tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-8 בפברואר 1449, שרידי האיחוד התבורי התמזגו עם האצולה הקתולית והקלישניקית מדרום בוהמיה, וכך הוקמה אחדות סטראקוניצה, שהופנתה נגד כוחו ההולך וגובר של ייז'י מפודבראדי, מלך בוהמיה.
ב-1 בספטמבר 1452, העיר תבור נכבשה לפתע על ידי צבא ייז'י מפודבראדי, ובכך הסתיים הכוח הפוליטי העצמאי של איחוד תבור.
תביעה טורדנית יכולה להיות אחת מבין השתיים: תביעה בגין עוולת מטרד, כלומר התובע טוען שהנתבע גרם מטרד ליחיד, קרי לתובע.
או תביעת סרק, כלומר בהגשת התביעה התובע גורם מטרד לנתבע לרוב כתביעת השתקה והתעללות.
המושג "תביעה טורדנית" לרוב משמש ביטוי לליטיגציה טורדנית, קרי הליך משפטי המוגש אך ורק כדי להטריד או להכניע יריב.
היא יכולה ללבוש צורה של תביעה סרקסטית ראשונית, או הגשה חוזרת, מכבידה, בלתי מוצדקת או מבוססת ראיות; שהם עילת תביעה מוצדקת.
הגשת תביעה טורדנית נחשבת לניצול לרעה של ההליך השיפוטי, לרוב גם במטרה לרושש כלכלית את הצד השני; ועשויה לגרום לסנקציות וקנסות נגד העבריין.
מקרים חוזרים ונשנים וחמורים על ידי תובע, עורך דין או משרד עורכי-דין; עלולים לגרום בסופו של דבר לפסילת זכויותיהם.
במקרה זה חלה על הרשות השופטת חובה לדווח על עורכי הדין לשלילת רישיונות המעורבים.
חובת דיווח שתקפה גם במקרי עדות לאיסוף ראיות לא חוקיות, ולרוב תוך פגיעה בזכות לפרטיות.
התופעה נפוצה במדינות הקולוניאליזם הבריטי לשעבר שבסיס מערכת המשפט הבריטי נשמר בהן, כמו: אוסטרליה, קנדה, אירלנד, ניו זילנד, בריטניה וארצות הברית.
תִּבְנִי בֶן גִּינַת הוא דמות מקראית, מלך על ממלכת ישראל ארבע שנים.
לפי הכרונולוגיה המסורתית מלכותו החלה בשנת 882 לפני הספירה.
בשעת מהפכת החצר בממלכת ישראל, כאשר נרצח אלה מלך ישראל על ידי זמרי, השתררה מבוכה בעם.
חלקם נטו אחרי זמרי, חלקם אחרי עמרי וחלקם אחרי תבני.
זמרי מת עוד בשעת המלחמה, מידי עמרי, אולם המחלוקת סביב מינוי המלך החדש לא הוכרעה:
אף על פי שעמרי הצליח להכות את זמרי לאחר מצור קצר, הרי עד להמלכתו הסופית על כל ישראל צריך היה להמתין ארבע שנים נוספות, עד למותו של תבני, ואז הומלך על כל ישראל, שנאמר: וַיָּמָת תִּבְנִי וַיִּמְלֹךְ עָמְרִי.
עמרי מלך בשנה ה-שלושים ואחת לאסא מלך יהודה: ().
תבלין הוא חומר המוסף למזון לשם שיפור טעמו, בדרך כלל בכמויות קטנות יחסית לשאר מרכיבי המנה.
התבלינים מיוצרים בדרך כלל מצמחי תבלין.
הם יכולים להיות מופקים מפרי, מזרע, משורש או מקליפה של צמח, לרוב לאחר תהליך של ייבוש או כתישה.
מילון אבן-שושן מגדיר תבלין "חלקי צמח או חומרים המופקים מצמחים, טעימים או חריפים או ריחניים שמערבבים במזונות לשם תוספת טעם או ריח: נענע, שומר, פלפל – הם תבלינים נפוצים".
ישנו מגוון גדול של תבלינים ובכל מטבח משתמשים בתבלינים לפי אופיו: יש מטבחים המאופיינים בשימוש בתבלינים חריפים דוגמת צ'ילי, ויש המאופיינים בשימוש בתבלינים מתקתקים דוגמת קינמון.
גם מלח נחשב לעיתים כתבלין, אף שאינו ממקור צמחי.
צמחי תבלין רבים משמשים גם לבישום.
לכמה מהתבלינים תכונות המסייעות בשימור המזון.
בתבלינים בעלי טעם דומיננטי נעשה שימוש לעיתים גם כדי לטשטש טעם של תחילת ריקבון במאכל.
בייחוד בתקופות שבהן הייתה בעיה בשימור וקירור מזון.
תבלינים שימשו להוספת צבע לשטיחים בתהליך האריגה בבוכרה ובפרס.
לתעשיית הקוסמטיקה היו משמשים בתור בשמים, שמן אתרי, קרמים לגוף וגם בתעשיית הסבון.
יש תבלינים המוספים כמות שהם, ויש העוברים עיבוד כמו ייבוש, טחינה וקלייה.
בימינו אפשר לקנות תבלינים באריזות סגורות או במשקל.
צמחים המשמשים כתבלין ללא כל עיבוד, קרויים עשבי תיבול.
יש גם תבלינים המיוצרים באופן מלאכותי והם קרויים "חומרי טעם וריח".
אין לבלבל את המושג תבלין עם מושג "קונדימנט" הכולל גם את הרטבים המוכנים שמוגשים לצד האוכל.
תבלינים המגיעים בצורה לחה – בתערובת עם שמן או נוזל אחר – נקראים "ציק".
נראה כי חלק מהרטבים יכולים להיכלל בקטגוריה זו.
לפי האקדמיה ללשון העברית מקור המילה "תַּבְלִין" הוא מצורת הרבים של המילה הארמית תֶּבֶל, וכך היא משמשת בלשון חכמים.
אמנם כבר בתלמוד בבלי נמצא שימוש במילה תבלין כצורת יחיד.
עם הזמן החל השימוש במילה כצורת יחיד, ואילו לרבים משתמשים בצורת הריבוי "תבלינים".
התבלינים נכללים במאות משפחות בוטניות שונות.
המשפחות העשירות ביותר במספר מיני התבלינים הן השפתניים (נענע, בזיליקום, מרווה, רוזמרין ועוד), הסוככיים (כוסברה, כמון, פטרוזיליה, סלרי ועוד), המורכבים, השושניים והדגניים.
בחלק מהתבלינים הצמח נאכל כמו שהוא (בדרך כלל החלקים הירוקים), ובאחרים משתמשים בחלקים שונים שלו:
זרעים, לדוגמה: פרג, קצח, כוסברה
שורשים או בצלים, לדוגמה: חזרת, כורכום, זנגביל, שום
חלקי פרחים, לדוגמה: זעפרן, ציפורן
קליפות עץ, לדוגמה: קינמון, וניל
שרף, לדוגמה: סירופ מייפל, מסטיקא
ישנם צמחים שמשתמשים בחלקים שונים שלהם כתבלין, דוגמת חרדל, שבו משתמשים הן בעלים והן בזרעים.
תפקידם האבולוציוני של חומרי התבלין בצמחים אינו ברור, ומשערים שבחלק מהמקרים מטרתו למנוע אכילה של הצמח על ידי בעלי חיים.
בני אדם השתמשו בתבלינים כבר בתקופות קדומות ביותר.
משוער שהשימוש בתבלינים החל בין השאר כאמצעי לשימור מזון, כאשר התבלינים מסוימים עיכבו או מנעו בו התפתחות של יצורונים.
במחקר ארכאולוגי שהתפרסם ב-2013 על ידי ארכאולוגים מאוניברסיטת יורק באנגליה (הארכאולוגים אוליבר קרייג (Oliver Craig) והיילי סול (Hailey Saul)), נמצאו הוכחות לשימוש בחרדל באתרים שנחפרו בגרמניה (נוישטאדט Neustadt) ובשני אתרים בדנמרק.
מחברי המחקר סבורים שהחרדל שימש כתיבול ועורבב עם המזונות שבושלו בכלי החרס, שגילם נאמד בין 5,800 ל-6,150 שנה.
זוהי הראיה הקדומה ביותר לשימוש בתבלינים לתיבול מזון בבישול.
הסחר העולמי בתבלינים התפתח בדרום-מזרח אסיה והמזרח התיכון סביב 2000 לפני הספירה, ואחד התבלינים הראשונים שנסחרו היה הפלפל, שהגיע בעיקר מהודו, ובשל מחירו הגבוה כונה לעיתים "זהב שחור", ואף שימש כמטבע עובר לסוחר .
בשל תכונות השימור של רבים מהתבלינים, המצרים השתמשו בהם לחניטה, ודרישתם לתבלינים סייעה לעורר את הסחר העולמי.
עם נפילת האימפריה הרומית והאימפריה הביזנטית ועד לסוף ימי הביניים, רוב סחר התבלינים הוחזק בידי שלטון האסלאם, ובידי ערי המדינה האיטלקיות ונציה וג'נובה.
מכיוון שתבלינים רבים מקורם באקלים טרופי, המסחר בהם התרחש בין אזורים מרוחקים זה מזה.
סוחרים אינדונזיים נסעו ברחבי סין, הודו, המזרח התיכון, והחוף המזרחי של אפריקה.
סוחרים ערבים אכלסו את הנתיבים דרך המזרח התיכון והודו.
דרך הבשמים, שהובילה מדרומו של חצי האי ערב אל חופי הים התיכון, והייתה אחת מדרכי המסחר החשובות והידועות ביותר בעת העתיקה, שימשה גם סוחרי תבלינים.
הצורך בתבלינים היה מניע מרכזי במסעות למזרח גם בימי הביניים על ידי סוחרים אירופאיים, מסעות שהיו לעיתים מסובכים ומסוכנים.
אותם מסעות הם שהובילו בהמשך אף לגילוי יבשת אמריקה, והתבלינים המגיעים ממנה.
עד היום תבלינים נסחרים בעולם בכמויות גדולות, וישנם תבלינים כמו הזעפרן או הכמהין שמחירם יקר במיוחד.
