tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שעשועים הקשורים לטופולוגיה כגון טבעת מביוס ובקבוק קליין.
פוליאומינו (polyominoes): הפוליאומינוים, המודגמים באיור, נולדו בהרצאה שנתן סולומון גולומב ב-1953, אך התפרסמו בעיקר בזכות הטור שכתב עליהם מרטין גרדנר.
מאז הם הפכו לאחד המקורות העשירים והפורים ביותר של חידות, ומשחקי מחשב (בין היתר המשחק טטריס, שהוא אחד המשחקים הפופולריים ביותר בכל הזמנים).
בניות גאומטריות תלת־ממדיות: פאונים משוכללים, אוריגמי מודולרי
תורת הגרפים היא נושא לשעשועי מתמטיקה רבים.
היא כוללות חידות כגון חידת הגשרים של קניגסברג, בעיית הסוכן הנוסע, וכן נוסחאות שלהן שימוש רב בשעשועי מתמטיקה כגון נוסחת אוילר.
פרקטלים - ראו שעשועים הקשורים למחשב.
פלקסגון - רצועה המקופלת באופן שיוצר משושה בעל מספר רב של צדדים.
הפלקסגון היה מקור ההשראה של ריצ'רד פיינמן ליצירת דיאגרמת פיינמן.
עקומת דרקון - פרקטל הדומה בצורתו לדרקון, אשר מורכב מעותקים מוקטנים של עצמו.
בעיית לנגלי - מציאת גודל זווית
שעשועים אריתמטיים קשורים בתוצאות מעניינות ומפתיעות המתקבלות באמצעות פעולות אריתמטיות פשוטות על מספרים.
מספרים משוכללים: מספרים השווים לסכום המחלקים שלהם.
המספר המשוכלל הקטן ביותר הוא 6=1+2+3 והבא אחריו הוא 28.
מספרים ידידים: זוג מספרים שכל אחד מהם שווה לסכום מחלקיו של האחר (כאשר בין המחלקים אין סופרים את המספר עצמו).
קבוע קפרקר: סדרה של פעולות אריתמטיות על מספר כלשהו בן ארבע ספרות, המסתיימת תמיד במספר 6174. ניתן להציג זאת גם כקסם של קריאת מחשבות שתמציתו: בחר מספר כלשהו בן 4 ספרות שאינן זהות, עשה פעולות אלה, חשוב היטב על התוצאה, נכון שהגעת ל-6174?
מספר ערפד: מספר בן 2n ספרות עשרוניות הניתן להצגה כמכפלת שני מספרים המורכבים יחד מאותן ספרות (בערבוב הסדר); שני מספרים אלה נקראים ניבי הערפד.
מספר פרידמן: מספר טבעי שניתן לחישוב באמצעות הפעלת ארבע פעולות חשבון (חיבור, חיסור, כפל, חילוק) וחזקה על כל הספרות המשמשות לכתיבתו.
ביהדות התפתח ענף הגימטריה שקושר בין מילים למספרים, ומשמש גם כשעשוע בדרך של יצירת קשרים בין ביטויים בעלי גימטריה זהה.
כר נרחב לשעשועים מהוות סדרות של מספרים כגון: סדרת פיבונאצ'י, משולש פסקל, סדרת קונוויי ועוד.
תורת המספרים - ענף המתמטיקה החוקר את תכונותיהם של מספרים שלמים, מכילה נושאים רבים שהפכו לפופולריים.
עובדות רבות הקשורות בתכונותיהם של מספרים ראשוניים ניתנות להסבר פשוט, גם כאשר ההוכחה מסובכת או אף לא ידועה.
בין אלה ניתן לציין את ההוכחה לקיומם של אינסוף מספרים ראשוניים, את הנפה של ארטוסתנס כדרך למציאת מספרים ראשוניים, וכן את השימוש הנרחב במספרים ראשוניים בהצפנה.
המצאת המחשב פתחה צוהר לתחומים רבים בשעשועי מתמטיקה שלא היו קיימים קודם כגון:
פרקטלים - הוא שם לצורות שבעלות דמיון עצמי, ולרוב בעלות ממדים שאינם שלמים (ראה ממד האוסדורף).
חלקם של הצורות הומצא זמן רב קודם לכן, אבל הם התגלו במלוא הדרם כאשר בנואה מנדלברוט (שעבד במעבדות IBM ולכן היה מהראשונים לקבל גישה למחשבים) השתמש בגרפיקה ממוחשבת על מנת להציג אותם.
מנדלברוט גם אחראי על המצאת השם פרקטל.
פרקטלים מרתקים בנושא שעשועי מתמטיקה בגלל תכונותיהם המוזרות, בגלל הדרכים הרבות ליצור כל פרקטל, הקשר שלהם לתופעות בטבע, והשימושיות שלהם בגרפיקה ממוחשבת.
בין הפרקטלים המפורסמים אפשר למצוא את:
אוטומט תאי: מבוסס על רשת של תאים - המתפתחים על פי חוקים פשוטים: המצב של כל תא בדור הבא תלוי במצב שלו ושל שכניו בדור הקודם.
את משולש פסקל ניתן לראות כאוטומט תאי חד-ממדי.
האוטומט התאי המפורסם ביותר הוא משחק החיים של ג'ון קונויי.
לוגו - שפת המחשב הקלאסית היא מקור לסוג חדש של גאומטריה (גאומטריית הצב) ולשעשועי מתמטיקה רבים.
שיטות הצפנה פותחו למטרות שימושיות של העברת מידע באופן בטוח, אך במהרה הפכו גם לנושא פופולרי של חידות הקשורות בבניית צפנים ובפיצוחם.
הסופר האמריקאי אדגר אלן פו, למשל, היה חובב צפנים והכריז שהוא מסוגל לפרוץ כל צופן שיישלח אליו על ידי קוראיו.
את רוב הצפנים הוא אכן הצליח לפרוץ בזכות הידע שלו בפענוח צופן החלפה (צופן שבהם כל אות מוחלפת באות אחרת).
במאה ה-20 נולד ענף הקריפטוגרפיה המודרנית עם הולדת הרעיון של הצפנה במפתח ציבורי, ועם יישומו באלגוריתם RSA, שפותח על ידי עדי שמיר, רונלד ריבסט ולאונרד אדלמן המבוסס על שימוש במספרים ראשוניים.
הקריפטוגרפיה יצרה חידות רבות הנחשבות לקלסיות היום בתחום שעשועי המתמטיקה.
חידות רבות העוסקות ב'אמת ושקר' נקראות לרוב חידות לוגיות.
לדוגמה: 'לפניך שתי דלתות: אחת מובילה לאוצר, ואחת מובילה לגרדום.
על כל דלת יש שומר, אחד מהם דובר אמת בלבד, והשני דובר שקר בלבד.
איך ניתן בעזרת שאלה אחת בלבד לגלות מה הדלת המובילה לאוצר?'.
המקור הפורה ביותר לחידות לוגיות מהסוג הזה הוא המתמטיקאי ריימונד סמוליאן.
חידת הכובעים היא חידה לוגית המבוססת על מצבים שבהם מעורבים מספר משתתפים וידע חלקי, ועל כך שחוסר ידיעה של אחד המשתתפים מוסיף מידע למשתתפים אחרים.
מקור לשעשועים רבים הוא משפטים המדברים על עצמם.
זהו מקור לאינספור פרדוקסים כגון: פרדוקס השקרן ("משפט זה הוא שקר"), פרדוקס בוחן הפתע ("בשבוע הבא יתקיים בוחן והוא יבוא בהפתעה"), הפרדוקס של ברי ("המספר הקטן ביותר שאינו ניתן לתיאור באמצעות פחות ממאה אותיות").
ישנם מספר ספרים של שעשועי מתמטיקה (גדל, אשר, באך, וכן ספרים של סמוליאן), המנסים לתת הבנה של משפטי האי-שלמות של גדל על סמך חידות הגיון ושעשועים הקשורים למשפטים המדברים על עצמם.
קשרים בין מתמטיקה לתחומים אחרים
מתמטיקה משחקת תפקיד חשוב כבסיס וכלי חשוב למדעים המדויקים, למוזיקה, לאומנות, לכלכלה ועוד.
לאונרדו דה וינצ'י השתמש רבות במתמטיקה בציור, בין השאר הוא ניסח את כללי הפרספקטיבה, והשתמש רבות ביחס הזהב בציוריו.
ניתן למצוא הרבה רעיונות מתמטיים ביצירותיו המוזיקליות של יוהאן סבסטיאן באך.
אשר השתמש רבות ברעיונות מתמטיים ביצירותיו, ואכן מתמטיקאים היו בין הראשונים להכיר בגדולתו.
המתמטיקאי צ'ארלס לוטווידג' דודג'סון, הידוע יותר כסופר לואיס קרול, היה חידונאי מוכשר שאף פרסם מספר ספרי חידות.
יצירתו הרפתקאות אליס בארץ הפלאות מכילה רעיונות מתמטיים רבים ומהווה מקור השראה גדול לרבים העוסקים בשעשועי מתמטיים, וכמוה גם ספר ההמשך "מבעד למראה ומה אליס מצאה שם".
דיון נרחב ברעיונות המתמטיים המופיעים ביצירתו של קרול, וברעיונות הנוטלים השראה מיצירה זו מופיע בספר The Magic of Lewis Carroll, שבעריכת John Fisher.
שערי תשובה על שולחן ערוך אורח חיים, הוא ספר תורני הלכתי שחובר על ידי הרב חיים מרדכי מרגליות (ואחיו, ראו להלן) מדובנו, ונדפס בדפוס שלו בדובנו בתחילת שנת תק"פ.
הספר הוא בעיקרו ליקוט מספרי השו"תים שקדמו לו בעניינים הנוגעים לשולחן ערוך אורח חיים, ודבריהם לא הובאו במפרשים שקדמוהו, במיוחד לא בבאר היטב.
בהקדמות שנכתבו על ידי המחבר ואחיו, נראה שמדובר בחיבור שאמור היה לכלול את כל ארבעת חלקי השולחן ערוך.
הרב חיים מרדכי מרגליות נפטר בדמי ימיו ולא השלים את ההדפסה בחייו, יש אומרים בשל שרפה שפרצה בבית הדפוס.
בדור שאחריו הרעיון אומץ על ידי הרב אברהם צבי הירש אייזנשטט, שהשלים את הליקוט על שאר חלקי השולחן ערוך, יורה דעה, אבן העזר וחושן משפט, בחיבור בשם "פתחי תשובה".
