tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אשתו של שימי רואה בו מעין שעשוע, וחברתה רואה בו עובד זול (היא בוחרת להעסיק אותו מאחורי גבו של שימי).
סלאח, אביו של שימי (אליאס), מגלה כי לג'יימס מזל יוצא דופן בהטלת קוביות ומנצל זאת כדי לנצח את חבריו בשש בש.
ג'יימס משמש כקלף מיקוח במאבק פנים-משפחתי בין שימי ואשתו לבין סאלאח.
אפילו הכומר של קהילת העובדים הזרים האפריקנים מנצל את אמונתו של ג'יימס כדי שיתרום כסף לבית התפילה.
ג'יימס מקווה לשלם את חובו לשימי ולהגיע בסופו של דבר לירושלים, אך ככל שחולף הזמן לומד ג'יימס כיצד יש להתנהל בתרבות אליה נקלע - "אל תהיה פראייר של אף-אחד" אומרים לו.
ג'יימס מתחיל לנהל את חבריו העובדים הזרים, ומהר מאוד הופך לקבלן עבודה זולה בעצמו, בדיוק כמו שימי.
ג'יימס קונה לעצמו בגדים יפים, טלפון סלולרי, ואף טלוויזיה.
הוא שוכח את מסע העלייה לרגל.
לבסוף נזכר ג'יימס במטרה המקורית לשמה הגיע ארצה, אך מאוחר מידי - ג'יימס נעצר על ידי משטרת ההגירה, ומועבר לכלא ישראלי.
למרבה האירוניה, הכלא נמצא במגרש הרוסים, שבירושלים, וכך, כאשר הוא כפות באזיקים, זוכה ג'יימס לבסוף לראות את העיר אליה מתפללים תושבי כפרו.
שחקנ/יתדמות אריה אליאס סאלאח סיאבונגה מלונגיסי שיבה (אנ') ג'יימס סלים דאו שימי סנדרה שונוולד רחליפלורנס בלוךראומהיעקב רונן מורדעזרא שוטריעל לוונטלפקידת הגירהגרגורי טלפדה יו מסנזה סקומבוז דייוויד נבגמאבו כומר פסקל א.
מסעות טאף הוא ספר המקבץ סיפורי מדע בדיוני קצרים שנכתבו בידי ג'ורג' ר.
הסיפורים נכתבו בשנות ה-70 המאוחרות ואילך, ופורסמו כאוסף ב-1987.
הספר עוסק בהרפתקאות שעובר האבילנד טאף - סוחר חלל קרח, שמן, אדיש וחובב בדידות וחתולים.
הודות לשחיתויות ולרמאויות של אלו מסביבו, טאף הופך להיות הקפטן של ספינת זריעה באורך 30 קילומטר, ספינת מלחמה אדירה עם מכשור הנדסה אקולוגית מתקדם.
טאף נוסע ברחבי הגלקסיה ומציע את שירותיו לעולמות במשבר, ולפעמים כופה עליהם פתרונות משלו.
הספר שנון, מתובל בהומור שחור ועוסק בכוח מוחלט, חתולים, איכות הסביבה, פיצוץ אוכלוסין ובטעמן הנפלא של פטריות.
הוא נחשב בידי רבים לעבודה המוקדמת הטובה ביותר של מרטין.
מסעודין אל-עזאזמה המכונה גם אל עזאזמה (العزازمة) הוא שבט בדואי בנגב.
בני השבט פזורים בין באר שבע בצפון ומצפה רמון בדרום.
אל השבט מצורפים גם שבטים קטנים ביניהם: אלזיאדין, אבוחסאן, זנון, קשחר, אבן חמיד, דנפירי, אבו קרדוד ועוד מספר נוספים.
לפני קום המדינה היה אזור הר הנגב בתחום השליטה של מטה עזאזמה שהיה מורכב כולו מ-12 שבטים עצמאיים.
הר הנגב מכונה במפת הקרן לחקר ארץ ישראל ג'בל אל עזאזמה.
בעקבות מלחמת העצמאות עזבו רוב בדואיי העזאזמה את הנגב - כולל הר הנגב.
שבט מחמדיין כולו עזב ורק מעטים מבני השבטים סראחין, עסיאת, וגונאביב נשארו וחלקם חזרו לנגב ב-1954. הם נפקדו ליד עבדת על ידי הממשל הצבאי, קיבלו תעודות זהות ישראליות וצורפו לשבט עזאזמה בראשות שייח' עודה אבו מועמר.
ב-17 במרץ 1954, 12 מחבלים בהובלתו של בן השבט, סעיד אבו בנדק ביצעו את טבח מעלה עקרבים, בו רצחו 12 נוסעים באוטובוס אגד בדרכו מאילת לתל אביב.
בספטמבר 1959 נרצח מפקד סיירת צנחנים יאיר פלד בעת תרגיל ניווט בדד בנגב.
שני הרוצחים, בני שבט סאראחין של מטה אל-עזאזמה, הוסגרו על ידי בני שבטם והוצאו להורג ללא משפט בידי חיילי צה"ל.
יומיים לאחר הרצח הורה אלוף פיקוד הדרום, אברהם יפה על "מבצע הגר", במסגרתו פונה הר הנגב מבני שבט הסאראחין.
משתפי הפעולה ביניהם פונו לאזור דימונה והאחרים אולצו לעבור לסיני לאחר שמקורות המים שלהם נתפסו.
רבים מבני השבט שותפים בהברחות נשק וסמים, הן מגבול ירדן והן מגבול מצרים.
באחד מהמקרים ניסו לדרוס חיילי צה"ל כאשר באו לעצור אותם.
מתחם אוהלים ובתים של השבט בין באר שבע לשגב שלום הוכר על ידי מדינת ישראל כיישוב, אך עדיין ללא מעמד מוניציפלי.
סעיד אלחרומי בן השבט היה חבר כנסת מטעם מפלגת רע"מ וכיהן כיו"ר ועדת הפנים והגנת הסביבה.
בית הספר אל-עזאזמה הוקם בתקופת המנדט הבריטי.
נכון ל-2004 למדו בו 1400 תלמידים והוא היה בית הספר היסודי הגדול בישראל.
בעקבות עתירת ועד ההורים באותה שנה לבג"ץ בדרישה לפצל את בית הספר, הקים משרד החינוך חומה בלב המוסד.
מסעות הקסם היה הסרט התלת־ממדי הראשון שהופק על ידי חברת וולט דיסני אימאג'ינירינג עבור פארקי השעשועים של חברת וולט דיסני.
הסרט הוקרן בפארק השעשועים אפקוט בדיסניוורלד שבאורלנדו, פלורידה החל מיום פתיחת הפארק בשנת 1982. הסרט הוצג גם בדיסנילנד שבקליפורניה בתיאטרון שברחוב הראשי של ארצות הברית.
בשנת 1986 הופסקה הקרנת הסרט הן באפקוט והן בקליפורניה ובמקומו הוקרן הסרט "קפטן איו".
הסרט מתואר מנקודת מבט של ילד.
בתחילת הסרט רואים קבוצת ילדים רצה באחו.
אחד מהם מרים פרח ונושף בזרעיו ההופכים לכוכבים.
עפיפון הופך לציפור, שהופכת לדג ששב להיות ציפור והופך לסוס מעוף שהופך לסוס בקרוסלה.
כאשר מגיעים הילדים אל הקרוסלה חלקים ממנה הופכים להיות עטלפים, מכשפות, מסיכות, ירח, וספינקס.
פתיחה: 1 באוקטובר 1982 (עם פתיחת מרכז אפקוט)
פתיחה מחודשת בתיאטרון ארץ הפנטזיה בממלכת הקסם: 20 בדצמבר 1987
סגירה בממלכת הקסם: 1 בדצמבר 1993
"מסעוּדה משדרות" הוא ביטוי סטריאוטיפי עברי־ישראלי, המשמש על פי רוב להתייחסות כלפי תושבי הפריפריה בעלי סטטוס חברתי נמוך.
את הביטוי טבע אלכס גלעדי במאי 1993, זמן קצר לפני ההחלטה על בחירת הזכיינים לערוץ 2, הערוץ המסחרי שעמד לקום אז במקום ערוץ 2 הניסיוני.
גלעדי היה המנכ"ל הראשון של אחת משלוש הזכייניות, חברת הטלוויזיה הישראלית "שידורי קשת".
בריאיון ליונתן שם־אור, עורך המגזין "התקשורת", הוא נשאל (ההדגשה במקור):
הביטוי "מסעודה משדרות" הובלט עוד בריאיון – למשל, בשער המגזין היה נוסח ההפניה "אלכס גלעדי יעשה טלוויזיה שמסעודה תרצה לראות".
"משה רבינוביץ' ביבנאל" לא נכנס לתודעה הציבורית.
הביטוי עורר גל של ביקורת ופרשנויות, גם על ניסוחו של גלעדי וגם על השלכות עמדה זו על שידורי הטלוויזיה המסחרית בישראל.
הביקורת נגעה גם למרכיבי הביטוי וגם לשילובם יחד.
הצירוף "מסעודה משדרות" נתפס כאפיון של אישה ממוצא מזרחי, מבוגרת יחסית, המתגוררת בעיירת פיתוח, לעומת מי שמעמדם גבוה יותר מבחינת ההכנסה, אבל בבירור גם ברמת ההשכלה ובביקוש לסוגות תרבות עילית.
כפי שהשתמע מדברי גלעדי, מוצאה של מסעודה, מקום מגוריה ורמת ההכנסה שלה מגדירים גם את הדרישות הצרכניות והתרבותיות שלה, והיא תהיה נכונה להסתפק במוצר טלוויזיוני זול שאיכותו נמוכה.
הביקורת לא התמקדה רק בנימות הגזעניות וברוח הפטרונות המתנשאת שהשתקפה לכאורה מדבריו של גלעדי, אלא התקשרה בעיני רבים גם לאופיים של שידורי הערוץ השני בתחילת דרכו, שהתאפיינו בשעשועונים ובתוכניות אירוח דלי תקציב שערכם התרבותי היה מועט.
אמירתו של גלעדי קושרה לסוג תוכניות זה, והיו שתפסו אותה כמימוש בפועל של התפיסה הפטרונית של ראשי הערוץ.
גלעדי עצמו אמר לימים: "[...] צריכים לרדת למכנה המשותף הרחב ביותר של הצופים.
קראתי לזה אז 'מסעודה משדרות', ו'אברמוביץ' מיבנאל'.
כמובן []את אברמוביץ' מחקו מייד והשאירו רק את מסעודה [...]".