בספרות חז"ל אפשר למצוא התייחסויות שונות לתבלינים – הן בדיונים הלכתיים, והן בדיונים אחרים כמו המשנה המפורסמת ממסכת שבת (המופיעה בגרסה שונה מעט גם בבראשית רבא) המדמה את השבת לתבלין המשפר את טעמו של האוכל הנאכל בה.
דבורה עומר עיבדה את הסיפור בספרה "התבלין החסר".
אגדה יוונית מפורסמת מספרת על אפולו אל השמש שהתאהב בנימפה שהפכה לעץ הדפנה.
גם בספרות מאוחרת יותר אפשר למצוא תבלינים המופיעים כמוטיב מרכזי, ואחת הדוגמאות המפורסמות לכך היא אלוף בצלות ואלוף שום של ח.נ ביאליק.
אפשר לראות את השפעתם התרבותית של תבלינים גם בעקבות כניסתם אל מטבעות לשון ופתגמים שונים.
בעברית נפוצה האמירה "חסר לו פלפל" על אדם יבש.
בערבית "מי שיש לו מרווה תחת ידו מרחיק מחלה מביתו".
פתגם רוסי אומר "אוכל בצל – משבע צרות ניצל".
רוב התבלינים מכילים שמנים אתריים או תרכובות ארומטיות המקנים להם את הריח והטעם האופייניים.
מבחינה כימית אין בין התבלינים מכנה משותף, אם כי רובם תרכובות אורגניות.
לדוגמה: ריחו וטעמו של הווניל מגיע ממולקולת הוונילין, שהיא אלדהיד, וטעמו האופייני של הפלפל השחור, מקורו במולקולת הפיפרין, שהיא אלקלואיד.
חלק גדול מחומרים אלו משמש גם כתוספות מקנות-ריח ליינות וליקרים, למוצרים קוסמטיים שונים ועוד.
בנוסף, לרבים מבין החומרים האלה מיוחסות תכונות רפואיות שונות.
כבר בשנת 1000 לפני הספירה, כבר ניתן היה למצוא מערכות רפואיות המבוססות על עשבי תיבול בסין, קוריאה והודו.
בעת העתיקה, בימי הביניים ואף לאחר מכן, היו התבלינים פריטי מסחר יקרים ומבוקשים ביותר, בין השאר מכיוון שלתבלינים שונים יוחסו סגולות ריפוי, שהעלו את ערכם עוד יותר.
דוגמה לכך מהווה הכרזתם של רופאי אנגליה האליזבתנית (במאה ה-17) שמרקחות אגוז המוסקט שלהם הן המרפא הוודאי היחיד לדבר.
גם בימינו התרכובות הפעילות בתבלינים רבים נחקרות לשימוש ברפואה.
לכורכום לדוגמה, יתרונות מוכחים במניעת סרטן.
תכונתו העיקרית של התבליט, לעומת הפיסול, היא התאמתו ושעבודו לאדריכלות, כמו בשער הניצחון בפריז, המעוטר בשישה תבליטים.
אמנם יש שימוש בעיקרון זה גם ביצירת פיסול חופשי, אולם הוא עקרון עבודה חשוב ביצירתם של תבליטים רבים.
ישנם תבליטים בהם הדימוי 'יוצא' מן הרקע ובולט ממנו.
תבליטים אלו נקראים תבליט גבוה.
בתבליט שקוע, לעומת זאת, הדימויים נסוגים אל תוך המשטח ושקועים בו.
חוסר ההפרדה בין נושא התבליט לבין הרקע שלו מוליד יצירה הנעה בין ניסיון ליצירת נפחיות ותלת-ממדיות לבין שטיחות.
ישנן שיטות שונות ליצירת תבליט, בהן שיטות של החסרת חומר על ידי חריטה, חציבה, ריקוע או קידוח באבן או בעץ או בכל חומר אחר.
שיטות אחרות ליצירת תבליט הן שיטות שבהן מוסיפים חומר כגון כיור או פיסול בחרס או בשעווה.
שיטות אלו משמשות, על פי רוב, כשלב ביניים ליציקת התבליט במתכות שונות כגון ברונזה.
בפיסול המודרני נוהגים להשתמש ביציקת תבליטים גם בטכניקה של יציקה על אובייקט חי (אדם או חפץ דומם אחר).
לפי הבלשן יצחק אבינרי, את המילה העברית תבליט חידש הבלשן יצחק אפשטיין.
באמנות שהתפתחה במצרים העתיקה נשמר לתבליטים מקום נכבד בעיטור חלקי מקדשים וקברים.
הקומפוזיציה (מיחבר) של התבליטים הורכבה בדרך כלל מרצועות אורך שבהן דמויות, סמני כתב ואובייקטים אחרים החרוטים באבן.
תבליטים אלו היו צבועים ותיארו הן את החיים באותה תקופה והן הציגו סיפורי מיתולוגיה מצריים.
עבור בוני הקברים, היו לדימויים הכוח להפוך למוחשיים ואמיתיים בעולם הבא.
המשטח ובו התבליט היה מלא לגמרי בדימויים ללא חלקים ריקים כיוון שהמצרים האמינו, במה שכינו חוקרים, כ"אימת הריק".
באמנות יוון העתיקה שימש התבליט בעיקר כעיטור למצבות קבורה.
הם הציגו בדרך כלל דמות המייצגת את הנפטר, לרוב חיילים.
לפעמים נוספה לסצנה דמויות של מתאבלים ובני משפחה הנפרדים מן הנפטר.
כמו באמנות היוונית הקלאסית, הדמויות מאופקות ומהורהרות.
מקום נוסף בו היה שימוש נרחב בתבליטים היו המקדשים היוונים.
התבליט שימש שם כאלמנט קישוטי מחוץ למבנה ובתוכו.
הדוגמה הבולטת לתבליטים כאלה ניתן לראות בשרידי מקדש הפרתנון שהוקדש לאלה אתנה באקרופוליס שבעיר אתונה.
במקדש זה נעשה שימוש לעיטור הגמלון (חלק משולש שנוצר כתוצאה משפוע הגג) ולעיטור האפריז, פס קישוטי הנמצא מעל שורות העמודים במקדש היווני.
נושאי התבליטים היו האלים השונים וכן מלחמת הקנטאורים ולפיטים אשר סימלה את מאבק יוון בפרסים.
תבליטים נוספים ניתן למצוא גם על סרקופגים יוונים.
התבליטים, כמו הפיסול החופשי, היו צבועים בצבעים עזים ובכך הם שונים מן התפישה המקובלת כיום של הפיסול היווני.
האמנות הנוצרית המוקדמת והאמנות הביזנטית עשו שימוש בתבליט בסרקופגים ולשם עיטור כנסיות ומבנים אחרים במתכונת האמנות הרומית.
שימוש נוסף הוא המשך השימוש בתבליט לשם עיטור כותרות וחלקי אדריכלות אחרים במבני ציבור וכנסיות.
צורתו הכללית של התבליט בתקופה הנוצרית המוקדמת מהווה מקבילה נוצרית לאמנות היהודית והפגנית תוך החלפת דימויים מסוימים לדימויים נוצרים.
בסרקופגים נוצרים, לדוגמה, מופיעים סיפורים מן הברית החדשה במקום בו הופיעו בעבר דמויות אלים פגנים.
נושאים נוספים המופיעים הם אלגוריות לדמותו של ישו כגון דמות "נושא העגל", דמות שיש לה גם מקבילות בציור בפרסקאות על גבי קירות הקטקומבות ברומא, או לחלופין מונוגרמה המורכבת מאותיות שמו של ישו.
סגנון התבליטים והדימויים הופך במהלך התקופה ליותר ויותר סימבולי.
לכן גם אופי פיסול התבליט הוא פחות ריאליסטי ונפחי.
לתבליט היה מקום נכבד באדריכלות הרומנסקית האירופית של המאות ה-11 וה-12. התבליט היה משועבד לחלקי אדריכלות דתית כמו כותרות של עמודים, קשתות ושערי כניסה.
היסטוריון האמנות מאיר שפירו מצא באמנות התבליט עדות לא רק להיבט הדתי ולתמונת העולם הדתית כי אם גם עדות לתהליך העיור וההשפעה העירונית על המנזרים והכנסיות באירופה.
הוא מבסס זאת על הופעה של דמויות חילוניות כגון ליצנים, להטוטנים ואנשי שוליים אחרים בתבליטים.
ההיסטוריונית נורית כנען-קדר מוצאת בתבליטים הרומנסקיים עדות להשפעה של האמנות הרומית והביזנטית תוך שינוי במוטיבים.
כך לדוגמה, דמותו של אטלס הנושא את השמיים מקבלת משמעות של אדם חוטא הנושא בעול העונש.
התבליטים הופיעו על גבי חלקי הארכיטקטורה והיו מאורגנים מתוך תפיסה דתית היררכית.
הפיסול המרכזי הוצג בכניסה לכנסיות - מעל השער (בטימפנון), ומצדדיו של השער.
סגנון הפיסולי של התבליט השתנה במידה רבה ממקום למקום, אולם נע בין פיסול ריאליסטי ונפחי לבין פיסול סימבולי יותר.
לעיתים השתמשו בתיאור שונה באותו תבליט כדי לתאר היררכיות שונות של קדושה (מה שקדוש יותר הופיע בצורה יותר סכמטית).
הפיסול האיטלקי בתקופת הרנסאנס שאב הרבה מן הצורות הפיסוליות של האמנות הפגנית של האימפריה הרומית.
במקומות בהם נותר מצבור גדול של פיסול כזה, כמו למשל בעיר פיזה, הושפעו האמנים מתיאור גוף האדם, מן העירום ומתנוחות היציבה השונות וביטאו זאת בתבליטים שונים.
השפעה זו היא אחת מן מקורות לפיסול הרנסאנסי בכללו.
הפסל האיטלקי לורנצו גיברטי, לדוגמה, נודע בתבליטים הפיסוליים שלו.
היצירה החשובה ביותר שלו היא התבליטים שעל דלתות הבפטיסטריום של פירנצה.
ביצירה זו, המכונה "שער גן העדן", הושם דגש ביצירת תחושה של פרספקטיבה ועומק הן באמצעים פיסוליים – יצירת חללים שקועים והאצלת ניגודיות של אור-וצל – והן באמצעות שרטוט של נוף פרספקטיבי ברקע התבליט.
אמנות האסלאם נעה בין האיסור לדימוי פיגורטיבי, לבין הרצון להשתמש וליצור אמנות.
