tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאז המאה ה-18, נעשו לפחות חמישה ניסיונות לערער על האותנטיות של האנלים, בטענה שנכתבו על ידי מישהו אחר מלבד טקיטוס, הראשון שבהם היה אולי הביקורת של וולטר.
וולטר היה בדרך כלל ביקורתי כלפי טקיטוס ואמר שטקיטוס לא עמד בסטנדרטים למתן רקע היסטורי לציוויליזציה.
בשנת 1878, ג'ון וילסון רוס (John Wilson Ross), ובשנת 1890, פולידור הוכרט (Polydore Hochart) הציעו כי כל האנלים זויפו על ידי ברצ'וליני.
לפי רוברט ואן וורסט , זו הייתה "השערה קיצונית" שמעולם לא זכתה לתומכים בקרב חוקרים מודרניים.
אולם וורסט אינו מתייחס לאף אחת מההתנגדויות של רוס בנוגע לאי דיוקים היסטוריים רבים כביכול באנלים, אלא רק מציין פגמים בכמה נקודות בדבריו של הוכרט בהערת שוליים.
ברומן השלישי של דונה לאון, "Dressed for Death" (1994), הגיבור קורא את האנלים של טקיטוס בזמנו הפנוי בערבים, ולאורך הרומן מופיעות התייחסויות שונות לחומר זה.
בספר "האמן ומרגריטה" של מיכאיל בולגקוב, מוזכרים האנלים של טקיטוס, כשנטען שהאזכור של צליבתו של ישו הוא תוספת מזויפת, שנוספה מאוחר יותר, ולא נכתבה על ידי טקיטוס.
בסיפור הקצר של חורחה לואיס בורחס, "גן השבילים המתפצלים", כאשר יו צון, הדמות הראשית, לוקח את הרכבת כדי לבצע את משימתו האחרונה בעיירה הפיקטיבית אשגרוב, בין האנשים הבודדים שהוא פוגש ברכבת הוא צעיר שקורא בלהט את האנלים של טקיטוס.
טקיטוס מוזכר בקצרה גם ב"תעלומה של אודולפו" מאת אן רדקליף, כרך 6, פרק 8.
הקדים מבוא חיים וירשובסקי והוסיף הערות עקיבא גלבוע.
אנמיה המוליטית אוטואימונית ידועה גם בשם מחלת אגלוטינין (Agglutinin disease) היא הפרעה אוטואימונית בה נוגדנים המכוונים נגד תאי הדם האדומים של האדם עצמו גורמים להם לתמס, מה שמוביל למחסור בהם במחזור הדם (אנמיה).
במקרים חמורים מצטמצם משך החיים של תאי הדם האדומים מבין 100 ל-120 יום למספר ימים בלבד.
הרכיבים התוך-תאיים של תאי הדם האדומים משתחררים למחזור הדם ולתוך הרקמות, מה שמוביל לכמה מהתסמינים האופייניים למצב זה.
הנוגדנים מכוונים בדרך כלל נגד אנטיגנים בעלי שכיחות גבוהה, ולכן הם פועלים בדרך כלל גם על תאי דם אדומים אלוגניים (תאים שמקורם מחוץ לאדם עצמו, למשל במקרה של עירוי דם).
מחלת אגלוטינין יכולה להיות חמה (סוג חם), בה הנוגדנים פעילים בטמפרטורה מעל 37 מעלות צלזיוס, או קרה (סוג קר), בה הנוגדנים פעילים בטמפרטורה נמוכה מ-37 מעלות צלזיוס.
זוהי הפרעה נדירה יחסית, עם שכיחות של 5–10 מקרים למיליון נפשות בשנה במחלת אגלוטינין חמה ו-0.45 עד 1.9 מקרים למיליון נפשות בשנה במחלת אגלוטינין קרה.
הפרעה זו עשויה להוביל להופעה מאוחרת יותר של לופוס אריתמטוזוס מערכתית.
תסמינים של AIHA עשויים להיות עקב האנמיה עצמה, לרבות קוצר נשימה (דִיספְּנֵאַה), עייפות, כאבי ראש, חולשת שרירים וחיוורון.
במחלת אגלוטינין קרה, שילוב של אגלוטינציה ומעבר לקוי של כדוריות דם אדומות דרך נימים בגפיים גורמים לתופעת כיחלון קצוות (אקרוציאנוזיס) ותופעת Raynaud עם סיבוך נדיר של נמק.
ניתן לזהות ספרוציטים במשטח דם באנמיה המוליטית בתיווך אימונולוגי.
סימני המוליזה הקיימים ב-AIHA כוללים המוגלובין נמוך (ספירת דם), שינויים ברמות סמני המוליזה בתאים; כולל עלייה בלקטאט דהידרוגנאז (LDH), ירידה בהפטוגלובין חופשי ועלייה בבילירובין לא מצומד.
בנוסף ניתן לזהות רטיקולוציטוזיס, או עלייה ברמת תאי הדם האדומים הצעירים.
הגורמים ל-AIHA אינם מובנים היטב.
המחלה עשויה להיות ראשונית או אידיופטית, או משנית למחלה אחרת.
AIHA משנית יכולה לנבוע ממחלות רבות אחרות כאשר לסוג החם ולסוג הקר גורמים משניים נפוצים יותר משלהם.
הסיבות השכיחות ביותר ל-AIHA משנית כוללות הפרעות לימפו-פרוליפרטיביות (למשל, לוקמיה לימפוציטית כרונית, לימפומה) והפרעות אוטואימוניות אחרות (למשל, זאבת אריתמטית מערכתית, דלקת מפרקים שגרונית, סקלרודרמה, מחלת קרוהן, קוליטיס כיבית).
גורמים פחות שכיחים ל-AIHA מסוג חם כוללים גידולים שאינם לימפואידיים וזיהום.
AIHA משני מסוג חם נצפה במקרים של וירוס הקורונה 2019. AIHA משנית מסוג קר נגרמת גם היא בעיקר על ידי הפרעות לימפו-פרוליפרטיביות אך לעיתים נגרמת גם על ידי זיהום, במיוחד על ידי מיקופלזמה, דלקת ריאות ויראלית, מונונוקלאוזיס זיהומי וזיהומים אחרים בדרכי הנשימה.
לעיתים רחוקות יותר, AIHA יכולה להיגרם על ידי הפרעות אוטואימוניות נלוות.
AIHA כתוצאה מתרופות, על אף נדירותה, יכולה להיגרם על ידי מספר תרופות, כולל מתילדופה ופניצילין.
מדובר בתגובה חיסונית מסוג II שבה התרופה נקשרת למקרומולקולות שעל ממברנת תאי דם אדומים ופועלת כאנטיגן המפעיל את מערכת המשלים.
רכיבי מערכת המשלים כגון C3a, C4a ו-C5a, מפעילים גרנולוציטים (למשל נויטרופילים), בעוד שרכיבים אחרים של המערכת (C6, C7, C8, C9) יכולים ליצור תעלות הרג (Membrane-Attack Complex או MAC) או לחלופין לקשור את הנוגדן ובכך לסייע לפגוציטוזיס על ידי מקרופאגים (C3b), תהליך הנקרא אופסוניזציה.
AIHA מסוג זה מהווה דוגמה ל"אלרגיה לפניצילין".
AIHA יכולה להופיע בנוסף לאחר השתלת תאי גזע בדם או במח העצם.
בכמחצית מהמקרים לא ניתן לקבוע את הסיבה לאנמיה המוליטית אוטואימונית (אידיופתית או ראשונית).
לימפומה שאינה הודג'קין וסרטני דם אחרים
דלקת ריאות הנגרמת בידי מיקופלזמה
האבחנה נעשית על ידי שלילת גורמים אחרים לאנמיה המוליטית, כגון G6PD, תלסמיה, אנמיה חרמשית.
ההיסטוריה הקלינית חשובה אף היא בכדי לזהות מחלות או תרופות שעשויות להוביל למחלה.
חקר מעבדה מבוצע כדי לקבוע את האטיולוגיה של המחלה.
לאחר אישור כי מדובר בהמוליזה (עם בדיקות המראות המוגלובין נמוך, LDH גבוה, ירידה בהפטוגלובין חופשי ועלייה בבילירובין לא מצומד), מתבצעת בדיקת אנטיגלובולין ישירה (DAT, הידועה גם כבדיקת Coomb's ישירה) כדי להראות פתוגנזה אוטו-אימונית עם נוגדנים רכיבי מערכת המשלים או שניהם על פני ממברנת תאי הדם האדומים.
לאחר מכן מבוצעת בדיקת DAT חד-ספציפית המזהה את סוגי הנוגדנים והמשלים הספציפיים שנמצאו על ממברנת תאי הדם האדומים.
במחלת אגלוטינין קרה, ה-DAT המונוספציפי הוא בהגדרה חיובי עבור רכיב מערכת המשלים C3d אך נוגדן IgM עשוי להיות שלילי מכיוון שהמולקולה עלולה להתנתק בזמן הבדיקה.
בדיקת נוגדנים מצומתים בקור יכולה לאמת מחלת אגלוטינין קרה.
ביופסיה של מח העצם משמשת לזיהוי הפרעה לימפופרוליפרטיבית שעלולה להיות הגורם ל-AIHA.
אנלייט אנרגיה מתחדשת בע"מ היא חברה ציבורית ישראלית, שנוסדה בשנת 2008 ועוסקת בייזום, הקמה והפעלה של מתקנים לייצור חשמל ממקורות אנרגיה מתחדשת.
ניירות הערך של החברה נסחרים בבורסה לניירות ערך בתל אביב (מדד ת"א-35) ובנאסד"ק.
נכון לרבעון השני של 2025, אנלייט פועלת בשלוש יבשות (אסיה, אירופה וארצות הברית) עם פורטפוליו כולל של כ־20 ג'יגה-ואט ייצור וכ-53.4 ג'יגה-ואט שעה אגירה.
הפורטפוליו הבשל (פרויקטים פעילים, בהקמה או לקראת הקמה) של החברה עומד על 6.2 ג'יגה-ואט ייצור וכ-10.3 ג'יגה-ואט שעה אגירה.
נחשבת כחברת האנרגיה הסולארית הגדולה בישראל.
מנכ"לית החברה היא עדי לויתן ויו"ר החברה הוא גלעד יעבץ, אחד משלושת מייסדי החברה.
אנלייט הוקמה בשנת 2008 על ידי גלעד יעבץ, צפריר יואלי ועמית פז, והתמקדה בראשית דרכה בפרויקטים של אנרגיה סולארית על גגות בתים בישראל.
