tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האזנה לטקסטים כתובים מתאפשרת גם באמצעות שאילת תקליטורים שבהם הקלטות של ספרים שונים, ועבור מנויי הספרייה - גם דרך התחברות לתוכנה המאפשרת להאזין להקלטות של ספרים בעזרת גלישה ישירה (streaming).
הספרייה העירונית ע"ש שמחה מילר היא הספרייה הציבורית המשרתת את תושבי קריית מוצקין.
לאחר שעברה למשכנה החדש ב־1998, היא שוכנת בשדרות בן-גוריון בעיר, בסמוך למשרדי העירייה ולמרכז המסחרי "רבמ"ד".
בשנות ה-40 נכלל הסעיף "ספרייה" בתקציב ועד הקהילה של קריית מוצקין.
בסוף 1946 הקימה ההסתדרות ספרייה בקריה כסניף של ספריית בורוכוב בחיפה.
זו הייתה הספרייה היחידה ביישוב.
גם היא, כמו "ספריית האם" שלה, זכתה לשם "ספריית בורוכוב".
בשנת 1951 החליטה המועצה על הקמת ספרייה עירונית, בנוסף לספרייה שמופעלת על ידי ההסתדרות.
בשנת 1962, הוחלט להעביר את הספרייה העירונית לביתו של אריה גרושקביץ, ששימש ראש המועצה ובצוואתו, הוריש את ביתו למועצה כדי שזה ישמש כמבנה ציבור.
הבית שופץ, ואלמנתו של גרושקביץ התמסרה לניהול הספרייה.
במרץ 1965 נחנכה הספרייה במשכנה החדש בבית גרושקביץ, כשזו כוללת ספריית השאלה בקומת הכניסה וספריית עיון וחדר קריאה בקומה השנייה.
בשנת 1963 נפתחה בבית התרבות שביישוב ספרייה של ספרים בצרפתית.
ספריית ההסתדרות המשיכה לפעול במקביל לספרייה העירונית ובשנת 1967, עברה ספרייה זו ל"בית ההסתדרות" החדש שנחנך ביישוב.
בשנת 1998 נחנך בצפונה של העיר, בסמוך למרכז המסחרי "רבמ"ד", בניין מודרני, בן שלוש קומות, לשימוש הספרייה.
למבנה החדש הועברו החומרים הספרייתיים שהיו בספריית גרושקביץ ובספריית בורוכוב והשתיים נסגרו.
בנוסף, הועברו לאגף אחר במבנה הספרים מספריית העיון של בית הספר התיכון "אורט מוצקין" הסמוך, וכך, נסגרה גם ספריית בית הספר.
הספרייה העירונית מחולקת לשלושה חלקים:
אגף ספריית ההשאלה - מכיל כ-55,000 ספרים בשפות עברית, אנגלית, רוסית וצרפתית.
במקום ישנו גם אזור של ספרים דיגיטליים קוליים.
אגף ספריית העיון - משמש גם כספריית בית הספר "אורט מוצקין".
בנוסף לספרי הלימוד, קיים בספרייה אוסף עבודות אקדמאיות וישנה גישה למאגרי מידע שונים, כגון ארכיון העיתון "הארץ" ומפתח המאמרים של אוניברסיטת חיפה.
"המשחכייף" - מרכז העשרה לגיל הרך ומהווה מקום מפגש פעילות להורים ולילדים ובמקום מתקיים גם תיאטרון בובות ומפגשים של שעת סיפור.
בשנת 2015 החליטה מועצת העיר קריית מוצקין לקבל את הצעתו של ראש העיר, חיים צורי, ולקרוא לספרייה העירונית על שמו של ראש העירייה הקודם, שמחה מילר, שתכנון בניית בניינה החדש החל ביוזמתו.
הספרייה העירונית של קריית ביאליק ע"ש ארצ'י ומרג'ורי שרמן היא ספרייה ציבורית בקריית ביאליק, הממוקמת במרכז התרבות בית כץ.
הספרייה הוקמה בשנת 1973 הודות לתרומתם של ארצ'י ומרג'ורי שרמן.
הספרייה שופצה ונחנכה מחדש בשנת 2013.
מדור העיון שבו קיים מאגר מכון סאלד, LAWDATA-מאגר משפטי, גישה לאתר החינוכי "גלים" ו-אנציקלופדיה ynet.
במדור הילדים ישנו אגף השאלת ספריי ילדים כמו גם עמדת הדרכה בהכנת שיעורי בית.
במדור המבוגרים ניתן למצוא ספרים בשפות עברית, אנגלית, רוסית, גרמנית, ספרדית, רומנית, וצרפתית.
בספרייה ישנו גם מדור קלטות המשרת את מגוון האוכלוסייה ובו קלטות וידאו ו-DVD להשאלה.
הספרייה הנשיאותית על שם ג'רלד פורד היא ספרייה נשיאותיות המנציחה את שמו ואת מורשתו של נשיאה ה-38 של ארצות הברית, ג'רלד פורד.
הספרייה ממוקמת בקמפוס הצפוני של אוניברסיטת מישיגן בעיר אן ארבור, מישיגן, הנמצאת 130 קילומטר מהמוזיאון הנשיאותי על שם ג'רלד פורד.
הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם ג'רלד פורד מופרדים זה מזה לפי בקשתו של פורד.
בספרייה יש חומר על חייו האישיים של ג'רלד פורד ואשתו בטי פורד, מכתבים שכתב בעת כהונתו כנשיא וספרים העוסקים בכהונתו כנשיא ארצות הברית.
פורד ביקר מספר פעמים בספרייה עד למותו בשנת 2006. הוא ואשתו נקברו במקום.
בעודו חבר הקונגרס של ארצות הברית, פורד החל לתרום את ניירות ומסמכים מכהונתו לספרייה ההיסטורית של בנטלי באוניברסיטת מישיגן, שם רכש את השכלתו הגבוהה ב-1965. עם תום כהונתו כנשיא ארצות הברית, הציע פורד לתרום את החומרים הנשיאותיים שלו לספרייה הנשיאותית שתוקם בקמפוס האוניברסיטה ותנוהל בידי הארכיון הלאומי של ארצות הברית.
בניית הספרייה החלה ב-15 בינואר 1979 וב-27 באפריל 1981 נפתחה הספרייה לציבור.
זאת הספרייה הנשיאותית היחידה המופרדת מהמוזיאון הנשיאותי.
רוב האוסף של הספרייה מורכב מניירות מימי כהונתו של פורד בבית הלבן בשנים 1974–1977. בספרייה ניתן למצוא מאמרים של בטי פורד, מאמרים נוספים לפני ואחרי תקופת הנשיאות של פורד, ראיונות מחקר וכיוצא בזה.
בסך הכול, יש 3,500 שעות שמיעה של אודיו, 25 מיליון דפי מסמכים, 3,500 שעות של סרטי קולנוע העוסקים בחייו של פורד ו-450,000 תמונות.
הספרייה העירונית של קריית ים היא ספרייה ציבורית, שהועברה למשכנה הנוכחי באוגוסט 2008, באוסף הספרייה ישנם כ-96,000 ספרים בשפות עברית, אנגלית, רוסית, צרפתית, רומנית, ספרדית, ויידיש.
ישנו אגף לילדים ונוער עם אוסף המותאם לתכנים הלימודיים של משרד החינוך הנלמדים בבתי הספר.
בספרייה ישנם אוספים של עיתונות, כתבי עת, ספרים מוקלטים וסרטים.
במקום מתקיימות סדנאות, תערוכות ועוד.
ב-2012 הוענק לספרייה פרס ע"ש גולן מטעם משרד החינוך, כאחת משלוש הספריות המצטיינות בישראל.
המנהלת לשעבר של הספרייה העירונית של קריית ים, דבורה קיסלוב, נבחרה על ידי משרד התרבות כספרנית המצטיינת של ישראל לשנת 2013.
הספרייה הציבורית של ברגן (בנורווגית: Bergen Offentlige Bibliotek) היא ספרייה בברגן שבנורווגיה.
בימי הביניים הערים ברגן וטרונדהיים היוו את מרכז הספרות של נורווגיה, מנזרים וכנסיות בערים אלו הכילו ספרים רבים, כנסיית סאנט מארי בעיר החזיקה אוסף ספרים אשר היה פתוח לקהל הרחב, ב-1766 הויקאר דויד שונפלד תרם כמות גדולה של ספרים למקום, דבר שהוביל את הכנסייה לפתוח מבנה נפרד לספרייה.
ב-1869 ספרן האוניברסיטה פול בוטן-האנסן החליט להציע בסביבות 12,000 עותקי ספרים למכירה, בעקבות כך קמה אגודה שהחליטה להקים ספרייה ציבורית בעיר המבוססת על ספריו של בוטן-האנסן והאגודה הציעה לעירייה לרכוש את ספרים אלה ולעביר אותם לבעלותה, בניין הספרייה הראשון הוקם במבנה שבו שכנה בעבר מבשלת בירה.
ב-1876 הועברו אוספי ספריית הכנסייה לספרייה הציבורית של ברגן שם נשמרו עד שהועברו מאוחר יותר לספריית אוניברסיטת ברגן.
המבנה הנוכחי הוקם ב-1917 על ידי אולף נורדהגן.
הספרייה המרכזית של אוניברסיטת באוניברסיטת קלוז'-נאפוקה (ברומנית: Biblioteca Centrală Universitară "Lucian Blaga" din Cluj-Napoca) היא הספרייה האקדמית המרכזית של אוניברסיטת באבש-בויאי בקלוז'-נאפוקה.
הספרייה הוקמה ב-1872 במסגרת האוניברסיטה בשפה ההונגרית על שם פרנץ יוזף שקמה באותה השנה.
בתחילה היא הכילה כ-18,000 פריטים שמקורם מאוספים שהתקבלו על ידי האקדמיה למשפטים של סיביו בית ספר לרפואה וארכיון העיר קלוז' ואוסף פרטי של יוז'ף בניני.
בשנים 1873–1874 המוזיאון של טרנסילבניה (לימים ) הועבר יחד עם הספרייה שלו (שנוסדה ב-1859) אל בניין הספרייה המרכזית והספרים שלה היו לחלק מספרייה ציבורית.
בשנות השבעים של המאה ה-19 חזרה הספרייה לשמש את האוניברסיטה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה כשאוסטרו הונגריה נפלה וטרנסילבניה הועברה לשליטת רומניה היא החלה לשמש כספריית הפקדה, מספר מוסדות וביניהם האקדמיה הרומנית ואוניברסיטת בוקרשט תרמו לפיתוח הספרייה.
