tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התערבותם של עובדי המפעל עצמם מנעה את גירוש משפחת טסלר למחנות ההשמדה, אך הביאה לכך שהם נכלאו בשטח המפעל למשך כמעט חצי שנה.
בהמשך ברח טסלר עם משפחתו לבודפשט, שם הצליחו להסתתר, אך בנובמבר נלקחו להוצאה להורג.
המשפחה הייתה על סף התאבדות באמצעות נטילת טבליות ציאניד, אך ניצלו בתערבותו של הקונסול השווייצרי, שהיה אחראי על אזרחי יוגוסלביה בבודפשט.
הם שרדו את השואה בהונגריה.
לאחר ששוחררו על ידי הסובייטים ניסו הטסלרים לבנות את חייהם מחדש.
ממשלת יוגוסלביה תפסה והלאימה את מפעלם וטענה כי שיתפו פעולה עם הגרמנים.
טסלר היה אחד משלושת המומחים לטקסטיל שעזרו לבנות מחדש את תעשיית הטקסטיל של הונגריה, אולם התנאים המידרדרים וההשתלטות המתמשכת של הקומוניסטים על ממשלת הונגריה הובילו אותו לעזיבה לבריטניה, שם למדו בניו בבית הספר.
בינואר 1948 היגר טסלר לעיר ניו יורק, שם החל לנהל את אחד ממפעלי הטקסטיל של אחיו בלונג איילנד.
בניו באו אחריהם ושניהם נרשמו לאוניברסיטת צפון קרוליינה ללימודי טקסטיל וכימיה.
בשנת 1960, בנו אנדרו טסלר עבר לספרטנבורג שבדרום קרוליינה בכדי להקים את בית הסריגה של בוט (Butte Knitting Mill) ובשנת 1961 מכר שאנדור טסלר את מפעלו בלונג איילנד ועבר גם הוא לספרטנבורג.
הוא הקים מפעל טקסטיל בהר קינגס הסמוך בצפון קרוליינה, ובגלל ניסיונו עם האפליה באירופה פעל רבות נגד ההפרדה הגזעית במפעל שלו.
בשנת 1965 מכר את מפעלו לאחים ריבס והחל לעבוד עם בנו אנדרו טסלר בספרטנבורג.
הוא היה לדמות דומיננטית בתעשיית הטקסטיל של דרום קרוליינה.
כיוון שהיה מעריץ גדול של סוגת האופרה ושל המלחין בלה ברטוק הוא הפך לחברו של המלחין אחרי שברטוק היגר לארצות הברית.
הוא האיש שהקים את מצבתו של ברטוק בניו יורק על חשבונו.
טסלר סיים את לימודיו ב"מכללת וופורד" בספידפנבורג וזו כיבדה אותו בהענקת דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטה וספריית האוניברסיאה נושאת את שמו.
מאוחר יותר, גם בית ספר יסודי בעיר קיבל את שמו (בית הספר מקארתי-טסלר).
שאנדור אלפאר (במקור שמואל שאנדור אנגלמן, בהונגרית: Alpár Sándor; באיה, 24 בספטמבר 1892 – בודפשט, 4 בספטמבר 1943) היה צייר, גרפיקאי יהודי-הונגרי.
שאנדור אלפאר נולד במשפחה יהודית כבנם של יעקב אנגלמן סוחר מהעיר באיה ושל רגינה שנשטיין.
תחילה סיים את לימודיו בבית ספר התיכון המסחרי ולאחר מכן למד אמנות באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות בבודפשט, שם למד אצל טיבדאר זמפלני ואצל אישטוואן ריטי בין השנים 1917 עד 1920. לפני כן היה חייל במלחמת העולם הראשונה.
הוא צייר בעיקר דיוקנאות ונופים, וגם יצר תחריטים.
הוא הציג לראשונה בתערוכה של "ארגון האמנים הצעירים" בשנת 1914 בסלון הלאומי (תמונה בשם "שקיעה").
בשל יהדותו נלקח במלחמת העולם השנייה לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
הוא נפטר בבודפשט כעובד כפייה עקב העדר טיפול רפואי נאות ל גידולים בבלוטות הלימפה ולימפומת הודג'קין.
שאנדור אלפאר נקבר בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
שאנדור ימניץ (בהונגרית: Jemnitz Sándor; 9 באוגוסט 1890, בודפשט – 8 באוגוסט 1963, בלטונפלדוואר) היה מלחין, מנצח, מבקר מוזיקה יהודי-הונגרי.
בנו היה יאנוש ימניץ היסטוריון.
שאנדור ימניץ נולד במשפחה יהודית, בנם של אלברט ימניץ (1857–1939), סוחר ושל אמי רוזנטל (1867–1946) סבו וסבתו מצד אביו היו פילפ ימניץ (1821–1901) ותרזיה אייזנר (1836–1868), סבו וסבתו מצד אמו היו שמו (אל) רוזנטל וברתה גרוסמן.
שאנדור ימניץ למד מוזיקה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט אצל יאנוש קוסלר (הלחנה, 1906–1908) ובקונסרבטוריון של לייפציג אצל מקס רגר, ארתור ניקיש והנס סיט (1908–1911) ואחר כך בברלין אצל ארנולד שנברג (1911–1915).
תחילה היה מנצח בתיאטראות בעיר צ'רנוביץ, ייהלבה, בוילינגן-שוונינגן (Villingen-Schwenningen) ובברמן.
מאוחר יותר הפך לכתב במגזין Die Musik בברלין, ואחרי 1923 התוודע והתיידד עם תיאודור אדורנו באמצעות כתביו שפורסמו במגזין.
הוא חזר לבודפשט בשנת 1919, שם היה מבקר מוזיקה של היומון נפסבה משנת 1924 עד 1950. הוא שרד את תקופת השואה ואחרי 1945, היה חבר מערכת במגזיני מוזיקה שונים וחבר דירקטוריון של איגוד מקהלות הפועלים.
הוא עמד בראש הוועדה למוזיקה שהתכנסה באמצע אפריל 1945 והאשימה את ארנסט פון דוהנאני בפשעי מלחמה.
משנת 1945 עד 1948 היה נשיא התאחדות תרבות העובדים, ומשנת 1947 היה העורך הראשי של כתב העת "הפועל המזמר".
אחרי 1949, עבודתו כמבקר מוזיקה הוגבלה על ידי השלטון ולכן עזב את נפסבה ומשנת 1951 עבד במחלקת הזמר של הגימנסיה והקונסרבטוריון הממלכתי של המדינה כמורה.
מסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 פורסמו ביקורותיו בחוברות התכנית של ההתזמורת הפילהרמונית ההונגרית.
הוא מילא תפקיד משמעותי בהפצת הידע מוזיקלי, בכתיבת רומנים ביוגרפיים של מלחינים רבים.
הוא תרגם את יצירתו של אדווין פישר "לודוויג ואן בטהובן סונטות לפסנתר" (1961).
יצירות רבות שלו פורסמו: שלישיות, סונטות, מקהלות מעורבות ומקהלות גברים בלבד וכו'.
הוא השאיר יותר משמונים יצירות שטרם עלו על במת המוזיקה ושרובם טרם פורסמו.
הוא זכה בפרס בינלאומי בשנת 1926 על אחת מיצירותיו.
יצירותיו נוגנו גם בפסטיבלי מוזיקה בערים גרמניות.
הוא הושפע ממקס רגר, ארנולד שנברג ובלה ברטוק.
הבלט שלו בשם דיברטימנטו (Divertimento) הוצג בשנת 1947 בבית האופרה של בודפשט.
בנו יאנוש ימניץ (1930–2014) היה היסטוריון, חוקר בכיר במכון להיסטוריה של האקדמיה ההונגרית למדעים ודוקטור להיסטוריה.
קונצ'רטו לתזמורת כלי קשת (1954)
חייו של המלחין דרך מכתביו (1958)
בטהובן (עם ג'רג' ראדו, הערות נבחרות, 1960)
סקירות מוזיקה נבחרות של שאנדור ימניץ (1973)
שאנדור דישקאי (במקור קליין, בהונגרית: Diskay Sándor; טפולצה, 23 באוגוסט 1883 – בודפשט, 8 בפברואר 1953) היה צלם וצייר יהודי-הונגרי.
שאנדור קליין נולד במשפחה יהודית כבנם של מור קליין ושל קרולינה קוהן (כהן).
בשנת 1906, בגיל 23, שינה את שם משפחתו לדישקאי (ביחד עם אחיו יוז'ף קליין, בן ה-20 ואימרה קליין, בן ה-13).
שאנדור דישקאי היה הצלם של עיתוני הונגריה (כמו כתב העת "חיי תיאטרון" - Színházi Élet) ושל עיתונים בחו"ל והיה הבעלים מונה ליזה, חברת אמנות, צילום וציור (בשם המלא: אולפני צילום אמנותי דישקאי מונה ליזה).
בין השנים 1927–1930 למד אצלו פרידייש טומצ'קו, צלם ממחוז טולנה.
הוא היה נשוי פעמיים, על פי רישומי מרשם ההונגרי.
תחילה ב-22 במאי 1919 התחתן ברובע 5 בבודפשט עם זמרת האופרה ארז'בט רבי (1892–?), ממנה התגרש בשנת 1925 ולאחר מכן ב-26 בספטמבר 1933 ברובע 7 נשא לאישה את רוזה קאלוש, אלמנה, (1885–1945) בתם של איזידור קוהן (כהן) ושל רוזליה רינגוולד.
שאנדור דישקאי הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
שאנדור גרדוש (במקור גרוסמן, בהונגרית: Gárdos Sándor; שאטוראליאויהיי, 8 בספטמבר 1892 – סגד, 11 במאי 1947) היה סופר, עיתונאי יהודי-הונגרי.
שאנדור גרוסמן נולד במשפחה יהודית כבנם של מור גרוסמן ושל אתלקה ויינברגר.
הוא סיים את לימודיו בעיר הולדתו (1912) וניגש לשתי בחינות משפטים בסיסיות בבודפשט.
כבר בעיר הולדתו ערך עיתון סטודנטים בשם Tentamen.
משנת 1913 היה עיתונאי ועובד מערכת "העיתון ההונגרי" (Magyar Hírlap) בבודפשט.
ב-3 בספטמבר 1917, בבודפשט, נשא לאישה את אירן, בתם של פלוריאן קורדי ושל תרזיה נמט.
