tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זמר הג'אז (הופץ בארץ תחת השם הזמר המשוגע, באנגלית: The Jazz Singer) הוא סרט קולנוע פורץ-דרך משנת 1927. הוא היה מהסרטים הראשונים שכללו פסקול סינכרוני משולב עם תמונה, והוא מציין את נקודת המפנה בעולם הקולנוע מן הקולנוע האילם (הראינוע), אל הקולנוע המדבר (על אף שהוא איננו הראשון).
הקול בסרט שולב בדיאלוג עם שירים, ואף שנחשב לראשון הסרטים המדברים, הסרט מכיל מספר מועט של דקות עם שירה ודיבור, רוב הדיאלוגים בסרט מועברים על ידי שימוש בכתוביות ובמשחק המאפיין את הקולנוע האילם.
ההצגה "זמר הג'אז" עלתה בעקבות הסרט בשנת 1929 והפכה למחזמר הראשון המבוסס על סרט קודם, דבר המאפיין את ברודוויי כיום עם מחזות זמר פופולריים כגון מלך האריות, קינקי בוטס, ביטלג'וס והיירספריי.
בארץ ישראל הוצג הסרט לראשונה בתל אביב בראשית שנות ה-30 בקולנוע עדן, שנקרא עדיין "ראינוע עדן".
בשנת 1996 נבחר הסרט להישמר בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
בשנת 1998 נבחר הסרט למקום ה-90 ברשימת הסרטים האמריקאים הטובים בכל הזמנים של מכון הסרטים האמריקאי.
לסרט נעשו מספר גרסאות נוספות.
ג'קי רבינוביץ', נער יהודי בניו יורק, חולם להיות זמר ג'אז, בעוד שאביו רוצה שבנו ימשיך את דרכו כחזן.
לאחר ריב גדול עוזב ג'קי את הבית ומצטרף ללהקת מופעי מינסטרל.
שנים אחר כך ג'קי הופך לג'ק רובין ועומד בפני פריצה גדולה בברודוויי.
ערב הפתיחה, הוא ערב יום כיפור, מודיעה לו אמו שאביו חולה, אולי אף גוסס, ושעליו להחליפו בבית הכנסת בתפילת כל נדרי.
בעקבות לחצי אמו מצד אחד (המתנגשים מול לחצי אמרגנו וחברתו הלא-יהודיה), מחליט ג'קי לומר את תפילת כל נדרי במקום אביו, וההופעה בברודוויי נדחית.
ההורים מאושרים מהחלטתו ורואים בה הוכחה לכך שג'קי נותר יהודי בלבו.
למחרת נפטר אביו של ג'קי, וג'קי מופיע בברודוויי וזוכה להצלחה גדולה.
זִמְרִי בֶּן סָלוּא, לפי המסורת, הוא נשיא שבט שמעון במסע בני ישראל במדבר.
לפי המסופר בתורה (), ערב כניסתם של בני ישראל לארץ ישראל, בעת חנייתם בשיטים, בשנה הארבעים ליצאת מצרים, חטאו בני ישראל במעשי זנות עם בנות מואב ועבודה זרה של פעור.
זמרי ביקש לפני משה רבנו להתיר זנות בני ישראל עם בנות מואב על ידי כך שיבוא בעצמו על כזבי בת צור המדיינית בדרך של זנות, לידיעת כל ישראל.
בסוף המעשה נהרג זמרי יחד עם כזבי בת צור על ידי פינחס.
בשל מעשהו זה, הביא זמרי למגפה אשר קפחה את חייהם של 24,000 מאנשי שבטו, ומצד שני לבחירת פינחס וצאצאיו לכהונה.
לדעת חז"ל זמרי הוא אחד הכינויים של שלומיאל בן צורישדי, וכך מסופר בתלמוד:
לאחר כישלונו של בלעם בן בעור לקלל את ישראל, חפשו מלכי מדיין דרך נוספת להכשיל או, לפחות, להחליש את ישראל טרם כניסתם לארץ המובטחת.
עצתו של בלעם הייתה כך: "אמר להם [בלעם בן בעור למלכי מדיין] אלהיהם של אלו שונא זימה הוא".
כל זמן שהם מונעים את עצמם מלחטוא ביחסים אסורים (עריות) אלוהיהם מגן עליהם.
תוציאו את בנותיכם ושתפתינה את בני ישראל לחטוא איתן, הן בחטא הזנות והן בחטא עבודה זרה.
וכך מספרת התורה את המעשה שהיה:
במדרשי חז"ל המובאים בתלמוד בבלי, מסכת סנהדרין יש הרחבה של סיפור מעשה זמרי:
בנות מואב היו משתכנות באוהלים לא הרחק ממחנה ישראל, כך שרבים מבני ישראל התפתו לזנות איתן, בדיוק כפי שחשב בלעם בן בעור שתכנן את המעשה.
בנות מואב נענו לגבר המשדל רק בתנאי שיסכים לעבוד לבעל פעור, מה שאכן קרה עד כדי שהתורה מתארת - "ויצמד ישראל לבעל פעור".
הגברים שנכשלו בעבירות אלו התחייבו מיתה ומשה ישב עם בית דינו לדון ולחייב מיתה את החוטאים.
כיוון שרבים מהחוטאים היו משבט שמעון באו אנשי השבט אל זמרי שהיה מראשי השבט ודרשו ממנו שיעשה מעשה שיציל אותם.
זמרי החליט לקבוע כי אין בזנות עם גויה עונש מוות, והביא ראיה לכך את נישואיו של משה רבנו עם בתו של יתרו, אף על פי שזו נתגיירה לפני נישואיה עמו.
כדי לבסס את פסקו זה, הוא החליט לזנות עם כזבי בת צור שהייתה בת מלך מדין ולפרסם את מעשהו זה.
הוא בא אליה וביקש ממנה לשתף איתו פעולה.
היא אמרה לו שכיוון שהיא בת מלך ומורמת מעם, לא הרשה לה אביה לזנות עם כל אחד, אלא רק עם הגדול שבעם ישראל, הוא משה.
אמר לה זמרי שהוא חשוב ממשה, שכן משה הוא המנהיג של השבט השלישי, שבט לוי, ואילו הוא עצמו מנהיג שבט שמעון, השבט השני.
כזבי הסכימה לשתף פעולה וזמרי אחז אותה בבלוריתה והביאה אל משה, שם התריס כנגדו ושאל האם כזבי מותרת לו, שכן היא בדיוק כאשתו של משה, צפורה, שגם היא הייתה מדיינית.
כאשר ראה העם את מעשה ההתגרות של זמרי געו כולם בבכיה.
פנחס ידע שההלכה היא ש"הבועל ארמית קנאים פוגעין בו", ודקר למוות את זמרי וכזבי.
הניגוד שבין מעשהו הטמא והמתריס של זמרי לבין מעשה הקנאות של פנחס שהחזיר לעם ישראל את הקדושה יצר את הביטוי "עושה מעשה זמרי ומבקש שכר כפנחס" לתיאור אדם העושה מעשה נבלה ומצדיק את עצמו לאחר מכן, או מראה עצמו כאילו הוא טלית שכולה תכלת.
באסלאם, זמרי מכונה סמירי (א-סמירי; لـسّٰامِرِي) ומוזכר בסורת ט.ה.
שבקוראן בתור אחד מהאחראים לחטא העגל.
הקוראן מייחס לא-סמירי רבים מהמעשים שיוחסו בתנ"ך לאהרן בקטע המקביל העוסק בחטא העגל.
בנצרות, זמרי מוזכר בכתבי המיסטיקנית הנוצרית בריגיטה משוודיה בתור חוטא שנידון להיצלות בגיהנום לנצח נצחים.
זמר הוא בעל מקצוע המשתמש בקולו כדי לבצע מוזיקה.
יש זמרים שכותבים או מלחינים את שיריהם בעצמם (ראה זמר-יוצר), או בשיתוף פעולה עם מלחינים או תמלילנים, ויש שרק מבצעים שירים שנכתבו על ידי אחרים.
זמר יכול גם לבצע שירים עבור פרסומות או סרטים, או ללוות זמרים אחרים בקולות-רקע, כלומר בשירת תפקידים שיוצרים הרמוניה עם המלודיה של השיר.
תנאי העבודה של הזמרים מגוונים מאוד, ובהתאם לכך גם מידת החופש האמנותי שלהם.
זמר רחוב או טרובדור – זמר נודד, יכול לשיר מה שהוא רוצה, בכל אופן בו הוא בוחר, בכל מקום ובכל זמן.
זמרים ממוסדים יותר נאלצים לתאם הופעות או זמני הקלטות ולקבל רשות מבעלי זכויות היוצרים לבצע שירים שלא נכתבו על ידם.
בעל זכויות היוצרים עשוי שלא לאשר להם לבצע גרסת כיסוי מסוימת לשירו.
על כן, זמר יוצר זוכה ביותר חופש אמנותי מזמר ששר יצירות שנכתבו על ידי אחרים.
החופש האמנותי הניתן לזמר נובע גם ממעמדו.
סולן של להקת פופ, או זמר שיוצר אלבום סולו, נוהג לדרוש מהנגנים לנגן בסולם שהכי מתאים לקולו, ויש לו השפעה רבה על בחירת הרפרטואר.
דרישה כזו לא בהכרח אפשרית עבור זמר ששר פרסומות והיא בוודאי אינה אפשרית עבור זמר ששר קולות רקע בעת שסולן הלהקה שר, עבור זמר במקהלה או עבור זמר ששר מוזיקה קלאסית (למשל באופרה).
במוזיקה קלאסית המלחין קובע את הסולם וליהוק הזמרים נעשה בהתאם להוראות המלחין עבור תכונות קולותיהם.
על פי רוב, הזמרים בולטים יותר מחבריהם ללהקה, גם במקרים בהם אחד החברים האלה הוא מנהיג הלהקה בפועל.
הזמרים בעת החדשה זוכים להערצה רבה ביחס לבעלי מקצוע ואמנים אחרים, ולחלק מהם יש עדת מעריצים.
בסגנונות זמר רבים, זו נחשבת פחיתות כבוד לזמר מפורסם להופיע במקומות פשוטים ועממיים כמו בחתונות.
בשל השוני הביולוגי בין אדם לאדם, לכל אדם יש קול ייחודי.
לאנשים שונים יש קולות עם תדירותיות (גבהים) ממוצעות שונות, עם יכולת להגיע לתדירויות רבות או מעטות (יש, למשל, זמרות סופרן שיכולות לשיר אלט וכאלה שאינן יכולות), עם גוני קול שונים (צלילות, צרידות, עמימות), עם הגייה ברורה יותר או ברורה פחות של ההברות וכיוצא בזה.
