tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשלב זה מופיע "משבר ההתקרבות מחדש", בו מבין הילד שרצונותיו לא תמיד חופפים לאלה של אמו.
העימות מתמקד לעיתים קרובות בחינוך לניקיון הסובב את השליטה בצרכים.
הילד, שבשלב הקודם הרגיש חלק ממערכת זוגית כל-יכולה, תופס כעת את ההכרח שבפרידה הרגשית מהאם, וזאת דווקא בתקופה של התמודדות עם אתגרים שעלולים להיות קשים עבורו.
עולה קונפליקט חזק בין הצורך באוטונומיה, לבין הפחד מאובדן אהבתה של האם – שעשוי לגרור התקפי זעם ויחס אמביוולנטי כלפיה.
תהליך נמשך מגיל שנתיים ועד שלוש.
בגיל זה התינוק מצליח להשיג אינדיבדואליות ומידה מסוימת של קביעות אובייקט רגשית – הוא מפנים את האם באופן חיובי ויציב, וכך מצליח לתפקד בנפרד ממנה.
נוצרת אינטגרציה בין "האם הטובה" לבין "האם הרעה", בזכות תהליך מורכב ומתמשך, המותנה ברכישת אמון, יכולת לייצוג סמלי וביטוי מילולי.
בהדרגה, התינוק מפתח גם ייצוג פנימי של עצמו.
מאהלר מסבירה בעיות רגשיות כקשורות לכשל בתהליכי הסימביוזה וההיפרדות.
מחד, ישנם ילדים אשר לא למדו לייחד את האם על פני זר, והם רואים בה "אובייקט ניתן להחלפה".
מאידך, ישנן בעיות שיכולות להעיד על קושי בהתנתקות, כגון פחד גדול ללכת לבית הספר.
הביקורת על מהאלר נמתחת על היעדר ההתייחסות למרכיבים קוגניטיביים (בניגוד חריף למודל ההתפתחות של ז'אן פיאז'ה, בן אותה התקופה) וכן להתעלמותה מתפקידו הפעיל של הילד בתהליך הספרציה אינדיווידואציה.
תהליך גרם-שמידט (Gram–Schmidt process) הוא תהליך המקבל בסיס סדור של מרחב מכפלה פנימית ומחזיר בסיס אורתונורמלי (אפשר לבצע את התהליך באופן חלקי לקבלת בסיס אורתוגונלי).
את התהליך אפשר להפעיל על קבוצה בת-מנייה של וקטורים בלתי תלוים ליניארית, והוא מחזיר קבוצה אורתוגונלית הפורשת את אותו תת-מרחב.
יתרה מזו, התהליך עובר על הווקטורים בזה אחר זה, פעם אחת בלבד, ולכל k הוא אינו משנה את תת-המרחב ש-k הווקטורים הראשונים פורשים.
שינוי קל בתהליך מאפשר להפעילו גם על קבוצה תלויה ליניארית.
לתהליך שימושים בחקר מרחבי מכפלה פנימית, מטריצות סימטריות ומרחבי הילברט.
האלגברה הליניארית עוסקת במבנים אלגבריים הקרויים מרחבים וקטוריים.
לכל מרחב וקטורי יש בסיס, שהוא קבוצת וקטורים המאפשרת לתאר באופן תמציתי כל וקטור של המרחב.
אם מוגדרת על המרחב מכפלה פנימית, מתקבלים ממנה מושגים של אורך וזווית בין וקטורים.
במקרה כזה נוח להשתמש בבסיס שבו האורך (נורמה) של כל וקטור הוא 1, וכל שני וקטורים מאונכים זה לזה; בסיס כזה מכונה בסיס אורתונורמלי.
לתהליך גרם-שמידט שני מרכיבים: נרמול והטלה.
נרמול מחליף וקטור נתון בווקטור באותו כיוון, שאורכו 1. הטלה היא פירוק של וקטור נתון לשני מרכיבים: אחד נפרש על ידי הווקטורים הקודמים בבסיס, והשני ניצב להם.
התהליך פועל כך: מנרמלים את הווקטור הראשון.
אז מפרקים את הווקטור השני לרכיבים, כאשר הרכיב הראשון הוא בכיוון הווקטור הראשון, והרכיב השני בכיוון הניצב לו.
מחליפים את הווקטור השני ברכיב הניצב לווקטור הראשון, ומנרמלים את התוצאה.
התקבל וקטור שניצב לווקטור הראשון, אורכו הוא 1, והמרחב שהוא והווקטור הראשון פורשים שווה לזה שפרשו שני הווקטורים המקוריים.
התהליך ממשיך כאשר בכל שלב מפרקים את הווקטור הבא לשני רכיבים – האחד במרחב שנפרש על ידי הווקטורים שכבר עברו את התהליך, והשני ניצב למרחב זה.
מנרמלים את הווקטור הניצב ומוסיפים גם אותו לבסיס.
גם כאשר קבוצת הווקטורים אינסופית אך בת מנייה ניתן להשתמש בתהליך, באינדוקציה, שכן מובטח כי כל וקטור בקבוצה יעבור אותו בשלב כלשהו.
אפשר להפעיל את אותו אלגוריתם גם ללא שלב הנרמול, ולקבל קבוצה אורתוגונלית.
נניח כי קבוצת הווקטורים שעליה אנו רוצים להפעיל את התהליך מסומנת בתור .
התוצאה של התהליך תהיה הקבוצה שפורשת אותו מרחב ליניארי כמו הקבוצה המקורית, ומקיימת (הדלתא של קרונקר).
בהינתן וקטור כלשהו ווקטור מנורמל , הווקטור (הווקטור שמתקבל מהכפלת בסקלר שהוא המכפלה הפנימית שלו ושל ) מכונה "ההטלה" של על .
זהו הרכיב של בכיוון של .
על כן ניתן להוכיח על ידי בדיקה מיידית כי הווקטור הוא וקטור אורתוגונלי ל-.
מתוצאה זו ניתן לקבל כי באופן כללי, אם עד כה הפכנו את הווקטורים לקבוצה אורתונורמלית שפורשת אותו מרחב, נקבל את הווקטור הבא לקבוצה האורתונורמלית בצורה הבאה:
בהגדרה זו הורדנו מ- את כל ההטלות שלו עם אברי הבסיס האורתונורמלי שבנינו עד כה ונותרנו עם רכיב אחד שאורתוגנלי לכולם.
כעת נותר לנרמל את הווקטור הזה:
וכך קיבלנו את האיבר הבא בסדרה.
קבוצה אורתוגונלית במקום קבוצה אורתונורמלית
אם מעוניינים לקבל קבוצה אורתוגונלית בלבד אך לא בהכרח אורתונורמלית ניתן לותר על הצעד האחרון אולם אז יש לבצע שינוי קל באלגוריתם, שנובע מכך שההטלה שמתוארת בו יכולה להתבצע על וקטורים אורתונורמליים בלבד.
אם היא קבוצת הווקטורים שעליה הפעלנו את התהליך, ואילו היא קבוצת הווקטורים האורתוגונליים שהתקבלה עד כה, נגדיר את האיבר הבא על ידי:
כלומר, ההבדל היחיד הוא שאנו מחלקים את המכפלה הפנימית בנורמה של בריבוע.
כדי לראות את הסיבה לכך נשים לב כי על פי ההגדרה ולכן, אם נציב משוואות אלו בנוסחה שהראינו בסעיף הקודם, נקבל:
אם קבוצת הווקטורים ההתחלתית תלויה ליניארית אז לעיתים נקבל .
במקרה כזה יש להתעלם מווקטור זה, ולהמשיך באלגוריתם.
תהליך גרם-שמידט מוכיח כי לכל מרחב מכפלה פנימית ממד סופי (או בן מנייה) יש בסיס אורתונורמלי.
אפשר לנסח תוצאה זו, במונחים של מטריצות באופן הבא: כל מטריצה סימטרית חיובית לחלוטין חופפת למטריצת היחידה.
זהו מקרה פרטי של משפט סילבסטר.
יתר על כן, מהתהליך נובע שניתן לבצע חפיפה זו על ידי מטריצה משולשית.
מכן אנו מקבלים את הפירוק הבא: כאשר היא מטריצה משולשית.
פירוק זה בתורו גרר את הפירוק הבא: כל מטריצה הפיכה ניתן לפרק למכפלה של מטריצה אורתוגונלית ומטריצה משולשית.
פירוק זה נקרא פירוק QR, שהוא מקרה פרטי של פירוק איווסווה.
בנוסף התהליך מוכיח את קיומו של בסיס אורתונורמלי בכל מרחב הילברט ספרבילי.
עובדה זו שקולה לכך שכל מרחב הילברט ספרבילי איזומורפי למרחב הסדרות .
עבור מרחב ליניארי כללי מממד סופי קל לזהות מיידית את הבסיס הסטנדרטי כבסיס אורתונורמלי אפשרי, כך שאין צורך בתהליך במקרה זה.
לעומת זאת, התהליך אינו טריוויאלי מבחינה חישובית כאשר מנסים לאפיין תת-מרחב של מרחב וקטורי גדול יותר (כמו תת-המרחב המתואר על ידי פתרונות מערכת משוואות ליניאריות) על ידי מציאת בסיס אורתונורמלי לאותו תת-מרחב.
תהליך גרם-שמידט אמנם נראה מובן אינטואיטיבית כאשר עוסקים במרחב הווקטורי המצויד במכפלה הפנימית האוקלידית הסטנדרטית, אולם הצורך בו מתחוור ביתר בהירות בתחום האנליזה הפונקציונלית, העוסקת במרחבי פונקציות מממד אינסופי, שם מציאת בסיסים אורתוגונליים למרחב פונקציות כבר אינה משימה נגישה וישירה כמו באלגברה ליניארית.
נביא כאן דוגמה מפורסמת וחשובה ליישום לא טריוויאלי של התהליך – מציאת בסיס אורתונורמלי ל"מרחב הפולינומים" בקטע מתוך הבסיס "הסטנדרטי" של מרחב זה, סדרת המונומים , כאשר המכפלה הפנימית היא הגרסה הרציפה של המכפלה הפנימית האוקלידית, דהיינו: .
נסמן ב- את האיבר ה-k בבסיס האורתוגונלי שיתקבל, לפני הנרמול ולאחר הנרמול בהתאמה.
לאחר נרמול האיבר הראשון בבסיס הסטנדרטי, נקבל .
