tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מלחמת מכמש ייצב שאול את גבולות הממלכה באזור ההררי של יהודה, שומרון והגליל, כאשר נלחם כנגד עמון ומואב במזרח, פלשתים במערב, צובא בצפון ועמלק בדרום, והנחיל תבוסות קשות לכל אחד מעמים אלו.
עם זאת, את הפלשתים לא הצליח שאול להכריע ואלו נותרו אויביו המרים עד ליומו האחרון.
המילים "ישראל כלה" במקרה זה אינן כוללות את נחלת יהודה שנכללה בממלכה בעבר (ועל כך מעידות גם המלחמה בעמלק בדרום והרדיפה אחר דוד במדבריות יהודה) מכיוון שבשלב זה דוד מלך על שבט יהודה.
ייתכן שבמקום המלה "האשורי", יש לגרוס "האשרי", שבט אשר שנחלתו בגליל, כפי שמופיע בתרגום יונתן ובתרגום השבעים.
בתרגומים אחרים מופיע "הגשורי", ממלכה מצפון לגלעד.
עם זאת, הופעת הפלשתים בעמק יזרעאל ובבית‐שאן מלמדת שבימיו עדיין נותרו חבלים בין הר שומרון לבין הגליל שלא נתפסו בידי בני ישראל.
הביטוי "ארץ ישראל" מופיע לראשונה בימי שאול (לעומת "ארץ בני ישראל" בספר יהושע) וחופף את תחומי ממלכתו.
מכיוון שגבולות ממלכתו חפפו את ההתיישבות הישראלית, ניתן להגדיר אותה "ממלכה לאומית", וזאת לעומת "ערי המדינה" הכנעניות לפני ההתנחלות הישראלית.
לאחר ייצוב הממלכה, פקד שמואל על שאול להילחם בעמלק ולהשמיד את העם וגם את השלל.
לפני המלחמה פקד שאול את העם "בַּטְּלָאִים".
רש"י פירש כי כל אחד צריך היה לקחת "טלה מצֹאנו של מלך", משום "שאסור למנות את ישראל".
על פי פרשנים אחדים, הכוונה היא ליישוב טֶלֶם שנמצא בנגב ונמנה עם ערי יהודה.
לפני הקרב שאול הזהיר את בני הקיני להתרחק ממקום המלחמה כדי שלא ייפגעו.
שאול ציית באופן חלקי בלבד לציוויו של שמואל והשאיר את אגג מלך עמלק בחיים וכן נתן לעם לקחת מהשלל את כל הבהמות המובחרות.
שאול נלחם בעמלקים מחוילה ועד לגבול מצרים.
השלל ששאול הביא עמו חזרה ושביו של אגג העמלקי במקום הריגתו ומחיית כל זכר לעם, הובילו לקרע סופי בין שמואל לשאול.
שמואל הכריז שם שהמלוכה של שאול תיפסק ולא תמשיך לבניו.
על פי קדמוניות המקרא, שאול חס על חיי אגג מתוך בצע כסף, כי זה הבטיח לגלות לו מקום בו הוסתר אוצר, ובטרם הרג שמואל את אגג עיבר אגג את אשתו, הריון ממנו נולד בנו אֵדַלְיוֹס אשר הרג בסופו של דבר את שאול על הגלבוע.
לאחר ששמואל הלך לבית לחם ומשח בסתר את דוד בן ישי למלך, תקפה את שאול רוח רעה והוא לא מצא מנוח.
עבדיו ייעצו לו לחפש עבורו איש מנגן שיסיר בנגינתו את הרוח הרעה.
שאול הסכים להצעה ועבדיו הביאו לו את דוד שאכן הצליח להסיר משאול את הרוח הרעה בכל עת שניגן.
דוד מצא חן בעיני שאול שהחליט למנותו לנושא כליו ולהשאירו בביתו דרך קבע במקום להחזירו לביתו שבבית לחם.
הקרב הבא בין צבא שאול לפלשתים מתרחש בעמק האלה.
הפלשתים הציעו לנהל את הקרב במתכונת של דו-קרב בין אנשי ביניים, ומציגים מטעמם את גוליית.
לאחר ארבעים יום שבהם לא הצליח שאול למצוא אדם שיתנדב להילחם בגוליית הגיע דוד למערכה והציג את עצמו מול שאול שהסכים לבסוף לשלוח אותו להילחם בגוליית, קרב שהסתיים בניצחונו של דוד.
מיד לאחר מלחמת דוד וגוליית גייס שאול את דוד לשירותו, ניתק אותו מבית אביו ומינה אותו למפקד בצבאו.
אך תגובת העם האוהדת למינוי זה והפופולריות הרבה שלה זכה דוד הכעיסה את שאול והפכה אותו עוין לדוד.
כבר ביום שלמחרת, במהלך נגינתו של דוד לפניו הוא נתקף זעם וניסה להרוג את דוד.
שאול הפסיק את מפגשי הנגינה עם דוד, אך הותירו כשר אלף.
שאול הציע לדוד את ידה של בתו הגדולה מרב, ובתמורה ביקש ממנו שיפקד על המלחמה עם הפלשתים, מתוך תקווה שדוד יהרג במלחמות אלו.
דוד סירב להצעת שאול בטענה כי בא ממעמד נחות מכדי להתחתן במלך.
אך אז התאהבה מיכל בת שאול בדוד, ושאול הודיע לדוד כי אינו דורש מוהר בעד בתו, ומסתפק במאה עורלות פלשתים כנקמה בם, גם הצעתו זו נבעה מתקוותו שדוד יהרג בקרב.
דוד הסכים להצעה זו, נלחם בפלשתים, הביא לשאול מאתיים עורלות, ונישא למיכל.
בהמשך ההתנגשויות עם הפלשתים התגלה דוד כמפקד המוכשר ביותר בצבאו של שאול, ושאול החליט להוציאו להורג אך יונתן הניא אותו מכוונתו.
כאשר שאול חוה התקף נוסף של 'רוח רעה' הגיע דוד לנגן לפניו.
שאול ניסה בשנית להרוג את דוד אך דוד נמלט לביתו.
שאול שלח את אנשיו למנוע את יציאת דוד על מנת להמיתו בבוקר שלמחרת, אך בסיועה של מיכל נמלט דוד אל שמואל.
כשנודע לשאול מיקומו של דוד הוא שלח שוב להביאו לפניו, אך שליחיו נכשלו במשימתם היות ש"נחה עליהם רוח אלוהים" וגרמה להם להתנבא.
לאחר שלש משלחות כאלו הלך שאול בעצמו למקומם של דוד ושמואל, אך גם עליו נחה רוח האלוהים והוא מתפשט מבגדיו ומתחיל להתנבא (מהכתוב מסתבר שפעולת ההתנבאות פוגעת ברצון החופשי של המתנבא).
גם מקרה זה מצוין כסיבה לאימרה "הגם שאול בנביאים".
על אף בריחתו של דוד, שאול ציפה ממנו לשוב ולהתייצב כחלק מהמשפחה לארוחות הטקסיות של ראש החודש, אך מהארוחה הראשונה נעדר דוד, ושאול הניח כי מדובר בעניין של טהרה.
כאשר דוד לא הגיע לארוחה השנייה, פנה שאול ליונתן בשאלה לסיבת היעדרותו.
תגובתו של שאול לתשובת יונתן הבהירה כי שאול לא חזר בו מכוונתו להרוג את דוד.
למחרת יונתן הודיע לדוד כי כוונתו של שאול להמיתו סופית, ודוד נמלט על נפשו.
לשאול נודע כי דוד נמלט ממנו, והוא האשים את אנשיו כי שיתפו פעולה עם דוד בקשר נגדו.
בתגובה, דווח לו דואג האדומי כי דוד עצר להצטייד אצל אחימלך בן אחיטוב בנוב.
שאול זימן אליו את אחימלך וחקר אותו, אך אף על פי שאחימלך הסביר כי חשב שדוד פעל בשירותו של שאול, פסק שאול כי אחימלך ושאר הכוהנים ידעו כי דוד בורח משאול וגזר עליהם מוות.
על פי קדמוניות המקרא הטבח בנוב עיר הכהנים בא כעונש על התנהגותם בדרכי בני עלי.
לדוד, שהסתתר ביהודה נודע על מצוקתם של אנשי קעילה.
דוד הביס את הפלשתים שפשטו על קעילה, אך אז נודע לשאול על הימצאות דוד בעיר והוא עלה על העיר עם צבאו על מנת לתפוס את דוד.
דוד התלבט אם להתבצר בעיר או להמלט, והחליט להמלט.
כשנודע הדבר לשאול הוא ביטל את המסע הצבאי.
דוד נמלט לאזור זיף והסתתר שם, אך כל מאמציו של שאול ללכדו עלו בתוהו.
כאשר אנשי זיף חברו אל שאול נמלטו דוד ואנשיו לאזור מעון, שם דוד כמעט ונלכד בידי שאול, אך ברגע האחרון קיבל שאול הודעה כי מתרחשת פשיטה פלישתית, והוא הפסיק את המרדף על מנת לצאת לקראת הפלשתים, אולם מיד עם סיום ההתמודדות איתם הוא חידש את המרדף והפעם באזור עין גדי.
שאול נכנס במקרה למערה בה הסתתרו דוד ואנשיו, אך דוד נמנע מלפגוע בו אלא רק כרת חלק מבגדו.
לאחר ששאול יצא מהמערה יצא דוד אחריו, הציג לו את חלק בגדו על מנת להוכיח כי על אף שהיה בידו לפגוע בשאול אין לו כל כוונה לעשות דבר כזה.
דוד טען כי הוא חף מפשע, ולא ראוי לשאול לרדוף אחריו.
הדברים נגעו ללבו של שאול והוא הודה בצדקתו של דוד, וכן כי ידוע לו שדוד יירש אותו כמלך ישראל.
שאול ביקש מדוד להישבע לו שלא להרוג את צאצאיו ודוד אכן נענה לבקשתו ונשבע לו.
בשלב זה הפסיק שאול את המרדף.
לאחר זמן מה חידש שאול את המרדף, שוב בעקבות דיווח של אנשי זיף.
בזו הפעם התרחש אירוע דומה, כאשר דוד ואבישי בן צרויה התגנבו אל המחנה של שאול בלילה והגיעו עד מקום משכבו של שאול.
גם הפעם נמנע דוד מפגיעה בשאול אך לקח את החנית וצפחת המים של שאול.
