tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר אבן עזרא מזכיר רק פילוסופים בודדים בספריו, בהם רבי יהודה הלוי, רבי סעדיה גאון ורבי שלמה אבן גבירול.
מרבית החוקרים מעריכים כי אבן עזרא היה פילוסוף ניאואפלטוני, אך דעה זו נתונה במחלוקת ויש חוקרים שמעריכים כי אבן עזרא יסד את תפיסתו על פי הגישה האריסטוטלית.
חיבורו המתמטי המובהק של אבן עזרא הוא "ספר המספר", העוסק באריתמטיקה.
הספר עוסק בהרחבה בשיטה העשרונית ובאופן השימוש בה, ובכך קדם אבן עזרא לפיבונאצ'י, התורם העיקרי להפצת שיטה זו בעולם המערבי.
במקום הספרות ההודיות השתמש אבן עזרא באותיות העבריות א-ט, ואת האפס סימן בעיגול, וכינה אותו "גלגל".
בספר שבעה שערים: שער הכפל, שער החילוק, שער החיבור, שער החיסור, שער השברים, שער הערכים ושער השורשים.
להלן דוגמה לתרגיל חיסור המופיע בספר.
בצד ימין, בכתיב של אבן עזרא, ובצד שמאל, בספרות השיטה העשרונית
בנוסף לאריתמטיקה, עוסק הספר, בשער השורשים, במעגל ובתכונותיו.
ספר מתמטי נוסף של אבן עזרא הוא "ספר האחד"; הספר קצר מספריו האחרים ונחשב לפחות מוכר ומשפיע.
הספר עוסק בתכונות המספרים השלמים 1 עד 9, מנקודת מבטן של האריתמטיקה, הגאומטריה, האסטרולוגיה והמיסטיקה.
אבן עזרא הרבה לכתוב שירה והיה מהמשוררים הפורים ביותר בתקופתו.
שרדו לנו משיריו למעלה משלוש מאות שירים, ונראה ששירים רבים נוספים חוברו על ידיו ולא הגיעו לידינו.
שיריו הם המקור העיקרי למידע על מהלך חייו ובין היתר מספקים מידע על המקומות בהם עבר ועל דברים שעשה
אבן עזרא כתב בעיקר בסגנון השירה הערבי, רבי מאיר אבן עזרא אמר : "הם (ראב"ע וריה"ל) הגיעו למעלות השירה היותר רמה על פי דרך הערבים".
שיריו מתפרשים על מגוון רחב של נושאים, חלק עיקרי בשירתו היא שירת קודש והגות ובה גם שירת געגועים לציון, חלק עיקרי לא פחות שירת החול שחיבר, כמקובל בשירת ספרד, מהם מכתבים שנכתבו לידידים, שירת שבח, קינות, שירת יין, אהבה וחשק.
בין השירים המיוחדים לו, השירים שחיבר על חוסר המזל שלו בפרנסתו, דוגמת ההלצה .
לעיתים שילב ממגוון הסוגות בשיר אחד.
נראה שאבן עזרא החל לחבר את שירתו כבר בזמן שהותו בטודילה ובקורדובה, ושם הרבה לחבר שירת חול.
נראה שהשירה בתקופה זו הייתה עיקר עיסוקו.
על פי עיסוקו וחיבתו לעיסוק זה כינה את עצמו "אברהם השׁר".
באותן שנים חיבר את רוב שירי השבח והידידות שנכללו ב"דיוואן" (ספר שירה) שלו.
שחוק האשקוקי ("אשורר שיר במלחמה ערוכה")
הקינה שחיבר על בנו יצחק "אבי הבן קרב לספד"
ביצירותיו ניתן למצוא שנינות רבה והומור חריף.
פרשן אחר כונה בידי אבן עזרא "היצחקי המהביל".
ראב"ע שלל את השימוש במילה "פתרון" לחידות וכדומה.
הסיבה לכך היא כי הוא הקפיד מאוד על כללי העברית המקראית, שעל-פיה המילה פתרון קשורה אך ורק לחלומות: "ולא מצאנו מלת 'פתרון' כי אם על חלום" (פירושו לבר' מ, יב).
אבן עזרא עסק גם בחיבור חידות.
על-פי המסופר, ניצלו חייו וחיי תלמידיו בזכות פענוח (פתרון) שמצא לבעיית יוספוס הכללית.
דוגמה אופיינית לאחת מחידותיו, בה מסתתר שם אדם ובה נראית שליטתו בעברית:
ראב"ע חיבב מאוד שחמט ואף כתב שיר חידה על משחק זה, שמסתיים במילים:
מלכיה ושריה הולכים בלי נשמה
בנוסף לכל האמור לעיל כתב ראב"ע פלינדרומים מעניינים רבים.
בשאלה ששאלוהו בעניין כשרות דבש שנפל בתוכו זבוב, והנה עבר זמן ולא נמצא הזבוב בדבש ולא ידעו היכן הוא, אמר בתשובה שכשר הדבש כולו, וכך כתב בגאונותו :
"פרשנו רעבתן שבדבש נתבער ונשרף" (המשמעות: לדבש יש תכונות שגורמות לו לעכל את מה ששוקע בתוכו, כולל הזבוב "הרעבתן").
משפט זה הוא גם ריבוע קסם מסדר 5:
"חי בן מקיץ", הביא לדפוס ישראל לוין, הוצאת מכון כץ, 1983
פירוש על חמש מגילות (פירושו לאיכה הסתיים בשבט ד'תתק"ב (1142).
מאזני לשון קודש (=מאזנים): ספר דקדוק עברי.
פירוש לספר איוב (חיבר לכבוד תלמידו בנימין בנו של רבי יואב), ודניאל (הפירוש הקצר).
תרגם מערבית את שלושת ספרי הדקדוק של ר' יהודה אבן חיוג'.
פירוש על נביאים ראשונים (אבד).
"שפת יתר", ספר דקדוק בכתב יד (שנקרא בטעות "ספר היסוד").
ספר הגנה על רס"ג מפני תלמידו דונש בן לברט (שנקרא בטעות "שפת יתר").
"ספר העיבור": על לוח השנה.
פירושו הארוך על התורה, ממנו נותרו קטעים מספר בראשית וספר שמות בשלמותו (אפשר שגם אותו לא סיים).
פירוש על דניאל, תהילים, תרי עשר, פירוש שני על מגילת אסתר ופירוש שני על שיר השירים.
"יסוד מספר": ספר דקדוק העוסק בשמות המספר.
ספריו האסטרולוגיים: ראשית חכמה, ספר הטעמים, משפטי המזלות, ספר המולדות, ספר המבחרים, ספר המאורות, ספר העולם, ספר מפתח שלמה (מהם נדפסו רק ראשית חכמה, ספר המבחרים, ספר המאורעות וספר העולם).
יסוד מורא וסוד תורה - נדפס עם פירוש הר"ם כומטינו ולאחרונה עם פרוש חדש על יד מוסד הרב קוק.
המשורר והמחזאי הבריטי רוברט בראונינג, פרסם ב-1864 פואמה בשם 'Rabbi Ben Ezra'.
הפואמה שואבת השראה מדמותו של רבי בן עזרא, מיצירותיו ומהגותו.
יצירה זו של בראונינג זכתה לאזכורים, ושימשה השראה בפני עצמה, ביצירות מאוחרות יותר, ובכך הדהדה את דמותו של רבי אברהם אבן עזרא:
השורה השנייה בפואמה, "The Best Is Yet to Be", היא המוטו (סיסמה תמציתית) של בית הספר האנגלו-סיני בסינגפור ובג'קרטה.
סיפור קצר בשם "Grow Old with Me", של סופר המדע הבדיוני אייזק אסימוב, נקרא על פי השורה הראשונה בפואמה של בראונינג.
מאוחר יותר הורחב הסיפור על ידי אסימוב לכדי נובלה בשם "Pebble in the Sky", שבה מצוטטת הפואמה.
היוצר ג'ון לנון עיבד ושילב חלק מהפואמה בשירו "Grow Old with Me".
הפואמה מצוטטת בפרק "The Tradeins", מתוך הסדרה "אזור הדמדומים".
על שמו של אבן עזרא, נקרא על הירח מכתש אבן עזרא.
אברהם אבן־שושן (רוזנשטיין; 25 בדצמבר 1906, ח' בטבת תרס"ז, מינסק – 8 באוגוסט 1984, י' באב תשמ"ד, ירושלים) היה מילונאי עברית ישראלי מהבולטים בתחומו, מחבר "המילון החדש", חתן פרס ישראל ללשון העברית לשנת תשל"ח (1978).
אביו, סופר, כותב מאמרים ופעיל ציוני שנכלא בתקופת השלטון הסובייטי ברוסיה, ושהיה מחברם של ספרי לימוד עברית ושל הסידור "שירה חדשה", הוא שהעניק לו את ראשית חינוכו.
אבן־שושן קיבל את ראשית חינוכו, מגיל חמש עד אחת עשרה, ב"חדר המתוקן" הראשון בעיר שייסד אביו, שהיה סופר ומורה לתנ"ך, להיסטוריה ולעברית, וכתב גם ב"המליץ".
את השכלתו הכללית רכש בבית ספר תיכון כללי ממשלתי, שנקרא "בית הספר הריאלי".
בשנות הפיכת אוקטובר, שהביאו לביטול בתי הספר התיכוניים ולהקמת מסגרת חדשה תחתם שנקראה "קורסים להשכלה כללית", סיים את לימודיו ובשעות אחר הצהריים והערב למד תלמוד בישיבת "שערי תורה".
הוא עזר לאביו במפעל שהיה עסוק בו באותם ימים: פירוש חדש ל"עין יעקב".
אבן־שושן ידע גם יידיש ורוסית ברמה של שפת אם.
ככל שהתמסדה המהפכה, כך חייהם של חובבי העברית הפכו לקשים יותר; ה"חדר המתוקן" של אביו נסגר, אולם האב הוסיף ללמד עברית בביתו.
בגיל 16 הצטרף אבן־שושן לתנועת הנוער הציוני "החלוץ הצעיר" והיה פעיל בה במחתרת.
אחרי התיכון למד יחד עם חבריו לתנועה בבית ספר תיכון חקלאי שנה אחת שלמה, כהכנה לעלייתו לארץ ישראל, עד אשר עמדו השלטונות על כוונותיהם וסילקו אותם מבית הספר.
באפריל 1925, כשהיה בן 18, הצליח אבן־שושן לחמוק מעינו הפקוחה של השלטון הקומוניסטי ועלה לבדו לארץ ישראל בעזרת ויזה שאחיו הגדול צבי, אשר היה מנהל המשרד הארץ ישראלי בוורשה, שלח לו.
