tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"התבוננותו הרטרוספקטיבית והמפוכחת של הבן המספר משרטטת דיוקן מורכב הן של דמות האב והן של מערכת היחסים בינו ובין בנו.
דמות האב מצטיירת כקרובה מצד אחד וזרה ומנוכרת מצד אחר, אהובה ומפחידה, מושכת ודוחה"
לאחר מותם של בני משפחתו, כותבת חגית הלפרין, הרגיש בר-יוסף חופשי לכתוב עליהם בצורה שונה בספרו: "היי אתם שם למעלה".
אין הוא נתון יותר תחת עיניהם הביקורתיות והוא חופשי לכתוב כרצונו, ואף לקרוץ אליהם ואל הקורא.
ב"התנצלות המחבר" שהוסיף להקדמה הוא כתב ביותר משמץ של התרסה: "אם פגעתי בכבודו של מי מבני משפחתי בעולם הזה ובעולם הבא, אני מתנצל, אפיים ארצה אשתוחח בצער מדומה".
הסופר מיזג בין חומרים ביוגרפיים ובדיוניים, בין עבר להווה ובין קודש לחול, והוציא ספר "משוגע" מקורי וחדשני.
בר-יוסף עצמו תיאר את הספר כ"רומאן סיפורים משפחתי".
סיפרתי את זה יחזקאל, הוצאת כתר, 1988
חדר מלחמה, הוצאת כתר, סדרת צד התפר, 1990
ונוס, הוצאת כתר, סדרת צד התפר, 1992
סימני חיים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1994
מזכרת אהבה, הוצאת עם עובד, הספרייה לעם, 1995. יצא לאור במהדורה חדשה בהוצאת ידיעות ספרים ב-2007
גם לך יהיה טוב בחיים, הוצאת עם עובד, הספרייה לעם, 1997
לא ביום ולא בלילה, עם עובד, הספרייה לעם, 2000
מה שיהלי רוצה, עם עובד, 2014
יצחק בצלאל (8 באוגוסט 1931 - 6 בדצמבר 2018) היה עורך ספרותי וחוקר של יהדות המזרח ומראשי יד בן צבי.
שימש כיועץ לטלוויזיה הלימודית (1977–1979).
ייסד את כתב העת "פעמים" בשנת 1979 וערך אותו בפועל עד שנת 1994.
בצלאל נולד באפגניסטן ב-8 באוגוסט בשנת 1931 (תרצ"א) ועלה לארץ ישראל בגיל שלוש עם משפחתו.
המשפחה התיישבה בשכונת "בית ישראל" בירושלים, בה השלים את לימודיו היסודיים.
בצלאל יצא בשאלה בגיל 17, סיים את התיכון בגימנסיה "הרצליה" והתגייס לחיל קרבי בצבא.
לאחר פרוץ מלחמת העצמאות במהלך שירותו בצה"ל נפצע במהלך קרב בקיבוץ מנרה והוכר כנכה צה"ל.
לאחר שחרורו מהצבא הפך לחבר הקיבוץ.
כפעיל בתנועת "המחנות העולים", נשלח כמדריך מטעמה לכמה ערים, וכן שימש כעורך של ביטאונה "במבחן".
את לימודי התואר הראשון עשה באוניברסיטה העברית, בחוגים לתולדות עם ישראל וסוציולוגיה, והשלים תואר שני ושלישי בחוג לתולדות עם ישראל באוניברסיטת תל אביב.
בשנות ה-60 היה מהעיתונאים הישראלים הראשונים שנסעו לאפריקה וסיקרו את שחרורן של ארצות רבות ביבשת מעול האימפריאליזם המערבי.
כעורך המוסף הספרותי של "למרחב" גילה וטיפח יוצרים צעירים וחדשים, ביניהם ז'קלין כהנוב, דן שביט, מנחם בן ונסים קלדרון.
פרסם רשימות ביקורת תחת הפסבדונים - יצחק בן.
לצד פעילותו כסופר והיסטוריון היה בצלאל מומחה גדול לקולנוע הקלאסי של הוליווד בשנות ה-30, ה-40 וה-50.
בצלאל היה עורכו של המוסף הספרותי משא ובשנת 1979 ייסד את הרבעון "פעמים" לחקר יהדות המזרח וערך אותו במשך 15 שנה.
במהלך חייו פרסם למעלה מאלף מאמרים (שחלקם התפרסמו ב"פעמים") שעסקו בתולדות יהודי ספרד והמזרח ובתרבותם.
ספרו הראשון "הכל כתוב בספר" היה אסופת ראיונות שערך בשנות ה-60 עם סופרים ותיקים (חיים הזז, ש"י עגנון) לצד יוצרים צעירים ומתחילים (עמוס עוז, א.ב.
יהושע) שבצלאל ראה בהם הבטחה גדולה לעתיד.
בספרו השני, "לבדם במבצר הקץ", תיאר את סופה של יהדות עיראק בסוף שנות ה-60 על רקע הרדיפות שחוו דרך קורותיה של אודיל דלאל שבעלה נלקח לכלא ב-1969 ונרצח על ידי השלטונות.
דלאל עצמה ברחה מעיראק כעבור שנה ועלתה לישראל.
ספרו השלישי "נולדתם ציונים" שיצא בשנת 2008 הוא פרי מחקריו במשך השנים ובו הוא טוען כי בניגוד לתפישה המקובלת לספרדים בארץ ישראל העות'מאנית הייתה תרומה משמעותית לציונות החדשה ולתחיית השפה העברית.
מסקנתו של ד"ר בצלאל הייתה שיש להרחיב את ההגדרה המקובלת לציונות ולהכליל בה גם תפישות מסורתיות המתייחסות אל הלאומיות שלא מן ההיבט המודרני.
לדבריו, "הציונות היא בוודאי גם תנועה פוליטית, אבל לא רק.
הציונות היא התנועה להחזרת העם היהודי לציון.
בוודאי שלא אכלול בה את כל היהודים שעלו בתקופות העתיקות לארץ כדי ללמוד תורה ולהיקבר בה, אבל אני כן רואה את כל מי שפעל להקמת יישוב יהודי תוסס בארץ כציוני, גם אם לא דיבר על מדינה".
שם הספר לקוח מדבריו של נחום סוקולוב: "אנחנו נעשינו ציונים, אתם נולדתם ציונים".
בין יתר פעילויותיו בשנותיו האחרונות ניהל חוגי בית ספרותיים, בהם אירח סופרים ומשוררים לשיחות על יצירתם.
הוא נפטר בביתו שבחדרה ב-6 בדצמבר 2018 בגיל 87, והובא למנוחות בבית העלמיון בסביון.
ספרייתו הגדולה נתרמה על פי בקשתו למדרשת השילוב נטור שבדרום רמת הגולן.
פרס יצחק בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח 2008, על ספרו "נולדתם ציונים".
פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים 2009
פרס נשיא המדינה להנצחת זכרו של יצחק בן-צבי בשנת 1997
פרס הכט 2010 מטעם מכון הרצל באוניברסיטת חיפה על "נולדתם ציונים".
הכל כתוב בספר (שיחות עם סופרים בישראל כיום), הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1969
לבדם במבצר הקץ: כך נעלמה יהדות עיראק, ספרית מעריב, 1976
הביבליוגרפיה המוערת של ספרות יהדות ספרד בכל השפות, אוניברסיטת תל אביב, 2002
נולדתם ציונים: הספרדים בארץ ישראל בציונות ובתחייה העברית בתקופה העות'מאנית, הוצאת יד בן צבי, 2008
בארץ האבות של הטליבאן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2016
פגישה עם המזרח: יצחק בן־צבי ויהדות המזרח, הוצאת כרמל, 2017
יצחק בן מרון הלוי היה מחכמי פרובנס בתחילת המאה ה-12.
אביו, מרון הלוי, היה מנכבדי קהילת נרבונא ומעשיריה.
רבי יצחק, "הגדול שבתלמידי רבי יהודה בן משה הדרשן", היה "חכם גדול והרביץ תורה בנרבונה והעמיד תלמידים הרבה".
בין תלמידיו הרבים היו משה בן יוסף ומאיר בן יוסף (בני אחיו, יוסף בן מרון), רבי אברהם אב בית דין מנרבונא (ראב"ד השני - מחבר ספר האשכול) ומשה בן יעקב הנשיא.
לדעת הרב צבי בנימין אויערבך בהקדמתו לספר האשכול, נפטר רבי יצחק בן מרון בערך בשנת ד'תת"ץ (1130) ובוודאי קודם שנת ד'תתק"א (1141).
בספר התרומות (שער י"ד, סעיף ה) מובא פסק שיצא מבית דינו של בעל האשכול בקשר עם ירושתו של רבי יצחק.
מתיאור המקרה עולה שרבי יצחק מת ללא צאצאים ואחיו רבי יוסף בן מרון בא לפני בית הדין לדון בעניין הירושה.
פסקיו ותשובותיו צוטטו על ידי תלמידיו וחכמי הדורות הבאים, בהם רבי אברהם בן יצחק אבן מיגאש, "בעל האשכול" (ראב"ד השני) וחתנו אברהם בן דוד מפושקירה (ראב"ד השלישי), הרז"ה, בעל "ספר העיטור" והרמב"ן.
יצחק בר-יצחק (2007-1937) היה פרופסור לאווירונאוטיקה בפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל בטכניון ומומחה בין-לאומי לתחום הניווט.
בר-יצחק נולד במטולה, גדל בהרצליה והתגורר בחיפה.
בשנת 1955 התגייס לצנחנים ובמהלך שירותו השתתף בפעולות התגמול ובמלחמת סיני.
למד בטכניון לתואר ראשון ושני בפקולטה להנדסת חשמל ועשה את עבודת הדוקטורט בהנדסת חשמל באוניברסיטת פנסילבניה (1971).
בר-יצחק היה מחזיק הקתדרה על שם Sophie and William Shamban בפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל בטכניון בין השנים 1971–2006.
הוא היה מחלוצי "תורת הניווט האינרציאלי הרתום" (Strapdown inertial navigation), ופרסומיו בנושא כוללים פריצות דרך ידועות ומצוטטות.
מיד לאחר סיום הדוקטורט הוא עבד בתוכנית אפולו של סוכנות החלל האמריקאית נאס"א (NASA).
שם השתתף בפיתוח "אלגוריתם הניווט" של רכב הנחיתה על הירח.
כמו כן היה בר-יצחק בין החוקרים המובילים בעולם בתחום קביעת מצב זוויתי של חלליות, שהיא בעיה קריטית בתחום של בקרת רכבי חלל.