בין אוספיה המיוחדים של הספרייה נמנים מפות, תחריטים וספרים נדירים שהתקבלו מהמוזיאון של טרנסילבניה.
הם היו בסיס למחקרים של ז'יגמונד פאל יאקו על ההיסטוריה של טרנסילבניה בימי הביניים.
ב-1996 החלה להוציא לאור את כתב העת האקדמאי "Philobiblon" .
הספרייה העירונית של אשדוד ע"ש יוסף מאירהוף היא הספרייה הציבורית של אשדוד.
הספרייה ממוקמת בסמוך למרכזון רובע ב' בצפון העיר.
הספרייה הוקמה ב-1971, בתרומת הנדבנים רבקה ויוסף מאירהוף מבולטימור והסוכנות היהודית.
הספרייה נבנתה בתכנונו של האדריכל יצחק פרלשטיין, ממתכנני העיר אשדוד.
הספרייה מפעילה שלוחות בבית הספר התיכון המקיף ו' שברובע י"א בדרום העיר, וכן במרכז "בית העולה" ברובע ו'.
הספרייה שופצה ב-2003 וב-2020 בתרומת קרן מאירהוף.
בינואר 1965 החליט דירקטוריון חברת אשדוד על הקמת הקמת ספרייה ציבורית באשדוד בהשקעה של חצי מיליון ל"י, כאשר מחצית תמומן על ידי תרומות.
הספרייה המרכזית מחולקת לשלושה מדורים:
מדור ההשאלה בקומה התחתונה, המכיל אלפי ספרי סיפורת בעברית, רוסית, צרפתית ואנגלית.
במקום ישנה גם עמדה לחיפוש ממוחשב של ספרים בקטלוג הפיזי והדיגיטלי של הספרייה.
מדור הילדים בקומה העליונה, בו מגוון ספרים לילדים ולנוער.
במקום נערכת מדי שבוע בימי שלישי הקראת "שעת סיפור".
מדור העיון בקומה העליונה, המכיל ספרי עיון וכן עמדות מחשב, המשרת בעיקר תלמידי תיכון וסטודנטים.
במקום נערכים אירועים כגון סדנות כתיבה, הרצאות, והצגות – בעיקר מפי סופרים – וכן הופעות מוזיקליות.
קיימים בספרייה גם שני תאי לימוד קבוצתיים ללמידה בפרטיות.
במסגרת השאלה בין-ספרייתית ניתן לשאול במקום גם ספרים שלא נכללים בקטלוג הספרייה.
ברוב ימי השבוע נערכת בספרייה שעת סיפור וכמו כן מגוון הצגות ומופעים.
המקום מארגן מדי שנה בשיתוף מרכז מונארט לאמנויות ומועדון "רוטרי" המקומי, את תחרות "הקורא הטוב" העירונית.
במסגרת התחרות, תלמידי כיתה ו' מבתי ספר יסודיים בעיר מתחרים ביניהם בקריאת ספר בקול.
חבר השופטים בתחרות כולל סופרים ואנשי חינוך, ואירוע הגמר בו מוענק הפרס לזוכה נערך במעמד ראש עיריית אשדוד.
בתחילת 2020 החלה עיריית אשדוד בשיפוץ פנים הספרייה בתקציב של 3 מיליון ש"ח בסיוע משרד התרבות והספורט ובתרומה נוספת של משפחת מאירהוף.
השיפוץ ארך כשנתיים והתעכב בעקבות מגפת הקורונה והיא נפתחה רשמית בסוף 2021. כמו כן, הוצהר שבעתיד תשופץ גם מעטפת הבניין, שנותרה כפי שהייתה.
מאז השיפוץ, זמינים חלק משירותיה של הספרייה גם באינטרנט, כגון שאילת ספרי קריאה ושמע דיגיטליים, צפייה בזמינות מלאי, יצירת מינוי והארכת תקופת השאלה.
הספרייה מאפשרת גם גישה לספרייה הלאומית הדיגיטלית, דרכה.
בתחילת 2019 ושנית בפתיחתה המחודשת של הספרייה, פורסם כי עיריית אשדוד תקים ספרייה חדשה בקריית התרבות ע"ש צבי צילקר ברובע הסיטי שתתמקד בעולם הדיגיטלי, לצד הספרייה הוותיקה ברובע ב'.
תושבי העיר השתתפו באופן מקוון בתהליך תכנון הספרייה החדשה.
במרץ 2024 נפתחה בספרייה קומת המרתף, המיועדת לסדנאות ולפעילויות.
ביוני 2024, פורסמה תוכנית להקמת ספרייה עירונית חדשה בקריית התרבות ע"ש צבי צילקר, בצומת שדרות משה דיין ושדרות מנחם בגין, בסמוך לכיכר המפרשים (יהודי סלוניקי).
הספרייה הנשיאותית על שם בוריס ילצין היא ספרייה אלקטרונית בעיר סנקט פטרסבורג, רוסיה.
מבנה האוניברסיטה ממוקם בבית מספר 3 בכיכר הסנאט, בבניין הכנסייה לשעבר.
הוא נוסד ב-31 בינואר 2007 על פי צו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
הספרייה קיבלה מעמד של ישות משפטית בדמות מוסד תקציבי פדרלי שזוכה למימון מהתקציב הפדרלי.
באוקטובר 2008 נכנסו לתוקף תיקוני החוק הפדרלי "בנושא ספרנות", שהעניקו לספרייה מעמד של ספרייה לאומית - כמו זו של הספרייה הממלכתית הרוסית ואת הזכות החוקית להעתיק ספרים.
הספרייה כפופה למנהל לענייני נשיא הפדרציה הרוסית ולממשלת הפדרציה הרוסית.
ב-31 בינואר 2007 חתם נשיא הפדרציה הרוסית על צו "אודות הקמת הספרייה של נשיא הפדרציה הרוסית", כאשר 5 מיליארד רובל הוקצו להקמת הספרייה.
לאחר מותו של הנשיא הראשון של הפדרציה הרוסית, בוריס ילצין, היא קיבלה את שמה הנוכחי.
הספרייה נחנכה בטקס שנערך ב-27 במאי 2009 על ידי נשיא הפדרציה הרוסית דאז דמיטרי מדבדב ביום הספריות וביום 306 שנה לסנקט פטרבורג.
ב-1 בספטמבר 2009 נפתחה הספרייה לציבור.
ההבדל העיקרי בין עבודה דרך האינטרנט לבין עבודה באולמות אלקטרוניים הוא היעדר גישה לחומרים המוגנים בזכויות יוצרים ובמגבלות השימוש בציבור.
בעת פתיחת הספרייה הקליד דמיטרי מדבדב את המילה "חוקה" במערכת חיפוש הספרייה האלקטרונית, אך המסמך שנמצא היה "כבד" מדי (על פי גרסה אחרת לאירועים, המערכת מעולם לא מצאה מסמך אחד).
הנשיא פתח את הספרייה בלחיצה על כפתור בממשק המגע.
כדי לקבל גישה לחומרי הספרייה נדרש מיקרוסופט סילברלייט, מה שמגביל את היכולת להכיר את החומרים במספר לא מבוטל של פלטפורמות.
לקוראים אין גישה לתוכן בפורמטים סטנדרטיים של מסמכים, מה שמקשה על עבודה עם מסמכים, כגון שמירה, שיתוף והדפסה.
הספרייה נעדרת יכולת חיפוש בתוך טקסט הספרים, מה שמקשה על השימוש: כדי למצוא מידע, יש לקרוא ספר בשלמותו.
יכולת החיפוש תדרוש מהספרייה לבצע זיהוי תווים אופטי, וזה דורש יותר זמן מאשר סריקה פשוטה.
הספרייה הנשיאותית על שם דונלד טראמפ היא הספרייה הנשיאותית, שתנציח את שמו ואת מורשתו של נשיאה ה-45 של ארצות הברית, דונלד טראמפ.
ב-20 בינואר 2021, ביומו האחרון של טראמפ כנשיא ארצות הברית הוכרז כי תקום ספרייה נשיאותית על שמו, בדומה לקודמיו בתפקיד.
אך נכון לספטמבר 2021 טרם הוכרזו תוכניות רשמיות להקמת הספרייה.
כמו בספריות נשיאותיות אחרות, יש צורך לממן ולמצוא מבנה עבור הספרייה עוד לפני שהארכיון הלאומי של ארצות הברית ייקח את הספרייה תחת חסותו.
על פי וושינגטון פוסט, בשבוע האחרון של כהונתו טראמפ ואנשיו תכננו להקים ספרייה ומוזיאון בפלורידה שתנוהל על ידי סגן ראש הסגל של הבית הלבן לשעבר, דן סקאבינו.
על פי התוכנית הספרייה תוקם בעזרת מימון של כ-2 מיליארד דולר מתומכיו של הנשיא לשעבר.
התייחסות נוספת של העיתון לספרייה על שמו של טראמפ הייתה כאשר מבקר האדריכלות והאומנות של העיתון, פיליפ קניקוט טען כי לא מומלץ לבנות את הספרייה מאחר שקיים חשש כי טראמפ ישתמש בספרייה על מנת להלבין ולהאדיר את תדמיתו.
אך טענתו של קניקוט ספגה ביקורת ונשללה על ידי אחד מתומכיו הבולטים של טראמפ, ראש לימבו.
אתר פרודי עוד לפני האתר הרשמי של הספרייה.
באתר הפרודי מתואר כי הספרייה תיחנך לצד תערוכה לזכרם של הנפטרים האמריקאים במגפת הקורונה ותכלול תערוכת נשק קבועה, בנוסף לכך תוקם במקום גלריה בה יוצגו ציוצים מחשבון הטוויטר של הנשיא לשעבר.
הספרייה הציבורית ע"ש בטי ואלכס שאונבוים בתל מונד היא הספרייה המרכזית של המועצה המקומית תל מונד.
אוסף הספרייה כולל ספרים בעברית, אנגלית ורוסית.
הספרייה נגישה לכלל המוגבלים כולל לקויי שמיעה וקיים בה לרשות הציבור "לולאת שמע" ללקויים בשמיעה.
הספרייה מחולקת לחללים שונים, עולם הילדים (טף, ילדים, נוער ומתבגרים), חדר עיון וספרות יפה.