בשנת 2010 מוזגה פעילות זו לתוך השלד הבורסאי של חברת סהר אינווסט שבשליטת שאול אלוביץ' (שנוסדה ב-1981), ושמה של "סהר אינווסט" שונה ל"אנלייט אנרגיה מתחדשת".
עם המיזוג היה שווי השוק של החברה 59 מיליון ש"ח.
במהלך השנים התרחבה אנלייט לשווקים נוספים והיא פועלת גם בארצות הברית ובמדינות רבות באירופה, בהן ספרד, שוודיה, קרואטיה, סרביה, אירלנד, הונגריה ופולין.
אנלייט מתנהלת כיום במתכונת של שלוש חטיבות גאוגרפיות – ארצות הברית, אירופה ו-MENA (המזרח התיכון-צפון אפריקה), חטיבת ביצוע ויחידות מטה.
בשנת 2013 זכתה החברה באישורי ההקמה של חווה סולארית בשם מתקן "חלוציות", בהספק ייצור של 55 מגוואט שיא.
הפרויקט הושלם ב-2015 והיה הפרויקט הסולארי הגדול בישראל באותה עת.
בשנת 2023 הסתיים מהלך חידוש והרחבה של הפרויקט.
אנלייט החליפה את הפאנלים הסולאריים הישנים בפאנלים חדשים ויעילים יותר, מה שאיפשר לה להקים בשטח פרויקט נוסף (חלוציות 2, סולארי בהספק מותקן של 32 מגוואט בשילוב אגירה בהספק 66 מגוואט-שעה).
ביוני 2018 קיבלה החברה אישור להקים את חוות הרוח עמק הבכא ברמת הגולן, פרויקט אנרגיית הרוח הראשון מסוגו שנבנה בישראל בקנה מידה גדול.
הפעלתו המסחרית של הפרויקט, שכולל 34 טורבינות רוח, הייתה ברבעון הראשון של 2022.
ביוני 2021 רכשה החברה את חברת האנרגיה הירוקה האמריקאית קלינרה (Clenera) לפי שווי של 433 מיליון דולר.
באוגוסט 2022 חתמה אנלייט על הסכם הבנות עם ניו-מד אנרג'י להקמת מיזם משותף, שיפעל לפיתוח והקמה של פרויקטי אנרגיה מתחדשת במרוקו, איחוד האמירויות, בחריין, עומאן, ערב הסעודית, מצרים וירדן, בהם פרויקטים סולאריים, פרויקטי רוח ואגירת אנרגיה.
בפברואר 2023 גייסה החברה 252 מיליון דולר בהנפקת מניות בנאסד"ק, ובאותו חודש נכנסה למדד ת"א-35 בבורסה לניירות ערך בת"א.
בפברואר 2025 פרסמה רשות החשמל את שמות החברות שזכו במכרז האגירה הראשון בישראל למתקנים במתח עליון.
אנלייט זכתה בשני מתקנים בגודל חיבור מצרפי של 300 מגה וואט (AC) וצפויה להקים פרויקטים בהספק אגירה כולל בטווח של 1,300 עד 1,900 מגה-וואט שעה בשטחי היישובים נאות סמדר שבנגב ואוהד ("חלוציות") בעוטף עזה.
ביולי 2025 הודיעה החברה שגלעד יעבץ, מייסד ומנכ"ל החברה מיום הקמתה ימונה ליו"ר במשרה מלאה ולתפקיד המנכ"ל תמונה עדי לויתן.
יאיר סרוסי ימונה לסגן יו"ר.
באוגוסט 2025 גייסה אנלייט מיליארד ש"ח בהנפקה פרטית למשקיעים פרטיים.
קודם לביצוע ההנפקה חתמה אנלייט על שני הסכמים למימון פעילותה בארצות הברית בסכום כולל של 403 מיליון דולר (1.37 מיליארד ש"ח).
ההסכמים האלו הם רכיב משמעותי בתוכניות המימון של החברה ל-2025, והם תומכים באסטרטגיית הצמיחה של החברה בארצות הברית.
החברה פיתחה מיזם שמשלב בין חקלאות גידולי שדה ואנרגיה סולארית באותו השטח.
הפרויקט הראשון מסוגו בישראל, המשלב גם מתקני אגירת אנרגיה בשטח הפרויקט, הוקם במושב ישע שבעוטף עזה.
במחזור הגידול הראשון בפרויקט גדלה חיטה, שנקצרה ונטחנה לקמח, שהוקדש לזכרו של סרן , אשר נפל בקרב נחל עוז בשבעה באוקטובר.
במחזור הגידול השני גדלו בשטח הפרויקט בטטות, שלאחר שהוצאו מהאדמה נתרמו ללקט ישראל.
פרויקטים מסוג זה מאפשרים גמישות חקלאית מלאה, שילוב טכנולוגיות לחקלאות מדייקת וחתימה נופית נמוכה.
החברה מקדמת ומקימה פרויקטים אגרו-סולאריים נוספים ברחבי ישראל.
קבוצת אנלייט כוללת כיום גם את פעילות אנלייט אנטרפרייז, המספקת חשמל ירוק ללקוחות כמו אמדוקס, קבוצת ביג, סודהסטרים, וישיי ונת"ע.
במרץ 2024 נכנסה אנלייט לשוק אספקת החשמל הביתי, כשהקימה מיזם שבו אלקטרה פאוור מחזיקה ב-65% ואנלייט ב-35% הנותרים.
באפריל 2024 נכנסה אנלייט לשוק האנרגיה המבוזרת, באמצעות חברת הבת אנלייט לוקאל (לשעבר מידן), המתמחה ביצירת עצמאות אנרגטית עבור מגוון רחב של גופים, בהם רשויות מוניציפליות, עסקים וארגונים ויישובים במגזר הכפרי.
במרץ 2025 אנלייט זכתה במרכז להקמת חוות שרתים בהיקף 100 מגה-וואט ומתקן סולארי באשלים שבדרום הארץ.
רוח בראשית: חוות אנרגיה מתחדשת המתפרסת על שטחים חקלאיים של שבעה יישובים.
כחלק מהפרויקט פרסה אנלייט קו מתח עליון תת-קרקעי באורך 26 ק"מ, שנתן לה שליטה על חיבור לרשת החשמל.
הפרויקט כולל 39 טורבינות רוח, עם הספק מותקן של 207 מגה-וואט, המפיק מדי שנה חשמל ירוק בהיקף צריכה של 70,000 משקי בית.
לשם הגנה על אוכלוסיית הנשרים של רמת הגולן התקינה אנלייט בחווה משטר הפעלה להגנה על בעלי כנף, הכולל מערכת מכ"ם להשבתת פעילות לפי הצורך (RASOD) ומערך של צפרים-תצפיתנים העובדים במשמרות בארבע עמדות תצפית הפרוסות בשטח.
בקעת ערד: פרויקט סולארי המשולב במערכת אגירת האנרגיה הגדולה בישראל.
המתקן מתפרס על 750 דונם, ומורכב משלושה חלקים בהספק מצרפי של 81 מגה-וואט ייצור ו-173 מגה-וואט שעה אגירה.
"בקעת ערד 1" החל הפעלה מסחרית ב-2023, ו"בקעת ערד 2 ו-3" הופעלו ב-2024. הפרויקטים ממוקמים בבקעת ערד.
פרויקט חושן: במושב קשת שברמת הגולן, הפרויקט הסולארי צף הראשון בישראל המשלב לוחות סולאריים צפים ואגירת אנרגיה.
הטכנולוגיה של לוחות צפים לא רק מנצלת את משאב הקרקע לשימוש כפול, אלא גם מונעת התאדות של מים מהמאגר.
המיזם, בהספק מותקן של 17 מגה-וואט ייצור ו-74 מגה-וואט שעה אגירה, החל הפעלה מסחרית ב-2024.
פרויקט מאגר בראון: ברמת הגולן, הפרויקט ההיברידי הגדול בישראל, המשלב אגירת אנרגיה בהיקף נרחב וייצור סולארי על פני מאגר מים.
הפרויקט משלב מתקן אגירת אנרגיה בסוללות, מהגדולים במדינה, בקיבולת של כ-160 מגה-ואט-שעה, יחד עם מתקן סולארי צף בהספק משולב של כ-36 מגה-ואט שהותקן על פני מאגר מים פעיל של אגודת מי גולן, תוך שמירה מלאה על פעילותו השוטפת של המאגר.
התקנת הלוחות הסולאריים על פני המים מהווה יישום לשימוש כפול: הפרויקט צפוי לייצר חשמל נקי עבור עשרות אלפי בתי אב לצד הפחתת אידוי המים מפני המאגר.
חוות הרוח Björnberget בשוודיה: אחת מחוות הרוח היבשתיות הגדולות באירופה, מייצרת חשמל בהיקף צריכה של כ-300,000 משקי בית.
המיזם כולל 60 טורבינות רוח, בהספק מותקן של 372 מגה-וואט.
פרויקט Nardo: אנלייט מקימה זה לצד זה פרויקט סולארי ופרויקט אגירת אנרגיה בקרבת העיר נרדו שבמחוז פוליה בצפון איטליה.
פרויקט אגירת האנרגיה צפוי להיות אחד מפרויקטי אגירת האנרגיה הגדולים באיטליה, עם אגירה של 800 מגה-וואט שעה.
הפרויקט הסולארי, בהספק מותקן של 98 מגה-וואט, ישתלב בפארק בשטח של 400 דונם שיציע לתושבי העיר שטחים ירוקים לשלל פעילויות פנאי.
Apex Solar: המיזם הראשון שהושלם בארצות הברית מאז רכשה אנלייט את קלנרה, והוא הופעל מסחרית ב-2023. עם הספק מותקן של 105 מגה-וואט, הוא אחד משני פרויקטי האנרגיה הסולארית הגדולים במדינת מונטנה.
מיזם אטריסקו (Atrisco): אחד המיזמים הגדולים של סולארי משולב אגירת אנרגיה בארצות הברית.
המיזם ממוקם בניו מקסיקו, והוא בעל הספק מותקן של 364 מגה-וואט ייצור ו-1,200 מגה-וואט שעה אגירה.
הוא פועל מסחרית משנת 2024. באפריל 2025 דיווחה אנלייט על סגירה פיננסית של מיזם Quail Ranch, הסמוך לאטריסקו ויהווה הרחבה שלו.
בפרויקט מתוכננים הספק מותקן של 128 מגה-וואט ייצור ו-400 מגה-וואט שעה אגירה.
