tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעונתו היחידה במועדון רשם 34 הופעות בליגה, כבש 2 שערים והיה שותף לזכייה בקופה דה ת'רון.
ב-28 בינואר 2018 חתם בגנואה מהסרייה א' והושאל מיידית לפרוג'ה מהסרייה ב'.
ב-29 בינואר 2020 הושאל לריאל סרגוסה מהליגה הספרדית השנייה.
ב-24 בספטמבר 2020 חתם לארבע שנים בריאל ואיאדוליד מליגת העל הספרדית.
ב-30 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1-0 לריאל מדריד.
ב-31 באוקטובר 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-2 נגד אייבר.
ב-15 באוגוסט 2023 חתם באל-ווחדה מכה מליגת העל הסעודית.
ב-16 בינואר 2016 אל-יאמיק ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מרוקו בתיקו 0-0 נגד במסגרת מוקדמות אליפות האומות האפריקאיות.
ב-18 באוגוסט 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-3 נגד .
אל-יאמיק נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2022.
ג'וואד נקונם (בפרסית: جواد نکونام; נולד ב-7 בספטמבר 1980) הוא כדורגלן עבר איראני ששיחק בעמדת הקשר וכיום מאמן את פולאד.
נקונם התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של פאס טהראן עמה גם שיחק בליגת האלופות האסיאתית.
בקיץ חתם לחמישה חודשים באל-ווחדה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות תמורת מיליון דולר.
בינואר חתם בשארג'ה כאשר הוא דחה הצעות מפ.צ.
לאחר מונדיאל 2006 עורר עניין בקרב מועדונים אחרים באירופית כמו הרטה ברלין ואולימפיק ליון, אך בסופו של דבר חתם לשנתיים באוססונה עם אופציה לשנה שלישית וסעיף שחרור של 5 מיליון אירו, ובכך הפך לכדורגלן האיראני הראשון שמשחק בלה ליגה.
ב-22 בפברואר 2007 כבש בדקה ה-120 במסגרת 32 האחרונות של גביע אופ"א במשחק נגד ז'ירונדן דה בורדו שהיה גם שער הניצחון.
ב-14 באוגוסט 2007 נקונם סבל מקרע ברצועה הצולבת הקדמית ונעדר כשמונה חודשים מהמגרשים.
ב-24 בנובמבר 2007 חתם לשלוש שנים נוספות במועדון עם סעיף שחרור של 5 מיליון אירו.
ב-31 באוגוסט 2008 הבקיע בפנדל בתיקו 1-1 נגד ויאריאל שהיה גם שער הבכורה שלו אוססונה בעונה זו.
באותה עונה כבש 8 שערים והיה סגן מלך שערי הקבוצה באותה עונה אחרי וולטר פנדיאני.
ב-21 ביולי 2012 נקונם חזר לאיראן וחתם באסתקלאל טהראן תמורת 1.5 מיליון דולר ובכך הפך לכדורגלן היקר בהיסטוריה של ליגת העל האיראנית.
ב-28 בנובמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בהפסד 2-1 לפולאד.
ב-5 במאי 2013 הבקיע נגד אותה יריבה את שער האליפות של המועדון.
ב-14 בינואר 2014 חתם לארבעה חודשים במועדון ספורט כווית.
ב-4 באוגוסט 2014 חזר לקדנציה שנייה באוססונה ששיחקה אז בליגה הספרדית השנייה.
ב-6 ביולי 2015 חתם בסאיפה וב-21 בינואר 2016 חתם באל-ערבי הקטרית.
ביולי הודיע על פרישה מכדורגל.
ב-12 בינואר 2000 נקונם ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איראן בניצחון 1-2 נגד .
עד מהרה נקונם הפך לשחקן הרכב בנבחרת וב-17 ביוני 2004 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-4 נגד .
נקונם הורחק במשחק השני של מונדיאל 2006 נגד לאחר שקיבל כרטיס צהוב שני.
ב-26 במרץ 2015 שבר את שיא ההופעות בנבחרת בניצחון 0-2 נגד כאשר רשם את הופעתו ה-149 בנבחרת.
5 ימים לאחר מכן ערך את הופעתו האחרונה בנבחרת.
לזכותו של נקונם 39 שערים בנבחרת והוא השתתף עמה ארבע פעמים בגביע אסיה בכדורגל ופעמיים בגביע העולם בכדורגל.
ג'והנה הארווד היא תסריטאית אירית.
היא הייתה שותפה לכתיבת שני סרטי ג'יימס בונד הראשונים ("ד"ר נו" ו"מרוסיה באהבה"), ולא קיבלה קרדיט עבור עבודת עיבוד שעשתה על הסרט "גולדפינגר".
הארווד נולדה וגדלה במחוז ויקלו, אירלנד.
היא נכנסה לתעשיית הקולנוע בשנת 1949 ובשנות ה-50 של המאה ה-20 הפכה למנהלת תסריטים.
בראיון למגזין אירי טענה הארווד שהמחסור בעבודת קולנוע אירית אילץ אותה לעבור ללונדון, שם עבדה אצל .
בין הפרסומים שתרמה להם בסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 היה המגזין "פאנץ'".
בשלב מסוים סגרה הסוכנות בה עבדה את משרדה בלונדון והארי זלצמן השתלט עליו.
בין 1960 ל-1961 עיבדו הארווד וזלצמן את המחזה "משחק הנישואין" - קומדיה על "שש בנות בחיפוש אחר בעלים".
העיבוד הוצג לראשונה ב-25 בספטמבר 1961. לאחר מכן שכרו זלצמן ואלברט ברוקולי את כדי לכתוב תסריט למחזה, אך העיבוד הקולנועי מעולם לא צולם.
לאחר מכן עבד זלצמן על שני סרטי ג'יימס בונד הראשונים: "ד"ר נו" ו"מרוסיה באהבה".
ברוקולי שכר במקור את ריצ'רד מייבאום וחברו וולף מנקוביץ כדי לכתוב את התסריט ל"ד"ר נו".
טיוטה ראשונית של התסריט נדחתה מכיוון שהתסריטאים הפכו את האנטגוניסט הראשי, ד"ר נו, לקוף.
מנקוביץ פרש ומייבאום כתב גרסה שנייה של התסריט, שעלה בקנה אחד עם הרומן.
הארווד גם תרמה לתסריט של הסרט "תיק איפקרס", אך לא קיבלה קרדיט.
גְ'וַו֫יַּּא הוא כפר שיעי בנפת צור שבמחוז דרום לבנון.
הכפר שוכן בגובה כ-300 מטרים מעל פני הים, כ-16 קילומטרים מזרחית לעיר צור, בשכנות, מערבית לכפר מג'אדל.
שטח הכפר והאדמות החקלאיות הוא 32,000 דונם בהם מגדלים: דגנים, ירקות, זיתים, תאנים והדרים.
המזרחן האנגלי פאלמר ביקר בכפר ב-1881 וציין שהיישוב נקרא על שם אדם (שאינו ידוע).
בשנת 1596, הכפר נזכר ברישומי המס של השלטונות העות'מאניים בשם ג'וּבָּה (Juba), במחוז (ליווא) צפת, עם אוכלוסייה של 87 בתי אב ו-38 רווקים, כולם מוסלמים.
בסיור של הקרן לחקר ארץ ישראל (SWP), בשנת 1881, נמצאו ביישוב מספר משקופים עתיקים.
היישוב תואר כ"כפר גדול, בנוי מאבן ומחומרים טובים, המכיל כ-1,000 מתאולים.
הם אורגים וצובעים בדים, ויש להם שוק קטן.
[היישוב] ממוקם על גבעה, והוא מוקף זיתים, תאנים ואדמה מעובדת.
מים [מופקים] משני מעיינות ובורות מים רבים".
לאחר מבצע דין וחשבון ביולי 1993, הקים צבא לבנון בסיס קטן בג'וויא.
זה היה הבסיס הדרומי ביותר בפריסה לכיוון גבול ישראל.
במהלך מלחמת חרבות ברזל תקף צה"ל מטרות ופעילים של חזבאללה בכפר, כמו:
ב-11 ביוני 2024 תקף צה"ל מטרות חזבאללה בכפר.
ב-20 ביוני 2024 חיסל צה"ל את עבאס אבראהים חמזה חמאדה שהיה מפקד המבצעים של גזרת ג'וויא בחזבאללה, ופיקד על הכוחות הרגליים של חזבאללה בגזרת ג'וויא.
ב-7 באוגוסט 2024 הרג צה"ל בתקיפה בצור את מפקד יחידת הטילים נגד טנקים של חזבאללה, חסן פארס ג'שי (جشّي), שהיה תושב הכפר, ועימו עוד מחבל מג'וויא.
ג'וואד ג'הנגירזאדה (בפרסית: جواد جهانگیرزاده; נולד ב-1 באוגוסט 1996) הוא פוליטיקאי איראני.
ג'האנגהירזאדה נולד באורמיה שבמערב אזרבייג'ן.
הוא חבר במג'לס השביעית, השמינית והתשיעית מציבור הבוחרים של אורמיה, יחד עם נאדר ע'זיפור ועבד פתחי.
הוא חבר בוועדת יחסי החוץ איראן – סין ובוועדת היחסים הפרלמנטרית בין איראן לאיחוד האירופי.
עד לשנת 2020 הוא שגריר איראן באזרבייג'ן.
ג'וזאיה גראוט הבן היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של מדינתו בשנים 1872–1874, ובשנים 1884, 1886, 1888 (בהן כיהן כיושב ראש הבית), וב-1904. ב-1892 הוא כיהן כחבר הסנאט של ורמונט, ובשנים 1896–1898 כמושל ורמונט ה-46.
ג'וזאיה גראוט נולד בקומפטון שבפרובינציית קנדה תחתית, כבנם של ג'וזאיה וסופרוניה (לבית אייר) גראוט.
הוריו היו ילידי ורמונט ששבו אליה כאשר בנם היה בן שש.
את ראשית חינוכו הוא קיבל בבתי ספר ציבוריים ובמכון הליברלי של אורלינס בעיירה גלובר שבוורמנוט.
כאשר פרצה מלחמת האזרחים האמריקאית, הוא למד באקדמיית סנט ג'ונסברי, ועזב את הלימודים כדי להתגייס לצבא האיחוד.
ב-2 באוקטובר 1861 הצטרף גראוט לפלוגה I של רגימנט הפרשים הראשון של ורמונט כטוראי.
שלושה שבועות לאחר מכן הוא קיבל מינוי כלוטננט משנה, וב-25 באפריל 1862 קודם לדרגת לוטננט ראשון, וב-4 באפריל 1863 לדרגת קפטן.
