tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בניגוד להסברים המסורתיים לשאלות אלו, שנסמכו על המיתולוגיה, הפילוסופים הקדם-סוקרטיים השתמשו בטיעונים רציונליים כדי להסביר את תצפיותיהם, ודחו את ההסברים המיתולוגיים.
הם גם השתמשו בטיעונים רציונליים כדי להנחיל את השקפתם לאנשים אחרים.
למרות שהמשקל היחסי הראוי של התצפית והחשיבה הרציונלית בחקירה הפילוסופית נדון בהרחבה בדיונים פילוסופיים בהמשך, למעשה שימשו כלים אלו בחקירות בהמשך, לאורך כל תולדות הפילוסופיה.
קשה להבין במדויק את רעיונותיהם של הפילוסופים הקדם–סוקרטים, בגלל מיעוט הכתבים וערפולם הסגנוני שנשאר בימינו מתקופה זו.
הפילוסופים עצמם כתבו כתבים רבים, אך אף אחד מתוכם לא נשתמר במלואו לימינו, וכיום נותרו מהם רק מקטעים וציטוטים שהופיעו בכתביהם של פילוסופים והיסטוריונים מאוחרים יותר הנקראים פרגמנטים (מילולית: רסיסים), שלא מאפשרים הבנה מלאה של רעיונותיהם.
כמו כן, השפה העתיקה בה נכתבו המקטעים המצויים בידינו, ועולם המושגים וההקשרים השונה שנקשרו בהם בתקופה בה נכתבו מהווים קושי נוסף להבנתם.
גם קטעים שניתן להבין את משמעותם המילולית, עדיין קשה לעמוד על מובנם המלא, מכיוון שאין ביכולתנו להבין את ההקשר המלא והרקע התרבותי העומד מאחורי הביטויים והמילים בהם השתמשו.
במשך הדורות, המקורות עברו סינון, עיצוב ובחירה, לפי תחומי העניין של אלה שמסרו אותם, והגיעו אלינו בדרך כלל כדעות ללא הנמקה.
מקטעים (פרגמנטים) אלה מאובחנים כמקטעים מסוג A, שהם ניסוח מחודש של דברי הפילוסופים, ומקטעים מסוג B, שהם ציטוטים מדויקים מדבריהם.
לעיתים קרובות קשה לזהות בוודאות את סוג המקטע.
הפילוסופים הקדם-סוקרטים עסקו בעיקר בחקר הטבע, כלומר בניסיון לספק הסברים לעולם החיצוני כפי שאנו פוגשים אותו בחושינו.
מלבד העיסוק בקוסמולוגיה עסקו הפילוסופים הקדם-סוקרטיים בקוסמוגוניה, כלומר בחקר ההיתהוות של העולם - כיצד הוא נוצר ומנין.
אסכולות בולטת בקרב הקדם-סוקרטיים הן:
שלוש האסכולות הראשונות דיברו על יסוד אחד או על ראשית אחת.
לעומת זאת, שתי האסכולות האחרונות דיברו על מספר יסודות או ראשיות.
בתרבות המערבית, המונח פילוסופיה מזרחית מתייחס באופן רחב לכמה פילוסופיות של "המזרח", כולל איראן, סין, הודו, יפן ועוד.
אוניברסיטאות מערביות רבות מתמקדות בפילוסופיות המערביות בקורסי הפילוסופיה שלהם (עם כמה יוצאי דופן).
כשמשתמשים במונח "פילוסופיה" במערב האקדמי, בדרך כלל הכוונה למסורת המערבית המתחילה ביוונים הקדומים.
לפילוסופיות מזרחיות מתייחסים פחות, אף שקשרים רבים בין המזרח והמערב בעשורים האחרונים משנים את המצב הזה.
להלן תקציר של כמה מהמסורות המזרחיות העיקריות.
המסורות המזרחיות שונות זו מזו בתפיסת האלוהות שלהם.
אולם, משותפת להם ההכרה שבניה אלוהי המזרח.
הינדואיזם נחשבת לדת העתיקה ביותר בעולם שעדיין קיימת, וכאמונת הדהרמה הראשונה.
ההינדואיזם מאופיין במגוון של מערכות אמונה, מנהגים וכתבי קודש.
מקורו בתרבות הוודית העתיקה, לפחות מ-2000 לפנה"ס אם לא לפני כן.
היא הדת השלישית בגודלה בעולם, עם בערך 1.05 מיליארד מאמינים, 96% מהם בתת היבשת ההודית.
ההינדואיזם מבוסס על הוודות, והחלקים המיסטיים שלהם, האופנישדות, וכן על התורות של גורו הינדים רבים במשך הדורות.
זרמי מחשבה רבים נמשכים משש האסכולות ההינדיות/וודיות, אסכולות הבהקטי והטנטרה אגמי, וכולם חלק מההינדואיזם.
משותפת לכל ההינדים היא האמונה בדהרמה, גלגול נשמות, קארמה, ומוקשה (גאולה) של כל נשמה על ידי מגוון של פעולות מוסריות, מדיטטיביות, ופעולות אחרות (כל הפעולות האלה מכונות יוגה).
עקרונות בסיסיים עוד יותר הם האהימסה (חוסר האלימות), החשיבות של הגורו, המילה האלוהית "אום" וכוחן של המנטרות, אהבה של האמת בגילויים רבים כאלים ואלות, והבנה שניצוץ של האלוהי (אטמן/ברהמן) קיים בכל אדם ובכל דבר חי, וכך ישנם דרכים רוחניות רבות לאמת האחת המאוחדת.
קונפוציאניזם התפתח סביב תורותיו של קונפוציוס, ומבוסס על הטקסטים הסיניים הקלאסיים.
היא הייתה האידאולוגיה המרכזית בסין ובאזורים הרחבים המושפעים על ידה מאז שושלת האן והיא עדיין מרכיב חשוב בתרבות המזרח הרחוק.
אפשר לראות את הקונפוציאניזם כמערכת הומניסטית ואתית-חברתית, המתמקדת בבני אדם וביחסים ביניהם.
קונפוציאניזם מדגיש טקסים רשמיים בכל היבט של החיים, מטקסים דתיים-למחצה ועד לנימוסים קפדניים וכבוד רב לאבות ולזקנים, בעיקר להורים ולמדינה בדמות הקיסר הסיני.
טאואיזם, שהתורה המרכזית שלו היא לתת לדברים ללכת במסלולם הטבעי, הוא הניגוד המסורתי לקונפוציאניזם.
הספרים המרכזיים של הטאואיזם הם הדאו דה ג'ינג, המיוחס על פי המסורת ללאו דזה והצ'ואנג צה.
לטאואיזם יש יסודות בעבר הסיני הרחוק, והוא כולל בו מרכיבים מיסטיים מתקופות פרה היסטוריות, והוא קשור גם לאי צ'ינג (ספר השינויים), ספר שעל פיו ניתן לחזות את העתיד על ידי 64 צורות גאומטריות המתארות מצבים ושינויים בעולם.
הטאואיזם מדגיש את הטבע, החופש האישי, וההתנגדות לגבולות חברתיים, והיה דוקטרינה שבה אחזו אלה ש"נדדו להרים".
בסוף חייהם – או בלילה – גם פקידים קונפוציאנים התנהגו לעיתים כמו טאואיסטים, כשהם כותבים שירה או מנסים "להגיע לאלמוות".
אך טאואיזם היא גם דוקטרינה פוליטית, שטוענת כי הכוח של השליט הוא בשלטון על ידי "חוסר-פעולה".
הבודהיזם הוא מערכת אמונות המבוססת על תורותיו של סידהרתה גאוטמה, נסיך הודי שלאחר מכן נודע כבודהה, או "זה שהתעורר", "מקבל ההארה" – מהמילה "בוד" בסנסקריט – "להתעורר".
בודהיזם היא דת לא-תאיסטית, כלומר שאינה עוסקת או תלויה בקיום או אי קיום של אל או אלים.
הבודהה עצמו בפירוש אמר כי אין לו כל מעמד או השראה אלוהית, ואמר כי כל אחד בכל מקום יכול לקבל את ההשראה שהייתה לו.
השאלה של אלוהים אינה רלוונטית ביותר בבודהיזם, אם כי יש ענפים של הבודהיזם (הטיבטי, בעיקר) שעובדים לכמה אלים שהגיעו ממערכות אמונה מקומיות קודמות.
את תורת הגאולה הבודהיסטית אפשר לסכם ב"ארבעת האמיתות האצילות":
דוקהה: כל החיים בעולם אינם משביעי רצון, לא הרמוניים, וכוללים סבל.
סמודייה: יש גורם לסבל הזה, והוא המשיכה או התשוקה ("טנהא") ששורשה בבורות וחוסר הבנה
נירודה: יש סוף לסבל, והוא הנירוונה.
מרגה: יש דרך המאפשרת לצאת מהסבל הזה, הידועה כ"דרך המתומנת האצילה" (הבנה נכונה: חשיבה נכונה: דיבור נכון: עשייה נכונה: סגנון חיים נכון: מאמץ נכון: מודעות נכונה: התבוננות נכונה)
רוב ענפי הבודהיזם מאמינים בקארמה, יחס של סיבתיות בין כל מה שקרה לבין מה שיקרה.
אירועים שקורים הם תוצאה ישירה של אירועים שקרו בעבר.
השפעה אחת של הקארמה היא גלגול נשמות.
במוות, הקארמה מהחיים האלה היא שקובעת את אופן הקיום בחיים הבאים.
המטרה הסופית של הבודהיסט היא להפטר מהקארמה (הטובה והרעה), ולסיים את הגלגל של הלידה מחדש והסבל, ולהגיע לנירוואנה – מצב שבו בעצם אין דבר, ובו נעשים אחד עם היקום כולו.
זן הוא תערובת המהאיאנה (זרם בודהיסטי) ועקרונות טאואיסטיים.
בודהידהרמה היה נזיר הודו אגדי-למחצה שנסע לסין במאה ה-5. שם, במנזר שאולין, הוא ייסד את אסכולת צ'אן בבודהיזם, הידועה ביפן ובמערב כאסכולת הזן.
פילוסופיית הזן מדגישה את הרגע בהווה.
חסידי הזן עוסקים במדיטציית זאזן ("רק ישיבה").