הוא השתתף בקרבות מלחמת העולם הראשונה בחזית איטליה כקצין מילואים ונאלץ להגר מהונגריה בגלל תפקידו בצבא האדום ההונגרי בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
תחילה ערך עיתון בשפה ההונגרית באוז'הורוד.
לאחר מכן השתקע ברומניה ב-1923. הוא ערך עיתונים בסאטו מארה ובסיגט והיה במקביל גם כתב של "ידיעון ארד" (Aradi Közlöny), כתב סיפורים קצרים, ערך את "עיתון טימישוארה" (Temesvári Hírlap) והיה חבר במערכת עיתוני בראשוב.
מאמצע שנות ה-30 של המאה ה-20, מאמרי ה"צבע" האירוניים שלו בימי ראשון עודדו פיתוח של דעת קהל דמוקרטית.
לאחר הפסקת הופעת העיתון בבראשוב (1940) השתתף בבודפשט, בתנועת ההתנגדות הקטנה האנטי פשיסטית.
כך הוא גם הצליח לשרוד את השואה.
בתום מלחמת העולם השנייה משנת 1945 ועד מותו היה העורך הראשי של היומון בעיר סגד בשם "דרום הונגריה".
פסולת נייר (סאטירות, הומור, שירים, סיגט, 1925).
שאנדור אימרה (במקור שנפלד-Schönfeld, בהונגרית: Imre Sándor; נאג'ווארד, 26 בדצמבר 1891 – מקום לא ידוע, בסביבות 1944) היה מחזאי, מתרגם, סופר, היסטוריון תיאטרון יהודי-הונגרי שניספה בשואה.
שאנדור שנפלד נולד במשפחה יהודית כבנם של ליפוט שנפלד, רואה חשבון, ושל רוזה שנברגר.
הוא סיים את לימודיו ואת בחינות הבגרות בבודפשט.
הוא התכונן לקריירת עורך דין ולמד משפטים, אך למד גם אסתטיקה במהלך שנותיו באוניברסיטה, ועסק בתיאוריה ובפרקטיקה של התיאטרון.
מ-1923 הוא היה הבמאי-דרמטורג של התיאטרון ההונגרי של קלוז'.
הוא נטל חלק חשוב בפיתוח ספרות הדרמה ההונגרית ברומניה ולחם למען פיתוח "שפת תיאטרון" מודרני ותקני.
אימרה כתב סיפורים קצרים, שירים ומאמרים אסתטיים, והיה מבקר התיאטרון ב"עיתון המזרחי" (Keleti Újság) (1923–1922).
כרך ספרו ראה אור בשם ד"ר ינה ינוביץ' והתיאטרון.
הוא חיבר גם את ד"ר ינה ינוביץ', שלושים שנות משחק ועשרים ושתיים שנות מנהל תיאטרון.
אלבום זיכרון, כולל מחקר תולדות התיאטרון של ינוביץ' (אוראדיה, 1924).
הוא עיבד למחזה את הרומן של גזה טאברי "זכר האייל" עבור תיאטרון סיגליגט באוראדיה.
הוא העלה על במת התיאטרון את מחזהו של הסופר ומחזאי היהודי-אוסטרי ארתור שניצלר בשם רייגן (Reigen) שהועלה בבכורה ב-1921 בשם "ריקוד מעגל".
הוא תרגם יצירות של המחזאי השוודי יוהאן אוגוסט סטרינדברג (סונטת הרוחות).
תרגם גם את יצירתו של המחזאי הגרמני פרנק ודקינד (תיבת פנדורה).
כיהודי נלקח לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודי עבור הצבא ההונגרי) במלחמת העולם השנייה ומת במקום לא ידוע.
ינה ינוביץ' והתיאטרון ; איגוד השחקנים של טרנסילבניה ובאנאט, קולוז'וואר, 1924
כמו היין החדש (מחזה, הוצג בתיאטרון האופרטה של בודפשט, בודפשט, 1927)
אוסף מחקרים, אסתטיקה תיאטרלית והרצאות באוניברסיטה, אוראדיה, 1939
שאנדור ואריאש (במקור וייס עד 1903, בהונגרית: Varjas Sándor; דומבובאר, 19 בינואר 1885 – מוסקבה, 27 באוקטובר 1939) היה פילוסוף יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, אחיו של אלמר ואריאש.
שאנדור וייס נולד במשפחה יהודית, אביו היה איגנץ וייס, חייט, ואמו הייתה קרולין פריד.
הוא למד בתיכון בקאפושוואר ובשנת 1903 נרשם לאוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
הוא הצטרף בגיל 20 למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP) הוא הופיע בקביעות בפני פועלים ובאותה תקופה הכיר את ארווין סבו.
ב-1908 קיבל דוקטורט במדעי הרוח והחל לעבוד כמורה בגימנסיה בעיר יאסברן.
הוא לימד שם במשך 3 שנים ובמהלכן השתלב בפעילות ההוראה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ביאסברן.
הוא פוטר בשנת 1911 באשמת חינוך תלמידים ב"רוח לא פטריוטית" ואז חזר לבירת הונגריה, שם ברובע 6 המשיך לעבוד כמורה בבית הספר המחוזי למסחר.
ב-15 ביולי 1913 נשא לאישה את אירמה קמני (מקודם: קראוס), סטודנטית באוניברסיטה שהייתה צעירה ממנה בשש שנים, בתם של אלברט קמני ושל רוז'ה בטלהיים.
הוא השתייך לאופוזיציה השמאלנית של ה-MSZDP במלחמת העולם הראשונה, ב-1917 היה ממארגני המורים, ובשנה שלאחר מכן היה חבר בהנהגת האיגוד המקצועי שלהם.
הוא היה חבר והשתתף במפגשים של חוג יום ראשון וגם רכש השכלה יוצאת דופן.
עד 1919 כבר דיבר 9 שפות (גרמנית, צרפתית, אנגלית, איטלקית, רוסית, לטינית, יוונית, ספרדית) ולהונגרית.
הוא הפך לפרופסור באוניברסיטה במהלך מהפכת החרציות והיה חבר בוועדה הלאומית להפצה תחת ממשלת קארואי.
הוא הצטרף למפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP) בתחילת 1919. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית עבד בקומיסריון העם (מיניסטריון) לחינוך ציבורי; הוא עמד בראש מחלקת התעמולה המדעית והיה גם המארגן והמורה של בית הספר לתועמלנים ומשכנעים.
לאחר נפילת הרפובליקה נעצר לראשונה ב-7 באוגוסט 1919, אז שוחרר, אך נעצר מחדש ב-14 באוגוסט.
על פי החלטה מס' 8956/919 של בית הדין הפלילי של בודפשט מיום 22 באוקטובר 1920 נגזרו עליו 12 (שתים עשרה) שנות מאסר באשמת הסתה למרד.
הוא גם נידון ל-10 שנים השעיה מכל תפקידיו ולהשעיית זכויותיו הפוליטיות והאזרחיות.
הוא לא היה צריך לרצות את עונשו לאורך כל הדרך.
בשנת 1922, כחלק מחילופי השבויים ההונגרי-סובייטי, עבר לברית המועצות.שם הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, ומשנת 1923 עבד כמרצה בפרופסורה האדומה במשך שלוש שנים.
בשנת 1926 הפך לחבר במכללה החקלאית טימיריאזב ומאוחר יותר עבד כמרצה בפקולטה למכניקה ולמתמטיקה של אוניברסיטת מוסקבה (מלמד את ההיסטוריה של מכניקה ומתמטיקה).
הוא עסק גם בהיסטוריה של הפילוסופיה של המאות האחרונות (המאה ה-17 והמאה ה-18) ובהיגיון של המטריאליזם דיאלקטי והלוגיקה הדיאלקטית.
גזירה טרנסנדנטלית של קטגוריות (1908)
עם טקסט הסבר, 14 לוחות איור.
שיעור ערך מוסף ושיעור רווח (1919)
ביוגרפיה של מרקס ואנגלס (1919)
תולדות הפילוסופיה המודרנית (ברוסית, 1926)
הסבר פופולרי לפילוסופיה מטריאליסטית דיאלקטית המבוססת על יצירותיו של לנין (רוסית, 1928)
שאנדור אדלר (בהונגרית: Adler Sándor; בודפשט, 24 באוקטובר 1897 – בודפשט, 28 באפריל 1950) היה דוקטור לרפואה כירורג יהודי-הונגרי ידוע ופורץ דרך, בנו של הרב הראשי אילש (אליהו) אדלר.
שאנדור אדלר נולד במשפחה יהודית כבנם של הרב אילש (אליהו) אדלר (1868–1924) ושל ינקה (חני) קרמר.
הוא למד באוניברסיטת ארז'בט למדעים בעיר פץ', שם קיבל את התואר שלו ברפואה ב-1921. מ-1921 עד 1924 עבד כמנתח בבית החולים סנט רוקוש.
בין השנים 1924–1932 היה המנתח של בית החולים סנט מרגיט, משנת 1932 היה המנתח הראשי של מרפאות החוץ של בית החולים היהודי ברחוב סבולץ' (כיום שמו המרכז הרפואי הלאומי) של הקהילה היהודית של פשט.
הוא הצליח לשרוד את שואת יהודי הונגריה ואחרי מלחמת העולם השנייה משנת 1945 היה ראש ומנהל המחלקה הכירורגית בבית החולים.
בתחילה עסק בטיפול כירורגי בכיבים ברגליים ובדליות, ולאחר מכן התמקדו פעולותיו והתעניינותו בכריתת סימפטקטומיה (כריתת סימפטקטומיה היא הליך בלתי הפיך שבמהלכו מוסר לפחות גנגליון סימפתי אחד) ובואגוטומיה (ואגוטומיה היא הליך כירורגי הכולל הסרת חלק מעצב הוואגוס).
מאוחר יותר זכה להישגים יוצאי דופן בתחום הפתרונות הניתוחיים ובניסויים ובניתוחים מעשיים בכירורגיה אורולוגית.
הוא היה אחד ממייסדי הנפרולוגיה בהונגריה, הישגיו בתחום ניתוחי הכליה הם משמעותיים גם ברמה בינלאומית.
אשתו הייתה מרגיט קלנר (1905–1998), בתם של אדולף קלנר ושל פרנציסקה רוזנברג.