גראוט השתתף ב-17 קרבות, וב-1 באפריל 1863 הוא נפצע בהתנגשות בחוות מיסקל .
הוא ביקש לשוב לרגימנט שלו, אך ב-1 באוקטובר הוא שוחרר בשל פציעתו.
לאחר הפלישה על סנט אלבנס בסוף 1864, מונה גראוט בינואר 1865 כקפטן וכמפקד על פלוגה M של פרשי הספר של ורמונט, שביצעו סיורים לאורך הגבול בין קנדה לבין ורמונט וניו יורק.
במרץ אותה שנה הוא קודם לדרגת מייג'ור, וביוני שוחרר מהשירות.
לאחר המלחמה למד גראוט משפטים בעיירה בארטון עם אחיו, ויליאם ו.
בדצמבר 1865 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין, ובשנה שלאחר מכן עבר לעיירה איילנד פונד, שם הוא מונה כאחראי על גביית המכס עבור מחוזות ניופורט וסנט אלבנס.
באוקטובר 1867 נשא גראוט לאישה את הארייט הינמן, בתם של ארון וננסי (סטיוארט) הינמן.
ב-1874 הוא עבר לשיקגו, ולאחר מכן למולין, שם הוא היה אחד המפקחים של מחוז רוק איילנד במשך שנתיים.
ב-1880 הוא שב לוורמונט, שם הוא ניהל חווה, וגידל בקר ג'רזי, סוסי מורגן וכבשי שרופשייר, שהיו מהטובים בוורמונט.
כאיש המפלגה הרפובליקנית, ייצג גראוט את מחוז ניופורט בבית הנבחרים של ורמונט בשנים 1872–1874, ואת מחוז דרבי בשנים 1884, 1886 ו-1888. בשנים 1874, 1886 ו-1888 הוא כיהן כיושב ראש בית הנבחרים.
ב-1892 הוא נבחר לסנאט של ורמונט מטעם מחוז אורלינס.
גראוט היה גם ראש המועדון הרפובליקני בדרבי, וסגן נשיא ליגת המועדונים הרפובליקנים במשך ארבע שנים ונשיא הליגה במשך שנה אחת.
בוועידת הרפובליקנים של ורמונט, שהתקיימה ב-17 ביוני 1896, נבחר גראוט כמועמד המפלגה לתפקיד מושל ורמונט על חודן של שלושה קולות, כאשר קיבל 339 קולות בהשוואה ל-336 הקולות שקיבל ויליאם סטיקני.
בבחירות הכלליות הוא ניצח בקלות את מועמד המפלגה הדמוקרטית, ג'.
תקופת כהונתו של גראוט כמושל עמדה בסימן שיפור מערכת החינוך במדינה, וביקורו בתערוכת המאה של טנסי .
במהלך תקופת כהונתו פרצה מלחמת ארצות הברית-ספרד, ובתחילת המלחמה פיקח גראוט על גיוסם של רגימנט רגלים וסוללה של שישה תותחים מהמיליציה של ורמונט, שהועברו לפיקוד הממשלה הפדרלית.
ב-21 במאי 1898 הוא שיגר למלחמה רגימנט שכלל 48 קצינים ו-980 חיילים.
על כל פנים, בשל משכה הקצר של המלחמה, לא השתתף רגימנט זה בקרבות ושב לוורמונט ב-21 באוגוסט.
ב-21 באוקטובר הסתיימה כהונתו של גראוט כמושל, ובמקומו הושבע אדוארד קרטיס סמית'.
ב-1904 ייצג גראוט שוב את מחוז דרבי בבית הנבחרים של ורמונט.
ג'וזאיה גראוט נפטר בעיר ניופורט ב-19 ביולי 1925. הוא נטמן בבית הקברות המרכזי של דרבי.
ג'וואד חליל חסן א-טיבי הוא פוליטיקאי, פעיל טרור ורופא פלסטיני, שכיהן בשורה של תפקידי שר בממשלות הרשות הפלסטינית.
ג'וואד נולד בח'אן יונס, רצועת עזה, ב-5 במאי 1956, והוא בן דודו של ח"כ אחמד טיבי.
הוא למד רפואה והתמחה בכירורגיה עם השלמת לימודי תואר שני .
הוא עבד כרופא עד לבחירתו למועצה המחוקקת הפלסטינית לאחר הבחירות הכלליות ברשות הפלסטינית (1996), בהן קיבל 20,034 קולות בנפת חאן יונס, כשהוא מייצג את תנועת הפת"ח.
בשל פעילותו בארגוני טרור היה כלוא במשך 8 שנים בישראל.
בשנת 2002 מנעה ממנו ישראל את ההגעה לכינוס חברי המועצה המחוקקת הפלסטינית.
בממשלה השביעית של הרשות הפלסטינית בראשות אחמד קריע שהחזיקה מעמד מעט יותר מחודש (מ-5 באוקטובר עד 12 בנובמבר 2003), כיהן כשר המשפטים, שר הבריאות, שר הרווחה והשר לענייני אסירים.
עם זאת, הוא סירב להשתתף בטקס ההשבעה במתחם המוקטעה ברמאללה, עקב חילוקי דעות עם יאסר ערפאת.
בממשלה השמינית כיהן כשר הבריאות מטעם ארגון הטרור חמאס מ-12 בנובמבר 2003 ועד 24 בפברואר 2005.
ב-2019 תקף בחריפות את הנהגת הרשות הפלסטינית במסגרת המאבק סביב הקמתו של בית החולים האמריקני ברצועת עזה.
הוא טען כי הסנקציות של הרש"פ נגד הרצועה הן שדחפו את החולים לחפש אופציות אחרות והאשים את הרש"פ כי היא הותירה את הרצועה ללא תרופות וצרכים רפואיים כדי להפעיל לחץ על הנהגת חמאס.
ג'וואד מוחמד קוטיש עוואד הוא רופא ודיפלומט פלסטיני, המכהן כשגריר הרשות הפלסטינית באוזבקיסטן ובקירגיזסטן מאז 2023. בשנים 2013–2019 כיהן כשר הבריאות של הרשות ונשיא איגוד הרופאים.
ג'וואד נולד בעיירה סעיר שבמחוז חברון באוקטובר 1962 ובה גם רכש את השכלתו.
בהמשך למד רפואה ב בקייב, אוקראינה ולאחר מכן עבד כמומחה ברפואת עור.
הוא נבחר לנשיא האיגוד הרפואי הפלסטיני – מרכז אל-קודס ב-2009 ונבחר מחדש לתפקיד זה ב-2011 וב-2013.
הוא מונה לשר הבריאות בממשלת חמדאללה הראשונה, ממשלת חמדאללה השנייה וממשלת חמדאללה השלישית, וכיהן בתפקיד זה מ-6 ביוני 2013 ועד 13 באפריל 2019. ב-4 בדצמבר 2016 ניצח בבחירות למועצה המהפכנית של פת"ח שנערכו במהלך הקונגרס השביעי של הארגון והפך לחבר בו.
ב-2017 נבחר לכהן כסגן המנהל האזורי של ארגון הבריאות העולמי.
באותה שנה הוביל מאמץ פלסטיני להחלטה בינלאומית שתגנה את ישראל.
ב-15 במרץ 2022 הושבע על ידי נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס כשגריר באוזבקיסטן.
ב-28 באפריל 2022 הגיש את כתב האמנה שלו לממלא מקום שר החוץ של אוזבקיסטן, נורוב ולדימיר אימאמוקיץ'.
מאוחר יותר, ב-12 באפריל 2023, מסר את כתב האמנה שלו לנשיא הרפובליקה של אוזבקיסטן, שווקט מירזיוייב.
ב-31 בינואר 2023 מסר ג'וואד עוואד את כתב האמנה שלו כשגריר בקירגיזסטן.
ב-7 ביולי 2023 הוא העביר אותו לנשיא סאדיר ג'פארוב.
ביולי 2014, כשהגיע לביקור ברצועת עזה, התקבל במחאה על ידי מפגינים זועמים שהשליכו לעברו ביצים ונעליים.
ב-2016, במהלך כהונתו כשר בריאות, נשמעו טענות נגדו ודרישות לפטרו מהתפקיד, וכמו גם טענות על מעורבותו באירוע של תקיפה אלימה.
ב-2020 התחוללה סערה ציבורית ברשות הפלסטינית לאחר פרסום סדרה של מקרי נפוטיזם, ובהם אחותו של עוואד.
ג'וואד נאג'י עוואד חרזאללה הוא כלכלן פלסטיני שכיהן כשר הכלכלה הלאומית בממשלת פיאד השלישית, בממשלת חמדאללה הראשונה ובממשלת חמדאללה השנייה.
הוא השלים לימודי תואר ראשון ושני בכלכלה מ, אוקראינה בשנת 1974 ומאוחר יותר קיבל את הדוקטורט שלו בכלכלה מהאקדמיה ללימודי כלכלה של בוקרשט בשנת 1980.
בשנת 2006 כיהן כסגן יו"ר רשות שוק ההון, סגן יו"ר מועצת המנהלים של הקרן העירונית להלוואות ופיתוח, סגן נגיד הבנק הערבי לפיתוח כלכלי באפריקה, וכן נציג הרשות הפלסטינית בוועדה המנהלית של קרנות אל-אקצא ואל-קודס, ונציג לבעלי מניות בתאגיד הערבי לערבות השקעות.
ב-27 בדצמבר 1994 מונה לכהן כעוזר תת-שר ב.
ב-6 במרץ 2005 מונה לתפקיד תת-שר הכלכלה הלאומית של הרשות הפלסטינית.
ב-27 בספטמבר 2005 מונה לתפקיד מנכ"ל הרשות הלאומית לקרנות ורשויות פיננסיות ופיתוח ערביות ואסלאמיות.
ב-15 במרץ 2008 הועבר מתפקידו כתת-שר הכלכלה הלאומית הפלסטיני ומונה לכהן כיועץ ראש הממשלה לקרנות וגופים ערביים ואסלאמיים לכספים ולפיתוח בדרגת שר.
ב-16 במאי 2012 מונה כשר הכלכלה הלאומית הפלסטיני בממשלה ה-14 של הרשות הפלסטינית בראשות סלאם פיאד.
ב-4 בדצמבר 2012 מונה כיו"ר מועצת המנהלים של המכון הפלסטיני לתקנים ומטרולוגיה.
ב-6 ביוני 2013 מונה להמשיך בתפקידו כשר במשרד הכלכלה גם בממשלות החמש עשרה והשש עשרה בראשות ראמי חמדאללה.
