tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי הדו"ח סך כל המימון מתרומות והשתתפויות של תשע העמותות שנבדקו עמד על כ-580.88 מיליון ש"ח בשנים 2006–2013, 485.81 מיליון ש"ח מתוכם רק מתרומות.
לפי הדו"ח כ-455.26 מיליון שקל, שהם 93.7% מסך התרומות, הגיעו מתרומות חסויות ולא שקופות.
פעילי התנועה הניפו דגל שחור במליאת הכנסת במהלך דיון בחוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי והורחקו בידי הסדרנים.
שלום עכשיו נמנתה עם 40 גופים, ישראלים ופלסטינים, שעתרו לבג"ץ נגד חוק להסדרת ההתיישבות ביהודה והשומרון.
ביוני 2020 התקבלה העתירה ובג"ץ ביטל את החוק.
בעקבות עתירה של שלום עכשיו, שטענה כי רשויות מקומיות ביהודה ושומרון העבירו כספים שלא כדין ל"אמנה", תנועת ההתיישבות של "גוש אמונים", החליטה בסוף 2019 נשיאת בית המשפט העליון, אסתר חיות, בהחלטת ביניים, שבשנת 2020 יועברו תמיכות מרשויות מקומיות ל"אמנה" רק באישור בית המשפט.
ביולי 2021 דחה בג"ץ את העתירה.
פעילות מרכזית של "שלום עכשיו" היא מעקב אחרי ההתנחלויות בשטחי יהודה ושומרון ופרסום נתונים על שינויים החלים בהן.
בראש צוות מעקב ההתנחלויות עמד דרור אטקס, שהוחלף בשנת 2007 בידי חגית עופרן.
מעקב בשטח ובאמצעות תצלומי לווין וצילומי אוויר על הרחבת ההתנחלויות.
פרסום מידע לציבור ולמקבלי ההחלטות בישראל ובעולם.
הגשת עתירות לבג"ץ במטרה לחייב את המדינה לפנות מאחזים יהודיים ביהודה ושומרון.
בין השאר, הגישה התנועה את הבג"ץ שהוביל לפינוי תשעה בתי הקבע במאחז עמונה.
כמו כן, התנועה מפעילה פעילות שטח הקוראת לפינוי ההתנחלויות, באמצעות נוכחות בצמתים, דוכני רחוב ומשמרות מחאה.
בראשית שנות השמונים הגבירו המתנחלים את פעילותם במידה ניכרת בתמיכת ממשלת הליכוד, ושלום עכשיו שמה לה למטרה להיאבק במפעל ההתנחלויות.
פעילי התנועה הופיעו פעם אחר פעם בגבעות יהודה ושומרון במחאה מול התנחלויות חדשות.
לעיתים נחלו הצלחה: באפריל 1983, למשל, נערכה הפגנה מוצלחת ביום העלייה לקרקע של התנחלות 'הר ברכה' בפאתי הר גריזים ליד שכם.
באותו יום הצליחה שלום עכשיו לגייס אלפי פעילים שעלו אל ההר ושיבשו את טקס ההכרזה של ההתנחלות החדשה.
בפעם אחרת, הממשלה נאלצה להורות על העתקת מקום של אחת ההתנחלויות מן המקום שבו תוכנן לבנותה על קרקע ערבית פרטית מופקעת, זאת בעקבות מחאה עיקשת של שלום עכשיו.
ואולם מרדכי בר-און מצביע על מכשלה מובנית שהייתה טמונה בפעילות השטח של התנועה בשטחים: פעילי שלום עכשיו באו לשטח כדי להפגין מחאה אך על פי רוב חזרו לבתיהם והשאירו את המתנחלים במקום שאליו הגיעו כדי להיאחז בו לתמיד ובפועל הקימו בו את ביתם.
"למפגינים הייתה תחושה של תעוזה והצלחה, אך בסוף היום הם חזרו לבתיהם בערים ובקיבוצים ואילו המתנחלים נאחזו בהר והקימו בו יישוב משגשג".
בנובמבר 2006 פרסמה שלום עכשיו דו"ח בשם "עבירה גוררת עבירה" שטען, בהתבססות על נתוני המנהל האזרחי, שכ-40% מהשטח עליו שוכנות ההתנחלויות הוא אדמות פרטיות של פלסטינים, ושבכ-80% מההתנחלויות יש שטחים כאלה, לפחות באופן חלקי.
המנהל האזרחי סיפק נתונים אלה לאחר פנייה של שלום עכשיו לבג"ץ.
לאחר הפרסום, טען המנהל האזרחי שהנתונים אינם מעודכנים, וסיפק לשלום עכשיו קובצי נתונים חדשים.
מהדו"ח המעודכן, שפורסם במרץ 2007, עולה כי לטענת שלום עכשיו 32% מהשטח עליו שוכנות ההתנחלויות הוא אדמות פרטיות של פלסטינים.
על פי שלום עכשיו, שיעור הקרקע היהודית הפרטית בתחום ההתנחלויות הוא אפסי.
בתגובה, המנהל האזרחי טען כי התנועה "מציגה תמונה שאינה משקפת את המציאות, וכי חרף הבהרה מפורשת, ממשיכה התנועה לסמן יישובים שהוקמו במקרקעין בבעלות ישראלים כיישובים הנמצאים על קרקע פרטית פלסטינית, דבר שמביא להצגת תמונה עובדתית מוטעית מהיסוד".
עיקר ההבדל נובע מהגדרת בעלות הקרקע של מעלה אדומים.
בשנת 2008 שילמה שלום עכשיו פיצויים ופרסמה התנצלות על טענות שגויות בדו"ח .
בעקבות חקיקת "חוק החרם" קראה שלום עכשיו להחרים את תוצרת ההתנחלויות.
באפריל 2011 פורסם "התיק הישראלי" של אתר "ויקיליקס" ובו נחשף שאנשי שלום עכשיו קיימו קשר שוטף עם אנשי שגרירות ארצות הברית בישראל ועדכנו אותם בפעילות של ישראל והמתנחלים בשטחים.
באוקטובר 2011 קיבלה שלום עכשיו את "אות מגן המילואים" משר הביטחון.
בנובמבר 2011 רוססו כתובות נאצה על קירות משרדי שלום עכשיו באופן החשוד כפעולת תג מחיר.
יריב אופנהיימר תיאר את תדמית התנועה:
כחלק מהמעקב של התנועה אחרי בנייה בלתי חוקית במאחזים והתנחלויות ביש"ע הגישה שלום עכשיו ב-3 ביולי 2005 עתירה לבג"ץ, אשר דרשה את ביצוע צו ההריסה שהוצא כנגד בתים במאחז עמונה, הסמוך להתנחלות עפרה, כיוון שנבנו על קרקע פרטית של פלסטינים.
ב-1 בפברואר 2006 נכנסו כוחות יס"מ, משטרה וצבא ליישוב, ולאחר מאבק קשה, אלים ומתוקשר, נהרסו 9 הבתים שעליהם הוגשה העתירה.
שלום עכשיו עתרה לפינוי מבנים בשישה מאחזים שנבנו לטענתה על קרקע פרטית פלסטינית: מצפה לכיש (מערבית לחברון), גבעת אסף (מזרחית לרמאללה), רמת גלעד-גבעת הדגל (מערבית לשכם), מעלה רחבעם (מזרחית לבית לחם), מצפה יצהר-נ.ג.
693 (דרומית לשכם), וגבעת הרואה – עלי 762 (צפון מערבית לרמאללה).
בסופו של דבר נהרסו מבנים בגבעת אסף ובמעלה רחבעם.
בכוונת המדינה להסדיר את שאר המאחזים.
מאחז נתיב האבות הוקם בשנת 2001 בגוש עציון על אדמות בלתי מוסדרות של הכפר אל-ח'אדר.
כנגד הבנייה במאחז הוגשו מספר עתירות ובקשות לבית המשפט, והוצאו מספר צווי הריסה על ידי המדינה שלא מומשו.
ב-2014 עתרה שלום עכשיו עם כמה מבעלי הקרקעות הפלסטיניים, להריסה ופינוי של שבעה-עשר בתים.
בית המשפט קיבל את העתירה והורה על הריסת הבתים, וביום 12.6.2018 פונו הבתים על ידי המדינה.
בראשית דרכה לא הייתה לתנועה היררכיה ארגונית, מוסדות רשמיים או נציגים נבחרים.
הפעילות הייתה התנדבותית והתבססה על מאות פעילים בערים.
מימון הפעילות נעשה על ידי תרומות מישראל ומחו"ל ואיסוף כספים בהפגנות.
מדי פעם התכנס פורום ארצי, או "פורום-על" כפי שנקרא, וכן אורגנו מטות פעולה להפגנות ולפעילות.
חברי פורום העל התחלפו אך הגרעין הקבוע עד 1981 כלל את עמרי פדן, צלי רשף, מוטי פרי, אבו וילן, דדי צוקר, יוסי בן-ארצי, יולי תמיר, ולימים גם ג'נט אביעד, נפתלי רז ויורם בן פורת.
במהלך שנות ה-90 התמסדה התנועה והפכה לעמותה עם עובדים בשכר.
כיום "שלום עכשיו" מנוהלת על ידי העמותה "ש.ע.ל - שלום עכשיו לישראל מפעלים חינוכיים", אשר שמה הקודם עד לאוקטובר 2008 היה "שעל מפעלים חינוכיים".
בעתירות לבג"ץ היא מזדהה כ"תנועת שלום עכשיו - ש.ע.ל.
מפעלים חינוכיים", כ"תנועת שלום עכשיו- ש.ע.ל." או כ"שלום עכשיו - שעל מפעלים חינוכיים".
בראש התנועה עומד מזכ"ל, ומדיניותה נקבעת על ידי מזכירות התנועה.
"שעל מפעלים חינוכיים" רשומה אצל רשם העמותות כעמותה שמטרתה "פעילות חינוכית על ידי פרסום חומר הסברה, כינוס אסיפות הסברה, פרסום מודעות בעיתונים, ובכל דרך אחרת שיש בה כדי להשפיע על חינוכו של הנוער בפרט ושל הציבור בכלל".
בשנת 2007 עמד מחזור הפעילות של העמותה על כ-5 מיליון שקלים ובשנת 2008 על כ-3.6 מיליון שקלים.
בשנה זאת הוקצו כ-1.5 מיליון שקלים עבור "מחקר בשטחים".
רוב המימון הגיע מתרומות שמקורן בחו"ל, המועבר על ידי אגודות ידידים ברחבי העולם וכן על ידי האיחוד האירופי ומדינות אירופאיות שונות, בהן נורווגיה, בריטניה, גרמניה, הולנד ובלגיה.