הם שנישאו ב-21 במרץ 1930 בבודפשט.
טיפול בשבץ גפיים עם כימוסימפתוקטומיה (רפואה, 1934)
טיפול רדיקלי בדליות ובסימפטומים הנלווים אליהן בניתוח משולב במרפאה (רפואה, 1938).
שאנדור גאל (במקור גולדארבייטר בהונגרית: Gál Sándor; מוהאץ', 21 באפריל 1901 – בודפשט, 12 באוקטובר 1966) היה שחקן תיאטרון וקולנוע יהודי-הונגרי, זוכה פרס האמן המצטיין.
שאנדור גולדארבייטר נולד במשפחה יהודית, בנם של אלאיוש גולדארבייטר, מתווך, ושל קרולין ביין.
ב-1916, יחד עם אביו, באישור משרד הפנים ההונגרי, שינה את שם משפחתו לגאל.
הוא סיים את בית הספר למשחק של סידי ראקושי עם מלגה והחל את הקריירה שלו בנג'קרש ב-1917. בשנים 1919–1920 שיחק בבקשצ'בה.
בשנת 1919 הצטרף לתנועת הפועלים, בה נשאר לוחם פעיל.
הוא ברח לרומניה בשל תפקידו ברפובליקה הסובייטית ההונגרית.
שיחק בטרנסילבניה עד 1925 (שעברה לריבונות רומניה בשנת 1920 על פי חוזה טריאנון), ולאחר מכן חזר להונגריה שיחק בגיור, בבקשצ'בה ובמישקולץ.
גאל שיחק לאחר מכן במספר תיאטראות בבירת הונגריה:
חוג התיאטרון בודה (Budai Színkör)
רויאל רביו אורפיאום (Royal Revü Orfeum)
לאחר 1941 הוא לא יכול היה להופיע בגלל החוקים היהודיים ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי.
אחרי מלחמת העולם השנייה הופיע ב:
תיאטרון הקומדיה של בודפשט ב-1946
בימת מדיאסאי (Medgyaszay) בשנים 1946–1947
רויאל רביו וריאטה (Royal Revü Variete) ב-1948.
מ-1947 עד 1950, הוא היה הנשיא ארגון התעשיינים הארצי של תעשיית הדפוס והנייר (Nyomda- és Papíripari KIOSZ).
הוא שיחק לאחר מכן ב:
התיאטרון העליז (Vidam Szinhaz) בשנים 1950–1951
התיאטרון על שם אימרה מדאץ' בין 1951–1959
שאנדור גאל החל את הקריירה שלו בתפקידי "רודף תענוגות" (bon vivant) באופרטות, ואז התבגר בהדרגה לשחקן אופי מכובד מהשורה הראשונה.
הוא היה תחילה מזכיר ואחר כך נשיא "איגוד עובדי התיאטרון".
אשתו הראשונה הייתה השחקנית מאריה שויוק, ממנה התגרש ב-1932. ב-24 בפברואר 1938, נשא לאישה את מרגיט ארז'בט טוט, איתה חי עד מותו.
מותר לדרוך על הדשא (1960)
שאנדור לשטיאן (בהונגרית: Lestyán Sándor; נאג'קארוי, 1 בפברואר 1896 – בודפשט, 11 בנובמבר 1956) היה סופר, עיתונאי, מתרגם יהודי-הונגרי שנכלל בצו סופרים אסורים (הונגריה 1944) שכתביהם נועדו להשמדה.
שאנדור לשטיאן נולד בעיר שבמחוז סאטמאר (טרנסילבניה), כבנם של לאיוש לשטיאן ושל אתלקה ויליין.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החל את הקריירה העיתונאית שלו בעיתון "וילאג" שפירושו "עולם" (Világ), ולאחר מכן עבד בעיתוני אשט ופשטי נפלו כל העיתונים הנ"ל היו אז בבעלות יהודית.
בשנת 1944 נאסרו כתביו וכתיבתו.
לאחר מלחמת העולם השנייה בשנת 1945, היה כתב של העיתון "חירות" (Szabadság), ובין השנים 1945–1947 היה העורך האחראי כלומר העורך הראשי של הירחון "בודפשט", ובין השנים 1949–1950 היה העורך הראשי של היומון "העיתון הטרי" (Friss Újság) עד סגירתו על ידי השלטון הקומוניסטי.
הוא כתב יצירות פופולריות רבות בנושאים היסטוריים.
בשנותיו האחרונות עסק בעיקר בספרות נוער, למשל, מנובמבר 1952, הייתה לו סדרה ב"רדיו הילדים" (Gyermekrádió) בשם "בהרים ובעמקים במולדתנו היפה".
ב-11 ביוני 1922 נשא לאישה את השחקנית היהודייה-הונגרייה פרנציסקה גאל (שמכונה לעיתים קרובות ה"גרטה גרבו ההונגרית" בבודפשט, הם התגרשו ב-1933.
דמותו מופיעה כדמות אפיזודית חשובה ברומן הפשע של הסופר ההונגרי וילמוש קונדור "בודפשט בנובמבר"
שאנדור גרה (במקור גולדשטיין, בהונגרית: Gerő Sándor; בודפשט, 12 באפריל 1904 – בודפשט, 28 ביולי 1992) היה דוקטור לרפואה (MD), רופא פנימי יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, תואר שני במדעי הרפואה (1956), דוקטור (PHD) במדעי הרפואה (1963).
שאנדור גולדשטיין נולד במשפחה יהודית כבנם של אברהם גרה (גולדשטיין) (1876–1933), פקיד במשרד עורכי דין ושל אליס פרידמן.
הוא בילה את ילדותו עם אמו ואחיותיו בסיגט.
בין השנים 1934-1936 עבד כרופא מתמחה ולמד ביוכימיה.
בין 1936 לבין 1942 היה מתמחה במכון המרכזי לרנטגן ליד ד"ר טיוודאר ברשון.
ב-1942 עבר את הבחינות לקבלת רופא מומחה ברדיולוגיה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא נלקח למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) מהם הצליח לחזור הביתה ב-1944. בסוף 1944 גורש שוב על ידי אנשי מפלגת צלב החץ תחילה לעבודות כפייה של חפירת תעלות והקמת סוללות עפר ולאחר מכן גירשו אותו למחנה הריכוז בוכנוואלד.
בין השנים 1950 לבין 1952אוניברסיטת זמלווייס, יחד עם ד"ר פאל גמרי השתתף בהקמת הקליניקה הפנימית מספר 3 ומונה לסגן מנהל הקליניקה.
ב-1956, לאחר שהגן על עבודת הגמר שלו בשם "נתונים להשפעה אנטי-ליפמית של ההפארין", הוא הפך לדוקטורנט למדעי הרפואה (PHD).
מהשנה שלאחר מכן ועד 1961 מילא את תפקיד מנהל הקליניקה והפך לראש המחלקה באוניברסיטה מאפריל 1959 עד דצמבר 1974, פרישתו לגמלאות בגיל 70. ביולי 1961 מונה לפרופסור מלא באוניברסיטה ולמנהל המרפאה.
ב-1963 קיבל גם את התואר דוקטור למדעי הרפואה (PHD) בנוסף לתואר MD.
ב-1973 הקים קבוצת מחקר עצמאית לחקר הפתוגנזה של טרשת עורקים.
תחביבו היה איסוף שטיחים מזרחיים.
היא שמה קץ לחייה ב-1956. אשתו השנייה (מ-1958) הייתה ז'וז'ה קרמצי (1924–2006), טניסאית יהודייה-הונגרייה שבשיאה דורגה במקום שני בעולם (1958) והיא הייתה הטניסאית ההונגרייה המצליחה ביותר בכל הזמנים.
גרה הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (5ב-1-13).
חבר בוועדת הקלינית של האקדמיה ההונגרית למדעים
חבר בוועדה לרפואה פנימית של המועצה המדעית לבריאות
חבר מועצת המנהלים של הרופאים הפנימיים המומחים
חבר מועצת המנהלים של האגודה ההונגרית לרפואה פנימית
חבר מועצת המנהלים של החברה הגרונטולוגית ההונגרית
נשיא ומאוחר יותר נשיא כבוד של החברה ההונגרית לטרשת עורקים
חבר מועצת המנהלים של האגודה האירופית לטרשת עורקים
חבר בקולג' האמריקאי לקרדיולוגיה בוושינגטון (American College of Cardiology)
חבר חיצוני באגודה המלכותית לרפואה בלונדון (Royal Society of Medicine) (משנת 1959)
חבר כבוד של החברה הפולנית לקרדיולוגיה
מחקרים על המשמעות הקלינית של ליפאז עמיד לאטוקסיל בסרום הדם.
נתונים אנדוקרינולוגיים ושל תורת המבנה לשאלת המיניות (רפואה, 1935)
ניסויים בריפוי מבני של סוכרת (רפואה, 1936)
1–3. עם אנטל פישר, קמילו סליי.
עם אלק פרקש ודיולה טקאצי.
השפעת טולואידין כחול על אפגוציטוזיס.
עם אישטוואן קרדו ולאסלו מושוני.
נתונים על ההשפעה האנטי-ליפמית של הפארין.
עבודת הגמר של מועמדות לדוקטורט.
הטרנספורט ה-17. רומן הרפתקאות מתקופת השואה.
קדחת Q (מחלות זיהומיות אחרות.
הפרעות בחילוף החומרים של שומנים.
(עלוני המחלקה למדעי הביולוגיה והרפואה, 1957)
המצב הנוכחי של חקר טרשת עורקים (שבועון רפואי, 25. 1959)
מחקר השוואתי של אזורי כלי דם שונים על ידי אימונואלקטרופורזה.
עם יאנוש גרגיי, לאיוש יאקאב, יודית סקיי ושאנדור ויראג.
השאלות העיקריות של מחקר טרשת עורקים.
תפקידם של מוקופוליסכרידים של מיץ קיבה בפיתוח פרופיל שומנים בדם.
עם יהודית סקיי, לאסלו רומיץ' ואולגה שטיינגסנר (שבועון רפואי, 38. 1965)
ליפאמיה - קרישת דם - טרשת עורקים.
היבטים אלרגיים ואוטואימוניים של מחלות של מערכת הלב וכלי הדם.
(ארכיון רפואה פנימית הונגרית, 1973)
תפקידם של שינויים מבניים פתולוגיים בדופן כלי הדם בתצהיר שומנים.