לאחר שעזבו את המחנה כשהכלים בידיהם, קרא דוד אל אבנר בן נר והאשים אותו שהזניח את השמירה על שאול.
שאול התעורר לקולו של דוד, ודוד שוב הצטדק בפני שאול וביקש ממנו להפסיק ולרדוף אחריו.
שאול שוב הודה בצדקתו של דוד והבטיח שלא לפגוע בו, אך דוד לא האמין להבטחה ונמלט ומצא מחסה בארץ פלשתים, שם נשאר עד יומו האחרון של שאול, ושאול הפסיק את נסיונותיו להרוג את דוד.
המקרא מתאר את יחסי שמואל ושאול בצורה אמביוולנטית לאורך כל תקופת מלכותו של שאול.
שמואל אוהב את שאול ובמידה מסוימת מתייחס אליו בצורה אבהית אך מנגד אינו מהסס לגעור בו כאשר הלה סוטה מדרך הישר.
ראשית היחסים מוצגת בהתנגדותו של שמואל לעצם הרעיון של המלכת מלך על ישראל.
לאחר מכן כאשר שמואל מצטווה למשוח את שאול הוא עושה זאת תחילה בטקס אינטימי ולבסוף נושק לו.
המפגש הבא של שמואל עם שאול התרחש לקראת מלחמת מכמש.
שמואל אמור היה להגיע על מנת לנהל את הפולחן ההכרחי ליציאה למלחמה, אך לא הגיע בזמן שנקבע.
הדבר גרם לבריחה המונית בקרב צבא ישראל (כנראה עקב המורל הירוד), והוביל את שאול לעצור את ההידרדרות על ידי ביצוע הטקסים בעצמו.
מיד עם סיום הפולחן שבוצע על ידי שאול הגיע שמואל לאתר וגער בשאול על כך והודיע לו כי ממלכתו לא תקום וכי יוחלף על ידי איש אחר.
עם זאת, המקרא נמנע מלהבהיר האם האל אישר שמדובר בחטא גם לשיטתו, ולא הכל מסכימים כי הדבר עלה כחטא גם בעיני האל.
לאחר ששאול הצליח לייצב את גבולות הממלכה הורה לו שמואל להשמיד את עמלק כמצווה על ידי אלוהים, והדגיש כי אל לשאול לקחת שלל.
שאול כאמור הביס את העמלקים מגבול מצרים ועד חוילה, אך הוא וצבאו הביאו עמם כשלל את חיות המשק של העמלקים וכן לקחו בשבי את אגג.
אלוהים מתגלה לשמואל ומצווה עליו להודיע לשאול שמלכותו תיקרע ממנו בשל כך ושמואל בתגובה זועק כל הלילה בצער.
בין שמואל לשאול נערך מפגש בו שמואל מטיח בשאול האשמה קשה על כך שהעדיף להקשיב לעם ולא למצוות האל.
שאול ניסה להצטדק ולהעביר את האשמה אל העם שלקח מהשלל אך שמואל שוב מודיע לשאול כי אלוהים החליט להדיחו מתפקיד המלך.
שאול הביע חרטה על מעשיו וביקש משמואל שיסלח לו ויישאר עמו.
שמואל דחה את בקשת שאול, וכאשר פנה ללכת תפסו שאול בבגדו וזה נקרע, על כך אומר שמואל .
שאול שוב הביע חרטה והתחנן בפני שמואל כי יישאר עמו למען כבודו וכבוד זקני ישראל, ולבקשה זו שמואל נעתר ולאחר מכן הוא משסף את אגג.
זו הפעם האחרונה ששמואל פגש את שאול עד ליום מותו.
לאחר מכן אלוהים מצווה את שמואל למשוח מלך חדש וגוער בו על כך שהוא מוסיף להתאבל על שאול.
פגישה נוספת בין השניים (אך ללא דיבור ישיר ביניהם) התרחשה כאשר שאול רדף אחרי דוד שהתחבא אצל שמואל.
כאשר שאול מגיע לשמואל הוא מתנבא ומכיוון שלא היה מודע למתרחש סביבו דוד ניצל את המצב וברח משם.
כמו כן, לאחר מות שמואל, ניסה שאול לדבר עמו באמצעות בעלת אוב לאחר שלא קיבל תגובה אלוהית לשאלותיו בשום אמצעי אחר.
שמואל מביע את מורת רוחו מכך ששאול זימן אותו באמצעי זה ומודיע לו כי למחרת הוא ובניו ימותו במלחמה במילים "מחר אתה ובניך עמי".
במקרא מופיעים שני סיפורים שונים על המפגש הראשון של שאול עם דוד.
על פי הסיפור הראשון, שאול נתקף במצבי רוח קשים.
עבדיו של שאול מציעים לו להביא את דוד בן ישי בית הלחמי, המתואר בפיהם על מנת שינגן לפניו.
נגינתו של דוד אכן משפיעה עליו לטובה, שאול אוהב את דוד וממנה אותו לנושא כליו.
הסיפור השני הוא סיפור מלחמת דוד בגוליית.
לפי סיפור זה, פגישתם הראשונה של שאול ודוד מתרחשת כאשר דוד מציע את עצמו להילחם בגוליית.
תגובתו של שאול להצעתו של דוד היא .
בתשובתו מספר דוד לשאול על ניסיונו כרועה צאן ומאבקיו בחיות טרף.
שאול מאשר את הצעת דוד, ולאחר שליחת דוד אל שדה הקרב הוא שואל את אבנר מי הנער ואבנר משיב שאינו מכיר אותו.
לאחר שדוד הורג את גוליית ומביא אל שאול את ראשו של גוליית שאול שואל אותו שוב לזהותו ודוד משיב כי הוא בנו של ישי בית הלחמי.
על פי ביקורת המקרא היו לפני עורך ספר שמואל שני מקורות קדומים שסיפרו סיפור שונה על המפגש הראשון בין שאול ודוד והעורך החליט להכניס את שני הסיפורים על אף הסתירה הגלויה לעין בין הסיפורים.
הפרשנות המסורתית הציעה לעניין מספר הסברים: רש"י בעקבות פרשנות חז"ל הציע שכאשר שאול שאל את אבנר מי הנער שהלך להילחם עם גוליית כוונתו הייתה לדעת את ייחוסו כדי לדעת אם הוא מתאים להתחתן עם בתו של המלך
רד"ק הציע את פירושו של אביו שכאשר שאול שאל כוונתו הייתה לדעת אם ישי אביו של דוד היה גם הוא גיבור מלחמה ודוד הוא למעשה גיבור בן גיבור.
רבי יוסף אבן כספי טען ששאול לא זכר את הפרטים לגבי דוד שניגן אצלו מכיוון שהיה טרוד מכדי לשים לב לפרטים שנאמרו לו קודם, קל וחומר לאור היותו סובל מרוח רעה.
שאול מתחילה אהב את דוד כאשר החל לנגן לו כדי להסיר את רוחו הרעה והחליט למנותו לנושא כליו.
בהמשך לאחר שראה את אהבת העם לדוד החל להתקנא בו והחשד שדוד נועד להיות מחליפו הפך לשנאה של ממש עד שהחליט להרוג אותו - תחילה בניסיונות בסתר ולאחר מכן בגלוי כשיצא למרדפים אחריו בדרום הארץ.
עם זאת, פעמיים במהלך המרדף, כשדוד הוכיח לשאול שיכול היה להרוג אותו ובחר שלא לעשות זאת, הפגין שאול גם אהבה כלפי דוד בכנותו "בני" ומבטיח להפסיק במרדפיו אחריו.
הדבר לא עזר והוא בהמשך חזר לסורו והמשיך במרדפים עד שלדוד לא נותרה ברירה אלא לברוח לארץ פלשתים.
דוד לאורך הסיפור כולו כיבד את שאול וסירב פעם אחר פעם לפגוע בשאול כשההזדמנות נקרתה לידו.
דוד מכנה את שאול "משיח ה'" ולאחר הקרב בגלבוע שבו נפלו שאול ובניו דוד נושא על שאול ויהונתן קינה.
בהמשך הספר, יחסי דוד עם משפחתו של שאול ידעו עליות ומורדות בסיפורים על מיכל, איש בושת, מפיבושת ושמעי בן גרא.
יונתן הוא בנו ויורש העצר של שאול, והיותו יורש העצר מתבטאת בסיפור במקומות רבים.
פעולתו הראשונה של שאול המתוארת מיד לאחר הכתרתו היא הקמת צבא, ומינוי יונתן לפיקוד על שליש ממנו.
כשאול, גם יונתן מקבל נשק ובגדים המציינים את מעמדו המיוחד.
יונתן הוא איש סודו של אביו, אך פועל באופן עצמאי ושאינו תואם תמיד את מדיניותו של אביו.
שאול, על אף שבמעשיו אלו מביע אמון ביונתן, מגלה אליו יחס קר ומנוכר בסיפור יונתן ויערת הדבש.
גם יונתן מותח ביקורת קשה על החלטותיו של שאול, והתמונה המצטיירת היא כי על אף האמון בין שאול ויונתן, היחסים ביניהם מעורערים.
תמונה זו מתחזקת עם תמיכתו של יונתן בדוד בבורחו מידי שאול, תוך סיכול תוכניותיו של שאול והצהרתו על נאמנות לדוד כמלך על ישראל.
זו למעשה מרידה במלכות, ואף שאול מטיח בו דברים קשים בשל כך.
עם זאת, יונתן אינו מצטרף לאנשי דוד ונשאר לצד שאול עד לסופם המר, ונהרג לצידו בקרב על הר הגלבוע.
שאול יצא למלחמה כנגד פלשתים בהר הגלבוע, מתוך ידיעה שייהרג, על פי נבואת בעלת האוב מעין דור.
בניו של שאול, בהם יהונתן, נהרגו, וכשקשתי האויב שאיגפו אותו קרבו אליו, בחר שאול ליפול על חרבו.
על פי גרסה אחרת של נער עמלקי, שהודיע על מותו לדוד, ובידו הכתר והצמיד שלו, הוא נהרג בידיו, לאחר שנפל על חרבו ועדיין נותר בחיים.
לאחר מותו מצאו הפלשתים את גופתו של שאול והתעללו בה.
הם כרתו את ראשו ובזזו את כליו.
את גופתו קיבעו בחומת בית שאן.
אנשי יבש גלעד שזכרו חסד נעורים לשאול, התגנבו למקום בלילה הורידו את גוויותיהם של שאול ובניו מהחומה, נתנו להן קבורה נאותה במחוזותם והתאבלו על המלך שבעה ימים.
