tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאלה שנחשבו לנוצרים (על ידי המרת דת או זיוף מסמכים).
יהודים שהוגדרו כ"חיוניים לכלכלה הסלובקית" ובידם וינימיקה (כתב הגנה).
יהודים ששירתו בצבא הסלובקי בגדוד ה-6 היהודי.
החל מ-1940 הוטלו על היהודים בליפטובסקי מיקולש מגבלות כלכליות.
הילדים היהודים סולקו מבית הספר התיכון בעיר, והקהילה פתחה חטיבת ביניים בבית הספר היהודי.
ב-1941 נסגרו בהוראת השלטונות עשרות בתי עסק קטנים של יהודים, ואילו בתי העסק הגדולים (כמו מפעל העור של לאיוס פזריני) נמסרו ל"אריזטורים".
בסתיו 1941 הובאו לעיר כ-540 יהודים שהובאו מברטיסלבה, ומס' היהודים בעיר הגיע לשיא של יותר מ-1500 נפשות.
הפליטים היו חסרי כל וקיבלו סיוע מהקהילה.
ב-4.11.1941 פרצו לבית הכנסת עשרות בני כפרים, שברו ריהוט והשחיתו ספרים ותשמישי קדושה.
אחר כך פשטו על בתי מגורים של יהודים וגרמו נזק לרכוש.
גירוש המוני של משפחות החל ב-2.6.1942, ובמהלכו נאספו 596 מיהודי לס"מ והסביבה ושולחו בטרנספורט שיצא למחוז לובלין, שם עברו סלקציה, הגברים נשלחו לעבודה במאידנק, והנשים, ילדים וקשישים נשלחו להשמדה בסוביבור.
בגל הגירושים של 1942, גורשו למחנות ההשמדה כמחצית מיהודי לס"מ והסביבה, אחוז נמוך בהשוואה למקומות אחרים בסלובקיה, כנראה בין היתר בגלל היחסים התקינים ששררו בעבר בין היהודים לתושבי העיר.
לאחר הגירושים נשארו בעיר כ-76 משפחות יהודיות – כ-250 נפשות – שהחזיקו בתעודות חסות וגירושם נדחה.
הקהילה התארגנה מחדש ברשותי של מתי ויינר, ומרטין שוורץ שימש מזכיר הקהילה.
לאחר פטירת הדיין אדולף דויטש, מילא את מקום הרב מקס גינזבורג, והרמן לייבוביץ' שימש חזן.
ערב הכיבוש הגרמני ב-1944, הצליחו חלק גדול מהיהודים להימלט ליערות או לכפרים נידחים, שם מצאו מסתור עד תום המלחמה.
בתקופה זו ניסו יהודים רבים לברוח להונגריה.
אולם, במרץ 1944 גרמניה כבשה את הונגריה והחלה ליישם גם שם את המדיניות של "הפתרון הסופי" והשמדת היהודים.
בקיץ 1944 פרץ המרד הסלובקי שניתמך על ידי מדינות בנות הברית: ברית המועצות מחד, והממשלה הסלובקית הגולה בלונדון מאידך, נגד הממשלה הסלובקית.
בתגובה למרד פלשה גרמניה לסלובקיה וכבשה אותה באופן ישיר.
לאחר כישלון המרד התחדשו השילוחים לאושוויץ - הפעם, בניהול גרמני ישיר.
בחודש אפריל 1945 – סלובקיה שוחררה על ידי ברית המועצות.
רק כ־20% מיהודי סלובקיה שרדו את המלחמה, השאר נרצחו בשואה.
סיפורו של מפעל העור של לאיוס פזריני
בפינת הרחובות Belopotockého ו-Vrbickej שכן מפעל לעיבוד עור בבעלות לאיוס (Ludovit) פזריני, יהודי תושב העיירה.
המפעל הוקם בשנת 1900 כאשר לאיוס היה בן 23, ונרשם כחברה בשנת 1908. בעקבות הצמיחה הכלכלית אחרי מלחמת העולם הראשונה, המפעל הורחב ולאיוס הקים בסמיכות אליו את בית מגוריו, על שטח שנקרא לפני כן Vrbice.
המפעל הצליח לשרוד את המשבר הכלכלי של שנות ה-30, אך בעקבות הקמת מדינה עצמאית פשיסטית בסלובקיה תחת חסות הגרמנים, ב-1.7.1942 המפעל הוחרם מבעליו היהודי, והשתלט עליו אדם בשם Eugen Guzikiewicz אשר אף עבר להתגורר בביתו של לאיוס.
אחרי מלחמת העולם השנייה, Guzikiewicz עזב לשוודיה ולאחר מכן לאוסטריה, וב-1947 המפעל נפתח מחדש תחת השם "לאיוס פזריני ובניו", אך בפברואר 1948 המפעל הולאם על ידי המדינה (צ'כוסלובקיה תחת השלטון הקומוניסטי).
כיום שרד הבית שנבנה ליד המפעל, והוא בבעלותה של משפחת Bauer, צאצאי משפחתו של לאיוס פזריני.
בעיירה מג'אסו (מגיאסו) שבצפון הונגריה התקיימה קהילה יהודית קטנה.
מג'אסו (Megyaszó) היא עיירה במחוז זמפלן, נפת סאראנץ' (Szerencs) בהונגריה.
מחוז זמפלן נמצא בצפון הונגריה, בסמוך לגבול עם סלובקיה.
במשך השנים עבר המחוז בין הממלכות והמדינות השונות שהוקמו סביבו, כאשר עד מלחמת העולם הראשונה היה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, אחריה (מ-1920–1938) חלק ממדינת צ'כוסלובקיה העצמאית, ומ-1938, בעקבות הפרדת חלקים מצ'כוסלובקיה כחלק מהסכם מינכן בניסיון של מעצמות המערב לפייס את גרמניה הנאצית, ועד היום, חלק מהונגריה.
אזור זמפלן ידוע כאזור גידול ענבים וייצור יין, ואכן רבים מהיהודים שהתגוררו באזור עסקו בתחום זה.
כיום מדובר בכפר שליו הכולל ירק רב ובתים עם גגות אדומים.
האזור בו שוכן הכפר נחשב לאזור העני יותר של הונגריה, והוא סובל מאחוז גבוה של אבטלה בשל התמוטטות התעשייה שהתפתחה בתקופת השלטון הסובייטי.
כיום אין כל זכר לקהילה היהודית שחייתה בכפר, למעט בית הקברות היהודי העתיק ששוכן בלב שדה חקלאי בקרבת מקום.
למעט נוכחות יהודית ספורדית בצפון הונגריה במהלך ימי הביניים, הקהילות היהודיות הראשונות במחוז זמפלן הוקמו בתחילת המאה ה-17. מפקד אוכלוסין מהשנים 1725–1728 מעלה כי ב-56 מכפרי המחוז התגוררו באותה עת 78 משפחות יהודיות (ככל הנראה הכוונה רק לבעלי בתים ולא לחוכרים שמספרם היה רב בהרבה).
היהודים באותה תקופה לא היוו חלק מהמבנה החברתי הפאודלי, והיו ברובם פליטים עניים מפולין, אשר התפרנסו ממספר קטן של מלאכות אשר לא נחסמו בפניהם, בדגש על ייצור יי"ש ובירה, מכירתם בסיטונאות ובקמעונאות, חכירת פונדקים ומכירת יין.
עם זאת היו מספר חריגים מכלל זה - היהודי הראשון מבני האזור שהתפרסם בקנה מידה רחב בזמנו היה מיכאל שלמונוביץ', אשר קיבל את הזיכיון ממלך הונגריה לגביית המיסים בכל מחוזות הצפון.
בשנת 1726 פורסם צו על ידי הקיסר קארל ה-3 האוסר על נישואי בנים יהודים מלבד בן אחד בכל משפחה, על מנת להקטין את כמות היהודים בארצות האימפריה.
בנוסף הוטלו על היהודים מיסים מיוחדים כגון "מס סובלנות".
ואכן מניתוח רישומי האוכלוסין במחצית המאה ה-18 נראה כי אוכלוסיית היהודים התאפיינה בחוסר יציבות, כאשר משפחות שנפקדו במפקד אחד כבר לא היו רשומות באותו היישוב במפקד הבא.
למרות זאת, שלטונות המחוז השתדלו לשכנע את הרשות הממלכתית ("מועצת מילוי המקום המלכותית") להקל את ידם על האוכלוסייה היהודית, על מנת שלא לגרום להגירתם לפולין (ומכאן הבנת תפקידם החשוב במישור הכלכלי).
המשפחה היהודית הראשונה במג'אסו הגיעה בשנת 1771. עד שנת 1811 כבר הגיעו 7 משפחות, כולן בחסותו של בעל האחוזה המקומי, הגראף אליאשהאזי (Illeshazy).
רוב היהודים תושבי מג'אסו היו סוחרים ובעלי מלאכה, ומיעוטם בעלי משקים וכרמים.
שניים מהם אף היו בעלי אחוזות בינוניות.
בשנת 1812 כבר הייתה במג'אסו קהילה יהודית קטנה, ובשירותה שוחט ומורה.
במקום היו גם בית כנסת, שלא נודעה שנת בנייתו, בית עלמין, מקווה ו"חדר".
הקהילה, שהגדירה עצמה כאורתודוקסית, הייתה כפופה לקהילת סאראנץ' (Szerencs), ושירתה גם קהילות במספר כפרים קטנים יותר – אלשודובסה ובאקשא.
על יחס האוכלוסייה באזור לקהילה היהודית, ניתן ללמוד ממכתב שכתב הכומר של סאראנץ' בשנת 1820, ובו הוא מתלונן על "בני עם נע ונד זה שנדחקו לכאן, וכבר הקימו להם בית כנסת.
בינם לבין עצמם הם מדברים גרמנית (הכוונה ליידיש), אם כי בפומבי הם מדברים הונגרית: הרוזן אספרמונט הרשה להם לקנות בתים על אחוזתו, ואילו הגראף אלמאשי גירש אותם מן המלון שבעירו ומנע מהם לקנות בתים".
המסחר בהונגריה היה יחסית פרימיטיבי בתחילת המאה ה-19, והתבסס ברובו על מכירה מהיצרן לצרכן על ידי האיכרים והצמיתים במבנה החברתי הפאודלי.
שיטת מסחר זו עברה טלטלה בעקבות המלחמות הנפוליאוניות – אשר לראשונה הצריכו תיווך להשגת אספקה עבור צבא הקיסר.
