tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הנינים של ויליאם סטון תרמו תרומות חשובות להקמת מרילנד כמדינה אמריקאית: תומאס סטון חתם על הכרזת העצמאות, מייקל ג'ניפר סטון ייצג את מרילנד בקונגרס הראשון של ארצות הברית, ג'ון הוסקינס סטון היה מושל מרילנד בשנים 1794–1797, ויליאם מורי סטון היה הבישוף האפיסקופלי של בולטימור.
נין של נין, ברטון וו.
סטון, היה מנהיג בולט בתחילתה של תנועת השיקום.
ויליאם סמית' היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, סנאטור ושופט של קרוליינה הדרומית.
סמית' נולד ב-20 בספטמבר 1751 במחוז באקס בפרובינציית פנסילבניה, והיה בנם הבכור של ראלף סמית' ומרסי פנקייט סמית'.
הוא עבר למה שהפך לימים למחוז ספרטנבורג בפרובינציית קרוליינה הדרומית עם משפחתו בשנת 1765, שם הפך לבעל מטעים.
ויליאם ארסקין סטיבנסון היה נגר, חוואי ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה המערבית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כנשיא הסנאט של מדינתו בשנים 1864–1869, ולאחר מכן ועד 1871 כמושל וירג'יניה המערבית השלישי.
ויליאם סטיבנסון נולד בעיר וורן שבפנסילבניה, כבנם של ג'יימס ואליזבת (לבית ארסקין) סטיבנסון, שהיגרו ב-1817 מאירלנד.
ב-1829 העביר ג'יימס סטיבנסון את משפחתו הצעירה לפיטסבורג כדי לעסוק שם בנגרות ובייצור ארונות.
ויליאם התלמד אצל אביו, ולאחר מכן פתח עסק משל עצמו.
ב-1842 הוא נשא לאישה את שרה קולטוורת'י, גם היא דור שני להורים שהיגרו מבלפסט.
כמי שרוב חינוכו בא מלמידה עצמית, החל סטיבנסון לגלות עניין בפוליטיקה כדובר של מעמד הפועלים.
הוא היה קשור עם סניף פיטסבורג של אגודת הרפורמה הלאומית (National Reform Association), וקידם יום עבודה של עשר שעות.
הוא היה אוהד של המפלגה הרפובליקנית שנוסדה אז, והיה שותף בהצלחותיה המוקדמות כאשר נבחר לבית הנבחרים של פנסילבניה ב-1857. עם זאת, מאוחר יותר באותה שנה הוא רכש חווה קטנה במחוז ווד שבחלקה המערבי של וירג'יניה, ועבר להתגורר שם.
סטיבנסון נותר תומך של מעמד הפועלים, וגם תמך בהמשכיותו של האיחוד.
עם התקרב מלחמת האזרחים האמריקאית, הוצא נגדו צו מעצר ב-1859. הוא הואשם בהסתה נגד המדינה על כך שהפיץ ספר בשם "המשבר הממשמש ובא של הדרום" שנכתב על ידי הינטון רואן הלפר , ושמתח ביקורת על מוסד העבדות.
מתוך תקווה שיוכל לטעון לחופש המחשבה, ניסה סטיבנסון להסגיר את עצמו לשריף של מחוז ווד, שסירב לעצור אותו.
אך מנקודת זמן זו והלאה, הוא נעשה מתנגד תקיף לעבדות ותומך באיחוד.
ב-1860 היה סטיבנסון נציג לוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית בשיקגו.
בווירג'יניה הוא ניהל את מסע הבחירות של אברהם לינקולן.
כאשר פרצה המלחמה, הוא היה לתומך בולט של המהלך להקמתה מדינת וירג'יניה המערבית.
הוא ייצג את מחוז ווד בוועידות החוקה של המדינה ב-1862 וב-1863. כאשר המהלך להפרדתה של וירג'יניה המערבית מווירג'יניה נחל הצלחה, והיא התקבלה כמדינה באיחוד, הוא נבחר לסנאט המדינתי של וירג'יניה המערבית.
סטיבנסון כיהן בסנאט בשנים 1863–1868, ובמהלך שלוש שנות כהונתו האחרונות בו הוא היה נשיאו.
באותה שנה הוא נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית כמושל וירג'יניה המערבית.
הוא כיהן בתפקיד שנתיים והפסיד בניסיונו להיבחר לתקופת כהונה שנייה בבחירות של 1870. לאחר תום הקריירה הפוליטית שלו הוא היה לשותף בעיתון Parkersburg State Journal ומנהל של חברת אדמות הנפט של וירג'יניה המערבית.
בשנים 1864 ו-1872 היה סטיבנסון חבר בחבר האלקטורים.
ויליאם סטיבנסון נפטר בביתו שבפרקרסבורג ב-29 בנובמבר 1883. הוא נטמן בבית הקברות ריברוויו שבעיר.
ויליאם סלייד הבן היה פוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הוויגית והמפלגה האנטי-מאסונית, שכיהן כמזכיר המדינה של ורמונט בשנים 1815–1823, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1831–1843, וכמושל ורמונט ה-17 בשנים 1844–1846.
ויליאם סלייד נולד בקורנוול שברפובליקת ורמונט, כבנם של ויליאם סלייד האב ושל רבקה פלמב.
הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים, וב-1807 סיים את לימודיו במידלברי קולג', שם היו חבריו לספסל הלימודים דניאל אזרו אשלי באק (לימים חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ויושב ראש בית הנבחרים של ורמונט) וסטיבן רויס (לימים גם הוא מושל ורמונט ונשיא בית המשפט העליון של ורמונט).
הוא למד משפטים בהדרכתו של ג'ואל דוליטל (לימים שופט בבית המשפט העליון של ורמונט), ב-1810 התקבל ללשכת עורכי הדין, והחל לעסוק במקצוע במידלברי שבוורמונט.
באותה שנה נשא סלייד לאישה את אביגיל פוט, ועד 1829 נולדו להם תשעה ילדים, מתוכך ארבעה נפטרו בצעירותם.
אחד מבניהם, ג'יימס סלייד, כיהן כסגן מושל ורמונט בשנים 1856–1857. בבחירות לנשיאות של 1812 ובאלו של 1820 היה סלייד חבר בחבר האלקטורים מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
סלייד היה מעורב בעבודה עיתונאית.
בין השנים 1814–1816 הוא הקים וערך את העיתון Columbian Patriot, וניהל חנות ספרים ובית דפוס.
בשנים 1815–1822 כיהן סלייד כמזכיר המדינה של ורמונט.
במקביל, בשנים 1816 - 1822 הוא כיהן כשופט של מחוז אדיסון, ובשנים 1823–1829 עבד כפקיד במחלקת המדינה של ארצות הברית בוושינגטון די.
ב-1831 נבחר סלייד לבית הנבחרים של ארצות הברית כמועמד מטעם המפלגה האנטי-מאסונית בבחירות מיוחדות לאיוש המושב שהתפנה בעקבות מותו של רולין קרולס מלארי.
הוא המשיך ונבחר לתקופות כהונה נוספות בבית הנבחרים בבחירות של 1832 ושל 1834 מטעם המפלגה האנטי-מאסונית, ובבחירות של 1836, 1838 ו-1840 מטעם המפלגה הוויגית, ובסך הכול כיהן בבית הנבחרים מנובמבר 1831 ועד מרץ 1843.
ב-20 בדצמבר 1837 היה סלייד בעל תפקיד מרכזי בוויכוח שהתנהל בבית הנבחרים בנוגע לעבדות ובנוגע לסחר העבדים במחוז קולומביה.
שנה קודם לכן, אימץ בית הנבחרים כלל שאסר על קיום דיונים בנושאים אלו בשל היותם שנויים במחלוקת.
סלייד ביקש שתמונה ועדה לשקול את הגשתן של עתירות נגד העבדות, וטען שהכלל שאומץ שנה קודם לכן לא היה תקף, שכן הוא דן בהקמת ועדה ולא בעבדות עצמה.
על כל פנים, הוא דן באריכות בהיסטוריה של העבדות ובחוסר האנושיות שבה בעוד שקבוצה של חברי הבית ממדינות הדרום ניסו לצעוק עליו ועזבו את אולם הדיונים במחאה.
כתוצאה מכך, אימץ בית המחוקקים כלל רחב יותר בנושא ביום המחרת.
בשנים 1843–1844 היה סלייד רשם ההחלטות של בית המשפט העליון של ורמונט.
ב-1844 הוא נבחר לתקופת כהונה אחת כמושל ורמונט, לאחר שהביס את מועמד המפלגה הדמוקרטית דניאל קלוג.
בשנה שלאחר מכן לא השיג אף אחד מהמועמדים את הרוב הדרוש על פי חוקת ורמונט, וכאשר עברה עקב כך הבחירה לבית המחוקקים, הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה כמושל.
במהלך תקופת כהונתו של סלייד כמושל התחולל תהליך מוצלח של ארגון בתי הספר הציבוריים בוורמונט.
לאחר תום כהונתו כמושל, בשנים 1846–1859, היה סלייד מזכיר המועצה הלאומית לחינוך עממי, שאותו הוא ייסד בשותפות עם קתרין ביצ'ר .
המועצה פעלה להעסקתן של נשים מורות בבתי הספר במערב ארצות הברית.
ויליאם סלייד נפטר במידלברי ב-16 בינואר 1859. הוא נטמן בבית הקברות המערבי של העיר.
בחלקת הקבר המשפחתית בה הוא קבור טמונה גם אלייזה דודסון, נערה אפרו-אמריקאית שאותה הביא סלייד לוורמונט מוושינגטון.
כשהיא נפטרה בגיל 18 באפריל 1853, דאג סלייד שהיא תיקבר בחלקת הקבר המשפחתית.
ויליאם וולאס סטיקני היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר וכיושב ראש בית הנבחרים של מדינתו בשנים 1892–1896, וכמושל ורמונט ה-48 בשנים 1900–1902.
ויליאם סטיקני נולד בעיירה פליימות' שבוורמונט, כבנם של וינסלו סטיקני ואן פיני סטיקני.
בין אחיו היה הילנד אורלנדו סטיקני, מאמן ושחקן פוטבול מכללות בולט.
סטיקני סיים ב-1873 את לימודיו באקדמיית בלאק ריבר שבלודלו, ורמונט, וב-1877 באקדמיית פיליפס אקסטר.
