tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא הכחיש קשר ישיר לגירוש יהודי צרפת, וטען כי בפעולותיו הביא דווקא להצלת יותר מחצי מהיהודים מגירוש.
כן טען כי מדיניותה האנטי יהודית של צרפת של וישי התבצעה רק כתוצאה מלחץ גרמני.
ולה נדון לעשר שנות מאסר, ובית הדין ציין כי התחשב בו בשל פציעתו הקשה במלחמת העולם הראשונה.
הוא שוחרר ברישיון בשנת 1949, וקיבל חנינה מוחלטת בשנת 1954. כאדם חופשי שב לפעילות אנטישמית, אך התקשה למצוא תומכים בצרפת שלאחר המלחמה.
בין 1962 ל-1966 שימש כעורכו של עיתון ימני קיצוני בשם "Aspects de la France".
ולה מת בשנת 1972. ציידי הנאצים סרז' קלרספלד וביאטה קלרספלד יצרו מהומה בהלווייתו, אליה הגיעו כשטלאי צהוב גדול תפור למעילם.
קס , היא דמות בדיונית ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים", המופיעה בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: וויאג'ר".
היא הייתה דמות קבועה במהלך שלוש העונות הראשונות של הסדרה, ועזבה את התוכנית בפרק 2 של עונה 4, "The Gift".
היא שבה לתוכנית לפרק אחד כתפקיד אורח, בפרק 23 של עונה 6, "Fury".
את דמותה גילמה השחקנית ג'ניפר ליאן.
קס היא אוקמפה, גזע היליד לרביע דלתא, עם תוחלת חיים של 9 שנים בלבד.
בפיילוט הסדרה, קס נלקחת על סיפונה של ספינת החלל וויאג'ר עם בן-זוגה, ניליקס, שהיה אחראי להצלתה מקייזון.
קס הייתה משועבדת לקייזון לאחר ניסיונה לברוח מהשיממון של חיי אוקמפה נורמלים.
היא גם קיוותה לפתח כוחות על-חושיים, שאבותיה, על פי שמועות, התברכו בהם במקצועיות רבה.
כוחות על-חושיים של האוקמפה היו לא-ידועים יחסית באותו הזמן, בגלל אורח החיים של האוקמפה, שהפכו תלויים אך ורק על ה-"Caretaker" לאספקה ולהגנה.
במהלך הזמן שלה על סיפון וויאג'ר, קס מתפתחת ידידות הדוקה עם הדוקטור בעת עבודתה כעוזרת הרפואית שלו.
קס מקבלת הכשרה רפואית ומסייעית לדוקטור לדעת כיצד לתקשר בקלות רבה יותר עם יתר אנשי צוות.
היא גם מסייעת לו לפתח מיומנויות חברתיות, כגון עוזרת לו להזמין לדייט את ד"ר דנרה פאל הוידיאנית (הפרק "Lifesigns"), ותומכת בו כשהוא מתמודד עם האובדן של "הבת" שלו בסימולצית משפחה הולוגרפית ("Real Life").
קס הופכת גם לחברתו ולתלמידתו של טובוק, שעוזר לה להתפתח וללמוד לשלוט ביכולות העל-חושיים שלה.
בפרק "Warlord", קס מטפלת בגבר אילאראני הנושא את תודעתו של טיראן, רודן אילאראני קדום.
בעודו שוכב שם, גוסס, טיראן מעביר את תודעתו אליה במטרה לכבוש מחדש את אילארה, מה שגורם לקס לגנוב מעבורת ולטוס לאילארה.
הוא עושה שימוש מלא ביכולות העל-חושיות שלה, אבל קס נאבקת איתו באופן פנימי על השליטה בדעתה.
טיראן מטוהר בסופו של דבר מדעתה, אבל קס נשארת במקצת בטראומה ממעשי האלימות שהיא השתתפה בהם.
טובוק אומר לה שהיא תצטרך ללמוד ולהתאים מהניסיון, ושהיא לעולם לא תהיה בדיוק אותו הדבר שוב.
במהלך פרק זה קס מסיימת את מערכת היחסים הרומנטית הארוכה שלה עם ניליקס, בעודה תחת השליטה המוחית של טיראן, במהלך המשימה, בטענה שניליקס מקנא מדי, מחניק, ומגן.
עם יישוב הסכסוך, קס מחליטה שלא לחדש את האינטימיות שלה עם ניליקס (הרציונל המקורי של החייזר היה מבוסס על תת-המודע של קס עצמה), אם כי שניהם עדיין נותרו חברים טובים לאחר מכן.
בפרקים "Scorpion" ו-"The Gift", וויאג'ר מסתבכת בסכסוך גדול בין הבורג לבין גזע חייזרים מסתורי בשם "גזע 8472".
כתוצאה מחשיפתה לזרם הטלפתי החזק גזע 8472, קס מתחילה "להתפתח" למצב אחר של חיים.
היא כבר לא יכולה להישאר עם וויאג'ר, אבל לפני שהיא עוזבת, היא משתמשת בכוחות החדשים שרכשה, ומשליכה את הספינה ואת צוותה בביטחה מעבר לחלל הבורג, כ-9,500 שנות אור קרוב יותר אל כדור הארץ.
שנתיים מאוחר יותר, קס חוזרת לבקר את וויאג'ר בסיפור של מסע בזמן (הפרק "Fury").
בשלב זה נראה שהיא הרבה יותר מבוגרת, הרבה יותר חזקה, ונקמנית כלפי צוות וויאג'ר.
היא חוזרת אל העבר ומנסה להעביר את וויאג'ר של העבר לידי הוידיאנים, בזמן שהיא לוקחת את עצמה של העבר הביתה, אולם ניסיון זה מסוכל.
תוך שימוש בידיעות על אירועים אלו, ג'יינוויי וטובוק של ההווה יוצרים הולוגרמה של קס בזמן העבר, על מנת להזכיר לקס מהעתיד את החיבה שהייתה לה לצוות וכמה הם טיפלו בה, ובכך להראות עד כמה בלתי הגיונית השנאה שלה.
הפרק מסתיים קס חוזרת בספינתה אל אוקמפה.
בפרק "Before and After", קס משתתפת במלחמתה בת השנה של וויאג'ר עם הקרנים, ונדבקת בחלקיקים מטורפדו כרונוטונית.
מאוחר יותר היא מתחתנת עם טום פאריס, ויש להם בת - ליניס (על שם אמה של קס.
ליניס מתחתנת עם הארי קים ויש להם בן בשם אנדרו, נכדה של קס.
בתחילת הפרק, קס היא בת 9 שנים ומוכנה לקראת מותה בגיל הנורמלי לאוקמפה.
הדוקטור, לעומת זאת, איננו מוכן לקבל זאת, ולכן הוא ממציא תא ביו-זמני, שלו יש תוצאה לא מכוונת - הפעלה מחדש של הכרונוטונים הרדומים בגופה של קס מחשיפתה לטורפדו הכרונוטונית כמה שנים קודם לכן.
הדבר מתחיל לשלוח את קס למסע אחורה בחיים שלה.
קס הופכת להיות מודעת למה שקרה, ואחרי שהיא חוזרת לזמן של הסכסוך בין וויאג'ר לבין הקרנים, היא מודיעה לדוקטור מהעבר את מה שקורה לה, ומעביר לו את התדר הזמני המדויק של הטורפדו הכרונוטוני.
זה מאפשר לדוקטור לתכנן טיפול ולשחזר את קס למצב נורמלי של סנכרון זמני.
זה גם משנה את אירועי העתיד שחוותה קס, כולל נישואיה לטום פאריס, כמו גם ליניס ביתה, לתוך ציר זמן חלופי שלעולם לא יתרחש.
היא, לעומת זאת, עדיין תוכל להודיע לקפטן ג'יינוויי על "שנה של גיהנום" הצפויה להם.
אין זה מוסבר מדוע צוות וויאג'ר אינו מודע לאזהרה של קס כאשר הם נתקלים בקרנים מאוחר יותר בעונה 4, בפרק הכפול "Year of Hell" (עונה 4, פרקים 8 ו-9).
עם זאת, המחדל של אזהרתה היה יכול להיות בגלל השינויים הזמניים של אנורקס (מדען קרנימי, כאשר וויאג'ר מאפסת את ציר הזמן המקורי על ידי השמדת ספינת הקרנים.
וויאג'ר לא הותקפה בציר הזמן ששוחזר; כך שהמציאות החלופית שבה קס קיבלה את האזהרה לא הייתה מתרחשת.
קנת מרשל "קן" ווֹלְשׁ הוא שחיין עבר אמריקאי.
אלוף אולימפי (מקסיקו סיטי 1968) בעל 2 מדליות זהב ומדליית כסף ושיאן עולם במשחה ל-100 מטר חופשי (1967–1968).
וולש נולד באורנג', ניו ג'רזי וגדל בפונט ודרה ביץ', פלורידה.
הוא למד באוניברסיטת המדינה של מישיגן והתאמן בהדרכתו של צ'ארלס מקאפרי.
ב שנערכו בויניפג, קנדה בסוף יולי תחילת אוגוסט 1967 הוא זכה בשתי מדליות זהב, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בשיא משחקים חדש של 3:34.8 דקות ובמשחה שליחים 4X100 מטר מעורב (3:59.31 דקות).
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכה וולש ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.8 שניות, אחרי מייקל ונדן מאוסטרליה שקבע שיא עולם חדש של 52.2 שניות ולפני מארק ספיץ (53.0 שניות).
קנת דייוויד קאונדה, כונה בפי העם בקיצור "קיי.
קיי" ("KK") היה פוליטיקאי זמביאני, נשיאה הראשון של זמביה בין השנים 1964–1991. לפני כן כיהן בינואר–אוקטובר 1964 כראש ממשלת רודזיה הצפונית האוטונומית.
קאונדה עמד בראש המאבק לעצמאות של העם ברודזיה הצפונית, לימים זמביה, כמנהיג של הקונגרס הלאומי האפריקאי הזמביאני, אחר כך של המפלגה המאוחדת הלאומית למען העצמאות UNIP.
החל משנת 1968 הנהיג משטר חד-מפלגתי אוטוריטרי.
בשנת 1991 בלחץ השינויים בזירה הבינלאומית, נאלץ לארגן בחירות רב מפלגתיות ובעקבות תבוסתו בבחירות אלה פינה את מקומו ליריבו, פרדריק צ'ילובה.
קאונדה כיהן בשנים 1970–1973 כיושב ראש הארגון לאחדות אפריקה.
