tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-27 ביוני 2016 חתם אבו חצירא על חוזה לעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת בבית"ר ירושלים.
ב-14 ביולי 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון וכבש את שערו הראשון בניצחון 1–0 על אומוניה ניקוסיה הקפריסאית במסגרת הסיבוב השני של מוקדמות הליגה האירופית.
ב-28 באוגוסט כבש את שער הליגה הראשון שלו במדי הקבוצה, בתיקו 2–2 נגד עירוני קריית שמונה.
בסך הכל כבש אבו חצירא שלושה שערי ליגה ב-15 הופעות במדי בית"ר ירושלים, וב-18 בינואר 2017 חתם בהפועל רעננה, במדיה כבש שלושה שערים ב-15 הופעות עד תום עונת 2016/2017. בעונת 2017/2018 כבש עשרה שערים במדי הפועל רעננה.
ב-25 במאי 2018 חזר אבו חצירא לעירוני קריית שמונה, וחתם על חוזה לשנתיים במועדון, אך המועדון שחרר אותו מחוזהו ב-23 ביולי 2019, לאחר עונה אחת בלבד.
ב-26 באוגוסט 2019 חתם אבו חצירא בעירוני רמת השרון מהליגה הלאומית.
ב-29 ביוני 2020, בגיל 33, הודיע אבו חצירא על פרישה מכדורגל.
ב-16 באוקטובר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל, כשנכנס כמחליף במשחק מול נבחרת לוקסמבורג במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014. ב-2 ביוני 2013 כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת, במשחק ידידות מול נבחרת הונדורס.
שמעון אברמסקי היה היסטוריון יהודי-בריטי ופרופסור ביוניברסיטי קולג' לונדון.
אברמסקי נולד בעיר מינסק (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית) לרייזל, בעלת ייחוס רבני, ולרב יחזקאל אברמסקי, תלמיד חכם וראש ישיבה נודע.
שמעון לא למד בבית ספר באופן מסודר אלא עם מורים פרטיים, בשפות יידיש, רוסית ועברית.
בשנת 1929 נשפט אביו יחזקאל לגלות בסיביר בעקבות פעילותו נגד הדיכוי של היהדות בברית המועצות.
לאחר קמפיין בינלאומי שוחרר, ובדצמבר 1931 היגרה המשפחה לאנגליה, ושם למד שמעון אברמסקי אנגלית.
בשנת 1936 נסע לארץ ישראל כדי ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים לתואר בוגר בהיסטוריה יהודית וכללית ופילוסופיה.
במהלך שהותו היה מעורב בפעילות פוליטית סוציאליסטית.
בשנת 1939 חזר לקיץ לבקר את הוריו, וכשפרצה מלחמת העולם השנייה נשאר באנגליה ועבד בחנות ספרים יהודית בלונדון, כך שמעולם לא סיים תואר ראשון.
בשנת 1940 נישא למרים לבית נירשטיין, בתו של אחד מבעלי החנות.
בשנת 1941 הצטרף למפלגה הקומוניסטית הבריטית והיה פעיל בה.
בשנת 1952 הוא שלח מכתב למערכת האקונומיסט בה יצא נגד הטענה שהשלטון בברית המועצות הוא אנטישמי, וטען שלא ניתן לדעת האם יהודי ברית המועצות רוצים לעלות לישראל.
בשנת 1958, כשנתיים לאחר הפלישה הסובייטית להונגריה, פרש ממנה.
בשנת 1965 פרסם את ספרו הראשון, "קרל מרקס ותנועת העבודה בבריטניה", שאותו כתב יחד עם הנרי קולינס.
חברו הטוב, ישעיה ברלין, המליץ לו להיכנס לעולם האקדמיה, ובזכות המלצה זאת החל ללמד כמרצה, תחילה בקולג' סנט אנתוני באוקספורד ומשנת 1966 החל ללמד היסטוריה יהודית ביוניברסיטי קולג' לונדון.
היה אב לשני ילדים, ג'ק, מתמטיקאי, וג'ני , מפיקה בכירה ב-BBC.
נכדו סשה אברמסקי הוא עיתונאי.
אחיו יעקב דוד אברמסקי (1914–1979) היה סופר עברי, מתרגם, ביבליוגרף ובלשן ישראלי.
הרב שמעון אפרתי (1908–1988) היה רב, פוסק ואיש ציבור בישראל ומחוצה לה.
שימש כמנהל מחלקת הכשרות הארצית ברבנות הראשית.
נולד בעיר חוליוב שבגליציה (היום בשטח אוקראינה), למשפחה ששימשה ברבנות העיר ובאדמורו"ת מספר דורות.
למד אצל אביו, הרב יקותיאל אפרתי, וכן בישיבת חכמי לובלין אצל המהר"ם שפירא.
עם פטירת המהר"ם, למד אצל אחיו הרב יצחק צבי, ששימש כרב וכאדמו"ר בגלינא עד שנספה בשואה בשנת ה'תש"ג.
בשנות השלושים שימש ברבנות בקהילת בנדרי, בסרביה, מקום רבנות חותנו הרב יוסף וורטהיים עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
במהלך המלחמה, גלה לרוסיה ושהה תקופה מסוימת בסיביר.
לאחר המלחמה שימש כרב שארית הפליטה בוורשה.
במסגרת זו פעל רבות להיתר עגונות שבעליהן נעלמו בתקופת השואה, ועמד בקשר עם הרב הראשי הרצוג ורבנים נוספים כדי לפתור בעיה סבוכה זו.
לימים כינס את הנושאים שעסק בהם בספרי השו"ת "בעמק הבכא" ו"מגיא ההריגה", שהודפסו בסיוע יד ושם ומוסד הרב קוק וזכו להסכמות הרבנים הראשיים ורבני ירושלים: הרב צבי פסח פרנק, הרב איסר זלמן מלצר והרב יעקב משה חרל"פ.
לחלק מהשאלות צירף "תיאור מחריד" על הרקע ההיסטורי לשאלה.
מנושאי השאלות ומהתשובות עליהן ניתן ללמוד על נסיבות חייהם של היהודים בפולין לאחר השואה.
בסוף הספר "מגיא ההריגה" הודפס מאמרו שפורסם בהצופה בשנת 1947 ובו תיאור מצב היהודים בפולין שלאחר המלחמה.
הרב אפרתי עצמו היה עד ראייה לאירועים שונים בהם נרצחו יהודים לאחר השואה, בהם פוגרום קיילצה.
אחת השאלות המפורסמות שהובאה לפתחו לאחר השואה היא על אדם שחנק בשגגה תינוקת כדי שקול בכיה לא יסגיר את מקום מחבואם לגרמנים ועתה לבו מייסרו אם נהג כשורה.
לאחר שדן בשאלה הגיע הרב אפרתי למסקנה שחל על אותה תינוקת דין רודף, כיוון שסיכנה את האחרים, אף שלא ברצונה, ואין לאותו אדם לייסר עצמו על מעשהו.
בשאלות נוספות הוא דן בנושאים הקשורים בכבוד המת וקבורתו.
בשנת 1953, מונה למנהל מחלקת הכשרות הארצית של הרבנות הראשית.
בתקופתו גופי הכשרות הפרטיים לא היו מפותחים, ולרבנות הראשית היה חלק מכריע בעיצוב אופיים וציביונם של חיי הדת במדינה, ובכלל זה הכשרות הציבורית.
הרב אפרתי נחשב מומחה כשרות בעל שם, ובתפקידו קידם רבות את נושא הכשרות בישראל.
בין השאר הוציא ספר ובו בירורים הלכתיים בנושאי כשרות בתקופה המודרנית, וכמו כן פרסם מאמרים בנושאי כשרות בכתב העת הרבני "קול תורה" בעריכת הרב שמואל אהרון שזורי ובירחון "הפרדס".
אפרתי התגורר בשכונת רחביה בירושלים, ושימש כרב בבית הכנסת "אוהל יוסף" ברח' האר"י שהוקם על ידו לזכרו של חותנו הרב יוסף ורטהיים.
בנו הוא הרב יוסף אפרתי ובתו היא חנה, הנשואה לרואה החשבון יעקב ארמן מירושלים.
ההדיר והוציא לאור את ספרי "גאון צבי" על הש"ס (בצירוף קונטרס שב"י ציון הרומז על שמו ש'מעון ב'ן י'קותיאל אפרתי).
אריק שמעון אפלבאום (נכתב גם אפלבוים; באנגלית: Erik Simon Applebaum; 21 באפריל 1911 – 21 באוגוסט 2008) היה ארכאולוג ישראלי-בריטי, פרופסור לארכאולוגיה קלאסית, היסטוריה של העת העתיקה והיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב, חוקר מרד התפוצות ומרד בר כוכבא.
ממייסדי תנועת הבונים בבריטניה וממקימי קיבוץ כפר בלום בעמק החולה.
אריק שמעון אפלבאום, בן קלרה ויעקב, נולד ב-1911 בליברפול שבאנגליה.
למד בתיכון לייטון פארק שברדינג, ובשנים 1928–1930 למד כ-Junior Hulme Scholar בקולג' ברייזנוז שבאוניברסיטת אוקספורד.
ב-1939 עלה לארץ ישראל והיה ממקימי קיבוץ כפר בלום.
במלחמת העולם השנייה שירת בצבא בריטניה.
בסוף 1942, לאחר קרב אל-עלמיין, נשלח להיות סַמָּל עתיקות הממונה על חפירת סקר וחקירת קירנאיקה שבמזרח לוב.
החפירות והסקרים הניבו מספר עשורים מאוחר יותר את אחד הספרים החשובים שנכתבו על מרד התפוצות היהודי (פולמוס קיטוס, 115–117 לספירה) – "יהודים ויוונים בקירני הקדומה", שפורסם ב-1969 (ב-1978 פורסמה גרסה אנגלית שלו).
בשנת 1948 קיבל תואר בוגר (B.
Litt.) מאוניברסיטת אוקספורד, וב-1951 קיבל ממנה תואר דוקטור.
עבודתו עסקה בחקלאות בבריטניה הרומית (Agriculture in Roman Britain).
הוא החל לנהל חפירה ארכאולוגית בתמנע, ובשנים 1955–1956 שימש עמית מחקר לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנות ה-50 היה חבר בשורת המתנדבים, שלימדה במעברות ונאבקה בשוק השחור.