התבליט, כמו הפסיפס (מוזאיקה) ואמנות הציור משקף מגמות אלו.
בתבליטים שנמצאו בח'רבת אל-מפג'ר ביריחו נשמרו דמויות של רקדניות ודימויים פיגורטיביים אחרים לצד דימויים מופשטים יותר כגון דימויים צמחיים וגאומטריים (דימויים אלו נקראים גם ערבסקה).
התבליטים היו עשויים מסטוקו, שהוא יציקה של גבס.
התבליט כיסה במבנים אסלאמיים שטח פנים גדול של הארכיטקטורה הפנימית ויצר תחושה של קיר קל כתוצאה מהשימוש בדימויים אלו.
מעמדו של התבליט כעיטור ארכיטקטוני מתערער בתקופה המודרנית והוא משמש כסוג משני של פיסול.
במידה רבה ניתן לייחס מגמה זו לתנועת המודרניזם באדריכלות (שנציגה בולטת שלה היא אדריכלות הבאוהאוס), אשר שללה הוספת קישוטים חיצוניים לארכיטקטורה.
כתוצאה מכך הופך התבליט לפיסול מינאטורי או קטן מידה.
האמן ז'אן ארפ, לדוגמה, יצר תבליטי עץ צבועים בעלי צורות ביו-מורפיות התלויות על הקיר כמו ציור, מנותקות מכל הקשר ארכיטקטוני.
בבניינים רבים מתפקדת האדריכלות גם כתבליט על ידי יצירת דגמים ארכיטקטוניים מופשטים כמו למשל באדריכלות דקונסטרוקטיבית.
ניתוקו של התבליט מן האדריכלות אפשר לאמנים במאה ה-20 ליצור תבליטים גם מחומרים נוספים שלא היו בשימוש קודם.
כך לדוגמה יצרו האמנים הקונסטרוקטיביסטים הרוסים תבליטים בעזרת חומרים שקופים כגון פלסטיק, חוטי מתכת וכדומה.
האמן פבלו פיקאסו פיתח וריאציה של התבליט, אסמבלאז' - קולאז' המחבר בין חלקים תלת-ממדיים (חלקי מתכת, עץ וכדומה) לשם יצירה אמנותית.
באמנות הישראלית בולטים בשימוש בטכניקה זו האמנים יגאל תומרקין ויעקב דורצ'ין.
אמן נוסף אשר השתמש בתבליט הוא הפסל האמריקאי ג'ורג' סיגל (אמן) אשר יצר תבליטים מיציקות אנשים בסגנון אמנות הפופ.
עם האמנים הנוספים שהשתמשו בתבליט בתקופה זו נמנים הפסלים אוגוסט רודן, אנרי מאטיס, ז'אק ליפשיץ, משה ציפר ועוד.
תבליט השואה והגבורה הוא תבליט שיצר האמן נפתלי בזם המוצג ביציאה מהמוזיאון ההיסטורי באתר ההנצחה לשואה יד ושם בהר הזיכרון שבירושלים.
בעבר היה התבליט ממוקם בכניסה למוזיאון, אולם לאחר בניית מבנה המוזיאון החדש הועבר התבליט ליציאה מהמוזיאון, בקרבת המוזיאון לאמנות ובניין בית הכנסת.
התבליט מורכב מארבעה חלקים המנציחים יחד את זכר השואה ואת התקומה.
התבליט מורכב מסמלים רבים - בין כלליים ובין סמלים המופיעים ביצירות שונות של האומן.
חלקו הראשון של הסמל מציג את השואה על ידי הצגת אישה הפוכה, המסמלת את החורבן של העיירה היהודית.
מבנים תעשייתיים ועשן היוצא מהם מסמלים את תעשיית ההשמדה.
דמות האישה ההפוכה אוחזת פמוטות השורפים את שדיה.
הפמוטות ההפוכים מסמלים חילול הקודש.
לצד האישה מצוי דג שחוט המסמל אף הוא את סוף החיים.
בזם משתמש בסמל הדג כסמל לכפרה ביצירותיו.
פרק ב' - הגבורה - השריפה והמרד
חלקו השני של התבליט מתאר את הגבורה בהתקוממות נגד הנאצים.
חלק זה מציג בניינים העולים באש (מבנים המסמלים את מרד גטו ורשה) ובהם ניתן לראות דמות גבר הפוכה שראשו וידיו יוצאים מבניין בוער.
ידו של הגבר מחזיקה כלי נשק הבוער אף הוא, אולם ידו השנייה מחזיקה סולם - סמל לתקווה וכן סמל לסולם יעקב.
פרק ג' - ההעפלה לארץ
חלקו השלישי של התבליט מתאר את ההעפלה לארץ ישראל על ידי אדם השט בסירה.
האדם מלווה במלאך המגן עליו.
לסירה משוטים המייצגים את כלי המקדש - סמל לגאולה, וכן בקדמת הסירה חץ המראה את ההתקדמות של הסירה לעבר התקופה.
להגה הספינה צורת שופר המסמל אף הוא את הגאולה.
חלק זה של הפסל מייצג את הקמת מדינת ישראל.
גור האריה מייצג את המדינה הקמה, והאריה הדומע מציג את האבל על השואה.
האריה מחזיק בידו את הפמוטות שהיו הפוכים בפרק הראשון – ובכך מייצג את הישרדות העם היהודי והיהדות.
מהאריה בוקע צמח הצבר המייצג את יליד הארץ ואת צמיחתו במדינה יהודית עצמאית.
תִּבְּנִין היא עיירה (בת כעשרת אלפים תושבים) השוכנת במרכז רמת תבנין שבגליל העליון הלבנוני, כ־25 קילומטר ממזרח לצור ומשתרעת על מספר הרים שגובהם נע בין 700 ל־800. מוניציפלית תבנין משויכת לנפת בינת ג'בייל במחוז א-נבטיה.
במרכז היישוב נמצאת המצודה הצלבנית טוֹרוֹן , שממנה נשקף נוף למרחק רב.
תבנין מוזכרת כבר בשנת 1850 לפנה"ס ברשימות הכיבוש של אחד מפרעוני מצרים העתיקה ומאוחר יותר נזכרת בספר יהושע.
בשנת 680 לפנה"ס הותקפה העיר ונהרסה על ידי האשורים.
בתקופת המשנה ותקופת התלמוד (בעיקר התלמוד הירושלמי) היה קיים, בדרום לבנון של ימינו, יישוב בעל אוכלוסייה יהודית בשם "תפניס" שהיה חלק מגבולה הצפוני של פרובינציית יהודה בערוב ימיה, המקום הזה מזוהה על פי המסורת עם תבנין.
במרכז העיירה מצודה צלבנית שנבנתה ב-1105 בידי נסיך הגליל ונקראה בשם טוֹרוֹן .
לאחר קרב קרני חיטין ב־1187 נכבשה המצודה על ידי צלאח א-דין.
היא הוחזרה לידי הצלבנים ב-1229 במסגרת "הסכם יפו" בין פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, לסולטאן מצרים אל-מלכ אל-כאמל.
המצודה נפלה ב-1266 לידי הסולטאן הממלוכי ביברס.
במהלך מלחמת האזרחים בלבנון העיירה כמעט לא נפגעה בשל העובדה כי חלק מתושביה הם נוצרים וחלק הם מוסלמים, במקביל לא הורשו אנשי אש"ף להתקרב ליישוב בשל החשש מהטרדות של צד"ל.
עם הקמת יוניפי"ל בשנת 1978 הפך היישוב לבסיסו של הכוח האירי, דבר המספק תעסוקה לתושבי האזור.
במלחמת לבנון השנייה היה בית החולים במקום מרכז לפליטים ובעקבותיה חזר צבא לבנון למקום לראשונה מאז תחילת מלחמת האזרחים.
בתחום הנדסת התוכנה, תבנית Factory Method (שיטת המפעל) היא תבנית עיצוב שתכליתה יצירת אובייקטים החולקים ממשק אחיד מבלי להכיר את המחלקות שלהם.
התבנית מתבססת על הגדרת שיטה עצמאית ליצירת עצמים.
מחלקות שיורשות יכולות לדרוס את השיטה בשיטה משלהן וכך ניתן לציין את הטיפוס המפורש המתבקש.
מהות תבנית המפעל היא להגדיר ממשק ליצירת עצם תוך מתן האפשרות לתת-המחלקות המממשות את הממשק להחליט לאיזה מחלקה ליצור מופע.
יצירת המופע נדחית לתת המחלקות.
מקובל להשתמש בתבנית ב-Toolkit וב-Framework שם הקוד צריך לייצר עצמים מסוגים שונים אשר עשויים להיות נורשים על ידי אפליקציות אחרות.
כן נעשה שימוש בתבנית כאשר עצמים מהיררכיה אחת נדרשים ליצור אובייקטים מתאימים מהיררכיה אחרת.
פונקציות מפעל מבצעות כימוס (אנקפסולציה) ליצירת עצמים.
הדבר שימושי כאשר תהליך היצירה של מחלקה מורכב ותלוי בהרבה גורמים למשל בגורמי תצורה או קונפיגורציה של האפליקציה או בקלט משתמש.
בדוגמה הבאה הפונקציה MazeGame היא פונקציית תבנית המתארת משחק ועושה שימוש ב-Factory Method בשם makeRoom ליצירת חדרים במשחק (בניגוד לצורה הרגילה ליצירת אובייקט של חדר - בעזרת האופרטור new), ובצורה זו לא מכירה את הסוג הספציפי שלהם:
במימוש של משחק שונה של MazeGame (ושיורש ממנו) ניתן לעשות שימוש בMazeGame זהה, אך לדרוס את פונקציית makeRoom ולקבל סוג חדר אחר:
קיימות מספר מגבלות אשר קשורות לשימוש במתודת מפעל ובהן:
שכתוב של מחלקה כך שתיבנה באמצעות Factory Method מפירה את החוזה עם לקוחות המחלקה.
למשל אם המחלקה Complex הייתה מחלקה רגילה אז היו לה וודאי לקוחות רבים המאתחלים אותה כך : Complex c = new Complex(-1, 0); ברגע שמכירים בכך ששתי מחלקות מפעל שונות נחוצות משנים את קוד המחלקה לקוד שהודגם קודם אולם כעת הבנאי הוא private ולכן הקוד של הלקוח אינו עובר הידור.