בתוכנית "הקומדי סטור" הוצגה מנקה שנקראה "מסעודה משדרות" וגילם אותה אסף אשתר.
מסעותי עם דודתי הוא רומן רב-מכר מאת גרהם גרין, שיצא לאור בשנת 1969, ומאז פורסם בעשרות מהדורות ותורגם לשפות רבות.
הספר נחשב לאחד מהרומנים הקלילים יותר של הסופר הבריטי הפורה, לא משום עצם נושאיו - זקנה, מוות, מסעות ויחסי משפחה - אלא משום שגרין בחר להתייחס אליהם באמצעים קומיים ומנקודת מבט מלאת הומור.
בסגנון זה, שאמנם אינו ייחודי ל"מסעותי" מבין ספריו של גרין, אולם נפוץ פחות מהטיפול המהורהר, כבד המשקל והרליגיוזי (דתי) שמאפיין ספרים כ"ברייטון רוק", "קץ הפרשה" ו"העוז והתפארת", יצר גרין רומן מסע פיקרסקי פופולרי, שאף עובד לקולנוע ולבמות תיאטרון רבות ברחבי העולם.
גרין עצמו כותב בזיכרונותיו: "[זהו] הספר היחיד שכתבתי עבור ההנאה שבדבר" ("for the fun of it").
אחד המבקרים תיאר אותו כ"צחוק בצלו של הגרדום", תיאור שגרין עצמו אימץ, אך הוסיף כי בכתיבת הספר חווה "יותר צחוק ופחות צל".
עבור הקורא ניכרים ברומן לכל אורכו שני אלמנטים מנוגדים אלה: הגרדום מחד, והצחוק שבצלו מאידך.
ראשיתו של הרומן בהלווייתה ושריפת גופתה של אמו הקשישה של הגיבור הראשי, הנרי פולינג.
במהלך הלוויה, הוא פוגש לראשונה זה עשרות שנים את אחותה הצעירה, דודתו אוגוסטה.
המפגש בין איש ואישה אלה, השונים באופיים, רחוקים בגילם, וזרים גמורים זה לזה, מוביל בניגוד לצפוי למערכת יחסים שמשנה בהדרגה את חייו האפורים של הנרי מן הקצה אל הקצה.
הנרי השמרן והמיושב מובל על ידי דודתו למעשים ולמקומות שלא היה מגיע אליהם בלעדיה.
הוא מאבד את אפרה של אמו, נחקר על ידי המשטרה בחשד להחזקת סמים אסורים בכד האפר, ומגלה מפיה לראשונה שמי שחשב כאמו ונפטרה זה עתה לא הייתה אמו הביולוגית.
מסיבות שאינן ברורות לו, הוא נשאב לאיטו לעולמה של דודתו.
המסע המטפורי של הנרי מחייו הישנים, הבריטיים מאוד, לעולמה של דודתו הקוסמופוליטית, מתבטא בסדרת מסעות ממשיים, ההולכים ומרחיקים אותו מביתו הפרוורי ומתחביבו היחיד, גידול פרחי דליה.
יעדם הראשון היא עיר הקיט ברייטון, שלחופי התעלה האנגלית.
במסעם השני הם טסים לפריז ומשם נוסעים באוריינט אקספרס עד איסטנבול.
בשובו ממסע זה חוזר הנרי למשך מספר חודשים לביתו ולחייו השקטים, אולם נתק זה אינו מחזיק מעמד, ומסתיים במסע שלישי ואחרון, שיעדו הסופי פאראגוואי הדיקטטורית (שגם מופיעה בספר קונסול של כבוד שיצא שנים מעטות אחר כך).
טיול שלישי זה הופך למסע בכיוון אחד, כאשר הנרי נענה להצעתה של אוגוסטה להשתקע בדרום אמריקה, עמה ועם אהובה מר ויסקונטי.
הרומן מסתיים עם סופו של המסע האחרון, כאשר הנרי מקבל עליו סופית את אורח החיים של דודתו.
כדרכם של נוסעים, מעבירים הנרי ודודתו את זמנם במסעותיהם בשיחות ובסיפורים, אולם דומה שלהנרי אין כלל מעשיות לספר לדודתו, והוא רק שומע את שלה.
סיפוריה מגלים בפניו את חייה הסוערים, מסעותיה הרבים בעקבות מאהביה, מעשי הפשע שביצעו הם ושביצעה היא יחד עמם, עושר של הרפתקאות מסמרות שיער, פרידות והתחלות חדשות במקומות חדשים.
כן הוא דולה ממנה, פה ושם, פרטים על חייהם של אמו ואביו (שמת בעת שהנרי היה ילד).
יחד הם נוסעים גם למסע-זוטא, שבו הם עולים לקברו של אביו ביום השנה לפטירתו, ופוגשים את אחת מאהובותיו.
בעמודו האחרון של הרומן שם גרין בפיו של הנרי את התגלית שנרמזה כבר קודם לכן, שדודתו אוגוסטה היא אמו הביולוגית.
לאור חשיפה זו, נראים מסעותיהם כדרכה של אוגוסטה בשלהי חייה לתבוע אותו מחדש כבנה, לאחר שהפקידה אותו בעודו תינוק בידי אחותה הגדולה.
הנרי פולינג הוא גיבור הרומן והדובר המספר אותו בגוף ראשון.
הוא כבן 45 ומצא את עצמו יוצא לפנסיה מוקדמת, לאחר שהבנק שבו עבד נרכש על ידי קבוצה בנקאית גדולה, והסניף המקומי שאותו ניהל נסגר.
חייו הקודמים להתרחשויות המסופרות היו שקטים וחסרי עניין.
חבריו היו מעטים, מכרים שהכיר בעבודתו בבנק ותו לא.
תחביבו היחיד היה גידול פרחי הדליה שבגינתו, וחיי האהבה שלו הסתכמו בכך שפעם אחת כמעט והציע נישואים לברברה קין, בתו של ידיד ולקוח הבנק, סר אלפרד קין.
שעמומו מגיע עד כדי כך שמותה של אמו, המספק לו דבר מה לארגן ומפגש עם מכרים בלוויה, מעורר בו התרגשות חיובית.
מותה של האם מניע את העלילה בראשיתה, כשהוא מפגיש את הנרי עם דודתו.
בתחילה גישתו כלפיה היא כזו של עליונות מוסרית.
הוא אינו יוזם את המשך הקשר ביניהם, לאחר המפגש המחודש, אולם ככל שמתפתחת העלילה הולך וגובר עניינו בקשר זה.
עניינו מסתכם מעל לפני השטח ברצון ללמוד יותר על הוריו המתים ועל ילדותו, אולם מתחתיו ניכרת גם משיכה לאורח החיים האלטרנטיבי שמוצע לו - הצעה מרומזת בתחילת הרומן, שהופכת למפורשת בסופו.
במידה שבה "מסעותי" הוא רומן פיקרסקי, הוא כזה משום שהדודה אוגוסטה היא ה"פיקארה", הנוודה שבו.
היא נכנסת לרומן ולחייו של הנרי, עם הגעתה באיחור להלווית אחותה.
אשה כבת שבעים וארבע, אדומת שיער, בטוחה בעצמה וקולנית, הנרי מתרשם בעיקר מגסות-רוחה באותו יום.
היא מתאפיינת בסירוב עקרוני להכיר בגילה המבוגר, ובמגבלות החברתיות והפיזיות שהוא אמור להטיל עליה.
אף שהרומן מלא בסיפוריה הרבים והמגוונים, היא אינה חיה בעבר או חושבת על העתיד המרוחק, אלא עוסקת בהווה בלבד.
סולם הערכים המשתמע ממעשיה ומסיפוריה, מעמיד בראשו את האהבה ואת סיפוק מאווייה האישיים, ברוח ציוויו של הורטיוס, לנצל עד תום את היום.
אין מקום בעולמה לחרטה ואין היא נותנת דעתה מה יגידו הבריות.
לחוקים הנוהגים במדינות הרבות שהיא מבקרת אין היא רוחשת כל יראת כבוד, ואינה מהססת להפר אותם, בתנאי שהיא רואה סיכוי סביר שלא להיתפס.
אנו לומדים מסיפוריה שאינה קנאית, שכן לא כעסה על מאהבה מר דאמברוז (Dambreuse) כשגילתה את שקריו, חוסר נאמנותו וחייו הכפולים.
גם לאהבת חייה, מר ויסקונטי, סלחה על משגים רבים.
כאשר הנרי תוהה בפניה על יכולתה לסלוח על כגון אלה, היא רוגזת עליו, באמרה שאינו מבין דבר.
למרות זאת התפרצותה כלפי העלמה פטרסון, אותה הם פוגשים בפוקדם את קברו של אביו של הנרי, מעידה שבכל זאת קיימת בה מידה של קנאה או רכושנות.
להשגותיו של הנרי על אורח חייה ומוסריותה היא מתייחסת בביטול, בראותה את השקפתו כלא יותר מתמימות, שנובעת מהאופן שבו גודל על ידי אחותה.
מההתנגשות הבלתי נמנעת בין תפישות העולם המנוגדות היא מגיחה כמנצחת, ניצחון בלתי נמנע שבו לא הטילה ספק באף שלב לאורך הרומן.
מאהבה שחור העור של הדודה אוגוסטה נקרא על שמו של המשורר ויליאם וורדסוורת' בלי שום סיבה פרט לכך שהיא סולדת משמו האמיתי (זאכרי).
סוחר סמים קלים יליד פריטאון שבסיירה לאון, וורדסוורת' פגש את אוגוסטה המבוגרת ממנו כשכבר הייתה אישה זקנה.
אהבתו אליה זוכה להערכתו של הנרי, והוא מוכיח אותה כאשר הוא ממשיך לנדוד בעקבותיה ולשרת אותה בנאמנות, גם לאחר שהיא עוזבת אותו ומחדשת את יחסיה עם מר ויסקונטי.
בסוף הספר הוא גם מת למענה, בעוד שהיא מצידה אפילו אינה מפסיקה לרקוד עם ויסקונטי כשהנרי מבשר לה על מותו.
יחסיהם של הנרי ווורדסוורת' מתחילים באיבה מסוימת, כאשר וורדסוורת' מאבד את אפרה של אמו המתה של הנרי ומשתמש בכד (ובהנרי הנושא אותו) כדי להבריח סמים מהמשטרה.
אולם הנרי לומד להעריך אותו, ובעיקר את נאמנותו לדודתו, בהמשך.
דמותו של מר ויסקונטי מופיעה ברומן לראשונה כאחת מדמויות העבר שמעלה באוב הדודה אוגוסטה בסיפוריה.
