tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באיי דרום-מזרח אסיה נמצאו רק כלי אבן מעטים, והם השונים ביותר מכלי האבן של התרבות האשלית, לכן יש המשערים שמאובני ארקטוס מג'אווה מייצגים ענף שהיגר לשם מאפריקה עוד לפני פיתוח התרבות האשלית.
חוקרים אחרים העלו את ההשערה שבתגובה לבעיות וצרכים מקומיים, אוכלוסיות ארקטוס מדרום-מזרח אסיה פיתחו טכנולוגיות שהחליפו כלי-אבן בכלים מחומרים מתכלים יותר, כמו כלי חזרן וכלים מצדף.
לקראת סופה של התקופה הפלאוליתית התחתונה, כ-200 אלף שנה לפני זמננו, כלים אשלים באפריקה, המזרח התיכון ואירופה הגיעו לשיא ההתפתחות שלהם.
אף שטיפוסי הכלים עצמם כמעט ולא השתנו מן הטיפוסים הסטנדרטים של התעשייה האשלית התחתונה, טכניקת הסיתות שלהם הגיעה לרמה גבוהה של עידון ושכלול, ועשתה שימוש רב בשיטות מתקדמות, כמו מקבת רכה ואף סיתות באמצעות לחץ.
מרבית הדוגמאות המרשימות של אבני יד גדולות מאוד וסימטריות להפליא, כמו אלו מאתר סן-אשל, הן מתקופה זו.
באירופה אבני יד מרשימות מסוף התקופה הפלאוליתית התחתונה ואף מתחילת התקופה הפלאוליתית התיכונה סווגו לעיתים תחת המונח "תרבות מיקוקית" (Micoquian) על שם האתר לה-מיקוק במחוז דורדון, בצרפת.
באירופה ובאפריקה חלק מאתרים אלו מקושרים עם מאובנים המסווגים כהומו היידלברגנסיס, הומו ספיינס "ארכאי" ו"קדם ניאנדרטלים".
ואולם אפילו באתרים האשלים המובהקים ביותר מוצאים לעיתים גם כלים ברמת סיתות נמוכה, ואף כאלו האופייניים לתרבויות פרימיטיביות יותר.
התרבות האשלית נעלמה ברובה בתקופה הפלאוליתית התיכונה, עם התפשטות התרבות המוסטרית.
מקובל לקשר שינוי זה עם הופעת האדם הניאנדרטלי באירופה ובמזרח התיכון, ועם הופעת המין האנושי המודרני הומו ספיינס באפריקה ובמזרח התיכון.
במזרח התיכון שלב מעבר טיפוסי בין התרבות האשלית והמוסטרית היא התרבות האשלו-יברודית, על שם אתר יברוד בסוריה.
במערת תנור בכרמל ניתן למצוא רצף של כלי אבן לאורך מאות אלפי שנים, העובר דרך התרבויות האשלית, היברודית והמוסטרית.
התרבות האָשֵלוֹ-יַבְּרוּדית היא תרבות פרהיסטורית של ציידים-לקטים, אשר התקיימה בלבנט בסוף התקופה הפלאוליתית התחתונה (השלב הקדום של תקופת האבן הקדומה), בערך מ-400 עד 220 אלפי שנים לפני זמננו.
התרבות עוקבת לשכבות התרבות האָשֵלית וקדומה לתרבות המוּסטֶרית.
התרבות מוגדרת לפי סגנון ייחודי של סיתות כלי צור ומחולקת לשלושה מופעים, לפי סוגי הכלים שסותתו: המופע היברודי (על שם מחסה הסלע הסמוך ליברוד שבמרכז סוריה, שם הוגדרה תרבות זו לראשונה), המופע האשלי (דומה לתרבות האשלית) והמופע העמודי (על שם נחל עמוד).
המופע הראשון מצטיין במקרצפים עבים, רוחביים ונטויים, במופע השני מרובות אבני היד ואילו במופע השלישי סותתו להבים רבים.
שם נרדף לתרבות זאת הוא המסורת המע'ארית, על שם נחל מערות (ואדי אל-מע'רה).
למרות זמן קיומה הממושך של תרבות זאת ידועים ממנה רק כעשרה אתרים, המשתרעים ממרכז ארץ ישראל ועד לצפון סוריה, בסביבות מגוונות.
אתרים בולטים עם שכבה אשלו-יברודית הם מערת תנור ומערת גמל בנחל מערות בכרמל; מערת קסם ליד ראש העין; מערת זוטייה בנחל עמוד; ומערת מיסליה בכרמל.
יש המשייכים גם את אתר ברכת רם בגולן לתרבות זאת.
הארכאולוגיה של האתרים האשלו-יברודיים ידועה בעיקר ממערת קסם ומערת תנור ומבשרת במאפייניה את התרבות המוסטרית שלאחריה, בתקופה הפלאוליתית התיכונה.
תושבי האתרים נהגו לצוד פרסתנים באופן שיטתי, בעיקר יחמור פרסי, ולהביא נתחים נבחרים למערה.
הם השתמשו באש באופן שגרתי וייצרו כלים יעילים מאבן צור, אשר שמשו לטביחת בעלי החיים.
באתר ברכת רם נתגלתה אבן חרוטה המפורשת כפסלון בדמות אדם – הממצא האמנותי הקדום בעולם והקרויה "ונוס מברכת רם".
שרידי שלד אנושיים נדירים ביותר, ואין עדות לקבורה מכוונת כלשהי.
שריד האדם השלם ביותר הוא שבר גולגולת האדם הגלילי ממערת זוטייה, ובנוסף נתגלו שיניים בודדות במערת קסם.
סיווגם של שרידים אלה שנוי במחלוקת ובשל חלקיותם קשה להעריך בשלב זה מי היו אנשי התרבות האשלו-יברודית – האם הומו ארקטוס מאוחר או הומו היידלברגנסיס, צורה ארכאית של הומו ספיינס או מין אחר.
התרבות האוריניאקית היא תרבות פרהיסטורית מהתקופה הפלאוליתית העליונה, שהתקיימה באירופה ובדרום מערב אסיה ובכלל זה בארץ ישראל, כ-37,000–33,000 שנים לפני זמננו.
התרבות הוגדרה לראשונה בחפירת האתר הארכאולוגי מערת אוריניאק בצרפת, ומכאן שמה.
הגדרת התרבות האוריניאקית מתבססת, כמקובל במחקר הפלאוליתי, על טיפוסי כלי אבן המיוחדים לה, אך גם על ממצאים ייחודיים שאינם מאבן, כגון כלים מעצם ומקרן, חרוזים עשויים משיני בעלי חיים ופריטי אמנות מגולפים.
לתרבות האוריניאקית חשיבות רבה בחקר האבולוציה של האדם.
מקובל להניח כי זוהי תרבותם החומרית של האוכלוסיות הראשונות של האדם המודרני באירופה.
כמה מהממצאים הקדומים ביותר הידועים של אמנות פיגורטיבית וכלי נגינה ידועים בתרבות זו.
תעשיית הכלים האוריניאקית מאופיינת בכלי עצם או קרני אייל מחורצים וחתוכים בקצוותיהם.
כלי הצור כוללים להבים ולהבים זעירים (Bladelets), העשויים מחתיכות משויפות ולא משבבי האבן.
בני תרבות זו יצרו גם את מקצת מאמנות המערות וציורי המערות המוקדמים, כמו ציורי המערות המפורסמים שבדרום צרפת.
הם גם יצרו מדליונים, שרשראות, חרוזי שנהב וצלמיות.
כמו כן נמצאו באתרי התרבות Bâton de commandement, שמטרתם אינה ברורה עד כה.
תחכום זה והמודעות העצמית הגבוהה הובילה את הארכאולוגים להעריך כי חפצי התרבות האוריניאקית שייכים לבני האדם המודרניים הראשונים באירופה.
שרידי שלד אנושיים וחפצי התרבות האוריניאקית המאוחרים שנמצאו בסמיכות תומכים במסקנה זו.
תגלית משמעותית ביותר היא זו של השלד המכונה "אגברט" מקאסר עקל, צפונה מביירות בסמיכות לחפצים המשויכים לתרבות האוריניאקית-לוונטינית.
אגברט הוא אדם מודרני לחלוטין הן מבחינת הגולגולת והן שלדית, המתוארך לכ-40,000 עד 45,000 שנים לפני זמננו.
עם זאת, ממצאי שרידי אדם מודרני בהקשר ישיר לטכנולוגיות האוריניאקיות המוקדמות הם נדירים באירופה.
השיוך הטוב ביותר בין מוצרים אוריניאקיניים ושרידי אדם הם אלה של לפחות חמישה אנשים ממערת Mladec בצ'כיה, על ידי מדידות פחמן רדיואקטיבי ישירות על שרידי השלד עצמם תוארכו השרידים ל-31 אלף שנים לפחות לפני זמננו.
לפחות שלושה אנשים בעלי מבנה גוף חסון אך מודרני מבחינה אנטומית ממערת "Peștera cu Oase" ברומניה, שתוארכו ל-36 אלף עד 35 אלף שנים לפני זמננו.
אף על פי שאינם קשורים ישירות לממצאים ארכאולוגיים, נמצאים ממצאים אלה בטווח הכרונולוגי והגאוגרפי של התרבות הקדם-אוריניאקית בדרום מזרח אירופה.
הצלמיות האוריניאקית שנמצאו מתארות ייצוגי בעלי חיים שחיו באותה תקופה ונכחדו, כולל ממותות ומינים נכחדים של קרנפים וסוסים, יחד עם תיאורים מואנשים שניתן לפרשם כחלק מהראיות המוקדמות ביותר של דת.
בחודש יוני 2007, נתגלה פסלון בן 35 אלף שנים של ממותה במערת Vogelherd, והועבר למחקר באוניברסיטת טובינגן, הפסלון מגלם את המאפיינים האמנותיים המורכבים והמסובכים של התרבות האוריניאקית.
הממצא הקדום ביותר של אומנות פיגורטיבית הידוע לנו, ונוס מהולה פילס, שייך לתרבות זו.
ממצא זה נמצא בספטמבר 2008 בשלקלינגן שבבאדן-וירטמברג שבדרום גרמניה.
הפסלון מתוארך ללפחות 35 אלף שנה לפני זמננו.
חליל (כ-22 סנטימטר אורך ו-2.2 סנטימטר קוטר; מעצם כנף חלולה של עיט ענק), יחד עם שברי חלילי שנהב שנמצאו באותה מערה בשנת 2009 הם כלי הנגינה העתיקים ביותר שאינם שנויים במחלוקת.