CO Bar Complex: אשכול של מתקנים סולאריים המחוברים זה לזה בהספק מותקן מצטבר של 1.2 ג'יגה-וואט והספק אגירה של 4 ג'יגה-וואט שעה.
הפרויקט ממוקם באריזונה וצפוי להגיע להפעלה מסחרית במהלך 2025.
אָנְמַה (ביפנית: 按|摩) היא שיטת עיסוי יפנית מסורתית; המילה מתייחסת גם למטפלים באומנות זו.
שיאצו מודרני נגזר ברובו מ"אנמה".
מקובל לראות את מקורו של ה"אנמה" מטכניקת "טְוֵויְנָה".
טכניקות "טווינה" הגיעו ליפן בתקופת נארה (710–793 לספירה), יחד עם טכניקות אחרות של הרפואה הסינית המסורתית, ונהגו בבתי חולים בחסות הממשלה.
"אנמה", כשיטה ייחודית, נוסדה בשנת 1320 על ידי אקאשי קאן איצ'י.
"אנמה" זכתה לפופולריות במאה השבע עשרה על ידי המטפל בדיקור סיני סוגיאמה ווייצ'י, ובערך באותו הזמן הופיעו הספרים הראשונים בנושא, כולל "אנמה טביקי" (按摩手引 – "מדריך אנמה") מאת פוג'יבאיאשי ריוהאקו (藤林良伯).
אסכולת פוג'יבאיאשי היא הבסיס לאנמה המודרנית.
"אנמה" (מעסים) היו לעיתים קרובות נוודים, התפרנסו מתפקידי עיסוי ניידים ושילמו עמלות למפנים אליהם.
במאה התשע עשרה, דימוי ה"אנאמה" סבל במידה מסוימת מקשר עם אורח החיים המיתרני "האוקיו" של יפן העירונית, ובהמשך הוא נחשב פחות לתרפיה.
בתקופת מייג'י, הופעתה של הרפואה המערבית הפחיתה עוד יותר את בולטותה של ה"אנמה".
רבות מהטכניקות שלה שולבו בשיאצו ובפרקטיקות עיסוי מערביות, אם כי המחקר על "אנמה" למטרות רפואיות נמשך באוניברסיטת טוקיו קיויקו.
"אנמה" עדיין נהוגה באופן נפרד משיאצו ביפן, כאשר המטפלים מוסמכים על ידי מועצת הבריאות של המחוז המקומי שלהם.
מאז ימי סוגיאמה, "אנמה" מקושרת באופן הדוק עם עיוורים.
סוגיאמה, שהיה עיוור בעצמו, ייסד מספר בתי ספר לרפואה לעיוורים שלימדו פרקטיקה זו.
בתקופת טוקוגאווה נחקקו צווים שהפכו את תרגול ה"אנמה" לנחלתם הבלעדית של עיוורים – נאסר על אנשים שאינם עיוורים לעסוק באומנות זו.
כתוצאה מכך, ה"אנמה העיוורת" הפכה לדימוי פופולרי בתרבות היפנית.
דבר זה נמשך גם בעידן המודרני, כאשר חלק גדול מהקהילה העיוורת היפנית ממשיכה לעבוד במקצוע.
במהלך כיבוש יפן על ידי בעלות הברית לאחר מלחמת העולם השנייה, נאסר תרגול ה"אנמה" (יחד עם היבטים אחרים של התרבות היפנית המסורתית) על ידי הגנרל מקארתור.
האיסור מנע מחלק גדול מקהילת העיוורים ביפן להתפרנס.
הסופרת והפעילה למען זכויות עיוורים, הלן קלר, כשנודע לה על האיסור, התערבה בפני ממשלת ארצות הברית; בדחיפתה, האיסור בוטל.
בשנים האחרונות, הדמות הבדיונית של זטואיצ'י, הסייף העיוור, הביאה את מושג "האנמה העיוורת" לתודעת הציבור במערב.
"אנמה עיוורת" משמשת בדרך כלל גם לאפקט קומי בקולנוע היפני .
תרגול "אנמה" משתמש בטכניקות עיסוי נפוצות כגון לישה, שפשוף, הקשה וניעור.
פעילויות אלו מכוונות לנקודות חיוניות ומרידיאנים ספציפיים בגוף.
שבע הטכניקות המסורתיות הן: לחיצה/ליטוף, אחיזה/לישה, חיזוק, דחיסה, רטט, הקשה ו"מוזיקת ידיים".
בנוסף, ישנן שיטות של דפיקות על הבטן ( – "אנפוקו"), שפותחה על ידי שינסאי אוטה במאה השבע עשרה.
היא נחשבת לצורת עיסוי נמרצת למדי, עם תנועות אחיזה שמטרתן להגביר את זרימת הדם לשרירים ולרקמות העמוקות, וטכניקות אקופרסורה חזקות המיושמות באמצעות פרקי האצבעות.
הטיפול מתבצע בדרך כלל דרך הבגדים, ולא ישירות על העור.
אננטיומר היא מולקולה א-סימטרית, אחת משני סטריאואיזומרים, אשר מהווה תמונת מראה מדויקת של מולקולת האננטיומר השנייה כל עוד האחרונה נהפכת ב-180 מעלות בציר האופקי.
מקור המושג אננטיומר ביוונית: Enantios, ופירושו "הפוך".
לאננטיומרים, בניגוד לאיזומרים אחרים, תכונות פיזיקליות זהות (למעט פעילות אופטית, ראו בפרק הבא): הם רותחים וניתכים באותה הטמפרטורה, יש להם צפיפות זהה, וכן הלאה.
מצב זה נובע מכך שהגורמים הקובעים את התכונות הפיזיקליות, כגון הקשרים הכימיים בין אטומי האננטיומרים, מיקום האטומים, אורכי הקשרים, הזוויות וכן הלאה, זהים לגמרי.
תגובה כימית נקראת אננטיוסלקטיבית אם נוצר במהלכה עודף משמעותי של אחד האננטיומרים.
שני האננטיומרים מסומנים כ-(+) ו-(-) או R ו-S, ובביולוגיה נהוג להשתמש באותיות D ו-L.
ניתן להבדיל בין אננטיומרים על פי השפעתם על אור מקוטב - תופעה המכונה פעילות אופטית.
כאשר מקרינים תמיסה של אננטיומר נקי באור מקוטב מישורית (אור שעובר דרך מסנן אופטי מיוחד המאפשר רק לקרניים במישור מסוים לעבור), המרכזים הכיראליים במולקולות מסיטים את האור לכיוון מסוים.
האננטיומר המסיט את האור עם כיוון השעון מסומן בסימן הפלוס (+), ואילו האננטיומר המסיט את האור כנגד כיוון השעון מסומן בסימן המינוס (-).
הפעילות האופטית של אננטיומר מסוים ניתנת למדידה בעזרת מכשיר אופטי פשוט.
הנתון נמדד במעלות של זווית הסטת האור, והוא נקרא הסטה אופטית ומסומן באות היוונית אלפא (α).
כיוון שההסטה הנמדדת תלויה גם בריכוז החומר, בממס, באורך התווך (כלומר, בעובי הכלי בו נמצאת התמיסה אותה מודדים) ובטמפרטורה, הוגדרו תנאים סטנדרטיים למדידת ההסטה, זאת כדי למנוע טעויות.
הנתון הסופי אליו יש להתייחס נקרא הסטה ספציפית, והוא מסומן באלפא הנתונה בסוגריים מרובעים: [α].
כך, למשל, לחומצת האמינו (+)-אלנין (כלומר, לאננטיומר של אלנין המסיט את האור עם כיוון השעון) יש 8.5+=[α].
תערובת המכילה כמויות שוות של שני אננטיומרים מכונה תערובת רצמית (Racemic), ואין לה פעילות אופטית.
הסטת האור של כל אחד מהאננטיומרים מבטלת את זו של השני.
מקור המושג בלטינית: רצמוס פירושו "אשכול ענבים"; תערובת רצמית התגלתה לראשונה על ידי המיקרוביולוג הצרפתי לואי פסטר בחומצה טרטרית, שמקורה בענבים.
תהליך שבו אננטיומר אחד הופך בהדרגה לשני נקרא רצמיזציה.
לפי הסטת האור של תערובת (לא-רצמית) של שני אננטיומרים ניתן לחשב את שיעור כל אחד מהאננטיומרים.
תמיסה של אלנין, לדוגמה, בעלת הסטה ספציפית של 4.25+ (מחצית מההסטה הספציפית האופיינית לאלנין), מורכבת מ-25% מאננטיומר ה-(-) ומ-75% מאננטיומר ה-(+), המסיט את האור עם כיוון השעון.
לאננטיומריות חשיבות רבה בעולם החי מכיוון שמרבית מרכיבי התא הם אננטיומרים מסוג מסוים בלבד.
כך, למשל, מרבית חומצות האמינו, אבני הבניין של החלבונים, הן אננטיומרים מסוג L בלבד.
אננטיומטרים קיימים גם בסוכרים למיניהם: אננטיומר D הוא ברירת המחדל של הטבע בייצור סוכרים.
הבדל זה בא לידי ביטוי בפעילות מרכיבי התא - בגוף האדם ישנו אנזים המיועד לפירוק גלוקוז D (הלא הוא החד סוכר הרגיל בו הגוף משתמש להפקת אנרגיה) אך אין אנזים לפירוק גלוקוז L.
משמעות הדבר היא שגלוקוז L הוא הממתיק האופטימלי, שכן יש לו טעם של סוכר, אך משום שהגוף אינו מסוגל לפרקו הוא אינו נכנס למחזור הדם ועל כן אינו מסוכן לחולי סוכרת, אך בשל עלויות ייצור הוא לא קיים מסחרית.
אנני-פריד (פרידה) לִינְגְסְטַד (בשוודית: Anni-Frid Lyngstad; נולדה ב-15 בנובמבר 1945) היא זמרת שוודית, אחת מחברי להקת אבבא.
לינגסטד נולדה בנורווגיה חודשים אחדים לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
היא הייתה בתם מחוץ לנישואין של קצין אס-אס גרמני נשוי בשם אלפרד האסה, שהוצב במקום בזמן הכיבוש הנאצי, וצעירה נורווגית בת 19 בשם סייני.
מקומיות שהיו בקשרים רומנטיים עם גרמנים, וילדיהם, נרדפו בחומרה לאחר השחרור ב-1945, אושפזו במוסדות פסיכיאטריים וסבלו התעללות.