כמה אסכולות של הזן פיתחו טכניקות אחרות להבאה להארה (סאטורי), מהכאת המתלמדים במקל על מנת לגרום להם להלם ולהבנה של הרגע, ועד לקואן, חידות זן שנועדו להכריח את התלמיד להפסיק לנסות להבין את היקום באמצעים לוגיים.
מאואיזם היא פילוסופיה קומוניסטית המבוססת על דעותיו של המנהיג הקומוניסטי מאו צה-דונג.
היא מבוססת במידה מסוימת גם על תאוריות של מרקס ולנין, אך הוא דוחה את ההדגשה הלניניסטית על הפרולטריון העירוני והתיעוש הכבד לטובת מהפכה שיסודה באיכרים, ותומך בכלכלה חקלאית המבוססת על חוות משותפות.
שינטו היא הדת היפנית המקורית, צורה מורכבת של אנימיזם שעל פיו רוחות הקרויות קאמי שוכנים בכל דבר.
הפולחן הוא במקדשים ציבוריים או במקדשים קטנים בתוך הבית.
אייווזי (טמילית: "דרך האב") היא דת מוניסטית שמקורה בדרום הודו באמצע המאה ה-19. מבחינה רשמית היא ענף של ההינדואיזם.
אם כי היא לא הוכרה באופן רשמי, היא נחשבת כאוטונומית מבחינה פילוסופית, ומבחינת מנהגים דתיים ואמונות.
מחשבת האייווזי מתבססת על התורות של איה ואיקונדר והספר הדתי אקילטירטו אמאני.
יש לדת את המיתולוגיה שלה.
על פי האייווזי האדמה שסביב קניאקומארי היא מקורן של החיים האנושיים הראשונים על פני כדור הארץ.
כמה מהתורות של הדת קרובות לסמרטיזם ולאדווייטה, ואמונות לגבי יום הדין האחרון דומות לאלה של הדתות האברהמיות.
פילוסופיה אנליטית היא זרם של הפילוסופיה שהתפתח החל מסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 ועיסוקה בראשיתה היה בעיקר בניתוח (אנליזה) של השפה ובניתוח משמעותם של מושגים ומילים, והיחסים הלוגיים ביניהם.
הפילוסופיה האנליטית בראשיתה תפסה כתנאי בל-יעבור לדיון פילוסופי שללא האפשרות לבטא, באופן חד משמעי, עמדות בנוגע לנושא מסוים, לא ניתן לקבל נושא זה כשייך לפילוסופיה.
האירוע המכונן של הפילוסופיה האנליטית מכונה המהפך הלשוני, מהפך שהציב את השפה במרכז העיסוק הפילוסופי למשך מרבית המאה ה-20. מאפיינים חשובים של הפילוסופיה האנליטית הם השימוש הנרחב בלוגיקה ככלי מרכזי במחקר הפילוסופי, וכן עיסוק בפילוסופיה של השפה, פילוסופיה של המתמטיקה ופילוסופיה של המדע.
הלוגיקה והמתמטיקה משמשות בפילוסופיה האנליטית הן ככלים וכמודלים לחשיבה פילוסופית נכונה והן כמושא מחקר בפני עצמן.
אבות הפילוסופיה האנליטית הם גוטלוב פרגה, ברטראנד ראסל, ג'ורג' אדוארד מור, לודוויג ויטגנשטיין והוגי החוג הווינאי.
פילוסופים בולטים נוספים הם קוויין, אוסטין, דונלד דייווידסון, קריפקי, פאטנם ורורטי.
ההוגים האנליטיים חלוקים ביניהם בנקודות מגוונות.
מאפיינים משותפים להגותם הם העיסוק בלשון ובשפה, השאיפה לאובייקטיביות ולשחרור מהמגמות הפסיכולוגיסטיות בפילוסופיה (ובעיקר מהמסקנות של קאנט בדבר התנאים הסינתטיים-אפריוריים להכרה), ועיסוק בבעיות התיחום של הפילוסופיה ושל המדע.
ההוגים האנליטיים לא קיבלו את עמדותיהם של הגל, ניטשה, מרקס או פרויד (אשר נחשבים לפילוסופים קונטיננטליים) ואף התנגדו להן במפורש.
ניתן לומר שהמקור לשאיפותיה של הפילוסופיה האנליטית הוא הרצון להסיר את הבלבול והמבוכה מתוך הפילוסופיה ולעשות זאת על ידי בירור מדוקדק ומפריד (אנליזה לוגית) של טענות פילוסופיות.
בראשית דרכה ניסתה הפילוסופיה האנליטית למצוא קריטריונים לפיהם ניתן לנתח כל אמירה פילוסופית ולקבוע לאילו מהן יש משמעות ומובן ואילו אמירות הן נעדרות משמעות ונוצרו בגלל שימוש לא נכון בשפה.
על אף שורשיה הגרמניים הפכה הפילוסופיה האנליטית לזרם הפילוסופי המרכזי במדינות דוברות האנגלית ולעיתים היא אף מוגדרת כפילוסופיה של העולם האנגלו-אמריקני במאות העשרים והעשרים ואחת.
מקובל לראות בפילוסופיה הקונטיננטלית זרם מנוגד לפילוסופיה האנליטית.
כיום, הביטוי "פילוסופיה אנליטית" משמש לעיתים גם במשמעות רחבה יותר לצורך הוראה על כלל העשייה הפילוסופית המודרנית (גם אם אינה עוסקת בשפה, לוגיקה או מדע) אשר שואבת השראה מן הפילוסופיה האנליטית המוקדמת ולא מן הפילוסופיה הקונטיננטלית המוקדמת ושכתוצאה מכך פיתחה מספר מאפיינים קהילתיים נבדלים מאלו של הפילוסופיה הקונטיננטלית המודרנית.
המאפיינים הקהילתיים הללו באים לידי ביטוי בין השאר בצורת הכתיבה, בצורת הפרסומים (בכתבי עת ובספרים), במילון המונחים, ובצורת ההכנסה למילון של מונחים חדשים.
עם זאת, בשל התרחבות המשמעות של "פילוסופיה אנליטית" הפילוסופיות השונות שהמונח מכיל בתוכו נעשו מגוונות בהרבה, מה שמקשה על אפיון מדויק שלו ועל מניית ההוגים המרכזיים ותתי-התחומים המרכזיים של הפילוסופיה האנליטית המודרנית.
נקודת המוצא לדיון המודרני בשפה היא עבודתו של גוטלוב פרגה.
בספרו כתב מושגים הציג פרגה את השאיפה לשחרר את הפילוסופיה מהבלבול שמקורו בחוסר הדיוק המאפיין את השפה הטבעית.
לשם כך פיתח פרגה מערכות אקסיומטיות המתארות שתי שפות בעלות דרגת מורכבות שונה - תחשיב הפסוקים ותחשיב הפרדיקטים.
השאיפה של פרגה, אותה ירש מלייבניץ, הייתה ליצור שפה מדעית מושלמת שאין בה חוסר בהירות, ושמאפשרת ניתוח לוגי של כל מושג ומשפט המראה כיצד הוא קשור ביחסי היסק עם כל משפט אחר בשפה.
במאמרו "על מובן והוראה" מ-1892 ניסח פרגה תורת משמעות חדשה שבבסיסה מספר עקרונות חדשים ליחס שבין מילים למושגים ולדברים שאותם הן מציינות.
פרגה תופס את המשפטים כמורכבים מפונקציה - הפרדיקט או הנושא - אשר פועלת על אובייקטים - המיוצגים על ידי הנושא - ומחזירה ערכי אמת, דהיינו אמת או שקר.
ערך האמת של משפט נקבע על ידי היחסים הלוגיים בין המושגים והאובייקטים, או, כאשר מדובר במשפט מורכב הכולל קשרים לוגיים, ערך האמת של המשפט הראשי נקבע על ידי היחסים בין ערכי האמת של המשפטים היסודיים.
למשל: שני משפטים יסודיים המחוברים על ידי הקשר "וגם" יתנו ערך אמת חיובי רק אם כל אחד מהם נותן ערך אמת חיובי בפני עצמו - "אחד ועוד אחד הם שתיים וגם השמש זורחת במזרח".
פרגה הבחין בין שני אופנים בהם תורם ביטוי לשוני ל"משמעות" - מובן והוראה.
בעבור ביטוי כמו שם, המובן (Sinn, Sense) הוא התוכן המחשבתי -המושג -המקושר אליו וההוראה (Bedeutung, Reference) היא הדבר החיצוני שאליו השם מצביע.
כך למשל המובן של המילה "חד-קרן" היא אוסף התכונות המקושרות עם החד-קרן, אך למילה אין הוראה, שכן הקבוצה בעולם אליה המילים מתייחסות היא קבוצה ריקה.
ברמת המשפט, המובן הוא המחשבה השלמה, אולם מהי הוראת המשפט?
הצורך המקורי בהבדלה בין מובן והוראה עלה כתגובה לחידה של פרגה בנוגע לזהות - כיצד ניתן להבחין בין המשפטים "א' הוא א'" ו-"א' הוא ב'", במקרה בו שני המשפטים אמיתיים?
נהוג לומר כי המשפט הראשון נכון תמיד עקב המבנה הלוגי שלו והמשפט השני נכון מפני שא' הוא שם לאותו דבר שאנו מכנים בשם ב'.
מכיוון שבלוגיקה של פרגה כל ביטוי בעל משמעות תורם לקביעת ערך האמת של המשפט בו הוא מופיע, וההחלפה בין שני ביטויים בעלי הוראה זהה, א' וב', באותו משפט, אינה משנה את ערך האמת שלו, הרי שזו ההוראה של המשפט בה אנו מעוניינים כשאנו מעוניינים בערך האמת.
מכאן גוזר פרגה שמה שמבדיל בין המשפטים, ומאפשר לנו בכל זאת למצוא ערך בגילוי כי "כוכב הבוקר הוא כוכב הערב", למשל, אינו ההוראה של הביטויים ושל המשפט עצמו, אלא המובן שלהם, קרי התוכן המחשבתי שהם מחוללים.
ההוראה של המשפט אינה אלא ערך האמת שלו.
זרמים שונים בפילוסופיה האנליטית נחלקים אם בה הם מוכנים לקבל ריאליזם בנוגע לקיומו של עולם שלישי שכזה, כמתחייב מן האובייקטיביות של השפה, או מתנגדים לכך.
ברטראנד ראסל החל לפעול מעט לאחר פרגה, והושפע ממנו עמוקות.