התרבות האולדובאית היא מסורת סיתות כלי אבן פרהיסטורית, אתרים ארכאולוגים שבהן התגלתה מתוארכים לתקופה הפלאוליתית התחתונה (השלב הקדום של תקופת האבן הקדומה), מתקופה של לפחות 2.6 מיליון שנה ועד כמיליון שנה לפני זמננו.
נחשבה כתרבות סיתות כלי האבן הקדומה ביותר עד לגילוי כלי אבן בני 3.3 מיליון שנה בקניה באתר לומקווי.
כלי אבן אולדובאים כוללים בעיקר מקצצים ומקרצפים, שבהם שפה חדה נוצרה על ידי הקשה באבן אחרת.
בתרבות האולדובאית עשו שימוש המינים הראשונים של סוג האדם - הומו הביליס, הומו רודולפנסיס והומו גאורגיקוס, וייתכן שעוד לפניהם אף מיני אוסטרלופיתקוס.
היא קרויה על שם ערוץ אולדובאי, שם הוגדרה לראשונה.
התרבות האולדובאית הוגדרה לראשונה על ידי הפלאואנתרופולוג לואיס ליקי בשנת 1931, בעבודות החפירה והמחקר שלו בערוץ אולדובאי.
לאחר מכן חקרה אותה בעיקר אשתו השנייה, הפלאואנתרופולוגית והארכאולוגית מרי ליקי.
על בסיס כלי האבן העתיקים שהתגלו באולדובאי, התמידו לואיס ומרי ליקי בארגון המשלחות שלהם לערוץ במשך שנים רבות, עד שבתחילת שנות ה-60 גילו לבסוף את מאובני האדם שסיתתו, ככל הנראה, את הכלים.
לואיס ליקי הגדיר אותם בשם הומו הביליס, שפירושו "האדם המיומן" ומתייחס ליכולתם לסתת כלי אבן.
ערוץ אולדובאי, טנזניה: על שמו נקראה התרבות.
גונא (Gona), אתיופיה: אתר באוואש התיכון, בו נמצאו כלי האבן העתיקים בעולם, בגיל של 2.6 עד 2.5 מיליון שנה.
הם מקושרים עם מאובנים המסווגים כאוסטרלופיתקוס גרהי.
קאנג'רה דרום (Kanjera South), קניה: אחד האתרים האולדובאים העתיקים והמפורטים ביותר.
בנוסף לכלי אבן נמצאו בו עצמות מאובנות רבות של חיות עם סימני חיתוך מכלי אבן ומשיני טורפים ואוכלי נבלות קדומים.
דמניסי, גאורגיה: האתר ההומינידי העתיק ביותר מחוץ לאפריקה, מתוארך לכ-1.8 מיליון שנים לפני זמננו.
קובי פורה (Koobi Fora), קניה: אתר לחופי אגם טורקאנה.
מלקא קונטורה (Melka Kontouré ), אתיופיה: קבוצת אתרים סמוכים בשטח פתוח, כ-50 ק"מ דרומה לאדיס אבבה, מתוארכים לגילים של עד 1.7 מיליון שנים בתיארוך רדיומטרי אשלגן-ארגון, וכן בשיטות פלאומגנטיות ופלאוביולוגיות.
כלי האבן מקושרים עם מאובני אדם חלקיים מן המין ארקטוס ואולי גם מינים קדומים יותר, ומאובני חיות קדומות רבות.
אתר ליד תל עובדיה, ישראל: אלפי כלים אולדובאים ואשלים שהצטברו במקום בו נחל יבנאל נשפך בעבר לאגם רדוד בעמק הירדן העתיק, מתוארכים בשיטות פליאוביולוגיות לגיל של 1.5 עד 1.2 מיליון שנה, ומקושרים עם מאובני חיות נכחדות רבות ומספר שיניים ושברי גולגולת של בני-אדם ממין לא מזוהה, קרוב לוודאי הומו ארקטוס.
ביצת רוחמה בצפון הנגב, ישראל, עתיק מ-780 אלף שנה.
באתר זה התגלו לאחרונה כלים "דמויי-אולדובאי"
התקרית הגרעינית בפאלומארס התרחשה ב-17 בינואר 1966. מפציץ B-52 אמריקאי שנשא ארבע פצצות מימן התנגש במטוס תדלוק בשמי דרום ספרד.
שלוש מהפצצות שנשא המפציץ נחתו ליד הכפר פאלומארס שבספרד, וגרמו לזיהום רדיואקטיבי על פני שטח של 2.6 קילומטרים רבועים, שטוהר לאחר מכן.
הפצצה הרביעית צללה בים התיכון, ולאחר חיפושים של למעלה מחודשיים על ידי צי ארצות הברית אותרה ונמשתה מהים.
התאונה ארעה במהלך טיסה שגרתית של מפציץ B-52 סטרטופורטרס במסגרת מבצע כיפת כרום (Operation Chrome Dome).
המבצע התנהל בשנים 1961–1968. במסגרתו טסו מפציצים אלו דרך שגרה בנתיבים שונים בעולם הקרובים לגבולות ברית המועצות, כשהם נושאים פצצות תרמו גרעיניות, במטרה להרתיע את ברית המועצות ממלחמה גרעינית.
המפציץ שהיה מעורב בתאונה טס ב-17 בינואר 1966 בנתיב שמעל הים התיכון.
בשעה 10:30 בבוקר, בגובה של 9,450 מטרים, כשפניו מערבה, ניגש המטוס לתדלוק האווירי השני במהלך משימתו.
הוא נועד לקבל דלק ממטוס תדלוק KC-135 של חיל האוויר של ארצות הברית שהמריא מבסיס בספרד.
המטוסים נמצאו אז בשמי הים התיכון בקרבת עיירת החוף הספרדית פאלומארס (Palomares).
כ-230 קילומטרים ממזרח לעיר מאלגה.
מטוס התדלוק פרש את צינור התדלוק הקשיח שלו, אך בעת גישת המפציץ להתחברות לצינור התרחשה שגיאה, ופיית הצינור פגעה בגוף המפציץ.
עקב הפגיעה ניתקה כנפו השמאלית של המפציץ, ולאחר מכן התפוצץ הדלק שבמטוס התדלוק.
רק ארבעה מבין שבעת אנשי צוות המפציץ הצליחו לנטוש את המטוס.
כל ארבעת אנשי צוות מטוס התדלוק נהרגו.
שלוש מארבע הפצצות התרמו-גרעיניות שבמפציץ צנחו ופגעו בקרקע בקרבת הכפר הספרדי פאלומארס (Palomares).
אחת מהן נמצאה כמעט ללא פגע בקרקעיתו של נחל.
מצנחי שתי האחרות לא נפתחו ככל הנראה והן נפגעו: עוצמת הפגיעה בקרקע גרמה להתפוצצות חומר הנפץ הקונבנציונלי שבתוכן.
מעטפות הפצצות נקרעו וענן של פלוטוניום נפלט מהן והתפזר סביב ברוח של 56 קילומטרים לשעה.
עקב כך הזדהם בפלוטוניום שטח של 2.6 קילומטרים רבועים, שכלל חורשות, מטעי עגבניות וגם בתי מגורים.
הפצצה הרביעית שהייתה במפציץ צללה למימי הים התיכון.
שלוש הפצצות שנחתו ביבשה אותרו בתוך 24 שעות לאחר שהחל החיפוש אחריהן, אך חיל האוויר האמריקאי לא הצליח לאתר את הפצצה הרביעית.
נמצאה לוחית שהייתה מחוברת למצנח של הפצצה, ומכך הגיעו החוקרים להשערה שהמצנח שהיה מחובר אליה נפרש ושהרוח נשאה את הפצצה לכיוון הים.
ב-22 בינואר פנה חיל האוויר לצי ארצות הברית בבקשת סיוע.
הצי הקים צוות ייעוץ מקצועי לניהול המשימה והזניק לאזור כלי שיט, ציוד צלילה וצוללנים.
בסך הכל הוקצו למשימה 27 כלי שיט מסוגים שונים, לרבות חמישה כלי רכב תת-מימיים.
נקבעה תוכנית חיפוש על בסיס מודל מתמטי של הסתברויות, בהישען על עדותו של דייג ספרדי, פרנסיסקו סימו אורטס (Francisco Simó Orts), אשר ראה את הפצצה נוחתת במים באתר מסוים.
150 צוללנים סרקו שטחי ים עד לעומק של 110 מטרים מתחת לפני המים באמצעות סוגים שונים של ציוד צלילה, אך ללא הועיל.
רק לאחר 80 ימי חיפושים, ב-17 במרץ, אותרה הפצצה על ידי הרכב התת-ימי DSV Alvin בעומק של 780 מטרים, כשהיא מונחת על מדרון בזווית של 70 מעלות.
הניסיון למשות אותה משם נכשל כאשר הפצצה נשמטה מאחיזת הרכב, נפלה לעומק רב יותר ומיקומה אבד.
ב-2 באפריל גילה אותה שוב הרכב בעומק של 880 מטרים.
ב-7 באפריל ניסה רכב תת-ימי מאויש אחר לקשור אליה כבל ואז הסתבך במצנח שהיה צמוד לפצצה.
הוחלט לנסות להעלות את הרכב והפצצה יחד עד לעומק של 30 מטרים מתחת לפני הים.
לאחר שהדבר נעשה חיברו צוללנים כבלים אליה והיא נמשתה מהים.
מיד לאחר שהפצצה נמצאה פנה הדייג אורטס לבית משפט פדרלי בניו יורק ותבע תגמול בגין זכויות משייה מהים (Salvage Rights) של פצצת המימן בהתאם למשפט הימי.
חיל האוויר הגיע לפשרה עם אורטס מחוץ לכותלי בית המשפט תמורת סכום שלא פורסם.
ממשלת ארצות הברית טיפלה בטיהור השטח שזוהם בקרינה רדיואקטיבית.
מרבית הקרקע שזוהמה (כולל קרקע סלעית) נאספה לתוך חביות בנפח של 250 ליטר.
הן הועברו להטמנה מאובטחת בארצות הברית.
בדרך זו טוהר שטח של 2.2 קילומטרים רבועים.
קרקע שזוהמה בקרינה ברמה נמוכה יותר נחרשה ושודדה.
כדי לְהָזֵם את החשש מקרינה שחו בחודש מרץ 1966 שני אישים שביקרו בחופי ים הסמוכים לאתר שזוהם בקרינה - תחילה שגריר ארצות הברית בספרד ולאחר מכן שר המידע והתיירות הספרדי.