האצולה, שלא הייתה מעוניינת בעיסוק זה, והצמיתים, שאורח חייהם וההשכלה שלהם לא התאימה, לא נתנו מענה לצרכים בתחום זה.
כמו במקומות אחרים באירופה, החסר התמלא על ידי היהודים, אשר היו מוכנים להסתכן, התמצאו במחירי השוק, והיו בעלי קשרים מתאימים להקמת רשת סחר מפותחת יחסית.
כך החל גידול ניכר באוכלוסייה היהודית, בחלקו הגדול על בסיס הגירה של יהודים עניים מגליציה.
להתפתחות זו היו הדים שליליים בקרב הציבור והאדמיניסטרציה ההונגרית, כאשר "מועצת הנציבות" הארצית הורתה למחוז "לסלק את משא העם העני...
הנובע מריבויים המופרז (של היהודים)".
על היהודים הוטלו תקנות שונות כגון הכבדת נטל המיסים מעל ומעבר למיסים ששילמו הנתינים ההונגריים, ובשנת 1807 אף גורשו 360 יהודים בנפת Satoraljaujhely אל מעבר לגבול.
הקהילה היהודית במג'אסו בתחילת המאה התשע-עשרה
הקהילה היהודית במג'אסו גדלה בהתמדה, ובשנת 1880 כבר מנתה 151 משפחות.
בשנת 1866, לאחר מפלת אוסטריה במלחמה נגד פרוסיה, הכירה אוסטריה בריבונות הונגריה בתחומי הפוליטיקה הפנימית, ובשנת 1867 אף נחתמה הפשרה המפורסמת בין הקיסר האוסטרי פרנץ יוזף לבין האצולה ההונגרית, שהובילה להפיכתה של הקיסרות האוסטרית ל"אוסטרו הונגרית".
הונגריה החדשה, שהכילה בתוכה מיעוטים רבים מאוד, הביעה נכונות להעניק אמנציפציה ליהודיה, אם יעברו תהליך של "הונגריזציה" (בתקווה שיגדילו בכך את היסוד ההונגרי במדינה) והאסיפה הארצית ההונגרית (הפרלמנט ההונגרי) הבטיחה זאת בישיבה שנערכה ב-25 בנובמבר 1867, ובשנה זו ניתן לראשונה שוויון זכויות אזרח ליהודים.
יש להדגיש כי מדובר בשוויון זכויות ליהודי כפרט, ולא לעדה הדתית היהודית, אשר בדומה לעדות הפרוטסטנטיות לא הוכרה כדת "מקובלת" (כלומר הנהנית מסיוע ממשלתי ומיוצגת בבית העליון של הפרלמנט ההונגרי) עד לשנת 1895.
הקרע הגדול בקהילות ישראל בהונגריה, בין האורתודוקסים (חרדים) לבין הרפורמים (ניאולוגים), כמעט ולא השפיע על העיירות והכפרים במחוז זאמפלאן, בהן נותרו רובן ככולן של הקהילות היהודיות – אורתודוקסיות (חרדיות).
יהודי זאמפלאן השיגו את שיא התפתחותם בפרק הזמן שבין שנות ה-80 של המאה ה-19 למלחמת העולם הראשונה.
במחוז ככלל לא פרצו מהומות אנטישמיות, בניגוד לאזורים אחרים של הונגריה.
עם זאת, יהודי זאמפלאן לא היו מיוצגים כפי שעורם בחיי החברה ובמנהל, אשר לרוב נשארו סגורים בפניהם, למעט מספר יוצאי דופן.
גם השינויים הכלכליים מרחיקי הלכת שחלו בהונגריה בעקבות הפיוס בין אוסטריה והונגריה ב-1867, בדגש על תהליך התיעוש וצמיחת המשק הקפיטליסטי, כמעט ולא השפיעו על החיים במחוז זאמפלאן.
השינויים היחידים היו סלילה של מספר כבישים, והנחת מסילת ברזל בציר Kosice-Satoraljaujhely-Szerencs, אשר קשרה את המחוז לסחר עם רוסיה.
למרות שינויים אלו, הוסיפו גידול הענבים, ייצור היין והסחר הקטן לעמוד גם להבא במרכזה של הפעילות הכלכלית.
התקופה עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 כונתה לימים "ימי השלום".
תחילת המאה העשרים הייתה תקופת שיא בשגשוגה של הקהילה היהודית בהונגריה, וראיה לכך הייתה בחירתו של יהודי בשם ד"ר סלמון רייכרד כראש עיריית שאטוראליאויהיי ומינוי של יהודי בשם דוד קלנר כמפקד המשטרה.
היהודים באזור, כולל בעיר פרשוב שבסלובקיה, אף התנדבו לשרת בצבא האוסטרו-הונגרי ורבים נפלו בקרבות.
בשנת 1918, עם תחילת נפילתן של "מעצמות המרכז" ובהן הונגריה, החלה התפוררות פנימית והממשל הריכוזי בהונגריה החל להחלש.
ככל שגברו הבעיות הפנימיות בארץ, כן החלה הסתה אנטישמית שלוחת רסן, לרבות בעיתונות היומית.
בקיץ של שנת 1918 אירעו מספר סריקות משטרתיות בערי צפון מזרח הונגריה כולל שאטוראליאויהיי וסאראנץ', שהתמקדו ביהודים והתבצעו בברוטליות, תוך השפלת היהודים והחרמת רכושם.
עם התמוטטות המשטר הישן בהונגריה באוקטובר 1918, החלה תקופה של אי יציבות שלטונית במהלכה קמה רפובליקה דמוקרטית ששרדה 5 חודשים, ובעקבותיה מהפכה קומוניסטית שתפסה את השלטון לכחצי שנה, עד שפוזרה במידה רבה כתוצאה מהתערבות זרה בפלישה של כוחות צ'כים ורומנים.
כמו ברוסיה, היו יהודים רבים מבין מנהיגי הקומוניסטים, ועם נפילת השלטון הקומוניסטי החל מסע נקם במהלכו נרצחו מאות יהודים.
גם בעיר פרשוב שבסלובקיה, בה התגוררה משפחת רוט בשלב זה, התחוללו מהומות על רקע סוציאליסטי ובמהלכן פרצו המונים משולהבים לחנויות היהודים ברחובה הראשי של העיר ובזזו את תכולתן.
במבט לאחור, בישרו אירועים אלו את העתיד להתרחש כעבור 20–26 שנה מאוחר יותר.
בשנת 1938 לאחר פרסום חוקים המגבילים את השתלבות היהודים בחיי הכלכלה והתרבות, חלק מיהודי העיירה איבדו את יכולת הפרנסה שלהם.
ב-1941, 16 יהודים מהעיירה נשלחו לעבודות כפייה יחד עם עצירים הונגרים נוספים, 10 מהם נפטרו כתוצאה מהתנאים הקשים בעבודות.
ב-1944, לאחר הכיבוש הגרמניה, יהודי העיירה רוכזו בבית הכנסת והועברו לשאטוראליאויהיי.
לאחר מספר שבועות בתנאים קשים ביותר שכללו רעב וצפיפות, הם נשלחו לאושוויץ ב-2 קבוצות.
לאחר המלחמה, ארבעה ניצולים מאושוויץ חזרו לעיירה, ומצאו את בית הכנסת ובית העלמין הרוסים.
הקהילה היהודית בעיירה לא חודשה.
קהילת יהודי ליבק-מויסלינג התקיימה לסירוגין, החל מהמאה ה-17, בעיר המדינה ההנזית ליבק ובכפר גוט מויסלינג השכן.
זו קהילה קטנה שבשיא פריחתה בשנת 2020 מנתה כ-800 נפש.
עיר המדינה ההנזית ליבק , היא עיר בצפון גרמניה, והעיר השנייה בגודלה במדינת שלזוויג-הולשטיין.
בשנת 1350, בעת מגפת המוות השחור, כתבה מועצת העיר ליבק לדוכס אוטו מברונסוויק-לינבורג בבקשה להשמיד את היהודים המתגוררים בשטחו, מכיוון שהם אחראים למגפה שלא תיפסק עד שיהרגו כל היהודים.
על כן, ברור שיהודים התגוררו במקום לפני כן.
בשנת 1499 הצהיר הכרונוגרף המקומי, ריימר קוק , במפורש כי "אין יהודים בליבק, מכיוון שהם אינם נחוצים כאן." נראה כי הקהילה נוסדה במאה ה-17, כאשר מלחמת שלושים השנים, ואולי גזירות ת"ח ות"ט בפולין, גרמו למספר יהודים לנדוד מערבה ולהגיע לליבק.
בשנת 1656, היהודים הראשונים היו אשכנזים, סוחרים שהגיעו מהמבורג ובנוסף אליהם היו שהגיעו ויושבו במויסלינג מטעמים עסקיים ומסחריים על ידי גוטהארד פון הוולן (1603–1671) לאחר שברחו מליטא ומפולין בעקבות מרד חמלניצקי.
בשנת 1667 פון הוולן ביקש את חסינות מלך דנמרק על מויסלינג להגנה על היהודים שהגיעו לכפר מפני עיר המדינה ליבק.
בשנת 1658 אנשי גילדת הצורפים התלוננו כי "יהודים רבים ודמויות חשודות אחרות מתגנבות לעיר כדי לסחור במתכות יקרות".
ב־15 באפריל 1677 קבעה מועצת העיר, כי אין לאפשר ליהודים להישאר בעיר ללא אישור מפורש של הסנאט.
רק לעיתים נדירות ניתן אישור שכזה.
בשנת 1680 מוזכרים שני "יהודי חסות" שקבלו את ההגנה של הסנאט, סמואל פרנק ונתן סימסנס.
ב־15 בפברואר 1694, כאשר הסנאט נתן אישור "יהודי חסות" לחתנו של סימסנס, נתן גולדשמידט, אזרחי העיר התנגדו, ובכל מקום ששכר בית, מחו השכנים לסנאט.
ייתכן והיה זה בגלל תככים שגולדשמידט הואשם בכך שקיבל טובין גנובים.
ב-4 במרץ 1699 אנשי גילדת היהלומים המשיכו לדרוש ממועצת העיר את גירוש כל היהודים ומועצת העיר אישרה את בקשתם.
בשנת 1701 אושר רק ליהודי אחד להישאר כ"יהודי חסות", תמורת תשלום שנתי של 300 מארק לקופת העיר.
כתוצאה מהקשיים הגדולים שעמדו בדרכם של היהודים להתיישב בליבק הם מצאו את הפתרון לכך בהתיישבות בכפר מויסלינג השכן, שהיה בשטח של דנמרק.
