tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת תשס"ט יצאו עוד מכתביו בהוצאה חדשה ומוגהת על ידי צאצאו, חיים אריה שפיץ.
שלמה ונציה (Shlomo Venezia; 29 בדצמבר 1923 - 1 באוקטובר 2012) מניצולי השואה שפרסמו את זכרונותיהם, במהלך השואה אולץ לעבוד בזונדרקומנדו במחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
ונציה נולד בסלוניקי, בה נעצר עם משפחתו במרץ 1944. הם גורשו למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
בסלקציה שערכו הרופאים הנאצים, ובה כל מי שלא נקבע ככשיר לעבודה נשלח ישירות לתאי הגזים, ונציה ניצל יחד עם אחיו מוריס ושני בני דודיו.
ונציה עבר את ההליך שחל על כל האסירים במחנה: תספורת, חיטוי, קעקוע של מספר על גבי זרוע שמאל וקבלת מדי אסיר.
בסופו של ההליך ונציה נכלא באגף נפרד ומבודד במחנה שהיה בהסגר, לטענתם של הגרמנים הדבר נעשה כדי למנוע התפרצות של מגפה בשטח המחנה.
לאחר 20 ימים בשטח ה"הסגר" ונציה שובץ ביחידת זונדרקומנדו של אחת מהמשרפות הגדולות בבירקנאו, שתפקידה היה לשרוף את גופות המתים שנאספו מתאי הגזים ולאסוף את רכושם.
בתום פרק זמן קבוע, גם עובדי הכפייה הוצאו להורג על מנת שלא יוכלו לספר על שאירע במחנות במסגרת הפתרון הסופי.
ונציה היה חלק מיחידת הזונדרקומנדו במשך שישה חודשים.
באושוויץ-בירקנאו אמו ושתי אחיותיו נרצחו.
ונציה היה מבין מעט הניצולים שהועבדו במחנות בזונדרקומנדו, והיחיד מביניהם שהיה ממוצא איטלקי.
לאחר המלחמה, התחתן עם מאריקה איתה עבר לגור ברומא, שם נולדו להם 3 בנים.
במשך כחמישים שנה לא סיפר את סיפורו, עד שבתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, הרגיש שהימין הקיצוני באיטליה הרים את ראשו ולדבריו "צלבי קרס החלו להופיע על קירות" ובתגובה החל לספר את זיכרונותיו.
פרסם את זכרונותיו מהשואה בספר בשם "זונדרקומנדו אושוויץ" באוקטובר 2007. כאורח בתוכניות טלוויזיה, בבתי ספר, ובאירועי זיכרון לרגל השואה, הוא פנה לצעירים על מנת שיספרו גם הם על הטרגדיה הנוראה שהתחוללה באירופה בשואה.
רוברטו בניני נעזר בו כיועץ לצורך הכנת תסריט הסרט "החיים יפים".
שלמה וקס (נולד ב-8 בינואר 1946) הוא איש צבא, בתפקידו האחרון שימש כקצין קשר ראשי בדרגת תת-אלוף.
אחר כך כיהן כמנכ"ל משרד התקשורת ומנכ"ל איגוד תעשיות האלקטרוניקה והתוכנה בשנים 2006–2016.
וקס נולד בפירנצה איטליה ועלה לישראל ב-1948. גדל בכפר סבא.
הוא בוגר בית הספר בזק לטכנאים בירושלים.
ב-1963 התגייס לצה"ל ושירת בחיל הקשר.
הוא שירת כקצין הקשר הקווי של פיקוד המרכז ומיד לאחר מלחמת ששת הימים עסק בפריסת מערכות הקשר במרחבי יהודה ושומרון.
לאחר מכן שירת כקצין קשר חטיבתי של חטמ"ר 820. במלחמת יום הכיפורים היה קצין הקשר של חטיבה 14 ולחם בטנק עם מפקד החטיבה, אמנון רשף בגזרת המצרית.
לאחר המלחמה שימש סגן קצין הקשר של גייסות השריון, קצין קשר ומפקד גדוד הקשר של עוצבת הפלדה.
ב-1979 מונה למפקד הקשר של פיקוד הדרום ומילא תפקיד זה בתקופת הנסיגה מסיני.
פיקד על בה"ד 7 - בסיס ההדרכה המרכזי של חיל הקשר ושימש סגן מפקד החיל.
לאחר שחרורו מונה, בספטמבר 1993, למנכ"ל משרד התקשורת וכיהן בתפקיד עד שהתפטר במרץ 1997. בשנות כהונתו קידם המשרד תחרות בענף התקשורת, עם הבחירה בחברת סלקום כמפעילת סלולר שנייה, פתיחת ענף השיחות הבינלאומיות לתחרות.
לאחר מכן כיהן בתפקידי ניהול וייעוץ בחברות תקשורת וטכנולוגיה שונות, בהן כיו"ר NDVision, דירקטור בח.מר תעשיות, בסלקום, בשרם פודים טכנולוגיות ויועץ של חברת אמפל.
ב-1997 מונה למנהל עסקי התקשורת של קבוצת גד זאבי, אשר התמודדה ללא הצלחה על רכישת השליטה בחברת בזק.
באוגוסט 2001 פרש מתפקידו בקבוצת זאבי.
אחר כך שימש כיועץ למשפחת ספרא בפרויקט להקמת שתי רשתות סלולריות בברזיל, בשיתוף חברת התקשורת האמריקאית בלסאות' (שהייתה שותפה גם בבעלות על סלקום).
בסוף 2005 מונה למנכ"ל איגוד תעשיות האלקטרוניקה והתוכנה.
וקס בעל תואר ראשון ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה, בוגר קורס מח"טים, קורס מפקדי אוגדות והמכללה לביטחון לאומי.
שלמה זבדי (19 ביוני 1917 – 15 בינואר 2005) היה קריקטוריסט ומעצב גרפי ישראלי יליד גרמניה.
שלמה (הלמוט) זבדי נולד בגרמניה בשנת 1917. ב-18 במאי 1936 עלה לארץ ישראל באניה "ירושלים".
בשנת 1939 סיים את לימודיו ב"בצלאל החדש" בירושלים (גרפיקה שימושית ותעמולתית).
יצירותיו הופיעו בעיתונות היומית, בעיתונים "על המשמר", "דבר", "אֹמר", "הצפה", "פנים אל פנים", "עקרב", "מעריב", "ידיעות אחרונות", "הבוקר" "חרות", "תפריט, הירחון לכל".
בשנת 1967 נהרג בנו הבכור בקרב תל פאחר.
בין השנים 1955–1988 עבד כמאייר בענף הדרכה של צה"ל.
בין השאר היה עורך שותף של העיתון "תפריט", שיצא בשנות ה-50 בהוצאת שק"ם.
אחר כך עבד כמעצב גרפי במוזיאון ארץ ישראל.
זבדי התאלמן מאשתו מרים, ונפטר כעבור כשבע שנים, ב-2005. הותיר בן ובת ונכדים.
יומנו של רשלני, ענף משטר ומשמעת במטכל/אכא-, תשכ"ב, 1961.
שלמה ויתקין (24 בנובמבר 1923 – 12 באפריל 2009) היה צייר, מורה לציור ומנהל המדרשה לאמנות, מעצב במה ומשורר ישראלי.
שלמה ויתקין נולד בשנת 1923 בתל אביב.
בשנת 1940 החל ללמוד אמנות בירושלים.
אולם, בשנת 1942 התגייס לשירות כנוטר ואחר כך לצבא הבריטי.
במסגרת שירותו נשלח לצפון אפריקה ולאיטליה.
לאחר סיום המלחמה החל ללמוד אמנות ב"בצלאל".
עם פרוץ מלחמת העצמאות התגייס לגדוד "מוריה" ולחם בחזית ירושלים.
בשנת 1949 עיצב את סמל הנח"ל.
בשנת 1951 החל ללמד ב"בצלאל", ובשנת 1968 החל ללמד בבית המדרש הממלכתי למורים לציור (לימים "המדרשה לאמנות").
בשנת 1966 נסע להשתלמות לימודים בלונדון.
בשנת 1980 החליף את רן שחורי בתפקיד מנהל המדרשה.
בתקופת כהונתו אוחד בית הספר עם מכללת בית-ברל.
בשנת 1980 ראה אור בהוצאת מסדה ספרו "סריגרפיה" על אודות טכניקת הדפס הרשת האמנותי.
יצירתו הציורית של ויתקין מאופיינת בהדגשת הממד הצבעוני.
עבודותיו המוקדמות מתאפיינות בקרבה לסגנון לאמנות הסוציאליסטית בבחירת הנושאים.
בשנות ה-60 החל לעסוק בציור מופשט בטכניקה של שמן ואקוורל.
לצד יצירתו באמנות הפלסטית, ויתקין שלח ידו בשירה ופרסם כמה קובצי שירים.
1941-1940 סטודיו לציור ופיסול, ירושלים
1949-1946 בית הספר בצלאל החדש לאומנות ולאמנות, ירושלים
1955 מסע לימודים בצרפת, איטליה, ואנגליה
1966-1951 בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1980-1968 מדרשה למורים לאמנות, רמת השרון
1997-1980 מנהל, המדרשה למורים לאמנות, מכללת בית ברל
כרוח מאסף: שירים, תל אביב: עם עובד, תשמ"ח 1988.
נטיפי אור: כל השירים, תל אביב: קשב לשירה, תשס"ח 2008. (שירים, עם תחריט ורישומים מעשה ידיו)
1982 – פרס מפעל חיים מטעם משרד החינוך והתרבות על תרומה לחינוך ואמנות.
1990 – פרס דיזנגוף לציור, מוזיאון תל אביב לאמנות, עיריית תל אביב-יפו.
הרב שלמה זלמן בּרוֹיֶאר (בכתיב יידי: ברייער; בכתב לטיני: Breuer; י"ז בתמוז ה'תר"י, 27 ביוני 1850, שנטו – ו' באב תרפ"ו, 17 ביולי 1926, פרנקפורט) היה רב גרמני ממוצא הונגרי, רבה של פאפא ושל קהל עדת ישורון בפרנקפורט.
ממנהיגי היהדות האורתודוקסית במערב אירופה, חתנו וממלא-מקומו של רש"ר הירש.
חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל, בהרכבה הראשון.
נולד בעיירה שנטו בממלכת הונגריה, לרב מרדכי ברויאר, חניך ישיבות הונגריה ולשרה, בתו של הרב שמעון וינר, ראשון תלמידי החת"ם סופר בהונגריה, ותלמידו של מהר"ם בנט.
כשנהיה בר מצווה, עבר לגור אצל סבו בלוולויריני ולמד אצלו את שיטתם הלמדנית של רבותיו, עד הגיעו לגיל שבע עשרה.