ההבדלים בין הקולות האנושיים הם כה רבים עד ששני זמרים מקצועיים לא בהכרח יכולים לבצע זה את שיריו של זה, גם כאשר משנים את הסולמות של שירים כך שיתאימו זה לתדירות קולו של זה.
יתרה מזאת, ייחודיות קולו של הזמר קובעת גם סוגות זמר שלמות הסגורות בפניו.
רוקנרול לא נשמע טוב כשלזמר יש קול צלול מאוד ודיקציה ברורה כמו אלה שמקובלים במוזיקה קלאסית – זהו סגנון מרדני שלא נשמע טוב עם קול "ממוסד".
רוק כבד דורש קול חזק ביותר.
ראפ דורש יכולת שירה מהירה במיוחד עם הגייה ברורה במיוחד.
רמבטיקו מאסכולת פיראוס דורש קול גברי עמוק, עמום ומחוספס (סגנון שדומה למה שמכונה בסלנג "טורקי בכייני").
שירת מוזיקה קלאסית מציגה לפני זמר מקצועי תביעות רבות.
נוסף לאיכות קולית גבוהה, המצריכה פיתוח קול ממושך, נדרש מן הזמר גם ידע מוזיקלי מעמיק, היכרות מקיפה עם מוזיקה מתקופות שונות, יכולת לשיר בשפות שונות במבטא המתאים ובדיקציה ברורה.
זמרי אופרה נדרשים גם ליכולת משחק גבוהה ולכושר גופני, שיאפשר להם שירה בתנאים ובמצבים שונים, מהם בלתי נוחים עד מאוד לשירה.
זמרי מוזיקה קלאסית צריכים לשיר כך, שקולם יישמע מעל לתזמורת או מקהלה, בין אם באופרה, באורטוריה או בכל סוג מוזיקה אחר, דתי או חילוני.
גם זמרי השיר האמנותי, הליד, נדרשים לשיר כך, שקולם יישמע עד לשורות האחרונות של האולם ללא מיקרופון צמוד, גם בשירת פיאניסימו.
מבחינה ידועה, אפשר להגיד, שתפקידם של זמרים במוזיקה הקלאסית הוא הקשה, המחייב והתובעני מבין כל המבצעים, כיוון שאין להם כלי נגינה להחלפה, לכיוון או לשיפוץ וטיב ביצועם תלוי לחלוטין בהם עצמם.
זמרי מטאל הם מוזיקאים המבצעים שירים מתחום ההבי מטאל ותת-סגנונותיו השונים.
תחום זה מתאפיין בשירה ונגינה אגרסיבית והזמר צריך גוון קול שבעזרת מערכות ההגברה נשמע הגמוני לנגינה האגרסיבית של חברי הלהקה.
חלק מהזמרים האלה שרים בצעקות (צלולות או צרודות) או בשאגות (הנקראות גרואלינג) במשך שעות אחדות ברציפות, במשך מספר לילות בכל שבוע.
לצד זמרי המטאל, ישנן גם זמרות מטאל, שבעיקר בסוגות המטאל הגוֹתי והמטאל הסימפוני, שרות בסגנון קלאסי-אופראי.
על מנת להפיק צליל בצורה טובה ולשמור על הגייה ברורה, זמרים רבים עוברים פיתוח קול שמעניק להם את הכלים לשירה נכונה והופעה מול קהל.
סופרן – קול נשי גבוה במיוחד, קולות גבוהים ממנו ניתן למצוא כמעט ורק אצל פעוטות.
סופרן דרמטי / סופרן קולורטורה – עוצמת קול, נוכחות דרמטית חזקה.
את תפקיד מלכת הלילה באופרה חליל הקסם של מוצרט יכולה לבצע רק זמרת עם קול כזה.
סופרן וגנריאני – קול יפה, בעל גוון ייחודי, ביטוי רגשי מאופק.
סופרן לירי אופראי – רפרטואר רחב, הן באופרה והן ברסיטלים.
סופרן לירי, מתאים למוזיקה עתיקה, קול עדין, נקי ומדויק.
מצו סופרן – קול נשי הנמוך מהסופרן אך גבוה מהאלט.
(הקול השכיח אצל נשים, דוגמה ליידי גאגא)
אלט – קול נשי נמוך.
קונטראלטו – קול נשי הנמוך מהאלט – קול נדיר.
(דוגמה, קייטי פרי, קתלין פרייר)
קונטרה-טנור – קול גברי נדיר.
קול בעל גוון גברי ברור אבל גובה של קול אלט.
טנור – קול גברי גבוה.
בריטון – קול גברי נמוך מהטנור וגבוה משל בס, הקול השכיח אצל גברים.
בס – קול גברי נמוך.
זמר של להיט אחד הוא מונח מעולם המוזיקה המיוחס למוזיקאי או להקה שמצליחים להשיג הכרה בציבור הרחב בזכות שיר אחד בלבד שהופך ללהיט ולהגיע לפופולריות רבה במיינסטרים.
הפופולריות של אמנים אלו דועכת (בדרך כלל משמעותית) לאחר יציאת השיר שהפך ללהיט, והם לא מצליחים לשחזר את ההצלחה עם להיט חדש או אלבומים נוספים.
המונח עשוי לעיתים להיות מיוחס גם לאמנים מוזיקליים שזכורים במיוחד בזכות להיט אחד בלבד אף על פי שהיו להם גם מספר הצלחות נוספות (למשל סיי).
לעיתים אמנים שנחשבו לאמני "One-hit Wonder" במדינת מוצאם זוכים בהמשך להצלחה רבה יותר דווקא במדינות אחרות בעולם.
אמנים שמצליחים להוציא לאורך השנים מספר אלבומים פופולריים ומספר שירים שהופכים ללהיטים בדרך כלל אינם נחשבים לאמני One-hit Wonder.
רוב הזמרים והלהקות שהופיעו לאורך השנים באירוויזיון עונים להגדרה של One-hit Wonder.
הערה: הרשימה לא כוללת אמני One-Hit Wonder שהשתתפו וזכו באירוויזיון.
"For What It's Worth" – באפלו ספרינגפילד (1967)
"Driver's Seat" – סניפינג דה טירז (1979)
"Just the Two of Us" – גרובר וושינגטון ג'וניור (1981)
"I Melt with You" – מודרן אינגליש (1982)
"Stereo Love" – אדוארד מאיה וויקה ג'יגולינה (2010)
"אופק אדמוני" – הפנינים הכחולות (1968)
"שיר לילדים גדולים" – טמירה ירדני (1969)
"אני אצבע את השלכת בירוק" – יורם ארבל (1969)
"איזבל" – עקיבא נוף (1971) – על אף שידוע בתור פזמונאי ומלחין, זהו השיר היחיד המוכר שלו בתור מבצע
"בלדה למנקה הרחוב" – להקת ציפורי השיר (1975)
"נערי בים ביתו" – ציפי זרנקין (1975) – השיר בוצע במקור על ידי דורית ראובני, אך זכה לפרסום בביצוע של ציפי זרנקין, כמו כן היא ביצעה ראשונה את השיר "תני לו פרח" שהתפרסם יותר מאוחר בביצוע של גלי עטרי
"זמר לחתנים" – שלישיית ימים טובים (1978)
"הקיץ השאיר בי סימנים" – אלי סמרי (1979)
"אל תשכחי אותנו" - מיסטר הרי (1979) - למרות שהוציא שירים נוספים, זה היה להיטו הגדול ביותר
"מאמי מאמי" – ארנון צדוק (1980) – השיר הפך את השחקן, ארנון צדוק, לזמר של להיט אחד, ואת האמן והאסיר, מיכאל מחפוד פטישי, לפזמונאי ולמלחין של להיט אחד.
אלבומו של פטישי עצמו לא צלח, אבל הביא השראה לאלבום עם להיט אחד של אמן ואסיר אחר – דוד שושי, שנה מאוחר יותר.
"לא רוצה לזמביה" – עופר אקרלינג (1982)
"ברווזים" - עובד והאפרוחים (1982)
"אף אחד לא מזיל דמעה" – שמוליק צ'יזיק (1984) – צ'יזיק מוכר מאוד בתור פזמונאי ומלחין, אך בתור מבצע זה הוא השיר היחיד המוכר בביצועו
"שתי אצבעות מצידון" – בועז עופרי (1986)
"תמונה שבורה" – מוני ארנון (1988) – שיר הסולו היחיד של ארנון שזכה להצלחה
"אפרים לב זהב" – ארז נץ (1989); נץ הוא גיטריסט מוכר ומצליח, אך זהו להיטו היחיד כזמר
"ריקוד הנסיכים" – ליביו סיגלר (1990)
"זודיאק" – ירון חדד (1992) – שיר הסולו היחיד של חדד שזכה להצלחה
"מדינה חמה" ("וככל שפחות שמחים כך יותר חוגגים") – מירון מינסטר (1993) – מינסטר יוצר ומוזיקלי, מעבד ומלחין של שירים רבים, אך זה שיר הסולו היחיד, שהפך ללהיט.
"היווניה הגדולה שמחה" – היווניה (1997)
"שמיים כחולים" – המשולש (שמעון גרשון, מלי לוי וסבי גרשון) (2003)
עיתונאי המוזיקה ויין ג'אנצ'יק, אשר כתב את הספר "The Billboard Book of One-Hit Wonders", שפורסם ב-1997 שסוקר זמרים של להיט אחד מתחילת עידן הרוקנרול בשנים 1955–1992, מגדיר את זמר הלהיט האחד באובייקטיביות כ-"אחד שהצליח להביא שיר אל 40 השירים הפותחים של מצעד פזמונים כלשהו."
מחבר הספר הוציא אותו תחת חסותם של בילבורד, והשתמש במצעד הבילבורד הוט 100, כמדד לזמר של להיט אחד.
זמרים שצונזרו מהספר אף הוזכרו באתר האינטרנט שפתח ג'אנצ'יק לאחר שהודיעו לו כי ייתכן וכמה זמרים שהוא החשיבם כ-"זמר של להיט אחד", יוסרו מתוך הספר.
עם זאת, סוני גראקי נחשב פעמיים לזמר של להיט אחד מכיוון ששתי הלהקות בהן היה, זכו לתואר זה.
האחת הייתה, The Outsiders עם שירם "Time Won't Let Me", והשנייה הייתה הלהקה קלימקס ושירה, "Precious and Few".
רשימת "100 זמרים של להיט אחד" של VH1
בשנת 2002, רשת הכבלים האמריקאית VH1 שידרה לראשונה את מצעד "100 זמרים של להיט אחד", בהנחיית ויליאם שטנר.