למרות המאמץ הרב שנעשה לטהר את השטח מקרינה הראו בדיקות שנערכו בו 40 שנה לאחר מכן כי עדיין נותרו בו מוקדים של זיהום רדיואקטיבי.
רמות קרינה גבוהות נמצאו בחלזונות באתר, ממצא שהעיד על מציאות של קרינה מתחת לפני הקרקע.
ממשלת ספרד תפסה וגידרה מספר חלקות אדמה שנמצאו מזוהמות עדיין על מנת למנוע שימוש אזרחי בהן.
בשנת 2009 אותרו שני בורות ובהם 2,000 מטרים מעוקבים של אדמה מזוהמת בקרינה אשר לא פונתה במהלך טיהור השטח בשנות השישים.
עם זאת, בדיקות שנערכו עם השנים לא העלו עדויות לפגיעה עקב קרינה בבריאותם של תושבי הכפר פאלומארס.
התאונה זכתה לפרסום בעיתוני העולם בתוך ימים לאחר שהתרחשה.
עיתונאים שהגיעו לפאלומארס תיעדו הפגנות מחאה של תושבי המקום.
כמו כן למרות המשטר האוטוריטרי ששרר בספרד הצליח ארגון מחתרת קומוניסטי לארגן הפגנת מחאה בת 600 משתתפים מול שגרירות ארצות הברית במדריד.
ממשלת ספרד השתמשה באירוע כדי לנגח את הנוכחות הבריטית בגיברלטר והודיעה ב-21 בינואר 1966 כי התקרית ממחישה את הסכנה שבשימוש מטוסי נאט"ו בשדה התעופה בגיברלטר וכי היא לא תתיר עוד למטוסי נאט"ו לטוס לשם ומשם מעל שטחה.
ב-25 בינואר הודיעה ארצות הברית כמחווה לספרד כי מטוסיה לא יטוסו עוד מעל ספרד כשהם נושאים נשק גרעיני.
ארבעה ימים אחר כך אסרה ממשלת ספרד רשמית על טיסות שכאלו.
התאונה ותאונה נוספת של מפציץ במסגרת מבצע כיפת כרום ב-1968 הביאו באותה שנה להפסקת הטיסות במסגרתה.
המעטפות הריקות של שתיים מהפצצות התרמו-גרעיניות שהיו מעורבות בתקרית מוצגות כיום במוזיאון הלאומי למדע הגרעין ולהיסטוריה באלבקרקי שבמדינת ניו מקסיקו בארצות הברית.
התקשרות לצדיק או דבקות בצדיק היא אחד מערכי היסוד של תנועת החסידות והיא היוצקת תוכן במעמד הצדיק החסידי, האדמו"ר, בקרב חסידיו.
בהיבט זה של פועלו הציבורי, להוציא עבודתו האישית בעבודת ה', מהווה הצדיק חוליה מקשרת בין הקדוש ברוך הוא לבין קהל החסידים; דרכו מואצלים השפע והחיות מן השמים אל נשמות החסידים, ודרכו עולות תפילות ומצוות החסידים הדבקים בו, בצורה שלמה יותר, לפני כסא הכבוד.
עקרונות הרעיון לפיו בדבקות לרב, מקבל התלמיד משהו ממעמדו הרוחני של הרב ודבק בנשמתו, הופיעו כבר בכתבי הוגים יהודיים מוקדמים.
אחת החסידויות הבולטות בנושא זה היא חסידות ברסלב.
רבי נחמן מברסלב אף דרש מחסידיו לצורך התקשרות מושלמת בצדיק לשלול מעצמם כל דעה אישית: .
כמו כן בולטות בנושא זה חצרות רוסיה כמו חצרות בית רוז'ין, חצרות צ'רנוביל וחסידות קרלין.
כנגדן, בחסידות חב"ד הקפידו על איזון בין התקשרות לצדיק לצורך השגות רוחניות לבין חובתו של החסיד האינדיבידואל לעבודת ה' עצמית, אך גם לפי תפיסת חב"ד הצדיקים הם הראש והמוח של ההמון, וההמון יונק מהם את כוחו ודבק דרכם באלוהות, ולכן ההתקשרות לצדיק, "התקשרות" בלשון המקובלת בחב"ד, היא מוכרחת המציאות.
בלשונו של בעל התניא: .
כאשר למד רבי שניאור זלמן מלאדי אצל המגיד, היה, במצוות המגיד חברותא של רבי אברהם המלאך, הוא לימד את המלאך "נגלה", והמלאך לימד אותו "חסידות" ויש שראו ברבי שניאור זלמן תלמיד חבר של המלאך.
ר' אברהם המלאך, כבנו של מנהיג החסידות כאב את ירידת האידיאה החסידית, ולכן פיתח יחד עם רעיו תלמידי אביו את רעיון הצדיק החסידי, שהפך לצינור להורדת שפע להמוני מאמיניו ולהעלאת תפילותיהם ובקשותיהם, וכסמכות מוסרית ומדריך רוחני.
לתפיסה זו קמה ביקורת מתוך העולם היהודי, המתנגד הגדול היה רבי חיים מוולוזי'ן שכתב בספרו נפש החיים את התנגדותו לעניין ההתקשרות.
הרב גדליה קעניג טען בקונטרס בשם חיי נפש כי ההתקשרות שעליו רבי חיים מוולוז'ין התנגד היא התקשרות אחרת ולא זו שחסידי ברסלב נוהגים לומר קודם כל תפילה "הריני מקשר את עצמי בתפילתי לכל הצדיקים האמתיים שבדורנו ולכל הצדיקים שוכני עפר קדושים אשר בארץ המה"
כותב הרב אברהם יצחק הכהן קוק שצריך להיזהר בעת שנדבקית בצדיק, כי נדבקים בכל אישיותו, ביתרונות ובחסרונות כאחד: .
התקשרות התפילה לצדיק עניינה היא לשייך את תפילתו ביחד עם תפילת הצדיק.
ההתקשרות נעשית גם קודם התפילה מתוך כוונה או אמירה שמתפלל על דעתו וכוונתו של הצדיק.
וגם בעת התפילה שמכוון כי תפילתו בהתחברות ובהכללות אל הצדיק כדי שהוא ישלים ויתקן את התפילה,
ההתקשרות אינה פנייה ובקשה לצדיק עצמו.
אלא רעיון שבה נכללת תפילתו שלו ושל הצדיק יחדיו מתוך אמונה שתפילת עולה למקומה הראוי יחד עם תפילת המתקשר.
משימת הצדיק היא לשפר להשביח את התפילה ולאחדה ולכרוכה עם שאר תפילות ישראל ולהעלותה למקומה.
מקורות לרעיון התקשרות התפילה להצדיק
רבי חיים יוסף דוד אזולאי
רבי אברהם בן רבי נחמן
התקשרוּת היא חוברת שבועית בהוצאת צעירי אגודת חב"ד היוצאת לאור מאז חודש אב ה'תשנ"ד (1994).
הגיליון הראשון יצא לקראת כ' באב תשנ"ד, יום השנה של הרב לוי יצחק שניאורסון, בעקבות פטירת הרבי מלובביץ' בג' בתמוז באותה שנה, במטרה לחזק את ההתקשרות של החסידים אליו.
העלון מופץ למנויים, בבתי כנסת ובבתי חב"ד.
בסוף שנת תשע"ח שונה העיצוב של הגיליון ונוספו לו מדורים.
בתמוז תשע"ט, לרגל 25 שנה לפרסום, הוא הורחב ל-32 עמודים ונוספו מדורים.
עם הרחבתו, החל להיות מצורף לשבועון כפר חב"ד.
מחשוון תשפ"ג הוא יוצא בשדרוג חדיש ונגיש עם הוספת מדורים.
עורך הגיליון מאז היווסדו ועד שנת תשע"ג היה הרב מנחם ברוד.
עורכי הגיליון משנת תשע"ג הם לוי יצחק שייקביץ, יוסף יצחק אולידורט, אליהו קניג ואברהם מרינבסקי, מחשוון תשפ"ג העורך הוא שלום בלוי.
דבר מלכות - שיחה של הרבי לפרשת השבוע
משיח וגאולה בפרשה - קטעים משיחות הרבי בענייני משיח וגאולה הקשורים לאותו שבוע
ניצוצי רבי - התייחסות הרבי לנושאים שונים, בעריכת הרב מרדכי מנשה לאופר.
לאורך השנים התפרסמו במדור לראשונה אגרות וסיפורים.
ממעייני החסידות - לקט אמרות מאדמו"רי חב"ד על פרשת השבוע
פרקי אבות - קטע משיחה של הרבי על הפרק שלומדים בשבת (בימי הקיץ)
לוח השבוע - הלכות ומנהגי השבוע הנהוגים בחסידות חב"ד.
את המדור ערך עד סוף שנת תשע"ה הרב יוסף שמחה גינזבורג.
מאז נעתקים הדברים מהספר 'הלכות ומנהגי חב"ד ליום יום ולמועדי ישראל, כפי שהתפרסמו בעלון 'התקשרות' בעבר.
עת לדעת - יומן אירועים שהתרחשו בחצר הרבי מלובביץ' ואירועים בהיסטוריה של ימי חב"ד, מתוך ספר של הרב אברהם שמואל בוקעט
הכתב והמכתב - תשובה בכתב ידו של הרבי
התקרית בשגרירות ישראל בעמאן אירעה ב-23 ביולי 2017 בדירת מאבטח ישראלי במתחם שגרירות ישראל שברבת עמון, ירדן, כשמקומי בן 17 דקר במברג את זיו מויאל, קצין ביטחון ישראלי.
המאבטח נפצע באורח קל והשיב בירי שכתוצאה ממנו נהרגו הדוקר ובעל הדירה.
התקרית גרמה למשבר דיפלומטי ביחסי ירדן–ישראל.
ב-14 ביולי 2017 ביצעו שלושה מוסלמים ערבים-ישראלים את הפיגוע בהר הבית: פיגוע ירי בו נהרגו שני שוטרים ישראליים.
בתגובה סגרה ישראל את הר הבית ליומיים, ביצעה בו סריקות ולאחר מכן פתחה אותו מחדש, כאשר בכניסות אליו הוצבו גלאי מתכות.
הערבים סירבו לקבל את הצבת גלאי המתכות והמופתי של ירושלים הוציא פתווה שאסרה על המוסלמים לעבור דרך גלאי מתכות כדי להתפלל בהר הבית.
שבוע לאחר מכן, ב-21 ביולי, פרצו מהומות בירושלים, ושלושה פלסטינים נהרגו במהלכן.
