tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מועצה זו הייתה אמורה להתכנס בגרין ביי, ויסקונסין, ב-1 בינואר 1836. עם זאת, בגלל המחלוקת בין מישיגן ואוהיו על רצועת טולדו, הידועה בשם מלחמת טולדו, הנשיא ג'קסון העביר את מייסון מתפקידו ב-15 באוגוסט 1835, והחליף אותו בג'ון ס.
הורנר פרסם כרוז משלו ב-9 בנובמבר 1835, וקרא למועצה להתכנס ב-1 בדצמבר 1835 - מה שנתן לצירים פחות מחודש ללמוד על השינוי ולנסוע לישיבה.
הדבר גרם למטרד ניכר בקרב הנציגים, שהתעלמו מכך.
אפילו הורנר עצמו התרשל מלהשתתף.
המועצה התכנסה ב-1 בינואר כמתוכנן קודם לכן, אך הורנר, על אף שהתכוון להשתתף, התעכב בשל מחלה ובהיעדרו של המושל המועצה יכלה לעשות מעט יותר מאשר לבצע כמה תפקידים מנהליים וטקסיים.
על הזיכיון שלה לרצועת טולדו, מישיגן קיבלה את חצי האי העליון.
הנשיא אנדרו ג'קסון מינה את הנרי דודג' למושל ואת הורנר למזכיר.
האספה המחוקקת הראשונה של הטריטוריה החדשה כונסה על ידי המושל דודג' בבלמונט, במחוז לאפייט הנוכחי, ב-25 באוקטובר 1836. בשנת 1837 הפכה ברלינגטון, איווה, לבירה הטריטוריאלית השנייה של טריטוריית ויסקונסין.
בשנה שלאחר מכן, טריטוריית איווה הוקמה והבירה הועברה למדיסון.
בשנת 1846, הקונגרס אישר את חוק ההסמכה של ויסקונסין, שהיה הצעד הראשון בדרך למדינה עבור ויסקונסין.
ויסקונסין תהפוך למדינה החמישית שנוצרה מהטריטוריה הצפון-מערבית הישנה.
מורגן לואיס מרטין, הנציג הטריטוריאלי של ויסקונסין לקונגרס, טען בתחילה שהמדינה המוצעת צריכה לכלול את כל השטחים שנותרו בטריטוריה הצפון-מערבית המקורית כפי שהוגדרה בתקנות צפון-מערב משנת 1787.
רוב חברי הקונגרס האמינו שמדינה כזו תהיה גדולה מדי.
בסופו של דבר הם קיבלו את הטיעון של סטיבן דאגלס מאילינוי, יו"ר ועדת בית הנבחרים לטריטוריות, לפיה הקונגרס אינו מחויב לתקנות צפון-מערב, והעבירו חקיקה המאפשרת להקים מדינה שישית משארית הטריטוריה הצפון-מערבית שלא נכללה במדינת ויסקונסין החדשה.
עם זאת, הצעות חוק שלאחר מכן ב-1847 וב-1848 לארגון "טריטוריית מינסוטה" נדחו בטענה של"מינסוטה" לא היו קרוב ל-5,000 הזכרים הבוגרים החופשיים הנדרשים למעמד טריטוריאלי חוקי.
טריטוריית ויסקונסין לאחר שוויסקונסין הפכה למדינה
כאשר ויסקונסין הפכה למדינה ב-29 במאי 1848, לא נעשו הסדרים בכלל לקטע האדמה בין נהר סנט קרויקס לנהר המיסיסיפי שהיה מאורגן בעבר כחלק מטריטוריית ויסקונסין.
בנוסף, כשאיווה הפכה למדינה ב-28 בדצמבר 1846, לא נעשו הסדרים לארגון רשמי של שאר מה שהיה טריטוריית איווה.
בקיץ 1848 התארגנו תושבי האזור וקראו לסדרת פגישות.
עם תחילת הפגישות הללו, הנציג הטריטוריאלי האחרון לקונגרס ג'ון ה.
טווידי הגיש רשמית את התפטרותו, ובכך פינה את המושב.
מזכיר המדינה ג'ון קטלין נסע לסטילווטר, מינסוטה, ובתפקיד המושל בפועל של הטריטוריה פרסם כתבי בי-דין לבחירות מיוחדות למילוי המושב, שבהן זכה הנרי ה.
כשסיבלי נסע לוושינגטון לתפוס את מקומו בקונגרס, הוא לא זכה להכרה מיידית.
רק לאחר קרב פוליטי ארוך הורשה לשבת ב-15 בינואר 1849. במשך תקופה מסוימת, היו בו זמנית נציגים בקונגרס הן ממדינת ויסקונסין והן מטריטוריית ויסקונסין, מצב חסר תקדים.
סיבלי עשה את הסדר הראשון שלו לדחוף את החוק הדרוש להקמת טריטוריית מינסוטה, שהתרחש ב-3 במרץ 1849.
האספה המחוקקת של טריטוריית ויסקונסין הייתה מורכבת ממועצה (שוות ערך לסנאט) ונציגים.
המושב הראשון של האספה המחוקקת הראשונה התכנס בבלמונט, מחוז איווה (כיום במחוז לאפייט), ב-25 באוקטובר, והתפזר ב-9 בדצמבר 1836. למועצה באותה תקופה היו 14 מושבים, ובראשה עמד הנרי ביירד ממחוז בראון.
היו 26 נציגים; יו"ר הבית היה פיטר ה.
אנגל ממחוז דובוק ("מחוז דובוק" כלל בשלב זה את כל השטח ממערב לנהר המיסיסיפי ומצפון לקו הרוחב של הקצה הדרומי של האי רוק).
הישיבה האחרונה של האספה הייתה הישיבה השנייה של האספה המחוקקת החמישית, שהתכנסה ב-7 בפברואר והתפזרה ב-13 במרץ 1848. נשיא המועצה המונה 13 חברים היה הורציו נ.
וולס ממילווקי, ודובר בית הנבחרים המונה 26 חברים היה טימותי ברנס ממחוז איווה.
טריטוריית אילינוי הייתה טריטוריה מאורגנת מאוגדת של ארצות הברית שהתקיימה מ-1 במרץ 1809 עד 3 בדצמבר 1818, כאשר החלק הדרומי של הטריטוריה התקבל לאיחוד כמדינת אילינוי.
בירתה הייתה הכפר הצרפתי לשעבר קסקסקיה (שעדיין חלק ממדינת אילינוי).
החצי הצפוני של הטריטוריה, ויסקונסין המודרנית וחלקים ממינסוטה וממישיגן המודרניים הפכו לחלק מטריטוריית מישיגן ב-1818.
האזור היה ידוע קודם לכן כ"ארץ אילינוי" (Pays des Illinois) בעודו בשליטה צרפתית, תחילה כחלק מקנדה הצרפתית ולאחר מכן באזור הדרומי שלה כחלק מלואיזיאנה הצרפתית.
הבריטים קיבלו סמכות על האזור שממזרח לנהר המיסיסיפי מהצרפתים, כאשר הסכם פריז משנת 1763 סימן את סוף מלחמת הצרפתים והאינדיאנים ואת המושבה הצרפתית בצפון אמריקה של צרפת החדשה.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית, קולונל ג'ורג' רוג'רס קלארק השתלט על האזור עבור וירג'יניה, שהקימה את "מחוז אילינוי" כדי להפעיל שלטון נומינלי על האזור.
וירג'יניה מאוחר יותר (1784) ויתרה כמעט על כל תביעות הקרקע שלה מצפון לנהר אוהיו לממשלה הפדרלית של ארצות הברית.
האזור הפך לחלק מהטריטוריה הצפון-מערבית של ארצות הברית (מ-13 ביולי 1787 עד 4 ביולי 1800), ולאחר מכן לחלק מטריטוריית אינדיאנה.
ב-3 בפברואר 1809, הקונגרס העשירי של ארצות הברית העביר חקיקה המקימה את טריטוריית אילינוי, לאחר שהקונגרס קיבל עצומות מתושבים באזורי נהר המיסיסיפי שהתלוננו על קשיי ההשתתפות בעניינים טריטוריאליים בטריטוריית אינדיאנה.
החלקים של טריטוריית אילינוי מצפון למה שהפכה למדינת אילינוי סופחו ב-1818 לטריטוריית מישיגן, ולאחר מספר הסדרים מינהליים הפכו לחלק מחצי האי העליון של מישיגן (1837), מדינת ויסקונסין (1848) והחלק הצפוני של מדינת מינסוטה (1858).
טריטוריית אילינוי כללה במקור אדמות שהפכו למדינות אילינוי, ויסקונסין, החלק המזרחי של מינסוטה והחלק המערבי של חצי האי העליון של מישיגן.
כאשר אילינוי התכוננה להפוך למדינה, השטח הנותר של הטריטוריה הוצמד לטריטוריית מישיגן.
הגבולות המקוריים של הטריטוריה הוגדרו כדלקמן: "...כל אותו חלק של טריטוריית אינדיאנה השוכן ממערב לנהר הוואבאש, וקו ישיר הנמשך מנהר הוואבאש האמור ומפוסט ווינסנס, צפונה לקו הטריטוריאלי.
מפקד האוכלוסין של 1810 הראה אוכלוסייה של 12,282.
במפקד האוכלוסין של ארצות הברית 1810, 2 מחוזות בטריטוריית אילינוי דיווחו על ספירות האוכלוסייה הבאות:
בשנת 1818, החצי הדרומי של השטח התקבל לארצות הברית כמדינת אילינוי.
החצי הצפוני, ויסקונסין המודרנית וחלקים ממינסוטה וממישיגן המודרניים הפכו לחלק מטריטוריית מישיגן.
טריטוריית אינדיאנה הוקמה על ידי חוק אורגני כאשר הנשיא ג'ון אדמס חתם על החוק ב-7 במאי 1800 כדי ליצור טריטוריה מאוגדת מאורגנת של ארצות הברית שהתקיימה מ-4 ביולי 1800, עד 11 בדצמבר 1816, כאשר החלק הדרום מזרחי של השטח שנותר התקבל לאיחוד כמדינת אינדיאנה.
הטריטוריה הכילה במקור כ-672,940 קמ"ר של אדמה, אך הוא הצטמצם כאשר הוא חולק ליצירת טריטוריית מישיגן (1805) וטריטוריית אילינוי (1809).