הוא הועבר מהאנייה לבית העולים שבתל אביב, ומשם נשלח לגבעת השלושה והיה במשך חצי שנה חבר פלוגת עין חרוד (שהייתה אז בפתח תקווה).
כעבור חצי שנה, ובעקבות חולי וקושי בעבודתו החקלאית, פנה לעסוק בהוראה, מקצוע שהיה מקורב אליו עוד ברוסיה, שם עסק בהוראה חלקית כשעזר לאביו, עוד מגיל 12, ללמד את התינוקות.
אבן־שושן עלה לירושלים והתקבל מיד כתלמיד השנה השלישית בבית המדרש למורים בהנהלתו של דוד ילין.
בשנת 1928 סיים את לימודיו והוסמך להוראה.
מיד החל לעבוד בבית הספר היסודי הסמוך בבית הכרם, שם נהג לציין את קבלות השבת, את ראשי החודשים ואת החגים והמועדים.
אביו כתב לו באיגרת בתגובה: .
20 שנה היה אבן־שושן למורה בבית הכרם לכל הכיתות, מ־ג' עד ח'.
לימים סיפר כי במהלכן הבחין בחוסרם של תלמידיו בעיתון ילדים, דבר אשר הניע אותו לייסד (עם שותפים) את העיתון "עתוננו" ("עיתון לילד ולנער; יוצא אחת לשבועַים על ידי חבורת מורים").
בבית הספר התיכון של בית הכרם לימד חשבון ובמשך מספר שנים עבד גם בסמינר כמדריך וכמורה ללשון.
תוך כדי עבודה למד באוניברסיטה העברית בירושלים: לשון עברית כמקצוע ראשי (והוסמך למקצוע זה בשנת 1943), ומקרא וספרות עברית כמקצוע שני.
משחזר ארצה כעבור שנה, השלים את לימודיו האוניברסיטאיים וקיבל תואר מוסמך אוניברסיטה.
הוא פרש מעבודתו כמורה בשנת 1967.
במלחמת העצמאות היה אבן־שושן למפקד גזרה בליפתא שבירושלים, ונאלץ להפסיק את עבודתו למשך שנה.
בית הדפוס של המילון אף הופצץ על ידי האויב וכל הַסְּדָר המוכן שלו ("זאַץ") התפזר ונחרב.
בשנת 1931, לאחר תקופת היכרות קצרה, נשא אבן־שושן את צִבְיָה כּגָן (נפטרה בשנת 1980 י' בטבת תשמ"א ונקברה בבית העלמין שבגבעת שאול בירושלים).
נולדו להם הבן יובל, שהיה לימים ספרן בספרייה הלאומית בירושלים, ובתם דפנה שפר.
ראשית עיסוקו בספרות הייתה בשבועון הילדים "עִתּוֹנֵנוּ", שנדפס החל משנת 1932. אבן־שושן נמנה עם שלושת מייסדיו (עם יעקב רזניק וגדליהו אמיתי).
אבן־שושן פרסם בו חידות ("אחודה נא"), סיפורים ובדיחות, גרסאות לסיפורי התורה, טקסטים בתחום המדע הפופולרי (את סדרת החוברות "עולם ומלואו", שהוציא לאור במקביל להוראה, תחילה בבית הספר העממי ואחר כך בתיכון בית הכרם, ואת "מאה פלא ופלא"), וכן שירים ומחזות.
הוא תרגם לעברית מספרות הילדים והנוער בעולם ("גונב הגולפשטרום", "מאורעות דובון הקטן", "דובון, נבחן והגמד הרשע").
אבן־שושן העיד על המצב הכלכלי בתחילת דרכו של העיתון: "רצינו שיהיה זה לא רק עיתון לענייני ספרות בלבד, אלא שיהיה גם מקור לענייני ההווה ויספר מהמתרחש בארץ ובעולם.
לא יכולנו אפילו לעמוד בהוצאותיו של גיליון אחד – שתי לא"י – והסופרים ויתרו על שכר־סופרים".
השבועון היה נפוץ מאוד בארץ, אולם הוצאתו לאור פסקה בשנת 1937 בעקבות המצב הכלכלי הקשה ומשום שלא הצליח לעמוד בתחרות עם "דבר לילדים" ו"הארץ לילדים".
בשנים 1947–1952 יצאה לאור בהדרגה המהדורה הראשונה של יצירתו העיקרית, "מילון חדש".
בשנת 1951 מונה אבן־שושן לראש לשכת שר החינוך בן-ציון דינור, ובשנים 1951 ו-1952 היה למנהל המחלקה להנחלת הלשון ולהשכלה במשרד החינוך והתרבות.
משנת 1953 ועד לשנת 1967 ניהל את בית המדרש למורים ע"ש דוד ילין, עסק בהוראה פעילה בכיתה ויזם טיולים פדגוגיים ברחבי הארץ לטובת תלמידי בית המדרש, כדי שיוכלו להתחקות אחרי שיטות ההוראה המתקדמות בבתי החינוך של תנועת העבודה בארץ.
בא' בסיוון תשל"ד (1974) נבחר לחבר־יועץ האקדמיה ללשון העברית, ובי"ד בחשוון תשל"ח (1977) נבחר לחבר האקדמיה.
הוא היה חבר ועדת הדקדוק, הוועדה לעברית בת־זמננו והוועדות למונחי דקדוק לבתי הספר ולמונחי הפסיכולוגיה.
אבן־שושן נפטר ממחלה קשה בתאריך י' באב תשמ"ד (8 באוגוסט 1984) בביה"ח הדסה בירושלים, ונקבר בהר המנוחות שבגבעת שאול (ירושלים).
הוא התגורר ברחוב ארלוזורוב בירושלים.
בתו העידה כי אנשים נהגו לפנות אליו ולבקש שם לתינוק ועצות לעברות שם משפחה, וכי חברות מסחריות פנו אליו לבקש שם למוצר או לעסק חדש.
בין היתר, הוא המציא את שם החברה "סוגת".
אביו, חיים דוד רוזנשטיין, נפטר בגלות רוסיה, במינסק, בכ' באדר ה'תרצ"ד, על סף עלייתו ארצה.
בימי חייו, שש שנים שלמות לפני שנולד לו בנו המילונאי, קרא מעל דפי עיתון "המליץ" לחיבור מילון עברי מקיף:
נכדתו היא המחזאית יוספה אבן-שושן.
בתקופתו הראשונה כמורה וכמחנך עסק רבות בספרות נוער ובמדע.
החל משנת 1943 אבן־שושן החל בעבודה מאומצת על המילון, ופרסם את כרכי "מילון חדש", שזכה להכרה ולתפוצה רבה במהדורותיו השונות, המקוצרות והמורחבות.
ראשית התעניינותו של אברהם אבן־שושן במילונאות עברית מעשית החלה בשנות עבודתו הראשונות בהוראה:
זה היה השלב הראשון במסעו הארוך של אברהם אבן־שושן במלאכת חיבור המילון.
בתחילה, מטרתו המקורית הייתה חיבור מילון המותאם בעיקרו לתלמידים בבית הספר ולנוער, אך ככל ששקע יותר ויותר במלאכת המילון באיסוף החומר הלשוני ובעיצוב שיטת הגדרותיו, הגיע אבן־שושן להחלטה כי מתכונת זו של המילון, מבנהו ושיטתו מתאימים לכל קורא עברית, וכך צמח רעיון המילון החדש.
ראשית המלאכה – איסוף מילים שאינן מצויות במילונים הקיימים.
במשך כשלוש שנים (1942 עד 1945) שקד אבן־שושן על מלאכת איסוף המילים.
בריכוז כַּרְטֶסֶת המילים הוא עבר על מרבית הסִפרות והשירה העברית, האזין לחידושי השפה ברדיו ובעיתונות הכתובה, בשירה ובספרות העברית, בספרות המדע ובמשק המדינה.
הוא רתם לעבודה בני משפחה, חברים, מורים, אנשי לשון וסטודנטים (את אנשי צוות איסוף המילים כינה "קריינים") והטיל על עשרות המתנדבים (והיו אף שהשתכרו על כך) לסמן כל מילה או צירוף מילים בספרות הכתובה שנראו להם ראויים לציון ("ידידי זיידמן, למשל, עבר בשבילי על כל עגנון").
לימים גייס למלאכה גם את בנו יובל ואת אחיו שלמה, שהיה מתרגם בעיסוקו, ושאסף עבור המילון מילים מהספרות ומהעיתונות בעיקר.
במקביל, הקים אבן־שושן כרטסת מילים לועזיות שכיחות בלשוננו.
בשלב הבא, כשהוא מצויד במבחר מילים רחב למדי, החל אבן־שושן במלאכת כתיבת המילון לגופה, רישום הערכים וניסוח הגדרות ברורות לכל ערך וערך.
בשלב ניסוח ההגדרות למילים נעזר אבן־שושן בצוותי יועצים מקצועיים המומחים כל אחד בתחומו.
במקביל, החליט לעטר את המילון בציורים, בין השאר, מעולם החי והצומח, מתוך תפיסה שמראה עיניים, נוסף להסבר מילולי, עשוי לתרום למשתמש.
במשך השנים עד מותו המשיך לעדכן את המילון, בהוצאת כרכי מילואים ומהדורות חדשות.
בשנת 1958 יצא למילון כרך מילואים.
בשנים 1966 עד 1970 יצאה לאור מהדורה מורחבת של המילון, שנקראה "המילון החדש".
גם למהדורה זו יצא לאור כרך מילואים.
מלאכת עדכון המילון והרחבתו נמשכה גם לאחר פטירתו של אבן־שושן על ידי ראובן סיוון ורפאל ספן.
בשנת 2003 יצאה לאור מהדורה חדשה של המילון שנערך על ידי משה אזר, חבר האקדמיה ללשון העברית, ונקרא על שמו של אבן שושן: "מילון אבן-שושן".
בשנת 1980 השלים אבן־שושן את מפעל "הקונקורדנציה החדשה לתורה, נביאים וכתובים".
הקונקורדנציה לתנ"ך הייתה ל"מבצע החשוב ביותר" של חייו ("התחלתי במה שאני, לפחות, רואה בה את עבודת חיי האמיתית – הקונקורדנציה לתנ"ך").
מהירות הכנתהּ – ובידי יחיד – דיוקה ונהירות סדר המלים והצירופים שבה, מייחדים אותה מקודמותיה, ומשמשים אנשי חינוך וחוקרי תנ"ך עד ימינו.
בשנת 1981 הוענק לו (ולזאב וילנאי) פרס ביאליק לחכמת ישראל בגין "הקונקורדנציה החדשה".
בנימוקי ועדת השופטים לפרס ביאליק נאמר בין השאר:
בסוף שנות השלושים הוציא לאור את הספר "מאה הפלא ופלא", שהכיל "מבחר פלאי מדע, להטים ושעשועים לילד ולנער".
