tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא למד אמנות, מוזיקה ופילוסופיה בברלין משנת 1908 ועד תחילת מלחמת העולם הראשונה, מה שאילץ אותו לחזור לאמסטרדם.
בשנת 1920 הוא נידון לשנתיים מאסר על הומוסקסואליות, אך עזב את הארץ.
סחולטן קיים מסע צילום ארוך מהולנד, דרך קלן, רומא, ברינדיזי, אתונה ובסוף הגיע לארץ ישראל.
בארץ ישראל (פלשתינה) הוא בילה שלוש שנים.
הוא טייל באזור וצילם אנשים ומקומות תנ"כיים.
בביקורו בתל אביב פרנק סחולטן צילם כ-6,000 צילומים.
לאחר שחזר לאירופה בתחילת 1923, הוא הציג מבחר של 2200 תמונות שהוא צילם בגלריה לאמנות בארוק בלונדון.
התערוכה, שכותרתה "פלסטין במעבר", ספג ביקורת חיובית בעיתונים רבים באנגלית ובעיתונות הזרה.
מאוחר יותר הוא החל לפרסם את תצלומיו בסדרת כרכים בשם Palestine Illustrated.
ב-15 בפברואר 1925 התפרסם בעיתון הארץ שספרו הראשון של פרנק סחולטן (שולטן) בשם: "ארץ ישראל המצוירת" יצא לאור והוא כולל 800 צילומים (פוטוגרפיות) מיפו והקדמה מאת סר אדם ג'ורג' סמית.
בשנת 1929 הוא פרסם את שני הכרכים הראשונים שהופיעו במהדורה הצרפתית.
הם הכילו תמונות של יפו, בשילוב פסוקים מהתנ"ך, התלמוד והקוראן.
כתוצאה מקריסת הבורסה בוול סטריט ב-1929 סחולטן הפסיד סכום כסף גדול, אך בכל זאת המשיך בפרסום שני הכרכים של אלבומיו במהדורות גרמנית, אנגלית והולנדית.
כרכים נוספים הוכנו לפרסום אך מעולם לא פורסמו.
מכיוון שמלחמת העולם השנייה לא אפשרה את הנסיעות באירופה, סחולטן התגורר בליידן.
הוא המשיך לעבוד על פרסומיו בספריית המכון ההולנדי למזרח הקרוב (השם המקוצר של המכון בהולנדית הוא מכון NINO).
הוא התיידד עם פרנץ בוהל , שהיה אחד משני המנהלים של הספרייה ופרופסור לאשורולוגיה באוניברסיטת ליידן.
סחולטן נפטר ב-1942. הוא הוריש את ארכיון הצילום והתיעוד שלו למכון NINO, ואת הונו לעיר ליידן.
עירייה ליידן הקימה את קרן פרנק סחולטן, למימון הוצאת מספר ספרי לימוד בסדרת זיכרונות של סחולטן מאת מכון NINO (בין השנים 1950–1980), והעניקה הלוואות לרכישת מבנה למכון.
בתחילת שנות ה-2000 ארכיון התמונות של סחולטן התגלה מחדש במכון NINO.
בין שנים 2019–2020 החל פרויקט באוניברסיטת ליידן לדיגיטציה מלאה וקיטלוג של האוסף.
פרנק סטלה היה צייר, פסל ואמן הדפס אמריקאי.
השתייך לזרם המינימליזם ולמופשט פוסט-ציורי.
סטלה נולד בעיר מלדן, מסצ'וסטס ארצות הברית למשפחה של מהגרים מאיטליה.
אביו היה גינקולוג ואמו אמנית.
בשנה השנייה שלו בתיכון פיליפס החל ללמוד ציור.
הוא למד באוניברסיטת פרינסטון לתואר בהיסטוריה, אך לקח שיעורי אמנות והתוודע לסצנה הניו יורקית והושפע מהאקספרסיוניזם מופשט.
בסוף שנות ה-50 של המאה הקודמת עבר לגור במנהטן ניו יורק.
בשנים 1969–1961 היה נשוי לברברה רוז מבקרת והיסטוריונית אמנות.
בת נוספת יש לו מחוץ לנישואין ועוד שני בנים מרופאת הילדים הרייט מקגורק איתה התחתן ב-1973.
עם המעבר לניו יורק החל ליצור עבודות שמדגישות את התמונה כאובייקט.
בשנים אלו יצר סדרה של ציורים בשם "הציורים השחורים" ובהם פיתח רעיונות חדשים של קומפוזיציה ציורית.
הוא השתמש בסדרה זו בצבע אמייל תעשייתי לפרסומות ועשה סטריפים (רצועות) רוחביים ברווחים שווים על גבי הקנבס.
בין הפסים האלו הוא הותיר את השטח לא צבוע.
בשנים אלו החל להשתמש ב (בדי ציור שאינם מרובעים או מלבניים) כמו למשל בסדרת "Irregular Polygon series".
סטלה דחה את מבקרי האמנות שרצו לפרש את עבודתו באמירה ידועה שלו "מה שאתה רואה זה מה שאתה רואה" שהפכה למוטו הלא רשמי של תנועת המינימליזם.
ב-1970 המוזיאון לאמנות מודרנית הציג תערוכה רטרוספקטיבית לסטלה ובכך הפך לאמן הצעיר ביותר שקיבל תערוכה כזו.
בסדרת "הכפר הפולני" - Polish Village series (1973) ובסדרות נוספות בשנים אלו, הציג סטלה עבודות תבליט שאותן כינה "ציור מקסימליסטי" בשל איכויותיו הפיסוליות - תבליטיות.
ב-1969 יצר סמליל לכבוד 100 שנה למוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
בתור חובב מרוצי מכוניות הוזמן סטלה ב-1976 על ידי BMW לצייר על מכונית BMW E9.
באמצע המאה ה-80 עד אמצע ה-90 סטלה יצר סדרה של עבודות המתבססות על יצירתו של הרמן מלוויל על הליוויתן מובי דיק.
ב-1993 יצר ציור קיר ענק עבור שבטורונטו.
בתחילת שנת 2010 החל להשתמש במחשב ככלי עזר לעיצוב פסלים.
סטלה הציג בתערוכות רבות במוקדים מרכזיים כגון מוזיאון סולומון ר.
גוגנהיים, אוסף פיליפס, , המוזיאון לאמנות מודרנית ועוד.
פרנק לסלי סמית' היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי.
סמית' נולד בדווייט שבאילינוי ב-24 בנובמבר 1867. הוא גדל והתחנך בדווייט, ולימד בבית הספר במשך כמה שנים.
סמית' החל אז בקריירה עסקית, ותחומי העניין שלו כללו חקלאות, בנקאות ונדל"ן.
סמית' עסק בפוליטיקה המקומית, כולל פקיד הכפר של דווייט ב-1894. ב-1904 הוא היה מועמד המפלגה הרפובליקנית לתפקיד סגן מושל אילינוי, אולם לא נבחר.
מ-1905 עד 1906, הוא היה גובה הכנסות פדרלי של המחוז שכלל את דווייט.
ב־1918, הוא היה נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן כהונה אחת, מ-4 במרץ 1919 עד 3 במרץ 1921.
סמית' התמודד לראשונה בפריימריז על המועמדות הרפובליקנית לסנאט האמריקאי ב-1920. באותה שנה ראשונה של זכות הבחירה, קולות הנשים נספרו בנפרד מזו של גברים באילינוי.
הוא ניצח את ויליאם בראון מקינלי ב-27,000 קולות לאחר ספירת קולות הגברים, אך לאחר ספירת קולות הנשים, מקינלי זכה ב-11,000 קולות.
מקינלי זכה גם בבחירות הכלליות.
בשנת 1921, סמית' הפך ליו"ר ועדת המסחר של אילינוי, אשר פיקחה על שירותים במדינה.
ב-1926, סמית' ניצח את מקינלי בפריימריז הרפובליקני לסנאט.
סמית' זכה גם בבחירות הכלליות שנערכו בנובמבר, למרות שג'וליוס רוזנוולד מסירס הציע לו 550,000 דולר במניות כדי למשוך את מועמדותו.
חוקרי הסנאט האשימו לאחר מכן את סמית' בחריגה מהמגבלות המותרות על ידי הוצאה של יותר מ-400,000 דולר על הקמפיין שלו, כולל 125,000 דולר מחברות שירות שעסקיהן נדונו בידי ועדת המסחר בזמן שסמית היה חבר בה.
תקופת כהונתו של מקינלי הייתה אמורה להסתיים במרץ 1927. הוא מת בדצמבר 1926, ומושל אילינוי לן סמול (רפובליקני) מינה את סמית' למלא את המושב הפנוי.
כאשר סמית' הציג את תעודותיו, הסנאט של ארצות הברית הצביע נגד מינויו, על פי האשמות בהונאה ושחיתות.
במרץ 1927, הוא ניסה שוב להיכנס לתפקיד על בסיס תוצאות הבחירות בנובמבר 1926, אך הסנאט שוב סירב להושיב אותו.
לאחר שהמושב היה פנוי במשך יותר משנתיים, סמית' התפטר ב-9 בפברואר 1928.
סמית' נפטר ב-30 באוגוסט 1950 בדווייט שבאילינוי.
פרנק פארקס בריגס היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מיזורי, והחליף את הארי טרומן כשטרומן נבחר לסגן הנשיא.
בריגס נולד בארמסטרונג שבמיזורי ב-25 בפברואר 1894, והיה בנם של תומאס הייל בריגס וסוזן אלמירה (רייל) בריגס.
הוא למד בבתי הספר בארמסטרונג ובפאייט, ולאחר מכן למד במכללת סנטרל בין השנים 1911–1914. בשנת 1915 השלים את לימודיו באוניברסיטת מיזורי בקולומביה.
במאי 1916 נשא לאישה את קתרין אלן שול.
לשניים נולדו שלוש בנות – רות, בטי ודורותי – ושני בנים, יוג'ין וטומי.
בריגס נכנס לתחום העיתונות וההוצאה לאור במייקון, מיזורי, כבעלים של העיתון Macon Chronicle-Herald.
בנוסף לתפקידו כעורך ומו"ל, הוא כתב טור קבוע בשם "It Seems to B".
הוא היה חבר בארגון העיתונאים Sigma Delta Chi ובאיגוד העיתונות של מיזורי, כיהן כנשיא איגוד היומונים של מיזורי, והיה חבר במועדון העיתונות הלאומי.