ויסקונטי הוא נוכל איטלקי המכונה "הצפע" על ידי האינטרפול ושאר המשטרות הדולקות אחריו לאורך השנים.
בימי מלחמת העולם השנייה סייע לנאצים, ולאחריה נמלט בקושי מגורלם של משתפי הפעולה.
הרפתקתו זו מתוארת באריכות על ידי הדודה אוגוסטה באוזני הנרי בחלקו הראשון של הספר, אולם בשלב ההוא אין היא יודעת דבר אודות קורותיו בעשרות השנים מאז שנפרדו דרכיהם.
בחלקו השני של הרומן נודע כי ויסקונטי עודנו חי ולמרות גילו המתקדם עודנו פעיל במעשה מרמה חדש, שלצורכו מבריחה הדודה אוגוסטה (בעזרת הנרי, אך בלי ידיעתו) לבנת זהב לטורקיה, בניגוד לחוקי המטבע ששררו באותה העת בבריטניה.
אף שוויסקונטי הפסיד בעבר כספים רבים שנתנה לו, מתמידה אוגוסטה באהבתה לו, ומצטרפת אליו לחייו החדשים בפרגוואי, כמבריח סחורה.
כאשר מניח עליו ה-CIA את ידו שם, מתברר כי היה בידיו זיוף מפורסם של יצירה של לאונרדו דה וינצ'י, שהצליח לשמור ברשותו מימיו בשירות הנאצים.
חפץ יקר ערך זה קונה את חרותו של ויסקונטי, משום שרשויות החוק אינם יודעים שלא מדובר ביצירה המקורית, שהושמדה בהפצצה.
כך הוא מורשה לחיות את שארית ימיו יחד עם אוגוסטה והנרי, לו הוא מותיר את רוב הנטל הכרוך בניהול עסקיהם.
טולי הוא כינויה של נערה צעירה, שכנתם לקרון של הנרי ואוגוסטה בנסיעתם על גבי האוריינט אקספרס.
הנרי נדהם תחילה מהרעיון שעולה בראשה של דודתו, שהוא וטולי יכולים להיות זוג.
אולם הוא מתידד עם הנערה, למרות השוני ביניהם, ואף מקבל, ספק ביודעין, את הצעתה לעשן ביחד מריחואנה.
טולי מספרת להנרי רבות על חייה, יחד עם תרמילאים שהכירה בפריז, ועל אביה סוכן ה-CIA.
בעת שהם שוהים על הרכבת הנרי מהרהר כמה שונה היא ממנו ומביתו בסאות'ווד.
בכך שהייתה בת לוויה למסעו הגשמי, היא הייתה לתחנה גם במסעו המטאפורי, מחייו השקטים הישנים, לאלה החדשים והסוערים.
ג'ון ספארואו (Sparrow), בלש הסקוטלנד יארד, פונה להנרי לאחר ביקורו הראשון בבית דודתו, במאמץ לאתר את וורדסוורת' בחשד (מוצדק) לסחר בסמים.
בתחילה משתף איתו הנרי פעולה ומשאיל לו את כד האפר לבדיקות מעבדה, המאשרות את חשדו.
ספארואו מביע את הפתעתו כשהוא מגלה בהמשך את חוסר רצונו של הנרי לעזור לו בחקירתו.
בכך הוא משמש בידי גרין כמראה, המשקפת את השינוי החל בהנרי: הוא עודנו נראה מלבר כאזרח מהוגן ושומר חוק כפי שהיה בעבר, ואין להתפלא שספארואו מניח שיצדד בשוטר ולא בעבריין; אבל בתוכו כבר חצה את הקווים לצד השני.
כאשר ספארואו מביע תקוה שוורדסוורת, שנמלט בינתיים לצרפת, ישוב לממלכה המאוחדת וייעצר, מביע הנרי את תקוותו שלא יעשה כן.
כמו מספר דמויות אחרות ברומן, גם הבלש ספארואו שב אליו לאחר שכבר נדמה שעזב אותו: בעת הנתק בן מספר החודשים בין אוגוסטה להנרי, הוא מופיע בחברת עמיתו הבכיר ממנו, המפקח וודרואו (Woodrow), כדי לנסות לדלות מהנרי מידע שיסייע בעדם להתחקות אחרי דודתו.
בשלב זה עניינה של המשטרה אינו בדג הרקק וורדסוורת', אלא במר ויסקונטי, המבוקש על ידי האינטרפול.
הנרי מכניס אותם לחפש בדירתה של דודתו, שהפקידה בידו מפתח, אך לא לפני שהוא סוקר אותה בעצמו, על מנת לוודא שלא ימצאו דבר שיועיל להם.
שני השוטרים עוזבים אותו בבקשה ליצור עימם קשר אם ישמע מדודתו, אולם הוא מבהיר להם שאין כוונתו לעשות כן.
ברברה קין, בתו היחידה של איל הבטון סר אלפרד קין, אינה מופיעה ברומן בעצמה, אלא במכתביה ובכל אחת מהפעמים הרבות שהנרי מהרהר בה.
פעם אחת כמעט והציע לה נישואין, אולם בכל פעם שהיא מוזכרת בספר היא אינה מוזכרת כמושא אהבתו, אלא כברירת מחדל שיכול היה, בנסיבות מסוימות, לקשור את גורלו בגורלה לנוחיותם המשותפת.
הנרי מוסיף ומשתעשע במחשבה לכתוב לה למקום מושבה בדרום אפריקה (לשם נסעה עם מות אביה), בנקודות מפתח ברומן, אך בכל פעם נראה שהולכת ופוחתת הסבירות שיעשה זאת, ובכך יתכחש לחייו החדשים ויתמרד בהשפעתה של דודתו עליו.
בכל זאת נראה כי נודעה לה חשיבות מסוימת בעיניו, שכן היא עולה בדעתו שוב ושוב, ובאופן בולט ביותר כאשר הוא נכלא בתא מעצר עלוב על ידי משטרת אסונסיון.
במעבורת שלוקחת אותו מבואנוס איירס לאסונסיון, פוגש הנרי את מי שמסתבר כאביה של טולי, ג'יימס אוטול, המתחזה כאיש עסקים תמים אולם למעשה תפקידו לעקוב עבור סוכנות ביון אחרי ויסקונטי.
צירוף המקרים מאפשר להנרי לשוחח עם או'טול על בתו ולהתיידד איתו.
לאחר מכן או'טול מצליח לשחרר אותו ממעצר השלטונות בפאראגוואי, לאחר שהנרי בלי משים לב קינח את אפו במטפחת אדומה ביום חגה של הדיקטטורה השולטת בארץ, שצבעה הסמלי אדום.
כשאו'טול מחזיר את הנרי לביתו של ויסקונטי, נגרם עקב כך המפגש בין הסוכן הרודף לפושע הנרדף, שמוביל לעסקת הציור המזויף.
או'טול מציע להנרי מקום במעבורת שתיקח אותו חזרה לחייו הקודמים, ומנסה בלא הצלחה לשכנעו לקחתה.
בעת שהותם הקצרה של הנרי ואוגוסטה באיסטנבול, הם נחקרים בחדר המלון שלהם על ידי קולונל במשטרה הטורקית, איש הזוכה ליראת כבוד מהמקומיים ונקרא בפיהם הקולונל חכים.
עניינו של חכים באוגוסטה הוא חשד למעורבות במזימה בה מעורב ויסקונטי, יחד עם חבר נוסף לכנופייתם מימים עברו, הגנרל עבדול.
אוגוסטה מיתממת, באומרה שכל קשריה הנוכחיים עם הגנרל עבדול מסתכמים בכך שהמליץ לה להשקיע באג"ח להמרה של חברה מסוימת הנסחרות בדולרים, ולכן נאלצה לצאת מבריטניה כדי לבצע השקעה זו.
הקולונל חכים מביא עמו שוטר כדי לערוך חיפוש בחדר ובכליהם של אוגוסטה והנרי, אך אינו מעלה בחכתו דבר.
לאחר שהקולונל האדיב עוזב אותם, נגלה להנרי שבתוך נר כבד הסתירה דודתו, בלא ידיעתו, לבנת זהב כבדה, בתקווה שהתממשה, שהנר הדולק יחמוק מעינו המנוסה של הקולונל חכים.
אביו של הנרי, ריצ'רד פולינג, מת כשהנרי היה ילד.
נוכחתו ברומן מתבטאת בכך שהוא עולה בשיחות בין אוגוסטה להנרי, ובכך שהנרי מהרהר אודותיו רבות, ומנסה ללמוד עליו מה שניתן ללמוד מהספרים שהוריש לו.
ריצ'רד היה גבר עצלן ויפה תואר, אשר בנו זוכר אותו בעיקר כמי שישן בכל שעה מזדמנת.
במהלך הרומן הנרי לומד לראשונה על אודות מקום מותו וקבורתו, מעבר לתעלה בצרפת.
הוא אף פוגש מאהבת שעודנה פוקדת את קברו, שנים רבות לאחר מותו, ומגלה לו צדדים של אביו שלא הכיר.
התנהגותה הקנאית והנרגזת של אוגוסטה כלפי אותה מאהבת, היא רמז מטרים לכך שאינה אלא אותה נערה שהייתה מאוהבת בריצ'רד וילדה את בנו.
יותר מכל נוכח ריצ'רד ברומן באמצעות הספרים שאהב לקרוא, ושאותם הוריש להנרי: סטים שלמים של כל כתבי וולטר סקוט וכרכים של משוררי המאה ה-19 טניסון, וורדסוורת', בראונינג ופלגרייב.
בין דפי הספר רוב רוי מוצא הנרי רמז מטרים נוסף: תמונה שהטמין ריצ'רד, של הדודה אוגוסטה בצעירותה.
"מסעותי עם דודתי" זכה לביקורות מעורבות.
אחדים ממבקרי הספרות ראו בו לא יותר מהלצה קלילה ומבדרת, המורכבת מאנקדוטות וסיפורים משעשעים, אשר מרכיביה אינם מתלכדים היטב לכדי יצירה קוהרנטית.
אותו חוג מבקרים, אשר סבר כי גרין היה במיטבו כשכתב יצירות כבדות משקל, "קתוליות" ורציניות יותר, ראה ב"מסעותי" סטייה מדרך הישר, ומכאן נגזר יחסם לספר.
לעומתם ניצבו מבקרים שהעריכו גם את כישוריו הקומיים והפארודים של גרין, אשר לדעתם מוצו היטב בספר זה.
"מסעותי" עשיר בהרמזים ובאזכורים מפורשים של יצירות אחרות, בעיקר של ספריו הקודמים של גרין והספרים האהובים עליו.
