tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא החל להאמין שהליברלים ייעלמו בסופו של דבר, בשל הפילוג שחל בשורות תומכיהם: אנשי האגף הליברלי-חברתי תמכו בלייבור ואנשי האגף הליברלי-כלכלי תמכו ברפורמיסטים.
מאסי מצדו השתדל שחלקם של הרפורמיסטים יהיה גדול יותר.
ב-1924 נאלץ מאסי לוותר עקב מצב בריאותו על רבים מתפקידיו הרשמיים.
ויליאם מאסי מת ב-1925. קברו הוקם בוולינגטון כמאוזוליאום במימון שנאסף על ידי הציבור.
אוניברסיטת מאסי, שעיקר פעילותה מתמקד באגרונומיה, תחום שהתאים לרקע החקלאי של מאסי, נקראה על שמו.
ויליאם לם, ויקונט מלבורן השני היה מדינאי בריטי מהמפלגה הוויגית שכיהן כשר הפנים וכראש ממשלת בריטניה.
הוא ידוע בעיקר בשל החניכה בנבכי הפוליטיקה שהעניק למלכה ויקטוריה בשנות מלוכתה הראשונות.
היסטוריונים אינם מדרגים אותו כאחד מראשי ממשלת בריטניה הבולטים, שכן בתקופות כהונתו לא נלחמה בריטניה במלחמות כלשהן, לא היו ענייני פנים בוערים על הפרק, לא הושגו הישגים משמעותיים ולא נוסחו רעיונות חשובים, אך הם מציינים שהוא היה אדם ישר שלא חיפש לקדם את עצמו.
לם נולד בלונדון למשפחה אריסטוקרטית מחוגי המפלגה הוויגית.
הוא היה בנם של פניסטון לם (Peniston Lamb), ויקונט מלבורן הראשון, ושל אשתו אליזבת'.
התחנך באיטון קולג' ובטריניטי קולג' שבקיימברידג' והתחבר לקבוצת רומנטיקנים רדיקלים כמו פרסי ביש שלי ולורד ביירון.
ב-1805 ירש את אחיו הבכור כיורש העצר לתוארו של אביו ונשא לאישה את ליידי קרוליין פונסונבי.
בשנה שלאחר מכן נבחר לפרלמנט כנציג המפלגה הוויגית מטעם מחוז הבחירה של לאומינסטר (Leominster).
בבחירות של 1806 נבחר מטעם מחוז הבחירה של הדינגטון (Haddington) ובבחירות שנערכו שנה לאחר מכן נבחר מטעם מחוז פורטרלינגטון (Portarlington), שאותו המשיך לייצג עד שנת 1812.
לם עלה לראשונה לתודעה הציבורית מסיבות שהיה מעדיף להימנע מהן: אשתו ניהלה רומן עם הלורד ביירון.
השערורייה הייתה לשיחת הכלל בבריטניה של שנת 1812. ארבע שנים לאחר מכן פרסמה קרוליין לם רומן גותי בשם "גלנרבון" (Glenarvon), שתיאר הן את נישואיה והן את הרומן עם הלורד ביירון בצורה מחרידה שאף גרמה ללם למבוכה גדולה יותר והוא הושם ללעג בקריקטורות שפורסמו אודות הפרשה אז.
בסופו של דבר התפייסו בני הזוג, ואף שב-1825 נפרדו, מותה של קרוליין ב-1828 השפיע על לם קשות.
ב-1816 הביע את דעתו שכוויגי הוא מחויב לעקרונותיה של המהפכה המהוללת, אך התנגד לרפורמות בשיטת הבחירה והצביע בעד השעייתו של חוק הביאס קורפוס ב-1817, כאשר פרצו בבריטניה מרידות.
סימן ההיכר של לם הייתה הפשרנות.
למרות היותו ויגי, קיבל את משרת המזכיר הראשי לאירלנד בממשלותיהם המתונות מטעם המפלגה הטורית בהנהגתם של ג'ורג' קנינג ושל הלורד גודריץ'.
עם מות אביו ב-1828, ירש את תואר האצולה שלו כויקונט מלבורן ועבר לבית הלורדים.
הוא בילה כ-20 שנה בספסלים האחוריים של בית הנבחרים ולא התבלט מבחינה פוליטית.
כאשר הוקמה הממשלה הוויגית בראשותו של הלורד גריי בנובמבר 1830 מונה לם כשר הפנים.
במהומות שאירעו בשנים 1830–1832 פעל במרץ ובנחישות.
הוא סירב להיעזר בכוחות הצבאיים לדיכוי המהומות והעדיף להשתמש בכוחות השיטור ובתי המשפט.
לאחר התפטרות הלורד גריי מתפקיד ראש הממשלה ביולי 1834 מינה המלך מחליף משורות המפלגה הוויגית, שכן הטורים לא היו חזקים מספיק כדי להשיג רוב בבית הנבחרים.
מלבורן היה האיש שהיה מקובל הן על המלך והן על המפלגה.
הוא היסס כשקיבל את ההזמנה לדון עם המלך על הקמת ממשלה חדשה.
מלבורן חשב שהוא לא ייהנה מעומס העבודה שכרוכה בתפקיד, אך לא רצה לגרום לחבריו ולמפלגה לשקוע.
רבות מהפעולות וההחלטות שביצע מלבורן נבעו מפשרה.
כאריסטוקרט, העדיף לשמור על הסטטוס קוו.
הוא התנגד לחוק הרפורמה של 1832 שהוצע על ידי הוויגים, בטענה ששוויון הזכויות לקתולים לא מומש במלואו, אך הסכים באי רצון מתוך צורך למנוע איום של מהפכה.
מאוחר יותר התנגד לביטול חוקי הדגן בטענה שלא רק ששוויון הזכויות לקתולים נכשל, אלא גם שחוק הרפורמה לא היטיב את מצבו של העם.
התנגדותו של המלך ג'ורג הרביעי לרפורמה של הוויגים הובילה לפיטוריו של מלבורן בנובמבר.
לטורים תחת הנהגתו של רוברט פיל ניתנה ההזדמנות להרכיב ממשלה.
כישלונו של פיל לזכות באמונו של בית הנבחרים שנבחר בבחירות של ינואר 1835, גרם לכך שבאפריל חזר מלבורן לתפקידו כראש ממשלה.
הייתה זו הפעם האחרונה בה מונרך בריטי ניסה למנות ממשלה בניגוד לדעתו של הרוב בפרלמנט.
בשנה שלאחר מכן היה שוב מלבורן מעורב בשערוריית מין.
בפעם הזאת היה הקורבן לניסיון סחיטה על ידי בעלה של ידידה קרובה, אשת החברה והסופרת היפהפייה קרוליין נורטון.
בעלה דרש 1,400 ליש"ט וכאשר נדחה האשים את מלבורן בניהול רומן עם אשתו.
באותה תקופה שערורייה כזאת הייתה יכולה לחסל את עתידו של פוליטיקאי בכיר.
המלך והדוכס מוולינגטון האיצו במלבורן להישאר בתפקידו.
לאחר שנורטון הפסיד בבית המשפט, ניתק מלבורן את קשריו עם קרוליין נורטון.
מלבורן היה ראש הממשלה כאשר עלתה המלכה ויקטוריה לכס המלוכה ביוני 1837. בהיותה חודש לאחר יום הולדתה ה-18, השתחררה זה עתה מהשפעתה הדומיננטית של אמה, הדוכסית מקנט, ושל היועץ שלה ג'ון קונרוי (Conroy).
בארבע השנים הבאות הדריך מלבורן את המלכה במסתרי הפוליטיקה והשניים נעשו ידידים.
ויקטוריה צוטטה כאומרת שהיא מחשיבה את מלבורן כאביה (אביה מת בהיותה בת שמונה חודשים ובתו של מלבורן מתה בגיל צעיר).
למלבורן ניתנה דירה פרטית בטירת וינדזור ושמועות בלתי מבוססות נפוצו באותה תקופה שהמלכה תינשא למלבורן המבוגר ממנה ב-40 שנה.
חניכתה של ויקטוריה הייתה שיא הקריירה של מלבורן.
הוא בילה 4–5 שעות ביום בפגישות עם המלכה ובהתכתבות איתה והיא מצידה הגיבה בהתלהבות וספגה את החוכמה שהוא העניק לה.
במאי 1839 הובילה התפטרותו של מלבורן למה שנקרא "משבר חדר השינה".
ראש הממשלה המיועד, רוברט פיל ביקש שהמלכה תפטר כמה מבנות הלוויה שלה שהיו נשותיהם ובנותיהם של חברי הפרלמנט מהמפלגה הוויגית, בטענה שהמלכה צריכה להימנע ממשוא פנים כלפי המפלגה שבשלטון.
כאשר סירבה ויקטוריה להיעתר לדרישה, סירב פיל להרכיב ממשלה חדשה ומלבורן שוכנע להישאר בתפקידו כראש ממשלה.
מלבורן הותיר אחריו שורה ארוכה של חקיקות, לא כמו זו של הלורד גריי, אך החוקים שחוקק היו חשובים למדי.
בין הפעולות שנקט הממשל שלו היו הפחתת מספרן של העבירות הכלכליות, רפורמה בממשל המקומי והרפורמה בחוק העניים.
ב-25 בפברואר 1841 התקבל מלבורן כחבר בחברה המלכותית.
לאחר התפטרותו הסופית באוגוסט 1841 המשיכה המלכה להתכתב איתו, אך ההתכתבות נפסקה בסופו של דבר, שכן נתפסה כמעשה לא ראוי.
תפקידו של מלבורן כחונך המלכה הסתיים כאשר החלה להסתמך על בעלה הנסיך אלברט וכן על עצמה.
על שמו של מלבורן קרויה העיר מלבורן שבאוסטרליה, שהוקמה בעת כהונתו כראש ממשלה.
ויליאם לייזנבי היה מוציא לאור אנגלי של ספרי פורנוגרפיה.
הוא פעיל במהלך שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-19. הוא השתמש בשמות הבדויים דאנקן קמרון ותומס ג'וד.
מבין פרסומיו ניתן לציין את חטאי ערי המישור.
לאחר סקנדל רחוב קליבלנד, העביר לייזנבי את עסקיו לפריז ומכר ספרים באנגליה דרך הזמנות בדואר.
ויליאם לם (; 26 בפברואר 1765 - 11 ביוני 1847) היה רופא אנגלי, מחלוצי התזונה הטבעונית.