מאוחר יותר, העביר דוד את עצמות שאול ויהונתן בנו לקבורה בצלע שבבנימין.
מות שאול ובניו הונצח בקינת דוד.
בקינה מצוינת, בין היתר, גבורתו הגדולה של שאול שחרבו לא חזרה ריקם מדם חללים, שהוא ובנו קלים מנשרים וגיבורים מאריות, וכן גם השלל הרב שהם השיגו בלחימתם.
ישנם כמה מקורות העוסקים בייחוסו של שאול ובקרבתו המשפחתית לשר צבאו - אבנר בן נר.
המקורות אינם ברורים דיים, ומשום כך עולות כמה אפשרויות לסידור הדורות.
נראה כי אלו הן העובדות העולות בבירור מהמקורות כולם:
אבנר-אבינר הוא בנו של נר.
נר היה בנו של אביאל-יעואל, "אבי גבעון".
שאול הוא בנו של קיש.
קיש היה בנו או נכדו של אביאל דלעיל.
הכתוב אומר כי: "אֲבִינֵר (-אבנר) בֶּן נֵר דּוֹד שָׁאוּל", אך לא ברור אם הכוונה ש"אבינר בן נר" - הוא "דוד שאול"; או ש"אבינר" הוא הבן של "נר דוד שאול".
לפיכך אין לדעת אם אבנר היה דודו או בן דודו של שאול.
גם המקורות המקבילים אינם פותרים שאלה זו.
כששב שאול מחיפוש האתונות וממציאת המלוכה, מסופר כי דודו חקרו היכן היה ומה אמר לו שמואל, ואפשר כי הכתוב טורח לציין זאת משום שאותו דוֹד הוא אבנר בן נר, שהיה אחר כך דמות מפתח במלכות שאול.
השם קיש והביטוי: "איש ימיני" עשויים להצביע על קשר משפחתי בין מרדכי לשאול, בדילוג דורות.
על פי חז"ל, מרדכי אכן היה צאצאו של שאול.
ישנם מדרשים שאף מפרטים רשימת יוחסין בת עשרות דורות המתחילה במרדכי, עוברת בשאול ומסתיימת ביעקב:
הכתוב מונה שלושה בנים לשאול: יהונתן, אבינדב (נקרא גם: ישוי) ומלכישוע, ועוד שתי בנות: מרב ומיכל.
לצד זה, הכתוב מציין שאשת שאול הייתה אחינועם בת אחימעץ.
הכתוב עצמו נמנע מלומר כי אחינועם הייתה אם ילדיו אלו, בשונה מהדרך המקובלת במקרים אחרים (כמו בבני דוד ובמלכי יהודה), ואפשר שכולם או מקצתם היו בנים לאישה אחרת ששמה אינה ידוע לנו.
לאחר מות שאול ושלושת בניו המוזכרים, מינה אבנר בן נר, קרובו של שאול, בן אחר של שאול למלכות, ושמו: איש בושת, הנקרא גם: אשבעל (בושת הוא כינוי גנאי לבעל).
נוסף לאשתו, הכתוב מציין גם את פילגשו של שאול - רצפה בת איה, שממנה נולדו לו שני בנים: אַרְמֹנִי ומְפִבשֶׁת.
לפי המסופר במקרא, בניו של שאול נהרגו בידי אדם, והדבר נכון גם לגבי רוב נכדיו, שהוקעו בידי הגבעונים, אך לא לגבי בנותיו.
יש הרואים בסוף של שאול וצאצאיו הזכרים עונש אלוהי בדרך של מידה כנגד מידה על הריגת כוהני נוב.
היחיד עליו כתוב ששרד מצאצאי שאול הוא מפיבושת בן יהונתן, שהיה נכה רגליים, וזכה לאכול על שולחן דוד, בשל הברית שכרת דוד עם יהונתן אביו.
למפיבושת היה בן ושמו מיכה.
בספר דברי הימים מפורטת שושלת ארוכה וגדולה שיצאה ממיכה בן מריב-בעל בן יהונתן בן שאול, וסביר כי אותו מריב-בעל הוא מפיבושת.
בתלמוד ובמדרשים הואדרה דמותו של שאול.
המדרשים יחסו לו תכונות חיוביות רבות:
גבורה בקרב - המדרשים על השתתפותו בקרב נגד הפלשתים .
ענווה - למשל רב יהודה בשמו של רב טוען, ששאול נענש מפני שלקה בענוותנות יתר ומחל על כבודו כאשר ביזוהו בני הבליעל בהכתרתו.
צדיקות - האמורא רב הונא מציין שכאשר עלה למלכותו לא טעם טעם חטא מעולם.
רב יהודה בשמו של שמואל אומר, שמלכותו לא נמשכה מפני שלא היה בה דופי.
הקפדה במצוות - הסיפור המופיע בפרשת בעלת האוב בו צוין מפורשות כי שאול הכרית את האובות ואת הידעונים, וכן בדברי הנער העמלקי אל דוד: "ואקח הנזר אשר על ראשו ואצעדה אשר על זרֹעו" שחכמים פרשו כתפילין שביד ושבראש.
ביישנות - ביישנותו מתוארת מספר פעמים.
במדרש ובפירוש רש"י על בסיס המדרש, מפורשת הקללה שהוא מקלל את בנו "בן נעות המרדות" - שכאשר היה צריך לחטוף את אשתו כמתואר בספר שופטים לאחר מעשה פילגש בגבעה שבני בנימין חטפו מבנות שילה, התבייש שאול ואחינועם העיזה פניה ורצה אחריו ו"חטפה" אותו.
חז"ל העירו ששאול סולק ממלכות לאחר חטא אחד ודוד לא סולק ממלכותו גם לאחר שחטא פעמיים.
רבי יוחנן מציין שמחלו לו על עוונותיו לאחר מותו ושהוא בעולם הבא במחיצתו של שמואל הנביא, על סמך הפסוק "מחר אתה עימי".
חכמים הביאו ראיה לדבריהם מהפסוק הקשה "והוקענום לה' בגבעת שאול בחיר ה'" – יצאה בת קול ואמרה "בחיר ה'".
במסכת מועד קטן () אף מבואר שאלוהים כועס על דוד שאומר שירה לפניו על נפילתו של שאול, וששאול יותר צדיק ממנו אלא שכך היה מזלו של שאול.
בילקוט מעם לועז הועלתה ההשערה ששאול סבל ממחלת המלנכוליה, שהיא אחד ממאפייני הדיכאון.
כדמות ספרותית, דמותו של שאול בספר שמואל היא דמות עגולה ורבת תהפוכות, בכמה אופנים: ראשית, בטקסי ההמלכה שאול מצטייר כאדם צנוע ושקול, המוכן להבליג גם על עלבונות קשים כדי למזער את הפגיעה בעם, אך בתקופת רדיפתו את דוד, נראה ששאול פעל לפי גחמותיו, ומוכן היה לפגוע בסביבתו ללא הבחנה.
התמונה היישובית בתקופה המיוחסת לממלכת שאול
ממצאי הסקרים הארכאולוגיים והחפירות בהר המרכזי של ארץ ישראל מראים כי בתקופת הברזל 1 קם באזור מערך של כפרים לא גדולים.
גם בשלהי התקופה, שהם זמן פעולתו המשוער של שאול, עדיין לא הפכו כפרים אלו למערך יישובי מפותח האופייני לממלכה.
לפיכך, השערה נפוצה במחקר המודרני היא כי שאול יכול היה להיות מנהיג מקומי, אבל ספק אם היה מלך במלוא מובן המילה.
על פי הממצאים הארכאולוגיים, שילה אכן חרבה על ידי הפלשתים לאחר שהיו בה מוסדות פולחן פעילים במאה ה-11 לפנה"ס.
יש המייחסים את חורבנה לתקופה שקדמה למלכותו של שאול.
באתר שמקובל לזהותו בעיר בירתו של שאול, גבעה, נערכו חפירות ארכאולוגיות.
בחפירה נמצא מבנה ביצור מהמאה ה-10 לפנה"ס, שיש המייחסים לתקופת שאול.
סיפור לקיחת ראשו של שאול וכליו לאור המידע המקראי והארכאולוגי
מהכתוב עולה כי ראשו וכליו נשלחו לארץ פלשתים, במישור החוף הדרומי הרחק מבית שאן, ומדובר על בית עשתרות באחת מערי פלשת, ואילו את גופו הוקיעו בחומת בית שאן.
אף על פי שהיו שסברו כי מדובר במקדש עשתרת אשר בבית שאן.
בספר דברי הימים, המאוחר לספר שמואל, נוסח הסיפור שונה בחלקו: .
כאן לא מסופר מה נעשה בגופות שאול ובניו ולא על מקדש עשתרת, והפלשתים הוקיעו ("תקעו") את ראשו של שאול (ולא את גוויתו) בבית דגון אשר בארץ פלשתים.
עם זאת, מי שסברו שמדובר במקדשים בבית שאן עצמה ראו סתירה בין אזכור בית עשתרות ובית דגון באותה עיר עצמה.
לפי ניסיון הרמוניסטי לפשר בין שתי הגרסאות, לאור החפירות שנערכו באתר בראשית המאה ה-20 נטען כי באתר עמדו בו־זמנית שני מקדשים, שהופרדו זה מזה במסדרון, ומכאן הסיקו שאחד מהם הוקדש לדגון והאחר לעשתרת.
בחפירות המחודשות באתר הוברר ששני המקדשים הנדונים הם מתקופת המלוכה, מהמאה ה-9 עד המאה ה-8 לפנה"ס, אלא שאכן ניצבו באתרם של שני מקדשים קדומים יותר, מהמאה ה-11 או המאה ה-10 לפנה"ס, תקופה העשויה להתאים לכאורה לימי שאול.
כללו של דבר, בית שאן לא הייתה עיר פלשתית בתקופה המיוחסת לשאול (או בכל תקופה אחרת), ומסתבר שהמספר המקראי אכן התכוון לפשוטם של דברים העולים מהפסוקים, דהיינו שמדובר במקדש או מקדשים הנמצאים בארץ פלשתים ולא בבית שאן.
השְׁאוֹל הוא עולם המתים הקדום הנזכר בתנ"ך פעמים רבות ובהקשרים מגוונים.
כפי שעולה מן הכתובים, המבנה הכללי של העולם על פי אמונת הקדמונים הוא מבנה היררכי שבראשו השמים, תחתם הארץ, תחתיה התהום ובתחתית המציאות – השאול.