הוא המשיך ולמד משפטים במשרדו של ויליאם ה.
ווקר, וב-1878 התקבל ללשכת עורכי הדין ועסק בעריכת דין בלודלו כשותפו של ג'ון גריבלדי סרג'נט, לימים התובע הכללי של ורמונט והתובע הכללי של ארצות הברית.
בין עורכי הדין הבולטים שהתלמדו תחת סטיקני וסרג'נט היו ג'וליוס א.
וילקוקס, לימים שופט בבית המשפט העליון של ורמונט, וג'וזף פ.
רדיגן, לימים תובע פדרלי בוורמונט.
ב-1881 נשא סטיקני לאישה את אליזבת לינקולן.
לאחר מותה ב-1903 הוא נישא בשנית ב-1905 לשרה אפי מור.
סטיקני היה נשיא בנק החסכונות והנאמנות של לודלו.
ב-1892 הוא נבחר כנציג של לודלו בבית הנבחרים, וכיהן בו עד 1896. בכל ימי כהונתו בבית הנבחרים נבחר סטיקני כיושב ראש הבית.
ב-1900 נבחר סטיקני כמושל ורמונט, וכיהן בתפקיד עד 1902. לתפקיד המזכיר לעניינים אזרחיים וצבאיים (עוזר ראשי), הוא מינה את סרג'נט.
כידיד משפחת קלווין קולידג', לימים נשיא ארצות הברית, מינה סטיקני את אביו של קולידג', ג'ון קולידג' האב , לתפקיד ראש המטה הצבאי שלו בדרגת קולונל.
כמושל, תמך סטיקני בביטול משרת נציב המס.
במהלך תקופת ממשלו עברה חקיקה בנוגע לקו הגבול בין ורמונט לבין מסצ'וסטס.
לאחר תקופת כהונת בת שנתיים כמושל, כמקובל על פי כלל ההרים של המפלגה הרפובליקנית בוורמונט, שב סטיקני לעיסוקו בעריכת דין ולעסקי הבנקאות והביטוח.
כנציג לוועידה הארצית של הרפובליקנים ב-1924 הוא היה השני שתמך במועמדתו של קולידג' לנשיאות.
ב-1926 התמודד סטיקני ללא הצלחה בבחירות לסנאט של ארצות הברית.
ויליאם סטיקני נפטר בסרסוטה שבפלורידה ב-15 בדצמבר 1932. הוא נטמן בבית הקברות פלזנט ויו שבלודלו.
ויליאם סטנלי וסט היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ג'ורג'יה במשך כשמונָה חודשים בשנת 1914. הוא נודע בעיקר בשל היותו הסנאטור הראשון שמונה לסנאט בידי מושל מדינתו לאחר אשרור התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית.
וסט נולד בבואנה ויסטה שבג'ורג'יה ב-23 באוגוסט 1849. הוא למד משפטים באוניברסיטת מרסר ובשנת 1876 השלים שם לימודי תואר ראשון.
באותה שנה עבר את מבחני לשכת עורכי הדין של ג'ורג'יה והחל לעסוק בעריכת דין.
וסט כיהן בבית הנבחרים של ג'ורג'יה בין השנים 1892–1901 ובסנאט של ג'ורג'יה בשנים 1901–1906. בשנת 1914 מינה אותו המושל ג'ון סלייטון למלא את מקומו של אוגוסטוס בייקון בסנאט של ארצות הברית, שנפטר מוקדם יותר באותה שנה.
הוא כיהן בסנאט עד להיבחרו של תומאס הארדוויק למילוי שארית כהונתו של בייקון.
חודש בלבד לאחר שסיים את כהונתו בסנאט, נפטר וסט ב-22 בדצמבר 1914 בעיר ולדוסטה שבג'ורג'יה.
הוא נטמן בבית העלמין סאנסט היל שבעיר.
וסט מילא תפקיד מרכזי בסנאט של ג'ורג'יה בהקמת מכללת המורים המדינתית בדרום ג'ורג'יה (South Georgia State Normal College), שבהווה פועלת תחת השם אוניברסיטת המדינה של ולדוסטה.
בשנת 1906 הגישו וסט, כחבר הסאנט מדינתי, וחבר בית הנבחרים סי.
אשלי הצעות חוק להקמת מכללה בוולדוסטה בפני הסנאט ובית הנבחרים של ג'ורג'יה, בהתאמה.
באותה שנה אישרה האספה הכללית של ג'ורג'יה את הקמתו של מוסד חקלאי, תעשייתי או להכשרת מורים בדרום ג'ורג'יה.
אף שהחקיקה אושרה, רק בקיץ 1911 הוקצב מימון לביצוע החקיקה.
וסט עצמו תרם חמישים אקר להקמת הקמפוס.
ביתו לשעבר של וסט בוולדוסטה, הידוע בשם "החרמש", נכלל במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
הבית, שנבנה בשנת 1898, משמש בהווה כמרכז הגנים של ולדוסטה, המאכלס מספר אגודות גינון בעיר, והוא אחד מסמליה המזוהים ביותר של ולדוסטה.
ויליאם האוול סמאתרס היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, שייצג את מדינת ניו ג'רזי בסנאט של ארצות הברית בין השנים 1937 ל־1943.
סמאתרס נולד ב־7 בינואר 1891 במטע סמוך לעיירה וויינסוויל שבקרוליינה הצפונית.
הוא למד בבית ספר ציבורי ולאחר מכן באוניברסיטת וושינגטון ולי שבלקסינגטון, וירג'יניה.
בשנת 1911 השלים את לימודיו במחלקה למשפטים של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, וב־1912 הוסמך לעריכת דין.
הוא החל לעסוק בעריכת דין בעיר אטלנטיק סיטי בניו ג'רזי, ושם כיהן כשופט בית המשפט לערעורים מקומיים בין השנים 1922 ל־1932. בנוסף, שימש כסגן הראשון לתובע הכללי של ניו ג'רזי בין השנים 1934 ל־1936. בשנת 1935 נבחר לסנאט של מדינת ניו ג'רזי.
בשנת 1937 נבחר לסנאט של ארצות הברית, אך כיהן בו תקופת כהונה אחת בלבד לאחר שהפסיד בבחירות לכהונה שנייה בשנת 1942. לאחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין באטלנטיק סיטי עד שפרש לגמלאות וחזר לעיר הולדתו וויינסוויל.
הוא נפטר ב-24 בספטמבר 1955 בעיר אשוויל שבקרוליינה הצפונית.
ויליאם סמאתרס היה דודו של הסנאטור מפלורידה, ג'ורג' סמאת'רס.
ויליאם ג'ויס סיוול היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הרפובליקנית, סוחר וקצין צבא, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ניו ג'רזי בשתי כהונות לא רצופות: בשנים 1881–1887 ושוב מ-1895 ועד מותו בשנת 1901.
סיוול נולד ב-6 בדצמבר 1835 בעיר קאסלבר שבמחוז מאיו, אירלנד.
בשנת 1851 היגר לארצות הברית, שם עבד תחילה בענף המסחר בשיקגו, אילינוי, ולאחר מכן עבר בשנת 1860 לקמדן, ניו ג'רזי.
סיוול היה נשוי ואב לארבעה ילדים: שתי בנות ושני בנים.
סיוול החל את שירותו במלחמת האזרחים כקפטן ברגימנט הרגלים המתנדבים החמישי של ניו ג'רזי ב-28 באוגוסט 1861. הוא קודם לדרגת לוטננט קולונל ב-7 ביולי 1862 ולדרגת קולונל ב-6 בינואר 1863. בקרב צ'נסלורסוויל שבווירג'יניה פיקד על חטיבה ונפצע.
בשנת 1896 הוענקה לו מדליית הכבוד על פעולותיו בקרב זה.
הוא היה הקצין היחיד שקיבל את מדליית הכבוד בעת שפיקד על רגימנט מניו ג'רזי.
סיוול נפצע באורח קשה פעם נוספת בקרב גטיסברג בפנסילבניה, ביום השני של הקרב, 2 ביולי 1863, בעת שפיקד על יחידתו לאורך דרך אמיטסבורג.
פציעותיו אילצו אותו לעזוב את שדה הקרב לתקופה ממושכת.
הוא התפטר מהשירות ב-6 ביולי 1863 וחזר לשירות ב-1 באוקטובר 1864. עם שובו קיבל את הפיקוד על רגימנט הרגלים המתנדבים ה-38 של ניו ג'רזי, אך בסופו של דבר פציעותיו הביאו לסיום שירותו הקרבי.
בינואר–אפריל 1865 שימש כמפקד פורט פוהאטן במחוז וירג'יניה, ושוחרר סופית מהשירות ב-30 ביוני 1865.
בהמשך נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית וכיהן מ-4 במרץ 1881 עד 3 במרץ 1887. בתקופה זו עמד בראש ועדת החוקים המאושרים (בקונגרסים ה-47 וה-48), ועדת ענייני הצבא (הקונגרס ה-49) וועדת הספרייה (הקונגרס ה-49).
סיוול שימש חמש פעמים כיו"ר משלחת ניו ג'רזי לוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית.
במקביל המשיך לכהן כנשיא חברת West Jersey and Seashore Railroad עד מותו.
הוא שימש כנציב לאומי מטעם ניו ג'רזי בתערוכה העולמית הקולומביאנית בשיקגו בשנת 1893, פיקד על הבריגדה השנייה של המשמר הלאומי של ניו ג'רזי, ומונה לחבר במועצת המנהלים של בית החולים הלאומי לחיילים מתנדבים נכים.
סיוול נכשל בניסיונות להיבחר מחדש לסנאט בשנים 1887, 1889 ו-1893, אך נבחר שוב בשנת 1895 וכיהן מ-1895 ועד 1901. במהלך כהונתו השנייה עמד בראש ועדת החוקים המאושרים (מהקונגרס ה-54 ועד הקונגרס ה-57).
סיוול נפטר מסיבוכים של מחלת לב וסוכרת ב-27 בדצמבר 1901, בגיל 66, בביתו בקמדן שבניו ג'רזי.
את מקומו הפנוי בסנאט תפס מייסד חברת Prudential Insurance, ג'ון פיירפילד דריידן.
בלווייתו זכה לטקס צבאי מלא מטעם המשמר הלאומי של המדינה והצבא הפדרלי.