קנת קאונדה נולד במחוז הצפוני של המושבה דאז רודזיה הצפונית, ב"מיסיון ליבווה" בצ'ינסאלי.
הוא היה בן הזקונים מבין שמונת ילדיהם של הלן ושל דייוויד קאונדה.
מורה וכומר ומטיף פרסביטריאני של הכנסייה של סקוטלנד.
האב היה יליד ניאסאלנד, מלאווי של ימינו, ונמצא בצ'ינסאלי לצורך שליחותו המיסיונרית.
בלידתו הילד כונה גם "בוצ'יזיה", כלומר "הלא צפוי, שלידתו הייתה לא צפויה".
קנת הצעיר הלך בעקבות אביו ונעשה מורה.
הוא נשלח להמשיך את הלימודים בבית הספר התיכון במונאלי.
פעילותו כמחנך ודרכו בפוליטיקה המקומית והארצית
לימד בהמשך בבתי הספר בלובווה (1944-1943), בתיכון במופולירה (1949-1948) והתמנה למנהל בית הספר בלובווה בשנים 1951-1949. החל משנת 1949 התחיל לעסוק גם בחקלאות.
התגייס במהרה לתנועה לשחרור הידועה בשם הקונגרס הלאומי האפריקאי וניהל את הסניף שלה במחוז הולדתו, צ'ינסאלי.
אלו היו הימים של הפדרציה של רודזיה וניאסאלנד, שבה נכללה גם רודזיה הצפונית.
פדרציה זו הייתה מאוד לא פופולרית בקרב האוכלוסייה הילידית שחששה מהתרחבות החוקים המפלים של הלבנים מרודזיה הדרומית אל שאר חלקי הפדרציה.
קאונדה התקדם בהיררכיה של מפלגתו ונבחר בשנים 1958-1953 למזכיר הכללי של הקונגרס הלאומי האפריקאי.
אך מתוך אכזבה ממנהיגותו של ראש הקונגרס הלאומי האפריקאי, הארי נקומבולה, הוא עזב מפלגה זו עם קבוצה של עסקנים והקים את הקונגרס הלאומי האפריקאי הזמביאני.
בהזדמנות זו נבחר השם העתידי של הארץ - זמביה.
השלטונות הקולוניאליים הבריטים הוציאו מחוץ לחוק את המפלגה עצרו את קאונדה ב-12 במרץ 1959. הוא שוחרר בינואר 1960 וב-31 בינואר אותה שנה הקים על בסיס הקונגרס הזמביאני את המפלגה הלאומית המאוחדת למען העצמאות (UNIP), אותה הנהיג כיושב ראש במשך 40 שנה, בין השנים 1960–2000.
להבדיל מהקונגרס האפריקאי הזמביאני, המפלגה החדשה חרתה על דגלה את המאבק הלא אלים, לפי רוחו של מהטמה גנדי לשם השגת שלטון עצמי.
כמו כן דגל קאונדה בפאן-אפריקניות ובשנת 1962 עמד בראש התנועה הפאנאפריקנית לחירות במרכז, מזרח ודרום אפריקה.
ראש ממשלה ואחר כך נשיא
בבחירות הכלליות באוקטובר 1962 עדיין הצליחה המפלגה הפדרלית המאוחדת (UFP) המבוססת על קואליציה של פוליטיקאים אפריקאיים ושל נציגי המתיישבים הלבנים תומכי המשך הסדר הקולוניאלי, לנצח בבחירות הראשונות.
אולם אחרי פירוק הפדרציה של רודזיה וניאסאלנד בשנת 1963, בינואר 1964 מפלגתו של קאונדה, UNIP זכתה ברוב הקולות ברודזיה הצפונית וב־55 מושבים מתוך 65 בפרלמנט של המושבה.
בעקבות הבחירות בשנת 1964 הרכיב קאונדה את הממשלה האוטונומית הראשונה והנהיג אותה עד אוקטובר 1964 כשהארץ השיגה את עצמאותה.
קנת קאונדה היה לנשיא הראשון של זמביה העצמאית.
בטקס הכרזת העצמאות השתתפה הנסיכה מרי כנציגת בריטניה.
זמביה התקבלה כמדינה עצמאית בחבר העמים הבריטי.
בשנת 1968 הוציא מחוץ לחוק את כל המפלגות פרט למפלגתו השלטת.
תחת הנהגתו המדינה שמרה לעצמה את רוב המניות בחברות הזרות שפעלו בזמביה.
משבר הנפט בשנת 1973 וצניחה בהכנסות מייצוא העמידה את זמביה במצב כלכלי קשה.
מעורבותו של הנשיא קאונדה במתן תמיכה לוגיסטית לתנועות השחרור של העמים ברודזיה (דרום רודזיה לשעבר; לימים זימבבואה), באפריקה הדרום-מערבית (לימים נמיביה), באנגולה ובמוזמביק הכבידה על כלכלת ארצו, במיוחד כשארצות אלו היו השותפות העיקריות במסחר איתה.
הנהגות של 15 תנועות שחרור אפריקאיות התארחו בשטח זמביה.
בלחץ בינלאומי ופנימי ברוח השינויים בעולם אחרי נפילת הקומוניזם והמעבר לדמוקרטיה של דרום אפריקה, בשנת 1991 הסכים ד"ר קאונדה לקיים בחירות רב-מפלגתיות.
בבחירות ניצח יריבו, פרדריק צ'ילובה, מנהיג התנועה לדמוקרטיה רב-מפלגתית.
בשנת 1999 נלקחה לקאונדה אזרחותו אך היא הוחזרה לו בשנה הבאה.
קנת קאונדה היה נשוי משנת 1946 לבטי קאונדה ולזוג נולדו שישה בנים ושתי בנות.
בנוסף היה להם עוד בן מאומץ.
אחד מבניהם נפטר בשנת 1986. בטי קאונדה נאבקה בצעירותה לצד בעלה למען עצמאות עמה ובעת מאסרו ארגנה צעדת מחאה שהמשטרה הקולוניאלית השתמשה נגדה בגז מדמיע.
קנת קאונדה היה צמחוני ונמנע משימוש במשקאות חריפים.
נפטר בלוסקה, בירת זמביה, ב-17 ביוני 2021.
בדרום אפריקה נקראה על שמו "נפת קנת קאונדה" שבמחוז הצפון מערבי.
אוניברסיטת לוסקה נושאת את שמו
2012 - שדה התעופה של לוסקה נקרא "שדה התעופה קנת קאונדה", לפי החלטת הנשיא מייקל סאטה
קסאבייה בטל , הוא פוליטיקאי ועורך דין לוקסמבורגי ממוצא יהודי, סגן ראש ממשלת לוקסמבורג ושר החוץ.
בטל הוא ראש ממשלת לוקסמבורג לשעבר מטעם המפלגה הדמוקרטית.
בעברו היה ראש עיריית לוקסמבורג.
הוא מנהיג המדינה השלישי בעידן המודרני שהוא הומוסקסואל מוצהר.
בשנת 1999 נבחר בטל לראשונה למועצת העיר לוקסמבורג.
בשנת 2001 הוא הוכשר כעורך דין.
ב-24 בנובמבר 2011 החל לכהן כראש עיריית לוקסמבורג.
ב-2013 נבחר בטל להוביל את המפלגה הדמוקרטית.
בבחירות שנערכו ב-20 באוקטובר אותה שנה, הגדילה מפלגתו את כוחה ב-3 מושבים נוספים וסיימה כמפלגה השלישית בגודלה עם מספר חברים זהה למפלגה השנייה בגודלה, מפלגת הפועלים הסוציאליסטית (13).
אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג, הטיל עליו להרכיב את הממשלה לאחר התפטרותו של ז'אן-קלוד יונקר מן המפלגה הנוצרית-סוציאלית השמרנית.
סגן ראש הממשלה, אטיין שניידר, ראש מפלגת הפועלים הסוציאליסטית, אף הוא הומו מוצהר.
בטל נישא לבן זוגו, אדריכל בלגי בשם גוטייה דטנה, במאי 2015, כשנה לאחר שלוקסמבורג הכירה בחוק בנישואין חד-מיניים .
הוא המנהיג החד-מיני השלישי שמנהיג מדינה ריבונית, אחרי ראש ממשלת בלגיה, אליו די רופו וראש ממשלת איסלנד לשעבר, יוהנה סיגורדרדוטיר.
קנת קרנהאם הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה רדיו ותיאטרון בריטי יליד סקוטלנד.
קרנהאם נולד בדונפרמליין, פייף, סקוטלנד.
אמו הייתה מרגרט מקיי קרנהאם (שם נעורים פרגוסון) ואביו רונלד קרנהאם אנגלי שעבד בשירות המדינה.
הוא למד משחק ב-"National Youth Theatre" ובאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA).
בשנות השמונים של המאה העשרים כיכב בדרמה הקומית הפופולרית "Shine on Harvey Moon".
הוא השתתף בסרט "לאייר קייק", בסרט הפשע "Gangster No.
1", בסדרת הטלוויזיה "רומא", בסרט המוזיקלי "אוליבר!" ובסרטי קולנוע רבים נוספים.
הוא מוכר בעיקר מתפקידו בסרט האימה "מעורר השאול 2" בו שיחק בתפקיד כפול של ד"ר פיליפ צ'נרד ו-Cenobitic.
בתיאטרון שיחק קרנהאם בהפקות בווסט אנד של המחזה "Entertaining Mr Sloane" ו-"שלל" מאת ג'ו אורטון, "An Inspector Calls" (שהועבר לברודוויי), "The Ruffian on the Stair", "מסיבת יום הולדת" והמחזה "אורות הגז" (בתיאטרון אולד ויק).
ברדיו השתתף בסדרת דרמה של רדיו 4 של ה-BBC בתפקיד סמל בילוש מקס מתיוס בשם "The Interrogation" מאת רוי ויליאמס.
ב-2007 השתתף בעיבוד רדיופוני לרומן "זמנים קשים" מאת דיקנס בתפקיד תומאס גרדגריינד.
על תפקידו במחזה "An Inspector Calls" היה קרנהאם מועמד לפרס אוליבייה.
ב-2015 זכה לפרס חוג מבקרי התיאטרון לשחקן הטוב ביותר.
ב-2016 זכה בפרס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר.
אשתו הראשונה הייתה השחקנית דיאנה קוויק.
האחת, ננסי קרנהאם, עם השחקנית שרלוט קרונוול.
