910 קיבל הרב אזרחות אמריקאית ובאותה שנה עבר עם משפחתו לאטלנטה שבג'ורג'יה, שם נעשה רב בעיר.
בתקופת כהונתו של גפן כרב של בית הכנסת שארית ישראל בעיר אטלנטה, האוכלוסייה היהודית שם מנתה כ-5,000 איש.
במהלך כהונתו הרבה לעסוק בענייני כשרות וכשרות הבשר בעיר.
גפן ייסד את חברת ש"ס עבור קהילתו והעביר את השיעור בגמרא.
כאשר גמר את הש"ס – התחיל שוב.
הרב גם בנה בית ספר עבור ילדי העיר היהודים.
בשנת 1936 העניק הרב הכשר למשקה קוקה-קולה.
בזמן מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה הוקמו בעיר מחנות צבאיים ובהם חיילים רבים, והרב פתח את ביתו לכל החיילים היהודיים.
בתו, הלן, ושישה מנכדיו עלו לארץ.
זיכרון בכתב - שבח להרולד הירש (1940)
אוטוביוגרפיה, "חמישים שנה ברבנות" (1951)
טוביה חטא וזִיגוּד מִינְגַד (לוקה) הוא פתגם ארמי שמקורו בתלמוד הבבלי, ומשמעותו: כיצד ייתכן שאדם אחד יחטא ואדם אחר ייענש?
מקור הפתגם הוא בתלמוד בבלי במסכת פסחים: (תרגום לעברית: כמו אותו מעשה שטוביה חטא ובא זיגוד לבדו והעיד בו לפני רב פפא.
אמר לו [זיגוד לרב פפא]: טוביה חטא וזיגוד לוקה?!
רש"י מסביר שלאחר המעשה שאירע, שרב פפא העניש את זיגוד במלקות, נוצר הפתגם על פי אותו מאורע: "טוביה חטא וזיגוד מינגד?!"
במסכת מכות מביא התלמוד הבבלי את הפתגם ואומר שנוהגים היו לומר פתגם זה "הכא" (כאן, כלומר בבבל), ואילו "התם" (שם, כלומר בארץ ישראל) היה נפוץ פתגם אחר, בעל משמעות דומה.
בארץ ישראל היו אומרים: "שכם נסיב ומבגאי גזיר?!" כלומר: הייתכן ששכם בן חמור לקח את דינה בת יעקב לאשה וההנאה שלו, ושאר בני העיר שלא נהנו - מלו את עצמם ונצטערו?!
(על פי המעשה בספר בראשית פרק ל"ד; מבגאי כאן משמעו - שם של אחד מבני העיר שכם).
לסיפור מעשה זה השלכה הלכתית בנוגע לאיסור לשון הרע.
מלבד העיקרון המפורש במעשה, שאסור לעד אחד להעיד על עברה שעשה אדם אחר, למדו ממנו כמה פוסקים שהמוציא שם רע על חברו - נענש במלקות, משום שעבר על איסור לשון הרע.
מאידך, פוסקים אחרים טענו שזיגוד לא לקה משום שעבר על איסור לשון הרע, אלא על שעבר על האיסור להעיד עדות של עד אחד - "לא יקום עד אחד באיש".
לפי הסבר זה, אדם המספר לשון הרע על חברו שלא בתורת עדות - אינו לוקה.
לכל הדעות, מלקות אלה אינן מן התורה, אלא מכות מרדות (מלקות מדברי חכמים), שהרי אין מלקות מן התורה אלא בזמן שיש סנהדרין הראויה לדון דיני נפשות.
טוביה סלומון (נכתב שאלאמאן) (כ"ד בתשרי תרכ"ג, אוקטובר 1862 – כ"ג באדר א' תשי"א, 1951) היה מדפיס, משורר, סופר וחוקר ישראלי.
טוביה סלומון נולד בירושלים בשנת 1862, בן ליואל משה סלומון, ממייסדי נחלת שבעה ופתח תקווה, ולפרומה בת אברהם רוטנברג.
החל ללמוד בתלמוד תורה של ישיבת עץ חיים בירושלים.
בתקופת ילדותו עסק אביו בניסיון למצוא קרקע להתיישבות יהודית חקלאית, בתחילה באזור יריחו ואחר כך באזור שעליו נוסדה בהמשך פתח תקווה.
בנעוריו היה עם הוריו בכפר יהודיה הסמוך לפתח תקווה, אליו עברו המתיישבים בשנותיה הראשונות של המושבה.
למד במרכז התורני מיסודה של חברת "דגל תורה", שהתקיים בכפר ליד בית אביו.
באותה תקופה ליווה את אביו בנסיעותיו בארץ והתחקה על פרטי פעולותיו ורשם את הפרטים ביומנו, שהיווה בסיס לספריו שכתב בהמשך חייו, והוא מהווה עדות מכלי ראשון על מאורעות התקופה של ראשית ההתיישבות היהודית בארץ ישראל.
כשחזר אביו לירושלים חזר אף הוא ולמד עוד בישיבת "עץ חיים".
בהמשך למד את מלאכת הדפוס בבית-הדפוס של אביו.
בהמשך ניהל את בית הדפוס, יחד עם אחיו יוחנן דוד סלומון, ועבד בו עד סמוך לפטירתו.
במקביל לעבודתו בבית הדפוס, עסק בצרכי ציבור ובמעשי חסד.
היה חבר וגבאי חברת אוצר החסד "קרן שמואל", שיסדה בין השאר את שכונת קריית שמואל בירושלים, והיה חבר ועד הכללי "כנסת ישראל".
פרסם שירים, ומחקרים על ארץ ישראל ותולדותיה.
נפטר ב-1951, ונטמן בבית הקברות סנהדריה.
מנכדיו: פרופ' משה מנדלבאום והרב עודד וולנסקי.
למנצח על שושנים: קבוצת שירים מגדולי חקרי לב על ציורי השושנה המציירת את כל שרידי חרבות מקדשי אל / על ידי טוביה שאלאמאן, ירושלים: שאלאמאן, תרמ"ג 1883.
ספר ירושלם: יכלכל קיצור תקופות ותכונות ד מקומות הק' ירושלם, הר הבית, הר ציון, בית הכנסת בית יעקב, עם י"א ציורים פתוחי חותם / מאת טוביה ...