"עולם ומלואו", סדרת ספרים שסווגה כ"מדע לילדים"; בעריכתו.
בשנת 1960 הוציא (יחד עם יוסף סגל) "קונקורדנציה לשירת ביאליק".
בשנת 1961 הוצא לאור הספר "לשון וּכתב" (הדפסה שנייה).
בשנת 1968 הוענק לו פרס ירושלים לחכמת ישראל ע"ש דויד ילין על מפעליו הלשוניים.
בשנת 1978 הוענק לו פרס ישראל ללשון העברית.
בשנת 1981 הוענק לו פרס ביאליק לחכמת ישראל.
רבי אברהם אבן דאוד הלוי (בספרדית: Abraham ibn Daud; ד'תת"ע, 1110 – ד'תתק"מ, 1180) היה היסטוריון, סופר, פילוסוף ואסטרונום יהודי שחי ופעל בספרד במאה ה-12. נודע גם בשם ראב"ד הראשון.
נולד בקורדובה לדאוד, ולבתו של רבי יצחק אלבאליה, וזכה לחינוך דתי וכללי כאחד.
רבו היה אחי אמו, רבי ברוך בן יצחק אבן אלבאליה.
כאשר האלמוואחידון פלשו לספרד ברח אבן-דאוד לממלכת קסטיליה הנוצרית, והתיישב בטולדו בה חי עד למותו על קידוש השם ב-1180. יש הסבורים כי הוא המתרגם שעסק בתרגום מקורות ערביים ללטינית, המכונה בלטינית Avendauth.
את ספר הקבלה חיבר רבי אברהם אבן-דאוד בשנת ד'תתק"כ (1160).
זהו ספר העוסק באפולוגטיקה יהודית מסורתית.
הספר אינו מהווה תיעוד היסטורי מדויק של המאורעות.
מטרתו לשרת את היהודים בוויכוח המתנהל אל מול הקראים שביקשו לערער על עקרונותיה של היהדות המסורתית.
הספר מציג את התגבשותה של היהדות מתקופתו של משה ועד לתקופת הגאונים.
סיפורם של ארבעת השבויים המופיע בספר, לפיו ארבעה רבנים מבארי שבאיטליה שיצאו בשליחות לאסוף כספים למען הכנסת כלה נשבו, ואחד מהם הובא לספרד וכונן את המרכז ההלכתי בקורדובה, נחקר על ידי חוקרים רבים לאורך השנים והעלה שאלות בדבר אמינותו של הספר מבחינה היסטורית.
ישנם חוקרים הסבורים כי מדובר בסיפור בעל מוטיבים בדיוניים רבים ומסר דתי.
לעומת זאת ישנם המביאים הוכחות היסטוריות לסיפור זה.
כך או כך, מהווה "ספר הקבלה" מקור חשוב בחקר חיי היהודים בספרד של ימי-הביניים.
הספר מעיד על תפיסת הדת ומקומה של קהילת ספרד בתפיסתם של בני התקופה.
ספר הקבלה הוא רק חלק אחד מכלל יצירתו ההיסטוריוגרפית של אבן דאוד, הקרויה 'דורות עולם'.
שלושת החלקים האחרים בספר דורות עולם מוקדשים ל'תולדות מלכי ישראל', תולדות מלכות רומי, ו'מדרש זכריה'.
חלקים עבריים נשכחים אלה תורגמו אף הם לאחרונה (2013) לאנגלית והופיעו במהדורה מחקרית.
אבן דאוד היה בין המחברים היהודיים הראשונים שהתייחסו וקראו בהרחבה ספרות נוצרית, למשל, כתביהם של איזידור מסביליה (מאה 7) ואורוזיוס מבראגה (מאה 5).
בכתביו הפילוסופיים הוא שילב את מחשבת אריסטו ביהדות.
ספרו "האמונה הרמה" נלמד רבות בקרב חוג תלמידיו של רב חסדאי קרשקש, וזכה באותה עת להעתקות רבות הכוללות גם הערות פרשניות בשולי הדפים, אך נזנח במרוצת השנים.
לדברי מחברו, הוא נכתב בעיקר כדי להתמודד עם בעיית הבחירה חופשית, אולם לשם פתרון בעיה זו אין הוא עוסק במיוחד דווקא בה, אלא מנסה ליישב את הדת בכללותה עם הפילוסופיה.
ספרו "האמונה הרמה" מצוי כיום בשני תרגומים שונים.
האחד, של שלמה אבן לביא, מחוגו של רב חסדאי קרשקש, ממנו השתמרו 16 כתבי יד; והשני, של מוטוט, ממנו השתמר רק כתב יד אחד.
עמירה ערן הראתה במחקריה, שנוסחו של מוטוט אינו תרגום נוסף של הספר משפת המקור בערבית, אלא הוא פרי פיתוח של נוסחו של לביא, הכולל גם שיפורי לשון שכבר היו לפניו, שחוברו בחלקם על ידי לומדים אחרים, והוא צירפם והוסיף עליהם.
לרוב אין הבדלים תאולוגיים בין שני התרגומים.
פרופסור יהודה איזנברג ההדיר את השליש האחרון של הספר במהדורה בה מושווים זה לצד זה תרגומם של לביא ושל מוטוט.
משך שנים רבות הייתה המהדורה השלמה היחידה של הספר, מבוססת על נוסח משובש של תרגומו של לביא, שיצאה לאור בברלין בשנת תרי"ג (1853).
בשנת ה'תשע"ט - 2019 ראו אור שתי מהדורות חדשות של הספר, המבוססות שתיהן על כתבי היד.
מהדורה אחת היא של עמירה ערן, בהוצאת מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, והיא כוללת את תרגומי מוטוט ואבן לביא, בתוספת מבואות והערות.
המהדורה השנייה היא של מכון הגות ודעת בישראל, והיא כוללת מבוא, פרפרזה לעברית בת ימינו והערות השוואה לחלקים השני והשלישי, וליקוט לפי סדר פרשיות השבוע.
לדעת אברהם אבן דאוד הלוי, קיימת התאמה מוחלטת בין האמת הפילוסופית האריסטוטלית לבין האמת הדתית.
במקרים רבים הוא נטה אחר פרשנותו הפילוסופית של אבן סינא לכתבי אריסטו.
רבי אברהם אבן דאוד הרחיק את התורה הניאופלטונית של האצלת העולם מן הבורא, שאומצה על ידי רבי שלמה אבן גבירול, והוא תוקפו במספר פעמים בספרו מתוך ביטויי זלזול.
עם זאת, כאריסטוטלים נוספים בזמנו, קיבל את ההנחה שפרטי ההתרחשות בעולם מגיעים ומונהגים באמצעות ה"שכלים הנבדלים", שהם שכלי הגלגלים שבהם נמצאים הכוכבים, והם ממוצעים בין ה"סיבה הראשונה" - האל - לבין הנבראים; מתוך הנחה מוטעית שתפיסה זו מקורה בכתביו של אריסטו.
רק מאוחר יותר התברר שכתבים אלו, המיוחסים לאריסטו, לא יצאו מתחת ידו.
אבן דאוד מוכיח את מציאות האל בהוכחות אריסטוטליות איסלאמיות, שיסודן בכתביו של אבן סינא, כמניע ראשון וכמחויב המציאות.
זהו אחד הניסוחים של הטיעון הקוסמולוגי, המזהה את כל הנמצאים בעולם כאפשרי המציאות, דהיינו שהם יכולים להימצא ויכולים שלא להימצא, ולכן הימצאותם בפועל היא בהכרח תוצאה של פעולתה של ישות אחרת, שהוציאה מן הכח אל הפועל את המסובב.
עמדתו גם חלקה על שיטת הפילוסופים הערבים ה'מותכלימון' (כלאם), שלשיטתם הנפש אינה אלא מקרה בגוף (דהיינו, לא מהות בפני עצמה; כדוגמת הצבע השחור של האריג).
גם אין היא, לשיטת ר' אברהם בן דאוד, תולדת התערבות חומרי הגוף; לשיטתו, הנפש היא יסוד עצמי בלתי-גופני.
עם זאת, הוא חלק על הצורה שבה הנאו-אפלטוניים תפסו את נצחיות הנפש, כיוון שלשיטתו הנפש היא אישית ואינה חלק מ"הנפש העולמית".
השכל הפועל (הנפש העולמית) הוא כללי, אחרון בנבדלים (היינו, המלאכים, או הצורות הרוחניות הבלתי-תלויות בגוף גשמי), והוא המעניק את ה'צורות'.
הנבואה היא הארתם של ה'נבדלים' ובפרט השכל הפועל, באדם; ומעלתה, מעבר לידיעת הנמצאות בהווה, היא ידיעת העתיד.
השכל הוא ה'צינור' שדרכו עוברת הנבואה, והדמיון רק מעכירו, אך הנבדלים מסתגלים לכוח תפיסת הנביא ומתגלים לפניו במראה מוחשי.
אף שתהליך הנבואה הוא טבעי (כשיטת אריסטו), מכל מקום אין הוא מתקיים אלא בבני אדם נבחרים (ישראל) שהועיד הבורא להדריך בני אדם.
בנושא ידיעה ובחירה, הראב"ד החזיק בתוקף בחירות הרצון האנושי, ושלל כל הכרחיות של גזירה קדומה.
אלוהים צמצם את ידיעת הכול, ויכולת הכול שלו, לגבי מעשיו החופשיים של האדם ובחירתו, כדי לאפשר בחירה חופשית.
מדבריו משתמע גם שאלוהים אינו יודע את האירועים הפרטיים בדרך פרטית, אלא רק כפי שהם אמורים לנבוע מתוך חוקי הטבע, מבלי להתייחס לבחירתו של האדם, ורק השכלים הנבדלים הם ה"משקיפים" על האדם.
המוסר הוא דרך האמצע והיחס הנכון בין חלקי הנפש והוא מוסר התורה.
האירציונליות של מעשה חלק מן המצוות (ה"חוקים", כדוגמת פרה אדומה) נועדה להוכחת צייתנותו של האדם.
כל המדעים האמפיריים הם הכנות למטאפיזיקה שתכליתה הכרת אלוהים ואהבת אלוהים המוטבעת בה, וזהו ייעוד האדם ואושרו.
חיבוריו של אבן דאוד לא זכו להשפעה רבה.
העובדה העיקרית שתרמה לכך, היא צאתו לאור של הספר מורה נבוכים של הרמב"ם 30 שנה אחרי צאתו לאור של "האמונה הרמה".