בשנת 1958 קיבל את פרס השירות המצטיין בעיתונאות מבית הספר לעיתונאות של אוניברסיטת מיזורי.
בריגס, שהיה חבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן כראש עיריית מייקון בין 1930 ל־1933. לאחר מכן כיהן כחבר הסנאט של מיזורי בשנים 1933–1945, ובין 1940 ל־1945 כיהן כנשיא בפועל של הסנאט המדינתי.
בשנת 1944 ניהל את מסע הבחירות המוצלח של פיל דונלי לתפקיד מושל מיזורי.
ב־18 בינואר 1945 מינה אותו המושל דונלי למלא את מושבו הפנוי של הסנאטור הארי טרומן, שהתפטר לאחר שנבחר לסגן נשיא ארצות הברית.
בריגס כיהן בסנאט מ־18 בינואר 1945 ועד 3 בינואר 1947, אך נכשל בניסיונו להיבחר לתקופת כהונה מלאה בבחירות של 1946.
לאחר שעזב את הסנאט שב לעבודתו בתחום העיתונות וההוצאה לאור.
בשנת 1952 ניהל שוב את מסע הבחירות המוצלח של דונלי לתפקיד מושל.
בריגס היה חבר ותיק בוועדת השימור המדינתית של מיזורי, ושירת בה ארבע קדנציות כיו"ר.
בין 1961 ל־1965 כיהן כתת־מזכיר הפנים של ארצות הברית לענייני דגה וחיות בר.
בשנת 1961 הוענקה לו תואר דוקטור לשם כבוד במדעים ממכללת סנטרל.
בשנת 1973 מכר את עיתונו, ולאחר מכן פרש והתיישב במייקון.
בריגס נפטר בבית החולים סמאריטן במייקון ב־23 בספטמבר 1992, ונקבר בבית העלמין וולנאט רידג' בפאייט.
פרנק עובדיה בריגס היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כראש עיריית טרנטון בשנים 1899–1902, וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ניו ג'רזי בשנים 1907–1913.
בריגס נולד ב-12 באוגוסט 1851 בעיר קונקורד שבניו המפשייר, והיה בנם של ורוקסנה (סמית') בריגס.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים, באקדמיית פרנססטאון ובאקדמיית פיליפס אקסטר.
בשנת 1872 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית (וסט פוינט), ושירת בדרגת לוטננט משנה ברגימנט הרגלים השני עד שנת 1877, אז פרש מן הצבא.
בשנת 1877 עבר לטרנטון, ניו ג'רזי, ועסק בייצור חוטי מתכת ומוצרי תיל.
בשנים 1884–1892 כיהן כחבר במועצת החינוך של טרנטון.
בין השנים 1899–1902 כיהן כראש עיריית טרנטון.
בשנים 1901–1902 היה חבר במועצת החינוך של מדינת ניו ג'רזי, ובין השנים 1902–1907 כיהן כגזבר מדינת ניו ג'רזי.
בשנים 1904–1907 כיהן בריגס כיו"ר הוועדה הרפובליקנית המדינתית של ניו ג'רזי, ושוב משנת 1910 ועד מותו בשנת 1913. הוא נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לסנאט של ארצות הברית וכיהן בו מ-4 במרץ 1907 ועד 3 במרץ 1913, אך נכשל בניסיונו להיבחר מחדש.
במהלך כהונתו בסנאט שימש כיו"ר ועדת הסקר הגאולוגי (הקונגרס ה-61) וכחבר בוועדה לביקורת ולפיקוח על ההוצאות הנלוות (הקונגרס ה-62).
לאחר תום כהונתו שב לעיסוקיו העסקיים בטרנטון, שם נפטר ב-8 במאי 1913 בגיל 61. הוא נקבר בבית העלמין ריברוויו.
הפרנק הקונגולזי הוא ההילך החוקי של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (לשעבר - זאיר) מאז 1998.
מאז שקונגו קיבלה את עצמאותה מבלגיה ב-1960 ועד 1967, המטבע שהיה בשימוש נקרא 'פרנק' (והיה מחולק ל-100 סנטימים, כמו הפרנק הבלגי).
ב-1967 הוחלף הפרנק בזאיר (Zaire), ביחס של 1000 פרנק לזאיר אחד.
הזאיר היה בשימוש עד ל-1993 שעה שאינפלציה קשה אילצה את המדינה להחליף אותו בזאיר חדש, ביחס של 1 לשלושה מיליון.
ב-1998, בעקבות שינוי שמה של המדינה מ'זאיר' ל'קונגו', הוחלף המטבע שוב: הזאיר החדש הוחלף, ביחס של אחד למאה אלף, בפרנק.
הפרנק הצרפתי היה ההילך החוקי ששימש את צרפת עד המעבר של צרפת ורוב המדינות האחרות של האיחוד האירופי לאירו.
כל פרנק כלל 100 סנטים.
המלך ז'אן השני היה המפיץ הראשון של הפרנק הצרפתי.
בשנת 1795 השוותה אותו הממשלה המהפכנית של צרפת ל-4.5 גרם של כסף.
חמש שנים לאחר מכן, ב-1800, מיסד נפוליאון את ניהול הפרנק על ידי הקמת בנק צרפת.
הבנק קיבל מימון בעיקר באמצעות כסף פרטי, כולל כסף שהושקע על ידי נפוליאון, בעצמו.
בעקבות מהפכת 1848 והקמת הרפובליקה הצרפתית השנייה, רוכזו הניהול וההנפקה של הפרנק תחת שלטון צרפת בפריז.
יחד עם תיעוש הכלכלה הצרפתית לאורך המאה ה-19, הפך הפרנק למטבע בינלאומי משמעותי.
ב-1865 הייתה צרפת חברה מייסדת באיחוד המוניטרי הלטיני, ניסיון מוקדם לאחד כלכלות אירופיות תחת מטבע אחד.
האיגוד היה מבוסס על תקן bimetallic, אבל מאוחר יותר נכנס לתוקף תקן המבוסס אך ורק על זהב.
ב-1 בינואר 1960 הוכנס לשימוש הפרנק החדש, שהיה שווה 100 פרנקים ישנים.
הפרנק הצרפתי נשאר מטבע בינלאומי חשוב לאחר מלחמת העולם השנייה, אך צרפת הייתה תומכת נלהבת של האירו.
אמנת מאסטריכט, המשמשת בסיס לאיחוד המוניטרי האירופי, הועברה למשאל עם על ידי הציבור הצרפתי ב-1992. אישור זה העמיד את המדינה על הנתיב להקמת היורו ב-1999, עם החלפה כוללת של הפרנק באירו בשנת 2002.
בעת הכנסת האירו לשימוש, הבנק המרכזי האירופי קבע את שער ההמרה הקבוע שלו: 6.55957 פרנק לאירו אחד.
ב-1 בינואר 1999 חדל הפרנק הצרפתי לשמש כמטבע חוקי בעסקאות בנקאיות, אך עדיין הותר השימוש בו במזומן.
ב-1 בינואר 2002 חדל הפרנק הצרפתי לשמש כמטבע חוקי במזומן, והוחלף סופית באירו.
מייג'ור פרנסיס "פרנק" אדוארד פולי הוא חסיד אומות העולם, שהציל אלפי יהודים מגרמניה הנאצית תוך סיכון אישי רב.
פולי נולד בהייברידג', סאמרסט באנגליה.
בשנת 1915 הצטרף פולי לצבא הבריטי בזמן מלחמת העולם הראשונה, ושימש קפטן בצרפת.
לאחר פציעתו, הוא נשלח בחזרה לאנגליה.
מאוחר יותר, בין השנים 1922–1939 שימש דיפלומט בתפקיד כיסוי בתחנת סוכנות הביון הבריטית MI6 בברלין.
במסגרת תפקידו, התבקש להשיג מידע אודות המחקר והפיתוחים הצבאיים בגרמניה, עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
במסגרת היותו בכיר בשגרירות, הוא הנפיק ויזות הגירה לאלפי יהודים; הנפיק ליהודים דרכונים מזויפים שביקשו לברוח מגרמניה לפלסטין, לבריטניה ועוד; ובנוסף, נכנס באופן אישי למחנות ריכוז, אף על פי שלא היה לו אישור לכך כדיפלומט, וחילץ משם יהודים רבים.
במהלך שירותו הציל (על פי ההערכה) עשרות אלפי יהודים.
לאחר המלחמה פרש פולי לסטורברידג' שבמחוז בלאק, שם נפטר בשנת 1958.
פעילותו עד פרוץ מלחמת העולם השנייה
לאחר מלחמת העולם הראשונה, גויס פולי לסוכנות הביון הבריטית והתבקש להשיג ידיעות על המחקר ופיתוח בגרמניה.
למעשה, פולי היה המרגל הבכיר של הסוכנות בברלין, העיניים והאוזניים של הבריטים שעקבו מקרוב אחרי התעצמותה של גרמניה הנאצית.
הוא הוצב בברלין כבר בשנת 1922, ובמשך כ-17 שנים שירת בעיר.
בפרט לאחר שהיטלר עלה לשלטון בשנת 1933, ביקשו יהודים רבים להגר מגרמניה.
פולי נודע כאדם שיכול לסייע בנושא זה ורבים פנו אליו.
משנת 1935 זרם היהודים שדפקו על דלתו במשרד הלך וגבר בדרישה לקבל ויזות הגירה לפלסטין, לבריטניה ולשטחים אחרים שהיו תחת שלטון המשטר הבריטי.
אף על פי שחוקי ההגירה היו נוקשים, ופולי עצמו היה תחת מעקב של הגרמנים, הוא המשיך במעשיו.
בנובמבר 1938, במהלך פוגרום ליל הבדולח, פולי ואשתו הסתירו בביתם יהודים, וביניהם את הרב ד"ר ליאו בק.
מרים פוזנר תיארה את מעשה ההצלה שלו במילים הבאות: "פולי הציל את חיי, שמענו שישנו אדם בשם פולי שידידותי ליהודים.
[...] הוא ביקש את הדרכון שלי, ושם את חותמתו בתוך הוויזה.
הוא לא שאל אף לא שאלה אחת.
לעולם לא היית חושד שהוא היה מרגל."
