tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התומכים בזכות למות טוענים שמותר להפסיק חיים המסבים סבל כה רב לאדם עד שהוא יעדיף שלא לסבול גם במחיר של אבדן חייו.
בישראל חוקק בשנת 2005 חוק החולה הנוטה למות, המסדיר את הטיפול הרפואי בחולה המוגדר כ"נוטה למות", תוך איזון בין ערך קדושת החיים, לבין ערך אוטונומיות הרצון של האדם והחשיבות של איכות חייו.
החוק מבוסס על ערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית ועל עקרונות יסוד בתחום המוסר, האתיקה והדת.
הצעת החוק התבססה על מסקנותיה של הוועדה הציבורית לענייני החולה הנוטה למות.
בהמשך לחקיקת החוק הותקנו גם תקנות החולה הנוטה למות (ועדות, מסמכים, מאגר מידע ודיווח), התשס"ח-2007 המשלימות את הוראות החוק ומאפשרות את יישומן באופן מלא וברור יותר.
הזירה המזרח-תיכונית במלחמת העולם הראשונה הייתה זירת הלחימה במזרח התיכון במלחמת העולם הראשונה.
המערכה התרחשה בין מעצמות המרכז בהובלת האימפריה העות'מאנית לבין מדינות ההסכמה בהובלת הממלכה המאוחדת ושותפותיה ניו זילנד, אוסטרליה ואיחוד דרום אפריקה.
המערכה הובילה בסופו של דבר לפירוקה של האימפריה העות'מאנית בשנים שלאחר המלחמה.
הזירה כללה כמספר מערכות משנה:
במהלך המלחמה בזירה זו, נהרגו ונפצעו כמעט 3 מיליון חיילים לשני הצדדים, וכמיליוני אזרחים נרצחו במהלך רצח העם האשורי, הארמני והיווני.
האימפריה העות'מאנית החלה לבצע מודרניזציה בצבאה בשנת 1908. לצבא הטורקי הייתה האפשרות להתאמן ולתרגל את יכולותיו בזמן המלחמה האיטלקית-עות'מאנית ומלחמות הבלקן בשנים שקדמו למלחמת העולם הראשונה.
הקושי בחיזוק הצבא היה הפילוג האתני באימפריה, כאשר הטורקים היוו רק כ-54% מתושבי הממלכה.
בנוסף על כך, האימפריה הייתה דלה מאוד בהשוואה לשאר המעצמות בכלכלה, בתשתיות וביכולת התעשייתית.
כנקודת השוואה לאימפריה היו רק 5,759 ק"מ של מסילות רכבת, ואילו לצרפת (כחמישית משטח האימפריה) היו 51,000 ק"מ של מסילות.
לאימפריה העות'מאנית היו מספר מועט של בתי חרושת לנשק בעיר איסטנבול, ומרבית הכלכלה הייתה מבוססת על חקלאות.
לפני המלחמה העריך המטכ"ל הטורקי כי ניתן לגייס 1,000,000 גברים בו זמנית וכי 500,000 מהם זמינים כצבאות שדה ניידים, כאשר השאר משרתים בחיל המצב, בהגנת החוף ובקווי התקשורת והתחבורה.
עם פרוץ המלחמה, היו לצבא הטורקי כמיליון וחצי מקלעים, וההערכה הייתה כי יש צורך ב-200,000 נוספים.
רוב הציוד הצבאי יוצר בגרמניה או באוסטריה, ופותח על ידי מהנדסים גרמנים ואוסטרים.
גרמניה סיפקה גם את רוב היועצים הצבאיים.
במאי 1914 השלטונות העות'מאנים הורידו את גיל הגיוס לצבא מ-20 ל-18. שירות החובה נקבע לשנתיים בכוחות החי"ר וחמש שנים בחיל הים.
בנוסף על כך, החל גיוס של קבוצות לא טורקיות, ובהן מספר קטן של ערבים ובדואים.
לפני המלחמה החזיקה האימפריה הרוסית כוחות צבא משמעותיים בקווקז, שבמהלך המלחמה הועברו ברובם לחזית המזרחית.
לאחר התבוסות הרוסיות בתחילת המלחמה בקרב טננברג ובקרב הראשון על האגמים המזוריים (טרם הלחימה בחזית המזרח-תיכונית), נשארו כ-60,000 חיילים רוסים באזור הקווקז.
בשלב זה הצטרפו כ-20,000 מתנדבים ארמנים לכוחות רוסיה.
כמות המתנדבים הארמנים גדלה באופן משמעותי במהלך המלחמה.
בנוסף על הארמנים, התנדבו לצבא הרוסי גם אשורים.
בשנת 1914 היו לצבא הודו הבריטית כמספר בסיסים בדרום איראן.
במהלך המלחמה הכוחות הבריטיים הקימו גם את ארמיית הדרדנלים ואת חיל המשלוח המצרי.
צרפת שלחה חלקים מלגיון הזרים, שגם הוא הורכב בעיקר מארמנים.
רוסיה הכריזה מלחמה על האימפריה העות'מאנית ב-2 בנובמבר.
הצי הבריטי תקף את הדרדנלים ב-3 בנובמבר.
בריטניה וצרפת הכריזו מלחמה על טורקיה ב-5 בנובמבר.
בשבועות שלאחר מכן התרחש קרב בצרה שבסופו הבריטים כבשו את העיר בצרה שבעיראק.
בתחילת דצמבר התרחש קרב אל-קורנה שהסתיים בניצחון בריטי ובחציית מדינות הסכמה את החידקל.
בתאריכים 12 באפריל–14 באפריל הדפו הבריטים התקפת נגד טורקית על בצרה במהלך קרב שוויבה.
במאי-יוני התרחש קרב עמארה שבהמלכו הצליחו הבריטים לפרוץ את הדרך לכותה.
העיר עצמה נכבשה על ידי הבריטים בספטמבר לאחר קרב א-סין.
ביוני-יולי התרחש קרב נאסריה, שבו נהדפו הכוחות העות'מאניים מבצרה ונכבשה העיר נאסריה.
בנובמבר התקיים קרב קטסיפון מדרום מזרח לבגדאד ללא הכרעה של אחד הצדדים
בין ינואר לאפריל ניהלו הבריטים שורה של קרבות בניסיון לפרוץ, ללא הצלחה, את המצור על כות: קרב שייח' סעד, קרב ואדי, קרב אום-אל-האנה וקרב דוג'יילה.
כישלונות אלו הביאו לכניעת הכוחות הנצורים בכות במה שנחשב לכישלון הגדול ביותר של הבריטים.
בשנה זו התרחשה המערכה על תעלת סואץ, שהסתיימה בניצחון בריטי ומניעת השתלטות של מעצמות המרכז על תעלת סואץ.
ב-9 בינואר הושלם כיבוש סיני על ידי הבריטים לאחר קרב רפיח.
הכישלונות לכבוש את עזה בקרב עזה הראשון (מרץ) ובקרב עזה השני (אפריל) הביאו שינוי הנהגה ושינוי אסטרטגיה שהוביל לכיבוש באר שבע (אוקטובר) ובהמשך למרדף פלשת עד הגעה לקו הירקון.
העיר ירושלים נכנעה לכוחות הבריטים בפיקוד אדמונד אלנבי ב-10 בדצמבר אשר נכנס לעיר ביום שלאחר מכן.
ביולי מתרחש קרב עקבה, שבו ממלכת חג'אז (בתמיכת לורנס איש ערב) כבשה את העיר עקבה שבירדן מידי הטורקים.
במהלך המערכה במסופוטמיה התחולל בפברואר קרב כות השני שהביא לכיבוש העיר כות.
העיר חיפה נכבשה על ידי הבריטים בספטמבר ובימים שאחריה נכבשה גם דמשק.
אחד הקרבות האחרונים בזירה היה קרב מגידו שנערך בספטמבר באזור השרון ועמק יזרעאל, שבסיומו הושלם כיבושה של ארץ ישראל על ידי האימפריה הבריטית ובנות בריתה.
קרב זה גם סייע להשלים את כיבוש בקעת הירדן.
המערכה נגמרה ב-30 באוקטובר 1918 עם הפסקת האש של מודרוס באי למנוס ביוון.
ב-13 בנובמבר איסטנבול נכבשה על ידי כוחות צרפתיים.
בשנת 1920 נחתם הסכם סוור, שהוחלף בשנת 1923 על ידי הסכם לוזאן.
האימפריה העות'מאנית התפרקה סופית ב-3 במרץ 1924, עת הוחלף אבדילמג'יט השני על ידי מוסטפא כמאל אטאטורק.
במסורת האנגלית והבריטית, הזכות המלכותית לחסד היא אחת מהסמכויות המלכותיות ההיסטוריות של המלוכה הבריטית, לפיה ניתן להעניק חנינות מלכותיות לאנשים שהורשעו.
הזכות המלכותית לחסד שימשה במקור כדי לאפשר למלוכה לסגת, או לספק חלופות לעונשי המוות.
הגליה למושבות עונשין שימשה כחלופה לזכות ולעונש לפחות מ-1617. כיום, הזכות המלכותית לחסד משמשת כשינוי כל עונש או משפט, אך איננה מבטלת הרשעה.
באופן רשמי, הזכות המלכותית לחסד ניתנת בידי מלך או מלכת בריטניה.
בעבר, הזכות המלכותית לחסד בתחומי ממלכות חבר העמים הבריטי, ניתנה בידי המושל הכללי של אותו אזור, כלומר לשרי הממשלה שמייעצים למלוכה הבריטית.
באופן ספציפי, הזכות הועברה ללורד צ'נסלור באנגליה ובוויילס, לשרים הסקוטים בסקוטלנד ולקבינטים הפדרליים והמחוזיים בקנדה, בגין עבירות פדרליות ומחוזיות.
במקרה של דרק בנטלי , בית המשפט מצא כי כוח הזכות המלכותית לחסד הוא "ככל הנראה" לגמרי עניין של מדיניות, ולכן אינו מוצדק.
במשפט פלילי, הזכות למשפט מהיר, או הזכות למשפט ללא שיהוי מיותר, היא אחת מזכויות האדם הקובעת כי התובע במשפט פלילי אינו רשאי לעכב את משפטו של נאשם באופן שרירותי וללא הגבלת זמן.