בשנת 1670 הצטרפו אליהם מספר משפחות ממגורשי וינה.
ב-1686 נתן להם מלך דנמרק כתב זכויות, וב-1692 הושוו זכויותיהם לאלה של יהודי אלטונה, שלריבונותה היו כפופים.
יהודי מויסלינג סחרו בליבק למרות הצווים שהגבילו את המכסה היומית של רשות הכניסה לעיר ואת שעות שהייתם בה ושחייבום להיות מלווים בשוטרים.
ב-1709 היו בכפר 12 משפחות יהודיות ובסוף אותה מאה 70 משפחות.
בשנת 1700, למרות הפגנות הבלתי פוסקות של אנשי גילדת הצורפים, מועצת העיר הייתה צריכה להעניק ליהודים, כנתינים דנים, את הזכות להיכנס לעיר, אם כי תחת מגבלות גדולות.
מתוך רצון להשיג סמכות שיפוט על היהודים שהתגוררו במויסלינג, העיר ליבק רכשה בשנת 1763 את האחוזה שבעליה היו בעלי הזכויות הפיאודליות על תושבי הכפר.
בשנת 1806 מלך דנמרק ויתר על השטח שכלל את הכפר מויסלינג ומועצת העיר ליבק הפכה את היהודים לתושבים "נבדלים" בעיר.
ב-1806 אף על פי שהכפר סופח כליל לעיר ליבק המסחר בעיר נשאר אסור ליהודים.
כשסופחה ליבק לקיסרות הצרפתית בשנת 1810 הפכו היהודים לאזרחים בעלי זכויות מלאות.
ב-1 בינואר 1811 כל האפליה נפסקה.
המיסים המיוחדים של "יהודי החסות" בוטלו, ויהודי מויסלינג רבים כמו גם ממקומות אחרים עברו לליבק, שם רכשו יחד מגרש לבית כנסת.
בשנים שלאחר מכן גדל מספרם במהירות, במיוחד בעקבות הגירושים במהלך המצור על המבורג.
עם זאת, ברגע שהשלטון הצרפתי נפסק, בשנת 1815 החל הסנאט של ליבק לדון על הגבלת היהודים, להם הוצע להעניק "חוקה חדשה הולמת", ואילו אנשי גילדת הצורפים דרשו בתוקף את גירושם.
היהודים מחו על הפרה זו של זכויותיהם, ויחד עם אזרחים יהודים בערים חופשיות אחרות, פנו לקונגרס וינה, והעסיקו את קרל אוגוסט בוכולץ כפרקליטם.
אך העיר לא הייתה יכולה להיכנע, למרות התערבותו של הקנצלר הפרוסי הנסיך מהארדנברג ושל הקנצלר האוסטרי, הנסיך קלמנס ונצל פון מטרניך.
ב־8 ביוני 1815 הקונגרס של וינה אימץ לבסוף את סעיף 16 ל"בונדסקט", שהבטיח ליהודים בכל מדינות גרמניה את הזכויות שקיבלו מהמדינות השונות.
ב-6 במרץ 1816, לאחר שהשיג יד חופשית, סנאט ליבק גזר כי על כל היהודים לעזוב את העיר תוך ארבעה שבועות.
היהודים שוב מחו, אך לבסוף בספטמבר 1821 נאלצו לקבל את הצעת הסנאט, שהבטיחה לכל היהודים שישבו במויסלינג את זכויותיהם של אזרחי ליבק, בכפוף למגבלות מסוימות; בשנת 1824 היהודים עזבו את העיר, למעט כמה "יהודי חסות".
הסנאט גילה כעת מידה מסוימת של רצון טוב כלפי נתיניו היהודים בכך שהעניק בית במויסלינג לרב שלהם, ובבניית בית כנסת חדש, שעבורו נדרשה הקהילה לשלם דמי שכירות שנתיים מתונים.
בשנת 1827, הקימו היהודים במויסלינג בית כנסת חדש ובשנת 1837 הקימו בית ספר.
מאז 1831 נאלצו היהודים לשרת במיליציה; בשנת 1837 נפתח בית ספר היהודי, שסובסד על ידי העיר; ובשנת 1839 הוציא הסנאט צו שחייב את רישום החניכים יהודיים.
ועדה שמונתה בשנת 1842 דיווחה כי יש לשפר את מצבם של היהודים על ידי הרחבת זכויותיהם, אולם שחרורם לא הפך למושלם עד שחוקק חוק ב־9 באוקטובר 1848 שביטל את כל מוגבלותם.
בשנת 1851, לאחר שרוב היהודים חזרו לליבק, נבנה בעיר בית כנסת חדש.
בשנת 1859 עבר הרב שלמה קרליבך ממויסלינג לליבק, ובאותה השנה נפתח בית ספר היהודי בעיר.
בשנת 1869 נסגר בית הספר שהיה במויסלינג, ובשנת 1872 נהרס גם בית הכנסת שהיה במויסלינג שלא שימש זמן רב.
בשנת 1880, לאור תלונות תושבי העיר, נהרס בית הכנסת הישן ובמקומו נבנה בית כנסת חדש וגדול, ברחוב סנט.
אננן (St.-Annen-Straße 11-13) שתאם לגודל האוכלוסייה היהודית בעיר כ-600 נפש.
רב העיר שלמה קרליבך חנך את בית הכנסת.
(במשך השנים כמחווה לרב קרליבך נקרא בית הכנסת על שמו בפי אנשי הקהילה היהודית של ליבק).
בית הכנסת הגיע לגובה של 16 מטר ואורכו 32 מטר.
בית הכנסת עוטר בכיפה ירוקה מפוארת.
בקהילה של ליבק היה בית ספר יהודי בן שלוש כיתות, וההוראה הדתית לילדים יהודים שלומדים בבתי ספר ציבוריים חויבה על פי חוק מ-17 באוקטובר 1885. העיר שילמה לקהילה סובסידיה שנתית.
בשנת 1933 עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, החלו יהודים לעזוב את ליבק, מגמה זאת נמשכה אחרי ליל הבדולח בנובמבר 1938 ומיד אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939. ערב מלחמת העולם השנייה] שכנו בליבק 650 יהודים.
בחורף 1941–1942 גורשו לריגה 85 היהודים האחרונים שנותרו בליבק ונרצחו שם.
רבה האחרון של הקהילה עד מלחמת העולם השנייה היה דוד אלכסנדר וינטר.
בליל הבדולח נהרס רוב בית הכנסת.
תושבי הרחוב בו עמד בית הכנסת, הגרמנים והיהודים יחד, הצליחו לגרש את הפורעים הנאצים ובכך מנעו את שרפתו והריסתו עד היסוד.
נהרסו החזית והכיפה המפוארים ופנים האולם.
לאחר המלחמה בית הכנסת ההרוס שימש אולם ספורט לתושבי הרחוב ואף גורם ציבורי לא לקח אחריות על שרידי הבניין המפואר והמתפורר עם השנים.
הבניין עמד בשיממונו עד לאחר הפיגוע האנטישמי בשנת 1994.
לקראת סוף שנת 1945, אחרי מלחמת העולם השנייה, שבו יהודים לחיות בליבק, ב-1948 מנתה הקהילה המתחדשת 250 יהודים וב-1950 – 30 בלבד.
ב-24 במרץ 1994 התבצע פיגוע גזעני ואנטישמי בתוך בית כנסת קרליבך.
פיגוע זה היה הפיגוע הראשון בתוך בית כנסת בגרמניה מאז ליל הבדולח.
האירוע זעזע את הקהילה היהודית, רשויות העיר ומדינת שלזוויג-הולשטיין.
בעקבות הזעזוע גויס סכום של 6.3 מיליון יורו לשיפוץ המבנה והחזרתו לשימוש הקהילה היהודית.
השיפוץ נמשך עד שנת 2012. בשנה זו היו בעיר ליבק 700 יהודים.
בשנת 2018 פחת מספר היהודים בעיר ועמד על 650 נפש בלבד.
בינואר 2019 התקיים טקס זיכרון לרגל 25 שנה לפיגוע האנטישמי שאירע בשנת 1994. הטקס התקיים במעמד נכבדי הקהילה היהודית, העיר ונשיא מדינת שלזוויג-הולשטיין, קלאוז שלי .
בין השנים 2018–2020 הועמד בית כנסת קרליבך לשיפוצים נרחבים נוספים.
עלות השיפוצים עמדה על סך 4.7 מיליון יורו.
2.5 מיליון יורו נתקבלו מהממשלה הפדרלית הגרמנית, 1.2 מיליון יורו ממדינת שלזוויג-הולשטיין והשאר מעיריית ליבק.
השיפוצים כללו איטום הגג הדולף, שיפוץ עזרת הנשים, הבימה וארון הקודש.
במהלך השיפוצים אומנים והיסטוריונים גילו כותרות עץ מצוירות, ציורי קיר וכתובות עבריות.
בעזרת הנשים בקומה הראשונה נמצאו מעקות מגולפים.
במבנה צמוד נמצא אולם תרבות נרחב, חדרי קהילה, חדר ישיבות, דירת משרד לרבנים ובקומה השלישית נמצא מרכז נוער.
בשנת 2018 בית הכנסת קרליבך והעיר העתיקה של ליבק הוכרו כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
בשנת 2020 יהדות העיר ההנזית ליבק מנתה 800 נפש.
מתוכם 600 חברים דתיים אורתודוקסים שהם חברי קהילת יהודי ליבק-מויסלינג ומשתייכים לבית הכנסת קרליבך.
האחרים מתחלקים לשתי קבוצות: חברי הקהילה הרפורמית שנוסדה בשנת 2015 המתפללים בבניין הקהילה הרפורמית בעיר והיתר אמנם גרים בליבק אבל הם שייכים לקהילת יהודי המבורג.
רוב יהודי ליבק הגרים בעיר הגיעו מברית המועצות לשעבר.
רב הקהילה האורתודוקסית הוא הרב נתן גרינברג.
בקהילה האורתודוקסית אין הפרדה לאשכנזים וספרדים כולם מתפללים בבית כנסת קרליבך שהוא היחיד בעיר.
אין בבית הכנסת מניין בכל יום רק בערבי שבת, בימי שבת בבוקר ומועדי ישראל.
בשנת 2020 אין בית ספר יהודי בעיר.
ב-23 ביולי 2020 נערך טקס צנוע במגבלות הקורונה לפתיחת בית הכנסת בגמר השיפוץ הגדול שבוצע בו במהלך 2018–2020. מחשש לפיגוע אנטישמי בדומה לפיגוע שאירע בשנת 1994 נקבעה במקום נקודת אבטחה משטרתית 7/24 במשך 365 יום בשנה.
