tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זהו אלבומו הראשון של פלוטניק מאז אלבומו השישי, "תוך כדי תנועה", שיצא לאור בספטמבר 2021. כשלוש שנים לאחר מכן, בספטמבר 2024, יצא השיר "A+" של נגה ארז באלבום The Vandalist, בו מתארח פלוטניק, שם רמז על צאתו של אלבום חדש בקרוב.
בדצמבר, הכריז פלוטניק על תאריך צאתו של האלבום באינסטגרם וחשף את שמו ועטיפתו.
בדומה לשני אלבומיו הקודמים, "ועכשיו לחלק האומנותי" ו"תוך כדי תנועה", האלבום הופק על ידי ישי סוויסה, וחלקו, בשיתוף עם מפיקים נוספים.
מתוך האלבום יצאו השירים "שמש שזורחת עליי" ו"תהום" כסינגלים שיווקיים לתחנות הרדיו הישראליות.
באתר "הארץ" נכתב כי פלוטניק ויתר על הכעס ביצירתו, אך שילם על כך מחיר אמנותי גבוה, והאלבום תואר כבינוני ופושר.
ב"ידיעות אחרונות", המבקר אמיר שוורץ כתב כי פלוטניק מנסה לתת את זווית הראייה שלו על המצב מאז פרוץ המלחמה.
חלק מהשירים זוכים לשבחים, אך הם מעטים מדי.
ב-"ynet", גיא לייבה הביע אכזבה מהאלבום, וטען כי פלוטניק, המייצג את האנדרדוג בישראל, מנסה לפנות לקהל רחב יותר, אך המוזיקה אינה חודרת ללב.
עם זאת, הוא מציין כי ישנם שירים כנים ונהדרים באלבום, כמו "תהום", "אין מה לחפש בחוץ" ו"יש לך אותי".
הדרמה הוא סרט דרמה רומנטית-קומית אמריקאי, שנכתב ובוים בידי כריסטופר בורגלי ובכיכובם של זנדאיה, רוברט פטינסון, מאמדו אצ'יי, אלנה חיים והיילי גייטס.
הסרט עתיד לצאת לאקרנים ב-3 באפריל 2026 בהפצת חברת "A24".
ימים אחדים לפני חתונתם, מערכת היחסים של זוג מאורסים מתערערת כאשר אחד מהם מגלה אמיתות מטרידות על האחר.
זנדאיה – אמה הארווד, מוכרת בחנות ספרים מבאטון רוז', לואיזיאנה, וכלתו-לעתיד של צ'ארלי.
רוברט פטינסון – צ'ארלי תומפסון, אוצר מוזיאון מלונדון, אנגליה, וארוסה של אמה.
זואי וינטרס – צלמת חתונות
הסרט נכתב ובוים על ידי כריסטופר בורגלי, כשארי אסטר, לארס קנודסן וטיילר קמפלוֹן משמשים כמפיקים דרך חברת "Square Peg", ו-"A24" שותפה להפקה.
זנדאיה ורוברט פטינסון לוהקו לתפקידים הראשיים.
באוקטובר 2024 הצטרפו לקאסט גם מאמדו אצ'יי ואלנה חיים.
צילומי הסרט החלו ב-21 באוקטובר 2024 בבריטניה.
אתרי צילום נוספים כללו את בוסטון, מסצ'וסטס, וההפקה הוציאה 2.9 מיליון דולר על צילומים בלואיזיאנה.
הצילומים הסתיימו ב-12 בדצמבר 2024.
ב-8 בדצמבר 2025 קיבלו עורכי מחלקת Living/Arts של "הבוסטון גלוב" בקשה מ-"A24" להשהות את טור הטלוויזיה היומי שלהם, על מנת לפרסם מודעה לצד טור הייעוץ הרומנטי של העיתון, "Love Letters".
הודעת אירוסין פיקטיבית עבור הסרט פורסמה למחרת, ובה נחשפו פרטי עלילה ומידע על הדמויות.
הסרט The Drama עתיד לצאת לאקרנים בארצות הברית ב-3 באפריל 2026.
הדרשה על ההר היא ציטוט דברים שלפי המסופר נשא ישו לפני מאמיניו.
יש הרואים בדרשה זאת תמצית עיקרי האמונה המשיחית כולה.
הדרשה מצוטטת בחיבור הראשון (אך לא העתיק ביותר) בקאנון של הברית החדשה, הבשורה על-פי מתי, והיא נקראת כך משום שלפי המסופר נשא אותה ישו בפני מאמיניו על הר בסביבות הכנרת.
הדרשה על ההר היא חלק מרכזי מאוד בבשורה על פי מתי, ובנצרות כולה, שכן היא מכילה עקרונות רבים שהנצרות מושתת עליהם, ורבים מהפסוקים בה אף הפכו לפתגמים ולדימויים מפורסמים, כגון הדימוי על "הטיית הלחי השנייה" והביטוי "מלח הארץ".
הדרשה השפיעה רבות על תורת האי-אלימות המודרנית.
ההר עליו נשא ישו את הדרשה קרוי בנצרות "הר האושר" לזכר המילה "אַשְרֵי" המתחילה את שמונת הפסוקים הראשונים של דרשת ההר.
המסורת הנוצרית המקובלת מזהה את הר האושר עם הר נחום ליד הכנרת, אך יש פרוטסטנטים המזהים את הר האושר עם קרני חיטין.
מקובל לתארך את זמן נשיאת הדרשה לשנת 30 לספירה בערך, אך רבים מהפרשנים האקדמיים גורסים כי הדרשה היא אוסף אמירות מתוך דברי ישו, שאסף מתי, מחבר הבשורה, וכי ישו כנראה לא נשא את הדרשה בפועל.
פסוקי ה"אשרי", המתארים את אלה שהתנהגותם ראויה: "אשרי עניי הרוח", "אשרי האבלים", "אשרי החלשים" וכיוצא בזה (ה' 3 - 12)
טענתו של ישו כי הוא ממשיך דרכם של הנביאים (ה' 17 - 20)
איסור על ניבול פה, חיוב החברות וההשלמה (ה' 21 - 26)
איסור על ניאוף, תאווה, גירושין ונישואין שניים (ה' 27 - 32)
החיוב לאהוב את כולם, כולל אויביך, ביטול "עין תחת עין" והחלפתו ב"הטה לו גם את ה[לחי] האחרת" (ה' 38 - 48)
מעשים טובים יש לעשות בצנעה ולא בפרהסיה ולא לשם רווח (מתי ו' 1 - 6)
גינוי תפילות ארוכות, כשל עובדי אלילים (ו' 7 - 13)
יש לצום בצנעה ולא בפומבי ולא לשם רווח (ו' 16 - 18)
איסור על תאוות בצע (ו' 24)
"לא תשפטו ולא תישפטו" (מתי ז' 1)
טול קורה מבין עיניך לפני שתבקר אחרים (ז' 2 - 5)
אל תטיל פנינים בפני חזיר (ז' 6)
"בקשו ויינתן לכם דרשו ותמצאו דפקו ויפתח לכם " וגו' (ז' 7 - 11)
"עשה לרעיך מה שאתה רוצה שיעשו לך" (ז' 12)
הדרך לחיים היא הדרך הקשה, ומעטים ההולכים בה, הדרך הקלה היא הדרך לאבדון, ורבים ההולכים בה (ז' 13 - 14)
לא כל הטוען כי הוא בר אמונה אכן מאמין (ז' 21 - 23)
מי אשר ילך לפי דרשה זו בונה את חייו על אבן ויחיה, מי שאיננו - כמוהו כבונה חייו על חול וסופו להישמד.
ויכוח גדול קיים בנצרות באשר לאופן ההבנה של הכתוב בדרשה, שהרי חלק מתכתיביה, אם מבינים אותם כמות שהם, אינם ישימים כמעט בחיים המעשיים.
חוקר הדתות מק'ארתור מביא תשע פרשנויות עיקריות לדרשה.
הגישה הקטגורית, הגורסת כי את הדרשה יש להבין כמות שהיא, ואם תכתיביה גורמים סבל למי שממלא אחריהם, זהו מחיר ששווה לשלם בתמורה לגאולה.
בגישה זו צידדו פרנציסקוס מאסיזי, לב טולסטוי ובאופן מסוים כת האנאבפטיסטים.
הגישה ההיפרבולית, הרואה בדרשה היפרבולה וגוזמה מכוונת והגורסת שהדרשה מכילה רק עקרונות כלליים, שאין צורך למלא אחריהם מילה במילה ושיש להתאימם ולרככם בהתאם למציאות.
גישת התקן הכפול של הכנסייה הקתולית, אשר מחלקת את תוכן הדרשה לחלק הכרחי ולחלק מומלץ, כאשר החלק ההכרחי מחייב את כולם והוא הכרחי לגאולה והחלק המומלץ הוא תוספת למאמינים אדוקים יותר, כגון נזירים, אך נראה שאין זה מעשי לדרוש מכל אדם לנהוג כך.
בגישה זו תמכו אוגוסטינוס הקדוש ותומאס אקווינס.
הגישה הלותרנית, הקרויה גם גישת שני העולמות.
מרטין לותר חילק את הכול לקדוש וליומיומי וגרס כי הדרשה שייכת לתחום הקדוש והרוחני.
כך, לפי לותר, שופט שמרשיע פושע צריך לתת לו את מרב העונש הקבוע בחוק, אך בד בבד עליו להצטער בנפשו על הסבל שייגרם לו.
הגישה הפרוטסטנטית, אשר על ידי השוואת מקומות שונים בברית החדשה מצאה, כי לעקרונות של הדרשה ישנם יוצאים מן הכלל.
כך, בעוד שישו אסר על נדרים ושבועות, השליח פאולוס משתמש בהם לפחות פעמיים, כך שלמעשה יש להם מקום.
הגישה של וילהלם הרמן , אשר גרס, כי רוח הדרשה חשובה יותר ממה שכתוב בה, ושהכוונה מאחורי מעשה חשובה יותר מהמעשה עצמו.
גישה זו קרובה לגישתו של אוגוסטינוס הקדוש.
הגישה האתית, אשר גורסת כי ישו חשב שאחרית הימים קרובה ולכן הצלחה חומרית היא בעלת חשיבות נמוכה.
גישה זו נהפכה פופולרית על ידי אלברט שווייצר.
גישתו של מרטין דיבליוס , אשר גרס, כי אף על פי שהעקרונות של הדרשה הם העקרונות האלוהיים ועל-פיהם יש לנהוג, כעת אין זה אפשרי.
