tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עד מהרה נקלע אדמס למאבק בין שני שליטי מחוזות יפנים, איאיאסו ואישידה מיצונארי, על שלטון המנהיגות הצבאית של יפן.
במהלך שהותו ביפן והתאקלמותו קיבלו אדמס וסגנו ההולנדי, יאן יוסטן ואן לודנסטין, מעמד של סמוראי והטמוטו ("נושא דגל" - סמוראי בכיר תחת פיקודו הישיר של השוגון) על ידי איאיאסו, ובכך הפכו לשני בני המערב היחידים שזכו לכבוד זה.
ביפן אדמס קיבל את התואר "מיורה אנג'ין".
אדמס נישא לראשונה באנגליה בשנת 1589 למרי היין ממנה נולדו לו 2 ילדים, בן בשם ג'ון אדמס ובת בשם דיליברנס אדמס.
ביפן נישא לאשתו השנייה אויוקו וממנה נולדו לו 2 ילדים נוספים, בן בשם ג'וזף אדמס ובת בשם סוסנה אדמס.
בצוואתו הורה לחלק את ירושתו בין ארבעת ילדיו.
עם פטירתו בשנת 1620 נקבר אחר כבוד בהיראדו במחוז נגסאקי, שם קברו מצוי עד היום.
בשנת 1931 בזמן חפירה ארכאולוגית במקום נמצאו שרידי אדם, בין השנים 2019-2020 ערכו בדיקות גנטיות על השלד ובהשוואה לממצאים ולצאצאיו של אדמס, נמצא שהשלד אכן שייך לו.
ויליאם ג'ורג' ארת'ור אורמסבי-גור, הברון הרלך הרביעי היה מדינאי אנגלי ששימש כשר המושבות הבריטי בתקופת המרד הערבי הגדול.
ויליאם אורמסבי-גור נולד בלונדון בשנת 1885. בן למשפחת אצולה, ותוארו ברון.
בין השנים 1910 ל-1938 כיהן כחבר הפרלמנט הבריטי מטעם המפלגה השמרנית.
בין השנים 1922 ל 1929 כיהן כתת-שר המושבות (בהפסקה קצרה בשנת 1924 בימי ממשלת הלייבור קצרת הימים בראשותו של רמזי מקדונלד).
בשנת 1931 כיהן כשר הדואר, ובהמשך שנה זו ועד 1936 כיהן כשר העבודה.
בין השנים 1936 ל-1938 כיהן כשר המושבות בממשלתו של נוויל צ'מברלין.
במאי 1938 נפטר אביו, הוא התפטר מתפקיד שר המושבות וירש את מקומו בבית הלורדים כברון הרלך הרביעי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1941 ל-1944, שימש אורמסבי-גור כנציב עליון בדרום אפריקה (בהיותה של דרום אפריקה דומיניון עצמאי, היה הנציב העליון למעשה השגריר הבריטי בה).
לאחר פרישתו מבית הנבחרים ומחיי הציבור עבר אורמסבי-גור לעסוק בעסקי הבנקאות של משפחתו.
ויליאם אורמסבי-גור נפטר בשנת 1964. בנו דיוויד אורמסבי-גור, הברון הרלך החמישי, המשיך את דרכו כחבר פרלמנט ושימש שגריר בריטניה בארצות הברית.
קשריו לארץ ישראל ולעניין הציוני
בשנת 1917 הוא היה ממנסחיה של הצהרת בלפור.
בשנת 1918 יצא עם ועד הצירים, משלחת של מנהיגים ואישים ציוניים בראשותו של חיים ויצמן, שבאה לארץ ישראל, בהסכמת הממשלה הבריטית, כדי לייעץ לשלטונות צבא הכיבוש ולסייע בפתרון בעיותיהם של יהודי הארץ ברוח הצהרת בלפור.
אורמסבי-גור היה קצין הקישור בין המשלחת לבין שלטונות הצבא.
בהיותו שר המושבות גילה עמדה אוהדת ליישוב ולתנועה הציונית, ופגש בקביעות את ההנהגה הציונית.
בפרוץ המרד הערבי הגדול (שקיבל ביישוב את הכינוי "מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט"), הביע דעתו כי יש דמיון מלא בין המצב בארץ ישראל לבין המצב באירלנד, הבהיר כי יחסו אל היהודים בארץ ישראל זהה ליחסו לפרוטסטנטים בצפון אירלנד וצידד בחלוקתה של ארץ ישראל בין תושביה.
יחד עם זאת נקט הנציב העליון כלפי המאורעות לאחר פריצתן, בגיבויו של אורמסבי-גור, מדיניות תגובה מתונה ולא ניסה בשלב הראשון לדכאן באמצעים תקיפים כפי שדרשו ראשי הצבא הבריטי.
גם מדיניות השפיטה והענישה הייתה סלחנית.
ב-29 ביולי 1936 ניסה אורמסבי-גור לפתור את הסכסוך בדרכים מדיניות והודיע על מינויה של ועדת פיל, אשר בשנת 1937 פרסמה את מסקנותיה והמליצה על חלוקת ארץ ישראל בין היהודים לערבים, והקמת מדינה יהודית לצד מדינה פלסטינית.
שני הצדדים דחו את מסקנות הוועדה והסכסוך נמשך ביתר עוז.
רוב הנואמים בדיון חלקו על דבריו, מתחו ביקורת על הממשלה שלא נקטה באמצעים חריפים יותר להדברת הטרור, גינו את ניסיונו של אורמסבי-גור לחפות על המנהיגים הערבים וקראו להרשות הגנה עצמית יהודית.
ביוזמתו של טגארט הוקמה בשנת 1938 גדר הצפון והוקמו בכל רחבי הארץ על פי יוזמתו כ-60 מבצרים שנקראו מצודות טגארט, שהיה להן תפקיד חשוב בהגנת הארץ ובדיכוי המרד הערבי.
ויליאם אדוארדס דמינג היה סטטיסטיקאי אמריקאי, פרופסור, מרצה, יועץ וסופר.
ד"ר אדוארדס דמינג, נחשב לאבי "בשורת האיכות" שארגונים רבים ברחבי העולם זוקפים לזכותה את הצלחתם.
אף על פי שתרם תרומה אדירה לתעשייה האמריקאית בזמן מלחמת העולם השנייה, דמינג התפרסם בעיקר מעבודתו ביפן, אשר כלכלתה ורוב מוסדותיה חרבו במלחמה.
החל משנת 1950 הוא לימד מנהלים בכירים כיצד לשפר, לייעל, לעצב ולתכנן את מקום עבודתם על מנת להשיא את איכות מוצריהם ולהגדיל את פריון העבודה.
"הכלכלנים החדשים בתעשייה, בממשל ובחינוך" (1993) אשר כלל את "שיטת הטמעת הידע" ואת "14 העקרונות" (הגרסה השנייה).
דמינג נולד וגדל בחוות סבתו בסו-סיטי שבאיווה, ולאחר מכן בפאול שבוויומינג.
גם שם אביו היה "ויליאם", ולכן נקרא גם על שם שמה האמצעי של אמו (פלומה אדוארדס אירין).
בשנת 1917 התקבל דמינג לאוניברסיטת ויומינג (לאראמי), שבה סיים בשנת 1921 תואר ראשון בהנדסת חשמל.
לאחר מכן פנה לתחום המתמטיקה, וסיים ב-1925 תואר שני באוניברסיטת קולורדו בולדר, וב-1928 דוקטורט במתמטיקה ובמתמטיקה פיזיקלית באוניברסיטת ייל.
דמינג עבד כמתמטיקאי פיזיקלי במחלקה הלאומית לחקלאות (1939-1927), והיה ליועץ סטטיסטי בלשכת מפקד האוכלוסין האמריקאי (1945-1939).
דמינג היה פרופסור לסטטיסטיקה באוניברסיטת ניו יורק, בבית הספר למנהל עסקים (שבו למד וסיים בשנת 1946), ולימד באוניברסיטת קולומביה בניו-יורק בין השנים (1993-1988).
כמו כן, הרצה לעסקים פרטיים.
קונשמן מהמחלקה הלאומית לחקלאות (USDA) בין דמינג לבין וולטר א.
עבודותיו של שוהרט, שהיה ליוצר רעיון יישום שיטות הבקרה הסטטיסטיות בתהליכי ייצור של לוחות בקרה, סיפקו לדמינג השראה רבה ביישום תהליכים אלה בייצור תעשייתי ובניהול.
רעיונותיו של שוהרט בנושא סטיות בתהליכי יצור המוניים ומיוחדים היוו גורם מנחה בעבודותיו של דמינג על תהליכי ייצור, אך גם על הגורמים המנחים במונופולים.
תובנות אלו גרמו לשינוי חסר תקדים בהשפעתן על הצמיחה בכלכלה, בעקבות התיעוש המתגבר משנת 1950.
דמינג ערך סדרת הרצאות, שהועברו על ידי שוהרט, במחלקה הלאומית לחקלאות (אשר ראתה אור בספר שפורסם בשנת 1939).
בהרצאות אילו הדגיש דמינג את השיטות הסטטיסטיות מזווית ראייה של בקרת האיכות על התהליכים.
סיבה אחת מדוע דמינג למד זמן כה רב משוהרט צוינה על-ידו באחת הראיונות: "לשוהרט הייתה יכולת על-טבעית להפוך דברים פשוטים למסובכים", ועל כן נאלץ דמינג להשקיע זמן רב רק בהבנת רעיונותיו.
דמינג פיתח שיטה סטטיסטית פשוטה אשר יושמה בפעם הראשונה במפקד האוכלוסין האמריקאי ב-1940. במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר נוצרו עיכובים רבים בחיל החימוש של צבא ארצות הברית (להלן: "צווארי-בקבוק"), היה צורך למנות ועדת חירום, שתכין תקן לבחינות מדגמיות לאיכות, כפתרון מהיר לעיכובים במשלוחים.
דמינג היה בין חברי הוועדה, שמנתה בסך-הכל חמישה אנשים והורכבה מכמה חוקרים ממעבדות בל, ובלט בה גם אד שילינג מהמכון הטכנולוגי של רוצ'סטר.
מתוך הוועדה נולדה גישה, הידועה עד היום בראשי התיבות AQL: "רמת איכות קבילה", שנקראת היום "גבול איכות לקבלה".
