tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעת לימודי שנה ראשונה ברפואה באוניברסיטה האמריקנית בביירות, הפך לפעיל של מפלגת הפלנגות אשר הייתה לכוח הנוצרי העיקרי כאשר פרצה מלחמת האזרחים בשנת 1975. בהדרגה עלה מעמדו והוא עמד בראש מספר פעולות חמושות בשליחותו של בשיר ג'ומייל, אז מנהיג הפלנגות הנוצריות.
ב-1978 הנהיג ג'עג'ע כוח של הפלנגות אשר התנקש בבנו של הנשיא סולימאן פרנג'יה.
ג'עג'ע נפצע במהלך המבצע וידו שותקה חלקית כתוצאה מכך.
בשנות ה-80 היה ג'עג'ע ראש "הכוחות הלבנוניים" (מיליציה שאיגדה את הנוצרים במלחמה) בחזית הצפונית, ותחת פיקודו עמדו כ-1,500 לוחמים שמוצאם מעירו שלו ומיישובים אחרים בצפון המדינה.
נאמנותם אליו תרמה לחיזוק מעמדו מאוחר יותר.
ג'עג'ע השתתף בקרב עז נגד הצבא הסורי במהלך המצור על זחלה בשנים 1980–1981. ב-1983 פיקד על ההגנה באזור הרי השוף במרכז לבנון, אשר הסתיימה בתבוסה עקב תקיפתן של מספר מיליציות, בעיקר זו של וליד ג'ונבלאט (מיליציית המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית הדרוזית) אשר נתמכה על ידי הצבא הסורי.
ב-1984 ביצעו ג'עג'ע ואלי חובייקה הפיכה פנימית אשר שמה קץ לכהונתו של פואד אבו נאדר כמנהיג הכוחות הלבנוניים.
אבו נאדר נחשב כמקורב מדי לדודו, הנשיא אמין ג'ומאייל, אשר מדיניותו לא הייתה מקובלת על רוב מנהיגי הכוחות הלבנוניים.
ב-1986 היה ג'עג'ע למנהיג הכוחות הלבנוניים לאחר שדחק את חובייקה.
בעדה הנוצרית היו מי שראו בחובייקה בוגד משום שנתן ידו ליוזמת "ההסכם המשולש" של הסורים, אשר אמור היה לסיים את המלחמה ולחזק את השפעתה של דמשק בענייני לבנון.
סילוקו של חובייקה טרפד את ביצוע ההסכם.
ג'עג'ע הפך את הכוחות הלבנוניים לכוח מאורגן אשר קיבל סיוע בציוד מידי עיראק.
ב-1989 הביע ג'עג'ע את הסכמתו להסכם טאיף, שנועד להביא לתום מלחמת האזרחים.
בשליטתו היו גופים רבים השייכים למדינה, כגון נמל ביירות, שם גבה כספים עבור ארגונו בדמות מסי ייבוא וייצוא.
בנוסף נגבו כספים באזורים הנוצריים על ידי שלוחיו במקום על ידי רשויות המיסים של המדינה (בדומה לכל המיליציות למעט חזבאללה במהלך המלחמה).
הוא אף ניסה לפתוח שדה תעופה באזור חלאת.
תחילה עמד ג'עג'ע לצד ממשלתו של מישל עאון.
כאשר פתח זה האחרון ב"מלחמת השחרור" נגד סוריה ב-14 במרץ 1989, תמך ג'עג'ע במאמציו לשחרר את לבנון מן הכוחות הזרים.
עם זאת, בהמשך הוא פקפק במניעיו של עאון לנהל מלחמה שעלולה הייתה להמיט הרס על לבנון ולא הייתה מבטיחה עצמאות אמיתית נגד הצבא הסורי החזק ותומכיו בשמאל הלבנוני.
כאשר החל עאון בצעדים לפירוק הכוחות הלבנוניים בשל התנגדותם למדיניותו, התנגד ג'עג'ע בכוח.
הדבר הביא לעימות חמוש הרסני בין הצבא הלבנוני לכוחות הלבנוניים מ-31 בינואר ועד 13 באוקטובר 1990.
עאון נכנע ב-13 באוקטובר 1990, כאשר הצבא הסורי הניסו מארמון הנשיאות בבעבדא.
תאריך זה מציין את תום מלחמת האזרחים.
לג'עג'ע הוצעו מספר פעמים תיקים בממשלה שקמה, אך הוא סירב, בשל התנגדותו למעורבות הסורית בלבנון.
בשנת 1994 התפוצצה פצצה בכנסיית סיידת א-נאג'ת וכמה מתפללים נהרגו.
ג'עג'ע נעצר בחשד למעורבות בפיצוץ והואשם בניסיון לערער את השלטון על ידי "ניהול מיליציה במסווה של מפלגה פוליטית", בהסתה לאלימות, ובביצוע מעשי רצח במהלך מלחמת האזרחים.
הוא הואשם ברצח ראש הממשלה לשעבר ראשיד כראמה, דני שמעון ובני משפחתו, ואליאס א-זאייק.
הוא הואשם גם בניסיון לרצוח את השר מישל מור.
טרם מעצרו הועברו לג'עג'ע מסרים מפוליטיקאים שתמכו בו, אשר הזהירו אותו מפני המעצר הצפוי והציעו לו דרך מילוט מלבנון.
ג'עג'ע סירב להימלט, נעצר, נשפט ונידון לכמה מאסרי עולם.
נטען שרבים מחברי החזית הלבנונית עונו במהלך חקירתם (ואחד אף מת במהלך חקירה), והעדויות שנאספו מהם שימשו להרשעת ג'עג'ע.
ארגון אמנסטי מחה על תנאי מעצרו של ג'עג'ע, אשר נכלא בבידוד בתא קטן, שלוש קומות מתחת לפני הקרקע בבניין משרד ההגנה הלבנוני.
במהלך תקופת מאסרו לא איבד ג'עג'ע את התמיכה לה זכה בקרב חוגי הנוצרים בלבנון.
פוליטיקאים ואנשי דת קראו לשחרורו, אך הממשלות הלבנוניות הפרו-סוריות סירבו להעניק לג'עג'ע חנינה.
למשלחת מטעם האספה הלאומית שבאה לבקרו בכלאו בנובמבר 2004 אמר: "אני מעדיף להישאר בכלא עשרים שנה נוספות מאשר לסחור בעמדותיי תמורת חופש".
הקריאות לשחרורו התעצמו לאחר מהפכת הארזים ונסיגת כוחות הצבא והמודיעין הסוריים מלבנון בשנת 2005. ב-18 ביולי 2005 העביר הפרלמנט חוק חנינה לג'עג'ע.
כמעט כל חברי הפרלמנט תמכו בחוק, והיוצאים מן הכלל היו נציגי חזבאללה שנמנעו.
הכוחות הלבנוניים ערכו חגיגות נרחבות לרגל שחרורו ב-26 ביולי.
לאחר צאתו מן הכלא, יצא ג'עג'ע מלבנון לבדיקות רפואיות ושב אליה ביום הולדתו, ב-25 באוקטובר 2005. כיום הוא מתגורר בכפר "מערב" השוכן בהר הלבנון בסמיכות לעיר ג'וניה.
ג'עג'ע הודה בריאיון לעיתון הלבנוני א-ספיר בשנת 2006 באחריותם הישירה של הכוחות הלבנוניים לרצח ארבעת הדיפלומטים האיראנים בזמן מלחמת האזרחים במטה הפלנגות, שהאיראנים עודם טוענים כי הם מוחזקים בידי ישראל.
כמו כן בנאום היסטורי בג'וניה בשנת 2008, בפני קהל של אלפי תומכים הביע ג'עג'ע התנצלות וצער על הטעויות שביצע בתקופת מלחמת האזרחים והביע תקווה לסליחת אלוהים על מעשים אלו.
צעד זה לא מנע ניסיון שנכשל להתנקש בחייו, בשנת 2012.
זמן קצר לאחר צאתו מן הכלא, חזר ג'עג'ע לעמוד בראשות מפלגת הכוחות הלבנוניים שזכתה בשל כך לפופולריות מחודשת בקרב הנוצרים בלבנון.
ג'עג'ע אף הודיע בשנת 2014 על מועמדותו לנשיאות לבנון.
עם זאת, בצעד מפתיע, בשנת 2014, הוא חבר ליריבו משכבר מישל עאון, והודיע על תמיכתו בו לנשיאות לבנון, מהלך שכוון נגד ראש ממשלת לבנון סעד אל-חרירי ומועמדו לנשיאות סלימאן פרנג'יה השני.
המהלך זכה להצלחה ומישל עאון נבחר לנשיאות לבנון.
סמיר נקאש היה סופר ישראלי בשפה הערבית, מהפוריים שבין הסופרים ילידי עיראק שעלו לישראל.
נקאש נולד ברובע היהודי בבגדאד, בן בכור לבעל עסק לחלקי חילוף ולאחות מיילדת.
אחריו נולדו להוריו עוד חמישה ילדים, הצעירה שבהם, רות ויגיסר תרגמה כמה מכתביו.
את רוב חייו בילה בשכונת עמישב בפתח תקווה, קרוב מאוד למקום שפעם עמד בו אוהל המעברה שאליה הובא ב-1951 כילד בן 12 עם משפחתו, במסגרת מבצע עזרא ונחמיה.
סמיר נקאש זכה בפרס ראש הממשלה לספרות ערבית על ספריו "היום שתבל הרתה והפילה בו" ו"בנפול צלעות המשולש".
יצירותיו נלמדות עד היום באוניברסיטאות בישראל ובמצרים.
סמיר נפטר בשנת 2004 ונטמן בבית העלמין סגולה בפתח תקווה.
הוא השאיר אחריו אישה, בת ושני בנים.
לאחר מותו, הצהירו גולים עיראקים מוסלמים כי הם מבקשים להעביר את גופתו לעיראק, שהוכיח לדעתם אהבה עזה ותלות בעבר העיראקי יותר מכל הגולים העיראקים ברחבי העולם.
נקאש מבכה בכתיבתו את אובדן האחווה ושיתוף הפעולה היהודי-מוסלמי-נוצרי, כפי שראה בעיראק.
הוא מתאר את עיראק שלפני חיסול הגלות היהודית, כגן עדן, ואת עלייתו לארץ ישראל כסיוט.
על אף שעלה ארצה, לא היה ציוני.
נקאש ראה במציאות הישראלית גיהנום פיזי ורוחני, ותיאר בריאיון לעיתון אל-חיאת את תוצאות הגירתו ארצה כך: "חיי האמיתיים מסתכמים בשתים עשרה השנים שאותן חייתי בעיראק.
