tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדרום העיר ישנו נמל תעופה עוד קטן יותר.
תחנת הרכבת של העיר מחברת לוילנה, שאולאי וורשה.
הרכבת הליטאית עדיין משתמשת ברוחב המסילה הסובייטי.
פרויקט של האיחוד האירופי לרכבת מהירה (Rail Baltica) במסלול ורשה-קובנה-ריגה-טאלין נמצא בשלבי תכנון, השלמתו מתוכננת לשנת 2026.
בשנת 1988 נבנה בסמוך לעיר נמל התעופה קובנה חדש, כאשר ליטא זכתה לעצמאות, הנמל קיבל מעמד בין לאומי.
בעיר פועלים חמישה תאטרונים וכמה אוניברסיטאות (בהן אחת משתי האוניברסיטאות הלאומיות של ליטא - אוניברסיטת ויטאוטאס הגדול וכן אוניברסיטת ליטא למדעי הבריאות).
בעיר מתקיים פסטיבל ג'אז אחת לשנה.
כדורסל נחשב לספורט הפופולרי ביותר בליטא.
קבוצת הכדורסל בעיר "ז'לגיריס" (Žalgiris) נחשבת לאחת הטובות באירופה.
היא זכתה בעבר שלוש פעמים באליפות ברית המועצות בכדורסל.
בתקופת עצמאותה של ליטא, בשנת 1999 זכתה באליפות הליגה האירופית.
הקבוצה משחקת כיום את משחקי הבית שלה בז'לגיריס ארנה, שהוא אחד מאולמות הכדורסל החדישים והמפוארים באירופה.
בעיר קובנה נולדו כמה מהמפורסמים בשחקני הכדורסל של ליטא כמו ארווידאס סאבוניס, ז'ידרונאס אילגאוסקאס, שארונאס מרצ'ולוניס, ולינאס קלייזה ששיחקו בליגת ה-NBA.
קבוצת כדורגל הטובה בליטא היא FBK Kaunas ואצטדיון הכדורגל הגדול במדינה (מסוגל להכיל 20,000 צופים) שייך לה.
העיר שימשה מרכז מסחרי חשוב החל מהמאה ה-16, אך בתחילה נאסר על היהודים לסחור ולהתגורר בה.
בתחילת המאה ה-18 נוסד בעיר רובע יהודי.
בתחילת השלטון הרוסי ב-1795 הייתה יוזמה לגרש את היהודים מהעיר באמצעות פניה לשלטונות, אך הצאר פאבל סירב.
ב-1850 לערך שימש הרב יהושע לייב דיסקין כרב העיר ובשנות 1864–1896 שימש בתפקיד זה הרב יצחק אלחנן ספקטור.
בשנת 1877 הקים הרב נתן צבי פינקל את ישיבת סלובודקה, בפרבר של קובנה (כיום שכונת ויליאמפולה Vilijampolė).
ישיבה זו נחשבה לאחת החשובות באירופה ללימוד תורה.
בשנת 1879 הקים בה הרב ישראל מסלנט את כולל קובנה, שבו למדו מטובי תלמידיו את שיטתו במוסר, ואחר כך הקימו ברובם ישיבות עצמיות.
כולל קובנו נחשב כראשון הכוללים המודרניים.
על פי מפקד האוכלוסין הצארי משנת 1897 היו היהודים הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בעיר (למעלה מ-35 אחוז מכלל האוכלוסייה).
ובשנות העשרים והשלושים נחשב הדוקטור והעסקן הציוני אבא לפין לראש הקהילה בעיר.
בשנת 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, גורשו יהודי קובנה בהתראה קצרה למרכז רוסיה, כחלק מן המדיניות האנטישמית הרוסית.
בשנת 1939 מנתה האוכלוסייה היהודית בקובנה כארבעים אלף איש, והיא היוותה כרבע מהאוכלוסייה הכללית שבעיר.
האוכלוסייה היהודית נהנתה מחיי תרבות עשירים ביותר ונודעה הן כמרכז תרבותי יהודי, הן כמרכז ציוני והן כמרכז בונדיסטי חשוב.
בעיר פעלו קרוב למאה ארגונים שונים, ארבעים בתי כנסת, בתי ספר רבים ביידיש, ארבעה בתי ספר עבריים (ביניהם הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה והגימנסיה העברית ע"ש שוואבה בקובנה), בית חולים יהודי ובתי עסק רבים.
לאחר הכיבוש הרוסי ועד לכיבוש הגרמני נסגרו מוסדות תרבות וחינוך יהודיים ורוב הארגונים היהודיים הוצאו אל מחוץ לחוק.
ברית המועצות הטילה משטר חמור בשטח הכבוש וניסתה להגביל כל מי שנתפס כמתנגד לקומוניזם.
יהודים ונוצרים רבים גורשו למחנות מעצר בברית המועצות.
שבוע לפני הכיבוש הגרמני ב-14 ביוני 1941, הוגלו כמה אלפי יהודים לסיביר.
כמה אלפים נוספים שניסו להימלט מהעיר נרצחו בידי אנשים מבני האוכלוסייה המקומית.
בשנת 1940 פעל סגן הקונסול היפני צ'יאונה סוגיהארה בקונסוליה בעיר להנפקת אלפי אשרות יציאה לפליטים יהודים.
על מעשהו זה הוכר על ידי יד ושם תואר חסיד אומות העולם.
ביום 24 ביוני 1941 נכבשה העיר על ידי הנאצים.
אלפי יהודים הועברו מהעיר למקומות כמו "הפורט השביעי" (חלק משרשרת מצודות מהמאה ה-19 שהגנו על העיר).
ההערכה היא שבתקופה שבין החודשים יוני ויולי 1941 נרצחו בסיוע משתפי פעולה מבין האוכלוסייה המקומית כעשרת אלפים איש ואישה יהודים ובהם רבי אלחנן וסרמן.
למעשה היו לגטו שני חלקים : הגטו "הקטן" והגטו "הגדול".
לאחר מכן הייתה תקופה של "שקט יחסי" שבמהלכה נלקחו כ 6,000 יהודים לעבודות כפייה במתקני הצבא הגרמני שהיו מחוץ לגטו.
הספרים החשובים יותר ויקרי הערך נשלחו ל בפרנקפורט והיתר הועברו לגריסה.
עם שריפת הגטו ב-13 ביולי 1944, כמעט הכל עלה בלהבות.
בגטו התארגנה מחתרת שביקשה לפעול נגד הנאצים.
חבורות של צעירים שהשתייכו לתנועת הנוער הציונית ומי שהשתייכו לתנועה הקומוניסטית יצרו קשר עם הפרטיזנים ביערות.
כתוצאה מפקודה שהוציא היינריך הימלר ב 21 ביוני 1943, הפך גטו קובנה למחנה ריכוז לשרידי היהודים שהיו מפוזרים בגטאות השונים.
קובנה שוחררה על ידי הצבא האדום ב 1 באוגוסט 1944.
בתום המלחמה נותרו בחיים רק כשמונה אחוזים מהאוכלוסייה היהודית - אלפיים איש בסך הכל.
נכון ל-2020, כ-400 סטודנטים (ישראלים) לרפואה ורפואת שיניים מתגוררים ולומדים בקובנה, באוניברסיטת ליטא למדעי הבריאות בתוכנית הבין לאומית.
לאה גולדברג, ילידת 1911, אמנם נולדה בקניגסברג, אך שנות ילדותה ונעוריה עברו עליה בעיר קובנה.
ביתה היה סמוך לעיר העתיקה והיא סיימה את לימודי התיכון בגימנסיה העברית ע"ש שוואבה.
לאחר שהגיעה לארץ בגיל 24 לא איבדה את זיקתה לנופי ילדותה.
בשיר "אילנות" היא כותבת: "אִתכם אני נשתלתי פעמיים/אִתכם אני גדלתי/ אורנים ושורשיי - בשני נופים שונים".
בבניין בית ספר התיכון בו למדה בקובנה, נקבע בשנת 2011 לוח זיכרון המציין את היותה בוגרת בית הספר.
לקובנה ברית ערים תאומות עם הערים:
קובלט כלוריד כללינוסחה כימיתCoCl2שמות אחריםקובלט דוכלורידמסה מולריתאנהידריד 129.84 g/mol
הידראט 237.93 g/molמראההידראט אדום; אנהידריד כחולמספר CAS[7646-79-9] (אנהידריד)פיזינקודת התכה735 C°נקודת רתיחה 1,049 C°צפיפות3.356 g/cm 3
קובלט כלוריד (CoCl2) הוא חומר היגרוסקופי (סופח מים מהאוויר).
קובלט כלוריד הוא אינדיקטור להימצאות מים.
כאשר הוא יבש הוא בצבע כחול וכשהוא רטוב הוא ורוד.
תכונה זו מנוצלת באמצעות השימוש בנייר קובלט כלוריד, הנייר הוא אינדיקטור ללחות ולמים.
קוֹבְּלֵנְץ היא העיר השלישית בגודלה במדינת ריינלנד-פפאלץ שבגרמניה.
שם העיר נגזר מהמילה הלטינית confluentes, שפירושה "התמזגות נהרות".
קובלנץ היא מקום מושבו של קמפוס קובלנץ של אוניברסיטת קובלנץ-לנדאו, קמפוס ריין-מוזל, של אוניברסיטת קובלנץ למדעים יישומיים וכמו כן, של הנהלת מחוז מאיין-קובלנץ, מנהלת המבנה והאישור הצפוני (ממשלת מחוז קובלנץ עד 1999), הארכיון הפדרלי ובית המשפט החוקתי של ריינלנד-פפאלץ.
קובלנץ הייתה אחת העמדות הצבאיות שהקים דרוסוס בשנת 8 לפנה"ס.
לאחר נסיגת הכוחות הרומיים במאה החמישית, נכבשה קובלנץ על ידי הפרנקים, שהקימו בעיר חצר מלכותית.
בכנסיית קסטור, שנחנכה בשנת 836.
בתקופת שלטונם של הארכיבישופים ונסיכות הבוחר מטריר המשיכה קובלנץ לפרוח ומספר רב של אוצרות תרבות נוצרו בה, כגון כנסיות, טירות וביצורים.
מבצר ארנברייטשטיין הסמוך לעיר נוסד כהרחבה מהטירה שנבנתה בסביבות שנת 1020. במאה ה-12 בנו הארכיבישופים של טרייר את כנסיית פלורינס ואת כנסיית ליהבפראו.