הרב אפרים זלמן מרגליות כותב בהקדמתו לספר כי הוא חובר בידי אחיו, הרב חיים מרדכי מרגליות.
אולם, הרב אברהם צבי הירש אייזנשטט בהקדמתו לחיבורו פתחי תשובה על שולחן ערוך יורה דעה כותב כי חיבור השערי תשובה הושלם על ידי אח המחבר הרב אפרים זלמן מרגליות, ובהקדמה לפתחי תשובה על חושן משפט שיצא מאוחר יותר, הוא כותב שהחיבור נכתב על ידי שני האחים.
גם הרב אפרים זלמן עצמו, כאשר הוא מפנה לשערי תשובה בחיבוריו כותב לעיתים "כמו שכתבתי".
רבי חיים חזקיהו מדיני דן בזהות המחבר, ובסופו של דיון הוא כותב כי יש לומר שהחיבור מידי שניהם נגזר ואין לדעת אילו סימנים נכתבו בידי כל אחד.
החיבור יצא לראשונה בהדפסה של שולחן ערוך אורח חיים, עם שערי תשובה, בדובנא בשנת תק"פ.
הספר נדפס ביחד עם היד אפרים, בלי כל מפרשי השולחן ערוך (פרט לבאר היטב).
בשנת תרכ"ח (1868), נכלל שערי תשובה במהדורת השולחן ערוך של דפוס ראם.
אחר כך צורף להדפסות השולחן ערוך כפירוש מסביב לשולחן ערוך עצמו ברוב המהדורות.
החיבור זכה להיות אחד משני חיבורים עיקריים (שערי תשובה ובאר היטב) המודפסים כמקשה אחת יחד עם המשנה ברורה.
שעשועון הוא תוכנית רדיו או תוכנית טלוויזיה שבה המשתתפים מתחרים ביניהם במילוי משימות למטרת זכייה בפרס — לרוב כספי או חפצים בעלי ערך.
שעשועונים רבים מבוססים על שאלות טריוויה או משימות קצובות בזמן, המוצגים למתמודדים על ידי מנחה התוכנית.
פורמט זה החל בשעשועוני רדיו, ובראשית ימי הטלוויזיה התפתחו שעשועוני טלוויזיה משעשועונים דומים שהתקיימו ברדיו.
שעשועון הטלוויזיה הראשון הוא Spelling Bee, ששידורו החל בשנת 1938. שעשועון הטלוויזיה הראשון ששודר בישראל הוא "זה הסוד שלי", ששודר בטלוויזיה הישראלית החל מ-1975 עד 1980.
המתמודדים הם ידוענים / המתמודדים נבחרים מקרב הציבור כולו.
כל אחד מהמתמודדים מתמודד באופן אישי / המתמודדים מחולקים לקבוצות, המתמודדות זו נגד זו.
ההתמודדות היא בתחום ידע כללי המצריך בקיאות גדולה בנושאים רבים / ההתמודדות היא בכישורים כלליים, ללא דרישה לידע מובהק.
לזוכה ניתן פרס סמלי / לזוכה ניתן פרס ענק.
השעשועון מוקלט מראש / השעשועון משודר בשידור חי
השתתפות הצופים בבית היא בשיחת טלפון בשידור חי / השתתפות הצופים בבית היא באמצעות הדואר, המשיבון או אתר אינטרנט, והזוכה מוכרז רק בשידור הבא של התוכנית.
טכניקה נפוצה להגברת המתח בשעשועון היא הגדלת גובה הפרס עם כל תשובה נכונה, ואיפוסו עם תשובה לא נכונה.
המיני סדרה כללה את כל כותרי הקומיקס שפורסמו באותה עת.
הסדרה נכתבה ואוירה על ידי דן ג'ורגנס.
סדר החוברות היה בסדר יורד (0-#4), אי לכך ספר לאחור לקראת חוברת האפס.
האירוע הוא חלק מאנתולוגיית "המשבר", הכוללת גם את "המשבר בעולמות האינסופיים", "משבר זהות", "המשבר האינסופי", "המשבר האחרון", "פלאשפוינט", "התכנסות" ו"המשבר האפל בעולמות האינסופיים".
בין הכותרים שהשתתפו באירוע המשבר היו של גיבורי על כסופרמן, באטמן, גרין לנטרן, פלאש, החץ הירוק, סופרבוי, סאנדמן, ליגת הצדק ולגיון גיבורי-העל.
"שעת אפס: משבר בזמן" נועד להיות סיפור המשך מאוחר למשבר בעולמות האינסופיים.
הוא הבטיח לטפל בתקופות העתיד הלא עקביים של יקום DC באותה דרך בה טיפל המשבר הקודם ביקומים המקבילים: לאחד אותם לאחד.
אירוע זה שימש כהזדמנות לישב כמה מהבעיות שנותרו ללא מענה במשבר הקודם וכן בעיות שנגרמו מתוך כך ללא מתכוון, במיוחד התפתחותן ההדרגתית של דמויות שהומצאו מחדש בד בבד עם המשך הרפתקאותיהם של גרסאות ישנות של גיבורי-העל.
הסיפור מתחיל כאשר דמויות ממציאויות חלופיות כמו אלפא סנטוריון וגרסה חלופית של באטגירל מתחילים להופיע לפתע ביקום DC - דבר המבלבל את כולם - הודות לכיווץ הזמן.
לאחר מכן, גל של "לא-כלום" נראה שנע מתחילת הזמן לסופו ומוחק עידנים היסטוריים שלמים תוך כדי (אפקט בדומה לאנטי חומר שהשמיד יקומים שלמים במשבר בעולמות האינסופיים).
הנבל העיקרי בסיפור הוא דמות בשם "אקסטנט", טיטאן צעיר לשעבר, שקיבל לרשותו כוחות משני זמן.
בעימות עם חברת הצדק של אמריקה, הוא גורם להזדקנותם המהירה של חלקם ובכך מבטל למעשה את נחיצותם של גיבורי שנות ה-40 הללו בשנות ה-90. אולם, הכוח האמיתי מאחורי עיוות הזמן הוא למעשה האל ג'ורדן, הפקח הירוק המכובד ביותר בהיסטוריה.
כשהוא קורא לעצמו "פאראלקס", ג'ורדן משתגע וכעת מנסה לעצב מחדש את היקום ולבטל את האירועים שגרמו לנפילתו לשיגעון ולמקרי הרצח שביצע (השמדת שומרי היקום פרט לאחד).
מאמציהם הקולקטיבים של גיבורי העל הצליחו לעצור את ג'ורדן/פאראלקס מלעצב את היקום לפי רצונו, ורצף הזמן נוצר כחדש, עם מספר שינויים קטן יחסית למשבר הקודם.
בסופו, אחד הגיבורים הצעירים יוצר מפץ גדול חדש.
כותרי לגיון גיבורי-העל אותחלו מחדש בעקבות המשבר, והגרסאות השונות להוקמן אוחדו לאחת.
לכל סדרה ניתנה ההזדמנות לספר מחדש את מקור הגיבור בחוברת מס.
0. מספר סדרות לקחו כיוון חדש מאז שהסתיים המשבר.
כך למשל, קבוצות חדשות נוצרו לליגת הצדק, בנו של אוליבר קווין הוצג, וגאי גרדנר גילה ירושה חוצנית שהעניקה לו כוחות.
חלק גדול מסיפור המקור של באטמן שונה בהתאם לאירועי המשבר.
בגרסה זו, באטמן מעולם לא תפס את רוצחו של הוריו או התעמת מולו, ועצם קיומו נחשבה לאגדה אורבנית.
בנוסף, דיק גרייסון (רובין הראשון) אומץ חוקית על ידי ברוס וויין.
אולם, לא כל הבעיות נפתרו והיה צורך באירוע המשבר הרביעי - המשבר האינסופי - כדי לטפל בכך.
דוגמה לכך ניתן למצוא בדמותו של הוקמן, שבעיות בו נוצרו עוד בימי המשבר בעולמות האינסופיים.
התשובה לשאלה "מיהו הוקמן?" הפכה דווקא לברורה פחות, כעת כשהיה קיים רק יקום אחד.
כתשובה, DC הציגה את מושג ה"היפר-זמן", גרסת המשבר ל"מולטי-יקום".
אולם, פתרון אוניברסלי זה לא ענה על התשובה, והיה צורך במשבר האינסופי כדי לדון בכך.
הערה: חוברות אלה לא כוללות את גיליונות מספר 0 של כל כותר וכותר, שמגיעים בשיאו של המשבר, בשעת האפס.
שעת הזאבים הוא סרט קולנוע דובר צרפתית מ-2003 שכתב וביים מיכאל הנקה.
הסרט עוסק בנסיונותיה של משפחה לשרוד בעולם בו אירע אסון כלשהו שטבעו אינו ברור מן הסרט.
מהסרט לא ברור גם מהם התקופה והמקום בהם מתנהלת העלילה, אם כי הוא כולל רמיזות על כך שמדובר במדינה אירופית.
שמו של הסרט לקוח מתוך פואמה נורדית בשם "חזון הנביאה" המתארת את התקופה שלפני הראגנארוק – סוף העולם במיתולוגיה הנורדית.
הנקה כתב את "שעת הזאבים" עוד לפני שכתב את סרטו מ-1992, "הווידאו של בני", אך מגבלות מימון אילצו אותו לדחות את יצירתו של הסרט.
הוא ניסה ליצור את הסרט שוב לאחר יציאתו של "משחקי שעשוע", סרטו הראשון שזכה להצלחה בינלאומית נרחבת, אך נתקל שוב בקשיי מימון ויצירתו של הסרט בוטלה ברגע האחרון.
את סרטו הבא, "לחיות על הקצה", יצר הנקה בצרפת בעקבות הצעתה של השחקנית ז'ולייט בינוש שהביעה את רצונה לשחק בסרט שלו.
"שעת הזאבים" הופק לבסוף לאחר יציאתו של הסרט "המורה לפסנתר", שגם בו שיחקה איזבל הופר בתפקיד ראשי.
הסרט צולם בבורגנלנד, באוסטריה תחתית ובווינה.
הוא לא הוקרן באופן מסחרי בישראל.
הסרט מתחיל בבריחתם של בני המשפחה מן העיר אל בית הנופש שלהם, הממוקם באזור כפרי, שם הם מגלים שמשפחה זרה כבר עושה שימוש בבית כמקום מקלט מן האסון.
הפרטים היחידים על טבעו של האסון המוצגים בסרט הם גופות שרופות של בהמות ועובדת חסרונם של מי שתייה בלתי-מזוהמים.