הספרייה מאפשרת גישה למאגרי מידע מתחומים שונים.
קטלוג הספרייה נגיש באופן מקוון באתר הספרייה.
בספרייה מחשבים לשימוש הקהל, הספרייה מספקת שירותי העתקות בתשלום.
הספרייה הציבורית ע"ש בטי ואלכס שאונבוים תל מונד נוסדה בשנת 1972 והייתה משותפת לשתי מועצות, מועצה מקומית תל מונד ומועצה אזורית הדר השרון (כיום לב השרון).
את יוזמת הקמת הספרייה הגתה הגברת שריר גלילה מנהלת הספרייה לשעבר.
בהיעדר תקציב הקמה, מוקמה הספרייה בתחילה בכיתות בית הספר היסודי שהיה בשטח בית הספר האזורי והתפנו בו כיתות עקב הרפורמה בחינוך שקבעה כי בתי הספר היסודיים יהיו עד כיתות ו' ולא עד ח'.
לספרייה הוקצו שתי כיתות ומרפסת ששימשה כמחסן.
במשך השנים גדל האוסף ולספרייה נוסף מבנה ששימש בעבר כמחסן כלים לבית הספר.
לאחר מכן שימש כספריית ילדים, וקיים פעילות להכרת הספרייה, התקיימו שיעורים בהיסטוריה ובמדעים ובהפסקות היו מחליפים ספרים ועוזרים בסידור מדפי הספרייה.
במהלך השנים גדל מספר התושבים וכך גם אוסף הספרייה גדל.
בשנת 1990 הגיעה משלחת מסרסוטה שבפלורידה, שהפכה לעיר התאומה של תל מונד.
בטי ואלכס שאונבוים החליטו לתרום סכום כסף כדי לבנות ספרייה במרכז היישוב שתיתן מענה לבתי הספר ולקהילה.
בשנת 1992 עברה הספרייה למשכנה הנוכחי.
הספרייה הציבורית בתל מונד מתייחדת בכך שהיא משמשת שלושה סוגים של בתי ספר: ספריית בתי ספר יסודיים, ספרייה לחטיבה ותיכון וכן ספרייה ציבורית לתושבי המועצה האזורית.
מודל זה מחייב הערכות מיוחדת של הספרייה, החל מאוסף הספרים, רכישת מאגרי מידע, שירותי צוות ספרנים ושעות פתיחה שונות.
בספרייה מתקיימות פעילויות תרבותיות לילדים ולמבוגרים: שעות סיפור לילדים, חוגים לכתיבה יוצרת, חוג קוראים למבוגרים, מפגשי סופרים לתלמידי בתי הספר, מפגשי סופרים למבוגרים והרצאות שונות.
במסגרת פעילויות משותפות בין הספרייה לבין בתי הספר:
הרצאות לבתי הספר בנושאים שונים.
מפגשים להכרה ולשימוש בספרייה לכיתות א'-ב'.
ליווי תלמידי התיכון בעבודות חקר בפסיכולוגיה ובהיסטוריה.
מפגשי "מדברים על ספרים": הרצאה ודיון אודות ספר נבחר אחת לחודש.
מרכז למידה לתלמידי כיתות א'-ו' המתקשים בלימודים.
מתנדבים בקרב המבוגרים והתלמידים מלמדים שיעורים פרטניים אלו.
השיעורים מתקיימים בכל יום אחר הצהריים בשעות פעילות הספרייה, בחדר העיון.
חודש הקריאה ושבוע הספר המתקיימים בכל שנה בתאריך המוגדר.
הספרייה הציבורית של בוסטון היא מערכת ספרייה ציבורית עירונית בבוסטון, מסצ'וסטס, שבארצות הברית אשר נוסדה בשנת 1848. הספרייה הציבורית של בוסטון היא גם הספרייה הציבורית הרשמית של מסצ'וסטס.
כלומר כל תושבי המדינה הבוגרים זכאים לקבל הרשאות הלוואה ומחקר, והספרייה מקבלת מימון ממשלתי.
הספרייה הציבורית של בוסטון מכילה כ-24 מיליון פריטים, מה שהופך אותה לספרייה הציבורית השלישית בגודלה בארצות הברית לאחר ספריית הקונגרס וספריית העיר ניו יורק.
בשנת 2014 החזיקה הספרייה למעלה מ-10,000 תוכניות חינמיות לציבור, והשאילה 3.7 מיליון חומרים.
לספרייה הציבורית של בוסטון יש אוסף של יותר מ-23.7 מיליון פריטים, מה שהופך אותה לאחת הספריות הציבוריות העירוניות הגדולות בארצות הברית.
הרוב המכריע של האוסף - למעלה מ-22.7 מיליון כרכים - מוחזק בערימות המחקר במבנה המרכזי.
בגלל החוזק והחשיבות של אוסף המחקרים שלה, הספרייה הציבורית של בוסטון חברה באיגוד ספריות המחקר (ARL), ארגון ללא מטרות רווח הכולל את ספריות המחקר של צפון אמריקה.
הספרייה הציבורית של ניו יורק היא הספרייה הציבורית הנוספת היחידה שחברה ב-ARL, ויש לה גם הקדש פרטי.
בספרייה מאוחסנים יותר מ-1.7 מיליון ספרים וכתבי יד נדירים, ובהם איקונבולות מימי הביניים, מהדורות מוקדמות של ויליאם שייקספיר (ובהן מהדורת הפוליו הראשונה), אוסף מרכזי של דניאל דפו, תיעודים של בוסטון הקולוניאלית, הספרייה האישית של ג'ון אדמס (כ-3,800 כרכים) ותיעודים רבים ומשמעותיים על סאקו וונצטי.
הספרייה מחזיקה באחד האוספים העיקריים של צבעי מים ורישומים מאת תומאס רולנדסון.
הספרייה היא מחזיקה גם בארכיונים של אגודת הנדל והיידן, תווים מעיזבונו של סרגיי קוסביצקי, וכתבים השייכים למלחין האמריקאי החשוב וולטר פיסטון.
תשומת לב ראוי לתת לנוכחות פסלי האריות בקומה השנייה של הספרייה ולהשוותם לפסלי האריות שבכניסה לספרייה הציבורית של ניו יורק ; כמו כן לציור ישו הצלוב בקומה השלישית של הספרייה בצד אחד שלה, וממול ציור של משה רבנו עם לוחות הברית, ולצידו נביאים נוספים .
ג'ורג' טיקנור, פרופסור באוניברסיטת הרווארד הציע לראשונה להקים ספרייה ציבורית בבוסטון עוד מ-1826, אך לא עורר עניין.
בסופו של דבר ולאחר הצעות רבות נוספות, הספרייה הוקמה רשמית בבוסטון על ידי צו עירוני בשנת 1852. אדוארד קאפן נבחר להיות הספרן הראשון של הספרייה הציבורית של בוסטון.
הספרייה נפתחה באופן רשמי לקהל הרחב ב-20 במרץ 1854. הספרייה גדלה במהירות, ופתחה כ-21 סניפים נוספים בשכונות בוסטון בין השנים 1872 ל-1900.
הספרייה צברה גם 82,911 מחזיקי כרטיסי ספרייה חדשים.
הספרייה המרכזית של מקאו (סינית: 澳門中央圖書館; פורטוגזית: Biblioteca Central de Macau) היא ספרייה אחת מתוך מערכת הספרייה הציבורית של מקאו.
היא ממוקמת בסאו לזרו במקאו.
הספרייה נוסדה בשנת 1895. תחילה היא נקראה "הספרייה הלאומית של מקאו" והייתה חלק מליציי מקאו, בית ספר פורטוגלי, והייתה ממוקמת בכנסיית סנט-אוגוסטין.
שנתיים לפני כן הכריזו השלטונות הפורטוגליים של מקאו על הרצון להקים ספרייה ובית ספר במקאו.
הספרייה נדדה בין מבנים שונים.
ב-1917 היא עברה למבנה סמינר סנט-ג'וזף, ולאחר מכן לבית מלון בלה ויסטה.
בשנת 1929 הספרייה עברה שוב, הפעם לבניין הסנאט של מקאו, שם היא קיבלה שני חדרים.
ב-1983 היא קיבלה מבנה משלה ועברה לשם.
ב-1994 שונה שמה מספרייה לאומית של מקאו לספרייה המרכזית של מקאו.
ב-2007 מבנה הספרייה עבר שיפוץ פנים, ובאותה שנה גם הוכרז על מעבר למבנה חדש, בניין בית משפט הישן.
אולם, בשנת 2020 התכנית נזנחה.
במקום זה הוכרז כי הספרייה תעבור לבית מלון אסטוריל לשעבר, הממוקם בכיכר טאפ סיק.
ב-2021 נודע כי חברה הולנדית תעצב את הספרייה החדשה.
הספרייה המרכזית של סיאטל היא ספריית הדגל של מערכת הספרייה הציבורית של סיאטל, וושינגטון.
בניין הזכוכית והפלדה בן 11 הקומות (56.9 מטר גובה) במרכז העיר סיאטל, נפתח לציבור ב-23 במאי 2004. הבניין תוכנן על ידי האדריכל רם קולהאס וג'ושוע ראמוס, חברת ארופ הייתה אמונה על הצד ההנדסי, כמו גם על תכנון התשתיות, חשמל אינסטלציה, בטיחות אש, אבטחה, IT, תקשורת וייעוץ אודיו ויזואלי.
לספרייה קיבולת של כמיליון וחצי ספרים וחומרים אחרים, ומציע למעלה מ-400 מחשבים נגישים לציבור.
במהלך השנה הראשונה לפתיחתו ביקרו בו למעלה משני מיליון איש.
בשנת 2007, הבניין נבחר במקום ה-108 ברשימת 150 המבנים האהובים על הציבור האמריקאי של המכון האמריקאי לאדריכלים.
ספרייה ציבורית קיימת בסיאטל משנת 1891, עם זאת, לספרייה לא היה מתקן ייעודי משלה ונדדה מבניין לבניין.
ספריית סיאטל קרנגי, הספרייה הקבועה הראשונה הממוקמת בבניין ייעודי משלה בשדרה הרביעית ובמדיסון סטריט, נפתחה ב-19 בדצמבר 1906, מתוכננת בסגנון האמנויות היפות של פיטר ג'יי ובר.
אנדרו קרנגי, שפרס את חסותו עליה, תרם 200,000 דולר לבניית הספרייה החדשה.
