tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר השנים הראשונות הקשות, משק יראון פיתח במרוצת השנים מקורות הכנסה מגוונים שהובילו אותו להצלחה כלכלית.
מקור ההכנסה העיקרי הוא מפעל "פסקל טכנולוגיות", הפועל באזור התעשייה במעלות.
בנוסף, מפעל הרוכסנים הוותיק "פסקל רוכסנים", ענפי גידולי השדה, מטעי נשירים (תפוחים, אגסים, דובדבנים וקיווי) משתלה המתמחה בעצים נדירים, ומפעל "רהיטי יראון" המתמחה במוצרים להרכבה עצמית לרשתות שיווק.
ענף התיירות מכיל את "אגם חי", פינת חי לליטוף מסביב לאגם טבעי קטן.
בעלי חיים המסתובבים חופשי הם איילים אדומים, איילים נקודים, ארנבונים, עופות, סוסי פוני ועוד.
ביראון 38 חדרי אירוח "שלווה על ההר".
בשנת 2000 הוקם "יקב הרי גליל" בשיתוף עם יקבי רמת הגולן, מבנה היקב המצופה בעץ אלון ונירוסטה, משלב בין התפיסה המסורתית של תעשיית היין לחדשנות "הייטקית".
היין המשובח מיוצר מכרמים שנטועים בהרי הגליל העליון וזוכה בתחרויות יין בארץ ובעולם.
בצידו המזרחי של הקיבוץ ממוקמת אנדרטת "הכשרת דפנה" לזכר 16 חברים שנהרגו בקרבות מלחמת השחרור.
מהאנדרטה מובילה טיילת פסלים אל אנדרטה לזכר איילת לנגר אלקובי שנהרגה בפיגוע רצחני של מחבל מתאבד ב-19 באוקטובר 1994 בעת נסיעה בקו 5, סמוך לדיזנגוף סנטר שבתל אביב.
ירבוזיים (שם מדעי: Amaranthaceae, מנוקד: מִשְׁפַּחַת הַיַּרְבּוּזִיִּים) היא משפחת צמחים בעלי פרחים המונה כ-168 סוגי צמחים ולהם כ-2,400 מינים.
מרבית המינים הם צמחים עשבוניים או שיחיים, מיעוטם עצים.
הירבוזיים נפוצים בכל היבשות, בעיקר באזורים טרופיים וממוזגים, אך נעדרים מאזורים אלפיניים וארקטיים.
במחקרים טקסונומיים של קבוצת APG משנת 1998 (ומאוחר יותר אושרר ב-2003) משפחת הירבוזיים כוללים סוגים שבעבר סווגו בעבר למשפחת הסלקיים.
הבולט שבהם הוא כף האווז.
ההבדלים בין קבוצות הסלקיים והירבוזיים הקלאסיים הם שניים: הראשון, עלי העטיף של הירבוזיים הם לרוב קרומיים לבנים, ורודים או אדומים ואלו של הסלקיים בדרך-כלל, קרומיים או בשרניים ירוקים.
השני, האבקנים בסלקיים מופרדים ובירבוזיים זיריהם לרוב מאוחים, לפחות חלקית.
לפני המיון של אותם סוגי סלקיים מחדש, היה היקפה של משפחת הירבוזיים קטן בהרבה - 900 מינים בלבד, ו-65 סוגים.
העלים פשוטים, מסורגים או מנוגדים, שפתם תמימה או לעיתים משוננת והם נטולי עלי לוואי.
הפרחים נכונים, ערוכים בתפרחות מרוכזות (בתצורות כגון שיבולת ואשבול), בעלי ארבעה עד חמישה עלי כותרת (לרוב מאוחים) ובין אחד לחמישה אבקנים.
הפירות הם גרגירים, אגוזים, הלקטים ולעיתים רחוקות ענבות.
בארץ צומחים בר כשבעה סוגי ירבוזיים: ירבוז, לובד המדבר, דיגרה, רב-מוץ, ביצן וכף האווז.
ביהדות, יראת השם או יראת שמיים היא מצווה לירא את האל.
בספר החינוך מצוינת מצווה זו כאחת משש מצוות תמידיות, המתייחדות בכך שאפשר לקיימן באופן תמידי בכל רגע ורגע, ועניינן הגדרת היחס הנכון של האדם כלפי אלוהיו.
בתורה ישנם פסוקים נוספים המורים על יראת השם, כגון:
יראת האלוהים מוזכרת בתנ"ך בפרשת עקידת יצחק, לאחר שאברהם מוכן לקיים את מצוות האל ולהקריב את יצחק בנו, מתוך אמונה עזה ברצונו של אלוהים.
מלאך אלוהים עוצר את אברהם מלשחוט את בנו במילים:
על פי ספר החינוך, מצוות יראת האל היא מצווה תמידית, שחיובה הוא בכל רגע ורגע מחייו של האדם.
המשמעות המעשית לכך, היא שעל האדם להשגיח תמיד על מעשיו לבל יחטא, ואם בכל זאת חטא יתעורר מיד לשוב בתשובה, מתוך הידיעה כי אין מעשה אשר נעלם מן ה', וכי יש שכר ועונש כפי מעשי האדם.
חלק ממצוות יראת ה' הוא גם האיסור להזכיר את שם ה' ללא צורך.
יראת האל, או יראת שמים, יכולה להתפרש הן כפחד מפני האל והן כרצון עז לקיים את רצונו מתוך אמונה יוקדת בצדקתו.
באופן רחב יותר, משמש הביטוי "יראת שמים" לתיאור המחויבות של האדם כלפי אלוהים.
אדם המקפיד על תורה ומצוות, מכונה ירא שמים.
מקובל לראות ביראה כלפי אלוהים צד משלים לאהבה כלפיו.
כך מחד נוצרת באדם תחושת קרבה לאלוהים ומודעות לכמיהה בנפשו להתקרב לאלוהים עוד ועוד, ומאידך נשמרת תחושת הנפרדות וההגדרה העצמית של האדם ולפיכך גם הכרה בעבודה שעליו לעשות כדי להתקרב.
הצמדת המילה "שמים" ל"יראה" אינה מובנת מאליה.
מצד אחד, מקבלת היהדות את הגישה האימננטית הדוגלת בהיעדר פיזיות לישות האלוהית ובהימצאות האל בכל מקום, לפי הפסוק .
מצד שני, פעמים רבות מוזכרים השמים בתנ"ך ובדברי חז"ל כמקום מושבו של האלוהים, כמו בפסוק .
אחד ההסברים למשל זה הוא היות השמים המקום היחיד שבו יכול האדם "לראות אינסוף" – שהרי בכל מקום שיביט בעולם יתקל מבטו בעצם ממשי כלשהו, ואילו את השמים האדם רואה אך למעשה אין להם ממשות או סוף.
וזהו שכתוב "השמים מספרים כבוד אל" - השמים "מספרים" ומסבירים לאדם השפל בקרקע את כבוד האל ואין סופיותו, על ידי שיתבונן בהם.
לכן השמים הם המתאימים ביותר לתיאור נשגבותו ואינסופיותו של האלוהים, שהם שורש היראה.
מוסבר שם שהפסוקים אינם סותרים כלל אלא הם שתי דרגות של יראה: כל עבודת ה' מתחילה מיראה, וזה העובד מיראה, זוכה לקיים מצוות משמחה.
רמה ראשונית ביראת שמים היא "יראה תתאה" (בארמית, בעברית: "יראה תחתונה"), שהיא יראת העונש במובנו הפשוט: האדם מצייר בדמיונו את העונש שיקבל בחייו ולאחר מותו אם יעשה עבירות ולא ילך בדרך התורה.
עונש זה מרתיע אותו, וגורם לו ללכת בדרך טובה כדי לשמור את נפשו.
רמה גבוהה יותר היא "יראת הרוממות" – תחושת יראה המתעוררת באדם בעומדו מול רוממות ושגב, בהתפעלות והערצה.
תחושה מעין זו מוכרת בפגישה עם תופעת טבע פלאית, כגון ברקים ורעמים.
ככל שהירא יבין את גודלו ונוראותו של האלוהים, תגדל יראתו עוד.
להבדיל מיראת העונש, יראה כזו לא מפחידה ומרתיעה את הירא והוא לא חפץ להתחמק ממנה, אלא אדרבה – הוא מחפש להתמלא ולהיפגש שוב ושוב עם גודל ושגב האלוהים.
דרגה גבוהה עוד יותר של יראת הרוממות היא תפיסת הטוּב המוחלט של אלוהים.
הירא מבין ומרגיש את טוב האלוהים ורוצה לדבוק בו עד כדי פחד מכל רבב של התרחקות ממנו.
כדוגמה אפשר לראות את היראה הזו אצל ילד קטן שמבין את תלותו המוחלטת באמו ובאהבתה, ומפחד מכל התרחקות ממנה.
יראה זו פועלת יחד עם אהבת ה' ומתבטאת בחיבור עמוק של הירא אל אלוהיו, ומכאן ערכה הגדול.
"ואמר רבי חנינא: הכל בידי שמים חוץ מיראת שמים, שנאמר "
"כל אדם שיש בו יראת שמים דבריו נשמעין, שנאמר: "
פסולים לעדות, לפי שאין מתעסקין ביישובו של עולם ואין בהם יראת שמים".
יַרְבּוּז הוא סוג של צמחים עשבוניים חד-שנתיים, לעיתים רחוקות רב-שנתיים בעלי תפרחות דמויות שיבולת, הנפוץ בכל רחבי הגלובוס, בעיקר באזורים הטרופיים והסובטרופיים.
רבים מבני הסוג נחשבים לעשבים רעים, אך מינים רבים משמשים כצמחי תועלת, כמקורות למזון (בעיקר זרעים ועלים), כצמחי מרפא, להפקת צבע ולנוי.
הירבוז הוא סוג של צמחים ממשפחת הירבוזיים (שאליה משתייכת הקינואה וגם משתייכים כל המינים ששויכו בעבר למשפחת הסלקיים).
כ-95 מינים של ירבוז זוהו בעולם ולהם קשת רחבה של גוונים הן בפריחה והן בעלווה.
הפרחים הזעירים שערוכים בתפרחות צפופות, החפים הקרומיים המלווים את הפרחים ועלי העטיף משווים לתפרחות את המראה הקשקשי האופייני.
בישראל נמצאו 12 מיני בר של ירבוז, כולם מינים גרים ופולשים, שמוצאם מאמריקה מלבד ירבוז יווני (.Amaranthus graecizans L).
בישראל גדלים שני מינים בגינות נוי.
