tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בכנסייה הקתולית נעשה שימוש במונח אך ורק באשר לאנציקליקות שכותב האפיפיור, אך בכנסייה הנוצרית אורתודוקסית ובכנסייה האנגליקנית נעשה שימוש במונח על פי משמעותו העתיקה.
בכנסייה הקתולית המודרנית "אנציקליקה אפיפיורית" היא, במובן הצר של המונח, מכתב הדן בדרך כלל בהיבט כלשהו של הדוקטרינה הקתולית, שנשלח על ידי האפיפיור ומיועד לבישופים של אזור מסוים, או, בדרך כלל, לבישופים בכל העולם, והיא מעין איגרת רועים.
עם זאת, צורת הפנייה יכולה להשתנות בצורה נרחבת: על פי רוב, האנציקליקה מיועדת לקהל רחב הרבה יותר.
אנציקליקות אפיפיוריות מופיעות בדרך כלל בצורת בריף אפיפיורי (מלטינית brevis, מכתב אפיפיורי קצר) בשל טבעם האישי יותר לעומת בולה אפיפיורית רשמית.
מכיוון שהאנציקליקות האפיפיוריות הן המוכרות יותר, נעשה שימוש במונח "אנציקליקה" באופן כמעט ייחודי לאלו ששלח האפיפיור.
כותרת האנציקליקה לקוחה בדרך כלל מהמילים הפותחות את הנוסח שלה (כמקובל גם בכותרת הבולה האפיפיורית).
בדרך כלל פותחת כל אנציקליקה במילים הקבועות "לאחיו המכובדים פטריארכים, פרימטים, ארכיבישופים, בישופים ויתר אנשי הכהונה המקומיים, ברכת שלום ואחווה מההגמוניה השליחית", ויש אנציקליקות הפותחות ב"לכל האנשים בעלי רצון טוב".
את מסורת האנציקליקות בכנסייה הקתולית החל האפיפיור בנדיקטוס הארבעה עשר ב-3 בדצמבר 1740 עם משלוח האנציקליקה "ubi primum" העוסקת בחובותיהם של הבישופים.
בתקופה המודרנית נעשה שימוש באנציקליקה עבור נושאים חשובים, והיא שנייה בחשיבותה רק למסמך בדרגה הגבוהה ביותר שכותבים כיום אפיפיורים, חוקה אפוסטולית.
עם זאת, ההגדרה "אנציקליקה" אין תמיד משמעה דרגת חשיבות כזו.
הארכיונים באתר האינטרנט של הוותיקן מסווגים כיום אנציקליקות מסוימות כ"תוכחות אפוסטוליות".
מונח בלתי רשמי זה בדרך כלל מציין מסמכים המיועדים לקהל רחב יותר מאשר הבישופים.
האפיפיור פיוס השנים עשר טען שאנציקליקות אפיפיוריות, אפילו כאשר אינן תחת החסינות של הדוגמה הקתולית הקובעת כי האפיפיור לעולם אינו טועה בפוסקו הלכות בנושאי דת (ex cathedra), הן סמכותיות דיין כדי לסיים כל ויכוח תאולוגי בשאלה מסוימת.
השימוש באנציקליקות על ידי אפיפיורים
אנציקליקות מאפיינות נושאים המצויים אצל האפיפיור בדרגת עדיפות עליונה בזמן מסוים.
האפיפיורים מגדירים מתי ותחת אילו נסיבות יש להפיץ אנציקליקות.
הם יכולים להחליט להוציא לאור חוקה אפוסטולית (constitutio apostolica), בולה, אנציקליקה, מכתב אפוסטולי (litterae apostolicae) או נאום אפיפיורי.
השימוש באנציקליקות היה שונה בין האפיפיורים השונים.
כך למשל בנושא פיקוח ילודה ואמצעי מניעה שלח האפיפיור פיוס האחד עשר אנציקליקה בשם casti Connubii, בעוד שהאפיפיור פיוס השנים עשר נשא נאום בפני מיילדות ואנשי סגל רפואי אחר, כשהוא מבהיר את עמדת הכנסייה בנושא.
האפיפיור פאולוס השישי הפיץ את האנציקליקה humanae vitae באותו נושא.
בנושא מלחמה ושלום, שלח פיוס השנים עשר עשר אנציקליקות, רובן אחרי 1945, אחת מהן בקשר למלחמה בארץ ישראל, ושלוש מהן המוחות על הפלישה הסובייטית להונגריה במטרה לדכא את המרד ההונגרי ב-1956 (Datis Nuperrime, Sertum Laetitiae, ו-Luctuosissimi Eventus).
האפיפיור פאולוס השישי דיבר על המלחמה בווייטנאם והאפיפיור יוחנן פאולוס השני הפיץ מחאה כנגד המלחמה בעיראק תוך שימוש באמצעי של הנאומים.
בעניינים חברתיים, האפיפיור ליאו השלושה עשר ניסח את Rerum novarum (1891) האפיפיור פיוס האחד עשר חזר לנושא, 40 שנים אחר כך באנציקליקה Quadragesimo Anno ("בשנת הארבעים", 1931), והאפיפיור יוחנן פאולוס השני דן אף הוא בנושא, 100 שנים אחרי כך, באמצעות האנציקליקה Centesimus Annus ("שנת המאה", 1991).
פיוס השנים עשר דיבר על אותו נושא בנאומו בקונסיסטוריה של הקרדינלים, במסרים לחג המולד, ובמסרים לכמה איגודים אקדמאים ומקצועיים.
השימוש במונח "אנציקליקה" (או בגרסה האנגלית שלו encyclical) חודש בכנסייה האנגליקנית בסוף המאה ה-19. במונח נעשה שימוש לכינוי לחוזרים המופצים על ידי אנשי הכהונה האנגליקנים.
דוגמה בולטת היא האנציקליקה Saepius Officio שנכתבה בשנת 1897 על ידי הארכיבישופים של קנטרברי ושל יורק כתשובה לבולה Apostolicae Curae (1896), שבה הכריז האפיפיור לאו השלושה עשר כי כל ההסמכות לכמורה בכנסייה האנגליקנית בטלות ומבוטלות.
אנצפלופתיה הוא מונח הבא לתאר מחלה כלשהי התוקפת את המוח או פוגעת בתפקודו.
המונח אנצפלופתיה אינו מתאר את המחלה עצמה, אלא תסמונת המשותפת למספר רב של תפקודים לקויים במוח, אשר יכולים להיגרם על ידי סיבות שונות, אשר יתוארו להלן.
אנצפלופתיה ע"ש ורניקה- נוצרת כתוצאה ממחסור בתיאמין, לרוב כתוצאה מאלכוהוליזם: אנומליה מוחית זו מופיעה בדרך כלל כאשר יש מחסור פתאומי חמור בוויטמין b1, הנובע בין השאר משתייה מרובה של אלכוהול, הקאות חמורות או חסר כרוני אשר מחריף.
התסמינים המוקדמים כוללים בלבול, דלקת גרון וראייה כפולה או תנועות עיניים אנומליות.
לאחר מכן, כתוצאה מהיווצרות פערים בזיכרון, החולה עלול לבדות עובדות וחוויות אישיות שלא קרו.
אם אין מטפלים באנצפלופתיה מסוג ורניקה התסמינים עלולים להחמיר ולהגיע לתרדמת ואף מוות.
ברפואה, מדובר במצב חירום שיש לטפלו על ידי עירויים של ויטמין b1, ואולם במקרים מסוימים למרות הטיפול נוצר נזק מוחי תמידי.
Mitochondrial encephalopathy (MELAS)- נוצרת כתוצאה מפגם מטבולי הנגרם כתוצאה מפגם גנטי של DNA מיטוכונדריאלי.
MELAS היא סוג של דמנציה (שטיון) המתבטא בין היתר בהתקפים וכאבי ראש, וכן מחלות שריר המאופיינות בהצטברות של חומצה לקטית בדם (חמצת לקטית).
כמו כן מאופיינת המחלה בהתקפי שיתוק זמניים, דמויי שבץ, וכאמור בדמנציה.
מחלה זו תוקפת אנשים בגילאים שונים, כאשר מרבית הסימפטומים נצפים מתחת לגיל 20.
אנצפלופתיה כבדית הוא מצב נוירופסיכיאטרי (אשר יכול להיות הפיך) כתוצאה מאי ספיקה של הכבד (בין אם אי ספיקה כתוצאה ממחלה כרונית של הכבד, או כתוצאה מאי ספיקה אקוטית).
כאשר יש כשל בתפקוד הכבד, חומרים טוקסיים אשר באופן רגיל מסולקים על ידי הכבד, מצטברים בדם, אשר זורם בין היתר למוח, ומפריעים לתפקודם התקין של תאי המוח.
הסימנים הקליניים יכולים להיות בין היתר הכרה מעורפלת, אסטריקסיס- תופעה של רעד בכפות הידיים המכונה גם flapping tremor, וירידה ברמת ההכרה עד לקומה, בצקת מוחית, ובסופו של דבר - מוות.
אנצפלופתיה כבדית מביאה לשינוי ברמת ההכרה- אחד השלבים המוקדמים נקרא day-night reversal: מצב בו המטופל מתלונן על כך שהוא נוטה לישון במהלך היום ובלילה נותר ער.
בנוסף יכולה להיות בעיה בתפיסה הספציאלית (בעיה בהעתקת ציורים פשוטים, ציור של קו באמצעות חיבור נקודות).
בנוסף לשינויים ברמת ההכרה, אנצפלופתיה כבדית מתבטאת בבדיקה פיזיקלית גם באסטריקסיס- מבקשים מהמטופל להושיט ידיים קדימה, ונוצרות תנודות איטיות וקצובות.
(תופעה זו יכולה להתרחש גם באי ספיקת כליות, למשל).
למרות שאנצפלופתיה כבדית יכולה לשקף החמרה במחלת כבד קיימת, היא גם יכולה לנבוע ממספר גורמים נוספים.
למעשה, כמעט כל בעיה מטבולית יכולה לגרום לאנצפלופתיה כבדית- הגורמים השכיחים יותר הם היפונתרמיה (כתוצאה משימוש במשתן), היפוקלמיה, דהידרציה, אלקלוזיס, היפוגליקמיה, וכן אי ספיקת כליות.
