tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מקור השם הוא בהגדרה הלכתית לדורס בסימני כשרות של עופות בה עוף כלשהו ה"דורס" את טרפו ("שנועץ צפרניו בבעלי חיים ודורסן, וכעין דרוסת הנץ") נאסר באכילה.
בתוך הגדרה זו כלולים עופות רבים שאינם נחשבים כיום דורסים, אך כל העופות הדורסים כהגדרתם כיום עונים על הגדרה זו.
עופות דורסים ניחונו בחושים מותאמים לתזונתם.
עיניהם של עופות טורפים הן בעלות חדות ראייה גבוהה ביותר בהשוואה לעיני בני האדם, וחלקן אף מסוגלות לראות בתחום העל-סגול.
כושר הראיה המוגבר של עופות דורסים הוזכר במאמר חז"ל: "ולמה נקרא שמה ראה, שרואה ביותר...
עומדת בבבל ורואה נבלה בארץ ישראל".
הדורסים הם קבוצה לא טקסונומית המכילה היום ארבע סדרות נפרדות, כשבעבר היו עופות דורסים נוספים כמו הפורוסרקוסיים שנכחדו, אם כי הם שייכים לסדרת הקריאמאים, קרובי משפחה רחוקים של העגוראים.
סדרת דורסי היום (Accipitriformes) - הכוללת את משפחת הנציים (Accipitridae) והלבלריים (Sagittariidae), היא סדרה מגוונת ביותר במחלקת העופות, ומיניה נפוצים בכל העולם מלבד אנטארקטיקה.
חלק מהדורסים בסדרה הם אוכלי נבלות כמו הנשר והרחם.
בעבר נכללו בסדרה גם משפחת הבזיים (Falconidae) והקונדוריים (Cathartidae).
סדרת הבזאים (Falconiformes) - המכילה משפחה יחידה: בזיים (Falconidae).
סדרה זו חדשה יחסית ובעבר הייתה שייכת לדורסי היום.
בתוכה נמצאים מיני הקרקרה, הבזונים והבזים המהירים, העופות המהירים ביותר בעולם, והמהיר מכולם הוא הבז הנודד שיכול לצלול במהירות של עד 389 קמ"ש.
לבזים מקור מאונקל, טפרים חדים וכנפיים בצורת חרמש.
לקרקרות מקורים גדולים, ראשים בולטים עם ציצות גדולות והם איטיים בהרבה מהבזים.
סדרת דורסי הלילה (Strigiformes) - הכוללת את המשפחות: תנשמתיים (Tytonidae) וינשופים (Strigidae), היא סדרה, שהמינים בה מאופיינים בראש גדול יחסית לגופם, עיניים גדולות ממוקמות בחזית הראש, צוואר קצר, גוף חזק וגוצי וזנב קצר.
כמו דורסי היום, דורסי הלילה הם טורפים המצוידים בטפרים חזקים, המשמשים אותם ככלי צייד עיקרי.
טרפם של עופות אלה כולל מכרסמים, ארנבות, חרקים ועופות (כולל דורסי יום).
סדרת הקונדוראים (Cathartiformes) - הכוללת משפחה קיימת אחת - קונדוריים (Cathartidae) החיים רק ביבשת אמריקה.
חלק מהחוקרים רואים בהם משפחה של דורסי יום.
עופות אלו גדולים יותר מכל שאר הדורסים ובעלי מקור ארוך וחד, חוש ריח חזק בשונה מרוב העופות איתו הם יכולים להגיע לפגרים ורגליים ארוכות.
הם מעופפים בעזרת דאייה על זרמי אוויר חם בחיפוש אחר פגרים.
לעיתים נדירות הם גם יצודו חיות איטיות.
כשהם מוצאים נבלה הם מתגודדים סביבה בחבורות גדולות.
עופות ימיים הם קבוצה פוליפילטית גדולה של עופות מים החיים בקרבת מים מלוחים כמו בים ובאוקיינוס.
עופות אלה שייכים למספר סדרות ומשפחות, שלא תמיד קשורות ביניהן.
עופות נוספים אינם נחשבים לעופות ימיים (או בכלל לעופות מים), אך ניזונים מחיות ימיות כמו דגים וסרטנים מתוך הים, למשל שלדגים, שלכים ועיטמים.
העופות הימיים הראשונים התפתחו בתקופת הקרטיקון (כמו: האיכתיאורניס, וההספראורניס שהיו בעלי שיניים) ואילו משפחות עופות ימיים מודרניות החלו להופיע בתקופת הפלאוגן.
חלק מהעופות הימיים מבלים את רוב זמנם במים ממש, חלק בתעופה מעליו וחלק לחופיו, ויש אף עופות ימיים שבזמנים שונים במהלך השנה לא חיים בקרבת הים כלל.
על פי רוב, נוצותיהן משוחות בחומר שומני כדי שהמים לא יספגו בתוכן וימנעו מהם לעוף באוויר.
לחלק מהעופות הימיים קרומי שחייה בין אצבעות הרגליים (בעיקר בקרב המינים שחיים בים עצמו) אך חלק נטולי קרומים כאלה.
ככלל, עופות ימיים חיים זמן רב יותר, מתרבים בגיל מאוחר יותר ומולידים פחות צאצאים מאשר רוב העופות היבשתיים, אך הם משקיעים זמן רב ואנרגיה רבה בטיפול בצאצאים.
רוב מיני העופות הימיים מקננים במושבות שגודלן משתנה בין כמה עשרות פרטים למיליונים.
הם נוהגים לנדוד מדי שנה ושנה, ובמהלך נדידה זו הם חוצים לעיתים קרובות את קו המשווה ובמקרים מסוימים אף מקיפים את כדור הארץ.
עופות ימיים ניזונים בעיקר מדגים אותם הם צדים הן על פני המים והן מתחת להם ויש מהם שמטיבים לצלול.
אף על פי שהמינים השונים של העופות הימיים שונים מאוד זה מזה בהתנהגותם, באורח חייהן, באנטומיה ובמראה שלהם, יש לעופות הימיים תכונות דומות, דוגמת מקור ארוך או מותאם לסוג טרף מסוים וטכניקות ציד דומות.
תכונות דומות אלו הן דוגמה לאבולוציה מתכנסת בה הסתגלות לחיים בסביבה הימית הנושאת בחובה בעיות אקולוגיות ותזונתיות ייחודיות הביאה בקרב עופות ימיים רבים שאינם קשורים זה לזה מראה חיצוני דומה.
לעופות הימיים ולאדם היסטוריה עשירה יחדיו: האדם צד את בשרם של עופות ימיים מסוימים למאכל וניצל את הגואנו שלהם, חלק מהם אומנו בידי האדם לסייע בדיג וחלק הובילו מלחים אל היבשה.
כיום, מיני עופות ימיים רבים מאוימים כתוצאה מפעולות האדם ומתקיימים מאמצים לשימורם.
סדרת החופמאים (Charadriiformes) - בה משפחות רבות החיות בסביבות החופים.
סדרת האווזאים (Anseriformes) - מתת-משפחת ברווזי ים וכמה מינים נוספים (למשל צולל ימי).
סדרת הטבלנאים (Podicipediformes) - כוללת כמה מינים החיים בחופים.
סדרת היסעוראים (Procellariiformes) בה כל 4 המשפחות, מותאמות לחיים בים: אלבטרוסיים, יסעוריים, יסעורוניים וחותרניים.
סדרת השקנאים (Pelecaniformes) - בהם מותאמים לחיים בים בני המשפחות: שקנאיים, סולתיים, קורמורניים ופרגטיים.
סדרת דורסי יום (Accipitriformes) - בה השלך ותת-משפחת עיטים ימיים צדים במי חופים.
ישנם עופות מים נוספים השוחים או מגיעים לפעמים לים אך לא כדרך חיים.
עופות מים הם עופות ממספר סדרות, בהם מינים המותאמים לחיים במים או בסביבתם, ומצויים בהם רוב זמנם או מחפשים שם את מזונם.
מיני אלה שונים אחד מהשני במראם ובהתנהגותם אך יש כמה דברים דומים אצלם: כפות רגליים שטוחות ובעלות קרומי שחייה, יכולת לראות מבעד לשבר של קו המים וכך לתפוס טרף מיימי כמו סרטנים ודגים קטנים, נחיריים מוגבהים ובעלי שסתומים לעופות הצוללות ושכבת שומן מבלוטות בקצה הזנב (דבר הנפוץ בעיקר אצל הברווזים).
חלק מעופות אלה הן עופות יבשה המחפשים במים את טרפם (כמו השלדגיים ומיני העיטם והשלך), אחרים מותאמים הן למים והן ליבשה ואחדים נמצאים כמעט כל זמנם בתוך המים והם נעים באיטיות מחוץ למים.
חלק מהמינים מעדיפים לשחות ולצלול במים מתוקים ואחרים שוחים בים הפתוח.
חלקם צוללים לעומק רב ואחרים עפים מלמעלה ואף לא מסוגלים לשחות (כמו עופות הפרגטה).
הרבה מיני עופות מים מתקבצים יחדיו כשהתנאים טובים ויוצרם להקות גדולות.
דבר זה מתרחש בביצות שונות, אגמים ואף בחופי הים, אז ישנם עופות רבים המתקבצים יחדיו לאכול.
עופות המים נפוצים בכל היבשות והימים בעולם כולל באנטארקטיקה שבה אין כלל עופות יבשתיים.
סדרת החופמאים (Charadriiformes) – בה רוב המשפחות חיים בקרבת המים וחלק מהמשפחות יכולים לשחות, הן במים מתוקים והן בים
סדרת האווזאים (Anseriformes) – בה 2 משפחות המותאמות לחיי מים מובהקים: משפחת הברווזיים ומשפחת האווזים עורבניים ומשפחה נוספת, הקמיקיים חיה בסביבות ביצות ואגמים.
מסדרת הכחלאים (Coraciiformes) ישנם את השלדגיים המותאמים לציד במים
מסדרת דורסי יום (Accipitriformes) ישנם כמה מיני נציים כמו העיטם והשלך המותאמים לציד דגים
מסדרת דורסי לילה (Strigiformes) מצוי המין קטופה מצויה המותאם לחיים בביצות ותזונה של דגים
מסדרת ציפורי שיר (Passeriformes) ישנה את משפחת האמודאיים
עוף העמק היא אגודה שיתופית העוסקת בייצור מוצרי מזון עשויים מבשר עוף.
