tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי המסורת הסופית בת זמננו, שמס תבריזי נעלם באופן מסתורי: יש אומרים שהוא נהרג על ידי תלמידיו הקרובים של מוולאנה ג'לאל א-דין רומי, שקינאו ביחסים ההדוקים בין רומי לשמס, אך על פי עדויות רבות, הוא עזב את קוניה, נפטר בח'וי ונקבר שם.
סולטן וואלאד, בנו של רומי, מציין בכתבו "ואלאד-נאמה מתנאווי" כי שמס נעלם באופן מסתורי מקוניה אך אינו מפרט יותר.
קברו של שאמס תבריזי בח'וי, ליד אנדרטה בפארק לזכרו, הועמד על ידי אונסק"ו כמרכז מורשת תרבות עולמית.
מקאלאת שמס א-תבריזי (השיח של 'שמס-טבריזי) הוא ספר פרוזה פרסי שכתב שמס .
המקאלאט כנראה נכתב בשנותיו המאוחרות, כשהוא מדבר על עצמו כעל אדם זקן.
בכללותו, הוא נושא פרשנות מיסטית של האסלאם ומכיל עצות רוחניות.
כמה קטעים מהמאקלאט מספקים תובנות לדרך חשיבתו של שמס:
ברכה היא עודף, כביכול, עודף של הכל.
אל תהיה מרוצה מהיותך פקיה (חוקר דתי), אמור שהינך רוצה יותר - יותר מאשר להיות סופי, יותר מאשר להיות מיסטי - יותר מכל דבר שמגיע אלייך.
אדם טוב אינו מתלונן על איש; הוא לא מחפש ליקויים.
שמחה היא כמו מים צלולים טהורים; בכל מקום שבו היא זורמת, צומחים פרחים מופלאים...
צער הוא כמו שיטפון שחור; בכל מקום בו הוא זורם הוא מטביע את הפריחה.
והשפה הפרסית, איך דבר זה קרה?
עם כל כך הרבה אלגנטיות וטוב שהמשמעויות והאלגנטיות שנמצאות בשפה הפרסית לא נמצאות בשפה הערבית.
מערך של שירה מיסטית, עמוס רגשות דתיים ונטיות אלוהיות חזקות, יוחסו לשמס-תבריזי ברחבי העולם האיסלאמי הפרסי.
חוקרים כמו גבריאל ואן דן ברג לעיתים הטילו ספק אם אלו באמת נכתבו על ידי שמס-תבריזי.
עם זאת, חוקרים מאוחרים יותר ציינו כי ייתכן שהשם שמס תבריזי היה בשימוש עבור יותר מאדם אחד.
ואן דן ברג מציעה שהזיהוי הזה הוא שם העט של רומי.
עם זאת היא מודה שלמרות המספר הרב של שירים המיוחסים לשמס, המהווים את הרפרטואר הדתי של האיסמאעילים של באדאחשאן, רובם המכריע של אלו אינם יכולים להימצא בכל אחת מהיצירות הקיימות של רומי.
במקום זאת, כפי שמציין ויראני, חלקן ממוקמות בספר "גן הוורדים של שמס" (Gulzár-i Shams), שנכתב על ידי מולוקשאה, צאצא של פיר שמס האסמאעילי, כמו גם בכתבים אחרים.
שמן תפוזים הוא שמן אתרי, המופק מקליפת פרי התפוז.
שמן התפוזים הוא תוצר לוואי בתהליך ייצור מיץ תפוזים ומופרד באמצעות צנטריפוגה, ולכן נחשב לשמן כתית.
השמן מורכב ברובו (יותר מ-90%) מדי-לימונן, ומשמש לעיתים קרובות כתחליף של די-לימונן טהור.
ניתן להפריד את הדי-לימונן מהשמן באמצעות זיקוק.
התרכובות בתוך שמן התפוזים משתנות בכל מיצוי של שמן.
ההרכב משתנה כתוצאה משינויים אזוריים ועונתיים כמו השוני בשיטת המילוי של השמן מן הקליפה.
מאות תרכובות זוהו באמצעות כרומטוגרפיית גז - ספקטרומטר מסה-GCMS.
מרבית החומרים שייכים לקבוצת הטרפן כאשר הלימונן הוא הדומיננטי מביניהם.
שרשראות אליפטיות ארוכות של פחמימנים כוהליים ואלדהידים כגון 1-אוקטנול ואוקטנול הן הקבוצה השנייה בחשיבותה של החומרים.
תכונות פיזיקליות של שמן אתרי תפוזים:
הנוכחות של הפלבונואיד sinensetin אחראית לצבע הכתום של השמן.
שמן תפוזים משמש כחומר ניקוי.
הוא משמש גם כתוסף לסוגי שעווה של ליטוש/אשפרה.
הוא משמש גם כחומר המעניק טעם וריח בתעשיית המזון והמשקאות הכוהליים (ליקר).
ניתן להשתמש בשמן תפוזים כחומר להדברה ביולוגית.
הוא יכול לקטול נמלים, ועל ידי מחיקת שובל פרומוני חוסר יכולת ההרחה של הנמלים בעקבות טיפול בשמ התפוזים מפחיתה את הסיכוי להתרבות מחודשת.
שמן תפוזים ידוע גם כשימושי נגד טרמיטים יבשים (Incisitermes) אך לא להדברתם.
השמן קוטל רק טרמיטים שבאו במגע ישיר איתו.
קליפורניה אישרה ורשמה את הלימונן d-Limonene המצוי בשמן התפוזים כמרכיב פעיל להדברת נמלים ופלורידה רשמה את שמן התפוזים כחומר מאושר להדברת טרמיטים מעץ יבש, ומזיקים אחרים.
זהו החומר הפעיל של קוטל הטרמיטים הפופולרי בשם XT-2000. שמן תפוז d-Limonene נחשב לפופולרי יותר למטרות הדברת טרמיטים לעומת טיפולים אחרים, כ-70% מהצרכנים המודרניים בקליפורניה מעדיפים הזרקות כימיות מקומיות על פני עישון ב-"אוהל" או שיטות חיטוי מסורתיים אחרות.
בתחום הארומתרפיה מיוחסות לשמן התפוזים תכונות מרפא שונות, בין היתר הקלה על לחץ וחרדה, הרפיה ושיפור מצב הרוח.
הלימונן המהווה את המרכיב העיקרי בשמן התפוזים, עשוי לגרום לגירוי קל לעור, שכן הוא ממיס שמני עור מגנים.
לימונן ותוצרי החמצון שלו מגרים את העור: לימונן-1, 2-תחמוצת הנוצרת על ידי חמצון אווירני ידוע כחומר המגרה את העור.
מרבית מקרי הגירוי המדווחים כללו חשיפה תעשייתית משך זמן ארוך לתרכובת עצמה, למשל במהלך הסרת שומנים או הכנת צבעים.
עם זאת, מחקר שנערך בקרב חולים שהציגו דרמטיטיס, הראה כי 3% מהם רגישים ללימונן.
נמצא שהלימונן גורם לסרטן אצל חולדות ממין זכר, על ידי תגובה עם חלבונים עיקריים בשתן, אשר אינו מיוצר על ידי חולדות נקבות.
אין ראיות לחומרים מסרטנים או לעקה גנוטוקסית אצל בני אדם.
הסוכנות הבין לאומית לחקר הסרטן- IARC מסווג את d -limonene תחת 3 Class, דהיינו, שלפי הגדרתו, לא ניתן לסווג את החומר כגורם מסרטן לבני אדם.
הלימונן הוא גם חומר דליק.
שְׁמַע הָאֶמֶת מִמִּי שֶׁאֲמָרָהּ (או: קַבֵּל הָאֱמֶת מִמִּי שֶׁאֲמָרָהּ) הוא ביטוי השולל טענת אד הומינם ודיון לגופו של אומר ומבקש להתמקד בדיון לגופו של עניין ולקבל דברי אמת ללא כל יחס למי שאמרם.
הביטוי מיוחס לסוקרטס ומובא בחיבור שמונה פרקים לרמב"ם.
כתב הרמב"ם בהקדמה ל"שמונה פרקים" – כינוי להקדמה הנרחבת לחיבורו על "פרקי אבות", ועיקרו הסברים פילוסופיים על פי "תורת אריסטו":
בדברים האמורים ביקש הרמב"ם, שהמעיינים בכתביו לפירוש ה"משנה" בכלל ו"פרקי אבות" בפרט, יקבלו את דברי הפילוסופים היוונים (אפלטון, אריסטו ואחרים), שעליהם הוא מרחיב ומהם הוא מצטט מבלי לציין את שמות האומרים הנוכרים בני המושבות היווניות באיי הים התיכון ולחופו.
בדבריו ביקש הרמב"ם למנוע טענת אד הומינם נגד מקורותיו, ומפני שחשש מטענה זו הסתיר את שמות הפילוסופים, ולמרות זאת הסביר מדוע יש לקבל את דבריהם.
לאורך השנים הביטוי התקבל, ושימש בכתביהם של הוגים יהודים אחרים, ביניהם בספרו הפילוסופי (הכתוב עברית) של שלמה אבן גבירול, "וקבל האמת ממי שיאמר".
אייזק ניוטון פתח את ספרו 'מחברת לתלמיד' משנת 1661 באמרה זו.
אהב את אפלטון, אך אהב את האמת יותר
ביטוי נוסף השולל אד הומינם הוא "אהב את אפלטון אך אהב את האמת יותר", המבקש להורות שאהבה והערצה לאישיות כלשהי לא תטשטש את הביקורת על דבריו.
שַמְס א-דין בדראן היה פקיד ממשל מצרי.
הוא כיהן כשר ההגנה של מצרים בתקופת גמאל עבד אל נאצר ובמלחמת ששת הימים בשנת 1967. הוא הודח מתפקידו במהלך המלחמה ומאוחר יותר נכלא.
לאחר שחרורו הוא התחתן עם אישה בריטית וחי ב"גלות שהטיל על עצמו" בבריטניה.
בדראן נולד ב-19 באפריל 1929. הוא למד באקדמיה צבאית וסיים את לימודיו בשנת 1948. הוא השתתף במלחמת העצמאות וזכה במדליית הכבוד הזהובה מפארוק המצרי על לחימתו באל-פאלוג'ה.
מאוחר יותר הוא נשלח במלגה צבאית לצרפת.
בדראן היה ראש שירותי הביטחון הצבאיים של מצרים באמצע שנות השישים.
כמו כן שימש כמנהל המשרד של פילדמרשל עבד אל-חכים עאמר תחת הנשיא גמאל עבד אל נאצר.