סאלאמאן, ירושלים: [דפוס סלומון], תרמ"ד 1884.
לארבעה וארבעים שנה, משנת התרנ"ו עד שנת הת"ש ...
/ מאת טוביה בהרי"ם סאלאמאן, ירושלים: ט.
בשעריך ירושלם - שערי הר הבית.
שירי געגועים לציון ולתחית ישראל, ירושלים, תש"ב, דפוס סלומון
כן כתב מזיכרונותיו שנתפרסמו בקבצים שונים.
זכרונות מילדותו התפרסמו בספר עשרה דורות בארץ ישראל, חלק שני - בהם זכרונותיו כילד בתלמוד תורה עץ חיים, עת אביו חזר בראש קבוצה שניסתה למצוא מקום להתיישבות ביריחו.
בספר היובל לפתח תקווה נתפרסמו דבריו על יסוד פתח תקווה.
תיאוריו על אביו – יואל משה סלומון המסרב לעזוב את המקום למרות הפצרת הרופא היווני, היוו את הבסיס לבלדה על יואל משה סלומון.
דבריו על פרשת השבוע, בספר "תורת ציון" (דברי תורה של צאצאי הראש"ז), ירושלים, 1995.
טוביה כץ (1936, חשוון ה'תרצ"ז – 8 במרץ 2024, כ"ח באדר א' ה'תשפ"ד) היה צייר יהודי ארגנטינאי - ישראלי, שלימד ציור במכללה ירושלים.
טוביה כץ נולד בפולין למשפחה שומרת מסורת.
כשהיה בן חודשיים, היגרה משפחתו לארגנטינה.
בשנות ה-40, אמו, והוא בעקבותיה, הפסיקו לשמור על המסורת, זאת בניגוד לאביו.
בילדותו הצטרף לתנועת הנוער של הקיבוץ המאוחד בארגנטינה, וכשהיה בן 19 מונה למזכיר התנועה במדינה.
למד ציור אצל הצייר הארגנטינאי דמטריו אורוצ'ואה , אנרכיסט בעל תפיסה פוליטית שמאלית ויוצר בסגנון סוציאל-ריאליסטי.
בשנת 1960 עלה לישראל עם אשתו פנינה והתיישב בקיבוץ חוקוק.
במקביל למד אצל הציירים אביגדור סטימצקי ויוסף זריצקי.
בשנת 1970 שהה באנגליה במסגרת מלגת אמן.
בשנת 1976 שהה עם משפחתו בברזיל כשליח הקיבוץ המאוחד, בה יצר קשר עם שליח חב"ד המקומי והחל תהליך של חזרה בתשובה.
בעקבות זאת קוצרה השליחות על ידי התנועה הקיבוצית.
הוא למד כחודש בברוקלין אצל הרבי מלובביץ' ולאחר מכן למד במכון מאיר.
כץ היה אמן מופשט, וציוריו הופיעו בתערוכות שונות לאורך השנים, אחת מהן הייתה במוזיאון ישראל.
ייסד ועמד כעשור בראש המחלקה לאמנות במכללת אמונה - המכללה האקדמית לאמנויות ועיצוב, ולאחר מכן בראש התוכנית 'אמנות ואמונה' ב'מכללה ירושלים', בשכונת בית וגן, ירושלים.
הוא העיד על עצמו כי הושפע רבות מעבודותיו של מארק רותקו.
שאיפתו היא לטפח "תרבות אמונית" כהגדרתו.
הוא סלד מהתרבות האקדמית המבוססת לדבריו על תרבות אירופאית ש"תוקפה המוסרי והאנושי נקבר באושוויץ וטרבלינקה".
התגורר במשך כארבעים שנה בירושלים, ומאז מגפת הקורונה התגורר בהר ברכה עד לפטירתו.
בתו, ענבל, נשואה לרב אליעזר מלמד, רב היישוב הר ברכה וראש הישיבה במקום.
בנו, הרב עמיר, משמש כראש בית המדרש המלך בשדה במושב שדה אליעזר.
1969 – קרן התרבות אמריקה ישראל
1992 – חתן פרס ירושלים לציור.
1973 – ציור ופינוי, הקיבוץ, גלריה לאמנות ישראלית, תל אביב.
1977 – פינטוראס טוביה כץ: פינטוראס Galeria VASP Teatro Brigadeiro, סאו פאולו, ברזיל.
1979 – גלריה IM כהן, מוזיאון ישראל, ירושלים.
1979 – יצירות טוביה כץ – יצירות, גלריה ג'ולי מ', תל אביב.
1982 – עבודות על נייר, גלריה גורדון, תל אביב.
טוביה שלונסקי (1874 – 22 במרץ 1928) היה חסיד חב"ד ופעיל בתנועת ההשכלה ובתנועת חובבי ציון באוקראינה, אז חלק מהאימפריה הרוסית ובאחרית ימיו ביישוב היהודי המתעורר בארץ ישראל.
הוא ידוע כמלחין השיר "אני מאמין" ("שחקי שחקי") של שאול טשרניחובסקי, אף על פי שהדבר נתון לוויכוח .
טוביה שלונסקי היה בן למשפחה של חסידי חב"ד, "איש המזיגה של חב"ד והשכלה וציונות, שהיה קורא שיעורים ב"תניא" בפני חסידים", מעריץ של אחד העם וחבר באגודתו, "בני משה".
הוא היה משורר, מלחין וכנר חובב.
לדברי בנו אברהם שלונסקי, .
הסופר יעקב רבינוביץ, שפגש בטוביה שלונסקי בביקורו בעיירתו קריוקוב בחודש תשרי תרס"ה (1905), כתב לימים: "זה היה אדם בקי במכמני ספרותנו העברית ובבעיות ציבורנו, ויהודי חריף מאוד".
שלונסקי נשא לאישה את צפורה בת טוביה בּרָוֶורמן.
צפורה, שמצד אמה הייתה נכדתו של הרב אברהם דוד לבוט, הייתה בעלת נטייה סוציאליסטית ובנעוריה לקחה חלק בתנועה המהפכנית ברוסיה והייתה חברת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
ביתם היה בית-ועד למשכילים ציונים ומהפכנים.