ב-21 ביולי קיימו ארגוני ימין וארגונים אסלאמיסטיים הפגנה גדולה בעמאן נגד גלאי המתכות בהר הבית.
בשעות הערב הגיע מוחמד זכריא אל-ג'וואודה, בן 17, כדי להתקין רהיטים בדירתו של קצין הביטחון הסמוכה למתחם השגרירות, שם דקר אותו במברג.
המאבטח, שנפצע באורח קל, ירה והרג את הדוקר ופצע את בעל הבית הירדני, ד"ר בשאר חמארנה, שמת מאוחר יותר מפצעיו.
בישראל הוטל תחילה צו איסור פרסום על הפיגוע, והצו הוסר בבוקר למחרת.
הרשויות הירדניות דרשו את המאבטח לחקירה, על-אף אמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים שאוסרת על קיום חקירה נגד עובד נציגות דיפלומטית, ולא הסכימה לתת לו לחזור לשטח ישראל.
כתוצאה מהמתיחות הונחו עובדי השגרירות לא לצאת מהשגרירות.
קצין הביטחון והסגל הדיפלומטי הפכו לנצורים בבניין השגרירות.
למחרת נשלח לירדן ראש השב"כ נדב ארגמן לדון בשחרור המאבטח ואנשי השגרירות הישראלים הנצורים בה.
באמצעי התקשורת דווח שהירדנים התנו את שחרור סגל השגרירות בהסרת גלאי המתכות בהר הבית, אך לשכת ראש ממשלת ישראל הכחישה זאת.
ב-24 ביולי החליט הקבינט המדיני-ביטחוני על הסרת גלאי המתכות וירדן אפשרה לסגל הדיפלומטי הישראלי והמאבטח לחזור לישראל.
לאחר שובם, נפגש ראש הממשלה בנימין נתניהו עם המאבטח בלשכתו שבירושלים.
סרטוני וידאו מהפגישה הופצו על ידי לשכת ראש הממשלה, ועוררו כעס בקרב בכירים בממשלת ירדן שמתחו ביקורת על יחס נתניהו למאבטח.
בהתאם לאמנת וינה תחקור משטרת ישראל את המאבטח, ותוצאות החקירה יועברו לידיעת ירדן.
תחקיר של השב"כ קבע שהמאבטח הותקף ממניע לאומני ופעל מתוך הגנה עצמית.
ירדן סרבה לאפשר את חזרת שגרירת ישראל לעמאן, כל עוד המאבטח לא יועמד לדין.
ב-18 בינואר 2018 התנצלה ישראל בפני ירדן על התקרית והבטיחה לשלם פיצוי לממשלת ירדן.
נקבע ששגרירות ישראל בעמאן תחזור לפעול, תוך החלפת השגרירה.
התרבות האחמרית היא תרבות פרהיסטורית של ציידים-לקטים, שהתקיימה בתקופה הפלאוליתית העליונה, מ-45,000 שנים לפני זמננו לערך, ועד לכ-25,000 שנים לפני זמננו.
אתרי התרבות נפוצים בדרום הלבנט – ישראל, ירדן וסוריה, והיא מתאפיינת בחודי אל-וואד, בלהבים ובלהבונים משובררים ומחודדים וכן במגרדים ובנקרים.
ההומינידים המשויכים לתרבות זו הם האדם המודרני (הומו ספיינס).
התרבות הוגדרה לראשונה בעקבות החפירות באתר ערק אל-אחמר שבצפון מדבר יהודה, ומכאן שמה.
שתי התרבויות המשפיעות במזרח התיכון בתקופה הפלאוליתית העליונה היו "התרבות האוריניאקית הלבנטינית" לאורך חופי הצד המזרחי של הים התיכון ו"התרבות האחמרית הקדומה" שהייתה הנפוצה ברחבי הלבנט.
בין שתי התרבויות אובחנה שונות מהותית – הראשונה מזוהה עם חדירה של מסורות ומנהגים מאירופה והאחרונה מזוהה כהתפתחות מקומית.
הבדלים משמעותיים קיימים גם בתרבות החומרית, ובעיקר בין התעשיות הליתיות יחד עם זאת שתי התרבויות מכילות תעשיות עצם וחרוזי צדפים, אם כי התעשייה האוריניאקית נחשבת למפותחת ומורכבת מבין השתיים.
התקרית הגרעינית בגרינלנד התרחשה ב-21 בינואר 1968. מפציץ B-52 אמריקאי בטיסה מבצעית שנשא ארבע פצצות מימן עלה באש בשמי גרינלנד עקב תקלה והתרסק בקרבת חופה המערבי.
החומרים הרדיואקטיביים שהיו בחימוש שנשא התפזרו על פני משטח הקרח של הים.
מבצע ניקוי של השטח שהזדהם על ידי ממשלות ארצות הברית ודנמרק נמשך מספר חדשים ולא הביא לאיסוף מלוא החומרים המזהמים.
המבצע התנהל בשנים 1961–1968. במסגרתו טסו מפציצים אלו דרך שגרה בנתיבים שונים בעולם הקרובים לגבולות ברית המועצות, כשהם נושאים פצצות תרמו-גרעיניות, במטרה להרתיע את ברית המועצות ממלחמה גרעינית.
באותה עת הוקצה אחד המפציצים למשימת פטרול בקרבת בסיס חיל האוויר האמריקאי תולה שבגרינלנד ומערכת ההתרעה מפני טילים בליסטיים שהוצבה בו.
מטרת הפטרול הייתה לאפשר בדיקה במקרה של אובדן קשר עם הבסיס אם קטיעת הקשר נבעה מהתקפה או מתקלה טכנית.
ב-21 בינואר 1968 המריא למשימה מפציץ B-52G שיצא מבסיס חיל האוויר פלאטסברג (Plattsburgh) במדינת ניו יורק.
נמצא בו צוות אוויר בן שבעה אנשים, כולל שלושה טייסים.
המטוס נשא ארבע פצצות מימן בעצמה של 1.1 מגאטון כל אחת.
לאחר שהמטוס הגיע למסלול הפטרול שלו בקרבת בסיס תולה פרצה שרפה בתא הנווט עקב חסימת אחד מפתחי האוורור בתא על ידי כרית, שהוצתה על ידי זרם של אוויר חם.
אנשי הצוות ניסו לכבות את האש אך לשווא.
קברניט המטוס ביקש אישור לבצע נחיתת אונס בבסיס תולה, אך המצב במטוס הידרדר לחוסר שליטה והקברניט הורה לאנשי צוותו לנטוש את המטוס.
אחד מהם נהרג במהלך ניסיון הנטישה.
המטוס הריק מאדם המשיך בטיסתו עד שהתרסק לתוך משטח הקרח של הים בשעה 15:39 לפי שעון החוף המזרחי של ארצות הברית כ-12 קילומטר ממערב לבסיס תולה.
עקב ההתרסקות הופעלו מטעני חומר הנפץ הקונבנציונלי שבפצצות המימן, אך מנגנוני הבטיחות שבפצצות מנעו יצירת תגובה גרעינית.
ההתפוצצויות גרמו לפיזור חומר רדיואקטיבי על פני שטח נרחב.
מטען הדלק של המטוס (כ-102 טון) בער במשך שש השעות שלאחר ההתרסקות והמיס את משטח הקרח, ועקב כך שקעו שרידים מהמטוס ומהפצצות אל קרקעית הים.
האירוע הוכרז כחץ שבור – מונח צבאי אמריקאי המציין תאונת נשק גרעיני שאיננה מערבת סכנה למלחמה.
ההתפוצצויות והשרפה פיזרו את שרידי המטוס והפצצות על פני שטח שאורכו 4.8 קילומטר ורוחבו 1.6 קילומטר.
שטח זה היה מזוהם בדלק סילוני ובשרידים של פלוטוניום, אורניום, אמריציום וטריטיום.
ממשלות ארצות הברית ודנמרק, שגרינלנד נמצאת בריבונותה, פתחו מיד במבצע לטיהור שטח התאונה מהשרידים הרדיואקטיביים.
השם שניתן לו היה פרויקט כתר קרח (Project Crested Ice), שבאופן בלתי רשמי כונה "דוקטור פריזלאב" (משחק מילים על שמו של הסרט דוקטור סטריינג'לאב).
הייתה דחיפות רבה לטהר את השטח לפני הפשרת הקרח עם בוא האביב, שאיימה לפזר את הזיהום הרדיואקטיבי על פני שטח רחב יותר.
תנאי העבודה באזור התאונה היו קיצוניים – טמפרטורות של 40 עד 60 מעלות צלזיוס מתחת לאפס ורוח במהירות של 140 קילומטר לשעה, שהכבידו מאוד על פעולת הציוד שנדרש למבצע.
בנוסף לכך שררה במקום עד 14 בפברואר חשיכה מוחלטת של ליל הקוטב, ורק לאחר מכן החלה השמש להופיע בהדרגה.
בסיס צבאי הוקם על הקרח בקרבת אתר ההתרסקות, אך מחוץ לתחום השטח שבו נמדדה קרינה.
כבישי קרח נסללו אליו מבסיס תולה.
הבסיס אפשר קיום פעולות טיהור במשך 24 שעות ביממה.
ממשלת דנמרק דרשה מארצות הברית לאסוף ולסלק את כל שרידי המטוס ותכולתו ואת הקרח שהזדהם בדלק וקרינה רדיואקטיבית, וזאת מחשש שלאחר הפשרת הקרח באביב יצוף הדלק המזוהם על פני הים עד לחוף גרינלנד ויזהם גם אותו.
כמו כן דרשו הדנים שהקרח המזוהם לא יושאר בגרינלנד לאחר איסופו.
האמריקאים השתמשו לפיכך במפלסות לאיסוף השלג והקרח המזוהמים, ואלו הוכנסו לתיבות עץ והועברו למצבור ליד בסיס חיל האוויר תולה.
שם הועמסו התיבות לתוך מכלי מתכת.
המכלים הועלו על אוניות והובלו אל אתר החומרים הגרעיניים סוואנה ריוור (Savannah River) בארצות הברית.
לטענת מפקד מבצע הטיהור סולקו מהאתר 93% מהשלג והקרח שהזדהמו בקרינה רדיואקטיבית.
בסך הכל נאספו כ-2,100 מטרים מעוקבים של נוזלים מזוהמים בקרינה ועוד 30 מכלי מתכת ובהם חומרים אחרים, חלקם מזוהמים.