במאה ה-13 נבנתה בעיר טירת שטולצנפלס (Schloss Stolzenfels), בהמשך הטירה נהרסה במלחמות ושוקמה במאה ה-19 בסגנון התחייה הגותית.
במאה שלאחר מכן, עם בניית גשר בלדואין, התאפשר מעבר קבוע של נהר המוזר לראשונה מאז התקופה הרומאית.
במהלך מלחמת שלושים השנים העביר הנסיך הבוחר פיליפ כריסטוף פון זוטרן את מעונו הרשמי מטרייר לארמון פיליפבורג החדש שנבנה למרגלות הארנברייטשטיין, שהוסב למצודה.
בשנת 1786 עבר הנסיך הבוחר קלמנס וונזסלאוס מסקסוניה לארמון הנסיך הבוחר בקובלנץ.
מכאן הוא שלט עד לשנת 1794, אז נכבש האזור על ידי הצבא המהפכני הצרפתי.
מ-1789 עד 1794 נסוגו לקובלנץ כוחות אנטי-מהפכניים שהתרכזו תחת הנהגתו של אחיו של לואי ה-16 ובזכות דודו, וונזסלאוס התנהלה העיר באופן עצמאי יחסית עד שנכבשה על ידי סברין מרסו.
בשנים 1815–1822 הייתה קובלנץ בירת הדוכסות הגדולה של הריין התחתון, שהייתה מחוז של ממלכת פרוסיה.
ב-1992 נערכו בעיר אירועים לציון 2,000 שנה להיווסדה.
העיר ממוקמת בסמוך לגדה המערבית של נהר הריין, בהתמזגותו עם נהר מוזל, 92 ק"מ דרום-מזרחית לקלן.
מפגש נהרות הריין והמוזל בקובלנץ נקרא "הפינה הגרמנית" ובו אנדרטה ופסל גדול של הקיסר וילהלם הראשון, מולו ניצבים דגלים של 16 המדינות הפדרליות של גרמניה.
ממול, על הר אליו ניתן להגיע ברכבל, נמצא מבצר ארנברייטשטיין, אחד המבצרים הגדולים והשמורים בגרמניה.
ממנו ישנה תצפית על העיר.
הפינה הגרמנית ושני מבצרים נוספים, קונסטנטין ואסטרשטיין הסמוכים לעיר.
חלקים מקובלנץ שייכים לאתרי המורשת העולמית של אונסק"ו: מאז 2002 וטירת נידרברג נמצאת ברשימת אונסק"ו מאז 2005.
המרחב העירוני של קובלנץ מחולק ל-30 רבעים (סטטיסטיים).
החלוקה בין הרבעים הבולטים הם העיר העתיקה (אלטשטאדט), ארנברג (מחוז מקומי יחד עם אימנדורף), ארצהיים, אסטרשטיין, בובנהיים, ארנברייטשטיין, גולדגרובה, גולס עם בישולדר, הורשהיים, הורשהיימר הוהה, אימנדורף (מחוז מקומי יחד עם ארנברג) ועוד.
קהילה יהודית בקובלנץ הייתה קיימת מאז ימי הביניים.
בתקופה זו התיישבו היהודים בעיר העתיקה שבין הטירה העתיקה (Alte Burg) לכנסיית פלורין.
בקהילה היהודית באותה עת כבר היו בית כנסת, בית קברות ובית חולים.
פוגרומים ראשונים נגד יהודי קובלנץ התרחשו במאה ה-13, וב-1265 (ט"ו בניסן ה'כ"ה) אירעה עלילת דם בעיר.
הפוגרומים הגיעו לשיאם במאה ה-14 במהלך מגפת המוות השחור.
בתקופה שלאחר מכן, חזרו משפחות יהודיות להתגורר בקובלנץ.
לאחר שנסיכות הבוחר מטריר גירשה את כל היהודים בשנת 1418, לא נשארו בקובלנץ יהודים עד לשנת 1518. בין המאה ה-16 עד למאה ה-18, חזרו שוב יהודים לקובלנץ, למעט הפרעות קטנות.
עם כיבוש העיר על ידי כוחות מהפכנים צרפתים בשנת 1794, זכו היהודים בעיר לשוויון מלא.
במאה ה-19 מספר המשפחות היהודיות גדל מאוד.
אף על פי שתנאיהם הכלכליים השתפרו, תקופה זו התאפיינה גם באנטישמיות.
בשנים 1847/1848 רכשה הקהילה היהודית רכשה את חצר Bürresheimer והפכה אותה לבית כנסת.
במהלך ליל הבדולח נהרס פנים בית הכנסת, אך הבניין לא הועלה באש בגלל הבתים הסמוכים.
בדצמבר 1938 "קנתה" העיר קובלנץ את הבניין והחצר מהקהילה היהודית מבלי לשלם מחיר קנייה כלשהו.
יהודים רבים היגרו לחו"ל ואלו שנותרו ספגו דיכוי קשה ונאלצו להפסיק לעבוד במשלוח ידם.
הגירוש החל בשנת 1942, במהלכו גורשו 870 יהודים מהאזור למחנות הריכוז במזרח דרך תחנת הרכבת קובלנץ-לוצל.
בניין בית הכנסת לשעבר נהרס במידה רבה על ידי פצצות בשנת 1944.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945, רק כמה ניצולים חזרו לעיר, אך הם הקימו שוב קהילה יהודית קטנה.
העירייה החזירה את רכוש בית הכנסת לשעבר לקהילה בשנת 1947 ובהמשך שילמה פיצוי בגין אובדן השימוש בידי הקהילה היהודית.
בגלל מספר החברים המצומצם שלהם והנסיבות הקשות מאוד, רצח או הגירה של רוב חברי הקהילה, החליטו החברים שנותרו בעיר לא לשחזר את המבנים ההרוסים אלא למכור אותם לעיר ולהשתמש בהכנסות לשיפוצים, בין השאר של אולם בית העלמין לשעבר.
בשתי הערים קרויות כיכרות האחת על שם רעותה.
קובלנה פלילית (או קובלנה פרטית) היא אישום פלילי, שבו המאשים הוא אדם פרטי, בניגוד לאישום פלילי רגיל, שבו המאשימה היא המדינה.
מטרת הקובלנה היא להעמיד את הנאשם לדין, ולהביא להענשתו על פי הדין הפלילי, וזאת בשונה מתביעה אזרחית שמטרתה להעניק סעד אזרחי (פיצויים) לתובע.
על פי , בעבירות פליליות המדינה היא המאשימה, שכן עבירה פלילית היא עבירה הנעברת כנגד החברה, וייצוגה של האחרונה מסור בידי המדינה.
בנוסף, המדינה נחשבת לגוף חסר פניות וחסר שאיפות נקם, ויש לה יכולת ואמצעים לערוך חקירה ולנהל את ההליך הפלילי.
אף על פי כן, מאפשר לכל אדם להגיש קובלנה פלילית בגין רשימה סגורה של עבירות המפורטת .
העבירות שעליהן ניתן להגיש קובלנה פלילית הן עבירות שבהן עניין הציבור קטן יחסית בעוד שיש להן עניין רב יותר ליחיד.
דוגמאות לעבירות המאפשרות הגשת קובלנה פלילית הן עבירות על חוק איסור לשון הרע, פגיעה בצנעת הפרט או גרימת מטרדים כגון רעש.
עם הגשת קובלנה פלילית לבית המשפט, ניתנת לתביעה הכללית ארכה בת 15 יום להודיע אם היא מעוניינת להחליף את הקובל ולנהל את ההליך המשפטי במקומו.
אם ביקשה התביעה לתפוס את מקומו של הקובל, תוחלף הקובלנה בכתב אישום.
אם לא הודיעה התביעה על רצונה כאמור, הקובל יתפקד בכל עניין בדומה לתובע מטעם המדינה:
כמו כן, כבאישום פלילי רגיל, ליועץ המשפטי לממשלה יש סמכות לעכב הליך פלילי שמקורו בקובלנה פלילית, אך ככלל הוא ימנע מלעשות זאת משום שהדבר פוגע בכוונת המחוקק בהתירו קובלנות פרטיות.
במקרים מיוחדים, על בסיס שיקולים של טובת הציבור, יכול היועץ המשפטי לממשלה לעשות זאת; לדוגמה, כשהקובל עושה לכאורה שימוש לרעה בהליכי הקובלנה הפלילית, כגון הטרדת הנאשם בקובלנות רבות המסתמכות על אותו בסיס עובדתי.
במקרה של כוונת עיכוב כזו, יפנה היועץ המשפטי לממשלה לקובל, וייתן לו הזדמנות לטעון את טענותיו לפני קבלת החלטה על העיכוב.
קובלנה פלילית מוגשת לבית משפט השלום, וההליך מנוהל על ידי הקובל או על ידי בא כוחו.
בית משפט יכול לכפות על הקובל למנות לעצמו עורך דין שייצג אותו בשני מקרים: (1) אם התרשם שהקובל אינו מסוגל לנהל את הדיון בעצמו, (2) או שהקובל מנהל את הדיון באופן טורדני.
במקרים אלו, אי מינוי עורך דין תוך זמן קצוב, מאפשר לבית המשפט לראות בתובע כתובע שלא התייצב.
אף על פי כן, רשאי בית המשפט להרשיע את הנאשם במקרים מסוימים.
אדם אשר הועמד לדין בעקבות קובלנה פלילית, וזוכה, שמורה לו הזכות לתבוע פיצוי מהתובע.
על פי הוראות , אין להגיש קובלנה פלילית כנגד קטין "בשל עבירה שבשעת ביצועה לא מלאו לו ארבע-עשרה שנה".
קובלנץ היא עיירה במחוז צורצך, בקנטון ארגאו שבשווייץ.
קובלנץ שוכנת מול ואלדסהוט בבאדן-וירטמברג, במקום שבו נהר הארה נשפך לנהר הריין.
בתקופה הרומית קובלנץ נקראה Confluentia שפירושו זורמים יחד: הנהרות ארה וריין.
היה במקום חצר סחורות ומגדלי שמירה שנועדו לשמור על הסחורות שעברו בנהר הריין.
העיירה מיושבת מאז ימי הביניים.
לבעלי הסירות בקובלנץ היה מונופול על הסחורות שעברו מעיירת השוק החשובה (באותם הזמנים) צורצך במורד הריין אל בזל.
עם סלילת מסילת הרכבת במאה ה-19 איבדו קובלנץ וצורצך את מקור הפרנסה החשוב הזה.