על פי דיבליוס, חובה על כל בני האדם לנסות לחיות לפי עקרונותיה של הדרשה, אך הם נידונים מראש לכישלון.
מצב זה, טוען דיבליוס, ישתנה באחרית הימים.
גישה דומה לזו היא הדיספנסציונליזם, הגורס כי ישנן תקופות שבהן ניתן למלא אחר הדרשה וישנן תקופות שבהן זה בלתי אפשרי, כמו התקופה של ימינו.
גישת התשובה, הגורסת, כי עקרונות הדרשה על ההר הם מלכתחילה בלתי-ניתנים לקיום בעולם הזה, והגורסת, כי על ידי הפיכתם לבלתי-אפשריים לקיום ישו רצה ללמד את האנושות לחזור בתשובה.
ההאופטמן מקפניק (גרמנית: Hauptmann von Köpenick) הוא סיפור שוד מפורסם שקרה בעיר קפניק בגרמניה בשנת 1906. עובד גם למחזה ולשני סרטי קולנוע.
וילהלם פויגט, שהיה סנדלר כושל ופושע זוטר, השתחרר מהכלא באוקטובר 1906. חבריו סיפרו לו כי בקופת העיירה קפניק (כיום חלק מברלין) מופקדים 2 מיליון גולדמארק, והוא החליט לשדוד אותם.
פויגט התלבש במדים של האופטמן בצבא הפרוסי (מקביל לסרן) אותם רכש בשוק פשפשים, ו"פקד" על עשרה חיילים שפגש ברחוב בברלין לבוא אחריו ברכבת לקפניק.
כשהגיעו לבניין העירייה הורה פויגט לחלק מהחיילים להקיף את הבניין ולשאר להיכנס איתו למשרד ראש העיר, גאורג לאנגרהאנס.
פויגט הודיע לראש העיר כי הוא נתון במעצר צבאי ועליו להגיש לו את כל הדוחות הכספיים והמזומנים שבקופת העירייה.
בלשים ושוטרים של המשטרה המקומית שהגיעו למקום כדי לברר על מה המהומה, הופנו מיד על ידי פויגט לבצע מטלות שונות כגון הגשת קפה לחיילים וסיוע בשמירה ההיקפית.
פויגט החרים מקופת העירייה 3,557 גולדמארק והשאיר קבלה על הסכום אצל ראש העיר.
הוא הורה לחיילים להישאר בעמדות השמירה והסתלק מן המקום.
פויגט, שהפך מיד למבוקש מספר 1 בגרמניה, הסגיר עצמו אחר כמה ימים והובא למשפט מתוקשר בו נידון ל-5 שנות מאסר.
וילהלם השני, קיסר גרמניה, העניק לו חנינה כעבור שנתיים.
לאחר שהשתחרר מהכלא בשנית, פויגט פתח בקריירה קצרה של מופעי קרקס, עבר לגור בלוקסמבורג ונפטר שם ב-1922.
כשהתפרסם, הפך סיפור השוד את הגרמנים לבדיחה של אירופה, והביא לאבסורד את חוש המשמעת הגרמני.
מאמרי סאטירה ושירים מלגלגים פורסמו בעיתונים, בעיקר בצרפת שעדיין לא סלחה לפרוסיה על ההפסד שהנחילה לצרפת במלחמת צרפת–פרוסיה.
קרל צוקמאייר כתב ב-1931 מחזה בשם "ההאופטמן מקפניק" שזכה להצלחה מרובה בתיאטרון.
בגרמניה הנאצית, שבה הציות העיוור לפיהרר היה אחד מאבני היסוד של השלטון, לא ראו בעין יפה את השימוש המלגלג שעשה צוקרמאייר בסיפור השתעבדותם של גרמנים לסמכות שבמדים, ומנעו את הפצת הספר.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הופק סרט עלילתי בנושא, בכיכובו של היינץ רוהמאן.
הדת השומרונית היא מכלול המסורות והמנהגים המונהגים על ידי עדת השומרונים.
הדת השומרונית נחשבת לדת מונותאיסטית, אברהמית ואתנית-טריטוריאלית.
לפי האמונה השומרונית, שמה של הדת נגזר מהמילה "שֹמְרִים", כלומר שומרי התורה, לפי הנוסח המצוי בידם.
הם מדגישים את נאמנותם לדת משה, כפי שמשתקפת מחמשת חומשי התורה.
לשומרונים גרסה משלהם לחגים המקובלים ביהדות וכן מנהגיהם שונים מאלה הנהוגים בעם היהודי.
השומרונים מאמינים בחומשי התורה ובספר יהושע, אך אינם מאמינים בשאר הנביאים והכתובים.
עיקרי אמונתם מתבטאים בנוסח קצר זה:בעשורים האחרונים השתקמה מעט אוכלוסיית בני הדת השומרונית, ונכון ל-2021 היא מונה כ-840 נפשות, מרביתם חיים בקריית לוזה שבהר גריזים ובעיר חולון.
השומרונים מאמינים בחמשת עיקרי האמונה הבאים:
קיום אל אחד, אלוהי ישראל.
אמונה היא באחדות הבורא שהיא אחדות מוחלטת.
הוא - עילת העילות, והוא ממלא את העולם כולו.
טבעו לא ניתן להבנת בני האדם, אלא לפי מעשיו ועל-פי התגלותו לעמו וחסדיו שהראה להם.
הספר הקדוש היחיד הוא תורת משה שהוכתבה למשה בן עמרם.
הם נאמנים רק לקיום החוקים הכתובים בתורה.
התורה נבראה לפני בריאת העולם ומי שעוסק בה מובטח לו שיש לו חלק בעולם הבא.
השינוי העיקרי שבו לעומת התורה שבידי היהודים הוא בעשרת הדיברות.
בדיבר העשירי מופיעה הפרשה הקשורה בבנית המזבח בהר גריזים .
אין השומרונים מכירים בתורה שבעל פה הרבנית, עיקר תורתם היא התורה שבכתב ומעט תורה שבעל פה על פי גרסתם.
כמו כן אין הכרה בנביאים ובכתובים למעט ספר יהושע השונה מאוד מנוסח המקרא.
משה הוא לא רק אדון הנביאים אלא גם הנביא היחיד שקם מעולם, תוך הדגשת דברי ספר דברים לפיהם "ולא קם נביא עוד בישראל כמשה אשר ידעו ה' פנים אל פנים".
משה איננו אדם ככל ילוד אישה - הוא יצור מיוחד במינו.
הוא דומה יותר למלאך מאשר לאדם.
רוב התפילות מקושרות עם משה.
לו מוקדשת השירה ומבחר האגדות.
הוא גם הגואל העתיד לבוא - "התהב" - המשיח, שיביא גאולה לעולם כולו.
הר גריזים (במסורת השומרונית: הרגריזים) הוא מקום הפולחן שנבחר בידי אלוהים.
השומרונים אינם מכירים בקדושת ירושלים והר הבית.
לטענת השומרונים, בהר גריזים התרחשו האירועים הבאים: עקידת יצחק, יהושע בן נון הציב בהר את מצבת אבני בני ישראל, המשכן נבנה עליו לאחר שיהושע עבר את הירדן.
גם המזבח שנח בנה אחרי המבול, מזבח אדם ושת וגן העדן ממוקמים בהר גריזים.
האמונה בתורת הגמול ובעולם הבא.
עיקרון זה התגבש מאוחר יותר.
השומרונים מאמינים ביום נקם ושלם (אחרית הימים) שבו דמות בשם תַּהֵבּ (נביא, מעין משיח, אך בניגוד למשיח היהודי אינו מלך או שליט) משבטי יוסף, שיהיה נביא כמשה ויפעל כמותו ארבעים שנה, יביא לחזרתו בתשובה של כל בני ישראל.
התַּהֵבּ יגלה את מקום המשכן שנגנז בהר גריזים בסוף תקופת הרחותה, וכך תסתיים תקופת הפנותה ויתחדשו ימי הרחותה.
מותו וקבירתו לצד קבר יוסף בשכם תביא לתחיית המתים.
ספר אבישע נחשב בעיני השומרונים לספר התורה העתיק ביותר.
השומרונים העלימו את קיומו מעין זרים.
עם זאת הכריזו על ערכו וקדמותו.
הספר שימש ראיה לשומרונים לא רק לקדמות דתם, אלא גם לעליונות הנוסח השומרוני על הנוסח המסורה של תורת משה.
אם כי, המחקר משער שהספר נכתב רק בימי הביניים, בסביבות המאה ה-11 לספירה.
השומרונים נוהגים לקרוא בספר אבישע רק פעם בשנה, ביום הכיפורים.
בשאר ימות השנה הוא נשמר בכספת.
השומרונים מחויבים לעלייה לרגל להר גריזים שלוש פעמים בשנה: בחג הפסח ובחג המצות שבא מיד אחריו, בחג השבועות ובחג הסוכות.
השבת היא היום החשוב ביותר בדת השומרונית כיום, אף יותר מיום הכיפורים.
השומרונים לא משתמשים באש וכן לא בשום מכשיר חשמלי לאורך כל השבת אף אם הודלק קודם השבת, ומיד עם כניסת השבת השומרונים מנתקים את כל מכשירי החשמל בבית.
הם לא משתמשים במזגן ואפילו מכבים את המקרר.
בשל כך שגם השימוש בפלטת שבת אסור, סעודת יום השבת תהיה מורכבת מאוכל קר בלבד.
עם זאת, לפני כניסת השבת קיים היתר להדליק את האורות שיצטרכו במשך השבת, למשל בחדר האוכל, על בסיס הכתוב בתורה: "לִפְנֵי עִוֵּר לֹא תִתֵּן מִכְשֹׁל".
דין "פיקוח נפש דוחה שבת" קיים גם בדת השומרונית, ובמקרה חירום רפואי מזעיקים השומרונים עזרה רפואית עם הטלפונים, ואף במקרה הצורך ייסעו ברכב אל בית החולים.
מנהגי התפילה ביום השבת מורכבים מארבע תפילות: תפילת ליל שבת, בוקר, צהריים ותפילה בצאת השבת.
לאחר תפילת הבוקר, מנהג השומרונים להתכנס כל המשפחה יחדיו לצורך קריאת בפרשת השבוע.
כמו כן, נוהגים השומרונים להתלבש בבגדים מסורתיים מיוחדים ביום השבת, הכוללים כובע וכתונת פסים.