כעת נחשב את ההטלה של האיבר השני על האיבר הראשון המנורמל, ונקבל:
ולאחר נרמול נקבל את האיבר השני:
בדומה לכך, נחשב את :
כאשר הנחנו ש- משום שזהו אינטגרל של פונקציה אי-זוגית על פני תחום סימטרי ביחס לראשית.
לאחר נרמול נקבל את האיבר השלישי:
ניתן להמשיך את התהליך ולקבל גם:
הכפלת כל אחד מהפולינומים הללו בסקלר שונה מאפס אינה משנה את האורתוגונליות, ולכן ניתן להגיע מקבוצה זו אל הקבוצה האורתוגונלית:
זוהי קבוצה מפורסמת של פולינומים המכונים "פולינומי לז'נדר", שהיא בעלת שפע של שימושים בתחומי פיזיקה שונים כמו אלקטרוסטטיקה, אסטרונומיה, מכניקת הקוונטים, ועוד.
התהליך קרוי על שם מפתחיו – המתמטיקאי הדני יורגן פדרסן גרם ועמיתו הגרמני ארהרד שמידט, שניהם מתמטיקאים בעלי שיעור קומה.
על אף שהתהליך קרוי על שמם, אזכורים לו אנו מוצאים בעבודות קודמות של לפלס ושל אחרים.
שפת כאוס (Edge of chaos) היא מרחב-מעבר בין סדר לאי-סדר, במגוון של מערכות.
אזור זה נחשב כקו תפר בין שני מצבים — סדר מוחלט לעומת כאוס מוחלט — והוא מאופיין באי-יציבות מבוקרת.
במרחב זה מתקיימת אינטראקציה דינמית מתמדת בין כוחות של סדר לבין כוחות של אי-סדר.
לפי ההשערה, הנקודה הזו היא המקום שבו מתקיימת המורכבות המרבית, והיא מניעה תהליכים אדפטציה או אבולוציה – כלומר, היא עשויה להיות קריטית ליצירת חדשנות, הסתגלות והתפתחות במערכות שונות, החל מביולוגיה ועד מערכות חברתיות וטכנולוגיות.
תהליכי גבול כאוס (Edge of Chaos Processes) הוא שם כללי לקבוצה גדולה ומגוונת של תהליכים דינמיים שהתנהגותם מושפעת משילוב של גורמים אקראיים וכאוטיים.
כתוצאה ממאפיין זה, תהליכי גבול כאוס הם בלתי אפשריים לחיזוי או לשליטה באופן מדויק.
מצד שני, ישנם תהליכים רבים שבהם התוצאה הטובה ביותר מתקבלת כאשר הם נמצאים במצב של גבול כאוס.
השאלה המענינת את המדענים העוסקים בתהליכים כאלה, היא כיצד ניתן להישאר על גבול הכאוס אף על פי שפרוש הדבר הוא המצאות במצב בלתי צפוי ובלתי ניתן לשליטה מלאה.
תהליכי גבול כאוס נחקרים בתחומים שונים שלהם הם אופייניים, כמו פיזיקה, ביולוגיה וכלכלה.
דוגמה פשוטה אך מייצגת מאוד של תהליך גבול כאוס היא תהליך ההכנה של קפה אספרסו.
אספרסו הוא למעשה תמצית של קפה שהתקבלה מבישול של פולי קפה קלויים וטחונים בטמפרטורה של בין 80 ל-92 מעלות, במשך זמן של 18–25 שניות.
כאשר הבישול הוא מוצלח, מתקבלת תמצית ארומטית ובעלת מרקם קצפתי (קרמה).
הסיבה שזהו תהליך מורכב הרבה יותר משנראה בתחילה היא שלתהליך המיצוי של השמנים הארומטיים מגרגרי הקפה הטחון, ישנן שתי תוצאות "יציבות".
הראשונה היא שהתמציות כלל לא ימוצו מתוך הגרגירים, והשנייה שהן יתאיידו.
כמובן ששני מצבים אלו אינם מה שאנו מבקשים להשיג.
אנו מנסים להשיג תוצאה שלישית והיא המסה של השמנים במים.
תוצאה זו היא "בלתי יציבה", והיא תתקבל רק אם יתקיימו תנאים מאוד ספציפיים אשר איננו יכולים לדעת בדיוק מה הם.
כל כוס קפה היא ייחודית במובן זה, וזאת משום שהתהליך מערב גורמים אקראיים (התרמודינמיקה של חימום המים, המבנה המולקולרי המדויק של הגרגרים וכדומה) ותהליכים הרגישים מאוד לתנאי סף הנקבעים על ידי הגורמים האקראיים (ההתנהגות של השמנים הארומטיים או לחץ העיבוי של אדי המים).
השאלה, אם כן, היא כיצד מצליח בריסטה מיומן להכין בעקביות כוסות מוצלחות של אספרסו?
את התשובה ניתן למצוא באמירה האיטלקית כי קפה מוצלח תלוי בארבע m'ים (באיטלקית): miscela (תערובת), macinazione (טחינה), macchina (מכונה), ו-mano (יד).
הרעיון כאן, שניתן להקיש ממנו למקרה הכללי, הוא שבכל אחד מהגורמים ישנם פרמטרים אחדים שאנו יכולים לשלוט בהם בעוד שאיננו יכולים לשלוט באותם הפרמטרים במסגרת הגורמים האחרים.
באופן כזה, שילוב של כל הגורמים מביא לצמצום הדדי של חוסר הנשלטות של התהליך.
אנחנו יכולים למשל לבחור תערובת שאנחנו יודעים שטחינתה לגודל גרגר מסוים תצמצם את חלון הטמפרטורה הנדרשת לתהליך הבישול מ-12 ל-5 מעלות בלבד, דבר שיאפשר למפעיל המכונה לשלוט טוב יותר בזמן ההכנה.
באופן אלגורי ניתן לומר כי אנו מנסים להשיג מצב של "הרמוניה" בין גורמי התהליך.
צריך לזכור ש-"הרמוניה" כזו אינה הופכת את התהליך ליציב אלא רק מאפשרת לנו מידה מספקת של שליטה כדי להישאר על גבול הכאוס שבו הוא מניב את התוצאה הטובה ביותר.
דרך מקובלת לתאר את תהליך ההשארות בגבול הכאוס היא על ידי שימוש בביטוי "שיווי משקל דינמי".
דוגמה טובה למצב כזה היא כאשר מכונית מרוץ נעה במהירות דרך פנייה במסלול.
מה שמחזיק את המכונית במסלול הסיבוב הוא החיכוך בין גלגליה לבין הכביש, ויכולת האחיזה של הצמיגים בכביש קובעת בעצם את המהירות המקסימלית שבה יכולה המכונית לנוע במסלול נתון, לא רק מפני שבמהירות גבוהה מאוד היא "תעוף החוצה" אלא מפני שברגע שהיא תתחיל להחליק, מהירותה תקטן.
התנועה של מכונית המרוץ בסיבוב היא למעשה תהליך גבול כאוס, מכיוון שלא מדובר בסיבוב בעל רדיוס קבוע על משטח אחיד, אלא בתנועה תזזיתית למדי על משטח בלתי צפוי.
גם גורמים משפיעים אחרים כמו משקל המכונית וחום הצמיגים משתנים כל הזמן.
לכן, כדי להשיג את המהירות האופטימלית בסיבוב, מכניסים נהגי המירוץ את המכונית למצב שמכונה "החלקה מוכלת" (contained slide) שבו המכונית מחליקה מעט אבל המהירות והאחיזה שלה נמצאים במצב שבו הם משתנים ביחד ושומרים על שיווי משקל דינמי.
דוגמה נוספת לאותו עיקרון הוא המבנה הבלתי יציב של מטוסי קרב מודרניים.
המבנה של מטוסים אלו הוא בלתי יציב מבחינה אווירודינמית, כלומר אילו היינו מנסים להטיס אותם ללא התערבות בלתי פוסקת של מערכות ההנע וההיגוי שלהם במהירות וכיוון הטיסה, הם לא היו מסוגלים לטוס.
מה שמאפשר למטוסים אלו לטוס בכל זאת היא פעילותם של מערכת מחשבים מתוחכמת המתרגמת את הוראות הטייס לסדרה של פקודות להגאים ולמנועים שיוצרת למעשה שיווי משקל דינמי.
גישה משונה לכאורה זו, משפרת במידה רבה מאוד את ביצועיהם של כלי הטיס.
דוגמאות נוספות לתהליכי גבול כאוס
תהליכים רבים בתחומים שונים של הפיזיקה (כמו אסטרונומיה וגאופיזיקה) הם תהליכי גבול כאוס.
דוגמה מובהקת היא תהליכים תרמודינמיים-גאופיזיים הקובעים את אופן התרחשותן של רעידות אדמה והתפרצויות של הרי געש.
כמו כן, התהליכים המאפיינים תופעות מזג אוויר שונות, כמו למשל סופות טורנדו גם הם תהליכי גבול כאוס.
תהליכי גבול כאוס הם נפוצים ביותר במערכות ביולוגיות ואקולוגיות.
למעשה הן אחד המאפיינים המובהקים ביותר של יצורים חיים.
ייתכן שהסיבה לכך היא שההתפתחות האבולוציונית של החיים מתרחשת במהירות הרבה ביותר במצבים שבהם היא תהליך גבול כאוס.
תהליכים המבוססים על קבלת החלטות בתנאים של אי ודאות, הופכים פעמים רבות במודע, או שלא במודע, לתהליכי גבול כאוס.
הדוגמה המתועדת העתיקה ביותר לאבחנה זו היא בספר אמנות המלחמה של סון דזה.
כיום מתרחבת המגמה להשתמש במודלים של תהליכי גבול כאוס בתחומי במדעי החברה והפסיכולוגיה, אולם מידת השימושיות של מודלים אלו שנויה במחלוקת.
קיימים מודלים מוצלחים למדי המסבירים תהליכים קוגניטיביים, כמו סמיוזה (מתן משמעות) וזיכרון, כתהליכי גבול כאוס, וניתן גם לראות בתהליכים מסוימים בתחום הכלכלה (כמו המסחר בבורסה) מאפיינים של תהליכים כאלה.
מצד שני קיימות טענות על שימוש יתר במושג כדי להצדיק גם סוגים לא רצויים של אי סדר ואנרכיה.
תהליך איזותרמי הוא תהליך תרמודינמי שבו הטמפרטורה נשארת קבועה.
בתהליך איזותרמי חום המועבר למערכת מבצע עבודה בלבד.
בדיאגרמת מסלול של תהליך איזותרמי נקרא איזותרמה.
האיזותרמה של גז אידיאלי היא חלק מעקומה הנקראת היפרבולה.