על פי אמונה זו, נשמות האנשים שמתו הגיעו לשאול.
מקור השם מעורפל, ואין לו מקבילות בשפות שמיות אחרות.
במקורות מאוחרים יותר השאול הוא שם נרדף לגיהנום או נחשב לאחד ממדוריו.
על פי התפיסה המתוארת בתנ"ך, השאול הוא מדורו התחתון של העולם הנמצא בתחתיות הארץ.
המתים יורדים אל השאול, אך ניתן גם לעלות ממנו ברצונו של ה'.
מכיוון שהשאול נמצא בתחתית הארץ, פולחן התקשור עם נשמת המת נקרא בתנ"ך העלאה באוב.
כל הנשמות מגיעות על פי התנ"ך אל השאול, ללא הבדל, כי בתנ"ך אין אזכור לגן עדן או גיהנום כמקומם של הצדיקים או החוטאים.
השימוש בדימוי הירידה לשאול כביטוי למוות קיים מספר פעמים במקרא.
כבר בתחילת המקרא, בספר בראשית, מסרב יעקב לתת לבניו לקחת את בנימין למצרים בטענה שאיננו רוצה "לרדת ביגון שאולה", אם יקרה דבר רע לבנימין.
ביטוי דומה נמצא בתחילת ספר מלכים, כאשר דוד מצווה את שלמה להוריד את שיבתו של שמעי בן גרא בדם שְאוֹל.
למרות שכל הנשמות בתנ"ך מגיעות אל השאול ללא יוצא מן הכלל, קיימת מגמה של שימוש באזכורי השאול כאשר מתארים מוות עצוב או שלילי במיוחד.
ניתן לראות את זה במקרים של מוות עצוב, למשל כאשר יעקב מתאבל על אובדן יוסף, ואומר שירד לשאול ועודו באבל:, כאשר דוד ושלמה משוחחים על המתתו של יואב בן צרויה שסייע למרד ופנה נגד פקודות:, וכאשר דבר האל עוסק באנשים שמתו בקרב:
המוות מקושר לשאול גם בהקשר של משל האישה הזרה בספר משלי: .
גם בספר הושע ישנו הקשר בין שאול ומוות: .
ניתן לזהות את השאול עם מות וצלמוות, כמקום נסתר שאין לבני האדם גישה אליו ומידע על אודותיו:
כינויים נוספים שקיימים בתנ"ך לשאול הם 'בור', 'ארץ תחתיות', 'שחת', 'אבדון', ו'בלהות'.
במספר מקומות במקרא השאול מתוארת כישות בולענית ורצחנית בעלת פה אדיר, שמנסה לבלוע את החיים כפי שמתואר האל מות בשירה האוגריתית.
הרשעים מתוארים במשלי כמי שאומרים .
בחבקוק מדומה אויבם של ישראל אף הוא לשאול ולאל מות: .
גם במשלי מתואר השאול כישות שאינה שבעה לעולם ().
בספר יונה מתואר השאול כבעלת בטן, כנראה בשל התפיסה שהיא "אוכלת" בני אדם, ונשמות בני האדם שוכנים בבטנה.
למעשה, בתנ"ך ישנם לא רק דימויים לשאול, אלא אף מתואר כי אנשים מסוימים ירדו לשאול בפועל.
כך מתואר בספר במדבר, כי עונשם של עדת קורח הוא שהאדמה פוערת את פיה, והאנשים יורדים חיים לשאול עם כל אשר להם.
תיאור זה של בליעת חיים בידי השאול קיים בעוד כמה מקומות בתנ"ך.
יש דמיון רב בין השאול התנ"כי לבית החופשית האוגריתי ולאופיו של האל מות, אם כי קיימים מספר הבדלים.
בשירה האוגריתית מתואר בית החופשית כמקום בתחתית הארץ בו נמצאות נשמות המתים, ובשניהם השאול מתואר כישות רצחנית.
עם זאת, בתפיסה האוגריתית בשונה מהתפיסה התנ"כית גם אלים יכולים להימצא בו.
כך הבעל מתואר כמי שיורד למקום זה מרצונו עם כל אביזריו ונשותיו, ואף השמש מתוארת כמי שנבלעת בלועו האדיר של מות ונמצאת בבית החופשית כל ערב, דבר שנראה זר לתפיסה התנ"כית.
עוד נראה כי בתפיסה האוגריתית האל מות הולך בעולם ומחפש בני אדם למלא בהם את גרונו, בעוד שבתנ"ך התפיסה אודות השאול ברוב המקומות, היא תפיסה על עולם סטטי שנמצא במקום מסוים, שבני אדם או אלוהים גורמים לאנשים להגיע לשם בהריגתם.
כמו בשירה האוגריתית, גם בתנ"ך קיים קשר בין הרפאים לבין השאול.
על פי אליעזר בן יהודה אין לשם 'שאול' בצורתו העברית מקבילה גזרונית בשפות שמיות אחרות אף על פי שמושג השאול והאבדון משותף הוא למחשבת עמי קדם.
אלא שאין כנראה כוונת הצרופים 'נפל בשלח', ,עבר בשלח, לנשקו של בשר ודם, אלא לכלי נשקם, לחרבם של האלים, שהפך אחר כך בעצמו לדמות אלהית, כמלאך משחית.
ועל זהות מקורית של המושגים שֶׁלַח וּשְׁאוֹל בהוראה זו מלשון אכדית בצורה: שַׁל-תֻ בהוראת חרב.
בן יהודה מוסיף שברבים מן המקורות העבריים הקדומים מתחלפות הסופיות (־אל) בסופית (־שלח) כדוגמה בשמות: מתושאל ב־מתושלח.
לפי פשט התנ"ך לא מופיע כביכול אזכור לגן עדן וגיהנום, מקומות שהאדם מגיע לאחד מהם לאחר מותו, על פי צדקתו.
אולם, תפיסה זו רווחת במשנה ובתלמוד, שם מוצאים חז"ל ביסוסים אליה מהמקרא על דרך הדרש.
על פי פשט התנ"ך, נראה שכביכול גם הצדיקים וגם הרשעים מגיעים לשאול.
גם דוד המלך בתהלים מודה לה' על שלא עזב את נפשו לשאול (), ומציין כי בשחת (כלומר בשאול) לא יוכל להעיד על אמיתת הבורא ().
אולם לפי הגישה היהודית זוהי פרשנות שגויה, ואילו המשמעות היא המוות והמעבר לעולם הבא.
גישה זו מוסברת בכך שעדיף להישאר בעולם הזה ולשמור מצוות אפילו מאשר להגיע לגן עדן, כפי שהסביר הגר"א על פי האגדה ברגעיו האחרונים, כי בעולם הזה ניתן לקנות ציצית בשתי פרוטות ולקיים מצווה, מה שלא ניתן בעולם הבא.
שאול אֲביגוּר (מאירוֹב) (22 באוקטובר 1899 – 29 באוגוסט 1978) היה ממגיני תל חי, מראשי "ההגנה", מפקד המוסד לעלייה ב' ברוב שנות קיומו, סגן שר הביטחון במלחמת העצמאות וראש ארגון "נתיב" (העוסק בקשר עם קהילות יהודיות בברית המועצות) בשנות החמישים והשישים.
בין היתר הקים את הש"י (שירות הידיעות של "ההגנה"), שעל בסיסו קמו שירותי הביטחון והמודיעין של מדינת ישראל, ועסק בארגון רכש נשק להגנה ולצה"ל בראשית דרכו.
חתן פרס ישראל לשנת תשל"ג (1973) על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
מאירוב נולד בשנת 1899 ליהודה מאירוב ופרידה (לבית מאירוביץ) בדווינסק שבפלך ויטבסק של האימפריה הרוסית (כיום דאוגבפילס, בלטביה) – עיר שבאותה תקופה כמעט חצי מתושביה היו יהודים.
אביו נמנה עם "חובבי ציון" ובילדותו זכה לחינוך עברי וציוני.
מאירוב עלה לארץ ישראל בגיל 12 ולמד בגימנסיה "הרצליה".
בשנת 1917 גורש עם שאר תושבי תל אביב על ידי השלטונות העות'מאניים ובתום מלחמת העולם הראשונה שב ארצה.
בתחילת שנת 1918 הצטרף לקבוצת כנרת, בה היה חבר כל חייו.
אחותו של אביגור, צפורה, נישאה למשה שרת, ואחיותיו של שרת נישאו לדב הוז ולאליהו גולומב.
בצעירותם התחנכו ארבעת הנערים יחד בגימנסיה הרצליה, ולימים הפכו לחלק מההנהגה הפוליטית והצבאית של היישוב וכונו "ארבעת הגיסים".
בתחילת 1920 עלה לגליל והצטרף למגיני תל חי.
לאחר מכן הוא הצטרף לאחדות העבודה ומטעמה מונה בשנת 1922 למרכז "ההגנה".
בשנת 1924 נשא לאשה את שרה לבית סילצנסקי, שאותה הכיר בכנרת.
באותה שנה התבקש על ידי ברל כצנלסון לערוך את "ילקוט אחדות העבודה", ביטאונה של התנועה ועבר לשם כך לתל אביב.
בשנים הללו טיפל בהקמת יישובים, ארגן רכישת נשק מחוץ לישראל, ואף עסק בארגון נוער חלוצי בפולין.
בנוסף הקים את הר"ן ותע"ש.
בעקבות פרסום הספר הלבן של מקדונלד בשנת 1939, ריכז את המאבק נגדו.
לאחר מכן הצטרף למוסד לעלייה ב' (בלתי חוקית) ועמד בראשו.
המוסד לעלייה ב' היה זרוע של ארגון ההגנה ששימש כגוף המארגן מטעם הנהגת היישוב של ההעפלה של הבריחה, העלייה היבשתית ממדינות ערב ומפעל הרכש.
בהנהגתו פעל המוסד ביבשת אירופה, במזרח התיכון וצפון אפריקה ושלוחותיו הגיעו גם לארצות הברית.
במלחמת העצמאות, ריכז את הרכש באירופה ולאחר מכן שימש כסגנו של דוד בן-גוריון במשרד הביטחון.
הקים את הגוף שנודע לימים בשם "נתיב" אשר ריכז את הטיפול ביהדות מזרח אירופה ובמיוחד ביהדות ברית המועצות.
היה חבר בוועדות חשאיות חשובות.
יזם את "ספר תולדות ההגנה" והיה מעורכיו.
בנו נפל בקרבות סג'רה במלחמת העצמאות, והוא החליף את שם משפחתו לאביגור להנצחת זכר בנו.
