tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
1962 : תערוכת קרמיקה בינלאומית, פראג.
1971 : אזרחות כבוד של גיור
1974 : אזרח כבוד של סנטאנדרה
1996 : פרס מורשת הונגריה (לאחר מותה)
התערוכה הקבועה של מרגיט קובאץ' (גיור, Apáca u.
מוזיאון מרגיט קובאץ' (סנטאנדרה, Vastagh György utca 1)
מרגיט גראבר (בהונגרית: Gráber Margit; בודפשט, 5 באוגוסט 1895 – בודפשט, 4 באוגוסט 1993) הייתה ציירת יהודייה-הונגרייה, אשתו של הצייר היהודי-הונגרי וילמוש פרלרוט-צ'אבה.
מרגיט גראבר נולדה במשפחה יהודית בבודפשט כבתם של מור גראבר (1855–1921), פקיד, יליד טורוצסנטמארטון (Turócszentmárton) ושל רוזה באומן, בתו של בעל מפעל ליקרים.
סבה וסבתה מצד אביה היו הסוחר מיקשה גראבר ונטי פיקלר, סבה וסבתה מצד אמה היו הסוכן ז'יגמונד באומן ורוזה מנגולד.
מרגיט גראבר החלה את לימודיה העל תיכוניים בבית הספר לציור תעשייתי בבודפשט כתלמידתו של מאנו וסטרוצי (Vesztróczy Manó).
משנת 1911 השתתפה בקורס של "בית האמנים", שם לימד אותה קארוי קרנשטוק.
לאחר מכן המשיכה ללמוד במכללה לאמנויות שימושיות (שמה היום אוניברסיטת מוהולי-נאג' לאמנות ועיצוב).
גראבר התחילה לעבוד ב-1915. בשנת 1916 עבדה במושבת האמנים של קצ'קמט כתלמידתו של בלה איוואני-גרינוולד.
ב-1918 עבדה במושבת האמנים של באיה מארה.
משנת 1922 הייתה כבר אמנית מציגה.
ב-1924 היא ובעלה נסעו לפריז.
גראבר חזרה הביתה מצרפת ב-1928. מ-1924 הייתה חברה באגודה החדשה לאמנים.
היא שרדה את השואה ואחרי מלחמת העולם השנייה ב-1945, עסקה בעיצובי פרסקו.
היא גם לימדה משנת 1948. באותה השנה הפכה לחברה במושבת האמנים הישנה.
בשנת 1919 התחתנה עם הצייר וילמוש פרלרוט-צ'אבה.
1974 – פרס האמן המצטיין
1975 – מדליית מסדר העבודה דרגת זהב
מרגיט בוכלטר פלדמן , 14 באפריל 2020) הייתה נואמת, מחנכת, אקטיביסטית וניצולת שואה אמריקאית ממוצא יהודייה-הונגרייה.
היא ומשפחתה גורשו למחנה ריכוז ב-1944, שם נשלחו הוריה מיד לתאי הגזים.
היא טענה שהיא מבוגרת יותר מכפי גילה האמיתי (הייתה בת 14), ולכן נשלח למחנה עבודה.
מרגיט פלדמן שוחררה במחנה הריכוז ברגן בלזן ב-15 באפריל 1945. מאוחר יותר, היגרה לארצות הברית של אמריקה, שם הקימה משפחה ושיתפה בקביעות את זיכרונותיה עם קהלים גדולים.
מרגיט בוכלטר נולדה בבודפשט במשפחה יהודית.
היא התגוררה עם משפחתה בכפר טולצ'ווה, במחוז זמפלן.
כשהייתה בת ארבע עשרה, נכנסו הנאצים להונגריה (מבצע מרגרטה).
היא ומשפחתה הועברו לגטו שהוקם בעיר סמוכה.
באפריל 1944 כל תושבי הגטו הועלו על רכבות משא וגורשו לאושוויץ, שם נרצחו הוריה מיד בתאי הגזים.
היא שיקרה לשומרים הגרמנים וטענה שהיא בת 18 וכך נשלחה לקרקוב, שם אולצה לעבוד בעבודות כפייה במחצבה.
הגרמנים קעקעו את המספר "A23029" על זרועה השמאלית כזיהוי.
מאוחר יותר היא נלקחה בחזרה מקרקוב למחנה אושוויץ.
לאחר מכן הועברה לגרינברג (בפולנית נקראת ז'לונה גורה), למחנה נשים, שם פגשה את גרדה וייסמן קליין, לימים סופרת ופעילת זכויות אדם.
מרגיט בוכלטר אולצה לצעוד בצעדת המוות מגרינברג לברגן-בלזן.
היא שוחררה ב-15 באפריל 1945 במחנה הריכוז ברגן בלזן.
בשחרורה, סבלה מדלקת ריאות ומצדרת (דלקת כרום הריאות).
כמו כן, היו לה פציעות רבות מחומרי הנפץ שהפעילו החיילים הגרמנים הנאצים להשמדת המחנה.
68 מבני משפחתה נשלחו למחנות ריכוז והשמדה, אך מלבדה, רק קרוב משפחה אחד שרד את הזוועות הקשות.
לאחר שחרורה עברה לשוודיה, שם החלימה בהדרגה.
ב-1947 היגרה לארצות הברית של אמריקה, שם התגוררה תחילה עם דודתו, הרייט בוהם, שהתגוררה בניו יורק, ועם בני דודיה.
במשך שנים רבות לא דיברה פלדמן בפומבי על קורותיה בתקופת השואה.
בשנות ה-70, בזמן שחיה עם משפחתה בבאונד ברוק, הנער בשכנות לביתם ביקש ממנה לדבר על השואה לפני כיתתו בבית הספר היסודי.
היא סירבה לדבר עם הקבוצה באופן אישי, אך אפשרה לילד להקליט את מה שהיא סיפרה לו.
הילד השמיע את ההקלטה לחבריו לכיתה.
הכיתה התרגשה מאוד מהסיפור שלה, והמשוב של הילד גרם לה להבין את חשיבות שיתוף חוויתה עם אחרים.
בשנת 1981, פלדמן ייסדה את "המכון ללימודי שואה ורצח עם" במכללה הקהילתית Raritan Valley.
בשנת 1991 ייסדה את הוועדה לחינוך השואה בניו ג'רזי יחד עם חבר בית הנבחרים של המדינה ג'ים מקגריווי (James McGreevey).
בשנת 1994, נתנה חסות להצעת החוק שחייבה את החינוך לשואה ולרצח עם כחובה בבתי ספר בניו ג'רזי.
פלדמן הייתה נשיאת הפדרציה היהודית של מחוזות סומרסט ווורן ((Jewish Federation of Somerset & Warren Counties) בבית היהודי לזקנים.
היא הייתה סגנית נשיא "קהילת כנסת ישראל" וחברה בבית הכנסת שלום בברידג'ווטר, ניו ג'רזי.
ב-2003 הייתה שותפה לכתיבת ספרה האוטוביוגרפי, שכותרתו הייתה "מרגיט: מסע של נערה דרך השואה ומעבר לה".
ב-1953 היא נישאה להארווי פלדמן, אותו פגשה בבית החולים בו החלימה משחפת.
היא גרה עם בעלה בבאונד ברוק, ניו ג'רזי (Bound Brookban, New Jersey) והיו לה שני ילדים.
מרגיט פלדמן עברה להתגורר בסומרסט, ניו ג'רזי עד מותה.
היא מתה מסיבוכים עקב מחלת נגיף קורונה 2019.
מרגיט טבאן (בהונגרית: Tevan Margit; בקשצ'בה, 18 בינואר 1901 – בודפשט, 3 בנובמבר 1978) הייתה צורפת יהודייה-הונגרייה עטורת פרסים של פרס על שם מיהאי מונקאצ'י, זוכת פרס האמן המצטיין ופרס האמן הדגול.
היא בת למשפחת טבאן המפורסמת, בעלת דפוס טבאן ומוציא לאור.
היא אמו של המעצב הגרפי אישטוואן אנגל טבאן.
בעלה היה מיקלוש אנגל יליד בקשצ'בה גם הוא ב-3 במרץ 1901, שנרצח במחנה הריכוז מאוטהאוזן ב-23 בפברואר 1945.
מרגיט טבאן נולדה כאמור במשפחה יהודית, התשיעית מבין עשרת ילדיו של אדולף טבאן.
היא למדה בבית הספר לאמנויות שימושיות במשך שנה אחת.
אחר כך למדה במשך ארבע שנים אצל הצורפים המפורסמים של תקופתה, ריכרד זוט ופרנץ קיש.
בין 1927 לבין 1928 עבדה בבית המלאכה לצורפות בשם "סטודיו ורטש ארפאד" (Vértes Árpád Stúdió).
משנת 1928 עבדה כאמנית עצמאית.
משנות ה-30 ואילך היה לה תפקיד בולט ביצירת עבודת מתכת הונגרית מודרנית, הנגישה להמונים ובכך עיצבה את תרבות האמנות השימושית במולדתה.
בנוסף לאגרטלים וגביעים, היא הייתה הראשונה שיצרה קופסאות וקערות כחפצי מזכרות.
החומרים האהובים עליה היו נחושת ופליז אדום (הפליז אינו זהה לנחושת או לברונזה.
נחושת היא מתכת בעוד הפליז הוא סגסוגת של מתכות העשויה משני שלישים נחושת ושליש אחד אבץ למרות יחס זה עשוי להשתנות).
טבאן נהנתה לעבוד גם עם בדיל וברונזה.
תערוכת היחיד הראשונה שלה נערכה במוזיאון לאמנויות שימושיות ב-1981. ב-1988 התקיימה תערוכת הנצחה של האוסף שלה בעיר הולדתה.
"בעבודותיה המוקדמות, היא עיצבה את לוח המתכת בצורה פלסטית, בכוח כמעט פיסולי, ויתרה על הקישוטים ששירתו יותר, באופן אנוכי, את האמן במלאכת המתכת של התקופה.
הבסיס לגישתה היה להצהיר על היופי הפנימי של החומר.
העיטורים של חפציה הם - לרוב - מוטיבים פיגורליים בצורת תבליט (דמויות אדם, דמויות חיות), אותם יישמה לא פעם על יצירותיה בצורה של יציקות מתכת נפרדות.
המוטיבים והדמויות הדקורטיביות שלה מעניקים לאובייקטים שלה קסם יוקרתי מיוחד, ותפיסתם הושפעה באופן משמעותי מהצורה הקומפקטית של הפיסול הרומנטי".
1981 • המוזיאון לאמנויות שימושיות, בודפשט (תערוכת זיכרון)
1988 • מוזיאון מיהאי מונקאצ'י, בקשצ'בה (תערוכת זיכרון)
1996 • גלריה לאנצהיד, בודפשט (עם בנה אישטוואן אנגל טבאן).