הדיונים שב"מורה נבוכים" מקיפים יותר, ברורים יותר וקוהרנטיים יותר, וגם סמכותו הרוחנית של הרמב"ם כמנהיג וכאיש הלכה הייתה גדולה בהרבה, וכך הועמדה שיטתו הפילוסופית של אבן-דאוד בצל.
ככל הנראה, לא תורגם הספר לעברית משך כמאתיים שנה, עד המאה ה-14, בתקופת רבי חסדאי קרשקש וחוג תלמידיו.
באותה עת, כחלק מעבודת ליבונה של הפילוסופיה היהודית-אריסטוטלית, התעוררה ההתעניינות בספר, והוא תורגם על ידי שני מתרגמיו לעברית.
המתרגם שמואל אבן מוטוט, מספר בתרגומו שהריב"ש ביקש ממנו לתרגם את הספר, ועמירה ערן מפקפקת בדיווח זה, בין היתר משום שהמתרגם השני, שלמה אבן לביא, היה מקורב יותר לחוגו של הריב"ש שהפנה אליו שתיים מתשובותיו.
במהלך השנים שחלפו מאז תרגומו, הוא נלמד בחוגים שונים.
על כתבי היד מופיעות הערות בשפות שונות: עברית, איטלקית, לטינית ואף ערבית.
באיטליה אף נכתב פירוש מקיף על הספר, המצוי בכתב יד מאוסף משה מונטיפיורי.
עם הדפסת הספר בברלין בשנת 1853 חלה התעוררות נוספת ללימודו, והפירוש על הספר חזר ונעתק על ידי מעתיק נוסף.
ר' ישראל משה חזן כתב הערות וביאורים על הספר, שנדפסו ב"כרך של רומי", ליוורנו ה'תרל"ו, סימן כו.
בעשרות השנים האחרונות נחקרה שיטתו על ידי חוקרי ימי הביניים, וסדרה של מאמרים פורסמה בתחום, בעיקר באנגלית.
עמירה ערן פרסמה על משנתו את הספר "מאמונה תמה לאמונה רמה".
כמו כן פורסם ספרו במהדורות חדשות ומוערות.
רבי אברהם אבלי (אַבֶּא'לֶה) הלוי גומבינר (ה'שצ"ז, 1637 – ג' בתשרי ה'תמ"ג, 5 באוקטובר 1682), היה רב, פוסק, ודיין, אשר נחשב לאחד מגדולי האחרונים.
מכונה על שם ספרו "מגן אברהם", מהפירושים הבולטים לחלק "אורח חיים" ב"שולחן ערוך".
נולד בעיר גומבין שבפולין בשנת ה'שצ"ז (1637).
בהיותו כבן 18 (1655, ה'תט"ו) רצחו קוזקים את אביו, הדיין רבי חיים הלוי, בתקופת הסכסוכים שהייתה בפולין בשנים שלאחר גזרות ת"ח–ת"ט.
למד תורה אצל רבי יצחק מפוזנא.
בשנת ת"כ הגיע לעיר קאליש בפולין, שם לימד תחילה בחורים צעירים.
רק משנודעה גדלותו, באו אליו תלמידים מבוגרים יותר והחל לכהן כראש ישיבה לתלמידיו.
בהמשך החל לשמש כדיין בבית הדין של רבי ישראל דרשן שפירא.
לפי המסופר, כאשר ביקר בעירו רבי שבתי הכהן (הש"ך), שמע מאחד מתלמידי המגן אברהם תשובה מחודדת לשאלה קשה ששאל.
ובעקבות כך דרש הש"ך שתינתן לו משרה רבנית.
וכך קיבל את משרת הדיין ומו"ץ בבית הדין, בגלל ענוותנותו לא הסכים לקבל משרה שתנשל מישהו אחר ממשרתו.
הוא זכה למעט תהילה בחייו, ורק פרסום ספרו, כמה שנים לאחר מותו, הקנה לו את שמו.
אמו של רבי אברהם, רבקה, הייתה בתו של רבי יחיאל לוריא, בנו של רבי אברהם לוריא - אחיו של מהרש"ל.
המגן אברהם החל לכתוב את ספרו בשנת תכ"ה, ועסק בכתיבת חיבורו שש שנים.
בשנת תל"א סיים את חיבורו וקיבל הסכמות מרבני פולין.
אחיו, רבי יהודה, נסע בשנת תל"ג לאמסטרדם כדי להדפיס את הספר, אך נפטר בדרכו.
והספר הוחזר למחבר שביצע בו שינויים והרחבות לאור ספרים שנתפרסמו בינתיים, כמו שו"ת צמח צדק (הקדמון), ספר עולת תמיד ואחרים.
בנו היחיד, רבי חיים, שחפץ להדפיס את הספר לאחר פטירת אביו, עמד בפני קשיים רבים.
כתב היד של הספר נפל בידי זרים שלא הסכימו להחזירו, על אף פסקי דין מבתי דין שונים, רק חרם מוועד ארבע ארצות שכנע אותם לבסוף להחזירו.
בהמשך נסע ברחבי פולין לגייס כספים לצורך ההדפסה, אך הצליח לאסוף רק מעט מן הסכום הדרוש.
לאחר שהתחנן ושיכנע את המדפיס רבי שבתי משורר בס להשקיע בעצמו את הסכום החסר, ולהדפיס את הביאור לאורח חיים יחד עם ביאורו של הט"ז, יצא הספר לאור.
מתוך כתביו הרבים שאבדו במשך הזמן, שרדו, מלבד פירושו לאורח חיים שבשולחן ערוך, פירוש "מגן אברהם" לתוספתא נזיקין (ייתכן כי חיבר פירוש לכל התוספתא ורק פירושו לסדר זה שרד), הנדפס כיום צמוד לתוספתא בשם "מגן אברהם".
וכן פירוש "זית רענן" על ילקוט שמעוני.
(הפירוש הנפוץ כיום בשם זה, המודפס בשולי דפי הילקוט שמעוני, הוא רק תקציר מהפירוש המקורי, שנפוץ הרבה פחות).
חתנו, רבי משה יקותיאל קויפמן, חיבר כמה ספרים, ובהם "חקי חיים" על שולחן ערוך אורח חיים, ו"חקי דעת" על שולחן ערוך יורה דעה, "לחם הפנים" ועוד.
בספריו אלו הוא מביא הרבה קטעים מכתבי יד חמיו על החלקים האחרים של השו"ע.
בין הקטעים הללו ישנו גם חיבור שלם על שמות אנשים ונשים בגיטין.
בעל המגן אברהם שלח ידו גם בפיוט, שני פיוטים משלו שרדו, האחד לשבועות והשני קינה לתשעה באב (נדפסו על ידי חתנו בספרו חוקי חיים (דפוס ברלין ת"ס), ובסוף ספר לחם הפנים.
הקינה בנויה על מאמרי חז"ל הבאים: "עשר (דרגות) קדושות בארץ ישראל" (משניות כלים א, ו), "עשרה דברים נאמרו בירושלים" (ב"ק פב, ב), "עשר מסעות נסעה שכינה וכנגדן גלתה סנהדרין" (ר"ה לא, א).
בעשרים בתי הפיוט הוא משלב לסירוגין, בבית האחד: אחת מדרגות הקדושה שאבדו ואחד מהדברים שהיו בירושלים ואבדו, ובמשנהו: אחת מגלויות השכינה ואחת מגלויות הסנהדרין.
פירושו "מגן אברהם" מתמקד בשו"ע חלק "אורח חיים".
הפירוש זכה לתפוצה ניכרת, והודפס ברוב המהדורות של השולחן ערוך.
כמעט בכל מחלוקת בינו לבין הטורי זהב או בינו ובין ה"עולת תמיד" של הרב שמואל דיין, נתקבלה להלכה דעתו של המגן אברהם.
קיצר מאד בדבריו, והוסיף הרבה הפניות לספרים אחרים בלי לפרש מה כוונתו.
על המגן אברהם נכתבו פירושים שונים לפרש את דבריו שלעיתים סתומים, כשהמפורסם שבהם הוא פירוש מחצית השקל מהרב שמואל הלוי קעלין.
פירושים אחרים שנכתבו הם אשל אברהם (בתוך "פרי מגדים") של רבי יוסף תאומים, בגדי ישע של רבי שמואל בן יוסף הלוי מביאליסטוק, "יד אפרים" ו"לבושי שרד".
מלבד הפירושים והביאורים שנכתבו על ספרו, האחרונים השונים דנים רבות בשיטתו.
וכן ישנם חיבורים חשובים רבים המסתמכים על המגן אברהם כפוסק המרכזי, כמו שולחן ערוך הרב והמשנה ברורה.
בפירושו, מרבה הרב גומבינר לחלוק על דעות אחרות, תוך הסברת סיבת המחלוקת והבאת ראיות לשיטתו, ומתוך כבוד לדעה החולקת.
אולם כלפי דעותיו של רבי שמואל בן יוסף בספריו "עולת תמיד" ו"עולת שבת" נהג אחרת ודחה אותן מכל וכל.
המחבר לא ציין שם כלשהו על דפי ספרו בכתב יד, רק באקראי השיב פעם לשאלת תלמידיו כיצד יקרא לספרו כי שם הספר יהיה "נר ישראל" (ראשי תבות: נר יפה של רבי אברהם הלוי).
כפי הנראה מחמת ענווה לא רצה לשלב את שמו בספר.
אולם בנו, שהדפיס את הביאור יחד עם ביאורו של הט"ז, החליט בכל זאת לקראו בשם אביו, אם בשל רצונו לכבד את אביו או כדי למצוא שם בעל משמעות שיתאים יחדיו לשני המחברים שחיבורם נדפס לראשונה.
כך נקרא בדפוס שם חיבורו של רבי אברהם מגן אברהם נ"י, כאשר נ"י הוא ראשי תיבות של השם המקורי; וחיבורו של רבי דוד – מגן דוד ט"ז, כאשר ט"ז הוא ראשי תיבות של השם המקורי - טורי זהב.
כמו כן נקבע שם כולל לספר המשותף - מגיני ארץ.
ידועה מאד שיטתו בעניין זמני היום בהלכה, המפרסמת כ"שיטת מגן אברהם", בעיקר לעניין סוף זמן קריאת שמע, סוף זמן תפילה וסוף זמן אכילת חמץ, שרבים נוהגים להחמיר כדעתו.
רבי אברהם נקבר בעירו קאליש על גבעה קטנה, הגישה לקברו נעשתה קשה במשך השנים, ובעל האמרי אמת מגור שביקר פעם בקאליש, דאג שיסללו דרך גישה על חשבונו, ונימק זאת בהיותו מצאצאיו (דרך סבו הרב יהודה לייב קמינר).
אחרי השואה, נעלם האוהל שהיה על קברו, ומקום קבורתו לא נודע.