מטרתה של מגבלה זו היא למנוע מצב שבו אדם חף מפשע מוחזק זמן רב במעצר.
ההגנה מעיכובי הליכים של חשוד שטרם הואשם מוגנת באמצעות עקרונות שיהוי נפרדים, כגון התיישנות פלילית.
הזכות למשפט מהיר מעוגנת באמנות בין-לאומיות ובהסכמים משפטיים רבים.
משמעותה של זכות זו היא שהתביעה חייבת להגיש כתב אישום ולסיים את ההליך המשפטי בתוך פרק זמן סביר, התואם את מורכבותו וחומרתו של האירוע הפלילי.
זכות זו מעוגנת באמנה הבין-לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, שישראל היא חלק ממנה.
סעיף 14 באמנה קובע כי זכותו של כל נאשם להישפט ללא שיהוי מיותר.
כמו כן היא מוזכרת בסעיף 6 של האמנה האירופית לזכויות אדם, שישראל אינה צד בה.
הזכות למשפט מהיר מעוגנת בחוקה של 115 מדינות, בהן איטליה, ארצות הברית, גרמניה, דרום אפריקה, הודו, הפיליפינים, יפן, פולין וקנדה.
הזכות למשפט מהיר היא גם אחד מחוקי היסוד של הרשות הפלסטינית.
סקירה משפטית של ד"ר ליאור בן דוד מהאוניברסיטה העברית מצאה כי במדינות רבות נקבעו הוראות כלליות המחייבות ביצוע חקירת משטרה וסיום הליך משפטי בתוך זמן סביר, ללא עיכובים מיותרים, אך לא נקבעה הסדרה בחקיקה אודות מגבלות הזמן להליכים אלה.
מדינות אלה כוללות את בלגיה, הולנד, הממלכה המאוחדת, ישראל, נורווגיה, פינלנד, קנדה, שוודיה ושווייץ.
בחלק מהמדינות שנסקרו מוסדרות בחקיקה מגבלות זמן קונקרטיות על משכם של ההליכים המשפטיים, או לפחות חלקם.
מדינות אלה כוללות את אוסטריה, בלגיה (באופן חלקי), דנמרק, צרפת וספרד.
בארצות הברית קיימת הקפדה יתרה על הזכות למשפט מהיר, שעוגנה בסעיף המשפט המהיר בתיקון השישי לחוקת ארצות הברית.
בהאשמות פדרליות, חל חוק המשפט המהיר משנת 1974, הקובע כי המשפט חייב להתחיל בתוך 70 יום מיום הגשת המידע או כתב האישום, או מהמועד בו הנאשם הופיע בפני קצין בית המשפט בו תלוי ועומד האישום, לפי המאוחר.
במקרים רבים נאשמים זוכו ושוחררו באופן מיידי לאחר שהתביעה לא עמדה בתקנות שנקבעו למשפט מהיר.
למרות ההכרה בזכות החוקתית, בפועל מערכות משפט מתאפיינות בעיכובים מופרזים במשכם של הליכים משפטיים, כולל הליכים פליליים, למרות שגם מבחינה מערכתית־פרגמטית מצד ניצול המשאבים המשפטיים, היה מוטב להימנע מהם.
לשכת עורכי הדין האמריקאית הציגה עקרונות לקיום האינטרס הציבורי, המערכתי והאישי שבמימוש הזכות למשפט מהיר, שכללו גם הצעה להבדלה בין מקרים פליליים בדרגות חומרה ומורכבות שונות.
החקיקה בישראל אינה קובעת הגבלות על משך החקירה המשטרתית או על פרק הזמן שבו נדרשות רשויות התביעה לגבש החלטה בדבר העמדה לדין פלילי או סגירה של תיק חקירה.
עם זאת, מספר הגבלות הוסדרו בהנחיות פנימיות של משטרת ישראל ובהנחיות של היועץ המשפטי לממשלה.
לאורך השנים הועלו בכנסת כמה הצעות חוק שביקשו להסדיר את הסוגיה בחקיקה בדרכים שונות, אך הצעות אלה לא התגבשו לכלל שינויי חקיקה.
הזכות להליך הוגן במשפט הישראלי, כפי שהוצגה בוועדת חוק ומשפט, כוללת את הזכות להכרעה מנומקת תוך זמן סביר.
לכל אדם הזכות שהכרעה שיפוטית בעניינו תינתן תוך פרק זמן סביר ושהכרעה זו תהיה מנומקת.
גם הפסיקה במשפט הישראלי מכירה בזכות למשפט תוך פרק זמן סביר וחשיבותה במשפט הפלילי.
בפועל, מזה שנים רבות נתונה מערכת המשפט הפלילי בישראל בעומס רב, והמשפטים נמשכים חודשים רבים ואף שנים, במקרי ערעורים.
במצב זה, אף נאשם לא זוכה למשפט בתוך פרק זמן סביר.
אחד הפתרונות לבעיה זו הוא הסדר טיעון, המקצר את התהליכים המשפטיים.
אולם נפוצותם של הסדרי הטיעון מעלה חשש מפני הרשעת חפים מפשע שעלולים במקרים רבים להודות בעבירה שלא באמת ביצעו, רק על מנת לקצר את ההליך המשפטי.
התארכותן של חקירות פליליות נחשבת בעיני רבים כעינוי דין וכפגיעה בכבוד האדם.
קיימת זכות חוקתית, המוכרת גם באמנות בין-לאומיות, מפני עינוי דין.
לאדם יש זכות שההליך הפלילי בעניינו יסתיים תוך פרק זמן מתקבל על הדעת.
הזכות למשפט ללא שיהוי מופרת גם בבתי המשפט הצבאיים.
תחיקת הביטחון מתירה החזקה של חשוד במעצר למשך פרק זמן של תשעים יום, ובמקרים מסוימים עד 180 יום.
לאחר הגשת כתב אישום, רוב החשודים מוחזקים במעצר עד תום ההליכים.
על פי ההוראות בנושא זה יש לסיים את המשפט בתוך שנתיים מהגשת כתב האישום, לעומת תשעה חודשים בבתי המשפט בישראל.
בשנים 2001 עד 2006 הוחזקו מעל ל-1,000 עצירים פלסטיניים במעצר עד תום ההליכים למשך תקופה של יותר משנה.
הזירה הסיציליאנית במלחמת פירוס הייתה מערכה צבאית בין השנים 278 ל-276 לפני הספירה, שבה נחלץ המלך פירוס מאפירוס לעזרת העיר סירקוסאי, שבעזרתה ניסה לעצור את ההתפשטות הקרתגית בסיציליה.
לאחר שפירוס גורש ממוקדון, וסגר את שאיפותיו להרחיב את ממלכתו מזרחה, הוא קיבל בקשת עזרה מהעיר טרנטום נגד ההתפשטות הרומית בשנת 280 לפני הספירה.
צבאו חצה את הים האדריאטי הסוער וכך החל העימות הראשון של הלגיונות הרומיים מול הפלנקס המוקדוני ופילי המלחמה.
ליבת צבאו של פירוס הורכבה מ-5,000 פלנקסיאנים מוקדונים, יחד עם הפלנקסים של אזורי אפירוס החמושים בסגנון מוקדוני.
לצבאו של פירוס היה גם כוח קטן של פרשים תסליים יעילים ביותר, וכוח כלשהו מרודוס, בין רגלים קלים אחרים כמו הפלטסטים והקשתים של כרתים.
אחד מכלי הנשק העיקריים של צבאו של פירוס היה פילי המלחמה שלו, שאף חייל רומי לא התמודד איתם קודם לכן.
המפגש עם ההתנגדות הרומית היה קשה ממה שציפה.
הוא ניצח את הרומאים בעזרתם בקרב הרקלאה.
לאחר מכן, כוחותיהם בשילוב עם מספר רב של בעלי ברית חדשים, הביסו לבסוף את הרומאים בקרב אסקולום.
ניצחונות אלו גרמו לסנאטורים להבין שהלגיונות הרומיים, למרות עוצמתם, אינם יריב שקול לפילי המלחמה של פירוס.
הבנה זאת הובילה לשלום עם רומא.
לאחר מכן, נערך הסכם, שאילץ את רומא לפנות את השטחים שהושגו בדרום איטליה.
, יד ימינו של פירוס, היה ברומא כדי לחתום על ההסכם, כאשר צי קרתגי עם 120 ספינות מלחמה הופיע מול נמל אוסטיה, עם האדמירל .
הקרתגים אמרו לרומאים שהם מוכנים להתחבר איתם נגד פירוס.
הרומאים, שכאילו התעוררו מחדש על ידי הברית החדשה הזו, ביטלו את ההסכם.
הצי הקרתגי הזה הפליג לסירקוסאי בסיציליה, וכחלק מתקופה חדשה זו של שיתוף פעולה העבירו חיילים רומאים לרגיום, בניסיון לחסל כמה שודדים קמפניים שחיקו את מה שעשו במסינה.
פירוס קיבל אז שתי שגרירויות מסירקוסאי.
לאחר מלחמת אזרחים ארוכה בין תונון לסוסטרטוס, העיר הייתה חסרת אונים מול הפלישה הקרתגית, ושני הגנרלים ביקשו את תמיכתו של פירוס.
ההחלטה האסטרטגית של פירוס לצעוד לסיציליה נדונה בהיסטוריוגרפיה, שכן משמעותה הייתה פתיחת חזית צבאית חדשה כאשר החזית הקודמת לא נסגרה לחלוטין באיטליה.
ככל הנראה, התוכניות של פירוס לשלוט באי סיציליה יהיו צעד ראשון לקראת כיבוש קרתגו, כפי שניסה אגתוקלס לפני כמה שנים.
במהלך קיץ 278 לפנה"ס, פירוס עלה עם חייליו ופילים ועבר לסיציליה.
הטרנטינים לא היו מרוצים לראות אותו עוזב, אך השאירו חיל מצב בעיר זו בעוד כוחות אחרים נשארו ב בפיקודו של בנו אלכסנדר כדי לתמוך בבעלי בריתם האפנינים.
מצר מסינה נחסם על ידי הממרטינים והשודדים ברגיום, כך שהצי של פירוס הפליג מלוקרי, חמק מסיורי הצי הקרתגי ונחת בטאורומניום, מעט דרומית למסינה.
הצורר המקומי טינדריון הכריז מיד על נאמנותו לפירוס.