בדומה לסרטו של הנקה "משחקי שעשוע" שעסק בהשפעתם השלילית לכאורה של מותחנים הוליוודיים, "שעת הזאבים" מהווה מעין פרודיה על סרטים הוליוודיים פוסט-אפוקליפטיים.
לדבריו של הנקה הסכנה בז'אנר סרטי האסונות של הוליווד היא הנטייה להגזמה – דבר שהופך את האסון, בעיני הצופים, ל"משהו שניתן ליהנות ממנו מכיוון שהוא כל כך בלתי מציאותי".
הסרט גם חוקר את נושא "הכשל בתקשורת" בין בני אדם בתקופה המודרנית, על ידי הצגתם של בני אדם ה"מושלכים" אל עולם כאוטי שהם אינם מסוגלים לעכל את משמעותו או אפילו להבינו.
הסרט מתואר לעיתים כסרט מדע בדיוני או סרט דיסטופי, אך מן הסרט עצמו לא ברור אם עלילתו מבוססת על אירועים היסטוריים או לא, ואם היא מתנהלת בעבר, בהווה או בעתיד.
אחד המוטיבים המרכזיים בסרט הוא מוטיב החושך, כאשר חלקים גדולים מן הסרט מתמקדים בשוטטותם של בני המשפחה באפלה כמעט מוחלטת.
"שעת הזאבים" הוקרן במסגרת פסטיבל קאן מחוץ לתחרות הרשמית.
הוא היה פסול לזכייה בפרס כלשהו בפסטיבל קאן מכיוון שאחד משחקני הסרט, הבמאי הצרפתי פטריס שרו, נכלל בחבר השופטים של אותה השנה.
הסרט זכה בפרס המבקרים ובפרס התסריט הטוב ביותר וכן הועמד לפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל סיטג'ס (קטלוניה).
שערים היה עיתונה היומי של מפלגת פועלי אגודת ישראל שיצא בין השנים התרצ"ה–התשמ"א.
העיתון החל לצאת בתשרי תרצ"ה (1934) באופן בלתי סדיר.
במאי 1939 החל לצאת שבועון בשם "העתיד" של פועלי אגודת ישראל, אולם הוא לא התמיד זמן רב וחזר לצאת באופן בלתי סדיר, כשחלק מהגליונות מסומנים כ"הוצאה חד פעמית".
מאפריל 1941 הוכתרו גליונות חד פעמיים אלו שוב בשם "שערים", תוך שמצוין עליהם "תפוצה פנימית" או "פנימי, לא למכירה".
החל מתחילת 1945 החלו לצאת גליונות שערים באופן סדיר מדי שבוע.
בתחילה צוין על הגליונות הסימון "פנימי, לא למכירה", אך בהמשך הם הופצו עם מחיר.
גליונות העיתון מנו את תחילת הוצאת העיתון מתחילת שנת 1945. בשנת תשי"א (1951), ביוזמת מנהיג המפלגה בנימין מינץ, הפך העיתון ליומון, והוא יצא עד לשנת תשמ"א (1981).
עורכו הראשון היה יעקב ברונר, וסגנו היה יהודה נחשוני (רזמיבש).
בשנות ה-60 מונה נחשוני לעורך, והוא שימש בתפקידו עד לסגירת העיתון.
בין עיתונאיו נמנו: נפתלי קראוס, משה קרובקה (אביו של הרב זאב קרוב), אריה אלברט, אריה אביב"י (אביו של הרב יוסף אביב"י) נח סביר (ציינווירט) וישראל קצובר.
בשנות השיא שלו שימש העיתון במה מרכזית למאמרים תורניים ורעיוניים של רבנים, סופרים, משוררים ואישי ציבור דתיים, ובהם הרב רפאל קצנלבוגן, הרב איסר פרנקל, הרב בן ציון פירר, יוסף צבי רימון, יעקב רימון, הרב דוד הלחמי הרב נתן אורטנר.
כביטאון פא"י הביא העיתון את עמדת המפלגה בנושאים האקטואליים שעמדו על הפרק.
עיקר תפוצתו הייתה בקרב אנשי פא"י, והוא נשלח אל רבנים ואישי ציבור חרדים ודתיים בישראל ומחוצה לה.
פרשנים פוליטיים מייחסים לעיתון את הצעד הראשון שהוביל למהפך בבחירות 1977. בשנת 1976 חשף כתב העיתון ישראל קצובר כי הטקס לציון הגעתם של מטוסי ה-F-15 הראשונים של חיל האוויר יגרום לחילול שבת של המשתתפים בו.
חשיפה זו הובילה להצעת אי אמון שהוגשה בכנסת ב-14 בדצמבר 1976 על ידי החזית הדתית התורתית (אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל), צעד שגרם לתרגיל המבריק של יצחק רבין ופיזור הכנסת, והוביל בעקיפין למהפך בבחירות.
שנות הוצאתו של "שערים" משקפות במידה רבה את כוחה של המפלגה ואת תהליך התפוררותה שהחל בשנות השבעים.
ב-1981 נסגר היומון, וכעבור שנה החל להופיע שוב כשבועון, בעריכת מאיר הלחמי, עד לשנת תשנ"ה (1995).
כעבור עשור, בשנת תשס"ה (2005), נעשה ניסיון נוסף על ידי שרידי פא"י, בראשות חנוך ורדיגר (בנו של אברהם ורדיגר), לחדש את הופעת העיתון כירחון, ובגלגול זה יצאו 11 גיליונות, בעריכת העיתונאי אהרון קורנפלד, עד לסגירתו.
שעשועון טריוויה הוא חידון שבו המתמודדים נדרשים להפגין בקיאות בפרטי טריוויה שונים.
דוגמה: מהי המילה הארוכה ביותר בתנ"ך?
שאלה שבה יש לבחור את התשובה הנכונה מבין תשובות אפשריות אחדות (מבחן רב-ברירתי).
דוגמה: אחוז השומן הגבוה ביותר בגבינת קוטג' של "תנובה": הוא: 8, 9, 10, 12?
שאלה שמלווה בתשובה, ועל הנשאל להחליט האם זו תשובה אמיתית או שקרית.
חידוני טריוויה מתקיימים באמצעי התקשורת השונים: בעיתונים (למשל המדור "20 שאלות" במוסף "הארץ" ברדיו (בישראל בלטו בתחום זה חידוניו של שמואל רוזן)
ובשעשועוני טלוויזיה, כגון "מי רוצה להיות מיליונר", "הכספת", "החוליה החלשה", "מקבילית המוחות", "1 נגד 100" ו"המרדף".
יש גם משחקי קופסה המבוססים על תחרויות ידע של טריוויה, כגון "אוניברסלי", "טריוויה", "טריוויה-לי".
בנוסף לחידוני טריוויה כלליים, הכוללים שאלות מכל תחומי הידע האנושי, מתקיימים חידוני טריוויה בנושא מסוים, כגון מוזיקה קלאסית או התנ"ך (תחום שבו בולט חידון התנ"ך).
, הוא סרט אסונות אמריקאי משנת 1957, בבימויו של הל ברטלט ובכיכובם של דיינה אנדרוז, לינדה דרנל וסטרלינג היידן, ואשר הופץ על ידי אולפני סרטי פרמאונט.
התסריט לסרט, שנכתב על ידי ארתור היילי, הוא עיבוד של מחזהו של היילי משנת 1956, שהופק בקנדה, בשם "לטוס אל תוך הסכנה".
בשנת 1958 היילי, בשיתוף עם ג'ון קסטל, כתבו רומן, המבוסס על אותו הקונספט, שכותרתו "לטוס אל תוך הסכנה: מסלול אפס-שמונה".
הזכויות לסרט זה נרכשו על ידי יוצרי סרט הפרודיה משנת 1980 "טיסה נעימה", מה שאפשר להם לבסס את תסריטם על פי התסריט והדיאלוגים של "שעת אפס!" כמעט מילה במילה.
הסרט נרכש על ידי סרטי האחים וורנר, ושוחרר להפצה ב-DVD ב-26 ביוני 2007.
שם השחקן/ית שם הדמות הערות דיינה אנדרוז סגן טד סטרייקר לינדה דרנל איליין סטרייקר סטרלינג היידן קפטן מרטין טרלבן אלרוי הירש קפטן ביל וילסון טייס ג'פרי טון ד"ר ברד רופא ג'רי פריז טוני דקר פגי קינג ג'נט טרנר דיילת צ'ארלס קווינלבן הארי ברדיק
הסרט זכה לשתי ביקורות בלבד באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, ועל כן לא זכה עדיין לציון.
בוזלי קראות'ר ("ניו יורק טיימס") קרא לסרט זה "התבוננות מרגשת של הרפתקה מפחידה בשמיים", המבוססת על תסריט "תמציתי וטוב"...
"דנה אנדרוס בתפקיד הגיבור וסטרלינג היידן בתפקיד הקפטן מצוינים בתפקידיהם, שומרים על דמויותיהם קשוחות וחסרות פשרה".
"טיים מגזין" כינה את התסריט "הגזמה פראית של תוכנית טלוויזיה משנת 1956", וציין כי "המאבק המוסרי שבסרט עובר בצורה די טובה, אולם המצב הכללי מאולץ בעליל, כמו חלום בהקיץ של וולטר מיטי".
"שעת האפס" הוא אלבומו השני של הזמר רגב דהן.
שלושת הסינגלים לוו בווידאו קליפים שהגיעו למקומות הראשונים בערוץ 24, והקליפ לשיר "אם", בו משתתפים עידו תדמור ולהקתו, הגיע למקום השישי המצעד האירופאי של MTV.
את השירים באלבום כתב והלחין רגב פרט לשיר 'בעיניים חצי עצומות' אותו כתב אהוד מנור והשיר 'בוא נשחק' מאת יונה וולך.
שעת האפס היא סדרת דרמה אמריקאית, בכיכובו של אנתוני אדוארדס, הסדרה עלתה לשידור ב-14 בפברואר 2013 ברשת ABC.
הסדרה קיבלה בפרק הראשון רייטינג של 6.38 מיליון צופים בארצות הברית.
ב-1 במרץ 2013 בוטלה הסדרה והוסרה מלוח זמני השידור שלה על ידי ABC בשל דירוגים נמוכים.
הפרקים הנותרים אשר הופקו, שודרו רק בקיץ באותה שנה בחודשים יוני-אוגוסט.
האנק גליסטון עוסק בהפצת מגזינים.
אשתו ליילה קונה שעון ייחודי ונחטפת על ידי מחבל בשם וינסנט הלבן.
