tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סמית של האוניברסיטה העברית בירושלים, מומחה ל (מדע הגידול, הטיפוח והבציר של ענבים) ואונולוגיה (המדע והמחקר של יין וייצור היין), מהחוקרים הבולטים בחקר חקלאות היין בעולם.
בן עמי ברבדו נולד בשנת 1933, בן ליפה (לבית הכטמן) וזאב ברבדו, חקלאים ממושב אביחיל.
בשנת 1957 קיבל תואר ראשון, בשנת 1960 קיבל תואר שני, על עבודת גמר שכותרתה "מחקר במחלת העלעלת בהדרים", ובשנת 1966 קיבל תואר דוקטור, על עבודה שכותרתה "יעילות ניצול המים על ידי הגפן", כולם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1966–1967 שהה בפוסט-דוקטורט בתחנת הניסיונות החקלאית של קונטיקט בניו הייבן.
בשנת 1967 מונה למרצה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1972 עלה לדרגת מרצה בכיר.
בשנת 1979 מונה לפרופסור חבר במכון וולקני וב-1984 עלה לדרגת פרופסור מן המניין.
משנת 1970 היה חבר במועצת המנהלים של מכון היין הישראלי.
שימש כיושב ראש וחבר בוועדת המומחים של הארגון הבין-לאומי של הגפן והיין (OIV), ויושב ראש ענף הגפן של החברה הבינלאומית להורטיקולטורה (ISHS).
בשנת 2001 הקים יחד עם תלמידו, פרופ' עודד שוסיוב, את יקב כרמי יוסף, שבהמשך שונה שמו ליקב ברבדו.
ביוני 1958 נישא לרות קירשנבאום, ולהם ארבעה ילדים.
נפטר ב-26 באפריל 2023, והובא לקבורה בבית הקברות ברחובות.
בן פליפה (נולד ב-1998 במינכן) הוא שחקן קולנוע גרמני.
בן פליפה נולד במינכן ב-1998.
פליפה קיבל את תפקידו הראשון בסרט הקצר ג'ני שביימה לאה בקר, שהוקרן בבכורה בינואר 2017 בטקס פרס פסטיבל הסרטים מקס אופולס.
בשנה שלאחר מכן הוא הופיע בחמישה פרקים של סדרת הטלוויזיה Hit and Run בתור בן.
פליפה גילם את יאניק בסדרת הטלוויזיה Deadline .
בסדרת הדרמה של נטפליקס, "בני טובים" הוא גילם את הנס גסנר בשישה פרקים.
פליפה קיבל תפקיד גדול יותר בסרט הדרמה של קונסטנטין הץ " Gewalten", שבו שיחק את התפקיד של לוקאס.
הוא הופיע בשישה פרקים של Der Pass בשנת 2022.
2018: Hit and Run (סדרת אינטרנט/טלוויזיה, 5 פרקים)
2020: Stichtag ( (סדרת אינטרנט/טלוויזיה, 9 פרקים)
2020 הבוס (סדרת טלוויזיה, פרק אחד)
2021:בני טובים (סדרת טלוויזיה, 6 פרקים)
2021: לאהוב אותה (סדרת טלוויזיה, פרק אחד)
2022: מעבר הרים (סדרת טלוויזיה, 6 פרקים)
2022: Watzmann ermittelt (סדרת טלוויזיה, פרק אחד)
2022: SOKO שטוטגרט (סדרת טלוויזיה, פרק אחד)
בן עמי גפני היה קלע פאראלימפי נציג ישראל במשחקים הפאראלימפיים ארנהם (1980).
בשנת 1942 הצטרף לאצ"ל ושירת עם שני אחיו גרשון ואליעזר.
בשיא פעילותו היה האחראי הראשי על נשקים באזור תל אביב ולקח חלק בהעברת התחמושת וחומרי נפץ לפעולות התקפת שדות התעופה הבריטיים, הפריצה לכלא עכו ופיצוץ בית הבולשת הבריטית בחיפה.
בזמן התקפת האצ"ל על יפו נפצע בידו מכדור.
בהמשך שירת בחיל ההנדסה כחבלן וביוני 1948 נפצע מפיצוץ מוקש ליד בית חאנון ורגלו נקטעה מתחת לברך.
ב התחרה בקליעה בתחרות אקדח אוויר ודורג במקום ה-11 עם 343 נקודות.
גפני היה ממקימי לונה פארק תל אביב בשטח יפו בשנת 1950 ועמד בראש הצוות הטכני של המקום.
בן פרג' (נולד ב-17 ביולי 1975) הוא מגיש רדיו, צלם, מורה לצילום וקומיקאי ישראלי.
נולד בפתח תקווה, בן בכור לדליה ועזרא פרג' ממשפחת הצלמים פרג' המפורסמת.
אחיו הוא השחקן והיוצר קובי פרג'.
שירת כצלם צבאי בעיתון במחנה, ועם שחרורו שימש כצלם בעיתונות ואף ערך תערוכות צילום ברחבי הארץ.
הוא בוגר המדרשה לצילום ויצו צרפת ת"א, והיה גם תלמידו של היוצר עוזי חיטמן, תחתיו למד שירה.
ב-1994 היה שותף יחד עם אביו עזרא בהקמת העסק המשפחתי בפתח תקווה שמציע כיום חנות וסטודיו, ומעבדת צילום מקצועית וסטודיו לצילום.
בשנת 2005 החל להגיש פינת מוזיקת עולם קבועה בתוכנית הולך בחצות בגלי צה"ל בהגשת עומר בן-רובי, וגילם דמויות קומיות בתוכניות של ערן זרחוביץ' ושרון טייכר בגלי צה"ל וברדיו תל אביב ובהן המוביל יוסי תכלת, דורון מזר ואיש הפודטארק פנחס בודגוב.
בשנים האחרונות מגיש בחמישי ובשבת בצהריים יחד עם אחיו קובי את "בן וקובי פרג' בגל"צ", שם הוא מגלם דמויות שונות ובהן של הזמר מירו קובני, היועץ הביטחוני יחזקאל ביצור ויחצן המועדונים רמי ג'ואן.
עם איש התקשורת שחר אמאנו מגיש פרג' את "ציפורי לילה – עכשיו הזמן במזרחית" בימי שני בחצות.
פרג', המתגורר בפתח תקווה, נשוי להילה שבחון פרג' ולהם שלושה ילדים.
בן עמי מלכימן (5 במאי 1920 – 23 בינואר 1956) היה חקלאי ומדריך ישראלי, חבר מושב כפר יחזקאל.
הוא התנדב לסייע בקליטת עולים חדשים במושבי הנגב בשנות ה-50 של המאה ה-20, ושימש כרכז מדריכים מטעם תנועת המושבים.
מלכימן נרצח ב-1956 על ידי טרמפיסטים שהסיע, באירוע שזעזע את החברה הישראלית.
פעילותו תרמה לביסוס מושבי העולים בנגבץ.
מלכימן נולד בצפת בשנת 1920 להורים מחלוצי העלייה השנייה, נחום וציפורה מלכימן, שהיו מייסדי מושב כפר יחזקאל (שנקרא בתחילה עין טבעון).
אביו עבד כפועל חקלאי בראש פינה, ואמו שימשה כמיילדת בצפת.
המשפחה עברה לכפר יחזקאל, שם גדל מלכימן והתחנך במסגרת חקלאית.
הוא למד בבית הספר החקלאי כדורי ליד כפר תבור, במחזור ג' (1934–1938), שם רכש ידע מקצועי בחקלאות.
בשנות ה-30 וה-40 שירת מלכימן במסגרות ביטחוניות: בשנים 1939–1940 היה חבר בנוטרות ובמשמר האזורי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, התנדב לצבא הבריטי והצטרף לפלוגת התובלה 462 (1941–1944).
במהלך שירותו שרד את אסון טביעת האונייה "ארינפורה" במאי 1943, שבה נהרגו כ-140 חיילים עבריים; מלכימן קפץ למים וניצל על ידי אונייה יוונית.
לאחר המלחמה, בשנים 1945–1948, השתתף מלכימן בפעילות עלייה ב' באירופה כחלק מ"החבורה" – קבוצת פעילים באיטליה שסייעה בהעברת ניצולי שואה למחנות מעבר ולספינות מעפילים.
הוא היה שותף בארגון שיירות, ריכוז ציוד ומזון, והפעילות כללה סיכונים כמו שימוש במסמכים מזויפים והתחזות לחיילים בריטים.
במהלך פעילות זו פגש את אשתו לעתיד, ציפורה פרקש, ניצולת אושוויץ.
השניים נישאו בסוף 1947 ועלו לארץ באונייה.
בשנת 1948 נולד בנם הבכור יורם.
באותה שנה נהרג אביו של מלכימן, נחום, בתאונת דרכים.
לאחר שחרורו, חזר מלכימן לכפר יחזקאל, פיתח משק חקלאי גדול והיה פעיל בקהילה.
בשנת 1954 נענה מלכימן לקריאת ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שזימן בני מושבים ותיקים למפגש בשדה בוקר כדי להתגייס לסיוע במושבי העולים בנגב, שסבלו מקשיים ביטחוניים, כלכליים וחברתיים.
מלכימן התנדב כמדריך, וב-1955 מונה לרכז מדריכים מטעם חברת מת"ח (מפעלי תעסוקה חקלאית) של תנועת המושבים.
במערב הנגב הוקמה חוות ענק שסיפקה עבודה לרבים מהעולים שיושבו במושבים החדשים, ומלכימן שימש בה כאחראי.
במסגרת תפקידו נסע מדי שבוע בטנדר בין מושבים כמו תדהר, תקומה ושחר, תיאם פעילויות, פתר בעיות והדריך עולים בתחומי חקלאות, חינוך, שפה וחברה.
פעילות זו תרמה למניעת עזיבה המונית ולביסוס המושבים.
ב-23 בינואר 1956, בצומת מג'דל (אשקלון)-באר שבע, הסיע מלכימן שלושה טרמפיסטים: שני אחים עולים מעיראק ממעברת אשקלון (הצעיר בן 16–17) וגבר מגמגם בשם ל.ש.
האחים חשדו בל.ש כמסתנן והכו אותו; מלכימן הסיעם לתחנת משטרה באשקלון, שם התברר כי ל.ש אינו מסתנן.
בדרך חזרה התפתח ויכוח כאשר האחים דרשו נסיעה לכיסופים, ומלכימן סירב בשל דרכו לתדהר.
ליד מושב תקומה ירה האח הצעיר שתי יריות בעורפו של מלכימן מטווח קרוב באמצעות רובה צ'כי.
הטנדר נתקע בעץ, ל.ש נמלט, והאחים ברחו.
גופת מלכימן נמצאה יומיים לאחר מכן (25 בינואר) על ידי טרקטוריסט.