בדראן היה אחד מעוזריו הבכירים של עאמר.
האחים המוסלמים האשימו אותו ואת עאמר באחריות לעינויים של מנהיגי האחים שנעצרו בגלל תוכניותיהם לכאורה להתנקש בחייו של נאצר בשנת 1965.
בדראן מונה לשר ההגנה בסתיו 1966, חודשים ספורים לפני מלחמת ששת הימים ביוני 1967, והחליף את עבד אל ווהאב אל בישרי בתפקיד.
עאמר תמך במינויו של בדראן.
בדראן מונה גם כראש הקבינט של נאצר באותה שנה.
ב-25 במאי 1967 ביקר בדראן במוסקבה ופגש בכירים סובייטים, בהם ראש הממשלה אלכסיי קוסיגין, כדי להבטיח את תמיכתם באיום ישראלי נתפס.
בדראן התפטר מתפקידו במהלך מלחמת ששת הימים הלא מוצלחת, והוחלף כשר ההגנה על ידי אמין האווידי.
בדראן יחד עם בכירים אחרים, כולל עאמר, נעצרו ב-25 באוגוסט 1967 באשמת מזימה נגד נאצר.
עם זאת, הם נשפטו על תפקידיהם במהלך מלחמת ששת הימים בשנת 1967, כולל בגין אישומים של בדראן בעינויים של אנשי האחים המוסלמים.
בדראן הופיע בבית המשפט בשני משפטים נפרדים.
הוא וסלאח נאסר, לשעבר ראש המודיעין וגם חלק מסיעתו של עאמר, הורשעו ונידונו לעבודות פרך בשל תפקידיהם בתבוסה.
לאחר שחרורו מהכלא על ידי הנשיא אנואר סאדאת ב-23 במאי 1974, בדראן עזב את מצרים ועבר להתגורר בלונדון.
בדראן פרסם חלק מזכרונותיו בעיתון הכוויתי "א-סיאסה" בשנת 2014.
ב-28 בנובמבר 2020 נפטר בדראן בבית החולים האוניברסיטאי פלימות' NHS; עם זאת, הוא ביקש להיקבר במצרים.
בדראן התחתן עם אשתו הראשונה, מונא רושדי, ב-7 ביוני 1962. לבני הזוג נולדה בת אחת בשם היבה; הם התגרשו בינואר 1989 בהחלטת בית משפט, מכיוון שהוא נעדר שלוש שנים.
רושדי עבדה באוניברסיטה האמריקאית בקהיר.
בשנות השבעים התחתן עם אישה בריטית, ממנה נולדו לו שלושה ילדים.
בדראן התגורר עם משפחתו ב"גלות עצמית" בבריטניה, אף שאחד מילדיו עבר לסעודיה ואחר לארצות הברית.
שמע ישראל היא פרשיה מפרשת ואתחנן בספר דברים.
היא אחת משלוש פרשיות "קריאת שמע", הנאמרות בתפילות שחרית וערבית, אחת מארבע הפרשיות הנמצאות בתפילין, נכתבת בתוך המזוזה יחד עם פרשת "והיה אם שמוע".
הפרשיה נפתחת בקריאה של משה לעם ישראל שה' הוא האלוהים והוא יחיד:
בהמשך הפרשיה מפרט משה את הפעולות המעשיות שישראל צוו עליהם; אהבת ה', לימוד תורה את הבנים, מצוות תפילין ומזוזה:
"שמע ישראל" היא הפרשיה הראשונה משלוש הפרשיות של קריאת שמע:
"פרשת שמע" היא הראשונה בקריאת שמע מפני שיש בה ייחוד ה', אחריה והיה אם שמוע שיש בה ציווי על זכירת שאר כל המצוות, ואחר כך פרשת ציצית.
"שמע ישראל" היא אחת מארבע הפרשיות הנכתבות בתפילין, מאחר שהוזכרה בה מצוות תפילין:
כעבור זמן קצר ביצע הזמר מרדכי בן-דוד לחן זה והכלילו באלבום הבכורה שלו שיצא בשנת 1973.
שמע קולנו הוא קטע תפילה הנאמר במהלך אמירת הסליחות לפי מנהגי אשכנז המזרחיים.
הקטע מורכב ממשפט פתיחה ("שמע קולנו") ולאחריו רצף פסוקים (השיבנו וכו').
נהוג לפתוח את ארון הקודש בעת אמירתה.
תפילה זו נאמרת בכל יום שבו אומרים סליחות (הן בימי אלול ועשרת ימי תשובה והן בתעניות וביום הכיפורים) לקראת סוף הסליחות, אחרי סיום אמירת הפיוטים וי"ג המידות.
קטע זה הוא האחרון הנאמר באופן של "חזן וקהל", בעוד הקטעים הבאים אחריו נאמרים בידי כל אחד מהקהל בינו לבין עצמו.
לפני תחילת אמירת התפילה פותחים את ארון הקודש.
התפילה נאמרת בחציה הראשון בצורת חזן וקהל (החזן אומר משפט והקהל חוזר אחריו) ובחציה השני נאמרת על ידי כל אחד מהקהל לבדו.
יש הבדל בין המנהגים השונים בנוגע לסדר הפסוקים.
במנהגי פולין ומרכז אירופה הפסוקים "אמרינו האזינה ה'..." ו"יהיו לרצון..." נאמרים בחלק הראשון, ולפי מנהג ליטא הם נאמרים בחלק השני, בלחש.
לפי מנהג פולין, הפסוק "אמרינו האזינה ה'..." אכן נאמר בקול רם, אך את הפסוק "יהיו לרצון..." נהוג לומר בשקט, אף על פי שהוא מופיע בחלק הראשון, משום שעוסק בהגיגי הלב.
במנהגי אשכנז המערביים, קטע זה אינו עומד בפני עצמו, ורק חלק מן הפסוקים נאמרים, כשהם מצטרפים לסוף הקטע הקודם, וללא פתיחת ארון הקודש.
שמן שום הוא השמן האתרי שמופק משום.
הוא מוכן בדרך כלל באמצעות זיקוק בקיטור וניתן לייצר אותו גם באמצעות זיקוק באתר.
הוא משמש בבישול ובתיבול, תוסף תזונה וגם כקוטל חרקים.
שמן שום מוכן בדרך כלל באמצעות זיקוק בקיטור, כאשר שום כתוש מאודה עם העיבוי המופק, המכיל את השמן.
שמן שום מכיל תרכובות גופרית נדיפות כמו דיאליל דיסולפיד, המרכיב כ-60% מהשמן.
לשמן שום מזוקק בקיטור יש בדרך כלל ריח חריף ולא נעים, צבעו חום-צהוב.
ריחו מיוחס לנוכחות של דיאליל דיסולפיד.
כדי להפיק גרם של שמן שום מזוקק בקיטור טהור, יש צורך בכ-500 גרם שום.
לשמן שום לא מדולל יש פי 900 מעוצמתו של שום טרי, ופי 200 משום מיובש.
ניתן להשתמש גם באתר למיצוי שמן שום.
סוג זה של שמן שום כולל השריית שום חתוך לקוביות או כתוש בשמן צמחי, אבל התוצר המתקבל אינו שמן שום טהור; אלא שמן המתובל בשום.
שמן שום משמש כתוסף תזונה, ולעיתים משווק בצורה של כמוסות, העשויות להיות מדוללות במרכיבים אחרים.
חלק מהתכשירים המסחריים מיוצרים ברמות דילול שונות.
רפואה מסורתית מייחסת לשמן שום תכונות אנטי-פטרייתיות ואנטיביוטיות, אך לא קיים מספיק מחקר קליני המאשש טענות אלה.
הוא נמכר גם בחנויות טבע כמסייע לעיכול.
ניתן להשתמש בו גם כקוטל חרקים על ידי דילול במים וריסוס על צמחים.
תערובות טעמי שום מוכנות הנמכרות באופן מסחרי הן לרוב אבקת שום מיובשת המושרה בשמן שום, מה שמגביר את טעמה של אבקת השום.
ההשפעות השליליות הנפוצות של צריכת שום, שמן שום ותוספי שום הן ריח פה וגוף לא נעימים, כאבי בטן, בחילות, הקאות ותסמינים אחרים של הפרעות במערכת העיכול.
לצריכת שמן שום עשויות להיות השפעות נוגדות קרישה אצל אנשים מסוימים, לגרום לדימום, ואף עלולה להשפיע על השפעתן של תרופות מרשם.
השפעתו של שמן השום על בריאות האדם נבדקה במעבדה ובמחקר קליני ראשוני, התוצאות שהתקבלו אינן חד משמעיות, נכון לשנת 2016.
שמן בטעם שום מיוצר ומשמש לצורכי בישול ותיבול, ולעיתים משמש כמרכיב בתערובת תבלינים.
הוא שונה ועדין בהרבה בטעמו משמן שום טהור, הכנתו בדרך כלל כוללת שימוש בשום קצוץ, מרוסק או כתוש המונח בשמנים צמחיים שונים כדי להעניק טעם לשמן.
שמן שקדים הוא שמן המופק משקדים.
השמן משמש למאכל, לקוסמטיקה ולתרופות.
לשמן שקדים מאפיינים פיזיקליים, כימיים, תחושתיים, תזונתיים וטיפוליים מיוחדים שהופכים אותו למוצר גורמה.
בטמפרטורת החדר, שמן השקדים הוא נוזל צהוב בהיר בעל ניחוח קל וטעם אגוזי.
נקודת העשן שלו היא 216°C.
הוא כמעט ואינו מסיס באלכוהול, אך מסיס ביותר בכלורופורם ובאתר.
ההרכב הכימי של שמן שקדים תלוי לחלוטין בשקדים מהם הופק, ואלו נבדלים אלה מאלה באופן ניכר.
למשל, עצם תכולת השמן בשקדים משתנה מזן לזן, כשתכולת השמן הגבוהה ביותר, 62.9%, נמצאה בשקדים שמקורם באיראן, והנמוכה ביותר, 30.1%, בשקדים שמקורם בפורטוגל.
שמן השקדים מורכב ברובו מ-5 חומצות שומן: חומצה אולאית, חומצה לינולאית, חומצה פלמיטית, חומצה פלמיטולאית , וחומצה סטארית.
חומצות אלו מופיעות ביחס משתנה, ומהוות 95% מהרכבו של השמן.
בנוסף, מכיל השמן ויטמינים, מינרלים, נוגדי חמצון ותרכובות ביו-אקטיביות מסיסות בשומן.
בשקדים בשלים, חומצות השומן מופיעות בעיקר בצורת טריגליצרידים.