לם נולד ב-26 בפברואר 1765 כבן שלישי להוריו שהתחתנו בשנת 1762 בכנסיית פטרוס הקדוש ליד העיר הרפורד.
אביו, לקון לם (Lacon Lambe) היה עורך דין.
מקום לידתו שנוי במחלוקת: לפי הכתוב במילון הביוגרפיות הלאומי של בריטניה הוא נולד בוורוויק אנגליה, אולם לפי הכתוב במקום קבורתו, הוא נולד בהדרספילד אנגליה.
בשנת 1768, בהיותו בן שלוש, עבר עם משפחתו להתגורר בכפריר הנווד ליד דילווין , אנגליה.
לם למד בבית הספר של הרפורד .
בשנת 1782, החל ללמוד בקולג' סנט ג'ון של אוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 1786 השלים לימודי B.D , בשנת 1789 השלים לימודי M.B , ובשנת 1802 השלים לימודי רפואה (M.D).
בשנת 1790, עבר לוורוויק כדי להתמחות ברפואה אצל רופא שפרש לגמלאות, וולטר לנדור (אביו של וולטר סוואג' לנדור).
בוורוויק החל לגלות עניין במי מעיינות שבעיר לימינגטון .
בשנת 1800, שב ללונדון וב-22 בדצמבר 1804, נבחר לכהן כעמית הקולג' המלכותי לרופאים.
בקולג' זה מילא תפקידים שונים, ביניהם משרת מרצה בכיר 'Croonian Lecture' משנת 1814, ובשנת 1818 נבחר להיות הנואם בהרצאה השנתית שנקראת 'הרצאת ויליאם' על שמו של ויליאם הארווי.
בשנת 1805, החל לעבוד כרופא בלונדון, ובשנת 1810 החל לעבוד במרפאה הכללית של לונדון.
רבים ממטופליו היו נזקקים ולם לא גבה מהם תשלום.
בשנת 1806, בהיותו בן 41, החליט לם, מטעמי שמירה על הבריאות, לשנות את תזונתו ולאכול אך ורק מזון מן הצומח ולשתות מים מזוקקים.
תזונתו נקראה בפיו 'vegetable diet' וכללה פירות, ירקות, דגנים, קטניות ואגוזים.
לם לא כינה את תזונתו 'צמחונית' או 'טבעונית' משום שהשימוש במושג 'צמחונות' החל להופיע רק בשנות השלושים של המאה ה-19, עם כינון קהילת בית אלקוט , והשימוש במושג 'טבעונות' החל להופיע בשנת 1944, עם כינון האגודה הטבעונית.
בשנת 1828, ירש את בית משפחתו בהנווד לאחר שאחיו הגדול נפטר, אולם המשיך לעבוד ולחיות בלונדון.
בשנת 1840, בהיותו בן 75, פרש מעבודתו כרופא, חזר לכפריר הנווד וחי שם מספר שנים עד שנפטר בשנת 1847 בגיל 82.
לם נקבר בקבר המשפחתי בכפר דילווין.
לם התחתן בשנת 1794. בנו, ויליאם לקון לם (William Lacon Lambe), נולד בוורוויק בשנת 1797, השלים לימודי M.B באוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1820, ועבד בה כחוקר.
בנוסף, לם אימץ את אוגוסטוס וולני וולר בנעוריו.
בשנת 1809, לם היה בין הראשונים להגדיר את תזונתו כתזונה המבוססת רק על הצומח.
הוא כתב ספרים בנושא תזונה טבעונית ובריאות בהם טען לתועלת התזונה מן הצומח, והציג סקירה של מצבו הבריאו וכן מקרה בוחן של מטופליו.
בכתביו הוא טען כי ביצים, חלב, גבינות ובשר אינם מזונות המתאימים לתזונתו של האדם.
כמו כן, הוא קידם מאוד מים מזוקקים כמשקה הבריא היחיד עבור בני אדם (כנראה סבר זאת עקב מצב המים שרשויות אנגליה סיפקו בתחילת המאה ה-19).
באותה תקופה, שתיית חלב ומי גבינה נחשבה למרפאת בעיני הרופאים, ולם טען כי שתייה זו נחשבת לבריאה רק משום שהיא מהווה תחליף למי השתייה המזוהמים שהרשויות מספקות ולא משום שיש בחלב ובמי הגבינה סגולות ריפוי.
בחיבור שכתב, בשנות השמונים לחייו, בכתב העת הרפואי "לאנסט", לם יצא להגנת התזונה מן הצומח וזקף לזכותה של תזונה זו את בריאותו.
באוקטובר 1844, הוא פרסם חיבור בכתב העת הפילדלפי 'The Bulletin of Medical Science' בו טען כי הניסיון בכל הגילאים מראה שבני האדם מסוגלים להזין את עצמם היטב ללא שום מזון מהחי, וכי ניסיונו האישי מראה כי תזונה מן הצומח היא בריאה הרבה יותר מהתזונה הנפוצה (המכילה מזון מהחי).
הוא השתתף באופן קבוע בכנסים השונים של הקולג' המלכותי לרופאים, ותפיסתו השונה בנושא בריאות ומזון מהצומח לא הייתה פופולרית בקרב עמיתיו למקצוע שתפסו אותו כאקסצטנרי.
ספריו זכו לפופולריות באירופה ובאמריקה.
בשנת 1850, הרופא ג'ואל שו (Joel Shew), שהיה סגן נשיא האגודה הצמחונית האמריקאית, הוציא לאור את אחד מספריו.
הסופר הווארד ויליאמס טען בשנת 1883 בספרו The Ethics of Diet (בעברית: האתיקה של התזונה) כי לם היה מייסד מדע תזונת הצומח בארצו, יחד עם הרופא ג'ורג' צ'ייני , וכן היה בין המקדמים הבולטים ביותר לתזונה מן הצומח.
לם השפיע גם על חברו, המשורר הנודע פרסי ביש שלי, שעסק בכתביו בקידום תזונה מן הצומח ובהימנעות מאכזריות כלפי בעלי חיים (המוכר בהם הוא חיבורו 'אישוש התזונה הטבעית' משנת 1813).
Landau, 1924 – 2 בנובמבר 2017) היה פרופסור לנוירולוגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
המומחיות שלו הייתה בשבץ מוחי והפרעות תנועה וזכה להכרה כשקראו על שמו את תסמונת לנדאו-קלפנר..
ד"ר לנדאו נפטר ב-2 בנובמבר 2017 מסיבות טבעיות בביתו ביוניברסיטי סיטי.
ויליאם "בילי" לי (William "Billy" Lee, ידוע גם כוויל לי; 1750–1828) היה משרתו האישי של ג'ורג' וושינגטון והיחיד מבין עבדיו של וושינגטון ששוחרר על ידו, בצוואתו.
מאחר ששירת לצדו של וושינגטון לאורך כל מלחמת העצמאות של ארצות הברית ולפעמים מופיע לצדו בציורים, לי היה האפרו-אמריקאי הידוע ביותר בזמנו.
ויליאם לי נולד בסביבות 1750 ונקנה ב-27 במאי 1768, כאשר היה רק בן-עשרה, על ידי ג'ורג' וושינגטון, כפי שתואר ביומנו של וושינגטון כ"וויל המולאטי" (Mulatto Will), מעזבונו של הקולונל המנוח ג'ון לי ממחוז ווסטמורלנד שבוירג'יניה, עבור 61 פאונד ו-15 שילינג.
ויליאם שמר על שם המשפחה "לי" מבעליו הקודמים.
באותה הזדמנות נקנו גם אחיו של ויליאם - פרנק ושני עבדים אחרים.
וושינגטון שילם מחיר גבוה עבור ויליאם ופרנק, מאחר שהם אמורים היו להיות עבדים במשק הבית ולא פועלי שדה .
ויליאם ופרנק נבחרו לעיתים קרובות כמשרתי בית, שניתנו להם אחריויות וזכויות שרוב העבדים לא נהנו מהן.
פרנק הפך למשרת של וושינגטון במאונט ורנון, ואילו ויליאם שירת במגוון תפקידים, ובהם המשרת (הגבר) האישי או עובד משק הבית של וושינגטון.
כמשרתו, מילא לי תפקידים כגון הברשת שיערו הארוך של וושינגטון וקשירתו מאחורי ראשו.
וושינגטון נהג לצוד שועלים ולי הפך לאיש הציד (huntsman) שלו (האיש האחראי על הכלבים), תפקיד שדרש מומחיות ברכיבה על סוסים.
בזיכרונותיו, נכדו החורג של וושינגטון, ג'ורג' וושינגטון פארק קוסטיס , תיאר את לי בזמן ציד:
לפני מלחמת העצמאות של ארצות הברית, לי היה נוסע לעיתים קרובות עם וושינגטון לבית הנבחרים בוויליאמסברג, וירג'יניה , או למסעות כמו משלחת מחקר לעמק אוהיו ב-1770 ולקונגרס הקונטיננטלי הראשון בפילדלפיה ב-1774. לי שירת לצדו של וושינגטון לאורך 8 שנות מלחמת העצמאות, כולל החורף בוואלי פורג' והמצור על יורקטאון.
לדברי ההיסטוריון פריץ הירשפלד, לי "רכב לצדו של וושינגטון בעיצומו של קרב, מוכן להושיט לגנרל סוס חלופי או את הטלסקופ שלו או כל דבר אחר שהיה צריך".
לי רכב לצד וושינגטון כשיצא לסייר בביצורי ההגנה והפך לדמות מוכרת כשעל כתפו משקפת גדולה בנרתיק עור.
אשתו של לי הייתה מרגרט תומאס לי, אמריקאית חופשייה מפילדלפיה, שעבדה בעבר כמשרתת במפקדתו של וושינגטון בזמן המלחמה.
למרות שנישואי עבדים לא הוכרו על ידי החוק בווירג'יניה, ב-1784, על פי בקשת הזוג, וושינגטון ניסה לארגן מעבר של מרגרט למאונט ורנון לחיות עם בעלה.
לא ידוע אם אכן הגיעה למאונט ורנון.
ב-1785 לי נפצע בברכו במהלך מסע משלחת-מחקר עם וושינגטון.
כעבור שלוש שנים, בדרכו אל הדואר באלכסנדריה (וירג'יניה), הוא נפל ופצע את ברכו השנייה, ונותר נכה קשה.