כדי לחמוק מכך, סבתה ואמה של לינגסטד היגרו עמה לשוודיה.
במשך שנים רבות האמינה כי אביה נהרג בדרכו חזרה לגרמניה.
רק בשנת 1977, לאחר שהתפרסמה, נודע לה באמצעות כתבת תחקיר שפרסם מגזין גרמני כי אביה בחיים.
אף שנפגשו וחוו שמחה ראשונית, היא התקשתה ליצור עימו קשר אמיתי לאחר כל הזמן שחלף.
לינגסטד עלתה לראשונה על במה בשנת 1956, בגיל 11 בלבד.
היא השתתפה בקונצרט גיוס תרומות לארגון הצלב האדום.
שנתיים לאחר מכן היא החלה לעבוד כזמרת ליווי ללהקות בתחילת דרכן.
ב-3 בספטמבר 1967 השתתפה בתחרות של זמרות ג'אז שנערכה בסטוקהולם.
היא שרה את השיר "En Ledig Dag" ("יום חופשי") וזכתה במקום הראשון.
זמן קצר לאחר מכן היא הופיעה עם השיר הזוכה בטלוויזיה הממלכתית של שוודיה.
בעקבות הופעה זו היא הוחתמה בחברת התקליטים EMI.
בשנת 1969 השתתפה בתחרות המלודיפסטיבלן (הקדם אירוויזיון השוודי) עם השיר "Härlig Är Vår Jord" ("נפלאה היא אדמתנו") והגיעה למקום הרביעי.
באותה תקופה נהגה להופיע עם זמרים שונים ואף הופיעה בפסטיבלים ביפן ובוונצואלה.
בתחילת שנות השבעים התקשתה לינגסטד לעבוד באולפן אך הייתה יצירתית מאוד על הבמה.
וכך מצאה עצמה בשנת 1972 חוברת לאנייטה פלטסקוג, ביורן אולבאוס ובני אנדרסון (לימים ארוסה).
ארבעת הצעירים המוכשרים החלו לשיר יחד והקימו במהרה את להקת אבבא.
בשנת 1975, במקביל לפעילותה בלהקת אבבא, הקליטה לינגסטד אלבום סולו בשוודית, "Frida Ensam" ("פרִידה לבד"), ובו גרסאות כיסוי לשירים פופולריים של פול סיימון, דייוויד בואי ולאונרד כהן, וכן הביצוע המקורי לשיר "פרננדו".
את האלבום הפיק בעלה דאז וחבר הלהקה, בני אנדרסון.
בשנת 1982 החלה להקליט את אלבום הסולו הראשון שלה באנגלית, "Something's Going On", שהופק על ידי המוזיקאי פיל קולינס.
אחריו הגיע בשנת 1984 האלבום "Shine", שלאחריו לקחה לינגסטד הפסקה מפעילות מוזיקלית.
בשנת 1993 הופיעה לכבוד יום הולדתה ה-50 של סילביה, מלכת שוודיה בבית האופרה המלכותי בסטוקהולם, וביצעה את "Dancing Queen" בגרסת א-קפלה בפני משפחת המלוכה השוודית.
בשנת 1996 חזרה לינגסטד לאור הזרקורים עם אלבום סולו בשוודית, "Djupa andetag" ("נשימות עמוקות"), שהיה אלבומה האחרון.
בשנת 2004 היא הקליטה שיר, "The Sun Will Shine Again", לאלבומו של המוזיקאי הבריטי ג'ון לורד.
היא פגשה את בעלה הראשון, רגנר פרדריקסון (Ragnar Fredriksson), בשנת 1961 והשניים נישאו כשהייתה בת 18 בשנת 1964.לזוג נולדו שני ילדים: הנס (נולד ב-26 בינואר 1963), וליס-לוט (נולדה ב-25 בפברואר 1967, נהרגה ב-13 בינואר 1998 בתאונת דרכים).
בני הזוג נפרדו זמן קצר לאחר הולדת ליס-לוט, והתגרשו באופן רשמי ב-19 במאי 1970.
במאי 1969 הכירה לינגסטד את בני אנדרסון, שבשנות השישים היה קלידן בלהקה שוודית פופולרית בשם "Hep stars", בהופעה בעיר מאלמה.
זמן קצר לאחר מכן התארסו השניים, וב-1971 עברו לגור ביחד.
השניים נישאו ב-6 באוקטובר 1978, ולאחר שלוש שנות נישואין התגרשו.
בשנת 1982 עברה לינגסטד להתגורר בלונדון, ולאחר מכן בשנת 1986 עברה לשווייץ, שם היא גרה עד היום.
ב-26 באוגוסט 1992 נישאה בשלישית, להיינריך רוצו, נסיך רויס-פלאואן.
בעלה החדש נמנה עם האצולה הגרמנית, ולינגסטד זכתה בתואר של נסיכה.
פחות משנה לאחר מות בתה בתאונת דרכים נפטר גם בעלה, היינריך, מגידול סרטני בלימפה.
לינגסטד היא צמחונית, היא עוסקת בפעילויות שונות לקידום המודעות להתחממות כדור הארץ ואיכות הסביבה.
אננארבה, בגרמנית: Ahnenerbe, או בשמה המלא: Forschungsgemeinschaft Deutsches Ahnenerbe (בעברית: קהילת המחקר למורשת האבות הגרמנית), הייתה חברה פסאודו-מדעית שהוקמה על ידי הממסד הנאצי במטרה "לחקור את המדע האינטלקטואלי הבראשיתי של מורשת האבות הגרמנית המודרנית", למצוא אישוש לתורת הגזע ולעליונות הגזע הארי עליהן מתבססות תאוריות הגזע הנאציות והאיגניקה הנאצית.
החברה הוקמה ב-1 ביולי 1935 ומייסדיה היו היינריך הימלר, וולפרם סיברס, הרמן וירט, וריכרד ולטר דרה.
אנשי החברה עסקו במחקר אנתרופולוגי והיסטורי של "הגזע הארי".
על מנת לבסס את המחקרים הם ערכו ניסיונות מדעיים ומסעות תיור ברחבי תבל במטרה לאסוף ממצאים שיוכיחו את התאוריה הנורדית, לפיה האוכלוסייה ממוצא נורדי (צפוני) שלטה פעם בעולם.
בפועל, הם ביצעו ניתוחי גופות וחפירות ארכאולוגיות בארצות שונות על מנת לבסס את הרעיון הנאצי ואת המדיניות הגזעית של גרמניה הנאצית מבחינה מדעית.
המדענים ב"אננארבה" ביקשו לבסס את ההשערה בדבר המוצא הקדום של השבטים הגרמאנים.
בספרה של התר פרינגל: "גזע הפורענות: המדענים של הימלר", היא כותבת אודות חברת "אננארבה" ומתארת את מסעותיהם של "המדענים של הימלר" למקומות כטיבט (מסע שנודע כ"המשלחת הגרמנית לטיבט"), הארצות הסקנדינביות, עיראק וחצי האי קרים.
פרינגל עקבה אחרי הדיווחים והתיאורים מן המסעות, שנועדו לאשש את התיזה הארית, אישושים שחוקרי ה"אננארבה" מצאו כמעט בכל מקום.
אחדים מהם הגיעו עד להרי ההימלאיה, באזור אשר לדעתם שלט בו גזע אדונים ארי.
מדובר במקומות גאוגרפיים מוכרים בהם התגוררו, בימי קדם, שבטים הודיים ממוצא ארי.
החוקרים הגיעו עד לאיים הקנריים, שבהם דימו אנשי האננארבה למצוא מומיות בלונדיניות.
לחוקרי החברה היה תפקיד בהוצאה לפועל של הפתרון הסופי לעם היהודי.
"המכון למחקר מדעי צבאי" קיבל על עצמו, למשל, לערוך מחקר על הכחדת הרוח היהודית באמצעים ביולוגיים: "דעתי היא שהשמדתם המוחלטת של היהודים באירופה, ואף בעולם כולו במידת האפשר, לא תביא להכחדה מלאה של היסוד הרוחני של היהדות", כתב אחד החוקרים.
הפתרון המוצע, כותבת פרינגל, היה מחקר מדעי שיאתר את מקום הרוח היהודית, אם אפשר במסגרת הגוף, ויפעל להשמדתה המוחלטת.
לכן נערך המכון במחנה ריכוז קטן, שאליו הביא אסירים מאושוויץ.
לאחר רציחתם הוא פעל להסרה שיטתית של רקמות הגוף, לשם מחקר מדעי כביכול על הגולגולת והמוח.
בהיותם עורכים ניסויים בבני אדם, בהם: ניסויים בעיקור כפוי, ניסויים בלחץ אוויר, ניסויים בקור מקפיא, ניסויים בצבע.
אנשי האננארבה חיפשו דרכים להוכחת התועלת שלהם-עצמם בכל דרך אפשרית ובכל מחיר.
האננארבה החלה כאגודה רשומה בשם המלא "Studiengesellschaft für Geistesurgeschichte, Deutsches Ahnenerbe" (אגודת מחקר למורשת הרוחנית הקדומה, מורשת האבות הגרמנית).
בשנת 1937 הועברה החברה לשליטה מלאה של ה-SS והפכה לגוף רשמי של המדינה הנאצית.
הימלר מינה את עצמו כנשיא החברה, בעוד וולפרם סיברס שימש כמזכ"ל ומנהל ביצוע בפועל.
המבנה הארגוני כלל מספר מכונים ומחלקות מחקר מיוחדות: המכון לחקר גאוגרפיה צבאית, המכון למחקר מורשת עממית, המכון לחקר סמלים וסימנים, המכון למוזיקה עממית גרמנית, המכון לחקר נוף ארכאולוגי, ועוד.
בשיא פעילותה, בשנים 1943–1944, העסיקה האננארבה מאות חוקרים ואקדמאים, ביניהם ארכאולוגים, אנתרופולוגים, היסטוריונים, בלשנים ורופאים.
המימון הגיע משלושה מקורות עיקריים: תקציבי ה-SS, תמיכה ממשרד התרבות הרייך, ומימון פרטי מתורמים נאצים בכירים.
בין השנים 1937–1945 הושקעו במיזם מיליוני רייכסמרק, סכום עצום לתקופה, שהוצא על משלחות מחקר, חפירות ארכאולוגיות, מעבדות ניסויים, ופרסום מחקרים.
החברה הקימה גם מוזיאון משלה ובית הוצאה לאור ייעודי.
החברה יזמה עשרות משלחות ארכאולוגיות ברחבי אירופה ומחוצה לה.