"Come on Eileen" – דקסיס מידנייט ראנרס (1982)
רשימת "100 זמרים של להיט אחד" של ערוץ 4
סקר טלוויזיה שהתקיים ב-2006, ונערך על ידי ערוץ 4 בבריטניה, ביקש מהצופים לבחור את "זמר הלהיט האחד" האהוב עליהם מתוך רשימה קצרה של 60 כאלו.
"Can You Dig It?" – דה מוק טורטלס
"The Safety Dance" – גברים ללא כובעים
בשנת 2006, תוכנית הטלוויזיה האוסטרלית "20 ל-1" ערכה רשימה של זמרים של להיט אחד שהצליחו באוסטרליה בלבד.
ברשימת UChoose40 של ערוץ C4
בחודש ספטמבר 2006, ערוץ המוזיקה הארצי של ניו זילנד, C4, שידר פרק המוקדש ל "זמרים של להיט אחד" בתצוגת התרשימים השבועית המבוססת על נושא, UChoose40. התרשים דורג על ידי הצופים בלבד, באתר המוזיקה של הערוץ.
זמר-יוצר הוא מוזיקאי המחבר, מלחין ושר את שיריו שלו, ופעמים רבות מלווה לבדו את שירתו בנגינה, על פי רוב בגיטרה או בקלידים.
זמרים-יוצרים רבים נוטים לשלב בשיריהם נושאים חברתיים ופוליטיים.
בלהקות רוק ומטאל מקובל מאוד שהסולן משתתף בכתיבת מילות השירים, בהלחנה ולפעמים גם בנגינה.
המונח זמר-יוצר שויך במקור לזמרים מצפון אמריקה שיצרו שירים בסגנונות הבלוז והפולק בתחילת המאה ה-20. ההכרה הפופולרית הראשונה של הזמר-יוצר במדינות דוברות האנגלית קרתה בסוף שנות ה-60 תחילת שנות ה-70, כאשר סדרה של מוזיקאים אשר מושפעים מבלוז פולק וקאנטרי זכו להכרה ופופולריות רבה.
הזמרים-יוצרים הללו כללו את: בוב דילן, ניל יאנג, ג'וני מיטשל, לאונרד כהן, ואן מוריסון, פול סיימון, ג'וני קאש, וילי נלסון, ג'ון דנוור, דונובן, דייוויד בואי, וקט סטיבנס.
גם כותבי שירים כגון קרול קינג וניל דיימונד התפרסמו במהלך אותה תקופה כזמרים יוצרים.
אף על פי שגם חברי להקות רוק של אותה התקופה לא נחשבו זמרים-יוצרים כאמני סולו, רבים מהם היו זמרים-יוצרים שיצרו שירים במסגרת הלהקה.
בשנות השמונים, נודעה הזמרת מדונה בזכות היותה זמרת-יוצרת, תוך שהיא כתבה למעלה מ-90 שירים (ביניהם הלהיטים "La Isla Bonita", "Like a Prayer" ו-"Open Your Heart") ודורגה על ידי רולינג סטון כאחת מהיוצרות הטובות ביותר בכל הזמנים.
בין היתר, הוזכרה ברשימה גם זמרת הקאנטרי דולי פרטון כאחת מהיוצרות הטובות ביותר.
מאז ואילך החלו להתפרסם זמרים-יוצרים רבים ממגוון גדול של סגנונות מפופ ועד פאנק.
בשנת 2005, בעת שסוגת הקאנטרי שבה למצעדי הבילבורד האמריקאים, החלו זמרות-יוצרות כמו קארי אנדרווד וטיילור סוויפט להצליח הן כזמרות והן כיוצרות.
אנדרווד כתבה את אחד משירי הקאנטרי המצליחים ביותר בשנות האלפיים "Last Name", בעוד סוויפט כתבה והפיקה את אלבום הקאנטרי המעוטר ביותר בכל הזמנים, Fearless.
מ-Fearless יצא שיר הקאנטרי הנמכר ביותר בכל הזמנים "Love Story", אותו כתבה והפיקה סוויפט.
כמו כן, היא זכתה להוקרה חסרת תקדים כיוצרת כאשר זכתה באחד עשר פרסי גראמי, ביניהם שלושה בקטגוריית "אלבום השנה".
מגזין רולינג סטון דירג את סוויפט כאחת מ"100 הזמרים-יוצרים הטובים ביותר בכל הזמנים".
במרוצת השנים, זכו להצלחה זמרות כמו אדל, שאקירה ומריה קארי הן כזמרות והן כיוצרות.
אלבומה השני של אדל 21, אותו הפיקה וכתבה, מכר מעל 35 מיליון עותקים ברחבי העולם והגיע למקום ה-11 ברשימת האלבומים הנמכרים בעולם.
בדצמבר 2011 הפך האלבום לנמכר ביותר בבריטניה במאה ה-21. השיר "Rolling in the Deep" אותו כתבה גם כן, זכה להצלחה עולמית והיווה כסינגל הפריצה של הזמרת, כאשר מכר למעלה מ-17 מיליון עותקים סביב כל רחבי העולם.
מסורות של זמרים-יוצרים התקיימו במוזיקת עם ומוזיקה פופולרית של יהדות מזרח אירופה (סלומון שמולביץ', מקס ורשבסקי, אהרון לבדף), המגרב (שייח זוזו) ועיראק (סאלח אל כוויתי) מתחילת המאה ה-20 או לפני, חלקם כמו אל כוויתי ואף יוסף רוזנבלט או סמי אלמגריבי עלו ופעלו בארץ.
בין הדוגמאות המוקדמות הנודעות יותר ניתן למצוא גם את טולי רביב וישראל יצחקי.
החל משנות ה-50 זכו זמרים-יוצרים כמו ג'ו עמר ובני ברמן לפופולריות יוצאת דופן, כשבמקביל פעלו זמרים-יוצרים אחרים בסצנות פופולריות פחות כמו שירי עם (האחים שלם) ואף מחתרתיות כמו זו התימנית של אותה תקופה (שלמה מוקעה, שלמה דחיאני, אהרן עמרם ואחרים).
ברוק הישראלי, במוזיקה הים-תיכונית ובמוזיקה הפופולרית נכללים זמרים-יוצרים כמו שלום חנוך, יהודית רביץ, מאיר אריאל, קרן פלס, דני סנדרסון, דיקלה, שלמה ארצי, עידן רייכל, עלמה זהר, חנן בן ארי, פאר טסי ועוד.
"זֶמֶר נוּגֶה" (מוכר גם במילותיו הראשונות, "הֲתִשְׁמַע קוֹלִי") הוא שיר מאת רחל המשוררת, אשר חובר בתל אביב בשנות העשרים של המאה ה-20. נחשב לאחת הקלאסיקות של הזמר העברי.
בשנת 2009 הגיע השיר למקום ה-16 במצעד של המדינה, תחת לחנו של שמוליק קראוס.
בשנת 1913 יצאה רחל מארץ ישראל לצרפת כדי ללמוד חקלאות באוניברסיטת טולוז.
בלימודיה פגשה את מיכאל ברנשטיין, שהיה מהנדס במקצועו, והתאהבה בו, ואף שקלה להינשא לו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הופסקו הלימודים, ורחל חזרה לאביה ברוסיה, שם עבדה בבית יתומים.
בתום המלחמה חזרה לארץ ישראל, אולם ברנשטיין סירב להצטרף אליה ונשאר ברוסיה, כך שעד יום מותה לא פגשה בו עוד.
זמן קצר לאחר חזרתה לארץ התגלתה אצלה מחלת השחפת, והיא התבקשה לעזוב את קבוצת דגניה בה גרה ועבדה.
היא התאשפזה בבית החולים בצפת, ואחר כך התגוררה בתל אביב, ובה כתבה את "זמר נוגה".
בגרסה ראשונה של השיר הייתה השורה המסיימת אותו "כאשר חיכתה סולוויג לדודהּ".
סולוויג (Solveig) הייתה אהובתו של פר גינט, גיבור מחזהו של הנריק איבסן, שחיכתה לו בזמן מסעותיו בעולם, וברנשטיין כינה לעיתים במכתביו את רחל בשם זה: "הרחק-הרחק חיה סולוויג"; "סולוויג מן הצפון, שהלכה לארץ התמרים".
רחל מסרה גרסה זו לאחייניתה שרה, ושאלה אותה לדעתה על השיר, וזו השיבה שלדעתה עדיף לסיים את השיר עם דמות מן הספרות העברית ולא מן הספרות האירופית.
בעקבות זאת שינתה רחל את השורה האחרונה ל"כחכות רחל לדודה", מהסיפור התנ"כי על עבודת יעקב באהבתו לרחל, וכן כרמז לשמה של המשוררת רחל עצמה.
ביצועי השיר וייצוגיו בתרבות הישראלית
השיר זכה למספר לחנים, ובהם אלו של שמוליק קראוס, מרדכי זעירא, זהר לוי ויוסף מוסטקי.
לחנו של מוסטקי מוכר בעיקר בביצוע צמד הפרברים ובביצועה של עפרה חזה בתקליט "שירי מולדת".
את לחנו של קראוס הקליטה לראשונה להקת החלונות הגבוהים, שבה היה קראוס חבר.
מאוחר יותר הקליטו לחן זה זמרים רבים נוספים, והוא הנפוץ מכולם.
בשנת 2008 זכה השיר בביצוע החלונות הגבוהים במקום הראשון במצעד שירי ישראל, "מצעד השישים", שנערך על ידי שידורי קשת בערוץ 2. את השיר ביצעה ריטה במשדר המיוחד בהגשת ארז טל וקרן פלס.
בשנת 2010 זכה השיר במקום הראשון במצעד שירי שמוליק קראוס שערכה רשת ג', לכבוד יום הולדתו ה-75 של קראוס.
לחן נוסף, שלמעשה מעולם לא יצא לאור, הוא הלחן של פירות חמישה עשר ("שלג על עירי") של נעמי שמר, שלמעשה במקור הולחן עבור "זמר נוגה", ולאחר מכן נגנז, ונעמי שמר חיברה עבורו מילים חדשות, וכך נוצר השיר פירות חמישה עשר.
רונה רמון, אשתו של אילן רמון, בחרה להעלות את השיר "זמר נוגה" בלחנו של קראוס אל מעבורת החלל קולומביה.
לאחר שהמעבורת התרסקה, הושמע השיר פעמים רבות ברדיו כזיכרון לאילן רמון ולאסון המעבורת.
באפריל 2019 העניק צה"ל למבצע להשבת גופתו של החלל זכריה באומל, שנעדר 37 שנה מאז קרב סולטן יעקב, את השם: "מבצע זמר נוגה".