AQL הוא שיעור הפגומים שהלקוח הסכים להגדיר עליו כקביל (בסטטיסטיקה זו מכונה: "טעות מסוג שני").
השימוש בתקן הצבאי לבחינה מדגמית נדרש כחובה לכל הספקים של הצבא, וזו הייתה גם אחת מהדרישות בתקני המוצרים שנרכשו.
ואכן, בתוך פחות משנה נעלמו צווארי הבקבוק והיקפי הבחינה ירדו מאוד.
רוב השיפורים שהושגו היו לא רק באיכות, אלא גם ביעילות התהליכים ובעלות התפעול.
כמו תקני האיכות, גם השיטות הסטטיסטיות, שהמפורסמת שבהם היא "תהליכי בקרה סטטיסטיים" (SPC), צברו תאוצה במהלך המלחמה, אך גם אלה וגם אלה דעכו לאיטם אחרי המלחמה מפאת חוסר-שימוש ואדישות, דבר שיצר נזק אדיר לכלכלה האמריקאית.
התעשייה היפנית לאחר מלחמה העולם השנייה הייתה הרוסה, ובחיפוש אחר פתרונות קראו בשנת 1947 לדמינג לבוא ליפן בראשונה ולסייע בעריכת מפקד אוכלוסין לשנת 1951. ניסיונו, בשילוב עם מעמדו בממשל הצבאי, זימן אליו את גדולי התעשייה ביפן ואת האיגוד היפני הלאומי לסטטיסטיקה.
בעקבות למידתם את עבודותיו של שוורץ וחיפוש אחר מומחה בעל ידע בתהליכי בקרה סטטיסטיים ואיכות.
בפתיחת הפגישה הראשונה, שלח דמינג את הנוכחים בחזרה, כאשר התברר לו כי נציגי ראשי הארגונים הגדולים לא טרחו להופיע.
בעקבות זאת, קבע מועד לפגישה נוספת והפעם דרש במפגיע, שראשי הארגונים שהזמין יופיעו בעצמם.
ראשי הארגונים הופיעו ודמינג תיאר בפניהם את השקפותיו על בקרת תהליכים, איכות, על שיפור מתמיד בעבודת צוות ועל שאר עקרונותיו.
"איכות לא עולה כסף, היא מביאה כסף", ציין בפגישותיו, וב-1950 דמינג נקרא שוב לבוא ליפן על-מנת שילמדם ביסודיות, כיצד לבצע את מהפכת האיכות הלאומית.
במשך שנות ה-50 למדה התעשייה היפנית כיצד לבקר תהליכי הייצור וכיצד ליישם ולהטמיע SPC בתעשייה.
בעקבות הצמיחה התלולה באיכות ובהקטנת העלויות בכלכלה היפנית, החליטו היפנים להכריז על פרס לאומי לאיכות ("פרס דמינג").
ב-1953 הוכרזה הזוכה הראשונה, חברת המתכת "סומיטומו", על יישום מוצלח של בקרת תהליכים במפעליה.
ביפן אף חוגגים בכל שנה ב-18 באוקטובר את "חג הסטטיסטיקה", שהוא חג לאומי (נקבע בשנת 1973).
לאחר תרומתו הניכרת לכלכלה והתעשייה היפנית, פנה דמינג לעיסוק האקדמי ועבד כפרופסור לסטטיסטיקה באוניברסיטת קולומביה בניו-יורק, שם עסק בתורת הדגימה.
בשנת 1980, בהיותו בן 80, כתב דמינג ספר על שיטות דגימה (Quality, Productivity, and Competitive Position), בהוצאת המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, ולא הרבה לעסוק בתחום האיכות.
בשנה זו, הפיקה הטלוויזיה החינוכית (PBS) בבוסטון תוכנית טלוויזיה בשם: "אם יפן יכולה – למה לא אנחנו?".
בתוכנית תוארה מהפכת האיכות שאירעה ביפן בזכות תורתו של דמינג.
באופן מפתיע, בעקבות הקרנת תוכנית זו, תשומת הלב הלאומית הוסבה לתועלות שבאיכות.
גדולי התעשייה האמריקאים "גילו" לפתע את דמינג והזמינו אותו לייעץ להן.
תופעה זו הייתה מפתיעה כיוון שרק בשנות ה-70, החלו האמריקאים לראות ולהבין ש"יפני" היא מילה נרדפת לאיכות (כתוצאה מגידול ניכר במכשירי חשמל ואלקטרוניקה יפניים בשוק האמריקאי), וחיפושם אחר מומחים בתחום לא זימן להם בזמנו את דמינג.
דמינג, שחי בצנעה, זכה פתאום לקצת הכרה גם במולדתו, והסכים לבוא לייעץ לראשי התעשייה על שיטותיו.
אולם, דבריו של דמינג לא נעמו לאוזני המנהלים הבכירים, ושיחות המוטיבציה איתו הפכו במהירות לגידופים (הוא כינה אותם מטומטמים שאינם יודעים לשם מה הם הולכים לעבודה בבוקר).
אלה הגבילו את תדירות הפגישות אתו, אבל דמינג לא ויתר על יחסי הציבור החיוביים שצמחו לו מכך.
חרף ביקורות ראשי התעשייה, בלטה תרומתו במפעל המכוניות פורד, אשר היה בהפסדים עצומים (מעל 3 מיליארד דולר) בין השנים 1979–1982).
דמינג חקר ובחן את התנהלות המפעל, וקבע במפתיע כי 85% מהבעיות נובעות מכשל בניהול ולא מבעיות איכות.
לאחר שקיבלו את המלצותיו של דמינג החלו ביישום האיכות בניהול, וזאת תוך כדי שיפור מתמיד באיכות הייצור.
בשנת 1986 פורד הייתה לחברת המכוניות האמריקאית הריווחית ביותר, לראשונה מאז ג'נרל מוטורס בשנת 1920.
בשנת 1986 כתב דמינג את "לצאת מהמשבר" (Out of the Crisis), שבו הרחיב על הגישות החדשות בניהול, אשר כללו את "14 העקרונות לניהול".
ספר זה היווה השראה עצומה ברחבי העולם וממנו צמחו לא רק גישות חדשות בניהול יצרני, אלא גם עבור שירותים.
במהלך חייו זכה דמינג בפרסים אקדמיים רבים, שככלו גם דוקטור של כבוד מאוניברסיטת אורגון.
בשנת 1987 קיבל דמינג את "עיטור הטכנולוגיה" בזכות "הקידום העצום ביישום שיטות סטטיסטיות ותרומתו האדירה בתורת הדגימה ובפילוסופיות ניהוליות, שגרמו לשיפור באיכות המוצר".
בשנת 1988, קיבל דמינג פרס למפעל חיים מהאקדמיה הלאומית למדע.
בשנת 1993 פרסם דמינג את ספרו האחרון: "הכלכלנים החדשים בתעשייה, בממשל ובחינוך" (The New Economics for Industry, Government, Education), אשר כלל את "שיטת הטמעת הידע" ואת "14 העקרונות" (הגרסה השנייה).
בשנת 1993 הקים דמינג את "מרכז דמינג" בספריית הקונגרס (הספרייה הלאומית של ארצות הברית), ובו מצוי ארכיון מקיף מעבודותיו והרצאותיו (גם בקלטות ובוידאו).
מטרת "מרכז דמינג" היא לעודד את התובנות מאחורי "שיטת הטמעת הידע", לקדם מסחר, שגשוג ושלום.
באחריות ימיו עבד בוושינגטון הבירה כיועץ עצמאי.
דמינג חבב מוזיקה וניגן בחליל ובתופים והלחין כמה יצירות במהלך חייו, בהן עיבוד להמנון ארצות הברית.
בדצמבר 1993 נפטר דמינג בשנתו, לצד אשתו, בביתו אשר בוושינגטון.
בשנות ה-70 תומצתה הפילוסופיה של דמינג על ידי תומכיו היפנים באמצעות המדד שנקבע לאיכות, כיחס שבין סך כל המאמץ שהושקע ל- סך כל העלויות, כאשר האיכות עולה עם הירידה בעלויות לאורך זמן.
"הדרך לגבור על שיטות ניהול מסורתיות היא באמצעות התנסות בשינויים.
מערכת אינה יכולה להבין את עצמה אלמלא היא תביט על עצמה מבחוץ", אמר דמינג.
מטרת השיטה היא להביא ראייה כוללת מנקודת מבט חיצונית הקרויה: "שיטת הטמעת הידע".
שיטה זו מספקת מפה תאורטית שבאמצעותה ניתן להבין את הארגון שאנו עובדים בה".
הצעד הראשון הוא השינוי במיקרו, בפרטים הקטנים.
שינוי זה הוא לא-רציף ומטרתו להביא משמעויות חדשות לחיים, לאירועים, למספרים ולקשרים הבין-אישיים.
ברגע שהפרט מבין את מערכת הטמעת הידע, הוא יישם אותה ובכך ישפיע גם על סביבתו.
כמו כן, יהיה לו שיקול דעת ביחס לעבודתו וביחס להשתייכותו לחברה.
יהיה פתוח להצעות, אך לא יתפשר
יילמד באופן מתמיד את האנשים שבסביבתו
יניע אנשים לפעול ולחשוב "מחוץ לקופסה" (בצורה לא מקובעת), מבלי לגרום להם ספקות ותחושות אשם
השינוי במערכת בא לידי ביטוי בארבעה גורמים המקושרים אחד לשני:
על המנהל להבין כי איש אינו דומה לרעהו ועל-כן, הוא אינו ניתן להערכה.
בנוסף, עליו להבין כי הביצועים של הפרט מושפעים במידה רבה מהמערכת, שבה הוא עובד ומאחריות ההנהלה.
עקרונות אלה, אשר צמחו מתוך "שיטת הטמעת הידע", וצברו תאוצה, מראשית שנת 1990, כתורת הניהול העיקרית לאיכות כוללת.
14 העקרונות שמים דגש עיקרי על שיפור תהליכי עבודה, שיפור תהליכי הייצור והפיתוח ההנדסי, תהליכי שיווק ומכירה, שיפור הנהלים, יעילות בניהול הפיננסי ובניהול כוח-אדם.
הפילוסופיה העומדת מאחורי העקרונות היא ה"איכות" - "לעשות את הדבר הנכון, נכון בפעם הראשונה".