החקירה הובילה למעצר האחים תוך ימים, בעקבות ראיות כמו שקית לחם עם קבלה ממאפייה באשקלון.
תחילה חשדו במסתננים ערבים, אך התברר כי הרוצחים יהודים.
האח הצעיר, דוד קוקו, הורשע בהריגה (לא רצח בכוונה תחילה) בבית המשפט המחוזי בירושלים בפברואר 1957 ונידון ל-12 שנות מאסר, בהתחשב בגילו הצעיר ובחרטתו.
הוא שינה שמו לאחר שחרורו והשתקם.
הלווית מלכימן התקיימה ב-26 בינואר 1956 באולם תנועת המושבים בתל אביב, בהשתתפות דוד בן-גוריון, משה דיין וחברי כנסת.
הוא הובא לקבורה בבית העלמין בכפר יחזקאל.
שנה אחרי הירצחו של בן עמי מלכימן נטשה אלמנת,ו ציפורה מלכימן, את כפר יחזאל.
היא הייתה שרויה בצער כבד, מטופלת בילדים קטנים ולא הייתה מסוגלת להפעיל את המשק הגדול.
בנה יורם חזר להתגורר לאחר נישואיו בכפר יחזקאל, והקים את המשק מחדש.
הוא ורעייתו דפנה מתגוררים בכפר יחזקאל עד היום (2025), ולהם מפעל ליצור שמן זית ממטעי הזיתים הגדלים בנחלתם.
רבי בן-ציון הלברשטאם (מכונה ה"קדושת ציון" על שם ספרו; י' באייר ה'תרל"ד, 1874 – ד' באב ה'תש"א, 28 ביולי 1941) היה האדמו"ר השני מבאבוב, ומקים רשת ישיבות עץ חיים בגליציה.
נולד בבוקובסק שבגליציה לאדמו"ר מבאבוב רבי שלמה הלברשטאם (תר"ז-תרס"ה), שלימד בישיבת וישניצה, ולרבקה הענא.
אביו היה בנו של ר' מאיר נתן הלברשטאם, מבני ר' חיים הלברשטאם מצאנז, ואמו הייתה בת רבי יהושע מקמינקא.
נישא לתרצה בתו של רבי נפתלי ממעליץ, ולאחר שהתגרש ממנה נישא לחיה פראדיל (נפטרה בט"ז באדר ה'תשל"ד) בתו של רבי שלום אליעזר הלברשטאם (בנו של רבי חיים מצאנז וחתנו של רבי מרדכי דב מהורניסטייפול חתנו של רבי חיים מצאנז) ממנה נולדו לו ילדיו.
בשנת תרנ"ב (1892) עברה המשפחה לבאבוב, בשל מחלת האב.
העיירה באבוב נחשבה למקום שקט יותר ובריא יותר עבור האב.
לאחר זמן מה החריפה מחלת האב, ורבי בן ציון קיבל על עצמו את הרבנות במקומו.
בא' בתמוז תרס"ה (4 ביולי 1905) נפטר אביו, והחסידים הכתירו אותו כאדמו"ר מבאבוב.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה היה ר' בן ציון פליט באימפריה האוסטרו-הונגרית, ושב לפולין לאחר המלחמה.
הוא הקים מחדש את הישיבה בבאבוב, וקרא לה "ישיבת עץ חיים".
בהמשך הקים עשרות סניפים ברחבי גליציה ופולין והשפעתו על הנוער הייתה מרובה, ורבים שהתרחקו מהדת, חזרו בתשובה בזכותו.
השפעתו התפשטה במערב גליציה, וחסידות באבוב הייתה לחסידות הגדולה ביותר באזור.
בשנת 1931 עבר מבאבוב לטשיבין ווהקים בה את חצרו, וכן פתח במקום את ישיבתו.
בשנת 1936 חזר לגור בבאבוב.
הקים את "אגודת הרבנים דמערב גליציה", לארגון פעולות הדת.
היה בעל דעות קנאיות והתנגד לציונות ולאגודת ישראל, אך עם זאת גילה פתיחות בפעולותיו עם הנוער, ובשל כך נמתחה עליו ביקורת מחוגים קנאיים יותר.
הלחין למעלה מ-100 ניגונים, בין המפורסמים שבהם: "יה ריבון" "מקדש מלך" ו"מה אשיב".
שניים מלחניו הפכו לחלק בלתי נפרד מניגוני חב"ד ליובאוויטש, הניגון בך ה' חסיתי והניגון פרזות תשב ירושלים.
היה גם בעל כישרון ציור.
בעת פלישת הגרמנים לברית המועצות, שהה ר' בן ציון בלבוב, שנפלה בידי הנאצים ביולי 1941. הרבי התגורר באותה עת בביתו של אחד מחסידיו, אליהו אביגדור ברינר.
במשך כחודש הרב הסתתר בחדר שכוננית הסתירה את דלתו, אולם חבר ניסה לשכנעו לצאת ממקום מסתורו, בטענה שהגרמנים גילו אכזריות רבה יותר כלפי אלה שנתפסו במקומות מסתור.
כמו כן החבר טען שהגרמנים יכבדו את המסמכים הרשמיים של הרב, שהעידו על היותו תושב זר.
תחילה הרב לא קיבל את הטיעונים האלה, אך בסופו של דבר השתכנע.
ביום שישי, 25 ביולי, ראש חודש אב, הוא יצא ממקום מסתרו והתמקם בגלוי באחד מחדרי הדירה.
בימים שלפני 25 ביולי (א' באב) הורגשה תכונה לא אופיינית בקרב המשטרה האוקראינית בעיר.
היהודים השתדלו לא לצאת לרחובות.
השכם בבוקר באותו יום קבוצות של איכרים מכפרי הסביבה החלו נוהרים ללבוב.
הם התגודדו באזור תחנת המשטרה, ומשם יצאו לרחובות, מלווים בשוטרים אוקראינים, והחלו תוקפים כל יהודי שנקרה בדרכם בעזרת אלות, סכינים וגרזנים.
קבוצות יהודים הובלו לבית הקברות ונרצחו בברוטאליות.
גירוש יהודים מבתיהם, שכלל ביזה ושוד, החל אחה"צ.
השוטרים האוקראינים פעלו לפי רשימות שהוכנו מראש, וערכו את החיפושים בכל העיר.
הפוגרום נודע בשם "יום פטליורה", על שמו של המנהיג הצבאי האוקראיני האנטישמי סימון פטליורה.
פטליורה נרצח בפריז בשנת 1926 בתאריך זה בידי יהודי בשם שלום שוורצבארד כנקמה על רצח אלפי יהודים בשנת 1919. הגרמנים אישרו לאוקראינים לציין את יום השנה הזה בהשתלחות רצחנית ביהודים.
במשך שלושה ימים ההמון האוקראיני המשיך במהומות במחוז של לבוב.
האוקראינים לקחו קבוצות יהודים לבית הקברות היהודי ולכלא לונצ'קי (Lunecki) וטבחו בהם.
ההמון החליט להתרכז בעשירי ובמכובדי הקהילה היהודית.
שמו של ברינר, אצלו התאכסן הרב, היה ברשימה בשל עושרו ומעמדו.
הייתה לו אפשרות לברוח מפולין, אך הוא סירב להציל רק את עצמו ולהשאיר את היהודים הפקר.
בערך בשעה שש אחרי הצהריים של אותו יום, בזמן שהרב הסיר את התפילין של רבנו תם, הדלת נפתחה בפתאומיות וצעיר אוקראיני נכנס יחד עם הממונה המקומי על הבניין.
הצעיר האוקראיני הבין לאחר מבט מהיר ברב, שמדובר בדמות מכובדת, והורה לו להתלוות אליו.
בנו הצעיר של הרב, משה אהרן הלברשטאם, ראה את אביו נלקח מן הבית, והתחנן להצטרף כדי לעזור לאביו.
תחילה הצעיר האוקראיני התנגד, אך במהרה נעתר לבקשתו ולקח עמו גם את משה אהרון.
הם קובצו בקרן רחוב יחד עם שבויים נוספים מאזורים שונים של העיר.
שוטרים הועמדו על המשמר על מנת למנוע בריחות.
כשמספר השבויים הגיע למאה, השוטרים העמידו אותם בטור של שְלָשות, והורו להם לצעוד.
הרב היה חלש מכדי לעמוד בקצב הצעידה המהיר ועבר לסוף הטור, דבר שגרם לשוטרים להכותו באלותיהם ולהורות לו להזדרז.
ברינר אחז בידו האחת, ובנו משה אהרן אחז בידו האחרת, עד שהגיעו למפקדת הגסטאפו ששכנה ב–Polczinski 4. עד ראייה סיפר ש"הוא ראה מחלונו איך הרב, שהיה לבוש בבגדי השבת שלו, הותקף על ידי החיילים.
האוקראינים האכזריים הכו אותו בראשו עם קתות רוביהם, והכיפה שלו נפלה ארצה.
מדי פעם הרב רכן ארצה כדי להרימה, והם הכו אותו ביתר עוז".
בין השבויים היו הפעם חסיד באבוב, איצ'ה לסר, ושלושה חתנים של רבי בן ציון שהסתתרו בביתו.
היו אלה רבי יחזקאל הלברשטאם, רבי משה סטמפל, ורבי שלמה רובין.
כל בני המשפחה, בהנהגתו של בנו של הרב, רבי שלמה, הפכו עולמות בניסיונם להבטיח את שחרורם של השבויים, והציעו שוחד עצום, אך כל מאמציהם היו לריק.
לאחר שלושה ימים, ביום שני ד' באב (28 ביולי), הוצאו השבויים להורג ביער יאנובר (Yanover), בפאתי העיר.
יהודים אחדים שהצליחו לברוח סיפרו כי הרבי אמר להם לפני מותו: .
20,000 יהודים נטבחו באותו יום, ביניהם הרב, בנו ושלושת חתניו.
ירש את מקומו והחיה את חסידות באבוב שמרכזה בארצות הברית.
רבי חיים יהושע, נרצח בשואה.
בניו מכהנים ברבנות ואדמו"רות בארצות הברית.
הרב יחזקאל דוד (תרע"ד - כ"ה באדר ב' תשל"ח) האדמו"ר מפאקשיווניץ בבורו פארק, חתן רבי אברהם מפאקשיווניץ.
ילדיו מכהנים כיום כאדמו"רי פאקשיווניץ.
משה אהרן נרצח יחד עם אביו בד' באב ה'תש"א
דבורה לאה אשת רבי יעקב ישראל טברסקי מהורניסטייפול מילוואקי.
רבקה ביילא אשת רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם (בן רבי ישעיה מטשכויב) ובזיווג שני אשת הרב חיים פרלמן.