בשנת 2019, ביצעה שרית חדד את השיר מחדש, ואף הוציאה אותו כסינגל.
בתוכנית המערכונים "קצרים" נעשה מערכון שבו הסולן (מוני מושונוב) שר את השיר וזמרי הליווי שלו (יובל סגל, שמוליק לוי, קרן מור וריקי בליך) לא כל כך הכירו את השיר ולא ידעו איך לבצע את הליווי שלו (כשהסולן שר שורה, וזמרי הליווי חוזרים אחריו).
כמו כן, בתוכנית "רק בישראל" נעשה קליפ לשיר בכיכובם של הדמויות "דוד ותקווה" (אסי כהן וגורי אלפי אהרון), כשדוד יושב במאסר ותקווה שרה לו את השיר מעבר השני של הזכוכית.
זמרי א-קפלה ירושלים הם מקהלה מירושלים המונה כ-30 זמרים, ומתמחה ביצירות מתקופת הרנסאנס והבארוק בצד יצירות מודרניות.
המקהלה נוסדה בשנת 1989 על ידי חגי גורן בשיתוף מנצחה הראשון אוסקר גרשנזון.
הרפרטואר הקלאסי של המקהלה משתרע מן הרנסאנס ועד למאה ה-20 וליצירות בנות זמננו.
כן מבצעת המקהלה מוזיקת עמים, לרבות רפרטואר ביידיש ובלדינו, ומוזיקה קלה בעיבודים למקהלה.
מלבד שירת אקפלה הופיע האנסמבל גם עם הרכבים ותזמורות, בהם: תזמורת הבארוק ירושלים של דוד שמר, הרכבי בארוק בכלי נגינה אותנטיים בניצוחו של מיכאל מלצר וכן עם התזמורת הסימפונית ירושלים.
המקהלה מופיע בפסטיבלים החשובים בארץ.
בפעילות האנסמבל מושם דגש על רפרטואר מקורי.
בין תוכניותיו היו "קולות קסומים מהים הבלטי", "Best of British", "באך ומיסה אפריקנית" עם חן צימבליסטה בכלי הקשה ו"ליטורגיקה אפריקנית".
שני האחרונים נכללו בתקליטורים הרשמיים של פסטיבל אבו גוש.
בשנת 2001 ביצע האנסמבל בביצוע בכורה עולמי בירושלים ובאיטליה מיסה בשפה הערבית מאת האב ארמנדו פרוצ'י.
תוכניתם "Festa Italiana", שכללה מוזיקה איטלקית ויצירות נדירות מסרדיניה, הוקלטה בפסטיבל אבו גוש ושודרה בקול המוסיקה.
המקהלה השתתפה בכיתות אמן עם המנצחים פול הילר מארצות הברית ובו הולטן מדנמרק.
"זמרי א-קפלה ירושלים" זכו במקום ראשון ובמדליית זהב בתחרות הבינלאומית למוזיקה ליטורגית למקהלות על שם פלסטרינה, שהתקיימה בירושלים בשנת 1996 בחסות הוותיקן.
בין מנצחי המקהלה היו רון זרחי, שאול זקס, וג'ודי אקסלרוד.
משנת 2024 מנצח על המקהלה אסף בנרף.
זמרי-לים (נכתב גם זִימְרִי-לִים, זימרילים או זִמרִלִם) היה מלך מארי בערך בין השנים 1761-1775 לפנה"ס.
זמרי-לים היה בנו של חדני-אדו שהשתייך למשפחת המלוכה של המלך יחדון-לים.
אמו הייתה אדודורי אחותו של המלך דדיחדון שהיה מלך של שבט רבום, מבני ימין.
בשנה הראשונה למלכותו נחתם מכתב שבו מצוינים פרטי הוריו, לאחר מכן החליט כנראה ליחס את עצמו ליחדון-לים, ובהתאם לכך הוכנו חותמות חדשות.
לאחר שיחדון-לים נרצח על ידי אנשי חצרו, הוא ברח לימחד (שבירתה הייתה חלב).
מלך אשור שמשי-אדד הראשון השתלט על מארי ומינה את בנו ישמח-אדד לשליט העיר.
לאחר מותו של שמשי-אדד הראשון חזר זמרי-לים והשתלט מחדש על מארי בעזרתו של מלך ימחד ירים-לים הראשון.
זמרי-לים שלט במארי כ-13 שנה ועל אזורים סמוכים לאורך הפרת ועמק החבור.
הוא כרת פעם אחת ברית עם חמורבי מלך בבל נגד אשנונה.
כל הידוע לנו על חייו של זמרי-לים מקורו בלוחות טין שהתגלו בארכיון של מארי.
בתקופת מלכותו מארי סבלה מפשיטות של בני ימין שנהגו לפשוט על אזורים שבין מארי תרקה וושַגַרַתֻם, בזזו את הצאן ולעיתים התיישבו במקום.
זמרי-לים נלחם בהם, הוא הרג את שר הצבא דוידום ואת המלכים של בני ימין.
חשיבותו של הניצחון הביאה לכך שלפחות שתיים משנות מלכותו נקראו על שמו.
הוא נישא לשיבתו, שהייתה נסיכה מימחד, ונולדו לו לפחות שמונה בנות מנשים שונות.
חלק מבנותיו התחתנו עם שליטים מקומיים ושתי בנות הפכו לכוהנות.
מארי נכבשה על ידי חמורבי שבזז אותה, ומאז שמו של זמרי-לים נעלם מהעדויות ההיסטוריות.
זמרי בְּרוֹדִי (ביידיש: בראָדער זינגער) היו אמנים נודדים יהודים מברודי שבאוקראינה (אז דרום-מערב האימפריה הרוסית), שפעלו לפחות מתחילת המאה ה-19 בגליציה האוסטרית, ברומניה וברוסיה.
הם היו בין הראשונים שביצעו בפומבי שירים ביידיש שלא במסגרת של פורים שפיל וחתונות, וכן היו מבשרים חשובים של תיאטרון יידיש.
הם פעלו כשחקנים, כותבי שירים מקצועיים או חצי-מקצועיים, בדחנים, זמרים ורקדנים, והופיעו לעיתים קרובות בתחפושות קומיות.
הופעותיהם כללו בדרך כלל מחזות קצרים בני מערכה אחת.
הם הקימו במות קטנות בבתי מרזח, מרתפי יין ומסעדות ושעשעו בהם את הקהל.
הרישומים הראשונים על הבראדער זינגער הם הערות של יהודים שעברו בברודי, שהייתה אז מרכז מסחרי ונקודת עצירה של הסוחרים היהודים הרוסים במסעם ללייפציג.
ברישומים אלה מובעת בדרך כלל אי שביעות רצון מתופעת השירה בהיעדר אירוע המצדיק זאת.
בשם "בראדער זינגער" השתמשו מאוחר יותר גם שחקנים שלא היה להם שום קשר לברודי.
בין המפורסמים מבין הבראדער זינגער נמנו ברל מרגוליס, הידוע יותר כברל ברודר (1815–1868), משה פריזָמֶנט ובנו שלמה פריזמנט, ופפי ליטמן.
חלק מן השירים המקוריים של ברל ברודר וכן אלה של בנו ונכדו שהמשיכו את המסורת של כתיבה חילונית ביידיש, ניתן למצוא בספרו של נכדו, בר מרגליות: "דריי דורות: לידער פון בערל בראדער (מרגליות), פעליטאנען פון ים הציוני (יצחק מרגליות), פאעמען און לידער פון בער מרגליות".
"זֶמֶר" (ידוע גם כ"לך ועליך" או כ"בוקר וערב") הוא שיר אהבה של רחל המשוררת, אשר נכתב בתל אביב בניסן תרפ"ח 1928. השיר הולחן על ידי דוד זהבי, ובשנות השישים על ידי נעמי שמר, שלחנה זכה למספר ביצועים.
כמו כן קיימים לחנים נוספים של השיר: אביאסף ברנע,דב ירמיה, מרדכי זעירא ושוקי מהצמד שוקי ודורית.
"זמר" מתאר את מערכת היחסים של המשוררת עם אהובהּ.
היא מתארת את האהבה הממלאת את התודעה ומהווה מקור ליצירתה: "לְךָ וְעָלֶיךָ שָׁרוּ שִׁירָי", הכרזה שמאירה את השיר גם באור ארספואטי.
היא מספרת על האהבה והגעגועים מייצרים מכלול של חוויות ורגשות, בקשת רחבה כביכול מהקצה האחד אל הקצה האחר, מטבע פואטי חוזר בשירת רחל.
אותם מתארת המשוררת בבית הראשון, ובהם סערת נפש ושתיקה, צהלה ובכי, פצע ותרופה, אושר ויגון.
הבית השלישי, מכריע את תמונת הרגשות שמתארת המשוררת, היא חוזרת על שתי המילים הראשונות של השיר: "לְךָ וְעָלֶיךָ" (שתי המילים שהם שמו השני של השיר בציבור הרחב), ומבהירה בכך את ההתמסרות המלאה לאהבה וההכרה שהיא המנביעה את רצון החיים ואת כוח היצירה.
"זֶמֶר זֶמֶר לָךְ" הוא שיר עברי שחיבר המשורר אברהם בן-זאב, אז חבר קיבוץ עין שמר, בשנות הארבעים.
הלחן העממי חובר אל המילים, לפי עדות המשורר: "מנוער עולה מבולגריה.
הם שרו את השיר הזה ורקדו לפיו הורה.
הם שרו זאת עם מילים כלשהן - "חבריה, בואו ונרקוד...".
המשורר ביטא בשיר את ערכי מפעל ההתיישבות הציונית, תנועת העבודה והחלוציות; הוא מהלל את הזמר והשירה, הריקוד והמחול, שהיו שכיחים אצל חלוצים וחלוצות בארץ ישראל במחצית הראשונה של המאה ה-20, ומעלה על נס את אהבת ארץ ישראל ואת העבודה החקלאית, שיסודה בחריש ובזריעה ונטיעה, בשורות ארוכות, "תלמים".
השיר המחורז כולל שלושה בתים ופזמון.
הבית הראשון מתחיל במילים: "זֶמֶר זֶמֶר לָךְ", אשר מוקדש לארץ ישראל, למולדת הרוחנית, ל"מכורה".
הבית השני מתחיל במילים: "הוֹרָה הוֹרָה לָךְ", שמו של ריקוד המוקדש למולדת אף היא.
הבית השלישי מתחיל במילים: "תֶּלֶם תֶּלֶם לָךְ" שאזכורם גם הוא מוקדש למולדת.