תחילת הקשר ביניהם בחליפת מכתבים שיזם ראסל לאחר שגילה כי הפרדוקס שנקרא על שמו חושף את הפילוסופיה של פרגה לסתירות מהותיות.
גילוי זה הוביל את פרגה, בסופו של דבר, לזנוח את הלוגיציזם שלו - שאיפתו לבסס את המתמטיקה כולה על הלוגיקה בהסתמך על הלוגיקה (בתוספת תורת הקבוצות הנאיבית).
ראסל המשיך בפיתוח הלוגיקה של פרגה, המבוססת על תחשיב הפרדיקטים, תוך שהוא מבקש לפתור שתי בעיות: הבעיה שנוצרה על ידי הפרדוקס של ראסל עצמו ובעיות שנוצרות כתוצאה של הבחנתו של פרגה בין מובן והוראה.
ראסל הרבה להשתמש בעקרון התער של אוקהם ואף הרחיב אותו לשימושים נוספים.
תאורים מיידעים ושמות לוגיים טהורים
המשפטים נבדלים בכך שהמחשבה שהם יוצרים שונה.
ראסל טען שהתפיסה של פרגה לפיה לכל ביטוי יש הוראה ומובן מציעה פתרון חלקי בלבד לשלוש בעיות לוגיות, שתורתו של ראסל אמורה לפתור באופן מספק:
הצבת זהים: כאשר מחליפים מונחים שיש להם את אותה ההוראה המשפט אמור שלא להשתנות.
אבל שני המשפטים "המלך הנוכחי של צרפת קירח" ו-"המלך הנוכחי של צרפת אינו קירח" הם שקריים, מכיוון שאין לצרפת מלך.
גם שמות ממשיים כמו "הומרוס" הם ביטויים מציינים, במקרה זה: "מחברן של האילדיאה והאודיסאה".
למעשה רק כינויי הגוף כמו "הוא" או "זה" הם שמות לוגיים טהורים, שיש לנו היכרות ישירה עם נושאיהם.
בהשראת תורת התיאורים המיידעים, ראסל הציג את תורת האטומיזם הלוגי, לפיה הלוגיקה משמשת לאנליזה שמטרתה סילוק יישים מיותרים, ברוח התער של אוקהם.
יש לנסות להחליף כל מושג במשפט בקונסטרוקציות לוגיות המתבססות על מושגים פשוטים יותר - המורים על יישים פשוטים ובלתי תלויים בהכרה האנושית.
Moore) הוא בן תקופתו של ראסל, ומי שמשך אותו מהעיסוק במתמטיקה אל הפילוסופיה.
מור התנגד לקביעותיו של עמנואל קאנט בתחום המוסר וייסד את המטא-אתיקה ובמסגרתה טבע את המושג כשל נטורליסטי.
עבודתו של מור הובילה בסופו של דבר לפיתוח (בעיקר על ידי אוסטין) זרם של הפילוסופיה האנליטית בשם פילוסופיה של הלשון היום-יומית.
מור ממשיך את הקו שהוביל פרגה וקובע בספרו פרינקיפיה אתיקה (Pincipia Ethica, 1905) שהמקור לקשיים בתחום האתיקה הוא "הניסיון לענות על שאלות מבלי לגלות קודם לכן מהי השאלה שעליה מבקשים לענות", כלומר בלבול וחוסר בהירות מושגיים.
לפי מור קיימים למעשה שני סוגים של שאלות: שאלה המטא-אתיקה ושאלות האתיקה הרגילה (או היישומית).
המטא-אתיקה עוסקת בשאלות כמו "מהו הטוב?" או "מה המעמד של משפטים ומושגים מוסריים?", בעוד האתיקה היישומית שואלת מה נכון לעשות במצבים מסוימים, כלומר עוסקת בפתרון בעיות מוסריות קונקרטיות.
מור טען שהבנה של המושג "טוב" על ידי מחקר מטא-אתי תקדם את היכולת לפתור בעיות אתיות קונקרטיות.
מרגע ש"הטוב" מזוהה כראוי ניתן לבחור בפעולות שיובילו לקידום הטוב באופן היעיל ביותר.
מור קבע שהפרדיקט "טוב" הוא פרדיקט פשוט ביותר ולכן אינו ניתן להגדרה מלאה על ידי פרדיקטים אחרים.
כפי שלא ניתן להגדיר מהו "צהוב" בעזרת מושגים אחרים באופן מילולי, מכיוון שהוא מושג פשוט מאוד, לא ניתן להגדיר את הטוב בעזרת מושגים אחרים.
מור אינו טוען שהמושג טוב אינו מציין דבר או שלא ניתן להבין שהטוב הוא תכונה של דברים מסוימים, אלא רק שלא ניתן להגדיר אותו.
את הטוב אנו מכירים באינטואיציה.
ההוכחה לאי היכולת להגדיר את הטוב מתבססת על רעיון הכשל הנטורליסטי שהגה מור.
אם היה ניתן להגדיר את המושג טוב באמצעות מושג אחר, כמו למשל "הטוב הוא מועיל" אזי מתעוררות שתי בעיות.
הבעיה הראשונה נובעת מכך שאם ההגדרה נכונה ניתן להחליף "טוב" ב"מועיל" ונקבל את המשפט "המועיל הוא מועיל" שהוא משפט חסר תוכן, בעוד ההגדרה לא הייתה חסרת תוכן.
הבעיה השנייה נובעת מכך שגם אם יש תכונה שהיא מהות ה"טוב" לשאלות כמו "האם טוב לעשות מעשה זה?" הייתה תשובה ברורה, אולם ידוע שאין תשובה שכזו.
פילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה (בקיצור פכ"מ; באנגלית: Philosophy, Politics, and Economics, ובקיצור PPE) היא תוכנית מצטיינים לתואר ראשון, אשר משלבת לימודי כלכלה, פילוסופיה ומדע המדינה.
המוסד הראשון שהציע תוכנית לימודים בפילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה היה אוניברסיטת אוקספורד בשנת 1921. למן שנות השמונים של המאה ה-20 הוקמו תוכניות פכ"מ במוסדות לימודים בולטים נוספים בממלכה המאוחדת כמו קינגס קולג' לונדון, יוניברסיטי קולג' לונדון, בית הספר לכלכלה של לונדון, אוניברסיטת יורק, אוניברסיטת מנצ'סטר ואוניברסיטת ווריק.
במרוצת השנים החלו גם מוסדות לימוד בארצות הברית, לרבות מוסדות ליגת הקיסוס, להציע תוכנית כזו או דומות לה.
בשנת 1998 הוקמה תוכנית הפכ"מ הראשונה בישראל באוניברסיטה העברית בירושלים על ידי פרופ' אבנר דה-שליט, פרופ' נתן זוסמן ופרופ' דניאל אטאס.
בשנת 2013 הוקמה תוכנית פכ"מ באוניברסיטת תל אביב הכוללת גם חטיבה במשפטים ובשנת 2021 הוקמה תוכנית דומה גם באוניברסיטה הפתוחה ובאוניברסיטת חיפה.
בשנת 2024 נפתחה תוכנית דומה במכללה האקדמית תל אביב-יפו.
ובאוניברסיטת בר-אילן, שם ההתמקדות תהיה בפילוסופיה יהודית.
מדיניויות כלכליות שזורות עם החלטות מדיניות, ולאלו השלכות חברתיות והיבטים פילוסופיים.
המסלול בוחן בביקורתיות את הכלכלה במישור הפוליטי-מדיני, תוך שימת דגש על המשמעויות הערכיות והמוסריות.
אחת ממטרות התוכנית היא להכשיר כלכלנים היכולים לאזן בין הראייה הצרה של הכלכלה האורתודוקסית לבין היבטים נוספים פוליטיים, חברתיים ואתיים.
התוכנית שואפת לאינטגרציה מחשבתית בקרב תלמידיה באמצעות גיבוש ראייה מורכבת יותר של המציאות הכלכלית-חברתית.
התוכנית נועדה להכשיר חוקרים בעלי רקע אינטרדיסציפלינרי ובסיס תאורטי רחב ומעמיק במדעי החברה, אשר יטילו ספק בהנחות ובשיטות המחקר של כל אחת מן הדיסציפלינות כשהיא לעצמה.
בשנה הראשונה מורכבת תוכנית הלימודים בעיקר מקורסי חובה בשלוש הדיסציפלינות (פילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה) וכן מקורסים ייחודיים לתוכנית המעניקים נקודת מבט אינטגרטיבית על הקשרים בין התחומים.
בשנים המתקדמות יותר עובר מרכז הכובד האקדמי לקורסי בחירה.
חלק מהקורסים ייחודי לתוכנית, ובהם קריאה ועיון בטקסטים בכל אחד מהתחומים, דיון משולב בסוגיות כלכליות-פילוסופיות-חברתיות ועוד.
בעולם פעילים מספר כתבי עת בעלי התמחות אינטרדיסציפלינרית בפילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה, כגון כתב העת Politics, Philosophy & Economics בהוצאת Sage או כתבי העת The Penn Journal of Philosophy, Politics & Economics של תלמידי תוכנית הפכ"מ באוניברסיטת פנסילבניה ו-Studies in Philosophy, Politics and Economics של בית הספר לכלכלה של לונדון.
עם זאת, רבים מן המחקרים שנעשים על ידי בוגרי התוכנית מתפרסמים בכתבי עת דיסציפלינריים.
בישראל הוקם בשנת 2013 על ידי סטודנטים של תוכנית הפכ"מ באוניברסיטה העברית כתב העת "פכ"מ".
בקיץ 2022 החל לראות אור כתב עת בעריכת סטודנטים בתוכנית פכ"מ בשם 'איתותים'.
כתב העת יוצא לאור בתמיכתם של האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת תל אביב, המכון למחקר כלכלי בישראל על שם מוריס פאלק ומרכז ש"ה ברגמן לעיון פילוסופי.
הסטודנטים בתוכנית פכ"מ של האוניברסיטה העברית מארגנים את "ועידת ירושלים לפכ"ם", ועידה שנתית, רבת משתתפים, המתקיימת באוניברסיטה העברית והמקדמת שיח רב-תחומי אינטגרטיבי בסוגיות שעל סדר היום הציבורי.
הדיון בוועידה שאוב מעולם המושגים, מהמתודולוגיה, מהמסורות ומהניסיון שנצבר בשלוש הדיסציפלינות הנלמדות במסגרת התוכנית.