ובת שנייה, קתלין קרנהאם, עם אשתו השנייה השחקנית פיונה ויקטורי.
קנת ארנסט טובו הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל בצבא ארצות הברית.
בתפקידו האחרון שירת כמפקד פיקוד המבצעים המיוחדים של הצבא.
ב-1983 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית והתגייס לצבא.
שירת כמפקד מחלקה בדיוויזיה המוטסת ה-82, עבר קורס הכשרה של הכוחות המיוחדים וב-1987 עבר לשרת בפיקוד המבצעים המיוחדים.
שימש מפקד פלוגה, מפקד הגדוד השלישי של הכוחות המיוחדים ומפקד קבוצת הכוחות המיוחדים העשירית.
כמפקד הגדוד השלישי בקבוצת הכוחות המיוחדים העשירית, הוטלה עליו במהלך "מבצע חופש לעיראק" המשימה לתקוף את ארגון אנצאר אל-אסלאם המקושר לאל-קאעידה ואת הארגון האסלאמי של כורדיסטן, שפעלו בצפון עיראק באזור הגבול עם איראן.
המשימה קיבלה את הכינוי "מבע פטיש ויקינגי", טובו הצטרף עם פלוגה מהגדוד שלו לכוח פשמרגה המזוהה עם ג'לאל טאלבאני והשמיד את האיום.
ב-2012 מונה לסגן מפקד פיקוד דרום של ארצות הברית.
בשנת 2013 הוא החליף את דניאל בולגר בפיקוד הכוחות המוצבות באפגניסטן.
ביולי 2015 מונה למפקד פיקוד המבצעים המיוחדים של צבא ארצות הברית.
שירת בתפקיד עד יוני 2018.
במהלך שירותו השתתף במלחמת המפרץ, בחילוץ פליטים מצפון עיראק, בפעולת חילוץ אזרחים מסיירה לאון, בשתי משימות במסגרת כוח שמירת השלום בבוסניה, בחמישה סבבים במלחמת עיראק ובסבב אחד במלחמת אפגניסטן.
קנתיסוכוס (שם מדעי: Kentisuchus) הוא סוג של תנינאי נכחד שחי בתחילת האאוקן.
מאובנים של היצור נמצאו כבר ב-1955 ונמצאו באירופה מבריטניה וצרפת עד אוקראינה.
בתקופת האאוקן אזורים אלה היו גשומים בהרבה מכיום.
לסתותיו של התנין היו מוארכות ודקות ודמו ללסתות הגוויאל ההודי.
בעל החיים החי הקרוב אליו ביותר היה הגוויאל החקיין שחי בדרום-מזרח אסיה.
קודם לכן הוא נחשב כמין של תנין או של הסוג Megadontosuchus ממשפחת הגוויאליים.
התנין חי כנראה סביב לים תטיס העתיק לחופי אירופה ואפריקה ושחה לעיתים לאיים מבודדים כמו שהייתה איטליה במהלך האאוקן.
הוא צד דגים בעזרת הלסתות החזקות והדקות ואולי גם בעלי חיים נוספים שהזדמנו לו.
קנת דייוויד ניקולס , הידוע גם בכינוי ניק, היה קצין בחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית ומהנדס, שהיה איש מפתח בפרויקט מנהטן, שבו פותחו פצצות האטום הראשונות בתקופת מלחמת העולם השנייה.
תחילה שימש כסגנו של מהנדס 'מחוז מנהטן' ג'יימס מרשל, ומ-13 באוגוסט 1943 תפס את מקומו.
בתפקיד זה היה אחראי הן על מתקני הייצור והעשרת האורניום באתר הגרעיני הגדול באוק רידג' שבטנסי, והן על מפעלי ייצור הפלוטוניום באתר הנפורד שבמדינת וושינגטון.
הוא היה סגן מנהל המחלקה לענייני אנרגיה אטומית במטה הכללי של צבא ארצות הברית, והיה איש הצבא הבכיר בוועדת הקשר הצבאית שעבדה עם הוועדה לאנרגיה האטומית.
בשנת 1950 מונה ניקולס לסגן מנהל אגף הטילים המונחים במשרד ההגנה, וב-1952, כשהאגף אורגן מחדש, מונה לראש המחקר והפיתוח בו.
בשנת 1953 התמנה למנהל הכללי של הוועדה לאנרגיה אטומית, שם קידם הקמה של תחנות כוח גרעיניות.
הוא גם מילא תפקיד מפתח בהליכים שהביאו לביטול הסיווג הביטחוני הגבוה של רוברט אופנהיימר.
קנת דייוויד ניקולס נולד ב-13 בנובמבר 1907 בווסט פארק שבאוהיו, אחד מארבעת ילדיהם של וילבר ניקולס ואשתו מאי קולברום.
הוא סיים חמישי בכיתתו באקדמיה הצבאית בווסט פוינט בשנת 1929, והוצב כקצין זוטר בחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית.
ב-1929 נסע לניקרגואה במסגרת משלחת שערכה סקר לבניית תעלה בין-אוקיאנית במקום.
קצין עמית במשלחת היה לסלי גרובס, שלימים היה ראש פרויקט מנהטן, ודמות בולטת בקריירה של ניקולס.
על שירותו במשלחת הוענקה לניקולס מדליית הצטיינות של ניקרגואה "על שירות יוצא דופן שנתן לרפובליקה של ניקרגואה."
ניקולס חזר לארצות הברית בשנת 1931, החל ללמוד באוניברסיטת קורנל, סיים תואר ראשון, ובהמשך סיים תואר שני ב-10 ביוני 1933, שניהם בהנדסה אזרחית.
בעת לימודיו בקורנל, נישא לג'קלין, ונולדו להם שני ילדים.
ב-1934 קיבל מענק מחקר מהמכון הבינלאומי לחינוך, שאותו ניצל ללימודים של שנה אחת באוניברסיטה הטכנית של ברלין בנושא 'שיטות מחקר אירופיות בהידראוליקה'.
כששהה בברלין הועלה לדרגת לוטננט, ובלימודיו כתב תזה שזיכתה אותו בפרס האגודה האמריקאית למהנדסים אזרחיים.
לאחר שחזר לארצות הברית, השתמש בתזה שכתב בברלין כבסיס לעבודת דוקטורט, וקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת איווה.
באוגוסט 1937 החל להדריך בווסט פוינט, וב-13 ביוני 1939 הועלה לדרגת קפטן.
ביוני 1941 זימן קולונל ג'יימס מרשל את ניקולס ל'מחוז הנדסה סירקיוז' כדי להיות מהנדס אזור, האחראי על בניית מחסנים ומתקנים בבסיס חיל האוויר במקום.
בהמשך, ביקש ממנו מרשל לקחת על עצמו אחריות נוספת כמהנדס אזור האחראי על הקמת מפעל TNT חדש בוויליאמספורט שבפנסילבניה.
בפרויקט זה עבד ניקולס עם חברת דופונט ועם סטון אנד ובסטר כקבלנים גדולים, ועם לסלי גרובס, שהיה הקולונל האחראי על הבנייה הצבאית.
ביוני 1943 זימן מרשל את ניקולס לפגישה נוספת בוושינגטון.
מרשל מונה בימים אלו למהנדס 'מחוז מנהטן', האחראי מטעם חיל ההנדסה על פרויקט מנהטן, וקיבל הרשאה וסמכות לגייס לפרויקט קצינים ואזרחים מ'מחוז הנדסה סירקיוז', שהעבודה בו כמעט הסתיימה.
מרשל השתמש בסמכות זו, וכמעשה ראשון הביא את ניקולס לפרויקט ומינה אותו לסגנו, מינוי שקיבל תוקף כש'מחוז מנהטן' נוצר רשמית ב-16 באוגוסט 1942.
ההחלטה החשובה הראשונה שעמדה בפני המחוז החדש, שבשונה ממחוזות אחרים בחיל ההנדסה לא הוגדרו לו גבולות גאוגרפיים, הייתה למצוא אתר מתאים לבניית מפעלי העשרת האורניום.
ב-30 ביוני 1943 ביקרו מרשל וניקולס בטנסי, נפגשו עם בכירים ברשות עמק טנסי, ודנו עימם על אתרים שאותרו בסקר קודם לרגלי הרי קמברלנד, שנראו מתאימים (אוכלוסייה דלילה, רשת תחבורה, וחשמל ומים בשפע).
האתר שנבחר היה אוק רידג', אך מרשל השהה את הרכישה, מכיוון שחיכה לתוצאות חיוביות של מספר בדיקות מדעיות שיצדיקו את ההשקעה בבניית מפעל בהיקף מלא.
מיד אחר כך ביקר ניקולס במעבדה המטלורגית באוניברסיטת שיקגו, ונפגש עם ארתור קומפטון.
כשראה את הצפיפות בה, החליט ניקולס בעצמו ובאחריותו להקים אתר ניסויים חדש בארגון פורסטוויץ', שבסופו של דבר יהפוך למעבדה הלאומית ארגון .
ניקולס לקח על עצמו את האחריות על עפרות האורניום.
הוא סיכם עם משרד החוץ שיוטל פיקוח על ייצוא תחמוצת אורניום, ונכנס למשא ומתן עם אדגר סנגייר על קניית 1,200 טון של עפרות מקונגו הבלגית, שאוחסנו במחסנים בסטטן איילנד.
ניקולס גם הסדיר את רכישת עפרות האורניום מחברת המכרות 'אלדורדו כרייה וזיקוק' מפורט הופ באונטריו שבקנדה, ואת העברתן במשלוחים של 100 טון כל אחד.
הוא גם נפגש עם תת-מזכיר האוצר, דניאל בלנד, והסדיר העברה של 14,700 טון כסף ממטבעת וסט פוינט למפעל Y-12, במקום נחושת, שהייתה במחסור קשה בשל צורכי המלחמה.
בספטמבר 1942, מונה גרובס לראש פרויקט מנהטן, והועלה לדרגת בריגדיר גנרל.
גרובס פעל במהירות להאיץ את הפרויקט.
הוא אישר מיד את רכישת השטח באוק רידג', והפעיל לחץ להעלאת העדיפות הצבאית של הפרויקט לרמה AAA.
הוא קבע את המטה שלו בקומה חמישית בבניין החדש של משרד המלחמה בוושינגטון, במקום שמרשל החזיק משרד קישור.
