tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-18 בספטמבר 1939, עוד לפני הקמת היודנראט ומחלקת הבריאות, בעוד שהבעיות הרפואיות החמירו ומספר הפצועים והמתים היה גבוה, התכנסה ועדה אזרחית יהודית לטפל בבעיות הבוערות.
באותה פגישה הוחלט כי מילייקובסקי, יהיה אחראי על ריכוז הסיוע הרפואי במהלך המצור.
כמו כן הוצהר על כוונה להקים, בחסות הקהילה, בית חולים ובו מאה מיטות, ולספק לו חומרי חבישה ותרופות.
מילייקובסקי היה חבר בולט ביודנראט, ובינואר 1940, כאשר הוקמה מחלקת הבריאות היהודית במסגרת היודנראט, היה מילייקובסקי צריך להקים רשות שתהיה לה כל הסמכויות העירוניות בתחום הבריאות.
הוא כיהן כראש מחלקת הבריאות.
ויחד עמו כיהנו חברים נוספים: אדוארד קוברינר, ד"ר גוסטב ויליקובסקי שעמד בראש האגף להגנה חברתית, ואברהם גפנר ושמואל וינטר, שניהלו את אגף האספקה.
במסגרת ניהול מחלקת הבריאות הוא אף יזם את המחקר המדעי המחתרתי על הרעב והיה הרוח החיה שעמדה מאחוריו.
הוא אפשר לקבוצת מדענים ורופאים בגטו לארגן בסודיות בית ספר לרפואה ותמך בקיומן של הרצאות והשתלמויות לרופאים שנעשו בסתר.
במבוא למחקר הרעב שנערך בגטו ד"ר מילייקובסקי כתב:
המחקר החל בפברואר 1942 ונמשך כחמישה חודשים.
כאשר ההקצאה היומית בגטו הייתה 180 קלוריות, הבין מילייקובסקי שכדי לשרוד את הרעב צריך לחקור אותו.
יחד עם מאות רופאים יהודים, ביניהם המובילים בתחומם באירופה, הקים מילייקובסקי שתי מערכות – אחת גלויה שתפקידה לטפל בחולים בגטו, והשנייה מערכת רפואית סודית, מחתרתית.
כ-800 רופאים ורופאות, מדענים וכו' לקחו חלק באותו מחקר מחתרתי שעמד בראשו מילייקובסקי מחקר זה התמקד בפתולוגיית הרעב ומנגנון הרעב של גוף האדם.
למילייקובסקי לא היו אשליות לגבי הגטו.
זו הייתה קללה עבורו שבה היהודים נאלצו להפוך לחיות ראווה שמנסות לשרוד.
בשנת 1942, כשהגרמנים החלו לפנות את גטו ורשה, הבין ד"ר מילייקובסקי שהוא חייב לסיים את המחקר.
בינואר 1943 הוא נעצר על ידי הגרמנים ובכך הגיע סופו של המחקר הנרחב שערך.
בהיותו בן 53 ולאחר שהתאלמן, פלשה גרמניה לפולין ובורשה הוקם הגטו שכלל בתוכו את מקום מגוריו של ד"ר מיליקובסקי.
בתו היחידה חיה מחוץ לשטחו של הגטו ולא נאלצה לעבור לחיות בתחומו.
מכל משפחתו היה בגטו ככל הנראה רק אחיו אברהם, גם הוא בנוסף למילקובסקי ולעוד חברי משפחה היה רופא.
ד"ר מיליקובסקי עמד בראש האיגוד הרפואי היהודי בגטו שהיו בו יותר משמונה מאות רופאים.
הוא עמד גם בראש המחלקה לבריאות, לרפואה ותברואה ביודנראט של גטו ורשה ובתפקידו זה היה אחראי על מערך הרפואה בגטו שלו הוקדש חלק נכבד מתקציב היודנראט.
תפקיד זה נחשב כבעל חשיבות יתרה, מעמד וכוח אותו הוא מילא עד מותו.
בתקופת הגטו המשיך מילייקובסקי להתרועע עם בני חוגו, אנשי האינטליגנציה היהודית.
עם בני חוגו אלה נהג לבלות במפגשי עונג שבת שנערכו אצל מנחם קירשנבוים, מנהיג "הציונים הכלליים" בגטו.
בגטו השתוללה מחלת הטיפוס וממנה מתו רבים.
מילייקובסקי נתפס כאחראי לטיפול בנושא הן בעיני הגרמנים והן בעיני היהודים.
מיליקובסקי ספג ביקורת בנושא הטיפול במגפת הטיפוס לא רק מהגרמנים אלא גם מתוך ציבור הרופאים היהודיים.
לאור אי שביעות רצונם של הגרמנים מהטיפול במגפת הטיפוס, כאשר הגיעה ההצעה מטעם היודנראט לפתוח קורס לסניטציה ולהכשיר אנשים בתחום התקבל הדבר בברכה על ידי השלטונות הגרמנים.
הגרמנים הסכימו להצעתו של היודנראט לקיים שני קורסים לסניטציה בתחומי הגטו.
בכך נפתח פתח להקמת מוסד יוצא דופן - בית ספר לרפואה, מתחת לאפם של הגרמנים הנאצים, שפעל תחת סיפור כיסוי של קורס להיגיינה ובריאות הציבור משנת 1941, עד האקציה הגדולה ביולי 1942. מוסד זה שפעל במשך כשנה וחצי תפקד כפקולטה מחתרתית לרפואה בגטו ורשה לכל דבר.
הלימודים נערכו בבניין נטוש של גימנסיה לשעבר, ליד חומת הגטו.
על לוח הכיתה נרשמו באופן קבוע נוסחאות ושמות של חומרי חיטוי ואילו על הרצפה פוזרה אבקת חיטוי להסוואת תוכנם האמיתי של השיעורים.
כ-500 סטודנטים הוכשרו במוסד זה ברמות שונות וכ-14 מרצים לימדו בו.
לגטו ורשה נכנסו רופאים רבים, בהם בעלי שם בתחומי רפואה שונים, וכמו כן גם סטודנטים לרפואה שלימודיהם הופסקו בעל כורחם עקב המלחמה.
שילוב זה יחד עם תעוזתו של מילייקובסקי כראש מחלקת הרפואה והתברואה, יחד עם רופאים מאוניברסיטת ורשה כגון פרופ' ויטולד אורלובסקי ופרופ' אדוארד לוט, יצרו את אחת התופעות הבלתי יאומנות בגטו תוך סיכון חיים בלתי רגיל.
תוכניות ההוראה נלמדו בהתאמה ללימודים בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת ורשה.
תלמידים בשנתיים הראשונות ללימודיהם למדו מקצועות יסוד כביולוגיה, כימיה, אנטומיה והיסטולוגיה, ותלמידים מתקדמים יותר למדו מקצועות קליניים והתמחו בבתי החולים בגטו.
פרופ' הירשפלד לימד בפקולטה, וכתב : "אוירה מוזרה שררה בהרצאות אלה...
הן התקיימו בין חמש לשמונה בערב.
לעיתים קרובות היה הכרח להרצות לאור נרות, כי החשמל היה נפסק.
אז ידענו: יהודי נהרג בידי שוטרים".
בזכות שיתוף פעולה בין רופאים יהודים לעמיתיהם הפולנים כדוגמת פרופ' אדוארד לוט, אוניברסיטת ורשה הכירה בבית הספר המחתרתי כמוסד אקדמי לכל דבר והעניקה תואר פרופסור לחלק מהמרצים כך שיוכלו להכשיר סטודנטים לרפואה גם בתחומי הגטו.
כמו כן דאגה לחומרי הלימוד, חומרים וכלים.
נוסף לכך, התחייבה הפקולטה לרפואה לקבל אליה עם סיום המלחמה את הסטודנטים היהודים ולהכיר בלימודים אותם למדו בתקופת שהותם בגטו.
הפולנים אכן עמדו בהבטחה - רבים מהסטודנטים ששרדו התקבלו לאוניברסיטאות עם סיום המלחמה היישר לשנה השלישית, ללא בחינות, על בסיסי לימודיהם וציוניהם בבית הספר המחתרתי בגטו.
מקצתם נעשו לפרופסורים ולרופאים ידועי שם בכל העולם.
מילייקובסקי, כמי שעמד בראש מחלקת רפואה ותברואה, דאג לתקצוב הדפסת חומרי הלימוד.
הוא גם לימד בעצמו ואף נאם בפתיחת הפקולטה .
ד"ר מילייקובסקי חש שנחוץ לעולם לדעת על מצב הרעב, והציע לנצל את התנאים הקשים והבלתי אנושיים ששררו בגטו כדי שהשפעות הרעב יתועדו על ידי טובי המוחות הרפואיים בגטו וכאלה לא חסרו.
במציאות של הגטו - רעב, ייאוש ומוות הוא רצה להביט על הדברים מנקודת מבט אמפירית ולהמשיך בעבודה מדעית ואינטלקטואלית, כחלק מהמאבק לאחוז בנורמליות במציאות א-נורמלית.
מילייקובסקי יזם את המחקר הזה, לקח בו חלק פעיל כחוקר, היה הרוח החיה מאחוריו, ערך אותו וסיכם אותו.
בראש הצוות שאסף עמדו ד"ר אמיל אפלבוים, ראש המחלקה הקרדיולוגית בבית החולים צ'יסטה.
המחקר עסק בהשפעות הרעב על בני האדם, ונערך מפברואר 1942 ועד האקציה הגדולה כחצי שנה לאחר מכן, ב-22 ביולי 1942 .הרופאים ביצעו מחקר קליני, פתולוגי, היסטולוגי, כימי, ביולוגי והמטולוגי על פי נתונים מפורטים שאספו מחולי הרעב.
לימים, המחקר עורר עניין רב, תורגם לכמה שפות, נחקר במאמרים ובספרים אחרים ונדון ארוכות בכנסים רפואיים.
מחקר הרעב היה אחד המפעלים המדעיים העצומים שנעשו בגטו ורשה בפרט, ואולי בעולם הרפואה של אותן שנים בכלל.
בנוסף, יוזמה זו, שלא הייתה יוצאת אל הפועל ללא מחויבותם של הרופאים ובראשם ד"ר מילייקובסקי, הייתה לאחת העדויות המהימנות למצבם הבריאותי של יושבי גטו ורשה.
המחקר סוכם בידי מילייקובסקי, הוברח אל מחוץ לגטו והושם למשמורת בידי פרופ' ויטולד אורלובסקי מאוניברסיטת ורשה שדאג לפרסומו עם סיום המלחמה.
מיליקובסקי וחבריו למחקר ראו במחקרם כ"התשובה היחידה למרצחים".
במהלך השנים הנושא לא זכה למחקר היסטורי ולהנצחה.