בתחום זה שיתף פעולה באופן הדוק עם חוקרי מרכז החלל Goddard של NASA, ושיתוף פעולה זה הניב פרסומים רבים וקידם באופן משמעותי את מצב הידע בתחום.
על המצאותיו, רעיונותיו המקוריים ותרומותיו למדע ולטכנולוגיה זכה בר-יצחק בהכרה בינלאומית רחבה ובפרסים חשובים רבים.
הוא זכה בפרסים מ-NASA, המשתמשת בשיטות שפיתח מזה שנים רבות, וכן קיבל מאגודת IEEE את פרס Kershner היוקרתי על תרומותיו החלוציות בתחום ניווט האינרציאלי, ואת ה-Third Millennium Award.
בטכניון קיבל דרגת פרופסור בשנת 1984 ושימש כראש המעבדה האווירונאוטית ואחר כך היה דיקן הפקולטה.
שימש כנשיא האיגוד הישראלי לבקרה אוטומטית.
בשנת 2004 הוענק לו פרס קרשנר (Kershner Award) של האגודה הבינלאומית של מהנדסי חשמל ואלקטרוניקה (IEEE).
היה יו"ר הכינוס הישראלי השנתי ה-40 למדעי התעופה וחלל.
יצחק בנטוב היה מדען, ממציא, מיסטיקאי וסופר.
במלחמת העצמאות, במסגרת שרותו בחיל המדע, תכנן את הטיל הראשון של מדינת ישראל.
הוא היה מחלוצי מפתחי הצנתרים ואחר כך מראשוני תנועת הניו-אייג' בארצות הברית.
נולד בצ'כוסלובקיה ועלה במהלך מלחמת העולם השנייה לישראל.
בארץ שירת בחיל המדע ואחר כך ברפא"ל.
בשנת 1954 עבר לארצות הברית שם התמסר לעבודה על המצאותיו.
בהכשרתו היה מהנדס מכונות והתמחה בהנדסה ביו-רפואית.
הוא התמקד בפיתוח צנתרים ללב, ובשנת 1967 פיתח את הצנתר הגמיש הראשון ובשנת 1971 רשם פטנט על צנתר המופעל מרחוק.
הוא נכנס כשותף לחברת Medi-Tech Corporation שהייתה אחר כך לבוסטון סיינטיפיק, אחת מחברות הציוד הרפואי הגדולות בעולם.
בשנת 1977 יצא לאור ספרו Stalking the Wild Pendulum: On the Mechanics of Consciousness אשר עסק בהתפתחות התודעה מימי המפץ הגדול, תוך כדי שהוא מערב מטה-פיזיקה ורעיונות ממכניקת הקוונטים.
הוא עסק במדיטציה מסוג קונדליני וטען כי הוא מסוגל לבצע מסעות חוץ גופניים.
הוא נהרג בתאונת מטוס בטיסה 191 של אמריקן איירליינס שיצאה מנמל התעופה שיקגו או'הייר בשנת 1979.
כפי הנראה מתעודות ואיגרות כיהן כרב ודיין במקומות נוספים ברחבי איטליה.
היה מעורב בפולמוסים רבים ומגוונים אשר היו בעיצומם באותה תקופה, וכמה מהם נדפסו לאחר שנים רבות בתוך הספר שאלות ותשובות של רבי יצחק מלאטאש.
כמו כן, עסק לפרנסתו בהגהה ובדפוס.
בתשובותיו נזכר כי בשנת ה'שכ"ז (1567) לימד את בניו של דון יצחק אברבנאל (השני) בפרארה.
מוצאו של רבי יצחק בן עמנואל מפרובאנס; סבו היה רבי בוניט (=יעקב) די לאטיש, החכם הפרובנציאלי, ורופאו של האפיפיור.
בשנת ה'ש"א העניק בשתי הזדמנויות שונות כתב הסמכה כשוחטות לשתי נשים במנטובה והתיר לאכול משחיטתן.
בשנת 1543 כתב ר' יצחק בן עמנואל דה לטס, נכדו של יעקב בונט דה לטס מבשר הגאולה מסוף המאה החמש עשרה, באחת מתשובותיו: .
שאלות ותשובות ואיגרות שנכתבו בידי רבי יצחק בן עמנואל מלאטאש, נדפסו לראשונה מכתב יד בעיר וינה על ידי מרדכי צבי פרידלנדר (פרידלענדער) בשנת תר"כ 1860.
תשובה אחת ממנו נדפסה בקובץ צפונות.
יצחק בר-משה (27 בינואר 1927 – 9 בדצמבר 2003) היה עיתונאי, סופר ודיפלומט ישראלי.
בר-משה נולד בבגדאד, בה גדל והתחנך, ובה החל בשנת 1946 את לימודיו לתואר ראשון בפקולטה למשפטים.
הוא עלה לישראל ב-1950 בעליה הגדולה של יהודי עיראק, מבצע עזרא ונחמיה.
כשנתיים לאחר עלייתו נישא לנורמה (נוריה) לבית זלוף, אף היא ילידת בגדאד.
בשנותיו הראשונות בישראל התגוררה המשפחה במעברה בשפרעם, ולאחר מכן עברה לחיפה.
ב-1953 השלים את שירותו הצבאי, ולאחר מכן עבד בבתי הזיקוק.
בשנת 1958 עבר עם משפחתו לירושלים, והחל לעבוד בזרוע הערבית של שידורי רשות השידור.
במקביל למד במחזור ג' של המכללה לביטחון לאומי.
בשנת 1968 ייסד וערך למשך שנתיים את היומון הערבי "אל-אנבא", ולאחר מכן חזר לעבודתו ברשות-השידור כממונה על מעקב ותיאום.
במקביל פרסם מאמרים רבים בעניינים תרבותיים והיסטוריים בכתב העת העברי במערכה.
בשנים 1983–1987 שימש כיועץ לענייני עיתונות בשגרירות ישראל בקהיר, ובשנים 1989–1991 חזר לשגרירות בתפקיד הציר לענייני הסברה.
כתום עבודתו בשגרירות ישראל במצרים הטיל עליו משרד החוץ את פרסום כתב העת החודשי בשפה הערבית "קשת בענן" וכן את תפקיד הפיקוח על עריכת המהדורה הערבית של אריאל: רבעון לאמנויות ולמדע בישראל.
בשנות השבעים המוקדמות הצטרף למסדר הבונים החופשיים, והיה חבר בלשכת בונים חופשיים האר"י עד מותו.
בשנות פעילותו אלה התקדם עד לדרגה הגבוהה ביותר במסדר, דרגת נשיא כבוד.
רעיונות ממסורת הבונים החופשיים חלחלו לכתיבתו הספרותית.
לאחר פרישתו מהשירות הדיפלומטי חזר בר-משה ארצה והתרכז בכתיבה ובפעילותו במסדר הבונים החופשיים.
בשנים האחרונות לחייו, עזב בר-משה את ישראל בגלל האכזבה שלו מהמצב הפוליטי.
לפי הבת שלו, "הוא היה שבור לב אחרי מותו של רבין ולא היה יכול לסבול את זה יותר".
יצחק בר-משה נפטר במנצ'סטר, אנגליה, בדצמבר 2003. הוא הובא לקבורה בבית הקברות הר המנוחות בירושלים.
בנותיו של בר-משה הן המאיירת והסופרת תמי בצלאלי והחלילנית והסופרת עדית שמר.
במקביל לעבודתו העיתונאית עסק בר-משה בכתיבה ספרותית בשפה הערבית.
בשנת 1972 פרסם בירושלים את קובץ סיפוריו הראשון, "מאחורי הגדר" ובשנת 1982 זכה בפרס ראש הממשלה ליצירה בשפה הערבית על ספרו "האל והפרח".
ספריו "מאחורי הגדר", "כוכב הצפון", "מחול הגשם", "חומות ירושלים", "האל והפרח", "מאחורי החיים", "ימי עיראק" ו"מצרים בלבי" ראו אור בשפה בערבית.
הספרים "יציאת עיראק" ו"בית בבגדאד" יצאו לאור בערבית וכן בתרגום לעברית.
בשנת 2019 בקש מחמוד עבאס יו"ר הרשות הפלסטינית להוציא מהדורה מחודשת של הספר "יציאת עיראק".
ספרו "שני ימים ביוני" נדפס ב-2004 לאחר מותו, ובשנת 2013 ראה אור בתרגום לעברית של נורמה בר-משה (אלמנתו), בעריכתה של עדית שמר (בתו הצעירה), ובתוספת איורים של תמי בצלאלי (בתו הבכורה).
"שני ימים ביוני" הוא ספר זיכרונות העוסק בסיפורה של משפחה וקהילה שלמה בעיראק, בימים שקדמו ל"פרהוד" (פרעות הביזה והרצח שנערכו ביהודי בגדאד ביוני 1941), מנקודת מבטו של ילד יהודי בן 14.
יצחק (איציק) בר (ביטון) (נולד בשנת 1971) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, המכהן כסגן ראש המטה לביטחון לאומי למדיניות ביטחונית, וכיהן קודם לכן כסגן ראש המטה לביטחון לאומי ללוט"ר ומרחב אזרחי.
שירת כראש מטה פיקוד העורף, מפקד מחוז צפון בפיקוד העורף, קצין אג"ם של פיקוד העורף, סגן מפקד עוצבת הפלדה ומפקד חטיבת שומרון.
בדצמבר 2025 הודיע שר הביטחון ישראל כ"ץ על כוונתו למנות את בר לראש רשות החירום הלאומית.
בר התגייס לצה"ל בשנת 1990, התנדב לצנחנים ושובץ בסיירת צנחנים.
בהמשך שירת כמפקד פלוגת החוד בגדוד 101. לאחר מכן שירת כמפקד פלוגה בבה"ד 1. בשנים 1997–1998 שירת כמפקד פלחה"ן צנחנים, והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון.
לאחר מכן שימש כמפקד מחזור האימון המתקדם בבא"ח צנחנים.
בשנת 2003 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 101, והוביל אותו בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה, בין היתר במבצע אישית לוחצת.
ביוני 2005 סיים את תפקידו.
בשנים 2007–2008 שירת כסגן מפקד חטיבת הצנחנים.
בשנת 2008 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת שומרון.
ב-27 באפריל 2010 החליט הרמטכ"ל, גבי אשכנזי, לנזוף בו, בעקבות כשלים שהובילו למותם של ארבעה פלסטינים בשני אירועים בגזרתו.
בתפקיד זה שירת עד 1 בספטמבר 2010. בסיום התפקיד יצא ללימודים.
בשנת 2011 מונה לסגן מפקד עוצבת הפלדה, ושירת בתפקיד עד שנת 2013.