ניקולס, שמיקד את מאמציו ברכישה ואספקה יציבה של עפרות אורניום, באספקת חומרים נדרשים ובפרויקט הפלוטוניום, קודם לדרגת קולונל ב-22 במאי 1943. ב-13 באוגוסט החליף ניקולס את מרשל בתפקיד מהנדס המחוז של 'מחוז הנדסה מנהטן'.
כמהנדס המחוז היה ניקולס אחראי הן על כל מפעלי העשרת האורניום באוק רידג', והן על כל מתקני ייצור הפלוטוניום באתר הנפורד.
אחת הפעולות הראשונות של ניקולס כמהנדס המחוז, הייתה להעביר את מטה המחוז ממנהטן שבניו יורק לאוק רידג' שבטנסי, אף ששם המחוז, 'מנהטן', לא השתנה.
על עבודתו ושירותו בפרויקט מנהטן במלחמת העולם השנייה, הוענקה לניקולס מדליית השירות המצוין, על ידי מזכיר המלחמה של ארצות הברית, רוברט פטרסון.
בינואר 1946 הועלה ניקולס לדרגת בריגדיר גנרל, ומונה לסגנו של גרובס, אף שהמשיך להיות מהנדס מחוז מנהטן של חיל ההנדסה.
בדצמבר 1946 המליץ על סגירת מסלולי אלפא במפעל ההפרדה האלקטרומגנטית Y-12 ועל סגירת מפעל הדיפוזיה התרמית S-50, כך שהעשרת האורניום תמשיך רק במפעל הדיפוזיה הגזית הוותיק K-25, ובמפעל הדיפוזיה הגזית החדש K-27 שהתחיל לפעול בינואר 1946.
ניקולס דאג להמשך תקצובן של המעבדות הלאומיות, ועזר לאמן באוק רידג' את מהנדסי חיל הים בשילוב הנעה גרעינית באוניות.
ביולי 1946 היה נציג פרויקט מנהטן במבצע פרשת דרכים, שבו נוסו פצצות אטום באטול ביקיני ומתחת למים באוקיינוס השקט, כדי לבחון את השפעת הפיצוץ הגרעיני על ספינות מלחמה.
ניקולס מונה על ידי גרובס לקצין הקשר לוועדה לאנרגיה אטומית, שעמדה לקבל את האחריות על כל נושא הגרעין ב-1 בינואר 1947, ותחת אחריותו נעשתה העברה מסודרת של האחריות והנכסים מפרויקט מנהטן לוועדה.
בינואר 1948 הוא חזר לצבא כדי להחליף את גרובס כראש פרויקט הנשק המיוחד של הכוחות המזוינים (AFSWP), שכן חיל הים וחיל האוויר הטילו וטו זה על מועמדו של זה.
כמפקד ה-AFSWP קיבל ניקולס באפריל 1948 דרגת מייג'ור גנרל, והפך בכך לגנרל הצעיר ביותר בצבא באותה תקופה.
הוא גם היה איש הצבא הבכיר בוועדת הקשר הצבאי לוועדה לאנרגיה אטומית, וסגן עוזר ראש מטה הצבא לענייני אנרגיה אטומית.
בשנת 1950 התמנה לסגן מנהל אגף הטילים המונחים במחלקת ההגנה, ופיקח מטעמה על פרויקט ניקה, שבו פותחה מערכת טילי הנ"מ האופרטיבית הראשונה.
ב-1952, כשהאגף אורגן מחדש, מונה לראש המחקר והפיתוח בו.
ניקולס פרש מהצבא ב-31 באוקטובר 1953. עבור שירותו בשנים 1948 עד 1953 הוענקה לו באיחור, בשנת 1956, 'מדליית השירות המצוין' שנייה.
לאחר פרישתו, מונה ב-2 בנובמבר 1953 למנהל כללי של הוועדה לאנרגיה אטומית.
בתפקיד זה פעל להסרת סיווגו הביטחוני הגבוה של רוברט אופנהיימר, בטענה שהוא קומוניסט, ולפיכך אינו אמין.
הוועדה הסכימה, וסיווגו הביטחוני של אופנהיימר הוסר.
בשנת 1955 פרש ניקולס מהוועדה לאנרגיה אטומית, פתח משרד פרטי לייעוץ בענייני אנרגיה גרעינית, ועסק בעיקר בייעוץ ובליווי של הקמת תחנות כוח גרעיניות.
הוא נפטר ב-21 בפברואר 2000 מכשל נשימתי בגיל 92 בבת'סדה שבמרילנד, ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
קנת וילסון היה פיזיקאי תאורטי אמריקאי, וחלוץ במינוף מחשבים ללימוד פיזיקת חלקיקים.
הוא זכה בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1982 על עבודתו בנושא תופעות קריטיות במעברי פאזה, שהתבססה על חבורת הרנורמליזציה, גישה מהפכנית בפיזיקה עיונית, אותה המציא.
נולד ב-8 ביוני 1936 בוולת'ם, מסצ'וסטס, כילד בכור לכימאי אדגר ברייט וילסון ולפיזיקאית אמילי בקינגהאם.
אחיו של וילסון, דייוויד, היה פרופסור במחלקה לביולוגיה מולקולרית וגנטיקה.
וילסון למד במספר בתי ספר, כולל מכללת מודלין, אוקספורד, אנגליה, וסיים בבית הספר ג'ורג' במזרח פנסילבניה.
הוא המשיך למכללת הרווארד בגיל 16, במגמת מתמטיקה, ופעמיים דורג בין חמשת המקומות הראשונים בתחרות המתמטית של ויליאם לואל פוטנאם.
קיבל תואר ראשון במתמטיקה מאוניברסיטת הרווארד, ודוקטורת מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה, תחת הנחיית מארי גל-מאן, ב 1961.
הוא הצטרף לאוניברסיטת קורנל בשנת 1963 במחלקה לפיזיקה כחבר סגל זוטר, והפך לפרופסור מן המניין בשנת 1970.
בשנת 1971 פרסם וילסון מאמר שהסביר, לראשונה באופן שיטתי, את האוניברסליות של מעברי פאזה.
הוא עשה זאת בעזרת חבורת הרנורמליזציה.
בשנת 1975 נבחר לחבר באקדמיה הלאומית למדע ועמית באקדמיה האמריקאית לאמנות ומדע.
בשנת 1982 הוענק לו פרס נובל לפיזיקה על עבודתו על תופעות קריטיות באמצעות חבורת הרנורמליזציה.
בשנה זו גם נישא לאליסון בראון, מדענית מחשב.
הפרסים האחרים בהם זכה כוללים את:
פרס וולף בפיזיקה, בשנת 1980, יחד עם לאו קדנוף ומייקל פישר
בנימוקי הוועדה שהעניקה לו את פרס וולף נכתב: .
בשנת 1984 נבחר לחבר באגודה הפילוסופית האמריקאית.
בשנת 1985 הוא מונה כמנהל המרכז של קורנל לתיאוריה וסימולציה במדע והנדסה (הידוע כיום כמרכז התיאוריה של קורנל).
בשנת 1988 הצטרף לסגל אוניברסיטת המדינה של אוהיו, ועבר לגריי, מיין בשנת 1995. הוא המשיך בקשר עם אוניברסיטת אוהיו עד שפרש בשנת 2008. לפני מותו עסק באופן פעיל במחקר בנושא חינוך לפיזיקה והיה תומך ב"מעורבות פעילה" (קרי מדע בחקירה) של תלמידי מדעים ובמתמטיקה.
וילסון נפטר ב-15 ביוני 2013, בסאקו, מיין שבארצות הברית.
עבודתו של וילסון בפיזיקה כללה ניסוח תיאוריה מקיפה של קנה המידה (scaling): כיצד המאפיינים והכוחות הבסיסיים של המערכת משתנים בהתאם לסולם (scale) שבו הם נמדדים.
הוא תכנן אסטרטגיה אוניברסלית של "חלוק-וכבוש" לחישוב האופן שבו מעברי פאזה מתרחשים, על ידי בחינה של כל סולם בנפרד ואז הפשטת הקשר בין הרציפים, מתוך הערכה חדשה של חבורת הרנורמליזציה.
עבודה זו כללה תובנות מעמיקות בתחום התופעות הקריטיות ומעברי פאזה בפיזיקה סטטיסטית המאפשרים חישובים מדויקים.
אחת הדוגמאות לבעיה חשובה פיזיקה של מצב מוצק שהוא פתר באמצעות חבורת הרנורמליזציה היא בתיאור כמותי של אפקט קונדו.
לאחר מכן הוא השווה תובנות אלה על קנה המידה כדי לענות על שאלות בסיסיות על טבעה של תורת השדות הקוונטיים ואת הפיתוח של מכפלות אופרטורים (operator product expansion), ואת המשמעות הפיזית של חבורת הרנומליזציה.
הוא גם היה חלוץ בהבנת הכליאה (confinement) של הקווארקים בתוך הדרונים, תוך שימוש בתורת הכיול על שריגים (lattice gauge theory), ויזם גישה המאפשרת חישובי צימוד חזק באמצעות מחשבים.
הוא גם הסביר את הסימטריה הכיראלית, תכונה מכריעה באינטראקציות של חלקיקים אלמנטריים.
סר קנת מקמילן היה רקדן בלט וכוריאוגרף בריטי, שכיהן כמנהל האמנותי של הבלט המלכותי בלונדון בין 1970 ל-1977, וככוריאוגרף הראשי שלו מ-1977 עד מותו.
לפני כו כיהן כמנהל הבלט של דויטשה אופר ברלין.
כמו כן היה מנהל-שותף של תיאטרון הבלט האמריקאי מ-1984 עד 1989, וכמנהל אמנותי שלא מן המנין של בלט יוסטון מ-1989 עד 1992.
מקמילן, שגדל במשפחה ללא רקע בבלט או מוזיקה, היה נחרץ בשעתו מגיל צעיר להיות לרקדן.
מנהלת בלט סדלר'ס ולס נינט דה ולואה, קיבלה אותו כתלמיד ובהמשך כחבר בלהקתה.
בסוף שנות ה-40' בנה לו מקמילן קריירה מצליחה כרקדן, אבל בשל פחד הבמה שנתקף בו, ויתר עליה כבר בשנות העשרים לחייו.
מאז ואילך עבד אך ורק ככוריאוגרף; הוא יצר עשרה בלטים באורך מלא ויותר מחמישים יצירות בנות מערכה אחת.
נוסף לעבודתו בלהקות בלט, היה פעיל בטלוויזיה, במחזות זמר, דרמה שאינה מוזיקלית ואופרה.