לאחר בחירתו של וושינגטון ב-1789, ניסה לי לצאת למסע לעיר ניו יורק לטקס ההשבעה , אולם נאלץ להישאר בפילדלפיה לטיפול רפואי.
הוא נבדק על ידי מספר רופאים, שעשו לברך שלו תומך מברזל, שאפשר לו להצטרף למשק הבית הנשיאותי של וושינגטון.
אחינו של פרנק, כריסטופר שילז, סייע ללי בניו יורק, ולקח על עצמו את תפקידיו של לי ב-1790 בבית הנשיא בפילדלפיה.
אפילו לאחר פרישתו של וושינגטון מהנשיאות, נכויותיו של לי מנעו ממנו לבצע את תפקידיו הקודמים, והוא בילה את שנות חייו האחרונות כסנדלר במאונט ורנון במאבק עם אלכוהוליזם.
ותיקי מלחמת העצמאות שביקרו במאונט ורנון נהגו להעלות עמו זיכרונות על המלחמה.
במותו של וושינגטון ב-1799, הוא שחרר את ויליאם לי בצוואתו, באזכורו את "שירותיו הנאמנים במהלך מלחמת העצמאות".
לי היה היחיד מבין 124 עבדיו של וושינגטון ששוחרר במפורש בצוואתו.
שאר העבדים שוחררו עם מותה של אשתו, מרתה וושינגטון (153 עבדים נוספים שחיו במאונט ורנון היו רכוש עזבונו של בעלה הראשון של מרתה ולא יכלו להשתחרר על ידי וושינגטון).
ללי ניתנה קצבה בסך 30 דולר בשנה עד סוף חייו, ואופציה להישאר במאונט ורנון אם רצונו בכך.
לי בחר להישאר עד סוף חייו במאונט ורנון, ושם הוא קבור.
ההיסטוריון פריץ הירשפלד כתב: "אם בילי לי היה גבר לבן, הוא היה מקבל מקום של כבוד בהיסטוריה האמריקאית בשל קרבתו אל ג'ורג' וושינגטון במהלך התקופות המסעירות ביותר בקריירה שלו.
אבל בגלל שהוא היה משרת שחור, עבד כנוע, למעשה התעלמו ממנו היסטוריונים וביוגרפים גם שחורים וגם לבנים".
לי מגולם על ידי רון קנדה במיני-סדרה של CBS משנת 1984, "ג'ורג' וושינגטון" .
לי מגולם על ידי ג'נטרי ווייט בסדרה של AMC "המרגלים של וושינגטון" (2014–2017).
דמותו מופיעה באופן בולט בעונה השנייה בפרק "ואלי פורג'".
ויליאם האוול מאסטרס (27 בדצמבר 1915 – 16 בפברואר 2001) היה גינקולוג אמריקאי, הידוע ביותר כחבר בכיר בצוות המחקר של מאסטרס וג'ונסון לנושא המיניות.
בין השנים 1957 ל-1990 היו מאסטרס ואשתו השנייה, וירג'יניה אי.
ג'ונסון, חלוצי המחקר על התגובה המינית האנושית והאבחון והטיפול בבעיות תפקוד והפרעות מיניות.
ויליאם מאסטרס נולד בקליבלנד, אוהיו לפרנסיס ווין מאסטרס ואיסטברוקס טיילור מאסטרס.
לזוג היו שני ילדים, ויליאם הבכור ופרנק הצעיר.
ויליאם המתבגר סבל מאוד מנחת זרועו של אביו.
פרנסיס היה איש קשה, אוהב שליטה ובעל מזג רע.
כל ההחלטות בבית היו צריכות לקבל את אישורו, וכאשר נתקף בהתקפי זעם נהג להכות את ויליאם בחגורה, לעיתים עד שזה דימם.
למרות זאת, ויליאם היה ילד מבריק שהצטיין בבית הספר.
דודתו סאלי החליטה לממן את שכר הלימוד שלו והוא למד במכינה לבנים בשם לורנסוויל.
מרגע שוויליאם החל בלימודיו, אביו התייחס אליו כאל מבוגר וחדל כמעט לגמרי להעניק לו תמיכה כספית או משפחתית, וויליאם שב לבקר בביתו רק לעיתים רחוקות.
משסיים ויליאם את המכינה, הוא החל ללמוד במכללת המילטון בניו יורק והשלים בה את לימודיו.
לאחר מכן, הוא נרשם לבית הספר לרפואה באוניברסיטת רוצ'סטר וקיבל תואר ברפואה.
בהמשך, התקבל מאסטרס כחבר סגל באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
ב-1942, הוא נישא לאשתו הראשונה, אליזבת אליס, שכונתה ליבי או בטי, ולזוג נולדו שני ילדים.
ויליאם מאסטרס נהג להתפלל בכנסייה האפיסקופלית והיה חבר במפלגה הרפובליקנית.
מאסטרם פגש את וירג'יניה אי.
ג'ונסון ב-1957, כאשר העסיק אותה כעוזרת במחקר מקיף של המיניות האנושית.
מאסטרס התגרש מאשתו הראשונה, אליזבת אליס מאסטרס, ונישא לג'ונסון ב-1971. השניים התגרשו כעבור שני עשורים, לאחר שמאסטרס התאהב באישה אחרת ונישא לה מאוחר יותר, אולם השניים המשיכו יחד את עבודתם המקצועית.
ויליאם מאסטרס סבל מסיבוכים כתוצאה ממחלת פרקינסון ומת בטוסון, אריזונה ב-16 בפברואר 2001. אשתו השנייה ושותפתו למחקר, וירג'יניה ג'ונסון, נפטרה ביולי 2013.
בשנת 2013 עלתה סדרת טלוויזיה בשם "הסקס של מאסטרס" המתארת את מחקרם של הזוג מאסטרס וג'ונסון.
הסדרה שודרה במשך 4 עונות עד 2016, בכיכובם של מייקל שין וליזי קפלן.
לי בין או בכינויו המערבי ויליאם לי (בסינית: 李斌; פין-יין: Lǐ Bīn; נולד ב-9 באוגוסט 1974) הוא מיליארדר ויזם היי-טק סדרתי סיני.
לי ידוע בעיקר כמייסד ומנכ"ל חברת הרכבים החשמליים החדשנית ניאו, אשר בשלה הוא מכונה "אילון מאסק הסיני".
בדצמבר 2020 פורבס העריך את שוויו בכ-7.8 מיליארד דולר.
לי ייסד, והשקיע במעל 40 חברות בתחום האינטרנט, ותעשיית רכב.
לי נולד ב-1974 באנחויי בחווה לייצור חלב, הוא עבד בזמן שלמד בבית הספר.
מגיל 7 הוא ומשפחתו חסכו כסף כדי שיוכל ללמוד באוניברסיטה.
הוא אכן למד לבסוף באוניברסיטת בייג'ינג וסיים עם תואר ראשון בסוציולוגיה ומשפט.
יזם השנה של GQ לשנת 2017
איש השנה של אגודת סוחרי הרכב 2017
נבחר לאחד מעשרת האישים המובילים בתחום הכלכלה בסין בשנת 2017
ויליאם הנרי מודי היה פוליטיקאי ושופט אמריקאי, שהחזיק במשרות בכל שלוש זרועות הממשל של הממשלה הפדרלית של ארצות הברית.
ויליאם מודי נולד בניוברי, מסצ'וסטס.
הוא היה בנם של הנרי לורד מודי ושל מליסה אוגוסטה (לבית אמרסון) מודי.
אביו החזיק בבעלותו כמה חוות וניהל אותן.
ויליאם מודי למד בבתי הספר המקומיים בניוברי, בסיילם ובדנברס.
ב-1872 הוא סיים את לימודיו באקדמיית פיליפס.
ב-1876 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד, שם הוא היה חבר באחוות פי בטא קפא.
לאחר ארבעה חודשי לימודים בבית הספר הרווארד למשפטים, הוא החל להשתלם במשפטים במשרדו של ריצ'רד הנרי דאנה הבן וב-1878 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של מסצ'וסטס.
ב-1888, בשלב מוקדם של הקריירה המשפטית שלו נבחר מודי כיועץ המשפטי של העיר הייווריל, מסצ'וסטס.
לאחר מינויו ב-1890 כפרקליט של המחוז המזרחי של מסצ'וסטס, הוא זכה למוניטין ב-1893 כתובע הזוטר במשפט הרצח של ליזי בורדן.
אף על פי שהוא לא הצליח להביא להרשעתה, הוא זכה למחמאות מצד פרקליטי צוות ההגנה כפרקליט המוכשר והיעיל ביותר בצוות התביעה.
מודי נבחר כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מסצ'וסטס וכיהן בו מ-1895 ועד 1902. הוא היה חבר בוועדת ההקצבות רבת העוצמה וכן בוועדת האזורים המבודדים, ועדת ההוצאות של מחלקת המשפטים והוועדה המשותפת לענייני הדואר.
ב-1899 הוא היה מועמד להחליף את תומאס ב.
ריד כיושב ראש בית הנבחרים, אך לתפקיד נבחר דייוויד ב.
בין השנים 1902–1904 כיהן מודי בממשלו של הנשיא תאודור רוזוולט כמזכיר הצי של ארצות הברית.
הוא פיקח על הרחבת הצי שהתקיימה בתקופת נשיאותו של רוזוולט, כולל הגדלת מספר הספינות, וכן המאמץ להגדלת כוח האדם של הצי באמצעות שיפור דרכי הגיוס של מלחים ממדינות שלא שוכנות לחופי הים.
מודי גם ניהל את המשא ומתן עם ממשלת קובה על חוזה החכירה המקורי שאפשר את הקמת והחזקת בסיס הצי במפרץ גואנטנמו.
לאחר תום כהונתו כמזכיר הצי, ועד 1906, כיהן מודי כתובע הכללי של ארצות הברית.
בתפקידו זה הוא ניהל באופן פעיל את צעדי המדיניות של הנשיא רוזוולט להיטיב עם חברות "טובות" כמו תאגיד הפלדה U.S.
Steel, ולהעמיד לדין חברות "רעות" כמו סטנדרד אויל.
לאחר שלא עלה בידו לשכנע את ויליאם הווארד טאפט להתמנות כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, מינה הנשיא רוזוולט את מודי למשרת שיפוט זו.