הפזמון מדגיש את אווירת השירה, הריקוד הקצבי, והתקווה לבניין חיים חדשים:
"זמר זמר לך" נעשה אהוד מאוד וזכה לביצועים רבים במאה ה-20 וה-21, בין השאר, על ידי אהובה צדוק, הגבעטרון, דורית ראובני, עפרה חזה, וגאולה גיל.
מקובל לנגנו בהרכבים תזמורתיים בחגיגות ובטקסים ממלכתיים וצבאיים בימי מועד וזיכרון.
יש אומרים שמקורו מחסידות בויאן, ויש אומרים שמקורו מעולים מבולגריה או מטורקיה.
"זמר לספינה" (נקרא לעיתים גם "שְׁקִיעָה נוּגָה") הוא שירו של המשורר הישראלי חיים חפר.
נכתב בשנת 1947, והולחן על ידי המלחין דוד זהבי.
נושאי השיר הם חוויותיו של איש הפלי"ם באוניית מעפילים במסגרת תנועת ההעפלה לארץ ישראל, והגעגועים אל האישה האהובה שבמרחקים.
השיר ומנגינתו נעשו אהודים ביישוב ובתרבות הישראלית; הוא בוצע בין השאר על ידי טובה פירון ועל ידי הגבעטרון, גידי גוב, עוזי מאירי, אריק סיני, מזי כהן ודודו זכאי.
מקובל לנגנו בכלי התקשורת בימי זיכרון, חגים ומועדים, כמו גם בתוכניות שירה ונגינה בימי החול.
השיר המחורז כולל שישה בתים.
בבית הראשון מתאר הדובר את תחושותיו באמצעות מצבי הטבע, ובהו עצבות - "שְׁקִיעָה נוּגָה", וחוסר וודאות - "הַיָּם אוֹבֵד בָּעֲרָפֶל", בדידות - "וְדוּמִיָּה גְּדוֹלָה"; ולצדם תקווה - "כּוֹכָב רִאשׁוֹן עָלָה".
בבית השני מספר הדובר על דמותה של אהובתו העומדת כל העת בדמיונו לנגד עיניו, ומתאר את פניה המחייכות: "וְאַתְּ נִצֶּבֶת מִנֶּגֶד / בְּחִיּוּךְ בְּעֵינַיִם כְּחֻלּוֹת..." - מראה שמחזק את ליבו.
הבית השלישי מאזכר את ההקשר ההיסטורי והאקטואלי שבו נמצא הדובר - באוניית מעפילים - "בִּסְפִינָה רְדוּפַת בְּכִי וּשְׁכוֹל", אשר רובם ככולם של נוסעיה הם ניצולי השואה המנסים לעלות לארץ ישראל, למרות הקשיים שמערימה בדרכם ממשלת המנדט.
"רב-החובל", בין שזו דרגתו בספינה, ובין שזו דרגתו הנמלצת והמשעשעת כלפי בת זוגו, חותר להגיע באונייה אל חופי הארץ, הן כמופקד על שלומם של נוסעיה והן בשל געגועיו אל בת הזוג, ומילות השיר מתארות יחדיו שני נתיבים אלו, למשל במילים: "הוּא יַגִּיעַ, יַלְדֹּנֶת, אֵלַיִךְ, / וְהַסַּהַר יָאִיר בְּדַרְכּוֹ...".
בבית הרביעי פותח המשורר במעין אתנחתא פואטית העשויה תיאורי טבע המשרים שלווה, אולם בשורה האחרונה, חוזרת תחושת השכול, הכאב והאבלות, על המעפילים והאוניות שניזוקו או שטבעו בלב ים במילים:
אולם הדובר מוצא נוחם ועידוד רב בדמותה של האהובה, המהווה מעין תריס או לפחות חוויה חיובית מאזנת, למפגש עם ניצולי השואה, עם המידע על השואה, עם מחנות העקורים ועם גורלם, בבית הרביעי:
בבית החמישי ממשיכה שיחת המונולוג של הדובר עם האהובה שבמרחקים, ומפורטת.
זמר השנה, זמרת השנה, להקת / הרכב השנה הם תארים מוזיקליים שמוענקים לאמנים בולטים במסגרת מצעד הפזמונים העברי השנתי לרוב על-פי בחירת הקהל.
בעבר, היווה התואר, עילה ל"מלחמות" בין מעריצים, כך לדוגמה בראשית שנות השמונים בין מעריצי תיסלם לבין מעריצי בנזין ובהמשך בין מעריצי עפרה חזה לבין מעריצי ירדנה ארזי, כיום התואר עדיין נחשב ליוקרתי ופעמים רבות אף משמש כחלק ממסע הפרסום של הנבחרים.
התואר הוענק לראשונה בסיכום שנת תשכ"ט (1969) לזמרים אבי טולדנו ורבקה זהר וללהקת הנח"ל.
החל משנת תשע"ג הוחלט במצעד השנתי של גלגלצ לבטל את הקטגוריות "זמר השנה", "זמרת השנה", "הרכב השנה" ו"תגלית השנה".
במקום זאת בחרו מאזיני גלגלצ את אנשי השנה במוזיקה, בהמשך נוספה קטגוריית "פריצת השנה".
שידורי "קול ישראל" ו"רשת ג" שם העניקו את התארים הסתיימו ב-14 במאי 2017 בעקבות הקמת תאגיד השידור הישראלי, התחנה הרשמית שהחליפה אותה היא "כאן גימל", ושם המשיכו להעניק את התארים במצעד השנתי, החל משנת ה'תשפ"ד התאגיד שינו את התארים ל"נבחרי השנה" ובאופן חד פעמי העניקו את הפרס ל-4 נבחרים.
זמר מספר הפעמיםשזכה בתוארקול ישראל / תאגיד השידורגלי צה"ל / גלגלצסה"כ שלמה ארצי 10414 אייל גולן 628 צביקה פיק 437עומר אדם336חנן בן ארי224יגאל בשן213עידן עמדי213הראל סקעת213אושר כהן123
זמרת מספר הפעמיםשזכתה בתואר קול ישראל / תאגיד השידורגלי צה"ל / גלגלצסה"כאילנית729נועה קירל448ירדנה ארזי527 עפרה חזה 415 שרית חדד 415 מירי מסיקה 336ריטה314עדן בן זקן224חוה אלברשטיין134
הרכב/להקה מספר הפעמיםשזכו בתואר קול ישראל / תאגיד השידורגלי צה"ל / גלגלצסה"כאתניX718 הפרויקט של עידן רייכל 358סטטיק ובן אל תבורי 527משינה 426כוורת 415טיפקס 303
מקהלת "זמרי קאמרן" (32-24 זמרים) הוקמה ב-1976 על ידי המנצח אבנר איתי ורות שחר.
ב-1980 השיקו במוזיאון תל אביב את "קול המקהלות" – סדרת מנויים מקהלתית-קאמרית, שכללה גם תוכניות א-קפלה באורך מלא.
הסדרה כללה שישה קונצרטים, שבארבעה מהם הופיעו "זמרי קאמרן" עם איתי או מנצחים אורחים, ובנותרים התארחו מקהלות והרכבים קוליים מישראל ומחוצה לה.
בעונה השנייה לקיומה של "קול המקהלות" הוכפלה המקהלה פי שישה והפכה לארצית: שתי סדרות בתל אביב ואחת בחיפה, ירושלים, כפר סבא ובאר שבע.
הסדרה התקיימה במתכונת זו עד סמוך לפירוק "זמרי קאמרן" ב-1991. בנוסף לכך השתתפה המקהלה בהפקות תזמורתיות ומקהלתיות שונות עם תזמורות שונות.
המנצח והמייסד אבנר איתי שימש כמנצח וכמנהל המוזיקלי של "זמרי קאמרן" במשך 13 שנים.
תקליט שהקליטו "זמרי קאמרן" עם מבחר שירי עדות בעיבודים למקהלה יצא לאור בשנת 1981, וב-1988 הוזמנה המקהלה להקליט ולצלם תוכנית טלוויזיה בערוץ הראשון עם שירי ארץ ישראל.
"זמרי קאמרן" הורכבה ברובה מבוגרי ותלמידי האקדמיות למוזיקה וסמינרים למורים למוזיקה ובשנות קיומה השתתפו בה זמרים חברי קיבוצים ומושבים מכל רחבי ישראל, שהתמחו בשירה מקהלתית וסולנית.
מקהלת "זמרי קאמרן" ערכה 2 מסעות קונצרטים אל מחוץ לישראל:
1984 – לרומניה בהזמנת משרד התרבות הרומני.
זמר שכזה היא תוכנית רדיו ישראלית שבועית המשודרת ברשת ג' של קול ישראל מדי יום שישי סמוך לכניסת שבת בה מושמעים שירים נוסטלגיים מהזמר העברי.
התוכנית, שאורכה שעת שידור אחת, הוגשה בעבר על ידי בני הנדל.
שם התוכנית הוא כשם השיר "זמר שכזה" שבוצע על ידי צוות הווי הנח"ל, ונעימת הפתיחה של התוכנית, "שלושה לילות", היא נעימת חליל שהלחין נחום היימן.
"זֶמֶר שְלוש התשובות" הוא שיר שכתב נתן אלתרמן, הלחין אריה לבנון ובוצע לראשונה במסגרת המופע המוזיקלי "צץ וצצה" על ידי הזמרת רבקה זהר בשלהי שנות ה-60.
השיר נכתב ב-1969 עבור מופע מוזיקלי משירי אלתרמן שנקרא "צץ וצצה".
הוא כתב אותו במיוחד עבור רבקה זהר, לאחר שהגיע לאחת החזרות והתרשם ממנה.
הוא פורסם בכרך ב' של קובץ שיריו "פזמונים ושירי זמר" (הקיבוץ המאוחד, תשל"ט 1979, במדור "ועוד פזמוני צץ וצצה") בשם "אם תלכי אחרי".
השיר מציג אישה כנועה המבטלת עצמה בפני בן זוגה בשם האהבה.
בכל אחד מבתי השיר מציג הגבר שאלה קשה לבת זוגו, שלוש במספר, וזו דבקה באהבתה ומשיבה בפזמון חוזר "כל אשר תבקש ותשאל אעשה ואוסיף לשמוח.
יהיה טוב אהובי, יהיה קל.
לעולם לא יחסר לי כוח" ובשלוש תשובות בהתאם לשאלה: תחילה, מציב לה בן הזוג עובדה, לפיה אם תבחר להישאר לצדו תיאלץ לחיות חיים דלים ועלובים, אך היא משיבה כי תראה בסחבות אותן תלבש בגד קטיפה, ותראה עצמה כמלכה גם אם תקרצף רצפות כל חייה.