כוחותיו הצטרפו לאלה של פירוס, וכאשר נסע לקטנה זכה לבעלי ברית נוספים.
הקרתגים, עם 100 ספינות וצבא של כ-50,000 איש, לפי הנתונים של דיודורוס סיקולוס, שמו מקום לסירקוסאי.
הגעתו של צבאו של פירוס אילצה את כוחות המצור להתפזר.
הוא קיבל מהשליטים את סירקוסאי והשיג 140 ספינות וכמה מכונות מצור.
שני מנהיגי סירקוסאי, תונון וסוסטרטוס, הניחו בצד את המחלוקות ביניהם והצטרפו לעניין פירוס, שמינה את בנו, הלנוס, למלך סיציליה.
העיר אגריגנטום, שהייתה ברשותו של סוסטרטוס, תרמה 8,000 חיילים מנוסים חדשים לצבאו של פירוס.
פירוס לא נשאר לא פעולה זמן רב ומיד החל לצעוד לעבר הערים הקרתגיות עם צבא שגדל ליותר מכ-30,000 רגלים וכ-1,500 פרשים, לפי פלוטרכוס.
הערים הראקליה ואזונה נכבשו, בעוד , ו נכנעו מרצונן.
החיילים הקרתגים נמלטו מבלי שיכלו לעשות דבר מחשש לפילים.
אפשר לחשוב כמה גרועים היו התנאים לשכירי החרב של הקרתגים, שכן הם נסוגו דרך שטחים עוינים, ללא מזון.
לא פלא שמנהיגי הקרתגים חמקו מהקרבות ביבשה כשהם סמכו על עליונותם הימית כדי לנסות לעצור את התקדמות האפירוטים.
שרידי הכוחות הקרתגיים נגררו לחוף הצפוני, והתבצרו בערים מוקפות חומה כמו אריקס ו.
פירוס תקף את השטחים האלה, שם את מקומם ואז הסתער על חומותיהם.
באריקס, פירוס הוביל את המתקפה באופן אישי.
המעוז האחרון שנותר בידי הקרתגים היה ליליבאיום.
פירוס דרש גם את המעוז הזה.
כשהוא סורב, הוא תקף את ליליבאיום, אך נכשל.
הזכות להחזיק ולשאת נשק היא זכות חוקית של אנשים להחזיק נשק לשמירה על חיים, על החירות ועל רכוש.
מטרת זכות הנשק היא הגנה עצמית, וכמו גם פעילויות ציד וספורט.
ברשימת המדינות המבטיחות לאזרחיהן את הזכות להחזיק ולשאת נשק יש בין השאר את ארצות הברית, אלבניה, צ'כיה, גואטמלה, מקסיקו, הפיליפינים, שווייץ, אוקראינה ותימן.
חוק הזכויות 1689, שנחקק באנגליה לאחר המהפכה המהוללת שהפילה את המלך הקתולי ג'יימס השני, מאפשר לאזרחים הפרוטסטנטים של אנגליה וויילס "להחזיק נשק להגנתם".
החוק הגביל את יכולתו של הכתר האנגלי להחזיק צבא סדיר או להתערב בזכותם של הפרוטסטנטים לשאת נשק, וקבע שהפרלמנט, ולא הכתר, יכול להסדיר את הזכות לשאת נשק.
ויליאם בלקסטון כתב במאה ה-18 שהזכות להחזיק נשק היא עזר ל"זכות הטבעית להתנגדות ולשימור עצמי" בכפוף להתאמה ולאישור על פי חוק.
כיום, חוקי הנשק של בריטניה הם מהמגבילים ביותר בעולם.
מדינות המכירות בזכות להחזיק ולשאת נשק
הזכות להחזיק נשק לשימוש אישי, שאינו אסור על פי החוק, במקום המגורים, מוכרת.
לא תהיה חובה למסור אותם, אלא במקרים שבהם יורה שופט מוסמך.בעוד שהחוקה של גואטמלה מגנה על הזכות להחזיק נשק, היא מציינת כי זכות זו חלה רק על "כלי נשק שאינם אסורים על פי חוק".
כל אדם, במימוש זכויותיו האזרחיות, רשאי לבקש לכל היותר רישיון להחזקה ונשיאה של עד חמישה (5) כלי נשק על ידי הגשת בקשה.החוקה של הונדורס אינה מגנה על הזכות להחזיק ולשאת נשק.
למרות שהדבר אינו מוזכר במפורש בחקיקה, כל אדם זכאי לקבל רישיון להחזיק ולשאת נשק על פי חוקי הונדורס, בתנאי שהוא עומד בתנאים הנדרשים.
על פי סעיף 10 בחוקת מקסיקו:לתושבי מדינות מקסיקו המאוחדות יש את הזכות להחזיק נשק בתחומי מקום מגוריהם, לביטחונם ולהגנתם הלגיטימית, למעט אלה האסורים על פי החוק הפדרלי ואלה השמורים לשימושם הבלעדי של הצבא, המיליציה, חיל האוויר והמשמר הלאומי.
החוק הפדרלי יקבע באילו מקרים, תנאים, באלו דרישות ובאלו מקומות יורשו התושבים לשאת נשק.החוקה המקסיקנית של 1857 כללה לראשונה את הזכות להיות חמוש.
בגרסתה הראשונה, הזכות הוגדרה במונחים דומים לאלה שבתיקון השני לחוקת ארצות הברית.
החוקה המקסיקנית משנת 1917 תיקנה את הזכות, וקבעה כי השימוש חייב להתאים לתקנות המשטרה המקומית.
מאז, למקסיקנים יש את הזכות להיות חמושים רק בתוך בתיהם, וניצול נוסף של זכות זו כפוף לאישור סטטוטורי בחוק הפדרלי, ובכפוף לכללי ה.
התיקון השני לחוקת ארצות הברית קובע:מאחר שמיליציה ערוכה היטב נחוצה לביטחונה של מדינה חופשית, אין להגביל זכותם של בני-אדם להחזיק נשק ולשאתו.בארצות הברית, שיש לה מסורת של המשפט המקובל האנגלי, הייתה נהוגה זכות ארוכת שנים להחזיק ולשאת נשק עוד לפני יצירת חוקה לאומית כתובה.
כיום, זכות זו מוגנת באופן ספציפי על ידי חוקת ארצות הברית וחוקות רבות של המדינות.
מבחינה היסטורית, ארצות כתר בוהמיה היו בחזית הפצת הבעלות האזרחית על כלי נשק.
בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-14, כלי נשק חמים הי חיוניים עבור צבאות האיכרים ההוסיטים, שלוחמיהם החובבים, כולל נשים, הדפו סדרה של פלישות של צבאות צלבניים מקצועיים של לוחמים משוריינים היטב עם נשק קר.
במהלך המלחמות ההוסיטיות ולאחריהן, עיצוב כלי הנשק עבר פיתוח מהיר, והחזקתם על ידי אזרחים הפכה לעניין מובן מאליו.
תקנת הנשק הראשונה נחקקה ב-1517 כחלק מהסכם כללי בין האצילים לבורגרים ומאוחר יותר ב-1524 כחקיקה עצמאית על כלי נשק.
החוק מ-1517 קבע במפורש כי "לכל האנשים מכל המעמדות יש את הזכות להחזיק כלי נשק בבית", ובמקביל חוקק איסור נשיאה אוניברסלי.
החקיקה משנת 1524 קבעה תהליך של הנפקת היתרים לנשיאת נשק ופירטה אכיפה וענישה על נשיאת נשק ללא היתר.
ב-1852, תקנה קיסרית מס' 223 הציגה מחדש היתרי נשיאת נשק, בחוק שנשאר בתוקף עד חלוקת צ'כוסלובקיה ערב מלחמת העולם השנייה.
הזכות להחזיק נשק חם החזיקה מעמד למעלה מחמש מאות שנה עד לאיסור הנאצי על נשק במהלך הכיבוש הגרמני.
החזקת נשק הוגבלה מאוד במהלך .
לאחר מהפכת הקטיפה, הרפובליקה הצ'כית הנהיגה תהליך הנפקת רישוי, לפיו כל התושבים יכולים להחזיק ולשאת נשק בכפוף למילוי התנאים הרגולטוריים.
בצ'כיה, לכל תושב העומד בתנאים שנקבעו בחוק יש את הזכות להנפיק רישיון נשק ולאחר מכן הוא יכול לקבל נשק.
בעלי רישיונות D (עיסוק במקצוע) ו-E (הגנה עצמית), שגם הם מונפקים, יכולים לשאת עד שני כלי נשק מוסתרים להגנה.
הזכות להיות חמוש מוגנת בחוק.
הצעה לכלול את הזכות להחזיק ולשאת נשק בחוקה הוגשה לפרלמנט הצ'כי בדצמבר 2016. ההצעה אושרה ברוב של 139 מול 9 ב-28 ביוני 2017 על ידי בית הנבחרים.
מאוחר יותר היא לא הצליחה להשיג את התמיכה הדרושה בסנאט, שם רק 28 מתוך 59 הסנאטורים הנוכחים תמכו בה (נדרש רוב חוקתי של 36 קולות).
סעיף 3 לחוק הנשק השווייצרי משנת 1997 קובע:הזכות לרכוש, להחזיק ולשאת נשק מובטחת בגבולות חוק זה.בשווייץ יש גיוס חובה, כל גבר שווייצרי בין הגילאים 19 ל-24 מגויס ויכול לבחור לשרת בצבא או ב, מי שבוחר בשירות צבאי, לאחר תקופה קצרה של שירות פעיל, מגויס למילואים למשך מספר שנים.
עד דצמבר 2009, הגברים הללו נדרשו להחזיק בבתיהם נשק חם שניתן על ידי הממשלה כל עוד הם היו רשומים כלוחמים.
מאז ינואר 2010, יש להם אפשרות להפקיד את כלי הנשק בידי הממשלה.
עד ספטמבר 2007 קיבלו החיילים 50 כדורים של תחמושת שהונפקה על-ידי הממשלה בקופסה אטומה לאחסון בביתם; אחרי 2007 רק כ-2,000 חיילים מורשים להחזיק את התחמושת שהונפקה על ידי הצבא בבית.
במשאל עם בפברואר 2011 במסגרת דחו המצביעים את היוזמה שהייתה מחייבת את אנשי הכוחות המזוינים לאחסן את הרובים והאקדחים שלהם במתחמים צבאיים ודורשת רישום של כלי נשק בבעלות פרטית.