מינויו אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-12 בדצמבר 1906 והוא נכנס לתפקידו ב-16 בדצמבר.
כהונתו של מודי בבית המשפט העליון הייתה קצרה יחסית, אך רצופת אירועים.
הוא פרסם 67 חוות דעת וחמש חוות דעת מיעוט.
חוות הדעת הבולטת ביותר שלו הייתה חוות דעת המיעוט ב"תיק חבות המעבידים" (Employers Liability Cases) ב-1908, שבו הוא החזיק בדעה שסמכות הקונגרס להסדיר את הסחר הבין-מדינתי כללה את היכולת לחוקק חוקים בנוגע ליחסי עובד-מעביד.
בעוד שהוא בדרך כלל צידד בסמכות הממשלה הפדרלית, בחוות דעת שהוא פרסם בתיק כמו "טווינינג נגד ניו ג'רזי" משנת 1908, הוא החזיק בדעה שההגנה שמקנה התיקון החמישי כנגד הפללה עצמית, אינה קבילה במקרים שנדונים בבתי המשפט של המדינות.
הוא גם היה זה שניסח את פסק הדין שהתקבל פה אחד במקרה המפורסם של "חברת הרכבות לואיוויל ונאשוויל נגד מוטלי", שהגביל את הסמכות השיפוטית הפדרלית למקרים בהם עילת התביעה מבוססת על החוק הפדרלי.
ב-1908 סבל מודי משיגרון קשה.
המחלה השפיעה עליו עד כדי כך שהפעם האחרונה בה הוא ישב על כס השיפוט הייתה ב-7 במאי 1909, ולאחר מכן הוא פרש לתקופה קצרה לצורך החלמה, אך הוא מעולם לא שב לבית המשפט.
באותה שנה הצטמצם מספר השופטים בבית המשפט העליון הן בשל בעיות בריאות של השופטים והן בשל הגעתם לגיל פרישה.
הנשיא טאפט קבע אז שיא של חמישה מינויים בשנה אחת והוא האיץ במודי, שהיה אז צעיר השופטים, בן 55, לפרוש.
לאחר שעלה בידו של הנשיא לשכנע את הקונגרס להעביר חוק מיוחד שיקנה למודי הטבות פרישה שבאופן רגיל הוענקו לשופטים שפרשו בגיל 70 או לאחר עשר שנות כהונה, פרש מודי מכס השיפוט ב-20 בנובמבר 1910.
ויליאם מודי נפטר בהייווריל, מסצ'וסטס ב-2 ביולי 1917. הוא מעולם לא נישא ולא היו לו ילדים.
הוא נטמן בבית הקברות בייפילד שבג'ורג'טאון, מסצ'וסטס.
לאחר מותו, הופקדו מסמכיו הרשמיים בידיו של פליקס פרנקפורטר ולאחר מכן הועברו לבית הספר הרווארד למשפטים.
כיום הם חלק מאוסף המסמכים של פרנקפורטר בחטיבת כתבי היד של ספריית הקונגרס.
רהיטי משרדו ומסמכים נוספים של מודי נתרמו לחברה ההיסטורית של הייווריל וכיום "חדר מודי" פתוח לציבור במוזיאון בטנוודז בהייווריל ובו מוצג אוספו האישי של מודי.
צי ארצות הברית הנציח אותו בקריאת משחתת על שמו שהייתה בשירות בשנות ה-20 של המאה ה-20.
ב-2018 יצא לאקרנים סרט קולנוע על פרשת משפטה של ליזי בורדן.
את דמותו של מודי בסרט גילם השחקן ג'יי הגיולי.
ויליאם "ביל" לסצ'ר הוא קצין בדימוס בדרגת אדמירל בצי ארצות הברית, בתפקידו האחרון כיהן כסגן ראש המבצעים הימיים.
לסצ'ר גדל בהיילנד פארק שבאילינוי.
ב-1980 הוא סיים לימודיו באקדמיה הימית של ארצות הברית עם תואר בהנדסת מערכות והתגייס לצי.
הוא סיים קורס טיס בהצטיינות והוכשר כטייס מסוקים.
שירת כטייס מסוקים בטייסת 36 ובטייסת 44 של הצי, והשתתף במשימות במזרח התיכון.
הוא שימש טייס ניסוי של מסוקי סיהוק UH-60B והיה הראשון לשגר טילים מונחים ממסוק ימי של הצי.
באפריל 1998 מונה למפקד טייסת 48 של הצי, טייסת מסוקים נגד-צוללות והוביל אותה במבצע שועל המדבר לתקיפת מטרות בעיראק בדצמבר 1998 ובמבצע כוח מאוחד להפצצת הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה.
הוא סיים את תפקידו ביולי 1999. לאחר מכן שימש סגן מפקד שולת המוקשים "USS Inchon", פיקד על טייסת 40, טייסת אנטי צוללות של הצי, ועל כנף המסוקים הימיים של הצי האטלנטי.
בנוסף מילא תפקידי מטה שונים, בהם במחלקת התקציבים והתכנון של הצי ובמחלקת הצי של ארצות הברית.
בדרגות אדמירל פיקד על קבוצת התקיפה החמישית וכוח המשימה 51/59 בבחריין, שכלל את אוניית הסער האמפיבית "USS Iwo Jima", את אוניית הבסיס הצף "USS Ponce" וכוחות חיל הנחתים, ללוחמה נגד טרור בגזרת פיקוד מרכז של ארצות הברית.
ב-2017 מונה לראש אגף שילוב יכולות ומשאבים במטה הצי.
במאי 2020 הועלה לדרגת אדמירל ומונה לסגן ראש המבצעים הימיים.
שירת בתפקיד עד פרישתו בספטמבר 2022.
מאוקטובר 2018 ועד פרישתו לסצ'ר נשא בתואר "Old Goat", כבוגר האקדמיה הימית הוותיק ביותר שנמצא בשירות פעיל.
לסצ'ר בעל תואר שני בהנדסת אווירונאוטיקה מבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים, ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת הרווארד.
ויליאם לנגסון לאטרופ היה צייר נוף אמריקאי אימפרסיוניסטי ומייסד מושבת האמנות בניו הופ, פנסילבניה.
לאטרופ נולד בפיינסוויל, אוהיו וגדל בחווה של משפחתו.
לאטרופ החל את הקריירה האמנותית שלו בעיר ניו יורק בסוף שנות ה-70 של המאה ה-19 כמאייר וחרט, שני עיסוקים שנתנו לו מעט כסף.
בסוף שנות השמונים של המאה ה-19 נסע לאטרופ לאירופה שם נפגש ונשא את אשתו.
בשובו לאמריקה, סבל מקשיים כלכליים, חבריו שכנעו אותו להיכנס לציור בצבעי המים, שהוצגו בתערוכה יוקרתית בניו יורק.
לאטרופ קיבל את הפרס הראשון וביקורת מצוינת ב"ניו יורק טיימס", והקריירה שלו המריאה.
בשנת 1899 עברו לאטרופ ומשפחתו לכפר ניו הופ בתעלת דלאוור, לצד נהר דלאוור, פנסילבניה.
אמנים אחרים החלו להתיישב במקום וללמוד אצלו ציורי נוף בטבע (en plein air).
לאטרופ היה לוקח את תלמידיו בתעלת דלאוור על הדוברה שכינה "סאנשיין", מה שנתן לתלמידים אפשרות לשרטט את הנוף החולף.
כמו בשיעורי ויליאם מריט צ'ייס בהרי שינקוק של לונג איילנד, או כמו שיעורי הנוף של בירג' האריסון בליגת הסטודנטים לאמנות בוודסטוק, ניו יורק, שיעורי ציור הנוף החיצוניים של לאטרופ הניחו את הזרעים להתפתחות מושבת אמנות אמריקאית.
במשך יותר משלושים שנה עבד לאטרופ בציור נוף בניו הופ, והציג את עבודותיו בגלריות ברחבי ארצות הברית.
במהלך תקופה זו סגנון הציור של לאטרופ התפתח מטונליסט, המאופיין בצבעים כהים יותר והדגשה על מצב הרוח, לציורים האימפרסיוניסטיים הבהירים יותר שבזכותם הוא זכור.
בשנת 1916 הקימו שישה אמנים מקומיים את "קבוצת ניו הופ", בהם לטרופ, צ'ארלס רוזן, דניאל גרבר, מורגן קולט, ריי סלואן ברדין ורוברט ספנסר.
כולם התגוררו בסמיכות זה לזה, בסמוך לנהר דלאוור.
המשמעות של קבוצה זו נעוצה בעובדה שהם הציגו את עבודותיהם יחד ומייצגים אסכולה אחת של ציור נוף.
קבוצת ניו הופ הציגה רק בשנת 1916 ו- 1917, הם היוו את הליבה המוקדמת של אסכולה זו.
הם הציגו במוזיאון האמנות בסינסינטי, במכון לאמנות דטרויט, בגלריה קורקורן, במכון קרנגי ובמוזיאון.
גלריה ארלינגטון בניו יורק, בין היתר.
לאטרופ סייעה בייסודה של גלריית פיליפס מיל, שמוקמה בטחנת קמח מהמאה ה-18, כמקום התצוגה המוביל למושבה החדשה.
הטחנה שכנה מול ביתו של לאטרופ ברחוב ריבר, בצפון ניו הופ.
אשתו, אנני, הפכה למארחת למספר הולך וגדל של מבקרים בשעת התה של יום ראשון אחר הצהריים.
האורחים כללו את התלמידים של לאטרופ - כמו מרגרט פולטון ספנסר - ואמנים אחרים שעברו בסופו של דבר לאזור.
עם זאת, מפגש התה עבר מעבר לנהר אל פיליפס מיל.
באוקטובר 1928 מונה האמן המקומי ויליאם טיילור לעמוד בראש ועדה לרכישת הטחנה כמרכז קהילתי.
הטחנה נרכשה בסכום של 5,000 דולר, ולאטרופ הפך לנשיא הראשון של הטחנה.
בסוף שנות העשרים, בנה לאטרופ סירה מעץ בחצר האחורית שלו.
לאטרופ וחבריו השיקו את הסירה בנהר דלאוור בשנת 1930. לאטרופ היה יורד ים מנוסה וניווט את הסירה למי החוף האטלנטי.
הוא המשיך להפליג להנאתו בשנותיו המאוחרות, צייר סצנות של קו החוף האטלנטי ואפילו אירח את אלברט איינשטיין על סיפונה.