האחד ירבוז מזניב שתפרחותיו ארוכות ואדומות, והשני ירבוז תלת-גוני שתפרחותיו כדוריות ועליו מכוסים בכתמים אדומים.
הירבוז הוא סוג צמחים דו-פסיגיים, בעלי שחלה עילית ללא עמוד שחלה ובעלי עטיף פשוט שעליו מפורדים ולרוב אינם צבעוניים.
כלומר עטיף הפרח של הירבוז, אינו מורכב מגביע ומכותרת, אלא מסוג אחד של עלים שאינו נבדל לגביע או לכותרת.
הסוג ירבוז הם צמחים עשבוניים חד-שנתיים לעיתים רחוקות רב-שנתיים, כרגיל בעל פרחים מואבקי רוח, חד-מיניים (החד-ביתיים הם קירחים, מקרחים או שעירים או הדו-ביתיים הם קירחים או מקריחים ואינם שעירים) או לעיתים רחוקות בעל פרחים דו-מיניים.
העלים מסורגים, פשוטים ותמימים, ירוקים או אדמדמים, והם אינם בשרניים ואינם שעירים.
העלים בעלי פטוטרת על פי רוב, וחסרי לוואים.
התפרחות שיבולים (מסוג מְסֻיֶּמֶת) חיקיות או אמיריות.
הפרחים הרבים והזעירים ערוכים בקבוצות.
הקבוצות צפופות זו לזו ועל פי רוב מצטרפות לשיבולים ארוכות, לפעמים מפוזרות הקבוצות לצברים צברים, אך אז כל פרחי הקבוצה פוריים.
התפרחות מקובצים בתפרחות קצרות בחיק עלי הגבעול (למשל, י' עדין, י' נטוי, י' מבריק, י' מפושל, י' ירוק-שיבולת) או ערוכים גם בשיבולים או במכבדים ארוכים המסיימים את הגבעול (אמיריים) וגם בשיבולים בחיקי העלים (חיקיים) למשל, ירבוז שרוע וירבוז לבן, ירבוז יווני.
הפרחים זעירים ומרובים, כרגיל חד-מיניים, בעלי שחלה עילית ובעלי עטיף פשוט.
כל פרח מלווה 2 או 3 חפיות ירוקות או צבעוניות, דוקרניות (למשל, ירבוז פלמר וירבוז לבן) או אינן דוקרניות והן דומות לעלי העטיף במבנם וגודלם.
החפיות יושבות על עוקץ הפרח ואם אין עוקץ אז החפיות סמכות לפרח.
העטיף דמויי גביע ומשתייר לאחר הפריחה.
עלי העטיף 3 עד 5 מפורדים עד לבסיסם, דקים, קרומיים, קירחים, ירקרקים או צבעוניים (לעיתים צבעם ארגמן).
האבקנים ניצבים מול עלי העטיף ומספרם כמספר עלי העטיף בדרך כלל 5 לפעמים 2 או 3. זירי האבקנים חופשיים ואינם מעורים בעלי העטיף.
השחלה עילית, בעלת מגורה אחת, אין עמוד שחלה, הצלקות 2 עד 4 דמויות מרצע.
הפרי שקיק יבש דמוי ביצה, קרומי, הנפתח על ידי מכסה עגול (חציו העליון של הפרי) ובראשו ניכרים שרידי 2 או 3 צלקות, או השקיק אינו נפתח והצלקות שבראשו אינן ברורות או שהוא נשבר בראשו ללא תפר ברור (למשל, י' נטוי, ירבוז מוריגי, י' עדין, י' מבריק).
השקיק אינו נושר יחד עם העטיף שלעולם אין עליו כנפיים או שיכים.
שקיק הוא פרי חד-זרעי הנוצר בשחלה עילית ודופנו קרומית.
הזרע דמוי עדשה קוטרו עד 2.5 מ"מ, קליפתו קשה וצבעה חום או שחור.
מיני הירבוז הם צמחי C4, דהיינו הם צמחים שבהם נעשה קיבוע פחמן במסלול C4. מסלול זה יעיל במהלך ההטמעה (פוטוסינתזה) ומקנה יתרונות למיני הירבוז בתקופות יובש.
במרבית הצמחים השיפה, שהיא רקמה להובלת מוצרי הטמעה, נמצאת חיצונית לעצה שבגבעול.
במיני הירבוז מתפתחת שיפה גם בתוך העצה המשנית.
שיפה זאת קרויה שיפה מובלעת.
מקור השם ירבוז הגיע לשפה העברית כנראה מפרסית, שבה הוא נקרא 'יארבוז'.
בתוספתא הוא מוזכר כאחד ממיני הירקות (כלאים, א, יא).
אולם לראשונה מוצאים אותו ב, דווקא כצמח-בר: "הפיגם והירבוזין השוטים...".
שמו גם נשתמר בכמה מקומות בארץ בפי הערבים בצורת 'ארבוז, או 'ג'רבוז'.
מקור השם המדעי 'אמרנתוס' (amaranthus) הוא מהמילה היוונית ἀμάραντος שפירושה "אינו נובל" וזאת משום שלמינים אחדים של הירבוז יש "פרחי אלמוות", שכן התפרחות של מספר מינים שומר על צורתן ועל צבען גם בהתייבשן.
השם "יַרְבּוּז" ניתן לסוג אַלְבֶּרְסִיָּה במילון "ילקוט הצמחים" (הערה 334) משנת 1930, אבל הוא ניתן לצמח ירבוז של במילון "צמחי ארץ ישראל - שמות המשפחות והסוגים" משנת 1946 בסעיף 44, ובהערה כתוב [לפנים חָמָם, שפירוש Amomum] ולמשפחה מִשְׁפַּחַת הַיַּרְבּוּזִיִּים.
מרבית מיני הירבוז המצויים בארץ הם גרים, דהיינו הם מצויים מחוץ לתחום תפוצתם הטבעית.
הם הגיעו לישראל, ככל הנראה יחד עם תוצרת חקלאית או כלי אריזה מיובאים בעיקר מארצות הברית.
התפשטותם מקבילה לפיתוח החקלאי המואץ בישראל כמו הרחבת שדות מעובדים בכלל ושטחים מושקים בפרט.
התפשטות מיני הירבוז אינה אופיינית רק לישראל והם הפכו לקומספולטיים הודות למספר תכונות: כושר תחרות גבוה על משאבים במיוחד בבתי גידול מופרעים שם שוררת צפיפות מועטה של צמחים; האבקה ברוח (חוסר תלות במאביקים); הנבת זרעים רבים והפצתם; חיוניות הזרעים במשך תקופה ארוכה; היעדר דרישות ספציפיות לנביטה; צמיחה מהירה של נבטים.
ובנוסף יכולת העמדת דורות אחדים בשנה, למשל ירבוז מפושל וירבוז פלמרי מעמידים עד 4 דורות בשנה.
כל 12 המינים הגדלים בר בישראל הם מינים חד-שנתיים, מלבד ירבוז נטוי (צמח אקראי שלא אותר שוב) וירבוז מוריגי שהם חד שנתיים או רב-שנתיים קצרי חיים.
מלבד ירבוז יווני, כול מיני הבר והתרבות בישראל הם מינים פולשים שמוצאם מאמריקה.
מלבד ירבוז הגדות הנדיר מאוד וירבוז פלמר שהם דו-ביתיים, כל המינים הם חד-ביתיים, דהיינו הפרחים הזכריים והנקביים פורחים על אותו פרט.
מיני הירבוז הם צמחי שדות ובמיוחד שדות שלחין (מושקים) ומופעים במספר חברות צמחים בעלי מבנה מסוים והרכב מינים קבוע.
חברת הירבוז, שמרכיביה הם מינים שונים של ירבוז (י' מופשל, י' יווני, ירבוז ירוק-שיבולת וי' עדין) מצויה במקומות מוארים או מוצלים במעט, כמו פרדסים גני ירק.
בחברה זו מופיעים גם יבלית מצויה, גומא הפקעים קייצת מסולסלת ומרור הגינות.
ירבוז עדין מופיע יחד עם חבלבל השדה בחברת רגלת הגינה שמופיעה במקומות מוארים בלבד, מושקים ולחים ומתנוונת בתנאי יובש.
חברת דוחנית השלחין ואצבען מאדים, שמצויה במקומות מוצלים, כוללת צמחי דושן משולש, זיפן מצוי, בת יבלית מצרית, ירובז מצוי וירבוז מופשל.
חברת הירבוז תחליף את חברת חברת רגלת הגינה כשהפרדס מתבגר העצים גדלים והשטח מוצל יותר, ואותה תחליף חברת הדוחנית והאצבען כאשר הצל רב ביותר.
ירבוז שרוע הוא אחד המרכיבים של חברת כף-אווז האשפות המצויה במקומות של מצבורי אשפה וזבל, בחצרות עזובות ובחורבות.
יַרְבּוּז הַגָּדוֹת (Amaranthus tuberculatus (Moq.) J.D.Sauer) – צמח עשבוני דו-ביתי נדיר, קירח או מקריח, מסתעף מבסיסו.
בצמחים בוגרים הגבעול הראשי בעל רכסים אדמדמים וחריצים ירוקים לאורכם.
העלים מוארכים ומחודדים בקצותיהם, בעלי פטוטרות ארוכות, לעיתים כמעט כאורך הטרפים, עורק האמצע בולט בצדו התחתון של הטרף.
תפרחות הנקבה חיקיות ואמיריות ותפרחות הזכר חיקיות בלבד.
לפרח הנקבה 5 עלי עטיף ולפרח הזכר 2 עלי עטיף.
אורך החפיות של פרחי הזכר כ-2 מ"מ.
הזרעים דמוי עדשה, חומים בהירים עד כהים ומבריקים.
שכיחותו ופגיעתו של ירבוז פלמר כצמח-רע הולכת ועולה, ויותר אוכלוסיות מתגלות בגידולי קיץ שונים כולל כותנה, תירס, ואבטיח.
הוא מהווה איום משמעותי לגידולי החקלאות, מאחר שהוא צמח c4 חד שנתי, דו-ביתים, מהיר צמיחה ובהפריה זרה.
יתרה מזאת, נמצאו אוכלוסיות שלו, שהראו עמידות לקוטלי עשבים שהוא לא נחשף אליהם בישראל.
ירבוז הגדות גדל בבקעת כנרות, בגלבוע ובמישור החוף הדרומי והוא פורח מסוף אפריל ועד תחילת נובמבר.
שמות נרדפים: ירבוז הירדן (Amaranthus rudis Sauer).
יַרְבּוּז יְוָנִי (.Amaranthus graecizans L) – צמח עשבוני חד-ביתי נפוץ, שרוע או נטוי, ירוק-אדמדם, בדרך כלל מסועף וענֵף גובהו 10 עד 75 ס"מ.