הקבוצה חשפה את מעורבותו בשחיתות של סגן מפכ"ל המשטרה, עמוס בן-גוריון, בנו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון; כתוצאה מכך נתבעה הקבוצה על הוצאת דיבה (1957).
בתקופה הזו אולץ אפלבאום לעזוב את קיבוץ כפר בלום, הועבר מהחפירה בתמנע ונאלץ לעזוב את האוניברסיטה העברית.
ב-1961–1962 היה אחראי על חפירת תיאטרון בית שאן, שנחשבה לחפירה הקלאסית הגדולה בארץ באותה תקופה.
ב-1965 ייסד עם פרופ' מרדכי גיחון את החוג לארכאולוגיה קלאסית באוניברסיטת תל אביב.
במהלך שנות ה-70 ניהל את חוליית הסקר של מערב השומרון, וחקר את היקפו של מרד בר כוכבא ואת הדרכים הרומאיות בארץ ישראל.
כיהן כפרופסור בחוג להיסטוריה של עם ישראל ובבית הספר להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, עד פרישתו בשנות ה-80 כפרופסור אמריטוס.
היה נשוי לשושנה לבית בֶּנצ'קובסקי, ואב לבת ושני בנים.
הוא אביו של הסופר צור שיזף וסבה של העיתונאית הגר שיזף.
יהודים ויוונים בקיריני הקדומה, ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ט.
אפלבאום [ואחרים] (עורכים), החרמון ומרגלותיו: קובץ מחקרים ומאמרים; המביא לדפוס: י.
רות; עיצוב וגרפיקה: דניאלה ריכטר, ירושלים: המדור לידיעת הארץ בתנועה הקיבוצית, תשל"ח 1978.
יוסף פורת, שמעון דר, שמעון אפלבאום, קדמוניות עמק חפר, תל אביב: קיבוץ המאוחד, תשמ"ה 1985.
Lewin-Epstein, 1965. (תרגום של: ים כנרת)
שמעון אוחיון (נולד ב-1 ביוני 1945) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם סיעת ישראל ביתנו בכנסת ה-19. בעבר היה מורה מן החוץ בבית-ספר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן.
שמעון אוחיון נולד במרקש, מרוקו בשנת 1945, ועלה ארצה עם הוריו ב-1956. לאחר לימודיו בבית הספר התיכון הדתי בבאר שבע התגייס לצה"ל ושירת במסגרת הנח"ל.
בן דודו הוא ראש עיריית פתח תקווה לשעבר יצחק אוחיון.
אוחיון למד לקראת תואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן, ובמהלך לימודיו שימש יו"ר אגודת הסטודנטים.
אחרי תקופה קצרה של עבודה כסגן המזכיר האקדמי של אגודת הסטודנטים יצא לשליחות בארצות הברית מטעם הסוכנות היהודית.
במסגרת תפקידו טיפל בהבאתן של קבוצות סטודנטים ללימודים באוניברסיטאות בישראל, וקבוצות מתנדבים לעיירות הפיתוח, נתיבות וירוחם.
כן ארגן גרעיני עלייה להתיישבות בארץ, שכללו את גרעין "לב ציון" שהתיישב בתקוע וגרעין "נאות מדבר" שחלקו הגדול היה מראשוני המתיישבים בגוש קטיף, וחלקו התיישב בירוחם.
בשנת 1979 חזר לישראל והשתלב בבית הספר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן, תחילה כעוזר מנהל בית הספר לחינוך ובמשך השנים כסגן מנהל (מנהלי) של בית הספר לחינוך.
במשך השנים הללו למד לקראת תואר שני ושלישי בחינוך, בישיבה יוניברסיטי ובבית המדרש לרבנים באמריקה (JTS).
אוחיון השתלב בצוות ההוראה (כמורה מן החוץ) בבית הספר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן ובמכללה האקדמית אשקלון, בקורסים העוסקים בחינוך לדמוקרטיה וזהות יהודית.
במסגרת עבודתו בבית הספר לחינוך היה מעורב ביוזמות ובפרויקטים של הכשרה בחינוך, כגון: תוכניות האקדמיזציה למורים ולעובדי ציבור במגזרים שונים ברחבי הארץ, בכלל זה תוכניות אקדמיזציה במגזר לאוכלוסיות חרדיות, היה שותף פעיל בהקמתו של המרכז להוראת ספרות השואה, ופיתוח תוכניות ייחודיות להכשרת מורים, לספרות והיסטוריה להתמחות בנושא השואה.
לאחרונה הוא משמש כמנהל אקדמי של התוכנית "נחשונים להוראה", פרי יוזמה של משרד הביטחון, משרד החינוך ואוניברסיטת בר-אילן, תוכנית אשר ייעודה הוא לעודד צעירים שזה עתה השתחררו מצה"ל ושירתו בתפקידי פיקוד והדרכה, ובעלי תודעת שליחות חינוכית, ללמוד לקראת תואר ראשון ושני, וכן תעודת הוראה במשך ארבע שנים.
בשנת 2000, עם ייסודו של המרכז העולמי לזהות יהודית באוניברסיטת בר-אילן נתמנה אוחיון כיועץ נשיא האוניברסיטה לענייני תרבות ומנהל מרכז דהאן, המרכז למורשת יהדות ספרד והמזרח.
במרכז דהאן נערכו למעלה מ-100 ימי עיון וכשלושים כנסים בינלאומיים.
הכנסים הוקדשו למורשתן של קהילות ישראל השונות.
לצד הכינוסים נערכות פעילויות המיועדות למורים ולתלמידים במערכת החינוך, בהן בולט במיוחד פרויקט "נשמה", בו תלמידי תיכון מכינים עבודות גמר במקום בחינת בגרות, בהנחיה אקדמית של סטודנטים לתארים מתקדמים בנושאים שונים, כמו: ציונות, תודעת השואה, ערכים בתנ"ך, זהות יהודית-קהילתית ואחרים.
אוחיון משמש כיו"ר ברית יוצאי מרוקו בישראל ובמסגרת פעילותו מקדם נושאי תרבות ומורשת, על ידי עריכת סמינרים, ערבי תרבות לשימור המסורת המוזיקלית וטיפוחה (כולל השירה האנדלוסית, שירת הבקשות), ההתיישבות בארץ ישראל, תרומת יהודי מרוקו להתיישבות בערי הפיתוח ועוד.
אוחיון פועל לעידוד סטודנטים יוצאי המגרב להשתלב בלימודי רפואה, ולצורך כך גויס עד עתה, בעזרת קרנות, סכום של חצי מיליון דולר.
אוחיון חבר ופעיל גם בגופים נוספים, בהם הנהלת הפדרציה הספרדית בישראל, הוועד הפועל הציוני, וועדת הביצוע של קרן פינקוס לחינוך יהודי.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה-עשרה הוצב אוחיון במקום ה-12 ברשימת 'הבית היהודי' אך לא נבחר.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה הצטרף אוחיון ל'ישראל ביתנו' והוצב במקום ה-11 ברשימתה.
ברשימה המשותפת לכנסת, הליכוד ישראל ביתנו, שובץ אוחיון במקום ה-31 ונבחר מטעמה, לאחר שהרשימה קיבלה 31 מנדטים.
בבחירות לכנסת העשרים הוצב במקום ה-14 ברשימת 'ישראל ביתנו', אך המפלגה זכתה בשישה מנדטים בלבד והוא לא נכנס לכנסת.
בכנסת אוחיון שימש כיו"ר השדולה לקידום ההוראה ומעמד המורה בישראל, השדולה למאבק באנטישמיות ושדולות נוספות.
אוחיון נשוי ואב לשלושה, גר בראשון לציון.
בין השנים אוחיון זכה במספר פרסים, בהם:
פרס הציונות הדתית למנהיגות והגשמה לשנת תשע"א
פרס גאון להנחלת מורשת קהילות ישראל
שמעון היה יהודי מתייוון בתקופת בית שני ומרד החשמונאים, שלפי ספר מקבים ב', שימש כנגיד בית המקדש.
על פי הנוסחים היווניים של ספר מקבים ב', שמעון, ואחיו מנלאוס, היו משבט בנימין, אולם רוב החוקרים המודרניים טוענים כי יחוס זה הוא טעות, ולמעשה הם היו שייכים למשפחת כהנים מתיוונת ממשמרת בילגה, על פי הנוסח הלטיני של הספר.
פירוט על מוצאם נמצא בערך על מנלאוס.
שמעון היה ביריבות עם חוניו השלישי ששימש ככהן הגדול.
שמעון רצה להימנות למשרת אגרונומוס (מפקח על השווקים), אך חוניו סירב להעניק לו את התפקיד, בשל כך החליט שמעון לסכסך בין חוניו לשליטים הסלאוקים, והלשין לאפולוניוס, הנציב הסלאוקי, על אוצרות וכספים שכביכול מוחבאים בבית־המקדש.
אפולוניוס העביר את הבשורה למלך סלאוקוס הרביעי, שציווה את שרו הבכיר הליודורוס לצאת לירושלים ולהחרים את אוצרות בית המקדש.
הליודורוס נכשל בזאת, וחזר לאנטיוכיה בידיים ריקות.
ספר מקבים ב' תולה אירוע זה בהתערבות אלוהית נסית שמנעה מהליודורוס מלבצע משימתו.
למרות שתחבולה זו לא הצליחה, שמעון המשיך במזימתו והאשים באוזני השלטון הסלאוקי את חוניו בכישלונו של הליודורוס.
כמו כן, טען שחוניו שואף לבגוד בסלאוקים ולמשול על הארץ.
בירושלים פרצו מהומות ומריבות בין תומכי חוניו לנאמני שמעון, וחוניו יצא לפייס את המלך, לספר גרסתו, ולבקשו להרחיק את שמעון, שגורם למריבות אחים.
לצרתו של חוניו, באותה תקופה מת סלאוקוס הרביעי, ותחתיו עלה לשלטון אנטיוכוס אפיפנס, שציווה לעצור אותו.
ככל הנראה כי חוניו נטה לטובת בית תלמי.
אחיו המתיוון של חוניו, יאסון (שמו העברי יהושע), שחפץ במשרת הכהן הגדול, ניצל את ההזדמנות וקנה בשוחד את המשרה מאנטיוכוס.
כמו כן הוא שאף להפוך את ירושלים לפוליס הלניסטית, ייסד בה גימנסיון ואפביון (מוסדות חינוך יווניים), וכן החליף את החוקה היהודית.