בנוסף לכך, התופעה עלולה להתרחש כתוצאה מלקיחת תרופות כגון תרופות ממשפחת הבנזודיאזפינים, תרופות נרקוטיות, ומשתנים, כאשר גם שתיית אלכוהול (בין אם גרם לבעיית הכבד הראשונית ובין אם לאו) יש השפעה על התפתחות של אנצפלופתיה כבדית.
זיהום הוא גורם מרכזי בהתפתחות של אנצפלופתיה כבדית (ולעיתים, ההוכחה היחידה להידבקות על ידי פתוגן היא אנצפלופתיה כבדית).
- מצב זה שכיח אצל מטופלים בעלי spontaneous bacterial peritonitis (מצב שבו בצקת - ascites הזדהמה על ידי פתוגן).
לעיתים אנצפלופתיה כבדית נוצרת כתוצאה מחוסר היענות של המטופל למשטר דיאטה מסוים- למשל, דיאטה דלה בחלבונים.
דימום לתוך הקיבה או המעי הדק, אשר קורה במקרים של מחלת כבד, יכול לגרום גם לאנצפלופתיה כבדית- מרכיבים בדם מתפרקים לחומרים טוקסיים כגון אמוניה אשר מגיעים למוח.
ניתוחים מסוימים המבוצעים כדי לטפל ביתר לחץ דם פורטלי יכולים להוביל גם הם להתפתחות של אנצפלופתיה- למשל, ניתוחים אשר עוקפים את המערכת הפורטלית (חיבור של הוריד הפורטלי לוריד סיסטמי אחר- יצירת שאנט) עלולים להביא לכך לדם עשיר באמוניה יזרום ישירות למוח ללא "היטהרות" בכבד.
ב- 1998 הוצע דירוג לאנצפלופתיה כבדית המבוסס על תתי קבוצות:
type A: (אקוטי)- זוהי אנצפלופתיה המקושרת עם אי ספיקת כבד אקוטית.
type B: או (bypass)- זוהי אנצפלופתיה הנגרמת כתוצאה משאנט בין המערכת הפורטלית למערכת הסיסטמית (ללא מחלות כבד פנימיות).
type C: (צירוזיס, שחמת): זוהי אנצפלופתיה המתרחשת כתוצאה מהחמרה של שחמת הכבד.
בנוסף לכך, ההערכה של חומרת הסימנים באנציפלופתיה חולקה ל-4, כאשר:
דרגה 1: החולה ישנוני, מאבד ריכוז.
דרגה 2: מאופיינת ב- agitation: החולה נמצא באי שקט פסיכומוטורי אשר עלול להחמיר את עליית הלחץ התוך-גולגולתי (ICP), ובמקביל מופיע אסטריקסיס בכפות ידיים,
דרגה 3: סמי-סטופור (כמעט קומה), החולה עדיין מגיב לגירוי וורבלי, בלבול.
לעיתים יש פעילות אפילפטית (גם בשלב 4).
לרוב, החומר המצטבר בדם כתוצאה מאי ספיקת הכבד הוא אמוניה, אשר באופן נורמלי הופך ל- urea על ידי הכבד.
אמוניה יכולה לעבור את מחסום דם-מוח, ושם היא נקשרת לרצפטור על אסטרוציטים הנקרא Peripheral type benzodiazepine receptor, כתוצאה מכך קיים ייצור מוגבר של נוירו-סטרואידים, הנקשרים לרצפטור - GABA ומפעילים אותו.
בתוצאה מכך קיים תהליך עיכוב כללי של פעילות המוח.
אנצפלופתיה עלולה להיות מוחמרת כתוצאה מספסיס ו- SIRS, היפוגליקמיה, היפוקסמיה ואי ספיקת כליות, וכן התפתחות של אפילפסיה.
מלבד השימוש בתרופות כפי שיתואר להלן, יש חשיבות לשמירה על סביבה שקטה בבית החולים ושמירה על פרפוזיה טובה למוח, ובמידה והמטופל בשלב 3, 4- להנשים באופן מלאכותי (בגלל מצב ירוד של החולה וכדרך להורדת הלחץ התוך-גולגולתי).
במידה וקיים לחץ תוך-גולגולתי גבוה, יש לטפל על ידי אוסמותרפיה, מתן Mannitol (סוכר אשר מעלה את האוסמולריות) או תמיסת saline תוך שמירה על טווח היפרנתרמי.
יש לתקן את רמות האשלגן, מאחר שהיפוקלמיה מעלה את ייצור האמוניה דרך הכליה.
באופן כללי מתן גורמי קרישה יכול להגביר חשש לדימומים, אולם אם מספר הטסיות נמוך מ-20,000 או ה- INR גבוה מ-7 נהוג להשלים את החסר בכל מקרה, ובחולים עם אי ספיקת כבד חריפה נהוג לתת נובוסבן (פקטור 7).
לקטולוז (lactulose) הוא תרכובת שמביאה לשלשול אוסמוטי, ובכך מקצרת את משך הזמן שבו חיידקים בקיבה ובמעי הופכים פרוטאינים לאמוניה.
בנוסף לכך לקטולוז מחמיץ את רמת ה- PH בלומן של המעי, וזה מעלה את ההיפוך של אמוניה לאמוניום- אשר נספג פחות בקלות בזרם הדם.
עם זאת, במטה אנליזה שבוצעה נמצאה הטבה בשימוש אולם קיימות הוכחות מעטות לשימוש מועדף בלקטולוז לטיפול באנצפלופתיה כבדית (למעשה, כל משלשל יכול לגרום לקיצור הזמן שבו חיידקים מפרקים את האמוניה במעי).
אנטיביוטיקה ניתנת כנגד החיידקים אשר גורמים להפיכת פרוטאינים לאמוניה.
ריפקסימין היא תרופה המיועדת לטיפול באנצפלופתיה כבדית.
התרכובת הזו ניתנת גם בחולים בהם הגורם לאי ספיקת כבד הוא לא הרעלת אצטמינופן (אקמול)- התרופה מעלה את הסיכוי להחלמה ספונטנית בשלבים הראשונים של האנצפלופתיה, והיא יחסית נטולת תופעות לוואי.
ישנם מקרים בהם הפרוגנוזה של אנצפלופתיה כבדית היא טובה יחסית (למשל, הרעלת אקמול (אצטמינופן), הפטיטיס A, הריון (לאחר הלידה).
לעומת זאת, קיימים מצבים בהם הפרוגנוזה גרועה מאוד.
למשל, הפטיטיס B, הפטיטיס אוטואימונית, לקיחת תרופות שהשפיעו ספציפית על החולה (במנגנון אידיוסינקרטי).
כדי להעריך את הפרוגנוזה פותחו מדדים רבים, ביניהם:
קריטריון KING's college hospital: החולים מחולקים לפי הסיבה (כן או לא הרעלה של אצטמינופן), ובכל קבוצה כאמור נקבע האם הם חייבים להישלח להשתלה או לא.
קריטריון Clichy: לחולים עם הפטיטיס B עם אנצפלופתיה בדרגות 3-4 ורמות פקטור 5 נמוכות.
MELD- נוסחה שמגדירה את רמת החומרה של מצב החולה- מתייחסת לרמות קריאטינין, בילירובין ו-INR על מנת להעריך את מצב המחלה.
בכל מקרה, קונטרה אינדיקציות להשתלת כבד הן פרפוזיה למוח של פחות מ-40 מ"מ כספית במשך שעתיים (למרות ניסיונות תיקון), זיהום פעיל, אי ספיקה מערכתית.
אנציקלופדיה של המחנות והגטאות, 1933–1945 היא אנציקלופדיה בהוצאת מוזיאון השואה האמריקני אשר בגרסתה הסופית תכלול מידע על כל המחנות והגטאות בתקופת השלטון הנאצי.
האנציקלופדיה רואה אור בהוצאת מוזיאון השואה האמריקאי בוושינגטון בשיתוף עם הוצאת אוניברסיטת אינדיאנה.
על הכנתה עובד צוות של מאות חוקרים מארצות הברית, אירופה וישראל.
בעוד שלפי אומדן ראשוני הפרויקט היה אמור להכיל כ-5,000 ערכים, אולם בעקבות המחקר שנעשה, בכל כרכי האנציקלופדיה צפויים להיכלל מידע על יותר מ-20 אלף אתרים שונים שפעלו בתקופה הנאצית.
עורכה הראשי של האנציקלופדיה הוא ד"ר ג'פרי פ' מגרגי, היסטוריון במרכז ללימודי שואה מתקדמים במוזיאון השואה האמריקאי.
האנציקלופדיה זכתה בפרס הספר היהודי הלאומי ופרס איגוד הספריות היהודיות.
שאלות המחקר הבסיסיות שעליהן מנסה האנציקלופדיה לתת תשובה בכל הערכים הן: מתי הוקם המחנה, תחת איזה רשות ולאיזה מטרה?
מי פיקד על המחנה ומי שמר עליו?
איזה סוגים של אסירים הוחזקו במחנה?
האם בוצעה במחנה עבודה כפויה ומאיזה סוג ומי העסיק אותם?
כיצד השתנה מספרם במהלך התקופה?
מה היו השיטות והמניעים והסיבות לרצח אסירים?
האם היו אלמנטים ייחודיים בתרבות של האסירים במחנה?
האם היו ניסיונות למאבק בנאצים או בריחה מהמחנה?
באיזה נסיבות המחנה פורק או שוחרר?
האם מנהלי המחנה נשפטו לאחר תום המלחמה?
האנציקלופדיה עתידה להתפרש על פני שבעה כרכים.
הכרך הראשון - יצא בשנת 2009 עם הקדמה מאת אלי ויזל.
מכיל כ-1,700 עמודים בשני ספרים.
מכיל מידע על מחנות מתחילת התקופה הנאצית, מחנות לנוער ומחנות שהופעלו על ידי המחלקה למינהל ולכלכלה ב-SS
הכרך השני - יצא בשנת 2012 בשני ספרים.