מבצע הטיהור הסתיים ב-13 בספטמבר 1968. הועסקו בו 700 איש מארצות הברית ומדנמרק ויותר מ-70 סוכנויות של ממשלת ארצות הברית היו מעורבות בו.
על פי הערכה הגיעה עלות המבצע ל-9.4 מיליון דולר (64 מיליון דולר במחירי 2016).
בסך הכל נאספו 85% מהאורניום שבפצצות ו-94% מהמשקל של שלושה ממנגנוני השלב השני.
שנים רבות לאחר התאונה החלו לצוץ טענות בתקשורת כי לא כל חלקי ארבע פצצות המימן אותרו ונאספו במהלך מבצע הטיהור:
בשנת 2008 פרסם ה-BBC מאמר שהיה מבוסס בחלקו על מסמכים אמריקאים מסווגים שנחשפו מכוח חוק חופש המידע.
לפי המאמר נוכחו חוקרי התאונה האמריקאים בתוך מספר שבועות לאחריה כי השלב השני (כלומר רכיב הפצצה המיועד ליצירת היתוך גרעיני) של אחת מארבע הפצצות לא אותר: על גבי משטח הקרח אותרו מנגנון כמעט שלם של השלב השני מפצצה אחת וחלקים השקולים למנגנוני השלב השני של שתי פצצות נוספות.
באוגוסט 1968 נשלחה לאתר צוללת זעירה כדי לחפש אחרי השלב השני החסר, אך לשווא.
ככל הנראה הופסקו החיפושים אחרי השלב השני הנעדר לאחר שהוחלט שלאור הקושי האמריקאי הגדול לאתרו אין לצפות שגורם זר יצליח בכך.
מחקר שערך המכון הדני לעניינים בינלאומיים בהזמנת הממשלה המקומית השווה בין מסמכים שפורסמו בשנות ה-90 ולאחריהן.
הוא קבע ב-2009 מסקנה שונה משל ה-BBC, היינו כי לא היה שלב שני שלם שלא אותר, וכי האמריקאים חיפשו תחת פני המים אחרי אורניום שנמצא בשלב הראשון של אחת הפצצות.
בדיקות מדעיות חוזרות של קרקע הים באתר התאונה נערכו לאחריה מדי שנתיים עד שבע שנים.
הן הביאו לקביעה כי השרידים הרדיואקטיביים השונים במקום נותרו במידה רבה קבורים בקרקעית הים תחת שכבה של משקע ימי שנוצרה עקב הפעילות הביולוגית שם, לא הגיעו אל פני המים, לא זיהמו שטחים סמוכים ומעברם לבעלי חיים בקרקעית הים היה נמוך.
נקבע כי שרידים אלו יוצרים סיכון נמוך עבור בני אדם, וכי יש לערוך בדיקות תקופתיות של חוף הים הסמוך לאתר התאונה על מנת לנטר הופעה של שרידים רדיואקטיביים שם, משום שאלו עלולים להתפשט באוויר.
דגימות אלו נלקחו מספר פעמים החל ב-2003.
הסכם על אמצעים להפחתת הסיכון של מלחמה גרעינית
לאחר התאונה ובעקבות התקרית הגרעינית בפאלומארס והקשיים הטכניים והפוליטיים שעוררו החליטה ארצות הברית להפסיק את הטיסות במסגרת מבצע כיפת כרום.
ההחלטה נבעה גם מהירידה בחשיבות האסטרטגית של מפציצים גרעיניים לאור פיתוחם ושכלולם של טילים בליסטיים בין יבשתיים נושאי נשק גרעיני.
ארגון גרינפיס טען כי תאונות אלו וכן תאונת גולדסבורו ב-1961 הביאו את ארצות הברית וברית המועצות לנקוט אמצעים על מנת להבטיח שאף אחת מהן לא תגיע בעקבות תאונה שכזו למסקנה כי הן עומדות בפני הנחתת מכה גרעינית על ידי הצד שכנגד.
בספטמבר 1971 חתמו שתי המדינות על הסכם על אמצעים להפחתת הסיכון של מלחמה גרעינית.
במסגרתו התחייבו להודיע למדינה האחרת מיד לאחר כל תאונה או אירוע בלתי מורשה או לא צפוי המערב נשק גרעיני ושיש בו כדי להגדיל את הסיכון לפרוץ מלחמה גרעינית.
הוחלט להשתמש לשם כך בקו החם מוסקבה-וושינגטון.
התאונות בפאלומארס ובתולה הניעו את ארצות הברית לעסוק במחקר לשם שיפור חומר הנפץ הקובנציונלי והחיווט החשמלי המשמשים בראשי הנפץ הגרעיניים שלה, לאחר שהתברר שהם אינם יציבים דיים לעמוד בפני הכוחות המעורבים בתאונה אווירית.
ב-1979 פיתחה המעבדה הלאומית לוס אלמוס חומר נפץ קונבנציונלי חדש (IHE – Insensitive High Explosive), שהוכנס לשימוש בכלי הנשק הגרעיניים של ארצות הברית.
מדיניותה של ממשלת דנמרק מאז 1957 הייתה לאסור על נוכחות כלי נשק גרעיניים בשטחה.
לכן הסתירו ממשלות דנמרק וארצות הברית לאחר קרות התאונה בתולה את טבעה האמיתי של משימת המטוס שהתרסק – טיסה מבצעית שגרתית בשמי גרינלנד – והציגו את נוכחותו שם כסטייה חד-פעמית.
בשנות ה-90 סתר תוכן מסמכים אמריקאים שנחשפו את טענות ממשלת דנמרק בנדון ועקב כך התחוללה ב-1995 סערה פוליטית בדנמרק שזכתה לכינוי "תולהגייט".
הפרלמנט הדני פנה אל המכון הדני לעניינים בינלאומיים על מנת שיערוך מחקר בנוגע לטיסות הגרעיניות של ארצות הברית בשמי גרינלנד ומעורבות בסיס האוויר תולה בהן.
הוא קבע כי הטיסות הגרעיניות האמריקאיות בשמי גרינלנד היו חוזרות ונשנות.
כמו כן נטען בו שראש ממשלת דנמרק הנס כריסטיאן הנסן לא חשף בפני ארצות הברית את מדיניות ארצו נגד הצבת נשק גרעיני בשטחה בעת ניסוח ההסכם הביטחוני בין ארצו לבין ארצות הברית (שעסק גם בבסיס האוויר תולה) ב-1957 והביא להכללת ניסוח עמום בו בנדון.
נטען שהנסן נתן למעשה הסכמה שבשתיקה לארצות הברית לאחסנת נשק גרעיני בגרינלנד.
המחקר גם קבע שכלי נשק גרעיניים אמריקאים אוחסנו בגרינלנד עד 1965, דבר שסתר את טענת שר החוץ הדני נילס הלווג פטרסן בשנות ה-90 כי כלי נשק אלו נמצאו במרחב האווירי של גרינלנד אך מעולם לא הוצבו על הקרקע שם.
לבסוף, המחקר גם חשף פרטים על התוכנית האמריקאית שלא מומשה (פרויקט תולעת קרח) להציב במתקנים תת-קרקעיים בגרינלנד עד 600 טילים גרעיניים.
טענות עובדים על חשיפה לקרינה
עובדים דנים שהיו מעורבים במבצע הטיהור לאחר התאונה – אם כי לא בעבודה על גבי משטח הקרח הנגוע – טענו לימים לנזקים בריאותיים שנגרמו להם עקב חשיפה לקרינה ולהיעדר מעקב נאות של ממשלת דנמרק אחרי מצב בריאותם.
מחקר אפידמיולוגי שנעשה בדנמרק ב-1986 מצא בקרב עובדים אלו שיעורי היארעות של סרטן בשיעור של 50% יותר מאשר באוכלוסייה הכללית, אך לא קבע כי הקרינה הגרעינית עקב התאונה גרמה לכך.
באותה שנה שילמה ממשלת דנמרק פיצויים ל-1,700 עובדים.
הליכים משפטיים בנדון של עובדים לאחר שנת 2000 נגד ממשלת דנמרק על פי משפט הקהילה האירופית לא זכו להצלחה.
ממשלת דנמרק גם טענה כי התאונה לא גרמה בטווח הארוך לבעיות בריאות באוכלוסייה הכללית בדנמרק.
תביעת עובדים דנים בנדון נגד ארצות הברית ב-1987, שלא הצליחה, הביאה לחשיפת מסמכים שמהם עלה כי ארצות הברית לא ערכה בדיקות בריאות תקופתיות לאנשיה שעסקו במבצע הטיהור.
מאז החלה ארצות הברית לבדוק אנשים אלו באופן סדיר.
התקרית במצר קרץ' אירעה ב-25 בנובמבר 2018 במהלכה ירה משמר החופים של שירות הביטחון הפדרלי הרוסי והשתלט על שלושה כלי שיט של אוקראינה במים בינלאומיים מול חופי חצי האי קרים.
מדובר בתקרית הצבאית הראשונה בין רוסיה ואוקראינה מאז המערכה ב-2014.
מצר קרץ' הוא המעבר היחיד בין הים השחור לים אזוב.
עבור אוקראינה למצר ים זה חשיבות אסטרטגית וכלכלית עבור ערי הנמל שלה ובראשם מריופול, בו רוסיה השיגה שליטה דה פקטו לאחר סיפוח חצי האי קרים.
בשנת 2017, אוקראינה פנתה לבית המשפט לבוררות על השימוש במצר, אך עד 2018 רוסיה בנתה עליו גשר, הגבילה את גודל הספינות שיכולות לעבור את המצר, הטילה תקנות חדשות, ובעקבות זאת עצרה כלי שיט אוקראינים במספר מקרים.
25 בנובמבר 2018, משט של גוררת מלּווה בשתי ספינות משמר של הצי אוקראיני, בדרכו לים אזוב ניסה לחצות את מצר קרץ'.
רוסיה מנעה את מעברם על ידי הצבת ספינת מטען מתחת לגשר קרים, הנשלט על ידי רוסיה.
הספינות האוקראיניות נשארו עגונות במצר במשך שמונה שעות, לפני שפנו חזרה לכיוון אודסה.
משמר החופים הרוסי רדף אחריהם בצאתם מהאזור, ובהמשך ירה ותפס את כלי השיט במים בינלאומיים מול חצי האי קרים.
כלי השיט הוחרמו על ידי הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית, וצוותיהם מוחזקים במעצר ברוסיה.
רשויות אוקראינה דיווחו על שישה חיילים שנפצעו.
גורמים רשמיים משתי המדינות האשימו אחת את השנייה בהתנהגות פרובוקטיבית.