כל מה שבא בעקבות שנים אלה לא היה אלא צללים לשנים ההן".
נגיב מחפוז אמר על ספרותו של נקאש כי היא ראויה לפרס נובל לספרות.
ספרותו מוערכת בעולם הערבי ובישראל זכה שלוש פעמים בפרסי ראש הממשלה לספרות הערבית.
כתיבתו של נקאש היא בניב ערבית יהודית בגדאדית שנעלם בעקבות עליית יהודי עיראק לישראל.
חמשת הספרים הראשונים שלו, שהתפרסמו עד לשנת 1980 - כולם בהוצאה פרטית ובמימונן של קרנות שפרופסור שמואל מורה טרח להשיג בשבילו, הופצו בריכוזיהם של גולים עיראקים, כולל מוסלמים ונוצרים, באירופה וברחבי ארצות הברית.
לאחר הסכם השלום הגיעו גם למצרים.
עד יום מותו, היה נקאש הסופר הקאנוני יליד עיראק היחיד שלא עבר לכתוב מהשפה הערבית לשפה העברית, בשונה מהסופרים סמי מיכאל, אלי עמיר, שמעון בלס ואחרים.
נקאש עצמו הסביר זאת כבחירה להשתמש בכלים הטובים ביותר העומדים לרשותו.
נקאש תרגם את הרומן "ויקטוריה" של סמי מיכאל לערבית, תרגום אשר יצא לאור בקהיר בשנת 1995.
يوم حبلت وأجهضت الدنيا :قصص عراقية, סיפורים, 1980 (תורגם לעברית בידי רות נקאש ויצא בשם: יום שתבל הרתה והפילה בו: סיפורים עיראקים בספריית פועלים, תל אביב, 1985)
في غيابه :مسرحية في ٣ فصول (בהיעדרו), מחזה בשלוש מערכות, 1981
الرجس אל-ריג'ס (השיקוף), רומן, 1987
פ'ווה יא דם (דם משובח למכירה) רומן, 1987
عورة الملائكة עאוורת אל מלא'יכה (מבושי המלאכים), רומן, 1991
نذر الخريف :قصص مختارة (נדר סתיו: סיפורים נבחרים), 1997
شلومو الكردي وأنا والزمن :رواية (שלמה הכורדי ואני והזמן), רומן, 2003. הספר תורגם לעברית בידי סמירה יוסף ורות נקאש-ויגיסר ויצא בסדרת מכתוב, בהוצאת ידיעות ספרים ומכון ון ליר בירושלים, 2020.
"דיירי משנה וקורי עכביש", תרגום: רות נקאש ויגיסר.
סמיר נאסרי הוא כדורגלן עבר צרפתי ממוצא אלג'יראי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
נאסרי גדל באזור עוני של מרסיי, ושם שיחק לראשונה כדורגל.
הוריו רשמו אותו למועדון הכדורגל פן מירבו כשהיה ילד, על מנת להרחיקו מחבורות רחוב מקומיות.
הוא שיחק במועדון זה במשך שנתיים.
נאסרי החל לשחק באולימפיק מרסיי כשהיה בן 9. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הצרפתית בעונת 2004/2005, בגיל 17, ובאותה עונה הוא פתח בהרכב ב-13 משחקים ועלה כמחליף ב-11 נוספים.
במשחקים אלו הוא הבקיע שער אחד.
בעונה שלאחר הוא השתתף בגביע האינטרטוטו (משחק ושער) ובגביע אופ"א (10 משחקים ללא שערים).
שערו הראשון בעונת 2006/2007 הובקע רק ב-29 באפריל 2007, לאחר שפתח בהרכב במשחק מול סושו וסייע למרסיי לנצח 4 - 2. בזכות הניצחון העפיל המועדון למקום הרביעי כשנותרו ארבעה מחזורי ליגה לסיום.
נאסרי שיחק בהפסד לפריז סן-ז'רמן בגמר הגביע הצרפתי של 2006, ולסושו בגמר הגביע של 2007. ב-20 במאי 2007 הוא זכה בתואר שחקן שנה של ליגת העל הצרפתית, והקדים את ז'ימי בריאן וקרים בנזמה.
הוא נבחר גם לתואר שחקן השנה של מרסיי במשאל שנערך בקרב האוהדים.
ב-11 ביולי 2008 הוא חתם בארסנל על חוזה לטווח ארוך תמורת סכום של כ-12 מיליון לירות שטרלינג.
הוא ערך את הופעת הבכורה במשחק הידידות מול שטוטגרט ב-30 ביולי.
ב-16 באוגוסט 2008 הוא הבקיע את שער במשחק מול וסט ברומיץ' אלביון, והיה זה שערו הראשון במסגרת הפרמייר ליג.
ב-27 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה בליגת האלופות במשחק השני של סיבוב המוקדמות האחרון מול טוונטה אנסחדה, והבקיע שער בדקה ה-26. ב-8 בנובמבר 2008 הוא הבקיע את שני השערים בניצחון 2 - 1 על מנצ'סטר יונייטד.
נאסרי הבקיע שערים בניצחונות החוץ מול האל סיטי (17 בינואר) וניוקאסל יונייטד (21 במרץ).
הוא סיים את עונת עם שבעה שערים וחמישה בישולים.
ב-9 במרץ 2010 הבקיע את השער הרביעי בניצחון 5 - 0 על פורטו בשמינית גמר ליגת האלופות, לאחר שהתגבר על השמירה של שלושה משחקני פורטו ובעט בכדור לכיוון הפינה השמאלנית והרחוקה של השער.
ארסנל ניצחה בסיכום שני המשחקים בתוצאה 6 - 2.
נאסרי נפצע בברכו במהלך התיקו מול ליברפול בתחילת עונת , וחרף תחזיות אנשי המועדון שייעדר לחודש הוא נעדר לשלושה משחקים בלבד, וחזר להרכב בניצחון הביתי 6 - 0 על ספורטינג בראגה בליגת האלופות.
בדרבי של צפון לונדון מול טוטנהאם הוטספר בגביע הליגה הבקיע נאסרי שני פנדלים בסיום המשחק, שסייעו לארסנל לנצח 4 - 1 ולהעפיל לשמינית הגמר.
ב-24 באוגוסט 2011 חתם נאסרי במנצ'סטר סיטי על חוזה ל-4 שנים תמורת סכום של כ-25 מיליון לירות שטרלינג.
ב-13 במאי 2012 זכה נאסרי בתואר הראשון שלו בפרמייר ליג כאשר מנצ'סטר סיטי זכתה באליפות הליגה של שנת 2011/2012.
בעונת הליגה של 2013/2014 כבש נאסרי את הגול השני בגמר גביע הליגה בניצחון של מנצ'סטר סיטי על סנדרלנד 1-3.
ב-11 במאי הוא כבש את הגול הפותח במשחק נגד וסטהאם שהסתיים בתוצאה 0–2 ובסיומו זכתה סיטי באליפות הליגה השנייה בתוך שנתיים.
ב-31 באוגוסט 2016 הושאל לסביליה לעונה אחת.
ב-21 באוגוסט 2017 חתם נאסרי לשנתיים באנטליהספור הטורקית, אך בשל סכסוך עם הנהלת הקבוצה שוחרר כעבור פחות משנה.
בפברואר 2018 קיבל נאסרי עונש השעיה של חצי שנה מכדורגל בשל שימוש בחומרים אסורים, באוגוסט 2018 ההשעיה הוארכה עד לסוף 2018. ב-31 בדצמבר 2018 חזר נאסרי לפרמייר ליג וחתם בווסטהאם יונייטד.
ב-5 ביולי 2019 חתם באנדרלכט מליגת העל הבלגית.
ב-26 בספטמבר 2021 חשף נסרי כי מאז ששוחרר מאנדרלכט ב-2020 החליט לפרוש מכדורגל.
נאסרי שיחק ברוב שכבות הגיל המייצגות את צרפת במשחקים בינלאומיים.
הוא נכלל בסגל הנבחרת עד גיל 17 לאליפות אירופה בכדורגל עד גיל 17 לשנת 2004, והבקיע את שער הניצחון במשחק הגמר.
נאסרי ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת צרפת במשחק הידידות הביתי מול נבחרת אוסטריה ב-28 במרץ 2007. במשחק זה הוא בישל את שער הניצחון לקרים בנזמה.
שערו הראשון בנבחרת הובקע בניצחון 1 - 0 על נבחרת גאורגיה במסגרת מוקדמות יורו 2008. נאסרי גם נכלל בסגל של ריימון דומנק לקראת הטורניר, ובגיל 20 היה לאחד השחקנים הצעירים ביותר שנכללים בסגל הנבחרת לטורניר היורו.
בטורניר עצמו הוא עלה כמחליף פעמיים, ובסך הכל שיחק 32 דקות.
ב-12 בספטמבר 2014 הודיע על פרישה מהנבחרת.
סמיר שוקרי הוא זמר, כנר ונגן עוד ערבי-ישראלי.
סמיר שוקרי נולד בעכו למשפחה ערבית-מוסלמית.
הוא ספג את זיקתו למוזיקה מאביו, המורה והכנר סודקי שוקרי.
תחת הדרכתו, למד שוקרי לנגן על כינור, עוד וגיטרה, וכבר בגיל צעיר החל להופיע לצדו בשירה.
עם סיום לימודיו התיכוניים בשנת 1973, עבר לארצות הברית כדי ללמוד תואר ראשון במוזיקה בקווינס קולג' שבניו יורק, ובמקביל פיתח את הקריירה שלו בהופעות במועדונים מקומיים.
במהלך שהותו שם הכיר את קרול סלומון, יהודייה אמריקאית, והשניים נישאו בשנת 1980 והביאו לעולם שני ילדים.
לאחר שש שנות נישואים התפרק הקשר, ובשנת 1987 שב שוקרי לישראל.
עם חזרתו לארץ, הגיעה פריצתו הגדולה לתודעה הציבורית.
בשנת 1989 הוציא את אלבומו השני "רונה", ששיר הנושא שלו ("רונה") הפך ללהיט , ולסימן ההיכר המובהק ביותר שלו.
באותה שנה זכה להצלחה נוספת כשביצע בפסטיגל את השיר "ממשה ועד מוחמד", שכתבו יורם טהרלב ונורית הירש, והגיע למקום השני בתחרות.
במישור האישי, בשנת 1990 נישא בשנית לג'אמילה, עורכת דין, ובסוף אותה שנה נולד בנם נדיר.