עשייה נכונה זו חשובה ביותר לצורך הקטנת אי-ודאויות ומשפרת את רמת ביצועי הפירמה הבאים לידי ביטוי במדדים השונים ובעיקר בעלייה באיכות ובפריון העבודה.
צור תהליך מתמיד של שיפור מוצרים ושירותים.
התמקד בהשקעת מאמצים בטווח הארוך ולתכנון עתידי.
על ההנהלה וכלל העובדים בפירמה ללמוד את הפילוסופיה החדשה.
הבן את המטרה של בחינה, לשיפור התהליכים ולהקטנת עלויות.
הפסק את הנוהג של ביצוע עסקים על בסיס של תג מחיר בלבד.
שפר באופן מתמיד ולתמיד את מערכת הייצור והשירות.
כונן הדרכה של כלל העובדים במקום עבודתם, תוך שימוש בשיטות הדרכה מודרניות ומעקב סטטיסטי אחר הביצועים.
ערוך אופטימיזציה של מאמצי צוותים, קבוצות ואזורי סגל לכיוון הייעודים והמטרות של החברה.
המנע מסיסמאות ומיעדים, שאין מאחוריהם תוכניות מעשיות בנות השגה.
במקום זה, למד את כושרי התהליכים וכיצד לשפר אותם.
הסר מחסומים שגוזלים מאנשים את הגאווה בעבודה.
עודד חינוך ושיפור עצמי לכל אחד.
פעל והמשך לפעול כדי להשיג את השינוי.
הערה: היו כמה גרסאות ל-14 העקרונות אך בלטו בעיקר שתיים:
הגרסה הראשונה הייתה בוטה, קיצונית ופרובוקטיבית.
בצד כל עיקרון מנחה היו גם הסברים והנמקות של הרציונל ושל הכוונות שבנקודות.
בגרסה השנייה, יכול היה דמינג להשתמש במונחים ניהוליים שכבר נהיו מוּכרים יותר ואף לנסחם בקצרה וללא כל הסברים ופירוט מיותר.
כמו כן, דמינג ניסח את תוכנית 14 העקרונות שלו פעמיים, משתי סיבות:
מרווח השנים בין שתי הגרסאות.
תחום הניהול התפתח, המדע התפתח, המשק השתנה, התפתחו תאוריות חדשות והגישה הניהולית השתנתה.
פרשנויות שונות (חלקן שגויות) שנפוצו על 14 העקרונות.
בין אלה – הבנה של נקודה 3 כאילו יש בה פסילה גורפת של בחינת המוצר.
חוסר תיאום בין מטרות למשאבים
דגש על רווחים לטווח קצר
הערכה של ביצועים, דירוג ערכים וסיקורים חד-שנתיים
תדירות גבוהה של תחלופות בהנהלה
ניהול פירמה על-פי מדדים גלויים
עלויות גבוהות בתעודות אחריות, הבאות לידי ביטוי בתשלום מפוקפק לעורכי-דין
ויליאם אדוארד ריילי היה לוטננט גנרל אמריקאי.
שירת כראש מטה משקיפי האו"ם הראשון בישראל לאחר חתימת הסכמי שביתת הנשק.
גילה עמדה מאוזנת ואף אהדה לישראל.
ויליאם ריילי נולד בעיר מיניאפוליס במדינת מינסוטה בארצות הברית בשנת 1897. בימי מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1917, התייצב לשירות בצבא ארצות הברית.
הוצב כסגן משנה לחיל הנחתים האמריקאי - המרינס.
הפליג עם יחידתו לחזית צרפת והשתתף בלחימה.
נפצע פעמיים והוחזר בשנת 1918 להחלמה בארצות הברית.
על חלקו במלחמה עוטר פעמיים בכוכב הכסף ובצלב המלחמה הצרפתי.
בתקופה שלמעלה מעשרים שנה שבין שתי מלחמות העולם שירת בהוואי, בפוארטו ריקו, ברפובליקה הדומיניקנית ובקובה וכן השתלם בבתי ספר צבאיים גבוהים.
בשנת 1940, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, יצא להפלגה בים כקצין נחתים בצי האטלנטי של ארצות הברית.
בשנת 1942 החל לשרת במחלקת תוכניות המלחמה, במטהו, בוושינגטון הבירה, של אדמירל ארנסט קינג, מפקד הצי האמריקאי וראש המבצעים הימיים.
משנת 1943 ועד לסיום המלחמה מילא ריילי תפקידי פיקוד בחיל הנחתים כולל מפקד דיוויזיית הנחתים השלישית והגיע לדרגת לויטננט גנרל.
על שירותו במלחמת העולם השנייה עוטר במדליית השירות המצוין של הצי ובלגיון ההצטיינות עם אות V.
לאחר סיום המלחמה, בין השנים 1946 ל-1948, עמד בראש מחלקת המידע לציבור ובראש מחלקת הגיוס של חיל הנחתים.
בקיץ 1948 סופח לוועדת התיווך של האו"ם בארץ ישראל, ובמקביל מילא תפקידים מינהליים בחיל הנחתים.
עם הגיעו לארץ נתגלה ריילי כמשקיף הוגן ואוהד לישראל, אך ידע גם לגלות עמדה מאוזנת באירועים אחדים.
ב-15 באוקטובר 1948 נפתח מבצע יואב להדיפת הכוחות המצריים מהנגב.
עם הצלחת המתקפה הישראלית, שבה הוסר המצור המצרי מעל הנגב, חטיבה מצרית כותרה בכיס פלוג'ה, נכבשה באר שבע, פונו הכוחות המצריים מאזור אשדוד ושוחרר קיבוץ ניצנים שהיה כבוש בידי המצרים, תבע המתווך מטעם האו"ם ראלף באנץ' מישראל להסיג את כוחותיה לעמדות בנגב שבהן החזיקה ב-14 באוקטובר, ערב המתקפה.
התעורר חשש כי האו"ם יטיל סנקציות על ישראל אם לא תיסוג.
הגנרל ריילי חילץ את ישראל מסכנה זו: בהופיעו ב-4 בנובמבר 1948 בפני מועצת הביטחון של האו"ם, שנתכנסה בפריז, הסביר ריילי כי את הנעשה אין להשיב.
מועצת הביטחון קראה אמנם לנסיגה ישראלית אך הסירה את איום הסנקציות מעל ישראל.
במהלך שיחות שביתת הנשק בין ישראל לשכנותיה מלא ריילי תפקיד בכל הקשור לנושאים הצבאיים שנדונו בין הצדדים, ולטענת החוקר אלעד בן-דרור ריילי מלא במהלך השיחות תפקיד מפתח חשוב בעיקר בכל הנוגע לשירטוט קו הגבול ולהפרדת הכוחות.
בעת השיחות עם סוריה על חתימת הסכם שביתת הנשק, שנערכו בחודשים אפריל עד יולי 1949, שהיו הקשות והממושכות מכל מחזורי השיחות בין ישראל לשכנותיה, שימש ריילי כעוזרו של נציג האו"ם לשיחות אנרי ויז'יה.
חתימתו של ריילי מתנוססת על ההסכם שנחתם בתום השיחות ב-20 ביולי 1949.
בין אוגוסט 1949 ל-27 ביוני 1953 שירת ריילי כראש מטה משקיפי האו"ם בישראל, הראשון שלאחר חתימת הסכמי שביתת הנשק.
ב-29 בנובמבר 1950 פרץ סכסוך חמור בין ישראל לבין ירדן כאשר הירדנים הקימו מחסום בכביש הערבה בקילומטר ה-78 בדרך לאילת והציבו במקום שלט בעברית ובערבית עליו נכתב:
כל מכונית שתשתמש בה ירו
נציגי ישראל בוועדת שביתת הנשק ירדן–ישראל מחו נגד פעולת ירדן ולאחר שהירדנים סירבו להסיר את המחסום, פרץ אותו טור משוריין של צה"ל.
ועדת שביתת הנשק בקולו של הגנרל ריילי, שמצא כי אכן הדרך עוברת בשטח ירדן, גינתה את ישראל.
הגנרל ריילי המשיך במאמצי תיווך והוקמה ועדה חקירה לבדיקת תוואי הדרך.
לאחר שהוברר כי אכן הדרך עוברת בתחום ירדן, הגיעו ישראל וירדן ב-13 בפברואר 1951 לידי הסכם פשרה, וישראל הסכימה לסלול מעקף קצר בשטחה.
יישוב הסכסוך הביא, באותו מועד, גם להסכם בין סגן הרמטכ"ל האלוף מרדכי מקלף לסגן הרמטכ"ל הירדני בדבר מניעת הסתננות.
ההסכם נודע בשם "הסכם המפקדים".
בשנים 1951–1953 גברה תנועת ההסתננות ממדינות ערב השכנות ובעיקר מירדן למדינת ישראל.
ההסתננות מירדן הפכה לתנועה בלתי פוסקת של מסתננים מתחום ירדן לתחום ישראל, שחדרו לצורך גנבות של ציוד חקלאי ורכוש, שהיו כרוכות באלימות, חבלה ורצח והביאו לתקריות ירי בין חיילי צה"ל לבין חיילי הלגיון הערבי ולביצוע פעולות תגמול על ידי צה"ל.
בחודש מרץ 1951 פרץ סכסוך קשה בין ישראל לבין סוריה לאחר שישראל התחילה בעבודות חפירה באזור המפורז דרומית למשמר הירדן דרומית לאגם החולה, במסגרת תוכנית הייבוש של האגם.
העבודות התבצעו באזור המפורז משני צדי הנהר והסורים טענו כי אסור לישראל לבצע עבודות באזור המפורז, בגדה שממזרח לנהר הירדן.
ועדת שביתת הנשק ישראל–סוריה לא הצליחה ליישב את הסכסוך, וישראל המשיכה בעבודות ותוך כדי כך פינתה תושבי כפרים ערביים באזור המפורז לכפר שעב בגליל המערבי.
הסורים הגיבו בהתקיפם סיור של צה"ל באזור המפורז של חמת גדר והרגו שבעה מאנשיו.
למחרת הפציץ חיל האוויר כפרים ערביים באזור.
לאחר מכן נמשכו העבודות ללא הפרעה, אך צומצמו לאזור המפורז בגדה המערבית של הירדן.
מעצמות המערב דרשו מן הצדדים להפסיק את הסכסוך.
העניין הובא לדיון בפני מועצת הביטחון ולוטננט גנרל ריילי ביקש הנחיה מן המועצה בשאלת הסמכויות באזור המפורז.