תהליך איזותרמי מתאפיין בטמפרטורה קבועה (עבור חישובים דיפרנציאלים ).
נהוג לציין שתהליכים כאלו מתרחשים במגע עם מאגר/אמבט חום ומתרחשים מספיק לאט (באופן קוואזי-סטטי) כך שהמערכת שומרת על הטמפרטורה על ידי החלפת חום עם המאגר.
בדיאגרמת השטח מתחת לאיזותרמה יהיה העבודה שביצעה המערכת על הסביבה.
האנרגיה הפנימית היא פונקציית מצב שעבור גז אידיאלי תלויה ליניארית רק בטמפרטורה ומספר החלקיקים במערכת.
עבור גז אידיאלי בתהליך איזותרמי עם מספר חלקיקים קבוע (מערכת סגורה):
כאשר האנרגיה הפנימית, קבוע דרגות החופש של הגז, מספר חלקיקים, טמפרטורה ו- קבוע בולצמן.
החוק הראשון של התרמודינמיקה ישמש כדי לחשב את החום המועבר: .
עבור גז אידיאלי בתהליך איזותרמי ניתן לחשב את השינוי באנטרופיה של המערכת:
עבור תהליכים איזותרמיים החום מוקדש במלואו לביצוע עבודה ולא משנה את האנרגיה הפנימית של המערכת.
כלומר, ייתכנו שני מצבים שונים בעלי אותה אנרגיה פנימית.
לכן נוח להגדיר פונקציית מצב חדשה שעבורה נקבל מינימום בשיווי משקל תרמודינמי.
הפונקציה הזאת נקראת האנרגיה החופשית של הלמהולץ.
ואכן אם התהליך הוא איזותרמי () נקבל כפי שרצינו: .
השם "איזותרמי" נגזר מהמילים היווניות ἴσος (איזוס) שמשמעותן "שווה", ו- θέρμη (תרמה) שפירושו "חום".
תהליך ברגיוס הוא שיטה לייצור פחמימנים נוזליים לשימוש כדלק סינתטי, על ידי הידרוגנציה של ליגניט (פחם חום) בטמפרטורה ולחץ גבוהים.
התהליך פותח לראשונה על ידי פרידריך ברגיוס ב-1913, שזכה בפרס נובל לכימיה בשנת 1931.
ליגניט או פחם תת-ביטומני, נטחנים לאבקה דקה, ומעורבבים עם שמן תעשייתי כבד הממוחזר מהתהליך.
בדרך כלל מוסיפים זרז כלשהו לתערובת.
במהלך השנים פותחו מספר זרזים, ביניהם טונגסטן או מוליבדנום סולפיד, בדיל או ניקל אולאט ואחרים.
מכניסים את התערובת לכור (כלי התגובה).
התגובה מתרחשת בטמפרטורה של 400 עד 500 מעלות צלזיוס, ולחץ גז מימן של 20 עד 70 פסקל.
התגובה מייצרת שמנים כבדים, בינוניים, בנזין וגזים.
ניתן לתאר את סך התגובה כך:
ניתן להעביר את הפרקציות השונות לעיבוד נוסף (כמו פיצוח, רפורמציה קטליטית) לייצור דלק סינתטי באיכות הרצויה.
בסך הכל, 97% מהפחמן בחומר התגובה מומר לדלק סינתטי.
ניתן לייצר את המימן הדרוש לתהליך מפחם, בעזרת תהליך רפורמצית קיטור.
התהליך שימש את גרמניה הנאצית להפקת דלק נוזלי לשימושה בזמן מלחמת העולם השנייה - לגרמניה היו משאבי פחם גדולים, אך הסתמכה על יבוא נפט, ובעת המלחמה יבוא זה נפגע קשות.
כיום, החברה הדרום אפריקנית סאסול משתמשת בתהליך דומה לייצור דלק נוזלי מפחם.
תהליך במדעי המחשב, הוא מופע של תוכנית מחשב שמופעל על ידי מערכת מחשב שיש לה היכולת להפעיל מספר תהליכים בו זמנית.
תוכנית מחשב היא אוסף של פקודות המאוחסנות בקובץ, אך כל עוד הן לא מופעלות — הן אינן עושות דבר.
כאשר התוכנית מופעלת, היא הופכת לתהליך.
אם מריצים את אותה תוכנה כמה פעמים, לעיתים קרובות מערכת ההפעלה תיצור עבורה מספר תהליכים נפרדים.
כדי לאפשר למשתמש להפעיל מספר תהליכים במקביל, מתבצעת על ידי סדרן התוכניות (Scheduler) חלוקת זמן מעבד בין התהליכים.
בסיום ריצתו, התהליך מחזיר ערך יציאה (Exit status) שמאפשר לתהליך האב שיצר אותו לקבל מידע על סיום מוצלח של התהליך או לחלופין ערך שגיאה המעיד על סוג הכישלון שמנע מהתהליך להסתיים בהצלחה.
תהליך שסיים את פעולתו אך עדיין קיים בטבלת התהליכים כדי שיתאפשר לתהליך האב לקרוא את ערך היציאה שלו מכונה תהליך זומבי.
תהליך מהווה מחשב וירטואלי שלם, והגדרתו נעשית על ידי מערכת ההפעלה ועל כן יכולה להשתנות ממערכת הפעלה אחת לשנייה.
אך באופן כללי הגדרה זו תכיל:
העתק של אוסף הפקודות של התוכנית.
הזיכרון של התהליך – מיפוי הזיכרון של התהליך במרחב הזיכרון הווירטואלי לזיכרון הפיזי, מחסנית קריאות וערימה לחישובי ביניים הנעשים בזמן ריצה.
רשימת משאבים זמינים שהוקצו לתהליך על ידי מערכת ההפעלה.
זהות והרשאות – מידע אודות הבעלים של התהליך והרשאות ריצה.
על מערכת ההפעלה גם לדעת אם התהליך הופעל ממצב ליבה או ממצב משתמש.
מצב המעבד – זהו ההקשר שמאפשר למעבד לבצע החלפת הקשר.
מידע זה מכיל את ערך האוגרים, כתובת זיכרון פיזי וכו'.
מידע זה נשמר באוגרים של המעבד בזמן ריצה, ואחרת בזיכרון.
תהליך אחד יכול להריץ מספר תהליכונים.
תהליכונים אלו חולקים את הייצוג של התהליך, ועל כן הם בעלי הרשאות משותפות, מפת זיכרון משותפת וכו'.
כמו כן תהליך אחד יכול ליצור ולהריץ תהליכים אחרים במקביל לפעולתו.
מערכת ההפעלה שומרת על הפרדה בין התהליכים ומקצה להם את המשאבים בצורה שתבטיח עד כמה שניתן שתהליכים לא יפריעו אחד לשני (הפרעה כזו יכולה להתבטא בצורת קיפאון).
כמו כן על מערכת ההפעלה לספק מנגנון לתקשורת בין תהליכים, כדי לאפשר לתהליכים לתקשר אחד עם השני באופן בטוח.
פרנסיסקו אנטוניו גרסיה קרסקו (García Carrasco), המושל שהתמנה תחתיו, לא הצליח לשמר את נאמנות האליטה המקומית והחשש מפני המושל החדש, לא מעט כיוון שהמוניטין שלו כמנהלן אכזר ובלתי מתפשר הפחידו את האליטה המקומית.
באווירה זו התקשה גרסיה קרסקו למשול ולאחר מספר פרשיות שעוררו עליו את זעמה של האליטה המקומית הוא נאלץ להתפטר.
תחתיו מונה הקריאולי מטאו דה טורו סמברנו (de Toro Zambrano), איש הצבא הוותיק ביותר בקפיטניה של צ'ילה, כמושל זמני.
תחת לחץ כבד מצד המצדדים בהקמת חונטה מקומית על מנת שתמשול בצ'ילה בהיעדרו של המלך, פרננדו השביעי, כינס טורו סמברנו ב-18 בספטמבר 1810 קבילדו אביירטו (Cabildo abierto) שבסופה נבחרה חונטת השלטון הלאומית הראשונה (Primera Junta Nacional de Gobierno).
הקמת החונטה פתחה את התקופה שנודעה בהיסטוריה הצ'יליאנית בשם "המולדת הישנה" (Patria Vieja), במהלכה שלטו בני הקפיטניה בעצמם, תוך מאבקים פנימיים רבים, משך כארבע שנים.
החונטה מיהרה לכנס את הקונגרס הלאומי הראשון ובו זכו המתונים, ששאפו לאוטונומיה מרבית מבלי להינתק מספרד, לרוב.
קבוצת המיעוט, בהנהגתו של חואן מרטינס דה רוסאס תמכה בהתנתקות מלאה והכרזת עצמאות.
חילוקי דעות אלו, שהיו מעוגנים גם בחלוקה גאוגרפית של אזור סנטיאגו המתון כנגד הפריפריה הקיצונית יותר, הובילו לעימותים פנימיים ולמלחמת אזרחים.
בתחילה אישרו המשנה למלך בפרו והקורטס הספרדי את שלטונם העצמי של הצ'יליאנים.
בצ'ילה החל תהליך של הקצנה פוליטית, אשר הואץ עם תפיסתו של חוסה מיגל קררה (Carrera) את השלטון בצ'ילה.
קררה הביא לחקיקתם של הטקסטים החוקתיים הראשונים של צ'ילה, יסד את המכון הלאומי (Instituto Nacional), מוסד לחינוך גבוה, את הספרייה הלאומית וכן את אורורה דה צ'ילה (Aurora de Chile), העיתון הראשון בצ'ילה.
לאור תהליך ההקצנה בצ'ילה מחד, ועם תבוסת נפוליון ושובו של המלך לכס השלטון בספרד מאידך, הפכה המולדת הישנה למרידה במלכות.
כוחות צבא נשלחו ממלכות המשנה של פרו ונחתו מדרום לעמק המרכזי, בשטחם של בני המפוצ'ה, והחלו עושים דרכם צפונה.
כשהם מלווים בצ'יליאנים רבים ששמרו על נאמנותם לכתר הביסו הכוחות הספרדיים את אלו הרפובליקניים סופית בקרב רנקגואה (Rancagua) ביום 2 באוקטובר 1814, והשיבו את צ'ילה למרותו של הכתר הספרדי.
משך כשלוש שנים הייתה צ'ילה תחת שלטון ספרדי, תקופה המכונה בהיסטוריוגרפיה הלאומית "הכיבוש מחדש", או הרקונקיסטה (Reconquista).
