tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הטרפדות היו מוגבלות בשהייה בים, דבר שמנע את שילובן במשימות ממושכות עם המשחתות שהיו בחיל הים.
ב-1960 חיל הים חיפש אחר טרפדות חדשות.
הטרפדת הגרמנית מדגם יגואר נמצאה עדיפה על שאר החלופות במהירות, בכושר שהייה בים ובטווח הפלגה.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 הצי המצרי היה בתהליך בהצטיידות מואץ של כלים מכל הסוגים, לרבות סטי"לים סובייטיים.
המשחתות המיושנות של חיל הים הישראלי נחשפו לאיום טילי ים-ים ללא מענה.
הצטיידות האויב נועדה, בין היתר, לפתח יכולת הסגר ימי על ישראל.
בסוף 1962 עובדו התוכניות הראשונות לפיתוח מערכת אלקטרונית להנחיה ולביות עבור הגבריאל (טיל).
באותה עת הגיע חיל הים למסקנה כי ספינת תותחים וטילים היא התחליף המיטבי למשחתת ולטרפדת גם יחד.
גוף ספינת היגואר שימש בהמשך כבסיס לבניית הסטי"לים (ספינות סער).
סיום תפקיד הטרפדות נראה באופק כבר בשנת 1963, כאשר מפקד חיל הים, האלוף יוחאי בן-נון, הציג למטה הכללי את סדר הכוחות העתידי של החיל, שהתקבל אחר כך כתוכנית ספינות סער, והודיע שהטרפדות והמשחתות מיועדות להשבתה.
ב-1968 הוצאו משירות הטרפדות האיטלקיות בזירת ים סוף, שהתקשו לתפקד בתנאי הים במפרץ סואץ, שהיה לאחר מלחמת ששת הימים גזרת הסיור העיקרית בזירה הדרומית.
לקראת סוף שנות ה-60 של המאה ה-20 החליפו ספינות הטילים את הטרפדות ואת המשחתות בים התיכון ככלי לחימה עיקרי.
בסוף 1969 הוצאו הטרפדות בים התיכון משירות.
השמות פלגה 914 ופלגה 915 הועברו בשנות ה-70 של המאה ה-20 לפלגות הבט"ש: פלגה 914 בבסיס חיפה ופלגה 915 בזירת ים סוף.
טרפדות שהוצאו משירות שימשו בדרך כלל כמטרות במטווחי ים.
ט-204 שימשה כמודל לאימוני שייטת 13 בתרגול הצמדת והפעלת מוקשים, לדימוי ספינות הטילים מסדרת קומאר, לקראת מבצע אסקורט בספטמבר 1969.
טרפדת אחרת, ט-203, הושטה בניהוג מרחוק ושימשה כמטרה לירי טילי גבריאל לקראת הכרזתם כמבצעיים.
כתוצאה מהירי האמור, התפרקה טרפדת העץ לגורמים ולא נשאר ממנה דבר.
תפקיד נוסף ואחרון לפלגת הטרפדות היה הכנסה לפעילות מבצעית של הספינות מדגם "דבור" החדשות, שהחלו להגיע בספטמבר 1970. לקראת הגעת הדבורים הראשונים מפקד בסיס אשדוד, סא"ל מיכאל ברקאי, הטיל על רס"ן רפי רז להקים את קורס מפקדי דבורים הראשון.
חלקו המעשי של הקורס נערך על היתושים, בים המלח ועל הטרפדות שעדיין היו בכושר שיט באשדוד.
הטרפדות שירתו בחיל הים הישראלי במשך 20 שנה, בין השנים 1950 עד 1969. תרומתן למילוי משימות החיל ולהתפתחותו הייתה רבה.
לטרפדות היה תפקיד חשוב בעיצוב חיל הים לאורך הדורות, הרבה מעבר לתקופת שירותן בפועל: בפיתוח ואפיון כלי שיט קטנים, בבניית תורת הלחימה ובפעילות מבצעית.
הטרפדות תרמו רבות לפיתוח תורת ההפעלה והלחימה, הן של הסטי"לים והן של הדבורים.
סרן יעקב ניצן, וסגן יהודה סמברג - עיטור המופת הוענק לסרן יעקב ניצן ולסגן יהודה סמברג על אומץ לב בטיפול בחדירת מים לחדר המכונות של טרפדת ט-203 בים סוער ועל הצלחתם למנוע טביעת הטרפדת ב-24 בנובמבר 1960.
רב"ט אלי רגב - על פעולתו הכפולה ככוון וטען בתותח אורליקון בטרפדת ט-203 בקרב רומני הועלה רב"ט אליהו הוניגספלד לדרגת סמל וקיבל ציון לשבח ממפקד חיל הים.
סמ"ר יגאל כפרי.- על אומץ לב בטיפול בחדירת מים לחדר המכונות של טרפדת ט-203 בים סוער ועל הצלחתו למנוע טביעת הטרפדת ב-24 בנובמבר 1960, ציון לשבח ממפקד חיל הים האלוף יוחאי בן-נון.
מפקדים, קצינים ואנשי צוותי הספינות, נבנו בתחילה מבוגרי הפלי"ם מתקופת ההעפלה ובוגרי בתי הספר הימיים.
אליהם הצטרפו בוגרי תיכון וחיילי צבא החובה.
המשרתים בטרפדות השתדלו לקיים את המוטו שהושאל מספינות המפרש.
בהמשך היו מקור לא אכזב לאיוש הצוללות וספינות סער של חיל הים המתפתח.
פיקוד על טרפדת לא היווה תנאי לפיקוד על הפלגה.
colspan="6" |אנשי הברזל בספינות העץ, רשימה חלקית
|רפי אטלינגר||מפקד טרפדת|| בשנות ה-50||||
|זאב הלל (הללסון)||מפקד השייטת הקטנה.||1950|| עבר לצי הסוחר הישראלי ופיקד על אוניות נוסעים||
|אוריאל ישובי||מפקד טרפדת בפלגה 914||1960||ביקור לילה עם הטרפדת בנמל בירות||
|נתן כתרן||סגן מפקד ט-207||1967||הזירה הימית במלחמת ששת הימים||
|יהודה סמברג||סגן מפקד ט-203.||1960||עיטור המופת על הצלת הספינה מטביעה.||
|אורי סלע||סגן מפקד בפלגה 912.||1967/8||העברת ספינה מראס סודר לאילת.||
|עקיבא פסטרנק||מפקד השייטת הקטנה.||1951||העביר את הטרפדות לשובר הגלים הקטן במזרח נמל חיפה.||
|עמי פרידמן||מפקד טרפדת בפלגה 912.||1958||תקרית עם הירדנים במפרץ אילת.||
אירועים עיקריים במהלך קיום שייטת הטרפדות בחיל הים
השלישית נמצאה על ידי משקיפי האו"ם על החוף.
הגופות האחרות לא נמצאו.הפגזת מוצבים סורים בכנרת1954שני נמ"כים, צוותים ומפקדים משייטת 5שני תותחי 57 מ"מ הועברו מהטרפדות לכנרת והותקנו על הנמ"כים.
בפעולת תגמול על התנכלויות הסורים לדיג הישראלי בכנרת הפגיזו הנמ"כים את מוצבי הסורים בכורסי.
בסיור נוסף למחרת שהתפתח לתקרית אש היה לכוחותנו פצוע ונגרם נזק לנמ"כים.
הנמ"כים תוקנו והפצוע שב לפעילות.טביעת טרפדתסתיו 1954הטרפדת ט-209 בפיקוד יוסף יריב טבעה בעת הפלגה מבצעיתהצוות נאסף על ידי הטרפדת ט-203הסיבה רקבון העץ בתחתית.מבצע ירקון12-9 ביוני 1955שתי ספינות דיג.
התובלה באחריות שייטת 5, בפיקוד נפתלי רוזן.
ספינת הדיג אילת מבצעת וספינה שנייה ערבה בכוננותלוחמי חי"ר הונחתו מהים באזור דהב במפרץ אילת לבדיקת דרכי מעבר במזרח סיני שישה סיירים חולצו על ידי מטוסים.
קטע הדרך שנבדק שימש את חטיבה 9 בדרכה לשארם א-שייח' במערכת סיני.מבצע כנרת ("עלי זית")ליל 11–12 בדצמבר 1955ארבעה נמ"כים, סירת אמבולנס.
מפקד הכוח הימי – סא"ל נפתלי רוזן.
כוחות צנחניםשני נמ"כים שאוישו על ידי צוותים ומפקדים משייטת הטרפדות ושני נמ"כים משייטת הנחתות, הנחיתו צנחנים בחוף הסורי בצפון מזרח הכנרת, לפעולה כנגד מוצבים שהתנכלו לדיג בימה.
לכוח הצנחנים שישה הרוגים ו-14 פצועים.
במערכת סיני, 1956קרב חיפה31 באוקטובר 1956 ארבע טרפדות בפיקוד נפתלי רוזן הצטרפות מאוחרת לתפישת איברהים אל אוול על ידי שתי משחתות ישראליות המשחתת המצרית נכנעה.
פצוע כוויות הועבר מהפריגטה אח"י מזנק (ק-32) על ידי ט-208 בפיקוד ראובן שדמי.מבצע תושייה18-14 נובמבר 1956 ט-207 בפיקוד שמשון עדן, ספינות הדיג סער ואופיר.
מפקד הכוח הימי – סא"ל של נפתלי רוזן חילוץ יהודים מפורט סעיד165 יהודים הועברו מפורט סעיד לחיפה.
כוח סעודי ממונע ליווה את הסיור והשקיף מהחוף מבלי להתערב.
בתום הסיור הנעת מנועי הפקארד יצרה רעש גדול והסעודים פתחו באש תותחים.
הטרפדת השיבה באש מתותח בופורס 40 מ"מ.
לסעודים נגרמו אבדות והתלוננו באו"ם.פלגות טרפדות1958ספינות הטורפדובמקום שייטת 5 הוקמה פלגה 914/915 בים התיכון.
במקום שייטת 15 הוקמה פלגה 912 בים סוףהטרפדות פעלו במסגרת פלגות עד לסיום שירותן.סיור לאיסוף מידע בנמל ביירותליל 9–10 ביולי 1958שתי טרפדות בפיקוד יצחק שושן וכוח שייטת 13 בפיקוד יוחאי בן-נון הסיור בנמל ביירות בוצע בצלילה.
חילוץ הצוללים מהנמל הפך לפעולה רועשת.