נחמה גולדה אשת הרב משה סטמפל (נרצח בשואה) ובזיווג שני אשת הרב יהושע פרישווסר (בניהם הם העשירים מלונדון).
ברכה אשת רבי שלמה רובין.
לאחר המלחמה נישאה לרבי יהודה לייב למברגר אב"ד סרנץ', אחיו של רבי משה נתן נטע למברגר ממאקאווא.
שיינדיל רייצא אשת הרב ישראל דוב ווייץ (נכד הרב ישראל דוב בער גילרנטר אב"ד ישניצה, בעל רביד הזהב).
גיטשא אשת הרב מרדכי צבי ליפשיץ.
מלכה אשת הרב ישראל יעקובר.
הרב בן ציון אבא שאול (כ"ט בתמוז ה'תרפ"ד, 31 ביולי 1924 – י"ט בתמוז ה'תשנ"ח, 13 ביולי 1998) היה ראש ישיבת פורת יוסף בירושלים ופוסק הלכה.
נולד בירושלים לבניה ולאליהו אבא שאול שעלה מהעיר לאר שבפרס.
בילדותו היה אביו גבאי בית הכנסת "אוהל רחל" בשכונת בית ישראל בירושלים.
גדל בשכונת שמואל הנביא בירושלים.
למד בתלמוד תורה בני ציון.
בגיל 11 החל ללמוד בישיבת פורת יוסף ונחשב כבר בבחרותו לעילוי עמקן ומהיר תפיסה, שם למד מהרב יעקב עדס, מחכם צדקה חוצין ומהרב יוסף בבליקי וכן מראש הישיבה הרב עזרא עטייה.
על ספסל הלימודים הכיר את בני גילו הרבנים עובדיה יוסף ומרדכי אליהו.
לאחר שנישא להדסה מסעודה בת הרב יוסף חיים שרבני, התגורר ברחוב אלקנה בשכונת תל ארזה שבירושלים, באותו בניין בו התגורר הרב עובדיה יוסף.
לימים התמנה לראש ישיבת פורת יוסף, עם הרב יהודה צדקה.
בשיעוריו היומיים שארכו כארבע שעות שם דגש נרחב בשיטות רש"י תוספות ורמב"ם על הסוגייא.
בשבתות מסר שיעורים בהלכה ובספר מנחת חינוך בבית הכנסת "אהל רחל" בירושלים.
בי"ג בסיון ה'תשמ"ג (מאי 1983), מיד לאחר שסיים להספיד בלוויה של הרב יעקב מוצפי, לקה באירוע מוחי וסבל משיתוק חלקי.
ספדו לו בין היתר הרב עובדיה יוסף והרב מרדכי אליהו.
בסוף ימיו ייסד עם בנו הרב אליהו אבא שאול את ישיבת אור לציון בירושלים.
בישיבה מכון להוצאת ספרים מכתביו שנכנסו גם ללימוד גם בעולם הישיבות האשכנזי.
על שמו ושם ספרו "אור לציון" יש רחובות בערים אשדוד, ביתר עילית ונתיבות, ותלמוד תורה בעיר נתניה.
הוא מתחשב רבות בדעתו של החזון איש, וכמוהו הוא סבור שתלמיד חכם שהגיע להוראה יכול להכריע בספקות מדעתו.
אופן לימודו היה עמקני והתעכב להבין כל מילה בסוגיית הגמרא שאותה למד.
את סגנון לימוד זה קיבל מרבו רבי עזרא עטיה.
בתחילה לא רצה להדפיס את ספריו, אולם לאחר שהחלים ממחלה קשה, שינה את דעתו.
אור לציון תשובות א - שאלות ותשובות על ד' חלקי השולחן ערוך, תשמ"ז
אור לציון תשובות ב - בענייני אורח חיים, עד סוף הלכות שבת (מקביל לסימנים א-שדמ בשולחן ערוך אורח חיים), תשנ"ג
אור לציון תשובות ג - המשך אורח חיים, הלכות ראש חודש עד סוף הלכות תעניות (מקביל לסימנים תיז-תקסח בשולחן ערוך), תשס"ה
אור לציון תשובות ד - המשך אורח חיים, הלכות ראש השנה עד סוף הלכות פורים (מקביל לסימנים תקפא-תרצז בשולחן ערוך), שנת תשע"ד
אור לציון תשובות ה - יורה דעה, הלכות שחיטה עד הלכות יין נסך (מקביל לסימנים א-קלח), תש"פ
אור לציון - שביעית - שו"ת בענייני שמיטה, ביאורים למשניות מסכת שביעית, וחידושים על הרמב"ם, תשנ"ד
אור לציון - על מסכת יבמות, תש"נ
אור לציון - על מסכת כתובות (חלק א) (חלק ב)
אור לציון - על מסכת קידושין, ג' חלקים
אור לציון חכמה ומוסר ("זיכרון הדסה") - דברי מוסר והשקפה לבחור ישיבה, תשנ"ה
אור לציון חכמה ומוסר חלק ב' - דברי מוסר והשקפה, תשפ"ג
הגדה של פסח אור לציון - לקט מדברי תורתו
תפארת ציון - הספדים עליו והספדים שנשא
ספרו אור לציון חלק ב' יצא לאור בשנת תשנ"ג, אחרי שלקה באירוע מוחי.
הרב עובדיה יוסף טען שאין לסמוך על חלק זה משום שלדעתו רבות מן התשובות בספר לא נכתבו על ידו אלא על ידי תלמידיו, ובשו"ת יביע אומר הרב מונה כמאתיים השגות על הפסיקות בספר זה.
עם זאת עורכי הספר, הרב משה פטרובר והרב שלמה ידידיה זעפראני הכחישו את הדברים בתוקף.
גם הרב אליעזר מלמד כתב שניכר כי הדברים הם של הרב אבא-שאול.
היה נשוי להדסה מסעודה (לבית שרבני).
בנם היחיד הרב אליהו אבא שאול כיהן כראש ישיבת אור לציון.
מאחיו: הרב יצחק - מחבר סדרת הספרים "שמחה לאיש".
יעקב שאול - מזכירו האישי של הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, ולימים מנהל מחלקת הישיבות במשרד הדתות.
דבורה - אלמנת הדיין הרב עמנואל זרביב אב"ד לשעבר בבית הדין הרבני בתל אביב.
אחיינו הוא הרב אברהם זרביב.
בנו יחידו הרב אליהו אבא שאול - ראש ישיבת אור לציון ירושלים
הרב ראובן אלבז - חבר מועצת חכמי התורה וראש ישיבת אור החיים ירושלים
הרב אליהו בן חיים - ראב"ד בית דין הספרדי בקווינס ניו יורק
הרב יצחק ברכה - ראש ישיבת עטרת יצחק, ירושלים
הרב בנימין בצרי - ראש ישיבת בית יוסף - רב שכונת קריית האבות ו' החדשה, באר שבע
הרב שאול גבאי - ראש ישיבת "אמרי דעת" בירושלים, ומחבר ספרי "שערי דעת"
הרב שמעון גבאי - ראש ישיבת "תפארת למשה" בנתניה
הרב יעקב זכריה - ראש ישיבת לב אליהו
הרב אליהו טופיק - ראש ישיבת באר יהודה
הרב יעקב יוסף - רב שכונת "גבעת משה" וראש מוסדות חזון יעקב - בורכוב ירושלים
הרב יהודה כהן - ראש ישיבת "יקירי ירושלים"
הרב בן ציון מוצפי - ראש ישיבת "בני ציון" בירושלים
הרב יעקב חיים סופר - מראשי ישיבת כף החיים בירושלים
הרב ברוך שרגא - אב"ד ירושלים ורב שכונת גבעת שפירא
הרב יעקב תופיק אביעזרי - רב העיר ביתר עילית
אלתר בן ציון גרשוני (י"א בתשרי ה'תר"ע, 25 בספטמבר 1909 – כ"ט בטבת ה'תשנ"ו, 21 בינואר 1996) היה סופר ומשורר עברי.
היה פעיל באגודת הסופרים והמשוררים הדתיים, וכתב שירים וסיפורים קצרים רבים לכתב העת של האגודה, מבוע, לעיתון לנוער "זרקור" ולכתבי-עת אחרים.
חיבר ופרסם גם ספרים של סיפוריו ושיריו.
נולד כבן ציון רומנוב בכפר ליובוניץ' (ליובוניצ'י ) שבאזור מינסק, ברוסיה הלבנה (בעת הולדתו בתחום המושב של האימפריה הרוסית), למרים מלכה לבית שטופלר ולישראל גרשון.
סבו, הרב שלום שכנא רומנוב, היה רב בקליצ'ב, וחיבר ספר בקבלה בשם "שר שלום".
על פי גרסה אחת, בגיל צעיר נתגלה כחולני, ועל כן נוסף לו השם "אלתר" [זקן] כסגולה לאריכות ימים.
למד ב"חדר מתוקן", וכך הכיר את העברית מגיל 3. כבר בגיל 8 חיבר שיר, שהוקרא בחתונה.
בקטנותו התייתם מאביו, ואמו שלחה אותו (בהיותו בן 15) לישיבת תומכי תמימים בקרמנצ'וג.
לאחר מכן למד בישיבה מחתרתית במינסק, שבה לימד ראש הישיבה הרב יהושע צימבליסט, ובה למדו גם הרב משה צבי נריה ואחיו, וכן הרב שאול ישראלי.
עלה לארץ ישראל ב-1932, בסיוע יקטרינה פשקובה, אשתו של מקסים גורקי, ולמד בישיבת חברון, עד נישואיו ב-1943. בישיבה זו היה 'רב פורים' באחת משנות לימודיו שם.
באותה תקופה החל לכתוב תחת שם העט בן ציון גרשוני על-שם אביו.
לאחר נישואיו עבד כמזכיר בישיבת קמניץ, ועם קום מדינת ישראל נקרא על ידי הרב אברהם חן למשרד החינוך, שבו עבד מ-1949 עד פרישתו לגמלאות.
במשרד החינוך כיהן כסגן מנהל המחלקה לתרבות תורנית, ובמסגרת זו ארגן הרצאות בנושאי יהדות ברחבי ישראל, ואף חיבר ספר על תולדות המהר"ל מפראג לתלמידים.
עמד בקשר עם רבנים וכן עם סופרים ומשוררים דתיים.
נפטר בכ"ט בטבת תשנ"ו, והוא בן 86 שנה.
היה נשוי לרחל שהאריכה ימים אחריו (נפטרה בגיל 96 בשנת ה'תשע"א ונקברה לצידו).
גרשוני היה חסיד חב"ד, אך לימודיו בישיבת חברון העצימו את פן ה"מוסר" (ה"ליטאי" יותר) אצלו, וכל ימיו שילב בין השניים.