הספרייה בשטח של 5000 מ"ר, הפכה בסופו של דבר קטנה ודחוסה מדי לאוכלוסיית העיר הגדלה בשנות ה-50. היא גם ספגה נזקים ברעידת האדמה אולימפיה ב-1949. ספריית קרנגי נסגרה ב-22 במרץ 1957, ונהרסה ביולי לאחר מכן.
ספרייה שנייה, ספריית בינדון ורייט, בת חמש קומות ו-19,000 מ"ר, נבנה באתר של ספריית קרנגי הישנה ונפתחה ב-26 במרץ 1960. הבניין החדש תוכנן בסגנון הבין-לאומי.
"מזרקת החוכמה" של ג'ורג' צוטאקאווה בצד השדרה החמישית (הועברה לשדרה הרביעית בספרייה הנוכחית) הייתה הראשונה מבין המזרקות הפיסוליות הרבות של אותו אמן.
בסוף שנות ה-90, הספרייה הפכה שוב צפופה מדי ושני שלישים מהחומרים שלה הוחזקו באזורי אחסון בלתי נגישים לקוראים.
כדי לפנות מקום לספרייה המרכזית הנוכחית של סיאטל, הספרייה השנייה נסגרה ב-8 ביוני 2001, ונהרסה באותו נובמבר, ספרייה זמנית נפתחה ב-7 ביולי במרכז הכנסים והמסחר של מדינת וושינגטון.
המימון לבניין החדש של הספרייה המרכזית של סיאטל, בסך 196.4 מיליון דולר, הגיע מהקופה הציבורית לאחר הצבעה שנערכה, בנוסף לתרומה של 20 מיליון דולר מהמיליארדר ביל גייטס.
במפלס הראשון, הפונה לשדרה הרביעית, ממוקם הלובי, דלפק קבלה ומרכז ילדים.
הוא כולל גם אודיטוריום ע"ש מיקרוסופט, שמכיל 275 מקומות.
מדרגות נעות מחברות את הלובי של השדרה הרביעית למפלס השלישי, הפונה לשדרה החמישית ונקראת הסלון ע"ש קרן נורקליף.
הוא כולל בית קפה קטן, חנות מתנות ומרכז נוער.
המפלס הרביעי, המכונה "הקומה האדומה", מעוצב ב-13 גוונים של אדום כולל ארבעה חדרי ישיבות ושתי מעבדות מחשבים.
מעבדת המחשבים הראשית ממוקמת במפלס החמישי, והיא נקראת Mixing Chamber של צ'ארלס סימוני, עם 338 עמדות מחשב ומאגרי מידע.
חלק עיקרי של הבניין הוא "ספירלת הספרים", שנועדה להציג את אוסף הסיפורת של הספרייה מבלי לפרק את הסיווג של שיטת דיואי לקומות או חלקים שונים.
הספירלה מתחילה בקומה השישית, דרך הקומה השביעית והשמינית ומסתיימת בקומה התשיעית.
היא מורכבת מסדרת מדפים רציפה בשיפוע מקסימלי של 2 מעלות.
הקומה השמינית כוללת גם גלריות אומנות וחדרי מוזיקה, ובקומה התשיעית נמצא אוסף גנאלוגיה וחדר מפות.
הקומה העשירית מחולקת בין חדר סיאטל, המכיל אוספי היסטוריה מקומית, לבין חדר הקריאה ע"ש בטי ג'יין נארבר עם 400 מקומות ישיבה.
הוא כולל גם נקודת תצפית פנימית דרך כל הקומות עד הקומה הראשונה.
התפוסה בספרייה יותר מכפולה מהתחזיות.
בשנה הראשונה לפתיחתה ביקרו בה 2.3 מיליון איש, כאשר 30% מהם אינם תושבי סיאטל.
דעתם של מבקרי אדריכלות חלוקה.
פול גולדברגר, מבקר אדריכלות בניו יורקר, הכריז עליה "הספרייה ההחשובה ביותר שנבנתה בדור, והמרגשת ביותר".
המועצה האמריקאית של חברות ההנדסה (ACEC)בוושינגטון העניקה לספרייה את פרס הפלטינה שלה על חדשנות ב"פתרונות המבניים" שלה.
מבקרים אחרים כינו אותו "מבלבל, לא אישי, לא נוח, מעיק", "מעוצב בצורה גרועה ומדוכאת" "אינה מתפקדת", ועוד.
הספרייה זכתה לגינוי חריף על ידי פרויקט המקומות הציבוריים, שציין כי "אם הספרייה הייתה 'מרכז קהילתי' אמיתי, האזורים הפעילים בה היו מתחברים ישירות לרחוב, זה המקום שבו הספרייה של קולהאס האטומה מהמדרכות והרחובות שמסביב לה, נכשלת לחלוטין".
בנוסף ציינו כי "המבקרים ליהקו אותו כיצירת מופת של עיצוב החלל הציבורי.
כאילו מסונוורים מהכישרון של האדריכל לפלאש ולפרסום, הם לא יכולים לאתר, או אולי מסרבים להכיר בתקלות ביצירתו".
הספרייה המרכזית של הלסינקי אודי (מכונה בדרך כלל אודי, בפינית: Helsingin keskustakirjasto Oodi), היא ספרייה ציבורית בהלסינקי, פינלנד.
הספרייה ממוקמת ברובע קלובי, קרוב לתחנת הרכבת של הלסינקי וליד מרכז המוזיקה של הלסינקי ומוזיאון קיאסמה לאמנות עכשווית.
למרות שמה, הספרייה אינה הספרייה הראשית במערכת ספריות העיר הלסינקי, המילה מרכזית מתייחס למיקומה במרכז העיר.
תחרות אדריכלים נערכה בשנת 2012 לבניית הספרייה בו זכו משרד האדריכלים הפיני ALA Architects על פני 543 מתחרים אחרים הספרייה תוכננה להיות בניין בן שלוש קומות ולכלול סאונה - מה שלא התממש בסוף, ואולם קולנוע בקומת הקרקע.
בינואר 2015, אושר הפרויקט בעלות משוערת של 98 מיליון אירו, מתוכם הסכימה המדינה לשלם 30 מיליון אירו לציון מאה שנה לעצמאותה של פינלנד בשנת 2017, ועיריית הלסינקי הקציבה את ה-66 מיליון הנותרים.
ב-31 בדצמבר 2016 הוכרז כי הספרייה החדשה תיקרא בפינית שמשמעותה שיר הלל, מקורה במילה היוונית אודה.
השם נבחר מתוך מאגר של כ-1,600 שמות שהוצעו על ידי הציבור.
לדברי סגנית מנהלת עיריית הלסינקי, ריטבה ויליאנן, "אודי" נבחרה משום שקל לזכור אותה, קל לומר אותה וקל לתרגמה, ומשום שחבר השופטים לא רצה לקרוא לספרייה החדשה על שם אדם.
הספרייה נבנתה ברובע טואלונלהטי, ליד מרכז המוזיקה של הלסינקי ומוזיאון קיאסמה לאמנות עכשווית, ונחנכה ב-5 בדצמבר 2018, ערב יום העצמאות הפיני.
חלל הקריאה ממוקם בקומה השלישית ורובוטים מיוחדים משנעים את הספרים מקומות האחסון אל הקוראים.
הבניין נחשב לחסכוני באנרגיה בשל השימוש בחומרים מקומיים ובאור השמש.
בשנת 2019, הפדרציה הבין-לאומית של ארגוני ספריות ומוסדות (IFLA) הכריזה על אודי כספרייה הציבורית הטובה ביותר של השנה.
הספרים החיצוניים הם ספרים שנכתבו בחלקם הגדול על ידי יהודים, בעיקר בתקופת בית שני, ולא נתקבלו ככתבי יד מקודשים בעת .
תרגומיהם של חלק מספרים אלו נחשבים מקודשים אצל חלק מהנוצרים ונכללים בברית הישנה.
מקורם של הספרים החיצוניים והשימוש בהם לאורך הדורות
רוב הספרים החיצוניים נכתבו במקור בעברית.
חלקם נכתבו במקור בארמית או ביוונית, וזאת במיוחד במצרים שהייתה בה קהילה יהודית גדולה ביותר בעיר אלכסנדריה.
מאחר שחז"ל ראו את הספרים החיצוניים באור שלילי, הם לא כללו אותם בתנ"ך, וכתוצאה מכך מרבית ספרי המקור בעברית אבדו.
הספרים שנשתמרו הם בעיקר ספרים מתורגמים, לעיתים, בגרסאות שונות ומשובשות.
קטעים מן הספרים החיצוניים נתגלו בתקופות מאוחרות במגילות מדבר יהודה ובגניזת קהיר.
במאות הראשונות לחורבן עוד ניתן לספרים החיצוניים מקום בחיי הדת היהודיים, אך עם ניכוסם ועליית חשיבותם למאמינים הנוצרים פסק כמעט לחלוטין השימוש בהם.
אך השפעתם לא נעלמה – רעיונות וסיפורים לא מעטים שמצויים בספרות החיצונית נכנסו לתוך הספרות המדרשית, ומשם הגיעו ללב ליבה של היהדות הרבנית.
חלק לא מבוטל מהספרים מספרים ומרחיבים על סיפורי המקרא (כגון עליית משה, אדם וחוה, צוואת אברהם ועוד).
חלק נכבד אחר מהווה המשך לספרות החכמה והמחשבה היוונית, ומושפע רבות מהתרבות ההלניסטית.
ישנם גם ספרי היסטוריה, שהבולטים שבהם הם , המספרים את סיפורם של החשמונאים והמרד בשליטים הסלאוקים.
אצל הנוצרים מקובלת חלוקה של הספרים החיצוניים לספרים אפוקריפיים וספרים פסאודואפיגרפיים.
פירוש המילה אפוקריפיים הוא גנוז או חבוי, (ביוונית απόκρυφα – גנוז, חבוי) והוראתה המקורית: ספר שאינו נמנה עם המסורת הספרותית הגלויה והמקובלת (למרות היותו ספר עתיק).
הספרים האפוקריפיים נכנסו בחלק מן הכנסיות הנוצריות לתוך הביבליה בניגוד לספרים הפסאודואפיגרפיים.
המונח פסידואפיגרפון משמעו חיבור המיוחס למחברו (מחבר קדמון) שלא כדין.