בשנים האחרונות ישנה התעניינות מחודשת בפרטי המחקר לימור בן חיים, דיאטנית קלינית, נסעה בשנת 2018 עם משלחת רפואית מטעם בית החולים איכילוב לפולין והתוודעה למחקר הרעב פורץ הדרך שרופאים יהודים ביצעו בגטו.
היא חזרה משם חדורת מטרה להנגיש את ממצאיו לאנשי המקצוע ולציבור.
מחקר הרעב מתקשר לנושא הדיאטני ותורם לחקר הפרעות נפשיות שקשורות ברעב כמו אנורקסיה וכו.
בנוסף למשלחת, ערוץ התאגיד כאן 11, הוציא ב-20 באפריל 2020 סרט דוקו על מחקר הרעב, שנקרא "רעב - מחתרת רופאי גטו ורשה" בסרט מספרים על גבורתם של רופאי גטו ורשה כפי שתועדה מרופאים וחוקרים שורדי שואה שהיו חלק במחקר.
בתוכנית ניתן לראות הקלטות מיוחדות שערך החוקר הקנדי ד"ר צ'ארלס רונלד במהלך שנות ה-80'.
הוא ראיין חמישה עשר אנשי רפואה יהודיים שהשתתפו במיזם יחיד במינו בגטו ורשה - מחקר הרעב.
על הפעילות הציבורית בגטו, ובין היתר על מחקר הרעב שאותו יזם סיפר מיליקובסקי:
"בנוסף, עבודה שקטה וצנועה נמשכת גם בתחומים אחרים...
מטבחים ציבוריים, קורסים רפואיים, כמו גם לימודים אחרים על מנת לעזור לדור הצעיר לגדול עם מיומנויות.
מחקר רפואי אינטנסיבי נערך בנושא מוות כתוצאה מרעב וטיפוס.
החומר הרפואי (לרוע המזל, השופע) נלמד כולו ותוצאות רפואיות כוללניות של המחקר מצויות בהכנה...
אנחנו פשוט רוצים יותר מאוחר...
להיות מסוגלים להראות לעולם שאפילו הניסיונות הנוראיים האלו לא שוברים אותנו.
ברגע זה ממש וועידה מדעית קטנה מתקיימת בבית החולים מוקדשת לבעיות הגטו שכוללות מסמכים מדעיים, כתבות ושיחה.
התוצאה של עבודה זו תתפרסם בשלב מאוחר יותר, כך אני מקווה, ותמשוך התעניינות גדולה בכל העולם..."
ישראל מילייקובסקי נולד למאיר ובילה, לבית אנצלביץ, ב-17 ביולי 1887. בעיירה קטנה בשם קְרֶבֹו (קרעווא, Krewo) שבנפת אושמיאנה (Oszmiana) ,בלארוס של היום.
מכלל 2201 התושבים שהתגורר בקרבו בשנת 1897 היו כ-809 יהודים, וביניהם משפחת מילייקובסקי.
משפחתו נמצאה במעמד כספי ותרבותי מכובד.
על עושרו של האב, מאיר מילייקובסקי הסוחר, תעיד גם העובדה כי שלח את שלושת ילדיו ללימודים גבוהים: אברהם באוניברסיטת קייב ואילו ישראל ופניה באוניברסיטת וורשה.
במועד לא ידוע מיליקובסקי נישא לבלה, ממשפחת סובלסקי, בתם של אברהם וטקלה.
ב-1913 נולדה בתם היחידה יאנינה.
בלה מיליקובסקי, ילידת 1892 ,נפטרה לאחר מחלה קצרה ומתה בייסורים, בת 35 בלבד ב-23 באוגוסט 1927, והותירה אותו אלמן בן 40 עם ילדה בת 14.
בתם יאנינה למדה בבית ספר פרטי מדעי לבנות.
שליחת הבת יאנינה לבית ספר פולני לנערות המתנהל בשפה הפולנית והמנוהל על ידי אישה בעלת השקפה ליברלית מעידה על גישתם של בני הזוג מילייקובסקי שתמכו בחשיבות לימודי הבנות בכלל ולימודים כלליים בפרט.
לימודים תיכוניים במסגרת פולנית לא יהודית היו חריגים, לפני מלחמת העולם הראשונה ולאחריה, בדומה גם למסגרות פרטיות, שלרוב תלמידים יהודיים לא התקבלו בקלות והרבה יהודים נרתעו מכך מאוד.
במשפחת הרופאים של מילייקובסקי הייתה ציפייה שבתו היחידה של הרופא תלך בעקבות משפחתה לבית הספר לרפואה באוניברסיטת ורשה, ולכן נחוצה השכלה ראויה ורלוונטית ובקיאות בשפת המדינה.
זוהי הסיבה הבולטת ביותר שהזוג מיליקובסקי בחרו לשלוח את בתם לבית ספר ברמה גבוהה.
הציפייה התגשמה וב-1930 פנתה יאנינה ללימודי רפואה באוניברסיטת ורשה אותם סיימה ב-1936. יאנינה, בתו היחידה, התנצרה ונישאה לנוצרי.
אנשי היודנראט, בהם מילייקובסקי, היו בטוחים שתפקידם שוב יגן עליהם מגירוש והתייצבו במקום כדי להרגיע את הקהל.
חלק מהרופאים שעבדו יחד איתו על המחקר נשלחו קודם לכן ונרצחו, אחרים בחרו להתאבד במקום.
לפי עדויות שונות, מילייקובסקי עצמו מעולם לא הגיע לטרבלינקה הוא בחר להתאבד ברכבת שהובילה אותו למחנה ההשמדה.
כאשר הגרמנים העמידו אותו בתור לרכבת המוות ב־18 בינואר 1941, מילייקובסקי צעק: "רוצחים!
הוא נספה בשנת 1943, וסיבת המוות שלו שנויה במחלוקת: לא ברור אם נספה בגטו או בדרך למחנה ההשמדה טרבלינקה.
ישנן כמה עדויות המתארות את סוף חייו של מיליקובסקי:
אלכסנדר דונאט כתב כי "בין ההולכים מקרב אנשי היודנראט היה חברינו הוותיק ד"ר ישראל מילייקובסקי.
רק כשירד מדירתו לחצר הבית הבין כי חברותו ביודנראט לא תגן עליו יותר".
ישראל גוטמן כתב כי "אחדים מחברי היודנראט, וגפנר ביניהם, שוחררו מה"אומשלאגפלאץ", .
ואילו אחרים, וביניהם מילייקובסקי, רוזן ורוזנשטאדט הוכנסו לקרונות" .
לפי עדותו של סטניסלב גייבסקי היה מילייקובסקי בקרון עם אחיו אברהם ובנו של אחיו יז'י.
ד"ר טורש ציין בעדותו "שמועות האומרות כי ד"ר מיליקובסקי יחד עם ד"ר יעקב רוזנבלום וד"ר סירקין- בינשטיין התאבדו בלקיחת ציאניד".
עדויות נוספות מצביעות על כך שמספר רופאים ממחלקת הבריאות, כולל ד"ר מיליקובסקי וד"ר סירקין-בינשטיין נדחסו לקרון אשר מטרתו להוביל אותם לטבח.
בסיפורים רבים מצוין כי ד"ר סירקין שהייתה אישה חכמה, גילתה תושייה.
היה לה מורפין והיא הזריקה ממנו לרופאים כדי למנוע את הגעתם למחנות ההשמדה.
עד היום לא יודעים במדויק כיצד מת מילייקובסקי - לא ידוע אם הוא מת בטרבלינקה יחד עם אלפי קורבנות יהודים נוספים בתאי הגזים או התאבד בדרכו לשם.
אף על פי שהיו לו קשרים מחוץ לגטו, בין באמצעות בתו שנישאה לאזרח פולני, ובין באמצעות קשרים מקצועיים עם רופאים וקשרים אחרים, הוא נשאר בגטו ולא נמלט ממנו.
מתוקף עבודתו ודאי ידע שסיכוייו למות ממחלה או רעב גדולים.
מתוקף חברותו ביודנראט ודאי ידע גם מה משמעותה של האקציה.
בדומה לחבריו מהאינטליגנציה היהודית-וורשאית שראו בשותפות הגורל הלאומי ערך עליון ושבחרו ביודעין להישאר בגטו עד הסוף, מצטרף מילייקובסקי לגלריה זו של דמויות כגון יאנוש קורצ'אק שהלך עם חניכיו, ההיסטוריון יצחק שיפר שמצא את מותו במחנה מאידנק, המשורר יחיאל לרר, המחנכת סטפניה וילצ'נסקה ואחרים שבחרו "למות עם עמם"
עוד על דמותו של ישראל מיליקובסקי אפשר ללמוד מדבריו של הפרופ' שאול שאשא.
שאשא כותב כך : "אם כך, מה אני לוקח מהשואה?
את הסיום להקדמה שכתב ד"ר ישראל מיליקובסקי, ראש מחלקת בריאות הציבור בגטו ורשה, מי שיזם את הפקולטה לרפואה בגטו ואת מחקר הרעב שנערך בה, וכנראה התאבד ברכבת לטרבלינקה.
לאחר האקציה הראשונה ב־21 ביולי 1942 יושב לו מיליקובסקי בחדר בבית העלמין ומסכם את המחקר המדהים על הרעב, וכך הוא כותב בסיום ההקדמה: "...
כמה מילים אחרונות לכבודכם, הרופאים היהודים: מה אוכל לומר לכם, עמיתיי היקרים וחבריי למצוקה, אתם חלק מכולנו; עבדות, רעב, גירושים ותמונות המוות בגטו שלנו - היו גם מנת חלקכם.
אבל אתם - על ידי עבודתכם - יכולים לתת למרצחים את התשובה האחת: Non Omnis Morier, ובתרגום לעברית, "לא לגמרי אמות" (מתוך ה־Odea III של המשורר הרומי הוראציוס, 86-85 לפנה"ס).
המשמעות: אם לאחר מותי אני משאיר אחריי משהו כמו סיפור או שיר, ונוסיף גם כתיבה ומחקר, כמו עמיתינו בגטאות - אז חלק ממני יישאר בחיים ולא לגמרי אמות".
ישראל מייזנר הוא מומחה לאולטרה סאונד, אולטרסאונד גינקולוגי וגינקולוגיה.
בוגר בית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
החל לעסוק ברפואה בשנת 1978. בשנת 1980 החל לעסוק במיילדות ואולטרה סאונד.
פרופ' מייזנר ייסד וניהל במשך 23 שנים את יחידת האולטרה סאונד למיילדות וגינקולוגיה בבית החולים בילינסון.
ייסד וניהל את יחידת האולטרה סאונד למיילדות וגינקולוגיה במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה בנגב.