עם מגדולנה ביהארי-ורגה ואימרה פהר.
(עלוני המחלקה למדעי הרפואה של MTA, 1975)
תצפיות קליניות בהיפרליפופרוטינמיה ראשונית בקשר ל-218 מקרים.
בדיקת תגובות חיסוניות במחלות כלי דם.
עם מריה הורבאט וקלרה אונודי.
השפעת טיפול clofibrate על שומנים בסרום וליפופרוטאינים.
עם לאסלו רומיץ' ואווה סונדי.
'שאנדור גרה (במקור גרינפלד עד 1914, בהונגרית: Gerő Sándor; 17 במאי 1904 – 25 במרץ 1977) היה גרפיקאי יהודי-הונגרי, קריקטוריסט בולט ומוכר בעל עשרות פרסומים ותערוכות במשך קרוב ל-40 שנים.
שאנדור גרינפלד נולד במשפחה יהודית של אמנים, כבנם של יוז'ף גרה (גרינפלד) (1871–1918) ושל יוזפין רייכניצר (1870–1936).
הוריו, תחת השם יוז'י ויוז'יקה, היו מבצעים קבועים בקברטים מקומיים ובינלאומיים.
שאנדור למד בבית הספר לציור של האמן בלה אואיץ (Béla Uitz) ועבד בינתיים כפקיד בבודפשט.
לאחר מכן נסע לברלין ב-1928. סגנון הרישום שלו הושפע מהקריקטורה הגרמנית של שנות ה-20. הוא ביצע רישומים משוכללים ומפורטים.
משנת 1930 הופיעו רישומיו במוסף הסאטירי "בירה של זמזום" (Brumm-beer) של העיתון היומי "דואר בוקר" (Morgenpost).
הוא פרסם בקביעות קריקטורות בצהובון ההיתולי "עלים מצחיקים" (Lustige Blätter).
הוא גם אייר נושאי ספורט.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 עזב את ברלין ועבר לקופנהגן לחצי שנה ולאחר מכן חזר לבודפשט בסוף 1933, שם יצר גרפיקה ואיורים פרסומיים:
בעיתון הקומיקס ההיתולי Móka פרסם את רישומיו בין השנים 1932 לבין 1933
צייר קריקטורות וגרפיקה עבור Pikáns Új Magazin (1934)
לאחר מכן עבד כמאייר עצמאי בעיתונים:
אין נתונים לגבי חייו בתקופת השואה, אך קרוב לוודאי שלא יכול היה לעבוד עבור שום עיתון בתקופה 1939–1945 בשל יהדותו.
בין 1946 לבין 1966, הוא היה חבר המערכת של העיתון ההיתולי המפורסם לודאש מתי.
הקריקטורות שלו הופיעו גם בעיתונים רבים אחרים של בודפשט.
הוא עסק גם בתכנון ועיצוב כרזות.
שאנדור גרה: למען השלום (קריקטורות)
זולטאן הלאס: מהעיר אוּר עד טרויה (1961)
תערוכת קריקטורות של קריקטוריסטים של עיתונים הונגרים (1947-1946)
תערוכת כרזות, גלריית סלמאשי (1948)
תערוכת אמנות הונגרית, היכל האמנות (1955)
עשר שנים של האמנויות היפות שלנו, היכל האמנות (1960)
תערוכת תולדות הכרזות ההונגריים (1885–1960) היכל האמנות (1960)
תערוכת קריקטורה הונגרית (המכון לתרבות הונגרית) סופיה (1962)
שאנדור גרה (במקור גרינהוט עד 1899, בהונגרית: Gerő Sándor; סומבטהיי, 31 ביולי 1882 – בודפשט, 17 בינואר 1972) היה מהנדס מכונות יהודי-הונגרי.
גרה היה מנהל בכיר בתעשייה ההונגרית, מזכ"ל, מנהל וחבר באגודות מקצועיות רבות של מהנדסים ונשא בתפקידים בכירים שונים.
שאנדור גרינהוט נולד במשפחה יהודית כבנם של ז'יגמונד גרינהוט, סוחר זכוכית, ושל טיני קוֹהְן (כהן).
הוא השלים את לימודיו בגימנסיה הראשית המלכותית בעיר הולדתו (1892–1900).
לאחר מכן התקבל לאוניברסיטת יוזף לטכנולוגיה (שמה היום אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה), שם קיבל את התואר בהנדסת מכונות ב-1904.
תחילה עבד ב"תשלובת מפעלי האוורור והמכונות ההונגרי" (Magyar Szellőző Művek és Gépgyár)
לאחר מכן ב"מפעל הונגריה לדשנים ולחומצות גופריות (Hungária Műtrágya- és Kénsavgyár).
במלחמת העולם הראשונה שירת כחייל ולאחר שחרורו מונה בקיץ 1920 למנהל הטכני של "המפעל הראשון של פשט לאפר עצמות ודבקים" (Első Pesti Spódium- és Enyvgyár).
מאוחר יותר קיבל על עצמו גם תפקיד הנדסי ב"חברת מכרות קישבש וקורלאט" (Kissebesi és Korláti Kőbányák).
אין מידע לגבי קורותיו בשואה, אך לאחר מלחמת העולם השנייה:
ב-1945 מונה למהנדס ראשי ומנהל אגף של "חברת ניהול האנרגיה" (Energiagazdálkodási Rt)
בין השנים 1949 לבין 1953 היה ראש אגף הציוד הקלורי התעשייתי של חברת "תוכנית אנרגיה תרמית" (Hőerőterv).
לאחר מכן היה המזכיר התפעולי של חוג המהנדסים בעלי תעודות ברזל, זהב ויהלום (מ-1958 ועד מותו) שפעל במסגרת ברית האגודות בתחומים הטכניים ובמדעי הטבע" (MTESZ) (מהנדסים בהונגריה בעלי ותק מקצועי של 70, 65, 60, 50 שנה זכאים לתעודות מהאוניברסיטה בה סיימו את לימודיהם שנקראים יהלום, זהב וכדומה).
כמו כן הוא היה חבר בוועדת ההנצחה הטכנית של האגודה המדעית בתעשיית המכונות.
אשתו הייתה מרגיט לוקאץ', בתם של גאבור לוקאץ' ושל רגינה ברויאר, לה נישא ב-9 ביולי 1911 בבודפשט.
לפי מקורות שאין להם כל תיעוד ב-11 בדצמבר 1938 הם המירו את דתם לדת הרומית-קתולית.
עיטור מסדר הכשרון של העמל דרג כסף (1967)
שאנדור גימראי (במקור נוימן עד 1906, בהונגרית: Gyömrei Sándor; נאג'קארוי, 15 ביולי 1892 – בודפשט, 24 ביוני 1957) היה היסטוריון כלכלי יהודי-הונגרי, קנדידט (דוקטורט קטן .CSc) למדעים היסטוריים (1955).
בשנת 1910 סיים אתבחלינות הבגרות במישקולץ, ולאחר מכן המשיך את לימודיו באוניברסיטת לייפציג, שם קיבל דוקטורט במדעי הרוח ב-1914. בין השנים 1915–1918 פורסמו מאמריו וסקירות ספריו בכתב העת "המאה העשרים" (Huszadik Század).
בין השנים 1916–1919, הוא היה עוזר המנסח של לשכת המסחר והתעשייה של בודפשט (BKIK), ולאחר מכן בין 1919 ל-1920 היה המזכיר שלה.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה חבר בוועדת התרגום של מרקס והשתתף בתרגום מספר פרקים של קפיטל.
בין השנים 1920–1942 עמד בראש מחלקת התחבורה של BKIK.
בין 1924 לבין 1926 עבד גם כחבר צוות פנימי של המגזין הרדיקלי "וילאג (Világ).
הוא קיבל הסמכה של מרצה פרטי (לא חלק מהסגל) בהיסטוריה כלכלית באוניברסיטת פאזמאן פטר.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזר ללשכת המסחר והתעשייה של בודפשט בתפקיד סגן המזכיר הכללי והצטרף למפלגת החקלאים הקטנים העצמאית.
מאוקטובר 1948 הוא הפך ליועץ הראשי של מנהלת הסחר הפנימי של בודפשט.
עד 1949 היה חבר בוועדת הסמכות המשפטית ובוועדה הפיננסית של בירת בודפשט.
הוא נבחר לסגן נשיא המכון ההונגרי למחקר כלכלי והיה חבר במועצת המנהלים של החברה הכלכלית ההונגרית וחבר נבחר בחברת התרבות הסובייטית ההונגרית.
ב-1949 הוא היה חבר מייסד בוועדת ההיסטוריה של עיר הבירה.
ב-28 בפברואר 1955 הגן על עבודת הגמר שלו בשם "היסטוריה כלכלית של בודפשט בעידן המפעלים (התעוש)", שעליה קיבל את התואר קנדידט למדעים היסטוריים (למעשה דוקטורט).
לאחר 1945 עסק בעיקר באיסוף חומר על ההיסטוריה הכלכלית של הבירה.
- למפרכט והפוליטיקה העולמית (המאה העשרים, 1915)
התערבות המדינה וקרטלים (המאה העשרים, 1916)
מצגת על סינדיקטים לייצוא (בודפשט, 1917)
ספר זיכרונות על רכישת הייצוא שלנו לאחר המלחמה.
הטקסט הראשון של טיוטת המצגת (בודפשט, 1917)
דרכים חדשות להיסטוריוגרפיה כלכלית הונגרית (בודפשט, 1932)
עם נספח 1 ו-5 טבלאות.
(פרסום לשכת המסחר והתעשייה של בודפשט.
ועדת המחוקקים 1946. נאום שנשא באספה הכללית הרגילה שהתקיימה ב-27 בפברואר.
ההיסטוריה הכלכלית של בודפשט בעידן המפעלים .
חברת המניות המסחרית הראשונה בפשט, Magyar Kereskedelmi Társaság (מחקרים מהעבר של בודפשט, 1956)
היווצרותה ותפקידה של ההון המסחרי בפשט-בודה (מחקרים מעברה של בודפשט, 1957)
קארל למפרכט (ההבנה ההיסטורית של המאה העשרים.
בעריכת פרנץ גלאץ, אטילה פוק.
שאנדור ליכטנברג (בהונגרית: Lichtenberg Sándor; בודפשט, 20 בינואר 1880 – מקסיקו סיטי, 21 באפריל 1949) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, אורולוג, פרופסור באוניברסיטה.