במהלך שנות הכיבוש מחדש הושבו על כנם המוסדות הקולוניאליים השונים, וצ'ילה הייתה נתונה למרותם של מושלים מטעם המשנה למלך של מלכות המשנה של פרו, מריאנו אוסוריו (Osorio) וקסימירו מרקו דל פונט (Marcó del Pont).
גולים צ'יליאנים התארגנו בקוז'ו (Cuyo) שבפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה (לימים ארגנטינה) והצטרפו לצבא האנדים של חוסה דה סן מרטין תחת פיקודו של ברנרדו או'היגינס, גדול גיבורי העצמאות הצ'יליאנים.
אחרים נשארו וניהלו מלחמת גרילה כנגד הספרדים.
הנודע שבהם היה מנואל רודריגס (Rodríguez).
לאחר שחצה צבא האנדים את הרי האנדים בינואר 1817 הנחילו הפולשים למלוכנים תבוסה צורבת, גם אם לא האחרונה שבהן, בקרב צ'קבוקו (Chacabuco) ב-12 בפברואר 1817. בכך החלה תקופת "המולדת החדשה" (Patria Nueva) בהיסטוריה הצ'יליאנית ואו'היגינס היה ל"דירקטור של צ'ילה".
לאחר מספר קרבות נוספים כנגד נאמני המלך וספרד, הכריז או'היגינס על עצמאותה של צ'ילה באופן רשמי ב-12 בפברואר 1818. כשלושה חודשים מאוחר יותר, ב-5 במאי 1818, זכה הצבא הצ'יליאני לניצחונו הסופי בקרב מאיפו (Maipú).
מתוך המאבקים הפוליטיים החריפים נבחר מנואל בלנקו אנקאלדה (Blanco Encalada) לנשיא צ'ילה הראשון.
שלטונו הקצר עמד בסימן התנועה הפדרליסטית ובתקופתו נחקקו החוקים הפדרליים של 1826 (יש המתייחסים אליהם בטעות כחוקת 1826).
התנגדות למשטר הפדרלי הביאה לתסיסה ולהתפטרותו של בלנקו אנקאלדה, ואחריו עלו וירדו מספר נשיאים שמשלו תקופות קצרות ביותר, חודשים אחדים ואף שבועות ספורים, מבלי להשאיר את חותמם.
בשנת 1828 הצליח פרנסיסקו אנטוניו פינטו (Pinto), סגן הנשיא שכיהן כנשיא בפועל, לאשר חוקה חדשה וליברלית, היא חוקת 1828. שנה לאחר מכן עלה בידו של פינטו להיבחר לנשיאות, אולם הואשם בהונאה בקלפיות.
נוסף על כך, סגן הנשיא, פרנסיסקו רמון ויקוניה אי לראין (Vicuña y Larraín) מונה בידי הקונגרס הלאומי, אולם משרה זו אמורה הייתה להיות מאוישת בבחירות כלליות.
אירועים אלו הביאו להתקוממות צבאית תחת הנהגתו של חוסה חואקין פרייטו (Prieto), ששלט עד מהרה בדרום צ'ילה, שהתגלגלה למהפכת 1829.
פינטו וויקוניה התפטרו על מנת למנוע מלחמת אזרחים, אולם זו נעשתה מאוחר מדי.
בקרב אוצ'גאביה (Ochagavía) הובסו הליברלים ונוסד ממשל מהפכני בראשותו של חוסה תומאס אובאייה (Ovalle).
ניצחון הקואליציה המהפכנית ב-15 באפריל 1830, בקרב לירקאי (Lircay) חתם סופית את הגולל על המשטר הליברלי.
תהליך החלטה מרקובי הוא מודל מתמטי לתהליכי החלטה שבה פונקציית המעברים של המערכת מקיימת את תכונת מרקוב, קרי ההסתברות להגיע למצב כלשהו תלויה אך ורק במצב ופעולה נבחרת קודמת.
המודל קרוי על שמו של אנדריי מרקוב והוא הרחבה של המודל של שרשרת מרקוב שנעשתה עם פיתוחו של ענף התכנון הדינאמי על ידי ריצ'רד בלמן בשנות ה-50 של המאה העשרים.
בצורתו הבסיסית מוגדר תהליך החלטה מרקובי באמצעות הפרמטרים כך ש:
S הוא מרחב המצבים של המערכת.
P היא פונקציית הסתברות למעבר בין מצבים מתוך S בהינתן ביצוע פעולה מתוך A המוגדרת
R היא פונקציית התגמול המתאימה ערך מספרי לכל מצב (או לחלופין לכל צירוף של מצב ופעולה).
הוא מקדם בתחום שתפקידו לקבוע עד כמה מדיניות הפעולה לגיבוש תהיה מושפעת מתגמולים שהתקבלו באינטראקציות מאוחרות בזמן.
במסגרת מודל זה, יש למצוא מדיניות פעולה כך שהתגמול הכולל לאורך זמן הניסוי עבור יהיה גבוה ככל שניתן.
כדי לגבש מדיניות בחירת פעולות מתאימה תחת מודל זה, נעזרים באלגוריתמים מתחומי למידת חיזוק ובקרה אופטימלית.
כמו כן קיימות גרסאות של המודל עבור מרחבי מצבים שניתנים לצפייה חלקית (Partially Observable MDP או POMDP) ועבור תהליכי החלטה לזמן רציף כשהקריטריון למיקסום הוא אינטגרל.
התהליך משמש במדעי המחשב בתחום של למידת חיזוק לשם יצירת תוכניות הלומדות לבד לפתור מערכת ולהגיע לאופטימיזציה בתהליכים בה.
קיימים אלגוריתמים שונים לפתרון בעיות של תהליך החלטה מרקובי, אלגוריתמים אלו מבוססים בדרך כלל על תכנון דינמי או על תכנון ליניארי.
בגישה של פתרון באמצעות תכנון דינמי מגדירים לרוב שני מערכים: אחד המגדיר את ערכי התגמול הממוצעים לכל מצב (), ואחד המגדיר את המדיניות () לכל מצב.
ניתן להשיג פתרון באמצעות חזרה על שני השלבים הבאים:
קיימות גרסאות שונות לאלגוריתם, כאשר בחלקן עוברים על כל המצבים ובחלקן עוברים על כל מצב בנפרד, או עוברים בשכיחות שונה על המצבים.
דוגמאות לגרסאות נפוצות לאלגוריתם זה הן
Value iteration – בה משלבים את חישוב המדיניות עם חישוב התגמול ומתקבל הכלל המאוחד:
Policy iteration – בגרסה זו מחשבים את המדיניות פעם אחת, ולאחר מכן מחשבים את התגמול שוב ושוב עד להתכנסות.
כאשר שלב חישוב התגמול מתכנס, מחשבים מחדש את המדיניות.
תהליך הבר-בוש הוא תגובת קיבוע של גז חנקן עם גז מימן, על שטח פנים של זרז מבוסס תחמוצת ברזל.
התהליך משמש לייצור תעשייתי של אמוניה והוא קרוי על שמם של פריץ הבר וקרל בוש, אשר המציאו ופיתחו את השיטה.
על תהליך ייצור האמוניה קיבל פריץ הבר את פרס נובל לכימיה לשנת 1918. כ-13 שנים אחר כך, ב-1931, קיבל שותפו, קרל בוש פרס נובל בכימיה, על תרומתו לפיתוח שיטות עבודה בתנאי לחץ גבוה, במהלך ייצור האמוניה בתהליך תעשייתי.
אף שכ-78.08% מן האוויר בכדור הארץ מורכב מחנקן, כל מולקולה של חנקן מחזיקה את האטומים בקשר קוולנטי משולש חזק מאוד, מה שהופך אותו יחסית לבלתי נגיש.
תהליך הבר-בוש, שפותח בראשית המאה ה-20, הצליח לרתום את שפע החנקן באטמוספירה לתהליך ייצור האמוניה, שהיא חומר גלם מהחשובים ביותר בתעשייה הכימית.
האמוניה משמשת לייצור דשנים חנקתיים, שלהם חשיבות אדירה בחקלאות העולמית.
אומדנים מראים כי חומרי דשן המיוצרים מאמוניה באמצעות תהליך הבר-בוש אחראים לקיום שליש מאוכלוסיית העולם.
עוד עולה, כי מחצית מהחלבונים המצויים בבני אדם יוצרו בעזרת חנקן שקובע באמצעות התהליך, והמחצית השנייה – מחנקן שקיבעו חיידקים וארכאונים.
האמוניה היא חומר הגלם העיקרי בייצור חומצה חנקתית, שלה שימושים רבים, בעיקר בייצור של חומרי נפץ, לשימושים אזרחיים וצבאיים.
לפני גילוי תהליך הבר-בוש, היה קשה לייצר אמוניה בתהליכים תעשייתיים, ועל כן הייצור הסתמך כמעט בלעדית על כרייה של מלחי ניטראט (מלחים חנקתיים) שתפוצתם הנמוכה הקשתה מאוד על השימוש באמוניה לצרכים המודרניים השונים.
לפי הערכת ואצלב סמיל, שימוש בתהליך מאפשר לייצר מזון לכשליש מאוכלוסיית כדור הארץ.
התגובה הכימית ליצירת אמוניה בתהליך זה כוללת תגובה של מימן (H2) וחנקן (N2), ביחס מולי של שלוש מולקולות מימן לכל מולקולה של חנקן.
התגובה היא אקסותרמית מאוד, עם שינוי אנתלפיה של 45.8- קילוג'אול למול אמוניה (NH3).
כל אחד מהמגיבים המשתתפים בתגובה חייב להיות בדרגת ניקיון גבוהה, זאת כדי למנוע תגובות לא רצויות שעשויות להתרחש בריאקטור הכימי, וכדי למנוע זיהום של הזרז העלול להביא לפגיעה באופן פעילותו.
חנקן: את גז החנקן מכינים על ידי הנזלה (Liquefaction) של אוויר.
גז החנקן הוא חומר הגלם הזול ביותר בתהליך, שכן הוא מצוי באטמוספירת כדור הארץ בשיעור של כ-78.08%, אך יש להפרידו מחלקיקים מרחפים, מגזים אחרים ומשאריות מים שנמצאות באוויר בצורת אדים.
הפעולה מבוצעת בכמה שלבים: תחילה, שואבים את האוויר דרך מערכות סינון גדולות שתפקידן להסיר חלקיקי אבק ופיח.
בהמשך, האוויר עובר תהליכי קירור הדרגתיים במטרה להנזיל את הגזים השונים וכך לבודד את החנקן.