במהלך ההלוויה הושבתה הפעילות הרשמית של עיריית קמדן כאות כבוד לשירותו.
הוא נטמן בבית העלמין הארלי בקמדן, וחלקת קברו מסומנת בצלב שעוצב בידי הפסל אלכסנדר סטרלינג קלדר.
בשנת 2005 הוצב על קברו סמן רשמי של מקבלי מדליית הכבוד.
הוא אחד משלושה גנרלים בדרגת כבוד של צבא האיחוד ממלחמת האזרחים הקבורים בבית העלמין הארלי.
ויליאם סילבסטר היה שחקן אמריקאי.
ידוע בעיקר בזכות תפקידו כד"ר הייווד פלויד בסרט "2001: אודיסיאה בחלל".
סילבסטר נולד באוקלנד, קליפורניה, ארצות הברית, בן למהגר האיטלקי ג'וזף סילבסטר, ולאשתו האמריקאית, גרטרוד ביילי סילבסטר.
הוא שירת בצי ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה התיישב ב, על מנת לפתח את התעניינותו במשחק מקצועי.
הוא הפך לדמות מרכזית בסרטי בי מובי בריטיים, בתקופה שבה היו שחקנים אמריקאים וקנדים מבוקשים מאוד, על מנת להעניק תשומת לב לסרטים מקומיים בארצות הברית.
ב-1955 התגרשו, וכבר באותה השנה, בעת שהותו בבריטניה, נישא בשנית לשחקנית הבריטית ורוניקה הרסט.
סילבסטר לוהק על ידי הבמאי סטנלי קובריק לתפקיד ד"ר הייווד ר.
פלויד, בסרט פורץ הדרך "2001: אודיסיאה בחלל".
למרות תפקידו זה, סילבסטר מעולם לא לוהק שוב לתפקיד בולט בסרט קולנוע, והופיע במקום זאת בתפקידים קטנים ובתפקידי משנה מזדמנים בטלוויזיה ובקולנוע, כמו בסרטים "ההינדנבורג" ו"השמיים יכולים לחכות", ובתוכנית הטלוויזיה "סטיב אוסטין, האיש השווה מיליונים".
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 פרש ממשחק, ומת בסקרמנטו ב-25 בינואר 1995, שישה ימים לפני יום הולדתו ה-73.
ויליאם פוקנר היה סופר ומשורר אמריקאי זוכה פרס נובל.
פוקנר נולד בניו אולבני שבמדינת מיסיסיפי בארצות הברית, למשפחה ותיקה של מושלים ומדינאים.
ב-1918 התנדב לחיל האוויר הקנדי, אך מלחמת העולם הראשונה הסתיימה לפני שסיים אימון בסיסי.
בשנים הראשונות אחר המלחמה עסק בעבודות שונות, הוא היה בין השאר צבּע, נגר, דייג, עיתונאי, פקיד בחנות ספרים ומנהל דואר באוניברסיטה.
כשהיה עיתונאי בניו אורלינס התחיל לכתוב את הרומן הראשון שלו, "שכר חייל", בעידודו של שרווד אנדרסון.
הרומן ראה אור ב-1926. במשך שנתיים היה מלח בספינות משא, בשנת 1929 נשא אישה והשתקע באוקספורד שבמיסיסיפי.
ביצירתו שאף ליצור מעין סאגה הנובעת מתולדות משפחתו ואזור מגוריו.
הוא תיאר את ניוונה של החברה הדרומית בארצו, ואת ההתנגשות המתמדת בין לבנים ושחורים.
שילב אגדות מקומיות בתוך סיפורי ארץ הדרום ומשפחתו שלו.
מקום ההתרחשות העיקרי של ספריו הוא בעיר ג'פרסון במחוז הבדוי יוֹקְנָפָּטוֹפָה, צירוף של כמה ערים ועיירות במיסיסיפי.
כתיבתו של פוקנר היא בתחום הסיפור הפסיכולוגי, כמו הסופרים האירופים מרסל פרוסט, ג'יימס ג'ויס ווירג'יניה וולף, הוא משתמש בטכניקה הספרותית של זרם התודעה.
סיפוריו הם פסיפס מורכב שנע בין נקודות תצפית של הדמויות השונות, ובאפיקי זמן שונים.
פוקנר פיתח והרחיב את השימוש בזרם התודעה בספריו.
בסיפרו הקול והזעם הקורא שומע את ומלווה מחשבותיו של הגיבור שהוא אוטיסט.
לפוקנר הייתה סימפתיה לפרד, פרדות.
בסיפרו החומסים הוא מתאר שתי פרדות שהן עיוורות צבעים ולכן היחס שלהן לאדם שחור ולאדם לבן זהה.
גם בהמשך הספר פרד מוביל את האנשים אל מקום שהוא יודע את מיקומו ואסור להפריע לו או לזרז אותו.
ב-1949 זכה פוקנר בפרס נובל לספרות, הוא תרם את הזכייה לקרן שמעניקה פרס על שמו לכותבי סיפורת (PEN/Faulkner Award for Fiction).
מלבד רומנים כתב פוקנר גם שירים, ספרי מתח וסיפורים קצרים.
הוא זכה בפרס פוליצר על ספרו "משל" (A Fable) שראה אור ב-1954.
פוקנר תיעב את הוליווד והתייחס אליה ואל הסרטים כמקור פרנסה בלבד.
עם זאת בעיר הסרטים מצא את אהבת חייו - נערת-התסריט מטה קרפנטר, שהייתה משענתו עד סוף ימיו.
הוא היה נשוי לאהובת נעוריו אסטל (לה חיכה עד שהתגרשה) והיה אב לבת אחת - ג'יל.
כיום נחשב פוקנר לאחד הסופרים האמריקאים הגדולים של המאה העשרים וכאחד מטובי הסופרים של המאה העשרים.
הוא נפטר ביולי 1962 בבית החולים באוקספורד, מיסיסיפי, בעקבות התקף לב.
עץ המשאלות (1927, The Wishing Tree) - תרגום יהודה ויזן, רימונים הוצאה לאור (2016)
הקול והזעם (1929, The Sound and the Fury) - תרגום רנה ליטוין, הוצאת ספרית פועלים (1987)
הקול והזעם, תרגום שרון פרמינגר, הוצאת פן (2020)
בשוכבי גוועת (1930, As I Lay Dying) - תרגום רנה ליטוין, הוצאת ספרית פועלים (1980)
בבוא מותי - תרגום שרון פרמינגר, הוצאת פן (2018)
מקלט (1931, Sanctuary) - תרגום אמציה פורת, הוצאת עם עובד (1976)
אור באוגוסט (1932, Light in August) - תרגום רנה ליטוין, הוצאת ספרית פועלים (1978)
אור באוגוסט, תרגום שרון פרמינגר, הוצאת פן, 2022
הבלתי מנוצחים (1934, The Unvanquished) - תרגום וירה ישראלית, הוצאת עם עובד (1968)
אבשלום אבשלום (1936, Absalom, Absalom) - תרגום אמציה פורת, הוצאת עם עובד (1983)
דקלי הפרא (1939, The Wild Palms) - תרגום משה זינגר, הוצאת הקיבוץ המאוחד (1990)
רקוויאם לנזירה (1951, Requiem for a Nun) - תרגום אהרן אמיר, הוצאת ספרית פועלים (1985)
החומסים (1962, The Reivers) - תרגום עליזה נצר, הוצאת עמיחי (1963)
הבוזזים - תרגום שרון פרמינגר, הוצאת פן (2019)
הדב, הראשונים - תרגום אמציה פורת, הוצאת דביר (1973)
דגלים בעפר (1973, Flags in the Dust) - תרגום אהרן אמיר, הוצאת ספרית פועלים (1992)
ויליאם פוקסוול אולברייט היה ארכאולוג, בלשן ומומחה לחרסים אמריקני.
מחקריו העיקריים הם בנושאי המזרח הקדום בתקופת המקרא, מקורות מצריים וכתבי יתדות.
היה אחד החשובים שבחוקרי הארכאולוגיה המקראית ונחשב בזמנו לבר-סמכא בנושא.
אולברייט, נוצרי מתודיסט, נולד בצ'ילה לזוג מיסיונרים פרוטסטנטים.
בילדותו נפגעה ידו השמאלית בתאונה בחווה של סבו והיא נותרה משותקת.
נישא בירושלים (1921) לד"ר רות נורטון.
סיים תואר ראשון באוניברסיטת אפר איווה וקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס (בולטימור) בשנת 1916 על תיזה בנושא אפוס המבול האשורי.
בשנים 1922–1923 ניהל את בית הספר האמריקאי לחקר המזרח בירושלים.
משנת 1929 ועד 1959 כיהן כפרופסור למדעי המזרח באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
בשנת 1957 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים וב-1969 קיבל את תואר יקיר ירושלים.
אולברייט ערך חפירות ארכאולוגיות ברחבי המזרח התיכון, רבות מהן בארץ ישראל, מהן ראויות לציון מיוחד החפירות שערך בגבעת שאול, תל בית מירסים (שאותה זיהה עם דביר המקראית), בית צור ובית אל.
בין מחקריו הבולטים ניתן לציין את אימות מקוריותן של מגילות מדבר יהודה, חקירת חותמות למלך מתקופת חזקיהו, וחשיפה ראשונה בארץ ישראל (1923) של רוגם סמוך לירושלים.
מאז דנו חוקרי מקרא רבים בהשפעות הבבליות והכנעניות על המקרא, ובמוטיב המקראי של שלטון האל על "תהום", "התנינים הגדולים", "לוויתן נחש בריח", "לוויתן נחש עקלתון", "רהב" ועוד.
על שמו נקרא מכון אולברייט למחקר ארכאולוגי בירושלים, שלוחה של בית הספר האמריקאי לחקר המזרח.
בשכונת מעלות דפנה בירושלים נקרא רחוב על שמו.
הארכאולוגיה של ארץ-ישראל, (תרגום: אהרן אמיר), בצירוף פרק מיוחד: "המגילות הגנוזות במדבר יהודה" מאת פרופ' אלעזר ליפא סוקניק, הוצאת עם עובד, תל אביב תשי"א.
מתקופת האבן ועד הנצרות; המונותיאיזים והתהליך ההיסטורי, הוצאת אחיאסף, מהדורה שנייה - 1968.
