tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר אחד מהיהודים הציל את המלך השנוא עבאס שאה הראשון, הוא ביקש בתמורה לרכז את היהודים בתוך העיר וכך היהודים רוכזו בעיר בשתי שכונות: הרחוב העליון והרחוב התחתון כשביניהן היה השוק.
מעדויות שונות ניתן להסיק שלא היה קשר הדוק בין תושבי השכונה העליונה והשכונה התחתונה.
הרחוב התחתון היה בעל אופי כפרי יותר, ולעומתו הרחוב העליון היה בעל אופי עירוני-בורגני.
רוב יהודי יזד היו עניים והתפרנסו באחת מן החלופות הבאות:
• מסחר - דרך המשי שעברה בעיר יזד היוותה מקור פרנסה חשוב עבור היהודים.
הם הצטרפו לשיירות המסחר הרבות.
• פונדקאות - יזד ממוקמת על סף המדבר ושימשה כתחנת מעבר ומנוחה.
דבר זה אפשר לתושבי המקום ובכללם היהודים להתפרנס משירותים שונים שנתנו לעוברי הדרכים ולבעלי החיים.
כגון: האכלה, צידה לדרך ואף שירותי אבטחה לשיירות.
• תעשיית המשי - בעיקר ברחוב התחתון.
עסקו בגידול עצי תות כבית גידול לתולעי המשי ובטוויית חוטים על ידי כח עבודה נשי.
• תעשיית האופיום - האופיום היה חוקי בפרס, כיוון שתנאי השטח שלה התאימו לייצורו.
בנוסף, היהודים לקחו חלק בייצוא למזרח הרחוק.
המנהיג הגדול של יהדות יזד היה המקובל הרב אור שרגא.
הוא נקרא בפי כל "מולא אור שרגא".
הרב נולד וחי ביזד במאה ה-18, הוא שימש כמוהל, שוחט, בודק ודיין.
הוא סייע ליהודי קהילתו, היה בקשר עם יהודי ארץ ישראל ואף עמד בקשרים עם הגויים שראו בו צדיק.
הוענק לו התואר "מֻלָּא", כשם חכם דת מוסלמי הרב כונה בפי היזדים "מולא אור הראשון", אך הוא תמיד היה אומר - אני רק "שרגא", כלומר אור קטן (בשפה הארמית)
כשנפטר, רבים פקדו את קברו אשר הוצב בקצה העיר.
יהודים וגויים כאחד התפללו בקברו.
דמותו נשארה חרוטה בלב כל יוצאי יזד והוא רבם אשר מזכירים אותו בכל עת.
נותרו מסורות רבות בעדה הקשורות לדמותו ולהיותו צדיק ובעל מופת.
למשל, לאחר פטירתו של הרב שרגא, משמשו טען שהרב היה לומד בערב שבת תורה עם אליהו הנביא וכן הוא היה נפגש עם שני רבנים קבועים ללימוד תורה יחד: ר' דרוויש מהעיר שיראז ור' משה מהעיר קשאן שהגיעו אליו על פי האמונה בקפיצת הדרך.
כמו כן האגדה מספרת כי הבעל שם טוב התבטא פעם: "יש לי ידיד במרחקים, הרב אור שרגא".
כתבים מהרב מולא אור שרגא: יום אחד הגיע לקהילת יזד שד"ר בשם חכם אליהו מהעיר חברון.
השליח הגיע לאסוף כספים מהקהילות השונות בפרס, כשהגיע ליזד הרב מולא אור שרגא שלח איגרת מיזד אל קהילת משהד, בה הוא פונה ליהודי הקהילה בבקשה לכבד בכבוד גדול את השליח, לאסוף כסף מכל הקהילה ולשלוח ליזד.
מסיפור זה אנו עדים לקשר שהיה ליהודי פרס עם ארץ ישראל ולדאגתם הכנה כלפי שליחיה.
איגרת נוספת שמצויה בידנו היא איגרת בה הרב אור שרגא קורא ליצחק בן יהודה כהן לשוב ליזד, כדי לפרנס את אשתו וילדיו אשר נותרו ללא פרנסה עם לכתו למשהד.
לעת פטירתו הודיע מולא אור שרגא לנאספים ליד מיטתו כי הוא מחלק את תפקידיו לשני בניו שהיו לו: הרב שמואל, יקבל את נושאי הדיינות ומורה ההוראה.
והרב משה, יקבל את נושאי המילה, השחיטה והבדיקה.
ברבות השנים צאצאיו המשיכו להנהיג את יהדות יזד.
ארגון גמילות חסדים שייסד קמאל (על שמו נקרא בית כנסת קמאל), במטרה לעזור לכל יהודי שנקלע לקשיים.
קשיים מול השלטונות, יישוב סכסוכים.
מול הגויים השכנים או סיוע לנזקקים ולחסרי ישע.
בארגון היו חברים מנין אנשים שתרמו מכספם וממרצם להצלחת העניין.
למרות העוני הרב של בני יזד הם לא חסכו עמל וטרחה בהקמת מקומות תפילה נאותים בעירם.
כתריסר בתי כנסת היו קיימים באזור מגוריהם.
בית הכנסת הגדול והמרכזי בית הכנסת כמאל היה מחולק לשניים, מקום פתוח לקיץ ומקום סגור לימות החורף.
במקור הוא נקרא בית כנסת קֱמָאל, ע"ש איש עשיר ופעיל מאוד בקהילה.
בתי כנסת מוכרים נוספים: בית כנסת עלי, בית כנסת אליהו, בית כנסת ניסן ובית כנסת חכם, אותו בנה כנראה משה טבקול.
היה בית כנסת נוסף אשר קראו לו "חדש", כי בתקופה מסוימת היה חדיש משאר בתי התפילה, ושם זה המשיך לדבוק בו לאורך השנים.
בתי הכנסת ביזד שימשו כמקום התכנסות לעדה, באירועי שמחה או להבדיל בשעות אֶבל.
בבית הכנסת קיבלו מידע על הנעשה בחוץ ובעולם וזה היה כעין חדשות.
הלימוד, הדרשות והתפילה גיבשו את היהודים בקהילה.
אחווה חזקה הייתה בין באי בית הכנסת, מעין תחושה משפחתית בגורל זהה.
עד שנת 1928 לא היה ביזד בית ספר חינוכי עבור הילדים.
אולם בשנה זו, הקימו את בית הספר הראשון ביזד.
כל זה בעזרת "מרכז התרבות העולמי" בפריז שבצרפת.
מוכר בשם אליאנס או כי"ח,
כי"ח שלחה מנהל שיעמוד בראש, מר אנדרה קוהנקה, ומתרגם בשם מר דוד נשיא.
עם כניסתם לשערי יזד הם החלו לפעול במרץ: שכרו מבנה בן 9 חדרים ובו 5 כיתות לימוד.
הם דאגו לארוחת צהריים חמה כל יום, ופעמיים בשנה התלמידים קיבלו ביגוד אחיד וזוג נעליים על חשבון כי"ח.
דבר זה היווה תמריץ ליהודי יזד העניים לשלוח את ילדיהם לבית הספר.
בשנת 1946 כבר היה ביזד גן ילדים, בית ספר לבנים, בית ספר לבנות וכן תיכון לבנים.
אחד מתלמידי בית הספר המפורסמים הוא משה קצב.
בחופשות ההורים שלחו את ילדיהם אל חכמי יזד על מנת שיעמיקו בלימוד התורה ומקצועות קודש.
יהודי יזד בשכונה העליונה דיברו פרסית בדיאלקט הדומה לפרסית של המוסלמים.
בשכונה התחתונה דיברו ביזדית שהיא פרסית משובשת ושהייתה רק שפת היהודים, בדומה ליידיש.
בעיר כרמאן מדוברת השפה היזדית, זאת משום שיהודי כרמאן מקורם ביזד.
פרס של אז הייתה מדינה מוסלמית שיעית, ולכן חוקי עומר הונהגו בה באופן קיצוני.
כמו כן, בתשעה באב היה מנהג ליהודים ללכת יחפים והגויים היו מפזרים בכניסה לבית הכנסת קוצים רבים, כדי שיפגעו.
יורש העצר בפרס, רזא ח'אן היה בקשר עם אדולף היטלר.
לכן במהלך אסטרטגי האמריקאים הובילו להדחתו ולעליית בנו לשלטון רזא כורש עלי פהלווי.
עליית בנו הפכה את פרס למדינה נייטרלית בזמן מלחמת העולם השנייה.
כמו כן, עליית פהלווי הובילה להמשך תאוצת תהליך המודרניזציה וכחלק מכך בוטלו חוקי עומר.
עד היום יהודים רבים יוצאי פרס זוכרים את השואה כתקופה יחסית רגועה.
העלייה לארץ ישראל והקהילה ביזד כיום
ביזד היו רבנים ותלמידי חכמים רבים שהקפידו על קיום תורה ומצוות והרבו בלימוד תורה.
עובדה זו הגבירה את הזיקה של העדה לארץ ישראל.
בשנות ה-60 של המאה ה-19, היו שלוש עליות בודדים, שעשו דרכם דרך סוריה, על פרדות, והשתקעו באזור צפת.
בראשית המאה ה-20 היו שני ניסיונות לעליות:
בשנת 1915 ארבעים משפחות שמנו כמאתיים נפשות ניסו לעלות לארץ.
בהיעדר אמצעי תחבורה עשו את דרכם מיזד לבגדד ב"פולאק", מעין כלי תחבורה באמצעות גמל.
תלאות הדרך הקשות גרמו לכך שמכל הקבוצה הגיע ארצה רק ראש הקבוצה, ניסן בן יחזקאל צדיק.
לאחר מספר שנים עלו שני אנשים נוספים שהשתקעו אף הם בצפת.
עם הקמת מדינת ישראל עלו מרבית בני העדה מיזד והשתקעו ברובם בירושלים.
נוצרו גם ריכוזים של בני העדה ביישובים כמו קריית מלאכי, תל אביב, כפר סבא, פרדס כ"ץ, לוד, בני ברק, רעננה, בית שמש, ו-חצור הגלילית.
מספר העולים נאמד באותם ימים כשלושת אלפים כך שבעיר יזד נותרו רק כאלף נפש, מספר שהלך והתמעט בהדרגה.
בשנת 1976 במסגרת סיור של מר עזריה לוי ביזד, נמצאו בעיר כעשרים עד שלושים משפחות יהודיות החיות בעוני רב.
בבית העלמין היהודי נאלצו להעביר מצבות ממקומן כנראה לשם פיתוח השטח הקרוב.