לא נוצר מגע עם הכוח המצרי.פעולת פורט סעיד (1967)ליל 5–6 ביוני 1967 המשחתת יפו, חמש טרפדות, שני זוגות צוללים, בשני כלי שיט תת-מימיים וסירת איסוףשתי טרפדות הוחזרו לחיפה, ט-206 הוצמדה למשחתתבנמל לא נמצאו מטרות, ט-203 וט-207 בפיקוד משה אורן, פתחו באש על שתי ספינות אוסה בקרבת הנמל.
אין נפגעים.אבטחה לכוח פעולת בניאסבוקר 6 ביוני 1967 ט-204 וט-208 בפיקוד אלי רהב נשלחו לאבטח את אח"י נגה (ק-22)המשימה הייתה הדבקת מוקשים לכלי שיט של הצי הסורי במעגן בניאס על ידי כוח משייטת 13המעגן לא נמצא והפעולה נדחתה.
בלילה, לפני הגעת טרפדות האבטחה, בעת ההמתנה לאיסוף סירות הגומי, חלפו שלוש טרפדות סוריות ליד אח"י נגה (ק-22) ללא פתיחה באש היות שחשבוה לכלי סורי.כיבוש שארם א-שייח'7 ביוני 1967שלוש טרפדות מפלגה 912 בפיקוד חיים אברבנאל, ארבע נמ"כים, וגוררת מגויסת צאלהכניסת הטרפדות למעגן לא נתקלה בהתנגדות.
נלכדו חיילים מצריים שפונו בסד"גים מהאי טירן, פריקת טנקים AMX-13שארם א-שייח' נכבשה ומצרי טירן נפתחו לשיט ישראלי.
הונחתו ארבעה טנקים, 33 חיילים מצריים נשבו.
8 ביוני 1967 ט-204, ט-203 וט-206, בפיקוד משה אורן, מטוסי קרב, מסוקיםדיווחים על משחתת מצרית המפגיזה את אל-עריש הובילו לשרשרת טעויות בשני הצדדים אשר גרמו לפגיעה באניית הביון האמריקאית ליברטילאמריקאים 34 הרוגים ו-172 פצועים.
פצועים חולצו לטרפדת ולמסוקים.חילוץ גוויות ופיצוץ גוף המשחתת אילת22–30 באוקטובר 1967הטרפדות ט-203, ט-204, וט-206 בפיקוד אלי רהב, צוללים וחבלנים מיחידה 707צלילות באתר הטביעה ואיסוף גוויותגוף המשחתת פוצץ למניעת ניסיונות מצריים מצרית לאיסוף ממצאים.
הרב הצבאי הראשי שלמה גורן אישר מות הנעדרים.תפיסת סירת מחבלים3 בנובמבר 1969ט-203 בפיקוד סרן דוד ניצןהתגלתה סירה חודרת מלבנון, מול ראש הנקרה.
הסירה טובעה ואנשיה נתפסוחקירתם על ידי שירות הביטחון הכללי הביאה לחשיפת התארגנות פח"ע בעכו ומנעה אותה בעודה באיבה.
שייטת אפריקה הייתה יחידה של הצי של ארצות הברית, שעסקה מ-1819 עד 1861 בהדברת סחר העבדים לאורך חופי מערב אפריקה.
לעיתים קרובות מתייחס המונח "שייטת אפריקה" לכלל הפעולות שנקט הצי האמריקני לחיסול סחר העבדים האפריקאי בתקופה שקדמה למלחמת האזרחים; אלו כללו פטרולים של אוניות הצי לא רק בחופי אפריקה, אלא גם בחופי אמריקה הדרומית ובמימי הבית.
הקמת השייטת הייתה אחד הצעדים הראשונים במערכה להדברת סחר העבדים האפריקאי, פועל יוצא של ההסכם שנחתם ב-1819 בין ארצות הברית ובריטניה.
הסכם נוסף ומפורט יותר, הסכם ובסטר-אשברטון, נחתם ב-1842. מבחינה טכנית התקיים אומנם תיאום בין השייטת האמריקנית לשייטת מערב אפריקה הבריטית שבסיסה בסיירה לאון, אך למעשה פעלו השתיים באופן עצמאי.
השייטת האמריקנית סבלה מהעדר סיוע גם מצד הצי עצמו: מזכיר הצי אייבל פארקר אפשור (1790-1884) היה איש הדרום ותומך קיצוני בזכויות המדינות ובעבדות; בשל כך הקצה למשימה קומץ אוניות בלבד, שעוצמת האש הכוללת שלהן הייתה 80 תותחים בלבד.
המפקד הראשון של שייטת אפריקה היה מתיו פרי, שקבע את בסיסה בכף ורדה.
פעילות השייטת הייתה בדרך כלל בלתי יעילה, משום שעמדו לרשותה אוניות מעטות ומפני שחלק גדול מן הפעילות המסחרית הועתק אל אזור הדלתא של הניגר (ניגריה של ימינו), מחוץ לתחומי אחריותה.
במהלך שתי שנות פיקודו של פרי נתפסה ספינת עבדים אחת בלבד, וגם היא שוחררה מאוחר יותר בצו בית משפט בניו אורלינס.
במרוצת 16 שנות פעילותה הראשונות של השייטת הועמדו למשפט צוותי 19 ספינות עבדים בלבד, חלקם זוכו ואחרים נענשו בקנסות קלים.
שטח הסיור של שייטת אפריקה השתרע בסופו של דבר מכף פריו בדרום (קו רוחב 18 דרום לערך) עד מדיירה בצפון.
ברם, בסיס האספקה של השייטת היה באי כף ורדה, מרחק 2500 מייל לערך ממרכזי סחר העבדים הצפוניים ביותר במפרץ ביאפרה ודרומה ממנו.
מחלקת הצי העתיקה את בסיס האספקה רק ב-1859, אל סנט פול דה לואנדה, באנגולה של ימינו, בקו הרוחב 8 מעלות דרום לערך.
באותו זמן הוצאה מדיירה מתחומי פעילותה של השייטת.
רוב הסיורים של אוניות השייטת בעשור הראשון לפעילותה נערכו לאורך חוף מערב אפריקה, ובעיקר בחופי ליבריה.
בשנות החמישים של המאה ה-19 הודבר סחר העבדים באזור זה כמעט לגמרי על ידי הבריטים מבסיסם בקולוניה סיירה לאון ועל ידי הליבריאנים.
פעילות הצי האמריקני נגד סחר העבדים הסתיימה ב-1861, עם פרוץ מלחמת האזרחים, אז נקראו כל השייטות, לרבות השייטת האפריקאית, לשוב הבייתה כדי להתייצב מול המדינות הפורשות.
שייטת המשחתות, שכונתה בתחילה השייטת הגדולה ונרשמה כשייטת 1, הוקמה באוקטובר 1948, כיחידה הכוללת את אוניות הלחימה של חיל הים הישראלי.
מעת הקמתה פעלה השייטת בים התיכון עד שסיימה את תפקידה במלחמת ההתשה.
בתקופת מלחמת העצמאות כללה השייטת מספר ספינות שנבנו במקור כקורבטות.
לספינות אלה הוספו אחרי המלחמה שלוש פריגטות משימתה העיקרית, שהוטלה על חיל הים על ידי ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון, הייתה "להציג את דגל ישראל בימים".
השייטת הפגינה נוכחות וקיימה ביקורים במרבית נמלי הים התיכון.
בהפלגותיהן הרחיקו דרומה עד דרום אפריקה ומוזמביק, במסגרת המבצעים "תיכון" ו"הרקולס", ומערבה אל החוף המזרחי של ארצות הברית במסגרת מבצע קולומבוס.
היא ביצעה גם משימות סמליות ודיפלומטיות, כגון הבאת עצמותיהם של חנה סנש והברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד לקבורה בישראל ומתן סיוע לנפגעי רעש האדמה ביוון בשנת 1953.
כאשר התממשה בשנת 1954 עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית התבהר הצורך לתת מענה לנחיתות מול הצי המצרי ולמצוא כלי שיט טובים יותר.
לאחר משא ומתן לקניית משחתות איטלקיות הציעו הבריטים שתי משחתות מעודפי מלחמת העולם השנייה במחיר מציאה – אח"י אילת (ק-40) ואח"י יפו (ק-42) – ואלו נרכשו והובאו לחיפה ביוני 1956. היחידה שנקראה "שייטת 1" הפכה ל"שייטת המשחתות".
במלחמת סיני הכניעו המשחתות את המשחתת המצרית "אבראהים אל-אוול" שהפגיזה את חיפה, והיא נתפסה וצורפה לצי חיל הים הישראלי תחת השם "אח"י חיפה (ק-38)".
לאחר המלחמה צורפה אח"י נגה (ק-22) לשייטת.
בתקופה שבין מלחמת סיני למלחמת ששת הימים עסקה השייטת באימונים וביקרה בנמלים רבים בים התיכון.
אולם, הצטיידות המצרים בשנות ה-60 בטילי ים-ים סטיקס הדגישה את נחיתות המשחתות, וחיל הים פנה לתוכנית ספינות סער.
כאשר פרצה מלחמת ששת הימים נעשה שימוש במשחתות תוך הימנעות ממגע עם ספינות טילים של האויב.
באוקטובר 1967 טובעה המשחתת אילת ולאחר תקופה קצרה הושבתה אח"י יפו (ק-42) ושייטת המשחתות סיימה את תפקידה.
בעשרים שנות פעילות השייטת עברו בה כמעט כל קציני חיל הים וצברו בה ניסיון ימי ופיקודי, שהיווה את הבסיס המקצועי לקליטת ספינות סער ומעבר חיל הים לזרוע לחימה.
כלי השיט של השייטת בתחילת הדרך היו אוניות מעפילים שבמקור נבנו כקורבטות לשירות בצפון האוקיינוס האטלנטי בציי ארצות הברית וקנדה במלחמת העולם השנייה.
בעת תכנונם וייצורם, נוחיות הצוות לא קיבלה חשיבות ומיזוג אוויר לא היה אז בנמצא.
חלקם נרכשו עוד לפני קום המדינה; הם הובאו על ידי מעפילים ונשארו ב"צי הצללים" בנמל חיפה.
חלקם האחר הגיע אחרי קום המדינה תוך הפרת האמברגו שהוטל על ישראל על ידי מעצמות המערב.
במלחמת העצמאות כללה השייטת את אח"י אילת (א-16), שוברת קרח בעברה ואוניית עזר חמושה במלחמה; הקורבטות אח"י השומר (ק-18) ואח"י הגנה (ק-20), קורבטות מדגם פלאואר ששירתו בצי המלכותי הקנדי; אח"י נגה (ק-26) מדגם Submarine Chaser של הצי האמריקאי; והיכטה החמושה אח"י מעוז (ק-24).
בעת מלחמת העצמאות קיימה השייטת מספר מגעי קרב עם חיל הים המצרי.