באותה תקופה פעל פולי במסגרת משולש שכלל גם את וילפריד ישראל והוברט פולק ועבד בצורה הבאה בסודיות מוחלטת.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, מכיוון שהיה במעקב, פולי עזב את גרמניה, כאשר הוא משאיר אחריו ערימה של ויזות מאושרות על ידו עבור יהודים שביקשו להגר מגרמניה.
משוער שבפעילות זו הצליח להציל את חייהם של יותר מ-10,000 יהודים.
בשנים היותר מאוחרות של המלחמה עסק בתפקידי ביון מתוך אנגליה.
פולי קיבל משימה לתשאל את סגנו של היטלר, רודולף הס, ובנוסף הוא עזר שירת בוועדת XX בפרויקט שמטרתו הייתה להפוך מרגלים גרמנים למרגלים כפולים; כל זה קרה בשנת 1942.
בסיום מלחמת העולם השנייה פולי שב לברלין.
הוא עזר לתפוס חברי SS, ובשנת 1948 הוא פרש מהשירות הבריטי.
ביחד עם אשתו הם עברו לסטורברידג' שבאנגליה.
הוא לא שוחח על הניסיון הצבאי שלו עם איש, ואפילו שכניו לא ידעו על מעשי הגבורה שלו.
עיתונאי של הדיילי טלגרף, מייקל סמית', פרסם את הסיפור על פולי בספרו Foley: the Spy Who Saved 10,000 Jews (1999) ובעקבות כך, ב-25 בפברואר 1999 הוכר פולי כחסיד אומות העולם על ידי מוסד יד ושם, וניטע לזכרו עץ בגן חסידי אומות העולם.
ב-2018 חנך הנסיך ויליאם פסל לזכרו בעיר מגוריו סטורברידג'.
פרנק פֶּלֶג (פּוֹלַק) (24 בספטמבר 1910 – 20 בדצמבר 1968) היה פסנתרן, מנצח, מלחין ומרצה ישראלי, אשר נודע כנגן הצ'מבלו הראשון בארץ.
פלג התמחה בנגינת יצירותיו של באך בצ'מבלו ובמוזיקה של המאה ה-20, ובעיקר זו של ארנולד שנברג בפסנתר.
כמו כן, כתב גם כן מוזיקה לתיאטרון ולסרטי קולנוע.
פרנק פולק נולד בסתיו 1910 בפראג, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית (לימים בירת צ'כוסלובקיה).
מגיל צעיר הופיע כסולן בקונצרטים בנגינה בפסנתר ובצ'מבלו.
הוא למד פסנתר, קומפוזיציה וניצוח באקדמיה הצ'כית למוזיקה, וניצח על תזמורת האופרה בפראג עד עלייתו ארצה, בעקבות יוזמתו של ברוניסלב הוברמן, בשנת 1936.
לאחר קום המדינה יזם את הקונצרטים הקאמריים במוזיאון תל אביב לאמנות ושימש כמנהל מדור המוזיקה במשרד החינוך והתרבות עד 1952.
בעת מילוי תפקיד זה הפסיק זמנית את הופעותיו ועיסוקו בהוראה.
בריאיון עיתונאי נתן ביטוי לבעייתיות של מעמד מורי המוזיקה בישראל ושל רמת המוזיקאים, היוצאים מישראל לחו"ל ומציגים שם את עצמם כ"כוכבים מתל אביב", תואר שלעיתים אין דבר מאחוריו.
בין תלמידיו הייתה נעמי שמר.
בשנת 1951 התיישב פלג בחיפה, בעקבות הזמנתו של ראש העיר דאז, אבא חושי, והקים את התזמורת הסימפונית חיפה, שעימה הופיע פעמים רבות כסולן.
פרנק פלג היה במשך שנים מספר מנצח ומנהל מוזיקלי של תזמורת הטכניון.
כמו כן שימש כמנהל המוזיקלי הראשון של תיאטרון חיפה.
בשנת 1956 יצא פלג לפולין כנציג הראשון של ישראל.
בהגיעו לפולין התבקש במפגיע לנגן "מוזיקה מודרנית", דווקא, לאחר שלבסוף הוסר האיסור על השמעת מוזיקה כזאת מעבר למסך הברזל.
במהלך הביקור נפגש פלג עם יהודים רבים, מהם שהצהירו על יהדותם בגלוי ובגאווה ואחרים, שלחשו עליה בסתר.
פלג השתתף בתוכנית הרדיו הפופולרית ביותר של קול ישראל, "שלושה בסירה אחת" (1956–1959).
בעיקר שיתף פעולה עם דן אלמגור ורביעיית מועדון התיאטרון בכתיבת הלחנים לשירים סטיריים, ובהם "אז מה אם אנחנו מרחובות", "ארבע זה מספר מזל", המערכון המוזיקלי "הזמר העברי" וכן שיר הסיום לרגל הפסקת שידור התוכנית - "שיר הקברנים".
פרנק פלג נפטר בחיפה מהתקף לב ונטמן בבית הקברות חוף הכרמל.
הוא הותיר אחריו את רעייתו, שתי בנות ונכדים.
לאחר פטירתו הוחלט במשרד החינוך להעניק פרס על שמו לפעילות אמנותית רבת שנים ברמה גבוהה.
בנוסף, נקרא רחוב על שמו בשכונת דניה שבחיפה.
"היה היה פלמ"חניק", "בורמה", "פריז", "גרמניה", "על האי הבודד", שבוצעו על ידי להקת בצל ירוק.
"בעלת הבית", בוצע על ידי גדעון זינגר ויעקב בן-סירא.
"שיתפוצץ",בוצע על ידי רחל אטאס.
דע את המוזיקה, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר (ספרית פועלים: נעורים), 1946. (מהדורה ב מורחבת ומתוקנת: ספרית פועלים, 1957; מהדורה ג מורחבת ומתוקנת: עדכן והביא לדפוס אבנר בהט, גבעתיים – רמת גן: מסדה, 1975.
כלי הנגינה: אלבום אנציקלופדי מצויר; ציורים: אליס ומרטין פרובסון, תל אביב: סדן, תשכ"ה.
שיחות על מוזיקה; נערך והובא לדפוס על ידי מיכל זמורה, תל אביב: המרכז לתרבות ולחינוך – הספרייה למוזיקה, 1974.
"מלודראמה, שיעור במוזיקה ומוסר השכל"
פרנק קפרה (באיטלקית ואנגלית: Frank Capra; 18 במאי 1897 – 3 בספטמבר 1991) היה במאי קולנוע, מפיק ותסריטאי אמריקאי סיציליאני, זוכה ארבעה פרסי אוסקר, אשר נודע בעיקר בזכות קלאסיקת חג המולד "אלו חיים נפלאים".
נולד בשם פרנצ'סקו רוסריו קפרה (באיטלקית: Francesco Rosario Capra) בפרובינציה פלרמו שבאי סיציליה, איטליה, למשפחה מרקע נוצרי.
בשנת 1903, כשהוא בן שש, עבר עם משפחתו לארצות הברית.
הם השתקעו בלוס אנג'לס, ושם קפרה למד הנדסה כימית.
הוא התגייס לצבא ארצות הברית כחודש וחצי לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, אולם חלה בשפעת הספרדית ונאלץ להשתחרר בתום שירות של פחות מחודשיים.
הוא החל את דרכו בתעשיית הקולנוע האמריקנית כבמאי סרטי ראינוע החל משנת 1922. ב-1930 החל קפרה לעבוד עם האל רוץ' ומאק סנט, וכתב תסריטים לקומדיות הסלפסטיק שלהם.
הוא חתם חוזה באולפני קולומביה, וב-1934 ביים את הקומדיה המצליחה "זה קרה לילה אחד", שזיכתה אותו בפרס האוסקר לבמאי הטוב ביותר (גם השחקן בתפקיד הראשי, קלארק גייבל, זכה באוסקר על משחקו בסרט).
מכאן החלה הקריירה של קפרה לפרוח.
הוא ביים את "גברת ליום אחד", "ברודוויי ביל" ו"מר דידס הולך העירה", כולן קומדיות שהציגו את הצד האנושי שבדמויות.
בסרטו "אופק אבוד", לדוגמה, הציג קפרה את סיפורה של קבוצת מטיילים בהרי ההימלאיה, החיים באוטופיה.
ב־1938 ביים את "הן לא תקחהו עמך", סרט שזכה בפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר וזיכה את קפרה בשנית בפרס האוסקר לבמאי הטוב ביותר.
שנה אחר כך ביים את מר סמית הולך לוושינגטון, סרט שנחשב לאחד הסרטים הגדולים שהופקו אי פעם בהוליווד.
בסרט מגלם ג'יימס סטיוארט איש ישר-דרך, הנבחר לשמש סנאטור כחלק מקנוניה פוליטית.
כשהוא מבין זאת הוא מתנער מן המזימה ומראה לכולם מה זו דמוקרטיה.
הסרט היה מועמד ל-11 פרסי אוסקר ומיצב את קפרה כאחד מגדולי הבמאים האמריקנים בתקופתו.
בהמשך ביים קפרה קומדיות מצליחות כ"פגוש את ג'ון דו" ו"רעל ותחרה".
ב-1946 ביים את סרטו הגדול מכולם, "אלו חיים נפלאים".
למרות שבזמנו היה הסרט כישלון קופתי, הוא קיבל חמש מועמדויות לאוסקר, כולל לסרט ולבמאי, וזיכה את קפרה בפרס גלובוס הזהב על הבימוי.
הסרט זכה לעדנה מחודשת עם בואה של הטלוויזיה, אז שודר כל שנה בערב חג המולד ועם השנים היה לסרט הכריסטמס האולטימטיבי.
קפרה יצר את הסרט על פי כל המרכיבים שאפיינו את סרטיו בעבר.
זוהי דרמה סנטימנטלית אודות אב שנקלע למשבר פיננסי בחייו ושוקל התאבדות.
מלאך היורד מן השמיים מראה לו אלו חיים נפלאים יש לו, למעשה.
לאחר מכן ביים דרמה קומית על פי ספרו זוכה פרס פוליצר של ראסל קרוז "מצב האומה", בה כיכבו ספנסר טרייסי וקתרין הפבורן, והמשיך בבימוי קומדיות הוליוודיות קלילות.