במהלך שנות התשעים המשיך שוקרי להוציא אלבומים מגוונים ששילבו השפעות תרבותיות שונות.
בשנת 1993 הוציא דרך חברת "קוליפון" את האלבום "חגיגה", שכלל לחנים מארצות ערב לצד ביצוע לשיר "א יידישע מאמע".
שנה לאחר מכן, הוציא את האלבום "לילי צלצלי לי", בו שיתף פעולה עם יוצרים בולטים כמו אהוד מנור ויוני רועה, וחידש את "שיר לשלום" בדואט עם מירי אלוני.
בשנת 1996 התמודד בקדם-אירוויזיון עם השיר "תנו יד" שהגיע למקום השלישי, והשתתף בסרט "ציפורים בניוטרל" ושר שם "על מי את עובדת".
את העשור סיכם באלבום "פנטזיה", שהורכב מגרסאות עבריות של שייקה פייקוב לשירים לועזיים.
ככנר השתתף ב-1998 בהקלטת האלבום "ברוכים הבאים לישראל" של להקת "אתניX".
בשנת 2002 החליט שוקרי חזר לארצות הברית עם משפחתו, ומאז הוא מתגורר שם.
למרות המרחק הפיזי, הוא שמר על קשר עם התעשייה המוזיקלית בישראל, בין היתר כאשר חזר להשתתף בקדם-אירוויזיון 2005 בדואט "באהבה גדולה" עם אפרת כהן.
בשנים האחרונות רשם הישג מקצועי משמעותי בזירה הבינלאומית, כאשר החל משנת 2018 לקח חלק בצוות השחקנים של המחזמר המצליח "ביקור התזמורת" בברודוויי, לצדו של ששון גבאי.
שוקרי הוא דודו של הזמר בסאם בירומי.
שרים נעמי שמר (2004, עם ישראל דיין)
סמיר אל-יוסף הוא סופר, פובליציסט ומבקר ספרות פלסטיני המתגורר בלונדון.
נולד במחנה הפליטים רשידיה, הסמוך לצור שבדרום לבנון, שם גדל עד שבגיל עשר עבר עם משפחתו לצידון.
אביו הגיע ממשפחה סונית בעוד שאמו היא נצר לאחת המשפחות השיעיות היחידות בארץ ישראל.
בשנת 1989 היגר לקפריסין, ומשנת 1990 מתגורר בלונדון, שם למד פילוסופיה וקיבל תואר שני מאוניברסיטת לונדון.
אל-יוסף פרסם בשנת 2004 קובץ הסיפורים ביחד עם הסופר הישראלי אתגר קרת, בשם Gaza Blues ("בלוז עזה"), אשר זכה להצלחה ותורגם לכמה שפות.
בשנת 2007 פרסם את הרומן הראשון שלו באנגלית, אשר נקרא "אשליית השיבה".
בשנת 2008 יצא הספר בעברית בתרגומו של ניב סבריאגו בהוצאת ידיעות ספרים.
אל-יוסף מפרסם מאמרי דעה בעיתונים ברחבי העולם כגון הגרדיאן, אלחיאת, הרבעון היהודי והוושינגטון פוסט.
בשנת 2005 זכה בפרס קורט טוכולסקי מאת ארגון הסופרים הבינלאומי על קידום השלום וחופש הדיבור במזרח התיכון.
סמיר זיד א-ריפאעי (ערבית: سمير زيد الرفاعي; נולד ב-1 ביולי 1966) הוא פוליטיקאי ירדני וראש ממשלת ירדן מ-14 בדצמבר 2009 עד ל-9 בפברואר 2011.
סמיר ריפאעי הוא בנו של ראש ממשלת ירדן לשעבר זיד א-ריפאעי ונכדו של סמיר א-ריפאעי, אף הוא ראש ממשלת ירדן לשעבר.
א-ריפאעי הוא בעל תואר ראשון בלימודי מזרח תיכון מאוניברסיטת הרווארד, קיימברידג', מסצ'וסטס (1988).
תואר שני בפילוסופיה וביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת קיימברידג', בריטניה (1989).
הקריירה הפוליטית שלו כללה את היותו מזכ"ל בית הדין המלכותי ההאשמי, ראש מחלקת העיתונאים ומשרד התקשורת של המלך עבדאללה השני, שר בית המשפט המלכותי ההאשמי בין השנים 2002-2003, ויועצו של המלך עבדאללה השני בשנת 2005.
א-ריפאעי מונה לראש ממשלת ירדן בדצמבר 2009. ביולי 2010 לקח חלק בפגישה ודיון בין ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ומלך ירדן עבדאללה השני, במטרה לקדם את תהליך השלום עם הפלסטינים.
בפברואר 2011, בעקבות ההפגנות שפרצו במדינה כחלק מן האביב הערבי, הוחלף על ידי המלך עבדאללה השני בתפקיד ראש הממשלה במערוף אל-בח'ית.
זאת לאחר שבעקבות ההפגנות במצרים בינואר 2011 החלו ההפגנות גם בירדן.
בשנים 2013–2015 כיהן כיו"ר ועדת יחסי החוץ של הסנאט הירדני.
בשנת 2015 מונה לסגן נשיא הסנאט.
סמירמיס (שם אשורי: שַמוּראמַת; בארמית סורית: ܫܡܝܪܡ, "שמירם; בארמנית: Շամիրամ) הייתה מלכה אשורית ששלטה בשנים 810–805 לפנה"ס.
לפי גרסאות אחדות פירוש שמה הוא "אהובת היונים", ולפי גרסאות אחרות שמה המקורי הוא סמור-אמת, "מתנת הים" בבבלית.
לפי ההיסטוריון היווני דיודורוס סיקולוס (המאה ה-1 לפנה"ס), השם "סמירמיס" מוצאו במילה האשורית "סוּמָטוּ", שמשמעותה "יונה".
סמירמיס נולדה בעיר ארך למשפחת אצולה.
כפי הנראה הייתה המלכה שמוראמת (Shammuramat), אשתו של המלך שמשי-אדד החמישי.
בנה הוא אדד-ניררי השלישי, ששמו מופיע על פסל של האל נבו, הנמצא כיום במוזיאון הבריטי.
ההיסטוריון היווני הרודוטוס (המאה ה-5 לפנה"ס) מספר כי סמירמיס בנתה סכרים על הנהר שמנעו את הצפות המישור.
מסופר על פסל שהזמינה של האלה ריאה, יושבת על כס מלכות, מוקפת באריות.
לפי התיאור משקלו של הפסל עלה על 250 טון.
יש המייחסים לה את בניית הגנים התלויים בבבל.
סמירמיס הייתה דמות אמיתית, אולם כפי שקרה לשליטים רבים במזרח, דמותה עברה האלהה ונכללה בסיפורי המיתולוגיה המסופוטמית.
לפי אגדה אשקלונית, גרמה האלה אשרה לאימה אטרגטיס (דרקטו בפי קטסיאס היווני), אלה אשקלונית-סורית, להתאהב בנער מקומי, ומהזיווג נולדה סמירמיס.
לאחר לידתה התביישה האם באהבתה לבן אנוש, הרגה את אביה של סמירמיס, נטשה את בתה, ובעצמה קפצה לאגם והפכה לדג.
סמירמיס גודלה על ידי יונים, עד שנמצאה על ידי הרועה המלכותי סימס.
כשגדלה נישאה לנינוס (המייסד המיתולוגי של נינוה), שאילץ את בעלה הראשון להתאבד כדי שיוכל לשאת אותה.
מסופר שלאחר מותו של נינוס בקרב, המשיכה סמירמיס את כיבושיו והרחיבה אותם.
בסופו של דבר, על פי האגדה, הפכה סמירמיס ליונה.
הטייל הסורי לוקיאנוס מספר על המקדש בהייראפוליס, שעל פי גרסאות מסוימות הוקם על ידי סמירמיס וניצב בו פסלה, כשעל ראשו יונת זהב.
הפסל ניצב בדלת המקדש של הרה כשהוא מורה בידו על הפתח.
הוא מסביר שסמירמיס הורתה לכל יושבי סוריה לעבוד לה כאלה ולה בלבד.
בעקבות הוראתה נשלחו אליה חולי ואסונות על ידי האלים עד שחזרה בה מיוזמתה והורתה לכל נתיניה לשוב להרה, ומשום כך ניצב פסלה מורה בידו על פתח מקדשה.
עוד הוא מספר שהאנשים באזור נמנעים מאכילת דגים ויונים משום שאלה נחשבים לחיות קדושות.
קישורים נוספים בין היונה לסמירמיס מופיעים גם אצל פליניוס וסטראבון.
על פי גרסה אחרת, הייתה סמירמיס בתה של האלה עתרגתיס ואמו של הגיבור נמרוד.
לאחר שבעלה, המלך שמשי-אדד החמישי, מת במלחמה, היא שימשה כעוצרת ושלטה בשם בנה שהיה קטין.
לאחר מכן בנה, אדד-ניררי השלישי, שלח את הסריס להרוג אותה מכיוון שלא העבירה לידיו את המלוכה (לפי דיודורוס).
על דמותה נכתבו יצירות רבות, ביניהן אופרות של גלוק: (סמירמיס גלוק), ויולדי (סמירמיס ויולדי) ורוסיני (סמירמיס רוסיני).
סמיר א-ריפאעי היה פוליטיקאי ירדני ממוצא פלסטיני שכיהן שש פעמים כראש ממשלת ירדן.
כהונתו הראשונה הייתה כאשר אמירות ירדן הייתה חלק מהמנדט הבריטי על עבר הירדן, ושאר כהונותיו לאחר קבלת עצמאותה של ממלכת ירדן ב-1946, בזמן כהונתו השלישית נרצח המלך עבדאללה.
שימש מספר פעמים גם כשר החוץ של ירדן.
א-ריפאעי נולד ב-30 בינואר 1901 בצפת.
בשנות ה-30 וה-40 נמנה עם האליטה הפוליטית הפלסטינית בירדן, שם כיהן כמזכיר הכללי של ממשלת ירדן משנת 1933 ומונה לשר הפנים ביולי 1941. כהונתו הראשונה כראש הממשלה החלה ב-15 באוקטובר 1944 והסתיימה בתאריך 19 במאי 1945, אז הוחלף בידי אבראהים האשם.
במהלך כהונתו הוא עסק רבות בענייני ארץ ישראל והיה שותף לשיחות האיחוד הערבי והשתתף בוועידה האחדות הערבית בקהיר.
כן עסק א-ריפאעי בתוכנית להקמת סוריה רבתי בסוריה, לבנון, ארץ ישראל ועבר הירדן.