למעשה, שמן שקדים הוא שמן האגוזים הקונבנציונלי בעל התכולה הגבוהה ביותר של טריגליצרידים, כ-98%, מה שמביא לרמת חומציות נמוכה.
שמן שקדים הוא שמן היפואלרגני ומתון, המעניק במריחה קבועה עור חלק ונטול פגמים ומגן על העור מפני נזקי קרינת UV ולחץ חמצוני.
מרקמו קל, והוא חודר בקלות לעומק העור ומוציא ממקומה את הפסולת והלכלוך שהצטברו בזקיקי השיער ונקבוביות העור, ומסייע במניעת אקנה ונקודות שחורות.
לשמן שקדים ביקוש רב בקרב יצרני קוסמטיקה, עקב הדרישה הגבוהה לרכיבים טבעיים במוצרים קוסמטיים.
בשל היתרונות הבריאותיים הנרחבים של שמן שקדים, יש לו שימושים מגוונים כשמן פנים, שמן גוף, שמן תינוקות, עיסוי וגם בארומתרפיה.
כרכיב, שמן שקדים נמצא בשימוש מזה שנים רבות במוצרים קוסמטיים כגון קרם לחות, ניקוי, קרם פנים ומוצרי טיפוח ויופי רבים אחרים.
השימושים הנפוצים בשמן שקדים כתית למאכל הם ברטבים ובפרט מטבלים, בעיקר כאלו המיועדים לסלטים.
אין זה מקובל להשתמש בשמן כתית במאכלים הדורשים חימום רב מכיוון שהחימום פוגע בתועלת התזונתית.
שמן שקדים מזוכך יכול לשמש לטיגון - טעמו נייטרלי וחמיצותו נמוכה ולכן כמעט ואינו משפיע על טעם המזון המטוגן.
שמן שקדים עשוי להיות אלרגן.
שמן שקדים נמצא בשימוש כבר זמן רב ברפואה משלימה בשל יתרונותיו הבריאותיים הרבים.
למרות שלא קיימים נתונים מדעיים חד משמעיים כיום, מקובל כי לשקדים ולשמן שקדים יש תכונות רבות כולל השפעות אנטי דלקתיות, מחזקות חסינות ומונעות פגיעה כבדית כתוצאה משימוש בתרופות .
יתרה מכך, נראה כי יש קשר בין צריכת שמן שקדים לשיפור מעבר המעי, אשר כתוצאה מכך מפחית את תסמיני תסמונת המעי הרגיז ומקל על עצירות.
כמה מחקרים מראים שכיחות מופחתת של סרטן המעי הגס.
בנוסף, זוהו עם שמן שקדים יתרונות לטיפול במחלות לב וכלי דם, היות שהוא מעלה את רמות הליפופרוטאינים בצפיפות גבוהה (HDL), בעוד שהוא מפחית ליפופרוטאינים בצפיפות נמוכה (LDL).
היסטורית, שימש שמן שקדים בבתי ספר לרפואה סינית עתיקה, איורוודית ויוונית-פרסית לטיפול במצבי עור יבש כמו פסוריאזיס ואקזמה.
יתרה מכך, באמצעות ראיות אנקדוטיות וחוויות קליניות שמן שקדים מפחית לכאורה צלקות היפרטרופיות לאחר ניתוח, מחליק ומצעיר את העור.
לשמן שקדים יש תכונות מרככות וטרשתיות, ולכן הוא שימש לשיפור גוון העור.
שמן שקדים הוא חומר הסיכה המומלץ ביותר לעיסוי פרינאום לקראת לידה, ויעיל במניעת סימני מתיחה הנוצרים בזמן היריון.
ישנם שני סוגים של שמן שקדים זמינים בשוק: שמן שקדים מתוקים ושמן שקדים מרים.
שמן שקדים מתוק ידוע כשמן קבוע בעוד ששמן שקדים מריר מוכר כשמן אתרי.
שמנים קבועים הם שמנים נשאיים, שנמצאים בשימוש נרחב כשמני בסיס ביישומים שונים, ואילו שמנים אתריים הם תמציות המופקות מחומרים צמחיים ומשמשים בדרך כלל לריח וארומתרפיה.
שמן שקדים מתוקים הוא חומר סיכה מצוין, ולכן מיושם באופן נרחב בטיפול בעור יבש ורגיש.
הוא גם מועיל בבעיות אלרגיה וגירוי בעור שכן הוא משמן, מרגיע ומגן על עור קשקשי או שחוק בשל תכונותיו הטבעיות הרכות.
שמן שקדים מרים הוא רעיל בטבעו, שכן הוא מכיל בנזאלדהיד, אמיגדאלין וציאניד, ולכן נעשה בו שימוש נרחב למיגור חיידקים, וירוסים, פטריות ואף זיהומים סרטניים.
ניתן גם להפיק משמן שקדים מרים ביו-דיזל.
תהליך הפקת שמן השקדים דומה מאוד לתהליכי הפקת שמני אגוזים אחרים.
האגוז נקטף לפני שמתחילים גשמי הסתיו (אוגוסט-ספטמבר).
לאחר הקטיף, השלב הבא הוא הסרת המעטפת, המורכבת מהסרת המסוקארפ שנראה דבוק לזרע ולא אבד בנפילה מהעץ.
לאחר הסרת הקליפה, האגוזים בדרך כלל נחשפים לייבוש בשמש למשך יומיים או שלושה או שנתונים לאוורור באוויר חם, במטרה לסיים את ייבושם.
באמצעות הייבוש, תכולת הלחות בזרעים מופחתת במידה ניכרת של עד 5-8%.
לאחר מכן מתרחש פיצוח, המורכב מהפרדה של הקליפה והזרע.
לבסוף, מתבצעת הפקת השמן, המפיקה גם תוצר לוואי אכיל מוצק - קמח שקדים.
מערכות מיצוי מסוימות דורשות טחינה מוקדמת של הזרעים.
ייבוש שקדים מהיר הוא פעולה בסיסית מהבחינה המסחרית (ייבוש לקוי מפחית את הרווחיות התפעולית ואת חיי המדף של אגוזים הרגישים לעיפיון) ומהבחינה התברואתית (ייבוש הולם מונע צמיחה והתפשטות של פטרייה לא מושלמת Aspergillus flavus, ולכן ייצור והצטברות האפלטוקסין).
ייבוש שקדים יכול להתבצע בדרכים שונות: חשיפה ישירה לשמש, תנור אוויר חם, שימוש במאוורר, במייבש אוויר חם וכו'.
השיטות הנפוצות ביותר להפקת השמן הן מיצוי ממסים, מיצוי עם נוזלים סופר קריטיים (פחמן דו-חמצני) וכבישה קרה באמצעות מכבש הידראולי ובורג.
הביצועים התעשייתיים הטובים ביותר, אך גם איכות השמן הגרועה ביותר מושגת על ידי שימוש בממיסים.
שמנים המתקבלים בשיטה זו אינם יכולים להיחשב שמן כתית שכן הם מתקבלים בטיפולים כימיים.
מיצוי נוזלים סופר קריטי מביא לשמנים באיכות גבוהה יותר אך במחיר גבוה מאוד.
מיצוי בכבישה היא האופציה הטובה ביותר להשגת שמנים באיכות גבוהה במחיר סביר.
ממס יספק את התשואה התעשייתית הגבוהה ביותר.
הציוד המסורתי משתמש בטמפרטורות גבוהות ובמוצרים כימיים, מה שמפחית את איכות השמן עקב הופעת טעמים לא רצויים והשבתת ויטמינים וחומרים פעילים הקיימים בחומר הגלם, מולא ניתן עוד להגדירו כשמן כתית.
קיימים שלושה פרמטרים עיקריים להשפעה: טמפרטורת מיצוי, גודל חלקיק השקד ויחס מוצק/ממס לגבי תפוקה.
בתנאים אופטימליים, ניתן להגיע לשיעור תשואת שמן של 44.5%.
מיצוי נוזלים סופר-קריטיים (CO2) נתפסת כחלופה בת קיימא לשיטות מיצוי ממס קונבנציונליות.
השימוש בטמפרטורות ולחצים נמוכים יותר מביא למוצרים באיכות גבוהה יותר.
בשיטה זו ניתן למצות את השמן הכלול בשקדים גולמיים, שקדים קלופים גולמיים ושקדים קלויים, תוך קבלת אחוזי שמן של 15-16%, 27-33% ו-49-64%, בהתאמה, ובאמצעות טכניקות משופרות אף עד ל-53%.
שיטה אחרת היא השימוש במכבש, הן הידראולי והן מכבש בורג.
ככלל, המכבש ההידראולי מכתיב רווחיות נמוכה יותר היות שנדרש כוח העבודה ניכר לתהליך, למרות שהשמנים המתקבלים הם הפופולריים ביותר, שכן שיטה שומרת באופן הטוב ביותר על תכונותיהם הפיזיקליות-כימיות והחושיות.
בהשוואה בין שמני השקדים המופקים באמצעות מכבש הידראולי לאלה המופקים באמצעות ממסים, נמצא כי לראשונים יש נטייה גבוהה יותר לחמצון אוטומטי.
שמן המופק משקדים מתוקים באמצעות מכבש הידראולי מאוד נוזלי ובעל טעם נעים וקל ומתוק, יציב יותר מאחרים לתהליכי חמצון.
מיצוי באמצעות מכבש בורג, למרות שהוא מוגדר בדרך כלל כמערכת כבישה קרה, דורש חימום מוקדם של חומר הגלם כדי לקבל תוצאות טובות יותר.
כתוצאה מכך ישנה ירידה באיכות המוצר הסופי.
מיצוי שמן שקדים באמצעות נוזלים סופר-קריטיים (CO2) וכבישה (הן הידראולית והן מכבש בורג) מפיק מוצר המתאים למאכל אדם עם המאפיינים התחושתיים הנעימים השייכים למוצר הראשוני - השקד, ללא צורך בזיקוק, מה שהופך את המוצר לשמן כתית.
הצמיחה של שוק שמן השקדים מונעת על ידי עלייה בייצור מוצרי ארומתרפיה, עלייה בהעדפת הלקוחות למוצרים קוסמטיים המכילים מרכיבים טבעיים, עיור מהיר וצמיחה ביישומים של שמן שקדים בתעשיית התרופות.
שינויים באורחות החיים ועלייה בהכנסה הפנויה.
גם גידול בביקוש מכלכלות מתעוררות כמו סין והודו ותקנות ממשלתיות התומכות בשימוש במרכיבים טבעיים ואורגניים בתכשירים קוסמטיים מספקים הזדמנויות חדשות לצמיחת השוק.