מייזנר הוא ממייסדי החברה הישראלית לאולטרה סאונד במיילדות וגינקולוגיה, ובמשך 10 שנים חבר הוועד של ארגון האולטרה סאונד העולמי.
מייזנר התמחה בתחום האולטרה סאונד, ובביצוע פעולות פולשניות תחת בקרת אולטרה סאונד, כגון בדיקות סיסי שליה ומי שפיר, דיקור ציסטות, עירוי דם לעובר ועוד.
מייזנר חבר המערכת בעיתון "הרפואה" - עיתון ההסתדרות הרפואית בישראל.
הוא גם מנהל פורום האולטרסאונד באתר beok.
בשנת 1978 סיים מייזנר לימודי רפואה בהצטיינות באוניברסיטת תל אביב.
ביצע התמחות במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה בנגב.
התמחה באולטרה סאונד במשך שנתיים בלונדון - King's College Hospital.
בשנת 1980 החל לעסוק במיילדות ואולטרה סאונד.
בשנת 1982 החל לעסוק בדיקור מי שפיר, פרופסור מייזנר כלול ברשימת הרופאים הנבחרים בתחום מי שפיר וסקירת מערכות לשנת 2021.
בשנת 2008, סיים לימודי משפטים ב (תואר LLB), ומרצה בתחום רפואה ומשפט.
פרופסור חבר קליני - אוניברסיטת תל אביב.
פרופסור חבר - אוניברסיטת בן-גוריון.
בין השנים 1990–1995 שימש פרופסור אורח בישיבה יוניברסיטי בניו יורק.
מנהל היחידה לאולטרה סאונד במיילדות וגינקולוגיה בבית חולים רבין.
על שמו של מייזנר, עם שני הרופאים כץ וכרמי, נקראת תסמונת גנטית מיוחדת – Carmi-Katz-Meizner syndrome.
פרופסור מייזנר נבחר לרשימת הרופאים הגניקולוגים בשנים 2015, 2016, 2017, 2018 ו-2020 בקטגוריית אולטרה סאונד מיילדותי על פי מגזין פורבס –Forbes.
מייזנר כתב 2 ספרים ולמעלה מ־200 מאמרים מדעיים בספרות המקצועית העולמית בתחום.
הרב ישראל מאיר ביטון (נולד ב-1973) הוא רב ישראלי ממוצא מרוקאי, המכהן מאז 2020 כרבה של חדרה.
ביטון נולד לאביו, הרב שמעון ביטון, ולאימו מרים, ביתו של הרב ישועה לוי ואחותו של "הבאבא ליאון".
הוא למד בישיבה הקטנה "אור אלחנן", ולאחר מכן למד ב"ישיבת חברון כנסת ישראל".
הוא נישא לביתו של הרב פנחס אדרי, רבה של גבעתיים.
ביטון ערך את ספרי אביו, "מעשה חושב" ו"חשב האפוד".
הוא חיבר את הספר "טל לישראל" על מסכת שבת, ועל ספרו זה זכה בפרס ירושלים לספרות תורנית.
בדצמבר 2020, לאחר כ-42 שנים, סיים אביו את תפקידו ברבנות העיר חדרה, ובנו נבחר לתפקיד לאחר סאגה משפטית מתמשכת.
מי שעתרה לבג"ץ נגד מינויו הייתה תנועת נאמני תורה ועבודה, שטענה כי בחירתו הייתה "מחטף".
בשנת 2023 הקים את ישיבת צעירים חדרה ומשמש שם כראש ישיבה.
הרב ישראל מאיר מזרחי (ה'ת"ן - התקי"א בערך) היה רב בירושלים, שד"ר ומחבר שו"ת פרי הארץ.
נולד בסביבות שנת ה'ת"ן (1690) לרבי יוסף, בנו של הרב אברהם מזרחי, מחבר ספר 'זיכרון לבני ישראל' על הלכות שחיטה.
אביו נפטר כשהיה כבן 6, כך שגדל אצל אחיו, הראשון לציון הרב נסים חיים משה מזרחי, מחבר שו"ת אדמת קודש.
למד בישיבת בית יעקב על שם רבי יעקב ישראל פירירה בירושלים, אצל רבי יהודה הכהן טנוג'י וכן מפי הראשון לציון רבי אברהם יצחקי.
בשנת התפ"ו יצא לשליחות דרבנן, יחד עם רבי יוסף טאראגאן, למען כוללות ירושלים לטורקיה ויוון, בשנת התפ"ז, במהלך מסעו הוציא לאור את חלקו הראשון של ספר השו"ת שחיבר, פרי הארץ בקושטא, בהסכמת הרב אפרים נבון, מחבר ספר מחנה אפרים, והרב יהודה רוזאניס, בעל ספר משנה למלך.
בשנת הת"צ היה ביוון, שם נשא ונתן בהלכה עם רבי חיים משה אמריליו, רבה של שאלוניקי.
הפיץ במהלך שליחותו את מנהג אמירת תיקון חצות על פי האר"י, ואף הוציא לאור נוסח של התיקון.
לאחר שחזר לארץ ישראל, התמנה לדיין בבית דינו של הרב אליעזר נחום ולימד בישיבת בית יעקב פירירה, מתלמידיו נמנה רבי יונה נבון, רבו של מרן החיד"א ומחבר שו"ת נחפה בכסף.
נחשב לאחד מחשובי רבני ירושלים, וחתם על תקנות והסכמות לספרים רבים.
התכתב בהלכה עם חכמי דורו, וביניהם רבי חיים אלפאנדרי, רבי בנימין קאזיס, רבי ישועה שבאבו והראשון לציון רבי אברהם ישראל זאבי.
בסוף חייו התמנה לראש ישיבת בית יעקב בירושלים, לאחר פטירת רבי יצחק הכהן רפפורט למשך כשנה.
נפטר בסביבות שנת 1752, ונטמן בבית הקברות היהודי בהר הזיתים, לצד אחיו, רבי נסים.
אחרי מותו הדפיס בנו רבי שלמה חייא את חלק ב' של שו"ת פרי הארץ בשאלוניקי, חלק ג'.
נשא לאשה את בת אחיו, רבי נסים.
בניו היו רבי שלמה חייא מזרחי והרב דוד מזרחי.
שו"ת פרי הארץ (ג' חלקים; קושטא תפ"ז, שאלוניקי תקט"ו, ירושלים תרס"ה).
ספר גדול בכמות ואיכות מדרושים נחמדים בשם תפארת ישראל (בכת"י).
נר המזרחי - באור לתוספי הרא"ם על ספר מצוות גדול בהלכות חנוכה (בכת"י).
מספר הערות וחידושים שלו על הלכות פסח ומגילה בשולחן ערוך ובפרי חדש נדפסו בקובץ בית אהרן וישראל
ישראל מידד (נולד ב-20 ביוני 1947) הוא עיתונאי ופובליציסט ישראלי יליד ארצות הברית.
היה מנהל תכנים ומידע במרכז מורשת מנחם בגין בירושלים עד יוני 2017, עת יצא לגמלאות.
עוסק בעריכת אנתולוגיה מוערת בשפה האנגלית של כתבי זאב ז'בוטינסקי.
מידד נולד למשפחה יהודית בעיר ניו יורק.
בצעירותו חזר בתשובה, ולמד בישיבה תיכונית.
ב-1964 הצטרף מידד לתנועת הנוער הציונית בית"ר.
ב-1969 הוא סיים את לימודי תואר ראשון במדעי המדינה בישיבה יוניברסיטי.
ב-1970 עלו הוא ואשתו לישראל.
בתחילה התגורר ברובע היהודי בירושלים, שם שימש מנהל מעון הסטודנטים של בית"ר, בין 1975 ל-1977 שימש נציג בית"ר בבריטניה.
בשנת 1981 עברו מידד ומשפחתו לישוב שילה.
בשנים 1992-1981 שימש עוזר פרלמנטרי של חברת הכנסת גאולה כהן, ויועץ לעניינים בינלאומיים של שר המדע יובל נאמן.
היה מראשוני העולים להר הבית לאחר מלחמת ששת הימים והיה למזכיר של אגודת "אל הר ה'" למען זכויות היהודים בהר הבית.
בשנת 2008 סיים תואר שני באוניברסיטה העברית בירושלים, בהתמחות בחינוך אזרחי ודמוקרטי.
מידד היה המנכ"ל הראשון וחבר בוועד המנהל של האגודה לזכות הציבור לדעת (Israel's Media Watch).
מידד הוא בלוגר ידוע וכתב טורים בלוס אנג'לס טיימס, ג'רוזלם פוסט, International Herald Tribune וכתבי עת אחרים.
הוא התראיין וניכתב עליו ב-BBC ובהארץ.
מידד הוא עורך שותף של ספר חילופי מכתבים בגין-סאדאת שהובילה להסכם השלום בין ישראל למצרים ב-1979.
מידד נשוי ואב לחמישה ילדים.
ישראל מילוא (26 ביולי 1922 – 22 בינואר 2017) היה ביופיזיקאי ישראלי ופרופסור בפקולטה לביוכימיה במכון ויצמן למדע.
כיהן כראש המחלקה לחקר ממברנות.
ישראל מילוא נולד בשם ישראל רודולף מילר בעיירה סטרסקה שבפלך קושיצה, סלובקיה.
בן הזקונים מתוך תשעת ילדיהם של אידה-דבורה (לבית שטרן) ואיגנץ-יצחק מילר.
הוריו ושניים מאחיו נספו בשואה.
אחייניתו הצעירה ממנו בשנתיים הייתה הסופרת והמחנכת אילנה צור.
עלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער ב-1940 והצטרף לקיבוץ שער הגולן.
ב-1944 החל ללמוד כימיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
במלחמת העצמאות עסק בייצור חומר נפץ במסגרת שירותו בחיל המדע.
את תואר הדוקטור קיבל ב-1952 מהאוניברסיטה העברית בירושלים בהנחיית פרופ' אהרן קציר, בנושא תכונות אלקטרוכימיות ותכונות פנים של פוליאמפוליטיים.
בשנות ה-50 הצטרף כמדען בכיר למכון ויצמן.
ב-1967 מונה לפרופסור חבר וב-1979 לפרופסור מן המניין ולראש המחלקה לחקר הממברנות.
לאורך חייו חתם על מאמריו בשם ישראל ר' מילר אולם שמו הרשמי והמעוברת היה מילוא.
מחקרו של מילוא עסק במבנה ובתכונות הפיזיקליות-כימיות של פוספטידילסרין, פוספוליפיד נפוץ בממברנות ביולוגיות.
ב-1968 נמנה עם החותמים על עצומה הקוראת לממשלת ישראל לקבל את מסקנות הוועדה הפרלמנטרית לרפורמה במערכת החינוך.