סרטו האחרון היה גרסה שנייה לסרטו מ־1933, "גברת ליום אחד" בכיכובם של גלן פורד ובטי דייוויס, עליו קיבל קפרה מועמדות לאיגוד הבמאים האמריקני.
קפרה מת בשיבה טובה, בשנת 1991, בגיל 94. בנו, פרנק קפרה ג'וניור ונכדו פרנק קפרה השלישי ממשיכים את דרכו בתעשיית הקולנוע האמריקנית.
האחד כמפיק והשני כעוזר במאי ובמאי משנה וכמו כן גם כמפיק.
כיהן כנשיא גילדת הבמאים של אמריקה בין השנים 1939–1941, ולאחר מכן בין השנים 1960–1961.
כיהן כנשיא האקדמיה האמריקאית לקולנוע בין השנים 1935–1939.
ביים עשרה שחקנים שונים שקיבלו מועמדות לפרס האוסקר.
שניים מתוכם, קלארק גייבל וקלודט קולברט זכו בפרס.
שימש כראש חבר השופטים של פסטיבל ברלין בשנת 1958.
מכון הסרטים האמריקאי בחר בארבעה מסרטיו לרשימת 100 הסרטים מעוררי ההשפעה ביותר של כל הזמנים, כשבמקום הראשון ניצב "אלו חיים נפלאים".
השבועון "Entertainment Weekly" דירג אותו במקום התשיעי ברשימת 100 הבמאים הגדולים של כל הזמנים.
זוכה פרס על מפעל חיים מטעם "המכון האמריקני לקולנוע" (AFI) בשנת 1982.
בין השנים 1942–1948 ביים או היה שותף לבימוי שמונה סרטי מלחמה דוקומנטריים.
סדרת סרטי התעודה שביים בין השנים 1943–1945 שאוגדות תחת השם "למה אנו נלחמים", נחשבת במידה מרובה כיצירת מופת של תעמולה.
סרטו "Prelude to War", שמתוך סדרה זו, זיכה אותו בפרס האוסקר בקטגוריית הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר.
כמו כן עוטר במדליית השירות המצוין.
פרנק בילינגס קלוג היה מזכיר המדינה של ארצות הברית וזוכה פרס נובל לשלום.
קלוג נולד בפוטסדאם שבניו יורק ובשנת 1865 עבר עם משפחתו למינסוטה.
בשנת 1877 החל לעסוק בעריכת דין בעיר רוצ'סטר ובשנים 1878–1881 שימש היועץ המשפטי של העיר.
בשנים 1882–1887 שימש קלוג כפרקליט מחוזי של מחוז אולמסטד.
בסיום תפקידו הוא עבר להתגורר בסיינט פול.
בראשית המאה העשרים מונה קלוג על ידי תאודור רוזוולט לפרקליט במשרד המשפטים.
הוא שימש תובע במשפט של המדינה כנגד חברת "Standard Oil" מניו ג'רזי בגין היותה מונופול.
התביעה הסתיימה בהצלחה בשנת 1911. בשנים 1912–1913 נבחר קלוג לנשיא לשכת עורכי הדין האמריקנית.
קלוג הרפובליקני כיהן בין השנים 1917–1923 כסנאטור מטעם מדינת מינסוטה.
הוא נודע כתומך עיקרי, כנגד הדעה הרווחת במפלגתו, באשרור חוזה ורסאי.
לאחר שכשל בהתמודדותו להמשך כהונתו בסנאט הוא מונה לשגריר ארצות הברית בבריטניה (1923–1925).
בקבינט של נשיא ארצות הברית קלווין קולידג' שימש קלוג מזכיר המדינה (1925–1929).
בתקופתו שופרו יחסי ארצות הברית–מקסיקו והגיעה על פתרונה מחלוקת הגבולות בין פרו לצ'ילה.
בתחילת שנת 1928 הוא עסק בגיבוש ברית שלום עם צרפת.
תרומתו העיקרית היא בחתימת הסכם קלוג בריאן (1928), שבו הוכרז על אי חוקיותה של מלחמה במסגרת המשפט הבינלאומי.
בשנת 1929 הוענק לו פרס נובל לשלום בגין תרומתו להסכם.
כמו כן הוענק לו אות לגיון הכבוד.
בשנים 1930–1935 היה קלוג שופט בבית המשפט הבינלאומי לצדק.
בשנת 1937 הושקה על ידו קרן מלגות לחינוך בתחום יחסים בינלאומיים בקולג' קרלטון.
בערוב ימיו סבל קלוג משבץ ונפטר לאחר דלקת ריאות.
פרנקלין אדוארד "פרנק" קמני היה אחת מהדמויות החשובות ביותר במאבקה של התנועה לזכויות להט"ב בארצות הברית.
קמני נולד להורים יהודים בניו יורק ובגיל 16 בשנת 1941 התחיל ללמוד פיזיקה בקווינס קולג'.
לפני תום לימודיו התגייס ושירת בצבא ארצות הברית אשר לחם באירופה במלחמת העולם השנייה.
בנוסף הוא היה חבר כעשרים שנה בחבר המנהלים של מערכת השירות הסלקטיבי של צבא ארצות הברית.
הוא סיים את לימודי התואר הראשון בקווינס קולג' ב-1948 לאחר שעזב את הצבא .
הוא המשיך בלימודי אסטרונומיה באוניברסיטת הרווארד וקיבל תואר שני ב-1949 ודוקטורט ב-1956. בשנת 1957 פוטר קמני ממשרתו בוושינגטון די.
קמני מחה על פיטוריו בפני הוועדה לשירות אזרחי, ותבע בבית המשפט כי יוחזר לעבודתו.
התביעה הגיעה בשנת 1961 לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
למרות שבית המשפט דחה את התביעה, היא נודעה כמקרה הראשון של דרישה לזכויות אזרח על רקע נטייה מינית ומיצבה את קמני כחלוץ בתחום זה בארצות הברית.
מאוחר יותר באותה שנה חבר קמני לג'ק ניקולס (Jack Nichols) והשניים הקימו סניף וושינגטון של אגודת מאטאשין, סניף שפעל באופן אגרסיבי יותר ממקביליו למען זכויות אזרח ללהט"בים ומניעת אפליה על רקע נטייה מינית.
בשנת 1963 עמדה הקבוצה במרכזו של שימוע שנערך בקונגרס של ארצות הברית ועסק בזכותה של הקבוצה לאסוף תרומות, על פי חוק שדרש מאגודות המתרימות להרשם ולהצהיר על מטרתם.
בשנת 2006 בקשה ספריית הקונגרס מקמני להפקיד ברשותה מסמכים המתעדים את חייו ואת פועלו.
בשנת 2007 הציג המוזיאון הלאומי להיסטוריה אמריקנית של סמית'סוניאן את השלטים אותם נשא קמני בהפגנה מול הבית הלבן בתערוכה מיוחדת בשם "אוצרות של היסטוריה אמריקנית".
כיום מוצגים במוזיאון 12 מהשלטים אותם נשאו המפגינים.
בפברואר 2009 הכריזה מועצת השימור ההיסטורי של מחוז קולומביה על ביתו של קמני בוושינגטון כאתר מורשת היסטורי לשימור.
ב-29 ביוני 2009 התנצל ג'ון בארי, יו"ר המשרד הפדרלי לכוח אדם, באופן רשמי בפני קמני בשם הממשל הפדרלי של ארצות הברית.
בארי, אשר הוא בעצמו הומוסקסואל מוצהר, הגיש לקמני את הפרס על שם תיאודור רוזוולט - הפרס היוקרתי ביותר המוענק על ידי הארגון.
קמני היה חבר במועצת היועצים של קרן המשולש.
פרנק צ'רוטי הוא שף צרפתי.
פרנק צ'רוטי נולד וגדל בניס, עבד עם אלן דיקאס במסעדת "לה טראס" (La Terrase), בראשית שנות השמונים ואז עבר למלון נגרסקו בניס.
משם עבר צ'רוטי למסעדת "לואי ה-15" במלון אוטל דה פארי במונקו ונעשה סגנו של אלן דיקאס.
ב-1990 עזב צ'רוטי את "לואי ה-15" ופתח מסעדה משלו בניס בשם "דון קאמילו" (Don Camillo), שהצליחה מאוד.
ב-1996, כשדיקאס קיבל על עצמו להחליף את ז'ואל רובישון הפורש במסעדת "ז'אמן" בפריז, הוא שכר את צ'רוטי כדי שיחליף אותו.
צ'רוטי הוא השף מאז ועד היום (2011).
הוא זוכה לשבחים רבים, למשל מפרנסואה סימון, אנדי היילר ומייקל שטיינברגר, למרות שהוא לא ממוקם ממש בצרפת, יש הרואים בו את השף הטוב בצרפת.
צ'רוטי מחזיק בשלושה כוכבים במדריך מישלן.
פרנק שלום הארי פולק (נולד ב-1943) הוא חוקר מקרא ישראלי.
פולק פרסם סדרת ספרים בשם "הסיפור במקרא", שראו אור מטעם האנציקלופדיה המקראית.
פרנסיס פינלי היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלי, זוכה פרס באפט"א ומועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1965 על הופעתו בסרט "אותלו".
פינלי נולד בעיירה פארנוורת' (Farnworth) שבמחוז לנקשייר, צפון אנגליה, בנם של מרגרט וג'וזיה פינלי.
גדל כקתולי אדוק ונשר מלימודיו בגיל 14 כדי לעבוד כקצב כמו אביו.
למד משחק האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה ושיחק רבות כחובבן בתיאטרון.
פינלי החל את דרכו כשחקן קולנוע בריטי מן המניין בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 בסרטים הצבאיים "היום הארוך ביותר" בתפקיד הטוראי הבריטי קוק ו"סמל פוטר".
התפרסם לראשונה בשנת 1965 בעיבוד הקולנועי למחזה של ויליאם שייקספיר "אותלו" בתפקיד הנבל יגו, אויבו של אותלו (לורנס אוליבייה) אשר זיכה אותו במועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
המשיך את העשור עם תפקידים בסרט "המפקח קלוזו חוזר" מסדרת סרטי "הפנתר הוורוד" בתור קצין המשטרה וובר, במותחן "שיעור בטרור" בתפקיד המפקח לסטרייד ובמותחן הפסיכולוגי "עצב מסובב".