הגבעולים מאדימים ולאורכם חריצים בעלי זוויות.
העלים צרים דמוי אזמל בתת-מין graecizans ודמויי ביצה בתת-מין sylvestris ואורכם עד 7 ס"מ ורוחבם עד 3 ס"מ.
העלים מחוספסים, מבריקים ומעט גליים.
העורק האמצעי שקוע מעט ומקנה לעלים צורת מרזב שטוח.
בשפת העלה בדרך כלל פס לבן.
כל התפרחות חיקיות, אדמדמות ואינן ניתקות לאחר ההבשלה.
הפרחים צפופים או מפוזרים בחיק העלים.
עלי העטיף 3. החפיות קצרות במידה ניכרת מעלי העטיף.
השקיק הבשל ירוק, והוא נפתח על ידי מכסה עגול (חציו העליון של הפרי).
הזרעים דמויי עדשה, חומים-שחורים, מבריקים וקוטרם עולה במקצת על מ"מ אחד.
ירבוז יווני הוא המין היחיד בישראל שאינו צמח גר ותפוצתו הטבעית משתרעת ממקרונזיה ומארצות הים התיכון ועד תת-היבשת ההודית במזרח ואנגולה באפריקה.
הוא גדל כמעט בכל המחוזות של ישראל ופורח מסוף ינואר ועד תחילת ינואר.
הוא מסוגל להעמיד דורות אחדים בשנה, זרעיו רבים חלקם נובטים מייד וחלקם נותר רדום.
לירבוז יווני 4 תת-מינים, מהם שניים גדלים בישראל: תת-מין graecizans ותת- מין sylvestris.
יַרְבּוּז יְרֹק-שִׁבֹּלֶת (.Amaranthus cruentus L) צמח עשבוני חד-ביתי, פחות מצוי, שעיר על פי רוב וזקוף, בעל גבעולים ירוקים עם פסים סגולים או גבעולים סגולים.
העלים ירוקים בשני צידיהם במידה שווים ואורכם מגיע עד ל-12 ס"מ.
העורקים בצד התחתון של העלה סגולים.
התפרחות ירוקות, דמויות שיבולים ארוכות למדי והן חיקיות וגם אמיריות.
התפרחת המרכזית עבה מהסעיפים הצדדיים וארוכה מהם בהרבה וממנה יוצאים סעיפים צדדים מלוכסנות שאף הם ארוכים למדי בחלק התחתון שלה.
עלי עטיף 5 (לעיתים רחוקות ובייחוד בפרחים זכריים האבקנים 3 עד 4), אורכם 3 מ"מ כאורך הפרי או יותר מזה.
עלי העטיף קטנים מאורך הפרי וקטנים מהחפיות.
הטרף של עלי העטיף קרומי דמוי אזמל, מתחדד בהדרגה ומסתיים בקודקוד מחודד והעורק הראשי מוקשה ומתחדד כלפי מעלה.
עלי העטיף דומים לאלו של ירבוז פלמר ושונים מירבוז מופשל, שעלי העטיף שלו דמויי מרית, קודקודם קטוע ובעלי חוד קטן יותר.
הפרי נפתח בתפר היקפי בראשו על ידי מכסה עגול.
ירבוז ירוק-שיבולת גדל כמעט בכל המחוזות של ישראל, פורח מסוף מרץ ועד תחילת דצמבר.
יַרְבּוּז לָבָן (.Amaranthus albus L) - צמח עשבוני חד-ביתי מצוי, ירוקים מלבינים, קירח או מתקרח.
נופם של פרטים שגובהם 40 עד 50 ס"מ הוא כדורי, והם ניתקים לאחר ההבשלה ומתגלגלים ברוח.
התפרחות קצרות, חיקיות וירוקות (התפרחות של ירבוז יווני בצבע סגול-אדמדם).
עלי עטיף 3 והם אינם שווים באורכם זה לזה.
החפיות קשות ודוקרניות במקצת בראשן, ואורכן כפול מאורך הפרי ומאורך עלי העטיף.
הפרי הבשל ירוק ונפתח על ידי מכסה עגול (חציו העליון של הפרי).
ירבוז לבן גדל כמעט בכל המחוזות של ישראל ופורח מסוף מאי ועד תחילת אוקטובר.
יַרְבּוּז מַבְרִיק (.Amaranthus blitum L) - צמח עשבוני חד-ביתי נפוץ, קירח או מקריח, התפרחות שיבולים קצרות בחיק העלים וגם אמיריות כלומר מסיימים את הגבעול.
הפרחים הנקביים בעלי 5 או לעיתים רחוקות 4 עלי עטיף.
הפרי פחוס, חלק או משורטט.
הזרע חלק ומבריק ואורכו 1.5 עד 2.5 מ"מ וקוטרו 1.5 מ"מ, ארוך מעט או שווה באורכו לעטיף.
הפרי אינו נפתח והצלקות שבראשו אינן ברורות או שהוא נשבר בראשו ללא תפר ברור.
ירבוז מבריק גדל כמעט בכל המחוזות של ישראל ופורח מסוף מאי ועד תחילת ינואר.
למין זה 4 תת-מינים, באופן מפליא שניים נמצאים במזרח הים התיכון, אבל רק אחד בישראל.
יַרְבּוּז מֻפְשָׁל (.Amaranthus retroflexus L) - צמח עשבוני חד-ביתי מצוי, שעיר על פי רוב, זקוף, גובהו 20 עד 100 ס"מ, ירוק או בעל גבעולים סגולים לפחות בבסיסם.
העלים גדולים, מאורכים ובהירים יותר בצידם התחתון ואורכם מגיע עד ל-12 ס"מ.
העורקים בצד התחתון של העלה ירוקים ולא סגולים כמו בירבוז ירוק-שיבולת.
תפרחות מסועפות דמויות שיבולת חיקיות וגם אמיריות.
כל סעיפי התפרחת שווים באורכם פחות או יותר.
התפרחת המרכזית נוצצת במקצת כעין הכסף, בחלקה התחתון היא מסתעפת לשיבולים קצרות ואילו חלקה העליון עשויה שיבולת עבה ורציפה.
התפרחת המרכזית עבה מהסעיפים הצדדיים.
עלי העטיף דמויי מרית, קודקודם קטוע ובעלי חוד קטן.
ירבוז מופשל גדל כמעט בכל המחוזות של ישראל ופורח מתחילת אפריל ועד סוף דצמבר.
יַרְבּוּז מוֹרִגִּי (.Amaranthus muricatus (Gillies ex Moq.) Hieron) - צמח עשבוני חד-שנתי או רב-שנתי קצר חיים, נדיר, קירח או מקריח.
העלים צרים דמויי סרגלי או אזמל.
התפרחות חיקיות וגם אמיריות, השיבולים.
עלי העטיף 5. הפרי אינו נפתח ובעל בליטות חדות (מגובשש) ואורכו 2 עד 2.5 מ"מ והוא ארוך מעט או שווה באורכו לעטיף.
ירבוז מוריגי גדל בעמק יזרעאל ופורח מסוף ספטמבר ועד סוף דצמבר.
יַרְבּוּז נָטוּי (Amaranthus deflexus) - צמח עשבוני חד שנתי או רב-שנתי קצר חיים, חד-ביתי, אקראי.
הוא אותר פעם אחת בשנת 1907 בחדרה.
עלי העטיף 3. הפרי אינו נפתח, או שהוא נשבר בראשו ללא תפר ברור.
הפרי חלק, דמוי אגס, אורכו 2.5 עד 3 מ"מ, ארוך באופן ניכר מהעטיף.
הזרעים חומים כהים מאוד עד שחורים, קוטר 1 עד 1.2 מ"מ, מבריקים, ממלאים רק את החלק פרוקסימלי (הקרוב לעוקץ) של הפרי.
מין זה נמצא בשרון ופורח מסוף מאי ועד תחילת ספטמבר.
יַרְבּוּז עָדִין (Amaranthus viridis) - צמח עשבוני חד-ביתי נפוץ, קירח או מקריח, התפרחות שיבולים קצרות בחיק העלים וגם אמיריות כלומר מסיימים את הגבעול.
הפרי כדורי ומגובשש, אורכו 1 עד 1.5 מ"מ ארוך מעט או שווה באורכו לעטיף.
ירבוז עדין פורח מסוף מרץ ועד תחילת דצמבר.
יַרְבּוּז פַּלְמֶר (Amaranthus palmeri S.Watson) - צמח עשבוני דו-ביתי (בצמח עם פירות אין למצוא פרחים זכריים).
הוא פחות מצוי, גבוה (עד 1.5 מ'), קירח או מקריח ומסועף.
העלים דמויי אזמל עד דמוי ביצה, אורכם 5 עד 10 ס"מ ורוחבם 1 עד 3 ס"מ.
העורקים לבנים, במיוחד בצד התחתון של העלה.
התפרחות מורכבות מכמה שיבולים הפונות לצד, ומשיבולת מרכזית שארוכה מהן בהרבה.
פרחי הנקבה בעלי שחלה בת 2 צלקות ובעלי 5 עלי עטיף דמויי מרית וחפיות שראשם דוקרני, וארוכים פי 3 בערך מאורך עלי העטיף.
אורך החפיות הזכריים כ-4 מ"מ, מעט יותר מאורך העטיף, והם דומים לעלי העטיף הקרומיים.
החפיות הקוצניות שלו ממסייעות בתפוצתו באמצעות בעלי חיים.
אבקת הפרח עלולה לגרום לתופעות אלרגיות.
ירבוז פלמר גדל כמעט בכל המחוזות של ישראל ופורח מסוף מאי ועד תחילת דצמבר.
יַרְבּוּז קוֹצָנִי (.Amaranthus spinosus L) - צמח עשבוני חד-ביתי נדיר מאוד.
בבסיס כל עלה זוג קוצים.
הגבעול זקוף מסועף, ירוק או סגול מעט, גובהו 30 עד 100 ס"מ, כמעט עגול או זוויתי קהה, מסועף.
פטוטרת העלה 1 עד 8 ס"מ, קירחת, 2 קוצים בבסיסה; הטרף סגלגל עד מעוין או סגלגל עד אזמל, אורכה 3 עד 13 ס"מ ורוחבה 1 עד 6 ס"מ.
הוא גדל בבקעת כנרות, השרון ועמק החולה ופורח מסוף פברואר ועד תחילת ספטמבר.
יַרְבּוּז שָׂרוּעַ (Amaranthus blitoides S.Watson) - צמח עשבוני חד-ביתי נפוץ, מסועף מבסיסו, שרוע והדוק לקרקע וגובהו 15 עד 50 ס"מ.
