tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב־25 ביוני 2019 מנה (של "הניו יורק טיימס") את ג'ון בין מאות אמנים שהמאסטרים שלהם הושמדו בשרפה שפרצה באולפני "יוניברסל" ב־2008.
במאי 2019 יצא סרט ביוגרפי אודות חייו של ג'ון "רוקטמן", בכיכובו של טארון אגרטון (שזכה בפרס גלובוס הזהב על תפקידו בסרט).
ג'ון ואגרטון הקליטו יחד שיר נושא לסרט – "", אשר זכה בפרס גלובוס הזהב ובפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
ביוני 2019, כחלק מסיבוב הפרידה שלו, קיבל ג'ון את אות לגיון הכבוד מנשיא צרפת עמנואל מקרון, בטקס בארמון האליזה בפריז.
באוקטובר של אותה שנה יצאה לאור האוטוביוגרפיה הרשמית של ג'ון, "Me" .
טארון אגרטון קריין את הגרסה המוקלטת לספר, תוך שג'ון קריין את הפתח דבר והאחרית דבר.
ב־10 בינואר 2020, השתתף ג'ון בשיר "Ordinary Man", שהיה הסינגל השלישי מתוך האלבום הנושא את אותו שם של זמר ההבי מטאל אוזי אוסבורן.
במאי באותה השנה, השתתף בשיר "Sine from Above", של הזמרת-יוצרת האמריקאית ליידי גאגא, שזכה לביקורות חיוביות ממבקרי מוזיקה ונכלל באלבומה השישי, Chromatica.
ב־13 בנובמבר הוציא ג'ון את האוסף "Elton: Jewel Box", שכלל שמונה תקליטורים של שירים פחות מוכרים מאלבומי אולפן שלו, הקלטות נדירות מהקריירה המוקדמת (עם להקת "בלוזולוג'י" ומשירי הסולו שלפני אלבום הבכורה, "Empty Sky"), צדדי ב', ושירים שהוזכרו בשם באוטוביוגרפיה שהוציא, "Me".
האוסף יצא גם בגרסאות של שניים, שלושה וארבעה תקליטי ויניל.
ב־12 ביוני 2021 יצא לאור , שהוקלט כאלבום הבכורה של ג'ון ב־1968, אך נגנז לאחר שבחברת התקליטים של ג'ון חשבו שאינו טוב מספיק (בסופו של דבר יצא אלבום הבכורה, "Empty Sky", ב־1969).
האלבום יצא לכבוד "יום התקליט" , בפורמט ויניל בלבד, במהדורה מוגבלת.
ב־22 באוקטובר של אותה שנה יצא האלבום "The Lockdown Sessions", שכלל שיתופי פעולה של ג'ון עם מוזיקאים שונים, שיתופי פעולה שהוקלטו במהלך מגפת הקורונה, בעטיה נאלץ ג'ון להשהות את סיבוב הפרידה שלו, "Farewell Yellow Brick Road" .
בסינגל הראשון מהאלבום, שיר הרמיקס "Cold Heart", שיתף ג'ון פעולה עם דואה ליפה.
ברמיקס, שנעשה על ידי הרכב הדאנס האוסטרלי פנאו, שולבו ארבעה שירים של ג'ון.
ב־15 באוקטובר של אותה שנה הגיעה גרסה זו לראש מצעד הסינגלים הבריטי, לראשונה מאז "Ghetto Gospel" שמ־2005. עם הלהיט הזה הפך ג'ון לאומן הסולו הראשון שהכניס להיט "עשרת הגדולים" למצעד הבריטי במשך שישה עשורים שונים.
ב־3 בדצמבר של אותה שנה יצא הסינגל "Merry Christmas", דואט של ג'ון עם אד שירן.
בווידאו קליפ של השיר משחזרים השניים סצנה מהסרט "אהבה זה כל הסיפור" בה הם עושים מחווה ללהיטי כריסמס בריטיים מהעבר, בהם "Last Christmas" ו־"Merry Christmas Everyone" .
ב־10 בדצמבר ערך הסינגל את הופעת הבכורה שלו במצעד הסינגלים הבריטי בכניסה ישירה למקום הראשון.
בכך הוא היה לסינגל השני של ג'ון שהגיע למקום הראשון במצעד זה ב־2021, והתשיעי בכלל.
"Sausage Rolls for Everyone", גרסה קומית ל־"Merry Christmas" שעשה צמד אושיות הרשת "LadBaby" (בהשתתפות ג'ון ושירן), הגיעה גם היא למקום הראשון במצעד הבריטי.
בינואר 2022 חידש ג'ון את סיבוב הפרידה שלו לאחר הפסקה של כמעט שנתיים עקב מגפת הקורונה, אך נאלץ לדחות שתי הופעות לאחר שקיבל תוצאה חיובית בבדיקת קורונה.
לדבריו הוא חוסן ואף קיבל מנת דחף, וחווה תסמינים קלים בלבד.
למשך שבוע אחד במרץ 2022, השבוע שחל בו יום הולדתו של הזמר, היה ג'ון המוזיקאי הבין לאומי המושמע ביותר ברדיו הישראלי.
ב־23 בספטמבר 2022 העניק נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן את המדליה הלאומית למדעי הרוח לאלטון ג'ון, אחרי קונצרט שקיים ג'ון על מדשאת הבית הלבן.
ב־30 בינואר 2024 הודיעה ספריית הקונגרס על זכייתם המשותפת של ג'ון ושותפו ליצירה ברני טופין ב, פרס על מפעל חיים שמעניקה הספרייה עבור תרומה בתחום המוזיקה הפופולרית.
בנובמבר 2024, ג'ון וברנדי קרלייל שיתפו פעולה בשיר "Never Too Late", שמלווה את הסרט הדוקומנטרי החדש של ג'ון.
בדצמבר 2024 עלה בדיסני פלוס סרט תיעודי בשם "אלטון ג'ון: אף פעם לא מאוחר מדי".
לאורך הקריירה שלו נאבק ג'ון בהתמכרויות חוזרות לאלכוהול ולקוקאין, וכן בבולימיה.
בריאיון שהעניק ל"טלגרף" הבריטי ב־2010 סיפר ג'ון על הרקע להתמכרותו לסמים: "תמיד הרגשתי כמו אאוטסיידר.
ואני חושב שזו הסיבה שהתחלתי עם הסמים, להיות אחד מהחבר'ה".
ג'ון המשיך וסיפר שהפעם הראשונה שהתנסה בקוקאין הייתה בהקלטות האלבום "Caribou" בקולורדו, ב־1974, לאחר שראה את המנהל שלו ואנשים נוספים מסניפים קוקאין: "הממ, אני יכול לנסות?", שאל, "וחשבתי, אני אחד מהבחורים עכשיו".
בראיונות אחרים תלה את התמכרויותיו בדחייה שחש מאביו.
בשיאה של ההתמכרות לקוקאין, במהלך שנות ה־80, היה חשש ממשי לחייו.
בריאיון ל"לוס אנג'לס טיימס" ב־1992 אמר ג'ון: "רוק אנד רול זה לא חיים נורמליים [...] אתה נחתך מאנשים [...] מבודד.
זה קל לאבד את הערכים שלך ואת הכבוד העצמי שלך.
הגעתי למצב שבו לא ידעתי לדבר למישהו אלא אם היה לי אף מלא בקוקאין".
לדייוויד פרוסט אמר: "הייתי מת רגשית.
הייתי כמו גווייה שמסיעים אותה ממדינה למדינה, מגולגלת על הבמה לשיר 'Your Song' שוב ושוב".
עוד אמר: "בעבר, בפרט כשהייתי על סמים, היה בי צד מפלצתי, אבל אני לא כזה באמת [...]" (באותו ריאיון הגן על עצמו בטענה שלכולם בתעשייה, לדעתו, יש צד כזה).
ביולי 1990 נכנס ג'ון לטיפול גמילה שלאחריו לקח הפסקה של שנה מהקלטות ומסיבובי הופעות.
הוא סיפר שהזרז העיקרי לכניסתו לתהליך גמילה רציני היה מותו של ריאן וייט, שהשפיע עליו מאוד: ג'ון היה בקשר קרוב עם וייט ומשפחתו, היה בבית החולים בזמן שוויט מת, ואף היה מנושאי ארונו.
ג'ון אמר שהוא מאמין שמה ששמר אותו בחיים לאורך ההתמכרויות שלו היה מוסר העבודה האכזרי שלו: "עדיין הייתה לי האהבה שלי למוזיקה, עדיין רציתי להופיע.
אם לא הייתה לי, כנראה הייתי יושב בבית, לוקח הר של קוקאין ומקבל התקף לב".
מראיונות שהתקיימו במהלך השנים עולה מטען קשה שהתקיים בג'ון כלפי אביו, כאשר הוא חש שאביו לא אהב אותו והעדיף על פניו את משפחתו החדשה, אותה הקים לאחר גירושיו מאמו של ג'ון: "העברתי את החיים בניסיון להוכיח לו שהייתי הצלחה.
הוא מת כבר שנים ואני עדיין מנסה להוכיח את הנקודה הזאת.
אמו החורגת של ג'ון ואחיו למחצה דחו את הדברים.
אביו של ג'ון מעולם לא ראה אותו מופיע.
בסוף שנות ה־60 התארס ג'ון עם לינדה וודרו, מזכירה, אך הם לא נישאו; פרשייה זו היוותה השראה לשיר "Someone Saved My Life Tonight".
ב-1970 הכיר את ג'ון ריד והפך לבן זוגו.
בעקבות עצתה של אמו של ג'ון, שילה, ריד, חסר ניסיון בניהול עד אז, הפך למנהלו האישי.
ב־1975, זמן לא רב אחרי ניסיון ההתאבדות של ג'ון, נפסקו היחסים האישיים בין השניים, אך ריד נותר בתפקיד מנהלו.
היחסים היו סוערים, והוויכוחים ביניהם נגמרו לעיתים בהחלפת מהלומות: "עשיתי לו יותר מפנס אחד בעין", סיפר ריד.
במאי 1998 פיטר אלטון את ריד לאחר שגילה פער של 20 מיליון פאונד בחשבונות.
ריד שילם לג'ון 3.4 מיליון פאונד בהסדר מחוץ לכותלי בית המשפט.
ב־1976 ג'ון יצא מהארון בראיון ל"רולינג סטון" בו טען כי הוא ביסקסואל.
ב־14 בפברואר 1984 נישא לטכנאית ההקלטות הגרמנייה רנאטה בלואל בטקס ראוותני, שהתקיים בכנסיית סט.