מדי שנה משתתפים בוועידה – כמרצים, כפאנליסטים, כמנחים וכמאזינים – גורמי מפתח במגזר הציבורי ובתעשייה, אקדמאים, פוליטיקאים וקובעי מדיניות, אנשי תקשורת, סטודנטים ובוגרים.
הוועידה נסובה סביב נושא שנתי שנבחר על ידי חברי המערכת.
2014 – צדק בין דורי – פנסיה וניהול משאבי טבע
2016 – מי מחליף את המדינה
2018 – בינה מלאכותית מזווית אחרת
2023 – בין החיבורים והקולות בחברה הישראלית
2024 – שלושה ממדים של משבר: אישי, חברתי-אזרחי ומדיני
פוליטיקאים רבים בממלכה המאוחדת הם בוגרי התוכנית, ובהם הרולד וילסון, אדוארד הית', דייוויד קמרון, ליז טראס, ורישי סונאק שכיהנו כראשי הממשלה של בריטניה, וכן יו גייטסקל, מייקל פוט, ויליאם הייג ואד מיליבנד ששימשו ראשי האופוזיציה בבריטניה.
בין בוגרי התוכנית באוקספורד נמנים גם מנהיגי מדינות אחרות ובהם בנזיר בהוטו ועימראן ח'אן שכיהנו כראשי ממשלת פקיסטן, מלקולם פרייזר, בוב הוק וטוני אבוט שכיהנו כראשי ממשלת אוסטרליה, ועוד.
בוגרי התוכנית ממשיכים על פי רוב ללימודים מתקדמים באחד משלושת התחומים בישראל ובחו"ל, וגם במסלולים אחרים כגון בית הספר למדיניות ציבורית, בית הספר למנהל עסקים ועוד.
רבים מן הבוגרים אף משתלבים בסקטור הציבורי במוסדות דוגמת הכנסת (בוועדות השונות או כיועצים ועוזרים פרלמנטריים), משרד האוצר (כרפרנטים או כאחראים על תחומים באגפים השונים), בנק ישראל (כעוזרי מחקר במחלקת המחקר של הבנק) ועוד.
כמו כן עובדים רבים מן הבוגרים במכוני מחקר, במערכת החינוך הלא פורמלית, בתקשורת וכן בסקטור הפרטי.
על-פי ריאיון עם ראש אגף התקציבים באוצר, אודי ניסן, נכון לסוף 2009 15% מעובדי האגף הם בוגרי התוכנית.
עם הבוגרים בישראל נמנים שאול אמסטרדמסקי, אבי בלוט, עופר ברקוביץ, מיכל גרא מרגליות, שמרית מאיר, שאול מרידור, אלכסנדרה לוקש, אלישבע מזי"א, לוסי איוב.
פילוסופיה בעידן הטראגי של היוונים הוא שמו של ספר בלתי גמור אשר נכתב על ידי הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה בסביבות שנת 1873. למרות שכתיבת הספר לא הסתיימה החליט ניטשה להכין גרסה נקיה של רשמיו במטרה להוציאם לאור.
הספר דן בפועלם של חמישה פילוסופים יוונים מהמאות ה-5 וה-6 לפנסה"נ.
הפילוסופים הם: תאלס, אנכסימנדרוס, הרקליטוס, פרמנידס ואנכסגורס.
התכנון המקורי היה להמשיך את היצירה ולכלול גם את דמוקריטוס, אמפדוקלס וסוקרטס אך הספר נקטע לאחר הדיון בפועלו של אנכסגורס בתחום הקוסמוגוניה.
"המשימה היא לתת במה לדברים שתמיד עלינו לאהוב ולכבד..."' כתב ניטשה בהקדמה לספר.
הוא רצה שהאנשים בעתיד יוכלו לומר, "זה מה שהיה - בעבר לפחות - ולכן זאת אפשרות, דרך החיים הזאת, דרך ההסתכלות הזאת בחיי אדם".
הפילוסופיה הקדם-אלאטית כוללת מספר אסכולות בפילוסופיה היוונית העתיקה שקדמו לאסכולה האלאטית.
הקדם-אלאטים כללו את האסכולה המילטית, האסכולה הפיתגוראית והרקליטוס.
הם ניסו להראות שהתופעות אינן מתהוות מן האין, אלא באות מחומר ראשוני וחוזרות אליו.
מאחורי תהליך ההתהוות יש דבר קבוע בלתי משתנה, שהוא הבסיס ליציבות בתהליך.
פילוסופיה לילדים היא תנועה חינוכית הרואה בחינוך הפילוסופי אמצעי לפיתוח חשיבה אצל ילדים.
התנועה נוסדה בסוף שנות השישים על ידי מתיו ליפמן ואן מרגרט שארפ במטרה לעודד חשיבה ביקורתית אצל ילדים.
גישה זו נתמכה על ידי מחקריהם של הפסיכולוגים-פילוסופים ג'ון דיואי ולב ויגוצקי, שהצביעו על הצורך ללמד ילדים חשיבה כבר בבית הספר היסודי.
המושג העיקרי הוא "קהילה חוקרת" שבו המורה והתלמידים משתפים פעולה כדי להתקדם בהבנת העולם האישי, האתי והפיסי.
הדיון בקהילה החוקרת אינו רק הליך של החלפת דעות.
השיח שמתנהל מכוון להשגת התשובה הטובה ביותר לשאלות שהועלו.
'התשובה הטובה ביותר' אינה ניתנת או מאושרת על ידי המנחה.
הקהילה היא זו שאחראית הן ליצירה והן לשיפוט של מרחב התגובות האפשריות לשאלה.
כל הדעות שיציעו התלמידים יישקלו ברצינות.
יחד עם זאת פילוסופיה לילדים אינה מבוססת על ההנחה שאין תשובות נכונות ולא נכונות, כי אם על האמונה שברגע שעמדה מסוימת מבוטאת, היא מועמדת להערכה ונבחנת לאור השיח המתקיים.
אפילו שקשה להגיע לתשובות מוחלטות בתחומי הדיון שבהם נעסוק, תשובות מסוימות עדיין עשויות בצדק להיחשב טובות יותר – בנות הגנה ומשכנעות יותר – מאחרות.
פילוסופיה לילדים שמה דגש על שיח ודיאלוג המבוססים על הליך של חקירה.
כאשר התלמידים חולקים את רעיונותיהם, על כל תלמיד להביא בחשבון פרספקטיבות שונות.
בתהליך זה התלמידים יכולים לראות כי מה שנראה עבורם מובן מאליו אינו כה מובן מאליו לאנשים בעלי השקפה שונה.
חוויה זו מעודדת סובלנות כלפי עמדותיהם של האחרים, ומשפרת את היכולת לעבוד בשיתוף עם אחרים.
המנחה בפילוסופיה לילדים רואה את עצמו שותף בחקירה עם התלמידים, ובעל עניין זהה לשלהם בחקירת מושגים פילוסופיים, בשיפור השיפוט ובגילוי משמעות.
עם זאת, באשר להליך החקירה עצמו, המנחה מדריך את התלמידים ומכוון אותם באמצעות שאלות פתוחות, העלאת נקודות מבט אלטרנטיביות, דרישה לבהירות, חקירת טעמים, וכן באמצעות דוגמה אישית של חשיבה מבוקרת.
באמצעות הנחיה מעין זו, מפנימים התלמידים בסופו של דבר את הליכי החקירה.
מטרת החקירה היא מצד אחד להתקדם בהתמודדות עם השאלות הפילוסופיות – התקדמות שעשויה לבוא לידי ביטוי באימוץ אמונות, פיתוח עומק של משמעות, העלאת היפותזות חדשות לבחינה ולניסוי, או אפילו בעצם ההבהרה של השאלות העומדות על הפרק.
מטרה שנייה קשורה בטיפוח היכולות הקוגניטיביות והחברתיות שנדרשות במהלך החקירה.
פילוסופיה לילדים מתקיימת כיום במדינות רבות ברחבי העולם בשינויים שונים ובהתאמות תרבותיות.
הפעילות בישראל החלה לפני עשרים שנה על ידי פרופ' יולי תמיר.
פרופ' תמיר הכשירה סטודנטים לפילוסופיה בהוראת פילוסופיה לילדים בעקבות פגישה עם פרופ' מתיו ליפמן בארצות הברית.
פעילות זו הפסיקה כאשר נכנסה לפוליטיקה.
מספר שנים לאחר מכן פיתח צוות של האגף לתוכניות לימודים במשרד החינוך תוכנית לימודים ראשונה בנושא.
כיום פועל בארץ המרכז הישראלי לפילוסופיה בחינוך.
המרכז עוסק בפיתוח תוכניות לימודים ובהכשרת מנחים ומורים בפילוסופיה לילדים.
בפקולטה לחינוך באוניברסיטת חיפה מתקיימים קורסים בנושא פילוסופיה עם ילדים ולילדים בהנחיית פרופסור אריה קיזל.
פילוסופיה ניסויית היא תחום חדש בפילוסופיה המשלב חקירה פילוסופית מסורתית עם מחקר אמפירי שיטתי.
תוך שימוש במתודה מתחום המדעים הקוגניטיביים, פילוסופים אקספרימנטליים מבצעים מחקרים ניסויים במטרה להבין תהליכי חשיבה אנושיים בסיסיים הקשורים ליסודות הפילוסופיה.
פילוסופים אקספרימנטליים טוענים שנתונים אמפיריים יכולים להיות בעלי השפעה עקיפה על שאלות פילוסופיות בכך שמאפשרים הבנה טובה יותר של תהליכים פסיכולוגיים, שהם בעלי השפעה מרכזית על האינטואיציה הפילוסופית.
שימוש זה בנתונים אמפיריים נתפס כמנוגד למתודולוגיה הפילוסופית המבוססת בעיקר על הצדקה אפריורית.
לפיכך השאלה מה יהיו הישגי הפילוסופיה הניסויית שנויה במחלוקת.
תחילה התמקדו פילוסופים אקספרימנטליים בשאלות הקשורות להבדלים בינתרבותיים, רצון חופשי והפילוסופיה של הפעולה.
מאוחר יותר התרחב המחקר הפילוסופי הניסויי לתחומי מחקר חדשים.
אחת הדחיפות הגדולות לתחום הגיע בזכות פיתוח טכנולוגיות חדשות ובראשן ה-fMRI.