בתחילת שנות ה-70 הופיע פינלי בדרמות "זעם הכורים" בתור כורה הפחם האירי דייוויס, "קרומוול" בתפקיד ג'ון קרטר, בקומדיית הפשע "גאמשאו", בסרט הבלקספלוטיישן "שאפט באפריקה" והועמד לפרס באפט"א על הופעתו בסדרה "קזנובה" בה שיחק בתפקיד הראשי .
בשנת 1973 לוהק לתפקיד המוסקטר פורתוס בעיבודו המוצלח של ריצ'רד לסטר לרומן ההרפתקאות "שלושת המוסקטרים" וגם לסרטי ההמשך שיצאו בעקבות ההצלחה "ארבעת המוסקטרים" ו"חזרתם של המוסקטרים".
בהמשך אותו עשור זכה פינלי בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה, חזר לתפקיד המפקח לסטרייד בסרט "רצח על ידי דרסי", והופיע בסרט המלחמה "אווזי הפרא".
באותו העשור זכה פינלי לשבחים גם על הופעתו בתור צייד הערפדים אברהם ואן הלסינג בעיבוד הטלוויזיוני של ה-BBC לרומן האימה "דרקולה".
ב-1982 פינלי הועמד לפרס באפט"א לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בדרמה "חזרתו של החייל" בתור ויליאם בעלה של מרגרט גריי (גלנדה ג'קסון).
ב-1984 שיחק בעיבוד הטלוויזיוני לרומן "מזמור חג המולד" בתפקיד ג'ייקוב מרלי.
ב-1985 הופיע בהפקת האימה הבדיונית של מנחם גולן ויורם גלובוס "ערפדי החלל" בתפקיד חוקר החלל ד"ר האנס פדאלדה.
בשנת 2002 גילם פינלי את אביו של הפסנתרן היהודי פולני המוכשר ולדיסלב שפילמן (אדריאן ברודי) בדרמת השואה של רומן פולנסקי "הפסנתרן".
בשנת 1984 קיבל הוכתר פינלי כמפקד במסדר האימפריה הבריטית.
בשנת 2010 קיבל פינלי על פועלו תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת בולטון.
פינלי היה אב ל-3 מאשתו דורין שפרד.
פרנק פראזטה היה אמן אמריקאי-איטלקי אשר נודע במיוחד בשל יצירותיו בתחום הקומיקס וציורי השמן שיצר בסוגות הפנטזיה והמדע הבדיוני.
פראזטה נולד וגדל בברוקלין שבניו יורק.
בגיל שמונה, בהמלצת מוריו, החל ללמוד בבית הספר לאמנות יפה של ברוקלין (Brooklyn Academy of Fine Arts), שם למד תחת הדרכתו של האמן האיטלקי מישל פאלנגה.
בשנת 1944, בהיותו בן 16, החל לעבוד בתחום הקומיקס בסטודיו של אמן הקומיקס ברנרד ביילי.
בהמשך החל ליצור ספרי קומיקס מסוגת מערבונים, פנטזיה, מסתורין, דרמה היסטורית ועוד.
בתחילת שנות ה-50 עבד עבור EC Comics, National Comics, Avon Comics ומספר חברות קומיקס אחרות.
בעקבות הפרסום לו זכה בשל עטיפות שיצר לקומיקס "באק רוג'רס", החל פראזטה לעבוד עם אמן הקומיקס אל קאפ על רצועת הקומיקס שלו "Li'l Abner".
באותה תקופה יצר פראזטה גם רצועת קומיקס משלו בשם "Johnny Comet", וכמו כן עבד יחד עם אמן הקומיקס דן בארי על רצועת הקומיקס היומית "פלאש גורדון".
לאחר שעבד יחד עם אל קאפ במשך תשע שנים, חזר פראזטה לעבוד על ספרי קומיקס.
במהלך תקופה זו לקח חלק בפיתוח רצועת הקומיקס הפרודית "Li'l Annie Fannie" מאת הארווי קורצמן וויל אלדר.
בשנת 1964 יצר ציור של רינגו סטאר עבור מד מגזין, שעורר עניין בקרב אולפני יונייטד ארטיסטס.
בעקבות זאת החל במהלך שנות ה-60 ליצור כרזות לסרטי קולנוע.
באותה תקופה יצר גם ציורים לעטיפות של ספרי הרפתקאות.
בהמשך מרבית יצירותיו של פראזטה היו ציורי שמן ואיורים לכרזות של סרטים, עטיפות ספרים, ולוחות שנה.
בין הכרזות הבולטות שיצר לסרטי קולנוע, היו מה חדש חתלתולה?
במהלך שנות ה-80 עבד יחד עם ראלף בקשי על הפקת סרט האנימציה "אש וקרח", שיצא לאקרנים ב-1983 והושפע במיוחד מבחינה ויזואלית מהסגנון המאפיין את ציורי הפנטזיה של פראזטה.
ב-2003 הופק הסרט "Frazetta: Painting With Fire", המתעד את חייו של פראזטה.
בשנת 2009 נמכר ציורו של פראזטה "קונאן הכובש" (Conan the Conqueror) בעבור מיליון דולרים.
פראזטה נישא בנובמבר 1956 לאלינור קלי, ונולדו להם ארבעה ילדים.
הוא מת משבץ מוחי ב-10 מאי 2010, בגיל 82, בבית חולים בפלורידה בקרבת מקום מגוריו.
פרנסיס מייקל פורד היה מדינאי אוסטרלי שכיהן כראש ממשלת אוסטרליה החמישה עשר בשנת 1945. פורד הוא ראש הממשלה האוסטרלי שתקופת כהונתו היא הקצרה ביותר, שמונה ימים.
פורד נולד בעיירה מיטשל שבקווינסלנד כשני מבין ששת ילדיהם של מהגרים אירים.
בעת לידתו של פורד עבד אביו כאיכר.
פורד התחנך בבית ספר בעיר טוומבה שבקווינסלנד ובסופו של דבר הוכשר כמורה.
הוא התיישב בעיר רוקהאמפטון והיה לפעיל במפלגת הלייבור האוסטרלית ובקבוצות לימוד לפועלים.
ב-1917 נבחר פורד לאספת המחוקקים של קווינסלנד כנציג הלייבור מטעם מחוז הבחירה של רוקהאמפטון.
ב-1922 הוא התפטר ונבחר לפרלמנט האוסטרלי מטעם מחוז הבחירה של קפריקורניה.
עד מהרה התקדם פורד בשורות מפלגת הלייבור.
כאשר ניצחה המפלגה בבחירות הכלליות של 1929, הוא מונה להיות עוזר שר המסחר והמכס בממשלתו של ג'יימס סקאלין.
בסוף תקופת כהונתה של הממשלה הוא מונה להיות שר המסחר והמכס.
כאחד מחברי הפרלמנט הבכירים היחידים של הלייבור ששרדו את התבוסה בבחירות של 1931, נעשה פורד סגן מנהיג האופוזיציה ב-1932. עם פרישתו של סקאלין ב-1935, התמודד פורד בבחירות לתפקיד מנהיג המפלגה, אך הובס בהפרש של קול אחד על ידי ג'ון קרטין, בעיקר בשל העובדה שהוא תמך במדיניותו הכלכלית של סקאלין.
פורד היה סגן נאמן, וב-1941, כאשר שבה הלייבור לממשלה, הוא מונה להיות שר הצבא, תפקיד חיוני בתקופת המלחמה.
ב-5 ביולי 1945 מת קרטין באופן פתאומי וכסגן מנהיג המפלגה הושבע פורד כראש ממשלה על ידי המושל הכללי, הנסיך הנרי, דוכס גלוסטר.
בבחירות לתפקיד מנהיג המפלגה הוא התמודד מול בן צ'יפלי ונורמן מאקין.
צ'יפלי ניצח בבחירות ופורד נבחר פעם נוספת להיות סגן מנהיג המפלגה.
כשר ההגנה הוא ספג ביקורת רבה על תהליך השחרור האיטי של החיילים לאחר המלחמה.
כתוצאה מכך, הוא איבד את מושבו בפרלמנט בבחירות של 1946, אף על פי שמפלגת הלייבור עצמה שמרה על מקומה בשלטון.
נציב עליון בקנדה וחזרה לפוליטיקה
צ'יפלי מינה את פורד להיות הנציב העליון של אוסטרליה בקנדה, תפקיד אותו הוא מילא עד 1953. לאחר מכן הוא שב לאוסטרליה וניסה להתמודד על מושב בפרלמנט בבחירות של 1954 ללא הצלחה.
בבחירות ביניים שהתקיימו ב-1955 לאספת הנבחרים של קווינסלנד.
פורד הוא ראש ממשלת אוסטרליה היחיד שלאחר כהונתו הוא שב לכהן כחבר בפרלמנט של אחת המדינות.
ב-1957 חל פילוג בשורות הלייבור וכתוצאה מכך לא רק שכוחה ירד, אלא שפורד איבד את מושבו על חודו של קול.
פורד פרש מהקריירה הפוליטית, התיישב בבריזביין והקדיש את עצמו לפעילות צדקה בכנסייה הקתולית.
בחדר המגורים בביתו הייתה תלויה תמונה גדולה של המפקד העליון של בעלות הברית בזירת דרום מערב האוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה, גנרל דאגלס מקארתור.
ב-11 באפריל 1964, על פי בקשתו של ראש הממשלה רוברט מנזייס, ייצג פורד את אוסטרליה בהלווייתו של מקארתור בבית הקברות הלאומי ארלינגטון בווירג'יניה.
פרנק פורד מת ב-28 בינואר 1983. הלווייתו התקיימה ב-2 בפברואר, בדיוק ביום בו נבחר בוב הוק לתפקיד מנהיג מפלגת הלייבור.
כראש ממשלת אוסטרליה שתקופת כהונתו הייתה הקצרה ביותר, הוא היה ראש הממשלה שהאריך ימים ביותר (92 שנים ו-194 ימים) עד ינואר 2009, כאשר גוף ויטלם האריך ימים יותר ממנו.
על שמו של פורד קרויים מחוז בחירה בקווינסלנד ופרבר של הבירה קנברה.
פרנסיס סטנלי "פרנק" קמינסקי השלישי הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר בקבוצת פרטיזן בלגרד.
קמינסקי נולד וגדל באילינוי כנוצרי קתולי.