שמה של הדודה אוגוסטה הוא מחווה לדמות בעלת אותו שם (אם כי בעלת אופי שונה לחלוטין) מ"חשיבותה של רצינות" של אוסקר ויילד.
שמו של הבלש ג'ון ספארואו מושאל משמו של מלומד אוקספורדי נודע, ואילו דמותו של ה"צפע" ויסקונטי לקוחה כמעט בשלמותה מספרה של מרג'ורי באוון (Marjorie Bowen) The Viper of Milan, שהיה אהוב על גרין בילדותו.
גם המקומות שבהם מבקרים הנרי ודודתו – ברייטון, איסטנבול דרך האוריינט אקספרס ודרום אמריקה – הם מקומות שבהם ביקר גרין ועליהם כתב כמה מספריו הידועים ביותר.
גרין הודה כי יש מקצת מהאמת בטענתם של מספר מבקרים, כי יש לראות בפרטים והאזכורים השזורים בספר כמעין מסמך "קורות חיים" ספרותי שכתב על עצמו, אולם הוא תירץ את רוב ההרמזים, ההשאלות, הציטוטים והבדיחות הפרטיות שבספר בכך שכתב אותו באופן משוחרר, בלי יומרות לסיימו, לא כל שכן לפרסמו.
אל מול כל אלה ניצבת קביעתו של גרין עצמו המשתמעת מכותרתו של הספר, כי מדובר ברומן לכל דבר.
לפחות בשלבים המוקדמים יותר של הקריירה שלו נהג גרין לציין בכותרות ספריו השונים מי מהם "רומן" (A Novel), ומי מהם "בידור" (An Entertainment).
בחירתו לסווג את "מסעותי עם דודתי" כרומן מעידה כי ראה בו דבר מה מעבר לאסופה של סיפורים קצרים, רעיונות והֶרְמֵזִים].
למרות הביקורות החלוקות, קיבל ציבור הקוראים את הספר ללא הסתייגות.
הצלחתו המסחרית הרבה הכניסה אותו לרשימת עשרת רבי המכר הגדולים בארצות הברית לשנת 1970, וייתכן שסייעה להביא גם את ספרו הבא של גרין, "קונסול של כבוד" (1973), לאותה הרשימה.
רב המכר עובד לסרט קולנוע הוליוודי זמן לא רב לאחר פרסומו.
סרטו של הבמאי ג'ורג' קיוקור נצמד לעלילתו של גרין בקווים כלליים בלבד.
מגי סמית' גילמה דודה אוגוסטה מוגזמת משהו, אותה הגדיר מבקר הקולנוע רוג'ר איברט כ"נימפומנית בת שבעים", הלוקחת את אחיינה, הבנקאי המנומנם הנרי, בגילומו של אלק מק'קאואן (Alec McCowen), למסע צבעוני העובר בשרשרת של חדרי מלון ותאי רכבת, שתכליתו גיוס דמי כופר בסך 100,000 דולר, כדי להציל את מר ויסקונטי שנחטף.
מסעם מקבל מימד של דחיפות כאשר חתיכות מגופו של המאהב ויסקונטי נשלחים בדואר לאוגוסטה.
גם בסרט כמו בספר, מלווים את המסע סיפוריה של אוגוסטה, אודות מאהביה והרפתקאותיה בשנים עברו.
נקודת הסיום גם היא דומה בספר ובסרט - ניצחונו של אורח החיים המושחת מוסרית וקל הדעת של הדודה, על זה של אחיינה-בנה, הנכבש על ידו.
התפקיד הוצע לראשונה לשחקנית קתרין הפבורן בת ה65. הפבורן סירבה לתפקיד בטענה שהתסריט לא היה לטעמה ושכתבה את התסריט בעצמה, אבל לבסוף היא עזבה את הפרויקט לגמרי.
אז ליהקו את מגי סמית' בת ה38 לתפקיד, עקב הצלחתה בסרט "האביב של מיס ברודי".
בטקס פרסי אוסקר ה-45 זכה הסרט הססגוני בפרס אחד, אותו קיבל אנתוני פאוול על עיצוב התלבושות.
בנוסף היה מועמד בשלוש קטגוריות אחרות: צילום, תפאורה, והשחקנית הראשית הטובה ביותר.
כמו כן היה מועמד לשלושה פרסי גלובוס הזהב ולמספר פרסים נוספים.
בחירה אמנותית זו של הברג'אל הציבה אתגר לא פשוט בפני ארבעת השחקנים, אשר באמצעות דיאלוג בלבד אמורים היו לבטא את שלל הניואנסים הדקים שבסיפורו של גרין.
במובן זה היה המחזה היפוכו הגמור של סרט הקולנוע, שכאמור גרף את פרס האוסקר הבודד שלו דווקא על עיצוב התלבושות ולא על תסריט או משחק.
בניגוד לעיבוד הקולנועי שזכה לביקורות פושרות ומטה, קצר מחזהו הייחודי של הברג'אל תשבחות.
הצלחתו לא נשארה בגבולות סקוטלנד; הוא הוצג במשך 18 חודשים בווסט אנד וזכה בשני פרסי אוליבייה (פרס התיאטרון הבריטי), האחד על הביצוע הקומי הטוב ביותר והשני על מופע הבידור הטוב ביותר.
בשנות התשעים של המאה העשרים הוצג המחזה בארצות רבות, ביניהן צרפת, ארצות הברית, הונגריה וישראל.
הגרסה הישראלית של תיאטרון בית ליסין בוימה על ידי ג'ון פופ (John Pope), שהיה שותף להפקה המקורית בגלאזגו, ועובדה לשפה העברית על ידי אהוד מנור.
בהשתתפות אבי אוריה, אוהד שחר ורפי תבור.
הספר תורגם לעברית על ידי הסופר והמתרגם חנוך ברטוב, וראה אור בהוצאת עם עובד, תל אביב, 1971, בשם מסעותי עם דודתי, מאת "גריהם גרין".
תרגום זה הודפס מחדש ב-1994, והוא נכלל ברשימת הרומנים המתורגמים שב"תוכנית הלימודים בספרות לחטיבה העליונה בבית הספר הכללי", מטעם משרד החינוך.
תרגום חדש ועדכני על ידי יותם בנשלום יצא לאור בהוצאת "הכורסא" ו"תשע נשמות" בשנת 2019.
ישנן עדויות כי לאורך ההיסטוריה (ועד למסעו של כריסטופר קולומבוס), ערכו אנשי "העולם הישן" מסעות ימיים אשר בהם נתקלו ביבשת אמריקה, או לחלופין שדבר קיומה היה ידוע להם.
בחלק ממסעות אלה אף היו ניסיונות ליישב את ה"עולם החדש" ש"התגלה" (דבר קיומה וישובה של היבשת לא היה ידוע לתושבי העולם הישן ולכן התייחסו אליה כ"חדשה" ולהגעתם אליה כ"גילויה").
למסעות אלה לא קיימות הוכחות ודאיות והקהילה המדעית דוחה את הטענות עליהם, פרט לטענות על הוויקינגים.
המקור לרוב הטענות בקשר למסעות אלו הוא לרוב בכתבים או מפות מהתקופה שקדמה לקולומבוס המאזכרים כביכול את אמריקה.
המתיישבים הראשונים ביבשת אמריקה היו הפלאו-אינדיאנים שהגיעו אליה עוד בתקופה הפרהיסטורית דרך מצר ברינג.
מאז ייתכן שבמשך השנים נוצרו קשרי מסחר זמניים בעיקר בין תושבי אלסקה לסיביר ותושבי אמריקה הדרומית ופולינזיה, כך ייתכן שהבטטה הגיעה לפולינזיה כנראה בסביבות 1000 לספירה.
בשנת 1000 בערך יצאו כמה קבוצות ויקינגים כשהמפורסמת ביניהם בהנהגתו של לייף אייריקסון למסע מערבה, והגיעו לחופי ניופאונדלנד.
אחת הקבוצות הקימה התיישבות בשם וינלנד אשר שרדה תקופה קצרה.
זהו המסע המשוער המוקדם ביותר של אירופאים לאמריקה.
בשנות השישים של המאה העשרים אכן נתגלו שרידי יישוב ויקינגי במזרח קנדה.
כרונולוגיה של מסעות אשר ייתכן שהגיעו לאמריקה
1341 – מסע משוער של סנצ'ו ברנדאו הפורטוגלי לברזיל.
1421 – מסע משוער של הצי הסיני של שושלת מינג בפיקודו של ג'נג חה לאורך החופים המערביים והמזרחיים של אמריקה והתיישבות שם .
1431 – מסע משוער של הפורטוגלים בעקבות מפות סיניות לאיי הודו המערבית והתיישבות שם.
1472 – מסע משוער של ז'ואאו קורטה-ריאל הפורטוגלי לאמריקה.
בשנת 1492 חצה כריסטופר קולומבוס את האוקיינוס האטלנטי והגיע לאיי הקריביים.
במסעו הראשון הגיע קולומבוס רק עד אזור האיים האנטילים וירד ליבשה רק באיים אלה ובאיי הבהאמה.
קולומבוס לא ידע שמדובר ביבשת נפרדת ועד יום מותו התנגד לתאוריות שסברו כך.
מסע זה של קולומבוס הוא המסע המתועד הראשון ליבשת, אך למעשה המסעות הבאים היו בעלי משמעות רבה יותר בהקשר של "גילוי" היבשת וחקירתה על ידי בני העולם הישן.
ב-1500 הגיע הנווט פדרו קברל לאזור שהוא היום ברזיל, והיה הראשון לדרוך באמריקה הדרומית.
ב-1501 הגיע אמריגו וספוצ'י לאמריקה, לאזור ברזיל, והיה בין הראשונים שקבעו שמדובר ביבשת חדשה.
ב-1524 חקר ג'ובאני דה וראצאנו לראשונה את חופי אמריקה הצפונית.
לאחר תקופה קצרה של חקירת היבשת והוכחת היותה יבשת נפרדת, החלו ההגירה אל היבשת ויישובה על ידי אירופאים.
המפה הישנה ביותר ששרדה עד היום וכוללת מידע על המסעות ליבשת החדשה היא מפת חואן דה לה קוסה שנוצרה בשנת 1500.
"מסעות בנימין השלישי" היא סאטירה עברית מאת הסופר מנדלי מוכר ספרים.
היצירה פורסמה לראשונה בשנת 1878 ביידיש, ומאז ועד היום נחשבת לסאטירה הנוקבת מכולן על חיי היהודים בגולה.