היה מושפע ביותר מדרך המוסר של רבנו יונה, וחלק מסיפוריו מעבירים עולם מוסרי-תורני זה.
גרשוני כתב במגוון סוגות: סיפורים, שירים, הגיונות, רומנים, וחלק מהם פרסם כספרים:
המהר"ל מפראג - ספר על תולדות חייו של המהר"ל
במצודה הפרושה, תשכ"ג - זכה בפרס שפירא לספרות יפה, ומפרס זה מימן את הוצאת ספר השירים שלו
למשעול הבהיר - בהוצאת קריית ספר
בין תלמידים - סיפורים לנוער
גוילין נשרפין - רומן היסטורי על תקופת השואה
במאבק על הסף - רומן היסטורי על נפילת העיר העתיקה, שאותו כתב במשך 15 שנה
נגלות ונסתרות בחיים" הגיגים ורעיונות (הוצאת משאבים)
השתתף בכתיבת שבת בשבתו, יחד עם העורך הראשי אברהם שטאל.
סגנונו הספרותי רהוט וברור, ובעברית צחה ומשובחת.
שיריו עמוקים ולעיתים קשים להבנה.
כתב בשמות עט רבים, ובהם 'גן צבי', 'אבצן', 'א.
בן גני' - ראשי התיבות של שמו.
בן ציון ורבין (23 בינואר 1913 – 7 בדצמבר 2009) היה רופא ילדים ישראלי אשר כיהן במשך שנים רבות כמנהל מחלקה בבית החולים הדסה בתל אביב.
ורבין כיהן, בין היתר, כפרופסור לרפואת ילדים בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
בן ציון ורבין נולד בעיר אומסק שבסיביר ליוסף ורבין.
בגיל חמישה חודשים עלה לארץ ישראל עם משפחתו שהתגוררה בתחילה בשכונת נווה צדק, שם עברה עליה מלחמת העולם הראשונה.
עם גמר הלחימה עברה המשפחה להתגורר ברחוב אלנבי בתל אביב.
בשנת 1923 עברה המשפחה להתיישבות חלוצית ביישוב באר יעקב.
ורבין למד בגימנסיה העברית "הרצליה" אותה סיים ב-1930, ובשנת 1931 נסע לרומא ללימודי רפואה בספיאנצה - אוניברסיטת רומא, אותם סיים בשנת 1937.
לאחר גמר הלימודים נסע לווינה לקבלת ייעוץ רפואי, ובזמן שהותו בעיר היה עד לכניסתו של היטלר לווינה באפריל 1938 ואף עמד מטרים ספורים מן הצורר עת זה נשא את נאומו.
עם שובו לארץ ישראל שימש רופא של הקיבוצים עין גב, נען ואחרים כאשר במקביל, כחבר "ההגנה", שימש אחראי השירותים הרפואיים באזור.
בתחילת שנות הארבעים עבר השתלמויות רפואיות בבילינסון ובית חולים העמק.
בשנת 1943 שב לתל אביב, רכש דירה בשדרות רוטשילד והחל לעבוד במחלקת הילדים של בית החולים העירוני תחת הנהלתו של פרופסור לודוויג פרדיננד מאייר.
בין השנים 1948-1945 היה אחראי לשרותי רפואת הילדים הציבורית של העירייה.
במאי 1948 קיבל פרס מעירית תל אביב על מחקר רפואי שלו.
בשנת 1949 התמנה למנהל מחלקת ילדים ב' בבית החולים, משרה אותה מילא עד פרישתו ב–1981. בשנת 1949 התמנה כאחראי לשרותי רפואת הילדים במשלחת הרפואית שאורגנה על ידי הסוכנות היהודית לטיפול בעולי צפון אפריקה בתחנת הביניים, מרסיי אשר בצרפת.
במהלך השנים מילא שורה של תפקידים חשובים בממסד הרפואי הישראלי, בהם יו"ר האיגוד לרפואת ילדים בישראל בין השנים 1975-1972. ורבין מונה לפרופסור קליני באוניברסיטת תל אביב בשנת 1973, וב-1979 מונה לפרופסור מן המניין קליני לרפואת ילדים.
בין השנים 1981-1976 היה ראש החוג לרפואת ילדים.
כמנהל מחלקת ילדים חינך והכשיר עשרות רופאי ילדים ופרסם מעל 50 עבודות מדעיות בעיתונות הרפואית בישראל ומחוצה לה.
במקביל לפעילותו בישראל היה מרצה אורח באחדים מבתי החולים לילדים המפורסמים בעולם, בהם בית הספר לרפואה ע"ש אלברט איינשטיין בניו יורק.
פועלו זכה להערכה רבה הן מטעם עמיתיו, שבחרו בו כיקיר החברה הישראלית לפדיאטריה קלינית (חיפ"ק), והן על ידי הממסד ובעיקר עיריית תל אביב שהעניקה לו את פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית בשנת 1987 ותואר יקיר העיר תל אביב בשנת 1994.
ורבין היה נשוי לפניה לבית טאובה (עד למותה) ונולדו להם שני ילדים: בת, דורית, שנישאה לפוליטיקאי יוסי שריד ובן, ד"ר נחום ורבין הנשוי לשחקנית בתיה ברק.
הבן הוא כירורג והיה רופא מוצב המזח במלחמת יום הכיפורים, ונפל בשבי המצרי.
נכדתו של בן ציון היא המתרגמת והעורכת רנה ורבין, ונכדו הוא הסופר ישי שריד.
נולד לאברהם ולבכורה-דונה קואינקה בעיר העתיקה בירושלים.
משפחתו נושאת את שמה של עיר מוצאה קואנקה בספרד.
בסוף המאה ה-15, בעת גירוש ספרד, גלתה המשפחה לסלוניקי שביוון, ובה התגוררו צאצאיה מאות שנים.
הוריו עלו מסלוניקי לארץ ישראל במחצית המאה ה-19. דודו היה המקובל רבי וידאל קואינקה.
מוריו הראשונים היו הרב מרדכי ישראל שיריזלי, הרב מנחם בכר יצחק, והרב וידאל חנוך אנג'יל.
בטרם מלאו לו עשר שנים נמצא ראוי להניח תפילין, ובעקבות דרשת בר המצווה שנשא בבית הכנסת יצא לו שם כעילוי.
משבגר פסק מהעבודה בבית המסחר שהוריש לו אביו, וראה יעוד בלימוד תורה וידיעות כלליות.
בגיל 15 נשא לאישה את קרובתו, אסתר קואינקה.
הם התגוררו בירושלים בעיר העתיקה ומאוחר יותר עברו אל מחוץ לחומות, לשכונת ימין משה ובהמשך לאוהל משה.
בשנת ה'תרנ"ח (1898) בגיל שלושים, התמנה לראש ישיבת תפארת ירושלים.
הוא אימץ את הצעתו של נסים בכר, שייסד וניהל את בית הספר למלאכה בירושלים של כי"ח, ותמך בהכנסת שיעורים בדקדוק עברי, בתולדות עם ישראל, באגדה ובמדרשי חז"ל לתוך תוכנית הלימודים.
היה רגיל להתפלל בבית הכנסת טארנטו שבשכונת אהל משה, ומקום מושבו מצוין שם עד היום.
לאחר מאורעות תרפ"ט בהם נהרגו רבני הקהילה היהודית בחברון, שימש הרב קואינקה רב בקהילת יהודי חברון, שחזרו להתגורר בה עד מאורעות תרצ"ו.
הרב קואינקה נפטר בתרצ"ז ונקבר בהר הזיתים בירושלים.
את ספרייתו התורנית הוריש לסמינר למורים של המזרחי (נקרא היום: מכללת ליפשיץ) בירושלים ושם נמצאת היא עד היום.
לרב קואינקה היו 5 ילדים, בתו רחל נישאה לאליהו יפרח שהיה בעל חנות בממילא בירושלים.
חנותו הוצתה על ידי פורעים ערבים בשנות ה-40 והוא נאלץ להפוך לרוכל.
בתם רות יהלום, נכדתו של הרב, הייתה לוחמת לח"י וכינויה היה 'ירדנה'.
בשנת תרס"ח (1908) הקים הרב קואינקה (יחד עם הרבנים בנימין אלקוצר, חיים מיכלין ואחרים) את "בית הזקנים והזקנות הספרדי", והיה לנשיאו ולמנהלו הראשון, לאחר שהצליח לשכנע את הגבירים חיים ולירו ויוסף קוקיא, לתרום כל אחד מחצית מגרש שבבעלותו, מול בית החולים שערי צדק שברחוב יפו, בירושלים.
הרב קואינקה היה חבר תנועת המזרחי.
הרב יהודה לייב פישמן מימון כתב עליו:
בתמוז ה'תרנ"ו (יולי, 1896) החל הרב קואינקה לפרסם כתב עת תורני בשם 'המאסף'.
בדבריו לגיליון הראשון כתב: 'המאסף' הכיל מאמרים מחכמי ספרד ואשכנז, מארץ ישראל ומהעולם.
הפקתו הייתה עבודת יחיד, וביומנו כתב הרב קואינקה: 'המאסף' החל להתפרסם על בסיס שבועי, לעיתים כמוסף לעיתוני התקופה הצבי והחבצלת, והחל מהשנה השלישית כירחון עצמאי.
בשנים תרנ"ט–תרס"ז (1907-1899) ערך הרב קואינקה מסעות רבים בחו"ל (הודו, עיראק, מצרים, יוון, צפון אפריקה, צרפת ועוד) בשמשו כשד"ר לאיסוף תרומות למוסדות תורניים ולמימון 'המאסף'.
בתקופות בהן שהה בחו"ל הפקיד את מלאכת עריכת כתב העת בידי אחרים.
באוגוסט 1902 הגיע לארצות הברית ושהה בה שנה.
במהלך שהותו שם השיב לשאלות הלכתיות רבות שהוצגו לו.
בעקבות הביקור עלה מספרם של הרבנים האמריקאים שכתבו ל'המאסף', ובמאמריהם משתקפות סוגיות כלכליות, חברתיות ודתיות בחיי היהודים שם.
התנאים הקשים ששררו בארץ לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, וכן הפסקת קשרי הדואר בין ישראל וחוצה לה, הביאו להפסקת הופעתו.
לאחר מלחמת העולם, בשנת ה'תרפ"ג (1923) ניסה קואינקה לחדש הוצאתו לאור, אך המאמצים לא נשאו פרי.
בין השנים תשל"ט-תשמ"ה, בעריכתו של הרב עזרא בצרי ובהוצאת מכון הכתב ירושלים, יצא גיליון בשם 'המאסף', כמין המשך למאסף המקורי, הגליונות כללו פרסום חוזר של מאמרים נבחרים מ'המאסף' המקורי וכן מאמרים חדשים ברוחו.