מארקס שבדרלינג פוינט, ניו סאות' ויילס, אוסטרליה.
חרף דבריו של ג'ון לחבר, שהמחזה של רנאטה היורדת במעבר בין הכיסאות בכנסייה היה המחזה היפה ביותר שראה מעודו, בלואל סיפרה לימים כי כבר במהלך ירח הדבש שלהם, בסן טרופה, ג'ון אמר לה שהוא רוצה לסיים את הנישואים, והיא אף ניסתה להתאבד בשל כך.
לאחר גירושיהם ב־1988, הצהיר ג'ון בריאיון כי הוא הומוסקסואל.
ב־2020 תבעה בלואל את ג'ון בטענה כי הוא הפר את תנאי הסכם הגירושים שלהם, כשחשף פרטים על נישואיהם באוטוביוגרפיה שפרסם, .
השניים הגיעו ל"הסדר ידידותי" מחוץ לכותלי בית המשפט, תוך שבלואל הצהירה שג'ון נהג כלפיה בכבוד ב־30 השנים האחרונות ותמיד שמח לעזור לה.
בפברואר 1987 פרסם הצהובון הבריטי "הסאן" כתבה מפוברקת שעסקה בנערים קטינים העוסקים בזנות שנשכרו כביכול על ידי ג'ון.
ג'ון הגיש מיד תביעת דיבה, אף על פי שחבריו (בהם מיק ג'אגר) יעצו לו להתעלם מהכתבה, כדי שהצהובון לא יחריף את התקפותיו, כפי שאומנם קרה: הצהובון פרסם כתבות נוספות.
ג'ון לא ויתר והגיש תביעה נוספת על כל פרסום נוסף.
בספטמבר של אותה שנה פרסם הצהובון את הכתבה האחרונה בסדרה, שטענה כי כלבי "הרוטוויילר האכזריים" של ג'ון הושתקו באמצעות "ניתוח נורא" ועתה הם אינם מסוגלים לנבוח.
ג'ון הגיש את התביעה האחרונה וה־17 במספר.
ב־12 בדצמבר 1988 עמד להיפתח משפט הדיבה הראשון.
באותו יום פרסם "הסאן" כתבת התנצלות תחת הכותרת "מצטערים, אלטון!" על פני כל עמוד השער שלו.
בהסדר שהושג התחייב הצהובון לשלם לג'ון פיצויים בסך מיליון פאונד (באותה תקופה, פיצויי שיא בהיסטוריה של בריטניה) וכן חצי מיליון פאונד עבור הוצאות משפט.
במהלך הפרשה תפוצתו של "הסאן" ירדה ב־200,000 עותקים ליום.
מאז 1993 הוא בן-זוגו של הפרסומאי ויוצר הסרטים דייוויד פורניש; ב-2005 השניים נישאו בטקס אזרחי.
ארתור, הקוקר ספניאל השחור־לבן האהוב של ג'ון שימש "שושבין" במהלך הטקס.
ב-2010 נולד להם בן מאם פונדקאית.
בינואר 2013 נולד להם בן שני מאותה אם פונדקאית.
השניים נישאו ב-21 בדצמבר 2014. ג'ון פעיל חברתית בנושאים הקשורים לזכויות להט"ב.
לג'ון היה נתק של שבע שנים עם אימו, שנגרם לאחר שג'ון, לטענתה, תבע ממנה לנתק קשר עם מנהלו לשעבר ג'ון ריד ועם עוזרו לשעבר בוב האלי ששמרו איתה על קשר קרוב, והיא סירבה ואף תקפה את דייוויד פורניש במילים קשות.
טענות האם היו שפורניש גרם לסילוקם של אנשים ותיקים ונאמנים מהמעגל הקרוב של ג'ון (כולל היא עצמה).
ג'ון מצידו הודה בסילוקם של אנשים רבים מהמעגל הקרוב אליו, אך גיבה את פורניש באופן מוחלט בטענה שהאנשים שסולקו "הרוויחו כמויות עצומות של כסף, אבל לא נתנו כלום בתמורה".
האם אמרה שהיא לא מתחרטת על שעמדה מול בנה: "אני לא הטיפוס ששולטים בו, או אומרים לו מה לעשות".
טענות מהסוג שהעלתה אימו של ג'ון הועלו גם על ידי מקורות אחרים.
ג'ון ואימו התפייסו בשנים האחרונות לחייה.
במאי 2016 פרסמו כלי תקשורת אנגליים כי לדייוויד פורניש היה רומן עם שני גברים במהלך הקשר שלו עם ג'ון – בידיעתו של ג'ון; הם טענו כי היחסים בין ג'ון ופורניש היו פתוחים מלכתחילה.
ג'ון ופורניש פנו לבית המשפט העליון האנגלי שהוציא צו שאסר לפרסם את שמותיהם של ג'ון ופורניש, בהקשר לפרשה, בתקשורת האנגלית והוולשית.
הצו גרם באנגליה לסערה של ממש הנוגעת לחופש הביטוי: כלי התקשורת האנגליים טענו שמדובר ב"פארסה" ו"אבסורד" מאחר שבכל העולם מותר לדווח על הפרשה, ושצווים מסוג זה הם כלים בידיהם של בעלי כסף וכוח, שעושים שימוש בעוצמה שבידיהם כדי להסתיר מידע מהציבור.
ב־1992, לאחר מות חבריו, המוזיקאי פרדי מרקיורי והנער ריאן וייט בעקבות מחלת האיידס, הקים ג'ון את (EJAF), שנועדה לגייס כספי תרומות להעלאת המודעות למחלה, לסייע במניעת הידבקות בנגיף HIV, וכן לטפל ולספק שירותים לאנשים הנושאים את הנגיף.
הקרן גייסה למעלה מ־300 מיליון לירות שטרלינג.
ב־2009 ניסה ג'ון לאמץ ילד אוקראיני בן שנה מבית יתומים של ילדים חולי איידס, אך הוא נדחה בשל גילו ונטייתו המינית.
ג'ון ופורניש הודיעו שימשיכו לתמוך כלכלית בילד ובאחיו, וייצאו לקמפיין נגד החוק האוקראיני.
ג'ון משמש כסנדק לעשרה ילדים לפחות, בהם שון לנון, ילדיהם של דייוויד בקהאם ואשתו ויקטוריה, ובנה של אליזבת הארלי.
כמעריץ של "מונטי פייתון", היה ג'ון חלק מקבוצת מוזיקאים שמימנו ב־1975 את הסרט "מונטי פייתון והגביע הקדוש".
ג'ון הוא חובב טניס נלהב, ואף כתב את הסינגל "Philadelphia Freedom" כמחווה לחברתו הטובה, הטניסאית בילי ג'ין קינג.
ג'ון היה ליו"ר וחבר הנהלה של מועדון הכדורגל ווטפורד ב־1976, לאחר שהיה אוהד של הקבוצה מנעוריו (לימים סיפר שאביו לקח אותו לצפות במשחקי הקבוצה, ושהדבר היה אחד מהזכרונות הטובים הבודדים שלו ממנו).
הוא מינה את גרהאם טיילור למאמן והשקיע סכומים גדולים של כסף, והקבוצה עלתה מהליגה הרביעית לליגה הבכירה.
ג'ון מכר את הקבוצה לג'ק פצ'י ב־1987, אך נותר בתפקיד הנשיא.
הוא רכש את הקבוצה מחדש מפצ'י ב־1997, ומכר אותה ב־2002, מכיוון שהקבוצה נזקקה ליו"ר במשרה מלאה, אבל המשיך לשמש כנשיא.
ג'ון המשיך לתמוך בקבוצה, ומונה ל"נשיא כבוד" של המועדון לכל חייו.
ב־2019, הונו של ג'ון הוערך בכ־320 מיליון לירות שטרלינג.
בספטמבר 2024 הודיע ג'ון שדלקת עיניים גרמה לפגיעה חמורה בראייה בעינו האחת (הימנית).
ב־2025 אמר שאיבד את הראייה בעינו הימנית, אך הוא רואה קצת בעין שמאל ובאופן כללי מתקשה מאוד בראייה.
הוא הסביר שהוא רואה עצמים גדולים אך לא יכול לקרוא, לראות טלוויזיה או לצפות בבנים שלו משחקים רוגבי או כדורגל.
מאז 1970, ג'ון ולהקתו ידועים בשם "הלהקה של אלטון ג'ון" (The Elton John Band).
באפריל 1970 החל ג'ון להופיע בהופעותיו החיות יחד עם הבסיסט והמתופף .
באוגוסט 1971, לאחר הקלטת "Madman Across the Water", הצטרף גם הגיטריסט כחבר מלא ללהקה.
מוזיקאי נוסף שניגן לראשונה באותו אלבום היה נגן כלי ההקשה ריי קופר.
קופר הצטרף ללהקה כחבר מלא ב־1974. אולסון ומארי פוטרו ב־1975. מאז חלו שינויים בהרכב, אך נייג'ל אולסון, דייווי ג'ונסטון וריי קופר המשיכו לעבוד עם ג'ון, אומנם לא באופן רצוף.
לריי קופר היו התחייבויות כנגן למוזיקאים רבים נוספים, לכן לא היה זמין לעבודה רצופה עם ג'ון.
אלטון ג'ון – זמרה מובילה, פסנתר (1968–הווה)
ג'ון מהון – כלי הקשה, קולות רקע (1997–הווה)
קים באלרד – קלידים (2009–הווה)
ג'יימס ניוטון הווארד – קלידים, קולות רקע, ניצוח, תזמור (1975–1981)
ריצ'י זיטו – גיטרה מובילה, זִמרת רקע (1980)
טים רנוויק – גיטרת קצב, זִמרת רקע (1980)
קן סטייסי – זִמרת רקע, גיטרה נוספת (2000)
Born to Boogie (1972) – בתפקיד עצמו, עם מארק בולאן ורינגו סטאר
טומי (1975) – בתפקיד אשף פינבול
החבובות (1978) (עונה 2) – הופעת אורח בתפקיד עצמו
Spice World (1997) – בתפקיד עצמו
משפחת סימפסון (1998) (עונה 10) – הופעת אורח בתפקיד עצמו
הדרך לאל דוראדו (2000) – בתפקיד המספר
בוב הבנאי (2001) – בסרט "A Christmas to Remember" בתפקיד עצמו
Elton John: Me, Myself & I (2007) – אוטוביוגרפי בתפקיד עצמו
נאשוויל (2016) (עונה 4) – הופעת אורח בתפקיד עצמו
קינגסמן: מעגל הזהב (2017) – בתפקיד עצמו
דמי לובאטו: לרקוד עם השטן (2021) – בתפקיד עצמו
Elton John: Never Too Late (2024) – אוטוביוגרפי, בתפקיד עצמו
אלטון אליס היה זמר רגאיי ג'מייקאני.