שאנדור ליכטנברג נולד במשפחה יהודית כבנם של קורנל ליכטנברג (1848–1933) רופא אף אוזן גרון ושל יוליה פאלוטאי (קודם הירשלר) מווארפלוטה.
הוא סיים את הגימנסיה בבודפשט והמשיך את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
כסטודנט עבד במכון לאנטומיה מספר 2 בבודפשט.
לאחר שסיים את לימודי הרפואה קיבל עבודה במחלקה לכירורגיה בבית החולים האוניברסיטאי היידלברג .
עם האסיסטנט שלו דאז, פרידריך וולקר , הוא ייסד את כתב העת הרפואי Zeitschrift für Urologische Chirurgie ב-1912. בתחנה הבאה של הקריירה שלו, בשטרסבורג, הוא עבד כאסיסטנט בקליניקה של אוניברסיטת שטרסבורג בניהולו של אוטו מנדלונג (Otto Mandelung).
בתחילת דרכו התחלקו תחומי העניין שלו בין כירורגיה לבין אורולוגיה, אך מחקריו שימשו עד מהרה רק את קידום האורולוגיה.
הוא קיבל הביליטציה ופרופסור חבר בתחום שיטות חדשות לאבחון כליות.
בינתיים מונה גם לרופא ראשי ומנהל מחלקה בפוליקליניקה של בודפשט.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי לשירות צבאי והפך תחילה לרופא הראשי של אחת מיחידות הכירורגיה של הצבא, לאחר מכן למנהל בית החולים הצבאי ההונגרי בקאשה, שם נודע בזכות כישורי הארגון והידע הרפואי שלו, אשר כהוקרה עליהם קיבל מספר עיטורים צבאיים.
לאחר מכן שהה שנה נוספת בהונגריה, כרופא הראשי של המחלקה הכירורגית של בית החולים במישקולץ.
בתקופת היעדרו מונה לפרופסור באוניברסיטת שטרסבורג, אך עקב הכיבוש הצרפתי בעיר לא יכול היה להיכנס לתפקיד.
ב-4 במרץ 1917, בבודפשט, נשא לאישה את אראנקה שניידר, בתו של בנקאי יהודי מווינה.
ב-1920, עם משפחתו בת ארבע נפשות, עבר לברלין, שם מונה עד מהרה לפרופסור, ומשנת 1922 סייע בהקמת המחלקה האורולוגית של בית החולים סנט הדוויג כאורולוג יועץ.
בשנת 1929 יחד עם מוזס סוויק , ביצעה את צילומי הרנטגן השמישים הראשונים של הכליות באמצעות חומר הניגוד Urosectan.
גם ארתור בינץ השתתף בפיתוח.
לאחר עליית הנציונל-סוציאליסטים לשלטון, הוא פוטר מכל תפקידיו ורישיון ההוראה שלו נשלל.
הוא היגר עם משפחתו תחילה לבודפשט, שם לא יכולהיה להתאקלם עקב האנטישמיות בממלכת הונגריה, ולבסוף היגר למקסיקו ב-1939.
הוא היה עורך שותף של חמישה כרכים Handbuch der Urologie, המכיל בעיקר את יצירותיהם של מנהיגי האסכולות הגרמניות, האוסטריות והשווייצריות לאורולוגיה
היה נשיא האגודה הגרמנית לאורולוגית
דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת פנסילבניה
חבר כבוד של החברה המלכותית השוודית לרפואה.
האגודה הגרמנית לאורולוגית והאיגוד המקצועי של אורולוגים גרמנים, יחד עם חברת Takeda Pharma, ייסדו פרס לזכרו של שאנדור ליכטנברג "פרס אלכסנדר פון ליכטנברג" בסך 5,000 אירו מאז שנת 2000 לאורולוגים העובדים בפרקטיקה פרטית אשר "נותנים שירות יוצא מן הכלל בתחום האורולוגיה במהלך עבודתם היומיומית".
שאנדור (שמואל) מַּרברגר (בהונגרית: Marberger Sándor; באצ'פקטהג', 30 במרץ 1871 – בודפשט, 7 ביולי 1944) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא ריאות, רופא ראשי, חוקר.
במחקריו, בספריו ובכתביו עסק במניעת מחלת השחפת.
הוא שם קץ לחייו בשואה.
שאנדור (שמואל) מרברגר נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף מרברגר (1837–1920).
הוא השלים את לימודי הרפואה שלו באוניברסיטת בודפשט למדע (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
במשך שנים בהתמחותו היה רופא במרפאת קוראני.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, עבד כרופא הראשי בדרגת סרן של בית החולים הצבאי לריאות בבאנסקה ביסטריצה.
לאחר המלחמה עבד בבית החולים לשחפת של בית החולים הלאומי לילדים בדרך נמטוולגי' (Németvölgyi út), לאחר מכן מונה לרופא הראשי של "בית החולים לשחפת של הליגה הלאומית להגנה על ילדים".
יצירתו הספרותית התמקדה בעיקר במניעה וטיפול בשחפת ובהיגיינה חברתית.
בעבודותיו הפיץ את היישום המעשי של תרבות הבריאות.
ביולי 1944, בעקבות התאבדות אשתו, הוא גם שם קץ לחייו במו ידיו.
רעייתו הייתה לילי לאופר (1882–1944), בתם של שאנדור לאופר ושל הרמינה שטיינר, איתה התחתן ב-15 בפברואר 1906 בבודפשט.
שיטת טיפול רפואי דמוי בית הבראה בבעיות ריאות (1917)
שחפת - מניעה וריפוי של מחלות ריאה (1936)
שאנדור ברודי (בהונגרית: Bródy Sándor; סקולה, 16 במאי 1884 – 19 באפריל 1944) היה כדורגלן נבחרת הונגריה יהודי-הונגרי, קשר אמצעי של קבוצת פרנצווארוש.
הוא היה שחקן בלתי נלאה עם יכולת לחימה מעל הממוצע וחזק בצורה יוצאת דופן.
משחק הראש שלו היה יוצא מן הכלל ובולט בכדורגל ההונגרי.
הוא גם עזר למעשה להתקפות קבוצתו והנבחרת עם המסירות הארוכות שלו.
הוריו היו מוריץ ברודי ומינה לפלר.
ב-23 בפברואר 1902, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת פרנצווארוש נגד BTC (1-5), שם שיחק במשך 12 עונות, שמונה פעמים כאלופת הונגריה וארבע פעמים כסגנית אלופה.
לאחר מכן חזר למשחק רשמי אחד ב-1920 וב-1921. הוא שיחק בסך הכל ב-307 משחקים של פרנצוואווארוש (151 ליגה, 92 בינלאומיים, 64 משחקי גביעים מקומיים) וכבש 17 שערים (11 ליגה, 6 אחרים).
במלחמת העולם הראשונה היה חייל ובמלחמת העולם השנייה נספה בשואה.
בין 1906 לבין 1913 הופיע 17 פעמים במדי הנבחרת הלאומית ההונגרית וכבש שער אחד.
הוא היה חבר בנבחרת שהשתתפה באולימפיאדת סטוקהולם (1912), אך לא שיחק.
בשנים 1925–1926 הוביל את הירוקים-לבנים לאליפות כמאמן לא רשמי.
ב-1937 הוא היה המאמן הראשי של פרנצווארוש.
אלוף תמידי של פרנצווארוש: 1925
שאנדור האיו, (במקור הופמן, בהונגרית: Hajó Sándor; בודפשט, 11 בפברואר 1876 – ?, 1944) היה מחזאי יהודי-הונגרי, מבקר תיאטרון, מתרגם ספרותי, דרמטורג.
מחזותיו הועלו על ידי מיטב תיאטראות בודפשט.
האיו נכלל בצו ממשלת הונגריה של סופרים אסורים שאת יצירותיהם אסור היה לפרסם, למכור, לקרוא ולהחזיק ודינן היה גריסתן.
שאנדור הופמן נולד במשפחה יהודית כבנם של וילמוש הופמן, סוחר, יליד צ'סנק ושל רגינה קניגסברגר.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים הפך לפקיד, אך עד מהרה התפטר מעבודתו וחי רק למען הספרות.
מספטמבר 1926, הוא היה הדרמטורג הקבוע של תיאטרון מרכז העיר.
המחזות והדרמות המקוריות שלו התאפיינו בעיקר בטכניקה בימתית מיומנת.
הוא תרגם הרבה מחזות להונגרית מגרמנית, מאנגלית ומצרפתית.
בשנת 1907, הוא המחיז את הרומן של אוסקר ויילד "תמונתו של דוריאן גריי".ב-1944 הוא נרצח בשואה.
אשתו של מר דומבאי (קומדיה במערכה אחת.
בכורה: 15 בספטמבר 1899. תיאטרון הקומדיה של בודפשט)
לאחר חצות (קומדיה ב-3 מערכות.
בכורה: 2 בנובמבר 1900. התיאטרון הלאומי)
בכורה: 17 בנובמבר 1908. התיאטרון ההונגרי)
מרי אן (אופרטה ב-3 מערכות.
בכורה: 5 בדצמבר 1908. תיאטרון קיראי)
בנים ובנות (מחזה ב-3 מערכות.
בכורה: 14 בינואר 1911. התיאטרון ההונגרי)
רבי משרתים (מחזה ב-3 מערכות.
בכורה: 1 במרץ 1913. תיאטרון הקומדיה של בודפשט)
רחוב דליבאב 7. (מחזה בחרוזים ב-3 מערכות.
בכורה: 30 בינואר 1915. תיאטרון הקומדיה של בודפשט)
אבירי היום (מחזה ב-3 מערכות.
מבוסס על הרומן מאת שאנדור ברודי.
בכורה: 11 בדצמבר 1916. תיאטרון הקומדיה של בודפשט)
בכורה: 21 בדצמבר 1916. תיאטרון הקומדיה של בודפשט)
הגבר בן החמישים (קומדיה ב-3 מערכות.
בכורה: 4 בינואר 1919. תיאטרון מרכז העיר)
בכורה: 13 בנובמבר 1920. Vígszínház)
שאנדור ליגטי (במקור אַוּאֶר-Auer, בהונגרית: Ligeti Sándor; קאפושוואר, 5 בנובמבר 1890 – מחנה ריכוז, 1945) היה סוציולוג, סופר, הוגה דעות חדשני מנהל בנק במקצועו יהודי-הונגרי שנספה בשואת יהודי הונגריה.