במהלך ההנזלה, מתקבלים תחילה מים, ואחר כך: פחמן דו-חמצני בטמפרטורת (78-) מעלות צלזיוס מתחת לאפס, חנקן ב-(196-), חמצן ב-(218-) וארגון ב-(189-).
בתהליך זה מתקבלים גזים ברמת טוהר גבוהה יחסית, והם ניתנים לתהליכי טיהור נוספים בהעברתם דרך ממברנות מתאימות.
הסיבה לכך היא כלכלית, כיוון שתהליך האלקטרוליזה דורש שימוש באנרגיה חשמלית רבה.
כאמור, בתגובת גז המתאן עם הקיטור, מתקבלות מולקולות מימן (H2) ופחמן חד-חמצני (CO).
בהמשך, הפחמן החד-חמצני מגיב עם קיטור נוסף עד לקבלת פחמן דו-חמצני (CO2).
שלב זה הוא מאוד אנדותרמי (ΔHr= 206 kJ/mol).
ובהמשך: שלב זה הוא מעט אקסותרמי (ΔHr= -41 kJ/mol).
תהליכים אלה הם מהיקרים ביותר בייצור האמוניה, ולמעשה העלות הסופית לצרכן עבור האמוניה תלויה רבות במחיר חומר הגלם לייצור המימן - כלומר, תלויה בגז טבעי (שהוא המקור הכמעט בלעדי לגז המתאן) או במחירי דלקים מאובנים אחרים כגון נפט ופחם, מהם ניתן גם להפיק מתאן, בתהליכי זיקוק ופיצוח כימיים.
תהליך ייצור המימן מהגז הטבעי, דורש שלבים מקדימים של טיהור הגז מתרכובות גופרית שעשויות להסב נזקים גדולים לזרזים ולפגיעה קשה ביעילות התגובה.
התגובה ליצירת האמוניה מתרחשת בריאקטור בו המגיבים נמצאים בלחץ של 150 עד 300 אטמוספירות, ובטמפרטורה של 400 עד 500 מעלות צלזיוס.
המגיבים מוזרמים בריאקטור בארבע תחנות ביניים המכילות זרזים.
בכל תחנה מומרים כ-15% מהמגיבים לאמוניה, כך שבסיום התהליך כ-97% מהמגיבים הפכו לתוצר הסופי.
מגיבים שלא הגיבו, ממוחזרים שוב אל הריאקטור.
הזרזים הנפוצים ביותר בתגובה מבוססים על תחמוצות ברזל (Fe3O4 ו-FeO) המועשר באשלגן חמצני (K2O), סידן חמצני (CaO), צורן דו-חמצני (SiO2) ואלומינה (Al2O3).
לעיתים קרובות נעשה שימוש גם בזרזים מבוססים על רותיניום וונדיום.
תהליך ההרדמה המהיר (תה"מ - Rapid sequence induction) היא פרוצדורה רפואית המערבת אינדוקציה מהירה של הרדמה כללית ולאחריה צנרור (אינטובציה) של הטרכיאה.
שליטה בנתיב אוויר מהווה את אחד מיסודות הטיפול בחירום של איש הרפואה הדחופה, משום שכישלון באבטחת נתיב האוויר יכול במהירות להביא למותו של החולה.
בתהליך הרדמה מהיר לרוב נעשה שימוש במתארי חירום על חולים בחדרי המיון או ניתוח.
תה"מ לרוב מבוצע על ידי רופאים, פרמדיקים ובמדינות בהם קיים המקצוע גם אחיות מרדימות.
פרוצדורה זו מהווה את פרוצדורת הבחירה בעת הצורך בהרדמת מטופל וצנרור הקנה במתאר חדר המיון.
פרוצדורת תה"מ נחשבת כפרוצדורה בעלת סיכון גבוה, כאשר לנגד עיניו של המטפל עומד הרצון להשיג שליטה בנתיב האוויר.
היתרון של שימוש בשיטה זו היא ההרדמה המהירה של החולה, תוך שיתוק שריריו של המטופל כדי להקל על תהליך צנרור הקנה.
אחת הסיבות המרכזיות לשימוש בשיטה זו היא במטרה למנוע את הסיכון הגבוה לאספירציה (שאיפת תוכן קיבה) שקיים בחולים שלא צמו טרם פרוצדורת ההרדמה והצנרור.
פרוצדורה זו נמצאה בקורלציה עם ירידה ניכרת בסיבוכים פוסט-פרוצדורליים.
תהליך זה, לצד יתרונות רבים של שליטה בנתיב האוויר, מציב את החולה בסיכון רב יותר לבעיה נשימתית אם הפרוצדורה לא מצליחה, זאת לאור העובדה כי שימוש בחומרי שיתוק מונע מהמטופל להגן על נתיב האוויר שלו בעצמו (המטפל אינו יכול להשתעל או להפעיל את רפלקס ההקאה).
מטראמינול או אפנדרין לטיפול בירידת לחץ דם
תה"מ מתייחס להשריית הרדמה פרמקולוגית, מלווה בשיתוק נוירו-מסקולארית קודם לתהליך צנרור קנה הנשימה.
הטכניקה מהירה מהתליך ההרדמה המלאה הנהוג בחדרי ניתוח בתהליכים אלקטיביים.
דרך קלה לזכור את עקרונות התה"מ היא שבעת ה-P.
תהליך ההכנה כלל הערכה של קושי צנרור הקנה של המטופל.
במקביל להערכת קושי הצנרור, תהליך ההכנה כולל ניטור פיזיולוגי רציף בדמות א.ק.ג וקריאת פלאס-אוקסימטר (קריאת רוויון החמצן בדם-סטורציה).
לאחר ההכנה הראשונית על הצוות לבחור ולהכין את הציוד והתרופות הנדרשות לביצוע הפעולה, תוך התקנת גישה וורידית דרכה ייתן הצוות את התרופות במהלך הפרוצדורה.
החמצון המוקדם נועד להחליף את החנקן שמהווה את מרביתו של הנפח השארתי השמיש (Functional residual capacity) בריאות בחמצן.
מטרת התהליך היא הגדלת מאגרי החמצן בריאות ולעכב את דלדול החמצן כתוצאה ממחסור באוורור (לאחר שיתוק השרירים) עד לפרק זמן של 8 דקות באדם בוגר בריא.
פרק זמן זה מתקצר באופן ניכר בחולים הסובלים מהשמנת יתר חולנית, במטופלים חולים וילדים.
תהליך החמצון לרוב מתבצע על ידי מתן חמצן ב-100% ריכוז באמצעות מסכת פנים בעלי שסתומים חד כיוונים למשך 8 נשימות עמוקות או 60 שניות.
שלב הטיפול הקודם כולל התייחסות תרופתית לאוכלוסיות סיכון הניתנת כ-3 דקות טרם מתן התרופות המשתקות ומטרתם להקטין את הסיכון ותופעות הלוואי של השימוש בלרינגוסקופ והצנור התוך קני.
תהליך הצנרור גורם להפעלה סימפטטית מוגברת, מה שיכול להוביל לעליה בלחץ התוך-גולגולתי (Intacranial pressure) כמו גם לאפקט ברונכוספסטי (סגירה של מיתרי הקול).
טיפול זה יכול להטיב עם מטופלים הסובלים ממחלות בדרכי הנשימה (Reactive airway disease), לחץ תוך-גולגולתי מוגבר או בעיות קרדיווסקולאריות.
משתקי שרירים והשריית הרדמה – Paralysis with Induction
תהליך ההשריה המלא (הרדמה כללית של המטופל המטופל) כולל מתן תרופות היפנוטיות (הרדמה) לווריד, תוך מתן מקביל של אופיאטים (לכאב).
ייתכן ולמשך זמן קצר בתחילת התהליך יונשם המטופל הנשמה ידנית טרם מתן משתקי השרירים וצנרור המטופל.
מנגד במהלך תה"מ יקבל המטופל טיפול באופיאטים לווריד, אך תרופות ההרדמה ושיתוק השרירים יינתנו במהירות, כך שלא ייווצר זמן בו יוכל המטפל להנשים את המטופל הנשמה ידנית.
דוגמה לתרופה נוספת היכולה להינתן בשלב זה היא האטרופין במקרים של ברדיקרדיה (קצב לב איטי) כתוצאה מגירוי ווגאלי מוגבר מהלרינגוסקופיה, אפקט הנפוץ בילדים.
מיקום מתייחס למיקום המטופל כך שצירי הפה, לוע (פארינקס) ולארינקס יהיו ישרים.
בעבר כונה מנח זה "תנוחת ההרחה".
לתנוחת ההרחה ניתן להגיע על ידי מיקום מגבת מגולגלת מתחת לראשו וצווארו של המטופל ובכך להשיג מתיחה (אקסטנציה) אפקטיבית של הראש תוך שמירה על כיפוף (פלקציה) של הצוואר.
פרוצדורה נוספת הנמצאת בשימוש בשלב זה היא הלחיצה ע"ש סליג (Sellick's maneuver) שבמהלכה מופעל לחץ על הקריקואיד, כך שהטרכיאה נדחפת פוסטריורית (אחורנית) וגורמת להיצרות הוושט ולירידה בכניסת האוויר לקיבה בהנשמה.
מיקום הצינור התוך קני – Placement of the Tube
במהלך השלב זה, מבצע המטפל לרינגוסקופיה במטרה לזהות את הגלוטיס (Glottis) והצינור התוך כדי מוחדר כך שהוא יעבור בין שני מיתרי הקול.
לאחר החדרת הצינור לעומק הנכון, מנופחת בלונית בקצה הצינור במטרה לשמר את מקומה, תוך שהיא משיגה אפקט נוסף של מניעת אספירציות
תוכן קיבה שעולה ונכנס לריאות
ווידוא מיקום הצינור יכול להיעשות במגוון דרכים כדוגמת: ערכי פחמן דו-חמצני ננשף (ETCO2), אדים בצינור, האזנה לריאות וצילום חזה.
ווידוא סופי של מיקום הצינור התוך קני יעשה רק באמצעות צילום חזה.
כפי שכבר הודגם במספר סעיפים, גיל מהווה פקטור מרכזי בנחיצות התהליך ולרוב עולה כאופציה טיפולית בגילאים צעירים.
על איש הצוות שמבצע את הפרוצדורה להיות מנוסה בביצוע צנרור קנה כמו גם בהנשמה באמצעות מפוח ומנשים.
במהלך ביצוע הפרוצדורה על כלי ניהול נתיב אוויר נוספים להיות זמינים (לדוגמה מפוח ומנשם, LMA ועוד) למקרה וישנו כישלון בהחדרת הצינור התוך כדי בדרכים המקובלים (צינרור).