פעולה זאת וגדור השטח נעשו במימון הקהילה היהודית.
ממצא נוסף מהסיור הוא שיהודים שהיו בעלי יכולת רבה יותר מאחיהם, העמידו פני עניים.
כיום בשכונת הבוכרים בירושלים שוכן מעוז קהילת יזד: בית כנסת היזדים.
זקני הקהילה מהווים עמוד תווך בהקפדתם על לימוד ותפילות יוצאות דופן המושרשות בקהילה מזה זמן רב.
שיאו של הלימוד והפעילות התורנית הייתה כשהרב עובדיה יוסף היה מגיע לשאת את שעורו השבועי.
מכל קצווי ירושלים באו להאזין לו, השיעור ניתן בבית הכנסת של הקהילה שהיה מלא עד אפס מקום.
כיום השיעור נמסר על ידי בנו הרב יצחק יוסף.
יהודי יזד מתאפיינים במשפחתיות עזה וקשרי נישואין רבים.
לתפילות ניגון ייחודי ליהודי יזד, וכל אירוע נפתח בשירת שלח גואל.
קהילת יהודי טעטש (טיאצ'יב במחוז זקרפטיה באוקראינה המודרנית) שכנה בחבל מרמורש, בין העיר סיגט והעיר חוסט, החלה מהעשור השלישי של המאה ה-19. עד אז נאסרה ישיבת קבע של יהודים בעיר למעט יהודים בודדים בעלי מקצועות נדרשים.
היהודים הראשונים הגיעו לטעטש מהיישובים הסמוכים לה - בעדעוולא (בדבליה ), ווערמעזיף (רוסקה פולה), רעמיט (רמץ ) וחבל גליציה.
סמוך לפרוץ מלחמת העולם השנייה הקהילה היהודית מנתה כ-2,500 תושבים, על פי מפקד ראשי בתי האב היהודים.
השמדת יהודי הקהילה במהלך המלחמה התרחשה בשלבים, מי שלא החזיקו באזרחות הונגרית גורשו כבר ביולי 1941 לאוקראינה ונרצחו בידי הנאצים ועוזריהם המקומיים.
לאחר כיבוש הונגריה בידי הגרמנים ב-1944 הוקם גטו בטעטש ורוכזו בו 8,000 יהודי העיר וסביבתה.
אנשיו נשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
ראשית ההתיישבות היהודית בטעטש מוטלת בספק.
הקהילה היהודית בטעטש, לימים מרכז ליותר משלושים קהילות יהודיות בסביבה, הייתה קהילה צעירה יחסית, אף על פי שיהודים ישבו במחוז מרמרוש כבר בימי האימפריה הרומית.
לטעטש כ"עיר כתר חופשית" הייתה הזכות לסרב ליישב יהודים בתחום שיפוטה.
סבורים שיהודים באו לאזור ב-1640 בערך ואחר כך באו גם פליטי גזירות ת"ח ות"ט מפולין.
מסמך משנת 1690, שבו דרשו התושבים מהשלטונות את גירוש היהודים, משמש עדות ראשונה ליישוב יהודים במחוז.
היהודים לא גורשו אבל הוגבלו בעיסוקיהם ובזכויותיהם.
במפקד שנערך ב-1728 במטרה להגביל את מספר היהודים בהונגריה, נרשם בטעטש רק היהודי יעקב ברקו ומשפחתו.
במפקד של 1735 נרשם היהודי בנדיה ובני ביתו.
ב-1746 כבר התגוררו שתי משפחות יהודיות בטעטש.
ב-1768 לא תועד אף יהודי אחד בעיירה; הישיבה בטעטש באופן קבוע נאסרה על היהודים עד ראשית המאה ה-19. גם אז ניתנה הרשות לישיבת קבע רק ליהודים בודדים, כנראה בעלי מקצוע נדרשים.
יש מצאצאי ילידי טעטש המעידים על אבות אבותיהם שהיו היהודים הראשונים שקבלו רשות לגור בטעטש בלי הגבלות זמן החל משנות ה-20 של המאה ה-19. היהודים הראשונים הגיעו לטעטש מהיישובים הסמוכים לה.
בשנת ת"ר (1840) לערך נפתחו שערי טעטש בפני כל היהודים אשר רצו לגור בה.
עד שנת 1940 היהודים יכלו להתגורר בטעטש בלא הגבלה.
יואל ליבוביץ, פיזיקאי וחוקר בכור האטומי ביוסטון, ארצות הברית, נולד בטעטש.
הגידול באוכלוסייה בין השנים 1830- 1930
בין השנים 1830–1930, נמצא שיש גידול מרשים בריכוז האוכלוסייה היהודית בטעטש.
ב-1830 היו היהודים בטעטש פחות מחצי אחוז (0.4%) מכלל האוכלוסייה וב-1930 היו היהודים כבר מעל 20% מהאוכלוסייה הכללית.
מכל חבל ארץ מרמורש, ריכוז האוכלוסייה היהודית בטעטש היה הגדול ביותר באחוזים.
ניצול טעטש, יצחק גרשוני, ציין מזיכרונותיו שבשנת תרצ"ז (1937) ערכה הנהלת הקהילה בטעטש מפקד של ראשי בתי אב יהודים לצורך הטלת מס.
באותו מפקד נמצאו קרוב ל-500 בתי אב.
כלומר ערב מלחמת העולם השנייה היו בטעטש כ־2,500 נפשות.
הגידול המשמעותי של האוכלוסייה לא היה רק כתוצאה מהריבוי הטבעי, אלא גם מזרם בלתי פוסק של יהודים מיישובים שונים שעברו לטעטש לאחר שנפתחו שעריה.
אפשר לשער מה הביא יהודים לטעטש: אחד הגורמים הוא מיקומה הגאוגרפי של טעטש אשר שכנה בדרך המלך סמוך לקו מסילת הברזל הראשי של חבל מרמורוש ושל קרפטורוס.
המיקום של טעטש העלה את קרנה בעיני השלטונות בכל הזמנים שקבעו אותה כמרכז מנהלי לכל יישובי הנפה.
גורם נוסף היה האקלים המתאים לגידול תפוחי עץ.
היה זה ענף חקלאי שהתפתח מאוד מאז שהיהודים התחילו לזרום לטעטש והוא היווה מקור פרנסה למשפחות רבות של יהודים בטעטש.
לפני מלחמת העולם הראשונה הייתה טעטש תחת שלטון ממלכת הונגריה במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר המלחמה הייתה העיר תחת שלטון צ'כוסלובקיה.
בתקופה שבין שתי המלחמות הוכרו היהודים בצ'כוסלובקיה כמיעוט לאומי בעל זכויות, ובמפקד של שנת 1930 הגדירו עצמם 1,431 (%94) מבין 1,525 יהודי טעטש כיהודים הן על פי הדת והן על פי הלאום.
רק %6 הזדהו כיהודים על פי דתם בלבד.
בשנת 1939, במסגרת חלוקת צ'כוסלובקיה, השתלטו האוקראינים על העיר ולאחר מספר חודשים היא עברה לשלטון הונגריה.
באפריל 1944 נכנסו הנאצים להונגריה וטעטש עברה לשלטונם.
אחרי מלחמת העולם השנייה הייתה טעטש בשלטון ברית המועצות.
היהודים הראשונים בטעטש הוגבלו בפרנסתם לארנדה (חכירת משק אחוזות), לבישול ומכירה של יין-שרף ומי-דבש.
"מס הגולגולת" של המלכה מריה תרזה מ-1746 הכביד על היהודים.
במחצית השנייה של המאה ה-19 בוטלו בהדרגה ההגבלות על עיסוקיהם והיהודים השתלבו בכלכלה.
רוב יהודי טעטש והסביבה התפרנסו בדוחק כסוחרים זעירים, כבעלי מלאכה (חייטים, סנדלרים, נגרים, פחחים) וכשכירי יום.
בתיהם וחנויותיהם שכנו ברחוב הראשי ובסמטאות הסמוכות לו.
מצבם הכלכלי של אלו היה בינוני.
רוב הבתים היו בנויים בעץ, מקצתם באבן.
לרובם היו משקי עזר קטנים.
היהודים שמצבם הכלכלי היה מבוסס היו על פי רוב סוחרים בטקסטיל ובפירות.
טעטש הייתה עשירה בבוסתני תפוחים אותם ייצאו; כ-50 בתי אב התפרנסו ממטעי תפוחי העץ שבסביבה.
כמה יהודים היו בעלי אחוזות.
לקראת סוף המאה ה-19 היו בבעלות יהודים בטעטש בתי חרושת לריבה, לעיבוד עץ, לכימיקלים, וללבני-בניין, טחנות קמח, שני בתי מלון, בתי אירוח קטנים, מסעדות, בתי מרזח ומזנונים.
בתקופת השלטון הצ'כי היו לנוער שאיפות לרכישת מקצוע, המקצועות שלמדו בטעטש היו בעיקר חייטות וסריגה במכונה.
הגברים למדו חייטות והנשים תפירה.
סריגה במכונה למדו הן הנשים והן הגברים.
בין שתי מלחמות העולם נמשכו קשרי המסחר עם החלק הרומני של מחוז מרמרוש, לרבות קיש-טעטש, שם ישבו כ-11 משפחות יהודיות.
ענף התחבורה (עגלות וכרכרות) וכל המוסדות הפיננסים, מלבד הבנק הממלכתי, היו בידי היהודים.
בין בני הקהילה היו גם רופאים, עורכי-דין, רוקח אחד, כמה מהנדסים ופקידים.
גם מנהל חברת החשמל במקום היה יהודי.
אחרי האמנציפציה של יהודי הונגריה (1867) השתלבו היהודים גם בחיי החברה והציבור בעיירה.
ראש הקהילה, ישראל רוט, כיהן כסגן יושב ראש המועצה המקומית.
סגנו, ר' בנימין שמולוביץ ישב במועצה המקומית כנציג הקהילה היהודית.
בקבוצת הכדורגל המקומית היו צעירים יהודים.
הרב יעקב קליין - רבה הראשון, מונה בשנת 1851. בהמשך עבר לכהן כרבה של בילקה.
אשתו וילדיו נספו בשואת יהודי הונגריה, הוא ניצל כעובד כפייה והתגורר בסוף ימיו בטורונטו (חתניו הם האדמו"ר מפאפא הרב יעקב יחזקיה גרינוולד והאדמו"ר מסקולען הרב ישעיה יעקב פורטוגל).
כבר בהיווסדה של הקהילה היהודית בטעטש, הייתה התארגנות של היהודים כקהילה.