מאחר שהתבנית מתבססת על שימוש בבנאי private המחלקה לא יכולה להיות מורחבת.
כשמרחיבים את המחלקה (כאשר הופכים את מתודה הבנאי ל-protected) אז תת-המחלקות חייבות לספק את המימוש שלהן לכל מתודות המפעל.
ב-Qt, QMainWindow::createPopupMenu היא שיטה המשתמשת בתבנית עיצוב זו המוגדרת בתשתית שניתן לרמוס בקוד האפליקציה.
ב-Java, יש שימוש בתבנית עיצוב זו מספר פעמים במארז (package) javax.xml.parsers .
בהנדסת תוכנה, תבנית ProtoType היא תבנית עיצוב, שנועדה למקרים בהם מעוניינים ליצור אובייקט כהעתק של אובייקט נתון, אשר טיפוסו ידוע רק בזמן ריצה.
התבנית שימושית במקרים בהם מקבלים מצביע לאובייקט נתון, ורוצים ליצור העתק שלו.
מאחר שאין פתרון פשוט לבעיה (בירור הטיפוס וניסיון לגשת לפונקציית בנאי ההעתקה שלו צורכים זמן ומשאבים), אנו זקוקים לתבנית Prototype.
התבנית מונעת כתיבה של תת-מחלקה שמטרתה ייצור האובייקט (כמו שקורה בתבנית Factory Method), וכן חוסכת את המשאבים הדרושים ליצירת אובייקט בדרך המסורתית (שימוש ב-new).
ניצול פולימורפיזם – הקוד בצד ה-Client לא תלוי בטיפוסים השונים הנגזרים ממחלקת הבסיס.
בזמן הידור הפונקציה clone תחזיר העתק של האובייקט הנתון.
יעילות – העתקת העצם מבוצעת ישירות, ללא שימוש בשאילתא לבירור הטיפוס של האובייקט, אשר צורכת משאבי זמן ומקום.
ממשק אחיד – מאחר שהממשק שלה חייב להיות אחיד, לא ניתן לגוון ביכולות.
כך למשל, לא ניתן להעביר לפונקציה clone פרמטרים שונים בהתאם לטיפוסים השונים (לבעיה הזו יש פתרון לפיו נדרשת פונקציה נוספת set אשר מאתחלת את הפרמטרים).
אופן העתקת העצמים – ישנו קושי בהחלטה כיצד להעתיק את העצם (Deep copy או Shallow copy).
על מנת לממש את התבנית, נגדיר מחלקה בסיסית מופשטת אשר מכילה מתודה clone (יכולה גם להיות ממשק).
כל מחלקה אשר צריכה שלמחלקת הבסיס תהיה היכולת ליצור העתק בזמן ריצה של עצמה תממש את המתודה clone.
בצד ה-Client, במקום לרשום קוד שמשתמש ב-new וכן רושם "hard-coded" את שם המחלקה, פשוט נקרא למתודה clone, אשר תיצור עבורנו את האובייקט מהטיפוס המבוקש.
ב-Java, מחלקת הבסיס, Object, כוללת את המתודה clone, אשר מחזירה מצביע מסוג Object למופע הנוכחי.
מאחר ש-Object הוא הבסיס לכל המחלקות, מסופק ממשק ProtoType לכל העצמים ב-Java.
גם ב-#C יש תמיכה בתבנית ProtoType כבר במחלקת הבסיס: System.Object, אולם כאן קיימת ההבחנה בין העתקה רדודה (MemberwiseClone) להעתקה עמוקה (Clone).
אם אובייקט רוצה להשתמש ב-clone, עליו לממש את הממשק ICloneable, תוך מימוש הפונקציה clone שלו.
מאיר סלע, Design Patterns – חשיבה תבניתית במערכות מונחות עצמים
בהנדסת תוכנה, תבנית Command, כפי שנובע משמה, היא תבנית שמייצגת פקודות.
היא נועדה לעטוף (או להסתיר) את כל המידע הרלוונטי להרצת מתודה מסוימת (המופע ממנו קוראים לה, שמה, והפרמטרים שנשלחים לה) בתוך אובייקט יחיד.
התבנית שימושית במימוש של תפריטים, ביצירת Progress Bar, בתבנית Thread Pools ועוד.
במימוש התבנית ארבעה מרכיבים עיקריים:
Command – ממשק המכיל בדרך כלל מתודה אחת – execute.
ConcreteCommand – מחלקה אשר מממשת את הממשק.
בדרך כלל ניצור הרבה מחלקות כאלה – אחת לכל פקודה.
Invoker – תפקידה לבצע את הקריאה למתודה execute של ה-ConcreteCommand הנבחר.
לעיתים תכיל טבלה של כל המימושים הקיימים ל־Command ותקבל רק מספר או שם שמייצגים את המימוש הרצוי (לצורך יעילות).
Receiver – המחלקה עליה בעצם מבוצעת הפקודה.
שחזור (undo) – אם כל הפקודות של מערכת מסוימת יוחזקו כאובייקטים של Command אז התוכנית יכולה להחזיק מחסנית של כל הפקודות, ובביצוע undo להריץ את המתודה undo של הפקודה שבראש המחסנית (אותה שיטה יכולה להיות שימושית אפילו יותר אם מממשים טרנזקציות).
תפריטים ו-GUI – במימוש של תפריט, כל פעולה ניתנת למימוש על ידי command, מה שמקל על המימוש והסדר בו ניגשים לדברים.
Thread pools – התור של הפעולות שיש לבצע יכול להיות ממומש על ידי אובייקטים של Commands, והתהליכים פשוט יבצעו execute.
במתמטיקה, תבנית אסוציאטיבית היא תבנית ביליניארית המוגדרת על אלגברה, ומקיימת את החוק .
לתבניות אסוציאטיביות תפקיד מרכזי בכמה טיפוסים של אלגברות מממד סופי.
אלגברה אסוציאטיבית מממד סופי שמוגדרת עליה תבנית אסוציאטיבית לא מנוונת נקראת אלגברת פרובניוס.
קיומה של התבנית יוצר דואליות בין המודולים הימניים והשמאליים של האלגברה, ומוביל לתורת הצגות הדוקה ועשירה.
בכל אלגברת לי מממד סופי מוגדרת תבנית קילינג, לפי .
תבנית זו היא אכן אסוציאטיבית: .
באלגברת הרכבה, תבנית הנורמה מגדירה תבנית ביליניארית שאינה מנוונת.
אם התבנית הזו אסוציאטיבית, אומרים שהאלגברה סימטרית.
התבלינים מהמזרח הרחוק, היו בשימוש כבר בתקופות המקראיות.
השימוש בתבלינים מהמזרח ידוע מאזכורים היסטוריים בכתבים מצרים, מהתנ"ך וממצאים ארכאולוגיים.
מרגע שהחלו להשתמש בשיטות זיהוי חומרים כימיות בארכאולוגיה, אפשרו אלו להבין טוב יותר את השימוש בתבלינים.
ההבנה באיזה תבלינים השתמשו, מי השתמש, איפה ומתי, בהקשר של תבלינים מן המזרח, תאפשר לחוקרי העבר להבין את הקשרים ומערכות המסחר הקדומות בין המזרח למערב, את נוהגי האכילה, הפולחן ואפילו אספקטים של ריבוד חברתי.
התקופות המקראיות הן כינוי לתקופות שבין הפרהיסטוריה לתקופות הקלאסיות.
תקופות אלו נחשבות לתקופות המשתקפות מספרות המקרא.
אין הסכמה גורפת על התקופות הנכללות בתוך התקופות המקראיות אך מקובל שהן מתחילות בתקופה הכלקוליתית ומסתימות בסוף התקופה הפרסית.
עם זאת יש הסכמה שעיקרן של התקופות המקראיות הוא בתקופת הברונזה (1200-3200 לפנה"ס בטרמינולוגיה מקובלת) ותקופת הברזל (586-1200 לפנה"ס בטרמינולוגיה מקובלת).
המונח "ארצות המקרא" בערך זה מתייחס בעיקר למזרח הקרוב.
התבלינים המוכרים באזורינו שמקורם מן המזרח הם:
אגוז מוסקט ("ריחני" בלטינית) – עץ אשר מזרעיו הטחונים מופק תבלין ומקליפתו החיצונית של הזרע מופק תבלין נוסף.
מוצרים נוספים הם שמנים ארומטיים וחמאת אגוז מוסקט.
מוצאו בקבוצת איי בנדה (Banda Islands) שבאינדונזיה.
הל – צמח עשבוני רב שנתי.
משתמשים בפירות השלמים או בזרעיהם כתבלין המשביח את טעם הקפה וכמרכיב חשוב בתערובות תבלינים (חוויאג', קארי).
מוצאו מדרום הודו וסרי לנקה.
זנגביל (ג'ינג'ר) – צמח עשבוני רב-שנתי המתנשא לגובה של כמטר.
הוא יוצר קנה-שורש מעובה וכך לרוב הוא מוכר כתבלין.
ניתן להשתמש בזנגוויל בצורות שונות - טרי, מיובש, מיובש ומסוכר, כסירופ, כשמן אתרי וטחון.
מוצאו המדויק אינו וודאי אך נראה שהגיע מהודו או מלזיה.
כורכום (כורכומה ארוכה) – עשב רב-שנתי ממשפחת הזנגביליים בעל קנה שורש דמוי פקעת.
את התבלין מכינים מהפקעות אותן משרים במים רותחים, מייבשים, מגרדים את הקליפה וטוחנים את הפקעות לאבקה.
כורכום גדל באזורים טרופיים, בעיקר בהודו.
פלפל שחור – צמח מטפס ממשפחת הפלפליים (Piperaceae).
ציפורן – תבלין העשוי מכפתורי פרחים מיובשים של עץ תבלין טרופי ירוק עד בשם אוגניית הציפורן ממשפחת ההדסיים.
מוצאו מאיי מלוקו, המכונים "איי התבלין", שבמזרח אינדונזיה.
קינמון- הקינמון הוא סוג עץ ירוק-עד ממשפחת העראים.
קליפתו הפנימית של אחד ממיניו של הקינמון משמשת כתבלין, הן בצורתה הטבעית (מקלות קינמון) והן בצורת אבקה טחונה.
נקראה בעבר ציילון ומכאן מקור השם Cinnamomum zeylanicum.