בגרמניה נערכו חפירות באתרים פרהיסטוריים רבים, במטרה לאתר עדויות לתרבות גרמנית עתיקה.
באוסטריה, לאחר האנשלוס ב-1938, נערכו חפירות נרחבות בהלשטט ובאתרים קלטיים אחרים.
בפולין הכבושה, ביזבזו חוקרי האננארבה משאבים רבים בחיפוש אחר עדויות לנוכחות גרמנית קדומה.
אחת המשלחות המפורסמות ביותר הייתה המשלחת לטיבט בשנים 1938–1939, בהנהגת הזואולוג ארנסט שפר.
המשלחת ערכה מדידות אנתרופומטריות של מאות תושבים, צילמה אלפי תמונות, ותיעדה טקסים דתיים.
המטרה המוצהרת הייתה לאתר עדויות לגזע ארי טהור במרכז אסיה.
משלחות נוספות נשלחו לשוודיה, נורווגיה, דנמרק ואיסלנד, שם תיעדו כתובות רונות עתיקות וערכו מחקרים אנתרופולוגיים בקהילות נורדיות.
המחלקה הלשונית של האננארבה עסקה במחקר השפות הגרמאניות הקדומות, בלשון הרונות, ובניסיונות לשחזר "שפה ארית ראשונית".
החוקרים אספו אלפי טקסטים בשפות גרמאניות עתיקות, תיעדו דיאלקטים כפריים, וניסו לטהר את השפה הגרמנית מהשפעות זרות.
המחלקה לפולקלור אספה אגדות עממיות, שירים עממיים, ומנהגים מסורתיים, תוך שימת דגש על אלמנטים שנתפסו כארים טהורים.
האננארבה הייתה מעורבת באופן ישיר בניסויים רפואיים אכזריים בבני אדם במחנות הריכוז.
וולפרם סיברס, המנהל הכללי של החברה, תיאם ופיקח אישית על מספר תוכניות מחקר בלתי אתיות.
בדכאו נערכו ניסויים בלחץ אוויר נמוך על אסירים, במטרה לבחון את השפעות הגובה על טייסי לופטוואפה.
הרופא זיגמונד רשר ביצע מאות ניסויים שבהם חשף אסירים ללחץ אוויר הדומה לזה השורר בגובה של 20,000 מטר.
עשרות נבדקים מתו בייסורים נוראים, כאשר ריאותיהם התפוצצו או נגרם להם נזק מוחי חמור.
רשר ביצע גם ניסויים בחשיפה לקור מקפיא, כאשר אסירים הושלכו למכלי מים קפואים למשך שעות ארוכות.
מטרת הניסויים הייתה למצוא דרכים להחייאת טייסים גרמנים ששרדו נפילה לים הצפוני.
מאות אסירים מתו או נפגעו באופן בלתי הפיך בניסויים אלה.
התיעוד הרפואי של רשר כלל תמונות ורישומים מפורטים של ייסורי הקורבנות.
אחד הפרויקטים המזעזעים ביותר היה איסוף גולגולות ושלדים של אסירים יהודים במחנה ריכוז נצווייאר-שטרוטהוף.
אוגוסט הירט, אנטום גרמני ששימש פרופסור באוניברסיטת שטרסבורג, ביקש מהימלר לספק לו גופות של "יהודים-בולשביקים" למחקר אנתרופולוגי.
86 אסירים יהודים נרצחו בתאי גזים שהוקמו במיוחד למטרה זו, וגופותיהם נשלחו למעבדתו של הירט.
הפרויקט התגלה רק לאחר שחרור שטרסבורג, כאשר חיילים בעלות הברית מצאו את הגופות המשומרות במעבדה.
עם נפילת הרייך השלישי במאי 1945, ניסה סיברס להסתיר את תפקידו בפשעים.
הוא שרף מסמכים רבים ושיחד את עובדיו לשתוק.
עם זאת, כוחות בעלות הברית תפסו ארכיונים נרחבים של האננארבה, המכילים תיעוד מפורט של הניסויים והפשעים.
סיברס נשפט במשפט הרופאים בנירנברג (1946–1947), אחד ממשפטי נירנברג העוקבים.
התביעה הציגה עדויות מפלילות על מעורבותו בניסויים רפואיים, בהשגת גופות לניסויים, ובתכנון ביצוע פשעי מלחמה.
סיברס הורשע באוגוסט 1947 בפשעי מלחמה ובפשעים נגד האנושות, ונידון למוות בתלייה.
גזר הדין בוצע ב-2 ביוני 1948 בבית הכלא בלנדסברג.
רופאים נוספים שהיו מעורבים בפרויקטים של האננארבה נשפטו גם הם.
זיגמונד רשר נרצח על ידי ה-SS עוד לפני תום המלחמה, לאחר שהואשם בהונאה פיננסית.
אוגוסט הירט התאבד בשטרסבורג במרץ 1945 לפני שנתפס.
חוקרים אחרים נמלטו, הורשעו בעונשי מאסר, או הצליחו להימלט מהצדק לגמרי.
האננארבה הוכרה על ידי בית הדין הצבאי הבינלאומי כארגון פלילי, והחזקת חברות בה הייתה לראיה לשיתוף פעולה עם פשעי הנאצים.
הארכיונים שנותרו מהחברה מהווים כיום מקור מחקר חשוב להבנת התעמולה המדעית הנאצית ושימוש לרעה במדע למטרות פוליטיות.
פעילות האננארבה משמשת דוגמה מרכזית למעורבות האקדמיה בפשעים של המשטר הנאצי.
היסטוריונים מדגישים כי החברה לא הייתה יוזמה שולית, אלא גוף מוסדי שזכה לתמיכה נרחבת מהממסד האקדמי הגרמני.
עשרות פרופסורים ומדענים מאוניברסיטאות מכובדות שיתפו פעולה עם האננארבה, חלקם מתוך אמונה אידאולוגית וחלקם מתוך שאיפות קריירה.
במחקר ההיסטורי המודרני, האננארבה משמשת מקרה בוחן לאתיקה במחקר המדעי.
הניסויים הרפואיים שביצעה החברה הובילו לפיתוח קוד נירנברג (1947), המהווה את הבסיס המוסרי המודרני למחקר בבני אדם.
הקוד קובע עקרונות כמו הסכמה מדעת, איזון סיכון-תועלת, וזכות הנבדק להפסיק את השתתפותו בכל עת.
היסטוריונים כמו מייקל קאטר ופיטר שולצה ביאר מדגישים שהאננארבה לא הייתה רק כלי תעמולה, אלא ביטוי לאידאולוגיה גזענית שחדרה עמוק למדע הגרמני.
החברה הציגה מקרה של "מדע פסבדו-מדעי" שבו המסקנות נקבעו מראש והראיות סוננו והותאמו לאידאולוגיה.
גישה זו הובילה לא רק למחקר מוטעה, אלא גם לפשעים נגד האנושות בקנה מידה אדיר.
כיום, מוזיאונים ומוסדות מחקר בגרמניה מציגים את תולדות האננארבה כחלק ממאמץ החשבון הלאומי עם העבר הנאצי.
הארכיונים שנותרו מהחברה משמשים חוקרים בבחינת הקשר בין ידע אקדמי לאידאולוגיה, ובהבנת האופן שבו מדענים ואינטלקטואלים הצדיקו את הרצח ההמוני.
אנני היא רצועת קומיקס אמריקאית יומית, פרי עטו של הארולד גריי אשר הופיעה לראשונה ב-5 באוגוסט 1924.
במרכז הסיפור עומדת אנני ילדה יתומה, המתגוררת בבית היתומות אותו מנהלת גברת האניגן הקשוחה והשיכורה.
באחד הימים, מגיעה אל בית היתומות עוזרת המיליארדר אוליבר וורבאקס, המחליט להזמין לביתו ילדה יתומה למשך שבוע.
אנני, בזכות קסמה האישי, כובשת את ליבו של וורבאקס קר-הלב, המציע לעזור לה על מנת לאתר את הוריה, בכך שהוא מציע פרס יקר להורים שיזהו את עצמם.
גברת האניגן, אחיה רוסטר, ושותפה נוספת לילי, מתחזים להוריה של אנני על מנת לזכות בפרס, אך בסופו של דבר מגלים את מזימתם לחטוף את הילדה.
וורבאקס מוצא אותה ומאמץ אותה ואת כל חברותיה מבית היתומים.
אולם בשנת 2014 בגרסה המחודשת אנני בת ה-10 וחברותיה נמצאות במשפחת אומנה, כלומר אצל מיס האניגן הקשוחה והמתוסכלת שבמהלך הסרט נפתח ליבה ולאחר שוויל סטאקס המיליונר שמתמודד לראשות העיר מציל את אנני מדריסה הוא מחליט לטפל בה למשך שבוע על מנת שיבחרו בו להיות ראש העיר.
וויל נותן לאנני לאמץ כלבה שאנני נתנה לה את השם סנדי ולאחר שאנני מספרת לו שהיא רוצה למצוא את הוריה הוא מנסה למצוא אותם.
אבל בזמן זה נרקחת מזימה מאחורי גבם שבה מעורבת מיס האניגן והעוזר בקמפיין ראשות העיר של וויל.
מיס האניגן מארגנת מבחני בד לאנשים רבים בפרבר, עד שהדבר מתגלה לעוזר של וויל, והוא מסלק אותה מתפקידה ומהבטחותיו.
דבר זה מעורר אותה מתרדמתה.
זו היא שמצאה את זוג השחקנים שמגלמים את ההורים המזויפים של אנני.
תוכניתם הייתה להתחזות להורים של אנני ולטוס לברזיל ושם לאחר מספר שעות יינטשו את אנני, דבר שיגרום לוויל לא להיבחר לראשות העיר.
התוכנית תפקדה טוב אבל לאחר שאנני ושני השחקנים נוסעים לשדה התעופה, היא מגלה שהם אינם הוריה.
בינתיים למיס האניגן נפתח הלב והיא מחליטה להתוודות בפני וויל, גרייסי והחברות של אנני על המזימה.
כמה מהם טסים במסוק של וויל על מנת לאתר את המכונית, בזמן שאנני כלואה בה, עם זוג המתחזים.
במהלך הנסיעה ילדים מצלמים אותה ומעלים את התמונות לאינטרנט עם שמות הרחובות שבו ראו אותה במכונית, מנסה לבקש את הצלתם.
הם צילמו את התמונות ללא הבנה שאנני נחטפה.
למעשה על לפי התמונות מצליחים אנשי המשטרה ואנשי וויל לאתר את אנני ולעצור את שני המתחזים.