בשנת 2007 היוו התרומות ממדינות זרות כ-40% מכלל התרומות, ובשנת 2008 כ-50% מכלל התרומות בשנת 2011 הגיעו כמעט כל התרומות לתנועה מ"ישויות מדיניות זרות" והן יועדו עבור "מעקב שטחים".
בשנים 1995 עד 2002 כיהנו בתנועה מזכ"ל ומנכ"ל נפרדים.
המזכ"ל היה אחראי על "יחסי החוץ" של התנועה, עבודה מול התקשורת, ענייני מדיניות ועבודה מול פוליטיקאים, ואילו המנכ"ל היה אחראי על ההיבטים הארגוניים של התנועה, בהם ריכוז העבודה של רכזי השטח בסניפים השונים, ארגון פעילויות והפגנות ארציות.
משנת 2003 יש לתנועה מנכ"ל בלבד.
גבי לסקי (מנכ"לית, פברואר–דצמבר 2000)
נגד שלום עכשיו הוגשו מספר תביעת לשון הרע, בעקבות דו"חות שפרסמה באתרה ובאמצעי התקשורת נגד מתנחלים ועוד.
ב-1 ביולי 2007 פסק בית משפט השלום בירושלים על דרך הפשרה כי שלום עכשיו תשלם 6,500 ש"ח לאריה קינג, בתוספת הוצאות.
לדברי קינג נפסק לו הפיצוי לאחר שתבע את הארגון על שהוציא את דיבתו, כשציטט כאילו קינג אמר שהוא מוכן לעבור על החוק כדי לאכלס שכונה במזרח ירושלים.
ב-11 בדצמבר 2008 במסגרת הסדר פשרה שקיבל תוקף של פס"ד בבית משפט השלום בירושלים, שילמו שלום עכשיו, אטקס ועופרן, פיצויים בסך 20,000 ש"ח ל"עמותה לגאולת קרקע" ופרסמו התנצלות פומבית בעקבות ליקוי חלקי בדו"ח "עבירה גוררת עבירה" בחלק שבו טענו שחלק מאדמות ההתנחלות רבבה הן אדמות פלסטיניות פרטיות גזולות.
יש המבקרים את המימון שמקבלת התנועה מממשלות זרות.
פעילי ימין התלוננו אצל רשם העמותות כי אין התאמה בין פעילות "שלום עכשיו", שאותה מממנת עמותת "שעל מפעלים חנוכיים", ובין מטרותיה הרשומות של העמותה.
מועצת יש"ע פרסמה נייר עמדה בו טענה כי דו"ח שפרסמה "שלום עכשיו" לגבי תקציבי ממשלה המופנים ליהודה ושומרון נכתב באופן מניפולטיבי ומטעה, וזאת במטרה להכפיש את תושבי האזור.
באוקטובר 2014 כינה ראש הממשלה בנימין נתניהו את פעולתה של שלום עכשיו: "חוסר אחריות לאומית", והאשימה בפרסום ידיעה בעניין אישור בנייה בגבעת המטוס בירושלים, במטרה לחבל בפגישתו עם נשיא ארצות הברית ברק אובמה.
שלום סקוּנְדַה (בכתיב לועזי: Sholom Secunda; 23 באוגוסט (על פי הלוח הגריגוריאני: 4 בספטמבר) 1894, אולכסנדריה, פלך חרסון, האימפריה הרוסית – 13 ביוני 1974, ניו יורק, ארצות הברית) היה מלחין יהודי-אמריקאי, שעסק בכתיבת מוזיקה לתיאטרון היידי, אופרות, אופרטות ומחזות זמר יהודיים, שירים עממיים ביידיש ויצירות חזנות.
להיטו המפורסם ביותר היה "ביי מיר ביסטו שיין", שזכה לפרסום נרחב בביצוע האחיות אנדרוז בשנת 1937. להיט נוסף שהלחין היה "דונה דונה".
שלום סקונדה נולד בעיר אולכסנדריה שבפלך חרסון, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).
אביו היה בדחן חובב, שלימד את משפחתו שירים ביידיש.
כילד צעיר, היה סקונדה מבוקש כאלט במקהלות בתי כנסת שונות באזור.
הוא אף נודע בעצמו כ"חזן ילד פלא" (יידיש: "ווּנדר קינד חזן"), ואף זכה לחשיפה ראשונה בתחום התיאטרון כשהופיע במספר תפקידים באופרטות של אברהם גולדפדן במסגרת חוג לדרמה לילדים.
בשנת 1907, בעקבות פוגרום שנערך במיקולאייב (שם התגוררה משפחתו באותו זמן), ביקשה משפחתו להגר לארצות הברית.
אחיו הגדול של סקונדה כבר התגורר באמריקה, והוא סיכם עם אמרגן בשם וולף שיממן את עלות ההגירה של המשפחה כולה, תמורת הבטחה כי התשלום יוחזר באמצעות רווחיו של סקונדה כחזן.
לאחר הגירתם לארצות הברית התיישבה המשפחה בלואר איסט סייד של מנהטן שבניו יורק.
סקונדה נלקח תחת חסותו של האמרגן וולף, שארגן עבור הנער בן ה-13 תפילות בבתי כנסת ובאולמות.
בשנתו הראשונה בארצות הברית הרוויח סקונדה עבור תפילות השבת 100 דולר.
בשל גילו הצעיר לא יכול היה לקבל משרה לימים הנוראים בבית כנסת, לכן ארגן וולף שיעבור לפני התיבה באולם תיאטרון.
קולו של סקונדה החל להתחלף, והוא נאלץ להפסיק לשיר.
הוא המשיך את לימודיו בתיכון, ולקח שיעורים פרטיים בפסנתר.
לאחר שסיים את התיכון, התקבל לקולג' במסלול ללימוד הנדסה.
לאחר שנה מאכזבת בתחום ההנדסה, עבר לפקולטה ללימודי מוזיקה באוניברסיטת קולומביה, אך גם כאן לא היה מרוצה, מאחר שחש כי החובה ללמוד קורסים בהשכלה כללית הקשתה עליו להתרכז במוזיקה עצמה.
בשנת 1913 התקבל סקונדה כחבר במקהלה שהשתתפה בהפקות ביידיש בתיאטרון של מקס גייבל בניו יורק.
ב-1914 נכנס כתלמיד במוסד לאמנות המוזיקה, שנקרא לימים בית הספר ג'וליארד.
את ההלחנה הראשונה שלו לתיאטרון כתב סקונדה בעונת 1915–1916, לאחר שהציע למנהל התיאטרון לעבד בחינם חלקים מההצגה "Our Children".
בשנת 1916 כתב יחד עם סלומון שמואלביץ, שהיה כבר מוכר כמלחין ולבריתן לתיאטרון ווודוויל, את הפרטיטורה המלאה הראשונה שלו – "יושר", שהוצגה בתיאטרון אודאון.
כדי להבטיח את הצלחת היצירה, הזמין מנהל התיאטרון את הזמרת המפורסמת רגינה פראגר לשיר את שירו "היַים זיסער היַים" (Home, Sweet Home) שזכה לפופולריות רבה.
בעקבות ההצלחה קיבל סקונדה משרת מנצח-מלחין בתיאטרון הלירי בניו יורק.
ב-1917 התגייס סקונדה לצי האמריקני, והוצב באליס איילנד.
סקונדה התיידד עם מפקד התזמורת של הצי, ועד מהרה מונה לתזמר את היצירות לתוכנית הבידור השבועית של התזמורת.
סקונדה מונה למנצח מלחין בתיאטרון מטרופוליטן בניוארק, ניו ג'רזי, שם העלה בעונת 1917–1918 שתי הצגות בהלחנתו.
על אף שמבקרי התיאטרון והמוזיקה לא כיסו מופעים מניו ג'רזי, התפרסם סקונדה גם בשדרה השנייה, שכונתה "ברודוויי היידית".
בסביבות 1919, פנה אל סקונדה המפיק בוריס טומאשבסקי, שבדיוק הפסיק את ההתקשרות עם המלחין הקבוע שלו, יוסף רומשינסקי, והציע לסקונדה לחבור למלחין הצעיר והאנונימי באותה העת, ג'ורג' גרשווין, ולהלחין יחד עבור התיאטרון שלו בברודוויי.
סקונדה דחה את ההצעה, בטענה שאינו מתחבר לסגנון הג'אז ממנו הושפע גרשווין, וכי הוא מעדיף להלחין בסגנון קלאסי או יהודי.
לאחר שהתפרסם, נהג גרשווין לסנוט בחביבות בסקונדה על חוסר רצונו לעבוד יחד, וסקונדה הביע את חרטתו על כך שמעולם לא נענה לה.
סקונדה התוודע למוזיקה של ארנסט בלוך, והתרשם עמוקות מהרמה שאליה יכולה המוזיקה היהודית להגיע.
סקונדה פנה אל בלוך, ולמד אצלו באופן פרטי כשנה.
בשנת 1922 ביקש סקונדה להתקבל לאיגוד השחקנים העבריים (Hebrew Actors' Union).
לשם כך נשלח, כחלק ממדיניות האיגוד, לעבוד שלוש שנים מחוץ לניו יורק.
את שלוש השנים הללו עשה סקונדה בפילדלפיה, שם מונה למנהל תיאטרון "ארצ'" וכן חתם חוזה הקלטות עם חברת "RCA ויקטור" להקלטת חלק משיריו.
סקונדה מימן את נסיעתו לאירופה מהכנסותיו מההקלטות, שם יצר קשרים עם גדולי התיאטרון היידי כמו אסתר רחל קמינסקה.
בשנת 1926 עלתה האופרטה הראשונה של סקונדה, "מושקה", בתיאטרון הופקינס בברוקלין.
את עונת 1927–1928 עשה סקונדה ב"תיאטרון ליברטי" בברוקלין עם אנשל שור.
באותה שנה פתח ויליאם רולנד תיאטרון גדול חדש, באיסטרן פארקווי בקראון הייטס, וסקונדה נשכר לשמש כמנהל מוזיקלי.
אך סקונדה החל למאוס מהמתרחש בתחום התיאטרון, וחיפש הצלחה בענפי בידור אחרים.
בשנת 1929 נסע סקונדה להוליווד בניסיון להשתלב בתעשיית המוזיקה לסרטים, אך נסיעתו הייתה בתזמון גרוע, עם כניסת הסרט המדבר ומיעוט הביקוש למוזיקה שתלווה את הסרטים.