בשנת 2013 מונה לקצין אג"ם של פיקוד העורף, תפקיד בו שירת עד שנת 2015. לאחר מכן היה חניך במכללה לביטחון לאומי במחזור מ"ג (2015–2016).
באוגוסט 2016 מונה למפקד מחוז צפון בפיקוד העורף, ושירת בתפקיד עד 4 בספטמבר 2019. ב-2 בספטמבר 2019 הועלה לדרגת תא"ל, ובהמשך החודש נכנס לתפקידו כראש מטה פיקוד העורף, ושירת בתפקיד בין היתר במהלך מגפת הקורונה ובמבצע שומר החומות.
את תפקידו סיים ביוני 2022.
עם שחרורו מצה"ל עבר אל המטה לביטחון לאומי.
שימש בו כסגן ראש המטה ללוט"ר ומרחב אזרחי, ואחר כך כסגן ראש המטה למדיניות ביטחונית.
בר נשוי למיכל ואב לשלושה ילדים.
אחיו הוא אל"ם במילואים ניר בר-און.
יצחק (איצ'ה) בר-און (22 ביולי 1921 – 7 בינואר 2013) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, כיהן כנספח צה"ל בצרפת בשנות ה-60 של המאה ה-20 וכמנהל היחידה לסיוע ולקשרי חוץ במשרד הביטחון.
לאחר שחרורו כיהן כמנכ"ל אוניברסיטת תל אביב.
בר-און נולד בצ'כוסלובקיה, בנם של בלה וברוך בראון.
עלה לארץ ישראל ב-1939. במלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי ושירת בגדוד השני של הבריגדה היהודית, בין השאר כמפקד כיתת צלפים.
לאחר המלחמה עסק בסיוע לניצולי השואה ובתנועת הבריחה.
בשובו לארץ ישראל שירת בארגון ההגנה בתפקידי הדרכה ופיקד על קורס צליפה.
במקביל למד היסטוריה וכלכלה ב.
במלחמת העצמאות התגייס לצה"ל ושירת בתפקידי הדרכה.
היה ראש ענף נשק קל וצלפים באגף ההדרכה, ב-1950 מונה לראש ענף תוכניות אימונים באגף.
ב-1951 נשלח להשתלמות בצרפת ובשובו היה ממייסדי בית הספר לפיקוד ולמטה.
באוגוסט 1956 מונה למפקד גדוד 52, גדוד שעבר מחטיבת גבעתי לגייסות השריון והיה בהליכי הסבה לגדוד חרמ"ש, הגדוד שימש ככוח עתודה במבצע שומרון באוקטובר 1956 בעקבות הסתבכות הפעולה הוחלף באורי רום.
לאחר מלחמת סיני שירת בר-און כסגנו של מפקד מרחב שלמה מתי פלד, ב-1957 מונה למפקד בה"ד 4 וב-1958 מונה לסגן מפקד חטיבה 99, חטיבת חיל רגלים במילואים.
במרץ 1960 מונה לסגנו של עוזי נרקיס, הנספח הצבאי בצרפת, הולנד, בלגיה ולוקסמבורג, ביוני 1962 החליף את נרקיס בתפקיד וכיהן כנספח הצבאי עד יולי 1964. בתפקידו הבא שירת כראש מחלקת ארגון באגף המודיעין.
ביולי 1968 מונה למנהל היחידה לסיוע ולקשרי חוץ במשרד הביטחון במקומו של נחמן קרני.
לאחר שחרורו כיהן כמנכ"ל אוניברסיטת תל אביב בשנים 1972 עד 1976, היה חבר הנהלת של המי"ל, נציג הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית בארצות הברית.
מחבר הספר מטריה ביום סגריר - יחסים ביטחוניים בין לצרפת לישראל, 1956-1948 שיצא לאור בהוצאת אפי מלצר ב-2010. הספר זיכה אותו בציון מיוחד מטעם ועדת פרס יצחק שדה לספרות צבאית.
יצחק בן שלמה בן צדיק אלאחדב היה משורר עברי, אסטרונום, מתרגם, מתמטיקאי וחכם תורני.
נולד כנראה באמצע המאה ה-14 בקסטיליה שבספרד, והתפרסם כאחד מחכמי האזור.
בעבודתו הוא השתמש בכתבי של יצחק בן יוסף הישראלי.
היגר לפני תום המאה ה-14 לסיציליה.
התגורר בספרד עד שנת ק"ם (1380) וחי בסירקוזה ובפלרמו עד סביבות 1430.
יצחק אלאחדב היה תלמידו של רבי יהודה בן הרא"ש (השני), שהיה ראש ישיבה בטולדו.
לאלאחדב היה תלמיד בשם נסים בן שבתאי פראג'י המוזכר במספר רב של כתבי יד כמעתיק של חיבורי מורו יצחק אלאחדב.
אגרת כלי חמדה (או כלי חמדה) על כלי אסטרונומי שהמציא בהיותו בסיראקוס שבסיציליה בשנת 1396. כנראה שהכלי הוא אצטרולב מכשיר שהשתמשו בו בתקופתו למדידת גובה השמש והכוכבים וכן למטרות נווטות.
אלאחדב מתאר את הכלי ושימושו במאמרים שכתב.
אורח סלולה "לדעת לקות המאורות ודבוקם ונכוחותם האמצעי והאמתי".
כלי הממוצע (או כלי אמצעי או כלי המצוע) חיבור בנושא אסטרונומי.
נועד להבחנת הכוכבים הכנתו והשימוש בו קלים יותר מהכלי שתואר באגרת כלי חמדה.
אודות הכלי והחיבור הוא כותב: "אמר יצחק בן שלמה בן צדיק המכונה בן אלאחדב ספרדי לבקשת אוהב המצאתי 'כלי אמצעי' בין האצטרלב והרבע להיותו נקל במלאכת היד מן האצטרלב, ונקל בהשתמשות בו מן הרבע לכן שמו 'הממוצע'.
וחברתי לו שתי אגרות אחת באופן עשייתו ואחת באופן ההשתמשות בו והיא נחלקת לכ"ו שערים".
לשון הזהב ביאור כל שמות המידות והמשקלות שבאו בכתבי הקודש, שמותיהם וענייניהם.
מאמר בגדרי הדברים על טרמינולוגיה תאולוגית.
מעשה חושב ספר ללימוד חשבון.
פירושים שונים ביניהם: פירוש האזהרות שחיבר ר' שלמה אבן גבירול; פירוש להגדה של פסח; הערה על ז' מצוות בני נח; אגרת כלל קטון מקיף כל חכמת המספר.
ראשי אבות פירוש פרקי אבות, ירושלים: מכון בית אהרן וישראל, תשס"ב.
שיר השירים לפי הביבליוגרפים זהו ספר על מלאכת השיר או אסופת שירים.
אך כיום לא נודע על כתב יד זה.
שירי יצחק בן שלמה אלאחדאב מכתבי יד ומדפוסים בצירוף חילופי נוסח וביאור, בעריכת אורה רענן, לוד תשמ"ח.
אורה רענן, "יצחק בן שלמה אלאחדב חייו ופעלו", מבוא לשירי יצחק בן שלמה אלאחדאב, מכון הברמן למחקרי ספרות, לוד תשמ"ח.
הרב אברהם יצחק בן שחר (נולד ב-1945) הוא רב ציוני דתי ישראלי.
כיהן כראש ישיבת קדומים, לימד בישיבות וחיבר מספר ספרים.
נודע גם בשל גישתו הייחודית בלימוד תנ"ך ושיעוריו הרבים עליו.
נולד לאפרים ושושנה-פועה (לבית שמשילביץ), שניהם אנשי חינוך.
לו שני אחים: הרב ישראל בן שחר - ראש מכון 'משפט ערוך' המוציא לאור את ספרי הרב זלמן נחמיה גולדברג, ור"מ בישיבת קדומים, והרב יוסי בן שחר - ראש הוועדה ההלכתית רפואית של מד"א ובעל הוצאה לאור "שחרית".
למד בישיבה התיכונית מדרשית נועם בפרדס חנה.
בשנת תשכ"ג החל ללמוד בישיבת מרכז הרב בעיקר אצל הרצי"ה קוק, הרב אברהם אלקנה שפירא והרב מרדכי פרום.
במשך כשנה וחצי למד ב"כולל" של ישיבת פוניבז'.
בזמן מלחמת ששת הימים לחם עם חבריו הרבנים יוחנן פריד, איסר קלונסקי, ודב ביגון בחטיבה הירושלמית.
בשנת ה'תשל"ח (1978) החל לשמש בהמלצת רבו הרצי"ה כראש ישיבת קדומים, ואליו הצטרפו בהמשך רבנים נוספים מבוגרי ישיבת מרכז הרב.
במהלך השנים תלמידיו הקימו סביב הישיבה את שכונת גבעת רש"י בקדומים.
לימד תנ"ך בישיבת מרכז הרב, במכללת אורות ישראל, מדרשת אוריה בגבעת שמואל, בבית מדרש ישיבתי פתח תקווה ובמקומות נוספים.
באייר ה'תשפ"ב העביר את ראשות הישיבה בקדומים לרב אורי גנץ (בנו של הרב משה גנץ ואחיינו של הרב חיים גנץ), חתנו של אחיו הרב ישראל בן שחר.
מזוהה עם עמדות ישיבת מרכז הרב ובתקופת תוכנית ההתנתקות הצטרף לקוראים לסרב פקודה.
כמו כן במהלך השנים האחרונות חתם על קול קורא נגד מסירת שטחים ופינוי מאחזים.
כאשר ניקבו צמיגי גלגלים לאנשי מועצת יש"ע הוציא גילוי דעת יחד עם רבנים נוספים המגנים זאת.
מרבני תנועת קוממיות, ובעבר כתב בעלון התנועה.
כך למשל הוא מפרש את הפסוק (יב, יא) 'עובד אדמתו ישבע לחם ומרדֵף ריקים חסר לב', מי ש'עובד אדמתו' בעל הלב הישר הוא אדם 'עובד', והוא עובד את האדמה דווקא, והאדמה שהוא עובד בה היא דווקא האדמה שלו.
הכתוב מכווין לאדם שקרוב לטבעו האמיתי, שאינו מעוניין להיות תלוי באחרים, ושרצונו לעסוק בימי חייו ב'עסק' המצמיח פירות גשמיים ורוחניים.
אותו אדם פונה דווקא לאדמה 'שלו', הוא שמח בחלקו, הוא חי ב'משבצת' שלו ואינו פוזל לחלקם של אחרים.
אדם זה רחוק מקנאה ורחוק מכעס, מלא סיפוק ושמחת חיים, יש לו 'לב' (בניגוד לרודף הריקני המנוגד לו), עד שהמשל והנמשל מתערבים זה בזה".