קובלנץ מכונה "Vier-Brücken-Dorf" (כפר ארבעת הגשרים) משום ששני גשרי כבישים ושני גשרי רכבת חוצים את הארה ואת הריין.
קוביית יחידה היא קובייה שכל מקצועותיה באורך 1 יחידת אורך.
הנפח של קובייה תלת-ממדית הוא 1 יחידת אורך מעוקבת (למשל מטר מעוקב עבור מטר), ושטח הפנים שלה הוא 6 יחידות אורך רבועות (למשל מטר רבוע עבור מטר).
נקראת לעיתים גם "קובייה בגודל 1".
המונח "קוביית יחידה" או "היפרקוביית יחידה" מתייחס גם להיפרקוביה, קוביות במרחב n-ממדי, עבור ערכים של n שאינם 3. המונח גם מתייחס גם לקוביית היחידה הספיציפית שמונחת על ראשית הצירים וצלעותיה הם וקטורי היחידה הסטנדרטיים.
לפי שימוש חוזר במשפט פיתגורס, אורכו של האלכסון הארוך ביותר בקובייה n-ממדית הוא השורש הריבועי של n.
קובינה היא עיר במטרופולין של לוס אנג'לס, קליפורניה.
העיר שוכנת 35 ק"מ מזרחית ללוס אנג'לס במחוז לוס אנג'לס.
לפי מפקד האוכלוסין של שנת 2009 חיו בעיר 48,000 תושבים.
ההתיישבות באזור החלה בשנת 1882 כאשר מספר מתיישבים הקימו עיירה קטנה.
9 שנים לאחר מכן, בשנת 1901 העיירה הפכה רשמית לעיר.
התושבים היו בעיקר חקלאים אשר גידלו תפוזים ואשכוליות.
בשנת 1909 קובינה הייתה ספקית התפוזים השלישית בעולם.
אחרי מלחמת העולם השנייה חל שינוי בתושבים ורובם עזבו את החקלאות.
קובינה קיבלה אופי יותר עירוני כאשר התחילו להתיישב בה משפחות צעירות.
כיום רוב תושביה עובדים בלוס אנג'לס.
קובינה שוכנת בעמק סן גבריאל לצלו של רכס הרי סן גבריאל, שוכנת 35 ק"מ מזרחית ללוס אנג'לס.
היא נחשבת לפרבר של לוס אנג'לס וחלק גדול מתושביה עובדים בעיר הגדולה.
היא גובלת בווסט קובינה בדרום ובדרום-מערב, אירבינדייל, וינסנט ובולדווין פארק במערב, אזוסה וגלנדורה בצפון, סן דימס במזרח ופומונה בדרום-מזרח.
שטחה של קובינה הוא 18.1 ק"מ רבועים.
קובלא חאן היא קטע מפואמה מאת סמיואל טיילור קולרידג', שיצא לאור ב-1816 עם הקדמה מאת המשורר ועם כותרת המשנה "חיזיון בחלום, פרגמנט".
הפואמה בנויה משני חלקים, בראשון מתואר ארמונו הפלאי של הקיסר המונגולי קובלאי חאן, זאנאדוּ, ובשני מתוארת השתוקקות לקול זמרתה של נערה חבשית.
הפואמה אינה דומה לשירים אחרים מאת המשורר והיא עוררה עניין רב בשל המסתורין האופפים אותה.
לדברי אסף ענברי "זהו השיר הנחקר ביותר בתולדות הספרות האנגלית, אם לא בתולדות ספרות המערב כולה".
בסתיו 1797 חי קולרידג' בנת'ר סטווי שבדרום אנגליה, ובילה בטיולים בסביבה וביצירה משותפת עם חברו, המשורר ויליאם וורדסוורת', ועם אחותו דורותי.
באוקטובר אותה שנה חלה במהלך טיול ונאלץ לנוח מספר ימים בבקתה בחווה סמוכה.
לפי ההקדמה לפואמה, היה עימו באותה עת ספרו של סמיואל פרצ'ס "מסע הצליינות" (Pilgrimage, 1613).
הספר מכיל בין היתר את תיאור ארמון הקיסר קובלאי חאן, כפי שנמסר על ידי מרקו פולו.
בזאנאדה הקים קובלאי חאן ארמון שחומתו הקיפה 16 מייל רבועים של כרים פוריים, מעיינות נאים, נחלים משובבי נפש, שלל חיות יאות-לציד, ובמרכז - בית תענוגות מפואר הניתן להזזה ממקום למקום.
-- תרגום: אסף ענברי אנגלית
לדברי קולרידג', הוא סבל מכאב בטן ונטל מנת אופיום להקלה, לאחר מכן קרא שורות אלה בספר ושקע בשינה עמוקה.
בשנתו חווה חיזיון מוחשי ביותר, במהלכו נגלו אליו הארמון, הגנים, הנהר "אלף" התת-קרקעי ועוד.
החיזיון אף נרקם והוכתב עבורו ב-200 עד 300 טורי-שיר.
כשהתעורר משנתו מיהר המשורר לכתוב את השורות שזכר.
אך לאחר שכתב 54 שורות - נקטע לפתע על ידי "אדם מפורלוק" (a person from Porlock), שהפריע לו.
כשנפרד מהאיש, חזר קולרידג' אל שולחן הכתיבה רק על מנת לגלות ששאר טורי השיר פרחו מזכרונו.
הסיפור בהקדמה מעורר תהיות רבות.
ראשית, ספרו של פרצ'ס היה ספר עב-כרס ביותר (בין 900 ל-1,000 עמודים), לא ספר שנוטל עמו איש לטיול.
שנית, הפואמה פותחת אמנם בתיאור הארמון, אך עד מהרה עוברת לתמונה שונה, נושא העלמה החבשית, שאינו קשור לחיזיון לפי ההקדמה.
-- תרגום: נחום ונגרוב אנגלית
עוד לפני שהשיר פורסם הראה אותו קולרידג' ללורד ביירון, שאהב אותו והאיץ בו לפרסמו, כך נהג גם וולטר סקוט.
אולם משפורסם השיר בחוברת (שכללה גם את השירים "קריסטבל" ו"מכאובי השינה") ב-1816, היא לא זכתה להימכר, והתגובות עליה היו מעטות ושליליות ביותר.
ויליאם הזליט כתב את הביקורת המלגלגת הראשונה, שנתנה את הטון לאלו שבאו אחריה.
"קובלא חאן", הוא כתב, "מראה שמר קולרידג' יכול לכתוב נונסנס יותר טוב מכל אדם אחר באנגליה".
עם זאת, הזליט הכיר במוזיקליות של היצירה, כשכתב "זו לא פואמה אלא קומפוזיציה מוזיקלית" וסיכם שגם אם משמעות השורות אינה מובנת, הקוראים נמשכים לחזור עליהן שוב ושוב.
ביקורת עוקצנית אחרת, שפורסמה בעילום שם, התייחסה למכלול השירים ולהקדמה בציינה ש"השיקול האמנותי פגום בעת השינה".
רק ב-21 באוקטובר 1821 חלה תפנית שגרמה לקריאה חיובית ושונה בפואמה, כאשר לי האנט ציין ב"אקזמינר" ש"אין להתייחס אל הפואמה כאל שיר אלא כאל 'מוזרות פסיכולוגית' המציגה לקורא מראות עומק ציוריים, בדרך חדשה ובלשון חדשה".
לאורך המשך המאה ה-19, ככל שגבר העניין בפסיכולוגיה ובחקר החלומות הלכו ורבו ההתייחסויות לחוויה של קולרידג' וליכולתו של האדם לראות מראות אמת בחלומו, עם או בלי הסתייעות בסם פסיכואקטיבי.
ב-1927 טען ג'ון לווס (John Lowes) בספרו Road to Xanadu ("הדרך לזאנאדו"), מחקר בדרכי הדמיון, שהפואמה היא אחת היצירות הראויות לציון ביותר בספרות האנגלית.
הוא מציין את יכולתו של קולרידג' לצייר מראות חיים ומלאי דמיון באמצעות שימוש יצירתי וחדשני בשפה ובסמלים.
צירופם של הארמון, הנהר התת-קרקעי, הנקיקים ומערות הקרח, סילון המים הפורץ ועוד, יוצרים לדבריו מכלול שלם שלא נוצר אף לא מאחד מהדימויים בנפרד, ומקנה תחושת מציאות למראה הדמיוני.
במאמרו "The use of poetry and the use of criticism" ("השימוש בשירה והשימוש בביקורת") מ-1933 פתח טי אס אליוט במתקפה על ההילה לה החלה זוכה הפואמה.
הוא טען שלא ניתן להתייחס לצמד הבתים כאל השיר כולו.
השראה, דמיון ומקור יצירה מסתורי - אין בהם די, יש צורך בארגון צורני וביצירה אמנותית כדי שאוסף שורות יוכל להיקרא שיר.
מאמר זה פתח דיון על הקשר שבין צורת השיר לבין תוכנו, ומה שהתכוון להביע.
במהלך השנים נכתבו עשרות פרשנויות, בהן מרחיקות לכת, הקשורות לתחומי הפסיכואנליזה, הפאראפסיכולוגיה, המין, השימוש בסמים, ואף ההיסטוריה והפוליטיקה.
הסופר הארגנטיני חורחה לואיס בורחס הוקסם מסיפור הפואמה וחזר אליו מספר פעמים.
בורחס מפליג מצירוף המקרים אל רעיון לפיו הארמון והפואמה אינם אלא התגלויות בעולמנו של חפץ מיסטי, שנגלה ליחידי סגולה שמימשו אותו, איש איש לפי יכולתו ודרכו, בהכרח באופן עמום ומקוטע ביחס למקור השמימי.
בסרט המוזיקלי "זאנאדו" מ-1980, שהפך מאז לסרט פולחן, מצוטטת הפואמה.
המכר שהתדפק על דלתו של קולרידג' והפריעו מעבודתו זכה אף הוא להתייחסות נרחבת.
יש שראו בו את האבטיפוס של הגורם המפריע, המעכב את היצירה ומונע הוצאתה לאור, הגורם הארצי המטשטש את ההשראה האלוהית.
הדמות זכתה למספר התייחסויות בתרבות וה"אדם מפורלוק" היה למטבע לשון:
בספרו של ולדימיר נבוקוב "לוליטה" נרשם אדם במלון בכינוי "א.דם, פורלוק, אנגליה" (A.
ברומן "שלג" מאת אורהאן פאמוק, הדמות קא חושב לרשום שיר במחברת באמרו - "שום אדם לא יבוא מפורלוק הפעם".
