tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דניאל דרונדה - מעבד על ידי א.
בן-אור בצירוף תולדות חייה של הסופרת ותמונתה, ש' שרברק 1964
דניאל דרונדה - תרגום אלינוער ברגר, מקסוול-מקמילן-כתר, 1991
מבעד להינומה - תרגום ח.י.
אחי יעקב (Brother Jacob, 1864) - תרגום טובה שגיא, הוצאת אסטרולוג 1996
אמנות הסיפור (מסות ומאמרים) - מאנגלית: עופרה עופר אורן, אביעד שטיר, שירלי פינצי לב, סדרת 'דרש – כתבי־מופת בפואטיקה ואסתטיקה', הוצאת דחק, 2025.
ג'ורג' ארתור אקרלוף הוא פרופסור יהודי-אמריקאי לכלכלה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 2001 (יחד עם ג'וזף שטיגליץ ומייקל ספנס).
ג'ורג' אקרלוף נולד ב-17 ביוני 1940 לאב שוודי ואם יהודייה אמריקאית.
סבו ואבי סבו מצד האמא היו יוצאי אוניברסיטת ברקלי.
את התואר הראשון שלו קיבל אקרלוף מאוניברסיטת ייל ב-1962. תואר הדוקטור הוענק לו מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) בשנת 1966. לאחר מכן הוא הרצה בבית הספר לכלכלה של לונדון.
אשתו היא ג'נט ילן, פרופסור אמריטוס לכלכלה באוניברסיטת ברקלי ולשעבר יו"ר הבנק הפדרלי ויו"ר הבנק הפדרלי בסן פרנסיסקו, וכן הייתה חברה בוועד היועצים הכלכלי של נשיא ארצות הברית לשעבר ביל קלינטון.
עבודתו הידועה ביותר של אקרלוף, שפורסמה ברבעון "Quarterly Journal of Economics" בשנת 1970 "שוק הלימונים: איכות ומנגנון השוק", הדגימה כיצד מידע א-סימטרי בשוק יכול להביא לבחירה השלילית (Adverse Selection) שנגרמת מכשל השוק.
"הלימונים" הם כינוי בשוק המכוניות המשומשות למכוניות פגומות.
בעיית המידע כאן היא שכאשר אדם קונה מכונית משומשת, אין הוא יודע בוודאות מתקבלת על הדעת מהו מצבה.
בעלי "לימונים" יהיו מוכנים להיפטר ממכוניותיהם, גם כאשר מחירי המשומשות נמוכים יחסית.
בעלי מכוניות תקינות יחכו למחירים טובים יותר בשוק המשומשות.
לפיכך, ככל שמחירי המשומשות נמוכים יותר, כן גדלה ההסתברות שקונה המכונית ירכוש "לימון".
המאמר, שכיום הוא בין המצוטטים ביותר, נדחה בשלושת כתבי העת הראשונים אליהם נשלח לפרסום, בתואנה שהוא טריוויאלי מדי או שגוי בהכרח.
בשנות ה-90 רעיונותיו של אקרלוף עמדו במרכז הוויכוח הציבורי בנושא חוקיותן של הפלות.
ג'ורג' ארמסטרונג קסטר היה מפקד בחיל הפרשים של צבא ארצות הברית במלחמת האזרחים האמריקנית ובמלחמות האינדיאנים.
קסטר היה ידוע בכינוי 'הגנרל הילד' שדבק בו עקב היותו הגנרל הצעיר ביותר במלחמת האזרחים.
קסטר היה אחד הקצינים הראשונים שצירפו עיתונאים למבצעיו ובעקבות זאת התפרסם בציבור.
קסטר היה דמות נערצת בקרב האמריקאים, והידיעות על מותו בקרב ליטל ביגהורן (שהתפרסמו ב-4 ביולי, במהלך חגיגות מאה השנים לעצמאותה של ארצות הברית), זעזעו את האומה האמריקאית.
קסטר נולד בניו רמלי, אוהיו לעמנואל הנרי קסטר ולמריה ווארד קירקפטריק.
הוא סיים את האקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית (וסט פוינט) (עם הציונים הנמוכים ביותר במחזורו), עם פרוץ מלחמת האזרחים ב-1861. ב-9 בפברואר 1864 נשא לאישה את אליזבת קליפט בייקון.
מעולם לא נולדו להם ילדים.
עם פרוץ מלחמת האזרחים מונה קסטר לקצין זוטר בגדוד הפרשים החמישי בקרב בול ראן הראשון.
קסטר היה אמיץ לב ואף זכה בחמישה ציונים לשבח על אומץ לב בקרב.
לאחר המלחמה פיקד קסטר – שכבר הועלה לדרגת מייג'ור גנרל – על 'גדוד פרשי מישיגן' ב'חיל המתנדבים'.
קסטר היה ידוע במשמעת הברזל שדרש מחייליו ואחת הבריגדות שלו כמעט התמרדה נגדו.
ב-1866 הוצא קסטר משורות המתנדבים, הורד לדרגת לויטננט קולונל (מקביל לסגן-אלוף), והוצב בגדוד הפרשים השביעי בפורט ריילי, קנזס.
ב-1867 נשפט על נפקדות, לאחר שעזב את עמדתו כדי לפגוש את אשתו, והושעה לשנה.
הוא חזר לצבא ב-1868, מוקדם מתקופת ההשעיה.
ב-1868 השתתף במסע קרבות בפיקודו של הגנרל ווינפילד סקוט הנקוק נגד השאיין.
ב-1873 נשלח לשטחי הדקוטה להגן על צוות עובדים של חברת הרכבת מפני הסו.
ב-4 באוגוסט 1873 נלחמו קסטר וחטיבת הפרשים השביעית בפעם הראשונה עם הסו.
ב-1875 נשבע קסטר שלעולם לא יילחם שוב בילידי אמריקה.
ב-17 במאי 1876 יצא קסטר עם חטיבת הפרשים השביעית מפורט אברהם לינקולן (הנמצא באזור דקוטה הצפונית).
סייריו גילו מחנה גדול של אינדיאנים, ובניגוד להוראות שקיבל ולמרות נחיתותו המספרית, החליט לתקוף מיד.
בימים ההם הניחו שהאינדיאנים יברחו כשיעמוד מולם כוח פרשים גדול.
הקרב שהאמריקאים מכנים "קרב ליטל ביגהורן" התרחש ב-25–26 ביוני 1876. קסטר נהרג בקרב ב-25 ביוני.
מתוך כ-650 חיילים, קצינים וגששים מצד כוח חיל הפרשים האמריקאי, 268 נהרגו ו-55 נפצעו.
קסטר נקבר תחילה בשדה הקרב שהפך לבית קברות לאומי ב-1876, אך נקבר שנית ב-10 באוקטובר 1877 בבית הקברות וסט פוינט.
מחוזות בחמש מדינות בארצות הברית נקראים על שמו.
בית הקברות בשדה הקרב נקרא על שמו.
דיוויזיית הפרשים ה-85 של צבא ארצות הברית נקראה דיוויזיית קסטר.
שחקנים רבים שיחקו את דמותו של קסטר בסרטים, כולל השחקן שלימים נבחר לנשיא ארצות הברית, רונלד רייגן.
סר ג'ורג' איוורסט (אנגלית :George Everest; 4 ביולי 1790 - 1 בדצמבר 1866) היה מודד וגאוגרף ולשי, קולונל בצבא הבריטי.
נולד בקריקהוואל שבמחוז פוויס בויילס.
בשנת 1818 התגייס לרגימנט הארטילריה המלכותי, והוא יועד להיות העוזר של קולונל ויליאם למבטון.
למבטון החל בעריכת המיפוי הטריגונומטרי הגדול בשנת 1806. עם מותו, בשנת 1823, תפס איוורסט את מקומו.
איוורסט כיהן בתפקיד הסוקר הראשי של הודו בשנים 1830 עד 1843. הוא היה האחראי השני למיפוי הטריגונומטרי הגדול של הודו והשלים את המדידות בקטע של קשת האורך מדרום הודו ועד לגבול נפאל, מרחק של כ-2,400 ק"מ.
הר האוורסט קרוי על שמו, ואולם אזור ההר נסקר על ידי יורשו אנדרו ואו .
בשנת 1832 בנה איוורסט את ביתו במוסורי, אוטראקהאנד, הודו.
בשנת 1843 פרש אוורסט וחזר לבריטניה.
שם הפך להיות עמית של החברה המלכותית.
בשנת 1862 נבחר לסגן נשיא החברה הגיאוגרפית המלכותית.
בשנת 1865 הוחלט לתת להר אוורסט את שמו כאות כבוד לג'ורג' איוורסט.
איוורסט עצמו התנגד לשינוי ודרש להשאיר את שם ההר כפי שהיה במקור הנפאלי שלו - סגארמאטה, או בשמו הטיבטי -צ'ומו לונגמה.
הצטרף לבנייה החופשית בלשכת נפטון מספר 441, ובהמשך הצטרף ללשכת פרינס ויילס מספר 493, בפברואר 1829. איוורסט נפטר ב- 1 בדצמבר 1866
אחייניתו, מרי אוורסט, נישאה בשנת 1855 לג'ורג' בול, והפכה אחר כך לסופרת מצליחה, בעיקר בנושאי חינוך ילדים למתמטיקה.
היה פעמיים אלוף אנגליה בשחמט ושבע פעמים אלוף אנגליה בבדמינטון.
בשנת 1911 העפיל לחצי גמר זוגות גברים במשחקי הטניס באליפות וימבלדון.
בתחרות המוצלחת ביותר שלו, ניצה 1930 השיג מד כושר מוערך של 2648.
תומאס לא נישא מעולם, והבארונטיות שעברה לתומאס בירושה הסתיימה עם מותו.
באנגליה העריצו אותו בזכות רמתו הספורטיבית.
תומאס למד את משחק השחמט מאמו, שזכתה בתחרות הנשים לשחמט שהתקיימה בהייסטינגס בשנת 1895.
תומאס היה אלוף אנגליה בשחמט בשנים 1923 ו-1934. הוא חלק מקום ראשון בתחרות הייסטינגס 1934/5 ביחד עם אלוף העולם מקס אויבה ושחקן הצמרת סאלו פלור לפני אלוף העולם לשעבר חוסה ראול קפבלנקה ואלוף העולם לעתיד מיכאל בוטביניק שאת שניהם הוא ניצח במהלך התחרות.
בתחרות מרגייט 1935 הגיע למקום השלישי.
תומאס השתתף גם בתחרות השחמט בנוטינגהאם 1936, אחת החזקות שהתקיימו עד אז.