בעיתונות פורסמו שמועות שונות על הסיבות להתפטרותו במאי 1945.
א-ריפאעי עמד בראש משלחת עבר הירדן לשיחות לונדון בשנת 1946
כהונתו השנייה כראש ממשלה הייתה בחודשים פברואר-דצמבר של שנת 1947. בעיתונות נטען שא-ריפאעי נדרש להתפטר בגלל חילוקי דעות עם המלך עבדאללה שרצה לפעול לסיפוח חלק מארץ ישראל ולמימוש תוכנית סוריה רבתי באופן חד צדדי, בעוד א-ריפאעי ביקש להגיע להסכמות בתוך הליגה הערבית.
בדצמבר 1948 יצא כשליח מיוחד של עבדאללה ללונדון ובינואר 1949 ביקר בוושינגטון.
בסוף 1949 יצא בשליחות המלך לאיראן.
בתקופה זו כיהן כ"שר הארמון" או "שר החצר" וניהל גם שיחות על הסכם שלום עם ישראל.
בתחילת מרץ 1950 נתבקש להקים ממשלה במקום אל-הודא, אולם הוא לא הצליח במשימה.
באפריל 1950 לא התמודד א-ריפאעי בבחירות לפרלמנט, ובמקום זאת מונה לסנאט.
את כהונתו השלישית כראש ממשלה החל בתאריך 4 בדצמבר 1950, לאחר שהחליף את קודמו סעיד אל-מופתי בממשלה שכללה את נציגי הקואליציה בפרלמנט.
לאחר חצי שנה בתפקיד, נרצח המלך עבדאללה במהלך ביקור בירושלים, וירש אותו בנו טלאל.
שבוע לאחר מכן, לאחר הוצאתם להורג של הקושרים, התפטר א-ריפאעי מתפקיד ראש הממשלה.
הוא סיים את כהונתו השלישית ב-25 ביולי 1951.
כהונתו הרביעית של א-ריפאעי התרחשה בזמן מלכותו של חוסיין, בנו של טלאל.
בספטמבר 1955 נחתם ההסכם הראשון בברית בגדאד, ברית הגנה אנטי-סובייטית ביוזמת בריטניה וארצות הברית.
עיראק הצטרפה לברית, כמו גם מדינות אחרות באסיה, והבריטים ניסו לגייס גם את ירדן לקואליציה זו.
חוסיין אמנם תמך ביוזמה זו, אולם ראש ממשלתו סעיד אל-מופתי והשרים הפלסטינים התנגדו לכך והתפטרו בסוף השנה.
בעקבות זאת החלו בממלכה מהומות ברוח סוציאליסטית ואנטי-מערבית.
שתי ממשלות קצרות מועד, של היזאע אל-מג'אלי ושל אבראהים האשם (בו כיהן א-ריפאעי כסגו ראש הממשלה ושר החוץ) לא הצליחו להרגיע את הרוחות.
ב-8 בינואר 1956 התמנה א-ריפאעי לראש ממשלה, והודיע באופן רשמי כי ירדן לא תצטרף לברית בגדאד
א-ריפאעי כיהן בתפקיד ראש הממשלה במשך כחצי שנה, עד ל-22 במאי 1956, אז התפטר בעקבות חילוקי דעות עם המלך בענייני מדיניות בעולם הערבי.
בתחילת 1958 כיהן כשר החוץ וסגן ראש הממשלה ובעיתונות הישראלית כונה "האיש החזק" של ירדן.
בתקופה זאת ניהל את המגעים בנושא היחסים עם ישראל סביב משבר העלייה להר הצופים והוביל את הדיונים על איחוד בין ירדן ועיראק.
ב-19 במאי 1958, בעקבות חתימת הסכם האיחוד בין ירדן ועיראק, אבראהים האשם התפטר מתפקיד ראש ממשלת ירדן ומונה לסגן ראש ממשלת האיחוד, וא-ריפאעי מונה לראש ממשלה של ירדן.
כהונה זו ארכה כשנה, ובסופה התפטר פעם נוספת במאי 1959, בנימוק של הצורך במנוחה כדי לשמור על בריאותו.
עלתה הסברה שהרקע להתפטרות היה ניסיון התנקשות בחוסיין בידי סגן הרמטכ"ל הירדני צאדק אל-שרע בגיבוי מצרים, שעמדה אז בראשות קע"ם.
התפטרותו אפשרה ניסיונות להידוק הקשרים עם מצרים.
בנובמבר 1959 מונה א-ריפאעי לנשיא הסנאט הירדני.
בעקבות הפיכות הבעת' בסוריה ובעיראק בראשית שנת 1963, התפטר ראש הממשלה וספי א-תל וא-ריפאעי החליפו, עם ממשלה שהוגדרה כתקיפה יותר שתפעיל יד קשה נגד גורמים נאצריסטים.
עם זאת, היו שהגדירו את מטרת ממשלת א-ריפאעי להדק את הקשרים עם מצרים למרות המתיחות של השנים הקודמות.
א-ריפאעי הקים ממשלה שהייתה מורכבת מגורמים בעלי נאמנות מסורתית לבית המלוכה, ובמקביל ניסה לרצות את האופוזיציה.
אולם דווקא בתקופה זו פרצו מהומות קשות בממלכה, על רקע ההכרזה על הקמת האיחוד המשולש בין עיראק, סוריה ומצרים.
המהומות דוכאו ביד קשה, ובעקבות זאת נאלץ א-ריפאעי להתפטר ב-21 באפריל.
ביולי 1963 נתמנה ליושב ראש הסנאט הירדני, אולם בנובמבר 1963 הוא התפטר מהסנאט.
נפטר בעמאן ב-12 באוקטובר 1965.
לאור פרסומים כאילו הסכים לעלייה של חצי מיליון יהודים לארץ ישראל והשגת שוויון יהודי-ערבי בה, פרסום גילוי דעת בו כתב שהוא מאמין בצדקתם של תושביה הערבים של ארץ ישראל ועושה כל אשר ביכולתו לסייע להם.
הוא הוסיף שהוא רואה בציונות סכנה לעבר הירדן ושמחובתו להילחם בה בכל כוחו".
באוקטובר 1947, הסביר א-ריפאעי בשיחה עם כתבים בריטיים את התנגדותו למדינה יהודית בפלשתינה: "היהודים הם עם שיש לחשוש מפניו, ראו מה עשו בתוך 27 שנה בלבד ...
הם גייסו את הונם ואת השפעתם כדי להשיג מדינה מן האו"ם.
תן להם עוד 25 שנה והם יהיו על פני המזרח התיכון כולו, בארצנו ובסוריה ובלבנון, בעיראק ובמצרים...
הם היו אחראים להצתת שתי מלחמות עולם ...
כן, אני קראתי ולמדתי, ואני יודע שהם עמדו מאחורי היטלר בתחילת התנועה שלו".
משפחתו של א-ריפאעי דומיננטית בפוליטיקה של ירדן.
אחיו של סמיר, עבד אל-מונעם א-ריפאעי, שימש גם הוא כראש ממשלת ירדן.
כמו כן, בנו זיד א-ריפאעי ונכדו סמיר זיד א-ריפאעי שימשו שניהם כראשי ממשלת ירדן.
סמיר הנדנוביץ' (בסלובנית: Samir Handanovič; נולד ב-14 ביולי 1984) הוא כדורגלן עבר סלובני שמזוהה בעיקר עם קבוצת הכדורגל אינטר מילאנו מהסרייה א'.
סמיר הוא בן דודו של השוער ג'סמין הנדנוביץ'.
הנדנוביץ' התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של דומז'אלה.
בקיץ הושאל לטרוויזו, בינואר , הושאל ללאציו.
ביולי , הושאל לרימיני מהסרייה ב', תמורת 1.2 מיליון אירו.
הנדנוביץ' נחשב באותה עונה לשוער השני הכי טוב בליגה אחרי ג'אנלואיג'י בופון שוערה של יובנטוס.
בקיץ הוא חזר לאודינזה וחתם לחוזה שישאיר אותו במועדון עד ה-30 ביוני 2012. במהלך משחק נגד לאציו במאי , הוא הדף את הפנדל ה-6 שלו באותה עונה, והוא השווה את שיא הליגה של כל הזמנים שנקבע בעונת .
באוגוסט חתם חוזה חדש לחמש שנים נוספות.
ב-4 ביולי 2012 הנדנוביץ' עבר לאינטר מילאנו תמורת 11 מיליון אירו.
ב-13 בפברואר 2019 מונה הנדנוביץ' לקפטן אינטר.
הנדנוביץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סלובניה ב-17 בנובמבר 2004 נגד .
הנדנוביץ' השתתף עם הנבחרת במונדיאל 2010.
ב-18 בנובמבר 2015 פרש הנדנוביץ' ממשחק בינלאומי, לאחר שצבר 81 הופעות במדי סלובניה.
נבחרת השנה בסרייה א': ,
סמיר אויקני (באלבנית: Samir Ujkani; נולד ב-5 ביולי 1988) הוא כדורגלן עבר קוסוברי ששיחק בעמדת השוער.
אויקני נולד בכפר ווצ'יטרן שביוגוסלביה.
כעבור 6 שנים משפחתו הגרה לבלגיה שם התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ספורטינג ווסט הארלבקה, בגיל 18 עבר למחלקת הנוער של אנדרלכט.
אויקני שיחק במחלקת הנוער של המועדון כאשר הוא הספיק לרשום עוד 10 הופעות בקבוצת המילואים.
ביוני הוא חתם על חוזה ל-5 שנים בפאלרמו.
בעונתו הראשונה במועדון הוא שימש כשוער שלישי כאשר הוא גם שיחק במחלקת הנוער של המועדון, בעונת הפך לשוער השני של המועדון לאחר פרישתו של אלברטו פונטנה.
ב-26 באפריל 2009 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' נגד מילאן כאשר החליף את מרקו אמליה בדקה ה-64 במצב של 0–3 לטובת מילאן.
הוא הצליח לשמור על רשת נקייה עד לסיום המשחק, ולמרות ההפסד של קבוצתו הוא זכה למחמאות מצידו של קאקה.
ביולי הוא הושאל לנובארה ששיחקה אז בליגה השלישית.
בסיום העונה הוא עלה עם קבוצתו לסרייה ב' לראשונה מזה 33 עונות.
עקב כך, נובארה ביקשה להאריך את הסכם ההשאלה עמו.
ב-31 בינואר 2011 נובארה רכשה 50% מכרטיס השחקן שלו ושל חברו מיצ'ל מורגנאייה תמורת 1.5 מיליון אירו.