בספר "סוכנות הבילוש של דירק ג'נטלי" מאת דאגלס אדמס נוסע דירק ג'נטלי בזמן ומפריע לקולרידג' להשלים את הפואמה.
בקומיקס "סאנדמן" של ניל גיימן יש התייחסות לאדם מפורלוק, כאשר גיבור מנסה להזכר נואשות בשורות משיר.
בספר "עמק הפחד" מאת ארתור קונאן דויל מפריעה דמות בשם "פרד פורלוק" לשרלוק הולמס במהלך עבודתו.
בספר "גר בארץ נוכרייה" מאת רוברט היינליין נגרמת לסופר ג'ובאל הרשו הפרעה במחשבותיו על ידי שיחת טלפון, לה הוא עונה במילים: "הפרעת למחשבה עמוקה, את איתות מפורלוק".
המשורר העברי משה דור חיבר בעקבות הפואמה את השיר "כְּסָנָדוּ בשנית".
קוביית קרח היא גוש קרח מעוצב בצורת קובייה, המשמש לרוב על מנת לקרר משקאות.
קוביות קרח מועדפות לרוב על קרח מרוסק מאחר שהן נמסות לאט יותר.
קוביות קרח נוצרות באמצעות מילוי תבנית קוביות קרח במים, והכנסתה למקפיא.
ניתן גם לייצרן באופן אוטומטי במייצר קרח שמובנה במקררים ביתיים רבים.
במייצרי הקרח מיוצרות הקוביות באופן שוטף ומאוחסנות בתא הקפאה ייעודי; בתחתית התא אלמנט מכני או חשמלי לשחרור הקוביות בזו אחר זו.
מייצר הקרח המובנה נוח לשימוש מאשר תבנית קרח, אך הוא יקר ממנה.
ישנם גם מכשירים להכנת קרח, המשמשים מעבדות ומוסדות לימוד.
קוביות קרח מיוצרות גם באופן תעשייתי ונמכרות בשקיות.
למרות שמן, קוביות קרח אלו מיוצרות בצורת גליל עם חור לאורכו.
קוביות קרח תעשייתיות שקופות לגמרי, בניגוד לקוביות קרח המיוצרות בתבנית או במייצר קרח, שבדרך כלל הן מעט לבנות.
צבען הלבן של קוביות קרח נובע מהקפאה מהירה או מכך שבמים ישנם מוצקים מומסים אחרים.
כאשר מים מקוררים לנקודת קיפאון, גזים הנמצאים בתוכם הופכים לבועות מיקרוסקופיות.
מאחר שבמהלך ההקפאה של המים גדל נפחם (משקלו הסגולי של הקרח נמוך משל המים), "תופחת" הקובייה במקומות האחרונים להתמצק.
לדוגמה, בתבנית קוביות קרח תופח מרכז הדופן העליונה של כל קובייה.
לפיכך צורתה של פאה זו דמוית כיפה.
בשל תופעה פיזיקלית זו של התרחבות הקובייה בתהליך ההקפאה, מייצרי קוביות הקרח לסוגיהם בנויים כך שקיים לצד כל תא חלל אוויר שאליו היא יכולה להתפשט, וכך למעשה צורת הקובייה תמיד שונה במקצת מתבנית המתקן שייצר אותה.
קובלר הוא קינוח פופולרי במטבח הבריטי ובמטבח האמריקאי.
הקינוח כולל פירות שנאפים כשהם מכוסים בבלילה, ביסקוויט או בצק פאי.
בשונה מפאי, הקינוח אינו כולל בצק בתחתיתו, אלא רק בחלקו העליון.
מקורו של המאכל במושבות הבריטיות בצפון אמריקה.
המתיישבים האנגליים לא יכלו להכין פודינג אנגלי בשל מחסור בחומרים ובתנורים מתאימים, ולכן במקום לאפות את הפאי, אידו את מילוי הפאי שמעליו הבצק.
לבצק הפאי האפוי הייתה צורה של אבני רחוב, ומכאן שמו של המאכל (קובלר = ריצוף).
מאכל זה נאכל בעיקר כארוחת בוקר, כמנה ראשונה או כמנה עיקרית.
רק בשלהי המאה ה-19 הפך המאכל לקינוח.
גיוון של מאכל זה הוא הקרמבל.
סביב המאכל והדיון האם הוא פאי או לא נסוב נושא עלילתי מרכזי בסרט "אלוהי הקטל".
בהדרגה הפך הקובלר לקינוח נפוץ גם ברחבי האימפריה הבריטית וחבר העמים הבריטי, במילוי תפוחים או שילוב של תפוחים עם אוכמניות ואפרסקים.
ישנן גם גרסאות מלוחות בהם הפירות מבושלים עם בשר טלה.
מנות אלה הפכו נפוצות בעיקר במהלך מלחמת העולם השנייה, שכן משרד הקיצוב של ממשלת בריטניה עודד את הכנת המאכל שדרש כמות קטנה יותר של קמח וחמאה מאשר זו הנדרשת להכנת בצק פאי.
קובל (באוקראינית וברוסית: Ковель, בפולנית: Kowel, ביידיש: קאָוועל) היא עיר מחוז בחבל ווהלין השוכנת בצפון-מערב אוקראינה.
היישוב הוזכר לראשונה בשנת 1310. מקור שמו (Ковка "נפח") קשור לברזל שנמצא במקום.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים שבאתר עיבדו ראשי חניתות מברזל.
ב-24 בדצמבר 1518 העניק זיגמונד הראשון, מלך פולין את זכויות מגדבורג לקובל והפך אותה לעיר.
במחצית הראשונה של המאה ה-16 הוקמו בה בתי הספר הציבוריים הראשונים.
תקופה מסוימת השתייכה העיר לדוכסות הגדולה של ליטא וב-1569 הפכה לחלק מן האיחוד הפולני-ליטאי.
עקב חלוקת פולין השלישית בשנת 1795 עברה לשלטונה של האימפריה הרוסית.
העיר חוברה למסילת הברזל לקו ברסט-קייב בשנת 1873 וב-1877 לקו לובלין-ורשה.
תחנת הרכבת, לנוסעים ולמטענים, הפכה את העיר קובל לצומת רכבות ראשי במזרח אירופה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבשה העיר בשנת 1915 על ידי הכוחות האוסטרו-הונגרים.
בתאריכים 24 ביולי 1916 - 8 באוגוסט 1916 נערך דרומית לעיר קרב קובל, כחלק ממתקפת ברוסילוב.
בקרב זה ניסה הצבא הרוסי להשתלט על תחנת הרכבת בעיר.
הקרב הסתיים בעצירת המתקפה הרוסית באזור זה תוך גרימת אבדות כבדות לרוסים.
העיר חזרה לשלטון הפולני משנת 1920 עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב נכבשה העיר בידי הצבא האדום בספטמבר 1939. בעקבות פלישת הנאצים לברית המועצות נכבשה העיר על ידי הוורמאכט ב-26 ביוני 1941.
לעיר נסוגו כוחות גרמניים במרץ 1944, אלה כותרו בידי הצבא האדום, אולם הצליחו לסגת ממנה ב-7 באפריל.
הצבא האדום נכנס לעיר ב-7 ביוני 1944.
עם תום המלחמה סופחה העיר וכל מחוז ווהלין לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית והפכה בכך לחלק מברית המועצות.
הקהילה היהודית בעיר הוקמה בשנת 1536, אולם יהודים גרו בה עוד קודם לכן.
היהודים התיישבו ברחובות משלהם, באזור המוקף בפלגי נחל הטוריה.
בשנים 1648 עד 1649 סבלה קובל חמורות מפרעות חמלניצקי, ורוב היהודים בה, כמו גם רבים מהנוצרים, נרצחו וטובעו בנהר.
בשנת 1660 נבנתה הקהילה היהודית מחדש תחת חסות המלך הפולני יאן השני קזימייז' (Jan II Kazimierz Waza).
בשנת 1795 היה מספרם של יהודי קובל 811 נפש, כ-38% מכלל אוכלוסיית העיר.
במהלך המאה ה-19, הפכה קובל למרכז עירוני-מסחרי.
הרב מאיר אוירבך שימש כרב הקהילה החל משנת 1840 לערך.
האוכלוסייה היהודית הלכה וגדלה וכעבור כמאה שנים, בשנת 1897 היה מספרם של יהודי קובל על פי מפקד האוכלוסין הרשמי, 8,521 נפש, כ-48% מכלל תושבי העיר.
התפתחות העיר המהירה והזינוק במספר היהודים מוסבר בסלילת מסילת הברזל.
למרות הסבל שעבר על יהודי העיר בסוף מלחמת העולם הראשונה, כשהשלטון בעיר עבר מיד ליד, הלך מספרם וגדל ובשנת 1921 מנתה אוכלוסיית היהודים 12,758 נפש, כ-61.2% מכלל אוכלוסיית העיר.
ליהודים היה חלק נכבד בתעשייה, ביצור סחורות כמו בירה ועור, בבנייה ובבעלות על חנויות.
הם היו פעילים במסחר הסיטונאי והקמעונאי בעיר ובסביבתה.
כמחצית מחברי מועצת העיר היו יהודים והשלטונות הפולניים הרשו להם לבחור מתוכם את סגן ראש העיר.
בין שתי מלחמות העולם, ארגן הבונד איגודים מסחריים בקובל, והייתה לו השפעה מכרעת על חיי היהודים.
בעיר פעלו מגוון של מפלגות ציוניות שאף השתתפו בקונגרסים הציוניים.
תנועות נוער ציוניות-חלוציות-פעילות הוקמו עוד בשנות ה-20 המוקדמות.
מאות רבות מבני הנוער של העיר לקחו חלק בהן ורבים מהם (כמעט 1000 איש עד פרוץ המלחמה) עלו ארצה לאחר מחנות עבודה והכשרות למיניהן.
מעבר להגירה לארצות המערב, מאות רבות של בני נוער קיבלו את ברכת הוריהם ועלו ארצה בצורה לגלית ואי-לגלית.
ראשוני החלוצים הקובלאים עלו בסוף המאה ה-19 ועד לסוף שנת 1939, בה נסגרו הגבולות עם העולם החופשי, נמשך זרם העלייה לארץ ישראל.
האנטישמיות בקובל בתקופת השלטון הפולני הייתה מורגשת בחיי היום-יום בעיקר מתחת לפני השטח.
אימת הגויים מפני "העולם התחתון" היהודי שפעל בצד בני תנועות הנוער החלוציות, לא נתנה לאנטישמיות להרים ראש.