מנהג השומרונים הוא שהנשים אינן מגיעות כלל לבית הכנסת בשבת.
כמו כן, אין לנשים בגדים מיוחדים ליום השבת, והמנהג היחיד הוא שהאישה לא תלבש מכנסיים.
חג הפסח תופס מקום חשוב במיוחד בחיי הקהילה של השומרונים ושיאו הוא זבח פסח שבו הם מקריבים כ-40 כבשים.
הזבח מתקיים בקריית לוזה ומשתתפים בו כל השומרונים והוא גם מושך מאות תיירים ומבקרים מדי שנה ומאובטח על ידי צה"ל.
הכבשים נשחטים לקראת ערב פסח ונצלים בבורוֹת ואז נאכלים על ידי השומרונים בלבד.
החלקים שלא נאכלו נשרפים עד הבוקר.
חג הפסח- הוא יום הזבח בלבד.
שאר ימי החג נקראים חג המצות.
במהלכם, כל השומרונים נשארים בקריית לוזה ואוכלים רק את המאכלים שהם מייצרים.
המצה השומרונית היא רכה (בדומה ל"מצה הרכה", הקרויה "מצה תימנית", כמנהג כמה עדות ביהדות) ומזכירה את הפיתה העיראקית ונאפית על סאג'.
בבוקר של היום האחרון של חג המצות (שביעי של פסח) כל השומרונים עולים אל פסגת הר גריזים, הנמצאת בדרום מזרח ההר, סמוך לקריית לוזה, ושם עורכים תפילה.
השומרונים מתחילים את ספירת העומר ממחרת השבת שבחול המועד של פסח (חג המצות), ולכן חג השבועות נחוג תמיד ביום ראשון בשבוע (50 ימי ספירת העומר שהם 7 שבועות ועוד יום אחד), כמו בלוח הקראי ובלוח השנה במגילות קומראן.
בחג השבועות מתקיימת עלייה לרגל לפסגת הר גריזים, כמו בחג פסח ובחג הסוכות.
בעלייה לרגל משתתפים כל השומרונים.
חכמי השומרונים קבעו כי את חג השבועות יחוגו שבעה ימים בדומה לחג המצות וחג הסוכות, שכן מבחינתם, מעמדו של חג השבועות שווה לשני המועדים של העלייה לרגל.
שבעת ימי חג השבועות מתחילים בשבוע שלפניו ביום שני, והחג עצמו, שבו עולים לרגל, חל ביום השביעי מתחילת החג.
להלן סדר ימי חג השבועות:
יום פתיחת שבעת ימי החג מכונה יום קהלה - יום הקהל.
הוא נקרא כך כי זה היום שבו נקהלו בני ישראל "השומרים על האמת".
היום בו התכוננו לקראת העלייה לרגל, בפעם השנייה במשך השנה (הפעם הראשונה היא בחג הפסח).
יום זה מוקדש לביקור, תוך כדי שירה ותפילה, באתרים המהווים את תחומי גן העדן העתידי, שהם התחומים של בית הבחירה, "הרגרזים בת אל".
המקומות שכל העולה אליהם לרגל במועדם וזובח את זבח הפסח בהם יוצא ידי חובתו בקיום המצווה לעלות לרגל "במקום אשר בחר ד' לשכן את שמו שם" - אצל השומרונים: הר גריזים.
היום השני בשבעת הימים נקרא יום מקרתה או יום מעמד הר סיני, ותמיד הוא יחול ביום שלישי בשבוע.
ביום זה מתכנסים בבתי הכנסת בערב לתפילה מיוחדת.
ביום השלישי בשבעת הימים, נערכת תפילה מחצות הלילה ועד הערב.
היא מוקדשת לזיכרון מעמד הר סיני.
שרים פיוטים וקוראים את התורה כולה.
חמשת הימים הראשונים מותרים בעבודה.
בימים הרביעי והחמישי בשבעת ימי החג, ביום חמישי ושישי בשבוע, עוברים השומרונים לבתיהם ב"קריית לוזה" על הר גריזים לצורך ההכנות לעלייה לרגל.
ביום השישי, יום שבת בשבוע, מוקדשת התפילה לתיאור מתן תורה.
ומשום כך נקראת השבת הזאת "שבת הדיברים".
במרכז התפילה פיוט שחובר במאה ה-14, המתאר את מעמד הר סיני.
היום השישי של החג הוא יום השבת בשבוע והוא מכונה: שבת עשרת הדברים.
השבת המוקדשת כולה לאזכור עשרת הדברים שנאמרו במעמד הר סיני.
חג השבועות עצמו מתחיל בלילה של יום ראשון (בשעה 1 אחר חצות) בתפילה בבית הכנסת ולקראת הבוקר, בשעה 4:00, המתפללים עולים ברגל לפסגת הר גריזים כשהם מתפללים ללא הפסקה.
מקום ה"אבנים", המקום בו, לפי אמונתם, נמצאות 12 האבנים שיהושע בן נון הציב בעת הכנסו לארץ ישראל.
מקום מזבח אדם ושת בנו.
מקום "אלהים יראה" - בו היה, לפי אמונתם, האייל שנראה בסבך לאברהם העוקד את יצחק בנו.
בעבר זיהו במקום שתי מצבות יעקב בתחנה השלישית.
הנשים עולות לרגל להר בנפרד מהגברים.
הן לא משתתפות באופן פעיל בתפילות.
בעלייה לרגל משתתפים כל בני הקהילה, ללא יוצא מהכלל.
בדת השומרונית משמעותו של ראש השנה ("יום תרועה") שונה מביהדות.
היות שאמנם החודש השביעי מוזכר בתורה כפותח את השנה, אך אין אזכור מפורש בתורה לכך שהראשון בחודש הוא היום הראשון של השנה, אין השומרונים מתייחסים אליו כראש השנה העברית וכינוי הרשמי הוא "ראש החודש השביעי", אף שלעיתים קרובות גם בני העדה מכנים אותו בשם "ראש השנה", בהשפעת היהודים.
יום זה מסמל את היום הראשון מבין עשרת הימים הנוראים שבין ראש החודש השביעי ליום הכיפורים.
עם תחילת החג, מנהג השומרונים לתקוע בשופר בבתי הכנסת - מעשה שמכריז על כניסת החג.
בסיום תפילת הלילה, פונים השומרונים לבתיהם לסעוד את סעודת הלילה.
תפילת הבוקר בראש השנה נערכת עם עלות השחר, ונמשכת כ-7 שעות.
סעודת הבוקר שנערכת לאחר התפילה, בדומה ליום השבת, מורכבת ממאכלים קרים, ולא ממאכלים שחוממו בחג עצמו.
לאחר הסעודה נוהגים כהני העדה לארח את בני הקהילה בבתיהם, ולכבד אותם במאכלים ובמשקאות משכרים.
הימים הנוראים (הימים שבין ראש השנה ליום הכיפורים) בדת השומרונית באים לידי ביטוי בתפילות ייחודיות הנערכות בוקר וערב, מדי יום.
בסוף כל תפילה, נוהגים השומרונים לקרוא את הפרשה האחרונה בתורה, את שירת האזינו ואת ברכת משה לשבטים לפני מותו.
כל השומרונים צמים במהלך יום הכיפורים, כולל ילדים קטנים ואף תינוקות.
רק תינוקות שיונקים ממשיכים לינוק, ואילו התינוקות שנגמלו צמים.
במקרים של פיקוח נפש ודאי, דוחים את הצום.
התפילות בבתי הכנסת נערכות מתחילת יום הכיפורים ועד לסיומו ללא הפסקה.
ישנם שומרונים שלא הולכים לישון בבתיהם ומנמנמים בבתי הכנסת.
הנשים משתתפות בתפילות (שלא כמו בשבתות) והן אינן מופרדות מהגברים.
בניגוד לנהוג ביהדות, השומרונים אינם תוקעים בשופר בסיום החג.
השומרונים חוגגים את חג הסוכות במשך שבעה ימים ככתוב בתורה.
את הסוכות בונים השומרונים בביתם, תחת תקרת הבית.
עד המאה ה-16 היו השומרונים בונים את הסוכה תחת כיפת השמים, אך בשל מעשים של חילול הסוכה מצד שכניהם הערבים, החליטו השומרונים לשנות את המנהג.
הסכך בסוכה השומרונית עשוי מפירות "הדר" - שפירושו אצל השומרונים פירות עם הדר ויופי.
הם נוהגים לצאת לפני סוכות לפרדסים ולמטעים ובוחרים פירות יפים ומושלמים.
במרכזו אתרוג גדול (בימינו בדרך כלל מזן תימני בשל גודלו) והוא מסודר בצורה ייחודית.
מצוות הסוכה אצל השומרונים משולבת עם מצוות ארבעת המינים וכך בסוכה ניתן למצוא את ארבעת המינים, בין השאר - פירות הדורים, ענפי עץ תמר , ענפי ער אציל ריחניים.
בזמן החג, השומרונים נוהגים להתארח איש אצל רעהו ודלתם פתוחה לכל מאן דבעי.
ביום הראשון של סוכות נערכת תפילה על פסגת הר גריזים ובה משתתפים כל בני הקהילה.
ביום האחרון של חג הסוכות, הוא שמיני עצרת מציינים השומרונים את חג שמחת תורה.
יום זה הוא יום שבתון האסור במלאכה כמו שאר החגים, ומנהג השומרונים להוציא את ספר התורה מחוץ לכותלי בית הכנסת ולהקיף את שכונת השומרונים בקול שירה, תופים ומחולות.
תפילות, בתי כנסת ותשמישי קדושה
בית-הכנסת השומרוני דומה ביותר לבית הכנסת היהודי - אף כי קיימים גם הבדלים.
ההבדל הבולט הוא כיוון בית הכנסת: הר גריזים בשומרוני, הר-הבית שבירושלים ביהודי.
הבדל נוסף הוא בכתובות: בכתב גופו ובתוכן.
בית הכנסת משמש את העם, ולא את הכהנים.
נערכות בו סעודות מצווה ומלמדים בו תורה לילדים.
שמו של המוסד - בית-כנסת, בית-העדה.
מכאן גם שמו בעברית וגם בשפה השומרונית 'כנשתא' פירושה עדה.
תפקידו כמקום תפילה, קריאת התורה ולימוד.
בית-הכנסת השומרוני כמו בית הכנסת היהודי נועד מלכתחילה לקיום מצוות קריאת התורה בציבור.