יתרה מכך, במקרי קיצון יש אף לשקול אמצעים כדוגמה קריקו-תאירוקוטומי.
בשיטה זו בוחרים בחולים בהם ישנו חשד קליני גבוה לאספירציה, לרוב כתוצאה מקיבה מלאה, דבר הנפוץ בחולי טראומה.
היות שחמצון מוקדם מעודד הקאה על הפאזה להיות קצרה ככל הניתן.
במקרים בהם החולים מוערך כאינטובציה קשה (מפתח פה קטן, צוואר קצר, השמנת יתר חולנית, דפורמציות של אזור הפה ועוד) אסור לבצע תה"מ (Contraindicated) היות ששימוש בשיטה תשאיר את החולה ללא אפשרות אוורור ובסכנה גדולה לאספירציה.
לכן במקרים אלו, שימוש בסיבים אופטיים הם בעדיפות גבוה יותר.
מאז הצגתה של התה"מ נסובו מחלוקות כמעט סביב כל אספקט של התהליך, כולל:
בחירת התרופות השונות, המינונים הנדרשים כמו גם זמן מתן התרופות בתהליך.
ההימנעות מההנשמה הידנית טרם ביצוע צנרור הקנה.
מנח הראש האופטימלי לביצוע הפרוצדורה.
השימוש בתמרון ע"ש סליג במהלך הפרוצדורה.
בתרמודינמיקה, תהליך אָדִיאַבָּטִי הוא תהליך המתרחש בתוך מערכת, ללא מעבר חום או חומר בין המערכת לסובב אותה.
תהליך אדיאבטי הוא מושג מופשט שיש לו תועלת מעשית – תהליכים כימיים ופיזיקליים רבים מוסברים באמצעות שימוש בקירוב אדיאבטי; תהליכים כאלה בדרך כלל מלווים או מקדימים תהליכים אחרים הכוללים מעבר חום.
תהליכים תרמודינמיים מוגדרים בצורה מדויקת עבור מערכת הכוללת קירות עם בידוד תרמי מושלם ובלתי חדירים לחומר; קירות אלה מכונים אדיאבטיים.
מעבר אדיאבטי הוא מעבר אנרגיה כעבודה לאורך קיר אדיאבטי.
תהליך יכול להיחשב אדיאבטי בקירוב אם הוא מתרחש בזמן קצר מאוד, שלא מאפשר חילוף חום משמעותי.
טמפרטורת להבה אדיאבטית היא גודל וירטואלי.
זוהי הטמפרטורה שהייתה ללהבה ללא אובדן חום לסביבה.
המונח "אדיאבטי" משמעו ביוונית "ללא מעבר".
התחילית "α" מציינת "לא" ו-διαβατός (דיאבטוס) – "יכול לעבור דרך".
על פי מקסוול, המושג הוצג על ידי ויליאם ג'ון מקורן רנקין.
מעבר אדיאבטי מתואר על ידי התכונה Q=0. כאשר Q היא כמות האנרגיה המועברת כחום לאורך הקיר האדיאבטי.
מעבר אדיאבטי אידיאלי או פיקטיבי של אנרגיה כעבודה, המתרחש ללא חיכוך או צמיגות בתוך המערכת מכונה איזנטרופי – ΔS = 0.
עבור תהליך טבעי של מעבר אנרגיה כחום, המונע כתוצאה מהפרש סופי של טמפרטורות, האנטרופיה מועברת עם החום וגם נוצרת בתוך המערכת.
תהליך כזה לרוב אינו נחשב לאדיאבטי או לאיזנטרופי – Q≠ 0 .ΔS ≠ 0.
עבור תהליך אדיאבטי פיקטיבי קוואזי-סטטי, δQ = 0 ו-deS = 0.
עבור תהליך טבעי של מעבר אנרגיה כחום, המונע על ידי הבדלי טמפרטורה אינפינטיסימליים, יש יצירת אנטרופיה בתוך המערכת, בנוסף לאנטרופיה המועברת לתוך המערכת מהסביבה.
אם התהליך אטי דיו, כך שניתן לתארו באמצעות דיפרנציאלים, החוק השני של התרמודינמיקה גורס כי δQ < T dS.
כאן T מציינת את הטמפרטורה של המערכת אליה החום מועבר.
אנטרופיה diS היא הנוצרת בתוך המערכת, נוסף ל-deS, המועברת עם החום.
לפיכך, העלייה הכוללת באנטרופיה במערכת נתונה על ידי dS = diS + deS.
תהליך אדיאבטי טבעי הוא בלתי הפיך ואינו איזנטרופי.
מעבר אדיאבטי של אנרגיה כעבודה ניתן לנתח לפי שני מקרי קיצון.
במקרה אחד אובדן אנרגיה כתוצאה מחיכוך או מצמיגות, ועל פי רוב מדובר בעבודה של לחץ-נפח, המסומנת כנהוג לפי PdV.
זהו מקרה אידיאלי, ואינו מתרחש במדויק בטבע.
מקרה הקיצון השני נוגע לעבודה איזוכורית, שבה dV=0, והיא מתקיימת אך ורק מעבודה של חיכוך ושל צמיגות.
החוק השני של התרמודינמיקה גורס כי תהליכים טבעיים של מעבר אנרגיה כעבודה, המוערכים במדויק, מורכבים לפחות מעבודה איזוכורית, ולעיתים קרובות משני מקרי הקיצון הללו.
כל תהליך טבעי, המוערך במדויק, הוא בלתי הפיך, אולם חלק עשוי להיות החיכוך או הצמיגות.
שינויים אדיאבטיים בטמפרטורה מתרחשים עקב שינויים בלחץ הגז ללא הוספה או החסרה של חום.
לעומת זאת, התפשטות חופשית היא תהליך איזותרמי של גז אידיאלי.
חימום אדיאבטי מתרחש כאשר לחץ הגז עולה כתוצאה מעבודה שנעשתה על ידי הסביבה, למשל בוכנה שלוחצת גז הנמצא בתוך צילינדר אדיאבטי.
יישום של מקרה זה קשור במנועי דיזל, המנגנון מסתמך על דחיסה מהירה, ללא איבוד חום משמעותי, תוך עליית הטמפרטורה באופן מספיק כדי להצית את הדלק.
חימום אדיאבטי מתרחש גם באטמוספירת כדור הארץ.
למשל, כאשר מסת אוויר יורדת, בנשיבת רוח קטבטית או רוח פן במורד גבעה או הר.
כאשר חבילת אוויר יורדת, הלחץ על עליה גובר.
כתוצאה מכך, נפח החבילה יורד והטמפרטורה עולה – עלייה באנרגיה הפנימית.
קירור אדיאבטי מתרחש כשלחץ של הגז יורד בעת שמבצע עבודה על הסביבה.
קירור אדיאבטי מתרחש באטמוספירת כדור הארץ בנסיקה אורוגרפית ובגלי לי, וכך יכולים להיווצר ענני עדשה, אם האוויר מתקרר מתחת לנקודת הטל.
כאשר הלחץ על חבילת האוויר יורד, האוויר בה מתרחב – כלומר הנפח גדל, הטמפרטורה יורדת, והאנרגיה הפנימית קטנה.
קירור אדיאבטי אינו בהכרח מערב זורם.
אחת הטכניקות להגיע לטמפרטורות נמוכות מאוד (אלפית ואפילו מיליונית מעלה מעל האפס המוחלט) היא דמגנטיזציה אדיאבטית, שבה נעשה שינוי בשדה המגנטי של חומר מגנטי כדי להביא לקירור אדיאבטי.
כמו כן, גם התפשטות היקום מוסברת לעיתים על ידי קירור אדיאבטי.
מאגמה עולה חווה גם היא קירור אדיאבטי לפני התפרצות, והוא מורגש במיוחד במקרים שבהם היא עולה מהר מעומקים גדולים, כמו ביצירת קימברליט.
שינויים כגון אלה בטמפרטורה ניתן לחשב באמצעות חוק הגז האידיאלי, או באמצעות המשוואה ההידרוסטטית עבור תהליכים אטמוספיריים.
בפועל, שום תהליך אינו באמת אדיאבטי.
תהליכים רבים מסתמכים על הבדלים נרחבים בסקלות הזמן של התהליך, ברמת איבוד החום בגבולות המערכת, ולכן נעשה שימוש בהנחה של תהליך אדיאבטי – אך זהו קירוב.
תמיד יש איבוד חום במידה מסוימת, משום שאין מבודדים אידיאליים.
המשוואה המתמטית לגז אידיאלי תחת תהליך אדיאבטי הפיך (כלומר ללא יצירת אנטרופיה) היא:
כאשר P לחץ, V נפח ו-
הוא החום הסגולי כשהלחץ קבוע; הוא החום הסגולי כשהנפח קבוע; הוא האינדקס האדיאבטי; הוא מספר דרגות החופש (3 לגז חד-אטומי, 5 לגז דו-אטומי ולמולקולות קו-ליניאריות, כמו פחמן דו-חמצני).
עבור גז אידיאלי חד-אטומי , ועבור גז דו-אטומי (כמו חנקן וחמצן, המרכיבים העיקריים של האוויר) – .
יש לשים לב כי הנוסחה הנ"ל מתאימה רק עבור גזים אידיאליים קלאסיים ולא עבור גזי בוז-איינשטיין וגזי פרמי.
עבור תהליכים אדיאבטיים הפיכים מתקיים:
כאשר T היא הטמפרטורה האבסולוטית.
נתבונן בדוגמה רווחת של דחיסה אדיאבטית – דחיסה במנוע בנזין.
נניח כמה הנחות לצורך פשטות: הנפח לפני הדחיסה של צילינדר הוא 1,000 סמ"ק (ליטר אחד), הגז בפנים הוא חנקן בלבד (גז דיאטומי עם חמש דרגות חופש כך ש- ), ושיחס הדחיסה של המנוע הוא 10:1 (1,000 הסמ"ק של הגז הלא דחוס יידחסו ל-100 סמ"ק כאשר הבוכנה עולה).
הגז הלא דחוס הוא בערך בטמפרטורת החדר ובלחץ סטנדרטי (חדר חמים בטמפרטורה של ~27ºC או 300K, ובלחץ של 1 בר – בערך 100kPa, או 14.7PSI).
הקבוע האדיאבטי של ניסוי זה הוא בערך 1.58 מיליארד.
הגז עתה דחוס לנפח של 100cc (נניח כי התהליך מתרחש מהר מספיק כך שחום אינו יוצא או נכנס).