בממלכה המאוחדת, אין זכות אוטומטית לשאת נשק, אם כי אזרחים רשאים להחזיק כלי נשק מסוימים עם קבלת רישיון מתאים.
אזרחים רשאים להחזיק רובי ספורט ורובי ציד, בכפוף לרישיון, בעוד אקדחים, כלי נשק אוטומטיים וכלי נשק חצי אוטומטיים שאינם רובי רימפייר בקליבר 0.22 אינם חוקיים להחזקה ללא תנאים נוספים מיוחדים.
כל כלי הנשק המורשים חייבים להיות מאוחסנים בצורה מאובטחת ובנפרד מהתחמושת שלהם.
התקנות לאקדחי אוויר פחות מחמירות ואקדחי אוויר עד אנרגיית לוע מסוימת אינם דורשים אישורים או רישוי, אם כי דרישות האחסון המחמירות חלות עליהם.
הפיקוח על נשק חם החל בהעברת חוק הנשק של 1920, הגבלות על אקדחים נוספו בתגובה לטבח דאנבליין ב-1996 בו נהרגו 18 בני אדם.
מאז 1953, זו עבירה פלילית בבריטניה לשאת סכין (למעט סכינים מסוימות) או כל "נשק התקפי" במקום ציבורי ללא סמכות חוקית (למשל משטרה או כוחות ביטחון) או תירוץ סביר (למשל, כלים הדרושים לעבודה, או קשתות וחצים המשמשים למטרות ספורט).
הדרך היחידה שבה אדם רשאי לשאת נשק היא על רכוש פרטי או כל רכוש שאין לציבור זכות גישה חוקית אליו (למשל, ביתו של אדם, קרקע פרטית, שטח בחנות שאין לציבור גישה אליו וכדומה), שכן החוק קובע את הגדרת העבירה רק כאשר היא מתרחשת בפומבי.
סעיף 141 של חוק הצדק הפלילי משנת 1988 מפרט במפורש את כלי הנשק ההתקפיים שלא ניתן להחזיק אפילו בשטח פרטי, בדרך של איסור על מכירה, סחר, השכרה וכדומה של נשק התקפי.
על פי חוקי השריעה, יש חופש מהותי להחזיק נשק.
עם זאת, בזמנים של סכסוך אזרחי או אלימות פנימית, ניתן להשעות זכות זו באופן זמני כדי לשמור על השלום ולמנוע נזק.
על אזרחים שאינם שומרי מצוות האסלאם נאסר לשאת נשק והם נדרשים להיות מוגנים על ידי המדינה לה הם משלמים את הג'יזיה.
תימן מכירה בזכות הסטטוטורית להחזיק ולשאת נשק.
כלי נשק במדינה נגישים בקלות ובאופן חוקי.
החוק התימני קובע:לאזרחי הרפובליקה תהיה הזכות להחזיק את הרובים, המקלעים, האקדחים ורובי הציד הדרושים לשימושם האישי עם כמות תחמושת למטרת הגנה לגיטימית.
השפעת הזכות להחזיק ולשאת נשק על אלימות
הגבלות חוקיות על הזכות להחזיק ולשאת נשק נקבעות בדרך כלל על ידי המחוקקים בניסיון להפחית את האלימות והפשיעה המבוססות על נשק.
צעדת מיליון האמהות היא דוגמה לקמפיינים הקוראים להגבלות חמורות יותר על הזכות להחזיק ולשאת נשק.
(UNICRI) ערך השוואות בין מדינות עם רמות שונות של בעלות על נשק וחקר את המתאם בין רמות הבעלות על נשק לרצח בנשק, ובין רמות הבעלות על נשק להתאבדויות בנשק.
נטען כי:במהלך סקרי הפשיעה הבינלאומיים של 1989 ו-1992, נאספו נתונים על בעלות על נשק בשמונה עשרה מדינות, שעליהן זמינים גם נתונים של ארגון הבריאות העולמי על התאבדות ורצח שבוצעו באמצעות נשק ואמצעים אחרים.
התוצאות שהוצגו במאמר קודם שהתבסס על ארבע עשרה המדינות שנסקרו במהלך ה-ICS הראשון...
הציעו כי בעלות על נשק עשויה להגביר התאבדויות ורציחות באמצעות נשק חם, בעוד שהיא עשויה שלא להפחית התאבדויות ורציחות באמצעים אחרים.
בניתוח הנוכחי, נכללו רק ארבע מדינות נוספות המכוסות על ידי ה-ICS משנת 1992, ונעשה שימוש במקדמי המתאם של פירסון.
התוצאות מאשרות את אלה שהוצגו במחקר הקודם.
UNICRI חקר גם את הקשר בין רמות הבעלות על נשק לצורות אחרות של רצח או התאבדות כדי לקבוע אם רמות גבוהות של בעלות על נשק הוסיפו או רק החליפו צורות אחרות של רצח או התאבדות.
הם דיווחו כי "לא נמצא כי בעלות נרחבת על נשק מפחיתה את הסבירות לאירועים קטלניים שבוצעו באמצעים אחרים.
לפיכך, אנשים לא פונים לסכינים ולמכשירים אחרים שעלולים להיות קטלניים בתדירות נמוכה יותר כאשר יש יותר כלי נשק זמינים...
יותר כלי נשק פירושם בדרך כלל יותר קורבנות של התאבדות ורצח".
מחקר משנת 2012 בכתב העת מצא כי שיעורי ההתאבדות גבוהים יותר במשקי בית עם נשק חם מאשר במשקי בית ללא נשק.
הזכות להתנתק היא הרעיון שלעובדים זכות להפרדה ברורה בין שעות העבודה לשעות הפנאי, שבה העובד אינו נדרש להיות זמין לעבודה מחוץ לשעות העבודה.
רעיון זה מיושם בארגונים שונים ברחבי העולם ומקודם על ידי ארגוני עובדים, ואף הוכר כזכות חוקית במספר מדינות במאה ה-21 באמצעות חוקים המגבילים את מידת הזמינות שמעסיק רשאי לדרוש מעובדיו לאחר שעות העבודה.
חוקים אלו מגבילים לדוגמה את האפשרות לחייב עובדים להשיב לדואר אלקטרוני, להודעות או לשיחות הקשורות לעבודתם בזמן הפנאי שלהם.
הרעיון של הזכות להתנתק צמח על רקע שינויים טכנולוגיים בתחום התקשורת והמידע, והתרחבות השימוש בכלים דיגיטליים בשוק העבודה, אשר הגבירו משמעותית את האפשרות לעבודה מרחוק אך גם הביאו לטשטוש הגבולות בין החיים הפרטיים לחיי העבודה.
בעוד שכלים דיגיטליים אלה מאפשרים הסדרי העסקה המרחיבים את החופש והגמישות לעובדים לבצע את עבודתם שלא ממקום העבודה עצמו ולעיתים גם שלא בזמני העבודה הקבועים בו - הם עלולים להגביר גם את הדרישה מעובדים לזמינות בלתי פוסקת ולפגוע בכך באיזון בין עבודה לפנאי.
הרעיון של הזכות להתנתק מתקשר עם מספר זכויות אדם מוכרות, והבולטת בהן היא הזכות למנוחה ולפנאי המופיעה בסעיף 24 של הההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, והקובעת כי "כל אדם זכאי למנוחה ולפנאי, ובכלל זה הגבלת שעות העבודה במידה המתקבלת על הדעת וחופשה בשכר לעיתים מזומנות".
הזכות להתנתק עשויה להיות מקושרת גם לסעיף 23 הקובע כי לכל אדם הזכות לעבוד, לקבל שכר הוגן ולהצטרף לאיגודים מקצועיים על מנת להגן על האינטרסים שלו.
דו"ח של ארגון העבודה הבינלאומי (ILO) משנת 2022 בנושא איזון עבודה-פנאי, קבע כי ההתפתחויות הטכנולוגיות מטשטשת את הגבולות בנושא זה, והמליץ כי מדינות יקדמו אמצעי הגנה (כמו הזכות להתנתק) על מנת למנוע השלכות פסיכו-סוציאליות שליליות.
נושא הזכות להתנתק מתקשר גם לאמנה מספר 1 של ה-ILO בנושא שעות עבודה (Hours of Work, 1919) ולאמנה מספר 177 בנושא זכויות עובדים מהבית (Home Work Convention, 1996) שקראה להשוות את זכויות העובדים מהבית לזכויות של יתר העובדים.
בינואר 2021 עברה החלטה (Resolution) ברוב גדול בפרלמנט האירופי, אשר קראה לנציבות האירופית (הגוף המבצע) לקדם חקיקת דירקטיבה שתבטיח את הזכות להתנתק לכל עובד באיחוד.
ההחלטה כוללת הצעה לחוק שיקבע שעובדים צריכים להיות מסוגלים להתנתק ללא חשש מהשלכות, ושיש לקבוע סטנדרטים מינימליים מחייבים לכל המדינות.
נוסח ההחלטה קובע כי "הזכות להתנתק היא זכות יסוד המהווה חלק בלתי נפרד מדפוסי העבודה החדשים בעידן הדיגיטלי החדש".
הזכות להתנתק הוכרה לראשונה בצרפת בהחלטה של לשכת העבודה בבית המשפט העליון הצרפתי.
בפסק דין מ־2 באוקטובר 2001 נקבע כי "העובד אינו מחויב כלל לעבוד מהבית או לקחת אליו את מסמכיו או את כלי עבודתו".
החלטה נוספת של בית המשפט העליון הצרפתי מ-2004 אשררה קביעה זו והוסיפה כי "העובדה שהעובד לא היה זמין בטלפון הנייד מחוץ לשעות העבודה אינה יכולה להיחשב כהתנהגות בלתי הולמת".
באוגוסט 2016 הסדירה צרפת בחקיקה את הזכות להתנתק כחלק מרפורמה בדיני העבודה (חוק אל חומרי).
החוק קבע רגולציות על השימוש באמצעים דיגיטליים בזמני מנוחה.
החוק קבע כי מעסיק יידרש להקים מנגנונים פנימיים בחברה להסדרת נושא השימוש בכלים דיגיטליים במטרה להבטיח את כיבוד זמני המנוחה, החופשה והחיים האישיים והמשפחתיים של עובדיו.