העלים דמויי אזמל או ביצה הפוכה ואורכם 1 עד 3 ס"מ.
התפרחות רק חיקיות וחפויות על ידי העלים.
חמשת עלי העטיף ארוכות במידה ניכרת מהחפיות.
הוא גדל כמעט בכל המחוזות של ישראל ופורח מסוף יוני תחילת דצמבר.
כצמח מאכל: מינים אחדים של ירבוז משמשים כצמחי ירקות הודות לעליהם הגדולים העסיסיים והרכים.
הפלאחים הערבים בארץ ישראל היו אוכלים את העלים הצעירים והגבעולים של הירבוז המופשל (Amaranthus retroflexus), טריים או מבושלים.
אולם, ירבוז שצמח באדמה עשירה בחנקות עלול להיות רעיל עקב הצטברותן בעלים.
ירבוז ירוק (מוכר גם בשם תרד סיני, ובשמו המדעי Amaranthus viridis) הוא אחד ממיני הירבוז המשמשים כירק מאכל.
השימוש בצמח נפוץ באזורים טרופיים במזרח ובעיקר בהודו.
ירק זה הוא מקור טוב לוויטמינים כגון A, K, B6, C, B2, ו-B9 ומינרלים כגון סידן, ברזל, מגנזיום, אשלגן, אבץ, נחושת ומנגן.
ירבוזים שונים גודלו באסיה, אמריקה ואפריקה להפקת זרעיהם.
האינדיאנים באמריקה מנצלים את זרעי הירבוז כמרכיב בתבשיל.
בחלק מארצות המגרב כותשים את זרעי הירבוז לקמח, המשמש להכנת קציצות צמחוניות - מאכל תוניסאי שהגיע לצרפת (ומשם גם לארצות אחרות) והפך למעדן במסעדות.
ניתן לאוכלו בשתי צורות: פיקנטי (כמתאבן), או מתוק (כקינוח).
את קמח הירבוז ניתן להשיג בחנויות טבע שונות בארץ.
הוא אינו מכיל גלוטן ועל כן חביב על חולי הצליאק.
כצמח מרפא: בתקופה העתיקה ייחסו לצמחי הירבוז סגולות מרפא.
הצמח מכיל בין השאר אשלגן וחנקן.
משרה, המיוצר מעלי ירבוז יבשים וטחונים, משמש באינדונזיה כתרופה לפצעים חיצוניים, לזירוז המחזור החודשי וכנגד ברונכיטיס.
לטענת האינדונזים המשרה מזרז השתנה ולכן הוא טוב גם כנגד מחלת המין זיבה.
הסינים משתמשים בצמח כנגד הכשות נחשים, להורדת חום גבוה ולטיפול בבצקת, שלשול ודיזנטריה.
ברפואה העממית משמשים שורשי ירבוז מפושל כמרתח לעצירת שטפי דם בזמן הווסת, לעידוד הפרשת החלב אצל נשים מניקות וכן כסם משלשל לילדים ועוד.
מרתח משורשיו של ירבוז ירוק-שיבולת משמש בריפוי דלקת שלפחוית השתן וכן כסם משתן, ומרחת מעליו מסייע בריפוי מחלות כבד.
כצמח נוי: מינים שונים של ירבוז משמשים כצמחי נוי פופולריים ברחבי העולם.
בגינות רבות בארץ ניתן למצוא את הירבוז המזניב (A.
caudatus) שתפרחתו אדומה עזה ואת ירבוז שלוש-גוני (A.
tricolor) שעליו מכוסים בכתמים אדומים דקורטיביים.
כמקור לצבע: בני שבט ההופי (Hopi שבט אינדיאני שחי בדרום מערב ארצות הברית באזור אריזונה של היום) הפיקו מן הירבוז צבע אדום חזק.
החומר המעניק לצמח את צבעו האדום הוא ביטלאין (Betalain), האחראי גם לצבעו האדום של הסלק.
כיום קיים צבע סינתטי בגוון דומה בשם (מוכר גם כ-Red No.
2 בצפון אמריקה וכ-E123 באיחוד האירופי).
בתקופה העתיקה הירבוז כסמל אלמות קישטו בהם קברים ותמונות אלים ופסליהם.
ביוון הקדישו את הירבוז לאלה ארטימס.
ניסים קריספיל, ילקוט הצמחים, כרך ט-מ, ערך: ירבוז, הוצאת יערה, י-ם, 1987.
עזריה אלון, האנציקלופדיה של החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 10, ערך: ירבוז, משרד הביטחון – ההוצאה לאור והחברה להגנת טבע, 1982.
מילון אבן שושן החדש, כרך ו-ל, ערך: ירבוז, אברהם אבן-שושן, הוצאת קריית ספר בע"מ, י-ם, 1991.
מאגר ירבאטאן (טורקית Yerebatan Sarnıcı - "מאגר המים השקוע") הוא בור מים תת-קרקעי, הנחשב לגדול מבין מאות מאגרי המים העתיקים שנמצאים מתחת לעיר איסטנבול.
האתר שוכן כ-150 מטר מדרום מערב לאיה סופיה ונבנה במאה ה-6. המאגר נבנה מתחת לארמון הקיסרים הביזנטים שלא שרד.
כיום המבנה מוצף במים רדודים, נוסף לגשר נמוך שנבנה לתועלת המבקרים.
המבנה מכונה לעיתים בכינוי "הבזיליקה" על שם בזיליקה שנצבה במקום.
לבור המים, קיבולת של כ-100,000 מטר מעוקב מים, וכיום הוא משמש כאתר תיירות.
לעיתים מוצגות בו תערוכות ומתקיימים בו קונצרטים, בשל האקוסטיקה המיוחדת במקום.
התקרה, באורך כ-138 מטר, ברוחב כ-65 מטר ובעובי של כ-7.5 מטר, נתמכת על ידי "יער" של 336 עמודי שיש (רובם בשימוש משני ומקורם במבנים קודמים).
משקלה של התקרה נתמך באמצעות קמרונות צולבים בין כל ארבעה עמודים.
כותרות העמודים הן בעיקר בסגנונות יוניים וקורינתים, למעט בודדים שסגנונם דורי ואחרים שנעדרים עיצוב מוגדר.
מבין עמודים אלה בולטים שלושה עמודים מיוחדים: עמוד בעל עיטורים הנראים כדמעות, ואלה מיוחסות למאות העבדים שמתו במהלך בנייתה של הבזיליקה; וכן שני בסיסי עמודים מגולפים בדמות פרצופה של מדוזה השוכנים בפינה הצפון-מערבית של האתר.
בין השנים 2016 עד 2022 בוצעו שיפורים לשיקום ופיתוח האתר.
מאגר ירבאטאן הופיע בסרט ג'יימס בונד השני, מרוסיה באהבה, בו מתואר כי הוא שוכן מתחת לקונסוליה של ברית המועצות, אם כי בפועל הוא נמצא במרחק ניכר ממנה.
האתר מופיע גם בסרט "התופת" משנת 2016, בכיכובו של טום הנקס, המבוסס על ספרו של דן בראון.
ירבוע גדול (שם מדעי: Jaculus orientalis) הוא מין מכרסם ממשפחת הירבועיים החי באזורי מדבר באפריקה ובאסיה וחי גם בישראל.
הירבוע חי במדבריות, בחולות ובשיחים באזורים יבשים שונים וכן בשדות.
הוא נצפה במדינות הבאות: אלג'יריה, מצרים, ישראל, לוב, מרוקו, ערב הסעודית ותוניסיה.
אורך גופו של הירבוע הגדול 9.5 עד 16 ס"מ.
רגליו האחוריות ארוכות בהרבה מרגליו הקדמיות.
לו זנב ארוך של 12.8 עד 25 ס"מ המכוסה פרווה דקה וקצרה, ובקצהו ציצת שיער שחור ולבן.
משקלו הממוצע של הירבוע כ-139 גרם.
הם נעים בקפיצות באמצעות שתי רגליהם האחוריות, בצורה המאפשרת להם לנוע במהירות תוך חיסכון באנרגיה.
עיניו ואוזניו הגדולות מסייעות לו לזהות טורפים ואיומים בסביבתו.
את מהלך היום הוא מבלה במחילתו ובכך נמנע מהחום.
בחודשי החורף יכולים הירבועים לישון זה על גבי זה לשמירת חום גופם.
הוא ניזון ממיני צומח רבים ואף מפטריות מדבר.
הוא משתמש ברגליו הקדמיות לחיפוש מזון בחול.
הנקבות ממליטות בכל המלטה 2–8 גורים.
לאחר ההמלטה נשארת האם קרוב לגוריה במחילה, ומספקת לגוריה מזון והגנה.
בתחילת חייהם אורך רגליהם הקדמיות והאחוריות דומה, הזנב קצר, הם ללא פרווה ועיניהם ואוזניהם סגורות.
בארבעת השבועות הראשונים של חייהם נעים הגורים באמצעות רגליהם הקדמיות וגרירת גופם ורגליהם האחוריות, ולאחר מכן הם מסוגלים לנוע באמצעות ארבע רגליהם.
בגיל של כשבעה שבועות הם מסוגלים לנוע באמצעות שתי רגליים בלבד.
הם פוקחים את עיניהם לאחר חמישה שבועות.
הם מגיעים לעצמאות בגיל 8–10 שבועות ומגיעים לבגרות מינית בגיל 8–12 חודשים.
הירבועים הם חיות חברתיות, ופעמים רבות נמצאים יחד קבוצות.
הם מסוגלים לשחק אחד עם השני.
הם חופרים מחילות בחולות המדבר, לעומק של 75 עד 175 ס"מ, ולאורך של עד 2.5 מטר.
בישראל נפוץ הירבוע הגדול בנגב.
בעבר נצפה הירבוע בתל שוקת, בתל ערד, בדרום מדבר יהודה, מערד לבאר שבע, דרומה מנחל סכר, בירוחם ובמשאבי שדה.
הירבוע הגדול סובל מפגיעה בבית הגידול בשל קיטוע, קרקעות המשמשות למרעה שמפחיתות את המזון הזמין וחרישה לצורכי חקלאות הפוגעת במחילותיו.
יראם המגדיאלי (לעיתים גם: המגדלי; באנגלית: Yiram of Magdiel) היה פרשן המקרא בן המאה ה-10, מחוגו של רס"ג.
יראם פעל ברומא, והכינוי "המגדיאלי" דבק בו בשל פרשנות מדרשית לזהותו של האלוף המקראי, מצאצאי עשו, "אַלּוּף מַגְדִּיאֵל" ().