הנפח החדש הוא 100cc, אבל הקבוע הוא עדיין 1.58 מיליארד:
שימו לב כי הלחץ גדל לא לפי יחס הדחיסה פשוט של 10:1; זאת משום שהגז לא רק נדחס, אלא גם העבודה שנעשתה כדי לדחוס את הגז גם היא חיממה את הגז, ולגז יהיה לחץ גדול יותר אפילו אם הנפח לא ישתנה.
אנו יכולים לפתור עבור הטמפרטורה של הגז הנדחס במנוע, אם נשתמש בחוק הגז האידיאלי.
התנאים ההתחלתיים הם 100,000pa לחץ, 1,000cc נפח, ו-300K טמפרטורה, כך שהקבוע שלנו בניסוי הוא:
אנו יודעים שלגז הנדחס יש V=100cc ו-P=2.50E6 פסקל, אז אנו יכולים לפתור עבור הטמפרטורה באמצעות אלגברה פשוטה:
זוהי טמפרטורה סופית של 751K, או 477°C, למעלה מטמפרטורת ההצתה של דלקים רבים.
זוהי הסיבה לכך שמנועים רבים דורשים דלקים ייחודיים שלא יוצתו מעצמם ויגרמו לדטונציה במנוע, מגדש או מכשיר קירור לנוזל שיאפשרו טמפרטורה נמוכה יותר באותה הלחץ.
מנוע דיזל מתפקד גם בתנאים קיצוניים יותר, עם יחס דחיסה של 20:1 או יותר, כדי לספק טמפרטורת גז גבוהה מאוד שמבטיחה הצתה מיידית של הדלק.
התפשטות אדיאבטית חופשית של גז
עבור התפשטות אדיאבטית חופשית של גז אידיאלי, הגז נמצא במכל מבודד, ואז מתאפשרת התפשטות בריק.
מאחר שאין לחץ חיצוני על הגז, העבודה הנעשית על ידי המערכת היא אפס.
התהליך אינו כולל מעבר חום או עבודה, ולכן מהחוק הראשון של התרמודינמיקה ניתן ללמוד כי השינוי נטו באנרגיה הפנימית של המערכת הוא אפס.
עבור גז אידיאלי, הטמפרטורה נשארת קבועה, משום שהאנרגיה הפנימית תלויה רק בטמפרטורה במקרה זה.
מכיוון שבטמפרטורה קבועה האנטרופיה מתכונתית לנפח, היא גדלה במקרה זה, ולכן התהליך אינו הפיך.
פיתוח המשוואה הרציפה עבור חימום וקירור אדיאבטיים
ההגדרה של תהליך אדיאבטי היא שמעבר החום במערכת הוא אפס .
לכן, לפי החוק הראשון של התרמודינמיקה:
כאשר dU – השינוי באנרגיה הפנימית של המערכת ו-δW – העבודה שנעשית על ידי המערכת.
כל עבודה שנעשית היא על חשבון האנרגיה הפנימית U, משום שחום δQ אינו מגיע מן הסביבה.
עבודת לחץ-נפח δW הנעשית על ידי המערכת מוגדרת:
אולם, P אינו נשאר קבוע במשך התהליך האדיאבטי, אלא משתנה יחד עם V.
אנו מעוניינים לדעת כיצד הערכים של dP ושל dV קשורים אחד בשני במשך התהליך האדיאבטי.
עבור גז אידיאלי, האנרגיה הפנימית נתונה על ידי:
כאשר – מספר דרגות החופש חלקי 2, R הוא קבוע הגז האוניברסלי, ו-n הוא מספר המולים במערכת (מספר קבוע).
דיפרנציאציה של משוואה (3) ושימור בחוק הגז האידיאלי, מניבים:
משוואה (4) נכתבת לרוב משום ש-.
עתה נציב משוואה (2) ו-(4) לתוך משוואה (1) ונקבל:
נחלק את שני הצדדים ב-PV
לאחר אינטגרציה של אגף שמאל וימין מ-V0 עד V, ומ-P0 עד P, והחלפת האגפים:
אקספוננציאציה בשני האגפים, החלפת ב- , האינדקס האדיאבטי:
החלפת השבר באגף הימני בהפכי, להורדת סימן המינוס:
השינוי באנרגיה הפנימית של המערכת, הנמדדת ממצב 1 למצב 2, שווה ל-
באותו הזמן, העבודה שנעשית כתוצאה משינויי הלחץ-נפח משתנה כתוצאה מהתהליך ושווה ל-
מאחר שאנו דורשים שהתהליך יהיה אדיאבטי, על המשוואה הבאה להתקיים:
נציב ביטוי זה ב-(2) ונקבל
שימוש בחוק הגז האידיאלי ובהנחת גודל מולרי קבוע (כפי שאכן קורה לעיתים קרובות בפועל),
נציב את לתוך את התוצאה,
אדיאבטה היא עקומה בעלת אנטרופיה קבועה בדיאגרמת P-V.
מאפייני האדיאבטה בדיאגרמה זו הם:
עבור כל אדיאבטה, ציר ה-V (נפח) וציר ה-P (לחץ) הם אסימפטוטות.
כל אדיאבטה חותכת איזותרמה בדיוק פעם אחת.
אדיאבטה נראית כמו האיזותרמה, אבל בעת ההתפשטות, האדיאבטה מאבדת יותר לחץ מהאיזותרמה, ולכן השיפוע תלול יותר.
אם האיזותרמה קעורה בכיוון "צפון-מזרח" 45°, אז האדיאבטה קעורה בכיוון "מזרח-צפון-מזרח".
כאשר משרטטים את האיזותרמות והאדיאבטות בנפרד בתנאי אנטרופיה וטמפרטורה רגילים, מבחינים כי כשמתקרבים אל הצירים, צפיפות האיזותרמות נשארת קבועה, אך צפיפות האדיאבטות גדלה.
עם זאת, כשמאוד קרובים לאפס המוחלט, צפיפות האדיאבטות דועכת במהירות, והיא נעשית דלילה.
תהליך ברגרון-וגנר-פינדייזן (קרוי על שם אלפרד וגנר, טור ברגרון וו.
פינדייזן), ידוע גם כ"תהליך גשם קר", הוא תהליך של גידול גביש קרח המתרחש בענן בעל פאזות שונות (מכיל תערובות של מים בקירור יתר וקרח) באזורים אשר לחץ האדים בסביבה הוא בין לחץ אדים ברוויה עבור מים, ובין לחץ אדים ברוויה נמוך יותר של קרח.
זוהי סביבה בתת-רוויה עבור מים נוזליים, אך בעל-רוויה עבור קרח.
מצב זה מביא להתאדות מהירה של מים, וגידול מהיר של גביש הקרח על חשבון האדים.
אם צפיפות הקרח קטנה ביחס למים הנוזליים, גבישי הקרח יגדלו מספיק, יתפזרו מן הענן, יפשירו ויהפכו טיפות גשם, אם הטמפרטורות גבוהות מספיק.
תהליך ברגרון, אם מתרחש, הוא יעיל הרבה יותר ביצירת חלקיקי משקעים גדולים מאשר תהליך גידול טיפות גדולות על חשבון קטנות.
זאת מחמת העובדה שההבדל בין לחץ האדים ברוויה של מים נוזלים ושל קרח הוא גדול יותר מההבדל בין לחץ האדים ברוויה של טיפות קטנות ובין סביבתן (על פי אפקט קלווין, עבור טיפות מספיק גדולות שיכולות לתרום למסת הטיפה).
תהליך אוֹסְטְוַולְד הוא התהליך הכימי להפקת חומצה חנקתית (HNO3).
את התהליך פיתח וויליאם אוסטוולד ורשם אותו כפטנט בשנת 1902.
תהליך אוסטוולד הוא התהליך העיקרי והכמעט בלעדי להפקה של חומצה חנקתית (HNO3) בקנה מידה תעשייתי.
חומרי הגלם בתהליך זה הם אוויר (חמצן, O2), מים (H2O), ואמוניה (NH3), המתקבלת בתהליך הבר-בוש.
החומצה החנקתית המופקת בתהליך אוסטוולד היא אחת התרכובות החשובות והשימושיות ביותר בתעשייה הכימית העולמית, מבין שימושיה החשובים: הכנתם של דשנים חנקתיים, ייצור חומרי נפץ וייצור תרופות.
אמוניה הופכת לחומצה חנקתית בשני שלבים:
בשלב הראשון האמוניה מחומצנת על ידי חימום עם חמצן בנוכחות זרז כדוגמת סגסוגת פלטינה עם 10% רודיום ומתקבל חנקן חמצני NO תגובה זו אקסותרמית מאוד:
תנאים אופטימליים לשלב זה לקבלת ניצולת של כ-98%: לחץ שבין 4 ל-10 אטמוספירות וטמפרטורה של 800-900°C.
תגובה צדדית שעלולה להתרחש בשלב זה:
כדי למנוע תגובה זו יש לצמצם את משך זמן המגע בין תערובת הגזים לזרז.
בשלב השני מתרחשות שתי תגובות והוא מתבצע על מצע ספיחה בנוכחות מים.
חנקן חמצני מחומצן שוב בחמצן לחנקן דו-חמצני (NO2) והגז הזה מגיב עם המים לקבלת חומצה חנקתית מהולה וחלקו מחוזר שוב לחנקן חמצני שממוחזר ומוחזר לתהליך.
החנקן החמצני (NO) ממוחזר וחוזר לתהליך והתמיסה מובאת לריכוז הרצוי באמצעות זיקוק.
תהליך איזוברי הוא תהליך תרמודינמי שבו הלחץ נשאר קבוע.
בתהליך איזוברי חום המועבר למערכת מבצע עבודה וגם משנה את האנרגיה הפנימית של המערכת.
בדיאגרמת מסלול של תהליך איזוברי נקרא איזוברה.
סימן מזהה של איזוברה הוא שהיא מקבילה לציר הנפח () ולא נוטה למעלה או למטה (אחרת נקבל שינוי בלחץ - ).
תהליך איזוברי מתאפיין בלחץ קבוע (עבור חישובים דיפרנציאלים ).
נהוג לציין שתהליכים כאלו מתרחשים במגע עם מאגר/אמבט לחץ כך שהמערכת שומרת על הלחץ על ידי החלפת לחץ עם המאגר.
בדיאגרמת השטח מתחת לאיזוברה יהיה העבודה שביצע הגז על הסביבה ולכן/: .