אולם כאן מתעוררת דרמה חזקה.
כי אנני חושבת שוויל השתמש בה רק למען קמפיין הבחירות שלו.
בעקבות דבריה אלה, וויל מתפטר מהמרוץ לראשות העיר ומודיע למצלמות בחדשות, שהוא פורש.
כך הוא מבקש מאנני שתאמין לו, ומבקש שתשוב להתגורר עמו בדירתו המרווחת.
אנני מאמינה לו ובנוסף וויל וגרייסי מתנשקים וכולם שרים ורוקדים.
לאחר מכן רואים את אנני נושאת נאום כתוב מאחר שאביה המאמץ, וויל, לימד אותה קרוא וכתוב וכל העיר שרה את השיר tomorrow.
הקומיקס, שנכתב על ידי הרולד גרי, שימש אותו ככלי פוליטי נגד התערבות הממשל בהונו של האזרח.
דעותיו של גרי היו ימניות-ליברליות והוא שנא את מדיניות הרווחה.
בסרט "אנני" ובמחזמר עוזרת אנני הקטנה לנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט להקים את ה"ניו דיל", כדי לעזור לעניים והחלשים, מה שנוגד לחלוטין את דעותיו של גרי.
בסופו של הסרט וורבקס מאמץ את אנני, בניגוד לקומיקס, הממשיך לתאר את קורותיהם של השניים.
בשנת 1977 עובד הקומיקס למחזמר מצליח על בימות ברודוויי.
בשנת 2001 הועלתה בישראל גרסה עברית של המחזמר בכיכובם של חני נחמיאס בתפקיד מיס האניגן ואריה מוסקונה בתפקיד אוליבר וורבאקס.
בשנת 1982 עובד המחזמר משנת 1977 לסרט המצליח "אנני".
בשנת 2014 יצאה גרסה מחודשת של הסרט בכיכובם של ג'יימי פוקס (וויל סטאקס), קוובנז'ניי ווליס (אנני) וקמרון דיאז (מיס האניגן) בהפקתם של משפחת סמית'.
בשנת 1999 עובד המחזמר משנת 1977 לסרט טלוויזיה של ערוץ דיסני.
אנני ורשינג הייתה שחקנית טלוויזיה וקולנוע אמריקאית.
ידועה בעיקר בזכות גילום הדמות רנה ווקר בסדרה "24" וגם בזכות גילום הדמות לילי סלבטור בסדרה "יומני הערפד" בעונה ה-7. היא ידועה גם בתפקידה בתור רוזלינד דאייר בסדרה "הטירון".
ורשינג נולדה וגדלה בסנט לואיס, מיזורי שבארצות הברית.
שם היא למדה בתיכון ואחר כך במכללה.
בצעירותה, השתייכה ללהקת ריקודים אירים של סנט לואיס.
יש לה תואר במחזאות מאוניברסיטת מיליקיין.
ורשינג החלה את קריירת הטלוויזיה שלה בתפקיד אורח בסדרה "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז" ומשם היא לוהקה לתפקידי אורח בסדרות: "מכושפות", "חושים של רוצח", "על טבעי" ו"פשע מן העבר".
החל ממרץ 2007, גילמה את אמילה ג'ופיי באופרת סבון של רשת ABC, "ג'אנרל הוספיטל".
בנוסף, שיחקה גם במחזות בתיאטרון.
ורשינג גילמה את דמותה של רנה ווקר, סוכנת FBI, בסדרה "24" בעונות השביעית והשמינית.
ורשינג גילמה את הטייסת אמה ויטמור בסדרה "טיימלס".
ב-2014 החלה לשחק בסדרת הטלוויזיה של פריים וידאו, "בוש", לשתי העונות הראשונות, וגילמה את דמותה של פמי דייוויד בסדרת המדע הבדיוני "אקסטנט" ברשת CBS, בכיכובה של האלי ברי.
בשנת 2017 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "הבורחים" המבוסס על סדרת הקומיקס "Runaways" בתפקיד של לסלי דין.
עונתה השנייה עלתה ב-2018 ועונתה השלישית עלתה ב-2019.
בשנת 2022 גילמה ורשינג את מלכת הבורג בעונתה השנייה של הסדרה "מסע בין כוכבים: פיקארד".
בשנת 2023 גילמה את הרוצחת הסדרתית רוזלינד דייר בעונה 2 של הסדרה "הטירון".
בשנת 2020, ורשינג אובחנה במחלת הסרטן.
לאחר שאובחנה היא המשיכה לגלם תפקידים שונים, ביניהם מלכת הבורג במסע בין כוכבים: פיקארד והרוצחת הסדרתית רוזלינד דאייר בסדרה הטירון.
היא נפטרה בביתה ב-29 בינואר 2023 בגיל 45, והותירה אחריה את בעלה, השחקן סטיבן פול, ושלושה ילדים.
אנן סהדי (בארמית, בעברית: אנו עדים) הוא מונח הלכתי הקובע כי בספקות בהם יש אומדנא (אומדן דעת) או חזקה ברורה, אין צורך בעדות פורמלית של שני עדים ולפי הכללים המתחייבים בהלכות עדות, אלא ניתן לסמוך על הסבירות כדי לפשוט את הספק.
שאלה זו יכולה ליסוב אודות כוונה של אדם בעת ביצוע מעשה כלשהו (לדוגמה קידושין, קניין וכדומה), על נסיבות עובדתיות או לצורך הכרעה משפטית - ולא עובדתית - במצבי ספק.
לעיתים טועים וחושבים כי המונח "אנן סהדי" מבטא סוג של הוכחה חזקה עד כדי כך שיכולה להוות תחליף לעדות, אך כפי שנראה בתלמוד הבבלי בדוגמה העוסקת בחלוקת טלית, לפחות בחלק מהמקרים אין זה כך, והמונח מבטא צורת הכרעה משפטית בלבד ולא בירור דפיניטיבי.
בהתאם, שאלת היחס בין אנן סהדי לבין מונחים דומים בהלכה כ"אומדנא" ו"חזקה" אינה מוגדרת בתלמוד באופן חד-משמעי, והדיונים על כך מתקיימים בקרב הפרשנים.
אדם שגירש את אשתו, ויש עדים שראו אותם מתייחדים לאחר הגירושין, אף על פי שאין עדים שהיו יחסי מין, בכל זאת היא צריכה ממנו גט נוסף, מכיוון שהם רגילים אחד לשני וקרוב לוודאי שהם קיימו יחסים.
בגמרא קרויה אנן סהדי זה בשם "הם עידי יחוד הם עידי ביאה".
על פי כלל זה, כאשר אדם רוצה לקדש את אשתו בקניין ביאה, עליו להעמיד עדים שהם התייחדו, והדבר נחשב כעדות על הביאה.
כך גם בייבום, בה הקניין נעשה על ידי ביאה, יש להעמיד עדים על היחוד, ודי בכך.
אנני אוקלי ; 13 באוגוסט 1860 - 3 בנובמבר 1926) הייתה צלפית ואלופת קליעה למטרה.
הופעתה במסגרת סיבוב ההופעות העולמי של מופע המערב הפרוע של באפלו ביל הפכה אותה לכוכבת.
תכסיסה הנודע היה ירי תחמושת בקוטר 0.22 אינץ' ממרחק של כ-26 מטר, פגיעה בקלף משחק שגרמה לחצייתו לשניים וניקוב עוד 5-6 חורים במחצית הקלף בטרם נחת על הרצפה.
בנוסף, ירתה במטרות נעות בעומדה על גב סוס, ברכיבה על אופניים, מאחורי הגב ועוד.
פיבי אן מוסי נולדה בכפר באוהיו.
הוריה היו קווייקרים שנדדו מפנסילבניה.
היא התייתמה בגיל 6 וגדלה בחווה סמוכה, בה שימשה כשפחה.
עד גיל מאוחר הייתה אנלפבתית.
בגיל תשע החלה לעסוק בצייד, על מנת לפרנס את עצמה ואת משפחתה.
כשרונה בירי התפרסם בסביבה והיא נהגה להמר על יכולתה בתחרויות ירי וצליפה.
עקב דמותה השברירית (גובהה היה רק 1.52 מטר) וגילה הצעיר, הצליחה להוליך שולל גברים רבים שנכשלו בהתמודדות מולה.
אחד מגברים אלה, פרנק א' באטלר מסינסינטי (נולד ב-1847), נשא אותה לאשה ב-23 באוגוסט 1876, אם כי הוא טען מאוחר יותר כי התאריך היה 20 ביוני 1882.
בני הזוג עברו לגור בסינסינטי, בשכונת אוקלי, ממנה נטלה ככל הנראה את שם-הבמה שלה.
היא הופיעה עם בעלה במופע שנקרא "באטלר ואוקלי" וב-1885 צירף אותה באפלו ביל קודי למופע "המערב הפרוע" שלו.
חברה למופע, פר רובץ, כינה אותה בשם האינדיאני "Little Sure Shot" (קליעה ודאית קטנה).
במופע היא הייתה יריבה לקלעית ליליאן סמית' שהייתה צעירה ממנה.
לכן זייפה אוקלי את גילה, וטענה שהיא צעירה בשש שנים מגילה האמיתי (חזותה תמכה בכך).
לכן תאריכי אירועים רבים בחייה משובשים.
באוגוסט 1903, שניים מעיתוניו של רנדולף הרסט בשיקגו פרסמו סיפור על כך שאנני אוקלי נעצרה בחשד לגניבה בגלל שימוש בקוקאין.
רנדולף הרסט היה אחד האנשים החזקים והעשירים בארצות הברית והתוצאה הייתה שחמישים וחמישה עיתונים פרסמו את הסיפור שהיה שקרי לחלוטין.
אנני אוקלי לא ויתרה והגישה תביעות כנגד כל העיתונים.
ב-1910 ניתן פסק דין סופי והיא קיבלה 27,000 דולר מהעיתונים של הרסט ועוד 800,000 דולר מעיתונים נוספים, סכומים שהיו אז סכום עתק.
היא נדדה עם המופע של באפלו ביל באירופה והופיעה בין היתר בפני המלכה ויקטוריה וירתה כדור אשר הפיל אפר-סיגריה אותה החזיק יורש העצר הפרוסי, שהיה לימים לוילהלם השני, קיסר גרמניה.
ב-1898 כתבה לנשיא ויליאם מקינלי שהיא מוכנה להעמיד לרשות ממשל ארצות הברית חמישים קלעיות מצטיינות, כולל נשקן ותחמושתן, אם תצא ארצות הברית למלחמה עם ספרד.