ויליאם פורסיית' הוא רקדן, כוראוגרף ובמאי תיאטרון.
פורסיית' החל את לימודיו בבית הספר לבלט של בלט ג'ופרי בשנת 1969. הוא רקד עם הקבוצה עד שעבר לבלט שטוטגרט.
תחילת דרכו ככוריאוגרף הייתה במחזה "אולריך" בשנת 1976, שהועלה עם בלט שטוטגרט.
לאחר מכן הוא הפך לכוריאוגרף הראשי של הלהקה עד שנת 1981. אז גם יצר את עבודתו המפורסמת, "Love Songs" בשנת 1979.
לאחר כתיבה כעצמאי ברחבי אירופה, הוא מונה ככוריאוגרף הראשי והבמאי של בלט פרנקפורט בשנת 1982, והיה הכוריאוגרף של הבלט עד שנת 1984.
עבודתו מאופיינת עוד מתחילת דרכו באגרסיביות.
תנועות הרקדנים כוחניות על גבול איבוד שיווי המשקל, גופם נמתח ומוטה לזוויות דרסטיות וכמו מושלך מתנועה אחת לשנייה.
בריקודי הדואט הרקדנים נראים כנלחמים אחד בשני יותר מאשר כתומכים.
חלק מעבודותיו נוצרו ללא סיפור מלווה או דמויות בזמן שאחרות עוצבו כמחזות.
איבוד פרט קטן (1987), בלט פרקפורט
להרשים את הצאר (1988), בלט פרנקפורט
הרמן שמרמן (1992), בלט ניו יורק
תיאורית איברים (1990), בלט פרנקפורט
טקסט ראשון (1995), הבלט המלכותי
זרם משוער (1996), להקת דניאל לאריו
ויליאם הנרי קראוס פולוק , שחמטאי אירי-בריטי-אמריקאי.
פולוק נולד באנגליה, וזכה באליפות אירלנד בשחמט שהתקיימה בדבלין בשנת 1885 ובאליפות שהתקיימה בבלפסט בשנת 1886 עם 8/8 (לפני ג'וזף הנרי בלקברן ועמוס ברן).
באותן שנים לא היה פולוק תושב אירלנד, אלא חבר במועדון השחמט של דבלין בין השנים 1880–1882 במהלך שהותו שם כתלמיד רפואה.
לאחר מכן חזר לאנגליה והיה למנתח.
בשנת 1889 נסע פולוק לניו-יורק כדי להשתתף בתחרות הבינלאומית שהתקיימה במסגרת קונגרס השחמט האמריקאי השישי.
פולוק הגיע למקום ה-11 (ניצחו: מיכאל צ'יגורין ומקס וייס).
בתחרות זו ניצח פולוק את מקס וייס, את ג'קסון שוואלטר, את הנרי בירד, את ג'יימס מייסון, את אז'ן דלמאר, את מקס ג'וד ואת ז'אן טאובנהאוס.
לאחר מכן עבר לבלטימור כשחמטאי מקצועני והחל לכתוב טור שחמט בעיתון Baltimore Sunday News וכן לכתוב דווחים על השחמט בארצות הברית עבור הביטאון British Chess Magazine.
בשנת 1890 ניצח פולוק בדו-קרב מול צ'ארלס מוהלה 7.5-6.5 בניו-יורק, ולאחר מכן הפסיד דו-קרב לאז'ן דלמאר 3-5. בתחרות לקסינגטון 1891 חלק פולוק מקום ראשון עם ג'קסון שוואלטר אך הפסיד לו במשחק הפלייאוף.
בשנת 1892 שימש פולוק כמזכירו של וילהלם שטייניץ.
בשנת 1893 חלק מקום 4–5 בתחרות ניו-יורק ולאחר מכן חלק מקום 9–11 בתחרות נוספת בניו-יורק (ניצח: עמנואל לסקר).
בתחרות זו ניצח את ז'אן טאובנהאוס ואת הרי נלסון פילסבורי.
בתחרות הידועה שהתקיימה בהייסטינגס בשנת 1895 הגיע פולוק למקום ה-19 (ניצח: הרי נלסון פילסבורי).
בתחרות זו ניצח את זיגברט טאראש, את וילהלם שטייניץ, את אדולף אלבין, את איזידור גונסברג ואת הנרי בירד.
פולוק נפטר בשנת 1896 כתוצאה ממחלת השחפת.
ניצחון של פולוק תוך יישום מט לגל
במשחק משנת 1890 ניצח פולוק את הול בדרך הבאה:
ויליאם הורשיו פאוול היה שחקן קולנוע אמריקאי, אחד הכוכבים הידועים והפוריים ביותר בשנות ה-30 של המאה ה-20. בכל הקריירה שלו הופיע בכמעט 100 סרטים, מחציתם בשנות השלושים.
סרטיו כוללים את ששת סרטי סדרת "האיש הרזה" לפי ספריו של דשיל האמט לצדה של מירנה לוֹי, לצידה הופיע ב-14 סרטים.
היה מועמד שלוש פעמים לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידיו בסרטים "האיש הרזה" (1934), "אישי גודפרי" (1936) ו"חיי עם אבא" (1947).
פאוול נולד בפיטסבורג, פנסילבניה וגדל בקנזס סיטי, מיזורי.
ביתו היה סמוך לבית ילדותה של ג'ין הארלו, שתהיה לימים בת זוגו, אך לא הכיר אותה בנעוריו.
בגיל 18 עבר לניו יורק על מנת ללמוד באקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה, אותה סיים ב-1912. לאחר עשור של הופעות בוודוויל החל ב-1922 להופיע בסרטים אילמים.
תפקידו הראשון היה בהפקת שרלוק הולמס בתפקיד פרופסור מוריארטי לצד ג'ון ברימור שגילם את התפקיד הראשי.
הוא הופיע בלמעלה מ-30 סרטי ראינוע לפני שעבר בהצלחה את מהפכת הסרט המדבר.
בשנת 1934 הופיע בתפקיד הבלש ניק צ'ארלס בסרט "האיש הרזה", הראשון בסדרה בת שישה סרטים לפי ספריו של דשיל האמט.
הסרט זיכה אותו במועמדות לפרס אוסקר והחל שיתוף פעולה קולנועי פורה עם מירנה לוי, ששיחקה את אשתו.
ב-1936 גילם את דמותו של פלורנץ זיגפלד בסרט זוכה האוסקר זיגפלד הגדול, שגם בו שיחקה לוי את אשתו.
באותה שנה היה מועמד בשנית לאוסקר על סרטו "אישי גודפרי".
ב-1935 כיכב לצידה של ג'ין הארלו בסרטו של ויקטור פלמינג "Reckless" ("פוחזת"), במהלך הצילומים הפכו השניים לזוג, אם כי לא התחתנו.
מותה של הארלו, בגיל 26, קטע את יחסיהם.
לאחר מותה של הארלו נכנסה הקריירה של פאוול להאטה.
בשנות הארבעים הופיע במספר קטן של סרטים, אחד מהן היה "החיים עם אבא" בבימויו של מייקל קורטיז משנת 1947, לצידה של אליזבת טיילור, עליו היה מועמד לפרס האוסקר בפעם האחרונה.
סרטו האחרון היה "מר רוברטס" בבימויו של ג'ון פורד משנת 1955 לצידם של הנרי פונדה, ג'יימס קאגני וג'ק למון.
לאחר פרישתו לא הופיע עוד על הבד או בטלוויזיה.
ויליאם פול גוטליב היה צלם ובעל טור אמריקאי, הידוע בעיקר בשל תצלומיו הקלאסיים של האמנים המובילים ב"תור הזהב" של הג'אז האמריקאי, בשנות ה-30 וה-40. תצלומיו של גוטליב נמנים עם הצילומים הידועים ביותר והנפוצים ביותר מעידן זה בסוגת הג'אז.
במהלך הקריירה צילם גוטליב מאות צילומי דיוקן של מוזיקאי ג'אז בולטים, לרוב בעת הופעה באחד ממועדוני הג'אז הידועים בניו יורק.
עם המוזיקאים הבולטים שאותם צילם נמנים לואי ארמסטרונג, דיוק אלינגטון, צ'ארלי פארקר, בילי הולידיי, דיזי גילספי, ארל היינס, ת'לוניוס מונק, סטן קנטון, ריי מקינלי, בני גודמן, קולמן הוקינס, לואי ג'ורדן, אלה פיצג'רלד ובני קרטר.
גוטליד נולד ב-28 בינואר 1917 בשכונת קנרסי בברוקלין, וגדל בבאונד ברוק, ניו ג'רזי, שם עבד אביו בעסקי הבנייה והנגרות.
ב-1938 סיים את לימודיו לתואר בכלכלה באוניברסיטת ליהיי בפנסילבניה.
במהלך לימודיו בליהיי היה כתב בשבועון הסטודנטיאלי ואף הגיע להיות עורך אחראי של The Lehigh Review, מגזין סטודנטיאלי בנושא מדע ואמנות.
בשנתו האחרונה בלימודים החל לחבר טור שבועי בנושא ג'אז בעיתון היוקרתי "וושינגטון פוסט".
לאחר שהוחלט במערכת העיתון שאין די תקציב כדי לממן צלם שיצלם תמונות עבור הטור, רכש גוטליב לעצמו מצלמה לצילום עיתונות והחל לצלם בעצמו את התמונות לטור.
ב-1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, גויס גוטליב לשירות בחיל האוויר האמריקאי, שבו שירת כקצין צילום וקצין מיונים.
לאחר מלחמת העולם השנייה עבר גוטליב לניו יורק כדי לעסוק בעיתונות.
הוא עבד ככתב וצלם במגזין "דאון ביט" (שהיה בזמנו מגזין הג'אז המוביל), ועבודתו פורסמה גם לעיתים קרובות ב-Record Changer, ב-Saturday Review וב-Collier's.
ב-1948 פרש גוטליב מעיסוק בתחום הג'אז כדי לבלות זמן בחיק אשתו דֶליה וילדיו.
לאחר שעזב את "דאון ביט", החל גוטליב לעבוד בחברת Curriculum Films, חברה שייצרה סרטי שקופיות חינוכיים.
לאחר מכן הקים חברה משל עצמו שעסקה בהכנת סרטי שקופיות, שנרכשה לאחר מכן על ידי חברת מקגרו-היל.