בטכנולוגיה זו של הדמיה מגנטית ניתן לבחון את המוח בזמן פעולה, מה שמאפשר, לפחות בחלקו, לבודד אזורים מסוימים שבהם עוברות כביכול המחשבות, או ליתר דיוק מתבצעים עיבודים במוח.
כיום ניתן לראות יותר פילוסופים שתוהים על תפקידה של האמיגדלה, האחראית בין השאר גם על הרגש, בקבלת החלטות.
הדבר מוביל לסוגים חדשים של מחקר שעד לא מזמן חוקרים לא חשבו שהוא אפשרי.
אם בעבר פילוסופים התלבטו בינם לבין עצמם על האתיקה של שימוש בהדמיות מגנטיות שמסוגלות, לפחות בצורה מוגבלת, לחשוף את המחשבות הכמוסות ביותר שלנו, כיום אפשר דרך אותן הדמיות מגנטיות לנסות ולהבין את שורשי האתיקה עצמה, באלו חלקים של המוח הדילמות המוסריות הכרוכות בה מעובדות.
פילוסופיה מעשית (נקראת גם פילוסופיה יישומית, פילוסופיה שימושית או פילוסופיה כדרך חיים) היא גישה בפילוסופיה המבקש לשלב שיטות, עקרונות וידע פילוסופי לחיי היום יום, ולהפוך את הפילוסופיה לנגישה עבור ציבור שאינו בעל רקע פילוסופי בהכרח.
ייעוץ פילוסופי, פרקטיקה שהתפתחה החל משנות השמונים של המאה ה-20, הוא ענף או תת-תחום בתוך התפיסה הכוללת של הפילוסופיה המעשית.
קווי התיחום בין פילוסופיה לבין פילוסופיה מעשית לא היו ברורים כלל לפילוסופים בעולם העתיק ואף לא לפילוסופים שפעלו בראשית העת החדשה.
פילוסופים כמו אפלטון, אריסטו, תומאס אקווינס, מקיאוולי ורבים אחרים עסקו בחיבור עקרונות פילוסופים לחיים, ובהנחלת גישה פילוסופית לציבור הרחב.
סוקרטס אף לחם בנטייה של מלומדי זמנו להתהדר בז'רגון מעורפל וחתר להפוך את הידע לנחלת הכלל.
בעת החדשה, ככל שהצטבר הידע הפילוסופי והפך לנחלתם של מלומדים ושל אקדמאים הלכה הפילוסופיה והתנתקה מתודעתו של הציבור הרחב.
הפילוסופים לימדו באוניברסיטאות, פרסמו והתפלמסו עם עמיתיהם, תוך שתהליך זה עצמו מעצים את הצטברות הטקסטים ומקורות ההשראה הפילוסופיים ובה בעת מרחיק באופן בלתי נמנע את הידע הזה מרפרטואר הידע האפשרי של האדם המשכיל.
הפילוסופיה המעשית היא תגובת נגד להדרתה של ההגות הפילוסופית מחיי המעשה.
הפילוסופיה המעשית מבקשת להחזיר את הפילוסופיה אל הציבור הרחב ולחדש את הרלוונטיות שלה לחיי יום יום.
ברוח זו כותב ג'ון לוק בספר הראשון של "מסה על שכל האדם" כי תכליתה העיקרית של הפילוסופיה היא לעקור עשבים שוטים מן התודעה.
מגמת החיבור בין הפילוסופיה לחיי המעשה איננה חדשה ואינה ייחודית לפילוסופיה המעשית.
לא רק האקזיסטנציאליזם והמרקסיזם עושים זאת, אלא כאמור אף הזרם האנליטי מבקש, בחלקים רבים שלו, לחקור תבניות שיח שגורות באופן פילוסופי.
תרומת הפילוסופיה המעשית כזרם חוץ אקדמי היא בכך שהיא מביאה את הפילוסופיה עצמה ואת קווי הציר העיקריים שהעסיקו אותה- אל עולמם של אנשי המעשה.
מטרת הפילוסופיה המעשית להפוך את מקורות הידיעה, שאלות באונטולוגיה, דילמות באתיקה וכיוצא בזה לסוגיות חיות, רלוונטיות ואקטואליות בעולמות פרקטיים.
מאפיין מרכזי נוסף של הפילוסופיה מראשית ימיה הוא האומץ לאתגר את המקובל והמובן מאליו.
חברות אנושיות נוטות לאמץ פרדיגמות באופן נוקשה ולפעול בתוך אופנות (גם אינטלקטואליות).
בעת החדשה היו אלה אלכסיס דה טוקוויל בספרו "הדמוקרטיה באמריקה" וג'ון סטיוארט מיל שהצביעו על דורסנותה של דעת הקהל ועל העובדה שעוצמה זו (של דעת הקהל) חזקה לעיתים קרובות יותר מן החוקים הכתובים.
לפי מיל "הצרה היותר גדולה של זמננו היא שכל כך מעט אנשים מעזים עכשיו להיות מוזרים".
הפילוסופיה המעשית חותרת לטעת גם אומץ לצאת נגד הזרם וגם מוכנות להציע חלופות קיומיות לאופנות החברתיות המושרשות.
בימינו יש פילוסופים מעשיים החותרים, למשל, לאתגר את המכוונות המתמדת של ארגונים ומוסדות ל"מבחן התוצאה", נורמה שחלחלה מן העולם העסקי לכל רכיבי החברה.
שלושה צירים מרכזיים מקובלים לשילוב פילוסופיה בחיי המעשה:
הפילוסופיה יכולה באופן יעיל ומקיף יותר מדיסציפלינות אחרות לזהות כשלים לוגיים כמו סתירה, מעגליות, הנחת המבוקש וכיוצא בזה וכן לשקף את משמעותה של השפה הנוהגת בשיח של פרט, ארגון או קהילה.
חקר השפה, חקר הז'רגון ואף עיון ביקורתי בעצם היווצרותם של ז'רגונים מקצועיים הוא אחת התרומות החשובות של הפילוסופיה המעשית לחקר הפרקטיקה.
המטרה היא השתתת חייהם של אנשים וקהילות על בחירה מתמדת בין חלופות לגיטימיות, בניה של סיפור מלכד משמעותי או חתירה לקראת חיבורו של סיפור כזה.
הקושי הגדול שנתקל בו הפילוסוף המעשי בעניין זה הוא החשש מן המימד האידאולוגי של השקפת עולם המתחייבת מנסוחו של חזון.
בין השאר חותרת הפילוסופיה המעשית, בעניין זה כבאחרים, לכונן לא רק מסד בהיר ומגובש של הנחות תשתית וחשיפת ערכי היסוד אלא גם לעסוק במישור הכמיהה, כלומר לחפש דגמי השראה.
הטקסט הוא לעיתים קרובות - אך לא באופן בלעדי- מקור של השראה מבלי שתאבד האוריינטציה הביקורתית כלפיו.
לציר זה שתי תת-משמעויות חשובות.
האחד, אתיקה במובן של תורת מוסר, קביעת תכליות ראויות ובחינה של מכלול ההשתמעויות של פרקטיקות נוהגות.
השני, אתיקה במובן של אורח חיים, רוטינה, הרגלים וכיוצא בזה שנועדו לבסס את הטענה האריסטוטלית שהטוב מצוי בתכונות האופי ושתכונות אופי אלו ניתנות לפיתוח ולשינוי תוך תרגול מתמיד.
פילוסופיה מכניסטית היא תפיסת עולם על פיה כל תופעה בטבע ניתנת להסבר על ידי מנגנוני סיבה ותוצאה מכניים חיצוניים ואין לייחס לשום תופעה בטבע מניע פנימי.
גישה זו רואה בעולם מעין מכונה ענקית הנעה לפי חוקים מתמטיים נצחיים החלים באופן שווה על כל מקום בחלל.
הפילוסופיה המכניסטית התפתחה במאה ה-17 בד בבד עם המהפכה המדעית.
השקפה זו קידמה את האמונה שניסוי הוא מקור לידע, שעל המתמטיקה לספק תיאור הולם של חוקי הטבע ושלדדוקציה המתמטית להוות עקרון מוביל בחיפוש אחר אמיתות חדשות.
עם זאת, לא כל הפילוסופים המכניסטים דגלו בניסוי כמקור לידע ובמתמטיקה כאמצעי הטוב ביותר לתיאור העולם, למרות העובדה שהשקפת עולמם היא זו שהשפיעה על המהפכה המדעית.
בימינו יש לחלק בין מי שדוגל בתפיסה מכניסטית של עולם החומר בלבד לבין מי שמוסיף לה גם מכניזציה של הנפש (mind).
מטבע הדברים תומכי המכניזציה של הנפש הם מטריאליסטים, אשר סבורים כי הנפש אינה אלא תוצר לוואי של הפעילות המוחית.
בין הפילוסופים והמדענים המכניסטיים הראשונים נהוג למנות את גליליאו גליליי, רנה דקארט, תומאס הובס, פייר גסנדי ורוברט בויל.
ביקורת ידועה כלפי המושגים "המהפכה המדעית" ו"הפילוסופיה המכניסטית" היא כי השימוש בהם אנכרוניסטי וכי אינם אלא שכתוב ההיסטוריה שנועד להציגה כקו ליניארי הנמצא במגמת עלייה עד לתקופתנו אנו ("היסטוריה וויגית").
הטענות העיקריות שמשמיעים תומכי עמדה זו הן כי לא ניתן להצביע על אירוע יחיד או אפילו על מכלול אירועים שמהווים את המהפכה המדעית וכי עד המאה ה-17 לא הייתה כלל תפיסה של "מדע" כפי שאנו מבינים אותה כיום.
טיעון נוסף הוא כי המהפכה המדעית והפילוסופיה המכניסטית אינם אירועים שקרו לפתע פתאום, כי אם תהליכי שינוי הדרגתיים במחשבה האנושית שהחלו עוד בימי הביניים ולא הסתיימו אפילו עד ימינו.
בנוסף, עוד בתקופה היוונית ניתן למצוא פילוסופים בעלי תפיסת עולם מכניסטית כמו דמוקריטוס וליוקיפוס, כמו גם אסטרונומים שטענו כי הארץ מסתובבת סביב השמש (אריסטרכוס מסמוס) וכי היקום הוא אינסופי (דיוגנס ולוקרטיוס).
על מנת להימנע מסוג זה של ביקורת, ערך זה מתייחס לאירוע המהפכה המדעית כנקודתי מכיוון שהוא מתייחס למי שלקח את דרך חשיבה המכניסטית לקצה וראה בעצמו מהפכן שמורד בדפוסי החשיבה הקדמוניים.