מאוכזב, שב סקונדה לניו יורק ולתיאטרון של רולנד.
באותה שנה אירעה המפולת בבורסה והחל השפל הגדול.
מאחר ששכר המועסקים בתיאטרון של רולנד נקבעו לפי רווחי התיאטרון, שהיו נמוכים מאוד באותה שנה, נאלץ סקונדה לתור אחר מקור פרנסה נוסף, ולקח עבודה כעורך מוזיקלי בתחנת הרדיו ביידיש WLTH.
בשנת 1932 עבר לתחנת הרדיו WEVD, שהייתה בעלת קהל המאזינים הגדול ביותר בציבור היהודי.
כמו כן החל סקונדה לעבוד כמנהל מוזיקלי של מחנה הקיץ של הציונות הסוציאליסטית.
בשנת 1932 הלחין סקונדה אופרטה ביידיש לתיאטרון תחת הכותרת "I Would If I Could".
כותב המחזה היה אברהם בלום, ויעקב ג'ייקובס עיבד את הלברית.
אחד מהשירים בהצגה היה השיר "ביי מיר ביסטו שיין" (יידיש: בשבילי אתה יפה).
האופרטה לא הצליחה, ולא הועלתה לאחר תום העונה הראשונה.
בשנת 1937 ניסו סקונדה וג'ייקובסון למכור את השיר למפיקי סרטים בהוליווד ולגורמים נוספים, בניסיון להפוך אותו ללהיט, אך הניסיון כשל.
סקונדה קיבל הצעה ממוציא לאור, שהסכים לרכוש את זכויות השיר תמורת 30 דולר.
סקונדה, שמכר עשרות שירים להדפסה, ניאות לקבל את הסכום הפעוט, שאותו נאלץ לחלוק עם כותב המילים.
כעבור כחודשיים שמע המוזיקאי סמי קאהן Sammy Cahn את השיר בתיאטרון אפרו-אמריקני בהארלם וזיהה את הפוטנציאל שלו.
הוא רכש את הזכויות על השיר מהמוציא לאור, ויחד עם סול צ'פלין (Saul Chaplin) כתבו מילים חדשות, הפעם בשפה האנגלית, כשהם מותירים רק את הכותרת שחוזרת על עצמה בפזמון, ביידיש: "ביַי מיר ביסטו שיין".
כמו כן עבדו את המנגינה, והפכו אותה לסווינג.
קאהן פנה אל ההרכב הלא-ידוע אז, האחיות אנדרוז, אשר הקליטו את השיר; השיר הפך ללהיט ענק, והאחיות אנדרוז זכו באלבום זהב.
השיר התפרסם ברחבי העולם וזכה לגרסאות כיסוי על ידי עשרות זמרים והרכבים, בהם אלה פיצג'רלד ובני גודמן.
גם בברית המועצות הוקלט השיר עם מילים ברוסית על ידי תזמורת הג'אז הלאומית של ברית המועצות, כשאת הקרדיט על ההלחנה העניקו לשני מלחינים סובייטים.
הסיפור על המלחין שהחמיץ הזדמנות כלכלית מזהירה זכה לכותרות גדולות בעיתונים.
השיר המשיך להכניס הרבה כסף למבצעים השונים, לבעלי הזכויות, ולחברות ההקלטה, אך לא למלחין.
רק בשנת 1961, משפקעו הזכויות מידי המחזיקים למיניהם ושבו למלחין המקורי, התחיל סקונדה להרוויח מהשיר.
אך בראיון שנתן לעיתון הניו יורק טיימס אמר סקונדה כי העובדה שלא זכה לתמלוגים על השיר הפריעה לכולם הרבה יותר ממה שהפריעה לו.
הוא היה הרבה יותר מעוניין במוזיקה סימפונית.
כאמור, סקונדה החל את דרכו המוזיקלית בחזנות אך נטש אותה לטובת המוזיקה הפופולרית, התיאטרון וכדומה.
בשנות ה-40 שב סקונדה לחזנות, הפעם כמלחין ומנצח, כאשר חזן צעיר ומבטיח בשם ראובן טיקר, החל לעבוד בשיתוף פעולה עם סקונדה.
טיקר נכנס לאופרה וזכה להצלחה גדולה וקריירה מפוארת בשם ריצ'רד טאקר.
עם זאת, כל השנים המשיך לעבוד גם בתחום החזנות והמוזיקה היהודית, בשיתוף פעולה עם סקונדה.
סקונדה כתב עבור טאקר יצירות חזנות, וניצח על התזמורת כשהופיע ברצועת הבורשט לפני קהל יהודי, ובפרט כאשר התמנה טאקר לחזן של מלון הקונקורד.
סקונדה הפיק לטאקר מספר תקליטי חזנות, ויצירותיו מבוצעות עד היום בידי חזנים.
שיריו ביידיש כמו "דאָס יידישע ליד" ("השיר היהודי") למילים של בן אברהם או "חזנים אויף פראבע" ("חזן במבחן", אותו גם הלחין סקונדה בקולנוע עם החזן לייבל'ה ולדמן) הם חלק בלתי נפרק מהפולקלור החזני עד היום.
סקונדה תמיד העריץ את המוזיקה הקלאסית, ושאף לכתוב מוזיקה בסגנון "רציני" ולהיזכר כ"מלחין רציני".
בשנות ה-60, לאחר דעיכת התיאטרון היידי (כבר בשנות ה-50 המוקדמות), החל סקונדה להתרכז יותר בכתיבת "מוזיקה קלאסית יהודית".
הוא כתב קוורטטים לכלי מיתר, קונצ'רטו לכינור, פואמה סימפונית, וכן 2 קנטטות "If not higher" ו-"יזכור" שבוצעה עם ריצ'רד טאקר ושודרה ברדיו ובטלוויזיה.
למרות רצונו להזכר כ"מלחין רציני", ידוע סקונדה בזכות להיטיו הפופולריים, שיריו ביידיש, פועלו הרב בתחום התיאטרון היידי ויצירות החזנות שכתב.
סקונדה חיבר כשמונים אופרטות ומחזות זמר ביידיש ובאנגלית, שירים רבים מאוד ועשרות יצירות חזנות.
"מילקן ארכיב", העוסקים בשימור מוזיקה יהודית אמריקנית, דאגו להקליט חלק מיצירותיו הקלאסיות של סקונדה, ולהגשים את משאלתו להיזכר כמלחין המוזיקה הזו.
שלום עירון (21 ביולי 1919 - 7 במרץ 2010) היה קצין תותחנים ראשי בצה"ל בדרגת אלוף-משנה.
עירון נולד בשם פרדי בלום באיצקן שברומניה, גדל בצ'רנוביץ ובבוקרשט, בה החל לימודי הארכיטקטורה.
גויס על ידי המוסד לעלייה ב' לסייע בהעפלת יהודים מרומניה לארץ ישראל דרך נמל קונסטנצה בספינת המעפילים טייגר היל.
עם ההגעה לחופי ישראל הצליח לחמוק מהמשטרה הבריטית ולהיטמע בקהל המקומי.
שירת בסוללת תותחי החוף בבת גלים, התנדב לבריגדה היהודית ושירת בגדוד התותחנים 200, עמו לחם בקרבות באיטליה.
למד בטכניון ארכיטקטורה בשנים 1946 עד 1948.
במלחמת העצמאות שירת כמפקד סוללת תותחי 75 ליטראות בחטיבת הנגב.
היה סמג"ד ומפקד גדוד 402, מפקד תותחנים פיקודי פיקוד הצפון בשנים 1950 עד 1952. ב-1952 מונה לקצין תותחנים ראשי.
במבצע שומרון - פעולת התגמול בקרב על משטרת קלקיליה באוקטובר 1956, טס כקצין תצפית בפייפר וכיוון את קצין הסיוע הארטילרי שלמה גל.
פיקד על החיל במהלך מלחמת סיני.
למד ב"בית הספר הגבוה למלחמה בפריז" (École supérieure de guerre) ובשנים 1958 עד 1960 שירת כעוזר ראש אג"ם במטה הכללי.
במקביל השלים את לימודי ההנדסה בטכניון בפקולטה לאלקטרוניקה.
לאחר שחרורו מונה למנכ"ל הראשון של חברת "ורד", חברת בת של מקורות שעסקה בעבודות פיתוח ברחבי העולם.
ב-1965 מונה לנספח כלכלי בשגרירות ישראל בפריז, ב-1967 מונה למנהל החברה הממשלתית אנריס לתכנון והקמת תעשיות ברחבי העולם וב-1968 מונה לראש אגף התפעול בכור תעשיות, לאחר מכן עסק בחקלאות.
בשנים 1977 - 1978 כיהן כיועץ מיוחד לשר התעשייה, המסחר והתיירות יגאל הורוביץ בנשוא פיתוח הקשרים הכלכליים עם איראן.
הרב שלום סעדיה גמליאל (כונה בתימן: מארי סאלם סעיד אלג'מל; ז' בניסן ה'תרס"ז, 22 במרץ 1907 - ו' בתמוז ה'תשס"א 27 ביוני 2001) היה רב וסופר מיהודי תימן.
למד אצל סבו, הרב אברהם בדיחי, ואצל אחרים.
למד לימודי קודש לצד לימודי חול בבית הספר המתוקן ("אלמכתב") בניהול הרב יחיא קאפח ובנו הרב דוד קאפח בעת שלטון האימפריה העות'מאנית בתימן, עד סגירתו עם חזרת האמאם לשלטון.
בשנת 1928 הוסמך לרבנות ונבחר לרב בית הכנסת בשכונה הגדולה של צנעא.
בשנת 1932 התמנה ליועץ לענייני יהודים של מלך תימן, האימאם יחיא.
כמו כן שימש כפרנס ("עאקל") הפלג הדרדעי בצנעא, שבין תפקידיו היה תפקיד גביית המס גולגולת.
בשנת 1944 עלה לארץ ישראל והחל ללמד בישיבת הרש"ש בירושלים.
כעבור שלוש שנים נבחר לראש הישיבה.
ב-1950 מונה למנהל אזור ירושלים, חבל לכיש וחבל עדולם של שירותי הדת במשרד הדתות ושימש בתפקיד עד פרישתו לגמלאות בשנת 1978. בשנת 1950 מונה לרב של מחנה העולים "גאולה" על יד עדן וסייע בעליית יהודי תימן לישראל במסגרת מבצע על כנפי נשרים.
בשנת 1978 יצא הרב גמליאל לגמלאות וייסד את "מכון שלום לשבטי ישורון" בירושלים.
מרבית ספריו המחקריים מבוססים על מסמכים שהביא עמו מתימן.