הספרים הפסאודואפיגרפיים, הם ספרים שיוחסו למחבריהם, לרוב אנשי המקרא, שלא כדין, ולכן גם נקראו על שמם.
לדוגמה "צוואת אברהם", "צוואות השבטים", ועוד.
כך לדוגמה, הספר חכמת שלמה משויך אצל הנוצרים לאפוקריפה ואילו מזמורי שלמה נחשב לספר פסאודואפיגרפי, אף על פי שלחוקרים ברור כי לא זה אף לא זה נכתבו בתקופתו של שלמה המלך או על ידו.
החוקר אברהם כהנא שתרם תרומה מכרעת לחקר הספרים החיצוניים ואף תרגם את רובם לעברית, מציע את החלוקה הבאה לספרים החיצוניים:
ספרים המתבססים על ספרי נביאים
ספרים המתבססים על ספרי הכתובים
היחס לספרים החיצוניים במאמרי חז"ל
במקורות חז"ל אין התייחסות לספרים ספציפיים בספרות החיצונית, למעט ספר בן סירא הנזכר בתלמוד.
ההתייחסות הראשונה היא ב: "ואלו שאין להם חלק לעולם הבא האומר אין תחיית המתים מן התורה ואין תורה מן השמים ואפיקורס.
רבי עקיבא אומר אף הקורא בספרים החיצונים".
על משנה זו נאמר ב: "רבי עקיבא אומר: אף הקורא בספרים החיצונים וכו'.
רב יוסף אמר: בספר בן סירא נמי אסור למיקרי." יש כאן צמצום של האיסור של רבי עקיבא – האיסור הוא רק על ספרי המינים כלומר ספרי הנוצרים.
רב יוסף מוסיף התייחסות ספציפית לספר בן סירא ואוסר על הקריאה בו בנוסף לספרי הנוצרים.
בתלמוד הירושלמי קיימת סוגיה מקבילה (מסכת סנהדרין דף נ' ע"א): "רבי עקיבה אומר אף הקורא בספרים החיצונים כגון סיפרי בן סירא וסיפרי בן לענא אבל סיפרי המירס וכל ספרים שנכתבו מכאן והילך הקורא בהן כקורא באיגרת".
התוספת כאן מלמדת שספרי חכמה יוונית כגון ספרי הומרוס, ושאר ספרים שנכתבו לאחר תקופת בית שני אינם נחשבים כ'ספרים חיצוניים' ולכן אין בעיה לקרוא בהן.
במדרשים אנו מוצאים את המימרה: "כל המכניס בתוך ביתו יותר מכ"ד ספרים מהומה הוא מכניס לביתו, כגון ספר בן-סירא" (קהלת רבה יב, יב-יג).
היחס של חכמי ישראל לאחר תקופת התלמוד לספרים החיצוניים
גם בתקופה מאוחרת יותר, ניתן עדיין למצוא בספרות היהודית התייחסויות לספרים החיצוניים, ובמיוחד לספר בן סירא, לספר היובלים ולצוואות השבטים.
יש מהחכמים שהתייחסו לספרים החיצוניים בשלילה, ויש מהם בחיוב.
בפירוש רש"י למסכת סנהדרין מוזכר היבט שלילי לגביהם ונטען שבספרים אלו יש דברי הבאי, והם גורמים לביטול תורה.
הרשב"ם התייחס בשלילה לספרים החיצוניים, וכתב "אין לחוש לספרים חיצונים", אך מאידך גיסא, הביע הרמב"ן דווקא יחס חיובי אליהם, ובהקדמתו לפירוש התורה הוא מביא קטעים מספר חכמת שלמה, שהיה מצוי אצלו ככל הנראה בתרגומו הסורי; גם מעשה שושנה, מהתוספות לספר דניאל, היה מוכר לרמב"ן במקורו הסורי.
ידוע כי עוד במאה התשיעית השתמרו לפחות קטעים מספר היובלים בידי אסף הרופא, וייתכן שגם בידי תלמידי רב סעדיה גאון.
בדורות הבאים אבדו המקורות העבריים של הספרים החיצוניים, וחכמי ישראל היו משתמשים בתרגומים ולא במקור.
כך לדוגמה יש המפרשים בדברי מחבר ספר הזוהר (זוהר חדש יתרו ל"ז, ב') כי הוא מביע את צערו על כך שלא נשארו ספר חנוך וספר אדם הראשון במקורם העברי.
בספרים כגון ספר יוסיפון, ספר ירחמאל וספר יוחסין השלם, נעשה שימוש בסיפורים מתוך הספרים החיצוניים.
מתוך ספר אסף הרופא אנו למדים שמחבר הספר הכיר את ספר היובלים.
עדנה הייתה לספרים החיצוניים בתקופת ההשכלה.
נפתלי הרץ וייזל ויהודה ליב בן זאב תרגמו חלק מן הספרים החיצוניים לעברית.
השערות לסיבת הימצאותם של הספרים מחוץ לקאנון העברי
על פי מסורת חז"ל, ספרים שנכתבו ברוח הקודש נכנסו לחלק הכתובים של התנ"ך, לעומת הספרים החיצוניים שלא הוכנסו אף על פי שנכתבו (בחלקם) באותה תקופת זמן ואף מצוטטים כאמירות חכמה אנושיות (אך לא אלוהיות).
אין הסכמה בין החוקרים בנוגע לנסיבות שבעטיין ספרים אלו אינם כלולים בקאנון העברי.
בעבר היה מקובל לטעון שספרים אלו נדחו מסיבה תאולוגית, אך עם הצטברות העובדות בעת האחרונה, דעה זו נראית פחות ופחות סבירה, מכמה סיבות:
חז"ל טוענים כנגד הספרים החיצוניים, אך מצד שני אנו מוצאים בכמה מקומות בתלמוד ציטטות חופשיות מתוך ספר בן סירא.
ציטטות אלו מובאות באותו ניסוח המשמש לציטוט מספרי המקרא: "דכתיב" (ככתוב).
השימוש בנוסחה זו לציטוט מספר בן סירא מעיד לא רק על כך שכולם אמורים לזהות את המקור (כיוון שזה לא מפורש בטקסט התלמודי), אלא גם על כך שאין להתנצל על העובדה שקוראים בספר בן סירא.
הרמזים היחידים בידינו לכך שאכן נערך דיון כלשהו על הכנסת ספרים או הוצאת ספרים מהקאנון העברי נוגעים אך ורק לספרים שבסופו של דבר הוכנסו: אסתר, יחזקאל, שיר השירים וקהלת.
עובדה זו מעידה שהדיון היה תאורטי בלבד, והתייחס רק לאופיים של ספרים שממילא כבר התקדשו, ולמידה של זהירות הנדרשת לקורא בהם.
קשה גם לטעון שהספרים שלא התקדשו שייכים כולם לזרם המנוגד לפרושים, כיוון שיש כמה דוגמאות סותרות (למשל: ספר בן סירא, ספר טוביה וספר יהודית).
משלל העדויות שבידינו עולה כי אי-הקדשת ספרים אלו איננה תוצאה של תאולוגיה, אלא של נסיבות היסטוריות.
נסיבות אלו קשורות בוודאי לתקופה שבה נכתבו הספרים, שכן רוב הספרים החיצוניים נכתבו בתקופה מאוחרת יותר לספרי המקרא.
עם זאת, סיבה זו אינה יכולה להיות יחידה ומכרעת, כיוון שלדעת חוקרי המקרא, ספר דניאל הקאנוני מאוחר בכמאה שנה לספר חנוך א' בעיבודו הסופי.
תרגומם של הספרים החיצוניים לעברית תרם תרומה חשובה לחוקרים ולמעיינים במורשת תרבותית זו.
הכנתו של קובץ כולל של הספרים החיצוניים בעברית, בידי אברהם כהנא ועוזריו בשנת ה'תרצ"ב (1932), קידמה רבות את המחקר בנושא.
בספרו הוא מציע, כאמור לחלק את הספרים לפי קשריהם לספרי התנ"ך, והרשימה המובאת להלן מתבססת על חלוקה זו:
ספר אדם וחוה – המקור העברי אבד.
נשמר בתרגום ליוונית, לטינית ועברית (תרגום של אברהם כהנא).
ספר היובלים (היובלות) – רובו של המקור העברי אבד.
נשמר בשלמותו רק בתרגום לגעז (אתיופית קלאסית).
במגילות מדבר יהודה התגלו קטעים בעברית.
ספר חנוך א' – או ספר חנוך החבשי (האתיופי) רובו של המקור העברי או הארמי אבד.
נשמר רק בתרגום לשפת געז.
נמצאו חלקים בארמית במגילות מדבר יהודה.
ספר חנוך ב' או ספר רזי חנוך (הסלאבי) – המקור העברי או הארמי אבד.
נשמר בתרגום לסלאבית כנסייתית עתיקה.
צוואות השבטים (צוואות בני יעקב).
רובו של המקור העברי או הארמי אבד.
נמצאו חלקים בעברית ובארמית במגילות מדבר יהודה ובגניזת קהיר (לטקסט).
צוואת אברהם – חובר כנראה על ידי יהודי פרושי או איסיי.
(הספר "צוואת אברהם" לא נזכר בספרו של כהנא אולם צריך להיות משויך לסיווג זה)
חזון אחרית הימים של אברהם עוסק בחייו ובחזון אחרית הימים שחזה אברהם.
המקור העברי או הארמי אבד.
נשמרו כמה חלקים בתרגום לסלאבית כנסייתית עתיקה.
(הספר לא נזכר בספרו של כהנא אולם צריך להיות משויך לסיווג זה)
עליית משה – המקור העברי או הארמי אבד.
נשמרו כמה חלקים בתרגום ללטינית ולגעז.
יוסף ואסנת – חיבור שנכתב במקורו ביוונית, כנראה על ידי יהודי הלניסטי שהתגורר במצרים.
גרסה עברית פורסמה על ידי גבי צורן בכתב העת "דפים למחקר בספרות", תשמ"ה.
דברי גד החוזה – נמצא בקהילת קוצ'ין.
(בספרו מגילות קוצ'ין, טען משה הלל (חוקר עצמאי) כי מדובר בזיוף שנכתב בסביבות שנת 1756 בידי המומר היהודי עמנואל יעקב ואן דורט לאחר שחזר ליהדותו.
פרופסור מאיר בר-אילן סבור שאכן מדובר בספר עתיק.)
ספר חכמת שלמה – חיבור פילוסופי יהודי-הלניסטי.