לעומת זאת, המחיר הגבוה של שמן שקדים מהווה מכשול לצמיחת השוק.
לפי ההערכה, הייתה בשנת 2022 צריכת שמן השקדים העולמית על בסיס אזורי: האיחוד האירופי כ-34.6%, צפון אמריקה 23.5%, אזור האסיה-פסיפי 21.4%, והמזרח התיכון ואפריקה 11.2%.
שמס הווארי זועבי , היא אמנית פלסטינית אזרחית ישראל.
ביצירתה היא מרבה להשתמש בחומרים טבעיים ומתמקדת בעיבוד זיכרונות, קולקטיביים ואישיים, מהתקופה שקדמה לנכבה.
הווארי זועבי נולדה בנצרת, שם גדלה והתחנכה.
בשנת 2008 סיימה את לימודיה בתיכון "הגליל" בעיר.
סיימה תואר ראשון במדעי ההתנהגות במכללת עמק יזרעאל (ב-2012), אך החליטה לשנות כיוון וללמוד אמנות.
היא סיימה את מסלול ההסבות לאמנות במכללת אורנים (ב-2016), ובהמשך סיימה בהצטיינות תואר שני במכללת אורנים במסלול אמנית-מורה-יוצרת (ב-2023).
הווארי זועבי עבדה במשך שמונה שנים כמדריכה במוזיאון וילפריד בקיבוץ הזורע, והייתה מורה לאמנות ועיצוב במוסדות שונים.
כיום היא מדריכה פדגוגית במכללת אורנים.
הווארי זועבי מתגוררת ויוצרת בנוף הגליל (נצרת עילית לשעבר).
היא נשואה ואם לארבע בנות.
הווארי זועבי מבטאת ביצירותיה היבטים שונים של חיי ערביי ישראל, ומתייחסת לנכבה כנקודת שבר של "לפני" ו"אחרי".
אין אפוא פלא שתערוכת היחיד הראשונה שלה נקראה After Party, שכן היא בוחנת את המציאות אחרי רגע מכריע זה בחיי הפלסטינים.
הווארי זועבי חוקרת את הכפר והעיר הערבית ואת הזיכרון מהאנשים, החיות, המראות והריחות שקדמו לנכבה.
אחד הדימויים החוזרים ביצירתה הוא סיפור העז השחורה, שאותו התחילה לחקור בשנת 2021 ואשר ממשיך להופיע בעבודותיה עד היום.
גידולה של העז השחורה היה נפוץ בקרב ערביי הארץ, עד שהוטלו עליו הגבלות חמורות זמן קצר אחרי הקמת מדינת ישראל, בנימוק של פגיעה בצמחייה.
המיעוט הערבי ראה בחוק ניסיון לעצב מחדש את המרחב הגאוגרפי וניסיון למחוק את זיכרון העבר.
בפועל הרחקת העז השחורה פגעה באיזון האקולוגי, מה שהוביל לביטול החוק בשנת 2018.
בעבודותיה של הווארי זועבי אפשר למצוא סמלים רגילים ופשוטים לכאורה, אך למעשה הסמלים מורכבים וטומנים בחובם מטענים רגשיים, הכרוכים בשורשיה של חוויה קיומית, אנושית, תרבותית, פוליטית, חברתית ורגשית.
החומר העיקרי שבו משתמשת הווארי זועבי הוא קרעי בדים, הן חדשים והן משומשים שכבר הוכתמו בפגעי הזמן.
הבד, כמצע של זיכרון, מסמל עבור האמנית את גוף האדם, שאף פעם אינו טאבולה ראסה.
הוא תמיד "זוכר" את שעבר עליו, וכל מה שנספג בו מסמל את מכלול החוויות והתכונות שצבר האדם במהלך חייו.
חומרי הגלם שאיתם "מכתימה" הווארי זועבי את הבדים הם חומרים טבעיים שלקוחים מחיי היום-יום – שמן זית, קפה, תבלינים, פירות למיניהם וכדומה.
בנוסף משתמשת הווארי זועבי בדבק לאיחוי הבד הקרוע – ביטוי לתקווה שנאבקת באובדן – ואפילו באקונומיקה, שאיתה היא מציירת על בדים שחורים.
תמיד היה מרכיב מרדני בעבודות של הווארי זועבי, ולפיכך נראה שגם הבחירה לעבוד עם בדים מבטאת מרד מסוים במוסכמות, שאִפשר לה לפרוץ את הגבולות המסורתיים של הקנבס והנייר.
היציאה מהמסגרת ופתיחת הדרך לשימוש בחומרים יום-יומיים אִפשרו קירוב של האמנות לחיים, בניסיון לנסח מחדש את היחסים ביניהם.
עם זאת ראוי לציין שבחלק מהעבודות הווארי זועבי משתמשת גם בחומרים הקלאסיים – דיו, פחם, אקריליק וכדומה.
בנוסף על העבודה עם בדים החלה לאחרונה הווארי זועבי לחקור את השימוש בחומר טבעי נוסף ביצירתה – עץ.
היא מנצלת לוחות עץ ישנים, לדוגמה דלתות של ארונות שפורקו, ואת התמונה שהיא מבקשת להציג היא יוצרת באמצעות חריטה ושריפת העץ.
לעיתים היא נעזרת גם בחומרים קלאסיים כגון דיו.
יצירותיה של הווארי זועבי מאופיינות בהיעדר תכנון, במקריות ואף באי-שליטה.
עקב כך נוצרים לעיתים דימויים מפתיעים, אשר כמו נולדים מעצמם מעירוב החומרים על הבד.
2023 – "הדהודי נשמות תלויות", מכללת אורנים.
2022 – "AFTER PARTY", בגלריה לאמנות באום אל-פחם.
אוצר: פריד אבו שקרה (את הטקסט המתאר את התערוכה כתבה: מנאר זועבי).
2021 – "AFTER PARTY", במרכז התרבות והספורט על שם דרוויש בנצרת.
אוצרות: אורית מור וסאהר מיארי.
2023 - "באים בדברים", גלריה גבעת חביבה לאמנות.
2023 - "כולנו זקוקים לחסד", הגלריה לאמנות ישראלית, מכללת אורנים.
2023 – "ים יבשה - בר בחר", תערוכה זוגית עם האמנית מיקי צדיק בגלריה כברי.
2023 – "גוף ראשון רבים", בבית המשפט העליון, ירושלים.
2023 – "אובדן התפר", תערוכה במכללת אורנים.
2017 – "יוצאים לאור", עבודות של מיטב בוגרי 2017 מהאקדמיות ובתי הספר לאמנות ולעיצוב בישראל, סמטאות יפו העתיקה.
אוצרים: חגית פלג, רותם ויובל סער.
2017 – "תערוכת הבוגרים", מכללת אורנים.
"שמע ישראל" הוא שיר של הזמרים הישראליים דויד ברוזה ואברהם טל.
הוא יצא ב-20 בנובמבר 2023 בהוצאת עצמית של הזמרים.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הישראלי של "מדיה פורסט".
נכון לספטמבר 2025, לשיר יש למעלה מ-90 אלף צפיות ביוטיוב.
השיר יצא בתגובה למלחמת חרבות ברזל.
הוא מנסה להעביר את המציאות הקשה והמאבקים הניצבים בפני מדינת ישראל.
במילים נוקבות מבטאים שני הזמרים את רגשותיהם ותקווה לריפוי ואחדות.
הם שרים על הצורך להצית מחדש את האור שבתוכם, על הדמעות שזולגות ועל הכאב העמוק שמחבר ביניהם.
הם מקדישים את תמיכתם ותפילותיהם לכל אלה שנלחמים ומקריבים למען המולדת ומחבקים את אלה שאיבדו את יקיריהם.
הם מדגישים את האחדות והחיבור של כולם בארץ הזאת, ומבטאים שמעמקי הכאב הזה יוצאת נשמה משותפת.
זהו הדואט הראשון בין ברוזה וטל.
שמס א-דין טלבי הוא כדורגלן מרוקאי-בלגי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת סנדרלנד מהפרמייר ליג ובנבחרת מרוקו.
טלבי גדל במחלקות הנוער של טוביזה וקלאב ברוז'.
ב-9 ביולי 2025 חתם בסנדרלנד.
שַׁ֫מַע הוא כפר בנפת צור, כ-25 ק"מ דרומית מזרחית לצור וכ-99 ק"מ דרומית לביירות.
הוא ידוע במיוחד בזכות הטירה ההיסטורית שלו היושבת על גבעה המשקיפה על מישור החוף של צור ונאקורה.
מפקדת הגזרה המערבית של יוניפי"ל, בראשות כוחות הצבא האיטלקי, שוכנת על גבעה הסמוכה לכפר.
אדוארד הנרי פאלמר הציע לקשר את שם הכפר לשם העברי שמעון, בהתבסס על הימצאות קבר במקאם בלב הכפר המיוחס על פי המסורת המקומית לשמעון בר יונה, הוא פטרוס ראש שליחיו של ישו, המכונה בערבית שַׁמְע֫וּן א-סָּ֫פָא (شمعون الصفا, בתעתיק מדויק: שמעון אלצפא).
לפי אמונת השיעים בלבנון, פטרוס הקדוש היה אב קדמון לאימאם השיעי ה-12 והאחרון, מוחמד אל-מהדי, ואלפי מאמינים פוקדים את המקום מדי שנה.
שרידים שהשתמרו מהתקופה הביזנטית באתר הארכאולוגי "תל ארמת" (تل ارمت) הנמצא כ-2 קילומטרים מערבית לכפר, תומכים במסורת המקומית שהוא שימש כמאוזוליאום במאה הראשונה לספירה והיה מיושב בתקופת השלטון הביזנטי על הלבנט (395–640), כפי שעולה מפסיפס שהתגלה בראש הגבעה (בצילום).
לא ברור מה עלה בגורל ההתיישבויות בשמע לאחר כיבוש האזור על ידי האסלאם, בשנת 640 וכן לא ידוע התאריך המדויק של בניית מקאם שמעון אל-ספא, הערכת המומחים היא שהצריח שמעל המקאם נבנה בסוף המאה ה-11, זמן קצר לפני הגעת הצלבנים.
בשנת 1116, לאחר מסע הצלב הראשון, בנו הצלבנים מבצר מעל האתר הביזנטי על מנת לחסום את הגישה לעיר צור שעדיין הוחזקה בידי המוסלמים.