תערוכת אמנויות שימושיות, הסלון הלאומי, בודפשט
1932 • אגודת התרבות ההונגרית
1943 • סלון האמנות של מרכז העיר
1953 • התערוכה הלאומית הראשונה לאמנויות שימושיות, היכל האמנות, בודפשט
1953 • תערוכת אמנויות עממיות ואמנויות שימושיות, היכל האמנות, בודפשט
1956 • תערוכת אמנויות יפות ואמנויות שימושיות, סגד
1958 • תערוכה של אמניות הונגריות, היכל האמנות, בודפשט
1959 • התערוכה הלאומית הרביעית לאמנויות שימושיות, היכל האמנות, בודפשט
1960 • תערוכה בינלאומית של אמניות, היכל האמנות, בודפשט
1962 • מוזיאון קטונה יוז'ף, קצ'קמט
1963 • תערוכת אמנות שימושית, מוזיאון הרמן אוטו, מישקולץ
1965 • התערוכה הלאומית החמישית לאמנויות שימושיות, היכל האמנות, בודפשט
1967 • אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה, המכללה
1966 • תערוכת אמנות מודרנית, שאטוראליאויהיי
1969 • גלריית שלגוטריאן, שלגוטריאן • בית התרבות ההונגרית, פראג
1975 • תערוכת יובל לאמנויות שימושיות, היכל האמנות, בודפשט.
תעודה הכרה של האגודה לאמנויות שימושיות (1936)
Diplôme ď Honneur בתערוכה העולמית של פריז (1937) לאמנות כנסייתית בינלאומית
מדליית כסף (טריאנלה, מילאנו, 1937)
תעודת התערוכה העולמית של ניו יורק (1939)
מרגיט אלטאי (לפני נישואיה גומפרץ, שם בעלה במקור אלטמן, בהונגרית: Altai Margit; בודפשט, 16 בינואר 1881 – בודפשט, 7 בפברואר 1972) הייתה עיתונאית, סופרת ילדים ומחזאית יהודייה-הונגרייה שכתבה עשרות יצירות וכן הייתה מתרגמת ספרותית רבת פעלים של ספרות העולם.
מרגיט גומפרץ נולדה במשפחה יהודית כבתם של הסוכן נתן גומפרץ (1831–1904) ושל קרולינה בטלהיים.
לאחר שסיימה את לימודיה התיכוניים, ניגשה לבחינת אחות ומיילדת.
ב-26 ביוני 1898, בבודפשט, היא נישאה לראובן רז'ה אלטאי (אלטמן).
היא שירתה כאחות מתנדבת של הצלב האדום במלחמת העולם הראשונה (1914–1918), משנות ה-20 חיה רק למען ספרות.
היא עבדה במדור הילדים של מספר עיתונים, ערכה את מדור הילדים של פשטי נפלו, אחר כך את כתב העת לילדים "יריד הפיות" (Tündérvásár), ומאוחר יותר, לאחר מותו של מוזש גל, את מגזין הילדים "העיתון שלי" (Az Én Újságom).
ב-1926 התאחדו משרדי המערכת של שני העיתונים האחרונים.
היא הופיעה לראשונה בספרות עם שירי ילדים, ולאחר מכן פרסמה את סיפוריה בכתב העת "נערות הונגריות" (Magyar Lányok).
רומני הילדים שלה (בעיקר הרומנים לנערות) היו נקיים מתיאורי בעיות חברתיות וסיפרו בעיקר על חייהם של ילדים עשירים.
הם היו פופולריים מאוד במשך תקופה ארוכה.
ניתן לקשור לשמה מספר תרגומי רומנים (לדוגמה: לואיס קרול : אליס בארץ הפלאות).
הרומן האחרון שלה, מה השעון מספר (1959), עוסק בשבחי המערכת הסוציאליסטית.
היא פרסמה רבות מיצירותיה בשם הבדוי הספרותי "דודה מרגיט".
מותה נגרם מניוון שריר הלב.
מגדה אלטאי (1899–1977), רופאה ראשית, אשתו של הפסנתרן טיבור סטמארי (1894–1942), לאחר מכן אשתו של הבלנאולוג והראומטולוג אדן שולהוף (1896–1978).
יעקב וסרמן: הגבר בן הארבעים.
ארתור לנדסברגר: המקרה של דוקטור הירן.
אדגר אלן פו: הלב המפטפט וסיפורים מסתוריים אחרים.
הדוויג קורטס-מאהלר: שלוש בנות רנדולף.
לואיזה מיי אלקוט: ארבע בנות.
ג'ין ובסטר: אבא רגליים עד הצוואר.
לואיזה מיי אלקוט: החיים נמשכים.
לואיזה מיי אלקוט: מיס מיושנת.
פיץ' פרקינס, לוסי: התאומים האסקימואים.
תורגם מאנגלית (ספריית יריד הפיות.
לואיס קרול: עליסה בארץ הפלאות.
וולט דיסני: שלגיה ושבעת הגמדים.
עם לולה קוסארינה רז וארז'בט סרני.
עם טקסט ותמונות צבע מסטודיו וולט דיסני.
אגדות יפות של אנדרסן עם הרבה תמונות.
AM, צייר על ידי טיבור ג'מבור.
האגדות היפות ביותר של גרים.
בודפשט, 1963; 3. העברה עורך, העבר את התרגום.
Mária Borbás 1976; מהדורה רביעית.
קארל מאי: ערב חג המולד.
תורגם על ידי ז'וז'ה נברטיל.
מרגילן (באוזבקית: Margʻilon/Марғилон; ברוסית: Маргилан; בפרסית: مرغیلان, תעתיק מדויק: מרע'ילאן) היא עיר במחוז פרגנה שבמזרח אוזבקיסטן.
העיר ממוקמת בדרום-מזרח עמק פרגנה, למרגלות , כ-10 ק"מ צפון-מערבית לעיר פרגנה, בגובה 487 מטר מעל פני הים.
על פי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2025, התגוררו בעיר 257,878 בני אדם, מה שהופך אותה לעיר השלישית בגודלה במחוז פרגנה ולעשירית באוזבקיסטן כולה.
על פי האגדה, מרגילן נוסדה על ידי אלכסנדר מוקדון, ומשם שמה.
למרות זאת, ישנן טענות שאלכסנדר מוקדון לא היה באזור זה מעולם, וכי נקודת הקיצון של התפשטותו במרכז אסיה הייתה העיר ח'וג'נד, השוכנת 235 קילומטר מערבית למרגילן.
מרגילן היא אחת הערים העתיקות בעמק פרגנה.
בשנים 1994–2004 עבדו בעיר עובדי המכון לארכאולוגיה של אוזבקיסטן, וחשפו את קיומה של חקלאות שלחין מהמאות ה-4 וה-3 לפני הספירה.
העיר ממוקמת בדרום עמק פרגנה, שעל דרך המשי ההיסטורית.
מרגילן ידועה במשי שלה עוד מהמאה ה-10.
בשנת 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, דיוויזיית הרגלים ה-9 של צבא אנדרס הפולני הוצבה במרגילן, לפני שפונתה מאוזבקיסטן כדי להילחם נגד גרמניה הנאצית.
מאז קיים במרגילן בית קברות צבאי פולני.
מרגילן מהווה מרכז לייצור בדי משי עוד מימי קדם.
עד היום ישנם מפעלים לייצור משי בעיר.
כיום המגזרים הכלכליים המשמעותיים הם הסחר העירוני ותושבים רבים עובדים במגזר הציבורי.
בשנות ברית המועצות נבנתה בעיר טחנת משי, בית חרושת לאמנות ותפירה, מפעלים לתיקון-מכני, ייצור טרקטורים, עיבוד עץ, מפעלי יציקה לברזל ומפעלי חלב.
"מרגיש כמו אהבה" הוא המיני-אלבום החמישי של המוזיקאי הישראלי מרגי, והשלישי שלו בשפה העברית.
המיני-אלבום יצא בהפתעה לאור ב-5 ביוני 2024 תחת הוצאת חברת גאגא בוקינג.
מאז שנת 2022, מרגי עובד על קריירה בינלאומית בהדרכת חיים סבן.
השירים במיני-אלבום נכתבו בדצמבר 2023 והושפעו מתקופת הנעורים של מרגי וממלחמת חרבות ברזל.
גם בת זוגו, אנה זק, ומערכת היחסים שלהם השפיעו על הפרויקט.
ב-5 ביוני 2024, מרגי הוציא את המיני-אלבום, הראשון שלו בעברית מאז "לא להיות לבד" שיצא לאור באוקטובר 2021, לאחר תקופה של התמקדות במוזיקה לקהל האמריקאי עם המיני-אלבום האחרון שלו, Shadows Of Blue, שיצא רק חודש לפני כן.
עם צאת המיני-אלבום, השיר "רעידת אדמה" יצא כסינגל שיווקי לתחנות הרדיו, ונכנס לפלייליסט גלגלצ.
המיני-אלבום הופק על ידי ג'ורדי כולל שיתופי פעולה עם אמנים ויוצרים שונים, כמו סטטיק ואגם בוחבוט בשירים "פירוטכניקה" ו"מי ירפא", בהתאמה.
בנוסף, יסמין מועלם ואסף אמדורסקי השתתפו באלבום ככותבים.
שיר הנושא של המיני-אלבום, "מרגיש כמו אהבה", נכתב והולחן על ידי מרגי, ג'ורדי, אסף אמדורסקי ורון ביטון.
הוא מתמקד ברגשות של אהבה חדשה ותקווה לאחר תקופה קשה.
שיר נוסף, "נצלול", מדבר על העצמה ותקווה לימים טובים יותר.
הוא נוצר על ידי מרגי, ג'ורדי, רון ביטון וצליל קליפי.
השיר "רעידת אדמה", שכתבו מרגי, ג'ורדי, יובל מעין ומאי ספדיה, דן בהתמודדות עם משברים עם תקווה לעתיד.
אנה זק, בת זוגו של מרגי, לא משתתפת באלבום, אבל יש שיר שמוקדש לה בשם "הזוהר הצפוני": .
כל הרצועות הופקו על ידי ג'ורדי.
מרגיט קורונדי (במקור קרונשטיין, בהונגרית: Korondi Margit; צליה, יוגוסלביה, 24 ביוני 1932 – לאס וגאס, 6 במרץ 2022) הייתה מתעמלת אמריקאית ילידת הונגריה, אלופה אולימפית פעמיים.
מרגיט קורונדי התוודעה לספורט באמצעות אביה, מורה לחינוך גופני ומאמן התעמלות, פרנץ קורונדי (במקור קרונשטיין), שהיה מאמן במחנה הספורט Pasaret של BBTE.