ייתכן שחלקים מספר זה מקורם בעברית.
מזמורי שלמה – המקור העברי אבד.
איגרת ירמיהו – המקור העברי אבד.
עליית ישעיהו – המקור העברי או הארמי אבד.
ספר ברוך – הספר במלואו נשמר בלשון היוונית.
חלקים מספר זה נכתבו בעברית והם אבדו, אך נשמרו בתרגום ליוונית.
חזון ברוך א' או חזון ברוך הסורי – חובר כנראה בעברית.
נשמר בתרגום היוונית לארמית סורית.
חזון ברוך ב' – או חזון ברוך היווני חובר ביוונית.
דברי איוב – המקור העברי או הארמי אבד.
חזון עזרא – המקור העברי אבד.
עזרא החיצוני – המקור העברי או הארמי אבד.
תהילים קנ"א ותהילים קנ"ב–קנ"ה – מזמורים שאינם כלולים בספר תהילים – תהילים קנ"א נמצא בנוסח עברי של תהלים ממערה 11 בקומראן.
נוסח זה שונה מן התרגום היווני אותו מביא כהנא בספרו.
תהילים קנ"ב–קנ"ה נשתמרו בתרגום הסורי.
מזמורים אלו לא נכללו בספרו של כהנא, ככל הנראה מפני שהחשיב אותם לחיבורים נוצריים שלא חוברו בעברית ולא שייכים לקאנון העברי האבוד.
קטעים מתהילים קנ"ד וקנ"ה בעברית התגלו במערה 4 ובמגילת התהילים הגדולה ממערה 11 בקומראן.
מספר מזמורים נוספים שלא היו ידועים ממקורות אחרים נמצאו גם כן במגילות קומראן.
תוספות למגילת אסתר – חלום מרדכי, העתק מפקודת אחשוורוש להשמדת היהודים, תפילת מרדכי ואסתר, פרטים על בוא אסתר לפני אחשוורוש לבקש ביטול הגזירה, העתק מפקודת אחשוורוש לטובת היהודים, פתרון חלומו של מרדכי – המקור העברי אבד.
תוספות לספר דניאל – תפילה והלל של שלושת חברי דניאל שהושלכו לכבשן האש, מעשה שושנה, בל והתנין.
תפילת מנשה – המקור כנראה יווני.
מתייחס לתפילת מנשה מלך יהודה המופיעה בדברי הימים.
ספר בן סירא – דבריו של שמעון (ויש אומרים ישוע) בן סירא.
נמצאו חלקים בעברית במגילות מדבר יהודה ובגניזת קהיר.
ספר יהודית – המקור העברי אבד.
ספר טוביה – רובו של המקור העברי או הארמי אבד.
במגילות מדבר יהודה התגלו קטעים בעברית ובארמית.
מקובל לחשוב שהגרסה העברית היא תרגום של המקור הארמי, שנעשתה מצרכים תאולוגיים.
ספר מקבים א' (חשמונאים) – המקור העברי אבד.
ספר מקבים ב' – חובר ביוונית.
ספר מקבים ג' – חלקים ממנו אבדו.
ספר מקבים ד' – חובר ביוונית.
איגרת אריסטיאס – חובר ביוונית.
חזיונות הסיבילות – חוברו ביוונית.
קדמוניות המקרא – המקור העברי אבד.
בנוסף למקורות אלו, ניתן לציין חיבורים שנמצאו אך ורק במגילות מדבר יהודה.
בשל הדמיון הסוגתי, ניתן לשער שחיבורים אלו היו מתוייגים כ"ספרים חיצוניים" גם כן אילו נשתמרו בכנסיות בתרגומים.
חיבורי דוד המזכיר את לוח השנה במגילות קומראן
בקנון של תרגום השבעים, כלולים הספרים הבאים: יהודית, טוביה, ברוך, מעשה שושנה, בל והתנין, איגרת ירמיהו, חכמת שלמה ומקבים א' וב'.
כמו כן, כלולות תוספות נרחבות לאסתר, לדניאל ותהילים קנ"א.
בזמנים שונים נעשו תרגומים של הספרים החיצוניים בחזרה לעברית.
כך לדוגמה נמצא תרגום לעברית של ספר החשמונאים שמקורו לפני המאה ה-11, תרגומים לספר טוביה, לספר יהודית ואחרים.
רבי עזריה מן האדומים תרגם לעצמו חלק מן הספרים החיצוניים והשתמש בהם בספריו.
הספר כולל מבוא מקיף בו משה צבי סגל סוקר את בן-סירא וזמנו, את מבנה הספר וצורתו הפיוטית, את תורתו של בן-סירא, את תולדות הספר, שרידיו העבריים ונוסחיו השונים.
התרגום הראשון לעברית של התוספות למגילת אסתר נעשה על פי נוסח הוולגטה הלטיני על ידי רבי יעקב בן מכיר אבן תיבון בן המאה ה-13. בשנת 1819 פורסם בברסלאו תרגומו של הרב שלמה פלסנר, עם מבוא היסטורי ספרותי.
תרגום נוסף נערך על ידי זעקיל יצחק פרנקל בשנת 1830 ונכלל במהדורתו "כתובים אחרונים".
תרגום המתבסס על נוסח המקור היווני, נערך על ידי אברהם כהנא ונכלל במהדורתו "הספרים החיצוניים" שיצאה לאור בשנת 1956.
בשנת 1830 פורסמה עבודתו של יצחק זעקיל פרנקל "כתובים אחרונים: הנודעים בשם אפוקריפה אשר לא נודעו" ובה תרגום ספרים חיצוניים מיוונית לעברית.
בשנת 1956 יצאה לאור בהוצאת מסדה אוסף תרגומים ופירושים של הספרים החיצוניים בעריכת אברהם כהנא.
בשנת 1958 יצא לאור בהוצאת יבנה ספרו של אליה שמואל הרטום בו תרגום ופירוש לספרים החיצוניים.
בשנת 2004 התפרסמו בסדרה "בין מקרא למשנה" של מכון יד בן צבי הספרים "ספר מקבים א', מבוא תרגום ופירוש מאת אוריאל רפפורט", ספר מקבים ב', מבוא תרגום ופירוש מאת דניאל שוורץ" ו"ספר היובלים, מבוא, תרגום ופירוש כנה ורמן".
מקומם של הספרים החיצוניים בנצרות
לכל כנסייה רשימה של ספרים חיצוניים משלה.
הכנסייה הקתולית והכנסייה האורתודוקסית בכללותה מתייחסות אל הספרים החיצוניים מתוך תרגום השבעים, כאל ספרים קנוניים לכל דבר.
חשוב להאיר כי בנוסף לספרים חיצוניים ל-'ברית הישנה', הכנסיות הנוצריות מכירות בספרים חיצוניים לברית החדשה.
בעוד שה-'ספרים החיצוניים' הכלולים בקנון הכנסייתי, מכונים 'epigrapha' – אלו שלא נכללו בתוכו מכונים 'Pseudepigrapha'.
מקצת אלו לעיתים כלולים בביבליות הנפוצות.
בניגוד לכנסייה הקתולית והכנסייה האורתודוקסית בכללותה, הכנסייה הרוסית וכן הכנסיות הפרוטסטנטיות נצמדות למאמר רומאים ג 1-2: 'אִם כֵּן מַה הוּא יִתְרוֹן הַיְּהוּדִי וּמַה הִיא תּוֹעֶלֶת הַמִּילָה׃ הַרְבֵּה מִכָּל פָּנִים תְּחִילָּתוֹ שֶׁבְּיָדָם הָפְקְדוּ דִּבְרֵי אֱלֹוהִים'.
אף על פי כן, לספרים החיצוניים חשיבות רבה יותר, בכנסיות למיניהן מאשר ביהדות – והביבליה של לותר למשל כוללת 73 ספרים.
היחס אליהם הוא כאל ספרים, שיש בהם לקחים חשובים.
הקאנון הרחב ביותר בנצרות הוא זה של הכנסייה האתיופית הכולל 81 ספרים.
הספשלז הייתה להקה בריטית שהוקמה ב-1977 והייתה חלק מגל הפאנק שהפך דומיננטי במוזיקה הבריטית בסוף שנות ה-70. הלהקה אחראית במידה רבה לתחייה המחודשת של סגנון הסקא, שנודע גם בכינוי טו טון, כשם חברת התקליטים שהפיצה את תקליטי הספשלז ולהקות נוספות.
הלהקה, שהייתה בעלת מודעות פוליטית וחברתית גבוהה, התייחסה בשיריה לבעיות הדור הצעיר באנגליה, כששיריה מטיפים, בין היתר, לאחווה בין גזעית.
שבעת חברי הלהקה היו: ג'רי דאמרס (קלידים), טרי הול (שירה), רודי רדיאשן (גיטרה), ג'ון ברדבורי (תופים), סר הוראס ג'נטלמן (גיטרה בס), לינבאל גולדינג (גיטרה) ונויל סטייפלס (שירה וכלי הקשה).
הלהקה נוסדה בעיר קובנטרי על ידי ג'רי דאמרס שהיה כותב השירים העיקרי והחבר הדומיננטי בלהקה.
בתחילה היא נקראה "קובנטרי אוטומטיקס" ולאחר מכן נקראה "Special AKA".
את פרסומם הראשון קנו כאשר נגנו כלהקת חימום בסיבוב ההופעות של הקלאש בקיץ 1978. בתחילה הלהקה ניגנה בסגנון הפאנק כאשר בחלק מהשירים שולבו גם סגנונות הרוקסטדי והסקא שמקורם בג'מייקה.
בעקבות הופעות אלו פנו מספרת חברות תקליטים אל הלהקה בהצעות לחוזה, אך דאמרס העדיף להקים חברת תקליטים שתפעל לא רק על פי שיקולים מסחריים והקים את "טו טון" (Two Tone).
ביולי 1979, תחת הדרכתו של מפיק הקלאש ברני רודז, יצא להיטם הראשון "Gangsters" והגיע למקום השישי במצעד הבריטי.
הסגנון החדש נקלט היטב ו"טו טון" המשיכו להנפיק להיטים דומים של להקות הביט, סלקטר ומאדנס.
באוקטובר 1979 הוציאה הלהקה את אריך הנגן הראשון שלה, שנשא את שם הלהקה, אותו הפיק אלביס קוסטלו.
האלבום הצליח מאוד, הגיע למקום השביעי במצעד האלבומים הבריטי ושירים מתוכו הגיעו לראשות מצעד הלהיטים.