צור נכבשה ב-1124 על ידי הצלבנים בסיוע צי ספינות ונציאניות לאחר מצור שנמשך קרוב לשישה חודשים והוביל לכניעת השליט הסלג'וקי טוגתכין .
המבצר, המוכר בשם , היה נחלת כתר ממלכת ירושלים ונודע במקורות מתקופתה כמצודת סקנדליון , ככל הנראה בשל סמיכותו לעיירת החוף איסכנדרונה (اسكندرونة) שבין א-נאקורה לצור.
לא ברור באיזו מידה נפגע המבצר ברעידת האדמה בסוריה ב-1202, וכן לא ברור מה היה גורלו לאחר נפילת צור ב-1291 בידי הממלוכים בהנהגת ח'ליל בן קלאוון כשנפתח מסע ההרס השיטתי של ביצורי החוף הצלבניים.
המבצר שופץ במאה ה-18 על ידי אנשי חמולת עלי אל-זע'יר (علي الصغير) המתואלית בתקופה שבה מנהיגם נאסיף א-נסאר (ناصيف النصار) שלט בג'בל עאמל ממרכזו בתבנין.
המבצר נהרס בחלקו בקיץ 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה.
שמעון אבן (15 ביוני 1935 – 1 במאי 2004) היה מחלוצי מדעי המחשב בישראל, פרופסור מן המניין בפקולטה למדעי המחשב בטכניון.
ב־1959 קיבל תואר בוגר בהנדסת חשמל מפקולטה להנדסת חשמל ומחשבים בטכניון, ב-1961 קיבל תואר מוסמך במתמטיקה מאוניברסיטת קרוליינה הצפונית, וב־1963 קיבל תואר דוקטור במתמטיקה שימושית מאוניברסיטת הרווארד, בהנחייתו של האו ואנג (Hao Wang).
היה חבר סגל באוניברסיטת הרווארד, בטכניון ובמכון ויצמן למדע, שם הוביל, בשנת 1969, את פתיחתו של מסלול הלימודים הראשון לתואר במדעי המחשב בישראל.
בשנים 1975-1970 לימד גם באוניברסיטת תל אביב, בקורסים הראשונים שניתנו במסלול מדעי המחשב שבמסגרת המחלקה למתמטיקה.
משנת 1974 היה פרופסור בפקולטה למדעי המחשב בטכניון, ופעמיים עמד בראשה.
זכה פעמים רבות בפרסים למרצה מצטיין.
לאחר פרישתו מהטכניון היה ראש המגמה למדעי המחשב במכללה האקדמית תל אביב יפו וסגן הנשיא לעניינים אקדמיים.
בשנת 1965 היה חבר בצוות שפיתח את המחשב "אלביט 100", שהיווה פריצת דרך בהיותו המיני-מחשב המסחרי הראשון בעולם והמחשב המסחרי הראשון שיוצר בישראל.
תחומי המחקר העיקריים שלו היו אלגוריתמים, תורת הגרפים, קריפטוגרפיה וסיבוכיות חישובית.
מעבודותיו הידועות: האלגוריתם הפולינומי הראשון שבודק האם ניתן לשכן גרף נתון במישור (האם הוא מישורי), ההוכחה הראשונה כי בעיה קומבינטורית "טבעית" היא שלמה ל-PSPACE, ואלגוריתמים יעילים לבדיקת קשירות של גרף.
מתלמידיו הבולטים: ברוך אוורבוך, אלון איתי, ראובן בר-יהודה, עודד גולדרייך, מיכאל רודה ויוסי שילוח.
שמעון אבן נפטר בישראל בשנת 2004. הותיר אישה ושלושה ילדים.
אחד מבניו הוא פרופ' גיא אבן, שעוסק באלגוריתמיקה באוניברסיטת תל אביב.
כמו כן פרסם יותר ממאה מאמרים.
הקורס "אלגוריתמים בתורת הגרפים", שניתן במסגרת האוניברסיטה הפתוחה, מתבסס על הרצאות מוסרטות של פרופ' אבן.
שמעון אַגְרָנָט (5 בספטמבר 1906 – 10 באוגוסט 1992) היה הנשיא השלישי של בית המשפט העליון.
אגרנט כיהן כשופט בבית המשפט העליון במשך 27 שנים, וכתב מספר פסקי דין משמעותיים שעיצבו את דמותו של בג"ץ בשנותיו המוקדמות.
לימים גם כן ניהל את האגודה לזכויות האזרח.
אגרנט, יליד ארצות הברית, היה בן למהגרים יהודים מהאימפריה הרוסית ולמד משפטים באמריקה לפני שעלה ארצה.
לאחר שעלה היה עורך דין פרטי בימי המנדט הבריטי, התמנה לשופט בבית משפט השלום ובהמשך לבית המשפט המחוזי בחיפה.
הוא התמנה לכהן כשופט בבית המשפט העליון זמן קצר לאחר קום המדינה, וכיהן 17 שנים כשופט ועוד 11 שנים כנשיא בית המשפט העליון.
בשנותיו בבית המשפט העליון כתב אגרנט פסקי דין רבים אשר דנו בשאלות מכריעות והרות גורל (כהרשעתו של אדולף אייכמן), ושימש אב בית דין במשפטים רבים אשר עיצבו את דמותה המשפטית של מדינת ישראל.
בין פסקי דינו הנודעים בג"ץ קול העם (הדן בחופש הביטוי) ובג"ץ ירדור (הדן בדמוקרטיה מתגוננת).
בנוסף, אגרנט היה מי שכתב את פסקי דין הרוב במשפט מחתרת צריפין ובערעור של משפט קסטנר לעליון.
תחום ההתמחות שלו היה במשפט פלילי, ומכאן שהייתה לו השפעה רבה גם על תחום זה במהלך כהונתו ארוכת השנים כשופט בכיר.
אגרנט עמד גם בראשות שתי ועדות חקירה ממלכתיות: ועדת אגרנט להבהרת סמכויות היועץ המשפטי לממשלה ב-1962 וועדת אגרנט לחקר מחדל מלחמת יום הכיפורים.
הביוגרפית של אגרנט, ד"ר פנינה להב, כתבה על אגרנט שהוא: "נמנה עם האבות המייסדים של המשפט הישראלי, עם בעלי החזון הציוני שהקדישו את חייהם להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
אגרנט היה מעורב כמעט בכל הסוגיות הבוערות שעצבו את החברה ואישיותו והשקפת עולמו הותירו את חותמן על הזהות הקולקטיבית הישראלית."
אגרנט נולד בלואיוויל שבמדינת קנטקי, בארצות הברית, בט"ו באלול ה'תרס"ו, 1906, הבכור מבין שני אחים, לד"ר אהרון יוסף אגרנט (1881–1946), יו"ר הסתדרות רופאי השיניים בישראל ופעיל ציוני, ולפנינה בת שמעון שניצר.
הוריו היגרו לארצות הברית מחיסלוויצ'י שברוסיה זמן קצר לפני לידתו.
אביו ואמו נישאו לאחר שהסכים אהרון לבקשת משפחתה של פנינה שיצטרף אליהם במסע הגירתה של המשפחה לאמריקה, והם היגרו בצל פרעות קישינב בשנת 1904. אביו בא מרקע של משפחה ליטאית אך עזב את העולם החרדי האורתודוקסי בצעירותו והוקסם מתנועת ההשכלה.
בבית המשפחה שמרו על אורח חיים מסורתי.
אביו התפרנס מהוראת עברית והיה ציוני שביקש לעלות לארץ ישראל.
אגרנט גדל בשיקגו ולמד בבתי ספר יהודיים.
הוא גדל לתודעה חברתית עמוקה, ציוני עם תחושת שייכות לארצות הברית.
הוא אהד את השופט היהודי-ציוני לואי ברנדייס, הזדעזע מהקרע בתנועה הציונית בדמות העימות, על פסים תרבותיים, בין ברנדייס לד"ר חיים ויצמן, יו"ר ההסתדרות הציונית העולמית.
כמו כן הוא הזדהה עם מאבקה של "התנועה הפרוגרסיבית" האמריקאית בהנהגתו של הסנאטור רוברט לה פולט, שהייתה לה אחיזה רבה באזור מגוריו בשיקגו.
כמו כן העריץ את אברהם לינקולן והצטיין בידיעת ההיסטוריה של ארצות הברית.
בהיותו נער השתתף עם חבריו בהוצאה לאור מדי שנה של עלון ציוני בשם "ההרצליאני" שדן בין היתר בפערים בין היות אדם ציוני מחד ואזרח נאמן לארצות הברית מאידך.
בשנת 1922 הוקפץ כיתה בבית הספר וסיים את לימודיו כדי לעלות עם משפחתו ארצה.
המשפחה התיישבה בתל אביב ואגרנט למד לזמן מה בגמנסיה העברית הרצליה.
המשפחה התקשתה להסתגל ולהתפרנס, וכעבור מספר חודשים נאלצה לרדת מהארץ ושבה לארצות הברית.
כבר אז, מלימוד בבית, ידע שמעון את השפה העברית על בוריה.
אגרנט הצטיין בלימודי היסטוריה ופילוסופיה, ובשובו לאמריקה החל ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת שיקגו.
הוא הגה ללא הרף בדיונים הנוגעים לציונות, וכל מאמריו עסקו בה.
אף שבבית הספר הצטיין, באוניברסיטה ציוניו היו ממוצעים והוא לא בלט.
אגרנט התעניין בייחוד במשפט החוקתי, ובלימודיו נחשף בידי מרציו גם לגישת הפורמליזם המשפטי, לפיה יש להתייחס לחוק כמות שהוא שחור על גבי לבן, וגם לגישה היריבה, לפיה יש למערכת המשפטית חלק בעיצובה של החברה.
אגרנט העיד שהמרצה שהשפיע עליו יותר מכל היה ארנסט פרוינד .
במקביל ללימודיו באוניברסיטה אגרנט לימד עברית בבית ספר יהודי בעיר לפרנסתו והיה אחראי על שיעורי העברית בבית הספר היהודי בו לימד.
כן היה פעיל בארגון הסטודנטים הציונים "אבוקה" בשיקגו.
אגרנט התרשם לחיוב מתנועת העבודה ודרך שותפותו ב"אבוקה" עמל על חיזוק הקשרים בין סטודנטים ציונים באמריקה לבין הציונות החלוצית בארץ ישראל.
כמו כן קידם דרך הארגון איסוף כספים למיזמי בנייה חלוציים בארץ ישראל המנדטורית.
דרך ארגון "אבוקה" התיידד עם הפעיל הציוני יצחק צ'יזיק.