בין 1948 לבין 1956 היא הייתה מתעמלת של מועדון וושאש.
משנת 1950 הייתה בנבחרת ההתעמלות הלאומית של הונגריה.
ב-1951 זכתה במדליות בגביע העולם למכללות.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכתה בתואר האלופה האולימפית במקבילים מדורגים.
זמן קצר לאחר מכן נפצעה בתחרות בבוקרשט וויתרה על טורנירים לשלוש שנים.
לאחר שובה השתתפה ב-1956 באולימפיאדת מלבורן (1956), שם זכתה באליפות האולימפית השנייה שלה כחברה בצוות התעמלות מכשירים ההונגרי שהייתה מורכבת מאנדריאה בודו, אגנס קלטי, אליז קרטס, מרגיט קורונדי, ארז'בט קטלש ואולגה טאש.
באולימפיאדות 1952 ו-1956 זכתה בנוסף לתוארי האליפות גם בשתי מדליות כסף ובארבע מדליות ארד.
ב-1956 היגרה (ברחה) לארצות הברית של אמריקה.
היא השתקעה ביוסטון, שם ערכה התעמלות ואימוני כושר.
שם, בנוסף לפעילות האימונים שלה, פרסמה מאמרים בכתבי עת מקצועיים.
היא לימדה כמרצה באוניברסיטת קליפורניה.
פעמיים אלופה אולימפית (1952: מקבילים מדורגים ; 1956: קבוצתי התעמלות מכשירים)
פעמיים מדליית כסף אולימפית (1952, 1956: קבוצתי משולב)
ארבע פעמים מדליית ארד אולימפית.
(1952: קורה, התעמלות אמנותית חופשית, קבוצתי, אישי מורכב)
אלפת העולם לאוניברסיטאות (1951: התעמלות אמנותית חופשית)
מרגון ברזילאי (שם מדעי: Mergus octosetaceus) הוא מין מתת-משפחת ברווזי ים.
אורכו ממקור לזנב 48–56 סנטימטרים ומוטת הכנפיים 70–80 סנטימטרים.
זכרים שוקלים כ-800 גרם ונקבות כ-700 גרם.
המין ניתן לזיהוי לפי הציצית הארוכה הממוקמת בחלק האחורי של הראש.
לפרטים בוגרים נוצות בגוון חום-אפור כהה על הגב והכנפיים, בעוד הראש והצוואר מבריקים בגוון ירוק כהה מתכתי.
החזה בצבע אפור בהיר עם פסים כהים ודקים, שהולכים ומתבהרים לכיוון הבטן.
כתם לבן בולט על הכנפיים, המכונה "ספקולום", נראה היטב הן בזמן תעופה והן במנוחה.
הפרטים הצעירים מתחילים בגוון כהה, עם כתמים לבנים בולטים על הגרון והחזה.
עם התבגרותם משתנות נוצותיהם לגוון אחיד יותר של חום-אפור, הדומה לזה של הבוגרים אך עם ברק עמום יותר וציציות קצרות יותר.
הספקולום נעשה בולט יותר ככל שהם מתבגרים.
השינויים ההדרגתיים בצבע ובמבנה הנוצות מסייעים בזיהוי שלבי ההתפתחות השונים של הצעירים.
המקור ארוך, דק ומשונן, ומסייע באחיזת דגים חלקלקים.
הרגליים וכפות הרגליים אדומות עם קרומי שחייה כהים.
לזכרים יש לרוב ציצית מעט ארוכה יותר יחסית לנקבות.
מרגון ברזילאי הוא מין יחסית שקט.
יש לו ארבעה סוגי קריאות שכיחות:
בזמן התעופה הוא פולט קריאת אזהרה (Krack-Krack).
הזכרים פולטים קריאה עם קול דמוי נביחה.
הנקבות פולטות קריאה בזמן אינטראקציה עם הזכרים או בזמן התרעה (Rrrr-Rrrr) ולפעמים פולטות קריאות בעת אינטראקציה עם פרטים אחרים (Rak-Rak-Rak).
הברווזונים הצעירים פולטים קריאה בעת מצוקה או משיכת תשומת לב (Ik-Ik-Ik).
מרגון ברזילאי נחשב למין שכמעט ואינו עוזב את תחום מחייתו.
הוא מעדיף לחיות באזורים דלילי אוכלוסין ונמנע ממגע עם פעילות אנושית.
הוא מקנן בחללי עצים, סדקים בסלעים או במחילות נטושות לאורך נהרות צלולים ולא עמוקים.
הוא זקוק לרצפים של 5 עד 12 קילומטרים של נהר לשם חיפוש מזון.
הברווזן הברזילאי הוא מין מונוגמי, כאשר הזוגות נשארים ביחד כל החיים.
רק הנקבה דוגרת על הביצים, שמספרן עשוי להגיע עד שמונה.
תקופת הדגירה נמשכת כ-34 ימים, ובמהלכה עוזבת הנקבה את הקן פעמיים ביום לצורך חיפוש מזון.
הזכר נשאר בקרבת מקום, שומר על הטריטוריה ותורם לגידול הצאצאים לאחר הבקיעה.
המשפחה נותרת יחד במשך תקופה של עד שישה חודשים, כאשר שני ההורים משתתפים בהאכלה ובהגנה על הצאצאים.
בגיל עשרה ימים מתחילים הגוזלים לחפש מזון באופן עצמאי, ובערך בגיל חודשיים הם מסוגלים לבצע מעופי ניסיון קצרים.
מרגון ברזילאי, ניזון בעיקר מדגים קטנים וחסרי חוליות מימיים כמו זחלי חרקים, אותם הוא לוכד בצלילות שנמשכות בין 15 ל-30 שניות, כאשר במקווי מים עמוקים יותר נצפו גם צלילות ארוכות יותר.
מרגטוקסימב הוא נוגדן מונוקלונלי נגד הקולטן HER2, המשמש כתרופה ביולוגית לטיפול בסרטן שד גרורתי חיובי ל־HER2. התרופה פותחה במטרה לשפר את התגובה האימונולוגית לטיפול אנטי-HER2 (ADCC – Antibody-Dependent Cell-Mediated Cytotoxicity)..
התרופה אושרה לשימוש על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי בשנת 2020 בשילוב עם כימותרפיה, עבור חולות עם סרטן שד גרורתי HER2-חיובי לאחר טיפולים קודמים.
מרגטוקסימב נקשרת לאותו אפיטופ חוץ-תאי בקולטן HER2 שאליו נקשר טרסטוזומב, ובכך שומר על פעילות אנטי-פרוליפרטיבית דומה.
ייחודה של התרופה טמון בהנדסה מכוונת של אזור ה-Fc של הנוגדן, הכוללת החלפה של חמישה חומצות אמינו, שמגבירה את הזיקה לרצפטור האקטיבטורי CD16A, ומפחיתה את הזיקה לרצפטור המעכב CD32B.
שינויים אלו מובילים להגברה משמעותית של פעילות ADCC, בעיקר באמצעות תאי NK, ומאפשרים תגובה חיסונית יעילה יותר כנגד תאים סרטניים המבטאים HER2.
נמצא כי היתרון היחסי של מרגטוקסימב בולט במיוחד בקרב חולים הנושאים את האלל CD16A-F158 המאופיין בזיקה נמוכה יותר לנוגדנים בעלי Fc לא מהונדס.
התרופה ניתנת בעירוי תוך-ורידי במינון של 15 מ"ג לקילוגרם, אחת לשלושה שבועות.
זמן מחצית החיים הממוצע של מרגטוקסימב הוא כ-19 ימים, נפח הפיזור כ-5.5 ליטר, והפינוי כ-0.22 ליטר ליום.
התרופה מתפרקת לחומצות אמינו באמצעות פרוטאזות, בדומה לנוגדנים מונוקלונליים אחרים.
לא נמצאו הבדלים משמעותיים בפרמקוקינטיקה בהתאם לגיל, מין, מוצא אתני, תפקוד כלייתי קל–בינוני, תפקוד כבדי קל, או עומס גידולי.
יעילות התרופה הודגמה בעיקר במחקר שלב III בשם SOPHIA, שבו הושוותה מרגטוקסימאב בשילוב כימותרפיה לטרסטוזומאב בשילוב כימותרפיה בקרב חולות עם סרטן שד גרורתי HER2-חיובי שטופלו לפחות בשני קווי טיפול קודמים.
במחקר הודגם שיפור מובהק סטטיסטית בהישרדות ללא התקדמות מחלה (PFS) בקבוצת המרגטוקסימאב, אם כי השיפור בהישרדות הכוללת היה מתון ולא מובהק סטטיסטית.
ניתוחי תת-קבוצה הצביעו על יתרון קליני בעיקר בקרב חולות הנושאות את האלל CD16A-F158.
לא דווחו אינטראקציות תרופתיות משמעותיות בין מרגטוקסימב לתרופות אחרות במחקרים הקליניים שפורסמו.
מאחר שמדובר בנוגדן מונוקלונלי המתפרק במסלולים קטבוליים לחומצות אמינו ואינו עובר מטבוליזם דרך מערכות אנזימטיות כבדיות כגון CYP450, הסיכון לאינטראקציות פרמקוקינטיות נחשב נמוך.
עם זאת, התרופה ניתנת בשילוב כימותרפיה, ולכן יש לנטר תופעות לוואי מצטברות הקשורות לטיפול המשולב.
במחקרים קליניים עם מרגטוקסימב דווחו תופעות לוואי הכוללות תגובות לעירוי, עייפות, חום (תסמין), בחילה, שלשול (מצב רפואי), הקאות ונוירופתיה פריפרית.
בדומה לנוגדנים אחרים המכוונים ל-HER2, קיים סיכון לפגיעה בתפקוד החדר השמאלי של הלב, וכן סיכון לרעילות עוברית.
לכן נדרשת זהירות בשימוש בנשים הרות, או בגיל הפוריות, ובחולים עם מחלת לב ידועה.
אין מחקרים קליניים מבוקרים להערכת בטיחות מרגטוקסימאב במהלך היריון והנקה בבני אדם.
מנגנון הפעולה של התרופה, בדומה לנוגדנים אחרים המכוונים ל-HER2, כרוך בסיכון לפגיעה עוברית, במיוחד לאור תפקיד HER2 בהתפתחות עוברית.
במחקרים פרה-קליניים ובניסיון הקליני דווח על פוטנציאל לרעילות עוברית, ולכן מומלץ להימנע משימוש בתרופה במהלך הריון.
נשים בגיל הפוריות נדרשות להשתמש באמצעי מניעה יעילים במהלך הטיפול ולמשך תקופה לאחר סיומו.