על השימוש בתבלינים מהמזרח הרחוק בתקופת המקרא ניתן ללמוד ממקורות היסטוריים מקראיים וחוץ מקראיים וכן ממקורות ארכאולוגים.
המקורות ההיסטוריים חוץ מקראיים בני התקופה, אשר מזכירים נקודתית תבלינים מהמזרח הרחוק, הם מעטים מאוד.
המקורות המקראיים רבים יותר אם כי בעייתיים יותר.
שכן, כשבאים ללמוד מן הטקסט המקראי על שימוש בתבלינים מן המזרח בתקופת המקרא, יש לקחת בחשבון כי זיהוי הצמחים אינו וודאי, זמן כתיבת הטקסט אינו מוסכם ולכן לא ברור אילו תקופות מייצגים הספרים השונים.
העדויות הארכאולוגיות לגבי תבלינים מהמזרח בתקופת המקרא גם כן לוקות בחסר.
זאת מכיוון שרובן מגיעות מחפירות ישנות וניתן לחלוק על זיהוי התבלין או התקופה שאליה הוא שייך.
לעומת זאת, מרגע שהתחילו להשתמש בשיטות כימיות כמו "ניתוח שאריות" (Residue Analysis) ניתן להציג עדויות מבוססות יותר.
שיטות אלו בשילוב התפתחות שיטות החפירה הופכים את הארכאולוגיה למקור מידע אמין ומתחדש.
פפירוס אברס, פפירוס מצרי על ענייני רפואה מן המאה ה-16 לפנה"ס, מזכיר את תבלין ההל.
בחדר המתים, בארמון של המלכה חתשפסות מהמאה ה-15 בדיר אל בחרי, מתוארת משלחת למזרח אפריקה שמטרתה להביא צמחים ארומטיים ובניהם הקינמון.
מהמאה החמישית לפנה"ס כבר מתחילות להיות עדויות רבות למערכות מסחר בתבלינים מהמזרח.
ידוע כי היוונים והרומאים עשו שימוש נרחב בתבלינים לרפואה, לפולחן ולמשק הבית.
האנקדוטה ההיסטורית הידועה ביותר, בהקשר לתבלינים מהמזרח, היא סיפורו של הרודוטוס, היסטוריון יווני בן המאה ה-5 לפנה"ס, על מקורות הקינמון.
הרודוטוס מספר שציפורים גדולות מביאות את ענפי הקינמון לקנים שלהם, אשר ממוקמים על צוקים בלתי נגישים.
כדי להגיע לקינמון, הערבים שמים גושים גדולים של בשר חמור, הציפורים סוחבות את חתיכות הבשר לקנים שמתפרקים ונופלים תחת כובד הבשר.
מקלות הקינמון מתפזרים על הקרקע ואז ניתן לאסוף אותן ולסחור בהם.
על מסחר ארוך טווח בתבלינים מעידה המסורת על ביקור מלכת שבא בארמון שלמה.
מלכת שבא מביאה איתה בשמים (אשר מעצם היותם "מוצרים מדיפי ניחוח המופקים בעיקר מצמחים" מקבילים למעשה לתבלינים) אשר לא נראו באזור:
אך עם זאת, האזכורים לתבלינים שאולי ניתן לזהות כתבלינים מן המזרח, מעטים.
בפסוקים הבאים מוזכרים מינים אשר יש המזהים אותם עם תבלינים שמקורם מהמזרח:
לפי זהר עמר הקינמון מזוהה ברמת סבירות גבוהה אך לא וודאית עם הקינמון של ימינו, הקדה נמנית עם שמות הצמחים שלא ניתנים לזיהוי או שסבירות הזיהוי נמוכה.
אך יש שמזהים את הקדה עם קינמון הכסיה (מין נוסף של קנמון המצוי גם כן במזרח הרחוק).
הכרכום מזוהה עם הזעפרן, כרכום הגינה אשר מקורו בארצות הים התיכון.
יש שמזהים את הכרכום עם הכורכום (כורכומה ארוכה) שמקורה במזרח הרחוק.
עדויות לשימוש בתבלינים במרחב אגן הים התיכון לפי סדר כרונולוגי:
בדיקות כימיות (residue analysis), שנעשו בקנקנים ממרתף ארמון בתל כברי, גילו עקבות של קינמון שהוכנס כחלק ממרכיב בעשיית יין.
הממצא מתוארך למאה ה-17 לפנה"ס, תקופת הברונזה תיכונה.
נכון ל-2013, פורסמה התגלית בעיתונות בלבד.
בנוסף לכתובות במקדש חתשפסות בדיר אל בחרי, שהוזכרה בפרק מקורות היסטוריים, זוהו במקדש שאריות של אגוז מוסקט אשר תוארכו לשושלת ה-18 (המאות 14-16 לפנה"ס).
ממצא תבלינים חשוב נוסף (אם כי לא בדיוק במרחב הים התיכון) נמצא בטרקה (Terqa) השוכנת בעמק הפרת התיכון (כיום בסוריה לכיוון הגבול עם עיראק).
באחד המזווים, בבית אמידים, ברובע המגורים שנחפר, נמצאה שכבת חורבן עשירה בקנקנים שלמים.
בקנקן אחד קטן נמצאו שרידי תבלין ציפורן מפוחמים.
הממצאים תוארכו לסביבות 1600 לפנה"ס (The Khana period 1750-1500 B.C).
בדיקות כימיות (residue analysis) שנעשו על פכית מתל בית שמש נמצאו שרידים של אגוז מוסקט.
הפכית מתוארכת לתקופת הברונזה המאוחרת 1200-1550 לפנה"ס.
בבדיקת המומיה של פרעה רעמסס השני, שמת בשנת 1213 לפנה"ס (לפי הכרונולוגיה הנמוכה), נמצאו שאריות פלפל שחור בנחיריו.
בבדיקות כימיות (residue analysis) שנעשו על צפחות פיניקיות דו גוניות מתקופת הברזל, התגלו שאריות של קינמון.
הצפחות מתוארכות למאות ה-11 עד אמצע המאה ה-9 לפנה"ס.
העדות הארכאולוגית האחרונה (נכון ל-2013) לשימוש בתבלינים מן המזרח הרחוק בתקופת הברזל מגיעה מהאי סאמוס אשר שוכן ב ים האיגאי סמוך לחופי טורקיה.
בסאמוס נמצא פרח של קינמון מן המאה ה-7 לפנה"ס.
בשנת 2022 פורסם כי בבדיקה כימית של קנקני יין מירושלים של תחילת המאה הששית לפנה"ס נמצאו שאריות של וניל.
כל הממצאים שהוזכרו קודמים לתאריך המקובל לתחילת הסחר ארוך הטווח בתבלינים אסייתיים.
הממצאים הקדומים מלמדים על שימוש בתבלינים מהמזרח בהקשר של שלטון ויוקרה.
עם זאת, ניתן לראות שלא מדובר רק באנקדוטות זניחות אלא, כפי שנראה בתל כברי, קיים שימוש משמעותי בתבלינים מהמזרח כחלק מתהליך ייצור יין (אם כי יש לזכור שנכון לתחילת 2014 הממצא עוד לא פורסם ולכן אינו וודאי).
נראה כי הגעה של תבלינים מהמזרח הרחוק מתחילה ב ברונזה התיכונה במקביל להתפתחות המשמעותית של ערי המדינה הכנעניות כחלק מתהליך של צריכה ראוותנית בהתהוות האליטות.
עליה בכמות הממצאים לקראת תקופת הברונזה המאוחרת יכולה לשקף עלייה בהיקף התופעה.
עלייה כזאת תואמת את ידיעותינו הארכאולוגיות על התפתחות קשרי המסחר האזוריים בין כנען, מצריים, יוון, קפריסין ומסופוטמיה, התפתחות שוודאי השפיעה גם על קשרי המסחר ארוכי התווך.
ממצא מפתיע במיוחד הוא שאריות הקינמון בתוך צפחות מתקופת הברזל הקדום.
תקופת הברזל הקדום נחשבת לתקופת אופל, מקובל לחשוב שרשתות המסחר של תקופת הברונזה המאוחרת נעלמו כליל יחד עם התמוטטות האימפריות וקריסת התרבות הכנענית במעבר שבין תקופת הברונזה לתקופת הברזל.
הממצא החדש (התפרסם ב-2013) מעיד דווקא על ראשית התפתחות רשתות מסחר ארוכות טווח, בנוסף, הקינמון הוכנס לצפחות כחלק מתערובת ייחודית וכנראה יקרה, אך הקונטקסטים (ההקשרים) בהם נמצאו הצפחות מעידות כי לא היו מוצר יוקרה המשווק רק לאליטות אלא זמין לשכבת אוכלוסייה רחבה יותר.
עובדה זאת יכולה להצביע על רשתות המסחר ארוכות הטווח כרשתות מפותחות יחסית.
בהמשך תקופת הברזל אין אומנם עדויות ארכאולוגיות רבות להימצאות תבלינים מהמזרח הרחוק בכנען, אך העדויות ההיסטוריות מתחילות להצטבר והשימוש בתבלינים אלו הופך לנפוץ יותר, בייחוד עם העלייה בהתפתחות מערכות הסחר בתקופה הפרסית ועוד יותר בתקופה היוונית והרומית
הדרך בה הגיעו התבלינים מהמזרח לכנען אינו ידוע.
אפשרות אחת היא דרך היבשה (דרך איראן, עיראק, וסוריה) בסגנון מסחר בה הסחורה עוברת מיד ליד על פני מרחקים גדולים (בניגוד לשיירה שעושה את כל הדרך).
אפשרות נוספת היא שהתבלינים יצאו מנמלי מערב הודו לכיוון ערב הסעודית ומשם דרך היבשה על נתיב דרך הבשמים.
אפשרות זו בעייתית מכיוון שדרך הבשמים היא מאוחרת לתקופות המקראיות וכי נראה שהגמל בוית רק לקראת סוף המאה העשירית (וכמו שנזכר למעלה, עדויות ארכאולוגיות, לתבלינים מן המזרח בכנען, קיימים כבר באלף השני לפנסה"נ).
האפשרות שהתבלינים הגיעו מהודו בסירות דרך הים האדום גם כן בעייתית מכיוון שבתקופה זו עוד לא ידעו להפליג צפונה כנגד הרוחות הצפון מערביות במפרץ.