נפטר בגיל 94 ונטמן בהר המנוחות בירושלים, והותיר אחריו ארבע בנות ובן.
אורחות תימן - שערים באורחות תימן, לשון, היסטוריה וחברה
פקודי תימן - מס החסות בתימן
הרב שלום נגר (נולד בי"ד באלול ה'תש"ז, 30 באוגוסט 1947) הוא פוסק ומחבר חרדי ישראלי, היה רבה של אריאל בשנים 1983–2010. ראש כולל "מדרש יחיאל" בראש העין.
נולד ברדאע שבמזרח תימן לעוואץ (עובדיה) ושמס (שמש) נגר.
בשנת תש"ט (1949), כשהיה בן שנתיים, עלתה משפחתו לישראל במבצע על כנפי נשרים והתיישבה בראש העין.
דודו, הרב שלום נגר, שהיה ערירי, לקח אותו תחת חסותו ודאג לכל מחסורו כדי שיהיה פנוי ללמוד תורה.
את ראשית לימודיו התורניים עשה אצל דודו.
התחנך בתלמוד תורה "יסודי התורה" בראש העין, ובשנת תש"כ (1960) עבר ללמוד בישיבת השרון ברמת השרון, בראשות הרב יעקב אדלשטיין והרב יצחק יחיאל יעקבוביץ, רבה של הרצליה.
בשנת תשכ"ד (1964) עבר ללמוד בישיבת חברון בירושלים.
בשנת תשכ"ז (1967), בהיותו בן 19, הוסמך לשחיטה על ידי הרב עזרא יאיר.
בשנת תש"ל (1970), בהיותו בן 23, הוסמך לרבנות על ידי הרב נסים דוד עזראן, הרב שלום יצחק הלוי, הרב יוסף קאפח והרב עובדיה יוסף.
בשנת תשל"א (1971) נישא לרינה חג'בי.
לאחר נישואיו למד שש שנים בכולל "יד אפרים פישל" בראש העין, ובמקביל עסק במתן שיעורי תורה לבני נוער ומבוגרים בראש העין ובבית הכנסת הגדול בפתח תקווה.
בשנת תש"מ (1980) התמנה לרב שכונה בראש העין, ושימש בתפקיד כארבע שנים.
בשנת תשמ"ג (1983) התמנה לרב העיר אריאל.
הוא כיהן כרב ראשי יחיד לעיר.
תחת רבנותו הוקמו באריאל שבעה עשר בתי כנסת לעדות השונות ונוסדו מסגרות שונות של שיעורי תורה.
כמו כן הקים מכון בר מצווה, וכרב יחיד לימד בשלושת הנוסחים לשלוש העדות.
הקים מערכת כשרות ומערכת נישואין, וכרב יחיד השיא את בני שלוש העדות.
פסק בשאלות הלכה לכל עדה על פי דיניה ומנהגיה.
במשך השנים ביקר במדינות שונות בעולם וסייע ליהודי הקהילות במישור הרוחני וההלכתי.
הוא הקים גרעין תורני בברלין וכן בית הכנסת ליהדות ספרד, שבו מכהן כרב תלמידו הרב אברהם דעוס.
כמו כן הקים קהילה תורנית בקאן שבצרפת.
בין המדינות שפעל בהן: דנמרק, רוסיה, אנגליה וונצואלה.
בשנת תש"ע (2010), לאחר עשרים ושבע שנות רבנות, החליט לסיים את תפקידו כרב העיר אריאל.
לאחר פרישתו מהרבנות באריאל הוא עומד בראש כולל "מדרש יחיאל" בראש העין, עוסק בכתיבה ובפעילות חברתית, תורנית והלכתית.
במשך שנים רבות אסף וליקט כתבי יד רבים ועתיקים, ובהם כתבי יד של הרמב"ם בפירושו למשניות בכתב עברי בלשון ערבי, תכאליל, תיג'אן בכתב יד מתימן.
כמו כן נמצאים ברשותו כתבי יד מתימן של מדרשים, הלכות ושו"תים.
ספר כללי התלמוד - אוסף כללים להבנת החיבור והשפה התלמודית.
תשובות הרב קאפח - אוסף של למעלה מחמש מאות תשובות של רבו הרב יוסף קאפח, שאותן קיבל ממנו במהלך השנים, בעריכתו וביאורו של הרב נגר
תשובות הרש"ן - שו"ת על ארבעה חלקי השולחן ערוך
שלום סלובס (20 בנובמבר 1909 – 1 באפריל 2006) היה כירורג פלסטי, וכירורג פה ולסת, מייסדה ומנהלה הראשון של היחידה לכירורגית פה ולסת בבית החולים הדסה (תל אביב), והמרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי, ניצול מטבח יער קאטין.
שלום זאב סלובס, נולד ב-1909 בגראייבו, עיר קטנה בפרובינציית פודלסיה בפולין שליד גבול פרוסיה המזרחית, למשה דב ומלכה (לבית יזרסקי).
אביו היה רופא שיניים, אחיו: אברהם יהודה, ואחיותיו: שושנה (רוזה) ודינה.
בבית הילדים קיבלו חינוך ציוני.
האב קנה חווה על מנת שהילדים ילמדו חקלאות כהכנה לעליה לארץ ישראל.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה עברה המשפחה לווילנה.
האם מלכה למדה וסיימה רפואת שיניים כדי לעזור לאב שהקים "בית ספר לרפואת שיניים".
סלובס, בוגר הגימנסיה העברית תרבות בווילנה, סיים את לימודיו בפקולטה לרפואה בווילנה ב־1934 והתמחה בכירורגיה.
בתום השתלמות בווילנה נתקבל כאסיסטנט במחלקה לניתוחי פנים ולסת של בית החולים האוניברסיטאי בווילנה.
במלחמת העולם השנייה האב משה דב כנראה נלקח למחנה עבודה Klooga שבאסטוניה Estonia ושם נרצח.
האם מלכה הייתה ב־Todes Marsch, וכנראה נרצחה שם.
סלובס היה בין השרידים הבודדים שנותרו בחיים לאחר רצח הקצינים ביער קאטין.
אף על פי שהיה יהודי, קצין ורופא הוא טיפל באותה המסירות בקצינים הרוסיים - כמו בחולים הפולניים.
הקצינים הרוסיים היו זקוקים לו ולא מילאו את ההוראות של המשטר במוסקבה.
לאחר התקפת גרמניה הנאצית על ברית המועצות יצא מרוסיה עם צבא אנדרס.
כרופא צבאי ניהל את המחלקות הכירורגיות לניתוחי פנים ולסת בבתי החולים של צבא בעלות הברית בפרס, בעיראק ובארץ ישראל.
בשל פעולותיו אלה בקווי החזית באיטליה זכה באותות הצטיינות.
לאחר סיום המלחמה בשנת 1946 עלה ארצה, פגש את אחיו אברהם יהודה שעלה לארץ ישראל בשנת 1930 וסיים את לימודיו בטכניון בהנדסת בניין וארכיטקטורה.
במלחמת העצמאות שימש יועץ ומנתח פנים ולסת של צה"ל.
לאחר קום המדינה יצא בהמלצת צה"ל להשתלמות באירופה ובארצות הברית, פרסם מאמרים מקצועיים ונתקבל לארגון הכירורגים הפלסטיקאיים בבריטניה.
סלובס היה מומחה בכירורגיה פלסטית ומקסילו-פציאלית.
בשנת 1953 התחתן עם רופאת העיניים ד"ר מרים סלובס.
בנם היחיד אלכסנדר משה היה עתודאי בטכניון בפקולטה להנדסת חשמל בשנים 1975–1979. לאחר שירותו הצבאי היה סטודנט לרפואה נהרג בתאונת דרכים בגיל 29, בשנת 1985.
בשובו ייסד את היחידה לניתוחי פה ולסת בבית החולים הדסה תל אביב.
סלובס ניהל במשך למעלה מעשרים וחמש שנים את היחידה הכירורגית לניתוחי פנים ולסת בהדסה תל אביב ובהמשך עם פתיחת בית החולים איכילוב ב־1961 עבר לנהל את היחידה לניתוחי פה ולסת, ואת מרפאת מעקב נפגעי פנים ולסת.
כחבר באיגוד הכירורגים הפלסטיים בישראל הוזמן להרצות בכינוסים מדעיים וב- בית ספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, ניהל השתלמות לרופאי קופת חולים ולמדריכי מגן דוד אדום.
אחרי מלחמת ששת הימים פרסם ספר על הטיפול בנפגעי פנים ולסת ואחרי מלחמת יום הכיפורים ניהל את המחלקה לשבויים מצריים פצועים באחד מבתי החולים בארץ.
בתחום הציבורי פעל שנים רבות כחבר ועד המרכזי של ההסתדרות הרפואית בישראל, כראש מחלקת הארגון והביטוחים שלה וכיועץ ופוסק רפואי של משרד הביטחון והמוסד לביטוח לאומי.
סלובס היה חבר באיגוד הכירורגים, ואיגוד הכירורגים הפלסטים בישראל.
בין מטופליו: מנחם בגין, אותו הכיר בצבא אנדרס.
סלובס נפטר ב־2006 בגיל 96. נקבר בבית העלמין הדרום (בת ים).
הטפול בנפגעי פה ולסת, (הקדמה: ד"ר אריה אלוטין, פרופ' מכס מרכוס, ד"ר יהודה אריה אברמוביץ), הוצאת מגן דוד אדום, 1967
מרים סלובס, שלושה פרקים מחיי, תרגום מפולנית - שלום סלובס, עורכת - גילה קנטור, מוציא לאור: קונטורה, תל אביב, 2000.
70 סמסטרים: לקורפורציה האקדמאית הציונית "ירדניה", וילנה / העורך הראשי: ד"ר שלום סלובס, דפוס יפת, תל אביב, 1964.
הרב שלום משה חי גאגין (1832–1883) היה שד"ר ירושלמי, מחבר פיוטים וספרים וראש ישיבת המקובלים בית אל.
נולד בירושלים כבן יחיד לרב חיים אברהם גאגין, בן למשפחת גאגין, ולרבקה בת הרב רפאל שרעבי בחודש דצמבר 1832 (טבת ה'תקצ"ג).
בילדותו חונך על ידי אביו, ובהמשך למד אצל הרב ידידיה רפאל אבולעפיה ואצל רבני ישיבת המקובלים בית אל.
נישא לשרה אסתר (בוליסה אסתראג'י) בת הרב חיים נסים אבולעפיה.