בשנת ה'תש"פ סומן קברו מחדש, על ידי אגודת אהלי צדיקים במקום המשוער של קבורתו.
בתו, נישאה לרבי משה יקותיאל קופמן רבה של קוטנא ומחבר הספר לחם הפנים
רבי מאיר איזנשטט ("מהר"ם א"ש")
רבי אליה שפירא (מחבר הספרים "אליה רבה" ו"אליה זוטא")
אברהם אביגדורוב (בומצ'יק; 2 ביולי 1929 – 4 בספטמבר 2012) היה לוחם בפלמ"ח ובצה"ל.
בעל אות גיבור ישראל על מעשה גבורה יוצא דופן תוך סיכון חיים שגילה בקרב במלחמת העצמאות.
אביגדורוב נולד וגדל במושבה מצפה שליד טבריה, לרחל ולגד אביגדורוב, מאנשי "השומר".
בגיל 7 התייתם מאביו, שנהרג במאורעות תרצ"ו.
אביגדורוב למד חקלאות בבית הספר מקוה ישראל, ולימים עבד במשך מספר שנים במחלקה להגנת הצומח במשרד החקלאות.
ביולי 1947 סיים את לימודיו, התגייס לפלמ"ח ושירת בחטיבת יפתח.
הוא היה בהכשרה המגויסת ברמת יוחנן כשהגיעו ידיעות על שיירה ערבית עמוסת נשק היוצאת מביירות לכיוון חיפה, ב-17 במרץ 1948. הוא יצא יחד עם כוח פלמ"ח לכיוון קריית מוצקין על מנת לעצור את השיירה.
עם בוא השיירה למקום המארב הצליח אביגדורוב להשתלט על שני מקלעי ברן של הערבים, עד שאירעה התפוצצות עזה שפצעה אותו אנושות.
הכוחות באזור, שהיו בטוחים על פי מצבו שהוא נהרג, העבירו אותו לחדר המתים, ורק במקרה זיהה פלוני כי אביגדורוב לא נהרג.
לאחר שלושה שבועות פקח אביגדורוב את עיניו ושמע מחבריו שהפעולה הצליחה והשיירה הערבית נבלמה ולא הגיעה ליעדה.
חייל נוסף, עמנואל לנדאו, נהרג בקרב זה.
על מעשה זה הוענק לאביגדורוב 'אות גיבור ישראל' בטקס שנערך ב-17 ביולי 1949 יחד עם 11 גיבורי ישראל נוספים ממלחמת העצמאות (אשר ארבעה מתוכם נהרגו במלחמה).
לאחר שהכנסת הסדירה את נושא העיטורים בחוק בשנת 1970, התקיים באפריל 1973 טקס בו הוענקו עיטורי הגבורה בתצורתם הנוכחית, לכל הלוחמים גיבורי ישראל עד לאותה תקופה.
נימוקי צה"ל לקבלת אות גיבור ישראל:
ביום העצמאות ב-1968 וכן ב-1973, נמנה עם מדליקי המשואות בהר הרצל.
אביגדורוב הלך לעולמו בספטמבר 2012, ונקבר בחלקה הצבאית בבית העלמין הישן בהרצליה.
רבי אברהם אַבּוּלְעַפְיָה (ה' אלפים, 1240 - ה'נ"א, 1291 בערך) היה רב ומקובל, נחשב לרוב כנציג הבולט של זרם הקבלה האקסטטית.
ר' אברהם אבולעפיה נולד בסרגוסה שבחבל אראגון בספרד בשנת 1240 לרבי שמואל אבולעפיה.
לאחר זמן מה עברה משפחתו לטודלה בקרבת נהר האברו.
עד פטירתו של אביו ב-1258 למד תורה מפיו.
ב-1260 החל במסע לארץ ישראל כדי לחפש את נהר הסמבטיון.
ייתכן שהמניע לכך היה פלישת המונגולים לארץ ישראל באותה עת, פלישה שגרמה לרב אבולעפיה לשער שהם מצאצאי עשרת השבטים האבודים.
ר' אברהם אבולעפיה הצליח להגיע עד עכו, אך בשל קרב עין ג'אלות שהתחולל בין הממלוכים והמונגולים באזור עין חרוד נאלץ לקטוע את מסעו ולחזור לאירופה.
ראשית התיישב ביוון ונשא שם אישה.
לאחר זמן מה הגיע לקפואה, איטליה.
שם למד אצל הפילוסוף רבי הלל מוורונה פילוסופיה, תורת הנפש של הרמב"ם ובעיקר את ספרו מורה נבוכים.
לאחר זמן מה הגיע לקטלוניה (ברצלונה), שם התקרב לחוג מקובלים שבהם היה רבי ברוך התוגרמי, ככל הנראה בחוג זה ובהשפעתו החל ללמוד קבלה שקודם לכן התנגד לה, עיקר לימודיו התרכזו בספר יצירה שלאחר שנים מספר כתב לו כמה פירושים.
בחוג זה התקרב לקבלה האקסטטית, שהושפעה מחסידי אשכנז ושורשיה טמונים בספרות ההיכלות.
ר' אברהם אבולעפיה פיתח תורה זו, וכינה אותה בשם "קבלה נבואית", משום שחלק ממטרתה להביא את העוסק בה בטהרה לחוויה אקסטטית ועל ידי כך לזכות לנבואה.
כמו כן כינה תורה זו בשם "קבלת השמות" המביאה לידי נבואה, על ידי שימוש נרחב באותיות ושמות הקודש, שימוש שהקנה ללשון הקודש מעמד מאגי-מיסטי.
בקטלוניה אירע אירוע מכונן בחייו של ר' אברהם אבולעפיה כאשר, לפי עדותו, זכה בשנת 1270 לגילוי נבואי המצווה עליו להיפגש עם האפיפיור ו"לדבר עמו בענייני יהדות".
בשנת 1271 זכה, לדבריו, לגילוי נבואי נוסף .
משנה זו ועד למותו חיבר ר' אברהם אבולעפיה קרוב לחמישים חיבורים מסוגים שונים.
החשובים והפורים שבהם הם ספרי ההדרכה להשגת נבואה דרך השימוש באותיות הקודש.
עם ספריו אלה נמנים: "ספר חיי העולם הבא", "ספר אור השכל", "ספר אמרי שפר", "ספר החשק" ו"אוצר עדן הגנוז".
מלבדם כתב ר' אברהם אבולעפיה פירוש לתורה בשם "ספר המפתחות", כמה פירושים לספר יצירה ולמורה נבוכים, אגרות, שירים וספרי נבואה המתארים את חזיונותיו המיסטיים כמו "ספר האות".
מתוך חמישים חיבורים שחיבר שרדו כשלושים, ורק חלק קטן מכלל אלו הובאו לדפוס.
בכתביו עושה ר' אברהם אבולעפיה שימוש נרחב בגימטריות, נוטריקונים, ראשי תיבות ועוד.
ר' אברהם אבולעפיה לא מיהר לנסות להיפגש עם האפיפיור.
עוד לפני כן ערך מסע נדודים ברחבי אירופה, ובו אסף קבוצות קטנות של תלמידים ולימדם תורה, ובפרט את "מורה נבוכים" בשיטתו המיוחדת.
ב-1279 שב לקפואה שבאיטליה, שם ניסה להקים בית מדרש.
ב-1280 החליט להיענות לציווי הנבואי שקיבל עשר שנים קודם לכן ולנסות להיפגש עם האפיפיור ניקולאוס השלישי.
בחודש אב הגיע ר' אברהם אבולעפיה לרומא, אך האפיפיור סירב לראותו.
האפיפיור יצא מרומא אל ארמון נופש קטן ב, ור' אברהם אבולעפיה קיבל מסר שאם ינסה לפגוש אותו גם שם יוצא להורג בשריפה.
ר' אברהם אבולעפיה לא אמר נואש ויצא בכל זאת לסוריאנו כדי להיפגש עם האפיפיור.
עם הגעתו למקום בכ"ו באלול נודע לו כי האפיפיור מת באופן פתאומי באותו לילה (ככל הנראה מהתקף לב).
כאשר חזר לרומא, עצרו אותו בצום גדליה אנשי כת המינוריטים השייכת למסדר הפרנציסקנים, אולם הוא לא הוצא להורג בשריפה כפי שאיימו עליו בתחילה אלא הוחזק במעצר ארבעה שבועות ולאחר מכן שוחרר.
אירועים אלו נתפסו על ידו כאות למסירות הנפש שלו בעבור מצוות האל וכעדות על ה' שהציל אותו מיד אויבו.
בשנת 1281 הגיע ר' אברהם אבולעפיה לאי סיציליה (פלרמו ומסינה).
שם הקים בית מדרש והצליח לאסוף סביבו עדה גדולה של תלמידים וחסידים.
בשל גישתו הנבואית פנו חלק מנכבדי המקום לרבי שלמה בן אדרת (הרשב"א), שהיה מגדולי ההלכה באותה עת ושימש כנציג מעין-ממסדי של הדת, בשאלת נביאותו של ר' אברהם אבולעפיה.
מכתביו הספציפיים הנוגעים לאבולעפיה לא נשתמרו, אולם בתשובה אחת אודות הנביא מאוילא, דוחה הרשב"א בתוקף את יומרת הנבואה של אבולעפיה וגם קורא אותו "נבל שם רשעים ירקב" אדם ש"פיתה בכזביו כמה מבני ישראל".
הרשב"א פתח במלחמת חורמה כנגד ר' אברהם אבולעפיה ודחה בבוז את יומרותיו הנבואיות.
דגש חשוב בתשובת הרשב"א הוא הסתמכותו על דיווח הפונים אליו, ולפיו המדובר במתיימר לנבואה, החסר למעשה רקע של השכלה למדנית מקיפה.
נקודת מתח נוספת בין השניים נוצרה בשל העובדה שהרשב"א, שהיה אף הוא מקובל, החזיק בזרם התיאוסופי-תיאורגי של הקבלה (תורת הספירות), ואילו ר' אברהם אבולעפיה החזיק בקבלה הנבואית.
מאבקו של הרשב"א הצר את צעדיו של ר' אברהם אבולעפיה, וכתוצאה מכך איבד קהל גדול מתלמידיו וחסידיו ואף נאלץ לעזוב לזמן מה לאי קומינו, אחד מאיי מלטה.
עדות לרדיפה זו נמצאת באיגרת "וזאת ליהודה" שכתב ר' אברהם אבולעפיה לרבי יהודה שלמון:
המחלוקת בין הרשב"א לר' אברהם אבולעפיה נמשכה משנת 1285 לערך עד לפטירתו של ר' אברהם אבולעפיה.
זמן פטירתו המשוער הוא בשלהי 1291 או בראשית 1292, שכן לאחר מכן אין כל ידיעה על פועלו.