הסיפור מגולל את מסעותיו של בנימין השלישי ביחד עם עוזרו ושותפו למסע סנדריל, מן העיירה בטלון (שם המעיד על אופייה).
השניים נוסעים למרחקים כדי למצוא את "היהודים האדמוניים" שמעבר לסמבטיון.
בנימין השלישי וסנדריל הם בני דמותם של דון קישוט ועוזרו המפורסם סנצ'ו פנסה.
שם הסאטירה נסמך על מסעותיהם האמיתיים של שני ה"בנימין" – בנימין מטודלה ובנימין השני.
היצירה עובדה ברבות השנים למספר מחזות, הראשונים שבהם הוצגו בתיאטרון היידיש הממלכתי במוסקבה, עם שלמה מיכאלס ובנימין זוסקין בתפקידים הראשיים (1926), והחל משנות השלושים של המאה ה-20 על בימות "האהל" ו"הבימה".
בנימין נולד וגדל ובא בברית הנישואים עם זוגתו זלדה בקהילת קודש בטלון, בעיירה קטנה "נשכחת מני רגל אשר אין לה דבר עם היישוב".
אשתו הייתה חנוונית, והוא ישב ולמד תורה בבית המדרש ונמנה עם ה"בטלנים".
בני העיירה היו רובם ככולם עניים גדולים, אבל "עניים שמחים, טובי לב ובעלי ביטחון משונים".
הם היו מרבים לספר על עשרת השבטים ועל "היהודים האדמוניים" ועל "בני משה" ועל ביאת הגואל וראו בכל יום סימנים ל"אתחלתא דגאולה", ואחרי ששוטר חדש בא לעיר והתעלל בהם, ראו בזה משום חבלי משיח והתחילו דוחקים את הקץ.
ופעם הביא יהודי לבטלון תמר "זה שכתוב בתורה, ומיד נצנצה ארץ ישראל במחזה לנגד עיניהם: הנה הירדן, הנה מערת המכפלה, הנה קבר רחל אמנו" ועוד.
שיחות הבטלנים וההגייה בספרים כגון "צל עולם", "מסעות אלדד הדני", "שבחי ירושלים", "מסעות בנימין מטודלה" וכדומה הלהיבו את דמיונו של בנימין הבטלן, ופתאום נעשה צר לו המקום בבטלון, והוא החליט לצאת למסעותיו מסביב לכדור העולם "עד הסמבטיון והיהודים האדומים ועד ארץ ישראל, כאלכסנדר מוקדון בשעתו".
פעם הפליג לתוך היער והשתקע בחזיונותיו, ובינתיים החשיך היום, והיו קולות וברקים וגשם נורא מאוד.
בנימין התגבר על פחדו מפני חיות רעות ועל רעבונו וצימאונו ועמד בתפילה עד שעלה עמוד השחר.
אז שמע קול ליסטים, ובנימין נאזר בגבורה ובביטחון וניגש אל הליסטים – זה היה איכר מוביל בעגלתו מכל מיני מזונות לבטלון.
לאחר ליל בלהות והתאמצות נפשית רבה נפל בנימין והתעלף, והאיכר השכיבו בעגלה והביאו לבטלון, כאן הקיפו את העגלה הנשים העבריות, משמשו בסחורות האיכר ומצאו בין השקים את בנימין, שנחשב כבר בעיירה ל"קדוש" ואשתו זלדה לעגונה.
ואולם בנימין לא הסתלק מהחלטתו לצאת למרחקים.
הוא לא עשה הכנות רבות לפני יציאתו לדרך, כי בלשון ה"תרגום" (לעז) כבר ידע לדבר, ולכלי זיִן ולמכונות לא היה זקוק, ובצידה לדרך לא היה לו צורך, שהרי יחזר על הפתחים.
הוא לקח את טליתו, תפיליו ותרמילו וגם ספרים אחרים ופיתה עוד יהודי אחד, את חברו "סנדריל האישה", ויצאו שניהם בסתר לנסיעתם החשובה.
היהודי הבטלוני בכלל "מצומצם בעולמו כאפרוח בתוך הביצה", וכשהגיעו בנימין וסנדריל לכפר הראשון, כבר היו משוכנעים שהם בחצי הכדור השני.
כשראו את העיר צלמונה חשבו שזוהי סטמבול הידועה (איסטנבול), שמדברים בה בלשון התרגום.
כשראו את נהר סרחון, חשבו שזהו הסמבטיון או האוקיינוס הידוע על כל נפלאותיו המופיע ב"אותם הספרים".
הדוגית הצפה על פני המים הייתה בעיניהם למין ספינה, ובעל הדוגית הוא רב-החובל.
הם היו יושבים יום יום בדוגית ונוסעים על פני הים הגדול, וזה דבר קל כ"משחל בינתא מחלבא" (הוצאת שערה מחלב).
וכך נסע הצמד מסביב לכדור העולם והאמין כי כבר הגיעו ימות המשיח.
צמד הנוסעים נתנסו בדרך בכל מיני ניסיונות ועמדו בהם.
בכפר שכרונה נרדם בנימין בפונדק יהודי ושכב בקרן זווית ולא הרגיש בעגלת בקר, שהייתה רבוצה שם.
הוא החזיק בה מתוך שינה, וזו פשטה את רגלה ונגעה בכף ירכו, ובנימין הקיץ משנתו וברח מפניה.
העגלה ברחה גם היא, נתקלה בבנימין ושניהם נפלו ב"עביט של שופכין" (זוהמה).
בצלמונה נתקל בנימין באישה תגרנית (סוחרת) ושבר את סל הביצים שבידה ונתכבד במכת לחי הגונה.
שם קרה לצמד "נס גדול" והם ניצלו מידי אשתו של סנדריל שרדפה אחריהם.
הם ברחו משם ובאו לכסלון, ושם נתפסו על ידי חוטפים ונמסרו לעבודת הצבא.
הם ניסו לברוח משם, אך חיילים תפסו אותם ושמו אותם בבית הסוהר.
אחר כך הובאו השניים כפושעים לפני בית דין צבאי, שהוציאם לחופשי, משום שהרופאים מצאו, כי "חסרה חוליה אחת" בראשיהם.
הם חזרו לבטלון, אבל בסוף הספר מודיע מנדלי מוכר ספרים, כי הם יצאו בפעם השנייה בראש חברת תיירים לאיים רחוקים מעבר להרי החושך.
הספר "מסעות בנימין השלישי" הוא כולו סאטירה חריפה ועוקצנית מאוד.
אין בספר צלילי רוך וחמלה לרכך ולהמתיק במקצת את המרירות המתחלחלת בלעגו ובהלצותיו של מנדלי.
כאן סטה הסופר מדרכו לצרף את מידת הרחמים ואת הקינה ואת הדמעות אל מידת ביקורתו הנוקבת ואל צחוקו ותוכחתו ההולמים כפטישים.
זהו הספר היחידי של מנדלי המצטיין באחדות סאטירית מרה וקודרת.
הפעם הניף מנדלי את שוט הסאטירה לא על העניות החומרית – הקבצנות, אלא על העניות הרוחנית – הבטלנות (כשם העיר בטלון), זו התרבות המשונה שצמחה על קרקע ההסתגרות בגטו וההתנוונות הגלותית.
הבטלנות מטפחת בלב היהודי את מידת השאננות וההסתפקות והבטחה של "תולעת השוכנת בחזרת":
הבטלנות משלימה עם החיים העלובים, המזוהמים ושמחה על "פת קיבר ותבשיל של גריסין", על "קפוטה קרועה ומדולדלת ומלוכלכת".
הבטלנות משמעותה חיים מצומצמים, רומנטיקה חסרת בסיס מציאותי ומעוף לשחקים.
הבטלנות רוקמת אגדות משונות, והבטלנים מאמינים בהן ובאיוולתן.
הבטלנות מרכיבה על האפסות הגשמית והרוחנית מין גאווה מופרזת שאין לה יסוד, אידיאלים משונים של בעלי דמיון מטורפים, נטולי כוח פיזי ועקרים רוחניים.
בייחוד נלעגים היהודים הבטלנים, כשהם משנסים את מותניהם ומתחילים לפעול, להגשים במעשים את האידיאליזם הרומנטיים של הגטו, כי אז מתגלים "כל האפסות והכישלון, כל הטירוף והקלאסה שיש בחיי הבלה של אומה קצרת ידיים ומעוטת דמות, היושבת כולה בטלה ו'יצר הרע' כבר פסק ממנה", כדברי ביאליק.
בספר הציג מנדלי לראווה את גיבוריו בנימין וסנדריל כסמל למפעליהם המגוחכים של חולמי הגטו.
המפעלים הללו הם פרי בוּרוּת וטמטום מוח, פרי התלישות מהמציאות והחיים על פי ספרים.
יש משערים, כי מנדלי נתעורר לכתוב סאטירה זו בקשר עם תנועת "חיבת ציון", שעמדה אז בראשית קיומה.
הספר "קיצור מסעות בנימין השלישי" נדפס ביידיש בדפוס האלמנה והאחים ראָם (רוֹם) בשנת תרל"ט, כשהחלה ההתיישבות על הקרקע בארץ ישראל.
ואולם את הספר העברי "מסעות בנימין השלישי" פרסם מנדלי בשנת תרנ"ז, שנת ייסוד הציונות של הרצל; לפיכך הוסיף ואמר בסיום הספר כי "כתבי העיתים [=העיתונים] העבירו את השמועה, שבנימין שלנו, בעל המסעות, עובר עכשיו בראש חברת תיירים לאותן מדינות הים ואיים רחוקים".
לפיכך ניתן להסיק כי "מסעות בנימין השלישי" היוותה סאטירה חריפה על התנועה הציונית.
הספר "מסעות בנימין השלישי" בנוי לפי המתכונת של "דון קישוט" למיגל דה סרוואנטס.
בנימין השלישי ודון קישוט איש למנשה, שניהם, דמותם הנלעגת עוצבה ונתגבשה בכוח ההשפעה הנפסדת של ספרים אווילים ותפלים, אגדיים ומשונים.
שניהם היו משוללים חוש הממשות וראו את העולם דרך מראה המסלפת את הכתוב בספריהם והשתוקקו למעשי נסים ונפלאות.
לשניהם שימשו גיבורי ספרים דומים לחיקוי.
דון קישוט שואב את ידיעותיו בענייני העולם והחיים מתוך הרומנים על האבירים ותעלוליהם, ובנסיעתו המהוללת היה האביר אמאדיס מגאליה נר לרגליו.
בנימין שקד בהתמדה עצומה על ספרי המסעות הדמיוניים של רבה בר בר חנה, אלדד הדני ואחרים, והנוסע רבי בנימין מטודלה היה לו למופת.