גטאות שהנאצים הפעילו, בעיקר בפולין
הכרך השלישי - יצא בשנת 2018. מחנות שהופעלו על ידי בנות הברית של גרמניה, בהן איטליה, הונגריה, קרואטיה, סלובקיה, רומניה וצרפת
הכרך הרביעי - יצא בשנת 2022. מחנות שהופעלו על ידי הצבא הגרמני, בהם מחנות לשבויי מלחמה ובתי בושת שהופעלו על ידי הצבא הגרמני
הכרך החמישי - מחנות של ה-SS ושל ההנהגה הפולנית, בהם מחנות במבצע ריינהרד ושל המשרד הראשי לביטחון הרייך
הכרך השישי - מחנות עבודה כפויה שפעלו על ידי חברות פרטיות וארגון טוט ולא על ידי ה-SS
הכרך השביעי - אתרים שונים, בהם מחנות של תוכנית T4 - אותנסיה, לגרמניזציה של ילדים פולנים, מחנות כליאה לאזרחים זרים ועוד
אנציקלופדיה של הסיפור היהודי היא מפעל אנציקלופדי אקדמי הממיין וממפה את הסיפורים שסופרו בתרבות היהודית לדורותיה, בלשונות היהודים: עברית, ארמית, יידיש, לאדינו וערבית יהודית, באמצעות מתודה חדשה, 'תימטולוגיה' (thematology), המגדירה מחדש את נושאיהם של הסיפורים.
המחקר התמטולוגי הוצג בכנסים בינלאומיים וזכה להכרה נרחבת בקרב חוקרים בכירים מדיסציפלינות שונות.
במסגרת המחקר הוקם מאגר ארכיוני של גרסאות-סיפור, המונה כיום (2011) כמאה תימות (מתוך כמאתיים צפויות), אשר כל אחת מהן מכילה בממוצע כמה עשרות גרסאות.
התוצר העיקרי של מפעל זה הם כרכי סיפור עוקב סיפור: האנציקלופדיה של הסיפור היהודי, שהכרך הראשון שלה הופיע בשנת תשס"ה (2005), הכרך השני בתשס"ט (2009), הכרך השלישי בתשע"ג (2013) והכרך הרביעי בתשע"ח (2018).
בכרכים אלה נחקרו ומופו עשרות סיפורים (תימות), כאשר כל סיפור זוכה לערך אנציקלופדי משלו.
מחציתו הראשונה של הכרך הראשון הוקדשה למאמרי-יסוד מתודולוגיים, שהחשובים שבהם הם המבוא ומאמר-הפתיחה מאת העורכים.
פרופ' יואב אלשטיין המציא את מתודת המחקר התימטולוגית בשנת 1982. בשנת 1985 חבר אליו פרופ' אבידב ליפסקר, עמיתו לסגל ההוראה במחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן, והשלים עמו את הנוסח האחרון של המתודה.
סיכום עיקריה של המתודה פורסם בכתב העת ביקורת ופרשנות בשנת תשנ"ד (ובהרחבה – בפתיחת כרך א של ה'אנציקלופדיה של הסיפור היהודי', תשס"ה) ובקובץ Thematics Reconsidered.
מתודה זו נועדה לארגן תופעה מיוחדת לספרות היהודית לפיה כל סיפור מאז המקרא זוכה לעשרות עיבודים גירסאיים.
עיבודים אלה חוצים תקופות שונות, קהילות בפזורה היהודית ושפות יהודיות שונות.
על פי המתודה החדשה כל סיפור – 'תימה' במונחי המתודה (Theme, כאן בשימוש שונה מן המושג 'תימה' המבטא את הרובד האידיאי של יצירה) – זוכה לניתוח עוקב היסטורי של התפתחות גרסאותיו, תוך הבחנה בין רמות שונות של תפקוד המצויות בטקסט.
הסיפור היהודי הוא אפוא אוצר של תימות הזוכות לעיבודים גרסאיים, וכל תימה מייצגת מצב דינמי של תודעה מתפתחת בתוך התרבות היהודית.
בכך נבדלת הגדרת ה'תימה' במתודה זו מהגדרתה במתודה פולקלורית בינלאומית, הרואה את כל מאגר הסיפורים שבכל התרבויות כמין מסה-ספרותית אחידה.
עם זאת, גם המתודה החדשה מבקשת לאתר קווים מקבילים לטיפוסים סיפוריים בפולקלור הבינלאומי, תוך השוואתם אל גרסאות התימות היהודיות.
ה"חיים גרסאיים" של כל סיפור יהודי נתפסים אפוא כשרשרת של התבוננויות עצמיוֹת חוזרות של מסַפּרי הסיפורים וכותביהם במסורות שקיבלו מקודמיהם.
פעילות זו לעיתים מעתיקה את הגרסה שקדמה לה, ולעיתים מחדירה ברמות שונות של חידוש והעזה גוונים משלה כדרך להשמעת קול תרבותי חדש.
איסוף התימות הרווחות בספרות היהודית על גרסאותיהן בכתבי-יד, בדפוסים ובתיעודים של מסירה בעל-פה הוא פרויקט מרכזי של מקצוע התימטולוגיה שבמחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
התופעה הנחקרת במחקר התימטולוגי היא כאמור ה'תימה' (Theme) – סיפור שסופר במרחב היהודי, אשר לו מופעים גירסאיים.
המעקב השיטתי אחר השינויים הגירסאיים מתבצע באמצעות ניתוח הטקסט בארבע רמות של 'ביצועו', המיוצגות באמצעות סולם-המושגים הבא:
המוטיף (Motif - מושג נבדל מן המוטיב החוזר) – יחידת חומר בודדה (עצמים, דמויות, פעולות וכו') של הטקסט הסיפורי (לדוגמה: חלום, טבעת אבודה, מטה פלאים) – כמוגדר גם במקצוע הפולקלור.
המוטיפמה (Motifeme) – 'פונקציה' שמארגנת את החומר לכדי יחידת משמעות בסיסית המהווה שלב מובחן בהתפתחות העלילה ('אירוע') או בַּמסגרת של מסירת הסיפור (פרולוג, אפילוג) (לדוגמה: רב המקבל מסר שמיימי בחלומו, גיבור היוצא לחפש אחר אוצר אבוד, אם החתן הנלחמת בשד המתנכל לו ביום חתונתו);
הקבועה (Constant) היא קבוצת מוטיפמות המהווה את שלד התימה (לדוגמה – קבועת התימה 'יוסף מוקיר שבת': הגיבור קונה דג לשבת, נכרי מלגלג עליו, הנכרי מאבד מרגלית יקרה, הגיבור מוצא את המרגלית בבטן הדג ומתעשר).
הטלוס (Telos) הוא המגמה האידאית שבבסיס הסיפור (לדוגמה: המכבד את השבת שׂכרוֹ גדול).
למושגים אלה מתווספים שני מושגים מתווכים:
קונפיגורציה (Configuration) – מושג המתווך בין המוטיף למוטיפמה ומציין הופעה חוזרת ונשנית של שני מוטיפים או יותר כצירוף חזותי (לדוגמה: מרגלית בבטן הדג) או רטורי (לדוגמה: בביטוי הציורי "פה מפיק מרגליות").
הארגון הקבוע של מוטיפים אמבלמטיים על פי סדר מסוים מסייע בעיצוב המשמעות הפונקציונלית של החומר (לדוגמה: מרגלית בבטן דג, קדוֹש עטור הילה, עני בשער העיר).
דפוס-עומק (Substructure) – מושג המתווך בין הקבועה לטלוס, המציין אקלים דעות האופייני למרחב-תרבות מסוים בתקופה מסוימת.
בשונה מן הטלוס, שעשוי להיות מנוסח באופן מפורש כמוסר-ההשכל המוצהר שלו, דפוס העומק משתקף מן הטקסט כהלך רוח שבְּרקע היגדו של הסיפור, כמין הנחת יסוד לאו דווקא מוּדעת של המספר בכל אחת מן הגרסאות, כמייצג תודעה בת-זמנו ומקומו.
כפועל יוצא מכך, תמורות קלות שֶׁחלות בעיצוב המוטיפמי והתבניתי (כלומר ברמת הקבועה) במהלך התפתחותה של סדרת גרסאות, עשויות לבטא תנודות אידיאיות המשקפות דפוסי-עומק שונים המתקיימים במקומות ובזמנים שונים, אף שברובד הגלוי לא ניכר שינוי מרובה בעיצוב הטלוס.
במסגרת המחקר התימטולוגי פורסמו עד כה מאמרי מחקר רבים ונכתבו למעלה מעשר עבודות מחקר לתואר שני ושלישי.
מערכת האנציקלופדיה מקיימת גם במה קבועה של פרסומים אקדמיים בסדרה 'תימה' הכוללת מונוגרפיות מקיפות (חלקן תימטולוגיוֹת) על סיפורת יהודית וכן קובץ מחקרים הרואה אור מדי כמה שנים בשם 'מעשה סיפור'.
יואב אלשטיין, אבידב ליפסקר ורלה קושלבסקי, אנציקלופדיה של הסיפור היהודי: סיפור עוקב סיפור, כרך א', רמת-גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ה.
יואב אלשטיין, אבידב ליפסקר ורלה קושלבסקי, אנציקלופדיה של הסיפור היהודי: סיפור עוקב סיפור, כרך ב', רמת-גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ט.
יואב אלשטיין, אבידב ליפסקר, אנציקלופדיה של הסיפור היהודי: סיפור עוקב סיפור, כרך ג', רמת-גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשע"ג.
אבידב ליפסקר, אנציקלופדיה של הסיפור היהודי: סיפור עוקב סיפור, כרך ד', רמת-גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשע"ח.
יואב אלשטיין ואבידב ליפסקר, "תימטולוגיה של ספרות עם ישראל – קווי יסוד", ביקורת ופרשנות 30 (תשנ"ד), עמ' 14-7 (נוסח מורחב: הנ"ל, "קווי יסוד בתימטולוגיה של ספרות עם ישראל", אנציקלופדיה של הסיפור היהודי: סיפור עוקב סיפור, כרך א', רמת-גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ה, עמ' 51-25).
רלה קושלבסקי, עימות משה ומלאך המוות: משימה לפיתוחה של יחידה תימטולוגית, עבודה לשם קבלת תואר שלישי, רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, תשנ"א.
יוסף במברגר, האפיפיור היהודי: לתולדותיה של אגדה מימי הביניים באשכנז, רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, סדרת תימה, תשס"ט.
ורד טוהר, אברהם בכבשן האש: מרד בעולם פגאני, רמת גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, סדרת תימה, תש"ע.
חיה הופמן, "בת המלך כבר לא כלואה במיגדל", ידיעות אחרונות, המוסף לשבת - ספרות, 4 בפברואר 2005, עמ' 28.
אנצפלרתוס (Encephalartos) הוא סוג צמח מסדרת הציקסינים שמקורו באפריקה.
מליבת גזע הצמח ניתן להכין מזון עמילני שטעמו מזכיר לחם.
מזון זה הקנה למספר מינים מסוג אנצפלרתוס את הכינוי "עץ לחם" או "לחם קפיר" (Kaffir bread).