שגריר ישראל באו"ם, אבא אבן, הסביר למועצה כי העבודות דרושות לביצוע תוכניות הייבוש של אגם החולה, שבעקבותיהן תיווצר קרקע חקלאית יבשה ללא סכנת מלריה, אך המועצה ציוותה על ישראל ב-19 במאי 1951 להפסיק את העבודות.
ישראל פירשה את ההחלטה כמתייחסת רק לאדמות שבבעלות ערבים באזור המפורז.
תוך כדי כך המשיך ריילי בבדיקת הנושא ולבסוף קיבל את הגרסה הישראלית.
ריילי ניסה גם להניע את בעלי הקרקעות הערביים למכור את קרקעותיהם לישראל, אך ללא הצלחה.
ישראל נענתה לדרישתו של ריילי להחזיר למקומותיהם את הכפריים הערביים שבאזור המפורז, אולם רובם לא שבו מאחר שבינתיים נגרם הרס רב לכפרים.
בדו"ח שהגיש ריילי למועצת הביטחון ב-20 באוגוסט 1951 הוא האשים את ישראל באי ציות להוראותיו.
בראשית שנת 1953, הודיע ראש ממשלת ירדן על ביטול "הסכם המפקדים" ופעולות ההסתננות וההתנגשויות באזור גברו.
ישראל דרשה משלטונות ירדן לנקוט בצעדים למניעת ההסתננות.
ממשלת ירדן דחתה את הדרישה.
בדיון משותף שקיימו נציגי המשלחות הערביות בוועדות שביתת הנשק השונות בעמאן בינואר 1953, הוחלט כי הנציגים יטענו בוועדות השונות שההסתננות אינה מהווה הפרה של הסכמי שביתת הנשק.
מפקד הלגיון הערבי טען שהחובה למנוע את ההסתננויות מוטלת על המדינה שלתחומה חודרים המסתננים, דהיינו על מדינת ישראל, וכי הארץ ממנה חודרים המסתננים איננה אחראית לפעילותם באשר איננה מעודדת אותה.
הוא טען כי כוחות הביטחון הירדניים נוקטים צעדי מניעה והענשה נגד ההסתננויות וכי על ישראל מוטלת החובה לשתף פעולה עם ירדן ולא לפעול נגדה באמצעים צבאיים.
טיעון זה הציב מכשול משפטי קשה בפני ישראל.
ישראל טענה כי במשך שנים הכירו ירדן ומצרים בהסתננות כהפרה של הסכמי שביתת הנשק, וכי גם היועצים המשפטיים של האו"ם כבר הכירו בעבר בהסתננות כהפרה של ההסכמים.
בין היתר הסתמכה ישראל על הדו"ח של ויליאם ריילי, שבו הוצגה תפיסה זהה לזו של ישראל.
הדו"ח של ריילי הוגש למועצת הביטחון בנובמבר 1953, לאחר שריילי סיים כבר את תפקידו כראש מטה המשקיפים, ולאחר תקופה ארוכה של דיונים זכתה לבסוף עמדתה של ישראל להכרה ב-1954.
באפריל 1953 פרץ קרב יריות בתחום העירוני בירושלים, שהתחיל בחילופי יריות בין חיילי הלגיון הערבי מעמדותיהם שעל חומות העיר העתיקה לבין חיילי צה"ל שבקו הגבול העירוני בעיר המערבית (שנהוג היה אז לכנותו "הקו העירוני").
הירי התרחב לאורך כל הקו ונמשך כיממה.
ריילי הודיע למזכיר האו"ם כי לא ניתן לקבוע איזה צד פתח באש.
עם זאת, העיר כי ההפרה החמורה ביותר הייתה מצד ישראל שכוחותיה ביצעו ירי לעבר שער שכם שרחבתו הומה אדם.
מאז ינואר 1952 ועד לסיום תפקידו של ריילי כראש מטה משקיפי האו"ם ביוני 1953, ספרו משקיפי האו"ם 280 תקריות בגבול עם ירדן.
החודש שקדם לסיום תפקידו של ריילי בישראל, היה חודש סוער במיוחד.
בין 17 במאי ל-21 במאי נערכה שורה של תקיפות צה"ל מעבר לקווי שביתת הנשק עם ירדן, בתגובה על ההסתננויות ומעשי הרצח שבאו מגבול ירדן.
כדי למנוע התלקחות רבתי, הפעילו מעצמות המערב לחץ כבד ובעקבותיו נחתם ב-10 ביוני 1953 הסכם למניעת הסתננות בין ישראל לירדן שבא במקומו של "הסכם המפקדים", שגובש בין סגני הרמטכ"ל הישראלי והירדני בפברואר 1951, אשר בוטל לאחר מכן כאשר ירדן לא הצליחה למנוע את ההסתננות.
על רקע אירועים אלה סיים ריילי את תפקידו כראש מטה משקיפי האו"ם ב-27 ביוני 1953, לאחר ארבע שנים, שבהן זכה לאהדת ישראל ולחוסר אמון מצד מדינות ערב.
ריילי ראה את מטרת תפקידו כשמירת הסטטוס קוו, והגדיר את התפקיד כתפקיד הקשה ביותר בעולם.
לא כן היו פני הדברים עם הגנרל הדני ואגן בניקה שבא במקומו של ריילי כראש מטה משקיפי האו"ם אשר עד מהרה גילו שלטונות ישראל וקציני צה"ל כי בניגוד לקודמו הוא מגלה עוינות כלפי מדינת ישראל ומשוא פנים לצד הערבי.
מספטמבר 1953 עד למאי 1955 שירת ריילי בתפקידים מינהליים במינהל האמריקאי למבצעי חוץ (Foreign Operations Administration), בין היתר בשליחות לטורקיה.
ריילי נפטר ב-1970 והובא לקבורה בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
קפטן ויליאם דייוויס אוונס , היה שחמטאי בריטי.
אוונס למד את משחק השחמט בגיל 28, ובשנת 1824 פיתח את הגמביט הקרוי על שמו.
בשנת 1826 הציג את רעיונו בלונדון לשחמטאים מובילים כאלכסנדר מקדונל שהשתמש פעמים רבות בגמביט זה.
בשנת 1838 שיחק אוונס מספר משחקים נגד הווארד סטאונטון שכתב על אוונס בספרו Chess Player's Handbook שיצא לאור בשנת 1847. סטאונטון מגדיר את הגמביט גאוני ומעניין.
בגיל 14 הפך למלח ומשנת 1815 שרת על אניות דואר.
בגיל צעיר מאוד קודם לרב חובל.
בשנת 1840 נאלץ לפרוש עקב מצבו הבריאותי, אך שרת עוד שנתיים כרב חובל בים התיכון.
הוא פיתח מנורה עם שלושה צבעים שמטרתה הייתה למנוע התנגשויות ליליות בין אניות.
על פיתוח זה העניקה לו ממשלת בריטניה סכום כסף גדול וכן שעון זהב שניתן על ידי הצאר הרוסי.למרות זאת מת אוונס חסר כל, וזמן קצר לפני מותו ערכו שחמטאים מגבית על מנת לסייע לו.
ידוע בעיקר בזכות גמביט אוונס הקרוי על שמו.
ויליאם אדלין היה בנם היחיד של הנרי הראשון, מלך אנגליה ושל מטילדה מסקוטלנד.
ויליאם היה בנו היחיד החוקי של הנרי הראשון, שנולד במסגרת הנישואים, ובשל כך היה יורש העצר היחיד של ממלכת אנגליה.
מותו הביא למשבר ירושה ולתקופה המכונה "האנרכיה".
אביו, הנרי הראשון, היה בנו הצעיר של ויליאם הכובש.
ויליאם רופוס, אחיו הבכור של הנרי, ירש את ממלכת אנגליה מאביו, ואילו רובר השני, דוכס נורמנדיה, אחיו השני של הנרי, ירש את ממלכת נורמנדי.
בעקבות מותו של ויליאם רופוס בתאונת ציד בשנת 1100, ירש הנרי את כס המלוכה, ובשנת 1105 הדיח את רובר, ומלך על שתי הממלכות.
להנרי היו בנים רבים מחוץ לנישואים מפילגשיו הרבות, אולם מאשתו היה לו רק בן אחד - ויליאם אדלין.
ויליאם קיבל את התואר "דוכס נורמנדי" - אף שתואר זה היה רשמי בלבד, והמלך עצמו שלט בנורמנדי (משמעות התואר היא הכרה בשלטון מלך צרפת בנורמנדי, שכן דוכס נורמנדי צריך היה לשלם למלך צרפת מיסים).
רק בעקבות לחץ רב שהפעיל מלך צרפת על הנרי, שילם ויליאם מיסים למלך צרפת בשנת 1120.
ויליאם מת כתוצאה מטביעת "הספינה הלבנה" ב-25 בנובמבר 1120 בעת חציית התעלה האנגלית.
ויליאם ואנשיו בילו בשתיית יין עד שעות הערב, בביטחון שהספינה המהירה תפליג במהירות בלילה, אולם בשעות הלילה, במהלך ההפלגה, נתקלה הספינה בשרטון.
משלא הצליחו לשחרר את הספינה מהשרטון בנו אנשי הספינה רפסודת הצלה.
בעת שוויליאם, שכבר היה על הרפסודה, שב לספינה הטובעת על מנת להציל את אחותו למחצה - הרוזנת מפרש (Countess of Perche), בשובו לרפסודה עם הרוזנת, כבר היו על הרפסודה יותר מדי אנשים וזו התהפכה וטבעה.
משבר ירושה פרץ בעקבות מותו של ויליאם.
להנרי היו ילדים רבים מחוץ לנישואים, וכן מספר אחיינים, והוא העדיף את סטפן מבלואה אחיינו ואת רוברט, רוזן גלוסטר - אחד מבניו מחוץ לנישואים, אולם בשל מוצאו לא יכול היה למלוך.
הנרי הורה לאציליו להישבע אמונים לבתו, מתילדה, אולם לאחר מותו חזרו בהם הברונים בטענה שהנרי לחץ עליהם, ובחרו כמלך בסטפן.
סכסוך הירושה החל את התקופה המכונה בהיסטוריה האנגלית "האנרכיה".
סר ויליאם אוסלר היה רופא קנדי המכונה "אבי הרפואה המודרנית".