בכתב העת "יידשע שטימע" שהופיע במונקץ' יש עדות לבחירות לראשות והנהלת הקהילה.
ראשי הקהילה דאגו לענייני הדת, הפרנסה והרווחה של יהודי טעטש.
קהילת טעטש הייתה אורתודוקסית אך עם זאת רב גונית.
חברי הקהילה נמנו על חסידים ומתנגדים, מסורתיים ומודרניים, תלמידי חכמים ומשכילים.
מבחינה פוליטית הייתה הקהילה גם כן רב גונית, היו בה ציונים-אנשי המזרחי, אנשי הרבי מסאטמר והרבי ממונקץ' האנטי-ציונים וסוציאליסטים תומכי הבונד.
שפתם של חברי הקהילה הייתה יידיש, אבל רובם ידעו גם הונגרית, סלובקית ורותנית.
שירותי הדת התרכזו בשורה של מבנים ב"חצר הקהילה".
חצר זו הייתה מול בית הכנסת הגדול ושימשה גם כסמטת מעבר מהרחוב הראשי לרחוב פאטאפי, במיוחד לתושבים שגרו ברחוב פאטאפי ואשר רצו לקצר את דרכם.
על כן נקראה החצר בפי רבים "דאס מקוה געסל" כלומר "סמטת המקוה".
החצר כללה דירת שירות שבה גר אחד מעובדי הקהילה.
הבית היה בנוי מעצים ומחימר בסגנון הבתים הראשונים שנבנו בטעטש.
(בקיץ תש"ה הבית עדיין עמד אך הכל בתוכו היה הרוס).
חוץ מדירה זו היה מבנה ארוך ובו מספר חנויות ששימשו כאיטליזים כשרים, בית שחיטה לעופות, מקוה טהרה, וכן מבנה לתלמוד תורה שלא הוקם.
בימי מלחמת העולם השנייה כאשר הגיעו יחידות של צבא הונגרי, השלטונות החרימו את המבנים של האיטליזים ושל תלמוד התורה על מנת לאכסן בהם חיילים
את המקוה הפכו השלטונות הסובייטים לבית מרחץ ציבורי.
בית הכנסת הגדול נמצא ברחוב הראשי של טעטש.
הבניין בנוי מאבנים ובו אולם גדול וגבוה אשר בשטחו ניתן לשים 200 מקומות ישיבה לא בצפיפות.
האולם הזה נקרא " בית הכנסת הגדול" ובו התפללו בשבתות וחגים מרבית אנשי הקהילה, הראב"ד, הדומ"צ, השוחטים ומרבית חברי הנהלת הקהילה.
בימי חול התפללו בו בבוקר רק מניינים בודדים ואילו בערב התפללו בו כמעט כל אנשי הקהילה.
ליד האולם הגדול היו שני אולמות קטנים בהרבה ממנו- אחד מהאולמות נקרא "הבית כנסת הקטן" או "בית המדרש".
בבית הכנסת הקטן התפללו בימי החול מניין אחרי מניין החל מהשעה שהיה מותר להתעטף בטלית ותפילין ועד לשעה 10 בבוקר.
בשבתות וחגים התפללו בבית הכנסת הקטן בעיקר חסידי סיגט ובראשם האדמו"ר מטעטש הר"ר חיים טייטלבוים.
האולם הקטן השני שימש בשבתות וחגים כעזרת נשים לבית הכנסת הקטן ובימי החול שימש כמשרד של הנהלת הקהילה וכאולם ישיבות להנהלת ולמועצת הקהילה.
מעל לשני האולמות הקטנים- בקומה השנייה- היה אולם גדול אשר שימש כעזרת נשים לבית הכנסת הגדול.
בין בית הכנסת הגדול לקטן ועזרת הנשים שלו, היה פרוזדור הנקרא ביידיש "פאלוש".
בצידו הדרומי של הפרוזדור- חזית הבניין- ישנו שער הכניסה הראשי לבניין.
גם בצד הצפוני של הפרוזדור היה שער ודרכו יצאו לחצר בית הכנסת.
כמו כן פעלו כבתי תפילה הקלויז של חסידי ויז'ניץ, בית הכנסת של חסידי אנטונינא, בתיהם של ר' ישראל וויס ור' קלמן קרמר ומועדונים של ארגונים ותנועות שפעלו בעיירה.
בבית המדרש התפללו חסידי סיגט וסאטמר והם יסדו שם חברת משניות.
לחסידי ויז'ניץ היו קלויז וחברת משניות משלהם.
בנוסף היו בעיירה כמה בתי תפילה בבתים פרטיים.
מוסדות לשירותי חינוך, סעד, רווחה וחברה
ה"חדר" כמוסד חינוכי היה קיים בטעטש רק כאשר היו בקהילה כבר כמה עשרות של יהודים.
עד אז היו הילדים הולכים ל"חדרים" בקהילות רחוקות כמו ווערמעזיף.
מרבית ילדי הקהילה למדו ב"חדרים".
היו משפחות אשר ה"חדר" נראה להם כמוסד חינוכי ישן ולא שלחו לשם את ילדיהם.
מרביתן הביאו מלמדים פרטיים לילדיהם שלימדו אותם מספר שעות בכל שבוע בבתיהם.
מעטים היו שלא נתנו שום חינוך יהודי מסורתי לילדיהם (פחות מ-10 משפחות מתוך 500 משפחות יהודיות שהיו בטעטש ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה).
בסוף שנת ת"ש השלטון ההונגרי אסר על לימוד ב"חדרים".
בנוסף על הלימודים ב"חדר" היו הילדים לומדים בבית ספר ממלכי בהתאם לחוק חינוך חובה.
בתקופת השלטון האוסטרו-הונגרי למדו בבית ספר הונגרי שהיה משותף ליהודים ולגויים.
אולם לאחר מלחמת העולם הראשונה, כאשר קרפטורוס סופחה לצ'כוסלובקיה, ניתנה ליהודים אפשרות להקים בתי ספר כללים עצמאיים והם בחרו להקים בית ספר כללי יהודי בשפה הגרמנית.
בגיל מבוגר יותר נשלחו הבנים ללמוד בישיבות כדוגמת רומניה (ישיבת ויז'ניץ), סלובקיה (ישיבת נייטרא וישיבת פרשבורג) והונגריה (ישיבת פאפא וישיבה בבודפשט).
הבנות התחנכו בבית ובבית הספר המקומי.
חלקן למדו למודי יהדות במסגרת פרטית אחר הצהריים.
בנות ממשפחות מבוססות נשלחו לפנימיות.
בית הספר "תלמוד תורה" פעל בראשות ר' יחזקאל ליבוביץ'.
זמן מה הייתה גם ישיבה בטעטש בראשות הרב מאיר גרינוואלד.
ערב מלחמת העולם השנייה ניהל ר' לייב גליק מעין ישיבה בנוסח ליטא.
החברה עסקה כנהוג בקהילות ישראל ברכישת שטח האדמה לבית העלמין, בהחזקת בית העלמין ובטיפול בנפטרים כדי להביאם לקבר ישראל.
הכנסות החברה קדישא היו מדמי חברות חד פעמיים בסכום גבוה עם כניסת החבר לחברה וממכירת קרקעות לקברים.
חברות בחברה קדישא נחשב לכבוד רב.
חברה זו עסקה בעיקר באספקת תרופות ושירותי ריפוי לחולים נזקקים שלא עלה בידם לממן שירותים אלו.
מקורות מימון החברה נסמכו על עודף ההכנסות של החברה קדישא.
חברה זו פעלה בשני תחומים: לאפשר להורים דלי אמצעים לשלוח את ילדיהם ללמוד ב"חדר" ולשפר את תנאי הדיור של ה"חדרים" על ידי הקמת מבנה מיוחד ובו מספר חדרים מרווחים שבהם ישוכנו ה"חדרים".
מימון החברה נבע מתרומות של בעלי אמצעים בקהילה ומשתי מגביות בשנה.
חברה זו עסקה במתן תמיכות קבועות למשפחות נזקקות אשר התביישו לבקש סעד בגלוי.
לחברה זו היו תורמים קבועים החל מסכומים קטנים של כתר צ'כי בשבוע ועד סכומים גדולים יותר שנתרמו באירועים שונים.
חברה זו עסקה בעיקר באספקת בגדים לחורף לילדים ממשפחות נזקקות.
הכנסות חברה זו נבעו מקופות הצדקה שנקבעו בקירות בתי הכנסת בטעטש ומהכנסות העליות לתורה בתחילת השנה.
חברה זו פעלה בעזרה ליולדות ממשפחות נזקקות, החל מהתשלום למיילדת ועד אספקת המצרכים והציוד הנדרש ליולדת והיילוד.
כמו כן עזרה החברה בעריכת הסעודה שלאחר ברית מילה/הקידוש לבת.
כאשר יהודים רבים גויסו לצבא האוסטרו-הונגרי ומשפחותיהם נותרו ללא מפרנס, נפתח מפעל הזנה בו חולקו בימות החול במהלך החורף, ארוחות צהרים לילדים מחוסרי אמצעים.
מקורות המימון של מפעל זה נסמכו על מענקים ותרומות של מוסדות מקומיים.
מפעל ההזנה סייע ליהודים במהלך הכיבוש ההונגרי.
ההונגרים הטילו גזרות קשות על היהודים - הם שללו רישיונות עסקים וגייסו יהודים למחנות עבודה.
מפעל ההזנה היה צריך להתרחב ולתת עזרה לכל יהודי הקהילה.
מפעל זה חזר לפעול במשך כמה חודשים לאחר סיומה של מלחמת העולם השנייה עד שירד מסך הברזל על קרפטורוס.
מפעל הצדקה הגדול ביותר היה "הקמחא דפסחא" בראשו עמד ר' ישעיה אלעזר שטאל אשר מסופר עליו שגם כאשר התנועה ברחובות העיר הייתה מוגבלת ומסוכנת, לא היסס לצאת מביתו לאסוף מצרכים עבור הנזקקים הרבים בעיר.
נראה כי ראשית התנועה הציונית היא לאחר מלחמת העולם הראשונה כפי שאנו רואים ביישובים אחרים במרמורש, וכי מי שהחלה מפעל זה הייתה הקרן הקיימת לישראל.
אנשי טעטש הצביעו בבחירות לקונגרס הציוני ופעלו בעיירה תנועות "אגדות עזרא", "השומר הצעיר" (מאדר תרצ"ב), "ויצו", "החלוץ" (מקיץ תרצ"ב), "הליגה למען ארץ ישראל העובדת" ו"המזרחי" (מטבת תרצ"ג).