בתחילת כהונתו נקלע לתקרית בה נטען כי מלוויו הכו אדם שהתעמת אתו בדיון פומבי.
במהלך כהונתו האשים את ישראל בכישלון הכלכלה הפלסטינית ואמר כי "הכיבוש הישראלי מונע מאיתנו לאפשר לנו להצליח בתוכניות ובתוכניות הכלכליות שלנו, ולהביא לפיתוח כלכלי אמיתי התורם להתמודדות עם שיעורי האבטלה והעוני".
בנוסף טען כי על הרשות לנתק את קשריה המסחריים עם ישראל בסיוען של מדינות ערב.
ג'וזאיה-ג'ורדן ג'יימס הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הפורוורד בהפועל ירושלים מליגת העל בכדורסל והיורוקאפ.
ג'יימס נולד בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, ושיחק בקבוצת הכדורסל של תיכון פורטר-גוד בעיר.
ב-2019 הוא נבחר לשחקן השנה במדינה לאחר שרשם ממוצעים של 29.1 נקודות, 12.4 ריבאונדים, 4.9 אסיסטים ו-5.3 חסימות למשחק, ובסך הכול הוביל את הקבוצה לשלוש אליפויות מדינה.
באותה שנה הוא שבר את שיאו של אחיו הגדול קיי.
לאחר שקלע 45 נקודות בניצחון 84–49 על נורת'ווד אקדמי, ונבחר למשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן.
במקביל שיחק בקבוצת TMP במסגרת איגוד האתלטים החובבים.
ג'יימס נחשב לאחד מהכישרונות הגדולים במחזור 2019, ודורג במקום ה-29 על ידי 247Sports וה-26 על ידי ESPN בכל ארצות הברית.
ב-19 בספטמבר 2018 הוא התחייב לשחק כדורסל מכללות באוניברסיטת טנסי, על אף הצעות מאוניברסיטת קלמסון, אוניברסיטת דיוק ואוניברסיטת המדינה של מישיגן.
ג'יימס החמיץ חלק ניכר ממשחקי קדם העונה עקב פציעה בירך.
ב-4 בינואר 2020 הוא קלע שיא קריירה של 15 נקודות בהפסד 64–78 לאוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה.
ב-30 בינואר הוא נפצע שוב בירך.
ב-27 משחקים בשנתו הראשונה העמיד ג'יימס ממוצעים של 7.4 נקודות, 5.5 ריבאונדים ו-2.9 אסיסטים למשחק.
גם בעונתו השנייה בטנסי סבל ג'יימס מפציעה, הפעם בשורש כף היד ב-30 בינואר 2021, וב-25 משחקים קלע 8 נקודות בממוצע והוביל את הקבוצה עם 6.5 ריבאונדים למשחק.
במהלך הפגרה הוא עבר ניתוח בשורש כף היד, ובעונתו השלישית רשם 10.3 נקודות ו-6.0 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בעונתו הרביעית בטנסי סבל ג'יימס מפציעות מרובות ושיחק 24 משחקים בלבד, אך קלע בממוצע 10 נקודות וקטף 4.7 ריבאונדים למשחק.
לקראת עונת 2023/24 בחר ג'יימס לחזור לעונתו החמישית והאחרונה בטנסי, פתח בכל 36 המשחקים והעמיד ממוצעים של 8.4 נקודות ו-6.4 ריבאונדים למשחק.
ב-27 בספטמבר 2024, לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA 2024, חתם ג'יימס באינדיאנה פייסרס, אך נחתך מסגלה כעבור יומיים.
ב-27 באוקטובר הוא הצטרף לאינדיאנה מאד אנטס, קבוצת ליגת הפיתוח של הפייסרס, במדיה העמיד ממוצעים של 6.8 נקודות, 3.1 ריבאונדים ו-1.7 אסיסטים למשחק.
ב-31 ביולי 2025 חתם ג'יימס בהפועל ירושלים מליגת העל בכדורסל והיורוקאפ.
ג'יימס שיחק בנבחרת ארצות הברית עד גיל 18 באליפות האמריקות לנוער 2018 וזכה עימה במדליית הזהב לאחר שהעמיד ממוצעים של 5.3 נקודות, 6 ריבאונדים ו-1.8 אסיסטים למשחק.
שני הוריו של ג'יימס שיחקו כדורסל מכללות, כמו גם ארבעה מדודיו ואחיו הגדול.
אביו אף שימש כקפטן של אוניברסיטת המדינה של מישיגן.
במהלך מגפת הקורונה בארצות הברית החל לתרגל יוגה.
בדצמבר 2022 סיים ג'יימס תואר ראשון בלימודי תקשורת.
הברון ג'וזאיה קלמנט ודג'ווד היה חבר פרלמנט אנגלי, אשר השקיע את כל מרצו בקידום הרעיון הציוני.
ודג'ווד נולד למשפחה אנגלית מיוחסת, שבין אבותיה היה ג'וזאיה ודג'ווד (סב סבו), פעיל חברתי בעצמו.
בנו של ג'וזאיה ודג'ווד, ג'וזאיה ודג'ווד השני, כלומר אבי סבו, היה אף הוא חבר פרלמנט, דודו של צ'ארלס דרווין, ואביה של אשתו, אמה דרווין (ששם נעוריה היה כאמור ודג'ווד), בת דודו של דרווין בעצמה.
אף שלא היה משפטן, מונה בימי מלחמת הבורים לשופט על הבורים המנוצחים.
אנקדוטה שעליה סיפר מאוחר יותר היא שהחליט להפיץ עיתון כדי לסייע לבורים בשיקומם, ומשראה שהם מזהים את העיתון עם הבריטים, ומחרימים אותו:
הוא נבחר לפרלמנט תחילה ב-1906 מטעם המפלגה הליברלית, אחר כך ב-1919 עבר לשורות מפלגת הלייבור.
כל אותו הזמן לא היו לו מתחרים במחוז בחירתו, שבו הייתה שליטת משפחתו, בעלת בית החרושת הידוע לחרס, מוחלטת.
דבר זה אפשר לו עצמאות רעיונית גמורה.
הוא היה תומך נלהב של רפורמה בקרקעות שיחולקו להמון, אחר כך דרש שיכירו ברוסיה הקומוניסטית.
הוא בלט בהתנגדות נחרצת לרעיון האוגניקה, והתנגדותו הובילה לכך שיוזמות לענישת ילודה של מפגרים לא התקבלו (בניגוד למה שקרה בארצות הברית בנושא זה), אבל מלחמתו הנלהבת ביותר הייתה למען הרעיון הציוני.
השאילתות שהגיש לשר המושבות נגעו לפרטים הקטנים ביותר – מדוע לא קיבלו בבית הדואר מברק באותיות עבריות, ומדוע הוסעו החיילים באוטובוס ערבי ולא יהודי.
עזריאל קרליבך, שהיה עיתונאי בלונדון, סיפר כיצד, אחרי שכתב כי ודג'ווד, בנלהבות היתר שלו, עושה שירות דב לעניין הציוני, זכה לתוכחה ממנו באמרו כי הציונות היא הצדק, ועל הצדק אין מתפשרים.
אהדתו לציונות לא ידעה גבולות, והוא הרחיק לכת כשקרא ליהודים להתקומם נגד מדינתו שלו.
מכתב שנאסר בפרסום על ידי ממשלת המנדט.
בזמן הרדיפות בגרמניה הציע שבריטניה תקבל יהודים ללא הגבלה, והביע הזדהות פומבית עם היוזמה להקמת 'ליגת פריילאנד', ארגון נאו-טריטוריאליסטי שקם ב-1935 בתמיכת אישים רבים, יהודים ולא יהודים, בטענה לפיה "יספיקו יהודים גם לארץ ישראל וגם בשביל 'פריילאנד' (כלומר להתיישבות יהודים בכל טריטוריה שתושג)".
בזמן מלחמת העולם השנייה היה וודג'ווד מעורב באופן אישי בהברחתם של יהודים משטחי הכיבוש הנאציים והכנסתם לארץ ישראל באופן אי-לגלי בשיתוף גורמים רוויזיוניסטיים (עליית אף על פי).
מסופר עליו שכשגסס ב-1943 היה שם מרד גטו ורשה על שפתיו.
אחת מאוניות המעפילים וחיל הים נקראה על שמו אח"י ודג'ווד, וכן מושב גן יאשיה בעמק חפר ורחובות בערי ישראל: במושבה הגרמנית בירושלים, בשכונת יד אליהו בתל אביב, במרכז הכרמל בחיפה ובמושב נורדיה שבשרון.
ג'וֹזוּאֶה אלסנדרו מיכֶּלֶה קרדוצ'י (באיטלקית: Giosuè Alessandro Giuseppe Carducci) (27 ביולי 1835 – 16 בפברואר 1907), משורר איטלקי, דוקטור לפילוסופיה ומרצה לספרות איטלקית באוניברסיטת בולוניה וסנאטור.
קרדוצ'י נולד בוואלדיקסטלו (Valdicastello) שבנפת לוקה.
אביו היה רופא, ששימש כמורה הראשון שלו.
מגיל צעיר התעניין בספרות הקלאסית ובעיקר בגדולי משוררי איטליה.
האזור שלו סופח לטוסקנה בשנת 1847 והוא למד בפירנצה והמשיך ללימודים גבוהים באוניברסיטת פיזה Scuola Normale Superiore, שם גם הוכתר בתואר דוקטור.
תקופת מה עסק בהוראה פרטית ובשנת 1861 התמנה למרצה לספרות איטלקית באוניברסיטת בולוניה.
הוא שימש בתפקיד הזה למשך כארבעים שנה.
קרדוצ'י היה פטריוט מסור ונאבק בכנסייה ובדת.
תחילה היה רפובליקאי ולאחר מכן מלוכני, אך תמיד היה נגד הכיבוש של אוסטריה ולמען עצמאות איטליה.
הוא הקדיש את קובץ השירים הראשון לזכרו של לֵאופארדי.
שירתו מהפכנית (הוא מהלל את גיבורי המהפכה הצרפתית), נלהבת ונאבקת בדת ובכנסייה.
באודות בארבאריות הוא מביע געגועים ליופי העולם ההלני.
שירתו מצטיינת בכוח עז ומשמעת חזקה.
הוא היה גם מבקר חשוב ונואם מחונן שידע לבטא את רעיונותיו בעושר לשוני ובמקוריות.
הוא ניחן בשנינות וידע להשתמש בסאטירה.
כתב מסות על המשוררים הקלאסיים של איטליה.