חולשת הכוח בשני הצדדים מנעה אפשרות להכרעת האויב בקרב ימי, אך השייטת הייתה נכונה לפגוע באויב אם תפגוש אותו.
ברוב הקרבות היה כוח השייטת בעדיפות על פני הכוח המצרי שפגש.
הדבר נבע ממדיניות ריכוז הכוח שנקט חיל הים הישראלי.
המפגשים לא הביאו לתוצאות מכריעות, היות שהחימוש היה מועט וכושר הפעלתו נמוך.
התוקפנות שגילתה השייטת במגעיה עם האויב ונוכחותה המתמדת מול רצועת עזה הביאו להסגר יעיל על הרצועה.
ניסיון המצרים לחסימת השיט לחופי ישראל ארך זמן קצר ולא צלח בידם.
ייצוג המדינה - ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון קבע שמשימתו של חיל הים תהיה לכן על חיל הים ללבוש גם מדי חג לבנים.
בתום מלחמת העצמאות עברו צוותי האניות לבסיס ההדרכה וקיימו השתלמות בהלכות צבא.
השאר ב"שייטת ספינות המשמר" והנחתות ב"שייטת הפולשות".10 באוקטובר 1948נמל חיפה אח"י נגה (ק-26), שנרכשה בארצות הברית, הוכנסה לשירות פעיל.
שירתה זמן קצר ונמסרה ל.18 באוקטובר 1948מול עזה ואשקלון אח"י וג'ווד (ק-18) ואח"י הגנה (ק-20) ביצעו ירי מהים לעבר עזה ואשקלון.
הכוח המצרי הנסוג מאשדוד הוטרד.19 באוקטובר 1948קרב אשקלון קרב ימי ליד חוף אשקלון בין האוניות אח"י וג'ווד (ק-18), אח"י הגנה (ק-20) ואח"י נוגה (ק-26) לבין קורבטה מצרית שפרקה אספקה וחיילים לחוף.
הכוח הותקף באש סוללות תותחי חוף מצריות ומטוסי ספיטפייר מצריים.
לכוחות השייטת הרוג אחד ו-5 פצועים.
בפצועים היה מרדכי לימון, סגן מפקד אח"י הגנה (ק-20) (לימים מפקד חיל הים), שנפגע מרסיס ברגלו.21 באוקטובר 1948מול עזההשייטת, שכללה את אח"י וג'ווד (ק-18), אח"י הגנה (ק-20), אח"י נגה (ק-26) ואח"י מעוז (ק-24), שעליה היו סירות נפץ, יצאה לתקוף פריגטה ושולת מוקשים שהביאו תגבורת למצרים בחוף.
בהחלטה של פול שולמן, שנמצא במקום, התרחקו האוניות לכיוון יפו.
אח"י מעוז לבדה הורידה את סירות הנפץ.שתי האוניות המצריות הוטבעו.
הלוחמים נאספו לסירה שחזרה לאח"י מעוז.12 – 14 בנובמבר 1948חוף סורי אנית המעפילים נרקיס, שהבריחה צעירים ממחנות המעצר בפמגוסטה, נכנסה לסערה עזה ללא שליטה וללא עוגן ונסחפה לכיוון החוף הסורי.
אח"י מעוז (ק-24) בפיקוד מילה ברנר איתרה אותה בקרבת החוף וגררה אותה לישראל.22 בדצמבר 1948מול רצועת עזה אוניות השייטת הפגיזו מדי לילה את עזה, רפיח ואל עריש.
הפעילות חייבה את המצרים לרתק כוחות להגנת החוף.1 בינואר 1949 70 מייל מול תל אביבהשייטת, בהרכב אח"י וג'ווד (ק-18), אח"י הגנה (ק-20) ואח"י מעוז (ק-24), הוזנקה לעבר אוניות מצריות, שניסו לממש סגר ימי על ישראל.
מערבית לחיפה בעוד השייטת מחפשת בים הפתוח התקרבו האוניות המצריות לחוף תל אביב וירו 30 פגזים שנפלו למים.
המצרים אותרו רק בנסיגתם, והתפתח קרב תותחים בלא פגיעות משני הצדדים.
מפציץ כבד של חיל האוויר נטל חלק בקרב, אך הפצצות לא פגעו.
המצרים ניצלו את מהירותם העדיפה והצליחו לנתק מגע.
הקרב הסתיים ללא פגיעות בשני הצדדים.ב־2 עד 4 בינואר 1949מול רצועת עזההפגזת כוחות מצריים בחוף על ידי אוניות השייטת בשיתוף פעולה עם חיל האוויראכיפת סגר ימי על הרצועה.
בתום המלחמה הגיעו שלוש פריגטות שנרכשו מעודפי הצי המלכותי הקנדי.
הפריגטות מסדרת ריבר אח"י מבטח (ק-28) לשעבר HMCS Orkney, אח"י משגב (ק-30) לשעבר HMCS Strathadam ואח"י מזנק (ק-32) לשעבר HMCS Hallowel.
הפריגטות חומשו בתותחים ימיים 120 מ"מ ו-76 מ"מ, חלקם נרכשו באיטליה.
במסגרת התארגנות חיל הים שונה ב-16 במאי 1950 שם היחידה ומאז נקראה שייטת 1. לאחר מלחמת העצמאות המשימה העיקרית של השייטת הייתה "להראות את דגל ישראל בעולם".
כלי השיט של חיל הים נמצאו זמן רב בהפלגות בין חופי ישראל לנתיבי השיט וביקרו בנמלי הים התיכון.
תוך כדי הפלגה קוימו אימוני צוות ותרגילים בכל שיטות הלחימה.
כלי השיט שימשו להדרכה מעשית בהכשרת ימאים, לקורס חובלים וקדטים של בתי הספר הימיים.
חנה סנש הייתה עולה מהונגריה וחברה בקיבוץ שדות ים גויסה והוצנחה על ידי הבריטים באירופה בשלהי מלחמת העולם השנייה.
היא נתפסה והוצאה להורג בהונגריה.
בתחילת שנת 1950 החליטה ממשלת ישראל להעלות את עצמותיה לקבורה בישראל.
הונגריה הייתה אז מעבר למסך הברזל ונסיבות ההעברה חייבו חיסיון מרבי.
אח"י מבטח (ק-28) בפיקוד מרדכי לימון נמצאה בנאפולי באיטליה ועברה שם במבדוק.
בגמר הטיפול הפליגה לנמל ביוגוסלביה, קיבלה את הארון והפליגה איתו לישראל.
הגיעה לחיפה בסוף חודש מרץ 1950. בארץ תוכנן טקס ופרסום אך כדי למנוע קישור למאשרי ההעברה הועבר הארון בים מאח"י מבטח (ק-28) לספינת משמר "אח"י תרצה (מ-35)" לטקס ברציף הנמל ונשלח לירושלים.
חנה סנש נקברה מחדש בחלקה הצבאית בהר הרצל.
על מנת לממן את משימות הקליטה, הפיתוח והביטחון החליטה ממשלת ישראל על הפצת איגרות חוב מטעמה בעיקר בין יהודי ארצות הברית.
מנהלי ההפצה בארצות הברית יזמו הבאת כלי שיט של חיל הים הישראלי לנמלי ארצות הברית במטרה ליצור אווירת נדיבות שתסייע להפצת האגרות.
הפריגטה אח"י משגב (ק-30), בפיקוד רס"ן נפתלי רוזן, והקורבטה אח"י הגנה (ק-20), בפיקוד רס"ן אריה פרידמן, נבחרו למשימה, שקיבלה את שם הקוד "מבצע קולומבוס".
סדרת ההכנות ארכה שישה שבועות, מספנת חיל הים טיפלה באוניות והצוותים קיבלו הכשרה מרוכזת שנועדה להביא לתפעול משופר של האוניות ובעיקר להבטיח הופעה נאה של המלחים בארצות הברית.
המטרה להרשים את יהודי ארצות הברית, אך גם להפגין מקצוענות לצי האמריקני.
בפיקוד סא"ל שלמה אראל יצאו האוניות לדרך ב-30 במרץ 1951. ההפלגה עד לארצות הברית תוכננה לארבעה שבועות.
בדרכן מערבה עצרו בנאפולי לתדלוק והספנה קצרה לצביעת התחתית.
תחנת תדלוק שנייה הייתה בנמל פונטה דלגאדה, שבאיים האזוריים.
משם הפליגו לנמל ניו יורק.
התקבלו על ידי הנספח הצבאי בארצות הברית, אל"ם חיים הרצוג, וראש משלחת הרכש של משרד הביטחון בניו יורק, שמעון פרס.
הציבור האמריקני כולו גילה אהדה רבה לאוניות הישראליות.
הצוותים השתתפו במצעד בניו-יורק לכבוד יום העצמאות השלישי של מדינת ישראל בנוכחות ראש הממשלה, דוד בן-גוריון.
האוניות ביקרו בנמלי בוסטון, פילדלפיה, בולטימור ווושינגטון.
ביום הזיכרון, Memorial Day, הוזמן אראל להניח זר על קבר החייל האלמוני בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
הדבר היה ביוזמת הצי האמריקני בידיעת הבית הלבן ושודר בכל רשתות הטלוויזיה.
קבוצות קטנות נסעו גם לשיקגו, ללוס אנג'לס ולסן דייגו, להשתתף במסע התרמות של ה'בונדס'.
שמעון פרס סיכם את הביקור במכתב למשרד הביטחון:
ב-11 ביוני 1951 יצאו האוניות בדרכן חזרה לתדלוק בפונטה דלגאדה נמל האיים האזוריים.
משם פנו לנמל טולון לביצוע משימה נוספת של גרירת טרפדות לארץ.
אח"י משגב (ק-30) גררה את ט-209 שהייתה בפיקוד בנימין תלם, ואח"י הגנה (ק-20) גררה את ט-209 בפיקוד מושי כץ.
אח"י משגב (ק-30) ואח"י הגנה (ק-20) שבו לחופי ישראל ב-5 ביולי 1950 התקבלו במשט ברכה של כלי שיט רבים של חיל הים ומטס של שישה מטוסי קרב מחיל האוויר.
ברציף נמל חיפה המתינו להם ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שר החוץ משה שרת והרמטכ"ל יגאל ידין.
הפלגת סיום קורס חובלים ג'
באוקטובר שנת 1952 יצאה הפריגטה אח"י מבטח (ק-28) בפיקוד סא"ל בן רון ועליה מחזור ג' של קורס חובלים, להפלגה שתוכננה להימשך שלושה חודשים ויעדה ברזיל.
נמל ביניים היה פורטו גרנדה במושבה הפורטוגזית כף ורדה.