רבים מסרטי השקופיות שהכין זכו בפרסים, מטעם מועצת הסרטים הקנדית (Canadian Film Board) ומטעם איגוד הספרנים לסרטים חינוכיים (Educational Film Librarians Association).
גוטליב אף חיבר ואייר ספרי ילדים, לרבות The Four Seasons ("ארבע העונות"), Tigers Adventure ("הרפתקאות נמרים") ו-Laddie the Superdog ("לדי, סופר-כלבה").
הוא אף כתב ספרי לימוד כמו Science Facts You Won't Believe ("עובדות מדעיות שלא ייאמנו") ו-Space Flight ("טיסה בחלל").
מלבד קריירת הצילום שלו, גוטליב אף עסק בטניס כתחביב.
גוטליב ובנו סטיבן דורגו פעמים רבות במקום הראשון בדירוג הקבוצות של אב ובן בחוף המזרחי של ארצות הברית, ופעמיים הם נמנו עם עשרת הצמדים המובילים בארצות הברית.
בנו סטיבן הלך בעקבות אביו והיה אף הוא לצלם מקצועי.
תצלומיו של סטיבן הופיעו לעיתים קרובות באתרי האינטרנט של קודאק ושל ניקון, וקודאק ציינה אותו כאחד מחמשת "הסמלים המקצועיים של קודאק" בארצות הברית.
האדריכל איי אם פיי אמר כי "[סטיבן] גוטליב מתעלה מעל לצילום האדריכלי המסורתי בעזרת פירוש האדריכלות בתפיסה של אמן אמיתי".
גוטליב נפטר ב-23 באפריל 2006 בגרייט נק, ניו יורק, בשל סיבוכים של שבץ.
לפי בקשתו של גוטליב, תצלומיו עברו לאחר מותו (ב-2010) לרשות הציבור.
בתמונותיו נעשה שימוש במיזמים חופשיים רבים, ובהם ויקיפדיה.
ויליאם סמית' היה מילונאי אנגלי.
סמית נולד ב-1813 באנפילד שבמידלסקס להורים נונקונפורמיסטים.
הוא למד בבית הספר "מדרס האוז" (Madras House) בהאקני בהנהלתו של ג'ון אלן.
תחילה יועד לקריירה כתאולוג, אך לבסוף החל עובד כפקיד מתלמד (articled clerk) אצל עורך דין (solicitor).
את זמנו הפנוי הקדיש ללימודים קלאסיים, ובמהלך לימודיו בקולג' האוניברסיטאי של לונדון זכה בפרסי הצטיינות הן בלימודי יוון הן בלימודי רומא.
ב-1830 הצטרף לאכסניית המשפט גרייז אין (Gray's Inn) בלונדון, אבל החליט לוותר על לימודי המשפט שלו לטובת משרה בבית הספר של הקולג' האוניברסיטאי (University College School), אז גם התחיל כותב בנושאים העוסקים ביוון וברומא בעת העתיקה.
בתקופה זו החל סמית מתעניין במילונאות.
החיבור הראשון שפרסם היה "מילון לקדמוניות יוון ורומא" (Dictionary of Greek and Roman Antiquities) שהופיע בשנת 1842 ושאת חלקו הגדול כתב בעצמו.
מילון ל"גאוגרפיה של יוון ורומא" (Dictionary of Greek and Roman Geography) הופיע ב-1857, אשר בכתיבתו השתתפו כמה מטובי המלומדים והחוקרים בתחום.
תוך כדי כך הוציא לאור, ב-1850, את הראשון מבין כמה מילונים לבתי הספר, וב-1853 החל בפרסום סדרת הספרים Principia, המהווה ציון דרך חשוב בהוראת השפות היוונית והלטינית בבתי הספר.
אחר כך ראו אור "המדריכים לתלמיד בהיסטוריה ובספרות" (Student's Manuals of History and Literature), אשר הכרך מתוכם העוסק בספרות אנגלית התפרסם בלא פחות מ-13 מהדורות.
הוא עצמו כתב את הכרך שעניינו היסטוריה של יוון.
כאשר ההוצאה לאור שותפתו נקלעה לקשיים, הצטרף למיזם המוציא לאור ג'ון מארי (John Murray).
ב-1855 השלים סמית את עריכת המילון הלטיני-האנגלי המבוסס על חיבוריהם של פורצ'ליני ופרוינד (Latin–English Dictionary based upon the works of Forcellini and Freund), שהתפרסם בהוצאת ג'ון מארי ונדפס פעמים אחדות במשך למעלה משלושים וחמש שנים.
המילון אינו עוסק רק בלטינית "קלאסית" (100 לפנה"ס – 100 לספירה), אלא כולל ערכים רבים שלא ניתן למוצאם במילונים אחרים בני התקופה, כולל המילון של לואיס ושורט (Lewis and Short).
אפשר שהספרים החשובים ביותר שערך סמית הם אלה העוסקים בנושאים אקלסיולוגיים.
עימם נמנים "מילון כתבי הקודש" (Dictionary of the Bible), 1860-1865; "מילון לקדמוניות הנצרות" (Dictionary of Christian Antiquities), 1875-1880, שנכתב בשיתוף עם הארכי-דיאקון סמיואל צ'ית'ם (Samuel Cheetham); ו"מילון אישים בנצרות" (Dictionary of Christian Biography), 1877-1887, יחד עם ד"ר הנרי וייס (Henry Wace).
"האטלס" (The Atlas), שבעריכתו השתתף סר ג'ורג' גרוב (George Grove), הופיע ב-1875. מ-1853 עד 1869 שימש סמית' כבוחן בלימודים קלאסיים באוניברסיטת לונדון, ולאחר פרישתו נתקבל כחבר בסנאט.
הוא היה חבר בוועדה שעסקה בענייני זכויות יוצרים, ובמשך שנים רבות רשם (registrar) של "קרן הספרות המלכותית" (Royal Literary Fund).
סמית' ערך את מהדורת 1854-1855 של גיבון, שכללה את הערותיהם של פרנסואה גיזו והנרי הארט מילמן.
ב-1867 נתמנה לעורך של כתב העת המדעי Quarterly Review, תפקיד בו החזיק עד מותו.
סמית' קיבל תואר דוקטור לשם כבוד (Doctor of Civil Law) מאוניברסיטאות אוקספורד ודבלין.
ב-1892 הוענק לו תואר אבירות.
מת ב-7 באוקטובר 1893 בלונדון.
ויליאם פאג'ט, ברון פאג'ט הראשון היה מדינאי אנגלי, שמילא משרות חשובות בשירותם של המלך הנרי השמיני, המלך אדוארד השישי והמלכה מרי הראשונה.
אביו של ויליאם פאג'ט, שנקרא אף הוא ויליאם פאג'ט, היה אחד מנושאי השרביט (serjeants-at-mace) של הסיטי של לונדון.
פאג'ט הצעיר נולד בסטפורדשייר ב-1506, ולמד בבית ספר סיינט פול, בתקופה בה ויליאם לילי שימש כמנהלו, ובטריניטי הול, קיימברידג'.
אחר כך המשיך את לימודיו באוניברסיטת פריז.
בסיינט פול התיידד עם ג'ון ללנד, לימים סוחר עתיקות ואחד מן התומכים בו.
פאג'ט כיהן כחבר הפרלמנט מטעם מחוז ליצ'פילד ב-1529 ומטעם מחוז מידלסקס ב-1545.
הודות להשפעת ידידו סטיבן גרדינר, ככל הנראה, הטיל עליו המלך הנרי השמיני כמה שליחויות דיפלומטיות חשובות.
ב-1532 מונה למזכיר החותם (clerk of the signet), וזמן קצר אחר כך למזכיר מועצת המלך (Privy Council).
ב-1539 נעשה מזכירה של המלכה, אן מקליווס, וב-1543 צורף למועצת המלך ומונה למזכיר המדינה.
הנרי השמיני, בשנותיו האחרונות, שמע רבות בעצתו ואף מינה אותו לאחד מחברי המועצה שתנהל את ענייני המדינה בתקופת קטינותו של המלך אדוארד השישי.
פאג'ט תמך תחילה נמרצות בלורד פרוטקטור סומרסט בעודו יועץ לנהוג במתינות שסומרסט לא תמיד הבחין בה.
ב-1547 נעשה מפקח על משק ביתו של המלך, צ'נסלור של דוכסות לנקסטר, אביר נבחר של מחוז סטפורדשייר (חבר פרלמנט) ונתכבד בתואר אביר מסדר הבירית.
ב-1549 נקרא בצו להצטרף אל בית הלורדים כברון פאג'ט דה בודזרט (Baron Paget de Beaudesert).
באותו זמן לערך הוענקו לו נחלות קרקע גדולות, ובהן קנוק צ'ייס וברטון אבי בסטפורדשייר, וכן את מעונם של הבישופים של אקסטר בלונדון, שנודע לימים בשם "לינקולן האוז" ואחר כך "אסקס האוז", במקום בו נמצא כיום ה-Outer Temple.
כמו כן קיבל את אחוזת בודזרט בסטפורדשייר, שנותרה מקום מושבה העיקרי של משפחת פאג'ט.
ב-1551, בעקבות נפילת סומרסט, נכלא פאג'ט במצודת לונדון.
שנה אחר כך נשלל ממנו תואר אביר מסדר הבירית, ובנוסף לכך הטילה עליו לשכת הכוכבים קנס כבד על שבעודו מנהל את דוכסות לנקסטר שלשל רווחים לכיסו על חשבון הכתר.
ב-1553 שב חינו בעיני המלך, וביוני אותה שנה הוא היה אחד מעשרים ושישה הפירים שחתמו על צוואתו של אדוארד הגוסס המורישה את המלוכה לליידי ג'יין גריי.
הוא השלים עם המלכה מרי הראשונה, אשר השיבה לו ב-1553 את תואר אביר מסדר הבירית ואת מקומו במועצת המלכה, וב-1556 מינתה אותו שומר חותם המלכה.
ב-1558, עם עלותה לכס של אליזבת הראשונה, פרש פאג'ט מן החיים הציבוריים.