למרות שהמלחמה אכן פרצה, הצעתה של אוקלי נדחתה.
היא המשיכה לשבור שיאי קליעה והופעותיה הונצחו במספר סרטים אילמים, בהם סרט שהסריט תומאס אלווה אדיסון ב-1894 בשם The "Little Sure Shot" of the "Wild West ("קליעה-בטוחה-קטנה מן המערב הפרוע").
ב-1901 נפגעה בתאונה ועזבה את המופע של באפלו ביל.
היא החלה להופיע בדרמה בשם The Western Girl ("נערת המערבון") אך לא זנחה את הופעות הראווה ואת התחרויות.
ב-1922, בת 62, פגעה בתחרות קליעה בפיטסבורג ב-100 צלחות חרס ממרחק 15 מטר.
היא נפטרה מאנמיה ממארת בביתה באוהיו.
בעלה נפטר 18 ימים אחריה.
היצירה הנודעת ביותר המבוססת על תולדות חייה של אוקלי היא המחזמר מברודוויי, אנני אוקלי אשת לפידות לפי ספר מאת דורותי פילדס.
את דמותה של אוקלי גילמה בהפקה המקורית ב-1946 ובחידוש ב-1966 אתל מרמן.
על פי המחזה הופק ב-1950 סרט באותו שם ועם אותם שירים, בו גילמה את דמותה של אוקלי בטי האטון.
בתרבות הישראלית הוזכרה בשיר של קורין אלאל הנושא את שמה, אשר בוצע בפסטיגל בחנוכה של סוף שנת 1989 .
אנני אוקלי אשת לפידות הוא מחזמר מ-1946 שעובד גם לסרט קולנוע ב-1950, המבוסס באופן רופף על תולדות חייה של אנני אוקלי שהייתה צלפית ואלופת קליעה למטרה ב"מערב הפרוע" וזכתה לתהילה כאשר כיכבה במופע המערב הפרוע של באפלו ביל.
הסיפור נכתב על ידי דורותי פילדס יחד עם אחיה, הרברט והשירים נכתבו (מילים ולחן) על ידי אירווינג ברלין.
בין השירים במחזה ובסרט מופיעים הלהיטים There's No Business Like Show Business ("אין עסקים כעסקי השעשועים") ו-Anything You Can Do (I Can Do Better) ("כל מה שאתה יכול לעשות (אני יכולה לעשות טוב יותר)").
לפי הסיפור, אוקלי הייתה שותפה למופעו של באפלו ביל כאשר נתקלה בצלף פרנסיס בטלר אשר ביקש להתמודד מולה בקליעה למטרה.
היא התאהבה בו והוא בה וסיפור העלילה מלווה את המאבק ביניהם על כתר הקלע הטוב ביותר במערב השזור בסיפור יחסיהם האישיים עד לחתונתם המיוחלת.
אל החתונה מובילה החטאה מכוונת של אוקלי, שנועדה להכתיר את באטלר כקלע הטוב ביותר.
העלילה מלווה בשירים רבים וקטעים מעובדים לבמה מתוך מופעי המערב הפרוע כגון מופעי ראווה של רכיבה, ירי למטרה וציד.
במופע משתתפות דמויות מהתקופה כבאפלו ביל והצ'יף האינדיאני שור יושב, שהיה גם במציאות ידיד קרוב של אוקלי.
הסיפור אינו נאמן למציאות באופן מדויק.
אוקלי טרם הייתה חברה למופע של באפלו ביל בשעה שפגשה בבאטלר ואף התחתנה עמו לפני שהצטרפה למופע.
היא גם לא החטיאה, כי אם ניצחה את באטלר בתחרות הימורים.
עם זאת אירועי התקופה משתקפים בעלילה למשל סיבוב ההופעות של אוקלי ובאפלו ביל באירופה ומשוחזרת בה האווירה הכללית של "מופע המערב הפרוע".
פילדס כתבה את תפקידה של אוקלי במחזה במיוחד עבור ידידתה הזמרת אתל מרמן.
השתיים התקשו במציאת מפיק למחזה ולבסוף הוא הופק על ידי צמד הכותבים רוג'רס והמרשטיין, שלא היה להם ניסיון הפקתי קודם.
פילדס ביקשה שהמלחין ג'רום קרן יכתוב את המוזיקה, אך הוא נפטר במפתיע ובמקומו נבחר אירווינג ברלין, שכתב גם את תמלילי השירים.
בכורת המחזמר בברודוויי הייתה ב-16 במאי 1946 בתיאטרון אימפריאל והוא הועלה 1,147 הופעות.
ב-7 ביוני 1947 התקיימה בכורת המחזמר בווסט אנד בלונדון והוא הועלה 1,304 פעמים.
ההפקה הופיעה גם באוסטרליה ובמסע הופעות ברחבי ארצות הברית.
ב-1957 הפיקה חברת NBC סרט טלוויזיה שבוסס על המחזמר.
ההצלחה שוחזרה ב-1966 עת הועלתה ההפקה, שוב בכיכובה של אתל מרמן, בלינקולן סנטר בניו יורק וברחבי ארצות הברית, ההפקה זכתה בפרס טוני על הכוריאוגרפיה.
הפקה זו צולמה על ידי NBC ושודרה בטלוויזיה פעמים רבות.
ב-1999 וב-2000 הועלתה גרסה של המחזמר בברודוויי ובלונדון שזכתה בפרס טוני לחידוש מחזמר.
תקליט שירי המחזמר זכה בפרס גראמי.
ב-1950 הפיקו אולפני MGM סרט מוזיקלי לפי המחזמר.
את התסריט עיבד סידני שלדון.
העלילה והשירים נותרו כמעט ללא שינוי.
בתפקיד אנני אוקלי כיכבה בטי האטון ובתפקיד פרנק באטלר כיכב הווארד קיל בתפקידו המשמעותי הראשון בקולנוע.
הסרט זכה בפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר ובטי האטון הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקנית.
במקור סומנה ג'ודי גרלנד לתפקידה של אוקלי, אך היא נאלצה לעזוב את ההפקה בשל בריאותה הרופפת.
בסרט הושקעו 3.7 מיליוני דולרים והוא הכניס 8 מיליון והפך בכך להצלחה מרשימה.
ב-1973 נגנז הסרט עקב מחלוקות משפטיות בין אירווינג ברלין ל-MGM בנוגע לתמלוגים.
רק במלאת 50 שנה להפקתו, בשנת 2000, התאפשרה הצגת הסרט במלואו.
בנוסף לפרס אוסקר על פסקול, בו זכה, היה הסרט מועמד לעוד שלוש קטגוריות של פרסי אוסקר, על צילום בצבע, עריכה ועיצוב.
סידני שלדון זכה בפרס גילדת התסריטאים האמריקאית.
אננדייל הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי עיריית סידני ומועצת לייכהרט.
מבחינה אזורית, אננדייל שייך הן לסידני העיר והן למערב הקרוב.
אננדייל מצוי כחמישה ק"מ מערבית למרכז העסקים הראשי של סידני, והוא הפרוור המערבי ביותר תחת שליטת עיריית סידני.
מצדו המזרחי הוא גובל בפורסט לודג' וגליב, מצדו הדרומי בקמפרדאון וסטנמור, מצדו הצפוני ברוזל ומצדו המערבי בלייכהרט ופיטרשהם.
ארבעת הפרוורים האחרונים שייכים לאזור המערב הקרוב.
מייג'ור ג'ורג' ג'ונסטון היה חלק מצוות הצי הראשון שנשלח לאזור סידני, עם מטען אסירים למושבת העונשין.
הוא זכה לקבל נחלה בגודל 0.4 קמ"ר (כ-100 אקרים) מערבית לנמל, לה קרא בתחילה ג'ונסטונס בוש ולאחר מכן אננדייל לזכר מקום הולדתו, אנן בדרום סקוטלנד.
בשנת 1799 הקים ג'ונסטון יחד עם משפחתו את בית אננדייל, שנהרס ב-1905. שרידים מבית הכניסה לאחוזה נותרו על שטח בית הספר היסודי בפרוור.
רחוב ג'ונסטון, מהרחובות הראשיים בפרוור, קרוי על שמו.
בנו של ג'ונסטון מכר את האדמה ב-1877 לג'ון יאנג, איש עסקים וראש העיר דאז.
זה פיתח את הפרוור ובנה בתי מגורים מפוארים, ואף השכיר אחד מהם לראש ממשלת ניו סאות' ויילס הנרי פארקס.
בתים ספורים בפרוור קושטו בגגות עגולים ומחודדים, שזכו לשם "כובעי מכשפה".
בתים עתיקים רבים נותרו על כנם בפרוור בפתח המאה ה-21, ומציגים סגנונות ארכיטקטוניים מגוונים ומקוריים.
אחד הבולטים הוא האבי (The Abbey, מילולית המנזר), בית אחוזה גותי שנבנה על ידי ג'ון יאנג.
יאנג כלל בתכנון הבית מגדלים, גרגולים, אפריזים וצריח עם חיפוי נחושת, אלמנטים שנלקחו ברובם מבתי אחוזה סקוטיים.
אגדה אורבנית טענה כי חלק מהצריח של האבי נגנב מקתדרלת סיינט מרי בסידני.
האבי נבנה ב-1882 ושרד מעל שתי מאות, וכיום נועד לשימור כנכס ממשלת ניו סאות' ויילס.
באננדייל מצוי אולפן ההקלטות של תקליטי טרפלגר, כמו גם מספר חברות מוזיקה נוספות.
מלון אננדייל מחזיק באולם הופעות חיות, ובו הוקלט אלבום ההופעה "Live at the Annandale" של להקת הפאנק (Punk) האמריקאית הברונקס.
במהלך שהותו באוסטרליה, הסופר מארק טוויין התארח בביתו של הנרי פארקס, ברחוב ג'ונסטון באננדייל.
אנני ז'ירארדו הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון צרפתייה, אחת הדמויות האהודות של הקולנוע הצרפתי בשנות השישים והשבעים של המאה ה-20. נחשבה מעין "אנטי-סטאר", בעלת קול צרוד ובעלת קסם אישי למרות שלא ניחנה ביופי הקלאסי של כוכבות הקולנוע הגדולות.
שיחקה תפקידים קומיים ודרמטיים וגילמה פעמים רבות את "האישה שממול": גיבורות בעלות אופי ומעמדות חברתיים מגוונים.