לאחר התדלוק בעוד האניה באוקיינוס האטלנטי התקבלה הודעת שינוי בתוכנית ההפלגה.
השינוי הוסבר במותו של הנשיא הראשון ד"ר חיים ויצמן.
האניה פנתה חזרה דרך נמל מרסיי בצרפת.
היציאה ממרסיי נקלעה לסערת מיסטרל חזקה שגרמה לנזקים לארגזי התחמושת על הסיפון.
בהתקרב הפריגטה לארץ הופנתה לחיפושים אחרי סירות מפרש שנסחפה ללב ים.
קורס חובלים ג' קיבל הרבה מאוד ניסיון בהפלגה זאת.
ב-10 ביולי 1953 יצאה השייטת בפיקוד אל"ם שלמה אראל לסדרת אימונים מרוכזת בים האגאי.
במחסן היו גם חמרי נפץ וכיבוי הדליקה מנע נזק רב.
לאחר חודש אימונים, ב-12 באוגוסט 1953 נקלטו בשעות הצהריים קריאות הצלה במכשירי האלחוט והודעות בקשה מרדיו אתונה.
התברר כי מתרחשת סדרת רעידות אדמה בעוצמה של 7.2 בסולם ריכטר באזור מערב יוון.
מוקד הרעש באזור האיים קפלוניה וזקינתוס.
בין הקריאות לעזרה נקלט מברק:
השייטת נמצאה בעגינה במפרץ מול האי אנטיקיתרה, כ-150 מייל מהאיים שנפגעו.
מפקד השייטת קיים קבוצת פקודות באוניית הדגל, העביר הודעה למפקדת חיל הים ושלוש הפריגטות הפליגו לכיוון מוקד הרעש.
הודיעה באיתות אור שהצי המלכותי הבריטי לקח את משימת הטיפול באי זקינתוס.
עוד מסרה הסיירת שהמשחתת הכבדה HMS Daring בדרך לקפלוניה.
כשהרעש היה בעיצומו נשמעו רעמים בתוך המים וצוקים נראו מתמוטטים אל הים.
התברר כי יש הרבה נפגעים וזקוקים למזון ומים.
המדיניות הייתה להתרכז בפצועים ולא לפנות אנשים בריאים.
כל הפינוי והטיפול הרפואי בקפלוניה נעשה על ידי הכוח הישראלי.
מפקד השייטת שלמה אראל ארגן את השייטת כך שאח"י משגב (ק-30) שימשה מרכז תקשורת ונשארה בעגינה כשמרבית צוותה עוסק בפינוי ותובלות בחוף.
אח"י מבטח (ק-28) שימשה כאוניית בית חולים אליה הובאו הפצועים והיא הובילה אותם לנמל פטרס מרחק שש שעות הפלגה.
אח"י מזנק (ק-32) יצאה מהמפרץ ובהיקף האי קיימה קשר לכפרים לפי איתותים ונצנוצי SOS נכנסו עם סירות לחוף והעלו משלחות לנקיקים, האכילו והשקו.
למחרת הצטרפה גם הקורבטה אח"י וג'ווד (ק-18) בפיקודו של רס"ן רפאל פלדי שהביאה מזון טרי מישראל.
אח"י ווג'ווד (ק-18) נשלחה לתור את הצד המזרחי של קפלוניה במשימת סיוע והצלה.
בשלושת ימי עבודות ההצלה חילצה השייטת ופינתה ליבשת למעלה מ-300 פצועים קשה.
כ-1,200 פצועים נוספים קיבלו עזרה ראשונה וטיפול מאנשי הצוות.
לכל המחלצים ניתן סרט מגן דוד אדום.
המחולצים ידעו שחיל הים הישראלי מסייע להם.
מלך יוון הביע תודה בהענקת אביר מסדר הפניקס למפקד השייטת שלמה אראל ולסא"ל יצחק דביר מפקד אח"י מזנק (ק-32) .
העזרה הישראלית נשארה בזיכרון ביוון לשנים רבות.
ביום השלישי החלו להגיע כוחות הצי היווני לשקם את ההריסות.
מפקד השייטת הסיק שהגיע הזמן להתפנות.
באותה עת היו הקשרים הדיפלומטיים בין יוון לישראל קרירים.
יוון הצביעה באו"ם עם המחנה הערבי נגד תוכנית החלוקה.
כל פעולות ההצלה של השייטת נעשו בלא שום חשבון או כוונה לתועלת כלשהי למחלצים.
עכשיו נקרתה הזדמנות לשפר את הקשרים.
תואם ביקור בפיראוס, נמלה של אתונה.
ב-17 באוגוסט 1953 נכנסה כל השייטת לנמל פיראוס.
הצוותים זכו לקבלת פנים חמה ביותר.
מפקד השייטת שלמה אראל זומן ללשכת ראש הממשלה המרשל אלכסנדרוס פאפאגוס, שהודה לו על פעילות ההצלה.
ליוון אינטרסים שונים במזרח התיכון ויחסי יוון–ישראל הרשמיים לא השתנו, אך האווירה ברחוב היווני נעשתה חיובית ביותר.
קרנה של ישראל והיחסים בין העמים קיבלו משמעות חיובית.
הקהילות היהודיות בערים שונות קיבלו מברקי ברכה, צוותי חיל הים הישראלי זכו לארוח אוהד בכל פעם שביקרו ביוון.
ובעיר ארגוסטולי, בירת האי קפלוניה, נקרא אחד הרחובות בשם "רחוב ישראל".
בהגיע השייטת חזרה לחיפה לאחר חודש וחצי היעדרות נערך ברציף הצבאי מסדר חגיגי.
ראש הממשלה דוד בן-גוריון בירך את הבאים שזכו וזיכו את עם ישראל במצוות הסיוע.
הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד נפטר בפריז בשנת 1934 ונקבר בבית הקברות פר לשז שבעיר.
עשרים שנה מאוחר יותר החליטה ממשלת ישראל, בתיאום עם משפחתו, להעלות את עצמותיו ארצה.
ב-19 מרץ 1954 נשלחה הפריגטה אח"י מבטח (ק-28) בפיקוד רס"ן אריה ברוש לנמל מרסיי, לשם הגיעה ב-26 במרץ.
משמר כבוד מצוות הפריגטה יצא לפריז וקיבל את שני הארונות, של הברון ואשתו אדלאיד דה רוטשילד, בטקס בנוכחות שגריר ישראל בצרפת יעקב צור ובני משפחת רוטשילד.
הארונות הובלו בקרון רכבת מיוחד לנמל מרסיי והועלו לאונייה בטקס מכובד.
לנוכחים הוקראה מגילת אישור קבלה חתומה בידי ראש ממשלת ישראל, משה שרת.
הפריגטה הפליגה לנמל חיפה אליו הגיעה ב-5 אפריל 1954, ובטקס חילי הועברו הארונות לחוף ונטמנו ברמת הנדיב שליד זכרון יעקב.
"מבצע תיכון" נערך ב-20 ביוני 1954 עד 11 באוגוסט 1954 - שלוש הפריגטות, בפיקוד אל"ם שלמה אראל, יצאו להפלגה ארוכה.
מיד ביציאה פגשו את אח"י אילת (א-16) והטרפדות משייטת 5 ותירגלו יחד.
במסגרת ההפלגה ביקרו בנמלים: פיראוס, איסטנבול, ונציה, שם פגשו את אוניות הצי המצרי - הפריגטה "דומיאט" ואבראהים אל-אוול.
מוונציה המשיכו לנמל ספליט ביוגוסלביה ולמלטה.
בכל נמל מולאו כל כללי הטקס ירי מטח כבוד בפתח הנמל ומצעד ברחובות העיר.
הפריגטה אח"י משגב (ק-30) בפיקוד אדוארד שרון, ועם חניכי קורס חובלים ד' בפיקוד רמי לונץ יצאה למסע לדרום אפריקה ב-15 פברואר – 2 יוני 1955. בים התיכון נקלעה לסערה עזה.
תדלקה בגיברלטר המשיכה לפריטאון בסיירה לאון חצתה את קו המשווה ונמל קייפטאון הקיפה את אפריקה ונכנסה ללורנצו מרקס במוזמביק שהייתה אז בשלטון פורטוגל.
מלורנצו מרקס פנתה חזרה דרומה ונכנסה לנמל דרבן משם לפורט אליזבת ושוב לקייפטאון.
בדרך צפונה נכנסה למונרוביה שם ביקר בה נשיא ליבריה ויליאם טאבמן ונערך מצעד ברחובות הבירה.
האניה המשיכה בהפלגה כולל כניסה לתדלוק בבסיס הצי הצרפתי בדקר שבסנגל, המשיכה לגיברלטר ומשם לנמל ליבורנו באיטליה ולחיפה.
מיד לאחר מלחמת סיני נשלחו שלוש הפריגטות להקפת יבשת אפריקה לבסיס אילת במגמה לשמור על חופש השיט בים האדום - הפלגת הרקולס.
ראשונה יצאה ב-12 בנובמבר 1956 אח"י מזנק (ק-32) בפיקוד דוד מימון והגיעה לאילת ב-25 בדצמבר 1956. שנייה יצאה ב-19 בנובמבר אח"י מבטח (ק-28).
הפריגטה השלישית אח"י משגב (ק-30) יצאה לדרך אך בהגיעה לדרום אפריקה החליט המטה הכללי להסתפק בשתי פריגטות בים האדום והורה להחזירה לחיפה ולהשביתה.
יצאה להפלגת אימונים ממושכת לאורך חופי סוריה, טורקיה, רודוס וכרתים בלא ירידה לחוף.
חצתה את האוקיינוס ההודי והגיעה לנמל "טרינקומלי" ב-25 באפריל נמסרה לצי סרי לנקה ושמה החדש GAJABAHU
לפיקוד חיל הים היה ברור שהפריגטות אינן מהוות כוח לחימה ברמה שתאפשר להתמודד בקרב ימי מול משחתות הצי המצרי.
בתחילת שנת 1954 החל מפקד חיל הים, מרדכי לימון, לגבש תוכנית מעשית לחידוש הצי.
באביב 1954 מונה צוות מקצועי רב-תחומי לבדיקת היתכנות בניית כלי שיט שכונה "משחתת זעירה".
הצוות בראשותו של סא"ל צבי קינן ביקר במספנות ובמפעלי נשק באיטליה ובצרפת.
המשלחת נכחה גם בניסויי ירי של התותח אוטו מלרה 76 מ"מ.
התקבלו תגובות חיוביות ממספנות בהולנד ובצרפת ומספנת yarrow בסקוטלנד שהציעה מיני משחתת של 1,000 טון עם חימוש בריטי קונבנציונלי.
המחיר הוערך ב-5 מיליון דולר ליחידה.