תקיפות יהודים בטעטש על ידי גויים התחילו כבר ב-1930, כאשר הצ'כים שלטו בטעטש.
בחמש השנים שלפני החורבן בשואה פעלו בטעטש כמה צוררים שפגעו ביהודים וזאת בזמן השלטון ההונגרי.
ואילו האוכלוסייה הלא יהודית- הונגרים ורותנים- עמדו מנגד ולא עשו דבר כדי להציל אפילו יהודי אחד מהרדיפות או לפחות להקל עליהם את הגזרות שהנחיתו עליהם.
מלבד הכומר של הכנסייה היוונית קתולית, אגרשי, אשר הטיף לבני עדתו (שהיו רובם ככולם רותנים בלאומיותם) לא לשתף פעולה עם הצוררים ברדיפת היהודים, אך בני עדתו לא שמעו לו ולפעמים אף פעלו נגד היהודים בצורה נמרצת יותר מההונגרים שהשלטון היה בידם.
היו אז צוררים רבים ליהודים אך בראש כולם עמד גארגאניי (גוידיץ') מאטיאש- אשר היה "הרשם הראשי של היישוב בטעטש" ומשפחתו השתייכה לכנסייה היוונית קתולית.
בנו, אוסקר היה חבר במפלגת "צלב החץ" ויעץ לאביו כיצד לפעול כנגד היהודים.
עם נסיגת צבא הונגריה מטעטש (בסתיו 1944) ברחו המשפחה יחד עם צוררים רבים נוספים להונגריה.
כמעט שנה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, בעקבות הסכם מינכן מספטמבר 1938 והסכם וינה מנובמבר 1938, נותקו חלקים מצ'כוסלובקיה.
שטחים מדרום סלובקיה ומקרפטורוס צורפו להונגריה, ואילו לאזור שבו שוכנת טעטש הוענקה ב-22 בנובמבר 1938 אוטונומיה רותנית בחסות הרייך השלישי.
השלטון הרותני, שבו היו היהודים נתונים לאיומי רצח מתמידים (ובדרך כלל נפדו בכופר), בא לקצו ב-15 במרץ 1939, כשההונגרים כבשו את האזור האוטונומי.
ממשלת הונגריה הפרו-גרמנית הגבילה את היהודים במוסדות החינוך וברישיונות עבודה ומסחר.
"אומז'ה" (החברה הסוציאלית המרכזית של יהודי הונגריה), סייעה לחסרי פרנסה.
גילויי אנטישמיות מילולית ופיזית היו לתופעה יומיומית בטעטש.
בקיץ 1940 סופחה להונגריה גם טראנסילבניה, וקיש-טעטש בתוכה.
השמדת יהודי הקהילה במהלך המלחמה התרחשה בשלבים.
מי שלא החזיקו באזרחות הונגרית גורשו כבר ביולי 1941 לאוקראינה ונרצחו בידי הנאצים ועוזריהם המקומיים; מטעטש גורשו כעשר משפחות יהודיות לקמנץ פודולסק באוקראינה, ושם נרצחו בידי הגרמנים.
משנת 1941 גויסו גברים יהודים בני 48-18 לפלוגות עבודה של הצבא ההונגרי והועסקו בביצורים ובבניית שדות תעופה צבאיים.
היו ביניהם עשרות יהודים מטעטש.
רובם נספו על אדמת אוקראינה בקור וברעב, או נהרגו בשדות המוקשים.
רבים נרצחו בידי חיילים הונגרים.
בימי ממשלת קלאי הייתה רגיעה יחסית ברדיפת היהודים, אם כי גיוס הגברים נמשך.
ב-5 באפריל 1944 חויבו היהודים לענוד טלאי צהוב ואחר כך נושלו בהדרגה מנכסיהם.
במאי 1944 רוכזו רוב יהודי האזור (כ-8,000) בגטו מאטסלקה.
מנהיגי קהילת טעטש הצליחו לשכנע את חברי המועצה המקומית שלא לשלוח את היהודים אלא להקים גטו בטעטש.
ניסיון להכריז על התפרצות מגפת טיפוס בקרב היהודים כדי למנוע את ריכוזם בגטו סוכל בידי מזכיר המועצה הנאצי, אבל ביצוע הגזירה התעכב כעשרה ימים.
יהודי טעטש והסביבה רוכזו בבתי היהודים.
בהיעדר מקום שוכנו היהודים גם בעליות גג, במרתפים, במחסנים וברפתות.
בנוסף לרעב ולצפיפות בגטו המשיכו קלגסים הונגרים להתעלל ביהודים.
ניסיונות בריחה מהגטו נכשלו בגלל עוינות התושבים.
רק כמה יהודים הוסתרו בידי רותנים וניצלו בזכותם.
הממשלה הנאצית פרסמה צו על פיזור ארגוני הקהילות של היהודים והקמת "מועצת יהודים" (יודנראט).
ביצוע הצו בטעטש נקבע ליום האחרון של פסח תש"ד.
בדיוק כאשר קהל המתפללים בבית הכנסת הגדול בטעטש עמד להתפלל תפילת מוסף של החג, הופיע פקח של המועצה המקומית והזמין את ר' ישראל וייס ראש הקהילה לבוא בפני הרשם הראשי של המועצה, מפקד הז'נדרים ועוד כמה נאצים ידועים.
ר' ישראל וייס נצטווה מיד לארגן את "מועצת היהודים" ולהיות ראש היודנראט.
ר' ישראל וייס גילה אומץ לב וסירב לקבל את דרישתם.
כמה מן הנוכחים הראו לר' ישראל את נחת זרועם אולם הוא עמד בדיבורו.
לבסוף שחררו אותו ומינו את יעקב רוט לעמוד בראש היודנראט.
אנשי הגטו נשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ בחודש סיון תש"ד.
ב-ב' בסיון תש"ד (24 במאי 1944) נשלחה קבוצת יהודים מגטו טעטש למחנה ההשמדה אושוויץ על אדמת פולין.
ביום ז' בחשוון תש"ה (24.10.44) הגיעו לטעטש חיילי הצבא האדום יחד עם חיילי הלגיון הצ'כי ושחררו את טעטש מעול הנאצים.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ושחרור מחנות הריכוז בגרמניה, ביקשו רבים מהשורדים לחזור למקומות מהן גורשו על ידי הנאצים.
אלו שהוחזרו מהונגריה הוחזרו מהמחנות לבודפשט ומשם הופנו על ידי המוסדות שטיפלו בפליטים אל המקומות שאליהם רצו להגיע.
כך שבחודשי הקיץ תש"ה (1945) עברו דרך בודפשט שיירות רבות של פליטים וביניהם גם יוצאי טעטש.
באחד הימים של יולי 1945 פגשו כמה מיוצאי טעטש בבודפשט את גארגניי (גוידיץ') אוסקר הצורר ומסרו אותו למשטרת בודפשט בתוספת תלונה על פעילותו הנאצית בטעטש.
אך לאחר החקירה הוא נעלם מטעטש ולבסוף נסגר המשפט נגדו עקב החנינה הכללית שניתנה לפשעים מסוימים של הנאצים.
היהודים שחזרו היו כאלה ששרתו בפלוגות העבודה שמוקמו באזור.
רוב החוזרים נשארו לזמן קצר ומיד עזבו את המקום.
לקראת ראש השנה תש"ו התקבצו בטעטש כמה עשרות משורדי הקהילה, ניקו את בית הכנסת הגדול ותכננו לחדש את התפילה ולארגן את הקהילה בטעטש מחדש.
תקוותם נגוזה תוך זמן קצר כאשר ירד מסך הברזל על קרפטורוס והשלטון הקומוניסטי החרים את בניין בית הכנסת הגדול והפך אותו לאולם ספורט והתעמלות.
השלטון הקומוניסטי לא אפשר ליהודים לחדש את ארגון הקהילה.
בניין "תלמוד תורה" שימש את משרדי הקואופרטיב הממשלתי והמקווה נעשה לבית מרחץ.
היהודים התפללו בכל פעם בבית אחר.
בעיר היה שוחט ופעל מטבח ציבורי כשר.
היהודים המעטים שנותרו במקום גדרו את בית העלמין.
בשנות השבעים המוקדמות עלו רוב יהודי טעטש לישראל.
בשנות השמונים שוקם בית העלמין בתרומת ר' אהרן מגיד מטעטש, שחי בארצות הברית.
באותה עת עדיין חיו שישה יהודים בעיירה, כולם בעמדות ציבוריות בכירות, אך לא ניהלו אורח חיים יהודי.
כאשר ברית המועצות הרימה את מסך הברזל ואפשרה ליהודים לצאת משטחה, עזבו מרבית היהודים את טעטש, מהם עלו לא"י ומהם היגרו לארצות הברית .
בטעטש נשארו רק יהודים בודדים ובשנת 1990 היו בטעטש רק 2 משפחות יהודיות- משפחתו של אהרון אושר ומשפחתו של שמואל זליקוביץ'.
בתוך אוכלוסיית טעטש עוד נשארו שונאים ליהודים שלא יכלו לסבול את נוכחות היהודים בטעטש והחליטו לרצוח את אהרון אושר ורעייתו.
קהילת יהודי טריפולי שבלוב התקיימה מהעת העתיקה ועד לאמצע המאה ה-20, כאשר בעקבות אירועי אלימות מצד תושבי המקום, עזבו אחרוני בני הקהילה את העיר.
העדויות הראשונות על קיומן של קהילות יהודיות מבוססות בשטחי לוב המודרנית הן מן התקופה ההלניסטית, אולם יש רגליים להשערה כי יהודים התיישבו בלוב עוד קודם לכן, בעקבות גלות אשור או גלות בבל, ובקרב הקהילה יש אף מסורת כי ראשית הגעת סוחרים למקום יחד עם הפיניקים.
לאורך ההיסטוריה ידעה הקהילה היהודית בלוב עליות ומורדות על פי אופיים של הכובשים הרבים ששלטו בלוב.
היהודים שהתגוררו בערי החוף טריפולי, בנגזי וקירני לעיתים הושמדו או הוגלו.
חלק קטן מהיהודים נדחקו מפנים המדינה לאזורים מדבריים על מנת לשמור על יהדותם.
על קיום קהילה יהודית בטריפולי במאה ה-7 ידוע מעדויות היסטוריות שונות.
בין היתר הורה להפוך את בית הכנסת של קהילת טריפולי למסגד.
בשנת 1175 לערך ביקר בעיר בנימין מטודלה והוא מספר על רעידת אדמה שפגעה ברבים מתושבי העיר.
בתקופת שלטון הממלוכים, ביקר בעיר רבי אשתורי הפרחי, שתיארה כ'עיר גדולה'.