משחטת "עוף העמק" הוקמה ברמת ישי ב-1957 על ידי חברת תנובה בהשקעה של 100,000 לירות, על בסיס משחטה ישנה שפעלה במקום מאז 1952. אך בתחילת 1959 לאחר תקופת הפעלה קצרה היא נסגרה על ידי תנובה בגלל חוסר כדאיות כלכלית.
המשחטה נמכרה ליישובי הסביבה, 17 קיבוצים ושלושה מושבים מאזור עמק יזרעאל שיצרו את "מפעלי העמק", אגודת גג של מפעלים בעמק יזרעאל והחלו להפעילה במחצית השנייה של 1960. בתחילה הופעלה המשחטה בהיקף מצומצם של כ-25 עובדים.
בסביבות שנת 1963 המשחטה הורחבה ובראשית 1965 עבדו במשחטה כ-80 עובדים והיקף הייצור החודשי במשחטה הגיע לכמעט 200 טון, מקום שני בין המשחטות בישראל.
עם זאת, המשחטה התקשתה לממן את תשלומי הריבית על ההשקעה ומנהליה בקשו סיוע של משרד החקלאות.
בעקבות התרחבות בשנת 2001, היקף הייצור של המשחטה הוא כ-24,000 טונות בשנה.
חלק מהתוצרת הועברה למפעל עיבוד מוצרי בשר של עוף העמק במגדל העמק וחלקה משווקת לגורמים אחרים.
המפעל עצמו ייצר בשנת 2000 כ-3,000 טונות של מוצרי עוף, ובהם עוף בגריל, סטייקים, בשר טחון, המבורגרים וקבבים.
בשנת 2000 עמד היקף הפעילות של המשחטה והמפעל גם יחד על כ-130 מיליון שקלים חדשים, ובשנת 2009 הועסקו בו כ-200 עובדים.
בשנת 2008 התקשרה "עוף העמק" עם חברת טבעוף, המתמחה בגידול עופות ללא שימוש באנטיביוטיקה, והן הקימו חברה משותפת, ש-75% ממנה בבעלות טבעוף.
שיתוף הפעולה בין החברות לא צלח, ו"עוף העמק" נקלעה לקשיים כלכליים.
בראשית 2009 נאמדו חובותיה בכ-40 מיליון שקלים חדשים, היא הפסיקה את פעילות פסי הייצור, ועמדה בפני סכנת סגירה.
באוגוסט 2009 נרכשה החברה על ידי אנשי העסקים רמי לוי ועמיר דגן תמורת 13 מיליון ש"ח והמפעל חזר לפעול חודשים ספורים אחר כך.
עוף טיקה מסאלה הוא מאכל בשר עוף המתובל בגאראם מסאלה או בקארי, המוגש ברוטב אדום המכיל לרוב עגבניות ולעיתים יוגורט או שמנת או חלב קוקוס.
מאכל זה, שמקורו שנוי במחלוקת, הפך עם השנים, בשל ההגירה הגדולה לבריטניה מהודו ופקיסטן, למאכל נפוץ במטבח הבריטי, ויש אף הרואים בו "מאכל לאומי" בריטי.
רשת החנויות הבריטית מרקס אנד ספנסר מוכרת מדי שבוע כ-18 טון ממאכל זה.
ככל הנראה מקורו של המאכל באזור פנג'אב שבהודו, אולם יש הסוברים שאין מדובר במאכל הודי מקורי אלא במאכל שפותח במסעדות ההודיות באזור הסוהו של לונדון בשנות ה-70 של המאה ה-20.
מאכל זה מורכב מחתיכות עוף בסגנון טיקה - עוף המושרה ביוגורט והמבושל בתנור טנדור.
העוף מוגש עם רוטב המכיל גאראם מסאלה או תערובת תבלינים בעלת הרכב שונה, וכולל לרוב עגבניות או רסק עגבניות וכן שמנת או יוגורט ולפעמים חלב קוקוס.
פפריקה או כורכום נותנים למנה את הצבע האדום או הכתום שלה.
אין מתכון רשמי למאכל זה.
הסברה המקובלת למקורו של מאכל זה היא כי הוא הומצא במסעדה הודית, בנגלדשית או פקיסטנית בלונדון, וכי אין מדובר במאכל הודי מקורי.
ישנה מחלוקת בשאלה אם המאכל הומצא בלונדון או בגלאזגו שבסקוטלנד, אף שישנם מומחים הודים הטוענים שמדובר במזון שמקורו בפנג'אב ושהמתכון יובא לבריטניה.
מחלוקת זו הגיעה לידי דיון בפרלמנט הבריטי עת שחבר הפרלמנט מוחמד סארוואר (ממוצא פאקיסטני) הגיש הצעת חוק לפיה הפרלמנט יתמוך בפנייה לאיחוד האירופי לצורך קביעה כי מדובר במאכל לאומי של סקוטלנד.
עופות טמאים הם עופות אסורים באכילה על פי היהדות.
לפי הרמב"ם במורה הנבוכים חלק מהמאכלים הטמאים נבחרו להרחקת עבודה זרה משום שהיו בעלי מעמד מיוחד אצל העמים הסובבים.
שמעון בודנהיימר מציין סיבה זו להכללת הדוכיפת, היען והחסידה ברשימה זו משום שנחשבו לעופות נערצים במצריים העתיקה.
רשימת העופות האסורים מופיעה בתורה פעמיים: בפרשת שמיני ובפרשת ראה.
בפרשת שמיני היא מופיעה בפרק שבו מוזכרים כל בעלי החיים האסורים באכילה:
התלמוד הבבלי מוסיף עוד כמה שמות עופות כפי שהיו מוכרים בזמנם, ובהם הזרזיר שאינו כתוב במפורש, אך הוא מסתובב בחברת עורבים, ולכן הוא בכלל "כָּל עֹרֵב לְמִינוֹ", כפי שאומר הפתגם - "לא לחינם הלך זרזיר אצל עורב" כלומר שהוא קרוב אליו ואסור כמוהו באכילה.
בניגוד לבהמות ולדגים, להם קבע המקרא כללים ברורים לזיהוי טומאה או טהרה, כללים כאלו לגבי העופות קיימים רק במשנה:
הספרי לומד כל זאת מן הנשר - שהנשר דורס, אין לו אצבע יתירה, אין לו זפק, וקרקבנו אינו נקלף.
וכל הדומים לו - טמאים.
חלק מהראשונים, ובראשם הרמב"ם, הסתפקו בסימנים אלו כדי להתיר עופות באכילה.
לעומת זאת, ראשונים אחרים קבעו שעוף שאין עליו מסורת שהוא נאכל - אסור באכילה, ושיטה זו נפסקה להלכה בשולחן ערוך.
סוגי העופות שיש לגביהם מסורת ללא עוררין הם התרנגול (), היונה (), התור (), האווז (; יש האומרים שמדובר באווז הבית דווקא, ויש שהתירו גם את אווז הבר) והברווז ().
יש מינים שישנה מחלוקת לגביהם:
שליו () - השליו מוזכר כאחד המינים שאכלו בני ישראל במדבר.
מסורת ירושלמית קדומה מזהה את השליו המקראי עם המין הידוע כיום בשם זה, ולכן פוסקים רבים התירו את אכילתו.
תרנגול הודו () - תרנגול ההודו הגיע מיבשת אמריקה, שבה לא ישבו יהודים לפני גילוייה, ועל כן לא הייתה מסורת לגביו.
עם זאת, כשהחלו תרנגולי הודו להגיע לאירופה, התירו רוב הפוסקים בה את אכילתו.
פרופ' זהר עמר הציע הסבר היסטורי לכך: תרנגולי הודו הגיעו לאירופה דרך האימפריה העות'מאנית, שבה רווחה אז שיטת הרמב"ם שמתיר לאכול עוף בהסתמך על סימני הטהרה בלבד ללא צורך במסורת, וכיוון שיהודי האימפריה אכלו תרנגולי הודו, נחשב הדבר כמסורת עבור יהודי אירופה.
עם זאת, היו פוסקים באירופה שאסרו את אכילת תרנגולי ההודו, אך כיום היתר אכילתם נפוץ ומקובל בקרב רוב ככל החוגים וכל גופי הכשרות.
פסיון () - הרב דוד צבי הופמן מזהה את השליו המקראי עם הפסיון, ומביא מסורות מיהדות איטליה שהוא מותר באכילה.
גם בקרב יהדות תימן רווחה מסורת המתירה את אכילתו.
למעשה, מסורת זו אינה מקובלת על רוב הציבור.
טווס () - יש שהתירו את אכילתו, ויש שאסרו.
חוגלה () - בקהילות רבות הייתה מסורות על כשרותן של מיני החוגלות המצויות בהן, למשל: בארץ ישראל, בספרד, מרוקו, אנגליה וגרמניה.
קורא () - בתימן הייתה מסורת שמכשירה את אכילתו.
ברווז מוסקובי () - מוצאו של הברווז המוסקובי הוא מיבשת אמריקה, ולכן אין מסורת עתיקת יומין לגביו.
היו מסורות רופפות בג'מייקה ובארצות הברית שיהודים אכלו אותם, אך הרב יששכר בר אילווי אסר על כך, ופסקו קיבל גיבוי מהרבנים שמשון רפאל הירש מפרנקפורט ונתן מרקוס אדלר מלונדון.
גם בראשית היישוב היהודי בארגנטינה (במושבות היהודיות מוזסוויל וזוננפלד) היו מסורות קלושות להתירו, והרבנים המקומיים אהרן גולדמן ויוסף אהרן טורון, התירו את אכילתו, ופסקם קיבל גיבוי על ידי הרב שמואל סלנט.
בעקבות השתרשות אכילתם ביבשת אמריקה, התיר גם הרב הנצי"ב מוולוז'ין את הברווז המוסקובי, וכן הרב צבי פסח פרנק (אך הוא התיר רק למי שאצלו כבר פשט ההיתר והתקבלה המסורת), והיתר זה התקבל.
ביהדות הקראית ישנה מסורת (בלשונם 'סבל הירושה') לגבי טהרתם של תרנגולים, ברבורים, אווזים, יונים, תורים, קוראים ושלווים בלבד.
לפיכך רק עופות אלה מותרים לאכילה.
להלן הזיהוי המקובל של העופות האסורים בתורה בשמם העברי והלטיני:
עוף ירושלים היא חברה ישראלית העוסקת בשחיטת עופות ושיווקם.