בעת התמודדות על התקציב אחד הנושאים שעלו מחוגי חיל האוויר הוא שאין צורך בכלי שיט ללחימה, וכל משימה ניתן לבצע מהאוויר יותר מהר ויותר חזק.
לחיזוק הובאו תיאורי הלחימה במלחמת העולם השנייה, שבה בכל הקרבות המשמעותיים ההכרעה הושגה בתקיפות מטוסים.
על חיל האוויר לרכז מאמץ במשימות השגת עליונות אווירית, הגנת שמי המדינה וסיוע לכוחות הקרקע להשגת הכרעה בשדה הקרב ולא לתחום הימי.
בכל מקרה חיל הים יקבל את המינימום הדרוש.
המודיעין הימי הבריטי היה חזק ביותר בים התיכון.
פעילות חיל הים הישראלי לרכישת כלי שיט מלחמתיים הגיעה לשלטונות הבריטיים.
ובתחילת שנת 1955 הגיעה הצעה מהאדמירליות לנציגות משרד הביטחון בלונדון למכור לישראל שתי משחתות קלות מסדרת האנט משנת ייצור 1939. המחיר היה נמוך יחסית וכלל גם תחמושת וחלפים ואימוני צוות.
שתי משחתות כאלה נמכרו על ידי הבריטים למצרים עוד במהלך מלחמת העצמאות.
משחתות קלות אלה היו עדיפות בהרבה על הפריגטות, אך לאנשי חיל הים שזה עתה אפיינו משחתות מהירות וחדישות, נראו כלי השיט המוצעים ישנים ומערכות החימוש נחותות.
ולמרות המחיר האטרקטיבי דעת פיקוד חיל הים הייתה שלילית.
הרמטכ"ל משה דיין לא השלים עם התשובה השלילית ויזם מפגש של צמרת צה"ל עם שר הביטחון פנחס לבון.
בפגישה צידדו כל חברי המטכ"ל ברכישת המשחתות שהוצעו ואנשי חיל הים היו נגד.
שר הביטחון סיכם תשובת מפקד חיל הים האלוף שמואל טנקוס הייתה פנחס לבון סיכם ונעל את הישיבה.
בתחילת שנת 1955 חזר דוד בן-גוריון לתפקיד שר הביטחון.
שלמה אראל מונה לנספח צה"ל באיטליה והממונה על רכש חיל הים באירופה.
בחודש מרץ 1955 התקבלה החלטה להזמנת שתי משחתות חדישות שהוגדרו אבטיפוס.
אראל חידש את המגעים עם המספנות באירופה.
ההצעה העדיפה במכרז הייתה של מספנה פרטית איטלקית, "קנטיירי דל טירנו", בעיירה ריבה טריגוסו ליד ג'נובה.
חיל הים האיטלקי תמך בנושא כי היה מעוניין לתת עבודה למספנות באיטליה.
מדובר היה בכלי שיט מהיר כ-35 קשר בגודל 1,200 טון, חמוש בתותחים אוטומטיים תוצרת אוטו מלרה ומערכת בקרת ירי מתקדמת תוצרת מפעלי הנשק באיטליה.
המשא ומתן התקדם ומשלחת טכנית של חיל הים דנה בפרטי המפרט.
מנכ"ל משרד הביטחון שמעון פרס הגיע לרומא ודן עם משרד ההגנה בנושא המשחתות.
הבקשה הייתה התחייבות שממשלת איטליה לא תטיל אמברגו בלי קשר למצב המדיני, פיקוח הצי האיטלקי על הבנייה והתחייבות לספק תחמושת וחלפים לאוניות.
שר ההגנה האיטלקי אמילו טביאני הסכים שהדרישה הגיונית והבטיח התחייבות רשמית.
מפקד חיל הים האיטלקי פררי הבטיח שכל מוצר איטלקי יהיה פתוח לרכישה ישראלית.
הועברה הודעה לאיטלקים כי הנושא הוכן לדיון בישיבת הממשלה הקרובה.
אך יום לפני מועד הישיבה התקבלה הודעה שהבריטים מציעים שתי משחתות מדגם Z ואראל נשלח ללונדון לברר את הפרטים.
הצעה בריטית -משחתות מסדרה Z
הפסקת המגעים עם האיטלקים בשלב כה מתקדם היוותה אכזבה רבה לאנשי חיל הים שעסקו בכך.
להערכת אראל היה המודיעין הבריטי ער לעסקה המתבשלת והשלטונות בלונדון רצו להישאר בתמונה תוך מכירת ציוד ישן.
הדברים שנמסרו למשרד הביטחון בלונדון היו בעיתוי שהספיק למנוע התקדמות ברומא.
בחודש אפריל 1955 התקיימה פגישה באדמירליות הבריטית בה נכחו שמעון פרס ושלמה אראל.
נמסר כי מדובר במשחתות מסדרה Z, שנבנו בסוף מלחמת העולם השנייה.
המשחתות תימכרנה עם החימוש שלהן והן זקוקות לשיפוץ.
המכירה תדרוש אישור הקבינט והאדמירליות ביקשה לקבל התחייבות לקנייה כדי להעלות את הצעתה לאישור.
מבחינת טכנולוגיית הלחימה לא ראה אראל את השיפור לעומת ההצעה הקודמת למשחתות קלות Hunt, אך שמעון פרס נתן במקום תשובה חיובית.
העדפת ההצעה הבריטית על המשחתת המודרנית האיטלקית הייתה לא נכונה מקצועית, אך מרבית קציני חיל הים קיבלו אותה בברכה.
מה שהכריע את הכף היה שאפשר לקבל את המשחתות הבריטיות מהר ובזול.
בריטניה הודיעה על מכירת שתי משחתות Z למצרים ושתיים לישראל, בעיצומן של ההפגנות שארגן גמאל עבד אל נאצר נגד הכוח הבריטי המחזיק בתעלת סואץ.
מכאן ואילך התגלגלו הדברים ביעילות והצי הבריטי השקיע וסייע בהכשרת הצוותים והשיפוץ.
האיטלקים רתחו והגישו מחאה רשמית לבריטניה על הכשלת עסקת האבטיפוס.
מסתבר שהמצרים כבר היו באותה עת בתהליך מימוש עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית בה קיבלו את המשחתות מסדרת סקורי רכישת משחתות Z לא הייתה דרושה להם והם שוכנעו על ידי הבריטים לקנותן באמירה שגם ישראל קונה אותן.
המשחתות מסדרת Z שנרכשו בבריטניה נעשו כלי השיט העיקרי בשייטת ומכאן גם שמה.
אורך: 111; מטר, רוחב 11 מטר, גובה סיפון ראשי/ירכתיים מהתחתית 8.5 מטר, גובה סיפון עליון/חרטום מהתחתית 10.8 מטר.
גובה התורן מהתחתית 24 מטר, שוקע 3 מטר.
הנעה: טורבינות קיטור 40,000 כ"ס שני דוודים, שני מדחפים.
1 תותח בופורס 40 מ"מ דו-קני ושני תותחי בופורס 40 מ"מ (חד קני).
מים: 60 מ"ק לצורך הקיטור ולשתייה.
יכולת זיקוק של 2 מ"ק מים בשעה.
במקביל לרכישת המשחתות אושרה לחיל הים בניית שלוש טרפדות בצרפת, ותקציב הרכש לשנים 7–1955 הגיע לסכום של 9 מיליון ל"י, פי שלושה מהתקציב לתקופה הקודמת.
חיל הים נדרש לחסוך סכום נכבד מהתקציב השוטף.
מפקד החיל הכריז על "מבצע צימוק".
שייטת הנחתות הושבתה, הפריגטות הועמדו ולשתיים מהן הורכבו צוותים מאנשי מילואים בלבד.
שייטת הטרפדות הפעילה פלגה מצומצמת.
שייטת 13 הייתה היחידה שכמעט ולא נפגעה ממשטר הצנע.
העברת המשחתות ממצב שימור לפעילות חייב שיפוץ.
האדמירליות הבריטית הציגה רשימת עבודות.
אל"ם שמואל ינאי בדק והגיש רשימה משלימה.
נדרשו עבודות גוף, שיפוץ הטורבינות והדוודים, חידוש מערכת החשמל והתקנת חימוש וציוד אלקטרוני.
השיפוץ החל באוגוסט 1955 והתקיים בשתי מספנות שונות בליברפול.
הורכבה משלחת לפקח על עבודות השיפוץ באחריות שמואל ינאי ונוסף לה גם מהנדס אלקטרוניקה חרות צמח.
בתחילת 1956 החלו להתאסף הצוותים לאיוש המשחתות.
את הפיקוד על אח"י אילת קיבל סא"ל מנחם כהן ולסגנו מונה רס"ן אברהם בוצר.
הפיקוד על אח"י יפו (ק-42) מונה סא"ל יוחאי בן-נון ולסגנו רס"ן אברהם תבור.
אנשי צוות נשלחו לאנגליה ושהו בה חודשים רבים.
מחזור קורס חובלים ה' הפסיק הלימודים וכל המחזור נשלח לאייש את המשחתות.
ב-2 במרץ הונף נס השירות הפעיל על אח"י אילת וב־12 במרץ על אח"י יפו (ק-42).
בגמר השיפוץ הפליגו המשחתות מבסיס הצי המלכותי הבריטי בפלימות בדרום מזרח אנגליה לאמוני תותחנות.
משם עברו לבסיס פורטלנד בו נערכה סדרת אימוני היבנות הצוות.
מפקד אח"י אילת מנחם כהן תפס במהירות את השליטה בניתוב אונייתו בעוד שלמפקד אח" יפו יוחאי בן-נון היה קושי רב בכך.
משם יצאו ב-11 יוני בדרכם לישראל.
בחודש מאי 1956 יצאו המשחתות מנמל פלימות' ואיתם מפקד חיל הים שמואל טנקוס.
בקרבת סיציליה נפגשו עם ספינה איטלקית ממנה הצטרף הרמטכ"ל משה דיין, שהגיע בטיסה ועלה למשחתות עם גוררת בקרבת החוף.
הרמטכ"ל התרשם מהאניות ושלח תוך כדי הפלגה את ברכתו: ב-20 ביוני 1956 הגיעו שתי המשחתות לנמל חיפה והתקבלו בטקס חגיגי בהשתתפות ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון, סגן הרמטכ"ל חיים לסקוב ומנכ"ל משרד הביטחון שמעון פרס.
המשחתות היוו מענה נאות למשימה הבסיסית שהוטלה על חיל הים.
ארבעת צריחי התותחים, התורן והארובה יצרו תמונה המשדרת כח ימי.
מהירותן שיצרה גם גל חרטום ושובל יפה הצטלמה היטב.