אף על פי שמקמילן נקשר בעיקר עם הבלט המלכותי, הוא ראה את עצמו שם לעיתים קרובות כמי שעומד מחוץ לחוג הפנימי, והרגיש נדחף לעבוד עם להקות אחרות לכל אורך הקריירה שלו ככוריאוגרף.
הבלטים שיצר לבלט שטוטגרט ולבלט הדויטשה אופר כוללים כמה מיצירותיו, החוזרות בתכיפות הגדולה ביותר לרפרטואר.
מקמילן נולד בדונפרמליין, סקוטלנד, הצעיר בארבעה ילדים (ילד חמישי מת בינקותו).
אביו שירת בצבא במלחמת העולם הראשונה וסבל מפגיעה גופנית ונפשית תמידית.
בחיפושיו אחר עבודה עבר עם משפחתו לעיר הולדתה של אשתו, גרייט ירמות' בנורפוק.
מקמילן למד במלגה בבית הספר התיכון בירמות', אך במלחמת העולם השנייה הייתה ירמות' מטרה להפצצות חיל האוויר הגרמני ובית הספר פונה לרטפורד בנוטינגהאמשייר.
ברטפורד, התוודע מקמנילן לבלט באמצעות מורה מקמית למחול, ג'ין תומאס.
הוא קיבל כבר שיעורים בריקודים סקוטיים בעיר הולדתו ובריקוד טאפ בגרייט יארמות', וגילה קרבה מיידית לבלט.
ב-1942 מתה אמו, ואובדנה הביא עליו מצוקה קשה וממושכת.
אביו היה מרוחק וקשרי משפחה קרובים היו לו רק עם אחות בכורה.
מחבר ההספד שלו בטיימס העלה סברה, לפיה שורשי תחושת הניכור, הבולטת ברבים מן הבלטים של מקמילן, נעוצים בילדותו.
כששבית הספר חזר לגרייט ירמות' ב-1944, מצא מקמילן מורה חדשה לבלט, פיליס אדמס.
בעזרתה התקבל מקמילו בן ה-15 לבית הספר לבלט סדלר'ס ולס (בהמשך בית הספר של הבלט המלכותי.
הוא ראה את הצגות הבלט הראשונות שלו, בביצוע להקת סדלר'ס ולס של נינט דה ולואה, בתיאטרון נואל קווארד בלונדון.
כשמנהל האופרה דייוויד ובסטר התמנה למנהל כללי של בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בסוף המלחמה,
משימתו הייתה לייסד להקות אופרה ובלט קבועות בבית האופרה.
הוא החל בבניית להקת האופרה מן היסוד, אך שכנע את דה ולואה לעשות את קובנט גארדן לבסיס העיקרי ללהקת הבלט שלה.
מקמילן, שהיה עדיין סטודנט, הופיע בהפקת היפהפייה הנרדמת שבה פתחו מחדש ובסטר ודה ולואה את בית האופרה.
תחילה היה ממלא מקום שאינו רוקד, ובהמשך קודם לתפקיד קטן של ריקוד.
עכשיו, כשהלהקה העיקרית שכנה דרך קבע בקובנט גארדן, הקימה דה ולואה הרכב קטן יותר, שנועד להופיע בתיאטרון סדלר'ס ולס ולפעול כזירת אימון לרקדנים וכוריאוגרפים צעירים.
באפריל 1946 נמנה מקמילן עם חבר המייסדים, והתקדם במהירות.
הביוגרפית שלו ג'אן פארי מציינת, שמקמילן הצליח לקבל עליו את התפקיד, משום שניחן ביכולת נדירה לזכור ולשחזר את הצעדים של כל רקדן בכל יצירה שבה השתתף.
הוא קודם ללהקה הבכירה של קובנט גארדן בראשית עונת 1948–1949, לסיור הופעות באירופה, שבו רקד את פלורסטן ב"פה דה טרואה" במערכה השלישית של "היפהפייה הנרדמת" בהצגת הגאלה של הלהקה בניו יורק באוקטובר 1949. התפקיד החדש הראשון שיצר היה "המעריץ הגדול" של מדמואזל פיקנט בבלט "פינת הילדים" של ג'ון קרנקו.
הוא הופיע בסרט הבריטי "Tread Softly" ב-1950. אחריו באו שרלוק הולמס ופרופסור מוריארטי שלו ב"הבלש הגדול" של מרגרט דייל (1953); ומונדוג ב"הליידי והשוטה" של קרנקו, (1954)
על אף התקדמותו בלהקה, השפיעו ההופעות על מקמילן לרעה.
הוא סבל מפחד במה חמור, ותפקידי הסולו שלו היסבו לו מצוקה.
דה ולואה אישרה לו שלושה חודשי היעדרות, שבמהלכם עשה זמן מה בריקוד בקבוצה המצומצמת של ידידו ג'ון קרנקו בתיאטרון מנטון הקטן, הרחק מאורות הבמה, בהנלי-על-התמז.
קרנקו, בעצמו רקדן לשעבר שעבר לכוריאוגרפיה, הגיע למסקנה, שמקמילן ייטיב לעשות אם יבחר באותה דרך.
קבוצת הכוריאוגרפים החדשה של דה ולואה, שהוקמה בתגובה ל"סדנאות הבלט" של מארי ראמבר.
לקבוצה זו יצר מקמילן את הכוריאוגרפיה לבלט הראשון שלו, "סהרוריות", שהוצג לראשונה ב-1 בפברואר 1953. הבלט זכה לתגובות חיוביות, וכעבור שנה באה בעקבותיו יצירה קטנה, "ליידרטה".
בלט זה הציג את הדמות "המנוכרת", שהייתה לסמל המסחרי בבלטים של מקמילן, במקרה זה, ליצנית שמשתתפת בנשף, שהאיש שעורך אותו מתאהב בה עד שהיא מאבדת את המסיכה ששיוותה לה דמות מושכת.
בחירת המוזיקה האקלקטית של מקמילן ניכרה בשתי היצירות המוקדמות הללו; הראשונה נכתבה למוזיקת ג'אז מאת סטן קנטון, והשנייה למוזיקה לצ'מבלו מאת פרנק מרטן.
על סמך הצלחותיו בסדנה, הזמינה דה ולואה את מקמילן בן ה-25 ליצור בלט להופעה בסדלר'ס ולס.
מחולות קונצרטנטיים, למוזיקה מאת סטרווינסקי, הוצג לראשונה בינואר 1955, בעיצוב במה של ניקולאס גאורגיאדיס, שמקמילן הרבה לעבוד עמו בשנים הבאות.
פארי מציינת כהשפעות על מקמילן בתחילת דרכו את המודרניזם של כוריאוגרפים כגון רולאן פטי, ג'רום רובינס ואנטוני טיודור, ואת מלאכת המחשבת של אשטון, שממנו, לדברי מקמילן, למד כיצד יוצרים בלט.
הטיימס ציין, שמיצירה זו ברור, שכישרון כוריאוגרפי רב-עוצמה הגיע.
המבקר קלמנט קריספ מתאר את הבלט כ"תצוגה מבריקה העושה שימוש באוצר מילים קלאסי שנון וחמקני, משוחזר בידי יוצר, שהכיר את הקולנוע ודיבר את שפת התנועה של דורו".
הצלחת "מחולות קונצרטנטיים" הבהירה למקמילן באופן סופי, שעתידו בכוריאוגרפיה ולא בריקוד.
לאחר ויכוח נוקב עם דה ולואה, שרצתה לראותו ממשיך הן כרקדן והן ככוריאוגרף, השיג מקמילן את שלו, ומ-1955 היה החוזה שלו עם הלהקה (בשכר מופחת כלשהו) ככוריאוגרף בלבד.
הופעותיו היחידות בקובנט גארדן כרקדן לאחר זאת היו בתפקיד האחות החורגת המכוערת ב"סינדרלה" של אשטון, יחד עם אשטון, ב-1956.
בהמשך הפיק מקמילן סדרה של בלטים בני מערכה אחת.
בשביל הלהקה הצעירה יצר כוריאוגרפיה לבלו "בית הציפורים" (1955), המבוסס על אגדת האחים גרים "יורינדה ויורינגל",
ובשביל קובנט גארדן יצר את "נוקטאמבולס" (1956) על מהפנט דמוי סוונגלי.
הוא עבד גם בטלוויזיה, עם "פאנץ' והילד" (1954), "החולמים", עיבוד טלוויזיוני ל"סהרוריות" ו"יצא גאה" (1955).
ב-1956 יצא לחופשה ללא תשלום כדי לעבוד חמישה חודשים בניו יורק עם תיאטרון הבלט האמריקאי, שם יצר כוריאוגרפיה ל"ערב החורף" ו"מסע" בשביל הבלרינה הדרמטית נורה קיי.
ללהקת האופרה של קובנט גארדן ביים את הבלט "הר ונוס" בטנהויזר של ריכרד וגנר, שחלק מן המבקרים ראו בו את החלק המוצלח ביותר בהפקה מאכזבת.
מקמילן היה הראשון בכוריאוגרפים בני דורו לקבל ערב שלם של יצירותיו בביצוע בלט סדלר'ס ולס.
ביוני 1956 הוצג ה"בלט דיברטיסמן" החדש שלו, "סוליטייר" בערב של 4 בלטים בכרטיס אחד, יחד עם "סהרוריות", "בית הציפורים" ו"מחולות קונצרטנטיים".
יצירתו משנת 1958, "המאורה", עם ההדים המאיימים השזורים בה, הדי מלחמה, דיכוי ומחבוא, זכתה בשבח על ההעזה לחדור לטריטוריה, שהבלט ממעט מאוד לחקור אותה.
מבקר הבלט של הטיימס הודה, שרישומו הדרמטי של הבלט עז כל כך, שהצופה "שמח כשהוא מסתיים".
בלט זה ציין את ראשית הקשר של מקמילן עם לין סימור, שהייתה המוזה שלו בבלטים רבים לאחר מכן.
הלהקה קיבלה בינתיים הרשאה מלכותית ונודעה בשם הבלט המלכותי, ואילו הלהקה הקטנה יותר, שבסיסה בסדלר'ס ולס, נקראה "הלהקה המסיירת של הבלט המלכותי".
בשלהי שנות ה-50' יצר מקמילן כוריאוגרפיה לשני מחזות זמר: אחד לבמה "עולמו של פול סליקי", (1958) ואחד לקולנוע "אקספרסו בונגו" (1959).