אביו, פרנק קמינסקי השני, שיחק כדורסל באוניברסיטת לואיס וכמקצוען בקבוצות בדרום אמריקה ואימו, מארי, שיחקה כדורעף באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
עם סיום לימודיו התיכוניים, נרשם קמינסקי לאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, בה למד מדעי החיים ותקשורת ושיחק בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה המשחקת בחטיבת ה"ביג-10" של ליגת המכללות.
קמינסקי התקשה להשתלב בהרכבה של הקבוצה, ובשנתיים הראשונות בליגת המכללות עלה מהספסל לדקות בודדות ולא היה לבורג מרכזי.
בעונת ה, עונת , קיבל קמינסקי את ההזדמנות לעלות בחמישייה, והפך במהרה לבורג מרכזי בקבוצה.
הוא קלע 43 נקודות מול אוניברסיטת דקוטה הצפונית, בהן שש קליעות ללא החטאה מעבר לקשת השלוש, שיא הנקודות לשחקן במדי קבוצת האוניברסיטה וכמות הנקודות הרבה ביותר לשחקן בחטיבה מאז עונת .
קמינסקי קיבל את הכינוי "פרנק הטנק".
בעונת ה המשיך קמינסקי במגמת השיפור.
הוא הוביל את קבוצתו בנקודות, ריבאונדים, אסיסטים וחסימות, והיה למוסר השני בטיבו בקבוצה.
הוא הוביל את החטיבה כשרשם לאורך העונה דאבל דאבל ב-14 משחקים, והוליך את קבוצתו לאליפות החטיבה.
בטורניר ה-NCAA סייע קמינסקי לקבותו להעפיל עד לגמר טורניר אליפות המכללות, ועל אף שרשם במשחק הגמר 21 נקודות ו-12 ריבאונדים, לא הצליח למנוע את הפסד קבוצתו 63–68 לאוניברסיטת דיוק.
בסיום העונה נבחר קמינסקי לחמישייה המצטיינת של העונה במכללות, וזכה בפרס נייסמית', פרס וודן, בפרס על שם אוסקר רוברטסון ובפרס לסנטר המצטיין במכללות על שם כרים עבדול-ג'באר.
לאחר ארבע שנים בליגת המכללות עמד קמינסקי לבחירה בדראפט ה-NBA 2015 ונבחר בבחירה התשיעית על ידי שארלוט הורנטס.
ביולי 2019, לאחר 4 עונות בשארלוט, חתם קמינסקי על חוזה בפיניקס סאנס.
לקראת עונת חתם על חוזה בסקרמנטו קינגס, אולם שוחרר מהקבוצה לפני פתיחת העונה וחזר לשחק בפיניקס.
ב-8 ביולי 2022 חתם לעונה אחת באטלנטה הוקס.
ב-9 בפברואר 2023, עבר קמינסקי ליוסטון רוקטס בטרייד יחד עם חברו לקבוצה ג'סטין הולידיי ושתי בחירות דראפט עתידיות, תמורת ברונו פרננדו וגריסון מת'יוס.
ב-17 באוגוסט 2023, חתם קמינסקי לשנה אחת בפרטיזן בלגרד.
פרנק יאניק קסייה הוא כדורגלן איבוארי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת אל-אהלי מליגת העל הסעודית.
קסייה גדל במחלקת הנוער של סטלה קלוב מחוף השנהב, ובעונת החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון.
בחודש ינואר 2015 חתם קסייה באטאלנטה מהסרייה א', ולקראת עונת הושאל לצ'זנה מהסרייה ב' למשך עונה אחת.
ב-19 בספטמבר 2015 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-73 בניצחון 1–3 על אסקולי במסגרת המחזור השלישי בליגה.
ב-31 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-75 בניצחון 0–2 על וירטוס לנצ'יאנו במסגרת המחזור ה-11 בליגה.
בסך הכל ערך קסייה 37 הופעות ליגה במועדון, בהן הבקיע ארבעה שערים.
לקראת עונת חזר לשחק באטאלנטה.
ב-13 באוגוסט 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות והבקיע את השער השלישי בניצחון 0–3 על קרמונזה במסגרת הקופה איטליה.
ב-21 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א', כששיחק 90 דקות והבקיע צמד שערים בהפסד 3–4 ללאציו במסגרת המחזור הראשון בליגה.
ב-2 ביוני 2017 הצטרף למילאן בעסקת השאלה לשנתיים עם התחייבות לרכישה.
ב-1 ביולי 2019 חתם על חוזה קבוע במילאן לשלוש שנים.
ב-4 ביולי 2022 חתם לארבע שנים בברצלונה.
ב-8 בספטמבר 2022 כבש את שער הבכורה בברצלונה במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות נגד ויקטוריה פלזן.
ב-19 במרץ 2023 כבש את שער הבכורה שלו בליגה בניצחון 1–2 על ריאל מדריד בקלאסיקו, כשהבקיע בדקה ה-92 את שער הניצחון.
השער היה גם השער ה-3,000 של ברצלונה בקמאפ נואו, במסגרת הליגה.
ב-6 בספטמבר 2014 ערך קסייה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת חוף השנהב, כששיחק 90 דקות בניצחון 1–2 על נבחרת סיירה לאון במשחק ידידות.
פרנק פרר (בתרגום מאנגלית: Frank Ferrer; נולד ב-25 במרץ 1966) הוא מתופף אמריקאי.
התפרסם בעיקר כמתופף להקת ההארד רוק Guns N' Roses בשנים 2006-2025. בעבר, השתתף בלהקה "The Psychedelic Furs" - יחד עם גיטריסט הליווי הנוכחי של Guns N' Roses, ריצ'רד פורטוס.
פרר ניגן לצד מספר מוזיקאים מוכרים, ביניהם: להקת טול, סולן להקת Violent Femmes - גורדון גאנו, פי ג'יי הארווי, הזמרת נֵנָה ופרנק בלאק מלהקת הפיקסיז.
פרר נולד ב-25 במרץ 1966 להורים קובנים וגדל בניו יורק.
אביו היה נגר, ונגן כלי הקשה למוזיקה לטינית.
בגיל 11,פרר צפה במופע של להקת קיס במדיסון סקוור גארדן וכך התאהב במוזיקת רוק.
בין השנים 1988 ל-1993 היה פרר המתופף של להקת הרוק The Beautiful, אשר מקורה בעיר ניו יורק.
הלהקה הוציאה לאור מיני-אלבום בשם הלהקה, בשנת 1990 ואלבום באורך מלא, Storybook, במאי 1992.
פרר הצטרף ללהקת Love Spit Love ב-1992. הלהקה הוקמה על ידי הזמר ריצ'רד באטלר, פרר והגיטריסט ריצ'רד פורטוס בזמן שלהקת המקור של באטלר ופורטוס, The Psychedelic Furs, הייתה בהפסקה זמנית.
הלהקה הוציאה לאור אלבום בשמה, Love Spit Love ב-1994 ואלבום נוסף, Trysome Eatone, ב-1997. בזמן שהיה בלהקת Love Spit Love, ניגן פרר עם להקת Dripping Goss', לאלבומה Gift of Demise.
בין השנים 2001 - 2008, הצטרף פרר להרכב המופיע של להקת The Psychedelic Furs, יחד עם פורטוס.
פרר הוא המתופף להקת The Compulsions, משנת 2004. בלהקה מנגנים חברי להקת Guns N' Roses מהעבר ומהווה: פרר ופורטוס, חבריה הנוכחים והגיטריסט רון "במבלפוט" ט'אל , אשר ניגן בלהקת Guns N' Roses בין השנים 2006 - 2014.
ביוני 2006, הצטרף פרר ללהקת Guns N' Roses במהלך סיבוב ההופעות האירופאי שלהם והחליף את המתופף (דאז) בריאן מנטייה.
טומי סטינסון וריצ'רד פורטוס, איתם פרר ניגן בעבר, הציעו לצרפו ללהקה.
אף-על פי שבמקור היה אמור לשמש רק כמתופף מחליף לסיבוב ההופעות, הפך פרר למתופף הרשמי של הלהקה.
פרר הופיע עם להקת The Dead Daisies ב-2013 וניגן למיני-אלבום של הלהקה, Face I Love, ב-2014.
Love Spit Love - ארצות הברית ואירופה
Robi "Draco" Rosa - דרום אמריקה, אמריקה הלטינית וצפון אמריקה
The Psychedelic Furs - ארצות הברית, קנדה ובריטניה
Gordon Gano - ארצות הברית
Guns N' Roses Chinese Democracy Tour 2009/2011 - אסיה, צפון ודרום אמריקה, מרכז אמריקה ואירופה
קלפנר היה פרופסור באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
התפרסם בתרומותיו בנושאי בעיות דיבור ושמיעה.
עבודתו עם ויליאם לנדאו והרולד קלוואנס קידמה את הקריירה שלו מעבר לעבודה הרגילה במרפאה הנוירולוגית.
שמו התפרסם מאוד בשל טיפול שנוי במחלוקת במחלה המשפיעה על ילדים מתחת לגיל חמש וגורמת לאפאזיה (תסמונת לנדאו-קלפנר).
ב- 1976 מונה קלפנר למנהל המכון ללוגופדיה בוויצ'יטה, אותו ניהל עד פרישתו.
מ-1986 ואילך מוענק על שמו פרס על הצטיינות במחקר על פתולוגיה של דיבור.
הפרס ניתן כהכרה בתרומה למחקרו ולעיסוקו המעשי בליקויי תקשורת במשך עשרים שנה.
בחירת מקבלי הפרס נעשית על פי קריטריונים שנקבעו על ידי האגודה האמריקאית לדיבור-שפה-שמיעה (גוף שנוסד ב-1946).
פרנק יוסטי פברה פלסיוס (בספרדית Frank Yusti Fabra Palacios) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בעמדת המגן בקבוצת בוקה ג'וניורס ובנבחרת קולומביה.
פברה החל את הקריירה שלו בקבוצת אנביגאדו, הידועה במחלקת הנוער הטובה שלה שהוציאה שחקנים כמו חאמס רודריגס, ג'יובני מורנו ופרדי גוארין.
את הבכורה הוא ערך בגיל 18, ב-22 ביולי 2010 במשחק מול קוקוטה דפורטיבו.
הוא תפס מהר מאוד את מקומו בהרכב הראשון בזכות המהירות שלו, השליטה בכדור והעבודה ההתקפית שלו.