לאחר גירוש ספרד באו לעיר יהודים ממגורשי ספרד והקהילה גדלה.
במאה ה-17 משה בוג'אנח היה בין ראשי הקהילה.
הקהילה היהודית בטריפולי התרכזה בשתי שכונות: השכונה הגדולה והשכונה הקטנה
בשנת 1868 נשרף בית הכנסת צלאת בן שאיף שהוקם מחדש לאחר מספר שנים.
בעקבות החדירה האירופית ללוב נפתחו בטריפולי בתי ספר איטלקיים ב-1876 לבנים, על ידי ג'יאנטו פאג'י, וב-1887 לבנות, על ידי בארולינה נונס-ויס; ב-1880 נפתחו בתי הספר הטורקיים בפני היהודים; ב-1890 כי"ח מקימה רשת חינוך; ב-1893 נוסד "יגדיל-תורה", שפתח שעריו ב-1904 ב"תלמוד-תורה" ב"דאר אסרוסי", ובמקביל "תלמוד תורה" בבנגזי.
עם הכיבוש האיטלקי ב-1911 התרחבה רשת החינוך האיטלקית בכל לוב.
בטריפולי "תלמוד תורה" חידש את לימודיו, נפתח בית הספר האיטלקי-יהודי "פייטרו וורי" (בהנהלת אמה פולקו), בתי הספר האיטלקיים "סקואולה רומא" ו"טומזאו", וכן בית הספר של כי"ח.
ביוזמת התנועה הציונית נפתח בי"ס העברי באחד מאגפי "פייטרו וורי" (בהנהלת יעקב פרג'ון), שבו למדו רוב תלמידי הקהילה ותוכנית הלימודים שלו הייתה על פי המתכונת הארצישראלית.
כמו כן, נפתחו הלימודים העל-יסודיים: בית הספר התיכון האיטלקי – Liceo, בתי"ס מקצועיים – טכניים ומסחריים איטלקיים, בי"ס טכני עברי, בי"ס תיכון מקצועי לבנות, וישיבת "נווה שלום-אוצר התורה" (שהייתה בעצם בי"ס תיכון עברי).
משנות ה-20 של המאה ה-20 ועד העלייה הגדולה, התיאטרון היהודי בלוב קנה לו יותר ויותר אחיזה רחבה בציבוריות היהודית, בתנועות הנוער הציוניות ובבתיה"ס העבריים ברחבי לוב.
התיאטרון היווה לא רק כלי בידורי, שלעיתים מילא תפקיד בהעלאת המורל בעיתות אופל וצוקה, כי אם גם ובעיקר אמצעי חינוכי-תרבותי ולהחייאת השפה העברית, להפצתה ולהנחלתה.
הוא גם שימש מכשיר לגיוס כספים, לקיום הפעילות הציונית, לתרומות לקק"ל ולמוסדות שונים בא"י.
ההצגות והמחזות נכתבו ובוימו על ידי בוגרי ומדריכי התנועה הציונית, מנהלי ומורי בתיה"ס, השליחים מא"י והחיילים הארצישראליים.
הם גם היו המנצחים, הכוראוגרפים, התפאורנים והאחראים על התלבושות והאביזרים.
כל אלה, אשר נטלו חלק בהפקה ובמשחק, בוגרים, נערים וילדים היו על טהרת ההתנדבות, עם תחושת שליחות עילאית.
ההצגות היו בנושאים שונים ומגוונים, תנ"כיים, מועדי ישראל, לאומיים, ציוניים, ארצישראליים, אקטואליים וכלליים, שהעבירו מסרים שונים, החדירו את התודעה הציונית וחשפו בפני הקהל פרקים חשובים בתולדות העם היהודי וא"י.
הצגות, כמו: יוסף ואחיו, יעקב ועשו, שאול ודוד, דוד וגולית, בת יפתח, יהודית והולופרניס, אסתר ואחשורוש, יהודה המכבי, בר-כוכבא, החלוץ הקטן, מחורבן לבנין, תל-חי, ביקור בא"י, פעמי משיח, עברית חיה, הכינור (לחנה סנש), נס המרד (של גטו ורשה), הפרידה, ועוד רבות אחרות.
ההצגות והמחזות הוצגו בעברית, בטריפולי בהנהלתם של עמישדי גואטה, האחים סמבירא, השליח יאיר דואר ואחרים.
הדפינה (החמין) ー עשוי ממגוון של תבשילים, קדרות ונזידים, עם "בזארת הדפינה" (תוספות שונות, כמו ביצים קשות, "מסראן מחשי" ー מעי ממולא, "קוקלה" ー כופתת סולת עם בשר ושומן, וכו').
צ'רשי (מוכר כתרשי) ー תוספת לקוסקוס, משמעות המילה היא "מחית".
עריסה – תבשיל לימים קרים, המבוסס על בישול איטי של חיטה, בשר ושומן ברוטב.
בין דמויות הקהילה ניתן למנות את הרב יאנה, הרב פריג'א זוארץ, רבי אפרים עטייה, ועוד רבים.
לדוגמה שלמה (מומו) תשובה, היה בעל בית דפוס בלוב ובישראל, נמנה עם בכירי החוג הדרמטי של "מכבי טריפולי".
הוא סייע בבחירת ההצגות, שרובן היו בנושאים תנ"כיים, כמו: יוסף הצדיק, אסתר ואחשורוש, יהודית והולפרניס, בכתיבת התמליל, שרובן הוצגו בערבית מדוברת, השזורה באמרות כנף בערבית ספרותית, ובבימוי ההצגות ובהכנת התפאורות והתלבושות, וגם כשחקן.
אחד מהתפקידים הבכירים והמורכבים, ואולי החשוב ביותר, שמומו מילא היה ראש אורחת הישמעאלים, בהצגה יוסף הצדיק.
תפקיד, שמילא בכישרון רב, וליווה אותו כל ימי חייו.
נחשב לאישיות מיוחדת במינה: ציוני נלהב וקנאי למסורת ולמנהגי העדה; מלא חוכמת-חיים וידע רב; בעל יוזמה ונמרץְ; טוב לב ואוהב הבריות; צנוע ועניו; עדין נפש ונעים הליכות.
בשנת 1911 נכבשה לוב על ידי איטליה.
בתחילה ידעו היהודים עידן של פריחה תרבותית וכלכלית, תוך שהם מהווים גשר בין האוכלוסייה המקומית למוקדי הכלכלה האיטלקיים.
בתקופה זו התגבשו המוסדות הקהילתיים, נוסדה התנועה הציונית, הוקמו תנועות נוער ציוניות ומוסדות חינוך עבריים והחלה תחיית השפה העברית.
בשנות ה-30 פיתח השלטון הפשיסטי מדיניות שנתפשה על ידי היהודים כאנטישמיות.
מדיניות זו כללה חובת נוכחות בבתי-ספר בשבת, פתיחת חנויות בשבת ובשנת 1938 החלת "חוקי גזע".
בשנת 1940 הצטרפה איטליה למלחמת העולם השנייה לצידה של גרמניה הנאצית ולוב הפכה לאחת מזירות המלחמה, שבה ריחפה מעל ראשי היהודים אימת "הפתרון הסופי"; בנוסף לפגיעה קשה מהפגזות והפצצות בעלות הברית, ובקרבות בקו החזית.
אך סבלותיהם החמירו בשל אכיפת "חוקי הגזע" ותקנות מחמירות נוספות, גיוס לעבודות כפייה, מאסרים והוצאות להורג, עקירת אוכלוסין, גירוש לתוניסיה והגליה לאיטליה, שממנה הועברו חלקם למחנות הריכוז הגרמניים אינסברוק-רייכנאו וברגן-בלזן.
רוב יהודי קירנאיקה (אזור החוף המזרחי של לוב) הועברו למחנה הריכוז בג'אדו בתנאים קשים, שהביאו למות כרבע מהם.
במהלך המלחמה, שבה נספו כ-700 מיהודי לוב, התרחש המפגש המרגש בין יהודי לוב לבין החיילים הארצישראליים בצבא הבריטי.
יהודי לוב זקפו את קומתם למראה החיילים העטורים במגיני דוד.
גם החיילים הארצישראליים חשו כי התגשמה מטרת התנדבותם והיא הצלת יהודים במרחב הכיבוש הפשיסטי-נאצי.
הם גם סייעו בשיקום הקהילה ובחידוש והעצמת החינוך העברי, שהפך להיות על-פי המתכונת הארצישראלית.
הסימנים הראשונים להתקרבות מלחמת העולם השנייה הורגשו בטריפולי כבר בשנת 1936, כאשר נודע על הקמת ה"ציר" רומא–ברלין.
שלב שני בתהליך חל עם פרסום "מנשר הגזע" הפשיסטי ביולי 1938, והחלתם של חוקי הגזע באיטליה, בספטמבר 1938.
עוד בטרם הוחלו חוקי הגזע בלוב הייתה לפרסומם באיטליה השפעה פסיכולוגית שלילית על יהודי טריפולי, ובמיוחד על אלה בעלי האזרחות האיטלקית, שלא ציפו לכך שמדינה "תרבותית" כמו איטליה תפלה אותם לרעה משאר אזרחיה.
על אף החוקים, תמיד נמצא באיטליה מקלט לפליטים יהודים מאירופה שברחו מגזרות הנאצים, וגם בטריפולי מצאו פליטים יהודים מאירופה מקלט.
החל משנת 1940 פעל במקום הארגון האיטלקי DELASEM שסייע לפליטים יהודים.
גורם חשוב לא פחות ביישומם האיטי והמתון של חוקי הגזע בלוב היה אישיותו של המושל האיטלקי, איטלו באלבו.
אף על פי שבאלבו הקפיד על הפעלתן של גזירות השבת שכן בהן ראה צורך חיוני - שמירה על רמה מסוימת של הכנסות הממשלה מן המגזר המסחרי - הרי שבשאלת האנטישמיות והגזרות שנבעו ממניעים לא כלכליים אלא מתפיסה גזענית, הייתה התנגדותו נחרצת.
יחסו של באלבו מנע את הפעלתם של חוקי הגזע בלוב, עד מותו בתאונה ביוני 1940.
למרות הגורמים שמיתנו את האנטישמיות האיטלקית בלוב, הביאה השתלשלות נסיבות המלחמה להחמרת הרדיפות ואף להגליית קבוצת יהודים למחנות ריכוז באירופה.
הרדיפות הראשונות לאחר חוקי הגזע
באוקטובר 1938 הוחל ביישומם האיטי של אחדים מחוקי הגזע, שאפילו באלבו לא הצליח למנוע את הפעלתם.