אויקני היה שותף להעפלה של נובארה לסרייה א' בסיום העונה לראשונה מזה 55 שנים.
ב-16 באוקטובר 2011 אויקני שבר את האף ואיבד 4 שיניים במהלך המשחק נגד בולוניה ונעדר כחודשיים מהמגרשים.
ב-5 בדצמבר 2011 הוא חזר להרכב במשחק נגד לאציו.
ב-22 ביוני 2012 הודיעה פאלרמו כי אויקני יחזור לסגל הקבוצה לקראת עונת .
בינואר פאלרמו החתימה את סטפנו סורנטינו, ואויקני הושאל לקבוצתו הקודמת של סורנטינו קייבו ורונה.
בקייבו, אויקני, לא רשם דקות משחק ובסיום העונה חזר לפאלרמו שירדה לסרייה ב' ושימש כשוער שני במועדון.
בדצמבר סורנטינו נפצע ואויקני הפך לשוער הראשון של הקבוצה בחודשיים בהם היה פצוע.
בסיום העונה חזרה פאלרמו לסרייה א'.
בחודש ינואר 2016 הושאל ללאטינה עד לסיום העונה.
ב-18 ביולי 2018 אויקני חתם בריזספור מליגת העל הטורקית.
בקיץ קיבל דרכון אלבני והפך לשחקן סגל בנבחרת הצעירה של אלבניה.
ב-13 בינואר 2014 פיפ"א אישרה לנבחרת קוסובו לקיים משחקי ידידות נגד נבחרות החברות בה, עקב כך החליט אויקני לייצג את קוסובו בה נולד.
ב-5 במרץ 2014 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 0-0 נגד .
סמירה חורי (או: סמירה כּוּרי, בערבית: سميرة خوري; נולדה ב-30 ביוני 1929 בנצרת) היא פעילה פמיניסטית, חברתית ופוליטית, החברה הערבייה הראשונה בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י), ממייסדות ארגוני הנשים תנד"י (תנועת נשים דמוקרטיות בישראל), גשר לשלום, בת שלום ונשים נגד אלימות.
מנהיגה מוכרת בפדרציה העולמית של נשים דמוקרטיות.
ממקימות ארגון הנשים אלנהדה אלנסאאיה בנצרת.
האישה הערבייה הראשונה בישראל שכיהנה כחברת מועצת עיר, בעיר נצרת.
נולדה ב-30 ביוני 1929 בנצרת, בת בכורה למשפחה בת שנים עשר ילדים (עשר בנות ושני בנים), לאביה נעים חבייס, סנדלר ומעצב נעליים בעלים של מפעל קטן, ולאמה, רוז לבית קעואר, מנהלת משק הבית.
משפחתה הייתה ממעמד בינוני והוריה ראו חשיבות רבה בלימודים עבור בנות ובני המשפחה.
לימים אחיה למדו והיו בעלי תואר דוקטור באלקטרוניקה ובחקלאות.
אחיותיה למדו ועבדו כאחיות בשירות הרפואי, כמהנדסת, כרופאה, כתופרת וכמעצבת.
למדה בבית הספר תיכון בנצרת.
בשנים 1942–1947 למדה במכללה למורות Women's Training College בירושלים.
במהלך לימודיה בירושלים נחשפה לפעילות התנועה הקומוניסטית באמצעות חברות מנצרת שלמדו אף הן בעיר, והושפעה מההתרחשויות הפוליטיות סביבה, בעיקר מסוגיות הקשורות באפליית נשים, דיכוי החלשים, בשחיקתו ובניצולו של מעמד הפועלים ובאפליה בין יהודים לערבים.
בשנת 1947, עם סיום לימודיה הוסמכה למורה בעיר עכו.
בתקופת עבודתה פרצה מלחמת העצמאות, על פי הנרטיב הפלסטיני הנכבה.
הייתה עדה לטרגדיה של הפליטים שהגיעו מחיפה לעכו ולעזיבתם של פליטים דרך הים.
כתוצאה מהמלחמה נסגר בית הספר שבו לימדה ושוכנו בו פליטים.
לימדה בעכו שנה אחת, עד יוני 1948. שבה לנצרת ולימדה בבית ספר.
עם שובה לנצרת גילתה שגם לעירה הגיעו מאות פליטים מהכפרים בסביבה.
הצטרפה לפעילים קומוניסטים וסייעה לשכן את הפליטים בכנסיות בעיר, לדאוג להם למזון, לתרופות ולבגדים.
ביום כיבושה של נצרת, 16 ביולי 1948, נהרג דודהּ מאש צה"ל.
בעקבות אירוע זה התגבשה תודעתה הפוליטית והיא הגיעה למסקנה שעליה להילחם ולפעול נגד הדיכוי והאפליה והחלה את דרכה הציבורית כפעילה במפלגה הקומוניסטית.
באוקטובר 1948 הצטרפה למפלגה הקומוניסטית.
בשלהי שנות ה-40 ובתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 עיקר פועלה התמקד בהקמת הארגון "אלנהדה אלנסאאיה", בהקמת ארגון הנוער הקומוניסטי בנצרת (בנק"י), בסיוע ובעזרה לפליטים פלסטינים שהגיעו לנצרת בעקבות המלחמה, ובהפגנות למען מעמד הפועלים ונגד הממשל הצבאי.
פעולות מחאה והפגנות בשירות המפלגה
אחת מפעולותיה הראשונות במפלגה הייתה גילוי מחאה נגד הממשל הצבאי.
היא ארגנה הפגנת נשים למען מתן רישיונות יציאה לעבודה לפועלים.
הפגנה יצאה ממתחם ביתו של פואד נסאר, שהיה מזכיר סניף מק"י בנצרת, וצעדה עד לבניין המשטרה, שבו היה משרדו של המושל הצבאי.
במהלך ההפגנה קראו הנשים "לחם, עבודה" וסיסמאות נגד הממשל הצבאי.
כוחות משטרה חסמו את דרכן.
בשנת 1949 פוטרה מעבודתה בבית הספר הממלכתי עקב דעותיה הפוליטיות.
עבדה כמורה פרטית במשך כמה חודשים.
לאחר מכן עבדה במשך שלוש שנים, עד שנת 1952, כמורה בבית ספר של הנזירות הפרנציסקניות סנט ג'וזף בנצרת.
בדצמבר 1953 התקיימה שביתה של עובדים ופועלים בעיריית נצרת בדרישה להשוואת תנאי עבודתם ושכרם לאלו של העובדים והפקידים היהודים.
העירייה ניסתה למנוע את השביתה באמצעות העסקת מפרי שביתה בחסות המשטרה.
נגד מעשה זה הוכרזה שביתת מחאה כללית בנצרת והתקיימו הפגנות.
בעקבות כך המשטרה פתחה בפיזור ההפגנות בצורה אלימה ועצרה עשרות תושבים.
בתגובה למעצרים הללו ארגנה יחד עם אודט נימר ואמינה ביטר הפגנת נשים נגד האלימות המשטרתית ונגד מפרי השביתה.
הפגנה זו צעדה מרחבת המעיין בנצרת לחצר העירייה.
השוטרים נעלו את שער הכניסה לחצר העירייה ומנעו מ-17 נשים, ביניהן אימהות עם תינוקות, לצאת במשך כמה שעות.
נוסף על כך נעצרה עם חברותיה והן הועמדו לדין.
תחילה נשלחה לבית המעצר בטבריה ולאחר משפט שנערך ביום למחרת נכלאה בבית הסוהר ביפו שלושה חודשים.
כיוון שהייתה אם לתינוק שוחררה לאחר חודש מעצר ושילמה קנס במקום ריצוי שני החודשים הנוספים.
בשנת 1954 החליטה הממשלה על הפקעת קרקעות משטחי כפר מנדא בבקעת בית נטופה לצורך התוואי של המוביל הארצי ובתגובה נערכו הפגנות ומחאות של תושבי הכפר נגד החלטה זו.
נשלחה מטעם מק"י לכפר מנדא כדי לסייע לנשות הכפר בארגון המחאה ובגיבוש דרכי פעולה נגד פינוים מהקרקע בידי המשטרה והצבא.
כמו כן ארגנו חברי מק"י, והיא ובעלה בהם, הפגנה בנצרת לאות הזדהות עם תושבי הכפר ובמחאה על ההחלטה.
ההפגנה התקיימה בכיכר המרכזית בנצרת ונאמו בה מנהיגי מק"י תאופיק זיאד, אמיל חביבי ופואד חורי.
היא גייסה נשים רבות שיצטרפו למחאה, ופעלה בכל כוחה כדי להגן על הנואמים ופעילים נוספים מפני מעצר על ידי כוחות המשטרה.
עקב כך נעצרה יחד עם תאופיק זיאד.
בשנת 1956 לאחר הטבח בכפר קאסם, תכננה המפלגה הקומוניסטית לקיים עצרת מחאה באזור.
יחד עם יפה גביש, ממנהיגות תנד"י, נתבקשה לארגן את נשות כפר קאסם להשתתף בהפגנה.
עקב עוצר שהוטל על האזור במטרה למנוע את פרסום המידע בדבר הטבח, לא יכלו השתיים להגיע והאירוע בוטל.
אחרי כמה ימים באה לכפר קאסם לניחום אבלים.
באחד במאי ב-1958, חג הפועלים, תקפו כוחות גדולים של משטרה וצבא את ההפגנה שערכה מק"י כמדי שנה בנצרת.
סיקורי ההפגנה בתקשורת העידו על ממדי האלימות, שהפעילו המשטרה והצבא נגד המפגינים.
במהלך פיזורה האלים של ההפגנה, מפגינים רבים נפצעו וכוחות הביטחון עצרו עשרות גברים ונשים.
היא נמנתה עם הנשים העצורות, יחד עם אוֹדֶט נִמְר, אמיליה סבאע`, וותיקה אלקאסם.
על נסיבות מעצרה זה סיפרה:
בשנת 1968 הוטלו עליה ועל פעילי מפלגה נוספים, ביניהם בעלה, צווי איסור כניסה לשטחים וצווי ריתוק שאסרו עליהם לצאת מיישובי מגוריהם ללא אישור מיוחד.
עמדותיה ופועלה כחברת הוועד המרכזי של המפלגה
בשנת 1969 נבחרה לוועד המרכזי של מק"י והייתה החברה הערבייה הראשונה בו.
כיהנה בתפקיד עד 1997. בתקופה זו פעלה רבות למען זכויות נשים, נגד הכיבוש הישראלי בשטחים ולמען שלום ושוויון בין שני העמים.