לא ידוע אם מרגטוקסימב מופרש בחלב אם, ועל כן ההנקה אינה מומלצת במהלך הטיפול.
מרגטוקסימאב אושרה לשימוש על ידי FDA בדצמבר 2020, בשילוב כימותרפיה, לטיפול בחולות בוגרות עם סרטן שד גרורתי HER2-חיובי אשר קיבלו לפחות שני טיפולים קודמים מכווני HER2, מתוכם לפחות אחד למחלה גרורתית.
מרגל הוא אדם העוסק בריגול.
במהלך ההיסטוריה הופעלו מרגלים כחלק ממדינאות וניהול מלחמות.
מרגל העושה זאת למען עמו, במדינה זרה ובדרך כלל עוינת.
מרגל הבוגד בעמו, מסיבות אידאולוגיות או תמורת בצע כסף, ומעביר מידע לאויב.
מרגל משוטה: מעביר מידע בלי לדעת מי באמת מפעיל אותו.
"מרגל" שמרגל אחר ארצו בידיעתה ובהכוונתה, במטרה למסור מידע שיטעה את האויב.
סוכן כפול, שעובד עבור שני הצדדים בו זמנית.
חפרפרת – מרגל מטעם מדינה זרה, המשרת בשירות המדינה או בארגוני הביטחון של המדינה שאחריה הוא מרגל, ונאמנותו נתונה להם למראית עין.
ערוץ זה של איסוף מידע נקרא יומינט, מלשון human intelligence.
למרגלים חשיבות עצומה באיסוף מידע, מכיוון שהם יכולים להתקרב למוקדי הכוח, ולהוציא מידע שאי אפשר להשיג בדרכים אחרות.
המרגלים בדרך כלל מופעלים על ידי אנשים הנמצאים בשטח, ויש להם בדרך כלל מגוון סיפורי כיסוי ודרכי העברת מידע.
הפעלת מרגלים נחשבת להתמחות בפני עצמה.
מקצוע זה מכונה לרוב "מפעיל סוכנים".
במינוח של שירות הביטחון הכללי מתייחסים למקצוע בשם "רכז מודיעין".
בניגוד להפעלת סוכנים אופיינית, במרחב ירושלים והגדה (להבדיל מהמרחב הצפוני והמרחב הדרומי הכולל את רצועת עזה) רכזי השטח פועלים בגלוי, מנהלים קשר שוטף עם הקהילה בשטח עליו הם אחראים ונותנים מענה לבעיות יום-יומיות.
עם זאת, הפעלת הסוכנים וקבלת המידע עצמה נעשות באופן סמוי.
במוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, מפעיל הסוכנים קרוי קצין איסוף (קצ"א).
כאשר מרגל מעביר מידע, עליו לבצע זאת כך שגורמים עוינים לא יקראו את המסר, לכן מרגלים משתמשים לפעמים בהסתרת מידע (סטגנוגרפיה) ובהצפנה (קריפטוגרפיה).
לעיתים כאשר מרגל נחשף, הוא אינו נעצר מיד, אלא נמשך מעקב אחריו, כדי לגלות את כל רשת הריגול והאנשים העוזרים לו.
בעת מלחמה, מרגל שנתפס ייענש בחומרה רבה, וייתכן אף שיוצא להורג.
בעתות שלום הוא נידון בדרך כלל לתקופת מאסר מסוימת, עד ריצוי העונש או עד הסכם על חילופי שבויים.
בתנ"ך ישנם סיפורי ריגול מרובים.
אחי יוסף נחשדים על ידיו בריגול.
בני ישראל שולחים 12 מרגלים לארץ כנען לפני כיבוש הארץ.
משה שולח מרגלים לפני כיבוש יעזר.
יהושע בן נון שולח מרגלים ליריחו לפני כיבושה.
בני שבט דן שולחים מרגלים כדי למצוא מקום חדש להתגורר בו.
דוד שולח מרגלים כאשר שאול מנהל מרדף אחריו.
אבשלום שולח מרגלים בתוך העם, כדי לבדוק את הלך הרוחות בקשר למרידתו.
מרגמה היא כלי ירייה ארטילרי פשוט, המורכב מקנה מתכתי המחובר למשטח (סדן שבדרך כלל מונח על האדמה, או מותקן ברכב קרבי משוריין) ואשר יורה פצצות במסלול תלול בלבד, בניגוד לתותח נ"ט נגרר, טנקים, או רימוני רובה למיניהם.
התחמושת שהמרגמה יורה נקראת "פצצת מרגמה" או בראשי תיבות: פצמ"ר.
המילה "מרגמה", בדומה למילה "תותח", היא תחדיש שיצק משמעות מודרנית למילה יחידאית מהתנ"ך.
משמעותה המקורית הייתה כנראה קלע, כלי ליידוי אבנים (לפי פירוש אחר, ערימת אבנים).
המרגמה נחשבת לנשק אמין הניתן לפריסה ולקיפול מהירים, ושאינו דורש משאבים מיוחדים מהכוח המסתייע (למעט קצין מטווח).
התרחבות השימוש ב־GPS ובמחשבי ירי הפכה את המרגמה הפלוגתית לנשק מדויק לא פחות מארטילריית תותחים, תוך שהיא משמרת את מאפייני היסוד של המרגמה: ירי תלול מסלול, פשטות הפעלה, תחמושת זולה ומשך הכשרה קצר של מפעיליה.
המרגמות מתחלקות לשלושה סוגים עיקריים: קלות, בינוניות וכבדות.
ניתן גם לחלק אותן חלוקת משנה לשני סוגים, לפי אופן פעולתן:
נוקר קבוע – בתוך המרגמה נמצא מעין מסמר מתכתי הנקרא "נוקר"; הרגם מפיל את פצצת המרגמה אחורנית לתוך המרגמה דרך הקנה, היא מקבלת מכה בפיקה שבתחתיתה, וכתוצאה מכך נורית בלחץ גזי הפיצוץ.
רוב המרגמות הן בעלות נוקר קבוע.
נוקר נע (דינמי) – הנוקר מוסתר בתוך הסדן, וכדי להתחיל את שרשרת הירי צריך לבצע פעולת נקירה.
מרגמות כאלה הן מרגמות 52 מ"מ ששימשו בצה"ל כנשק סיוע מחלקתי.
אף מרגמת 120 מ"מ שמשמשת כנשק פלוגתי או גדודי בצבאות מערביים (למעט ישראל).
ישראל הייתה בעבר מצוידת בנוקר מסוג זה, אולם עקב טעויות רבות, בהן קיבל צוות המרגמה הוראת ירי והוכנס פגז לקנה ולאחר מכן בוטלה ההוראה אך בטעות נשאר הפגז בתוך המרגמה, דבר אשר גרם לא פעם לאסון, הוצאו מרגמות אלו מהשירות על מנת להכניס בהן נוקר קבוע או סטטי.
כיום טעויות מסוג זה לא יכולות להתרחש.
?305 מ"מ מלחמת עולם ראשונה קיסרות גרמנית ?
?60 ס"מ מלחמת עולם שנייה גרמניה הנאצית ?
מרגמות עתידיות120 מ"מ צבאות מערביים שונים ירי אוטומטי מהיר ומדויק, חד ודו־קני צוות קטן 8,200 מטר155 מ"מ ארצות הברית הצעה שעדיין לא יושמה, על בסיס תחמושת הוביצר הנפוצה צוות קטן 9,000 מטר
תיאור יתרון חיסרוןירי תלול־מסלול המרגמה יורה בזוויות שבין 45 ל־81 מעלות ניתן לירות כשהמרגמה מוסתרת או מבוצרת, מעל־גבי מכשולים ולמשרעת טווחים רחב מאוד המרגמה מדויקת הרבה פחות מתותח ויש לה כח אש קטן יותר.
סוגי ארטילריה אחרים הם הוביצר, היורה הן במסלול תלול והן בשטוח, ותותח, היורה רק במסלול שטוח.
כישלון הקרב המשולב בצה"ל ביום הכיפורים ושלום הגליל, הוציא את מרגמות 160 מ"מ ו־120 מ"מ מצה"ל, מכיוון שלא היו בנמצא קציני חי"ר ושריון שיוכלו להסתייע בהן.
מאז שנת 2000 נעשה בצה"ל מאמץ יוצא דופן להנחיל את טקטיקת הקרב המשולב, אך הפעם ללא ארטילריה וממילא ללא מרגמותגמישות וזמינות מרגמה מגיבה מהר מתותח לפקודת אש מזדמנת "המרגמה היא ארטילריית הכיס של המג"ד".
הפעלת מסורבלת ברמת החטיבה ומעלה.
הפעלת מרגמות כבדות ברמת החטיבה או האוגדה מחייבת העסקת כח אדם רב בבקרת אש במפקדת היחידה המסתייעת.
כלי העבודה המסורתי הוא הכנת סכימת אש.
סכימת האש היא תוכנית מוכנה מראש של יעדים להפגזה עם כמות האש שתונחת עליהם.
התוכנית מנסה לצפות מראש את התפתחות הקרב והתפתחות דרישות הכח המסתייע.
במהלך הקרב, מופעלים סעיפים מסכימת האש, כשכל הצדדים יודעים למה לצפות.
אש שניתנת שלא לפי סכימת האש נקראת אש מזדמנת.
מחשש לירי על כוחות ידידותיים (כפי שאירע למשל באסון צאלים א'), אש מזדמנת נורית על ידי מעט קנים ככל האפשר ובמצבים קיצוניים בלבד.
הפעלה בשטח עירוניהמרגמה יכולה לירות גם כשהיא מוצבת ברחוב צר נטען כי סומליה ובוסניה מוכיחות שלמרגמה יתרון עצום על־פני ארטילריה אווירית (מוטסת ומוסקת) בשטח עירוני.
אין למרגמה תחליף בשטח עירוני.
חשיבותו של נשק תלול־מסלול נובעת מהעובדה שביצורים ומערכי אויב כמעט תמיד פגיעים יותר מלמעלה מאשר מהצדדים.
נשק תלול־המסלול מנצל חולשה זו.
הנשק תלול המסלול הכבד הראשון היה הקטפולטה, שהומצאה במקביל ביוון העתיקה ובהודו.
קטפולטות שימשו בעיקר כנשק מצור, שהמטיר על הנצורים אבנים ועצמים אחרים, כשהוא עוקף את הביצורים.
מרגמות של נשק חם הופיעו לראשונה בקוריאה או בסין, כבר בתחילת המאה ה־15. במחצית המאה עשו הטורקים שימוש נרחב במרגמות בלוחמת מצור.
המרגמות הללו היו כבדות ומסורבלות, ועל כן לא היה אפשר לעשות בהן שימוש כנשק בשדה הקרב.