החוק הראשון אסר על יהודים בעלי אזרחות זרה לגור באיטליה או בלוב.
חוק זה התכוון לפגוע בעיקר בפליטים יהודים מאירופה שנמלטו מגזרות הנאצים.
חוק שני הטיל נומרוס קלאזוס על ילדי יהודים בבתי הספר הציבוריים, היסודיים והתיכוניים כאחת.
חוק שלישי אסר על יהודים לכהן במשרות ציבוריות.
מיד פוטרו בטריפולי 46 יהודים שהועסקו במשרות ציבוריות.
משפחות מבוססות איבדו את מטה לחמן, ואלפי תלמידים יהודים נשארו ללא מסגרת לימודית.
על מסמכים רשמיים כגון תעודות זהות הוטבעה חותמת "יהודי" ובעיתונות המקומית רבו המאמרים הגזעניים.
צעירים איטלקים ביזו יהודים ברחוב ושרקו אחר נשים יהודיות.
נתרבו גם תקריות האלימות - תקיפת יהודים בשוק ויידוי אבנים לחנויות ובתים.
ככל תושבי טריפולי גם היהודים נפגעו עקב הפעילות המלחמתית, במיוחד בהפצצות בעלות הברית.
ארבעה בתי כנסת בעיר נהרסו כליל, ואחרים ניזוקו.
בית העלמין היהודי שעקב מיקומו שימש להצבת סוללות נגד מטוסים, נפגע קשות וכמה מן הקברים נבזזו.
יהודים רבים נמלטו מן העיר לערי השדה ולכפרים הערביים בסביבה, שם נאלצו לשכור מן הערבים מגורים במחירים מופקעים.
החל משנת 1938 הורגשה בטריפולי ובלוב נוכחות גרמנית, ואולם, חיילים גרמנים במדים שנשלחו כסיוע צבאי על פי בקשת איטליה נראו בטריפולי רק לאחר נחיתת הגרמנים בעיר, ב-12 בפברואר 1941. נוכחותם צוינה במצעד צבאי ברחובותיה הראשיים של הבירה, מצעד שכל התושבים חויבו לחזות בו.
באותו יום נצטווה הרב הראשי של לוב, אלדו לאטס, למסור את מפתחות המועדונים הציוניים ה"מכבים" ו"בן יהודה".
אנשים בדרגים הרשמיים ופקידים נאצים הפעילו לחץ בלתי פוסק על השלטונות האיטלקים להחמיר את המדיניות היהודית המתונה מדי לטעמם.
בראשית שנת 1941 נשלל המונופול על הסחר הסיטונאי מיהודי טריפולי.
אבל בשטח לא ניתן לשנות בן לילה את הסדר הכלכלי בלוב - בפועל נשארו יהודים בעלי עסקים.
שלא כמו באירופה היחס האישי של גרמנים ליהודים בטריפולי ובלוב היה ענייני ועסקי.
הגרמנים הזדקקו לשירותים המסחריים והמקצועיים של היהודים במקום.
דווחו מקרים אחדים של התאכזרות, שוד ופגיעה ביהודים בידי חיילים גרמנים.
אך לרוב כאשר גרמני נכנס לחנות יהודית הוא התנהג באדיבות.
יתרה מזאת, חיילים אהבו לקנות בחנויות יהודיות ובתי עסק יהודים.
הדבר הביא להתפשטות שמועה שאמרה שהתנהגותם הייתה חלק ממדיניות גרמנית מתוכננת - לקנות את כל סחורות היהודים, לרוקן את החנויות שלהם ולהשאיר בידיהם כסף נייר חסר ערך, כדי לשבור את הבסיס הכלכלי היהודי בלוב.
באביב 1942 הורע גורל יהודי לוב באופן משמעותי.
נרמז בחוק שהיהודים נחותים לא רק לעומת האזרחים האיטלקיים אלא גם לעומת הילידים המוסלמים.
על פי חוק אחר החלה "אריזציה" של רכוש יהודי.
על היהודים נאסר לבצע עסקאות בנכסי דלא ניידי ובמפעלים חקלאיים.
כמו כן נאסר על היהודים ליהנות מכל זיכיון שמקורו ברכוש מדינה – חקלאות, יערות, מחצבים, אשראי, ביטוח, תובלה ושייט.
נאסר על היהודים להיות חברים באגודה שיתופית ולפרסם פרסום שתוכנו אינו דתי.
בעקבות חוקי האריזציה הייתה מנת השפלתם היומיומית של היהודים המעורים בתרבות האיטלקית טריפולי גדושה אף יותר מזו של אחיהם באיטליה.
במיוחד גברו השפלות בזמן האנדרלמוסיה שגרמו הפצצות בעלות הברית.
הפשיסטים התנכלו ליהודים ברחוב העליבו אותם בכינויי גנאי ודחפו אותם.
כאשר יהודים ניסו לעשות את דרכם ברכבת כדי להימלט מן ההפצצות הם הורדו בכוח מהרכבת בטענה שהם מסריחים.
הגזרה השנייה שגזרו האיטלקים ב-1942 הייתה הגליה והטלת עבודת כפייה.
עקב החלטתו של מוסליני שהיהודים הם גורם בלתי אמין מבחינה ביטחונית, במיוחד אלה מבניהם שהיו בעלי נתינות אויב.
בטריפולי ובסביבתה נפגעו בעלי האזרחות הבריטית והצרפתית שהוגלו יחד עם יהודי קירנאיקה.
בעלי הנתינות הלובית נשארו במקומם ונאלצו לספק עובדים לעבודות כפייה בסביבה, רובם הגדול נשלחו למחנה.
מתוך כ־300 יהודים בעלי אזרחות בריטית בלוב, היו כ־200 היו תושבי טריפולי.
הם הוגלו כיוון שהיו נתינים של מדינת אויב.
כבר בסוף ינואר 1942 הם נשלחו לנאפולי באוניות משא מזוהמות וללא רכוש וללא ציוד של ממש, מבלי שסיבות הגירוש והיעד הובהרו להם.
באיטליה פוזרו בעיקר לשלושה מחנות - ארצו, צ'יוויטלה דל טורונטו ובניו א רילולי.
במחנות האלה שוכנו היהודים שהיו בעלי אזרחות בריטית.
המחנות היו במבני ציבור, בבתים פרטיים גדולים, בקבוצות גדולות עד 100 איש ובצפיפות רבה, אולם בלי להפריד את המשפחות.
המחנות נמצאו בדרך כלל במקומות מבודדים ולא כולם היו מגודרים.
המשגיחים היו בעיקר שוטרים איטלקיים מעובדי המדור לביטחון ציבורי, היציאה מן המחנות הייתה אסורה.
תנאי החיים היו נסבלים, העצורים קיבלו חבילות מזון מן הצלב האדום ולכן תזונתם הייתה משופרת לעומת זו של שכניהם במחנה - נתינים זרים אחרים, חלקם יהודים, בריטים, הודים, רוסים ופולנים.
הקשרים עם הקבוצות האחרות היו טובים, ויחד עם יהודי פולין פתחו בית ספר לכ-25 ילדים בכיתות א-ה.
מחנות אלו נשאו אופי של מחנות מעצר ומעבר יותר מאשר של מחנות ריכוז.
יהודי לוב לא חויב לעבוד.
סבלם נבע בעיקר בשל ההגליה לסביבה זרה, מהצפיפות, ממזג האוויר האירופי- במיוחד בחורף, מהגבלות התנועה ומחוסר הידיעה מה ילד יום.
עם זאת, בזכות המגע השוטף עם תושבי הסביבה היו יהודי לוב מעודכנים בחדשות המלחמה.
עם תפיסת השלטון באיטליה בידי גרמניה ב-8 בספטמבר 1943 הורע מיד מצב היהודים במחנות אלה.
ב-28 באוקטובר 1943 נלקחו הגברים ממחנה צ'יוויטליה דל טורונטו בידי האס אס למחנות קורצ'טה וקייטי לעבודות ביצורים בקו החזית ליד הנהר סאנגרו.
העבודה נמשכה מבוקר עד ערב.
כאשר החלו התקיפות מן האוויר הוחזרה הקבוצה לצ'יוויטליה דל טורונטו ברגל.
בינתיים בינואר 1944 הועברה קבוצה אחת מיהודי צ'יוויטליה דל טורונטו למחנה ברגן בלזן.
יתר היהודים הועברו בערך באותו זמן למחנה ריכוז איטלקי בפוסולי די קארפי.
במאי 1944 הועברו גם הם לגרמניה לברגן-בלזן.
למחנה זה הועברו גם היהודים האסורים בארצו וכמה אסירים יהודים ממחנה פרמונטי שבדרום איטליה.
האחרונים הגיעו לשם עוד ב-1940 לאחר שאחד מבני המשפחה נחשד בריגול ונאסר.
כ-370 יהודים בעלי נתינות בריטית מלוב שולחו למחנה ברגן-בלזן שבצפון גרמניה.
הם עברו לשם בארבעה טרנספורטים, הראשון צ'יוויטליה דל טורונטו; השני והשלישי מפוסולי די קארפי; ואחד מארצו.
הטרנספורט הראשון הגיע בינואר 1944 והאחרון באוגוסט 1944. רובם המכריע הועברו בנובמבר-דצמבר 1944. מחנה ברגן-בלזן הוקם ב-1943 כדי לשמש מחנה זמני לקבוצות של יהודים אירופאים שיועדו להחלפה באזרחים גרמנים שהיו כלואים בגבולות האימפריה הבריטית.
למחנה הגיעו יהודים מארצות שונות: פולין, צרפת, רומניה, הונגריה, הולנד; וגם יהודים בעלי דרכונים בריטיים או דרום-אמריקאיים.
דרי המחנה לא חיו כקבוצה הומוגנית תחת חוקים אחידים המחייבים את כולם.
מחנה ברגן-בלזן היה מחולק למספר אגפים מופרדים זה מזה בקפידה, וביניהם חצצו גדרות תיל.
ה"מחנות בתוך המחנה" טופלו בצורה שונה זה מזה ובכל אחד מהם שררו תנאים שונים.
האגף הגדול ביותר בסוף שנות 1944 היה "מחנה הכוכב" שנקרא כך משום שתושביו נאלצו לשאת את הטלאי הצהוב.
שם גרו כ-1,400 יהודים ממדינות שונות.
הגברים והנשים שוכנו במדורים נפרדים, אך המשפחות הורשו להתאחד במשך היום.
כבר במהלך 1944 היו מנות המזון זעומות, וכל יושבי "מחנה הכוכב", אף הזקנים ביותר, חויבו לעבוד.