ויליאם פטי, הרוזן משלבורן והמרקיז מלנסדאון היה מדינאי בריטי ממוצא אירי מהמפלגה הוויגית שכיהן כשר הפנים הראשון וכראש ממשלת בריטניה בין השנים 1782–1783, במהלך החודשים האחרונים של מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
מורשתו מתאפיינת בהצלחתו בהבטחת השלום עם ארצות הברית.
הוא גם היה ידוע כאספן של עתיקות ושל יצירות אומנות.
הלורד שלבורן נולד בדבלין ב-1737 ובילה את שנותיו הראשונות באירלנד.
לאחר שלמד באוניברסיטת אוקספורד הוא שירת בצבא הבריטי במהלך מלחמת שבע השנים ולקח חלק בפלישה על רושפור (Rochefort) ובקרב מינדן (Minden).
כאות הערכה על פועלו בקרב קלוסטר קאמפן (Kloster Kampen) הוא מונה לשלישו האישי של המלך ג'ורג' השלישי.
הוא נעשה מעורב בפוליטיקה ונבחר לפרלמנט ב-1760. לאחר מות אביו ב-1761 ירש את תואר האצולה שלו, נכנס לבית הלורדים ולקח חלק פעיל בפעילותו.
הוא שימש כנשיא לשכת המסחר (כיום שר המסחר) בממשלתו של ג'ורג' גרנוויל, אך התפטר מתפקידו לאחר חודשים ספורים והיה מקורב למנהיג האופוזיציה ויליאם פיט האב.
כאשר מונה פיט כראש ממשלה ב-1766 מונה שלבורן כמזכיר המדינה למחלקה הדרומית, משרה בה החזיק בשנתיים הבאות.
הוא פרש מתפקידו במהלך משבר קורסיקה והצטרף לאופוזיציה.
יחד עם פיט הוא היה תומך במדיניות של פייסנות כלפי המושבות בצפון אמריקה ובמשך תקופה ארוכה מבקר של מדיניותה של ממשלת נורת'.
בעקבות נפילתה של ממשלת נורת' הצטרף שלבורן לממשלה שקמה בראשותו של הלורד רוקינגהם ובעקבות מותו של זה האחרון ב-1782 הוא מונה לראש ממשלה כאשר מלחמת העצמאות של ארצות הברית עדיין לא הסתיימה.
ממשלתו של שלבורן סיימה את כהונתה בעיקר על רקע חתימתו של חוזה פריז ב-1783 שסיים את המלחמה ונחשב לנדיב כלפי ארצות הברית.
שלבורן היה מראשוני המדינאים הבריטים שדגלו בכינונו של סחר חופשי בהשראתו של אדם סמית.
הוא נולד בשם ויליאם פיצמוריס (William Fitzmaurice) בדבלין כבנו הראשון של ג'ון פיצמוריס, שהיה בנו השני שהאריך ימים של תומאס פיצמוריס, הרוזן הראשון של קרי, שהיה בעצמו צאצא של אדוארד הראשון, מלך אנגליה.
אחיו של ויליאם היא תומאס פיצמוריס שהיה חבר פרלמנט.
לורד קרי נשא לאישה את אן קרי, בתו של סר ויליאם פטי ודרכו שינתה המשפחה את שמה מפיצמוריס לפטי.
פטי בילה את ילדותו באזורים הנידחים ביותר של דרום אירלנד וב-1755 נכנס ללמוד בקולג' כרייסט צ'רץ' שבאוקספורד.
זמן קצר לאחר סיום לימודיו התגייס פטי לצבא ושירת בו במהלך מלחמת שבע השנים.
הוא נעשה מיודד עם צ'ארלס גריי שבהמשך הוא סייע לקריירה שלו.
ב-1757 הוא לקח חלק בפלישה על רושפור שהסתיימה בנסיגה.
בשנה שלאחר מכן הוא נשלח לשרת בגרמניה והתבלט בקרבות במינדן ובקלוסטר קמפן.
על שירותו זה הוא מונה לשלישו האישי של המלך ג'ורג' השלישי עם דרגת קולונל.
צעד זה עורר מחאות מצדם של כמה מחברי הממשלה, שכן בקידום זה עקף פטי קצינים בכירים ממנו.
למרות שבהמשך הקריירה הצבאית שלו לא הייתה פעילה במיוחד, הוא קודם ב-1765 לדרגת מייג'ור-גנרל, ב-1772 לדרגת לוטננט-גנרל וב-1783 לדרגת גנרל.
ב-2 ביוני 1760, בעודו עדיין מעבר לים, הוא נבחר לפרלמנט כנציג מחוז הבחירה של ווייקומב (Wycombe) ונבחר מחדש בבחירות של 1761. אך עוד לפני שהספיק הפרלמנט להתכנס הוא ירש עקב מות אביו את תוארו כרוזן משלבורן, איבד את כסאו בבית הנבחרים ונכנס כחבר בבית הלורדים.
תפקידו הצבאי החדש של שלבורן כמקורב למלך הובילו לקשר ישיר שלו עם הלורד ביוט, שהיה היועץ הקרוב ביותר למלך ושר בכיר בממשלתו.
ב-1761 נשלח שלבורן על ידי ביוט לנהל את המשא ומתן על תמיכתו של הנרי פוקס.
פוקס מילא תפקיד זוטר יחסית של גזבר הצבא, אך היה לו כוח רב בשורות חברי הפרלמנט ויכול היה לבסס את כוחו של ביוט.
שלבורן היה ממתנגדיו של פיט שהתפטר מהממשלה באותה שנה.
בשנת 1762 התנהלו שיחות השלום בלונדון ובפריז.
בסופו של דבר נחתם ההסכם אך הוא ספג ביקורת עזה בשל פייסנותו, שכן שטחים רבים שנכבשו על ידי בריטניה הוחזרו לצרפת ולספרד.
זמן קצר לאחר חתימת ההסכם התפטר ביוט מתפקידו כראש ממשלה והוחלף על ידי ג'ורג' גרנוויל.
שלבורן הצטרף לממשלת של גרנוויל ב-1763 כשר המסחר.
בשלב זה הוא שינה את דעתו על פיט ונעשה מעריץ שלו.
לאחר שהניסיון לצרף את פיט לממשלה נכשל, התפטר ממנה שלבורן לאחר כמה חודשים.
בהיותו תומך של פיט בשאלת הדחתו של ג'ון וילקס מהפרלמנט, הוא הביא על עצמו את חוסר שביעות רצונו של המלך ממנו והוא פרש לזמן מה לביתו.
לאחר שפיט הקים את ממשלתו ב-1766 מונה שלבורן כמזכיר המדינה למחלקה הדרומית, אך במהלך מחלתו של פיט מדיניותו הפייסנית כלפי אמריקה זכתה להתנגדות מצדם של עמיתיו לממשלה ומצדו של המלך וב-1768 הוא הודח מתפקידו.
במהלך משבר קורסיקה, שהחל בעקבות הפלישה הצרפתית לאי, שלבורן היה מראשי הקוראים לתמיכה ברפובליקה הקורסיקנית.
למרות שהוגש לקורסיקנים סיוע באופן סודי, הוחלט לא להתערב צבאית כדי לא להצית מלחמה עם צרפת.
עם כניסתו לאופוזיציה המשיך שלבורן לשתף פעולה עם ויליאם פיט האב.
הם היו מראשי המבקרים של מדיניותה של ממשלתו של הלורד נורת' בשנים שהובילו לפריצתה של מלחמת העצמאות של ארצות הברית ב-1775. עם התקדמותה של המלחמה שיתף שלבורן פעולה עם הוויגים בהנהגתו של הלורד רוקינגהם במתיחת הביקורת על ממשלתו של נורת'.
לאחר כניעתו של הצבא הבריטי בקרב סרטוגה ב-1777, הצטרף שלבורן למנהיגי האופוזיציה שקראו לנסיגה מוחלטת של הכוחות הבריטים.
במרץ 1782, בעקבות נפילת ממשלתו של נורת', הסכים שלבורן לכהן בממשלתו של רוקינגהם, בתנאי שהמלך יכיר בעצמאותה של ארצות הברית.
בעקבות מותו הפתאומי והבלתי צפוי של רוקינגהם ב-1 ביולי 1782 ירש אותו שלבורן בתפקידו כראש ממשלה.
מינויו של שלבורן על ידי המלך גרמו להתפטרותם של צ'ארלס ג'יימס פוקס ושל תומכיו, כולל אדמונד ברק.
ברק השווה את שלבורן לקודמו בצורה חריפה.
אחד מאלה שהובאו כדי למלא את מקומם של השרים המתפטרים היה ויליאם פיט הבן בן ה-23, בנו של בעל בריתו הפוליטי לשעבר של שלבורן שמונה לשר האוצר.
ממשלת שלבורן המשיכה את המשא ומתן לשלום.
שלבורן אירח באחוזתו הכפרית את שליח השלום מטעם ממשלת צרפת ובאופן דיסקרטי סיכמו השניים מספר נקודות שהיו הבסיס להסכם השלום.
במקביל סיכמו שליחיו של שלבורן על הסכם שלום נפרד עם הנציגים האמריקנים שהכיר בעצמאותה ובגבולותיה של ארצות הברית.
שלבורן הסכים לתנאים נדיבים בקביעת הגבולות באילינוי אך סירב להסכים לדרישתו של בנג'מין פרנקלין שבריטניה תוותר על קנדה ועל טריטוריות נוספות.
עזיבתו של פוקס את הממשלה הובילה ליצירתה של קואליציית פוקס-נורת' שבאפריל 1783 הצליחה לגרום לממשלתו של שלבורן להתפטר.
ההישג העיקרי של שלבורן בתקופת כהונתו כראש ממשלה היה סיכומם של תנאי השלום שהיוו את הבסיס לחתימתו של חוזה פריז ב-1783 שסיים את המלחמה.
סר ויליאם פוקס היה ראש ממשלת ניו זילנד השני שכיהן ארבע תקופות כהונה לא רצופות במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19, כאשר ניו זילנד הייתה עדיין מושבה.
הוא ייזכר בשל פעולת החרמת הקרקעות של המאורים, תרומתו למערכת החינוך (כמו הקמתה של אוניברסיטת ניו זילנד) ופועלו להגדלת היקף האוטונומיה של ניו זילנד מבריטניה.
הוא תואר כאדם נחוש ואינטליגנטי, אך גם כאדם מריר ולהוט מדי למתקפות אישיות.