סבו העניק לו היתר הוראה, והוא עבר ללמוד בישיבת פרשבורג אצל רבי אברהם שמואל בנימין סופר ה"כתב סופר", אצלו למד עד פטירתו של האחרון בינואר 1872, ואחר כך אצל בנו ה"שבט סופר", רבי שמחה בונם סופר.
הוא נקשר לאחד מרבני הישיבה הרב נטע וולף, שהעניק לו חסות כאשר החלה להתפרסם בישיבה השמועה כי בהשפעת כתביו של רש"ר הירש החליט לעמוד בבחינות הבגרות ולרכוש השכלה אקדמאית.
כאקט הרתעתי הוא סולק מן הישיבה ונסע לווינה, אך חזר לאחר ימים ספורים מן הבירה האוסטרו-הונגרית מחשש לירידה ברמתו הרוחנית.
בישיבת פרשבורג נחשב לאחד התלמידים החריפים ביותר שלו.
שנים ספורות לאחר פטירת רבו ה"כתב סופר", והוא בן 26, עבר למיינץ לשמש כמורה פרטי לבניו של הרב שמואל בונדי, במקביל השלים את לימודיו לתואר דוקטור לפילוסופיה באוניברסיטת היידלברג, והדיסרטציה שלו הייתה חיבור פילוסופי-היסטורי על קאנט.
אף שרכש השכלה כללית לשם קבלת התואר שנועד לסייע לו לקבל משרות רבניות בהמשך דרכו, טען בנו יצחק ברויאר שלא ייחס חשיבות לעצם ההשכלה.
גם לפי משה לוונטהל, לא ראה ברויאר בהשכלה האקדמית דבר נצרך וחיוני כחלק מתפיסת "תורה עם דרך ארץ", אלא טקטיקה בלבד.
בתקופת היותו במיינץ הכיר את ציפורה (סופי) הירש, בתו של רש"ר הירש והם נישאו.
לאחר נישואיו, בשנת תרל"ו-1876, בהיותו בן 26, הוצע לו כס הרבנות בפאפא, משרה שעמדה פנויה במשך 18 שנה עקב המתיחות בתוך קהילה שהייתה שייכת לוועד הארצי האורתודוקסי אך הייתה בה סיעה גדולה של נאולוגים שפרשו לזמן קצר והסתפחו אליה מחדש.
בתקופת כהונתו בפאפא (עד תחילת שנת 1890) היה נתון לעינם הבוחנת של רבנים שמרנים שחשדו מטבע הדברים בטוהר כוונותיו של "רב מן המערב" בעל השכלה, אך אף על פי שאפשר לימודי חול לבחורי ישיבתו, מחוץ למסגרת הישיבה, זכה לאמון הציבור.
בעקבות פטירת חמיו בשנת 1888, החליט ועד הקהילה למנוע מגיסו הרב ד"ר מנדל הירש לשמש כרב תחת אביו.
בפועל הוצעה המשרה לרב הירש הבן, אך הוא נתבע לוותר על משרתו כמנהל בית הספר הריאלי של "קהל עדת ישורון", בטענה שאביו התפטר ממשרה זו כדי למלא היטב את תפקיד הרב.
הירש הציע כי ימלא את תפקיד המטיף, ולצדו יכהן "משנה לרב", לתפקיד זה הציע את הדיין רבי גרשון פוזן.
ועד הקהילה סירב, והזמין את הרב ברויאר להתמודד על התפקיד.
מולו הוזמן להתמודד על התפקיד בתמיכת הברון וילהלם פון רוטשילד, הרב ד"ר אביעזרי זליג אוירבך מהלברשטט.
עם כניסתו לתפקידו כרבה של פרנקפורט החרדית, הקים בה ישיבה שלימודי הקודש בה נערכו בסגנון הישיבות ההונגריות, עם שיעור מרכזי מפי ראש הישיבה שנמשך לעיתים שעות, לצד לימודי חול ומתן אפשרות ללמוד במקביל באוניברסיטה.
לפי יעקב כ"ץ, עצם הקמת הישיבה הייתה סטייה ממורשת הרש"ר, שדגל במודרניות בחינוך, אך למרות זאת היא נהגה לפי שיטת "תורה עם דרך ארץ." עם זאת, ההתנגדות ב"עדת ישורון" לישיבה, מוסד שנחשב ארכאי, הייתה כה מרובה עד שכמעט לא היה לה ביקוש ורוב תלמידיה הגיעו עם הרב מהונגריה.
אולם לדברי יצחק ברויאר, בנו של רש"ז ונכדו של רש"ר, הקצה כבר רש"ר הירש עם הקמת בית הספר שלושה חדרים שבהם תכנן להקים ישיבה.
טענה זו הוצגה בידי חוקר מאוחר כהמצאה.
לצד הישיבה הוקם גם מוסד שנועד לתלמידים בגילאי בית הספר היסודי והתיכוני.
הוא עמד בראשות הישיבה במשך 36 שנים והעמיד אלפי תלמידים, עד פטירתו בו' באב תרפ"ו, 17 ביולי 1926, בפרנקפורט.
גיסו היה שלום גולדשמידט, יו"ר "ארגון אגודות ישראל המקומיות באשכנז".
שמעון ברויאר (נולד ב-1878) שנפטר בילדותו
רבי רפאל ברויאר (1881–1932), רב באשפנבורג, גרמניה.
מועמדותו להחליף את אביו ברבנות 'עדת ישורון' עוררה פולמוס גדול בקהילה.
רבי יוסף ברויאר (1882–1980), ממשיך דרכו של אביו בראשות ישיבת פרנקפורט, רב קהל "עדת ישורון" בניו יורק וממנהיגי היהדות האורתודוקסית בארצות הברית
ד"ר יצחק ברויאר (1883–1946) - ממנהיגי והוגי הדעות של אגודת ישראל, אביהם של יעקב בר-אור ופרופ' מרדכי ברויאר
ד"ר משה ברויאר (1885–1957) בלשן ומרצה ללטינית ויונית עתיקה באוניברסיטת פרנקפורט
חנה (נולדה 1888) וד"ר אדמונד מייאר מקלן - שעמד בראש ארגון "קרן התורה"
פרופ' שמשון ברויאר (1891–1974) - מתמטיקאי, אביהם של הרב מרדכי ברויאר, זאב זכריה ברויאר והמתמטיקאי פרופ' שלמה ברויאר, וסבו של הפרופסור לתלמוד דוד הנשקה.
יהושע ברויאר (1892–1959) - רופא ילדים אביהם של הצדיק החסידי ר' שלמה ברויאר מניו יורק, סופי ברויאר אשתו של המתמטיקאי פרופ' שלמה ברויאר
נולד לרב קלמן דוד הלוי אבל בנוישטט טאורגה.
סבו ר' משה מסוגינד היה נינו של רבי אברהם אחי הגר"א.
בהיותו בן 12 חלה ובימי מחלתו כתב פירוש לספר איוב.
שנתיים לאחר מכן כתב מחזה בשם "חזיון חיי דוד" המגולל את תולדות דוד המלך בחרוזים.
בבגרותו חי בעיר טלז, פרסם מחידושי תורתו בכתבי עת, ומאמר על תולדות חיי הצמחים ב"הלבנון".
הוא יזם יחד עם רבי מאיר אטלס ורבי צבי יעקב אופנהיים את הבאתו של רבי אליעזר גורדון לכהן כרב העיר וכראש הישיבה בה, ועמד לצדו בהתנדבות בראשות ישיבת טלז עד לפטירתו בטלז בראשית שנת תרמ"ז.
לאחר פטירתו בגיל צעיר (פחות מ-30), הדפיס אביו את ספרו "בית שלמה" (וילנה תרנ"ג) הכולל הלכות מקח וממכר ודברי מוסר בעניינים שבין אדם לחברו.
רבה של שכונת 'משכנות יעקב' בבני ברק ודיין בבית דין צדק בני ברק.
נולד ברומניה לאביו הרב ישראל ואמו גיזלה.
עלה לישראל לאחר שנכלל ברכבת קסטנר, שנה לאחריו עלתה אימו לארץ, אביו נפטר במחנה באוקראינה.
למד בישיבת פוניבז' שם היה מקורב למשגיח הישיבה הרב אליהו אליעזר דסלר.
היה גם מקורב לחזון איש בצעירותו, אשר ביקש ממנו לעסוק בענייני הלכה ולהשתלם בהם, החזון איש שדכו עם אסתר בתו של מקורבו מיכאל אליעזר שפרינצלס.
בשנת תשכ"ה מונה לכהן כר"מ בישיבת חוג חתם סופר בה כיהן במשך 18 שנים, לאחר מכן כיהן תקופה קצרה כר"מ בישיבת לוצרן בשווייץ.
בשנת ה'תשמ"ה מונה על ידי הרב נסים קרליץ לדיין בבית דין צדק בני ברק.
בשנת תשמ"ו מונה כרב שכונת משכנות יעקב וכרב בית הכנסת המרכזי בשכונה, על מכתב המינוי היה חתום גם הרב שך.
בשנת תשמ"ט אף מונה כחבר בוועדת הרבנים של תנועת דגל התורה.
בשנות חייו האחרונות מילא את מקומו בנו הרב ישראל, מינוי שהפך לקבוע לאחר פטירתו.
בתו נשואה לרב יעקב סטפנסקי ראש ישיבת תורה בתפארתה, בת נוספת נשואה לרב אברהם יצחק הכהן רובין רב קהילת 'בני תורה' ברחובות וחבר בד"צ שארית ישראל.
אחיו הוא הרב שלום אולמן, שהיה מקובל ומחבר ספרים העוסקים בתורתו של הרמח"ל.
נולד בגרוסוורדיין ברומניה ללאה לבית נייהויז (בתו של הרב שלמה זלמן נייהוז מפרשבורג, נכדת הרב עקיבא שטרסר אב"ד טוקאי) ולרב גרשון אולמן, ממשפחת רבנים צאצאי הרב שלמה זלמן אולמן, מחבר "יריעות שלמה", ונקרא על שמו.
למד בישיבת פוניבז' לצעירים ולאחריה בישיבה הגדולה.
נישא למיילא, בתו של הרב משה שלאס, מנהל ישיבת "עץ חיים" בטנג'יר שבמרוקו.
לאחר נישואיו שהה תקופה בלונדון, ולאחריה שב לבני ברק.
בבני ברק למד בכולל פוניבז' ואחר כן בכולל בית דוד.
בשנת תשמ"ב החל לשמש כדיין בבית ההוראה שהקים הרב שמואל הלוי ואזנר בזיכרון מאיר, ובהמשך נמנה עם הרכב הדיינים הבכיר של בית הדין של הרב וואזנר, עם קבוצה מצומצמת מתלמידי הרב.