בשלב שני נוספה לקריאה גם התפילה וכך הייתה הקריאה אט-אט לחלק מהתפילה.
לדוגמה, ביום ראשון של פסח השומרונים קוראים את פרשת 'משכו' (), כמו המנהג שהיה אצל יהודי בבל וכיום מקובל בכל עדות ישראל, אך בניגוד למנהג היהודי הארץ ישראלי שהיה בתקופת המשנה והתלמוד לקרוא את פרשת 'שור או כשב' ( ואילך).
הווי התפילה בשבת (זמן התפילה, הטלית, מקומה של האשה בבית-הכנסת).
כיוון התפילה למקום הקדוש: הר גריזים.
הבדלים שבין בית-הכנסת השומרוני והיהודי מובאים להלן:
נוסח הכתובות, לשונן וצורת כתיבתן.
כיום קיימים ארבעה בתי כנסת שומרוניים פעילים: שניים בחולון ושניים בהר גריזים.
בית הכנסת בשכונה השומרונית הישנה בשכם הפסיק את פעילותו עם עזיבת השומרונים ב-1988 ונותר סגור, בשנת 2016 נפתח לתפילת ראש חודש אחת, בית הכנסת מתוחזק ומשופץ על ידי הקהילה.
כמו כן מצויים ברחבי הארץ שרידים של בתי כנסת שומרוניים עתיקים.
בראש כל בית כנסת נמצא ארון הקודש, בתוך מובלעת בקיר לכיוון החוץ, הפונה לכיוון פסגת הר גריזים.
מעל ארון הקודש כתוב: "ועשו לי מקדש ושכנתי בתוככם".
מעל בית כנסת או מעל שער הכניסה ישנה מנורה (מגן דוד אינו מופיע בבתי כנסת שומרוניים).
סימן נוסף שמופיע מעל שער הכניסה וגם על הקירות הפנימיים הוא המשפט "שמע ישראל" המעוצב בצורת להבה והוא מעין הלוגו השומרוני ונמצא גם בתוך הבתים של השומרונים.
כך השומרונים מקיימים את מצוות "וכתבתם על מזוזות ביתך ובשעריך" (דברים ו, יג).
אין איורים בתוך בתי הכנסת, ועל הקירות מרבים לתלות מסגרות עם פסוקים מהתורה.
הרצפה מכוסה בשטיחים והמתפללים יושבים או עומדים על הרצפה כשהם משאירים את הנעליים בחוץ (רק הזקנים יושבים על כיסאות).
ספרי התפילה מונחים על שרפרפים.
השומרונים נוהגים להשתחוות כשהם מצמידים את הידיים כסמל לעשרת הדיברות.
אין עזרת נשים והנשים לא משתתפות בתפילות, למעט ביום כיפור כשהן לא מופרדות מהגברים.
התפילות בבתי כנסת מתקיימות בשבתות ובמועדים.
התפילות כוללות פסוקים מהתורה וכן פיוטים בעברית ובארמית (בהיגוי שומרוני מיוחד) שחוברו באלף הראשון לספירה.
סידור תפילה שומרוני נקרא דַּפְתֵר.
התפילות בשבת נערכות במתכונת קבועה מזה כ-800 שנים שכוללת: תפילה ביום ששי בערב שנמשכת כשעה ומסתיימת עם שקיעת השמש.
בשעה שלוש בלילה לערך השומרונים קמים לתפילת הבוקר שמסתיימת עם זריחת השמש.
מיד אחרי תפילה זו, בני הקהילה מתחילים לקרוא את פרשת השבוע (לפי החלוקה השומרונית) בבתיהם, עם קרובי משפחה (דודים, אחים).
בצהריים ישנה תפילה בת כשעה וחצי ובסיכום יש תפילת מוצאי השבת שמסתיימת עם שקיעת החמה.
השומרונים אינם מאמינים בכוכבים כסמל ליציאת השבת.
התפילות והפיוטים השומרוניים כוללים מאות מנגינות ומהווים סגנון מוזיקלי יוצא דופן שלא נמצא דומה לו בנעימת מוזיקליות של עמים אחרים, ולכן הוא מושך תשומת לב של מוזיקולוגים.
השומרונים עצמם טוענים שמדובר במוזיקה ישראלית קדומה שהועברה מדור לדור עד ימינו.
אין הכרה בכשרות היהודית - אכילת בשר מותרת רק אם הבשר הוא משחיטה שומרונית.
24 שעות לפני ביצוע השחיטה, על השוחט להיות טהור.
השוחט מעביר את להב הסכין על צוואר הבהמה פעם אחת בלבד, כאשר ראשה מופנה להר גריזים.
השומרונים נוהגים להמתין 6 שעות בין אכילת בשר לחלב, וכן להפך - בין חלב לבשר.
אכילת בשר אווז נחשבת לטאבו ועל כן מתנזרים הם מבשרו.
ברית המילה נעשית ביום השמיני ללא דחייה, אלא אם מדובר במקרה חמור של פיקוח נפש ודאי.
כמו כן אם התינוק נמצא באינקובטור ניתן לדחות את הברית, כי האינקובטור שקול לרחם האם.
אולם אם מדובר בבעיה רפואית שאינה בוודאות תגרום למותו של היילוד, ברית המילה תתבצע במתכונתה.
כך לדוגמה, במקרה של צהבת, אין השומרונים דוחים את המילה, בניגוד ליהדות, שגם בחשש קל לבריאות היילוד דוחה את הברית.
בימינו ברית המילה בקרב השומרונים מתבצעת על ידי מוהל יהודי מכיוון שאין שומרונים שעברו הכשרה והוסמכו לבצע את הליך המילה על ידי הרשויות.
בכניסתם לבית הכנסת השומרונים מתכסים בטלית ששונה לגמרי מהטלית של היהודים כיום; זהו בגד לבן היורד עד לכפות הרגליים ובעל שרוולים ארוכים כאשר בכנף הטלית הימנית תפורים 22 כפתורים שמסמלים את מספר אותיות התורה ובכנף השמאלית תפורות 22 לולאות.
מאחורי הטלית ישנו סמל המסמל את הציצית.
מעבר לטלית השומרונית, ישנו גם הבגד נוסף דישדש שיכול להיות בצבעים שונים ואף עם שרוולים קצרים ואותו הם לובשים מתחת לטלית שאותה מורידים אחרי התפילה ונשארים עם הדישדש במהלך השבת.
בכניסה לבית כנסת ובזמן התפילה, השומרונים מכסים ראשם (אין הם חייבים בכיסוי ראש בימי חול וגם לא בטלית/ציצית - "והבדלתם בין הקודש ובין החול") בכיסויי ראש מגוונים.
לרוב זהו תרבוש טורקי אדום עם חוטים שחורים.
בני משפחת הכהנים בהגיעם לגיל מסוים (מבוגר) מלפפים את התרבוש ברצועת בד לבנה בשבתות ובמועדים או ברצועת בד אדומה בימי חול.
שומרונים מבוגרים ממשפחות אחרות נוהגים אף הם להניח רצועת בד על התרבוש, אך היא דקה יותר ובצבע צהוב.
פרט לזקני הכהנים שיש להם את כיסוי הראש המיוחד, רשאי כל שומרוני לחבוש כיסוי ראש שמתאים לו.
למרות זאת כל שומרונֵי שכם חובשים תרבוש ואילו אחיהם בחולון חובשים גם כיסויי ראש אחרים וזאת בשל העובדה שתושבי שכם מרבים לנסוע לירדן, שם הם רוכשים את התרבושים.
אצל השומרונים בחולון נפוצות כומתות בצבע שחור או סגול אותן הם רוכשים בתל אביב.
כמו כן נפוצות הכיפות הסרוגות הגדולות והכיפות הבוכריות .
חלק מהשומרונים נוהגים להחזיק מקל הליכה במהלך תפילה בבית כנסת וכן להעביר מחרוזת תפילה בין אצבעותיהם.
לנשים השומרוניות אין לבוש מיוחד, הן רשאיות להתלבש על פי טעמן, אך נמנעות מללבוש מכנסיים ביום השבת.
המזוזה השומרונית היא לרוב לוח שיש שעליו חרוט המשפט "שמע ישראל", או חרוטים פסוקים מהתורה בסגנון "ופסח ה' על הפתח ולא יתן המשחית לבוא אל בתיכם לנגף" ().
את הלוח תולים מעל דלת הכניסה לבית.
גם בתוך הבתים מרבים השומרונים לשים ברכות מהתורה על הקירות.
מושג ה"בר מצווה" אינו קיים בדת השומרונית בצורה המוכרת בדת היהודית.
בעוד שבדת היהודית מחויב הילד במצוות החל מגיל 13 והילדה החל מגיל 12, בדת השומרונית מחויב הילד במצוות החל מיום לידתו.
כך לדוגמה ביום הכיפורים, גם תינוקות שאינם יונקים מחויבים בצום ובשאר מצוות היום.
המושג המקביל לבר המצווה בדת השומרונית נקרא "חתם תורה".
כבר ברגע שמקבל דעת ומסוגל ללמוד, הולך הילד השומרוני (בן או בת) אל אחד מכהני העדה ולומד את הכתב השומרוני, קריאתו ואת כל חמשת חומשי התורה ופרשנותם כפי המנהג השומרוני.
בתום הלימוד שעשוי לקחת כמה שנים, לומד הילד בעל-פה את ברכת משה כפי שמופיעה בפרשת וזאת הברכה בסוף ספר דברים.
ברגע שמסיים את הלימוד, נקרא הילד בשם "חתם תורה", או אצל הבנות - "חותמת תורה".
טקס חתימת התורה הוא המקבילה לטקס בר המצווה היהודי, אך כאמור - יכול להיחגג בכל גיל שהוא, תלוי בקצב התקדמות הלימוד של הילד.
עיקרו של הטקס יהיה כאשר יעמוד הילד ויקרא בקול רם באוזני קהל המוזמנים את ברכת משה כפי שלמד אותה זה עתה.
בתום הקריאה, יחלו החגיגות האופייניות לאירועים ביהדות, הכוללים סעודה, מוזיקה וריקודים.
בניגוד למקובל ביהדות, שבו הילד מניח תפילין לראשונה בבר המצווה, בדת השומרונית אין מצווה מוחשית להנחת תפילין.
את הפרשיות המורות על קשירת התפילין על היד ועל הראש מפרשים השומרונים במובנים רוחניים.
יחד עם זאת, ישנן דעות בקרב השומרונים שבעבר מצווה זו נחגגה בצורה מוחשית, אולם בשל פרעות ורדיפות נאלצו השומרונים להימנע מקיום המצווה.
הליך החתונה בדת השומרונית מתחלק לשלושה שלבים:
קידושין - קבלת הסכמה על הנישואין.
אירוסין - הכרזה על הזוג כנשוי.
נישואין - טקס הקראת הכתובה.
בשלב הקידושין מגיעים הורי החתן לבית הורי הכלה, ומבקשים את ידה של בתם עבור בנם.
באם כל הצדדים הסכימו והיו להסכמה שני עדים, הליך החתונה יימשך כנוהג.
זהו השלב היחיד בהליך החתונה שניתן לבטל ללא הליך גירושין רשמי, אף לאחר השלמתו.
בשלב האירוסין מוכרז הזוג כנשוי באופן רשמי.
הטקס מתבצע במעמד הזוג, משפחתם, כהן העדה שמארס את הזוג ועוד שני עדים המוודאים שההליך מתבצע בהסכמתה של הכלה.
לאחר השלמת האירוסין, לא ניתן לבטל את המשך הליך החתונה ללא גירושין רשמיים, ולכן בדרך כלל נוהגים לבצע את שלב האירוסין זמן קצר לפני שלב הנישואין.
מנהג נוסף, שאינו חלק רשמי מהליך החתונה, ומתבצע לאחר שלב האירוסין הוא "חינה" (מעין מסיבת רווקות עבור הכלה) ו"משכרה" (מלשון שיכר, מעין מסיבת רווקים עבור החתן), שבו נוהגים הזוג לחגוג את סיום רווקותם עם חבריהם, בשילוב של מנהגים ייחודיים המתקיימים בדת השומרונית.
השבת שלפני טקס הנישואין נקראת "שבת פותחת", שבו נוהגים להתארח הגברים של הקהילה בבית הורי החתן לקריאת פרשת השבוע.
לאחר הקריאה מוגש כיבוד עבור האורחים.
בצאת השבת מגישה המשפחה כיבוד עבור האורחים שאינם גרים בעיר.
שלב הנישואין מתבצע בדרך כלל כאירוע מושקע באולם אירועים.
בשלב זה מתבצע טקס הקראת הכתובה במעמד כל מוזמני האירוע יחד עם שיירת כהנים.
המנהג הוא שהחתן והכלה יושבים על במה מוגבהת אל מול כל המוזמנים כאשר ראשם מכוסה - ראשו של החתן בכובע וראשה של הכלה בהינומה.
על הכתובה חותמים הכהן, שני העדים משלב האירוסין, החתן ואבי הכלה.
בתום הקראתה, עוברת הכתובה למשמרת בידי אבי הכלה.
המנהג השומרוני הוא שלא פותחים וקוראים בכתובה לאחר החתונה כלל, אלא אם כן הוחלט על גירושין.
לאחר טקס הכתובה מתחיל אירוע שמחת החתונה, הכולל סעודה וריקודים.
הליך הגירושין הוא הליך נדיר יחסית בקהילה השומרונית.
ההליך מתבצע על ידי הוצאת הכתובה ורישום ב"ספר כריתות".
על פי הדת השומרונית, רק הכהן הגדול רשאי לבצע את ההליך, וזאת על מנת שתהיה לו הזדמנות לפשר בין הצדדים, ולקדם שלום בית.
השומרונים מוכרים כקהילה דתית בידי הרשות הפלסטינית, המכירה בנישואים וגירושים של כהני הקהילה.
מאחר שבישראל הדת השומרונית אינה נחשבת ליהדות, וקהילת השומרונים היא קהילה ייחודית ומובחנת, גם משרד הפנים הישראלי מכיר בנישואים ובגירושים.
על פי הדת השומרונית, החל מהיום שראתה את דם הווסת, מחויבת האישה לשמור נידה שבעת ימים.
בימי נידתה נאסר על האישה לגעת בחפצים או באנשים אחרים, וכן עליה להודיע לציבור שהיא כרגע בטומאת נידה על מנת שגם הם יזהרו מלבוא עמה במגע.
בזמן הנידה מוקצים עבור האישה כלים מיוחדים לשימושה, שהוכנו במיוחד לימים אלו.
מנהג השומרונים שבימי נידה של אחת הנשים, הנשים האחרות עוזרות לה ומבשלות עבורה, וזאת כדי להקל עליה לשמור על ימי טומאתה ביתר קלות.
לאחר שבעת ימי הנידה, טובלת האישה במים ובכך מסיימת את ימי טומאתה.
גם לאחר לידה הנשים מחויבות לשמור טומאת נידה עם כללים מורחבים, בהסתמך על הכתוב בספר ויקרא.
כאשר האישה יולדת בן עליה לשמור 40 ימי טומאה - 7 ימי נידה ועוד 33 ימי טומאה בדרגה מופחתת יותר, וכאשר יולדת בת, עליה לשמור 80 ימי טומאה - 14 ימי נידה ועוד 66 ימי טומאה בדרגה מופחתת יותר.
מנהגי קבורה ואבלות על המת
השומרונים כיום נוהגים לקבור את מתיהם בשני בתי עלמין: בית העלמין המסורתי בהר גריזים, ובית העלמין קריית שאול בתל אביב, בחלקה ייעודית לבני העדה.
כאשר נפטר קרובו של אדם, לפני טקס לוויית המת, מנהג השומרונים הוא שהמלווים עומדים סביב ארון הקבורה וקוראים את כל חמשת חומשי התורה.
לאחר הקריאה, יוצאים המלווים בהליכה איטית אל עבר חלקת הקבר, בליווי שירת האזינו שבספר דברים.
מנהג השומרונים לקבור את המת כאשר הוא לבוש בבגדי שבת מסורתיים, חבוש במגבעת ועטוף בטלית לבנה, וזאת בשל האמונה שבעת תחיית המתים, יקומו המתים עם בגדיהם המכובדים ויהיו מוכנים למעמדו הנשגב של היום.
מטעמי טומאה וטהרה, נוהגים השומרונים לא לגעת כלל בגופת המת או בקברים.
בדומה ליהדות, גם הדת השומרונית מורה לקרוביו של המת לשבת עליו שבעה, וזאת כהסתמכות על הפסוקים המתארים את יוסף מתאבל על אביו שבעת ימים.
בעת השבעה, נוהגים כלל השומרונים לפקוד את בית המת שבו יושבים האבלים.
במשך שבעת ימי האבלות, מנהג השומרונים לערוך תפילות בבוקר ובערב, לעילוי נשמתו של המת.
זו הכותרת של ספר, המצוי בבית הספר הרם בעיר סינסינטי בארצות הברית, אשר התקבל מהאספן דוד מילר - ידיד השומרונים, אשר עסק בהוראת הלשון העברית לבני השומרונים בשכם בהתאם להמלצת יצחק בן-צבי.
כותרתו של פרק י"א לספר היא: "משמרת ימי האבל ויום המועד בין שמרים ליהודים" - מנהגי האבלות בקרב בני העדה השומרונית.
"משפט המת" הוא סוד מאת ה'.
"לעת יצא זה הרוח מן הפגר, יהיה הפגר כנבילה" וכל הנוגע בו יטמא שבעת ימים.
כאשר נודע כי קרב מועד מותו של האדם, יפנו את ראשו להר גריזים והכהן יעמוד מעל ראשו.
הכהן יקרא חלק משירת האזינו ואת המשפט המופיע בראש הערך בלשון השומרונית:
אחרי פטירתו של האדם, יקרא הכהן "שירות ותהילות גדלות לשם ברוך הוא".
לאחר דברי הכהן, "יספדו לבכותו קריביו וכל בני דודיו".
יכינו את התכריכים: כתונת לבנה, בגדי בד, בגד, אפוד, בגד בד ומצנפת - הכל בגדים חדשים.
לאחר מכן, קוראים קטעים מהתורה, מוליכים אותו לקבר ו"לעת יטמנו אותו בעפר יחתמו השירה באמרם ראו עתה כי אני אני הוא עד סוף התורה.
הכהן יאמר דברי נחמה וינחם את קרובי המת.
כל מי שעסק במת יהיה טמא שבעה ימים.
במחקר האקדמי אודות הדת השומרונית קיימות שתי דעות באשר להתפתחותה.
לפי דעה אחת, הדת השומרונית התפתחה מתוך היהדות כזרם נוסף.
לפי דעה אחרת, הדת השומרונית התפתחה מתוך הדת שהייתה נהוגה בממלכת ישראל לפני חורבנה, והתפתחה במקביל להתפתחות היהדות.
החוקר לסטר גראב כינה את הדעות הללו "העמדה הפולמוסית" ו"העמדה האפולוגטית" בהתאמה.
בשנים האחרונות, העמדה האפולוגטית נעשתה רווחת יותר, והדעה המקובלת היא שהיהדות והדת השומרונית התפתחו במקביל זו לזו, כאשר כל אחת הייתה המשך רציף לפולחן הנהוג בממלכות יהודה וישראל, בהתאמה.
עם זאת, העמדה הפולמוסית מביאה כהוכחה חזקה לשיטתה, שבעוד שבממלכת ישראל עיקר הפולחן היה בבית-אל הרי שאצל השומרונים הפולחן בהר גריזים.
הדת הבהאית (בפרסית: آئین بهائی או بهائیت) היא דת מונותאיסטית עצמאית שמקורה בדת הבאבית שנוצרה בפרס ב-1844 על ידי סייד עלי מוחמד שיראזי, הבאב.
אמנם שורשי הדת הבהאית נטועים באסלאם השיעי, אך היא אינה מוגדרת כזרם בתוכו.
מרכזה של הדת בעכו ובחיפה.
רוב כתביה הקדושים נכתבו על ידי הנביא בהאא אללה, שטען כי הוא ממשיך בשורתו של הבאב.
מעריכים שקיימים כשישה מיליוני מאמינים ברחבי העולם, במספר רב של ארצות.
כתבי הדת הבהאית תורגמו למאות שפות.
על אף שורשיהם המוסלמיים של מייסדיה, מעטים הם המאמינים הבהאיים ממדינות האסלאם.
באיראן היא נרדפת קשות, והבהאים נחשבים ל"מורתדון", כלומר, מוסלמים שנטשו את אמונתם.
אך ישנן מדינות אחרות במזרח התיכון כמו איחוד האמירויות הערביות, שם הבהאים נחשבים כחלק מהאוכלוסייה המוסלמית.
את עיקר הצלחתה השיגה הדת הבהאית במערב ובהודו, בשל מסריה האוניברסליים.
המסר של הבאב ובהאא אללה הוא שישנו אל אחד, שמתגלה בפני האנושות לאורך השנים וחושף את רצונו.
כל הדתות הן בעלות מוצא אלוהי משותף, וניתנו על ידי נביאים שהם שליחי האל, בהם משה, בודהה, מוחמד, קרישנה, ישו, זרתוסטרא והבאב.
הם מייצגים שלבים עוקבים בהתפתחות הרוחנית של האנושות.
בפי השליח האחרון ברצף, בהאא אללה, הייתה בשורה למתחבטים מול האתגרים המוסריים והרוחניים של העולם המודרני, ובשורה זאת, על פי האמונה, תעמוד למשך אלף שנים.
היא מדגישה שלום כלל-עולמי, התקדמות מדעית והתנהגות מוסרית.
הדת הבהאית התפתחה מהדת הבאבית - שנוסדה על ידי הבאב ב-1844 בפרס.
בפרס של אמצע המאה ה-19, גברו הציפיות לבואו של האימאם הנעלם, המהדי.
הבאב טען שבואו הגשים ציפיות אלו והכריז בכתביו ובפומבי ששליחותו נועדה להכין את האנושות לבואו של 'זה אשר אלוהים יגלה אותו', והאיץ במאמיניו לתמוך בנביא החדש לכשיופיע.
הבאב סימן את מירזא יחיא, אחד ממאמיניו הראשונים, כיורשו.
אולם יחיא היה אז נער בן 18 והתקשה לשאת במעמסה הכבדה של הנהגת שארית הפליטה של הבאבים, שחיו במחתרת בפרס.
לכן פנתה הקהילה הבאבית לאחיו הגדול ממנו בארבע-עשרה שנה, שנודע לימים כבהאא אללה (מפרסית – "תהילת האל") וביקשה את הדרכתו.
עם דיכוי מרד הבאבים נכלא בהאא אללה יחד עם באבים נוספים ואז חווה את חוויית התגלותו ומשיחתו לנביא.
בהאא אללה לא גילה תחילה את דבר התגלותו אלא לקומץ מקורבים.
הוא עשה כן בגני רידוואן שבבגדאד ב-1863.
בהאא אללה טען להיותו לא רק נביא "זה אשר אלוהים יגלה אותו", אלא גם התגלמותו של האל.
הוא ביטל רבים מעיקרי אמונתו של הבאב וייסד תחתם דת חדשה, בעלת אופי אוניברסלי ופציפיסטי יותר.
עדת מאמיניו של אחיו מירזא יחיא – אשר כונו על שמו "אזלים" – נותרה נאמנה יותר לפשוטם של כתבי הבאב.
אך בסופו של התהליך, הייתה ידם של הבהאים, נאמני בהאא אללה, על העליונה ורוב הבאבים נהיו לבהאיים.
האזלים נותרו כת מבודדת וקטנה.
בהאא אללה נולד בשם מירזא חוסיין עלי בשנת 1817, ומת ב-1892. למעשה, נחשב בהאא אללה למייסדה של הדת הבהאית כפי שהיא מוכרת בשנות האלפיים.
בהאא אללה הכריז שהופעתו של הבאב בישרה את הופעתו של בהאא אללה (כשם שבנצרות יוחנן המטביל בישר את בואו של ישו; ומכאן הקשר אל קבורת שרידיו של הבאב על הר הכרמל, שכן זהו ההר של אליהו הנביא אשר על-פי המסורת יבשר את בואו של המשיח).
בהאא אללה הטיף וכתב איגרות אודות הדת החדשה.
גם הוא נרדף על ידי השלטונות, אך כיוון שהיה בן אצולה לא הוצא להורג, ולכן גורש לבגדאד, וב-1868, לאחר תלאות רבות, הוגלה ונכלא בידי הטורקים בכלא עכו.
למרות היותו אסיר האימפריה העות'מאנית עד סוף ימיו, כעבור זמן מה הורשה לצאת מהמצודה, התגורר זמנית בבית עבוד בעכו והגיע לבית מבודד ליד הכפר מזרעה שמצפון לעכו.
בערוב ימיו הוא התגורר באחוזת בהג'י, בבית זה אסף את דרשותיו ואגרותיו, החשובים שבהם – הכתאב-י איקאן ואל-כתאב אל-אקדס.
לאחר מותו ב-1892 הוא נקבר בבהג'י, וזה נהיה המקום הקדוש ביותר לבהאים.
בנו עבד אל-בהאא ("עבד הבהאא"), שירש אותו, העתיק את פעילותו לחיפה ורכש אדמות בכרמל.
במקביל רכשו בהאיים אחרים בהם אחיו של בהאא אללה, אדמות באזור הכנרת.
הבהאא כתב כמה ספרים בהם פירש את תורת אביו.
בנוסף כתב איגרות אל חסידיו ואל אנשים שביקש לקרב אליו, ובכללם שליטי אסיה ואירופה ואל האפיפיור.
באחת האיגרות האלה, שנשלחה אל כופר פרוטסטנטי בהמבורג, בו כתב:.
לאחר מותו של עבדול בהאא ב-1921 ירש אותו נכדו שוגי אפנדי, וכשמת הוא בשנת 1957, לא מונה לבהאים מנהיג יחיד.
במקומו מונהגת הדת מאז 1963 בידי הנהגה בת תשעה חברים, הנבחרת מדי חמש שנים, ויושבת בראש בית הצדק העולמי, הממוקם במרכז הבהאי העולמי בחיפה.
בנוסף, המספרים 9 ו-19 מקודשים בעיני הבהאים.
לכן בלוח השנה הבהאי, יש 19 חודשים בשנה – בכל חודש 19 יום.
ארבעה או חמישה ימים נוספים נקבעו בין החודש ה-18 וה-19 בסוף פברואר כדי להשלים את שנת השמש, ואלה מכונים "איאם-י הא".
ראש השנה, הנורוז, חל בלוח הבהאי ב-21 במרץ.
אצל הבהאים אין פולחן ציבורי או ריטואלים דתיים, ואין להם כוהני דת.
המתפללים הבהאים פונים לכיוון עכו, ולאחר מותם הם נקברים כשראשם לכיוון העיר הקדושה ביותר לדת, עכו.
לדת עניין מיוחד בערכי ההיגיינה והאסתטיקה המשתקפים במרכזים ובמתקנים שלהם.
הבניין המפואר בחיפה שאותו מזהים בטעות כמקדש הוא למעשה מאוזוליאום, קבר הבאב, ומשמש גם מקום תפילה ומדיטציה.
ההצטרפות לדת אינה אוטומטית: כל צאצא להורים בהאים בגיל 15 יכול להכריז על נכונותו לקבל על עצמו את עקרונות הדת.
בן הדת הבהאית מורשה להתחתן עם מי שאינם בני הדת הבהאית.
על פי תפיסתו של בהאא אללה, יש להקים בכל הערים בעולם מבנים שמגמתם לאפשר לאוכלוסייה להתפלל.
בהתאם לכך אכן רכשו הבהאים קרקעות בלמעלה ממאה ערים בעולם, וב-8 ערים בנו בתי תפילה בהאיים המיועדים לתפילה ומדיטציה, והן: שיקגו בארצות הברית, ניו דלהי בהודו, פנמה, סידני באוסטרליה, קמפלה באוגנדה, פרנקפורט בגרמניה, אפיה בסמואה, וכן מבנה שנהרס ברעידת אדמה באשגבאט בטורקמניסטן.
מקדש הבאב שבחיפה אינו בית תפילה כזה, והמקום להקמתו של בניין כזה בחיפה מצוין על ידי האובליסק המוצב בכרמל הצרפתי.
ברוב האנציקלופדיות ועל פי המקורות הבאהים מעריכים כי בתחילת המאה ה-21 מנתה אוכלוסיית הבהאים הכלל-עולמית בין 6 ל-7 מיליון נפש.
מאז שנת 1844 בה נוסדה הדת, היא התפשטה בעיקר באימפריות הפרסית והעוֹתְ'מָאנִית, עד תחילת המאה ה-20 גדלה הדת מבחינה מספרית הן מריבוי טבעי והן מהצטרפות אנשים שהמירו את דתם במדינות שונות, בהן דרום ודרום-מזרח אסיה, אירופה וצפון אמריקה.
הודות פעילותו של ג'ורג' ג'ייקוב אוגור הדת הבהאית הגיעה ליפן במהלך העשור השני של המאה ה-20. בשנת 1920 החלה פעילות הקהילה הבהאית באוסטרליה.
במהלך שנות החמישים והשישים של המאה ה-20 הושקעו מאמצים רבים במסעות ברחבי העולם בניסיון ללמד את הדת הבהאית ובפעולות מיסיונריות.
זו הסיבה לכך שניתן למצוא מאמיני הדת הבהאית במדינות שונות על פני כדור הארץ.
כיום הדת הבהאית היא המיעוט הדתי הגדול ביותר באיראן.
על פי ספר האלמנך וספר העובדות העולמי לשנת 2004
לפי אנציקלופדיה בריטניקה, הדת הבהאית היא הדת העצמאית השנייה בגודלה בעולם מתוך הדתות הנפוצות בעולם, ביחס למדינות המיוצגות.
"בריטניקה" טוענת כי הדת הבהאית מבוססת ב-247 מדינות ושטחים טריטוריאליים ומיוצגת מעל 2,100 קבוצות אתניות שונות ושכתבי הקודש שלה תורגמו לכ-800 שפות.
הדת הבהאית דורגה על ידי ירחון ה-Foreign Policy magazine כדת השנייה בגודלה בקצב גידול האוכלוסייה בעולם באחוזים (1.7%) נכון לשנת 2007.
בהאי לשעבר ידוע הוא הסופר הבריטי-אירי דניס מק'יואן, שנודע גם בשמות העט שלו "ג'ונתן אייקליף" ו"דניאל איסטרמן".
הוא הצטרף לדת הבהאית בשנת 1965 ונטש אותה ב-1980. זאת בשל חילוקי דעות אישיים עם הנהגתה בבריטניה.
בני הדת הבהאית הם בני מיעוט הנספר באיחוד האמירויות הערביות כחלק מהאוכלוסייה המוסלמית.
במפקד האוכלוסין של 1931 נמנו כ-200 תושבים בני הדת הבהאית בחיפה.
עם תחילת מלחמת העצמאות התגוררו בארץ ישראל כ-350 בני הדת הבהאית, בהם תושבים שנעקרו מהתיישבות הבהאים במזרח הכנרת ועמק הירדן, כולל בני משפחתו של עבד אל-בהאא, ומספר יהודים יוצאי פרס שהמירו את דתם.
אולם רוב הקהילה בחיפה נמלטה ללבנון במהלך הקרב על חיפה באפריל 1948. לאחר הקמת מדינת ישראל בדצמבר 1948,בחליפת מכתבים בין ראש העדה הבהאית בישראל וראש הממשלה דוד בן-גוריון, הבטיח ראש העדה שהיא תהיה נאמנה למדינת ישראל, בן-גוריון מצדו הבטיח שמדינת ישראל תבטיח את זכויות בני הדת הבהאית בישראל.
בפברואר 1949⁩ הוזמנו ראשי העדה בישראל להשתתף בכינוס הראשון של האספה המכוננת (הכנסת הראשונה).
ביולי 1949⁩ הותר למספר בני הקהילה לחזור לישראל מלבנון.
אך בסך הכל רק 100 מתוך 350 פליטים בהאים הורשו לחזור לישראל וגם רכושם לא הוחזר, לאחר שנתפס כנכסי נפקדים ויושבו בו עולים חדשים.
לעיתים תכולת ביתם גם נבזזה.
בתגובה איראן שנתנה באותה עת חסות לבהאים, הודיעה כי היא שוקלת להחרים את רכושם של יהודי איראן וכי היא תפסיק לאפשר בריחתם של יהודי עיראק דרכה.
באותה תקופה גם ניהלה איראן מגעים להכרה בישראל, ושלחה לישראל נציג לדון בבעיית הבהאים.
בישיבת ממשלה ב-18 באוקטובר 1949, הוחלט שיש לאפשר לכל בני הקהילה לחזור לישראל ולהשיב להם את רכושם.
בנובמבר 1949⁩ חזר מנהיג הדת שוגי אפנדי לישראל, והודיע על הקמת "בית הצדק" על הכרמל.
הקרן הקיימת גם הגיעה להסכם, בו רכשה את אדמות הכפר הבהאי הנטוש א-סמרה לטובת התיישבות יהודית, ובמקום הוקם קיבוץ האון.
מאז גם הותר לבני הדת הבהאית לבקר בישראל כעולי רגל ללא הגבלה.
ב-1983 דווח שכ-250 בני הדת הבהאית גרים בישראל (פחות ממספרם עם קום המדינה), שרובם גרים בחיפה ובעכו.
הסיבה העיקרית לירידה במספר הם נישואי תערובת, שאינם אסורים על בני הדת הבהאית, אך בהאי היושב בישראל והנושא בת דת אחרת נדרש לעזוב את ישראל ולהישאר בהאי, או שהוא מוצא מכלל בני העדה המקומית.
בנוסף מדי שנה באים בהאים לישראל על מנת לעבוד במקומות הקדושים להם ואינם נשארים בישראל.
הם באים לתקופות קצרות של עד שנה, ולאחר מכן מוחלפים במתנדבים אחרים.
העולים לרגל למקומות הקדושים, יש להם אישור להגיע פעם אחת כל שנה וחצי.
מדי פעם מגיעות קבוצות של מאמינים.
ורק תשעת המנהיגים שמנהלים את בית הצדק העולמי ביחד עם המזכירות הכללית של הקהילה, מתגוררים בישראל למשך מספר שנים וגם הם מוחלפים.
בשנת 2013 נבחר ד"ר ג'ושוע לינקולן לתפקיד המזכיר הכללי של הקהילה הבהאית הבין-לאומית.
בשנת 2019 הוא הוחלף על ידי ד"ר דייוויד רוטשטיין.
העדה הבהאית הוכרה בשנת 1971 כעדה דתית מוכרת כתוצאה מכך לעדה אוטונומיה מסוימת בניהול ענייניה הפנימיים.
המרכז הבהאי העולמי נמצא בחיפה על הר הכרמל, שאותו ראה בהאא אללה כקדוש, משום שזיהה אותו כ"הר ציון" שאליו יבואו כל הגויים באחרית הימים.
המוסד העליון של המרכז הבהאי העולמי הוא בית הצדק העולמי, מושב תשעת המנהיגים הנבחרים של הדת.
מרכז נוסף של הבהאים נמצא בעכו, בבאהג'י, שם קבור בהאא אללה, שהוגלה לעיר על ידי שלטון האימפריה העות'מאנית.
מרכז זה קדוש יותר, מבחינה דתית, מאשר זה הנמצא בחיפה.
המבנים הבהאיים בחיפה ובעכו אינם מציגים פרטים הקשורים באמונה ובפולחן, ומוצגים בהם סמלים בודדים של הדת.
תחת זאת הם מתרכזים באטרקציות נופיות ובפיתוח גינון מרהיב עין, המשלימים את עקרון חשיבות האסתטיקה עבור מאמיני הדת ומכבדים את מקום קבורתם של מייסדי הדת.
המרכז ללימוד כתבי הקודש, הארכיון, המרכז ליועצים בינלאומיים ומושב בית הצדק העולמי, שנבנו בלב הגנים בחיפה, משמשים כמבנים מנהליים.
מסיבה זו הם פתוחים לבהאים אשר עובדים שם בלבד ולאורחים, ולא לקהל הרחב.
על אף שהם שואפים להפיץ את דתם ברחבי העולם, בתקופה העות'מאנית קיבלו הבהאים על עצמם שלא להטיף לתורתם בארץ ישראל ואין הם מקבלים חברים מארץ ישראל (מי שבכל זאת מעוניין להצטרף נדרש לעזוב את הארץ לשם כך).
הוראה זו ניתנה על ידי בהאא אללה, שלא לעסוק במסיונריות באזור זה.
ישנם אף כמה מקורות הלקוחים כביכול מהכתבים הבהאים המוקדמים, הכוללים נבואה על שובו של עם ישראל לארצו וכמו כן ישנה תזת דוקטורט מאת החוקר הבריטי בהאי, סטיבן למבדן, העוסקת ביחסי הגומלין ובקשרים הענפים המצויים במסגרת המסורות האסלאמיות יהודיות לבין הדתות הבאבית והבהאית (Israiliyyat).
הגנים הבהאיים המפוארים במרכז הבהאי העולמי שבחיפה הורחבו בתהליך אשר הושלם בשנת 2001. בשנת 2008, הוכרו הגנים, לצד אתרים בהאים קדושים בחיפה ובגליל המערבי, על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
את הגנים בעכו ובחיפה, הספרייה ושאר המבנים מתחזקים עובדים שכירים, וכן מתנדבים בהאים, המגיעים לישראל לתקופות התנדבות קצובות במסגרת צליינות.
העיר, המשמשת מתחילת המאה ה-20 כ"מרכז העולמי של האמונה הבהאית", משמשת כמוקד עלייה לרגל עבור הבהאים מכל העולם.
בשנת 1992 הודיע המרכז הבהאי העולמי על תוכנית להשקיע כ-160 מיליון דולר בפיתוח הגנים במורדות הכרמל.
במסגרת הפרויקט, שהושלם בכספי תרומות, הוקמו "הגנים התלויים" במורדותיו הצפוניים של הכרמל, שחולקו ל-19 טראסות – המספר הקדוש עבור הבהאים – חציין מעל מקדש הבאב וחציין מתחתיו.
בעקבות מבצע הנדסי זה, שבו לקחו חלק בוטנאים, אדריכלי נוף ומהנדסים מכל רחבי העולם, זינקה תנופת המבקרים בגנים ובסביבתם, הן מקרב הבהאים והן תיירים.
הקהילה בחיפה מכילה מיעוט של תושבים קבועים ורוב גדול של ארעיים שאינם אזרחי ישראל או תושבי קבע במדינה – ואלה מונים עולי רגל ומבקרים – הבאים בתחלופה מוסדרת, לעיתים לאחר המתנה של שנים בארצות מוצאם, לתקופות של ימים ספורים – ומתנדבים הבאים לתקופות של שלושה חודשים ויותר.
המתנדבים מועסקים בעבודות שונות כגינון ועבודות מנהלה.
תושבי הקבע בעיר מבין הבהאים כוללים את הנציגים הנבחרים של הקהילה העולמית, שבסיסה ב"משכן הצדק העולמי" בשדרות גולומב, הדר.
בית הצדק העולמי מורכב מ-9 חברים שנבחרים כל 5 שנים על ידי בהאים מכל רחבי העולם.
מספר עולי הרגל אינו קבוע ומכאן שהאוכלוסייה הבהאית בעיר היא בעלת מספר משתנה של חברים, שוני שיכול להיות גדול מאוד.
פרט לאמונתם אין מכנה משותף בין הצליינים המהווים את רוב האוכלוסייה הבהאית בחיפה.
הם מגיעים ממדינות שונות, ממעמדות חברתיים-כלכליים שונים ובמגוון גילים.
מרבית פעילותם של חברי הקהילה מתוחמת לאזור הגאוגרפי של הגנים הבהאיים וסביבתם הקרובה, ומכך נגזר גם התחום הגאוגרפי בו הם גרים.
רובם גרים בבתים וברחובות שסמוכים לשערי הכניסה השונים אל הגנים – ובראשם השכונות הדר עליון, המושבה הגרמנית ושכונת עבאס במערב הדר.
לבהאים חלק בשיפוץ הנרחב של המושבה הגרמנית, שמבחינה טופוגרפית ונופית "ממשיכה" את הגנים ועל כן שיקומה היה חלק מפרויקט הגנים עצמם, ונעשה בשותפות מלאה של המרכז הבהאי והעירייה.
התיישבות הבהאים במזרח הכנרת ועמק הירדן
הבהאים הקימו ארבעה יישובים חקלאיים במזרח הכנרת ועמק הירדן: א-סמרה, נוקייב, אום ג'וני, ועדסייה.
התיישבות זו החלה בשנת 1882 והסתיימה בשנת 1951.
בית הקברות ליד עין גב
נוקייב הייתה חווה באזור שכיום הוא חלקו הדרומי של קיבוץ עין גב.
החווה התפנתה לפני מלחמת העצמאות מחשש לחייהם של יושביה.
בית הקברות של אנשי היישוב שכן במקום הכלול בשטחי עין גב לכיוון סוסיתא.
בשנת 1985 בתיאום עם ישראל הועבר בית הקברות לשטח מוסדר בקרבת סוסיתא.
והבהאיים קיבלו בתמורה שטחים חלופיים בגליל.
המקום שמור ומטופח ויש בו חמש עשרה מצבות שיש גדולות.
על אחת המצבות יש כתובת ולפיה אחיו למחצה של בהאא אללה קבור במקום.
הדרת נשים היא הדרה חברתית על רקע מגדרי שבמסגרתה מוטלות מגבלות חברתיות ומשפטיות על נוכחותן ופעילותן של נשים במרחב הציבורי.
ההדרה מתבטאת בין השאר בדחיקת נשים מהמרחב הציבורי ומעמדות השפעה, כפיית הפרדה מגדרית, חלוקה בלתי-שוויונית של משאבים בין המינים, ודרישות צניעות ייחודיות לנשים.
הדרת נשים היא צורה של אפליה על בסיס מין, הפוגעת בזכויות יסוד לשוויון, לחירות ולכבוד האדם.
הדרת נשים הייתה נהוגה במרבית החברות הפטריארכליות לאורך ההיסטוריה, אך מאבקיהן של תנועות פמיניסטית הביאו לצמצום ניכר ואף למיגור תופעה זו בחלקים רבים בעולם.
לאורך ההיסטוריה נשים הודרו מהספרה הציבורית, ונמנע מהן להחזיק בעמדות כוח והשפעה.
מצב זה נבע מהמבנה החברתי הפטריארכלי שאפיין את מרבית החברות האנושיות בהיסטוריה המתועדת, שבו גברים עמדו במרכז וניהלו את מוסדות החברה, בעוד נשים הוגדרו ככפופות להם והוגבלו לספרה הביתית ולתפקידים שוליים.
עד ראשית המאה ה-20, החוק ברוב מדינות העולם שלל מנשים זכויות בסיסיות שניתנו לגברים: הזכות לבחור ולהיבחר, זכויות קניין, הזכות ללמוד ולרכוש השכלה ועוד.
בשל תפקידו המרכזי של המשפט באכיפת הפטריארכיה, המאבקים הפמיניסטיים המוקדמים התמקדו בביטול האפליה המעוגנת בחוק, ובראשם הדרישה להשגת זכות בחירה לנשים.
הדרת נשים עשויה להיות לא מוצהרת ואף לא מודעת, ולנבוע מהטיה או מסטראוטיפים מגדריים מופנמים (לדוגמה, אחוזי קבלה נמוכים של נשים למשרות בכירות כאשר קיימות מועמדות הולמות בדומה למועמדים הגברים).
הדרה מסוג זה נחשבת לרוב כצורה של אפליית נשים, בעוד השיח הספציפי על הדרת נשים מתמקד בהבחנה מכוונת, גלויה או מוצהרת בין גברים לנשים.
המונח הדרת נשים מתייחס למגוון תופעות חברתיות בהן מוחלים כללים או פרקטיקות שמגבילים את פעולותיהן, נוכחותן, קולן או הופעתן של נשים בשל היותן נשים.
תופעות אלו מהוות צורה של אפליה פסולה על בסיס מין, הפוגעת בזכויות יסוד לשוויון ולכבוד וחירות.
ביטוייה מגבילים את האוטונומיה האישית של נשים, את חופש הביטוי, את חופש העיסוק ואת השתתפותן הפוליטית, התרבותית והחברתית של נשים.
היסטורית, הדרת נשים לא התקיימה בחברות דתיות בלבד, אלא גם בחברות חילוניות וליברליות, והייתה מקובלת במידת מה בכל העולם עד לראשית התנועה הפמיניסטית.
עם זאת, מופעיה העכשוויים כפי שהם מתבטאים בעשורים האחרונים, נובעים במרביתם מנימוקים דתיים.
הדיון בהדרת נשים במישור המשפטי עוסק בבחינת חוקיותם של כללים ונוהגים המונעים את השתתפותן השוויונית של נשים באופן גלוי וגורף, על בסיס התפיסה כי נשים שונות באופן מהותי מגברים, ומטעם זה אינן זכאיות לאותן האפשרויות.
הבחינה המשפטית, כמו בהקשרים אחרים של הדרה חברתית, נעשית בהתאם לעקרון הרלוונטיות.
חומרת תופעת הדרת הנשים מתוארת בדו"ח הצוות המשרדי לבחינת תופעת הדרת הנשים במרחב הציבורי:
הדרת נשים מהמרחב הציבורי ניתנת לסיווגים שונים ובאה לידי ביטוי בדרכים שונות, ביניהן הרחקה מוחלטת של נשים ומניעת השתתפותן, היעדר ייצוג ציבורי לנשים, כפיית הפרדה מגדרית, חלוקה בלתי שוויונית של משאבים, כוח והזדמנויות בין נשים וגברים ודרישות צניעות ייחודיות.
הביטוי הברור ביותר של הדרת נשים, בו השתתפותן ונוכחותן של נשים במרחב הציבורי נמנעת או מוגבלת באופן חד-משמעי.
הדרה מוחלטת עשויה להיות פיזית, ולהתבטא במניעת כניסת נשים למרחבים מסוימים (כגון מופע ציבורי, יחידה צבאית, או רשימת מועמדים של מפלגה), או סימבולית, ולהתבטא בהיעדר ייצוג תרבותי או תקשורתי (כגון השמטת נשים מפרסומות, איורי ספרים או שידורי רדיו).
הדרת נשים לא מתבטאת בהכרח בהדרה מוחלטת.
סיווג והפרדה בין נשים וגברים ומתן יחס שונה או אפשרויות שונות לכל קבוצה עשויים להוות הדרה חלקית, ונחלקים לפי מידת השוויון בחלוקת התנאים ביניהם:
הפרדה אסימטרית – כאשר לנשים מוקצים תנאים נחותים לעומת גברים (לדוגמה, הקצאת חלקו האחורי של אולם מופעים לנשים, כך שהמקומות מרוחקים יותר מהבמה, וכן המיקום מאחור לעומת קדמת האולם מכיל מטען סמלי שלילי).
הפרדה בתנאים סימטריים – כאשר מתקיימים תנאי חלוקה סימטריים (למשל, אולם שבו נשים וגברים יושבים בצדדים מופרדים אך מקבילים כך שהתנאים זהים).
הפרדה מגדרית זוכה לביקורת על שני סוגיה, שכן היא פוגעת בזכות לחירות שווה במרחב הציבורי באופן שאינו מושפע מסיווג חברתי.
נוסף כל כך, במציאות החברתית ישנה היררכיה מעמדית ברורה בין גברים ונשים.
גם אם הפרדה חברתית מכל סוג עשויה להיראות שוויונית, כך ששתי הקבוצות "מודרות" מהאפשרויות של הקבוצה השנייה, בפועל עולה כי נפגעים חברי הקבוצה המוחלשת במידה רבה יותר מחברי הקבוצה ההגמונית.
מצב מקביל נידון בהקשר להפרדה הגזעית בארצות הברית, שהוצדקה תחת הדוקטרינה המשפטית נפרד אבל שווה, לפיה שוויון מתאפשר גם תחת הפרדה.
הפרדה זו בוטלה לאחר מאבק משפטי ארוך, כשבית המשפט העליון בארצות הברית קבע בפסק הדין המפורסם בראון נגד מועצת החינוך (1954) כי הפרדה לעולם אינה שוויונית, תמיד מפלה ולכן אסורה.
לא כל הפרדה מגדרית נחשבת לאפליה פסולה.
בהתאם לעקרון השוויון המהותי במשפט הישראלי ובמדינות דמוקרטיות נוספות, ניתן להצדיק הבחנות מגדריות אם הן נובעות משוני רלוונטי, מגנות על זכויות אחרות או מקדמות שוויון.
נוהגי הפרדות מקובלים הם במלתחות ובשירותים ציבוריים מטעמי פרטיות וביטחון, ובבתי כנסת כחלק מחופש הפולחן.
גם בהפרדות מוצדקות עולה ביקורת על מידת הסימטריות בין תנאי ההפרדה: בבתי כנסת רבים, לדוגמה, מתחם עזרת הנשים אינו שווה בתנאיו למתחם המוקצה לגברים.
הדרת נשים מתבטאת גם בדרישות צניעות הקיימות עבור נשים בלבד או מחמירות כלפי נשים לעומת גברים.
לדרישות אלו ביטויים שונים: חיוב ילדות ונשים להתלבש באופן המכסה את עורן ומסתיר את תווי גופן; הימנעות מהצגת תמונות של נשים במרחב הציבורי, בפרסום ובאמצעי תקשורת; הדרת קולן של נשים בדיבור או בשירה בפומבי ועוד.
התהליך בו פרקטיקות הדרת נשים חודרות מהחברה החרדית למרחבים הציבוריים בחברה הישראלית כולה כולל גם דרישות חדשות להופעה "צנועה", וניכר בצה"ל, בבתי ספר ממלכתיים, באמצעי התקשורת ובמוסדות ציבוריים נוספים.
הדרקון של וַאוֶול (בפולנית: Smok Wawelski) הוא דרקון ידוע בפולקלור הפולני כבר מהמאה ה-13. לפי האגדה, הדרקון חי במערה למרגלות גבעת ואוול, על גדות הנהר ויסלה, בתחומי העיר קרקוב, אשר באותה עת הייתה בירת פולין.
הדרקון היה ניזון מבשר אדם וכדי לרצותו היו מוגשים לו מדי שבוע מנחות בקר.
הוא הובס לבסוף בתחבולת מלכותית: הנסיכים הגישו לו פרות-דמה ממולאות גופרית.
הנסיך הצעיר שרצה לזכות לבדו במלוא התהילה רצח את אחיו הבכור ובעקבות זאת הוגלה מן הממלכה.
בשל כך הנסיכה וונדה היא זאת שתפסה את כס השלטון אחרי אביה.
בחלק מהמסורות קוטל הדרקון הוא האח הבכור או המלך בעצמו.
הדרקון מונצח על ידי פסל הניצב עד היום בקתדרלת ואוול על התל הנושא את אותו השם, וכן תבליט המנציח את הנסיך הפולני קרקוס, מייסד קרקוב, אשר הביס את הדרקון, ולפי האגדה הקים מצודה במקום.
בשנת 1970 הוקם פסל מתכת בדמותו של הדרקון, מול המערה, והותקן בו מנגנון המדמה יריקת אש בכל 5 דקות.