בשנת תשל"ג קיבל אביגור מידי הנשיא זלמן שזר ושר החינוך וסגן ראש הממשלה יגאל אלון את פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
אביגור זכה באותה שנה לתואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת תשל"ז קיבל גם מאוניברסיטת תל אביב תואר זה.
אביגור שב להתגורר בקבוצת כנרת בתחילת שנות ה-70, ושם גם נפטר ונקבר בבית הקברות כנרת.
בערים ירושלים, תל אביב ובאר שבע נקראו רחובות על שמו.
ברמת גן נקרא על שמו בית ספר יסודי.
עם דור ההגנה: (פרשות ודמויות), 2 כרכים, תל אביב: מערכות, תשי"א–תשל"ז.
(מהדורה מורחבת: תשכ"ב; מהדורה מתוקנת: תשל"ח 1978) (בשנת 1976 הופיע במסגרת 'ספריית עלייה' בירושלים בתרגום לרוסית מאת אברהם יהושע אלינסון: "С поколением Хаганы")
שאול אביגור (ליקט); ברכה חבס (ערכה), אהרן שר: ילקוט דברים עליו ומשלו, תל אביב: עם עובד, תשי"ב.
שאול אביגור, יצחק בן-צבי, אלעזר גלילי, יהודה סלוצקי.
(עורכים); בן-ציון דינור (העורך הראשי), ספר תולדות ההגנה, 3 כרכים, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור (מערכות); הספריה הציונית, תשט"ו 1954–תשל"ג 1972. (כרך ג הופיע בהוצאת עם עובד) (הופיע במהדורות נוספות)
קיצור תולדות ההגנה; כתב: יהודה סלוצקי; בעריכת שאול אביגור, יהודה סלוצקי, גרשון ריבלין, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשל"ט 1978.
שרה ושאול אביגור, עם גור, תל אביב: עם עובד, תשמ"א.
שאהריאר (בפרסית: شهريار - "המלך הגדול") הוא דמות בדיונית של מלך המלכים הסאסאני בסיפורי אלף לילה ולילה, שלו מספרת שהרזאד את סיפוריה.
בסיפור המסגרת של סיפורי אלף לילה ולילה, אשתו של שאהריאר בוגדת בו, דבר שמביאו לידי כעס כה רב עד כי הוא מתחיל להאמין שסופן של כל הנשים לבגוד בו.
על כן הוא מחליט כי מדי ערב הוא ייקח לחיקו אישה חדשה ויוציאה להורג בעריפת ראש בבוקר שלמחרת.
מקץ שלוש שנים, שהריאר נישא לשהרזאד, בתו היפה והחכמה של הווזיר הראשי שלו.
במשך 1,001 לילות רצופים מספרת לו שהרזאד סיפור אחר סיפור, לילה אחר לילה.
בדומה לסיפור מתח, נפסק סיפורה של שהרזאד ברגע השיא עם עלות השחר, דבר שמונע מהמלך להוציאה להורג כדי שתוכל לסיים את סיפורה בלילה שלאחריו.
שָׁאוֹגְוָאן (בסינית מפושטת: 韶关; בסינית מסורתית: 韶關; בפין-יין: Sháoguān; מילולית: "מעבר יפה") היא נציבות עירונית בצפון מחוז גואנגדונג שבדרום הרפובליקה העממית של סין.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו בנציבות העירונית כ-2.855 מיליון תושבים, מתוכם כ-1.03 מיליון בשלושת הרבעים.
בשאוגואן, ליד העיירה מאבה, נמצאו שרידים המעידים על התיישבות האדם (המכונה אדם מאבה) בתקופה שלפני 100,000 שנים.
לעיר שאוגואן עצמה יש היסטוריה בת 2100 שנים, מאז הוכרז על השטח הכולל כיום את העיר שאוגואן כנפת צ'וג'יאנג בשנת 111 לפנה"ס, בתקופת שושלת האן.
בשנת 265 לספירה כונה האזור הצפוני של גואנגדונג שכלל את שאוגואן בשם מחוז שישינג.
בשנת 589 שונה שם האזור לשאוג'ואו על שם רכס ההרים הסמוך.
השם שאוג'ואו נשמר כשם הנפה והעיר במשך מאות שנים אחר־כך.
בתקופת שושלת האן היה האזור מקור חשוב למוצרי חקלאות ועמדת מפתח צבאית.
בתקופות שושלת טאנג ושושלת סונג היה האזור מרכז מטלורגי חשוב, ובתקופת שושלת מינג ושושלת צ'ינג היה זה מרכז לגביית מיסים ומרכז מסחר משגשג.
במלחמת העולם השנייה הייתה העיר בירת מחוז גואנגדונג תחת הכיבוש היפני (1938–1945).
בשנות ה-50 וה-60 הואץ התיעוש עם פיתוחן של תעשיות מטלורגיות.
בדצמבר 2005 ארעה דליפה חמורה ממפעל האבץ בשאוגואן, כאשר לנהר הצפון העובר בשאוגואן והמשמש מקור למי שתייה, נשפכו מים מזוהמים בכמות גדולה של קדמיום.
אספקת המים לעיר נותקה, והמים הגיעו במשך כמה ימים במכליות.
הכבשן לייצור אבץ, השלישי בגודלו בסין, נסגר למשך חודש.
ביולי 2006 הוצפה העיר כשהמים הגיעו בחלק מהמקרים עד הקומה השלישית של בניינים רבים.
שני בתי החולים של העיר הוצפו.
בשני בתי סוהר שהוצפו היו הרוגים רבים.
מעריכים כי יותר מ-200 איש נספו בשיטפון.
הנציבות העירונית משתרעת על פני 18,413 קמ"ר בקצה הצפוני של מחוז גואנגדונג וגובלת במחוזות ג'יאנגשי וחונאן מצפון-מזרח ומצפון-מערב בהתאמה, בבירת המחוז גְוָאנְגְג'וֹאוּ מדרום ובשלוש נציבויות עירוניות - מדרום, מדרום-מערב ו מדרום-מזרח.
רוב שטח הנציבות הוא הררי, כשנחלים ונהרות רבים חוצים אותה.
העיר שנתנה את שמה לנפה בנויה על חצי אי שנוצר ממפגש הנהרות ווּ הזורם מכיוון צפון מערב וז'ן הזורם מצפון מזרח.
הנהר שנוצר מאיחוד הנהרות, נהר הצפון (ביי ג'יאנג), זורם דרומה לגואנגג'ואו ונשפך בסופו של דבר לנהר הפנינה.
גובה פני שלושת הנהרות נשמר על ידי סכר שהוקם על נהר הצפון 12 קילומטרים דרומית לעיר.
בתחומי העיר נבנו שבעה גשרים החוצים את שלושת הנהרות.
אקלים העיר הוא סובטרופי גשום נוח, ויש הבחנה ברורה בין ארבע העונות.
כמות המשקעים השנתית היא 1,910 מ"מ והטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 20.7° מעלות צלזיוס.
בחורף יורד שלג בהרים שמצפון לשאוגואן.
הנציבות העירונית שאוגואן מחולקת לשלושה רבעים, ארבע נפות, נפה אוטונומית אחת ושתי נפות עירוניות:
מזג האוויר הנוח - כמות המשקעים הגדולה מצד אחד וכמות ימי השמש הרבים מצד שני - מאפשרים חקלאות אינטנסיבית.
מוצרי החקלאות העיקריים הם אורז, ירקות (גם מחוץ לעונה), קנה סוכר, בוטנים, טבק, פירות, תה, פרחים, צמחי נוי פקעות טוואי המשי וברווזים.
הממשל בשואוגואן מעודד משקיעים זרים ליצור ערך מוסף על ידי השקעה בגידולים חקלאיים ועיבודם.
12,700,000 דונם משטח שאוגואן מכוסים ביערות.
היערות הם מקור עשיר לבעלי חיים וצמחים וידועים לכן כמאגר הגנים של דרום סין.
מוצרי היער העיקריים כוללים עץ, חזרן, שרף, גינקגו, קליפת עץ ה-encomia (המשמשת ברפואה הסינית המסורתית), פטריות מאכל, ואגוזים.
אזור שאוגואן עשיר במחצבים והוא מכונה "בירת המתכות (שאינן כוללות ברזל) של סין".
בנפה מצויים 49 מחצבים שונים ו-218 אתרי כרייה.
המחצבים כוללים פחם, עופרת, אבץ, נחושת, כספית, טונגסטן, אנטימון, ביסמוט, ויסודות נדירים אחרים, סלעים למלט וגרניט.
העיר היא מרכז התעשייה הכבדה של גואנגדונג בעיקר בתחומי המטלורגיה והאנרגיה.
מוצרי התעשייה העיקריים הם ברזל ופלדה, חשמל, פחם, מלט, מכונות, מזון וטקסטיל.
מועצת העיר מעודדת השקעות חוץ ובשנים האחרונות הושקעו בנפה כ-200 מיליון דולר מדי שנה.
נכון ל-2006 יש יותר מאלף חברות בשאוגואן שהושקע בהן הון זר.
העיר נקייה, קלה לגישה, האוויר בה נקי, יש בה שירותים טובים לתיירים ובקרבתה יש כמה אתרי תיירות בולטים.
בעיר טיילת מוצלת באורך של כ-20 ק"מ שנבנתה לאורך הנהרות שעיצבו את הטופוגרפיה של העיר.
פארק ומוזיאון "אדם מאבה" בסמוך לעיירה מאבה.
בפארק מצויות המערות שבהן התגורר "אדם מאבה" (馬壩人), הומיניד שחי בתקופה המקבילה לאדם הניאנדרטלי ובמוזיאון מצויים שרידיו.
במקדש זה פעל ב חְווֵינֶנְג (慧能 Huìnéng 713-638), היורש השישי והאחרון של בודהידהרמה מייסד הזן בודהיזם.
האסכולה שיסד הואי נאנג, "הזן הדרומי", היא השולטת בזן בודהיזם כיום.
גופתו החנוטה של חְווֵינֶנְג נמצאת אף היא במקדש.
הר דאנשיה (丹霞山) – אזור נוף הררי שהוא תוצר של בליה באבן חול אדומה.
ההר הוא אחד משישה אזורים שהוכרזו ב-2010 כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו בשם דאנשיה הסינית.
לאורך האזור המיוער יש שבילי הליכה, חוצים אותו פלגים ויש בו מספר מקדשים.
רשת כבישים ומסילות ברזל מחברות את שאוגואן עם שאר המדינה.