בשנת תשמ"ד החל לכהן כראש כולל האברכים של חסידות סאטמר בבני ברק "עצי חיים - מהרי"ט".
בשנת ה'תשנ"ב–1992 מינה אותו הרב ברוך שמעון סלומון לרב פוסק לקהילה החרדית של מרכז פתח תקווה.
ב־1994, עם אכלוסה של העיר החרדית החדשה מודיעין עילית, נוצר צורך ברב לעיר.
מינויו של הרב שלמה זלמן גרוסמן היה נתון במחלוקת בין הרב שך שתמך בו, ובין הרבנים יוסף שלום אלישיב ואהרן יהודה ליב שטינמן שהתנגדו למינויו.
כתוצאה מכך התעכב מינוי רב לעיר ובינתיים מונה הרב אולמן כרב פוסק לעיר וראש בית הדין.
בסופו של דבר נבחר מועמד שלישי – הרב שמחה קסלר – בהמלצתו של הרב אולמן.
לאחר מינויו של הרב קסלר המשיך הרב אולמן לכהן כראש בתי הדין במודיעין עילית, לצד רבני העיר שמחה קסלר ולאחר מכן בנו, מאיר קסלר.
עם הקמת "ועדת הרבנים לענייני תקשורת שע"י בד"צ בני ברק", מונה לחבר בית הדין של הוועדה לצד הרבנים נתן גשטטנר, יצחק זילברשטיין ושריאל רוזנברג.
בית דין זה אחראי לאיסור הגורף המקובל בחלק מהקהילות החרדיות על שימוש באינטרנט ובמחשב שלא למטרות פרנסה.
נפטר בכ"ד בתשרי תש"ף, לאחר שהתמוטט חודשים ספורים לפני כן.
שלמה ויסבליט (24 בנובמבר 1930 – 8 באוקטובר 2021) היה איש חינוך, חוקר, כותב ומרצה בתחומי התנ"ך, היהדות, השירה העברית ומחשבת ישראל.
עלה לארץ ישראל עם משפחתו בשנת 1934, לאחר עליית הנאצים לשלטון.
למד בבית הספר תחכמוני וגימנסיה מוריה.
התגייס לפלמ"ח בגיל 17. למד באוניברסיטה העברית בירושלים.
את עבודת הדוקטורט שלו עשה על דרכו של הרנ"ק ("מורה נבוכי הזמן") בפרוש המקרא וההיסטוריה היהודית: לשונו וסגנונו.
שימש מורה למקרא, תלמוד ולשון בגימנסיה הרצליה במשך עשרים וחמש שנה.
שימש כמרצה במכללת בית-ברל ומכללות נוספות.
כמו כן שימש כעורך כתב העת "מחקרי-חג" מטעם המרכז לחקר מועדי ישראל מכללת בית ברל.
היה יועץ מדעי לספרי הוראה, ועורך לשוני.
בין היתר ערך לשונית של הספרים "נצנוצי אורות" מאת הרב משה בן-ציון הלוי אושפיזאי, על ספר אורות לראי"ה.
ויסבליט הרבה להרצות בפני הציבור הרחב, בתחומי עיסוקיו הרבים.
מאמריו כונסו באכסניות שונות, כגון בית מקרא, מחניים, האומה, ובאוספי מחקרים בתחומי המקרא השירה העברית ומחשבת ישראל.
חלק ממאמריו תורגמו לשפות נוספות בהם אנגלית, רוסית וצרפתית.
נמנה בין כותבי "האנציקלופדיה לשבת וחג" מאת יואל רפל.
נפטר ב-8 באוקטובר 2021 בגיל 91, והובא למנוחות בבית העלמין של זיכרון יעקב בה התגורר .
היה נשוי למרתה, אב לבן ולבת.</big>
דרכים בפרשנות הפילוסופית היהודית למקרא, הוצאת תגא, תל אביב, 1985.
הוראת המקרא בעזרת המילון, יחד עם מנחם צבי קדרי, הוצאת אור-עם, תל אביב, 1993.
סוגיות בתנ"ך, (אסופת מאמרים), הוצאת החברה לחקר המקרא בישראל, תל אביב, 2007.
רבי שלמה זלמן אוסובסקי (אוסבסקי, אוסווסקי) (א' בתמוז ה'תרמ"ג, 1883 - ה'תש"א, 1941) היה מרבני ליטא, ואב בית דין בסלבודקה.
שלמה זלמן נולד בקרלין לרבי יוסף ברוך אב בית דין סלובודקה, בצעירותו למד בישיבת מיר.
בימי מלחמת העולם הראשונה גלה לרוסיה, ושימש כרב בעיר קופיאנסק.
לאחר מכן מונה לר"מ בישיבה לצעירים שייסד הרב אהרן בקשט בפולטבה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה חזר לסלובודקה והיה לאחד מאברכי הקיבוץ של ר' איצל'ה מפונביז'.
נישא לבתו של אב בית הדין של נרינקישוק רבי אריה לייב וולפרט.
לאחר מספר שנים נתמנה לכהן כרבה של סלובודקה.
בשנת תרצ"ד (1933) לאחר פטירת רבי משה מרדכי אפשטיין, הגיע חתנו רבי יוסף זוסמנוביץ לסבלבודקה, לאחר ששהה מספר שנים בירושלים.
מטרת חזרתו הייתה על מנת לקבל את ירושת חמיו רבנות פרבר סלבודקה.
שאלת מינויו עוררה סערה ופולמוס כחלק מ'פולמוס המוסר', עקב התנגדותו של רבי יוסף ללימוד המוסר.
ראשי הישיבה התנגדו מאחר שלטענתם אם ישב בעיר בקביעות ינהו אחריו בחורים שיהנו מהלימוד עמו, וסמכות הנהלת הישיבה תיפגם.
אך בני הקהילה המקומית הסכימו למינויו של הרב זוסמנוביץ.
מאחר שכך, פרשה ישיבת סלובודקה מהקהילה והקימה קהילה עצמאית שבראשה התמנה הרב זלמן אוסובסקי.
בימים הראשונים לכיבוש הנאצי בסלבודקה, בליל יום חמישי ב-26 ביוני 1941 (א' בתמוז ה'תש"א), נערך טבח גדול על ידי תושבי המקום, כאשר 800 איש נרצחו באותו הלילה בתוכם נרצח רבי שלמה זלמן.
הוא נרצח בזמן שלמד בביתו בעת ששהה בחדר לימודו.
רבי שלמה זלמן נקשר ונרצח, לאחר מכן העמידו את גופתו בחלון ביתו לאחר התעללות, על מנת להרתיע את שאר יהודי המקום.
יחד איתו נרצחו אשתו ובנם היחיד, יהודה שהיה אז בן 30, מחברי כולל קובנה.
באותו הלילה נספו עוד רבים מבני ישיבת סלבודקה, ביניהם רבי שרגא פייבל הורוביץ ר"מ בישיבה ועוד.
וכך מתואר טבח אותו לילה:
רבי שלמה זלמן כתב חידושים רבים, אך רק מעט מהם נשתמרו במארעות השואה.
כמו כן החל בהדפסת ספרו "כרם שלמה", שבשל פרוץ מלחמת העולם השנייה לא הושלמה הדפסתו.
בשנת תרפ"ג פורסם בקובץ "בית ישראל" (הוצאת כולל קובנה בסלובודקה) מספר מערכות גדולות מחידושיו.
בנוסף לכך בקובץ "כנסת ישראל" מובאים מאמרים שכתב: בדין כוחו כגופו (שבט תרצ"ח), משיחותיו של הסבא (סיון תרצ"ח) ו"עומק הלב" ניסן–אייר–סיוון תרצ"ט.
כמו כן מעת לעת, הובאו בקובצי 'בית ישראל' משיחותיו של הסבא, שכתב וערך.
בסוף ספר יד כהן, נדפס קונטרס מאת רבי זלמן אוסובסקי.
הרב שלמה זאב צווייגענהאפט (צוויגנהפט; 2 בנובמבר 1915, כ"ה בחשוון תרע"ו – 2 באוגוסט 2005, כ"ו בתמוז תשס"ה) היה ראש השוחטים של מדינת פולין עד השואה.
לאחר השואה כיהן כרב הראשי של הנובר וסקסוניה התחתונה.
לאחר מכן היה רב המכשיר בארצות הברית.
שלמה זאב צווייגענהאפט נולד כ"ה בחשוון תרע"ו (1915) בסוסנוביץ פולין.
אמו מיכלא, שאביה היה הגאון ר' מאיר דוד ריינהרץ, בן הרב של יאנוב ונכד הרב של פשדבורז.
אביו הרב משה חיים צווייגענהאפט היה תלמידו של ה"אבני נזר" והוא שימש כשוחט בעיר סוסנוביץ בצעירותו.
כשהרב צוייגענהאפט היה ילד נפטר אביו בעודו אברך והוא גדל אצל סבו הרב אפרים מרדכי צוויגנהפט, שוחט ודיין ומורה צדק של סוסנוביץ, משפחתו התייחסה להט"ז.
תלמיד ומוסמך של הרב אריה צבי פרומר
כילד הרב צווייגענהאפט למד ב"חדר" כתר תורה של חסידות ראדומסק.
בגיל 12 התקבל כתלמיד של הרב דב בריש איינהורן בישיבת אמסטוב.
כשהוא היה עדיין בגיל 14 התקבל כתלמיד של הרב דוד משה רבינוביץ בישיבת "קיבוץ גבוה" של ראדומסק בסוסנוביץ.
כעבור תקופה ב"קיבוץ גבוה", היה הרב צווייגענהאפט תלמיד של הרב אריה צבי פרומר אחר שנים אחדות של לימוד אצלו נסמך הרב צווייגענהאפט על ידו.
ראש השוחטים של מדינת פולין וליטא
הרב צווייגענהאפט גדל במשפחה של שוחטים, אביו, סבו וסבא רבא היו כולם שוחטים, בנוסף על זה הרב צוייגענהאפט זכה לקבלה לשחיטה מרבנים, בהם הרב דב בריש וידנפלד, ומהרב שלמה אליעזר זילברבערג רב של וולברום, והרב דב בריש איינהורן, והרב ישעיהו אנגלרד, והרב יצחק מרדכי רבינוביץ רב של פלאוונא.
מסורת השחיטה שבידי הרב מפלאוונא היה מסבו, ה"תפארת שלמה" מראדומסק שהייתה כה חשובה אצל הרבי הרביעי של ראדומסק, עד שמסופר כי הוא היה מקפיד לאכול דווקא בשר שנשחט על ידי הרב צווייגענהפט הצעיר.