עד המאה ה-17, פילוסופיית הטבע ששלטה בעולם המדע באופן כמעט בלעדי הייתה זו האריסטוטלית.
על פי אריסטו, כל שינוי המתרחש בטבע ניתן להסבר על ידי ארבע סיבות: הסיבה החומרית, הצורנית, הפועלת והתכליתית.
שתי הראשונות הן סיבות סטטיות הנמצאות בעצם ומסבירות מדוע הוא כפי שהוא.
לעומתן, הסיבה התכליתית והסיבה הפועלת מסבירות מדוע עצמים משתנים.
הסיבה הפועלת מסבירה את השינוי על ידי מנגנון חיצוני של סיבה ותוצאה, לדוגמה – הנגר הוא סיבתו הפועלת של הכיסא, כדור הביליארד הזיז את הכדור האחר.
הסיבה התכליתית מסבירה את השינוי על ידי מנגנון פנימי לעצם, שגורם לו לפעול להשגת מטרותיו, לדוגמה – אדם מטייל כדי להיות בריא.
אריסטו ראה בסיבות אלו מכלול, כך שלא ניתן להסביר תופעות בעזרת סיבה אחת בלבד.
היבט רלוונטי נוסף בתפיסת הטבע האריסטוטלית הוא החלוקה שמבצע אריסטו בין חלקים שונים של העולם החומרי.
על פי אריסטו, חוקי הטבע אינם אחידים בכל מקום, כך שבעוד שבעולם שמתחת לגלגל הירח פועלים חוקי טבע מסוימים, בעולם שמעל לגלגל הירח חוקי טבע שונים.
בנוסף, העולם שמתחת לגלגל הירח הוא עולם דינאמי בר-שינוי, בעוד שהעולם שמעל לגלגל הירח נע על פי חוקיות קבועה – כוכבי הלכת מסתובבים מסביב לכדור הארץ וכוכבי השבת סטאטיים לחלוטין.
ניצנים של פילוסופיית טבע חדשה
לא ניתן להצביע על הנקודה המדויקת שבה החל המרד בתפיסת הטבע האריסטוטלית, אך ניתן למצוא ניצנים ראשונים של התנגדות כבר בכתביו של ניקולאוס קוזאנוס במאה ה-15, שהיה הראשון שחלק על אריסטו באשר לסופיותו של היקום.
דמויות מרכזיות שהמשיכו את הפולמוס נגד תפיסת הטבע האריסטוטלית הן ג'ורדאנו ברונו וקופרניקוס.
ברונו, בספרו "על היקום האינסופי והעולמות", טען אף הוא כי היקום אינסופי וכי קיימות שמשות נוספות רבות בשמיים, טענות שבגינן הועלה לבסוף על המוקד בידי האינקוויזיציה בשנת 1600. קופרניקוס היה הראשון בתקופתו שטען כי כדור הארץ מסתובב מסביב לשמש (התפיסה ההליוצנטרית).
בנוסף, בשנת 1572, לאחר מאות שנים שבהן לא דווח על זיהוי של כוכב חדש בארצות אירופה, צפון אפריקה והמזרח התיכון, זיהה טיכו ברהה התפוצצות של סופר נובה, ובשנת 1577 זיהה טיכו כוכב שביט שנע דרך כדורי הקריסטל שעליהם מסתובבים כוכבי הלכת על פי התאוריה האריסטוטלית.
לאחר מותו של טיכו, עוזרו, האסטרונום יוהאנס קפלר, השתמש בתצפיותיו ובעזרתן ניסח שלושה חוקים מתמטיים הקשורים לתנועת הכוכבים (אם כי קפלר לא ניסח אותם בצורתם המתמטית המוכרת לנו כיום).
דעות אלו, החולקות על תפיסת העולם האריסטוטלית, בצירוף התצפיות החדשות המעידות על ליקויים בתורה זו, הן אלו שהיוו מצע לצמיחתה של דרך חשיבה חדשה מנוגדת לתפיסה האריסטוטלית ששלטה בכיפה עד המאה ה-17.
טענתם העיקרית של הפילוסופים המכניסטים הייתה כי הטבע פועל כמכונה.
כך לדוגמה כותב דקארט: וקפלר:
לטענה כי הטבע פועל על פי חוקיות מכנית משמעויות רבות במגוון רחב של תחומים.
ראשית, אם הטבע פועל על פי חוקיות אזי הוא ניתן להבנה מלאה על ידי האדם.
כלומר, כפי שהשעון פועל על פי היגיון מכני קבוע ועל כן ניתן לנבא את מצבו בעתיד על פי מצבו ברגע מסוים, כך גם הטבע יהיה מובן ונהיר לנו לחלוטין כאשר נבין את ההיגיון המכני שעל פיו הוא פועל.
שנית, תפיסה זו שוללת לכאורה אפשרות של הסבר תכליתי או אנימיסטי של הטבע, כלומר, כל מה שקורה הוא תוצאה של תנועות של מסה ואין לטעון להסבר נוסף ש"מחייה" את הגופים.
בנוסף, לטענה כי הטבע פועל כמכונה משמעויות תאולוגיות רבות – טענה זו מציפה שאלות לגבי מקומו של האל בעולם, שאלות לגבי אפשרות הנס, שאלות לגבי חופש הבחירה ועוד.
בעיני הפילוסופים המכניסטים, החידוש הגדול ביותר של הפילוסופיה המכניסטית הוא ההתנגדות המוחלטת שלה לכל סיבה שהיא פנימית לחומר.
התפיסה האריסטוטלית שלכל עצם יש תכלית פנימית שאליה הוא שואף, בין אם מדובר ביצור חי או בחפץ דומם, נראתה כאבסורד בעיני אנשי המדע החדש.
הפילוסוף האנגלי תומאס הובס התייחס לסיבה התכליתית האריסטוטלית כמגוחכת שכן היא מעניקה לחפץ הדומם חיים:
על פי הפילוסופיה המכניסטית, ההסבר היחידי המתקבל על הדעת לשינוי הוא הסבר הקשור למפגש של מסה במסה אחרת – כלומר חומר ותנועה.
כל הסבר אנימיסטי, המייחס רצונות לעצם, או הסבר הטוען להשפעה של גופים זה על זה מרחוק ללא מגע ביניהם – הוא הסבר שאינו מתקבל על הדעת ולכן זקוק לבחינה מחדש.
דוגמה אחת לשלילתו של הסבר השפעה הדדית מרחוק, היא פקפוקו של הפילוסוף פרנסיס בייקון בהשפעתה של משחת הנשק.
בתקופתו של בייקון הייתה אמונה רווחת כי משיחת משחה מסוימת על כלי נשק שפצע אדם, תעלה ארוכה לפצעו גם כאשר הוא נמצא כבר מרחק רב מהחרב.
בייקון לא קיבל או דחה אמונה זו אך טען כי יש לבדוק אותה על ידי ניסויים אמפיריים.
הבחנה נוספת שהפילוסופים המכניסטים החלו לבצע היא ההפרדה בין איכויות ראשוניות למשניות.
הפרדה זו תוך שימוש במושגים אלה מופיעה לראשונה אצל הפילוסוף האנגלי ג'ון לוק.
על פי לוק, יש להבחין בין התכונות הראשוניות שהן תכונות של החומר שנוכחות בתוך החומר עצמו, לבין התכונות המשניות שהן תכונות של החומר שבאות לידי ביטוי רק באינטראקציה עם הצופה האנושי.
כלומר, המוצקות והתנועה הן דברים שאכן נמצאים בחומר, בעוד שהצבע, הטעם והריח הם תכונות שלא קיימות בעצם באופן אובייקטיבי כי אם סובייקטיבי בלבד.
הסיבה להבחנה זו היא הקושי להסביר כיצד תכונות כמו צבע, טעם וריח נמצאות בחומר עצמו.
במאה ה-17 החל השימוש במיקרוסקופ ועם שימוש זה התגלה המבנה החלקיקי של החומר, גילוי זה הוליד את השאלה – כיצד ייתכן שהחלקיקים מקבלים את תכונות הצבע, הטעם והריח?
על כן נעשתה הבחנה זו בין התכונות שמקבל החומר כשלעצמו לבין התכונות שהן תולדת האינטראקציה עם הצופה האנושי בלבד.
גם הבחנה חדשה זו קשורה להתנגדות לתאוריה האריסטוטלית, שכן העמדה האריסטוטלית גורסת כי לחומר יש צורה שמעניקה לו את תכונותיו שכולן אינטריסיות לחומר עצמו.
מטאפורת השעון ככלי להבנת הרעיון המכניסטי
מטאפורת השעון היא דוגמה טובה להבנת המוטיבציה והרעיונות של הפילוסופיה המכניסטית, זאת מכיוון שהפילוסופים המכניסטים חשבו כי כל העולם פועל כמו שעון מכני.
פירושה של אנלוגיה זו היא כי כל תנועה מיוצרת רק על ידי מגע של חומר בחומר, אובייקטים הפועלים כאילו הם בעלי רצון עשויים לפעול כך מסיבות מכניסטיות לחלוטין והעולם בר הבנה לחלוטין אם רק נדע כיצד והיכן להתבונן.
דוגמה לחידוש שהביא עמו השעון ניתן למצוא על ידי ניסוי מחשבתי קצר – חִשבו על אדם קדמון שנוסע בזמן ומגיע למאה ה-21. מובן מאליו שכאשר יראה מכונית נוסעת הוא יחשוב כי מדובר בטורף מהיר מאוד, וכאשר יראה מטוס יחשוב כי מדובר בציפור ענקית.
כלומר, אדם שרואה מערכת אך לא מכיר את אופן פעולתה עשוי לחשוב שהיא חיה.
באופן דומה התבוננו אנשי המאה ה-16 על השעון.
אף על פי ששעונים מכניים הופיעו באירופה עוד לפני המאה ה-14, עד המאה ה-16 מנגנון השעון היה גלוי לעין המתבונן וניתן היה לראות כיצד המערכת מניעה את המחוגים.
אולם, כאשר במאה ה-16 מתחילים לייצר שעונים עם מערכות הפעלה נסתרות מן העין, ההתבוננות בשעון מוליכה רבים למסקנה כי ניתן למצוא מנגנונים שנראים חיים ובעלי כוח פנימי הגורם להם לנוע, אף על פי שכל פעולתם מכנית וקבועה מראש לחלוטין.