בית המשפחה התאפיין בשילוב בין המסורת היהודית ובין מודרניות וקוסמופוליטיות.
לדברי בנו אברהם, "בית-אבי היה בית לאומי-ציוני...
בבית כיבדו את המסורת, שמרו על החגים וכו', אך בעניינים של כשרות, למשל, לא דקדקו ביותר.
לדבריו, בבית הייתה לאביו ספרייה גדולה, שהכילה ספרים תורניים לצד ספרי חול בעברית, ברוסית ובשפות נוספות שלמד אביו.
בשירו 'רמב"ם ובַקונין', שבו מתאר אברהם שלונסקי את בית ילדותו, מסופר:
המשפחה התגוררה בעיירה קְריוּקוֹב (Крюков), פרוור של קרמנצ'וג, שם עבד שלונסקי כמנהל עסקיו של סוחר עצים גדול חסיד חב"ד.
בעקבות המצוקה הכלכלית לאחר פרעות 1905 עברה המשפחה ליקטרינוסלב, שם היה לקבלן של עבודות ציבוריות, ובנה עבור הממשלה בתי ספר ובנייני ציבור ושלטון ברחבי המדינה.
ביקטרינוסלב התגוררו במשך כמה שנים בבית אחד, דלת מול דלת, עם הרב לוי יצחק שניאורסון, רבה של העיר, שהיה קרוב המשפחה.
הבן הצעיר אברהם למד ב"חדר" עם בנו של הרב, מנדל (לימים רבי מנחם מנדל שניאורסון, הרבי מליובאַוויטש).
ב-1921 עלתה המשפחה לארץ ישראל.
היות שהתמחה בצד הטכני של עבודתו, סייע לאחר עלייתו בהוראת מקצוע המחצבות לחברי גדוד העבודה בירושלים.
עבד כמחסנאי ומנהל חשבונות בבית החרושת "שמן".
בשבתו בארץ פרסם מאמרים בשאלות הזמן, שעליהם חתם "השילוני".
בפרט כתב בענייני חינוך, ותמך בהכשרה החלוצית לבני הדור.
טוביה שלונסקי נפטר בחיפה לאחר מחלה קשה וממושכת, בן 56 במותו.
בנו אברהם המשיך לפרנס את אמו ואחיותיו במקומו.
אלמנתו צפורה נפטרה בשנת 1961, בגיל 83.
המשורר שאול טשרניחובסקי כתב את השיר בשנת 1894 באודסה.
טוביה וצפורה שלונסקי היו הורים לשישה ילדים, ארבע בנות ושני בנים, אשר רובם נחשבו לילדי פלא:
דב (בּוֹריָה) שליונסקי (ידוע גם בשם העט, ד' איבטוב (היה סופר מדע פופולרי ומתמטיקאי.
בנו של דב הוא: יונתן שלונסקי
אידה (יהודית) שלונסקי הייתה זמרת אופרה.
פניה וגמן שלונסקי הלחינה את שירי הילדים "רד אלינו אווירון" ו"גן שלנו", למילותיה של חינגה ליטבאק-סמילר, שהייתה חברת ילדות מיקאטרינוסלאב–דנפרופטרובסק.
בנה, יהלי וגמן, היה מגדולי הפסנתרנים בארץ.
ורדינה טופחה מגיל צעיר להיות פסנתרנית.
היא נשארה בווינה כאשר המשפחה עלתה לישראל על מנת שתוכל לטפח את הקריירה שלה.
מאוחר יותר עלתה גם היא ונחשבת למלחינה הארץ-ישראלית הראשונה.
הוא התחנך ב"חדר מתוקן" וכך התוודע לשפה העברית כבר מגיל צעיר.
על פי חגית הלפרין, אביו עודד אותו "בכל פעם שהתפרסמה עליו ביקורת רעה וניחם אותו שפשוט הקדים את זמנו".
לדבריה, המרד של אברהם בביאליק, שהיה המשורר הנערץ על אביו, היה תחליף למרד אדיפלי.
טוביה ושבע בנותיו הוא סרט ישראלי משנת 1968 בבימויו של מנחם גולן.
הסרט הוא עיבוד לספרו המפורסם של שלום עליכם "טביה החולב", שזכה למספר עיבודים נוספים, ובהם הסרט האמריקני המצליח "כנר על הגג" בכיכובו של השחקן הישראלי חיים טופול.
הסרט הופק על ידי מנחם גולן וארתור בראונר.
אורכו 119 דקות ושפתו היא עברית.
הוא זכה להצלחה קופתית גדולה ומכר 615,700 כרטיסים בבתי-הקולנוע בישראל.
"טוביה ושבע בנותיו" היה אמור להתחרות בפסטיבל הקולנוע בקאן, אך הפסטיבל בוטל בעקבות אירועי מאי 1968.
טוביה הוא יהודי עני וקשה-יום, החי בכפר סמוך לעיירה אנטבקה – עיירה יהודית טיפוסית בתחום המושב של האימפריה הרוסית בשלהי המאה ה-19. טוביה עוסק בחליבה ובמכירת חלב, חמאה וגבינה לתושבי העיירה.
הוא מפרנס בדוחק את אשתו גולדה (בטי סגל) ואת שבע בנותיו.
את סיפוריו מתבל טוביה בפסוקים מן התורה, התלמוד, המשנה, המדרש והאגדה תוך עיוות משמעות הפסוקים והתאמתם למסר אותו הוא רוצה להביע.
שחקןדמותשמואל רודנסקיטוביהבטי סגלגולדהנינט דינרצייטלאביטל פזהודליהודית סולהשפרינצעתקוה מורחוהמירה גן מורביילקעפטר ואן אייקכומר נוצריאילי גורליצקימנחם מנדלרפי נתןפרצ'יקיעקב בודודוור
הרב טוביה פּרֶשֶל היה חוקר יהדות, עיתונאי ומסאי עברי ישראלי-אמריקאי.
פרשל נולד ב-1922 בווינה בירת אוסטריה.
היגר לבריטניה, שם למד בישיבת 'עץ חיים' של הרב אליהו לופיאן וחבר לרב יחזקאל אברמסקי.