לפי פרשנות זו שמקורה הידוע הראשון בפירוש רש"י על התורה, והשתקעה גם בחיבור המדרשי המאוחר "מדרש אגדה": .
יראם היה בן דורו של רס"ג וצעיר ממנו, וייתכן שהיה תלמידו.
יש המייחסים לו את חיבור הפירוש לדברי הימים שהדפיס רפאל קירכהיים בפרנקפורט בשנת תרל"ד, משלושה כתבי יד.
ירבועניים או הֵטֵרוֹמִיסִיִּים (שם מדעי: Heteromyidae) הם משפחת מכרסמים החיים באמריקה הצפונית במחילות עמוקות באזורים חמימים ויבשים כמנו מדבריות וערבות עשב יבשות, אף שחלקם חיים גם בצפונה של אמריקה הדרומית ביערות ואזורים ממוזגים יותר.
הירבועניים מזכירים מאוד את הירבועים וכמותם הם בעלי רגליים אחוריות ארוכות וכן זנב ארוך המאפשרות להם לקפץ ולהימלט מטורפים.
עם זאת הם אינם קרובי משפחה שלהם ומקורבים דווקא לבוניים ולחולדי השק שחיים כמותם בצפון אמריקה.
לירבועניים ישנם לחיים גדולות כמו של אוגרים בהם הם מאחסנים זרעים ומזון צמחי דומה.
אורך גופם הממוצע הוא 15 ס"מ וזנבם ארוך מעט יותר ובעל ציצה בקצה.
יש להם חוטם קצר ואוזניים קטנות, המותאמים לחייהם במחילות, אך חושים חדים וערנות מתמדת כולל בשנתם.
הפרווה פרועה ואצל חלק מהמינים גם קוצנית מעט וצבעה הוא חום בהיר, אפרפר או חום-אדמדם.
ירבוען קוצני או הֵטֵרוֹמִיס (Heteromys) - בו 11 מינים
Liomys - בו 5 מינים
יַרְבּוֹעָן או עכבר הקנגורו (Dipodomys) - בו 20 מינים
עכברון קנגורו (Microdipodops) - בו 2 מינים
עכבר הכיס (Perognathus) - בו 9 מינים
Chaetodipus - בו 17 מינים, ביניהם עכבר כיס קוצני
ירבוע ארבע-אצבעי (שם מדעי: Allactaga tetradactyla) הוא מין של ירבוע החי במדבר סהרה ובאגני מלח וחופים בצפון אפריקה ברחבי מצרים ולוב.
כמשתמע משמו לירבוע זה ארבע אצבעות ברגליו.
הירבוע הוא מכרסם קטן דומה לעכבר בעל רגליים ואוזניים ענקיות ובעל זנב ארוך עם קצה שחור שעיר.
הזנב עוזר לירבוע להתאזן בעת עמידה וכן לתמרן בעת זינוקים.
הוא בעל ידיים קטנות ביותר אבל עצמות רגליים חזקות היכולות להניע אותו קדימה פי כמה מאורך גופו - צעד העוזר לו לברוח מטורפים כמו קרקלים, תנים, שועלים ונחשים, אך לא יעיל נגד עופות דורסים.
הפרווה של הירבוע בהירה ומתמזגת עם החול ומעט שחורה בקצה וכתומה מצדו האחורי.
הגב אפור מלמעלה והבטן לבנה.
אוזניו הגדולות של הירבוע עוזרות לו לשמוע רחש קל שבקלים וכך להימלט מטורפים שקטים.
כמו כן הוא בעל חוש ריח חד.
ירבוע זה הוא בעל 4 אצבעות ברגליו.
הירבוע יוצא ממאורתו המדברית בלילה ומחפש עשבים, זרעים ועלים.
שיניו החזקות עוזרות לו לפצח את גרעיני הזרעים המדבריים והוא אינו צריך לשתות.
הירבוע מצוי בסכנת הכחדה בטבע, בעיקר בגלל פגיעה באזורי חיותו והפרעה מצד האדם.
יִרְאוֹן הייתה עיר מקראית בנחלת שבט נפתלי, המזוהה בכפר הלבנוני יארוּן.
יראון נזכרת פעם אחת בתנ"ך, כעיר מבצר: .
ברשימותיו של תגלת פלאסר השלישי, נזכרת עיר בשם "אירו..." עם סוף חסר, בין ערי הגליל העליון שכבש, ועיר זו מזוהה עם יראון.
שמה של העיר הקדומה נשתמר לפי הסברה המקובלת בשמו של הכפר הלבנוני יארוּן, השוכן כ-5 ק"מ דרומית לבנת ג'בייל, ובסמוך לגבול ישראל, ממערב לקיבוץ יראון, הקרוי על שם העיר הקדומה.
הימצאותו בקרבת תל חצור ותל קדש, המזוהים עם ערים שנמצאות איתה באותה רשימה, מחזקת את הזיהוי.
במרכז הכפר תל עתיק, ברום של כ-800 מטרים מעל פני הים, אשר בו נמצאו חרסים החל מתקופת הברזל.
יראי אלברס לופס (בספרדית: Yeray Álvarez López; נולד ב-24 בינואר 1995 בברקלדו שבספרד), הידוע בקיצור כיראי, הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אתלטיק בילבאו מהליגה הספרדית.
יראי נולד בברקלדו שבחבל הבסקים, ספרד.
בשנת 2008 הוא הצטרף למחלקת הנוער של אתלטיק בילבאו מליגת העל הספרדית.
בעונת 2013/14 שיחק אלברס בבסקוניה, מקבוצות הבת של אתלטיק בילבאו, ששיחקה בליגה הספרדית הרביעית.
בעונת 2014/15 חזר אלברס למועדון והחל לשחק באתלטיק בילבאו ב', קבוצת המילואים של המועדון, ששיחקה בליגה הספרדית השלישית.
הוא ערך 36 הופעות ליגה בעונה זו והבקיע שער אחד, ועזר לקבוצה להעפיל לליגה הספרדית השנייה.
בעונת 2015/16 הוא ערך 32 הופעות ליגה בקבוצה, שסיימה במקום ה-22 והאחרון וחזרה לליגה השלישית.
לקראת עונת 2016/17 הועלה יראי לקבוצה הראשונה של המועדון, אתלטיק בילבאו.
ב-15 בספטמבר 2016 הוא ערך את הופעת הבכורה הרשמית שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בהפסד 0–3 לססואולו במסגרת המחזור הראשון בשלב הבתים של הליגה האירופית לעונת 2016/17. ב-18 בספטמבר ערך יראי את הופעת הבכורה שלו בליגה, כשנכנס כמחליף בדקה ה-70 בניצחון 1–2 על ולנסיה במסגרת המחזור הרביעי.
בתחילת העונה ערך יראי 17 הופעות ב-20 משחקים אפשריים בכל המסגרות, אך רצף זה הופסק לאחר שב-23 בדצמבר הודיע המועדון כי יראי אובחן כחולה בסרטן האשכים ויעבור ניתוח בשבוע שלאחר מכן.
הוא חזר לאחר 46 ימים בלבד ושיחק 90 דקות בהפסד 0–3 לברצלונה.
ירבוע ארך-אוזניים (שם מדעי: Euchoreutes naso) הוא מין מכרסם יחיד בסוגו ממשפחת הירבועיים החי במדבר גובי שבמרכז אסיה, במונגוליה ובמדבר טקלה מקאן שבמחוז שינג'יאנג בסין.
אלו אזורי מדבר חמים והירבוע הוא פעיל לילה כדי להימנע מהתחממות יתר.
הוא בעל רגליים ארוכות שעוזרות לו לקפץ לאורך של 40-46 מ"מ בפעם אחת.
פרוותו אדמדמה עם שיער חום בהיר ומעט לבן.
הזנב מכוסה בשערות עבות וכהות בקצה.
הירבוע ידוע בעיקר בגלל אוזניו הענקיות איתם הוא קולט רעשים נמוכים ביותר, בעיקר של טרפו - חרקים מדבריים וכן של טורפיו השקטים, למשל מיני ינשופיים המתמחים בציד חרישי.
הוא נמלט מטורפיו על ידי קפיצות זריזות לעבר מחילתו.
כך הוא גם משיג את טרפו.
לא ידוע הרבה על ירבוע זה ולא תועד עליו בטבע הרבה.
יַרְבּוֹעָן (שם מדעי Dipodomys) הוא סוג של מכרסם ממשפחת הירבועניים.
ירבוענים הם מכרסמים קטנים הנמצאים במערב אמריקה.
כינוים הנפוץ, עכברוש קנגורו (Kangaroo rat), נובע מכך שהם קופצים באופן דומה לקנגורו.
ואולם ירבוענים ומכרסמים אחרים פיתחו את אופן התנועה הקופצנית באופן עצמאי.
לירבוען שתי רגליים קדמיות קצרות ושתי רגליים אחוריות ארוכות וראש גדול יחסית.
ירבוען בוגר שוקל בין 70 ל-170 גרם.
הזנבות של חולדות הקנגורו ארוכים יותר מגופן ומראשיהן גם יחד.
מאפיין בולט נוסף שלהן הוא שקיות הלחיים הפרוותיות, המשמשות לאחסון מזון.
ירבוענים חיים באזורים צחיחים וצחיחים למחצה, בעיקר בקרקע חולית או רכה, המתאימות לנחיתה.
הם חיים באזורים של קרקעות מאובנות, כולל חרסית, חצץ וסלעים, אשר קשות יותר להישרדות.
הם עושים זאת בין השאר על ידי הפחתת קצב חילוף החומרים שלהם, אשר מפחית אובדן מים דרך העור שלהם במערכת הנשימה.
הם מקבלים מספיק מים מהחמצון המטבולי של הזרעים שהם אוכלים כדי לשרוד ולא צריכים לשתות מים בכלל.
כל מיני הירבוענים רגישים לטמפרטורות קיצוניות ולכן הם נשארים במאורות שלהם בזמן מזג אוויר קיצוני.
ירבוענים נטרפים על ידי זאבים, שועלים, סמורים, ינשופים ונחשים.
ירבוענים אוכלים בעיקר זרעים ולעיתים גם צמחים.
הם חייבים ללעוס את הזרעים במהירות כדי לחסוך באנרגיה ובמים ואז מאחסנים אותם בלחיים שלהם.
כמו כן הם אוגרים מזון במאורותיהם.
ירבוע מצוי (שם מדעי: Jaculus jaculus) הוא מין מכרסם ממשפחת הירבועיים החי במחילות באזורים חמימים ויבשים ברחבי העולם.
הירבוע המצוי חי בעיקר באזורים יבשים כמו מדבריות וניזון בעיקר מצמחים.