רבני הקהילה היהודית בליבק ומויסלינג
הרב עקיבא ורטהיימר (נקרא גם עקיבא ויקטור; עד שנת 1816; נ.
ר' אפרים פישל יואל, דודם של מנואל ודוד יואל (1825-51);
הרב אלכסנדר זוסמן אדלר (מורה ומטיף, 1849-51);
הרב דב לוי ברזילי (1999 - 2011) היה רב מדינת שלזוויג-הולשטיין, שימש במקביל בתפקיד הרב של המבורג וליבק.
הודח ופוטר מתפקידו על אי אמינות וכשירות.
הרב שלמה ביסטריצקי (2011-2018) שליח חב"ד מהמבורג, קבל לידיו את כל סמכויותיו של הרב דב לוי ברזילאי.
הרב נתן גרינברג מכהן מאז 2018.
בקהילה מספר ארגונים חינוכיים, מסורתיים וחברתיים.
התפלגות האוכלוסייה היהודית בעיר בין השנים 1857 - 1950
ב-1941–1942 יהודי ליבק האחרונים כ-85 נפש גורשו לגטו ריגה ומשם הובלו להשמדה.
ב-2020 שיא חדש במספר היהודים בליבק 800 נפש, המתפלגים ל-600 יהודים אורתודוקסים, והיתר יהודים רפורמים וכאלה הגרים בעיר אבל שייכים לקהילת יהודי המבורג.
מאז אמצע המאה ה-17 הגיעו מפולין-ליטא משפחות יהודיות לשערי ליבק ולמויסלינג.
האחוזה והכפר המשויך לה במויסלינג היו בעלי אותו שם.
באותה תקופה זה היה שטח של דנמרק ולכן התושבים היו כפופים לחוק הדני, שלא הכיר בכל ההוראות החוקיות המפלות יהודים כפי שהיו בעיר המדינה ליבק.
הכפרים דורף וגוט מויסלינג הוזכרו לראשונה יחד עם הכפרים נינדורף ורייקה בשנת 1265 כנכסיהם של קונרד ופרידריך פון מויסלינג.
מאז שנת 1702 האחוזה והכפר גוט מויסלינג היה בבעלות משפחת וודרקופ , שהפגין חסד ואהדה מיוחדים כלפי האוכלוסייה היהודית בכפר.
קהילה יהודית רשמית קיימת במקום רק מאז שנת 1720 לכל המאוחר, אך לא היה לה בית כנסת משלה.
ב-6 בדצמבר 1726, בעל האחוזה שניהל אותה ואת הכפר, היה הדיפלומט הדני גוטפריד פון וודרדרופ,.
הוא הגיש בקשה למלך פרידריך הרביעי, בו ביקש רשות לבנות בית כנסת ליהודי מויסלינג.
תשובתו של המלך הדני הייתה חיובית, וגוטפריד וודרדרופ בנה את בית הכנסת במויסלינג בשנה שלאחר מכן בשנת 1727 ונתן לקהילה היהודית להשתמש בו.
זה היה מבנה קטן ופשוט מעץ עם תיקרה נמוכה.
משנת 1735 שילמה הקהילה שכר דירה שנתי של 40 רייכסטלר לבעל הבית.
ב-1 מאי 1762 הכפר גוט מויסלינג עבר לידיהם של ארבעה חברי מועצת העיר ליבק כנכס פרטי.
אך עדיין נותר השטח בריבונות דנית.
בעלי הבית החדשים הגדילו את שכר הדירה של בית הכנסת ל־52 רייכסטלר בשנה.
בשנת 1802 נחתם הסכם בין מועצת ליבק ומלך דנמרק להעברת שטח הכפר לליבק.
ב-3 ביוני 1806 נכנס ההסכם לתוקף והפך לשטח של העיר ליבק.
בשנות העשרים של המאה העשרים שילמה הקהילה היהודית במויסלינג שכר דירה שנתי של 60 קראונמרק עבור השימוש בבית הכנסת לקופת העיר ליבק.
עם זאת, גברו התלונות על מצבו הירוד של הבניין הרעוע, שהיה כבר כמעט בן מאה שנה.
הגג דלף, הדלתות והחלונות שדלפו גרמו לסדקים בלתי פוסקים ובאופן כללי הבניין נחשב לבניין בסכנת קריסה.
בנוסף, השטח הפנימי והתקרה הנמוכה לא התאימו יותר לקהילת מויסלינג הצומחת.
מועצת ליבק בדקה האם ניתן לתקן את בית הכנסת; בנוסף, חוות דעתו של המומחה אדריכל העיר היינריך ניקולאוס בורם הייתה כה שלילית עד שלא היה יותר ספק בצורך לתקן את הבניין.
עיריית ליבק הציעה לעלות את דמי השכירות שנתיים ב-100 קראונמרק, כלומר סה"כ 160 קראונמרק וכנגד תשלום זה העירייה תקים במויסלינג בניין חדש לחלוטין.
בעקבות הצעה זו ובהסכמת הצדדים, החליטה מועצת העיר ב־9 ביולי 1825 על הקמת בית כנסת חדש בגודל ועיצוב סבירים שיספקו את צורכי הקהילה במוסלינג.
בית הכנסת החדש נבנה בשנים 1826 ו-1827 על פי תוכניותיו של אדריכל העיר בורם.
במיקום בולט במרכז הכפר מויסלינג, ליד האגם שעדיין הייה קיים באותה תקופה, נבנה בניין עצמאי וייצוגי הבנוי מלבנים מטויחות.
המבנה, שנבנה בסגנון קלאסי, נבנה כמבנה קדוש מודרני, ללא שום קווי מבנה יהודיים ספציפיים; מכיוון שמדינת ליבק הייתה קבלן הבנייה היחיד ונשאה בעלויות הבנייה הכוללות, של 10,517 קראונמרק, לקהילה היהודית לא הייתה השפעה משמעותית על התכנון האדריכלי .
בשל הבנייה המורכבת של הבניין, שכר הדירה השנתי לא היה 160 קראונמרק, כפי שתוכנן במקור, אלא 240 קראונמרק.
הקהילה היהודית נאלצה להוציא סכום דומה על רכישת הריהוט הפנימי, שלא סופק על ידי העירייה.
ב-10 באוגוסט 1827 נחנך בית הכנסת החדש במויסלינג באירוע החגיגי הועברו גם ספרי התורה.
לאחר שניתנו לתושבי ליבק היהודים זכויות אזרח מלאות על פי חוק בשנת 1848 ו-1852 והם כבר לא הוגבלו למגורים רק במויסלינג, עברו רבים מיהודי מויסלינג לעיר.
דבר שגרם לקהילת הכפר מויסלינג להצטמצם במהירות.
לבסוף ב־26 אפריל 1872 הועבר בית הכנסת רשמית לליבק כולל ספרי התורה לבית הכנסת ברחוב וומשטראסה, שהייה קיים מאז 1851.
מדינת ליבק נשארה עדיין להיות הבעלים של בית הכנסת במויסלינג, והיא ניסתה למכור את הבניין, שכבר לא שימש למטרות דתיות, אך לא מצאה קונה.
בשנת 1873 המבנה נהרס לחלוטין ולא נשמרו שרידים ממנו.
בית הקברות היהודי בליבק-מויסלינג הוא בית הקברות היהודי הגדול ביותר במדינת שלזוויג-הולשטיין.
בית הקברות היהודי ברחוב נינדורפר Niendorfer Strasse הוקם במאה ה-17 והורחב בשנת 1861. שטח בית הקבורות כמעט 1 הקטאר והוא מוקף קיר לבנים גבוה.
המצבות העתיקות ביותר ששרדו מאז, מתוארכות לתאריך החל מהמחצית הראשונה של המֵאָה-18. אולם ההלוויות, שנבנה בשנת 1910 על ידי האדריכלים קרל האן ואלפרד רונג נשמר עד היום.
לאחר שהקהילה היהודית בליבק הושמדה בשואה, בית הקברות הועבר לרשות קהילת יהודי המבורג ב-29 בפברואר 1960, מתאגיד הנאמנות היהודי שהיה רשום כבעלים של בית הקברות כבר משנת 1953 כמו גם הרכוש היהודי ללא בעלים באזורי הכיבוש הבריטי והצרפתי שבגרמניה בדומה לתאגיד שהוקם באזור הכיבוש האמריקאי.
בית הקברות בליבק-מויסלינג לא היה בשימוש זמן רב עד שהקהילה היהודית בליבק גדלה בעקבות הגירה יהודית לעיר מאז שנת 1990. בעקבות כך נטמנו יהודי העיר בבית הקברות העתיק, בקברים חדשים בשולי אזור הקבורה הישן.
בחודש אפריל 2018 התקיימת התנכלות ונדליסטית אנטישמית בבית הקברות העתיק במויסלינג, שהותירה אחריה הפלה, ניפוץ מצבות ופחד בקהילה היהודית בעיר.
הרב ד"ר שלמה שלמה קרליבך
זיגפריד ורוזאלי מוהאם, הוריהם של אריך מוהם
בשנת 1945 נקברו 38 עקורים שנצלו ממחנה הריכוז ברגן בלזן, ואשר נהרגו בדרכם לשוודיה בתקיפה של מטוסי קרב בריטיים במפרץ ליבק על האנייה הגרמנית קאפ ארקונה (פעולת ההצלה באוטובוסים הלבנים של הצלב האדום ).
ליד הקברים הוצב גם לוח זיכרון לאירוע.
בזמן שמעפילי אניית המעפילים אקסודוס שהו במחנה פפנדורף, נולדו שלושה ילדים, שזמן קצר לאחר לידתם נפטרו.
שלושת הילדים נקברו בבית הקברות היהודי של ליבק-מויסלינג.
במקום שלוש מצבות מעל קבריהם הנושאות את הכיתוב "פ"נ ילד אקסודוס ללא שם".
בעיר לינץ , ולכן יהודים התגוררו בלינץ למשך מספר שבועות בשנה, בעת היריד.
ב-1745 בוטל ההיתר על ידי מריה תרזה, ורק עשרים שנה מאוחר יותר שבו היהודים לירידים.
בראשית המאה ה-19 יהדות לינץ גדלה, בעיקר עקב הגירות במוראביה ובוהמיה.
באופן רשמי, בוטל האיסור על יהודים להתגורר בלינץ רק ב-1848. היהודים ייסדו מוסדות קהילתיים, על אף שהקהילה הוכרה רשמית על ידי השלטונות רק ב-1870. מרבית יהודי לינץ נטו להתערות בחברה הסובבת, שלחו את ילדיהם לבתי-ספר ציבוריים והתרחקו אט אט משמירת מצוות.