כלומר, התבוננות זו גורמת לרבים לשאול האם לא יכול להיות שהטבע כולו הוא מכונה אחת גדולה שנראית לנו כחיה רק מכיוון שאיננו מבינים את פעולתה.
בנוסף, אנלוגיה של הטבע לשעון גורמת לפילוסופים ולמדענים לחשוב – אם הטבע פועל כמו שעון, הרי שהטבע ניתן להבנה מלאה על ידי בני האדם אם רק יגלו כיצד פועל מנגנון השעון.
לבסוף, הסדירות שניתן למצוא בחוקי הטבע תרמה אף היא לחשיבה כי הטבע פועל כמו שעון מכני מכיוון שסדירות ניתנת להסברה על ידי מנגנונים קבועים.
מטאפורת השעון משמשת תפקיד חשוב אצל הפילוסופים המכניסטים ושימוש באנלוגיה של הטבע לשעון ניתן למצוא בכתבים רבים מהמאה ה-16 והלאה, וביניהם כתבי קפלר, דקארט ואחרים.
דוגמה טובה לשימוש במטאפורת השעון ניתן למצוא בספר "מיקרוגרפיה" של רוברט הוק.
הוק הוא מי שהמציא את המיקרוסקופ וניתן לומר כי אם גליליאו הכניס את גרמי השמיים אל תוך התחום הנצפה, הוק הוא מי שהכניס את התחום המיקרוסקופי אל תוך הנצפה.
בספרו משווה הוק את הצמחים למכונות, וטענתו באשר לטחב או עובש שגדלים על צמחים אחרים היא כי תהליך זה קורה כאשר יש קלקול בצמח, בדומה לקלקול במכונה.
הקטע הבא לקוח מתוך ספרו, והוא משווה בו את הקלקול שמתרחש בצמח לקלקול במערכת ההפעלה של שעון (בתרגום חופשי):
תכנים מרכזיים שאינם נחלת כלל המכניסטים
אחד החידושים הגדולים של הפילוסופיה המכניסטית הוא נטישת סמכות הידע המסורתית והדרישה לכינון מחודש של הידע על בסיס הניסיון בלבד.
אולם, בשונה ממה שהוגדר כניסיון עד כה, הניסיון החדש היה צריך להיות מעוגן בניסוי אמפירי ולא בניסוי מחשבתי היפותטי בלבד.
מידת חשיבותו של הניסוי הייתה שנויה במחלוקת בקרב הפילוסופים המכניסטים.
דקארט והובס, אף על פי שסברו שהניסוי ראוי, לא חשבו שיש לבסס עליו בלבד את כל הידע האנושי, והשאירו מקום לידע אפריורי.
לעומתם, בייקון, ולאחריו מי שהיה ראש האקדמיה המלכותית למדעים – סר רוברט בויל, תמכו בניסוי המדעי כמקור העיקרי לביסוס הידע המדעי.
מי שהציב את המפעל המכניסטי הניסויי של בויל בראש חקירתו המדעית הוא סר אייזק ניוטון.
אימוץ שיטת הניסוי האמפירי ככלי להשיג מידע על העולם עלה בקנה אחד עם מתמטיזציה של הטבע.
כאשר אדם עורך ניסוי מחשבתי, תוצאות הניסוי לרוב אינן מדידות וברות השוואה לנתונים אחרים.
אולם, ברגע שהניסוי מתקבל כמתודולוגיה העיקרית לגילוי האמת מתקבלים נתונים מספריים אשר ניתן לשלב בנוסחאות כוללות.
בין המדענים שראו את עיקר עבודתם בניסוח חוקים מתמטיים לתופעות הטבעיות היו קפלר, בויל וכמובן את מי שהביא את תפיסת העולם המתמטית לשיאה – סר אייזק ניוטון.
חלק מהפילוסופים המכניסטים של המאה ה-17 האמינו כי ניתן לתאר את מבנהו היסודי של העולם בעזרת המתמטיקה, ואת תפיסתם הצדיקו בין השאר גם בעזרת כתבי הקודש, ובהם ספר חכמת שלמה בו נכתב – "במידה במספר ובמשקל הכל הכינות".
למעשה, תפיסת עולם זו, שהטבע "כתוב באותיות המתמטיקה" מיוחסת כבר לפיתגורס ולאפלטון, ובכל זאת, החידוש של הפילוסופים המכניסטים היה בכך שחזרו אל המסורת האפלטונית ונטשו את ראיית העולם הביולוגית-אריסטוטלית.
התאוריות האטומיסטיות השתלבו היטב בפילוסופיה המכניסטית.
על פי תאוריות אלו, כל החומר מורכב מחלקיקים קטנים שאינם ניתנים לחלוקה.
הסיבה לכך היא שהסברים אלו הצליחו להסביר כיצד אובייקט חומרי דוחף ומניע אובייקט אחר על ידי תנועת אטומים.
אולם, גם עמדה זו הייתה שנויה במחלוקת, והיו פילוסופים כדוגמת דקארט שהתנגדו לאטומיזם וטענו כי היקום מורכב מחומר רציף לגמרי, משום שלהשקפתו בעולם מכניסטי שבו התפשטות במרחב היא תכונה ראשונית של החומר, לא ייתכן ואקום.
אומנם גם דקארט דיבר על חלקיקים המניעים זה את זה, אך כוונתו לא הייתה לאטומים (שאינם ניתנים לחלוקה) כי אם לחלקיקים הניתנים לחלוקה אינסופית.
תפיסת העולם המכניסטית משתלבת היטב גם עם תפיסה דתית דאיסטית.
על פי התפיסה הדאיסטית אלוהים ברא את העולם ומאז אינו מתערב בו כלל, כלומר – אין התגלות, נבואה או ניסים.
במאה ה-17 תפיסת העולם הדאיסטית החלה להתפשט בקרב המשכילים, ובמיוחד בקרב מי שהאמין שהעולם פועל כמכונה.
הסיבה לכך היא שאם העולם פועל כמכונה אין צורך באל שיתערב בו, מכיוון שניתן להסביר הכל על ידי הבריאה הראשונית – "מתיחת קפיץ השעון" בלבד.
אחד מהפילוסופים שלא קיבלו את תמונת העולם הדאיסטית הוא דקארט.
הסיבה לכך שלא ניתן לייחס לדקארט תמונת עולם דאיסטית היא ההוכחה הראשונה שלו לקיום האל בהיגיון השלישי של הספר הגיונות.
על פי הוכחה זו ניתן לומר כי דקארט משמר בצורה מסוימת את ההתגלות הדתית מכיוון שלדעתו האל הוא שטבע בנו את האידיאה האובייקטיבית של האינסוף.
תגלית מרעישה נוספת של גליליאו היא מספר הכוכבים החדשים שהוא מזהה בכל כיוון בעזרת הטלסקופ.
מתצפיות אלו הסיק גליליאו כי הארץ אינה ניצבת במרכז היקום וכי העולם שמעל גלגל הירח וזה שמתחתיו פועלים תחת חוקיות דומה.
כלומר, על ידי הפיכתם של השמיים לנצפים ונגישים לידע האנושי, והגילוי כי גם הם עשויים חומר וברי שינוי כמו העולם שהיה נצפה עד כה, שבר גליליאו את הדיכוטומיה האריסטוטלית הישנה בין שמיים לארץ.
על ידי ניפוץ דיכוטומיה זו פתח גליליאו את הפתח ליצירת חוקי טבע מוחלטים אשר חלים בכל מקום ובכל זמן.
חידוש נוסף של גליליאו הוא השימוש שעשה בניסויים להוכחת טענותיו.
עד תקופתו של גליליאו, נהגו להוכיח דברים בניסויי מחשבה.
אולם, גליליאו לא הסתפק בניסויים אלו וביצע גם ניסויים אמפיריים.
אומנם לא ברור אם אכן ביצע את ניסויי זריקת החפצים ממגדל פיזה (ככל הנראה לא) או את ניסויי גלגול הכדורים במדרון משופע, אולם ברור כי הוא הראשון שהתייחס לניסוי המדעי כמקור ידע.
ניסויים אלה של גליליאו הם שאפשרו לו לנסח באופן מתמטי את החוקיות המניעה את הגופים.
הסיבה לכך היא שכל עוד הניסויים שבוצעו היו מחשבתיים בלבד, לא ניתן היה למדוד את התוצאות ולנסחן באופן מתמטי.
לעומת זאת, ברגע שתנאי הניסוי מבוקרים ומדידים נפתח הפתח למציאת חוקיות ולניסוח מתמטי של חוקים.
ניסוח עמדתו של גליליאו לגבי המתמטיקה מתמצה בדבריו כי "ספר הטבע נכתב באותיות הגאומטריה".
לאחר ניפוץ תמונת העולם האריסטוטלית שררה מבוכה רבה בקרב המדענים והפילוסופים באשר לאפשרות כינונו של מדע חדש.
אנשי המדע חיפשו את המתודה המדעית שבעזרתה ניתן יהיה להימנע מטעויות ולקבוע מסמרות רק באמיתות בטוחות לחלוטין.
הפילוסוף שמזוהה יותר מכל עם הניסיון ליצור מדע חדש ואף מצהיר כי זוהי כוונתו הוא הפילוסוף הצרפתי רנה דקארט.
בנוסף, יותר מכל פילוסוף אחר מזוהה דקארט עם הפילוסופיה המכניסטית.
דקארט אימץ את תפיסת העולם המכניסטית ואף הקצין אותה על ידי הסבר מכניסטי לכל הפעולות של גוף האדם, אך בד בבד הוא גם הגביל תפיסת עולם זו רק לעולם הפיזיקלי על מנת לשמור את נפש האדם מחוץ למנגנון המכניסטי.
בספרו "הגיונות על הפילוסופיה הראשונית" קובע דקארט כי קיימת הפרדה מוחלטת בין הגוף ובין הנפש, כך שאף שהגוף נמצא בעולם הפיזי-מכניסטי, הנפש יכולה להתקיים בנפרד מהגוף ולכן היא אינה תלויה בו ואינה שבויה בכבלי המערכת המכניסטית.
על פי דקארט, האדם הוא היחיד שיש לו נפש הנמצאת מחוץ למנגנון המכניסטי, בעוד בעלי החיים הם יצורים חסרי נפש מכניסטיים לחלוטין – מעין רובוטים ביולוגיים.