לירבוע אויבים רבים וביניהם: דורסי לילה, יונקים טורפים ובני אדם.
תוחלת חייו של הירבוע המצוי היא כ-6 שנים והיא יכולה להתארך אם הוא גדל בתנאי שבי.
אורך גופו של הירבוע המצוי הוא כ-11 סנטימטרים ואורך זנבו כ-18 סנטימטרים ומשקלו נע בין 35 גרם ל-90 גרם.
הירבוע בעל רגליים אחוריות הגדולות פי ארבעה מהרגליים הקדמיות והן משמשות לניתור ולהליכה בתנאי הסביבה בהם הוא חי.
כמו כן כפות רגליו מכוסות שיער על מנת למנוע שקיעה של כפות הרגליים בחול.
כל חושיו של הירבוע מפותחים.
העיניים, האפרכסת, ובועיות השמע שלו גדולות מאוד.
יש לו שערות ארוכות מאוד על חרטומו שעוזרות לו בהתמצאות בסביבה ובמציאת מזון.
מאפייני החיים של הירבוע המצוי
הירבוע המצוי הוא בעל חיים יחידאי (סוליטרי) וכל אחד חי במחילה שחפר לעצמו.
עומק המחילה יכול להגיע למטר אחד מתחת לפני האדמה, ואורכה יכול להגיע לחמישה מטרים.
הירבוע המצוי הוא בעל חיים לילי.
בלילה הוא מקפץ למרחקים בחיפוש אחר מזון, ואילו ביום הוא נח במחילתו.
בארץ ישראל קיימים שני מיני ירבועים: הירבוע המצוי והירבוע הגדול.
את שני המינים הללו ניתן למצוא בנגב, במישור החוף ובערבה.
לאורך השנים ירבועי ישראל נפגעו בעיקר בגלל עבודות בנייה וחקלאות שהרסו את בתי הגידול שלהם.
נכון לשנת 1987 מסווגים/ מוגדרים ירבועי ישראל כבעל חיים המצוי בסיכון, ויש חוק רשמי של המדינה האוסר ציד או סחר בהם.
ירבוען מדברי (שם מדעי Dipodomys deserti) הוא מין של מכרסם ממשפחת הירבועניים החי במדבריות אמריקה הצפונית בפארק הלאומי עמק המוות, האגן הגדול, מדבר מוהאבי וחלק ממדבר סונורה.
הוא מעדיף אזורי חוליות רחבות בתנאים קיצוניים מאוד כמו בעמק המוות.
הירבוען המדברי הוא אחד מהגדולים שבבני סוגו והוא מגיע לאורך 12 סנטימטר ולמשקל של 3.2 גרם.
הפרווה שלו זהובה בהירה עם בטן לבנה.
לירבוען כפות רגליים גדולות, איתם הוא יכול לברוח מאויביו במהירות.
הוא מצוי רוב זמנו במחילה באדמה בעומק של 6–9 מטרים מתחת הקרקע, שם קר בהרבה מהטמפרטורה על פני השטח הלוהטים.
הירבוען אוכל מיני זרעים של צמחייה מדברית המפוזרים בסביבתו והוא יוצא ללקט אותם בערב.
הוא משתמש במים מטבוליים כדי לשמור על הלחות בסביבתו.
ירבוען זנב-דגל (שם מדעי: Dipodomys deserti) הוא מין של מכרסם ממשפחת הירבועניים החי במדבריות אמריקה הצפונית בדרום ארצות הברית ומקסיקו.
הירבוען מגיע לאורך 34 ס"מ עם זנבו המעוטר בציצות שחורות ובקצה לבנות, המזכירות מראה דגל.
הוא בעל פרווה זהובה עם חלקים לבנים ועם בטן לבנה.
לירבוען ישנם שרירי רגליים גדולים העוזרים לו לקפץ במהירות.
הוא פעיל רק בלילה, אז הוא יוצא לחפש זרעים שונים, בייחוד של מיני עשבים וחלקי צמח אחרים.
הירבוענים חיים ביום במחילות שהם חופרים או מוצאים.
לעיתים הם חולקים את המחילות עם ירבוענים מהמין Perognathus flavus.
הירבוען עלול להיטרף בידי עופות דורסים או נחש גופר, אך שמיעתו החדה עוזרת לו לשמוע אותם בטרם עת ולברוח.
ירבוע הכיס (שם מדעי: Antechinomys laniger; מוכר גם בשמו הרשמי האוסטרלי: קולטאר), הוא מין של טורף כיס קטן דמוי ירבוע ממשפחת נמיות הכיס, האנדמי ליבשת אוסטרליה ומהווה מין יחיד בסוגו.
הוא קרוב מבחינה גנטית וחיצונית לסוג דונרט ויש לו שני תת-מינים הנבדלים מעט בצבע ובמידות הגוף.
ירבוע הכיס שוכן בסביבת מחיה מדברית, ובהתאם לכך, יש לו מספר תכונות מורפולוגיות ופיזיולוגיות המאפשרות לו להסתגל לתנאי המחיה הקשים בה.
הוא היה נפוץ בעבר בכל האזורים הצחיחים של האאוטבק האוסטרלי, אך תפוצתו צומצמה משמעותית לאחר הגעת האירופאים ליבשת.
למרות מספר איומים משמעותיים המרחפים עליו, ירבוע הכיס אינו נחשב למין בסיכון.
ירבוע הכיס הוא המין היחיד בסוג Antechinomys (אטימולוגית: "אנטכינוס-עכברי חדש"); הוא משויך לתת-משפחת הדונרטים הכוללת מלבדו את הדונרט, הפלניגל והנינגאווי.
הפרט הראשון נאסף על ידי תומאס מיטשל בניו סאות' ויילס, ומאוחר יותר, ב-1856, הוא תואר לראשונה מדעית על ידי האורניתולוג הבריטי ג'ון גולד, שסיווג אותו בסוג פסקוגל והעניק לו את השם המדעי Phascogale lanigera; בשנת 1867, הוא הועבר לסוג הנוכחי על ידי הזואולוג האוסטרלי ג'רארד קרפט.
מלבד השם האוסטרלי הרשמי קולטאר (Kultarr), ירבוע הכיס מכונה גם פיצ'י-פיצ'י או וול-וול בשפות אבוריג'יניות.
ב-1906, היה דיון נרחב על הטקסונומיה של הסוג, לאחר שמין שני של ירבוע תואר מדגימות שנאספו במסע במרכז אוסטרליה על בסיס הבדלים מורפולוגיים קטנים כמו צבע פרווה חיוור וממדי גוף כבדים יותר.
בעקבות כך, הסוג פוצל לשני מינים: A.laniger שתואר במקור על ידי ג'ון גולד, ו-A.spenceri החדש.
ב-1981, הוצע שהשניים אינם מצדיקים פיצול לשני מינים נפרדים; ניתוח מיטוכונדריאלי הוכיח שאין הבדלים גנטיים ברמה של מין, ומאז הם מסווגים כשני תת-מינים.
הם תופסים טווח גאוגרפי שונה, כאשר A.l.laniger נמצא במזרח היבשת ו-A.l.spenceri נמצא במרכז ומערב היבשת.
מספר הפטמות אצל הנקבות משמש גם כהבדל ביניהם.
ירבוע הכיס הוא טורף זעיר עם תכונות מורפולוגיות ייחודיות המסייעות לו לשרוד בנוף המדברי.
כפי שאופייני ליונק פעיל לילה, הוא בעל אוזניים עגולות וגדולות המקנות לו שמיעה מעולה, ועיניו השחורות בולטות וגדולות אף הן ומותאמות לראייה לילית.
יש לו ראש צר ומשולש עם חרטום מחודד בצורה קיצונית אשר אידיאלי לחיטוט בחול ובאדמה אחר רמשים.
זנבו של הירבוע דקיק וארוך במיוחד (קצת יותר מאורך גופו), ובקצהו ציצת שיער שחרחר דמוית מברשת; הירבוע משתמש בו כמשענת בעת הזדקפות על רגליו והוא מיועד גם למשוך את תשומת לב הטורף.
ירבוע הכיס הוא טורף קטנטן בממדי גוף, אך גדול יותר משאר המינים שבתת-משפחת הדונרטים: אורכו 170–200 מילימטר (כ-20 ס"מ), ומשקלו 20–30 גרם; הזכרים ארוכים וכבדים במעט מהנקבות (בממוצע, הזכר ארוך מהנקבה ב-15 מילימטר ושוקל 10 גרם יותר ממנה).
התכונה הבולטת ביותר של ירבוע הכיס הן רגליו האחוריות: הן ארוכות וחזקות, ומאפשרות לו לנתר או להזדקף עליהן בדומה לירבוע, ולהן ארבע אצבעות בדומה לקנגוראים.
השילוב של הרגליים האחוריות הארוכות יחד עם הגפיים הקדמיות שקצרות מהן באופן ניכר, מאפשרות לירבוע הכיס שני סוגי תנועה: תנועה קופצנית בדומה לקנגורו בה נעשה שימוש רק ברגליים האחוריות, ותנועה שפופה על ארבעת הרגליים המזכירה את תנועת הארנבון.
הירבוע משתמש בסוג התנועה בהתאם למבוקשו: תנועה קופצנית למרדף מהיר אחר חרק או להימלטות מטורפים, ותנועה שפופה לחיפוש מזון.
תודות לרגליו האחוריות, ירבוע הכיס הוא המהיר שבטורפי הכיס הזעירים, והוא מסוגל לנוע במהירות של 13 קילומטר לשעה בשטח פתוח.
הפרווה של ירבוע הכיס קצרצרה, רכה וצפופה.
צבעה בהיר למדי, ונע מצהבהב, לאפרפר כסוף או חום חולי (לעיתים עם שילוב של הצבעים הללו), בעוד שהמפשעה, הגחון והסנטר בצבע לבנבן; אזור הגב עשוי להתכהות מעט.
האוזניים, הגפיים ושורש הזנב דלילים בשיער ובעלי גוון כתמתם.
ראשו של הירבוע בצבע צהבהב או אפרפר, ויש לו טבעות כהות או פס כהה סביב העיניים וחוטם שחרחר.
לרוב ישנו פס שחרחר לאורך המצח והחרטום.
בעבר הוא היה נפוץ למדי בכל המרחבים העצומים של האאוטבק האוסטרלי, אולם מאז הגעת האדם ליבשת הוא הפך לנדיר יותר ותפוצתו צומצמה באופן ניכר.
הוא מצוי כיום בעיקר בטריטוריה הצפונית, באוסטרליה המערבית, ובאוסטרליה הדרומית, ובמידה פחותה בקווינסלנד, בויקטוריה ובניו סאות' ויילס; בכל אחת מהמדינות הללו הוא חווה הכחדות אזוריות משמעותיות.