עם זאת, נותרה קבוצה קטנה של שומרי מצוות בלינץ, והקהילה דאגה להם למקווה ולשחיטה כשרה.
רבים מיהודי לינץ שרתו בצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה.
בזמן המלחמה, חיילים יהודים ממקומות שונים באימפריה חנו בלינץ, והם הביאו עמם את הרעיון הציוני ללינץ.
הציונות קנתה לה אהדה רבה בקרב הצעירים.
במקביל, זרם לאוסטריה כולה וגם ללינץ זרם של פליטים יהודים ממזרח אירופה.
יהודים אלו, שנחשבו בעיני היהודים המקומיים ל"אוסטיודן", היוו גם מעמסה כלכלית והומניטרית על הקהילה, שהשתדלה למרות זאת לדאוג להם עד כמה שניתן.
רבים מהם בחרו להשתקע בלינץ, והשפיעו באופן דרמטי על הרכבה.
בשנת 1889 התיישב בלינץ הרופא היהודי אדוארד בלוך ופתח בה מרפאה פרטית ב-1901. הוא טיפל בין השאר בהוריו של אדולף היטלר, ובשל מצבה הכלכלי הקשה של המשפחה גבה מהם תעריף מוזל עבור הטיפול.
אדולף היטלר, שהיה אז עלם צעיר, חב לו מאז הכרת תודה.
אפילו בשנת 1937, בעיצומה של רדיפת היהודים תחת המשטר הנאצי, שאל היטלר לשלומו של בלוך, שאותו כינה "יהודי אציל".
היטלר אפשר לבלוך להימלט מאוסטריה לאחר שסופחה לגרמניה.
במרץ 1938 הייתה בלינץ, כמו בערים אוסטריות נוספות, תסיסה רבה בעקבות ההצעות אחד את אוסטריה עם גרמניה
ב-12 במרץ הגיע לביקור בעיר אדולף היטלר, שגדל בלינץ, ותושבי העיר נדרשו להקביל את פניו.
בלינץ נאם היטלר את נאומו הראשון על אדמת אוסטריה, ונפגש עם הקנצלר האוסטרי הנאצי ארתור זייס-אינקווארט, שם הכריזו וחתמו על סיפוח אוסטריה לרייך השלישי.
מיד לאחר מכן, החל גל מעצרים של יהודים, החרמת רכוש יהודי ואף שילוח של חלק מן היהודים למחנה הריכוז דכאו.
במאי של אותה השנה נאסר על יהודים לבוא לבתי הספר הכלליים ולכן מאותו החודש למדו כל ילדי היהודים בבית הספר היהודי הקטן בעיר העתיקה.
נאסר על יהודים לנהוג ברכב, לשבת על ספסל ציבורי בפארק או ללבוש בגדים אוסטריחם מסורתיים.
צעירים רבים ניסו לעזוב את לינץ, וחלקם השיגו סרטיפיקטים מארגונים כמו ויצו ועליית הנוער.
הגסטאפו מינה יהודי בשם מקס הירשפלד לטפל בהוצאת היהודים מלינץ.
פעולותיו שנויות במחלוקת עד היום.
ביולי נצטוו היהודים לעזוב את העיר מהר ככל הניתן.
בני המזל הצליחו להימלט לארצות הברית, בריטניה, דרום אמריקה, ארץ ישראל, הולנד, צרפת וצ'כוסלובקיה, אך רובם נותרו בלינץ.
בליל הבדולח נשרף בית הכנסת, והוחרמו תשמישי הקדושה, מסמכי הקהילה וכספים ציבוריים, נעצרו 96 יהודים ובוצעו כמה מעשי התעללות.
היהודים שנותרו בעיר גורשו לווינה, וגורשו להשמדה יחד עם יהודי וינה.
גם ליהודים שנמלטו לצ'כוסלובקיה, הולנד וצרפת המתין גורל דומה עם בוא הכיבוש הנאצי לארצות אלו.
בסך הכל, נספו בשואה כ-150 מיהודי לינץ.
סמוץ ללינץ פעל מחנה הריכוז מאוטהאוזן.
בלינץ עצמה פעלו מחנות לעובדי כפייה בתעשייה המקומית ומרפאות להשמדת בני אדם במסגרת תוכנית T4 - אותנסיה.
בלינץ ובסביבתה הוקמו ארבעה מחנות עקורים שפעלו עד 1950, בהם: מחנה לינץ-בינדרמיכל ומחנה ווגשייד.
רוב היהודים שבהם עזבו לאחר הקמת מדינת ישראל ועלו אליה.
ניצול השואה שמעון ויזנטל הקים בשנת 1947 את "המרכז לתיעוד יהודי" בלינץ, שעסק בצֵיד נאצים.
שרידים מיהודי לינץ בצירוף כמה עקורים שברו להישאר בעיר ייסדו מחדש את הקהילה בשנת 1951. הקהילה החדשה טיפלה בראש ובראשונה בפליטים היהודים שנותרו במקום.
בית כנסת חדש נבנה בשנץ 1968.
בית כנסת היה קיים בלינץ לפחות משנת 1335. בגרוש הגדול במאה ה-15, הפך בית הכנסת לאתר תפילה נוצרי.
גם לאחר שוב היהודים ללינץ היו להם בתי תפילה, אך היתר רשמי לעריכת תפילות ניתן רק בשנת 1789.
בשנת 1861 הוקם בית כנסת קבוע ברחוב מאריין (Marienstraße).
הרב ד"ר וילהלם שטרן - יליד טאחוב שבחבל הסודטים (היום בצ'כיה).
כיהן כרב בלינץ מ-1862 ועד 1873. לאחר מכן כיהן כרב בליברפול ולאחר מכן בקופנהגן, שם נפטר ב-1897.
הרב ד"ר אברהם שלמה פרנק - יליד רוטרדם, בוגר בית המדרש לרבנים בברסלאו ואוניברסיטת לייפציג.
כיבן כרב בלינץ מ-1872 ועד 1875. החל בייסוד בית כנסת בלינץ.
לאחר מכן כיהן כרב בקלן.
הרב ד"ר אברהם שרגא (אדולף) קוריין - כיהן כרב בסנקט פלטן מ-1872 ועד 1876. מאז כיהן כרב בלינץ, עד לשנת 1882, אז עבר לביילסקו-ביאלה.
הרב מוריץ פרידמן - יליד הונגריה.
תלמיד הרב עזריאל הילדסהיימר בישיבה באייזנשטט.
כיהן כרב בפריישטט על הווג שבסלובקיה, בקהילת "בית אהרן" בווינה, בגויטיין ובנוירויזניץ שבמורביה, והחל משנת 1883 רב בלינץ למשך 37 שנה, עד ליציאתו לגמלאות בשנת 1923. נפטר ב-1926 ונקבר בלינץ.
הרב ד"ר ויקטור קוריין - יליד לינץ, בנו של הרב הראש אברהם שרגא קוריין.
בוגר בית המדרש לרבנים בווינה ואוניברסיטת וינה.
כיהן כרב במראנו (כיום באיטליה) ובקרלסרוהה.
מ-1923 כיהן כרבה של לינץ, עד האנשלוס.
בשנות ה-30 כיהן במקביל גם כרבה של אמשטטן.
כתב ספרים בגרמנית על תולדות יהודי לינץ.
לאחר האנשלוס היגר ללונדון, שם נפטר ב-1974.
לאחר השואה, יהודים ניצולים רבים הגיעו למחנות העקורים שסביב לינץ.
במחנה ווגשייד הוקמה מעין ישיבה ברוח חב"דית, שכללה ארבעה תלמידים, שאותם לימד הרב לייב איידלמן.
בלינץ נמצאה מצבה יהודית שעליה נכתבה שנת הפטירה ה'צ"ו (1335/1336).
לאחר חידוש הקהילה, לא היה בית עלמין יהודי בלינץ עד 1863, ונפטרי הקהילה היו נקברים בעיר רוזנברג שבבוהמיה, במרחק של כמאה ועשרים ק"מ מלינץ.
בשנה זו, הוקם בית עלמין יהודי בעיר.
בית העלמין הופקע על ידי הנאצים, ובסוף 1939 הוחכר להנהלת בית הקברות הנוצרי.
כיום מצבו של בית העלמין טוב.
נכון לשנת 2015, רק משפחה יהודית אחת התגוררה במזקובאצ'האזה, עיירה של פחות מששת אלפים תושבים במחוז בקש בהונגריה.
במאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה ה-20 היהודים היוו עד 6.5 אחוזים מכלל אוכלוסיית היישוב.
הקהילה חיה את תקופת הזוהר שלה במחצית הראשונה של המאה ה-20. השבר הגדול היה בשואת יהודי הונגריה בשנת 1944 והיהודים ששרדו את השואה עזבו את העיר במחצית השנייה של המאה ה-20, בעיקר לישראל.
בשנת 1835 התגוררו רק ארבע משפחות יהודיות (דת ומוצא) במרכז נפת מזקובאצ'האזה.
בשנת 1870 כבר היו יותר יהודים, ואילו בשנת 1880 היו כבר 92 (2.5 אחוזים) יהודים בכפר.
החברה קדישא המקומית נוסדה בשנת 1895, ובשנת 1912 נבנה בית הכנסת החדש עם מקווה ובית הרב.
מ-15 במאי 1944 נכלאו היהודים המקומיים בגטו שהוקם בחוות הרבעת הסוסים של האגודה לרווחה ציבורית.
גם יהודי שני יישובי הסביבה הובאו לגטו זה.
במחנה היו גם מחלקת יולדות, חדר מתים ומטבח.
בית הקברות של הגטו היה בית הקברות היהודי המקומי.
ניסיונות התאבדות לא מוצלחים התרחשו באזור המחנה.
היהודים מהגטו/מחנה האיסוף הזה הועברו לבקשצ'אבה ב-17 ביוני.
בסופו של דבר הם גורשו למחנות ריכוז ולמחנות השמדה גרמניים.
ניתן להעריך את מספר הנספים מהעיירה בלמעלה מ-300 איש.
הקהילה קמה מחדש לאחר 1945. בשנת 1949 היו ביישוב עדיין 108 אנשים בקהילה היהודית ששרדו.
מאוחר יותר הרוב עלה לישראל או עזב את הונגריה כתוצאה מאירועי 1956 (המרד ההונגרי).