מסופר כי כשהסיים עסק בשנת 1936 בהצעת חוק לבטל את השחיטה היהודית, פעלו הנציגים היהודים ב'סיים' שוועדה מטעם הסיים יהיה נוכח ויראה את השחיטה היהודית בפעולה.
היה זה הרב צווייגענהאפט שהציג בפני הוועדה הממשלתית את האופן בו מתבצע השחיטה היהודית.
פעילים מובילים בהגנת השחיטה היהודית היו משוכנעים שהיה זה הרב צווייגענהאפט בגישתו ובאישיותו הייחודית שהרשים מספר נציגי הוועדה, והשפיע עליהם שהאיסור על השחיטה תהיה מרוככת יותר מהמגמה המקורית, ושהשחיטה תותר על מקומה עבור התצרוכת המקומית.
חידוש שחיטה כשרה בגרמניה - ראש השוחטים של אזור הבריטי של גרמניה
בתפקידו כראש השוחטים בגרמניה, הרב צווייגענהאפט היה שוחט בברגן-בלזן ובעיר הסמוכה של צלה, ועוד הרבה ערים, ובניהם הנובר, המבורג, לינבורג, הארצבערג ובבראונשווייג.
בנוסף להשחיטה, הרב צווייגענהאפט היה אחראי לעשות כל הסידורים עם בתי השחיטה ועם השלטון המקומי של כל עיר ועיר.
הרב צווייגענהאפט בחר כמה אנשים שראויים להיות שוחטים והוא התחיל ללמד אותם הלכות שחיטה ובדיקה.
ב־7 בנובמבר 1945 הרבנות הראשית של בריטניה הגדולה מינתה את הרב צווייגענהאפט להיות רב המכשיר של ברגן-בלזן, ושני המטבחים הגדולים בעיר צלה, שסיפקו מזון כשר לאלפי ניצולים המתגוררים במחנה העקורים הסמוך ברגן-בלזן היה תחת השגחתו.
ובנוסף לכך, הרב צווייגענהאפט סידר מזון כשר לכל היהודים בבתי החולים ובבתי הסוהר המצויים ברחבי האזור הבריטי.
ועד הרבנים דאזור הבריטי בגרמניה
הרב צווייגענהאפט נתמנה להיות אחד מהרבנים של "ועד הרבנים דאזור הבריטי בגרמניה" שהוקם על ידי הרב יואל הלפרן, ובכל יום כשהוא הגיע לסדר ענייני שחיטה בערים רבות ברחבי אזור הבריטי שלא היה להם רב, הוא ענה לשאלותיהם.
רב של עיר הנובר ורב הראשי של סקסונה התחתונה
בינואר 1946 מינתה הרבנות הראשית של בריטניה הגדולה את הרב חיים פנחס לובינסקי להיות הרב של הנובר, ולאחר זמן הרב צווייגענהאפט מונה לרב נוסף לצדו.
בשנת 1949 הסתיים הכיבוש הבריטי של גרמניה והקהילה מינתה את הרב צווייגענהאפט להיות הרב היחידי של הנובר, ולאחר זמן קצר הוא כיהן כרב הראשי של הנובר וסקסונה התחתונה.
מסופר כי בעשרות מקרים שחרר יהודים מבתי כלא בגרמניה, וסיפק סיוע לנוסעי האקסודוס לשעבר.
בשנת 1952 הגיע הרב צוויגענהאפט לארצות הברית והרב אליעזר סילבר הזמין אותו לבוא לעיר סינסינטי להיות ראש השוחטים של שני בתי השחיטה שם.
הרב צוויגענהאפט התגורר שם כשנה עד שבתי השחיטה נסגרו ואז עבר לברוקלין ניו יורק.
היה "הרב המכשיר" של מספר בתי שחיטה בארצות הברית.
עם הזמן, התפרסם כמומחה בענייני שחיטה ובדיקה, ורבנים ממדינות שונות הזמינו אותו לייעוץ.
ה-OU התירו את אכילת שליו נודד (Coturnix Coturnix) על פי המסורת ששימר הרב צווייגענהאפט.
הרב צווייגענהאפט נפטר ביום כ"ו בתמוז תשס"ה בניו יורק ונקבר למחרת בהר הזיתים.
בגיל 18, נישא לבת דודו הרבנית אסתר בתו של הרב שלמה שטנצל.
הוא נישא בשנית אחר השואה בגרמניה, לפריידה בתו של הרב יחיאל מאיר לובינסקי (ראש ישיבה בעיר לודז), סופרת ומחנכת בבית יעקב.
בארצות הברית היא פעלה עבור מוסדות גור ועוד.
הרב שלמה זלמן ברודי (נכתב גם בראדי; תקצ"ט, 1839 – כ"ו אדר א' תרע"ז, 1917) היה דיין בעיירה אונגוואר שבממלכת הונגריה (כיום במערב אוקראינה).
היה חתנו של הרב שלמה גאנצפריד.
בתחילת דרכו ניסה הרב ברודי להתפרנס ממסחר, אולם משלא הצליח בתחום וירד מנכסיו, פנה לשמש כדיין באונגוואר.
הוא פרסם מתורתו בכתבי עת שונים, ביניהם כתב העת התורני-הונגרי תל תלפיות, וכן בכתבי העת וילקט יוסף ו"המגיד".
בקיץ תרס"ד, 1904, סמוך לוועידת המזרחי הראשונה בפרשבורג, פרסם ב"תל תלפיות" מאמר תמיכה בציונות בשם "דרישת ציון", שהכה גלים בהונגריה.
הרב ברודי, יחד עם בנו הרב חיים ברודי, היו חברי תנועת המזרחי.
הרב ברודי והרב משה אריה ראטה היו הרבנים היחידים בהונגריה של אותה תקופה, שתמכו בגלוי בתנועה הציונית, לאחר שהרב דוד צבי קאצבורג הונחה על ידי הרב ישעיהו זילברשטיין שלא לפרסם דברים בשבח הציונות, ונאלץ לחזור בו מתמיכתו וליישר קו עם עמדתם של רוב הונגריה, שהתנגדו בחריפות לציונות.
הרב ברודי נשא לאישה את בתו של הרב שלמה גאנצפריד, מחבר הספר קיצור שולחן ערוך.
בנו הוא הרב ד"ר חיים ברודי, חוקר השירה העברית ורבה של פראג.
רבי שלמה זלמן גייגר (כ"ד בסיוון ה'תקנ"ב, יוני 1792, פרנקפורט – ו' באלול ה'תרל"ח, 4 בספטמבר 1878, פרנקפורט) היה דיין ומורה הוראה בפרנקפורט דמיין.
נודע בעיקר בשל חיבורו "דברי קְהִלֹּת", המפרט את מנהגי קהילתו פרנקפורט, ומשמש מקור מרכזי באשר למנהג האשכנזי בכלל.
נולד בפרנקפורט לר' אהרן יחיאל מיכל גייגר, בן למשפחה ותיקה בקהילה ששימש שליח ציבור.
אמו (אשתו השנייה של אביו) הייתה בתו של רבי אליעזר הלוי ואלוי, שהיה ראש בית דין בפרנקפורט ומתלמידי רבי נתן אדלר.
הוא נקרא על שם סבו של אביו, מחבר ספר הדרשות 'כרם שלמה'.
בצעירותו היה רבו של אחיו הצעיר אברהם גייגר, וכן לימד תורה לתלמידים נוספים.
אולם, אחרי שכמה מהם "יצאו לתרבות רעה", ובהם אחיו, חדל מללמד תלמידים והתמסר ללימוד תורה עצמי.
כיהן כדיין בבית הדין של פרנקפורט, וכן שימש כשליח ציבור בבית המדרש בעיר.
כמו כן, היה חבר בחברה קדישא למעלה מחמשים שנה.
נחשב לבר סמכא בענייני הלכות תפילה ומנהגים.
לאחר הגעתו של רש"ר הירש לפרנקפורט והקמת הקהילה הנפרדת עדת ישורון, נמנה עם המתנגדים לפרישה מן הקהילה, ונותר דיין בבית הדין של הקהילה הכללית.
היה בין המתנגדים הקולניים של רש"ר הירש, ובספרו הוא תקף אותו על שינויים שונים שהנהיג במנהגי הקהילה, כגון הקפות בליל שמחת תורה.
כפי שכתב: "אף אם החנווני מקיף, כל הישר הולך לא ילך אחריו להקיף".
נפטר בו' באלול ה'תרל"ח ונקבר יומים לאחר מכן.
הספיד אותו רבי מרדכי הורוויץ, שהגיע באותו שבוע לכהן כרב האורתודוקסי של הקהילה הכללית.
בנו היה הפילולוג אליעזר (לצרוס) גייגר, שנפטר בצעירותו בחיי אביו.
בספרו "דברי קהלת" מביא ר' שלמה זלמן גייגר דברים שונים בשם בנו.
ר' שלמה הביא לדפוס את ההספד שאמר עליו.
אחיו הצעיר היה אברהם גייגר, שהיה מאנשי חכמת ישראל וממנהיגי התנועה הרפורמית בגרמניה.
עגנון מספר אנקדוטה מעניינת על עובדת היותם אחים:
פרסם קונטרס בשם "אגרת מלאכת מחשבת" ובו הערות על ספרו של רבי יצחק דוב הלוי במברגר "מלאכת שמים" בהלכות כתיבת סת"ם.
כן פרסם מאמרים בכתבי עת, ובהם ביקר את סגנונות הכתיבה המליצית של דורו.
אולם, חיבורו החשוב ביותר, שעל שמו נתפרסם, הוא "דברי קהלת", על מנהגי עירו פרנקפורט.
הספר "דברי קְהִלֹּת" עוסק בפרוטרוט ובהרחבה במנהגי התפילה בעיר פרנקפורט ובטעמיהם.
הספר יצא לאור בשתים עשרה חוברות נפרדות, החל מיום הולדתו השבעים של המחבר בשנת ה'תרכ"ב (1862).
באופן ייחודי, הספר סודר לפי ימיה של שנה אחת, כך שעל כל יום ויום נכתבים המנהגים השייכים בו, החל מכ"ד בסיוון ה'תקע"ח עד שבת פרשת קרח ה'תקע"ט.
הספר יצא לאור שנים רבות לאחר מכן, אך הוא כותב בהקדמתו שבחר לסדר את המנהגים לפי השנה הזו, משום שזו הייתה השנה האחרונה שבה אביו היה בחיים והוא יכול היה לראות את מנהגיו.
גם סבו היה בחיים עדין בשנה זו.
נראה, שכתיבת החיבור החלה בשנה זו, כשתיעד את מנהגי אביו וסבו.