הרב אורי גנץ – ראש ישיבת קדומים.
הרב מרדכי גנירם – לשעבר ראש ישיבת אשתמוע בדרום הר חברון.
הרב דוד דודקביץ – רב היישוב יצהר.
הרב יהושע שפירא – ראש ישיבת רמת גן.
אהוביה טבנקין – מאנשי ארץ ישראל השלמה.
הרב אליכל בן-דוד – ר"מ בישיבה התיכונית נחלת ישראל וראש מסלול הישיבה הקטנה שם.
הרב מנחם שחור (חתנו) – מרצה במכללות ור"מ בישיבת ירושלים לצעירים.
ח"כ ושר האוצר בצלאל סמוטריץ'.
הרב יאיר גזבר – ראש ישיבת ירושלים לצעירים ור"מ בישיבת מרכז הרב.
הרב נעם ולדמן – ראש ישיבת ניר קריית ארבע.
עמנואל שילה – עורך בשבע.
הרב אלישמע כהן – ראש ישיבת חומש המתחדשת.
הרב צבי פרבשטיין – רב היישוב קדומים.
הרב גלעד ברלין (חתנו) – ר"מ בישיבת חומש ומייסד תלמוד תורה "יסדת עז" בקדומים.
משלי קדם – פירוש על פרקים י'–יב' מספר משלי עם ביאור הגר"א.
אורי וישעי – בירורים בענייני ראש השנה ויום הכפורים.
נחל קדומים – עיונים בפרשות השבוע
אשתו הרבנית ברוריה (בתו של הרב ד"ר משה קטן) מרצה במכללות.
בני הזוג גרים בקדומים, ולהם עשרה ילדים.
יעל - מנהלת בית הספר בנות צופיה.
נשואה לרב חנן אידלשטיין, ראש ישיבה קטנה 'טל ישראל'.
תמר - מחנכת באולפנת קדומים.
נשואה לרב גלעד ברלין (בנו של מוסא ברלין) מייסד ומנהל תלמוד תורה יסדת עוז בקדומים, ר"מ בישיבות חומש וקדומים.
אמונה - נשואה לרב מנחם שחור, מחנך בישיבת ירושלים לצעירים, מרצה במכללת אורות ישראל ומכללת הרצוג, ורב בישיבה הקטנה מורשה.
יסכה - נשואה לרב אפרים ג'יאמי, ראש ישיבת גבעת אולגה.
ישראל מאיר - מנכ"ל להקת 'נכספה'.
בין גיסיו: הרב מיכאל הרשקוביץ, הרב יואל קטן וד"ר חנה קטן.
יצחק בנרובי (24 במאי 1876 – 19 באוקטובר 1943) היה מורה, מרצה ופילוסוף יהודי, יליד יוון, שעסק בפילוסופיה האירופית ובהיסטוריה של הפילוסופיה.
באחרונה שימש במשך כ-30 שנים כפריבט-דוצנט באוניברסיטת ז'נבה.
נולד בסלוניקי שביוון ליהודה בן-רובי, בן למשפחת רבנים ספרדית ידועה שמקורה באמסטרדם, שאליה הגיעה מפורטוגל.
בצעירותו עברה משפחתו להתגורר בקיוסטנדיל שבבולגריה, שם למד בגימנסיה פדגוגית, וכשבגר שימש כמורה בפלובדיב.
בשנת 1898 עבר לגרמניה, ומשנה זו ועד לשנת 1914 למד פילוסופיה, היסטוריה, ספרות וכלכלה מדינית בינה ובברלין, ובסורבון שבצרפת.
במקביל, בשנת 1904, כתב את עבודת התזה שלו בגרמנית, בהנחיית רודולף אויקן, אשר עסקה באידיאל המוסרי של ז'אן-ז'אק רוסו, לפיה רוסו הוא אביהם הרוחני של המשוררים יוהאן וולפגנג פון גתה, פרידריך שילר ופרידריך הלדרלין, והמקור לפילוסופיה הגרמנית, מעמנואל קאנט לפרידריך ניטשה.
באותה שנה השתתף בקונגרס הבינלאומי לפילוסופיה בז'נבה שבשווייץ.
בהרצאה שמסר במסגרת הקונגרס, דיבר על תפקיד ההיסטוריה של הפילוסופיה.
בקונגרס גם הכיר מספר פילוסופים ידועים, וכשהשתתף בהמשך בכינוסים בינלאומיים אחרים, הכיר את מרטין בובר, ושמואל הוגו ברגמן.
כן היה קרוב במיוחד אל אנרי ברגסון, נחשב גם לפרשנו ואף הוציא לאור בשנת 1942 בפריז ספר העוסק באישיותו ובחייו.
לאחר הקונגרס בז'נבה נשאר לשמש כמורה להיסטוריה של הפילוסופיה האירופית באוניברסיטת ז'נבה, ושימש בתפקיד זה במשך כ-30 שנים כפריבט-דוצנט.
מלבד שתי המסות שכתב בגרמנית על רוסו, פרסם לאחר מכן באנגלית ובגרמנית סיכום של הרצאותיו באוניברסיטת ז'נבה בנושא המקורות והזרמים של הפילוסופים הצרפתים בתקופתו.
בשנת 1927 מונה על ידי ממשלת פרוסיה ללמד פילוסופיה צרפתית בבון, וראה בעבודה זו משימה לטיפוח הקשרים האינטלקטואליים בין גרמניה לצרפת.
בתפקיד זה שימש עד לשנת 1933. בשנה זו גם ראתה אור גרסה צרפתית לסיכומי הרצאותיו מאוניברסיטת ז'נבה בדמות שני ספרים, אשר זכו בפרס האקדמיה הצרפתית למדעי המוסר והמדינה.
חודשים ספורים לפני שהלך לעולמו, קיבל ממועצת ז'נבה תואר פרופסור לשם כבוד.
הלך לעולמו ב-19 באוקטובר 1943.
אף על פי שלא היה שומר מצוות, בנרובי במהותו היה יהודי דתי.
באחד מספריו הקדיש פרק שלם ליהדות, לנצרות ולאסלאם, ובו הצביע על תחיית הרגש הדתי ביהדות, ועל הסקרנות הגוברת בתקופתו לנושאים יהודיים, כדוגמת רעיון הציונות, גידול במספר המתפללים בבתי כנסיות ועוד.
רבי יצחק בן ראובן הברצלוני (נקרא גם: יצחק בר ראובן אלברצלוני או אלברגלוני, ברצלוני, ברגלוני; נולד בברצלונה ב-ד'תת"ג, נפטר בדניה, כיום במחוז אליקנטה, ספרד) היה רב ופייטן מחכמי ספרד, בן דורו של הרי"ף.
רבי יצחק נולד בברצלונה באמצע המאה ה-11, ועל פי מקורות מכתבי יד למד תורה אצל רבי חנוך בן משה, אחד מארבעת השבויים על פי ספר הקבלה, בקורדובה.
הוא עבר לכהן ברבנות העיר דניה שבדרום-מזרח ספרד, שקהילתה היהודית אז תוארה כחזקה ומבוססת במסחר (בעיקר מסחר ימי), בעושר ובמצוות.
שם נשא לאישה את בתו של אחד מראשי הקהילה, אבן אלכתוש (או אל כתאש, לכתוש), ושפטם עד מותו.
רבי יצחק חי במקביל לעוד ארבעה חכמים שענו לשם יצחק, המוזכרים יחד איתו כאלו ש"החזירו את כוח התלמוד לספרד": רבי יצחק אלבאליה, מהרי"ץ גיאת, רבי יצחק בן משה הסכני (כנראה הוא זה שניסה להמשיך את מסורת הגאונות בבבל, ונקרא שם יצחק בן סוכרי או סוכני) ו"הגדול מכולם", הרי"ף.
ישנן כמה מסורות לא מבוססות בנוגע לפרטים נוספים סביב חייו של רבי יצחק.
מספר מקורות טוענים שהוא היה רבו של רבי יהודה בן ברזילי הברצלוני, שחי מעט אחריו.
הרב שמעון בן צמח דוראן טוען על פי מקורות בהם הרמב"ן מכנה את הברצלוני "אדוננו הזקן" ו"מרן" כי רמב"ן היה מצאצאיו - וכתוצאה מכך גם בניו של התשב"ץ עצמו היות שחמו של התשב"ץ ממשפחת הרמב"ן.
השערה זו מופיעה גם במקורות אחרים.
טענה אחרת היא שרבי יצחק בן ראובן מברצלונה הוא המחבר של ספר שערי שבועות.
ספר זה נדפס בסוף מסכת שבועות בש"ס וילנא ונתייחס בטעות גם לרי"ף (ייחוס שמתערער לאור כך שמחבר הספר מתייחס לדברים שכתב הרי"ף ומזכיר אותו בשמו).
ספר ה"שערים" נתחבר על ידי חכם בשם רבי יצחק בן ראובן, שכנראה הוא לא הברצלוני אלא נכד הרי"ף.
בגיל 35, בשנת ד'תתל"ח, תרגם רבי יצחק את ספר המקח והממכר של רב האי גאון מערבית (כנראה ערבית יהודית) לעברית עבור יהודי ספרד ("ארץ אֶדוֹם" בלשונו של הברצלוני) שלא דיברו בערבית.
רבי יצחק טוען בהקדמתו לתרגום הספר כי מלכתחילה רב האי כתב את הספר בערבית כיוון שבבבל לא דיברו בלשון הקודש בצורה מספקת.
הוא לוקח על עצמו אחריות לטעויות אפשריות בתרגום: .
ישנן כמה מסורות בנוגע לפירושיו של רבי יצחק ברצלוני שנתחברו על התלמוד הבבלי.
מצויים בידינו מקורות המצביעים בסבירות גבוהה מאוד על כך ש"רבינו יצחק בן מרן ראובן" כתב פירוש לפחות לחלק ממסכת כתובות.
מקור אחר מביא כי רבי יצחק כתב .
חיבורו המרכזי והנודע של רבי יצחק הן האזהרות שכתב על סדר מניין המצוות, המשולבות בפסוקים מהמקרא ומחורזות, ומתחילות במילים "איזה מקום בינה".
נהגו לקרוא אזהרות אלו בארצות צפון אפריקה בחג השבועות.
האזהרות נתחברו על סדר מניין המצוות על פי הבה"ג, ובמקרים מסוימים רבי יצחק מצטט אותו כלשונו.
האזהרות מכילות 145 בתים, שכל אחד מהם מורכב משלוש שורות ומפסוק שחותם אותן.
בספר תחכמוני לרבי יהודה אלחריזי נכתב על אזהרות רבי יצחק ועל שילוב הפסוקים בהן כך: .