משחטת עוף ירושלים הוקמה בנובמבר 1964 בבית שמש כשותפות של חברת תעשיות כפר (שהייתה בעצמה שותפות של מדינת ישראל והסוכנות היהודית) ושל האגודה לפיתוח "פרוזדור ירושלים" שהייתה בבעלות מושבי וקיבוצי האזור.
בתחילה שווק כל תוצרתה בהיקף של כ-2.5 טון בירושלים, אולם עם התרחבות הייצור ל-6 טון ביום שהיווה כ-75% מכושר הייצור של המשחטה, לקראת סוף שנת 1965, שווק רק כשליש מתוצרתה בירושלים והשאר שווק באזור מישור החוף בו הושגו מחירים יותר טובים.
בשנת 1966 העבירה חברת תעשיות כפר את מניותיה בעוף ירושלים לאגודה לפיתוח פרוזדור ירושלים.
במשחטה היו קווים לשחיטת תרנגולים וקו לשחיטת הודים וכן מפעל לעיבוד מוצרי בשר ומפעל לעיבוד פסולת עופות.
בתחילת דרכה, תוצרתה שווקה באופן בלעדי על ידי תנובה.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 צבר עוף ירושלים הפסדים.
המפעל היה מיושן ומשרד הבריאות דרש שיפורים בקווי השחיטה כתנאי להמשך קיום המשחטה.
בשנים 1984–1985 הוחלט להרחיב את המפעל כדי להכין אותו למאה ה-21, בניגוד לדעת משרדי הממשלה אשר טענו שאין צורך בהרחבה וסירבו להעניק להרחבה הטבות של מפעל מאושר.
מנהלי המשחטה הניחו שענף השחיטה יגדל באופן מהותי ושהכשר העדה החרדית הבלעדי למשחטת עוף ירושלים יאפשר להם למכור תוצרת רבה.
בהקמת המפעל החדש הושקעו 11 מיליון דולר, והוא החל לפעול בשנת 1988. במהרה הגיעה המשחטה לפירוק וכינוס נכסים, וביוני 1992 נרכשה עוף ירושלים על ידי תעמ"ת, אגודה-אחות של תנובה.
בשלב זה במשחטה היה קו שחיטה של פטם בלבד ולא של הודו.
בשנת 1996 החליטה תנובה לסגור את המשחטה ושלחה מכתבי פיטורין ל-120 מעובדי המשחטה.
עם זאת, המשחטה המשיכה לפעול.
היום עוף ירושלים מהדרין בע"מ היא חברה פרטית המפעילה משחטה באזור תעשייה עטרות.
החברה נחשבת לאחד השחקנים הראשיים בתחום שיווק עופות בכשרות מהדרין וכן בייבוא בשר בקר ובשר כבש מחו"ל, ובנוסף, החברה עוסקת ביבוא ירקות קפואים.
בשנת 2008 נכרת הסכם בין עוף ירושלים ונטו מלינדה סחר על שיווק משותף של עופות בכשרות של הרב מחפוד.
בשנת 2009 רכשה חברת עוף ירושלים מבנה באזור תעשייה עטרות לצורך הרחבת המשחטה במקום.
בשנת 2011 הוקם מפעל לעיבוד מוצרי בשר במבנה חדש באזור התעשייה עטרות, בכשרויות מהדרין של בד"ץ שארית ישראל, בד"ץ הרב רובין ובד"ץ יורה דעה.
בהמשך התחילו גם התאחדות קהילות החרדים לשחוט במקום.
בשנת 2012 הוקמה מדגרה בשותפות עם קיבוץ מענית.
בראשית שנת 2015, החלה בשחיטה מיוחדת לחסידי חב"ד בהשגחתו של הרב מרדכי ביסטריצקי, רב קהילת חב"ד בצפת.
המהלך הביא לקפיצת מדרגה בשיווק "שחיטת ליובאוויטש", ברחבי הארץ.
עופות פולשים הם עופות אשר הופצו בעקבות פעילות האדם לאזור שמחוץ לתחום תפוצתם הטבעית, והצליחו לייסד במקום זה אוכלוסייה המתרבה ללא התערבות נוספת בידי האדם, ואף מצליחה להתפשט.
ככלל, מינים פולשים מהווים את גורם השינוי השני בעוצמתו להרס המגוון הביולוגי.
מינים אלה גורמים להשפעות אקולוגיות על המינים המקומיים בסביבתם ועל המערכת האקולוגית כולה.
מינים זרים פולשים (Invasive alien species) הם אורגניזמים שחרגו מתחום תפוצתם הטבעי בעקבות פעילות מכוונת של האדם, או שהוחדרו על ידו לאזורים חדשים ללא כוונה.
אוכלוסיותיהם מתרבות בבר, מתפשטות, ומשפיעות על התפקוד של המערכות האקולוגיות ועל התועלות שהאדם מפיק ממערכות אקולוגיות אלה.
על פי נתונים שעולים ממחקרים מדעיים, מדינות העולם מפסידות מילארדי דולרים בעקבות הנזקים הנגרמים על ידי העופות הפולשים בענף החקלאות, התיירות, הסביבה והמגוון הביולוגי, והנזק העולמי מוערך ב-1.4 טריליון דולר לשנה.
הפגיעה נגרמת כתוצאה מתחרות חזקה, שתלטנות על מזון ואתרי קינון ולעיתים גם טריפת בעלי חיים אחרים או מיני צמחים.
חלק מהמינים יכולים גם להפיץ פתוגנים ומחלות לאזורים חדשים.
במספר אזורים, למשל באיים נידחים מבודדים בהם קיימת אוכלוסיית מינים אנדמיים, עופות פולשים יכולים לגרום לנזקים עד כדי הכחדת המינים המקוריים.
בישראל התבססו כמה מיני עופות שאינם חלק מהמערכת הטבעית של האזור, אלא הובאו בידי האדם, וכיום מתבססים ומתרבים בטבע.
ידועות שתי קבוצות גדולות של עופות שפלשו לישראל: בני סדרת התוכאים (Psittaciformes) ובני משפחת הזרזיריים (Sturnidae), אך לא רק.
אחד המינים שפלשו בישראל ממספר ציפורים בודדות בצפארי הוא המיינה מצויה, ונכון לשנת 2019 יש כ-200,000 ציפורים ממין זה בישראל, ובשנת 2020 היא מדורגת כציפור הרביעית הנפוצה בסביבה מיושבת בישראל.
המיינה הרחיבה את תפוצתה באופן נרחב במקומות שונים בעולם, כך ש"איגוד שימור הטבע העולמי של האו"ם" הגדיר אותו בתור "אחד ממאה הפולשים הגרועים ביותר בעולם".
המיינה ידועה בתור מין תוקפני הן לאדם והן לציפורים ובעלי חיים אחרים, מעביר מחלות, וחכם, מה שעוזר בהתפשטותו.
רשימה של עופות פולשים בישראל:
עופות חסרי יכולת תעופה היא קבוצה לא טקסונומית של עופות שמסיבות אבולוציוניות שונות איבדו את יכולתם לעוף.
כיום קיימים כ-60 מינים של עופות חסרי יכולת תעופה, ומינים רבים אחרים נכחדו.
שתי קבוצות מרכזיות בתוך עופות אלו הן סדרת היענאים ומשפחת הפינגוויניים.
העוף הקטן מבין העופות חסרי התעופה הקיימים כיום הוא רלית האי אינאקססיבל (משקלה מגיע עד ל-30 גרם בלבד) והגדול ביותר הוא יען מצוי, שהוא גם הגדול בעופות.
מבין העופות הנכחדים שבקבוצה זו, ניתן למנות את משפחת הפורוסרקוסיים, שהפכו לטורפי על בפאונה בה התקיימו, עד לפני כ-2 מיליון שנים בדרום אמריקה ואת עופות המואה ועופות הפיל ממדגסקר, העופות הגדולים ביותר שהיו מעולם כשהגדול מכולם היה הוורומבי.
תת-קבוצה בתוך קבוצה זו היא עופות מבויתים שאיבדו את יכולת התעופה, אף על פי שבני-מינם הלא-מבויתים מיטיבים לעוף.
כך למשל תרנגול הבית, תרנגול הודו מבוית וברווז הבית הם חסרי יכולת תעופה, על אף שאבותיהם שלא בויתו תרנגול בנקיבה, תרנגול הודו מצוי והברכייה מעופפים ללא כל בעיה.
לעיתים קרובות קיים קשר בין איבוד יכולת התעופה וענקיות איים או ננסות איים - אך לא בהכרח.
בניו זילנד קיים מגוון העופות חסרי יכולת התעופה הגדול ביותר, כולל הקיווי, כמה מיני פינגוויניים, הווקה, הקאקאפו, והטאקאהה.
כך קרה בעוד כמה איים מבודדים.
הקגו הוא עוף הדומה לסופית והוא חסר יכולת מעוף אך במקרים נדירים מצליח לדאות עם כנפיו.
עופות חסרי יכולת תעופה סבלו מהכחדות מהירות או מפגיעה חדה בגודל האוכלוסייה עם הגעת האדם לאזור מחייתם.
כך למשל, הדודו האפור נכחד כליל תוך פחות ממאה שנים אחר הגעת האדם לאי מאוריציוס; עופות המואה, שהיה אנדמי לניו זילנד, נכחד במאה ה-16 עקב ציד אינטנסיבי על ידי המתיישבים המאורים, ועקירת יערות שהיוו את אזורי המחיה שלו.
האלקה גדולה אף היא נכחדה במאה ה-19, כשבאמצע המאה ה-17 חיו מיליוני פרטים במושבות ענקיות.
גם קורמורן גלאפגוס חסר יכולת התעופה כמעט ונכחד בשנת 1983, ושרד רק הודות למאמצי שימור נרחבים.
קבוצה דומה לעופות חסרי יכולת התעופה היא של העופות שיכולים לעוף אך מותאמים לחיים על הקרקע או למים וכנפיהם מתפקדות פחות ביעילות.
עופות כאלה יכולים להגיע בנקל למצב של חוסר תעופה מוחלט בתנאים מוצלחים.
דוגמה לעופות אלה הם העופות מסדרת התרנגולאים הם מגושמים, כבדים, כנפיהם קצרות ומעוגלות, ועל כן בשעה שהם מבקשים להתעופף, הם ממריאים בכבדות, תוך משק כנפיים חזק ורעשני, ומתקשים לשמור את עצמם באוויר לאורך זמן.