בשנת תשס"ט (2009) שוב הופיע כתב עת בשם זה בעריכתו של הרב משה שפיר.
זכרו הונצח ברחוב על שמו בשכונת גבעת שאול בירושלים.
הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל
הרב משה בן שמואל נסים
ספר הושיע ציון, דרושים על התורה, בהוצאת בנימין ב"ר אשר הלוי בסיוע מוסד הרב קוק, ירושלים תש"ז
ספר הזיכרונות והתולדות, ירושלים תרצ"ח
ספר תפארת ציון, בירורי סוגיות והלכות בש"ס לפי סדר א"ב, ירושלים תשל"א
הרב בן ציון הכהן רבין (ה'תרע"א, 1911 – ב' באדר ב' ה'תשנ"ה, 4 במרץ 1995) היה רבה של העדה הבוכרית בתל אביב.
נולד בבוכרה, אביו הרב פנחס הכהן רבין, התחתן בישראל עם בת משפחת הרב יצחק ברוך, ראב"ד ירושלים, וחזר לבוכרה, שם היה לנשיא הקהילה שפעל רבות למען היהודים, ונרצח בשנת ה'תרפ"א על ידי הבולשביקים.
סבו הוא הרב יצחק חיים הכהן רבין, רבה של בוכרה וגלילותיה ובנו ממלא מקומו של הרב פנחס הכהן רבין "הגדול".
למד אצל דודו, הרב חזקיה הכהן רבין שסמך אותו לרבנות, בהמשך נשא לאישה את בת דודו.
כשעלה דודו-רבו לישראל דרך ערי פרס בשנת ה'תרפ"ט, מילא הוא את מקומו, עד לשנת ה'תרצ"ג, אז יצא בעצמו בדרך זו לכיוון ישראל.
בשנת ה'תרצ"ה (1935) עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
למד אצל הרב שלמה יהודה ליב אליעזרוב ובישיבה בשכונת הבוכרים.
הוסמך על ידי הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, הרב יצחק הלוי הרצוג והרב עובדיה הדאיה.
בשנת תש"ה (1945) התמנה כרבו של בית הכנסת "צופיוף" שבשכונת הבוכרים, ובמקביל התמנה באותה שנה על ידי הרב עוזיאל כחבר בית הדין הספרדי בירושלים.
עם קום המדינה התמנה לרבה של שכונת הבוכרים, יחד עם עמיתו ורבו הרב אריה חיימוב.
כיהן כרבו של בית הכנסת הגדול של קהילת הבוכרים בירושלים "בבא תמא".
למחייתו עבד כשוחט בתל אביב, ובשנת תשכ"א (1961) מונה לראש השוחטים בעיר.
בשנת תשכ"ג (1983) עבר להתגורר בתל אביב, ושימש במשרתו עד פרישתו לגמלאות בשנת תשמ"ז (1987).
בשנת תשכ"ו (1966) מונה לרבה הראשי של העדה הבוכרית בתל אביב.
נפטר בשבת בב' באדר ב' תשנ"ה.
בנו וממלא מקומו הרב פנחס הכהן רבין, שימש כאב"ד תל אביב (נפטר בנובמבר 2019).
נכדו-הרב בן ציון, בנו של הרב פנחס הכהן רבין משמש כדיין בבית הדין הרבני פתח תקווה.
בנו-נכדו מאיר רבין היה ממורשעי פרשת הולילנד.
חתניו הם: הרב אליהו זירקיוף; הרב אברהם סלים, ראש ישיבת "מאור התורה" בירושלים; והרב יעקב עבאדי, ראש ישיבת "אמת ליעקב" בירושלים.
הרב בן ציון משה אלגאזי (נולד בו' באלול ה'תשכ"ז, 11 בספטמבר 1967) הוא מייסד וראש מכון צורבא מרבנן וראש ישיבת ההסדר רמת גן.
נולד בפתח תקווה ליעקב ורחל, וגדל ביהוד.
ובהמשך עבר עם משפחתו לנווה צוף.
למד בישיבת בני עקיבא נחלים.
לאחר מכן למד כחצי שנה בישיבת טלז סטון ואז עבר ללמוד בישיבת כרם ביבנה, ולאחר נישואיו המשיך את לימודיו כאברך בכולל אברכים.
הוא למד והוסמך לרבנות מהרבנות הראשית לישראל, ושימש כר"מ.
שירת בצה"ל בחיל התותחנים במסגרת הסדר מרכז ולאחר מכן עבר קורס רבנים צבאיים ושירת כראש מדור הלכה בפיקוד מרכז, בדרגת רב-סרן במילואים.
במהלך מלחמת חרבות ברזל היה חבר צוות חליטה ולקראת סוף המלחמה נהיה ראש צוות והועלה לדרגת סגן אלוף במילואים.
בשנת תשנ"ח יצא עם משפחתו לשליחות רבנית-חינוכית בת ארבע שנים בקהילה היהודית בעיר אנטוורפן בבלגיה, כשליח הסוכנות היהודית בעצתו של הרב מרדכי אליהו.
הוא כיהן שם כראש ישיבה תיכונית, ראש אולפנה לבנות וכרב בית הכנסת וקהילת הרב עמיאל-המזרחי.
שם הוציא לאור את הספר "בעלות המנחה" הכולל שיעורים בהלכה ובאגדה שנאמרו בקהילה.
אחרי שחזר מהשליחות באנטוורפן בשנת תשס"א, פיתח שיטת לימוד ללומדי ההלכה, שהובילה אותו, בעקבות ההצלחה שלה, לפתוח בשנת תשס"ג את מכון צורבא מרבנן.
בשנים תשע"ג–תשע"ד שימש כראש ישיבה משני בישיבת כרם ביבנה.
בעל טור הלכתי קבוע בעלון השבת מצב הרוח.
בחורף של שנת תשע"ה מונה לראש בית המדרש של ישיבת ההסדר רמת גן.
בחג השבועות תשע"ח מונה לראש ישיבת ההסדר רמת גן, לצידו של הרב יהושע שפירא.
בשנת תשפ"ו הועלתה מועמדותו לכהן כרב העיר תל אביב.
הרב אלגאזי נשוי לעדינה בתו של הרב אליהו ידיד, אב ל-2 ומתגורר ביד בנימין.
גיסו הוא הרב יעקב ידיד, ראש ישיבת כרמיאל.
בשנת 2016 קיבל אות הוקרה מטעם מכון הרב פרנק.
בן ציון גיני (1869–1945 ט"ו בסיוון תש"ה) היה מהנדס העיר הראשון של ירושלים ויפו בסוף התקופה העות'מאנית ותחילת המנדט הבריטי.
בן ציון גיני נולד באיזמיר, האימפריה העות'מאנית ב-1869. בהיותו נער מחונן, נישלח על ידי חברת "כל ישראל חברים" (אליאנס) ללמוד בפריז הנדסת מכונות.
ב-1890, עם סיום לימודיו נשא לאישה את קלמנטין לבית קראונז'-אנגלמן ילידת מץ, צרפת ויחד עלו לירושלים.
הוא כיהן כמורה בבית הספר למלאכה של חברת כי"ח.
בהמשך, נסע ללונדון ולפריז כדי ללמוד הנדסת בניין וכשחזר תכנן יחד עם המהנדס יצחק רייטן את המזרקה החשמלית בירושלים לכבוד יובל שלטונו של הסולטאן עבדול חמיד השני.
בנוסף לפעולו בתחום ההנדסי היה בעל ידע רב בתחום הרפואה הטבעונית, כתב מאמרים לג'ואיש כרוניקל (בהם מאמר אודות פתיחת קו הרכבת מיפו לירושלים ב-8 בספטמבר 1905).
ב-1910, לאחר שובו ארצה התמנה למהנדס העיר יפו ובמסגרת תפקידו פיתח בעיר רשת כבישים ותכנן בניינים רבים בתל אביב וביפו ובהם מסגד חסן בק, בניין הבנק האנגלו-מצרי ובית הפוטוגרפיה של אברהם סוסקין ברח' הרצל פינת רח' בית הבד.
כמו כן תכנן את בית העירייה בעזה וכן תכנן תוכנית תעבורתית לעיר.
ב-1917 הזמין אותו לירושלים ראש העירייה חוסיין אל-חוסייני, ומינה אותו למהנדס העיר הראשון של ירושלים.
בתפקידו זה תחת השלטון העות'מאני הוא נקרא בין השאר לבנות ביצורים עבור הצבא העות'מאני.
גיני היה בין מקבלי פניו של הגנרל אלנבי עם כניסתו לירושלים, ותחת שלטון המנדט הבריטי המשיך את תפקידו כמהנדס העיר והכין עבורו תוכנית בניין עיר ראשונה.
הוא תכנן וניהל את שיפוצם של מבנים המקודשים לשלוש הדתות בהם מסגד כיפת הסלע, מערת המכפלה וכנסיית הקבר וסייע בקליטת אנשי מקצוע בתחום התכנון והבניה שעלו מארצות אירופה.
בין הבניינים הרבים שתכנן ובנה בירושלים בית החולים למחלות עיניים סנט ג'ון, בניין קולנוע ציון, ישיבת פורת יוסף וישיבת חיי עולם, בית מושב הזקנים והזקנות הספרדי, מלון סן רמו ובתים ברח' המלך ג'ורג'.
ב-1926 התפטר מתפקידו מטעמי בריאות.
גם לאחר שעזב את משרתו הציבורית פעל למען המשך הבניה בירושלים.
עיריית ירושלים קראה כיכר על שמו בצומת רחוב הפלמ"ח ורחוב הגדוד העברי.
בין נכדיו וצאצאיו: האדריכלים גבריאל פרץ ואריה גיני, התעשיין אבנר פרץ ויואב גינאי.
הרב בן ציון וזל (בכתיב יידי: וועזעל; י"ז בתמוז תרכ"ד, יולי 1864 - כ"ד באדר א' תרצ"ח, פברואר 1938) היה רבה של טורדא בטרנסילבניה במשך שלושים ושש שנים.
כיהן כנשיא לשכת הקהילות האורתודוקסיות בטרנסילבניה.
נולד בטורדה, בנו של הרב כלב פייבל וועזעל, רבה של טורדה.
למד תורה אצל אביו והוסמך להוראה על ידי הרב חנניה יום טוב ליפא טייטלבוים, בעל "קדושת יום טוב", והרב מרדכי יהודה לעוו אב"ד אינטרדאם, בעל "גדולת מרדכי".
בשנת תרמ"ו (1886) נישא לשיינדל, בת הגביר אלימלך רוזנפלד מקיקילוספלאק.
לאחר פטירת אביו, בשנת תרנ"ח (1898), סירב למלא את מקומו ולקבל את משרת הרבנות בטורדה.