למרות ספרים קודמים שנכתבו כדי לתעד את מנהגיה של פרנקפורט (כגון 'יוסף אומץ' לרבי יוסף יוזפא האן נוירלינגן), הספר מתייחד בדגש המושם בו על פירוט מנהגי כל יום ויום, לרבות הניגונים השונים ודקדוקי נוסח התפילה.
כן מקפיד המחבר לספק טעמים וסיבות למנהגים שבהם מנהג פרנקפורט שונה ממנהג שאר הקהילות.
ייחוד נוסף בספר הוא בדגש המושם בו על ענייני דקדוק.
במקומות רבים הקפידו בפרנקפורט על שימור הנוסח הישן גם כאשר הוא שונה משיקולים לשוניים בידי מדקדקים כר' שבתי סופר, ר' זלמן הענא או רוו"ה.
במקרים כאלה, דן הספר בהבדלים בין הנסוח הישן והנוסח המתוקן ומביע את דעתו בשאלה הלשונית.
משום כך, מהווה הספר מקור חשוב לא רק בחקר המנהג האשכנזי אלא גם בחקר דקדוק לשון התפילה ומסורות הלשון האשכנזיות.
הרב חיים דוד שלמה זוראפה (סביב ה'תקמ"ה, 1785 - כ"ה בתשרי ה'תר"ך, 1859) היה דיין ופוסק באלג'יר במאה התשע עשרה, מחבר השו"ת שער שלמה.
נולד באלג'יר לאביו הרב שמואל.
בגיל ארבע עשרה החל לכתוב את העולה לו בדרך לימודו.
ככל הנראה למד אצל רבי דוד מועטי, ורבי יצחק אבן שמול.
בהמשך התמנה לדיין, וכיהן לצד הרב דוד מועטי בבית הדין של אלג'יר.
בשנת ה'תקס"ו התגורר בליוורנו במשך זמן מה, ולמד אצל הרב חיד"א, ולאחר פטירתו שימש שם את הרב חיים שלמה אבולעפיה.
התכתב בהלכה עם הרב חיים מסעוד אלבו מאלג'יר, הרב יוסף עלון רבה של אלמדאיה, וכן עם הרב פארוז קרסינטי, והרב מסעוד צ'רמון מאוראן.
וכן התכתב עם הרב חיים פלאג'י.
רבי יצחק הכהן סקלי התאכסן אצלו באלג'יר, ונשא ונתן עמו בהלכה.
כמו כן התכתב בהלכה עם רבי וידאל ישראל רבה של טיטואן שבמרוקו.
מילדיו ידועים ר' יהודה ור' משה שלאחר פטירתו הוציאו לאור את השו"ת של אביהם 'שער שלמה'.
בת נוספת הייתה גנונא שנישאה לאברהם אלשקר.
שלמה זבלודוביץ' (16 באפריל 1915 – 8 באוגוסט 1994) היה איש עסקים וסוחר נשק ישראלי יליד פולין.
בין השאר, היה שותף להקמת מפעל סולתם מערכות.
הוא התגורר במשך שנים רבות בפינלנד, אך בערוב ימיו השתקע בישראל והתגורר בקיסריה.
שלמה זבלודוביץ' נולד במשפחה יהודית בלודז' שבפולין.
ישנם תיעודים שונים לגבי תאריך ומקום הלידה שלו.
לפי הביוגרף שלו מתי מורטינן, התאריכים הסבירים ביותר הם 16 באפריל 1915 או 15 באפריל 1916 (התאריך שבו חגג זבלודוביץ' עצמו כיום הולדתו).
מקום הולדתו היה ככל הנראה לודז', פולין, אם כי באחת הפעמים הצהיר כי הוא נולד באוסטרוב.
זבלודוביץ' סיים לימודי הנדסה בוורשה בשנת 1939. במהלך הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה, הוא התגורר בגטו לודז' ועבד בעבודות כפייה בבית מלאכה למתכת עד אוגוסט 1944, אז גורשה כל משפחתו יחד עם יהודים נוספים למחנה ההשמדה אושוויץ.
שני הוריו של זבלודוביץ' וכל חמשת אחיו מתו בשואה, אביו ככל הנראה כבר בגטו ושאר בני המשפחה ברובם באושוויץ.
זבלודוביץ' ואחיו הגדול משה נלקחו מאושוויץ למחנה עבודה בגרמניה, וזבלודוביץ' עבד בכפייה במפעל באזור המבורג עד סוף המלחמה.
האח משה מת כשבוע לפני תום המלחמה, כאשר קבוצת אסירים יהודים נשרפה חיים על ספינה שעגנה ליד המבורג.
ככול הידוע זבלודוביץ' מעולם לא ביקר שוב בפולין במהלך שארית חייו.
לאחר המלחמה, שהוא חלש מרעב ושחפת, הצליח זבלודוביץ' לנסוע מלובק לטיפול בגוטלנד, שוודיה, ביולי 1945, באוטובוס שאורגן על ידי הרוזן פולקה ברנדוט.
בשנת 1946 עבר זבלודוביץ' למחנה פליטים בדלרנה וגם התגורר תקופה בסטוקהולם.
הוא הגיע לראשונה לפינלנד בשנת 1947, לאחר שהשיג עבודה בהלסינקי כמורה פרטי למשפחתו של איש העסקים הפיני-יהודי רובן ליבקינד בעזרת קהילת יהודי הלסינקי.
מפינלנד חזר זבלודוביץ' לשוודיה ולאחר מכן נסע לישראל, זמן קצר לאחר הקמתה.
עד מהרה חזר שוב לפינלנד בשירות מח"ל, כדי לגייס מתנדבים יהודים למלחמת העצמאות ולרכוש נשק.
הוא סיפר שפנה ישירות למפקד כוחות ההגנה של פינלנד, גנרל ארנה סיבו, בקשר לעסקת נשק.
ככל הנראה, באמצעות סיבו נוצר קשר עם חברת "טמְפֵלָה" , שייצרה במהלך המלחמה תותחים, פגזי ארטילריה ומרגמות.
אחר כך יצר קשרים אישיים עם חברי הנהלה אוהדי ישראל.
בנסיעתו הראשונה לישראל, יצר זבלודוביץ' קשר עם קואופרטיב "סולל בונה", ובכך הצליח להתחיל בקריירה של סוחר נשק ללא כל הון.
"סולתם", שנוסדה בשנת 1950 ביוזמתו של זבלודוביץ', ייצרה כלי נשק שתוכנן על ידי "טמפלה", באמצעות מכונות שיובאו מפינלנד.
"סולל בונה" וחברת הבת של "טמפלה" הרשומה בלוקסמבורג "סלגד" החזיקו כל אחת במחצית מ"סולתם", אך הקשר של "טמפלה" ל"סלגד" ו"סולתם" נשמר בסוד, מאחר שחוזה פריז (1947) אסר על פינלנד לייצא כמעט כל סוג נשק, לכן מסמכי המשלוח הזכירו מכונות חקלאיות.
זבלודוביץ' חי לסירוגין בפינלנד ובישראל מתחילת שנות ה-50, והתיישב בעיר טמפרה (מקום מושבה של חברת "טמפלה") בשנת 1953. הוא לא הועסק רשמית ב"טמפלה", וגם לא היה לו תפקיד מוגדר ב"סלגד" עד שנת 1959, אך הוא היה דירקטור ואחר כך יושב ראש "סולתם".
ל"סלגד" הוקמה חברה מקבילה באותו שם, הרשומה בליכטנשטיין, בה היה זבלודוביץ' גם בעלים משותף.
בלונדון הוקמה חברה בשם "טמרס" שייצגה את "סלגד", בבעלות זבלודוביץ'.
זבלודוביץ' היה איש חברה ואיש מכירות מיומן ביותר, והפך תוך 20 שנה לאחד מיצרני וסוחרי הנשק הפרטיים הגדולים באירופה.
הוא התפרסם לראשונה בישראל כאשר נחשפה עסקה שארגן למכירת נשק למערב גרמניה בשנת 1959, שלאחריה פרצה שערורייה פוליטית שאיימה להפיל את ממשלתו של דוד בן-גוריון.
זבלודוביץ' סייע בארגון ביקורו של בן-גוריון בפינלנד בשנת 1962. זבלודוביץ' גם הצליח למכור נשק ישראלי להודו בתקופה שבה ישראל והודו היו ביחסים עוינים.
כלי נשק אלו מילאו תפקיד במלחמת העצמאות של בנגלדש.
זבלודוביץ' אירחה ביוני 1971 ביקור של ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר, שהיה למעשה פגישה חשאית בין נציגי מאיר וטמפלה ואולי קשור לעסקת הנשק שעמדה אז עם הודו.
בשנת 1969 מכר זבלודוביץ' תותחים מתוצרת טמפלה לסינגפור, שסינגפור נחשדה כי מכרה לדרום וייטנאם, בזמן המלחמה.
ב-1974 החליטה "טמפלה" להפסיק את שיתוף הפעולה עם ישראל, לצאת מתעשיית הנשק, כולל ההחזקה ב"סולתם", ולהעביר את הפטנטים הזרים על נשקה ל"סלגד" מליכטנשטיין, שעברו לידי זבלודוביץ' ובנו.
בכך הסתיים רשמית שיתוף הפעולה של זבלודוביץ' עם "טמפלה".
זבלודוביץ' רכש 26% מהמניות והיה לשותף עם "כור תעשיות" (חברה שהחזיקה את מפעלי התעשייה של "סולל בונה") בבעלות ב"סולתם", ובחברות הבת שלה "חישולי כרמל" ו"חרושת חומרי נפץ".
באותה שנה רכש מפעל נשק בדנמרק, באמצעות איש קש מאחר שנאסר על זרים להחזיק מפעלי נשק במדינה.
בשנות ה-80 הקים את חברת "פוקאל", במדינת פנסילבניה בארצות הברית, שייצרה פגזי דמה מפלסטיק לאימוני ארטילריה ועסקה בשיווק מרגמות של "סולתם".
ב-1990 זכתה החברה במכרז ענק של צבא ארצות הברית לאספקת מרגמות בשיתוף חברת הנשק האמריקאית "מרטין מריאטה".
במקביל באותה תקופה נקלע זבלודוביץ' לסכסוך ממושך עם קונצרן "כור" על הבעלות וניהול "סולתם", בעקבות משבר שפקד את החברה.
בתחילת 1991 רכשה "כור" את מניותיו.
זבלודוביץ' דיבר שבע או שמונה שפות.
הוא למד לדבר שוודית בגוטלנד, אבל ידע רק מעט פינית.
בעיר טמפרה בה התגורר בפינלנד יש רוב דובר שוודית והיא גם השפה המשמשת לעסקים בעיר.
אשתו של זבלודוביץ' פולה רייך (1921–1995) הייתה גם היא יהודייה פולנית ששרדה את השואה ואושוויץ והגיעה לשוודיה כפליטה.