החוק הוסיף כי בהיעדר הסכם בנושא, יכין המעסיק אמנה ארגונית בנושא לאחר היוועצות עם ועד העובדים, ובהיעדר ועד - לאחר היוועצות בנציגים מקרב העובדים.
אמנה ארגונית זו צריכה לכלול גם פעולות הדרכה והעלאת המודעות בנוגע לשימוש סביר בכלים דיגיטליים, עבור עובדים ועבור הצוותים הניהוליים.
החוק אימץ המלצות דו"ח שהוגש לשרת העבודה מרים אל-חומרי בנושא השפעת השינויים הדיגיטליים על שוק העבודה.
חוק שנחקק באיטליה בשנת 2017 קבע כי יש להסדיר בהסכמי עבודה את נושא ביצוע העבודה המתקיימת מחוץ למתחם החברה תוך הגדרה של זמני המנוחה של העובד ושל 'האמצעים הטכניים והארגוניים הנדרשים כדי להבטיח את ניתוקו של העובד מהציוד הטכנולוגי'.
ב-2018 נחקק חוק בנושא 'הגנת מידע אישי והבטחת זכויות דיגיטליות' המסדיר גם את הזכות להתנתק בספרד מחוץ לשעות העבודה.
נקבע כי "השיטות למימוש זכות זו יתחשבו באופי ובמטרת יחסי העבודה, יקדמו את הזכות לשלב פעילות עבודה עם חיים אישיים ומשפחתיים, ויהיו כפופות להוראות המשא ומתן הקיבוצי או, בהיעדר אפשרות כזו, למה שיוסכם בין החברה לנציגות העובדים".
עוד נקבע כי המעסיק יידרש לאחר התייעצות עם נציגי העובדים לפתח מדיניות פנימית בנושא זה, לרבות ביחס לתפקידי ניהול.
חוק שעבר בשנת 2021 בפורטוגל, לא הסתפק בקביעת הזכות לעובד שלא לענות למעסיקו בשעות הפנאי, אלא אף הטיל איסור אקטיבי על המעסיק ליצור קשר (בטלפון, במייל או בהודעות) עם העובד מחוץ לשעות העבודה, למעט במצבי חירום הנגרמים מ"כוח עליון".
בבלגיה הוסדר נושא הזכות להתנתק במסגרת ה-Labour Deal, רפורמה מקיפה בזכויות התעסוקתיות שגובשה על ידי הממשלה ב-2022. החוק קבע כי כל חברה במגזר הפרטי עם 20 עובדים ומעלה חייבת להסדיר את הזכות להתנתק באמצעות הסכם קיבוצי או, בהיעדר קיום ועד עובדים, באמצעות קביעת תקנון בנושא.
עוד נקבע כי עובדי מדינה פדרליים זכאים לא לענות מחוץ לשעות העבודה.
ב־19 בפברואר 2021 העבירה המועצה הלאומית של הרפובליקה הסלובקית תיקון לקוד העבודה הסלובקי המסדיר את הזכות של עובדים להתנתק.
התיקון קבע הפרדה בין עבודה קבועה מהבית או מרחוק, לבין עבודה מזדמנת מרחוק.
הוא הבהיר כי גם במקרים של עבודה מרחוק, לעובד ישנה הזכות להתנתק, והוא אינו חייב לענות או לבצע משימות בזמנו הפנוי מעבר לשעות העבודה.
אם עובד מפעיל את זכותו להתנתק, המעסיק אינו רשאי לראות בכך הפרה של חובותיו המקצועיות.
ב־16 בנובמבר 2024 נכנס לתוקפו תיקון לחוק יחסי העבודה (ZDR-1D), אשר מסדיר את הזכות להתנתק.
התיקון מחייב מעסיקים להעניק לעובדים זכות להיות בלתי זמינים בעת מימוש זכותם למנוחה או בעת היעדרות מוצדקת מהעבודה (ובפרט במהלך חגים, סופי שבוע, חופשה שנתית, ימי מחלה וכדומה).
הוא מבהיר כי אין מדובר רק בזכות להיעדר פיזית ממקום העבודה בזמן זה, אלא גם בזכות להתנתק מכלים דיגיטליים.
על פי החוק, הצעדים שעל המעסיק לנקוט להבטחת זכות זה ייקבעו בהסכמים קיבוציים ברמת הענף.
אם לא נחתם הסכם כזה, או שהנושא אינו מוסדר בו, הדבר צריך להיקבע בהסכם קיבוצי ברמה מצומצמת יותר (החברה, המפעל).
אם המעסיק אינו כפוף להסכם קיבוצי, יש להסדיר את הנושא במסמך פנימי של החברה, שיופץ בקרב העובדים באופן שהעובדים יהיו מודעים לו.
עוד הומלץ בחוק לציין את הזכות להתנתק גם בחוזה העבודה האישי, כך ששני הצדדים יסכימו על פרקי הזמן המדויקים שבהם העובד חייב להיות זמין למעסיק.
מחוץ לשעות אלה, העובד אינו מחויב להיות זמין ואינו אמור להיות נתון לסנקציות או לאמצעי ענישה אחרים.
ביוני 2023 נקבע חוק המסדיר את הזכות להתנתק המחייב להסדיר את הנושא בחברה בהסכם קיבוצי או בנוהל, והקובע אף קנסות של עד 25 אלף יורו על מעסיקים שיפרו חובה זו.
ביוון הוסדר נושא העבודה מרחוק בחוק משנת 2022 אשר הכיר לראשונה גם בזכות העובדים להתנתק - כלומר, להימנע לחלוטין מביצוע עבודתם ולא לתקשר דיגיטלית או לענות לשיחות טלפון, דוא"ל או כל צורה של תקשורת מחוץ לשעות העבודה ובמהלך חופשתם החוקית.
פרובינציית אונטריו העבירה ב-2021 חוק המחייב חלק מהמעסיקים להגדיר ציפיות בכתב מול עובדיהם בכל הנוגע לזכות להתנתק מהעבודה.
החוק מגדיר את ההתנתקות מהעבודה כ"אי־מעורבות בתקשורת הקשורה לעבודה, כולל דוא"ל, שיחות טלפון, שיחות וידאו או שליחה או בדיקה של הודעות אחרות, כך שהעובד יהיה פטור מביצוע העבודה".
רק מעסיקים קטנים עד 25 עובדים פטורים מדרישה זו.
החוק איננו מגדיר דרישות מפורשות לגבי התוכן הנדרש להיכלל במדיניות הארגונית בנושא זה, אך שומר לממשלה את הזכות לדרוש מידע בנושא הסדרים אלו בעתיד.
ב־12 בפברואר 2024 העבירה ממשלת אוסטרליה חוק שהסדיר את הזכות להתנתק כחלק מרפורמה חקיקתית שנועדה להתמודד עם אתגרי האיזון בין חיים פרטיים לעבודה בעידן הדיגיטלי.
בהתאם לחוק, עובדים רשאים להתעלם מתקשורת הקשורה לעבודה מחוץ לשעות עבודתם הרגילות - ובתנאי שסירובם לא מעורב בתוקפנות ואינו 'בלתי סביר'.
סכסוכים בנושא זה יהיו תחת פיקוח הוועדה לעבודה הוגנת (Fair Work Commission), שהוקמה מכוח חוק העבודה ההוגנת משנת 2008, והיכולה להוציא צווים למניעת פעולות מצד המעסיק נגד העובד.
בינואר 2022 נחקק חוק הקובע כי על מעסיקים לכבד את לוח זמני העבודה שסוכם עם עובדיהם וכי אינם יכולים לדרוש מהם להיות זמינים או מחוברים מחוץ לו, למעט "במקרה חירום או מצב של כוח עליון".
ב-2021 תוקן חוק העבודה הפדרלי בנושא עבודה מרחוק.
התיקון קבע בין היתר כי מעסיקים מחויבים "לכבד את זכותם של עובדים להתנתק מהעבודה במתכונת עבודה מרחוק בסוף יום העבודה".
חוק העבודה מרחוק משנת 2020 הגדיר את הזכות להתנתק וקבע כי לעובד תהיה הזכות שלא ייצרו עימו קשר באמצעים הדיגיטליים בנושאי העבודה מחוץ לשעות עבודתו ובמהלך תקופות חופשה.
החוק הטיל על המעסיקים להתאים את התוכנות או הפלטפורמות המשמשות אותם לצורך תקשורת עם העובדים בהתאם, וקבע איסור להעניש עובד על מימוש זכות זו.
הדיון על הזכות להתנתק במדינות נוספות
ביוני 2020 הושג הסכם מסגרת בין פדרציית האיגודים המקצועיים האירופית (ETUC) לבין ארגוני המעסיקים הגדולים באירופה (BusinessEurope, SMEunited, SGI Europe) המייצגים את המעסיקים הפרטיים והציבוריים באירופה, הכולל פרק העוסק ב'חיבור וניתוק לעבודה' והמכיר בין היתר בזכות להתנתק.
ההסכם חל על כל המשק האירופי – תעשייה, שירותים, מסחר, המגזר הציבורי ועסקים קטנים ובינוניים, ורלוונטי לכל המדינות החברות באיחוד האירופי (וכן למדינות ה-EEA כמו נורווגיה).
הארגונים החתומים עליו התחייבו לקחת את ההסכם ולהטמיע אותו בחוקי העבודה או בהסכמים הקיבוציים המקומיים שלהם וכן לקדם חקיקה בנושא בפרלמנט האירופי בתוך שלוש שנים (עד 2023).
בנובמבר 2023 מסרה פדרציית האיגודים כי היא סבורה שיש לקדם את הנושא בחקיקה גם ללא הסכמת ארגוני המעסיקים, וטענה כי שניים מארגוני המעסיקים גוררים רגליים במשא ומתן בנושא.
במספר מדינות, התייחסו בתי הדין לעבודה לזכות להתנתק, וזאת על אף שזכות זו טרם הוכרה בחקיקה.
באירלנד לא קיים חוק בנושא הזכות להתנתק, אולם נציבות יחסי העבודה פרסמה בשנת 2021 'קוד נוהג' (Code of Practice) המהווה מסמך רשמי הקובע קווים מנחים, כללים וסטנדרטים ל'התנהגות נאותה במקום העבודה' בנושא זכות זו.