האנק מבין שאשתו נחטפה בגלל השעון, מפרק את השעון, מוצא יהלום פגום בפנים, מאיר על היהלום מול הקיר ונגלית לעיניו מפה.
האנק לוקח את המפה לחברו הטוב הכומר, וזה מספר לו שהמפה כתובה בשפה שמתה במאה השנייה.
וינסנט הלבן מבקש מהאנק לעשות עסקת חליפין בין ליילה לשעון, והכומר מציע להאנק שילך בלי היהלום, יהלום המפה נשאר עם הכומר, וינסנט הבין את התכסיס ולקח את היהלום מהכומר בהריגה.
האנק נוסע לניו ברתולומיאו עם הסוכנת ריילי.
בינתיים ארון ורייצ'ל נוסעים לבוואריה לחפש את יוצרו של השעון, השען מספר להם שלא מדובר רק בשעון אחד אלא בשנים עשר שעונים, שמיועדים ל-12 שליחים נבחרים שנאספו בשנת 1938, כדי להגן על העולם השסוע מאבדון, השליחים יצרו חיי עולם חדשים ולאחר מכן התפזרו כדי להסתתר מהנאצים.
האנק מוצא את ניו ברתולומיאו הממוקם על המפה, זו צוללת נאצית התקועה בקרח, ובתוכה יש כמה שליחים מתים, יחד עם אדם שדומה להאנק.
אנתוני אדוארדס - האנק גליסטון
סקוט מייקל פוסטר - ארון מרטין
אדיסון טימלין - רייצ'ל לואיס
ג'סינדה בארט - ליילה גליסטון
כרמן אג'וגו - בק ריילי
מייקל נייקויסט - וינסנט הלבן
סאם אנדרווד - מרטין קרופ
שעשוע הוא מצב של חוויית אירועים או גירויים הומוריסטיים ומשעשעים.
השעשוע מקושר להנאה, אושר וצחוק.
מחקרים הנוכחיים עדיין לא הגיעו להסכמה על מטרת השעשוע המדויקת, אם כי התאוריות הועלו בתחומי פסיכולוגיה, פסיכיאטריה וסוציולוגיה.
בנוסף, המנגנון המדויק שגורם לאלמנט מסוים (תמונה, קול, התנהגות, וכו ') כדי להיתפס כיותר או פחות משעשע מאלמנט אחר עבור אדם מסוים אינו ברור עדיין.
שעשועי לשון ומשחקי מילים משמשים לא רק לשם שעשוע אלא גם כאמצעי ספרותי בשירה או בפרוזה.
לעיתים החידה היא בתבנית קבועה (תשבץ, למשל), אך פעמים רבות החידה היא בלתי שגרתית, וזה ייחודה ההופך אותה מבעיה לחידה.
לחידה בלתי שגרתית נדרש פתרון בלתי שגרתי, אם כי לא תמיד הגבול בין חידה לבעיה חד וברור.
שעשוע ילדים הוא פעולה שילדים עוסקים בה לשם הנאה, ובניגוד למשחק אין לה חוקים מוגדרים.
שעת הדחק הוא מושג הלכתי לתיאור מצב שבו יש קושי לקיים את ההלכה, על פי שורת הדין שנפסק, ובמקרים מסוימים ניתן להקל בדין במצבים אלו.
בספרי ההלכה לא נכתבה הגדרה ברורה באלו הלכות ניתן להקל בשעת הדחק, וכן לא נזכר אילו מקרים נחשבים ל'שעת הדחק', והדבר נתון לשיקול דעת המורה הוראה לדמות את המקרה הנתון למקרים אחרים שנזכרו בחז"ל ובראשונים כשעת הדחק.
מקרים נפוצים של שעת הדחק הם בין השאר כאלה שיהיה בהם הפסד גדול, או בושה, עקב קיום ההלכה כפי שהיא.
ישנן מספר מצבים, שנזכרו בתלמוד ובפוסקים ככאלה שניתן להקל בהם במקרה של 'שעת הדחק':
כאשר פסיקת ההלכה להחמיר אינה מוחלטת, כגון במקרה וישנה מחלוקת בדין וההלכה נפסקה כשעה המחמירה, אך עם זאת דעת המקילים לא נדחתה לגמרי.
בתלמוד נזכרו דינים שונים שמראש נתקנו רק למצבים רגילים, ובזמנים של שעת הדחק ניתן להקל בהם, כגון איסור שבות שהותרו לחולה, או איסורים שונים שהותרו מפני כבוד הבריות.
יש שכתבו שכל דין שהוא לכתחילה, אזי בשעת הדחק ניתן להקל כפי הדין בדיעבד: .
שעשועים מסוכנים הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1983 שכתב וביים פול בריקמן, בכיכובם של טום קרוז ורבקה דה מורניי.
הסרט עוסק בנושאים כגון מטריאליזם, אובדן התמימות, התבגרות וקפיטליזם.
ג'ואל גודסון (טום קרוז) הוא תלמיד תיכון שחי עם הוריו בשכונה אמידה בפרברי שיקגו על אגם מישיגן.
כאשר ההורים יוצאים לחופשה במשך שבוע, ג'ואל מנצל את היעדרותם על מנת "לשחרר רסן".
בין השאר הוא מזמין לביתו נערת ליווי העונה לשם לָנַה (רבקה דה מורניי), הוא מתאהב בה אך מתייחס אליה בשיפוטיות רבה.
בתום עימות בין השניים גורמת לנה למכונית הפורשה של אביו (אותה לקח ללא רשות) להחליק לנהר.
כדי לגייס כסף עבור תיקון המכונית, ג'ואל מוצא דרך יצירתית לנסות ולגייס כסף רב בזמן קצר.
שעת אפס היא כל שעת לימודים אשר מתחילה לפני השעה הנקובה בחוק או בתקנון.
שעת האפס בישראל נקבעת על ידי משרד החינוך והיא אחידה לכל בתי הספר (מלבד יוצאי דופן אשר קיבלו אישור מיוחד).
שעת האפס בשאר מדינות העולם אינה בגדר חוק מדיני, אלא נקבעת ברמה אזורית או בית ספרית, ולכן ישנם בתי ספר עם שעות אפס שונות בעלות הבדלים משמעותיים.
הדעות חלוקות בקשר להוספת שעת אפס למערכת השבועית של תלמידים, והדיון נעוץ בתועלת אל מול ההשפעות השליליות שיש לה עליהם.
המתנגדים לקיומה של שעת אפס מסתמכים בעיקר על ההשפעות השליליות שיש לשינה מועטה על תפקוד יומיומי.
מחקרים מעידים שמתבגרים זקוקים לכ-9 שעות שינה בכל לילה, ואף על פי ששעות השינה של ילדים לרוב נקבעות על ידי הוריהם, מתבגרים הולכים לישון מאוחר יותר יחסית לילדים קטנים יותר, והלימודים בשעת אפס מחייבים אותם לקום מוקדם יותר.
שעות שינה מועטות מדי עלולות לגרום למגוון הפרעות וקשיים, ובהם ירידה בריכוז, בזיכרון וביכולת למלא משימות, אטיות תגובה, ירידה במצב הרוח, וירידה בשליטה העצמית.
נוסף על כך, חוסר שינה עלול לגרור שימוש בחומרים ממריצים דוגמת קפאין, אלכוהול וסיגריות.
כמו כן, נמצא קשר בין שעות שינה מעטות לבין סיכון מוגבר להשמנת יתר בקרב ילדים.
שעת האפס היא תולדה של עומס שעות לימודים, ושל אילוצי מערכת, ולוח הזמנים של מורים.
כ-35% מתוכנית הלימודים בתיכון הם לימודי בחירה.
כך, יש תלמידים הלומדים שעות רבות בשבוע, לעיתים אף כחמישים שעות שבועיות.
מצב זה מקשה על מנהלי בתי-הספר לארגן את מערכת השעות.
נוסף על עומס השעות, ישנם אילוצים שונים, כמו, למשל, קביעת ארגון המורים, לפיה כמות ה"חלונות" שמורה רשאי לקחת במסגרת היקף משרתו היא מוגבלת.
כך קורה ששעת הלימודים הראשונה מתחילה בשעה מאוחרת, לעיתים אף בעשר בבוקר, או שבמהלך יום-הלימודים לא מתקיימים שיעורים במשך שעה או שעתיים, כך שהתלמידים צריכים ללמוד עד שעה מאוחרת.
כך, יש מורים המסרבים ללמד בשעות מאוחרות בשל אילוצים אישיים ומתעקשים להתחיל ללמד בשעת אפס.
ברחבי העולם כמעט לא קיימת חקיקה בנוגע לשעות תחילת הלימודים, ובדרך כלל נתון הדבר להחלטת המוסד, או להחלטת הרשויות המוניציפליות.
הנתונים המוצגים להלן מתייחסים לרוב בתי הספר בארצות השונות, אך ייתכנו יוצאי דופן.
בברזיל מחולק יום הלימודים לשלושה חלקים נפרדים ("בלוקים").
שיטה זו נכונה לבתי ספר ציבוריים ופרטיים כאחד.
על אף שבמקומות רבים בעולם כל שיעור שמתחיל לפני 08:00 נחשב לשעת אפס, בברזיל תחילת הלימודים לפני 08:00 היא עניין שבשגרה, ואין היא נחשבת לשעה מיוחדת.
בסין המסגרת הלימודית עמוסה הרבה יותר מן המקובל.
כך קורה שהלימודים מתחילים ב־07:30 בבוקר ונגמרים ב־17:45 אחר הצהריים באופן קבוע.
כך, כמו בברזיל, לימודים לפני 08:00 הם עניין שבשגרה.
מסגרת עמוסה זו נובעת משאיפה לשיקום מזורז של מערכת החינוך לאחר המשבר הקומוניסטי.
שאיפה זו הצליחה באופן מרשים ולסין יש את אחת ממערכות החינוך המצליחות בעולם.
התפתחותה של מדיניות משרד החינוך ביחס לשעת אפס: בשנת 1998 נאסרו לימודים בשעת אפס בחוזר מנכ"ל – נקבע כי אין לקיים לימודים בשעת אפס אם הדבר מחייב שינוי של הסדרי הנסיעה של התלמידים, אלא באישור מנהל המחוז.
לאחר מכן, באוקטובר 2003, קבע משרד החינוך כי "החל משנת הלימודים התשס"ד, יש לבטל את שעת האפס בבתי-הספר היסודיים, בחטיבות הביניים ובחטיבות העליונות; לפי המנהל".