כמות אנשי הצוות הרבה שחייבה הפעלתן גם הרשימה בעת עמדות הכניסה לנמל מסודרים במדים לאורך הדופן.
בכך היה שיפור רב לעומת הפריגטות והקורבטות האיטיות עם החימוש המאולתר.
אוניות השייטת נבנו בקנדה או בבריטניה כדי ללוות שיירות בים הצפוני.
מבנה האוניות היה חזק מהמקובל וניתן היה להפעילם בכל תנאי מזג האוויר.
בים התיכון מתפתחות לעיתים סערות המסכנות כלי שיט ומגבילות מאוד את היכולת להפיק מהם פעילות קרבית.
בעת סערה המחשבה היא על הישרדות כלי השיט ולשם כך נבנים המדורים אטימים ומתקיימת אפשרות שאיבת מים מכל המדורים.
במצב ים קשה מעל דרגה 4 בסולם בופורט הוגבלו ביצועי האוניות בכל התחומים.
בתקופת המשחתות אירעו מספר סערות שזכורות על ידי אנשי הצוותים ולא לטובה:
כבר בהפלגות האימון הראשונות לקליטת הצוותים בבריטניה ארעה בשנת 1955 סערה קשה שחייבה להפסיק את האימונים ולחזור לנמל פורטסמות'.
בחודש ינואר 1961 בעת ביקור שערכה אח"י חיפה (ק-38) במלטה קיבלו המארחים הבריטיים תלונה מצרית ודרשו ממפקד האונייה סא"ל יהודה בן-צור להפסיק את הביקור ולצאת מהנמל.
היעד הבא היה נמל אג'קסיו באי קורסיקה.
האונייה יצאה מנמל וולטה ביום ששי בערב לתוך הים הסוער בגלים שהגיעו עד גובה הגשר.
המפקד הוביל את האניה למחסה בקרבת חוף סיציליה האונייה הגיעה בזמן המתוכנן לאז'קסיו.
בפברואר 1964 בעת ההפלגה חזרה מנמל מרסיי בהפלגת חובלים נקלעה אח"י אילת (ק-40) לסערה הקשה ביותר בתולדות שייטת המשחתות.
האניה התקדמה באיטיות וספגה נזקים לציוד המורכב על הסיפון.
תרגילי ימאות שונים נערכו בין האוניות כמו גישה לעצמים בים, הורדת סירות ואסדות הצלה ותרגיל העברת ציוד דלק או אנשים בין שתי אוניות המפליגות במקביל.
עוצמה ומהירות - טורבינות קיטור
מערכות ההנעה של כל האוניות בשייטת התבססו על קיטור.
לאוניות היו מספר דוודים שהפכו מים לקיטור בלחץ.
מנועי הפריגטות והקורבטות היו מנועי בוכנות קיטור דו כיווניים.
הנעת המשחתות נעשתה על ידי טורבינות קיטור בהספק של 20,000 כ"ס כל אחת שאפשרו פיתוח מהירות גבוהה מאוד.
הפעלת הדוודים, השליטה בטורבינות והתחזוקה תוך כדי הפלגה חייבו צוות מכונה גדול.
המשחתות שנרכשו ככלי שיט מלחמתי אפשרו לפתח בשייטת כושר מבצעי.
בעבר הפריגטות והקורבטות שנרכשו כאוניות מעפילים לאחר שהושבתו והחימוש המקורי הוסר מהן.
הכושר המבצעי הוגבל ליכולת הפגזת חוף בצורה לא מדויקת.
משחתת נבנתה להגן על כוח הצי העיקרי או ללוות שיירות סוחר הייתה במקור בעלת יכולת התגוננות כנגד מרבית סוגי הלחימה בים.
לא היו למשחתות עדיפות על פני כלי שיט אחר.
הימצאותן במקום כמסך חייב התעסקות איתן ובכך שיבוש התקיפה נגד המטרה העיקרית.
שרידות יחידות הכוח העיקרי נחשבה הישג ואף לשם כך הקריבו עצמן המשחתות.
המשחתות נרכשו לפני שנוצרה תפיסת הפעלתן אך הרציונל בקיומן היה מקביל.
משימת הגנת חוף ישראל בים התיכון החליפה את משימת הגנת אוניות המערכה ונושאות המטוסים בציי העולם.
מבדיקת יכולת הלחימה היו המשחתות בנחיתות בכל היבטי הכושר המבצעי.
הן לא יכלו להשיג את הפגיעה הראשונה באויב.
הן התגלו על ידי האויב לפני שגילו אותו.
הנשק היה קצר טווח ולא מדויק.
למשחתות האויב הייתה עדיפות בטווח תותחים ולצוללות האויב הייתה עדיפות בירי טורפדו לפני שבכלל התגלו.
מערכת הלחימה התבססה על קו ראייה ולקרבות שיתפתחו בלילה התשובה הייתה פגזי תאורה.
כנגד טרפדות אויב לא הייתה מערכת התותחנות הראשית יעילה.
המהירות העליונה 32 קשר הייתה פחותה במקצת מהמשחתות מסדרת סקורי שיכלו להגיע ל 35 קשר.
ולא מספיקה כדי לקבוע את הקרב או להימנע ממנו.
המשחתות נשאו עליהן אנשי צוות רבים בכלי שיט אחד שעלול להיפגע.
הרב תכליתיות העמידה אנשים רבים בקו האש גם כאשר סוג הלחימה לא אפשר להם להתבטא באותו רגע.
גם מערכות טעינת התותחים דרשו כח אדם רב.
צורת האיוש בתקן א' אנשי מילואים ומצב רגיל הרבה נספחים להפלגות חובלים.
כל אלה יצרו תנאי בסיס קשים ביותר כדי להגיע לרמה טובה בביצועים.
גילוי - המשחתות צוידו במכ"ם חיפוש בריטי דגם 293 בתחום S ונוסף לו מכ"ם חיפוש מסחרי קלווין 2. תצפית עין הייתה המקור החשוב לגילוי מטרות.
בשיטה הבריטית המכ"מים כוילו ביארדים וכך הטווחים בחיל הים כולו מתנהלים ביארדים.
התמונה הימית הטקטית התקבלה בשולחן סימון.
שושנת כיוונים מוארת שמרכזה ציין את מקום האונייה.
נעה מתחת למפת שולחן הסימון בכיוון שהתקבל ישירות ממצפן הג'ירו וכך גם נתון המהירות ממד המהירות בתחתית האונייה.
המטרות שהתגלו במכ"ם נרשמו על מפת שולחן הסימון.
תצפית במכ"ם ועבודת הסימון חייבו תאורה מוחלשת.
החדר, שנקרא "מרכז ידיעות קרב" (ובראשי תיבות המי"ק), נעשה מוקד השליטה באונייה ומקום המפקד בקרב.
בגשר הפיקוד המשיך להוות את מוקד התפעול, הבטיחות והשליטה המשנית.
הוא אויש בהפלגה על ידי קצין משמרת ובעמדות קרב על ידי סגן המפקד.
ניווט – ניהוג האונייה נעשה לפי מצפן ג'ירו חשמלי ומצפן מגנטי לגיבוי.
מציאת מקום האונייה נעשה על מפות ימיות בפינת הגשר.
בקרבת החופים התבצע ניווט חופי, לפי כיווני מצפן לתוואי חוף בולטים ומגדלורים, שנמדדו בתצפית עין.
בלב ים התבצע ניווט אסטרונומי, לפי מדידות גובה בסקסטנט לכוכבים בעת הדמדומים ולשמש בצהריים.
ניווט זה הצריך חישוב של מקום האונייה לפי נוסחאות והנחת הצטלבות קווי כוכבים על המפה הימית.
קשר – הקשר העיקרי של המפקדה לכלי השיט בים וגם בין כלי השיט ביניהם היה באלחוט בקוד מורס בגלי רדיו בתדר גבוה.
קשר אלחוט דיבור אל המפקדה בתדר גבוה ובתוך הכח בתדר גבוה מאוד – תג"מ.
נעשה שימוש דגלי הקוד הבינלאומי בעיקר בעת כניסה ויציאה מהנמלים.
נשמרה האפשרות לקיים איתות דגלנים בשיטת סמפור (איתות).
קשר עם כלי שיט אחרים נעשה בדרך כלל בפנס איתות אור בקוד מורס.
תותחנות - ארבעת התותחים 4.5 אינץ' נחשבו לחימוש העיקרי, והם נקראו במספרים 1 עד 4 בסדר מהחרטום לירכתיים.
כל תותח הופעל בהפעלה ידנית.
"כוון צידוד" עקב אחרי מחוג הכיוון ו"כוון גובה" עקב אחרי מחוג ההגבהה.
מערכת חישוב קידום הכיוון הייתה שעון מכני Automated Fire Control Clock, שהופעל על ידי שמונה אנשים במוקד פיקוד קצין התותחנות.
מדידת טווח למטרה נעשתה בצורה אופטית ביום ולפי מכ"ם חיפוש בלילה.
מד טווח מכ"מי הורכב על המכוון למטרה מיוחדת זאת בדרך כלל לא עבד.
זווית החרטום של המטרה מקו הראייה הוכנס למחשב לפי הערכת הכוון במכוון וכך גם הערכת המהירות.
או חושב לפי נתונים קודמים.
מטרת האימונים הוצבה רשת אנכית צבועה שחור וצהוב שנגררה על ידי גוררת במשך שאורכו כקילומטר.
לאחר אימונים רבים הצליח מדי פעם אחד המטווחים שנערכו אך ורק ביום לרכז את הפגזים בקרבת המטרה.
ירי בלילה חייב ראיית המטרה על כן אחד התותחים הופעל לירי פגזי תאורה.
הירי חושב כך שהנר התלוי על מצנח יפתח בגובה 1500 מטר קילומטר אחרי המטרה.
שיטה מסורבלת במקצת שהקטינה מאוד את טווח הירי היעיל בלילה לפחות מ-10,000 מטר.
תותחים נגד מטוסים - האונייה צוידה במערכת משנית של תותח בופורס 40 מ"מ חד קני בשני צדי האניה מיד אחרי הארובה ותותח דו-קני במרכז בין שני דוכני הטורפדו.
מיקום התותחים לגזרה האחורית שנחשבה מסוכנת יותר.
גזרת הירי אפשרה 4 קנים כנגד מטוסים ורק 3 קנים לכל דופן כנגד כלי שיט קטנים.
כנגד סירות מהירות בטווח קרוב, צוידו המשחתות ב-6 מקלעי M2 בראונינג שלושה מקלעים לכל דופן בגובה הסיפון.
במשחתות לא היה מכ"ם לגילוי מטוסים ולא הייתה בקרת אש מרכזית נגד מטוסים.