נמנה עם הציונים הרוויזיוניסטים ואף הצטרף לאצ"ל, וב-1948 עלה לישראל, לחם כמתנדב בצה"ל במלחמת העצמאות ולאחר מכן זיהה עצמו עם מפלגת חרות וביטאונה.
כתב בשני עיתונים יומיים בישראל, היה חוקר במערכת האנציקלופדיה התלמודית ועורך במוסד הרב קוק.
בשנת 1957 היגר לארצות הברית.
שם עבד בבית המדרש לרבנים באמריקה (הסמינר התאולוגי היהודי) והיה עוזרו האישי ותלמיד חבר של הרב פרופ' שאול ליברמן.
במשך השנים כתב במספר עיתונים וכתבי עת והשתתף בפרסומים יהודיים שונים.
בנוסף, היה חוקר נוסע של קהילות יהודיות ותרבותם, ולשם כך יצא למסעות סביב העולם בספרד, הודו וחוף מלאבר, ודרום אמריקה.
משנת תשי"ב 1952 ועד מותו היה נשוי לחנה רחל לבית פלאם, בתו של האדמו"ר מאלעסק רבי דוד פלאם (אביו של רבי שלום פלאם האדמו"ר מסטרטין בניו יורק).
אשתו סייעה בידו בעריכת מאמריו בעברית ובתרגום כתביו לאנגלית.
בעשור האחרון לחייו הם חזרו לגור בביתם בירושלים, אך מסיבות רפואיות חזרו לארצות הברית כשלש שנים לפני מותו.
הוא נפטר בלייקווד שבניו ג'רזי ונקבר בהר הזיתים.
בתו פרל הרצוג היא עורכת לשעבר של העיתון "ג'ואיש פרס", ובנו הרב חגי פרשל הוא אב"ד מוסקבה לשעבר וכותב סדרת הספרים על חומשי התורה "בחגוי הסלע" (תשס"ט–תשע"ד).
לאחר פטירתו הוקם אתר מרשתת לזכרו, ובו מבחר ממאמריו באנגלית ובעברית, על אישים ציונים, רבנים וחוקרי תורה, וכן על מושגים יהודיים ועדות יהודיות במקומות נידחים.
מאמריו ורשימותיו מכונסים בסדרת הספרים "מאמרי טוביה" בהוצאת מוסד הרב קוק.
הרב טוביה הורוביץ (ה'תרכ"ה – י"ב בניסן ה'תש"א, אפריל 1941) היה רב ואב בית דין העיר שנדישוב שבגליציה.
טוביה הורוביץ נולד בשנת ה'תרכ"ה לרבי אברהם אבא הורוביץ נכדו האחרון של הרב נפתלי צבי הורוביץ מייסד שושלת חסידות רופשיץ בגליציה.
אביו היה רב בעיר שנדישוב וסבו של הרב טוביה הורוביץ היה הרב יעקב הורוביץ שהיה רבה של העיר מעליץ, בנו של הרב נפתלי צבי האדמו"ר הראשון לשושלת רופשיץ.
אמו הייתה הרבנית רייזא וינברגר, בתו של הרב מנחם מענדל וינברגר שהיה רבה של העיר דוקלה.
כיהן כאב"ד שנדישוב עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בעת מלחמת העולם הראשונה היה נתון הרב הורוביץ בסכנה ביחד עם כל יהודי עירו.
לאחר תום המלחמה הוא החליט להגר לעיר קרקוב בפולין והתיישב בה.
אחר כך, במשך חמש שנים, בין שנת ה'תרפ"ב לשנת ה'תרפ"ז הוא התגורר בארצות הברית, שם השתכן בעיר ניו יורק וייסד בה את העמותה העולמית "עזרת אלמנות ויתומים".
בי"ב ניסן של שנת ה'תש"א נרצח הרב טוביה הורביץ על ידי חייל נאצי בשואה לא רחוק מהעיר לובלין שם נקבע ציון קבורתו.
הרב הורוביץ נישא לרבנית טשרנע דים שהיא בת הרב אשר משה לעמל דים.
ממלא מקום אביו בשנדישוב (נפטר ה'תרצ"ג) מחבר הספר "שערי חיים"
אדמו"ר משנדישוב-שאץ בניו יורק (נפטר ה'תשכ"ז)
בנו, מנחם דוב בן-ציון הורוביץ.
טוביה קץ (30 בינואר 1927 – 14 בפברואר 2016) היה אדריכל ישראלי שהתמחה בעיקר בתכנון מוסדות חינוך ודת.
טוביה קץ נולד בעיר טרנוב בפולין.
במלחמת העולם השנייה שהה עם משפחתו בברית המועצות.
אדריכלות למד באקול נורמל סופרייר בפריז.
תחילה התגורר בתל אביב ועבד במשרדו של האדריכל זאב רכטר, שם עבד על פרויקט בנייני האומה.
לאחר תקופה עבר לירושלים והחל לעבוד אצל האדריכל היינץ ראו, על הבניין הראשון של ההיברו יוניון קולג'.
בהיותו בן 27 התגייס לשירות צבאי מקוצר ועם סיומו עבד אצל האדריכל דוד רזניק על פרויקט בית העם ברחוב בצלאל.
ב-1962 זכתה הצעתו המשותפת עם הפסלת נעמי הנריק לתכנון ועיצוב אנדרטת פורצי הדרך לירושלים שהושלמה ב-1967.
בין השנים 1963–1964 עבד במשרד השיכון בנוף הגליל (נצרת עילית דאז), ובמסגרת צוות עם אברהם ונטורה ויהודה דרכסלר תכנן שיכוני מגורים במרחב הצפון.
יחד הכניס הצוות סטנדרטים חדשים בתחום הבניה הציבורית.
לאחר מכן עבר למשרד השיכון בירושלים עד 1967. ב-1969 הצטרף לשותפות עם האדריכל יוסף שנברגר שנמשכה עד לפטירתו של שנברגר בשנת 1982. מאותה עת עבד כעצמאי עד 2006, אז פרש קץ מאדריכלות.
קץ התמחה בתכנון מבני חינוך ומבני דת.