גם שמו המדעי של הסוג מתאר את התועלת שבצמח, מיוונית: en - בתוכו, kephali - ראש ו-artos - לחם.
מיני האנצפלרתוס הם הפרימיטיבים ביותר מבין חשופי הזרע.
עד שנת 1834 מוינו מיני אנצפלרתוס תחת הסוג זמיה (Zamia); ב-1834 מיין אותם הבוטנאי הגרמני לֶהמן (Johann Georg Christian Lehmann) תחת סוג חדש.
הסוג שמיין להמן כלל צמחים אוסטרלים הממויינים היום כסוגים אחרים (כ-Macrozamia וכ-Lepidozamia).
Encephalartos woodii - נכחד בטבע; פריט חי אחד אחרון נותר בעולם
אנצפליטיס על שם רסמוסן, הידועה גם כאנצפליטיס מוקדי כרוני (chronic focal encephalitis) היא מחלה נוירולוגית דלקתית נדירה המאופינת בפרכוסים אפילפטיים חמורים, איבוד כישורים מוטוריים ודיבור, המיפרזיס (חולשה בפלג גוף אחד ימין או שמאל כתוצאה מפגיעה באזור האחראי על התנועה במוח), ושיטיון.
המחלה תוקפת המיספרה אחת והיא מופיעה, בדרך כלל, אצל ילדים מתחת לגיל 15.
באנצפליטיס על שם רסמוסן יש דלקת כרונית של המוח עם חדירה של לימפוציט T לרקמת המוח.
דבר זה משפיע רק על המיספרה אחת במוח, השמאלית, או הימנית.
דלקת זו גורמת לנזק קבוע לתאי המוח המובילה לניוון של ההמיספרה.
האפילפסיה שדבר זה יוצר עלולה לתרום, גם היא, לנזק במוח.
הועלתה השערה שהסיבה היא הידבקות בנגיף אבל ההוכחות לכך אינן חד משמעיות.
בשנות ה-90 שיערו שלנוגדנים עצמיים שפעלים נגד קולטן הגלוטמט GluR3 יש תפקיד חשוב בגרימת המחלה אבל השערה זו אינה מקובלת יותר.
מכל מקום, מחקרים עדכניים יותר מדווחים על מציאת נוגדנים עצמיים נגד קולטן גלוטמאט מסוג NMDA אצל תת-קבוצה של חולים שיש להם אנצפליטיס על שם רסמוסן.
יש, גם כמה הוכחות שלחולים שסובלים מתסמונת רסמוסן יש נוגדנים עצמיים נגד תת-יחידה אלפא 7 של הקולטן nicotinic acetylcholine.
האנצפליטיס מתחילה, בדרך כלל בין החודש ה-14 לגיל 14 שנה.
עם זאת, כעשרה אחוז מהנפגעים מפתחים את התסמונת בבגרות.
יש שני שלבים עיקריים במחלה המלווים, לפעמים בשלב מבשר בן כמה חודשים.
במצב החמור, הנמשך בין ארבעה לשמונה חודשים, הדלקת פעילה והסימפטומים מחריפים בהדרגה.
הם כוללים חולשה של צד אחד של הגוף, אובדן ראייה של צד אחד משדה הראייה וקשיים קוגניטיביים (המשפיעים למשל, על יכולת הלימוד, הזיכרון או השפה).
פרכוסים אפילפטיים מהווים, גם כן, חלק נכבד מן המחלה.
פרכוסים חלקיים, או epilepsia partialis continua הם השכיחים ביותר ולעיתים קשה מאוד לשלוט בהם על ידי תרופות.
בשלב הכרוני הדלקת אינה פעילה יותר אבל החולה נשאר עם חלק או כל הסימפטומים בשל הנזק שנגרם על ידי הדלקת.
בטווח הארוך נשארים רוב החולים עם סוג מסוים של אפילפסיה, שיתוק ובעיות קוגניטיביות, החומרה של הבעיות האלה משתנה בצורה משמעותית מחולה לחולה.
במהלך השלב הקריטי הטיפול מכוון להפחתת הדלקת.
כמו במחלות דלקתיות אחרות משתמשים בתחילה בסטרואידים, כטיפול קצר מועד במינון גבוה או במינון נמוך לטיפול ארוך טווח.
נוגדן תוך ורידי גם הוא יעיל, לטווח קצר וגם לטווח ארוך, במיוחד אצל מבוגרים, אצלם הוצעה התרופה כטיפול קו ראשון.
טיפולים דומים אחרים כוללים סינון פלסמה (plasmapheresis) וטקרולימוס למרות שיש פחות הוכחות לגבי היעילות שלהם.
אף אחד מטיפולים אלה לא יכול למנוע התפתחות של מוגבלות.
בשלב הכרוני של המחלה, כאשר אין יותר דלקת פעילה, מטרת הטיפול היא לשלוט בפרכוסים.
לפעמים יש צורך בניתוח כדי לנתק את האונה הפגועה.
כתוצאה מהניתוח מופיעות בעיות נוספות כמו המיאנופיה (היעדר מחצית משדה הראיה התקין) ובעיות קוגניטיביות.
מצד שני יכול להיות שהחלק האחר של המוח ייקח על עצמו חלק מן התפקודים, במיוחד אצל ילדים צעירים.
הניתוח לא מומלץ אם האונה השמאלית פגועה משום שבאונה זו נמצאים החלקים של המוח השולטים בשפה.
עם זאת ניתוח כריתת אונה יעיל מאוד בהפחתת פרכוסים.
אופציה נוספת לטיפול כיום מתמקדת בהפחתת ההתקפים על ידי אלקטרודות המושתלות תחת קליפת המוח באזורים הפעילים במחלה.
עד כה נעשו מספר השתלות ברחבי ארצות הברית עם הצלחה ניכרת.
המחלה נקראת על שמו של הנוירוכירורג תיאודור רסמוסן (Theodore Rasmussen, 1910- 2002) שהחליף את וילדר פנפילד כמנהל המכון הנוירולוגי של מונטריאול והיה נוירוכירורג ראשי בבית החולים המלכותי על שם ויקטוריה (Royal Victoria Hospital).
אנציקלופדיה של הציונות הדתית היא אנציקלופדיה בעריכת יצחק רפאל, מראשי המפד"ל, ואשתו גאולה בת-יהודה.
האנציקלופדיה יצאה לאור בהוצאת מוסד הרב קוק, והיא בת שישה כרכים.
מטרת האנציקלופדיה היא, כאמור בהקדמה לה: "לאסוף, לרכז ולסדר במידת האפשר את כל הפרטים הנחוצים לידיעת פועלה, הגותה ואישיה של תנועת הציונות הדתית מראשיתה ועד ימינו".
הכרך הראשון של האנציקלופדיה יצא לאור בחשוון ה'תשי"ח (1957), והאחרון - כרך ההשלמות - בחורף ה'תשס"א (2000), לאחר פטירת העורך באוגוסט 1999. למרות שהאנציקלופדיה אמורה הייתה לכלול גם ערכי מושגים ומפעלים, יצאו לאור רק ערכי האישים.
עם כותבי האנציקלופדיה נמנו ד"ר יצחק אלפסי והסופר מאיר שמעון גשורי.
אנציקלופדיה של הרעיונות היא אנציקלופדיה בת כ-600 ערכים פרי עטם של ד"ר דוד גורביץ' וד"ר דן ערב, שראתה אור בדפוס בכרך אחד בן 1,326 עמודים בהוצאת בבל בשנת 2012, ובמהדורה מקוונת בשנת 2016.
ערכי האנציקלופדיה מקשרים רעיונות פילוסופיים עם יישום אקטיבי בחיי היומיום, בסוגיות הנוגעות לפילוסופיה, חברה ותקשורת.
ערכים לדוגמה: אוריינטליזם, אקסטרים, ארבע על ארבע (ג'יפ), באוהאוס, גבריות חדשה, גוף נטול איברים, טכנו, טקסטואליות, לאומיות/פוסט-לאומיות, לאס וגאס, מאזוכיזם, פאניקה מוסרית, סאונדבייט, קומיקס, קפיטליזם, ראפ, שיבוש תרבות.
אנציקלופדיית אוקספורד להיסטוריה ימית היא אנציקלופדיה מקיפה בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד, המופיעה במקביל במהדורה מודפסת ובמהדורה מקוונת ומוקדשת להיסטוריה הימית העולמית.
הסדרה כוללת ארבעה כרכים המכילים למעלה מ-950 ערכים שנכתבו בידי יותר מ-400 עורכים בכ-50 מדינות.
האנציקלופדיה מתיימרת לכסות את כל ההיסטוריה של יורדי הים, למן בוני הספינות במצרים העתיקה ועד לצוללות הגרעיניות ומכליות הענק בימינו אנו.
מכוסים בה שלל ההיבטים של ההיסטוריה הימית: בניית ספינות, ניווט ומכשור מדעי, אמנות וספרות ימית, ביוגרפיות של דמויות מרכזיות, מסחר ימי ומשפט ימי בינלאומי.
בהצבת כל הפרטים בהקשר ההיסטורי הרחב שלהם, מראה האנציקלופדיה את ההשלכות של ההיסטוריה הימית על הכלכלה והתרבות העולמית, כמו גם על ההתפתחויות הצבאיות והפוליטיות.
אנציקלופדיית ייווא ליהודי מזרח אירופה היא אנציקלופדיה העוסקת בתולדות יהדות מזרח אירופה ותרבותה.
האנציקלופדיה הוכנה על ידי מכון ייִוואָ (מבוטא: "ייִווֹ"; ראשי תיבות ביידיש: ייִדישער װיסנשאַפֿטלעכער אינסטיטוט, 'המכון המדעי היהודי'; ובאנגלית: YIVO), או בשמו כיום: "המכון למחקר יהודי" , ויצאה לאור בשנת 2008 בהוצאת אוניברסיטת ייל.
האנציקלופדיה במהדורתה המודפסת משתרעת על 2,400 עמודים, המכילים יותר מ-1,800 ערכים שנכתבו על ידי 450 כותבים; בתוך הערכים משולבים יותר מ-1,000 איורים ו-55 מפות.
עורכי האנציקלופדיה חתומים בשמותיהם על הערכים.
בין העורכים: דוד אסף, עמנואל אטקס, זאב גריס, אבנר הולצמן, דב לוין, מרק סלובין, שאול שטמפפר, חוה טורניאנסקי, לאון וולוביץ' ומרדכי זלקין.