בשנות ה-30, למרות הדיכוי הכלכלי הפולני, שגשגה לצד הפעילות הציונית הנרחבת, גם פעילות תרבותית- אינטלקטואלית של יהודי העיר.
שני שבועונים מקומיים ביידיש יצאו לאור, הוקמו גני ילדים ושלושה בתי ספר יסודיים עבריים.
עם מוסדות החינוך העל-יסודי נמנו הגימנסיה העברית – "תרבות", בית הספר יהודי-פולני פרטי של קלרה ארליך, ובית ספר מקצועי יהודי- של רשת "אורט".
בעיר פעל תיאטרון בעברית סטודיה "הבימה", ספרייה בעברית וביידיש, וחוג דרמטי ביידיש.
ראויה לציון העזרה ההדדית בקהילה- הקמת מוסדות בריאות והזנה לעניים ושיכון ליתומים ולזקנים.
עזרה לנזקקים הגיעה גם מארגון הג'וינט.
בעיר הוקם בית חולים יהודי, עשרות בתי כנסת גדולים וקטנים היו פזורים בעיר העתיקה ובעיר החדשה, תלמודי תורה, בנקים יהודיים וכו'.
בערב מלחמת העולם השנייה, שלהי שנת 1939, מנתה אוכלוסיית היהודים בעיר כ-17,000 נפש.
מספר זה הלך וגדל והגיע ליותר מ-20,000 נפש, לאחר הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, כאשר אלפי פליטים יהודיים הגיעו לקובל ממערב פולין, מעבר לנהר הבוג המערבי.
הקהילה היהודית הגישה עזרה לפליטים שחלקם נשאר והתאקלם בעיר וחלקם המשיך בנדודיהם מזרחה.
חנויות נסגרו, המסחר החוקי פסק, רבים ישבו באפס מעשה.
חלק מהסוחרים והפליטים נשלחו לסיביר.
התנועה הציונית ירדה למחתרת, עם כניסת הרוסים לעיר ניסו עשרות בני נוער לחצות את הגבולות.
בערב כניסת הנאצים לקובל, בסוף יוני 1941, נמלטו למעלה מ-600 צעירים ברכבות האחרונות למזרח, למעמקי ברית המועצות.
קובל נכבשה על ידי הגרמנים בין 27 ל-28 ביוני 1941. באותו יום נתפסו ונורו למוות בחוצות העיר 80 יהודים.
באמצע יולי 1941 הוקם היודנראט.
כמה שבועות לאחר מכן אספו הגרמנים 200 ספרי תורה מכל בתי הכנסת שבעיר ושרפו אותם.
במפקד שנערך במצוות הגרמנים נמנו כ-20 אלף יהודים בקובל, כולל הפליטים שברחו לעיר ב-1939. מעריכים שעד סוף שנת 1941 נרצחו כאלף מיהודי העיר.
הגטאות בקובל הוקמו רק לקראת סוף מאי 1942, מאוחר הרבה יותר מערים אחרות, היות שמנהיגי הקהילה הצליחו לשחד את מפקד העיר קמפף בכסף וברכוש רב.
מעשיו של קמפף התגלו לגרמנים, והוא הוצא להורג.
המפקד החדש היה קסנר, רוצח וסדיסט, ומצב היהודים הורע לאין שיעור.
ידוע על מספר התנגדויות של צעירים ועל אחדים שברחו מהעיר לפני ואחרי הקמת הגטאות.
חלקם הצטרפו לפרטיזנים ביערות, שרובם היו לאומניים ואנטישמיים וטבחו בבורחים.
הגטו של "הבלתי מועילים" הוקם בעיר העתיקה, ומספר ימים אחר כך, ב-2 ביוני 1942, התקיימה בו האקציה, שוכני הגטו קובצו בכיכר המצעדים, הוקפו על ידי המוני אוקראינים והמיליציה שבפיקודו של רב-המרצחים מאנטיי.
מאות נטבחו במקום והיתר נלקחו אל גיא ההריגה, צפונית לעיר, ביער שליד הכפר הסמוך בכובה (Бахів).
שלושה ימים נמשך הרצח, במספר בורות שהוכנו מראש על ידי חיילים שבויים רוסיים.
הגטו השני של "המועילים" הוקם ב"חולות" (אזור העיר החדשה של קובל בו שכנו היהודים).
בתחילת אוגוסט 1942 נצטוו שוכני הגטו לעבור לגטו בעיר העתיקה, שהתפנה.
גם הם נשלחו אל גיא ההריגה בבכובה ב-19 באוגוסט אותה שנה (ו' באלול תש"ב).
במשך חודשים עסקו פלוגות משטרה של גרמנים ואוקראינים בחיפוש אחר יהודים נמלטים שהסתתרו בבונקרים, בעליות-גג וביערות.
מאות רבות של יהודים נתפסו, הובאו לבית הכנסת הגדול בקובל, שם רוכזו לפני שנטבחו בבורות שנאלצו לחפור במו-ידיהם בבית הקברות היהודי החדש שבשולי העיר.
בעת שהותם הקצרה של היהודים בבית הכנסת הגדול הם חרתו על הקירות מאות צוואות וקריאה לנקם.
הם עשו זאת באמצעות ציפורניהם, דמם, או בכל חפץ שהיה בידם.
מתי המעט שעלה בידם להינצל מסרו עדות על גודל הזוועה.
עם שחרור העיר בידי הצבא האדום ב-7 ביוני 1944 נמנו בעיר 40 יהודים בלבד.
באתר הרצח בגיא שביער בכובה אותרו ביוני 1944 על ידי ועדת חקירה סובייטית מקומית 4 בורות גדולים.
"אנו הערכנו שבור מס' 1 שמידותיו 40x10x4 מטר מכיל לא פחות מ-9,000 גוויות נשים וילדים, כולם ערומים.
נראים לעין חורים מכדורי ירי שחדרו דרך עורפם ויצאו דרך הפה או מצדי האף.
אנו צפינו במראות שוברי לב.
ראינו אישה בוגרת המחבקת ילד קטן וגם הוא מקיף בידיו הקטנות שלו את צווארה.
הייתה הבעת חרדה על פניה.
הכל נשמר היטב בזכות האדמה החולית והיבשה ובשל עומק הבורות".
רבי-המרצחים של יהדות קובל, קסנר ומאנטיי, נתפסו בגרמניה בשנת 1964. בשנת 1966 נידונו הרוצחים למאסר עולם.
בית הקברות היהודי החדש בקובל, שבו נרצחו מאות רבות של יהודים, נותר שומם ומוזנח.
במשך השנים המצבות נותצו ונגנבו, והמקום נהרס סופית בפקודת השלטונות הסובייטים בשנות ה-80, ועל הריסותיו הוקם היכל תרבות.
בית הכנסת הגדול ניצב על כנו עד היום.
הקירות עם החריתות סוידו כבר בשנת 1945, הסמלים היהודיים החיצוניים נעקרו, והקירות טויחו.
בקומה שנייה, על בסיס "עזרת הנשים", נבנתה מתפרה.
במרכז העיר החדשה והישנה קיימים כיום מבנים נוספים, אך מועטים, המצביעים על עברה המפואר של יהדות קובל שחרבה.
אין בעיר קהילה יהודית, ובמפקד האוכלוסין משנת 2001 לא התפקד שום תושב כיהודי.
פחות ממניין יהודים, רובם ככולם מתבוללים, חיים בעיר, נכון לשנת 2012.
בשנת 1945 הוקם ארגון יוצאי קובל בארץ ישראל.
בשנות ה-50 ניטעה חורשה לזכר קדושי קובל ביער הקדושים בהרי יהודה.
בשנת 1957 יצא לאור "ספר קובל" המנציח את קורות הקהילה.
בחג החנוכה 1970 נחנך בהיכל ווהלין שבגבעתיים חדר קובל- חדר להנצחת העיר וקדושיה.
בקיץ 1983 הונחה מצבה לזכר הנספים בבית העלמין הדרום.
במהלך הטקס נטמן אפר שהובא מיער בכובה.
בשנת 1990 הוקמה מצבה משיש שחור בגיא ההריגה ביער בכובה.
בטקס גילוי המצבה השתתפו גם יהודים מקומיים.
בקיץ 1999 הוסר הלוט מדגם בית הכנסת הגדול המוצב בהיכל ווהלין.
החל משנת 2003 מתקיימת פעילות שוטפת של הנצחת הקהילה במסגרת חוברות מידע והנצחה.
בשנת 2007 הקמת אתר אינטרנט ובו שיחזור מפת העיר היהודית, רשימות של לוחמים בנאצים, ניצולים וחלוצים בני העיר.
קובלה פנסקיה (בפולנית: Kowale Pańskie) היא עיירה במרכז פולין, כ-200 ק"מ ממערב לוורשה, על אחד מיובליו של הנהר אודר.
פירוש שמה של העיר בפולנית הוא "אדון הנפחים", והוא נקבע על ידי בעל החווה שהיוותה בסיס להתפתחות העיירה, חווה בה עבדו בעלי המלאכה הראשונים בעיירה.
בעיירה יש כנסיית לבנים עתיקה מהמאה ה-15, בית קברות, בתי ספר, ספרייה ומרפאה אזורית.
העיירה מוזכרת במסמכים מהמאה ה-13. בתקופת שלטון הצאר, עד הקמת פולין העצמאית ב-1919, הייתה העיירה מקום מושבו של השלטון האזורי.
בשנת 1954 שבה העיירה להיות מקום המושב של השלטון האזורי.
בספטמבר 1939 כבשו הגרמנים את האזור.
באוקטובר 1941 הוקם בעיירה גטו שבו - ובכפרים שבסביבתו - רוכזו כל יהודי נפת טורק, כ-4,000 במספרם.
בנובמבר רוכזו יהודי הגטו בכפר ביילווקי (Bielawki) והם עברו סלקציה, ובדצמבר גורשו רובם למחנה ההשמדה חלמנו ושם נרצחו.
קובליצ'י (בבלארוסית: Кублічы; ברוסית: Кубличи) הוא כפר במחוז ויטבסק שבבלארוס, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
הכפר נזכר לראשונה במאה ה-15. בחלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכלל היישוב בשטחי האימפריה הרוסית, ועד מלחמת העולם השנייה היוו היהודים רוב גדול בקרב תושביו.
בראשית המאה ה-20 נמנו בכפר 935 יהודים.
בין מלחמות העולם נותרו בו כ-500 יהודים, רוב תושביו, ופעלו בו מועצה יהודית ממלכתית ובית ספר יידי.