נושא כליו של דון קישוט הוא סנצ'ו פנסה, ושל בנימין – סנדריל האישה.
גם בהשתלשלות המקרים יש דמיון: הם יוצאים לנסיעותיהם בלי הציוד הדרוש, הם עניים ועלובים, תועים בעולם וסופגים עלבונות ומכות, אבל מנעים את חייהם הדמיון המקים להם עולם של פלאות.
דון קישוט ובנימין השלישי שניהם מחומר אחד קורצו, מהחומר המתסיס והמוליד את השאיפה להפוך חלומות למציאות, וההבדל ביניהם הוא כמותי ולא איכותי.
ההבדל הזה מתבלט גם מהיקפם של הספרים המתארים אותם ואת עלילותיהם: הספר "דון קישוט" הוא אפופיה גדולה המקפת את כל שטחי החיים בספרד בשלהי המאה ה-16, ואולם "מסעות בנימין השלישי" היא נובלה מורחבת, המטפלת בעניין מסוים – בבטלנות ההזייתית היהודית – ולועגת לחולמי הגטו תוך חד-צדדיות סאטירית מצומצמת מאוד.
לא כן בנימין השלישי – זהו טיפוס קולקטיבי, המשקף את הסביבה הגטואית המגדלת "דון קישוטים" קטנים במספר רב מאוד, והם, השגותיהם פעוטות ועלובות, תוכניותיהם ועלילותיהם נעדרות מרחב ומעוף, כי גם גדלות השיגעון אין להם.
בנימין הוא "התולעת שהגיחה מהחזרת", הוא איש בער בהוויית העולם ומוגבל מאוד גם בחלומותיו, ולכן מנדלי מתקלס בו בספר.
מנדלי ידע על קיום "דון קישוטיות" יהודית היסטורית, נבואית לאומית, אלא לא זו הולידה את בנימין, כי אם שאיפת המחבר ללעוג לתלישותם של בני הגטו מהמציאות ולמזונם הרוחני המשונה ולמעשיהם המשונים.
ההלצה הסאטירית הנמיכה את קומתו של בנימין השלישי, הטילה בו מומים ועשתה אותו לבור ולשוטה, ללעג ולקלס ולדיראון עולם.
ב-21 ביולי 1936 עלתה בתיאטרון "האהל" הצגת הבכורה של מחזה המבוסס על היצירה, בבימויו של משה הלוי ובעיבודו של המחזאי והמתרגם אהרן אשמן.
את דמותו של בנימין גילם בהצגה שחקן התיאטרון מאיר מרגלית ואת דמותו של סנדריל גילם השחקן יהודה שחורי.
על התפאורה היה אמון הצייר יצחק פרנקל והעיבוד המוזיקלי נעשה בידי מרק לברי.
ההצגה זכתה להצלחה רבה והוצגה לפחות עד לאמצע שנות ה-50, כמו כן הוצג המחזה פעמים רבות בפני קהל עולים חדשים.
ב-25 במרץ 1937 העלה תיאטרון הבימה אף הוא מחזה על בסיס הספר.
את העיבוד למחזה ביצע ראובן גרוסמן (אבינעם), על הבימוי הופקד ברוך צ'מרינסקי שאף גילם את דמותו של בנימין.
בתפקיד סנדריל שיחקו לסירוגין יהושע ברטונוב ואברהם ברץ.
על התפאורה הופקד ראובן רובין ועל העיבוד המוזיקלי פורדהאוס בן ציסי.
שלא כהפקתו של האהל שרצה במשך שנים, הפקה זו ירדה כעבור כשנתיים ולאחר 17 הצגות בלבד.
בשנת 1945 העלה תיאטרון המטאטא את המחזה "מסעות בנימין הרביעי".
המחזה מרמז לסיפור "מסעות בנימין השלישי", ומספר את קורותיו של חייל יהודי שעלה לארץ ישראל עם תום מלחמת העולם השנייה.
את המחזה ביים יצחק נוז'יק, על הפזמונים הופקדה לאה גולדברג ובתפקיד בנימין הופיע שמואל רודנסקי.
בשנת 1976 הועלה מחזה המבוסס על היצירה בתיאטרון בימות.
במחזה שיחקו ספי ריבלין, דינה גולן ואברהם מור.
השירים למחזה נכתבו על ידי נעמי שמר.
כמה מהשירים שנכתבו למחזה זכו לפופולריות רבה, ביניהם 'פירות חמישה עשר' ('שלג על עירי'), 'סימן שעוד לא הגענו' - (עיבוד מוזיקלי גיל אלדמע), ו'שירת העשבים', אולם המחזה עצמו לא זכה להצלחה מסחרית גדולה.
בשנת 2006 הועלתה שוב היצירה בתיאטרון יידישפיל בהשתתפות ששי קשת ויעקב בודו.
מסעות בנימין השלישי תל אביב: דביר (ספריית דביר לעם), תש"י.
עד שנת תשכ"א הודפסה ההוצאה 13 פעמים בכ-45 אלף עותקים.
מסעות בנימין השלישי ואחרים (ערך והוסיף הערות ואחרית דבר: בני מר), תל אביב: עם עובד, תשס"ז-2007.
מסעות בנימין השלישי: סיפור / חיברו מנדלי מוכר-ספרים ועיטרו בציורים יהודה לודוויג שוורין, ירושלים: מוסד ביאליק על ידי דביר, תשי"א.
מסעות בנימין השלישי ספרון: ידיעות אחרונות; מס' 6, ירושלים: עופר, תש"ו.
הספר מסעות ההלך הוא אלגוריה בשני חלקים מאת המטיף האנגלי ג'ון באניין .
החלק הראשון פורסם ב-1678, והשני ב-1684. הוא נמנה עם החשובות שביצירות הספרות באנגלית.
ביטויים מתוכו, כגון "יריד ההבלים", השתגרו בלשון, ויצירות ספרותיות רבות, כגון "נשים קטנות", מתייחסות אליו.
גיבור הספר הוא משיחי (שם המעיד על בעליו, באנגלית: Christian), הלך היוצא למסע מעיר ההרס (העולם הזה) אל העיר השמיימית (העולם הבא).
על גבו של ההלך משא כבד, המייצג את חטאיו.
הוא פוגש במבשר, וזה מורה לו את הדרך אל השער המוביל אל דרך המלך לעיר השמיימית.
ההלך לא מצליח לשכנע את אשתו ואת ילדיו להצטרף אליו, והוא עוזב את ביתו, כדי להציל את נפשו.
בדרכו אל השער ההלך כמעט טובע בביצת הדיכאון, אבל עזרה מושה אותו מתוכה.
שומר השער - רצון-טוב - מפנה את ההלך אל דרך המלך ואל מקום הישועה, שם יוכל להשתחרר ממשאו.
ואומנם, ההלך מגיע לגבעה שבראשה צלב ולמרגלותיה קבר פתוח, ושם מותרות רצועות המשא והוא נופל ונעלם בתוך הקבר.
שלושה אנשים זוהרים מברכים את ההלך, מלבישים אותו בבגדים חדשים, ונותנים לו מגילה שעליו למסור בפתח העיר השמיימית.
ההלך מטפס במעלה גבעת הקושי, מתארח בארמון ושמו יופי בראש הגבעה, ויורד אל עמק הענווה מעברה האחר.
שם הוא נאבק בשד אפוליון (אבדון) במשך חצי יום ולבסוף פוצע אותו בחרב הפיפיות שלו.
בלילה הוא נכנס לגיא צלמוות וכשהוא יוצא ממנו זורחת השמש על יום חדש.
ההלך פוגש בנאמן, שבא, כמוהו, מעיר ההרס, ושניהם ממשיכים אל יריד ההבלים בעיר הבל.
הם נכלאים בגלל סלידתם מהסחורות שמציע היריד, ונאמן נשפט ומוצא להורג בדקירות, בסקילה ובשרפה על המוקד.
ההלך בורח וממשיך בדרכו, והפעם מתלווה אליו מלא-תקווה מהעיר הבל.
השניים חוצים בשלום את האדמה המכושפת ובאים אל ארץ בעולה.
הם חוצים את הנהר העמוק (המסמל את המוות) שמפריד בינה ובין הר ציון ובאים אל העיר השמימית שעל ההר.
החלק השני מציג את מסעם של בני משפחתו של ההלך.
הם עוברים באותם מקומות שההלך עבר בהם, אבל מסעם מתארך, שכן הבנים נישאים בדרך ומולידים ילדים.
מורה הדרך שלהם הוא נדיב-לב.
הוא הורג ארבעה ענקים ומשתתף בגירוש החיה המפלצתית שהפילה חתתה על העיר הבל.
בהקדמה למהדורה מ-1957 כותב אלכסנדר וויתרספון, פרופסור לאנגלית באוניברסיטת ייל:
חלק II, שהופיע ב-1684, הוא הרבה יותר מסתם ספר המשך או הדהוד של החלק שקדם לו.
הוא מבהיר ומבסס ומחזק את הסיפור מחלק I.
אלומת האור מפנסו של באניין מתרחבת ומאירה גם את משפחתו של כריסטיאן ואנשים אחרים, נשים וילדים.
יש יותר אירועים ותקריות מחיי היומיום, ומקומו של האושר בחיי עולי הרגל הולך וגדל יחסית למקומם של הקשיים.
אל האמונה והתקווה מחלק I מצטרפת מידת הצדקה, הטובה במידות.
שני החלקים של מסעות ההלך מהווים שלם, והשלם הזה הוא, ללא ספק, הספר הדתי המשפיע ביותר שנכתב בשפה האנגלית.
עולי הרגל בחלק השני פגיעים וחלשים יותר מאלה שבחלק הראשון: נשים, ילדים ואנשים עם בעיות פיזיות ונפשיות.
כאשר החבורה עוזבת את ביתו של גָיוס, מתמהמה הססן ונראה כאילו בכוונתו להישאר שם.
נדיב-לב מעודד אותו להצטרף ואומר לו כך:
שליחותי היא לנחם נכאי רוח ולתמוך בחלשים.
נמתין לך ונושיט לך את עזרתנו.
למענך לא נדבוק בדעות ובמעשים מסוימים, לא נתפלמס לפניך בנושאים שנויים במחלוקת, נהיה לך הכול, ובלבד שלא תיוותר מאחור.
מסעות ההלך תורגם ליותר מ-200 שפות.
מיסיונרים פרוטסטנטים נהגו לתרגם אותו מיד אחרי שתרגמו את הביבליה.