כשלוש שנים לאחר מכן, יאסון הודח מתפקידו לאחר שמנלאוס, אחי שמעון דלעיל, בגד בו והציע לאנטיוכוס סכום כסף גדול יותר עבור הכהונה.
התהפוכות הרבות באותה תקופה נלוו במאבקים פנימיים קשים בתוך העם, שהובילו בסופו של דבר לגזירות אנטיוכוס ולמרד החשמונאים.
שמעון אלפסי (12 ביולי 1925, תל אביב – 8 באפריל 1948, הקסטל) היה לוחם ומפקד בפלמ"ח, שנהרג בקרב הקסטל.
שמעון בן ציונה ומשה אלפסי, היה צאצא למשפחה מושרשת בארץ מזה מספר דורות.
שמעון למד בבית הספר תחכמוני בת"א ולאחר מכן בבית הספר ביל"ו שם סיים את לימודיו.
במהלך שנות לימודיו למד את מקצוע המסגרות המכנית.
בשנת תרצ"ח, 1938 כשהיה בן 13, חגג שמעון את טקס בר המצווה בשכונת שפירא.
הימים היו ימי "מאורעות תרצ"ו–תרצ"ט".
במהלך עלייתו לתורה וקריאת ההפטרה, הותקף בית הכנסת בירי על ידי פורעים ערבים.
חמישה אנשים נפצעו באורח קשה.
אירוע זה היה מכונן בחייו של שמעון, אשר נשבע לנקום.
ב-1943 התגייס לפלמ"ח וקיבל הכשרה צבאית וחקלאית בקיבוץ גבעת ברנר.
שמעון קיבל דרגות מ"מ והתמחה בהדרכת קרב מגע.
בתקופת "עליה ב'" השתתף במספר פעולות ואף לקח חלק ב"ליל וינגייט" ובפיצוץ הגשרים.
ב-29 ביוני 1946, במהלך השבת השחורה, נעצר שמעון על ידי הבריטים יחד עם רבים מאנשי הפלמ"ח ונאסר למשך שישה חודשים ברפיח.
ציונה, אמו של שמעון אלפסי סיפרה מעט על דמותו ואופיו של בנה:
כשפרצה מלחמת השחרור השתתף שמעון בפעולות רבות כמ"מ חבלנים.
בין היתר השתתף בתקיפה בכפר יאזור לאחר רצח הנוטרים על ידי חוליה מכפר זה.
אלפסי פעל בהגנה על בית קק"ל בבית דגון, פיצוץ מפקדת חסן סלאמה וליווה שיירות בדרך לירושלים.
בהיותו בקיבוץ חולדה היה שמעון אלפסי מהמארגנים של פריצת הדרך לירושלים ב"מבצע נחשון".
בעת פריצת הדרך לירושלים ותפיסת נקודות שולטות על הדרך, פיקד שמעון אלפסי על כוח בכיבוש הקסטל.
והמלים כה חוורות הן, והשיר כה דל.
ומקור העין הן מועט הוא, והמית הלב אין אונים מהביע את הכמוס- צפון בלב על אלון צעיר שנגדע, מהביע את גודל הכאב על שושן הוכו עליו וגבעוליו פתע.
מה השיר אשיר לך ואבכה, ומה זרים אענוד לראשך ראש עלם זך.
הן המלים לא תבענה תהילת הנצח ואתה נצח שהתגלם, ארז ינק כל טוב הדורות.
בך יופי מחשבה ויופי רוח חן נעורים וכובד ראש.
והנה קינתי זאת מנחת דל לרוחך, לדמותך.
עת ארכין ראשי בדממה אל זכרך
ערב פסח תש"ט מיכאל |מקור=אתר הפלמ"ח}}
לאחר כיבושו של הקסטל, כוח של החי"ש נותר לשמור על השליטה במקום.
הערבים ערכו מספר התקפות למען החזרת הקסטל לידיהם.
קרב הקסטל היה ארוך ומורכב.
במהלכו עברה השליטה במקום מספר פעמים בין הצדדים.
כתוצאה מההסלמה במהלכי הקרבות בקסטל, נשלחה מקריית ענבים תגבורת בת שלוש מחלקות תחת פיקודו של המ"פ נחום אריאלי.
התגבורת מהגדוד החמישי של חטיבת הראל נועדה לסייע בנסיגת הכוחות על ההר.
אחת המחלקות הייתה בפיקודו של שמעון אלפסי.
מחלקה זו חיפתה על נסיגת שתי המחלקות האחרות.
במהלך הקרב לאחר פקודה מנחום אריאלי, קרא אלפסי אל הכוח במרחב הלחימה: "טוראים לסגת, המפקדים נשארים לחפות".
קריאה זו הפכה לאבן יסוד במורשת הקרב הצה"לית.
שמעון אלפסי ונחום אריאלי נהרגו עם רבים אחרים בקרב זה.
ב-11 באפריל 1948 הובא לקבורה במעלה החמישה.
בי"ב בכסלו תשי"ד, 19 בנובמבר 1953 הועבר לקבורה בהר הרצל.
הסופר יורם קניוק אשר בעברו היה לוחם בפלמ"ח הספיד את שמעון אלפסי וסיפר על דמותו:
קניוק תיאר את הקרב בקסטל גם בספרו "תש"ח", שם סיפר כי אלפסי צעק "הטוראים לסגת.
המפקדים יחפו על הנסיגה!" וכינה אותו "הגיבור בגברים".
לקריאה נוספת ספר תולדות ההגנה, הוצאת עם עובד חלק ג' ספר שני, 1973.
ממאורעות למלחמה, הוצאת מפקדת ההגנה בתל אביב, 1949.
שִׁמְעָה הוא בנו של ישי ואחי דוד, מוזכר ב בשם: שַׁמָּה, וזו הופעתו הראשונה בתנ"ך.
ב מופיע לראשונה שמעה כבן השלישי של ישי, אבי דוד, בסיפור משיחת דוד למלך: .
בפסוק זה מסופר כי גם שמעה לא נבחר על ידי ה'.
הופעתו השנייה והשלישית בתנ"ך היא בספר שמואל ב' פרק יג' ובפרק זה מצוין כי היה אביו של יונדב: .
ספר דברי הימים, ברשימת היחס של בני ישי, מציין אף הוא כי היה האח השלישי, בכתיב: שִׁמְעָא: .
בספר מצוין שמו בכתיב שִׁמְעָא, אך כאביו של יהונתן: .
התלמוד הבבלי מייחס לרבי חייא ייחוס גניאולוגי המגיע עד שמעה אחי דוד.
במסכת כתובות מסופר: .תרגום: .
בתנ"ך נזכרים שני בנים לשמעה – האחד חכם, יונדב בן שמעה, והשני גיבור – יהונתן בן שמעי (קרי: שמעה).
יהונתן נזכר כמי שנלחם בפלשתים ביחד עם דוד.
הוא הרג את אחד מארבעת ילדי הרפה מגת הפלישתית, שהיה בעל שש אצבעות בכל יד ורגל (שמואל ב כא, כ-כא).
יונדב נזכר כרעו החכם של אמנון-יורש העצר של דוד, אשר חז"ל התייחסו אל חכמתו כאל חכמה לרשעה, כלומר חוכמה לעשות את הרע, אולי בגלל התוצאות הרעות שהביאה העצה 'החכמה' שלו על אמנון.
לדעת מרטין נות, השם שמעה או שמה הוא שם תאופורי מקוצר המגיע מהשמות המורכבים מהשורש ש.מ.ע.
היישוב שמעה בהר חברון, השייך למועצה האזורית הר חברון, ממוקם דרומית לעיר חברון, בסמוך לא-סמוע, נקרא על שמו של שמעה, אחיו של דוד המלך.
היישוב הוקם בסיוע תנועת אמנה.
שמעון אדרי (נולד בשנת 1975) הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה.
שימש מפקד המרכז לאימונים באש (מא"ש) במל"י, מפקד חטיבה 5, מפקד יחידת דובדבן ונספח צה"ל בדרום קוריאה.
אדרי נולד וגדל בבית שאן.
עם גיוסו לצה"ל נובמבר 1993, התנדב ליחידת דובדבן.
ביחידה עבר אדרי מסלול הכשרה כלוחם וכמפקד כיתה ויצא לקורס קציני חי"ר.
בשנת 1999 מונה לתפקיד מפקד פלוגת מסלול בגדוד 932 בחטיבת הנח"ל.
בעקבות תאונת אימונים בה נהרג קצין צה"ל נרשמה לאדרי הערה פיקודית.
את תפקידו במל"י סיים באוגוסט 2016.
שמעון אוּלמן (נולד ב-28 בינואר 1948) הוא פרופסור למדעי המחשב במכון ויצמן למדע, חתן פרס ישראל לשנת 2015. מחקרו מתמקד בראייה באדם ובמכונה, ומשלב בין חקר המוח למדעי המחשב וליישומים תעשייתיים.
שמעון אולמן נולד בשנת 1948 בירושלים לליזה (שתרגמה לעברית את הספר "מלחמת היהודים ברומאים" של יוספוס פלביוס), ולפרופ' דוד תאודור אולמן, רופא נפרולוג שעבד בבית החולים הדסה.
גדל בשכונת רחביה ולמד בגימנסיה העברית רחביה.
שירת בחיל האוויר כטייס קרב והשתתף במלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים.
בשנת 1970 התחיל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1973 קיבל תואר ראשון במתמטיקה, פיזיקה וביולוגיה.
המשיך ב-MIT במסלול ישיר לדוקטורט, ובשנת 1977 קיבל תואר דוקטור בהנדסת חשמל ומדעי המחשב, על עבודה שכותרתה "The Interpretation of Visual Motion", שנעשתה בהנחייתו של דייוויד מאר , פרופסור חבר ב-MIT ובמכון ויצמן למדע.
בשנים 1986–1993 היה פרופסור מן המניין במעבדה לבינה מלאכותית ב-MIT, ומשנת 1986 הוא גם פרופסור מן המניין במכון ויצמן למדע.
בשנים 1994–2003 עמד בראש המחלקה למדעי המחשב ולמתמטיקה שימושית במכון ויצמן למדע.
בשנת 1983 נמנה עם מייסדי חברת אורבוט, יצרנית ציוד בדיקה למעגלים מודפסים (שהתמזגה בשנת 1992 עם אופטרוטק לחברת אורבוטק), והיה המדען הראשי שלה ושל אורבוטק עד 2004. הוא דירקטור באורבוטק, וכיהן גם כמדען הראשי של הסניף הישראלי של חברת אפלייד מטיריאלס.