סביר להניח שאחת הדרכים להגעת התבלינים הייתה מהודו לקרן אפריקה ומקרן אפריקה דרך היבשה לכיוון מצרים וכנען, אך השערה זו מתבססת על מחקרים אשר בדקו מעבר של יבולים אחרים בין הודו לאפריקה ואינם יכולים לשמש כעדות חד משמעית.
תבניות בטבע הן תופעות של סדירות צורנית אשר מופיעות בטבע.
התבניות האלו ניכרות בהקשרים שונים, ולעיתים ניתן למדל אותן באופן מתמטי.
בין התבניות הטבעיות נכללות סימטריות, עצים, ספירלות, נפתולים, גלים, קצפים, ריצופים, סדקים ופסים.
הפילוסופיה היוונית הקדומה עסקה בחקר תבניות: אפלטון, פיתגורס ואמפדוקלס ניסו להסביר את קיומו של סדר בטבע.
ההבנה המודרנית של התבניות האלו התפתחה בהדרגה לאורך זמן.
במאה ה-19 חקר הפיזיקאי הבלגי ז'וזף פלאטו קרומי סבון, ובעקבות כך ניסח את רעיון המשטח המינימלי.
הביולוג והאמן הגרמני אֶרְנְסְט הֶקֶל צייר מאות אורגניזמים ימיים על מנת להדגיש את הסימטריה שלהם.
הביולוג הסקוטי דארסי וונטוורת תומפסון החל את המחקר של דפוסי צמיחה, בצמחים כמו גם בבעלי חיים, והראה כי ניתן להסביר צמיחה ספירלית באמצעות משוואות פשוטות.
במאה ה-20 חזה המתמטיקאי הבריטי אלן טיורינג את קיומם של מנגנוני מורפוגנזה היוצרים תבניות של חברבורות ופסים.
הביולוג ההונגרי אריסטיד לינדנמאייר, ביחד עם המתמטיקאי היהודי-צרפתי-אמריקאי בֶּנוּאָה מנדֶלבּרוֹט, הראו כיצד המתמטיקה של פרקטלים מסוגלת לייצר דפוסי גדילה המופיעים בעולם הצומח.
המתמטיקה, הפיזיקה והכימיה מסבירות תבניות בטבע ברמות שונות.
תבניות בעולם החי והצומח מוסברות באמצעות התהליכים הביולוגיים של ברירה טבעית וברירה זוויגית.
מחקרים העוסקים בהיווצרות תבניות משתמשים במודלים ממוחשבים כדי ליצור הדמיות של מגוון רחב של תבניות.
הפילוסופיה של יוון העתיקה הקדימה את המחשבה המודרנית בניסיונותיה להסביר את הסדר המופיע בטבע.
אפלטון (427–347 לפנה"ס לערך) טען לקיומן של תכונות אוניברסליות בעבודותיו על תבניות טבעיות.
הוא טען כי אלו מורכבות מצורות אידיאליות (εἶδος, "צורה"), שמהן נגזרים עצמים פיזיים המהווים העתקים לא מושלמים שלהן.
לפיכך, פרח יכול להיות עגול, אולם הוא לעולם לא יהיה עיגול מתמטי מושלם.
פיתגורס הסביר כי תופעת התבניות בטבע, בדומה להרמוניות מוזיקליות, נובעת ממספרים, שאותם הוא החשיב בתור הגורם הבסיסי לכלל הקיום.
אמפדוקלס חזה במידה מסוימת את ההסבר האבולוציוני של דרווין למבניהם של אורגניזמים.
ב-1202 לאונרדו פיבונאצ'י (1170–1250 לערך) הציג לעולם המערבי את סדרת פיבונאצ'י ב"ספר החשבונייה" (Liber Abaci).
פיבונאצ'י הציג דוגמה ביולוגית (שאינה ריאליסטית), בגידול המספרי של אוכלוסיית ארנבים תאורטית.
ב-1917 פרסם דארסי וונטוורת תומפסון (1860–1948) את ספרו "על גידול וצורה" (On Growth and Form), המכיל תיאור קלאסי של פילוטקסיס (אופן הסידור של עלים על גבעול צמח) וסדרת פיבונאצ'י, והקשר המתמטי בין תבנית הצמיחה הספירלית של צמחים.
הוא הראה כי ניתן לתאר באמצעות משוואות פשוטות את כל תבניות הצמיחה הספירליות המסובכות למראה של קרני בעלי חיים וקונכיות רכיכות.
הפיזיקאי הבלגי ז'וזף פלאטו (1801–1883) ניסח את הבעיה המתמטית של קיום משטח מינימלי לגבול נתון, הקרויה על שמו.
הוא חקר לעומק קרומי סבון, וניסח את חוקי פלאטו, המתארים את המבנים הנוצרים על ידי קרומים בקצף.
הפסיכולוג הגרמני אדולף צייזינג (1810–1876) טען כי יחס הזהב מובע בסידור של חלקי הצמח השונים, בשלדים של בעלי חיים והתבנית המסתעפת של העורקים והעצבים שלהם, ובגאומטריה של גבישים.
ארנסט הקל (1834–1919) יצר איורים יפהפיים של אורגניזמים ימיים, בייחוד קרנוניות (רדיולריה), תוך הדגשת הסימטריה שלהם, על מנת לתמוך ברעיונות האבולוציוניים הפסאודו-דרוויניסטיים שלו.
הצלם האמריקאי וילסון בנטלי (1865–1931) צילם את תמונת המיקרוסקופ הראשונה של פתית שלג ב-1885.
ב-1952, אלן טיורינג (1912–1954), המוכר בעיקר מעבודותיו במדעי המחשב ושבירת-צפנים, כתב את "הבסיס הכימי של מורפוגנזה", ניתוח של המנגנונים שצריכים להתקיים על מנת שייווצרו תבניות ביצורים חיים, באמצעות התהליך המכונה "מורפוגנזה".
הוא חזה את קיומן של תגובות כימיות מחזוריות, וספציפית את ריאקציית בלוסוב-ז'בוטינסקי (Belousov–Zhabotinsky ).
טיורינג הציע כי מנגנוני הפעלה-עיכוב כאלו יכולים לייצר תבניות של פסים וחברבורות אצל בעלי חיים, ולתרום להיווצרות התבניות הספירליות המופיעות בפילוטקסיס של צמחים.
ב-1968 פיתח הביולוג התאורטי ההונגרי אריסטיד לינדנמאייר (1925–1989) פיתח את מערכת לינדנמאייר (מערכת-L) – מערכת דקדוק פורמלית שניתן למדל באמצעותה תבניות גדילה של צמחים בסגנון פרקטלי.
למערכות-L יש אלפבית של סמלים שניתן לשלבם באמצעות כללי ייצור (Production rules) על מנת ליצור מחרוזות ארוכות יותר של סמלים, ומנגנון לתרגום המחרוזות הללו למבנים גאומטריים.
ב-1975, לאחר מאות שנים שבמהלכן המתמטיקה של התבניות קודמה באיטיות על ידי גוטפריד לייבניץ, גאורג קנטור, הלגה פון קוך, ואצלב שרפינסקי ואחרים, כתב בנואה מנדלברוט את מאמרו המפורסם "כמה ארוך הוא החוף של בריטניה?
דמיון עצמי סטטיסטי והממד הפרקטלי", אשר גיבש את המחשבה המתמטית הקיימת לכדי רעיון הפרקטל.
בתבניות האבסטרקטיות שניתן לראות בעולם החי, כגון על סחלבים, יונקי דבש, וזנב הטווס, ישנו יופי של צורה, צבע, ודפוס, שאמנים מתקשים לחקות.
ישנן רמות שונות של גורמים ליופי הנחזה בטבע, בעיקר במתמטיקה המסדירה את התבניות הנוצרות, ובעקרונות של ברירה טבעית, המסדירה את התפתחות התבניות המופיעות אצל יצורים חיים.
המתמטיקה שואפת לגלות ולהסביר תבניות מופשטות או סדירויות מכל הסוגים.
ניתן להסביר תבניות ויזואליות בטבע באמצעות תורת הכאוס, פרקטלים, ספירלות לוגריתמיות, טופולוגיה ותבניות מתמטיות נוספות.
לדוגמה, באמצעות מערכות-L ניתן ליצור מודלים משכנעים לתבניות שונות של צמיחת עצים.
חוקי הפיזיקה מיישמים את ההפשטות המתמטיות על העולם האמיתי, תכופות בהתבסס על ההנחה כי הוא מושלם.
לדוגמה, גביש שאין לו אף פגם מבני (כגון נקעים) והוא סימטרי לחלוטין, הוא גביש מושלם.
מושלמות מתמטית מוחלטת יכולה רק לתת הערכה מקורבת לעצמים אמיתיים.
התבניות הנצפות בטבע נשלטות על ידי חוקי הטבע; למשל, דינמיקה של נוזלים יכולה להסביר את היווצרותם של נפתולים.
בביולוגיה, ברירה טבעית יכולה להוביל להתפתחותם של תבניות אצל יצורים חיים מכמה סיבות, בהן הסוואה, ברירה זוויגית, וסוגים שונים של איתות דוגמת חקיינות או סימביוזת ניקוי .
סימטריה קיימת באופן נרחב בעולם החי והצומח.
אצל בעלי חיים ישנה בעיקר סימטריה דו-צדדית (סימטריית מראה), כמו גם אצל עלים של צמחים, ופרחים מסוימים דוגמת סחלבים.
אצל צמחים מופיעה לעיתים קרובות סימטריה רדיאלית או סיבובית, כמו אצל פרחים רבים וקבוצות מסוימות של בעלי חיים כגון שושנות ים.
ניתן לראות סימטריה מחומשת אצל פרטים מסוימים ממערכת קווצי העור, הכוללת כוכבי ים, קיפודי ים, וחבצלות ים.
מחוץ לעולם החי, סימטריה משושה מרשימה במיוחד מצויה בפתיתי שלג: כל פתית הוא ייחודי, ומבנהו מגלם מעין תיעוד של התנאים המשתנים במהלך התגבשותו, כאשר תבנית הצמיחה היא כמעט זהה בין שש הזרועות.
לגבישים יש מגוון רחב של סוגי סימטריה וצורת גביש; הם עשויים להיות קובייתיים או אוֹקטָהדרליים, אך גבישים אמיתיים אינם יכולים להפגין סימטריה מחומשת (שלא כמו גבישים כמו-מחזוריים, או קווזיפריודיים).