בראשית שנות ה-70 עמד בראש ועדת הבטיחות של מכון ויצמן.
על עבודתו זכה בפרס האקדמיה למדעים של יפן.
ב-1972 השתתף יחד עם אפרים קציר, הנריק איזנברג, שניאור ליפסון ונוספים בקונגרס בינלאומי לביופיזיקה במוסקבה.
פרופ' יהודית רשפון מאוניברסיטת תל אביב הייתה תלמידתו לדוקטורט.
מ-1945 עד לפטירתה ב-2005, מילוא היה נשוי לשונמית (לבית פורמן), ד"ר לביוכימיה.
היה אב לשלושה: מנשה, שנפטר ב-1981, הוכר כחלל צה"ל שנפטר לאחר השירות ועל שמו נקראה הספרייה בשכונת קריית משה ברחובות; עודד (עודי), פרופ' לפיזיקה במכון רקח שבאוניברסיטה העברית; עידית, פסיכיאטרית ילדים.
ישראל מילוא נפטר ב-2017 ונטמן בבית העלמין בעירו רחובות.
ישראל מאיר דרוק, (נולד בכ"ד באדר ה'תשכ"ט, 14 במרץ 1969), הוא רב, חרדי-ליטאי, וראש ישיבות 'תפארת ישראל' ועוד מוסדות רבות בישראל.
נולד ב-1969 לרבי מרדכי דרוק, מגיד מישרים בשכונת זיכרון משה בירושלים, (נפטר בא' באדר תש"ע), וליוכבד (נפטרה בי' בתמוז תש"ע).
למד בתלמוד תורה מאה שערים ובישיבת קול תורה לצעירים.
לאחר מכן למד בישיבת אור ישראל, שם היה מתלמידיו המובהקים של הרב יגאל רוזן עמו שומר על קשר הדוק במשך השנים.
נישא לפנינה, בתו של הרב מיכל זילבר.
לאחר נישואיו התגורר בשכונת רוממה בירושלים.
כשנתיים לאחר נישואיו החל לכהן כר"מ בישיבת פרשבורג בירושלים, ובמקביל כמשיב בישיבת אור אלחנן.
בנוסף מסר שיעור בדף היומי מדי ערב בבית הכנסת המתנ"ס שבשכונת רוממה.
לאחר פטירת אביו בשנת תש"ע (2010) החל למלא את מקומו במסירת שיעור מדי בוקר בכותל המערבי, כמו כן הוא מוסר מדי יום שיעורים רבים בהיכלי ישיבותיו.
בבחרותו החל להתקרב לרבי חיים קניבסקי, שהיה לרבו המובהק.
הרב קניבסקי למד עמו בחברותא מדי שבוע, ואף היה מגיע לביתו בירושלים לביקור חג מדי חול המועד.
כמה שנים לאחר נישואיו הקים יחד עם הרב יוסף חינקיס את הישיבה לצעירים 'כנסת יעקב' בשכונת רוממה בירושלים וכיהן שם כראש ישיבה במשך כמה שנים.
בשנת תשס"ג הקים בהוראת רבי חיים קניבסקי את ישיבת תפארת ישראל (על שם רבי יעקב ישראל קניבסקי) בשכונת רוממה בירושלים.
עם התרחבות הישיבה, ולאחר שנוסף בה כולל אברכים, עברה הישיבה לרמות, ולאחר מכן למשכנה הסופי בבנין בית היתומים דיסקין בשכונת גבעת שאול.
בנוסף הקים בבניין הישיבה את כולל אברכים 'קריית משה' המונה למעלה מ-150 אברכים, ובמהלך השנים, אף לקח חסות על 'ישיבת משכן ישראל' לצעירים, בהוראת רבו הגר"ח קניבסקי.
בשנת תש"ע הקים בראשון לציון את הישיבה הגדולה ראשון לציון, יחד עם רבי יאיר ישראלי.
לאחר פטירת הרב ישראלי התאחדה הישיבה עם ישיבת תפארת ישראל בירושלים.
באלול תשע"ג (2013) הקים את תלמוד תורה 'דברי מרדכי' בשכונת גבעת שאול.
באלול תשע"ד (2014) הקים את ישיבת 'תורת מרדכי' לצעירים במודיעין עילית, והעמיד בראשה את הרב יהודה אריה כץ והרב חיים יצחק זלושינסקי, הישיבה מונה כ-180 תלמידים.
באלול תשע"ו (2016) הקים את ישיבת 'נתיבות מרדכי' לצעירים בשכונת נוה יעקב בירושלים והעמיד בראשה את הרב רפאל שינדלר.
באלול תשפ"ג (2023) הקים ישיבה גדולה בעיר בית שמש, בשם 'נתיבות חיים', על שם רבו רבי חיים קניבסקי, כאשר הוא עומד בראשות הישיבה, ולצידו הרב אלעזר מאירוביץ, רב שכונת רמה ג' בבית שמש, ואשר כיהן עד אז מראשי ישיבת נתיבות אביעזר-וולפסון.
עם תחילת זמן חורף תשפ"ה הקים יחד עם הרב ירחמיאל אונגרישר ראש ישיבת בית מדרש עליון בבני ברק, סניף בירושלים, בבנין בית היתומים דיסקין שם שכנה ישיבת ראשון לציון, עד לסגירתה חצי שנה קודם לכן.
הוא עומד בראשה יחד עם הרב יוסף קונשטט, והרב אונגרישר מסר בה שיעור כללי, הר"מים הם הרב אריה וולפא הרב אוריאל פרוכטר והרב משה הורן.
הישיבת זכתה לכינוי 'דרוקיון' שילוב של שם הישיבה בית מדרש עליון, ושם משפחתו של ראש הישיבה הרב דרוק.
כמו כן, הקים את בית המדרש 'אהל מרדכי ויוכבד' בשכונת רוממה בירושלים, על שם הוריו רבי מרדכי ויוכבד דרוק.
תפארת ישראל ד' כרכים - שיעורים כלליים על מסכתות פסחים, כתובות, נדרים, בבא מציעא ובבא בתרא, באתר אוצר החכמה.
שיעורי הגרי"מ דרוק ו' כרכים - שיעורים יומיים על מסכתות יבמות, כתובות, נדרים, בבא מציעא פרק אלו מציאות ופרק המפקיד, ובבא בתרא.
מדי שבת ה' כרכים - שיעורים בעניינים שונים על סדר פרשיות השבוע, בראשית, שמות, ויקרא.
סדרת אש תמיד - שיחות מוסר על סדר פרשיות השבוע והמועדים.
סדרת להבות אש על התורה והמועדים.
שמעתתא דראוי ומוחזק, - על ענייני ראוי ומוחזק במסכת בבא בתרא, באתר אוצר החכמה.
חמיו הוא הרב מיכל זילבר ראש ישיבת זוויהל.
אחיו הבכור הרב שלמה זלמן דרוק רב שכונת תל ארזה (גוש 80) ומרבני ישיבת חברון
אחיו הרב משה דרוק רב בשכונת רמות ב' ומראשי ישיבת אור אלחנן לצעירים בירושלים
אחיו הרב אשר דרוק מגיד מישרים
דודו הרב יעקב מאיר שכטר מגדולי המשפיעים בחסידות ברסלב
מחותנו הרב אברהם דיסקין בנו של הרב שמעון משה דיסקין מראשי ישיבת קול תורה
מחותנו הרב חיים חייקל ברעוודה בנו בכורו של מגיד המישרים הרב שלמה לייב ברעוודה
מחותנו הרב יוסף כהנמן בנו של הרב אליעזר כהנמן נשיא ישיבת פוניבז'
ישראל מץ (9 בפברואר 1869 – 10 בפברואר 1950) היה פילנתרופ יהודי אמריקאי ממוצא ליטאי.
הוא היה שותף להקמת חברת Ex-Lax בשנת 1906, הנמצאת כיום בבעלות חברת התרופות נוברטיס.
מץ נולד בשנת 1869 בקלווריה.
בשנת 1890 היגר לארצות הברית, שם עבד בתחילה כרואה חשבון.
בשנת 1906, יחד עם איש העסקים יליד הונגריה מקס קיס, ייסד את חברת התרופות Ex-Lax, שייצרה במפעל בברוקלין.
עד 1926, מוצרי ה-Ex-Lax של החברה היו הנמכרים ביותר בארצות הברית.
ישראל מץ כיהן כמנהל החברה במשך 42 שנים, עד מותו בשנת 1950.
גודמן , היה סנאטור של מדינת ניו יורק בין השנים 1969–2002.
על שמו הוקם מכון ישראל מץ למשפט עברי בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים, שנבנה בשנת 1925 על הר הצופים.
על שמו הוקמה גם קרן ישראל מץ, ארגון ללא מטרות רווח הממוקם בניו יורק.
הקרן עוסקת בסיוע לסופרים הכותבים בעברית.
הקתדרה לכימיה אורגנית ע"ש ישראל מץ נוסדה במכון ויצמן למדע על ידי קרן אליס מץ גודמן מניו יורק, בתו של ישראל מץ.
מגדולי המשוררים והפייטנים העבריים בכל הזמנים.
מוצאו מהעיר נג'ארה בספרד ועל שמה נקרא שם משפחתו.
למד אצל אביו ר' משה נג'ארה, מילידי צפת שתחת שלטון האימפריה העות'מאנית, ואצל סבו ר' ישראל די קוריאל, מחכמי צפת ואחד מארבעת הסמוכים הראשונים.
בבחרותו עבר לדמשק, שם שימש כשליח ציבור בקהילה הספרדית.
לאחר תקופה בה עבר בין ערים שונות במקומות שונים, בין היתר בסוריה, שב לדמשק לתקופה קצרה.
לאחר מכן חזר לצפת, שם התחתן ונולדה לו בת.
בעקבות מגפה בה שכל את בתו ואשתו, חזר רבי ישראל נג'ארה בשנת 1576 לדמשק והתחתן בשנית.
מנישואים אלה נולדו לו שלושה ילדים.
לאחר תקופה בדמשק עבר לעזה, שם שימש כפוסק.
בנו, רבי משה נג'ארה, שימש כרבה הראשי של עזה אחריו.
בהיותו בעזה היה מורה של אבטליון.
נפטר ב־1628 בעזה, ונקבר בבית העלמין היהודי בעיר.
על פי עדות אחרת, קברו מצוי בשטח מחנה הפליטים אל-בורייג' שבמרכז רצועת עזה.
במספר ערים בישראל ישנם רחובות הנושאים את שמו, וביניהן ירושלים, תל אביב, חולון, רעננה ורחובות.