לסדרה זאת שייכים המשפחות (או התת- משפחות) הבאות: הפניניתיים, השלווים אמריקניים, הפסיוניים, תרנגולי ההודו, החוגלות, הפסיונים והשכווים.
גם כמה מיני ברווזיים או ברבורים ומיני פלמינגו יכולים להיות מעופפים חלשים, בייחוד לאחר השרה של חלק מהנוצות.
גם כמה מהאלקיים שכנפיהם מותאמים לשחייה הם מעופפים חלשים.
המין קגו מקלדורניה החדשה כמעט שאינו מעופף אלא במקרים נדירים וכך גם כמה מהטינמיים.
עופות בני זמננו ונכחדים חסרי יכולת תעופה
כל בני סדרת הדינורניטיים - נכחדה
כל בני סדרת האפיאורנים - נכחדה
כל בני סדרת הגסטורניסאים - נכחדה
כל בני סדרת הפינגווינים (Sphenisciformes)
קיווי מנוקד גדול (Apteryx haasti)
קיווי מנוקד קטן (Apteryx owenii)
אווזי המואה נאלו, מהסוגים צ'ליצ'לינצ'ן, פטיוצ'ן וטמבטוצ'ן, כולם נכחדו מהוואי.
המין ברווז אוקלנד (Anas aucklandica)
רלית פפואה מקורקעת (Megacrex inepta)
רלית האי אינאקססיבל (Atlantisia rogersi)
המין קגו (Rhynochetos jubatus) לא יכול לעופף אך לעיתים הוא מצליח לדאות עם כנפיים פרושות.
מסיט חום (Mesitornis unicolor) - לא נצפה מעופף
רודריגז סוליטר (Pezophaps solitaria) - נכחדה
יונת ויטי לבו ענקית (Natunaornis gigoura) - נכחדה
ינשוף קריטון (Athene cretensis) - נכחד
תנשמת פולנס (Tyto pollens) - נכחדה
גדרון איי סטפן (Xenicus lyalli) - נכחד
גיבתון ארך רגליים (Emberiza alcoveri) - נכחד
עוף הקרחת או ציפור הפרה או ציפור הקפוצ'ין (שם מדעי: Perissocephalus tricolor) הוא מין עוף טרופי ממשפחת הקוטינגיים החי באמריקה הדרומית.
אורכו של עוף זה 40 ס"מ ומשקלו 340-420 גרם והוא אחד מהגדולים שבמשפחתו.
לזכרים גוף כתום עם נוצות עבות כתומות, ראש קירח לגמרי בצבע כחול ומקור גדול וחזק.
הרגליים והזנב קטנים ויש לזכרים בקצה הגוף גדילים כתומים בקצה הרגל.
ציפורים אלה חיים ביערות גשם הרריים עד גובה 1,400 מטר בברזיל, קולומביה, ונצואלה, גיאנה, סורינאם וגיאנה הצרפתית באזור הריו נגרו ובאמזונאס.
הזכרים פועלים על עצים גבוהים וקוראים לנקבות בקריאות רועמות המזכירות געיית פרה.
הזכרים מתגודדים מסביב לנקבה ומנסים למשוך אותה אליהם ואז אחד מהם מזדווג איתה.
לרב הם ניזונים מפירות וחרקים קטנים אשר הם מוצאים בתעופה בין עצי הג'ונגל.
עוף טיקה (בהינדי: चिकन टिक्का; באנגלית: Chicken tikka) הוא מאכל של מנת בשר עוף שהפך פופולרי בתת-היבשת ההודית בתקופת האימפריה המוגולית.
המנה פופולרית גם היום בהודו, בבנגלדש, בפקיסטן ובבריטניה.
באופן מסורתי מדובר בחתיכות קטנות של עוף ללא עצמות מושחלות על שיפודים וצלויות על פלטה בשם אנגיטי או על פחמים לאחר השרייה במרינדה של תבלינים הודיים ודאהי (יוגורט).
בעצם זוהי גרסה ללא עצמות של עוף טנדורי.
המילה טיקה (tike בטורקית, באזרבייג'נית) היא מילה פרסית, שמשמעותה "נגיסות" או "חתיכות".
זוהי גם מנת עוף המוגשת במטבח הפנג'אבי.
הגרסה הקשמירית של המנה, לעומת זאת, נצלה על גחלים לוהטות, ולא תמיד מכילה חתיכות ללא עצמות.
החלקים מוברשים עם גהי (חמאה ממזוקקת) במרווחים כדי להגביר את הטעם שלה, תוך נפנוף (החדרת אוויר) מתמשך.
המנה נאכלת בדרך כלל עם כוסברה ירוקה וצ'אטני תמרהינדי ומוגשת עם טבעות בצל ולימון, או משמשת להכנת עוף טיקה מסאלה אותנטי.
עוף טיקה סיזלר היא מנה בה מוגשת עוף טיקה על צלחת מחוממת עם בצל.
המנה פופולרית גם באפגניסטן, אם כי הגרסה האפגנית (כמו מנות פרסיות, טורקיות וערביות רבות אחרות) היא פחות חריפה בהשוואה לגרסאות בתת-היבשת ההודית ומשתמשת בבשר בקר וכבש בנוסף לעוף.
עוף מטוגן וינאי קיים מאז המאה ה-18. המנה היא מומחיות של המטבח הווינאי.
היא מורכבת מחתיכות עוף מתובלות ומצופות בפירורי לחם ועשויות בטיגון שמן עמוק (בדומה לשניצל וינאי).
כדי להכין את המנה, דרוש עוף צעיר קטן.
העוף מנוקה מנוצות (לעיתים קרובות בעזרת מבער גז), שוטפים אותו, חוצים אותו לחצי ולאחר מכן מסירים את עצמות החזה.
לבסוף מחלקים שוב את החצאים – בין החזה לירכיים – וחותכים מעט את הירכיים במפרק.
יש להפנות את הכנפיים לכיוון הצוואר.
פרנץ מאייר-ברוק המליץ לא להשתמש בתרנגולות בעלות עור קשה או עבה.
את רבעי העוף ממליחים היטב ומגלגלים בקמח, לאחר מכן טובלים אותם בביצים טרופות (טרופות עם כפית שמן) ולבסוף מגלגלים אותם בפירורי לחם לפני שמטגנים אותם בהרבה חמאה מזוקקת או בשמן (או בטיגון עמוק או במחבת בעומק שלוש אצבעות לפחות שמן).
פלפל או קימל יכולים לשמש גם כתבלינים.
חלק מהמתכונים ממליצים גם לשפשף את העוף במעט מיץ לימון.
באופן מסורתי, הכבד, הלב וקיבת השרירים כלולים גם כן.
העוף המטוגן מוגש עם צרורות פטרוזיליה מטוגנות, רבעי לימונים וסלט חסה או סלט תפוחי אדמה, לפעמים גם עם תפוחי אדמה מלוחים.
בתעשיית הקייטרינג ולגבי בעלי חיים בוגרים יותר, מקובל לבשל מראש את נתחי העוף לפני הציפוי בפירורי לחם והטיגון בשמן עמוק.
במקור, ההכנה הייתה שונה: העוף נפתח לחלוטין לפני האפייה ושוטח עם פטיש בשר כדי שניתן יהיה לאפות אותו בתבנית.
בעידן בידרמאייר (1815–1848), עוף מטוגן היה התגלמות המטבח הווינאי המשובח, השמור לאריסטוקרטיה ולמעמד הבינוני הגבוה.
הגסטרונום פרידריך יאהן, מייסד רשת המסעדות ווינרוואלד, היה מזוהה לעיתים קרובות עם עוף מטוגן וינאי בתור מלך העוף המטוגן.
עוף החול והשטיח הוא רומן פנטזיה לילדים, שנכתב על ידי הסופרת האנגלית אדית נסביט ופורסם לראשונה ב-1904. הוא השני בטרילוגיית הפסמיאד, שמתחילה ב"חמישה ילדים והזהו"(1902).
הספר עוקב אחר הרפתקאותיהם של אותם חמישה ילדים: סיריל, אנתיאה, רוברט, ג'יין והטלה.
הסיפור נפתח בכך שהאם רוכשת שטיח לחדר הילדים.
הילדים מוצאים בשטיח ביצה, אשר ממנה בוקע עוף חול מדבר.
עוף החול מסביר שהשטיח קסום, ויעניק להם שלוש משאלות ביום.
חמשת הילדים יוצאים להרפתקאות מרובות, שבסופן השטיח נשחק ועוף החול מסיים את מחזור חייו.
ההרפתקאות מסתיימות בספר השלישי של הטרילוגיה, "הקמע" (1906).
בניגוד לשני הרומנים האחרים בטרילוגיית הפסמיאד, הפסמיאד הקסום רק מוזכר בספר, אך הילדים אינם פוגשים בו.
עוף החול מחליפו בתפקיד היצור הקסום.
שלוש פעמים בסיפור הילדים במצוקה, ועוף החול מבקש עבורם משאלה מן הפסמיאד, המתפקד בתור דאוס אקס מכינה.
בנוסף, בסוף נשלח השטיח לבקש מהפסמיאד להעניק משאלה לעוף החול עצמו.
כמו כן, הילדים גרים במהלך ספר זה עם שני הוריהם בבית המשפחה בלונדון.
בספרים האחרים, הנסיבות אילצו את הילדים לבלות תקופות ממושכות הרחק מביתם ומהוריהם.
אלמנט האש הוא לייטמוטיב בספר.
"עוף החול והשטיח" יוצא דופן ביחס לספרות פנטזיה של ילדים באופן כללי בכך שבן הלוויה הקסום אינו מתייחס לכל הילדים באופן שווה.
הוא מעדיף את רוברט, שהכניס במקרה את הביצה שלו לאש, על פני אחאיו.
הדבר מטיל על רוברט את העול להגניב את עוף החול ולהחביאו מהוריהם.
הסיפור מתחיל מעט לפני החמישה בנובמבר, בו חוגגים בבריטניה את ליל גאי פוקס במדורות ובהצתת זיקוקין די-נור.
ארבעת הילדים הגדולים צברו זיקוקים לליל גיא פוקס, אבל בחוסר סבלנותם הציתו כמה בחדר הילדים.
כך גרמו לשריפה שהרסה את השטיח המקורי.
כדי להחליפו רוכשים הוריהם שטיח יד שנייה, בו נמצאת ביצה המפיצה זוהר זרחני.
הילדים מפילים בטעות את הביצה לתוך האש.
מן הביצה בוקע עוף חול זהוב מדבר.