עבור גז אידיאלי בתהליך איזוברי ניתן לחשב את השינוי באנטרופיה של המערכת:
בתהליך איזוכורי, מאחר שהנפח קבוע לא מתבצעת עבודה וכל החום שמועבר למערכת מומר לאנרגיה פנימית:
עבור תהליכים איזוברים החום מתחלק בין ביצוע עבודה להגדלת האנרגיה הפנימית.
במקרה כזה, נוח להגדיר פונקציית מצב חדשה, שבתהליך איזוברי השינוי בה יהיה בדיוק שווה לחום שהועבר.
ואכן אם התהליך הוא איזוברי () נקבל כפי שרצינו: .
כל עוד גוף לא משנה את הפאזה שלו, קליטה או מסירה של חום משמשת לשינוי הטמפרטורה.
קיבול חום מוגדר ככמות האנרגיה שיש להעביר לחומר בצורה של חום כדי להעלות את הטמפרטורה שלו בקלווין אחד.
בנגזרת של פונקציה מרובת משתנים, ישנם משתנים שמוחזקים קבועים.
במקרה של גז, האבחנה הזאת היא מאוד חשובה.
כל החום מומר להגדלת האנרגיה הפנימית (הטמפרטורה): .
בתהליך איזוברי חלק מהחום מומר לביצוע עבודה.
המסקנה היא שצריך יותר חום כדי להעלות את הטמפרטורה בקלווין אחד אם התהליך הוא איזוברי.
השם "איזוברי" נגזר מהמילים היווניות ἴσος ( איזוס ) שמשמעותן "שווה", ו- βάρος ( בארוס ) שפירושו "משקל".
תהליך איזוכורי (מיוונית עתיקה ἴσος ("איזוס") "שווה", ו-χώρα (חורה) "מרחב") הוא תהליך תרמודינמי שבו הנפח נשאר קבוע.
בתהליך איזוכורי לא מתבצעת עבודה.
בדיאגרמת מסלול של תהליך איזוכורי נקרא איזוכורה.
סימן מזהה של איזוכורה הוא שהיא מקבילה לציר הלחץ () ולא נוטה ימינה או שמאלה (אחרת נקבל שינוי בנפח - ).
תהליך איזוכורי מתאפיין בנפח קבוע (עבור חישובים דיפרנציאלים ).
נהוג לציין שתהליכים כאלו מתרחשים במערכת סגורה וקשיחה.
בדיאגרמת השטח מתחת לעקומה יהיה העבודה שביצע הגז על הסביבה.
בתהליך איזוכורי, הקו אנכי ולכן השטח תחת העקומה יהיה אפס.
לפי החוק הראשון של התרמודינמיקה נקבל שהחום במערכת מועבר במלואו לאנרגיה הפנימית של המערכת: .
עבור גז אידיאלי בתהליך איזוכורי ניתן לחשב את השינוי באנטרופיה של המערכת:
כאשר רושמים נגזרת של פונקציה מרובת משתנים, אילו משתנים מוחזקים קבועים.
חימום מכל מתכתי עם גז בתוכו כאשר המכל אטום (אין דליפות) יהיה תהליך איזוכורי שבו הגז יגדיל את הלחץ והטמפרטורה אך הנפח יישאר קבוע.
דוגמה נוספת היא ניפוח בלון הליום.
בדוגמה זו יש שינוי במספר החלקיקים אך התהליך עדיין איזוכורי מכיוון שהנפח לא משתנה.
תהליך איזנטרופי או תהליך אדיאבטי הפיך הוא תהליך תרמודינמי בו האנטרופיה נשארת קבועה.
העברות העבודה במערכת הן חסרות חיכוך ואין העברת חום או חומר.
תהליך אידיאלי שכזה שימושי כמודל וכבסיס להשוואה לתהליכים אמיתיים.
בדיאגרמת מסלול של תהליך איזנטרופי נקרא אדיאבטה.
התהליך הוא הפיך ואדיבאטי ולכן לשרטט אותו בדיאגרמת לא מביא תועלת.
נהוג לשרטט תהליך איזנטרופי בדיאגרמת .
תהליך איזנטרופי מתאפיין באנטרופיה קבועה (עבור חישובים דיפרנציאלים ).
זהו תהליך אידיאלי שאינו מתקיים במציאות הפיזית.
בדיאגרמת השטח בתוך העקומה יהיה העבודה שביצע הגז על הסביבה.
בתהליך איזנטרופי, הקו אנכי ולכן השטח מתחת לעקומה הוא אפס: .
בתהליך אדיאבטי, אין מעברי חום: .
בדיאגרמת החום ניתן כשטח מתחת לגרף:
לפי החוק הראשון של התרמודינמיקה נקבל שהאנרגיה הפנימית של המערכת לא משתנה: .
מעגל קרנו, גם נקרא מעגל איזנטרופי, מתאר אוסף תהליכים תרמודינמיים אשר מבצעים עבודה ביעילות מקסימלית לעומת צריכת חום תוך שימור האנטרופיה: .
במערכת כזאת נוכחים שני מאגרי חום בטמפרטורות שונות ומתקיים:
השם "איזנטרופי" נגזר מהמילים היווניות ἴσος ("איזוס") שמשמעותן "שווה", ו-τροπή (טרופ) שפירושו "שינוי".
תהליך איזואנתלפי הוא תהליך תרמודינמי בו האנתלפיה נשארת קבועה.
בתהליך איזואנתלפי חום המועבר למערכת מבצע עבודה בלבד.
בדיאגרמת מסלול של תהליך איזואנתלפי בגז אידיאלי זהה למסלול של תהליך איזותרמי ולכן עקומה של תהליך איזואנתלפי תהיה איזותרמה.
תהליך איזואנתלפי מתאפיין באנתלפיה קבועה (עבור חישובים דיפרנציאלים ).
בדיאגרמת השטח מתחת לאיזותרמה יהיה העבודה שביצע הגז על הסביבה ולכן: .
לפי החוק הראשון של התרמודינמיקה, האנרגיה הפנימית היא סכום העבודה והחום:
עבור גז אידיאלי, התהליך איזותרמי וניתן לחשב את השינוי באנטרופיה של המערכת:
השם "איזואנתלפי" נגזר מהמילים היווניות ἴσος ("איזוס") שמשמעותן "שווה", ו-ἐνθάλπω ("אנתלפו") שפירושו "לחמם בפנים".
תהליך השלום באפגניסטן הוא משא ומתן שהתקיים במטרה לסיים את מלחמת אפגניסטן.
אף על פי שנעשו מאמצים רבים לגשר בין הצדדים הלוחמים מאז תחילת המלחמה בשנת 2001, המשא ומתן ותנועת השלום התגברו רק בשנת 2018, על רקע השיחות בין טליבאן, הקבוצה העיקרית הנלחמת נגד ממשלת אפגניסטן, לבין ארצות הברית.
מרבית השיחות שהתקיימו במסגרת הליך השלום התקיימו בדוחה, בירת קטר, בה ממוקם משרד הטליבן.
מטרת העל של הליך השלום הייתה הסכם הדדי בין טליבאן לארצות הברית שבעקבותיו תסיג ארצות הברית את כוחותיה ויחלו שיחות שלום פנים-אפגניות.
שותפות נוספות להליך השלום הן פקיסטן, סין, רוסיה וארגון נאט"ו.
התהליך הסתיים בהסכם דוחה בפברואר 2020, שבו הסכימה ארצות הברית לפנות את כוחותיה מהמדינה עד אפריל 2021. מאוחר יותר הודיעה ארצות הברית על דחייה של תאריך היעד לאוגוסט.
עם זאת, באפריל החל הטליבאן במתקפה רחבה שהסתיימה בהשתלטות הארגון על רוב שטח המדינה, על קאבול ועל מוסדות השלטון.
בעקבות זאת, פתחה ארצות הברית במבצע לפינוי כלל כוחותיה מאפגניסטן, שהסתיים ב-30 באוגוסט 2021.
הטאליבן, המכנה עצמו אמירות האסלאם של אפגניסטן, הוא ארגון אסלאמי סוני הפועל באפגניסטן, מדינה במרכז/דרום אסיה.
הטאליבן קם בשנת 1994 וניצל את הוואקום השלטוני שנותר בעקבות מלחמת האזרחים באפגניסטן.
הקבוצה הורכבה בעיקר מסטודנטים דתיים במדרסות פקיסטניות (שלחמו במלחמת אפגניסטן הסובייטית) בהנהגתו של מוחמד עומר.
אל-קאעידה, רשת טרור בינלאומית, קיבלה מקלט באפגניסטן בתנאי שהיא לא תתנגד לארצות הברית, אך אוסמה בן לאדן דחה את ההסכם בשנת 1998 כשארגן הפצצות על שגרירויות אמריקאיות במזרח אפריקה.
התקריות הביאו למתחים בין שתי הקבוצות.
הטליבאן היה ביסודו מקומי בעוד אל-קאעדה כיוונה לג'יהאד העולמי.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001, ארצות הברית תחת הנשיא ג'ורג' וו.
בוש הגישה בקשה להנהגת הטליבאן להסגיר את בן לאדן, שהיה החשוד העיקרי בהתקפות.
הטאליבן סירב ודרש ראיות להשתתפותו בהתקפות.
כתוצאה מכך, ארצות הברית, יחד עם בעלות בריתה בנאט"ו, פתחה בפלישה לאפגניסטן, שנקראה בשם "מבצע חירות מתמשכת", ב-7 באוקטובר 2001. עד 17 בדצמבר אותה שנה, ארצות הברית ובעלות בריתה הדפו את הטליבאן מהשלטון והחלו לבנות בסיסים צבאיים ליד ערים גדולות ברחבי המדינה.
מאוחר יותר הוקם כוח סיוע בינלאומי לביטחון (ISAF) על ידי מועצת הביטחון של האו"ם כדי להכשיר את כוחות הביטחון הלאומי האפגני לפקח על הפעולות הצבאיות במדינה כדי למנוע כל התחדשות של פעילות הטליבאן.
הטליבאן פתח במתקפות רבות על הכוחות האפגניים, מתקני הממשלה וכל ארגון שלדעתם נמצא בברית עם ארצות הברית.
צבא ארצות הברית נותר בשטח והיה מעורב ישירות במלחמה זה 18 שנה, כאשר אנליסטים תיארו את המצב לאחר 2014 כקיפאון.
על אף שהיקף פעילות אל-קאעידה באפגניסטן ובפקיסטן צומצמה, המלחמה עם מורדי הטאליבן נמשכת.
סיום הסכסוך בן 18 השנים לא הגיע לכדי יישום ודונלד טראמפ אמר כי הוא רואה במלחמה עסק יקר מדי.