ניתן לראות סימטריה סיבובית בקני מידה שונים בעצמים דוממים, כמו תבנית ההתזה דמוית-הכתר הנוצרת כאשר טיפה נופלת לתוך אגם, או בצורה הספרואידית של פלנטה כגון שבתאי, כמו גם בצורת הטבעות שסביבה.
ישנם מגוון גורמים היוצרים סימטריה.
סימטריה רדיאלית מתאימה לאורגניזמים כמו שושנות ים, שצורתם הבוגרת נייחת: מזון ואיומים עשויים להגיע מכל כיוון.
אולם אצל בעלי חיים שנעים בכיוון מסוים, ישנם בהכרח צד עליון וצד תחתון, כמו גם קדמי ואחורי, ושמאלי וימני.
הראש מתמחה באברי חישה ופה (צֶפָליזציה ), והגוף מקבל סימטריית מראה (אף שהדבר אינו הכרחי באיברים הפנימיים).
תמוה יותר מאלו הוא הגורם לסימטריה המחומשת המופיעה אצל קווצי העור.
קווצי עור קדומים היו בעלי סימטריית מראה, דבר הניכר עדיין בזחליהם.
סומראל וריי (Sumrall and Wray) טוענים כי ישנם גורמים התפתחותיים ואקולוגיים באובדן הסימטריה הקודמת.
פרקטלים הם מבנים מתמטיים איטֶרָטיביים בעלי דמיון עצמי אינסופי וממד פרקטלי.
חזרה-עצמית אינסופית אינה אפשרית בטבע, כך שכל המבנים הפרקטליים הם למעשה קירובים בלבד.
לדוגמה, עליהם של שרכים או סוככיים הם בעלי דמיון עצמי (מנוצים ) רק 2, 3 או 4 פעמים.
דגמי צמיחה שרכיים מתרחשים אצל צמחים ובעלי חיים, ביניהם חיטחבים, אלמוגים, הידרתים כגון שרך האוויר (Sertularia argentea ), ובתופעות כמו פריקה חשמלית .
באמצעות פרקטלים של מערכות-L ניתן למדל תבניות שונות של צמיחת עצים באמצעות שינויים במספר פרמטרים קטן, כגון זווית הסתעפות, המרחק (אורך גבעול) בין צמתים או נקודות הסתעפות, ומספר ההסתעפויות מכל נקודה כזו.
תבניות דמויות-פרקטל מופיעות באופן נרחב בטבע בתופעות כגון עננים, מערכות נהרות, קווי שבר גאולוגיים, הרים, קווי חוף, צבעי בעלי חיים, פתיתי שלג, גבישים, סיעוף כלי דם, וגלי מים.
ספירלות נפוצות בקרב צמחים ובעלי חיים מסוימים, בעיקר רכיכות.
לדוגמה, אצל הנאוטילוס (שייטניים), רכיכה ממחלקת הסִילוֹנִיּוֹת, כל תא בקונכייה הוא העתק מקורב של התא שאחריו, בשינוי קנה מידה קבוע, והתאים מסודרים בספירלה לוגריתמית.
בעקבות ההבנה המודרנית של פרקטלים, ניתן לראות את ספירלת הגדילה כמקרה מיוחד של דמיון עצמי.
ניתן לראות ספירלות אצל צמחים בפילוטקסיס שלהם, סידור העלים על הגבעול, וכן בסידור של חלקים אחרים דוגמת מבני פרחים או זרעים מרוכבים, כגון החמנית, מבני פרי כגון האננס וסלאק (דקל פרי הנחש), או בתבנית הקשקשים המופיעה על איצטרובלים, שבה כמה ספירלות אשר הולכות עם ונגד כיוון השעון.
ניתן להסביר את הסידורים האלו בכמה רמות – מתמטיקה, פיזיקה, כימיה וביולוגיה.
ניתן לייצר מתמטית ספירלות פילוטקסיות באמצעות יחסי פיבונאצ'י: רצף פיבונאצ'י מתחיל במספרים 1, 1, 2, 3, 5, 8, 13...
(כאשר כל מספר הוא סכום המספרים לפניו).
יחסי פיבונאצ'י הם קירוב לזווית הזהב, °137.508, המגדירה את הקימור של ספירלת פרמה.
מנקודת מבט פיזיקלית, ספירלות הן סידור ברמת האנרגיה הנמוכה ביותר אשר נובעות באופן ספונטני מתהליכי סידור-עצמי במערכות דינמיות.
מנקודת מבט כימית, ניתן לייצר ספירלה באמצעות תהליך ריאקציה-דיפוזיה המערב הן הפעלה והן עיכוב.
הפילוטקסיס מבוקר על ידי חלבונים אשר שולטים בריכוז של ההורמון הצמחי אוקסין, שמפעיל את הגדילה של רקמה יוצרת (meristem), נוסף על מנגנונים נוספים לשליטה בזווית היחסית של הניצנים סביב הגבעול.
מנקודת מבט ביולוגית, ישנה העדפה של ברירה טבעית לסידור של עלים כך שיהיו רחוקים ככל הניתן זה מזה בכל שטח נתון, משום שסידור כזה מגדיל את הגישה למשאבים, בייחוד אור שמש לפוטוסינתזה.
במתמטיקה, מערכת דינמית היא כאוטית אם היא רגישה (מאוד) לתנאי התחלה (מה שמכונה "אפקט הפרפר"), ומציגה את התכונות המתמטיות של ערבוב טופולוגי ומסלולים מחזוריים צפופים.
כמו פרקטלים, תורת הכאוס משפיעה באופן גורף על תבניות בטבע.
ישנו קשר בין כאוס ופרקטלים – ישנו ממד פרקטלי למושכים מוזרים במערכות כאוטיות.
לאוטומטים תאיים מסוימים – מערכות פשוטות של חוקים מתמטיים אשר מייצרים תבניות – יש התנהגות כאוטית, דוגמת חוק 30 של סטיבן וולפרם.
שדרות ערבולים הן תבניות מזגזגות של מערבולות אשר נוצרות כתוצאה מהפרדת זרימה של זורם כגון מים או אוויר שחולף על פני גוף חוסם.
בזרימה שכבתית (למינרית) ההפרעות מתחילות כאשר גודל הגוף החוסם או מהירות הזרימה גדלים מספיק ביחס לצמיגות של הזורם.
נפתולים הם עיקולים מפותלים בנהרות או ערוצים אחרים, אשר נוצרים כאשר זורם כלשהו – לרוב מים – זורמים מסביב לעיקול.
מרגע שהמסלול מתעקם אפילו במעט, הגודל והעקמומיות של כל לולאה יגדלו, משום שזרימה הליקלית סוחפת חומרים כגון חול וחצץ לאורך הנהר לצד הפנימי של העיקול.
הצד החיצוני של העיקול נותר נקי ולא מוגן, כך שהסחיפה מתגברת, ובתורה מגבירה עוד יותר את הנפתוליות בלולאת פידבק חיובי מתמדת.
גל הוא הפרעה אשר נושאת עמה אנרגיה.
גלים מכניים נעים בתווך – אוויר או מים – וגורמים לתנודות בתווך כאשר הם עוברים בו.
גלי רוח הם גלים בפני השטח של ים, אשר יוצרים את התבנית הכאוטית האופיינית לכל גוף מים גדול, אף שניתן לחזות את ההתנהגות הסטטיסטית שלהם באמצעות מודלים של גלי רוח.
כאשר גלי מים או אוויר חולפים מעל חול, הם יוצרים תבניות אַדְוָה.
כשרוחות נושבות מעל גופי חול גדולים, הן יוצרות דיונות, לפעמים בשדות דיונות גדולים כמו אלו המופיעים במדבר טקלה מקאן בסין.
דיונות נוצרות במגוון תבניות, ביניהן חרמשים, קווים ישרים ארוכים מאוד, כוכבים, כיפות, פרבולות, וצורות 'סיף' (חרב) אורכיות.
דיונות ברחן (סהר) נוצרות בהשפעת רוח על חול מדברי; שתי קרני הסהר ומשטח ההחלקה (slip face) פונים עם כיוון הרוח.
מלבד אי-ליניאריות זו, דיונות ברחן מתנהגות באופן דומה למדי לגל סוליטון.
בועת סבון יוצרת ספֵירה, שטח עם גודל מינימלי – פני השטח הקטנים ביותר האפשריים לנפח שהם מקיפים.
שתי בועות יחדיו יוצרות צורה מורכבת יותר: פני השטח החיצוניים של שתי הבועות הם כדוריים; ביניהם מחבר משטח כדורי קטן יותר, שכן הבועה הקטנה יותר מתבלטת מעט לתוך הגדולה.
קצף הוא מסה של בועות; קצפים מחומרים שונים קיימים בטבע.
קצפים המורכבים מקרומי סבון מצייתים לחוקי פלאטו, אשר מגדירים כי שלושה קרומי סבון ייפגשו בכל קצה ב-°120, וארבעה קצוות ייפגשו בכל קודקוד בזווית הארבעונית (טטרהדרונית) של כ-°109.5. חוקי פלאטו דורשים כי קרומי הסבון יהיו חלקים ורציפים, ובעלי עקמומיות ממוצעת קבועה בכל נקודה.
לדוגמה, קרום יכול להיוותר שטוח כמעט לחלוטין בממוצע, על ידי עיקומו למעלה בכיוון אחד (למשל שמאל-ימין) ועיקומו למטה בכיוון אחר (למשל קדימה-אחורה).
ניתן להשתמש במבני גודל מינימלי כאוהלים.
ב-1887, לורד קלווין זיהה את הבעיה של הדרך היעילה ביותר לדחוס תאים בעלי נפח דומה כקצף; הפתרון שהוא הציע השתמש רק במוצק אחד, התמניון הקטום הריבועי (Bitruncated cubic honeycomb), עם פני שטח בעלי עקמומיות נמוכה מאוד כדי להתאים לחוקי פלאטו.
פתרון טוב יותר נמצא רק ב-1993, כאשר דניס ווירה ורוברט פלן הציעו את מבנה ווירה-פלן; מרכז ענפי ספורט המים הלאומי בבייג'ינג אימץ את המבנה הזה בבניית הקיר החיצוני שלו באולימפיאדת הקיץ של 2008.