בשנת 1906 הוענק לו פרס נובל לספרות "לא רק בגלל ידיעותיו המרובות ועבודותיו בשטח המחקר, אלא בעיקר לאות הוקרה על האנרגיה הפלסטית, עושר הסגנון והכוח הלירי שבהם מצטיינות יצירות המופת שלו בשירה".
עבור קרדוצ'י השטן אינו מייצג את הרוע, אלא את הקדמה.
Odi barbare 1877 - 1889 אודות (פואמות ליריות) ברבריות
Rime e ritmi 1898 חרוזים ומקצבים.
נכתב בסגנון המחקה את הורציוס ואת ורגיליוס
ג'וזייה ברטלט היה רופא ומדינאי אמריקני, היה בין החותמים על הכרזת העצמאות של ארצות הברית כנציג ניו המפשייר בקונגרס הקונטיננטלי.
כיהן כשופט ראשי בבית המשפט העליון של ניו-המפשייר ולבסוף כמושל ניו המפשייר.
ברטלט נולד בעיר אמיסברי שבמסצ'וסטס לסטפן וחנה ברטלט, ילדם החמישי ובנם הרביעי.
בילדותו למד בבית הספר הציבורי בהצלחה מעטה.
בגיל 16 למד באופן עצמאי לטינית ומעט יוונית, וב-1745 החל את לימודי הרפואה שלו.
בשנת 1750, כשהוא עוד לא בן 21, עזב ברטלט את עיר מולדתו ועבר לקינגסטון, ניו-המפשייר.
קינגסטון, שבאותה תקופה הייתה יישוב חלוצי עם אוכלוסייה שמנתה כמה מאות, קיבלה את ברטלט בסבר פנים יפות, בעיקר מפני שהיה רופא ויכול היה לטפל בתושבי המחוז (זאת על אף שלא היה בעל השכלה פורמלית).
משום שהיה הרופא היחיד באזור, היה ברטלט בעל תעסוקה מרובה ותוך זמן קצר היו בבעלותו חלקת אדמה וחווה.
ב-15 בינואר 1754, התחתן ברטלט עם בת דודו, מרי ברטלט.
לזוג נולדו 11 ילדים (3 מתוכם מתו בינקותם).
שלושה מילדיו וחמישה מנכדיו המשיכו גם הם לעסוק ברפואה.
אחד מצאצאיו וושינגטון ברטלט, בן לאם יהודייה (שרה מלאדו), היה לימים (1887) מושל קליפורניה, האמריקאי הראשון ממוצא יהודי, שכיהן כמושל אחת ממדינות ארצות הברית.
כאיש פעיל מאוד בקריירה המקומית של קינגסטון, נבחר ב-1765 לייצג אותה באספת המושבות.
ב-1767 מונה לדרגת סגן במיליציה של המחוז.
המושל (ג'ון ונטוורט) מינה אותו גם לתפקיד שופט שלום.
המהפכה הקרבה ובאה הפכה אותו למתנגד של אותו מושל (שמונה מטעם הכתר).
ב-1774 הצטרף ברטלט לוועדת ההתכתבות של האספה והחל בעבודתו עם מנהיגי המהפכה מ-12 המושבות.
באותה השנה, כאשר פיזר ונטוורט את האספה, נבחר ברטלט לייצג את מחוזו גם בגרסה המחתרתית של אותה אספה – האספה הפרובנציונלית.
באותה השנה עלה ביתו של ברטלט באש, כנראה כתוצאה מהצתה של מתנגדיו נאמני הכתר.
לאחר שהעביר את משפחתו לבית החווה החל ברטלט לבנות את ביתו מחדש.
כתוצאה משריפת הבית, והזמן שהיה צריך לפנות למשפחתו, סירב ברטלט למינויו לקונגרס הקונטיננטלי, אך נשאר פעיל בפוליטיקה של ניו-המפשייר.
אחד ממעשיו האחרונים של המושל ונטוורט, לפני גירושו מניו-המפשייר (ב-1775), היה לנשל את ברטלט מתפקידו כשופט, קצין ונציג באסיפות.
ב-1775 נבחר ברטלט בשנית כנציג ניו-המפשייר בקונגרס הקונטיננטלי והפעם קיבל עליו את התפקיד.
מ-1775 ועד תחילת 1776 היה ברטלט הנציג היחיד של ניו-המפשייר בקונגרס, לכן באותה תקופה שירת בכל ועדות הקונגרס, שכללו את ועדות הביטחון, הסודיות, הימיה, המנהל האזרחי והתחזוקה.
תשומת לבו לפרטים ועבודתו הקשה בוועדות הנ"ל הפכו אותו לאחד מחברי הקונגרס המשפיעים, אף על פי שלא היה פעיל, בדרך כלל, בדיונים במליאת הקונגרס.
לבסוף, לאחר התכתבות ארוכה מצידו של ברטלט, נענתה האספה של ניו-המפשייר ושלחה גם את ויליאם ויפל ומתיו טורונטון כנציגים לקונגרס.
כאשר השאלה האם להכריז עצמאות מבריטניה עלתה בצורה רשמית, היה זה ברטלט שנשאל ראשון (וענה בחיוב).
ב-2 באוגוסט 1776, כשחברי הקונגרס חתמו על ההכרזה, ברטלט חתם שני (מתוקף מעמדו בקונגרס) – לאחר נשיא הקונגרס ג'ון הנקוק.
ב-1777, סירב ברטלט לשרת בקונגרס שנה נוספת, בשל עייפות.
אולם באוגוסט אותה שנה נידב את כישוריו הרפואיים כשנלווה אל הכוחות האמריקנים בקרב בנינגטון.
ב-1778 חזר ברטלט לקונגרס ושירת בוועדה שגייסה את עקרונות הקונפדרציה, אך לאחר שאומצו כל העקרונות הוא חזר לניו-המפשייר לעסוק בעניינים אישים, שבמרכזם עמדה משפחתו, אותה הזניח לתקופה ארוכה.
היה זה שירותו הפדרלי האחרון של ברטלט.
ב-1779 חזר ברטלט לתפקד כשופט, בתחילה כשופט בבית המשפט המחוזי.
ב-1782 התמנה לשופט בבית המשפט העליון של ניו-המפשייר, וזאת למרות שלא היה בעל השכלה משפטית.
ב-1788 התמנה לשופט הראשי של בית המשפט העליון.
באותה השנה הוא נבחר לייצג את מחוזו בכנס של ניו-המפשייר שאימץ את החוקה של ארצות הברית ב-21 ביוני.
מחוקקי המדינה החדשה בחרו אותו לסנאט של ארצות הברית, אולם הוא סירב לקבל עליו את המינוי.
בשנים 1791 ו-1792 כיהן ברטלט כנשיא של ניו-המפשייר, אך כשהפכה ניו-המפשייר למדינה של ארצות הברית המשיך ברטלט את תפקידו כמושל.
הוא פרש בשנת 1794 בגלל בריאותו המדרדרת.
ברטלט פרש לביתו בקינגסטון, שם מת ב-19 במאי 1795. הוא קבור ליד אשתו בבית הקברות בקינגסטון.
פסל ברונזה בדמותו מוצב בכיכר העיר של אמיסברי, מסצ'וסטס.
דיוקנו תלוי בבית המדינה בקונקורד, ניו המפשייר.
כמו כן נקראים על שמו העיר ברטלט בניו-המפשייר ובתי ספר רבים ברחבי המדינה.
ברטלט שימש מקור השראה ליוצרי הסדרה הבית הלבן שקראו לנשיא ארצות הברית בסדרה על שמו וקבעו אותו כצאצא שלו.
גם ברטלט הבדיוני כיהן כמושל ניו המפשייר.
ג'וזי כץ היא זמרת, שחקנית, רקדנית וציירת ישראלית.
כץ נולדה בשם ג'וזפין מרשה כץ (Josephine Marcia Katz) בפיטסבורג שבארצות הברית.
בגיל 19 עלתה לישראל במסגרת גרעין של תנועת הנוער "הבונים" ושהתה בקיבוצים גשר הזיו ואורים, ולאחר מכן עברה להתגורר בתל אביב.
למרות חוסר ניסיונה במחול, החלה להופיע כרקדנית באופרטה "הביידרה" שעלתה על הבמות באמצע 1962. וב-1963 במחזמר לילדים, "דון קישוט" שההועלה בתיאטרון תילון.
בשנת 1964 השתתפה כרקדנית, במחזמר "גבירתי הנאווה" ובהמשך שיחקה במחזמר "איך להצליח בעסקים מבלי להתאמץ".
בתחילת תקופתה בתל אביב פגשה את המוזיקאי שמוליק קראוס, שהיה לבן זוגה, ובהשפעתו החלה לעסוק בריקוד ובהמשך גם זמרה.
בתחילת דרכה שרה באנגלית בעיקר במועדונים שונים, בעוד קראוס מלווה אותה בנגינה.
בשנת 1964 הקליטה כץ את שירה הראשון בעברית, "דונה דונה", שאותו עיבד פיסי אושרוביץ והפיק קראוס.
לאחר מכן השתתפה בהרכב מוזיקלי יחד עם קראוס, זיגי סקרבניק ונגנים שונים.
בשנת 1966 חברו כץ וקראוס לאריק איינשטיין והקימו את להקת "החלונות הגבוהים".
כץ שימשה כסולנית בלהקה וכזמרת קולות ליווי.
הלהקה זכתה להצלחה רבה, ויש הטוענים שעשתה מהפכה במוזיקה הישראלית כששילבה מאפייני מוזיקת פופ ורוק בשיריה.
ההרכב ערך סיבוב הופעות בבריטניה, במסגרתו הפכה כץ לסולנית הבולטת, בין היתר עקב השירה בשפת אמה, האנגלית.
על אף הצלחתה של הלהקה, היא הוציאה אלבום אחד בלבד, הנושא את שמה, "החלונות הגבוהים" שהניב כמה להיטים, ובהם "זמר נוגה" ו"יחזקאל".
עם פירוק הלהקה בשנת 1968, הוציאה שיר בשם "יום הולדת למולדת" שזכה לביקורת קרירה, ולאחר מכן שבה עם קראוס לארצות הברית.
בשנת 1970 חזרה כץ לישראל, במטרה להשתתף בסדרת הטלוויזיה של חבורת לול, ולאחר מכן בסרט הקולנוע של החבורה "שבלול", בבימויו של בועז דוידזון, ולצד אורי זוהר ושלום חנוך.
באותה שנה השתלבה כץ באלבומם של חנוך ואיינשטיין "פלסטלינה", ואף השתתפה בכתיבת השיר "מה איתי", שביצעה בדואט עם איינשטיין.