אליס ידוע בתור ממציא זרם הרוקסטדי ברגאיי ומכונה בהתאם "סנדק הרוקסטדי".
אליס החל את קריירת הזמרה שלו בסגנון הסקא תחת חברת ההקלטות "Studio One", והגיע לשיא הפופולריות שלו בסוף שנות ה-60.
אליס נולד בטרנצ'טאון, אחת משכונות העוני של קינגסטון, בירת ג'מייקה.
הוא החל לנגן על פסנתר בגיל צעיר.
עוד בהיותו נער חבר לאדי פרקינס והוציא עמו את הלהיט "Muriel".
אליס החל את קריירת הסולו שלו אחרי שפרקינס היגר לארצות הברית בשנת 1965. הוא עבר לחברת ההקלטות "Treasure Isle" וחבר אל הטריו "The Flames".
להיטו הראשון, "Get Ready Rock Steady", הוא כנראה אחד משירי הרוקסטדי הראשונים.
כיוון שהבסיסט המיועד לא הגיע להקלטות, הוקלט השיר כאשר הקלידן, ג'קי מיטו, מנגן על גיטרת הבס.
מיטו לא הצליח לנגן בקצב הסקא ולכן הקצב הואט וכך, למעשה, נוצר שיר הרוקסטדי הראשון.
להיטו הגדול ביותר של אליס הוא כנראה "Girl I've Got a Date" משנת 1966.
בשנת 2006 אליס נכנס אל היכל התהילה של ארגון הרגאיי העולמי.
ב-10 באוקטובר 2008, אחרי שנה קשה בה נאבק במחלת הסרטן, נפטר אליס בלונדון.
אלטדורף היא בירת הקנטון השווייצרי אורי ומרוחקת 55 ק"מ מהעיר לוצרן.
הרשות מתפרסת על פני 10.23 קמ"ר, וממוקמת בגובה של 462 מטר מעל לגובה פני הים, על גדתו הימנית של נהר הרויס.
בעיר גרים (נכון לשנת 2002) 8757 תושבים, וצפיפות האוכלוסייה עומדת על 856 תושבים לקמ"ר.
בשנת 1900 עמדה האוכלוסייה על 3117 תושבים, כולם קתולים ודוברי גרמנית.
אלטדורף זכתה לפרסום הודות לאירוע ההיסטורי מהמאה ה-14, שעל פי המסורת אירע בה.
באירוע זה בשנת 1307, בעקבות עונש שקיבל מהשלטון האוסטרי הכובש, ירה הגיבור האגדי וילהלם טל בתפוח שהונח על ראש בנו.
האתר בו התרחש אירוע זה, היה השוק המסחרי העירוני ומאז שנת 1895 מוצב, למרגלות המגדל העתיק שבמקום, פסל ברונזה המנציח את המעשה.
בשנת 1899 הוקם באזור תיאטרון, במטרה להציג את מחזהו המפורסם של פרידריך שילר "וילהלם טל".
באותה שנה נחנכה דרך הכירכרות אשר קישרה בין אלטדורף לבין מספר יישובים מרכזיים בסביבה.
אלטון בראון הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הסנטר.
בראון נולד וגדל בצ'ארלסטון ובילדותו שיחק בקבוצות הכדורסל של בית ספרו האזורי.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים, בראון החל את קריירת המכללות שלו והחל לשחק בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת וירג'יניה, שכונתה "הקאבלירס" במשך ארבע שנים.
בראון סבר כי סיכוייו נמוכים להיבחר בסיבוב הראשון והשני בדראפט ה-NBA של עונת 2005/2006. ולכן, החליט שלא להירשם לדראפט ולהתחיל את הקריירה המקצועית שלו באירופה כשהחל לשחק במדיה של מקדוניקוס היוונית.
בעונתו הראשונה והיחידה בקבוצה, הוביל את טבלת הליגה בכדורים חוזרים ואף היחיד משחקני הליגה שהשיג "דאבל-דאבל" באותה עונה.
לאחר עונה אחת במדיה של מקדוניקוס החליט בראון לחזור למדינת הולדתו, ארצות הברית, ולשחק במדיה של קולורדו 14' מליגת הפיתוח של ה-NBA.
עם קבוצתו החדשה הגיע לחצי גמר הפלייאוף ובעקבות זה שיחק במשחק האולסטאר של הליגה כאדר קלע 20 נקודות והוריד 10 כדורים חוזרים בכ-33 דקות משחק במדי הקבוצה אדומה.
לאחר מכן, בראון החל להתאמן עם הלוס אנג'לס לייקרס ולאחר מכן עם הדנוור נאגטס ושיחק עימן בליגת הקיץ של ה-NBA ועימן השיג ממוצעים של 13.3 נקודות ו-10 כדורים חוזרים ב-5 משחקים.
אך לא השיג חוזה בשתי הקבוצות ונחתך משניהן.
לאחר מכן, בראון חתם בקבוצה הישראלית, הפועל חולון והוביל אותה להישג מדהים בזכייה באליפות ישראל, לאחר שניצח עימה בגמר ליגת העל הישראלית את מכבי תל אביב 73:72, ונישל ביחד עם קבוצתו את מכבי תל אביב מתואר מאליפות לאחר רצף 14 אליפויות, מאז עשתה זאת הפועל גליל עליון בעונת 1992/1993.
ב-2 בדצמבר חתם במכבי תל אביב, לאחר הישגיו ויכולתו כנגדה בשלב גמר הפיינל פור של הליגה הישראלית בעונה שעברה.
אך, למרות זאת, לאחר כ-3 שבועות נחתך ממנה בעקבות כושר גופני ירוד ומספר קילוגרמים עודפים.
ב-7 בפברואר בראון חתם במועדון הכדורסל מהבונדסליגה, במברג
ולקראת עונת חתם בברק נתניה.
באותה עונה היה שותף עם הקבוצה להפסד בגמר גביע המדינה למכבי תל אביב, תוך שהוא קולע 15 נקודות בגמר.
אלטאיר (מלועזית: Altair), הידועה גם בשמה הקודם Lunar Surface Access Module (LSAM), היא מודול ירח שהוחל בפיתוחה על ידי נאס"א כחלק מתוכנית קונסטליישן, שעל ביטולה הכולל הודיעה נאס"א ב-1 בפברואר 2010.
תפקידה של אלטאיר בתוכנית קונסטליישן היה להוות מעין מעבורת חלל לשיגור אסטרונאוטים, ציוד ואספקה מהחללית אוריון המרחפת בחלל סביב הירח אל פני הירח, ואף להחזירם ממנו בחזרה לאוריון.
החללית נועדה לאפשר את הקמתו, הפעלתו ותחזוקתו של בסיס קבע מאויש בירח, אותו תכננה נאס"א להקים כחלק מתוכנית קונסטליישן.
ב-13 בדצמבר 2007 החליטה נאס"א לשנות את שמה של החללית ל"אלטאיר" על שם הכוכב אלטאיר, הכוכב הבהיר ביותר בקבוצת הכוכבים נשר.
על כן שמה של החללית אלטאיר מקושר למילה "נשר", שהוא גם שמה של חללית הנחיתה לירח באפולו 11, שהייתה הראשונה שהנחיתה אדם על הירח.
בנוסף לכך, מקור המילה "אלטאיר" הוא בערבית, בה הפירוש של המילה (الطائر) הוא "המעופף".
החללית אלטאיר דומה במבנה הכללי שלה לחללית הנחיתה שבה השתמשו במסגרת תוכנית אפולו, אולם היא גדולה הרבה יותר.
החללית מורכבת משני חלקים עיקריים:
שלב הנחיתה על הירח - מכיל את מרבית הדלק שהחללית נושאת, מערכות אספקת כוח, וחמצן הדרוש לצוות.
שלב ההמראה מהירח - הכולל את יחידת המגורים של הצוות בעת השהייה על קרקע הירח, כולל מערכות קיום חיים, מנוע להמראה מהירח למסלול סביבו, דלק וחמצן למנוע ההמראה, ומערכת של מנועים רקטיים קטנים לתמרון.
תא ההמראה של אלטאיר מסוגל להכיל ארבעה אסטרונאוטים על ציודם, בהשוואה לשניים בלבד במבצע אפולו.
יתר על כן – בעוד שבנחיתות שבוצעו במסגרת מבצעי אפולו נותר אסטרונאוט יחיד בחללית הפיקוד שהקיפה את הירח, והמתין לשובם של האסטרונאוטים שנחתו, הרי שבחללית אלטאיר אמור להגיע אל פני השטח של הירח כל הצוות, בהותירו את החללית אוריון במסלול חנייה סביב הירח.
השליטה בחללית תיעשה באמצעות מרכז הבקרה שעל כדור הארץ, וכן יסתמכו האסטרונאוטים על מערכות בקרה וניטור מתקדמות.
לשם הגברת הבטיחות, בטיסה הראשונה אל הירח שתכלול נחיתה על פניו, יישאר אסטרונאוט בחללית אוריון שתחוג סביב הירח ורכב הנחיתה ינחית על הירח צוות של שלושה אסטרונאוטים.
קיימת אפשרות לנצל את החללית אלטאיר כחללית מטען בלתי מאוישת, שתוכל להביא אל קרקע הירח אספקה לצוותי המחקר, שיכולה לכלול בנוסף למצרכי יסוד כגון חמצן, מים, מזון ודלק, גם ציוד מכני הנדסי דוגמת טרקטורון, יחידות כוח, תאים סולאריים להפקת חשמל וכיוצא בזה.
קונספט זה אינו חדש, והוא נשקל עוד בימי מבצעי אפולו, אך בוטל משבוטלו התוכניות האמריקניות להקמת בסיסים ירחיים לשהייה ארוכה על פני השטח של הירח.
לחללית אלטאיר יהיו שני פתחים – אחד החלק העליון של תא הצוות, שישמש לחיבור ומעבר אל החללית אוריון וממנה, ופתח נוסף, בו יעשה שימוש בעת יציאת הצוות אל הירח וחזרתו למנוחה אל תא הצוות.