הגרסה המקוונת של האנציקלופדיה הושקה ב-10 ביוני 2010 והיא זמינה בחינם.
האנציקלופדיה של סלובניה (בסלובנית: Enciklopedija Slovenije) היא אנציקלופדיה בשפה הסלובנית, שמתמקדת בנושאים הקשורים לסלובניה.
האנציקלופדיה ראתה אור בין השנים 1987–2002 על ידי חברה פרטית ("Mladinska knjiga", ספר לנוער) בשיתוף עם האקדמיה הסלובנית למדעים ואמנויות.
האנציקלופדיה של סלובניה משתרעת על פני 16 כרכים.
בתחילת דרכה של האנציקלופדיה, ועל רקע התגברות הרגשות הלאומיים עם הכרזת העצמאות של סלובניה בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, הדפיסה ההוצאה לאור 30,000 עותקים מכל כרך, אך לאורך זמן לא הייתה לכך הצדקה כלכלית והכרכים המאוחרים יותר נדפסו במהדורות של 15,000 עותקים בלבד.
אַנְקָא (מערבית: العنقاء "אל-אנקא" - עוף החול), נקרא גם α בעוף החול, הוא הכוכב הבהיר ביותר בקבוצת הכוכבים עוף החול.
לכוכב בהירות נראית מדרגה 2.37 והוא נמצא במרחק של כ-85 שנות אור ממערכת השמש.
אנקא הוא ענק כתום מסוג ספקטרלי K0.5 III, מסתו לא ידועה בוודאות והיא מוערכת סביב 2.5 מסות שמש, רדיוסו גדול פי 12 מרדיוס השמש, טמפרטורת פניו היא כ-4,570 קלווין והוא מאיר בעוצמה גדולה פי 65 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה ובערך פי 85 בתוספת הקרינה בתחום התת-אדום.
לכוכב תנועה עצמית גדולה יחסית של כמעט חצי שניית קשת בשנה, ששקולה למהירות משיקה של למעלה מ-50 קילומטר בשנייה, וכן הוא מתרחק מהשמש במהירות רדיאלית של קרוב ל-75 קילומטרים בשנייה.
שינויים מחזוריים קטנים במהירות הרדיאלית של אנקא מצביעים על קיומו של בן זוג קטן ועמום, אנקא B, שמסתו מוערכת בכ-1.5 מסות שמש ובהירותו קטנה לפחות פי 25 מבהירותו של אנקא.
הוא מקיף את אנקא במרחק של כ-2 יחידות אסטרונומיות בזמן מחזור של כ-3,850 ימים או כ-10.5 שנים.
בשל המרחק הקטן והבדלי הבהירות לא ניתן לצפות בו ישירות.
אנקא נמצא בשלב התפתחות מתקדם, הוא כבר סיים להתיך מימן להליום בליבתו ועבר להתכה של הליום לפחמן ולחמצן.
הוא צפוי להפוך בסופו של דבר לננס לבן.
אנציקלופדית ההיסטוריה העולמית היא חברה חינוכית ללא מטרות רווח שנוסדה בשנת 2009. הארגון מפרסם ומתחזק מאמרים, תמונות, סרטונים, הסכתים וכלים חינוכיים אינטראקטיביים הקשורים להיסטוריה.
כל המשתמשים רשאים לתרום תוכן לאתר, אך התרומות נבדקות על־ידי צוות העריכה של האתר לפני פרסומן.
מאמרים מקוריים נכתבים באנגלית ובהמשך מתורגמים לשפות אחרות, בעיקר צרפתית וספרדית.
האנציקלופדיה להיסטוריה העתיקה (Ancient History Encyclopedia) נוסדה בשנת 2009 על ידי יאן ואן דר קרבן במטרה לשפר את החינוך להיסטוריה ברחבי העולם על ידי יצירת מקור היסטורי נגיש ואמין.
הארגון רשום בגודלמינג ובמונטריאול, אף שאין לו משרד והצוות מפוזר ברחבי העולם.
האתר שם דגש על היסטוריה עתיקה כאשר נוסד, אך בהמשך עבר לכסות גם את ימי הביניים והעת החדשה המוקדמת.
בשנת 2021, הארגון שינה את שמו ל־World History Encyclopedia (אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית) כדי לשקף את השינוי הזה.
האתר זכה לשבחים מצד ארגונים חינוכיים והומלץ על ידי כתב העת לספריות בתי ספר, קבוצת המחקר של צופי האינטרנט באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, ארגון , ויוזמת "חינוך פתוח אירופה" של הנציבות האירופית.
בשנת 2016 זכה הארגון בפרס לחינוך מארגון EURid.
אנציקלופדיית הפליאדות היא אנציקלופדיה בצרפתית, המחולקת לפי תחומי הידע המרכזיים, בהוצאת גלימאר.
האנציקלופדיה היא חלק מסדרת הספרים היוקרתית ספריית הפליאדות , ממנה היא שואבת את העיצוב והמראה: דפים עשויים מנייר דק ואטום, כרוכים בכריכת עור מלא; הטבעה בזהב של הכותרת ושל כוכבים על השדרה; פורמט קטן וקומפקטי.
על יצירת האנציקלופדיה הופקד תחילה רמון קנו, וכרכיה יצאו לאור משנת 1956 עד 1991. כרכים מסוימים נכללו לאחר מכן גם בסדרת Folio של הוצאת גלימאר.
אנצפאליטיס לתארגיקה היא צורה לא טיפוסית של דלקת המוח.
הידועה גם בשם "מחלת שינה" או "מחלת ישנונית" (להבדיל ממחלת השינה המועברת על ידי זבוב הצה צה), היא תוארה לראשונה בשנת 1917 על ידי הנוירולוג קונסטנטין פרייהר פון אקונומו והפתולוג ז'אן רנה קרושה.
המחלה פוגעת במח, ומותירה חלק מהקורבנות במצב קישויי (דמוי פסל), ללא מילים וללא תנועה.
בשנים 1915–1926 התפשטה בעולם מגפה של דלקת המוח lethargica.
המספר המדויק של הנדבקים אינו ידוע, אך ההערכה היא שיותר ממיליון בני אדם חלו במחלה במהלך המגפה, שגרמה ישירות ליותר מ-500,000 מקרי מוות.
רוב אלו ששרדו מעולם לא התאוששו לגמרי ושבו למצבם הטרום-חולני.
אנצפאליטיס לתארגיקה מאופיינת בחום גבוה, כאב גרון, כאב ראש, עייפות, ראייה כפולה, איחור בתגובה פיזית ונפשית, היפוך שינה וקטטוניה.
במקרים חמורים, החולים עלולים להיכנס למצב דמוי תרדמת (אילמות אקינטית).
מטופלים עשויים גם לחוות ניסטגמוס (תנועות עיניים חריגות), "משברים אוקולוגירים", פרקינסוניזם, חולשת פלג גוף עליון, כאבי שרירים, רעידות, קשיחות צוואר ושינויים התנהגותיים כולל פסיכוזה.
קלזומניה, טיק קולי המערב צרחות כפייתיות, קיים לפעמים.
הסיבות ל־אנצפאליטיס לתארגיקה אינן ברורות.
אף על פי שבעבר האמינו שקיים קשר בינה למגפת השפעת הספרדית, מחקר מודרני מספק טיעונים נגד טענה זו.
כמה מחקרים חקרו את מקורותיה בתגובה אוטואימונית, לתגובה חיסונית לפתולוגיות של מחלות זיהומיות – ויראליות וחיידקיות, כמו במקרה של שפעת, כאשר קשר עם דלקת המוח ברור.
פרקינסוניזם פוסט-אנצפליטי תועד בבירור בעקבות התפרצות של Encephalitis lethargica בעקבות מגפת השפעת של 1918; עדות לסיבה ויראלית לתסמיני פרקינסון היא נסיבתית (אפידמיולוגית, ומציאת אנטיגנים לשפעת בחולי Encephalitis lethargica), בעוד שהראיות הטוענות נגד סיבה זו הן מהסוג השלילי (לדוגמה, חוסר ב-RNA ויראלי בחומר מוח פרקינסוני פוסט-אנצפליטי).
הנוירולוג הגרמני פליקס שטרן, שבדק מאות חולי אנצפאליטיס לתארגיקה במהלך שנות ה-20, ציין כי ה-אנצפאליטיס לתארגיקה שלהם התפתחה בדרך כלל עם הזמן:
התסמינים המוקדמים יישלטו בעיקר על ידי ישנוניות או ערנות.
סימפטום שני יוביל למשבר אוקולוגירי הזיות ומחלה דמוית שפעת.
התסמין השלישי יהיה החלמה, ואחריו תסמונת דמוית פרקינסון.
אם החולים שטופלו על ידי שטרן הראו תסמינים במהלך המחלה הזה, הוא איבחן אצלם "דלקת מוח סתמית".
שטרן חשד כי אנצפאליטיס לתארגיקה קרובה לשיתוק ילדים, אך לא הייתה לה עדות.
למרות זאת, הוא עשה ניסוי עם נסיוב של ניצולי התסמונת החריפה הראשונה.
הוא חיסן חולים עם תסמינים בשלב מוקדם, ואמר להם שזה עשוי להצליח.
שטרן הוא מחבר הספר "".
בשנת 2010, בקומפנדיום משמעותי הסוקר את ההשקפות ההיסטוריות והעכשוויות על אנצפאליטיס לתארגיקה, הוא מצטט חוקר שכתב ב-1930, שקבע, "עלינו להודות שהאטיולוגיה עדיין לא ברורה, הגורם הסיבתי עדיין לא ידוע, החידה הפתולוגית.
עדיין לא פתורה", והמשיך להציע את המסקנה הבאה, נכון לאותו תאריך פרסום:
(האם כרך זה פותר את החידה של אנצפאליטיס לתארגיקה, שכונתה כתעלומה הרפואית הגדולה ביותר של המאה ה-20?
למרבה הצער, לא: אבל בהחלט נעשות כאן פריצות דרך משמעותיות בנוגע לאבחון, פתולוגיה, ואפי' טיפול)
לאחר פרסום קובץ זה, התגלה אנטרו-וירוס במקרי אנצפאליטיס לתארגיקה מהמגפה.
בשנת 2012, אוליבר סאקס, מחבר הספר "יקיצות", על מחלימים במוסדו, הכיר בנגיף זה כגורם הסביר למחלה.