בהמשך, שואל בן הזוג מה תעשה האישה אם יבגוד בה וישאיר אותה לבדה בלילות עד שובו, וזו עונה כי לא תבכה כל עוד תדע שיחזור לחיקה.
לבסוף, שואל מה יהיה אם ישליך אותה לרחוב ויאמר לה לשכוח אותו; האישה משיבה כי תסכים ללכת ולא לחזור, אך בשונה מתשובותיה הקודמות, טוענת כי חלק אחד בבקשתו של בן הזוג לא תוכל לקיים והוא לשכוח אותו.
השיר עורר ביקורת, ועל אף שהתקבע כנכס צאן ברזל, נטען כי זהו טקסט שוביניסטי המציג את האישה כתלותית וחסרת ערך המשלימה עם גחמותיו של בן זוגה ועם כל תנאי שיציב לה.
עם זאת, ניתן כמובן לפרש את השיר כאלגוריה, לדוגמה ליחסיו של האדם עם עצמו.
בן הזוג הוא האושר, הגשמה העצמית והחיבור הפנימי אליהם שואף האדם.
תמורת הגשמתם הוא יהיה נכון לשלם מחירים משמעותיים, הוא חושש שהם יבגדו בו והוא יצפה לשובם והם תמיד נמצאים במודעותו ואף אם יעזבו אותו לעולם לא יוכל לשכוח אותם ולשאוף להתאחד עמם.
"זמר שלוש התשובות" חודש במסגרת הפרויקט "עבודה עברית" על ידי זהבה בן, וזכה לעשרות גרסאות כיסוי במרוצת השנים, ביניהן של אביבה אבידן ושילה פרבר.
הזמר עומר אדם ביצע לרגל יום האישה הבין-לאומי 2015 גרסה שבה התהפכו התפקידים בשיר והגבר הוא הצד הכנוע והתלותי בקשר.
המטרה הייתה להציג את השיר בצורה שתוביל לשוויון בין המינים והוא הוגדר כשיר תשובה .
בשנת 1998, לאחר זכייתה של הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל באירוויזיון 1998 הופץ אלבום אוסף בשם, דיווה – האוסף.
האלבום כלל את גרסתה ל"זמר שלוש התשובות" שהוקלטה כבר בשנת 1996 לרגל תחרות "מלכת היופי".
אותה הגרסה נוגנה ברדיו לעיתים קרובות אף על פי שמעולם לא הופצה כסינגל רשמי מאף אלבום של אינטרנשיונל.
הופעתה בתחרות פורסמה ביוטיוב באפריל 2023.
בנוסף להופעה בתחרות, הופיעה אינטרנשיונל עם "זמר שלוש התשובות" בערוץ הראשון.
זֶמֶר הוא בעל חיים הנמנה בספר דברים בין שבע החיות המותרות באכילה.
מכיוון שהוא אינו מוזכר שוב במקרא בכל הקשר אחר, זיהויו אינו מוחלט.
הוא זוהה בין השאר כג'ירפה, ראם, כבש הבר ובובאל.
מינו של הזמר: ג'ירפה, כבש בר או אולי בובאל איילי?
הזמר מוזכר רק פעם אחת בכל התנ"ך, כעשירי ואחרון ברשימת בעלי החיים המותרים באכילה.
הנוסח השומרוני אינו מוסיף מידע וכותב "זמר".
תרגום אונקלוס מתרגם "זמר" – דיצא, וכן תרגום יהונתן מתרגם "זמר" – דיצין.
התרגום הניאופיטי מתרגם "זמר" ל"ראמנין", הוא הראם, וייתכן שגם תלמוד ירושלמי הכיר תרגום כזה, שכן הוא מתייחס בדיון על "שור הבר" לאלו המתרגמים "ותורי בר וראמנין" שהוא ככל הנראה תרגום של "תאו וזמר".
תרגום השבעים, הוולגטה ורבי סעדיה גאון תרגמו את הזמר כג'ירפה.
חלק ממפרשי ימי הביניים לא פירשו את "זמר".
רש"י עובר עליו בשתיקה, חזקוני כותב "לא איתפרש" ואבן עזרא כותב "והחמשה האחרים צריכים לקבלה".
רד"ק ורבי שמעון בן צמח דוראן זיהו את הזמר כג'ירפה.
יוסף ברסלבי כתב שהזמר נקרא בפי הבדויים "כבש".
שערותיו היו ארוכות והוא היה מדלג על פסגות ההרים.
אברהם קורמן סבר שהזמר הוא הג'ירפה.
הוא ציין ציורי מערות של ג'ירפות ממצרים מאמצע האלף השלישי לפנה"ס, בשביל להסביר מהיכן הג'ירפה הייתה מוכרת לעם ישראל בזמן כתיבת התורה.
בספרים ובעיתונים של סוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 הופיע בצד תמונות של ג'ירפות הכיתוב "זמר", אולם שימוש זה לא נקלט בעברית החדשה.
זיהוי זה נתקל בהתנגדות בגלל שעד היום לא נמצאה ראייה לכך שהג'ירפה חייה בארץ ישראל בתקופת המקרא, מתקופת הברונזה המאוחרת ועד לתקופה הפרסית.
כבש הבר או עז בר
פרופ' גיא בר-עוז ופרופ' זהר עמר מאוניברסיטת בר-אילן זיהו את ה"זמר" בעז הבר או כבש הבר.
גם פרופסור יהודה פליקס מזהה את הזמר עם כבש הבר.
רוב התרגומים הלועזים מתרגמים "זמר" – כבש הבר או עז הבר.
ד"ר מנחם דור מתנגד לזיהוי זה וטוען שיש בה את אותה בעיה שיש בזיהוי הזמר עם הג'ירפה, שכן לא היה בארץ ישראל, בתקופת המקרא, עז בר או כבש בר שאין להם שם אחר ידוע.
גם במילון התנ"ך פקפקו בזיהוי כבש הבר בגלל שהוא לא חי בארץ ישראל בתקופת המקרא
ד"ר מנחם דור מזהה את ה"זמר" עם הבובאל.
לטענתו, בתקופת המקרא היו בארץ ישראל בדיוק שבע חיות טהורות ולאחר זיהוי ששת החיות הראשונות ברשימה אין מנוס מכך שהבובאל הוא הזמר.
לחיזוק דבריו הוא מציין שהבובאל הצפוני הוא הנדיר שבשבע החיות הטהורות שחיו בארץ ישראל, שכן הוא חי בארץ ישראל רק בסביבות ים המלח והערבה, ועל כן מתאים לו להיות אחרון ברשימת החיות, בה החיות מסודרות על פי מידת הכרותן לבני האדם.
דור טוען שזיהויו מתאים לתרגום אונקלוס המתרגם "זמר" דיצא, ושהכוונה היא לבעל חיים מדלג, תיאור המתאים לבובאל.
הרב זמרוני זליג ציק (כ"ט בחשוון ה'תש"ט, 1948 – ט"ז בסיוון ה'תשע"ח, 30 במאי 2018) היה משפיע, שליח ומנהל בית חב"ד בבת ים, עורך עלון "שיחת הגאולה", יו"ר האגודה למען הגאולה האמיתית והשלמה ויקיר העיר בת ים.
היה מוכר כאחד מראשי הזרם המשיחיסטי הקיצוני בחב"ד.
נולד לחיים ולציפורה פייגה ציק.
למד בישיבת בני עקיבא נחלים ובישיבת הנגב בנתיבות.
בשנת תשכ"ז התגייס לצה"ל ונשלח לחזית המצרית, שם הכיר את הרב אהרון טננבוים, ששירת אז במילואים, והוא קירב אותו לחסידות חב"ד.
בשנת תשכ"ח התחתן ועבר לגור בבני ברק.
בשנת תשכ"ט סיים את שירותו הצבאי והתחיל לשמש כמדריך בישיבת בני עקיבא נחלים.
הוא השפיע על התלמידים להתקרב לחב"ד, דבר שהנהלת הישיבה לא ראתה בעין יפה, ובקיץ תש"ל הוא התבקש לסיים את תפקידו.
בשנת תשל"א למד כחודשיים במרכז חב"ד העולמי – 770, שם נכנס לראשונה ליחידות אצל הרבי מליובאוויטש, ומאז החשיבו למשיח.
לאחר שחזר לישראל עבר לגור בהוראת הרבי בקריית באבוב בבת ים, והחל לעבוד כמדריך בישיבת בני עקיבא "אדרת".
גם שם קירב את התלמידים לתורת חב"ד ועבודתו לא הוארכה בסוף השנה.
הרב ציק התחיל ללמד בבית ספר חב"ד בבת ים, אך בסוף אותה שנה הוא נסגר.
בקיץ תשל"ד פתח ספריית קודש ובית חב"ד - הראשון בשם זה בישראל.
בשנת תשל"ט פתח את ישיבת "הדר התמימים" בבת ים לצעירים בעלי תשובה, שפעלה עד שנת תשמ"ב.
בסוף שנות ה-70 מונה על ידי הרב שניאורסון להיות משפיע באזור מגוריו.
בשנת תשמ"ז ארגן את חגיגת ה"סיום הרמב"ם" השלישי בישראל, ב"בנייני האומה".
בשנת 1991 הקים את "האגודה למען הגאולה האמיתית והשלמה".
עוד באותה שנה החל להוציא לאור את עיתון "הגאולה האמיתית והשלימה" שממנו יצאו שלושים ותשעה גיליונות.
מטרת העיתון הייתה לקשר מאורעות אקטואליים עם תהליך התגלותו של המשיח.
בשנת תשנ"ג יזם קמפיין בשם "כתר יתנו לך" במטרה לרכוש כתר מלכות עבור הרבי מלובביץ'.
בכסלו תשנ"ג היה הנואם המרכזי במעמד הסיום של כינוס השלוחים העולמי.
מיד לאחר פטירת הרבי מלובביץ' בשנת 1994, היה מהראשונים שדיברו בכלי התקשורת על כך שהוא חי וקיים.
ערך "שבעת ימי משתה ושמחה" על כך "שזכינו להיות דור הגאולה העומד בניסיון האחרון של הגלות".
בו' תמוז תשנ"ד הוציא את עיתון הגאולה תחת הכותרת "הרבי מלך המשיח חי וקיים".
בסוף אותו חודש החל להוציא את עלון פרשת השבוע שיחת הגאולה.
בשנת תשס"ב הקים את "רדיו זמן הגאולה" ובו הפיץ את דעותיו בנושאי הגאולה ושלימות ארץ ישראל.
בשנת תשס"ג ייסד את אתר האינטרנט "הגאולה".
בשנת תשס"ד החל לערוך את "עצרת גאולה ומשיח" - אירוע שנתי המתקיים סמוך לג' בתמוז.