הבלט "ההזמנה", שעלה לראשונה על במת בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן ב-30 בדצמבר 1960, הוא כנראה השנוי ביותר במחלוקת בכל הבלטים של מקמילן.
יצירה זו, בת מערכה אחת, שנושאה אונס, הוצגה בפרשנותם של לין סימור ודזמונד דויל ועוררה, בשעתה, תגובות מעורבות בעיתונות ובקהל.
בין יצירותיו של מקמילן לבלט המלכותי בראשית שנות ה-60' היה פולחן האביב (1962); הוא בחר רקדנית זוטרה לא-מוכרת, מוניקה מייסון, לרקוד את התפקיד הראשי של הבתולה הנבחרת, המרקידה את עצמה למוות בפולחן פרימיטיבי.
"ריקוד ורקדנים" תיאר את המופע כ"ניצחון ואות יחיד במינו"; הופעתה של מייסון תוארה "ביצוע מבריק ...
אחת ההופעות הראויות ביותר להיזכר בבלט הבריטי".
בטיימס כתב ג'ון פרסיבל, ש"מאז ניסיונו המקורי של ניז'ינסקי ב-1913 המתין "הפולחן" לכוריאוגרף, שיצליח להעלות אותתו על במה, והגרסה של מקמילן היא המוצלחת ביותר עד כה."
באמצע שנות ה-60' חוללו שניים מן הבלטים של מקמילן, על אף הצלחתם העצומה, מתיחות בילסים בינו לבין הנהלת בית האופרה המלכותית.
ב-1964 דחו ובסטר ומועצת המנהלים של קובנט גארדן את הצעתו של מקמילו ליצור בלט למוזיקה של השיר על הארץ מאת מאהלר; הנימוק להחלטתם היה, שמוזיקה איננה מתאימה לשימוש כבלט.
(הייתה זו הפעם השנייה שמועצת המנהלים הטילה וטו על ההצעה: מקמילן סורב ב-1959\ על אף תמיכתה של דה ולואה.
ההחלטה התקבלה מסיבות מסחריות ולאו דווקא אמנותיות: פונטיין ונורייב היו כוכבים נודעים בעולם כולו והבטיחו אולם מלא במחירי שיא, כמו גם פרסומת עצומה.
לדברי פארי, הביוגרף של מקמילן, הוא ושני רקדניו הנבחרים הרגישו נבגדים.
בעקבות האכזבה מקובנט גארדן, נענה מקמילן להזמנה מן הדויטש אופר ברלין לנהל את להקת הבלט שלה.
פארי מתאר תקופה זאת כחוויה אומללה.
אף כי בקובנט גארדן נחשד לעיתים ובסטר בהעדפת האופרה על פני הבלט, הרי בברלין לא היה ספק בכך, שהבלט הוצב בדרגה נמוכה בבירור, כפי שהתחוור למקמילן.
הוא לא דיבר גרמנית, עובדה שפגמה בהנאתו מצפייה בסרטי קולנוע (שמקמילן נטה להם חיבה רבה) ומן התיאטרון, והגביל אותו באופן כללי בחיי היום-יום.
אף כי הביא עמו מספר עמיתים, בהם סימור, רבים מהם עברו הלאה במהלך קרוב לארבע השנים שעשה בתפקידו, ומקמילן נעשה מבודד יותר ויותר.
הייתה זו לו הפעם הראשונה למלא תפקיד ניהולי בנוסף לעבודתו כיוצר, והנטל השפיע על בריאותו הגופנית והנפשית.
הוא הרבה לעשן ולשתות וסבל מאירוע מוחי קל.
ללהקה הברלינאית, יצר מקמילו שבעה בלטים: "ולסים אצילים וסנטימנטליים", "קונצ'רטו", "אנסטסיה" (גרסה בת מערכה אחת), "היפהפייה הנרדמת", "אולימפיה", "קין והבל" ו"אגם הברבורים".
המבקר ג'יימס סימפסון סבור, שכמה ממיטב יצירותיו של מקמילן נוצרו לברלין ושטוטגרט.
בשנת 1970 פרש אשטון, שהיה המנהל האמנותי של הבלט המלכותי מאז שדה ולואה פרשה מתפקידה ב-1963, אם גם באי-רצון מסוים.
ובסטר פרש באותה שנה ורצה לחולל שינוי מלא בהנהלה במקביל ליציאתו הוא מניהול הלהקה.
בשביל האופרה הסדיר ניהול משותף של קולין דייוויס ופיטר הול, ולבלט סגר עם מקמילן ועם ג'ון פילד כמנהלים-שותפים.
בשני המקרים, כשלו ההנהלות המשותפות.
הול לא נכנס לתפקידו ועבר תחת זאת לניהול התיאטרון המלכותי הלאומי, ופילד, שניהל את הלהקה הצעירה של הבלט המלכותי בתקופת דה ולואה ואשטון, מצא שהניהול המפוצל איננו ניתן לביצוע ועזב תוך חודשים ספורים להתמנות למנהל הבלט בלה סקאלה, מילאנו.
מקמילן מצא עצמו בעמדה לא-נוחה.
הייתה זו עובדה ידועה, שאשטון נדחק החוצה בניגוד לרצונו, ורבים ראו זאת בעין רעה.
המוראל בלהקה היה בשפל המדרגה עקב הודעה, שמקמילן ופילד היו שותפים לה, ששתי להקות הבלט יתמזגו, עם מספר רב של פיטורים.
הצד הניהולי של המשרה לא היה לרוחו של מקמילן יותר משהיה בברלין, והיו שסברו, כי עבודתו היוצרת סבלה במהלך שבע השנים של עבודתו כמנהל.
הרחבת "אנסטסיה" לגרסה בת שלוש מערכות (1971) והיצירה השנייה באורך מלא מתקופה זו, "סיפורה של מאנון" (1974), התקבלו בדעות חלוקות, בביקורות שליליות בעליל לצד אחרות, עתירות שבחים.
בלט ג'ופלין "סינקופות עלית" (1974) ו"רקוויאם" (1976) זכו להצלחה מיידית וחזרו לבמה בהפקות תדירות.
ו ה"רקוויאם" הוקדש לזכרו של קרנקו, שמת במפתיע ב-1973. הבלט הוצג בבכורה בשטוטגרט, משום שכמו במקרה השיר על הארץ, מועצת המנהלים של בית האופרה המלכותית סברה, שהמוזיקה הנבחרת - הרקוויאם של גבריאל פורה - איננה מתאימה לבלט.
היצירה לא הוצגה בקובנט גארדן עד 1983.
בגיל 42, מקמילן, שלא נישא קודם ושמר על סודיות לגבי חייו האישיים, התחתן עם הציירת האוסטרלית דבורה ויליאמס.
הסופר ג'ון פרסיבל מציין, שנישואיו של מקמילן "הצילו אותו, הן גופנית והן נפשית, נתנו לו יציבות בחייו הפרטיים ונראה שפתרו את המיניות הלא-ברורה שלו".
מנישואים אלה נולדה בת אחת.
הבלט המלכותי: כוריאוגרף ראשי 1977–1992
לאחר שבע שנים כמנהלח הבלט המלכותי, פרש מקמילן בשנת 1977, בשאיפה להתרכז בכוריאוגרפיה.
את מקומו כמנהל אמנותי תפס נורמן מוריס, שבא מבלט ראמבר, האוונגארדי יותר.
מקמילן התמנה למשרת הכוריאוגרף הראשי.
הבלט הרביעי שלו באורך מלא, "מאיירלינג" (1978), הייתה יצירה אפלה, שתיארה את התאבדות רודולף, נסיך הכתר של אוסטריה עם פילגשו הצעירה, מרי וטסרה.
פארי מציין, שכמה מעלילות הבלטים החדשים שלו בני מערכה אחת עסקו גם הן בנושאים אפלים: משפחה מופרעת ב"אחי, אחיותי"; מוסד לחולי נפש ב"מגרש משחקים"; "גיא צלמוות" ...
כלל סצנות ממחנה ריכוז נאצי; "מתופף שונה" (1984) היה גרסה לבלט של וויצק מאת גאורג ביכנר, שקהל קובנט גארדן הכיר מן האופרה ווצק של אלבן ברג משנת 1925; כל השלושה מתארים את הברוטליות הנופלת בחלקם של עלובי החיים, הנרמסים ברגל גסה.
אפילו בקלילים יותר בבלטים של מקמילן עשוי להיות צד רציני: "סוף היום" (1979), לקונצ'רטו לפסנתר בסול מז'ור של מוריס ראוול, מתאר אורח חיים של שנות ה-30', שמלחמת העולם השנייה עתידה להחריב במהרה בקרוב, וקריספ מתאר אותו כ"רקוויאם ל, מתק החיים' של תקופה".
בשנות ה-80' ניסה מקמילן את כוחו בתיאטרון שאיננו בלט, כשביים הפקות של "מחול המוות" מאת סטרינדברג בתיאטרון הבורסה המלכותית במנצ'סטר, (1983), ו"מלכות הארץ" של טנסי ויליאמס בתיאטרון המפסטד, (1984).
פארי כתב באובזרבר, 18 בספטמבר 1983, שלדעתו הדרמה במחזה הראשון לא התעוררה במלואה לחיים;
המבקר מייקל בילינגטון מן הגרדיאן שיבח את "יצירת האווירה עד אחרון הפרטים בהפקה" של היצירה השנייה.
מ-1984 עד 1989, במקביל לעבודתו ככוריאוגרף הראשי של הבלט המלכותי, כיהן מקמילן כמנהל שותף של תיאטרון הבלט האמריקאי.
ללהקה זו יצר שני בלטים, "נער פרא" ו"רקוויאם" (הפעם למוזיקה מאת אנדרו לויד ובר במקום לרקוויאם של פורה), ביים מחדש את "רומיאו ויוליה" שלו ויצר הפקה חדשה של "היפהפייה הנרדמת".
על אף התקף לב חמור שעבר ב-1988, המשיך מקמילן לעבוד במרץ.
ב-1989 יצר את הבלט הראשון בחמש שנים לקובנט גארדן, גרסה חדשה של "נסיך הפגודות" מאת בריטן.
הלהקה מעולם לא הייתה מרוצה מן הגרסה המקורית של קרנקו מ-1956, והיא נזנחה בחיי המלחין.
מקמילן סבר, שאפשר לעבד את היצירה בהצלחה, עם כמה חיתוכים בפרטיטורה, אבל מנהלי עזבונו של בריטן סירבו לאשר ולו שינוי יחיד.