גם לאחר מותו של ר' אברהם אבולעפיה השפיע חרם הרשב"א על תורתו, ועדות לכך היא העובדה שעד המאה ה-18 ספרו החשוב "חיי העולם הבא" נשאר בכתב יד.
ר' אברהם אבולעפיה נפטר בסיציליה, אולם מקום קברו לא ידוע.
האירוע המכונן בחייו של הרב אבולעפיה אירע בקטלוניה כשזכה, לפי עדותו, בשנת 1270 לגילוי נבואי המצווה עליו להיפגש עם האפיפיור ו"לדבר עמו בענייני יהדות".
ב"ספר העדות" שחיבר תשע שנים מאוחר יותר כתב על כך: "בשנה התשיעית ההיא עוררהו ה' ללכת לרומי רבתי כאשר ציווה בברצלונה...".
אלמנטים נבואיים נוספים מתגלים בכתביו: הוא מכנה עצמו בשמות שונים כמו "אברהם הרואה", "רזיאל" ו"ברכיאל"; הוא מגלה סודות מיסטיים כמו קץ הימים, ומנמק זאת בכך שגילויים אלו מתאפשרים בזכות העובדה שהמשיח עומד להתגלות, ולו ידוע זמן בואו.
כך כתב באיגרת "וזאת ליהודה":
בשנת 1271 קיבל, לדבריו, חיזיון נבואי נוסף, כפי שהעיד בספרו "אוצר עדן הגנוז":
חוקרי הקבלה מחלקים את תורת הקבלה לשני זרמים עיקריים: קבלה תיאוסופית-תיאורגית וקבלה אקסטטית.
הקבלה התאוסופית-תיאורגית עוסקת בעיקר בלימוד המבוסס על מהות האלוהות (האין-סוף) ועשר הספירות ועל ההנחה כי מעשי האדם עשויים להשפיע על העולמות העליונים ואף על האל עצמו.
נציגיו הבולטים של זרם זה הם ספר הזוהר ותורת האר"י.
הקבלה האקסטטית עוסקת בהיבט החווייתי של הקבלה, תוך שימוש בטכניקות מעשיות, ושואפת על ידי כך להגיע לאקסטזה רוחנית, ששיאה הוא דבקות באל והארה רוחנית, כמו הנבואה.
החסידות מיזגה שני זרמים אלו למקשה אחת.
הרב אברהם אבולעפיה לא דחה את קבלת הספירות, אלא טען שהיא נחותה מהקבלה הנבואית, וכך כתב באיגרת "וזאת ליהודה":
בשל היותו של הרב אבולעפיה הנציג הבולט של זרם הקבלה האקסטטית נגרר לעיתים לפולמוס עם חסידי השיטה התיאוסופית-תיאורגית, וכך כתב בספר "גן נעול":
באיגרת "וזאת ליהודה" הרב אבולעפיה אף תקף בחריפות חלק ממקובלי הספירות והאשים אותם בשלילת אחדות האל:
הרב אבולעפיה לא היה הראשון שעסק בקבלה האקסטטית, אך מה שמייחד ומבליט אותו לעומת מקובלים אחרים שעסקו בה, מלבד שמיזג את תורת הנפש של הרמב"ם בקבלת חסידי אשכנז, הוא הפירוט הרב של הטכניקות המעשיות בהשגת הנבואה.
הרב אבולעפיה משתית דרך ברורה להולכים בדרכו, החל מאופן וסדר הנשימות הראוי, תנועות ראש וידיים, דמיון האותיות, התעטפות בטלית והנחת תפילין, וכן בתנאים הנלווים לשימוש בהזכרת השם, כמו ההכנה הנפשית הראויה והתבודדות במקום המיוחד לשם כך והתרחקות מענייני העולם הגשמי.
אך עם זאת ספריו לא נלמדו בשיטתיות.
את נקודת המפנה בהתייחסות אל הרב אבולעפיה הביאו תיאורו של הספר "חיי העולם הבא" וטיהורו של הרב אבולעפיה על ידי החיד"א במאה ה-18 בספרו הביבליוגרפי "שם הגדולים":
כוונת החיד"א היא לציטוטיו של ר' חיים ויטאל מספר "חיי העולם הבא" בספרו "שערי קדושה".
בזכות החיד"א, שהיה מגדולי הפוסקים וכן מראשוני ההיסטוריונים של הכתיבה היהודית, התהפך מעמדו של הרב אבולעפיה מן הקצה אל הקצה והוא הפך מדמות בזויה, נלעגת ומוחרמת לדמות מכובדת, מוערכת ולגיטימית.
המחקר האקדמי על תורתו של הרב אבולעפיה החל בשנות ה-30 של המאה ה-19, כאשר משה לנדאור בחן את כתבי היד של הרב אבולעפיה.
לנדאור ייחס בטעות את כתיבת ספר הזוהר לרבי אברהם אבולעפיה.
במחצית השנייה של המאה ה-19 החלו חוקרים כמו צבי גראף, משה שטיינשניידר ואהרן ילינק לנתח את שיטתו של הרב אבולעפיה.
ילינק הקדיש כמה מחקרים לכתביו והבהיר כי לא הרב אבולעפיה הוא מחברו של ספר הזוהר.
במאה העשרים הרחיב במעט גרשם שלום את המחקר אודותיו וקבע את דמותו של הרב אבולעפיה כאחד מיוצריה החשובים של הספרות הקבלית.
כיום מי שעומד בשורה הראשונה במחקר על הרב אבולעפיה הוא משה אידל, אשר חיבר שורה ארוכה של מחקרים על הרב אבולעפיה ושיטתו הקבלית.
הרב אבולעפיה חיבר חיבורים רבים בפילוסופיה ובקבלה עיונית ובקבלה מעשית נבואית.
איגרת שבע נתיבות התורה, על הדרך הראויה ללימוד התורה.
מפתח החכמות על ספר בראשית.
מפתח השמות, על ספר שמות.
מפתח הקרבנות, על ספר ויקרא.
מפתח הספירות, על חומש במדבר.
מפתח התוכחות, על חומש דברים.
סתרי תורה שלשה ספרי פירושים על ה"מורה".
פירושו השני שנקרא "חיי הנפש", וזה "סתרי תורה" פירושו השלישי, ופירושו הראשון נקרא "ספר הגאולה", שממנו נשאר בידינו כתב יד אחד בלבד המכיל רק כמה עמודים ואיכותם גרועה.
נוסח לפירוש זה, בתרגומו הלטיני של פלביוס מיתרידטס יצא לאור על ידי חיים וירשובסקי בשם Liber Redemptionis [דהיינו, ספר גאולה].
להלן דברי המחבר על הספר:
להלן דברי הרב אבולעפיה על ספריו, מתוך ספר אמרי שפר:
להלן דברי המחבר, מתוך ההקדמה לספר:
להלן דברי המחבר, מתוך הספר:
איגרת וזאת ליהודה, בה הוא משיב לטענות מתקיפיו.
ספר האות, מסה משיחית בסגנון מקראי.
סוד ירושלים, פירוש השם ירושלם.
מצרף לכסף, אחת מכוונותי בכתבי זה העניין לך ולדומים לך.
עניין הראשון כדי לפתוח לבך ולתת בידך מפתח לפתוח בו שערי חן וחסד ורחמים עליונים נבואיים עד שתוכל לבוא בחדרי הפרדס הנקראים חדרי הקבלה מפני קבלת השפע האלוהי העליון.
ולהודיעך בו טעות מחשבת זאת האמונה שהאמין זה התלמיד בספירות, וכי אין לו בידיעתם כי אם קריאת שם לכל ספירה בלבד, לא ציור עניין כלל.
ועל סוד דבוק כל ענף בשרשו וכל רוחני בנפשו, ושישיג מהם המשכיל המקובל שפע ניכר אצלו.
חיי העולם הבא, החיבור העיקרי העוסק בהדרכה מפורטת למדיטציה נבואית.
מצרף השכל, סודות מפי רזיאל המלאך.
שישה מהם ספרים שלמים ואחד מהם קראו "הפטרה"...
ושמות ששת ספריו הם: ספר מליץ, ספר איש אדם, ספר הברית החדשה, ספר העדות, ספר חיים, ספר הישר, מפתח הרעיון.
נר אלהים, סוד ברכת כהנים.
שומר מצווה, על יחס הקבלה לפילוסופיה.
ספר המלמד - סוד ירושלים פירוש השם ירושלם.
ספר הניקוד: שער האותיות: הצירופים.
אברהם אבולעפיה זיע"א [יצא לאור על ידי ישראל שניאור אוראל אזולאי (אילון).
בעולם החרדי החל מאמץ לפרסם את כתביו של הרב אבולעפיה, ויצאו לאור ספריו: "חיי העולם הבא", "אמרי שפר", "אור השכל", "ספר החשק", "גן נעול", "אוצר עדן הגנוז", ועוד.
גם בזרם הקבלה המודרנית זוכה דמותו של הרב אבולעפיה לעדנה מסוימת בכך שמתייחסים לשיטתו כאל מעין "מדיטציה יהודית".
אברהם אבצ'וק, ביידיש: אברום אבטשוק (1897, לוצק - 10 באוקטובר 1937) היה סופר יידיש, מבקר ועיתונאי.
אברהם אבצ'וק נולד בלוצק, באוקראינה של היום.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה אזור מגוריו היה שייך לפולין.
בשנת 1923 אברהם אבצ'וק עבר את הגבול והגיע לקייב שהייתה חלק מברית המועצות.
הוא הגיע לחשובות בממסד היידישאי קומוניסטי שלאחר המהפכה ובארגונים של סופרים.
אברהם אבצ'וק עבד במכון לחקר תרבות יהודית בקייב.
בתקופת הטיהורים הגדולים נעצר, הואשם בתמיכה בלב טרוצקי והוצא להורג.
בשנת 1956 טוהר מכל ההאשמות.
בבית הספרים הלאומי אצורים ורשומים כעשרה ספרים משלו, ובהם תרגומים, ביקורות, סיפורים וספרי הדרכה בתורת המטריאליזם.
לא נמצאו יצירות משלו שתורגמו לעברית.
מענדעלע מוכר ספרים, יידיש, על חייו של הסופר, קיוב, תרפ"ז 1927.
העשל שאמיי, יידיש, ההוצאה הלאומית הממלכתית (הסובייטית) ביידיש, קיוב, תרצ"ד 1934.
מהדורה נוספת של סיפוריו, "דער ציילונגען פון סוביעטישע יידישע שרייבר", מסיפוריו של סופר יהודי סובייטי, נדפסה במוסקבה, הוצאת סובייטסקי פיסטאל, בשנת 1969.