בונין, ג'ון, ספר הליכות אורח במסעו מן העולם הזה אל העולם הבא, לונדון, 1843. מהדורות נוספות נדפסו ב-1851, 1858 וב-1891. שם המתרגם לא מוזכר, אבל זהו המומר והמיסיונר סטניסלב הוגא.
ג'והן באניין, מסעות ההלך : בנסעו מן העולם הזה אל העולם הבא, ראשון לציון, הגפן, 1987. תרגום זה כולל את החלק הראשון בלבד, והוא "נערך בשנית על ידי ליאורה קרדיק וצוות הגפן; מבוסס על תרגום לעברית של פ.
ג'והן באניין, מסעות ההלך ובני משפחתו מן העולם הזה אל העולם הבא, החותם, 2005. תרגום: מאיה רכניצר.
מילים שונות נבחרו לאורך השנים לתרגום המילה pilgrim הן בתרגומי הספר והן בספרים ובמאמרים המתייחסים אליו:
אורח - הבחירה במילה זו ב'ספר הליכות אורח במסעו מן העולם הזה אל העולם הבא' עשויה להיראות תמוהה בעיני הקורא המודרני.
בלשון חז"ל המילה משמשת, כמו היום, למי שמבקר בבית מכריו או מתאכסן בו זמן מה: "אורח טוב מה הוא אומר?
-- כמה טרחות טרח בעל-הבית בשבילי" (ברכות נח.).
הלשון העברית בתקופת ההשכלה הייתה מקראית וכזאת היא שפת התרגום של 'ספר הליכות אורח'.
הלך - משמש בשני התרגומים הישראליים.
רוב השמות בספר מייצגים תכונות ומושגים והם תורגמו בהתאם.
מספר קטן תועתק, למשל מתי.
שמו של הגיבור במקור הוא כריסטיאן (Christian) ושם אשתו כריסטיאנה.
בכל שלושת התרגומים שלעיל שם הגיבור הוא משיחי, על פי מקור המילה היווני: christo, כלומר, 'זה שמשוח'.
מסעות ארץ ישראל של עולים יהודים, מימי הביניים ועד ראשית שיבת ציון הוא קובץ חיבורים על מסעות: יומנים וזיכרונות, של 33 נוסעים יהודים בארץ ישראל, בעריכתו של הביבליוגרף אברהם יערי.
המקורות, שחלקם נכתבו בעברית וחלקם תורגמו משלל שפות, נוצרו מאמצע המאה ה-12 ועד סוף מאה התשע עשרה.
הם מתארים את האוכלוסייה וחיי החברה, אורח החיים והמנהגים, הנופים והמסורות של אתרים בארץ ישראל ובסביבתה.
הנוסעים המתוארים בקובץ הגיעו מארצות שונות, מאירופה: ספרד, צרפת, איטליה, גרמניה, בוהמיה, כרתים, קרים, פולין, גליציה, ליטא, אוקראינה, רומניה ואנגליה ומאסיה: תימן,
יערי כותב במבוא כי שלא כבחיבורים דומים, שנכתבו על נוסעים יהודים ומסעותיהם בעבר, הקפיד הוא ביותר על הגהת הנוסח וברובם הביאם על פי מהדורות ביקורתיות או דפוסים ראשונים לאחר שנוסחם נבדק היטב ואף הושווה לכתבי יד במקום שהיה אפשר.
בכל מקור הקדים יערי מבוא, בו תיאר את הרקע ההיסטורי, תולדות הנוסע ותיאור דמותו.
על הטקסט עצמו הוסיף הערות וביאורים בכל מקום שנדרש, כגון פתיחת ראשי תיבות, הוספת תאריכים לועזיים, ומראי מקומות לפסוקי המקרא ומאמרי חז"ל.
רבי בנימין מטודלה - בשנת 1170 לערך.
רבי פתחיה מרגנשבורג - בשנת 1180 לערך.
רבי יעקב בן נתנאל הכהן - במחצית השנייה של המאה ה-12
כניסתו של הרמב"ן לירושלים - 1267
אלמוני תלמיד הרמב"ן - ראשית המאה ה-14
רבי אשתורי הפרחי - 1322
רבי יצחק אבן אלפרא מעיר מלקא - 1441
אלמוני איש קנדיא (כרתים) - 1473
מסע משולם מוולטרה בארץ-ישראל - 1481
זכריה המכונה "יחיא אלצ'אהרי" מתימן - 1567
רבי משה פוריית מפראג - 1650
רבי גדליהו מסימיאטיץ עם עליית רבי יהודה חסיד - 1706–1699
יהודית ומשה מונטיפיורי - 1839
יהושע ילין מירושלים לעבר הירדן - 1871
רבי רחמים יוסף אופלטקה מירושלים למירון - 1876
עליית יהודי תימן מאת רבי שלום אלשיך - 1882–1881
חיבורי המסעות הם מקורות רבי ערך בהיסטוריוגרפיה של היישוב היהודי בארץ ישראל לדורותיו, בשל המידע המובא בהם על המצב החומרי, התרבותי והפוליטי בארץ ישראל וסביבותיה.
במקרים רבים רשמו נוסעים אלו את אשר ראו בכל אתר ואתר ובמיוחד כתבו על קהילות ואתרים יהודים אשר נמצאו להם בדרכם בכלל ובארץ ישראל בפרט.
מסעות ארץ ישראל: של עולים יהודים מימי הבינים ועד ראשית ימי שיבת ציון, הוצאת אחדות תל אביב, 815 עמודים, 1946
מסעות ארץ ישראל: של עולים יהודים מימי הבינים ועד ראשית ימי שיבת ציון, הוצאת מסדה רמת גן, 815 עמודים, 1976
מסעות ארץ ישראל: של עולים יהודים מימי הבינים ועד ראשית ימי שיבת ציון, הוצאת מודן תל אביב, 815 עמודים, 1996
מסעות לגילוי הנילוס הוא חיבורו רב-הכרכים של מגלה הארצות הסקוטי ג'יימס ברוס ששהה בקרן אפריקה במשך כמעט 12 שנים.
החיבור מתאר את שראה ברוס באתיופיה ובסולטנות סנאר ובמחוז העות'מאני של חבש (Habeş), וכולל תיאור מקיף של ההיסטוריה והתרבות המקומית.
ברוס פרסם את חיבורו בשנת 1790, לאחר ששב לסקוטלנד, אולם זה התקבל בזלזול ובביטול, כמו גם הדברים שסיפר מיד לאחר שחזר ללונדון ב-1774. בין היתר נטען כי תיאוריו מוגזמים, והאגיפטולוג הנרי סולט, שביקר באתיופיה בראשית המאה ה-19, מתח על ברוס ביקורת נוקבת והאשימו בחוסר דיוק ובהסתרת עובדות.
עם זאת, חלק ניכר מהאמור בחיבור אושר לימים על ידי נוסעים שביקרו באתיופיה מאוחר יותר.
ב-1813 הוציא לאור הבלשן אלכסנדר מארי (Alexander Murray) מהדורה חדשה וערוכה של החיבור, והוסיף לה הערות, נספחים וחלק מהאוטוביוגרפיה של ברוס.
מסעות סאליבן הוא סרט מסע-קומי אמריקאי משנת 1941, בבימויו של פרסטון סטרג'ס ובכיכובם של ג'ואל מקריי וורוניקה לייק.
הסרט הוא סאטירה על במאי קולנוע – ג'ון ל.
סאליבן (ג'ואל מקריי), שמשתוקק לעשות סרט דרמה רלוונטי מבחינה חברתית, אבל בסופו של דבר לומד כי קומדיות הן תרומתו המשמעותית לחברה.
שם הסרט מתייחס ל-"מסעות גוליבר", הרומן המפורסם של הסאטיריקן ג'ונתן סוויפט, על מסע נוסף של גילוי עצמי.
תפקידה של ורוניקה לייק בסרט היה אחד מתפקידיה הראשיים הראשונים.
ב-1990 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית, בשל היותו בעל חשיבות "תרבותית, היסטורית או אסתטית".
שם השחקן/ית שם הדמות הערות ג'ואל מקריי ג'ון ל.
סאליבן במאי קולנוע הוליוודי ורוניקה לייק הנערה
הסרט קיבל ביקורות חיוביות באופן כללי ולציון 100% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 29 ביקורות.
שנה פרס קטגוריה תוצאה 1990 המועצה הלאומית לשימור סרטים של ארצות הברית שימור בארכיון הסרטים הלאומי
מסעות גוליבר הוא סרט פנטזיה קומי שיצא בשנת 2010. הסרט בוים על ידי רוב לטרמן ותסריטו מבוסס בחלקו על החלק הראשון של הרומן "מסעי גוליבר", שנכתב במאה ה-18 על ידי ג'ונתן סוויפט.
הסרט הופץ על ידי חברת פוקס המאה ה-20 ב-25 בדצמבר 2010. כוכבי הסרט הם ג'ק בלאק, אמנדה פיט, ג'ייסון סגל ואמילי בלאנט.
למיואל גוליבר (ג'ק בלאק) עובד בחדר הדואר של עיתון בניו יורק.
יום אחד מגיע אל חדר הדואר עובד חדש בשם דן (טי.
מילר), אך במהרה הוא מקודם לתפקיד הבוס של גוליבר.
מדוכא בעקבות העבודה חסרת התכלית שלו, גוליבר מחליט לדבר עם העיתונאית דרסי (אמנדה פיט) ומשכנע אותה שהוא יכול לכתוב לה כתבות על המסעות (המזויפים) שלו בעולם, ואומר לה כי חלומו הוא להיות עיתונאי.
אחרי שהוא סובל מקשיים בכתיבה, הוא מחליט לגנוב כתבות על טיולים מאתר אינטרנט של המגזין "Time Out".
הוא עושה זאת בניסיון להרשים את דרסי, לאחר שהוא חושש כי היא לא תצא עמו כל עוד הוא עובד בחדר הדואר.
דרסי מקבלת את כתבותיו של גוליבר ומאוד מתרשמת מכתיבתו.
היא מחליטה לתת לגוליבר את משימתו הראשונה - לנסוע למשולש ברמודה ולכתוב מאמר שמאשר שהאגדה על כך שספינות נעלמות באופן מסתורי באזור, בשל פעולת גורמים על-טבעיים כגון חוצנים, אינה נכונה.
כאשר גוליבר מגיע לברמודה, הוא שוכר סירה ושט למשולש ברמודה.
גוליבר נרדם בספינתו ופתאום מתחילה סערה גדולה בים, הוא מאבד את ספינתו ונסחף לאי בשם ליליפוט.