בית כנסת בקיבוץ עלומים (בשיתוף האדריכל יוסף שנברגר)
בית הכנסת בקיבוץ כפר עציון (בשיתוף שנברגר)
הרחבה לבית הכנסת בקיבוץ לביא (האדריכל במקור הוא שנברגר)
בית ספר, ספריה ואודיטוריום בקיבוץ סאסא (בשיתוף שנברגר)
בית החלמה ליולדות בקריית יערים (בשיתוף שנברגר)
בית ספר שדה בבית מאיר "רמות שפירא" (בשיתוף שנברגר)
ישיבת סלונים בירושלים (בשיתוף שנברגר)
מרכז רפואי מעיני הישועה בבני ברק (בשיתוף שנברגר)
בית אבות בשכונת סנהדריה, ירושלים (בשיתוף שנברגר)
בית אבות נוה שמחה בשכונת מטרסדורף, ירושלים (בשיתוף שנברגר)
בית יתומים כללי ע"ש וינגרטן, קריית משה: פנימייה, גן ילדים ושני בתי כנסת – היכל יעקב ומשכן שמעון (בשיתוף שנברגר)
מוסדות חינוך לחסידות גור בערד
ישיבת הסדר שדמות נריה בשדמות מחולה
בית מלון טירת בת שבע, ירושלים (בשיתוף אסתר ניב-קנדל)
פרויקט מגורים "שער הבירה" (82 יח"ד), ירושלים
טוביה ששון רוזנפלד (נולד בי"ד באדר ה'תשל"ב, 29 בפברואר 1972) הוא שחקן, תסריטאי, עורך טלוויזיה ובמה ומוזיקאי ישראלי.
מזוהה במיוחד עם הדמות טוביה מהתוכנית אסי טוביה וחברים בערוץ מאיר לילדים.
רוזנפלד נולד בלונדון ועלה לישראל בגיל שנתיים עם משפחתו.
בילדותו למד בבתי הספר "נעם בנים" בירושלים ובתיכון למד בישיבת נווה שמואל באפרת.
לאחר מכן למד בישיבת אור עציון, את השירות הצבאי בנח"ל עשה במסגרת ההסדר.
שיחק בתיאטרון אספקלריא ומגיש בערוץ 7 תוכנית בשם "מתכוננים לגאולה".
רוזנפלד נשוי לחן, אב לשישה ומתגורר בבית שמש.
בשנת תשס"ז (2007) הוקם ערוץ מאיר לילדים כאלטרנטיבה דתית לתוכניות הילדים והנוער.
הם חיפשו מגיש לפינה בשם "תנ"ך חי" ואיתרו את רוזנפלד שעד אז שידר ברדיו ועסק במוזיקה.
מספר חודשים לאחר מכן הגיע אסי צובל לערוץ כעורך שיעורים תורניים וכעורך תוכניות הילדים.
רוזנפלד וצובל החלו לשחק בתוכנית "אסי וטוביה".
בהמשך שונה השם ל"אסי טוביה וחברים".
טוביה הוא "המבוגר האחראי" המסייע לילד אסי להתמודד עם אתגרים.
עם השנים שיחק בעוד תוכניות בערוץ מאיר לילדים:
רוזנפלד השתתף בכמה הצגות ילדים בתפקיד ראשי.
ב-2008 החל לשחק לצד אסי צובל בהצגה "מחר זה מחר" שכתב וביים אסי צובל ומבוססת על הסיפור "מעשה מביטחון" מאת רבי נחמן מברסלב.
ב-2010 החל לשחק בהצגת היחיד "טוביה ומקסימוס עושה ניסימוס" שכתבה אפרת קליין וביים יענקל'ה קליין.
בהצגה זו גילם שבע דמויות והפעיל בובה.
ב-2014 החל לשחק לצד דן סודרי במחזמר "קשורים" שכתבה נחמי רייס העוסק בעולם הווירטואלי והשפעותיו.
ב-2016 שיחק במחזמר "האוצר מתחת לגשר" שכתב ביים ועיבד איז'ו ליבוביץ'.
ב-2017 שיחק במחזמר "טוביה וחבורת 366" לצדם של שחקנים נוספים מערוץ מאיר לילדים.
רוזנפלד הוציא סדרת אלבומים בשם "טוביה שר לילדים", המאגדים שירים מוכרים.
בסדרה 8 אלבומים: "מזמור שיר", "שמח ורוקד", "עם ישראל חי", "אשא עיני", "אהבת ישראל", "לכה דודי", "הללויה", והאלבום הכפול "טוביה שר תנ"ך".
טוביה טננבום (נולד ב-9 בספטמבר 1957) הוא מחזאי, סופר ועיתונאי ישראלי-אמריקאי, בעל טור ועיתונאי ב"די צייט".
מחבר הספרים "אני ישן בחדרו של היטלר", "תפוס ת'יהודי", "שקרים שכולם מספרים", ועוד.
טננבום הוא מייסד התיאטרון היהודי של ניו-יורק .
טננבום, יליד בני ברק, נולד במשפחה חרדית לאב ראש ישיבה ואם ניצולת השואה.
אביו, עקיבא טננבום, היה משושלת אדמו"רי ראדזין, ובצעירותו, עת למד בישיבת לומז'ה, הפך ליטאי בהשקפותיו, ובהמשך אף נמנה עם חוג חזון איש.
בילדותו הוקפץ חמש כיתות וסיים את לימודיו בישיבה הגבוהה בגיל 14.
טננבום התגורר ברחוב רשב"ם, ולמד בתלמוד תורה תשב"ר יחד עם אורי מקלב, ולאחר מכן בישיבות חרדיות - ישיבת אור ישראל לצעירים וישיבת בית התלמוד ומשם המשיך לישיבות ציוניות, בהן ישיבת מרכז הרב.
למד בישיבת ההסדר במעלות ולאחר מכן בישיבת ההסדר בכותל, שבמסגרתן שירת בצה"ל בחיל השריון.
משם עבר ללימודים באוניברסיטה בארצות הברית, כשבמהלך 15 שנותיו שם רכש תארים וחלקי תארים במספר מקצועות, ובהמשך ייסד את התיאטרון היהודי בניו יורק.