מרגמות קלות די הצורך לשימוש על גבי ספינות פותחו ברבע השלישי של המאה ה־17 (לפי ה־Canon Research Project).
מרגמות קטנות בקוטר 3–4 אינץ' הותקנו על אניות ואילו מרגמות בקטרים עד 13 אינץ' הותקנו ביבשה בלבד.
הן הוצבו בזווית קבועה של 45 מעלות וטווחן שונה באמצעות שימוש במטעני הדף בגדלים שונים.
מרגמות 2 ו־3 אינץ' היו נפוצות במלחמת החפירות במערב אירופה, בעת מלחמת העולם הראשונה.
הדרישה לאספקת נשק תלול מסלול עבור הכוחות הבריטים הוצאה לאחר שהכוחות התייצבו בחזית סטטית והחלה מלחמת החפירות לקראת סוף שנת 1914 בעיקר בצרפת ובבלגיה.
הפיקוד הבריטי דרש נשק בעל טווח קצר יחסית (90 מטר), עם הפעלה פשוטה, בעל תכונות שמאפשרות הסוואה קלה ומהירה, ויכולת הטלת פצצות שיגרמו להרס חפירות האויב.
במקור לא צוידו הכוחות הבריטים במרגמות היות שהתכנון המקורי של חיל המשלוח הבריטי היה לפעול בתנועה ולא להגרר למלחמה סטטית בחפירות.
במצב חדש זה מצאו עצמם הכוחות ללא תשובה ראויה למרגמת החפירות הגרמנית.
בשלב ראשון ייצרה חברת ויקרס מרגמה בקוטר "1.57 שנשלחו החל ממרץ 1915 לחזית.
עד 1917 נשלחו בסך הכל 275 מרגמות מסוג זה.
הן היו בנויות מיציקת ברזל שמולאה בפרכלוריט.
הפצצה הקטנה הייתה בעלת אפקט קטן מדי והגדולה הגיעה לטווח קצר מדי של 180 מטר בלבד.
פרט לכך, המרגמה הייתה יקרה לייצור ומורכבת מדי.
לקראת סוף 1917 הוחלפה המרגמה בנשק חדש בקוטר "2. המלחמה הסטטית אפשרה הגדלת קוטר המרגמה ושיפור יכולת חדירת הביצורים שלה על חשבון קלות הפעלה וניידות, שממילא לא באו לידי ביטוי.
מרגמות ה־"2 הוכנסו לשירות בתחילת 1915. החימוש היה שני סוגים של פצצות רסק.
והגיעה לטווחים של 90–540 מטר.
הפצצות הופעלו בצורה בטוחה תוך שימוש במרעום ארטילרי.
באוגוסט 1915 הוצאה דרישה לייצור 800 מרגמות יחד עם הזמנת 675,000 פצצות ממספר יצרנים.
גוף הפצצה היה גדול מקוטר הקנה והותקן עליו.
הפצצות נראו כמו סוכריות על מקל ולכן זכו לכינוי "סוכריות תפוח".
הכדור היה בערך בגודל של כדורגל.
הוא מולא בחומר מסוג אמאטול ונצבע בפס ירוק כהה, או שמולא בחומר מסוג אמונאל ונצבע בצבע ורוד.
משקל הפצצות יחד עם מרעום הצינור היה 23 ק"ג.
באמצע 1917 הוחלפו המרגמות במרגמות כבדות יותר.
חלק מהכוחות האוסטרלים המשיכו להשתמש במרגמות בעיקר לשיגור פצצות עשן.
לקראת הקרב על הסום ביולי 1916, צייד הצבא הבריטי כל דיוויזיית חי"ר בשש סוללות מרגמות – שלוש בקוטר 2 אינץ', שתיים של 3 אינץ' ואחת בקוטר 9.45 אינץ'.
המרגמה הכבדה, שזכתה לכינוי חזיר מעופף בשל מהירות הלוע האיטית שלה וגודל הפגזים, לא הצליחה להיכנס לשימוש ולבסוף נזנחה כליל.
הקיסרות האוסטרו־הונגרית הפעילה בחזית גליציה מרגמה מתוצרת "סקודה" בקוטר יוצא דופן של 305 מ"מ.
המרגמה נוידה על גבי רכב 4X4, פרי המצאתו של פרופ' פרדיננד פורשה (למעשה הייתה הדיסרטציה שלו בהנדסת מכונות).
כיחידה אורגנית של דיויזית החי"ר ה־45 של הקורפוס השני של צבא ארצות הברית, גדוד מרגמות 107 מ"מ (Second Chemical Bn) נחת בסיציליה עם מרגמות מובלות על־גבי נגררים ("עוקבים").
בהצבה קרקעית מראש החוף, הגדוד ביצע ירי מזדמן על מטרות בורחות.
המרגמות הנגררות נעו יחד עם כוחות החי"ר, שהתקדמו בקצב של 25 מייל ליום.
בנוסף לכך, הייתה בשימוש צבא ארצות הברית מרגמת M1.
בצבא יפן היו בשימוש מרגמות מסוג Type 97. הצבא האדום וורמאכט אף השתמשו באותו הדגם של מרגמה.
מרגמה "2 היא נשק מחלקתי המאפשר להעסיק את האויב באש ארטילרית פשוטה ויעילה.
המרגמה פותחה על ידי התעשייה הצבאית הבריטית בתקופת מלחמת העולם הראשונה כאשר הדגם המוכר יותר פותח באמצע שנות ה־30 של המאה העשרים על בסיס מרגמה ספרדית בקוטר 50 מ"מ.
הניסיונות החלו בשנת 1937 עם מרגמות בקוטר "2 (51 מ"מ).
ההזמנה הראשונה נמסרה לייצור בתחילת 1938. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב־1939 היו לצבא הבריטי רק 500 מרגמות עם חימוש תואם משני סוגים: נפיץ ועשן.
במהלך המלחמה פותחו כ־8 סוגים שונים של המרגמה.
קצב אש: 8 פגזים לדקה
משקל פגז נפיץ: 1 ק"ג
משקל פגז עשן: 909 גרם
משקל פגז תאורה: 600 גרם
בניגוד למרגמת ה־52 הצה"לית, המרגמה הבריטית הופעלה באמצעות משיכה בחוט קצר שהפעיל מנוף עם נוקר.
במרגמה זו עשו שימוש מבצעי במלחמת עולם שנייה ומלחמת קוריאה ובצה"ל השתמשו בה במלחמת העצמאות.
התעשייה הצבאית בארץ החלה לייצר את המרגמה בקוטר 52 מ"מ עוד בתקופת מלחמת העצמאות.
זו מרגמה שנכללת במסגרת המרגמות הכבדות.
המרגמה הראשונה בקוטר זה הייתה מתוצרת אמריקאית.
היא נכנסה לשימוש בשנת 1928 וכונתה בשם: M1. הפיתוח שלה החל בשנת 1924 והתבסס על המרגמה הבריטית ממלחמת העולם הראשונה שהייתה בקוטר של "4 (102 מ"מ) ובעלת קנה חלק קדח.
המטרה בפיתוח זה הייתה להגיע לנשק עם דיוק רב יותר וטווח גדול יותר, דבר שהתאפשר על ידי שינוי הקנה החלק לקנה עם סלילים.
הסלילים שבקנה גרמו לפגז תנועה סיבובית מסוימת שהגדילו את דיוקו ואת הטווח שלו.
שינוי מבנה הקנה מסוג חלק לסוג עם סלילים, הביא להגדלת הקוטר מ־"4 ל־"4.2. הטווח שלה הגיע ל־2,195 מטר עם פגזים בעלי ראש כימי – זרחן לבן.
עם כניסתה של ארצות הברית למלחמה בשנת 1941, החליטו ראשי הצבא לפתח תחמושת נפיצה (HE) לשימוש נגד מטרות חי"ר.
על מנת להגדיל את הטווח ל־2,926 מטר, הוסיפו מטעני הדף וגוף המרגמה חוזק.
בסופו של התהליך הגיעה המרגמה המשופרת לטווח מרבי של 4,023 מטר.
הדגם המשופר הזה כונה M2. השימוש המבצעי הראשון בדגם הזה נערך בפלישה לסיציליה כאשר למעלה מ־35,000 פגזים נורו על האויב.
המרגמה הוכיחה את עצמה ככלי יעיל ביותר בשטחים הרריים ובג'ונגלים, אזורים בהם היו בעיות מעבר קשות לתותחים.
ה־M2 נותרה בשימוש עד 1951 כאשר הוחלפה בדגם מתקדם יותר מסוג M-30.
המרגמה הופעלה במסגרת גדודי מרגמות ללוחמה כימית.
בכל גדוד מרגמות היו ארבע פלוגות עם 12 מרגמות בפלוגה.
בסך הכל היו בגדוד כזה 48 מרגמות.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הייתה לכל דיוויזיה של חי"ר פלוגה או שתיים של מרגמות.
המצבה נשארה בת 12 מרגמות בפלוגה.
בתקופת מלחמת קוריאה הוצבה פלוגת מרגמות בת 12 מרגמות לכל גדוד חי"ר כיחידה אורגנית.
המרגמה השנייה בקוטר זה הייתה מתוצרת בריטית.
היא נכנסה לשירות מבצעי בשנת 1942 תחת השם SB 4.2" Mortar.
המטרה הראשונית הייתה לספק ליחידות ההנדסה הבריטיות את היכולת לשגר תחמושת כימית.
הדגם השלישי שפותח נקרא Mark 3 והפך לדגם הסטנדרטי.
למרגמה היה קנה חלק קדח.
היא פותחה על ידי יחידות המחקר והפיתוח של משרד ההגנה הבריטי.
למרגמה היה בסיס אינטגרלי נגרר.
עם הבאתה למצב ירי הגלגלים של הבסיס משוחררים ומורמים.
בזמן הגרירה הקנה והחצובה מותקנים עליהם.
צוות המרגמה כולל 6 איש, אולם כדי להביאה למצב ירי מספיקים שני חיילים.
התחמושת כללה נפיץ במשקל 9.1 ק"ג ועשן במשקל 10.2 ק"ג.
שני מטעני הדף היו בשימוש.
בתקופת מלחמת העולם השנייה השתמשו בשני סוגי פצצות:
השימוש המבצעי הראשון במרגמה היה בקרב אל־עלמיין השני.
בקרב זה השתמשו יחידות הארטילריה הבריטית בכל התחמושת שעמדה לרשותן.
בשלב מוקדם בוצעו שינויים ארגוניים במבנה יחידות הארטילריה הבריטיות ולכל פלוגה חטיבתית של מכונות ירייה כבדות הוקצו מרגמות "4.2.