מקורות אחרים הציעו את Streptococcus pneumoniae כגורם.
היו מספר קריטריונים לאבחון מוצעים עבור אנצפאליטיס לתארגיקה.
האחת, שהייתה מקובלת, כוללת מחלת מוח חריפה או תת-חריפה שבה לא נכללו כל הגורמים הידועים האחרים לדלקת המוח.
קריטריון אבחוני נוסף שהוצע, אומר כי ניתן לשקול את האבחנה של דלקת המוח לטהרגית "אם לא ניתן לייחס את מצבו של החולה לכל מצב נוירולוגי ידוע אחר וכי הם מראים את הסימנים הבאים: סימנים דמויי שפעת; יתר שינה (ישנוניות), ערות, אופתלמופלגיה (שיתוק של השרירים השולטים בתנועת העין) ושינויים פסיכיאטריים".
אחרים מתארים עייפות, "פנים דמויי מסכה", עודף דם בקרום המוח ותסמינים נוירולוגיים כלליים אחרים.
גישות טיפול מודרניות ל־אנצפאליטיס לתארגיקה כוללות טיפולי אימונותרפיה וטיפולים לתיקון תסמינים ספציפיים.
יש מעט עדויות לטיפול יעיל ועקבי בשלבים ההתחלתיים, אם כי חלק מהחולים שקיבלו סטרואידים ראו שיפור.
המחלה הופכת פרוגרסיבית, עם עדות לנזק מוחי דומה לזה של מחלת פרקינסון.
לאחר מכן הטיפול הוא סימפטומטי.
לבודופה (אל דופה, Levodopa, L-Dopa) ותרופות אחרות נגד פרקינסון מייצרות לעיתים קרובות תגובות דרמטיות; עם זאת, רוב האנשים שקיבלו אל דופא חווים שיפורים קצרי מועד.
בסוף שנת 1916 הופיע החולה הראשון בווינה ובשלוש השנים הבאות התפשטה המחלה בשאר רחבי העולם,
בשל ההסתמנות השונה בין חולה לחולה אבחן אותה כל רופא באופן שונה, היו שחשדו בכלבת חריגה או כסוג של פארקינסון מדבק, ורק בשל מחקריו הקליניים של פון אקמו התגלה שהמחלה נגיפית והגורם לה הוא נגיף עביר-מסנן תת- מקרוסקופי שיכול להדביק גם קופים.
המחלה הדביקה כחמישה מיליון חולים שכשליש מהם מתו במהלך שלב התרדמת במהלך שינה עמוקה עד שלא ניתן להעירם או חוסר שינה שלא ניתן לטפל בו באמצעים תרופתיים.
חולים שניצלו עדיין סבלו מתסמונת פוסט אנציפליסטית ואמנם נשארו בחיים אך לא התעוררו לגמרי אלא ישבו בכיסאותיהם כמתים חיים.
בשנת 1927 נעלמה המחלה כשם שהופיעה ללא תרופה או צורת ריפוי ממשית.
בשנת 1974 מת החולה האחרון המטופל בבית החולים מונט כרמל בטיפולו של אוליבר סאקס.
אנציקלופדיה של בעיות עולמיות ופוטנציאל אנושי היא אנציקלופדיה שנערכת על ידי איגוד האגודות הבינלאומיות (UIA), מכון מחקר עצמאי הממוקם בבלגיה.
היא מספקת סקירה מקיפה של סוגיות עולמיות שונות ושל יכולות האדם להתמודד עמן.
העבודה נוקטת עמדת אי-שיפוטיות, וכוללת גם נקודות מבט שעשויות להיחשב שנויות במחלוקת, וכך מזמינה ניתוח ביקורתי.
היא זמינה באינטרנט מאז שנת 2000, וקודם לכן הייתה זמינה כ-CD-ROM וכספר בן שלושה כרכים.
ה־EWPHP החלה תחת ניהולו של אנתוני ג'אדג' בשנת 1972, ובהמשך כללה יותר מ-100,000 ערכים ו-700,000 קישורים.
אנקונדה כהה (שם מדעי: Eunectes murinus), הידועה גם בשמות: אנקונדה ירוקה, אנקונדה נפוצה ובואה מים, היא מין של נחש חנק ממשפחת החנקיים הנפוץ באזורים הטרופיים של אמריקה הדרומית.
זהו מין הנחש הכבד ביותר והארוך ביותר (ביחד עם פיתון מרושת) בעולם כיום, ונחשב כטורף-על לאורך הביצות הגדולות או ביערות האמזונאס.
השם המדעי של האנקונדה הירוקה נלקח מהמילה היוונית εὐνήκτης – אֶוְניקטיס, שפירושה "שחיין טוב", ומהמילה הלטינית Murinus, שפירושה "של עכברים" כי נחש זה נחשב לטורף עכברים.
השם הראשון (שהתייחס לפיתון מרושת) היה כנראה מן השפה הסינהלית של סרי לנקה, לשעבר ציילון: בשנת 1869, האנגלי ג'ון ריי כתב על "האנקנדיה של הציילון", שמחץ את איברי התאו ואת העול.
יותר ממאה שנים חל השם אנקונדה על הפיתון, אבל במאה התשע־עשרה מומחים החלו להשתמש בשם זה על מנת לתאר את הנחש החי באגן האמזונאס.
האנקונדה הכהה הוא הנחש הגדול ביותר.
נטען שאורכו יכול להגיע אף ל־10 מטרים ומשקלו ל־500 ק"ג.
הערכות שמרניות יותר הן אורך של .
הנקבות גדולות יותר מהזכרים: הנקבה הגדולה ביותר שתועדה ונמדדה הייתה באורך .
משקל הזכרים מגיע ל-200 ק"ג.
אם הדיווחים על אנקונדות באורך 8–10 מטר נכונים, אזי האנקונדה הוא הזוחל הארוך ביותר כיום, ביחד עם פיתון מרושת.
לצד כוח ענק הוא אחד מהגדולים שבקשקשאים החיים כיום.
מרבית זמנו הוא שוהה בנהרות ובביצות ומיטיב לשחות ולצלול.
כל השרצה כוללת 30–40 ולדות שאורכם כ־70 ס"מ, המסוגלים לתפקד מיד עם צאתם לעולם.
צבע עורו ירוק זית ועל גבו כתמים כהים וצהובים לכל אורכו.
דפוס הכתמים ייחודי לכל פרט.
הן מחוברות ביניהן על ידי גידים בעלי גמישות רבה, והודות לכך הוא מסוגל לבלוע טרף הגדול בהרבה מהיקף גופו.
העיניים והנחיריים נמצאים בצד העליון של הראש כדי שיהא מסוגל להתבונן ולנשום כאשר גופו בתוך המים.
את מזונו מוצא האנקונדה סמוך למים או בתוכם.
הוא צד ממארב, מתוך המים או מענפי עצים.
בתנועה זריזה הוא לופת את טרפו בגופו הארוך וכורך אותו סביב גוף הטרף עד שנמחצות ריאותיו ועל ידי כך הוא נחנק.
האנקונדה לא שובר את עצמות הקורבן במהלך החניקה, כיוון שעצמות שבורות עלולות להיות חדות מאוד ולחתוך את בטנו לאחר הבליעה.
כאשר חש האנקונדה שהלמות הלב של הקורבן פסקה, הוא משחרר את החיה מליפופו ובולע אותה בהכניסו תחילה את הראש אל פיו.
בשל עוצמתו, כוחו ומאבקו התוקפני של אנקונדה בוגר, הוא טורף-על הניצב בראש מארג המזון בבית חיותו.
עוצמתם של אנקונדות גדולות מספיקה גם כדי לצוד טורפים גדולים אחרים, כגון קיימנים (לרבות קיימנים שחורים מתבגרים), פומות, יגוארים קטנים ודגים גדולים וגם חיות גדולות אחרות, ביניהם הקפיברה, צבים, פקאריים, טפירים צעירים ועוד.
האנקונדות גם לא בוחלות בקניבליזם עצמי או באכילת נחשים אחרים, כגון הבואה.
לאנקונדה בוגרת כמעט ואין טורפים, למרות שבמקרים אחדים אנקונדות צעירות נטרפו בידי יגוארים, קיימנים שחורים וקיימן ז'קרה ובידי לוטרה ענקית.
עם זאת מדובר במקרים נדירים ביותר, שכן אנקונדה בוגרת מסוגלת לגונן על עצמה ולהרוג את טורפיה.
האנקונדה אינה רואה באדם טרף טבעי אך לעיתים כשהוא רעב מאוד הוא עלול להתבלבל ולנסות לטרוף בטעות עוברי אורח נמוכי קומה.
קרו מספר תקיפות של אנקונדות באמזונאס, רובם המכריע של ילדים ואנשים נמוכים.
כמעט ואין דיווחים על תקיפות אנקונדות שהסתיימו במוות של בני אדם, וחלקם גם שנויים במחלוקת.
עם זאת, מקרים של מות בני אדם קרו דווקא בשבי, כאשר מגדלי נחשים לא זהירים הותקפו ולעיתים נהרגו בידי אנקונדה.
האנקונדה (שם מדעי: Eunectes) הוא סוג של נחש חנק, הכולל את אחד הנחשים הגדולים בעולם, המין אנקונדה כהה (או אנקונדה ירוקה) שעשויה להגיע לאורך של כ-10 מטרים.
סוג זה כולל ארבעה מינים שונים, ותפוצתו היא בדרום אמריקה.
נחשים אלו ניזונים לרוב ממכרסמים אף על פי שלפעמים הם ניזונים מקיימנים, יגוארים ואפילו תועדו תקיפות בני אדם.
השם Eunectes מגיע במקור מיוונית עתיקה: εὐνήκτης - "שחיין טוב".
אנקונדה כהה או אנקונדה ירוקה (Eunectes murinus)
אֲנֵקְדוֹטָה היא סיפור קצרצר שבא להמחיש היבט כלשהו בתיאורה של אישיות או בתיאור של מאורע היסטורי.
האנקדוטה עוסקת בפרטים שוליים של האישיות או המאורע, אך יש בה כדי להאיר פרטים מהותיים יותר, ובפרט להוסיף עניין בתיאורן של עובדות.
מקור המונח בספרו של פרוקופיוס מקיסריה, הביוגרף של יוסטיניאנוס הראשון, שפרסם ספר בשם Ανεκδοτα (תורגם כ"זכרונות שלא פורסמו" או "היסטוריה סודית") ובו סיפורים קצרים מהחיים הפרטיים בחצר הביזנטית בזמנו של הקיסר יוסטיניאנוס ויש בהם גם רכילות רבה על אשת הקיסר תאודורה.