אוסלר היה איש מקצוע, אשר בלט בעשייתו במגוון היבטים של הרפואה, כרופא מטפל, פתולוג, מורה, איש ארגון רפואי, כותב מאמרים, מנהל מוסד רפואי ומחבר ספרים.
אוסלר נולד בחבל קנדה ווסט (היום אונטריו).
אביו היה כומר ולאוסלר קדמו שני אחים.
כנער התכוון ללכת בדרכי אביו ולהיות לכומר אנגליקני ובשנת 1867 החל ללמוד בטריניטי קולג' בטורונטו (היום חלק מאוניברסיטת טורונטו), אך לאחר שפיתח עניין במקצוע הרפואה החל ללמוד בבית הספר לרפואה בטורונטו.
בית הספר לרפואה היה מוסד פרטי ולא חלק מאוניברסיטת טורונטו.
לאחר שנתיים עבר אוסלר ללמוד באוניברסיטת מקגיל במונטריאול שם סיים את לימודי תואר דוקטור לרפואה בשנת 1872.
לאחר סיום לימודיו שהה כשנתיים באירופה בהכשרת פוסט-דוקטורט ושב בשנת 1874 לאוניברסיטת מקגיל, שם החל לעבוד במשרת מרצה.
במקום עבודתו זה ייסד לראשונה ג'ורנל קלאב, חוג קבוע להתעדכנות במאמרים מקצועיים.
בשנת 1884 הוא מונה ליושב ראש הקתדרה לרפואה קלינית באוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה.
בשנת 1889, עת עזב את המוסד, נשא נאום פרידה שכותרתו Aequanimitas, על הכרחיות תכונת ישוב הדעת לעבודתו של הרופא.
בשנת זו התמנה למנהל הרפואי של בית החולים ג'ונס הופקינס, ובשנת 1893 היה לאחד מן הפרופסורים הראשונים לרפואה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור.
בשנת 1905 הוא מונה למשרת פרופסור רגיוס, ראש הקתדרה לרפואה באוניברסיטת אוקספורד (קתדרה שנוסדה על ידי הנרי השמיני, מלך אנגליה, בשנת 1546), משרה בה החזיק עד יום מותו.
לאוסלר הוענק תואר ברון בשנת 1911, כהוקרה על תרומותיו לרפואה.
אוסלר היה מחבר פורה ואספן נלהב של ספרים וחפצים בשטח ההיסטוריה של הרפואה.
בצוואתו הותיר את ספרייתו לאוניברסיטת מקגיל ואוסף זה היווה את הגלעין לייסוד הספרייה להיסטוריה של הרפואה על שם אוסלר, אשר נוסדה בשנת 1929. את האוסף שתרם ליווה קטלוג שערך (Bibliotheca Osleriana), אשר זכה מאז למספר רב של מהדורות ודברי פרשנות.
אוסלר היה תומך נלהב בחשיבותה של הספרייה ככלי מחקר אקדמי והיה חבר בוועדת הספרייה ברוב המוסדות האקדמיים בהם עבד.
הוא אף היה חבר במועצת המנהלים של הספרייה הבודליאנית באוקספורד.
הוא היה אחד הגורמים לייסוד התאחדות הספריות לרפואה בצפון אמריקה ושימש כנשיאה השני בין השנים 1901–1904. בבריטניה הוא היה נשיאה הראשון (והיחיד) של התאחדות הספריות לרפואה של בריטניה ואירלנד.
תרומתו הגדולה ביותר של אוסלר לרפואה המודרנית הייתה ככל הנראה התעקשותו כי סטודנטים לרפואה ילמדו מתוך תצפית ושיחה עם מטופלים והיותו הראשון לייסד תקופת התמחות מעשית ברפואה.
דרישת תקופת ההתמחות המעשית ברפואה, כחלק ממסלול ההכשרה של הרופא, התקבלה בכל הארצות דוברות האנגלית בעולם וקיימת עד היום ברוב בתי החולים האוניברסיטאיים.
רופאים בתקופת ההתמחות המעשית מהווים את רוב צוות הרופאים של בתי חולים אוניברסיטאיים.
בשנת 1889 זמן קצר לאחר שהחל בעבודתו במשרת המנהל הרפואי של בית החולים של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס יצא שמעו של אוסלר למרחוק כרופא מאבחן מעולה, בעל גישה אנושית ומורה לאחרים.
אוסלר דאג להרחבתו המהירה של בית החולים.
בשנת עבודתו הראשונה, אושפזו בבית החולים 788 חולים לתקופה של יותר מ-15,000 ימי אשפוז.
בשנה בה עזב לאוקספורד, 16 שנים מאוחר יותר, אושפזו בבית החולים 4,200 חולים לכמעט 110,000 ימי אשפוז.
זמן קצר לאחר שהגיע לבולטימור התעקש אוסלר כי תלמידי הרפואה יגיעו למיטת החולה עוד בתחילת הכשרתם המקצועית; תלמדי שנה שלישית לרפואה נדרשו לקחת אנמנזה ממטופלים, לבצע בדיקה גופנית ובדיקות מעבדה על הפרשות גוף.
היה זה מהפך לעומת שיטת לימוד שדגלה עד לאותה עת בהוראה שהתמקדה בהרצאות בכיתת הלימוד.
אוסלר הפחית מחשיבותן של הרצאות ככלי להוראת רפואה ופעם אמר כי הוא מקווה שעל מצבתו יחרטו: "הוא הביא סטודנטים לרפואה למחלקות בית החולים, להוראה ליד מיטת החולה." בכך ראה את פסגת הישגיו.
אוסלר היה מחלוצי ההוראה ליד מיטת החולה והנהיג ביקורי רופא שבהם היה מוביל קבוצת תלמידים לחולים, תוך שהוא מדגים את שיטת הבדיקה הגופנית.
הוא נהג לומר: "זה הלומד רפואה ללא ספרים מפליג בים לא נודע, אולם זה הלומד רפואה ללא מטופלים אינו יורד לים כלל." ועוד אמר: "אם תקשיב בזהירות למטופל הוא יספר לך על אבחנתו" זאת כדי להדגיש את חשיבות לקיחת האנמנזה.
בתקופת עבודתו בג'ונס הופקינס אף יסד את מוסד ההתמחות במשרה מלאה, שבה מתמחים התגוררו בבניין המינהלה של בית החולים.
אורך תקופת ההתמחות בעת עבודתו של אוסלר לא היה קבוע.
ככלל, מתמחים עבדו בבית החולים תקופות ארוכות מאוד, לעיתים 7–8 שנים, במהלכן חיו חיי עבודה סגפניים.
ספרו הנודע ביותר של אוסלר "עקרונות הרפואה המעשית: נכתב לרופאים ולתלמידי רפואה", יצא לאור לראשונה בשנת 1892, בעת שעבד בג'ונס הופקינס.
הספר הפך עד מהרה לספר הרפואה המוביל בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. הספר יצא מאז במהדורות מעודכנות רבות, עד לשנת 2001, ותורגם לשפות רבות.
אוסלר היה ידוע אף כבעל חוש ההומור מפותח ויצר קונדס.
הוא כתב מספר חיבורים הומוריסטיים אותם חתם בפסבדונים: Egerton Yorrick Davis.
בהזדמנות אחת הצליח לשטות בעורכי הירחון "חדשות הרפואה של פילדלפיה" כאשר פרסמו דיווח כוזב שכתב על תופעת הפין הלכוד , אגדה אורבנית על תופעה ולפיה במקרים נדירים במהלך קיום יחסי מין הטרוסקסואלים מתכווצים שרירי הנרתיק על הפין באופן שאינו מאפשר את שליפת הפין ללא קשר למצב הזקפה.
אוסלר הלך לעולמו בגיל 70, בשנת 1919, בעת מגפת השפעת הספרדית.
אשתו גרייס הלכה לעולמה תשע שנים אחריו.
אפרו ואפר אשתו מונחים בפינת זיכרון בספריית אוסלר באוניברסיטת מקגיל.
בשנת 1925 כתב הנוירוכירורג הנודע הארווי קושינג ביוגרפיה מקיפה על ויליאם אוסלר וזכה על ספרו בפרס פוליצר.
שמו של אוסלר במונחים רפואיים
מספר מונחים רפואיים הנהוגים עד היום נקראו על שמו של אוסלר:
סימן אוסלר הוא לחץ דם גבוה באופן מלאכותי הנגרם כתוצאה מהסתיידות עורקים.
קשריות אוסלר הן קשריות (בליטות) כואבות על כריות האצבעות בידיים או ברגלים, המעוררות חשד לדלקת זיהומית תת-חריפה של פנים הלב .
מחלת רנדו-אוסלר-ובר הוא סינדרום של עיוותי כלי דם עוריים, ברירית האף והפה, בריאות ובאתרי גוף נוספים (הידוע אף בשם תסמונת HHT- Hereditary Hemorrhagic Telangiectasia, מחלה תורשתית נדירה).
מחלת אוסלר-ואקז , הידועה אף בשם פוליציטמיה (polycythemia), ייצור מוגבר של כדוריות דם אדומות.
סינדרום אוסלר-ליבמן-זקס היא מחלה זיהומית לא חיידקית, בשלב הסופי של מחלת הזאבת.
פילריה ע"ש אוסלר היא נמטודה טפילית.
תרגיל אוסלר הוא שיטת בדיקה לזיהוי סימן אוסלר.
סינדרום אוסלר הוא סינדרום של כאבי בטן חוזרים (קוליק), המקרינים לגב, עם צמרמורות, רעידות וחום, כתוצאה מאבן מרה אשר גדולה מכדי לצאת מדרכי המרה.
השלושה של אוסלר (Osler's triad) התרחשות בו זמנית של אנדוקרדיטיס, דלקת ריאות ודלקת קרום המוח.
ויליאם אורוויל דאגלס היה משפטן ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
הוא מונה על ידי הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט כאשר היה בן 40, אחד משופטי בית המשפט העליון הצעירים ביותר בעת מינויים.
תקופת כהונתו על כס השיפוט, 36 שנים ו-209 ימים, בין השנים 1939–1975, היא הארוכה ביותר מכל תקופות הכהונה של כל שופטי בית המשפט העליון לדורותיהם.
ב-1975 כינה המגזין טיים את דאגלס "לוחם זכויות האזרח הדוגמטי והמחויב ביותר שאי פעם ישב על כס השיפוט".