שאוגואן נמצאת על מסילת הברזל המחברת בין בייג'ינג לגואנגג'ואו.
והיא נמצאת בקרבת האוטוסטרדה בייג'ינג-ג'והאי.
ניתן להגיע לשאוגואן בקווי רכבות ואוטובוסים ישירים מהונג קונג, ממקאו ומערים נוספות בגואנגדונג.
שאוגואן מוקפת נהרות וספינות הנהר הן אמצעי תחבורה פופולרי.
שאווה הצפונית הוא מחוז במדינת אמהרה שבאתיופיה נקרא על שם המחוז והממלכה לשעבר שאווה.
גובל בצפון מזרח במחוז אורומיה שבאמהרה, בצפון במחוז דרום וולו, במערב ובדרום במדינת אורומיה ובמזרח במדינת עפר.
עד שנת 1991 נכלל במחוז שאווה אחד מהמחוזות ההיסטוריים של אתיופיה.
עיירות וערים במחוז כוללות את אנקובר בירת ממלכת שאווה לשעבר, דברה ברהן המרכז המנהלי של הנפה ושאווה רובית.
הנקודה גבוהה באזור היא הר אבאי מאדה (4012 מטרים), פסגות בולטות אחרות כוללות הר מגזז.
בימי הביניים ועד 1991 היה חלק מהמחוז היסטורי, שאווה, שהייתה חלק מהאימפריה האתיופית.
עם התמוטטות הסופית של השלטון המרקסיסטי ב-1991 המחוז חולק בין אמהרה, אורומיה, עפר ומדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום על פי המוצא האתני של תושביו.
התושבים האמהרים של המחוז סופחו למדינת אמהרה וכך נוצר המחוז.
המחוז מחולק ל-22 נפות ולעיר דברה בהרן שהיא במעמד נפה.
שאווה או שוואה (בגעז: ሽዋ) הוא מחוז היסטורי באתיופיה, בעברו ממלכה עצמאית בתוך האימפריה האתיופית.
בירת אתיופיה, אדיס אבבה, נמצאת במרכזו.
מרכזה של שאווה מורכב ממישור הררי שהוא מרכזה של אתיופיה, אך לפני תקופת השופטים ואחרי תבוסתו של בלה מול פלישתו של אחמד גראן, הייתה שאווה חלק מגבולה הדרומי.
שאווה הייתה בת הגנה כמו כל רמה, ושלטונה היה רצוף ולא קטוע חרף הפסד שטחים לאימפריה האתיופית.
לעיתים הייתה מקלט בטוח, ובפעמים אחרות הופרדה מיתר אתיופיה על ידי עמים אויבים.
הערים החשובות במחוז הן דברה ברהאן, אנצוקיה, אנקובר ואנטוטו.
שאווה נעשתה מחוז של אתיופיה, ואדיס אבבה שירתה כבירתה של שאווה בתקופות שונות.
רוב צפונה של שאווה מיושב על ידי אורומו ואמהרים שדתם נצרות, ודרומה ומערבה מיושב על ידי אורומו שדתם אסלאם.
שאווה מופיעה לראשונה כמדינה מוסלמית.
האנטינגפורד, קמה מדינה זו קמה בשנת 896 ובירתה הייתה העיר וולאלה.
מדינה זו סופחה לסולטנות יפאט בסביבות שנת 1285.
יקונו אמלאק ביסס תחילה את ההתקוממות שלו כנגד שושלת זאגווה ממובלעת בשאווה, בה ישבו אמהרים נוצרים.
הוא טען שאבותיו מלכי אקסום ברחו לאזור זה ומצאו בו מקלט כנגד יהודית המלכה.
טענה זו מוכחת גם בספר ההיסטורי הכברה נגסט, ששם נאמר ששאווה הייתה חלק מהממלכה של מנליק הראשון (פרק 39).
אף על פי כן, ספר זה נכתב מאוחר יותר ולא באותה תקופה.
באותה התקופה השליטה האקסומית לא הגיעה לאזור זה אלא הוגבלה לצפון אתיופיה לאזורים כגון באגמדיר, תיגראי ואריתריאה.
במאה ה-16, נכבשו שאווה ושאר אתיופיה הנוצרית על ידי כוחותיו של האימם אחמד גארן, מנהיגה של סולטנות אדאל, ושאווה נעשתה שוב מוסלמית.
לאחר מכן הייתה שאווה תחת לחץ הגירת האורומו, אשר הצליחו במהלך המאה ה-17 להתיישב באזור ונתנו שמות חדשים למחוזות, כגון וואלו, ארסי וואלגה.
<font size="+1" color=black>שליטי שאווהשושלת שאווה נאגאסי קראסטוס סבסטיאנוס קדמי קאל אמחה ייאסאס אספה ווסן וווסאן סגד סהלה סלאסי היילה מלאכות סהלה מריםמינויו של תוודרוס השני באזאבהשושלת שאווה סאיף סהלה סלאסימינויו של תוודרוס השני באזאבהשושלת שאווה סהלה מריאם
השושלת השלטת בשאווה הוקמה על ידי נגסי קראסטוס בסוף המאה ה-17, שגיבשה את שליטת יפאט.
לכן שושלת זו נחשבה לצעירה יחסית לענף הגונדרי של השושלת הסולומונית.
בנו של נאגאסי, סאבאסטיאנוס, העניק לעצמו את התואר מארידאזמאץ' ("מפקד מפחיד"), שהיה ייחודי לשאווה.
הצאצאים שלו המשיכו לרשת את התואר עד לסהלה סלאסי שהצהיר על עצמו כמלך שאווה ב-1813. הנכד שלו סהלה מארים היה אחד מהקיסרים הגדולים ביותר של אתיופיה בתקופה המודרנית הידוע יותר בשם מנליק השני.
התואר "מלך שאווה" אוחד עם הכתר הקיסרי האתיופי כאשר מנליק הוכתר לקיסר.
התפשטות המלכים השאווים היו בעיקר דרומה ומזרחה משאווה, דרך המישורים והמדבריות והצליחו לספח שטחים לממלכתם.
הקיסרים האתיופים כבר טענו בעלות על אדמות אלו, לפני פלישתו של אחמד גראן.
ההגירות של האורומו לאזורים אלה שינו באופן קיצוני את הדמוגרפיה באזור לטובת האורומו ולרעת האמהרים.
כאשר מנליק השני נהפך לקיסר אתיופיה הייתה שאווה אזור המעבר לכיבושים בדרום, במזרח ובמערב ולהתפשטותה של האימפריה האתיופית לממדים של היום.
בתקופה המודרנית, הפכה שאווה למחוז שנשלט על ידי שליט מקומי שהיה חלק מהאצולה הגבוהה עד תחילת 1984, כאשר תפסו הדרג את השלטון.
בשנה זו תחת השם שאתיופיה הקומוניסטית אימצה לעצמה, "רפובליקה עממית", חולקה שאווה לארבעה מחוזות מנהליים, צפון שאווה, דרום שאווה, מזרח שאווה ומערב שאווה.
עם האימוץ של החוקה החדשה בשנת 1995 נחלקה שאווה בין המחוזות האתניים החדשים.
אזור בצפון-מזרח המחוז סופח למחוז עפר, אזור בדרום המחוז ניתן למחוז מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום ואזור בצפון שתושביו היו אמהרים סופח למחוז אמהרה.
העיר אדיס אבבה שבמרכז המחוז הפכה לעיר עצמאית ושאר המחוז הפך לחלק ממחוז אורומיה.
שאול אהרן אדלר (17 במאי 1895 – 25 בינואר 1966) היה פרזיטולוג, מיקרוביולוג ורופא ישראלי, פרופסור לפרזיטולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
במחקריו הביא לפריצת דרך בהבנת המערכת החיסונית ועמידותה בפני חיידקים.
היה עמית זר של החברה המלכותית, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וחתן פרס ישראל לרפואה לשנת תשכ"ז (1957).
אדלר נולד בשנת 1895 בקרליץ שבאימפריה הרוסית, ובילדותו (1900) היגר עם משפחתו לאנגליה.
הוא למד רפואה באוניברסיטת לידס והתגייס כרופא לשורות הצבא הבריטי (1917–1920), מטעמו שירת בעיראק.
כשהשתחרר התמחה בליברפול ברפואה טרופית ועבד תקופה בחקר המלריה בסיירה לאון, אז מושבה בריטית.
במסגרת מחקרו זה הזריק לגופו טפילי מחלות, כדי לבחון את השפעתם על גוף האדם.
בשנת 1924 עלה לארץ ישראל.
תחילה עבד כפתולוג בבית החולים "הדסה" בירושלים, ובשנת 1925 הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית בירושלים, כאסיסטנט לפרזיטולוגיה.
בשנת 1928 הועלה לדרגת פרופסור חבר ושימש ראש המחלקה לפרזיטולוגיה, אשר נוסדה על ידו באופן רשמי בשנת 1931, ובה מונה לפרופסור מן המניין בשנת 1934. במהלך השנים שימש גם דקאן הפקולטה לרפואה.
במחלקה לפרזיטולוגיה עבד במחקר ובהוראה עד לפרישתו, בשנת 1965.
אדלר היה בין המדענים המוכרים בתחומו ברחבי העולם ושימש יועץ ויזם לפרויקטים שונים, בין היתר כיועץ למחלות טרופיות בארגון הבריאות העולמי וכחבר באקדמיה המלכותית הבריטית.
שמו התבסס בעקבות מחקריו פורצי הדרך בחקר מחלות נפוצות הנגרמות על ידי טפילים.
במחקרים אלו בודד את הטפילים הגורמים לסוגי המחלות השונות, באדם ובבעלי חיים, דוגמת קדחת המערות באדם וקדחות הקרציות (תיילריה ואנפלסמה ) בבקר.
לאחר זיהוי גורמי המחלות הואץ פיתוח החיסון נגדן.
קדחת המערות, שושנת יריחו, מלריה ודיזנטריה היו בין תחומי מחקריו.
החיסונים לקדחת ולמלריה פותחו לראשונה על ידו.
יחד עם חיים בן-מנחם החל אדלר את השימוש באוגר זהוב כחיות מעבדה.
באמצעות השימוש באוגרים הוכיח אדלר בשנת 1937 שבעלי חיים אינם חסינים, כפי ששוער, מפני מחלת הצרעת.