גודלה של החללית יאפשר בנייתו של מנעל אוויר, (Air lock) בדומה לזה המותקן במעבורת החלל האמריקנית או בתחנת החלל הבינלאומית.
מנעל אוויר זה יאפשר עבודה נוחה בתוך החללית, ללא צורך בחליפות חלל מסורבלות.
מנעל האוויר יקטין במידה רבה את חשיפת אנשי הצוות לאבק הירח, שהתגלה כגורם מטריד בעת מבצעי הנחיתה של אפולו, והוא אף מהווה סיכון בריאותי בעת נשימתו.
יתרון נוסף של מנעל אוויר בחללית זו יוכל להתגלות בעת חירום – כאשר אסטרונאוט המצוי בפעילות מחוץ לחללית יידרש לחזור אליה בגלל תקלה בחליפה, הוא יוכל לעשות כן במהירות, מבלי שאנשי צוות המצויים אותה עת בתוך החללית יצטרכו ללבוש אף הם את חליפות החלל שלהם.
מערכת הבקרה של החללית תהיה זהה לזו המותקנת בחללית "אוריון", דבר שיקל על הצוות ואף יחסוך את הצורך בהקמת מערכי הדמיה נפרדים לאימון האסטרונאוטים על כדור הארץ.
החללית אלטאיר תעשה שימוש בדלק קריוגני לשלב הנחיתה על הירח ולשלב ההמראה ממנו, בניגוד לדלק היפרגולי (הניצת מעצמו), בו נעשה שימוש בימי תוכנית אפולו.
החללית אלטאיר תשתמש במערכת של הליום בלחץ גבוה על מנת להזרים את הדלק והמחמצן אל המנועים, ולא במשאבות, על מנת לצמצם את הסיכון לתקלה במערכת מורכבת של משאבות דלק וחמצן למנועים רקטיים.
תכנון המשימות של "אוריון", כפי שמסתמן כעת, יחייב את החללית אלטאיר להגיע לנחיתה בקוטב הדרומי של הירח, ממסלול בעל נטייה (אינקלינציה).
על מנת לבצע את התמרון הדרוש, הצורך דלק רב, לא יהיה די במנוע הראשי של החללית אוריון, ועיקר הנטל של תמרון ושינוי המסלול יוטל על מנועי הנחיתה של החללית אלטאיר.
ממפרטי החללית שפורסמו עולה כי היא תצויד בארבעה מנועים מטיפוס RL-10, אשר בהם נעשה כבר שימוש בשלב העליון של המשגר "אטלס 5".
מנועים אלה שורפים מימן נוזלי ומשתמשים בחמצן נוזלי כמחמצן.
לשלב ההמראה, ולמפגש עם החללית "אוריון" הממתינה במסלול ירחי, יידרש מנוע יחיד מאותו הסוג.
תחילה חשבו בנאס"א לצייד את שלב ההמראה מהירח בחללית אלטאיר במנוע השורף מתאן נוזלי כדלק וחמצן נוזלי כמחמצן, מתוך מחשבה על שימוש עתידי בתכנון זהה של חללית לנחיתה והמראה ממאדים.
בנאס"א בוחנים מזה שנים יחידת המרה שתעשה שימוש בפחמן הדו-חמצני המצוי באטמוספירה של מאדים לשם ייצור מתאן וחמצן, עבור מנועי החללית.
בשלב זה, הטכנולוגיה של מנועי מתאן/חמצן אינה בשלה, והעלויות הגבוהות של יחידות ההמרה הביאו את נאס"א להחלטה להתבסס על דלק קריוגני לנחיתות על הירח.
יחד עם זאת, במשימות עתידיות של תוכנית "אוריון", ייעשה שימוש במנועי מתאן/חמצן לשם הוכחת הטכנולוגיה, וצבירת ניסיון לקראת המשימות המאוישות למאדים.
החללית אלטאיר תשוגר על גבי טיל השיגור שמפותח בימים אלו ארס 5 למסלול נמוך סביב כדור הארץ, ביחד עם מנוע רקטי נוסף שנקרא שלב העזיבה של כדור הארץ.
לאחר הגעה למסלול נמוך סביב כדור הארץ, יתנתק ארס 5 מאלטאיר, ויישרף באטמוספירה.
במקביל תשוגר החללית אוריון וצוות האסטרונאוטים שבתוכה על גבי טיל השיגור ארס 1, שגם אותו מפתחת נאס"א בימים אלה.
כאשר שתי החלליות נמצאות במסלול, הן יתחברו, ולאחר החיבור יוצת המנוע הרקטי שבשלב העזיבה של כדור הארץ, ובאמצעותו ישתחררו זוג החלליות מכוח המשיכה של כדור הארץ ויטוסו לכיוון הירח.
בהצעת התקציב של נאס"א לשנת 2011, שהוצגה לציבור ב-1 בפברואר 2010, כלול ביטולה המוחלט של תוכנית קונסטליישן, ביטול מיזמי הפיתוח של ארס 1 ו-5, ביטול החללית אוריון CEV ונטישת התוכנית לחזרה של אסטרונאוטים אמריקניים לירח בשנת 2020.
אלטה ויסטה היה מנוע חיפוש פופולרי במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 שנרכש בהמשך על ידי חברת יאהו!.
AltaVista היה בשיאו אחד ממנועי החיפוש הפופולריים ביותר באינטרנט, אך הפופולריות שלו ירדה לאחר שמנוע החיפוש גוגל הפך למנוע החיפוש הפופולרי ביותר.
מנוע החיפוש AltaVista נוצר על ידי חוקרים במעבדות המחקר של חברת Digital Equipment Corporation בפאלו אלטו שבקליפורניה על ידי צוות מצומצם של מדענים שניסו לפתח שירות מהיר לחיפוש מידע ברשת על בסיס רעיון שהגה פול פלהרטי (נפטר ב-16 במאי 2006).
מנוע החיפוש הושק ב-15 בדצמבר 1995 בכתובת altavista.digital.com.
השם "אלטה ויסטה" נבחר הן מפני שהחברה הייתה ממוקמת בפאלו אלטו והן משום שהמשמעות של השם היא "מבט מלמעלה" או "מבט גבוה", אשר ממחיש את המהירות יוצאת הדופן של מנוע החיפוש.
סימן היכר בולט של AltaVista היה הממשק המינימליסטי של האתר לעומת מנועי החיפוש האחרים של אותה התקופה, תכונה אשר אבדה כאשר האתר הוסב בהמשך לפורטל.
AltaVista היה למעשה מנוע החיפוש הרב לשוני הראשון באינטרנט.
הוא היה גם מנוע החיפוש הגדול הראשון שתמך בשפות שאינן משתמשות באלפבית הלטיני, כגון יפנית וסינית.
בהמשך שינתה AltaVista את האתר כך שהוא יציג פורטלים מקומיים עבור המשתמשים השונים ברחבי העולם (בדומה לאופן שבו מנוע החיפוש גוגל החל לפעול כמה שנים לאחר הקמתו).
AltaVista זכתה להצלחה מיידית ועד מהרה הפך האתר פופולרי אף יותר ממנועי החיפוש המובילים באותה העת, Lycos ו-Excite - התנועה באתר גדלה בהתמדה מ-300,000 כניסות ביום הראשון למעל ל-80 מיליון כניסות כשנתיים לאחר מכן.
בהמשך החברה השיקה את השירות Babelfish אשר היה למעשה שירות תרגום מכונה הראשון באינטרנט שיכול היה לתרגם מילים, משפטים או אתרי אינטרנט שלמים בין השפות אנגלית, ספרדית, צרפתית, גרמנית, פורטוגזית, איטלקית ורוסית.
האתר Babelfish היה עדיין אחד הכלים הפופולריים לתרגום טקסט באינטרנט, גם לאחר סגירת AltaVista.
AltaVista היה מנוע החיפוש הראשון שאפשר לחפש משפטים באמצעות מירכאות.
AltaVista דורג בתור מנוע החיפוש הגדול ביותר בשנים 1995, 1997 ו-1999. כאשר הופסקה פעילותו בשנת 2011, האינדקס שלו התבסס על מעל למיליארד כתובות אינטרנט.
ב-1996 הפך AltaVista לספק בלעדי של תוצאות החיפוש של אתר Yahoo!.
ב-1998 נמכרה החברה שפיתחה את האתר, DEC, ל-קומפאק, ובשנת 1999 השיקה Compaq את AltaVista מחדש בתור פורטל אינטרנט ללא מנוע חיפוש.
ביוני 1999 שילמה Compaq 3.3 מיליון דולרים עבור שם הדומיין altavista.com.
אף על פי כן היא המשיכה לאבד נתח שוק, במיוחד לגוגל.
היא הונפקה לאחר מכן כחברה עצמאית.
בשלב זה ננטש הניסיון הכושל להפוך את האתר לפורטל ואתר האינטרנט חזר שוב לספק את מנוע החיפוש.
ביולי 2003 נרכשה חברת Overture Services בעצמה על ידי יאהו!.
ביולי 2013 סגרה חברת יאהו!
AltaVista הייתה הראשונה שהטמיעה מערכות CAPTCHA מעשיות כדי להתגונן מפני רישומי חשבונות הונאה.
מטרה נוספת הייתה למנוע מבוטים להוסיף כתובות אתרים למנוע החיפוש שלהם באינטרנט.
אלטייב ע'נאים הוא משורר, מתרגם ועיתונאי ערבי-ישראלי.
אלטייב ע'נאים נולד בבאקה אל-גרבייה למשורר מוחמד חמזה ע'נאים.
לומד לדוקטורט בספרות עברית באוניברסיטת תל אביב.
ע'נאים הוא חבר מערכת מגזין "ארץ אחרת".
כמשורר, השתתף בפסטיבלי שירה בישראל ומחוצה לה.
ב-2012 הוענק לו פרס טבע לשירה במסגרת פסטיבל המשוררים הישראלי ה-15 במטולה.
ע'נאים תרגם את "לקט מהשירה הפלסטינית החדשה", בהוצאת מטען.
כמו כן תרגם את האנתולוגיה השירית "שירה מפרקת חומה" ואת אסופת השירים "לא נעזוב".
אלטון ברוקס פארקר היה שופט אמריקני שנודע כמועמד הדמוקרטי שהפסיד בבחירות לנשיאות של 1904 לנשיא המכהן, תאודור רוזוולט.
פארקר היה יליד מדינת ניו יורק, ולמד משפטים בקינגסטון, ניו יורק, לפני שמונה לבית המשפט העליון של ניו יורק ולבית המשפט לערעורים.