רק כעבור ארבע שנים, בשנת תרס"ב (1902), בעקבות בקשת בעל קדושת יום טוב, נעתר לבקשה והתמנה לרבה של טורדה.
בתקופת רבנותו פיתח את הקהילה ועמד בראש ישיבה מקומית.
בין תלמידיו: הרב שמחה נתן גרינברג, אב"ד קזמארק, והרב שמואל ויינמן, אב"ד מראשאיליה.
בשנת תרס"ה (1905) הוציא את ספרו של אביו "קריית ספר" על התורה.
בשנת תרפ"ו (1926) ארגן מחדש את "חברת מחזיקי הדת" של עשרה מחוזות בטרנסילבניה וכיהן כנשיא הארגון.
בשנת תר"צ (1930) נבחר לנשיא "כנסת הרבנים".
באותה שנה נלווה לרב חיים אלעזר שפירא ממונקץ' בביקורו בארץ ישראל.
בשנת תרצ"ב (1932) נבחר פה אחד לנשיא הלשכה המרכזית האורתודוקסית בטרנסילבניה, שאיגדה את הקהילות האורתודוקסיות בחבל-ארץ זה.
הבחירה הייתה לקדנציה בת שש שנים, ובשנת תרצ"ז (1937) נבחר מחדש לכל ימי חייו.
הרב וועזעל היה פעיל מרכזי בהנהגה האורתודוקסית בטרנסילבניה ונפגש פעמים רבות עם ראשי השלטון הרומני.
הרב וועזעל לקה בקוצר נשימה חריף, ובמשך תקופה נדד בבתי חולים שונים בבודפשט, קלויזנבורג, מרינבאד ועוד.
נפטר בשנת תרצ"ח, בעת שהותו בבית חולים בקלויזנבורג, והובא לקבורה בטורדה.
בהספדו אמר עליו הרב שלמה זלמן ערנרייך, אב"ד שימלוי: "אבידת הרב מטורדה בזמן הזה גדולה יותר מאבידת הנודע ביהודה בזמנו, כי אז עוד נשארו גאונים וצדיקים אבל בדור יתום כזה מי יהיה המנהיג שלנו אחריו".
לאחר פטירתו מונה במקומו חתנו הרב יוסף אדלר כרבה של טורדה וכנשיא לשכת הקהילות האורתודוקסיות בטרנסילבניה.
חתניו הם: הרב זאב צבי הכהן קליין - אב"ד קראנשדט ואייזנשטדט, ולאחר מכן רב בברלין ובבואנוס איירס; הרב יוסף אדלר - רבה של טורדה, ולימים בירושלים; הרב דב פרידלנדר - אב"ד בראשא וסטאנביץ (נספה בשואה); והרב צבי יעקב אבראהאם - רב בטורדה ומנהל לשכת הקהילות האורתודוקסיות בטרנסילבניה.
בן ציון (בנצי) ויינר הוא תת-אלוף במילואים צה"ל.
כיהן בין היתר כמפקד חטיבה 55, חטיבת צנחנים במילואים וכמפקד הנח"ל.
ויינר נולד וגדל בקיבוץ דגניה א'.
עם גיוסו לצה"ל התנדב ויינר לחטיבת הצנחנים.
לאחר הקורס שב לצנחנים ושימש במספר תפקידי פיקוד.
במלחמת יום הכיפורים לחם כמפקד פלוגה במילואים בחטיבה 55, אשר סופחה לחטיבה 217. בהמשך שימש במספר תפקידי פיקוד בחטיבה, ובהם מפקד גדוד צנחנים במילואים.
בשנים 1987-1984 פיקד על חטיבה 55, חטיבת צנחנים במילואים.
היה נשוי לסופרת אורלי קראוס-ויינר ולהם בת משותפת.
לאחר שחרורו מצה"ל פנה לעסקים.
הרב בן ציון הלוי במברגר (תר"פ – י"ח בתשרי תשמ"א, 28 בספטמבר 1980) היה משגיח ישיבת פוניבז' בשנים תשט"ז - תשמ"א.
נולד בפרנקפורט שבגרמניה בשנת תר"פ ליוסף אהרן, בן משה אריה הרב של באד קיסינגן.
בנו של רבי יצחק דב במברגר.
בבחרותו עלה לארץ ישראל עם הוריו, והתיישבו בירושלים.
למד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה, שם היה תלמידם של רבי ראובן כץ ורבי אליהו דושניצר ושל רבי אבא גרוסברד.
לאחר מכן למד בישיבת פוניבז' בבני ברק.
בשנת תש"ז (1946) התחתן עם שושנה לבית מאיר, ולימים נולדו להם ארבעה ילדים.
גיסו הוא הרב יששכר מאיר.
בשנת תש"י נתמנה על יד הרב יעקב ניימן לר"מ בישיבת אור ישראל ובשנת תשט"ז נתמנה למשגיח בישיבת פוניבז', בתפקיד זה כיהן עד פטירתו.
נפטר מהתקף לב בי"ח בתשרי תשמ"א.
על שמו הארגון עזר מציון, שמייסדו ומנהלו הוא אחיינו חנניה צ'ולק.
מתוך כתביו הוציאו לאור תלמידיו את הספרים ניב שפתים – שערי ציון וגנזי שערי ציון.
בן ציון הורוביץ (5 במאי 1900 – 17 באפריל 1985) היה חלוץ ועסקן ציבור, ראש העירייה הראשון של רחובות.
הורוביץ נולד בבוגוסלב שבאוקראינה, אז חלק מהאימפריה הרוסית, כבנם של בצלאל, בעל בית מרקחת ואיטה.
הוא למד בחדר, בגימנסיה רוסית והמשיך בבית הספר הגבוה להנדסה ביקטרינוסלב.
תחילה נטה הורוביץ לקומוניזם והתנגד לציונות, אך בהדרגה שוכנע והפך לציוני.
הוא שב לבוגוסלב והטיף שם לציונות וכאשר התארגנה קבוצה של 25 צעירים יהודים, שרצו לעלות לארץ ישראל, הצטרף אליהם ובהמשך אף עמד בראשם.
הקבוצה יצאה לדרכה ב-1920 והגיעה לארץ ישראל ב-1922.
הורביץ עבד כפועל שכיר באזור המושבה רחובות ובערבים היה פעיל בענייני ציבור.
הוא הפעיל את לשכת העבודה המקומית, הקים את ארגון פועלי הבניין והתארגנויות נוספות ואף היה לזמן מה מזכיר מועצת הפועלים המקומית.
ב-1934 נבחר הורוביץ כחבר ועד המושבה מטעם רשימת ההסתדרות ואף היה סגן יושב ראש המועצה וממלא מקומו.
ב-1946 נבחר לראשות ועד המועצה והחזיק בתפקיד עד 1950, כאשר רחובות הוכרזה כעיר ואז נבחר לראשות העירייה והחזיק בתפקיד עד 1955.
הרב בן ציון מרדכי חזן (ניסן ה'תרל"ז, מרץ 1877 – י"ב בחשוון ה'תשי"ב, 11 בנובמבר 1951) היה רבו הספרדי של הרובע היהודי שבעיר העתיקה, מייסד ומנהל הישיבה "פורת יוסף" ובית הכנסת "שושנים לדוד" ועורך ספרי הרב יוסף חיים מבגדאד ורבנים נוספים.
נולד בחודש מרץ 1877 (ניסן ה'תרל"ז) בבגדאד שבעיראק למשפחת נחום.
בצעירותו למד אצל הרב אברהם שמואל מג'לד, ובהמשך אצל הרב יוסף חיים, אצלו נחשב לבן בית.
בעקבות עיסוקו בחזנות, החליף את שם משפחתו לחזן.
לאחר שנדרש לשמש כמואזין במסגד מוסלמי בבגדאד, נמלט ועלה לישראל ב-17 באוקטובר 1898 (חשוון ה'תרנ"ט), והתיישב בשכונת הבוכרים בירושלים.
עם עלייתו ארצה החל ללמוד את תורת הקבלה אצל הרב חיים שאול הכהן דוויק, הרב אברהם חיים עדס והרב יום טוב ידיד הלוי.
בתקופה זו כבר פרסם חידושי תורה ועמד בקשרים עם גדולי הרבנים בישראל ובחו"ל.
בשנת 1907 (ה'תרס"ז) ייסד בירושלים יחד עם הרב יעקב חיים סופר, הרב יחזקאל עזרא הלוי ועוד את תלמוד תורה וישיבה לעדת הבבלים "שושנים לדוד", ועמד בראשה.
במלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הטורקי, ושימש בו כמשגיח כשרות.
בהמלצת הרב יוסף חיים, רכש מה"וועד הערבי העליון" בשנת 1909 (ה'תרס"ט) שטח אדמה בסמוך לכותל המערבי מכספי הנדיב יוסף אברהם שלום מקולקטה.
בשנת 1923 (ה'תרפ"ג) הקים על השטח את ישיבת פורת יוסף בסיוע הרב נסים נחום, שמונה לשמש כמנהל הישיבה.
בתקופה זו עבר לגור במתחם הישיבה, ולאחר פטירת הרב נחום בחודש ינואר 1927 (שבט ה'תרפ"ז), התמנה תחתיו לנהל את הישיבה ולעמוד בראשה.
בשנת 1929 (ה'תרפ"ט) ייסד בירושלים ישיבת לימודי לילה לאברכים ולתלמידי חכמים בשם "מעין גנים".
שימש כרבו הספרדי של הרובע היהודי בעיר העתיקה ירושלים.
כשנפל הרובע בידי הירדנים, נמנה עם מסדירי תנאי הכניעה והפינוי של תושביו, ובאישורו של מטה ההגנה נשא ב-28 במאי 1948 דגל לבן עם הרב האשכנזי של הרובע, הרב ישראל זאב מינצברג, ויחד יצאו אל מפקד הלגיון עבדאללה א-תל, כדי לסכם עמו על הפוגה לשם פינוי ההרוגים והפצועים.
לאחר פינוי מבנה ישיבת פורת יוסף והריסתו בידי הירדנים בשנת 1948, עבר להתגורר בשכונת קטמון.
הלך לעולמו ב-11 בנובמבר 1951 (י"ב בחשוון ה'תשי"ב), ונקבר בבית הקברות סנהדריה שבירושלים.
על פי דבריו ודברי הרב אברהם חיים עדס, לאחר פטירת הרב יוסף חיים, הועלתה גופתו לירושלים, ונטמנה בבית הקברות בהר הזיתים, בחלקה שעל יד הרש"ש.
הגיה, ערך והוציא לאור את רוב ספריו של רבו, הרב יוסף חיים, ועוד עשרות ספרים של רבנים שונים, כדוגמת הרב עבדאללה סומך, החיד"א, הרב חיים פלאג'י, הרב יעקב חיים ועוד.