עבודתו המדעית זיכתה את אדלר בפרסים רבים, ובהם פרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים (פרס כבוד, 1949), פרס ישראל לרפואה (תשי"ז-1957), מדליית הזהב ע"ש ד"ר רוזנפלד מטעם ההסתדרות הרפואית בישראל (1963) ופרס בובליק (1966).
תרומתו להצלת ענף הבקר לחלב זיכתה אותו בתואר חבר כבוד בהסתדרות הרופאים הווטרינרים בישראל.
הוא הוכתר בתואר אביר מסדר האימפריה הבריטית ובאות הוקרה של החברה הבריטית המלכותית לרפואה טרופית.
באוניברסיטת לידס, בה למד, קיבל ב-1965 תואר דוקטור לשם כבוד.
תרגומו לספר "מוצא המינים" של צ'ארלס דרווין זכה ב-1962 בפרס טשרניחובסקי.
עם תלמידיו נמנו נתן גולדבלום, שלמה הסטרין והאחים אהרן ואפרים קציר.
אדלר היה נשוי לסופי האסדן ואב לשלושה: יהודית אילן (בבגרותה פרופסור לביולוגיה באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב בקליבלנד, אוהיו), יונתן אדלר (בבגרותו פרופסור בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית) ואשר אדלר (בבגרותו פיזיקאי גרעיני).
בשנת 1995 הודפס דיוקנו על בול ישראלי.
דארוויניזם ומוסר), ירושלים: הוצאת-ספרים על שם י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית ('הרצאות לזכר יהודה ליב מגנס'), תש"ך.
אספקטים רפואיים וביולוגיים של הארצות הטרופיות בכלל ושל אפריקה במיוחד, רחובות: המכון הלאומי והאוניברסיטאי לחקלאות – המרכז לידע ארצות חוץ, משרד החוץ – המחלקה לשיתוף בין-לאומי, ועדת ההמשך של ועידת רחובות – מכון ויצמן למדע ('לקט הרצאות על ארצות מתפתחות'), תשכ"ג 1962.
י"ס וקסלר, בעיני רופא עצבים: מחקרים ומסות; תרגם: שאול אדלר, תל אביב: עם עובד, תשי"ד.
צ'ארלס דארווין, מוצא המינים: בדרך הבירור הטבעי, או השארת גזעים מחוננים במלחמת החיים; תרגם מאנגלית והוסיף מבוא: שאול אדלר, ירושלים: מוסד ביאליק ('ספרי מופת מספרות העולם'), תש"ך.
(התרגום זיכה את אדלר בפרס טשרניחובסקי)
שאול נחמיה אייזנברג (1921 – 27 במרץ 1997) היה איש עסקים ואיל הון ישראלי.
שאול נחמיה אייזנברג נולד ב-1921 במינכן למשפחה יהודית שומרת מצוות מפולין.
לאחר עליית הנאצים לשלטון נמלט ונדד כפליט ברחבי אירופה.
כאשר כבשו הגרמנים את הולנד שבה שהה באותה העת, הפליג למזרח הרחוק וב-1940 הגיע לשאנגחאי.
משם נדד לחרבין בירת מנצ'וקוו שהייתה מדינת בובות יפנית, וממנה ליפן.
ב-1941 נשא אשה מקומית ממוצא אוסטרי-יפני, ועסקיו החלו לפרוח.
בשנות מלחמת העולם השנייה עבד עם מפעלי תעשייה ממדינות הציר, ולאחר המלחמה החל לעבוד עם מפעלי תעשייה אמריקאיים מהם ייבא עפרות ברזל לתעשיית הפלדה היפנית, ובמקביל ייצא להודו תחנות כוח וחוטי חשמל וטלפון מתוצרת יפן.
בתחילת שנות החמישים הרחיב את עסקיו למדינות נוספות במזרח הרחוק, ובמיוחד קוריאה הדרומית, בה השקיע כספים במפעלים ותיווך בין השלטון המקומי לבין יצרנים מהמערב שהקימו תעשיות במקום, כמו: בריטיש אלקטריק, סימנס, מאן, ופיאט.
בתוך עשור תיווך ועסק במגוון רחב של פרויקטים, מבניית קווי ייצור לנייר מעובד ועד לרכישת מטוסים ורכבות.
על פועלו זה זכה לעיטור ממשלת קוריאה.
עד אמצע שנות השישים היה אייזנברג לגורם הבלעדי בסחר בין קוריאה ויפן לבין ארצות המערב, הצליח לזכות בעמלות תיווך גבוהות מעסקאות רבות, חלקן עוררו שערוריות מקומיות ובינלאומיות.
את ילדיו שלח באותן השנים לפנימייה של הקהילה היהודית בשווייץ, כדי שיקבלו חינוך יהודי.
בשנות השבעים החל לפעול גם בסין, אף עבר להתגורר בשנגחאי למשך כשנה ויצר קשרים עם בכירי הממשל שם.
חוק אייזנברג, ותחילת פעילותו בישראל
בשנת 1952 ביקר לראשונה בישראל, קיבל אזרחות ישראלית והקים עבור אחיו, רפאל, את חברת "אחים איזנברג".
באותה עת תיווך אייזנברג בין ישראל ליפן, והיה יועץ למשלחת מסחרית-דיפלומטית של ישראל במדינה.
במהלך הביקור ארגן תערוכת תעשייה יפנית בישראל.
בשנת 1958 היה מעורב בהקמת אגודה לידידות יפן-ישראל בטוקיו.
בשנת 1963, ביקר בישראל והביע את רצונו להשקיע בישראל ואף לעלות.
במקביל המשיך לפעול להידוק יחסי ישראל-יפן.
באוגוסט 1967 הגיע לצורך התכנסותה של אחת "הוועדות הכלכליות" של המיליונרים היהודים מרחבי העולם, ביוזמת פנחס ספיר.
בעקבות הוועידה, במטרה לשכנע אותו להעביר את פעילותו לישראל ולנהל את עסקיו בעולם ממנה, יזם ספיר
חוק שזכה לכינוי "חוק אייזנברג", שפטר ממס הכנסות של חברות רב לאומיות הפעילות גם בישראל.
בעקבות אישור החוק אייזנברג העתיק את פעילותו הבינלאומית לישראל, ועבר להתגורר בבית שרכש בסביון.
בנוסף, היה אייזנברג בין המשקיעים הבולטים בחברה לישראל שהוקמה בשנת 1968. באמצע 1970 הוא צורף לוועד הפועל של החברה, ובסוף 1970 הוא הגדיל את השקעתו בחברה ב-600,000 דולר והיה למשקיע הפרטי הגדול ביותר בחברה, עם השקעה של 1.9 מיליון דולר מתוך הון של 30 מיליון דולר.
בשנת 1982, בעת שהחזיק 21% ממניות החברה, פעל אייזנברג להגיע לשליטה מלאה בחברה, שליטה שהשיג לבסוף בתחילת 1984.
בספטמבר 1969 הונחה אבן הפינה לבית אסיה בתל אביב שאת הקמתו יזם, ואשר גם הוא זכה להקלות מס מיוחדות על סמך הבטחה שמשרדיו יושכרו לשגרירויות ואנשי עסקים זרים במטבע זר.
עם איוש הבניין ב-1979 התברר שרק 20% מהמבנה הושכר בהתאם להתחייבות, אך בגלל הניסוח המעורפל של ההתחייבות לא היה ניתן לטעון שאייזנברג לא עמד בה.
במקביל ניצל אייזנברג את קשריו על-מנת לרקום עסקאות צבאיות בין מדינות המזרח הרחוק ובין ישראל, והפך ליצואן נשק מישראל לארצות אחרות באפריקה ובאמריקה הלטינית.
מאוחר יותר היה בין אנשי העסקים הראשונים שרקמו עסקאות מסחריות בין ישראל וסין.
באמריקה הלטינית ביסס את מרכז עסקיו במושבה הבריטית לשעבר בליז, שם היה מקורב לצמרת המדינה ומונה לקונסול כבוד שלה בישראל.
בתחילת שנות ה-70 שלוש בנותיו התתתנו עם ישראלים.
בשנת 1975 רכש חתנו יונתן זוכוביצקי, יחד עם חברו מילדות מיכאל אלבין, את חברת "פריון", חברה ציבורית שמניותיה נסחרו בבורסת תל אביב.
בחלק מהחברות מימשו את ההשקעה ברווח מהיר באמצעות הנפקה בבורסה.
ב־1977 קנתה "פריון" את מפעל הטקסטיל "לודז'יה", והוא הונפק מייד בבורסה.
פעילות זו קיבלה בתקשורת את הכינוי "קבוצת אייזנברג", אך בפועל לא פעלה תחת חברת החזקות אחת, אלא הייתה אוסף של חברות.
אייזנברג עצמו לא היה מעורב בניהול היומיומי של הקבוצה והיא נוהלה על ידי חתנו יונתן זוכוביצקי ומיכאל אלבין מבית אסיה.
בתחילת שנות ה־80 הפכה "קבוצת אייזנברג" לאחד הגופים החזקים במשק, ושאול אייזנברג גם רכש את השליטה ב"חברה לישראל".
מאחר שאייזנברג שהה רוב הזמן מחוץ לישראל, ניהלו כאמור אלבין ויונתן זוכוביצקי בפועל את עסקיו בישראל.
באותן השנים קשרה "קבוצת אייזנברג", בתיווך אלבין, קשרים פוליטיים במפלגת הליכוד (דרך מפלגה הליברלית בה היה חבר).
השר וחבר הכנסת אברהם שריר קיבל מהקבוצה משרדים בבית אסיה, בעת שהיה חבר בוועדת הכספים של הכנסת.
וחבר הכנסת מיכה רייסר מתנועת החרות מונה לדירקטור באתא, והחברה סיפקה לו רכב ומימנה לו נסיעות לחו"ל (רייסר נחקר אחר כך נחקר באזהרה על העניין).
בבחירות לכנסת האחת עשרה, שנערכו ב־1984, שימש אלבין בהתנדבות כגזבר קמפיין הליכוד.
בעקבות משבר מניות הבנקים והאינפלציה הגבוהה נפגע שווי החברות ב"קבוצת אייזנברג".
נוסף על כך צברה חברת "אתא" הפסדים כבדים והגיעה לסף פשיטת רגל.
מנחם עצמון, שהיה באותה עת מנכ"ל משותף של החברה לישראל, ועורך הדין רם כספי מונו בוררים בין אלבין לאייזנברג, כדי לקבוע את חלוקת הנכסים ביניהם.
בבוררות נקבע כי אייזנברג יקבל את מלוא הבעלות בחברת "פריון" בתמורה למניות של החברות "נחושתן" ו"אמישר".
ב-2 באוגוסט 1985 הוזמן אלבין לתשאול ביחידה הארצית לחקירות הונאה.
בשנות ה-90 את עיקר פעילותו בישראל ניהל דרך "החברה לישראל".
באותן השנים החל תהליך ההפרטה בישראל של חברות ממשלתיות ואייזנברג הצליח לרכוש נתח של כ-25% מקבוצת "כימיקלים לישראל" (הכוללת את "מפעלי ים המלח") בפברואר 1997 רכשה החברה לישראל, נתח נוסף של 17% ממניות הממשלה בחברה תמורת כ-200 מיליוני דולרים נוספים, ובסך הכול שילמה 930 מיליון דולר במצטבר והפכה לבעלת השליטה.
בתקופת ממשלת נתניהו הראשונה הוחלט להפריט גם את חברת הספנות הלאומית "צים".
"החברה לישראל" ביקשה לרכוש את השליטה בחברה, אולם ביצוע התוכנית התעכב.
בנוסף באותן שימש אייזנברג כמתווך בעסקת מכירת מטוסי ביון, עם מערכת של התעשייה האווירית לישראל להתרעה מוקדמת מסוג פלקון לסין.
העסקה בוטלה אחר כך בעקבות לחץ של ארצות הברית, פרשה שקיבלה את השם "משבר הפלקון".
לאחר מותו בנו התבקש להחזיר עמלות שקיבל בעסקה.
שאול אייזנברג נפטר בבייג'ינג, במרץ 1997, שנתיים לפני שפג תוקפו של חוק אייזנברג.
הוא נטמן בבית הקברות בסביון.
אייזנברג היה נשוי ללאה ואב לחמש בנות ובן אחד.
במותו הותיר נכסים בשווי 1.3 מיליארד דולר.
המאבק על הירושה היה מר והתנהל לאור זרקורי התקשורת.
בסופו זכה הבן ארווין אייזנברג בנתח הגדול ביותר בירושה, ונותר מנהל עסקי קבוצת אייזנברג.
אחיו רפאל, שעמו ביצע את פעילותו העסקית הראשונה בארץ, נפטר בשנת 1976, והותיר אחריו תשע בנות ושלושה בנים.
בתו הייתה נשואה להרב אשר דויטש מראשי ישיבת פוניבז' וממנהיגי הפלג הירושלמי.
שאול היא קומדיית מצבים אשר שודרה בערוץ 3 בכבלים בשנת 2002.
הסדרה התמקדה בעלילותיו של שאול (מגולם על ידי דוב'לה גליקמן), בעליה של חנות פרחים המתגורר בקומה שמעל לחנות.
דמותו של שאול מבוססת על דמות אותה גילם גליקמן בתחילת שנות התשעים בפרסומות של "דפי זהב".
שאול (דב גליקמן): מוכר חמניות נוירוטי.
גרגורי (אלכסנדר סנדרוביץ'): עולה מברית המועצות, רופא ממורמר שנאלץ לעבוד כמוכר פרחים בחנות של שאול משום שלא הצליח למצוא בישראל עבודה כרופא.
שאול אֶברוֹן (1944 – 2 בנובמבר 2012) היה עיתונאי, סופר ומסעדן ישראלי.
אברון גדל בתל אביב בשם שאול אברמסקי, בן לרוקח שנולד בפולין ועלה מצרפת ואמא שנולדה ברוסיה ועלתה מבלגיה.
בביתו ספג את ההערכה לאוכל ולחומרי גלם איכותיים.
אברון סיים תואר בכלכלה במסגרת העתודה האקדמית.
בחלק משירותו הצבאי היה עורך כתב העת "מערכות שריון".
את הקריירה העיתונאית שלו התחיל ב-1970 ככתב כלכלי בעיתון "מעריב".
טומי לפיד, שהיה אחד מעורכי העיתון, הקים מוסף בשם "פנאי" והציע לאברון לכתוב על אוכל.
שם פרסם בין השאר כתבות על אוכל לא כשר, דבר חדשני ולא מקובל באותם זמנים, במדור לו קרא לפיד "כך הם אוכלים".
בסוף שנות ה-70 פתח את מסעדת "הקיוסק" בנוה צדק, בתחילה היכן שהיה המרכז התיאטרוני בנווה צדק, חלק מהמלצריות היו שחקניות בתיאטרון, ואחר-כך עבר למקום שבו נמצאת היום מסעדת "בליני" בתחומי "מרכז סוזן דלל".
המסעדה הקטנה, שהייתה חדר אחד עם תנור, כיור ודלפק, נחשבה חדשנית והציגה לראשונה בישראל את נתח הרוסטביף שהפך פופולרי במספר רב של מסעדות ומעדניות בהמשך.
במסעדה עבד עם אברון בבישול וניהול המסעדה חיים כהן, שלימים התפרסם כאחד השפים הבכירים בארץ.
עם הקמת העיתון "חדשות" בשנת 1984 צירף אותו העורך הכלכלי, שלמה פרנקל, לעיתון.
אברון היה עיתונאי שטח וסיקר בין השאר את משפט הרצח יערי-גרנות, ונשלח לברלין על-מנת לסקר את נפילת חומת ברלין.
בתוך המדור הכלכלי הופיע מדי יום קטע בן 400 מילים שכינו "טלנובלה", מעין סיפור בלשי צהוב, ששילב רכילויות כלכליות, שמבוססות על המציאות.
במקביל להיותו כתב כלכלי ב"חדשות" היה אברון גם כתב אוכל ובעל טור קבוע בעיתון, בעיתון כתבה גם העיתונאית דליה פן לרנר, שפרסמה בעיקר מתכונים.
כתיבתו של אברון הייתה חדשנית בזמנו והתאפיינה ביחס נהנתני ואירוטי למאכלים, הוא פרסם סיפורי אוכל וביקורת מסעדות.
תחילת דרכו של ישראל אהרוני הייתה בטורו של אברון, בו הייתה לו פינה בשם "ביקורת ממתקים", הוא היה כותב בהומור על חטיפים חדשים שיצאו לשוק.
בשנת 1987 פרסם ביחד עם ישראל אהרוני את הספר "מבשלים בשר", שהיה המדריך המקיף הראשון בארץ לבחירה, טיפול ובישול של נתחי בשר שונים.
בשנת 1989 פרסמו השניים את הספר "בישול איטלקי", שהתאפיין בתיאור כולל של המטבח האיטלקי, הרכבת המנות ומתכונים מסורתיים.
הספר הווה פריצת דרך בשל הצילומים המרהיבים של הצלם נלי שפר ושילובם באופן אינטגרלי בספר.
ב-15 בדצמבר 1995 פתח יחד עם ציפורה אסף, חברתו עוד מימי בית-הספר העממי, את מסעדת "יועזר בר יין" ברחוב יועזר איש הבירה ביפו.
המסעדה נפתחה בקונספט של בית יין והציעה לסועדיה מגוון רחב של יינות מן העולם, פרי התמחותו של אברון לאורך השנים.
עם הזמן העשיר אברון את תפריט המזון וכלל מנות בשר שהתפרסמו בפשטותן ואיכותן.
המסעדה המשיכה לפעול בבעלותם של אברון וצפורה אסף עד לפטירתו של אברון.
בשל חדשנותו לאורך השנים תואר שאול אברון בפי שפים ועיתונאי מזון רבים כפורץ דרך, מחנך ואושיה קולינרית.
מסעדתו "יועזר בר יין" הפכה מקום מפגש לקהילת הבשלנים בישראל, שדאגו לפרגן לו ולעשייתו הקולינרית לאורך השנים בביקורות חיוביות.
יחד עם זאת נמתחה בעבר ביקורת על אהדה לא לגמרי עניינית למסעדתו של אברון בידי ידידיו השפים והמבקרים.
שאול אברון נפטר ב-2 בנובמבר 2012 בבית חולים, לאחר שנפל בביתו ונחבל בראשו.
בפברואר 2013 נסגרה מסעדת "יועזר בר יין".
שָׁאוהָאו (少昊), הידוע גם בכינויים שָׁאו הָאו (מילולית: "האו הצעיר"), אדון גִ'ין טְייֵן (מילולית: "אדון שמי הזהב"), אדון צְ'יוֹנְג סָאנְג (מילולית: "אדון עץ התות שבגבול"), אדון יוּ'ן יָאנְג, ושׂוֵ'אנְשְׂיָאו היה קיסר סיני בסביבות 2600 לפנה"ס.
על פי חלק מהמסורות, ביניהן זו המועברת בהקדמה לקלאסיקה של המסמכים), הוא נחשב לאחד מחמשת הקיסרים.
במסגרת תאוריות חמשת האלמנטים שנפוצו בתקופת האן שייחסו צבע וכיוון לכל אחד מחמשת הקיסרים, יוחסו לו הצבע הלבן וכיוון מערב.
שמו הפרטי היה גְ'ה, שם משפחתו היה יִינְג או גִ'י, ומקום הולדתו, על פי "רשומות איסוף האבדות", היה בצְ'יוֹנְג סָאנְג, שנמצא באזור צ'וּ'פֿוּ במחוז שָׁאנְדונְג של היום.
כאשר עבר לדרום-מערב שאנדונג הצטיין בהסדרת שיטפונות ובתחומי החקלאות.
על פי המסורת הוא ירש את הסגולה של טָאי הָאו, אשר פירוש שמו "האו הגדול", ומכאן הכינוי "האו הצעיר" לשָׁאוהָאו.
על פי האגדה המופיעה ב"רשומות איסוף האבדות", אמו הייתה חְוָאנְג אֶה אשר עסקה באריגה (ובמהלך השנים נודעה בפולקלור כאלת הירח היפהפייה).
היא התאהבה ברוחו של כוכב נוגה שהיה בנו של הקיסר הלבן, בעודה משייטת על רפסודה..
חְוָאנְג אֶה ונוגה בילו לילות אינטימיים רבים על הרפסודה וילדו בן.
אותו בן היה שָׁאוהָאו, אשר גדל והיה לעלם יפה ומבטיח.
דודו, הקיסר הצהוב, התרשם ממנו כל כך שמינה אותו לאל של שמי המערב.
בגרסה אחרת לאגדה, ששרידיה נמצאים בספר"עידן הקיסרים", נולד שָׁאוהָאו לנוּ'גְ'יֵה, אשתו השנייה של הקיסר הצהוב, לאחר שהיא חלמה כי נפגשה עם כוכב שנפל וחוותה ריגוש.