על האזהרות נכתבו לפחות ארבעה ספרי פירושים.
אצל דוד קונפורטי מופיע על האזהרות: .
בספר שם הגדולים נכתב על הביקורת שנמתחה מצד הרמב"ם על ספרי האזהרות (אלו שנכתבו על פי שיטת הבה"ג), שהיא אינה מכוונת כלפי אזהרות הברצלוני:
הרב יצחק בצרי (נולד בי' תשרי ה'תשכ"ט, 2 באוקטובר 1968) הוא ממקימי ישיבת המקובלים "השלום" בירושלים.
יצחק נולד בירושלים לרב דוד וציפורה בתו של הרב סלמאן מוצפי.
שורשיה של משפחת בצרי במגורשי ספרד שברחו לצפת, משם ירדה המשפחה לדמשק.
בדמשק למד הרב יהודה נאווי עם רבי שמואל ויטאל, ובין צאצאיו נמנה גם זקן זקנו של הרב יצחק מצד אמו – הרב יהודה פתיה מבגדאד.
במאה ה־18 היה שם משפחתו מצד אביו גבאי, ובהמשך הוחלף לבצרי (ראשי תיבות של "בצל רועו יחסה") לסימן טוב.
המשפחה חיה בעיראק ומשם היא עברה לטורקיה.
הרב יצחק למד בישיבת אוהל יעקב בראשות הרב יצחק וסרמן ובישיבת בית התלמוד.
נישא לבת הרב חיים אלחדד – רב שכונת סנהדריה המורחבת בירושלים, ולמד לרבנות בכולל באר אברהם.
במקביל שימש רב בית כנסת "יהושע זיקרי" בירושלים במשך כעשור.
בהמשך הקים עם אביו את ישיבת המקובלים "השלום".
לומד בחברותא עם המקובל הרב יעקב עדס.
בצעירותו, פנה אליו דודו מצד אביו, המקובל רבי ששון בצרי, וביקש ללמוד איתו שיעור בקבלה בחברותא.
בסיום כששאל את דודו מדוע רצה לחשוף אותו לסודות הקבלה על אף צעירותו הוא השיב "אני רוצה שיבוא יום בו תכתבו ביאור על הש"ס לפי הקבלה".
ואכן לאחר מותו של רבי ששון בצרי, חיבר רבי יצחק לעילוי נשמתו את ספרו הראשון 'פרדס יצחק' - ביאור על הש"ס, על פי האר"י הקדוש.
בתחילתו של משבר מגפת הקורונה ב־2020 קרא לרשויות המדינה לדאוג למקומות תפילה מיוחדים למי שמצוי בבידוד לקראת שבת 'זכור' ופורים, בדומה לקלפיות המיוחדות שהוקמו ביום הבחירות.
בפתחו של הגל השני של מגפת הקורונה באותה השנה, קרא הרב בצרי שלא לסגור את בתי הכנסת בשל נחיצותם הנפשית והרוחנית.
לדבריו, תפילה בבית הכנסת אינה שונה מנסיעה בתחבורה ציבורית או ביקור בתיאטרון במסגרת המגבלות וההנחיות.
הרב בצרי הוא מרבני ערוץ הידברות, מגיש תוכנית רדיו כאן מורשת בימי חמישי ומגיש פינה קבועה בימי שישי רדיו ירושלים על פרשת השבוע.
יצחק בנדר (3 באוקטובר 1906 – 2 בפברואר 1996) היה ראש מועצה אזורית מפעלות אפק, בין השנים 1954 ו־1980, טרם אוחדה לתוך המועצה האזורית דרום השרון.
הוא פרש לגמלאות בשנת 1980 עקב מחלה.
בנדר נולד בעיירה קטנה ליד העיר קישינב, במולדובה הייתה לו אחות אחת.
בילדותו עברה אמו לאודסה, עיר הנמל של אוקראינה.
בנעוריו הצטרף לתנועת הנוער הציונית-סוציאליסטית "פועלי ציון שמאל".
הוא הוגלה לגולאג בהרי אורל כי הניף דגל ציוני בכינוס המפלגה הקומוניסטית.
לאחר שלוש שנים הוא גורש לספינה השטה לארץ ישראל.
בנדר פגש את אשתו בשנת 1930. לזוג נולדו שני בנים ובת.
בנדר עבד בהסלקת נשק ובבנייה, אך נאלץ לפרוש משתי העבודות בשל פציעה.
בנדר היה ממייסדי קיבוץ עינת, אליו הגיע אחרי שפרש מקיבוץ גבעת השלושה, בעקבות פיצולו ל"גבעת השלושה איחוד" ו"גבעת השלושה מאוחד", בשנת 1952 כחבר קיבוץ עינת, הוא נבחר לראש המועצה האזורית "מעלות אפק".
כראש מועצה הוא עסק בהקמת יישובים חדשים בשטחה.
יישובים הם שוכנו עולים חסרי רקע בחקלאות, שחלק נכבד בתפקיד המועצה המקומית היה הדרכתם כדי שיצליחו להתפרנס.
יצחק בן (אבן) קפרון היה מדקדק ומשורר יהודי שחי באל-אנדלוס במאה העשירית.
יצחק בן קפרון (אבן קפרון) הוא תלמידו של מנחם בן סרוק.
הוא נודע עקב ספר שכתב יחד עם יצחק בן גיקטילה ויהודה חיוג', כדי להגן על התיאוריות המדעיות של רבם כנגד דונש בן לברט.
בתו נישאה למשורר יצחק אבן כלפון, ולבסוף התגרשה ממנו.
יצירתו הגדולה של יצחק בן קפרון, היחידה הידועה כיום, הוא הספר השנוי במחלוקת נגד דונש בן לברט.
לאחר שפרסם מנחם בן סרוק את ה"מחברת" שלו, הגיב דונש בן לברט בפרסום 180 השגות על החיבור, שבהן חלק על שיטתו הדקדוקית, האשים אותו בחטא נגד הדקדוק שלימד רב סעדיה גאון, וכן בהפצת רעיונות קראיים.
בעקבות ניצחונו של דונש, מנחם גורש מביתו של פטרונו רבי חסדאי אבן שפרוט, ומת זמן קצר לאחר מכן, לפני שהגיב לדונש.
שלושת תלמידיו של מנחם כתבו ספר תגובה.
יצחק בן קפרון היה הכותב הראשי של הספר.
הספר מכיל הפרכה של 50 מטענותיו של דונש.
תלמידיו של מנחם מאשימים אותו עוד בכך שהכניס השפעות זרות לעברית מקראית המעוותות אותה, והתאמתה לדקדוק הערבי.
עם זאת, החיבור שהם עצמם כתבו נכתב בסגנון פרוזאי למחצה.
יהודי בן ששת , תלמידו של דונש, כתב תגובה תוקפנית לחיבור זה, והזכיר את מחבריו בשמם, ביניהם בן קפרון.
יהודי הדביק לתלמידי מנחם כינויי גנאי, את יצחק בן קפרון הוא כינה גדי, עז, תיש ושעיר, כפירוש המלה 'קפרון' בלטינית.
רבי משה אבן עזרא מדבר גם הוא על יצחק בן קפרון מסוים, שהוא ללא ספק זהה לבן קפרון של יהודי בן ששת.
הספר השנוי במחלוקת של תלמידי מנחם התפרסם עם תגובתו של יהודי בן ששת (והמכתב ששלח מנחם לחסדאי בן שפרוט, שערך לראשונה שמואל דוד לוצאטו ב"בית העוזר" על ידי זלמן שטרן בשם "ספר תשובות תלמידי מנחם ותלמידי דונש".
מהדורה נוספת הוכנה על ידי ס' בנבנטה רובלס.
הרב יצחק בנימין וולף (נפטר בכ"ח בחשוון ה'תמ"ז, נובמבר 1686) היה רב יהודי־גרמני, שימש כרבן של לנדסברג, מחוז פמרן וערי המארק, ובהמשך העיר ברלין ומדינת , וכן סלוצק ואוליקה.
נודע גם בספרו "נחלת בנימין".
כונה בפי בני דורו: "ר' וואלף ב"ר ליפמאן".
נולד לרב אליעזר ליפמאן אשכנזי, למשפחה מיוחסת.
אחיו רבי אברהם ברלין שימש כרבה של העיר ברלין.
למד אצל רבי יצחק אב בית דין פוזנא, שהעריכו באופן מיוחד.
שימש כרבה של לנדסברג על הלך בדרום מערב בוואריה שבגרמניה, מחוז פמרן וערי המארק, והחל מאביב ה'תמ"ה (1685) כרבה של ברלין ומדינת .
לאחר מכן, כיהן ברבנות בפולין בסלוצק, ובאוליקה בווהלין.
בין תלמידיו: הרב דוד אופנהיים מפראג.
על ספרו נחלת בנימין – ביאור על מצוות עשה ומצוות לא תעשה – שהוציא לאור בצעירותו (אמסטרדם ה'תמ"ב), כתב החיד"א כי "מספר זה נראה כי גדול כוח בקיאותו והשערתו" (שם הגדולים, מערכת ספרים ט, כו), אולם הוסיף כי יש המבקרים את הקדמת הספר.
רבי יאיר חיים בכרך (מחבר שו"ת חוות יאיר) שיבח את הספר וכתב עליו: "עיני ראו ולא זר את גדלו וידו החזקה, מעשה תקפו וגבורתו בספרו הגדול והנורא".
הספר צוטט בחיבורים שונים, ונדפס בשנית בהוסיאטין בשנת ה'תרס"ז.
ספר נוסף שהדפיס הוא חידושי רבי יצחק בנימין וואלף על מסכת בבא מציעא (פרנקפורט על האודר ה'תמ"ו).
הרב וולף נפטר בצעירותו ביום כ"ח בחשוון ה'תמ"ז (נובמבר 1686) ונטמן בסלוצק לצד שמאל של הרב הקודם לו בסלוצק ר' נחום קצנלנבוגן.
נישא לאסתר (נפטרה בכ"ב בטבת ה'תנ"ד).
בניו הם ר' אליעזר ליפמן אב"ד העיר קובלנץ, ר' אהרן אב"ד הערים ברלין ופרנקפורט על האודר (נפטר בא' באב ה'תפ"א), וכן בן נוסף בשם ישראל חיים שנפטר על פניו.
בתו הינדה נישאה לרב יחיאל מיכל חסיד רבה של ברלין.
בת נוספת, בילה, נישאה לר' יוסף מאיר שאף הוא שימש ברבנות.
אחיו היה יהודי החצר יוסט ליבמן, שעזר לו כלכלית בהדפסת ספרו.