בחודש ניסן תשע"ח לקה באירוע מוחי, ואושפז בטיפול נמרץ במרכז הרפואי איכילוב.
בקיץ תשע"ח זכה בתואר יקיר העיר בת ים.
מאחר שהיה מאושפז באותם ימים, לא יכל להגיע לטקס קבלת התואר, ואשתו הגיעה במקומו.
נפטר בט"ז בסיון תשע"ח לאחר אירוע מוחי.
בשנת תשס"ז השתתף ונאם באירוע בפאב 'ארליך' בתל אביב לציון ג' בתמוז.
בעקבות האירוע הודיע בית דין רבני חב"ד כי האגודה שבראשה הוא עומד אינה מייצגת את חב"ד וקרא לא להשתתף בפעילותה.
בשנת תש"ע הוציא הרב גדליהו אקסלרוד מכתב בו הוא קורא להחרים את הרב ציק, בטענה שהוא אוכל בצומות ושבהשקפתו בעניין אחדות ה' יש מינות ואפיקורסות.
הפרשה התפרסמה באתר חב"ד אינפו והרב ציק הגיב לפרסום: "כל הדיבורים שהוריתי כביכול על ביטול הצומות אינם נכונים והינם שקר וכזב.
כמו כן הבהרתי כי כל הדיבורים כאילו אכלתי בפרהסיה בצומות הינם שקר וכזב".
במקביל, רבנים אחרים מהזרם המשיחיסטי, המשיכו לשתף פעולה עם האגודה ולהגיע לכינוסיה.
נפלאות עכשיו, ליקוט סיפורי נפלאות שאירעו באמצעות האגרות קודש והתפרסמו במשך השנים בשיחת הגאולה שבעריכתו, שלושה כרכים
ליקוט הלכות ומנהגים, סדרת קבצים של הלכות ומנהגים לקראת חגי ישראל
ליקוט הלכות ומנהגי חג תשרי התשס"ט, בהוצאת האגודה למען הגאולה האמיתית והשלימה, אלול תשס"ח
תפילין של ימות המשיח, אודות חשיבות הנחת ארבעה זוגות תפילין, תשע"ד
כפשוטו ממש (ב' כרכים), לקט ממאמריו בעלון שיחת הגאולה, שני כרכים, תשע"ח-תשע"ט
זמרה ארנת נולדה בחיפה, בתם של מרדכי ותמר ליפשיץ.
למדה בחוות הלימוד בשכונת בורוכוב בגבעתיים.
בשנת 1947 התגייסה לפלמ"ח ושירתה בפלוגה ז' בעין השופט, ובשנת 1948 עברה לפלי"ם בנווה ים.
בצה"ל שרתה כפקידה בחיל הים, ואחר כך במחלקת תרבות במשך ארבע שנים, כזמרת ומדריכת זמרה.
ארנת הייתה בוגרת המדרשה למחנכים למוזיקה, "טריניטי קולג'" לזמרה אומנותית ואופרה, וקונסרבטוריון ורדי במילאנו.
בשנות ה-50 פתחה ארנת בקריירה מוזיקלית כזמרת סופרן.
הוציאה תקליטים של שירי ארץ ישראל, ובהם ביצעה כמה מלהיטי התקופה.
כמו כן הופיעה ברחבי העולם בהופעות ובפסטיבלים של אופרה ומוזיקה קלאסית.
מאז סוף שנות ה-60 פעלה בעיקר כמורה למוזיקה (בבית הספר היהודי במילנו, למשל) וכן כמורה לפיתוח קול בבית צבי ובאירועים של שירה בציבור.
קטעי שמע שלה זמינים באתר "זמרשת".
ארנת נפטרה ב-6 באוקטובר 2021, בגיל 92, לאחר מאבק ממושך במחלת אלצהיימר.
זמר החתונות הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 1998 בבימויו של פרנק קורצ'י.
בסרט מככב אדם סנדלר כזמר חתונות בשנות ה-80 ודרו ברימור כמלצרית בה הוא מתאהב.
הסרט נוצר בתקציב של 18 מיליון דולרים וגרף מעל ל-80 123 מיליון דולרים ברחבי העולם.
עלילת הסרט, אשר מתרחשת בשנת 1985, מתמקדת ברובי הארט (אדם סנדלר), זמר חתונות מוכשר אשר גר במרתף של אחותו וחולם להיות כוכב רוק מצליח.
הארט מתידד עם ג'וליה סאליבן (דרו ברימור) אשר עובדת כמלצרית באולם החתונות בו הוא מופיע.
על אף שרובי מחבב את ג'וליה, בתחילת הסרט הוא נמנע מלחשוף זאת משום שהוא מאורס ללינדה והיא מאורסת לברוקר עשיר בשם גלן (מתיו גלייב).
אף על פי כן, בהמשך לינדה בוחרת לעזוב את הארט ביום חתונתם.
בינתיים, ג'וליה מבקשת מהארט שיסייע לה לארגן את חתונתה.
במהלך ההכנות לחתונה של ג'וליה רובי, אשר מתאהב בכלה לעתיד, מגלה שגלן בוגד בג'וליה, ומשום כך הוא מחליט לנסות ולכבוש את ליבה לפני שהיא תתחתן עם גלן.
זמר רקע (לרוב מדובר בצורת רבים: זמרי רקע; ולעיתים קרובות בצורת נקבה: זמרות רקע) הוא זמר המשמש כעזר ווקאלי לסולן ויוצר הרמוניות קוליות.
התחום פופולרי בכמעט כל ז'אנר של מוזיקה פופולרית, משנות השלושים ועד היום.
אמנים שנודעו עם להקות של זמרות רקע היו בין היתר ג'ו קוקר, ריי צ'ארלס, פרנק זאפה, אריתה פרנקלין ועוד.
גם במוזיקת פופ עכשיות יש נוכחות של זמרות וזמרי רקע, אם כי השכיחות שלהם קטנה מבמוזיקת הג'אז והבלוז.
אמנים ידועים מסוגת הפופ שנעזרים בזמרי וזמרות רקע הם מריה קארי, שר, גוון סטפאני, ויטני יוסטון ועוד.
בעוד שחלק מהלהקות או האמנים מעדיפים לשיר לבדם על הבמה, ישנם כאלה שמביאים זמרי רקע שייתנו אפקט של קול שני וייצרו הרמוניות קוליות ווקאליות.
דוגמה טובה היא המוזיקאי ריי צ'ארלס, שידוע בכמעט כל שיריו בזמרות הרקע שחזרו אחרי מילותיו ומילאו "חללים" ריקים בין השורות.
אחד השירים הבולטים שבו לזמרות הרקע תפקיד מרכזי הוא השיר "?What'd I Say", שבו לא רק שהזמרות שרות כמעט אותו הזמן כמו צ'ארלס עצמו, אלא שישנם קטעים של זמרות רקע בלבד ואף קטע מבוים בו הזמרות מתווכחות איתו.
גם השיר "Uncle Remus" מאת פרנק זאפה הוא דוגמה טובה, בו לזמרות הרקע תפקיד מרכזי.
בשנת 2013 יצא הסרט התיעודי "Twenty Feet from Stardom" המתעד את סיפורן של זמרות רקע שעל אף תפקידן החשוב הן רחוקות ממרכז הבמה.
בתקציר הסרט נכתב "זמרות רקע נמצאות בעולם ממש מחוץ לאור הזרקורים.
קולן מביא הרמוניה ללהקות הגדולות במוזיקה הפופולרית, אך לא היה לנו מושג מי הן או מה סיפורן.
כעת אנחנו יודעים." הסרט קיבל ציון של 7.4 כוכבים מתוך 10 באתר IMDb תוך שקלול של 12,190 ביקורות.
ב-8 ביוני 2015 פורסם הספר "Backtrack: The Voice Behind Music's Greatest Stars" שמתעד את סיפורם וסיפורן של זמרי וזמרות הרקע שעבדו עם הלהקות הגדולות והמפורסמות בעולם, אך לא זכו כמעט בכלל לקרדיט.
הספר נכתב על ידי טסה ניילס .
בסוגות רוק כבד והבי מטאל הסולן לרוב שר בקול מחוספס, צורמני ונמוך.
אף על פי כן, זמרי הליווי לרוב ישירו בקול נקי וגבוה, ויצרו הרמוניות וניגודיות לעומת הסולן.
להקות הידועות בזמרי רקע בעלי קול מנוגד לקול הסולן הן (בין היתר) 'As I Lay Dying', 'Alexisonfire' ו- 'Silverstein'.
זמרים בולטים שסיפקו קולות רקע בהקלטות של אמנים אחרים, לרוב אינם מוזכרים בקרדיטים כדי למנוע התנגשויות עם חוזי ההקלטות שלהם, ומסיבות אחרות.
ג'ון לנון ופול מקרטני בשירה של הרולינג סטונז, "We Love You".
פטי לבל בשירו של קניה וסט, "Roses", הלקוח מ-Late Registration.
היא אמרה שהערות האלבום כבר הודפסו כששלחה את קטע השירה שלה.
"Roll with Me, Henry" של אטה ג'יימס, הכולל שירה של ריצ'רד ברי, כותב השיר "Louie Louie".
ג'יימי פוקס בשירה של אריאנה גרנדה, "Focus".
אינה רולדסן בשירם של קלווין האריס ו-Disciples, "How Deep Is Your Love".
איסלין סולהיים בשני השירים של אלן ווקר, "Faded" ו-"Sing Me to Sleep".
"זמר מפוחית" הוא שיר שכתב
נתן אלתרמן והלחין סשה ארגוב.
השיר נכתב במקור להצגת התיאטרון הקאמרי "תק על תק", שהועלתה ב־1956, אבל לא זכתה להצלחה.
מאוחר יותר ביצעו אותו אילי גורליצקי ויונה עטרי במופע "שוק המציאות", שהועלה ב־1965. אלבום שכלל שירים מהמופע יצא לאור, אך השיר לא נכלל בו.
השיר יצא לאור לראשונה באלבום ב־1968 בביצוע עדנה גורן וקובי רכט, שהקליטו אותו לאלבומם "שירי סשה ארגוב".
השיר היה הלהיט הגדול ביותר מתוך האלבום.
השיר התפרסם גם בביצוע להקת "הכל עובר חביבי", ובוצעו לו גרסאות כיסוי נוספות, בהן של מתי כספי, אחינועם ניני, אריק סיני וגלי עטרי.
במרץ 2010 נערך ברשת ג' מצעד משירי אלתרמן, לציון 100 שנים להיוולדו ו־40 שנים למותו.