מלי דהספדא - קונטרס על גדולי התורה, נותר בכתב יד
ספר תיקון הכללי (תיקונים מלוקטים מספרי קבלה), ירושלים ה'תרס"ב
דרושים לכל שבתות השנה, נותר בכתב יד
את סיכום דרשותיו שנפרסו על כ-40 שנה ערך להבאה לדפוס, אך החיבור אבד בנפילת הרובע בידי הירדנים.
חיבוריו של הרב יוסף חיים שערך והוציא לאור
רב פעלים - שו"ת וקונטרס סוד ישרים בסוף כל חלק, בגדאד ה'תרנ"ה - ירושלים ה'תרע"ב
בניהו - פירוש על תיקוני הזוהר עם ספר התיקונים מנוקד, ירושלים ה'תרס"ג
בן איש חי - דרושים לכל השנה, ירושלים ה'תרס"ד
בניהו - על אגדות התלמוד, מהדורה אחרונה, ירושלים ה'תרס"ה
קאנון אל נסא - מוסר ודינים לנשים בשפה הערבית, מהדורה שנייה, ירושלים ה'תרפ"ו.
נפלאים מעשיך - מעשיות ומוסר מספריו של הרב יוסף חיים, ה'תרע"ב
משל ונמשל - משלים שנזכרו בספרו של הרב יוסף חיים, ירושלים ה'תרע"ג
חסדי אבות - על פרקי אבות ובסופו זכות אבות לבנו הרב יעקב חיים, ירושלים ה'תרע"ב
ציצים ופרחים - רמזים על התנך בדרך פרד"ס לבנו הרב יעקב חיים, ה'תרס"ד
חיבורים של רבנים אחרים שערך והוציא לאור
זבחי צדק - על שולחן ערוך, יורה דעה ושו"ת, מאת הרב עבדאללה סומך, בגדאד ה'תרנ"ח
מסאל אלוקת - מוסר ותוכחות בשפה הערבית, שלושה חלקים, מאת הרב מנשה מצליח, ירושלים ה'תרס"א
זיכרון טוב - מוסר ובסופו קונטרס "אורך ימים" על כיבוד אב ואם, מאת הרב שמואל בנבנישתי, ירושלים ה'תרס"א
מבחר הפנינים - פירוש שיוחס לרבי ידעיה הפניני הבדרשי (נכתב על ידי קבי שלמה אבן גבירול), ירושלים ה'תרס"א
ערוגות הבושם - דרושים למסכתות, מאת הרב יחזקאל עזרא הלוי, ה'תרס"ג
תהלה ותפארת - על תהילים, מאת הרב יחזקאל עזרא הלוי, ירושלים ה'תרע"א
קול יעקב - דיני סת"ם, מאת הרב יעקב חיים סופר, ה'תרס"ג
שדה לבן - בקבלה, מאת הרב ששון מרדכי, ירושלים ה'תרס"ג
נתיבות יצחק - חכמת העיבור וליקוי חמה ולבנה, מאת הרב יצחק מכמל, ה'תרפ"ב
כסף צרוף - על התורה, מאת הרב יוסף חברוני, ירושלים ה'תרפ"ו
ידי אליהו - שו"ת באותיות מרובעות ומנוקדות, מאת הרב אליהו יצחק חזן, ירושלים ה'תר"ץ
צעקת בני ישראל - ליקוט סליחות והשתפכות הנפש, ירושלים ה'תרס"ט - ה'תרפ"ו
עבודת הקודש - מאת הרב חיים יוסף דוד אזולאי, ירושלים ה'תרע"א
רפואה וחיים - סגולות וקמעין, מאת הרב חיים פלאג'י, הוצאה שנייה, ירושלים ה'תרס"ח
שערי קדושה - מאת הרב חיים ויטאל, ירושלים ה'תרס"ט
הרב בן ציון אלקלעי (ה'תרי"ח, 1858– כ' באב ה'תרע"ג, 1913) היה שד"ר מטבריה, מורה צדק בחברון ומחבר ספרים רבים.
נולד ברבאט שבמרוקו בשנת 1858 (ה'תרי"ח) לרחל ולרב משה, צאצאו של הרב מאיר אלקלעי, שהיה מעשרת היהודים הראשונים שעלו ארצה מטורקיה עם הרב חיים אבולעפיא להתיישב בארץ ישראל.
בהיותו כבן 8 התעוור לאחר מחלת אבעבועות רוח שבה חלה, ואביו התמסר ללמדו בעל פה.
הודות לכך כבר בגיל צעיר התפרסם בעירו כבעל זיכרון מיוחד.
בסוף שנת 1873 (ה'תרל"ד) עלה לארץ ישראל יחד עם אביו והשתכן בטבריה.
לאחר תקופה קצרה התייתם מאביו, והעול לפרנסת אמו ומשפחתו נפל על כתפיו.
בתקופה זו נכנס ללמוד בישיבות המקומיות אצל רבני טבריה.
בשנת 1888 (ה'תרמ"ח) יצא בשליחות "קופת רבי מאיר בעל הנס" לערי מרוקו למשך כשנתיים וחצי.
בסיום שליחותו יצא בשליחות עצמית לתוניס, אלג'יריה וטריפולי שבלוב.
בשנת 1895 (ה'תרנ"ה) יצא בשליחות נוספת לאלג'יריה ולוב מטעם העדה הספרדית בחיפה לצורך איסוף כספים לבניית בית העלמין בעיר, ובהמשך אף נסע למצרים כדי להדפיס חלק מספריו.
הוסמך להוראה על ידי הרב יעקב שאול אלישר והרב יצחק אבולעפיה.
בחודש אפריל 1902 (ניסן ה'תרס"ב) עבר להתגורר בחברון בעצת הרב יעקב שאול אלישר, ומונה שם למורה צדק על ידי הרב חיים חזקיהו מדיני.
כשזה האחרון הלך לעולמו בשנת 1905 (ה'תרס"ה), הוא עבר להתגורר בירושלים.
בשנת 1908 (ה'תרס"ח) לערך יצא בשליחות מטעם ועד העדה המערבית בירושלים לאלג'יריה וללוב יחד עם בנו אהרון מנצור.
בחודש אוגוסט 1912 (אלול ה'תרע"ב) יצא בשליחות אחרונה לאלג'יריה מטעם ישיבת המקובלים בית אל יחד עם בנו הנ"ל.
הרב אליהו דוד רבינוביץ' תאומים, הרב חיים חזקיהו מדיני והרב חיים ברלין, הסכימו על פסקיו וכתבו הסכמות לספריו.
הלך לעולמו ב-23 באוגוסט 1913 (כ' באב ה'תרע"ג) ונקבר בירושלים.
בשל עיוורונו, את חיבוריו הכתיב בפני בניו או אחרים, והם העלו אותם על הכתב:
עשיר ורש - תוכחת על העשיר הקמצן במשל ובמליצה, ירושלים ה'תרמ"ד
הלכה רווחת - פירוש על שו"ת הלכות קטנות (לרבי יעקב חגיז), שני חלקים, ירושלים ה'תרמ"ה
כסאות למשפט - בענייני שכר ועונש, הלכות הדיינים ושו"ת, ירושלים ה'תרס"ג
חמדת ירושלים - מעלת עיר הקודש ירושלים והגאולה, כולל תיקון חצות, ה'תרס"ט
קריה נאמנה - פלפול עצום על סדר א"ב
כוס עיקרים - על י"ג העיקרים של הרמב"ם, נגד מתנגדיו
תקנת עגונות - דינים ופסקים בנוגע לנשים המגורשות בניגוד להלכה
קול ריחים ועוצר רחם - פסק דין ארוך בעניין טחינת חיטה על ידי הסילנדרי
אנחה מרווחת - כתב יד
חלק מחיבוריו, שו"ת וחידושים נותרו בכתב יד
בן ציון (בנייה) דיקובסקי (1 בינואר 1898 – 20 בדצמבר 1989) היה מנהל המחלקה המסחרית של חברת החשמל מימיה הראשונים, ומתוקף תפקידו היה אחראי על שיווק החשמל של החברה בתל אביב וביפו.
בשל השקפותיו הרוויזיוניסטיות, נעצר בשנת 1938 על ידי השלטון הבריטי והושלך לכלא עכו במשך חודשיים.
בשנת 1984, כעשרים שנה לאחר שפרש מעבודתו בחברת החשמל, כתב את ספר זכרונותיו 'ימי אור' הנסוב על חייו שהיו שזורים במשך ארבעה עשורים בהיסטוריה של חברת החשמל ושל מייסדה, פנחס רוטנברג.
דיקובסקי נולד באימפריה הרוסית בשנת 1898 במחוז רוסטוב (של היום), לאמו לאה ולאביו מיכאל.
סבו, אב אביו היה חייל ששרת במשך 22 שנה בצבאו של הצאר ניקולאי השני.
משפחת אביו ניהלה חיים חילוניים ואב אמו שהיה דתי מאוד, לא ראה בעין יפה את קשריה של בתו עם אביו.
למרות יראת אמו את אביה, וחרף מורת רוחו היא גמרה אומר להינשא לבחיר ליבה.
מיכאל, אביו של דיקובסקי, למד חקלאות בצרפת, ואף על פי שלא סיים את לימודיו, מונה להיות מנהל אחוזה של הפריץ זרביניצקי במחוז רוסטוב.
המשפחה התגוררה בקומה העליונה של בית האחוזה, עם שני ילדיה, בן ציון ואחיו ניומה במבנה מרווח בן 2 קומות, שבכל אחת מהן היו 12 חדרים.
בקומה התחתונה התגוררו הפועלים והמשרתים.
האב היה נוהג לצאת השכם בבוקר עם הכרכרה שלו לעבודתו ברחבי האחוזה שהשתרעה על פני שטח של 20 אלף דונם, ולפקח על העבודות.
לצד גידולי הדגנים שפיתח, הקים בית חרושת לספירט שהופק מתפוחי האדמה והדגנים שגידל במקום.
רק עם ערב היה חוזר לביתו, כך שעול חינוך הילדים נפל בחלקה של האם.
היא עשתה ככל יכולתה לקרב את ילדיה לערכי החינוך היהודי מבלי לפסוח על ביקור בבית הכנסת בתקופת החגים.
בד בבד עם הקניית ערכי היהדות, הקפידה האם להקנות לילדיה חינוך ציוני שזרע את הגרעין לעלייתו מאוחר יותר של בן ציון דיקובסקי לארץ ישראל.
בהגיעו לגיל 7, החל דיקובסקי ללמוד עם אחיו, לימודים כלליים ולימודי יהדות בבית ספר פרטי בנובוסטראדוב שהתנהל בתנאי פנימייה.