בשנת 1862 (ה'תרכ"ב) יצא בשליחות כשד"ר מטעם ישיבת המקובלים בית אל לערי צפון אפריקה וצרפת, ולאחר כשלוש שנים חזר לישראל.
בשנת 1872 (ה'תרל"א) יצא בשליחות נוספת לאיטליה.
כשחזר משליחותו, מונה לשמש כשליח ציבור של ישיבת המקובלים בית אל, ובהמשך כראש הישיבה כממלא מקום אביו עד לפטירתו.
לאחר פטירת אביו ירש ממנו ספרייה גדולה בת כ-2000 ספרים וכתבי יד עתיקים, ואיפשר לרב אריה ליב פרומקין לשאוב ממנה מידע רב לספרו "תולדות חכמי ירושלים".
הלך לעולמו ב-14 בספטמבר 1883 (י"ב באלול ה'תרמ"ג) ונקבר בירושלים.
בנו הבכור היה הרב אברהם חי גאגין (השני) ובנו השני היה הרב יצחק רפאל יחזקיהו גאגין.
נכדו היה הרב שם טוב גאגין.
שמח נפש - אוצר משפטי דינים בקיום המצוות ונוסחי התפילות, בהוצאת בנו הרב יצחק, ירושלים, ה'תרס"ג
ישמח לב - כולל שו"ת עם רבני דורו, חלק א' בירושלים ה'תרל"ח, חלק ב' בירושלים, ה'תרמ"ח
שמח לבי - דרושים, ה'תרמ"ד
ישמח משה - פסקי דינים על צוואת השר קאיד ניסים שמאמה, ירושלים, ה'תרל"ח
סביב האוהל - פירוש על הספר אוהל מועד של הרב שמואל מגירונדי, שני חלקים, ירושלים, ה'תרמ"ו - ה'תרס"ד
שיר תהילות - ספר לכבוד משה מונטיפיורי, ירושלים, ה'תרל"ה
כן חיבר קינות, פיוטים ופזמונים, בעיקר לכבוד הרש"ש.
היה מנכ"ל ויו"ר הכשרת היישוב בהיותה חברה בבעלות הסוכנות היהודית וריכז את ההכנות לוועידה הכלכלית העולמית הראשונה בשנת 1968.
שלום פרץ (דיק) דורון, בן לאון דיקמן וסופי לבית רפפורט, נולד בשם פריץ דיקמן למשפחה ציונית, אשר החזיקה בבעלותה טחנת קמח.
נולד בווינה אוסטריה, לשם היגרה המשפחה בזמן מלחמת העולם הראשונה.
גדל בעיר סטניסלבוב שבאוסטרו-הונגריה (כיום שונה שמה לאיוונה פרנקובה והיא שייכת לאוקראינה).
אחיו הבכור יעקב (קובה) דיקמן, נולד ב-1914.
דורון היה פעיל בתנועת הצופים היהודית ובעקבות כך עזב את בית המשפחה ועלה לארץ ב-1936 (בהיותו בן 18) למורת רוחם של הוריו, מתוך אידאולוגיה ציונית.
עלייתו התאפשרה הודות לאישור עליה, "סרטיפיקט", מהאוניברסיטה העברית בירושלים, שם התקבל ללימודי היסטוריה ויחסים בינלאומיים.
בהמשך עבר ללמוד משפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים, שם סיים את לימודי והוסמך כעורך דין.
בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, התגייס יחד עם נוער בני ברית לצבא הבריטי כדי להילחם בנאצים.
יצא לקורס קצינים ושירת כסגן מפקד מחנה שנלר בדרגת סרן.
בתום המלחמה חזר ללימודים ועבד כשומר לילה במלון וינה, ואז התקבל לעבוד בבנק פויכטוונגר בירושלים, שם קודם לתפקיד מנהל הסניף ונשאר בעבודתו זו בבנק עד שנת 1963. את השכלתו הכלכלית רכש באופן בלתי פורמלי ממנהלי הבנק, פרנץ וינקלר ויעקב לאו פויכשטוונגר, ומחותנו שמחה גליקסון שהיה ברוקר בבורסה בתל אביב.
בשנת 1963 הצטרף לחברת הכשרת היישוב, ובשנת 1965 מונה למנכ"ל החברה.
בשנת 1968 מונה דורון על ידי ראש הממשלה לוי אשכול להיות מרכז ההכנות לוועידה הכלכלית הראשונה.
דורון היה נשיא לשכת ההגנה של בני ברית, יזם ופעל להקמת המרכז העולמי של בני ברית בירושלים, היה יושב ראש המרכז העולמי במשך שנים רבות, עמד בראש הוועד המנהל של מוסד בני ברית לילדים בבית וגן בירושלים ויזם את הקמת בית הלל באוניברסיטה העברית בהר הצופים.
דורון היה פעיל שנים רבות בהסברה ובפרשנות של הנעשה בשוק ההון בכלל ובבורסה, בין השאר לחברי ועדות הכספים והכלכלה של הכנסת.}}
היה בעל פינה קבועה בתוכנית כלכלית ברדיו לסיכום השבוע בבורסה, חבר דירקטוריון של החברה הממשלתית למדליות, חבר בית הדין לענייני עבודה בירושלים, חבר בית דין לחוזים אחידים, חבר בית דין לחוק עובדי המדינה וקונסול כבוד של אסווטיני בישראל בשנים 1977–2009.
התחתן בשנת 1952 עם כרמלה גליקסון.
התגוררו בירושלים והביאו לעולם שני בנים (1956, 1959).
אות יקיר ירושלים – 1998
עמית כבוד מהאוניברסיטה העברית – 1995
שלום עולם הוא שיר בביצוע של גלית בל, שנבחר בקדם-אירוויזיון לייצג את ישראל באירוויזיון 1996. את המילים כתב בן זוגה באותה העת, קצין חינוך של פיקוד הצפון, אייל מדני והלחין דורון ויטנברג.
בשנה זו הוחלט בהנהלת האירוויזיון לערוך הצבעה מוקדמת של צוותי שיפוט מכל המדינות המשתתפות בתחרות האירוויזיון 1996 על סמך גרסאות מוקלטות של השירים, ולנפות מן התחרות את השירים שהגיעו לשבעת המקומות האחרונים.
זאת, כתוצאה מהצורך להתמודד עם מספרן ההולך וגדל של המדינות שביקשו ליטול חלק בתחרות.
השיר נשר בשלב הניפוי של ועדת האירוויזיון ולא השתתף בתחרות שנערכה באוסלו.
שלום עליכם היא ברכה יהודית עברית מסורתית בעת מפגש בין אנשים, שפירושה: יהי שלום עליכם.
התשובה לברכה זו היא עליכם השלום או עליכם שלום.
בתנ"ך מופיע מספר פעמים שבעת פגישה ברכו בברכת "שלום לך", אך ככל הנראה אין מדובר עדיין במחוות נימוסים גרידא אלא בהבטחת שלומו וטובתו של האדם.
ברכת "שלום עליך" או "שלום עליכם" מוזכרת לראשונה בספרות הבתר-מקראית, והיא משמשת שם כברכת נימוסין בעת מפגש.
ייתכן שמקורו של מטבע ברכה זו בשפה הארמית שבה ישנה ברכה דומה.
בספרות חז"ל נעשה שימוש בברכה בלשון יחיד "שלום עליך" כשהיא מופנית ליחיד, ובלשון רבים "שלום עליכם" כשהיא מופנית לרבים.
החל מימי הביניים ישנו תיעוד של שימוש בברכת "שלום עליכם" בלשון רבים גם כשהיא מופנית לאדם יחיד, כמחווה של נימוס וכבוד.
על פי חז"ל "שלום" הוא אחד משמותיו של הקב"ה, ובעקבותיהם היו שפירשו את ברכת "שלום עליכם" כברכה ששם ה' יהיה עליכם, בדומה לברכת בעז לקוצרים "ה' עמכם" () שנענתה גם היא בהיפוך סדר דומה: יברכך ה'.
ביהדות אשכנז הברכה הוטמעה בשפת היידיש והייתה למטבע לשון מקובל ונפוץ.
בעברית הישראלית איבדה ברכת "שלום עליכם" ממעמדה, ונהוג לברך ב"שלום" בלבד, ככל הנראה בעקבות מאמציהם של מחדשי השפה לאמץ את דרכה של העברית המקראית דווקא וכדי לקצר.
בשפה הערבית ובעולם המוסלמי בכלל מקובלת ברכה מקבילה: סלאם עליכום – המברך אומר: א-סלאם עליכֻּם, והמשיב עונה: ועליכֻּם א-סלאם.
הפיוט "שלום עליכם" הנאמר בליל שבת לפני הסעודה, עושה שימוש בברכה זו לקבלת פניהם של המלאכים, המלווים על פי המסורת את האדם בשובו מבית הכנסת.
לאחר ברכת הלבנה, המנהג בקהילות אשכנז שכל אחד ואחד מהמברכים פונה אל שלושה אנשים בברכת "שלום עליכם" ונענה בברכת "עליכם שלום".
בחלק מהקהילות הספרדיות המנהג הוא לומר ברכה זו כלפי כל הקהל.
הסופר היידי שלום רבינוביץ' אימץ את הכינוי "שלום עליכם" כשם עט.
בשנות ה-30 וה-40 היה פופולרי ביישוב העברי הפזמון "הבאנו שלום עליכם", ועד היום הוא מוכר ומזוהה בקרב יהודי התפוצות עם הציונות ומדינת ישראל.
הפזמון, הכולל חזרות של השורה הבודדת "הבאנו שלום עליכם", עושה שימוש בברכה המקובלת.
פעם כשחזרו מטוסי אל על היו שרים את הפזמון, יש המשערים שמקורו בפרסומת גרמנית למותג הסיגריות "סלאם עליכום" ("אנו מעשנים סלאם עליכום" באותו לחן) שבוצעה בפי להקה טורקית.
סמיד נולד בשם שלום סמיאטיצקי לבית חסידי במחוז לובלין שבפולין.
בצעירותו כתב בעיתון מקומי ביידיש.
בגיל 17 הצטרף לתנועת השומר הצעיר, ומאוחר יותר לתנועת החלוץ.
בשנת 1937 עלה לארץ ישראל, והיה בין מקימי קיבוץ נגבה ב-1939. במהלך מלחמת העצמאות, השתתף סמיד במערכה על נגבה.
בשנת 1950 שימש כמזכיר סמינר הקיבוצים בתל אביב.
נפטר בשנת 1997 ונקבר בבית העלמין בקיבוץ נגבה בו היה חבר.