אוקראינה האשימה את רוסיה בפגיעה בחופש המעבר במצר קרץ' ובהחרמה בלתי חוקית של שלוש ספינות שלה במצר קרץ' לאחר שפתחה עליהם באש.
כלי השיט היו ספינות תותחים מדגם Gyurza-M שנודעו בשמות ברדיאנסק וניקופול ודוברה יאנה קאפה.
מנגד, משמר החופים הרוסי האשים את אוקראינה בכך ששלושת כלי השיט שלה ביצעו כניסה לא מאושרת ל"מים הטריטוריאליים" של רוסיה, דבר שנדחה בתוקף על ידי הרשויות בקייב שאמרו כי הספינות האוקראיניות כן התריעו טרם הגעתן על מסלולן.
פוליטיקאים רוסים טענו כי פורושנקו ביצע את המהלך כצעד מתוכנן ובניסיון להעלות את הפופולריות שלו בעיני הציבור, לקראת הבחירות לנשיאות אוקראינה.
משמר החופים של רוסיה, הצי הרוסי
— אולכסנדר טורצ'ינוב, מזכיר המועצה לביטחון לאומי והגנה, אמר כי האירוע מהווה הכרזת מלחמה מצד רוסיה וממשלת אוקראינה הכריזה על משטר צבאי בעקבות התקרית.
— האשימה את אוקראינה בפרובוקציה ודנה 12 מהמלחים האוקראינים לחודשיים מאסר, בעוון "חציית גבול אסורה".
— גינתה את רוסיה ותיארה את התקרית כ"הסלמה פזיזה נוספת של רוסיה".
בנוסף, טראמפ ביטל פגישה מתוכננת עם פוטין שתוכננה להיערך בשולי פסגת מדינות ה-G-20 בבואנוס איירס, ארגנטינה.
— הודיע על כוונה להטיל סנקציות נוספות על רוסיה.
בתעופה, התקרחות היא תופעת הצטברות קרח על גבי כלי טיס ומהווה את אחד הסיכונים הסביבתיים המשמעותיים בטיסה.
בנוסף להגדלת הגרר על כלי הטיס בשל שינוי צורתו האווירודינמית, הצטברות קרח מסוגלת להפוך משטח אווירודינמי כגון כנף, מייצבי גובה או כיוון למשטח לא יעיל.
כלומר הצטברות קרח מסוגלת לגרום להזדקרות ולאובדן שליטה.
בנוסף התקרחות מסוגלת לבלום חיישנים אווירודינמיים, מה שיגרום לתצוגה לא נכונה של נתוני אוויר לצוות ולמערכות המטוס, לפגוע בשדה הראייה של צוות האוויר על ידי הצטברות על השמשה ולפגוע במערכות הקשר והניווט של כלי הטיס על ידי הצטברות על האנטנות.
ישנן מערכות לזיהוי ולמניעת התקרחות, בעיקר במשטחים האווירודינמים המרכזיים וחיישני נתוני האוויר.
התקרחות מתרחשת כאשר כלי הטיס פוגש אוויר לח וקר.
גוף כלי הטיס בגלל טיסתו נוטה להיות קר יותר מהאוויר שאותו הוא פוגש.
אוויר קר ולח בעיקר בגובה של מעל שכבת האינוורסיה יכול לגרום לטיפות הקרות מנקודת הקפיאה להישאר במצב נוזלי מה שמכונה טיפות מקוררות־על.
כאשר גוף קר פוגע בטיפות אלו, הן מתחילות לקפוא באופן מידי.
עובי הפרופיל של המשטח הפוגש את הטיפות משפיע על "היתפסות" הטיפות, כאשר על גבי משטחים עבים קשה לטיפות להיתפס ולקפוא מאשר על גבי משטחים דקים יחסית.
לכן אנטנות וכנפיים או הגאים דקים רגישים מאוד להתקרחות.
התקרחות כפור – קרח שמצטבר על כלי הטיס במהלך חנייתו.
קרח זה נוטה להיות אחיד בשכבתו, אבל בעל צורה לא אווירודינמית.
הוא גם נוטה להצטבר בהרבה יותר אזורים מבטיסה ובעיקר במשטחים העליונים.
בהצטברות התקרחות זאת לא מתאפשרת המראה בטוחה עד להסרת הקרח.
לרוב במטוסים המיועדים להמראה בתנאים אלה, יתבצעו בדיקות לזיהוי אזורי קיפאון וכן שטיפה של הכנפיים עם מים חמים או עם חומר מסיר התקרחות.
התקרחות גסה – התקרחות של טיפות מקוררות־על הקופאות מיד עם המגע בגוף כלי הטיס, מופיע לרוב בנקודת הסטגנציה של זרימת האוויר.
צורת הקרח נוטה להיות גסה ועמומה.
התקרחות שקופה – התקרחות שבה הטיפות המקוררות־על לא קופאות מיד עם מגע עם הגוף.
צורת התקרחות זאת היא שקופה וחלקה.
לרוב בתופעת התקרחות זאת יופיעו הצטברויות דמויות קרניים הפולשות לתוך זרימת האוויר.
התקרחות SLD – התקרחות של טיפות מקוררות־על גדולות (Supercooled Large Droplets).
הדבר מתאפיין בהצטברות מהירה של קרח באזורים שלא ממוגנים על ידי מערכות מניעת התקרחות.
זאת משום שהטיפות הן גדולות מהרגיל.
על גבי הכנפיים הצטברות של קרח משנה את הפרופיל האווירודינמי של הכנפיים, מגדילה את הגרר ומגדילה את זווית ההתקפה של הכנף ועקב כך את מהירות האוויר בה הכנף מזדקרת.
גם כמות קטנה של קרח מסוגלת לשנות בצורה משמעותית של ביצועי הכנף.
אם ההתקרחות היא גסה, אז ביצועי הכנף צפויים להחמיר אף יותר.
במצבי קיצון התקרחות על גבי הכנפיים מסוגלת לגרום להזדקרות במהירויות טיסה מרביות.
התקרחות על גבי הכנפיים צפויה גם לפגוע בשליטה בגלגול בגלל שבירת זרימת האוויר על גבי המאזנות.
על גבי משטחי הייצוב כגון מייצב כיוון וגובה התקרחות מסוגלת לגרום לירידה משמעותית ביעילות המשטח ועקב כך לירידה ביציבות ויכולת שליטה על כלי הטיס.
במקרה של מייצבי גובה הסיכון הוא חמור במיוחד שכן הגה הגובה לרוב פועל כמשקולת נגד למרכז המסה של כלי הטיס.
במקרה והגה הגובה יזדקר, אף המטוס צפוי לנטות מטה במהירות ולהכניס את המטוס לצלילה, ומשום שאין זרימת אוויר על גבי המשטח, יעילות הגה הגובה יכולה להיות נמוכה מאוד, ולכן זה ימנע היחלצות ממצב זה.
הצטברות על גבי להבים של מדחף תקטין את יעילות המדחפים וכפועל יוצא בזה את הדחף של המנועים.
הצטברות זאת שנוטה להיות לא אחידה תגרום בהדרגה לרטט של הלהבים וליציאתם מאיזון, שתגדיל משמעותית את העומס על ציר המנוע ותסכן את המנוע בכשל.
במנועי סילון הצטברות קרח בלהבי המדחס או המניפה תגרום לזרימה לא יעילה של האוויר, וכתוצאה מכך תסכן את כלי הטיס בהזדקרות מדחס ובכיבוי להבה.
כמו כן חלקיקי קרח גדולים מהווים מקור לגופים זרים שיכולים לגרום לנזק למנוע אם הם נשברים ונשאבים לתוכו.
התקרחות עשויה להצטבר על גבי חיישני נתוני אוויר כגון צינור פיטו, חרירים סטטיים ומשדרי זווית התקפה.
בשל הצטברות זאת הנתונים הנמדדים על ידי המכשירים הללו יהיו שגוים ויגיבו בצורה לא הגיונית ועשויים להטעות את צוות האוויר ואף את מערכת בקרת הטיסה של כלי הטיס ולהכניסו לתמרונים מסוכנים בניסיון לפצות על השגיאות.
התקרחות עשויה להצטבר על גבי השמשה של כלי הטיס ולחסום את שדה הראייה של צוותי האוויר.
מה שעשוי למנוע מהטייסים את היכולת לנחות ויקשה על זיהוי מכשולים בעת טיסה בגובה נמוך.
התקרחות עשויה להצטבר על האנטנות, שנוטות להיות דקות.
הצטברות גדולה של קרח יכולה לחסום קליטה ולמנוע עבודה של מערכות ניווט וקשר ובמצבי קיצון מסוגלת לשבור את האנטנות קליל.
עם כל הגורמים הללו, הצטברות קרח מגדילה את משקל כלי הטיס שמשפיע על מקדם העומס ועל מהירות הזדקרותו.
התקרחות משפיעה לרעה על כל הכוחות הפועלים על כלי הטיס – היא מקטינה את הדחף והעילוי ומגדילה את הגרר והמשקל.
צוות אוויר המכין תוכנית טיסה יבדוק תחזית מזג אוויר ויתאים את תוכנית הטיסה שלו לתנאיה, זה חל גם על תנאים כמו התקרחות.
תחזיות יציינו בצורה נפרדת תנאי התקרחות במספר קטגוריות, כאשר התקרחות חמורה תמנע כניסה לאזור המוכה כלל.
כלי טיס המצוידים במערכות מניעת התקרחות יקבלו הסמכה מיוחדת לכניסה לתנאי התקרחות ידועים (FIKI - Flight Into Known Icing), וטייסים מסחריים יקבלו הכשרה מיוחדת לטיסה והימנעות מטיסה בתנאי התקרחות.
יש מספר קטגוריות של תנאי התקרחות:
זניחה – עקבות של התקרחות אפשריים בתנאים אלה, אבל אלה לא חמורים מספיק בשביל להשפיע גם על כלי טיס ללא מערכות מניעת התקרחות.
קלה – טיסה קצרה אפשרית בתנאים אלו.
הצטברות משמעותית צפויה בטיסות ממושכות – מעל שעה.
מתונה – הצטברות משמעותית צפויה להיות מהירה יחסית בתנאים אלו.
מטוסים ללא מערכות מניעת התקרחות לא יכולים לטוס במצב זה.
חמורה – גם עם שימוש במערכות נגד התקרחות אין יכולת לשלוט על התופעה.
טיסה לתוך תנאים אלה אסורה ומסוכנת לכל כלי טיס.