לאחר מכן החלו מכנים בשם אנקדוטות, פרסום מחדש של כתבי יד עתיקים.
למשל פרסום בדפוס של כתבי יד מספריית אוקספורד נקרא בשם Anecdota Oxoniensia.
לאחר מכן, כונו אנקדוטות פרסומים של תעודות ופרטים בעלי חשיבות שולית, רכילויות ופרטים אינטימיים מחיי אנשים מפורסמים.
בהדרגה הפכה האנקדוטה לסיפור קצר, לעיתים מבדח או בעל עוקץ או מוסר השכל, לרוב בנושא מפתיע או מעורר סקרנות.
התכונה של עיסוק בפרפראות (אמיתיות או דמיוניות) מחיי אנשים מפורסמים נשארה עד היום ברוב האנקדוטות.
גם היום יש לאנקדוטות חשיבות בחקר ההיסטוריה, הספרות או הביוגרפיות בגלל כוחם להפיץ אור על אופייה של תקופה או דמות מסוימת.
בדרך כלל מבוססת האנקדוטה על מאורע שאכן התרחש, אך במהלך גלגוליה של האנקדוטה היא עשויה להפוך לסיפור בדיוני, עקב שינוי פרטים או עקב הדבקתה לאדם אחר.
במקרים אחרים האנקדוטה משוללת כל יסוד.
לעיתים מיוחסת אמירה אנקדוטלית לאומרים אחדים.
דוגמה לכך הן שלוש האנקדוטות הבאות הרומזות למשה דיין, שהיה בעל עין אחת:
כשביקר יגאל ידין באחד מהאתרים אשר נגנבו ממנו ממצאים ארכאולוגיים, אמר ידין: "אני יודע מי עשה את זה, ואני לא אגיד מי זה היה, אבל אם אני אתפוס אותו - אני אוציא לו גם את העין השנייה."
באחת מישיבות הממשלה דנו בנושא ההדלפות.
במהלכה ראש הממשלה דאז, לוי אשכול, הודיע נחרצות, שאם עוד פעם אחת מישהו ידליף מישיבות ממשלה, אז הוא יוציא לו את העין השנייה.
בעקבות "העסק הביש" אמר שר הביטחון דאז, פנחס לבון: "אינני יודע מי נתן את ההוראה, אבל אם אני אתפוס אותו - אוציא לו גם את העין השנייה".
אַנְקוּס מַרְקִיוּס (642 - 617 לפנה"ס לפי ליוויוס) היה מלכה האגדי הרביעי של רומא, ממוצא סאביני.
הוא נקרא מַרְטִיוּס בכתביו של ליוויוס.
כמו שאר מלכי רומא המוקדמים, ספק אם אי פעם חי או שלט, חייו ומפעליו הם כנראה דרכם של היסטוריונים רומאיים למלא חלקים חסרים בפולקלור הלאומי.
אנקוס לוקח חלק במערך ארבעת המלכים, מערך שבו מלך אלים נעקב בידי מלך חכם, דתי ושליו.
כמו כן, לרוב קיים קשר דם כלשהו בין המלכים הדומים, וכפי שסבו (המלך השליו נומה פומפיליוס) ירש את רומולוס האלים, כך הוא ירש את טולוס הוסטיליוס המיליטריסטי, שהיה קשור קשר משפחתי לרומולוס.
ליוויוס מספר כי עם מותו של טולוס הוסטיליוס (כעונש בידי יופיטר), בחר העם במרקיוס בניסיון להחזיר את שלוות שלטון נומה, ועלייתו לכס אושרה בידי הסנאט.
אנקוס ניסה לשמור על יציבות ושקט, עניין שהתפרש בעיני העמים הסובבים כחולשה בכוח הרומי, עם מותו של הוסטיליוס.
במהרה החלו בני שבט ה"לַטִינִי פְּרִיסְקִי" להסתכסך עם יושבי רומא, לבסוף הכריז אנקוס על מלחמה וצעד על העיר פוליטוריום.
כאשר כבש את העיר הגלה את יושביה לרומא כפי שנהגו המלכים לפניו והחריב את העיר.
שדה הקרב עבר לעיר מדוליה, ולאחר קרב ארוך ידו של מרקיוס הייתה על העליונה.
הוא הוביל עוד אלפי לטינים לגלות ברומא, יחד עם שלל רב.
הרחבת האוכלוסייה גרמה גם להרחבת העיר, וניתן לראות זאת במפעליו של מרקיוס - בניית כלא, ביצור הג'ניקולום, בניית גשר העץ על הטיבר ומכרות המלח.
הלטינים שהביא אנקוס העירה היוו את הבסיס למעמד הפלבי.
עם מותו שלח אחד השרים הבכירים את בני אנקוס למסע ציד, ובעצמו תפס את הכתר.
שמו היה לוקיוס טארקוויניוס פריסקוס, המלך האטרוסקי הראשון של רומא.
אנקונדה צהובה (שם מדעי: Eunectes notaeus) הוא מין של נחש ממשפחת החנקיים הנפוץ בדרום אמריקה.
נחשים בוגרים ממין זה קצרים יותר מאנקונדה כהה ומגיעים בדרך כלל לאורך ממוצע של 3-3.7 מ'.
אורכם המרבי קרוב לוודאי ארוך עוד יותר כאשר הנקבות גדולות מן הזכרים.
עורם בצבע צהוב, זהוב-בז' או ירוק-צהוב עם סדרת כתמים בצורת אוכף בצבע שחור או חום כהה.
מין זה מצוי במרכז דרום אמריקה: במזרח בוליביה, בדרום ברזיל ופרגוואי ובצפון-מזרח ארגנטינה.
נחשים ממין זה הם שוכני מים ומעדיפים אזורי ביצות ונהרות בעלי זרימה איטית.
האנקונדה הצהובה ניזונה מעופות מים, מדגים, מצבים, מקיימנים קטנים, לטאות, ביצי עופות ואף מיונקים קטנים.
אֲנָקָה הוא אחד המינים המכונים בתורה "שרץ", אחד מאבות הטומאה.
זהות האנקה אינה ידועה כיום, שכן מסורת הזיהוי אבדה כנראה כבר בשלב קדום.
בין הצעות הזיהוי לאנקה בקרב התרגומים, פרשנים והמחקר המודרני הם: חולד, עכבר, חדף, קיפוד, שממית, עלוקה, כוח וחרדון צב.
בתנ"ך נזכרת האנקה ברשימת השרצים בויקרא:
האנקה מוזכרת פעם אחת במקרא, רביעית ברשימת שמונה השרצים הטמאים שבספר ויקרא, בהם יש לאווים רבים יותר משאר בעלי החיים ושרצים האסורים באכילה.
מסורת הזיהוי של בעל חיים זה אבדה כבר בתקופת התרגומים למקרא, בהם לא ברור לאיזה בעל חיים כיוון המתרגם.
בעלי החיים המופיעים בתרגומים השונים ובפירושיהם הם זוחלים, יונקים קטנים וחסרי חוליות.
בין השיטות שנקטו הפרשנים לזיהוי האנקה היא דרך האונומטופיה- הניסיון לזהות את שם החיה עם קול שמייצר או רעש שמשמיע בעל חיים מסוים.
שיטה נוספת היא שיוך האנקה למינים הדומים ל'צב' המוזכר לפני האנקה ברשימת השרצים ומזוהה על פי רוב עם חרדון הצב.
יש פירושים שלא ניתן להבין מה מקורם, מלבד היותם אולי תוצאה של סיפורים ואמונות תפלות, כמו "מינקת חיויא" שבתרגום יונתן- שרץ היונק מן ה'חיויא' (נחש או בהמה).
השממית הפכה לאחד הזיהויים היותר מקובלים של האנקה.
זיהוי זה מופיע בתרגום השומרוני, ברד"ק ובקרב החוקרים המודרניים.
שיטת זיהוי זו מבוססת על פירוש המילה 'אנקה' כגניחה או צעקה.
השממית מצתיינת מבין הלטאות בהפקת קולות, וקולה נשמע כ"מעין אנחת חולה".
ישנן לטאות נוספות כמו הזיקית והכוח שמשמיעות קולות נשיפה בעת מצוקה.
קשה למצוא מכנה משותף לכל בעלי החיים המזוהים עם האנקה.
ניתן לראות שעל פי רוב, בעלי חיים אלו הם אוכלי חרקים, פעילים בשעות היום או בחלקן ונפוצים או מוכרים בארץ.
יש הסכמה כללית בין החוקרים ופרשנים שמדובר בבעל חיים ממשפחת הזוחלים.
רש"י, שזיהה את האנקה עם הקיפוד, והתרגומים ליוונית, שזיהו אותה עם החדף, הם יוצאי דופן.
נפת אנקונה (באיטלקית: Provincia di Ancona) היא נפה במזרחו של מחוז מארקה שבאיטליה.
בירתה של הנפה בעיר אנקונה.
הנפה גובלת בנפת פזארו אה אורבינו במחוז מארקה בצפון-מערב, בנפת מצ'רטה במחוז מארקה בדרום, בפרוג'ה במחוז אומבריה במערב ובים האדריאטי במזרח.
אנקודר הוא מכלול אלקטרואופטי המשמש למדידת אורכים במערכות מיכון ואוטומציה.
ישנם סוגים שונים של אנקודרים ובהם אנקודרים יחסיים, אבסולוטיים, מגנטיים, אופטיים ואחרים.
עקרון הפעולה של אנקודר אופטי-יחסי פשוט מבוסס על מכלול שהוא למעשה דיסקה ובה חריצים מעבירי אור במרחק זוויתי קבוע זה מזה.
מצידה האחד של הדיסקה ישנו מקור אור ומהצד השני קולטן אור המייצר אות מתח או זרם בכל עת שנקלט בו אור.
דרך מרכזה של הדיסקה עובר ציר המחובר לגלגל בקוטר ידוע.
כאשר הגלגל מסתובב (על-פי רוב כנגד האובייקט הנמדד) מסתובבת גם הדיסקה ואור מגיע אל הקולטן לסירוגין בהתאם למיקום החריצים.
אות המתח הנוצר לסירוגין מועבר מהקולטן אל יחידת החישוב הרלוונטית (מחשב, בקר תנועה וכו').