אברהם אבלי אדולף ארליך (Abraham Abele Adolf Ehrlich, 20 בספטמבר 1837, כ' באלול ה'תקצ"ז – כ"ח באדר א' ה'תרע"ג, 7 במרץ 1913) היה רב ומחנך בלטביה ובפרוסיה המזרחית, מראשי הקהילה היהודית בקורלנד.
אברהם בן אהרן בן-ציון ארליך נולד בעיר ילגבה שבפלך קורלנד, האימפריה הרוסית, למשפחה דוברת-גרמנית.
הוריו חינכו את ילדיהם על פי משנת 'תורה עם דרך ארץ'.
למד בבתי הספר הכלליים במיטאו, וקיבל השכלה תורנית מסבו (אבי אמו).
ב-1858 החל לשמש כמורה בבית-הספר היהודי בפרידריכשטט.
ב-1861 יצא לברלין שם נבחן בבחינות הבגרות.
בשנים 1868-1865 למד פילוסופיה באוניברסיטאות ברלין והאלה וכתב את עבודת הדוקטורט ששמה: "שיפוטו של אריסטו על הדיאלוג פוליטיאה לאפלטון" (De Judicio ab Aristotele de Republica Platonica).
מ-1870 לימד בבית הספר היהודי בברלין.
כשנה וחצי היה רב הקהילה בניידנבורג במזרח פרוסיה.
בשנים 1876–1872 היה רב ראשי בריגה, והחל מ-1876 ניהל את בית הספר היהודי בה.
החל מ-1903 עד למותו היה רבה של הקהילה היהודית בטילזיט.
רעייתו הייתה נאני לבית יעקבי, בתם של מאיר יעקבי ושרה-מרים לבית גולדברג, צאצאית של שושלת רבנים ואחותו של הרב ד"ר הושע יעקבי, הרב הראשי של יוגוסלביה.
אף שהיה רב אורתודוקסי נחשב לליברל בדעותיו ונהג לפי תפיסת "תורה עם דרך ארץ".
חיבר ספרי הגות ולימוד בנושאי יהדות.
הרב ארליך הנהיג את הקהילה היהודית הדוברת-גרמנית באזור.
נכדו הוא המלחין הישראלי אבל ארליך.
אברהם אביאל (ליפקונסקי) (נולד ב-20 בינואר 1929) הוא סופר, מנהל סוכנות להפצת ספרים בשם "בית עלים" ועד במשפט אייכמן.
נולד בפולין, בכפר היהודי חקלאי דוגאלישוק, למשה דוד ושרה מינה.
רכש השכלה תורנית בישיבה קטנה בראדון, עיירתו של החפץ חיים.
בגיל 13, ב-10 במאי 1942, חזה בהשמדת יהודי ראדון והאזור בבורות המוות.
הוא נמלט ליערות ולחם כנגד הנאצים עד השחרור.
איבד את משפחתו בשואה, שבמהלכה אחיו פנחס נרצח לנגד עיניו.
בשנת 1945 הגיע לצפון איטליה ושהה במוסד עליית הנוער של ילדי סלבינו, בית שיזופולי.
העפיל לארץ באנייה "כתריאל יפה" ונתפס על ידי הבריטים, הוגלה לקפריסין ועלה לארץ ישראל בסוף שנת 1946. ביתו הראשון בישראל היה בקיבוץ משמר השרון.
בתחילת 1948 התגייס לגדוד השישי של הפלמ"ח ונלחם בדרך לירושלים.
במשפט אייכמן בשנת 1961, הופיע כעד מטעם התביעה וגולל בעדותו את פרשת חיסול יהודי ראדון כדוגמה לסיפורם הטראגי של יהודי ליטא וחיי הפרטיזנים ביערות.
אברהם אביאל כתב שלושה ספרים:
"כפר ושמו דוגאלישוק" המספר על החיים בעיירה לפני השואה, החיים בגטו, רצח יהודי העיירה, הבריחה ליער והחיים ביער, בין היתר בזמליאנקה, עד לשחרור.
"החופש והבדידות" מתמקד בתקופה לאחר השואה בין השנים 1945–1948, בין השואה לתקומה ומגולל פרקים מסיפורם של ילדי סלבינו בשנות המלחמה ודרכם לארץ ישראל.
"משפחה משני זרדים, עדות חיה" המספר על העולם שאבד ותקופת השואה ופונה בעיקר אל הדור הצעיר.
ביום הזיכרון לשואה ולגבורה תשע"א (2011) השיא את המשואה השישית בטקס המרכזי שנערך ביד ושם.
זכה בתעודת הוקרה מטעם אגודת הסופרים העברים ע"ש נחמה פוחצ'בסקי (נפ"ש) לשנת תשע"ח 2018 על העשייה לקידום הספרות והשירה העברית.
סיפורו חתם את הטקס הממלכתי "לכל איש יש שם" שהתקיים בכנסת ביום השואה תשע"ח (2018) במעמד יו"ר הכנסת, ראש הממשלה ונשיאת בית המשפט העליון.
מאז 1958 עוסק בענף הספרים.
היה נשוי לאילה לבית ליברמן, ילידת העיר רובנה, עד למותה ב-2017. לבני הזוג שלושה ילדים.
כפר ושמו דוגאלישוק, הוצאת משרד הביטחון, 1995.
החופש והבדידות, הוצאת תמוז-אגודת הסופרים, 2000.
משפחה משני זרדים, עדות חיה, הוצאת בית עלים, 2017.
אברהם אבוקרט (כינוי: אמד) (נולד ב-14 בפברואר 1960) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק במכבי חיפה בעמדת הקשר האחורי.
אבוקרט נולד בשכונת ואדי סאליב בחיפה, ארבע שנים אחרי שהוריו עלו ממרוקו.
בהיותו בן 9 התגלה אבוקרט על ידי צייד כישרונות של מחלקת הנוער של מכבי חיפה, והצטרף לקבוצת הילדים של המועדון.
הוא התקדם בהמשך גם לקבוצת הנערים ולקבוצת הנוער.
בצעירותו שיחק אבוקרט בעמדת הקשר ההתקפי, והבקיע שערים רבים.
ב-1 בינואר 1977 ערך אבוקרט את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של מכבי חיפה במשחק מול הפועל עכו, בטרם מלאו לו 17, תחת המאמן שמעון שנהר שהיה גם מאמנו בקבוצת הנערים.
עם זאת, בהמשך העונה הוחלף שנהר בידי אלי פוקס, שלא שיתף את אבוקרט הצעיר והעדיף להסתמך על השחקנים הוותיקים בקבוצה.
מכבי חיפה ירדה באותה עונה לליגת המשנה, ונשארה בה למשך ארבע עונות.
לאחר מספר עונות בהן מיעט לקבל דקות משחק החל אבוקרט להשתלב בקביעות בקבוצה הבוגרת בעונת , וסייע לה להעפיל בחזרה לליגה הבכירה, תוך שהוא משחק לרוב כקשר אחורי.
תחת המאמן ג'ק מנסל שיחק אבוקרט לרוב כקיצוני, אך שלמה שרף, שהגיע לאמן את מכבי חיפה ב-1983, החזיר אותו לעמדתו כקשר אחורי.
בעונת הוא סייע לקבוצה לזכות באליפות ישראל הראשונה בתולדותיה, ואף נבחר על ידי שרף לשחקן העונה של המועדון, יחד עם איתן אהרוני.
הוא זכה עם הקבוצה באליפויות נוספות ב-1985 ו-1989, ובעונת זכה עם עמה בדאבל הראשון בתולדותיה.
בשנים אלו הוא הפגין יעילות רבה בחוליית הקישור, וארגן בהצטיינות את המשחק של קבוצתו.
בסך הכול שיחק אבוקרט ב-396 משחקים עבור מכבי חיפה, וכבש תשעה שערים.
הוא החזיק בשיא ההופעות של מכבי חיפה במשחקי הליגה ובמשחקי גביע המדינה (63 הופעות), עד שלימים נשברו שיאים אלו על ידי אלון חרזי.
הוא שיחק גם 14 פעמים במסגרת גביע האינטרטוטו.
לאחר פרישתו ממשחק ב-1993, החל אבוקרט לשמש כעוזר המאמן לגיורא שפיגל, והחזיק בתפקיד עד לעזיבתו של שפיגל, ב-1998 ומונה למאמנה של הפועל בית שאן, עד המחזור ה-10 של העונה.
לאחר סיום דרכו בקבוצה הבוגרת החל אבוקרט לאמן את קבוצת הנשים של מכבי חיפה, ובהמשך אימן את קבוצות הנערים השונות של המועדון.
בשנת 2012 מונה למאמן קבוצת הנוער של המועדון, ובעונתו הראשונה זכה עמה בדאבל.
אבוקרט מתגורר בשכונת קריית חיים, והוא אב לשתי בנות ובן.
בנו, רן, היה כדורגלן גם הוא.
כיום הוא עובד בעיריית חיפה כמנהל של מספר אולמות ספורט בעיר.
כמאמן הנוער של מכבי חיפה:
הרב אברהם אביכזיר (1866, אוראן – כ"ח בתשרי ה'תש"ה, 15 באוקטובר 1944, ירושלים) היה רב באלכסנדריה ובארץ ישראל.
כיהן כרב העדה המערבית בירושלים וכחבר מועצת הרבנות הראשית.
נולד באוראן שבאלג'יריה בשנת 1866 לאב שהגיע מתאפילאלת שבמרוקו.
לאחר שהתייתם מאביו בגיל צעיר עלה עם אמו לירושלים בכסלו תרל"ב (1871), שם הם חיו בעוני רב בעזרת הנשים של בית כנסת.
אמו עבדה בכביסה כדי שבנה יוכל ללמוד תורה.
לאחר שלמד בחדר עבר לבית מדרש דורש ציון ואחר כך למד אצל הרב אלעזר בן טובו שהיה רב עדת המערבים בירושלים.
בבגרותו הקים עם אחרים תלמוד תורה לילדי עדת המוגרבים וכן עסק בפעולות חסד.
לאחר פטירת רבו הוציא לאור את ספרו פקודת אלעזר.
באייר תרנ"ב יצא בשליחות עדת המוגרבים לצפון אפריקה ובעברו באלכסנדריה נתבקש להישאר בה וללמד בתלמוד תורה שם.
בתלמוד תורה הוא הכשיר צוות של מלמדים והוציא ספרי לימוד.
לאחר זמן הוזמן לשמש כסופר ומזכיר הרבנות באלכסנדריה.
בשנת תרס"ח (1908), לאחר פטירתו של הרב אליהו בכור חזן, נתמנה לממלא מקום הרב של אלכסנדריה עד הגעתו של הרב רפאל דלה-פרגולה.