ב-21 בספטמבר 1938 תמרן לאטרופ את סירתו ברחבי מזרח לונג איילנד כאשר יצאה אזהרה על הוריקן מתקרב.
הוא בחר לצאת לעבר הסערה מהמפרץ המוגן.
בעוד שהסירה שרדה את הסערה, גופתו של לאטרופ נמצאה בקו החוף, חודש לאחר מכן.
על פי עדויות עולה כי ייתכן שהוא מת מהתקף לב במהלך הסערה ונפל או נשטף מסירתו.
עם זאת, הציור האחרון שצייר בזמן הסערה שרד את ההוריקן.
ויליאם מוריס מרדית' היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מפילדלפיה, פנסילבניה.
הוא כיהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית בתקופת ממשלו של הנשיא זאכרי טיילור.
ויליאם מרדית' נולד בפילדלפיה, פנסילבניה.
הוא היה בנו הבכור של ויליאם טאקי מרדית', עורך דין מצליח, שב-1814 מונה כנשיא בנק שווילקיל והפסיד בהפרש קטן את נשיאות לניקולס בידל.
ב-1795, כאשר התקבל מרדית' האב ללשכת עורכי הדין של פנסילבניה, הוא נשא לאישה את הסופרת והמשוררת גרטרוד גוברנור מרדית' (לבית אוגדן).
גרטרוד הייתה אחייניתו של לואיס מוריס, חבר הקונגרס הקונטיננטלי ושל גוברנור מוריס, סנאטור ודיפלומט, ואישה משכילה ומכובדת בזכות עצמה.
לזוג נולדו בסופו של דבר 11 ילדים.
ויליאם טאקי מרדית' שימש כחבר מועצת העיר פילדלפיה, בוועד הקהילה של הכנסייה האפיסקופלית בפילדלפיה ובתפקידי הנהגה נוספים בעיר.
אחיו של ויליאם מוריס מרדית', ג'ונתן, היה ראש לשכת עורכי הדין של בולטימור, מרילנד.
ויליאם מוריס מרדית' סיים ב-1812 את לימודיו באוניברסיטת פנסילבניה, כאשר היה בן 13 (מקרה חריג אף בתקופה זו).
לאחר שסייע לאביו בעסקי המשפחה, הוא למד משפטים באופן עצמאי והתקבל ללשכת עורכי הדין של פנסילבניה.
לאחר מות אמו ב-1828, סייע מרדית' לגדל את אחיו ואחיותיו הצעירים.
ביוני 1834, בגיל 35 ולאחר עשר שנות אירוסים, הוא נשא לאישה את קתרין קאפל.
לשניים נולדו בן אחד (ויליאם, לימים מסאי ומשורר), וארבע בנות.
קתרין סייעה גם לחמה בגידול אחיו ואחיותיו הקטנים של בעלה, לאחר שחמה לקה בשבץ מוחי ב-1839.
ב-1817 התקבל מרדית' ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין.
הוא משך תשומת לב ציבורית, וסייע לעמיתו הבכיר ג'יימס בידל, (לימים גיסו) כאשר תהה על התנהלותו של השופט פרנק האלוול בתיק "פנסילבניה נגד קוק", תיק רצח בו הואשמו שלושה גברים שחורים בהריגת נער.
במהלך ההתייעצות של חבר המושבעים, פרסם העיתון American Daily Advertiser מאמר בו נאמר שנציג ההגנה משוחד.
השופט התיר למרדית' לתשאל את המושבעים אם הם קראו את המאמר, וכאשר סירב השופט לשחרר מתפקידו את אחד המושבעים ששנפגע מהתשאול של מרדית' הוא מחה עד אשר השופט ציווה לכלוא את שני עורכי הדין לשלושים יום בעוון בזיון בית המשפט, אף על פי שהם זכו לאהדה ציבורית.
עם שחרורם, עלה בידם לשחרר ממעצר שניים מלקוחותיהם על רקע טענה לסיכון כפול.
תיק זה הגנה למרדית' מוניטין על תעוזתו וכנותו, ובשנה שלאחר מכן הוא נבחר כנשיא לשכת עורכי הדין של פילדלפיה.
כאיש המפלגה הפדרליסטית, נבחר מרדית' לאחר מכן לאספה הכללית של פנסילבניה, שם הוא מצא את עצמו בשנים 1824–1828 כאיש סיעת המיעוט.
אחד מהישגיו בתקופה זו היה הקמתו של בית מחסה לעבריינים צעירים והוא שימש כמנהל המוסד.
הוא גם היה חבר מועצת המנהלים של בית הספר לחרשים של פנסילבניה, שם הוא שימש בתפקיד זה במשך שנים עד למותו.
בשנים 1834–1849 היה מרדית' נשיא מועצת העיר של פילדלפיה וב-1837 הוא היה נציג בוועידה החוקתית של פנסילבניה.
הוא גם שימש כתובע של המחוז המזרחי של פנסילבניה בשנים 1841–1845. באותה תקופה הוא ניהל את תיק התביעה נגד אלכסנדר הולמס בפרשת הספינה "ויליאם בראון" .
כעורך דין מצליח, בעיקר לאחר שהבטיח את הפסקת זכויות הקבורה של הכנסייה הלותרנית הגרמנית בכיכר פרנקלין בפילדלפיה, הוא החזיק בבעלותו את אחוזת ויטלנד בלנקסטר, פנסילבניה משנת 1845 ועד שמכר אותה ב-1848 לג'יימס ביוקנן, לימים נשיא ארצות הברית.
הנשיא שנבחר באותה שנה, זאכרי טיילור, ביקש למנות ויגי מפנסילבניה לקבינט שלו, והוא בחר במרדית' כמזכיר האוצר.
הוא החל את כהונתו בתפקיד זה במרץ 1849.
מרדית' התנגד נחרצות לחקיקת הסחר החופשי שעברה שנה קודם לכן ביוזמת קודמו בתפקיד, רוברט ג'ון ווקר.
הוא חש שהיה צורך להגן על הפועלים האמריקאים, שהיו נתונים לתחרות מצד עמיתיהם האירופאים שלהם שולם שכר נמוך.
התרומה העיקרית של מרדית' בעת כהונתו בתפקיד היה הדוח השנתי שלו לשנת 1849, שבו הוא טען טיעון מורכב להנהגתם של מכסי מגן.
הגידול בחוב הציבורי בשל מלחמת ארצות הברית-מקסיקו ורכישתה של קליפורניה, סיפקו למרדית' סיבה נוספת להעלאת המיסים באמצעות הטלת מכסי יבוא גבוהים יותר, אך למעשה שום צעד בכיוון זה לא ננקט במהלך כהונתו של מרדית' כמזכיר האוצר.
הוא גם המליץ על רענון כללי סקר החופים, שלא השתנו מאז הפעלתם ב-1806. סקר החופים עבר הרחבה ושיפורים רבים עם הכנסתן לשירות של אוניות הקיטור והיה צורך בריענון המערכות.
מרדית' התפטר מתפקידו כמזכיר האוצר עם מותו של הנשיא טיילור ב-1850.
מלחמת האזרחים והמשך הקריירה המשפטית
בבחירות של 1860 נבחר מרדית' כתובע הכללי של פנסילבניה ובתפקיד זה הוא כיהן שתי תקופות בשנים 1861–1867. ב-1861, כנציג לוועידת השלום, הוא פעל ללא הצלחה למנוע ממדינות הדרום לפרוש מהאיחוד.
אחיו, סאליבן אמורי מרדית', ששירת במלחמה מול מקסיקו, היה לקצין בדרגת בריגדיר גנרל במסגרת מתנדבי צבא האיחוד ושני אחיו סייעו להבטיח את מכסת הגיוס של פנסילבניה.
בנו של מרדית', ויליאם, שירת תקופה קצרה כמזכירו של מייג'ור גנרל ג'ורג' מק'ול, אך עקב הגמגום ובעיות הראיה מהן הוא סבל, הוא שוחרר.
ב-1870 שימש מרדית' כחבר בוועדה שיישבה את "תביעות אלבמה" בשנה שלאחר מכן ביקש ממנו הנשיא יוליסס ס.
גרנט לנסוע לז'נבה כיועץ בכיר לארצות הברית בתהליך הבוררות הבינלאומי, אך הוא נאלץ לדחות את הבקשה בשל בריאותו הרופפת.
תפקידו הפוליטי האחרון היה נשיא הוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1872.
ויליאם מרדית' נפטר בפילדלפיה ב-17 באוגוסט 1873 בגיל 74. רעייתו קתרין נפטרה ב-1854. השניים נקברו בבית הקברות כרייסט צ'רץ' שבפילדלפיה.
החברה ההיסטורית של פנסילבניה מחזיקה את מסמכי משפחת מרדית'.
ב-1931 נקרא על שמו בית ספר בפילדלפיה שפעיל עד היום.
ויליאם ליין וילסון היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי מווירג'יניה המערבית.
ויליאם ליין וילסון נולד בצ'ארלס טאון שבווירג'יניה (כיום בווירג'יניה המערבית).
הוא למד בבית הספר התיכון המקומי וב-1860 סיים את לימודיו בקולג' הקולומביאני, כיום חלק מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
במלחמת האזרחים הוא התגייס לצבא הקונפדרציה ושירת כטוראי ברגימנט הפרשים ה-12 של וירג'יניה.
לאחר המלחמה לימד וילסון במשך כמה שנים בקולג' בו הוא למד ובתקופה זו הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים.
ב-1869 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ופתחו משרד פרטי בעיירת הולדתו.
ב-1882 הוא נבחר כנשיא אוניברסיטת וירג'יניה המערבית.
ב-1868 נשא וילסון לאישה את נאני ג'דסון האנטינגטון, בתו של הכומר אדונירם ג'דסון האנטינגטון, פרופסור ליוונית בקולג' הקולומביאני.
ב-1880 היה וילסון נציג לוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית.
זמן קצר לאחר מכן הוא נבחר מטעם המפלגה לבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא נבחר מחדש חמש פעמים וכיהן כחבר הבית משנת 1883 ועד 1895. בשנתיים האחרונות לכהונתו הוא שימש כיושב ראש הוועדה לענייני מיסוי ותקצוב והיה שותף לניסוח חוק חוק המכס של וילסון-גורמן שהפחית את שיעור המכס בהשוואה לזה שנקבע על ידי מקינילי ב-1880.