השיר, שהושמע בביצוע עדנה גורן וקובי רכט, הגיע למקום ה־12.
השיר עוסק בתחושות דו־ערכיות כלפי קשר של נישואים.
כל אחד מהצדדים קשור לשני, אך משווע להימלט מהקשר.
המונח "מפוחית" מתייחס למפוחית יד (קונצרטינה) ולא למפוחית פה, דבר הנלמד ממשפטים כמו מפוחית מפרשת ידיה או ואם בוכה המפוחית על הברכיים.
המילה "קוּבָּה" פירושה בית בושת, לפי המשמעות הרווחת בלשון חז"ל.
המונח "תנובה", שבו מתייחס הגבר בשיר באופן מושאל לאשתו, מתייחס למזנונים ומסעדות פועלים, שהתחילו לפעול באמצע שנות ה־20. המזנונים נפתחו כדי להגדיל את שיווק תוצרת החלב והופעלו בשיטת זכיינות שבה החנוונים החזיקו אותם על חשבונם, בעוד שחברת "תנובה" סיפקה להם את התוצרת.
במסעדות ניתן היה לקבל מאכלים פשוטים כמו ירקות בצורת סלט, חלב ומוצרי חלב כמו שמנת חמוצה וגבינה פשוטה ולעיתים פירה.
הצבע השליט במסעדות "תנובה" היה לבן (או ירקרק), כולל החלוקים הלבנים של המגישות ועובדות הדלפק.
"זמר אהבה לים" הוא שיר שהוקלט בשנת 1953 מתוך המחזמר "ים ובית", שהועלה בתיאטרון הקאמרי.
המחזמר "ים ובית", בו נכלל השיר, לא זכה להצלחה וירד מהבמה לאחר חודשים ספורים.
בשנת 1961 הקליטה להקת "התרנגולים" את השיר בתוכניתה.
מאז הפך לקלאסיקה, שהוקלטה על ידי אמנים נוספים, כמו אריק איינשטיין, חוה אלברשטיין, רמי קלינשטיין, יגאל בשן, יהודית רביץ, גידי גוב, וכן אורה זיטנר באלבום "אורה זיטנר שרה סשה ארגוב", שראה אור בשנת 1981.
"זמר אהבה לים" הוא שיר אהבה אישי של ספן לאמו.
בחלקו הראשון, הדובר מתאר את הסערה והחושך שמלווים את מסעו, ומבקש מאמו להיות מקור של אור ותמיכה עבורו.
הוא קורא לה להדליק "שושנה של אש" על תורן ספינתו ולהעניק לו כוחות באמצעות חום לבה וברכתה.
בחלק השני, השיר מתמקד בקשר עם כלתו ועם העתיד הצפוי להם.
הדובר מצייר תמונה של תקווה ואמונה בשובו, ומבקש מאמו להעביר לכלתו מסרי אהבה וביטחון.
המסע, כפי שמתואר, אינו רק פיזי אלא גם רוחני, ובמרכזו חלום להביא מנחת פלאים לרך שעתיד להיוולד.
"זמר לבני" (מוכר גם כ"זמר לבני ליאור" וכ"ליאור, ילדי שלי") הוא שיר שכתב נתן יונתן ללחן שחיבר נחום היימן.
הוא ראה אור ב-1956, ומוקדש לבנו של יונתן, ליאור.
השיר נכתב על ידי יונתן כשליאור הגיע לגיל 4 ב-1956. את שירותו הצבאי התחיל בחיל השריון.
לאחר מכן סיים קורס קצינים, ונשלח לתפקידי הדרכה.
הוא רצה להחליף את תפקידו, ומונה למפקד מחלקת טנקים.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים נשלח לסייע למעוזים המותקפים בגזרה הצפונית של תעלת סואץ.
במהלך הקרב נתקל בחי"ר מצרי ונפל חלל.
מאז קיבל "זמר לבני" משמעות טרגית, שכן הוקדש לבנו של יונתן.
השיר הוא מכתב אהבה עמוק מיונתן לבנו ליאור.
השיר מבטא אהבה הורית באמצעות דימויים מוכרים, כמו הליכה יד ביד ברחוב, חיבוק או ליטוף בשיער.
יונתן ניסה בשיר להנחות את ליאור כיצד לפעול בעת בגרותו.
בדיעבד, מילות השיר מקבלות נופך טרגי, שכן הן מסמלות גם את נצחיות אהבת האב, שנותרת אפילו לאחר נפילת בנו בקרב.
שלמה ארצי הלחין כמה שירים של יונתן, לאחר שנפגשו בתחילת שנות ה-70, וארצי קיבל מיונתן ספר שירים שלו.
בין השאר הלחין את "הרדופים ליד החוף", "זמר לבני", "האיש ההוא", "רק עלה" ועוד.
הוא פרסם את גרסתו ל"זמר בני", בלחן שהוא חיבר, באלבומו החמישי, "לכל החברים מהמסע מים אל ים", שיצא בשנת 1974. בשנת 1975 פרסמה להקת "האחים והאחיות" את ביצועה לשיר באלבום "חופים משירי נתן יונתן".
ב-1979 הקליטה הזמרת חוה אלברשטיין גרסת כיסוי לשיר, בלחנו של נחום היימן.
היא נכללה כרצועה הרביעית באלבומה ה-21 "אני הולכת אלי".
במרוצת השנים גם דן גולן ואיה כורם הקליטו את השיר.
זִמְרָת הוא מושב דתי בנגב הצפוני-מערבי, מצפון מערב לנתיבות, המשתייך לארגון יישובי הפועל המזרחי.
שם המושב הוא משירת הים בספר שמות: .
המושב נוסד רשמית בשנת 1957 על ידי עולים מתוניסיה לאחר שפוצל היישוב הסמוך שובה (ועל כן בתחילה נקרא המושב "שובה ב'").
שטחו של המושב הוא כ-4,500 דונם, ותושביו עוסקים בעיקר בחקלאות.
המושב משתייך למועצה האזורית שדות נגב.
באירועי טבח שבעה באוקטובר, המחבלים לא חדרו ליישוב.
עם זאת, הוא עדיין פונה מיושביו במהלך מלחמת חרבות ברזל, עליה הכריזה ישראל בתגובה למתקפת הפתע.
תושבי המושב פונו למלונות בעיר הרצליה.
זן ואמנות אחזקת האופנוע: מסע בעקבות ערכים הוא ספרו הראשון של רוברט מ.
פירסיג, בו הוא בוחן את מושג האיכות.
הספר נמכר בלמעלה מארבעה מיליון עותקים ב־27 שפות ותואר על ידי המבקרים כאחד מספרי הפילוסופיה המרתקים ביותר.
לפני פרסומו נדחה הספר על ידי 121 מוציאים לאור.
הספר, יצירה אוטוביוגרפית למחצה, מגולל את סיפור מסעם של פירסיג ובנו על גבי אופנוע ברחבי ארצות הברית.
פירסיג כותב בגוף ראשון, ומספר על עצמו ועל דמות אותה הוא מכנה "פידרוס" (זאב ביוונית, וכשם אחד הדיאלוגים הסוקרטיים).
האחרון, אינטלקטואל חריג שרעיונותיו נדחו על ידי האקדמיה, מאובחן כחולה נפש ועובר טיפול בנזע חשמלי.
המסע המתואר לאורך הספר, מתברר גם כמסעו של פירסיג חזרה אל עצמו, עד שהוא חוזר להיות פידרוס.
בתחילה, נראה שאין השם תואם את תוכנו הפילוסופי של הספר.
שני הניגודים, תורת הזן בודהיזם – תורה דתית ורוחנית המתמקדת בנפש האדם ובצורך בהתבוננות מתחדשת על העולם ואחזקת אופנוע – תורה טכנית וטכנולוגית העוסקת בדומם.
אולם, פירסיג מסביר כי יש קשר בין הזן לבין דברים רבים משום שטיפול בכל דבר מצריך את האכפתיות שהזן מטיף לה ומשום שהאלוהות שוהה באותה נינוחות בין גלגלי שיניים כמו בין עלי כותרת (המשפט האחרון מומחש באיור עטיפת גרסתו העברית של הספר).
ואכן, בהמשך הספר מתמזגים שני ניגודים אלה כשתי גישות פילוסופיות משלימות שעליהן מתבסס הסיפור.
פירסיג מציע בעצם לאורך הספר תפיסה חדשה, השונה מהתפיסות המקובלות בדבר הדיכוטומיה בין חומר לרוח ובין סובייקט לאובייקט.
לפי פירסיג, מושג האיכות הוא־הוא המושג המכונן של המציאות, והוא המקור ממנו בהמשך נוצרת ההבחנה בין הסובייקט לאובייקט.
לאורך הספר, פירסיג בוחן ומנתח את המשמעות של "איכות" (מונח שהוא סבור שאינו ניתן להגדרה).
פירסיג מנסה לשלב יחדיו תפיסות פילוסופיות שונות – זן ודאואיזם למשל, המדגישות גישה א־אינטלקטואלית והתבוננות ישירה על העולם (הגישה הרומנטית), לעומת תפיסה מערבית המדגישה הגיון, רציונליזם ודואליות של חומר ורוח (הגישה הקלאסית).
כאן הדברים באים לידי הבנה משם הספר – לפי פירסיג, כאשר הכל תקין ופועל (לדוגמה באחזקת אופנוע), גישת הזן היא המתאימה ביותר לסיטואציה – פשוט "להיות" ולהמשיך לנסוע.
לעומת זאת, כאשר ישנה תקלה או משהו אינו כשורה, שימוש בהגיון ורציונליות יכול לעזור לפתור את הסיטואציה.
הטענה היא כי רוב האנשים מעדיפים בחייהם גישה אחת בלבד, ומתמודדים עם חוויותיהם לפי אותה הגישה.
התיזה טוענת שכדי שנוכל לחוות בצורה אמיתית "איכות", יהיה עלינו לאמץ את שתי הגישות במקביל.
לפי פירסיג, שילוב של שתי הגישות יתרום רבות להפחתת התסכול וחוסר־הסיפוק שנפוץ בקרב החברה המערבית.
פירסיג מנסה להמחיש את השפעתה של הטכנולוגיה על איכות חייו של הפרט בעולם המודרני.
באחד הקטעים בספר, לג'ון (שותפם למסע ומוזיקאי במקצועו) יש יום רע.
כבר ניסיונות רבים שאינו מצליח להתניע את האופנוע.
זהו אופנוע BMW חדש ויוקרתי.
הבעיה היא מינורית (היה יום חם וג'ון ניסה להתניע עם משנק פתוח) – אך למרות זאת ג'ון לא מצליח להתגבר על הבעיה.