בשנת 2008 הוענק לו פרס רומלהארט, על תרומת המודלים החישוביים שלו לחקר הראייה ולמדעים הקוגניטיביים.
בשנת 2011 נבחר לאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בשנת 2014 זכה בפרס א.מ.ת למדעי המחשב.
אולמן הוא חתן פרס ישראל למתמטיקה ולמדעי המחשב לשנת 2015, "על הישגיו המחקריים פורצי הדרך בבינה מלאכותית ובקוגניציה בכלל, ובתחום הראייה הממוחשבת בפרט, וכן על תרומתו החשובה לפיתוח התעשייה עתירת הידע בישראל".
אחותו היחידה, פרופ' עדנה אולמן-מרגלית הייתה חוקרת פילוסופיה ומדעי החברה באוניברסיטה העברית בירושלים, מתרגמת ופעילת זכויות אדם.
בעלה, פרופ' אבישי מרגלית, הוא פילוסוף חתן פרס ישראל.
הרב ד"ר שמעון (סימון) אונגר (בסרבו-קרואטית: Simon Ungar; 11 במרץ 1863, קאריי, ממלכת הונגריה – 29 ביולי 1942, מחנה ההשמדה יאסנובאץ) היה הרב הראשי ליהודי אוסייק מראשית המאה ה-20 ובמשך 36 שנים.
נפטר בעת גירושו למחנה ההשמדה יאסנובאץ.
נולד בקאריי שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (בשטחי רומניה המודרנית) בשם שמעון משה שמחה למשפחה יהודית אורתודוקסית, דוברת יידיש.
בהמשך, רכש השכלה תיכונית בבודפשט.
הוא למד בבית המדרש לרבנים בבודפשט ובמקביל רכש תואר בפילוסופיה מזרחית באוניברסיטת בודפשט.
עם סיום לימודיו החליף את שם משפחתו לאונגר.
השם היה בעל קונוטציה גרמנית והחלפתו תאמה לתהליך שעבר על חלק מבני הקהילות היהודיות באימפריה, בעיקר מקרב השכבות המשכילות ובמסגרתו אימצו שמות משפחה (ולעיתים גם שם פרטי נוסף) בעלי זיקה לאוכלוסייה המקומית וזאת בהסכמת הממשל המקומי.
ב-1892, לאחר הסמכתו לרבנות מונה לרב הראשי של קהילת סקסארד.
ב-1901 מונה לרב הראשי של אוסייק במקום אהרן קמינקא וכיהן בתפקידו עד 1937. מינויו נחשב כניצחון הגישה הליברלית-נאולוגית על פני האורתודוקסית.
במסגרת תפקידו היה מופקד על קהילות קטנות הסמוכות לאוסייק כגון הקהילה בדוני מיכוליאץ.
אונגר נשא את דרשותיו בבית הכנסת בגרמנית, השפה המדוברת בקרב בני הקהילה עד למלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה השתנתה המגמה ובני הקהילה החלו לאמץ גם שמות בעלי קונוטציה קרואטית, במקביל להנחלת השפה הסרבו-קרואטית כשפת הדיבור המובילה.
ב-1929 מונה הרב שלום פרייברגר לסגנו של אונגר וכיהן בתפקידו עד 1936. ב-1937 סיים הרב את תפקידו מחמת גילו ובמקומו מונה הרב ד"ר חיים (צ'ארלס) שטקל.
לאחר כיבוש ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית הועבר אזור אוסייק לחזקת מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה.
ביולי 1942 נעצר הרב אונגר במסגרת אקציה שנערכה בבני הקהילה.
הרב שמעון אונגר נפטר בעת שעשה דרכו למחנה ההשמדה יאסנובאץ והוא בן 79 שנים.
בנו, פוואו (Pavao Ungar 1905–1999), ניצל מהשואה, עבר להתגורר בזאגרב ועסק באדריכלות נוף.
שמעון ארנסט (ט' באב ה'תרנ"ח, 28 ביולי 1898 – ל' באב ה'תשכ"ז, 5 בספטמבר 1967) היה ספרן, סופר ועיתונאי עברי ישראלי.
נולד בקרקוב למירל בת ר' שלמה כהנא, מצאצאי רבי נפתלי מרופשיץ, ולר' קלמן, סוחר ולמדן.
הוא נקרא על שם אבי אביו, הרב שמעון, שכיהן כרבה של העיירה יאנוב שבפלך פיטרקוב.
בשנת 1912 עלה עם הוריו לארץ ישראל והם השתקעו בירושלים.
הוא המשיך את לימודיו בישיבת "לשכת הרבנים" של ישיבת שער השמים בעיר, שעמדה אז בראשותם של הרב שמעון צבי הורוביץ והרב חיים לייב אוירבך.
הרב צבי פסח פרנק העניק לו "היתר הוראה".
בהמשך השלים את לימודיו בבית המדרש למורים העברי בירושלים, וב-1918 עבר לתל אביב והחל לעבוד כספרן בספריית שער ציון.
במהלך השנים נעשה הספרן הראשי של הספרייה.
במקביל החל לכתוב בקביעות בעיתונים רבים בישראל ומחוצה לה, החל ב-1921 פרסם בקביעות מאמרים ורשימות ביקורת בעיתונים "הארץ" ו"דואר היום" ובכתב העת "מזרח ומערב" שערך אברהם אלמליח.
בחו"ל כתב בעיתונות היהודית היידית, ב"היינט" הוורשאי, בעיתוני ניו יורק: "מארגען זשורנאל", "פארווערטס", "דאס אידישע פאלק" ו""אמריקאנער".
ובעיתונים נוספים ברחבי ארצות הברית, בקנדה ובדרום אמריקה.
הוא כתב גם בכתב העת הציוני-אמריקאי "התורן".
ארנסט נפטר ב-1967 ונקבר בבית העלמין הדרום.
שמעון אקהויז (נולד ב-13 במאי 1945) הוא פיזיקאי ויזם בתחומי הרפואה (תוך התמקדות בחברות מכשור רפואי), האינטרנט והתקשורת.
חלוץ המכשור לטיפול אסתטי בישראל.
שתי החברות הגדולות ביותר שהקים, לומניס ו, הפכו למובילות עולמיות בתחום האסתטיקה הרפואית ונמכרו במאות מיליוני דולרים.
בין היתר פיתח את ה-ELOS, טכנולוגיית סינרגיה אלקטרו-אופטית.
שימוש בטכנולוגיה זו, המשלבת אנרגיה אופטית שמקורה בגלי אור יחד עם אנרגיה חשמלית מבוססת תדרי רדיו הנוצרים ממעבר חשמל דרך מוליך, מאפשר טיפול מדויק ברקמות תוך כדי מדידה בזמן אמת של טמפרטורת העור.
על בסיס טכנולוגיה זו הוקמה חברת סינרון.
בשנת 2012 הקים את חממת אלון מדטק ונצ'רס, שבמסגרתה פועלות צבר חברות בתחום הניתוחים הזעיר-פולשניים, האסתטיקה הרפואית, ורפואת הלב וכלי הדם.
בשנת 2016 חתמה החממה על הסכם שיתוף פעולה עם אוניברסיטת צ'ינגחואה, מהמובילות באוניברסיטאות סין.
נכון ליולי 2017, חברות בחממה 13 חברות.
אקהויז הוא אנג'ל ומכהן כדירקטור במספר רב של חברות ישראליות.
נכון לאפריל 2017, הונו נאמד ברבע מיליארד שקל.
שמעון אקהויז נולד בצ'רנוביץ, אוקראינה להורים ניצולי השואה.
אביו היה מנהל חשבונות ואימו עקרת בית.
כשהיה בן חצי שנה היגרה משפחתו לרומניה, וכשהיה בן 5 עלתה לישראל וגרה במעברה בפרדס חנה (סמוך למחנה העולים).
במשך שלוש שנים גר עם הוריו ואחותו הבכורה בבדון (מבנה דמוי צריף עשוי בד) ואחר כך עברה המשפחה לשיכון, בו גדל אקהויז.
הוא בוגר הפקולטה לפיזיקה בטכניון (בשנת 1967) במסגרת העתודה האקדמית.
עשה דוקטורט בפיזיקה באוניברסיטת קליפורניה באירוויין (סיים בשנת 1978).
עבד כ-17 שנים בתפקידי פיתוח וניהול צוותים ברפאל – מערכות לחימה מתקדמות.
בשנת 1986 החל לעבוד בחברת מקסוול טכנולוגיות בסן דייגו, חברת תעשיות ביטחוניות, כמנהל פיתוח מוצרים, ועסק בהמרת טכנולוגיות צבאיות לשימושים אזרחיים.
בשנת 2012 הוביל את ההתנגדות בדירקטוריון חברת החשמל להסכם הגז עם "תמר".
הוא התנגד בעיקר לנוסחת ההצמדה שנקבעה למחיר הגז וטען כי אסור לקבע מראש את מחיר הגז למשך 15 שנה.
זמן קצר לאחר ההצבעה בדירקטוריון, שאישר את ההסכם, הודיע אקהויז על התפטרותו.
נשוי למוסיה, מורה במקצועה, ואב לשלושה.
בתו הבכורה, ורדית, היא ד"ר לפיזיקה, מייסדת ומנהלת את חברת הביומד EVA Visual שנכללת בפורטפוליו של חממת אלון מדטק ונצ'רס.
הבן, רונן, מהנדס אלקטרוניקה, הקים את חברת הביומד Rapid medical, שבה הוא משמש כמנכ"ל, ואקהויז האב הוא אחד המשקיעים הגדולים בה.
בתו הצעירה, עדי אקהויז-ברזילי, היא מנכ"לית חברת רילפלייס המפתחת טכנולוגיית הזדהות מאובטחת באמצעות זיהוי פנים.
החברה, שנוסדה בשנת 2014, נמכרה לאפל בפברואר 2017 בשני מיליון דולר.
עם שובו לישראל, בשנת 1991, הגה אקהויז רעיון של שימוש בטכנולוגיות שהכיר לצרכים רפואיים-קוסמטיים כגון הסרת שיער באמצעות אלומת אור ממוקדת, לייזרים להסרת כתובות קעקע, ובשנת 1992, בגיל 47, ייסד את ESC מדיקל, שפיתחה מערכות לטיפולים קוסמטיים.