המשמעות של קביעה זו היא שאסור לכל מוסד חינוכי שהוא לערוך לימודים לפני השעה 8:00, אלא באישור מנהל המחוז.
לבתי ספר דתיים-ממלכתיים מותר לקיים תפילה לפני השעה 8:00 משום שהתפילה אינה נחשבת כלימודים.
למרות המדיניות המוצהרת של משרד החינוך בעניין שעת אפס, בתי ספר רבים ברחבי הארץ לא מילאו אחר הנחיות המשרד.
בשנת תש"ע היו 70 בתי ספר ברחבי הארץ שקיימו שעת אפס כאשר רק ל-14 היה אישור לכך.
התלמידים והוריהם לא נשארו אדישים לכך, ובשש השנים הראשונות לכינונה של המדיניות של משרד החינוך, המחייבת אישור מנהל המחוז, התקבלו במשרד החינוך 41 תלונות.
בשנת תש"ע נשאו תלונות ההורים פרי והובילו את משרד החינוך להוציא חוברת בת חמישה עמודים המבהירה מחדש את מדיניות המשרד ומסבירה את חשיבותו.
הדבר לא השקיט את התלונות ובקיץ 2015, בעקבות תלונות רבות מקרב תלמידים, ארגנה מועצת התלמידים והנוער הארצית מחאה.
תגובת משרד החינוך הייתה כי אין לקיים שעת אפס ללא אישור, וכי בקשות רבות לאישור שעת אפס נמצאות בבדיקה.
בשנת 2017 פורסם חוזר מנכ"ל נוסף שמטרתו לחדד את הנהלים.
בתחילת שנת הלימודים תשע"ט קיבל המאבק בשעת אפס תפנית דרמטית כאשר הודה משרד החינוך כי קיומן של שעות האפס בבתי הספר אינו נובע מתוך אינטרסים פדגוגיים, אלא מתוך נוחות מערכתית של המורים שמעדיפים לסיים את עבודתם לפני שעות אחר הצהריים.
שעת הזאבים (בשוודית: Vargtimmen; באנגלית: Hour of the Wolf) הוא סרט אימה פסיכולוגי שוודי בבימויו של אינגמר ברגמן, ובכיכובם של מקס פון סידוב וליב אולמן.
הסרט יצא לאקרנים ב-1968. עלילתו עוסקת בהיעלמותו של הצייר יוהאן בורג, אשר נתקף בחזיונות מבעיתים ובנדודי שינה לאחר הגעתו לאי יחד עם אשתו ההרה אלמה.
הצייר יוהאן בורג ואשתו ההרה אלמה מגיעים לאי קטן בשם בלטרום בארכיפלג האיים הפריזיים.
יוהאן מעביר את זמנו בציור ציורים מפחידים המשקפים את החזיונות התוקפים אותו, ובמהרה מתחיל להעניק להם שמות, כגון איש הציפור או אוכלי הבשר.
ככל שנדודי השינה שלו מחמירים כך הופכים ציוריו למבעיתים יותר ויותר, ואלמה המפוחדת נותרת לצדו, חסרת אונים.
באחד הימים מופיעה אישה מבוגרת בפתח ביתם ומציעה לאלמה לקרוא את יומנו של יוהאן, אותו הוא מחביא מתחת למיטתו.
מהכתוב מגלה אלמה כי בעלה נרדף לא רק בידי פולשים בשר ודם מבין תושבי האי המפריעים למנוחתו, או בידי פנטומים דמיוניים פרי נפשו החולה, אלא גם בידי תמונות וזיכרונות שונים של חברתו הקודמת, ורוניקה וגלר.
ברון האי פון מרקנס פונה אל הזוג בהזמנה לבקר בטירתו, והשניים מגיעים לסעודת הערב.
בתום הארוחה הם מצטרפים לאשת הברון, הלוקחת אותם לחדר השינה ומראה להם דיוקן של ורוניקה וגלר אשר צויר בידי יוהאן.
בעוזבם את המקום חושפת אלמה בפני יוהאן כי היא פוחדת לאבד אותו לידי השדים.
באחד מלילותיו הארוכים ונטולי השינה של יוהאן, יושבים הוא ואלמה יחדיו כאשר הוא מספר לה על ורגטימן, שעת הזאבים, שבמהלכה, לטענתו, מתרחשות הכי הרבה לידות ומיתות.
הוא נזכר במקרה טראומתי מילדותו בו הוריו נעלו אותו בתוך ארון בגדים ואמרו לו שחי בפנים איש קטן, ובמקרה נוסף בו יצא לדוג על אחד האיים ורצח ילד שעבר במקום.
מכרו של הברון פון מרקרס, הרברנד, מגיע לביתם של הזוג ומזמין אותם למסיבה נוספת בה לטענתו תשתתף גם ורוניקה וגלר.
הוא מניח אקדח על השולחן, שלדבריו נועד לשמש כאמצעי הגנה מכל מיני חיות קטנות, ועוזב.
יוהאן מרים את האקדח ויורה באלמה, ולאחר מכן בורח לעבר הטירה.
עם הגעתו למסיבה נעלמות תחפושותיהם של אורחי הברון והם נחשפים במערומיהם כשדים.
יוהאן רץ ברחבי הטירה בחיפוש אחר ורוניקה, אך במקומה הוא פוגש את לינדהורסט, אחד מאורחיו של הברון, המאפר את פניו ומלביש אותו בכותונת משי, בטרם הוא מוביל אותו לורוניקה.
ורוניקה אינה זזה או מציגה סימני ערות כלשהם, ולא נראה כי היא בין החיים, אולם בבחינה קרובה יותר היא קופצת לפתע ומתחילה לצחוק.
השדים תוקפים את יוהאן והוא נמלט מהטירה אל תוך היער.
אלמה, אשר נפצעה מיריית האקדח אך נותרה בחיים, מתחילה לחפש אחריו.
היא רואה את השדים תוקפים אותו לפני שהוא נעלם בפעם האחרונה בתוך היער.
הסרט נגמר עם עדותה של אלמה מתוך סיפורי חוויותיה ומתוך הכתוב ביומנו של יוהאן.
היא תוהה האם העובדה ששניהם חיו יחד במשך זמן כה רב הובילה לכך שהייתה מסוגלת לראות את השדים שרדפו אותו, אוכלי הבשר כאמור, והאם הייתה יכולה להגן עליו בצורה טובה יותר אילו רק אהבה אותו פחות, או יותר.
ההשראה לסיפור הגיעה מסיוטיו החוזרים ונשנים של ברגמן בהם הופיעה אישה אשר הייתה מסוגלת להסיר את פניה, וישות משונה שהייתה הולכת על התקרה.
תיאורו של יוהאן בו הוא ננעל בארון הבגדים בילדותו מבוסס על מקרה אמיתי מחייו של ברגמן.
השפעה נוספת הייתה האופרה חליל הקסם של מוצרט, שאחת מדמויותיה, פפגנו, נהפכת לאיש ציפור מרושע, ובנוסף דמותו של לינדהורסט דרכה הביע ברגמן את פרשנותו ליצירה.
כמו כן אמר כי הסופר א.ת.א.
הופמן השפיע במידה מסוימת על כתיבתו.
אלמנטים נוספים מהסיפור נובעים מתסריט אחר של ברגמן, הקניבלים, או בשמו האחר, אוכלי האדם, אותו הוא סיים ב-1964 ותכנן לצלם באי השוודי הלנדס ודרו.
ברגמן נטש את התסריט לאחר שחלה בדלקת ריאות, וכשהבריא ממנה ביים את הסרט פרסונה במקומו.
בתום הצילומים החליט ליצור גרסה מחודשת לתסריט בשם שעת הזאבים, אותו הגדיר באחת משורותיו של הצייר יוהאן: .
על פי בירגיטה סטין שמו של הסרט נגזר מהפולקלור השוודי, בו הביטוי שעת הזאבים מתייחס לזמן שבין השעות שלוש לחמש בלילה, לכאורה כאשר מתרחשות הכי הרבה מיתות ולידות.
הפולקלוריסט בנט אף קלינטברג אמר ב-1964 שברגמן ביקש ממנהל התיאטרון שלו, ניקלס ברוניוס, לחקור את הנושא עבורו, וברוניוס פנה בתורו אל קלינטברג אשר גילה כי לשעה המדוברת אין כל קשר לפולקלור השוודי, אם כי ישנה שעת רוחות המתרחשת בין חצות לשעה אחת בלילה.
ברגמן טען כי נתקל לראשונה במונח שעת הזאבים בטקסט לטיני, אם כי לא ציין את המקור, וייתכן שטבע את המונח בעצמו.
מאוחר יותר אמר שבעת כתיבת התסריט הוא חווה מעין שעת זאבים משל עצמו, ממנה השתחרר רק כאשר הפקת הסרט תמה.במהלך שלבי ההפקה המאוחרים של פרסונה ב-1966, כינס ברגמן פגישה כדי להתחיל לתכנן את שעת הזאבים.
ברגמן תכנן ללהק את ביבי אנדרסון וליב אולמן עבור סרטו הקניבלים, זאת לאחר שהכיר את אולמן דרך פגישה שארגנה אנדרסון בסטוקהולם.
אולמן אמרה שהפגישה התרחשה ב-1964 ושברגמן זיהה את כשרונה בין רגע, ומיד הציע לה לעבוד איתו.
מאוחר יותר הפכה למאהבתו והרתה ממנו את בתם לין.
לאחר שנפרדו סיפר ברגמן כי כתב עבור הסרט את דמותה של אלמה, אשתו ההרה של יוהאן, אותה ייעד עבורה.
הוא שלח לה את התסריט בדואר והיא שבה מנורווגיה בכדי להשתתף בסרט.
עבד כבמאי ב, אולם רצה לגלם תפקיד בשעת הזאבים לאחר שראה את גרסאותיו המוקדמות של התסריט וחשב שהשתתפות בסרט אימה תהיה מהנה.
חלקה של נאימה ויפסטרנד בסרט בתור האישה הזקנה עם הכובע היה התפקיד האחרון בקריירה הקולנועית שלה.
הצילומים הראשוניים התרחשו בשמורת הטבע במחוז סקונה, שוודיה, באולפני שבסטוקהולם, ובאי .
שמורת הטבע שימשה בעיקר עבור צילומי השוטים החיצוניים של אזורי החוף והיער.
הצילומים נמשכו מה-23 במאי עד ה-23 בנובמבר 1966.
אולמן אמרה כי הצליחה להבין מעט מאוד מהמתרחש וממהות התסריט במהלך ההפקה, אם כי זיהתה הרבה מתכונותיו ואופיו של ברגמן בדמותו של יוהאן, אותה גילם פון סידוב.