במהלך שנותיו בקיבוץ, עסק סמיד בכתיבת שירה, מקאמות ומאמרי דעות.
כמו כן עסק בתיעוד זיכרון השואה.
ביני לבין עצמי, הוצאת אל"ף, 1974
זהרורי בין ערביים, הוצאת רשפים, 1983
רצינות מחייכת בחצרו של קיבוץ, הוצאת רשפים, 1990
בשנות ה-70 חיבר סמיד קדיש קיבוצי, גרסה חילונית לקדיש הנאמר בהלוויות.
קיבוצים רבים אימצו את הקדיש של סמיד והוא נאמר עד היום בהלוויות קיבוציות.
שלום עולמי הוא מושג המבטא מצב אידיאלי של אושר, חופש ושלום שמושרש בכל האנשים והעמים על פני כדור הארץ.
רעיון זה של אי-אלימות עולמי הוא מניע אחד עבור אנשים ומדינות לשתף פעולה ברצון, מרצון עצמי או מכוח מערכת שלטון שמטרתה זו, לפעול יחד למען הפסקת היריבות והאלימות בין מדינות ואנשים.
לתרבויות, דתות, פילוסופיות וארגונים שונים יש מושגים שונים לגבי האופן שבו ייווצר שלום כלל עולמי כזה.
ארגונים דתיים וחילוניים שונים מטרתם המוצהרת להשיג שלום עולמי באמצעות טיפול בזכויות אדם, טכנולוגיה, חינוך, הנדסה, רפואה או דיפלומטיה המשמשים כסיום לכל צורות הלחימה.
מאז 1945 פעלו האומות המאוחדות וחמשת חברי הקבע במועצת הביטחון שלה (סין, צרפת, רוסיה, בריטניה וארצות הברית) במטרה לפתור סכסוכים ללא מלחמה או הצהרות מלחמה.
עם זאת, מדינות נכנסו לעימותים צבאיים רבים מאז.
הוצעו תיאוריות רבות כיצד ניתן להשיג שלום עולמי.
יציבות הגמונית - שלום באמצעות כוח
התאוריה סוברת שכאשר ניתן לישות כלשהי בעולם כוח חזק ביותר לעומת האחרים, מצב זה גורם ליצירת מעין 'משטרה עולמית' אשר תמנע מאחרים לפתוח במלחמה.
דוגמאות לשלום 'באמצעות כוח' כאשר נוצרה יציבות חד־קוטבית, פאקס רומנה, פאקס בריטניקה ופאקס אמריקנה.
המונח נובע מהקיסר הרומי אדריאנוס (שלט בשנים 117 - 138 לספירה) אך המושג היה קיים הרבה קודם כפי שנראה מההיסטוריה המתועדת.
באפוס הראמאיאנה ההודי, הנחשב בן 7000 שנה, ראמה מצוטט באומרו "בהאי בין הויה נה פריט" כלומר ברגע שהתפילות לשלום נכשלות, ייתכן שיהיה צורך להחדיר פחד להביא שלום.
בשנת 1943, בשיאה של מלחמת העולם השנייה, טען מייסד האיחוד הפאן-אירופי, ריכרד ניקולאוס פון קודנהובה-קלרגי, כי לאחר המלחמה ארצות הברית מחויבת לנקוט ב"פיקוד על השמיים" כדי להבטיח שלום עולמי מתמשך:
למעשה, ליד הכניסה למפקדת ה-SAC בבסיס חיל האוויר Offutt ניצב שלט גדול עם סמל ה-SAC והמוטו שלו: "שלום זה המקצוע שלנו." המוטו "היה פרדוקס מדהים שהיה גם מדויק לחלוטין".
מפציץ SAC אחד - Convair B-36 - נקרא Peacemaker וטיל בין-יבשתי אחד - LGM-118 - שומר שלום.
בשנת 2016, שר ההגנה האמריקני לשעבר, אש קרטר, שיער כי האיזון מחדש לאסיה-האוקיינוס השקט יהפוך את האזור ל"שלו" באמצעות "כוח":
מבוא לאסטרטגיות הביטחון הלאומי וההגנה של ארצות הברית לשנת 2018 קובע: תנוחת הכוח האמריקני בשילוב בעלות הברית "תשמר שלום באמצעות כוח".
המסמך ממשיך לפרט מה "השגת שלום באמצעות כוח דורשת".
מרקסיזם: שלום עולמי באמצעות מהפכה
על פי 'התיאוריה המטריאליסטית הדיאלקטית' של קארל מרקס, האנושות תחת הקפיטליזם מחולקת לשני מעמדות בלבד: 'הפרולטריון' - שאינם מחזיקים באמצעי הייצור, ו'הבורגנות' - המחזיקים באמצעי הייצור.
אך ברגע שהמהפכה הקומוניסטית מתרחשת וכתוצאה מכך מבטלת את האמינות הפרטית של אמצעי הייצור, האנושות לא תחולק והמתח שנוצר בין שני המעמדות הללו ייפסק.
במהלך תקופה הנקראת סוציאליזם, שלטון הפרולטריון יאבד את שרידיו האחרונים של הקפיטליזם ויסייע להפיכת המהפכה לכל העולם.
לאחר ביטול הצטיינות פרטית ברחבי העולם, לא תהיה עוד צורך במדינה לפעול כמונופול של אלימות ולכן היא תיעלם.
ארגוני עובדים יתפסו את מקומם וינהלו את ייצור הדברים, אך לאף ארגון לא יהיה שום כוח צבאי, כוח משטרה ולא בתי כלא.
העיקרון העיקרי בתיאוריה של מרקס הוא שהתנאים החומריים מגבילים את מימוש השאיפות 'הרוחניות' שלהם.
אך אם התנאים החומריים שלהם יאפשרו זאת, אנשים ברחבי העולם לא יהיו אלימים אלא מכבדים, שלווים ואלטרואיסטים.
במצב של קומוניזם, הם לא יצטרכו עוד לחיות כדי לשרוד, אלא להגשמה רוחנית משלהם.
ליאון טרוצקי טען שמהפכה עולמית של הפרולטריון תוביל לשלום עולמי.
תאורית השלום הדמוקרטי סוברת שהפיכת כלל המדינות לדמוקרטיות, תביא לשלום עולמי.
תומכי התאוריה מצביעים על ראיות אמפיריות חזקות לכך שמדינות דמוקרטיות לא נלחמות אחת בשנייה אלא לעיתים נדירות.
במאמר 'שורשי המלחמה' קבעה איין ראנד כי המלחמות הגדולות בהיסטוריה החלו על ידי הכלכלות הנשלטות יותר באותה תקופה כנגד החופשיות יותר וכי הקפיטליזם העניק לאנושות את תקופת השלום הארוכה ביותר בהיסטוריה.
תקופה שבמהלכה, לא היו מלחמות שעסקו בכל העולם המתורבת - מסוף מלחמות נפוליאון בשנת 1815 ועד פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, למעט מלחמת צרפת-פרוסיה (1870), מלחמת ספרד ואמריקה (1898), ומלחמת האזרחים האמריקאית (1861–1865).
תומכי הסחר החופשי טוענים כי על ידי הסרת מכסי ייבוא ויצירת מלחמות סחר חופשיות בינלאומיות, מלחמות בין מדינות יהפכו לבלתי אפשריים מכיוון שסחר חופשי מונע מאומה להפוך לעצמאית מבחינה כלכלית, דבר שהוא הכרחי למלחמות ארוכות.
עם זאת מתנגדי התאוריה טוענים שסחר חופשי אינו מונע ממדינה להקים תוכנית חירום כלשהי כדי להפוך לעצמאית באופן זמני במקרה של מלחמה, או שמדינה יכולה פשוט לרכוש את מה שהיא צריכה ממדינה אחרת.
דוגמה טובה לכך היא מלחמת העולם הראשונה, שבמהלכה בריטניה וגרמניה הפכו למדינות עצמאיות חלקית.
פרט זה חשוב במיוחד מכיוון שלגרמניה לא הייתה שום תוכנית ליצירת כלכלת מלחמה.
באופן כללי יותר, סחר חופשי - אף שאינו הופך מלחמות לבלתי אפשרי - יכול לגרום למלחמות ולהגבלות על סחר שנגרם על ידי מלחמות, להפוך ליקרות מאוד עבור חברות בינלאומיות עם ייצור, מחקר, ומכירות במדינות רבות ושונות.
הפיכת המלחמה להרס מובטח עבור שני היריבים
הרס מובטח הדדי הוא דוקטרינה של אסטרטגיה צבאית שבה שימוש בקנה מידה מלא בנשק גרעיני על ידי שני צדדים יריבים יביא למעשה להשמדת שני המתמודדים.
תומכי מדיניות ההרס המובטח ההדדי במהלך המלחמה הקרה ייחסו זאת לעלייה בקטלניות המלחמה עד כדי כך שהיא כבר לא מציעה אפשרות של רווח נקי לשני הצדדים, ובכך הופכת את המלחמות לחסרות טעם.
שלום באמנת האומות המאוחדות והחוק הבינלאומי
לאחר מלחמת העולם השנייה הוקם האו"ם על ידי אמנת האו"ם כדי "להציל דורות עוקבים מנגע המלחמה שהביא פעמיים בימי חיינו צער לאין ספור לאנושות" (מתוך ההקדמה).
ההקדמה לאמנת האומות המאוחדות קובעת שמטרתה לקדם את אימוץ זכויות האדם הבסיסיות, לכבד את החובות למקורות החוק הבינלאומי, כמו גם לאחד את כוחן של מדינות עצמאיות במטרה לשמור על שלום וביטחון בינלאומי.
כל האמנות בנוגע לחוק זכויות האדם הבינלאומי מתייחסות ל"עקרונות המוצהרים באמנת האו"ם, הכרה בכבוד הטמון ובזכויות השוות והבלתי ניתנות לביטול של כל בני המשפחה האנושית, או בבחינתם הם היסוד של חופש, צדק ושלום בעולם".
בתאוריה זו השלום העולמי יבוא כתוצאה מהתנהגויות מקומיות, שקבעו את עצמן, המעכבות את מיסוד הכוח והאלימות בעקבותיו.
הפתרון אינו מבוסס על סדר יום מוסכם, או על השקעה בסמכות גבוהה יותר, אלא על רשת מאורגנת עצמית של מנגנונים התומכים זה בזה, וכתוצאה מכך ייווצר מרקם חברתי פוליטי-כלכלי.
הטכניקה העיקרית להשראת התכנסות היא יצירת קשרים בינלאומיים כדוגמת ניסוי מחשבה, המאפשר לכל אחד להשתתף ולא משנה באיזה רקע תרבותי, דוקטרינה דתית, השתייכות פוליטית או דמוגרפי לגילאים.