לאחר ילדות בה משפחתו נדדה מספר פעמים ממקום למקום, למד דאגלס בקולג' וייטמן על בסיס מלגה.
ב-1925 הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה, והצטרף לסגל בית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל.
לאחר ששימש כיושב הראש השלישי של הוועדה לניירות ערך ולבורסות, מונה דאגלס ב-1939 כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של לואי ברנדייס.
הוא היה בין אלו ששקלו ברצינות להתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת סגן נשיא ארצות הברית בבחירות לנשיאות של 1944. בבחירות לנשיאות של 1948 הוא היה נתון למסע שכנועים להתמודד שוב על משרת סגן הנשיא, אך סירב.
דאגלס כיהן על כס השיפוט עד לפרישתו ב-1975, ולאחר מכן מונה במקומו ג'ון פול סטיבנס.
הוא מחזיק במספר שיאים כשופט בית המשפט העליון, כולל המספר הרב ביותר של פסקי דין שכתב.
ויליאם אורוויל דאגלס נולד בעיירה מיין שבמחוז אוטר טייל שבמינסוטה, כבנם של ג'וליה ביקפורד (לבית פיסק) וויליאם דאגלס, כומר נודד פרסביטריאני מנובה סקוטיה.
המשפחה עברה לקליפורניה ולאחר מכן לקליבלנד שבמדינת וושינגטון.
דאגלס סיפר שבגיל שנתיים הוא לקה במחלה שתוארה כשיתוק ילדים, אם כי מקורות אחרים תיארו אותה כקוליק במעיים.
אמו ייחסה את החלמתו לנס, ואמרה לבנה שיום אחד הוא יהיה נשיא ארצות הברית.
ב-1904, כשהיה דאגלס בן שש, נפטר אביו בפורטלנד שבאורגון.
בהמשך טען דאגלס שאמו נותרה חסרת כל.
לאחר שהמשפחה עבר מעיירה לעיירה במערב, התיישבה אמו עם שלושת ילדיה הקטנים ביאקימה שבמדינת וושינגטון.
ויליאם, כמו שאר בני משפחת דאגלס, עבד בעבודות מזדמנות כדי לסייע בפרנסת המשפחה, ולימודים בקולג' היו מעבר להישג ידו.
בטקס הסיום של לימודיו בבית הספר התיכון של יאקימה הוא נשא את נאום הסיום ובזכות הצלחתו בלימודים הוא קיבל מלגה אקדמית מלאה ללימודים בקולג' וייטמן שבוואלה וואלה, וושינגטון.
בעת לימודיו בווייטמן, היה דאגלס חבר באחוות בטא-תטא-פאי.
הוא עבד במגוון משרות במקביל ללימודיו, כולל כמלצר וכחצרן במהלך שנת הלימודים ובמטע דובדבנים בחופשת הקיץ.
העבודה בקטיף דובדבנים, אמר דאגלס לימים, השפיעה על הקריירה המשפטית שלו.
לימים הוא סיפר על העניין הראשון שגילה בתחום המשפטים:
דאגלס היה חבר באחוות פי בטא קפא, השתתף בקבוצת הדיבייטינג ונבחר כנשיא מועצת הסטודנטים בשנת לימודיו האחרונה.
לאחר סיום לימודי התואר הראשון ב-1920 באנגלית וכלכלה, הוא לימד אנגלית ולטינית בבית הספר התיכון בו הוא למד במשך שנתיים, בתקווה להרוויח מספיק כסף כדי ללמוד בבית ספר למשפטים.
"בסופו של דבר", הוא אמר, "הגעתי למסקנה שיהיה זה בלתי אפשרי לחסוך מספיק כסף בעבודת הוראה והחלטי לוותר על כך".
דאגלס נסע לניו יורק וקיבל עבודה בהשגחה על משלוחי כבשים ברכבת לשיקגו, מתוך תקווה שיעלה בידו להתקבל לבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה.
הוא ניצל את חברותו באחוות בטא-תטא-פאי כדי להצליח ולשרוד בניו יורק כאשר הוא לן באחד מהמעונות שלה ולווה סכום של 75 דולר מחבר האחווה, סכום שהיה מספיק כדי להתקבל לאוניברסיטת קולומביה.
שישה חודשים מאוחר יותר אזל כספו של דאגלס.
לשכת התעסוקה של בית הספר למשפטים הפנתה אותו לעבודה במשרד עורכי דין ניו יורקי שחיפש סטודנט לסיוע בהכנת קורס למידת משפטים בהתכתבות.
עבור עבודתו זו הרוויח דאגלס 600 דולר, וכך התאפשר לו להישאר בבית הספר למשפטים.
עד סוף הסמסטר הוא חסך בעבודות דומות סכום של 1,000 דולר.
באוגוסט 1923 נסע דאגלס ללה גרנד, אורגון, שם הוא נשא לאישה את מילדרד רידל, שאותה הוא הכיר ביאקימה.
ב-1925 סיים דאגלס את לימודיו בקולומביה כשני בכיתתו.
במהלך הקיץ של 1925 הוא החל לעבוד במשרד עורכי הדין "קראוות', דה גרסדורף, סוויין וווד" (לימים "קראוות', סוויין ומור") לאחר שלא התקבל לעבודה כעוזר משפטי בבית המשפט העליון של ארצות הברית בלשכתו של השופט הרלן סטון.
מי שקיבל את דאגלס לעבודה במשרד זה היה שותף זוטר בשם ג'ון ג' מק'קלוי, לימים יושב ראש מועצת המנהלים של בנק צ'ייס מנהטן.
בית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל
ארבעה חודשים לאחר מכן פרש דאגלס מקארוות'.
לאחר שנה הוא שב ליאקימה, אך עד מהרה הוא התחרט על כך ולאחר מכן לא עסק עוד בעריכת דין במדינתו.
לאחר תקופה של אבטלה ועבודה של כמה חודשים נוספים אצל קארוות', הוא החל ללמד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל.
בייל הוא היה למומחה בדיני תאגידים ובדיני פשיטת רגל.
הוא היה מזוהה עם גישת הריאליזם המשפטי, שדחפה להבנת החוק פחות על בסיס דוקטרינות משפטיות פורמליסטיות ויותר על השפעת העולם האמיתי על המשפט.
הפילוסוף רוברט מיינרד הטשינס תיאר את דאגלס כ"מרצה למשפטים היוצא ביותר מן הכלל בכל האומה".
כאשר היה הטשינס לנשיא אוניברסיטת שיקגו, קיבל דאגלס הצעה לעבור לשם, אך הוא שינה את דעתו כאשר התמנה כפרופסור מן המניין בייל.
ב-1934 עזב דאגלס את ייל כדי להצטרף לוועדה לניירות ערך ולבורסות כמינוי פוליטי של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט.
ב-1936 הוא מונה כיושב ראש הוועדה והיה מיודד מאוד עם הנשיא רוזוולט.
בינתיים התיידד דאגלס עם קבוצה של תומכי הניו דיל, שעליהם נמנו טומי קורקורן ואייב פורטאס.
הוא גם היה ידיד קרוב, הן אישי והן כשותף למחשבה הפרוגרסיבית, של רוברט לה פולט הבן ופיליפ לה פולט ומאוחר יותר ג'ון פיצג'רלד קנדי.
קבוצה פוליטית-חברתית זו התיידדה גם עם לינדון ג'ונסון, אז חבר צעיר בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה העשירי של טקסס.
בספרו "השנים של לינדון ג'ונסון: הדרך אל השלטון", כתב רוברט קארו שב-1937 סייע דאגלס לשכנע את הנשיא רוזוולט לאשר את בנייתו של סכר מרשל פורד, מיזם שנוי במחלוקת שאישורו אפשר לייצב את מעמדו של ג'ונסון בבית הנבחרים.
ב-1939 פרש לואי ברנדייס מבית המשפט העליון של ארצות הברית ובמקומו מינה הנשיא רוזוולט ב-20 במרץ את דאגלס.
דאגלס היה הבחירה האישית של ברנדייס כמחליפו.
מאוחר יותר סיפר דאגלס שהמינוי היה הפתעה גמורה עבורו.
רוזוולט זימן אותו ל"פגישה חשובה", ודאגלס חשש שהוא ימונה כיושב ראש רשות התקשורת הפדרלית.
ב-4 באפריל אושר מינויו על ידי הסנאט של ארצות הברית ברוב של 62 מול 4. ב-17 באפריל הושבע דאגלס כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בגיל 40 הוא היה השופט השלישי בצעירותו מכל שופטי בית המשפט העליון לדורותיהם.
רק ג'וזף סטורי וויליאם ג'ונסון, שמונו בגיל 32, היו יותר צעירים ממנו בעת שמונו.
דאגלס היה לעיתים קרובות מסוכסך עם עמיתו לכס השיפוט פליקס פרנקפורטר, שהאמין בריסון שיפוטי וסבר שבית המשפט צריך להיות מרוחק מהפוליטיקה.
דאגלס לא העריך באופן מיוחד עקביות שיפוטית או הסתמכות על תקדימים בבואו לפסוק בדין.
פוזנר טוען גם ש"עבודתו השיפוטית של דאגלס הייתה מרושלת ופזיזה", אך "האינטליגנציה, האנרגיות, ניסיונו האקדמאי והממשלתי, כשרון הכתיבה שלו, מיומנויות המנהיגות שלו כפי שהופגן בוועדה לניירות ערך ולבורסות, ויכולתו להקסים אנשים כאשר הוא טרח לעשות זאת", יכלו "להפוך אותו לאחד השופטים העליונים הגדולים בהיסטוריה".
באופן כללי, ציינו חוקרי משפט שסגנונו השיפוטי של דאגלס היה בלתי רגיל בהתייחס לכך שהוא לא ניסה לפרט את ההצדקות לעמדותיו המשפטיות על בסיס הטקסט, ההיסטוריה, או התקדימים.
דאגלס היה ידוע בשל כתיבתו ודעותיו התמציתיות, שהסתמכו על תובנות פילוסופיות, התבוננויות על הפוליטיקה העכשווית, ועל המקורות הספרותיים הבסיסיים ביותר.
דאגלס כתב את רבות מחוות הדעת שלו תוך עשרים דקות, ולרוב הגיש את הטיוטה הראשונית.
הוא גם נודע בשל מוסר העבודה הקיצוני שלו.