יכולת הפגיעה במטוס חולף הייתה אפסית ויכולת הפגיעה במטוס מתקיף הייתה מקרית.
למרות זאת נעשו אימונים רבים עם מטוסי חיל האוויר שתוקפים את האוניות.
אימוני ירי נעשו על בלונים שהופרחו מהאונייה ועל שרוול הנגרר מאחורי מטוס נורד.
המשחתות הסתמכו על הגנה אווירית שתיעשה על ידי מטוסי חיל האוויר וידעו שכושר מטוסי התקיפה המצריים מעל הים היה נמוך בלילה וגבוה ביום ותזמנו את פעולותיהן בהתאם.
הטורפדו במשחתות - עודף החימוש במשחתות Z לעומת משחתות Hunt היו ב-8 טילי הטורפדו שנשאו.
הטורפדו נורה מטח של כל החימוש ב־90 מעלות לחרטום האונייה.
על מנת לתקן שגיאות הערכה ותגובות המטרה לירי נשלח כל טורפדו בהפרש 2 מעלות מהקודם.
הדבר היה נעשה תוך כדי סיבוב האניה בזווית הגה של 10 מעלות וירי כל מספר שניות טווח שיוט הטורפדו היה קצר מטווח תותחי האויב.
לטורפדות שנשלחו לא היה כושר ביות וגם לא ניתן היה לשלוט בהם בזמן השיוט.
המטרה היחידה הראויה לטורפדו היו משחתות הצי המצרי שכדי להפגיז את החוף באופן יעיל נדרשו לשמור קורס ומהירות.
מדי חודש היה נערך מטווח טורפדו אמונים.
הראש הקרבי הוחלף בראש מכל מים כאשר בתום המירוץ היה מופעל לחץ אוויר מוציא את המים והטורפדו נעמד בציפה ראש בולט מהמיים כמטר.
לאחר הירי הייתה ריצה לעברו הורדת סירת החתירה קשירתו ומשיכתו להרמה לסיפון במנוף זרוע חשמלי קטן.
לוחמה נגד צוללות - הצי המצרי החל להצטייד בכמות גדולה של צוללות.
אף כי הפריגטות והקורבטות שימשו בעת בנייתן ללוחמה בצוללות למרביתן לא היה את ציוד הגילוי הדרוש.
עם רכישת המשחתות החל חיל הים לפתח את כושר הגילוי והלחימה בצוללות.
הצוללות אח"י תנין (צ-71) ואח"י רהב (צ-73) שנקלטו בחיל הים באותן שנים איפשרו לקיים אימונים משותפים ולרכוש ניסיון בגילוי ומעקב על צוללות.
מכשירי גילוי הצוללות במשחתות היו סונאר בתוך מתקן הידרודינמי שירד בצמוד לשדרית האונייה.
הסונאר שהיה בנוי מגבישי קווארץ שלח שידורים בתדר האולטרא שמע סביב 15 קילוהרץ.
כאשר השידור נתקל בגוף חזר לסונאר הד שעובד לשמע סביב 1000 הרץ.
צלחת הסונאר סובבה ידנית בהיקף 360 מעלות.
כאשר מהירות האונייה נדרשה להיות לא יותר מ-15 קשר.
הים התיכון ידוע עם תופעות טמפרטורת המים החמים שלו.
הדבר מסייע לצוללת להיעלם מתחת לשכבה.
לצוללת שהאזינה בסונאר פסיבי היה יתרון בגילוי על המשחתת בטווח שלמעלה מ־10 קילומטר.
ביום טוב הייתה המשחתת מגלה צוללת ב-2 קילומטר.
הצוללת הייתה יכולה לבצע התקפה בטורפדו בערך מטווח 5 קילומטר.
הרבה לפני שהמשחתת הבחינה בה.
הטורפדו נע במהירות גדולה ועושה רעש גדול שנקלט בסונאר וגם משאיר שובל ברור שניתן להבחין בו בעין.
הרבה פעמים הגילוי של הצוללת נעשה לפי הטורפדו שירתה.
מה שמסבך יותר את העניין היה שמערבולות שובל כלי השיט החזירו גם הן הד והיה צריך אוזן טובה וניסיון רב להבדיל בין שובל לבין צוללת.
נוסף לעצם הכיוון ניתן היה לאבחן לפי תופעת דופלר, את כיוון תנועת הצוללת ביחס לאלומת הסונאר.
הנשק היחידי כנגד צוללת מתחת לפני המים היה אז פצצות עומק.
היו אלה חביות חומר נפץ במשקל 200 ק"ג עם מרעום הידרוסטטי שניתן לכוונו לעומק הרצוי.
שעון תזמון קבוע איפשר להטיל מטח של עשר או חמש פצצות.
מתוך שני מסלולי החלקה בירכתיים ולמשחתות Z היו ארבע מרגמות שירו את הפצצה למרחק כ-40 מטר לצדדים.
גילוי צוללות חייב ניסיון רב וביצוע התקיפה חייב להטיל את הפצצות מעל המקום המדויק בו תגיע הצוללת בעת הפיצוץ.
מפעיל הסונאר הראשי היה נגד בכיר שנעזר בשני בקרים כאשר מעליהם עומד קצין הטנ"ץ ומדווח למפקד ומציע נתוני תקיפה.
נעשו גם אימונים עם צוללות חיל הים.
האימון המשותף חייב הקפדה על נוהלי תיאום ואבטחה בלוח זמנים כדי לודא שלא תתחולל התנגשות בין הצוללת ובין המשחתות המתאמנות.
נקבעו סימנים מוסכמים עם הצוללת על ידי רימוני סימון שזכו לשם "קצלים".
נערכו אימונים נגד צוללות עם הצי הצרפתי בטולון במשך מספר שנים החל משנת 1957 הצוללות המצריות לא הוכיחו כושר פעולה במלחמות בים התיכון.
מפגשים בין אוניות השייטת ובין צוללות מצריות דווחו מדי פעם בלא יכולת לאמת.
רמת האימון וההשקעה בנושא הנגד צוללות הוכיחו עצמם כחיוניים בעת מלחמת ששת הימים.
הובלת קומנדו ימי -הקומנדו הימי התאמן בנמל על הדבקת מוקשי עלוקה למשחתות.
בעת אימון כזה נעשה תמיד תיאום מוקדם והוצב קצין בטיחות לודא שלא יופעלו מדחפים וגם לא הסונאר בעת שהצוללים בקרבת כלי השיט.
יכולת הנשיאה של המשחתות לקחת על הסיפון את סירות הנפץ וסירות הגומי של שייטת 13 והבאתן להשקה בקרבת היעד תורגלה ויועדה לתכנונים מבצעיים.
למשחתת נוספו מנופי זרוע חשמליים והוכנו עריסות לגופי הספירות.
מרכז הידיעות הקרבי הותאם לשמש כחפ"ק לפקד על המבצע.
נקבעו גם נוהלי הזדהות וקישור.
כאשר מפקד המבצע הבכיר לא היה מרקע קומנדו הוצב על ידו קצין בכיר משייטת 13 כדי לסייע בהבנת התמונה המבצעית.
נערכו תרגילי שיתוף פעולה ותרגילי מודל שבאו לידי ביטוי במלחמת ששת הימים.
סיוע לפיתוח טילי ים-ים - בקרב השטח הייתה עדיפות בולטת של המשחתות מסדרת סקורי המצריות על פני מערכת התותחנות של המשחתות.
וחיל הים חיפש לכך פתרון.
בשנת 1958 צפו נציגים מחיל הים בניסוי עבור חיל האוויר בנגב של טיל מפיתוח רפאל אשר פגע במטרתו שהוצבה במרחק של כ-8 ק"מ.
נציגי חיל הים שצפו בניסוי החליטו לאמץ את הטיל שכינויו שונה מ ג-25 ללוז.
שנה לאחר מכן הותקנה המערכת בפיתוח על המשחתת אח"י אילת לצורך ניסוי שבוצע ב-18 במאי 1959, הטיל שנורה מהים אל מטרה ימית פגע.
המשך הניסויים שנעשו מהמשחתת אח"י יפו כונו "כיסא מלכות" החל מסוף שנת 1961. באוקטובר 1962 בוצע ניסוי כאשר הכוון-נתב הנוהג בטיל ישב במסוק שהמריא מירכתי אח"י יפו, כך ניתן לקרב את הכוון-נתב למטרה ולשפר את זווית הראייה והשליטה של הכוון-נתב.
ב-1963 נערך ניסוי מהחוף אל מטרה ימית בנוכחות הרמטכ"ל צבי צור, מנכ"ל רפא"ל מוניה מרדור, יחד עם מפתחי הטיל ובכירים אחרים.
אך טיל מנוהג המוגבל בטווח הראייה לא ענה על הצורך לטווח ארוך יותר מתותחי המשחתות מסדרת סקורי.
פיתוח ביות מכ"ם לטיל אפשר ניהוג וביות מתחום הראייה, היווה מענה לבעיית הטווח.
הפיתוח הועבר לתעשייה האווירית והבשיל מאוחר יותר בגבריאל שמימושו הצליח מאוחר יותר.
בתקופת ההמתנה לפני מלחמת ששת הימים, הותקנו באח"י יפו (ק-42) שלושה טילים בשלבי פיתוח.
לוחמה אלקטרונית ומודיעין - באמצע שנות השישים החלו המשחתות להצטייד באמצעים אלקטרוניים מפיתוח ישראלי.
מכשיר לגילוי שידורי מכ"ם ורקטות לפיזור מוץ להטעיית המכ"ם במרחק מהמשחתת שכונו "אבשלום".
בהפלגות מבצעיות הותקנו במשחתות מכשירי האזנה וחולית האזנה של המודיעין הימי הצטרפה להפלגות וסרקה את תעבורת הקשר של האויב.
הדרכה ואימוני חוף - במקביל לרכישת המשחתות התארגן בה"ד חיל הים להכשרת כח האדם למקצועות ההפעלה והתחזוקה שלהן.
בתי הספר נקראו לפי המחלקות באונייה.
תותחנות, גנ"ק, טנ"ץ מכונה וחשמל שהפך לאלקטרוניקה.
היו אז כ-10 מקצועות שונים שאותם רכשו המתגייסים החדשים לאחר טירונות.
המבנה ביסודו תקף עד היום.
לשם תרגול הלחימה בצוללות נרכש באנגליה רכב סימולטור שהוצב דרך קבע בבסיס ההדרכה.
נקרא מתקן אימון נגד צוללות (מאנ"ץ) וצוותי המשחתת עסקו בו באימונים רבים.