מנגנוני שיתוף פעולה דומים עולים מהאינטרנט סביב פרויקטים של קוד פתוח, ביניהם ויקיפדיה, והתפתחותם של מדות חברתיות שונות.
שלום על ידי שפה בינלאומית
תיאוריה זו טוענת שכאשר העולם יגיע למצב שבו כל תהיה שפה משותפת לכל האנושות, יפסקו המלחמות ונגיע לשלום עולמי.
המושג תיקון העולם הוא מרכזי בכלל ביהדות.
לפיו, תיקון העולם מושג על ידי מילוי מצוות האלוהים.
שלום עולמי יוכל להיות רק בימות המשיח, כאשר כל עם ישראל יקיימו מצוות.
אז, לפי נבואת ישעיהו, יגיע קץ למלחמות: "לא ירעו ולא ישחיתו בכל הר קדשי".
המטרה המרכזית של הדת הבהאית היא ביסוס אחדותם של עמי העולם.
בהא-אללה, מייסד האמונה הבהאית, הצהיר "המטרה הבסיסית המניעה את אמונת האל ודתו היא לשמור על האינטרסים ולקדם את אחדות הגזע האנושי.
" בכתביו תיאר בהא-אללה שני שלבים נפרדים של שלום עולמי - שלום קטן ושלום גדול.
השלום הקטן יותר הוא בעצם הסכם ביטחוני קיבוצי בין אומות העולם.
בהסדר זה, מדינות מסכימות להגן זו על זו על ידי התייצבות נגד אומה תוקפנית, אם תבקש לגזול שטח או להשמיד את שכנותיה.
השלום הקטן יותר מוגבל בהיקפו ועוסק בהקמת סדר בסיסי ובהכרה האוניברסלית בגבולות הלאומיים ובריבונות האומות.
הבהאים מאמינים כי השקט הקטן מתרחש בעיקר באמצעות הפעלת הרצון האלוהי וכי ההשפעה הבהאית על התהליך היא מינורית יחסית.
השלום הגדול הוא המטרה הסופית בסופו של דבר של השלום הקטן, ונחזה כזמן של אחדות רוחנית וחברתית - זמן בו עמי העולם באמת מזדהים זה עם זה ודואגים זה לזה, במקום פשוט לסבול את קיומו של זה.
הבהאים רואים את התהליך הזה כמתרחש בעיקר כתוצאה מהתפשטות התורות, העקרונות והפרקטיקות הבהאיות ברחבי העולם.
תהליך השלום העולמי הגדול יותר ומרכיביו היסודיים עוסק במסמך "ההבטחה לשלום עולמי", שנכתב על ידי בית הדין לצדק.
בודהיסטים רבים מאמינים כי ניתן להשיג שלום עולמי רק אם אנשים מקיימים שלום בריגשותם.
תורתו של גאוטמה הבודהה מדגישה כי כעס ומצבי נפש שליליים אחרים הם הגורם למלחמות ולחימה.
בודהיסטים מאמינים שאנשים יכולים לחיות בשלום ובהרמוניה רק אם הם נוטשים רגשות שליליים כמו כעס ומטפחים רגשות חיוביים כמו חסד אהבה וחמלה.
כמו בכל הדתות הדהרמיות (הינדואיזם, ג'ייניזם, בודהיזם וסיקיזם), אהימסה (הימנעות מאלימות) היא מושג מרכזי.
פגודות השלום הן אנדרטאות שנבנו כדי לסמל ולעורר שלום עולמי והיו מרכזיות בתנועת השלום לאורך כל השנים.
הקמת אנטרדאות אלה אופייניים למוצא בודהיסטי, והם נבנים על ידי הארגון הבודהיסטי היפני Nipponzan Myohoji.
הם קיימים ברחבי העולם בערים כמו לונדון, וינה, ניו דלהי, טוקיו ולומביני.
האידיאל הנוצרי הבסיסי מציין ששלום יכול לבוא רק באמצעות דברו ואהבתו של אלוהים, המוכח בצורה מושלמת בחיי המשיח:
כפי שמפרשים מבחינה כריסטולוגית בספר ישעיהו, לפיו כאשר "דבר ה'" ייקבע על פני האדמה, התוצאה האנושית-פוליטית המהותית תהיה 'לאום שאינו תופס חרב נגד אומה; וגם לא יתאמנו למלחמה'.
שלום עולמי נוצרי מחייב חיים פרואקטיבים שופעים את כל העבודות הטובות באור העקיף של דבר האל.
ניתן לראות את הפרטים של חיים כאלה בספרי הבשורה, במיוחד בדרשת ההר, שם שומרים על סלחנות למי שעושה דברים לא נכונים כנגד עצמו, בין מצוות אדוקות אחרות.
עם זאת, לא כל הנוצרים מצפים לשלום עולמי מתמשך על כדור הארץ הזה.
נוצרים רבים מאמינים שצפוי ששלום עולמי יבוא לידי ביטוי ב"ארץ החדשה" שמובטחת בכתובים הנוצריים כגון 'ההתגלות'.
התפיסה הדתית הרומית-קתולית של "קידוש רוסיה", הקשורה למראית העין של הכנסייה "פטימה מריאן", מבטיחה שלום עולמי זמני כתוצאה ממימוש תהליך זה, אף לפני בואו של האנטיכריסט.
תקופה זו של שלום זמני נקראת 'ניצחון הלב ללא רבב'.
באופן מסורתי, ההינדואיזם אימץ ביטוי סנסקריט קדום "Vasudhaiva kutumbakam" ("העולם הוא משפחה אחת").
המהות של מושג זה היא ההתבוננות שרק מוחות בסיסים רואים יריבות ופילוגים.
אך ככל שאנו מחפשים חוכמה, כך אנו נעשים מכילים ומשחררים את רוחנו הפנימית מאשליות.
לפיכך השלום העולמי מושג רק באמצעים פנימיים - על ידי שחרור עצמנו מגבולות מלאכותיים המפרידים את כולנו.
על פי ה'אשטולוגיה האיסלאמית' (פילוסופיה איסלאמית קדומה), בעתיד כל העולם יאוחד תחת הנהגתו של האימאם מהדי.
באותה תקופה אהבה, צדק ושלום יהיו כה רבים עד שהעולם יהיה בדומה לגן עדן.
חמלה לכל החיים, אנושית ולא אנושית, היא מרכזית בדת הג'ייניזם.
הם אימצו את הנוסחים של לורד מהאווירה ג'יו ג'ינו דו שלנו.
שבו חיי האדם מוערכים כהזדמנות ייחודית ונדירה להגיע להארה.
להרוג אדם, לא משנה איזה פשע הוא עלול לבצע, נחשב למגונה באופן בלתי נתפס.
זו היא דת הדורשת נזירים וחסרי כל, על כל כתותיה ומסורותיה, להיות צמחוניים.
חלק מהאזורים ההודים, כמו גוג'ראט, הושפעו מאוד מהם, וישנם מקומות שבהם רוב ההינדים המקומיים מכל העדות הפכו לצמחוניים.
האידאולוגיה הנאצית בהתייחסות למוסר, גורסת ששלום עולמי מוביל לניוון, ומבטיח את המשך קיומם של גזעים נחותים בעולם, מה שמנוגד לאידאולוגיה הנאצית.
יום השלום הבינלאומי, המכונה לפעמים יום השלום העולמי, נחגג מדי שנה ב־21 בספטמבר.
הוא מוקדש לשלום, ובמיוחד להיעדר מלחמה ואלימות, וניתן לחגוג אותו בהפסקת אש זמנית באזור לחימה.
יום השלום הבינלאומי הוקם בשנת 1981 על ידי האספה הכללית של האו"ם.
כעבור שני עשורים, בשנת 2001, הצביעה האספה הכללית פה אחד לקבוע את היום ליום של מניעת אלימות והפסקת אש.
חגיגת היום הזה מוכרת על ידי עמים ואנשים רבים.
בשנת 2013, לראשונה, הוקדש היום לחינוך לשלום, כלומר באמצעי מניעה מרכזי להפחתת מלחמה באופן בר קיימא.
בין הפעיולויות הראשונות של הארגון הייתה החלטה 18 של מועצת הביטחון של האו"ם שעסקה בנושא.
שלום סלאם הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אלון אולארצ'יק בהשתתפות הזמרת הפלסטינית אמל מורקוס.
את השיר הוציאה לאור בשנת 1986 חברת התקליטים NMC כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
"שלום סלאם" נכתב, הולחן והופק על ידי אולארצ'יק.
במרכז מילותיו עומד הסכסוך הישראלי-פלסטיני, בהתאם לשיתוף הפעולה בין מוזיקאי ישראלי לזמרת פלסטינית.
הוא מספר על כמיהתם של הצמד לשלום בין שני העמים.
"שלום סלאם" הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב-13 בינואר 1987. בשבוע לאחר מכן דורג במקום ה-13. ב-10 בפברואר עלה למקום השביעי – המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע.
ב-10 במרץ יצא מהדירוג השבועי לאחר שצעד בו במשך שבעה שבועות רצופים.
דיין במקנס במחצית השנייה של המאה ה-19.
נולד במקנס לאביו רבי שמואל שהיה מדייני העיר, ולאימו רבקה לבית טולידאנו, שהייתה דור חמישי למהרי"ט.
נקרא בשם 'שלום' על שם השלום שהושג בין אביו הרב שמואל לשד"ר רבי מנשה ארזי.
למד גמרא אצל רבי אברהם הלחמי.
התחתן עם שמחה לבית אסודרי.
לאחר נישואיו הצטרף לישיבה של תלמידי חכמים בעיר, בין חביריו ניתן למנות את רבי יוסף בירדוגו, רבי חיים מוריגון, רבי חיים בירדוגו ורבי שלמה בירדוגו.
לאחר פטירת אביו בי"ח אלול ה'תרמ"ט, צירפו את רבי שלום לבית הדין בראשות הרב יעקב בירדוגו (ה'עדות ביעקב') והרב רפאל אבן צור.
בכ"ח תשרי ה'תר"ן הוכתר באופן רשמי.
יחד עם רבי שלום, הצטרפו דיינים נוספים.
כחלק מפעילותו הציבורית, העלה את מס ה'גאבילה' שהיו משלמים הקצבים על בהמת בשר, בכדי לעזור לעניי הקהילה.
תמך בעלייה לארץ ישראל, ובהקמת ישובים חקלאיים בה.