ב-3 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבש הכפר בידי הגרמנים, ואלו החלו בביצוע מעשי התעללות ביהודים שלא הספיקו להימלט ממנו.
בהמשך, הוטלו על יהודי הכפר גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, חובת תשלום סכומי כופר וחובת ביצוע עבודות כפייה.
בסוף ספטמבר 1941 רוכזו מאות יהודי הכפר בגטו קטן שהוקם בו, בו ביצעו הגרמנים מעת לעת מעשי התעללות ורצח.
בד בבד מתו רבים מיושבי הגטו מרעב וממחלות.
בנובמבר 1941 רוכזו יהודי הגטו הנותרים בבניין אחד, אשר הוקף בגדר תיל, ונשמר בידי שוטרים בלארוסים.
ליושבי הבניין לא סופק כל מזון, והצעירים שבו נלקחו מדי יום לעבודות כפייה.
בסוף דצמבר 1941 גורשו כל יהודי הכפר לאושאצ'י, שיהודיה כבר נרצחו, ושם הוחזקו בגטו מקומי.
ב-12 בינואר 1942 ניסו יהודי קובליצ'י לברוח מהגטו, אך רובם נתפסו ונרצחו.
הנותרים נרצחו זמן מה לאחר מכן.
קובלט אייר הייתה חברת תעופה שבסיסה בנמל התעופה הבינלאומי בלרנקה, קפריסין.
החברה החלה את פעילותה ב-7 ביולי 2016 עם טיסה מלרנקה לאתונה.
זוהי חברת התעופה הקפריסאית השנייה שהוקמה (אחרי טוס איירווייז) מאז פירוק חברת התעופה קפריסין איירווייז ב-2015.
החברה הפעילה מספר טיסות שבועיות בין נמל התעופה בלרנקה לנמל התעופה בן-גוריון.
ב-17 באוקטובר 2018 הודיעה החברה על הפסקה של טיסותיה לצמיתות עקב פשיטת רגל.
ב-4 בנובמבר 2018 פורסם כי בית המשפט הקפריסאי נענה לבקשתה של חברת וירג'ין אטלנטיק להחזיר לקובלט אייר את רישיון ההפעלה שלה.
בקשתה של וירג'ין תידון בבית המשפט הגבוה בקפריסין, ואז יוחלט האם לאשר באופן סופי את החזרת הרישיון לקובלט אייר או לאשרר את החלטת רשות התעופה לשלול אותו.
ב-5 בנובמבר, יום הדיון בבית המשפט, חזרה בה וירג'ין אטלנטיק מהצעתה לקנות את החברה, צעד שהוביל את בית המשפט לשלול פעם נוספת את רישיון ההפעלה של קולבט אייר.
ב-14 ביוני 2016 החלה חברת התעופה במכירת כרטיסים דרך אתר האינטרנט שלה לטיסות בין לרנקה לדבלין, אתונה, הרקליון, סלוניקי, לונדון ומנצ'סטר.
החברה תכננה להפוך את לרנקה לבסיס טיסות ישירות לסין החל מ-2017.
מטוס האיירבוס A320 הראשון של החברה הגיע באפריל 2016, והחברה ביצעה טיסת ניסוי ראשונה ב-18 במאי 2016 מלרנקה להרקליון.
ב-17 באוקטובר 2018 הודיעה החברה על סיום פעילותה, וכל טיסות החברה בוטלו.
צי המטוסים של החברה, נכון למועד סגירת החברה באוקטובר 2018:
קוביית פידג'ט היא מכשיר ידני קטן (המכונה צעצוע פידג'ט או צעצוע ממריץ), שתוכנן על ידי מת'יוו ומארק מקלאצ'לן, אחים ומייסדים של סטודיו העיצוב של מעבדות אנצ'י.
פיאותיה של קוביית הפידג'ט נושאות התקן אחד או שניים שנועדו לעורר חושים שונים.
התכונות כוללות לחצנים, דיסקים, כדורים וגלגלי שיניים, בוררים, ג'ויסטיקים, ושקעים.
הפיאות קרויות על פי השימוש המיועד שלהן.
Click (לחיצה): הפאה הראשונה מכילה חמישה לחצנים, עם כפתור אחד בכל פינה ואחד במרכז הפאה, כמו פאת ה-"5" של קובייה רגילה.
שניים מהכפתורים הם שקטים, שניים אחרים משמיעים צלילים רועשים בעת לחיצה עליהם והכפתור המרכזי כולל לחיצה שקטה יותר.
Spin (סיבוב): דיסק מסתובב עם שקע קטן שנועד לעזור למשתמש לסובב את החוגה.
הדיסק פולט צליל לחיצה עדינה בעת שהוא מסתובב.
Roll (גלגול): מכיל כדור מתכת היושב בתוך חור המתאים לצורתו של הכדור (בדומה לכדור עקיבה) ושלושה גלגלי שיניים משוריינים (בדומה למנעול צירופים), אשר כולם ניתנים לסיבוב.
הכדור גם מייצר צליל של לחיצה הנשמע בעת שהוא לחוץ למטה.
Flip (היפוך): מתג נדנדה צבעוני.
בחלק מקוביות הפידג'ט, כאשר המתג מועבר במהירות הוא משמיע צליל, ואם הוא נע לאט הוא לא משמיע קול.
Glide (החלקה): ג'ויסטיק הדומה לאלה שנמצאו על כמה שלטי משחק.
Breathe (הירגעות): שקע (בדרך כלל אליפטי) בעומק של כ-2–3 מ"מ.
מיועד לשימוש באופן דומה לאחד הנמצא ב"אבן דאגה".
בסקירה חיובית, The Verge תיאר את הקובייה כ"צעצוע ילדותי המיועד גם למבוגרים".
לאחר קמפיין ה-Kickstarter שלה ב-2016, קוביית הפידג'ט הייתה אחת מהפרויקטים למימון ההוצאות הגבוהות ביותר (פרויקט Kickstarter בעשור הגבוה ביותר).
"קובלנה על מפלגות ישראל" הוא שיר שכתב מאיר אריאל שהולחן ובוצע על ידי להקת הדג נחש.
השיר יצא לאור בשנת 2013 ושימש גם כשיר הנושא של העונה העשירית של התכנית ארץ נהדרת.
השיר נכתב על ידי מאיר אריאל בשנת 1999, כחודש לפני מותו הפתאומי, ולאחר הבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה, אך מעולם לא הולחן.
הוא הגיע לידי להקת הדג נחש באמצעות שירז, בתו של אריאל וחברה ותיקה של שאנן סטריט.
הלהקה הלחינה את השיר שנכלל באלבומה "זמן להתעורר", ויצא כשבועיים לפני הבחירות לכנסת ה-19 שנערכו בינואר 2013.
השיר עוסק בתלונה כללית על המפלגות בישראל, ובמהלכו מתאר אריאל את הסיבות לתלונתו בחריזה למשך כל השיר.
אריאל מאשים את המפלגות בשחיתות ובמוסר קלוקל, בין השאר במילים: "בנאמנותן לאמונתן", "מתפארות בגודל חוצפתן", "מאשרות זו לזו העלאת משכורתן" ועוד.
אריאל מייחס למפלגות תכונות אופי שליליות, כגון; צביעות: "מפלגות את הציבור הבוחרים בדרכן, וקורצות זו לזו במזנון במשכן", אנוכיות: "אם לא הן אז לא כלום מצידן, שהספינה תתנגש בקרחון הלבן", התנשאות: "מפליגות עוד ועוד בערך עצמן", ואף עצלנות: "לא יהיה שלטון בלתי אם שלטונן, ואין שלטונן אלא מעשה אונן".
בכל תחילת בית ובפזמון, אריאל חוזר על המשפט "עלו לי עד כאן", הנועד לבטא את מיאוסו מהתנהגותן, ללא התייחסות למפלגות מצד פוליטי זה או אחר.
בתוכנית "ארץ נהדרת" בוצע השיר בגרסה סאטירית תוך שינוי הטקסט על ידי חברי הלהקה בתפקיד עצמם, ופוליטיקאים המגולמים על ידי השחקנים בתוכנית.
השיר בביצוע זה נקרא "אזרחי ישראל עלו לי עד כאן" ובו מתלוננים הפוליטיקאים כנגד האזרחים.
לאחר מכן יצא הקליפ לשיר המקורי בהשתתפות הלהקה והדמויות שגולמו בשיר הסאטירי.
מועדון כדורגל ובייסבול קובנה (בליטאית: Kauno futbolo ir beisbolo klubas, או בקיצור FBK קובנה) היה מועדון כדורגל ליטאי שמקורו היה בעיר קובנה שבליטא.
הקבוצה הייתה אחת הקבוצות הבולטות בכדורגל הליטאי בשנים 2000–2008, כאשר זכתה בתקופה זו בשבע אליפויות ליגת העל הליטאית, מתוכם חמש ברצף, ובארבעה גביעי ליטא.
כמו כן זכה המועדון בשלושה גביעי סופרקאפ ליטאיים.
לפני כן בתקופת ליטא הסובייטית זכתה הקבוצה בשתי אליפויות הליגה האזורית ובגביע אחד.
ב-2008 זכתה הקבוצה גם בליגה הבלטית בכדורגל.
צבעי הקבוצה היו ירוק וצהוב והיא אירחה את משחקיה באצטדיון דריוס וג'ירנאס שבקובנה, שהכיל 9,180 מושבים.
בסיום עונת 2011/2012 התפרקה הקבוצה.
במקור הקבוצה נוסדה בשנת 1960 בשם "בנגה קובנה" (Banga Kaunas) ושיחקה את שלוש השנים הראשונות שלה בליגת המשנה הסובייטית.
לאחר מכן החליט המועדון לשחק באליפות ה-SSR הליטאית (התחרות האזורית של ליטא תחת המשטר הסובייטי) ושם הם עשו זאת עד 1990. באותה תקופה הם זכו בשתי אליפויות אזוריות של ליטא.
אחד ב-1986 ועוד אחד ב-1989. כשליטא חזרה לעצמאות ב-1991 נוצרה ליגת העל הליטאית, שם היא שיחקה בתור באנגה קובנה עד 1993 לפני שהמועדון שינה את שמו.
המועדון שינה את שמו ב-1993 ל"מועדון הבייסבול והכדורגל של קובנה" - FBK קובנה.