אם כלי הטיס נקלע לתנאי התקרחות על צוות האוויר האמונים על בטיחות כלי הטיס לתפעל בצורה שתקטין או תמנע את הסיכון הנובע מכך.
אם כן יציאה מאזור עם תנאים להתקרחות ייקח עדיפות.
אם אפשרי המטוס יכול לרדת לגובה בו התנאים לטיפות מקוררות־על לא קיימות.
צוות האוויר ישקול בחירת יעד או נתיב חלופי בו לא קיימים תנאי התקרחות.
אם כלי הטיס כולל מערכות הסרת או מניעת התקרחות, וכולל הסמכת FIKI, צוות האוויר יוכל להיכנס ולנחות בתנאי התקרחות מתונה, אבל ידאג לנטר את התנאים בטיסה.
כמו כן צוות האוויר יאיץ הן את מהירות הטיסה ואת מהירות הגישה והנחיתה בתנאי התקרחות, שכן זה יקשה על הקרח להצטבר ואם הצטבר יתן מרווח ביטחון למהירות ההזדקרות שצפויה לעלות.
במטוסים שטסים במסלולים ארוכים או במגוון גבהים ומהירויות שונות בכל גיחה לעיתים יותקנו מכשירים שיעזרו לאתר תנאי התקרחות בשביל להתריע ולעזור להיחלץ מאזור ההתקרחות ולתפעל את מערכות המניעה או הסרה בהתאם ובמהירות.
ישנם מספר סוגים של חיישני התקרחות, העיקריים בהם הם חיישן תנודה, וחיישן קיבוליות.
חיישן תנודה רוטט בקצב קבוע, בהצטברות קרח תדר התנודה משתנה וזה מדליק התראת התקרחות.
חיישן קיבול חש שינוי בקיבול בין שני מוליכים הנגרם מהצטברות קרח וזה מדליק את ההתראה.
מערכות מניעת או הסרת התקרחות
מערכות נגד התקרחות מתחלקות לשני סוגים עיקריים:
מערכות מניעת התקרחות (Anti-Icing) – מונעות הצטברות קרח באזורים ומשטחים עיקריים.
מערכות מניעת הצטברות נוטות ליצור תנאים המונעים מקרח מלהיצמד למשטחים עיקריים.
מערכות הסרת התקרחות (De-Icing) – המסירות הצטברות של קרח באזורים ומשטחים עיקריים לרוב לפני טיסה.
מערכות מניעת או הסרת התקרחות עיקריות:
שפת התקפה מחוממת – מערכת זאת מותקנת בשפת התקפה של משטחים אווירודינמיים, בכונסים למנוע או על גבי להבים של מדחפים – לרוב מפלדת אל־חלד, ומזרימה אוויר חם מהמנוע.
החום של המשטח ממיס מידית גבישי קרח הצמודים אליו, ואלה לא מסוגלים להצטבר על המשטח.
מערכת TKS – הכוללת שפת התקפה הכוללת חריצים זעירים.
דרך חריצים אלה מוזרם נוזל עשיר בגליקול בעל טמפרטורת קפיאה נמוכה במיוחד.
הנוזל יוצר שכבה על גבי הכנף או שלא מאפשרת לקרח להצטבר עליה.
משמש בעיקר בכנפיים או מדחפים ואופייני למטוסים קלים.
חימום שמשה – חימום שמשה מתבצע לרוב על ידי גוף חימום העובר בתוך הזכוכית, או על ידי אוויר המוזרם ממערכת המיזוג של כלי הטיס.
זה ממיס ומעיף את הקרח מהשמשה ומאפשר ראות קדימה.
חימום חיישני נתוני אוויר – חיישני נתוני אוויר כוללים לרוב גופי חימום חשמליים המופעלים ידנית על ידי צוותי האוויר או אוטומטית על ידי מערכות המטוס וזאת בגלל החשיבות הקריטית והסיכון בקבלת נתוני אוויר שגויים.
שרוול מתנפח מכונה גם מגף – שרוול כנף מתנפח בצורת בליטות השוברות את הצטברות הקרח ומרחיקות אותן מפרופיל הכנף בעוד הן מועפות על ידי זרימת האוויר.
המערכת בדרך כלל משתמשת באוויר ממערכת המיזוג והדיחוס של המטוס.
נפוץ מאוד בתעופה ומותקן על גבי משטחים אווירודינמיים עיקריים וכן על גבי להבי מדחף.
אלקטרו פולס – משתמש בפולס אלקטרומגנטי מסלילים המותקנים בשפת ההתקפה, אלה שוברים את הגבישים הנושקים לשפת ההתקפה ועקב כך הצטברות הקרח מתנתקת משפת ההתקפה ומועפת על ידי זרימת האוויר.
ב-8 באוגוסט 2019 בניונוקסה, שבמחוז ארכנגלסק ארעה תקרית, אשר מכונה אירוע הקרינה בניונוקסה כאשר אירע פיצוץ במהלך ניסוי צבאי.
על פי מידע לא רשמי, אירע פיצוץ כתוצאה מניסוי כושל בטיל שיוט גרעיני של הצי הרוסי.
במקרה הזה, דווח על מותם של מספר אנשים.
ב-8 באוגוסט 2019 בבסיס חיל הים בים הלבן של הצי הצפוני סמוך לכפר ניונוקסה ולכפר סופקה (באזור ארכנגלסק) אירע פיצוץ על פונטון, שבו נהרגו חמישה מדענים ושלושה בני אדם נפצעו.
בסוורודווינסק, במרחק של 30 ק"מ מהמקום, נרשמה לטווח קצר (משעה 11:50 בבוקר עד 12:20 שעון מוסקבה) קפיצה של רמות הקרינה ל-2 מיקרון סיוורט לשעה לעומת הרמה הרגילה של 0.11 מיקרומטר לשעה.
על פי נתוני המינהל הצפוני להידרומטורולוגיה ומעקב סביבתי, עלייה בשיעור המינון של קרינת גמא בעמדות המערכת האוטומטית לניטור מצב הקרינה הייתה קשורה למעבר ענן של גזים אינרטיים רדיואקטיביים.
על פי נתוני משרד ההגנה הרוסי ותאגיד רוסאטום, מנוע מונע בנוזל התפוצץ באתר הניסויים בעקבות כשל בסוללה הגרעינית של טיל ניסויי.
אותה גרסה ניתנה גם בעיתון איזבסטיה.
מומחים לנשק גרעיני ממכון מידלברי למחקרים בינלאומיים ג'פרי לויס ואן פלגרינו ציינו כי על סמך תמונות לווין וראיות נסיבתיות נראה כי התאונה אירעה במהלך ניסויים בטיל שיוט גרעיני המכונה "יסעורון" (בורווסטניק או Skyfall על פי קוד דיווח נאט"ו).
עם זאת, מומחה אחר, מיכאל קאופמן ממרכז וילסון הטיל ספק בהנחות אלה ואמר כי לפיצוץ אין שום קשר לטיל.
מאוחר יותר אמר נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ כי טיל "בורווסטניק" הוא שהתפוצץ, בעוד שמשרד הנשיא לא אישר או הכחיש את העובדה האפשרית של ניסוי טיל שיוט עם מנוע גרעיני, מומחים צבאיים הביעו את דעתם כי הצהרתו של טראמפ אינה מבוססת על דיווחי מודיעין, אלא על פרסומי תקשורת.
ב-19 באוגוסט 2019, במהלך פגישה בין פוטין לנשיא צרפת מקרון, אמר נשיא רוסיה כי אין איום או סכנה ממשית.
ברם, אזור מפרץ דווינה של הים הלבן, שבסמוך אליו התרחש הפיצוץ, נסגר לשחייה חופשית מ-9 באוגוסט ועד 10 בספטמבר 2019. ספינת המנוע סרבריאנקה הגיעה לאזור הכפר ניונוקסה, במטרה לאסוף ולאגור פסולת רדיואקטיבית נוזלית.
כתוצאה מהתאונה, חלק מהקורבנות נשלחו לבתי חולים בארכנגלסק, וחלק לבתי חולים במוסקבה.
בשל תנועת האוויר, חלק מהחומרים הרדיואקטיביים ששוחררו לאטמוספירה במהלך הפיצוץ תועדו על ידי תחנות מטאורולוגיות שונות ברוסיה.
תושבי הכפר ניונוקסה פונו לתקופת הניסוי.
בהמשך הוכנה תוכנית פינוי שנייה מהכפר ב-14 באוגוסט, אך זו בוטלה.
היא מיני-סדרת טלוויזיה רוסית בת שמונה פרקים, בבימוי וכתיבה של ז'ורה קריבז'ובניקוב (Жора Крыжовников).
העלילה מתמקדת בשני אחים: השחקן הפופולרי והאנוכי יגור (אלכסנדר פטרוב), שמגלה שיש לו איידס, ואחיו לב (אנדריי בורקובסקי) - שחקן לא מצליח ומובטל שיש לו את ההזדמנות להחליף את יגור החולה בסדרת טלוויזיה פופולרית.
הסדרה זכתה לשבחים רבים כדוגמת פרס התאחדות מפיקי הקולנוע והטלוויזיה בקטגוריית "סדרת הטלוויזיה הטובה ביותר", פרס "הפיל הלבן" בקטגוריית "פרס מבקרי הקולנוע הצעירים" ופרסים אחרים.
הסדרה הייתה מועמדת פעמיים בפרס נשר הזהב (2020): בקטגוריות "הסרט הטוב ביותר לטלוויזיה או מיני-סדרה" ו"השחקן הטוב ביותר בטלוויזיה" (אלכסנדר פטרוב).
הסדרה עלתה לראשונה בשירות הווידאו TNT-Premier החל מ-20 באוקטובר ועד 1 בדצמבר 2018.
הדמות הראשית היא כוכב הסדרה הפופולרית על רופאים, השחקן יגור רומיאנצב.
לאחר שהשיג הצלחה רבה הוא הופך לאגואיסט ואינו מבחין ברגשותיהם של אחרים: הוא לא מגיע לצילומים, מנהל חיי מין לא שגרתיים ומוליך שולל אנשים.
ברגע שהכל משתנה באופן דרמטי: איור מגלה שיש לו HIV.
אחיו של רומיאנצב, לב, הוא שחקן בינוני וכושל, שמנהל תוכנית העוסקת במלאכה בערוץ הכבלים Ant-TV.
אישה בהריון ושתי בנות קטנות מחכות לו בדירתם השכורה.
אין לו סיכויים להרוויח כסף ולעבור בסולם הקריירה, עד שהוא משיג סיכוי להחליף את אחיו יגור בסדרה הפופולרית.