לאחר סיום כהונתו בבית הנבחרים מונה וילסון כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשלו של גרובר קליבלנד, תפקידו בו הוא כיהן בשנים 1895–1897. באותה תקופה שימש כמזכירו האישי מי שלימים יכהן כמזכיר המלחמה, ניוטון בייקר.
ב-1896 הוא יצא נגד הקו המפלגתי והתנגד למהלך להנפקת הכסף החופשית שהוביל המועמד הדמוקרטי לנשיאות, ויליאם ג'נינגס ברייאן, וכמו רבים מחברי אגף "דמוקרטי הבורבון" של המפלגה, הוא תמך במועמד המפלגה הדמוקרטית הלאומית , ג'ון פלמר, שתמך בתקן הזהב המסורתי, בהגבלת סמכות הממשלה והתנגד לפרוטקציוניזם.
לאחר סיום כהונתו בממשל הפדרלי, שימש וילסון כנשיא אוניברסיטת וושינגטון ולי .
ויליאם ליין וילסון נפטר בלקסינגטון, וירג'יניה ב-17 באוקטובר 1900 ונטמן בבית הקברות אדג'היל שבעיירת הולדתו צארלס טאון.
קטע מכביש 340 שליד צ'ארלס טאון, קרוי על שמו.
ויליאם ליין קרייג (נולד ב-23 באוגוסט 1949) הוא פילוסוף אנליטי, תאולוג נוצרי ואפולוגטיקן.
בשנת 2016, קרייג הוכר בתור אחד מתוך החמישים הפילוסופים המשפיעים ביותר בעולם.
הוא פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטה הבפטיסטית של יוסטון ובאוניברסיטת ביולה.
קרייג נודע בתרומתו בפיתוח הטיעון הקוסמולוגי מגרסת ה"כלאם" לטובת קיומו של אלוהים ובפיתוח הראיות ההיסטוריות לטובת תקומתו של ישוע מן המתים.
מקור הטיעון מגיע מהפילוסופיה האסלאמית של ימי הביניים (אותו פיתח אל עזאלי).
במחקרו, קרייג הגן על הטיעון הן מבחינה פילוסופית והן מבחינה מדעית.
להלן הגרסה אותה הוא פיתח בכתיבת עבודתו אודות הטיעון, תחת הנחייתו של הפילוסוף ג'ון היק:
לכל מה שמתחיל להתקיים יש גורם.
קרייג מספק שלוש הצדקות לסעיף הראשון: ראשית, הוא מסביר שעיקרון הסיבתיות טבוע באינטואיציה המטאפיזית שלנו שחוסר קיום לא יכול להצמיח קיום.
קרייג טוען שלחוסר קיום אין את שום תכונה או פוטנציאל ליצור דברים.
שנית, הוא טוען שאם היקום היה נוצר מכלום, היינו מצפים שדברים אחרים גם כן ייווצרו מכלום, משום שאין שום דבר שמגביל חוסר קיום מליצור רק יקומים.
שלישית, הוא טוען שעיקרון הסיבתיות הוא עיקרון בסיסי במדע שתואם את הניסיון היומיומי שלנו במציאות.
קרייג מספק שני טיעונים פילוסופיים ושני טיעונים מדעיים לטובת הסעיף השני.
הטיעון הפילוסופי הראשון גורס שהאינסוף הממשי אינו קיים במציאות.
ומאחר ועבר נצחי כרוך במספר אינסופי של אירועים במציאות, מספר האירועים לא יכול להיות אינסופי.
הדרך שבה הוא מנסה להוכיח שהאינסוף הממשי לא קיים במציאות היא דרך דוגמאות של פרדוקסים וסתירות אליהם מוביל האינסוף הממשי.
לדוגמה, הוא משתמש במלון של הילברט.
הטיעון השני של קרייג מניח את קיומו של האינסוף הממשי, אך גורס כי הוא לעולם לא יכול להתממש.
במילים אחרות, אם לא ניתן להגיע לעולם לאינסוף (משום שתמיד ניתן להוסיף איבר נוסף), ואם ליקום לעולם לא הייתה התחלה, משמע שעד היום עברו אינסוף אירועים, דבר שהוא בלתי אפשרי.
הטיעון המדעי הראשון בו משתמש קרייג הוא ההתפשטות של היקום, דהיינו, תיאורית המפץ הגדול, ולאחרונה, התיאורמה של וילנקין (שתקפה לכל מרחב קלאסי מתפשט).
הטיעון המדעי השני בו משתמש קרייג הוא החוק השני של התרמודינמיקה, על פיו, האנרגיה הזמינה של היקום הולכת ואוזלת, ולכן בהינתן עבר נצחי, האנרגיה כבר הייתה צריכה לאבד את יעילותה.
קרייג מסיק שליקום חייב להיות גורם הכרחי בקיומו- בלתי נגרם, בלתי משתנה, נצחי ולא חומרי שהביא את היקום לידי קיום.
הוא מסיק שהוא חייב להיות הכרחי, כלומר בלתי נגרם, מכיוון שלא יכולה להיות שרשרת אינסופית של גורמים.
מאחר שלא יכולה להיות שרשרת אינסופית של שינויים, הוא מסיק שגורם זה חייב היה להיות בלתי משתנה.
מפני שהגורם ברא את המרחב, הוא חייב להיות מחוץ למרחב, לא פיזי ולא חומרי.
קרייג מפתח את מסקנתו וגורס שאם הגורם הוא מכני, ואם הוא היה מספיק כדי שהיקום ייווצר, אזי הגורם לא היה יכול להתקיים ללא תוצאתו או השפעתו.
הוא מביא לדוגמה, את הגורם לקיפאון המים, כלומר, טמפרטורה נמוכה מ-0. אם הטמפרטורה הייתה מתחת לאפס מנצח נצחים, אז כל המים שהיו בסביבה, היו צריכים להיות קפואים מנצח נצחים.
זה בלתי אפשרי להניח שהמים התחילו פתאום לקפוא, לפני זמן סופי.
המים תמיד היו צריכים להיות קפואים, כי הגורם תמיד היה נמצא ותמיד היה מספיק לקיפאון המים.
לכן, הוא מסיק שאם הגורם נצחי גם אז תוצאתו צריכה להיות נצחית.
הוא טוען שהדרך היחידה שבה גורם יכול להיות נצחי ובמקביל שתוצאתו תהיה זמנית, היא אם הגורם הוא אישיות, אשר יכולה להימנע מליצור משהו, וגם שיכולה לגרום בחופשיות לתוצאה בנקודת זמן מסוימת, ללא תנאים קודמים.
לצורך הדוגמה, הוא טוען שאיש אשר באופן היפותטי יושב מנצח נצחים, יכול לבחור לעמוד.
מכאן, הוא מסיק שהגורם חייב להיות אישיותי.
ראיות היסטוריות לתקומתו של ישו
את הדוקטורט שלו בתאולוגיה, קרייג הקדיש עבור האמיתות ההיסטורית של תחיית ישו.
קרייג כתב שני ספרים בנושא.
הטיעון של קרייג הוא שקיימות שלוש עובדות מוצקות הרלוונטיות לנושא התקומה של ישו מן המתים:
קברו של ישו נמצא ריק על ידי קבוצת נשים ביום ראשון.
התלמידים הראשונים של ישו טענו שהוא נראה לפניהם לאחר מותו.
התלמידים של ישו האמינו בכך שהוא קם מן המתים למרות כל הסיבות שלא להאמין.
קרייג טוען שתלמידיו של ישו לא ציפו למשיח שמת וקם מן המתים, אלא למשיח שיביס את הרומאים ויביא לעם ישראל גאולה וניצחון פוליטי.
בנוסף לכך, הוא טוען שהתלמידים האמינו שהתקומה מן המתים (תקומה עם גוף חדש ולא לגוף בר תמותה) היא מאורע שיתרחש לכולם באחרית הימים, לא לבודד באמצע ההיסטוריה האנושית.
קרייג מיישם את הקריטריונים שפותחו על ידי הפילוסוף להיסטוריה בהאן מקקלה (Behan McCullagh) להערכה ולקביעת ההסבר הטוב ביותר לעובדות היסטוריות מסוימות.
היקף הסברתי– הסבר טוב יסביר את כל הראיות שיש לנו ולא רק חלק מהם.
כח הסברתי– ההסבר יהפוך את הראיות לסבירות יותר.
הוא יסביר אותן בצורה חזקה.
סבירות– הוא יתאים טוב יותר עם רקע של עובדות קיימות.
אד הוק– הוא לא יחייב אותנו לקבל על עצמינו אמונות או הנחות נוספות ולא מבוססות.
עקביות– ההסבר יהיה בקנה אחד עם אמונות מקובלות.
התעלות על הסברים חלופיים– הסבר טוב יענה על הקריטריונים הללו טוב יותר מאשר הסברים חלופיים.
על בסיס הקריטריונים הללו, קרייג טוען שההסבר הטוב ביותר לשלוש העובדות ההיסטוריות לעיל, הוא שישו אכן קם מן המתים, כפי שטענו תלמידיו הראשונים.
קרייג קיים עימותים רבים על נושא קיומו של אלוהים ותקומתו של ישו במשך מספר עשורים, עם האתאיסטים הבולטים ביותר: סאם האריס, כריסטופר היצ'נס, לואיס וולפרט, אנטוני פלו (שלקראת סוף חייו נהיה דאיסט), שון קרול, רוג'ר פנרוז, פיטר אטקינס, בארט הארמן, דניאל דנט ורבים אחרים.
קרייג נודע בתור דובר בעל כושר שכנוע ורטוריקה יוצאים מן הכלל; בעימות שלו עם סאם האריס, האריס תיאר את קרייג בתור: "האפולוגטיקן הנוצרי שכנראה שם בחבריי האתאיסטים את יראת האלוהים".
במאמרו, האתאיסט והפילוסוף מאוקספורד, דניאל קיים העביר ביקורת על האתאיסט ריצ'רד דוקינס על כך שזה סירב לקיים עימות עם קרייג, וטען שהסיבה נעוצה בכך שדוקינס לא כשיר לקיים עימות איתו עקב טיעוניו החלשים (של דוקינס) ורמת הדקדקנות והיסודיות של קרייג.
לאחרונה, קרייג קיים דיונים עם הפילוסופים אלכס מאלפס, גראהאם אופי, ופיליפ גוף.