רבי ישראל נג'ארה התפרסם בעיקר כמשורר ופייטן, וליצירתו השפעה ניכרת בקהילות יהודיות מארצות הבלקן, רוב ארצות העולם המוסלמי ואף הודו.
בפיוטיו ניכרת ההשפעה של שירת ספרד, הן במשקל ובצורה הקפדניים, והן בנושאי השירה.
בשירתו היה שילוב בין קדושה, קבלה וחולין.
מבחינה מוזיקלית, חולל ר' ישראל מהפכה של ממש בכך שהתאים את שירי הקודש שכתב למנגינות עממיות של שירי חול לועזיים שהיו מקובלים בציבור.
בכך הוא ביקש לגרום לציבור, שהכיר ואהד את המוזיקה העממית, להחליף את השירים הלועזיים והחילוניים בשיר עברי בעל תוכן דתי המכוון כלפי שמים.
הרב נג'ארה נהג לציין את המקאם של הלחן המתלווה לכל שיר, וייתכן כי היה המשורר העברי הראשון לעשות זאת.
את פיוטו "יונתי זיו יפעתך", יוצאי קהילות הודו נוהגים לשיר כשיר חופה, אותו החתן מדקלם אל מול הכלה המתקרבת לחופה עד סוף השיר, בעיקר בקרב קהילת בני ישראל.
בעקבות כתיבת השיר "כתובת ישראל" (הפותח במילים "ירד דודי לגנו"), המנוסח ככתובה בין ישראל לה' בעת מתן תורה, ביקר אותו רבי מנחם די לונזאנו, בן דורו של הרב נג'ארה, וכתב כי "התיר עצמו לומר לה' יתברך כל מה שהנואפים אומרים זה לזה" (מתוך ספרו "שתי ידות", דף קמ"ב).
בנוסף קבל על כך שהרב נג'ארה משתמש בסגנון ובמשקל הערביים, הזרים לרוח ישראל.
מחקריו של החוקר יוסף יהלום מאששים את הטענה כי רבים משיריו של הרב נג'ארה מתחילים באופן המזכיר שירי עגבים מוכרים של התקופה.
בתגובה, ענה נג'ארה למבקריו בשיר, וכתב בהקדמה לספרו "זמירות ישראל":
מערכות ישראל – פירוש לתורה
פצעי אוהב – פירוש על ספר איוב
כלי מחזיק ברכה – בעניין ברכות וברכת המזון
שוחטי הילדים – דיני שחיטה בחרוזים
ישראל נגריס (31 במאי 1927 - 18 בדצמבר 2005) היה רופא מומחה לטיפול במיתרי הקול, אשר התפרסם כרופאם של זמרים ושחקנים.
נגריס נולד בקאונאס (קובנה), שבליטא.
בין 1933 ל-1942 למד בגימנסיה ע"ש שלום עליכם בקאונאס.
בין 1936 ל-1941 למד גם נגינה בכינור בקונסרבטוריון שבעיר.
בזמן מלחמת העולם השנייה, נמלטה משפחתו לקזחסטן, שם סיים את חוק לימודיו.
ב-1945 נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת קאונאס.
במקביל ללימודי הרפואה, למד גם לימודי מוזיקה ומשחק.
לאחר שסיים ב-1950, התמחה בפוניאטריה באופרת בולשוי במוסקבה (1951) ובאופרת קירוב בלנינגרד (סנקט פטרבורג) (ב-1952).
ב-1953 החל לעבוד בבית חולים בקאונאס, במקביל לעבודה באוניברסיטה כמרצה.
ב-1955 החל בלימודי פילוסופיה באוניברסיטה שבעיר, אותם סיים ב-1958. נגריס עמד בראש מחלקה פוניאטרית בבית חולים בקאונאס, ואחר כך מונה כמנהל בית החולים.
ב-1960 עלה לארץ ועבד כמנתח אף אוזן גרון, תחילה במסגרת קופת חולים ומ-1962 כרופא עצמאי.
נגריס המשיך לפתח את מומחיותו, וקנה לעצמו שם עולמי בתחום הפוניאטריה.
ב-1964 עד 1967 הרצה באוניברסיטת זאגרב (אז ביוגוסלביה, כיום בקרואטיה).
הוא סיים את עבודתו עם ניתוק היחסים הדיפלומטיים בין יוגוסלביה לישראל אחרי מלחמת ששת הימים.
ב-1968, 1982 וב-1989 עבר התמחויות נוספות (בטוקיו, בארצות הברית, ובארלנגן, גרמניה, בהתאמה).
מ-1983 היה מרצה אורח לפוניאטריה בבית הספר הגבוה לזימרה ומשחק בווינה.
ב-1993 קיבל תואר פרופסור מאוניברסיטת קייב.
נגריס גם הרצה באוניברסיטת בר-אילן.
נגריס פיתח תרופה נגד צרידות, אשר נרשמה כפטנט על שמו ב-1989. התרופה התקבלה על ידי ה-FDA ב-1991.
חיבר ספר על מבנה הקול וצורת דיבור נכונה בשם הכל על הקול (הוצאת ידיעות אחרונות, ספרי חמד 1998).
בין מטופליו היו אמנים מפורסמים כגון מדונה ומייקל ג'קסון (בעת ביקורם בארץ), ירדנה ארזי, חנה לסלאו, וצביקה פיק; חזנים כדודו פישר ובן ציון מילר, ופוליטיקאים כיצחק רבין וביל קלינטון.
נגריס נפטר בתל אביב ב-18 בדצמבר 2005. הותיר אחריו אישה, חיה, ושלושה בנים (בני, עדי ורואי).
בנו, פרופסור בני נגריס, אף הוא מומחה לבעיות במיתרי הקול.
רבי ישראל בן שמואל אשכנזי משְקְלוֹב (שקלוב, תק"ל, 1770 – טבריה, ט' בסיוון תקצ"ט, 22 במאי 1839) היה רב, שד"ר, ממנהיגי עליית תלמידי הגר"א, מחבר הספר פאת השולחן.
רבי ישראל נולד בשקלוב למשפחת רבנים מפורסמת.
סבו, רבי עזריאל משקלוב, עלה לארץ ישראל בשנת תקל"ב (1772) ולאחר תקופה יצא ונפטר באיזמיר.
רבי ישראל התגורר בשקלוב ובה למד, והגיע ללמוד אצל הגר"א מווילנה סביב שנת 1796, ביחד עם חברו רבי מנחם מנדל משקלוב.
רבי ישראל ורבי מנחם מנדל התבלטו מיד בין תלמידי הגר"א ועסקו בהעתקת כתביו ובהפצתם.
לאחר פטירת הגר"א ב-1797 רבי ישראל עסק בהבאתו לדפוס של ביאור הגר"א לשולחן ערוך חלק אורח חיים.
הגל הראשון של העולים היה קבוצה בראשותו של הרב מנחם מנדל משקלוב.
הקבוצה הגיעה לחיפה בקיץ תקס"ח (1808).
משך כחודשיים התגוררו בטבריה, ומשם עברו להשתקע בצפת, בעקבות מחלוקות עם החסידים שהגיעו לארץ ישראל כ-30 שנה קודם לכן בעליית תלמידי הבעש"ט והתגוררו בטבריה.
הגל השני היה קבוצה בראשותו של הרב סעדיה משקלוב.
הקבוצה הגיעה בתחילת הקיץ של שנת תקס"ט (1809).
רבי ישראל עמד בראש הקבוצה השלישית ביחד הרב חיים כ"ץ הרב מפאקראי.
הקבוצה הגיעה לצפת בתשרי ה'תק"ע (1809), שם הצטרפה כקודמתה לקהילה החדשה.
ר' חיים כיהן בפועל כרב הקהילה, ורבי ישראל הפך לאחד ממנהיגיה הבולטים.
הקהילה סבלה ממצב חומרי בלתי נסבל והיה ברור שללא עזרה מבחוץ לא תוכל להתקיים.
ראשי העדה החליטו שיש צורך לשלוח לחו"ל אישיות חשובה ובעלת השפעה, שתצליח לקבוע "מעמד" מסוים ומתמיד בשביל העדה.
בצפת התכנסו: "כל הגדולים והזקנים בבית הכהן הגדול הר"ח פאקראיימר מ"ץ מק"ק ווילנא" והחליטו לשלוח את רבי ישראל לחו"ל לאסוף כספים עבור יהודי צפת.
וכך, בשלהי חורף תק"ע, חודשים ספורים לאחר שהגיע לארץ ישראל, יצא רבי ישראל דרך קושטא בדרכו לליטא.
הוא הגיע לוולוזין, שם קבל עזרה והמלצה לפעולתיו בעיקר מרבי חיים מוולוז'ין ויצא עמה למסע איסוף הכספים.
הוא נפגש עם שליח האשכנזים מצפת וסיכם עמו על פעילות משותפת.
הוא הצליח ושלח את התרומות לצפת.
מסעו עבר בין היתר בווילנה, בוורשה ובמינסק שם הדפיס את ספרו "תקלין חדתין" על התלמוד הירושלמי מסכת שקלים, שמופיע בדפוסי המסכת שבתלמוד הבבלי.
בשנת 1812 פלשה צרפת לרוסיה ולא נותר לו אלא לשוב לארץ ישראל.
במסע ארוך דרך היבשה במהלך חורף ה'תקע"ג הגיע לקושטא ומשם לארץ ישראל - כתום שלוש שנות נדודים.
בחזרתו לארץ ישראל סבל רבי ישראל מאוד.
מיד בחזרתו לצפת בקיץ ה'תקע"ג פרצה שם מחלת הדבר, רבים ברחו מן העיר ורבי ישראל ובני ביתו עמהם בדרכם לירושלים.
בדרך מתה אשתו העניה ונקברה בשפרעם.
בהגיעם לירושלים פרצה גם שם מגפה ובזה אחר זה נספו כל בני משפחתו.
בתחילה מת חתנו יואל, לאחר מכן מתה בתו לאה (השאירה תינוק יונק שרבי ישראל גדלו וגם הוא מת בקיץ ה'תקצ"ד בן עשרים) שני בניו נחמן וזאב ובתו אסתר מתו אף הם.
בתוך כך גם נודע לו על מות אביו רבי שמואל ואמו מלכה.
רבי ישראל נשאר עם בתו הקטנה שיינדל.
בתחילת שנת ה'תקע"ד חזר לצפת.
שם עמד בראש העדה - ביחד עם ידידו הגדול מנחם מנדל משקלוב - ועמל לשקם את הקהילה.
רבי ישראל נישא בשנית עם יוטא בילא בת הרב דוד סגל רבה של מיאמפולי ונולדו לו ממנה שני בנים ובנות.