בנאום שנשאה בשנת 1972 בוועידה ה-17 של המפלגה אמרה:
בנאום אחר שנשאה בוועידה ה-20 של המפלגה בשנת 1985 אמרה:
פועלה לקידום מעמד האישה ומעמד הילד
בארגון הנשים בנצרת "אלנהדה אלנסאאיה"
חברות הארגון יזמו הרצאות מגוונות למען נשים בנושא זכויות אדם, הרצאות פוליטיות, הרצאות של רופאים על בריאות האישה ועוד.
הן פתחו כיתות לימוד לנשים אנאלפביתיות, הקימו מקהלה שבה למדו שירים מהפכנים ולאומיים וערכו פעולות הסברה להעלאת תודעה מגדרית ופוליטית.
נוסף על פעילות זו הקימה יחד עם חברות "אלנהדה אלנסאאיה" מפעל תפירה, ששימש מקור תעסוקה ופרנסה לנשים בנצרת, במבנה שנתרם על ידי חליל סאלטי.
בנוסף, הסתייעו באיגוד המקצועי קונגרס הפועלים הערבים (ההסתדרות לא קיבלה אז חברים ערבים לשורותיה).
חברות ופעילות הארגון היו מעורבות בין היתר באירועים ובהפגנות של המפלגה הקומוניסטית והיו פעילות משמעותיות במחאה בנצרת נגד הממשל הצבאי.
כחברת מק"י טיפחה קשרים עם חברות יהודיות ושיתופי פעולה באירועים שונים, ויצרה קשר עם רות לוביץ', שבשנת 1949 השתתפה בוועידת השלום הבינלאומית שערכה הפדרציה העולמית של נשים דמוקרטיות, עמדה בראש הארגון תנועת נשים דמוקרטיות מתקדמות וביקשה מחברות "אלנהדה" להצטרף למשלחת לוועידה.
כיוון שלא ניתן היה לשלוח לוועידה נציגות משני ארגונים מאותה מדינה, החליטו חברות שני הארגונים להתאחד על בסיס ערכי משותף, מטרות תואמות, היכרות בעשייה של שני הארגונים ובחברותן המשותפת במק"י.
בסוף שנת 1950 נתקבל הארגון המשותף למועצה של פדרציה העולמית של נשים דמוקרטיות.
הייתה חברת מזכירות הארגון ופעלה לצד רות לוביץ' וד"ר אתל קלינגר, שכיהנה כנשיאת הארגון.
תנד"י, תנועת נשים דמוקרטיות בישראל, היא התנועה הפמיניסטית המשותפת הראשונה בישראל המאגדת כבר עשרות שנים בשיתוף מלא אלפי נשים יהודיות וערביות שכולן פועלות בו בהתנדבות.
בעת הקמתו נקרא אנד"י, ארגון נשים דמוקרטיות בישראל.
היא נבחרה למזכירת התנועה הארצית בשנת 1951, וכיהנה כיו"ר תנד"י משנת 1971 ועד שנת 2003. גם אחרי פרישתה ממשיכה בתרומה ובפעילות לסניף בנצרת ובמזכירות הארצית של התנועה.
פעילות לקידום זכויות נשים וילדים
בתחילת שנות ה-50 פעלה יחד עם חברותיה בתנד"י לציון יום האישה הבינלאומי ב-8 במרס ואף לעגן אותו בהצעת חוק בכנסת.
פעילות תנד"י מציינות מדי שנה את יום האישה בהפגנות ובעצרות, בימי לימוד ובהרצאות, במטרה להעלות לשיח הציבורי את מעמדן וזכויותיהן של הנשים.
ב-1 ביוני הנהיגה בארץ את יום הילד, כפי שקבעה פדרציית הנשים הדמוקרטיות בשנות ה-40 של המאה ה-20. מאז מציינת תנד"י את יום הילד במועד זה למען קידום זכויות הילד והעלאת המודעות למצבם וזכויותיהם של הילדים והילדות בארץ ובעולם.
חברות הארגון פעילות בהפגנות נגד הכיבוש, המלחמות בלבנון ובעזה, נגד אפליית הציבור הערבי בישראל, הפגנות ה-1 במאי ועוד.
הן מפרסמות ומפיצות דפי מידע על זכויות נשים בעבודה, ב-36 סניפי התנועה נערכו ונערכות סדנאות וחוגי בית על זכויות של נשים, על השפעת הגלובליזציה על נשים ועל הגנה על זכויות נשים במקרים של ניצול ואלימות מינית.
יזמה יחד עם נשות תנד"י את הקמתם והפעלתם של גני ילדות וילדים ביישובים ובשכונות ערביים שלא היו בהם גנים.
הגן הראשון הקימו בשנת 1951 בחיפה.
היה זה הגן הדו-לאומי הראשון בו למדו ילדות וילדים ערבים ויהודים, כחלק מהחלטת המזכירות של התנועה.
בשנים 1973–1975 הקימה תנד"י בראשותה גנים נוספים באזור המשולש.
בנצרת הוקם הגן הראשון ב-1983, ועד שנת 1987 הוקמו עוד 6 גנים בשכונות שונות בנצרת.
הגנים תפקדו גם כמרכזי מידע לנשים לגבי זכויותיהן.
לימים עברו כמה מהגנים לבעלות רשויות מקומיות, ואחרים מנוהלים בידי עמותות עצמאיות.
ב-1952 נבחרה לכהן כחברה בוועד הציבורי להגנת הילד, שהוקם בתל אביב במסגרת אספה רבת משתתפים של רופאים, מחנכים, מורים ואנשי ציבור.
באספה נסקרו נושאים רבים הקשורים במצב הילדים בארץ באותה התקופה, כמו החינוך המשותף בתנועה הקיבוצית, דרכי הקליטה של עליית הנוער, חוק חינוך חובה וכדומה.
עם זאת, הועלו גם בעיות שונות משטחי הפעולה השונים של משתתפי האספה, כמו מזון, אשפה ותברואה, החינוך בחברה הערבית ועוד.
בשנת 1954 השתתפה במשלחת נשים למוסקבה, כאורחת של ועד הנשים הסובייטיות.
חברות המשלחת למוסקבה היו חברת הכנסת אסתר וילנסקה, המשוררת לאה גולדברג, ד"ר חנה סנה, דשה גורביץ פועלת מתל אביב, עליזה ניקולא מחיפה, ולולו סבאג, חברתה מארגון תנד"י נצרת.
בשנת 1957 ארגנה עם חברות תנד"י נצרת הפגנה מול בנייני משרדי הממשלה בעיר בדרישה לשחרר תושבים שנעצרו באורח אדמיניסטרטיבי בידי הממשל הצבאי.
במסגרת משלחת נשים נפגשה עם מפקד משטרת נצרת וביקשה להעביר לשלטונות את מחאתה של תנד"י בנצרת על גל המעצרים.
ב-24 באוקטובר 1975 השתתפה כנציגת תנד"י בוועדה בנושא השתתפותה של האישה בחיי החברה ובמאבק לעצמאות פוליטית וכלכלית בארצה, שפעלה כחלק מוועידת הנשים העולמית לשלום ולשוויון שהתקיימה בברלין, גרמניה.
הופעתה בוועידה זכתה לברכות מנשים רבות, ביניהן גוסטה פוצ'יקובה, אלמנתו של יוליוס פוצ'יק.
באותה שנה נמנתה עם החברים והחברות בוועדה לבדיקת מעמד האישה בישראל בראשות אורה נמיר שהוקמה על ידי ראש הממשלה יצחק רבין ונועדה גם לשמש מחווה לרגל שנת האישה הבינלאומית עליה הכריז האו"ם באותה שנה.
הוועדה בחנה את הנושא במשך שנתיים, ובראשית 1978 הגישה את מסקנותיה והמלצותיה.
ב-1991 יזמה יחד עם קבוצת נשים ערביות, עובדות סוציאליות, עורכות דין ופעילות בארגוני נשים, הקמת מקלט ראשון לנשים ערביות קורבנות אלימות.
המקלט הוקם באוגוסט 1993 במימון ממשלתי.
העמותה שהפעילה את המקלט-עמותת נשים נגד אלימות בנצרת, אותה ייסדה עם עאידה תומא-סלימאן, ממשיכה לפעול נגד אלימות פיזית ואלימות מינית כלפי נשים וילדות בחברה הערבית.
העמותה מפעילה מרכז סיוע לנפגעות אלימות מינית ופיזית, והקימה שתי דירות מעבר לנשים ונערות במצוקה.
ב-9 ביולי 2013 התקיימה ישיבה של הוועדה לקידום מעמד האישה בכנסת.
אחת ממשתתפות הישיבה, סאוסאן תומא שוקחה, מפעילות העמותה, אמרה בדיון על סמירה חורי כי "נשים רבות רואות בה דוגמה לאישה חזקה, אשר הקדישה שנים רבות של הפעילות שלה, האינטנסיבית, למען זכויות נשים, שלום צודק וזכויות הילדים".
ארגוני הנשים "גשר לשלום" ו"בת שלום"
בשנת 1967 שכלה הגברת רות ליס את בנה ובעקבות כך לאחר כמה שנים הביעה רצון להיפגש עם נשים ערביות ממצרים למען הידברות וקידום השלום דרך פרסום מודעה בעיתון.
בעקבות המודעה פנתה אליה יוכבד גונן, חברת מזכירות תנד"י, אשר קישרה בינה לבין חורי ונשים ערביות נוספות בהצעה להקים גוף משותף יהודי-ערבי בישראל ובעזרתו להגיע להידברות עם נשים ממצרים.
כך הוקם הארגון גשר לשלום שפעל בין השנים 1967–1973. הארגון התפצל בשנת 1973 עקב חילוקי דעות פוליטיים והיא נמנתה עם הפורשות ממנו.
לאחר הפיצול המשיכה בפעילות של גשר לשלום יחד עם שולמית חנין, צפירה יונתן, מאיה זהבי, יהודית דביר ונשים נוספות בתל אביב.
הארגון יזם פעילות והפגנות למען השלום.
הייתה שותפה ליוזמות ארגוניות נוספות כמו קו ירוק, קו אדום ונשים לשלום.
במסגרת הפעילות בארגונים דאגה לאסוף ציוד ובגדים לפלסטינים במחנות הפליטים, יזמה מפגשים ופעילות שותפת של נשים יהודיות ופלסטיניות, בתוך ישראל ומשני צדי הגבול ועוד.