שיחק עם אנביגאדו גם שלושה משחקים בקופה סודאמריקנה ב-2012 ופתח בהרכב בשלושתם.
בסך הכל שיחק 106 משחקים בקבוצה הבוגרת וכבש 3 שערים לפני שהועבר בהשאלה לדפורטיבו קאלי ב-2014.
קאלי שאלה את פברה לעונה אחת עם אפשרות לרכישה בתום העונה וקיבלה את העונה הכי טובה שלו בקולומביה.
כבר בהתחלה הוא תפס את מקומו בהרכב הקבוצה והפך לאחד המגינים השמאליים הטובים בליגה.
הוא שיחק 26 משחקים וכבש שער אחד בטורניר הקלאוסורה 2014. בטורניר הראשון של 2015 פברה הגיע לשיא שלו כאשר הפך למגן המצטיין בליגה, היה חלק חשוב בזכייתה של דפורטיבו קאלי באליפות ואף נבחר לנבחרת הטורניר בקולומביה.
ההצלחה הגדולה שלו בקאלי גרמה למאמנה של אידפנדיינטה מדיין דאז, לאונל אלברס, לרכוש את פברה מאנביגאדו.
גם כאן ההאקלמות של פברה הייתה מאוד מהירה, והוא אף כבש את שער הבכורה של הקבוצה בפתיחת הטורניר מול דפורטס טולימה.
מדיין אמנם לא זכתה באליפות, אבל פברה נבחר בפעם השנייה ברציפות לנבחרת הטורניר.
לצערה של הקבוצה ושל אוהדיה, הם לא הספיקו להנות מפברה יותר מדי, שכן בתחילת 2016 התרשמה בוקה ג'וניורס מביצועיו של המגן והחליטה להחתימו.
ב-24 בינואר 2016 החליטה בוקה ג'וניורס לרכוש 40% מכרטיסו של פברה עבור קרוב לשני מיליון דולר והחתימה אותו לשלוש שנים וחצי.
את הבכורה הוא ערך במשחק בית ב-14 בפברואר במשחק מול אתלטיקו טוקומאן, אבל נאלץ לצאת בדקה ה-44 בעקבות פציעה.
את שערו הראשון במדי בוקה כבש דווקא מול קבוצתו לשעבר, דפורטיבו קאלי, ב-20 באפריל במסגרת הקופה ליברטדורס.
ב-12 במאי כבש שער חוץ מאוד יקר מול נסיונל וכעבור שבוע, בעט את הפנדל המכריע בדו-קרב הפנדלים מולה, שהעלה את בוקה לשלב חצי גמר הקופה ליברטדורס.
לאחר חצי שנה בקבוצה, הוא זכה באופן מוחלט באהבה של האוהדים אליו.
את זימון הבכורה לנבחרת קיבל ב-28 באוגוסט 2015 לקראת משחק הידידות מול ואת הבכורה הרשמית ערך ב-8 בספטמבר באותה שנה, מול אותה , הפעם במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. הוא שיחק 90 דקות והיה מהבולטים במשחק.
את שער הבכורה בנבחרת כבש ב-11 ביוני 2016 מול קוסטה ריקה במסגרת טורניר הקופה אמריקה 2016, משחק בו הפסידה קולומביה 2-3 ופברה גם כבש בו שער עצמי.
באותו טורניר שיחק פברה בארבעה משחקים וכבש שער אחד, כאשר במהלך מוקדמות מונדיאל 2018 שיחק שמונה משחקים ולא כבש.
זכה באליפות עם דפורטיבו קאלי (2015-אפרטורה)
זכה באליפות עם בוקה ג'וניורס (2017)
זכה באליפות עם בוקה ג'וניורס (2018)
נבחר לנבחרת הטורניר בליגה הקולומביאנית (2015)
נבחר לנבחרת השנה באמריקה הדרומית (2016)
פרנק קורצ'י הוא תסריטאי ובמאי קולנוע אמריקאי, המוכר בעיקר בזכות עבודתו עם אדם סנדלר.
קורצ'י נולד בעיירה שירלי שבמדינת ניו יורק, ארצות הברית.
בשנת 1984 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון ויליאם פלויד (אנ') בלונג איילנד, שם היה חלק מנבחרת ההיאבקות של בית הספר.
בשנת 1988 סיים לימודי תואר ראשון בחוג לאמנויות של אוניברסיטת ניו יורק שבמנהטן.
בשנת 1995 יצא לאקרנים סרטו הראשון 'Murdered Innocence' שאותו כתב, ביים, ובו גם שיחק.
הוא שיתף פעולה עם השחקן אדם סנדלר בחמישה סרטים מצליחים (זמר החתונות, נער המים, קליק, תקועים בחופשה ו-'The Ridiculous 6').
קורצ'י ביים את ג'קי צ'אן ואת סטיב קוגן בסרט מסביב לעולם בשמונים יום משנת 2004 אך סרט זה כשל בארצות הברית לאחר שגרף רק 24 מיליון דולר לעומת תקציב של 110 מיליון דולר.
בשנת 2011 יצא לאקרנים הסרט שומר גן החיות בבימויו של קורצ'י ובכיכובו של קווין ג'יימס וזכה להצלחה קופתית לעומת ביקורות מעורבות.
בשנת 2014 ביים את הסרט תקועים בחופשה, הסרט השלישי שבו דרו ברימור ואדם סנדלר מככבים יחדיו.
פרנק פורסטר צ'רץ' השלישי היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי.
כחבר המפלגה הדמוקרטית, הוא כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת איידהו בשנים 1957–1981. הוא נודע כאשר ישב בראשות "ועדת צ'רץ'", אשר חקרה התעללויות בתוך קהילת המודיעין האמריקאית.
צ'רץ' נולד וגדל בבויסי בירת איידהו, ושירת כקצין מודיעין צבאי בזירת סין-בורמה-הודו במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא הקים משרד עורכי דין בבויסי לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת סטנפורד.
הוא ניצח את הסנאטור הרפובליקני המכהן הרמן וולקר בבחירות לסנאט של ארצות הברית באיידהו ב-1956, והפך לאחד הסנאטורים הצעירים ביותר.
בסנאט נהיה צ'רץ' לבן חסותו של לינדון ג'ונסון ויצר לעצמו מוניטין כחבר באגף הליברלי של המפלגה הדמוקרטית.
הוא נתן את חסותו לחוק הנהרות הפראיים והנופיים ולחוק אזורי הטבע הבראשיתיים.
צ'רץ' נבחר לסנאט מחדש ב-1962, ב-1968 וב-1974, אך הפסיד בבחירתו לכהונה חמישית לסטיב סימס מהמפלגה הרפובליקנית.
צ'רץ' היה אחד הסנאטורים הראשונים שהתנגדו בפומבי למלחמת וייטנאם, ופעל רבות לצמצום היקף הכוחות המזוינים של ארצות הברית בווייטנאם.
ב-1975, צ'רץ' הנהיג את ועדת צ'רץ', ועדה מיוחדת של הסנאט לחקירת קהילת המודיעין האמריקאית אשר קמה בעקבות חשיפת מבצע מוקינגברד, צ'רץ עצמו היה יעד מרכזי של אחד מתוכניות הבת של אותו מבצע, "פרויקט מינרט".
הוא גם הוביל את המאמץ לאשרר את אמנות טוריוס-קרטר, שהחזירו את אזור תעלת פנמה לפנמה.
הוא הפך לדמות חשובה במדיניות החוץ של ארצות הברית, וישב בראשות ועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית בשנים 1979–1981. צ'רץ' התמודד למועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית ב-1976, אך פרש מהמירוץ לטובת ג'ימי קרטר.
לאחר שעזב את הסנאט, צ'רץ' עסק במשפט הבינלאומי הפומבי עד מותו ב-1984.
פרנק צ'ארלס קרלוצ'י השלישי היה פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי ששימש כמזכיר ההגנה של ארצות הברית בין השנים 1987–1989, בתקופת ממשלו של נשיא ארצות הברית רונלד רייגן.
קרלוצ'י שירת במגוון של משרות ממשלתיות בכירות, כולל ראש "המשרד להזדמנויות כלכליות" (Office of Economic Opportunity) בממשלו של הנשיא ריצ'רד ניקסון, סגן ראש ה-CIA בממשלו של הנשיא ג'ימי קרטר וכסגן מזכיר ההגנה וכיועץ לביטחון לאומי בממשל רייגן.
קרלוצ'י נולד בסקרנטון, פנסילבניה כבנם של רוקסן לבית בייקון ושל פרנק צ'ארלס קרלוצ'י הבן, סוכן ביטוח ממוצא איטלקי-שווייצרי.
סבו הגיע לארצות הברית מהעיירה סנטומנה שבמחוז קמפניה שבאיטליה.
את לימודי בית הספר התיכון שלו סיים פרנק קרלוצ'י ב-1948 בסמינר וויומינג שבפנסילבניה, בית ספר מתודיסטי וב-1952 סיים את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון, שם חלק את חדרו במעונות עם דונלד רמספלד, שלימים כיהן הן לפניו והן אחריו כמזכיר ההגנה.
לאחר שנתיים בהן שירת כקצין בצי ארצות הברית, הוא המשיך ללימודי התואר השני בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד בין השנים 1954 – 1955. ב-1956 הוא הצטרף לשירות החוץ ועבד במחלקת המדינה עד שנת 1969.
ב-1961 מונה קרלוצ'י כמזכיר שני בשגרירות ארצות הברית בקונגו, תפקיד שהיה כיסוי לתפקידו האמיתי, סוכן ה-CIA.
בתקופת שירותו שם הוצא להורג ראש ממשלת קונגו, פטריס לומומבה בינואר 1961, במהלך משבר קונגו.
על פי מסמכים ממשלתיים שנחשפו לאחר מכן, הורה נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאור ל-CIA לחסל את לומומבה.
פרוטוקולים מאוגוסט 1960 של ישיבה של המועצה לביטחון לאומי מאשרים שהנשיא אייזנהאור הורה לראש ה-CIA לחסל את המנהיג הקונגולזי.
ב-1975 העיד על כך רושם הפרוטוקולים הרשמי, רוברט, ה.
ג'ונסון, לפני ועדת המודיעין של הסנאט.