פלוגת העבודה הגדולה ביותר הייתה "פלוגת הנעליים".
על העובדים היה לפרום נעליים ישנות שהובאו ממערב גרמניה, לגזור ולמיין את העור שעוד היה ניתן לשימוש.
פלוגות עבודה נוספות הועסקו בניסור גזעי עצים ביערות באזור, בעבודות תיעול וחפירה במחנה ובקרצוף סירים במטבח.
נוסף על העבודה הקשה סבלו מהתעללות ואכזריות של חיילי האס אס במקום.
מחנה שבו היו תנאים טובים בהרבה היה "מחנה הנייטרליים" שבו גרו יהודים בעלי נתינות של מדינות נייטרליות כמו ספרד, פורטוגל, ארגנטינה וטורקיה.
היה גם "מחנה מיוחד" ו"מחנה ההונגרים" ששהו בו 1,683 היהודים מרכבת קסטנר.
קבוצת יהודי לוב בברגן-בלזן שמרה על ליכוד פנימי, ויחסית לאסירים אחרים במחנה היה מצבם טוב יותר, לפחות בהתחלה.
זאת משום שהגיעו ממחנות הכליאה באיטליה ועדיין היו בידיהם שאריות של חבילות המזון שקיבלו מן הצלב האדום מתוקף היותם נתיני בריטניה.
מידת סבלם של יהודי לוב במחנה הייתה תלויה בעיקר בשני גורמים: אורך השהות במקום, והאגף שבו נמצאו.
תנאי המחנה, שהיו סבירים בראשית 1944 כאשר הגיעו היהודים אליהם, הידרדרו לקראת סוף 1944, עם עזיבתם.
בסוף 1944 הפכו את התנאים במחנה לגיהנום ממש.
גוויות של עשרות אלפי אנשים שמתו מרעב, תשישות וטיפוס הבהרות היו מוטלות חודשים ארוכים ללא קבורה.
היו קבוצות מלוב ששהו במקום רק שבועות מספר, והיו שנשארו עד נובמבר 1944 ואף עד ינואר 1945. חלקם נמצאו באגף "המיוחסים" שבו לא הופרדו משפחות ולא התעללו באסירים; וחלקם שוכנו ב"מחנה הכוכב" שהיה מלכתחילה צפוף, הגברים הופרדו מהנשים והייתה התעללות מתמדת של אנשי האס אס.
סבלם של יהודי לוב נבע גם מכך שהיו נטע זר באירופה.
הם לא היו מורגלים בתנאי מזג האוויר החורפי המושלג.
וחשו עצמם מבודדים מאוד עקב מוצאם ושפתם.
לראשונה נקלעו לחיים בצל המשרפות כיוון שהיו עדים להגעתם של אסירים מאירופה שהיו מגיעים מדי פעם ואחר כך נעלמים בהישלחם למזרח להשמדה.
התקשורת של יהודי לוב עם יהודים אחרים במחנה התנהלה בעברית.
בקיץ 1963 התחולל אירוע מזעזע שטלטל עמוקות את הקהילה היהודית והזכיר לה עד כמה היא פגיעה.
באירוע זה נרצח ח'לפאלה נחום בביתו בטריפולי.
נחום היה יהודי ידוע מאוד בלוב.
המשטרה סירבה להאמין כי מדובר בערבים שרצחו והאשימו את היהודים.
לאחר זמן הותקף עוד יהודי מהקהילה, רק אז פעלה המשטרה ותפסה כנופיה המורכבת מעשרה ערבים האחראית גם לרצח של נחום ולפגיעות נוספות.
מדי פעם אף התערבה הממשלה כדי להגן על היהודים מפני תקיפות גופניות.
ב-1967, במקביל למשבר בין ישראל למצרים, נפתח בטריפולי "שבוע פלסטין" במטרה לשחרר את פלסטין וזאת בהיתר הממשלה ובאישור המלך.
מה שהתחיל בהפגנות הפך עד מהרה להתנפלות המונית על יהודים ועל רכושם.
האימהות הספיקו להוציא את ילדיהם מבתי הספר כדי שלא יפגעו וחנויות של יהודים הועלו באש.
המשטרה לא הצליחה להשתלט על המצב והוכרז מצב חירום.
באותו יום נהרסו למעלה מ-60% נכסים יהודיים קהילתיים ופרטיים.
לפחות עשרה יהודים נהרגו ורבים נפצעו.
לאחר הפרעות היהודים חיו בפחד תמידי, הסתגרו בבתיהם וסבלו מחוסר מוצרי יסוד.
בית הכנסת 'בית אל' שהכיל בתוכו עשרה ספרי תורה מהודרים ומקושטים בכסף ובשנהב וכן מאות ספרי קודש ותשמישי קדושה נשרף כליל באותו יום של הפורענות.
לנוכח המצב הקשה החלה הממשלה לספק ליהודים תעודות מסע ו"אישורי העברה אווירית".
הפינוי בוצע בתנאים קשים באמצעות טיסות שכר שאורגנו על יד ממשלת לוב וחברת אליטליה.
היהודים חשבו שהיעדרותם היא זמנית עד שהרוחות יירגעו, אך בפועל החרימה הממשלה את החנויות השייכות ליהודים על כל תכולתן.
יהודי טריפולי הובאו ברובם ללאטינה.
בשנים הבאות, הצליחו כמה יהודים לחזור לטריפולי לביקורים חטופים במטרה להעריך את אבדותיהם ולקבוע מה עדיין יכלו להציל.
ב-1 בספטמבר 1969, בעת שהמלך אידריס שהה בחוץ לארץ, ארגן מועמר קדאפי, בעל דרגת סגן בצבא לוב, הפיכה צבאית.
בעיתון 'אל-ראיד', שהפך בהמשך לעיתונה הרשמי של הממשלה החדשה, פורסם מאמר, תחת הכותרת "דעת הקהל", שקרא לממשלה להחרים את נכסי היהודים שעקרו לאיטליה ולהחזיר אותם לעם.
בנוסף הייתה במאמר דרישה מהמועצות העירוניות בטריפולי, בנגאזי ושאר הערים לחלל את בתי הקברות היהודיים ולהשליך את גופותיהם לים.
ואכן, משטר קדאפי חוקק חוקים חדשים שיאפשרו לו לקחת חסות על כל הרכוש היהודי שנשאר.
ארבעת בתי הקברות היהודיים בטריפולי הוחרבו ועליהם נבנו בניינים, מבלי לאפשר פינוי של עצמות הנקברים.
ארבעים וארבעה בתי כנסת בטריפולי הפכו למסגדים.
מעשה זה מחק לצמיתות את עברה היהודי של לוב.
טלז היא אחת הערים העתיקות בליטא, והיא שוכנת בצפון-מערב ליטא.
ישיבת טלז היא מעוז התפארת של העיר ובזכותה זכתה העיר לפרסום בקרב מאות עסקנים ורבנים שקיבלו הסמכה בישיבה.
הישיבה נוסדה ב-1875 על ידי שלושה רבנים מקומיים ומאז התפתחה ושגשגה.
לאחר מינויו של ר' אליעזר גורדון לראש הישיבה (1884), היא נהפכה למוסד הראשון במעלה של החינוך החרדי.
בסוף המאה ה-19 הגיע מספר תלמידיה לכ-400 והיא נחשבה לאחת הישיבות הגדולות בעולם.
למרות היותה של טלז עיר חרדית, פעלו בה גם הרבה ארגונים ציוניים, טלז התפרסמה בביקורו של הרצל שנשא בה נאום ציוני נלהב.
ב-1909 פרצה דליקה גדולה בעיר.
נשרפו רוב בתי העיר ובתוכם גם בניין הישיבה, אך כבר באותה שנה על ידי תרומות רבי אליעזר הצליח להקים אותה מחדש.
בתקופת שלטון הצאר הייתה נתונה הישיבה תחת סכנת סגירה בגלל היותה בלתי חוקית והיה סכנת גיוס על כל התלמידים אך רבי אליעזר שידע את שפת המדינה וחוקיה הצליח להציל את כל התלמידים מגיוס.
וב-1910 נסע רבי אליעזר לאנגליה לאסוף תרומות לישיבה שהייתה במצב קשה אך לא הצליח ושבע אכזבות ולכן לקה בליבו ונפטר ונטמן בלונדון.
אחרי פטירתו חתנו הרב יוסף יהודה לייב נקרא למלא את מקומו בתור ראש הישיבה, אחריו התמנה הרב בלוך.
בישיבה עודדו לפתח ערך עצמי, תלמידי הישיבה היו צעירים שופעי חיים שידעו על הקונגרס הציוני והיו מעורים בעולם .
בקיץ 1940 כבשה רוסיה את ליטא.
למרות הסכם ריבנטרופ מולטוב כעבור שלושה חודשים דרשו השלטונות את פינוי הישיבה כדי להפכה לבית חולים, והתלמידים נאלצו להתפזר בעיירות בסביבה, כשהרבנים עוברים מעיירה לעיירה כדי ללמד.
לאחר כשנה עם הכיבוש הנאצי, הלימודים בישיבה המשיכו למרות הכל בחירוף נפש ותחת סיכון עצמי רב של התלמידים.
הנהלת הישבה עודדה את התלמידים להציל את עצמם אך בפרוץ המלחמה רק 16 תלמידים הצליחו לברוח וביום כ' בתמוז תש"א הובלו כל התלמידים ובתוכם ראש הישיבה ליער ההריגה ונרצחו.
אחרי השואה הוקמה הישיבה מחדש אחרי מאמצים מרובים בקליבלנד שבארצות הברית.
בתום מלחמת העולם הראשונה, בשנים הראשונות של השלטון הליטאי העצמאי, הייתה תסיסה בחיי החברה היהודית בטלז.
בעיירה היו פעילים הארגונים: "אגודת ישראל" ו"צעירי אגודת ישראל" שבהשפעתם יצאו לאור העיתונים: "הנאמן" ו"דער יידישער לעבן".
גם בקרב החילונים הייתה התעוררות תרבותית ואחרי המלחמה ובהשראת המהפכה הקומוניסטית הם התחילו להביא לעיירה את רעיונות השוויון המעמדי והשלטון הדמוקרטי שבעקבותיה קמה בטלז מפלגה קומוניסטית מקומית, סניף של ה"בונד" ובית ספר בשפת היידיש, אך הוא נסגר שנתיים לאחר מכן על ידי השלטונות.
בעיירה הייתה גם התעוררות ציונית.