רבי יִצְחָק בֶּן מַתַּתְיָה אַבּוֹהַב (1631–1707), הידוע גם בשם יצחק אבוהב החמישי, היה רב וחכם בן הקהילה היהודית באמסטרדם.
אביו, מתתיה אבוהב, צאצא של יצחק אבוהב השני, נולד בשם מנואל דיאס אנריקס בפורטו למשפחת אנוסים, חזר לחיק היהדות באמסטרדם ב-1626 והיה שליח ציבור קהילת בית יעקב.
יצחק אבוהב היה בן דודו ובן זמנו של יצחק אבוהב דה-פונסיקה.
בצעירותו התיידד אבוהב עם המלומד הנוצרי וילם סירנהאוס (Surenhuys).
היה לסוחר אמיד בהודו המזרחית, וסחר עם ספרד ופורטוגל תחת השם דניס יניס.
מספר מיצירותיו קיימות בכתב יד, בהן אילן היוחסין של משפחת אבוהב ו-"Comedia de la Vida y Successos de Josseph".
רבי יצחק בן שמואל הספרדי (אלכנזי) (1050–1130 בערך) היה פרשן מקרא ומשורר יהודי-ספרדי שפעל באל-אנדלוס ובמצרים במאות האחת עשרה והשתים עשרה.
יצחק בן שמואל הספרדי נולד באנדלוסיה בסביבות שנת 1050 והיגר מספרד למזרח התיכון במאה ה-11. מפרשנותו, הכתובה בערבית, נראה שיצחק בן שמואל חי בארץ ישראל.
אולם יש שטענו שהוא חי בחלב.
באיגרת מתואר רבי יצחק כרב של מצרים.
הוא היה מן הדמויות המרכזיות ביהדות מצרים והוא כיהן כדיין בקהיר בין השנים 1095 ל-1127 שם חתם על פסקי דין, פרסם פסקים הלכתיים וכתב תשובות, שחלקן הגיעו לתימן.
הוא גם חיבר פירושים על מספר מסכתוב מן התלמוד בבלי.
הוא נחשב למשורר ספרדי חשוב, ועזרא פליישר כתב ש"פיוטיו הם בעלי ערך ספרותי אמיתי".
יצחק ידוע בעיקר בזכות פירושו לספרי הנביאים.
יצחק בן שמואל נחשב ליורשו בפרשנות המקראית של יהודה אבן בלעם ומשה הכהן אבן ג'יקטילה.
הוא מצטט בפירושו גם את רב סעדיה גאון, רב שרירא גאון, יהודה בן הרא"ש ונתן בן יחיאל.
פירושו של יצחק מצוטט רבות בפירושיו לנביאים של רבי אברהם בן שלמה.
יצחק בֶּרמן (3 ביוני 1913 – 4 באוגוסט 2013) היה פוליטיקאי ומשפטן ישראלי, כיהן כשר האנרגיה והתשתית, חבר הכנסת וכיושב ראש הכנסת.
יצחק ברמן נולד ב-1913 בברדיצ'ב (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום ב-אוקראינה), בנם של מרים לבית רוזנבלום והרב יעקב ברמן.
בשנת 1920 עלה לארץ ישראל עם הוריו.
למד בבית המדרש למורים העברי בירושלים, וסיים לימודי משפטים באוניברסיטת לונדון ובאינר טמפל והוסמך כעורך דין.
ברמן היה פעיל בבית"ר וקשר קשרים עם יוסף כצנלסון.
בשנת 1937 הצטרף לאצ"ל, וסייע לארגון בהגנה על אנשיו בבית המשפט.
בשנים 1941–1945 שירת במודיעין בצבא הבריטי והקים רשת ריגול בארצות הבלקן שתפקידה היה לדווח למודיעין הבריטי על תנועות הצבא הגרמני.
באופן רשמי הוא השתייך לארגון הקניות של הצבא הבריטי (UKCC), מכיוון שבמודיעין עצמו יכלו לשרת רק אזרחים בריטיים.
בשנים 1948–1950 שירת בצה"ל והשתחרר בדרגת רב-סרן.
בשנים 1950–1954 כיהן כיועץ משפטי ואחר-כך כמנכ"ל מפעלי קייזר פרייזר בחיפה.
משנת 1954 עבד כעורך דין ונוטריון עצמאי בתל אביב.
משנת 1951 היה חבר מפלגת הציונים הכלליים.
ב-1964 היה ליו"ר מזכירות סניף המפלגה בתל אביב, וב-1968 עמד ראש ועדת הבחירות המרכזית של המפלגה הליברלית.
ב-1974 מונה ליו"ר המזכירות הארצית של המפלגה.
ברמן נחשב בין הגורמים היוניים יותר במפלגה הליברלית יחד עם שלמה להט וישראל פלד והתנגד לעיבוי ההתנחלויות.
בשנת 1972 מונה לחבר מליאת רשות השידור.
בשנת 1977 נבחר לכנסת התשיעית מטעם רשימת הליכוד.
הוא עמד בראש ועדת הכנסת ולאחר שיצחק שמיר נתמנה לשר החוץ נבחר במרץ 1980 ליושב ראש הכנסת, תפקיד בו כיהן עד 1981. לאחר הבחירות לכנסת העשירית כיהן כשר האנרגיה והתשתית.
לאחר טבח סברה ושתילה, בספטמבר 1982, הצטרף לדורשים הקמת ועדת חקירה ממלכתית וב-22 בספטמבר 1982 הצביע בעד הצעת האופוזיציה להקמת ועדת חקירה ממלכתית והודיע על כוונתו להתפטר מהממשלה.
ברמן חבר לדרור זייגרמן וביחד הם דרשו הקמת ועדת חקירה ממלכתית, סירבו לכל בדיקה חלופית וניהלו גישושים על הקמת מפלגת מרכז עם עזר ויצמן.
גם לאחר שנאמר לו שהממשלה כנראה תמנה ועדת חקירה ממלכתית לא חזר בו ברמן מהתפטרותו.
עם זאת, הודיע שבאופן כללי ימשיך להצביע עם הקואליציה וטען שלא יחבור לאופוזיציה.
בשנת 1986 היה ממייסדי מפלגת המרכז הליברלי.
ברמן פעל במפלגה אף על פי שלא ביקש להיות מועמדה לכנסת.
הוא תמך בקבוצה של יצחק יצחקי ועל רקע זה התעמת עם שאר ראשי המפלגה בוועידת ייסוד המפלגה.
בנובמבר 1986, נבחר לתפקיד יו"ר הנהלת המפלגה במקום שלמה להט שפרש מהתפקיד.
ביוני 2013 ציין את יום הולדתו המאה, ואמר בריאיון לנחמה דואק: "היו לי חיים טובים, אין לי אמביציה שיזכרו אותי אחרי לכתי ואני לא מניח שיזכרו אותי.
ברמן היה עורך הדין הפעיל המבוגר ביותר הרשום בספר עורכי הדין.
הוא הקפיד לשלם את דמי החבר שלו מדי שנה, גם בגילו המופלג.
ברמן היה רווק והתגורר בשנותיו האחרונות בבית אבות בתל אביב.
גיסו היה דוד צבי פנקס.
נפטר ב-4 באוגוסט 2013 בגיל 100. נטמן בחלקת גדולי האומה בהר הרצל.
בימי סער, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ג 1993.
יצחק דב בר לווינזון (בכתיב יידי: יצחק בער לעווינזאהן; ריב"ל; כ"ט באלול ה'תקמ"ח, 1 באוקטובר 1788, קרמניץ, רוסיה – כ"ב בשבט ה'תר"ך, 15 בפברואר 1860, קרמניץ) היה חלוץ תנועת ההשכלה היהודית בתחומי האימפריה הרוסית.
ריב"ל, שבצעירותו ספג את ערכי תנועת ההשכלה מראשי המשכילים בגליציה, פעל להפצת רעיונות אלו בין היהודים בתחום המושב.
בין חיבוריו הרבים, כמעט כולם בעברית: ספרי הסברה לשינוי הערכים בחברה היהודית המזרח-אירופית ("תעודה בישראל", "בית יהודה"); חיבורים להגנה על היהדות מן הנצרות ובפרט מן המיסיון הנוצרי ("זרובבל", "אפס דמים"); מחקרים בחכמת ישראל, בתולדות עם ישראל ובלשון העברית; וחיבורים סאטיריים אנטי-חסידיים ("עמק רפאים", "דברי צדיקים").
בחלק מפעולותיו שיתף פעולה עם פקידים בממשלתו של הצאר ניקולאי הראשון.
ריב"ל נולד בעיירה קרמניץ שבפלך ווהלין שברוסיה ליהודה לווין.
קיבל חינוך מסורתי בתורה ובתלמוד, אך שלא כמקובל אצל היהודים בתחום המושב באותה תקופה, למד גם את התנ"ך במלואו ואת השפה הרוסית.
ב-1807 נישא ועבר לעיירה ראדזיווילוב.
לאחר תקופה קצרה התגרש מאשתו ולאחר מכן לא נישא שוב ולא הוליד ילדים.
הוא למד שפות נוספות (גרמנית, צרפתית ולטינית) והתפרנס מהוראה בבתים פרטיים ומעבודות תרגום עבור השלטונות הרוסיים בעת פלישת נפוליאון.
בשל מחלה נסע ב-1813 לברודי שבגליציה, ב.
בשנים הבאות נדד בין ערי גליציה והתיידד עם ראשי המשכילים שם: יהודה ליב מיזס, שי"ר ויצחק ארטר בלבוב, מנדל לפין ויוסף פרל בטרנופול, רנ"ק ומאיר הלוי לטריס בז'ולקווה ואחרים.
אישים אלו השפיעו עליו ברעיונות ובחיבוריהם, בחכמת ישראל (שי"ר, רנ"ק), בספרות יפה (ארטר, לטריס), בסאטירה אנטי-חסידית (מיזס, פרל) ובכלל בערכיה ומטרותיה של תנועת ההשכלה.
בגליציה גם הוציא לאור את חיבוריו הראשונים, ובהם ספר לימוד השפה הרוסית ליהודים, שלא השתמר, והסאטירות האנטי-חסידיות "מגלה סוד" ו"עמק רפאים", שכתב בעקבות "מגלה טמירין" של יוסף פרל.
בראשית שנות ה-20 של המאה ה-19 חזר ריב"ל לקרמניץ.
בעקבות רדיפות שנרדף שם בשל משכילותו החל לנדוד כמורה פרטי בעיירות אוקראינה: ברדיצ'ב, אוסטרהא, נמירוב וטולצ'ין, ואולם עקב מחלה שלקה בה נאלץ לחזור ב-1823 לקרמניץ, בה השתקע עד פטירתו.