המסמך קבע כי לעובד הזכות שלא לעבוד באופן שגרתי מחוץ לשעות העבודה המוגדרות, שלא להיענש על סירוב לעשות זאת, וכן כי יש לכבד את הזכות של עמיתים אחרים להתנתק (למשל, שלא לשלוח להם מיילים בשעות הלילה).
הקוד איננו מאפשר לתבוע מעסיק רק על פיו - אולם הוא עשוי להוות ראיה או שיקול בפני בית משפט בדיון באשר להפרה של חוקים אחרים, דוגמת חוק שעות עבודה ומנוחה.
אף על פי שבגרמניה אין חוקים רשמיים המתייחסים לזכות להתנתק, יש לה היסטוריה של יישום מדיניות ארגונית ברוח זו במספר ארגונים גדולים.
בשנת 2011 הנהיגה פולקסווגן מדיניות שלפיה יפסיקו שרתי הדוא"ל של החברה לשלוח הודעות לטלפונים הניידים של העובדים בין השעות 18:00 ל־07:00. חברות גרמניות אחרות כגון אליאנס, טלקום, באייר והנקל אימצו מדיניות דומה להגבלת רמת החיבור הדיגיטלי של עובדים לאחר שעות העבודה.
בשנת 2013 אסר משרד העבודה הגרמני על מנהליו ליצור קשר עם עובדים לאחר שעות העבודה, במסגרת הסכם רחב יותר בנושא עבודה מרחוק.
המהלך נועד להגן על בריאותם הנפשית של העובדים.
בשנת 2014 הציגה חברת הרכב דיימלר תוכנה בשם "Mail on Holiday", שאפשרה לעובדים למחוק אוטומטית הודעות דוא"ל נכנסות בזמן חופשה.
הדבר נועד לאפשר לעובדי החברה אפשרות לניתוק אמיתי והתרעננות בתקופות החופשה.
שרת העבודה הגרמנית בשנת 2014, אנדראה נהלס, ביקשה לקדם "חקיקה נגד סטרס" בתגובה לעלייה ברמות הלחץ ובעיות בריאות הנפש בגרמניה.
חקיקה כזו הייתה אוסרת על חברות ליצור קשר עם עובדים מחוץ לשעות העבודה.
נהלס הזמינה מהמכון הפדרלי לבטיחות ובריאות תעסוקתית דו"ח שחקר בריאות נפשית במקום העבודה והצעות מדיניות לקידום החקיקה בנושא.
הדו"ח הושלם ופורסם בשנת 2017.
בינואר 2017 הוגשה הצעת חוק בפיליפינים שעניינו הסדרת הזכות להתנתק מתקשורת אלקטרונית הקשורה לעבודה לאחר שעות העבודה.
ההצעה מבקשת לקבוע כי עובד לא יורחק, לא ייענש ולא יהיה נתון לסנקציות אם יתעלם מתקשורת הקשורה לעבודה שנשלחה לאחר שעות העבודה, בכפוף לתנאים וכללי מדיניות שעל המעסיקים לקבוע בנושא זה.
המעסיקים יידרשו לקבוע שעות בהן עובדים אינם אמורים לשלוח או לענות לדואר אלקטרוני, הודעות טקסט או שיחות הקשורות לעבודה, בהתאם לכללים ותקנות שיפרסם שר העבודה.
החוק זוכה לתמיכת הברית הכללית של ארגוני העובדים (GAWA) בפיליפינים.
הארגון ציין את הסיכונים שבחיבור מתמיד בהתייחס לסיכון לשחיקה וללחץ נפשי ופיזי שנגרמים כתוצאה מחוסר מנוחה.
הזכות להתנתק אינה מעוגנת כיום בחוק הישראלי.
לפיכך, הדיון המשפטי בשאלת המענה להודעות בשעות הפנאי עוסק על פי רוב בשאלה מתי יש לראות אותו כעבודה המזכה בגמול שעות נוספות בהתאם לחוק שעות עבודה ומנוחה.
דרישה מעובדים לזמינות גם מעבר לשעות העבודה היא נורמה נפוצה בשוק העבודה הישראלי.
מחקר שפרסם פורום ארלוזורוב העלה כי בשנת 2022 כ-43% מהעובדים בישראל נאלצים לעבוד גם מחוץ לשעות העבודה על מנת לעמוד בדרישות העבודה.
הזמן האטומי הבין-לאומי הוא תקן זמן אטומי בעל דיוק גבוה.
התקן מגדיר אלגוריתם חישוב ממוצע הזמן הנמדד על ידי שעונים אטומיים (שעוני צזיום) הממוקמים ברחבי העולם.
יחידת זמן זו נמצאת בשימוש משנת 1955.
ב-1967 הוגדרה השנייה כמשך הזמן שבו מתרחשות 9,192,631,770 תנודות של אטומי היסוד צסיום-133.
הזמן האטומי הבין-לאומי סונכרן עם הזמן הבין-לאומי (UT1) ב-1 בינואר 1958. אך מכיוון שהזמן הבין-לאומי מבוסס על זמן הסיבוב של כדור הארץ, הסנכרון הופר במרוצת השנים.
הזמן האוניברסלי המתואם (UTC) מסונכרן עם הזמן האטומי בסטייה קבועה של מספר שלם של שניות (37, החל מ-31 דצמבר 2016) על מנת לשמור על הקשר בינו לבין הזמן הבין-לאומי.
הזכות לשוויון (מכונה גם עקרון השוויון) משמעה שוויון בזכויות ובחובות בחברה, ללא הבחנה לפי קריטריונים לא רלוונטיים, שעשויים לכלול גזע, מין, גיל, שפה, לאום, דת, נטייה מינית, השקפה פוליטית ואידאולוגיה.
במדינות רבות בהן קיימת זכות לשוויון ישנן מחלוקות פוליטיות ומשפטיות לגבי רשימת הקריטריונים שיש לכלול בה.
כך לדוגמה, רק בחלק מן המדינות הדמוקרטיות קיים איסור אפליה בשל נטייה מינית או בשל היותו של אדם בעל מוגבלות, וגם במדינות שבהן קיים איסור כזה, פרטיו אינם אחידים.
כדי שתתקיים הזכות לשוויון, כפי שהיא מובנת במדינות דמוקרטיות, צריכים להתקיים שני תנאים:
חקיקה – חוקי המדינה צריכים לקבוע יחס זהה ושווה לכל אדם ללא משוא פנים, כך שלא תהיה העדפה או פגיעה של החוק באדם או קבוצה כלשהי, בשל גורמים בלתי רלוונטיים כמו: גזע, מין, דת, השקפה פוליטית או אידאולוגיה.
אכיפה – רשויות השלטון צריכות לאכוף את החוק כך שהשוויון המובע בחוקי המדינה ימומש הלכה למעשה, כלומר בעת מגע בין האדם לרשויות השלטון יעניקו הרשויות לכל אדם יחס זהה, כך שבמקרים זהים, מבחינת הגורמים הרלוונטיים, יינתנו זכויות, חובות ופסקי דין זהים.
הזכות לשוויון משמעה שיש לתת יחס שווה לאנשים בעלי תכונות רלוונטיות זהות.
יחס שונה לאנשים בעלי תכונות שוות על רקע שאין לו קשר ענייני (כגון על רקע גזעני) אסור על פי חוק ומכונה אפליה פסולה.
על פי פרשנות מורחבת, החובה לכבד את הזכות לשוויון ולהתייחס באופן שוויוני לאנשים חלה לא רק על רשויות השלטון, אלא גם על גופים פרטיים.
כך לדוגמה, אי קבלת אדם לעבודה על רקע מין, גזע ודת כאשר נתוניו מתאימים לעבודה – אסורה בישראל על פי חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה.
מקרים בהם מותרת סטייה מעקרון השוויון
יש הטוענים כי במקרים מסוימים מותר וראוי לסטות מעקרון השוויון, מתוך הכרה כי ישנם פרטים או קבוצות שזקוקים ליחס מיוחד מכיוון שיש להם צרכים מיוחדים או מצב המצדיק מתן יחס שונה.
ישנם שני מקרים מוגדרים לסטייה מעקרון השוויון:
הבחנה – קבוצות בעלות צרכים מיוחדים או מצב מיוחד מקבלות יחס שונה מצד החוק, מתוך התייחסות למצבן ולצורכיהן.
למשל: נכים, זקנים, נשים לאחר לידה המקבלות חופשת לידה וכדומה.
היחס השונה יכול להיות בצורה של העדפה (כמו הטבות מס, קצבאות, זכויות חנייה לרכב), אך לעיתים הוא כולל גם תנאים מפלים (כגון, חיוב פרישה מעבודה).
ניתן לטעון שהענקת זכויות לנכים ולנשים לאחר לידה אינה פוגעת בזכות לשוויון, מפני שההבדלים בזכויות נובעים מסיבה רלוונטית.
אולם, הבחנה בזכויות בשל מין בלבד או מסיבות גיל בלבד (כגון מתן זכות הצבעה מגיל 18, או מתן הטבות וזכויות לזקנים בהגיעם לגיל מסוים) אינה נובעת מסיבה שרלוונטית לכל אדם ספציפי, אלא, משיקולי נוחות על בסיס סטטיסטי (שאולי נובעים מרלוונטיות לגבי רוב האנשים, אך לא לגבי כולם).
העדפה מתקנת – ישנן קבוצות או אוכלוסיות שלמות שהופלו בעבר ונמנעו מהן זכויות שוות, ולכן נוצר פער ברמתן הכלכלית-חברתית מול שאר החברה.
לדוגמה, האפרו-אמריקאים בארצות הברית הופלו במשך עשרות שנים לרעה על ידי חוקים מפלים ויחס אי שוויוני על רקע גזעני, לכן ניתנת להם עדיפות בקבלה למוסדות להשכלה גבוהה על פני לבנים בעלי נתונים זהים.
עוד על נושא זה ניתן לקרוא במאבק האפרו-אמריקאים לשוויון זכויות.
ההעדפה המתקנת היא זמנית ומטרתה היא צמצום הפערים וכאשר אלו יצומצמו תופסק העדפה המתקנת.