כשהוא מתעורר הוא חש כי אינו יכול לזוז, ומגלה שנקשר בחבלים לקרקע.
ניגש אליו אדם קטן בשם אדוארד (כריס אודווד), שמציג עצמו כגנרל ליליפוט.
אנשי ליליפוט מכנים את גוליבר "חיה", מכיוון שהם מפחדים מגודלו העצום.
הם כולאים אותו במערה, שם הוא פוגש עוד אסיר בשם אורטיו (ג'ייסון סגל), שנכלא על ידי גנרל אדוארד משום שהוא מחבב את הנסיכה של ליליפוט, מארי (אמילי בלאנט), בה הוא מעוניין בעצמו.
צבא האויב מהאי השכן בלפושיאן (Blefuscian), תוקף את ליליפוט ומנסה לחטוף את הנסיכה מארי.
במהלך התקיפה גוליבר מצליח להשתחרר ומציל את הנסיכה ואת אביה, המלך בנג'מין (בילי קונלי), משרפה, באמצעות הטלת שתן על הארמון.
גוליבר מוכרז על ידי אנשי ליליפוט כגיבור וממונה כגנרל הראשי של ליליפוט.
גוליבר מספר שקרים שונים על עצמו כדי לפאר את שמו, למשל הוא אומר כי הוא נשיא ארצות הברית.
גוליבר מנצל את ההערצה סביבו להשתעשע.
אדוארד לא מרוצה מקידומו של גוליבר, והוא מחפש עם צבאו את סירתו.
כשהוא מוצא את הסירה, בדיוק מתקבלת בה הודעה מדרסי, בה נאמר כי היא יודעת ששיקר לה בקשר לכתבות, ועכשיו היא נאלצת לנסוע לברמודה ולהכין את הכתבה במקומו; בנוסף היא מודיעה שאינה מעוניינת עוד להיות חברתו.
למחרת הצבא מהאי השכן שוב מנסה לתקוף את ליליפוט, ואדוארד מוריד את מערכת ההגנה של האי כדי לנקום בגוליבר.
גוליבר מצליח שוב להביס את הצבא האויב.
אדוארד עורק לצבא האויב ומביא עמו תוכניות לבניית רובוט שמצא בספינתו של גוליבר, מתוך אחת החוברות שלו בנושאי מדע בדיוני.
צבא האויב בונה את הרובוט ואדוארד ממונה לטייס הראשי.
צבא האויב ואדוארד בתור רובוט פולשים לליליפוט.
גוליבר נאלץ לספר לאנשי המקום את האמת, על כך שהוא סך הכל עובד חדר הדואר ולא נשיא.
אדוארד מגרש את גוליבר לאי ברובדינגנג (Brobdingnag), שם הוא נתפס על ידי ילדה ענקית שמכריחה אותו להיות הבובה שלה.
בהמשך נודע לו מידידו אורטיו כי דרסי נלכדה על ידי צבא האויב כשהלכה לאיבוד במשולש ברמודה, וכי היא מגיעה לאי ליליפוט.
גוליבר מצליח לברוח מהאי בסיועו של אורטיו.
שניהם מצילים את האי ליליפוט מהשמדתו על ידי אדוארד.
אורטיו מוכרז כגיבור ומקבל את רשות המלך לחזר אחר הנסיכה מארי.
אדוארד מאיים להרוג את הנסיכה, אך לה נמאס משגעונותיו והיא מסלקת אותו.
גוליבר מסייע להשכנת שלום בין האיים היריבים, וחוזר לניו יורק עם דרסי לאחר תיקון ספינתם.
הסרט מסתיים בסצנה בה גוליבר ודרסי אוחזים ידיים והולכים לעבר האופק.
ג'ק בלאק בתפקיד למואל גוליבר, עובד בחדר דואר שהופך לעיתונאי לאחר גניבה ספרותית ומגיע לליליפוט לאחר שנתקל בסערה.
ג'ייסון סיגל בתפקיד הורציו, איש מליליפוט שגוליבר מתיידד איתו.
אמילי בלאנט בתור הנסיכה מרי, הנסיכה של ליליפוט ובתו של המלך תיאודור.
אמנדה פיט בתור דארסי סילברמן, עיתונאית וחברתו של גוליבר.
בילי קונולי בתור המלך תיאודור, מלך ליליפוט ואביה של מרי.
כריס או'דאוד בתור הגנרל אדוארד אדוארדיאן, מפקד צבא ליליפוט שמתחיל לבוז לגוליבר.
טי ג'יי מילר בתור דן קווינט.
קתרין טייט בתור המלכה איזבל, מלכת ליליפוט ואמה של מרי.
אולי אלכסנדר בתור הנסיך אוגוסט, הנסיך של ליליפוט ואחיה של מרי.
קוט זלר יצר וביים את סדרת הקטעים "פרומתאוס ובוב" עבור סדרת האנתולוגיה הקומית המצוירת של ניקלודיאון, KaBlam!.
בשנת 1998 נשקל להפיק סרט המבוסס על הקטעים, כשג'ו סטילמן שימש כתסריטאי, אך הפרויקט בוטל.
ב-2019 ציין זלר כי "רבים מהרעיונות בתסריט של פרומתאוס ובוב שולבו בסרט 'גוליבר' בכיכובו של ג'ק בלאק".
בראיון בינואר 2010 לתוכנית The Late Late Show עם קרייג פרגוסון , סיפר ג'ייסון סיגל כי דמותו מבלה את רוב הסרט בתוך כיס חולצתו של ג'ק בלאק.
הסרט הוקרן בבתי קולנוע נבחרים.
המדינה היריבה ליליפוט, בלפוסקו, שונתה בסרט ל"בלפושיאן", וצילומי ארמון המלוכה של ליליפוט התקיימו בארמון בלנהיים.
לצורך הסרט נעשה שימוש ברהיטים ואביזרים מיניאטוריים מבית The Dolls House Emporium בקנה מידה 1:12, במטרה להפחית את הצורך באפקטים מיוחדים.
עם זאת, שמו של המחבר המקורי של הרומן, ג'ונתן סוויפט, לא הוזכר בקרדיטים, למרות הצהרות המבהירות כי הסרט אינו יצירה מקורית.
לדברי אמילי בלאנט, היא לוהקה במקור לתפקיד האלמנה השחורה באיירון מן 2, אך נאלצה לפרוש בעקבות התחייבותה להשתתף בסרט גוליבר.
בראיון ל-The Howard Stern Show במאי 2021, סיפרה בלאנט שהייתה מחויבת לפרויקט בשל חוזה עם אולפני פוקס, בעקבות השתתפותה בסרט השטן לובשת פראדה.
אלבום פסקול של הנרי ג'קמן שוחרר על ידי חברת התקליטים Varese Sarabande .
מוזיקת רוק ושירים המופיעים בסרט כוללים:
"רוקנרול כל נייט" - בביצוע של קיס.
"Listen To Mama" - בביצוע ווקרמן.
"Rose's Theme" - נכתב על ידי ג'יימס הורנר.
"The Imperial March" - נכתב על ידי ג'ון וויליאמס.
"Kiss" - בביצוע טיילור גרייבס.
"מלחמה" - נכתב על ידי נורמן ויטפילד (בתפקיד נורמן ג'יי ויטפילד) ובארט סטרונג.
"(I Keep On) Rising Up" - נכתב ובוצע על ידי מייק דוטי.
הטריילר הרשמי של הסרט יצא ב-3 ביוני 2010, ויום לאחר מכן צורף להקרנת הסרט מרמדוק.
טריילר נוסף פורסם ב-5 בנובמבר 2010 ונלווה להקרנות הסרט Megamind.
במסגרת פרס בתוכנית הטלוויזיה Survivor: Nicaragua, ארבעה מתמודדים זכו לצפות בסרט לפני יציאתו הרשמית לאקרנים.
במקור, תוכנן שהסרט ייצא לאקרנים ב-4 ביוני 2010, אך תאריך הבכורה נדחה תחילה ל-24 בדצמבר 2010, ולאחר מכן הוקדם ל-22 בדצמבר 2010. מאוחר יותר, ב-23 במרץ 2010, הודיעה חברת פוקס המאה ה-20 כי הסרט יומר לפורמט תלת-ממד.
לבסוף, ב-13 בדצמבר, פוקס הודיעה כי תאריך היציאה יזוז שוב ל-25 בדצמבר 2010.
בנוסף, הסרט לווה בסרטון קצר מסדרת עידן הקרח, בשם Scrat's Continental Crack-up.
מסעות גוליבר שוחרר ב-DVD ובדיסק Blu-ray ב-19 באפריל 2011, על ידי ה-20th Century Fox Home Entertainment והוא שוחרר בדיסני+ ב-21 במאי 2021.
Rotten Tomatoes נתן לסרט יש דירוג אישור של 20% על סמך 120 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 4.10/10, ואמר "למרות שג'ק בלאק חזר לעשות את מה שהוא עושה הכי טוב, " מסעות גוליבר" לא מצליח לעשות שום צדק עם חומר המקור שלו, ובמקום זאת מסתמך על הומור לנוער ואפקטים מיוחדים.
ב־Metacritic, לסרט יש ציון של 33 מתוך 100 על סמך ביקורות של 32 מבקרים, מה שמצביע על "ביקורות לא חיוביות בדרך כלל".
ההוליווד ריפורטר ציין כי "תחושת הכיף הולכת ונעלמת ככל שהסרט מתמקד באפקטים במקום בדמויות ובסיפור".
מגזין Time Out העניק לסרט 2 מתוך 5 כוכבים והעיר כי הוא "מתנדנד בין רגעים של מצחיק-קליל לבין פשוט לא מצחיק".
ה-Christian Science Monitor תיאר את הסרט כ"חסר השראה ברמה כה מדהימה" עד שהוא הפך ל"קטסטרופה מונומנטלית".
לעומת זאת, ה-San Francisco Chronicle כינה אותו "חמוד", אך גם "משרה שינה".
מגזין Slant העניק לסרט 1.5 מתוך 4 כוכבים, בעוד Empire נתן לו 5 כוכבים אך מתח ביקורת חריפה, וכינה אותו "קומדיה ירודה שתגרום לג'ונתן סוויפט להתהפך בקברו".
לעומת זאת, רוג'ר אברט העיר כי הידיעה למי מיועד הסרט ולמי הוא לא, עשויה לעזור לצופים להעריך אותו.
הוא העניק לסרט שלושה כוכבים מתוך ארבעה.
אמילי בלאנט זלזלה בגלוי בסרט, במיוחד מאז שנאלצה לדחות את התפקיד של נטשה רומנוף ב"איירון מן 2" בגללו.