כאשר הוא היה מצרף לפסקי הדין שכתב יותר משלושים מקורות בעת ובעונה אחת, הוא נהג לומר למזכירתו המותשת, פיי אול, "אם לא היית מפסיקה לעבוד לא היית נכנסת לעייפות".
לדאגלס היו לעיתים קרובות חילוקי דעות עם השופטים האחרים, ובכמעט 40% מפסקי הדין הוא כתב חוות דעת מיעוט, וביותר ממחציתן הוא היה מתנגד בודד.
החוקר רונלד דבורקין סיכם שבשל העובדה שדאגלס האמין שפסיקותיו היו פשוט "עניין של נטיותיו הרגשיות", הוא לא הצליח לעמוד ב"אחריות אינטלקטואלית מינימלית".
בשבתו על כס השיפוט נודע דאגלס כתומך נלהב של הזכויות על פי התיקון הראשון לחוקה.
יחד עם עמיתו הוגו בלאק טען דאגלס לפירוש מילולי של התיקון הראשון, ועמד על כך שהציווי של התיקון, ש"שום חוק" לא יגביל את חופש הביטוי, צריך להיות מפורש באופן מילולי.
הוא כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "טרמיניילו נגד עיריית שיקגו" מ-1949, שהפך על פיה את הרשעתו של כומר קתולי שלכאורה גרם ל"הפרת הסדר" כאשר העיר הערות אנטישמיות במהלך נאומים פומביים סוערים.
דאגלס, שאליו הצטרף בלאק, ביסס את טענותיו על פירוש נרחב של הזכויות של התיקון הראשון כאשר כתב חוות דעת מיעוט בפסק הדין "דניס נגד ארצות הברית" מ-1952 שאישר את הרשעתו של אחד ממנהיגי המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית.
ב-1944 הצביע דאגלס עם הרוב שאישר את כליאת היפנים במלחמת העולם השנייה בפסק דין קורמאטסו נגד ארצות הברית, אך במהלך הקריירה שלו הוא הפך לתומך מוביל של זכויות הפרט.
הוא היה חשדן בנוגע לדעת הרוב ככל שזה נגע לשאלות חברתיות ומוסריות, ולעיתים קרובות הוא הביע דאגה בנוגע לקונפורמיות כפוייה עם הממסד.
לדוגמה, דאגלס כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "גריזוולד נגד קונטיקט" מ-1965, בציינו שהזכות לפרטיות על פי החוקה אוסרת על המדינות למנוע שימוש באמצעי מניעה בשל העובדה ש"הגנות ספציפיות במגילת הזכויות נוצרו כהאצלה של אותן הגנות המסייעות להעניק להם חיים ותוכן".
מבחינתו של בלאק פסיקתו של דאגלס הרחיקה לכת והוא כתב בפסק דין זה חוות דעת מיעוט על אף היותו בעל בריתו של דאגלס.
דאגלס ובלאק היו גם חלוקים בפסק הדין "פורטסון נגד מוריס" (Fortson v.
Morris) מ-1967, שסלל את הדרך לבית המחוקקים של ג'ורג'יה לבחור את מושל המדינה במבוי הסתום שנוצר בבחירות למשרת המושל של 1966 בהם התמודדו הדמוקרט לסטר מדוקס והרפובליקני בו קאלווי.
בעוד שבלאק הצביע עם רוב השופטים על פי הפירוש הקפדני שאישר את סעיפי חוקת המדינה, דאגלס ואייב פורטאס התנגדו.
על פי דאגלס, המסורת של ג'ורג'יה הבטיחה למדוקס את הניצחון, אך הוא פיגר מאחורי קאלווי בכ-3,000 קולות בבחירות הכלליות.
דאגלס גם ראה את הסוגיה כהמשכיות של החלטה קודם בפסק הדין "גריי נגד סנדרס" , שפסלה את מערכת יחידות המחוזות , סוג של חבר אלקטורים שקודם לכן נעשה בו שימוש לבחירת המושל בג'ורג'יה.
לדעת רבים, הוא היה השופט הליברלי ביותר בהיסטוריה של בית המשפט.
הוא הצביע לטובת ביטול עונש המוות בפסק הדין "פורמן נגד ג'ורג'יה" , האמין שהאיסורים על פורנוגרפיה קשה ועל חברות במפלגה הקומוניסטית נוגדים את החוקה, ניסה לאפשר לבני אדם להגיש תביעות בשמם של עצים, ובאופן כללי היה מגן נאמן של חירויות הפרט, כאלו שאפילו ויליאם ברנן ות'ורגוד מרשל נרתעו מהן.
ב-17 ביוני 1953 פסק דאגלס על עיכוב ביצוע זמני של הוצאתם להורג של יוליוס ואתל רוזנברג, שהורשעו במכירת תוכניות הפצצה האטומית לברית המועצות במהלך המלחמה הקרה.
הבסיס לעיכוב הביצוע היה שהשופט אירווינג קאופמן דן את בני הזוג רוזנברג למוות ללא הסכמת חבר המושבעים.
בה בשעה שזה היה מותר על פי חוק הריגול , שעל פיו נשפטו הרוזנברגים, חוק מאוחר יותר, חוק האנרגיה האטומית , קבע שרק חבר מושבעים יוכל להטיל עונש מוות.
בשל העובדה שמתן צוו עיכוב הביצוע היה כאשר בית המשפט העליון היה בפגרה, משמעותו של הצו הייתה שבני הזוג רוזנברג יכלו לצפות לעיכוב של שישה חודשים לפני שעניינם יישמע.
כאשר שמע התובע הכללי של ארצות הברית הרברט בראונל, הבן, על הצו, הוא הגיש מיד את התנגדותו לנשיא בית המשפט העליון פרד וינסון, שכינס את בית המשפט למושב מיוחד וביטל את צו העיכוב.
דאגלס יצא לחופשה, אך בשומעו על כינוס המושב המיוחד, הוא שב לוושינגטון הבירה.
בשל ההתנגדות הרחבה להחלטתו, התמודד דאגלס למשך זמן קצר עם הליכי הליך הדחה בהקונגרס, אך הניסיונות להדיחו לא נשאו פרי.
דאגלס נקט בעמדות תקיפות כלפי מלחמת וייטנאם.
ב-1952 הוא נסע לווייטנאם, שם הוא נפגש עם הו צ'י מין.
במהלך מסעו הוא התיידד עם נו דין דיים, וב-1953 הוא הציג באופן אישי את המנהיג הלאומני לסנאטורים מייק מנספילד וג'ון פיצג'רלד קנדי.
דאגלס היה אחד מהתומכים המרכזיים במדיניותה של ארצות הברית כלפי דיים, וסגן ראש ה-CIA, רוברט אמורי, ציין שדיים היה "האיש שלנו בהודו סין" במהלך שיחה עם דאגלס במסיבה שנערכה בביתו של העיתונאי מרטין אגרונסקי.
לאחר רצח דיים בנובמבר 1963, החל דאגלס למתוח ביקורת קשה בנוגע למלחמה, בהאמינו שדיים נהרג בשל היותו "לא כנוע מספיק לדרישות הפנטגון".
בשלב זה טען דאגלס בגלוי שהמלחמה היא בלתי חוקית, והביע את התנגדותו בכל הזדמנות שבו בית המשפט סירב לשמוע טיעונים ברוח זו.
ב-1968 הוציא דאגלס צו למניעת שליחתם של אנשי מילואים לווייטנאם, צו שלאחר מכן שאר שמונת השופטים הפכו על פיו.
בפסק הדין "שלזינגר נגד הולצמן" מ-1973 הוציא השופט ת'ורגוד מרשל חוות דעת שדחתה את בקשתה של חברת הקונגרס להורות על עצירת ההפצצות בקמבודיה.
בית המשפט היה אז בפגרת הקיץ, אך חברת הקונגרס עתרה שוב, הפעם לדאגלס.
דאגלס נפגש עם עורכי הדין של האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות שייצגו את חברת הקונגרס בביתו שבגוז פריירי שבמדינת וושינגטון, והבטיח להם לקיים שימוע למחרת.
ביום שישי, 3 באוגוסט 1973, קיים דאגלס שימוע בבניין בית המשפט הפדרלי שביאקימה, שם הוא דחה את טענת הממשלה שהוא גורם ל"עימות חוקתי" באומרו, "אנו חיים בעולם של עימותים.
על כך כל המערכת בנויה".
ב-4 באוגוסט הוציא דאגלס צו המורה לכוחות המזוינים לעצור את ההפצצות, בנימוק ש"דחיית הבקשה שהוגשה בפניי תטיל את צוותי האוויר שלנו, כמו גם את האיכרים הקמבודיים לאזור המוות".
הכוחות המזוינים התעלמו מהצו של דאגלס.
שש שעות לאחר מכן התכנסו מחדש שמונת השופטים האחרים בשיחת ועידה בטלפון למושב מיוחד ובהחלטה שהתקבלה פה אחד הפכו על פיה את פסיקתו של דאגלס.
בחוות דעת המיעוט שכתב דאגלס בפסק הדין שהיווה ציון דרך, "סיירה קלאב נגד מורטון" מ-1972, טען דאגלס של"חפצים דוממים" צריכה להיות זכות עמידה כדי להגיש תביעה בבית המשפט:
באוטוביוגרפיה שלו "על אנשים והרים" (Of Men and Mountains) מ-1950, קיים דאגלס דיון על הקשר ההדוק שהיה לו בילדותו עם הטבע.
בשנות ה-50 הועלו הצעות לסלול מגרש חנייה לאורך הנתיב של תעלת צ'ספיק ואוהיו, שמשתרעת לאורך הגדה של נהר הפוטומק שמצדה של מדינת מרילנד.
מאמר המערכת של הוושינגטון פוסט תמך בצעד זה.
עם זאת, דאגלס, שלעיתים קרובות נהג לטייל על גדות התעלה, התנגד לתוכנית וקרא לעיתונאים לצעוד על השביל שאורכו 300 ק"מ יחד עמו.
לאחר הצעידה, שינה הוושינגטון פוסט את עמדתו ודחף לשמירת התעלה במצבה ההיסטורי.
לזכותו של דאגלס נזקפת שמירת התעלה והכרזתה כפארק לאומי היסטורי ב-1971. בשנים 1960–1962 שימש דאגלס כחבר מועצת המנהלים של מועדון סיירה וכתב רבות על אהבתו לטבע.