אף שהיחידות האוסטרליות במערכה באוקיינוס השקט צוידו והשתמשו במרגמות אלה, הן לא סופקו ליחידות הבריטיות בבורמה.
צבא עיראק – במסגרת הסכם פורטסמות' אמורות היו להישלח לצבא עיראק 16 מרגמות כאלה, אולם ביטולו של ההסכם מנע את המשלוח.
צבא מצרים – לא ברור מקור וכמות המרגמות שהפעיל הצבא המצרי.
הוכחות לשימוש במרגמות כאלה על ידו עלו לאחר חשיפת שני פגזים שלא התפוצצו, אחד בשנת 2006 ושני בשנת 2008 ביד מרדכי.
שש יחידות של מרגמה מתנייעת בקוטר 60 סנטימטרים הוזמנו על ידי הצבא הגרמני ב־1937, נבנו ונכנסו לשימוש במהלך המלחמה תחת השם קרל גרט.
מתוכן, שתיים תפס הצבא האמריקני ב־1945.
המשקל המקסימלי של הפגזים היה 2.117 טון והמרגמה ירתה בקצב של שישה פגזים לשעה.
ארבע מהמרגמות השתתפו במצור על סבסטופול ב־1942.
הקרב המשולב היא טקטיקת התקפה צבאית שפותחה בנאט"ו לאחר מלחמת העולם השנייה במטרה למקסם את יתרונות החי"ר, השריון, ההנדסה והארטילריה.
טקטיקת הקרב המשולב קראה לשילוב בין ארבעת החילות ברמה נמוכה ככל האפשר.
כך למשל, מפקד גדוד חי"ר נקרא לדעת להפעיל ביעילות פלוגת הנדסה, פלוגת שריון ולטווח ארטילריה.
על מנת להתגבר על הקושי העקרוני בטווח ארטילריה, שולבה מחלקת מרגמות בינוניות בגדודי שריון וחי"ר עצמם, על מנת להשיג שיתוף פעולה רחב ככל האפשר ביניהן לבין הכח המסתייע.
טקטיקת הפעלת מרגמות בינוניות ברמת הגדוד
יחסית לגופים המסתייעים (שריון וחי"ר), המרגמה היא נשק מורכב להפעלה.
לכן, אף על פי שבמחלקת מרגמות תקנית יש שישה קנים, היא מופעלת כמעט בכל תצורה אפשרית:
קנה בודד – מסייע בדרך כלל לפלוגה ומטווח על ידי הפלוגה.
שני קנים – מאחד יתרונות הזמינות של הקנה הבודד עם כח אש של קנה כפול.
שלושה קנים – מאפשר כח אש מוגבר ללא האיטיות היחסית של מחלקה שלמה.
ארבעה עד שישה קנים – מאפשר ירי מסודר לפי התו"ל, ריכוז כח אש משמעותי, במחיר זמינות ופגיעות.
ככל שיותר קנים יורים יחד, עולה חשיבותם של בעלי תפקידים שונים בטיווח ולא בפיקוד על המרגמות או בהפעלתן.
לדוגמה, בעוד שקנה בודד יכולים להפעיל שלושה עד חמישה חיילים, הרי שבהפעלת מחלקה שלמה בין שלושה לשישה בעלי תפקידים נוספים (קצינים ומש"קים) עוסקים בניהול הטיווח עצמו ואינם יכולים לעסוק בהפעלת המרגמה.
קלות הייצור וההפעלה של המרגמה, הפכו אותה לנשק גרילה נפוץ:
החזבאללה השתמש במרגמות 82 מ"מ נגד צה"ל בלבנון בשנות ה־90 של המאה ה־20, כולל נגד מטרות נעות, תמרון האויב לשטח השמדה והסתלקות מהירה מזירת הקרב.
מחבלים מהרשות הפלסטינית והחמאס ברצועת עזה משתמשים במרגמות וברקטות נגד מטרות נייחות של צה"ל ויישובים ישראליים.
עקב המבנה הפשוט, ייצרו ארגוני הטרור בעזה מרגמות בהן עשו שימוש כנגד היישובים הישראליים שנמצאים בטווח קצר יחסית לאורך הרצועה.
עד ביצוע תוכנית ההתנתקות, ירו הפלסטינים כ־5,000 פצצות מרגמה על יישובי גוש קטיף, שגרמו ל־4 הרוגים ועשרות פצועים.
רוב הפצמ"רים נופלים בשטח פתוח ולא גורמים נזק.
אחרי ביצוע ההתנתקות, עברו המחבלים הפלסטינים לירי פצמ"רים על יישובי עוטף עזה, ואף ירו פצצות מרגמה עם זרחן לבן.
הכוחות האנטי־אמריקניים בעיראק משתמשים בו נגד מטרות אמריקניות.
בסתיו 2004, נעשה שימוש נרחב במרגמות 82 מ"מ בקרבות פלוג'ה.
כוחות הגרילה הוכיחו שהפעלה מיומנת של המרגמה בשטח עירוני מניבה תוצאות קטלניות יותר ממה שאפשר היה לצפות להן על פי הניסיון שנרכש בשדה קרב טיפוסי.
כוחות הטאליבאן ואל־קאעדה באפגניסטן ופקיסטן השתמשו במרגמות על גבי טנדרים 4x4 (טויוטה היילקס) שנקנו בכמות גדולה על ידי אוסמה בין לאדן.
צירוף זה היה לשובר־שוויון והביא להשתלטות מלאה של כוחות הטרור על המרחב החוץ־עירוני.
ב־1991 השתמש הצבא הרפובליקני האירי הזמני במרגמה מאולתרת במתקפה על מעון ראש הממשלה הבריטי בזמן ישיבה בה נכחו מספר פוליטיקאים.
מרגמה בקוטר 52 מ"מ, לטווחים קצרים יחסית של עד כ-400 מטרים.
זה נשק ארטילרי קל ונייד יחסית שהופעל על ידי ארגון ההגנה וצה"ל כנשק מחלקתי.
הדוידקה היא מרגמה בקוטר 3 אינץ' מתוצרת תע"ש.
הפצצה, ששקלה 40 ק"ג, הייתה בקוטר גדול מזה של הקנה והיא "הולבשה" עליו.
שתי מרגמות נמסרו לכל אחת משלוש חטיבות הפלמ"ח.
המפורסמות מביניהן היא המרגמה של חטיבת יפתח (יפת"ח־פלמ"ח) שמוצבת היום בכיכר על־שמה בעיר צפת ומרגמה נוספת עם פגז בקנה שמוצבת בכיכר הדוידקה בירושלים במפגש הרחובות יפו והנביאים.
הדוידקה זכתה ללעג רב בקרב מפעיליה וחיילי החטיבות שזכו להסתייע בה.
היא נחשבה לנשק לא אמין, לא מדויק, גוזל משאבים ולא יעיל.
למרות זאת, הדוידקה עשתה רעשים חזקים בעת הפעלתה והטילה מורא רב על כוחות האויב ובכך גרמה להם לברוח מעמדותיהם.
במקביל לפיזור מרגמות 3 אינץ' בין החטיבות השונות, נעשה במלחמת העצמאות ניסיון להקים חטיבת מרגמות שתוכל לסייע באש מסיבית לפי דרישה.
באותה תקופה חיל התותחנים היה מצויד בנפוליאונצ'יקים – תותחים תלולי ושטוחי מסלול בקוטר 65 מ"מ.
כך, בהפוגה השנייה של מלחמת העצמאות, הוקמה יחידת המרגמות הכבדות, שנקראה חטיבה 18. החטיבה הפעילה מרגמות 120 מ"מ שהיו פאר הארטילריה הצהלי"ת.
בסיום המלחמה הוטמעו המרגמות הכבדות בגדודי התותחנים.
הגדודים הופעלו לפי התו"ל שהתפתח בחיל, ובנפרד מהמרגמות הבינוניות שהיו נפוצות בגדודי השריון והחי"ר.
חטיבה 18 עצמה, אורגנה מחדש כחטיבת חי"ר מילואים, ובהמשך כלקח ממבצע קדש, אורגנה כחטיבה ממוכנת מס' 45 שלה גדוד מרגמות.
ב-1969 החטיבה הוסבה לחטיבת השריון הסדירה 188.
מכמ"ת – מרגמות כבדות מתנייעות
מרגמות 160 מ"מ על־גבי תובת שרמן
מרגמות 120 מ"מ על־גבי זחל"ד
שני גדודי המרגמות הכבדות אוישו בחיילי חי"ר מתוך כוונה לשמש יחידות ארטילריה אורגניות בתוך חטיבות החי"ר.
הגדודים פעלו במבצע קדש, במלחמת ששת הימים, במלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים, ופורקו לאחר מכן.
מרגמות 160 מ"מ יצאו סופית משירות בתחילת שנות התשעים.
במספר דגמי טנקים ( סדרת המרכבה וסדרת המג"חים) ונגמ"שים (האכזרית והנמ"ר) של צה"ל ישנה מרגמה של 60 מ"מ המשמשת לירי פצצות תאורה, פצצות עשן ופצצות נגד חי"ר.
המרגמה משמשת כנשק מסייע ושימושית למתארי לוחמה של שריון בשריון ושריון מול חי"ר.
המרגמה מאפשרת ירי תלול מסלול לאויב המסתתר מאחורי גבעה וכן ירי יעיל של פצצות תאורה מבלי לחשוף את הטנק היורה.
בעוד שהמרגמה בטנקי המג"ח היא חיצונית ובעלת נוקר קבוע, המרגמה בטנקי המרכבה היא פנימית והנוקר בה הוא נוקר דינמי.
ב־2006 נכנסה לשירות חטיבות חיל הרגלים מרגמה מתנייעת בשם "קשת".
ה"קשת" היא מרגמת 120 מ"מ תוצרת סולתם מערכות הנשלטת בידי מחשב ומותקנת על גבי נגמ"ש M-113. ה"קשת" נחשבת למרגמה מדויקת, מהירת ירי ויעילה.
ה"קשת" הופעלה במבצע עופרת יצוקה ובמבצע צוק איתן.
שני גורמים עשויים לחולל מהפכה עתידית בהפעלה של המרגמה:
במהלך שנות ה־90, עם הכנסת תותח 120 מ"מ לטנקים מערביים, עלה טווח הירי שלהם ועבר את טווחי המרגמות הבינוניות.
נדרשת מרגמה שתוכל לנוע עם הכח המסתייע ולירות לטווחים רלוונטיים (שישה קילומטרים כיום, 8-9 בעוד עשור).
השימוש ב־GPS ובמחשב ירי מאפשר למרגמות לא לפגר אחרי קצב ההתקדמות של הטנקים ולספק אש מדויקת ומהירה על־פי דרישה.