יש המתנגדים להעדפה מתקנת וטוענים שהיא מנציחה את הסטראוטיפים נגד קבוצת המיעוט, מעוררת ספקות כלפי ההישגים של חברי הקבוצה, מקטינה את הרצון של חברי הקבוצה להתאמץ על מנת להגיע להישגים אישיים, יוצרת תלות רבה של הקבוצה במדינה ולכן עלולה לגרום לתביעות נוספות שלהם מהמדינה.
בנוסף טוענים שהאפליה המתקנת, מהווה אפליה פסולה כלפי שאר האזרחים.
למשל לבן אמריקאי עלול שלא להתקבל למוסדות להשכלה גבוהה מכיוון שמקומו יינתן לאפרו-אמריקאי בגלל העדפה מתקנת.
במגילת העצמאות נכתב: "מדינת ישראל ...
תקיים שוויון זכויות חברתי ומדיני גמור לכל אזרחיה בלי הבדל דת, גזע ומין".
עם זאת, הזכות לשוויון אינה מופיעה בחוקי היסוד, ובפרט הושמטה במכוון מחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, העוסק בזכויות האדם.
בפסקי דין שונים פסק בג"ץ שהזכות לשוויון קיימת מכוח עקרונות כלליים, גם בלי שתיקבע בחוק.
בשנת 1969 כתב שופט משה לנדוי, בבג"ץ ברגמן, ביחס לעקרון השוויון: "אצלנו אין סעיף מפורש כזה, לא בחוקה כתובה ואף לא בסעיף 'משוריין' של חוק יסוד, ואף על פי כן רעיון זה, שאינו כתוב על ספר, הוא מנשמת אפו של המשטר החוקתי שלנו כולו."
השופט מאיר שמגר כתב: "הכלל שלפיו אין מפלים בין אדם לאדם מטעמי גזע, מין, לאום, עדה, ארץ מוצא, דת, השקפה או מעמד חברתי הוא עקרון יסוד חוקתי, השלוב ושזור בתפיסות היסוד המשפטיות שלנו ומהווה חלק בלתי-נפרד מהן."
השופט אהרן ברק כתב: "עקרון היסוד, המשמש מטרה חקיקתית לכל פעולות הגוף המחוקק, הוא העיקרון של שוויון הכול בפני החוק.
על-כן יש להניח ולפרש דברי חקיקה, כבאים להגשים מטרה זו ולא לסתור אותה."
בפסקי דין רבים של בית המשפט העליון הוכרו חלקים מהזכות לשוויון (הקשורים בהפליה הפוגעת באוטונומיה של הרצון הפרטי, אף אם אינה משפילה כשלעצמה) כנגזרים מהזכות לכבוד שבחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, במה שמכונה "מודל הביניים" לפרשנות היקפה של הזכות לכבוד.
פסק דין שבו נערך דיון מקיף בנושא הוא פסק הדין הראשון בעניין חוק טל משנת 2006.
בנוסף לכך, חוקים אחדים אוסרים הפליה, כלומר מבססים את הזכות לשוויון, בהקשרים ספציפיים:
חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה: אוסר הפליה משלל סיבות ביחסי העבודה.
קביעת תנאים שלא ממין העניין, כגון דרישת שליטה מושלמת בעברית מעובד שתפקידו כרוך בדיבור מועט, נחשבת אף היא להפליה.
הבחנה המתחייבת מאופיים או מהותם של התפקיד או המשרה, כדוגמת אי קבלת אדם מוסלמי למשרת רב, אינה בגדר הפליה.
חוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים: אוסר הפליה משלל סיבות במתן שירותים לציבור.
אין רואים הפליה כאשר הדבר מתחייב מאופיו או ממהותו של המוצר, השירות הציבורי או המקום הציבורי.
חוק שיווי זכויות האישה: אוסר הפליה בין גברים ונשים, למעט בתחומי הנישואים והגירושים, ומעגן הוראות לייצוג הולם של נשים.
חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות: אוסר הפליה של אנשים עם מוגבלות.
חוק זכויות החולה: אוסר הפליה משלל סיבות במתן טיפול רפואי, אך מסייג שאין רואים הפליה מטעמי גיל כאשר ההבחנה נדרשת משיקולים רפואיים.
כפי שעולה מדבריה של שולמית אלוני בעת דיוני הכנסת על הצעת חוק יסוד: מגילת זכויות האדם, ערך השוויון עולה מן המקורות במשפט העברי.
האדם נברא אחד, בניגוד לשאר החיות שנבראו בזוגות, ללמד שכל בני האדם הם בניו של אדם הראשון ואין האחד טוב מן האחר.
הזכות לפרטיות היא זכותו של אדם למרחב פרטי פיזי או וירטואלי הנתון לשליטתו, מתוך ההכרה כי ישנם תחומים בחיי אדם שאינם אמורים להיות ברשות הרבים ללא הסכמתו המפורשת.
הזכות לפרטיות היא חלק מזכויות האדם הטבעיות, להן זכאי כל אדם באשר הוא, משום שכל אדם זקוק לפרטיות על מנת לפתח ולממש את האוטונומיה שלו כפרט.
הפרטיות מאפשרת לאדם לחיות את חייו ולשלוט על מידת החשיפה, ההתערבות או החדירה לחייו בהתאם לרצונו.
בישראל היא מוכרת כזכות חוקתית המעוגנת בחוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו.
מקובל לראות בזכות זו אחת משתי נגזרות של הזכות לכבוד (נגזרת נוספת היא הזכות לשם טוב – לשון הרע) אך יש הרואים בה זכות עצמאית.
כך או כך, מדובר בזכות יסוד, המוגנת באמנות ובהסכמים בין-לאומיים, כמו גם בחקיקה בישראל ובעולם.
מרבית החוקים בעולם מגבילים את הפרטיות כאשר היא מתנגשת בזכויות ובאינטרסים ציבוריים אחרים, למשל: חופש הביטוי, חופש המידע, זכות הציבור לדעת, ביטחון ציבורי ואף מיסוי (תחום המחייב לרוב גילוי של מידע על הכנסות או רווחים אישיים).
לעיתים אנשים בוחרים לוותר על פרטיותם, לטובת הטבה פוטנציאלית שעשויה לצמוח מכך (כמו הגנה, פרסום או כסף).
פרטיות היא יכולתו של אדם או קבוצה לבודד את עצמם או מידע לגביהם.
הגבולות והתוכן של מה שנחשב לפרטי משתנים ממדינה למדינה ובין אנשים, אך ישנם מספר תחומים שמקובל לראותם כפרטיים.
פרטיות קשורה לעיתים לאנונימיות, כלומר הרצון להישאר לא מזוהה במרחב הציבורי.
הזכות המשפטית לפרטיות נזכרה לראשונה במאמרם של עורכי הדין סמואל וורן ולואיס ברנדייס "The Right to Privacy".
לימים היה ברנדייס לשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית.
בשנת 1890 פרסמו השניים את המאמר שנתן לזכות לפרטיות במשפט האמריקני את השם "הזכות להיעזב במנוחה".
יש להבחין בין פרטיות כזכות משפטית לבין היותה נורמה חברתית.
עם זאת, בין הזכות המשפטית לפרטיות לבין הנורמה החברתית של מושג הפרטיות קיימים קשרי גומלין מורכבים.
לעיתים החברה משפיעה על המשפט כך שנורמה חברתית קיימת נהפכת לכלל משפטי חדש של הגנה על הפרטיות ולעיתים להפך (הכלל משפטי משנה נורמה קיימת), לעיתים הכלל המשפטי והנורמה החברתית מתקיימים זה לצד זה ולעיתים הם מתחרים זה בזה.
הסוציולוג אלן וסטין הדגיש את ההיבט החברתי שבפרטיות וטען שהפרטיות היא צורך אנושי.
המשפטן האמריקני דניאל סולוב מציע טקסונומיה של קטגוריות של מצבי פגיעה בפרטיות במטרה להסיט את הדיון התאורטי והמשפטי בהגדרת מושג ה"פרטיות" אל עבר ציון הפעילויות שמציבות איום על הפרטיות:
עיבוד מידע: (3) צבירת מידע, (4) זיהוי על בסיס מידע, (5) אבטחת מידע, (6) שימושים אחרים במידע, (7) היעדר שקיפות כלפי מושא המידע
חדירה: (15) פלישה, (16) התערבות בהחלטות
הפילוסופית הלן ניסנבאום מציעה גישה של "פרטיות הקשרית" לפיה הזכות לפרטיות היא הזכות לזרימה ראויה של מידע אישי.
כלומר, הפרה של פרטיות לא מתרחשת כאשר נאסף מידע רב מדי על אודות הפרט, אלא כאשר חל שינוי בתהליך העברת המידע – בין אם בצד השולח ובין אם בצד המקבל.
לדוגמה, עצם העובדה שהבנק מחזיק פרטים פיננסיים רבים על לקוחותיו אינה מהווה פגיעה או סכנה לפגיעה בפרטיות, כך גם לגבי מרפאה השומרת מידע רפואי אודות המטופלים במרפאה.
אולם אם פרטים פיננסיים מהבנק יועברו למרפאה ולהפך, אזי תתרחש פגיעה בפרטיות.
השינוי שחל בזרימת המידע הפר את התנאים שהתירו את החזקת המידע והוא שמהווה את הפגיעה בפרטיות.
על פי המשפטנית רות גביזון הפרטיות היא מניעת גישה לא רצויה לאדם, ומורכבת משלושה תחומים:
פרסום מידע פרטי אודות האדם
אנונימיות, כלומר זכותו של אדם, בנסיבות רגילות, שלא יסירו מעליו את מסכת האנונימיות העוטפת אותו בחיי היום יום.
ניתן להבחין בין פרטיות פיזית ופרטיות במידע:
פרטיות קלאסית (פיזית): ככל סוגי הפרטיות, גם פרטיות זו תלוית תרבות ואדם.
לרוב האנשים במרבית התרבויות כיום יש תחושה חזקה של רצון לפרטיות ביחס לחשיפה של גופם לזולת.
רוב בני האדם יעשו מאמצים גדולים על מנת לא להיראות בעירום, בעיקר באמצעות לבישת בגדים או באמצעות יצירת קירות ומחיצות (למשל בין תאי הלבשה במלתחות).
גם פעולות גופניות מסוימות כמו עשיית צרכים או יחסי מין נחשבים בתרבויות רבות לכאלה שדורשים מרחב אישי פרטי.