שאנדור אאואר נולד במשפחה יהודית כבנם של שומה אאואר (1805–1889) צייר של בתי כנסת ושל יאנקה לאזאר.
הוא סיים דוקטורט במדע המדינה באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) ולאחר מכן עבד במקצוע הבנקאות.
ב-1904 שינה אאואר את שם משפחתו לליגטי.
ב-28 ביולי 1918, ביוז'פווארוש, בודפשט, הוא התחתן עם רופאת העיניים אילונה שומוג'י (1893–1981).
הוא הפך לחבר באגודה הרומנית-הונגרית למדעי החברה, שנוסדה ב-1926 בקלוז'-נאפוקה ובטרגו מורש.
משנת 1929 היה מנהל בנק האשראי המסחרי של קלוז' (Kereskedelmi Hitelbank).
כתביו הכלכליים, במדעי החברה ובמדיניות החוץ פורסמו על ידי כתבי העת והעיתונים:
הוא היה חסיד הסוציולוגיה האורגנית של הרברט ספנסר.
מאפיין את תפיסתו מאמרו הפולמוסי "חוקיות ההתפתחות" (Korunk, 1926/9), לפיו "...
התרבות המערבית לא הולכת למות.
עם רבינדרנת טאגור, הגיעה אלינו תרבות עתיקה ועם זאת רעננה עבורנו מהמזרח, והתוצאה תהיה מאוזנת, תרבות טכנית בשילוב תרבות רוחנית חדשה".
לדברי קלמן אושבאט, שני כרכי המחקר שלו הם "עמדה בתום לב של רפורמטור חברתי.
הוא מאמין ששלטון החוקים הפיזיקליים והביולוגיים מוכח בעובדות החיים החברתיים, ובאופטימיות רבה הוא מצפה לאושר הנצחי של אדם ועתיד טוב יותר מהתפשטות התובנה הזו".
כתב העת העידן שלנו גינה את סיפוריו, אבל החשיבה האלטרואיסטית האידיאליסטית שלו מוערכת על ידי לאסלו סנצאי בהליקון הטרנסילבני.
הדינמיקה של הכלכלה החברתית (מחקר, Dicsőszentmárton, 1925)
מקורו והתפתחותו של המוסר (מחקר, קלוז', 1927)
שאנדור וקרלה (בהונגרית: Sandor Wekerle; 14 בנובמבר 1848 – 26 באוגוסט 1921) היה פוליטיקאי הונגרי שכיהן שלוש פעמים כראש ממשלת הונגריה.
הוא הראשון שלא היה בן אצולה וכיהן בתפקיד בהונגריה.
וקרלה נולד במור למשפחה שוואבית מהדנובה מצד אביו, במחוז פייר.
אביו, וקרלה שאנדור האב (1811–1890), שירת כמנהל האחוזה של משפחת למברג, ואמו הייתה אנטוניה סֶפ.
הוא השלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר הציסטרציאני סנט אישטוואן בסקשפהרוואר.
לאחר שהשלים לימודי משפטים בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בודפשט, קיבל תואר דוקטור במשפטים.
לאחר מכן נכנס לשירות המדינה, ולאחר תקופת ניסיון מונה לתפקיד במשרד האוצר.
עם זאת, הוא המשיך בקריירה אקדמית והרצה על כלכלה פוליטית באוניברסיטה.
בנוסף לתפקידיו הציבוריים, היה וקרלה יזם חקלאי, אשר שדרג את אחוזותיו לרמת הסטנדרטים הגבוהים ביותר של אותה התקופה, והקים בהן טחנה, מזקקה ותחנת כוח חשמלית.
בשנת 1886 נבחר וקרלה לבית הנבחרים, באותה שנה מונה למזכיר המדינה לענייני כספים, ובשנת 1889 החליף את קלמן טיסה כשר האוצר.
מיד פנה למשימת שיפור מצבה הכלכלי של המדינה, ביצע המרה של ההלוואות הממשלתיות, והצליח – לראשונה בתולדות תקציב הונגריה – להימנע מגירעון.
בנובמבר 1892 החליף וקרלה את הרוזן דיולה סאפארי כראש ממשלה, תוך שהוא ממשיך להחזיק בתפקידו כשר האוצר.
בראש ממשלה חזקה הצליח, למרות אופוזיציה עזה מצד הקתולים והאצילים, להעביר בשנת 1894 את חוק הנישואים האזרחיים.
עם זאת, ההתנגדות המתמשכת של המפלגה הכנסייתית הביאה להתפטרותו ב־22 בדצמבר 1894, כאשר ג'שו באנפי החליף אותו בתפקיד.
ב־1 בינואר 1897 מונה לנשיא הוועדה המשפטית החדשה שהוקמה בבודפשט, ובשנים שלאחר מכן שמר מרחק מהפוליטיקה, גם תחת ממשלת חירום של קואן-הדרווארי.
עם התפייסותו של המלך-קיסר עם הקואליציה, נבחר וקרלה כאדם המתאים ביותר להוביל את הממשלה החדשה, וב־8 באפריל 1906 מונה שוב לראש הממשלה, תוך שהוא מחזיק במקביל גם במשרד האוצר.
הוא התפטר מתפקידו כראש הממשלה ב־27 באפריל 1909, אך נותר בתפקידו עד הקמת ממשלת קואן-הדרווארי ב־17 בינואר 1910.
וקרלה חזר לשלטון בשנת 1917, וכיהן בתפקיד במהלך השנה האחרונה של מלחמת העולם הראשונה.
בדומה לממשלתו בשנים 1906–1910, וקרלה שימש ברובו כדמות סמכותית עבור קואליציה של דמויות חזקות שהקיפו אותו.
אף שבסוף כהונתה החלה הממשלה לנוע בכיוון של הרחבת זכות הבחירה בהונגריה, האירועים — במיוחד התבוסה הצבאית הצפויה של האימפריה האוסטרו-הונגרית ובעלות בריתה — התפתחו מהר מדי, ווּקרלה התפטר באוקטובר 1918.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, וקרלה הוחזק כבן ערובה.
לווקרלה מיוחס הנהגת המטבע המבוסס על תקן הזהב בשנת 1892.
בדרום בודפשט, שכונת אחוזת וקרלה ("Wekerletelep") המפורסמת קרויה על שמו.
הכיכר המרכזית שלה, שנבנתה לפני מלחמת העולם השנייה, תוכננה על ידי האדריכל קארוי קוש.
השכונה סיפקה דיור בר השגה למשפחות ממעמד הפועלים בסביבה ירוקה, פתוחה ומוכרת, והייתה דוגמה מוקדמת לשכונת מגורים מתוכננת באירופה.
בשל השינויים הפוליטיים שהתרחשו לאחר מותו, תרומתו של וקרלה לא זכתה להכרה הולמת בהונגריה, לא בתקופה שבין המלחמות ולא בתקופה שלאחר 1945.
לאחר נפילת הקומוניזם בשנת 1990, היסטוריונים, מומחים פיננסיים וכלכליים, כמו גם פוליטיקאים, החלו להעריך מחדש ולהכיר בהישגיו כמדינאי ומומחה פיננסי.
בשנת 2006 נקרא על שמו "בית הספר לעסקים שאנדור וקרלה".
בין השנים 2011 ל-2012, משרד המינהל הציבורי והמשפטים הפעיל מוסד לניהול מענקים בשם "קרן ניהול שאנדור וקרלה".
בשנת 2012, משרד הכלכלה הלאומית השיק את "תוכנית וקרלה", אסטרטגיית צמיחה לכלכלה ההונגרית בהיקף אגן הקרפטים.
במור, שמירת זכרו נתמכה תחילה על ידי אינטלקטואלים מקומיים פטריוטיים.
בשנת 1988 הוצב לוח זיכרון במקום לידתו ביוזמתו של מנהל ספריית העיר.
בשנת 1992 הוקמה "אגודת שאנדור וקרלה".
בשנת 1990 שיקמה הרשות המקומית הראשונה שנבחרה באופן חופשי אחד הרחובות הראשיים של העיר וקראה לו על שמו של שאנדור וקרלה.
בשנת 1993 העניקה לו הרשות המקומית לאחר מותו תואר "אזרח כבוד".
מרכז הפנאי המודרני שנבנה במור בשנת 2002 נושא גם הוא את שמו של שאנדור וקרלה.
בשנת 2011, באמצעות יוזמה אזרחית שכללה את ההנהגה הפוליטית של מור, ארגונים אזרחיים, בעלי עניין כלכליים ושיתוף פעולה למופת של האוכלוסייה המקומית, הוקמה אנדרטה ציבורית בגודל מלא במסגרת "שנת הזיכרון של וקרלה".
שָׁאנְהָאיגְווָאן (סינית: 山海關; פין-יין Shānhǎi Guān; מילולית "מעבר בין הר לים") או מעבר שָׁאנְהָאי, היא עיר, חלק מנציבות העירונית צִ'ינְחְוָאנְגְדָאוֹ בחביי שברפובליקה העממית של סין, כ-300 קילומטרים מזרחית לבייג'ינג, בירת סין.
על המעבר מגינה מצודת שָׁאנְהָאיגְווָאן השוכנת בקצה המזרחי של החומה הגדולה של סין, ויחד עם ג'וּ'יוּנְגגְווָאן וגְ'יָאיוְּ'גְווָאן מהווה את אחד משלושת המעברים העיקריים שלה.
מעבר שָׁאנְהָאיגְווָאן הוא מעבר צר בין הר יֵן מצפון לו, לבין ים בוהאי מדרום לו המחבר בין צפון מזרח סין לאזור המרכז המזרחי של סין.
המעבר שימש במהלך ההיסטוריה הסינית כקו הגנה כנגד שבטי נוודים ממנצ'וריה, כדוגמת החיטאן, היורצ'ן והמאנצ'ו.
ביצורים נבנו במקום בתקופת שושלת צ'י הצפונית ושושלת טאנג, אבל המצודה של ימינו (כמו כל החומה הגדולה של סין) נבנתה בתקופת שושלת מינג (1644-1368).
ראשיתה עוד בתקופת הקיסר חוֹנְגְווּ, מייסד שושלת מינג שהקים מצודות מגְ'יָאיוְּגְווָאן בגאנסו שבמערב ועד שָׁאנְהָאיגְווָאן בחביי.