בשנת 1926 קיבל תואר ראשון בפילוסופיה מאוניברסיטת שיקגו ובהמשך קיבל תואר במשפטים מאותה אוניברסיטה.
בשנת 1929 עלו בני משפחתו, הוריו ואחיו, ארצה, מה שהגביר, לצד החדשות על מאורעות תרפ"ט, את לבטיו והאיץ על החלטתו לעלות ארצה גם כן.
עלייה ארצה, נישואים ועריכת דין
לאחר שעבר את מבחני הלשכה האמריקאית וקיבל רישיון עורך דין, ולאחר שרכש לעצמו נשק אישי, אקדח, למטרות הגנה עצמית, גמלה בליבו ההחלטה לעלות ארצה.
בתור מתמחה מתחיל הועסק ללא שכר ונתמך לשם פרנסתו בעזרת הוריו.
כאשר קיבל ותק החל גם לקבל משכורת סדירה.
לאחר סיום תקופת ההתמחות שלו החל לעסוק כעורך דין פרטי בחיפה, גם משום שהייתה מרכז ציבורי גדול וגם כדי להיות קרוב למשפחתו.
אגרנט פתח משרד עורכי דין בשותפות עם יעקב הלוי בדרך יפו.
בין השאר עבד עבור ועד הקהילה בחיפה בסיוע לעולים שנכנסו לארץ ישראל נגד חוקי המנדט הבריטי ונכלאו בכלא עכו.
אל מול קשיי ההעפלה נחשף אגרנט לראשונה מיד ראשונה לחלק בציונות שנבע והונע מתוך רדיפות וכתוצאה מאנטישמיות, כאשר הימים ימי העלייה מגרמניה בצל עליית המשטר הנאצי.
נוכח מאורעות תרצ"ו (המרד הערבי הגדול), התנדב אגרנט לשורות ארגון "ההגנה" לעמדת שמירה לילית בחיפה.
בימי הפרעות סירב להעביר את משרד עורכי הדין שלו מהרובע המעורב בדרך יפו אל רובע הדר הכרמל היהודי, שכן חשש מהשלכותיה של צמצום ההתיישבות היהודית בעקבות התוקפנות הערבית.
מבחינה פוליטית אגרנט התלהב מרעיון הדו-קיום של תנועת "ברית שלום" אך היה ספקן באשר לסיכויי הצלחתה ובהדרגה, נוכח מאורעות ועימותים, הגיע למסקנה שהיישוב בהכרח עומד לפני התנגשות אלימה כוללת מול ערביי ישראל.
אגרנט היה חסיד של אחדות לאומית וראה בה נדבך הכרחי בתחייה הלאומית של העם היהודי, ומתוך כך הוא גינה את פרישתו של זאב ז'בוטינסקי מהקונגרס הציוני העולמי בשנת 1933 והזדעזע באותה שנה בעקבות רצח ארלוזורוב.
מבחינת עיסוקו המשפטי, אגרנט, לצד זה שהיה עורך דין, העמיק במחקר המשפטי ובהרחבת היריעה, ורכש את הקודקס האנציקלופדי הכביר "חוקי אנגליה" מאת לורד הולסברי (Halsbury's Laws of England), על עשרות כרכיו.
בנובמבר 1933 התארס, ובמאי 1934 נישא אגרנט לכרמל פרידלנדר, בת לישראל פרידלנדר ולליליאן לבית בנטוויץ'.
דודה של אשתו, אחי אמה, נורמן בנטוויץ', שהיה היועץ המשפטי הראשון לממשלת המנדט, סייע לאגרנט לבחור במשרת שופט, ואף המליץ עליו בפני הנציב העליון.
באותה התקופה היה מקובל להשתמש בקשרים כדי להשיג המלצות ודרכן מינויים, אך אגרנט סירב להשתמש בהמלצה ובמקום זאת עשה את הדרך הארוכה והפורמלית להתקבל למשרת שופט.
אגרנט העדיף את תפקידו של השופט, אשר שופט על בסיס אובייקטיביות משפטית ללא צורך להיות כפוף לצורך לייצג את הלקוח, והעדיף הכנסה מסודרת כעובד ציבור מאשר החיפוש אחר לקוחות שהיא מנת חלקו של עורך דין.
על מנת לקבל את משרת השופט נדרש אגרנט לוותר על אזרחותו האמריקאית, וזאת עשה לאחר לבטים רבים.
על מקומה ניתנה לו אזרחות ארץ-ישראלית.
ב-1940, תחת שלטון המנדט הבריטי, מונה לשופט בבית המשפט השלום בחיפה.
במשכן היה אחד משני שופטים יהודים, לצד משה לנדוי, שהיה לשותפו לעשרות השנים הבאות.
בין היתר התיידד בבית המשפט עם עמיתו השופט הערבי אחמד ביי ח'ליל.
בשלב מוקדם אימץ אגרנט גישה שבה כתב פסקי דין ארוכים ומלאי נימוקים, והוא בלט כשופט מוכשר.
לפי עדותו האישית, תמיד ידע את התוצאה של פסק הדין שעמד לכתוב כבר בתחילתו, ובנימוקיו הרבים, כך הסביר, כתב לעצמו.
פעמים רבות גם העלה הצדקות וחיזוקים לטיעוניו מתוך המשפט העברי.
עיקר עיסוקו כשופט השלום נגע לדיני שטרות וקניין, ומיעט לפסוק בתביעות פליליות.
שלא כנוהג המשפטי, בשנת 1943 זקן השופטים פרדריק גורדון-סמית, שעמד בראש בית המשפט לערעורים, הקודקוד של מערכת המשפט המנדטורית, ציין אותו לשבח.
בימים של משבר בשוק הדיור, בצל מלחמת העולם השנייה, הגיעו לפתחו תביעות פינוי רבות, והוא לעיתים אף נהג להגיע לבתים בהם נגעו התיקים והשתדל להגיע לפסיקות שיש בהן משום פשרה והסכמה בין שני הצדדים.
בימי תנועת המרי העברי הגיע העימות בין היישוב היהודי לרשויות המנדט לשיאו, ובעקבות השבת השחורה, מבצע רחב לסיכול הפעילות המחתרתית היהודית ברחבי ארץ ישראל, הוטל עוצר בעיר חיפה.
אגרנט הובל מביתו במשוריין של הצבא הבריטי אל אולם בית המשפט ובו נדרש לשפוט את כל מפרי העוצר.
בלחץ רשויות השלטון הרשיע אותם בעבירה, אך דן אותם לקנסות מקלים.
בשנת 1947 הומלץ לקדמו למשרת שופט בבית המשפט המחוזי, אך המינוי הוקפא בעקבות החלטת כ"ט בנובמבר (החלטה 181) ופריצתה של מלחמת העצמאות.
במהלך מלחמת העצמאות והקרב על חיפה אגרנט המשיך לעבוד במשכן בית משפט השלום, תחת איומי צלפים ויריות ברחובות.
הרשויות המנדטוריות, על סף סיום תפקידן, סירבו לקבל דחיית דינים והעבודה המשפטית נמשכה, גם כשבהדרגה עזבו השופטים הערבים את העיר במנוסה, ובסופו של יום עזבו גם השופטים הבריטים.
שבוע לאחר ההכרזה על הקמת המדינה הגיעו אגרנט ולנדוי למשכן בית המשפט ומצאוהו סגור ונעול, כשהם שני השופטים היחידים שלו שעוד נותרו בארץ.
אגרנט היה מלא ציפייה מהמערכת המשפטית של מדינת ישראל החדשה, וביחד עם עמיתיו השופטים ציפה בין היתר לכתיבתה של חוקה למדינת ישראל בחודשים הקרבים, ציפייה שהכזיבה.
בקיץ 1948 נעשה אגרנט לנשיא בית המשפט המחוזי בחיפה.
עם ייסודו של בית המשפט העליון של מדינת ישראל בשנת 1948 היה שמו של אגרנט בין השמות הראשונים שהועלו לשמש בו כשופט, אולם הוא לא נמנה בין חמשת השופטים הראשונים (עקב העובדה שרק זמן קצר לפני כן מונה לבית המשפט המחוזי, והשופט חשין, שנבחר במקומו, היה שופט מחוזי ותיק יחסית).
אמנם מועמדותו להרכב השופטים הראשון לא התקבלה, אך שר המשפטים, פנחס רוזן, שהתרשם מסגולותיו המקצועיות של אגרנט, הבטיח לו שיקבל משרה של שופט עליון ברגע שאחת כזאת תתפנה.
בדצמבר 1948 מונה לשופט בבית המשפט העליון בפועל, מינוי שהוארך באוקטובר 1949 וב-2 בינואר 1950 מונה במינוי של קבע.
בשנת 1950 נקרא אגרנט לעמוד בראשות ועדה שחקרה את רצח המתווך מטעם האו"ם, הרוזן השוודי פולקה ברנדוט, בידי מתנקשים ממחתרת לח"י במהלכה של מלחמת העצמאות.
בדו"ח שהגיש קבע אגרנט שהכשלים בתפקודה של משטרת ישראל נגרמו עקב המעמסה הכבדה שהוטלה על הארגון מיד עם הקמתו ושלל את הטענה לפיה האחריות לרצח מוטלת על מנהיגי המדינה.
הדו"ח, שכלל סעיפים ביקורתיים על ממשלת ישראל, נשמר תחת סיווג "סודי ביותר" במשך ארבעים שנה.
בצעירותו אגרנט ראה ערך עליון ב"תיקון עולם", וראה במשפט כלי לעיצובה של החברה.
בהדרגה עם השנים נעשה שמרן ופרגמטי, והחל מצדד בריסון משפטי ובפורמליזם בתיקים שונים.
הבולטים שבתיקיו הם תקדימים בפני עצמם, אך לצידם גם פסיקות שונות שמפגינות יישור קו, מנמקות מצב קיים ומעמיקות את הפורמליזם.
כמו כן, גם מעמדן של זכויות האזרח וחירויותיו לא הוגדר עם קום המדינה, שירשה את החקיקה המנדטורית שקדמה לה.
בסופו של יום היה זה אגרנט שקיבע, בדיונים תקדימיים שנגעו לחירויות האדם, את החשיבות של הרשות השופטת בשמירה עליהם ואת המעמד שלהן בחקיקה ובשפיטה הישראלית.
כאשר הגיע לפתחו של אגרנט ערעור בתיק 'פודמסקי נגד היועץ המשפטי לממשלה', ניצל אותו כדי להגדיר בפסק הדין את מעמדם של זכויות האדם בישראל.
הפרשה נגעה לחבורת פושעים שאיימה על שוטרים לשחרר ממאסר חבר שלהם.