עם זאת, חקירות מאוחרות יותר הראו שלומומבה הוצא בסופו של דבר להורג על פי הוראה של יריבו הפוליטי, מואיז צ'ומבה ממדינת קטנגה בסיוע בלגי.
על פי ג'יימס ר' שלזינגר, החל מי שכיהן לאחר מכן כראש ממשלת קונגו, סיריל אדולה, את פגישתו בבית הלבן עם הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי בשאלה "Où est Carlucci?" .
בתחילה השיב הנשיא קנדי: "מיהו לעזאזל קרלוצ'י?" ואז שלח את מזכיר המדינה דין ראסק למצוא אותו.
סרט ביוגרפי בדיוני משנת 2000 אודות לומומבה, בבימויו של ראול פק, מתאר את קרלוצ'י כמי שהיה מעורב במהלך שירותו בקונגו ברציחתו של לומומבה.
קרלוצ'י דחה בזעם את ההאשמות ובעקבות תביעה מוצלחת שהגיש לבית המשפט עלה בידו למנוע את אזכור שמו בסרט כאשר זה הוצג בארצות הברית.
קרלוצ'י היה לסגן מזכיר הבריאות, החינוך והרווחה כשוויינברגר היה המזכיר במהלך תקופת ממשלו של ניקסון.
בין השנים 1974 – 1977 כיהן קרלוצ'י כשגריר ארצות הברית בפורטוגל.
הוא ייזכר בפורטוגל בתור מי שזכה לרווח פוליטי מניסיון ההפיכה הצבאית של ה-25 בנובמבר 1975. בית הספר האמריקאי בליסבון, הוותיק ביותר בחצי האי האיברי, קרוי על שמו.
בין השנים 1978 – 1981 היה קרלוצ'י סגן מנהל ה-CIA, תחת ניהולו של מנהל ה-CIA, סטנספילד טרנר.
בין השנים 1981 – 1983 היה קרלוצ'י סגן מזכיר ההגנה.
מאוחר יותר, בין השנים 1986 – 1987 הוא כיהן בתפקיד היועץ לביטחון לאומי.
ב-1987, בעקבות התפטרותו של קספר וינברגר מתפקידו כמזכיר ההגנה בשל מעורבותו בפרשת איראן-קונטראס, החליף אותו קרלוצ'י.
במהלך כהונתו הוא בלט בדחיפתו לבניית הכוח כדי להחיש את סיומה של המלחמה הקרה, מדיניות שהנשיא רונלד רייגן הוביל.
בין השנים 1992 – 2003 שימש קרלוצ'י כיושב ראש מועצת המנהלים של "קבוצת קרלייל" ולאחר מכן עד שנת 2005 כיושב ראש אמריטוס של החברה.
היו לו אינטרסים עסקיים בחברות הבאות: "אשלנד אחזקות עולמיות", "ג'נרל דיינמיקס", "וסטינגהאוס", "נוירוגן", "CB נכסי נדל"ן", "נורטל", BDM, Quaker Oats, ו-Kaman.
לתקופה מסוימת הוא היה המנכ"ל לשל חברת האבטחה הפרטית Wackenhut והיה המייסד השותף ומנהל בכיר בקבוצת ההשקעות Frontier Group.
הוא גם היה חבר במועצה המנהלת של G2 Satellite Solutions ויושב הראש לשעבר של חברת נורטל רשתות.
קרלוצ'י היה מקושר ל"פרויקט למען מאה אמריקאית חדשה" (Project for the New American Century), צוות חשיבה שמרני.
הוא היה יושב הראש לשעבר של "המועצה העסקית ארצות הברית-טאיוואן" לאחר שכיהן כיושב הראש בין השנים 1999 – 2002 והוחלף בויליאם כהן.
קרלוצ'י היה חבר במועצת הנאמנים של מכון ראנד ויושב ראש-מייסד שותף של המועצה המייעצת למכון ראנד למדיניות המזרח התיכון.
הוא גם היה חבר במועצת הכבוד של "ברית מדיניות הסמים" (Drug Policy Alliance), גוף שמקדם לגליזציה של סמים קלים.
קרלוצ'י היה נשוי לבילי ג'ין אנתוני משנת 1954 ועד לגירושיהם בשנת 1974 ולאחר שנולדו להם שני ילדים.
משנת 1976 ועד למותו הוא היה נשוי למרסיה מקמילן מאיירס.
פרנק קרלוצ'י מת ב-3 ביוני 2018 כתוצאה מסיבוכים של מחלת פרקינסון בביתו שבמקלין, וירג'יניה בגיל 87.
פרנק קוק הוא מתופף ומוזיקאי אמריקאי.
הוא החל את הקריירה כמתופף ג'אז, ולאורך השנים הפך למתופף בלוז ורוק.
היה חבר בלהקת Canned heat ולאחר מכן הצטרף ללהקת הרוק בלוז האמריקאית Pacific Gas & Electric, תוך שיתופי פעולה עם מספר להקות.
קוק התחיל כמתופף ג'אז ובמהרה היה למוזיקאי מנוסה, שניגן עם מוזיקאי הג'אז הגדולים ביותר בתקופתו, כמו צ'רלי האדן, צ'ט בייקר ואלמו הופ.
הוא גם שיתף פעולה עם אמני מוזיקת סול כמו שירלי אליס ודובי גריי.
קוק הצטרף ללהקת Canned Heat, בתחילה כמחליף של המתופף רון הולמס בשנת 1967. לאחר מכן הוא היה למתופף הקבוע של הלהקה.
הוא נשאר בלהקה במשך כמה שנים עד שהוחלף על ידי פיטו דה לה פארה.
בהמשך הצטרף קוק ללהקת Pacific Gas & Electric, ובמשך זמן מה שימש כמנהלה.
תאונת דרכים סיימה את הקריירה שלו כמתופף של Pacific Gas & Electric, והוא הוחלף על ידי רון וודס.
לאחר מכן החל קוק בקריירה כפסיכואנליטיקאי בקליפורניה.
הוא למד במכון הפסיכואנליטי בדרום קליפורניה והמכון לפסיכואנליזה עכשווית בלוס אנג'לס.
בהמשך כיהן כנשיא האגודה הפסיכואנליטית הדרומית בקליפורניה.
פרנק בנטון קלסו השני היה קצין בדרגת אדמירל, ששירת בצי ארצות הברית ובשנים 1990–1994 היה ראש המבצעים הימיים.
במחצית הראשונה של שנת 1993 הוא כיהן כמזכיר הצי בפועל.
פרנק קלסו נולד בפאייטוויל, טנסי.
לאחר סיום לימודיו בבית ספר ציבורי הוא למד באוניברסיטת הדרום בסוואני, טנסי וב-1952 החל את הכשרתו באקדמיה הימית של ארצות הברית.
לאחר סיום הכשרתו באקדמיה הימית ב-1956, החל קלסו לשרת על סיפון ספינת המטען "אוגלתורפ" (USS Oglethorpe) עד שב-1958 החל את הכשרתו בבית הספר לצוללות.
כהשלמה להכשרתו הוא הוצב בצוללת "סבלו" (USS Sabalo), ובינואר 1960 שב לבית הספר לצוללות כדי לעבור אימונים על צוללות גרעיניות.
לאחר מכן הוא שירת שנה במחלקת האנרגיה הגרעינית של בית הספר.
ההפלגות בהן הוא השתתף לאחר מכן כללות את הפלגת ההסמכה של צוות הצוללת "פולק" (USS Pollack), קצין מכונה בצוללת "דניאל ובסטר" (USS Daniel Webster) וקצין פיקוד בצוללת "סקלפין" (USS Sculpin).
מינואר 1969 ועד אוגוסט 1971 שימש קלסו כמפקד בית הספר הימי לאנרגיה גרעינית במרכז ההכשרה הימית ביינברידג' ש בפורט דפוזיט, מרילנד.
ההצבות הבאות שלו כללו פיקוד על הצוללת "פינבק" (USS Finback), שירות במטה כוח הצוללות של פיקוד הצי האטלנטי ופיקוד על הצוללת "בלופיש" (USS Bluefish).
לאחר מכן הוצב קלסו כסגנו של מפקד פיקוד הצי האטלנטי ושל הפיקוד הימי העליון של נאט"ו מספטמבר 1975 ועד יולי 1977.
קלסו שירת כמפקד פלגת המקשות השביעית עד שהוצב בספטמבר 1978 כמפקד חטיבת הצוללות באגף כוח האדם של מחלקת הצי, וכראש מחלקת תוכניות הצוללות במשרדו של סגן ראש המבצעים הימיים לענייני כוח אדם ואימונים.
בפברואר 1978 הוא קודם לדרגת אדמירל משנה.
עם מינויו כקצין דגל, שירת קלסו כמפקד חטיבת הצוללות האסטרטגיות במשרד ראש המבצעים הימיים, ולאחר מכן הוצב כראש משרד תוכנית ההערכות במשרד מזכיר הצי.
ב-8 בפברואר 1985 מונה קלסו כמפקד הצי השישי וכמפקד כוח התקיפה הימי וכמפקד כוחות הסיוע של דרום אירופה של נאט"ו.
במהלך כהונתו בתפקיד זה ביצעו הכוחות שתחת פיקודו פשיטות בלוב בניגוד לטענתו של נשיא לוב, הקולונל מועמר קדאפי שהמים הטריטוריאליים של לוב משתרעים למרחק של 200 מילים לתוך מפרץ סידרה.
ב-30 ביוני 1986 קודם קלסו לדרגת אדמירל וקיבל את הפיקוד על פיקוד האוקיינוס האטלנטי ב-22 בנובמבר 1988. בתפקיד זה היו כוחותיו מעורבים בתקרית מפרץ סידרה השנייה ב-1989. ב-29 ביוני 1990 הוא החליף את אדמירל קרלייל טרוסט והיה לראש המבצעים הימיים ה-24.
ב-1991 השתתף קלסו במפגש של אגודת טיילהוק בלאס וגאס בה הוא המריץ את יועציו האוויריים הבכירים להשיג מידע ממקור ראשון מצוותי האוויר שלקחו חלק במבצע סופת מדבר בעקבות הפלישה העיראקית לכווית.
בחודשים שחלפו מאז מפגש זה, צצו האשמות בנוגע להטרדות מיניות של אורחי המלון והתנהלות מינית בלתי ראויה מצידה של אנשי צוותי האוויר של הצי.