בית הכנסת הפך לא שמיש ובנייניו נהרסו בשנת 1974. בשנת 2015 התגוררה בעיר רק משפחה יהודית אחת.
בני הקהילה היהודית מילאו מאז ומתמיד תפקיד חשוב בסחר המקומי; בניגוד למגמה הלאומית, מספר היהודים ביישוב גדל גם בעידן מיקלוש הורטי, בשנת 1910 197 (4.4 אחוזים), אך בשנת 1930 כבר היו 382 יהודים.
קהילת יהודי מוהילב (בבלארוסית: Магiлёў; ברוסית: Могилёв; ביידיש: מאָלעוו, מאהילוב, מאגילאב, מאָהליב; לעיתים נכתבת גם בעברית מוגילב, מוגילוב, מוהילוב, מוהיליוב, מהילב) נוסדה בעיר מוהילב שבבלארוס, במאה ה-16. הקהילה התאפיינה בהיותה החשובה והגדולה ביותר במחוז שלה וכקהילה היהודית הרביעית בגודלה בבלארוס.
האזכורים הראשונים של חיים יהודיים במוהילב קיימים מהשנים 1522 ו-1536. קהילת יהודי מוהילב, מן הגדולות והחשובות באזור, נוסדה במאה ה-16 כשהתיישבו במקום משפחות של יהודים אשר היו גובי-מיסים.
הראשון מביניהם שמוזכר בכתב, היה מיכאל יוזפוביץ' (נולד 1522).
מיכאל יוזפוביץ' היה גובה מיסים עם חוזה של 3 שנים במוהילב על גביית מיסים של מפעל שעווה וכמה טברנות בעיר.
בעקבות התיישבותם של היהודים במקום, נוסדו בתי כנסת רבים במוהילב במהלך המאה ה-17. בהיותם אחת הקבוצות הבולטות ביותר באוכלוסייה, היהודים עשו הרבה כדי לגרום למוהילב לצמוח, להשתפר ולרכוש את התהילה שלה כמרכז תעשייתי, תרבותי ומדעי, בעל חשיבות אירופאית.
בשנת 1585, ביקשו התושבים הלא-יהודים במקום, לאסור על היהודים להתיישב בעיירה ומלך פולין (בזמן זה תחומי מוהילב היו בפולין) סטפאן באטורי נענה להם, אך הדבר לא יצא לפועל.
המאבק עם הלא-יהודים נמשך במאות ה-17 וה-18. בראש השנה, שנת ת"ו (1645), תקפו המקומיים את היהודים בעידודו של ראש-העיירה, ובשנה שלאחר מכן נאסר עליהם להתגורר מחוץ לרובע היהודי בעיר.
בשנת 1654, פלש למוהילב צבא רוסי והצאר אלכסיי הראשון נענה לבקשת התושבים וציווה לגרש את היהודים ולחלק את בתיהם ורכושם בין תושבי העיירה לבין הרוסים ששהו במקום.
בינתיים, התקרב הצבא הפולני לעיר, במטרה לכבוש בשנית את מוהילב והמפקד הרוסי הוציא את היהודים אל מחוץ לעיר וציווה לשחוט אותם.
אלה שנשארו בעיר התנצרו אך חזרו ליהדותם בסיום המלחמה.
תחת השלטון הפולני-ליטאי של 1655–1656, חידשה הקהילה היהודית במוהילב את פעילותה המעשית והדתית.
היהודים הורשו שוב לקיים עסקים ומסחר, לפתח חינוך דתי ולבנות בתי כנסת.
הרובע היהודי במוהילב, שקולישצ'ה, התפתח בתקופה זו.
במקור, זה היה יישוב יהודי מחוץ לעיר מוהילב שהתקיים עוד מימי הביניים על הדנייפר ונהנה ממיקום נוח על נמל נהר.
גם במאה התשע עשרה והעשרים, שקולישצ'ה נבנתה בצפיפות עם חנויות, בתי עץ קטנים עם מבנים חיצוניים וגנים זעירים.
בתחילת המאה ה-20 היו כמה בתי כנסת וישיבה.
במאה ה-21 נותר חלל מוזנח עם כמה בניינים רעועים אך היסטוריים.
בשנת 1676, הורשו היהודים לבנות בתים ולסחור.
ההגבלות על מגורי היהודים במוהילב הוסרו לגמרי בשנת 1678 ובשנת 1680 חנכו היהודים בית כנסת חדש בעיר.
באמצע המאה ה-18 נפתחה ישיבת מוהילב, מוסד חינוך גברי דתי גבוה באזור שקולישצ'ה.
בית הכנסת הקר במוהילב נבנה בערך באותה תקופה, אולי קצת לפני.
ראש הקהילה היהודית הדתית במוהילב, אלי ג'ניליס, מציין כי בשנת 1803, נבנה בית התפילה החסידי הראשון בשקולישצ'ה שנשרף בשנת 1846. במקומו הוקם בית כנסת שפעל לאחר המהפכה של 1917. מבנים אלו שמשו לבית כנסת, מרכז יהודי, בית ספר וכו'.
ב-26 ביולי 1941 נכבשה מוהילב על ידי כוחות גרמניה הנאצית.
שטחי הרובע (רחוב גוגול, רחובות בולשאיה ומלאיה גרז'דנסקאיה ונתיבים סמוכים) הפכו לגטו.
באביב 1944 הורה מפקד אזור מוהילב, האלוף גוטפריד פון ארדמנסדורף, לפנות את כולם מאזור שקולישצ'ה ולפוצץ את כל הבניינים במטרה ליצור אזור הפגזה חופשי לתותחים.
בעקבות כך, הרובע היהודי נחרב ולא קיים יותר.
הרובע היהודי שקולישצ'ה במאה ה-21
במאה ה-21, רק כמה בתים ישנים עשויים לבנים שרדו ברובע שקולישצ'ה כולל בית כנסת ברחוב.
חיי הקהילה היהודית מתחילת המאה ה-18 וסוף המאה ה-19
בשנת 1692 התרחשה עלילת דם במוהילב.
בשנת 1736, קיבל בחיוב מלך פולין את גזירות קודמיו על היהודים והוסיף גזירות משלו.
אולם בדרך כלל לא באמת יישמו את אותן הגזירות.
במסגרת ועד ארבע ארצות, עד 1762, הייתה קהילת יהודי מוהילב כפופה לקהילת יהודי בריסק דליטא.
מצבם של יהודי מוהילב השתפר לאחר הסיפוח של בלארוס לרוסיה.
ליהודים הוענקו זכויות רבות ומוהילב הוכרה כקהילה ראשית במחוז שלה.
יהודי מוהילב קיימו קשרים מסחריים עם הערים: ריגה, קלייפדה, קלינינגרד והעיר החופשית דנציג.
לימים, קיימו גם קשרי מסחר עם אזורים בדרום-רוסיה.
באמצע המאה ה-19, הגיע מספר היהודים במוהילב ל-7,900 בערך.
לחסידות חב"ד הייתה השפעה רבה בקהילה.
בסוף המאה ה-19 פעל בקרב הנוער במוהילב פאבל אקסלרוד, בוגר התיכון המקומי ולימים מראשי המהפכנים ברוסיה.
בסוף המאה ה-19, מנתה הקהילה כ-21,539 נפשות (כמחצית מאוכלוסיית העיר), רבים מהם היו חסידים ציונים, או חברי תנועת הבונד.
בתקופת השלטון הסובייטי, הייתה העיר אחת ממרכזיה החשובים של בלארוס.
יהודים רבים היו פקידים במוסדות ממשלתיים ופועלים בבתי חרושת.
רבים אחרים הוסיפו לעסוק במלאכות למיניהן בעיקר במפעלים.
בראשית המאה העשרים, הגיע השיא של החיים הדתיים והחברתיים של היהודים במוהילב.
על כך מעיד המידע הרשמי משנת 1911 על אודות 38 בתי כנסת, וכמה עשרות בתי תפילה (13 מהם היו שייכים לזרמים חסידיים).
הייתה גם ישיבה ו-44 חיידרים.
באותה שנה, העיר הייתה מרכז גדול, שוקק חיים וסחר.
היו בה 219 מפעלים יהודיים שהעסיקו 667 עובדים.
92 מתוך 93 מזקקות שהיו בעיר השתייכו ליהודים וכך גם 460 דוכנים וחנויות.
יהודים היו גם מנהיגים בתחום המלאכה והשירותים, היו בין היתר 244 חייטים ו-132 עגלונים.
נתונים אלו מלמדים על שיא הפריחה של יהודי העיר ברמת החיים ובתעסוקה.
בשנת 1917, היו 50 בתי כנסת במוהילב.
חינוך היהודים התבצע בגימנסיות מיוחדות.
בשנת 1920 עד 1927 בבית המשפט המקומי במוהילב, הייתה מחלקה יהודית שהתנהלה בשפה היידיש, כמו כן פעלו בעיר גם כמה בתי ספר ביידיש (אשר נסגרו בשנת 1938).
להלן, טבלה של מקומות לימוד במוהילב, נכון לתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20.
סוג המוסדכמותשפהבית יתומים3רוסיתגן ילדים8רוסיתבית ספר יסודי6רוסיתבית ספר ציבורי3יידיש
פעילותם הפורה של אמנים יהודים בולטים כמו הסופר דוד פינסקי, אליעזר צבי צווייפל והשחקן אהרון מסקין מעידים על חיי התרבות היהודיים העשירים והפורים במוהילב.
במיוחד לאורך כל שנות ה-30 של המאה ה-20, עברו החיים היהודיים במוהילב שינויים חברתיים-תרבותיים ותעסוקתיים משמעותיים, שאפיינו לא רק את יהודי מוהילב אלא את יהודי ברית המועצות בכלל.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה, (ספטמבר 1939) הגיעו למוהילב 3,570 פליטים יהודים מפולין.
ערב פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות, חיו במוהילב כ-19,715 יהודים שהיו כחמישית מאוכלוסייתה של העיר.
בימים הראשונים לאחר פלישת הגרמנים לברית-המועצות במסגרת מבצע ברברוסה, הועברה למוהילב הנהלת השלטון הסובייטי של בלארוס.
ב-13 ביולי 1941 כיתר הצבא הגרמני את מוהילב.
אף שהכיתור הקשה על הבריחה ממנה, הצליחו מקצת יהודי מוהילב להתפנות מזרחה לתוך ברית-המועצות.
העיר מוהילב נפלה בידי הגרמנים בין ה-24–25 ביולי 1941. על-פי ההערכות, נהרגו כ-2,000 מיהודי העיר בקרבות למניעת כיבוש העיר בידי הגרמנים.