לכאורה ניוטון הוא פילוסוף מכניסטי מן השורה הראשונה: ראשית, משום שהשתמש במתודת הניסוי כמקור עיקרי לתורתו, שנית, הוא הראשון שניסח תאוריה כוללת של תנועת גופים, שחלה על כל מקום בחלל באופן שווה.
אך דווקא ניוטון הוא שפקפק במוחלטותה של הפילוסופיה המכניסטית, ולכן הוא גם מי שהחזיר הסברים "פנימיים" חזרה אל תוך הטבע.
הסיבה לכך היא חוסר יכולתו של ניוטון לספק הסברים מכניים לתופעות כמו כוח המשיכה.
כלומר, כאשר גילה ניוטון כוח קבוע שפועל על גופים בעלי מסה, מכיוון שלא היה יכול להצביע באופן אמפירי על קיומו, היה חייב לפקפק במתודה המכניסטית, ולשאול מדוע עלינו לקבל הסברים חומריים חיצוניים בלבד.
במהדורה השנייה של ה"פרינקיפיה" שהתפרסמה ב-1713, הגיב ניוטון לכל מי שתקפו אותו על ההסברים הלא מכניסטיים שבהם הוא השתמש, ואמר: "אין אני בודה שום השערות" ("Hypothesis non Fingo").
כלומר, טענותיו מנבאות את העתיד בצורה הטובה ביותר, ואין הוא בודה מליבו כל השערות שאין להן כל אחיזה במציאות.
ניוטון סבר כי למדע ארבעה עקרונות חשיבה מרכזיים שצריכים להנחות את הפעילות המדעית: חסכנות, כלליות, אחדות וטנטטיביות.
מדברים אלו יוצא כי ניוטון, שנחשב למי שהביא את המהפכה המדעית לשיאה, הוא גם הראשון שחזר אל ההסברים שחורגים אל מחוץ לתחומי הפילוסופיה המכניסטית.
ההסברים הניוטוניים עוברים ממצב שבו כל מה שקורה ניתן להסבר על ידי מסה ותנועה, אל מצב שבו עלינו להתייחס גם ל"חוקי הטבע" על מנת להבין את המציאות החומרית.
בעולם הבתר-דרוויני ישנה מחלוקת באשר למקומה של הפילוסופיה המכניסטית.
על פי חוקרים כמו קולינגווד, תאוריות אבולוציה למיניהן מהוות אתגר לתפיסת ההפעלה האקסטרנלית של הפילוסופיה המכניסטית.
קולינגווד טוען כי בין אם נתייחס לתאוריה האבולוציונית הדרווינית הקלאסית ובין אם נתייחס לתאוריות אבולוציה של הגן (כמו זו שבה תומך כיום ריצ'רד דוקינס), כאשר אנו מקבלים תפיסה אבולוציונית מכל סוג שהוא אנו מייחסים ליצור טבעי הפעלה אינטרינסית וכוונה.
הסיבה לכך היא שבכל אמירה על יצור כלשהו כי הוא מתפתח באופן מסוים על מנת לשרוד, מסתתרת גם הטענה כי יש לו מטרה שלאורה הוא פועל – הישרדות.
בין אם מייחסים כוונה זו ליצור החי כמכלול, ובין אם מייחסים אותה לגן או לאיזושהי מולקולת על, בסופו של דבר, ההתייחסות ליצור אינה מכניסטית בעליל שכן אנו מצרפים לשיקולים ההסבריים שלנו תופעה פנימית שאינה מובנת לנו כלל.
מנגד, רוב החוקרים לא מסכימים עם טענה זו וסוברים כי אין צורך ליחס ליכולת ההישרדות וההתפתחות של עולם החי תכליתיות.
שרידים לוויכוח זה ניתן למצוא כבר בפרסום ספרו של דרווין.
בגרסה הראשונה של "מוצא המינים", קורא דרווין לפרק הרביעי "הברירה הטבעית", מה שעלול להישמע כניסיון להאניש את הטבע ולהעניק לו יכולת בחירה.
לאחר התקפות על דרווין בשל ניסוח זה שנשמע תכליתי, שינה דרווין את שם הפרק הרביעי בספרו ל"הישרדות המתאימים ביותר" ("Survival of the Fittest"), שנשמע יותר כסיבה פועלת שאת תוצאותיה ניתן לבחון רק בדיעבד.
זאת ועוד, מנגנון הברירה הטבעית של דרווין נתפס על פי רוב כמנגנון מכניסטי, שכן אין בו יד מכוונת (לרבות יד אלוהית), אלא השינוי האבולוציוני נוצר כתוצאה מהישרדותם של הפרטים המותאמים יותר לסביבתם, שהורישו את תכונותיהם לצאצאיהם, וממותם של הפחות מותאמים בטרם התרבו.
אחרי הובס ניתן לייחס עמדה זו לפילוסוף בן המאה ה-18 ז'וליין אופריי דה לה מטרי (Julien Offray de la Mettrie) שכתב את הספר "אדם הוא מכונה" (Man is machine).
הפילוסופים המכניסטים הראשונים שטענו כי התופעות המנטליות אינן אלא תופעות לוואי של הפעילות הנוירונית הופיעו עם התפתחות חקר המוח במאה שעברה.
בין הפילוסופים השייכים לאסכולה זו נהוג למנות את דניאל דנט, נורמן מלקולם, ופול צ'רצ'לנד.
הוויכוח לגבי עמדות אלו עוסק בעיקר בשאלת חופש הרצון.
המתנגדים למכניזציה של הנפש טוענים כי עמדה זו סותרת את האינטואיציה היומיומית שלנו לגבי עצמנו כבעלי רצון חופשי, בעוד שהתומכים בעמדה זו טוענים, כמו פילוסופים מכניסטים קלאסיים, כי כל הסבר אינטרינסי הוא עלום ולא ברור באמת, ועל כן אין להשתמש בהסברים מסוג זה כלל.
פילוסאים (שם מדעי: Pilosa) היא סדרת דלשינאים דרום אמריקאים בעלי גוף רך.
הפילוסאים מחולקים לדובי נמלים ולעצלנים.
רובם חיים ביערות אמריקה הדרומית, אך חלקם חיים גם ביערות ואזורים צפוניים יותר, וחלקם מסוגלים לחיות באזורים יבשים יותר.
הגדול בבני הסדרה הוא דוב נמלים גדול (Myrmecophaga tridactyla) ששוקל מעל 40 ק"ג.
הקטן ביותר הוא דוב נמלים זוטי (Cyclopes didactylus) ששוקל 400 גרם.
מין עצלן דו-אצבע של הופמן (Choloepus hoffmannii)
מין עצלן דו-אצבע של לינאוס (Choloepus didactylus)
מין דוב נמלים מקסיקני (Tamandua mexicana)
משפחה דובי נמלים זוטיים (Cyclopedidae)
סוג יחיד דוב נמלים זוטי (Cyclopes didactylus)
הפילוסופיה הגרמנית, המתייחסת הן לכתיבה הפילוסופית בשפה הגרמנית, והן לפילוסופיה שנהגתה בידי גרמנים, מגוונת ורבת פנים למכביר.
קורפוס ההגות הפילוסופית הגרמנית מהווה בסיס מרכזי הן בפילוסופיה האנליטית והן בפילוסופיה הקונטיננטלית, ויש לו חלק נכבד בתולדות המחשבה של תנועת הנאורות.
ההוגים של הפילוסופיה הגרמנית נמנים מאז ימי גוטפריד וילהלם לייבניץ דרך כריסטיאן וולף, עמנואל קאנט, גאורג וילהלם פרידריך הגל, ארתור שופנהאואר, קרל מרקס, פרידריך ניטשה, מרטין היידגר ולודוויג ויטגנשטיין, ועד הוגים בני זמננו.
הפילוסוף הדני סרן קירקגור נמנה לרוב על הוגי הפילוסופיה הגרמנית נוכח העובדה כי היה מצוי במפגש מתמיד עם פילוסופים גרמנים.
בין שלל הזרמים הקיימים במסגרת הפילוסופיה הגרמנית, ניתן לציין את הדאונטולוגיה והאידיאליזם הטרנסצנדנטלי פרי של עמנואל קאנט, האידיאליזם הגרמני נוסח פיכטה, שלינג והגל, הנאו-קאנטיאניזם, וכן תתי-זרמים בפילוסופיה הקונטיננטלית והפילוסופיה האנליטית.
בדת האסלאם, ישנן שתי מילים אשר נהוג לתרגם כפילוסופיה.
הראשונה היא "פלספה" (فلسفة), אשר מתייחסת לפילוסופיה, לוגיקה, מתמטיקה, ואף לפיזיקה.
המילה השנייה היא "כלאם" (كلام), אשר מתייחס בעיקר לסוג של פילוסופיה אסלאמית רציונליסטית, ולתאולוגיה רציונלית אשר מבוססת על פרשנותם של הוגים מוסלמים מימי הביניים.
הפילוסופיה האסלאמית מתוארת כשיטה לחקר סוגיות הקשורות לחיים, ליקום, לאתיקה, לרפואה, למדע, לחברה, ועוד.
בין הפילוסופים המוסלמים הבולטים ניתן למצוא את אבן סינא, אל-ע'זאלי, אל-כנדי, אבן רושד, אל-פאראבי ועוד.
הפילוסופיה האסלאמית החלה להתפתח במאה השנייה בלוח השנה ההיג'רי (המאה ה-9 לספירה הנוצרית), והמשיכה להתפתח עד המאה ה-6 בלוח האסלאמי (המאה ה-12 לספירה הנוצרית).
התקופה ההיא ידועה גם כתור הזהב של האסלאם, ולהישגים מהתקופה ההיא הייתה השפעה אדירה על הפילוסופיה המודרנית והמדע שבעולם המערבי.
הפילוסופיה האסלאמית המשיכה להתפתח בארצות האסלאם שבמזרח, בעיקר באיראן.
האסכולות של אבן רושד ושל אבן סינא, לצד אסכולות מיסטיות, המשיכו להיות מרכזם של בתי ספר אסלאמיים רבים.
העיסוק בפילוסופיה בקולנוע ובטלוויזיה נעשה בדרכים מגוונות ושונות, כשתחום המחקר הפילוסופי העיקרי העוסק בזיקות שבין הפילוסופיה לבין הקולנוע נקרא "פילוסופיה של הקולנוע".