מקמילן חזר לבלט קלאסי ליצירה זו, ויצר סיפור אגדה, שונה מאוד מסגנונו הרגיל.
התוצאה לא נחשבה לאחת מיצירותיו הטובות ביותר, אבל ציינה את הופעתה של דארסי באסל בת ה-19, שבה בחר מקמילן לרקוד את הגיבורה הצעירה.
יחד עם הרקדן הראשי של בלט בולשוי, אירק מוחמדוב, שהצטרף לבלט המלכותי ב-1991, הייתה באסל למוזב החשובה האחרונהשל מקמילן.
לשני הרקדנים האלה יצר את "חלומות חורף" (1991), בהשראת שלוש אחיות של אנטון צ'כוב.
מוחמדוב מילא את התפקיד הראשי של הזכר הברוטלי בבלט האחרון של מקמילן, "עץ יהודה" (1992).
האם היו אלה הצלחות או כישלונות?
שניהם עדיין ברפרטואר, אבל אולי לא בין מיטב להיטיו.
מקמילן מת מהתקף לב מאחורי הלקעים בבית האופרה המלכותית, במהלך הצגה של "מאיירלינג".
ג'רמי איזקס, המנהל הכללי של בית האופרה המלכותית, הודיע על המוות מעל הבמה לאחר המופע, וביקש מן הקהל לקום ולהרכין את ראשיהם ולצאת מן האולם בדממה.
אותו לילה הציגה הלהקה הצעירה את "רומיאו ויוליה" של מקמילן בברמינגהאם.
מקמילן סיים כמעט את העבודה על המחולות להפקה חדשה של המחזמר "קרוסל" של התיאטרון הלאומי, שנפתחה בתיאטרון ליטלטון שישה שבועות אחר כך, עם משפחתו ורבים מחבריו בקהל.
תוארי כבוד מאוניברסיטת אדינבורו (1976) ומן הקולג' המלכותי לאמנות (1992).
פרס בלט מ"איבנינג סטנדרט" (1979)
פרס בלט ממנהלי אגודת תיאטרון וסט אנד (1980 ו-1983)
פרס לורנס אוליבייה על ההפקה הטובה ביותר של מחול חדש ב-1993, ל"עץ יהודה"
פרס מיוחד מטעם אגודת התיאטרון של לונדון ב-1993
פרס טוני לכוריאוגרפיה הטובה ביותר ב-1994 ל"קרוסל".
קנת קמרון הוא טייס קרב ואסטרונאוט לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
קנת קמרון נולד בעיר קליבלנד.
לאחר סיום בית ספר הוא התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית.
הוא השתתף במלחמת וייטנאם כמפקד מחלקה ואחר כך שירת כמאבטח של חיל הנחתים בשגרירות בסייגון.
בשנת 1972 הוא החל קורס טיס.
לאחר סיומו הוא היה טייס של מטוס מדגם דאגלס A-4 סקייהוק.
בשנת 1978 קמרון קיבל תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה ממכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ובשנת 1979 קיבל תואר שני.
לאחר סיום הלימודים קמרון המשיך בשירות בחיל הנחתים.
בשנת 1983 הוא סיים הכשרה לטייס ניסוי.
בשנת 1984 קמרון נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א.
בשנת 1991 הוא השתתף במשימת STS-37 כטייס של מעבורת החלל אטלנטיס (סטיבן נגל היה מפקד צוות).
המשימה העיקרית הייתה הצבת מצפה קרני גמא קומפטון על המסלול.
במשימת STS-56 בשנת 1991 הוא היה מפקד צוות של מעבורת החלל אנדוור.
צוות עשה מספר מחקרים תוך שימוש בספייסלאב של סוכנות החלל האירופית.
בשנת 1994 קמרון עבר הדרכה במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים בעיר הכוכבים.
בשנת 1995 הוא היה מפקד צוות של STS-74 שהתחברה לתחנת החלל מיר.
המעברות עגנה בתחנת החלל במשך 3 ימים.
היא הביאה אספקה חדשה והחזירה לכדור הארץ ממצאים של המחקרים שבוצעו.
בשנת 1996 הוא פרש מנאס"א.
בשנת 2006 קמרון חזר לנאס"א.
הוא מונה לתפקידי ניהול במרכז נאס"א בלנגלי.
בשנת 2007 הוא עבר למרכז החלל ג'ונסון.
בשנת 2008 הוא פרש מנאס"א.
בשנת 1996 קמרון פרש מנאס"א ועבר בתעשיית רכב עבור ג'נרל מוטורס וסאאב.
בשנת 2002 קמרון קיבל תואר במנהל עסקים מאוניברסיטת המדינה של מישיגן.
לאחר פרישה סופית מנאס"א בשנת 2008 הוא החל לעבוד בנורת'רופ גראמן.
קנת קוקרל הוא טייס קרב ואסטרונאוט לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
קנת קוקרל נולד באוסטין שבטקסס.
הוא סיים לימודי בית הספר ולמד הנדסת מכונות באוניברסיטת טקסס באוסטין ממנה קיבל תואר ראשון בשנת 1972. בשנת 1974 הוא קבל תואר שני בהנדסת אווירונאוטיקה ב.
לאחר סיום קורס טיס הוא היה טייס בנושאת מטוסים מידוויי (CV-41) בשנים 1975–1978 ובהמשך בנושאת מטוסים USS Constellation (CV-64).
בשנת 1987 הוא עזב את הצי ונקלט במרכז החלל ג'ונסון כטייס.
בסך הכול קוקרל צבר מעל ל-12 אלף שעות טיסה.
לאחר שירות בנאס"א כטייס במשך מספר שנים, ב-1990 קוקרל נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א.
בשנת 1993 הוא השתתף במשימת STS-56 של מעבורת החלל דיסקברי כ (קנת קמרון היה מפקד הצוות).
במשימת STS-69 בשנת 1995 הוא היה טייס של מעבורת החלל קולומביה והיה מפקד צוות.
המטרה העיקרית הייתה ביצוע ניסויים עם מערכת Wake Shield Facility, הצבת לוויין "Spartan 201" והכנות להרכבת תחנת החלל הבין-לאומית (ISS).
זה הייתה המשימה הארוכה בתולדות תוכנית המעברות.
במהלך הטיסה הוצבו במסלול זוג לוויינים ובוצעו מחקרים עם מערכות ORFEUS-SPAS II ו-Wake Shield Facility-3. בשנת 2001 קוקרל היה מפקד צוות של STS-98 של מעבורת החלל אטלנטיס.
הצוות הרכיב על תחנת החלל הבין-לאומית מודול חדש שנבנה בארצות הברית.
בשנת 2002 קוקרל טס לחלל בפעם החמישית.
הוא היה מפקד צוות של STS-111 של מעבורת החלל אנדוור.
המטרה הייתה להביא לתחנת החלל הבינלאומית אספקה ולהחליף צוות.
לאחר משימה זו קוקרל כיהן במספר תפקידי ניהול.
בשנים 1997–1998 הוא היה ולאחר שרוברט קבאנה סיים את הכהונה.
בהמשך הוא היה איש קשר עם מרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
קנת רומינג'ר הוא טייס קרב ואסטרונאוט לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
קנת רומינג'ר נולד בעיירה בקולורדו.
בשנת 1978 הוא סיים לימודי תואר ראשון בהנדסה אזרחית באוניברסיטת המדינה של קולורדו.
בשנת 1980 הוא סיים קורס טיס והחל לשרת כטייס של מטוס מדגם "F-14 טומקט" בנושאת מטוסים Ranger (CV-61) ובהמשך ב-Kitty Hawk (CV-63).
בשנת 1987 הוא סיים לימודי תואר שני בהנדסת אווירונאוטיקה בבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים (NPS).
בשנת 1990 הוא השתתף במלחמת המפרץ על סיפון נושאת מטוסים "נימיץ (CVN-68)".
בשנת 1992 רומינג'ר נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א.
בשנת 1992 הוא השתתף במשימת STS-47 כ של מעבורת החלל אנדוור (רוברט גיבסון היה מפקד צוות).
במשימת STS-73 בשנת 1995 (קנת באוארסוקס היה מפקד צוות) הוא היה טייס צוות של מעבורת החלל קולומביה.
המטרה העיקרית הייתה לבצע ניסויים בתחום חקר חוסר כבידה תוך שימוש במערכת USML-2 של ספייסלאב.
בשנת 1996 רומינג'ר היה טייס צוות של STS-80 במעבורת החלל אנדוור (קנת קוקרל היה מפקד צוות).
משימה זו הייתה משימת המעבורת הארוכה ביותר שהוטסה אי פעם ובהמלכה בוצעו ניסויים רבים.
באוגוסט 1997 רומינג'ר טס לחלל כטייס צוות של STS-85 על מעבורת החלל דיסקברי (קרטיס בראון היה מפקד צוות).
צוות עסק בניסויים בעזרת מערכת CRISTA-SPAS.
במאי 1999 רומינג'ר טס לחלל בפעם הרביעית כמפקד צוות של STS-96 על מעבורת החלל דיסקברי.
המעברות התחברה לתחנת החלל הבין-לאומית והמשיכה את הרכבתה.
באפריל 2001 רומינג'ר טס לחלל בפעם החמישית כמפקד צוות של STS-100 על מעבורת החלל אנדוור.
המעבורת התחברה לתחנת החלל הבין-לאומית והרכיבה זרוע רובוטי.
בשנת 2002 רומינג'ר מונה ל במקום צ'ארלס פרקורט וכיהן בתפקיד עד לשנת 2006.
בשנת 2006 רומינג'ר פרש מנאס"א.
קנת אוון סטנלי () הוא חוקר בינה מלאכותית אמריקאי, סופר ופרופסור לשעבר למדעי המחשב באוניברסיטת מרכז פלורידה הידוע ביצירת אלגוריתם Neuroevolution of augmenting topologies (NEAT).
הוא כתב את Why Greatness Cannot Be Planned: The Myth of the Objective עם ג'ואל להמן הטוען לקיומו של "הפרדוקס האובייקטיבי", פרדוקס הקובע ש"ברגע שאתה יוצר יעד, אתה הורס את היכולת שלך להגיע אליו".
בהיותו פרופסור באוניברסיטת מרכז פלורידה, הוא היה מנהל קבוצת המחקר של מורכבות אבולוציונית (EPlex) שהובילה את הפיתוח של המשחק "Galactic Arms Race".