לאחר כיבוש העיר, נהרגו כעוד 10,000 יהודים.
הגרמנים הקימו בעיר ועד יהודי (בדומה ליודנראט) ואחד מתפקידיו של הוועד היה ספירת האוכלוסייה היהודית.
בספירת היהודים שנערכה בין ה-8 ל-28 באוגוסט 1941, נמנו בעיר 6,437 יהודים, ביניהם 2,090 ילדים מתחת לגיל 15. ניתן להניח כי מספר היהודים בפועל היה גבוה יותר וכי חלק מהיהודים נמנעו מלהתפקד בספירה.
השלטון הגרמני במקום, ציווה על היהודים לענוד על בגדיהם סמל של מגן דוד על החזה ועל הגב, בדומה לטלאי הצהוב.
הגטו (גטו מוהילב) הוקם ככל הנראה כבר ב-13 באוגוסט 1941, באזור פודניקוליה (Podnikolye), סמוך לבית העלמין היהודי במקום ורוכזו בו גם יהודים מכפרים ועיירות סמוכות.
על ציווי המעבר לגטו חתם ראש ממשלת בלארוס באותה תקופה.
ב-7 בספטמבר, החליטו הגרמנים להקטין את שטח הגטו.
ב-25 בספטמבר 1941, על-פי צו של אוטו ברדפיש (Otto Bradfisch), מפקד איינזצקומנדו 8, הרשויות האזרחיות הבלארוסיות המקומיות הורו ליהודים לעבור לגטו חדש, מעבר לנהר דוברובנקה (Dubrovenka).
האחריות לביצוע המעבר הוטלה על הוועד היהודי.
הקמת הגדרות והחומות של הגטו בוצעו על ידי היהודים עצמם.
היהודים הורשו להעביר את רכושם לגטו החדש.
בזמן המעבר רצחו הגרמנים 113 יהודים משום שסירבו לעבור לגטו החדש.
הגטו החדש הוקף גדרות תיל במהלך חודש אוקטובר 1941.
על העברת היהודים לגטו, היו עדים תושבי מוהילב.
ולנטינה בלקובסקאיה, שנולדה במוהילב בשנת 1928 והתגוררה בעיר במהלך מלחמת העולם השנייה, לא הייתה יהודיה והעידה מאוחר יותר:
הגטו החדש הוקף גדר ונאסר על תושביו לצאת מתחומו, אלא אם כן נשלחו לעבודות כפייה או קיבלו רישיון משלטונות העיר.
הוועד היהודי ארגן שירות סדר יהודי, ואנשיו צוידו באלות והופקדו על שמירת הסדר בגטו.
היהודים הואשמו באופן שגרתי בהפצת שמועות, באי ציות לפקודות הגרמנים, בכך שהם לא עונדים את הטלאי הצהוב ובסירוב לעבור לגטו.
632 יהודים נרצחו בגלל אשמות אלה.
בגטו שררה צפיפות רבה ותושביו לא קיבלו אספקת מזון סדירה.
אנשי האיינזצגרופן וגדוד 322 של המשטרה הגרמנית, בעזרתם של שוטרים מקומיים, רצחו בין ה-2–3 באוקטובר 1941, 2,270 יהודים מגטו מוהילב ליד הכפר קזימירובקה (Kazimirovka) הסמוך לעיר.
קצין האס-אס הבכיר אריך פון דם באך-צלבסקי, תיעד את הרצח ביומן המלחמה שלו:
וולטר מטנר, שוטר שהשתתף ברצח היהודים במהלך פעולה זו, תיאר את הירי וסיפר על הרצח במכתב לאשתו:
באקציה נוספת, ב-17–19 באוקטובר 1941, רצחו אנשי גדוד 316 של המשטרה הגרמנית, בעזרת המשטרה המקומית, כ-3,700 יהודים ליד הכפר פוליחוביצ'י (Polykhovichi).
לפני הוצאתם להורג, רוכזו היהודים לראשונה ב"מפעל דימיטרוב" שהפך למחנה עבודה.
מספר קטן של יהודים שרד.
ליובוב ניימרק, אחד הניצולים, העיד:
כמו כן, נרצחו 79 אסירים יהודים שהוחזקו בבית הסוהר של מוהילב ויהודים אחרים שהתגלו במקומות מסתור בעיר בזמן האקציות בגטו.
לאחר מכן, בשנת 1943, חזרו הגרמנים למקום ושרפו את גופות היהודים שעוד נותרו.
בסך הכל, נרצחו בגטו מוהילב כ-10,000 יהודים.
הניסיונות להסתיר את הרצח ההמוני ביערות או באזורים שונים היו מרושלים ולאזרחים הלא יהודים נודע במהרה מה מתרחש והשמועות החלו להסתובב.
אנו יכולים ללמוד על מה שקרה במהלך הפעולה השנייה ועל האירועים סביבה מעדותה של אידה פישמן (שם נעורים ארמן, 2007-1927) שהייתה בת 14 בחיסול הגטו:
גטו מוהילב חוסל ב-23 באוקטובר 1941. עוד כ-239 יהודים נרצחו והתושבים היהודים האחרונים, כ-700 בני אדם ובהם בעלי מקצוע, הועברו למחנה בשטחו של בית חרושת סמוך.
כמה מהם נרצחו שם ואחרים נרצחו בדצמבר 1941 כנראה במשאיות גז.
במקום פעלו פרטיזנים שלחמו בכוחות הגרמנים אשר ניצבו במקום.
כ-1,500 פרטיזנים יהודים היו פעילים ביערות מוהילב ומאות יהודים באזור מוהילב הצליחו לשרוד ביערות.
ב-28 ביוני, כבשו כוחות הצבא הסובייטי את מוהילב מידי הגרמנים וכתוצאה מכך, מוהילב חזרה לידי ברית המועצות.
ביום השחרור היו במוהילב פחות מ-10,000 תושבים שאינם יהודים.
אחרי המלחמה שבו יהודים לחיות בעיר ולקחו חלק גדול ופעיל בשיקומה.
כשגייסו כוח אדם לתפקידי ניהול בעיר, מוצאו היהודי של המועמד לא היה מכשול ניכר.
יהודים היו פקידים, מנהלי בנקים, מנהלי מוסדות חינוך, ראשי מחלקות חינוך ובריאות ציבורית ומנהלי ארגונים ומוסדות למיניהם.
להלן טבלה שמציגה את מס' העובדים במקצוע מסוים ואת מס' היהודים העובדים במקצוע, נתונים ממחוז מוהילב, 1944.
מקצועסך הכל בתפקידמתוכם יהודיםיושבי ראש171ראשי מחלקות סחר9123ראשי מחלקות פיננסיות1,6171עורכי עיתונים1,0144תובעים מחוזיים16,1146,814
בשנת 1945, היו 13 יהודים בקרב מנהיגי מחוז מוהילב מתוך 777 אנשים.
בית הכנסת האחרון בעיר נסגר בפקודת השלטונות בשנת 1959 והמבנה נעשה למועדון ספורט.
בשנת 1976 התגוררו במוהילב לפי האומדן כ־10,000 יהודים.
בשנת 1989, הוקמה הקהילה מחדש על ידי מיכאל שולמן.
כיום מתגוררים בעיר מוהילב כ-3,000 יהודים.
מאז אוקטובר 2005, פתחו מאפיות כשרות במוהילב.
נכון לשנת 2021, מתגורר בית השליח מטעם חב"ד, מנחם מנדל אלפרוביץ' הפועל מטעם "איגוד הקהילות היהודיות בחבר העמים".
הוא פועל לקירוב יהודים ליהדות, מפעיל בית ספר יהודי, בית כנסת, בית תמחוי ומחייה מחדש את החיים היהודיים בעיר.
הרב יהודה לייב דבוטן-בוטינסקי היה רבה של מוהילב.
תחילת דרכו ברבנות הייתה בשנת תקפ"ט.
שמריהו לוריא (1865-1803), חתנו של הרב הלל בן בנימין ריבלין, היה רב במוהילב.
בשנת 1870, הוזמן המלבי"ם לכהן ברבנות העיר, אך נאלץ לעזוב בגלל התנגדות המשכילים, שלפי המסופר, מסרו לשלטונות שאינו נאמן לרוסיה.
מסופר על הרב יעקב מזא"ה, יליד העיר, שהיה מושפע מהמלב"ים.
בספר הזכרונות שלו, בכרך שלישי, ישנו סיפור על המלבי"ם, שמו הוא: הלביבות של הרב.
משנת 1911 (ה'תרע"א) ועד לשנת 1924 (ה'תרפ"ד), רבי שמחה הלוי סולובייצ'יק שימש כרבה של העיר.
משנת 2004 מנחם מנדל אלפרוביץ' מכהן כרב הראשי במוהילב.
בטבלה שלהלן מוצגת דמוגרפיה של מחוז מוהילב, המכיל עשרות עיירות וכפרים קטנים.
בטבלה שלהלן מוצגת הדמוגרפיה של העיר מוהילב.
בטבלה זו ניתן לראות כי קיימת ירידה משמעותית בכמות היהודים בעיר בין השנים 1979–1989 זה נובע מאסון צ'רנוביל שהתרחש בשנת 1986. אך אסון צ'רנוביל הוא לא הגורם היחיד להפחתה המשמעותית בכמות היהודים.
מחקר משנת 1999 מראה את טווח השנים בהם יהודי בלארוס עלו לארץ ישראל וזה הגורם השני לירידת האוכלוסייה לא רק במוהילב, אלא בכל רחבי ערי בלארוס.
להלן מספר היהודים שעלו לארץ מבלארוס:
פלך מוהילב היה חלוקה מנהלית של האימפריה הרוסית, שמרכזה ובירתה הייתה העיר מוהילב.
בטבלה מוצגות העיירות שהיו חלק מפלך מוהילב.
כיום העיירות שמוזכרות הן עיירות בפני עצמן.
הן היו חלק מהפלך של מוהילב שהתפרק בשנת 1919 ולאחר מכן הפכו לערים או עיירות.
העיירות שמוזכרות בטבלה שייכות כיום בחלקן לרוסיה ובחלקן לבלארוס.
הריבועים הריקים משמעם שלא ידועים הנתונים.
סיפורים של ניצולי שואה ממוהילב
קטע מתוך סיפור חייה של רחל איזראילסקאיה כפי שסיפרה
תרגום חלק מהראיון עם נחום סורקין
סורקין: אני סורקין נחום גרשקוביץ', נולדתי בשנת 1923 בעיר מוהילב.