מסתבר שמדובר בשטיח קסמים שיכול להעביר את הילדים לכל מקום שירצו, וגם מסוגל לספק שלוש משאלות ביום.
בליווי עוף החול, הילדים עוברים הרפתקאות אקזוטיות.
יש רגע של אימה כאשר הפעוט המכונה "הטלה" זוחל אל השטיח, מקשקש משהו לא ברור ונעלם, אך מסתבר שהוא רק רצה להיות עם אמו.
"עוף החול והשטיח" מציג תיאורים של לונדון בתקופת שלטונו של אדוארד השביעי.
בשלב מסוים, החבורה מבקרת בחברת ביטוח אש הפניקס: עוף החול (פניקס בלעז) מניח שזהו מקדש המוקדש לו ושמנהלי הביטוח חייבים להיות חבריו.
הילדים נתקלים בשני בריונים מבוגרים יותר, הרב ואייק, שמנסים לגנוב את עוף החול.
ארבעת הילדים הגדולים משתתפים בפנטומימת חג המולד בתיאטרון בווסט אנד של לונדון, ומגניבים לשם את עוף החול בתוך מעילו של רוברט.
עוף החול כה נרגש מהמחזה שהוא מצית בלי כוונה את התיאטרון.
עוף החול משתמש בקסם כדי להחזיר את המצב לקדמותו.
בפרק האחרון של הרומן, עוף החול מכריז שהוא הגיע לסוף תוחלת חייו הנוכחית ועליו להתחיל שוב את המחזור, ככל הנראה בטענה שהחיים עם הילדים הותירו אותו מותש הרבה יותר ממה שהיה במדבר.
הוא מטיל ביצה חדשה ממנה יבקע מחדש בסופו של דבר.
בהנחיית עוף החול, הילדים מכינים מזבח עם קטורת מתוקה, עליו הפניקס שורף את עצמו.
שטיח הקסמים הגיע גם הוא לסוף חייו, שכן לא נועד לכך שידרכו עליו באופן קבוע.
לבקשת עוף החול, הוא לוקח את הביצה למקום שבו לא תבקע שוב במשך 2,000 שנה.
בסוף הספר, הילדים מקבלים חבילת מתנות מ"נדיב לא ידוע" (עוף החול שדואג לכך באמצעות משאלה שהעניק הפסמיאד) ורוברט מקבל נוצת זהב אחת.
אבל הנוצה נעלמת עד הערב.
בכרך האחרון בטרילוגיה, "הקמע", הילדים מטיילים אלפי שנים אל העבר ונתקלים בעוף החול, שאינו מזהה אותם כי מבחינתו אירועי הספר השני טרם התרחשו.
הספר עובד מספר פעמים למסך על ידי ה-BBC.
הסדרה הטלוויזיונית הראשונה שודרה ב-1965. סדרה המבוססת על עיבוד של ג'ק טאלי שודרה ב-1976 על ידי ה-BBC, ובטלוויזיה החינוכית בשנת 1982. הסדרה האחרונה, משנת 1997, התבססה על תסריט חדש מאת הלן קרסוול.
בנוסף, בשנת 1995 יצא לאקרנים סרט בשם "עוף החול ושטיח הקסמים", שנכתב על ידי פלורנס פוקס ובוים על ידי זורן פריסיק, בכיכובם של פיטר יוסטינוב ודי וולאס.
עוף לוליפופ הוא מתאבן פופולרי של עוף מטוגן מהמטבח ההודו-סיני.
עוף לוליפופ היא בעצם כנף עוף, שבה הבשר מנותק מקצה העצם ונדחק כלפי מטה, ויוצר מראה של סוכרייה על מקל.
מתכונים משתנים מעט לפי מכין המנה.
עם זאת, רבים מתחילים בשימוש בקטע האמצעי של כנף העוף או הירך.
בקטע האמצעי מוסרת אחת משתי העצמות, והבשר שעל שני הקטעים נדחק לקצה אחד של העצם.
אלו מצופים לאחר מכן בבלילה אדומה פיקנטית שמרכיביה העיקריים כוללים אבקת צ'ילי אדום וכורכום.
לאחר מכן, העוף המצופה מושרה במרינדה למשך כמה שעות.
העוף הכבוש בצורה זו בדרך כלל מטוגן בשמן עמוק, אבל בחירה ידועה נוספת כוללת אפייה.
העצם החשופה עטופה לפעמים ברדיד אלומיניום.
עוף טנדורי (בהינדי: तंदूरी चिकन; בפנג'אבי: ਤੰਦੂਰੀ ਚਿਕਨ; באנגלית: Tandoori chicken) הוא מאכל ממדינת פנג'אב בהודו העשוי מבשר עוף מושרה ביוגורט ותבלינים וצלוי בטנדור, שהוא תנור חימר גלילי.
המנה פופולרית כיום ברחבי העולם.
הצורה המודרנית של המנה זכתה לפופולריות של מסעדת מוטי מאהל בניו דלהי, הודו בסוף שנות ה-40.
עוף שנצלה בתנורים דמויי טנדור מתועד בציוויליזציה בתרבות עמק האינדוס של תקופת הברונזה של ההיסטוריה של תת-היבשת ההודית, כבר בשנת 3000 לפני הספירה.
הרבה יותר מאוחר, ה-Sushruta Samhita (טקסט סנסקריט עתיק על רפואה וכירורגיה, ואחת המסות החשובות ביותר בנושא זה ששרדו מהעולם העתיק) מתעד בשר שמתבשל בתנור (קאנדו) לאחר שתובל באבקת חרדל שחור (rai) ותבלינים ריחניים.
עוף טנדורי כמאכל, מקורו בחבל פנג'אב לפני העצמאות וחלוקה הודו.
בסוף שנות ה-40, עוף טנדורי זכה לפופולריות במוטי מאהל ביישוב Daryaganj בניו דלהי על ידי מהגרים הינדים פנג'אבים מפשאוור וכן מייסדי מסעדת מוטי מהל.
הם עבדו לפני כן במזללה קטנה בשם מוטי מאהל, בבעלותו של אדם בשם Mokha Singh Lamba בפשוואר, הודו הבריטית, החל משנות ה-20 של המאה ה-20 עד 1947.
עוף טנדורי זכה לפופולריות בהודו שלאחר העצמאות על ידי מסעדת מוטי מאהל, Daryaganj בדלהי כאשר הוגש לראש ממשלת הודו הראשון, ג'ווהרלל נהרו.
מאז, עוף טנדורי הפך למנה סטנדרטית בנשפים רשמיים.
חלקי העוף הגולמיים משוחררים מהעור ולאחר מכן מושרים במרינדה בתערובת של דאהי (יוגורט) וטנדורי מסאלה, שהוא תערובת תבלינים.
הם מתובלים ונצבעים בפלפל קאיין, אבקת צ'ילי אדום, או אבקת צ'ילי אדום קשמירי וכן בכורכום או בצבעי מאכל.
את העוף המושרה מניחים על שיפודים ומבשלים בטמפרטורות גבוהות בתנור טנדור, המחומם בפחם או עצים, מה שמוסיף לטעם המעושן.
ניתן לבשל את המנה גם בתנור רגיל, באמצעות שיפוד או רוטיסרי (צלייה על שיפוד מתכת עבה וארוך שמסתובב), או על פחמים לוהטים.
ניתן לאכול עוף טנדורי כמתאבן או כמנה ראשונה, או כמנה עיקרית, לרוב מוגש עם לחם שטוח נאן.
הוא משמש גם כבסיס למאכלי קארי רבים על בסיס שמנת, כגון עוף בחמאה.
תהילתו של עוף טנדורי הובילה לנגזרות רבות, כגון עוף טיקה (וכן המאכל ההודי שזכה לפופולריות בבריטניה, עוף טיקה מסאלה), שנמצא בדרך כלל בתפריטים במסעדות הודיות בכל רחבי העולם.
כמעט כל הנגזרות של עוף טנדורי מתחילות במרינדה על בסיס יוגורט ומרינדה על בסיס הדרים.
עוף צלוי הוא עוף המוכן כמזון באמצעות צלייה בין אם במטבח ביתי, או על אש גלויה, או ברוטיסרי (גריל סיבובי).
בדרך כלל, העוף נצלה עם השומן והמיצים שלו על ידי סיבוב הבשר על השיפוד הגדול במהלך הצלייה, ולכן בדרך כלל צולים אותו חשוף לאש או לחום עם סוג של גריל סיבובי, כך שמחזור השומנים והמיצים הללו יהיה יעיל ככל האפשר.
עוף צלוי הוא מאכל המופיע במגוון רחב של מטבחים ברחבי העולם.
"הנדל" היא המילה האוסטרו-בווארית לעוף, לרוב בצורתו הצלויה (Brathendl).
צורה פופולרית נוספת היא Backhendl המטוגן , התמחות של המטבח הווינאי.
המונח בגרמנית תקנית הוא Hähnchen ("תרנגולת").
במדינות הפדרליות החדשות של גרמניה (בשטח גרמניה המזרחית לשעבר) המאכל נקרא לעיתים קרובות Broiler שפירושו "פטם".
הנדל מוגש באופן מסורתי בגני בירה בוואריים או בפסטיבלים כמו אוקטוברפסט, ובדרך כלל נאכל עם בייגלה או כוס בירה.
הוא זמין באופן נרחב גם ממשאיות רוטיסרי ניידות שחונות ליד מקומות מטופחים כמו סופרמרקטים או מגרשי חניה גדולים.
פפריקה הנדל (פפריקש עוף) מוזכרת בספר "דרקולה" של ברם סטוקר, כמנה ממנה נהנה ג'יי הארקר המבקש לקבל את המתכון עבור אשתו לעתיד, מינה.
פולו אסאדו או א לה בראסה
"פולו א לה בראסה", הידוע גם כ"פולו אסאדו" או "עוף פרואני" או "עוף מושחר" בארצות הברית ו"עוף פחמי עץ" באוסטרליה.
הגרסה המקורית כללה עוף מבושל על פחמי עץ, אך ההכנה התפתחה והבשר המושרה מראש של העוף מסובב על הציר בתנור מיוחד בשם "רוטומבו" ומקבל באופן עקבי חום מהפחמים.
ניתן להפעיל את התנור באמצעות פחמי עץ, גז או עץ.
עוף רוטיסרי (עוף בגריל על שיפוד מתכת מסתובב) הפך לטרנד הולך וגדל בארצות הברית מאז אמצע שנות ה-90. סופרמרקטים אמריקאים נוהגים לצלות תרנגולות רוטיסרי באמצעות רוטיסרי אופקיים או אנכיים.