ב-1989 התקיים בבריסל מפגש נשים בהשתתפות פעילות ישראליות ופלסטיניות, שבעקבותיו החל דיאלוג מתמשך שכתוצאה ממנו הוקם בשנת 1994 הארגון ג'רוזלם לינק, שהיה מורכב משני ארגוני נשים: בת שלום במערב ירושלים והמרכז הירושלמי לנשים במזרחה.
שני הארגונים אימצו עקרונות פוליטיים משותפים ועליהם הושתת שיתוף הפעולה ביניהם, דגם לשיתוף פעולה אפשרי בין שני העמים - הישראלי והפלסטיני.
הייתה שותפה להקמת ארגון בת שלום, ארגון נשים פמיניסטי ישראלי שכלל נשים יהודיות ופלסטיניות ישראליות, ופעלה בו עד להפסקת פעילותו.
בשנת 2000, עם פרוץ האינתיפאדה השנייה, הוקמה קואליציית נשים לשלום.
כארגון עצמאי של מאות פעילות עצמאיות בשיתוף עשרה ארגוני שלום פמיניסטיים: מחסום Watch, בת שלום, בת צפון, תנד"י, נשים בשחור, פרופיל חדש, האם החמישית, הליגה הבינלאומית של נשים לשלום וחופש (סניף ישראל), נגה ונל"ד.
הייתה שותפה בארגון כנציגת תנד"י.
החל משנת 1974 היה חברת ועד סניף נצרת של המפלגה הקומוניסטית בנצרת.
במקביל כיהנה כחברת עיריית נצרת במשך 6 חודשים.
הייתה האישה הערבייה הראשונה בארץ שמילאה תפקיד זה.
בתקופת זמן זו ניסתה לקדם את מעמד הנשים ומעמד הפועלים בעיר.
בסוף 1949 הכירה את פואד חורי, פעיל מרכזי במק"י וחבר מזכירות המפלגה, כאשר עבדו יחד כמורים בבית ספר בנצרת.
שניהם פוטרו מעבודתם עקב דעותיהם הפוליטיות וחברותם במק"י.
ב-1968 הלך לעולמו שבועיים אחרי שאובחן כחולה בסרטן.
היה מזכיר מחוז המפלגה בנצרת, חבר מועצת העיר נצרת, ומועמד מטעמה לראשות מועצת העיר.
היא גידלה את שלושת ילדיהם במקביל להמשך עשייתה הפוליטית והחברתית.
בעידוד בנה למדה נהיגה ובספטמבר 1968 הייתה האישה הראשונה בנצרת שהחזיקה ברישיון נהיגה.
שלושת ילדיהם למדו באוניברסיטאות בברית המועצות.
ד"ר ג'אבר חורי למד רפואה וכיום מנהל סניף קופת חולים בנוף הגליל.
ד"ר חאולה חורי למדה רפואת נשים והיא רופאה בבית החולים הצרפתי בנצרת.
נסרין חורי למדה פסיכולוגיה, התמחתה בנושא אוטיזם והקימה את המועדונית הראשונה בנצרת לילדים אוטיסטים.
אות הוקרה על פעילותה למען השלום מטעם מרכז המזרח התיכון לשלום (1976).
אות הוקרה מהארגון "נשים בשחור" (1988).
אות הוקרה מעמותת ליונס, נצרת (2000).
אות הוקרה על פעילותה ועבודתה ההתנדבותית למען העלאת מעמדן של נשים ופועלה למען השלום מטעם בת שלום, סניף ירושלים וסניף צפון (2002).
50 הנשים המשפיעות בתחום חברה וקהילה, על ייסודה ופועלה בעמותת נשים נגד אלימות של "ליידי גלובס" (2005).
תעודת הוקרה "לנשים משנות עולם" מטעם הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי בכנסת (2016).
סמירה מוסא (ערבית מצרית: سميرة موسى) (3 במרץ 1917 - 5 באוגוסט 1952) הייתה פיזיקאית גרעינית מצרית בעלת דוקטורט בקרינה אטומית ופעלה כדי להפוך את השימוש הרפואי בטכנולוגיה גרעינית לנגיש לכל.
היא ארגנה את ועדת האנרגיה הגרעינית למען שלום והקימה ועידה בינלאומית תחת הכותרת "אטום למען השלום".
מוסא נולדה בשנת 1917 בנפת גרביה שבמצרים.
לאחר שאמה נפטרה ממחלת הסרטן, היא ואביה, שהיה פעיל פוליטי, עברו לקהיר והוא השקיע את כספו בבית מלון קטן באזור אל-חוסיין.
בהתעקשותו של אביה, מוסא למדה בקאסר אל-שוק, אחד מבתי הספר היסודיים הוותיקים בקהיר.
לאחר סיימה את בית הספר היסודי, היא למדה בבנאת אל-אשרף, בית ספר על יסודי, אשר הוקם ונוהל על ידי אביה.
למרות העובדה שמוסא קיבלה ציונים גבוהים בהשכלתה התיכונית, ויכלה להתקבל ללימודי להנדסה, היא התעקשה ללמוד בפקולטה למדעים באוניברסיטת קהיר.
בשנת 1939, סיימה תואר ראשון ברדיולוגיה בהצטיינות לאחר שחקרה את השפעות קרינת רנטגן על חומרים שונים.
ד"ר מוסטפא מושרפא, הדיקן הראשון של הפקולטה, שהאמין בה מאוד, עזר לה להיות מרצה יוצאת מן הכלל בפקולטה.
לאחר מכן, הייתה הראשונה, מבין נשים וגברים כאחד, להתקבל לתפקיד עוזרת פרופסור בפקולטה, האישה הראשונה שהחזיקה משרה באוניברסיטה, והראשונה לקבל דוקטורט בקרינה אטומית.
מוסא האמינה ב"אטום למען השלום" ואמרה "החלום שלי הוא לראות טיפול גרעיני זמין וזול כמו אספירין".
היא עבדה קשה לצורך מטרה זו ולאורך מחקר אינטנסיבי, גילתה דרך להשתמש במתכות זולות כגון נחושת למחקר גרעיני, ועזרה לסלול את הדרך לפצצה גרעינית זולה.
היא ארגנה ועידת האנרגיה האטומית למען שלום, והקימה ועידה בינלאומית תחת הכותרת "אטום למען השלום", שאליה הוזמנו מדענים בולטים רבים.
הוועידה המליצה על הקמת ועדה כדי להגן מפני מפגעי האנרגיה הגרעינית.
מוסא התנדבה לסייע בטיפול בחולי סרטן בבתי חולים שונים, במיוחד מכיוון שאמא שלה עברה מלחמה קשה נגד המחלה.
מוסא קיבלה מלגה מתוכנית פולברייט על מנת שתכיר את מתקני מחקר המודרניים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
כאות הכרה למחקר הגרעיני החלוצי שביצעה, ניתנה לה רשות לבקר במתקני הגרעין הסודיים של ארצות הברית.
הביקור גרם לוויכוחים במעגלים האקדמיים והמדעיים בארצות הברית מכיוון שמוסה הייתה הזרה הראשונה שזכתה בגישה למתקנים אלה.
ב-5 באוגוסט 1952, לאחר ביקורה בארצות הברית, מוסא התכוונה לחזור הביתה, אבל הוזמנה לטיול בקליפורניה.
בדרך, המכונית נפלה מגובה 40 מטר, ומוסא נהרגה מיד.
כמה אנשים מאמינים שמותה של מוסא לא היה תאונה אלא התנקשות מתוכננת.
ההזמנה לנסוע לקליפורניה הוכחה כלא אמיתית, ונהג המכונית קפץ ממנה לפני שנפלה.
נטען כי המוסד עמד מאחורי ההתנקשות בחייה של מוסא, בעזרת יהודייה-מצרית, שחקנית, ראקיה אברהים, שהייתה ידידה קרובה שלה.
בהכרה בפועלה, זכתה מוסא במספר פרסים ואותות הוקרה.
1953 זכתה להוקרה על ידי הצבא המצרי.
1981 הוענק לה את עיטור המדע והאומנות, מדרגה ראשונה, על ידי הנשיא אנואר סאדאת.
מעבדה בפקולטה למדעים באוניברסיטת קהיר ובית הספר בכפר שלה נקראים על שמה.
בטלוויזיה המצרית שודרה סדרה ביוגרפית על חייה.
יצא לאור ספר המספר על חייה ועל תרומותיה המדעיות.
סמירה סרייה היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ערבייה-ישראלית.
נוסף על כך היא כותבת שירה, קטעי ראפ וספוקן וורד.
לפני כן עבדה כאחות-מוסמכת בבית חולים ובקליניקה פרטית בישראל.
סרייה נולדה בחיפה, למשפה ערבית-מוסלמית.
הוריה הם נימר וסובחייה, והיא הצאצא ה-11 מתוך 13 ילדיהם.
בגיל 19 עברה להתגורר בירושלים לשם לימודי הסיעוד (אחות) באוניברסיטה העברית.
סרייה מגדירה עצמה גם להט"בית פלסטינית.
אחות בבית חולים ובמרפאה פרטית בישראל
את הקריירה המקצועית שלה החלה כאחות במשרה מלאה בבית חולים איכילוב בתחום אונקולוגיה-המטולוגיה.
היא מילאה כמה תפקידים בבית החולים הכללי איכילוב, ובכלל זה מדריכה קלינית, רכזת הדרכה ומתאמת אימונותרפיה.
לצד זאת עבדה כמורה וכמדריכה בבית-הספר האקדמי לאחיות ע"ש שיינברון שבמרכז הרפואי ת"א, וניהלה קליניקה פרטית לטיפולים חדשניים בתחום האימונותרפיה.
בשנת 1997 השתתפה סרייה בסדנת משחק במתנ"ס בלוד בהנחיית השחקן יונתן צ'רצ'י.
בדצמבר 1998, לאחר שעברה להתגורר בתל אביב, התחילה להתעניין בעשייה משחקית במסגרת תרבות הפרינג' של תל אביב, השתתפה בסדנאות למשחק והופיעה במגוון סגנונות, כולל דראג.
אז גם גילתה את כישרונה לכתוב ראפ ולהופיע איתו.
הופעתה הקולנועית הראשונה הייתה בשנת 2008, בסרט הקצר "געוואלד" של נטעלי בראון, אך לפרסום של ממש זכתה לראשונה ב-2011, כאחת השחקניות הראשיות בסדרת הטלוויזיה "30 ש"ח לשעה", בה שיחקה את אמל, אחת משלוש עובדות ניקיון קשות יום.
הסדרה נחלה הצלחה רבה וזכתה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לסדרת הדרמה הטובה ביותר ובפרס הבימוי הטוב ביותר לשנת 2012, הצלחה שזיכתה את הסדרה בעונה שנייה שעלתה ב-2014.