כמו כן פנה לברון הירש לבקשת תמיכה לעניי קהילתו.
בשנותיו הראשונות ברבנות סבל מאנשי מחלוקת שרצו לבזות את מעמדו.
בשלהי שנת ה'תרנ"ט, תכנן לעלות לארץ ישראל יחד עם ידידו רבי חיים משאש, לאחר חג הסוכות בשנה הבאה.
בשנת ה'תר"ס לקראת חג הסוכות, לאחר שעטף את האתרוג שבחר, לפתע ניטל הדד של האתרוג, רבי שלום התעלף, וראה בזה סימן שלא יגמור שנתו.
ואכן בחג הסוכות נפל למשכב, ובשמחת תורה נפטר במקנס.
בפטירתו ספד לו רבי חיים משאש.
הרב ידידיה טולידאנו והרב אהרן חסין כתבו קינות לפטירתו.
לרבי שלום ארבעה בנים ושתי בנות.
בנו הרב מרדכי כיהן כדיין במקנס.
בתו הגדולה מסעודא נישאה לרבי אהרן אסודרי מחכמי העיר מקנס.
בתו הקטנה רחל נישאה לרבי רפאל ברוך טולידאנו.
מקבץ מכתביו יצא לאור בספר 'דברי שלום ואמת' על ידי רבי אברהם עמאר ורבי מאיר עמאר, הוצאת אהבת שלום, תש"ס.
שלום מקנזי (נולד ב-12 ביוני 1976) הוא יזם, איש עסקים ומיליארדר ישראלי.
נכון לשנת 2024, מוערך מקנזי בשווי של כ-1.4 מיליארד דולרים, לפי מגזין פורבס.
אביו היה יזם נדל"ן, ואילו אמו עקרת בית.
בילדותו עבר עם משפחתו להתגורר בארצות הברית, בעקבות עסקיו של אביו.
בשנת 2002 החל מקנזי את דרכו בתחום פיתוח טכנולוגיות להימורים בספורט, ולאחר כשנה היה ממקימיה של חברת 10BET LTD UK .
שהציעה למשתמשיה פלטפורמה להימורים מקוונים בספורט.
בשנת 2007 הקים את חברת SBTech, חברה לפיתוח טכנולוגיות להימורים בספורט, אתרי הימורים, לוטו ממשלתי ועוד.
בשנת 2020 היו ב-SBTech למעלה מ-1,200 עובדים, כ-11 אתרים פיזיים בכל העולם, ופעלה ב-15 שוקי הימורים מפוקחים.
החברה זכתה בפרס "ספקית ההימורים בספורט" של השנה, לפי אתר Gaming Intelligence.
בשנת 2020 התמזגה SBTech במיזוג משולש הופכי עם חברת DraftKings , בעסקת SPAC (יחד עם החברה הציבורית Diamond Eagle).
ב-2021 נטען על ידי קרן הגידור הינדנבורג (Hindenburg Research) כי מחצית מהכנסות החברה מגיעות ממדינות שבהן הימורים אינם חוקיים.
בעקבות הדו"ח הוגשה תובענה ייצוגית כנגד החברה על ידי בעלי המניות, אך תביעה זו נדחתה על ידי בית משפט בניו יורק.
לאחר המיזוג, הפך מקנזי לחבר הנהלה ב-DraftKings, ובעל המניות הפרטי הגדול ביותר בחברה.
בשנת 2023 פרש מתפקידו הניהולי ב-DraftKings.
בשנת 2021 רכש מקנזי NFT מקולקציית CryptoPunks מבית המכירות הפומביות סות'ביס, בשווי 11.8 מיליון דולרים, אחת מעשר יצירות ה-NFT היקרות ביותר שנמכרו אי פעם.
בנוסף, בשנת 2022 היה ממקימיה של Dminti, פלטפורמה המאפשרת לאמנים להטביע יצירות אמנות דיגיטליות.
מקנזי נשוי למאיה ואב לארבעה ילדים.
הרב שלום פוברסקי (כ"ד ניסן ה'תרצ"ה, 27 באפריל 1935 – י"א טבת ה'תשפ"א, 26 בדצמבר 2020) היה מראשי ישיבת קול תורה ור"מ בישיבת באר יעקב.
נולד בברנוביץ' לרב יהושע דוד וחיה פייגל פוברסקי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נדדה המשפחה לוילנה, שם מצאו מחסה פליטים יהודיים רבים על פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
בעת שהותו בווילנה למד קרוא וכתוב אצל אשתו של הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק מבריסק, הרבנית אלטע הענדיל, נינתו של הרב מאיר אוירבך.
מחשש שקומוניסטים יפתיעו אותם, הניחו לוח שחמט על השולחן, כדי שיוכלו להחליף בו את ספרי הלימוד במקרה שיגיעו.
כמו כן השתתף במסע הלווייתו של הרב חיים עוזר גרודזנסקי שנפטר באותה עת.
לאחר מכן המשיכה המשפחה לנדוד ברחבי ברית המועצות, ובהיותו בגיל שש עלתה משפחתו לפלשתינה והתיישבה בתל אביב.
בהיותו כבן 10 נכנס ללמוד בישיבת היכל התלמוד בעיר, ומעט לפני גיל 13 המשיך לישיבת פוניבז' בבני ברק.
בהגיעו לפרקו נישא לרבנית חינה אסתר, בתו של הרב שמחה פינס.
התגורר ביישוב באר יעקב, שם שימש כר"מ בישיבת באר יעקב במשך עשרות שנים וכיהן בתפקיד יושב ראש אגודת "עלי באר", ובשנת ה'תשמ"ב מונה לכהן כר"מ בישיבת קול תורה בירושלים.
הרב פוברסקי שימש כעורך הראשי של התלמוד ירושלמי בהוצאת מכון המאור.
בח' טבת ה'תשפ"א פונה לבית החולים הדסה עין כרם לאחר שנדבק בנגיף הקורונה וסבל מקשיי נשימה וסטורציה נמוכה.
בסוף אותו שבוע הורדם והונשם.
בי"א טבת ה'תשפ"א נפטר בבית החולים כשהוא בן 85, ונטמן בבית החיים פוניבז' בבני ברק.
– על מסכתות פסחים, קידושין, ויבמות המבוסס על רשימותיו והקלטות של השיעורים.
אביו הרב יהושע דוד פוברסקי היה ראש ישיבת פוניבז' ובעל "ישועות דוד".
אחיו, הרב ברוך דב פוברסקי משמש בתפקיד ראש ישיבת פוניבז'.
אח נוסף הוא הרב ד"ר חיים פוברסקי, חתנו של הרב פסח קוקיס.
אחותו נישאה לרב ברוך פינס, אחיה של אשתו.
לרב פוברסקי תשעה ילדים: בנו, הרב יוסף שלמה, הוא ראש כולל עטרת שלמה בפתח תקווה.
בנו, הרב שמחה, משמש כמשיב בישיבת נתיב הדעת בירושלים.
בנו, הרב חיים, הוא ראש כולל חזון אב"י בבני ברק.
בתו, חיה פייגל, נשואה לרב יהודה אורלנסקי המשמש כר"מ בישיבת קול תורה.
הרב שלום נגר (י"ד באדר א' ה'תרע"ח - כ' בכסלו ה'תשס"ו) היה רב ופוסק הלכה מרבני יהדות תימן, כיהן כרבה הראשי של העיר הוד השרון בין השנים 1990-2005.
הרב שלום נגר נולד ביד' אדר א' התרע"ח (1918) בעיר אל-טאווילה שבתימן לאסתר ולרב יחיא נגר (נג'אר).
אביו, הרב יחיא נגר, שימש כאב בית הדין בעירו והיה ממובילי המאבק נגד גזירת היתומים.
בגין מאבק זה אף נאסר בכלא לאחר שלא הסכים לחשוף את מיקומם של יתומים שהוברחו בטרם אוסלמו על ידי השלטון.
לרב שלום היו שני אחים (יחיא ומוסא) שנפטרו בתימן בהיותם צעירים, ושתי אחיות (גְנֵה ונעמה) שעלו לישראל ונפטרו בה.
בי"ג באלול התרצ"ה (1935) נשא לאשה את נעמי בת ר' שלום וסעדה גיספן.
בשנת התש"ב (1942) הוסמך לרבנות על ידי בית הדין היהודי בצנעא.
בשנת התש"ט (1949) עלה לארץ עם משפחתו בעליית מרבד הקסמים, בשנת התשי"א הוסמך לרבנות על ידי הרבנים הראשיים לישראל הרב יצחק אייזיק הרצוג והראשון לציון הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל, ובשנת התשי"ט הוסמך על ידי הראשון לציון הרב יצחק ניסים.
עם העלייה לארץ ישראל הגיע הרב שלום למחנה העלייה "ראש העין", אך לאחר שבני עדתו ומחוזו התארגנו במושב מסילת ציון שבפרוזדור ירושלים ביקשו הציבור שישמש עבורם רב ומורה דרך, והוא מונה באופן רשמי על ידי הרבנים הראשיים דאז לשמש כרב הקהילה.
ב-24 במרץ 1953 עבר עם משפחתו למעברת רמתיים ושם המשיך בתפקידו כרב.
ב-1 בדצמבר 1964, עם איחודן של ארבע מושבות שכנות - מגדיאל, רמתיים, כפר הדר ורמת הדר, הוקמה המועצה המקומית הוד השרון.
בשנת 1990 הוכרזה המועצה המקומית כעיר והרב שלום נגר נבחר לשמש כרבה הראשי של העיר.
בשנת 1995 כתב הרב נגר והוציא לאור שני ספרים: "נפלאותיך בתימן" ספר המתאר את נפלאות ותלאות גלות תימן העתיקה וחיי משפחתו בתימן, והשני "מדרש פנינים" - דברי תורה המשלבים לימוד מהתלמוד, זוהר ומדרשים רבים.
על שמו רחוב בשכונת נווה נאמן בהוד השרון.
שלום נגר (1936 – 26 בנובמבר 2024) היה סוהר ישראלי, שבין היתר, הוציא להורג את אדולף אייכמן בתלייה, והיה לאדם האחרון שהוציא לפועל גזר דין מוות בישראל.
הוא התייתם מהוריו בגיל 8, ועלה לישראל בגיל 12. העלייה נעשתה ביחד עם קבוצה של עולים מתימן.
בתחילה התגורר במחנה עולים ולאחר מכן עבר לראש העין.
בגיל 18 התגייס לחטיבת הצנחנים.
עם תום שירותו בצה"ל התגייס להיות סוהר בשירות בתי הסוהר.