אלכסנדר פטרוביגור איבנובסקי, השחקן יגור איבנובסקי, אחיו של לב
אנדריי בורקובסקילב איבנובסקי, השחקן לב איבנובסקי, אחיו של יגור
ז'ורה קריז'ובניקוב החל לכתוב את התסריט במרץ 2016. התסריט לשמונה פרקים נכתב בתוך שנה.
הצילומים החלו ביולי 2017 כאשר עבודת העריכה נמשכה שישה חודשים.
שם הסדרה "התקשרו לדיקפריו!" נבחר על ידי דמיטרי נאגייב, השחקן שעבד עם קריז'ובניקוב בסרטים "היום הטוב ביותר" ו"עצי אשוח אחרונים", שאהב לחזור על הסט על המשפט "אם הכפיל הזה לא מתאים לך, התקשר למאקובצקי".
הסדרה קיבלה ביקורות חיוביות של מבקרי קולנוע רוסים.
המבקר אלכס אקסלר דירג את הסדרה 8 מתוך 10.
על פי תוצאות ההצבעה הסדרה קיבלה את מרבית הקולות של מבקרי הקולנוע הרוסים בתור הסדרה הטובה ביותר ברוסיה של שנת 2018. עורכי האתר "Kinopoisk" הציגו את הסדרה ברשימת מיטב תוכניות הטלוויזיה שיצאו בעולם בשנת 2018.
2018 - פסטיבל הסרטים הלאומי "תנועה": פרס התסריט הטוב ביותר (ז'ורה קריז'ובניקוב, פיטר ונוקוב, יבגניה קריפקובה), אזכור מיוחד של חבר השופטים לזוג השחקנים המבריק (אלכסנדר פטרוב ואנדריי בורקובסקי).
2018 - פרס המגזין "קינורפורטר" על "פריצת השנה" (ז'ורה קריז'ובניקוב), "שחקנית השנה" (יוליה אלכסנדרובה).
2019 - פרס הפיל הלבן: פרס מבקרי הקולנוע הצעירים
2019 - פרס התאחדות מפיקי הקולנוע והטלוויזיה כ"מיני-סדרת הטלוויזיה הטובה ביותר (5–24 פרקים)".
2019 - פסטיבל סרטי הטלוויזיה "בוקר המולדת": גראן פרי לסדרה הטובה ביותר, פרס על עבודת הבימוי הטובה ביותר (ז'ורה קריז'ובניקוב), פרס לשחקנית המשנה הטובה ביותר (יוליה אלכסנדרובה).
2018 - פסטיבל הסרטים הלאומי "תנועה": השתתפות בתחרות העיקרית.
2019 - פרס מגזין GQ "איש השנה": מועמד ל"במאי השנה" (ז'ורה קריז'ובניקוב)
2020 - פרס נשר הזהב: מועמד ל"סרט הטלוויזיה הטוב ביותר או מיני-סדרה" ו"השחקן הטוב ביותר בטלוויזיה" (אלכסנדר פטרוב).
התקריות בגבול הודו–סין הן סדרה של התכתשויות בין הכוחות המזוינים ההודים והסינים שהחלו ב-5 במאי 2020 באזור קו השליטה שנמצא באזור קשמיר ומהווה הסלמה מתמשכת באזור זה ובסכסוך על השליטה באזור.
ההסלמה הגיעה לשיא בהתכתשות שהתקיימה ב-15 ו-16 ביוני, בהן חיילים הודים וסינים נלחמו באזור עמק נהר גאלוואן.
שני הכוחות לחמו בידיהם (הסכמים ואמנות בין המדינות לא מתירות לחיילים לשאת כלי נשק), אם כי ההודים גורסים שהסינים השתמשו באלות ומוטות עם מסמרים בולטים ככלי נשק מאולתרים.
באירוע זה ההודים הצהירו ש-20 מחייליהם (כולל המפקד של החיילים ההודים) נהרגו עקב נפילה מצוקים והיפותרמיה.
הסינים הודו ש-43 מחייליהם נפצעו והמפקד של חייליהם נהרג.
מספר סוכנויות ידיעות הצהירו ש-10 חיילים הודים מתוכם 4 קצינים נלקחו בשבי.
אף על פי ששני הצדדים הצהירו שהם פועלים למניעת הסלמה נוספת, שני הצדדים ביטלו את ההגבלות על נשיאת הנשק באזור קו השליטה המעשית, והפנו כוחות לאזור.
התקרית בנמל התעופה פרישטינה הייתה עימות בין כוחות רוסיה לכוחות נאט"ו סביב נמל התעופה הבין-לאומי פרישטינה אדם ישארי ב-12 ביוני 1999, בעקבות מלחמת קוסובו.
חיילים רוסים כבשו את שדה התעופה לקראת פריסת נאט"ו, וכתוצאה מכך התעוררה מתיחות שנפתרה בדרכי שלום בהמשך.
מלחמת קוסובו הסתיימה ב-11 ביוני 1999, ובקוסובו אמור היה להתפרס כוח משותף לשמירת שלום של נאט"ו ורוסיה.
רוסיה ציפתה לקבל גזרה שמירת שלום בלתי תלויה בנאט"ו, והתרגזה כאשר בנאט"ו סירבו לכך.
היה חשש שגזרה רוסית נפרדת עלולה להוביל לחלוקה של קוסובו בין הצפון הנשלט על ידי הסרבים לדרום האלבני.
חיל התגובה המהיר של בעלות הברית (ARRC) התפרס בסקופיה שברפובליקה של מקדוניה הצפונית בתחילת מרץ 1999. המטרה הייתה לספק פיקוד מאוחד של נאט"ו לכמה כוחות לאומיים, כולל גדוד אמריקאי שהיה בצפון מקדוניה זה כמה שנים, יחד עם גדודים בריטים, גרמנים, צרפתים ואיטלקים שזה עתה הגיעו.
הכוח היה ידוע ככוח קוסובו (KFOR).
מפקד KFOR היה קצין בריטי בשם מייק ג'קסון.
קצין בכיר נוסף היה האדמירל האמריקני ג'יימס או אליס, מפקד נאט"ו בדרום אירופה, שבסיסו בנאפולי.
אליס דיווח לווסלי קלארק, המפקד העליון של בעלות הברית באירופה, אם כי בפועל קלארק עקף את אליס לעיתים קרובות כדי לתקשר ישירות עם ג'קסון.
ב-11 ביוני 1999 עבר טור של כ-30 כלי רכב משוריינים רוסיים שנשאו 250 חיילים רוסים, שהיו חלק מכוח שמירת השלום הבינלאומי בבוסניה, לסרביה.
בשעה 10:30 באישור המטה העליון של מעצמות בעלות הברית באירופה ותמונות של CNN שהראו כי הרוסים ציירו במהירות את המילים "KFOR" באותיות לבנות על כלי הרכב שלהם במקום בו היו בעבר "SFOR".
ההנחה הייתה שהטור פונה לכיוון נמל התעופה הבינלאומי פרישטינה אדם ישארי לקראת הגעת כוחות נאט"ו.
לאחר ששמע על הפריסה, התקשר מפקד בעלות הברית של נאט"ו באירופה, גנרל ווסלי קלארק, למזכ"ל נאט"ו חאבייר סולאנה, ואמר לו "יש לך העברת סמכות" באזור.
לאחר מכן הורה קלארק לשלוח מסוק של צנחנים בריטים וצרפתים כדי לתפוס את שדה התעופה בכוח.
לקציני המטה היו חששות כבדים שמסוקים עלולים להיות מיורטים על ידי כוחות סרבים וכי כניסה לקוסובו לפני הזמן המוסכם עלולה לגרום לסרבים לפרוש מההסכם.
אם הכוח האווירי היה מסתבך היה קשה מאוד להגיע אליהם דרך הארץ ההררית, שם ידוע שהגשרים והמנהרות מוכנים לקראת הריסה.
מכיוון שמבצע זה היה מחוץ להסכם שנחתם לאחרונה, על כוחות נאט"ו הוטל לעבור לקוסובו למחרת, בעוד שלממשלות הלאומיות הייתה הזכות להסיג את כוחותיהן כשממשלת צרפת הוציאה את הגדוד שלה החוצה.
צנחנים בריטיים ישבו ליד מסוקי צ'ינוק בשדה תירס חם במשך כל שעות אחר הצהריים לפני שקיבלו הורה להתכונן למעבר למחרת לקוסובו.
בשעה 5:00 בבוקר ב-12 ביוני, החטיבה המוטסת החמישית הבריטית החלה לטוס לקוסובו מסקופיה כדי להבטיח את ערוץ קאצ'ניק שאורכו עשרה קילומטרים כדי שחטיבת השריון הרביעית תעבור לפרישטינה.
משם פיקד על חייל הסיור הראשי במרוץ לפרישטינה הקפטן הבריטי ג'יימס בלאנט.
כוחות נאט"ו הראשונים שנכנסו לפרישטינה ב-12 ביוני 1999 היו חיילי Forsvarets Spesialkommando (FSK) הנורווגיים וחיילי SAS הבריטי, אם כי למבוכתם הדיפלומטית של נאט"ו הגיעו כוחות רוסיים ראשונים לנמל התעופה.
חיילי FSK היו הראשונים שבאו במגע עם הכוחות הרוסים בנמל התעופה ודיווחו על ההתפתחויות לגנרל ג'קסון.
ג'קסון טס במסוק לפרישטינה בערב כדי לקיים מסיבת עיתונאים, ואז הלך לפגוש את הגנרל ויקטור זווארזין שפיקד על הכוח הרוסי הקטן.
על פי מקורות אחרים היה אדם רוסי נוסף בשם "קולונל בראנוב", שהיה למעשה מפקד יחידת ספצנאז ששלטה על בסיס האוויר ועל כל המשימה.
אדם זה (שחבש מסיכת פנים כל העת), הידוע גם בשמות הקוד שלו "רועה הזאבים" או "קין", היה קצין מודיעין צבאי רוסי בכיר שנצפה פעמים רבות במהלך משימות רוסיות ברחבי העולם, אף שזהותו האמיתית נותרה עלומה.
כשהוא מסתתר מגשם כבד במסוף שדה התעופה ההרוס, ג'קסון חלק עם זאוורזין בקבוק ויסקי, מה שהוביל לחימום היחסים, אם כי "אלוף-משנה בראנוב" סירב באופן מוחלט להשתתף בשיחה.
באותו ערב הגנרל קלארק עדיין נראה אובססיבי לגבי האפשרות שיוטסו עוד חיילים רוסים למרות שנאט"ו שלטה במרחב האווירי.