בעשרות השנים הבאות הוציא לאור מביתו שבקרמניץ את ספריו, נפגש עם משכילים יהודים ונוצרים והתכתב עימם, תוך שהוא סובל ממחסור חומרי ומבריאות לקויה, עד שכונה "הנזיר מקרמניץ".
את מחקריו ביהדות ובנצרות המשיך, בין השאר, בעזרת הספרייה העשירה של הליצאום הקתולי בעיירה, אותו ייסד 20 שנה קודם לכן ההיסטוריון תדיאוש צ'צקי, שהתעניין ביהדות, ומספרים עבריים שהצליח להשיג.
הוא ניסה לארגן את משכילי מזרח אירופה במסגרת מאורגנת ולהוציא כתב עת, אך ללא הצלחה.
ב-1823 פנה לראשונה לשלטונות בהצעה רשמית לשיפור מצבם של היהודים בתחום המושב, שכללה רפורמות בחינוך היהודי ומתן חלקות קרקע ליהודים לשם חקלאות.
באותה שנה סיים את ספרו "תעודה בישראל", אולם הוצאתו לאור התעכבה עד 1828 בשל מחסור בכסף.
לאחר הוצאת הספר קיבל ריב"ל מענק מהצאר ניקולאי הראשון על פעולתו להטבת מצב היהודים.
ב-1829 סיים את ספרו "בית יהודה", ולאחר משא ומתן ממושך עם הצנזורה הצליח להוציאו לאור ב-1839. ב-1833 הציע ריב"ל הצעה לשלטונות בעניין החמרת סדרי הצנזורה על ספרים עבריים והדפסתם ברוסיה, והשלטונות קיבלו את הצעתו בשינויים שונים.
במסגרת השינויים נסגרו כל בתי הדפוס בתחום המושב מלבד דפוס ראָם (רוֹם) בווילנה ועוד שני בתי דפוס בוורשה ובז'יטומיר.
היסטוריונים (שהחשוב בהם הוא שמעון דובנוב) האשימו את ריב"ל בנזק שגרם לדפוס העברי ברוסיה מתוך האמון המופרז שלו בשלטון הצאר, ואולם היסטוריונים אחרים (כגון יוסף קלוזנר) טענו כי ריב"ל בחר ברע במיעוטו והציל את מה שאפשר היה להציל.
קשריו עם השלטונות העלו את קרנו בעיני המשכילים, שהגנו עליו מפני התנכלויות מצד קנאים במחנה האורתודוקסי.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 היה פעיל בייסוד חוות חקלאיות ליהודים בתחום המושב.
לאחר מספר עלילות דם ברוסיה התבקש ריב"ל על ידי ראשי הקהילה, שידעו שהוא מקורב לשלטון, לכתוב ספר להגנה על היהדות מטענות עלילת הדם.
ב-1834 חיבר ריב"ל את "אפס דמים" והוציא אותו לאור ב-1837. בשנים הבאות תורגם הספר לרוסית, לגרמנית ולאנגלית.
במהלך השנים חיבר ספרים נוספים נגד טענותיהם של מיסיונרים נוצרים ויהודים מומרים על היהדות בכלל ועל התלמוד בפרט.
חלק מחיבורים אלו – "ימין צדקי", "אחיה שילני חוזה", "זרובבל" ואחרים – לא יכלו להידפס בגבולות האימפריה הרוסית מחמת הצנזורה, או שהודפסו לאחר פטירתו ובעילום שמו.
ככל הנראה, פעילותו נגד המיסיונרים ודברי הסנגוריה שכתב על התלמוד היוו חלק מהסיבות שהשלטונות הרוסיים לא שיתפו אותו בצעדי ה"השכלה מטעם", שהוביל מקס ליליינטל; הסיבות האחרות הן, כמשוער, משכילותו והתנגדותו לחסידות, שהיו מקשות עליו להתקרב לרוב היהודי בתחום המושב ולשכנע אותם בצורך ברפורמות.
בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-19 המשיך להידרדר מצבו הכלכלי והבריאותי של ריב"ל.
ניסיונות שונים למנותו לתפקידים ממשלתיים, כמו מפקח על בתי ספר או רב מטעם הממשלה, לא עלו יפה, בחלק מהמקרים מחמת התנגדותו שלו.
ב-1856 קנו השלטונות אלפיים עותקים מספרו "בית יהודה" לחלוקה לקהילות, ובתמורה קיבל סכום כסף ממסים שנגבו מן היהודים.
לפני פטירתו כתב צוואה ובה מסר את כתביו לבן-אחותו, יעקב ישראל לווינזון, לשם הדפסה.
הוא נפטר ב-1860, בגיל 72, ונקבר בקרמניץ.
כתביו המשיכו לצאת לאור בשנים שלאחר מכן.
ריב"ל נחשב, הן על ידי משכילי זמנו והן על ידי היסטוריונים, כחלוץ וכמייסד תנועת ההשכלה בתחומי האימפריה הרוסית.
משכילים מוקדמים, כדוגמת ר' ברוך שיק משקלוב ור' מנשה מאיליה, פעלו במזרח אירופה עוד לפני זמנו, ואף ניכרה השפעה מסוימת של השכלת ברלין שבחלק מהמקרים הסתיימה בהמרת דת (כמו אצל אברהם פרץ ויהודה ליב נווחוביץ' משקלוב).
אלא שריב"ל הביא לאזורי תחום המושב את ההשכלה כפי שהתעצבה בגליציה, צביון שנשמר בעיקר בדרום תחום המושב, ובפרט באודסה.
לעומת זאת בצפון, ובעיקר בליטא, היה לתנועת ההשכלה אופי רומנטי ושמרני יותר, והונהגה בידי משכילי וילנה ובראשם מרדכי אהרון גינצבורג, אד"ם הכהן ואחרים.
בשל חלוציותו כונה ריב"ל "מנדלסון הרוסי", בהתייחסות למשה מנדלסון, אבי תנועת ההשכלה.
השקפת עולמו של ריב"ל על אודות מהות היהדות התבססה במידה רבה על הגותו של מנדלסון, והתייחסותו להיסטוריה היהודית הושפעה מהגותו של רנ"ק.
הצעותיו לרפורמה בחינוך המשיכו את רעיונותיו של נפתלי הרץ וייזל, שפעל כחמישים שנה לפניו.
חיבוריו נגד החסידות הושפעו מימיו בגליציה, בעיקר מיצחק ארטר ומיוסף פרל, שעימו המשיך לעמוד בקשר מכתבים.
פעילותו של ריב"ל התמקדה בשני ערוצים: בכתיבת ספרות הסברה לרעיונות ההשכלה ובכתיבת מכתבים, תזכירים והמלצות לפקידים במנגנון השלטון של הצאר, שבהם הציע רפורמות שונות בחיי הקהילות היהודיות ברוסיה.
היסטוריונים ניסו להסביר מה הביא את ריב"ל ומשכילים אחרים לנקוט בצעדים כאלה, בה בשעה שהצאר חוקק גזרות קשות כלפי היהודים, ובראשן גזרת הקנטוניסטים.
עמנואל אטקס כתב בעניין זה:
"תדמיתה של המלכות, כפי שהצטיירה בעיני ריב"ל ורבים אחרים ממשכילי זמנו, הצטרפה מן הקווים האופייניים לאבסולוטיזם הנאור של מרכז ומערב אירופה.
לאור תדמית זו פועלת המלכות על יסוד עקרונות התבונה, החסד ואהבת האדם.
הערכה זו, שהתגלגלה אל משכילי רוסיה מעמיתיהם-רבותיהם במרכז אירופה, כללה מיניה וביה את ההנחה בדבר שותפות אינטרסים בין המלכות לבין תנועת ההשכלה.
זו אף זו מבקשות לשנות את היהודים ו"לתקנם" על מנת שיהפכו לאזרחים "מועילים" ו"מאושרים" יותר.
(...) כאשר מעמתים אנו את מדיניות הגזרות של ניקולאי הראשון עם הכתרים שקשרו לראשו משכילי רוסיה, לובש פער זה [בין המניעים האמיתיים של מדיניותו לבין דמותו בעיני המשכילים] ממדים טרגי-קומיים.
מאליה עולה השאלה: האם באמת היו ריב"ל וחבריו כה תמימים בהערכת משטרו של ניקולאי?
(...) במובן מסוים נדחק ריב"ל לראיה תמימה של מגמת השלטון מחמת חוסר ברירה.
(...) את שורשי הרעה ביקש ריב"ל למצוא לא במדיניות ההגבלות והגזרות של השלטון אלא במחדלי החינוך היהודי המסורתי, בחסרונותיה של ההנהגה המסורתית וביחסה המעוות של החברה אל מקורות המחיה הפרודוקטיביים.
והנה, ריב"ל היה משוכנע כי באמתחתה של ההשכלה מצויות התרופות המתאימות לריפוי נגעיה של יהדות רוסיה; אלא שחוגי המשכילים ברוסיה מהווים מיעוט זעיר וקלושים הסיכויים שדרכם תתקבל על דעת כלל הציבור.
המוצא היחיד הוא איפוא בפניה אל המלכות.
מסתבר כי תחושה זו של חוסר ברירה גרמה לו לריב"ל, וכמוהו לאחרים ממשכילי רוסיה, לצייר לעצמם את דיוקנה של המלכות בהשראת משאלות לבם, שנתמכו כאמור על ידי הדגם של האבסולוטיזם הנאור, יותר מאשר לאור יחסה הממשי כלפי היהודים".
תמימותו זו של ריב"ל באה כנראה לידי ביטוי גם בחיבורים שכתב ובהם הגן על התלמוד מפני טענות הנוצרים.
הוא סבר שטיעונים מנומקים יוכלו לשכנע את המיסיונרים ואת חוגי השלטון לחדול מלהציק ליהודים, ולא לקח בחשבון את התוצאה ההפוכה - ירידת קרנו בעיני השלטונות.
בכמה מן ההצעות והתזכירים שהעביר לשלטונות לרפורמות בחיי הקהילות היהודיות, הנחה אותו גם עקרון הבחירה ברע במיעוטו, כלומר, הטלת תקנות נסבלות יחסית ביוזמתו במקום גזרות חמורות יותר שהיו מופעלות ללא התערבותו.
באחד מהתזכירים ניסה לטעון נגד גזרת הקנטוניסטים, אך ללא הצלחה.
פנייתו של ריב"ל אל הציבור היהודי בתחום המושב התמקדה בשיפור בכמה תחומים.
בתחום החינוך והתרבות קרא ריב"ל להחלפת שפת היידיש בשפה העברית כשפת תרבות, ולהרחבת תחומי הלימוד המסורתיים מתלמוד והלכה בלבד לתחומי מדע, חוכמה והגות.