הוא שימש כשופט הראשי בבית המשפט לערעורים בין 1898 ל-1904, כשהתפטר כדי לנסות להיבחר לנשיאות.
ב-1904, הוא ניצח את המו"ל ויליאם רנדולף הרסט עבור המועמדות הדמוקרטית.
בבחירות הכלליות, התנגד פארקר לנשיא היוצא האהוד, תאודור רוזוולט הרפובליקני.
לאחר מסע בחירות לא מאורגן ולא אפקטיבי, פארקר השיג 140 אלקטורים בחבר האלקטורים לעומת 336 לרוזוולט, כשהוא מנצח רק בדרום ארצות הברית.
לאחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין.
פארקר נולד בקורטלנד, ניו יורק, לג'ון ברוקס פארקר, חקלאי, והרייט סטרטון.
שני הוריו היו מלומדים ועודדו אותו לקרוא מגיל צעיר.
בגיל 12 או 13, פארקר ראה את אביו משרת בחבר מושבעים והחליט להיות עורך דין.
הוא למד הוראה ולימד בניו יורק.
לאחר מכן התארס למרי לואיס שונמקר, בתו של אדם שהיה בעל רכוש והתגורר ליד בית ספרו.
פארקר התחתן איתה ב-1872 ועבד כפקיד בפירמה של אחד מקרובי משפחתה.
לאחר מכן למד משפטים באלבני.
לאחר שהשיג את התואר שלו ב-1873, הוא עסק בעריכת דין בקינגסטון, עד 1878, כשותף במשרד עורכי דין.
פארקר הפך לפעיל במפלגה הדמוקרטית ותמך במי שהפך למושל ניו יורק ולנשיא, גרובר קליבלנד.
הוא היה ציר בוועידה הדמוקרטית של 1884, בה נבחר קליבלנד להיות מועמד המפלגה לנשיאות.
קליבלנד ניצח בקרב צמוד את ג'יימס בליין הרפובליקני בבחירות.
באותה תקופה, פארקר ניהל את מסע הבחירות של דייוויד היל לתפקיד מושל ניו יורק, מסע בחירות בו היל ניצח בקלות.
לאחר היבחרו, מינה היל את פארקר לבית המשפט העליון של ניו יורק.
ב-1886, פארקר נבחר לכהונה של ארבע עשרה שנים בתפקידו.
כעבור שלוש שנים, הפך לשופט לערעורים, כשהיל מינה אותו לבית המשפט לערעורים.
בנובמבר 1897, הוא נבחר לשופט העליון בבית המשפט לערעורים, כשהוא מנצח את ויליאם וולאס הרפובליקני.
כשופט, נודע פארקר בזכות מחקר עצמאי לגבי כל תיק שעמד בפניו.
הוא נחשב לתומך באיגודי העובדים ותמך ברפורמה חברתית, כמו תמיכה בחוק שמגביל את שעות העבודה.
בהחלטה מ-1902, פארקר קבע שאישה שפניה שימשו בפרסומת ללא רשותה אשמה.
פסק הדין לא היה אהוד, והוביל להעברת חוק פרטיות במועצת ניו יורק כעבור שנה.
באותה שנה, אישר פארקר גזר דין מוות לאישה, הראשון מסוגו, בכיסא חשמלי.
בתקופתו כשופט, פארקר ואשתו מכרו את ביתם בקינגסטון וקנו בית באיזופוס, על נהר ההדסון.
לזוג הייתה בת אחת ובן אחד, שמת מטטנוס.
כשהבחירות של 1904 התקרבו, הדמוקרטים החלו לחפש מועמד שיעמוד מול הנשיא הרפובליקני האהוד, תאודור רוזוולט, ושמו של פארקר נחשב למועמד פוטנציאלי.
מזכיר המלחמה של רוזוולט, אליהוא רוט, טען שפארקר "מעולם לא פתח את פיו בכל שאלה לאומית", אולם רוזוולט חשש שהנייטרליות שלו תתן לו יתרון פוליטי.
הוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1904 התרחשה בסנט לואיס, מיזורי, לצד האולימפיאדה.
פטרונו של פארקר, דייוויד היל, שניסה להיות מועמד ב-1892, החליט לתמוך בפארקר.
ויליאם ג'נינגס ברייאן, שנבחר ונוצח בידי ויליאם מקינלי ב-1896 וב-1900, לא נחשב לאלטרנטיבה ראויה.
הרדיקלים במפלגה תמכו במו"ל ויליאם רנדולף הרסט, אולם ההתנגדות מברייאן ומצד הטמאני הול, המנגנון הפוליטי החזק של ניו יורק, מנעו מהם להשיג רוב.
הצירים רצו לתמוך במועמדים אחרים, ואף בקליבלנד, למרות שקליבלנד לא היה אהוד מחוץ למפלגה או בתוכה, עקב הסכסוך שלו עם ברייאן.
הנייטרליות של פארקר הייתה יתרון עבורו, והוא נמנע מלקחת צדדים בנושאים שפילגו את המפלגה, בעיקר בנושאים מוניטריים.
היל ותומכי פארקר שתקו בכוונה בנוגע לאמונותיו של המועמד.
כשהוועידה הצביעה, היה ברור שרק פארקר יוכל לאחד את המפלגה, והוא נבחר בסיבוב הראשון.
הנרי דייוויס, מיליונר זקן ממערב וירג'יניה שהיה סנאטור בעברו, נבחר להיות סגנו בתקווה שיממן את מסע הבחירות.
הוועידה התפלגה בנוגע לרצון לכלול את הצמדת הדולר לכסף במצע המפלגה, בניגוד לתקן הזהב, ותמיכה בהטבעת דולרים מכסף.
תנועת "הכסף החופשי", שהייתה חזקה במפלגה ב-1896 וב-1900, הייתה אהודה בקרב חקלאים בעלי חובות במערב שהרגישו שאינפלציה תעזור להם לשלם את חובותיהם.
אנשי העסקים, לעומת זאת, תמכו באינפלציה הנמוכה של תקן הזהב.
ברייאן, שהתפרסם בנאום "צלב הזהב" שלו מ-1896 שהתנגד לתקן הזהב, נלחם נגד התמיכה בתקן הזהב במצע ב-1904. המפלגה הסכימה לא לכלול את הנושא במצע.
אולם מתוך רצון לזכות בתמיכת האגף המזרחי שתמך בכסף יציב, שלח פארקר מברק לוועידה מיד לאחר ששמע שנבחר, וטען שתקן הזהב הוא ההליך המקובל במדינה, ושיוותר על המועמדות אם לא יוכל להגיד זאת.
המברק הוביל לוויכוח ולהתנגדות מברייאן, אולם המפלגה החליטה לבסוף שפארקר יוכל לדבר כרצונו בנושא.
התמיכה הלאומית בפארקר החלה לעלות, ורוזוולט שיבח את המברק של פארקר.
לאחר שזכה במועמדות, התפטר פארקר מבית המשפט.
ב-10 באוגוסט, משלחת זקני המפלגה ביקרה אותו ובישרה לו על מועמדותו.
פארקר נאם כנגד רוזוולט וכנגד מעורבות ממשלו בטורקיה ובמרוקו, ועל כישלונו במתן תאריך שבו הפיליפינים יהפכו לעצמאיים מהשפעה אמריקנית.
הנאום נחשב לנאום לא מלהיב גם בקרב תומכיו.
פארקר לא הצליח להתאושש לאחר הנאום הזה, ואחריו, הוא חזר לשתוק, ונמנע מלהגיב בעניינים חשובים.
מסע הבחירות של פארקר לא היה יעיל.
פארקר ויועציו תמכו ב"מסע בחירות מהמרפסת", שבו משלחות יובאו אל ביתו כדי לראות אותו נואם, כמו מסע הבחירות של מקינלי ב-1896. אולם בגלל המרחק של ביתו של פארקר ומחסור במשאבים, לא היו יותר מדי מבקרים.
במקום לנסות לבדל בין שתי המפלגות, הדמוקרטים העדיפו להדגיש את דמותו של רוזוולט, והציגו אותו כלא יציב ומסוכן.
מסע הבחירות של פארקר לא הצליח לזכות לאהדה בקרב האירים, שתמכו בדרך כלל בדמוקרטים.
לעומת זאת, מסע הבחירות של רוזוולט ארגן ועדות שימשכו מגזרים מסוימים: שחורים, יהודים וגרמנים.
ג'ון היי, מזכיר המדינה של רוזוולט, טען שמסע הבחירות של פארקר הוא "המטופש ביותר בזמננו".
כחודש לפני הבחירות, פארקר זיהה תרומות רבות שניתנו למסע הבחירות של רוזוולט, והוא האשים את הנשיא בהיותו לא כנה בניסיונותיו לפרק מונופולים.
בסוף אוקטובר, הוא נאם בניו יורק ובניו ג'רזי וגינה את הנשיא.
רוזוולט טען שפארקר משקר בביקורת שלו.
ההתקפות של פארקר לא הצליחו לשנות את הבחירות.
רוזוולט ניצח במדינות הצפון והמערב, וגם במיזורי, והשיג 336 אלקטורים בחבר האלקטורים.
פארקר ניצח רק בדרום ארצות הברית הדמוקרטי, והשיג 140 אלקטורים.
מועמד שלישי, יוג'ין דבס, מטעם המפלגה הסוציאליסטית, השיג 2.98% מהקולות.
פארקר שיגר את ברכתו לרוזוולט באותו הלילה וחזר לחיים הפרטיים.
היסטוריונים טענו שפארקר הוא המועמד הנשיאותי היחיד שהפסיד ולא נכתבה עליו ביוגרפיה.
הם טענו שיכול היה להיות נשיא טוב, ושהבחירות של 1904 הן מהבודדות בהן המצביעים יכלו לבחור בשני מועמדים מצוינים.
הם טענו שהמצביעים בחרו ברוזוולט בגלל אישיותו הצבעונית.
לאחר הבחירות, חזר פארקר לעסוק במשפטים והיה נשיא איגוד עורכי הדין בין 1906 ל-1907. הוא ייצג איגודי עובדים בתיקים שונים.
לאחר מכן נכנס פארקר שוב לפוליטיקה, כשהוא ניהל את מסע הבחירות של ג'ון דיקס אל תפקיד מושל ניו יורק, ונואם בתחילת הוועידה הדמוקרטית של 1912, שבחרה בוודרו וילסון כמועמד הנשיאותי.
ב-1913, ייצג את יורשו של דיקס בתפקיד המושל, ויליאם סוזלר, במשפט שנערך נגדו.