יחידת החישוב הנ"ל מבצעת חישוב הכולל את היחס בין הרווח שבין החריצים לבין קוטר הגלגל וממירה את האות ליחידות אורך.
נהוג לאפיין אנקודרים מסוג זה על פי מספר ה"פולסים" שהם יניבו בסיבוב אחד.
כך, באמצעות הידיעה של קוטר הגלגל המחובר אליהם ניתן להמיר את האות המתקבל מהם ליחידות אורך.
לדוגמה: אנקודר המניב 10 פולסים בסיבוב והוא מחובר לגלגל שהיקפו 50 מ"מ, עבור כל סיבוב של הגלגל נקבל 10 פולסים.
יחידת החישוב (המחשב או הבקר) סופרים את הפולסים וכאשר נספרו למשל 5 פולסים ניתן לדעת שהגלגל הסתובב 25 מ"מ.
אנקונה (באיטלקית: ) היא עיר בת כ-100,000 תושבים במחוז מארקה באיטליה, לחוף הים האדריאטי.
אנקונה היא בירת הנפה והמחוז.
חשיבותה של העיר התבטאה בעבר בנמל שלה.
אנקונה שוכנת 210 ק"מ צפונית-מזרחית מרומא ו-200 ק"מ דרומית-מזרחית לבולוניה.
העיר בנויה במדרונות של שלוחות הרי האפנינים : מצדה האחד היא משתרעת על מדרונות מונטה קונרו (Monte Conero) ומונטה אסטניו (Monte Astagno), שם שוכנת מצודת העיר; ואילו מעברה האחר מתנשא מונטה גואסקו ( Guasco; 150 מ' מעל פני הים), עליו ניצבת הקתדרלה העירונית, הדואומו.
הקתדרלה מקודשת ליהודה קיריאקוס, הקדוש המגן של העיר.
נטען כי הקתדרלה הוקמה על חורבות מקדש עתיק לאלה ונוס.
אנקונה נוסדה בידי מתיישבים יווניים מהעיר סירקוזה בשנת 390 לפנה"ס.
שמה של העיר (ביוונית "מרפק") ניתן לה בשל הכף המגן על הנמל, שצורתו כצורת מרפק.
סוחרים מיוון הקימו בה תעשיית ארגמן, אשר כונה "ארגמן צורי", על שם העיר צור הלבנונית לחופי הים התיכון.
בתקופה רומא העתיקה היה לנציגות תושבי העיר רשות להטביע מטבעות ויכלה לשמור על ייחודה היווני.
מועד היותה אנקונה למושבה רומית אינו ברור.
מניחים כי היא עברה לשלטון רומא לאחר כיבוש ארץ איליריה, בחוף המזרחי של הים האדריאטי (אנקונה בחוף המערבי).
מלחמה שבאה לאחר שהאילירים תקפו את קווי המסחר הרומים בים.
בשתי המלחמות האיליריות שפרצו האחת ב-229 לפנה"ס והשנייה ב-219 לפנה"ס, הצליחו הרומאים להסיר את האיום האילירי מעל הים האדריאטי והתיישבו גם באנקונה.
יוליוס קיסר השתלט על האי בשנת 49 לפנה"ס כאשר חצה את הרוביקון עם צבאו בדרכו לרומא, ובסיום מסעו השתלט על הרפובליקה הרומית.
קרבת העיר לארץ דלמטיה, בחוף המזרחי של הים האדריאטי בקרואטיה הפכה את העיר לנמל חשוב.
בימי האימפריה הרומית, הקיסר טראיאנוס 53–117) הרחיב את הנמל.
שער שהוקם לכבודו בשנת 115 מצוי בקרבת הנמל.
בימי הביניים נשארה אנקונה תחת שלטון האימפריה הביזנטית ולא נפלה בידי שבטי הגותים אשר באו מצפון וכבשו את צפון איטליה ומרכזה.
בשנת 848 היא נחרבה בעקבות כיבושה על ידי הסרצנים.
לאחר שהוקמה מחדש, בשנת 1096, היא עמדה לרשות מסע הצלב הראשון.
במשך ימי הביניים היו סוחריה בתחרות עם סוחרי ונציה על הסחר ללבנט ואל המזרח הרחוק שהתבצע באמצעות דרך המשי.
בשנת 1532 היא סופחה למדינת האפיפיור.
בשנת 1797 היא נכבשה על ידי הצרפתיים ובשנת 1860 באיחוד איטליה הייתה לחלק מאיטליה.
במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה נמל העיר ניזוק.
יהדות אנקונה מפורסמת באישים שיצאו ממנה: יהודה מסר לאון, רב, מורה, רופא ופילוסוף,
הרופא אמטוס לוזיטנוס, הרב משה בסולה, יעקב ד'אנקונה, אלסנדרו ד'אנקונה Alessandro d'Ancona חוקר ספרות איטלקית ומדינאי איטלקי ידוע.
במאה ה-15 באו לגור בעיר הנמל אנקונה יהודים מספרד ומהלבנט עקב היותה מרכז הסחר בינלאומי בין מרכז איטליה לבין המזרח התיכון והמזרח הרחוק.
בשנת 1555, לאחר שאנקונה כבר הייתה במדינת האפיפיור, הוקם בה גטו.
באותה שנה הועלו 24 אנוסים על המוקד בכיכר העיר.
אירוע זה הטביע את חותמו בעולם היהודי באותה עת, והוביל לחרם על העיר, הוא חרם אנקונה.
החל משנת 1569 היה הגטו אחד משלושת המקומות היחידים במדינה שהיהודים הורשו לגור בהם.
בשנת 1871 ניתנו זכויות אזרחיות מלאות ליהודי העיר.
מספר היהודים בעיר הגיע לשיא של 2,336 תושבים.
מתחילת המאה ה-20, לאחר ירידת חשיבותו של נמל העיר, התרחשה הגירה של יהודי העיר לשאר הקהילות היהודיות באיטליה.
בשנת 1932 העירייה, שהייתה בשליטה פשיסטית, הרסה את בית הכנסת האיטלקי על מנת לפנות מקום לנתיב תחבורה.
ריהוט בית הכנסת הועבר למבנה בית הכנסת הלבנטיני, בו הוא נמצא עד היום.
במבנה מצויים היום שני בתי הכנסת.
בשנות השואה 157 מיהודי העיר נשלחו לגרמניה - 15 מהם חזרו.
מספרם המשוער של יהודי העיר היום הוא 300.
בין האתרים הבולטים בעיר נמנה שער טראיאנוס שנבנה בסביבות שנת 115. כמו כן בעיר פועל מוזיאון ארכאולוגי.
באוסף שלו כולל מיצגים מתקופה האטרוסקית ורומית.
עד לשנת 1972 במוזאון היו מוצגים פסלי הארד המוזהבים מקרטוקטו די פרגולה.
אנקאמנה היא אלת נהר ומים מהמיתולוגיה הקלטית שפולחנה היה נפוץ באזור נהר המוזל (בגרמניה של ימינו).
בטריר היה ממוקם מרכז פולחני לאלה, בו היא נחשבה לזוגתו של האל מרס לנוס (אל רפואה), ובולכביליג היה ממוקם מרכז פולחני לאלה בו היא נחשבה לזוגתו של מרס סמרטריוס.
ייתכן שבשל זיהויה כזוגתו של מרס לנוס, גם אנקאמנה הייתה אלת רפואה.
כתובות שהתגלו בלוקסמבורג מצוינת האלה אינקיאונה כזוגתו של מרס לנוס - לא ברור אם אינקיאונה ואנקאמנה הן בעצם אותה אלה.
אנקונדה הוא סרט אימה אמריקאי משנת 1997, שבוים על ידי לואיס לוסה ונכתב על ידי האנס בר, ג'ים קאש וג'ק אפס ג'וניור.
בסרט מככבים ג'ניפר לופז, אייס קיוב וג'ון ווייט.
בשנת 2004 יצא סרט המשך בשם "אנקונדה: המצוד אחר סחלב הדמים".
במהלך צילום סרט דוקומנטרי על שבט אינדיאני אבוד בנהר האמזונאס, צוות צילום של "נשיונל ג'יאוגרפיק", בביומיה של טרי פלורס, אוסף בדרכו זר תימהוני, צייד נחשי אנקונדה במקצועו, פול שרון, אשר אומר להם שהוא יודע היכן למצוא את השבט האינדיאני.
כאשר ד"ר סטיבן קל, אחד מאנשי הצוות נפצע, פול לוקח פיקוד על הספינה ועל אנשי הצוות, ומכריח אותם לעזור לו לצוד את נחשי האנקונדה, למרות סיכון חייהם.
הסרט זכה לביקורות שליליות מצד מבקרי הקולנוע.
אתר הקולנוע "Rotten Tomatoes" העניק לסרט ציון 24%, בהתבסס על 29% ביקורות.
אתר הביקורות "Metacritic" העניק לסרט ציון של 37 מתוך 100, בהתבסס על 20 ביקורות.
למרות הביקורות השליליות, הסרט זכה להצלחה מבחינה כספית.
בשבוע הראשון ליציאתו, הסרט דורג במקום הראשון ברשימת שוברי הקופות, עם הכנסות של כ-16.6 מיליון דולר.
עם תקציב של 45 מיליון דולר, הסרט גרף הכנסות של כ-65.8 מיליון דולר בארצות הברית, ועוד כ-71 מיליון דולר בשאר רחבי העולם.
סך הכול, הסרט הכניס כ-136.8 מיליון דולר בעולם.
אנקור שחור הוא טיל אוויר-קרקע לדימוי טיל בליסטי מסדרת אנקור, בפיתוח וייצור רפאל – מערכות לחימה מתקדמות.
הטיל משוגר ממטוס (בישראל נעשה שימוש במטוס מסוג F-15 איגל) ומדמה בטיסתו טיל בליסטי או טיל שיוט.
הטיל נגד טילים "חץ 2" יירט בהצלחה טילי "אנקור שחור" במהלך ניסויים שבוצעו בישראל.
ב-1 באפריל 2015 הצליחה מערכת קלע דוד ליירט טיל אנקור שחור.
טיל המטרה "אנקור שחור" מיוצר ברישיון בארצות הברית על ידי חברת ריית'יאון, בשיתוף חברת רפאל.
מטיל זה פותח הטיל רוקס.
"אנקור כחול" הוא טיל אוויר-קרקע בפיתוח וייצור "רפאל", ומיוצר ברישיון גם בארצות הברית על ידי חברת "ריית'יאון".