סרייה כיכבה לצידה של שרה אדלר בסרט "בורג" של שירה גפן, שיצא אף הוא ב-2014. הסרט מציג סיפורי מראה של אישה ישראלית יהודייה ואישה ערביה פלסטינית מן השטחים, שאט-אט מחליפות מקום.
סרייה ליוותה את הסרט להקרנות בפסטיבלי סרטים, כולל פסטיבל קאן ופסטיבל סרטי נשים בהודו.
בינואר 2015 זכתה בתפקיד הראשי בסרט "סמירה", המספר את סיפורה של אישה פלסטינית בתחילת שנות ה-40 לחייה אשר מגויסת לביצוע פעולת התאבדות בישראל, אך משנה את דעתה ברגע האחרון.
ואולם, לבסוף החליטה סרייה לא לגלם את הדמות בסרט, שהיה בעיניה אנטי-ערבי ואסלאמופובי.
היא פרסמה מאמר בנושא באתר "המקום הכי חם בגיהנום".
ביוני 2015 זכתה בתחרות התסריט הטוב ביותר בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה.
ב-2016 חזרה ללימודי קולנוע בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב, בין היתר כדי לכתוב ולביים סרט פיצ'ר.
בשנת 2017 גילמה את תפקיד ראודה בסרט "געגוע" של שבי גביזון.
באותה שנה הופיעה גם בסרט "מות המשוררת" של דנה גולדברג ואפרת מישורי.
הופעתה זו זיכתה אותה בפרס חג'ג' לשחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים לשנת 2017. הסרט עוקב בשני צירים מקבילים אחר יסמין (סרייה), אחות סיעודית מיפו, ויומה האחרון של לנה שדה, חוקרת מוח בעלת שם עולמי, אשר דרכיהן מצטלבות ונשזרות.
נוסף לכך השתתפה סרייה בתפקידי אורחת בעונה השנייה של הסדרות "בתולות" ו"פאודה", הופיעה בסרטי סטודנטים רבים וכן בצילומי הסרט הגרמני-ישראלי "The Valley of the Cross", סרט ניסיוני המגולל סיפור אהבה לסבי בשנות העשרים בפלסטין.
ביוני 2017 זכתה במענק מקרן גשר לקולנוע רב תרבותי להפקת וצילום סרטה הקצר הראשון.
בשנת 2018 יצא לאקרנים הסרט "מות המשוררת", בבימוין של דנה גולדברג ואפרת מישורי, וסרייה מופיעה בו באחד משני התפקידים הראשיים, לצד יבגניה דודינה.
בשנת 2020 שיחקה וביימה את הסרט הקצר "פוליגרף", המספר על אחות לסבית ערבייה המנהלת רומן עם קצינת מודיעין הצעירה ממנה.
הסרט הוקרן במסגרת הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה.
בשנת 2021 שיחקה בעונה השנייה של פמתא ובסרט רסיסים של דינה פרלשטיין.
סרייה היא הדראג קינג הפלסטיני הראשון, והייתה מופיעה בשם הבמה סמימו.
היא התחילה להופיע ב-2003 במסיבות של הקהילה הקווירית הרדיקלית.
תפקידה הגדול הראשון בתיאטרון היה בהפקה "הטווס מסילואן" בבימויים של חן אלון וסיני פתר.
בהצגה גילמה צעירה ערבייה שנאלצת לגשר בין אינטרסים של רשויות המדינה, מתנחלים, ותושבים ערבים במקום שהופך לאתר חפירה היסטורי, תפקיד שזיכה אותה בציון לשבח על משחק מיוחד בפרמיירת ההצגה בפסטיבל עכו באותה שנה.
ההפקה עצמה זכתה בין היתר בפרס קיפוד הזהב.
סרייה מבצעת היפ-הופ, ראפ וספוקן וורד הן כסולנית והן לצד אמנים אחרים, ובהם הראפר תאמר נפאר, הרכב ההיפ-הופ סיסטם עאלי ועוד.
את מעורבותה הפוליטית החברתית התחילה סרייה בפעילותה בקבוצה הקווירית "כביסה שחורה".
היא נמנתה גם עם מקימות ארגון הפלסטיניות הקוויריות "אסוואת", שבמסגרתו פעלה במשך שנים לטובת הנראות והקבלה של הקהילה הלהט"בית בחברה הפלסטינית, בעיקר בגבולות מדינת ישראל.
היא גם הייתה חלק מהסצנה הקוויר-פוליטית של תל אביב בעשור הראשון לשנות האלפיים, וממארגנות קולקטיב "קווירחנה", שהייתה עורכת מסיבות ללא מטרת רווח שנועדו לספק לקהילה הקווירית אלטרנטיבה לליינים מסחריים, א-פוליטיים והומוסקסואליים בעיקרם.
הקולקטיב גם פעל לייצר אלטרנטיבות למצעד הגאווה התל אביבי הממוסחר והא-פוליטי.
הפעילות של קווירחנה תועדה בסרט הדוקומנטרי Nation Monsters and Super Queers, בהשתתפותה של סרייה.
בדצמבר 2018, הופיעה סרייה על שער המגזין "GenderTuck".
בראיון שהתפרסם בגיליון שוחחה על נושא הגיליון, "משפחה", ועל משפחה מולדת ומשפחה נבחרת.
שנה שם תפקיד הערות2020פוליגרףיסמיןסרט קצר2017מות המשוררתיסמיןסרט2017געגועראודהסרט2016Nation Monsters and Super Queersעצמהסרט דוקומנטרי2014בורגנאדין נסראללהסרט2012-201430 ש"ח לשעהאמלסדרת דרמה 2009 City of Borders עצמה סרט דוקומנטרי 2009 געוואלד סמירה סרט קצר
שנה שם תפקיד הערות 2019סילוואן בין הזמנים שרונה2016שרברהאחותפרס המחזה הטוב ביותר בפסטיבל עכו2014סלים, סליםפרס המחזה הטוב ביותר בפסטיבל עכו2013חוצמבהפרס נועזות ופרס תפאורה בפסטיבל עכו למחזה2012הטווס מסילואןאמלפרס קיפוד הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותרציון לשבח למשחק, פסטיבל עכו
2017 - פרס קיפוד הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר, שרבר
2017 - פרס השחקנית הטובה ביותר, פסטיבל הקולנוע ירושלים, מות המשוררת
2015 - פרס קיפוד הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר, הטווס מסילואן
2015 - מועמדת לשני פרסי מדיה של הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה לקידום נראות להט"בית
2012 - זכייה בציון לשבח על משחק ייחודי בפסטיבל עכו, הטווס מסילואן
סמירה מח'מלבאף (בפרסית: سمیرا مخملباف; נולדה ב-15 בפברואר 1980) היא במאית ותסריטאית איראנית בעלת שם עולמי.
היא בתו של הבמאי מוחסן מח'מלבאף.
סמירה מח'מלבאף היא אחת היוצרות המשפיעות במה שמכונה "הגל החדש" של הקולנוע האיראני.
בגיל 14 עזבה מח'מלבאף את לימודי התיכון כדי ללמוד קולנוע בבית הספר של אביה, "בית הקולנוע מח'מלבאף", שם למדה למשך חמש שנים.
בגיל 17, אחרי שביימה שתי הפקות וידאו, היא ביימה את סרט הקולנוע באורך מלא "התפוח".
בראיון בפסטיבל הסרטים של לונדון ב-1998, סמירה מח'מלבאף אמרה שהיא מרגישה שהסרט הזה התאפשר בזכות הנסיבות החדשות ושינוי האווירה ששררה באיראן כתוצאה מנשיאותו של ח'אתמי.
הלאומי לקולנוע תיאטרון, 12 בנובמבר 1998.
בשנת 2000 היא הייתה חברה בחבר השופטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה.
בתקופה זו גם נרשמה ללימודי פסיכולוגיה ומשפטים באוניברסיטת רוהמפטון שבלונדון.
מח'מלבאף זכתה והייתה מועמדת לפרסים רבים.
היא הייתה מועמדת פעמיים לפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן, עבור סרטה Takhté siah (2001) ו-Panj é asr (2003).
היא זכתה בפרס Prix du Jury בקאן, עבור שני הסרטים ב-2001 ו-2003 בהתאמה.
מח'מלבאף גם זכתה בגביע סאתרלנד לונדון פילם פסטיבל עבור "התפוח"' ב-1998 ובפרס אונסק"ו בפסטיבל הסרטים של ונציה ב-2002 עבור הסרט 11'09"01 September 11. ב-2003, פאנל של מבקרי קולנוע של עיתון הגרדיאן מנה את מח'מלבאף בין 40 הבמאים הטובים ביותר היום.
סמירה (או זיינאב) נולדה להורים מוחסן מח'מלבאף ופאטמה מחסיני, הבכורה מתוך שלושת ילדיהם.
אחיה מייסאם (או איוב) נולד ב-1981, ואחותה האנה (או ח'תרה) נולדה ב-1988. הוריה היו פעילים פוליטיים, ואחרי זה פיתחו קריירה ברדיו, מוחסן כמפתח ועורך תוכן, ופאטמה כשדרנית.
פאטמה נהרגה בתאונת דרכים בשנת 1992. מוחסן לאחר מכן נישא לאחותה, מארזייה מחסיני.
מח'מלבאף היא פעילה מסורה למען זכויות נשים, ורואה בסרטים שלה אמצעי לביטוי פוליטי, אם כי, לדבריה, לא ישיר: "אם הייתי עושה סרט כזה ישיר, שמדבר על פוליטיקה, זה כלום.
כלום, כי זה זה כמו לדבר כעיתונאית.
הסרטים שלי הם עמוקים יותר.
עבודה כזאת חיה יותר, לאורך זמן, באופן עמוק יותר, לעומת עבודה עיתונאית מסוג זה".
Panj é asr (חמש אחר הצהריים) היה הסרט העלילתי הראשון שנעשה בסביבת פוסט-טליבאן.
בריאיון עם ה-BBC, אמרה מח'מלבאף: "רציתי להראות את המציאות, לא את הקלישאות בטלוויזיה לפיהן ארצות הברית נכנסה לאפגניסטן והצילה את האנשים מהטליבאן, שארצות הברית היא סג של רמבו." וגם: "אפילו שהטליבאן עזבו, הרעיונות שלהם מעוגנים במוחם של אנשים, במסורת ובתרבות שלהם, ויש עדיין הבדל גדול בין גברים לנשים באפגניסטן."