בשנת 1970 הצטרפה כץ ללהקת "כיף התקווה הטובה", הרכבו של זהר לוי.
למרות פירוק הלהקה לפני שהחלה להופיע ובטרם השלימה הפקת אלבום ראשון, זכו שירי ההרכב להצלחה רבה, בהם "אני בדרכי למוסד הסגור", "דוקטור יארינג", "שני צבים" ו"בלדה לעוזב קיבוץ".
בשנת 1972 הצטרפה כץ לצמד הדודאים, להרכב שנקרא "הטוב הרע והנערה".
ההרכב ביצע את השיר "טוב לי לשיר", שזכה במקום הראשון בפסטיבל הזמר והפזמון של אותה שנה.
הלהקה ביצעה בהופעותיה גרסאות מתורגמות לשירים אמריקאיים ידועים, בהם "בייבי פייס" ("Baby Face") ו"שמור לך חלום קטן", וגם שירים מקוריים שכתב מנור והלחין קראוס, כמו "ימים של קולנוע", "אלו שמות" ו"הדבר הזה".
שירי המופע יצאו באלבום "הטוב הרע והנערה".
באותה שנה השתתפה בסרט "שוד הטלפונים הגדול" של מנחם גולן.
הלחן של "טוב לי לשיר" במקור היה של שיר של שמוליק קראוס בשם "שישי חם", שלמעשה עסק בסם החשיש, כאשר התוכן משתמש בשם מחוייך.
לא רק שהשיר נפסל לשידור, גם הקליפ הצבעוני שביים עידן זעירא לשיר נפסל לשידור בגלל שקראוס מתועד שם מעשן קנאביס.
הקליפ נדיר, ומעולם לא שודר בטלוויזיה.
בשנת 1973, ביצעה את "בת הרב ואִמה" בערב שירי משוררים של גלי צה"ל, והשיר זכה להצלחה.
באותה שנה הצטרפה לקראוס ולאלי מגן להרכב בת של "החלונות הגבוהים", שביצע את רוב שירי ההרכב המקורי.
באותה תקופה הקליטו את "אצלי הכל בסדר", שכתבו והלחינו שלום חנוך, יעקב רוטבליט וקראוס עצמו בימי "כיף התקווה הטובה", והשתתפו עם השיר "אלישבע מה נחמדת" בפסטיבל שירי משוררים לילדים, שנכשל מבחינה מסחרית.
אלבום הפסטיבל יצא בתקליט, אך לא בדיסק עד היום.
כץ עצמה שרה באותו פסטיבל גם את "אמנון ותמר", שתורגם ממילותיו של א.
מילן והולחן בידי קובי אושרת.
בשנת 1974 ביצעה את השיר "ילד רע" בתוכנית הטלוויזיה "הצועני השורק", והשתתפה באלבום "לאמא באהבה", הכולל שירים מוקדשים לאם, לצד עירית דותן, שלמה ארצי, שרה גולן ועוד.
בשנת 1975 יצאו כץ וקראוס במופע שירי הילדים של מרים ילן שטקליס "לבד ביחד ולבד לבד", וביצעו בין השאר את "הדוד של בובתי" ו"נתפייסה".
שירי המופע עלו על גבי אלבום באותו שם.
באותה שנה הקליטה כץ מספר דואטים: את השיר "אֵרְאֶלֳה" עם חנן יובל, את "שיר אהבה עצוב" שכתב אסי דיין, וכן את השיר "פרפרה" עם צביקה פיק.
בשנת 1976 ביצעה יחד עם קראוס את השיר "שוב" ("חזרת פתאום") ב"חגיגת הזמר העברי", ובשנת 1977 לבדה את "ימי ראשית הקיץ".
כמו כן ביצעה ב-1976 בפסטיבל שירי הילדים את "תני לי להחליט" שזכה במקום התשיעי, ובפסטיבל של שנת 1977 את "לא רוצה לישון", שכתבה עבורה הזמרת דליה כהן, ושזכה במקום העשירי.
בשנת 1978 השתתפה כץ בסרטו של יקי יושע "סוסעץ", וכן השתתפה בפסטיבל הזמר והפזמון עם השיר "כמו פעם".
בשנת 1979 השתתפה במופע הילדים "פסטיזמר" עם השיר "אם רק היה אומר לי" שכתב יואל ריפל, הלחין נתן כהן, ועיבד אלדד שרים.
בשנת 1981 הקליטה שיר נוסף, בשם "שיר אופטימי", לו כתבה את המילים.
באותה תקופה חוותה כץ משברים רבים עקב מצבו הנפשי המעורער של קראוס, מעצריו ואשפוזיו הרבים.
לפי דבריה, קראוס היה אלים ונהג להכותה.
באותה שנה, בעקבות מריבה קשה עם קראוס, עזבה כץ את ישראל ועברה להתגורר בארצות הברית עם שני בניהם, בן ושם.
בשנת 1997, לאחר חמש עשרה שנים, בהן נעלמה מתודעת הציבור הישראלי ולא עבדה כזמרת, השתתפה כץ באלבומו של נתן כהן "תחנת דרכים", בביצוע מחודש לשירם של שלישיית הנשמות הטהורות "אחכה לך" (בריאיון איתה, סיפרה כץ כי שמעה את השיר בשעת ספונג'ה, והבטיחה לעצמה כי תבצע את השיר בעתיד).
בשנת 1999 חזרה לישראל לצמיתות, והופיעה יחד עם חנן יובל ועוזי חיטמן במופעים שונים, בהם של טל גורדון ורונה קינן, שאיתן ביצעה מחדש את "ימי ראשית הקיץ".
בשנת 2000 יצא אוסף משיריה ופרויקטים בהם לקחה כץ חלק, "התשמע קולי", שכלל גם שני שירים חדשים בעיבודו של חמי רודנר, "אני סולחת" שיצר גלעד שגב, ו"מישהו" שיצר אביב גפן.
בשנת 2003 שיחקה ב"זהירות מצלמה" והשתתפה בוידאו קליפ לשיר "מספיק בן אדם" של להקת מוניקה סקס מתוך אלבומה "חיות מחמד".
בשנת 2008 חזרה כץ לשתף פעולה עם הזמר גלעד שגב, ויחד הם העלו את המופע, "האהבות שלי", ערב מחווה לשירי החלונות הגבוהים.
השניים גם הקליטו גרסת כיסוי לשיר "אהבה ראשונה", מאלבומה היחיד של הלהקה, שיצאה כסינגל לתחנות הרדיו.
בשנת 2011 התארחה באלבומו השני של נתן סלור, "לא זוכר את אתמול", בו ביצעה שיר באנגלית, פרי עטם של סלור ויסמין אבן, בשם "After All The Love Is Gone" ("אחרי שכל האהבה אבודה").
בשנת 2016 פרסמה את "נמס בזמן", דואט עם ברק ויס מתוך אלבום הבכורה שלו, בהפקתו המוזיקלית של נמרוד לב.
בשנת 2018 השתתפה כץ בפרויקט של נועם גילאור ורשת ג מחווה לזמרת שושנה דמארי "לשיר איתך", וביצעה את השיר שכתב לה עידן רייכל "עלה נישא ברוח".
בשנת 2019 יצאה בחברת N.M.C מהדורת תקליט ויניל מחודשת לתקליט הילדים המשותף לה ולשמוליק קראוס, "לבד ביחד ולבד לבד", שיצא במקור בשנת 1975.
בשנת 2020 הוציאה סינגל לשיר שכתב צוף פילוסוף "ועכשיו כבר טוב".
ב-1977 הוקדשה לכץ ולשיריה פרק בתוכנית "אולפן קיץ", בבימוי רלף ענבר.
בשנת 2005 יצא סרט תיעודי על חייה בשם "אצלי הכל בסדר", שהופץ גם בארצות הברית.
בשנת 2022 זכתה בפרס בוני ציון.
בשנת 1964 הכירה כץ את שמוליק קראוס והם הפכו בני זוג.
כץ וקראוס חוו משברים רבים עקב מצבו הנפשי המעורער של קראוס, מעצריו ואשפוזיו הרבים.
בשנת 1981, בעקבות מריבה קשה עם קראוס, עזבה כץ את ישראל בן לילה, עברה להתגורר בארצות הברית עם שני ילדיהם, ומאוחר יותר התגרשו.
בפברואר 2013 נפטר קראוס וכץ נעדרה מהלווייתו, כמו גם שני בניהם המשותפים.
בארצות הברית נישאה בשנית לדייוויד סקלר, מנהל בכיר בחברתו של דונלד טראמפ.
לאחר שנתיים של נישואים, בעלה נהרג לנגד עיניהם שלה ושל בנה בתאונת דרכים, בעת שנסעו זה אחרי זה במכוניות נפרדות.
כץ חזרה לישראל ב-1999, ומאז היא מתגוררת בתל אביב.
כץ חשפה כי היא חלתה בשנת 2020 בסרטן השד.
עלה נישא ברוח (קאבר מתוך אלבום המחווה לזמרת שושנה דמארי, "לשיר איתך") (2019)
ג'וזאיה ודג'ווד היה קדר אנגלי, שלזכותו נרשם התיעוש של ייצור כלי חרס.
בן למשפחת דרווין-ודג'ווד, שהמפורסם בין בניה הוא נכדו, צ'ארלס דרווין.
ודג'ווד היה פעיל בתנועה לביטול העבדות, ואחד המייסדים של האגודה לביטול סחר העבדים.
המדליון שיצר, 'האם איני בן אדם ואח?', הפך לסמל מרכזי בתנועה לביטול העבדות.
ג'וזאיה היה הצעיר בשנים-עשר ילדיהם של תומאס ודג'ווד השלישי ומרי וג'ווד, וגדל במשפחה של כופרים אנגליים, שפרשו מן הכנסייה.
הוא החלים ממחלת האבעבועות השחורות שלקה בה בילדותו והחל לעבוד כשוליית קדרות אצל אחיו הבכור, תומאס ודג'ווד הרביעי.
האבעבועות הותירו את חותמן בג'וזאיה בצורת חולשה תמידית בברכיים, שמנעה ממנו להפעיל את דוושת הדריכה של אופן האובניים.
כתוצאה מכך, ריכז את מאמציו מגיל צעיר בעיצוב כלי חרס ולא בייצורם.
בראשית שנות העשרים לחייו, החל ודג'ווד לעבוד עם הקדר האנגלי המהולל ביותר בזמנו, תומאס וילדון.
בסדנתו של וילדון החל לערוך ניסויים במגוון רחב של טכניקות קדרות, התנסות שהתרחשה בה בעת עם הופעתם של ניצני התעשייה בעיר המתפתחת מנצ'סטר שבשכנות.