היבטים שונים של אישיותו תוארו באופן שונה בתיעודים שונים, בהתאם להשקפתם הפוליטית של המתארים.
ויליאם פוקס נולד בכפר וסטאו שבסאות' שילדס שבצפון-מזרח אנגליה.
הוא היה בן למשפחה טובה באופן יחסי והוא התחנך בבית הספר בעיר דרהאם ולמד בוודהאם קולג' באוניברסיטת אוקספורד.
מעשיו בשנים שלאחר סיום לימודיו לוטים בערפל.
יש הסוברים שבתקופה זו הוא לא היה כלל באנגליה.
ב-1838 הוא למד משפטים בלונדון.
זמן קצר לערך, לאחר הכשרתו כעורך דין, נשא פוקס לאישה את שרה הלקומב.
הזוג החליט להגר לניו זילנד, והצטרפו לקבוצה גדולה של מתיישבים.
עם הגעתו לולינגטון, זכו כישוריו המשפטיים של פוקס להכרה, אך הייתה לו עבודה מועטה בתחום, וכך הוא השלים את הכנסתו בכתיבה לעיתונים מקומיים.
ב-1843 הוא איבד את רישיון עריכת הדין שלו, כאשר הוא סירב להישבע שבועת אמונים שנראתה לו משפילה.
אירוע זה חייב אותו להתמקד כמעט כליל בכתיבה ובעיתונאות.
בתחילה התנגד פוקס למשא ומתן שניהלה הממשלה עם המאורים על קרקעותיהם, בטענה שלמאורים יש זכות רק על קרקעות שהם עשו בהם שימוש.
הוא גם גינה את תגובתן הרפה של הממשלות הקולוניאליות על הריגתו של ארתור וייקרפילד, פקיד רשמי של חברת ניו זילנד שניסה להרחיב את תחומי היישוב נלסון לקרקעות שהוחזקו על ידי המאורים.
הביקורת שמתח פוקס על מושל ניו זילנד, רוברט פיצרוי, הייתה חלק מהגורמים שהביאו בסופו של דבר להדחתו של פיצרוי.
ב-1843 נבחר פוקס להיות מחליפו של וייקרפילד בנלסון.
בנלסון, לא הייתה הצלחתו של פוקס שלמה.
עם המאורים לא התרחשו עימותים רבים ורוב עבודתו של פוקס הייתה קשורה להתפתחות הכלכלית של המקום.
תכנון גרוע וסקרי קרקעות לא מדויקים, השאירו את המתיישבים עם פחות ממה שהובטח להם ועל פוקס הוטלה האחריות לפתור את הבעיה.
בעוד שהיסטוריונים מודרניים רבים מאמינים שהוא עשה עבודה טובה, פוקס עצמו סבר שמאמציו לא היו מספקים דיים כדי להרגיע את המתיישבים הזועמים.
בהדרגה בילה פוקס את זמנו בהובלת קבוצות מתיישבים לאזורים השוממים שליד נלסון, פעילות שנראה היה שהוא נהנה ממנה.
לכל אורך חייו היה פוקס פעיל מאוד מבחינה גופנית.
ב-1848 מת ויליאם וייקרפילד, אחיו של ארתור וייקרפילד.
כפקיד הבכיר ביותר בחברת ניו זילנד, הוא היה הממונה על פוקס.
עד מהרה הגיע פוקס לוולינגטון והצליח להבטיח לעצמו מינוי כמחליפו של וייקרפילד.
הוא הצליח לעשות זאת בשל המרחק הקצר בין נלסון לוולינגטון, שאליה הוא הצליח להגיע לפני שהגיעו הוראות ממקומות אחרים.
פוקס לא היה הבחירה הראשונה של מועצת המנהלים של החברה בלונדון, שהעדיפה את דילון בל, אך פעולתו המהירה של פוקס זיכתה אותו בתמיכה לטובת המינוי לתפקיד.
לאחר מותם של האחים וייקרפילד נכנסה החברה למשבר.
בהדרגה החל פוקס להיות פעיל פחות ופחות בחברה ויותר גילה עניין בממשל הקולוניאלי.
הוא היה מתנגד חזק של המושל ג'ורג' גריי שסירב להעניק זכויות ממשל עצמי למתיישבים.
לעיתים קרובות הוא גינה את הממשל ואת המערכת המשפטית כמושחתים וכחסרי יכולת.
ב-1851 נסע פוקס ללונדון כמייצג של קבוצת מתיישבים מוולינגטון.
שם הוא פגש את אדוארד גיבון וייקרפילד, אחיהם הגדול של ויליאם וארתור.
הוא קיים שיחות על רעיונותיו בנוגע לחוקה לניו זילנד, ממשל עצמי, ופרלמנט דו-בתי.
הוא ניסה גם להיפגש עם הלורד גריי, שר המושבות הבריטי, אך נדחה.
כאשר בשנה שלאחר מכן, כוננה חוקה לניו זילנד, היא כללה כמה מרעיונותיו של פוקס, אך מבחינתו היא לא הייתה מספקת.
לפני שובם לניו זילנד, בילו פוקס ואשתו זמן במסע בקנדה, ארצות הברית וקובה.
עם שובם לניו זילנד, כוננה כבר החוקה החדשה והתקיימו בחירות.
ב-1855 נבחר פוקס לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של ונגנואי.
הוא נאבק על מתן אוטונומיה והיה ממתנגדי הממשלה הראשונה של ניו זילנד, שהוקמה בשנה שלאחר מכן על ידי הנרי סואל.
תוך 13 ימים הצליח פוקס להפיל את ממשלתו של סואל והוא נבחר לראש הממשלה השני של ניו זילנד.
יחד עם זאת, החזיקה הממשלה שהקים פוקס, 13 ימים בלבד, לפני שהוחלפה על ידי ממשלתו של אדוארד סטפורד.
את שנותיה הראשונות של כהונתו של סטפורד בילה פוקס בסוג של פרישה, אך מאוחר יותר שב להיות מתנגדו הראשי של סטפורד בפרלמנט.
לאור התנגדותו של פוקס למדיניות הממשלה בנושא זכויות הקרקע של המאורים, נראה שפוקס שינה את דעותיו על הנושא.
הוא האשים את הממשל של סטפורד ואת המושל תומאס גור בראון על פרוץ המלחמות במחוז טראנאקי, שאירעו עקב סירובו של ראש שבט מאורי למכור את אדמותיו.
רבים סבורים שפוקס אכן העביר את תמיכתו למאורים, אם כי היסטוריונים מודרניים רבים סבורים שהתנגדותו להשתלטות על הקרקעות נבעה משיקולים פרגמטיים של הימנעות ממלחמה, ולא משינוי בתפיסת עולמו.
העדר תיעוד בנושא מותיר אותו לוט בערפל.
ב-1861 יזם פוקס הצעת אי-אמון בסטפורד והוא נבחר שוב להיות ראש הממשלה.
בין הצעדים שהוא נקט היו שינויים חוקתיים שנועדו לשלב את המאורים מבחינה פוליטית, עצירת הניסיונות להשתלט על קרקעות מאוריות וגישה מתונה יותר בטיפול בסכסוכים שכבר התחוללו.
גם כאן קיימת מחלוקת אם הוא הונע על ידי תמיכה בזכויות המאורים או על ידי גישה פרגמטית.
ניסיונותיו של פוקס להמעיט את מוקדי החיכוך עם המאורים סוכלו על ידי המושל גריי, ששב לתקופת כהונה נוספת והיה מאמין גדול בצורך להתעמת עם המאורים באמצעים צבאיים.
בניית הכוח הצבאי וגיוסם של כוחות על ידי גריי, גרמו למאורים לאבד את האמון בכל יוזמה שנקטה הממשלה.
בעקבות המחלוקת הקשה בין פוקס לבין גריי על המדיניות כלפי המאורים, איבד פוקס ב-1862 את אמון הפרלמנט.
בשנה שלאחר מכן הוא חזר לממשלה, אך הפעם רק בתפקיד שר בממשלתו של פרדריק ויטאקר.
לפוקס הייתה השפעה מעטה על קביעת מדיניות הממשלה, שכללה הפקעת קרקעות של המאורים בהיקף נרחב.
לאחר סיום כהונתו כשר, יצאו פוקס ורעייתו למסע של כמה שנים באוסטרליה.
עם שובו לניו זילנד, שוכנע פוקס על ידי חוגי האופוזיציה לשוב לפוליטיקה כמשקל נגד ליריבו משכבר אדוארד סטפורד.
פוקס נבחר מחדש לפרלמנט וחזר למתוח ביקורת קשה על מדיניותו של סטפורד כלפי המאורים.
בבחירות של 1869 ניצח פוקס את סטפורד ונבחר להיות ראש הממשלה בפעם השלישית.
הוא פעל מידית לצמצום הפעילות הצבאית והחיכוכים עם המאורים.
בהדרגה מצא עצמו פוקס כששר האוצר שלו, ג'וליוס ווגל, מאפיל עליו.
תוכניותיו הנרחבות של ווגל לפיתוחה של ניו זילנד, שכללו לקיחת הלוואות למימון עבודות ציבוריות, הפכו עד מהרה לציר המרכזי של מדיניות ממשלת פוקס, אך לפוקס הייתה השפעה מועטה בנושא.
בסופו של דבר נחלש מעמדו כראש הממשלה ובבחירות של 1872 הוא הובס שוב על ידי סטפורד.
בשלב זה, גמלה בדעתו של פוקס ההחלטה לא להיבחר לתפקיד נוסף.
אך חייו הפוליטיים עדיין לא באו לידי סיום, כאשר ראש הממשלה שכיהן אחרי סטפורד, ג'ורג' ווטרהאוס, התפטר באופן פתאומי, ופוקס נקרא למלא את התפקיד כממלא מקום עד לבחירתו של מנהיג חדש.
לאחר שובו של ווגל ממסע מעבר לים, פינה עבורו פוקס את מקומו וווגל נבחר לתפקיד ראש הממשלה.
בשנת 1868 אימץ פוקס ילד מאורי בן שש שהוטבל לנצרות והוא נקרא על שמו של פוקס.
לוויליאם ושרה פוקס לא נולדו ילדים, ונפשה של שרה פוקס נקשרה בנפשו של ויליאם פוקס הצעיר.
הוא זכה להשכלה משפטית, שימש כאיש קשר ומתרגם עם האוכלוסייה המאורית וב-1875 לקחו אותו בני הזוג פוקס לסיור בארצות הברית ובבריטניה.