בקנה המידה של תאים חיים, תבניות קצף הן נפוצות למדי; קרנוניות, ספיקולות (Spicule) בשלדים של ספוגיים, שלדים חיצוניים של סיליקופלגלטיים (Silicoflagellates) והשלד הקלציטי של קיפוד הים Cidaris rugosa, כולם מזכירים יציקות מינרליות של גבולות קצף המגלמים את חוקי פלאטו.
שלד הקרנונית Aulonia hexagona, שאוירה על ידי הקל, נראית כצורה כדורית אשר מורכבת רק ממשושים, אולם צורה כזו אינה אפשרית מתמטית.
מאפיין אוילר מגדיר כי לכל פֵּאוֹן (פוליהדרון) קמור, מספר הפאות ועוד מספר הקודקודים שווה למספר הקצוות ועוד שתיים.
כתוצאה מנוסחה זו, כל פאון סגור המורכב ממשושים חייב לכלול בדיוק 12 מחומשים, בדומה לכדור כדורגל, הכיפה הגיאודזית של באקמינסטר פולר, או מולקולת פולרן.
ניתן לדמיין זאת בעזרת כך שיריעת משושים היא שטוחה, אולם כל מחומש נוסף מכריח את היריעה להתכופף (יש פחות פינות, כך שהיריעה נמשכת פנימה).
ריצופים או פסיפסים הם תבניות שנוצרות על ידי כיסויו המוחלט של משטח שטוח באריחים החוזרים על עצמם.
ישנן 17 חבורות טפט מישוריות (wallpaper groups) של ריצוף.
בעוד שאלו נפוצות בעולמות האומנות והעיצוב, בעולם החי קשה למצוא אריחים החוזרים על עצמם בדיוק.
בין הדוגמאות המוכרות ישנם התאים בכוורות הנייר של צרעות חברתיות, כמו גם תאי השעווה בחלות הדבש שבונות דבורים.
ישנם גם בעלי חיים כגון דגי גרם, זוחלים, והפנגולין, ופירות כמו הסלאק, אשר מוגנים על ידי קשקשים חופפים או אוסטאודרמים: אלו יוצרים יחידות זהות פחות-או-יותר, אף שהקשקשים למעשה משתנים בגודלם באופן רציף.
בצמחים ישנו פרח ראש הנחש (Fritillaria meleagris), שעל עלי הכותבת שלו יש דוגמה מרוצפת של משבצות.
במבנים של מינרלים שונים יש דוגמאות מוצלחות למערכים תלת־ממדיים החוזרים על עצמם.
למרות המספר האדיר של מינרלים מוכרים, ישנן למעשה מעט צורות אפשריות של סידור אטומים בגביש, המוגדרות על ידי מבנה הגביש, המערכת הגבישית, וחבורות סימטריה נקודתיות; לדוגמה, ישנן בדיוק 14 סריגי בְּרָאבֶה ל-7 מערכות הסריגים במרחב התלת-ממדי.
סדקים הם פתחים ישרים הנוצרים בחומר כדי להקל על עומס.
כשחומר אלסטי נמתח או מתכווץ בצורה לא-שווה, הוא מגיע בסופו של דבר לגבול חוזק המתיחה שלו ונכנע בבת אחת לכל הכיוונים, כשבתהליך נוצרים סדקים עם מפרקים של °120, כך ששלושה סדקים נפגשים בכל מפרק.
לחלופין, כשחומר לא-אלסטי נכנע, נוצרים סדקים ישרים כדי להקל על העומס.
עומס נוסף על אותו הכיוון פשוט יגדיל את הסדקים הקיימים; עומס בזוויות ישרה לקודמים יכול ליצור סדקים חדשים.
מכאן שתבנית הסדקים מעידה על מידת האלסטיות של החומר.
בחומר סיבי קשוח כמו קליפת עץ אלון, סדקים נוצרים כרגיל כדי להקל על עומס, אך הם אינם גדלים לאורך משום שגדילתם מוגבלת על ידי מקבצים של חומר סיבי חזק ואלסטי.
מאחר שלכל סוג עץ יש מבנה תאי ומולקולרי ייחודי, לכל אחד יש תבנית היסדקות שונה בקליפתו.
לנמרים יש חברבורות ולמושית השבע ("פרת משה רבנו") יש נקודות; הפסון המגוון והזברה הם מפוספסים.
לתבניות האלו יש הסבר אבולוציוני: יש להן תפקיד בהגברת סיכויי ההישרדות, ודרך כך הרבייה, של צאצאי המין.
מטרה אחת של תבניות על בעלי חיים היא הסוואה; למשל, נמר שקשה לראותו צד יותר טרף.
מטרה נוספת היא איתות – למשל, למושית השבע יש סיכוי גדול יותר להתחמק מציפורים שצדות בעזרת חוש הראייה, אם יש לה צבעי אזהרה בולטים, והיא גם מרה בטעמה או רעילה, או שהיא מחקה חרקים אחרים שאינם טובים למאכל.
ציפור צעירה עשויה לנסות לאכול חרק בעל תבנית אזהרה, אולם היא תנסה זאת רק פעם אחת; מושיות השבע האחרות באזור יוותרו לא מופרעות.
הנמרים והחיפושיות הצעירים אשר יורשים גנים שיוצרים נקודות או חברבורות, ישרדו.
אולם אף שהטיעונים התכליתיים והאבולוציוניים האלו מסבירים מדוע בעלי חיים אלו זקוקים לתבניות המעטרות אותם, הם אינם מסבירים כיצד התבניות האלו נוצרות.
אלן טיורינג, ולאחר מכן הביולוג המתמטיקאי ג'יימס ד.
מארי, תיארו מנגנון שיצר שאופן ספונטני תבניות של פסים או נקודות: מערכת הפעלה-עיכוב.
לתאים של האורגניזם הצעיר יש גנים שעוברים הפעלה באמצעות אות כימי, מורפוגן, כשהתוצאה היא גדילתו של מבנה מסוג מסוים, למשל כתם של פיגמנט כהה על העור.
אם המורפוגן נוכח בכל מקום, התוצאה היא צביעה אחידה, כמו במקרה של פנתר שחור.
אבל אם הוא לא מפוזר בצורה שווה, התוצאה עשויה להיות פסים או חברבורות.
טיורינג הציע כי קיימת בקרת משוב של ייצור המורפוגן עצמו, דבר שיכול ליצור תנודות מתמידות בכמות המורפוגן כאשר הוא מתפזר ברחבי הגוף.
יש צורך במנגנון נוסף על מנת ליצור תבניות גל עומד (כדי ליצור פסים או חברבורות): כימיקל מעכב אשר מכבה את ייצור המורפוגן, ושמתפזר בעצמו ברחבי הגוף מהר יותר מהמורפוגן.
תגובת בלוסוב-ז'בוטינסקי היא דוגמה לא-ביולוגית של מערכת כזו - מַתְנֵד כימי.
מחקר מאוחר יותר הוביל ליצירת מודלים משכנעים של תבניות מגוונות כמו פסי זברה, כתמי ג'ירפות, חברבורות יגואר (כתמים כהים למחצה המוקפים בטבעות כהות שבורות) ותבניות של מושיות (מערכים גיאמוטריים שונים של נקודות ופסים, ראה איורים).
מודלי ההפעלה-עיכוב של ריצ'רד פּרוּם, שפותחו בעקבות עבודתו של טיורינג, משתמשים בשישה משתנים כדי להסביר את הטווח הנצפה של תשע תבניות פיגמנטציה תוך-נוצתיות בסיסיות, מהפשוטה ביותר, כתם פיגמנט מרכזי, וממשיך לכתמים קונצנטריים, פסים, שברונים, "עיניים", צמד נקודות מרכזיות, שורות של זוגות נקודות, ומערך נקודות.
מודלים משוכללים יותר מדמים תבניות נוצה מורכבות אצל הפנינייה, שכל אחת מנוצותיה מציגה מעבר מתבנית פסים בקצה הפנימי למערך נקודות בקצה הדיסטלי.
תבנית כזו נובעת מתנודה הנגרמת על ידי שני אותות מעכבים, אשר מגיבים זה לזה ברמה הזמנית והמרחבית.
תבניות יכולות להיווצר מסיבות שונות בתבנית הנופית של צמחייה, למשל "שיחי נמר" (tiger bush) או גלי אשוח.
פסים של שיחי נמר מתרחשים במדרונות צחיחים שבהם הצמחייה מוגבלת על ידי ירידת גשמים.
כל פס אופקי פחות-או-יותר למעשה מנצל את מי הגשם המצויים ישירות מעליו.
גלי אשוח נוצרים ביערות על מדרונות הרים לאחר רוחות חזקות, במהלך ההתחדשות של היער.
כאשר העצים נופלים, העצים שזכו להגנתם נחשפים, וסביר יותר שהם יינזקו בעצמם, כך שמרווחים כאלו נוטים להתפשט עם כיוון הרוח.
בזמן זה, בצד שפונה נגד כיוון הרוח, עצים צעירים צומחים תחת הגנתם של העצים הגבוהים הנותרים.
תבניות טבעיות נוצרות לעיתים על ידי בעלי חיים, כמו בתילי המימה (Mima mounds) בצפון-מערב ארצות הברית וכמה אזורים אחרים, שנראה כי נוצרו בעקבות פעילות נבירה מתמדת וארוכת שנים של חולדי השק.
במקרה של קרקעות קפואות-עד בעלות שכבה עליונה פעילה הנוטה לקיפאון והפשרה שנתיים, תבניות עשויות להיווצר באדמה, ביניהן עיגולים, רשתות, מצולעים מטריזי קרח (ice wedges), מדרגות ופסים.
התכווצות חום גורמים להיווצרותם של סדקי התכווצות; בזמן הפשרה, מים ממלאים את הסדקים, מתרחבים לקרח כאשר הם קופאים מחדש, ומרחיבים את הסדקים לצורת טריז.
הסדקים האלו יכולים להתחבר על מנת ליצור מצולעים וצורות נוספות.
תבליט פירקטין הוא תבליט חתי על גבי מצוק סלע, השוכן כ-50 ק"מ דרומית לעיר קייסרי בנפת קייסרי במרכז אנטוליה בטורקיה.
התבליט, הנושא אופי דתי, זוהה לראשונה ב-1880 בפירקטין (Firaktin) השוכנת על גדות נהר אנזל דיר (Enzel Dere), שהוא יובל של נהר הזמנטי .
הפילוסוף היווני סטראבון קרא לאתר דסטרקון (Dastarkon).