את הרעיון שבבסיסה של החברה מייחס אקהויז לסרנדיפיות, ומספר כי הרעיון להקים את החברה התחיל בכך שקרא מאמר על שימוש בלייזרים לצורכי פתיחה של כלי דם, והתחיל לראות מה אפשר לעשות בתחום.
אחרי בדיקה של הנושא בחר בכיוון אחר לחלוטין - של שימושים בלייזר ברפואת עור.
בשנת 1996, החברה, ששינתה את שמה ללומניס, הונפקה בנאסד"ק.
בשנת 1999, לאחר מאבק שליטה מול אריה גנגר (שהיה אז בעל מניות קטן בחברה), הודח אקהויז מתפקידו.
בשנת 2000 ייסד את סינרון והיה יושב הראש שלה.
החברה מפתחת ומייצרת מכשירים לטיפוח וטיפולים אסתטיים בטכנולוגיות המאפשרות לרופאים לספק פתרונות מתקדמים לחיטוב הגוף וטיפול בצלוליט, הסרת שיער, הפחתת קמטים, הסרת קעקועים, הצערת מראה העור, טיפול בפיגמנטציה, הבהרת כתמים, טיפול באקנה, וורידים ברגליים.
החברה, שמתחרה בלומניס, מוכרת את מוצריה תחת שלושה מותגים שונים: סינרון, קנדלה ו-CoolTouch.
לחברה, נכון לשנת 2017, יש מרכז פיתוח וייצור בישראל ובארצות הברית, והיא משווקת את מוצריה ל-86 מדינות.
החברה הונפקה בשנת 2004. בשנת 2013 מונה אקהויז למנכ"ל החברה.
בין השנים 2008 ל-2014 סינרון רכשה 7 חברות, המשמעותית ביניהן הייתה קנדלה, שנרכשה בשנת 2010 ב-65 מיליון דולר.
אקהויז היה מעורב בהקמת כעשרים חברות.
הקים, בין היתר, את החברות הבאות:
אפיטומי מדיקל (לשעבר טוליפ מדיקל), המייצרת גלולה להפחתת תיאבון
סופווייב מדיקל, מייצרת מכשיר אולטרסאונד לטיפול בקמטים ולחידוש, מיצוק ושיפור של עור הפנים והצוואר
נבוטק, המפתחת מוצר לשימוש ברפואת קרינה
קרדיודקס, המייצרת התקן לסגירה של כלי דם לאחר צנתור
ננוסייט, המפתחת טכנולוגיה חדשנית אשר מבוססת על פטנט שלו להטמעת תרופות לעור על ידי שימוש במנגנון ההחדרה לעור של המדוזות
ואורסנס, המפתחת מד־סוכר לא חודרני
קולורצ'יפ (2001), המייצרת טרנסיוורים ומפצלים שמאפשרים לשנע ביעילות את רוחב הפס הדרוש למידע הרב ב-Data Centers גדולים.
הטכנולוגיה של החברה מבוססת על החלפת יונים בזכוכית על גבי פרוסות זכוכית (Ion-Exchange)
תרניקה (2016), המפתחת מכשיר לביש המוצמד לזרוע במהלך התקף מיגרנה אקוטית.
המכשיר מתחבר לאפליקציה, שמנטרת את עוצמת הכאב של המטופל ומשחרר פולסים אלקטרוניים המדמים עצבי חישה ומיועדים להקל על הכאב בזמן התקף.
נכון ליולי 2017, אקהויז ביצע אקזיטים בסכום מצטבר של כ-2 מיליארד דולר:
אומריקס, שפיתחה דבק ביולוגי (תכשיר המיוצר מנוזל הדם ומשמש לעצירת דימומים קשים ולקרישת דם), נמכרה בשנת 2008 לתאגיד האמריקאי ג'ונסון אנד ג'ונסון תמורת 438 מיליון דולר
ונטור, שפיתחה שסתום לאבי העורקים שאפשר להחליפו בהליך לא פולשני, נמכרה בשנת 2009 לחברת המכשור הרפואי מדטרוניק תמורת 325 מיליון דולר.
שלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 2012, סגרה מדטרוניק את פעילות ונטור בישראל.
לומניס נמכרה בשנת 2015 לקרן הפרייבט אקוויטי XIO תמורת 510 מיליון דולר.
סינרון נמכרה ב-2017 לקרן ההשקעות אייפקס פרטנרס תמורת כ-400 מיליון דולר.
פרס יזם השנה בתחרות של ארנסט אנד יאנג (2006)
בין נימוקי חבר השופטים למתן הפרס: "תרומתו הרבה לתעשיית ההייטק הישראלית, החזון העסקי והטכנולוגי שלו אשר יצר תעשיות חדשות ושיפר את איכות החיים של מיליוני אנשים בעולם, הנחלת חשיבה יצירתית ותרומתו ליצירת תרבות של חדשנות בתעשייה הישראלית"
פרס אואזיס על תרומתו להתפתחותה של תעשיית האלקטרו-אופטיקה בישראל (2011)
נבחר בין 100 המשפיעים בהייטק הישראלי על ידי בלוג הטכנולוגיה גיקטיים (2015).
שמעון אלקבץ (נולד ב-4 במרץ 1966) הוא עיתונאי, עורך ושדרן רדיו ישראלי, מגיש תוכנית בוקר ברדיו דרום ויושב ראש המועצה הישראלית לקולנוע.
בעבר שימש כמפקד גלי צה"ל.
קודם לכן שימש כמנהל קול ישראל, כמנכ"ל רדיו תל אביב וכסמנכ"ל רדיו בתאגיד השידור הישראלי.
אלקבץ נולד לחיים ומרים בשכונה ד' צפון למד בבית ספר מקיף ו' בבאר שבע.
הבכור מתוך שישה ילדים, אחיו הצעיר איציק נפטר מלוקמיה.
כשהיה בן 13, החל לעבוד בכתיבה ובעריכה והיה כתב במקומון "שבע" שפעל אז בעיר.
במקביל, כחניך בתנועת הצופים היה כתב הדרום של עלון הצופים "היה נכון", וגם כתב נוער בשבועון מעריב לנוער.
בצבא שירת כלוחם בחיל השריון במשך שנה וחצי, ובשל מיגרנה הועבר לשרת בבסיס חיל האוויר בחצרים.
לאחר שלוש שנים של שירות בצה"ל, שימש אלקבץ בשנים 1987–1989 כראש מערכת העיתון "חדשות" בדרום.
בעקבות הישגים עיתונאיים וסיפורים בלעדיים מונה לכתב הראשי לענייני משטרה ומשפט.
בשנים ההן סיים את לימודיו במשפטים במרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן והתמחה בתחום לשון הרע אצל השופט בלייך.
לאלקבץ תואר ראשון במשפטים מהמרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן, ותואר שני בתקשורת בהצטיינות מהמכללה האקדמית נתניה.
אלקבץ היה ממקימי רדיו דרום ורדיו גלי ישראל, וכן היה כתב גלי צה"ל בדרום וברצועת עזה; במהלך השנים ערך את יומני הבוקר של התחנה.
שימש ככתב לענייני משטרה ומשפט בעיתון חדשות.
לאחר שלוש שנות עבודה בעיתון 'חדשות' היה ממייסדי "ידיעות תקשורת", סגן העורך הראשי, רשת מקומוני "ידיעות אחרונות".
היה המנכ"ל של קבוצת "גלי ישראל".
בהמשך ניהל את רדיו ירושלים.
ב-2004 שימש משנה למנכ"ל קבוצת "הירש מדיה" ומנהל פרויקטים בחברת החדשות בערוץ 10. בשנים 2011–2014 עמד אלקבץ בראש מינהל התרבות.
ניהל את קול ישראל, ועל פי הפרסומים של רביב דרוקר השתמש בתפקידו כדי לקדם עיתונאים שראש הממשלה, בנימין נתניהו, היה מעוניין לשבצם בתקשורת.
היה העורך הראשי של רשות השידור.
שימש בתפקיד מנהלו הכללי של רדיו תל אביב, היה סמנכ"ל "מעריב" ומנכ"ל כתבי-העת בעיתון.
שימש כסמנכ"ל חטיבת הרדיו בתאגיד השידור הישראלי.
במאי 2017, פרש מתפקיד זה.
ב-31 באוגוסט 2017 החליף את ירון דקל כמפקד תחנת הרדיו גלי צה"ל.
אלקבץ סיים באוגוסט 2021, את תפקידו בגלי צה"ל בתום ארבע שנים, וצפוי להתמנות למנכ"ל חברת השלטים רפיד ולהחליף את יורם אריס.
באוקטובר 2024 התחיל לשדר תוכנית בוקר ברדיו דרום.
בנובמבר 2024 הודיע שר התרבות והספורט מיקי זוהר על מינויו של אלקבץ ליו"ר המועצה הישראלית לקולנוע.
כיהן כחבר הנהלת אגודת העיתונאים בתל אביב
חבר בית דין לאתיקה במועצת העיתונות בישראל
נציג ציבור בוועדת האתיקה הארצית, לשכת עורכי הדין
יושב ראש המועצה הישראלית לקולנוע
אלקבץ נשוי לענת, פסיכותרפיסטית ומטפלת באמנות, ולהם ארבעה ילדים, מתגורר עם משפחתו בכפר עזה.
במהלך טבח שבעה באוקטובר, נרצחה בתו הצעירה, סיון, יחד עם בן זוגה, בביתם בכפר עזה.
באפריל 2024 פרסם את שירו "לעולם לא עוד", אשר כתב לבתו בעקבות הרצח והולחן על ידי המוזיקאי אמיר בן-דוד מלהקת אבטיפוס, בביצועו של הסולן אייל שכטר.
סרטו התיעודי "ארבעה בתים וגעגוע" (יחד עם הבמאית יסמין קיני) על אובדן בתו ועל מה שקרה למשפחתו בטבח השבעה באוקטובר ולאחריו שודר בקשת 12 באוגוסט 2024.
שמעון אפרת (נולד ב-21 ביוני 1954) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לגנטיקה מולקולרית של האדם ולביוכימיה בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
פרופסור אפרת עוסק בחקר הגורמים לסוכרת ובפיתוח מקורות חלופיים לייצור האינסולין בגוף.
שמעון אפרת נולד ברומניה ב-1954 למשה (מוני) פטריאנו והנרייטה לבית מיכלשטיין.
ב-1961 עלה ארצה עם הוריו וגדל ולמד ברמת גן.