ב-1962 כתב דאגלס סקירה על ספרה של רייצ'ל קרסון, אביב דומם.
בהמשך הוא שכנע את שופטי בית המשפט העליון לשמר את ערוץ הנהר האדום שבקנטקי, כאשר הצעה לבניית סכר והצפת הערוץ הגיעה לדיון בבית המשפט.
ב-18 בנובמבר 1967 ביקר דאגלס באזור באופן אישי.
שביל ערוץ הנהר האדום קרוי על שמו של דאגלס.
במאי 1962 הוזמנו דאגלס ורעייתו על ידי ניל קומפטון וחברת אוזרק לבקר ולשוט בקאנו במורד חלקים של נהר באפלו שבארקנסו.
התנסות זו הפכה את דאגלס לחובב של הנהר ושל הארגון שעסק בהגנתו.
הוא השתתף במאמצים לשימור הנהר כנהר הזורם באופן חופשי במצבו הטבעי מול התנגדותו של חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית.
עד מהרה חוקק חוק שהעניק לנהר באפלו הגדרה של נהר לאומי של ארצות הברית, הראשון מבין כל הנהרות שקיבל הגדרה זו.
דאגלס צעד לאורך כל 3,200 הק"מ של שביל האפלצ'ים מג'ורג'יה למיין.
אהבתו לסביבה עברה כחוט השני בכל פסיקותיו השיפוטיות.
תפקידו הפעיל של דאגלס בקידום השימור וההגנה על הטבע בכל רחבי ארצות הברית הקנה לו את הכינוי "ביל הפראי" (Wild Bill).
דאגלס היה ידיד ואורח קבוע של הארי ר.
טרומן , הבעלים של אכסניית הר סנט הלנס שבאגם ספיריט שבמדינת וושינגטון.
ב-1962 הוענקה לדאגלס מדליית אודובון, הכיבוד הגבוה ביותר של הארגון להגנת הסביבה, אגודת אודובון הלאומית.
חוק אזור הטבע הבראשיתי של מדינת וושינגטון מ-1984 הגדיר את אזור אגם קוגר כ, שגובל בפארק הלאומי הר ריינייר.
בשנים 1950–1961 ערך דאגלס מסעות רבים במזרח התיכון ובאסיה.
הוא כתב ספרים רבים על חוויותיו שם.
"הטבע הבראשיתי, מערב האוקיינוס השקט" (My Wilderness, The Pacific West) - 1960.
בספר זיכרונותיו, "השנים בבית המשפט" (The Court Years), כתב דאגלס שלעיתים נמתחה עליו ביקורת על כך שבילה יותר מדי זמן בפעילויות שלא היו קשורות לבית המשפט, ועל כך שכתב את ספרי המסעות על חשבון זמן עבודתו.
עם זאת, הוא הזכיר שהמסעות העניקו לו נקודת מבט עולמית שסייעה לו לפסוק בתיקים שהובאו בפני בית המשפט.
הוא גם ציין שהמסעות נתנו לו נקודת מבט על מערכות פוליטיות שלא נהנו מההגנות המשפטיות של החוקה האמריקאית.
בראשית 1944, כאשר החליט הנשיא רוזוולט לא לתמוך בבחירתו מחדש של הנרי וולאס כמועמד המפלגה הדמוקרטית לסגן הנשיא, הורכבה רשימה קצרה של מועמדים אפשריים.
על השמות ברשימה נמנו הסנאטור לשעבר ושופט בית המשפט העליון ג'יימס פרנסיס ברנס מקרוליינה הדרומית, הסנאטור לשעבר (ולימים שופט בית המשפט העליון) שרמן מינטון, מושל אינדיאנה לשעבר והנציב העליון לפיליפינים לשעבר פול מקנאט, יושב ראש בית הנבחרים סאם רייברן מטקסס, הסנאטור אלבן ברקלי מקנטקי, הסנאטור הארי טרומן ממיזורי, ודאגלס.
חמישה ימים לפני בחירת מועמד המפלגה לסגן הנשיא בוועידת המפלגה ב-15 ביולי, קיבל יושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית רוברט האנגן מכתב מהנשיא רוזוולט שבו הוא ציין שהעדפתו למועמד תהיה "הארי טרומן או ביל דאגלס".
לאחר שהאנגן פרסם את המכתב בוועידה ב-20 ביולי עבר תהליך הבחירה ללא שום תקרית, ובסבב ההצבעה השני נבחר טרומן.
דאגלס קיבל שני קולות בסבב ההצבעה השני ואף לא קול אחד בסבב הראשון.
לאחר הוועידה, הפיצו תומכיו של דאגלס את השמועה שבמכתבו של הנשיא נכתב "ביל דאגלס או הארי טרומן", ולא ההפך.
תומכים אלו טענו שהאנגן, שהיה תומך של טרומן, חשש שמועמדותו של דאגלס תרחיק מצביעים לבנים מהדרום בשל התנגדותו של דאגלס במשך כל השנים להפרדה הגזעית בבית המשפט העליון, ועקב זאת הוא הפך את השמות כפי שנכתבו במקור על ידי רוזוולט.
ב-1948 צצו מחדש שאיפותיו של דאגלס למועמדות לסגן הנשיא על רקע הפופולריות הנמוכה של טרומן, לאחר שירש את רוזוולט ב-1945. דמוקרטים רבים, בהאמינם שסיכוייו של טרומן להיבחר בנובמבר היו קלושים, החלו לנסות למצוא מועמד חלופי.
נעשו ניסיונות לגייס את הגנרל גיבור המלחמה דווייט אייזנהאואר כמועמד לנשיאות.
מערכה שנקראה "גייסו את דאגלס" (Draft Douglas), שכללה שימוש באביזרי תעמולה שונים, התנהלה בניו המפשייר ובמדינות נוספות.
המערכה לבחירתו של דאגלס התנהלה זמן קצר, אך עד מהרה הוא פרש מן המירוץ.
בסופו של דבר, אייזנהאואר דחה את ההצעה וטרומן נבחר בקלות.
אף על פי שטרומן פנה לדאגלס בנוגע למועמדות לסגן הנשיא, הוא דחה את ההצעה.
ידידו הקרוב של דאגלס, טומי קורקורן, צוטט כמי ששאל, "מדוע להיות מספר שתיים של מספר שתיים?".
טרומן בחר את הסנאטור אלבן ברקלי ובסופו של דבר הם ניצחו בבחירות.
מתנגדיו הפוליטיים של דאגלס עשו שני ניסיונות בלתי מוצלחים להדיחו מכס השיפוט.
ב-17 ביוני 1953 הגיש חבר בית הנבחרים ויליאם מ.
וילר מג'ורג'יה, שזעם על הוצאת צו עיכוב ביצוע של הוצאתם להורג של יוליוס ואתל רוזנברג על ידי דאגלס, הצעת החלטה להדחתו של דאגלס מכהונתו.
ביום המחרת הועברה ההצעה לדיון בוועדת המשפט של בית הנבחרים כדי שתחקור את ההאשמות.
ב-7 ביולי החליטה הוועדה לסיים את החקירה ללא המלצה על הדחה.
דאגלס ניהל סדר יום עמוס של נאום וכתיבה כדי להשלים את הכנסתו.
הוא נקלע לקשיים פיננסיים בשל גירושיו מאשתו הראשונה וההסדר הכספי ביניהם.
לאחר גירושיו מאשתו השנייה ומאשתו השלישית הוא נכנס לקשיים פיננסיים נוספים.
דאגלס היה לנשיא של קרן פרווין.
קשריו עם הקרן, שמומנה באמצעות מכירת מלון פלמינגו בלאס וגאס על ידי בעל הקזינו והנדבן של הקרן, אלברט פרווין, הפכו למטרה מרכזית של מנהיג המיעוט של בית הנבחרים ג'רלד פורד.
לצד סלידתו מאורח חייו של דאגלס, נתן פורד את דעתו שבן חסותו של דאגלס, אייב פורטאס, נאלץ גם הוא להתפטר על רקע קשריו עם קרן דומה.
בהמשך אמר פורטאס שהוא "התפטר כדי להציל את דאגלס" מתוך מחשבה שחקירה כפולה שלו ושל דאגלס תופסק עם התפטרותו.
כמה חוקרים טענו שניסיון ההדחה של פורד הונע ממניעים פוליטיים.
התומכים בטענה זו מציינים את אכזבתו הידועה של פורד מהסנאט על רקע הכישלון באישור מינוייהם של קלמנט היינסוורת' והרולד קרסוול כמחליפיו של פורטאס.
באפריל 1970, הגיש פורד הצעה להדחתו של דאגלס בניסיון לנקום בסנאט.
יושב ראש ועדת המשפט עמנואל סלר, טיפל במקרה בקפידה ולא חשף עדויות להתנהלות פלילית של דאגלס.
התובע הכללי ג'ון ניוטון מיטשל וממשל ניקסון פעלו כדי לאסוף עדויות נגדו.
פורד היה העד הראשי, והוא תקף את "דעותיו הליברליות" של דאגלס; את "הגנתו על סרט התועבה", הסרט השוודי השנוי במחלוקת "אני סקרנית" ; ואת קשריו של דאגלס עם פרווין.
על דאגלס נמתחה גם ביקורת על קבלת סכום של 350 דולר על מאמר שהוא כתב על מוזיקת פולק במגזין Avant-Garde.
המוציא לאור של המגזין ריצה עונש מאסר על הפצת מגזין אחר ב-1966 שנחשב כפורנוגרפי על ידי כמה מבקרים.
בתארו את המאמר של דאגלס ציין פורד, "המאמר עצמו הוא לא פורנוגרפי, אף על פי שהוא משבח את התאוותני, המחריד והנועז שבמחאה החברתית של זמרי הפולק מהאגף השמאלי".
פורד אף תקף את דאגלס על פרסום מאמר במגזין Evergreen Review, שלטענתו נודע כמגזין שמפרסם תמונות עירום של נשים.
חברי הסיעה הרפובליקנית בבית הנבחרים סירבו בכל אופן להעביר לחברי הרוב הדמוקרטי עותקים של המגזינים שתוארו בעדותו של פורד, ועוררו את חבר בית הנבחרים ויין הייז להעיר, "האם מישהו קרא את המאמר, או האם יש מישהו שברשותו יש את המגזין רק בשביל התמונות?".