טריטוריית אינדיאנה הייתה הטריטוריה החדשה הראשונה שנוצרה מאדמות הטריטוריה הצפון-מערבית, אשר אורגנה על פי תנאי תקנות צפון-מערב משנת 1787. הבירה הטריטוריאלית הייתה היישוב סביב המבצר הצרפתי הישן של וינסנס על נהר הוואבאש, עד שהועברה לקורידון ליד נהר אוהיו ב-1813.
ויליאם הנרי הריסון, המושל הראשון של השטח, פיקח על משא ומתן על הסכם עם התושבים הילידים שמסר אדמות שבטיות לממשלת ארצות הברית, ופתח חלקים נרחבים מהשטח להתיישבות נוספת.
בשנת 1809 הקונגרס האמריקני הקים גוף מחוקק דו-בתי עבור הטריטוריה שכלל בית נבחרים שנבחר על ידי התושבים ומועצה מחוקקת.
בנוסף, השלטון הטריטוריאלי החל בתכנון רשת תחבורה בסיסית ומערכת חינוך, אך המאמצים להגיע למדינה עבור השטח התעכבו עקב מלחמה.
ביוני 1816 נערכה ועידה חוקתית בקורידון, שם אומצה חוקת מדינה ב-29 ביוני 1816. באוגוסט נערכו בחירות כלליות למילוי משרות לממשלת המדינה החדשה, בעלי התפקידים החדשים הושבעו לתפקידם בנובמבר, והטריטוריה פורקה.
ב-11 בדצמבר 1816, הנשיא ג'יימס מדיסון חתם על חוק הקונגרס שהכניס רשמית את אינדיאנה לאיחוד כמדינה ה-19.
כאשר טריטוריית אינדיאנה נוצרה בשנת 1800, גבולותיה המקוריים כללו את החלק המערבי של הטריטוריה הצפון-מערבית.
הטריטוריה הקיפה אזור צפונית-מערבית לקו שמתחיל בנהר אוהיו, על הגדה מול שפך נהר קנטאקי, המשתרע מצפון-מזרח עד פורט ריקוברי במערב אוהיו של ימינו, וצפונה עד לגבול בין ארצות הברית לקנדה לאורך קו אורך 84°45 מערב.
השטח כלל בתחילה את רוב מדינת אינדיאנה של ימינו; כל המדינות של ימינו אילינוי וויסקונסין; מחוזות מינסוטה של ימינו שהיו מזרחית לנהר המיסיסיפי; כמעט כל חצי האי העליון והחצי המערבי של חצי האי התחתון של מישיגן של היום; ורצועת אדמה צרה באוהיו של ימינו שהייתה צפונית מערבית לפורט ריקוברי.
השטח האחרון הזו הפך לחלק מאוהיו כשהגיעה למדינה ב-1803. הגבול הדרום-מזרחי של טריטוריית אינדיאנה הוסט בשנת 1803 כאשר אוהיו הפכה למדינה, אל שפך נהר מיאמי הגדול.
בנוסף, חלקה המזרחי של מישיגן של היום נוסף לטריטוריית אינדיאנה.
השטח הגאוגרפי של הטריטוריה הצטמצם עוד ב-1805 עם יצירת טריטוריית מישיגן מצפון, וב-1809 כאשר הוקמה טריטוריית אילינוי ממערב.
בשנת 1800 כלל האוכלוסייה הלבנה של טריטוריית אינדיאנה הייתה 5,641, אך אוכלוסיית האינדיאנים שלה הוערכה קרוב ל-20,000, אולי עד 75,000. במפקד האוכלוסין של ארצות הברית של שנת 1800, 4 מחוזות בטריטוריית אינדיאנה (2 מהם ממוקמים באילינוי העכשווית ו-1 במישיגן העכשווית) דיווחו על הספירות הבאות:
במפקד האוכלוסין של ארצות הברית של 1810, בעקבות העברת חוקים אורגניים על ידי הקונגרס האמריקני ה-9 ליצירת טריטוריית מישיגן בשנת 1805 ועל ידי הקונגרס האמריקני ה-10 ליצירת טריטוריית אילינוי בשנת 1809, דיווחו 4 מחוזות בטריטוריית אינדיאנה הממוקמים באינדיאנה העכשווית על ספירות האוכלוסייה הבאות:
ממשלתה של טריטוריית אינדיאנה עברה שלב לא ייצוגי מ-1800 עד 1804; שלב שני חקיקתי למחצה, שכלל את בחירת הבית התחתון של בית המחוקקים הטריטוריאלי, שנמשך דרך הלחימה המתמשכת עם האינדיאנים ומלחמת 1812; ותקופה אחרונה, כאשר אוכלוסיית הטריטוריה גדלה ותושביה פנו לקונגרס להתקבל כמדינה לאיחוד ב-1816
על פי תנאי תקנות צפון-מערב, השלטון הטריטוריאלי עבר 3 שלבים לפני הקמת המדינה:
במהלך השלב הלא ייצוגי של הממשל הטריטוריאלי הקונגרס האמריקני ואחרי 1789, הנשיא באישור הקונגרס מינה מושל, מזכיר ושלושה שופטים לשלוט בכל טריטוריה חדשה.
התושבים המקומיים לא בחרו בפקידים טריטוריאליים אלו.
שלב זה נמשך מאז הקמת הטריטוריה בשנת 1800 ועד 1804.
במהלך השלב החקיקתי למחצה של הממשלה, הגברים הבוגרים של הטריטוריה שהיה בבעלותם לפחות חמישים דונם של קרקע נבחרו כנציגים לבית התחתון של בית המחוקקים הטריטוריאלי.
בנוסף הקונגרס (ומאוחר יותר הנשיא באישור הקונגרס) מינה חמישה גברים בוגרים שבבעלותם לפחות חמש מאות דונם של קרקע לבית העליון של בית המחוקקים הטריטוריאלי מתוך רשימה של עשרה מועמדים שהבית התחתון הגיש לבחירה.
הבתים העליונים והתחתונים יכלו לחוקק בטריטוריה, אך המושל הטריטוריאלי שמר על כוח וטו מוחלט.
כשהטריטוריה הגיעה לאוכלוסייה של 60,000 תושבים חופשיים, היא נכנסה לשלב הסופי שכלל את הבקשה המוצלחת שלה לקונגרס לקבלה באיחוד כמדינה.
בשנת 1803, כאשר טריטוריית אינדיאנה הוקמה משטחי הטריטוריה הצפון-מערבית שנותרו לאחר שאוהיו התקבלה כמדינה, שונתה הדרישה להמשיך לשלב החקיקה למחצה של ממשל טריטוריאלי.
במקום יישום הדרישה של גידול אוכלוסיית הטריטוריה ל-5,000 גברים בוגרים חופשיים, ניתן היה להתחיל את השלב השני כאשר רוב בעלי האדמות החופשיות של השטח הודיעו למושל הטריטוריה שהם רוצים לעשות זאת.
בשנת 1810 הוחלפה הדרישה מהבוחרים להיות בעלי קרקע בחוק המעניק זכויות הצבעה לכל הגברים הבוגרים החופשיים ששילמו מיסים מחוזיים או טריטוריאליים והתגוררו בשטח לפחות שנה אחת.
בגלל מנהיגותו של ויליאם הנרי הריסון בהבטחת העברת חוק הקרקעות משנת 1800 ועזרתו בהקמת טריטוריית אינדיאנה בשנת 1800, בזמן ששימש כנציג הטריטוריה הצפון-מערבית לקונגרס האמריקני, לא היה זה מפתיע שהנשיא ג'ון אדמס בחר בו להיות המושל הראשון של הטריטוריה.
הנשיאים אדמס, תומאס ג'פרסון וג'יימס מדיסון מינו בסך הכל שלושה לתפקיד המושל של טריטוריית אינדיאנה בין 4 ביולי 1800, כאשר הטריטוריה הוקמה רשמית, לבין 7 בנובמבר 1816, כאשר ג'ונתן ג'נינגס הושבע לתפקיד המושל הראשון של מדינת אינדיאנה.
כאשר הוקמה טריטוריית אינדיאנה, הפקודה משנת 1787 לא קבעה שלטון טריטוריאלי שנבחר באופן עממי בשלב הלא-ייצוגי של השלטון הטריטוריאלי (1800 עד 1804).
במקום זרועות חקיקה ומשפט נפרדות של הממשל הטריטוריאלי, לקונגרס האמריקני, ומאוחר יותר, לנשיא באישור הקונגרס, הייתה סמכות למנות בית משפט כללי המורכב משלושה שופטים טריטוריאליים.
השופטים מונו בתחילה על ידי הנשיא אשר מאוחר יותר האציל סמכות זו למושל הטריטוריאלי.
אדמס בחר בוויליאם קלארק, הנרי ונדרבורג וג'ון גריפין כשלושת השופטים הראשונים של הטריטוריה.
לאחר מותו של קלארק בנובמבר 1802, תומאס ט.
מושל הטריטוריה ושלושת השופטים פעלו כזרוע השופטת והמחוקקת המשולבת של הממשל, ואימצו את החוקים לניהול הטריטוריה.
בנוסף לעבודה עם המושל הטריטוריאלי בנושאי חקיקה, עמדו השופטים הטריטוריאליים בראש בית המשפט הכללי.
כאשר טריטוריית אינדיאנה עברה לשלב החקיקה למחצה של הממשל ב-1805, בית המחוקקים הפך בהדרגה לענף הדומיננטי, ואילו השופטים התמקדו בעיקר בעניינים שיפוטיים.
ב-1814, עם התקדמות הטריטוריה לקראת הקמת מדינה, הוקמו שלושה בתי משפט מחוזיים.
המושל פוזי מינה את אייזק בלקפורד, ג'סי לינץ' הולמן ואליהו ספארקס כשופטים בראש בתי המשפט המחוזיים.
ג'יימס נובל מונה להחליף את ספארקס לאחר מותו בתחילת 1815.
כאשר טריטוריית אינדיאנה נכנסה לשלב החקיקתי למחצה של הממשל, התושבים הטריטוריאליים הורשו לבחור נציגים לבית התחתון של בית המחוקקים הדו-בתי של הטריטוריה.
הנשיא ג'פרסון האציל את משימת בחירת חמשת חברי המועצה המחוקקת (הבית העליון של בית המחוקקים) למושל, שבחר מתוך רשימה של עשרה מועמדים שסיפק עבורו הבית התחתון.
לאחר הקמת הגוף המחוקק החדש, ניתנה לכל מחוז בשטח הזכות לבחור נציגים לבית הנבחרים (הבית התחתון של האספה המחוקקת).