הם נעצרו אך הסנגור שלהם טען שכיוון שהאסיר כבר אמור היה להשתחרר שכן סיים את הזמן הקצוב בו אמור היה לרצות מאסר, הרי שהמשטרה היא שהפרה את החוק.
במהלך המשפט התברר שהשוטרים פעלו בתום לב, ולא ידעו שם זמן המאסר של אותו אסיר.
המחוזי הרשיע את פודמסקי וחבורתו, וכמוהו גם העליון.
אך בדיון נקרתה לעברו של אגרנט הזדמנות להרחיב בעניין הזכויות, שכן התיק מתעסק בין היתר בהרשעה בעוון פעולה שנעשתה מתוך הכרה בעצם היותה פלילית או לאו.
בפסק הדין הגדיר אגרנט שלושה סוגי זכויות אזרחיות המעוגנות בשפיטה הישראלית, וקבע שאמנם לא הייתה עוד בידי השוטרים הסמכות להחזיק את האסיר, אך הם לא ידעו זאת, ופעלו מתוך הכרה שעליהם למנוע את בריחתו של האסיר.
מכאן שלא ניתן להרשיע אותם בדבר.
חשיבותו של פסק הדין, מעבר לכך שהוא מאשרר את הכרעת בית המשפט המחוזי, נעוצה בכך שהרשות השופטת למעשה מגדירה את מעמדן של זכויות האזרח השונות בחברה הישראלית, פעולה נחוצה שהרשויות המחוקקת והמבצעת נמנעו מלעשותו.
כמו כן, תקדים נוסף בפסק הדין הוא ההצבה של אגרנט גוף ציבורי (המשטרה) וגורם פרטי כבני אותו משקל בפני החוק, כמקובל בדמוקרטיות מערביות.
פסק הדין בבג"ץ פודמסקי (1952) ניתן בתקופה שלרשות השופטת היו מעט מאוד סמכויות מוגדרות, והיא נאלצה להגדיר אותם בעצמה.
אגרנט יישר קו עם התפיסה הפורמליסטית ועמד לימין המשטרה, אך לצד זאת החל לפעול להסדר מעמדם של זכויות הפרט בעצמו, דרך תקדים משפטי, משהבין שהרשויות האחרות לא מקדמות את העניין.
בסמוך לפרסום פסק הדין שר השופטים דב יוסף ביקר נחרצות את קבלת ההחלטות של שופטים בדינים פליליים וטען בפומבי שהם מקלים ומתירנים יתר על המידה.
המאורע וחיצי הביקורת שהוטחו במערכת המשפטית, דווקא מצידו של העומד בראשה ברשות המבצעת, הבליטה את מעמדה המעורער של הרשות השופטת.
בשנת 1953 הגיע לבג"ץ הדיון בתיק חברת קול העם נ' שר הפנים, שבו קבע אגרנט תקדים חד משמעי ומיצב אחת ולתמיד את מעמדה של הרשות השופטת כמגינת זכויות הפרט.
בפני בית המשפט עמד תיק ובו העיתון קול העם הקומוניסטי הטיח האשמות והוקיע מדי יום את הממשלה והעומדים בראשה.
שר הפנים החליט להשעות את פעילות העיתון מתוקף צו מנדטורי שאפשר לו לעשות זאת ללא הגבלת זמן, אשר תאם את שיטת המשטר הקולוניאלית מימי השלטון הבריטי על הארץ.
החברה של העיתון הגישה עתירה שהגיעה לבג"ץ.
בפסק דין שניתן פה אחר, אשר נכתב בידי אגרנט, קבע בג"ץ שחופש הביטוי היא זכות בסיסית בדמוקרטיה וקיים צורך הכרחי לשמור עליה.
פסק הדין ביטל את הצו של שר הפנים.
במסגרת פסק הדין ביצע אגרנט השוואה בין משטרים דמוקרטים לאוטוקרטים, והסביר את החשיבות של חופש הביטוי לא רק לזכויות הפרט אלא לצורכי הכלל:
בהמשך אגרנט מתייחס לשאלת המגבלות של חופש הביטוי, בייחוד כאשר הזכות עלולה לבוא על חשבון הביטחון הלאומי.
בהקשר זה אגרנט שואב השראה מפסיקתו של השופט האמריקאי אוליבר ונדל הולמס הבן, לפי במידה שחופש הביטוי מהווה "סכנה ברורה ומיידית" לציבור במקרה ספציפי ניתן ויש למסגר ולבלום אותו.
מתוך פסק דין שכתב אגרנט:
במיוחד מייחס אגרנט, בהקשר לבג"ץ קול העם, חשיבות לקטע במגילת העצמאות הקובע כי מדינת ישראל: "תהא מושתתת על יסודות החירות, הצדק והשלום לאור חזונם של נביאי ישראל".
בקביעה תקדימית זאת עוקף אגרנט החלטה קודמת של השופט יצחק אולשן לפיה מגילת העצמאות לא עומדת בפני עצמה כבעלת מעמד חוקי.
עתה קיבע לה אגרנט מעמד חוקתי העולה על זה של כל חוק אחר, ובתוך כך הפך אותה ליסוד ההגנה המשפטית על העקרונות שעל בסיסן הוקמה מדינת ישראל בהיעדרה של חוקה סדירה.
אגרנט עמד בראש המוטב וכתב את פסק הדין בערעור של משפט קסטנר, ובהמשך לקח חלק מרכזי בכתיבת פסק הדין בערעור של אדולף אייכמן לעליון, שני משפטים שהרעידו את אמות הסיפים במדינת ישראל לאורכן של שנות החמישים וראשית שנות השישים.
בשונה מחבריו למוטב השופטים, אגרנט לא חווה אישית את השואה וגם בני משפחתו ומקורביו לא חוו אותה.
העיסוק הארוך והכבד בתיקים הללו השפיע במידה על בריאותו כמו גם על דרכו השיפוטית ותפיסתו את החברה, באופן שבא לידי ביטוי במשפטים מאוחרים יותר.
ישראל קסטנר היה נציגה של קהילת יהודי הונגריה בפני המשטר הנאצי במהלך השואה.
הוא ניסה, דרך מגעים עם אישים כגון אדולף אייכמן, להציל כמה שיותר יהודים שיכל מהטלפיים של הצורר הנאצי, נמנע מלפרסם בפומבי וליידע את הקהילות יהודיות במשלוחי הרכבות למחנות ההשמדה ובתום המלחמה אף הגן במשפטי נירנברג על פושע המלחמה הנאצי קורט בכר שהיה מעורב במגעים עמו בהונגריה.
כאשר הפובליציסט מלכיאל גרינוולד הוקיע את קסטנר בפומבי בשנת 1953, היה האחרון עובד ציבור בממשלה.
היועץ המשפטי לממשלה, חיים כהן, כעס על מה שראה כדיבה חמורה, ושכנע את קסטנר לתבוע את גרינוולד בדיבה, שכן האחרון טען שבעקיפין תרם לרצח מאות אלפי יהודים.
במהלך המשפט הסניגור של גרינוולד שמואל תמיר הוקיע את קסטנר בלשון חוצבת להבות, וכמוהו גם השופט בנימין הלוי, שקבע בפסק דינו שקסטנר "מכר את נשמתו לשטן".
קסטנר ערער לבית המשפט העליון והארץ געשה מספר שנים סביב המשפט.
מבחינת רבים קסטנר היה דוגמה מייצגת עבור הבגידה של יהודי באחיו היהודי במהלך השואה, עבור היודנראט ועבור ההליכה "כצאן לטבח".
אגרנט למד את הנושא לעומקו ובמשך מספר חודשים שקד על כתיבת פסק הדין, שהשתרע על כמעט מאתיים עמודים, ובו ניסה בין היתר להפחית את גובה הלהבות, ולהוציא את הדיון הרגשי ככל שיכל, בייחוד לאחר שזה כיסה את דבריהם של תמיר והלוי.
הפרשה הייתה מאוד משמעותית בדעת הקהל, וטענותיו של תמיר שקסטנר מייצג בין היתר את אוזלת היד של היישוב היהודי במהלך השואה, בראשו הנהגת מפא"י, השליך על הבחירות לכנסת השלישית, בחירות שבמהלכן שימש אגרנט יו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת.
במהלך הדיון בבג"ץ קסטנר נרצח, ולאגרנט הוצמדו שומרי ראש.
הקושי העיקרי, כהגדרתו של אגרנט, בבואו לשפוט את הנושא, היה כיצד ניתן לשפוט יהודי על מעשיו בעוד היה נתון לחסדו של הצורר הנאצי.
לאורך התקופה בה ייצג את הקהילה היהודית בהונגריה בפני הרשויות, קסטנר הוחזק בידי הגסטפו, שלעיתים גם התעללו בו.
אגרנט ניסה לבחון האם מבחינת הצופה מהצד, האדם ברחוב, מעשיו של קסטנר היו נחשבים לגיטימיים.
בפסק הדין קבע שקסטנר האמין שבמשא ומתן עם אייכמן הוא יצליח להציל מעטים, בעוד שבלעדיו כולם יושמדו.
אגרנט, בסקירה היסטורית רחבה, דחה את הטענה של מתנגדי קסטנר שאילו היה מפרסם בקרב היהודים את דבר ההשמדה הם היו מסוגלים להתקומם ולהתמרד.
אגרנט גם ניסה להתייחס לאירועים מנקודת מבטו של קסטנר במהלך השואה, בהתייחס רק לדברים שהיו ידועים לו באותה העת תוך כדי זה שהוא שם בצד את העובדות שידועות לו ולמעורבים במשפט שנים מאוחר יותר, ברטרוספקטיבה ובידיעה שבדיעבד.
באשר להאשמת קסטנר, מתייחס אגרנט לקבע מן הפילוסופיה של המוסר:
במשפט היו ארבעה סעיפי האשמות בדיבה, ובפסק הדין שלו אגרנט שלל את שלוש ההאשמות הראשונות, בהן טען גרינוולד שקסטנר היה משתף פעולה עם הנאצים, שקסטנר לקח חלק בהשמדת יהודי הונגריה (אמנם לא בכוונת מכוון) ושקסטנר לקח חלק בביזת הרכוש של יהודים.
אגרנט כן הסכים עם הסעיף הרביעי בהאשמות של גרינוולד, והצטרף לגינוי של קסטנר שהגן על פושע המלחמה קורט בכר במשפטי נירנברג.