עם סיום לימודי התיכון ב"אוהל שם" המשיך ללימודי תואר ראשון ולאחר השלמתם התגייס לשירות צה"ל, במהלכו השלים קורס קצינים ושירת כקצין חינוך וידיעת הארץ.
תואר ראשון במדעי החיים באוניברסיטת בר-אילן (במסגרת עתודה אקדמאית).
ב-1985 הוסמך כדוקטור בתחום של ביולוגיה מולקולרית מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1985 עד 1988 השלים את הפוסט-דוקטורט שלו במעבדות "קולד ספרינג הרבור" שבניו יורק.
1989-1993 - מרצה בכיר בבית הספר לרפואה ע"ש אלברט איינשטיין (Albert Einstein College of Medicine) בניו יורק.
1993-1998 - פרופסור חבר בבית הספר לרפואה ע"ש אלברט איינשטיין בניו יורק.
1998-1999 - פרופסור מן המניין בבית הספר לרפואה ע"ש אלברט איינשטיין בניו יורק.
2009-1999 - פרופסור אורח בבית הספר לרפואה ע"ש אלברט איינשטיין בניו יורק.
1995-2007 - פרופסור חבר בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
החל מ-2007 - פרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
2024-2008 - מופקד הקתדרה לחקר סוכרת נעורים ע"ש ננסי גלאק רייגן במחלקה לגנטיקה מולקולרית של האדם ולביוכימיה בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
2017 - 2021 - ראש המחלקה לגנטיקה מולקולרית של האדם ולביוכימיה בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
שמעון נשוי לאביטל (לבית אלון) ולהם 3 בנות.
מחקריו של פרופסור אפרת עוסקים בתאי בטא באיי לנגרהנס שבלבלב, המייצרים את ההורמון אינסולין.
כשל בתאים אלה גורם לסוכרת, הפוגעת בכ-400 מיליון אנשים ברחבי העולם.
הטיפול המיטבי במחלה הוא השתלת תאי ביטא תקינים אך טיפול זה מוגבל עקב מחסור בתורמי לבלב.
מחקריו של פרופסור אפרת מתמקדים בפיתוח מקורות חלופיים של תאים מייצרי אינסולין להשתלה, מתאי גזע עובריים ומתאים בוגרים.
פרופסור אפרת פרסם למעלה מ-100 מאמרים מדעיים.
ב-1996 היה פרופ' אפרת שותף להקמת חברת הביוטכנולוגיה Modex Therapeutics שבשווייץ.
שמעון ארן (נולד ב-26 באוקטובר 1965) הוא עיתונאי ישראלי, המשמש ככתב וכפרשן המדיני של רדיו מכאן, ממשיכת קול ישראל בערבית, ושל ערוץ מכאן 33.
נולד בשם שמעון ארנרייך ב-26 באוקטובר 1965 בתל אביב-יפו לסימה וליוסף ארנרייך.
גדל בכפר סבא, ובגיל 13 עבר לגור בנתניה, שם למד בבית ספר תיכון על שם משה שרת, במגמת מזרחנות.
בשנים 1983–1986 למד וסיים תואר ראשון בערבית ומזרחנות באוניברסיטת תל אביב במסגרת העתודה האקדמית.
בשנים 1986–1989 שירת בצה"ל בתפקידים שונים בחיל הים וביחידה 8200. לאחר שירותו הצבאי עבד כמורה ללשון ולערבית בבתי ספר יסודיים בחולון ובנתניה.
בשנת 1991 החל לעבוד בקול ישראל בערבית בתפקידים שונים, בהם כתב לענייני ערביי ישראל, כתב מוניציפלי, כתב לענייני איכות הסביבה וכתב פוליטי, ולאחר מכן שימש בתפקיד הכתב המדיני של קול ישראל בערבית, והמשיך לשמש בו גם בתחנת רדיו מכאן ובערוץ מכאן 33.
במסגרת תפקידו היה שליח קול ישראל בערבית בוועידות, כנסים וביקורים רשמיים של ראשי הממשלה בנימין נתניהו, אהוד ברק, אריאל שרון ואהוד אולמרט במדינות שונות, בהן ארצות הברית, מדינות אירופה, קוריאה הדרומית, הרפובליקה העממית של סין, יפן, רוסיה וכן בירדן ובמצרים.
בשנת 1997 ראיין ארן, במסגרת ביקור ראש ממשלת ישראל בעמאן, את חוסיין, מלך ירדן, ועסק בחידוש הבנייה בהר חומה ובחידוש שיחות השלום בין ישראל וסוריה בראשות חאפז אל-אסד, וכן ראיין את נשיא מצרים חוסני מובארכ במהלך ביקורים שונים של ראש הממשלה במצרים.
בעת שסיקר את ועידת שפרדסטאון חשף את סיפורה של יטה רפלסקי, מאהבתו של יוסף טרומפלדור, אשר ניסתה להתאבד לאחר ששמעה על דבר מותו ונותרה נכה.
בשנת 2005 הצטרף למשלחת הישראלית הראשונה לתוניסיה.
בשנת 2016 היה שליח הערוץ הראשון וקול ישראל בביקור נשיא המדינה, ראובן ריבלין בהודו.
בת זוגו הנוכחית היא אווה הודיה שלום.
שמעון אדלר (בהונגרית: Adler Simon; מישקולץ, 30 בנובמבר 1861 – בודפשט, 17 בדצמבר 1930) היה מורה לחינוך מיוחד יהודי-הונגרי.
שמעון אדלר נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר שמואל אדלר ושל רוזליה וייס.
את לימודיו התיכוניים סיים בעיר הולדתו ואחר כך למד ב"מכללה להכשרת מורים יהודים בבודפשט".
שם בשנת 1881 קיבל תעודת הוראה.
בין השנים 1881 עד 1907 עבד כמורה במכון הלאומי לחירשים-אילמים יהודים, ובשנת 1907 עד ספטמבר 1930 היה מנהל מכון וקסלמן לעיוורים.
אדלר היה אחד המורים המשמעותיים לחינוך מיוחד של תחילת המאה ה-20, הוא היה הראשון שלימד עיוורים וחירשים-אילמים בהונגריה.
כתביו הופיעו ב"כתב העת לחינוך העם" (Journal of Folk Educators), ב"מדריך", בעלון החינוך היהודי, ב"עיתון ההונגרי" (Magyar Hírlap) וב"שוויון".
אדלר היה סגן נשיא "ההתאחדות הארצית של המורים היהודים" בהונגריה.
הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (16B-4-42).
לוח זיכרון על שמו מוצב בבית הקברות של בית הכנסת הגדול של בודפשט ברחוב דוהאן.
אשתו הייתה שרולטה שלזינגר (1871–1945), בתם של שאנדור שלזינגר, רואה חשבון, ושל הרמינה אבלס, איתה התחתן ב-29 בנובמבר 1891 בבודפשט.
בעלה, ינה אהרנטל (1886–?), היה הגזבר הראשי של הקהילה היהודית של פשט.
על הוראת החרשים-אילמים העיוורים (הילד, 1911)
עם דיולה פייר (בודפשט, 1915)
חואן פבלו בונה : פירוק האותיות לאלמנטים ואמנות הוראת החרשים לדבר (בודפשט, 1907) (חואן פבלו בונה יליד המאה ה-16 היה פקיד ודיפלומט ספרדי בכיר, מחבר היצירה הידועה הראשונה (1620) הכוללת גם מתודולוגיה להוראת ילדים חירשים לדבר).
רבי שמעון אהרן סופר-שרייבר (תמוז ה'תרנ"ו, 1896 – כ"ה בתשרי ה'תש"ג, 1942) היה ראש ישיבה בסלובקיה ורבה של נובומסטא .
נולד בקרקוב בשנת תרנ"ו למשה סופר מווינה, בנו של רבי יואל סופר ונכדו של רבי רבי שמעון סופר, ולחיה לבית רוזנברג.
בנעוריו למד בישיבתו של רבי יוסף צבי דושינסקי בגאלאנטא, ולאחר מכן אצל רבי עקיבא סופר בפרשבורג.
הוסמך להוראה בידי מספר רבנים: רבי ישעיהו פירסט מווינה, רבי יוסף נחמיה קורניצר מקרקוב (שהיה דודן של אביו רבי משה), ורבי יוסף צבי דושינסקי.
לאחר שסיים את לימודיו עסק במסחר.
בסביבות שנת ה'תרפ"ה נשא את מירל בת שמחה כהן מנירנברג, ממנה נולדו לו שמונה ילדים.
את כספי הנדוניה שלו הוא השקיע במסחר, אך הפסיד אותם.
לאחר שהתרושש מינה אותו רבי שמואל דוד אונגר להיות ראש הישיבה בעירו טירנא בשנת ה'תרפ"ז, ובשנת ה'תרצ"ט בערך נתמנה להיות רבה של נובומסטא.
בשנת תרצ"ט התנהל פולמוס בינו לבין רבי ישכר שלמה טייכטל על כשרותו של שמן שמעורב בו שומן המיוצר בעירו נובומסטא, אותו אסר רבי שמעון אהרן בתמיכת רבי עקיבא סופר מפרשבורג בניגוד לדעתו של רי"ש טייכטל.
במלחמת העולם השנייה, במהלך אקציה שנערכה בפסח ה'תש"ב, הוא נשלח מביתו עם אשתו ושמונת ילדיו למחנה באזור לובלין.
הרב אונגר השתדל להציל אותו משם, אך ללא הועיל.
מן המחנה עלה בידי הרב סופר להבריח מכתב, שבין היתר הביע בו את דאגתו לבנו שנהיה בר מצווה, וביקש שיספקו לו תפילין - "דבר שיגרום לו שמחה מרובה בעודו במיצר".
מכיוון שרק מעטים מבין היהודים שהגיעו לאותו המחנה שרדו, אין עדות ברורה על הנסיבות שבהן הוא נספה, אך יש הסבורים שהוא נספה בסוביבור או בלוברטוב בתשרי ה'תש"ג יחד עם ילדיו ומשפחתו.
מכתבים תורניים ממנו בשו"ת "מקדשי השם", ובקובץ "דבר ההתאחדות" של תלמידי רבי יוסף צבי דושינסקי.
שמעון אחי עזריה הוא תנא שחי בדור השני של התנאים.
על אף מיעוט ההלכות שנאמרו משמו במשנה, הוא התפרסם בעקבות הסכם יששכר וזבולון שערך עם אחיו, עזריה אביו של רבי אלעזר בן עזריה.
במשנה הובאו בשמו הלכות בשני מקומות.
מעט מאד פרטים יודעים לנו על חייו האישים, בין היתר שהוא היה כהן, וחברם של רבי אליעזר ורבי יהושע.
יש שכתבו שהיה אחד מתלמידי רבן יוחנן בן זכאי.
כאמור, שמעון ערך הסכם עם אחיו עזריה שהיה עשיר גדול, לפיו הוא ילמד תורה ולא יבטל מלימוד תורה, ואחיו עזריה יפרנס אותו בכל הנצרך לו.
וכך דרשו חז"ל במסכת סוטה על הפסוק בשיר השירים: אם יתן איש את כל הון ביתו באהבה בוז יבוזו לו:
בתלמוד לא התבאר מהו ההבדל המהותי בין ההסכם שערך עזריה עם אחיו שמעון לבין ההסכם שערך שבנא עם אחיו הלל.
לדעת רבינו ירוחם בן משולם החילוק הוא האם ההסכם על הלימוד הוא עתידי, כפי שעשה עזריה, לבין מכירה של לימוד שכבר נעשה, שהוא לא ראוי וכפי שרצה לעשות שבנא.
ברמ"א ב, פסק כדברי רבינו ירוחם.
לדעת רש"י הסיבה שנקרא על שם אחיו 'שמעון אחי עזריה' הוא מחמת הסכם זה: .
וכעין זה מופיע במדרש רבה:
גם עזריה אחיו, היה אף חכם גדול, וכפי המופיע בבבלי שרבי דוסא בן הרכינס אמר עליו "עזריה חברינו".
פעמים אחדות בלבד הובאו הלכותיו בספרות חז"ל, ופעמיים בלבד בששה סדרי משנה.
פעם אחת הוא נזכר במסכת זבחים לעניין דין לשמה בקורבנות:
הוא נזכר פעם נוספת במסכת טהרות לעניין טומאת משקין:הוא נזכר גם במדרש ילקוט שמעוני לעניין דיני בית הפרס, כמו כן לפי חלק מהגרסאות הובאה בשמו הלכה במסכת שמחות לפיה רק את המתים שמוציאים במיטה מצווה להספיד ולהצטער עליהם.
הרב שמעון אקסל ואחניש (בספרדית: Shimon Axel Wahnish) הוא רב אורתודוקסי ספרדי ודיפלומט יהודי-ארגנטינאי המשמש כשגריר ארגנטינה בישראל.
ידוע כרבו של נשיא ארגנטינה חאבייר מיליי.
ואחניש נולד למשפחה יהודית מרוקאית לא דתית.
הוא מתמחה בתורת הרב משה חיים לוצאטו, ומפרסם מאמרים המבוססים על תורתו, בין היתר על "אתיקה יהודית וכיצד לנווט בעולם".
בהשכלתו הוא מומחה מסחרי בבית הספר הגבוה למסחר קרלוס פלגריני (מחזור 1998), עבר במוסדות יהודיים ולמד תואר ראשון בפסיכולוגיה חינוכית באוניברסיטת CAECE.
שהה בישראל כמה שנים ולמד בישיבת הנגב בשנים 2002–2004.
שימש גם כמנהל המרכז ללימוד יהודי עד שהפך לרבה של הקהילה היהודית-מרוקאית אסילבה בבואנוס איירס.
בשנת 2021 פגש את מיליי, הרואה את ואחניש כאחד משני האנשים החשובים בחייו, אחרי אחותו קארינה מיליי.
הוא משמש כרבו הראשי, המסייע לו בלימוד התורה מנקודת מבט של ניתוח כלכלי.
לדברי הכלכלן חוליו גולדשטיין, הוא זה שהכיר את ואחניש למיליי, כאשר מיליי אמר לו שהוא נמצא במשבר עקב ההאשמות שספג ברשתות החברתיות, שם חלק מהמשתמשים כינו אותו "נאצי" והשוו אותו לאדולף היטלר.
גולדשטיין המליץ לשוחח עם הרב ואחניש, שהזכיר כי "הם דיברו הרבה זמן ואז זה הפך לפגישה קבלית שבה צוין שחוויאר יוביל תנועת שחרור בארגנטינה.
מיילי עזב את הפגישה ההיא נרגש".
ואחניש השתתף בטקס ההשבעה לנשיאות של מיליי.
ב-13 בדצמבר 2023 דיווח מיליי כי ואחניש ימונה לשגריר ארגנטינה בישראל, ויהיה אחראי על העברת השגרירות מתל אביב לירושלים.
ביוני 2024 נכנס ואחניש לתפקידו.
ואחניש נשוי ואב לשישה ילדים.
שמעון אייזנשטיין היה מדען, יזם ומחנך בתחום תקשורת רדיו מראשית התקשורת האלחוטית ועד עידן הטלוויזיה ותקשורת הלוויין.
אייזנשטיין הופקד על תקשורת הרדיו הלאומית באימפריה הרוסית בשנת 1906 ובנה במהירות רשת המחברת את המדינה.
ב-1916 השיג תקשורת לצוללת שקועה באמצעות תדרים נמוכים מאוד ובמהלך מלחמת העולם הראשונה הקים מערכת תקשורת מאובטחת בין ממשלות רוסיה, בריטניה וצרפת (שהעניקו לו את לגיון הכבוד).
הוא היה פרופסור באוניברסיטה הטכנית של מוסקבה, וכן הבעלים של עסק שייצר ציוד אלחוטי.
זה גרם לו להסתכסך עם הבולשביקים שסימנו אותו כקפיטליסט.
בריטניה חילצה אותו בחשאי ב-1921 וממסמכי ממשלת בריטניה נודע שהוא סיפק במשך זמן מה מידע על עבודתו ודיווח על הבולשביקים עבור בריטניה, וביקש את הגנת MI5. במשך שארית חייו בבריטניה שמר על פרופיל נמוך אך המשיך בפיתוחים בטכנולוגיית שסתומים תרמיוניים (שפופרת ואקום) ובטלוויזיה.
הוא עבד בחברת Marconi מ-1922 עד סוף מלחמת העולם השנייה ולאחר מכן היה בבעלות חלקית של חברת הספין-אוף English Electric Valve Company (שנקראת כיום Teledyne e2v).
הישגיו האחרונים היו תרומה למצלמת הטלוויזיה האורתיקונית התמונה, שזכתה בפרס אמי בשנת 1960, ורכיבי שידור מיקרוגל לשידור לווייני.
הוא נחגג בגאווה במדינה המודרנית של אוקראינה, שם הוא תואר כגאון הנשכח שלהם.
כתב העת Nature בהספד על אייזנשטיין ב-1962 תיאר אותו כ"חלוץ של תקשורת רדיו".
נולד בשם סמיון מויישביץ' אייזנשטיין (רוסית: Семён Моисеевич Айзенштейн) בקייב, אוקראינה, האימפריה הרוסית.
לסוחר יהודי מצליח מהגילדה הראשונה בשם מובשה אייזנשטיין ואשתו סימה-לאה ליאר מרגולין ואחותו ליאונה הצעירה ולאחותו.
המשפחה התגוררה באזור Muzychny Provulok הסמוך למרכזית הטלגרף והטלפון הראשית של קייב, וביוגרף אחד עולה כי אייזנשטיין הצעיר נמשך הן על ידי טכנולוגיית התקשורת החדשה והן על ידי הצוות הצעיר שנכנס ויוצא מהבניין.
כנער עקב מקרוב אחר פועלו של חלוץ הרדיו הרוסי אלכסנדר פופוב הנחשב בארץ כממציא האלחוט, ולאחר מכן הכיר אותו, וכן בנה מערכת יחסים קרובה עם גוליילמו מרקוני שמתואר על ידי ביוגרף כידידו של אייזנשטיין .
בגיל 16 הוא החל בניסויים אלחוטיים משלו בבית בקייב עם משדר ומקלט עם פערי ניצוצות, אבל אז הלך החל ללמוד באוניברסיטת סנט וולודימיר.
שנה מאוחר יותר ב-1901 הוא בילה במוסקבה בביקור במכון הפוליטכני והשתתף בקונגרס האלקטרוטכני השני של כל רוסיה.
שם הוא פגש את אלכסנדר פופוב והם חלקו ידע וניסיון.
זמן קצר לאחר מכן השיג אייזנשטיין את הפטנט הראשון שלו על משדר אלחוטי.
אביו מימן את השכלתו ולאחר סיום לימודיו המשיך אייזנשטיין ללימודים נוספים באוניברסיטת ברלין וב-Technische Hochschule בשרלוטנבורג.
לאחר שחזר לקייב ב-1905 הקים מעבדה לפיתוח טלגרפיה אלחוטית והיא משכה את תשומת ליבו של ולדימיר סוקומלינוב, המושל הכללי של קייב ושר המלחמה העתידי של רוסיה.[4] לאחר מכן קיבל מימון צבאי וקיבל קרקע בקייב ובז'מרינקה לבניית תחנות שידור חזקות..
אייזנשטיין החל גם לבדוק תחנות רדיו שדה ניידות ואלו היו נושא הפטנט הבא שלו.
במאמר בעיתון Kyivskaia Mysi (מחשבות מקייב) ב-10 בפברואר 1907 נכתב "ב-1 וב-2 בפברואר תחנת הטלגרפיה האלחוטית של קייב שידרה מברקים לאודסה על פני מרחק של 410 ווסט (465 ק"מ).
התוצאות הראו שזה עדיין לא המרחק המקסימלי שבו תחנת קייב יכולה לשדר מרחק של 0 ווסט בערך.
"אייזנשטיין קיבל אישור מהממשלה לגור מחוץ לאזור המיועד ליהודים (חיוור ההתיישבות) ועבר לסנט פטרסבורג כדי לפתוח את עסקי המחקר והייצור שלו Russian Society of Wireless Telegraphs and Telephones (ROBTiT).
אביו תרם כספים לעבודות הפיתוח הממשלתיות וזו מוצעת כסיבה שאייזנשטיין קיבל את הפריבילגיה היהודית הנדירה מאוקראינה.
נקודת מפנה מרכזית עבור אייזנשטיין הייתה מותו המוקדם של אלכסנדר פופוב ב-13 בינואר 1906 בגיל 46. הוא מונה ליורשו של פופוב ולמעשה קיבל את האחריות על כל מערכת שידור הרדיו הרוסית.
במקביל, הרצה באוניברסיטה הטכנית של מוסקבה וקיבל תואר פרופסור.