הבית התחתון כלל בתחילה שבעה נציגים: אחד ממחוז דירבורן, אחד ממחוז קלארק, שניים ממחוז נוקס, שניים ממחוז סנט קלייר ואחד ממחוז רנדולף.
בית המחוקקים הטריטוריאלי התכנס לראשונה ב-29 ביולי 1805. המושל הריסון שמר על סמכויות הווטו שלו וכן על סמכותו הביצועית והמינויים הכלליים, בעוד שלאסיפה המחוקקת הייתה הסמכות לחוקק חוקים, בכפוף לאישור המושל לפני שניתן יהיה לחוקק אותם.
השינוי בממשל הטריטוריאלי הסיר גם את סמכויות החקיקה של השופטים הטריטוריאליים, והותיר את בית המשפט הטריטוריאלי רק עם סמכותו השיפוטית.
בשנת 1809, לאחר שטריטוריית אינדיאנה חולקה להקמת טריטוריית אילינוי, הקונגרס האמריקני שינה את המבנה של בית המחוקקים הטריטוריאלי.
חברי בית הנבחרים המשיכו להיבחר על ידי התושבים הטריטוריאליים וחולקו ביחס לאוכלוסיית כל מחוז, אך גם החברות בבית העליון (המועצה המחוקקת) בת חמישה חברים הייתה לפי הצבעה עממית וחולקה בין מחוזות הטריטוריה.
מחוז הריסון, שהוקם ב-1808 מחלקים ממחוזות נוקס וקלארק, בחר נציג אחד לבית התחתון; למחוזות קלארק ודירבורן היו לכל אחד שני נציגים; ולמחוז נוקס המאוכלס יותר היו שלושה.
מבנה חקיקה דו-בתי זה נותר ללא שינוי למשך שארית קיומה של הטריטוריה.
בשלב הלא-חקיקתי, הממשל הפדרלי שילם את המשכורות של המושל, המועצה השיפוטית בת שלושה חברים והמזכיר הטריטוריאלי, שעלו כ-5,500 דולר לשנה.
בנוסף, קרן קטנה של כ-200 דולר כיסתה הוצאות אחרות כגון הדפסה, דמי משלוח ושכר דירה.
הממשלה הפדרלית לא סיפקה כספים למשרדים ממשלתיים נוספים כגון האוצר והתובע הכללי.
המשכורות לפקידים אלו שולמו מאוצר הטריטוריה.
בשלב החקיקה למחצה, הממשלה הפדרלית שילמה את המשכורות של מושל הטריטוריה, השופטים והמזכיר בעלות של כ-6,687 דולר לשנה.
האוצר הטריטוריאלי היה אחראי למימון הוצאות החקיקה, וכן היה אחראי על שכרם של הגזבר, המבקר, היועץ המשפטי לממשלה והקנצלר.
הגזבר הטריטוריאלי שילם גם הוצאות תפעוליות כגון דפוס, שכירות, מכשירי כתיבה ואספקה ושירותים אחרים.
הוצאות אלו נאמדו בעלות של 10,000 דולר לשנה.
הכנסות הטריטוריה היו מוגבלות, כאשר מקור הכספים העיקרי הגיע ממכירת אדמות פדרליות.
הכנסות אחרות הגיעו מגביית מכסים, רישיונות ומסי בלו.
בשנת 1811 התבססו מסי הארנונה שנגבו מבעלי הקרקעות על גודלן בדונמים ודירוגם; בעוד בעבר, מיסים אלו התבססו על שווי הקרקעות.
כמו כן נגבו מיסים לשימוש במחוזות טריטוריאליים.
לאחר 1815 הוטלו מיסים על סוגים מסוימים של מוצרים מיוצרים כדי לספק כספים נוספים לממשלה הטריטוריאלית.
הכנסות הטריטוריה ירדו לרמות קריטיות עקב מלחמת 1812, כאשר רבים ממשלמי המיסים של הטריטוריה לא היו מסוגלים לשלם את מה שהם חייבים, ואדמתם חזרה לידי הממשל הפדרלי.
גם בעיות כספיות גרמו לדחיית התנועה להקמת מדינה עד לאחר תום המלחמה.
בשלב מסוים במהלך 1813, למשל, היתרה באוצר הטריטוריה הייתה זעומה וכללה סך של 2.47 דולר.
כדי להגדיל את האוצר, שונו היטלי המס והוקמו צורות הכנסה חדשות.
שינויים אלו כללו הפחתת מיסים מסוימים, העלאות באחרים ויישום דרישות רישוי עבור סוגים מסוימים של מיזמים עסקיים על מנת לייצב את ההכנסות.
ויליאם פרינס, מבקר הטריטוריה הראשון, הואשם גם במחסור בהכנסות של הטריטוריה מכיוון שהוא לא הצליח לגבות מיסים משני מחוזות טריטוריאליים.
גידול אוכלוסיית הטריטוריה סייעה לשפר את מצבה הכלכלי באמצעות גביית מיסים שונים, לרבות ארנונה ומיסים על מכירת אדמות ציבוריות.
עם זאת, ההוצאות הממשלתיות גדלו גם עם הקמת מחוזות ועיירות חדשות, מה שגרם לצורך במשרדים ממשלתיים חדשים ולעלייה נוספת בגודלה הכללי של הממשלה.
הנושא הפוליטי העיקרי בהיסטוריה הטריטוריאלית של אינדיאנה היה עבדות; עם זאת, היו גם נושאים אחרים, כולל ענייני אינדיאנים, היווצרות של שטחים צפוניים ומערביים מחלקים מטריטוריית אינדיאנה, חששות לגבי היעדר שלטון עצמי טריטוריאלי וייצוג בקונגרס, וביקורות מתמשכות על פעולותיו של הריסון כמושל טריטוריאלי.
רוב הבעיות הללו נפתרו לפני שאינדיאנה הפכה למדינה.
הקמתן של טריטוריית מישיגן וטריטוריית אילינוי סיימו את הוויכוח על הגודל הגאוגרפי של הטריטוריה.
בשלב השני של הממשל הטריטוריאלי, הדמוקרטיזציה ההולכת וגוברת של הממשלה העבירה את הסמכות שהופקדה תחילה בידי המושל הטריטוריאלי ומועצה שיפוטית לזרוע מחוקקת של נציגים נבחרים וציר לבית הנבחרים האמריקאי.
הוויכוח בסוגיית התרת העבדות בשטח הוסדר ב-1810; עם זאת, הביקורת על המושל הריסון נמשכה, גם לאחר שחלק ניכר מסמכותו הועבר למחוקקים ושופטים טריטוריאליים.
בדצמבר 1802 העבירו נציגים מארבעת המחוזות של טריטוריית אינדיאנה החלטה בעד השעיה של עשר שנים של סעיף 6 של תקנות צפון-מערב, שאסרה על עבדות בטריטוריה הצפון-מערבית המקורית.
הם גם עתרו לקונגרס בעד ההשעיה על מנת להפוך את האזור לאטרקטיבי יותר עבור מתיישבים המחזיקים בעבדים ובסופו של דבר להפוך את הטריטוריה לכדאית כלכלית על ידי הגדלת אוכלוסייתה.
בנוסף, העתירה ביקשה שהעבדים וילדיהם שהוכנסו לשטח בתקופת ההשעיה יישארו עבדים גם לאחר סיום ההשעיה.
בנג'מין פארקה, תומך עבדות שהפך לנציג הראשון של הטריטוריה בקונגרס ב-1805, נשא את העצומה לוושינגטון הבירה; עם זאת, הקונגרס נכשל בפעולה, מה שהותיר להריסון ולשופטים הטריטוריאליים לחפש אפשרויות אחרות.
בשנת 1803 העבירו הריסון ושופטי בית המשפט הכללי חקיקה שהתחמקה מהפקודה משנת 1787 על מנת להתיר עבדות בטריטוריית אינדיאנה באמצעות שימוש בחוקי עבדות מחייבים.
הצעת החוק אפשרה לעבדים בוגרים שהיו בבעלותם או שנרכשו מחוץ לטריטוריה להיות מוכנסים לטריטוריה ולשרת אותם בתנאים קבועים שנקבעו על ידי בעל העבד.
לאחר שהטריטוריה קיבלה ייצוג בקונגרס ב-1805, פארקה הצליח לגרום לקונגרס להעביר חקיקה להשעיית סעיף 6 למשך עשר שנים, מה שהעניק לשטחים המכוסים על פי הפקודה את היכולת להכשיר את העבדות בשטחיהם.
ניסיונותיו של הריסון לאפשר עבדות בטריטוריית אינדיאנה גרמו להתנגדות משמעותית מצד הקווייקרים שהתיישבו בחלק המזרחי של השטח.
הם הגיבו בהקמת מפלגה נגד עבדות.
דייוויס פלויד ממחוז קלארק היה הנציג היחיד נגד העבדות שנבחר לבית הנבחרים של הטריטוריה בבחירות 1805, אך הצעדים של הריסון להכשיר את העבדות בשטח נחסמו על ידי שני הנציגים ממחוז סנט קלייר, שסירבו לאשר עבדות אלא אם כן הריסון יתמוך בבקשתם לטריטוריה נפרדת, בקשה לה הריסון התנגד.
בשנת 1809, חמש שנים לאחר שהקונגרס הקים את טריטוריית מישיגן, המתיישבים ממחוז סנט קלייר פנו בהצלחה לקונגרס להקמת טריטוריה נפרדת.
למרות אי הסכמתו של הריסון, הקונגרס אישר את הקמתה של טריטוריית אילינוי מהחלק המערבי של טריטוריית אינדיאנה, ובנוסף אישר להעניק לתושבי טריטוריית אינדיאנה את הזכות לבחור ציר לבית הנבחרים של ארצות הברית ולחברי המועצה המחוקקת של הטריטוריה (בית עליון).
הריסון, שכוחו הפוליטי הצטמצם בעקבות שינויים אלו, מצא את עצמו בסתירה עם בית המחוקקים הטריטוריאלי כאשר המפלגה נגד העבדות עלתה לשלטון לאחר הבחירות ב-1809. הבוחרים דחו מייד רבות מתוכניותיו לעבדות, ובשנת 1810 ביטל בית המחוקקים הטריטוריאלי את חוקי ההסכם שהריסון ובית המשפט השיפוטי חוקקו ב-1803.
בירת טריטוריית אינדיאנה נשארה בוינסנס מ-1800 עד 1813, כאשר בית המחוקקים הטריטוריאלי העביר אותה לקורידון.
לאחר שטריטוריית אילינוי הוקמה מהחלק המערבי של טריטוריית אינדיאנה בשנת 1809, וינסנס, ששכנה בתחילה במרכז הטריטוריה, הייתה כעת בקצה המערבי הרחוק שלה.
בית המחוקקים הטריטוריאלי גם הפך ליותר ויותר חששן שפרוץ מלחמת 1812 עלולה לגרום להתקפה על וינסן, וכתוצאה מכך להחלטתם להעביר את מושב הממשלה למקום קרוב יותר למרכז האוכלוסייה של הטריטוריה.
בנוסף לקורידון, העיירות מדיסון, לורנסבורג, וובאי וג'פרסונוויל נחשבו לאתרים פוטנציאליים לבירה החדשה.
ב-11 במרץ 1813 בחר בית המחוקקים הטריטוריאלי בקורידון כבירתה החדשה של הטריטוריה, החל מה-1 במאי 1813.
הריסון העדיף את קורידון, עיירה שהוא ייסד, העניק לה את שמה, ושבה היה בעל אחוזה.
בשנת 1813, לאחר שהובא לידיעת בית המחוקקים הטריטוריאלי כי מתקיימות תוכניות לבניית בית משפט מחוזי חדש בקורידון והבניין החדש יוכל לשמש גם לאסיפותיו (חיסכון משמעותי בעלויות), קיבלה הממשלה את ההחלטה להעביר את בירת הטריטוריה לקורידון.
בניית בניין הקפיטול החלה ב-1814 וכמעט הסתיימה ב-1816.
האזור שהפך לטריטוריית אינדיאנה היה קודם לכן חלק מהטריטוריה הצפון-מערבית, שקונגרס הקונפדרציה הקים על פי תנאי תקנות צפון-מערב ב-13 ביולי 1787. תקנות אלו זו התוו את הבסיס לשלטון בשטחי המערב וקבעו גם מבנה מינהלי לפיקוח על השטח, כולל תהליך תלת שלבי למעבר משטח למדינה.
בנוסף, פקודת הקרקעות משנת 1785 קראה לממשלת ארצות הברית לסקור את השטח החדש שנרכש לצורך מכירה ופיתוח עתידיים.
הטריטוריה הצפון-מערבית, שכללה בתחילה שטחים שהיו תחומים על ידי הרי האפלצ'ים, נהר המיסיסיפי, האגמים הגדולים ונהר אוהיו, חולקה לאחר מכן לשטחים קטנים יותר שכללו את טריטוריית אינדיאנה (1800), טריטוריית מישיגן (1805), טריטוריית אילינוי (1809), ובסופו של דבר הפכו למדינות של ימינו אוהיו, מישיגן, אינדיאנה, אילינוי, ויסקונסין ומזרח מינסוטה.
אינדיאנה, שפירושה "ארץ האינדיאנים", מתייחס לעובדה שרוב השטח שמצפון לנהר אוהיו עדיין היה מיושב על ידי אינדיאנים.
השימוש הפורמלי במילה "אינדיאנה" הוא משנת 1768, כאשר ששת האומות של הקונפדרציה האירוקית שמרו כ-5,000 אקרים של קרקע במדינת וירג'יניה המערבית של ימינו, והעבירו אותן לחברת סחר בת עשרים וחמישה חברים בפילדלפיה, שעסקה במסחר עם השבטים הילידים בעמק נהר אוהיו.
החברה קראה לתביעת הקרקע שלהם אינדיאנה, לכבוד בעליה הקודמים.
בשנת 1776 הועברה תביעת הקרקע לחברת קרקעות אינדיאנה והוצעה למכירה; עם זאת, ממשלת וירג'יניה ערערה על הטענה, בטענה שהיא הבעלים החוקי מכיוון שהקרקע נפלה בגבולותיה.
בית המשפט העליון של ארצות הברית לקח את התיק וביטל את זכותה של החברה על הקרקע ב-1798. שנתיים לאחר מכן, הקונגרס החיל את שמה של חברת הקרקעות אינדיאנה על הטריטוריה החדשה.
העברת פקודת הקרקעות משנת 1785 ותקנות צפון-מערב משנת 1787 חייבה את ממשלת ארצות הברית להמשך תוכניות להתרחבות במערב.
המתיחות הגוברת עם האינדיאנים שכבשו את אדמות המערב פרצה לתוך מלחמת האינדיאנים הצפון-מערביים.
במהלך סתיו 1790, כוחות אמריקאים בפיקודו של הגנרל ג'וזיה הרמר רדפו ללא הצלחה אחר שבט מיאמי ליד פורט ווין של ימינו, אינדיאנה, אך נאלצו לסגת.
בינתיים, מייג'ור ז'אן פרנסואה האמטרמק הוביל משלחת מפורט נוקס לכפרים וויה, פוטוואטומי וקיקאפו על הנהרות וואבאש, ורמיליון ואל, אך למשלחתו לא היה מספיק אספקה כדי להמשיך, מה שאילץ אותם לחזור לוינסנס.
בשנת 1791, מייג'ור גנרל ארתור סנט קלייר, מושל הטריטוריה הצפון-מערבית, פיקד על כ-2,700 איש במסע להקמת שרשרת של מבצרים ואכיפת שלום באזור.
בשעות הבוקר המוקדמות של ה-3 בנובמבר 1791, כמעט 1,000 לוחמים משבטי מיאמי, שוני, דלאוור ולוחמים אחרים בהנהגתו של הצ'יף הקטן פתחו במתקפת פתע על המחנה האמריקאי ליד העיירה קקיונגה במיאמי, שעלתה לאמריקאים בכמעט תשע מאות נפגעים ואילצה את נסיגת המיליציה.
התבוסה של סנט קלייר ב-1791 נותרה התבוסה הגרועה ביותר של צבא ארצות הברית על ידי אינדיאנים אמריקאים בהיסטוריה.
הנפגעים כללו 623 חיילים פדרליים הרוגים ועוד 258 פצועים; הקונפדרציה האינדיאנית איבדה כ-100 איש.
באוגוסט 1794, הגנרל "אנטוני המטורף" וויין ארגן את הלגיון של ארצות הברית והביס כוח אינדיאני בקרב הגזעים הנפולים.
הקרב היווה נקודת מפנה עבור האמריקנים, שהשתלטו על האזור הסמוך לנמל מאומי-וואבאש החשוב מבחינה אסטרטגית, וכן על פורט מיאמי בקקיונגה (שנבנה מחדש כפורט וויין).
בנוסף, נבנו בשטח כמה מבצרים נוספים כדי לשמור על השליטה האמריקאית באזור.
הסכם גרינוויל (1795) סיים את מלחמת האינדיאנים הצפון-מערביים וסימן את תחילתה של שורת הסכמי ויתור על קרקעות.
על פי תנאי הסכם זה, השבטים הילידים ויתרו על דרום מזרח אינדיאנה ושני שלישים מאוהיו של ימינו לממשלת ארצות הברית.
כתוצאה מההסכם, בני השבט מיאמי ראו את עצמם כבעלי ברית עם ארצות הברית, ואלפי דונמים של אדמות מערביות שזה עתה נמסרו, משכו מספר הולך וגדל של מתיישבים חדשים למה שיהפוך לטריטוריית אינדיאנה.
הקונגרס האמריקני העביר חקיקה להקים את טריטוריית אינדיאנה ב-7 במאי 1800, החל מה-4 ביולי 1800. הטריטוריה החדשה הוקמה על ידי חלוקת הטריטוריה הצפון-מערבית לקראת הקמת מדינת אוהיו.
בזמן הקמת טריטוריית אינדיאנה, שני היישובים האמריקאים העיקריים במה שיהפוך לימים למדינת אינדיאנה היו ב-וינסנס ו-Clark's Grant, בעוד שהיישוב בקסקסקיה יהפוך מאוחר יותר לחלק מאילינוי (אבל, מכיוון שכיום היא שוכנת מערבית לנהר המיסיסיפי, היא נגישה רק ממיזורי.
הנשיא ג'ון אדמס מינה את ויליאם הנרי הריסון למושל הראשון של הטריטוריה ב-13 במאי 1800, אך הריסון לא הגיע לטריטוריה כדי להתחיל את תפקידו כמושל עד ה-10 בינואר 1801. ג'ון גיבסון, המזכיר הטריטוריאלי, שימש כמושל בפועל עד הגעתו של הריסון לוינסנס.
הרכב שופטים בן שלושה חברים בשם בית המשפט הכללי סייע למושל הטריטוריאלי.
יחד הם שימשו כרשות המחוקקת והשופטת הגבוהה ביותר בטריטוריה.
כמושל של טריטוריה מהשלב הראשון, כפי שהותווה בתקנות צפון-מערב, היו להריסון סמכויות נרחבות בשטח החדש שכללו את הסמכות למנות את כל הפקידים הטריטוריאליים וחברי האספה הכללית הטריטוריאלית.
הייתה לו גם הסמכות לחלק את הטריטוריה למחוזות.
וינסנס, היישוב העתיק ביותר בטריטוריה ובין הגדולים בה עם 714 תושבים בשנת 1800, הפך לבירה הטריטוריאלית הראשונה שלה.
עמדת המסחר הצרפתית לשעבר הייתה גם אחת מהיישובים הלבנים הבודדים בשטח.
טריטוריית אינדיאנה החלה בארבעה מחוזות: סיינט קלייר ומחוז רנדולף, שהפך לחלק מאילינוי של ימינו; נוקס באינדיאנה של ימינו; מחוז וויין, שהפך לחלק ממישיגן של ימינו.
המושל הריסון הקים את מחוז קלארק, המחוז החדש הראשון בשטח, מתוך החלק המזרחי של מחוז נוקס.
מחוזות נוספים הוקמו עם גידול אוכלוסיית הטריטוריה.
עד 1810 הגיעה האוכלוסייה המנויה של טריטוריית אינדיאנה ל-24,520, אפילו לאחר שגודל הטריטוריה הצטמצם עם הקמתם של טריטוריית מישיגן (1805) וטריטוריית אילינוי (1809).
כאשר טריטוריית אינדיאנה הגישה עתירה להתקבל כמדינה בשנת 1816, אוכלוסייתה הייתה מפוזרת בין 15 מחוזות ועלתה על 60,000 איש, שהיה המינימום הנדרש למדינה על פי תנאי תקנות צפון-מערב משנת 1796.
מכיוון שהונו הפוליטי של הריסון היה קשור לעלייתה של אינדיאנה למדינה, הוא היה להוט להרחיב את שטח הטריטוריה.
בשנת 1803 העניק הנשיא תומאס ג'פרסון להריסון את הסמכות לנהל משא ומתן ולחתום הסכמים עם השבטים האינדיאנים בשטח.
הריסון פיקח על כינונם של שלוש עשרה הסכמים שמסרו יותר מ-60,000,000 אקרים של קרקעות משבטים אינדיאנים, כולל רוב דרום אינדיאנה של ימינו, לממשלת ארצות הברית.
חוזה וינסנס (1803) היה הראשון מבין כמה הסכמים שעליהם ניהל הריסון כמושל טריטוריאלי.
מנהיגים משבטים מקומיים חתמו על הסכם זה כדי להכיר בבעלותם של אמריקאים על אזור וינסנס, אזור שג'ורג' רוג'רס קלארק כבש מידי הבריטים במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית.
הסכם גרוסלנד (1805) הבטיח עוד יותר את החזקה של הממשלה הפדרלית בקרקעות בדרום מרכז אינדיאנה של ימינו.
לאחר החתימה על הסכם פורט וויין השנוי במחלוקת (1809), שבו רכש הריסון עבור ממשלת ארצות הברית יותר מ-250,000,000 אקרים של קרקעות במה שהפך מאוחר יותר למרכז אינדיאנה ומזרח אילינוי, המתיחות בין האינדיאנים לבין המתיישבים האמריקאים על הגבול התקרבו לשבירה.
הזמינות של קרקע פדרלית בעלות נמוכה הובילה לגידול מהיר באוכלוסיית הטריטוריה, כאשר אלפי מתיישבים חדשים נכנסו לאזור מדי שנה.
יישובים גדולים החלו לצוץ בפריפריה של השטח סביב האגמים הגדולים, נהר אוהיו, נהר הוואבאש ונהר המיסיסיפי.
עם זאת, חלק גדול מפנים הטריטוריה נותר מיושב על ידי השבטים האינדיאנים ונותר מעורער.
בעוד האינדיאנים המשיכו לוותר על שטחי אדמה גדולים בטריטוריית אינדיאנה לממשלה הפדרלית, האמריקאים גם הרחיבו את בעלותם על אדמות מערבה יותר כתוצאה מהסכם רכישת לואיזיאנה עם צרפת.
מ-1 באוקטובר 1804, עד 4 ביולי 1805, הורחבו הסמכויות המנהליות של מחוז לואיזיאנה למושל ולשופטים של טריטוריית אינדיאנה כאמצעי זמני להקמת ממשלה אזרחית עבור האדמות החדשות שנרכשו.
המחוז הקיף את כל אדמות רכישת לואיזיאנה מצפון לקו הרוחב ה-33, המשמש כיום כגבול בין מדינות ארקנסו ולואיזיאנה.
על פי תנאי החוק המכונן את הממשלה הזמנית של המחוז, המושל הריסון ושופטי טריטוריית אינדיאנה חוקקו חוקים שהשתרעו על מחוז לואיזיאנה.
תושבים מקומיים, שחיו בעבר תחת החוק האזרחי של צרפת, התנגדו לרבות מהוראות ממשלת ארצות הברית, כולל הטלת המשפט המקובל.
הניהול הזמני של מחוז לואיזיאנה של טריטוריית אינדיאנה נמשך רק תשעה חודשים, עד שהוקמה טריטוריית לואיזיאנה, החל מ-4 ביולי 1805, עם ממשלה טריטוריאלית משלה.
אחד האירועים הבולטים ביותר במהלך ניהול מחוז לואיזיאנה בטריטוריית אינדיאנה היה הסכם סנט לואיס שבו ויתרו שבטי סאק ופוקס על צפון מזרח מיזורי, צפון אילינוי ודרום ויסקונסין לארצות הברית.
טינה על הסכם זה גרמה מאוחר יותר לשבטים הילידים לעמוד לצד הבריטים במהלך מלחמת 1812 בפשיטות לאורך נהרות מיזורי, אוהיו ומיסיסיפי, ולהוביל למעורבותם במלחמת הבלאק הוק ב-1832
מתיחות מתמשכת בין האינדיאנים לבין מתיישבים חדשים הובילה לפעולות איבה נוספות בין הכוחות האמריקאים לקונפדרציה פאן-אינדיאנית.
תנועת התנגדות נגד התפשטות ארצות הברית שהתפתחה סביב שני אחים משבט שוני, טקומסה וטנסקאווטאווה (הנביא), נודעה כמלחמת טקומסה.
טנסקאווטאווה שכנע את בני השבטים הילידים שהרוח הגדולה תגן עליהם מפני פגיעה אם יתקוממו נגד הלבנים.
עוד הוא עודד התנגדות בכך שאמר לשבטים לשלם לסוחרים לבנים רק מחצית ממה שהם חייבים, ולוותר על כל דרכיו של האדם הלבן, כולל הבגדים, הוויסקי והרובים שלהם.
בשנת 1810 הגיעו טקומסה וכ-400 לוחמים חמושים לווינסנס, שם התעמת טקומסה עם הריסון ודרש מהמושל לבטל את הסכם פורט וויין.
הריסון סירב ומפלגת המלחמה עזבה בשלווה, אך טקומסה כעס ואיים בתגמול.
לאחר מכן, טקומסה נסע דרומה כדי להיפגש עם נציגי השבטים באזור, בתקווה ליצור קונפדרציה של לוחמים שתלחם באמריקאים.
בשנת 1811, בזמן שטקומסה עדיין לא חזר, שר המלחמה האמריקני ויליאם יוסטיס אישר להריסון לצעוד נגד הקונפדרציה המתהווה כהפגנת כוח.
הריסון נע צפונה עם צבא של יותר מ-1,000 איש בניסיון להפחיד את בני השוני לעשות שלום.
מוקדם בבוקר ה-6 בנובמבר פתחו לוחמי שבטים במתקפת פתע על צבאו של הריסון.
הקרב שלאחר מכן נודע כקרב טיפקאנו, שם זכה הריסון בסופו של דבר בניצחונו המפורסם ב-7 בנובמבר ב- Prohetstown, לאורך הנהרות וואבאש וטיפקאנו.
הריסון הוכתר בפומבי כגיבור לאומי וכונה "טיפקאנו הזקן", למרות העובדה שחייליו עלו בהרבה על הכוחות האינדיאניים וספגו אבדות רבות יותר.
לאחר הקרב, נפתחה מרכז אינדיאנה להתיישבות נוספת בכך שאפשרה ליותר מתיישבים לצאת בבטחה אל מעבר לפריפריה הדרומית של הטריטוריה.
ב-5 בדצמבר 1804 פרסם המושל הריסון כרוז שהכריז על התקדמותה של טריטוריית אינדיאנה לשלב החקיקה למחצה של הממשלה.
מצביעי הטריטוריה בחרו חברים לבית הנבחרים של הטריטוריה לראשונה ב-3 בינואר 1805; המושל בחר במועצה המחוקקת בת חמישה חברים (בית עליון) מתוך רשימת מועמדים שסיפקו הנבחרים.
הישיבה המחוקקת הראשונה של האספה הכללית הטריטוריאלית התכנסה בוינסנס מה-29 ביולי ועד ה-16 באוגוסט 1805, ובחרה בבנג'מין פארק כנציגה הראשון לבית הנבחרים האמריקאי.
בין 1805 ל-1811 חולק החלק הצפוני של טריטוריית אינדיאנה כדי להקים את טריטוריית מישיגן והחלק המערבי של הטריטוריה חולק כדי להקים את טריטוריית אילינוי.
בנוסף, המושל הריסון ניהל משא ומתן על שורה של הסכמים עם שבטים ילידים שמסרו אדמות נוספות בטריטוריית אינדיאנה לממשלה הפדרלית, ופתחו מיליוני דונמים למכירה ולהתיישבות בדרום אינדיאנה של ימינו וברוב אילינוי.
בשנת 1810 הצליחו מתנגדי-עבדות בבית המחוקקים הטריטוריאלי גם לבטל את חוק ההסכם מ-1805.
בסוף דצמבר 1811 ובתחילת ינואר 1812, ג'ונתן ג'נינגס, שהפך לציר הראשון של הטריטוריה בבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1810, הגיש את העצומה של בית המחוקקים הטריטוריאלי לקונגרס האמריקני שביקש רשות לנסח חוקה לאינדיאנה כהכנה להקמת מדינה.
באותה תקופה האוכלוסייה הלבנה של כל השטח בשנת 1810 כללה רק 24,520, הרבה מתחת לסף של 60,000 שדרשו תקנות צפון-מערב כתנאי להקמת מדינה.
הקונגרס לא נקט בפעולה בעתירה, בעיקר בגלל פרוץ מלחמת 1812.
מלחמת טקומסה עם האמריקאים התמזגה עם מלחמת 1812 לאחר שהקונפדרציה הפאן-אינדיאנית התחברה עם הבריטים בקנדה.
במאי 1812, הצ'יף הקטן אירח מפגש של מנהיגי שבטים באזור בכפר מיאמי מיסיסינווה.
רוב השבטים החליטו להישאר נייטרליים במהלך הסכסוך ודחו את תוכניותיו של טקומסה להמשך המרד.
למרות דחייתם, טקומסה המשיך להוביל את צבאו המתדלדל נגד האמריקנים, והרחיק צפונה כדי שהצבא הבריטי יוכל לתמוך בהם.
חסידיו של טקומסה שנותרו מאחור המשיכו לפשוט על האזורים הכפריים והשתתפו במצור על פורט הריסון, שהיה הניצחון היבשתי הראשון של צבא ארצות הברית במהלך המלחמה.
ג'ון גיבסון שימש כמושל בפועל של השטח במהלך מלחמת 1812, בעוד הריסון הוביל את הצבא.
לאחר שהריסון התפטר, גיבסון המשיך בתפקיד המושל בפועל עד שהגיע תומאס פוזי, המושל החדש שמונה, במאי 1813.
קרבות נוספים שהתרחשו במהלך המלחמה בגבולות מדינת אינדיאנה של ימינו כוללים את המצור על פורט וויין, טבח פיגאון רוסט וקרב המיססינאווה.
רוב התושבים המקומיים של השטח נשארו פסיביים לאורך כל המלחמה; עם זאת, תקריות רבות בין מתיישבים לשבטים הילידים הובילו למותם של מאות בשטח.
הסכם גנט (1814) סיים את המלחמה ושחרר את המתיישבים האמריקאים מפחדיהם מהתקפה מצד הבריטים הסמוכים ובני בריתם האינדיאנים.
המאמצים להשיג מעמד של מדינה לאינדיאנה הוחזרו לתחייה בשנת 1815, בעקבות מפקד אוכלוסין שנערך בשנים 1814–1815, שמצא שכלל אוכלוסיית הטריטוריה הגיעה ל-63,897. ב-1 בפברואר 1815, הוגשה עצומה להקמת מדינה עבור אינדיאנה לבית הנבחרים של ארצות הברית, אך לא ננקטו כל פעולה מיידית.
המחוקק הטריטוריאלי הגיש עתירה נוספת לבית האמריקני ב-28 בדצמבר 1815, ולסנאט האמריקני ב-2 בינואר 1816, מה שגרם לג'נינגס להגיש הצעת חוק לאשר בחירת צירים לוועידה חוקתית כדי לדון במדינת אינדיאנה.
הייתה מחלוקת ניכרת בין ג'נינגס לפוזי בנושא הקמת המדינה.
פוזי, שחשב שמוקדם מדי לעתור להקמת מדינה לאינדיאנה, טען שממשלת מדינה תהווה נטל פיסקאלי על תושביה ולא יהיו מספיק מועמדים למלא את כל משרדי המדינה החדשים.
הוא גם תמך בעבדות, למורת רוחם של מתנגדיו, כולל ג'נינגס, דניס פנינגטון ואחרים בבית המחוקקים הטריטוריאלי, ואשר ביקשו להשתמש בהצעה להקמת מדינה כדי לסיים לצמיתות את אפשרות העבדות באינדיאנה.
החששות הפיסקאליים של פוזי היו תקפים.
אם אינדיאנה תהפוך למדינה היא תאבד את הסובסידיות הממשלתיות הפדרליות שקיבלה להפעלת השלטון הטריטוריאלי.
כדי לתמוך בהוצאות ממשלת המדינה החדשה וכדי לקזז את אובדן הסובסידיות הממשלתיות הפדרליות, יהיה צורך להטיל מיסים נוספים על התושבים.
תומכי המדינה טענו כי תושבי הטריטוריה מוכנים ומסוגלים לבחור פקידי ממשל לנהל את ממשלת המדינה ורצו שיהיו נציגים בקונגרס שיוכלו להצביע בשמם.
ב-19 באפריל 1816, הנשיא ג'יימס מדיסון אישר חוק שהקונגרס האמריקאי העביר ב-13 באפריל.
חוק זה העניק רשות לכנס קבוצה של צירים נבחרים שתפקידם לנסח חוקת מדינה, בכפוף לאישור הקונגרס האמריקאי, שתקבע את צורת הממשל למדינה החדשה.
הבחירות של ארבעים ושלושה הנציגים התקיימו ב-13 במאי 1816, והוועידה החוקתית התכנסה ב-10 ביוני 1816 בקורידון כדי להתחיל את עבודתם.
צירי הוועידה חתמו על החוקה הראשונה של המדינה ב-29 ביוני 1816, שנכנסה מיד לתוקף.
ב-5 באוגוסט 1816 נערכו בחירות למילוי משרדי ממשלת המדינה החדשה, כולל מושל, סגן מושל, נציג קונגרס, חברי האספה הכללית של אינדיאנה ומשרדים נוספים.
ג'נינגס הביס את פוזי ונבחר להיות המושל הראשון של אינדיאנה; כריסטופר הריסון נבחר לסגן המושל הראשון של המדינה; וויליאם הנדריקס נבחר לכהן בבית הנבחרים האמריקאי.
בנובמבר 1816 אישר הקונגרס את חוקת המדינה.
המושב הראשון של האספה הכללית של מדינת אינדיאנה התכנס ב-4 בנובמבר 1816. ג'נינגס והריסון נחנכו ב-7 בנובמבר 1816. למחרת בית המחוקקים של המדינה בחר בג'יימס נובל ובוולר טיילור לייצג את אינדיאנה בסנאט האמריקאי.
הנדריקס, נובל וטיילור הושבעו למשרדי הקונגרס שלהם והתמקמו בקונגרס בתחילת דצמבר.
פירוק השלטון הטריטוריאלי סיים את קיומה של טריטוריית אינדיאנה.
ב-11 בדצמבר 1816, מדיסון חתם על החלטת הקונגרס שקיבלה רשמית את אינדיאנה לאיחוד כמדינה ה-19, והחוקים הפדרליים הורחבו רשמית למדינה החדשה ב-3 במרץ 1817.
טריטוריית דקוטה הייתה טריטוריה מאוגדת מאורגנת של ארצות הברית שהתקיימה מ-2 במרץ 1861, עד 2 בנובמבר 1889, אז פוצל ההיקף הסופי של השטח המצומצם והתקבל לאיחוד כמדינות צפון ודרום דקוטה.
טריטוריית דקוטה הייתה מורכבת מהחלק הצפוני ביותר של הקרקע שנרכשה ברכישת לואיזיאנה ב-1803, כמו גם מהחלק הדרומי ביותר של ארץ רופרט, שנרכשה ב-1818 כאשר הגבול שונה לקו הרוחב ה-49. השם מתייחס לענף הדקוטה של שבטי הסו שכבשו את האזור באותה תקופה.
רוב שטחי דקוטה היו בעבר חלק משטחי מינסוטה ונברסקה.
כאשר מינסוטה הפכה למדינה ב-1858, השטח שנותר בין נהר מיזורי לגבולה המערבי של מינסוטה נותר לא מאורגן.
כאשר נחתם הסכם ינקטון מאוחר יותר באותה שנה, שבו הועבר על חלק גדול ממה שהיה אדמת האינדיאנים משבט סו לממשלת ארצות הברית, המתיישבים הראשונים הקימו ממשלה זמנית וללא הצלחה לחצו למען מעמד של שטח ארצות הברית.
וילמוט ווד ברוקינגס היה המושל הזמני.
הערים ווילמוט וברוקינגס וכן מחוז ברוקינגס נקראות על שמו.
שלוש שנים מאוחר יותר, בן דודו של הנשיא הנבחר אברהם לינקולן, ג'ון בלייר סמית' טוד, לחץ באופן אישי למען מעמד של טריטוריה, והקונגרס האמריקני הקים רשמית את טריטוריית דקוטה.
זה הפך לשטח מאורגן ב-2 במרץ 1861. עם הקמתה, טריטוריית דקוטה כללה חלק גדול ממונטנה וויומינג של ימינו, כמו גם את כל דקוטה הצפונית ודקוטה הדרומית של ימינו וחלק קטן מנברסקה של ימינו.
הנשיא לינקולן מינה את המושל הראשון של טריטוריית דקוטה, ויליאם ג'יין, שהיה ידידו הוותיק ושכנו של לינקולן מספרינגפילד, אילינוי.
חלקת אדמה קטנה הידועה בשם "דקוטה האבודה" התקיימה כמובלעת נידחת של טריטוריית דקוטה עד שהפכה לחלק ממחוז גאלאטין, טריטוריית מונטנה, ב-1873.
כל הקרקעות מצפון לנהר קיה פהה (הכולל את רוב מחוז בויד, נברסקה, וחלק קטן יותר ממחוז קיה פהה השכן) היו במקור חלק מטריטוריית דקוטה, אך הועברה לנברסקה ב-1882.
טריטוריית דקוטה לא הייתה מעורבת ישירות במלחמת האזרחים האמריקנית, אך כן גייסה כמה חיילים כדי להגן על ההתנחלויות בעקבות מלחמת דקוטה של 1862 שגררה פעולות איבה עם שבטי הסו של טריטוריית דקוטה.
מחלקת הצפון-מערב שלחה משלחות לטריטוריית דקוטה ב-1863, 1864 ו-1865. היא גם הקימה מבצרים בטריטוריית דקוטה כדי להגן על יישובי הגבול של הטריטוריה, איווה ומינסוטה ועל התנועה לאורך נהר מיזורי.
בעקבות מלחמת האזרחים, פעולות האיבה נמשכו עם שבט הסו עד הסכם פורט לארמי ב-1868. עד 1868, יצירת טריטוריות חדשות הפחיתה את טריטוריית דקוטה לגבולות הנוכחיים של הדקוטות.
מחוזות טריטוריאליים הוגדרו בשנת 1872, כולל מחוז בוטינאו, מחוז קאס ואחרים.
במהלך קיומו של השטח המאורגן, האוכלוסייה גדלה תחילה באיטיות רבה ולאחר מכן במהירות רבה עם "בום הדקוטה" מ-1870 עד 1880. מכיוון ששאנשי הסו נחשבו עוינים מאוד ומאיימים על המתיישבים הראשונים, האוכלוסייה הלבנה גדלה לאט.
בהדרגה גדלה אוכלוסיית המתיישבים ואנשי הסו כבר לא נחשבו לאיום חמור.
ניתן לייחס את הגידול באוכלוסייה במידה רבה לצמיחת מסילת הרכבת צפון האוקיינוס השקט.
מתיישבים שהגיעו לטריטוריית דקוטה היו משטחים מערביים אחרים וכן רבים מצפון ומערב אירופה.
אלה כללו מספר רב של נורווגים, גרמנים, שוודים וקנדים.
המסחר במקור היה מאורגן סביב סחר הפרוות.
פרוות הובלו בספינת קיטור לאורך הנהרות אל היישובים.
זהב התגלה בגבעות השחורות בשנת 1874 ומשך אליו מתנחלים נוספים, והוביל את מלחמת הסו האחרונה.
עליית האוכלוסין הגבירה את הביקוש לבשר והובילה לגידול חוות בקר בשטחים הפתוחים העצומים של השטח.
עם כניסתה של מסילת הברזל התעצמה החקלאות: החיטה הפכה ליבול המזומנים העיקרי של השטח.
מצוקה כלכלית פקדה את השטח בשנות ה-80 של המאה ה-19 עקב הורדת מחירי החיטה ובצורת.
מתחים אזוריים בין החלק הצפוני והדרומי של השטח היו נוכחים מראשיתו.
החלק הדרומי תמיד היה מאוכלס יותר, במפקד האוכלוסין של 1880, החלק הדרומי מנה 98,268 תושבים, פי שניים וחצי מהחלק הצפוני של 36,909. החלק הדרומי גם החשיב את הצפון כחסר מוניטין משהו, "נשלט יותר מדי על ידי אנשי הפרא, חוות הבקר, סוחרי הפרוות" ולעיתים קרובות מדי אתר הסכסוך עם האוכלוסייה הילידית.