ודג'ווד ראה את ההזדמנות הנפתחת לפניו, חכר את מפעל אייוי בעיר מגוריו בורסלם והתחיל לעבוד.
במהלך העשור הבא הפכו עבודותיו הניסיוניות (יחד עם השקעה נכבדה של הון מנישואיו לדודנית רחוקה בעלת נכסים, סאלי וג'ווד) את בית המלאכה המנומנם למפעל הקדרות הראשון האמיתי.
מנישואיו לדודניתו שרה (או סאלי) ודג'ווד נולדו הילדים:
סוזאנה ודג'ווד (1765 - 1817) נישאה לרוברט דרווין, אמו של חוקר הטבע האנגלי צ'ארלס דרווין
ג'ון ודג'ווד (1766 - 1844) בוטנאי ומומחה במדעי הצמח, היה הגנן הראשי של המלך ג'ורג' השלישי ויזם בתחומים אלה
ג'וזאיה ודג'ווד השני (1769 - 1843) חבר פרלמנט, היה אביה של אמה דרווין (אשתו של צ'ארלס דרווין)
שרה ודג'ווד (1776 - 1856) פעילה בתנועה לביטול העבדות גם כן
היה סב-סבו של ג'וזאיה קלמנט ודג'ווד, (1872 - 1943), מדינאי בריטי פרו-ציוני.
עבודתו של ודג'ווד הייתה גבוהה מאוד באיכותה (אם ראה, בעת סיור בסדנה שלו, כלי שאיננו עומד בדרישות תקן האיכות שקבע לעצמו, היה מנפץ אותו במקלו אגב הכרזה, "זה איננו מספיק טוב לג'וזאיה ודג'ווד!").
ודג'ווד גם גילה עניין נלהב בחידושי המדע של תקופתו ועניין זה הוא שהציב את היסודות לאימוץ הגישה המדעית והשיטות, שחוללו את השינויים המהפכניים באיכות תוצרתו.
הודות לזיגוגים הייחודים של ג'וזאיה, היו כליו שונים ומיוחדים מכל תוצרת אחרת בשוק כלי החרס.
בשנת 1763 כבר קיבל הזמנות מן הדרגים הרמים ביותר של האצולה הבריטית, ביניהם המלכה שרלוט.
ודג'ווד שכנע אותה להרשות לו לכנות את קו כלי החרס שרכשה "כלי המלכה", והכריז ברמה על הקשר המלכותי במסמכיו ועל נייר המכתבים שלו.
כתעשיין משגשג היה ודג'ווד בין ראשי התומכים בתעלת טרנט ומרזי, שנחפרה בין נהר טרנט לנהר מרזי.
בתקופה זו התיידד עם אראסמוס דרווין.
במהלך עשור זה, הניעו אותו עסקיו המתפתחים לעבור ממפעל אייוי הקטן אל מפעל אטרוריה, שבנייתו אך זה נשלמה, ושם תימשך עבודת הקדרות עוד 180 שנים.
המפעל נקרא כך על שם חבל אטרוריה באיטליה, שם נמצאו בחפירות ארכאולוגיות כלי חרסינה שחורים, שתועדו לתקופה האטרוסקית.
ודג'ווד שאב השראה מחרסינה זו והצלחתו המסחרית הגדולה הראשונה הייתה העתקתם במה שכינה "בזלת שחורה".
זמן לא רב אחרי פתיחת המפעל החדש, הביאו סיבוכים מתמשכים בברכו נגועת האבעבועות להכרח לקטוע את רגלו הימנית.
בשנת 1780 נפטר שותפו הוותיק לעסקים, תומאס בנטלי, ודג'ווד פנה אל דרווין בבקשת עזרה בניהול העסק.
כתוצאה מן הקשר הקרוב שצמח בין משפחות ודג'ווד ודרווין, תינשא בהמשך בתו הבכורה של ג'וזאיה לבנו של אראסמוס.
אחד הילדים מנישואים אלה, צ'ארלס דרווין, יישא גם הוא בת ודג'ווד לאישה - אמה, נכדתו של ג'וזאיה.
ביסודו של דבר, הירושה המצולבת הזאת של הונו של ג'וזאיה היא שאפשרה לצ'ארלס דרווין חיים של חירות מעבודה, שהובילו בסופו של דבר לגיבוש תאוריית האבולוציה שלו.
באחרית ימיו אחז בוודג'ווד הדיבוק ליצור העתק מדויק של "אגרטל פורטלנד", אגרטל זכוכית כחול-לבן, שתועד למאה הראשונה לספירה.
במשך שלוש שנים עבד על המיזם, עד שלבסוף, בשנת 1789, הוציא תחת ידיו את ההעתק, שהשביע את רצונו.
אחרי שהעביר את החברה שלו לבניו, מת ודג'ווד בשנת 1795.
חברת ודג'ווד עודנה שם דבר בעולם הקדרות (כחלק מווטרפורד ודג'ווד; ראו בדולח ווטרפורד), ו"חרסינת ודג'ווד" הוא המונח המקובל בשימוש לכלי ג'ספר שלו, החרסינה הכחולה (או לפעמים ירוקה) עם עיטורי ציפוי לבנים, שעודנה מצויה בכל העולם.
הוא היה חבר פעיל באגודה הירחית ושמו מוזכר על אבני הירח בברמינגהאם.
ביתו, אטרוריה הול, שנבנה בין 1768 ל-1771 על ידי ג'וזף פיקפורד, שוחזר כחלק מפסטיבל הגנים של סטוק-און-טרנט ב-1986 וכיום הוא חלק ממלון ארבעה כוכבים.
ג'וזמר וולמי "ג'וזי" אלטידור הוא כדורגלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת החלוץ.
לזכותו 42 שערים ב-115 הופעות במדי נבחרת ארצות הברית.
אלטידור נבחר במקום ה-17 בדראפט ה-MLS בשנת 2006 על ידי ניו יורק/ניו ג'רזי מטרו סטארס (כיום "ניו יורק רד בולס").
את מרבית עונת 2006 של ה-MLS העביר אלטידור בלימודיו בתיכון ובעבודות, ועל כן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה רק באוגוסט 2006, במשחק מול די.סי.
יונייטד במסגרת גביע ארצות הברית הפתוח.
הוא כבש שלושה שערים בשבעת משחקיו הראשונים במדי ניו יורק, ונעשה לאהוב בקרב האוהדים.
בסדרת חצי גמר האזור המזרחי בפלייאוף של אותה עונה, מול די.סי.
יונייטד, כבש אלטידור שער, שלא מנע את הדחתה של קבוצתו.
בעקבות כך הוא הפך לשחקן הצעיר ביותר שמבקיע שער בפלייאוף ה-MLS בגיל 16 שנים ו-337 ימים, תוך שהוא שובר את שיאו הקודם של דמרקוס ביסלי בהפרש של למעלה משלוש שנים.
הוא הפך גם לשחקן הצעיר ביותר שפותח בהרכב במשחק פלייאוף.
בעונות 2007 ו-2008 המשיך אלטידור להפגין יכולת טובה, כולל צמד שערים שכבש במשחק נגד לוס אנג'לס גלאקסי.
ביוני 2008, באמצעה של עונת ה-MLS, עבר אלטידור לוויאריאל מליגת העל הספרדית תמורת 10 מיליון דולר (7.4 מיליון אירו), סכום שיא ששולם עבור שחקן MLS, ששבר את השיא הקודם של העברתו של קלינט דמפסי לפולהאם תמורת 4 מיליון דולר.
בנובמבר 2008 הבקיע אלטידור את שערו הראשון במדי ויאריאל במשחק מול אתלטיק בילבאו, ובכך הפך לאמריקאי הראשון שמבקיע בליגה הספרדית.
בינואר 2009 הושאל אלטידור לקבוצת חרס מליגת המשנה, על מנת שיצבור ניסיון ודקות משחק.
אלטידור סבל מפציעה שהכריחה אותו לעבור ניתוח, ונעדר עד לסיום העונה, מה שמנע ממנו לשחק עבור חרס.
לאחר אותה עונה הושאל אלטידור מוויאריאל פעם נוספת להאל סיטי מהפרמייר ליג האנגלית ואז לבורסאספור מהליגה הטורקית.
ביוני 2011 חתם בקבוצת א.ז.
ב-2 עונות בקבוצה כבש 51 שערים ב-93 הופעות בכל המסגרות.
בעקבות היכולת המרהיבה שלו גדלה בו ההתעניינות מצד קבוצות רבות באירופה.
ב-5 ביולי 2013 חתם ל-4 שנים בסנדרלנד מהפרמייר ליג.
לאחר עונה וחצי, בה לא הצליח לבלוט והבקיע 3 שערים בלבד ב-50 הופעות בכל המסגרות, עבר אלטידור לטורונטו מה-MLS, בעסקת טרייד אין, כאשר בנוסף להעברתו של אלטידור שילמה סנדרלנד לטורונטו סכום שלא פורסם תמורת העברתו של ג'רמיין דפו אליה.
ב-14 בפברואר 2022 חתם בניו אינגלנד רבולושן.
ב-28 ביולי 2022 הושאל לפואבלה המקסיקנית.
אלטידור שיחק בצעירותו בנבחרת ארצות הברית עד גיל 17, והשתתף עמה בגביע העולם עד גיל 17 בשנת 2005. הוא שיחק עם נבחרת ארצות הברית עד גיל 20 בטורניר גביע העולם עד גיל 20 ב-2007, שהיה מוצלח לארצות הברית שהעפילה עד לרבע הגמר.
הוא סיים כמלך השערים של נבחרתו בטורניר עם ארבעה שערים - שלושה בשלב הבתים ואחד ברבע הגמר מול נבחרת אוסטריה.
בנובמבר 2007, בגיל 18 בלבד, זומן אלטידור לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת של ארצות הברית, למשחק הידידות מול נבחרת דרום אפריקה.
בשנת 2008 הוא הבקיע את שערו הראשון במדי הנבחרת הבוגרת, במשחק ידידות מול נבחרת מקסיקו.
אלטידור זומן על ידי המאמן פיוטר נובאק לסגל הנבחרת האולימפית של ארצות הברית (עד גיל 23) לאולימפיאדת בייג'ינג 2008. אלטידור הפגין יכולת טובה באולימפיאדה ואף הבקיע שער במשחק מול נבחרת הולנד, אך לא הצליח לעבור עם נבחרתו את שלב הבתים של הטורניר.
בהמשך שנת 2008 כבש אלטידור שער במשחק מול נבחרת קובה במהלך הסיבוב השלישי של מוקדמות מונדיאל 2010, ובכך הפך לאמריקאי הצעיר ביותר שמבקיע במסגרת מוקדמות המונדיאל.