מתגורר לסירוגין בהמבורג, גרמניה ובמנהטן, ניו יורק מאז תחילת שנות ה-80 של המאה ה-20. נשוי לאיזי, שגדלה באוסטריה ובבלגיה ואותה הוא פגש לראשונה באחד ממסעותיו העיתונאיים.
היא לוקחת חלק בעבודתו – כמפיקה וצלמת.
בשנותיו בארצות הברית רכש טננבום תארים במתמטיקה, במדעי המחשב ובמחזאות.
לצד פעילותו כמחזאי וכמנהל התיאטרון היהודי של ניו-יורק עוסק טננבום בכתיבה עיתונאית.
הוא כתב בין השאר עבור "קוריירה דלה סרה" האיטלקי, ידיעות אחרונות הישראלי, ורשת פוקס ניוז האמריקאית.
טננבום כותב למספר עיתונים אירופאיים, בהם ה"די צייט" הגרמני.
הטור שלו, Fett wie ein Turnschuh (מילולית, שמן כנעל התעמלות) הופיע במשך כארבע שנים פעם בשבועיים בדי צייט, וחלק מכתבותיו עוסקות בפוליטיקה.
אני ישן בחדרו של היטלר
בשנת 2011 יצא לאור באנגלית ספרו של טננבום "אני ישן בחדרו של היטלר".
הספר כולל תיאור בגוף ראשון של מסע בגרמניה של ימינו, כשטננבום שוזר לאורכו אירועים אקטואליים, רשמי מסע, ומפגשים עם אנשי רוח, אמנים ופוליטיקאים, ובהם הקנצלר לשעבר הלמוט שמידט, עורך היומון הנפוץ "די ולט", צעירים וצעירות מוסלמים, אנשי שמאל מובילים ונאו-נאצים.
הספר נכתב להזמנת הוצאת רובולט (Rowohlt) הגרמנית.
לאחר שהספר יצא לאור בשפה האנגלית, העבירה הוצאת רובולט את הזכויות להוצאת זוהרקאמפ (Suhrkamp), והספר ראה אור בשפה הגרמנית בשם "לבד בקרב הגרמנים".
הספר הפך לרב־מכר בגרמניה ושהה ברשימת רבי המכר של "דר שפיגל" משך ארבעה חודשים.
ביוני 2014 יצאה לאור מהדורה עברית של הספר, בהוצאת "סלע מאיר".
ב-2014 פורסם ספרו "תפוס ת'יהודי".
הספר עוסק באנטישמיות החדשה, בהסתה, בדה-לגיטימציה ובשנאה נגד ישראל בקרב הפלסטינים, ארגוני שמאל רדיקלי (כולל ארגוני שמאל רדיקלי בישראל) וארגוני זכויות אדם דוגמת "בצלם".
הספר מבוסס על תחקיר שערך טננבום ובו התחזה לעיתונאי גרמני האוהד את העמדה הפלסטינית ושהה מעל חצי שנה בישראל ובשטחים בסיורים מטעם אותם ארגונים.
חלק מהמפגשים תועדו במצלמת וידאו.
בין היתר חושף טננבום בספר שתחקירן "בצלם" עאטף אבו א-רוב הוא מכחיש השואה.
לדברי טננבום ארגונים בינלאומיים כגון הצלב האדום וכן ארגונים מקומיים רבים בישראל פועלים מתוך דחפים אנטי-יהודיים ולא מתוך רצון להשיג זכויות אדם לכל.
ב-2016 פורסם ספרו "שקרים שכולם מספרים".
הספר עוסק בעיקר בתקינות פוליטית וברב-תרבותיות בארצות הברית.
טננבום נוסע בעשרים ושמונה מדינות בארצות הברית, נוהג ממזרח למערב ובחזרה ומשוחח עם אנשים.
מסקנתו מהמסע היא שאמריקה נמנעת בקנאות לגעת בסוגיות שבמחלוקת, והתקינות הפוליטית משתלטת עליה ומעוותת חשיבה חופשית, דמיון ויצירה.
טננבום מלגלג בספרו על "אומת האמיצים" ובני החורין הפוחדים להתבטא.
הקורא נחשף בראיונות למה שטננבום מכנה חשיבה מקובעת, שחוקה ונטולת מקוריות, לאנשי המעמד הגבוה המנקים את מצפונם בהלקאה עצמית, ולעניים החיים גם היום בתנאים מחפירים.
אמריקה של טננבום מתאבדת ומוותרת מרצונה החופשי על החירויות הבסיסיות שהגדירו אותה בעבר.
ב-2018 פרסם טננבום את ספרו "שלום, פליטים!" על פליטים ממלחמת האזרחים בסוריה וממדינות אחרות בגרמניה.
במהלך הספר הוא פוגש פליטים רבים מסוריה ומתחזה לעיתונאי חצי גרמני-חצי ירדני, כמו כן, אזרחים גרמנים שונים.
מסקנתו היא כי הגרמנים מסייעים לפליטים לא מתוך אהבה כלפיהם אלא מתוך רצון להיראות אוהבי אדם בעיני העולם, וכן מתוך רצון להוכיח שהם יותר טובים מאחרים, ובמיוחד מ"היהודים".
את כריכת הספר עיצב ואייר שי צ'רקה.
ב-2020 הוציא טננבום את הספר "איך לאלף יהודי?" על אנטישמיות בממלכה המאוחדת.
הספר מתאר פגישות של טננבום עם תושבים באנגליה, סקוטלנד, אירלנד וויילס.
מסקנתו מהשיחות היא שהסכסוך הישראלי-פלסטיני מעניין אותם הרבה יותר מהברקזיט.
לדבריו אין הבדל בין אנטישמיות ואנטי-ציונות, שתיהן מהוות מבטאות את האנטישמיות החדשה.
הוא נפגש לשיחה עם ג'רמי קורבין ועוזרו פיטר וילסמן, שהאשים את שגרירות ישראל בלונדון בהשתלת סוכני ריגול במפלגת הלייבור, שיחה שהובילה לפיטורי וילסמן.
הוא נפגש גם עם נאו-נאצים ששאיפתם היא שואה שנייה, נכנס לוועידה של צמרת ה-BDS וחשף אמירות אנטישמיות רבות שנאמרו שם.