מסילת הברזל חיברה גם את החלק הצפוני והדרומי למוקדים שונים - החלק הצפוני, דרך פארגו וביסמרק הפך להיות קשור יותר לאזור מיניאפוליס-סנט פול, בעוד שהחלק הדרומי נקשר יותר לסו סיטי ומשם לאומהה.
מבחינה פוליטית, מחוקקים טריטוריאליים מונו על ידי הממשל הפדרלי, ונטו להישאר באזור רק בזמן שהם ממלאים את כהונתם.
האוכלוסייה הגדולה יותר של האזור הדרומי החלה להתרעם עליהם, בעוד שהצפוניים נטו להדגיש שזול יותר להיות טריטוריה, כאשר הממשל הפדרלי מממן מגוון רחב של תפקידי מדינה.
הקש האחרון היה המושל הטריטוריאלי נחמיה ג'י אורדוויי שהעביר את הבירה הטריטוריאלית מינקטון לביסמרק ב-1883. מכיוון שהחלק הדרומי חצה את 60,000 התושבים הנדרשים להקמת מדינה, בספטמבר הם ערכו כינוס, שבו ניסחו חוקת מדינה והגישו אותה לבוחרים.
היא אושרה על ידי ציבור הבוחרים והוגשה לקונגרס.
הצעת חוק המאפשרת הקמת מדינה של טריטוריית דקוטה מדרום לקו הרוחב ה-46 התקבלה על ידי הסנאט בדצמבר 1884, אך לא הצליחה לעבור את בית הנבחרים.
ועידה חוקתית שנייה לדקוטה הדרומית התקיימה בספטמבר 1885, ביססה חוקה חדשה והגישה אותה להצבעה של העם, אשר אישר אותה בהצבעה גורפת.
כנסים המעדיפים את חלוקת דקוטה לשתי מדינות נערכו גם בחלק הצפוני, אחת ב-1887 בפארגו, ואחרת ב-1888, בג'יימסטאון.
שניהם אימצו הוראות להנצחת הקונגרס כדי לחלק את הטריטוריה ולהכניס גם את צפון ודרום דקוטה כמדינות.
בקונגרס הוגשו הצעות חוק שונות בעניין; אחד ב-1885 כדי לאשר את דקוטה הדרומית כמדינה, ולארגן את החצי הצפוני כטריטוריית לינקולן.
הצעת חוק נוספת שהוצגה ב-1886, הציעה לקבל את כל הטריטוריה כמדינה אחת.
עוד הצעה הייתה להפוך את כל הטריטוריה ממזרח לנהר מיזורי למדינה אחת, ויתרת השטח תאורגן כטריטוריית לינקולן או דקוטה הצפונית.
הצעות חוק אחרות הוגשו ב-1887 וב-1888, אך לא הצליחו לעבור.
בית המחוקקים הטריטוריאלי של 1887 הגיש את שאלת החלוקה להצבעה עממית בבחירות הכלליות של נובמבר 1887. כאשר החזרות המלאות של הבחירות הללו הגיעו לבסוף ב-10 בינואר 1888, הכריז המושל הטריטוריאלי לואי ק.
קבלתן של מדינות מערביות חדשות הייתה שדה קרב פוליטי מפלגתי, כאשר כל מפלגה בוחנת כיצד המדינות החדשות המוצעות צפויות להצביע.
בתחילת 1888, הדמוקרטים תחת הנשיא גרובר קליבלנד הציעו להכניס את ארבעת הטריטוריות של מונטנה, ניו מקסיקו, דקוטה ווושינגטון יחד.
השתיים הראשונות היו צפויות להצביע לטובת הדמוקרטיים והשתיים האחרונות היו צפויות להצביע לטובת הרפובליקנים ולכן זה נתפס כפשרה מקובלת על שתי המפלגות.
עם זאת, הרפובליקנים זכו ברוב הן בבית הנבחרים והן בסנאט מאוחר יותר באותה שנה.
כדי למנוע את האפשרות שהקונגרס יקבל רק שטחים רפובליקנים למדינה, הדמוקרטים הסכימו לעסקה פחות טובה שבה דקוטה תחולק לשניים וניו מקסיקו נותרה בחוץ לחלוטין.
קליבלנד חתם על החוק ב-22 בפברואר 1889, והשטחים יכלו להפוך למדינות תשעה חודשים לאחר מכן.
היו ניסיונות קודמים לפתח את השטח, אך אלה נוסדו מכיוון שהסכם פורט לארמי (1868) דרש ש-75 אחוז מהזכרים הבוגרים של שבטי הסו בשמורה יצטרכו להסכים לכל שינוי האמנה.
לאחרונה, ועדה בראשות ריצ'רד הנרי פראט ב-1888 כשלה לחלוטין להשיג את החתימות הדרושות לנוכח התנגדות של מנהיגי הסו ואפילו עובדת הממשלה איליין גודייל, לימים המפקחת על החינוך האינדיאני בדקוטות.
הממשלה האמינה שחוק דאוס (1887), שניסה להעביר את האינדיאנים מציד לחקלאות, פירושו בתיאוריה שהם צריכים פחות קרקעות (אך במציאות היה אסון כלכלי עבורם) ושלפחות מחצית זמינה עבורם למכירה.
הקונגרס אישר הצעה של 1.25$ לאקר (3.1$ להקטאר) לאדמות שמורות (נתון שהם דחו בעבר כגבוה להחריד) ו-25,000 דולר כדי לגרום לאינדיאנים לחתום.
ועדה חדשה מונתה באפריל 1889 שכללה את הגנרל הלוחם באינדיאנים הוותיק ג'ורג' קרוק.
קרוק עצר את כל השלבים כדי לגרום לאינדיאנים לחתום, תוך שימוש בטקטיקות רבות.
הוא איים עליהם שאם לא יחתמו, האדמה תילקח בכל מקרה ולא יקבלו כלום.
זה לא היה נתפס כאיום סרק; בעבר התעלמו מההסכם כאשר הגבעות השחורות נלקחו מהסו.
קרוק התעלם ממנהיגים כמו פר רובץ וענן אדום שהתנגדו למכירה והרחיק אותם מהמשא ומתן, והעדיף במקום זאת להתמודד עם מנהיגים מתונים כמו אמריקן הורס.
אמריקן הורס, לעומת זאת, טען מיד לאחר מכן שרימו אותו לחתום.
קרוק הבטיח הבטחות אישיות רבות (כגון על מנות הזמנות) שלא הייתה לו סמכות לעשות, או יכולת לקיים.
הוא טען לאחר מכן כי הסכים רק לדווח לוושינגטון על החששות.
קרוק שיקר לגבי כמה חתימות כבר היו לו, ונתן רושם שהחתימה שהוא מבקש כרגע לא תשנה שום דבר.
לדבריו, מי שלא יחתום לא יקבל חלק מהכסף עבור הקרקע.
קרוק אפילו אפשר לגברים לבנים שנישאו לבנות הסו לחתום, פעולה מפוקפקת בהתחשב בכך שחוקי הקוונטים בדם סופרים רק אינדיאנים בדם מלא כחברים בשבט.
עד 6 באוגוסט 1889, לקרוק היה המספר הדרוש של חתימות, מחצית משטחי השמורה נמכרו, והשאר חולק בין שש שמורות קטנות יותר.
ב-22 בפברואר 1889, הנשיא היוצא קליבלנד חתם על הצעת חוק אומניבוס שחילקה את טריטוריית דקוטה לשניים.
דקוטה הצפונית ודקוטה הדרומית הפכו למדינות בו זמנית ב-2 בנובמבר 1889. הנשיא הריסון ערבב את המסמכים כדי לטשטש איזה מהם נחתם ראשון והצו לא תועד.
הצעת החוק גם אפשרה לאנשים בטריטוריות החדשות של דקוטה הצפונית ודקוטה הדרומית, כמו גם לשטחים הישנים יותר של מונטנה ווושינגטון, לכתוב חוקות מדינה ולבחור ממשלות מדינה.
ארבע המדינות החדשות יתקבלו לאיחוד בעוד תשעה חודשים.
תוכנית זו ביטלה את הקמת ניו מקסיקו הדמוקרטית כמדינה ופיצלה את טריטוריית דקוטה הרפובליקנית לשתי מדינות רפובליקניות חדשות.
במקום שתי מדינות רפובליקניות חדשות ושתי מדינות דמוקרטיות חדשות שהקונגרס שקל בשנה הקודמת, הצעת חוק אומניבוס יצרה שלוש מדינות רפובליקניות חדשות ומדינה דמוקרטית חדשה שהרפובליקנים חשבו שתעבור לצד שלהם.
טריטוריית נברסקה הייתה טריטוריה מאוגדת מאורגנת של ארצות הברית שהתקיימה מ-30 במאי 1854, עד 1 במרץ 1867, כאשר ההיקף הסופי של הטריטוריה התקבל לאיחוד כמדינת נברסקה.
טריטוריית נברסקה נוצרה על ידי חוק קנזס נברסקה משנת 1854. בירת הטריטוריה הייתה אומהה.
הטריטוריה הקיפה אזורים הנכללים כיום בנברסקה, ויומינג, דקוטה הדרומית, דקוטה הצפונית, קולורדו ומונטנה.
פורט אטקינסון, נוסד ב-Council Bluff בשנת 1819; בשנת 1822 הוקמה תחנת המסחר של קבאן בקרבת מקום על נהר מיזורי.
מתיישבים מורמונים ייסדו את קוטלר'ס פארק ב-1846, והעיירה בלוויו התאגדה ב-1853. אומהה סיטי הסמוכה נוסדה ב-1854, כאשר הערים נברסקה וקרני שולבו ב-1855. הערים המשפיעות בראונוויל ופונטנל נוסדו באותה שנה גם כן.
הכפר הקדום לנקסטר, שנקרא מאוחר יותר לינקולן, נוסד בשנת 1856, יחד עם הערים סרטוגה, דרום נברסקה סיטי ופלורנס.
העיתון הראשון שפורסם בשטח שיהפוך לנברסקה היה כתב עת צבאי שבועי שפורסם בפורט אטקינסון שפורסם במשך חמש שנים, מ-1822 עד 1827, לפני שהמבצר נסגר.
שלושים שנה לאחר מכן יושבו שטחי נברסקה והתקשורת המודפסת שירתה את המטרות הכפולות של שיתוף החדשות וקידום האזור להתיישבות.
ב-1854 "הפלדיום של נברסקה" היה המאמר הראשון שפורסם בשטח; עם זאת, זה נמשך פחות משנה.
עיתונים טריטוריאליים אלה היו יעילים אך גסים ורבים מהעיתונים נסגרו תחת בעלים שהתחלפו במהירות, או אוחדו עם פרסומים אחרים.