הם הכירו במחנה הפליטים בשנת 1946 ונישאו בישראל בשנת 1949, אז גם קיבלו אזרחות ישראלית.
לזבלודוביץ' היו שני ילדים, חיים "פויו" זבלודוביץ' (נולד ב-1953) ורבקה בלדגרין (ילידת 1950), הם גדלו בפינלנד אך זבלודוביץ' הקפיד לדבר איתם בעברית.
זבלודוביץ' קיבל אזרחות פינית ב-1974, שנתיים אחרי אשתו ושבע שנים אחרי ילדיו.
עם זאת, הוא החל להתגורר בעיקר בישראל בערך באותה תקופה.
אך הוא שמר ברשותו וילת קיץ בכפר סרוויסאלו שבאי פרנג'ה, בדרום פינלנד.
בשנת 1984 קיבל תואר עמית כבוד מהטכניון.
בשנת 1985 קיבל את פרס התעשייה.
רבי שלמה זלמן בן רבי יהודה לֵיבּ שניאורסון (מכונה ה"מגן אבות" על שם ספרו; קיץ ה'תק"ץ (1830, לובביץ') – כ"ז באייר תר"ס, 26 במאי 1900) היה האדמו"ר השני של חסידות קאפוסט, ענף של חסידות חב"ד.
נולד לרבי יהודה לֵיבּ שניאורסון מקאפוסט, בשנת תק"ץ.
עד היותו בן שתים עשרה, למד עם אביו בתורת הנגלה, ומאז והלאה למד עם אביו גם בתורת החסידות.
נישא לחנה, בתו של רבי יעקב אריה לייב לוריא מליעפלי, בי' בטבת ה'תר"ז (29 בדצמבר 1846).
מאז ישב עשר שנים בליעפלי והסתגר בחדרו ועסק בתורה וחסידות.
בתום עשר שנים אלו ירד חותנו מנכסיו, ורבי שלמה זלמן חזר לבית הוריו, ללובביץ'.
רבי שלמה זלמן היה נכדו של רבי מנחם מנדל שניאורסון (הצמח צדק).
חמישה מבניו של ה"צמח צדק" שמשו כאדמו"רים, כאשר מרבית חסידי הצמח צדק נעשו לחסידי בנו השני, רבי יהודה ליב (המהרי"ל), שהקים אחר פטירת אביו את חצר "חב"ד-קאפוסט", השוכנת דרומית לוויטבסק (היום בבלארוס).
מהרי"ל נפטר חצי שנה אחרי אביו, אך בניו המשיכו לנהל את החצר, ובראשם בנו רבי שלמה זלמן.
באיגרת שכתב אחרי פטירת אביו, הצר על שחסידות חב"ד סטתה בסוף ימי בעל התניא מהדרך המקורית שלה, דרך המשלבת גם עבודה שבלב ולהט חסידי עם ההתבוננות השכלית בענייני אלקות, וסיפר שאביו החזיר את העטרה ליושנה, והוא מתכוון להמשיך בכך.
רבי שלמה זלמן נהג באדמו"רות שלושים וארבע שנים.
רבים מחסידי חב"ד היו מחסידיו.
בשנת תר"ס חלה ונסע למוסקבה לצורכי רפואתו, אך כעבור מספר ימים חזר לביתו ונפטר בכ"ז באייר.
בנו יהודה ליב היה בנו היחיד.
ממלאי מקומו אחרי מותו היו אחיו, רבי שלום דובער מרציצה ואדמו"ר הרש"נ רבי שמריה נח מבוברויסק.
אך רוב החסידים נסעו לליאדי, לאדמו"ר רבי יצחק דובער שניאורסון, שנפטר בשנת ה'תר"ע.
בחיי סבו הצמח צדק, רשם פעמים מאמר חסידות מתורת סבו (בתפקיד החוזר), שניים מתוכם נדפסו בסדרת הספרים "מאמרי אדמו"ר הצמח צדק הנחות" בהוצאת ספרים קה"ת.
השקיע רבות במאמרי החסידות שלו, והיה דורש מחסידיו לשנן אותם עד שידעו אותם על-פה.
בשנים הראשונות היה אומר כל מאמר שלוש פעמים.
מאמריו מתאפיינים בהסברת עניינים עמוקים בחסידות בלשון קצרה ובהירה.
ספרו מגן אבות, יצא לאור לראשונה בברדיטשוב בשנת ה'תרס"ב, שנתיים לאחר פטירתו.
הספר מכיל "מאמרים" רבים מכתב ידו על סדר פרשיות התורה, מועדי ישראל ועוד, והובא לדפוס על ידי בנו, יהודה ליב, שכתב את ההקדמה על הספר.
הספר מכיל שבעה חלקים, כאשר החלק השביעי מכיל מאמרים שלא נכתבו על ידי רבי שלמה זלמן, אך היו למראה עיניו.
הספר נקרא בשם "מגן אבות", מאחר שתיבות אלו הם בגימטריה "שלמה זלמן".
ספר נוסף של רבי שלמה זלמן הוא "דרושים יקרים", המכיל שני מאמרים שנרשמו על ידי רבי גדליה אברהם יאנקלזון מפולאצק, ונדפס בווילנה בשנת ה'תרס"ג.
בכ"ה בתשרי תש"ל (7 באוקטובר 1969), אמר הרבי מליובאוויטש רבי מנחם מנדל שניאורסון לגיסו הרב שמריהו גוראריה שמאמרי החסידות בספר "מגן אבות" הם "געשמאקע מאמרים" (מאמרים עם טעם טוב), "כך שיכולים ללמדם, אף שבעבר .
הייתה אמרה שגורה בין חסידים שאין ללמדם".
ובספר "אגרות קודש" של האדמו"ר רבי יוסף יצחק שניאורסון, כתב לאחד החסידים שהסתפק אם ללמוד בספר "מגן אבות" ש"כבר אמרתי בזה, כי מה שילמד - אם רק הלימוד הוא כדבעי - טוב הוא.
ומה שכותב אודות המסופר, הנה בכגון דא נאמר אוטם אזנו משמוע".
בהם כתב יד של ה"מגן אבות" ובהם כתבי יד שככל הנראה שלו.
בין חסידיו המפורסמים נמנו רבי חיים מאיר היילמן, מחבר ספר תולדות חב"ד "בית רבי", ורבי יוסף רוזין, ה"רוגאטשובי".
בית הכנסת חב"ד בשכונת מאה שערים בירושלים שייך במקורו לחב"ד-קאפוסט - חסידיו של רבי שלמה זלמן.
שלמה שוקן, בנם השביעי של יצחק ואווה שוקן, נולד בעיירה מרגונין (Margonin) שליד פוזנן שבפרוסיה.
ב-1901 הרחיב את "בית-מסחר האחים אורי" בלייפציג, שהייה שייך למשפחה שאחיו שמעון התחתן בה, בכך שפתח חנות נוספת בצוויקאו.
זו הייתה ראשיתה של רשת החנויות המשגשגת "כלבו שוקן".
שוקן" והתרחב כך שב-1930 כבר היו 20 סניפים והרשת הייתה רשת החנויות הרביעית בגודלה בגרמניה.
אחרי מות אחיו שמעון ב-1929 היה שלמה זלמן שוקן הבעלים היחיד של הרשת.
שוקן שילב שיטות ניהול מדעיות בניהול בתי הכלבו.
בסוף שנת 1915 הפגיש אותו מרטין בובר עם הסופר הצעיר ש"י עגנון.
שוקן תמך בעגנון מבחינה כספית וחברתית, ונחשב לפטרונו ואיש סודו הבולט של עגנון.
במאי 1925 הגיע שלמה זלמן שוקן לביקור בארץ ישראל, ועגנון העלה בפניו את רצונו להוציא לאור אוסף של כל כתביו.
תוך זמן מה החליט שוקן להיות המו"ל של ספרים אלה.
לשם כך הקים שוקן את הוצאת שוקן (Schocken Verlag), שהחלה לפעול בשנת 1931 ופרסמה את כתבי עגנון וכן ספרים בגרמנית מתוך מטרה להכיר ליהודי גרמניה את תרבותם.
לאחר מותו של עגנון יצא לאור ספרו "בחנותו של מר לובלין", המתרחש בגרמניה של מלחמת העולם הראשונה, ויש הרואים את גיבורו, מר לובלין, כבן דמותו של שלמה זלמן שוקן.
חוקרת הספרות זהר שביט ציינה: "ספק רב אם היה עגנון זוכה לתהילת עולם לולא דאגתו ומסירותו של זלמן שוקן, שדאג לרווחתו ולפרסומו של בן טיפוחיו באופן שאף סופר אחר לא זכה לו".
בני טיפוחים נוספים של שוקן היו הפילוסוף מרטין בובר וחוקר הקבלה גרשום שלום.
בשנת 1915 היה שותף להקמתו של הכתב העת הציוני Der Jude ("היהודי") שערך מרטין בובר.
כמו כן הקים את מכון שוקן לחקר הקבלה, השירה והספרות העברית וספרייה גדולה של כ-30 אלף פריטים, בהם אינקונבולות, כתבי יד, אוסף גדול מגניזת קהיר, וספרים עבריים, השוכנת ברחוב בלפור בירושלים.
היה נוהג לשאת עימו לטיוליו בעולם את מסכת המוות המקורית של היינריך היינה.
במהלך חייו בגרמניה היה פעיל בתנועה הציונית.
היה דירקטור נגיד בקק"ל (1947-1922) וגורם מרכזי ברכישת אדמות מפרץ חיפה מידי גופים פרטיים לידי קק"ל לשם פיתוח עירוני.
כשנסע לארץ ישראל ב-1921, הוא ביקר במושבים וקיבוצים.
בעקבות עליית היטלר לשלטון חיסל שוקן את מרבית עסקיו בגרמניה, ובינואר 1934 עלה לארץ ישראל עם אשתו וחמשת ילדיהם.
הוצאת שוקן המשיכה לפעול בברלין, אך הוקמו לה שלוחות בירושלים ובתל אביב.
ההוצאה בברלין שרדה עוד כארבע שנים, עד שבשנת 1938 הוחרם רכושו של שוקן בגרמניה על ידי הנאצים.
שוקן הצליח להביא את אוסף כתבי היד שלו, שהפך לספריית שוקן.
גם לאחר עלייתו המשיך בפעילותו הציונית וסייע לאוניברסיטה העברית ואף היה ראש הוועד הפועל שלה בין השנים 1935–1945.
את ביתו בארץ ישראל הקים בירושלים.
הבית, בתכנונו של אריך מנדלסון (שתכנן קודם לכן אחדות מחנויות "כלבו שוקן" בגרמניה), נקרא אחר כך בית זלמן שוקן.