דיוק מושג על ידי הכרת נקודת המוצא (נ"צ של עשר ספרות); מהירות מושגת על ידי העברת חלק מהתפקידים המסורתיים של מפקדת הסיוע אל הקנה הבודד.
צבא ארצות הברית, שהחליף את מרגמות הנחתים מ־81 מ"מ ל־120 מ"מ, בוחן הצעה לעבור למרגמות 155 מ"מ, על פי העקרונות הבאים:
תחמושת זמינה – קיים מגוון רחב מאוד של תחמושת 155 מ"מ הוביצר, שמשמשת תומ"תים כבר ארבעים שנה, כולל תחמושת נ"א חדשנית, כך שאין צורך לפתח תחמושת חדשה.
התאמת המרגמה – כדי להתמודד עם הדף הירי, המרגמה תהיה קלה.
לשם כך, טווח הירי יתקצר מאוד, לכדי שישה קילומטרים.
התאמת הקנה – הקנה יהיה סלילי, טעינת הפגז ומטען ההדף יהיו מהסדן.
להצעה זו חסרונות משמעותיים בקצב האש ובגודל הצוות שיפעיל את המרגמה.
ניוד – המרגמה תובל על האמר ותירה בהצבה קרקעית, על בסיס טכנולוגיה לפריסה מהירה של מרגמה כבדה שכבר קיימת במרגמה 240 מ"מ רוסית.
מרגמה 120 מ"מ מתוצרת פינלנד, אוטומטית ודו־קנית, הנישאת על־גבי נגמ"ש ייעודי.
המרגמה מיועדת לספק מטח של 24 פגזים תוך דקה מדרישת האש, ללא קביעה מראש של המטרה ("אש מזדמנת").
מרגמה 120 מ"מ מתוצרת סולתם הישראלית, מיוצרת עבור צה"ל וצבא ארצות הברית ונישאת על־גבי נגמ"ש ייעודי אמריקני.
מיועדת לספק מטח של 16 פגזים על־פי דרישה.
המרגמה אינה אוטומטית והטעינה נעשית מהקנה.
על־פי החלטת חיל הנחתים האמריקאי מינואר 2004, המערכת תיקרא Dragon EFSS ("מערכת סיוע־אש יבילה") ותחליף בעתיד את תותחי הוביצר 155 מ"מ יבילים שנמצאים היום בשימוש.
בצה"ל משרת הקרדום תחת השם "קשת".
ב־2003 נחשף פגז 120 מ"מ מונחה לייזר מתוצרת התעשייה האווירית.
מלבד מערכת הנחיית לייזר, נוספו לפגז סנפירי גוף וזנב המכפילים את טווחו לכדי 15 ק"מ.
סירבול במתן תיקונים לסדרת הירי
חזרה והעצמה של חסרונות הפעלת המרגמה בקרב המשולב
הגדלת מפקדת הסיוע הדרושה להפעלת המרגמה
מרגמה 120 מ"מ Bighorn היא וריאציה נוספת של מרגמה המצוידת בטעינה אחורית אוטומטית ומחשב ירי מבוסס GPS.
היצרן טוען לטווח של 10 ק"מ, כנראה בשל הקנה, באורך שני מטרים.
התעשייה הצבאית פיתחה את פצמ"ר המצרר אשר מכיל 24 פצצונות נ"א/נ"ט בעלות יכולת השמדה עצמית.
כל פצצה מכסה שטח של מעל 4,000 מ"ר כאשר כל פצצונת חודרת כ־105 מ"מ פלדת שריון ומספקת כ־1,200 רסיסים.
הפצמ"ר מיועד לירי מכל מרגמה עם קנה חלק כולל המרגמות המתקדמות באורך של 3 מטר כדוגמת ה־AMOS.
מַרְגָּלִיּוֹת הוא מושב בישראל הסמוך לגבול בין ישראל ללבנון, 1.5 ק"מ מערבית לקריית שמונה.
המושב נמצא ברכס רמים שבהרי נפתלי וממוקם סמוך להר שנאן, פסגת הרכס.
המושב שייך למועצה אזורית מבואות החרמון, ואחד מתושביו המפורסמים של המושב היה חבר הכנסת יוסי שריד, שעבר להתגורר ביישוב בשנת 2000, לאות הזדהות עם תושביו.
היישוב קרוי על שמו של חיים מרגליות קלווריסקי שניהל את יק"א באזור הגליל בתחילת המאה ה-20, ועזר בהקמת מספר יישובים באזור.
השם הוסב באופן רשמי בח' שבט תשי"ב, לציון חמש שנים לפטירתו.
המושב הוקם בשנת 1951 על ידי עולים מכורדיסטן העיראקית, על אדמות הכפר הערבי הונין שנחרב במהלך מלחמת העצמאות.
כביש גישה למושב נסלל בשנת 1956.
היישוב פונה מתושביו בעקבות מלחמת חרבות ברזל וירי מסיבי של טילים נגד טנקים ורקטות של חזבאללה לעבר היישוב.
שבועיים לאחר פרוץ המלחמה חדר למושב מחבל מלבנון ופצע חייל מילואים ששמר על המושב.
במרץ 2024 נפגעו שמונה פועלים זרים מירי טיל נ"ט, אחד מהם נהרג.
ביישוב נמצאת טיילת על שם יוני נתניהו, המשקיפה על הנוף באזור וכן מצפור.
במרחק קצר ממנו ניצבת מצודת הונין, המכונה גם "מבצר מרגליות".
באזור המושב נמצאת שמורת מרגליות.
כלכלת היישוב מתבססת על ענפי חקלאות שונים ובראשם ענף הביצים.
ביוני 2018 זכו ארבעה לולים מהמושב, בבעלות שני אחים, במכרז לאספקת 144,000 ביצים ביום לצה"ל.
מרגלית צנעני (המוכרת גם בשם הבמה: מרגול; נולדה ב-19 בדצמבר 1948) היא זמרת, מלחינה ומנחת טלוויזיה ישראלית, אשר משלבת במוזיקה הים תיכונית אלמנטים האופייניים למוזיקה אמריקאית ומוזיקת נשמה.
בשיריה היא משלבת סגנונות כרוק, פאנק ובלוז.
צנעני נולדה בתימן בשנת 1948, בת בכורה מבין שבעה אחים לשלום ולוֹלה, בני יהדות תימן, אשר השפעתם ניכרת בשירתה.
בגיל שנה עלתה עם משפחתה לישראל והתיישבה בנתניה.
צנעני החלה את דרכה הבימתית כרקדנית בהפקה הישראלית למחזמר "שיער" בשנת 1970. השתתפה כניצבת בסרט הקולנוע "קזבלן" שיצא לאקרנים בשנת 1973, ובשנה זו גם השתתפה במחזמר "לילי גם", לצידם של יזהר כהן ורומן שרון.
בשנת 1973 נטלה חלק ברביעיית "הכנופיה" לצד יזהר כהן, רזי אמיתי ואסתי כץ.
סגנון המוזיקה של הרביעייה היה מיוחד וחדש בנוף המוזיקלי הישראלי של אותה התקופה, והיא לא הצליחה מבחינה מסחרית, על אף הלהיט הגדול שלה "אשליות".
כעבור זמן קצר הרביעייה התפרקה, ומעולם לא השלימה הקלטת אלבום.
בין השנים 1970 עד 1980 פעלה צנעני בלהקת חתונות בשם "שוקולדה", שזכתה להצלחה מרובה.
בשנת 1987 השתתפה בביצוע השיר "רוצים שלום", שהיה מעין גרסה ישראלית לשיר "We Are the World" של מייקל ג'קסון, שבו נטלו חלק זמרים רבים.
הפריצה הגדולה של צנעני כזמרת סולנית הגיעה רק בשנת 1986, כשהופיעה בתוכנית הבידור הפופולרית של ליל שבת "סיבה למסיבה", בהגשת רבקה מיכאלי, בערוץ הראשון, שהיה אז ערוץ הטלוויזיה היחיד (ועל כן זכה לאחוזי צפייה גבוהים במיוחד).
בתוכנית היא שרה את השיר "נערי שובה אלי", שכתב והלחין לה דני שושן, והעידה על עצמה: "אני זמרת חתונות, אשכרה חַבָּר".
שיר זה הפך ללהיט ובהמשך גם לשיר המזוהה במיוחד עם צנעני.
באותה השנה הוציאה את אלבומה הראשון, הנושא את שם השיר, "נערי שובה אלי", בעזרתם של יהודה קיסר והמעבד המוזיקלי חיים חדד, ובו הלהיטים "נערי שובה אלי", "עלם חמודות", ו"רוברטו".
קיסר וחדד מימנו את המאסטר, ומכרו אותו לניסים בן חיים, ששימש כמפיקה הראשון.
צנעני חתמה חוזה עם האמרגן אשר ראובני.
האלבום יצא על גבי תקליט וקלטת אודיו, שעטיפתה הייתה שונה מזו של התקליט.
בשנת 1987 הוציאה את אלבומה השני "שמור אותי", ממנו בלטו השירים "שמור אותי", "מלכה בלי מלך" (בשניהם - מילים ולחן: ציון שרעבי), "כמו שאתה יודע" (מילים ולחן: עוזי חיטמן), וכן החידוש לשירה של עירית סנדנר - "ניגונים".
יגאל חרד עיבד את מרבית שירי האלבום, כשננסי ברנדס וחיים חדד עיבדו שני שירים כל אחד.
בדצמבר 1987 היא הלחינה ושרה בפסטיבל שירי הילדים את השיר "אסף שלי" (מילים: לאה לופנפלד וינקלר, לחן ועיבוד: מיקי שביב), שנכתב לבנה אסף.
בשנת 1988 יצא אלבומה השלישי "אהבה אבודה", שבו הופיעו שתי מחרוזות שירים: "קול אורלוגין", המורכבת משירים עבריים ומחרוזת בערבית המורכבת מלהיטים ערביים ידועים.
שיר הנושא של האלבום שצנעני הלחינה (מילים: מיכל חזון) זכה להצלחה.
באותה שנה יצא על גבי דיסק האוסף הראשון של צנעני - להיטי זהב.
בשנת 1989 הוציאה את אלבום האולפן הרביעי - "מנטה", שבו שיתפה לראשונה פעולה עם ירוסלב יעקובוביץ', שעיבד והפיק אותו בסגנון ג'אז בלוז, וכן הלחין בו מספר שירים.
האלבום כלל להיטים כמו "עוד יהיה לי" (מילים: רחל שפירא, לחן: ירוסלב יעקובוביץ'), "כל כך מוכר" (מילים: רוני ערן, לחן: יאיר קלינגר).
באלבום הופיע ביצועה של צנעני לשירה של נעמי שמר - "ילד רע תל אביב" וכן השיר "ירוק חום ותכלת" (מילים ולחן: שלומי מחדון).