במהלך הצילומים, ובייחוד בזמן המונולוגים שלה, נהייתה מפוחדת מהמחשבה שברגמן עלול להתדרדר למצבו של יוהאן.
היא הוסיפה שלא התקיימו חזרות או דיונים כלשהם בנוגע למשמעותו של הסרט.
במהלך הצילומים עזבה אולמן לנורווגיה כדי ללדת, וכשחזרה להשתתף בסצנות האחרונות שלה, הייתה מניחה כרית מתחת לחולצתה.
לדבריו של פון סידוב, ברגמן רצה לצלם את סצנת ארוחת הערב בטירה בטייק אחד כדי לשמור על המשכיות התחושות של השחקנים, בדומה לצורה בה הדבר נעשה בתיאטרון.
בסופו של דבר התיישב הסינמטוגרף סוון ניקוויסט מול שולחן הסועדים וצילם את הסצנה בטכניקת פאנינג מהירה.
פון סידוב הסביר כי .
קטעי פרולוג ואפילוג שונים בהם דנים השחקנים בסרט כעבודת אמנות נחתכו מאחר שברגמן הרגיש שהם הפכו לאישיים מדי.
יוצא הדופן היחיד אשר שבר, לכאורה, את "הקיר הרביעי", היו רעשי דיבורם ועבודתם של אנשי הצוות בכתוביות שהופיעו בתחילת ובסוף הסרט.
לארס יוהאן ורל הלחין מספר מנגינות עבור הסרט אשר הושמטו ממרבית הסצנות והופיעו רק במחציתו השנייה, בייחוד בסצנה בה יוהאן רצח את הילד על החוף; לכל אורך הסצנה לא נשמע אף צליל פרט למוזיקת החלילים, הקלרינטים, האבובים, הטובות, הכינורות, הטרומבונים וקרני היער.
המוזיקה נקטעת רק בסוף הסצנה למשמע צרחותיו של הילד.
מנגינותיו של ורל עברו שינויים שונים לאורך ההפקה ולאחריה, וחלקן אולתרו.הפסקול של הסרט כולל גם את הפרטיטה השלישית בלה מינור, רי"ב 827 מאת יוהאן סבסטיאן באך ואת חליל הקסם, אשר בוצעו והוקלטו בידי המנצח ההונגרי פרנץ פריצ'אי.
הסרט יצא לאקרנים ב-19 בפברואר 1968 בסטוקהולם בידי אולפני סוונסק, ופעם נוספת ב-9 באפריל, בניו יורק, בידי .
הוא גרף בהערכה גסה כמאתיים וחמישים אלף דולר בארצות הברית.
גרסה נוספת של הסרט שודרה בפסטיבל ברגמן בניו יורק בין חודשי מאי ויוני ב-1995, ובה צורף פרולוג אשר נמחק מהגרסה המקורית המציין כי הספר מבוסס על יומנו של יוהאן.
תאגיד השידור השוודי שידר את הסרט ב-2018 יחד עם מספר סרטים נוספים של ברגמן בכדי לחגוג את יום הולדתו.
חברת מטרו גולדווין מאייר הוציאה לאור את הסרט בפורמט די וי די בארצות הברית, ובגרסת דיסק יחיד בבריטניה, וכן בגרסת אספנות הכוללת את הסרטים , , ביצת הנחש ופרסונה.
גרסת האספנות האמריקאית כוללת קטעי בונוס בנוסף לסרטים, ואילו בגרסה הבריטית הסרט "פרסונה" הושמט.
ב-20 בנובמבר 2018, חברת ההפצה הקריטריון קולקשן פרסמה גרסת בלו-ריי של הסרט, יחד עם שלושים ושמונה סרטים נוספים של ברגמן.
הסרט קיבל ביקורות שליליות בשוודיה; המבקר ס.
סוונסדט מהעיתון סוונסקה דאגבלאדט ביקר את ברגמן על כך שהוא מטיף את רעיונותיו, ומוריס אדסטורם מהעיתון דגנס ניהטר טען כי קהל הצופים לא הצליח להזדהות עם הסרט.
סטיג אלגרן מהעיתון וקו ג'ורנלן פרסם מאמר הבוחן את קווי הדמיון שבין הסרט לבין אופרת חליל הקסם של מוצרט.
רנטה אדלר מהניו יורק טיימס כתבה ב-1968 כי הסרט הוא לא אחת מיצירותיו הטובות יותר של ברגמן, אבל שיבחה את משחקם של פון סידוב, אולמן ות'ולין.
רוג'ר אברט דירג את הסרט בציון שלוש מתוך ארבע באומרו שהוא , אך שיבח את ברגמן על כך שהשיג .
ג'ודית קריסט ממגזין ניו יורק כינתה את הסרט מאמץ זעיר מצד ברגמן, ותיארה אותו כלא יותר מתערובת של התפלספות ושל פנטזיות מעורבבות.
מגזין טיים הילל את משחקו של פון סידוב כגאוני בצורה גותית וטען שהסרט ייצב את מעמדה של אולמן כשחקנית סקנדינבית מצליחה, וכן ציין לשבח את סוון ניקוויסט עבור הסינמטוגרפיה הזורחת שיצר.
המבקר ריצ'רד שיקל תיאר את הצד הוויזואלי כמרגש יותר מזה של פרסונה, אולם אמר שהסרט נראה בעיניו כדעיכה.
בכנס הוועדה הלאומית של סרטי הקולנוע ב-1968 זכתה אולמן בפרס השחקנית הטובה ביותר עבור משחקה בסרטים שעת הזאבים ובושה.
בכנס איגוד המבקרים האמריקני זכתה אולמן שוב בפרס השחקנית הטובה עבור אותם הסרטים, וברגמן זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר עבור שניהם.
באתר האינטרנט עגבניות רקובות זכה הסרט לדירוג חיובי של 92% אשר מבוסס על עשרים וארבע ביקורות עם ציון ממוצע של 7.73 מתוך 10. המבקר ג'יימס מונקו העניק לסרט ציון של שלוש מתוך חמש ב-1992, ותיאר אותו כתרגיל משחק יפה.
מגזין הניו יורקר כתב על הסרט ב-1999 שהוא והזכיר את הפראות בסצנה בה יוהאן רצח את הילד.
קים ניומן ממגזין אמפייר שיבח את הסרט בשנת 2000 באומרו שהוא .
מגזין טיים אאוט כינה את הסרט פנטזיה גותית מבריקה.
הוצאת 2012 של ירחון מראה וקול בבעלות מכון הסרטים הבריטי העניקה לסרט שלוש הצבעות של מבקרי קולנוע ואחת עשרה הצבעות של במאי שונים, ובכך הציבה אותו במקום ה-44 של רשימתה.
במדריך הסרטים של לאונרד מלטין מ-2014, דירג מלטין את הסרט בציון של שלוש מתוך ארבע, וכינה אותו אולם עם בעל הופעת משחק מדרגה ראשונה.
הספר השווה בין שעת הזאבים לעבודותיו של א.ת.א.
דמותו של יוהאן נחשבת לאלטר-אגו של ברגמן.
פרנק גדו ראה את הסרט כסיפור התדרדרותו של אמן וטען כי הוא מהווה, הלכה למעשה, את התגלות נפשו של ברגמן.
הסופר דן ויליאמס החזיק בדעה דומה ותיאר את הסרט בתור .
הפסיכיאטרית ברברה יאנג כתבה כי הסרט, בדומה לפרסונה, מציג את תהליך דעיכתה של אישיות, אך דחתה את ביקורתו של גדו בנוגע לנפשו של ברגמן, ושיבחה את הבמאי על אומצו הרב בהתמודדות עם בעיות אלו.
כמו כן נטען כי מוצג בסרט מעין תהליך השפלה אותו נאלץ האמן לחוות.גדו השווה את דמותו של יוהאן לדמותה של קארין בסרטו של ברגמן מ-1961, מבעד לזכוכית כהה, וטען כי הוא נמצא בצומת דרכים בה עליו לבחור בין חייו האמיתיים ובין עולם הסיוטים.
גדו מציע שאולי יוהאן חושש כי הוא הומוסקסואל, וכתב כי .
ויליאמס קישר את חזיונותיו האמנותיים של יוהאן לפלישתם של האריסטוקרטים מהטירה לחייו, שכן לדעתו הברון ואורחיו מזכירים ערפדים, והתערבותם בחיי הזוג השקט מובילה להשתלטותו של עולמו הבדיוני של יוהאן על מציאותו.
אגיל טורנקוויסט השווה את מה שתפש כערפדיות בשעת הזאבים לנושאים דומים בפרסונה, והוסיף כי נושאים אלו הופיעו גם בעבודותיו של יוהאן אוגוסט סטרינדברג.
הסופרת לאורה הבנר טענה כי מוטיבי הפולקלור בסרט מעלים גם הם נושאים הקשורים לקונפליקטים, סדקים, ומיניות מבולבלת.
לדבריה, אחד המושגים העיקריים בסרט הוא הקניבליזם והפחד מהיטרפות, נושאים הקשורים לאגדות ליקנטרופיות כמו כיפה אדומה, יצירות שבעיניה קשורות להתעוררות מינית.
האקדמאי גורדון תומאס העלה את נושא מערכות היחסים בו אישיותו של אדם אחד מתמזגת עם זו של אחר.
המבקר רובין ווד השווה את שעת הזאבים לפרסונה בכך שאלמה מסוגלת לראות את זוועותיו הפנימיות של יוהאן, בעוד שבפרסונה דמותה של אלמה מושפעת מחוויותיה של אליזבת.
הסופר חוסה טדורו זיהה את הטירוף כאחד הנושאים הדומיננטיים בסרט, אך גם את ההבנה כי , בהתייחסו לכך שאלמה מעולם לא הבינה באמת ובתמים את בעלה.
מחברים שונים השוו את הסיפור לחייו האמיתיים של ברגמן; התיאוריה של תומאס היא כי במהלך ההפקה אולמן הצליחה לחיות בשלווה עם עצמה, בעוד שבן זוגה, ברגמן, נכשל בכך.
יאנג ציין כי ברגמן נטש את אשתו קבי לרטי ובנם דניאל לטובת זוגיותו עם אולמן, אף על פי ששעת הזאבים הוקדש ללרטי, דבר המציע כי נושא דעיכתו של האמן יועד להסביר ללרטי מדוע הוא עזב.
גדו הסביר את דמות איש הציפור כהיפוכו האירוני של ברגמן לחליל הקסם של מוצרט.