פרטיות אישית מתייחסת לרוב לפרטיות פיזית ויכולה להיות מוגדרת כמניעת חדירה למרחב האישי והפיזי של הפרט.
היא כוללת בין היתר את צנעת הגוף ומניעת כניסה לא-מורשית לרשות היחיד.
פרטיות במידע אישי (במאגרי מידע): פרטיות במידע או בנתונים על אדם.
בקבוצה זו אין אחידות ביחס המשפטי בעולם.
באיחוד האירופי ובמדינות המושפעות ממנו, אמת המידה להגדרת מידע אישי הראוי להגנה היא היותו מזהה את האדם בו מדובר.
בארצות הברית, לעומת זאת, אמת המידה שונה, ומידע אישי מוגן רק ברשימה מוגדרת של מצבים, למשל מידע פיננסי, מידע רפואי, או מידע גנטי.
סוגי מידע שאינם מוסדרים במפורש בחקיקה האמריקנית אינם זוכים להגנה ביחסים שבין אדם לחברו או בין צרכן לתאגיד.
במישור החוקתי, ביחסים שבין אדם למדינה, יש הגנה חוקתית, בעיקר בקשר לפעילות של אכיפת חוק (חיפוש ותפיסה).
שאלות הנוגעות לפרטיות במידע מועצמות בעידן המידע משום קלות האיסוף וההפצה של נתונים ומידע על הפרט וסוגיות חדשות מתעוררות לאור השימוש באינטרנט.
חלוצה בתחום הפרטיות הדיגיטלית היא חברת Apple אשר ידועה בנוקשותה היוצאת דופן בשמירה על פרטיות המשתמש כעיקרון בסיסי בניגוד לחברות טכנולוגיית מידע שונות, וגם ידועה בניסיונותיה לקדם ולהפיץ את חשיבות הפרטיות הדיגיטלית מבחינה חוקית וציבורית
ביקורות כנגד הזכות לפרטיות או החשיבות המוענקת לה:
ביקורת מצד השוק: הטענה היא כי הזכות לפרטיות מגבילה זרימה של מידע, ולכן מפריעה לתפקוד השוק החופשי.
הדובר המובהק ביותר של עמדה זו הוא השופט האמריקאי ריצ'רד פוזנר.
ביקורת על ביקורת זו היא כפולה: ראשית, לפרטיות יש ערך שחורג מהגבלת זרימה של מידע וספק עד כמה הניתוח הכלכלי מביא את הערך המוסף הזה בחשבון או יכול לכמת אותו.
שנית, אין לחשוב על הפרטיות במושגים בינאריים (יש או אין פרטיות), כפי שעולה מטענות תומכי השוק החופשי, אלא כרצף שמגביל את זרימת המידע במידות שונות.
ביקורת מצד הפמיניזם: ביקורת זו מביעה חשש מהחייאת הגבול שבין הפרטי לציבורי.
החשש הוא שמתחת למסווה הפרטיות, ובגללו, מתרחשים דברים איומים, כגון אלימות ואונס, הרחק מידה של המדינה, אשר נמנעת מלהתערב בספירה הפרטית.
ביקורת מצד העמדה הקהילתנית: הטענה היא שהפרטיות מפריעה לתפקודה התקין של הקהילה, ומדגישה את הפרט האטומיסטי יתר על המידה.
השפעות חלוקתיות: הטענה היא כי העשירים, החזקים והמתוחכמים נהנים מהזכות לפרטיות הרבה יותר מעניים, החלשים והמתוחכמים-פחות, ולפעמים על חשבונם של החלשים, ובכך הזכות לפרטיות מצטרפת להחלשתו של מי שחלש ממילא.
זו ביקורת נאו-מרקסיסטית שמאתרת את יחסי הכוח בחברה ואת "השתלבותה" של הזכות לפרטיות במערך הכוחות.
אינטרסים של המדינה והציבור: הביקורת מצד השלטון שמייצג את האינטרסים הציבוריים מכוונת כלפי עוצמת הזכות, בעיקר כאשר היא מתנגשת עם אינטרסים ציבוריים אחרים.
הטענה היא כי כאשר הגנה על הפרטיות ניצבת אל מול שיקולי ביטחון, שמירה על הסדר הציבורי ויעילות שלטונית, השיקולים האחרונים חשובים יותר.
במאבק בין האינטרסים הנ"ל הפרטיות מוצגת כמותרות וכמטרד שמגביל את פעולות המדינה.
חופש הביטוי, שקיפות ופומביות: הזכות לפרטיות עשויה להתנגש עם זכויות יסוד אחרות.
לדוגמה, במקרה של הזכות לחופש ביטוי והזכות לחופש המידע – פרסום מידע על אדם בתקשורת עשויה להיות בעלת ערך חדשותי, אבל פוגעת בפרטיותו.
בשל קונפליקט זה כלי תקשורת מבקרים את הזכות לפרטיות משום שהיא נתפסת בעיניהם כמגבלה על חופש העיתונות.
הקונפליקט בין הזכות לפרטיות לבין חופש הביטוי השפיע רבות על התפתחותה של הזכות לפרטיות.
מצד אחד הוצגה סלידה מחשיפה תקשורתית של נושאים אינטימיים של אנשי ציבור – ומצד שני הוצגה הכרה בכך שהעיתונות איננה יכולה למלא את ייעודה במימוש זכות הציבור לדעת מבלי לפגוע בפרטיות אדם.
התנגשות אחרת היא בין עקרון פומביות ההליך המשפטי לבין הזכות לפרטיות.
כאשר דיון מתקיים בדלתיים סגורות או ללא פרסום פרטים מזהים – נשמרת הפרטיות של הצדדים להליך המשפטי (פלילי או אזרחי), אבל נפגע עקרון הפומביות, ולהפך.
"אין לי מה להסתיר": לפי טיעון פופולרי זה מי שזקוק לפרטיות הוא רק מי שמבקש להסתיר מידע שלילי שחשיפתו תזיק לו (כגון עבריינים).
אזרחים נורמטיביים ושומרי חוק לא צריכים להגן על פרטיותם משום שפגיעה בה לא יכולה להזיק להם.
אולם טענה זו נשמעת לרוב על ידי מי שנמצא בזרם המרכזי בחברה (המיינסטרים), הקובע את הנורמה ומשפיע בכך על גבולות החוק.
טענה זו מתעלמת מכך שגם כאשר ברצוננו להסתיר דבר מה, אין משמעות הדבר שהמעשה אסור או פסול.
לדוגמה, אין דבר פסול בעירום, ובכל זאת רוב האנשים לא היו מעוניינים להיחשף בעירום.
יתר על כן, לפי ברוס שנייר פרטיות היא מושג רחב יותר מסודיות והסתרה – היא זכות אנושית אינהרנטית ונדרשת לצורך שמירה על כבוד האדם.
גם מיכאל בירנהק מציין כי הפרטיות לא מגנה רק על מידע סודי אלא מהווה את החירות שלא להיות נעקב.
המעקב מגביל את החופש שלנו לנסות, לטעות ולתהות לגבי מי שאנחנו ויוצר קונפורמיזם בהתנהגות ובהחלטות.
קשה לאדם לפתח דעות, אם הוא חשוף כל העת ונתון למעקב ולביקורת.
היחס בין הזכות לפרטיות לבין זכויות אחרות
דוגמה להעדפת הזכות לפרטיות ניתן למצוא ביחס לעיקרון פומביות הדיון אשר מזה שנים רבות הושרש גם בפסיקה כעקרון חוקתי על חוקי, זאת בהסתמך על סעיף 3 לחוק יסוד: השפיטה.
לאחר כינון חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, קבע בית המשפט העליון, כי עקרון הפומביות, חרף חשיבותו, נסוג מפני הזכות לפרטיות: "אין לראות בפומביות הדיון עיקרון מוחלט.
עליו לסגת לעיתים מפני זכויות ואינטרסים נוגדים.
אחד מאותם זכויות ואינטרסים הוא הפרטיות.
אף זכות זו היא בעלת מעמד חוקתי-על-חוקי (סעיף 7 לחוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו)".
אין זאת אומרת שזכותו המכובדת של זה גוברת על זכותם הבסיסית של אלה הבאים עמו במגע להוסיף לחיות ולהתקיים, להיות מעודכנים מפני מחלתו הקשה שבהתפשטותה עלולה ממש לאוכלם עד נפש".
ניתן לראות שלאחר חקיקת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו בתי המשפט נדרשו לפרשנות שיפוטית רחבה יותר באשר לחקיקה הקיימת של הכנסת (למשל חוק הגנת הפרטיות).
כמו כן, הם נדרשו לתת לזכות לפרטיות משקל רב יותר ולהתחשב בה יתר על המידה כאשר התנגשה עם זכויות אחרות.
הזכות לפרטיות קבועה בסעיף 12, בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם 1948, "לא יהא אדם נתון להתערבות שרירותית בחייו הפרטיים, במשפחתו, במעונו, בחליפת מכתבים שלו ולא לפגיעה בכבודו או בשמו הטוב, כל אדם זכאי להגנת החוק בפני התערבות או פגיעה באלה".
כמו כן, הזכות לפרטיות מפורטת בסעיף 17 באמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות 1966, וכתובה באופן זהה להכרזה משנת 1948.
המשפט הישראלי מכיר בהגנה על הזכות לפרטיות, שזכתה למעמד של זכות יסוד המנויה בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, וכן בחוק הגנת הפרטיות.
חוקים שונים מוסיפים הגנות נוספות בהקשרים מסוימים, בעוד שחוקים אחרים, בעיקר בקשר לפעילות של אכיפת חוק ופעולות שלטוניות, מצמצמים או מסייגים את ההגנה על הזכות לפרטיות, לשם הגנה על אינטרסים ציבוריים שונים.
בחוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו, עוגנה חוקתית זכותו של האזרח בישראל לפרטיות כפי שמופיע :
ביטוי למעמד החוקתי של הזכות ניתן למצוא בפס"ד גנימאת: "הזכות לפרטיות היא בישראל זכות יסוד.
כיום היא מעוגנת בסעיף 7 לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
פגיעה בפרטיות על ידי רשויות שלטוניות מותרת רק בחוק ההולם את ערכיה של מדינת ישראל, שנועד לתכלית ראויה, ובמידה שאינה עולה על הנדרש, או לפי חוק כאמור מכוח הסכמה מפורשת בו.