הוא גם היה העורך הראשי של כתב העת הרוסי, Bulletin o Wireless Telegraphy (Вестник беспроводной телеграфии) וסגן נשיא האגודה הרוסית של מהנדסי רדיו.
בשלב זה, האלחוט השתנה על ידי הכנסת שפופרות הוואקום אשר ב-1906 שופר על ידי המהנדס האמריקאי לי דה פורסט לאחר התכנון הראשוני שלו על ידי האנגלי ג'ון אמברוז פלמינג ב-1904. אז אייזנשטיין היה חלוץ במחקר, פיתוח וייצור שפופרות הוואקום ברוסיה.
תוצאות המחקר שלו הוצגו לקונגרס האלקטרוטכני של כל רוסיה בקייב שנערך בין ה-25 באפריל ל-4 במאי 1907, וזה קבע את קייב כמרכז העיקרי לפיתוח אלחוטי אחרי מוסקבה וסנקט פטרבורג.
מעמדו של אייזנשטיין וכ-20 הפטנטים שלו הובילו אז את המחלקה הצבאית הרוסית להציע לו להמשיך בעבודתו בסנקט פטרבורג, שם הקים את החברה הראשונה שלו, ROBTiT, ששטחיה עדיין עומדים.
הוא ביקר ב-Marconi באנגליה וב-1910 בוצע ארגון מחדש של החברה שאיפשר רכישת 20% ממניותיה על ידי חברת Marconi, שהייתה בבעלותה גם חברה רוסית משלהם.
הוא ניהל משא ומתן רב עם חברות זרות ובזמן זה כבר הפך מוכר בינלאומי.
במהלך חייו המוקדמים הוא הכיר באופן אישי מדענים בולטים רבים בתחומו, לרבות עמיתיו הרוסים ולדימיר זווריקין, אייזק שונברג ודוד סרנוף.
מאפיינים של תחנת הרדיו של צבא שדה 1910, תוצרת ROBTiT
מקלט: אורך גל מ-320 עד 2,500 מטר גובה התורן הטלסקופי זמן
עבודת הפיתוח שלו התמקדה אז בשסתומים תרמיונים (שפופרות ואקום) משופרים ובשידור אותות נקיים יותר מאלה המופקים על ידי משדרי ניצוצות.
עבודה רבה מ-1908 עד 1913 עסקה בשימוש באלחוט על ספינות כולל שידור דיבור (טלפוניה ברדיו).
בשנת 1914 הוא הדגים העברת דיבור תוך שימוש במשדר שסתומים בין סנט פטרסבורג וצארסקו סלו ועד 1914 הוא העסיק כמה אלפי עובדים.
הוא גם הפנה את תשומת ליבו לתכנון משדרי הספק גבוה בהרבה תוך שימוש בעיצוב מעולה של שסתום.
זה הוביל לייצור של משדרי 300kW, החזקים ביותר בעולם באותה תקופה, שהותקנו במוסקבה (חודינקה) וצארסקויה סלו ששימשו מאוחר יותר לתקשורת לבעלות בריתה של רוסיה במלחמת העולם הראשונה.
כמו כן, בעל משמעות צבאית היה מקלט זיהוי כיוון שנבנה ב-1916 ולפי ההיסטוריון ולרי ליסנקו פיתוח מודיעיני האותות הזה סימן את לידתה של לוחמה אלקטרונית.
ב-1915 מונה ליועץ המדינה לרוסיה הקיסרית.
בשנת 1916, אייזנשטיין השתמש במשדרי ה-300kW החזקים שלו בתדרים נמוכים מאוד (VLF) כדי לתקשר לראשונה עם צוללת שקועה.
עיתון ממשלתי בריטי הגיב "האדמירליות רואה את ההישג שלו בעניין רב", אך כפי שהתברר מאוחר יותר הוא סיפק לבריטניה פרטים על עבודתו.
באותה שנה הוא ביצע פרויקט גדול לתכנון תחנות ייצור וציוד בצרפת ומערכת לתקשורת עם בעלות הברית במלחמת העולם הראשונה.
זה הוביל לכך שהממשלה הצרפתית העניקה לו את ה-Legion d'honneur (הפניה: 17637 à la Grande Chancellie) וכן העניקה אזרחות צרפתית בשנת 1929. הוא בילה זמן רב בצרפת במהלך שארית חייו והשתמש בשם סרז'.
המהפכה הקומוניסטית של 1917 הביאה את עסקיו להשתלט על ידי המדינה ולמשך זמן מה הוא נאלץ להגביל את פעילותו למחקר ועיצוב טכנולוגיים שכללו את מגדל שוכוב.
בשנת 1918 הוא מונה למומחה מדעי במועצה להנדסת רדיו גבוהה ועד מהרה יזם קישור תקשורת רדיו משופר בין מוסקבה ולדיווסטוק, הוא פיקח על פתיחת תחנת השידור הציבורית הראשונה בניז'ני נובגורוד בשנת 1920, ולאחר מכן מוסקבה (סימן קריאה RDW) על 206 ק"ו של האותות שלה שנקלטו בעוצמה של 206 ק"ו.
תחנות שידור ברוסיה השתמשו עד מהרה בדרך כלל בהספק של 100 קילוואט וכמה שנים לאחר מכן ב-500 קילוואט שהיה אז הגבוה ביותר בעולם באמצעות השסתומים שפיתח אייזנשטיין.
למרות הישגיו, סערת שנותיה הראשונות של ברית המועצות הביאה את אייזנשטיין לסכסוך תכוף עם השלטונות והוא נכלא לזמן קצר.
אמרו שהוא היה מהפכן מנשביק.
אז, ב-1921 בעזרת מרקוני ושירותי הביון הבריטיים הוא נמלט מהמדינה דרך נמל ריגה.
במשותף עם מהגרים נוספים כאלה הוא הוצא מספרי ההיסטוריה הסובייטים ועד היום אין אזכור שלו במעט ביצירות עיון רוסיות.
עם הגעתו לבריטניה, אייזנשטיין מונה מיד לעבוד בחברת מרקוני בצ'למספורד בפיקודו של גודפרי אייזקס, המנהל המנהל שהיה אחיו של לורד רידינג (רופוס אייזקס), יו"ר חברת החשמל הפלסטינית.
המומחיות שלו בתכנון וייצור של שסתומים הייתה מרכזית בעבודתו במשך שנים רבות.
הוא נערך על ידי שירותי הביון הבריטיים על עבודתו ופעילותו הפוליטית ברוסיה, וזה מהווה כעת חלק ממסמך מהעיתונים הפרטיים של ראש הממשלה דייוויד לויד-ג'ורג'.
זה מאשר שהוא הודיע לבריטניה על עבודתו וריגל עבור בריטניה בזמן שעמד בראש חברת Marconi ברוסיה והוא לוחץ על שמירת עובדה זו בסוד (Ref LG/F/149/2/13 בארכיון הפרלמנט הבריטי).
ב-1922 הוא נשלח לוורשה כדי לפקח על ייצור השסתומים של חברת מרקוני בפולין.
לאחר מכן ב-1935 הוא קיבל את הפיקוד על הפלוגה בצ'כוסלובקיה, אך ב-1939 הצליח להימלט מהצבא הגרמני הפולש, וחזר לבריטניה לאחר שהות בצרפת.
הערכת סיכויי העתיד של הטלוויזיה
בשנת 1929 התבקש אייזנשטיין על ידי חברת מרקוני לעזור בהערכת הפוטנציאל המסחרי של הטלוויזיה.
למרות שבוצעו מחקרים רבים בטלוויזיה, התמונות עדיין היו גסות ורבים בתעשיית השידור (כולל בעיקר ה-BBC ו-NBC) רצו לתת לאמצעי שידורי הרדיו הזדמנות להתקדם עוד לפני שיצאו לטלוויזיה.
הוא נסע באירופה כדי לבקר מהנדסים שמפתחים טלוויזיה.
אייזנשטיין המליץ בחום על חברת Marconi להשקיע בטלוויזיה על פי מכתב שנרכש ב-1963 על יד BBC Written Archives Center (ר' T16/67).
"לפי ההנחיות שלך חקרתי בקפידה את השאלה הזו" והגעתי למסקנה שטלוויזיה תהיה "בהחלט תעשייה בצמיחה".
מעורבות בהכנות טכנולוגיות למלחמה בשנות ה-30
בספר "תקשורת גלובלית מאז 1844" מאת פיטר ג'יי יוהיל מתואר שיתוף פעולה בין אייזנשטיין ושלושה מדענים נוספים לפיתוח וייצור אלקטרוניקה לכאורה לטלוויזיה אזרחית אך עם יישומים צבאיים מתוכננים לאיתור רדיו ומערכות מעקב שישמשו במלחמה צפויה עם גרמניה.
יוהיל מצטט מידע מראיון שערך עם בריאן קאליק שבאותה עת עבד עבור גופי ממשל בריטיים (ה-CVD ו-CCRTD) לצד אייזנשטיין, אייזק שונברג וליאונרד ברודוויי, והוא תיאר כיצד אייזנשטיין ממרקוני לקח תפקיד מוביל בארגון הפרויקט עם ולדימיר זוורוקין מ-RCA, אייזק שונברג דומים ל-David Sarnoff מ-EMI ו-RCA שונברג.
"רקע יהודי רוסי" שהכירו היטב אחד את השני והיו מעורבים כולם בחוד החנית של התקשורת והטכנולוגיה האלקטרונית.
הם החליטו שעבודות הפיתוח שעלו כמיליון ליש"ט (אז שווה ערך לכ-5 מיליון דולר) צריכות להתבצע בבריטניה, כאשר מימון עיקרי מגיע מארצות הברית.
החשבון של יוהיל מצביע על כך שהמטרות היו לכאורה טלוויזיה אלקטרונית אזרחית, אך בסופו של דבר לספק צבאי לייצור בקנה מידה גדול של צינורות קרניים קתודיות, שסתומים במעגלי רדאר ושסתומי VHF רחבים.
צינורות קרניים קתודיים מסוימים יצטרכו להיות מיוצרים בנפחים גדולים.
בריטניה האיצה את הפיתוח של הטלוויזיה האלקטרונית בשנות ה-30, ושירות הקו 405 שנפתח ב-2 בנובמבר 1936 בארמון אלכסנדרה בלונדון נתפס על ידי ה-BBC כשירות ה-'high definition' הציבורי הראשון בעולם.