תומאס זכה במדליית זהב אישית באולימפיאדת 1927, כאשר הביא לנבחרת אנגליה 9 ניצחונות ושש תוצאות תיקו ללא הפסד.
באותו אירוע גם זכה עם נבחרת אנגליה במדליית ארד קבוצתית.
תומאס זכה גם במדליית כסף אישית באולימפיאדת 1931.
תומאס ניצח את אלופי העולם קפבלנקה, אויבה ובוטביניק, והצליח להשיג תוצאת תיקו עם אלוף העולם אלכסנדר אלכין שש פעמים, אך בסיכום תוצאותיו מול דרג אלופי העולם היו שליליות.
מול עמנואל לסקר הפסד אחד במשחק תחרותי (וניצחון מולו בשנת 1896, בהיותו בן 15, במשחק סימולטני).
לתומאס הייתה תוצאה חיובית גם מול יריבו האנגלי הגדול פרדריק ייטס +13 -11 =13, תוצאה שלילית קטנה מול אלופת העולם לנשים ורה מנצ'יק +7 -8 =7 אך הפסד משמעותי מול אדגר קול +1 -9 =8.
בשנת 1950 העניקה לו פיד"ה דרגת אמן בינלאומי לשחמט, ובשנת 1952 דרגת שופט בינלאומי.
ג'ורג' אלן תומאס שיחק בנבחרתה האולימפית של אנגליה בשבע אולימפיאדות:
תומאס היה שחקן הבדמינטון המצליח ביותר אי פעם באנגליה.
הוא זכה ב-21 תוארי אליפות אנגליה הפתוחה בין השנים 1906 ו-1928. ארבעה מהתארים הם בתחרות לגברים יחידים, תשעה בזוגות גברים ושמונה בזוגות מעורבים.
תומאס נבחר להיות האדם הראשון בהיכל התהילה העולמי של הבדמינטון.
ג'ורג' איברהים הוא שחקן תיאטרון וטלוויזיה פלסטיני הידוע בעיקר כמי שגילם את דמותו של סמי בתוכנית הטלוויזיה "סמי וסוסו", במסגרת שידורי הטלוויזיה בערבית.
נולד בשם ג'ורג' חבש ברמלה, שם הזהה לשמו של בן דודו, ג'ורג' חבש, לימים מנהיג החזית העממית לשחרור פלסטין.
אביו היה סוחר מצליח שהתחנך בבית הספר שנלר של הכנסייה הלותרנית בירושלים.
ג'ורג' שינה את שם משפחתו לשמו הפרטי של אביו, כשם במה, מכיוון שביקש שם בעל גוון אוניברסלי.
במהלך מבצע דני ביולי 1948, נפצע אביו מאש מרגמות שירה צה"ל סמוך לבית המשפחה בשכונה הנוצרית בעיר העתיקה של רמלה.
אביו נפגע בעיניו ואיבד 4 אצבעות כתוצאה מהפציעה והמשפחה ברחה לירדן והתגוררה באוהל במחנה פליטים ליד העיר עמאן.
אחרי מספר שנים עברו לבית בעיר עצמה ושם גדל.
איברהים למד בבית ספר לותרני והיה משתתף קבוע בהצגות בית הספר.
שם פיתח את חיבתו למשחק ותיאטרון.
כשהיה בן 15 החל לעבוד כשחקן בתסכיתים ברדיו הירדני.
אך על מנת לרצות את הוריו, למד מנהל-עסקים בקולג' בירדן וכשסיים את לימודיו, ב-1965, בא לעבוד כמזכיר הבישוף בכנסיית הגואל הלותרנית בעיר העתיקה בירושלים.
לאחר איחוד ירושלים במלחמת ששת הימים, למד עברית במהירות בעצמו, ונענה למודעת דרושים של קול ישראל בערבית לשחקנים דוברי ערבית לתסכיתים.
בסוף 1968, עם פתיחתה של הטלוויזיה הישראלית, נבחר על ידי המפיקה אסתר סופר לגלם את דמותו של סמי בסדרה "סמי וסוסו", ששודרה בין השנים 1969–1974, מדי יום ראשון בין 18:30 ל-19:00 בערב.
הסדרה זכתה להצלחה גם בקרב הקהל היהודי ואיברהים הפך לדמות מוכרת בציבור.
הוא עבר לגור בדירה במערב ירושלים והשתלב בחיי הבוהמה בעיר.
בעקבות הצלחת התוכנית פנו אליו מפיקים ישראלים ושילבו אותו בהפקות שונות.
בתחילת 1971 השתתף לראשונה בהצגה בעברית, מחזה לילדים בשם "סמי, איפה ג'ודי ואודי?
שכתב יגאל מוסינזון וביים והפיק שאול ביבר.
ב-3 במרץ 1971 השתתף במופע התרמה בהיכל התרבות, ערב שירים בהנחיית אורי זוהר, בו השתתפו בין השאר גם אריק איינשטיין ויוסי בנאי.
בסוף 1971 השתתף בהצגת הילדים "עלילות פופאיי המלח" יחד עם טליה שפירא ומרדכי ארנון.
בחג פורים 1972 השתתף בממופע בהיכל הספורט יד אליהו.
בשנים 1976-1977 השתתף בתוכנית הילדים "השטיח המעופף" בהנחיית לילית נגר.
במקביל להופעתיו בטלוויזיה הקים איברהים בתחילת שנות ה-70 עם השחקן הירושלמי בסאם זועמוט את להקת התיאטרון המזרח-ירושלמית "אמנות הבמה", שכללה ברובה שחקנים חובבים.
הלהקה העלתה מחזות מקוריים לצד עיבודים למחזות קלאסיים בערבית.
איברהים ביקש לחשוף את הקהל הערבי לאמנות התיאטרון והלהקה הופיעה עם הצגות ילדים בבתי ספר, בנוסף להצגות למבוגרים שעסקו בנושאים חברתיים.
בקיץ 1984, היה שותף בארגון "הפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בובות" של תיאטרון הקרון במזרח ירושלים.
במסגרת הפסטיבל הוצגו הצגות תיאטרון בובות לילדים בערבית, בנוסף לעברית.
בשנת 1989, מונה למנהל האמנותי של תיאטרון אל-חכוואתי, והעלה את המחזה "מתים ללא קבורה" בשיתוף עם הבמאי מאזן גטאס.
בשנים 1995-1997 השתתף כמנהל תיאטרון אל-קאסבה, כבמאי ושחקן התיאטרון, בהפקה משותפת עם תיאטרון החאן של ההצגה "רומיאו ויוליה", בבימוי ערן בניאל והבמאי פואד עווד מנצרת.
בשנת 2002 הפיק את הסרט "החתונה של רנה", קו-פרודוקציה פלסטינית-הולנדית.
באותה שנה גילם את סנטה קלאוס בסרטו של אליה סולימאן, "התערבות אלוהית".
איברהים הקים בסתיו 2009 ליד תיאטרון אל-קאסבה ברמאללה, אקדמיה למשחק.
הוא הצליח לגייס מימון לשם כך מעמותה גרמנית.
את תוכנית הלימודים הוא הכין בשיתוף עם אקדמיה בגרמניה, והוא גם משמש כמנהל האקדמיה.
בשנת 2016 השתתף בהצגה "פלסטין, שנת אפס", שכתבה וביימה עינת ויצמן.
ההצגה, שהוגדרה "קומדיה תיעודית", שוחקה בשפה הערבית עם כתוביות בעברית והוצגה בפסטיבל עכו.
שרת התרבות והספורט מירי רגב, ביקשה לבחון את ההצגה לפני אישורה, בטענה שהיא מעבירה מסרים "החותרים תחת המדינה".
רגב הורתה לנציג ממשרדה לצפות בחזרות.
לבסוף אושרה ההצגה ואיברהים זכה בפרס "המבצע הטוב ביותר".
בדצמבר 2018, בוטלה הופעה של ההצגה, שהייתה אמורה לעלות באולם מפעל הפיס בכפר כאבול, בהוראת מפעל הפיס.
איברהים נשוי ואב לשתי בנות.
הוא מחזיק דירה ומתגורר חלק מזמנו גם ברמאללה.
"חיפה", 1995, בבימויו של רשיד משהראווי
"התערבות אלוהית", 2002, בבימויו של אליה סולימאן
"כרטיס לירושלים" 2002, בבימויו של רשיד משהראווי
"המוציא להורג והנידונים" (תיאטרון אל-קאסבה, 1971) – שחקן במחזה מאת פתחי רמאדן בהשתתפות מכרם ח'ורי ובסאם זועמוט.
"שירת המוות" (תיאטרון אל-קאסבה, 1972) – שחקן במחזה מאת תאופיק אל-חכים בהשתתפות מכרם ח'ורי, לילית נגר ומרלן בג'אלי.
"ספר הכפר" (תיאטרון אל-קאסבה, 1976) – עיבוד ומשחק במחזה מאת אלפרד פרג, שהוצג בבתי ספר במזרח ירושלים בסיוע כספי של עיריית ירושלים והקרן לירושלים.
"צרצרי השלום" (רשות השידור, שידורי הטלוויזיה בערבית, 1977) – שחקן במחזה מאת תאופיק אל־חכים שפורסם בשנת 1957; ועובד להפקה טלוויזינית על ידי הבמאי אנטואן סאלח.
"מי לועג למי" (תיאטרון אל-קאסבה, 1977) – עיבוד ומשחק במחזה מאת פייר בומרשה בבימוי אנטואן סאלח.
"המלאך נחת בבבל" (תיאטרון אל-קאסבה, 1978) – עיבוד, בימוי ומשחק במחזה מאת פרידריך דירנמאט.
"הצנצנת השבורה" (תיאטרון אל-קאסבה, 1978) – עיבוד, בימוי ומשחק במחזה מאת היינריך פון קלייסט.
"הבית הסוער" (תיאטרון אל-קאסבה, 1980) – עיבוד, בימוי ומשחק במחזה מאת ואליד מאדפי.
"שני מהגרים" (תיאטרון אל-קאסבה, 1983) – עיבוד, ומשחק במחזה בבימוי אנטואן סאלח.
בגדי המלך החדשים (תיאטרון אל-קאסבה, 1983) – עיבוד, ומשחק במחזה מאת הנס כריסטיאן אנדרסן, בבימוי אנטואן סאלח.
"שחקנים וגנבים" (תיאטרון אל-קאסבה, 1984) – עיבוד, בימוי ומשחק במחזה מאת אלפרד פרג
"האש עולה" (תיאטרון אל-קאסבה, 1986) – עיבוד ובימוי במחזה מאת מקס פריש.
"קליגולה" (תיאטרון אל-קאסבה, 1986) – עיבוד ובימוי במחזה מאת אלבר קאמי.
"גברים ללא צללים" (תיאטרון אל-קאסבה, 1986) – משחק במחזה שכתב וביים מאזן גטאס.
"אבו מרמר" (תיאטרונטו 2000) – ביים וכתב יחד עם מוחמד בכרי שכיכב בתפקיד הראשי.
"בית בובות (מחזה)" (תיאטרון אל-קאסבה, 2008) – עיבוד ובימוי של המחזה מאת הנריק איבסן.
ג'ורג' "ג'ורדי" ארמסטרונג היה שחקן ומאמן כדורגל אנגלי, ששיחק לאורך שנים רבות בארסנל.
בתחילת הקריירה שלו כשחקן נוער ארמסטרונג נדחה על ידי ניוקאסל יונייטד ועל ידי גרימסבי טאון.
למרות זאת הוא הצליח באוגוסט 1961 להצטרף לארסנל כשחקן נוער.
בתחילת דרכו בארסנל הוא שיחק בעמדת החלוץ, אך תוך זמן קצר הפך לשחקן כנף.
הופעת הבכורה שלו במדי ארסנל הייתה ב-24 בפברואר 1962, בניצחון 1-0 נגד בלקפול.
בעונת הבכורה שלו הוא היה המחליף של אלן סקירטון וג'וני מקלאוד, ובעונת 1963/1964 הוא הפך לחלק קבוע מהסגל הבכיר של ארסנל.
בעונה שלאחר מכן הוא החמיץ רק שני משחקים.
ארמסטרונג היה ידוע כשחקן עקבי לאורך רוב הקריירה שלו בארסנל, והוא היה ידוע בזכות האיכות והדיוק של מסירותיו, בעיטות הקרן, וריצותיו הארוכות במגרש; הוא שיחק בעיקר בצד שמאל, אך לעיתים גם בצד ימין של המגרש.
לאחר שנים אחדות הוא היה אחד מהשחקנים הבודדים מתקופת בילי רייט (ביחד עם ג'ון סמלס ופיטר סטורי) שהיו חלק מהסגל של ברטי מי, שהחליף את רייט וקטע את בצורת התארים הארוכה של ארסנל.
ארמסטרונג היה אחד משחקני המפתח של ההרכב שזכה בגביע ערי הירידים בעונת 1969/1970 ובדאבל בעונה שלאחר מכן; ארמסטרונג בישל מספר שערים בעונת הדאבל, כולל הבישול לשער של ריי קנדי במשחק נגד טוטנהאם הוטספר, שהיה המשחק שבו הבטיח המועדון את זכייתו באליפות.
הוא נבחר לשחקן השנה של המועדון ב-1970.
ארמסטרונג שיחק בארסנל לאורך שנות ה-70, כאשר בין הזכייה בדאבל לסוף העשור המועדון לא מצליח לזכות בתואר נוסף; הוא שיחק בכל עונה כ-30 משחקים.
ארמסטרונג לא שיחק רבות תחת טרי ניל, יורשו של מי, ולפיכך החליט בקיץ 1977 לעבור ללסטר סיטי תמורת סכום של 15,000 לירות שטרלינג.
הוא הופיע ב-14 משחקים בעונתו היחידה בלסטר, ולפני פרישתו ב-1979 שיחק מספר משחקנים בסטוקפורט קאונטי.
ארמסטרונג הופיע במדי ארסנל במשך 15 עונות מלאות, ולמשך תקופה מסוימת הוא החזיק בשיא ההופעות עבור שחקן – 621 משחקים רשמיים, מתוכן 500 בדיוק בליגה; שיאו נשבר על ידי דייוויד אולירי ועל ידי טוני אדמס.
במשחקיו הוא הבקיע 68 שערים עבור ארסנל.
ארמסטרונג מעולם לא זומן לנבחרת אנגליה הבוגרת, אף על פי שהופיע פעמים רבות במדי הנבחרות הצעירות; אחת הסיבות העיקריות לכך הייתה שאלף רמזי, מאמן הנבחרת, לא העלה בהרכב שחקני כנף.
ארמסטרונג החל לעסוק באימון לאחר פרישתו, ועבד עבור מספר מועדונים כגון פולהאם, אסטון וילה, מידלסברו, קווינס פארק ריינג'רס, אנדרבי טאון (מאמן), ופ.ק מולנר מהליגה השלישית בנורווגיה (מאמן).
ארמסטרונג אימן את נבחרת כווית בין 1988 ל-1989. הוא חזר לאנגליה זמן קצר לפני הפלישה העיראקית לכווית שבעקבותיה פרצה מלחמת המפרץ, והצטרף לארסנל כמאמן קבוצת המילואים, תפקיד שבו החזיק עד מותו.
בזמן שעבד בארסנל ארמסטרונג דאג להגעתם של שחקנים צעירים כגון סטיב מורו, ריי פארלור ופול דיקוב.
ב-31 באוקטובר 2000 הוא התמוטט כתוצאה מדימום מוחי פתאומי בזמן אימון; הוא מת בבוקר יום המחרת בבית החולים המל המפסטד.
ג'ורג' אלקוט היה מאמן כדורגל אנגלי.
אלקוט נולד בסטוקטון-און-טיס, אך מאוחר יותר עבר להתגורר בחלק הדרומי של אנגליה והתמנה לתפקיד המאמן של וולוויץ' ארסנל באפריל 1898, בעקבות התפטרותו של תומאס מיצ'ל חודש אחד קודם לכן.
אלקוט שימש בתפקידו במשך עשרה חודשים בלבד.
בתקופתו הוא החתים בארסנל שחקנים רבים, כאשר שמונה מתוכם (כגון ג'ון דיק) היו סקוטים.
הוא אימן את ארסנל בסיום עונת 1897/1898 שבה סיים המועדון במקום החמישי בליגה השנייה.
בעונה הבאה ספג המועדון תבוסה של 0 - 6 מול דרבי קאונטי מהליגה הראשונה במסגרת גביע ה-FA.
לתבוסה זו היה חלק משמעותי בהתפטרותו של אלקוט בפברואר 1899.
ג'ורג' פרדריק אליסון היה עיתונאי אנגלי שכתב על כדורגל, שדרן ספורט ומאמן.
בתחילת דרכו אליסון עבד כמזכירו של שופט, במקביל להשתתפות כשחקן חובב בקבוצה של כפר מגוריו.
אליסון כתב על קבוצתו, ולבסוף שוכנע על ידי עורך העיתון לעבוד כעיתונאי במשרה מלאה.
אליסון הקדיש את עיקר זמנו לקליבלנד ולמידלסברו, למעט שנה אחת בדבונפורט, ולמשך תקופה קצרה היה עוזרו של מאמן מידלסברו.
אליסון עבר ללונדון ב-1906, והחל לעבוד ככתב ספורט עבור קבוצת העיתונים של אדוארד הלטון.
לאחר ארבע שנים הוא התמנה לתפקיד הכתב המסקר מרוצים של כלבי גרייהאונד מטעם העיתון Sporting Life.
זמן קצר לפני הכתרתו של ג'ורג' החמישי ב-1911 הוא התמנה לשליח של הניו יורק פוסט בלונדון, ושנה אחת לאחר מכן הוא הצטרף לצוותו של ויליאם רנדולף הרסט.
הוא עבד אצל הרסט עד 1934.
אליסון עבד עבור משרד המלחמה הבריטי והאדמירליות בזמן מלחמת העולם הראשונה, עסק בכתיבת תעמולה ומאוחר יותר הצטרף לגדודים המעופפים המלכותיים (אחד מהגופים שממנו נוצר חיל האוויר המלכותי).
לאחר המלחמה הוא החל לעבוד כשדרן, הצטרף ל-BBC והפך לאדם הראשון המפרשן ברדיו על אירועים כגון דרבי אפסום או הגראנד נשיונאל (ביחד עם מייריק גוד שהיה כתב המרוצים של ה-BBC).
בנוסף, אליסון היה הפרשן במשחק השנתי הקבוע בין נבחרת אנגליה לנבחרת סקוטלנד, והיה גם הפרשן בגמר גביע ה-FA של 1927 שבו שיחקו ארסנל וקארדיף סיטי.
בתקופה זו כבר היה לו קשר הדוק עם ארסנל.
אליסון עסק בפעילות הקשורה לוולוויץ' ארסנל מאז הגעתו ללונדון ב-1906. הוא התמנה לתפקיד העורך של תוכניות המועדון, והמשיך בכך גם לאחר המעבר לאצטדיון הייבורי ושינוי השם ל"ארסנל".
זמן קצר לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה הוא הצטרף לדירקטוריון המועדון; בהתחלה הוא היה מזכיר המועדון ולאחר מכן שימש בתפקיד דירקטור-מנהל.
אליסון התמנה לתפקיד המאמן הקבוע של ארסנל בקיץ 1934, זמן קצר לאחר מותו הפתאומי של המאמן הידוע הרברט צ'פמן.
המועדון זכה בשתי אליפויות רצופות (1932/1933 ו-1933/1934) תחת הדרכתם של צ'פמן ועוזרו ג'ו שו, ובעונה הראשונה שלו בתפקיד אליסון הוביל את ארסנל לאליפות שלישית ברציפות.
ב-1939 הופיע אליסון בתפקיד עצמו בסרט "The Arsenal Stadium Mystery" שעלילתו התרחשה בהייבורי.
אליסון לא היה מעורב בניהול המועדון כמו צ'פמן; ג'ו שו וטום ויטאקר עסקו באימונים ובמשמעת השחקנים, כאשר אליסון מקדיש את עיקר זמנו למדיניות העברת שחקנים ולקשר בין המועדון לאמצעי התקשורת.
ברנרד ג'וי ששיחק בארסנל באותה תקופה אמר עליו "[הוא היה] מלא טאקט, ידידותי וטוב לב.
אך הייתה לו בעיה בטיפול בכדורגלנים והיה לו מחסור בידע מקצועי על המשחק".
מקורביו של אליסון הזכירו את התארים שבהם זכה עם ארסנל, אם כי בשלהי שנות ה-30 המועדון לא היה בעל עוצמה כבעבר.
אליסון לא הצליח למצוא מחליפים לכוכבים ששיחקו בארסנל בתחילת העשור, ובייחוד אלכס ג'יימס.
משחקי הכדורגל הרשמיים הושהו לאחר פריצתה של מלחמת העולם השנייה; רוב השחקנים של ארסנל שהובילו את המועדון להצלחותיו הרבות (כגון קליף באסטין וטד דרייק) כבר היו מעבר לשיאם (או אפילו פרשו) עם סיום המלחמה.
המועדון סיים במקום ה-13 בעונת 1946/1947. אליסון כבר היה בן 60 ועייף מחייו כמאמן, והחליט לעזוב את תחום הכדורגל.
הוא מת ב-1957 לאחר מספר שנים של בריאות לקויה.
ג'ורג' אדוארד איסטהאם היה כדורגלן אנגלי.
איסטהאם נודע בזכות קריירת המועדונים שלו (ניוקאסל יונייטד, ארסנל וסטוק סיטי), אך גם בזכות מעורבותו בפרשה מ-1963 שבעקבותיה חל שיפור ביכולת המעבר של שחקנים בין מועדונים.
איטסהאם נולד בבלקפול והיה חלק ממשפחה של כדורגלנים.
אביו, ג'ורג', היה כדורגלן אנגלי בינלאומי ששיחק עבור בולטון וונדררס ובלקפול, ואילו דודו הארי איסטהאם שיחק עבור ליברפול ואקרינגטון סטנלי.
איסטהאם הצטרף למועדון הצפון אירי ארדס, היכן ששיתף פעולה עם אביו שהיה מאמן-שחקן.
איסטהאם שיחק בעמדת הקשר או החלוץ השני, והוחתם על ידי ניוקאסל יונייטד ב-1956. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בתיקו 2 - 2 מול לוטון טאון ב-6 באוקטובר.
הוא שיחק במגפייז (הכינוי של ניוקאסל) במשך ארבע עונות, ובהן זומן לנבחרת אנגליה עד גיל 23. הוא השתתף ב-125 משחקים במדי ניוקאסל, שבהם הבקיע 34 שערים.
המיקום הטוב ביותר של ניוקאסל בתקופה זו היה השמיני בעונת 1959/1960.
אולם, איסטהאם הסתכסך עם הנהלת ניוקאסל בסוגיית המגורים שסופקו לו ובסוגיית העבודה השנייה שההנהלה ארגנה עבורו (חוקי השכר בכדורגל באותה תקופה לא אפשרו לשלם לו את השכר המתאים) וניסיונות ההנהלה למנוע ממנו לשחק במדי הנבחרת עד גיל 23. ב-1959 סירב איסטהאם לחדש את חוזהו וביקש לעזוב את ניוקאסל.
באותה תקופה מועדונים הפעילו מערכת הידועה בשם "שמור והעבר", שמשמעותה הייתה כי הם יכולים לשמור על כרטיס השחקן ברשותם (ובכך למנוע ממנו לעבור) ולסרב לשלם לו אם הוא מעוניין לעבור.
איסטהאם לא היה יכול לעזוב, והכריז על שביתה בסוף עונת 1959/1960. הוא עבר דרומה והחל לעבוד עבור ארני קליי (לימים יושב-ראש פולהאם).
לבסוף, הוא שוחרר מניוקאסל באוקטובר 1960 והועבר לארסנל תמורת 47,500 לירות שטרלינג.
אולם, איסטהאם התייחס לפרשה באופן עקרוני, והחליט לפנות לאפיקים משפטיים בגיבוי התאחדות הכדורגלנים המקצועניים שאף סיפקה לו תמיכת כלכלית בסך 15,000 לירות שטרלינג.
בתביעה שהגיש הוא טען כי העברתו עוכבה בצורה לא הוגנת, וכי הנהלת ניוקאסל חייבת לו 400 לירות שטרלינג בעקבות שכר שלא שולם, בנוסף ל-650 לירות שטרלינג שהגיעו לו כבונוס.
השופט פסק באופן חלקי לטובת איסטהאם, והצהיר כי המערכת "שמור והעבר" איננה הגיונית.
מנגד, השופט קבע כי להנהלת ניוקאסל שמורה הזכות האם לשלם לאיסטהאם או לא על התקופה שבה היה מסוכסך עמה.
איסטהאם הצליח לגרום לשינוי בשיטת העברת הכדורגלנים הבריטית, למרות שהוא עצמו לא נהנה מכך.
החלק של "שמור" צומצם במידה רבה, כך שלשחקנים תהיה אפשרות נוחה יותר לשקול האם לחדש את חוזיהם או לא.
בנוסף, הוחלט על הקמתה של ועדת בוררות למקרים של מחלוקות.
איסטהאם ערך את הופעת הבכורה שלו בארסנל ב-10 בדצמבר 1960, והבקיע שני שערים בניצחון 5 - 1 על בולטון וונדררס.
בתיקו 3 - 3 מול ניוקאסל הוא הבקיע את שער השוויון של ארסנל, ובשל כך כונה על ידי אוהדי המגפייז בתואר "יהודה איש קריות".
במשך שש העונות שלו בארסנל הוא היה שחקן הרכב קבוע; למרות שלא היה מבקיע שערים מצטיין, הוא היה אחד השחקנים הבולטים בסגל של ארסנל שנחשב לממוצע באותה תקופה; בתקופתם של ג'ורג' סווינדין ובילי רייט המועדון לא הצליח לסיים מעל המקום השביעי.
תקופתו של איסטהאם בארסנל התאפיינה במספר אירועים חריגים; בנוסף למאבק המשפטי עם הנהלת ניוקאסל יונייטד הוא הסתכסך עם הנהלת ארסנל לאחר שביקש העלאה במשכורתו בעקבות ביטול תקרת השכר ב-1961, דרישה שלבסוף נענתה.
בתחילת עונת 1962/1963 הוא ביקש לעזוב את ארסנל לאחר שאיבד את מקומו בהרכב לג'ו בייקר.
בזמן הטורניר הוא לא זכה לקבל את המדליה המוענקת לשחקני הנבחרת המנצחת, אך ב-2009 קיבל מפיפ"א את המדליה יחד עם שאר השחקנים שלא שותפו.
במקביל, המשיך איסטהאם לשחק בארסנל ואף זכה לענוד את סרט הקפטן בין 1963 ל-1966. אולם, בקיץ 1966 החליטה הנהלת ארסנל לפטר את המאמן בילי רייט בעקבות היכולת הלא טובה.
איסטהאם התקרב לשנתו ה-30 כשזה קרה, והמאמן החדש ברטי מיי החליט לפרק בהדרגתיות את הסגל שנבנה על ידי רייט לטובת שחקנים צעירים יותר.
בסך הכל הוא הבקיע 41 שערים ב-223 משחקים במדי ארסנל.
איסטהאם עבר לסטוק סיטי באוגוסט 1966 של טוני וודינגטון תמורת 35,000 לירות שטרלינג, זמן קצר לפני תחילת עונת 1966/1967. הוא שיחק בסטוק במשך שמונה עונות שבמהלכן הצליח המועדון לשמור על מקומו בליגה הבכירה.
איסטהאם זכה בגביע הליגה בעונת 1971/1972 לאחר שהבקיע את שער הניצחון במשחק הגמר מול צ'לסי.
כיוון שהיה בן 35 שנים ו-161 יום הוא היה לשחקן המבוגר ביותר שזוכה בתואר זה.
כמו כן, הוא היה שותף להפסדים בחצי גמר גביע ה-FA לארסנל בעונת 1970/1971 ובעונה שאחריה.
הוא אף זכה להשתתף במשחקי סטוק סיטי בעונת 1972/1973 של גביע אופ"א, שהייתה הפעם הראשונה שבה המועדון השתתף בטורניר אירופי.
שני משחקי הסיבוב הראשון הסתיימו בהפסד 3 - 5 לקייזרסלאוטרן.
איסטהאם פרש זמנית בפברואר 1971 על מנת לפתח את כישורי האימון שלו.
הוא סייר בדרום אפריקה והושאל לקייפטאון סיטי לפני שהחל לשמש כמאמן-שחקן במועדון הלניק שבו עבד אביו כמאמן.
איסטהאם חזר לסטוק באוקטובר 1971 על מנת להמשיך בקריירת המשחק שלו.
הוא השתתף ב-194 משחקים במדי סטוק, עשרה מתוכם כמחליף, והבקיע ארבעה שערים.
הוא פרש ב-1974 לאחר שקיבל תואר קצין במסדר האימפריה הבריטית על תרומתו לכדורגל בשנה שלפני כן.
לאחר שפרש ממשחק פעיל הוא התמנה לתפקיד העוזר של טוני וודינגטון בסטוק, והחליף אותו לאחר התפטרותו במרץ 1977, כאשר הוא המאמן הרביעי בתולדות סטוק מאז 1935. איסטהאם קיבל על עצמו את משרת האימון של הרכב שנושל משחקניו הטובים ביותר בגלל בעיות כספיות, ובסוף עונת 1976/1977 המועדון ירד ליגה.
איסטהאם עבד בסטוק במשך עשרה חודשים בלבד, ועזב את המועדון בינואר 1978 לאחר שלא הצליח להוביל את סטוק להעפלה בחזרה לליגה הבכירה.
לאחר שעזב את סטוק הוא פרש כליל מכדורגל, ועבר להתגורר בדרום אפריקה.
הוא הקים עסק עצמאי לבגדי ספורט, ועסק באימון של ילדים שחורים (הוא התנגד נחרצות למשטר האפרטהייד).
איסטהאם היה גם היושב-ראש של מועדון האוהדים הדרום אפריקני של ארסנל.
ג'ורג' אלן ראסל היה תאורטיקן של ג'אז, מלחין ופסנתרן אמריקאי.
את דרכו המוזיקלית החל ראסל כמתופף בהרכב של הסקסופוניסט בני קרטר.
בהמשך עזב ראסל את ההרכב והתרכז בהלחנה.
בשנים 1945–1946 סבל ראסל משחפת והיה מאושפז במשך 16 חודשים.
באותה תקופה החל לפתח את הבסיס לתאוריית ההרמוניות הטונאליות שלו.
ב־1947 חיבר ראסל לדיזי גילספי את 'Cubano Be, Cubano Bop', קטע ג'אז ששילב מוזיקה לטינית.
ראסל גם שילב ג'אז עם מוזיקה קלאסית.
בראשית שנות החמישים פרסם ראסל את ספרו Lydian Chromatic Concept of Tonal Organization, שהניח את היסודות לג'אז המודלי.
ראסל שימש כראש החוג למוזיקה באוניברסיטת אינדיאנה.
בשנת 1960 הקליט ראסל את התקליט 'At The Five Spots', יחד עם שישיית סטודנטים.
שני קטעים בדיסק כתבה הסטודנטית הצעירה קרלה בליי.
במהלך שנות השישים עבר ראסל לסקנדינביה, בה זכה לקבל הכרה ותמיכה מהממסד.
בסוף אותו עשור שב לארצות הברית ולימד בקונסרבטוריון בניו אינגלנד.
ראסל הוביל הרכבים, בהם שילב ג'אז עם סוגי מוזיקה שונים, ובהם מוזיקה אלקטרונית, אפריקנית ואסייתית.
לראסל הייתה השפעה ניכרת על עיצובו של הג'אז במאה העשרים.
לצד ניסוח עקרונות הג'אז המודלי, שילב ראסל מוזיקת עולם בג'אז, והשפיע, בין היתר, על היוצרים מיילס דייוויס, ג'ון קולטריין, אריק דולפי, דון אליס, גיל אוונס וביל אוונס.
ראסל מת בגיל 86 מסיבוכים של מחלת אלצהיימר בבוסטון שבמסצ'וסטס.
ג'ורג' חביב אנטוניוס היה היסטוריון, איש מינהל, ודיפלומט ערבי לבנוני, בן למשפחה נוצרית אורתודוקסית, שהתחנך במצרים והתיישב בארץ ישראל, שם התאזרח והפך לאחד מדוברי ערביי ארץ ישראל בפני שלטון המנדט הבריטי ובפני דעת הקהל המערבית.
אנטוניוס היה מראשוני ההיסטוריונים הערבים המודרניים ומחוקריה הראשונים של תולדות התנועה הלאומית הערבית.
ג'ורג' אנטוניוס נולד ב-19 באוקטובר 1891 בעיירה דיר אל-קמר שבהרי השוף, כבן השני מבין ארבעת בניה של משפחה נוצרית אורתודוקסית.
אביו, "חביב ביי אנטוניוס", היגר למצרים בסביבות שנת 1902. חביב ביי עשה חיל בעסקיו במצרים, הודות לספקולציות בבורסת הכותנה באלכסנדריה ועבודתו כסוכן ומנהל (ואקיל) בשרות בעלי אחוזות שהיו מבלים את רוב זמנם בחוץ לארץ.
כאות הערכה על פעילותו קיבל חביב אנטוניוס, שברבות הימים היה לבעל אחוזה, את התואר ביי.
בערוב ימיו חזר לעיירתו דיר אל-קמר.
בדומה לבנים אחרים של האליטה בת זמנו במצרים למד ג'ורג' אנטוניוס בבית הספר הבריטי ויקטוריה קולג' (Victoria College, Alexandria) שנוסד באותה תקופה בעיר אלכסנדריה, בין השאר, מיוזמת אביו חביב אנטוניוס.
כמחצית מחבריו לכיתה היו יהודים מקומיים.
הוא עצמו הצטיין בלימודים, לפי ציוניו היה הראשון במחזורו, וקיבל בסיומם הערכה מיוחדת על עבודות הגמר שלו בשפה האנגלית.
ג'ורג' אנטוניוס הצטיין בבית הספר גם בחינוך גופני, שיחק קריקט והיה קפטן קבוצת הכדורגל של בית הספר.
מאוחר יותר בארץ ישראל נמנה עם פעילי מועדון הספורט "Sports Club Jerusalem".
בהמשך מסלול לימודיו נסע לאנגליה והתקבל למכללה היוקרתית קינגס קולג' באוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 1913 סיים את לימודיו עם תואר BA או MA בהנדסת מכונות.
ג'ורג' אנטוניוס היה בעל חינוך דו-תרבותי, מעורה כאחת בתרבות הערבית והאנגלית, וניחן בידע רב ובקסם אישי.
בחזרתו למצרים התקבל בקלות לחוגי החברה הדוברת אנגלית והמעמד הגבוה במצרים.
הוא התרועע במיוחד עם אנשים כמו המשורר יליד אלכסנדריה קונסטנדינוס קוואפיס, איש העסקים פריקלס אנסטאסיאדיס, וכן עם רוברט פארנס (Robert Allason Furness, 1883-1954), איש מינהל בריטי במצרים, בוגר קינגס קולג ומתרגם מוכשר של שירים מיוונית עתיקה.
אנטוניוס הצעיר היה למורה דרך, למלווה ולידיד נפש לסופר א.מ.
פורסטר, גם הוא מבוגרי קינגס קולג', ששהה שלוש שנים באלכסנדריה כמתנדב של הצלב האדום.
לפי שמועות אחדות ייתכן כי אנטוניוס היווה אף מקור השראה לאחד משיריו הארוטיים של קוואפיס.
בימי מלחמת העולם הראשונה התקבל אנטוניוס לעבוד בממסד הקולוניאלי הבריטי במצרים, התמנה סגן צנזור העיתונות Deputy Press Censor של הכוחות הצבאיים הבריטים, כיד ימינו של רוברט פארנס שכיהן כסגן צנזור ראשי.
גיסו של אנטוניוס, וולטר סמארט, היה יועצו לענייני המזרח של מיילס סמפסון, שגריר בריטניה במצרים.
פעילותו בארץ ישראל וסיועו בשליחויות הבריטיות במרחב הערבי
בשנת 1921 התיישב בארץ ישראל, אז תחת השלטון המנדטורי בריטי, והתקבל כסגנו של ראש מנהל החינוך שהיה באותם הימים המפרי ארנסט באומן (1879–1965).
קיבל רשמית אזרחות של פלשתינה המנדטורית בשנת 1925.
סר גילברט קלייטון, מראשי המודיעין הבריטי במצרים, העריך מאוד את כישוריו ובשנים 1925–1928 הסתייע בהם בשליחויות חשובות במרחב הערבי.
אנטוניוס ליווה אותו בחמש נסיעות אצל אבן סעוד, האמיר של נג'ד שבינתיים השתלט על החג'אז וגרש משם את השושלת ההאשמית ובשנת 1925 אצל שליט תימן, האימאם אלמתוכל יחיא .
השליחויות אצל אבן סעוד עזרו להגיע להסכמה (הסכמי באחרה וחאדה) לגבי הגבולות בין הממלכה הסעודית שקרמה אז עור וגידים ובין המדינות הערביות בחסות בריטית בסהר הפורה – עבר הירדן ועיראק.
ביוני 1927, בימי האירועים הנקראים "משבר הצבא המצרי", לפי בקשתו של הלורד ג'ורג' לויד, הנציב העליון הבריטי במצרים, תיווך ג'ורג' אנטוניוס בהצלחה בין הצדדים: הבריטים, ראש הממשלה, עבד אל חליק תרוואט וראש מפלגת אל-ופד, סעד זע'לול.
למרות סגנונו של ג'נטלמן "אוקסוניאני" (הדומה לבוגרי אוקספורד), והיותו, כפי שהתבטא אדווין סמואל בזיכרונותיו "הערבי הכי מבריק בפלשתינה" עדיין נחשב אנטוניוס לא מהימן ובריטי דיו, יותר מדי "ילידי" ומאחורי גבו השתמשו לפעמים, ביחס אליו, בכינויי גנאי השמורים לים תיכוניים.
אחרי פרישתו של באומן לא מונה כפי שציפה לראש מינהל החינוך מפני שהעדיפו עליו מועמד בריטי מלידה.
גם מועמדותו לתפקיד של "מזכיר לענייני מזרח" (Oriental Secretary) בשגרירות הבריטית בקהיר, שנתמכה על ידי קלייטון, לא התקבלה.
גם הענקת עיטור ה-CBE של מסדר האימפריה הבריטית בדרגת מפקד לא מילאה את ציפיותיו.
לפי מקורות מסוימים קיבל ממשרד החוץ הבריטי המלצה להתקבל כ-CMG, כלומר במסדר היותר יוקרתי של מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, אבל משרד המושבות הבריטי הביע התנגדות לכך מפני שכבוד בסדר גודל כזה לא נחשב מקובל במקרים של פקידים ילידים ועלול היה ליצור תקדים בעייתי ותסבוכות בקרב עובדי הממסד בארץ ישראל.
לבסוף, בשנת 1927 מונה בניגוד לרצונו לתפקיד מזכיר במשרד הנציב העליון של ארץ ישראל.
באותה שנה התחתן בפריז עם קטי נימר, אחות של חבר ללימודים בוויקטוריה קולג' ובתם של המוציא לאור ד"ר פארס פאשה נימר, יליד לבנון שהיגר למצרים, ושל אשתו האנגליה.
קטי אנטוניוס ניהלה סלון חברתי והייתה למארחת מפורסמת בחוגים הבריטים והערבים בירושלים.
בביתם בשכונת שייח ג'ראח, שהיה מוכר כ"כרם אל מופתי" (כרמו של המופתי) ושאנטוניוס שכר מהמופתי של ירושלים (לימים נודע הבית כמלון שפרד), התקיימו במשך שנים רבות מסיבות של החברה הנוצצת של עיר הקודש.
בני הזוג התגרשו כעבור מספר שנים.
הפעילות במסגרת המכון הגאופוליטי של צ'ארלס קריין
בשנת 1919 הכיר אנטוניוס את איש העסקים משיקגו ותורם למפלגה הדמוקרטית, צ'ארלס קריין (Charles Crane) (1858–1939), בעל אישיות צבעונית, שהיה פעיל ביוזמות דיפלומטיות ועסקיות רבות והפך לאוהד של התנועות הלאומיות הסלביות ולאחר מכן של המחנה הלאומי הערבי ולמתנגד לציונות.
ההיכרות נוצרה כשאנטוניוס התבקש להעיד בפני קריין בעת ביקורו של זה במזרח התיכון כאחד משני חברי המשלחת מטעם ממשל ארצות הברית שקיבלה בדיעבד את השם ועדת קינג-קריין".
בשנת 1925 הקים צ'ארלס קריין את המכון הגאופוליטי Institute for Current World Affairs - ICWA (בתרגום חופשי - "המכון לעניינים השוטפים של העולם") בשיקגו.
כשאנטוניוס, מתוסכל מאי-קידומו בהיררכיה הממסדית בפלשתינה, התפטר בשנת 1930 מתפקידו, קיבל מקריין חוזה כנציג של מכונו במזרח התיכון.
קריין ייעד את המכון הזה, בין השאר, לטיפוח מנהיגות צעירה במקומות שונים בעולם וראה בג'ורג' אנטוניוס מנהיג מבטיח לאזור המזרח התיכון.
במסגרת עבודה זו נסע אנטוניוס ללא הרף במרחב הערבי – לדמשק, עמאן, קהיר, ביירות, ובחצי האי ערב ושלח משם דיווחים עדכניים למכון בשיקגו.
בשנת 1935 ערך סיורי הרצאות בארצות הברית ובקנדה, שבמסגרתם הרצה במועצה ליחסי חוץ בניו יורק, באוניברסיטאות הרוורד, פרינסטון, שיקגו, מישיגן, במכון ברוקינגס בוושינגטון, בסטנפורד ובטורונטו.
בהזדמנות זו פגש גם את הנשיא פרנקלין רוזוולט.
בשנים 1937 ו-1938 קיים אנטוניוס באמריקה סיורי הרצאות נוספים.
הוא סידר לצ'ארלס קריין פגישות עם חאג' אמין אל-חוסייני, וייתכן כי קריין סייע למרד הערבי הגדול בארץ ישראל בשנים 1936–1939. במשך הזמן נשחק אנטוניוס מהנסיעות התכופות בארצות ערב ומההתמודדות המתמדת עם הצנזורה.
מותו של תומכו צ'ארלס קריין, בפברואר 1939, ואחר כך פריצת מלחמת העולם השנייה עם המגבלות בתנועה והחרפת הצנזורה הקשו עליו עוד יותר.
בשנת 1936 כשל בניסיונו לרשת, בהמלצתו של קריין, את הפילולוג היהודי (והציוני) ריצ'רד גוטהייל, כראש הקתדרה ללימודים שמיים באוניברסיטת קולומביה.
חסרו לו התארים, הידע הבלשני והניסיון המחקרי הנדרשים.
פעילותו כדובר הערבים הפלסטינים בפני דעת הקהל המערבית
בשנות ה-1930 הזדהה ג'ורג' אנטוניוס יותר ויותר עם השאיפות הלאומיות הערביות בארץ ישראל ועם המאבק בציונות.
הוא היה לחבר בוועד הפועל הערבי של התנועה הלאומית הפלסטינית ולמקורב וליועץ למנהיג הלאומנים הערבים, המופתי חאג' אמין אל-חוסייני, שכאמור השכיר לו את הבית החדש בצפון מזרח ירושלים.
אנטוניוס המשיך להשתמש בכישוריו הדיפלומטיים כמתווך בסכסוכים פנימיים תוך-ערביים ותוך-עדתיים – כמו בעימות בין הכמורה הנוצרית אורתודוקסית מירושלים ובין הפטריארך האורתודוקסי של אלכסנדריה.
בשנים 1936–1937 הופיע כאחד מנציגי הצד הערבי בפני ועדת פיל שדנה בעתידה ובחלוקתה של ארץ ישראל.
במסגרת מגעים עם מנהיגים יהודים ארח ג'ורג' אנטוניוס בביתו, בנוכחותו ובתיווכו של הפרופסור יהודה לייב מגנס, את דוד בן-גוריון בימי פרוץ המרד הערבי הגדול (16 ו-29 באפריל 1936), אך השניים לא הגיעו להסכמה.
הם נפגש בחשאי מספר פעמים, בדירתו של מגנס ובביתו של אנטוניוס, בדרך המוליכה להר הצופים.
לדברי בן-גוריון אנטוניוס הסביר לו ש"אין מחסום טבעי בין פלסטין לסוריה ושאין הבדל בין תושביהן".
הוא טען ש"סוריה הגדולה מהווה יחידה אחת מהרי הטאורוס ועד מדבר סיני".
בפברואר 1939 אנטוניוס היה מזכיר משלחת ערביי ארץ ישראל בוועידה בארמון סיינט ג'יימס בלונדון.
ככל הנראה בהמלצת נורי סעיד, ראש ממשלת עיראק, ובעידוד השלטונות הבריטים, נבחר להיות המזכיר הכללי של המשלחת הערבית המאוחדת.
בוועידה זו, שבה המשלחת הערבית סרבה למגע ישיר עם הנציגים היהודים, הועלה בין היתר על ידי הצד היהודי
נושא הפליטים היהודים מגרמניה הנאצית, במיוחד אחרי שבוועידת אוויאן דחו כל המדינות המשתתפות את האפשרות שתקלוטנה יהודים נוספים, אם בכלל, בשטחן.
כפי שכתב כבר בספרו "התעוררות הערבים", אף על פי שהביע צער על סבל היהודים תחת שלטונו של היטלר, שהתפשט בינתיים לאוסטריה ולצ'כיה, ביטא ג'ורג' אנטוניוס את התנגדותם התקיפה של ערביי ארץ ישראל למה שנראה להם כניסיון לפתור את מצוקת היהודים באירופה "על חשבונם".
צ'ארלס קריין, מעבידו ותומכו של אנטוניוס, דווקא לא הסתיר את הערצתו ממדיניותו של היטלר נגד היהודים.
בוועידה הביא ג'ורג' אנטוניוס את ספרו עם התיעוד שמצא על הבטחותיו בשנת 1915 של הנרי מקמהון, הנציב העליון הבריטי במצרים, לחוסיין בן עלי, אז השריף של מכה, לגבי השטחים שייכללו במדינה ערבית שתקום בעקבות חלוקת האימפריה העות'מאנית.
אנטוניוס, בשם המחנה הערבי, טען שמק-מהון הבטיח גם את שטח פלשתינה (ארץ ישראל) לערבים.
הממשלה הבריטית הסכימה במעמד זה לפרסם לראשונה את אותן תעודות, אך הכחישה שהבטיחה לחוסיין בן עלי את ארץ ישראל.
ספרו "ההתעוררות הערבית" (1938): המניפסט של הלאומיות הערבית
בשנים 1933–1938, בעידודו ומימונו של צ'ארלס קריין, שקד ג'ורג' אנטוניוס על כתיבת ספרו היחיד, בשפה האנגלית, (The Arab Awakening.
New York: Lippincott, 1939) "ההתעוררות הערבית" , שזכה להדים רבים בעולם האקדמי במערב וגם בין אנשי הרוח והפוליטיקה בארצות ערב ויש הטוענים, "ששכנע בריטים רבים, כנים ובעלי מצפון, בחוגים פוליטיים ואקדמאיים בצדקתם של הערבים" ו"גרסתו נתקבלה על דעתם של דורות רבים של היסטוריונים ללא עוררין"
מוטרד בעצמו בחייו האישיים על ידי שאלות לגבי זהותו הלאומית כבן מיעוט דתי שגדל כקוסמופוליט, הביט אנטוניוס בהערצה ואף קנאה מסוימת בכוחם רב הקסם של היסודות המוסלמיים בזהות הערבית ולפעמים הביע אף צער מסוים שאינו יכול להשתייך לדת האסלאם.
בהקשר זה העלה על נס את תרומתם של האקדמאים הערבים הנוצרים מלבנון, נסיף אל יאזיג'י ובוטרוס בוסתני מתנועת ה"נהדה".
בעיניו הקמתן של החברה הספרותית הסורית (1847), של החברה המדעית הסורית (1857) ולאחר מכן של המכללה הסורית הפרוטסטנטית (1866) (ששינתה מאוחר יותר את שמה לאוניברסיטה האמריקנית בביירות), שלושתן בביירות, היו אירועים מכוננים בתולדות ההתעוררות הלאומית הערבית.
אנטוניוס תיאר אחר כך תקופה של "הפוגה" בהתפתחות הרגש הלאומי אצל הערבים עקב התקוות שהתעוררו בימי הרפורמות של הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני ושלטון הטורקים הצעירים ואת האכזבה שבאה בעקבותם.
הוא ציין את חשיבות חוגי המפלגה לביזור האימפריה העות'מאנית שפעלה בקהיר ואת החוג "אל-פתאת" שהוקם בפריז והעביר לאחר מכן את מושבו לביירות ולדמשק.
בהמשך ספרו ייחס אנטוניוס ל"מרד הערבי" תחת הנהגתו של חוסיין בן עלי בתמיכת צבאות בריטניה ממצרים ומעיראק, את התחלת תקופת גיבוש של הלאומיות הערבית ושל התחזקותה.
ראה חשיבות רבה בהילה המוסלמית הדתית של המשפחה ההאשמית כמפתח להשגת אחדות השבטים הערבים ממזרח למצרים.
אנטוניוס מרבה לעסוק משום כך בהתכתבויות מקמהון - חוסיין בעיניין ארגון המרד הערבי נגד העות'מאנים, החלוקה העתידית של אזוריה הערבים של האימפריה העות'מאנית, הצבתו של חוסיין בן עלי כמלך הערבים, וכו'.
בעניין פלשתינה, התופסת מקום נכבד בספרו, התנגד לחלוקתה ולהקמת מדינה יהודית אפילו בחלק ממנה.
הוא היה מוכן לקבל שם יהודים רק כמיעוט, חופשי, במסגרת מדינה ערבית, אולי במקרה הטוב בתוך צורה מסוימת של "בית לאומי" מבחינה תרבותית ודתית בלבד, אך לא מדינית.
כמו כן טען את הטענה המאוד נפוצה באותם הזמנים שאין מקום בפלשתינה למספר רב של מהגרים, כפי שמבקשים היהודים.
הוא תקף את המלצות ועדת פיל (1937) לחלוקת הארץ ולטרנספר, בהיותן מבשרות "נישול עתידי" של הערבים מן הארץ כולה: "אי־אפשר למקם אומה שנייה בפלסטין בלי לעקור את האומה השלטת ממקומה או להשמידה".
במקום זאת, הציג אנטוניוס את הפתרון ה"צודק" לדעתו: להפוך את "פלסטין למדינה ערבית עצמאית, ובה יוכלו יהודים, שמספרם יהיה רב ככל שתוכל הארץ להכיל בלי לסכן את עצמאותה המדינית והכלכלית, לחיות בשלום, בביטחון ובכבוד, ולזכות לזכויות אזרח מלאות".
חוקת מדינה זו תבטיח את "הגנת כל המיעוטים" ו"תאפשר ליהודים לקיים בית לאומי במובן הרוחני והתרבותי, שיפרחו בו ערכים יהודיים ותינתן בו יד חופשית לגאוניות היהודית".
פואד עג'מי הגדיר את ספרו של אנטוניוס "מניפסט" של הלאומיות הערבית, בעוד אדוארד סעיד ראה בו "ספר היסוד והקלאסי של הלאומיות הערבית".
אולם ספרו של אנטוניוס ספג במשך הזמן בקורות לא מעטות.
היסטוריונים כמו קייאלי, מרי וילסון וסי.
דון ציינו כי מניעיו של חוסיין בן עלי היו יותר אישיים מאשר לאומיים.
זיינה ואלברט חוראני ציינו שהאנטגוניזם בין השלטון העות'מאני ובין הערבים לא היה עד כדי כך חריף ושהערבים כן חשו הזדהות עם החליפות העות'מאנית ולא ראו את עצמם כל כך זרים במסגרתה.
ארנסט דון בדעה שהלאומיות הערבית התגבשה ממש עוד לפני שלטון בטורקים הצעירים, במידה רבה הודות לתנועת המודרניזם המוסלמי.
ויליאם קליוולנד הסכים עם הצגתו של אנטוניוס את תחילת תנועת הלאומיות הערבית שמרכזה היה במצרים ולבנון.
לעומת זאת שלל מכל וכל את חשיבות תפקידו של חוסיין בן עלי כ"שחקן מפתח" במאבק הלאומי הערבי.
סידני פישר מסכים עם אנטוניוס בכך שהעימות עם טורקים היווה הזדמנות פז לאיחוד שורות הערבים.
דניז טוזאל רואה דווקא בבנו של חוסיין, פייסל, המנהיג שהצליח לנהל את המאבק הלאומי הערבי עד כדי השגת מטרת הקמת המדינה הערבית העצמאית הראשונה באסיה, בשטח עיראק.
אשר לטענה בדבר סוגיית כפל ההבטחות – לצרפתים, לערבים וליהודים נדרש ההיסטוריון ישעיהו פרידמן לארכיונו הפרטי של אנטוניוס השמור בגנזך המדינה בירושלים ולנוסח הערבי של מכתבי מקמהון לחוסיין שבשעתו נעלמו ונחשבו אבודים משום ש"התעוררות הערבים" נעדר מראי מקום ורשימה ביבליוגרפית.
מסקנתו של פרידמן היא שהספר הוא מלאכת מחשבת של הונאה במכוון ובמודע בכדי להטעות את קוראיו, להושיב את ממשלת בריטניה על ספסל הנאשמים ולקדם את העניין הפלסטיני.
שכל חוקר בלתי משוחד היה מגיע למסקנות הפוכות מאלה שאנטוניוס הגיע אליהן ואין ספק שאנטוניוס ידע שארץ ישראל לא נכללה במסגרת ה"הבטחה" הבריטית לעצמאות ערבית הן לפני כתיבת הספר והן לאחריו.
אנטוניוס עבר לגור בביירות בשנת 1939, ושם ניסה לשווא לעניין בשרותיו את הנציגויות הדיפלומטיות של בריטניה, ארצות הברית ואפילו צרפת, שמדיניותה במזרח התיכון הייתה מתמיד פחות אהודה עליו.
בשנת 1941 פוטר על ידי מנהלי המכון משיקגו, שלא היו שבעי רצון מהירידה התלולה בתפוקתו.
נציגי ממשלת צרפת של וישי ששלטה בלבנון התחילו להתנכל אליו, וכפי שהעיד במכתביו התכוונו לגרשו או לאסרו.
התערבות של הקונסול האמריקאי ומצב בריאותו המידרדר מנעו זאת.
באפריל 1941 נסע לעיראק, שם נראה בחברת המופתי אמין אל-חוסייני שבינתיים הוגלה על ידי הבריטים מארץ ישראל ושתמך במהפך הפרו-נאצי של רשיד עאלי אל-כילאני.
בבגדאד ניסה אנטוניוס לתווך בין המחנות המקומיים היריבים.
חזר משם חולה ואובחן לו כיב בקיבה.
לבסוף שב לביתו בירושלים מתוך כוונה שיסע לאחר מכן למצרים.
הוא נפטר בירושלים, ככל הנראה ממחלת הסרטן, ב-21 במאי 1942, כשאשתו קטי עמדה לצידו.
אנטוניוס נקבר בבית הקברות היווני-אורתודוקסי על הר ציון.
על קברו נחרטה שורה מכתבי המשורר הלבנוני בן המאה ה-19 אברהים אל יאזיג'י שהייתה למוטו לספרו – "קומו, הערבים, עורו נא".
בין נושאי ארונו היו ח'ליל א-סכאכיני ומוסא אל-עלמי.
ג'ורג' אנטוניוס השאיר בת יחידה, סוראיה אנטוניוס, עיתונאית, עסקנית פמיניסטית, עורכת, מפיקה וסופרת פלסטינית בשפה האנגלית, שחיה בלבנון.
היא גדלה על ברכי מסריו הלאומניים של אביה וניהלה, בין השאר, את האגודה "5 ביוני" ואת "פורום המזרח התיכון".
עיטור מסדר האימפריה הבריטית בדרגת מפקד - CBE - אוגוסט 1927
שנים רבות אחרי מותו - בשנת 1976, קבוצה של ערביסטים מוקירי אנטוניוס יזמו באוניברסיטת אוקספורד בקולג' סיינט אנתוני סדרת הרצאות לזכרו.
2002 - מרטין קרמר - רוויו לספר של סוזן סילסבי בויל "בגידת פלשתינה - סיפורו של ג'ורג' אנטוניוס", ב"מידל איסט קווטרלי, אביב 2002.
מרטין קרמר - ההרצאות אנטוניוס - מידל איסטרן סטאדיס, יולי 1992, ע' 592–595
ג'ורג' אנדרו רייזנר היה ארכאולוג אמריקאי שפעל בארץ ישראל בתקופה העות'מאנית, ובו קשורה החפירה הארכאולוגית הראשונה שנעשתה על ידי משלחת אמריקנית בארץ ישראל.
רייזנר נולד בעיר אינדיאנפוליס שבארצות הברית.
לאחר סיום לימודיו שימש זמן מה עוזר במחלקה המצרית במוזיאון ברלין, תפקיד שהביאו לשנות את תחום התעניינותו לארכאולוגיה מצרית.
במצרים בילה עשרות שנים והיה לדמות הדומיננטית של הארכאולוגיה המצרית בחלקה הראשון של המאה.
עבודתו בחקר בתי הקברות המצריים, וגילוי הקבר המפואר של המלכה חתפ-חרס, הקנו לו שם הן בקרב אנשי המדע והן בציבור הרחב.
פעולתו של רייזנר בארץ ישראל הייתה קצרה, אך פעולתו בארץ מהווה ציון דרך מהחשובים ביותר בתולדות הארכאולוגיה של ארץ ישראל.
בשנת 1905 קיבל המוזיאון השמי שליד אוניברסיטת הרווארד בבוסטון תרומה כספית גדולה מידיו של יעקב הנרי שיף לשם עריכת חפירה ארכאולוגית בארץ ישראל.
מאחר שהמפעל אמור היה להיות מפעל מדעי לשמו, ללא כל יומרות דתיות, גלויות או נסתרות, חיפש המוסד בין חבריו מדען ראוי לשמו, בעל ניסיון בעבודת שדה, שינהל את מפעל החפירות.
הבחירה נפלה על רייזנר, שכבר היו מאחוריו שנות פעילות אחדות במצרים, אך מבחינת המוסד, הייתה הבחירה בו למעשה האפשרות היחידה.
לנוכח התרומה הנדיבה, אולי הגדולה ביותר שהוקצתה עד אז לחפירה ארכאולוגית בארץ ישראל, קיבל עליו רייזנר את התפקיד.
האתר שנבחר היה "סבסטיה", הלא היא שומרון בירת ממלכת ישראל.
בתחילה שכר את שירותיו של גוטליב שומכר לסייע לו בחפירה, אך לאחר עונת חפירות לא היה מרוצה מעבודתו ופיטרו.
אחר כך הביא לעזרתו את קלרנס פישר, שהיה בעל ניסיון בחפירות במסופוטמיה, ועבודתו בשומרון הייתה תחנה ראשונה בדרכו הארוכה בארץ ישראל.
במסגרת חפירות שומרון (1910-1908), תרמו רייזנר ופישר תרומה משמעותית להתפתחות המתודה הארכאולוגית, בכך שהפנו את תשומת הלב למרכיב נוסף ממרכיבי תל העתיקות ההולך ונחפר.
נוסף לשרידי המבנים מצד אחד, ולחפצים המתגלים בהם מצד שני, התייחסו החופרים לעפר לסוגיו הממלא את אתר העתיקות.
עפר זה נחפר ונחשף מן המבנים העתיקים.
הוא מנופה ומוצאים ממנו החפצים.
בסופו של התהליך, מוצא העפר מאתר החפירות נשפך ונערם בשולי התל.
ככלות הכול, אין בו ערך מוזיאלי כלשהו.
אמנם אין להבחין בערכו המדעי של מרכיב זה ממבט ראשון, כמו הרושם המידי המתקבל ממבנה או מחפץ עתיקים, אך הוא המקשר ביניהם ומאפשר לשחזר את תולדות האתר הנחפר.
רייזנר הראה כי העפר הזה איננו מסוג אחיד.
הוא הצליח להבדיל בו שישה סוגים.
כך למשל, מצא הבדל ברור בין עפר המצטבר באתר תוך כדי מחייה ((debris of occupation לבין עפר המצטבר בו תוך כדי הרס ועזובה ((debris of decay, או זה המצטבר תוך כדי בנייה באתר מן הפסולת שמשאירים אחריהם הסתתים והבנאים (stonecutters' debris).
פלינדרס פיטרי הבחין אמנם ראשון בתופעת ההשתכבות האופיינית לתלי ארץ-ישראל, והשתמש בידיעת עיקרון זה כדי לחפור את תל אל-חסי, שכבה אחר שכבה.
רייזנר בא והתקדם כאן צעד אחד נוסף, משמעותי ביותר, בכך שהראה כי ההשתכבות, אף שהיא קיימת, איננה מצויה בכל תל באופן אידיאלי, בדומה ל'עוגת שכבות'.
הוא הראה כי במקרים מסוימים נחפרו יסודות המבנים המשתייכים לשכבה ולתקופה מסוימת אחת, עמוק אל תוך השכבה או השכבות הקודמות לה, תוך כדי הפרעת המבנים והעפר של השכבות ושיבוש הקווים המאוזנים והאידיאליים שהבחין בקיומם פטרי.
חקירת רובדי העפר לסוגיהם השונים היא שנתנה בידו את האפשרות 'לקרוא' את התל באופן מדויק יותר.
להבחנות האלה הוסיף רייזנר גם את התיעוד הגרפי המדויק ובעיקר תיעוד חתכי העפר בשולי שטחי החפירה, כפי שהם נראים מן הצד, באופן שניתן להבחין כיצד מבנה משכבה אחת בנוי על-גבי מבנה משכבה קודמת, או בנוי לתוך, ויסודותיו 'חותכים' מבנה קדום לו, ובכך לשחזר את תולדות בנייתו והריסתו של התל.
רייזנר ופישר פיתחו את נושא התיעוד לרמה שלא הייתה מקובלת עד אז בארץ וזאת מתוך מודעות ברורה לעובדה כי החפירה הארכאולוגית היא ביסודו של דבר תהליך של הרס.
ג'ורג' אנד ולטשר או ג'ורג' אנד ואלטשר הוא פאב שהחל לפעול בשנת 1746 בכיכר קאסל (Castle Court) שליד רחוב לומברד שבסיטי של לונדון.
הפאב הוקם באתר בו פעל פאב מאז שנת 1600, וקודם להקמתו של הפאב הייתה ממוקמת במקום אכסניה מאז שנת 1268.
צ'ארלס דיקנס נהג לשתות לעיתים קרובות בפאב זה, והוא מזכיר את הפאב למעלה מ-20 פעמים בספרו "רשומות מועדון הפיקוויקים", ועל פי הספר, הפאב הוא מקום מושבו של המועדון מאז הקמתו.
כאשר הוצע בשנות ה-50 להרוס את מבנה הפאב יצא נכדו של דיקנס בקמפיין להצלת המבנה.
מאז שנת 1950 משמש הפאב כמקום המפגש של מועדון מעריצי צ'ארלס דיקנס.
הקמפיין להצלת המבנה הצליח והוא הוכרז על ידי איגוד העיר לונדון כמבנה היסטורי לשימור.
ג'ורג' אייזר היה מתעמל אמריקאי-גרמני שהתחרה במשלחת האמריקאית לאולימפיאדת סנט לואיס.
אייזר זכה בשש מדליות אולימפיות, על אף שהיה בעל תותב עץ, לאחר שאיבד אחת מרגליו בעקבות פגיעת רכבת.
אייזר נולד בקיל שבקיסרות הגרמנית וכשהיה בן 14 היגרה משפחתו לארצות הברית.
בתחילה התיישבה המשפחה בדנוור שבקולורדו ובהמשך עקרה לסנט לואיס שבמיזורי, שם עסק אייזר בהנהלת חשבונות במפעל תעשייתי והצטרף למועדון ההתעמלות המקומי ובשנת 1894 קיבל אזרחות.
בשנת 1904 התקיימו המשחקים האולימפיים בפעם השלישית בעת החדשה.
תחרויות ההתעמלות, בדומה לשאר קטגוריות התחרות באולימפיאדה נמשכו על פני מספר חודשים.
במהלך התקופה, התחרה אייזר במספר תחרויות משולבות של אתלטיקה והתעמלות, בהם לא הצליח להגיע להישגים מרשימים.
בתחילת חודש יולי הגיע למקום ה-71 מתוך 119 מתחרים בתחרות אישית משולבת של מקצועות התעמלות (שלושה סיבובי תחרות על המקבילים והמתח, בהם שני סיבובי חובה, וסיבוב בחירה אחד) ולמקום ה-118 והאחרון בתחרות אישית משולבת של מקצועות האתלטיקה (הדיפת כדור ברזל, קפיצה למרחק וריצת 100 יארד).
בחודש אוקטובר התקיימו תחרויות אתלטיקה נוספות במסגרת האולימפיאדה.
אייזר זכה ביום תחרויות בודד בשש מדליות אולימפיות.
מהן שלוש מדליות זהב (טיפוס על חבל, מקבילים וסוס קפיצות), שתי מדליות כסף ומדליית ארד אחת.
אייזר המשיך והופיע במספר תחרויות בודדות לאחר המשחקים האולימפיים.
אייזר נפטר בהתאבדות ב-6 במרץ 1919 בדנוור, בירת קולורדו.
ג'ורג' ארמיטאג' מילר היה פסיכולוג אמריקאי, אחד ממייסדי תחום הפסיכולוגיה הקוגניטיבית.
הוא גם תרם ללידתו של תחום הפסיכובלשנות ולמדעים הקוגניטיביים באופן כללי.
מילר כתב מספר ספרים והוביל את פיתוח תחום ה-WordNet, מסד נתונים לקסיקלי של קשרים בין מילים ברשת האינטרנט.
במאמר שפרסם מילר בשנת 1956 הוא טבע את המושג "המספר הקסום שבע, פלוס או מינוס שתיים".
המספר הקסום, שנתגלה על ידי מילר בניסוי שערך, מייצג מגבלה ממוצעת של 7 לקיבולת זיכרון לטווח קצר של האדם.
מאמר זה מצוטט למעלה מ 30,000 פעמים והשפיע גם בתחומי הפסיכולוגיה והתרבות הרחבים יותר.
הוא אף זכה בפרסים כגון המדליה הלאומית למדע.
ג'ורג' ארליס היה שחקן קולנוע אנגלי זוכה פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לשנת 1930 על תפקידו בתור המדינאי הבריטי בנג'מין דיזראלי בסרט "ד'יזראלי".
ארליס נולד בלונדון בשם אוגוסטוס ג'ורג' אנדרוז.
הוא למד ב"בית הספר הארו" והחל את דרכו כשחקן במחזות תיאטרון באנגליה.
בתחילת המאה ה-20 הופיע בארצות הברית תחת חברת תיאטרון בריטית והחליט להישאר ולנסות את מזלו בתעשיית הסרטים.
ארליס החל את דרכו כשחקן בתעשיית הסרטים השקטים האמריקאים בשנות ה-20 של המאה ה-20. תפקידו הבולט בקריירה היה המדינאי היהודי בריטי הנודע בנג'מין דיזראלי, ארליס גילם את דמותו פעמיים: בסרט שקט משנת 1921 ובשנת 1929 בסרט הקולנוע המדובר "ד'יזראלי".
בעבור משחקו זכה ארליס בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר והיה לשחקן הבריטי הראשון שזוכה בפרס האוסקר.
ארליס היה מועמד לפרס באותו הטקס גם על תפקידו בתור הרג'א בסרט ההרפתקאות "האלילה הירוקה".
ארליס הופיע לצידה של הכוכבת בטי דייוויס בתחילת דרכה בסרטים "האיש ששיחק את אלוהים" ו"האיש העובד".
הוא גילם דמויות היסטוריות כמו הבנקאי היהודי נתן מאיר רוטשילד בדרמה "בית רוטשילד", המדינאי אלכסנדר המילטון בסרט המבוסס על חייו והקרדינל רישלייה.
בחייו האישים היה ארליס נשוי לשחקנית פלורנס מונטגומרי.
הוא נפטר בלונדון בנסיבות טבעיות כשהוא בן 77. על שמו הונצח כוכב קולנוע בשדרת הכוכבים של הוליווד.
האיש ששיחק את אלוהים (1922)
האיש ששיחק את אלוהים (1933)
ג'ורג' גדעון אוליבר אוסבורן הוא פוליטיקאי בריטי מטעם המפלגה השמרנית, שכיהן כשר האוצר של בריטניה ממאי 2010 ועד יולי 2016.
אוסבורן היה חבר בבית הנבחרים הבריטי מטעם מחוז טאטון בשנים 2001–2017. בשנת 2005, ניהל את הקמפיין לבחירתו של דייוויד קמרון לראש המפלגה השמרנית, ולאחר מכן היה לשר האוצר בממשלת הצללים של קמרון, תפקיד בו החזיק עד בחירתו של קמרון לראשות הממשלה בבחירות הכלליות בבריטניה, כאשר מונה לשר האוצר בממשלתו.
אוסבורן נולד בפדינגטון שבלונדון כגדעון אוליבר, ובגיל 13 שינה את שמו הפרטי לג'ורג' על שם סבו, שהיה גיבור מלחמה.
אביו הוא הברון פיטר אוסבורן, בן למשפחת אצולה אנגלו-אירית עשירה (סבתו קלריס הייתה יהודיה הונגריה, שהסתירה את מוצאה כל חייה; יהדותה התגלתה כשבנו של אוסבורן, תאו, ביקש להתחתן עם יהודייה אורתודוקסית).
למד היסטוריה מודרנית במודלין קולג' של אוניברסיטת אוקספורד.
שם היה לחבר קרוב של ראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון.
השניים, שימשו סנדקים זה לילדיו של זה, מגיעים מרקע דומה של אצולה.
הוא ניסה להתקבל ל"טיימס" ו"אקונומיסט" בה לא התקבל לאור חוות דעת של גדעון רקמן.
אוסבורן החל לעבוד ב"דיילי טלגרף" לפני שהצטרף למרכז החקר "Conservative Research Department", ארגון של המפלגה השמרנית שבו נהפך לעומד בראש המחלקה הפוליטית.
לאחר מכן נהפך ליועץ מיוחד עבור שר החקלאות והמזון ועבד במשרד פוליטי ברחוב דאונינג 10.
לאחר שלקח חלק בקמפיין של ראש הממשלה ג'ון מייג'ור בבחירות הכלליות של 1997, שבהן הובסו השמרנים לנוכח מהפך שהביא לקיצן של 18 שנות שלטון השמרנים על ידי מפלגת הלייבור כשטוני בלייר בראשה, כיהן אוסבורן כמזכיר וככותב נאומים עבור היושב ראש החדש של המפלגה השמרנית, ויליאם הייג.
בבחירות הכלליות שנערכו בממלכה המאוחדת ב-2001 התמודד אוסבורן לפרלמנט במחוז טאטון () שבצ'שייר, כדי לרשת את חבר בית הנבחרים העצמאי הפורש, מרטין בל.
הוא נבחר ונהיה לחבר בית הנבחרים השמרן הצעיר ביותר בגיל 30. הוא מונה לראש מזכיר האוצר בממשלת הצללים של מנהיג המפלגה מייקל הווארד, בשנים 2004 ו-2005, לאחר שנבחר שוב בבחירות באותה שנה.
לאחר בחירתו המחודשת הריץ את הקמפיין המוצלח של דייוויד קמרון לראשות המפלגה השמרנית.
לאחר מכן קמרון מינה את אוסבורן לשמש כשר האוצר בממשלת הצללים שלו.
לאחר הבחירות הכלליות בממלכה המאוחדת ב-2010, בהן השמרנים בראשותו של קמרון ניצחו והרכיבו ממשלת קואליציה עם המפלגה הליברל-דמוקרטית, מונה לכהן כשר האוצר בממשלתו של ראש הממשלה קמרון.
כשר אוצר, אוסבורן הפחית את ההוצאות הציבוריות וכן הפחית את הגירעון של בריטניה על ידי פיטורי חצי מיליון עובדי ציבור, העלאת מע"מ, הורדת מס חברות והקפאת קצבאות.