בסיבוב המוקדמות הרביעי הוא הבקיע שלושער מול נבחרת טרינידד וטובגו, והפך לאמריקאי הצעיר ביותר שעושה זאת.
אלטידור זומן גם לסגל נבחרת ארצות הברית לגביע הקונפדרציות 2009, אליו העפילה הנבחרת דרך זכייתה בגביע הזהב של CONCACAF ב-2007, שבו אלטידור לא נטל חלק.
בשלב חצי הגמר של הטורניר הבקיע אלטידור שער בניצחון 0–2 על המדורגת הראשונה בעולם דאז, נבחרת ספרד, שהעלה את ארצות הברית במפתיע לגמר.
בגמר הפסידה ארצות הברית לנבחרת ברזיל בתוצאה 2–3, והסתפקה במקום השני.
יוסף אדוארד שיגלי היה מהנדס אמריקאי אשר ידוע כאחד התורמים הגדולים ביותר לאקדמיה בתחום התכן המכני.
במהלך חייו שיגלי חיבר או חיבר במשותף שמונה ספרים, ובהם התאוריה של מכונות ומנגנונים, ומכניקה יישומית של חומרים.
הוא היה משנה למחבר הראשי של מדריך התקן הידוע של תכן מכני.
הוא החל בכתיבת תכן מכני ככותב בודד, ספרו היווה דוגמה ושלד לספרים דומים בתחום.
הוא תרם לכתיבת חמש המהדורות הראשונות של ספר זה, יחד עם המחברים לארי מיטשל וצ'ארלס מישקה.
ג'וזט באנזט, מארקיז דה ברויין הייתה שחקנית צרפתייה זוכת פרס גלובוס הזהב לשנת 1976 על הופעתה בסדרה "איש עשיר, איש עני" .
היא זכתה בשנת 1976 בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה על משחקה בתור מיס לנו במיני סדרה "איש עשיר, איש עני" .
היא שיחקה גם כן בעיבוד הקולנועי לרומן "מעבר לחצות".
באנזט הייתה נשואה לזמר הפופ טומי רו .
ג'וזף "ג'ואי" פיטר אוקוין (נולד ב-25 באפריל 1957) הוא קצין בדימוס בדרגת תת-אדמירל בצי ארצות הברית, בתפקידו האחרון שירת כמפקד הצי השביעי.
אוקוין סיים ב-1980 תואר ראשון בהנדסת אלקטרוניקה מאוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית בה למד במסגרת תוכנית הכשרת קצונת המילואים של צי ארצות הברית.
התגייס לצי, עבר קורס טיס, הוכשר כמפעיל מערכות (RIO) במטוסי F-14 טומקט ועבר הכשרה לטיסה קרבית ב"טופ גאן".
שירת בטייסת הקרב 33 על סיפון נושאת המטוסים "אמריקה (CV-66)", שירת כמדריך טיסה בטייסת ההדרכה 101, שירת בטייסת הקרב 84 על סיפון נושאת המטוסים "נימיץ (CVN-68)" ובטייסת 41 על סיפון נושאת המטוסים "תאודור רוזוולט (CVN-71)".
שימש קצין מבצעים של כנף 8 בנושאת המטוסים "תיאודור רוזוולט (CVN-71)".
כאיש צוות אוויר השתתף במלחמת המפרץ.
פיקד על טייסת 41 על סיפון נושאות המטוסים רוזוולט ו"ג'ון פ.
כמפקד הטייסת הוביל אותה במהלך "מבצע כוח מאוחד" לתקיפת כוחות הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה במהלך מלחמת קוסובו.
על פועלו ואומץ לבו עוטר בכוכב הכסף.
במלחמת עיראק לחם כסגן מפקד כנף.
במאי 2003 מונה למפקד כנף 5 הקדמית שנשלחה ליפן על סיפון נושאת המטוסים "קיטי הוק (CV 63)".
בספטמבר 2009 מונה למפקד קבוצת התקיפה השלישית בראשות נושאת המטוסים "ג'ון סטניס (CVN-74)" ושירת בתפקיד עד מאי 2011.
תפקידי המטה שלו ביבשה כללו בין השאר שירות כקצין תכנון ותקציב במטות המשולבים, ראש ענף תכנון ופיתוח, ראש ענף כלי טיס בלתי מאוישים, וסגן ראש ענף לוחמה אווירית.
במאי 2013 מונה לסגן לענייני מערכות לוחמה במטה ראש המבצעים הימיים.
בספטמבר 2015 מונה למפקד הצי השביעי של ארצות הברית.
בעקבות שורה של תאונות מבצעיות בצי, בהם התנגשות המשחתת פיצג'רלד באוניית מכולות בה נהרגו 7 מלחים והתנגשות המשחתת ג'ון ס.
מקיין במכלית נפט, תקרית בה נהרגו 10 מלחים, הודח אוקוין ב-23 באוגוסט 2017 מתפקידו, חודש לפני מועד פרישתו המתוכנן.
במהלך שירותו צבר למעלה מ-4,700 שעות טיסה ו-1,300 נחיתות על נושאות מטוסים.
אוקוין בעל תואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד ובעל תואר שני בלימודי ביטחון לאומי ואסטרטגיה צבאית ממכללת המלחמה של הצי.
אוסטרמן הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל בחיל הנחתים של ארצות הברית.
פיקד על כוח המשלוח הראשון של חיל הנחתים.
אוסטרמן נולד באדג'ווטר שבמרילנד, בן לאב ששירת כקצין בחיל הנחתים.
ב-1982 סיים תואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת קולורדו אותו עשה במסגרת תוכנית הכשרת קציני המילואים של חיל הנחתים וצי ארצות הברית.
שירת כמפקד מחלקה רובאית ומפקד מחלקת מרגמות בגדוד הראשון של רגימנט הנחתים השביעי.
שירת כסגן מפקד יחידת הנחתים על נושאת המטוסים "ג'ון פ.
קנדי" ומפקד יחידת הנחתים על נושאת המטוסים "פורסטל".
לאחר המשימות בים שימש מדריך בבית הספר לקצינים בבסיס קוונטיקו של הנחתים וכמדריך בקורס קציני חי"ר.
פיקד על פלוגה בגדוד הראשון של רגימנט הנחתים השני ושימש קצין מבצעים של הגדוד.
בתקופה זו השתתף בכוח ההתערבות של ארצות הברית והאו"ם בעקבות מלחמת האזרחים בסומליה ובכוח המשימה לסיוע הומניטרי לפליטים מקובה והאיטי.
בתום לימודים במכללת המלחמה של הצי שימש בשנים 1996–1999 כמפקד לשכת הגיוס של חיל הנחתים באולבני.
לאחר מכן למד במכללת המלחמה של צבא ארצות הברית.
ביוני 2000 מונה למפקד הגדוד הראשון ברגימנט הנחתים השלישי שהוצב באוקינאווה והשתתף עמו ב"מבצע חירות מתמשכת".
ב-2002 מונה למדריך וראש מטה בית הספר של נאט"ו באובראמרגאו שבגרמניה.
ב-2004 מונה למפקד רגימנט הנחתים ה-25 והוצב עמו בעיראק מאפריל 2005 עד מרץ 2006. ביוני 2006 מונה למפקד בית הספר ללוחמה באוניברסיטת חיל הנחתים בקוונטיקו.
בתפקידו הבאים שימש עוזר למפקד דיוויזיית הנחתים השנייה ועוזר למפקד דיוויזיית הנחתים הראשונה.
ממרץ 2010 עד מרץ 2011 פיקד על דיוויזיית הנחתים הראשונה בלחימתה באפגניסטן.
ביוני 2011 מונה למפקד פיקוד הגיוס של חיל הנחתים.
בדצמבר 2012 מונה לסגן ראש מטה כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי באפגניסטן.
במרץ 2014 מונה לסגן מפקד פיקוד הפיתוח של חיל הנחתים בקוונטיקו.
באוגוסט 2014 מונה למפקד פיקוד המבצעים המיוחדים של חיל הנחתים.
באוגוסט 2016 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה למשנה למפקד פיקוד המבצעים המיוחדים.
באוגוסט 2018 מונה למפקד כוח המשלוח הראשון של הנחתים.
ג'וזף אייבור לינטון היה דיפלומט ישראלי.
נולד ברוסיה הקיסרית בראשית המאה ה-20 והיגר לאנגליה ב-1919, שם עסק בפעילות ציונית מטעם הסוכנות היהודית לארץ ישראל.
ב-1961 כיהן כראש המשלחת הישראלית לוועידת האומות המאוחדות שבסופה נחתמה אמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים באוסטריה.
פרש משירות החוץ הישראלי ב-1963.
לינטון היה ידיד אישי של נשיא מדינת ישראל, חיים ויצמן, אותו הכיר באנגליה.
לינטון סירב לפעולות התגמול של צה"ל נגד אזרחים במדינות ערב השכנות.
הוא כיהן גם כמזכיר המדיני של משרד הסוכנות היהודית בלונדון.
לינטון היה דיפלומט יוצא דופן.
הוא לא ידע עברית, וכתב את כל הדיווחים הדיפלומטיים שלו באנגלית.
הוא גם היה מאוד הפכפך ורגשני, כתוצאה מחוסר האמון שרחשו לו הממונים עליו במשרד החוץ.
ג'וזף אגלסטון ג'ונסטון היה קצין מקצועי בצבא ארצות הברית, אשר שירת בהצטיינות במלחמת ארצות הברית–מקסיקו (1846–1848), במלחמות הסמינול, וכן היה אחד הגנרלים הבכירים ביותר בצבא הקונפדרציה בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית (1861–1865).
הוא אינו קרוב משפחה של אלברט סידני ג'ונסטון, גנרל בכיר אחר בצבא הקונפדרציה אשר שירת בזירה המערבית ונהרג בקרב שילה בשנת 1862.
ג'ונסטון הוכשר כמהנדס אזרחי באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט , ניו יורק, וסיים באותו מחזור עם רוברט אדוארד לי.
הוא שירת בפלורידה, טקסס, וקנזס, לחם בהצטיינות במלחמת ארצות הברית–מקסיקו (1846–1848), ובשנת 1860 התקדם עד דרגת בריגדיר ג'נרל ושירת כקצין אפסנאות ראשי של צבא ארצות הברית.