אשתו מרי מתה ב-1917. הוא התחתן שוב ב-1923. ב-10 במאי 1926, מת פארקר מהתקף לב כשנסע במכוניתו, ארבעה ימים לפני יום הולדתו.
הוא נקבר בבית קברות בקינגסטון.
אָלֶטָה הֶנרִייֶטֶה יָאקוֹבְּס (בהולנדית: Aletta Henriëtte Jacobs; 9 בפברואר 1854 – 10 באוגוסט 1929) הייתה רופאה יהודייה-הולנדית, אקטיביסטית למען זכות הצבעה לנשים, וממציאה.
האישה הראשונה שלמדה באוניברסיטה הולנדית וגם הרופאה הראשונה בהולנד.
נולדה בכפר הקטן "Sappemeer" שבהולנד ב-9 בפברואר 1854, לאברהם יאקובס ואנה דה יונג.
הייתה השמינית מבין אחד-עשר ילדים במשפחתה.
משפחתה הייתה יהודית מתבוללת בעלת מעמד חברתי ואינטלקטואלי שקיימה קשרים עם משפחות יהודיות אחרות באזור.
אביה היה רופא כפרי שממנו ירשה את העניין ברפואה.
כילדה יצאה לביקורי בית אתו, צפתה בטיפול שהגיש לחולים, ונמשכה לעסוק בכך בעצמה.
יאקובס חלמה להיות רופאה כמו אביה, בתקופה שבה השכלה לנשים בהולנד הייתה נושא שבמחלוקת.
יאקובס סיימה בית-ספר יסודי בשנת 1867 ובאותו הזמן לא הורשו בנות ב-Sappemeer ללמוד בתיכון.
מציאות זו לא עצרה את יאקובס.
היא למדה בחינוך ביתי, התנסתה בבית המרקחת של אחיה בסיוע עוזרת שעבדה אצלו, ולמרות התנגדותו של אחיה, בשנת 1870 קיבלה תעודת עוזר רוקח.
לימודים אלו אפשרו לה לצבור הכרה.
היא פנתה במכתב לראש הממשלה ג'.
תורבק, כדי לבקש שיאשר לה לימודים באוניברסיטה.
הוא לא השיב לה, פנה לאביה כדי לבדוק את עמדתו בנושא, אך בסופו של דבר, ב-28 באפריל 1871 סמוך לפטירתו נתן לה אישור ללמוד באוניברסיטת חרונינגן.
באוניברסיטה סבלה מתגובות עוינות של עמיתיה ללימודים, המרצים הערימו עליה קשיים ואפילו אביה ואחיה התנגדו לצעדיה.
בתקופה זו גם סבלה מבריאות לקויה.
היו לה התקפי מלריה וכשחלתה גם בדלקת ריאות ניסתה להתאבד ואביה הציל אותה ממוות.
עבודת הדוקטורט שלה הייתה בנושא מחלות מוחיות.
ב-8 במרץ 1879 סיימה את לימודיה באוניברסיטה כרופאה האישה הראשונה בהולנד.
לאחר שסיימה את לימודיה עברה יאקובס ללונדון, שם פגשה לראשונה פמיניסטיות רבות, שהיו פעילות למען הגבלת ילודה ומתן זכות הצבעה לנשים.
היא הושפעה מאוד מרעיונות חדשים אלו, שאחד מהם היה ההכרה בצורך באמצעי מניעה זמינים שיסייעו לנשים במניעת הריון לא רצוי.
היא עברה לגור באמסטרדם ופתחה מרפאה פרטית, שבה נתנה טיפול ללא תשלום לנשים נזקקות שני בקרים בשבוע.
נשים רבות החלו לבקש ממנה אמצעי מניעה.
היא החלה לחשוב על דרכים לסיוע להן, בניגוד להתנגדות העזה שעמיתיה הגברים גילו כלפי נושא זה.
יאקובס השתתפה בפיתוח הדיאפרגמה, הידועה גם בשם Mensinga Pessary, על שם ממציאה הגרמני.
יאקובס יצרה עמו קשר והשפיעה על עיצוב המוצר ושיפורו.
היא ספגה על כך גינויים והשמצות.
טענו כי היא מעודדת בגידת נשים בבעליהן וכן מאיימת על העתיד הכלכלי של האומה בשל הירידה בילודה.
היא נהגה לצאת לבד לביקורי בית והוטרדה ברחוב על ידי גברים.
כשהתלוננה על כך פעם בפני שוטר, נענתה על-ידו שהיא מביאה זאת על עצמה כיוון שאינה יושבת בבית כמקובל.
היא יזמה פעילויות רבות מעבר לפעילותה כרופאה: העבירה שיעורי בריאות לנשים צעירות, דיברה כנגד זנות, וכשזיהתה כי לנשים העובדות כמוכרות בחנויות יש בעיות רפואיות אופייניות בשל עמידה של 11 שעות ביום, יזמה חקיקה שחייבה את בעלי העסקים לאפשר להן לשבת.
קרל ויקטור גריטסן, סוחר תבואה הולנדי, מחוקק ורפורמטור, יצר עמה קשר לראשונה במכתב כשסיימה את לימודי הרפואה, כדי לברך אותה על ההישג.
הוא יזם פגישה ראשונה אתה ב-1880, שנתיים אחר-כך, ונוצרה ביניהם חברוּת קרובה.
הם רצו לגור יחד ללא נישואין אך הבינו כי צעד זה יעורר ביקורת קשה ולכן נמנעו מכך.
הם נישאו רק ב-1892. היו להם יחסים שוויוניים ויצרניים שהעיב עליהם רק האובדן של תינוקם יום לאחר היוולדו.
מאבקה לזכות בחירה לנשים ולשלום
אחרי שהשתתפה בכנס של "המועצה הבינלאומית של הנשים" ("International Council of Women") בלונדון ב-1899, יאקובס החליטה להפסיק את עבודתה כרופאה ולהקדיש את עצמה למאבק למען זכות הבחירה לנשים.
ב-1911–1912 יאקובס וקארי צ'פמן קאט, סופרג'יסטית אמריקאית, יצאו למסע לקידום זכות הבחירה לנשים.
השתיים הופיעו בכנסים רבים ואף נסעו סביב העולם בניסיון לעורר מודעוּת לנושא.
הן ביקרו בדרום אפריקה, בחוף המזרחי של אפריקה, במזרח התיכון וכן בפיליפינים, בסין וביפן.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה, בשל היות הולנד מדינה נייטרלית, נבחרה העיר האג לארח את הקונגרס הבינלאומי לנשים, ויאקובס הייתה אחת היוזמות שלו.
מטרת הקונגרס הייתה למחות על המלחמה באירופה ולהציע דרכים למניעת מלחמות בעתיד.
ב-1919 הייתה שותפה לייסוד "ליגת הנשים הבינלאומית לשלום ולחרות".
בריאותה התרופפה בתקופה זאת ומצבה הכלכלי הורע ואת שנותיה האחרונות בילתה בקשר הדוק עם חברים שדאגו לה.
עם זאת, היא עדיין המשיכה לנסוע לכינוסי נשים, להשמיע את דעותיה ולזכות באהדה והכרה של נשים בהולנד ומחוצה לה.
אלטה הנרייט יאקובס נפטרה ב-10 באוגוסט 1929 בבארן, הולנד.
אלטה יאקובס הוכרה ב-2006 על ידי ועדה מטעם מריה פן דר הפן (Maria van der Haven), שרת החינוך התרבות והמדע של הולנד, כאחת מחמישים הדמויות אשר ראויות להיכלל בתוכנית הלימודים של ההיסטוריה ההולנדית בחטיבות הביניים.
אלטה A200 היא מכונית מיקרו, בעל תצורת תלת אופן אשר יוצרה על ידי יצרנית האופנועים ורכבי תלת אופן ALTA (ΆΛΤΑ) היוונית בין השנים 1968–1970.
דגם ה"אלטה A200" התבסס על דגם Fuldamobil הגרמני אשר יוצר ברישיון, חברת "Elektromaschinenbau Fulda GmbH".
חלונות אחוריים קבועים (לא נפתחים)
אלטבורג, דוכסית אולדנבורג , הייתה בתו של פרידריך אוגוסט השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג ואשתו של יוזיאס, נסיך הכתר של ולדק ופירמונט.
אלטבורג נולדה ב-19 במאי 1903 באולדנבורג, לפרידריך אוגוסט השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג ולאליזבת אלכסנדרינה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, בתם של פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ומריה, נסיכת שוורצבורג-רודולשטדט.
בשנת 1914 אלטבורג ואחותה כמעט נורו מכדור תועה, בעת שנסעו במכונית.
ב-11 בנובמבר 1918 התפטר אביה פרידריך אוגוסט מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה, ולאחר התפטרותו מהשלטון חיה המשפחה באולדנבורג.
בשנת 1929 הצטרף בעלה יוזיאס, נסיך הכתר של ולדק ופירמונט למפלגה הנאצית, ובשנת 1930 הצטרף לאס אס, שבו הגיע לדרגת אובר-גרופנפיהרר.
בשנת 1946 מת חמיה, ובעלה ירש את תאריו ונחלותיו.
בשנת 1967 מת בעלה, ובנם ויטקינד, נסיך ולדק ופירמונט ירש את תאריו.
ב-16 ביוני 2001 מתה אלטבורג בארולזן.
ב-25 באוגוסט 1922 התחתנה אלטבורג עם יוזיאס, נסיך הכתר של ולדק ופירמונט, ולזוג נולדו 5 ילדים:
מרגרטה, נסיכת ולדק ופירמונט (1923–2003), התחתנה עם פרנץ אוגוסט, רוזן ארבאך-ארבאך
אלכסנדרה, נסיכת ולדק ופירמונט (1924–2009), התחתנה עם בוטו, נסיך בנטהיים ושטיינפורט
אינגריד, נסיכת ולדק ופירמונט (נולדה ב-1931)
ויטקינד, נסיך ולדק ופירמונט (נולד ב-1936), התחתן עם ססיליה, רוזנת גס-זאוראו
גודה, נסיכת ולדק ופירמונט (נולדה ב-1939), התחתנה עם פרידריך וילהלם, נסיך ויד
אלטון-אופוי אקולטסה (בהולנדית: Elton-Ofoi Acolatse; נולד ב-25 ביולי 1995) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת הקיצוני בדיושג'ר.
אקולטסה נולד בהולנד להורים ממוצא גאנאי.