לפי גדו, איש הציפור מייצג .
תומאס טען כי דמותו של לינדהורסט היא למעשה איש הציפור של יוהאן.
כותבים אחרים מצאו קווי דמיון לסיר הזהב של א.ת.א.
הופמן, כגון שלוש הדמויות המופיעות בשתי היצירות, לינדהורסט, הרברנד וורוניקה.
גדו טען כי ורוניקה משעת הזאבים מזכירה יותר את דמותה של סרפנטינה מאשר את ורוניקה הספרותית, אך שהספר אינו מפריד ביניהן אלא מאחד את שתיהן כתמונה כפולה של רעיון הנשיות.
גדו הוסיף כי בדומה לורוניקה וסרפנטינה, ורוניקה של שעת הזאבים היא היפוכה של אלמה.
אירווינג סינגר כתב כי קשה לדעת האם הסצנה בה יוהאן רצח את הילד על הצוק לקחה חלק במציאות או שהיא פרי דמיונו.
לדברי יאנג, ברגמן אמר שהילד מייצג את השד הפנימי שלו, ושהמאבק בינו ובין יוהאן היה אמור להסתיים כמעין אורגזמה.
גדו קישר את הילד לזכרונותיו המוקדמים של יוהאן, בהם הוריו נעלו אותו בארון הבגדים כעונש וסיפרו לו שחי בפנים איש קטן.
תומאס הציע שהילד הוא , ושהרצח שלו אינו פותר את בעיותיו, שהרי לאחר שהוא משליך את גופתו למים היא צפה חזרה לפני השטח.
מספר סצנות תוארו כסוריאליסטיות, כמעט אקספרסיוניסטיות, או כגותיות.
פאביו פזטי טוניון כתב כי הצופן המסוגנן של הסרט יוצר חיכוך בין אלמנטים אובייקטיביים וסובייקטיבים.
טדורו תיאר את הסרט כמוזר ושקט, אמר שהדיאלוגים המעטים שבו והמחסור בשיחות הם אלו שמדגישים את מגוון הצלילים, והשווה את האטמוספירה לזו בסרטו של סטנלי קובריק "הניצוץ" מ-1980.
קאט אלינגר ממכון הסרטים הבריטי טענה כי הסרט נולד מאגדות פולקלור והשוותה את חזיונותיו הנוראיים של יוהאן לעבודותיו של הצייר הנרי פוסלי.
המחבר ג'ון אור תיאר את הסרט כאגדה מודרנית.
חלקו השני של הסרט מתרחש בלילה בלבד, למעט חזיונו של יוהאן בו הוא רוצח את הילד על שפת הצוק, קטע אשר בלט בכמות מוגזמת של אור.
הבנר טענה שאמצעים קולנועיים מסוג זה, המופיעים לדבריה לכל אורך הסרט, תורמים ליצירת אווירה חלומית וסיוטית.
טוניון תיאר את האריסטוקרטים כדמויי ערפדים ובכך הצטרף לעמדתו של טורנקוויסט בעניין הדמיון בין שעת הזאבים לעבודותיו של סטרינדברג.
מספר יוצרים אחרים השוו את דמותו של לינדהורסט, אשר גולמה בידי ג'ורג' ריידברג, לדמותו של דרקולה כפי שגולמה בידי בלה לוגוסי.
ברגמן העריץ את הסרט דרקולה מ-1931. הבנר הציעה כי הסרט מכיל מספר רמיזות לפולקלור מימי הביניים ולאנשי זאב, כדוגמת השפתון שלינדהורסט מורח על שפתיו של יוהאן המזכיר במראהו דם, ומבטו התאוותני של יוהאן המזכיר במעט קלסתר פנים של איש זאב.
בניתוח האקספוזיציה מבחין טוניון ברעשי המצלמה הנעה והזזת אביזרי התפאורה ומה שהוא מניח שיכולים להיות הכנותיהם של ברגמן ואולמן לקראת תחילת תפקידה.
קטע זה מתחלף לשוט בו אלמה פותחת במונולוג מול המצלמה, מיזנסצנה שחוזרת גם בסוף הסרט.
בדומה לפרסונה, פתיחה מסוג זה שוברת את הקיר הרביעי.
ברגמן משתמש באמצעי דומה בשיחתה של אלמה עם האישה הזקנה כשהוא מסובב את המצלמה במהירות בין השתיים; טוניון טען כי מרגע שהגברת הזקנה עזבה נוצר ספק בנוגע לעצם קיומה, וייתכן שאלמה, הלכה למעשה, הייתה לבד כל אותו הזמן.
מספר סרטים נוספים של ברגמן, בושה מ-1968 ותשוקתה של אנה מ-1969, תוארו בידי המחבר ג'רי ורמילי בתור , ולכן מהווים השלושה יחד עם שעת הזאבים, לדעתו, טרילוגיה.
המחבר אמיר כהן שלו הביע את הסכמתו עם ורמילי.
שלושת הסרטים אכן נקראים בחוגים קולנועיים שונים כטרילוגיית פארו.
שעת אפס היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגת דרמה אשר נוצרה ונכתבה על ידי דקלה קידר, בוימה על ידי איתן צור ונערכה על ידי נועה מנהיים.
הסדרה עלתה לשידור ב-10 בינואר 2022 בערוץ כאן 11. באפריל 2022 זכתה הסדרה בפרס הסדרה הטובה ביותר בפסטיבל הסדרות הבינלאומי Canneseries.ובשנת 2023 בסדרת הדרמה הטובה ביותר בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2022.
העלילה שואבת השראה מפרשת פיטורי אדם ורטה, מורה בקריית טבעון שפוטר מעבודתו בבית הספר התיכון ע"ש חיים גרינברג, לאחר שתלמידתו ספיר סבח התלוננה על שהביע דעות פוליטיות במהלך השיעור.
ליאן זרחי (מיה לנדסמן) היא תלמידה בבית הספר "אופקי חינוך" בניהולו של זאב (דביר בנדק).
היא איננה מצליחה להתבטא כהלכה בשיעור לשון ומתחצפת למורה.
אמיר (דורון בן-דוד), המורה לאזרחות, מציע לה להציג בכיתה מטלה בשיעור אזרחות על מנת לבטל את העונש שלה.
ליאן מתלבטת האם לפתוח דיון על מקרה שבו היא וחברותיה הוטרדו בבריכה העירונית על ידי ערבים, ובסופו של דבר בוחרת להעלות את הסוגיה ומציעה לאסור כניסת ערבים לבריכות בישראל.
אמיר מנסה להסביר לאן החלטה שכזו עשויה להתדרדר ומשווה את דעותיה להחלטות שנקבעו בימי גרמניה הנאצית.
בתגובה מתעוררת סערה בכיתה, ואמיר נותן לליאן אפס על המטלה.
לאחר שהיא מתווכחת עמו בתום השיעור, פולט אמיר בכעסו הערה פוגענית לגבי עודף משקלה של ליאן.
ליאן מתחילה להתחבר עם אסי, בן כיתתה אשר מחזיק בדעות דומות לשלה.
ליאן מעלה סרטון לאפליקציית טיקטוק המציגה את הנעשה בכיתה מנקודת מבטה.
ליאן איננה מוכנה למחוק את הסרטון ובהתאם לכך נענשת ומושעית מהלימודים.
באותו יום, מתרחש אירוע הכנה לצה"ל בו ליאן משחקת בנשק, אמיר מגיע בזעם ודורש ממנה להוריד את הנשק תוך אזכורים גרפיים קשים והתייחסות לאלאור אזריה.
המקרה מצולם ומופץ ברשתות החברתיות, מה שמציג את אמיר כבלתי כשיר להוראה.
אמיר נדרש לכתוב התנצלות להורים ולקחת אחריות על מעשיו, אך הוא רואה עצמו כצודק ומפרסם מכתב תגובה צדקני שמציג את האירועים מראות עיניו.
בתגובה לכך הוא נענש על ידי זאב בכך שייאלץ לעבור שיעורים תחת פיקוח.
אמיר בוחר במקום זאת לעמוד לשימוע.
ליאן ואמיר מוזמנים כל אחד בנפרד לתוכנית בוקר בטלוויזיה על מנת שיתנהל דיון ביניהם.
ליאן לא מקבלת את תמיכת אמה בהופעה בטלוויזיה, ונעזרת באסי אשר תומך בה.
אמיר אינו רוצה בתחילה להשתתף בתוכנית, אך רואה שאמירותיה של ליאן גרמו לכך שמישהו כתב שלט "אין כניסה לערבים" בכניסה לבריכה, מה שמעודד אותו להגיע לתוכנית ולהציג זאת כראייה.
בתוכנית הבוקר אמיר חושף כי הוא נושא טראומה מיום ההכנה לצה"ל משום שכחייל קרבי הוא עודד אם של בן יחיד לאפשר לו להתגייס ליחידה קרבית, בה מצא הנער את מותו.
ליאן בתגובה טוענת שזו אשמתה של האם שחתמה, ומבינה שאמירתה למעשה פוגעת ללא כוונה בהורים שכולים.
ליאן מתחברת בינתיים למשפחתו של אסי, כולל לאחיו אלון, שנפגע בצבא על ידי ערבים שזרקו על הכוח שלו אבנים, והוא סובל מפגיעה מנטלית.
היא מעודדת את אלון לעבור טיפול הידרותרפיה בבריכה ובמקביל מתחילה לקיים קשר רומנטי עם אסי, אשר נמשך אליה בעקבות עמדותיה הנחרצות וחוסר הפחד שלה לבטא אותן.
ליאן מתקשה בתחילה להיפתח ולהתמסר לקשר בעקבות חוסר הביטחון שלה.
תוכנית הבוקר מעוררת הדים ומתארגנת הפגנת אזרחים בכפר סבא נגד כניסת ערבים לבריכה.
ליאן נואמת בהפגנה ומתנצלת על דבריה הפוגעניים כלפי האם השכולה.
היא זוכה לתמיכה רבה ומועמד לראשות העיר מייצר רווח פוליטי על ידי תמיכה בה.
במהלך ההפגנה מנסה אגם בנו של אמיר להפריע להפגנה, ונכנס לעימות מול אסי וליאן, אשר נופלת עליו בטעות ושוברת את ידו.
ליאן, שגם נפצעה קל, פוגשת בבית החולים את אמה, וכשהיא שואלת מדוע לא באה לתמוך בה בהפגנה, מסבירה לה האם כי היא עובדת תחת ראש מחלקה ערבי, עם חברי צוות ערבים, והיא לא יכולה לתמוך במסרים הללו מחשש לפגיעה בפרנסתה.