אחד מהשירים שהגיעו למקום הראשון היה "Too Much Too Young" שנאסר להשמעה ב-BBC מאחר שמילות השיר הטיפו לשימוש באמצעי מניעה.
לא רק בשיר "Too Much Too Young" הטיפה הלהקה לצעירים.
ברבים משיריה קיימת קריאה לבני הנוער לקחת את חייהם בידיהם ולגלות אחריות.
שירים אחרים עוסקים בפחד מפני הפצצה הגרעינית, באפליה הבין גזעית ובעיקר בחיי הצעירים הסובבים סביב חוסר העבודה, חוסר התקוה והבילוי במועדונים.
באוקטובר 1980 יצא אלבומם השני "More Specials".
האלבום, שהיה מגוון יותר מבחינה מוזיקלית מאלבומם הראשון, הצליח יפה והגיע למקום השמיני במצעד הבריטי.
בהמשך, השתתפה הלהקה בסרט הדוקומנטרי "Dance Craze" שתיעד את הופעותיהן של להקות הסקא של "טו טון" בבריטניה.
גם הסרט וגם הפסקול שלו נחלו הצלחה מסחרית.
ב-1981, בעת מהומות שהתרחשו בבריקסטון ובליברפול על רקע האבטלה המתגברת ומתיחות בין גזעית, יצא לשוק להיטם המפורסם ביותר "Ghost Town" שמתח ביקורת חריפה על מדיניות הממשלה השמרנית.
גם שיר זה נאסר לשידור ב-BBC ולמרות זאת הגיע למקום הראשון במצעד הבריטי.
הצלחה זו סימנה, למעשה, את תחילת סופה של הלהקה.
בפברואר 1981, בעת יציאתו של הסרט "Dance Craze" אל המסכים, אופנת הסקא כבר הייתה בתהליך של דעיכה ובמקביל, נקלעה גם חברת "טו טון" לקשיים פיננסיים.
בקיץ 1981, מיד לאחר הצלחתו של הלהיט "Ghost Town", הודיע טרי הול, הזמר המוביל של הספשלז, על פרישתו מהלהקה.
אל הול הצטרפו שני חברים נוספים מהלהקה, גולדינג וסטייפלס, שהיו גם הם זמרים וביחד הם הקימו את להקת "Fun Boy Three".
הספשלז צירפו זמר שחום-עור חדש ללהקה, סטן קמפבל (אולי כדי לפצות על חסרונם של גולדינג וסטייפלס שפרשו והיו שני שחורי העור היחידים בלהקה המקורית).
הלהקה חזרה לשמה הראשוני - "Special AKA" והמשיכה להופיע.
ב-1984 יצא אלבום נוסף ללהקה, "In The Studio" ובו שני שירים שהצליחו "Racist Friend" ו-"Free Nelson Mandella" (הקורא לשחרורו של נלסון מנדלה).
האלבום לא זכה להצלחה גדולה וג'רי דאמרס הודיע על פירוק הלהקה ופנה לעיסוק מוגבר בעניינים חברתיים ופוליטיים.
באמצע שנות ה-90, עם תחייתו של הגל השלישי של סגנון הסקא, התאחדו מחדש הספשלז (ללא ג'רי דאמרס) והוציאו שלושה אלבומים חדשים.
חלק גדול ממעריצי הלהקה הוותיקים התאכזבו מהאיחוד המחודש שחסר את הלהט והרעננות שאפיינו את הלהקה 20 שנה קודם לכן.
באוגוסט 2009, בעת שהלהקה הופיעה בפסטיבל V בצ'למספורד, הצטרפה אליהם במפתיע הזמרת איימי ויינהאוס וביצעה איתם שניים משיריהם.
וזאת, לאחר שוויינהאוס הקליטה בינואר 2008 מיני-אלבום, "Back To Black The B-Sides", שכלל גרסת כיסוי לשיר הלהקה " "You're Wondering Now" (וגרסאות כיסוי לשני שירים נוספים של להקות ג'מייקניות שהתפרסמו באנגליה בביצוע הספשלז).
בשנת 2021 הוציאה הלהקה אלבום ובו גרסאות לשירי מחאה רבים.
המתופף ג'ון ברדבורי מת בדצמבר 2015, והזמר טרי הול מת בדצמבר 2022 לאחר שחלה בסרטן הלבלב.
הלהקה לא זכתה להצלחה ניכרת בישראל אולם השפיעה על אמנים שונים.
אהוד בנאי מציין את השפעת הלהקה על הסינגל הראשון שהוציא, "איידישע ראסטה מאן" ועל תחילת דרכו המוזיקלית, וכמו כן מציין השפעה של הספשלז על להקת משינה.
הספרייה לחינוך ולעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית היא הספרייה המרכזית לנושאי חינוך ועבודה סוציאלית.
הספרייה ממוקמת בקמפוס הר הצופים של האוניברסיטה העברית.
הספרייה הוקמה ביולי 2003 והיא חלק מרשות הספריות של האוניברסיטה העברית.
קומת הכניסה כוללת דלפק השאלה ושמורים, אוסף ספרי קריאה ואוסף ספרי ילדים.
בקומה 4 מצויים אוספי החינוך ובקומה 5 אוספי העבודה הסוציאלית.
בספריה אוספים בתחומי חינוך ועבודה סוציאלית אך גם בדיסציפלינות משיקות כגון : פסיכולוגיה, פסיכותרפיה, סוציולוגיה, אנתרופולוגיה ובתחומים נוספים במדעי הרוח והחברה.
האוספים עוסקים באוכלוסיות מגוונות ובקבוצות גיל שונות.
אוספי הספרייה כוללים אוסף נדיר של ספרי לימוד ומדריכים למורים בכל התחומים מימי המנדט ועד היום בעברית ובערבית, ובנוסף מגוון רחב של משחקי חברה חינוכיים מכל התקופות.
בין השאר נעשתה דיגיטציה למעל 1000 שקופיות היסטוריות בנושאי קהילות יהודיות בעולם והיסטוריה של ארץ ישראל.
האוסף על שם המאיירת בינה גבירץ שטקליס הכולל ספרים שאיירה, איורים מקוריים וריהוט מעיזבונה כולל גם דיגיטציה של רבים מאיוריה ומדפי לוח השנה לילדים שאיירה.
ניתן לבקר באוספי הספרייה הדיגיטליים בלחיצה כאן.
עוד בספרייה אוסף ספרי קריאה למבוגרים ואוסף ספרי ילדים בעברית, אנגלית וערבית ומחלקת המדינה כוללת אוסף גדול של סרטים וסדרות בנושא חינוך, חינוך יהודי ועבודה סוציאלית.
הספרייה מספקת שירותי הדרכה ויעץ אישיים הניתנים על ידי ספרנים מקצועיים.
ספרים ומאמרים שאינם נמצאים בספרייה ניתנים להשאלה בין ספרייתית מספריות אקדמיות אחרות.
הספרייה משאילה לסטודנטים מחשבים ניידים, מילוניות אלקטרוניות ואוזניות, ומספקת שירותי צילום, הדפסה וסריקה.
בספרייה שלושה חדרי לימוד בקבוצות, חדר הקרנה, חדר פופים ועזרי ספורט.
חדר אוכל לסטודנטים ובו קומקום, מקרר ומיקרוגל.
בחדר זה יכולים הסטודנטים לאכול ולשתות.
בספרייה נערכים אירועים שונים כגון: הקרנות סרטים,השקות ספרים, אירועים בחגים ועוד.
הספרייה ע"ש אברט היא הספרייה של המכללה האקדמית לחינוך "אורנים".
הספרייה תוכננה על ידי האדריכל גדי אלמוג ונחנכה בשנת 2006.
החל משנת 2016, מנהלת הספרייה היא יפה ריכטר-לוין.
לספרייה, במבנה המשמש אותה בשנות האלפיים, קדמו הספרייה על שם ק"י גולן (שהוקמה ב 1968) וספריות מחלקתיות, אשר שימשו את "סמינר אורנים" בתקופה שהמכללה פעלה כשלוחה אקדמית של אוניברסיטת חיפה.
הספרייה ע"ש אברט משתרעת על פני כ-3,200 מ"ר בשתי קומות וקומת גלריה, ישנם בה כ-400 מקומות ישיבה בסידור המיועד ללמידה אישית, ללמידה בחברותא ולישיבה לא פורמלית.
אוסף הספרייה כולל כ-140,000 כותרים, ביניהם ספרים, כתבי-עת, עשרות מאגרי מידע אקדמיים, וידאו ומדיה מגוונת.
הספרייה משמשת מרכז להפקדת פרסומי הסגל האקדמי ושומרת מגוון של אוספים מיוחדים באמצעות דיגיטציה והעלאה לרשת.
הספרייה משמשת כספרייה מרכזית וכוללת את האוספים שהיו בעבר במרכזים שונים ואת אוסף ספריית הסתדרות המורים לשעבר.
הספרייה מעמידה לרשות המשתמשים בה כ-150 עמדות מחשב, סריקה, מכונות צילום, מדפסות, אזניות, עמדת צפייה בווידאו ובמיקרופילם, שירותי סריקה ולמינציה, וכן מכשיר לקריאה עבור כבדי ראייה.
התוכנה לניהול הספרייה היא מבית אקס ליבריס.
שיטת המיון של הספרייה היא זו של ספריית הקונגרס ושיטת הקטלוג היא RDA.
צוות הספרייה פועל באמצעות חמישה מוקדי שירות: השאלה ומידע, יעץ מחקר והדרכה, מדיה ומיכון, שירות טכני (קטלוגים) ומרכז מעין (פדגוגי).
בין כותלי הספרייה מתקיימים אירועים סביב סיפור וספר, ובכללם השקת ספרים חדשים של חברי סגל ההוראה במכללה, ומרכז למשחק השחמט.
בכניסה לספרייה פועל בית קפה, ובקומה השנייה פועלים "חדר שקט", חדר עבודה לסגל ההוראה וכן כיתות לימוד והדרכה.
הספרייה משמשת מרכז להפקדת הפרסומים המקצועיים של סגל ההוראה ומרכז סליקה של עבודות הגמר בנייר הנכתבות במכללה.
הספרייה משתתפת במאגדי ספריות אקדמיים כדוגמת מאגד המכללות, מלמ"ד ומופ"ת.