את המצודה בשָׁאנְהָאיגְווָאן הקים שׂוּ דָה, מפקד בצבא מינג ב-1381. מאוחר יותר חיזק צִ'י גִ'יגוָאנְג (1588-1528), מפקד בצבא מינג בתקופת הקיסר גְ'יָאגִ'ינְג (שלט 1567-1521), את הביצורים סביב שָׁאנְהָאיגְווָאן שהפכה לאחד המעברים המבוצרים ביותר בסין.
החל מתקופה זו מכונה המצודה בשָׁאנְהָאיגְווָאן בתואר "המעבר הראשון תחת השמים" (天下第一关, בפין-יין Tian Xia Di Yi Guan).
שם זה מיוחס לשְׂיָאו שְׂייֵן (蕭銑 בפין-יין Xiao Xian), מלומד מתקופת שושלת מינג, שכתובת של תואר זה בקליגרפיה שהכין מאוחסנת במצודה.
מתחילת המאה ה-17 עמדה שושלת מינג בפני איום מצפון מזרח בדמות שבטי המאנצ'ו ממנצ'וריה.
המאנצ'ו כבשו שטחים שהיו בשליטת האימפריה הסינית, ואף קבעו את בירתם במוּקְדֶן (כיום שן-יאנג), אחת הערים שכבשו מהסינים, ב-1625. לאיום זה הצטרף בשנים האחרונות לשלטון שושלת מינג איום נוסף בדמות סדרה של מרידות של איכרים ושל חיילים.
אפילו מפקדי חיל המצב ששמר על מעבר ג'וּיוּנְג, המעבר המרכזי צפונית לבייג'ינג ואחד המבצרים החזקים בחומת סין, פתחו את השערים בפניו.
בבוקר ה-25 באפריל 1644 התאבד בתלייה הקיסר האחרון משושלת מינג, צ'וֹנְגְגֶ'ן, ולִי דְזְה-צֶ'נְג נכנס לעיר.
מוקד ההתנגדות היחיד שנותר לשלטונו בתוך סין היה חיל המצב בפיקודו של ווּ סָאנְגְווֵי שעמד מול המאנצ'ו במצודת שָׁאנְהָאיגְווָאן.
לִי דְזְה-צֶ'נְג ניסה לשכנע את ווּ סָאנְגְווֵי להצטרף אליו, ולאחר שלא שמע ממנו תשובה הוא הוציא להורג את כל בני משפחתו של ווּ סָאנְגְווֵי שנותרו בבייג'ינג, ובכלל זה אביו.
ב-18 במאי הוא יצא בראש צבא על מנת לחסל את האיום שהיווה צבאו של ווּ סָאנְגְווֵי.
בתגובה כתב ווּ סָאנְגְווֵי למאנצ'ו ובקש עזרה בתמורה לפתיחת השערים של המצודה.
ב-27 במאי 1644 הביס הצבא המשותף של ווּ סָאנְגְווֵי והמאנצ'ו את כוחותיו של לִי דְזְה-צֶ'נְג בסמוך לשָׁאנְהָאיגְווָאן.
המאנצ'ו השתלטו על בייג'ינג, הכתירו את מנהיגם כקיסר בראש שושלת חדשה, שושלת צ'ינג, ואחר כך השתלטו על כל סין.
היחס של המאנצ'ו ששלטו בסין כלפי התרבות הסינית היה אמביוולנטי.
מצד אחד הם העריכו את ההישגים התרבותיים של הסינים וטיפחו אותם, מצד שני היה חשוב להם לשמור על המורשת שלהם, והם התייחסו אל החברה הסינית כאל חברה דקדנטית שאסור ש"תטמא" את החברה הנוודית הטהורה של מנצ'וריה.
חוק זה נשמר בקפדנות על ידי שומרי הגבול אפילו בסוף המאה ה-18. לפי כך הופקדו שומרים בשָׁאנְהָאיגְווָאן שבדקו בקפדנות את זהותם של העוברים צפונה.
משנות ה-20 של המאה ה-20 החלה יפן בסדרת מהלכים שנועדו לכבוש את סין ולצרפה לקיסרות היפנית.
ב-1931 כבשה יפן את מנצ'וריה שבצפון-מזרח סין, שנתיים אחר כך הגיע תורה של מונגוליה הפנימית.
כחלק מההסכם שנכפה על סין בשנת 1901 בעקבות כישלון מרד הבוקסרים, הוצב חיל מצב יפני קטן בשָׁאנְהָאיגְווָאן.
ביוני 1946, פחות משנה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, פרצה מלחמת האזרחים הסינית.
ב-1949 הביס צבא השחרור העממי של המפלגה הקומוניסטית הסינית בפיקודו של מאו דזה-דונג את כוחותיו של צ'יאנג קאי שק שעמד בראש המפלגה הלאומנית (הקוומינטנג), שנמלט אל האי טאיוואן, שם ייסד את הרפובליקה הסינית.
ב-1961 הוכרזה שָׁאנְהָאיגְווָאן "אתר תרבותי לאומי סין מדרגה ראשונה".
המצודה היא מכלול ביצורים משוכלל הכולל שערים, מגדלים, משרדי ממשל ואפילו מקדש.
צורת המצודה בשָׁאנְהָאיגְווָאן היא ריבועית, שטחה כ-1.5 קמ"ר, והיקפה כ-4 קילומטרים.
החומות המגיעות עד לגובה 14 מטרים ועובי של עד שבעה מטרים בנויות מאדמה נגוחה המחופה בלבנים.
באמצע המצודה מתנוסס מגדל פעמון גבוה.
בכל ארבעת צדי החומה נקבעו שערים: גֶ'נְדונְג (מזרח), יִינְגְאֶן (מערב), וָאנְגיָאנְג (דרום), וֵיייְוֵּאן (צפון) בשל הזנחה נותר כיום רק השער המזרחי, השער החשוב ביותר, כיוון שהוא השער החיצוני הפונה כלפי מנצ'וריה.
מעל לשער מתנוססת על לוח הכתובת "המעבר הראשון תחת השמים" (天下第一关).
הכתובת הוצבה במקום ב-1920 כחיקוי לכתובת המקורית של שְׂיָאו שְׂייֵן (השמורה בתוך הקומה השנייה של המגדל).
בנקודה זה נכנסת החומה כ-20 מטרים לתוך ים בוהאי ובשל הדמיון לדרקון גדול השותה מים מכונה קטע זה "ראש הדרקון העתיק" (לָאוֹלונְגְטוֹאוּ).
מהחומה המקורית כמעט שלא שרד דבר וקטע זה של החומה הוא שחזור שנעשה בשנות ה-80 של המאה ה-20.
מנזר קטן שנבנה לפני שושלת סונג ושופץ בתקופת שושלת מינג, השוכן על הר פֶנְגחְוָאנְג (עוף החול), כ-7 קילומטרים מזרחית למעבר שָׁאנְהָאיגְווָאן, ומנציח את אחת האגדות הידועות בתרבות סין.
האגדה מספרת על מֶנְגגְ'יָאנְג, אישה נאמנה שבעלה נלקח ממנה לשרת בעבודות הבנייה בשָׁאנְהָאיגְווָאן בתקופת שושלת צ'ין, ועל כן אספה בגדים חמים על מנת להביאם לו.
שאנה מואקלר היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית.
מואקלר נולדה ברוד איילנד כצעירה מבין ארבעת ילדיו של רופא שיניים, ולה שני אחים ואחות.
לאחר התיכון, היא הגיעה למיאמי כדי להמשיך בקריירת דוגמנות.
ב-1992 ייצגה את רוד איילנד בתחרות "מיס הנוער של ארצות הברית", ושם עלתה לחצי הגמר, ובנוסף זכתה במקום הראשון בתחרות יופי נוספת לבנות נוער.
היא עברה להתגורר בניו יורק על מנת לפתח שם קריירת דוגמנות.
ב-1995 נבחרה למיס ניו יורק, ובתחרות הארצית של מיס ארצות הברית נבחרה לסגנית ראשונה.
לאחר שהזוכה, צ'לסי סמית, נבחרה למיס תבל, הוכתרה מואקלר למיס ארצות הברית.
היא הופיעה על שער המגזין "קוסמופוליטן", וב-2001 חתמה על חוזה עם המגזין "פלייבוי", ובדצמבר של אותה שנה הייתה נערת החודש של "פלייבוי" ובנוסף הובילה קמפיין של מותג וויסקי.
כשחקנית היא הופיעה ב-1996 בסדרה "לויס וקלארק: הרפתקאותיו החדשות של סופרמן".
ב-1997 שיחקה בסרט הקולנוע "פיתוי קטלני 3: פיתוי חדש" לצדה של ג'יימי פרסלי, ושיחקה בסרט של NBC לצד שאנון דוהארטי.
ב-1998 שיחקה בפרק של סדרה המבוססת על הסרט "טיימקופ".
ב-2004 שיחקה בסרט הקומדיה "מתראים עם אחרים" לצד לורן גרהאם.
ב-2005 שיחקה תפקיד אורח בקומדיית המצבים "ג'ואי".
ב-2006 התחרתה בעונה השלישית של "רוקדים עם כוכבים", והודחה שנייה.
מואקלר הייתה נשואה מ-2004 ועד 2008 לטראוויס בארקר, ולזוג בן ובת.
בנוסף יש לה בת נוספת ממערכת יחסים קודמת שניהלה.
שאנדור קופאצ'י (; 5 במרץ 1922, מישקולץ – 2 במרץ 2001, טורונטו) היה פעיל קומוניסט וקצין משטרה הונגרי, חסיד אומות העולם וכן ממשתתפי המהפכה ההונגרית של 1956 ואחד ממתעדיה.
קופאצ'י היה מסגר, כמו אביו וסבו.
ב-1944 לחם בשורותיה של תנועת התנגדות מחתרתית קומוניסטית אנטי-נאצית.
בעת המלחמה הציל יהודייה מגטו מישקולץ וכן יהודים שגויסו לעבודת כפייה.
את חלקם הציל בכך שהסתירם בביתו.
לאחר מלחמת העולם השנייה, רבים מחברי המחתרת (כולל קופאצ'י) התגייסו כדי לעזור לגבש את המשטרה ההונגרית מחדש.