בתקופה זו הפך לסגנו של הרב דלה-פרגולה, לאחר פטירתו של בתרפ"ג, הוא שוב נתמנה לממלא מקום הרב של אלכסנדריה, עד בואו של הרב דוד פראטו.
הרב אביכזיר יצר קשרים עם משפחות עשירות במצרים ועסק בפעולות צדקה למען עניי אלכסנדריה וארץ ישראל.
בין השאר הוא היה ממנהלי בית החולים המקומי.
הוא תיקן תקנות שונות ובהם ביטול מנהג הבאת פרחים להלוויות.
בשנות מלחמת העולם הראשונה הוא עסק בקליטת הפליטים היהודים שגורשו מארץ ישראל ובשליחת סיוע ליהודים בירושלים.
באייר תרפ"ח חזר לירושלים ונתמנה לראש רבני עדת המוגרבים ונשיא כבוד של העדה.
הוא התיישב ברוממה בבית שנבנה עבורו וכלל בית כנסת.
בית כנסת זה עדיין פעיל ונקרא בשם "זכור לאברהם" על שמו.
החל משנת 1936 כיהן הרב אביכזיר כחבר מועצת הרבנות הראשית.
הרב אביכזיר נפטר במוצאי שבת כ"ח בתשרי תש"ה.
ספרייתו נתרמה לבית הדין הרבני בירושלים.
רבי אברהם אביגדור נחום לנדא (י"א בשבט ה'תרע"ז, 3 בפברואר 1917 – ט"ז באלול ה'תשס"א, 4 בספטמבר 2001) היה האדמו"ר מסטריקוב.
נולד בפולין, לרויזא ביילא ורבי יעקב יצחק דן לנדא האדמו"ר מסטריקוב .
בהיותו בן 13 נכנס ללמוד בישיבת חכמי לובלין.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט לווילנה, בה שהה מספר חודשים בחברת הרב יצחק זאב סולובייצ'יק מבריסק.
הוריו וכן רבים מבני משפחתו נספו בשואה.
בשנת ה'תש"ו (1946) נישא לחיה הדסה וידיסלבסקי, בת הרב מאיר וידיסלבסקי, מצאצאי החידושי הרי"מ, מייסד ומנהל מוסדות בית יעקב בחיפה.
במשך תקופה התגורר בשכונת שערי חסד והיה מתלמידיו הקרובים של הרב מבריסק.
כמו כן היה מקורב לרב דב בריש ווידנפלד, שהתגורר בסמיכות לביתו.
בשנת ה'תש"ח (1948) הוכתר על ידי זקני חסידות סטריקוב כממשיך השושלת.
הוא קבע את ביתו ואת מרכז החסידות בתל אביב.
לימים הוקם גם בית מדרש בבני ברק.
מוסדות אלו הצטרפו לבית המדרש הוותיק של החסידות בירושלים, שייסד האדמו"ר הזקן מסטריקוב בעת ביקורו בארץ ישראל.
כמו כן שמר על קשר חם עם חסידות חב"ד והשתתף בחגיגת יום הולדת לרבי מליובאוויטש בכפר חב"ד חתנו הבכור הרב משה שטרן שימש כראש ישיבת חב"ד בלוד.
במשך כל שנות כהונתו התרחק מגינוני אדמו"רות.
בשנת ה'תשמ"ו (1986) עבר להתגורר בבני ברק והעביר אליה את מרכז החסידות.
בשנת ה'תש"ן (1990) הקים את ישיבת "קול יעקב סטריקוב", על שמו של אביו.
בראשות הישיבה עמדו חתניו: הרב משה שמואל שטרן - בנו של הרב יצחק יהודה שטרן אב"ד ביליץ, הרב ישעיהו פרנקל-תאומים - רב בית המדרש קרקא בבני ברק, והרב דוד ברנדר - בנו של רבי שלום ברנדר, שהיה ראש ישיבת בעלז במשך שנים רבות.
בשנת ה'תשנ"ב (1992) נבנה בית כנסת חדש בירושלים, וכרבו הוכתר נכדו הבכור רבי יעקב דן שטרן.
נפטר בט"ז באלול ה'תשס"א, ונקבר בהר המנוחות.
מכיוון שלא הותיר צוואה מפורשת בדבר ממלא מקומו, נחלקו חסידיו לגבי זהות הממשיך בהנהגת החסידות.
רוב החסידים הכתירו לאדמו"ר את חתנו הצעיר רבי דוד ברנדר, וחלק הכתירו את נכדו רבי יעקב דן שטרן המנהיג את חצרו בירושלים.
רבי אברהם אביש מליסא (גם: אבוש; מפרנקפורט (פרנקפורטר); ת"נ לערך – י"א בתשרי ה'תקכ"ט) היה מרא דאתרא ואב בית דין בליסא ובפרנקפורט.
שמו מפורסם כאחד מראשי האוסרים בפרשת הגט מקליווא.
נולד בערך בשנת ת"נ (1690) במזריטש דליטא (כיום בפולין), שם כיהן אביו, ר' צבי הירש, כאב בית דין.
אביו היה נינו של רבי אברהם חיים שור.
מסופר כי בצעירותו לא נודע כבעל כישרון יוצא דופן, אך לאחר שהִרבה בתחנון ותפילה נפתחו לו שערי תורה ומאז לא פסק מלשפוע דברי תורה.
למד אצל רבי שמואל מפיורדא (ה"בית שמואל"), ולאחר מכן נסע לפרנקפורט ללמוד אצל רבי נפתלי כ"ץ שהיה רב המקום באותה עת, אצלו למד גם קבלה.
לאחר השרפה הגדולה שפרצה בעיר בכ"ד בטבת ה'תע"א (1711), שבגינה הושם רבי נפתלי כ"ץ במאסר, התפזרו תלמידיו של רבי נפתלי וגם רבי אברהם חזר לפולין.
שם התפרנס תקופה ממכירת שמנים, עד שהחל לשמש ברבנות.
למד גם אצל רבי צבי הירש ביאלה.
נישא לבתו של רבי אליהו הכהן מזריטש (חתן רבו רבי שמואל מפיורדא).
כיהן ברבנות בכמה קהילות עד לשנת ה'תקי"ג.
האחרונה שבהן הייתה עיר הולדתו מזריטש, שבה ירש את כיסא אביו.
בשנת ה'תקי"ג נפטר אחיו, רבי מרדכי, והוא נקרא לכהן תחתיו ברבנות העיר ליסא שבפולין גדול.
את כהונתו כרבה של פרנקפורט החל בשנת ה'תקי"ט (1759), כמה שנים לאחר פטירתו של הרב הקודם רבי יעקב יהושע פלק (ה"פני יהושע").
בפרנקפורט כיהן כמרא דאתרא, אב"ד וראש ישיבה עד לפטירתו בי"א בתשרי ה'תקכ"ט (1768).
עמד לימינו של רבי יהונתן אייבשיץ בפולמוס הקמיעות.
ביחד עם שאר רבני פרנקפורט, היה רבי אברהם אביש מעורב בפרשת הגט מקליווא, וכרב העיר היה מראשי האוסרים, כנגד עמדת רוב רבני הדור.
אילו היה יודע אדם כמה גדול כוחה של האמת לא היה משקר לעולם.
גיסו רבי איצק מרגליות חותנו של רבי עקיבא איגר.
ברכת אברהם על מסכת ברכות
ברכת אברהם על מסכת עירובין, מסכת פסחים ומסכת ביצה
מחזה אברהם על הגדה של פסח
קנה אברהם על ספר בראשית (וחנוכה) על דרך פּרד"ס
ספר "ברכת אברהם" על שולחן ערוך אורח חיים נותר בכתב יד
ספר "ברכת אברהם" על התורה ופרקי אבות (ווארשא, תרמ"ד)
ספר "ברכת אברהם" על מגילת רות (ווארשא, תרצ"ד)
רבי אברהם אבא פּאָסוועלער (נהגה בעברית: פּוֹסְבֶלֶר), המכונה גם ר' אבלי, או ר' אבא'לה (פּאָסוואָל, ה' בסיוון תקכ"ב 27 במאי 1762 - וילנה, י"ג באב תקצ"ו 27 ביולי 1836), היה רב ופוסק מגדולי דורו; רבה בפועל של וילנה בירת ליטא וראש בתי הדין שלה.
נולד בפּאָסוואָל (פוסבילה) שבמחוז וילנה, ועל שמה כונה ר' אבלי פּאָסוועלער.
למד תורה אצל אביו, הרב אברהם שלמה.
לאחר נישואיו לבתו של הרב יצחק ז'ק שהיה אב"ד פּאָסוואָל ורבה של בירז', התמנה כאב"ד בעירו פּאָסוואָל.
בראשית העשור הראשון של המאה ה-19 התמנה כמו"ץ בווילנה, וכעבור כשנתיים התמנה כראב"ד בעיר.
מינוי זה היה שקול למינוי כרבה של העיר, אך מעת פטירתו של רבי שמואל בן אביגדור המכונה "אב"ד אחרון", התקבלה החלטה שלא למנות מכאן ואילך רב רשמי לווילנה.
ר' אבלי היה הראשון בשרשרת רבנים שכיהנו כרבנים בפועל, אך לא בתואר, של וילנה.
"ר' אבא'לה" היה פעיל מרכזי בחייה הציבוריים של וילנה היהודית והיה שותף להקמת מוסדות חינוך בעיר.
בשנת 1835 שימש כבורר השלישי במחלוקת בין דפוס סלאוויטא לדפוס ראם מווילנה, לצד רבי בעריש אשכנזי רבה של סלונים ומחבר שו"ת "נודע בשערים" שנבחר על ידי האחים שפירא בעלי דפוס סלאוויטא, ורבי דוד מנובהרדוק מחבר "גליא מסכת" שנבחר בידי בעלי דפוס ראם.
היה שותף רב השפעה בספרות השו"ת וההלכה בת התקופה, ומגדולי המשיבים בדורו.
עמד בקשרי מכתבים עם שאר גדולי דורו ונתן הסכמות רבות למחברי ספרים.
רבי אבלי מוזכר פעם אחת בלבד במשנה ברורה בקשר לחידוש שלו, לפיו מי ששכח ואמר האל הקדוש בליל ראש השנה, במקום המלך הקדוש אינו צריך לחזור.
ענוותנותו הרבה, כמו גם מעשי הצדקה והחסד שלו, היו למושג בווילנה ופירנסו את סיפורי העם של יהודיה.
ביום שבת ב' באב תקצ"ו, נפטר ידידו הרב זלמן בן אורי (זלמן ר' אורי'ס), שהיה שותף לפעילות החסד שלו, במהלך ההספד שנשא בבית הקברות של וילנה, למרות הקור ששרר באותו יום, הוא התקרר וחלה.