בסמוך לבית ברחוב סמולנסקין הוקמה ספריית שוקן, כדי שתשמש משכן לאוסף הספרים שלו וכמכון מחקר לחקר היהדות.
בשנת 1935 רכש שוקן את עיתון "הארץ" מידי דוד כהן.
מאז נמצא העיתון בשליטת משפחת שוקן.
בנו, גרשום שוקן, מונה לעורך "הארץ" בשנת 1939 ושימש בתפקיד עד מותו בשנת 1990.
לאחר מלחמת העולם השנייה פעל להשבת חנויותיו שהוחרמו על ידי הנאצים לבעלותו.
חלק מהחנויות הוחזר לו, והוא ניהל אותן ממקום מושבו בניו יורק.
ליום הולדתו ה-75 ביקש לקבל תואר דוקטור כבוד מהאוניברסיטה העברית, אך זו התנתה את הענקת התואר בכך שיתחייב לתרום לאוניברסיטה את ספרייתו.
שוקן סירב לתנאי זה, כדי שלא ייווצר הרושם שקנה את התואר בכסף, וסבר שהוא ראוי לתואר בזכות תרומתו לאוניברסיטה כיושב ראש הוועד הפועל שלה.
בעקבות מחלוקת זו לא זכה שוקן בתואר.
נישא ללילי, ולזוג נולדו חמישה ילדים: גרשום, עורך ומו"ל של "הארץ", תיאודור וחוה, שהתגוררו בארצות הברית וניהלו את הוצאת הספרים המשפחתית, גדעון, שהיה ראש אכ"א, ומיכה, שהיה אחד ממהנדסי התעשייה והניהול הראשונים בישראל.
שלמה זלמן שוקן נפטר בשנת 1959, בעת ששהה במלון בשווייץ.
בספרו ספר המעשים - חיי זלמן שוקן שכתב אנתוני דייוויד על חייו של שוקן, מסופר כי בשעת מותו אחז בידיו עותק של פאוסט מאת גתה וספר של כתבי רבי נחמן מברסלב.
בהספד שנשא עגנון על קברו של שוקן אמר: "מולך מעצמו היה ר' שלמה זלמן שוקן, הון ועושר לא ירש מאבותיו, בבתי הלימודיות הגבוהים לא למד.
עושרו והשכלתו קנה לעצמו מחפצו ומרצונו.
מתוך עבודה קשה והתמדה מתמדת.
הככר והספר ירדו כרוכים כאחד.
פרשת חייו היא מופת לכח של האדם הישראלי".
זמן קצר לאחר מותו של שוקן יצא לאור ספרו של עגנון, "אתם ראיתם", שאותו התכוון להקדיש לשוקן ליום הולדתו השמונים.
בהקדשה לספר כתב עגנון: "לעילוי נשמתו של ידיד נפשי, ר' שלמה שוקן ז"ל".
נכדתו, רחלי אדלמן, תיארה את זיקתו לעברית:
היה נשוי ללילי, ולהם שני ילדים.
לאחר מותו מכרו ילדיו חלק מאוצרות ספרייתו, ואת יתרת הספרייה והבניין שבו שכנה העניקו לבית המדרש לרבנים באמריקה.
על-שמו נקרא רחוב שוקן בדרום תל אביב, רחוב בו עומד הבניין המרכזי של עיתון "הארץ", ורחוב שוקן הסמוך לאוניברסיטה העברית בהר הצופים בירושלים.
בשנת 2020 הפיקו לירן עצמור וגרד האג סרט תיעודי שוקן: על גבול הקונצנזוס, בימוי נעמי בן נתן שחורי
הרב שלמה זלמן הכהן הנאו כ"ץ בן יהודה ליב כ"ץ (המכונה זלמן הענא, ובראשי תיבות: רז"ה; 1687–1746) היה מדקדק עברי בנוסח התפילה ומחדש כללים בלשון העברית וטעמי המקרא.
חיבר ספרים אודות הניקוד העברי.
נולד בעיירה הנאו (Hanau) שבגרמניה לרבי יהודה ליב כ"ץ שפעל כשליח ציבור.
במהלך חייו הוא התגורר במספר ערים, ביניהם: פרנקפורט, המבורג, אמסטרדם, ברלין ובהנובר.
בגיל 21 הוציא את ספרו הראשון, "בנין שלמה", העוסק בדקדוק עברי וטעמי המקרא, ובו גם ביקורת נרחבת על טעויות דקדוקיות של מדקדקים ופרשני המקרא מן הדורות שלפניו ובעיקר על סידור ר' עזריאל ור' אליהו מווילנא והערות על שיבושים שנפלו לדעתו בנוסח התפילה.
ב-1733 הוציא את ספרו "צהר התיבה", שהפך לאחד מספרי הדקדוק הנפוצים בעברית במאה ה-18 ובסופו נספח קונטרס בשם 'מכסה לתיבה' שכתב כתגובה לביקורת שהטיח הרב יעקב עמדין (היעב"ץ) כנגדו בספר לוח ארש.
הרב שלמה זלמן ראה חשיבות עצומה בעיסוק בשפה העברית ובדקדוקה, דבר שלא היה מקובל בקרב יהודי אירופה בתקופתו, ובעיקר בדקדוק לשון המקרא ונוסח התפילה.
ב-1725 הוציא את הספר "שערי תפילה" בו הצביע על מה שנחשב בעיניו לשיבושים לשוניים בתפילות והציע תיקונים.
רבות מהשגותיו נובעות מן הגישה המאמצת את דקדוק לשון המקרא ביחס לתפילות שנכתבו בחלקן הגדול בלשון חז"ל.
אף על פי שהחכם צבי כתב הסכמה לספר "שערי תפילה", בנו הרב יעקב עמדין (יעב"ץ) פרסם את הספר "לוח ארשׂ" כביקורת להרז"ה, ובו ביקר בחריפות את שיטתו והתיקונים שהציע.
הרז"ה הגיב על הביקורת בקונטרס 'מכסה התיבה', ובו הגנה מפורטת לכל הערה ודבר דקדוק שחלק עליו רבי יעקב עמדין.
בסופו של דבר רבנים אחרים התייחסו באופן חיובי לתיקוני הרב שלמה, וכמה מן התיקונים שלו אכן חדרו ללשון התפילה האשכנזית וגם לסידור אדמו"ר הזקן ולנוסח התפילה של הגאון מווילנה.
בעקבותיו בתיקוני לשון התפילות האשכנזיות הלך יצחק סטאנוב.
את גישתו האנליטית בלימוד דקדוק עברית מקראית העביר גם למשורר נפתלי הרץ וייזל (רנה"ו), שלמד אצלו בילדותו.
דמותו של הרב שלמה נשארה שנויה במחלוקת אצל נאמני ההלכה עד ימינו.
פוסקים בני זמנו ופוסקים מאוחרים יותר קיבלו חלק מהערותיו הדקדוקיות על התפילה וכינו אותו בתוארי כבוד, ביניהם נמנים הרב שניאור זלמן מלאדי, שקבע את רוב שינויו בתוך סידורו (סידור אדמו"ר הזקן), ורבי יוסף תאומים, שהביא מהגהותיו בספרו "פרי מגדים".
אחרים ראו בו דמות שלילית המקדימה את מתקני נוסח התפילה של תקופת ההשכלה, ודחו באופן מוחלט את חידושיו.
מתנגדיו אף טענו נגדו שזייף חלק מההסכמות על ספרו ושאר ההסכמות ניתנו על סמך ההסכמות המזויפות.
סנגוריו, לעומת זאת, מפקפקים בטענה שההסכמות מזויפות וייחסו את שגיאותיו לקנאותו לטהרת השפה העברית.
ובדבר הטעמים ונגינות כתב בסוף ספר מעשה רב (דפוס ירושלים ה'תרנ"ו) "ובדקדוק הלך (הגאון מווילנא) אחר אליהו בחור וקצת אחרי רד"ק לבד בטעמים ונגינות הלך אחר שערי זמרה של ר' זלמן הענעס".
ור' מנשה מאיליה כתב בספרו בינת מקרא (על טעמי המקרא): "והנה קצת קדמני בזה (בפירוש טעמי המקרא על דרך הפשט) המדקדק ר' זלמן הענא בשערי זמרה...
אך לא השלים כמה פרטים...
וגם באיזה דברים אני מחולק עמו...
ועכ"ז אפריון נמטיה במה שהתחיל בזה לפרש רובן ככולן (של טעמי המקרא) בדרך האמת והנכון...".
שערי זמרה, על טעמי המקרא, נדפס בסוף ספר "שערי תורה", ולאחר מכן בנפרד בשם "שערי זמרה הארוך"
בית תפילה סידור מדויק ביותר עם פירוש קצר
קורי עכביש, תשובות להשגות על "צהר התיבה", 1744
שלמה זנד (נולד ב-10 בספטמבר 1946) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב.
כחוקר עסק בהיסטוריה האינטלקטואלית של צרפת בעת החדשה וביחסים בין קולנוע והיסטוריה.
ספריו בנושא זהות העם היהודי שנויים במחלוקת ועוררו תהודה בישראל ומחוץ לה.
שלמה זנד נולד במחנה עקורים בלינץ שבאוסטריה, בן ליהודים ניצולי השואה מפולין.
בשנתיים הראשונות לחייו שהה במחנה עקורים בטראונשטיין בבוואריה שבגרמניה, ולאחריהן עלה לישראל עם הוריו ב-1948. לדבריו, הוריו רצו תחילה להסתנן לצרפת או להגר לארצות הברית.
האב, בעל דעות קומוניסטיות, בא לישראל נחוש להיאבק ב"אימפריאליסטים הבריטים".
המשפחה התגוררה תחילה בבתי ערבים שננטשו ביפו, האב עבד כשליח ושומר לילה בבית המפלגה הקומוניסטית הישראלית בתל אביב, והאם עבדה בניקיון.
שניהם סירבו מתוך עקרונות לקבל שילומים מגרמניה המערבית.
בגיל 16 הוצא הנער שלמה מהתיכון (עירוני ז') והלך לעבוד כפועל במפעל לייצור מכשירי רדיו.
הצטרף לברית הנוער הקומוניסטי (בנק"י) הקשורה למפלגת רק"ח.
בשנים 1965–1967 שירת בצה"ל במסגרת הגרעין הקומוניסטי של הנח"ל, בין השאר בקיבוץ יד חנה.
ב-1967 היה חייל בחטיבה הירושלמית ובמלחמת ששת הימים נלחם בירושלים.
בסוף 1967 פגש בחיפה את המשורר הפלסטיני מחמוד דרוויש ושיתף אותו בהתלבטויותיו, האם להישאר בישראל ולהיאבק על אופייה, או לעזוב אותה.