באשר לשאלת היות קסטנר משתף פעולה, אגרנט התייחס לצורך בראיות של כוונות מעידות, ראיות שלא היו קיימות, ומכאן שלא ניתן להרשיע את קסטנר באופן פלילי.
אגרנט קבע בפסק דינו כי: קסטנר היה מודע לכך שהוא מנהל משא ומתן עם הנאצים על עסקה של הצלת יהודים בתמורה לממון, משאיות ואספקה לגרמניה: "סחורה תמורת דם", מגעים שבסופו של יום לא הבשילו.
אגרנט מביא עדויות מתוך שיחות בין קסטנר לנציגי הג'וינט המוכיחות את דעתו באותה העת, לפיה המשא ומתן עם אייכמן והנאצים הוא הדרך היחידה שתאפשר את הצלתם של חלק מהיהודים ותחסוך את ההשמדה מכולם.
במשפט הערעור לבית המשפט העליון קבע אגרנט: "את קסטנר תשפוט ההיסטוריה ולא בית המשפט".
פסק דינו, שניקה במידה את שמו של קסטנר ואת תדמיתו, האמנם לאחר שכבר לא היה בין החיים, התקבל על דעת הרוב והצטרפו אליו הנשיא אולשן והשופט חשין.
דעת מיעוט ניתנה על ידי השופטים משה זילברג ודוד גויטיין.
כאשר הגיע בשנת 1961 הערעור במשפט אייכמן לבית המשפט העליון, הנשיא אולשן ניצח על כתיבתו של פסק דין אחיד וחילק את כתיבתו בין השופטים במותב.
על אגרנט הוטל לכתוב, במידה רבה כתגובה לביקורת מחוץ לישראל, את ההצדקה לכך שדווקא מדינת היהודים היא שתשפוט את אייכמן.
אגרנט מציב בכתיבתו את ההאשמה בחוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם כחלק ממערכת המשפט הבינלאומי, כהסתעפות של פשעים נגד האנושות ולא כחוק נבדל הקיים במנותק ממערכת החוק והצדק של העולם המערבי.
בהרשעתו של אייכמן ובגזירת עונשו אגרנט ויתר בפעם היחידה בחייו על עיקרון ההימנעות מעונש מוות שהיה יקר לליבו כאשר יישר קו עם חבריו למוטב ותמך בהוצאתו להורג של אדולף אייכמן.
ב-29 בפברואר 1960 מונה אגרנט לממלא מקום קבוע לנשיא בית המשפט העליון.
כן שימש בשנים 1954–1966 במשרת פרופסור אורח למשפט פלילי באוניברסיטה העברית.
בשנת 1962 מונה לעמוד בראש 'ועדת המשפטנים בדבר סמכויות היועץ המשפטי לממשלה' שכונתה על שמו ועדת אגרנט (הראשונה).
הוועדה בראשותו הציגה לממשלה בחוות דעתה את מבנה סמכויותיו של היועץ, יחסיו עם שר המשפטים ועם הממשלה, ותוקפה של חוות דעתו ביחס לממשלה וביחס לרשויותיה המנהליות.
מסקנותיה של ועדת אגרנט השפיעו על הגדרת תפקיד היועץ המשפטי לממשלה עשרות שנים קדימה והן עדיין מהוות נושא לדיון משפטי ער.
הוועדה הוקמה בידי הממשלה בעקבות עימות בין שר המשפטים דב יוסף ליועץ המשפטי גדעון האוזנר, שמונה לתפקיד על ידי קודמו של יוסף, פנחס רוזן.
השניים לא הסכימו באשר לחלוקת הסמכויות ביניהם, בעוד דב יוסף טוען שעל היועץ להיות כפוף לו כפי שהיה במסגרת המנדטורית בעוד האוזנר מתייחס לקבוע בחוק לפיו הוא הראש המקצועי של משרד המשפטים, בעוד השר הוא ראש המערכת הפוליטית של המשרד.
נקודת המוצא של אגרנט היא במערכת האמריקאית, בה התובע הכללי של ארצות הברית הוא גם חבר קבינט המקורב לנשיא וגם ראש מערכת מקצועי, ומכאן שהמקבילה האמריקאית היא משרה אחת לשר המשפטים וליועץ המשפטי.
אגרנט ביצע את ההבדלה בין השיטות, והתייחס לתפקידו של היועץ המשפטי לקדם את עשיית הצדק בחברה ישראלית במסגרת פעילות המשרד ובמקביל שמירת שלטון החוק בדרגים הגבוהים, ובייחוד בקרב הממשלה.
מכאן קבע אגרנט שעל היועץ המשפטי להיות עצמאי במידה רבה בסמכויותיו ועצמאי פוליטית כדי להבטיח שיוכל להיות שופט אובייקטיבי של משמר שלטון החוק ברשות המבצעת.
לצד זאת קבעה הוועדה שהיועץ לא פועל על דעת עצמו, ועליו להתייעץ עם השר הממונה, בייחוד במקרים שאינם מוגבלים לנושאים משפטיים, ונוגעים בביטחון ובמדינאות.
בנוסף שמר אגרנט על סמכות השר לפטר את היועץ המשפטי ולנטרל את סמכויותיו.
הוועדה לצד זאת קבעה שצעד מסוג זה, של האצלת סמכויות או לקיחתן לידיו של השר תיעשה בצורה פומבית.
אגרנט היה ריאלי באשר למשמר שלטון החוק.
הביוגרפי שלו פנינה להב כתבה על מסקנותיו כתוצאה מהוועדה: "בישראל הייתה הממשלה, לא הכנסת, מוקד הכוח.
לא האחריות הפרלמנטרית ולא פיקוח הכנסת יכלו לגונן על שלטון החוק מפני ההסתננות הבלתי פוסקת של השפעות פוליטיות.
רק יועץ משפטי בלתי תלוי, ציבור רגיש ותקשורת עירנית יוכלו לעמוד בפרץ."
בכתיבת מעמדו ומהות תפקידו של היועץ המשפטי קבע אגרנט:
ב-18 במרץ 1965 התמנה לנשיא בית המשפט העליון כממשיכו של יצחק אולשן וכיהן בתפקיד זה עד לפרישתו ב-5 בספטמבר 1976, עם הגיעו לגיל הפרישה בהיותו בן שבעים.
כהונתו, של אחת עשרה שנים ושישה חודשים, היא מהארוכות בתולדות בית המשפט העליון.
בשנת 1972 נשקלה מועמדותו מטעם המערך (ממשלת מאיר השנייה) לבחירות לנשיאות ישראל באפריל 1973. אף שתפקיד נשיא המדינה קסם לו, אגרנט השיב בשלילה להצעה לאחר הרהור קל, שכן אהב והעדיף את עבודתו המשפטית.
אגרנט הוא חתן פרס ישראל למשפט לשנת ה'תשכ"ח.
זמן קצר לאחר שהתמנה לנשיא, הגיעה לידי בית המשפט העליון עתירה של הארגון הפוליטי אל-ארד שמועמדותו לכנסת תחת השם המפלגה הסוציאליסטית נפסלה בידי ועדת הבחירות המרכזית לכנסת.
הסיעה הפוליטית עמדה בתנאי הסף שהיו קבועים אותה עת בחוק ובכל זאת נפסלה מועמדותה, שכן נחשבה מסוכנת לקיומה של המדינה ומערכת הביטחון באופן אקטיבי ניסתה לפרק אותה.
אל-ארד הייתה תנועה ששאבה השראה מנאצריזם ומהלאומנות הערבית שחגגה אותה העת במזרח התיכון בשיא תפארתה.
בין מטרותיה הייתה מדינה פלסטינית בלא חלוקת הארץ והיא לא הכירה במדינת ישראל כמדינה יהודית.
מבחינה משפטית, היא ענתה על הדרישות לעמוד לבחירות לכנסת, וכאשר הגיע הדיון לבג"ץ היה צורך בכתיבה תקדימית, שמהווה אקטיביזם שיפוטי כדי להצדיק מצב שאינו תבוע בחוק הקיים, כדי לאשרר את ההחלטה של ועדת הבחירות.
העתירה הוגשה לפני כניסת שבת, ובערב שבת כינס אגרנט את מותב השופטים בביתו להתייעצות בנושא, מותב שכלל את יואל זוסמן וחיים כהן.
לאחר צאת השבת התיישב לכתוב את פסק הדין, שהפך לפס"ד הרוב כאשר זוסמן הצטרף אליו.
אגרנט דחה את מועמדותה של אל-ארד לכנסת, שכן אין לגוף המטיף להרס מדינת ישראל את הזכות לייצוג בבית המחוקקים.
הייתה זאת הפעם הראשונה בה ועדת הבחירות המרכזית פסלה מפלגה מהתמודדות.
השופט כהן, בדעת מיעוט, נצמד ללשון החוק הכתובה, לפיה אל-ארד עומדת בדרישות להתמודדות.
אגרנט מצידו דחה את הטענה של כהן וטען בעד אקטיביזם שיפוטי בתיק הספציפי שכן: שופט רשאי, אפילו חייב, לפרש את החוק כך שיוכל להתמודד עם בעיות השעה.
התיק נגע למשפט החוקתי, שכן בעצם עמידתה בתנאי החוק אל-ארד, על פניו, מקיימת את הדרישות הדמוקרטיות הנחוצות כדי להתמודד בכנסת.
ומניעת התמודדותה משולה למניעת חופש ההתאגדות ופגיעה במהות הדמוקרטית של המדינה.
אגרנט משיב שבבסיס קיומה של מדינת ישראל עומדת היותה מדינה יהודית ודמוקרטית, וקובע לגבי יהדותה של המדינה כי מדובר "נתון קונסטיטוציוני שאין להרהר אחריו".
במקרה המוצב לעיל נדרשת המדינה היהודית למעשה לאשר את קיומו של ארגון המעוניין להשמידה ואף לאפשר לו לקחת חלק בתהליך קבלת ההחלטות ברשות המחוקקת.
בתגובה לטענות שיש בשלילת מועמדותה של אל-ארד מעין פגיעה בדמוקרטיה, השיב אגרנט בטיעון של "דמוקרטיה מתגוננת".
אגרנט הצדיק את הטיעון תוך העלאת דוגמאות ממקרים בהיסטוריה: נפילת רפובליקת ויימאר ועליית גרמניה הנאצית, המלחמה הקרה ומלחמת האזרחים האמריקאית.
במקרים הללו התייחס לזה שארגונים רודניים על שלל צבעיהם מנצלים את הזכויות שמעניקה להם הדמוקרטיה כדי לחתור תחתיה.
בהקשר האמריקאי ציטט אגרנט מדברי הנשיא אברהם לינקולן: