tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן היא זכתה ב-7 תוארי אליפות ארצות הברית במשחי הגב, ב-6 השנים הבאות.
בעקבות מלחמת העולם השנייה החמיצה צימרמן את אולימפיאדת 1944 ואת האפשרות לזכות במדליות.
באולימפיאדת לונדון (1948) זכתה צימרמן במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:16.0 דקות, אחרי קארן הארופ מדנמרק שקבעה שיא אולימפי חדש של 1:14.4 דקות ולפני ג'ודי ג'וי דייוויס מאוסטרליה (1:16.7 דקות).
צימרמן נישאה לגורדון אדוארדס ונולדו להם שני ילדים.
סוזאן פוליס שוץ (לבית פוליס) היא סופרת, משוררת, במאית ואשת עסקים יהודייה-אמריקאית, שהקימה את הוצאת הספרים וכרטיסי הברכה Blue Mountain Arts.
היא אמו של מושל קולורדו ג'ארד פוליס.
שוץ נולדה בפיקסקיל, ניו יורק, והיא בתם של יוני (לבית קלר) ודייוויד פוליס.
סבה וסבתה היו מהגרים יהודים מרוסיה.
שוץ קיבלה תואר ראשון באוניברסיטת ריידר בשנת 1966, שם למדה אנגלית וביולוגיה.
במהלך לימודיה היכירה סוזן את סטיבן שוץ שלימים יהפוך לבעלה.
לאחר קבלת התואר הראשון עבדה שוץ כמורה ועובדת סוציאלית בשכונת הארלם בניו יורק וראתה חשיבות רבה בעבודה עם אוכלוסיות מוחלשות.
היא למדה גם קורסים בפסיכולוגיה ועבדה כסופרת עצמאית לפרסומים מקומיים.
שוץ והוצאת הספרים אותה הקימה, הפכו מוכרים וזכו לתשומת לב רחבה יותר עם הקמתו, בשנת 1996, של אתר bluemountain.com.
אחד הניסויים המוקדמים ביותר במדיום כרטיס הברכה האלקטרוני, האתר אומץ באופן נרחב על ידי משתמשי הרשת.
בשנת 1999, מיזם הדוט-קום Excite @ Home רכש את bluemountain.com בעסקה בשווי של 780 מיליון דולר.
המחיר ששולם עבור bluemountain.com משנת 1999 הפך לדוגמה למה שנראה מאוחר יותר הערכה מפורזת של ערכה כשהובנו ממדי בועת הדוט-קום.
האתר נמכר שוב בשנת 2001 לחברת כרטיסי הברכה American Greetings תמורת 35 מיליון דולר במזומן בלבד.
על פי אתרה של שוץ נמכרו למעלה מ־14 מיליון ספרים המכילים את שיריה של סוזן, ושירתה פורסמה ברחבי העולם בספרי לימוד, כתבי עת ועיתונים.
שוץ היא המפיקה והבמאית של הסרט התיעודי "Anyone and Everyone" ("מישהו וכולם").
מה שהביא את שוץ להפקת הסרט הוא יציאתו של בנה ג'ראד מהארון.
הסרט הציג את סיפורי היציאה של בנים ובנות להט"בים והוריהם והוקרן בבכורה בטלוויזיה הציבורית של KPBS בסן דייגו, קליפורניה באוגוסט 2007, לפני שתוכנן לעלות למספר תחנות טלוויזיה ציבוריות אחרות בארצות הברית.
סוזן פוליס שוץ זכתה בפרס כריסטופר לשנת 2018 בקטגוריית טלוויזיה וכבלים על הסרט התיעודי שלה "The Homeless Chorus Speaks" ("המקהלה חסרת הבית מדברת") הסרט הוא תיעודי מרתק המתאר באופן יצירתי נושא חברתי חשוב ועכשווי: אנשים החיים ללא תמיכה ומקלט.
באמצעות מקהלה קהילתית ייחודית (קולות מקהלת עירנו).
זהו אמצעי עבור היוצרת האקטיביסטית שוץ, לספר את סיפורי האנשים הסובלים מחוסר בקורת גג ראויה, הסרט - כמו כל סרטי התיעוד של סוזן פוליס שוץ - מציג למעשה נקודת אנושית על בעיה מכריעה והופך אותה נגישה עבור הצופה שאינו יכול שלא להזדהות עם התופעה.
בסרטה האחרון, "Love Wins Over Hate" ("אהבה מנצחת שנאה"), אשר יצא לאקרנים בשנת 2020, חושפת סוזן את מקורות השנאה ומורכבותה.
היא עושה זאת באמצעות סיפור נוקב הבוער בעת האחרונה יותר מתמיד עם עליית תנועת המחאה black lives matter.
בסדרת ראיונות מהורהרים עם לבנים שהיו בעלי תפיסת עליונות גזעית והשקפות קיצוניות, בוחנת סוזן כיצד אנשים אלה, שהתמלאו בשנאה, בקנאות ובזעם מסוגלים להשתנות.
הם מוצאים אהבה וחמלה עם הערכה גדולה יותר לכל האנושות, ללא קשר לגזע, אמונה או נטייה מינית, ומלמדים אחרים כיצד לאהוב ולא לשנוא.
סוזן אליזבת' פורד ביילס היא צלמת עיתונות וסופרת אמריקאית.
בתם של נשיא ארצות הברית ה-38 ג'רלד פורד ושל רעייתו בטי פורד.
פורד נולדה בוושינגטון הבירה והיא בת הזקונים של ג'רלד פורד ובטי פורד.
ב-1974 נבחר אביה לנשיא ארצות הברית, ב-1975, שנת סיום לימודיה בתיכון, נערך נשף סיום לימודיה בבית הלבן, זהו נשף הסיום היחידי בהיסטוריה שנערך בבית הלבן.
היא שימשה כמארחת הרשמית בבית הלבן בעת שאמה הייתה בטיפולים עקב סרטן השד בו לקתה.
היא למדה במכללת מאונט ורנון לנשים, מוסד אקדמאי לנשים בלבד בוושינגטון הבירה, אחרי כן היא גם למדה סמסטר אחד באוניברסיטת קנזס.
היא הוכשרה כצלמת ועבדה בצילום עיתונאי עבור Associated Press וניוזוויק.
ב-1992 החלה לשמש כחברת הנהלה ב"מרכז בטי פורד", מרכז לטיפול בהתמכרויות, ב-2005 החלה לשמש כיושבת ראש המרכז.
ב-10 בפברואר 1979 התחתנה עם צ'ארלס ואנס ששירת בשירות החשאי של ארצות הברית בזמן כהונתו של אביה כנשיא.
נולדו להם שתי בנות, טיין מרי ואנס (ילידת 1980) והת'ר אליזבת' ואנס (ילידת 1983).
ב-25 ביולי 1989 פורד נישאה לעורך הדין ואדן ביילס, ממנו התגרשה ב-2018. מיד לאחר נישואיהם הם עברו להתגורר בטלסה, אוקלהומה.
ב-1997 הם עברו לאלבקרקי, ניו מקסיקו, שם חיו כמעט 12 שנים לפני שחזרו לטלסה ב-2009. לאחר גירושיה עברה להתגורר במקיני, טקסס.
בשנת 2010, בגיל 53, פורד קיבלה דום לב פתאומי תוך כדי פעילות גופנית במכשיר אליפטי.
סוזן סימרד היא מדענית קנדית, פרופסור במחלקה למדעי היער והשימור באוניברסיטת קולומביה הבריטית.
היא קיבלה את הדוקטורט שלה במדעי היער באוניברסיטת אורגון.
לפני שהחלה ללמד באוניברסיטת קולומביה הבריטית, עבדה סימרד כמדענית מחקר במשרד היערנות של קולומביה הבריטית.
סימרד ידועה בעיקר בזכות המחקר שערכה על הרשתות התת-קרקעיות של יערות המאופיינים בפטריות ושורשים.
היא חוקרת כיצד הפטריות והשורשים הללו מקלים על תקשורת ואינטראקציה בין עצים וצמחים של מערכת אקולוגית.
בתוך התקשורת בין עצים וצמחים יש חילופי פחמן, מים, חומרים מזינים ואותות הגנה בין עצים.
סימרד היא גם מנהיגה של TerreWEB, יוזמה שנועדה להכשיר סטודנטים לתארים מתקדמים ועמיתים פוסט-דוקטורנטים במדעי השינוי העולמי ותקשורת המדע.
סימרד השתמשה באיזוטופי פחמן נדירים בתור נותבים הן בניסויי שדה והן בחממה כדי למדוד את הזרימה והשיתוף של פחמן בין עצים ומינים בודדים, וגילתה, למשל, כי שדר ואשוח דאגלס חולקים פחמן.
עצי שדר (לבנה) מקבלים פחמן נוסף מאשוח דאגלס כאשר הם מאבדים את עליהם, ומספקים פחמן לעצי אשוח דאגלס שנמצאים בצל.
סימרד זיהתה סוגי עצים אותם כינתה "עץ רכז" או "עץ אם".
עצי האם הם העצים הגדולים ביותר ביערות, והם משמשים מוקדים מרכזיים לרשתות מיקוריזיות (mycorrhizal networks) ענקיות מתחת לאדמה.
עץ אם תומך בשתילים בכך שהוא מדביק אותם בפטריות ומספק להם את חומרי ההזנה הדרושים להם כדי לגדול.
היא גילתה שאשוח דגלאס מספק פחמן לשתילי אשוח.
היא גילתה שיש יותר פחמן שנשלח לשתיל אשוח רך שהגיע מעץ האם הספציפי שלו, מאשר מאשוח אקראי שלא קשור לעץ האשוח הספציפי הזה.
כמו כן, נמצא כי עצי האם משנים את מבנה השורשים שלהם כדי לפנות מקום לעצים צעירים.
סימרד גילתה כי "עצי אשוח השתמשו ברשת הפטרייתית כדי לסחור בחומרים מזינים עם עצי שדר".
לדוגמה, מיני עצים יכולים להשאיל זה לזה סוכרים מכיוון שלגרעונות יש דפוס התרחשות עונתי.
זהו חילוף מועיל במיוחד בין עצים נשירים ועצים מחטניים שכן החסרים האנרגטיים שלהם מתרחשים בתקופות שונות.
נראה שהתועלת "בכלכלה תת-קרקעית שיתופית זו היא בריאות כללית טובה יותר, יותר פוטוסינתזה וגמישות רבה יותר מול הפרעות".
סוזן סימרד היא חסידה של תקשורת מדע.
מגזין New Scientist ראיין את סימרד ב-2021. סימרד פרסמה ספר שבו היא סוקרת את תגליותיה על חיי העצים והיערות יחד עם הערות אוטוביוגרפיות.
חייה ויצירתה של סימרד שימשו השראה לפטרישיה וסטרפורד, דמות מרכזית ברומן זוכה פרס פוליצר של ריצ'רד פאוורס משנת 2018 The Overstory, שבו וסטרפורד הוגה את הרעיון החלוצי והשנוי במחלוקת שעצים יכולים לתקשר זה עם זה, וזוכה ללעג ממדענים אחרים לפני שטענתה זוכה לאישוש.
מחקריה של סימרד זכו להתייחסות בעונה 2, פרק 11 של סדרת אפל TV פלוס טד לאסו כאשר המאמן בירד אומר: "אתה יודע, בעבר היינו מאמינים שעצים מתחרים זה בזה על האור.
עבודת השטח של סוזן סימרד ערערה את התפיסה הזו, וכעת אנו מבינים שהיער הוא קהילה סוציאליסטית.
עצים פועלים בהרמוניה כדי לחלוק את אור השמש."
סוזן קורי היא ביולוגית מולקולרית אוסטרלית ופרופסורית למחקר באגף הגנטיקה המולקולרית של סרטן ב המתעסק במחקר רפואי.
סוזן קורי נולדה במחוז בלונדון.
אביה, דזמונד קורי, היה רואה חשבון ואמה הייתה סיביל ג'וי ארסקין קורי.
סוזן נשואה למדען , לזוג נולדו שני ילדים.
קורי גדלה בפרוורי מלבורן שבאוסטרליה.
היא למדה ב ולאחר מכן בתיכון האוניברסיטאי של מלבורן.
ההשכלה הגבוהה שלה כללה תואר ראשון ושני במדעים באוניברסיטת מלבורן (1964–1965), ולאחר מכן בשנת 1966 יצאה ללמוד את הדוקטורט שלה במעבדת MRC לביולוגיה מולקולרית (LMB) בקיימברידג', אנגליה.
קורי למדה ב-LMB יחד עם מספר אישים חשובים בביולוגיה המודרנית, ביניהם זוכה פרס נובל פרנסיס קריק אשר זכה בפרס יחד עם ג'יימס ווטסון עבור גילוי המבנה של ה-DNA, ופרדריק סאר אשר פרץ דרך בתחום ריצוף חומצות הגרעין.
במהלך עבודת הדוקטורט פורצת הדרך שלה היא נעזרה בתגליות של סאר כדי לחקור ולקבוע את הרצף של ה-tRNA.
בזמן לימודיה ב-LMB היא הכירה את ג'רי אדמס, מדען וחוקר אמריקאי, אשר בהמשך יהיה בעלה ושותפה למספר מחקרים פורצי דרך בתחומי הביולוגיה המולקולרית.
בפוסט-דוקטורט שלה, קורי ואדמס שהו באוניברסיטת ז'נבה, שם התמקדה קורי בריצוף ה-RNA של הבקטריופאג' R17 בתור מודל של mRNA.
השניים פעלו בשותפות מחקרית שנמשכת עד היום.
בשנת 1971 הגיעו למכון וולטר ואלייזה הול למחקר רפואי במלבורן, שם היו חלק מהקידום וההצגה של טכנולוגיית שיבוט הגנים באוסטרליה.
במהלך העשור הראשון שלהם במלבורן, השניים חקרו את אחת השאלות הגדולות בתחום האימונולוגיה: כיצד הגוף מייצר את מגוון הנוגדנים הדרוש כדי להילחם בוירוסים שונים.
המעבדה שלהם סייעה לחשוף את הפתרון: נוגדנים מקודדים בחתיכות קטנות שיכולות להשתלב ביחד במגוון רחב של דרכים כדי ליצור מגוון נוגדנים גדול בהרבה ממספר הגנים שמקודדים אל אותם הנוגדנים, ובכך להצליח להגן כנגד מגוון רחב מאוד של גורמים מזהמים.
בשנת 1981 קורי ואדמס פנו לחקור את הקשר בין פגיעות גנטיות לסרטן.
הם מצאו כי פגיעה בכרומוזומים יכולה להפעיל גנים ההמעודדים התפתחות של סרטן.
הם איתרו את המוטציה הגנטית המובילה ל-לימפומת בירקיט.
לאחר מכן, בעזרתו של אלן האריס, חקרו את השלבים המוקדמים של המחלה וזיהו מוטציות סינרגיסטיות.
בימים אלו, מתמקד מחקרם של קורי ובעלה בדרך שבה תאים "מחליטים" האם לחיות או למות.
בשנת 1988 חוקר בשם דייוויד ווקס גילה כי , הגן האחראי ללימפומה הזקיקית, מקדם הישרדות תאים.
גילוי זה פתח דרך חשיבה חדשה לגמרי לגבי התפתחות הסרטן, שכן כל שאר האונקוגנים (גנים הגורמים לסרטן) שנמצאו היו מעודדי התרבות תאית.
הוכח שיש גנים אחרים שדומים לגן bcl-2 וחלקם למעשה מקדמים אפופטוזיס (מוות של תאים) ולא הישרדות תאים.
יחד עם מספר קולגות נוספות, קורי ובעלה מתמקדים בהבנה של כיצד משפחות גנים בעלות תפקוד מנוגד לזה של הגן bcl-2 תורמות לקבלת ההחלטות בנוגע לחיים ומוות תאיים.
הידע הזה יוביל לפיתוח של תרופות יותר אפקטיביות לסרטן ולמחלות ניווניות.
(2001) זכתה בפרס L'Oréal-UNESCO לנשים במדע
(2009) נבחרה כאצילה של Legion of Honor
(2011) נוסד בית ספר תיכון על שמה, בWerribee, Victoria
סוזן קרסטין רידג' (; נולדה ב-1962) היא מייג'ור גנרל בדימוס בצבא בריטניה, אשר שימשה כמנכ"לית ענף השירותים המשפטיים של הצבא.
רידג' גדלה במערב אנגליה והתחנכה בצ'סטר.
היא למדה היסטוריה באוניברסיטת בנגור, וסיימה את לימודיה ב-1984. לאחר מכן למדה משפטים באוניברסיטה למשפטים.
ב-1989, הוסמכה רידג' כעורכת דין והתקבלה לאיגוד המשפטי של אנגליה ווילס.
היא עבדה כעורכת דין בסוויין ג'ונסון רייט בצפון ויילס מ-1986 עד 1992, והתמחתה בדיני מקרקעין.
ב-1992 התגייסה רידג' לצבא בריטניה וצורפה לענף השירותים המשפטיים של הצבא.
ב-20 בספטמבר 2015 הועלתה לדרגת מייג'ור גנרל ומונתה למנכ"לית ענף השירותים המשפטיים של הצבא (DGALS).
ב-1 בינואר 2019 הפכה לעמיתה במסדר האמבט.
ב-5 ביולי של אותה שנה היא עזבה את תפקיד המנכ"לית, וב-18 באוקטובר של אותה שנה עזבה את הצבא.
סוזן קלצ'י ווטסון היא שחקנית אמריקאית, שהתפרסמה מתפקידה כג'נט בסדרה "לואי" (2012–2014) ובדמותה של בת' פירסון בסדרת הדרמה של NBC "החיים עצמם" (2016–2022).
ווטסון נולדה בברוקלין, ניו יורק, להורים ילידי ג'מייקה.
שמה האמצעי "קלצ'י" מגיע משפת האיגבו הניגרית ומשמעותו "תודה לאל".
היא בוגרת תואר ראשון באומנויות מאוניברסיטת הווארד ותואר שני בחוג לדרמה של בית הספר לאמנויות על שם טיש באוניברסיטת ניו יורק.
ב-2005 גילמה את דמותה של ג'ולייט לאפין במחזה של ברודוויי "A Naked Girl on the Appian Way" מאת המחזאי ריצ'רד גרינברג (אנ'), שם שיחקה לצדם של ריצ'רד תומאס וג'יל קלייבורג.
בשנים 2012–2014 שיחקה בסדרת הטלוויזיה של לואי סי קיי "לואי".
היא הופיעה בהמשך בסדרות "NCIS", "רופא להשכיר", "שוטרים בדם", "המעקב", "מיליארדים", "Veep" ו"הרשימה השחורה".
החל מ-2017 החלה לשחק בסדרת הטלוויזיה "החיים עצמם" של רשת NBC, בדמותה של בת' פירסון, רקדנית בלט ומורה לריקוד, אשתו של רנדל פירסון, תפקיד אותו מילאה עד סיום הסדרה ב-2022. ב-2022 זכתה בפרס Black Reel לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת דרמה על משחקה בעונה השישית של "החיים עצמם".
בשנת 2019 שיחקה בסרט הדרמה הביוגרפית "יום יפה בשכונה" בבימויה של מריאל הלר, בו מגלם טום הנקס את דמותו של איש הטלוויזיה פרד רוג'רס.
בספטמבר 2022 עלתה ההצגה על מתנגדי חיסונים "Eureka Day" בכיכובה של הלן האנט על במות בלונדון.
קלצ'י ווטסון משחקת את קרינה, אמא בוועד המרכזי של בית הספר של בנה בזמן שפורצת בו מגפת חזרת.
בשנת 2020 דווח כי ווטסון ביטלה את אירוסיה לשחקן ג'יימי לינקולן סמית'.
+שנהסרטתפקידהערות2007בלאקאוטפאטימה2011Small, Beautifully Moving Partsטוואי2015Peter and Johnפציאנטית2019יום יפה בשכונהאנדראה ווגל2021ראמבלמגי קוילדיבוב
גם תסריטאית הפרק: "Our Little Island Girl: Part 2" (2022)2018התוכנית של ג'ואל מקהייל עם ג'ואל מקהיילראש העירפרק: "...Not"2021–2022עדה גרניט: מדעניתאיישה טוויסטדיבוב; 7 פרקים2022Great Performancesמאדאם נקאצ'י פורדפרק: "The Merry Wives of Windsor"2024וויל טרנט (אנ')קריקט דוסון2 פרקים2025המעוןג'זמין הייניתפקיד ראשי; 8 פרקים
סוזן ג'וי פאולר ריגטי (בשם מלא באנגלית: Susan Joy Fowler Rigetti; נולדה ב-17 באפריל 1991) היא סופרת אמריקאית והייתה מהנדסת תוכנה שנודעה בהשפעתה על אופן הטיפול בהטרדות מינית בחברת אובר ועמק הסיליקון.
הפרסום שלה הוביל לעסקאות ספרים וסרטים הוליוודיים המבוססים על חוויותיה האישיות.
פאולר התחנכה בחינוך ביתי באזור כפרי באריזונה וסיימה לימודי פיזיקה באוניברסיטת פנסילבניה.
היא עבדה בשתי חברות סטארט-אפ טכנולוגיות לפני שהצטרפה לאובר בסוף 2015. בתחילת 2017, פוסט בבלוג שלה על הטרדה מינית בחברה זכה לשיתופים נרחבים ובסופו של דבר הוביל להדחתו של מייסד ומנכ"ל אובר, טראוויס קלניק.
פאולר גם הייתה עורכת ראשי של הרבעון של חברת עיבוד התשלומים סטרייפ, ועורכת של מאמרי דעה בתחום הטכנולוגיה בניו יורק טיימס.
פאולר גדלה באזור כפרי במחוז ירנל במדינת אריזונה, השנייה מבין שבעה ילדים.
אביה היה מטיף אוונגליסטי ומוכר טלפונים ציבוריים, ואמה חינכה את ילדיהם בחינוך ביתי.
פאולר סיפרה כי הייתה לה הכוונה מעטה במהלך שנות לימודיה בחינוך ביתי, ולעיתים קרובות הייתה מבקרת בספרייה ומנסה ללמד את עצמה.
היא הושפעה מהאסכולה הסטואית ומחיי אישים של פלוטרכוס, ושאפה מהם השראה להתמקד בחלקים בחייה שבהם יכלה לשלוט.
היא עבדה באורוות סוסים וכאומנת כדי לסייע בפרנסת משפחתה.
פאולר נבחנה במבחני קבלה למכללה ללא תיכון, והתקבלה עם מלגה מלאה לאוניברסיטת אריזונה סטייט, שם רצתה ללמוד אסטרונומיה.
עם זאת, היעדר הידע המוקדם שלה מהתיכון מנע ממנה לימודי מתמטיקה ופיזיקה, ולכן עברה לאוניברסיטת פנסילבניה, שם הצליחה להגיש ערעור על החלטה דומה בפני נשיא האוניברסיטה.
היא עבדה כעוזרת מחקר בפיזיקה בתקופתה באוניברסיטה, אך נאלצה לעזוב לאחר שהתיידדה עם סטודנט שהפך לאובדני, והנהלת האוניברסיטה הטילה עליה את האשמה, העבירה אותה משיעורים משותפים שלהם, ושללה את התואר השני שלה.
פאולר שקלה לתבוע את האוניברסיטה אולם בסופו של דבר בחרה שלא לנקוט צעדים משפטיים, וסיימה את התואר בפיזיקה.
בתחילת 2015, בזמן שפאולר עבדה כמהנדסת פלטפורמה בחברת הטכנולוגיה הפיננסית Plaid נודע לה כי השכר השנתי של עמיתיה הגברים גבוה ב-50,000 דולר מהשכר שלה.
בהמשך אותה שנה הצטרפה כמהנדסת DevOps לחברת תשתיות הנתונים PubNub, והייתה חשופה לאמירות מצד הבוס שלה שהביאו אותה למסקנה שהוא "באמת ובתמים שונא נשים בלהט".
בנובמבר 2015 הצטרפה פאולר לאובר כמהנדסת אמינות אתרים (SRE).
בפברואר 2017 פרסמה פאולר בבלוג שלה פוסט של 3,000 מילים על הטרדות מינית באובר, שתיאר תרבות עבודה עוינת לעובדות של אובר.
היא סיפרה כיצד משאבי האנוש של החברה סירבו לנקוט בצעדים כנגד מנהל שלה לשעבר שניסה לשדל אותה לקיים יחסי מין, בשל התפוקה שלו.
הפוסט זכה ל-22,000 שיתופים בטוויטר.
בדיקות בלתי תלויות אישרו את אמיתות הדברים והובילו לפיטוריהם של עובדים בחברה.
הביקורת שהתעוררה בעקבות הפוסט אילצה בסופו של דבר את מייסד ומנכ"ל אובר, טראוויס קלניק, להתפטר,[8] ובעקבותיו גם חברות נוספות בעמק הסיליקון החלו בנקיטת צעדים משמעתיים בתגובה להטרדות מיניות עד כדי פיטוריהם של משקיעים בסדר גודל של דייב מקלור וג'סטין קאלדבק.
התפקיד שמילאה פאולר בשינוי שהתרחש באובר הפך אותה לסלבריטאית בעולם העסקים.
היא קיבלה הצעות לספרים ולסרטים הוליוודיים וממשיכה לפעול למען חקיקה למען נשים ויצירת סביבות עבודה מוגנות עבור נשים.
באוגוסט 2017 היא עתרה לבית המשפט העליון של ארצות הברית כדי שייקח בחשבון את החוויות שעברה בבואו לפסוק האם עובדים רשאים לוותר על זכויות לליטיגציה קולקטיבית בחוזי העבודה שלהם.
פאולר נבחרה על ידי המגזין ואניטי פייר לרשימת המנהיגים העסקיים והתרבותיים המובילים לשנת 2017, וכאחת מחמש נשים שהופיעו על שער גיליון "איש השנה" של מגזין טיים לשנת 2017, כנציגת "שוברות השתיקה", על כך שדיווחה על ההטרדה המינית שחוותה באובר.
היא גם זכתה בתואר "איש השנה של הפייננשל טיימס" בבריטניה.
באפריל 2017 הצטרפה פאולר לחברת עיבוד התשלומים סטרייפ כעורכת ראשית של רבעון חדש בשם Increment, וביולי 2018 החלה לעבוד עבור הניו יורק טיימס כעורכת טורי דעה, ופרסמה מאמרי מערכת בנושאי טכנולוגיה.
סיפור ההטרדות שעברה באובר שימש ב-2022 כבסיס לאחד מקווי העלילה בסדרה הקרב על אובר של ערוץ Showtime.
את דמותה של פאולר גילמה בסדרה אווה ויקטור.
פאולר נשואה מאז 2017 לצ'אד ריגטי, מייסד ריגטי מחשוב, סטרט אפ בתחום המחשוב הקוונטי.
סוזן שטרומן היא כוריאוגרפית ובמאית של מחזות זמר בברודוויי וברחבי אמריקה, זוכת פרס טוני ופרס אוליבייה.
סוזן זכתה ב-5 פרסי טוני על הכוריאוגרפיה הטובה ביותר ועל הבימוי הטוב ביותר (1992, 1995, 2000, 2001), בפרס אמי על מופע ריקוד קלאסי יוצא מן הכלל (2001) ובאשת שנה של מגזין "glamour" בשנת 2001.
שטרומן נולדה ב-17 באוקטובר 1954 בווילמינגטון, דלאוור להוריה צ'ארלס ופרנסיס שטרומן.
בילדותה נהגה שטרומן לרקוד לצלילי הנגינה של אחיה קרוקי שטרומן.
כשהגיעה לגיל 9 נולדה אחותה הקטנה דבי שטרומן, וכשהייתה בת 11 סוזן רקדה ב – "Steel Pier" שבאנטלנטיק סיטי במשך 3 שנים.
כשהגיעה לגיל 14 התחילה ללמוד ריקוד ב-"אקדמיית הריקוד של ווילמינגטון".
בגיל 18 היא התחילה לעבוד ככוראוגראפית במספר הפקות של מחזות זמר קהילתיים.
ב-1973 שטרומן התחילה ללמד במרכז הריקוד של דלאוור למשך שנתיים.
לאחר מכן, היא וחברתה הטובה – דבי באומה – הפכו לצמד ריקוד בשם "לינדזי וסאני" והופיעו ב – "Fisherman's Wharf" בסן פרנסיסקו, מה שהוביל את שטרומן להופיע ב – "tonight show" .שנה אחרי, שטרומן סיימה את לימודיה באוניברסיטה של דלאוור עם תואר ראשון באומנויות.
שטרומן ביצעה את ההופעה המקצועית הראשונה שלה על במה בשנת 1977 במחזמר "hit the deck" בבית האופרה – "goodspeed" .
משנת 1978 עד היום, שטרומן ממשיכה להופיע, לביים וליצור כוריאוגרפיה במחזות זמר מצליחים.
הפריצה הגדולה הראשונה של שטרומן בתחום הכריאוגרפיה הייתה בשנת 1987 כאשר היא הייתה אחראית כוריאוגרפיה במחזמר "Flora the Red Menace" ומאז הקריירה שלה רק התקדמה והצליחה יותר ויותר עם תפקידים בכוריאוגרפיה של מחזות זמר כמו "Don Giovanni" "A Little Night Music" ו-And the World" Goes 'Round".
ב-1991 שטרומן שכרה את הסוכנת הראשונה שלה – פלורה רוברטס – אשר קידמה את הקריירה שלה השיגה לה תפקידים במחזות זמר אשר שודרו בטלוויזיה בערוצים כמו HBO (liza stepping out) וPBS (An Evening with the Boston Pops: A Tribute to Leonard Bernstein).
עד שבשנת 1992 שטרומן עבדה ככוריאוגרפית למחזמר ברודוויי הראשון שלה "Crazy for You" שעליו היא גם זכתה בפרס הטוני הראשון שלה על הכוריאוגרפיה הטובה ביותר.
לאחר מכן שטרומן הייתה מועמדת לפרסים רבים על מחזות זמר שבהם עבדה ככוריאוגרפית, ביניהם פרסי אמי ופרסי טוני.
בשנת 1995 קיבלה שטרומן את פרס הטוני השני שלה על המחזמר "show boat" ו-3 שנים לאחר מכן, שטרומן קיבלה תפקיד ככוריאוגרפית במחזמר המוצלח של וורנר ברוס – "you've got mail".
בשנת 2000, יצא המחזמר "contact" אשר שטרומן ביימה ויצרה, המחזמר זכה להערכה רבה מהקהל ושטרומן זכתה בפרס הטוני השלישי שלה על "המחזמר הטוב ביותר".
שנה לאחר מכן זכתה שטרומן בפרס הטוני הרביעי והחמישי שלה על בימוי והכנת הכוריאוגרפיה של המחזמר "The Producers", מה שסימן את הפעם הראשונה שאישה קיבלה פרסי טוני על בימוי והכנת הכוריאוגרפיה של אותו מחזמר.
בשנת 2002 זכתה שטרומן בפרס הספרייה הקהילתית של ניו יורק על הישגים יוצאים מן הכלל בתחומי האומנות והתרבות.
שנתיים לאחר מכן שטרומן הופיעה בתוכנית הפופולרית "curb your enthusiasm" בנוסף לכך שעשתה חלק מהכוריאוגרפיה לסדרה.
באותה שנה, שטרומן עשתה את הכוריאוגרפיה למופע בלט שלם ב – "New York Ballet" עם "Double Feature: The Blue Necklace and Makin' Whoopee" והייתה האשה הראשונה שעשתה זאת.
בשנת 2005, עיריית מנהטן הכריזה על ה-10 באוקטובר כ"יום סוזן שטרומן".
5 שנים לאחר מכן, בשנת 2010, עשתה שטרומן את הכוריאוגרפיה למחזמר "The Scottsboro Boys" אשר היה מועמד ל-12 פרסי טוני, שטרומן זכתה בפרס "Astaire" "לכוריאוגרפיה יוצאת מן הכלל" על עבודתה במחזמר זה.
בשל הישגיה, תיאטרון "ויינייארד" ייסד את פרס "סוזן שטרומן" לבימוי בשנת 2013. בשנת 2022 ביימה שטרומן את המחזמר של סלינה פילינגר – "POTUS: Or, Behind Every Great Dumbass Are Seven Women Trying to Keep Him Alive", שזהו המחזמר האחרון שהיא ביימה עד היום.
במחזות זמר בהם שטורמן הייתה אחראית הכוריאוגרפיה, היא אהבה לתת סגנון אחיד של כוריאוגרפיה לכל המחזמר.
לדוגמה, במחזמר שלה "Big Fish" שטורמן השתמשה בסגנון בשם "ריקוד קצבי" בו הריקוד תואם לקצב השיר וצלילי הריקוד בעצמם הם חלק מהמוזיקה (לדוגמה, ריקוד סטפס).
כל ריקוד במחזמר השתמש בסוג שונה של ריקוד (ריקוד אחד השתמש בתיפוף על הגוף, ריקוד אחר השתמש בסטפס, ריקוד אחר השתמש בטכניקה ששמה "Flatfooting" וכו') אך לכל קטעי הריקוד היה את המכנה המשותף של ריקוד קצבי.
סוזן קיטינג גלספל הייתה כותבת מחזות, שחקנית, סופרת ועיתונאית אמריקאית.
גלספל ידועה בכך שייסדה, ביחד עם ג'ורג' קוק, את קבוצת "שחקני פרובינסטאון" (Provincetown Players) רבת ההשפעה.
בין עבודותיה המפורסמות ביותר - המחזות "Alison's House" ו-"Trifles" עבודותיה עסקו בנושאים פמיניסטיים ואקטואליים לאותה תקופה.
"Alison's House" זכה בפרס פוליצר בשנת 1931. גלספל הייתה האישה השנייה בהיסטוריית ארצות הברית שזכתה לפרס הזה על עבודות ספרות דרמה.
גלספל נולדה בשנת 1876, בדבנפורט, איווה.
הוריה - אביה, אלמר גלספל, ואמה, אליס קיטינג - היו חקלאים.
במשך כל ילדותה התגוררה בחוות הוריה, שם גדלה על עקרונות העבודה הקשה וההתמדה.
היא למדה בבית ספר ציבורי דבנפורט, ואחרי שסיימה את לימודי התיכון, החלה לימודיה באוניברסיטת דרייק בדה מויין, שם למדה ספרות וקלאסיקות ספרותיות.
בשנת 1913, גלספל התחתנה עם ג'ורג' קראם קוק, שהיה כותב מחזות, סופר ופרופסור, ועברה איתו לניו יורק.
גלספל עצמה רצתה ילדים משלה, אבל לאחר הפלה טבעית בשנת 1914, החליטה שהניסיון להיכנס להריון שנית יהיה דבר מסוכן לבריאותה.
במקום זאת, היא הייתה לדמות הורית לשני ילדיה החורגים, נילה והארל.
גלספל סיימה את לימודיה באוניברסיטה בשנת 1899, והחלה באותה שנה לעבוד כעיתונאית.
לאחר כשנתיים, גלספל עזבה את העיתון וחזרה לדבנפורט במטרה להשקיע את כל זמנה בכתיבת ספרות בדיונית.
הסיפורים שכתבה החלו להופיע בעקביות במספר כתבי עת.
היא פרסמה את ספרה הראשון, "The Glory of The Conquered," בשנת 1909, שזכה להצלחה רבה.
לאחר שהתגוררה שנה בפריז, פרסמה את ספרה השני, "The Visioning (1911)".
בבית הקיץ שלהם בקייפ קוד, 1915, הזוג ארגן קבוצת שחקנים חובבים שהעלו מספר מחזות קצרים.
בשנה לאחר מכן, יוג'יון אוניל הוכר לקבוצה, והיא החלה להיקרא "שחקני פרובינסטאון" (Provincetown Players).גלספל כתבה מספר מחזות עבור הקבוצה, והמפורסם מביניהם היה "Trifles".
ההצלחה המרובה של המחזה עודדה את הקבוצה לעבור לגריניץ', ניו יורק.
עד לשנת 1922, "שחקני פרובינסטאון" העלו למעלה מ־90 מחזות של כמעט 50 כותבי מחזות אמריקאים.
(גלספל שיחקה בעצמה ברבים ממחזותיה.
בתקופה הזאת נוצר קונפליקט אידאולוגי בקרב השחקנים.
הקבוצה, שהחלה בתור "מגרש משחקים" לכותבי מחזות ומרחב עבודה תיאטרלי נהפכה לקבוצה שדגשה מסחרי וכספי.
היו כאלה שדבקו בעמדתם שהקבוצה צריכה להישאר נאמנה לגרסתה המקורית, והיו כאלה שטענו להפך ותמכו בעקרונות החדשים שלה.
גלספל וקוק התמנו עם הראשונים, ובעקבות כך שלא הסכימו עם שינוי הקבוצה ועקרונותיה החדשים, מאוחר יותר באותה שנה, הם עברו לגור בדלפי, יוון.
קוק נפטר שם שנתיים לאחר מכן.
היא פגשה את נורמן מאטסון, סופר צעיר ממנה בהרבה.
הם עברו לגור ביחד לתקופה, ומעולם לא התחתנו באופן רשמי.
בשנת 1927, היא פרסמה את הביוגרפיה שכתבה לבן זוגה המנוח, ג'ורג' קוק, הנקראה The Road to The Temple.
בעקבות אותו הקונפליקט הפנימי של "שחקני פרובינסטאון" והשינוי הדרמטי שעברו מאז הקמתם, גלספל ניתקה את עצמה סופית מהקבוצה.
גלספל לא חזרה לכתיבת מחזות עד לשנת 1930, שבמהלכה, כתבה את אחד ממחזותיה המפורסמים ביותר, "Allison's House." הוא היה מבוסס על סיפור חיה של אמילי דיקינסון.
המחזה זכה בפרס פוליצר בשנת 1931. בשנת 1940, היא הוציאה לאור את ספר הילדים היחיד שלה, "Cherished and Shared of Old".
גלספל נשארה לגור בפרובינסטאון, מסצ'וסטס, עד למותה בשנת 1948. בשנת 1967, תשע עשרה שנים לאחר מותה, סוזן גלספל נכנסה להיכל התהילה של הנשים של איווה.
במהלך חיה, גלספל כתבה תשעה ספרים, ארבעה עשר מחזות, וסיפורים קצרים ומאמרים רבים מאד.
בעבודותיה, גלספל השתמשה בטכניקות תיאטרליות מודרניות לזמנה.
היא הייתה אחת מכותבת המחזות הראשונות שכתבה נשים מודרניות והציגה את חיפושיהן אחר עצמאות ומימוש עצמי.
ב"fidelity" ו "suppressed desires" גלספל התנסתה בסימבוליות ובימוי אקספרסיוניסטי.
לתקופה, עבודותיה הושפעו מהזרם הפרוידיאני, ובחלק מעבודותיה היא עוסקת בשיגעון, מצב נפשי ומחלות נפש.
סוזן בל פאד הייתה אמנית סקוטית, ואחותם של שלושה אמנים ידועים: תומאס פאד, ג'ון פאד וג'יימס פאד.
היא הייתה מדגמנת עבור כל שלושת האחים.
סוזן נולדה ב-8 ביוני 1827 כבת היחידה מבין ששת ילדיו של ג'יימס פאד (1777–1842), חקלאי חוכר, בבארלי היל, ג'ירטון בגלוואי, ואשתו מרי מק'ג'וך (1790–1866).
לאחר מות אביה ב-1842, עברו סוזן ואמה, ואחיה הצעיר ג'ורג', לאדינבורו.
מכיוון שהם אינם מופיעים ברישומים עצמאיים, הגיוני להניח שהם חיו עם האח הבכור, ג'ון פאד.
הוא גר בבית ג'ורג'יאני גדול מאוד ברובע סטוקברידג'.
הם מופיעים במפקד האוכלוסין של 1851 לאחר מותו של ג'ורג' ב-1852, היא חזרה עם אמה לביתם הקודם.
כנראה כדי לגור עם הדוד שלה.
היא הייתה אמנית מוכשרת שהציגה באקדמיה המלכותית הסקוטית מ-1867 עד 1899.
ב-1868 הצטרפה לאחיה תומאס בלונדון כנראה בעקבות מות אמה (1866).
היא הייתה נשואה רק לזמן קצר.
ב-1887 בגיל 59 היא נישאה לאלמן מסטוקפורט, היא גרה איתו שנתיים לפני מותו.
מקיץ 1902 ועד מותו של אחיה ג'ון באוקטובר אותה שנה היא טיפלה בו והוא נקבר בחצר הכנסייה של ג'ירטון.
סוזן נפטרה בארדמור ב-19 במאי 1909 והיא קבורה בחצר הכנסייה של ג'ירטון ליד אחיה ג'ון.
בית משפחת האמנים פאד בג'ירטון שרד והוא מבנה לשימור.
סוזן קוליס היא אמנית בריטית הפועלת בהקני, לונדון.
ידועה ביצירת חפצים יומיומיים במראה רגיל מחומרים יקרי ערך.
בגישה שלה לפיסול, קוליס מצליחה לרומם את היומיומי, לנצל טכניקות מלאכה מסורתיות ולעודד את הצופים להסתכל מקרוב יותר.
למדה פיסול בבית הספר לאמנות של צ'לסי, לונדון ותואר שני מהקולג' המלכותי לאמנות בשנת 2002.
קוליס משתמשת במגוון טכניקות ואסטרטגיות כדי לחקור סוגיות הנוגעות לפרשנות, מלאכה, ערך ועבודה.
חפצים יומיומיים מוצגים חרוטים, ומוכתמים בסימני עבודה, בלאי.
במבט ראשון נראה שהסימנים הם תוצאה של מקריות בשימוש רגיל, ונראים חסרי משמעות ואינם ראויים לבדיקה.
קוליס מתעניינת בשינוי התפיסה המתרחש עם הגילוי שהם, למעשה, מעשים זהירים, מכוונים, וכי החומרים המשמשים מוערכים באופן מסורתי בשל תכונותיהם הפיננסיות או הדקורטיביות.
סולם עץ ישן, המכוסה בטפטופי צבע משנים של שימוש, עבר טרנספורמציה על ידי שיבוץ בו של יהלומים, פנינים, אופלים וחומרים יקרים אחרים.
דלי שתופס טפטוף מתקרת הגלריה עשוי להיות לא תוצאה של הזנחה, אלא של הקמה מורכבת של משאבות, מכלי מים וקירות מזויפים כדי ליצור באופן מלאכותי את המיצג.
בדרך כלל היצירות שלה כרוכות בכמות גדולה של עבודה נסתרת כדי ליצור אובייקט שעלול בקלות להיעלם בסביבה, אך הוא שופע ערך, בין אם זה חומרי או רעיוני.
חלק גדול מהעבודה של קוליס יכול להיעלם מעיניהם של הצופים וההימור החזותי הזה מביא לתמורה רעיונית אפשרית שמעניקה חקירה מתואמת של הצופה.
עבודותיה של קוליס הוצגו במקומות כברמינגהם, מרכז ווקר לאמנות במיניאפוליס, גלריית האמנות של קרייסטצ'רץ' בניו זילנד, מוזיאון מסצ'וסטס לאמנות עכשווית, אוסף זבלודוביץ' ומוזיאון ישראל בירושלים.
קוליס זכתה בפרס איגוד המלט הבריטי בשנת 2001, בפרס לאמנות מודרנית של "פיצה אקספרס", בשנת 2002.
סוזן לי פייג' (נולדה ב-12 בפברואר 1951) היא עיתונאית, פרשנית פוליטי, ביוגרפית אמריקאית, ומנהלת הסניף בוושינגטון די.סי.
בשנת 1973 היא סיימה את לימודיה לתואר בוגרת בית הספר לעיתונאות "מדיל" של אוניברסיטת נורת'ווסטרן.
שם היא הייתה העורכת הראשית של עיתון הסטודנטים Daily Northwestern .
היא בעלת תואר מוסמך מטעם בית הספר ללימודי עיתונות של אוניברסיטת קולומביה, שם היא הייתה עמיתת פרס פוליצר.
כילדה, לפייג' היו שתי תשוקות: מוזיקה ועיתונות.
היא החלה ללמוד לנגן באבוב בכיתה ג' והיא ניגנה בו בתזמורות בית הספר לאורך כל שנות לימודיה בבית הספר הממלכתי.
היא גם הייתה העורכת הראשית של שנתון בית הספר שנקרא, The Hoofbeats.
היא שימשה ככתבת ועורכת בעיתון בית הספר התיכון שנקרא, The Stampede.
היא שקלה ללמוד בבית ספר למוזיקה, אבל בסופו של דבר החליטה להמשיך בעיתונאות באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
פייג' סקרה שבעה ממשלים בבית הלבן ואחת עשרה מערכות בחירות לנשיאות, בהם היא ראיינה עשרה נשיאים.
היא יצרה בווידאו מספר כתבות "חדשות" עבור USA Today.
סוזן הופיעה לעיתים קרובות ברשתות "החדשות" בכבלים כאנליסטית ולעיתים קרובות היא הנחתה את התכנית The Diane Rehm Show, אשר שודרה ברדיו הציבורי הלאומי-NRP.
היא הייתה האישה הראשונה שכיהנה כיו"ר המופע של מועדון העיתונות גרידירון וב-2011, הייתה גם נשיאת אגודת העיתונאים הוותיקה ביותר בוושינגטון.
היא הייתה נשיאת אגודת כתבי הבית הלבן בשנת 2000 וכיהנה כיו"ר פרסי העיתונות של רוברט פ.
קנדי ופעמיים הייתה חברה בחבר המושבעים בפרס פוליצר .
ספרה הראשון פורסם בשנת 2019, הוא היה הביוגרפיה של הגברת הראשונה לשעבר, ברברה בוש.
בשנת 2021 פורסמה הביוגרפיה שכתבה אודות יו"ר בית הנבחרים של ארצות הברית ננסי פלוסי, שנקרא Madam Speaker: Nancy Pelosi and the Lessons of Power.
ב-2021, פייג' חתמם על הסכם עם ההוצאה לאור סיימון אנד שוסטר להוצאת הביוגרפיה של השדרנית ברברה וולטרס.
פייג' הייתה המנחה של העימות בין סגני המועמדים לנשיאות ארצות הברית בשנת 2020 שהתקיים בין מייק פנס לקמלה האריס.
העימות התקיים ב-7 באוקטובר 2020, בסולט לייק סיטי.
סוזן פייג' ספגה ביקורת על האתיקה העיתונאית שלה, כשבתחקירים התגלה שהיא אירחה אירועים בלתי רשמיים עם אנשי ממשל טראמפ.
הנהלת USA Today הגנה על השתתפותה בעימות, בטענה שהיא ערכה את אירועים עם נציגים משני הצדדים.
היא זכתה במספר פרסים על עבודתה העיתונאית, כולל פרס הזיכרון למרימן סמית', פרס הזיכרון של אלדו בקמן, שניהם מטעם תא כתבי הבית הלבן.
פורד על דיווח מכובד על הנשיאות (פעמיים) ופרס Sigma Delta Chi על השירות העיתונאי המצטיין בוושינגטון (זו הייתה זכייה משותפת).
ב-1982, היא נישאה בטקס שאינו דתי בוושינגטון הבירה לקרל לובסדורף, בעל טור בסינדיקצית העיתונות בוושינגטון של העיתון מטקסס The Dallas Morning News.
סוזן שלבי מגופין הייתה אשה אמריקאית אשר נישאה לסוחר וליוותה אותו במסע בשביל סנטה פה בשלהי שנות ה-40 של המאה ה-19. ביומנה, בו תיעדה את המסע, נעשה שימוש נרחב כמקור היסטורי על אודות אותה תקופה.
שלבי נולדה ב-30 ביולי 1827 למשפחה עשירה במטע המשפחה ליד דנוויל, קנטקי.
סבה היה אייזק שלבי, גיבור מלחמת העצמאות האמריקאית והמושל הראשון של קנטקי.
ב-25 בנובמבר 1845, בהיותה בת 18, נישאה לסמואל מגופין.
סמואל היה בנו של מהגר אירי שזכה להצלחה כלכלית בקנטאקי.
סמואל ואחיו ג'יימס ווילי מגופין סחרו בסנטה פה החל משנות ה-20 של המאה ה-19, נסעו ברחבי ארצות הברית ומקסיקו וזכו לעושר ניכר.
סמואל מגופין יצא עם כלתו למסע מסחר בתנאים נוחים ככל האפשר ועזב את אינדיפנדנס שבמיזורי ב-10 ביוני 1846. לפי סוזן מגופין, השיירה שלהם .
הם הביאו עימם למסע משרתת, טבח ולול של תרנגולות חיות סוזן חשבה שהיא ה"גברת האמריקאית" הראשונה שעברה את המסע הזה.
ב-31 ביולי 1846 חוותה סוזן מגופין הפלה ב-Bent's Fort, ממש לאחר יום הולדתה התשע-עשרה.
בני הזוג הגיעו לסנטה פה, ניו מקסיקו ב-31 באוגוסט 1846. משם פנו דרומה לאל פאסו דל נורטה, צ'יוואווה וסלטיו.
בריאותה של סוזן התדרדרה בעקבות תלאות המסע.
בזמן שהייתה חולה בקדחת צהובה במטאמורוס, צ'יוואווה ילדה בן, שלא שרד.
בני הזוג מגופין חזרו לקנטקי בשנת 1848, שם נולדה להם בת ב־1851. בשנת 1852 הם עברו לתחנת בארט, ליד קירקווד, מיזורי, שם קנה סמואל אחוזה גדולה.
בריאותה של סוזן נפגעה באופן בלתי הפיך מהמסע.
היא ילדה בת שנייה בשנת 1855 ונפטרה זמן קצר לאחר מכן, ב-26 באוקטובר 1855. סוזן מגופין נקברה בסנט לואיס, מיזורי .
סוזן מגופין החזיקה בדעות הקדומות שהיו נפוצות באותה תקופה לגבי אינדיאנים ומקסיקנים ושיערה שהם פרימיטיביים ואכזריים, אך שינתה את דעותיה לאחר שהכירה אותם יותר.
לדוגמה, היא נדהמה מכך שאישה הודית אשר ילדה ילד בריא הלכה לנהר כעבור חצי שעה לרחוץ את עצמה ואת תינוקה, וחזרה על מנהג זה בכל יום.
כשהגיעה לאל פאסו דל נורטה, סוזן התרשמה מאוד מהנימוסים המתורבתים ומהלמידה של המארחים המקסיקנים שלה.
יומן המסע של סוזן מגופין מתאר את המסע מתחילתו ועד 8 בספטמבר 1847. בני הזוג מגופין נסעו לאורך שביל סנטה פה לכיוון מקסיקו בעקבות הפלישה של צבא ארצות הברית במהלך מלחמת מקסיקו-אמריקאית (1846-1848).
היומן מהווה מקור חשוב למידע על תנאי התקופה, האנשים והאירועים, ולעיתים קרובות מספק נקודת מבט נשית.
המסע הוביל את בני הזוג מגופין מערבה מאינדפנדנס, מיזורי, על פני הערבות של מה שהיא כיום קנזס, שם צפתה סוזן בתאואים נודדים רבים.
עם הזמן דעכה ההתרגשות וב- 13 ביולי סוזן כתבה: .
סוזן צפתה בהליכי קבורה והתרשמה מהמאמצים הרבים שננקטו כדי להגן על הגופות מפני זאבים על כריית קבר עמוק, כיסוי שלו באבנים ודחיסת האדמה בעזרת בקר.
הכרכרה של בני הזוג מגופין התהפכה ב-4 ביולי, וב-21 האוהל שלהם קרס בסערה עזה.
סוזן חלתה, וכשהגיעו למבצר בנט ב-27 ביולי, הלכה לישון בחדרים הפרטיים המרווחים שהוזמנו עבורה.
"צבא המערב" היה במבצר כאשר בני הזוג מגופין הגיעו, והתכונן לפלישה דרומה לניו מקסיקו.
זמן קצר לאחר יום הולדתה התשעה עשר סוזן חוותה מהפלה טבעית אשר אילצה אותה לדחות את המשך המסע.
בני הזוג עזבו את מבצר בנט ב-14 באוגוסט 1846, ומשם הגיעו ליישוב המקסיקני ב-Mora Creek ב-25 באוגוסט, אשר בו סוזן נדהמה מהדיור הפרימיטיבי.
למחרת הגיעה ללאס וגאס, ניו מקסיקו .
הם המשיכו דרומה לסנטה פה, אליה הגיעו ב-31 באוגוסט.
הצבא בפיקודו של הגנרל סטיבן וו.
קירני נכנס לסנטה פה ב-15 באוגוסט 1846 ללא התנגדות, משום שהמושל המקסיקני מנואל ארמיג'ו הורה לחייליו לא להילחם.
ייתכן שגיסה של סוזן, ג'יימס מגופין, אשר נשלח לפגישה עם ארמיג'ו, שיחד את ארמיג'ו כדי למנוע התנגדות.
בסנטה פה הפכו בני הזוג מגופין לחלק מה"חברה הגבוהה" של העיירה, והכירו סוחרים עשירים, קציני צבא ובני אליטה של החברה ההיספאנית.
סוזן תיארה את דוניה גרטרודס ברצלו כמנהלת "מונטה בנק" (משחק הימורים בקלפים שהיה מקובל באותה עת) בסנטה פה, אישה מהודרת ובוגרת, ממולחת ובעלת אישיות מרתקת הדרושה כדי לפתות נוער סורר וחסר ניסיון להיכנס לאולם ההתרוששות הסופית.
המבקרים כיום במצודת בנט יכולים להיכנס אל חדרה של סוזן, במפלס העליון בפינה הצפון מזרחית של הבניין.
החדר מכיל שחזור של ריהוט שתואם לאותה תקופה.
בני הזוג מגופין יצאו לדרום ב-7 באוקטובר 1846, עשרה ימים לאחר הצבא.
בנסיעה לאורך El Camino Real de Tierra Adentro, המסלול הראשי דרומה, הם נתקלו באינדיאנים של פואבלו, אנשי החקלאות העיקריים של ניו מקסיקו.
סוזן גילתה שניתן למכור להם בקבוקי זכוכית ריקים במחיר כפול מהמחיר בו נמכרים בקבוקים מלאים בארצות הברית.
בני הזוג בילו זמן מה בסן גבריאל, שם סוזן לקתה במחלה עם חום.
אחת הנשים במקום לימדה אותה להכין טורטיות, שלדעתה דרשו הרבה יותר מדי עבודה, וגם לימדה אותה טכניקות סריגה.
כשעזבו את המקום בסוף ינואר 1847 נסעו בני הזוג דרומה דרך ה־Jornada del Muerto ל־Doña Ana .
מרד הטאוס פרץ, ולכן הם חששו מהתקפה מצד מקסיקנים בנוסף לסכנות המסע במדבר.
באל פאסו דל נורטה ב-17 בפברואר 1847 הם התארחו בביתו של הכומר Ramón Ortiz y Miera, בית רחב ידיים מוקף פרדסים וכרמים.
האב אורטיז היה לאומן אשר נלקח בשבי על ידי קולונל דוניפן בשל קריאתו להתנגדות חמושה כנגד הצבא האמריקני.
למרות זאת, הוא היה ידוע בהיותו מארח אדיב למבקרים.
סוזן נדהמה מהאווירה המתורבתת בבית, ובמיוחד התרשמה מילדה קטנה ש"...רק בת שש, נושאת איתה את הכבוד של בנותינו בנות השמונה-עשרה.
זה משך את תשומת ליבי במיוחד בערב שבו באתי, בארשת של גברת שהתרגלה לחברה, היא נכנסה לחדר, עם קידה מנומסת ו'בונוס טארדס', לחצה את ידי והתיישבה."
בני הזוג מגופין המשיכו דרומה בעקבות צבאו של קולונל דוניפן, ובריאותה של סוזן התדרדרה עקב תנאי הנסיעה.
היומן שלה מסתיים ב-8 בספטמבר 1847.
השחקנית לינדה מארש גילמה את דמותה של סוזן שלבי מגופין בפרק 1965, "No Place for a Lady" בסדרת האנתולוגיה Death Valley Days .
השחקן סיימון סקוט גילם את סמואל מגופין, ורונלד וו.
רייגן גילם את איש הגבול ויליאם בנט .
סוזן טופטס פיסק (נולדה ב-19 באוגוסט 1952) היא פסיכולוגית חברתית אמריקאית ששימשה כפרופסור לפסיכולוגיה ולעניינים ציבוריים במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת פרינסטון.
היא מוכרת בעבודתה על קוגניציה חברתית, סטריאוטיפים ודעות קדומות.
פיסק מובילה את המעבדה ליחסים בין קבוצות, קוגניציה חברתית ומדעי המוח החברתיים באוניברסיטת פרינסטון.
תרומותיה התאורטיות כוללות את פיתוח מודל התוכן הסטריאוטיפי, תאוריית הסקסיזם האמביוולנטי, תאוריית הכוח כשליטה ומודל הרצף של יצירת רושם.
פיסק מגיעה ממשפחה של פסיכולוגים ופעילים חברתיים.
פיסק, היה פסיכולוג רב השפעה שרוב הקריירה שלו הייתה באוניברסיטת שיקגו.
אמה, ברברה פייג' פיסק (1917–2007), הייתה מובילה חברתית בשיקגו.
אחיה, אלן פייג' פיסק, הוא אנתרופולוג בבאוניברסיטת קליפורניה.
הסבתות של פיסק היו סופרג'יסטיות.
לשתי אחייניות שלה ולבתה יש דוקטורט בפסיכולוגיה.
בשנת 1969 החלה פיסק לימודי תואר ראשון ביחסים חברתיים במכללת רדקליף אותו סיימה בהצטיינות ב-1973. את הדוקטורט שלה עשתה באוניברסיטת הרווארד בנושא "תשומת לב ושקלול התנהגות בתפיסת אדם.
היא מתגוררת בוורמונט עם בעלה, הסוציולוג דאגלס מאסי.
בתקופת סיום לימודיה עסקה במשותף עם שלי טיילור, עוזרת פרופסור בהרווארד, במחקר בנושא קוגניציה חברתית, ובמיוחד בהשפעה שיש לתשומת לב במצבים חברתיים.
לאחר סיום הלימודים, פיסק המשיכה בתחום הקוגניציה החברתית.
קיים קונפליקט בין תחומי הפסיכולוגיה החברתית והפסיכולוגיה הקוגניטיבית, ויש חוקרים שעושים הפרדה בין שני התחומים הללו.
פיסק הרגישה שניתן להשיג ידע משמעותי על ידי שילוב התחומים.
הניסיון של פיסק עם הקונפליקט הזה והתעניינותה בתחום הקוגניציה החברתית, הובילו להוצאה לאור של ספרם של פיסק וטיילור "קוגניציה חברתית".
ספר זה מספק סקירה של התיאוריות והמושגים שהתפתחו בתחום הקוגניציה החברתית, תוך הסבר על השימוש בתהליכים קוגניטיביים להבנת מצבים חברתיים, ולהבנת האדם את עצמו ואת אחרים.
פיסק וסטיבן נויברג המשיכו לפתח את אחד המודלים הראשונים של התהליך הכפול של קוגניציה חברתית, "מודל הרצף".
פיסק מסרה עדות מומחים בתיק המהווה ציון דרך, "פרייס ווטרהאוס נגד הופקינס", שנדון בסופו של דבר על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית.
בכך הפכה לפסיכולוגית החברתית הראשונה שהעידה בתיק של אפליה מגדרית.
עדות זו הובילה לעניין מתמשך בשימוש במדע הפסיכולוגי בהקשרים משפטיים.
בעבודתה עם פיטר גליק, ניתחה פיסק את התלות ההדדית של אינטראקציות בין גברים לנשים, מה שהוביל לפיתוח "תאוריית הסקסיזם האמביוולנטי".
היא גם בחנה הבדלים בין המינים בשיעורי הפרסום והציטוטים של פסיכולוגים חברתיים בכתב העת הפסיכולוגי המשפיע, "כתב העת לאישיות ולפסיכולוגיה חברתית" (באנגלית Journal of Personality and Social Psychology).
נמצא כי כותבי המאמרים הגברים במדגם הגישו יותר מאמרים ושיעורי קבלת מאמריהם לכתב העת היו מעט גבוהים יותר.
גברים פרסמו יותר ככותבים ראשונים ושניים לעומת נשים, בעוד שנשים כמעט ולא הופיעו ככותבות רביעיות ומעלה.
ההשפעה של נשים, שנמדדה באמצעות מספר הציטוטים בספרי לימוד ובספרי עזר, הייתה זהה לזו של גברים.
בין כותבים שפרסמו באופן תדיר נשים צוטטו יותר בכל מאמר שפורסם.
פיסק עבדה עם פיטר גליק ואיימי קאדי על פיתוח מודל התוכן הסטריאוטיפי.
מודל זה מסביר שחום וכשירות מבדילים בין סטריאוטיפים קבוצתיים.
פיסק גם הייתה מעורבת בתחום של מדעי המוח החברתיים-קוגניטיביים.
תחום זה בוחן כיצד מערכות עצביות מעורבות בתהליכים חברתיים, כגון תפיסת אדם.
עבודתה של פיסק בחנה מערכות עצביות המעורבות בסטריאוטיפים, עוינות בין קבוצות, ויצירת רושם.
היא כתבה למעלה מ-400 מאמרים ומספר ספרים.
בכללם "יצורים חברתיים: גישת מניעי ליבה לפסיכולוגיה חברתית" ו"קוגניציה חברתית", שהגדיר את תת-התחום הפופולרי כיום של קוגניציה חברתית.
היא ערכה את "הסקירה השנתית של פסיכולוגיה" (יחד עם דניאל שקטר ושלי טיילור) ואת "המדריך לפסיכולוגיה חברתית" (יחד עם דניאל גילברט וגארדנר לינדזי המנוח).
ספר נוסף שכתבה הוא "קנאה כלפי מעלה, בוז כלפי מטה: איך המעמד מפלג אותנו", שמתאר כיצד אנשים משווים את עצמם כל הזמן לאחרים, ויש לכך השפעות רעילות על מערכות היחסים שלהם בבית, בעבודה, בבית הספר ובעולם.
ספר נוסף שלה הוא "המותג האנושי: איך אנחנו מתייחסים לאנשים, מוצרים וחברות."
פיסק מכהנת במועצת המנהלים של "סקירות שנתיות".
ארבע תרומותיה הידועות ביותר לתחום הפסיכולוגיה הן מודל התוכן הסטריאוטיפי, תאוריית הסקסיזם האמביוולנטי, מודל הרצף של יצירת רושם, ותאוריית הכוח כשליטה.
היא ידועה גם בהגדרת המונח "קמצנות קוגניטיבית", שהומצא עם היועצת שלה לתואר השני שלי אי טיילור, מושג המתייחס לנטיות של אנשים להשתמש בקיצורי דרך קוגניטיביים ובהיוריסטיקה.
מודל התוכן הסטריאוטיפי (SCM) הוא תיאוריה פסיכולוגית הטוענת שאנשים נוטים לתפוס קבוצות חברתיות על פי שני ממדים בסיסיים: חום וכשירות.
חום מתאר את הכוונה הנתפסת של הקבוצה (ידידותית ומהימנה או לא); כשירות מתארת את יכולתם הנתפסת לפעול בהתאם לכוונתם.
רוב האנשים תופסים את מעמד הביניים לו הם שייכים, גם כחם וגם ככשיר, אבל הם רואים בפליטים, חסרי בית ומהגרים לא חוקיים כלא חמים ולא כשירים.
החידוש של ה-SCM הוא בזיהוי סטריאוטיפים מעורבים - בעלי יכולות גבוהות אך חום נמוך (למשל, אנשים עשירים) או בעלי ציון גבוה על סקלת החום אך ציון נמוך על סקלת היכולת (למשל, אנשים מבוגרים).
רגשות ברורים (רחמים, קנאה, הערצה, בוז) מבדילים בין 4 שילובי ה"יכולת-חום".
למשל, קנאה מתעוררת כשקיימת תפיסה של כשרון גבוה וחום נמוך.
רחמים מתעוררים כשהתפיסה היא של קיום חום גבוה ויכולת נמוכה.
רגשות אלה, בתורם, מנבאים דפוסי התנהגות ספציפיים כלפי קבוצות שונות.
התנהגויות אלו נעות בסקלה של אקטיביות-פסיביות, ושל עוזרות-פוגעות.
המימד החם של סטריאוטיפים ינבא התנהגויות אקטיביות, בעוד שהמימד הכשירות ינבא התנהגויות פסיביות.
סטריאוטיפים של חום וכשירות נובעים מהערכות של קבוצות.
קבוצות הנתפסות כבעלות סטטוס גבוה נתפסות כבעלות כשירות, ואילו קבוצות הנתפסות כבעלות כוונות תחרותיות נתפסות כחסרות חום מדינות בהן אי השוויון בהכנסה גבוה יותר נוטות להשתמש בסטריאוטיפים המעורבים בתדירות גבוהה יותר.
ה-SCM פותח במקור כדי להבין את הסיווג החברתי של קבוצות באוכלוסיית ארצות הברית.
עם זאת, ה-SCM יושם מאז פיתוחו לניתוח מעמדות ומבנים חברתיים במדינות ובתקופות היסטוריות רבות.
פיסק ופיטר גליק פיתחו את תאוריית הסקסיזם האמביוולנטי (ASI) כדרך להבין דעות קדומות נגד נשים.
ה-ASI מציג שני מרכיבי משנה של סטריאוטיפים מגדריים: סקסיזם עוין (עוינות כלפי נשים לא מסורתיות), וסקסיזם מיטיב (אידיאליזציה והגנה על נשים מסורתיות).
התיאוריה טוענת שהתלות ההדדית האינטימית של גברים ונשים, יחד עם יתרון המעמד הממוצע של גברים, דורשת תמריצים לנשים המשתפות פעולה (סקסיזם מיטיב) וענישה לנשים שמתנגדות (סקסיזם עוין).
גברים ונשים כאחד יכולים לחזק סקסיזם עוין וסקסיזם מיטיב, אם כי לגברים יש בממוצע ציונים גבוהים יותר מאשר לנשים במדד הסקסיזם ובמיוחד בסקסיזם עוין.
נעשה שימוש ב-ASI בכל המדינות.
המחברים פיתחו גם סולם מקביל של אמביוולנטיות כלפי גברים.
תאוריית כוח כשליטה שמה לה למטרה להסביר כיצד כוח חברתי מניע אנשים לשים לב או להתעלם מאחרים.
במסגרת זו, כוח מוגדר כשליטה על משאבים מוערכים ועל תוצאות של אחרים.
חסרי הכוח מטפלים באלה השולטים במשאבים במאמץ לשפר את החיזוי והשליטה שלהם, לכן הרשמים שלהם מבעלי השליטה נוטים להיות מורכבים יותר ופחות סטראוטיפים.
לעומתם, אנשים רבי עוצמה אינם צריכים לטפל ביחידים בעלי כוח נמוך.
זאת כיוון שאנשים בעלי כוח רב, לא צריכים לטפל באחרים כדי לשלוט בתוצאות שהם שואפים להשיג.
הם פחות שמים לב אליהם ולכן נוטים יותר לתפיסה סטראוטיפית.
על פי התאוריה כוח וסטראוטיפים מחזקים זה את זה מכיוון שהסטריאוטיפים מגבירים שליטה, ומשמרים ומצדיקים את המצב הקיים.
מודל רציף של היווצרות רושם
מודל זה מתאר את התהליך שבו אנו יוצרים רשמים לגבי אחרים.
היווצרות הרושם ממוסגרת כתלויה בשני גורמים: המידע הזמין והמניעים של התופס.
על פי המודל, שני הגורמים הללו עוזרים להסביר את הנטייה של אנשים ליישם תהליכי סטריאוטיפיות לעומת תהליכי אינדיבידואציה בעת יצירת רשמים חברתיים.
בשנת 2003, היא זכתה בפרס תומאס אוסטרום מהרשת הבינלאומית להכרה חברתית.
בשנת 2008, פיסק קיבלה את פרס Staats for Unifying Psychology, מאיגוד הפסיכולוגים האמריקאי.
בשנת 2009 קיבלה פרסים רבים ובכללם מלגת גוגנהיים, פרס האגודה למדע פסיכולוגי ויליאם ג'יימס, ופרס החברה לאישיות ופסיכולוגיה חברתית של דונלד קמפבל.
בשנת 2010 הוענק לה "פרס התרומה המדעית הנכבדה" של האגודה הפסיכולוגית האמריקאית.
בשנת 2011 נבחרה פיסק לקבלת מענק האקדמיה הבריטית.
בשנת 2013 מונתה פיסק כחברה נבחרת באקדמיה הלאומית למדעים.
הוענקו לה תוארי כבוד מהאוניברסיטה הקטולית של לוביין ב-1995, מאוניברסיטת ליידן ב-2009, מאוניברסיטת בזל ב-2013, ומאוניברסיטת גרנדה ב-2017.
פיסק כיהנה כנשיאה של האגודה לפסיכולוגיה של אישיות וחברתית, חטיבה 8 של האגודה הפסיכולוגית האמריקאית, הפדרציה של אגודות מדעי ההתנהגות והמוח, הקרן לקידום מדעי ההתנהגות והמוח והאגודה הפסיכולוגית האמריקאית (כיום האגודה למדעי הפסיכולוגיה).
היא עמיתה באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים ובאקדמיה האמריקאית למדעי המדינה והחברה.
נבחרה לאגודת הפילוסופיה האמריקאית בשנת 2014.
ניתוח כמותי שפורסם ב-2014 זיהה את פיסק כחוקרת ה-22 המוכרת ביותר בעידן המודרני של הפסיכולוגיה (מקום 12 בקרב חוקרים חיים, 2 בקרב נשים).
סוזן קילריין (נולדה כ סוזן לי סטיל) היא מהנדסת אווירונאוטיקה וחלל אמריקאית, קצינה בצי ארצות הברית ואסטרונאוטית של נאס"א.
היא האדם הצעיר ביותר שטס במעבורת חלל.
היא טסה ליותר מ-3,000 שעות ובין היתר זכתה במדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה.
סוזן קילריין נולדה ב-24 באוקטובר 1961 באוגוסטה, ג'ורג'יה.
היא האחות היחידה מבין תשעה אחים.
בילדותה היא הביעה את עניין בלהיות אסטרונאוטית ומשפחתה תמכה בחלומה.
קילריין התחילה לטוס בתיכון, שם היא קיבלה חודש חופש במהלך שנת הלימודים האחרונה כדי להשלים את ההכשרה שלה כטייסת פרטית.
קילריין סיימה את לימודיה בבית הספר וולנט היל, נטיק, מסצ'וסטס, בשנת 1979. בשנת 1982 היא קיבלה תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה מאוניברסיטת אמבריי-רידל לאווירונאוטיקה.
היא קיבלה את התואר השני שלה בהנדסת אווירונאוטיקה מהמכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה בשנת 1985. במהלך תקופת לימודיה לתואר שני קילריין עבדה כמנהלת פרויקטים על מנהרת רוח עבור תאגיד לוקהיד.
בינואר 1985, הייתה לה הזדמנות לשוחח עם דיק סקובי, אשר שנה לאחר מכן מת כמפקד STS-51-L .
סקובי יעץ לה להצטרף לצבא כטייסת אם היא רוצה להגדיל את סיכוייה להתקבל לתוכנית האסטרונאוטים.
בשנת 1985 היא הצטרפה לצי ארצות הברית.
היא הבינה עד מהרה שהצי אינו ארגון ידידותי לנשים ושהוא נרתע מלקבל אותה.
סוזן שימשה כמומחית מעבורות חלל במשרד לענייני חקיקה במטה נאס"א בוושינגטון די.סי.
היא עזבה משרד האסטרונאוטים בדצמבר 2002 ואת צי ארצות הברית בשנת 2005.
מאז פרישתה, קילריין עובדת כמרצה.
היא השתתפה במחנה החלל " חלל 2101" בשנת 2022 באקדמיה הבינלאומית של דובאי (DIA), ובשנת 2023 באוניברסיטת המלך עבדאללה למדע וטכנולוגיה בערב הסעודית.
במהלך מחנה החלל בדובאי, 2,299 תלמידים המייצגים 108 לאומים שונים, מחמישה בתי ספר, זכו בשיאי גינס עבור שיעור חקר החלל הגדול בעולם שהתקיים במספר מקומות .
סוזן קילריין נשואה לתת אדמירל קולין ג'יי קילריין.
לזוג יש ארבעה ילדים והם מתגוררים בוירג'יניה ביץ'.
היא אוהבת צילום וטיולים, כמו גם אמנויות לחימה, טריאתלון ונגינה בפסנתר.
יחד עם היסטוריון החלל פרנסיס פרנץ', קילריין כתבה ספר ילדים בשם "An Unlikely Astronaut".
קילריין התגייסה לצי ארצות הברית בשנת 1985. בשנת 1987 היא שובצה כטייסת ימית.
היא נבחרה להיות מדריכת טיסה במטוס דאגלס TA-4J סקייהוק.
מאוחר יותר היא הטיסה מטוס מדגם EA-6A אינטרודר עבור טייסת הלוחמה האלקטרונית טקטית סקוודרון 33 ( VAQ-33 ) בקי וסט, פלורידה.
לאחר שסיימה את בית הספר לטייסי ניסוי של חיל הים האמריקאי בתחנת הכוח של נמל התעופה הבינלאומי פאטוקסנט ריבר, מרילנד, היא התייצבה בטייסת קרב 101 ( VF-101 ) בווירג'יניה ביץ', וירג'יניה, לאימון במטוסי F-14 טומקט.
לאורך הקריירה שלה, רשומות אצלה מעל ל-3,000 שעות טיסה ביותר מ-30 מטוסים שונים.
בשנת 1995, קילריין נבחרה על ידי נאס"א להיות חלק מקבוצת הכשרת האסטרונאוטים ה-15. הקבוצה נבחרה כדי לספק טייסים, מהנדסים ואסטרונאוטים לטיסות במעבורות חלל.
לאחר שנה של הכשרה, היא עבדה על בעיות טכניות עבור ענף מערכות ותפעול כלי רכב של משרד האסטרונאוטים.
היא גם שימשה כמתקשרת חלליות (קאפקום) בבקרה במהלך משימות רבות.
משימת STS-83 העבירה לחלל מעבדת מדעי מיקרו-כבידה (MSL-1)- אוסף של 33 ניסויי מיקרו-כבידה המאוחסנים בתוך מעבדת החלל.
מטרת המשימה הייתה לבחון חומרה, מתקנים ונהלים שפותחו במסגרת תוכנית המחקר ארוכת הטווח על תחנת החלל הבינלאומית העתידית.
המשימה, שהייתה אמורה להימשך 16 ימים, קוצרה עקב בעיות באחד מתאי הדלק של המעבורת.
משך המשימה היה 95 שעות ו-12 דקות, וטסה מרחק של 1.5 מיליון מיילים ב-63 הקפות סביב כדור הארץ.
ביולי 1997, נערכה טיסה חוזרת למשימת STS-83 ושמה שונה ל-STS-94. המטרה העיקרית של המשימה הייתה ביצוע ניסויים בחקר חוסר כבידה בעזרת מערכת Microgravity Science Laboratory (MSL).
משך המשימה היה 376 שעות ו-45 דקות, והיא עברה מרחק של 6.3 מיליון מיילים ב-251 הקפות סביב כדור הארץ.
סוזן בילתה 472 שעות בחלל בשתי משימות והיא האישה השנייה אי פעם שהטיסה מעבורת חלל.
לאורך הקריירה שלה סוזן קילריין זכתה במספר פרסים.
בוגרת מצטיינת של תעופה ימית - הוענק על ידי בית הספר לקצינים.
בוגרת מצטיינת של בית הספר לטייסי ניסוי של צי ארצות הברית, כיתה 103.
מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה .
מדליית השירות הראוי לשבח של מחלקת ההגנה .
מדליית ציון לשבח של חיל הים.
מדליית הישגים של חיל הים .
מדליית נאס"א לטיסה בחלל - הוענקה לה פעמיים.
מדליה לשירות הביטחון הלאומי .
פרס עשרת הצעירים האמריקאים המצטיינים – אות הכרה שניתנה על ידי יונייטד סטייטס ג'וניור צ'מבר של ארצות הברית.
בנות המהפכה האמריקאית – המיועד לנשים שהן צאצאות ישירות של פטריוט מתקופת מלחמת העצמאות האמריקאית, הושגה בשנת 1997.
בשנת 2020, העיתון USA Today הכתיר אותה כאשת המאה.
זו הייתה דרך לציין את יום השנה ה-100 למתן זכות הבחירה לנשים בארצות הברית.
סוזן פולק OBE (נולדה ב־9 בספטמבר 1930) היא ניצולת שואה ילידת הונגריה המתגוררת בבריטניה, המרצה על אודות השואה.
במהלך תקופת השואה הוחזקה במשך עשרה שבועות במחנה אושוויץ-בירקנאו, ולאחר מכן נשלחה לעיר גובן שבגרמניה לעבודת כפייה במפעל לייצור תחמושת.
בהמשך צעדה בצעדת מוות למחנה הריכוז ברגן-בלזן, שם שוחררה על ידי הצבא הבריטי ב־15 באפריל 1945.
פולק נולדה בשם ז'וז'אנה בלאו ב-9 בספטמבר 1930 בפלסוגוד, הונגריה, למשפחה יהודית.
אביה, ארנו בלאו, ניהל עסק למכירת עצים ופחם.
בכפר הקטן, שאוכלוסייתו מנתה כ-3000 תושבים, וגרו בו 16 משפחות יהודיות.
בגיל צעיר הבחינה סוזן פולק בעלייה באנטישמיות בעיר מגוריה, שהתבטאה גם בחוקים שהחלו להיכנס לתוקף משנת 1938. אחיה, לאסלו (לאצי), הוגבל מלהמשיך בלימודים גבוהים בשל חוק שהגביל את מספר הסטודנטים היהודים לשניים אחוזים בלבד.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 הפכה האנטישמיות לנפוצה יותר, וכללה תעמולה ברדיו ותקיפות פיזיות.
לאצי הוכה במהלך פעילות בצופים.
לאחר פלישת הנאצים להונגריה במרץ 1944, חויבו היהודים לענוד טלאי צהוב.
אזרחות משפחתה נשללה ואביה נאלץ לסגור את עסקו.
לאסלו הוזמן לפגישה אך בפועל נלקח במשאית למחנה ריכוז, ומקום מותו לא נודע לסוזן פולק מעולם.
במאי 1944 נצטוו פולק ובני משפחתה לעזוב את ביתם והועברו תחילה לגטו בעיר וץ, ולאחר מכן למחנה ריכוז.
מאוחר יותר באותו חודש הוסעו בקרונות משא לאושוויץ-בירקנאו.
פולק הייתה בת 13 כאשר היא ובני משפחתה נדחסו אל תוך קרון משא.
היא תיארה כיצד ננעלה עם רבים אחרים בחלל חשוך וקר, כמעט ללא אפשרות לשבת, בתנאים בלתי אנושיים שנמשכו ימים אחדים.
עם הגעתה לרציף הרכבת באושוויץ, יעץ לה אסיר לומר כי היא בת 15 כדי להציל את חייה.
היא הופרדה מיד מאמה, ג'יזלה, שנלקחה יחד עם נשים וילדים נוספים אל תאי הגזים.
לאחר שהופרדה ממשפחתה, הוחזקה פולק עם מאות נערות וצעירות נוספות, אשר נדרשו להתפשט וראשיהן גולחו.
היא לא קועקעה במספר, שכן נועדה יחד עם אחרות להישלח לאתרים נוספים.
היא שובצה בצריף עם כ־800 צעירות, ובכל יום אולצה לעמוד עירומה במסדר עם שאר הנשים בפני יוזף מנגלה, אשר בחר מתוכן אחדות לביצוע ניסויים.
פולק שהתה במחנה במשך עשרה שבועות, שם עבדה בעבודת כפייה בתנאי רעב.
לאחר מכן הועברה לעיר גובן שבגרמניה, שם הועסקה במפעל לייצור תחמושת.
פולק נאלצה לצעוד עם אסירים נוספים בצעדת מוות אל מחנה הריכוז ברגן־בלזן בידי הנאצים.
במהלך הצעדה נורו רבים מהצועדים או מתו מרעב.
פולק תיארה את תנאי הצעדה כ"מסוכנים".
במהלך ההליכה הממושכת לנו האסירים לעיתים באורוות, ומזונם כלל תפוחי אדמה מבושלים בלבד, עד שהגיעו בסופו של דבר למחנה ברגן־בלזן.
היא הגדירה את המחנה כ"בלתי ניתן לתיאור", וציינה כי "היו הרים של גופות בכל מקום וללא תנאי היגיינה".
במתחם שררו מחלות מידבקות שהתפשטו בקרב האסירים.
ב־15 באפריל 1945 שוחררו פולק ושאר האסירים בידי הצבא הבריטי.
כאשר שמעה קריאות במחנה על השחרור, זחלה החוצה מצריפה, וחייל בריטי הרים אותה והעבירה באמבולנס לבית חולים מאולתר.
פולק העידה כי לא חשה שמחה עם השחרור, מאחר שההשפלה המתמשכת והייאוש הותירו אותה קהה־חושים.
היא טופלה במחלות שונות, בהן שחפת וטיפוס, ולאחר מכן הועברה לשוודיה לצורך החלמה.
אחיה לאצי היה בן המשפחה היחיד ששרד, ושב לבית המשפחה שבהונגריה.
פולק למדה כי אחיה הוכרח לשמש כאסיר זונדרקומנדו, דבר שהותיר בו קשיים נפשיים עמוקים.
פולק היגרה לקנדה, שם פגשה את בעלה, שהיה אף הוא ניצול שואה.
בשנת 1962 עברה לבריטניה, למדה תואר בהיסטוריה, עבדה כספרנית, התנדבה בארגון "הסמריטנים" והקדישה 25 שנה להוראת נושא השואה.
היא שמה לה למטרה לשתף את עדותה על השואה.