הוא גם פיתח את האלגוריתמים HyperNEAT CPPNs הוא גם ייסד את Geometric Intelligence, חברת מחקר בינה מלאכותית, בשנת 2015.
קנת סטנלי החל לתכנת בגיל 8, במהלך מחנה קיץ.
הוא המשיך ללמוד מדעי המחשב בתיכון ניוטון סאות' וסיים תואר ראשון באוניברסיטת פנסילבניה בשנת 1997. לאחר מכן, קיבל דוקטורט מאוניברסיטת טקסס באוסטין בשנת 2004 על עבודתו על אלגוריתם NEAT.
ב-2006 הפך לפרופסור חבר למדעי המחשב באוניברסיטת מרכז פלורידה ולאחר מכן הפך לפרופסור ב-2017.
בשנת 2007, לאחר שפיתח את אלגוריתם NEAT, סטנלי פיתח אפלקציה בשם PicBreeder.
יישום אמנות שיתופי המבוסס על אמנות אבולוציונית, טכניקה המאפשרת לגדל תמונות כמעט כמו חיות.
האפלקציה מייצרת מגוון של תמונות שמשתמש הקצה יכול לבחור.
התמונות שנבחרו משמשות לאחר מכן לפיתוח דור חדש באמצעות רשתות לייצור דפוסי קומפוזיציה (CPPNs).
בהשראת עבודתו ב־PicBreeder, הם דנים כיצד הצבת יעדים יכול להגביל את הצלחתך בהשגתן, הן עבור בני אדם והן עבור אינטליגנציה מלאכותית.
לפי הספר, התמקדות בחדשנות במקום במטרה ספציפית נוטה יותר להצליח במשימות יצירתיות.
הם טוענים שזו יכולה להיות דרך יעילה יותר למימון מחקר מדעי או יכולה להיות דרך לנהל עסק.
הספר זכה לביקורות חיוביות עם מבקר אחד שכתב כי, "אם אתה משתוקק לעשות מה שמעניין, במקום לייעל 'מדד' של גישה ל'מטרה' שנקבעה, אתה תאהב את הספר הזה."
באותה שנה הוא ייסד גם את חברת חברת מחקר ופיתוח בתחום הבינה המלאכותית בשם Geometric Intelligence יחד עם גארי מרקוס, זובין גאהרמני ודאג במיס.
אובר רכשה את החברה בסוף 2016 ושינתה את שמה למעבדות Uber AI.
הוא המשיך לעבוד במשרד לאחר רכישתה כמנהל מדעי מחקר בכיר וראש מחקר Core AI.
הוא עזב את Uber AI Labs ואת אוניברסיטת מרכז פלורידה בשנת 2020 כדי לעבוד מנהל מדעי המחקר OpenAI.
סטנלי זכה בפרס ISAL לשנת 2017 למאמר מצטיין של העשור 2002 - 2012 על עבודתו המקורית NEAT משנת 2002 עם Risto Miikkulainen.
הוא היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של נאשוויל מ-1983 עד 2005.
סקרמרהורן נולד בסקנקטדי שבמדינת ניו יורק.
הוא למד נגינה בקלרינט, כינור וחצוצרה בבית ספרו, המשיך ללימודי מוזיקה בקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד, וסיים אותו בשנת 1950.
סקרמרהורן ניגן בחצוצרה עם התזמורת הסימפונית של בוסטון והפילהרמונית של קנזס סיטי, בין השאר.
הוא גויס לצבא ארצות הברית, ובשנת 1953, כששירת בגרמניה, התמנה למנצח התזמורת הסימפונית של הארמייה השביעית של ארצות הברית.
הייתה זו משרת הניצוח הראשונה שלו והוא הצליח בה יפה, ואף זכה במדליית אליזבת ספראג קולידג' ובפרס המוזיקה הבינלאומי ע"ש הרייט כהן למנצחים צעירים.
אחרי שחרורו מן הצבא, למד סקרמרהורן וניגן בהדרכתו של ליאונרד ברנשטיין במרכז המוזיקה טנגלווד במסצ'וסטס, שם זכה שנתיים רצופות בפרס הניצוח לזכר סרגיי קוסביצקי.
בהמשך חייו, עבד סקרמרהורן שוב עם ברנשטיין כמשנה למנצח הפילהרמונית של ניו יורק.
בשנת 1957 התמנה סקרמרהורן למשרת מנהל מוזיקלי של תיאטרון הבלט האמריקאי, משרה בה התמיד עד 1968 ושוב מ-1982 עד 1984. ב-1977 ניצח סקרמרהורן על הפקת הטלוויזיה של מפצח האגוזים, בכיכובם של מיכאיל ברישניקוב וג'לסי קירקלנד עם תיאטרון הבלט האמריקאי.
כמו כן ניצח על בלטים אחרים שבהם הופיע ברישניקוב בשנות ה-70, כגון "Push Comes To Shove" של טווילה תארפ.
סקרמרהורן היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של ניו ג'רזי משנת 1963 עד 1965. בשנת 1968 היה למנהל המוזיקלי והמנצח של התזמורת הסימפונית של מילווקי.
בתקופת כהונתו שם, בשנת 1979, קיבל את מדליית סיבליוס מממשלת פינלנד על הביצוע יוצא הדופן שלו ליצירות מאת יאן סיבליוס.
ב-1983 הצטרף סקרמרהורן לתזמורת הסימפונית של נאשוויל כמנהל מוזיקלי ומנצח.
מרכז הסימפונית סקרמרהורן בנאשוויל, טנסי נקרא על שמו.
שם המרכז הוכרז לפני מותו.
סקרמרהורן היה גם המנהל המוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של הונג קונג בשנים 1984–1988. הוא עזר לשפר את איכות התזמורת וערך כמה הקלטות עם התזמורת.
ראויים לציון במיוחד סיור הקונצרטים הראשון של התזמורת ב-1986 ברפובליקה העממית של סין, עם הסולנים סטפאני צ'ייז ולי ג'יאן, שעורר תשומת לב בתקשורת העולמית.
סקרמרהורן היה פטרון לאומי של "דלתה אומיקרון", אחווה מוזיקלית מקצועית בינלאומית.
לסקרמרהורן היה בן, סטיבן סקרמרהורן, ושתי בנות, ורוניקה חזנוב ואריקה אנקונה.
הוא קיים קשר רב-שנים עם מרתה ריברס אינגרם, אשת עסקים ופילנתרופית עתירת נכסים.
קודם היה נשוי לבלרינה לשעבר לופה סראנו, ואחריה לזמרת הסופרן קרול נבלט.
סקרמרהורן מת ב-18 באפריל 2005, במרכז הרפואי של אוניברסיטת ואנדרבילט לאחר מחלה קצרה בלימפומה שאינה הודג'קין.
אפרו נטמן בבסיס הפסל "החלילן" בגן המרכז הסימפוני "סקרמרהורן" בנאשוויל.
קנת' חרארדו ורגאס ורגאס (בספרדית: Kenneth Gerardo Vargas Vargas; נולד ב-17 באפריל 2001) הוא כדורגלן קוסטה ריקאי המשחק בעמדת הקיצוני בהארטס.
ורגאס התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ארדיאנו.
בקיץ הושאל למוניסיפל גראסיה מליגת העל הקוסטה ריקאית על מנת לצבור דקות משחק.
עונה לאחר מכן רשם 10 שערים ב-33 משחקים.
ב-7 באוגוסט 2023 ורגאס הושאל להארטס מליגת העל הסקוטית עד לסיום העונה, עם אופציה לרכישה.
ב-26 במרץ 2024 הארטס מימשה את האופציה ורכשה את ורגאס.
בצעירותו שיחק בנבחרת קוסטה ריקה בכדורגל עד גיל 23. באוקטובר זומן לסגל הנבחרת הבוגרת, אך לא רשם דקות משחק במדיה.
ב-12 בספטמבר 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 1–4 ל שנערך באצטדיון מקסימיר שבזגרב.
קסאם היא רקטת קרקע-קרקע פשוטה העשויה צינור מתכת ומלאה חומר נפץ.
הדלק של המנוע הרקטי שלה (מנוע דלק מוצק) מורכב מתערובת של סוכר ואשלגן חנקתי.
התערובת בוערת בקצב מהיר ויוצרת גזים בכמות גדולה, וכך משגרת את הרקטה.
הרקטה פותחה על ידי ארגון הטרור חמאס ומיוצרת ברצועת עזה.
הרקטה קרויה על שמו של עז א-דין אל-קסאם בשל היותו סמל במלחמה נגד עלייתם של היהודים בארץ ישראל בשנים שקדמו לקום המדינה היהודית.
המפתח של היחידות הראשונות היה נידאל פרחאת.
הרקטה משמשת את ארגוני הטרור הפלסטינים בעיקר לירי על יישובים ישראליים, בעוטף עזה ומעבר לו.
לפני ביצוע תוכנית ההתנתקות שימשה לירי על יישובי גוש קטיף.
רקטות הקסאם הראשונות היו עשויות מעמודים של תמרורים.
אף שמדובר ברקטה פרימיטיבית, בעלת טווח קצר ודיוק נמוך מאוד, המספר הרב של הפעמים שבהם שוגרו רקטות קסאם לעבר ריכוזי אוכלוסייה אזרחית בישראל הביא לקורבנות בנפש.
ירי של רקטות קסאם הנופל בתוך אזור מאוכלס יכול לגרום לבהלה ובמקרי קיצון אף להלם קרב וכתוצאה מכך לקושי בתפקוד היום-יומי של התושבים.
היישובים הסובלים ביותר מירי רקטות קסאם הם העיר שדרות, הקיבוצים והמושבים בעוטף עזה, ויישובי גוש קטיף עד לפינויו.
רוב הקורבנות בנפש ורוב הנזקים לרכוש הם בשדרות.
לרקטת הקסאם המקורית היו שלושה דגמים.
בנוסף אליהם ייצרו וייבאו ארגוני הטרור הפלסטינים השונים רקטות אחרות.
להלן טבלה המרכזת את דגמי הרקטות העיקריים הנורים אל עבר ישראל.
בנוסף ל"קסאם" המקורי, פיתחו ארגוני הטרור רקטות שונות:
הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני – אל קודס 1, 2, 3 ואל קודס 101
ועדות ההתנגדות העממית – אל נאסר 1, 2, 3, 4, רקטת סיג'יל
פת"ח/תנזים – סרייה, אל כפאח, ג'נין-1