תרנגולות אלו הן אמצעי לשימוש בתרנגולות טריות שלא נמכרו ולעיתים נמכרות במחירים נמוכים יותר מאשר תרנגולות טריות.
רשת הסופרמרקטים הענקית קוסטקו אינו ממחזר תרנגולות טריות, אך ידוע בכך שהוא מוכר 60 מיליון תרנגולות הצלויות בשלמות ב-4.99 דולר ארצות הברית בכל שנה.
רשת המסעדות המהירה של בוסטון מרקט התמחתה במקור בעוף צלוי.
עוף טנדורי הוא מאכל פופולרי בתת-היבשת ההודית המורכב מעוף צלוי בתנור חימר גלילי, טנדור, ומוכן בהשריית יוגורט ותבלינים.
את השווארמה הערבית והישראלית, את הדונר קבב הטורקי והגירוס היווני אפשר להכין ממגוון בשרים, אחד מהם הוא עוף.
הגרסה הטייוואנית של שווארמה, shāwēimǎ (בסינית: 沙威瑪), היא כמעט תמיד עוף.
"עוף מתחת ללבנה" הוא אופן הכנה שבו העוף משוטח על ידי לבנה או חפץ כבד אחר.
עוף מרסלה (באיטלקית: Pollo al Marsala או Scaloppine al Marsala) הוא מנה איטלקית-אמריקאית של אסקלופ עוף ברוטב יין מרסלה.
זוהי וריאציה של הסקאלופינה (Scaloppine) האיטלקית המסורתית, מנה, שממנה יש וריאציות רבות ברחבי איטליה.
המנה מתוארכת למאה ה-19, ייתכן שמקורה במשפחות אנגליות שחיו במערב סיציליה, שם מייצרים יין מרסלה.
פרוסות חזה עוף מצופות בקמח, מוקפצות לזמן קצר, ולאחר מכן מוצאות מהמחבת, שמשמשת לאחר מכן להכנת רוטב מרסלה מצומצם.
הרוטב נעשה על ידי צמצום היין לכמעט מרקם של סירופ תוך הוספת שום.
לאחר מכן יוצקים את הרוטב על העוף, שנשמר מחומם בתנור ומגישים מיד.
כשיטה חלופית, ניתן לאדות את חזה העוף בתערובת של יין מרסלה וחמאה.
עוף פחית בירה הוא מנת עוף על האש בשיטת צלייה עקיפה באמצעות פחית בירה מלאה חלקית בבירה המונחת בחלל העוף לפני בישול.
לאחר מכן מניחים את העוף על הפחית כשרגליו במאונך וצולים אותו לאט בחום עקיף, בדרך כלל על גריל גז או פחמי עץ.
התהליך נועד להוסיף לחות למנה, ויש הסבורים שאדים מהבירה משמשים לאידוי העוף מבפנים ולהוספת טעם למנה.
חלק מהאנשים תומכים נלהבים של המנה, בעוד שאחרים טוענים כי יעילות השימוש בבירה מוערכת יתר על המידה, וכי המידע לגבי פחית בירה עוף נתון לוויכוח.
הוצעה הסברה שמקורה של המנה היא במדינת לואיזיאנה.
עוף פחית בירה היא מנת עוף על האש ושיטת צלייה עקיפה, שבה מוכנסת פחית פתוחה של בירה או משקה משומר אחר לתוך חלל העוף ולאחר מכן משמשת הפחית להחזיק את העוף בצורה אנכית בזמן שהוא מתבשל על גריל או בתנור אפיה.
בתהליך הבישול בפחית הבירה יעלו אדים, מה שעשוי להוסיף לחות לחלל הפנימי של העוף ויש הסבורים שאדי הבירה משמשים תוספת טעם למנה.
מכיוון שהעוף נמצא במצב זקוף, השומן ממנו מתנקז והעור נצלה באופן שווה.
לפני הבישול, נשפכת חלק מהבירה שבפחית והפחית עם שארית הבירה ננעצת בעוף בפתח שבתחתיתו (דרכו נוקה העוף מאיברים פנימיים).
יש המשתמשים בפחית בירה מלאה.
יש המשתמשים בפחית בירה רגילה של (355-330 מ"ל), בעוד שאחרים משתמשים בפחית בירה גדולה יותר.
העוף מצופה לפעמים בשפשוף בתבלין לפני הבישול, ויש המשתמשים בעוף במרינדה.
יש אנשים שמצדדים נלהבים במנה, בעוד שאחרים הטוענים שהמנה והתהליך מוערכים יתר על המידה, שהתהליך עשוי להפוך את העוף ליבש יותר בהשוואה לסוגי צלייה אחרים וכי הבירה כלל אינה מגיעה לנקודת רתיחה, ולכן אינה משחררת אדים.
מחבר ספרי הברביקיו סטיבן רייכלן עזר להפוך את המנה לפופולרית ברמה העולמית.
הוא מקדם את המנה מאז 1996, כאשר צפה לראשונה בהכנתה בתחרות בישול ברביקיו באליפות העולם בממפיס.
הוא הציע שמקור עוף פחית הבירה כנראה במדינת לואיזיאנה בארצות הברית.
רייכלן דיווח לגבי המתכונים לעוף פחית בירה שהופיעו באותה תקופה במיסיסיפי, טקסס וקנזס: "יש קשר מובהק ללואיזיאנה." שופט הברביקיו ארדי דייוויס, השווה את הופעתה של עוף פחית הבירה לביות בעלי חיים: "זה פשוט קרה בכל מקום בבת אחת".
ייתכן כי עוף פחית בירה היה נפוץ בכל הדרום של ארצות הברית כבר בשנות ה-80; אך התיעוד הראשון לו נמצא ב־Houston Chronicle ב-1993. המתכון ניתן על ידי וויין ויטוורת לג'ורג' הרברט ווקר בוש כאשר הוא ואחיו בנו מנגל עבור הנשיא.
מתקני הברביקיו נשלחו לקמפ דייוויד בתחילת כהונתו של בוש האב כנשיא.
באוקטובר 2014 מכרה Popeyes Louisiana Kitchen (רשת רב לאומית אמריקאית של מסעדות עוף מטוגן שהוקמה בשנת 1972 בניו אורלינס, לואיזיאנה) מנות עוף פחית בירה, במהדורה מוגבלת, שניצלו ללא שימוש בבירה.
המנה הורכבה מבשר חזה עוף פרוס במרינדה בתערובת תבלינים שנועדה לחקות את טעמו של עוף פחית בירה, שאחר כך טוגן בשמן עמוק.
תערובת התבלינים הורכבה מחמאה, בצל, שום, רוזמרין, גרידת לימון, פלפל קאיין ו"מרכיב סודי" שרשת המסעדות לא חשפה.
סמנכ"ל השיווק של החברה מסר לגורם בעיתונות כי החברה "...
עבדה על פיתוח עוף פחית הבירה במשך שנים".
עוף קייב, הידוע גם בשם צ'יקן קייב וצ'יקן א-לה קייב, הוא מאכל העשוי מפילה עוף שנחבט ומגולגל סביב חמאה קרה, ואז מצופה בפירורי לחם וביצה, ומטוגן או אפוי.
מכיוון שפילה מכונה לעיתים קרובות suprêmes בבישול מקצועי, המנה נקראת גם "suprême de volaille à la Kiev".
חזה עוף ממולא, הוא מאכל ידוע בדרך כלל במטבח הרוסי והאוקראיני בשם "côtelette de volaille".
אף על פי שמקורותיו שנויים במחלוקת, המאכל פופולרי במיוחד במדינות הפוסט-סובייטיות, במדינות הגוש המזרחי לשעבר, ובעולם דובר האנגלית.
ההיסטוריה של מנה זו אינה מתועדת היטב, ומקורות שונים טוענים לגבי מקורה.
מאז המאה ה-18, שפים רוסים אימצו טכניקות רבות של מטבח עילית צרפתי ושילבו אותן עם המסורת הקולינרית המקומית.
האימוץ הוגבר על ידי השפים הצרפתים, כמו מארי-אנטואן קארם ואורבן דובואה, שנשכרו על ידי האצולה הרוסית.
בפרט, השימוש בנתחי בשר איכותיים, כגון קציצות שונות, סטייקים, אסקלופ ובשר suprêmes הפך נפוץ במאה ה-19, ומספר מנות מקוריות הכוללות רכיבים כאלה פותחו ברוסיה באותה תקופה.
המונח הצרפתי "de volaille" פירושו "של עופות" ומציין כמעט אך ורק מנות עוף בספרי בישול צרפתיים.
פירוש השם côtelette de volaille הוא פשוט "קציצת עוף".
למרות השם הצרפתי המקורי, המתכון הרוסי אינו מוכר במטבח הצרפתי, כאשר המונח côtelette de volaille מתייחס לחזה עוף באופן כללי ומשמש כמעט שם נרדף לפילה עוף או נתח suprêmes.
המונח הצרפתי מציין גם קציצה בצורת קציצת עוף טחון.
המונח הרוסי הכללי לקציצות עוף, kurinaya kotleta (куриная котлета), מתייחס בעיקר לקציצות טחונות, ואילו kotleta de-voliay (котлета деволяй) מתייחס אך ורק למנת חזה העוף הממולא.
השם האחרון מופיע בספרות הרוסית שלפני ואחרי המהפכה (בספרי בישול כמו גם בסיפורת) מאז תחילת המאה ה-20 ומוזכר בדרך כלל כמנה נפוצה במסעדה.
המתכון בספר הלימוד לבישול הרוסי הקלאסי "היסודות המעשיים של אמנות הבישול" מאת פלגיה אלכסנדרובה-איגנטייבה, כולל מלית מורכבת הדומה לקנל (תערובת של בשר טחון, במקרה זה שאר בשר העוף, ושמנת) אך בתוספת חמאה.
המונח à la Maréchale ("בסגנון מרשל") מציין בבישול הצרפתי נתחי בשר רכים, כגון קציצות, אסקלופ, לחמים מתוקים או חזה עוף, שמטופלים ב-à l'anglaise ("בסגנון אנגלי"), כלומר מצופים בביצה ופירורי לחם, ומוקפצים.
ההבדל העיקרי בין ה-côtelette de volaille של פעם לבין עוף קייב המודרני, הוא שהמלית המורכבת מוחלפת בחמאה.