אנני ז'ירארדו נולדה בפריז בשנת 1931 כבת שנייה מבין שני ילדים של המזכירה ריימונד ז'ירארדו, המכונה "מגי", מתוך קשר ללא נישואין.
האב, גבר ממוצא בלגי, נשוי, בן למשפחה אמידה, לא הכיר בילדה ונפטר כשהייתה בת שנתיים.
לאנני היה גם אח, ז'אן, גדול ממנה בחמש שנים.
האם התקשתה לגדל לבד את שני ילדיה, ועל מנת לפרנסם עשתה הסבה מקצועית למיילדות.
הצלחתה במקצוע הביאה לבחירתה כיושבת ראש איגוד המיילדות של צרפת.
עד גיל חמש נמסרה אנני למשפחה אומנת - רופא ואשתו.
ב-1936 חזרה לגור אצל אמה אליה נקשרה בצורה הדוקה.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה, התגוררו ז'ירארדו ומשפחתה ביישוב בנוביל (Bénouville) בנורמנדי, באגף של טירה שהיה מיועד לאמהות חד-הוריות.
בלילות הוזעקה אמה תכופות ליילד בבתי תושבות הסביבה, דבר שהוסיף לחרדת הנטישה של הילדה.
בימי הפלישה לנורמנדי הסתתרה המשפחה מפני ההפצצות, יחד עם תושבים רבים אחרים, בין הצוקים של קן שבמחוז קלבדוס ובמערות של ה"פלאטו" (רמה) בקולומבל.
גם כאן לא חדלה אמה לעמוד לשירות היולדות במקום, ואנני, שחששה להישאר לבד והייתה חרדה לשלום אמה, התלוותה אליה לעיתים קרובות.
הגרמנים ציוו על האזרחים לעזוב את המקלטים הזמניים בצוקים ביולי 1944, והמשפחה החלה לנדוד במסע חזרה לפריז, לשם הגיעה רק בסמוך ליום השחרור.
אחרי סיום התיכון "הלן בוּשֶה" בפריז, חזרה אנני ז'ירארדו לנורמנדי על מנת ללמוד, כדוגמת אמה, בבית ספר לסיעוד בקאן.
אולם האם והחבר שלה, שהשתכנעו בכישרון הנערה, הביאו אותה לשיעורים פרטיים אצל שחקן התיאטרון אנרי בוסק, ובשנת 1949 רשמו אותה ל"קונסרבטוריון ברחוב בלאנש" בפריז (בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות ולטכניקות הבמה").
ז'ירארדו התקבלה שם כתלמידה של ז'אן מאייר ובאותה כיתה למד גם ז'אן-פול בלמונדו.
בתקופה זו הופיעה בערבים תחת שם הבמה אנני ז'ירארדו במועדוני קברט ובהם "לה רוז רוז'", ("הוורד האדום") במונמארטר, ו-"לה לאפן אז'יל" ("הארנב הזריז").
כמו כן היא השתתפה במופעי רוויו כגון "דוגודו" עם להקתו של רובר דרי (Dhery).
את לימודיה בקונסרבטוריון היא סיימה עם שני פרסי הצטיינות בקומדיה הקלאסית (ב"פונדקאית" מאת גולדוני) ובקומדיה המודרנית, והחל משנת 1954 היא הועסקה בלהקה של הקומדי פראנסז.
ב-1956 התלהב ממנה ז'אן קוקטו כששיחקה לצידו של רובר הירש במחזה שלו "מכונת הכתיבה".
הוא קרא לה "הטמפרמנט הדרמטי היפה ביותר שלאחר המלחמה" והשווה אותה לשחקנית המפורסמת רז'אן.
את תחילת דרכה בקולנוע עשתה בסרט Treize à table (שולחן לשלושה עשר) של אנדרה אינבל בשנת 1954. בסרט של לאו ז'ואנון L'Homme aux clefs d'or (האדם עם מפתחות הזהב) שיחקה לצד פייר פרנה וב-1956 זכתה על תפקיד זה בפרס סוזן ביאנקטי שנועד לכישרונות מבטיחים.
בשנת 1957 הודיעה שאינה מוכנה להישאר חברה קבועה בלהקת ה"קומדי פראנסז" ועזבה על מנת לעבוד בתעשיית הקולנוע.
עם זאת לא הפסיקה כל חייה לשחק בתיאטרון.
היא שיחקה בסרטים פופולריים רבים, רובם מהסוגה של "סרי נואר" (Série noire) של "סרטי בלשים".
כך למשל - בסרטים (Le rouge est mis) של ז'.
גראנז'ייה וב"מגרה מכין מלכודת" (Maigret tend un piège) של ז'.
דלנואה (1958), בשניהם יחד עם ז'אן גאבן.
לוקינו ויסקונטי הכיר אותה כשביים את ההצגה "נדנדה בשניים" בה שיחקה לצידו של ז'אן מארה.
מאוחר יותר ליהק אותה ויסקונטי באחד מתפקידיה המפורסמים ביותר - נדיה הזונה - בסרטו רוקו ואחיו Rocco e suoi fratelli) 1960) שבו יופייה של הגיבורה מעורר קנאה רבה בין שני האחים - רוקו וסימונה.
סימונה, המגולם על ידי רנאטו סלבאטורי, אונס אותה.
במציאות, בשנת 1962, הפך רנאטו סלבאטורי לבעלה של אנני ז'ירארדו והם חיו ביחד רק עד 1968, ומעולם לא התגרשו.
רנאטו סלבאטורי, שנפטר ב-1988, נשאר למרות זאת הגבר של חייה.
לבני הזוג נולדה בת, ג'וליה סלבאטורי (ילידת 1962).
אנני שיחקה במקביל בצרפת ובאיטליה שהפכה בשבילה למעין מולדת שנייה.
יחד עם בעלה שיחקה ב"סמוג" ב-1962, ב"החברים" וב"יום הקצר ביותר" בשנת 1966 ובסרטים של חוזה ג'ובאני - "החשד" (Le soupçon ) ו"הצועני" (Le gitan).
אחרי השתתפות בסרטים שונים ומשונים, מהם גדולים ומהם בינוניים, נקלעה למשבר זמני בשנים 1965–1966 כשחדלה זמנית מלהופיע בסרטים.
אבל הקריירה שלה זינקה מחדש בסוף שנות השישים כאשר הפכה לשחקנית הפופולרית ביותר.
מסרטים קלילים יותר בבימוים של מישל אודיאר, קלוד ללוש, אנדרה קאיאט עברה לשחק גם בסרטים הנחשבים יומרניים יותר כמו "דילינג'ר מת" ו"Il seme dell'uomo" של מרקו פררי (1969).
ז'ירארדו הייתה השחקנית הצרפתית הראשונה שגילמה על המסכים נשים בתפקידים של רופאה, עורכת דין או חוקרת משטרה.
סרטה המפורסם ביותר באותן שנים היה "למות מאהבה" (Mourir d'aimer), סרט שמבוסס על דרמה אמיתית, בו גילמה מורה בתיכון המפתחת רומן עם תלמיד, על רקע מהומות הסטודנטים במאי 1968 בפריז.
החל משנת 1974 ועד 2002 שיחקה על במות התיאטרון את התפקיד מאדאם מרגריט במחזה בעל אותו השם מאת רוברטו אטאידה.
תפקיד זה הפך לאחד מסימני ההיכר האמנותיים שלה.
ז'ירארדו, שהתרגלה להבטיח לבני משפחתה ומקורביה רמת חיים טובה, לרכוש דירות פאר במקומות היקרים ביותר בפריז (בפלאס דה ווז'), נלחצה מאוד, כעדות בתה, בתקופות שבהן החוזים איתה התחילו להצטמצם.
בזכות אישיותה הכובשת נמשכו אליה גברים רבים - ביניהם קלוד ללוש, ז'אק ברל, ברנאר פרסון (איתו הייתה בקשר ממושך יותר) ובוב דקו.
בנוסף לקריירה כשחקנית כתבה ג'ירארדו שלושה ספרים שהתפרסמו בשנים 1994-1984.
בשנת 2006 חשפה בתה היחידה, ג'וליה סלבאטורי, בפני המגזין פארי מאץ' שהחל משנת 2003 לקתה אמה במחלת אלצהיימר.
השחקנית המשיכה בכל זאת להופיע בתוכניות טלוויזיה עד שנת 2007. בשנת 2007 ג'וליה כתבה ספר על התמודדות המשפחה עם מחלתה של אנני ז'ירארדו, תחת הכותרת "הזיכרון של אמא".
בשנת 2008, עקב החמרת מחלתה, התאשפזה אנני ז'ירארדו בסנטוריום לטיפול סיעודי.
אנני ז'ירארדו נפטרה בפריז ב-28 בפברואר 2011 ונקברה בפר לשז.
המורה לפסנתר La pianiste 2001
1956: פרס סוזאן ביאנקטי לכישרונות צעירים עבור משחקה בL'homme aux clés d'or
1965: גביע וולפי לשחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים של ונציה עבור משחקה בסרט של מרסל קרנה "3 חדרים במנהטן", לפי רומן של ז'ורז' סימנון.
1968 פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל של מאר דל פלאטה עבור תפקידה בסרט "Vivre pour vivre" (לחיות בשביל לחיות) בבימויו של קלוד ללוש, ולצידם של איב מונטאן וקנדיס ברגן.
1977 פרס דוד די דונטלו לשחקנית הזרה הטובה ביותר, עבור תפקידה בסרט Cours après moi que je t'attrappe ,
1977: פרס סזאר לשחקנית הטובה ביותר, כשגילמה את התפקיד המרכזי בסרט "דוקטור פרנסואז גאיאן" (Dr.
1996: פרס סזאר לשחקנית המשנה הטובה ביותר עבור השתתפותה (כ"מאדאם תנארדייה") בסרט "עלובי החיים של המאה ה-20" -(Les Misérables du XXe siecle) של ללוש
2002: פרס סזאר לשחקנית המשנה הטובה ביותר עבור משחקה בסרט "המורה לפסנתר".
2002: פרס מולייר לשחקנית הקומדיה הטובה ביותר בהצגה Madame Marguerite ופרס מולייר למפעל חיים.
אנני הוא סרט דרמה-קומית-מוזיקלית אמריקאי משנת 1982 בבימויו של ג'ון יוסטון ובכיכובם של אלברט פיני, קרול ברנט, ברנדט פיטרס, אן ריינקינג, טים קארי, ג'פרי הולדר, אדוארד הרמן וכן איילין קווין בהופעתה הקולנועית הראשונה.