ויליאם לינטון היה אמן נוף בריטי.
יליד ליברפול, לינטון גדל בלנקסטר ובקרטמל, ולמד בבית הספר בוינדרמיר שם מאוחר יותר בילה את חופשותיו.
בגיל שש עשרה נכנס לעבודה אצל סוחר.
עם זאת הוא לא אהב את העבודה.
בסופו של דבר הוא הפך את האמנות למקצוע שלו.
עבודותיו המאוחרות של לינטון עדיין נושאות השפעה חזקה מדרכו של קלוד לוריין בהצגת השפעות האור הטבעיות, של ריצ'רד וילסון עם הקומפוזיציות הפנורמיות הגדולות שלו, ובמיוחד של קלוד ז'וזף ורנה (1714–1789) עם נטייתו לנוף קלאסי אידיאלי.
בשנת 1817 התיישב לינטון בלונדון והחל להציג באקדמיה המלכותית לאמנויות ובמוסד הבריטי.
באותה תקופה, נושאיו היו לעיתים קרובות נוף בסקוטלנד וצפון אנגליה, במיוחד בסביבת האגמים.
הוא לקח חלק פעיל בהקמת אגודת האמנים הבריטית בשנים 1823–1824 והיה נשיא שלה בשנת 1837.
בשנים 1828–1829 הוא ערך סיור רישומים ארוך איטליה, מהצפון ועד לחוף הדרומי.
בסיור השני והארוך יותר הוא טייל ברחבי הים התיכון וביקר בדרום צרפת, סיציליה, איטליה, מלטה ויוון.
התוצאה של מסעות אלה הייתה מספר רב של סקיצות.
סקיצות אלה היו מוצלחות בפני עצמן, והן היוו בסיס לציורי שמן נרחבים שלו אשר ביססו היטב את המוניטין שלו כאמן נוף מוביל בסגנון קלאסי.
בני דורנו שיבחו את לינטון כ"ריצ'רד וילסון החדש", והשווה לויליאם טרנר.
ללינטון היו פטרונים עשירים, וציורו רחב ההיקף "פוזיטאנו, מפרץ סלרנו" (גלריה לאמנות ולברהמפטון) הוזמן על ידי הרוזן מאלסמיר.
במקביל, לינטון גם הציג את עצמו כאיש ספרות: בשנת 1832 פרסם ספר "סקיצות באיטליה: בהיותו מבחר של למעלה מחמש מאות הסצנות המדהימות והציוריות באזורים שונים בפיימונטה: במילאנו, ונציה ורומא; טוסקנה וממלכת נאפולי; צוירו במהלך סיור בשנים 1828-1829" (לונדון, 1832).
באותה שנה הוא פרסם גם ספר על נוף יוון שהודגם על ידי חמישים תחריטים ושיתף פעולה עם סופרת הילדים ברברה הופלנד (1770–1844) בספר "איורים פואטיים של הסצנות השונות המיוצגות בסקיצות של מר לינטון 'סקיצות באיטליה'".
הוא היה גם כימאי מוכשר ופרסם בשנת 1852 ספר על הצבעים העתיקים והמודרניים, מהתקופות הקדומות ביותר ועד ימינו, עם תכונותיהם הכימיות והאמנותיות.
בשנת 1831 התחתן עם ג'וליה אדלינה סווטנהאם (1806–1867), אחייניתה של הרוזנת מווינטרטון.
הם התיישבו במרילבון, לונדון, בשנות ה-40 של המאה ה-19.
משנות ה-1860 החל למכור את עבודותיו באמצעות כריסטי'ס.
מכירות גדולות של האוסף שלו נערכו בכריסטיס בשנת 1860, ושוב לאחר פרישתו בשנת 1865.
ויליאם לינטון נפטר בדצמבר 1876.
את ציוריו ניתן למצוא במוזיאון טייט בריטניה, במוזיאון פיצוויליאם, במוזיאון ורינגטון ובגלריה לאמנות, בגלריה לאמנות וולברהמפטון, ובאוספים אחרים.
ויליאם מארי, הרוזן הראשון ממנספילד היה משפטן בריטי, פוליטיקאי, חבר המועצה המלכותית ושופט שידוע כמי שתרם לרפורמה בחוק האנגלי.
נולד לאצולה סקוטית, הוא התחנך בפרת', סקוטלנד, לפני שעבר ללונדון בגיל 13 כדי ללמוד בבית הספר ווסטמינסטר.
הוא התקבל לכרייסט צ'רץ' באוקספורד במאי 1723 וסיים את לימודיו כעבור ארבע שנים.
כשחזר ללונדון מאוקספורד, הוא נקרא ללשכת עורכי הדין ב-23 בנובמבר 1730 וזכה במהרה למוניטין של עורך דין מעולה.
הוא היה מעורב בפוליטיקה החל משנת 1742, תחילה בבחירתו כחבר פרלמנט מטעם בורוברידג', כיום בצפון יורקשייר, ובהמשך במינויו לשופט הראשי.
בהיעדרו של תובע חזק, הוא הפך לדובר המרכזי של הממשלה בבית הנבחרים, ונודע ברהיטותו בבית הנבחרים.
עם קידומו של סר דודלי ריידר ללורד השופט הראשי בשנת 1754, הוא הפך לתובע הראשי וכאשר ריידר נפטר במפתיע כעבור כמה חודשים, הוא תפס את מקומו כשופט ראשי בבית המשפט העליון.
כמשפטן הבריטי החזק ביותר במאה, החלטותיו של מנספילד שיקפו את עידן ההשכלה והעבירו את המדינה בדרך לביטול העבדות.
הוא קידם את המשפט המסחרי בדרכים שעזרו לבסס את המדינה כמובילה עולמית בתעשייה, פיננסים ומסחר.
הוא ערך מודרניזציה הן של החוק האנגלי והן של מערכת בתי המשפט האנגלית; הוא קידם רציונליזציה למערכת הגשת התנועות והשקיע ברפורמה באופן שבו ניתנו פסקי דין להפחתת הוצאות הצדדים.
הוא כונה מייסד המשפט המסחרי האנגלי.
הוא ידוע כיום בזכות פסק דינו בפרשת סומרסט (1772), שם קבע שלעבדות אין בסיס במשפט המקובל ומעולם לא עוגן בחוק (חקיקה) באנגליה, ולכן היא אינה מאושרת בחוק; אולם פסק דין זה לא סיים את סחר העבדים.
ויליאם מארלו היה צייר נוף צייר ימי ואמן תצריבים אנגלי.
הוא בילה חמש שנים כתלמידו של הצייר הימי סמואל סקוט, ולמד גם באקדמיה של סנט מרטין ליין.
הוא הפך לחבר באגודת האמנים המאוחדת, ותרם בין השנים 1762 ל־1764 לתערוכות שלהם.
הוא הועסק בציור נופים של בתים כפריים.
משנת 1765 עד 1768, בעצת הדוכסית מנורת'מברלנד, הוא נסע לצרפת ולאיטליה.
בשובו ללונדון הוא התגורר בכיכר לסטר, וחידש את תרומתו לחברת האמנים, שהוגדירה אותו כעמית בשנת 1771. בשנת 1788 עבר לטוויקנהאם והחל להציג באקדמיה המלכותית לאמנויות, שם הציג באופן קבוע עד 1796, ואז שוב, בפעם האחרונה, בשנת 1807.
הוא נפטר בטוויקנהאם ב־14 בינואר 1813.
מארלו צייר בצבעי שמן ובצבעי מים, וצייר סצנות ימיות ונוף.
הוא הושפע מריצ'רד וילסון וקנאלטו.
לדברי המבקרים, "רישומיו חינניים אך חסרי עוצמה" ...
"צבעי המים שלו חלשים למדי, אך ציוריו של התמזה אמיתיים וצבעוניותן עדינה".
נושאיו היו בדרך כלל סצנות כפריות בריטיות, אך הוא צייר כמה תמונות מהרישומים שלו באיטליה, וחרט כמה מהאחרונים, כמו גם כמה תמונות של התמזה.
ציוריו של הגשרים בווסטמינסטר ובלאקפריארס בלונדון נחקקו להדפסים.
מארלו תרם לאלבום של ציורי צבעי מים שהמחיש את העיצובים החדשים של ויליאם צ'יימברס למבנים ובגני קיו.
בשנת 1763 התמונות נחקקו ופורסמו בכרך שכותרתו תוכניות, ותצפיות על הגנים והבניינים של קיו בסארי.
בשנת 1795 פרסם תלמידו לשעבר, ג'ון קרטיס, סט של שש תמונות איטלקיות מאת מארלו.
בציור שמן מ־1795, שנמצא כעת באוסף גלריית טייט, יצר מרלו פנטזיה אדריכלית בה העבירה את קתדרלת סנט פול מלונדון לתוך ונציה העיר האיטלקית.
מארלו הציג בסך הכל 152 עבודות – 125 בחברת האמנים, שתיים בחברה האמנית החופשית ו-25 באקדמיה המלכותית.
ויליאם לרקין היה צייר אנגלי הידוע בדיוקנאותיו של אנשי חצרו של ג'יימס הראשון באנגליה, אשר מתעדים בפירוט רב את שכבות הטקסטיל, הרקמה, התחרה המפוארת ותכשיטים האופייניים לאופנה של אותה התקופה.
לרקין נולד בלונדון ב-1580. הוא הצטרף לאגודת ציירים ואמני מתכת ועץ ב-7 ביולי 1606 בחסותם של ליידי ארבלה סטיוארט ואדוארד סימור, הרוזן הראשון של הרטפורד.
ככל הידוע לנו, הוא התחתן לפני 1612. ללרקין נולד בן ב-1613 אך מת בלידתו, ובת בינואר 1614 או 1615. כל בני משפחתו נפטרו בסנט אן בלקפריארס.
בת אחרת בשם מארי הייתה בחיים בזמן מותו.
מילוי צוואתו היה בין 10 באפריל 1619 ל-14 במאי.
תאריך קבורתו אינו ידוע משום שרשומות הקהילה נהרסו ב שהתרחשה בשנת 1666.
נכון ל-2021, זוהו כ-40 דיוקנאות של לרקין, של אנשי החצר והאצילים, אך נראה שהוא מעולם לא צייר את בני משפחת המלוכה.