השימוש בחמאה לקציצות עוף ידוע במטבח הרוסי לפחות מאז המצאת קציצת פוז'ארסקי במחצית הראשונה של המאה ה-19. קציצות פוז'ארסקי הן קציצות עוף טחונות עם לחם שמוסיפים להן חמאה לבשר טחון.
התוצאה היא קציצה עסיסית ורכה במיוחד.
המנה הייתה המצאה של המטבח הרוסי של המאה ה-19, שאומצה גם על ידי מטבח העילית הצרפתי ובהמשך על ידי המטבח הבינלאומי.
עוף קייב עשוי מחזה עצמות ועור שנחתך לאורכו, נכתת וממולא בחמאה.
במתכונים מערביים משתמשים בדרך כלל בחמאת שום, ואילו במתכונים רוסיים משתמשים בחמאה רגילה.
ניתן להוסיף לחמאה עשבי תיבול (כגון פטרוזיליה ושמיר).
בחלק מהמתכונים האמריקאים, החמאה מוחלפת בגבינה כחולה.
בהכנה הקלאסית של côtelettes de volaille הצרפתי, עצם הזרוע של הכנף נותרת מחוברת.
זה נכון גם לגבי הגרסאות הרוסיות שלהם ובמיוחד לגבי קייב העוף.
צורת ההגשה המקובלת היא כאשר העצם מכוסה במפית נייר מצופה.
עם זאת, ישנם מתכונים תעשייתיים שבהן הקציצות מוגשות ללא העצם.
גרסה בצורת כדור פותחה על ידי השף האנגלי ג'סי דנפורד ווד.
"נאום צ'יקן קייב" הוא השם הלעגני שטבע העיתונאי ויליאם ספייר לנאומו של הנשיא ג'ורג' בוש האב בקייב ב-1 באוגוסט 1991, שהתנגד לעצמאות אוקראינה, והזהיר את האוקראינים מפני "לאומנות אובדנית".
בוש עשה כל שביכולתו מבחינה דיפלומטית כדי לשמור על ברית המועצות מאוחדת, אך ב-24 באוגוסט הכריזה אוקראינה על עצמאותה, וב-1 בדצמבר הצביעו האוקראינים בעדה במשאל עם, מה שהוביל לפירוק ברית המועצות ב-26 בדצמבר.
בשנת 2018 הוצב פסל מיניאטורי מברונזה של עוף קייב, ברחוב הורודצקי בקייב, ליד מסעדת "צ'יקן קייב".
הפסל הפך לראשון מתוך קבוצה של מיני פסלים כאלה המתארים סמלים מפורסמים של קייב שהוצבו ברחבי העיר כחלק מפרויקט אמנותי.
"עוף מוזר" הוא שיר של הזמר-יוצר הישראלי פאר טסי, שיצא ב-28 ביוני 2025 כרצועה ה-21 באלבומו התשיעי "רדיו שטח 3".
את השיר ביצע טסי בליווי הפקה מוזיקלית של הצמד טל "טליסמאן" בן נון וגלעד מרקוביץ'.
מטרת השיר הייתה לשלב בין חוויות אישיות מחייו של טסי לבין עיבוד מוזיקלי עדכני השואב מהפופ הישראלי והעולמי גם יחד.
טסי, שהשתתף בכתיבת השיר, ביקש להציג בו את עולמו הפנימי ואת תחושת השונות והניכור שחווה לאורך דרכו המוזיקלית, ולעמת את דמותו הציבורית המוכרת עם תחושת בדידות פנימית.
מבחינה מוזיקלית, "עוף מוזר" נשען על קצב פופ אלקטרוני המשלב מקצבים מהירים עם קו בס בולט, היוצרים תחושת תנועה מתמדת.
התנועה המוזיקלית הזו תומכת בתוכן המילים, המתארות חיים שחולפים במהירות ובתחושת בדידות המתקיימת בתוך תנועה מתמשכת.
הצליל הקצבי משמש כניגוד לחוויה הפנימית של הילד, ומדגיש את הפער בין המתרחש סביבו לבין עולמו הפנימי.
המלודיה של השיר פשוטה וחוזרת על עצמה, בעיקר בפזמון, מה שמחזק את התחושה של רוטינה יומיומית ושל חזרה על אותן תחושות.
החזרתיות תואמת את המסר של קבלה עצמית — קבלת החיים כפי שהם, ללא רצון לשנותם.
כלי הסינתיסייזר והרקע האלקטרוני העדין יוצרים מעטפת רכה לשירה של טסי, המועברת בטון מאופק אך רגשי.
השילוב הזה מייצר תחושה של אינטימיות בתוך סביבה סואנת ומדגיש את המסר של קבלה עצמית והתמודדות עם שונות.
עופות הגדלים באילן הוא מיתוס עתיק שלפיו ישנם עופות הצומחים על עץ ולאחר שגדלו מתנתקים מהעץ וחיים כעופות רגילים.
המיתוס היה נפוץ במספר גרסאות בימי הביניים, בהתאם לתאוריית הבריאה הספונטנית שהייתה מקובלת אז.
בנצרות רווחה הדעה שמותר לאכול עופות כאלו בימי התענית שבהם נמנעים מאכילת בשר, ובקרב פוסקי ההלכה היהודית הובעו דעות שונות אם עופות אלו נחשבים כצומח או כבעלי חיים הטעונים שחיטה.
אחד האזכורים הראשונים למיתוס הוא בכתבים המיוחסים לאוסטתיוס מאנטיוכיה ונכתבו ככל הנראה לפני המאה השישית:
גרסאות נוספות של המיתוס תוארו בספרי חיות שונים, וכן בספר Otia Imperialia של ג'רוואס מטילברי (תחילת המאה ה-13).
חלק מהמקורות, כמו ספרו של בדה ונרביליס "De natura rerum", ייחסו את המיתוס לאווז ברנטה לבנת-לחי, ומשום כך היו נוצרים שנהגו לאכול את בשר האווז בימי התענית שבהם לא אוכלים בשר.
הכומר ג'רלד מוויילס מחה נגד המנהג:
ג'רלד מוויילס השתמש במיתוס כהוכחה לכך שתתכן לידה ללא אב, ובכך ניסה לשכנע את היהודים להאמין בסיפור לידת ישו.
בשו"ת מהר"ם מרוטנבורג, בקטע שנכתב ככל הנראה על ידי רבי יצחק אור זרוע, מובאת דעה המחשיבה את עופות אלו כמין צומח ומתירה לאכלם ללא שחיטה.
לעומתם מובאים דברי רבי יהודה שירליאון בשם רבנו תם שהורה לבני אנגליה שעופות אלו טעונים שחיטה.
דברים אלו הועתקו בספר המרדכי.
בסמ"ק מובאת דעתם של ר"י הזקן ורבי יחיאל מפריז שעופות אלו אסורים משום שרץ העוף, ואין להתירם על ידי שחיטה.
בטור ובשולחן ערוך נפסק כדעת המחמירים:
בספר הזהר, לפי חלק מהגרסאות ישנה התייחסות למיתוס: .
מלבד הדיון על כשרותם של העופות, דנו פוסקי ההלכה האם עופות אלו נחשבים כגידולי קרקע ונוצותיהם כשרים לסכך, וכן אם ברכת העופות היא בורא פרי העץ או שהכל נהיה בדברו.
יש שכתבו שהשליו שאכלו בני ישראל בקברות התאווה לפי המסופר בספר במדבר, היה עופות הגדלים באילן.
הרב בניהו שמואלי סיפר, שבבחרותו ראה על יד קבר רבי חייא בטבריה עץ שגדלים עליו עופות.
לדבריו, הוא וחבריו קטפו מהעופות והראו אותם לרב יצחק כדורי.
לפי שמועה אחרת קיים עץ המגדל עופות ליד קבר הרמב"ם.
עופות קמאים היא קבוצה פוליפילטית הכוללת את ראשוני המינים במחלקת העופות, ואשר נכחדה כולה עם הכחדת הקרטיקון לפני 66 מיליון שנה.
הם התפתחו מקבוצת הקלורוזאורים השייכים מקבוצת הדינוזאורים תרופודים, ביורה העליון שבסוף היורה.
הם היו בעלי נוצות, שעיקר תנועתם לא הייתה בתעופה ממשית, אלא בדאייה ובקפיצות, והתפתחה מהצורך להתגונן מהטורפים על האדמה.
מתוך עופות אלה התפתחו העופות הבתראים החיים כיום.
ההכחדה של סוף היורה העליון שפגעה בעיקר בדינוזאורים הגדולים, ופינתה מקום לשגשוג מחלקה זו.
במהלך 5–10 מיליון השנים הראשונות של תור הקרטיקון, חזרו עופות רבים לאדמה והתפתחו שם לטורפים ולצמחונים לא מעופפים (כמו הפטגופטריקס וההספראורניס), בעוד אחרים המשיכו לפתח את יכולת התעופה.
צורות שונות אלו של עופות חיו בדו-קיום במהלך 70–80 מיליון השנים של הקרטיקון, אולם ההכחדה הגדולה של עידן המזוזואיקון (שנגרמה מפגיעת אסטרואיד) חיסלה מינים רבים של יצורים על פני כדור הארץ, ובכללם את אחרוני העופות הקמאים שנפגעו קשות והוכחדו לגמרי.
סוגי עופות בתראים שרדו ושכללו את יכולת תעופתם במהלך התפתחותם.
גודלם היה קטן ביחס לעופות הקמאים ויכולת הסתגלותם גבוהה יותר.
הגדול שביניהם היה הגרגנטואוויס שמגיע לגודל של יען במשקל של 140 ק"ג.
בעבר היו ידועים 6 סדרות שונות של עופות שמאובניהן נשמרו, הן עדות למגוון העשיר של המחלקה: מפריטים המזכירים דינוזאורים במראם עד לפריטים בעלי מראה עופות מודרני.
כיום מניחים שקבוצות אלה הם פוליפילטיות וחסרות קשר אחת לשנייה.
הקבוצה המכלילה שלהם היא ענף האביאלאה, המאפיין את המעבר בין דינוזאורים אמיתיים לעופות.
עם זאת הענף גם הוא פוליפלטי מאחר שהוא כולל כנראה גם את המשפחות: אנכיאורניטיים וסקנסוריופטריגיים.
הקבוצות הנוכחיות קשורות לעופות הקמאים, נוסף על סוגים רבים נוספים:
עופות קדומים חסרי שיניים (שם מדעי: Palaeognathae) היא על־סדרה בתת־מחלקת עופות בתראים המכילה את מיני העופות הגדולים ביותר כיום.