בשנותיו הראשונות המועדון לא זכה להצלחה, מ-1999 עד 2008 זכתה קובנה בשמונה אליפויות, ארבעה גביעי ליטא, שלושה גביעי סופרקאפ ותואר ליגה בלטית אחת, אך בסתיו 2008 הסתיימה השליטה של קובנה כאשר אקרנאס זכתה באליפות על חשבונה.
קובנה שיחקה בין היתר מול סלטיק, ריינג'רס וליברפול בשלבי מוקדמות הליגה האירופית וליגת האלופות לאורך שנות שליטתה בכדורגל הליטאי.
ב-5 באוגוסט 2008, FBK קובנה ניצחה את ריינג'רס, 2–1, כדי לעלות לראשונה לסיבוב המוקדמות השלישי של ליגת האלופות של אופ"א.
המשחק הסתיים בנסיבות דרמטיות כאשר קובנה נאלצה להגיע מפיגור ולבסוף עלתה ליתרון רק ארבע דקות לסיום, כאשר המבקיע היה לינאס פיליבאיטיס.
לאחר שסיים במקום השני בשנת 2008, הודיע נשיא המועדון כי המועדון ינשור לליגת המשנה עקב סכסוך עם ההתאחדות, אך ככל שהקונפליקט עם ההתאחדות הליטאית התגבר, ההתאחדות החמירה, ו-FBK קובנה ירדה לליגה השלישית.
FBK קובנה זכתה באליפות הליגה השלישית בשנה הראשונה שלה בליגה זו.
אף על פי שירדה ליגה, FBK קובנה השתתפה גם בליגת אירופה החדשה של אופ"א כסגנית אלופת ליטא אך לא עברה סיבוב.
FBK קובנה זכתה בליגה השלישית ב-2010 ועלתה לעונת 2011 בליגת המשנה.
עונת 2011 הייתה אכזבה עצומה עבור קובנה שכן היא לא הצליחה לעמוד בציפיות הגבוהות ולבסוף הסתיימה במקום העשירי בלבד.
FBK קובנה לא קיבלה רישיון לליגה הבכירה לשנת 2012 בגלל בעיות כלכליות (הייתה אמורה לשחק בה אחרי שעלתה).
עם זאת, בשל בעיות כלכליות שהולכות וגוברות במועדון, החליט יושב הראש בסופו של דבר למשוך את המועדון מכל התחרויות ובהמשך הכריז על פשיטת רגל.
זמן קצר לאחר מכן החליטו האוהדים על הקמת מועדון חדש.
קובנה הייתה במשך שנים רבות (1993–2012) בחסות "אוקיו באנקאס", הבנק בו היה ולדימיר רומנוב בעל המניות העיקרי.
באוקטובר 2005 הפך רומנוב לבעל מניות הרוב של קבוצת הפרמיירליג הסקוטית, הארט אוף מידלות'יאן.
לאחר מכן השתמש רומנוב בקובנה כמועדון הזנה עבור הארטס על ידי החתמת שחקנים לכאורה לקובנה, ולאחר מכן השאיל אותם מיד לקבוצה הסקוטית.
הניהול של רומנוב והעסקאות המפוקפקות שלו, גרמו לקריסה למעשה של המועדונים בהם היה מעורב, כאשר מעבר לקובנה פשטה רגל גם פרטיזן מינסק הבלארוסית והארטס הייתה תחת חקירה.
בהמשך ברח רומנוב לרוסיה שם קיבל מקלט ב-2014 והפך למבוקש על ידי התובעים הליטאים באשמת הונאה ומעילה בסכום של כ-308 מיליון ליש"ט.
בעקבות כך לא הצליח הקבוצה להתאושש ונסגרה.
קוביית נקר היא אשליה אופטית שפורסמה לראשונה בשנת 1832 על ידי הקריסטלוגרף השווייצרי לואי אלברט נקר.
זוהי ציור דו־ממדי פשוט של קובייה ללא רמזים חזותיים לגבי הכיוון שלה, כך שניתן לפרש אותה כקוביה שפאתה הקדמית, הפונה לכיוון הצופה, היא הריבוע השמאלי התחתון או הריבוע הימני העליון.
קוביית נקר היא ציור דו-משמעי ואשליה פרדוקסלית.
כל חלק בתמונה הוא מעורפל בפני עצמו, אך מערכת הראייה האנושית בוחרת פרשנות של כל חלק שהופכת את השלם לעקבי.
קוביית נקר משמשת לפעמים לבדיקת מודלים ממוחשבים של מערכת הראייה האנושית כדי לראות אם הם יכולים להגיע לפרשנויות עקביות של התמונה באותו אופן שבו עושים בני אדם.
בני אדם אינם רואים בדרך כלל פרשנות לא עקבית של קוביית נקר.
קובייה שהקצוות שלה מצטלבים בצורה לא עקבית היא דוגמה לאובייקט בלתי אפשרי, במיוחד קובייה בלתי אפשרית (השווה משולש פנרוז).
אם הקובייה בצד שמאל, רוב האנשים רואים את הפאה השמאלית התחתונה כנמצאת מקדימה רוב הזמן.
ייתכן שהסיבה לכך היא שאנשים רואים עצמים מלמעלה, כשהצד העליון גלוי, הרבה יותר מאשר מלמטה, כשהחלק התחתון נראה, כך שהמוח "מעדיף" את הפרשנות שהקוביה נראית מלמעלה.
ישנן עדויות לכך שעל ידי התמקדות בחלקים שונים של הדמות, ניתן לכפות תפיסה יציבה יותר של הקובייה.
החיתוך (החלק המשותף) של שתי הפאות המקבילות למתבונן יוצר מלבן, והקווים המתכנסים בריבוע יוצרים "צומת y" בשתי הצלעות הנגדיות באלכסון.
אם מתבונן מתמקד ב"צומת ה-y" העליון, הפאה השמאלית התחתונה תיראה מלפנים.
הפאה הימנית העליונה תיראה מלפנים אם העיניים מתמקדות בצומת התחתון.
מצמוץ תוך כדי התפיסה השנייה כנראה יגרום למתבונן לעבור לתפיסה הראשונה.
אפשר לגרום למעבר להתרחש על ידי התמקדות בחלקים שונים של הקובייה.
אם רואים את הפירוש הראשון מימין אפשר לגרום למעבר לשני על ידי התמקדות בבסיס הקובייה עד שהמעבר יתרחש לפירוש השני.
באופן דומה, אם רואים את הפירוש השני, התמקדות בצד השמאלי של הקובייה עלולה לגרום למעבר לראשון.
קוביית נקר שפכה אור על מערכת הראייה האנושית.
התופעה שימשה עדות לכך שהמוח האנושי הוא רשת עצבית עם שני מצבים יציבים שונים הניתנים להחלפה.
סידני ברדפורד, עיוור מגיל עשרה חודשים שראייתו חזרה אליו בעקבות ניתוח בגיל 52, לא תפס את העמימות שחווים צופים נורמלים, אלא תפס רק תמונה שטוחה.
במהלך שנות ה-70, ניתנו לסטודנטים לתואר ראשון במחלקה לפסיכולוגיה של אוניברסיטת סיטי, לונדון, משימות שנועדו למדוד את אוריינטציות המופנמות-מוחצנות שלהם על ידי מדידת הזמן שלקח להם לעבור בין התפיסה הקדמית והאחורית של קוביית נקר.
ניתן לשנות את הכיוון של קוביית נקר גם על ידי שינוי נקודת המבט של הצופה.
כאשר רואים מלמעלה, פאה אחת נוטה להיראות קרוב יותר; ולעומת זאת, כאשר רואים מנקודת מבט שנמצאת למטה, פאה אחרת נראית קרובה יותר.
קוביית נקר נדונה במידה כזו ברומן המדע הבדיוני של רוברט ג'יי סוייר משנת 1998, Factoring Humanity, עד ש"לנקר" הופך לפועל, כלומר להניע את המוח של אדם לעבור מנקודת מבט או תפיסה אחת לאחרת.
קוביית נקר משמשת כדי להמחיש כיצד לערפדים ברומני המדע הבדיוני של פיטר ווטס ראיה עיוורת (2006) ו-Echopraxia (2014) יש כישורי זיהוי דפוסים מעולים.
אחת הראיות היא שערפדים יכולים לראות את שתי הפרשנויות של קוביית נקר בו זמנית, מה שמבדיל אותם מהאנושות הנורמלית.
קובץ הוא משאב מערכת לוגי המאפשר אחסון מידע, אשר זמין לתוכניות מחשב לקריאה או כתיבה.
לרוב קובץ יישמר לטווח ארוך באמצעי לאחסון נתונים כגון דיסק קשיח, או דיסק און קי.
בשל הגיוון הרב של המידע הקיים לרוב במחשבים, השימושים השונים והתוכנות השונות העושות שימוש במידע, קיימים סוגי קבצים רבים המותאמים לכל צורך.
למעשה, קובץ אינו יחידה המיוצגת כפי שהיא על גבי אמצעי האחסון, אלא מדובר בהפשטה (אבסטרקציה) של מערכת ההפעלה.
כלומר, מערכת ההפעלה מאגדת את פיסות המידע הבסיסיות המפוזרות על גבי התקן הזיכרון בצורה בעלת משמעות וקלה לשימוש אשר באה לידי ביטוי בקבצים.
התכונות של הקובץ תלויות בסוג מערכת הקבצים שבה משתמשים, שהיא תלויה במידה רבה בסוג ובגרסת מערכת ההפעלה.
כמו כן קיימים מספר סוגים שונים של קבצים:
קובץ סדרתי – כמעט כל הקבצים כיום הם מסוג זה.
קובץ אקראי – מופיע רק במערכות של מחשבים גדולים, ממומש לרוב על ידי אמולציה.
קובץ אינדקס סדרתי – נדיר מאוד בימינו, ממומש לרוב על ידי אמולציה.
מערכות הקבצים הן היררכיות ולכן כל קובץ נמצא בתיקיה שמוכלת בתיקיה נוספת וכך הלאה עד שמגיעים לכונן שהוא האלמנט הלוגי הגדול ביותר (ב-UNIX מגיעים לספריית השורש).
המגבלות על שם הקובץ (256 תווים ב-NFS), החלוקה לחלקים שמתייחסים אליהם בצורה שונה (למשל 8 תווים + 3 לסיומת ב-FAT) והמגבלות על שמות כפולים (למשל שמות בעלי אותיות גדולות או קטנות הם נפרדים ב-JFS) משתנים ממערכת קבצים אחת לשנייה.
לכל קובץ פורמט משל עצמו, שמגדיר את משפחתו ואת תת-סוגו.