ערב המגפה מנתה קהילת הפרושים בצפת 461 נפשות (רבי ישראל כתב בפנקס הכולל: "והעולים מכוללנו פה רבו עדי עלו למניין תס"א נפשות, כמנין וברך אתכ"ם'"), אבל בעקבות המגפה, בתחילת קיץ תקע"ו מנתה הקהילה 188 נפשות בלבד.
כמנהיג העדה וממונה על חלוקת כספי החלוקה לקהילת הפרושים היה עליו להתנהל בפיקחות רבה על מנת לרצות את כולם.
הכספים נשלחו מאירופה הספיקו בדוחק רב, במשך כשנתיים לא הגיעו ליעדם והיה עליו ללוות על מנת שאנשים לא ימותו ברעב.
בחשוון ה'תקע"ו נסע רבי מנחם מנדל משקלוב וכל בני ביתו לירושלים ורבי ישראל נשאר כמעט לבדו בהנהגת העדה.
גם בשלב זה לא בא אל המנוחה.
במהלך שנים אלו מתו שני בניו מאשתו השנייה, וחורף ה'תקפ"ה שהיה גשום וסוער גרם למפולת בתים בצפת.
גם ביתו של רבי ישראל קרס עליו ועל בני ביתו אך הם נצלו.
רצח חיים פרחי (בערב ראש חודש אלול ה'תק"פ) הביא לשינוי דרסטי ביחס השלטון.
הוטלו מיסים על היהודים ומצבם הורע.
הוא אף השלך לכלא בדרישה לכופר.
אז הגיע לארץ ישראל "שר גדול מניסטרי דקיסר רוסיה יר"ה".
המינסטר גער בקונסול רוסיה בעכו ודרש ממנו להגן על היהודים.
וכך התקבלה תעודה שהמושל הטורקי חייב בהגנת היהודים.
ביום ראשון ח' סיון ה'תקצ"ד (15 ביוני 1834) נחת על העיר אסון.
במהלך מרד הפלאחים ערכו כפריים ערבים ומוסלמים מקומיים סדרת פרעות בקהילה היהודית והגיעו גם לצפת.
בפרעות נבזז כמעט כל רכוש הקהילה, והפורעים רצחו ופצעו כל מי שנקרה בדרכם.
בית הדפוס של ישראל ב"ק נהרס והספרים שנמצאו בו הושחתו.
רוב יהודי צפת ברחו מהעיר לכפר הסמוך, עין זיתים, ולהרים שסביב.
הפורעים העמידו שומרים בדרכים כדי שיהודי העיר לא יוכלו להודיע על מצבם, אך רבי ישראל הצליח להודיע על הפרעות על ידי רץ ששלח לשלטונות המצריים.
הפרעות נמשכו שלושים ושלושה ימים, ורק ביום חמישי י' בתמוז (17 ביולי), הגיעו לצפת כוחות חמושים של חמש מאות איש בפקודת איברהים פאשה.
הפורעים שתכננו להילחם לכדו חלק מהיהודים שהסתתרו בגבעות מחוץ לעיר ואילצו אותם לסחוב תותחים אל המגדלים, אולם לאחר שתוגברו הכוחות באלף לוחמים נכנעו וברחו.
שוב היה על רבי ישראל לאחות את השברים לגייס כספים ולשקם את הקהילה.
במשך כל השנים רצה להביא לדפוס את ספרו הגדול "פאת השולחן" על הלכות ארץ ישראל לפי שיטת רבו הגר"א, אך רק בשנת ה'תקצ"ו הצליח בזה והספר הודפס בצפת בדפוס רבי ישראל ב"ק ששוקם לאחר הפרעות.
בהקדמתו לספר ניכרת גדלות רוחו, הערצתו הגדולה לגר"א, ומסירות נפשו למען יישוב ארץ ישראל.
הקדמה זו היא אחד המקורות החשובים על הגר"א, לצד הקדמתו של רבי חיים מוולוז'ין לביאור הגר"א על ספרא דצניעותא.
בשנת ה'תרע"ב הוציא הרידב"ז ספר זה מחדש, בתוספת פירוש שלו בית רידב"ז ושו"ע שבת.
בעת רעידת האדמה בצפת (בכ"ד טבת ה'תקצ"ז) שהה רבי ישראל בירושלים.
העיר צפת נחרבה כולה ורבים נותרו תחת ההריסות.
רבי ישראל קיבל את הידיעה על החורבן על ידי רץ ששלחה רעייתו רק בד' בשבט.
הוא ארגן מיד משלחת הצלה בת כעשרים איש בראשות רבי אריה מרכוס (נאמן) וחתנו רבי ישעיה ברדקי, ביד המשלחת נתן 12 אלף גרוש - אותם לווה מקהילת הספרדים - לשכור פועלים לפנות את ההריסות, לטפל בפצועים ולקבור את המתים.
המשלחת הגיעה לצפת בט"ז בשבט (כשלושה שבועות לאחר הרעש), והחלה בפעולתה.
אנשי המשלחת העבירו לירושלים חלק ניכר ממשפחות הניצולים.
רבי ישראל ורבי אריה מרכוס (נאמן) שיגרו מכתבי אזעקה לר' צבי הירש להרן, ראש ארגון הפקידים והאמרכלים באמסטרדם, ובהם תיאור ראשון של הרעש הכבד ותוצאותיו ושל פעולות ההצלה, וכן בקשה נמרצת לסיוע כספי.
מכתבים אלו הם המקור הכמעט יחידי על הרעש בצפת.
בהספדו המר על הרוגי צפת נשא רבי ישראל קינה, ובדבריו אמד את ההרוגים מיהודי צפת ב"שני אלפים ויותר" (אולם מדיווחים אחרים עולה כי מספרם עמד על כארבעת אלפים).
אשתו ובני ביתו ניצלו, אך הוא החליט להישאר בירושלים יחד עם רבים מזקני העיר וחכמיה, בעצם בשלב זה רוב קהילת הפרושים מעליית תלמידי הגר"א עברו לירושלים.
עדת האשכנזים הפקידו אותו לרב ומנהיג, רבי ישראל שכבר היה זקן ושׂבע ימים לקח את חתנו רבי ישעיה ברדקי - לימים רבה של הקהילה האשכנזית בירושלים - לעזור לו בכל ענייני העדה.
גם בירושלים ניהל את הסדרת קבלת התרומות מחו"ל וחלוקתם.
בשנות פעילותו בצפת עשה רבי ישראל רבות לביסוס הקהילה.
בין יוזמותיו היה הניסיון לחדש את הסמיכה בארץ על מנת לחדש את הסנהדרין, ושליחת שליח (רבי ברוך בן שמואל מפינסק) לחיפוש עשרת השבטים, שאצלם, כך סבר, קיימים חכמים סמוכים שעל ידם ניתן יהיה לחדש את הסמיכה והסנהדרין בארץ ישראל (ע"פ הצעתו של הרדב"ז לאופן חידוש הסמיכה).
כמו כן, פעל בצוותא עם ידידו רבי מנחם מנדל משקלוב לבנייתו מחדש של בית כנסת החורבה שבירושלים, הצלחתם הוגדרה על ידי העולים כסימן ל"אתחלתא דגאולה".
הוא מסכם את זיכרונותיו בעצת חז"ל: .
ומוסיף: "רק שיזהרו בכל השמירות לבלי צאת החוצה, ובכל כחי ומוחי ותוכי יגעתי ונתתי את לבי להשיג הלוואות, לתת לכל אנשי כוללנו ולכל עניי כוללנן, שלא היה להם בית הסדר, והושבתים בכפר פקיעין, ששם היה שקט...
שהייתי גרמא בהצלת נפשות יקרות".
וכך מהציבור שלו מתו רק 10–12 נפש ואילו מהספרדים ושאר האשכנזים, מכל אחת מהקהילות - 300 נפש.
בסיון ה'תקצ"ט נסע לטבריה ונפטר שם, בט' בסיוון ה'תקצ"ט - 1839 שם נקבר.
בתו שיינדל נישאה לרבי ישעיה ברדקי.
הרב ישראל נח שניאורסון (מכונה: מוהרי"נ מניעז'ין; ה'תקע"ו, 1816 (בערך) - י"ז בניסן ה'תרמ"ג, 1883) היה אדמו"ר לחסידי חב"ד - ניעז'ין.
הוא היה בנו הרביעי של הצמח צדק ושל חיה מושקא .
נישא בנישואים ראשונים לפריידא, בת דודתו ביילא ובעלה דודו רבי יקותיאל זלמן ולס (חתנו של האדמו"ר האמצעי), שנפטרה לאחר כמה שנים, היה להם שני ילדים.
והיה נשוי בנישואים שניים לנחמה דינה.
ובנישואים רביעיים לחנה חיקע בת דודו רבי מנחם נחום שניאורסון מניעז'ין (בנו של אדמו"ר האמצעי).
עם פטירת אביו נשאר הרי"ן כשנתיים בליובאוויטש, ולבסוף נתמנה כרב בעיר ניעז'ין, מקום מגורי חותנו, ומקום קבורת סבו האדמו"ר האמצעי.
ביחד עם גיסו עמד בראש הישיבה בניעזין, שהתקיימה כחמישים שנה, והוציאה רבנים ידועים שכיהנו ברבנות ברחבי רוסיה, כמו הרב יהודה לייב צירלסון מקישינב.
שימש גם כאדמו"ר לחלק מחסידי חב"ד שהתפצלו בין בניו של הצמח צדק באותה תקופה.
עבודת השם שלו הייתה באופן של מרירות, היה ידוע כבעל בכי והיה בוכה מתחילת התפילה ועד סופה.
כחמש עשרה שנה ישב בניעזין, עד יום פטירתו בי"ז בניסן, ה'תרמ"ג.
הוא היה בנו האחרון של הצמח צדק שנותר בחיים, אחיו המהר"ש נפטר חצי שנה לפניו.
נקבר באהל סבו האדמו"ר האמצעי, בעיר ניעזין.
לאחר פטירתו, חסידיו הפכו לחסידים של אחיינו שלום דובער שניאורסון (מרציצה) מקאפוסט.
ענף חצר ניעזין פעל למעשה במשך כחמש עשרה שנים.
באותן שנים ששהה אצל אביו, עסק בעיקר בנגלה, והיה ידוע כבקי בש"ס ובפוסקים.
אביו שהיה מאוד טרוד היה מוסר לו שאלות בהלכה לענות עליהן.
תשובות שנכתבו על ידיו בתקופת חיי אביו ולאחר מכן, פורסמו בכתבי עת של תנועת חב"ד.
כנראה חלק מהתשובות בהלכה שנכתבו בשו"ת צמח צדק, נכתבו על ידיו, בעיקר בשנות אביו האחרונות.
באותו זמן הוא גם עמד בראש הישיבה שנוסדה בליובאוויטש בשנת ה'תר"א והתקיימה 26 שנים.