בהמשך, מתגלה כי קשת, בתו של אמיר, היא זו שכתבה את השלט על מנת לספק רוח גבית לאביה.
היא מורחקת מלימודיה לצורך אבחונים פסיכיאטריים, בעקבות תגובה אובדנית שלה ברשת חברתית לאחר התדרדרות המצב.
אמיר עומד לשימוע אך מחליט שלא לומר את דבריו ועוזב את החדר, מה שמוביל לפיטוריו.
במקביל אסי וליאן רבים בכביש עם שני בחורים ערבים אשר עוקבים אחריהם ופוגעים בהם.
בתגובה, אסי מכין בקבוקי תבערה.
ליאן שמבינה מה הולך לקרות מפצירה באסי שלא לבצע פיגוע נקמה.
אסי כועס על ליאן שרק מדברת, אבל לא מוכנה לעשות שום דבר.
אמיר שומע על המקרה מבנו שהיה עד למתרחש, ואוסף את ליאן על מנת לעצור את אסי.
בנסיעה אמיר מתנצל בפני ליאן, וליאן בפניו.
הסדרה מסתיימת עם הגיעם של אמיר וליאן למחסום משטרתי ליד כפר קאסם, כשאמבולנסים חוצים את המחסום לכיוון היישוב.
נראה כי אסי הצליח להיכנס לכפר קאסם אך לא ברור האם הצליח בפעולתו או נפגע במהלך האירוע.
תלמידי בית הספר "אופקי חינוך"
ליאן זרחי (מיה לנדסמן) – תלמידה בכיתה י"ב בבית הספר "אופקי חינוך".
קוראת לאסור כניסת תושבים ערבים לבריכה הציבורית שבעירה.
אסי (לייב לב לווין) – תלמיד בכיתה של ליאן ומושא אהבתה.
אגם (אמיר בנאי) – בנו של אמיר.
קשת (מישל ריאבוי) – בתו של אמיר.
צוות בית הספר "אופקי חינוך"
אמיר הלוי (דורון בן-דוד) – מורה לאזרחות.
הועמד לשימוע לאחר התקרית עם ליאן.
זאב (דביר בנדק) – מנהל בית הספר "אופקי חינוך".
ליה (רונית אפל) – המחנכת של אגם.
רלי (אורנה רוטברג) – מורה בבית הספר.
קרן (עירית קפלן) – אמה של ליאן.
מתנגדת למרדנותה נגד בית הספר.
תמר (עלמה זק) – אשתו לשעבר של אמיר ואמם של אגם וקשת.
אמא של אסי (הלנה ירלובה) – אם חד-הורית.
מארחת את ליאן אחרי שהיא עזבה את ביתה.
אלון (אדם אל שיר) – אחיו של אסי.
נפגע בשירותו הצבאי ומאז עובר שיקום.
הסדרה עלתה לשידור שבועי ב-10 בינואר 2022 בכאן 11, והיא בת 6 פרקים.
מספר פרקשם הפרקתאריך שידור מקורי 1השיעור10 בינואר 20222הפוסט17 בינואר 20223הבחירה24 בינואר 20224הטלוויזיה31 בינואר 20225ההפגנה7 בפברואר 20226השימוע14 בפברואר 2022
שערים אפלים הוא סרט מסתורין משנת 2001, בבימויו של פיטוף , בכיכובו של ז'ראר דיפרדייה בתפקיד הדמות ההיסטורית אז'ן פרנסואה וידוק הרודף אחר רוצח סדרתי על טבעי.
הסרט בלט בתור סרט הפנטזיה הגדול הראשון שצולם כולו בצילום דיגיטלי, באמצעות מצלמת Sony HDW-F900 CineAlta.
בשנת 1830 בפריז, החוקר הפרטי אז'ן וידוק רודף אחרי אדם זר שלבש כיסוי ומסכת מראה.
האיש מפתה את וידוק לחדר כבשנים במפעל זכוכית, ולאחר מאבק ארוך, דוחף אותו לתוך הכבשן.
תלוי על המדף, וידוק מבקש ממנו לחשוף את פניו.
רעול הפנים מציית, ווידוק מרפה ונופל לתוך האש.
העיתונאי אטיין בואסט הולך לעמיתו של וידוק, רנה נימייה ומבקש רקע כדי לעזור בכתיבת הביוגרפיה של וידוק.
בואסט מצהיר כי הוא מתכנן למצוא את הרוצח של וידוק.
נימייה מספר לו שלוטראן, מפקד משטרת פריז, ביקש מהשניים לחקור את מותם של בלמונט וורלדי, הבעלים של מפעל תותחים.
לוטראן האמין שזהו ניסיון לערער את הצבא הצרפתי באקלים פוליטי לא יציב.
בלמונט וורלדי מתו במכת ברק, אבל במהלך החקירה, וידוק ונימייה מזהים אבקה על בגדי עובד במפעל עולה באש.
הם חוקרים את המשרת האחראי לתחזוקת החליפות של בלמונט ושל ורלדי, שמתוודה כי קיבל מכתב, המורה לו לא לנקות את הז'קטים שלהם.
החוקרים מבינים שצריך היה למשוך את הברק לגברים ולמצוא סיכות מתכתיות, מעוטרות בראשי קופים, מוכנסות לכובעיהם.
לוטראן מצווה על אחד מאנשיו, טאוזט, לחקור את מותו של וידוק.
מצדו, בואסט מתגנב למשרדו של נימייה ומחזיר את סיכות ראש הקוף.
הוא מתחקה אחר העיצוב לפריאה, רקדנית בבית בושת ואהובתו של וידוק.
היא מספרת לו שוידוק גם איתר אותה, ושהיא סיפרה לו שקיבלה מכתב, עם מזומנים, המבקש ממנה לשים את הסיכות בכובעים.
היא גם מגלה שהמכתב כלל יעד שלישי – ארנסט לאפיט, בעל בית יתומים.
פריאה מספרת שווידוק מיהר להציל את לאפיט, אבל הרוצח רעול הפנים הגיע לשם ראשון.
וידוק רדף אחרי הרוצח, שנראה היה בעל כוחות קסם ומסכה עשויה ממשטח רעיוני מוזר.
החקירה של בואסט מובילה אותו לסילביה, מנהלת בית הבושת, לעיתונאית בשם פרויסאר שחוקרת את הרוצח רעול הפנים ולמארין לאפיט, אשתו של ארנסט.
הם חושפים שלפיט, בלמונט וורלדי היו נרקיסיסטים, המחויבים למנוע מוות מהזדקנות.
אדם עם מסכת מראה, שנקרא האלכימאי, הציע להם סם נעורים נצחי בתמורה לשיתוף הפעולה שלהם בלכידת עלמות צעירות לניסויים שלו.
שלושת העשירים הלכו יחד, אך מאוחר יותר הפסיקו לשתף פעולה עקב תחושת אשמה, אז האלכימאי הרג אותם.
לאחר שבואסט עוזב, האלכימאי מגיע, הורג את פרוסאר ומארין.
החקירה של בואסט מושכת את תשומת לבו של טאוזט, שמבחין שהאלכימאי נפטר מעדים וחושש שבואסט הוא הבא בתור.
בואסט מתגנב פנימה כדי להשיג את כתביו של וידוק, שם הוא נתקל בלוטראן וטאוזט.
לוטראן מנסה לעצור את בואסט, אך העיתונאי נמלט.
הכתבים חושפים כי וידוק מצא את המעבדה של האלכימאי, שם הוא השתמש בדם העלמות כדי ליצור חומר קסם למסכה שלו, המעניק נעורים נצחיים על ידי מציצת הנשמות מקורבנותיו.
האלכימאי הגיע ותקף את וידוק, שהספיק לקחת חלק מהמסכה של האלכימאי לפני שהרוצח נמלט.
ההערה האחרונה בכתביו של וידוק קובעת שהאלכימאי יזדקק למישהו שייצר את מסכת המראה, שיוביל אותו למפעל הזכוכית.
בואסט, נימייר ופריאה הולכים למפעל, מונחים על ידי אומן כשטאוזט ולוטראן עוקבים אחריהם.
בדיוק כשבואסט מכריז שאין יותר מובילים ועדים, האומן מסיר את התותבת שלו, ומגלה שהוא למעשה וידוק.
מסתבר שווידוק קפץ לתוך חור סודי בקיר הכבשן, אותו ראה בהשתקפות מסכת המראה לפני גילוי האלכימאי שאינו אלא בואסט עצמו.
לאחר מכן מודה וידוק שזייף את מותו שלו פשוט כדי לאכזב את השמירה של בואסט, מכיוון שהוא ידע שהאלכימאי ישמיד את כל הרמזים והעדים בכל האמצעים הדרושים.
כשהכיסוי שלו נחשף, בואסט משחרר שאגה מפלצתית ועוטה את מסכת המראה של האלכימאי.
נימייה פותח באש, אך נהרג כשהאלכימאי משקף בקסם את הכדורים לעברו.
וידוק רודף אחרי האלכימאי לתוך אולם מראות, שם הוא מאלץ את האלכימאי להסתכל לתוך רסיס מראה, ומשחרר את כל הנשמות הכלואות בתוך המסכה.
וידוק משפד את האלכימאי ברסיס מראה וזורק אותו לנהר.
אף על פי שהאחרים מתעקשים שהאלכימאי מת, וידוק מוטרד מהיעדר גופה.
בהלווייתו של נימייה, כשהדמויות מתרחקות, ניתן לשמוע את צחוקו של האלכימאי מרחוק, מלווה בזיק של מסכת המראה שלו.
גיום קאנה בתפקיד אטיין בואסט
איזבל רנו בתפקיד מארין לאפיט
ז'אן פייר גוס בתפקיד טאוזט
הסרט הציג 800 צילומים ששונו בפוסט-פרודקשן על פני תקופה של שמונה חודשים, בעלות של למעלה מ-20 מיליון אירו.
התוצאה היא הופעה דמוית וידאו של תנועות בצילומים רגילים, ותנועות דמויות סרט ייחודיות עבור כל צילומי האפקט בשל הכמות השונה של טשטוש התנועה הנובעת משיטות השזירה השונות.
שעת האפס הוא מונח המתייחס לחצות 8 במאי 1945 בגרמניה.
מועד זה סימן את סופה של מלחמת העולם השנייה באירופה ואת תחילתה של גרמניה חדשה, לא נאצית.
מונח זה מסמל את ניסיונה של גרמניה המודרנית להתנתק מעברה הנאצי.