עד 1860 היו לטריטוריית נברסקה שנים עשר פרסומים שבועיים, אחד דו שבועי ואחד חודשי, עם תפוצה משולבת של 9,750. לאחר הקמת המדינה ב-1867 התרחבה מאוד תעשיית העיתונים.
עם מגוון עמדות סחר מוקדמות בפרוות, פורט אטקינסון, שנוסדה ב-1819, הייתה המיקום של המוצב הצבאי הראשון במה שהפך לטריטוריית נברסקה, כמו גם בית הספר הראשון שלו.
מוצבים אחרים בטריטוריית נברסקה כללו את פורט קירני ליד קירני של ימינו; פורט מקפרסון ליד מקסוול של ימינו; פורט מיטשל ליד סקוטסבלוף של ימינו; פורט רנדל, בדקוטה הדרומית של ימינו; ופורט קספר, פורט האלק, פורט לארמי ומבצר סנדרס, בויומינג של ימינו.
חוק הסמכה התקבל בקונגרס ב-1864. נבחרו צירים לכינוס חוקתי; ועידה זו לא כוננה חוקה.
שנתיים לאחר מכן, ב-1866, נוסחה חוקה והוצבע עליה.
עם זאת, סעיף בחוקה זו שהגביל את זכות הבחירה ל"זכרים לבנים חופשיים" עיכב את כניסתה של נברסקה לאיחוד במשך כמעט שנה.
חוק המאפשר את כניסת המדינה לאיחוד משנת 1866 היה נתון לווטו בכיס על ידי הנשיא אנדרו ג'ונסון.
כשהקונגרס התכנס מחדש ב-1867, הוא העביר הצעת חוק נוספת להקמת מדינת נברסקה, בתנאי שהחוקה של נברסקה תתוקן כדי להסיר את סעיף זכות הבחירה.
על הצעת החוק הזו הטיל הנשיא ג'ונסון גם וטו.
אולם, הקונגרס ביטל את הווטו שלו.
הגבולות המקוריים של טריטוריית נברסקה (כפי שצוין בחוק המקורי שלה) כללו חלק גדול מרכישת לואיזיאנה המקורית; גבולות השטח היו:
דרומי: 40° צפון (הגבול הנוכחי של קנזס – נברסקה);
מערבי: קו פרשת המים של אמריקה בין האוקיינוס השקט לאוקיינוס האטלנטי/הקוטב הצפוני;
צפוני: 49° צפון (גבול ארצות הברית – צפון אמריקה הבריטית);
מזרחי: נהרות האדמה הלבנה ומיזורי.
עם הקמתה, השטח הקיף את רוב צפון המישורים הגדולים, חלק גדול מאגן נהר מיזורי העליון והחלקים המזרחיים של צפון הרי הרוקי.
טריטוריית נברסקה הצטמצמה בהדרגה עם יצירת שטחים חדשים בשנות ה-60 של המאה ה-19.
טריטוריית קולורדו הוקמה ב-28 בפברואר 1861 מחלקים מהשטח שמדרום ל-41° צפון וממערב ל-102°03′ מערב (25° מערבית לוושינגטון די.סי.) (אזור שכולל את פורט קולינס, גרילי ואת החלקים של בולדר מצפון לכביש בייסליין, בנוסף לחלקים מטריטוריית קנזס, טריטוריית ניו מקסיקו וטריטוריית יוטה).
ב-2 במרץ 1861, הוקמה טריטוריית דקוטה.
היא כללה את כל החלקים של טריטוריית נברסקה מצפון ל-43° צפון (הגבול של נברסקה – דקוטה הדרומית של ימינו), יחד עם החלק של נברסקה של היום בין 43° צפון והנהרות קיה פהה וניובררה (אדמה זו תוחזר לנברסקה ב-1882).
החוק שהקים את טריטוריית דקוטה כלל גם סעיפים המעניקים לנברסקה חלקים קטנים מטריטוריית יוטה וטריטוריית וושינגטון - דרום מערב ויומינג של ימינו תחום ב-41° צפון, 110°03′ מערב (33° מערבית לוושינגטון הבירה), 43° צפון, וקו פרשת המים של אמריקה.
אזורים אלו לא היו חלק מרכישת לואיזיאנה; במקום זאת, הם היו חלק מארץ אורגון והפכו לחלק מארצות הברית ב-1846.
טריטוריית אלבמה הייתה טריטוריה מאוגדת מאורגנת של ארצות הברית.
טריטוריית אלבמה נקרעה מטריטוריית מיסיסיפי ב-15 באוגוסט 1817 ונמשכה עד 14 בדצמבר 1819, אז התקבלה לאיחוד כמדינה ה-22.
חוקת מדינה למיסיסיפי אומצה ב-15 באוגוסט 1817, הבחירות נערכו בספטמבר, ומושב החקיקה הראשון התכנס באוקטובר, כאשר החלק המערבי של טריטוריית מיסיסיפי הקיים מאז 1798 והפך למדינת מיסיסיפי ב-10 בדצמבר 1817.
סנט סטפנס, הממוקמת באזור המרכזי של טריטוריית אלבמה על נהר הטומביגבי, הייתה הבירה הטריטוריאלית היחידה במהלך התקופה.
ויליאם ואייט ביב (1781–1820) מג'ורג'יה היה המושל הטריטוריאלי היחיד, שנבחר מאוחר יותר לתפקיד זה לאחר הקמת המדינה.
ב-14 בדצמבר 1819, אלבמה התקבלה לאיחוד כמדינה ה-22 של ארצות הברית, וביב הפך למושל המדינה הראשון (1819–1820).
שטחי ממלכת ספרד והאימפריה הספרדית העולמית שלה שיהפכו מאוחר יותר לחלק מהשטחים העתידיים של אלבמה:
פלורידה אוקסידנטל (מערב פלורידה), 1783–1821
החזקה של ממלכת בריטניה מאז 1763, בחוזה פריז (1763) שסיים את מלחמת הצרפתים והאינדיאנים (1756–1763), (המכונה מלחמת שבע השנים באירופה), עד 1783, עם הסכם פריז (1783) שהאדמות ייוותרו מאוחר יותר כדי להפוך לחלק מארצות הברית העצמאית החדשה לאחר 1776,
מאורגן כטריטוריה הדרום-מערבית הישנה או כטריטוריה של הדרום-מערב [הידועה אז מדי פעם בשם "הטריטוריה מדרום לנהר אוהיו"] (1790–1796), ומאוחר יותר
התארגנה מחדש ושמה שונה לטריטוריית מיסיסיפי (1798–1817), ואז
טריטוריית אלבמה נקרעה מהחצי המזרחי בשנת 1817 עד 1819:
מערב פלורידה, 1763–1783 (נרכשה לזמן קצר על ידי בריטניה, נרכשה מספרד.
מדינות ארצות הברית אשר ויתרו על תביעות טריטוריאליות שיהפכו מאוחר יותר לחלק ממדינת אלבמה העתידית:
מדינת ג'ורג'יה, 1802 (מכרה את אדמות יאזו השנויות במחלוקת לממשלה הפדרלית של ארצות הברית)
הטריטוריות של ארצות הברית עם אדמה שתהפוך מאוחר יותר לחלק משטח אלבמה:
מדינת אלבמה, 14 בדצמבר 1819 עד היום
טריטוריית מיסיסיפי הייתה טריטוריה מאוגדת מאורגנת של ארצות הברית שנוצרה במסגרת החוק המקורי שנחתם בחוק על ידי הנשיא ג'ון אדמס ב-7 באפריל 1798. היא פורקה ב-10 בדצמבר 1817, כאשר המחצית המערבית של השטח התקבלה לאיחוד כמדינת מיסיסיפי.
החצי המזרחי סומן מחדש כטריטוריית אלבמה; היא התקבלה לאיחוד כמדינת אלבמה ב-14 בדצמבר 1819. נהר הצ'אטהוצ'י שיחק תפקיד משמעותי בהגדרת גבולות השטח.
האוכלוסייה גדלה בתחילת המאה ה-19 מהתיישבות, כאשר כותנה הפכה ליבול זמין חשוב.
ארצות הברית וספרד היו חלוקות על אדמות אלו ממזרח לנהר המיסיסיפי עד שספרד ויתרה על תביעתה עם הסכם מדריד, שנחתם תחילה ב-1795 על ידי נציגי שתי המדינות.
טריטוריית מיסיסיפי אורגנה בשנת 1798 מאדמות אלו, באזור המשתרע מקו הרוחב 31° צפון עד 32°28' צפון - או בערך המחצית הדרומית של המדינות הנוכחיות של אלבמה ומיסיסיפי.
מדינת ג'ורג'יה שמרה על תביעתה כמעט על כל שטח המדינות הנוכחיות של אלבמה ומיסיסיפי (מ-31° צפון עד 35° צפון), עד שהיא ויתרה על תביעתה ב-1802 בעקבות שערוריית הקרקע של יאזו.
בשנת 1804, הקונגרס הרחיב את גבולות טריטוריית מיסיסיפי כדי לכלול את כל הוויתור של ג'ורג'יה.
החל מ-1808 בערך קיים בית המחוקקים של טריטוריית מיסיסיפי את פגישותיו הרשמיות באחד הבתים שבבעלות צ'ארלס דה-פרנס ממחוז נאצ'ז.
בית דה-פרנס, הידוע גם בשם היכל האספה, היה ממוקם בוושינגטון, מיסיסיפי, כ-16 קילומטרים מהעיר נאצ'ז.
בשנת 1812, ארצות הברית סיפחה את מחוז מוביל של מערב פלורידה, בין נהר פרדידו לנהר פרל.
ארצות הברית הכריזה שהוא נכלל ברכישת לואיזיאנה (1803).
אבל ספרד חלקה על כך ועמדה בטענה שלה על האזור.
בשנה שלאחר מכן, נחקק בחשאי חוק פדרלי המסמיך את הנשיא להשתלט על אזור זה במלואו תוך שימוש בכוח צבאי ("וכוח ימי") כפי שיצטרך.
בהתאם לכך, הגנרל ג'יימס וילקינסון כבש את המחוז הזה עם יחידה צבאית; המפקד הקולוניאלי הספרדי לא הביע התנגדות.
סיפוח זה הרחיב את טריטוריית מיסיסיפי דרומה עד למפרץ מקסיקו, כאשר הגבול הצפוני היה הגבול של מדינת טנסי, תוך שהוא משתלט על כל שטחי אלבמה ומיסיסיפי של ימינו.