הוא שיחק במחלקות הנוער של אייאקס אמסטרדם, וב-27 באפריל 2012 חתם על חוזהו המקצועני הראשון, עד ל-30 ביוני 2015. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו באייאקס ב' ב-17 בינואר 2014.
ב-21 ביולי 2016 חתם לשלוש עונות בווסטרלו הבלגית.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-31 ביולי, ואף כבש שער בכורה.
ב-5 באפריל 2017 חתם על חוזה לארבע שנים בקלאב ברוז'.
הוא הושאל לסנט טרוידן עד לתום העונה, ובתום העונה עבר רשמית לסנט טרוידן.
ב-6 בפברואר 2020 הושאל להפועל באר שבע עד לתום העונה עם אופציה לרכישה.
במהלך עונת 2020/2021 היה שותף למשחקי קבוצתו במסגרת הליגה האירופית, בהם כבש חמישה שערים.
ב-4 בספטמבר 2021 הושאל לעונה אחת לבורסאספור מהליגה הטורקית השנייה, ובתום העונה שב להפועל באר שבע והוקפא כדי לאפשר את החתמתו של אדריאן פאון.
ב-17 בינואר 2023 הגיע עם המועדון להסכמה על התרת חוזהו, וחתם במ.ס.
בקיץ חתם בדיושג'ר מליגת העל ההונגרית.
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 17: 2012
אלטאו טמצ'יבולאק אטקינסון (Alatau Tamchiboulac Atkinson; 1848 – 1906) היה חבר בית הנבחרים של הרפובליקה של הוואי.
הוא שימש כמנהל החינוך הציבורי בטריטוריה של הוואי בעקבות סיפוחה לארצות הברית.
מונה למפקח הכללי של בתי הספר בממלכת הוואי והמשיך בתפקיד תחת ממשלת הוואי הזמנית ורפובליקת הוואי.
הוא היה עיתונאי ובעל עיתונים.
אטקינסון דרייב באזור עלא מואנה בהונולולו, נקרא לכבודו.
הוא נולד 16 בנובמבר 1848, בעיירה הקטנה קפל בערבות קזחסטן במרכז אסיה, לזוג חוקרים הבריטים לוסי אטקינסון ותומאס ויטלם אטקינסון, שקראו לו על שם מעיין המרפא המפורסם בקפל.
הוא בילה את עשר השנים הראשונות לחייו בסיביר, במרכז אסיה וסנט פטרסבורג.
לאחר מות אביו בקנט שבאנגליה כאשר אלטאו היה בן עשר, נערכה מגבית לגיוס כספים על ידי סר רודריק מורצ'יסון, נשיא "האגודה הגאוגרפית המלכותית", שסייעה לממן את החינוך של אלטאו בבית הספר.
לאחר קריירה קצרה ברוסיה כמזכיר ועדת הגבול הטורקו-רוסית, הוא שינה קריירה והפך לסופר בעיתון הבריטי "ניוקאסל קאראנט".
בהמשך הייתה לו קריירה קצרה בהוראה בבית הספר בדורהאם.
אטקינסון התחתן עם אנני האמבל באנגליה בינואר 1868. הם הפליגו להוואי בשנת 1869, דרך פנמה וסן פרנסיסקו.
הוא נפטר ב־24 באפריל 1906 לאחר מחלה ממושכת.
אנני אטקינסון נפטרה מדלקת ריאות בשנת 1911. לזוג היו ארבע בנות ושלושה בנים.
הסכם הסיפוח של הוואי לארצות הברית בשנת 1854 הוגש למלך הוואי, אך מעולם הוא לא חתם עליו, בעוד בריטניה וצרפת הכירו בה כמדינה עצמאית.
עד 1870 בערךצ הייתה השפה ההוואית השלטת בבתי הספר באיים.
באותו הזמן, פעלו באיים מיסיונרים וזרים בעלי מטעי סוכר שהביאו לחשיפה גוברת של האיים לעולם החיצון.
לאטקינסון, הוצע בשנת 1868, להיות מנהל מכללת סנט אולבנס בפאואה, הוואי.
הוא עזב את אנגליה יחד עם אשתו אנני (לבית האמבל) ובתו זואי בשנת 1869 למסע הארוך עד הוואי.
הוא האמין כי שימוש בשפה נפוצה המשמשת את העולם הגדול היא הכרחית לדורות הבאים של הוואי.
הקריירה של חייו הפכה איפוא, לשלב את השפה האנגלית כשפה השלטת בבתי הספר בהוואי.
בשנת 1887 הוא מונה למפקח הכללי של בתי הספר בממלכת הוואי, ונותר בתפקיד בכל התמורות שעברו על הוואי עד שהפכה לטריטוריה של ארה"ב.
הוא היה עורך עיתון בהוואי, והיה נשיא איגוד העיתונאים בה.
אטקינסון ייצג את המחוז הרביעי בבית המחוקקים של הרפובליקה של הוואי מפברואר עד יולי 1898. הוואי סופחה על ידי ארצות הברית ב־12 באוגוסט 1898.
"אטקינסון דרייב" בהונולולו נקרא על שמו.
ג'ורג' אלטון מאיו יליד אוסטרליה, היה פסיכולוג, חוקר תעשייתי ותאורטיקן ארגוני.
מאיו למד באוניברסיטת אדלייד, ורכש תואר ראשון באומנויות בתחומי הפילוסופיה והפסיכולוגיה.
את התואר השני קיבל מאוניברסיטת קווינסלנד (UQ).
במהלך לימודיו בקווינסלנד, כיהן בוועדת המלחמה של האוניברסיטה ולראשונה הוביל מחקר בנושא הטיפול הפסיכואנליטי בהלם קרב.
מאיו סייע, מעת לעת לחיילים שחזרו ממלחמת העולם הראשונה להתאושש מהשפעת המלחמה תוך שיתוף פעולה עם ד"ר בריסביין, שהיה חלוץ בתחום הטיפול הפסיכואנליטי בהלם קרב ובמחקרו, באמצעות בדיקות פסיכו-פתולוגיות.
הוא היה מרצה לפסיכולוגיה ולפילוסופיה של הנפש באוניברסיטת בריטניה בין השנים 1911 - 1922, עד שעבר לארצות הברית, שם מונה בשנת 1926 לפרופסור למחקר תעשייתי בבית הספר למינהל עסקים בהרווארד.
במהלך שהותו בפילדלפיה הוא ערך מחקר במפעל טקסטיל במטרה לפתח שיטה להפחתת שיעור התחלופה שהייתה אז גבוהה מאוד.
השפעת הקשר של מאיו עם ניסויי הות'ורן, כמו גם מחקריו ועבודתו באוסטרליה, זיכו אותו בהכרה ציבורית שרק חוקרים מעטים בתחום מדעי החברה זכו בה באותה תקופה.
תרומתו בתחומי מינהל עסקים, סוציולוגיה תעשייתית, פילוסופיה ופסיכולוגיה חברתית.
לצד מחקרי השטח שערך בתעשייה, השפיעה על תחומי הפסיכולוגיה התעשייתית והארגונית.
בספר ביוגרפי שכתב עליו טראאהר (Richard C.
Trahair), נאמר כי מאיו "ידוע בביסוס המחקר המדעי של מה שמכונה כיום התנהגות ארגונית, ששמה את הדגש על הבעיות האנושיות, החברתיות והפוליטיות של התרבות התעשייתית."
עבודתו של מאיו סייעה להניח את התשתית לתחום יחסי האנוש.
הוא הדגיש את העובדה שלצד הארגון הפורמלי של מקום עבודה התעשייתי קיים גם מבנה ארגוני בלתי פורמלי.
מאיו הכיר ב"חסרונות של גישות ניהול מדעיות קיימות "לארגונים תעשייתיים", והדגיש את חשיבות היחסים שבין העובדים בארגונים כאלה.
רעיונותיו בנושא יחסי גומלין בין הקבוצות הופיעו לראשונה בספרו שפורסם ב-1933 "הבעיות האנושיות של התרבות המתועשת", שהתבסס בחלקו גם על "ניסויי הות'ורן".
נפת אלטופייבו היא נפה במחוז הצפון-מזרחי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה.
בנפה יש 6 בתי ספר, 2 בתי ספר מקצועיים תיכוניים, 9 גני ילדים.
תחנת הרכבת התחתית ביבירבו ממוקמת בגבול המזרחי של הנפה.
750 מטר מהגבול הצפוני של הנפה נמצאת תחנת מטרו אלטופייבו.
מכון מחקר ועיצוב לטכנולוגיית הרכבה
אלטוני ויליאמס הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות תפקידו כד"ר רנדל הולמס באופרת הסבון "אם לאהוב אותך זאת טעות".
ויליאמס נולד וגדל בשיקגו, אילינוי.
הוא החל להופיע בהפקות של חברת תיאטרון סטספנהוולף: "שיעור לפני המוות" בשנת 2003, ו-One Arm של טנסי ויליאמס בשנת 2004. מאוחר יותר הוא החל להופיע בתוכניות טלוויזיה, כולל תפקידים אורח בסדרות הטלוויזיה מחשבות פליליות, ER, האוס, קאסל ו-NCIS.
בשנת 2014 לוהק ויליאמס לתפקיד ד"ר רנדל הולמס באופרת הסבון בפריים טיים, "אם לאהוב אותך טעות".
בהמשך מילא תפקידים חוזרים בסדרת הטלוויזיה של רשת ABC, נקמה (2014–15) ובדרמה הפוליטית של נטפליקס, השורד המיועד.
אלטווטן (בנורווגית: Altevatnet, ב: Álddesjávri) הוא האגם ה-11 בגודלו בנורווגיה והאגם הגדול ביותר במחוז טרומס ופינמרק.
שטחו של האגם הוא 79.71 קמ"ר והוא נמצא בנפת שבמחוז טרומס ופינמרק.
בצדו הצפון-מערבי של האגם נמצא סכר.
גובה פני האגם הוא 489 מטרים מעל גובה פני הים ועומקו המקסימלי הוא 99 מטרים.
האגם שוכן כ-10 קילומטרים מהגבול עם שוודיה והוא ממוקם בין שני פארקים לאומיים: ו.
מי האגם זורמים צפונה לנהר , הנשפך לנהר , ולבסוף מגיעים לפיורד .
אלטיארו ספינלי (איטלקית: Altiero Spinelli; 31 באוגוסט 1907 – 23 במאי 1986) היה פוליטיקאי, עיתונאי ופעיל פוליטי איטלקי שמילא תפקיד מרכזי בהקמת האיחוד האירופי.