באותו זמן עסק גם באמירת דברי חסידות (דא"ח – בלשון חסידי חב"ד), כשאר בניו של הצמח צדק.
בחיי אביו הצמח צדק הוא היה מה"מניחים" (כותבי מאמרי החסידות של האדמו"ר) של מאמרי החסידות שאמר אביו.
ישנה העתקה מ"הנחה" שלו משנת ה'תר"ד (1844), וכן מהשנים ה'תרי"ח–ה'תרכ"א.
בנוסף, קיים כתב יד שלו הכולל "הנחות" ממאמרי אביו החל משנת ה'תרכ"ב לערך, הנמצא בספריית אגודת חסידי חב"ד בברוקלין.
כתב היד היה בבעלות ר' אברהם שניאורסון, בנו של ר' ישראל נח וחותנו של ר' יוסף יצחק שניאורסון מלובביץ'.
מאמרים מכתב יד זה הודפסו על ידי הוצאת ספרים קה"ת.
רבי נחום (ה' שבט תרמ"ג.
1883 - כ"ג ניסן תרצ"ח, 1938), רבה האחרון של ניז'ין, נאסר בעלילת השתייכות לארגון ציוני אנטי-קומוניסטי והוצא להורג.
בתו שטערנא אשת רבי שניאור זלמן אהרון (הרז"א), בן אדמו"ר המהר"ש.
בתו אסתר ליבא אשת רבי שמריה נח מבאברויסק.
(חתנו זה התבקש על ידי חסידי חותנו למלא מקום חותנו בניעזין, אך לפי המסופר "לא אסתייעא מילתא" כלומר: לא הסתייע הדבר.
ובהמשך השנים בפועל היה אדמו"ר לחסידי קאפוסט).
הלורד ישראל משה זיו , איש עסקים בריטי ופעיל ציוני.
זיו נולד, גדל והתחנך בעיר מנצ'סטר שבצפון-מערב אנגליה.
הוא נשא לאישה את רבקה, בתו של מיכאל מרקס, ממייסדי בית המסחר מרקס אנד ספנסר וכך הפך לגיסם של הארי סאקר (שנשא לאישה את מרים, אחות-אשתו) ושל הלורד סיימון מרקס, כולם תומכים נלהבים ברעיון הציוני.
החל מפברואר 1917 היה חבר בוועדה המדינית הציונית בלונדון יחד עם האישים וולטר רוטשילד, ג'יימס דה רוטשילד, הרברט סמואל, הרי סאקר, הרברט בנטוויץ', חיים ויצמן ונחום סוקולוב.
נציגי הוועדה, נשאו ונתנו עם נציגי הממשלה הבריטית לקראת כיבוש המזרח התיכון במלחמת העולם הראשונה על ידי בריטניה על מנת להגדיר מקום לבית לאומי לעם היהודי, תוצאת המגעים הייתה הצהרת בלפור.
במיוחד התחבר באותה תקופה הלורד זיו עם חיים ויצמן, רבקה התחברה עם אשתו של ויצמן, ורה.
בסוף שנות העשרים קנתה משפחת הלורד זיו 800 דונם בתל מונד מ"חברת מטעי ארץ ישראל".
ב-1935 עברו ישראל ורבקה זיו לווילה רחבת ידיים שהקימו בלב פרדסי תל מונד, סמוך לווילה של אלפרד מונד, הלורד מלצ'ט.
וילה זיו נבנתה בסגנון הבינלאומי בתכנונו של האדריכל ריכרד קאופמן.
הבית היה מוקף גן ובו בריכת שחיה ומגרש טניס.
רבקה זיו הייתה אשת חברה, והיו"ר הראשונה של ויצו, עבור הארגון היא קיימה בבית מסיבות ואירועי צדקה בהם נכחו כל סלתה ושמנה של החברה הארצישראלית.
הבית הפך למעון האירוח הרשמי ביישוב והתקיימו בו אירועים רשמיים בהשתתפות הפקידות הבריטית הגבוהה.
במרתף הבית היה "סליק" של ההגנה ובו מפעל לייצור נשק שכונה "סלע".
אירועי החברה הנוצצים של בני הזוג משכו קצינים ובכירי ממשל במנדט הבריטי שלא ניחשו מה מתרחש תחת רגליהם.
זיו נע בין ארץ ישראל ואנגליה, הוא נשא בתפקיד נשיא צוות החשיבה לתכנון פוליטי-כלכלי מ-1931 עד 1939 ובין 1964 ל-1967 היה יו"ר מרקס אנד ספנסר.
ב-18 בינואר של 1966 הוענק לישראל זיו תואר ברון זיו של ברימטון שבמחוז ברקשייר והוא התמנה ללורד לכל ימי חייו.
בניגוד לבעלה שבילה זמן רב באנגליה שהתה רבקה בבית באופן קבוע עד מותה ב-1966. בשנת 1972, לאחר מותו של הלורד, נמכר הבית למשפחה ישראלית.
על שמו נקרא היישוב נווה זיו.
בנם הראשון של ישראל ורבקה זיו, דניאל, נפטר באורח טרגי ב-1933. להנצחת זכרו הקימה המשפחה את "מכון דניאל זיו למחקר מדעי" ברחובות, לראש המכון התמנה חיים ויצמן (לימים היה "מכון זיו" למכון ויצמן למדע).
בנם השני הוא הלורד מרקוס זיו.
ישראל מרגוליס (ברומנית: Israel Margulies; 1856–1923) היה רבם של יהודי בראילה בין השנים 1906–1923.
ישראל מרגוליס התפרסם במאבקו נגד שבועת היהודים וכדי להכשיל את השימוש בה ציווה על סגירת כל בתי הכנסת בבראילה על מנת שלא יוכלו לקיים שם את השבועה.
הוא נקנס, אך עמד בסירובו לאפשר את טקס שבועת היהודים.
ישראל מרגוליס היה נכדו של הרב יעקב (ינקל) מרגוליס.
רבי ישראל משה דושינסקי (בכתיב מיושן: דושינסקיא; כ"א בכסלו ה'תרפ"ב, 22 בדצמבר 1921, חוסט - כ"ב באדר ב' ה'תשס"ג, 26 במרץ 2003, ירושלים) היה האדמו"ר וראש ישיבת דושינסקיא וראב"ד וגאב"ד העדה החרדית בירושלים.
נולד לרבי יוסף צבי דושינסקי, בז' באלול ה'תרצ"ג עלה לארץ ישראל יחד עם אביו, שהגיע לכהן כגאב"ד העדה החרדית בירושלים.
נישא לאלטא מרים לאה בת יהושע דוד גרוס, ראש הקהל של קהילת סאטמאר בעיירה סאטמאר שברומניה.
לאחר פטירתו של אביו התמנה לכהן בראשות הישיבה והקהילה של אביו.
בתקופתו התבססה הקהילה סביבו כחצר חסידית לכל דבר, ונוסדו לה מוסדות ובתי מדרש בישראל ומחוצה לה.
בשנת ה'תשכ"ח התמנה כדיין בבד"ץ של העדה החרדית.
לאחר פטירת קודמו בתפקיד, הרב משה אריה פריינד, החל לכהן בשנת ה'תשנ"ו כגאב"ד העדה החרדית, עד לפטירתו בשנת תשס"ג.
נקבר ליד קבר אביו בבית הקברות הקטן הסמוך למבנה הישן של בית החולים שערי צדק.
על מצבתו נכתב: "ממשה ועד משה לא קם כמשה בישראל".
בנו הרב יוסף צבי דושינסקי מילא בחיי אביו את מקומו בראשות ישיבת "בית יוסף צבי" דושינסקיא.
לאחר פטירת אביו ממלא מקומו בהנהגת קהילת חסידי דושינסקיא.
הוא חתנו של הרב זלמן לייב מייזליש, רב קהילת סיגייט בניו יורק.
בנו הרב מרדכי יהודה הוא רב קהילת דושינסקיא בבית שמש.
בתו שרה עלקא, הייתה נשואה להרב צבי יששכר דב כ"ץ (נפטר), רב קהילת "בית יוסף צבי" דושינסקיא בוויליאמסבורג וראש הישיבה שם.
בתו שיינדל, הייתה נשואה לרב יוסף עמרם ווייסמאנדל (נפטר), רב קהילת נייטרא במאונט קיסקו שבארצות הברית ובנו של הרב חיים מיכאל דב בער
חתנו הרב יעקב יחזקיה סופר, רב בית הכנסת נר ישראל - זופניק בירושלים ורב קהל עדת ישראל טורונטו.
נכדו של רבי יעקב יחזקיה גרינוולד מפאפא.
הרב ישראל ניסן קרק (1863, קאמי, ליטא – 1938, תל אביב, פלשׂתינה–ארץ ישראל) היה רב ליטאי, ראש תנועת "המזרחי" בליטא.
ישראל ניסן קרק נולד ב-1863 בעיירה קאמי שבליטא.
למד, בין השאר, בישיבת וולוז'ין, ובשנת 1887 נתמנה למורה צדק (מו"צ) בעיר קובנה, והיה מראשי הקהילה היהודית בה במשך כ-40 שנה.
קרק היה מתלמידיו ועוזריו של הרב יצחק אלחנן ספקטור, ותחת השפעתו פעל כחובב ציון נלהב.
החל משנת 1912 עמד קרק בראש כולל קובנא לתמיכת אברכים פרושים בעיר, כולל שהוקם על ידי הרב יצחק אלחנן ספקטור, במטרה לפתור את בעיית האברכים לומדי התורה שנזקקו לתמיכה כלכלית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גורשו יהודי קובנה מהעיר, והורשו לחזור אליה רק תחת הכיבוש הגרמני.
קרק היה מראשוני החוזרים לעיר, והקים (יחד עם ד"ר מ' רבין, י' אפשטיין, ש' שבל, וש' ויסטינצקי) נציגות של הקהילה היהודית.
הנציגות טיפלה, בין היתר, במתן תמיכה במסגרת מוסדות של הקהילה כגון בית-היתומים, בתי-הספר, אגודת הנשים, אגודת "אחיעזר", מסעדה ציבורית, אגודת "עזרה", תלמוד תורה.
נוסף על אלה טיפלה הנציגות גם בהשגת הלוואות לשיקומם של עסקים שונים, לתמיכה בגימנסיה הריאלית, ובעניי קובנה ופרווריה.
קרק היה יושב-ראש "המזרחי" בליטא, וציר לקונגרס הציוני ה-12 (1921).
ב-1929 עלה לארץ ישראל, שבה המשיך לפעול כאיש תורה.
נפטר בתל אביב, ב-1938, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק שבשכונה הקרויה על שם מורו ורבו, יצחק אלחנן ספקטור.