בכל יום ראשון היה האב מסיע את בניו לבית הספר ומחזירם לביתם ביום שישי.
באותה עת גילה דיקובסקי את אהבתו לשירה ולספרות והיה נוהג לדקלם בערבים ספרותיים שירים רוסיים, כמו גם שירים של חיים נחמן ביאליק שתורגמו לרוסית על ידי זאב ז'בוטינסקי.
כאשר הגיע העת ללימודים בבית ספר תיכון, הפעיל האב את קשריו כדי לרשום את בנו לבית הספר התיכון העירוני למוזיקה בייקטרינוסלב, שהיה בחסות משפחת הצאר ושתלמידיו היו פטורים מחובת הגיוס לצבא.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בוטלה הפריבילגיה שממנה נהנו התלמידים ובוקובסקי נאלץ להתגייס לצבא.
אביו שנאלץ להשלים עם רוע הגזרה, לא אמר נואש.
הוא קנה לבנו חצוצרה ושוב בעזרת קשריו ומתן שוחד, הצליח להביא לגיוסו של בנו לתזמורת צבאית במקום שישלח לשדה הקרב.
בתחילת 1917 הצטרף דיקובסקי להסתדרות הציונית בייקטרינוסלב שבאוקראינה (היום), והחל לקחת חלק באסיפות שנערכו בחשאי בביתו של הלל זלטופולסקי.
שם התוודע לזאב ז'בוטינסקי ולכושר השכנוע שלו כאשר נאם בפני הנוכחים באחד מהאספות שנערכו במקום.
דיקובסקי נזכר כיצד ז'בוטינסקי ניסה לשכנע את הצעירים היהודים להימנע מלהתגייס לצבא הרוסי: יש לנו ארץ, בעוד כמה שנים תהיה לנו מדינה.
אני רוצה לשמור אתכם בשביל המדינה שלנו.
אתם לא תיהרגו כאן למען רוסיה...עלו לארץ ישראל!
אפילו ברגל!...אני אעזור לכם לאסוף כסף..."
קריאתו של ז'בוטינסקי שבתה את לבו של דיקובסקי, אך בינתיים פרצה המהפכה הרוסית (1917), שגבתה את חייהם של עשרות אלפי יהודים בפוגרומים שנערכו באוקראינה על ידי כנופיות של פורעים שפשטו על כפרים ועיירות שבהם התגוררו יהודים.
דיקובסקי וכמה מחבריו גמרו בדעתם לנקוט פעולות מנע נגד הכנופיות.
הם הצליחו להיפגש עם סימון פטליורה, שבאותה עת היה ממנהיגי הכנופיות ולימים נשיאה האחרון של הרפובליקה העממית של אוקראינה.
הם ביקשו ממנו שישים קץ לפרעות ביהודים, וניסו לשכנעו כי למעשי התועבה הללו אין כל קשר למטרות הלאומיות שלהם.
פטליורה הבטיח "כי ברגע שיתפוס את השלטון יחזיר את השקט על כנו".
אך דיקובסקי וחבריו ידעו כי לא ניתן יהיה להשתלט על האספסוף.
כך נולד הרעיון להצטרף אל הכנופיות תוך הסתרת זהותם היהודית ולנסות להשפיע על מהלך האירועים מבפנים.
דיקובסקי הצליח להתקרב לקבוצת המשכילים שבין חברי הכנופיה ומהר הפך לסגנו של המפקד האטמן, שהיה היחיד שידע על זהותו היהודית.
המפקד היה בנו של המשגיח על הבלו מטעם השלטון שעבד בבית החרושת לספירט באחוזה שניהל דיקובסקי האב.
חסותו של האטמן שהתנגד למעשי הרצח והשוד, העניקה לדיקובסקי ביטחון יחסי.
כדי להגן על היהודים, הצטרף דיקובסקי לקבוצת החלוץ שהייתה נוהגת לבחון מבעוד מועד את השטח בעיירות, והוא היה מנצל את השהות במקום כדי להזהיר את היהודים, כולל פעולות שכנוע זהירות בקרב אנשי הכנופיה שהועילו במקרים רבים.
הכנופיה שבה "שירת" דיקובסקי שהתה בחרקוב במשך מספר חודשים ואפילו הצליחה לכבוש את העיר לזמן מה.
עם נסיגתה מהאזור, פרש דיקובסקי מהכנופיה ונרשם ללימודי ספרות ופילוסופיה באוניברסיטה של חרקוב, כדי שיהיה בידיו סיפור כיסוי לשהותו במקום ולתוכניותיו לעלות לארץ ישראל.
באותה עת היה בחרקוב מרכז ציוני גדול שפעל באופן לא חוקי, תוך העלמת עינם של השלטונות.
במרכז זה פגש דיקובסקי צעירים ציונים רבים עם שאיפות זהות לאלו שלו, ביניהם יוסף טרומפלדור שדרבן את הצעירים למצוא דרכים יצירתיות לעלות לארץ ישראל.
בחודש אפריל 1921, החל דיקובסקי לממש את תוכניתו לעלות לארץ ישראל.
הוא החל ללכת ברגל לכיוון הגבול הרומני לבית דודו גרשון שהתגורר בעיירה פסשצ'אנקה ששכנה על גדות נהר הדניסטר, במטרה לחצות בחשאי את הגבול לעיירה הרומנית סורוקו.
לאחר שהגיע לבית דודו, נאלץ דיקובסקי להמתין מספר חודשים לחורף כדי שיוכל לחצות ברגל את הנהר הקפוא.
בעת ההמתנה לחורף סיירו השניים לאורך הדניסטר וחקרו את שיגרת יומם של חיילי משמר הגבול שנהגו לפטרל הלוך ושוב לאורך הנהר.
הלילה המיועד הגיע ודיקובסקי חצה את הנהר הקפוא בזחילה והתקדם לעבר האורות שהבליחו מהעיירה שממול.
הסיכון היה גדול, שכן באותה עת מי שנתפס חוצה את הגבול, הוחזר לרוסיה ודינו היה מוות.
לרוע מזלו תפסו אותו החיילים הרומנים ששמרו על צדו השני של הגבול, החרימו את כספו והשליכו אותו לכלא.
דיקובסקי נשלח לקישינב ובסיועו של עורך דין שמינתה לו הקהילה היהודית בסורוקו ובתיווכו של ד"ר יעקב ברנשטיין-כהן שהיה יו"ר ההסתדרות הציונית בקישינב, ורופא נודע, שהיו לו קשרים עם השלטונות, הצליח להשתחרר מהכלא.
דיקובסקי הסתפח לקבוצה שמנתה 50 צעירים יהודים שהתעתדה להפליג לארץ ישראל.
בתחילת חודש ספטמבר 1922 נודע לקבוצה כי אוניית מטען רומנית שהייתה בדרך שגרה מביאה בקר לרומניה, הייתה אמורה בדרכה חזרה להובילם לארץ ישראל.
הקבוצה הצטיידה במזון שנועד להספיק לשבעת ימי ההפלגה.
בנמל ביירות קיבל כל אחד מהנוסעים חסרי האמצעים, חמישים לירות שטרלינג מידי נציג של ההסתדרות הציונית שהגיע למקום "כדי שיזכו להיכלל במסגרת בעלי האמצעים שהשלטונות התירו את כניסתם לארץ".
דיקובסקי הגיע לתל אביב-יפו ופגש את סלומון רובינשטיין ידידו מימי לימודיו ביקטרינוסלב שהציע לו לחלוק את חדרו ולהתגורר עמו.
תל אביב באותה עת, הייתה תוססת.
צעיריה היו נוהגים להתכנס ולאכול בבית ספקטור בנחלת בנימין 18, במטבח הפועלים הקואופרטיבי של חנה מייזל שוחט ששכן ברחוב נחלת בנימין ובמסעדה של אלטשולר שהשקיפה על כיכר מגן-דוד ועל הפועלים של רוטנברג שהקימו טרנספורמטור שהיה אמור לתפוס את מקומן של מנורות הנפט שהאירו את רובה של העיר.
המטבחים הללו שימשו כבמות רעיוניות לוויכוחים אידאולוגיים "ולחיזוק הזהות הפרולטרית" של החלוצים שהתיישבו בתל אביב.
דיקובסקי השתלב הייטב באווירה התל אביבית והיה נוהג להתרועע עם חבריו החדשים.
מראהו הנאה, שליטתו בצרפתית וברוסית והידע הכללי שהפגין בספרות ובשירה סייעו לו להימנות בין המוזמנים למפגשי התרבות שנערכו בבתיהם של האזרחים המקובלים בתל אביב.
בחדרו של רובינשטיין מארחו, פגש דיקובסקי את אברהם קגרליצקי שנהרג בשנת 1930 מנפילת קורה שמחצה אותו בעת ששימש בנהריים כמהנדס האחראי על עבודות יציקת הבטון במקום.
כעוזרו הבכיר של רוטנברג, הציע לדיקובסקי עבודה בחברת החשמל, בתנאי שיסכים לבצע את העבודות השחורות ביותר.
דיקובסקי הגיע ביומו הראשון לעבודה למבנה ערבי נטוש, מוקף בחולות, הידוע כיום כמבנה של חברת החשמל ברחוב החשמל 16. מבנה זה היה חלק מהחווה לדוגמה של המיסיון האנגלי בין השנים 1856 – 1870 שייעודו היה לספק עבודה ליהודים תוך ניסיון לנצרם.
מאוחר יותר שימש המבנה כעמדת שמירה טורקית.
בתחילת שנות ה-20 נרכש שטח החווה על ידי עיריית תל אביב ובשנת 1923 הקצתה העירייה חלק מהשטח לחברת החשמל.
בשטח זה בנה רוטנברג את תחנת הכוח הראשונה, ובבניין הדו קומתי החלו לפעול משרדי החברה, ששימשו בהמשך כמקום עבודתו של דיקובסקי במשך 40 שנה.
ביום עבודתו הראשון ניקו דיקובסקי ופועל נוסף את שטח החצר מקוצים ומעשבים ולאחר מכן גידרו את המקום.
לכשהושלמה הגדר עסק דיקוסבקי בסחיבת ארגזים כבדים שהכילו חלקי מכונות שנועדו להקמת התחנה.
העבודה השחורה לא הרתיעה מחד את דיקובסקי שראה בה עבודה נעלה התואמת את החלוציות העברית, אך הכריעה מאידך את גופו שלא הורגל לעבודות פיזיות קשות והוא נאלץ לעבור ניתוח שבר.
לכשהחלים הפגיש קגרליצקי את דיקובסקי עם רוטנברג במטרה לקבע את עבודתו בחברת החשמל.
"אעשה כל מה שתטיל עלי" אמר דיקובסקי לרוטנברג בעת פגישתם, "אלמד כל דבר.