באפריל 1861, כאשר מדינת מולדתו וירג'יניה הכריזה על פרישה מן האיחוד בעקבות הקרב בפורט סאמטר אשר בנמל צ'ארלסטון, התפטר ג'ונסטון מתפקידו בצבא ארצות הברית, והיה לקצין האמריקני עם הדרגה הגבוהה ביותר אשר הצטרף לקונפדרציה.
הוא עבר לצבא קונפדרציה עם דרגת הקצונה הבכירה ביותר שהייתה קיימת בזמנו גנרל מלא - שמקבילה כיום לדרגת גנרל עם 4 כוכבים.
עם זאת, היררכיה פנימית בין בעלי דרגות זהות קובעת בכירות לפי סדר קבלת הדרגה.
היות שהוא קיבל את הדרגה רביעי, לאחר שכבר שלושה גנרלים אחרים קיבלו אותה לפניו בצבא הקונפדרציה, הוא היה זוטר יחסית אליהם.
הדבר הזה גרם לו אכזבה רבה, היות שהוא היה בכיר מהם בעת ששירת בצבא ארצות הברית.
האפקטיביות של ג'ונסטון במלחמת האזרחים נפגעה בעקבות מתחים עם נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס, אשר ביקר אותו לעיתים קרובות על חוסר באגרסיביות, והניצחון חמק ממנו ברוב המערכות שעליהן פיקד באופן אישי.
עם זאת, הוא היה קצין הקונפדרציה הבכיר בקרב בול ראן הראשון ביולי 1861, והבנתו את הפעולות הנדרשות, והפגנת המנהיגות על מנת להוציאן אל הפועל ולנצח בקרב, מיוחסות לעיתים לפקודו פ.ג.ט.
במהלך מערכת חצי האי בשנת 1862 הוא הגן על ריצ'מונד בירת הקונפדרציה, תוך כדי נסיגה אל מול כוחות עדיפים בהנהגתו של מייג'ור ג'נרל ג'ורג' מקללן מן האיחוד.
בפעולה ההתקפית היחידה שלו במהלך המערכה, קרב סבן פיינס , ספג פציעה קשה, שלאחריה הוחלף בבן כיתתו מווסט פוינט, רוברט אדוארד לי.
בשנת 1863 פיקד ג'ונסטון על זירת המערב, וספג ביקורת רבה עקב חוסר היוזמה שגילה והכישלון במערכת ויקסבורג.
בשנת 1864 נלחם ג'ונסטון מול מייג'ור ג'נרל ויליאם שרמן במערכת אטלנטה .
אל מול אויב בעדיפות מספרית עצומה, האסטרטגיה של ג'ונסטון הייתה לסגת בכל פעם שעמד בסכנת כיתור או ניתוק של קווי האספקה שלו, בעודו מחפש הזדמנות להילחם בקרב הגנה מעמדה עדיפה.
אף על פי שזכה בניצחון דחוק בקרב קֶנֶסוֹ מאונטיין מול שרמן, ההזדמנות לנהל קרב הגנה מכריע אל מול כוחות האיחוד מעולם לא הגיעה.
ג'פרסון דייוויס, אשר מאס בנסיגותיו של ג'ונסטון משיטחי הקונפדרציה, העביר אותו מתפקידו לאחר שנסוג מצפון מערב ג'ורג'יה אל פאתי אטלנטה.
בימיה האחרונים של המלחמה חזר לפקד על הכוחות המועטים שנותרו לקונפדרציה אל מול שרמן במערכת הקרוליינות.
ב-26 באפריל 1865, לאחר ניסיון כושל לעצור את התקדמותו של שרמן בקרב בנטונוויל, נכנע ג'ונסטון עם צבאו בחווה בנט פלייס אשר ליד דרהאם, קרוליינה הצפונית.
שניים מיריביו העיקריים, גנרל יוליסס גרנט וגנרל ויליאם שרמן, כתבו בהערכה רבה על פעולותיו במהלך המלחמה, והפכו לידידים קרובים בשנים שאחריה.
לאחר המלחמה היה ג'ונסטון מנהל בכיר בעיסקי הרכבת והביטוח.
הוא שירת תקופה אחת בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם הדמוקרטים, והיה הממונה על הרכבות תחת הנשיא גרובר קליבלנד.
הוא נפטר מדלקת ריאות בה חלה לאחר ששירת כנושא הארון בהלווייתו של ויליאם שרמן, יריבו משכבר הימים וידידו לבסוף, אשר נערכה במזג אוויר סוער.
ג'ונסטון נולד ב-3 בפברואר 1807, בלוֹנְגווּד הָאוּס אשר ליד פארמוויל , וירג'יניה.
סבו, פיטר ג'ונסטון, היגר לווירג'יניה מסקוטלנד בשנת 1726. ג'ונסטון היה הבן השביעי של השופט פיטר ג'ונסטון (1763–1831) ומארי וָלנטין ווּד (1769–1825), אחיינית של פטריק הנרי, מושל וירג'יניה הראשון.
הוא נקרא על שם מייג'ור ג'וזף אגלסטון , אשר תחתיו שירת אביו במלחמת העצמאות האמריקנית.
אביו שירת בבריגדה של הנרי לי השלישי אביו של רוברט אדוארד לי.
אחיו, צ'ארלס קלמנט ג'ונסטון, שירת כחבר קונגרס, ואחיינו, ג'ון וורפילד ג'ונסטון, היה סנטור; שניהם יצגו את וירג'יניה.
בשנת 1811 עברה המשפחה לעיירה אבינגטון , וירג'יניה, ליד הגבול עם טנסי; שם בנה אביו בית אשר קרא לו פָּאנֵצ'ילו.
ג'ונסטון למד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית.
את ההמלצה לאקדמיה קיבל מאת ג'ון קלהון כאשר היה זה שר המלחמה, ימים לפני שמונה לסגן נשיא ב-1825. הוא סיים מדורג 13 מתוך 46 צוערים, קיבל דרגת סגן משנה, ומונה לרגימנט הארטילריה ה-4 בצבא ארצות הברית.
לימים הפך לבוגר ווסט פוינט הראשון שקודם לדרגת גנרל בצבא הסדיר, והגיע לדרגה גבוהה יותר מאשר בן כיתתו רוברט אדוארד לי (אשר סיים מדורג 2 מתוך 46).
ג'ונסטון התפטר מצבא ארצות הברית בשנת 1837 ופנה ללימודי הנדסה אזרחית.
במהלך מלחמת הסמינולים השנייה הוא היה מהנדס טופוגרפיה אזרחי על ספינה בפיקוד ויליאם פופ מקארתור.
ב-12 בינואר 1838, ליד ג'ופיטר , פלורידה, המלחים אשר ירדו לחוף הותקפו.
ג'ונסטון סיפר שהיו "לא פחות משלושים חורי קליע" בבגדיו, וקליע אחד ששרט את קרקפתו והותיר צלקת אותה נשא בשארית חייו.
לאחר שהיה מעורב ביותר פעילויות קרביות כאזרח מאשר בשירותו הצבאי כקצין ארטילריה, החליט ג'ונסטון לשוב אל הצבא.
הוא נסע באפריל לוושינגטון הבירה, וב-7 ביולי 1838 מונה כמהנדס טופוגרפיה בדרגת סגן.
באותו יום קיבל דרגת יצוג של קפטן בעקבות פעולותיו בפלורידה ובמשלחת החקר לאברגליידס .
ב-10 ביולי 1845 נשא ג'ונסטון לאישה את לידיה מוליגן סימס מקליין (1822–1887), בתו של לואיס מקליין.
אביה היה נשיא חברת הרכבת בולטימור-אוהיו, ופוליטיקאי בולט (חבר קונגרס וסנאטור מטעם מדינת דלוואר, שגריר בלונדון, וחבר קבינט בממשלו של אנדרו ג'קסון).
ג'ונסטון היה נלהב מפריצתה של מלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
הוא שירת במטהו של לוטננט ג'נרל וינפילד סקוט בזמן המצור על וֶרָה קרוּז , ונבחר על ידו להיות השליח שיעביר את דרישת הכניעה למושל המחוז.
הוא היה במשמר הקדמי בזמן התנועה אל עומק היבשת, תחת פיקודו של בריגדיר ג'נרל דייוויד א' טוויגס , ונפצע קשה מפגיעת פגז רסס כאשר היה במשימת סיור לקראת קרב סֶרוֹ גוֹרדוֹ .
הוא קודם לדרגת יצוג של לוטננט קולונל בעקבות פעולותיו בקרב סֶרוֹ גוֹרדוֹ.
לאחר שהתאושש בבית חולים שדה, הוא הצטרף לצבא בפּּוּאבְּלָה.
במהלך ההתקדמות לעבר מקסיקו סיטי הוא היה סגן המפקד של רגימנט חיל רגלים.
הוא הצטיין בקרב קונטררס ובקרב צ'ורובוסקו , ונפצע שוב בקרב צ'פולטפק.
הוא קודם פעמיים בעקבות ביצועיו בקרבות אלו, וסיים את המלחמה בדרגת יצוג של קולונל בצבא המתנדבים.
(באותה תקופה הענקת דרגת יצוג הייתה דרך מקובלת לציין לשבח את פועלו של חייל בקרב.
לאחר תום המלחמה חזר ג'ונסטון לדרגה בה החזיק בעת שלום – קפטן ביחידת מהנדסי הטופוגרפיה.) וינפילד סקוט העיר בהומור ש"ג'ונסטון הוא חייל מצוין, אבל למרבה הצער היה לו כישרון מיוחד לחטוף כדור כמעט בכול היתקלות." המכה הקשה ביותר שקיבל ג'ונסטון במהלך המלחמה הייתה מותו של אחיינו, פרסטון ג'ונסטון.
כאשר בישר רוברט אדוארד לי לג'ונסטון על מותו של אחיינו בקרב קונטררס מפגיעת פגז ארטילריה מקסיקני, בכו שני הקצינים, וג'ונסטון התאבל על מותו בשארית חייו.
ג'ונסטון היה מהנדס בזמן סקר גבול מקסיקו ארצות הברית בשנת 1841; הוא חזר לאזור כמהנדס הטופוגרפיה הראשי של מחלקת טקסס, ושירת שם בין 1848 ל-1853. במהלך שנות ה-50 ניסה ג'ונסטון לקבל בחזרה את דרגתו הקודמת, ושלח מכתבים למשרד המלחמה בהם הציע שיינתן לו תפקיד ביחידה קרבית תחת דרגת לוטננט קולונל.
מזכיר המלחמה ג'פרסון דייוויס, מכר של גיונסטון מווסט פוינט, דחה הצעות אלה, כפי שעשה לאחר מכן במהלך מלחמת האזרחים, למרבה רוגזו של ג'ונסטון.