בתו מרים הייתה אשתו של הרב ישראל רוֹזֶנסון (1888–1940), רב ומחנך, דיין ופוסק בקובנה, פעיל בתנועה הציונית, חבר המזרחי ובשנות ה-30 חבר ברית הציונים הרוויזיוניסטים.
(נכדו, פרופ' ישראל רוזנסון, הוא מחנך וחוקר תנ"ך, ראש מכללת אפרתה; אחיו הגדול, אברהם מרדכי רזיאל (רוזנסון), היה ממורי בית הספר תחכמוני בתל אביב, ואביהם של דוד רזיאל, מפקד האצ"ל הרביעי וממייסדיו ונציב בית"ר, ואסתר רזיאל-נאור, חברת הכנסות הראשונה עד השביעית מטעם תנועת החרות וגח"ל.)
ישראל מרום (מרְמִינְסקי) (כ"ב בתשרי תרנ"ב, 24 באוקטובר 1891 – י' באייר תשל"ו, 10 במאי 1976) היה מהפעילים הבולטים בתנועה הציונית מילדותו ברוסיה הלבנה ועד למותו במדינת ישראל.
היה נציג ההסתדרות בארצות הברית, שותף בהקמת "החלוץ", תנועת הנוער העובד ורשת "עמל" לחינוך ובתי ספר מקצועיים, בית הספר הולץ ו-מקס פיין.
בנוסף שימש כגזבר ההסתדרות, חבר הוועד הלאומי, חבר הנהלת עיתון "דבר", ציר לקונגרסים הציוניים מ-1920 ועד לקונגרס ב-1970 והיה פעיל בהבטחת קידום אופייה הסוציאליסטי של "קרן היסוד", שהפכה לזרוע לפיתוח חברתי וכלכלי של ארץ ישראל.
בית הוריו של מרמינסקי בעיירה סלונים היה בית ציוני, עם מסורת של פעילות ציבורית.
אביו, (אריה זאב) לייב וולף, היה בעל מנסרה, ובמקביל גם עסקן ציבורי, בורר יחיד ומאוד מקובל בעירו.
סבו של ישראל, הרב ליוטה (אליהו), גם כן עסק בענייני ציבור, והוא שהקנה לאביו של ישראל את הגעגועים ל"לשון הקודש" ולגאולת ציון, ובאופן טבעי מפת ארץ ישראל הייתה תלויה על קיר ביתו.
אמו של ישראל, רחל קפלן, הייתה אישה משכילה, בקיאה בתנ"ך ובשפות זרות וסופרת.
היא התגרשה מבעלה, עזבה את ביתה ויצאה לוורשה ללמוד עיסוי רפואי, שם גם שיחקה על הבמה ועסקה בכתיבה.
במקביל עסקה קפלן בפעילות ציונית, והייתה ממניחי היסודות של קק"ל וגופים נוספים בוורשה.
ישראל מרמינסקי למד בחדרים שונים עם נטייה ליהדות מסורתית, לאחר מכן למד בבית ספר עממי ממלכתי בסלונים.
פעילותו הציבורית הראשונה הייתה לאחר הפוגרום בקישינב ב-1903. הוא ארגן אספת מחאה של תלמידים, נאם ספונטנית, הלהיב והרשים.
מכאן והלאה החליט לפעול בכל דרך למען עם ישראל.
הוא פעל בקרב הנוער באספות וחוגים בלתי-לגאליים ונודע כנואם טוב.
מרמינסקי המשיך את לימודיו בוורשה, שם יחד עם אליהו גולומב המשיך את פעילותו לעידוד הנוער לעלייה לארץ ישראל.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, נרתם מרמינסקי לפעולות עזרה לפליטים.
שנה לאחר מכן עבר למוסקבה ללמוד בפוליטכניקום, שם הוזמן לייצג את "צעירי ציון" במרכז ציוני רוסיה.
מרום היה הרוח החיה בארגון הוועידה השנייה של צעירי ציון ב-1919 ונבחר ליו"ר נשיאות הוועידה.
בנוסף הוא עסק בארגון הגנה עצמית ליהודי רוסיה והיה בין מארגני "החלוץ" (גרעיני חלוצים לעלייה).
עלייה לארץ ישראל והמשך פעילות ציבורית (1924–1939)
בשנת 1924 עלה מרמינסקי לארץ ישראל והתיישב בתל אביב.
בשנה זו נבחר לוועד הפועל הציוני.
בנוסף שימש כמזכיר ומרכז של המרכז לעלייה, גזבר ההסתדרות ושותף להקמת "החלוץ" ותנועת הנוער העובד.
מרמינסקי יצא נגד מדיניות העלייה של ההסתדרות הציונית בתחילת שנות ה-20 שהסכימה להגבלת העלייה על פי "כושר הקליטה של ארץ ישראל" ודרש עלייה גדולה שתביא לצמיחה כלכלית.
בשנים 1928–1932 היה חבר במשלחות ההסתדרות לארצות הברית וקנדה וארגן את מגביותיה שם.
באחת משליחויותיו ב-1928/9 הכיר את ד"ר מיי בר, פסיכולוגית קלינית ציונית ילידת ויניפג.
מיי בר שימשה מתרגמת נאומיו מיידיש לאנגלית, לצעירים שכבר לא שלטו בשפה היידית.
הם התחתנו ב-1929 בארצות הברית וחזרו יחדיו ארצה.
ב-1930 נולדו התאומות סיניה ועליה בבית חולים הדסה בתל אביב.
נציג ההסתדרות בארצות הברית (1939–1945)
ב-1939, לאחר השתתפותו בקונגרס הציוני ה-21 בז'נבה, שווייץ, ערב מלחמת העולם השנייה, נשלח לייצג את הסתדרות העובדים הכללית בארצות הברית, קנדה ומקסיקו.
בשל מעמדו הציבורי וניסיונו, נבחר על ידי שליחי כל התנועות לעמוד בראש המשלחת.
הוא מילא תפקיד זה בשנים 1939–1945, במשך כל שנות המלחמה.
פועליו בארצות הברית היו בתחומים רבים:
סיוע למפעלים הכלכליים של ההסתדרות, באמצעות ביצוע מגביות בארצות הברית;
הכוונה של כל תנועות הנוער הציוניות שפעלו ביבשת;
ייצוג ההסתדרות בפני האיגודים המקצועיים הגדולים בארצות הברית פדרציית העבודה האמריקאית (AFL) ו-Congress of Industrial Organizations (CIO); למן 1955, הארגונים אוחדו לארגון אחד בשם AFL-CIO);
יצירת קשר עם ארגון העבודה הבינלאומי (ILO);
טיפוח קשרים עם מוסדות הממשל האמריקני – למען הצלת יהודי אירופה בארגון המועצה להצלת פליטי אירופה (WRB);
טיפוח קשרים עם המוסדות היהודיים הלא-סוציאליסטיים כמו הקונגרס היהודי העולמי, הג'וינט ועוד.
פעילותו במשך 6 שנות השליחות הייתה מוצלחת.
בישיבת הוועד הפועל של ההסתדרות שנערכה ב-19 בספטמבר 1945, שבה דיווח מרמינסקי על שליחותו, הקדים פנחס לבון, מזכיר ההסתדרות, דברי ברכה ואמר:
רעייתו ובנותיו שהו עמו בארצות הברית במשך כל תקופת השליחות.
מיי, רעייתו, הייתה שותפתו הפעילה בכל תחומי שליחותו בארצות הברית וקנדה.
חזרה לארץ ישראל - פעילות מקצועית בהסתדרות (1946–1970)
לאחר חזרתו לארץ ישראל, בשנים 1946–1957 עמד בראש המחלקה לחינוך מקצועי ופיתח את רשת בתי הספר המקצועיים של ההסתדרות – "עמל".
בזכות קשריו עם יהדות ארצות הברית וקנדה גייס כספים רבים להקמת בתי ספר חדשים: ליידי דייוויס בירושלים ובתל אביב, "הולץ" בתל אביב, ליידיס גרמנט אינטרנשיונל בקריית חיים ואחרים ברמלה, חדרה וטבריה.
בשנים 1958–1968 עמד בראש המוסד לביקורת של המפעלים המשקיים של ההסתדרות.
מרמינסקי היה הראשון שכיהן בתפקיד זה.
ישראל מרום נפטר בשנת 1976, בגיל 84, ונקבר בבית העלמין בעין חרוד.
ישראל נבות (3 בספטמבר 1922 - 8 בנובמבר 2010) היה פרופסור להנדסת חשמל בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון.
מחקרו עסק בסינתזה של רשתות חשמליות ומסננים פסיביים, וכן בשטח של אנליזה נומרית.
נבות נולד בליטא ועלה עם משפחתו בשנת 1935 כשהוא בן 13. נבות שירת כנוטר במשטרת המנדט משנת 1942 לשנת 1945 ושירת בחיל המדע במהלך במלחמת העצמאות.
הוא למד באוניברסיטה העברית בירושלים, סיים תואר שני בשנת 1951, בחוג ראשי פיזיקה וחוגים משניים מתמטיקה וכימיה.
בין השנים 1952 ל-1955 למד לדוקטורט בהנדסת חשמל באימפריאל קולג' בלונדון.
עם סיום לימודיו בשנת 1955 הצטרף נבות לפקולטה להנדסת חשמל בטכניון.
בשנת 1959-1960 קיבל Fellowship באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
משנת 1973 שימש נבות כעורך משנה של כתב-העת Journal of the Franklin Institute.
היה נשוי לחנה נבות, שהייתה מורה לאזרחות, ממנה התאלמן ב-1976, ואב לבת.
נפטר בנובמבר 2010 ונקבר בכפר סמיר בחיפה.
רבי ישראל מרדכי טברסקי (ז' בסיוון ה'תרפ"ט, 15 ביוני 1929 – כ"ב בסיוון ה'תשס"ד, 11 ביוני 2004) היה האדמו"ר מרחמסטריווקה בישראל.
נולד בירושלים לרבי יוחנן (ר' יוחנטש'ה) ואסתר רבקה בת הרב נחמן יוסף וילהלם.
באותו זמן היה רבי אברהם וינברג מסלונים בארץ והוא כובד במילה.
אבי סבו, רבי נחום (בן רבי יוחנן הראשון מרחמסטריווקא) כובד בסנדקאות.
נקרא ישראל על שם הבעל שם טוב שנפטר בו' בסיוון ועל שם בן דודו של סבו, רבי מרדכי מזלטיפולי שנפטר שבועיים קודם ללידתו.
למד בחיי עולם ולאחר מכן בישיבת שפת אמת.
היה נוהג ללמוד בלילות במספר בתי מדרש, בשביל שלא יבחינו שלומד שעות רבות.