הספרים המעופפים של מר מוריס הוא סרט פנטזיה קצר בהנפשה ממוחשבת וקלאסית משנת 2011. הסרט בוים על ידי ויליאם ג'ויס וברנדון אולדנבורג, כאשר ג'ויס גם כתב את התסריט.
הסרט זכה לשבחים ממבקרי הקולנוע, וזכה בפרסים רבים, ביניהם פרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר.
הסרט מספר על מר מוריס שהחל את היום שלו בכתיבת זיכרונות ולאחר מכן טורנדו החל.
ספר מעופף שמר מוריס מוצא לאחר הטורנדו לוקח אותו לספרייה, כאשר בספרייה עוד ספרים מעופפים רבים "קמים לתחייה", בספרייה מר מוריס מוצא רק ספרים מעופפים וציורים של אנשים כאשר אחד מהציורים מזכיר לו אישה שראה.
מוריס הופך למנהל של הספרייה ומטפל בספרים המעופפים, וגם ריפא כמה ספרים שנפצעו.
לאחר מכן מוריס מתחיל לשכתב את זיכרונותיו ושיתף את הספרים המעופפים בזיכרונות.
עוברים שנים ומר מוריס כבר איש זקן מאוד והוא מצליח להשלים את ספר הזיכרונות שלו, מרוצה מעבודה חייו הוא סוגר את הספרה ויוצא מדלת הספרייה, לפתע מערבולת ספרים עפה על מר מוריס והוא חוזר להיות צעיר.
הוא נישא על ידי ספרים מעופפים ומתחיל לעוף.
אישה יושבת וקוראת את זיכרונותיו של מר מוריס, ואז בסצנה האחרונה אחד מהציורים הופך להיות של מר מוריס.
הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים ע"ש ג'ורג' בוש הוא מתחם הכולל את הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים ואת קברו של נשיא ארצות הברית ה-41, ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
בנוסף, המקום כולל גם את משרדי ההנהלה של קרן בוש.
המרכז משתרע על פני כ-360 אלף מטרים רבועים בתחומי הקמפוס המערבי של אוניברסיטת טקסס A&M, בקולג' סטיישן הסמוכה ליוסטון, טקסס.
המרכז נחנך ונפתח לציבור בשנת 1997, ועבר שיפוץ וחידוש בשנת 2007.
המטרה הרשמית של הספרייה והמוזיאון היא "לשמר ולהנגיש את הרשומות, המסמכים והחפצים של הנשיא ג'ורג' בוש האב, על מנת לקדם את הדמוקרטיה, החינוך, וההבנה הציבורית של ההיסטוריה האמריקנית דרך סיפור חייו וניסיונו האישי של ג'ורג' בוש".
ב-21 באפריל 2018 נקברה בספרייה ברברה בוש, הגברת הראשונה של ארצות הברית לשעבר וב-6 בדצמבר 2018 נקבר בה ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
תצוגת הקבע של המוזיאון עוקבת אחרי השתלשלות סיפורו של ג'ורג' הרברט ווקר בוש בתחנות השונות בחייו, תוך שימת לב על הקשרם ההיסטורי ואירועי התקופה.
המוזיאון כולל גם העתק בגודל מלא של החדר הסגלגל, כאשר בניגוד לנהוג במוזיאונים נשיאותיים אחרים, המבקרים מורשים להיכנס לחדר זה באופן חופשי ואף להתיישב מאחורי שולחנו של הנשיא.
באפשרות המבקרים לקבל גם מצוות המוזיאון תמונה למזכרת ממעמד זה.
לצד תצוגת הקבע המוזיאון מארח גם חדרי תצוגה לתערוכות מתחלפות, תערוכות העוסקות בהיסטוריה של ארצות הברית, בקורות חייהם של נשיאיה, ובסוגיות שונות הקשורות לכהונתו של בוש כנשיא.
הארכיון הטקסטואלי בספרייה הנשיאותית מכיל יותר מ-44 מיליון עמודים של מסמכים אישיים ורשמיים, 2 מיליון תמונות, 10,000 הקלטות וידאו ו-800 שעות הקלטות שמע.
בסמוך לספרייה עומדות מספר כיתות לימוד המשמשות את הפרויקטים החינוכיים של הספרייה.
הספרייה הרפואית ע"ש ברמן היא ספרייה אקדמית, הנמצאת בקמפוס עין כרם של האוניברסיטה העברית והמרכז הרפואי הדסה עין כרם בירושלים.
הספרייה משרתת את הקהילה האקדמית בקמפוס עין כרם, הכוללת חוקרים, מרצים וסטודנטים מתחומי מדעי הרפואה וכן את בתי החולים המסונפים:
הספרייה הרפואית נוסדה בשנת 1919 בסיועו של ד"ר יוליוס ירחע, רופא יהודי-אמריקני, יועץ בתחום רפואת הנשים ב בניו יורק.
ירחע ליקט ספרות רפואית במטרה לייסד בסופו של דבר רשת ספריות רפואיות בארץ ישראל.
ירחע הוא אחיו של המהנדס ישעיהו ירחע, ממייסדי רעננה.
בשנים הראשונות שימשה הספרייה כספרייה מרכזית, בעלת שלוחות ברחבי הארץ.
הספרייה נקראה על שמו של יוליוס בשנת 1930.
בשנת 1966 היא צורפה לקמפוס הפקולטה לרפואה בעין כרם והפכה להיות "הספרייה הרפואית הלאומית".
בשנת 1975 עברה הספרייה למשכנה הנוכחי, שנבנה בתרומתם של מוריאל ופיליפ ברמן מאלנטאון שבפנסילבניה, ארצות הברית.
משנת 2003 הספרייה הרפואית נמצאת תחת רשות הספריות של האוניברסיטה העברית.
הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם דיוויט אייזנהאואר הם הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים העוסקים בהנצחת נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר.
המוזיאון ממוקם בעיר הבית של אייזנהאואר- אבילין, קנזס.
המוזיאון כולל את בית הילדות שלו שבו חי בין השנים השנים 1911-1898. אייזנהאואר ואשתו קבורים באתר המוזיאון.
הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם לינדון ג'ונסון הם הספריה והמוזיאון הנשיאותיים על שמו של נשיא ארצות הברית ה-36, לינדון ג'ונסון.
המקום ממוקם באוניברסיטת טקסס באוסטין.
המקום הוא אחד מ-13 הספריות והמוזיאונים הנשיאותיים העוסקים בהנצחת נשיאי ארצות הברית והוא מנוהל על ידי הארכיון הלאומי של ארצות הברית.
הספרייה נחנכה שנתיים לאחר סיום כהונתו של ג'ונסון בשנת 1971. ג'ונסון נכח בחניכת המקום ואף ביקר בה פעמים רבות על למותו בשנת 1973. בספרייה הנמצאת במקום אפשר למצוא 45 מיליון דפים של מסמכים היסטוריים, לרבות ניירות של הנשיא ג'ונסון ושל מקורביו ואחרים הקרובים אליו.
בספרייה מבקרים 125 אלף איש מדי שנה.
הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם הארי טרומן הם הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים העוסקים בהנצחת נשיאה ה-33 של ארצות הברית, הארי טרומן (1953-1945).
המקום הוא גם מקום מנוחתו של טרומן.
זאת הספרייה הראשונה להבנות ולהיווצר לפי חוק הספריות הנשיאותיות בארצות הברית שנחקק בשנת 1955. הספרייה והמוזיאון נמצאים באינדפנדנס, מיזורי בארצות הברית.
הספרייה והמוזיאון הוקמו ב-16 ביוני 1957 באינדפנדנס שבמיזורי.
בטקס חניכת המקום נכחו הנשיאים לשעבר הרברט הובר והארי טרומן, נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ארל וורן והגברת הראשונה לשעבר אלינור רוזוולט.
ב-11 בדצמבר 2006, נאם במקום קופי אנאן את נאומו האחרון כמזכ"ל האומות המאוחדות.
פעילותו של טרומן בספרייה והמוזיאון
טרומן השתתף באופן פעיל בפעילויות הספרייה ונהג להיפגש עם עיתונאים ותלמידים שהגיעו למקום.
הוא ביקר במקום פעמים רבות עד למותו ולעיתים קרובות היה מגיע לפני צוותי העיתונות ודאג לתת הדרכה ולענות על השאלות תוך כדי שהוא מציג את עצמו כנשיא ארצות הברית לשעבר הארי טרומן.
בין המבקרי המוזיאון ניתן למנות את הנשיאים דווייט אייזנהאואר, הרברט הובר, לינדון ג'ונסון, ריצ'רד ניקסון וג'ון קנדי.
בין המבקרים הידועים שביקרו במוזיאון ניתן למנות את רוברט קנדי, דין אצ'יסון וג'ינג'ר רוג'רס.
במוזיאון שתי קומות ובהן תצוגה המתעדת את חייו של הנשיא באמצעות תצלומים, חפצים, מסמכים, מזכרות, קטעי סרטים וסרט על חייו של טרומן.
ההעתק של החדר הסגלגל בזמן כהונתו של טרומן נמצא במוזיאון והוא נתן השראה לעיצוב החדר הסגלגל במהלך כהונותם של הנשיאים ג'רלד פורד, לינדון ג'ונסון, ג'ימי קרטר, ג'ורג' הרברט ווקר בוש, רונלד רייגן וביל קלינטון.
הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם ג'ימי קרטר הם הספרייה והמוזיאון הנשיאותי המנציחים את שמו ואת פעילותו של נשיא ארצות הברית ה-39, ג'ימי קרטר.
המרכז הנשיאותי על שמו נמצא באטלנטה, ג'ורג'יה שבארצות הברית.
המוזיאון כולל ניירת וחומרים רבים מכהונתו של קרטר בבית הלבן, העתק של החדר הסגלגל בעת כהונתו והצצה לחייו הפרטיים ושל רעייתו, רוזלין קרטר.
ג'ימי קרטר ורעייתו מבקרים במרכז הנשיאותי מדי שנה.
הבנייה של המרכז הנשיאותי החלה ב-2 באוקטובר 1984, כ-4 שנים לאחר סיום כהונתו של קרטר.
המרכז נבנה על אדמות ג'ורג'יה, וזאת לאחר שקרטר נולד שם.
באוקטובר 2009 עבר המרכז הנשיאותי שיפוץ בסך 10 מיליון דולרים לרגל יום הולדתו ה-85 של הנשיא לשעבר.