כמו כן נבנה מתקן המייצג חדרי מי"ק של המשחתות והיווה תקדים למתקן אימון טקטי (מת"ט) בתקופת ספינות הטילים.
הרמה המקצועית הדרושה לקציני המחלקות הושגה בקורס מיוחד שנערך בבה"ד התותחנים, בה"ד חיל הקשר ובה"ד חיל הים.
קציני הטורפדו ונגד צוללות ובתקופה מסוימת גם קציני התותחנות עברו את הקורס בבסיס HMS Excelent של הצי המלכותי הבריטי בפורטסמות'.
נמל הבית של השייטת לכל תקופת קיומה היה נמל חיפה.
האוניות עגנו בשני מקומות לצד הרציף הצבאי במרכז הנמל או עמדו על שני עוגנים בניצב לשובר הגלים הראשי.
מבחינת כלכלה ולוגיסטיקה הייתה כל אונייה יחידה נפרדת.
הצוותים לנו באוניות ומטבח האניה הזין את הצוות.
לבוש - המדים הלבנים שימשו בקיץ לחגים והזדמנויות מיוחדות.
בחורף היו מדי חורף וחולצה לבנה עם עניבה.
מדי היציאה של המלחים באותה עת כללו סרט כובע עם שם האונייה.
בגדי העבודה שנמסרו היו מבד גס בצבע אפור-כחול, בדרך כלל משומשים.
הלבוש האחיד לעבודה ובהפלגה בקיץ היה חצי גוף ערום.
הדבר נרשם בפקודות השגרה המודפסות והודעה שודרה במערכת הרמקולים.
הבגדים נמסרו לכביסה בחוף למכבסה צבאית.
בתקופת הפריגטות רווח מנהג לקשור את הבגד בחבל מאחורי האונייה למשך כשעה.
במשחתות המהירות יותר הופסק המנהג הזה.
בעת הפלגה חגרו כל המפליגים חגורת הצלה מקופלת.
בעת תרגול מחוץ לדופן האונייה החגורה הולבשה על הצוואר.
מחלקות, צדדים וצבעים - הצוות התחלק למחלקות המקצועיות, בפריגטות שלוש מחלקות ובמשחתות חמש: תותחנות, גנ"ק – גילוי ניווט וקשר, טנ"ץ – טורפדו ונגד צוללות, מחלקת מכונה ומחלקת חשמל.
באונייה נמצא לוח ארגון קבוע שכל איש צוות היה רשום בו וידע את מקומו במצבי ההפעלה השונים:
עמדות קרב – כל הצוות בפעולה.
כל אחד במוצב הקבוע שלו.
עמדות שיוט- שליש מהצוות בפעולה, הוגדר כצבע אדום, ירוק ולבן.
משך המשמרת בדרך כלל 4 שעות.
עמדות סיור- מחצית הצוות בפעולה הוגדר כצד ימין או שמאל.
כאשר יש צורך לזמן רב במצב מתוח יותר.
עמדות נטישה- הצוות חולק לאמצעי ההצלה סירת המנוע, סירת המשוטים ורפסודות.
אמצעי ההצלה הספיקו לכל אנשי הצוות.
היציאות לחופשת ערב עד חצות וסוף שבוע מיום ו' עד יום א' בבוקר.
במצב רגיל אנשי צבע אחד נשארים באונייה ואנשי שני צבעים יוצאים לחופשה.
מטלות ניקיון והצטיידות - מי המלח והאבק יוצרים באופן קבוע בעיה בתפעול האוניות.
שמירת הניקיון ותחזוקת הציוד דרשה מאמץ ממושך.
שטחי האניה, הקירות, הרצפה והדפנות חולקו באופן קבוע לאחריות ניקיון וצביעה בין המחלקות.
קו דמיוני עבר בסיפון בין הגופים המנקים ומתחזקים.
העלאה ופריקה של ציוד, מזון ותחמושת היווה מטלה חוזרת שדרשה מאמץ רב.
למעט המוצבים הכבדים שדרשו מנוף מהחוף נעשתה ההצטיידות בעבודת ידיים.
ההוראה נשמעה לפחות פעם ביום, אם לא יותר, וחייבה את כל אנשי הצוות להפסיק עבודות אחרות ולהתייצב לעבודת הסבלות שנדרשה.
בעת העגינה בשובר הגלים היה מסלול ארוך להעברת הציוד, הורדה מהשובר דרך גשר רפסודות ועלייה חזרה בסולם לירכתי האונייה.
קל יותר היה כאשר האונייה קשורה לרציף הצבאי.
המגורים - לקצינים ולנגדים הבכירים תאים 2 עד 4 בחדר.
לצוותים תא חרטום גדול ותא ירכתיים קטן יותר.
לנגדים והקצינים היו מיטה וארון לאנשי הצוות ערסל ותא חפצים.
מיזוג אוויר לא היה מוכר אז ובתאי המגורים עברו צינורות אוורור בלחץ.
מיקום הערסל ליד פתח האוורור נחשב למציאה.
המנהג הבריטי לחלוקת מנת רום יומית לא היה מקובל אך הימאי היה זכאי ל-10 סיגריות ליום.
חלוקת הסיגריות שונתה מאוחר יותר ולתוספת שוות ערך בשכר החובה והקבע.
המזון - מטבח האנייה סיפק לכל אנשי הצוות שלוש ארוחות ראשיות בכל יום.
אף כי רק מעטים מהצוות נחשבו לדתיים המטבח היה כשר.
עקרון הכשרות החל עוד בפריגטות היה חלק מהגאווה על חיל הים יהודי.
משגיח כשרות כחלק מצוות המטבח.
המזון היה נרכש ברובו בארץ ירקות ופירות נרכשו מחוץ לישראל.
כאשר השהייה מחוץ לישראל הייתה ארוכה נקנו גם חומרי המזון בספקים שאושרו ככשרים.
מי שתיה - המשחתות החזיקו כמות מים גדולה – כ-50 מ"ק לצורך ייצור הקיטור.
בנוסף לכך היו שני מזקקים עם תפוקה כוללת של שני מ"ק לשעה.
בניגוד לספינות הקטנות אף פעם לא היה חסר מים.
לעיתים הייתה נוצרת בעיה בטעם המים עקב מצב הניקיון במכלי האחסנה.
הווי - ההפלגות הארוכות ושותפות הגורל יצרו קבוצות הווי בעיקר לפי חדרי המגורים.
חדר אוכל קצינים, הנגדים הבכירים, מגורי ירכתיים, ומגורי חרטום.
מדי פעם הייתה מתגלה יזמה והוצא ביטאון על לוח המודעות.
בקליטת אנשי צוות חדשים התפתחה מסורת שעליהם לעלות לאניה בדרך הקשה היינו לא דרך הכבש או גשר הרפסודות אלא בטיפוס על החבלים.
הצוות הוותיק מתיז עליהם מים מזרנוקי כיבוי אש.
המשחתות הגיעו והחלו להתארגן תוך כדי ביצוע אימוני ימאות והפלגות.
כחלק ממבצע צימוק לא הוקצתה תחמושת לאימוני ירי של הסוללה העיקרית –תותחי 4.5 אינץ'.
בעת המלחמה כלל הרכב השייטת את שלוש הפריגטות באיוש מילואים ושתי משחתות מסדרת Z - אח"י אילת (ק-40) ואח"י יפו (ק-42).
בלילה הראשון נקלעה השייטת ל'קרב כנגד משחתת מצרית אבראהים אל-אוול והמשחתות הצליחו לחסום את דרך בריחתה ולהכניע אותה.
בקרב שהתפתח אושרו התחזיות המקצועיות השליליות לגבי מוגבלות מערכת התותחנות.
אך עצם הימצאותן ויכולתן לנוע במהירות מעל 30 קשר הביאו להכרעה בקרב.
כאילו להוכחה הפריגטה אח"י מזנק (ק-32) שניסתה גם היא להרים מהירות לירוט התפוצץ צינור קיטור והיא לא הצליחה להיכנס לקרב.
לאחר מלחמת סיני גדלה השייטת שסיפחה לה את המשחתת הקלה אבראהים אל-אוול בריטית מסדרת Hunt שנקראה אח"י חיפה (ק-38).
אח"י נגה (ק-22), סופחה גם היא לשייטת המשחתות עקב תכונותיה כספינת נצ"ל השתתפה יחד בתרגילי לחימה בצוללות.
התקופה שבין מלחמת סיני למלחמת ששת הימים הייתה תקופת הפעילות העיקרית של שייטת המשחתות.
בתקופה שבין המלחמות נעשתה מרבית פעילות האימונים של שייטת המשחתות.
הוכשרו קורסי חובלים ממחזור ו' עד ט"ו.
ונערכו ביקורים בנמלים: פיראוס, טולון, ניס, ליבורנו, וולטה, אז'אקסיו, פמגוסטה, נאפולי, מסינה, גיברלטר וברסט.
לא את כל הביקורים שתוכננו ניתן היה לבצע.
ביקור המשחתת אח"י אילת (ק-40) לנמל פיראוס שתוכנן לחודש יוני 1962 לא יצא לפועל מהתנגדות משרד החוץ היווני.
את המצב שבו עמדה יוון הסביר שר החוץ, מר אברוף, כי:
מוכנות למלחמה - המלחמה תפסה את חיל הים כאשר כבר הייתה כוונה להחליף את המשחתות בספינות סער, אך אלה עוד לא היו מוכנות.
לסדרה זו, שנמשכה שבוע, נשלחו מפקדי היחידות הלוחמות ומרבית מפקדי כלי השיט בחיל הים.
במהלך הסדרה הזינו הבקרים הבריטים את נתוני החימוש של שני הצדדים.
גובשה תורת לחימה לכוח משולב משחתות וטרפדות כנגד אויב ספינות קומאר\אוסה והמשחתות מסדרת סקורי.
בגילוי ספינות הטילים של האויב נדרשו טרפדות חיל הים להסתער ולתקוף בתותחים ובאותה עת על המשחתות היה להישאר מחוץ לטווח מכ"ם של ספינות הטילים עד לתחילת קרב התותחים ואז כאשר ספינות הטילים עסוקות ואינן יכולות לכוון טילים להיכנס גם הן בתותחים.
לאחר מספר תרגילים מחו מפקדי המשחתות כנגד שלב הנסיגה וגובש מהלך של הסתערות כללית.
אז התברר כי כאשר המשחתות לא התרחקו מטווח מכ"ם של ספינות הקומאר\אוסה והסתערו חזיתית יחד עם הטרפדות, הן נפגעו והוטבעו.
בעת שהטרפדות נכנסו להתקפת טורפדו נגד המשחתות מסדרת סקורי הן הוטבעו באש תותחים לפני שהגיעו לטווח ירי הטורפדו.