עוד באותה השנה היא השתתפה בסרט המתיחות "על הפנים" לצד רבקה מיכאלי ונולי עומר, התארחה באלבומה השלישי של סי היימן "עובדים בכביש" וביצעה עימה בדואט את "פתח לי", הלחינה ושרה בפסטיגל את השיר "נסיכות שחורות" (מילים: יואב גינאי, עיבוד: ירון בכר),
בסוף 1990 יצא אלבומה החמישי "חומות חימר", שגם אותו הפיק מוזיקלית ירוסלב יעקובוביץ', כאשר מרבית השירים הולחנו על ידי צנעני עצמה.
בלטו באלבום השירים: "צל על פני העשב", "חומות חימר", "שחור הוא הצבע" (בשלושתם - מילים: רחל שפירא) ו"אנ'לא מכפר שמריהו" (מילים: חנה גולדברג), שהופיע באלבום גם בגרסה אנגלית שבוצעה בדואט עם ירוסלב יעקובוביץ' ונקראה "Every Body Must Get".
עוד באותה שנה, השתתפה בתפקיד הראשי בעיבוד מחודש להצגה "עליזה מזרחי", וכן בפעם השנייה בפסטיגל עם שיר שהלחינה בעצמה - "גן עדן" (מילים: יואב גינאי, עיבוד: אייל קליין) והופיעה עם גרי אקשטיין בפסטיבל "בלוז ים המלח".
השניים הקליטו עבור הפסטיגל שיר שגם הוא נקרא "בלוז ים המלח".
בינואר 1991 הוציאה צנעני את אלבום האולפן השישי שלה - "פגישה", בו הלחינה את מרבית השירים.
בין שירי האלבום בלטו שיר הנושא ו"בקצב מחשמל" (בשניהם - מילים: נורית בת-שחר צפריר), "חלומות האתמול" (מילים: אלון אבידר), ו"הבטחה" (מילים: מיכל חזון).
באלבום הופיעה רצועה שאורכה כ-11 דקות ו-15 שניות שהיא שיר תימני עממי בשם "חביב זכריה".
הקלידן אייל קליין עיבד את כל שירי האלבום.
עוד באותה שנה הקליטה צנעני בדואט עם חנן יובל את השיר "ימי הרדיו", אותו הלחין יובל למילים של יואב גינאי שנכתבו בעקבות מלחמת המפרץ שפרצה בשנה זו.
בשנת 1992 הופיעה צנעני במופע משותף עם שלמה גרוניך, במסגרת חגיגות הזמר העברי בערד.
יחד הם הקליטו את השיר "במעגל" (מילים: אהוד מנור, לחן: שלמה גרוניך), לכבוד תוכניתו של דן שילון "בשידור חי", ששודרה בערוץ 2 הנסיוני.
עוד הקליטו יחדיו את השיר "בואו נתערבב", שאותו הלחינו שניהם.
שיר זה היה שיר השירותרום של אותה שנה.
בקיץ 1993 הוציאה צנעני את אלבום האולפן השביעי - "מרגול", שאת כל שיריו הלחינה, מלבד השיר "עמק השווה" (מילים: צרויה להב, לחן: יוני רועה).
עוד בלטו באלבום שיר הנושא (מילים: רחלי בן חיים), "למה לקחת לי אותו" (מילים: מרגלית צנעני) ו"ספרי לעולם" (מילים: חמוטל בן זאב).
חיים חדד עיבד את שירי האלבום.
עוד באותה שנה הוציאה חברת התקליטים "האחים ראובני" אלבום אוסף שני לצנעני - להיטי זהב חלק ב', בו הופיע הביצוע ל"ניגונים", שנכלל גם באוסף הראשון.
עוד באותה שנה, בעקבות פתיחתה של התחנה המרכזית החדשה בתל אביב, הקליטה בדואט עם אבי פרץ את השיר "התחנה המרכזית" (מילים: יואב גינאי, לחן: יוני רועה, עיבוד: אריה ברקוביץ').
בסוף 1993 החלה צנעני להנחות את תוכנית האירוח "מרגול" בערוץ 2, שהחל אז את שידוריו המסחריים.
התוכנית שודרה עד שנת 1995. זכורים ממנה שיר הפתיחה של התוכנית והשיר "הגברים בוכים בלילה", אותו ביצעה עם גלי עטרי ואופירה יוספי.
בשנת 1995 הוקלט בגלי צה"ל השיר "כתונת פסים", שהיה חלק ממסע הסברה של משרד הקליטה.
בשיר שרו זמרים רבים, וצנעני ביניהם.
באותה שנה יצא אלבומה השמיני - "ארץ אש וארץ ים", ממנו בלט שיר הנושא (מילים: רחל שפירא, לחן: מרגלית צנעני וירוסלב יעקובוביץ') ו"אלה אלה" (מילים: ארלט ספדיה, לחן: יווני).
הקלידן רובי בן-שמעון עיבד והפיק מוזיקלית את שירי האלבום (למעט שני שירים שעובדו על ידי ירוסלב יעקובוביץ').
עוד באותה שנה נפגעה צנעני בתאונת דרכים, שבה נפצע גם אמרגנה אשר ראובני.
צנעני שבה לשתף פעולה עם יעקובוביץ' באלבומה "חופשי", שיצא בפברואר 1997, בו בלטו שני שירים שכתבה רחל שפירא: "חופשי" (לחן: ירוסלב יעקובוביץ') ו"קפה אלהמברה" (לחן: מרגלית צנעני), וכן השיר "ואולי" שהיה הראשון שלו כתבה את המילים.
על אף להיטים מסוימים האלבום לא זכה להצלחה משמעותית ביותר, אם כי כמות סבירה של עותקים נמכרה ממנו.
בשנת 1998 הקליטה גרסת כיסוי לשיר "פזמון האגודה", במסגרת האלבום עבודה עברית, לכבוד חגיגות היובל לישראל.
עוד באותה שנה חידשה את "כמו שיכור" של זוהר ארגוב, לאלבום המחווה "חברים שרים זוהר", שהוקלט לזכרו.
בשנת 1999 השתתפה צנעני באלבום דרבוקה ישראלית – קלאסיקה ישראלית מסולסלת, ובו הקליטה גרסת כיסוי בניחוח מזרחי לשיר, "בתי את בוכה או צוחקת" (עיבוד: תמיר הרפז), שבוצע במקור בסוף שנות ה-60.
בשנת 2001 הגישה בערוץ בריזה של Yes את תוכנית הבישול "במטבח עם מרגול", ואף הייתה חלק מהפאנל של תוכנית הדיונים ששודרה באותו ערוץ.
צנעני הגישה גם מספר תוכניות רדיו, בהן תוכנית יומית בתחנת הרדיו האזורית רדיו ללא הפסקה, שבה דיברה עם המאזינים, ייעצה להם ופתרה סכסוכים.
בשנת 2002 יצא מארז של 4 תקליטורים הנקרא - "מרגלית צנעני - זמרת הנשמה מס' 1".
המארז שהכיל את אלבומיה: "חומות חימר", "מרגול", "אהבה אבודה", ו"ארץ אש וארץ ים", זכה להצלחה.
בתחילת 2003 יצא האלבום "לעולם", שרוב שיריו הולחנו על ידי צנעני, והיא אף כתבה בו את מילות השיר "לא הלילה".
בין שירי האלבום בלטו: "שמעתי בכי" (מילים: רחל שפירא), ו"אל תבוא היום" (מילים: יוסי גיספן).
במרץ 2005 יצא אלבומה "גלה לי", שכלל את להיטה הגדול: "אז מה?!", העוסק בפרידה מבן זוג.
עוד בלטו באלבום: "זה הכל משמים" (מילים ולחן: מייק לוק), "השנים הכי יפות" (מילים זאב נחמה, לחן: זאב נחמה ותמיר קליסקי), ו"אין לי כוח למשחקים".
רוב שירי האלבום נכתבו הולחנו והופקו מוזיקלית על ידי בנה, אסף לביא צנעני.
ל-2 שירים מהאלבום אף הופקו קליפים.
צנעני השתתפה בתפקיד אורח בטלנובלה "פיק אפ", ששודרה בערוץ 10 ב-2005 וגילמה את אמא של גיל (אותו גילם אביב אלוש).
דמותה הייתה דמות האם המזרחית הסטריאוטיפית שכל עולמה סובב סביב המשפחה, דואגת לבנה, ו"מסדרת לו את העניינים".
דמותה הפרודית של צנעני כ"מרגול" הופיעה מדי פעם בתוכנית הבידור "ארץ נהדרת" בגילומו של מריאנו אידלמן.
באותה שנה שיחקה בסדרת הילדים "זומזום" ששודרה בערוץ הילדים למנויי Yes, בתפקיד מלכה, מוכרת השווארמה לצד טלי אורן, לירון כרקוקלי וכולי.
בשנת 2006, היא נבחרה לשמש כשופטת בעונה הרביעית של כוכב נולד, תפקיד בו היא המשיכה לשמש במשך חמש עונות.
באותה שנה יצא אלבום האוסף המקיף ביותר של צנעני נכון לאותה העת, המיטב.
בקיץ של אותה השנה היא חברה אל ירדנה ארזי, אילנית, שלומית אהרון ורותי נבון למסע הופעות בפני קהילות יהודיות בקנדה ובארצות הברית, בשם "חמש הדיוות".
בשנה זו, השתתפה בפעם השלישית בתור אורחת בפסטיגל "גיבורי הממלכה האבודה" (פסטיגל פנטזיה).
ב-2007 השתתפה בעונה הרביעית של "השיר שלנו" בתור כוכבת אורחת וגילמה שופטת במשפט של נעמי נגד נינט למספר פרקים.
באותה השנה, עלתה תוכנית חדשה בערוץ 2 בהנחייתה, "מרגול שופטת", שבמסגרתה היא פותרת סכסוכים "אמיתיים" בין אנשים "אמיתיים" על פי "חוקי מרגול", כדבריה.
התוכנית לא זכתה לרייטינג גבוה וירדה מהר מן המרקע.
בשנה זו בנוסף, נסעה צנעני להודו עם צוות "כוכב נולד" - צביקה הדר וגל אוחובסקי לצורך אודישנים לתוכנית.
ב-5 באוגוסט 2008 הוציאה צנעני שיר בשם "אל תישברי", שכתב והלחין לה בנה, אסף לביא צנעני, מתוך אלבומה הבא, דווקא היום.
באותה שנה השתתפה בתוכנית התרומות של ערוץ 2 עם ארגון לתת, "המטבח" לצד רוני דואני, עינת שרוף ומיכל אמדורסקי.