ב-1879 הוענק לפוקס תואר אביר מפקד של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
בהמשך היה פוקס פעיל במסגרת התנועה נגד צריכת משקאות חריפים.
עד גיל מבוגר הוא המשיך להיות פעיל גופנית וב-1892, בהיותו בן 80, הוא טיפס על הר טראנאקי.
סר ויליאם פוקס מת ב-23 ביוני 1893. העיירה פוקסטון, שבחבל מנוואטו-ונגנאוי, שהוקמה ב-1885, נקראת על שמו.
ויליאם פוֹקס היה מפיק סרטים אמריקאי-יהודי, מחלוצי תעשיית הקולנוע האמריקאית.
נודע כאחד ממייסדיו של תאגיד ההפקות ההוליוודי, אולפני "פוֹקס המאה ה-20".
נולד בשם וילהלם פריד פוּקס (Wilhelm Fried Fuchs) בעיירה טולצ'ווה, הונגריה (בממלכת הונגריה לשעבר שהייתה גם חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית דאז), במשפחה יהודית מרובת ילדים ממוצא אשכנזי.
משפחתו היגרה לארצות הברית בהיותו תינוק, והשתקעה בעיר ניו יורק.
בשנת 1900 הקים חברה ראשונה בתחום תעשיית הבידור, ולאחר מכן עבר לרכישת ובניית אולמות קולנוע.
בשנת 1915 ייסד את תאגיד "סרטי פוֹקס" (Fox Film Corporation) על-שמו, שאולפני ההפקות שלה ישבו תחילה בניו ג'רזי.
בשנת 1930 איבד את שליטתו בשתי החברות שייסד, אולפני ההפקה ואולמות הקולנוע, ונקלע לפשיטת רגל.
בשנת 1935, תאגיד "סרטי פוֹקס" (Fox Film Corporation) שלו ושל עמיתו ספירוס סקוראס – וחברת ההפקות בע"מ "סרטי המאה העשרים" (.20th Century.
Pictures, Inc) של דריל זאנוק ושל ג'וזף שנק – מוזגו להן יחדיו לתאגיד ההפקות ההוליוודי המצליח "פוֹקס המאה ה-20" (Twentieth Century-Fox Film Corporation).
פוקס נפטר בשנת 1952, ונטמן בבית קברות יהודי בשם Salem Fields Cemetery השוכן בברוקלין, ניו יורק שבארצות הברית.
הותיר אחריו אישה, אווה לֶאוֹ, ושתי בנות.
סר ויליאם ססיל, ברון ברלי הראשון היה מדינאי אנגלי, יועצה הראשי של המלכה אליזבת הראשונה ברוב שנות מלכותה, פעמיים מזכיר המדינה (1550-1553 ו-1558-1572) והלורד הראשון של האוצר מ-1572. הוא היה חבר במסדר הבירית ובמועצה המלכותית.
הוא הגדיר את היעד המרכזי של המדיניות האנגלית ביצירת איחוד פרוטסטנטי של איי בריטניה.
הדרך ליעד זה לשיטתו כללה את השלמת השליטה על אירלנד, כריתת ברית עם סקוטלנד ובניית צי מלכותי חזק להגנה מפני פלישה.
הוא היה המייסד של שושלת ססיל אשר מתוכה צמחו פוליטיקאים רבים, כולל שני ראשי ממשלה.
ססיל נולד בבורן, לינקולנשייר, בשנת 1520, כבן יחיד לריצ'רד ססיל, בעל אחוזת ברלי (ליד סטמפורד, לינקולנשייר) ולאשתו, ג'יין האקינטון.
ב-1535, בהיותו בן 14, החל את לימודיו בסיינט ג'ון קולג' בקיימברידג', שם למד יוונית.
הוא גם רכש את חיבתה של מרי צ'ק, אחות אחד ממוריו.
בשנת 1541 הועבר על ידי אביו לאכסניית גריי בלי שקיבל תואר, כפי שהיה מקובל באותה עת למי שסירב להתחתן.
צעד זה היה מיותר שכן כעבור 4 חודשים נישא ויליאם למרי צ'ק.
במאי 1542 נולד בנו תומאס, הרוזן לעתיד של אקסטר ובפברואר 1543 נפטרה אשתו הראשונה של ויליאם ססיל.
שלוש שנים לאחר מכן, ב-21 בדצמבר 1546 הוא התחתן עם מילדרד קוק, אשר נחשבה יחד עם ג'יין גריי כאחת משתי הגברות המלומדות ביותר בממלכה, ושאחותה, אן, הייתה אשתו של סר ניקולס (ומאוחר יותר אמא של סר פרנסיס) בייקון.
הקריירה המוקדמת של ויליאם ססיל הוקדשה לשירותו של הדוכס סומרסט (אחיה של המלכה המנוחה, ג'יין סימור), ששימש כלורד פרוטקטור בזמן שלטונו של אחיינו, אדוארד השישי.
ססיל, על פי רשימותיו האוטוביוגרפיות, ישב בפרלמנט כבר בשנת 1543; אך שמו לא הופיע ברשומות עד הפרלמנט של 1547, שאליו נבחר כנציג מחוז משפחתו, סטמפורד.
עם נפילתו של אדוארד סימור, דוכס סומרסט בשנת 1549, נכלא אף ססיל במצודת לונדון.
ססיל הביע את נאמנותו לעוצר החדש, ג'ון דאדלי, רוזן ורוויק ואחרי פחות משלושה חודשים השתחרר מכלאו.
ב-5 בספטמבר 1550 הושבע ססיל כאחד משני מזכירי המדינה של המלך אדוארד.
באפריל 1551, הפך ססיל לנגיד מסדר הבירית.
כדי להגן על השלטון הפרוטסטנטי מהכתרתה של מלכה קתולית, אילץ ב-1553 ג'ון דאדלי, כעת דוכס נורת'מברלנד, את עורכי הדין של המלך אדוארד להמציא הכשר משפטי לפסילת חוק הירושה השלישי (המסמך, שכותרתו "צוואתי לחוק הירושה", מנשל למעשה את אליזבת ומרי, הילדים הנותרים של הנרי השמיני, מן הכס, לטובת ג'יין גריי).
ססיל התנגד למהלך במשך זמן מה אך לפקודת המלך אדוארד נאלץ לחתום על המסמך.
כאשר עלתה מרי לשלטון, טען כי חתם כעד בלבד על המסמך.
הוא נבחר שוב לפרלמנט ב-1553, ב-1555 וב-1559 כנציג מחוז לינקולנשייר וב-1563 כנציג מחוז נורת'האמפטונשייר.
ג'ון דאדלי, דוכס נורת'מברלנד, העסיק את ויליאם ססיל בניהול אדמותיה של הנסיכה אליזבת ולפני מותה של בלאדי מרי נחשב לחבר ותיק בקרב משרתי הציבור ולכן למן הרגע הראשון, המלכה החדשה הסתמכה על ססיל ומינתה אותו למזכיר המדינה.
שליטתו ההדוקה על כספי הכתר וניהולם, הנהגת מועצת המלכה, ויצירת שירות מודיעין בעל יכולת גבוהה בפיקודו של פרנסיס וולסינגהם הפכו את ויליאם ססיל לשר הבכיר והחשוב בעידן האליזבתני.
ססיל הגדיר את היעד המרכזי של מדיניות החוץ ביצירת איחוד פרוטסטנטי של איי בריטניה.
הדרך ליעד זה כללה, לשיטתו, את השלמת השליטה על אירלנד וכריתת ברית הגנה אנגלו-סקוטית.
ברית זו עשויה הייתה להפוך את הגבול היבשתי עם סקוטלנד לבטוח, כך שהנטל העיקרי של ההגנה ייפול על הצי המלכותי.
לכן, ססיל הציע לחזק ולשקם את חיל הים, מה שהפך אותו לעמוד תווך במבנה הכוח האנגלי.
למרות היותו פרוטסטנטי, ססיל לא היה פוריטני.
הוא אמנם סייע להוגנוטים ולהולנדים הפרוטסטנטים במאבקיהם אך רק במידה שהספיקה כדי להרחיק את הסכנה מחופי אנגליה.
עם זאת, ססיל לא סלד כמו מלכתו אליזבת הראשונה ממהלכים החלטיים בשם הדת.
התערבותו במרד הפרוטסטנטי בסקוטלנד ב-1560-1559 ומעורבותו בהוצאתה להורג של מרי סטיוארט, מלכת הסקוטים, הוכיחו שהוא מוכן לקחת על עצמו אחריות שהמלכה נמנעה מלקחת.
בשנת 1559 אישר הפרלמנט את "חוק האחדות" שקבע את הדת הפרוטסטנטית כדת המדינה ואת הכנסייה האנגליקנית כמוסד הכפוף לשליט הממלכה.
תוארה נקבע בחוק כ"מושלת העליונה של כנסיית אנגליה".
חלקו של ויליאם ססיל בחוק זה היה משמעותי, והוא עלה בקנה אחד עם ההשקפות הדתיות האנגליקניות שלו.
כמו רוב בני האומה האנגלית, ככל שחלף הזמן, הוא נהיה אדוק יותר בפרוטסטנטיות.
הוא רדף את הקתולים יותר מהפוריטנים ולא גילה סובלנות כלפי סמכות הכנסייה.
העמדתם לדין של קתולים אנגלים על ידיו, גרמה להופעה חוזרת ונשנית של דמותו, בתיאור הפולמוסים של גולים קתולים מעבר לתעלה, כיועץ שטני.
בקונטרסים אלו, צוירה תמונה שחורה שבה לססיל יש השפעה משחיתה על המלכה.
ססיל ייצג את מחוז לינקולנשייר בפרלמנט של 1559-1555 ואת נורת'האמפטונשייר בפרלמנט של 1563 ולקח חלק פעיל בדיוני בית הנבחרים עד שהועלה לדרגת אציל ועבר לבית הלורדים.
בינואר 1561, הוא קיבל את המשרה הרווחית של הממונה על המוסד לחסויים ולהקצבות לצמיתי המלכה (Court of Wards and Liveries) שתפקידיו היו בעיקר:
אחריות על כל הנושאים המעשיים והמשפטיים הנוגעים לזכויות החסויים והצמיתים.