לכל פורמט של קובץ יש סיומת ייחודית שמאפשרת לנו לדעת את סוגו מבלי לפתוח אותו.
באופן כללי רוב הקבצים מתחלקים למשפחות קבצים הבאות:
קובצי הרצה ששומרים הוראות להפעלת המחשב (לרוב יהיו בסיומת COM ו-EXE בחלונות)
קובצי טקסט שיש בהם טקסט שמקודד באופן מסוים
קבצים גרפיים שיש בהם מידע על תמונות, (הנפוצים הם BMP, GIF ו-JPG)
קובצי אודיו ששומרים מידע קולי (הנפוצים הם MID ,WAV ו-MP3)
קובצי וידאו ששומרים מידע של וידאו (הנפוצים בפורמט AVI וכעת גם ב-DivX)
קובצי שרטוט ששומרים מידע של תוכנות שרטוט
קבצים דחוסים ששומרים את המידע דחוס ולעיתים אף מוצפן (הנפוצים בפורמט RAR ו-ZIP)
בכל משפחה של קבצים יש סוגים שונים, חלקם הוגדרו על ידי גופי תקינה, וחלקם נוצרו בידי חברות פרטיות.
לעיתים פורמט מסוים מאומץ על ידי הקהילה, והופך להיות נחלת הכלל, ולעיתים פורמט נשאר בשימוש של החברה שייצרה אותו.
קובנט גארדן היא כיכר קניות ובילוי במרכז לונדון המצויה בין רובע וסטמינסטר לרובע קמדן.
במקום מופיעים אומני רחוב מדי יום ראשון, ובקיץ - גם בשאר ימות השבוע.
כמו כן, בכיכר מספר חנויות ייחודיות המתמחות בתחומים שונים ומגוונים ויש אף אלו שיאמרו ביזאריים (כגון, חנות לאביזרים לבתי בובות, חנות עפיפונים וכדומה).
התקופה הרומית עד המאה ה-16
כבר בתקופה הרומית הייתה באזור קובנט גארדן התיישבות כפרית (שנעזרה במרכז העירוני הרומאי הקרוב - לונדיניום).
השם "קונבנט גארדן" ניתן למקום בתקופת מלכותו של המלך ג'ון (1199 -1256) והתייחסה לשטח של כ-160,000 מ"ר במחוז מידלסקס.
באזור זה היה למנזר סנט פיטר שבווסטמיסטר גן מטבח בו גידלו מזון עבור המנזר ועבור העיר לונדון.
בעת ביטול המנזרים על ידי המלך הנרי השמיני החרים בית המלוכה את האדמות.
הנרי השמיני החכיר את האדמה לג'ון ראסל, הרוזן הראשון מבדפורד שהיה ראש הצי הבריטי באותה עת.
המלך אדוארד השישי נתן את שארית הגן לאדוארד סימור, דוכס סומרסט, בשנת 1547, והוא בנה במקום את בית סאמרסט בצידו הדרומי של הסטרנד שנה מאוחר יותר.
כאשר הוצא סימור להורג בגין בגידה בשנת 1552 הוחרם השטח על ידי בית המלוכה.
במאה ה-17 פותח האזור על ידי פרנסיס ראסל, הרוזן הרביעי של בדפורד, על פי תוכניות של האדריכל איניגו ג'ונס.
האזור הפך מרכז מסחרי עיקרי בלונדון מאחר שהשרפה הגדולה של לונדון בשנת 1666 העלתה באש את השווקים האחרים.
השוק שימש בעיקר שוק מזון, אולם מוצרים אקזוטיים רבים יובאו לאנגליה והובאו ללונדון דרך התמזה ונמכרו בשוק המצוי בקרבת הנהר.
מופע פאנץ' וג'ודי הראשון המתועד (ביומנו של סמיואל פיפס) נערך בשוק בשנת 1662.
מבנה קובנט גארדן של ימינו נבנה ב-1830 עבור הסוחרים בשוק והוא פעל בתפקידו זה במשך כמעט 150 שנה, אלא שבתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 כבר לא ניתן היה לשלוט בפקקי התנועה סביב השוק שנגרמו בשל המשאיות שהביאו תצרוכת לשוק.
בעקבות כך נערכו תוכניות להריסת הבניינים, אך בשל התנגדות ציבורית לפרויקט הורה רוברט קאר, שר הפנים דאז, על מתן מעמד של בניינים היסטוריים לבנייני הכיכר ובכך מנע הריסתם.
בשנת 1973 עבר השוק לאתר חדש (ונקרא שוק קובנט גארדן החדש) והכיכר שופצה והפכה למרכז קניות וחנויות בשנת 1980.
במקום ממוקמים מוזיאון התחבורה של לונדון ובית האופרה המלכותי של לונדון.
השוק זכה לאזכור בסצנת הפתיחה של מחזהו של ג'ורג' ברנרד שו - "פיגמליון" בה פוגש פרופסור היגנס את אליזה דוליטל המוכרת פרחים בשוק.
מספר סצנות מהסרט "פרנזי" - סרטו של אלפרד היצ'קוק משנת 1972 מתרחשות בשוק קובנט גארדן.
בתחילת שנות ה־70, כאשר שמע היצ'קוק על הכוונה לסגור את השוק ולהעבירו למקום אחר, הזדרז לחזור ללונדון, לאחר עשייתו באמריקה, ולצלם את פרנזי.
הוא עצמו היה בן של מוכר ירקות שעבד בשוק.
גדל בקרבת השוק והכיר אותו היטב, ויש הרואים בסרט מבט נוסטלגי של היצ'קוק על ילדותו.
מועדון הכדורגל קובנטרי סיטי , הידוע בכינויו 'תכולי השמים' (The Skyblues), הוא מועדון כדורגל אנגלי המשחק בצ'מפיונשיפ, ומייצג את העיר קובנטרי.
המועדון הוקם בשנת 1883 על ידי קבוצת עובדים מחברת האופניים סינגרס, אשר קראו לקבוצתם על שם החברה.
הקבוצה שיחקה בליגות אזוריות בעשר השנים הבאות, כאשר בשנת 1893, בעקבות עונה מוצלחת במיוחד, הפכה למקצוענית.
ב-1898 שונה שם המועדון לשמו הנוכחי - קובנטרי סיטי.
חודשים ספורים קודם לכן עברה הקבוצה לשחק באצטדיון הייפילד רוד, אשר שימש אותה עד אפריל 2005.
קובנטרי סיטי העפילה לליגת המשנה של הפוטבול ליג בשנת-1919. הקבוצה לא הותירה חותם ממשי בעשורים הבאים, והתנדנדה בין הליגות הנמוכות.
היה עליה להמתין עד לשנות השישים - עת הוצגה לראשונה תלבושתה התכולה הנוכחית - כדי לגרוף את התהילה.
הקבוצה העפילה לליגה השלישית בשנת 1959, וכעבור חמש שנים זכתה בה.
שלוש שנים אחר כך, בשנת 1967, סיימה קובנטרי גם במקום הראשון בליגת המשנה, והעפילה לליגה הראשונה.
עם זאת, הקבוצה התקשתה לשמור על רמת הביצועים שלה ועוד בעונת 1968 ניצלה בקושי מחזרה מהירה לליגת המשנה.
מאבקי הישרדויות היו לסימן ההיכר של הקבוצה בשלושים השנים הבאות.
ב-1987 זכו הסקייבלוז בתואר המשמעותי הראשון בתולדותיהם - גביע ה-FA היוקרתי - לאחר ניצחון 2–3 (הארכה) במשחק גמר הגביע מול טוטנהאם הוטספר.
שחקנים כמו השוער סטיב אוגריזוביץ, בריאן קיקליין, דייוויד בנט, לויד מק'גארת', סיריל רג'יס וקית' האוצ'ן אחראים במידה רבה להישג הגדול בהיסטוריה של המועדון.
עם זאת, בעונה הבאה נבצר מהקבוצה לשחק במסגרת גביע אירופה למחזיקות גביע נוכח האיסור שהטילה אופ"א על מועדונים אנגליים לשחק במפעליה בעקבות אסון הייזל.
למרות זאת, קובנטרי שיחקה בגביע אופ"א שם רשמה הישג מצוין כאשר ניצחה את באיירן מינכן הגרמנית בבית, אך הפסידה בסיכום שני המשחקים.
מאמן הקבוצה באותה עת - ג'ון סילט (יליד 1937) - הוביל את קובנטרי בסוף עונת 1988/89 למיקום השיא שלה - מקום שביעי בליגה הראשונה, לפני ענקיות כמנצ'סטר יונייטד וטוטנהאם הוטספר.
בקבוצה אף התפתחו ציפיות להעפלה למפעלים אירופאים לאחר שאופ"א הסירה את האיסור הקודם על מועדונים אנגליים.
עם זאת, ציפיות לחוד ומציאות לחוד.
בעונת 1990/91 הפגינה קובנטרי סיטי יכולת חלשה במשחקי הליגה, דבר שהביא לפיטוריו של סילט בנובמבר 1990, בתום חמש שנים בקבוצה.
מחליפו בתפקיד, טרי בוצ'ר, היה מגן נבחרת אנגליה לשעבר אשר נרכש מגלאזגו ריינג'רס תמורת 350,000 ליש"ט.
בוצ'ר, בן 32 בלבד (הצעיר במאמני הליגה דאז), הוחתם כמאמן-שחקן.
כעבור שנה אחת בלבד - בינואר 1992 - הוא פוטר מהמועדון.
דון הו תפס את מקומו כמאמן זמני עד לבואו של מאמן וסט ברומיץ' אלביון בובי גולד, מי שהוביל שבשנת 1988 את וימבלדון לניצחון מפורסם בגמר גביע ה-FA על ליברפול.
קובנטרי ניצלה אך בקושי מירידה לליגת המשנה בסופה של עונת 1991/1992, וכך הרוויחה את הזכות להשתתף בעונתה הראשונה של הליגה האנגלית הבכירה במתכונתה החדשה כפרמייר ליג.
את עונת הבכורה של הפרמייר ליג סיימה במקום ה-16 (מתוך 22 קבוצות).
עונת 1993/94 נפתחה היטב, ורבים סברו שקובנטרי תעפיל בסיום העונה לגביע אופ"א.
העניינים, עם זאת, הלכו והסתבכו וקובנטרי הידרדרה במרוצת העונה לתחתית הליגה.
גולד התפטר, ותחתיו הובא פיל ניל, בלם ליברפול ונבחרת אנגליה לשעבר, אשר בזכותו סיימה הקבוצה במקום ה-11 והבטוח.