היו בה נציגויות של כל המפלגות הציוניות, גן ויצו שהיה גן ציוני, מועדונים ציוניים בהם הנוער היה לוקח חלק בפעילות ציונית, ובהכל שלטה השפה העברית ושירי ארץ ישראל.
ביוזמתו של ד"ר מונחין ואשתו נפתח בית חולים יהודי למען חולי העיירה ומרפאה מקומית.
מוקד חשוב בתרבות המקומית הייתה הספרייה היהודית העממית שהיו בה ספרים ביידיש ובעברית והיא היוותה מוקד חברתי ותרבותי.
בטלז היו ארבעה בתי מדרש.
בתי המדרשות היו הומי אדם וכללו בתוכם מלבד מנייני התפילה גם חבורות לימוד וחברותות, מקום לדרשות ונאומים של רבנים, אנשים חשובים ופעילי ציונות.
המסחר והמלאכה היו עיסוקם העקרי של רוב תושבי העיר ורובם עבדו בשוק המקומי שהיה במרכזו של הרובע היהודי.
בטלז היה בנק, גמ"ח כספים וארגוני צדקה.
ב-1927 חוברה טלז למסילת הברזל המחברת את העיר שבלי עם עיר הנמל קלאיפעדא מה שגרם לפיתוח העסקים והמסחר.
לאחר שהממשלה הליטאית קיבלה את עצמאותה ב-1918 היהודים קיבלו נציג בפרלמנט הליטאי ורוחות חדשות החלו לנשוב גם בין יהודי טלז.
נוסדו מפלגות חדשות כמו "השומר הצעיר", בית"ר, ותנועות נוספות.
קיבוץ ההכשרה של החלוץ- "אדוק"
חברי התנועה עבדו בחנויות, משק בית ותפירה.
ניסו לקבל סרטיפיקטים אבל לא קיבלו מכיוון ששלחו את הסרטיפיקטים לגרמניה כדי להציל יהודים.
השומר הצעיר- סניף נצ"ח (נוער צופי חלוצי)
התחילה עם כמה בנות וגדלה במהירות.
התנועה נתקלה בהתנגדות אנטי- ציוניות ופעלה גם במחתרת.
סיסמת התנועה הייתה "היה בן נאמן לעמך ולארץ ישראל".
חברי התנועה עסקו בליכוד הנוער הציוני בעיר על ידי יחידות חינוכיות ובמשימות שונות בעיר.
(רוב חברי התנועה לא זכו להגיע לארץ ישראל)
נוסדה בשנת 1929 על ידי קומץ בחורים ובחורות שנולדו בטלז (לייב טבצ'ניק, איסקה בלאך, אסתר בלאך, אליזר נתנוביץ, ניקן נואיק, לייב בלאך, מאיר יוסלביץ).
התנועה מנתה עד 70 חברים.
בית"ר היו פעילים בכל מיני שטחים- עונג שבת, הרצאות וריקודים, משחקים (היו משחקים כדורגל עם ערים שכנות), תזמורת.
העיר טלז השתרעה לאורך הרחובות טורגאוס, גאטווע ודידזויא גאטוע ורחובות וסימטאות רבים.
טלז הייתה עיר עם הווי יהודי-דתי.
מוסדות תורה והשכלה רבים היו בעיר.
לישיבה המפורסמת שבעיר נהרו תלמידים מכל תפוצות הגולה.
כמו כן בעיר הייתה גימנסיה ("יבנה") שנחשבה לטובה ביותר בליטא.
רוב העיר הייתה מיושבת על ידי יהודים שעסקו במלאכה ובמסחר והגויים גרו בפרברי העיר.
ההווי היהודי הורגש ברחובות ביומיום, בשבתות ובחגים.
רב העיר וראש הישיבה יוסף יהודה לייב בלוך
ראש בית הדין אברהם יצחק בלוך
איש חינוך יצחק רפאל עציון
כאשר נכנסו הרוסים הם סגרו את הגימנסיה היהודית והיהודים הוכרחו ללכת לגימנסיה הליטאית אך הם לא נכנעו לחילול השבת והתנגדו לה באופן פסיבי.
כאשר הגרמנים נכנסו לעיירה הם ריכזו את כל היהודים של טלז וסביבתה במבנה דמוי אורווה עם תנאים הגייניים נוראים.
באקצייה הראשונה לקחו את כל הזקנים והנשים והילדים לבורות הירי, מי שנשאר בגטו עבד בעיקר באיסוף תפוחי אדמה ובמשק בית אצל גויי האזור.
יהודי טלז הצליחו לשמור על אווירה דתית עד כמה שאפשר.
לקראת חנוכה נגמר העיסוק באיסוף תפוחי אדמה ואז הוחלט על חיסול הגטו באופן סופי.
כל היהודים שלא הצליחו לברוח נרצחו.
רוב קהילת טלז נרצחה בשואה.
אנטנאס וזופיה לאורינוביץ', זוג ליטאים לא יהודיים מטלז, החביאו בביתם שבעה יהודים מטלז במהלך שנות המלחמה, והעסיקו אותם בייצור פרחי סרק משבבי עץ, תוך שהם מסתירים את קיומם אפילו מבני ביתם.
בני הזוג הוכרו על ידי יד ושם בשנת 2010 כחסידי אומות העולם.
קהילת יהודי חוסט היא קהילה יהודית אורתודוקסית בעיר חוסט באוקראינה, שהגיעה לשיאה בשנת 1941.
העיר חוסט (באוקראינית, ברוסית, וברוסינית: Xусt; ברומנית: Hust; בסלובקית וצ'כית: Chust; בהונגרית: Huszt; ביידיש: חֱסט) יושבת ליד נהר חוסט במחוז זקרפטיה שכיום במערב אוקראינה ומשמשת כעיר הבירה של נפת חוסט.
הקהילה היהודית בחוסט התקיימה ככל הנראה מהמאה ה-18, אך הידיעה הראשונה על יהודים בה היא משנת 1677 ואחר כך משנת 1695. במפקד היהודים ב־1727 נרשם בחוסט יהודי בשם אברהם מאיר ובני ביתו שהיה עשיר מאוד ובעלי חסותו היו אצילים ידועים להם שילם דמי חכירה גבוהים מאוד.
יהודי נוסף שנרשם במפקד זה היה מרדכי זאלמנוביץ שאף הוא היה בעל משפחה ושילם דמי חכירה גבוהים.
ההנחה היא שלשתי משפחות אלה היו עוזרים עובדים ומלמדים יהודים ואף שוחט וההנחה היא שהיה מניין לתפילה.
במפקדים של שנת 1735 ו-1746 נרשמו שלושה בתי אב יהודים.
חוסט הייתה חלק מאוסטרו הונגריה עד מלחמת העולם הראשונה ולאחר מכן נכללה בגבולות הרפובליקה הראשונה של צ'כוסלובקיה.
+מספר היהודים עד המאה העשריםשנתמספר היהודיםכלל התושבים179214 משפחות18301322,15318801,062
ב-1861 ייסד הרב משה שיק, הידוע בשם המהר"ם שיק את מה שהייתה אז הישיבה הגדולה ביותר במזרח אירופה, שבה למדו למעלה מ-800 תלמידים בעיירה חוסט.
בעשורים הראשונים הייתה המנטליות של יהודי חוסט דומה יותר לזו של יהודי הערים הגדולות בהונגריה ולא הושפעה מהחסידות על אף שבכפרים סביבה החסידות שלטה.
הקהילה היהודית מימנה בניית בית מדרש חסידי מתוך כבוד ללומדי התורה ומקיימי המצוות ללא קשר לזרם שאליו השתייכו.
המאזן בין חסידים לחרדים השתנה בתחילת המאה העשרים עם הגירת כפריים חסידיים רבים מהסביבה לחוסט.
הקהילה היהודית בחוסט הייתה אחת הקהילות המגובשות בכל תחום צפון מזרח הונגריה ההיסטורית.
מוקד הקהילה היה בחצר ענקית ששטחה השתרע על פני שני רחובות מקבילים שם נבנו בית הכנסת, דירות הרב, השוחטים, השמש והבלן.
גם משרדי הקהילה, כולל משרדי חברה קדישא וחברת ביקור חולים, בניין הישיבה מבנה המקווה איטליזים ומשחטה לעופות היו כולם באותו מתחם.
ברחבי העיר היו מפוזרים כמה בתי מדרש גדולים וקטנים.
הרב משה "טעטשר" רוזנפלד היה פעיל במועצת העיר עד סוף שנות העשרים.
הוא עמד בקשרים עם הפקידות הגבוהה במחוז.
היה דמות מרכזית בקהילה וכתובת לטיפול בבעיות מול השלטונות כפי שמתואר בסיפורים הרבים בספרי הקהילות כגון הספר "אהל נפתלי" ובספר "זכרון מאיר".
היה מחסידיו הקרובים ביותר של רבי ישראל הגר (אהבת ישראל).
בכל פעם שהרבי היה מגיע מויז'ניץ שהייתה ברומניה באותם ימים לחוסט, היה מתארח בביתו המרווח של הרב משה או בבית יעקיל בכור בניו של הרב משה.
ר' בנימין דוידוביץ' בעל בית חרושת ללבנים בעיר שהתמנה על ידי הממשל המרכזי כיועץ במיניסטריון הפנים לענייני קרפטורוס.
בנו ר' מרדכי דוידוביץ' עמד בראש הקהילה, ביוזמתו הוקם בית ספר לבנות והיה פעיל בשדה החינוך הכללי בעיר בנוסף לניהול עסקיו המצליחים בהם העדיף להעסיק נוער יהודי בתקופת הכשרתו לעליה לארץ.
ראש הקהילה האחרון היה כנראה ר' יקותיאל יהודה הולנדר.
בקהילת חוסט כיהנו רבנים חשובים, ששמם נודע הרבה מעבר לגבולות הקהילה.
בשנת תקע"ב (1812) קיבלה הקהילה הקטנה על עצמה את הרב יעקב בן רב אברהם יליד זידיטשוב, נכד הרב שמעלקע מניקלשבורג.
אחריו כיהן הרב יעקב גוטליב מטוקאי.
בשנת תר"ה 1845 כיהן הרב מנחם אייזנשטטר מהר"ם א"ש שהיה לאחר פטירת אביו הרב מאיר איזנשטטר, רב העיר אונגוואר ונפטר בתר"ל–1870.
נפטר בתרל"ה 1875 בהיותו רב העיר סעליש.
משנת תרכ"א 1861 כיהן ברבנות המהר"ם שיק שהטביע את חותמו על קהילת חוסט ועל המדינה כולה עד ליום פטירתו בשנת תרל"ט–1879.