טננבום מרבה להפנות בספר ביקורת אירונית כלפי השמאל הליברלי ולהוקיעו בטענה על מוסר כפול.
את הכריכה אייר ועיצב שי צ'רקה.
בשנת 2023 יצא לאור ספרו של טננבום "חרדי וטוב לו", על הציבור החרדי בישראל.
הספר, בהוצאת סלע מאיר, מגולל את מסעו של טננבום בשכונת מאה שערים - בה התגורר שנה שלמה במלון צפניה לצורך כתיבת הספר.
בספר בוחן טננבום את הקבוצות החרדיות השונות בישראל בכלל ובירושלים בפרט, משוחח עם העוברים ושבים, נפגש עם אדמו"רים שונים.
בין השאר ביקר בישיבת חברון ובישיבת נתיבות החכמה בירושלים, ובישיבת פוניבז' בבני ברק, נפגש עם הרב יואל קרויס הידוע בכינוי 'הקמב"ץ של העדה החרדית', דיבר עם חסידים שפרשו מחסידות גור אותה מנהיג שכנו בעבר הרב יעקב אריה אלתר ועם כאלה שפחדו לפרוש ומספרים על ה"תקונעס" של האדמו"ר.
בספר עמדה אוהדת בדרך כלל כלפי הציבור החסידי בישראל.
מפעם לפעם עולה ההשוואה בין החברה הפרוגרסיבית בניו יורק ממנה מגיע טננבום, לבין החברה החרדית.
טננבום מבקר את דבקותם של הפרוגרסיבים בכללי התקינות הפוליטית, וכותב עליהם בסרקזם "אם יש להם משיח, הוא זה שלנצח ממית את החיים ולעולם לא יחייה ולו מת אחד לרפואה".
בשנת 2024 עבר לגור תקופה ביהודה ושומרון, בין השאר באלון מורה, על מנת להוציא ספר על מתנחלים.
במהלך שהותו שם התראיין בפודקאסט אצל ד"ר רועי יוזביץ'.
טוביה פיינמן נולד בעיר קישינב שבבסרביה (אז ברומניה; כיום במולדובה) בן יחיד לשבע פיינמן לבית רויט וליצחק פיינמן.
שמו המקורי היה תיאודור, על שם תיאודור הרצל (ובשם חיבה: טדי), ועם עלייתו לארץ ישראל עוּברַת שמו לטוביה.
טוביה גדל בבית המשפחה בעיר אורגייב הסמוכה לקישינב.
עם תפיסת השלטון על ידי הסובייטים בשנת 1940 הוגלה סבו, והעסק המשפחתי – אספקת חומרי בניין - קרס.
בקיץ 1941, בהיותו בן שש, החלו הגרמנים להפציץ את האזור מהאוויר.
המשפחה החלה במנוסה מזרחה לקירגיזסטן, שם נפטר אביו של טוביה משחפת.
בסתיו 1944 עזבו טוביה ואמו את קירגיזסטן והגיעו לרומניה.
במהלך 1947 עלו דרך מרסיי לארץ ישראל באונייה "טרנסילבניה".
הם הגיעו לנמל חיפה בתחילת חודש ינואר 1948.
טוביה הצטרף לחברת הנוער בקבוצת שילר שליד רחובות.
בסיום הלימודים התקבל כחבר בקיבוץ ועבד כחקלאי בענפים השונים.
ב-1958, עם שחרורו, חזר לקיבוצו וניהל את המטעים הסובטרופיים.
בשנת 1960 עזב את קבוצת שילר, נישא לברוריה לבית קופיליס וחזר לשירות צבאי.
הוא שירת עד לשחרורו בדרגת אלוף-משנה בשנת 1981. לאחר שחרורו עבד בחברות ביטחוניות ובייעוץ ביטחוני.
לאחר גירושיו הקים משפחה עם ניבה ירון.
לטוביה פיינמן חמישה ילדים: שני בנים ובת מנישואיו הראשונים, ושתי בנות מרעייתו ניבה.
במהלך 2001 לקה בסרטן ונפטר בינואר 2002.
הוא שרת כחייל וכקצין בגדוד הנח"ל המוצנח 88 (לימים גדוד 50) השתתף במבצע "קדש" בקרב המיתלה כחלק מהכוח הקרקעי וכן בפעולה בא-טור.
במהלך שירותו עבר קורס קציני מודיעין ולאחר שחזר לשירות צבאי שירת באמ"ן/מחקר טכני.
בשנת 1965 השתתף בקורס מ"פים, ובאותה שנה החל לימודיו לתואר ראשון בשלוחת תל אביב של האוניברסיטה העברית במדעי החברה ובהיסטוריה כללית.
סיים בהצטיינות את לימודי התואר הראשון בשנת 1972.
בשנת 1967 אותר רב-סרן טוביה פיינמן על ידי ראש אמ"ן, אלוף אהרן יריב, להקים ולעמוד בראש יחידת ההאזנה לסובייטים בתוך יחידה 515 (כיום 8200).
כינוי היחידה הזו היה "מסרגה".
בשנת 1971 קיבל דרגת סגן-אלוף.
טוביה עמד בראש "מסרגה" עד לגירוש הסובייטים ממצרים בקיץ 1972. שיא הפעילות של "מסרגה" היה ביולי 1970 במסגרת מבצע רימון 20, בו דיווחה היחידה בזמן אמת לחיל האוויר וסייעה בהפלת חמישה מטוסי מיג שהוטסו על ידי טייסים סובייטים.
באוקטובר 1973 התקבלו גם ממקורות "מסרגה" ידיעות על עזיבה מסיבית של מומחים סובייטים ומשפחותיהם כסימן מעיד למלחמה, אך המודיעין נכשל בהבנת המצב ההתרעתי.
יחידת "מסרגה" נודעה בגיבושה החברתי הייחודי וברמתה המקצועית ללא פשרות בזכות אישיותו המיוחדת של טוביה כאדם וכמפקד.
עם דעיכת המעורבות הסובייטית השתלבו בוגרי "מסרגה" בתפקידי פיקוד משמעותיים ביחידה 8200 ובקהילת המודיעין כולה.