הגדול מכולם הוא יען מצוי שיכול להגיע לגובה של 2.8 מטרים ולמשקל של 145 ק"ג.
עם זאת כמעט כל בני הקבוצה אינם יכולים לעוף עקב משקלם ועקב כנפיהם ונוצותיהם המגושמות והפרועות.
כיום בני הקבוצה חיים בעיקר בחצי הכדור הדרומי באמריקה הדרומית, אפריקה, דרום-מזרח אסיה, אוסטרליה ובניו זילנד.
משפחה ללא מקור ארמופזיים (Eremopezidae) - נכחדה
עופר ברוק (נולד ב-13 בינואר 1968) הוא שחמטאי ישראלי בדרגת אמן בין-לאומי (מ-1990) וחבר נבחרת ישראל לשעבר.
ברוק היה אלוף ישראל לילדים עד גיל 14, אלוף ישראל לנוער (עד גיל 20) בשנת 1983, וזכה במדליית זהב במכביה הארבע-עשרה.
ברוק השתתף בנבחרת האולימפית של ישראל:
עופר בר-יוסף היה פרופסור לאנתרופולוגיה באוניברסיטת הרווארד, פרופסור לארכאולוגיה פרה-היסטורית באוניברסיטה העברית, ואוצֵר מוזיאון פּיבּוֹדי באוניברסיטת הרווארד בתחום הארכאולוגיה הפלאוליתית.
בר-יוסף היה מחשובי החוקרים הישראלים של העת הפלאוליתית.
בר-יוסף נולד בישראל המנדטורית כבן הבכור במשפחה בת ארבעה ילדים.
משפחת אביו עלתה ממרוקו, ומשפחת אמו באה מריגה ונמנית עם מייסדי חדרה.
כבר בגיל צעיר הושפע בר-יוסף מהארכאולוגיה, דרך אוספי העתיקות של אביו ושל החוקר האמריקאי ויליאם אולברייט.
בגיל 17 הצטרף לקיבוץ, ולימים התגייס לצה"ל.
בגיל עשרים, במסגרת שירותו הצבאי, השתתף בחפירותיו של משה שטקליס במערת כּבּרה.
כעבור שנתיים התנדב לחפירה נוספת בטראסת נחל אורן.
בזמן לימודיו האקדמיים בארכאולוגיה ובגאוגרפיה באוניברסיטה העברית, השתתף בחפירות נוספות (תל עוּבּידיה, נחל אורן, מערת כבארה ואתר ליד עין-גב).
יחד עם חוקרים אחרים עבד על פיתוח שיטות מחקר חדישות ויעילות יותר שנוסו בחפירות מערת היונים.
בזמן עבודתו על תואר בתחום הפלאוליתי, נקרא לחפירות תל עובידיה, להחלפת שטקליס שנפטר.
בשנות ה-60 וה-70 הוסיף לחקור את מערת היונים, תל עובידיה ואתר בג'בל מע'רה שבסיני.
כמו כן, השתתף בחפירות נוספות במערת כבארה בשנות ה-80. בר-יוסף חקר וחפר אתרים נוספים בגאורגיה, בטורקיה, במזרח אירופה ובסין.
עמלו תרם רבות להבנתם ולבחינתם של שלבים חשובים שהביאו לתפוצת האדם על פני כדור הארץ, של התפתחות החברות האנושיות ושל מקור החקלאות.
יחד עם יוסף גרפינקל: של ארץ ישראל, הוצאת אריאל (ירושלים) ומוזיאון התרבות הירמוכית (קיבוץ שער הגולן), 2008
עופר (עֹפֶר) הוא מושב השוכן על מורדותיו המערביים של הכרמל, השייך למועצה אזורית חוף הכרמל.
המושב שוכן בליבו של יער אורנים נטוע וחורש טבעי (יער עופר).
חלקו המערבי של היישוב צופה אל הים התיכון.
מקור שמו של המושב נגזר משמו של היישוב הערבי עין ע'זאל שסמוך לחורבותיו נבנה היישוב העברי.
תושביו הערביים של עין ע'זאל עזבו אותו בעקבות מבצע שוטר במלחמת העצמאות.
פרוש השם הערבי הוא "עין הצבי" ועופר הוא בן הצבי וגם בן האייל.
שמו של המושב עין איילה הסמוך נגזר גם כן משם היישוב הערבי.
תחילתו של המושב בעמק קטן צמוד למעיין המקומי שהוא אחד מהמעיינות הבודדים בכרמל.
המושב הוקם בשנת 1950 על ידי עולים מהודו, מקהילת יהודי קוצ'ין, קהילת הבגדדים (יהודים ממוצא עיראקי שחיו בהודו), קהילת בני ישראל ועולים מעיראק.
בתחילת שנות ה-60 הצטרפו למושב עולים מפרס וכורדיסטן.
כיום מתגוררים בו תושבים מכלל קהילות ישראל.
בשנים הראשונות גרו התושבים במבני פח והחלו לעסוק בגידולי שדה ולעיתים אף השתמשו במימי המעיין הסמוך (עין ע'זאל) לצורכי הקיום הבסיסי.
עולי הודו שראו את החקלאות כדבר נחות לא התבססו טוב במושב.
כעבור שלוש שנים הקימה הסוכנות היהודית את ראשוני המבנים ממזרח למיקום הראשוני והמושב התבסס במיקומו הנוכחי כיום, כשלושה קילומטרים ממזרח לכביש חיפה-ת"א הישן (כביש 4).
בשנים הראשונות לאחר המעבר לבתי הקבע עסקו מרבית התושבים בחקלאות מקומית; בעיקר בגידולי שדה ורעיית צאן.
במהלך שנות ה-70 החלו בפיתוח ענף החממות בעיקר לצורך גידולי פרחים ליצוא.
בנוסף ענף הלול תפס מקום חשוב ורבים מהתושבים גידלו עופות פטם ששווקו למשחטות אזוריות.
היישוב בנוי בצורה שמשית הכוללת מעגל מרכזי ובו עיקר מבני הציבור אשר ממנו יוצאות שלוחות (קרניים) שלאורכן בתי מגורי התושבים.
עד לשנות האלפיים רוב תושבי המושב התפרנסו מחקלאות, ובעיקר מגידול פרחים ירקות ולולי עופות.
בנוסף קיימים עדיין במושב מגדלי צאן ובקר.
כיום מרבית התושבים אינם עוסקים בחקלאות ובמושב מתפתחת תיירות מקומית הכוללת מבני הארחה (צימרים) חוות רכיבה על סוסים, משקי חקלאות אורגנית ועוד.
המושב שייך לתנועת הנוער הנוער העובד והלומד-חטיבת בני המושבים, בני הנוער במושב משתתפים בפעילויות השונות ועוסקים בתמיכה בקהילה.
עופר בדיחי (נולד ב-1964), זמר ישראלי ירושלמי אשר החל את דרכו בסוף שנות ה-80 כזמר במועדוני לילה בעיר.
בדיחי נולד למשפחה ממוצא תימני במושב רמת רזיאל וגדל שם עד גיל חמש.
לאחר שהוריו התגרשו, שהיה בן 10, עבר לגור עם אמו בשכונת בית ישראל בירושלים.
בתיכון למד בפנימייה החקלאית כנות.
לראשונה עלה לשיר על במה בעת טיול לאחר השירות הצבאי באירופה, במועדון ישראלי באמסטרדם.
את הקריירה החל ב"מועדון החלום" ואחר כך ב"אולמי שרון" בירושלים.
בעל המועדון, אלוף זקן, התרשם מיכולת השירה של בדיחי, הוא הפך לזמר הבית ויחד פנו לאביהו מדינה להפקת אלבום ראשון.
לכתיבת אלבומו הראשון, "רחוק מעינייך" אשר יצא לאור בסוף 1988, נרתמו כותבים מרכזיים בז'אנר המוזיקה המזרחית כגון: עוזי חיטמן, אביהו מדינה ומשה נגר.
באלבום חידש בדיחי שני שירים שביצע זוהר ארגוב במקור: "יפה האהבה" ו"כמו שיכור".
את שירי האלבום עיבדו יגאל חרד ואריה ברקוביץ'.
בשנת 1990, הוציא בדיחי את אלבומו השני, "אהבה חדשה", ממנו בלטו: שיר הנושא (מילים: יוש גרנות, לחן: משה נגר), "שיר למזכרת" (מילים ולחן: משה נגר) ו-"שר ומאושר" (מילים ולחן: דני שושן).
הגיטריסט משה בן-משה ('בן-מוש') ניגן ועיבד את כל שירי האלבום.
ב-1993 הוציא בדיחי את אלבומו השלישי והאחרון "מלך הלילה", אשר כלל את הלהיט הגדול "נחש העיר" (מילים ולחן: דני שושן) וכן את "יחפנית" ו"שלכת" (מילים ולחן: משה נגר) את שירי האלבום עיבד יניב שושן, בנו של היוצר המרכזי באלבום - דני שושן.
בסוף השנה החליט בדיחי לפרוש מעולם הזמר על מנת לשמור על שלמות משפחתו.
ביוני 2015 חזר עם שיר חדש "מה זאת אהבה" שכתב והלחין דני שושן.
השיר הוקלט לפרויקט שיזם המפיק ניסים בן חיים, לזכר בתו רבקה, שנרצחה בפיגוע בירושלים.
עופר גלזר (נולד ב-16 בפברואר 1960) הוא איש עסקים ישראלי, המוכר בציבור בעיקר כבעלה-לשעבר של המיליארדרית שרי אריסון.
עופר גלזר נולד בקריית ים.
אביו היה סקיפר, ולאמו הייתה חנות צמר לסריגה.
למד בבית ספר היסודי "אורים", והמשיך ללימודי התיכון בפנימייה של בית הספר החקלאי בכפר גלים, אך לא סיים את לימודיו.
בצה"ל, שירת כקצין בגדנ"ע, ולאחר שחרורו, עבד כמאבטח בסניף בנק לאומי בלונדון.
בשובו לישראל, התחתן עם בתו של סוכן ביטוח אצלו עבד בתל אביב, ובשלהי שנות ה-80 הפעיל בריכה שחכר במושב שדה משה ליד קריית גת.
במהלך עבודתו במושב, התגרש מאשתו והתחתן עם בת המושב.
בתחילת שנות ה-90, עבר עמה לאילת.