סביבת המחיה של ירבוע הכיס היא מישורים פתוחים וצחיחים ברחבי המדבריות האוסטרליים, אשר כוללים פסיפס של גיבר (מישור מסולע), חלוקי נחל ודיונות קטנות המנוקדות בשיחים דלילים ובעשבים.
יש לו העדפה לסוגי קרקע מסוימים כמו אבן חול, גרניט וחרסית, וכן לאדמות מבוקעות עם סדקים וחריצים גדולים.
הצמחייה הדומיננטית בבית גידולו מורכבת מעצי שיטה, צחיחנית (Eremophila), עשב הספיניקס, וקסייה (Cassia).
במספר מחקרים נמצא שהוא נמנע מלשהות בצמחייה סבוכה במיוחד, ומאידך נראה לעיתים בסוואנה או בתה דלילה וביערות דלילים נשירים.
ירבוע הכיס הוא יונק פעיל לילה, אשר שעות פעילותו תלויות בטמפרטורה.
את שעות היום הוא מבלה בשינה באזורים מוגנים ומוצלים כמו חללי גזעים, סדקים, כיסי סבך ועשב קטנים; בדרך כלל, במקום המחסה הוא בונה לעצמו קן העשוי מחומרים רכים.
לירבוע הכיס קצב חילוף חומרים גבוה, והמשמעות היא שעליו לצרוך במהירות כמויות גדולות של מזון על מנת להתקיים.
בהתחשב בכך שהוא חי בסביבה מדברית קשה הנתונה לשינויים אקלימיים, לירבוע הכיס יש הסתגלות מיוחדת על מנת למנוע מגופו לאבד אנרגיה, וזאת על ידי שהוא נכנס למצב של נמנום ומטבוליזם מואט (Torpor), אשר מהווה למעשה סוג של תרדמת זמנית.
במהלך התרדמת, טמפרטורת הגוף צונחת ל-11 מעלות צלזיוס, וכתוצאה מכך קצב חילוף החומרים מועט ב-30% ומפחית אובדן מים ואנרגיה.
ירבוע הכיס נכנס לתרדמת החל משעות הבוקר המוקדמות, והיא נמשכת 2–16 שעות ומסתיימת לרוב בתחילת שעות הפעילות עם רדת החשיכה; היא עשויה להתרחש גם בלילות קרים במיוחד.
מעבר לרווח המיידי הבא לידי ביטוי בכך שהירבוע אינו מאבד את כל האנרגיה שאסף ממזונו במשך הלילה, לתרדמת יש יתרונות נוספים: היא מאריכה את חייו של הירבוע, ואף מאפשרת לאוכלוסייה להתאושש לאחר אירועים סביבתיים כמו הצפות, שריפות ובצורת, בכך שבזכותה הירבועים לא פעילים כלל בתקופה הראשונה שבה יש מחסור במזון.
לירבוע התאמות נוספות לסביבת המחיה המדברית: אוזניו ועיניו גדולות באופן לא פרופורציונלי לגופו, והן משמשות אותו הן לשיחור מזון והן לאיתור טורפים מבעוד מועד; על כך יש להוסיף את יכולת הריצה והניתור שלו אשר מגבירה את אחוזי הציד וההימלטות.
כתוצאה מכך, תוחלת החיים של הירבוע ארוכה משמעותית משל בני תת-משפחת הדונרטים.
מעבר לחוש השמיעה והראייה החדים, חוש הריח של הירבוע מפותח אף הוא, ומשמש אותו בעיקר למציאת בן זוג.
חוש הריח חיוני במיוחד לירבוע, מאחר שהמין חי בדלילות על פני שטחי מדבר גדולים.
נקבת הירבוע וצאצאיה קולניים למדי, והתקשורת הקולית ביניהם מתרחשת בעיקר כאשר הם מנסים לאתר זה את זה.
ירבוע הכיס פעיל בסביבת מחיה קבועה אשר גודלה משתנה בהתאם לזוויג; טווח סביבת המחיה של הזכר מגיע עד לכ-1,400 מטר, בעוד שהנקבה פעילה בשטח קטן בהרבה שגודלו אינו עולה על 400 מטר.
ירבוע הכיס מקדיש זמן מועט לחפירת מחילה, אם בכלל; לרוב, הוא עושה שימוש בשורשים, כיסי סבך, סדקים עמוקים, נקיקים וחורים בתור מקלט, ונפוץ במיוחד למצוא אותו בתוך מאורות שנחפרו על ידי בעלי חיים אחרים (בילבי ענק, עכבר מקפץ, לטאת כוח, ועוד).
מדי פעם, הירבוע חופר לעצמו מספר מחילות רדודות ומינימליות שאת פתחן הוא מכסה בעשב.
המחילה קצרה וצרה במיוחד: אורכה כ-50 ס"מ ועומקה כ-5 ס"מ בלבד.
חוסר ההשקעה של הירבוע בבניית מאורה, הופך את המחילה המוזנחת שלו לפגיעה במיוחד מפני כלי רכב ועדרי בקר.
ירבוע אחד עשוי להשתמש בכ-4 מחילות מינימליות שבנה בכוחות עצמו ברחבי סביבת המחיה שלו, לצד שימוש במאורה נוספת של בעל חיים אחר או מקלט טבעי.
למרות היותו פעיל באזור קבוע ולרוב בגפו, הירבוע אינו טריטוריאלי ואף אינו מפגין בעלות על מחילתו כנגד ירבועים אחרים.
בתוך סביבת המחיה הקטנה שלו, ירבוע הכיס מבלה את זמנו בחיפוש מתמיד אחר מזונו המגיע אך ורק מן החי; הוא ניזון בעיקר מתיקנים, עכבישים, צרצרים וחגבאים, אך עשוי גם לטרוף את קרוביו הזעירים - הנינגאווי והפלניגל.
הזריזות והמהירות של הירבוע, מאפשרות לו להתמודד עם טרף מהיר וארסי.
שיטת ההריגה שלו אופיינית לטורפי כיס זעירים אחרים, וכוללת נשיכות מהירות באזור הראש.
אורח חייו וזריזותו של הירבוע, מקטינים באופן ניכר את סיכויי הטריפה שלו מצד טורפים אוסטרליים; טורפיו העיקריים היו ונותרו שני המינים הקטלניים שהובאו על ידי האדם ליבשת האוסטרלית: חתול הבית והשועל האדום.
האוכלוסייה של ירבוע הכיס נתונה לתנודות חדות בהתאם לתנאי מזג האוויר; ככלל, הירבוע מעדיף את העונה היבשה שבה החרקים זמינים יותר, לעומת העונה הגשומה שבה מתרחשות הצפות אשר פוגעות בגומחות האקולוגיות שלו ובמיקרופאונה המהווה את מזונו היחיד, ועלולות אף להוביל אותו למוות בטביעה.
עונת הרבייה של הירבוע ארוכה במיוחד ונמשכת מאמצע הקיץ (יולי) עד אמצע החורף (ינואר).
בפרק זמן ארוך זה, הירבועית נכנסת לייחום סך הכול 6 פעמים, ובהתחשב בתקופת ההיריון הקצרצרה (17-12 ימים) היא עשויה להמליט מספר פעמים בעונת רבייה אחת.
גודל השגר הוא 1–8 וולדות, ובממוצע 6 וולדות; לאחר הלידה, הירבועים הזעירים שגודלם כשל תולעת זוחלים לתוך הכיס.
לנקבת הירבוע יש כיס בצורת חצי סהר, והוא אינו מפותח כמו אצל מיני הקנגורו וחסר שריר סגירה.
הכיס המדומה מורכב מקפלי עור קטנים המקיפים שש עד שמונה פטמות.
הירבועים הזעירים שוהים בתך הכיס 30–48 ימים, ולאחר מכן הירבועית מניחה אותם במחסה מוגן כדוגמת מחילה שחפרה או בקן עשבים שבנתה בסבך, בנקיק או בסדק.
כשהם גדלים מעט, הם רוכבים על גבה של האם כאשר היא מחפשת מזון.
ירבועי הכיס נגמלים לאחר 3 חודשים והופכים לעצמאיים, כאשר הזכרים מגיעים לבגרות לאחר 10 חודשים, והנקבות לאחר 11–12 חודשים.
תוחלת החיים של ירבוע הכיס בטבע כ-5 שנים, והיא נחשבת לגבוהה יחסית לקרוביו הזעירים.
תוחלת החיים בשבי אינה ידועה, והיא עשויה להיות נמוכה יותר בשל העובדה שהירבוע נכנס למצבי תרדמת ממושכים בתדירות נמוכה יותר מהטבע.
ירבוע הכיס מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (VU), בשל תפוצה רחבה למדי ברחבי היבשת האוסטרלית.
הארגון מציין שאוכלוסיית הירבוע נתונה לתנודות חדות כתוצאה מאיומיים סביבתיים ואנושיים, אך לבינתיים אין עדויות לירידה מתמשכת, וכתוצאה מכך לא צפוי שינוי במצבו בעתיד הנראה לעין.
האיומים המרחפים על ירבוע הכיס.
על ירבוע הכיס מרחפים מספר איומים: הקולוניזציה האירופאית של היבשת הביעה לצניחה דרסטית באוכלוסיות של יונקי כיס מדבריים, בעקבות פגיעה בפלורה על ידי הארנבון המצוי ורעיית יתר של בקר הבית וכבש הבית אשר השמידה גומחות אקולוגיות שבהן שגשגו אוכלוסיות חרקים ומיקרופאונה אחרת.
כתוצאה מכך, נפגעו יונקים זעירים רבים ששכנו באזורים הצחיחים וחלקם אף נכחדו מן העולם.
נוסף לנזק לפלורה, הבקר גם עשוי לרמוס סדקים ומחילות ולפגוע מהותית באתרי הקינון והמקלט של הירבוע.
איום חדש יחסית הוא השימוש בקוטלי חרקים; אוסטרליה אשר סובלת מנחילי ארבה המגפה האוסטרלי (Chortoicetes terminifera), משתמשת רבות בקוטלי חרקים רעילים על מנת לגדוע מגפות ארבה בעודן במדבר.
ההימצאות של נחילי ארבה מומתים במדבר, מהווה סיכון חמור עבור טורפי הכיס אשר החרקים תופסים חלק משמעותי עד בלעדי בתזונתם.
מלבד האיומים מעשי ידי אדם, ישנן איומים סביבתיים חמורים לא פחות: שריפות הבר והצפות.