בשנת 1972 יצא לקורס פו"מ קצר ובמרץ 1973 מונה להיות מפקד ענף אלינט ביחידה 8200. בתקופה זו נחשף טוביה להכרות קרובה עם הגורמים הטכניים – הנדסיים של היחידה ומשילוב של התחומים הייעודי, המבצעי והטכני.
בשנת 1976 התמנה לראש המטה הראשון של היחידה והועלה לדרגת אלוף-משנה.
באוקטובר 1978 יצא ללימודים לתואר שני בטכניון בחיפה בפקולטה להנדסת תעשייה וניהול.
נושא עבודת הגמר שלו היה: "מערכות אדם-מחשב-מכונה במערכות תעשייתיות".
בשובו מהלימודים בשנת 1980 התמנה לתפקיד ראש מחלקת ציוד ותקציבים של מפקדת קצין מודיעין ראשי.
בשנת 1981 פרש פיינמן מצה"ל בתום 26 שנות שירות.
בשנים 1981–1984 עבד כיועץ לתעשיות במסגרת חברת ת.י.ל בחברות אלתא, תדיראן ואלישרא בנושאי לוחמה אלקטרונית, סיגינט והנדסת אנוש של המערכות.
בשנת 1984 הקים והפעיל מחלקת פיתוח עסקי בחברת אלישרא.
בשנים 1986–1988 עבד בחברת אלתא בתפקיד מנהל שיווק ומכירות במינהל ל"א.
בשנים 1988–1989 שהה במוסקבה כשליח מטעם לשכת הקשר נתיב.
בשנים 1999–2001 הרצה בהתנדבות לעולים מחבר העמים מטעם המועצה לשלום וביטחון.
טוביה סולמי (נולד ב-1939) הוא משורר וסופר ישראלי, חוקר יהדות תימן.
טוביה סולמי נולד בשכונת התקווה בתל אביב.
למד היסטוריה של ארצות האסלאם באוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 1965–1969 ערך את הביטאון "אפיקים" שהקים, בין השאר, לצד יוסף דחוח-הלוי, ומאז משמש כחבר הנהלה ומערכת.
הנהיג את המאבק בדבר חטיפת ילדי תימן ב-1966, והיה חבר בוועדה הציבורית שעסקה בעניין זה.
ב-1967 השתתף במאבק של תושבי כפר תוחלת, שכפר חב"ד השכן ביקש לספחו לשטחו.
בין השנים 1969–1993 עבד כמזרחן במשרד הביטחון.
חבר הנהלה בעמותות "אעלה בתמר" ובית מורשת יהדות תימן בראש העין.
מאז 1996 עד 2018 סולמי ניהל את בית יהודי תימן בפתח תקווה.
זוכה פרס שבזי לשירה לשנת תשס"ה 2005. יקיר העיר פתח תקווה לשנת תשע"א.
תפילה לגולים בעולמם, תל אביב: אפיקים, 1974.
שתי גדות למוצררה, תל אביב: אפיקים, 1978.
עד עלות השחר, תל אביב: אפיקים, 1980.
שירי מבול בנגב, הוצאת אעלה בתמר, 2024
מושב בטחה - פלא ציוני בנגב.
תהלה לדויד - על אדם וקהילה, פתח תקווה, אעלה בתמר, 2013
על אנשים יפים ושאינם יפים, סיפורים, פתח תקווה, אעלה בתמר, 2024
טוביה ציפין (נולד ב-29 במאי 1967, י"ט באייר תשכ"ז) הוא מחזאי ישראלי, מורה לביולוגיה ומחנך בתיכון מקיף ג' בבאר שבע.
ציפין נולד בלבוב, אוקראינה בשם אנטולי ציפין.
ציפין הוא בן יחיד במשפחה.
בשנת 1974 עלתה משפחתו ארצה והתמקמה בבאר שבע.
לאחר סיום התיכון התגייס לצה"ל ושובץ לשרת בחיל האוויר ביחידת למד"מ ובממר"ם.
בהמשך למד תואר ראשון בביולוגיה, ותואר שני באוניברסיטת בן-גוריון.
ציפין הוא מורה לביולוגיה ומחנך בתיכון מקיף ג' באר שבע ועוסק בתחום ההוראה משנת 1991.
מחזותיו של ציפין "מי מכיר את עמוס חפר" ו"הסלבריטאים" עלו בתיאטרון בית ליסין ובקאמרי, בהתאמה.
בשנת 2007, ביום הולדתו ה-40, נרשם ציפין לבית הספר לכתיבה דרמטית של יובל המון בתל אביב.
בשנת 2008 השתתף בפסטיבל "פותחים במה" בתיאטרון בית לסין וזכה במקום שני ובתואר "חביב הקהל" עם המחזה "מי מכיר את עמוס חפר".
שנה לאחר מכן (2009) המחזה הוצג בהפקה מלאה במסגרת הרפרטואר של תיאטרון בית ליסין עם השחקנים דני גבע, מרב גרי ועוד.
ב-2014 עלה מחזהו השני הנקרא "הסלבריטאים".
המחזה עלה במסגרת תיאטרון הקאמרי עם השחקנים שלמה וישינסקי, דנה וישינסקי, יוסי קאנץ ואלחי לויט.
בנוסף לכך הועלו עוד מספר הצגות שכתב, במסגרת מספר תיאטראות חובבים בבאר שבע ומחוץ לה.
הוא הומו גלוי ומתגורר עם בן זוגו, שרון, בבאר שבע.
טוביה קרופיק (1864 גרודנו, האימפריה הרוסית - 13 במאי 1924 זכרון יעקב) היה מראשוני קבלני הבניין בארץ ישראל.
פעל בשירותה של יק"א (ובהמשך של פיק"א) לבניית המושבות החקלאיות בארץ עבור אנשי העלייה הראשונה והעלייה השנייה.
טוביה קרופיק נולד ב-1864 בגרודנו שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) להוריו בנימין ורצה קרופיק.
השלים את לימודיו בחדר ובישיבה וב-1880 עלתה המשפחה ארצה.
בשנתיים הראשונות גרו ביפו שם למד קרופיק את מלאכת הבניה תוך כדי עבודתו עם פועלי הבניין הערבים בעיר.
ב-1882, כשהוקמה המושבה זכרון יעקב, עברה המשפחה לשם.