אבי היה גרשוק דוידוביץ' סורקין.
אמי ואבי נולדו בשנת 1882. סבא שלי גר אצלנו.
אני זוכר שלפני המלחמה, כשסבא הלך הביתה מבית הכנסת, הוא החליק, נפל ושבר את רגלו.
הוא נשאר כל הזמן כרוך במיטה, שוכב במיטה בביתנו.
הוא היה מורה לשפה היהודית [יידיש].
הוא עבר מבית לבית בכל מקום שהוזמן ולימד את השפה היהודית לילדים.מראיין: איזה סוג בית ספר למדת?סורקין: הלכתי לבית הספר במוהילב מספר 11. זה היה בית ספר טוב מאוד שנבנה בשנת 1939 - המכונה "בית ספר סטלין" באותה תקופה.
שלוש אחיותי גם למדו בבית הספר הזה.מראיין: האם זה היה בית ספר בבלארוסית?סורקין: זה היה בית ספר בבלארוסית אבל לא ייחסנו שום חשיבות לאיזה סוג בית ספר זה היה.
למדנו שפות בלארוסית, רוסית וגרמנית וכן תחומי חינוך כלליים אחרים.
מראיין: היו בעיר בתי ספר יהודיים?סורקין: בית ספר יהודי היה שם כנראה עד 1936 או 1937.
בית הקברות היהודי במוהילב המכונה "בשמיים", קיים מאז שנת 1745 אך נפתח לקבורה בשנת 1809. הוא ממוקם בין רחוב "Olchinskaya", רחוב "Darwina" ורחוב "Pereulok Natsionalnyi Spusk".
באתר השתמרו 200 מצבות, שראשיתן מראשית המאה ה-20. המצבות השמורות ביותר נמצאות בחלקו הקדמי של בית העלמין שנמצא משמאל לכניסה, בשורה הראשונה.
בית הקברות נהרס בכיבוש הגרמני בעיר במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנות השישים והשבעים נלקחו בסתר מצבות העשויות מחומרים יקרים ושימשו לייצור מצבות בבתי קברות שונים.
בית הקברות חדל להיות בלעדי ליהודים בשנת 1979. הוא הפך פתוח לכל תושבי העיר ללא קשר לדתם.
בשנת 2001, הקימה קהילת יהודי מוהילב חומת בטון חדשה סביב בית העלמין, לאחר שקיבלה תמיכה כספית מתורמים מארצות הברית.
להלן רשימת התורמים: מארק ג'טלר, דוד שמנו ורפאל רייכנברג.
שער מעוטר בסמלים יהודיים הוצב בכניסה.
הקהילה גם בנתה חדר למאבטחים וחיברה אותו לרשת החשמל במקום.
כמה עשרות מצבות נחפרו מהקרקע והוצבו באתרים המתאימים להן.
שרידי אדם שהוצאו מהקברים נאספו ונקברו מחדש.
בשנת 2002, הוועד המנהל במוהילב חילק את בית העלמין לשני אזורים - הישן והחדש.
נאסרה הכניסה לחלקו העתיק של בית העלמין על מנת להגן על קברי היהודים הישנים מפני ונדליזם.
קודם לכן, בשנת 1995, בית הקברות כולו נסגר לקבורה חדשה.
נכון לעכשיו, יהודים שנפטרו רשאים להיקבר רק בקברי קרוביהם.בקיץ 2013 הקהילה היהודית במוהילב ערכה מלאי של בית הקברות.
מאגר אלקטרוני של קברים נוצר והועמד בשפה הרוסית והאנגלית.
כמה ממנהיגי החסידות הבולטים בעיר שנקברו בבית העלמין הם: שלמה זלמן בן שמחה בונים מייזליש ושמחה הלוי סאלוויציג.
במוהילב קיימים אתרי הנצחה שונים לזכר הקורבנות שנרצחו במקום:
אנדרטת 79 האסירים שנרצחו במוהילב שנמצאת ב"בית הקברות היהודי מאשקובסקי".
אנדרטה לזכר נספי השואה בבית הקברות היהודי במוהילב.
אבן זיכרון לזכר קורבנות השואה במוהילב.
בית הכנסת המכונה בית הכנסת הקר (מכיוון שהוא לא מחומם בחורף), שנחשב בעבר למקום התפילה היהודי החשוב ביותר במוהילב, נוסד בערך בשנת 1680. הוא היה ממוקם בסמוך לצומת רחוב "ויאליקאיה הרמדזיאנסקיה" ורחוב "פרבונברז'אניה", ברובע היהודי "שקולישצ'ה".
האתר מסומן היום בחנוכיה סמלית (בחלק האחורי של בית הכנסת שקולישצ'ה המשומר).
בית הכנסת היה בניין מעץ, מכוסה בגג גבוה מאוד, שנבנה על פי תוכנית הנדסית גדולה.
הפנים כוסה כמעט כולו בעיטורים וציורים מפוארים, שצוירו בשנת 1745 על ידי האמן חיים בן יצחק הלוי סגל, סבא רבא של מארק שאגאל.
מאז תחילת המאה העשרים, ציורים אלה זכו למוניטין בחוגים אמנותיים ברחבי העולם.
בשנת 1918 הוחלט כי בית הכנסת יזכה להגנה חוקית על ידי השלטונות הבולשביקים.
זו הייתה אחת הפעולות המשפטיות הראשונות שהוכנסו בבלארוס הסובייטית.
עם זאת, בית הכנסת נסגר בשנת 1938 ואז נהרס על ידי השלטונות.
גלריית תמונות של בית הכנסת הקר
בית הכנסת צוקרמן היה בית הכנסת הראשי במוהילב.
הוא שופץ זמן מה לפני 1900 במבנה נאו-קלאסי שהוקם בשנות השמונים של המאה העשרים, ושימש כמקום מגורו של סטניסלב בוהוש-סיסטרנצ'ביץ' מאז 1827. זהו בניין מלבני בן שתי קומות.
במחצית השנייה של המאה ה-19, הבניין נקנה על ידי סוחר יהודי ששמו ברוך צוקרמן ששיפץ את בית הכנסת לקראת 1900. בית הכנסת נפתח בשנת 1900 ושימש כמעונו של רב העיר.
מאז שנת 1929 היה בו בית קולנוע, ומאוחר יותר שימש איגודים מקצועיים.
גלריית תמונות של בית הכנסת צוקרמן
בית הכנסת ברובע "Shkolishche" הוא בית כנסת חסידי שקיים ברובע היהודי "Shkolishche" שבמוהילב.
בית הכנסת נוסד בראשית המאה ה-18. הוא ממוקם קרוב לגדת נהר הדנייפר, בסמיכות למרכז ההיסטורי ולגשר הראשי המחבר בין חלקים שונים של העיר.
בתקופת הסובייטים הוחרם הבניין והפך לתחנת שאיבה ששאבה מים מנהר הדנייפר.
בתחילת המאה ה-21, הקהילה היהודית במוהילב, בראשות היו"ר אלימלך גניליס, עושים מאמצים כדי לקחת בחזרה את הבניין לרשות היהודים.
הוא זכה לתמיכת הרשויות העירוניות וראש העיר מוהילב, ויקטור שוריקוב.
מועצת העיר תמכה ביוזמה והשבת הרכוש שאושרה בסופו של דבר על ידי נשיא בלארוס, אלכסנדר לוקשנקו.
נכון לשנת 2018, השלב האחרון של השיפוץ הכללי של הבניין הסתיים.
מתוכנן לשחזר את הבניין במלואו ולהשיב את תפקידיו הקהילתיים והדתיים חזרה.
בית הכנסת של הסוחרים במוהילב נבנה בערך בסביבות שנת 1900. זהו בניין עשוי לבנים בן קומה אחת ובתוכה אולם ראשי המואר בחמישה חלונות גדולים.
בית הכנסת פעל עד שנות העשרים של המאה העשרים ואחר כך הוחרם מהקהילה היהודית.
כיום נמצא בו מועדון האיגרוף בבעלות ספרטק.
בית הכנסת "בית יוסף במוהילב הידוע בשמו Bejs Jozif, ממוקם ברחוב אולג'אנו-קרופסקה מס' 45 ליד תחנת הרכבת המרכזית.
בית כנסת אפרון במוהילב (ביידיש: די-אפרונה שול במוגילב) הוא בית כנסת הממוקם במוהילב על נהר הדנייפר.
בית הכנסת עין יעקב במוהילב ממוקם ברחוב Wierbowa מס' 21. בניין העץ הזה שעמד ברחוב Wierbowa (כיום סאדובאיה) נהרס בשנות השלושים של המאה העשרים.
הוא ניצב 50 מטרים מנהר דוברובנקה.
בית הכנסת ג'רצ'יוב הוא בית כנסת שכבר לא קיים.
פעם הוא היה פעיל ברחוב Pierszamajska מס' 71. זהו בית אבן בן שתי קומות.
בית הכנסת מגיד במוהילב ממוקם ברחוב וירבואה (כיום סדובה).
הוא נועד ליהודים עניים ממוהילב, כאלה שהם קשיי יום והיה ממוקם ברובע היהודי של העיר, ליד בית הכנסת עין יעקב.
בית כנסת פול צדק נבנה בתחילת המאה ה-20. הוא ממוקם ברחוב Makowieckij Piereułok.
בית הכנסת סגל, ביידיש, סאגאל, ממוקם ברחוב ביוצ'וסקה מס' 6. ב-17 בפברואר 1930, הוחרם הבניין על ידי השלטונות הסובייטים והפך למחסן.
בית הכנסת שפרה היה פעיל ברחוב בוואלה ארצ'ייארסקי (כיום Miliciejskij Piereułok ליד רחוב בולדינה).
בית הכנסת נחנך בראשית המאה ה-20.
בית הכנסת תנ"ך היה פעיל מהמאה ה-18 עד למאה ה-20. הוא היה ברחוב ילנסקה, כיום בפינת לזרנקו ודוברוביינקה.
בשנת 1942 הוצף בניין העץ על ידי נהר הדנייפר ולכן נהרס.
אלכסנדר ליטין ואידה זנדרוביץ' הכינו מצגת המספרת את חייהם של היהודים במחוז מוהילב על ידי תמונות של יהודים ממחוז מהוהילב.
קהילת יהודי מנהיים התקיימה בעיר מנהיים שבבאדן-וירטמברג החל ממחצית המאה ה-17.
יהודים הגיעו לראשונה למנהיים בשנת 1652, כאשר חמש משפחות יהודיות מהעיר פפרדהיים התקבלו לתוך העיר.