כאינטלקטואל צעיר איטלקי, הוא הושפע עמוקות מעליית הפשיזם באיטליה, וכבר בגיל הוא בלט במפלגה הקומוניסטית באיטליה.
הוא היה למתנגד המשטר הפאשיסטי וביטא את דעותיו בכתיבתו בעיתון.
לאחר עליית המפלגה הפשיסטית לשלטון (1922), הוא נעצר ונכלא באשמת התנגדות לשלטון, בשל התנגדותו הציבורית לפשיזם.
מיד לאחר שחרורו מהכלא פצח ספינלי בקריירה פוליטית, במהלכה כיהן בתפקידים שונים, ביניהם: מייסד התנועה הפדרלית באיטליה, יועץ פוליטי, חבר בנציבות האירופית וחבר בפרלמנט האירופי.
בכל שלבי הקריירה שלו ספינלי קידם ודחף למימוש רעיון האינטגרציה האירופית.
בעקבות כך נחשב אלטיארו ספינלי לאחד מהאבות המייסדים של האיחוד האירופי, ותרומתו לאינטגרציה האירופית זכתה להכרה רבה.
אלטיארו ספינלי נולד ברומא, איטליה, בשנת 1907. בשנות ילדותו הוא גדל בדרום אמריקה בעקבות עבודתו של אביו כסגן קונסול ברחבי היבשת.
בשנת 1912 חזר עם משפחתו לרומא ושם סיים את לימודיו התיכוניים.
עוד בנעוריו השתייך לתנועת נוער קומוניסטית באיטליה.
ב-1924 הוא למד משפטים באוניברסיטת מילאנו.
כבר במהלך שנות התואר היה פעיל במפלגה הקומוניסטית באיטליה ודמות מובילה בפדרציה הקומוניסטית הצעירה.
כאינטלקטואל צעיר איטלקי, וכמתנגד לרעיון הפאשיזם (שהחל לצבור פופולריות באותה התקופה) הוא ביטא את דעותיו בכתיבת כתבות בעיתון הסוציאליסטי "אוונטי!".
לאחר עליית המפלגה הפשיסטית לשלטון (1922), ובעקבות התנגדותו הפומבית לפשיזם, בשנת 1927 נעצר ספינלי יחד עם מתנגדי משטר נוספים על ידי המשטר הפשיסטי והוכנס למאסר
הוא בילה את 16 השנים הבאות בבתי מאסר ברחבי אירופה, האחרון שבהם היה באי ונטוטן הממוקם בקרבת העיר נאפולי.
שנים לאחר שחרורו מהכלא הוא התחתן עם אורסולה הירשמן (Ursula Hirschmann) אותה הכיר במהלך תקופתו בכלא.
נולדו להם שלוש בנות: דיאנה, ברברה ושרה.
ספינלי נפטר ב-23 במאי 1986 ונקבר בבית קברות ברומא.
בעקבות התנגדותו הפעילה למשטר הפאשיסטי באיטליה, אלטיארו ספינלי נכלא על ידי המשטר וריצה תקופת מאסר כוללת של 16 שנים ושמונה חודשים (1927–1943).
את עשר השנים הראשונות הוא ריצה בבתי כלא שונים ברחבי איטליה, ביניהם בתי הכלא ברומא, לוקה, ויטרבו וצ'יוויטווקיה.
לאחר מכן הוא נשלח למעצר פנימי בפונזה ולבסוף הגיע לאי ונטוטן.
באי ונטוטן הוא ריצה את שש השנים הבאות ושוחרר עם נפילת המשטר הפאשיסטי בשנת 1943.
הוא ניצל את הזמן בכלא ללמידה, למחקר ולגיבוש זהות פוליטית.
דעותיו הפוליטיות החדשות תמכו ברעיון האינטגרציה האירופית והתרחקו מעקרונות הקומוניזם.
יחד עם חברים נוספים מתנגדי המשטר, פיתח ספינלי חזון חדש המבוסס על רעיון הריבונות המשותפת: אירופה המאוחדת על ידי שוק משותף ללא מכס, מטבע משותף וחופש תנועה לעובדים.
חזונם כלל גם איחוד פוליטי אירופי שיבוא לידי ביטוי במדיניות חוץ ובכוחות צבא משותפים.
בשנת 1941 בהיותו בכלא, כתב ספינלי יחד עם אסיר פוליטי נוסף בשם ארנסטו רוסי (Ernesto Rossi) את מניפסט ונטוטן.
את המניפסט הם כתבו במקטעים על קרעי נייר סיגריות והבריחו את הקטעים אל מחוץ לכותלי הכלא.
חלקי המניפסט אוחדו והופצו בקרב תנועת ההתנגדות למשטר הפאשיסטי ועוררו תמיכה רחבה.
מניפסט ונטוטן היה אחד המסמכים הראשונים שביטאו את הרעיון ליצירת אירופה מאוחדת וכתיבת חוקה אירופית, וככזה השפיע רבות על עיצוב תהליך האינטגרציה האירופית.
רעיונות רבים שנכתבו כחזון במניפסט (דוגמת מסחר משותף, מטבע משותף, חופש תנועה לעובדים וכו') הוגשמו ויושמו מאוחר יותר על ידי האיחוד האירופי.
מיד לאחר שחרורו בשנת 1943, התחיל ספינלי לפעול בזירה הפוליטית באופן רשמי ולקדם את רעיון האינטגרציה האירופית.
מניפסט ונטוטן נקרא כך על שם המקום שבו נכתב - האי ונטוטן, שבאותה התקופה ששימש כבית כלא.
עיקר המניפסט קרא לאירופה מאוחדת המבוססת על פדרליזם ולא על מבנה של מדינות לאום, בטענה שמבנה מדינת הלאום הוביל עד כה בעיקר למלחמה ולהרס.
הם טענו במניפסט כי כל ניצחון על הפאשיזם יהיה חסר כל משמעות אם הוא לא יהיה מלווה בגרסה חדשה של מבנה אירופי, אחרת תקום גרסה נוספת של אירופה במבנה הישן והמוכר של מדינות לאום, שככל הנראה תוביל שוב לחורבן ולהרס.
תחילה המניפסט הופץ בקרב חברי תנועת ההתנגדות למשטר הפאשיסטי בלבד.
בהמשך הוא אומץ כתוכנית פעולה על ידי התנועה הפדרלית האירופית עצמה, ולאחר מכן תורגם לשפות אירופיות נוספות, הופץ ברחבי אירופה כולה וזכה להכרה רחבה.
רעיונות וערכים הכתובים במניפסט ונטוטן הפכו בהמשך לאבן יסוד בארגון האיחוד האירופי.
לאחר שחרורו מהכלא בשנת 1943, פצח אלטיארו ספינלי בקריירה פוליטית רשמית.
תפקידיו, רעיונותיו, כתביו והפרויקטים שקידם, משפיעים עד היום על האיחוד האירופי.
התאוריה הפדרליסטית תפסה תאוצה לאחר שתי מלחמות העולם ושימשה בסיס להקמת ארגונים ותנועות שונות, ביניהן איחוד הפדרליסטים האירופי (UEF) שהוקם בפריז עוד בזמן מלחמת העולם השנייה.
בהשפעתו של אלטיארו ספינלי ארגון זה כינס את קונגרס האג והביא בסופו של דבר לידי הקמת מועצת אירופה.
בשנת 1946 החל ספינלי לכהן כחבר בוועד המנהל של התנועה הפדרליסטית (UEF) ושימש בתפקיד הנציג הכללי של תנועה זו בין השנים 1948 ו-1962.
עוד לפני כן, בשנת 1943, כעשרה ימים בלבד לאחר שחרורו מכלא ונטוטן, אלטיארו ספינלי היה שותף להקמת התנועה הפדרלית באיטליה (European Federalist Movement) ושימש כמזכיר המפלגה.
כתבים שכתב בכלא, דוגמת מניפסט ונטוטן, שימשו כתוכנית הפעולה של התנועה.
לאורך שנות ה-40 וה-50 הפך ספינלי לתומך נלהב ולמחויב יותר ויותר לרעיון אירופה המאוחדת.
הוא האמין שבכדי להשיג את המטרה הזו, יש צורך בשיתוף פעולה מלא של הממשלות האירופאיות עצמן ולא רק של ארגונים בין לאומיים דוגמת הOECD או מועצת אירופה.
לכן, הוא כינן יחסי שותפות עם מנהיגי מדינות אירופיות אחרות.
בשנת 1960 שימש ספינלי כיועץ פוליטי של ראש ממשלת איטליה דאז, אלצ'ידה דה ג'ספרי (באיטלקית: Alcide De Gasperi).
במסגרת תפקיד זה ספינלי ניסה לקדם הקמה של קהילת הגנה אירופית (EDC) שתתווסף לקהילת הפחם והפלדה ולשיתופי פעולה אזוריים נוספים.
בסופו של דבר הרעיון לא יצא לפועל וקהילה שכזו לא הוקמה.
בתקופה זו ספינלי הקים ברומא את המשרד לעניינים בינלאומיים ועמד בראשו.
בנוסף, שימש כמרצה באוניברסיטאות בבולוניה (אוניברסיטת הופקינז) וברומא
ב-1970 מונה ספינלי לנציב האירופי לענייני תעשייה, למחקר כללי ולטכנולוגיה ולמרכז המחקר המשותף.
שלוש שנים לאחר מכן ב-1973, מינויו אושר מחדש כנציב האירופי למדיניות תעשייתית וטכנולוגיה.
הוא החזיק בתפקיד זה עד 1976.
אחד הדברים שספינלי קידם במהלך תקופה זו היה מיזם איירבוס(ייצור אירופי של מטוסים לטווח קצר עד בינוני).
מטרתו, בין השאר, הייתה להתחרות עם הייצור האמריקני.
כתביו ותפקידיו של ספינלי לפני ואחרי כהונתו כחבר בנציבות האירופית מעידים כי מטרת העל של הקריירה שלו הייתה קידום אירופה מאוחדת ופדרלית.
בשנת 1979 נבחר ספינלי לכהן בתפקיד חבר בפרלמנט האירופי, בו הוא כיהן עד מותו.
כחבר פרלמנט הוא שב וניצל את ההזדמנות לקדם את החזון הפדרלי שלו לגבי אירופה.
ב-1980, יחד עם חברי פרלמנט נוספים בעלי דעות פדרליות, הוא הקים את מועדון "התנין", שנקרא כך על שם המסעדה בשטרסבורג אותה הרבו לפקוד.