בתחום הכלכלה פעל ריב"ל להפניית יהודים למקצועות יצרניים ובפרט לחקלאות, על מנת לפתור את המצוקה הכלכלית החמורה ממנה סבלו היהודים במזרח אירופה.
בתחום יחסי היהודים והעמים שבקרבם ישבו, טען ריב"ל כי על היהודים ללמוד את שפות אירופה ולהשתלב בעולם התרבותי והפוליטי של עמיה.
ריב"ל צירף לקריאותיו ראיות והוכחות המבוססות על מבחר רחב של מקורות מארון הספרים היהודי, ובפרט מחיבורים של הרציונליזם היהודי בימי הביניים.
בנימוקים עיוניים אלה ביקש להראות כי רעיונות ההשכלה אינם זרים למסורת היהודית, אלא הם המשך טבעי ומתחייב מההגות היהודית לדורותיה.
את הטענה הזו ביקש להפנות הן כלפי חוץ, אל המחנה האורתודוקסי - בשלב שבו עוד לא הייתה ההשכלה מחנה נפרד ומנוגד לו - והן כלפי פנים, לחוגי המשכילים עצמם, ברוח הקו השמרני בהשכלה.
שליטתו במקורות היהודיים ואחרים, שבה עשה שימוש בטיעונים אלה וגם בחיבוריו נגד הנצרות, לא הייתה מלאה, בשל התנאים הקשים שבהם רכש את השכלתו וחוסר הנגישות שלו לחומר מעודכן.
ואכן, לעיתים יש בכתביו שיבושים ושגיאות, בעיקר בחקירותיו בתחום הלשון.
אף על פי כן נפוצו כתביו בין היהודים, השפיעו על קביעת השקפת עולמם של משכילים צעירים ואף זכו לשבחים מכמה רבנים מתנגדים וחסידים.
הציבור האורתודוקסי בכללו התייחס אליו, כפי שהתייחס לשאר המשכילים, כאפיקורס וככופר; בחור צעיר שעבר באותם ימים למחנה ההשכלה זכה לכינוי "תעודה'קה", על שם ספרו של ריב"ל "תעודה בישראל".
ריב"ל, שנפטר ב-1860, לא השפיע השפעה ישירה על הציונות; אך רעיונותיו לרפורמה בחיים היהודיים ולחצו לקיום פעילות יהודית מחוץ למעגל לימוד התורה וההלכה, חלחלו להגותם של המשכילים בדורות הבאים, ומהם אל ההוגים הציונים המוקדמים.
יוזמותיו בתחום ההתיישבות היהודית החקלאית ברוסיה תרמו את תרומתם לייסוד המושבות של חובבי ציון.
בעוד שהסוג הראשון התקבל בברכה על ידי ממשלת הצאר, הסוג השני הוריד את קרנו של ריב"ל בעיני השלטונות, וחלק מחיבורים אלו נאלץ לכתוב בעילום שם ולא להוציאם לאור בדפוס.
הספרים שלא הוציא לאור בימי חייו נפוצו בהעתקות בכתב יד, ויצאו לאור על ידי אחיינו, יעקב ישראל לווינזון באודסה, ואחר כך על ידי דוד בר נתנזון בוורשה.
שנים רבות לאחר מותו נודעה קרמניץ כ"עירו של ריב"ל".
בסוף המאה ה-19 ניסו משכילי קרמניץ לרכוש את הבית בו גר כדי להקים בו ספריה לזכרו של ריב"ל, אולם הסכומים שנאספו לא הספיקו לבניית ספריה.
תעודה בישראל, וילנה והורודנה תקפ"ח (1828), מהדורה שנייה תרט"ז (1855); מהדורות נוספות ורשה תרל"ט (1879), תרס"א (1901), על ידי ד"ב נתנזון; דפוס צילום של המהדורה הראשונה עם מבוא על ידי עמנואל אטקס, ירושלים תשל"ז (1977).
ריב"ל השלים את הספר כבר ב-1823, אך לא הצליח להוציאו לאור מחוסר משאבים עד 1828. לאחר פרסום הספר קיבל בעדו מענק מממשלת הצאר.
הספר עוסק בסוגיות בתחום שינוי אורח החיים של היהודים בתחום המושב, ובהן לימוד דקדוק עברי, לימוד שפות לועזיות ועיסוק בחכמות חיצוניות ומדעים.
ריב"ל מראה את חסרונותיו של ה"חדר" היהודי המסורתי ומתייחס ליידיש כשפה משובשת לעומת העברית ושפות אירופה.
הוא מוכיח כי יהודים בדורות הקודמים דיברו בשפות העמים שבקרבם ישבו ועסקו במדעים, בלימוד מקצועות יצרניים ובחקלאות.
הספר התקבל בהתלהבות רבה אצל המשכילים והשפיע על דרכם של צעירים מן הדור שאחרי ריב"ל כגון רש"י פין, שניאור זק"ש והרב מתתיהו שטראשון; ולמרבה הפליאה אף זכה לשבחים והסכמות מרבנים אורתודוקסים ובהם ר' אברהם אבלי פאסוועלער מווילנה ור' ישראל מרוז'ין.
ואולם בדרך כלל ועם הזמן התייחסו שומרי המסורת, בעיקר החסידים, בשלילה רבה לספר, עד שהשם "תעודה'קה" הפך כינוי גנאי למשכיל אפיקורס.
בית יהודה, שני חלקים, וילנה תקצ"ט (1839), מהדורה מתוקנת על ידי המחבר, וילנה תרי"ח (1858); מהדורות נוספות על ידי ד"ב נתנזון.
בספר זה, שבתחילה נקרא "קורות הדת לישורון", סוקר ריב"ל את תולדות היהודים והיהדות, עם השלכות לעיצוב הדת והחיים היהודיים בזמנו.
הספר בנוי במתכונת של תשובות לשאלות אודות היהדות ויחסה לנצרות ששאל שר רוסי בשם "אמנויל ליפן"; לא ברור האם מדובר באדם ממשי, או שאלו חילופי אותיות של "פלוני אלמוני", תחבולה שנקט ריב"ל להגן על ספרו מצנזורה פנימית וחיצונית.
ניכרת בספר השפעה מרעיונותיו של רנ"ק, כפי שהודפסו לאחר מכן בספרו "מורה נבוכי הזמן".
הספר זכה לשבחים רבים, אם כי גם לביקורות, כגון זו של יהושע השל שור, שהצביע על אי-דיוקים רבים בו.
ספרים להצדקת היהדות כנגד הנצרות
אפס דמים, וילנה תקצ"ז (1837), וארבע מהדורות נוספות; תרגום לאנגלית על ידי אליעזר הלוי, 1840 (בעקבות עלילת דמשק); תרגום לרוסית ושני תרגומים לגרמנית.
טענות והוכחות נגד עלילות הדם, כתובות בצורת דו-שיח דמיוני בין רב וכומר נוצרי.
זרובבל (בכתיב המקורי: זרבבל), הדפסה חלקית, אודסה 1863 על ידי בן-אחותו יעקב ישראל לווינזון; מהדורה מלאה, ורשה 1875 - 1878 ושתי מהדורות נוספות, על ידי ד"ב נתנזון.
ריב"ל מתייחס אליו כחלק שלישי של "בית יהודה", אולם באורכו ובחשיבותו הוא עומד כחיבור עצמאי, מן החשובים שבספרי ריב"ל.
הספר התחבר כתגובה לספרו של המיסיונר אלכסנדר מקקאול "נתיבות עולם" (Old Paths), וריב"ל הקדיש לכתיבתו שנים מספר.
בחלק הראשון סוקר ריב"ל את התפתחות התלמוד והתורה שבעל פה, לרבות האגדה, ובחלקים הבאים מתפלמס עם טענותיו של מקקאול.
בין השאר הוא עוסק בסוגיות של מעמד האישה ביהדות והיחס לגוי ביהדות.
חלק מן הטיעונים גולשים לאפולוגטיקה, אולם רעיונות רבים בספר השפיעו על חוקרי חכמת ישראל ובהם אייזיק הירש וייס וזכריה פרנקל.
במהדורה השנייה של "נתיבות עולם" השמיט מקקאול כמה מן הטענות שריב"ל הוכיח את אי-נכונותן ב"זרובבל".
אחיה שילני החוזה, ללא שם המחבר (שם הספר בגימטריה "יצחק דוב לעווינזאהן"), לייפציג תרכ"ד (1864).
ביקורת חריפה על הנצרות והמיסיון הנוצרי, עד כדי כך שאי אפשר היה להדפיסה בתחומי רוסיה ובחיי המחבר; בעצם הכתיבה של חיבור כזה תחת שלטון הצאר הייתה העזה רבה.
ימין צדקי, ורשה תרמ"א (1881), עם השמטות של הצנזורה.
תשובות נגד חיבורו של היהודי המומר אשר טמקין "דרך סלולה".
תער הסופר, אודסה 1863. הוכחות למקוריותה ועדיפותה של היהדות הרבנית לעומת הקראים.
ביאור לארבעה עשר מאמרי אגדה תמוהים בתלמוד.
דברי צדיקים (בשם המקורי: מגלה סוד), נדפס בעילום שם המחבר, וינה 1830 ובמהדורות נוספות; מהדורה מדעית על ידי יונתן מאיר.
היצירה נערכה על ידי יוסף פרל, שאף שינה את שמה וכתב מחדש כמה מן הפרקים.
זהו מעין חיקוי או המשך ל"מגלה טמירין" שכתב פרל.
סאטירה המתבססת על הניסויים המוקדמים במסמריזם (לימים היפנוזה) שנערכו על ידי פרנץ מסמר.
חולה בטבריה מתהפנט ומתאר חזיונות מהגיהנום, שבהם תיאורים מביכים של צדיקים חסידיים ובעלי תפקידים בקהילה היהודית.
מהדורה מדעית של "עמק רפאים" נמצאת בשלבי הכנה (נכון ל-2008) על ידי דוד אסף ויונתן מאיר.
מגילה עפה, ללא שם המחבר, יצא לאור על ידי אפרים דיינארד, קרני, ניו ג'רזי, תרס"ה (1905).
ייחוס יצירה זו לריב"ל איננו וודאי.
מלבד חיבורים אלו כתב ריב"ל מאמרים פובליציסטיים והגותיים, מחקרים בשפה העברית ובחכמת ישראל, יצירות בפרוזה ובשירה, סאטירות אנטי-חסידיות נוספות, אגרות וביקורות.
החיבורים שלא הוציא בימי חייו נאספו והוצאו לאור על ידי י"י לווינזון וד"ב נתנזון.
שרשי לבנון או בית האוצר, וילנה תר"א (1841).
מחקרים בשפה העברית ובחכמת ישראל.