סדרה של תשעה פורטרטים באורך מלא של לרקין שהיו בעבר בבעלות ארזני סאפוק וידועה בשם אוסף סאפוק שוכנת בקנווד האוז בהמפסד שבלונדון.
אף על פי שתפקידו של לרקין כצייר פורטרטים רשום במסמכים, לא יוחסו לו עבודות עד שנת 1952, אז ג'יימס ליס-מילן זיהה את לרקין כצייר שני דיוקנאות בשמן על נחושת בפארק צ'רלקוט של לורד הרברט מצ'רברי וסר.
תומאס לוסי השלישי שבעבר הניחו שהם יצירתו של אייזק אוליבר.
הזיהוי התבסס על התייחסות באוטוביוגרפיה של הרברט לדיוקן שלו על ידי ריצ'רד סאקוויל, הרוזן השלישי של דורסט, שכתב שצייר אותו לרקין עבורו, ניקוי הציור חשף חלקים מכתובות שהראו כי הדיוקנאות הסגלגלים נחתכו מציורים מקוריים מלבניים.
עדויות תיעודיות אחרות לעבודותיו של לרקין נמצאות ביומן אשתו של דורסט, ליידי אן קליפורד, שדגמנה עבור לרקין בשנת 1619. בעיתוני רוטלנד לשנים 1617 ו- 1619; ובמלאי ציורי המאה השבע עשרה בבית קליידון כולל דיוקן של פרנסס קאר, הרוזנת מסומרסט.
בשנת 1969 זיהה היסטוריון האמנות רוי סטרונג את לרקין על בסיס החסותו של לרקין שניתנה על ידי הרוזן דורסט.
עבודותיו מאופיינות בציורי וילונות משי, בעלי שוליים משי זהים, הממסגרים את הדמות המצוירת, מעובדים בצבעים שונים, ובנוסף מצוירים שטיחים על הרצפה.
הייחוס ללרקין נתמך על ידי ניתוח טכני מאוחר יותר המשווה דיוקנאות אלה לדיוקנו המתועד של לורד הרברט בפארק צ'רלקוט, אם כי ציור הידיים שונה והן מזוהות מדיוקנאות באורך מלא.
דבר המצביע על כך שלרקין העסיק עוזרים בסדנתו או בסטודיו שלו.
לצייר את הפרטים החוזרים ונשנים האלה, נוהג נפוץ אצל הציירים באותה תקופה.
עבודתו של לרקין מסמנת את השלב האחרון במסורת דיוקנאות באנגליה שניתן לעקוב מיצירתו של הנס הולביין הצעיר דרך ניקולאס הילארד, בהן הדמות יושבת בצורה שטוחה ומעוצבת בקלילות, מוקפת בריהוט מוקפד ואביזרים, עם פרטי תחרה, רקמה וזהב שתוארו בהקפדה.
בשנת 1960 אמר סר דייוויד פייפר על הציורים שנמצאים כעת באוסף סאופלק "מבחינה אמנותית הם היו במבוי סתום, אך יש בהם פאר מוזר ומרתק." מותם של לרקין ועמיתיו מסמן את סוף המסורת הבודדת הזו באמנות הבריטית.
ויליאם ליסטר ליסטר היה צייר אוסטרלי, שהתמחה בציור נופים.
פרס ווין הוענק לו שבע פעמים.
הוא גם זכה בפרס "חבר העמים" על ציורו "באתר הבירה הפדרלית בקנברה".
בגיל שמונה עבר עם הוריו ליורקשייר באנגליה, היכן שנולד אביו.
שם הוא למד בבית הספר בדפורד, ולאחר מכן בילה שנה בפריז בלימודי אמנות.
בזמן שהיה שם, אביו שינה את שם המשפחה מבוטרי לליסטר.
בין השנים 1876–1880 הוא למד הנדסת מכונות במכללה למדעים ואמנויות ועבודות הנדסה פיירפילד, בגלאזגו, ולאחר מכן הפך למהנדס ספינות.
תוך כדי הלימודים הצטרף למועדון האמנות סנט מונגו, שהוקם על ידי קריקטוריסט סקוטי והציג במהרה באקדמיה המלכותית הסקוטית, שהיה רק בן שבע עשרה.
לאחר ששירת ארבע שנים בים כמהנדס ספינות, התיישב בלונדון בשנת 1884, שם החל לצייר במקצועיות וכן עסק בהוראה.
במהלך שהותו בלונדון הציג בחברה המלכותית לאמנים בריטיים, במכון המלכותי לציירי שמן ועוד בכמה ארגונים אחרים.
הוא חזר לסידני בשנת 1888 שם החל להפיק את נופי הים ואת סצנות החוף הידועות ביותר.
הוא הצטרף לאגודת האמנות המלכותית של ניו סאות' ויילס ונשאר בארגון זה כאשר כמה אמנים נפרדו והקימו את "אגודת האמנים, סידני" בשנת 1907. במהלך תקופה זו הוא גם הפך לנאמן של הגלריה הלאומית לאמנות של ניו סאות' ויילס ושימש כסגן נשיא משנת 1919 ועד מותו.
בשנת 1898 זכה להצגה מוצלחת בתערוכת האמנות האוסטרלית בגלריות גרפטון, לונדון.
באותה שנה הוא קיבל את פרס וויין הראשון.
בשנת 1899 הוא התחתן עם בסי ג'נקינס.
הוא היה מציג קבוע בגלריה לאמנות של אנתוני הורדרן בשנים 1919–1940.
הוא היה ידוע בהעדפתו בדים גדולים מאוד.
מונית במוסמן פגעה בו, הוא סבל מפגיעות קשות בראש שמהן נפטר כעבור כמה שעות.
אשתו נפטרה לפניו בשנת 1935.
וִילְיָאם לְיוֹן מֵקֶנְזִי היה סוחר, עיתונאי, פוליטיקאי ומהפכן קנדי ממוצא סקוטי שהיה בעל חותם על התפתחותה המדינית של קנדה.
מקנזי היה ראש עיריית טורונטו הראשון, אבי המרד הרפובליקני בקנדה עילית בין 1837 ל-1838 וסבו של ויליאם ליון מקנזי קינג, לימים ראש ממשלת קנדה העשירי.
מקנזי, שביקר את ממשל האוליגרכיה המלוכנית של קנדה עילית ארגן מרד להפילו ואף השיג תמיכה של אזרחים חמושים מארצות הברית בניסיונו הכושל להצית מהפכה.
הוא נעצר בידי הרשויות האמריקאיות בעוון עבירה על 'חוק הנייטרליות' משנת 1794 ולאחר עשרה חודשים ניתנה לו חנינה מידי נשיא ארצות הברית, מרטין ואן ביורן.
ניסיונותיו להקים רשת עיתונים פרו-רפובליקנית בעת שהותו במדינת ניו יורק נכשלה.
בשנת 1849 ניתנה לו חנינה מטעם הרשויות הבריטיות בקנדה ובהמשך שירת בבית המחוקקים של מחוז קנדה עד 1858. מקנזי נפטר בגיל 66 בשנת 1861 ובבחינת מורשתו הוכר כפטריוט קנדי תומך דמוקרטיה.
הפוליטיקאי ג'ורג' בראון כתב על מקנזי כי היה:
שנותיו הראשונות, הכשרה, והשנים בסקוטלנד
ויליאם ליון מקנזי נולד בדנדי, ממלכת בריטניה הגדולה, בשנת 1795. שלושה שבועות לאחר הולדתו של מקנזי נפטר אביו ובמהלך צעירותו של מקנזי בני משפחה תמכו בו ובאמו.
בשונה ממקנזי הצעיר, אמו הייתה מאמינה אדוקה בת הכנסייה הפרסבטריאנית.
בגיל חמש נרשם לבית ספר יסודי ובמהלך חינוכו נודע במשמעת רופפת.
בגיל 15 היה החבר הצעיר ביותר בחדר כתיבת חדשות מסחרי של עיתון מקומי.
מקנזי נוסף על כך נרשם לחברה מדעית איפה שפגש באדוארד לזלי, לימים הפטרון שלו.
לאחר שעסק בשירות מספר סוחרים, היה מקנזי נכון לשנת 1814 בעל חנות וספרייה עצמאי בעל גב כלכלי שפרנס את עצמו ואת אמו.
חלק נרחב מההצלחה שלו הייתה אפשרית הודות לתמיכה כספית מוקדמת של אדוארד לזלי.
בעקבות השפל הכלכלי שבסופן של המלחמות הנפוליאוניות, העסק נפגע קשות.
מקנזי עבר בין הספרייה באליט לדנדי ועבד עבור חברה לבניית תעלות מים בוילטשייר.
בהמשך ביקר ברסטורציה הצרפתית ומשם עבר לזמן קצר ללונדון בשנת 1818. בהיותו ללונדון החל לעבור בעיתון מקומי שבאחזקתו.
מאוחר יותר טען מקנזי שבין 1817 ל-1821 פעל להגיע לחיים נזירים כאשר ויתר על שתיית אלכוהול והימורים.
בשנת 1814 נולד למקנזי בן, ג'יימס מחוץ לנישואים.
מאוחר יותר, כאשר התחתן עם אליזבת מקנזי, היא לקחה אחריות על הילד בתור אם-חורגת.
בשנת 1820 שט מקנזי ביחד עם ג'ון לזלי, בנו של אדוארד, אל מושבת קנדה-עילית של האימפריה הבריטית אחת מבין מושבות אמריקה הצפונית הבריטיות.
במשך זמן קצר עבד בחברת בניית תעלות מים וערך עיתונים מקומיים לפני שעבר להתגורר ביורק, לימים העיר טורונטו לחופי ימת אונטריו.
מקנזי התרשם מקנדה-עילית ועוד לפני סוף השנה מצא עבודה כעורך בעיתון "המשקיף" (Observer) המקומי של יורק תחת שם העט הבדוי "מרקטור".
בשנת 1822 עברה כלל משפחת לזלי לעיר יורק ואתם גם אמו של מקנזי שבחרה עבורו את אליזבת בקסטר (לימים מקנזי) להיות לכלה במסגרת שידוך.
בהמשך עבד מקנזי בחסות בני משפחת לזלי, שעירבו אותו בבתי העסקים שפתחו, בתי חרושת והספרייה שהיו ברשותם.
השותפות התפרקה לקראת סוף 1823 ולנוכח קשיים כלכליים היה על מקנזי לעבור לקווינסטון, באזור ניאגרה.