קופאצ'י עבר לבודפשט וב-1949 התמנה לתפקיד מנהל נושאי המעצר במשרד הפנים והיה ממנהלי מחנות העבודה.
כאשר ניסה לממש סמכות למען עצירים במחנות אלה, הודח ונשלח אל בית ספר של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית .
בשנת 1952 שב קופאצ'י ומונה לתפקיד רשמי, והפעם - מפקד המשטרה בבודפשט.
בשלב זה הייתה המשטרה תחת שליטתה של המשטרה החשאית ההונגרית והפיקוח על המשטרה התהדק.
קופאצ'י פעל לשם הפיכת המשטרה לעצמאית יותר.
לאחר שנה נבחר קופאצ'י לפרלמנט הונגריה, שם הפך במהרה לחלק מהזרם הרפורמיסטי במפלגה בראשות אימרה נוג'.
אחרי הקונגרס ה-20 של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ב-1956, דיבר קופאצ'י בגלוי, בישיבת משטרה, נגד מתיאש ראקושי.
בהשפעת מרד פועלים בפוזנן הודיע קופאצ'י בפגישה של בכירי צבא וקציני משטרה שכוחותיו לא יירו על אנשים.
ב-31 באוקטובר 1956 נכלל קופאצ'י בוועד הפועל של מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית .
הוא נבחר לתפקיד סגן מפקד המשמר הלאומי וארגן את פירוק המורדים מנשקם.
ב-5 בנובמבר 1956 נעצר על ידי איוון סרוב , ראש הק.ג.ב., נשפט עם נוג' ושותפיו, וב-15 ביוני 1958 נידון למאסר עולם על ידי בית המשפט העליון.
הוא שוחרר בשנת 1963 עקב חנינה שקיבל.
עד 1965 עבד קופאצ'י במפעל טלפונים.
לאחר מכן מצא עבודה בשוימאר (Solymár) שבמחוז פשט בבודפשט כפקיד טכני.
בשנת 1969 השיג אישור להשלים את לימודיו באוניברסיטה וקיבל תואר במשפטים, אך לא הצליח למצוא עבודה שתתאים לכישוריו.
בשנת 1975 היגר עם אשתו לקנדה, שם עבד כמלצר, כעובד במפעל קירור, וכפועל בתחנת כוח באונטריו.
ספרו המקורי בהונגרית היה באורך מעל אלף עמודים.
בעזרת טיבור טרדוש (Tardos), עיתונאי הונגרי שחי בפריז, קוצר כתב היד, נערך ותורגם לצרפתית.
ב-1979 פורסם הספר "בשם מעמד הפועלים" ("Au Nom de la Classe Ouvrière") בהוצאת רובר לאפון .
זמן קצר לאחר מכן, ארגנו לקופאצ'י העיתונאים דניאל וג'ודי סטופמן (Stoffman) ראיון שפורסם ב"טורונטו סטאר".
ראיון זה הוביל לתרגום ספרו לאנגלית.
ספר זה הוא מקור חשוב לתיאור המרד ההונגרי.
קופאצ'י פרש לגמלאות בשנת 1987. ב-1989 הוכר כ"חסיד אומות העולם" על ידי יד ושם.
לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי ב-1990 חזר להונגריה, שם זכה לקבל מחדש את דרגתו הצבאית.
בשמו של מעמד הפועלים: סיפורה של המהפכה ההונגרית, תורגם על ידי דניאל וג'ודי סטופמן, Grove Press, 1987).
שאנדור קפירו (בהונגרית: Képíró Sándor; 18 בפברואר 1914, שרקד, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 3 בספטמבר 2011, בודפשט, הונגריה) היה קצין ז'נדרמריה הונגרי אשר השתתף בטבח בדרום באצ'קה ב-1942. לאחר הטבח נידון לעונש קל יחסית.
בהמשך, הגיעו עדויות חדשות נגדו והוא נמלט לארגנטינה.
ב-1996 שב להונגריה, בהמשך זוהה על ידי צייד הנאצים אפרים זורוף וב-2011 הועמד לדין וזוכה מחוסר ראיות.
ראשית חייו והטבח בדרום באצ'קה
שאנדור קפירו נולד בשרקד (בשטחי מחוז בקש בהונגריה המודרנית).
הוא סיים בית ספר תיכון בבקשצ'בה ורכש תואר דוקטור במשפטים באוניברסיטת סגד.
ב-1940 סיים את האקדמיה הצבאית "לודוויקה" בבודפשט והוצב כקצין ז'נדרמריה באורושהזה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית הועבר אזור באצ'קה לחזקת הונגריה.
בינואר 1942 נטל קפירו חלק בטבח בדרום באצ'קה במסגרת כוח ז'נדרמריה עליו פיקד.
בהמשך, מונה למפקד הז'נדרמריה במישקולץ.
לאחר מינוי של מיקלוש קאלאי לראש ממשלת הונגריה הוחל בהליכים פליליים נגד משתתפי הטבח.
קפירו הועמד לדין ונידון ל-10 שנות מאסר על חלקו בביצוע מעצרים.
במרץ 1944 כבשו הגרמנים את הונגריה במסגרת מבצע מרגרטה וקפירו שוחרר ממאסרו.
בהמשך עבר לאוסטריה והתיישב בלינץ.
ב-1946 נשפט בהונגריה בהיעדרו ונידון ל-14 שנות מאסר על חלקו באירועים.
באוגוסט 1948 נמלט לארגנטינה ובה אימץ זהות בדויה.
הוא עבד כשכיר במפעל טקסטיל, נישא ונולדו לו שני ילדים.
בראשית המאה ה-21 הופיע שמו ברשימת הנאצים המבוקשים ביותר של מרכז שמעון ויזנטל.
הוא זוהה על ידי צייד הנאצים אפרים זורוף, וב-2011 הועמד לדין בגין רצח של 36 בני אדם בנובי סאד.
קפירו טען שאכן השתתף באירועים אך עסק בביצוע מעצרים בלבד.
בית המשפט ההונגרי זיכה אותו מאשמה בשל היעדר ראיות מספקות, ומספר חודשים מאוחר יותר הלך לעולמו והוא בן 97 שנים.
שַאנְדוֹר רַאדוֹ (במקור עד 1898 רוטמן, בהונגרית: Radó Sándor; קישווארדה, 8 בינואר 1890 – ניו יורק, 14 במאי 1972) היה פסיכואנליטיקאי יהודי-הונגרי, מחלוצי הפסיכואנליזה, עמיתו לעבודה של זיגמונד פרויד.
שאנדור ראדו (רוטמן) נולד לאדולף רוטמן וקורנליה רוזנבלוטל.
לאחר קבלת תואר ההסמכה שלו כרופא הוא פגש את זיגמונד פרויד בשנת 1915 והחליט להפוך לפסיכואנליטיקאי.
תחילה אובחן על ידי מטופלת לשעבר של פרויד שעברה אצלו פסיכואנליזה, ארז'בט רֵבֵס, ואחרי שעבר מווינה לברלין, הפך ראדו לחניכו של קרל אברהם.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הקצרה (1919) הפעיל את השפעתו אצל בלה קון (מנהיג הרפובליקה הסובייטית ההונגרית) כדי להשיג את מינויו של שאנדור פרנצי לפרופסור באוניברסיטה בבודפשט.
בכך הפך פרנצי לפרופסור האוניברסיטאי הראשון לפסיכואנליזה.
ב־13 בנובמבר 1919 התחתן ראדו עם ארז'בט רבס, בתם של וילמוש רבס ופלורה ברגר.
בשנת 1922 עברה המשפחה לברלין, ולצד קרל אברהם היה מרצה במכון לפסיכואנליזה בבירה הגרמנית.
שם הכיר את וילהלם רייך והיינץ הרטמן שעברו אנליזה על ידו.
עקב בקשתו האישית של פרויד, ראדו עבר לארצות הברית בשנת 1931, שם עבד במכון הפסיכואנליטי בניו יורק, ולאחר מכן התמנה למנהל המכון לפסיכיאטריה באוניברסיטת קולומביה.
ראדו פרסם אחד-עשר מאמרים פסיכואנליטיים בין 1919 ל־1942. אולי החשוב שבהם היה המאמר משנת 1927 בנושא "הבעיה של המלנכוליה" שהביא פתרונות לבעיות חשובות ורלוונטיות שטרם טופלו עד אז.
ראדו כתב גם מאמרים נלווים בשאלות ההתמכרות.
שַאנְדוֹר רַאדוֹ (בהונגרית: Radó Sándor; אויפשט, 5 בנובמבר 1899 – בודפשט, 20 באוגוסט 1981) היה גאוגרף וקרטוגרף יהודי-הונגרי, קומוניסט, פרופסור באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) וחבר קבוע באקדמיה ההונגרית למדעים.
ראדו (שם קוד: דוֹרָה, DORA) היה גם חבר בתנועת ההתנגדות נגד גרמניה הנאצית שנקראה "התזמורת האדומה" והייתה רשת ריגול סובייטית במערב אירופה בין השנים 1933–1945. הוא היה ראש קבוצת ההתנגדות בשווייץ שנקראה ה"השלישייה האדומה", אחד התאים היעילים ביותר של התזמורת האדומה.
שאנדור ראדו נולד ב־5 בנובמבר 1899 בשם שאנדור קלמן רייך באויפשט (היום פרבר צפוני של בודפשט), במשפחה יהודית זעיר-בורגנית.
אביו גאבור, שהתעשר בשגשוג הכלכלי של ראשית המאה שינה את שמו לראדו בשנת 1908. מאוחר יותר הוא הפך לאחד הסוחרים הגדולים בהונגריה בענפי העץ והפחם, וכוויריליסט (בעל רכוש שהוא משלם מיסים משמעותי ועל כן בעל זכויות יתר) היה חבר במועצת העיר אויפשט.
בסיום מבחני הבגרות ראדו התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי וכחייל נשלח לבית הספר לתותחנים.
במקביל נרשם לפקולטה למשפטים באוניברסיטת בודפשט, שם למד משפטים.
אחרי מהפכת החרציות בהונגריה, בדצמבר 1918 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של הונגריה (MKP).
בשנת 1919, במהלך הרפובליקה הסובייטית בהונגריה, שימש כקומיסר (מפקח פוליטי) של אחת מחטיבות התותחנים של הצבא האדום ההונגרי.