כמות משקעים גבוהה במדבר האוסטרלי, מובילה בפתאומיות להצפות באזורים רבים וגורמת למוות בטביעה של ירבועים ולהשמדת מחילות, מאורות וגומחות אקולוגיות.
איום ההצפה מחריף אצל אוכלוסיות מבודדות, ועשוי לעכב את שיקום האוכלוסייה לזמן רב.
ירבוע הכיס נחשב ליונק בסכנת הכחדה בניו סאות' ויילס, וכמין רוב לסיכון בטריטוריה הצפונית.
בשאר המדינות האוסטרליות (קווינסלנד, ויקטוריה, אוסטרליה הדרומית והמערבית) מצבו נחשב ליציב דיו.
תוכניות שימור של הירבוע בניו סאות' ויילס כוללות ניטור של האוכלוסייה ובית הגידול שבו נעשה שימוש על ידי המין, זיהוי איומים ספציפיים על הירבוע והעלאת המודעות הציבורית לשימור המין.
פעולות שימור שבהן הרשויות בניו סאות' ויילס נוקטות לייצוב אוכלוסיית הירבוע, הן: ביצוע שריפות מבוקרות לחידוש הצמחייה, צמצום נוכחות בקר וצאן בבתי הגידול של הירבוע, שימור של מיני צמחים המשמשים לו או לטרפו כמסתור, ויצירת תוכניות לשליטה על אוכלוסיות החתול והשועל.
מלכודות מכרסמים נפרסות בבתי הגידול של הירבוע על מנת למפות את התפוצה שלו ובהתאם לכך ליישם את פעולות השימור.
יֶראן גראפמן (בשוודית: Göran Graffman; 1 בפברואר 1931, גטבורג – 18 בנובמבר 2014, סטוקהולם) היה שחקן ומפיק שוודי.
גראפמן נולד בגטבורג למשפחת שופט מקומי.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הוא התחיל לשחק בתיאטרון העירוני ובשנת 1967 עבר לתיאטרון המלכותי בסטוקהולם.
בתחילת שנות ה-70 הוא התחיל בהפקת סרטים.
ב-1973 הוא הפיק סדרה "Den vita stenen" ("האבן הלבנה"), המבוססת על ספר ילדים שוודי ובו אשתו מוניקה נורקוויסט שיחקה תפקיד מרכזי.
הוא המשיך בהפקה ובימוי סרטים וסדרות טלוויזיה עד לעשור הראשון של המאה ה-21.
לגראפמן נולדו שלושה ילדים שעוסקים גם הם בתחום תיאטרון וקולנוע.
בניגוד לגרים (גרי צדק) שהצטרפו לעם ישראל באופן מלא וקיבלו על עצמם עול מצוות, "יראי השם" שמרו על סטטוס ביניים (Sympathizers).
המחקר ההיסטורי והארכאולוגי מלמד כי הם נהגו לפקוד את בתי הכנסת בשבתות ובחגים, האמינו במונותאיזם (אל אחד), למדו את כתבי הקודש (לרוב באמצעות תרגום השבעים) ולעיתים קיימו מצוות כגון כשרות וטהרה.
עם זאת, הם נמנעו מביצוע ברית מילה – צעד שנחשב רדיקלי, מכאיב ומרתיע בתרבות ההלניסטית והרומית, וסימן את הגבול הסופי לכניסה לעם היהודי.
קבוצה זו מוזכרת במקורות היסטוריים מגוונים, החל מכתבי יוסף בן מתתיהו ופילון האלכסנדרוני, דרך ספר "מעשי השליחים" בברית החדשה, ועד לממצאים ארכאולוגיים.
הממצא המפורסם ביותר המעיד על קיומם הוא כתובת אפרודיסיאס (מהמאה ה-3 לספירה), המונה רשימה של תורמים לבית הכנסת ומבחינה בבירור בין שמות יהודיים לבין קבוצת תורמים המכונה "תיאוסבייס" (יראי אלוהים).
מבחינה היסטורית, יראי השם שימשו גשר תרבותי בין העולם הפגאני ליהדות.
עם עליית הנצרות הקדומה במאה הראשונה לספירה, הפכה קבוצה זו לקהל היעד המרכזי של השליחים הנוצרים, ובראשם פאולוס.
הנצרות הציעה ליראי השם פתרון תאולוגי שאיפשר להם להצטרף ל"ישראל שברוח" ללא הצורך בברית מילה וללא עול המצוות המעשיות, מה שהוביל להיטמעותם ההדרגתית של רבים מהם בכנסייה.
התופעה של גויים המבקשים להסתפח לאלוהי ישראל ללא הצטרפות מלאה לעם היהודי אינה מקרית, אלא תולדה של תהליך היסטורי ותאולוגי ארוך שהחל מאות שנים קודם לכן.
שורשיה נעוצים במעבר של היהדות מדת פולחנית-טריטוריאלית לדת מופשטת של ספר ורעיון.
מחורבן לגלות: אוניברסליזציה של האמונה
נקודת המפנה הראשונה התחוללה עם חורבן בית המקדש הראשון בשנת 586 לפנה"ס וגלות בבל.
עד לאותו שלב, הדת הישראלית הייתה קשורה בטבורה לאדמת ארץ ישראל ולמקדש בירושלים.
החורבן והעקירה יצרו משבר תאולוגי עמוק, שכן עלתה השאלה כיצד ניתן לעבוד את האל ללא מקדש ומזבח.
בתגובה למשבר זה, פיתחו נביאי הגלות, ובראשם יחזקאל ונביאי אסכולת ישעיהו השני, תפיסה דתית חדשה ומהפכנית: המעבר ממונולטריה (עבודת אל אחד תוך הכרה בקיום אלים אחרים) למונותאיזם מוחלט ואוניברסלי.
לפי תפיסה זו, כבודו של האל מלא עולם ואינו מוגבל למקום פיזי אחד.
תהליך זה, שכונה במחקר ספיריטואליזציה של הפולחן, הפך את היהדות ל"דת ניידת".
במקום הקרבת קורבנות, התפתח פולחן המבוסס על תפילה, התכנסות (ראשיתו של בית הכנסת כ"מקדש מעט") ולימוד טקסטים מקודשים.
שינוי זה היה תנאי הכרחי להפצת היהדות: ברגע שהדת נותקה מהתלות הבלעדית בטריטוריה ובפולחן הדם, היא הפכה לראשונה לנגישה גם עבור מי שאינו חי ביהודה, ובסופו של דבר – גם עבור מי שאינו יהודי במוצאו.
המפגש ההלניסטי: בין אתונה לירושלים
עם כיבושי אלכסנדר מוקדון והתפשטות ההלניזם, נוצר מפגש תרבותי חסר תקדים בין היהדות לבין הפילוסופיה היוונית.
השיא של מפגש זה היה בתרגום השבעים (החל מהמאה ה-3 לפנה"ס), שחשף לראשונה את התנ"ך בפני העולם הפגאני-משכיל.
אינטלקטואלים יוונים ורומים רבים מצאו ביהדות דמיון מפתיע לערכי הפילוסופיה הסטואית והאפלטונית: אמונה באל אחד מופשט, דחיית האלילות הגשמית ודגש על מוסר חברתי גבוה.
עם זאת, לצד המשיכה הרעיונית, עוררו המצוות המעשיות רתיעה עזה.
פרקטיקות כגון ברית מילה, איסורי כלאיים ומאכלות אסורים נתפסו בעיני המשקיף ההלניסטי כברבריות, חסרות היגיון פילוסופי ("לוגוס") ומנוגדות לטבע.
מתח זה בין ה"רוח" (המונותאיזם והמוסר) לבין ה"בשר" (המצוות המעשיות) הוביל להיווצרותן של קבוצות שוליים בתוך ומחוץ לקהילה היהודית.
באלכסנדריה של המאה הראשונה לספירה התפתחה אסכולה של יהודים, אותם מכנה פילון האלכסנדרוני בביקורת "בני קורח" או "אלגוריסטים קיצוניים".
קבוצה זו ביקשה ליישב את הסתירה בין הפילוסופיה לתורה באמצעות פרשנות אלגורית רדיקלית.
לטענתם, המצוות הפיזיות אינן אלא משל לאמיתות רוחניות: מילת הבשר מסמלת את הסרת התאוות (מילת הלב), והשבת מסמלת את ההתבוננות באלוהים.
מסקנתם המעשית הייתה כי מי שהבין את המסר הרוחני, פטור מקיום המצווה הפיזית.
גישה זו סיפקה את התשתית הרעיונית עבור "יראי השם": היא אפשרה להם לאמץ את הזהות היהודית-מונותאיסטית מבלי לשאת בעול המצוות המרתיעות.
בסופו של דבר, קבוצות יהודיות שוויתרו כליל על הפרקטיקה נעלמו מההיסטוריה או נדחקו החוצה על ידי הממסד הרבני והקהילתי, שראה בהלכה את הבסיס לקיום העם.
אולם, האידאולוגיה שלהם אומצה בחום על ידי פאולוס וראשית הנצרות.
הנצרות הציעה למעשה מיסוד של רעיון זה, הצטרפות ל"ישראל שברוח" ללא צורך ב"מילה שבבשר", דבר שהוביל לכך שרוב "יראי השם" נטמעו לבסוף בכנסייה הנוצרית הקדומה במאות הראשונות לספירה.
שורשי המושג מצויים כבר בתנ"ך, כאשר גויים מכירים בכוחו של אלוהי ישראל.
דוגמה סיפורית לכך מופיעה בספר יונה, לאחר שהמלחים השליכו את יונה לים:
עם זאת, הבסיס המושגי המובהק יותר לתופעה החברתית המאוחרת מצוי בספר תהילים, שם מופיעה מספר פעמים נוסחה משולשת המבחינה בין הכהנים ("בית אהרון"), העם ("בית ישראל") וקבוצה שלישית – "יראי ה'": .
חוקרים רבים רואים בפסוקים אלו עדות לקיומה של קבוצה נספחת לעם ישראל כבר בתקופת המקרא, או לפחות את המקור הליטורגי (התפילתי) שבו השתמשו בתי הכנסת המאוחרים כדי להגדיר את הגויים שנלוו לתפילות.
מונחים יווניים ולטיניים המתייחסים ליראי השם (כגון theosebeis, sebomenoi, phoboumenoi, metuentes) נמצאים בשפע בכתובות עתיקות ובספרות התקופה.
כתובות המזכירות תורמים או מתפללים מקבוצה זו התגלו בבתי כנסת עתיקים ברחבי אגן הים התיכון, בין היתר בסרדיס (אסיה הקטנה), פנטיקפיאום (קרים), טראלס, רודוס, דלילר (פילדלפיה), מילטוס ואף ברומא עצמה.