בהשראת המפגש בין השניים הקדיש לו דרוויש שיר - "החייל שחלם על חבצלות לבנות".
לאחר שירותו הצבאי עבד זנד בעבודות שונות, ובהן מתקין טלפונים במשרד הדואר ומקים תפאורות בתיאטרון.
בשנת 1968, בהיותו נסער מהפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה, סירב להצעה של הנהלת מפלגתו רק"ח להישלח ללימודי קולנוע בלודז' שבפולין, ואחותו נסעה במקומו.
הוא עצמו עזב את שורות רק"ח והצטרף לקבוצה השמאלית הרדיקלית מצפן.
הוא נעצר מספר פעמים עקב חלוקת חומר תעמולה.
בגיל 24 השלים את בחינות הבגרות ושנה אחרי כן החל את לימודיו באוניברסיטת תל אביב.
בעקבות קבלת מלגה מממשלת צרפת נסע לפריז ולמד לתואר שני בסורבון.
נושא עבודת המוסמך שלו היה "ז'אן ז'ורס והשאלה הלאומית" והוא נכתב בהנחייתה של פרופ' מדלן רבריו.
לאחר מכן המשיך את לימודיו וסיים דוקטורט בהצטיינות בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה (E.H.E.S.S) בנושא: "ז'ורז' סורל והמרקסיזם: מפגש במשבר".
הדוקטורט התפרסם כספר וזכה בפרס האקדמיה למדעי המוסר והפוליטיקה הצרפתית.
עם תום הלימודים הוצעה לו משרה על ידי ההיסטוריון פרנסואה פירה והוא החל ללמד בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה.
ב-1985 הצטרף לסגל אוניברסיטת תל אביב.
החל מ-2002 ועד פרישתו לגמלאות ב-2014 כיהן בה כפרופסור מן המניין.
זנד המשיך להורות בבית הספר ללימודים גבוהים כמרצה אורח, שהה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי כחוקר נלווה וכן לימד באוניברסיטת אקס-אן-פרובאנס.
כמו כן השתתף ביסודו של כתב העת הצרפתי "1900 - כתב עת להיסטוריה אינטלקטואלית".
זנד מרבה לכתוב מאמרים פוליטיים בעיתונות היומית ומביע דעות ביקורתיות ביותר כלפי מדיניות הממשלה.
במאמר שפרסם בהגרדיאן הבריטי, לרגל קידום ספרו 'מתי ואיך חדלתי להיות יהודי' , הוא כתב שהגזענות בישראל "מושרשת עמוק ברוח החוקים.
היא נלמדת בבתי ספר ובקולג'ים, מופצת בתקשורת".
לדבריו העבר שלו יהודי, אך ההווה ישראלי.
"כמעט בלתי נסבל עבורי לחיות בחברה כזו, אבל אני חייב להודות שקשה לי למצוא בית במקום אחר.
[...] לעיתים קרובות אני מתבייש בישראל".
שלמה זנד החל דרכו בהיסטוריה של הרעיונות, המשיך בהיסטוריה פוליטית וחברתית של אינטלקטואלים, לאחר מכן עבר לחקור את היחסים בין קולנוע והיסטוריה וכעת הוא עוסק בסוגיות הלאומיות.
בנוסף לפרסום מחקרים, הרבה לפרסם ספרים הפונים לקהל קוראים רחב.
אשליית הפוליטיקה: ז'ורז' סורל והוויכוח האינטלקטואלי של 1900
שנים רבות נתפס סורל כאבי הפשיזם, וספרו של זנד הציג גישה שונה לחלוטין.
על בסיס מקורות חדשים, כמו מאמרים נשכחים ותכתובות שנחשפו, טען זנד שסורל סלד מהפשיזם העולה והיה מודאג מפועלו.
ליבת מחקרו של זנד הייתה יחסיו המורכבים של סורל עם המרקסיזם, אופני קבלתו את המתודולוגיה המטריאליסטית וביקורתו על האוטופיה שבחזון הסוציאליסטי.
זנד הציב את סורל בהקשר אידאולוגי רחב וחשף את קשריו עם בנדטו קרוצ'ה, אדוארד ברנשטיין, גוסטב לה בון ואנרי ברגסון.
האינטלקטואל, האמת ובכוח - מפרשת דרייפוס ועד מלחמת המפרץ
הספר, שראה אור בסדרת "אופקים" של הוצאת עם עובד בשנת 2000, עוסק באינטלקטואלים הן כשכבה חברתית ספציפית והן כסוכני תרבות המתפרצים לזירה הציבורית עם מטענים ערכיים והון סמלי ייחודי.
בהשראתו של פייר בורדייה בוחן הספר את לידת מושג האינטלקטואל ואת השלבים השונים בהתפתחותו.
הוא מתחיל בפרשת דרייפוס ומסיים בנוכחותם של יצרני התרבות הפוליטיים בישראל.
הוא מבקש לחשוף את הדימויים העצמיים של אינטלקטואלים שונים, את יומרותיהם, את זהירותם הרבה וכן את אומץ לבם.
כוונתו של הספר היא לנפץ את האידיאליזציה שהוענקה לאינטלקטואלים אך בה בעת להצביע על משקלם הרב בחברה.
את חלקו השני של הספר, העוסק בישראל, הרחיב זנד ויצק ממנו את ספרו בצרפתית "המילים והאדמה" (Les mots et la terre - Les intellectuels en Israël).
הקולנוע כהיסטוריה - לדמיין ולביים את המאה העשרים
זהו ספר פנורמי שראה אור בשנת 2002 ועוסק ביחסים שבין הקולנוע להיסטוריה הפוליטית של המאה העשרים.
על ספר זה זכה זנד לפרס מבקרי הקולנוע בצרפת.
הספר מתאר כשש מאות סרטים בנושאים שונים: דמוקרטיה בקולנוע, מלחמת העולם הראשונה בקולנוע, הקולנוע והשואה, המלחמה הקרה בקולנוע, ועוד.
הספר משמש גם כספר הלימוד בקורס בעל שם זהה של האוניברסיטה הפתוחה.
זנד טוען בספרו שבלי קולנוע וטלוויזיה לא ניתן להבין את התרבות הפוליטית והאידאולוגיות המרכזיות של המאה העשרים.
הוא טוען שחובה על היסטוריון העת המודרנית להתמודד עם הקולנוע על מנת לפענח את המאה העשרים מכיוון שהקולנוע הוא סוכן זיכרון מרכזי ומשקלו בעיצוב תודעת העבר אינו פחות מספרי הלימוד בבתי ספר.
אחד מפרקי הספר המרכזיים עוסק ביחסו של הקולנוע המערבי לשואה.
זנד משבח את סרטיהם החלוציים של אלן רנה, ז'יל פונטקורבו ואחרים שהעזו, לדבריו, כבר בסוף שנות החמישים להתמודד עם העבר הקשה, ולעומת זאת הוא מבקר בחריפות סרטים מאוחרים יותר כמו "שואה" של קלוד לנצמן ו"רשימת שינדלר" של סטיבן ספילברג.
הספר עורר סערה גדולה בצרפת וזכה להסתייגויות קשות מאינטלקטואלים כמו ברנאר-אנרי לוי, אלכסנדר אדלר ואחרים.
זנד טען גם שסרט צרפתי שנקרא "שואה" היה צריך לפתוח בתיאור הרכבות שיצאו ממחנה דראנסי שליד פריז ולא למחוק פרק זה מההיסטוריה.
לדעת זנד, גישת הסרט פגומה מיסודה מכיוון שהיא מצמצמת את ההשמדה לאזוריה הנידחים של אירופה המזרחית ואינה בוחנת את תרומתם ומעורבותם של מרכזי התרבות הגבוהים.
מלבד זאת, אם חולשתו של "לילה וערפל" של אלן רנה הייתה העובדה שלא הזכיר את המספר 6 מיליון, חולשת סרטו של לנצמן היא בכך שלא מופיעים בו כלל קורבנות לא יהודיים.
הוא גם קובל כנגד לנצמן שאת עיקר המימון הראשוני לעשיית הסרט קיבל מממשלת ישראל ושעובדה זו הוסתרה מהצופים ולא הוזכרה בכותרות.
ההיסטוריון, הזמן והדמיון - מאסכולת ה"אנאל" ועד לרוצח הפוסט-ציוני
הספר שראה אור ב-2004 מתמודד עם היבטים שונים של ההיסטוריוגרפיה המודרנית.
הספר מתאר גישות היסטוריות שונות, תוך שילוב סיפורים אוטוביוגרפיים: מאסכולת ה"אנאל" שזנד התמודד עמה בפריז כדוקטורנט צעיר, דרך ה"היסטוריונע" הוויזואלי ועד הוויכוח ההיסטורי של הפוסט-ציונות פורס הספר את עלילותיהם של מספרי העבר ולא חוסך את שבט ביקורתו מהם.
מלבד זאת, דן זנד בדימויים הספרותיים של ההיסטוריון בספרות המערבית והישראלית ומסיים בתפיסת ההיסטוריה של ולטר בנימין.
ספר זה ראה אור בשנת 2008 בהוצאת רסלינג.
על פי זנד, המצאת העם היהודי התבססה על התנ"ך כספר היסטורי ועל המיתוס הנוצרי של הגליית היהודים בעקבות המרד הגדול, וכך נוצרה היסטוריה לאומית ארוכת טווח שלא הייתה ולא נבראה.
זנד מאמץ את ההשערה לפיה היהודים כלל לא גלו מארץ ישראל, והערבים ששכנו בארץ במהלך הדורות הם במידה רבה צאצאיהם.
זנד סובר כי היהדות הייתה הדת המונותאיסטית הראשונה שפתחה במסע המרת דת המוני ומוצאם של היהודים רב גוני ועשיר הרבה יותר ממה שמקובל לחשוב.
לטענתו, יהודי אשכנז הם בעיקר גרים שמוצאם בממלכת כוזר, מקורם של יהודי תימן בממלכת חימיר ואף יהודי צפון אפריקה וספרד הם ברובם גרים.
לפיכך היהודים הם ציוויליזציית דת ייחודית אך הם לא עם זר ונודד כפי שהאנטישמיים וחלק מן הציונים ראו אותם.
התזה של זנד עוררה דיון ציבורי נרחב בישראל ובעולם
ובפרט תגובות נגד וביקורות שליליות רבות, מכיוונים שונים.
היסטוריונים הסתייגו מביקורתו של זנד על ההיסטוריוגרפיה הציונית, וטענו כי עובדת היותם של גרים חלק משמעותי מהעם היהודי מוזכרת בהרחבה במחקר ההיסטוריוגרפי הישראלי, גם אם קיים פער בינו לבין השיח הפוליטי.