tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1950 שימש כעורך עיתון הילדים "משמר לילדים" ביחד עם הסופר, המשורר והמתרגם בנימין טנא.
שלמה ניצן עבד יחד עם בנימין טנא עד שנת 1979, ואז נתמנה לעורך הבלעדי של העיתון.
בשנת 1984 זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים על שמו של לוי אשכול.
כן זכה בפרס ברנר ובפרס חולון.
סיפורו הראשון, "חגים בחולות", נדפס בשנת 1944, ברבעון "מחברות לספרות" של ישראל זמורה.
שלמה ניצן היה יוצר פורה מאוד, ופרסם סיפורי ילדים, מקור ותרגום, וכן נתפרסם בעיבודיו המקוריים ליצירות עם ידועות ואהובות.
שלמה ניצן נחשב לאחד היוצרים החשובים בפרוזה של סופרי דור תש"ח, ותרומתו לפרוזה של הדור היא גדולה.
עיקר פרסומו היא הטרילוגיה הגדולה "צבת בצבת", רומן העוסק בגיבור הישראלי של מלחמת העצמאות, וביום השני, האפור, שלאחר המלחמה.
על רקע סיפור משפחה רחב ובו יחסי בנים אבות מאוד מורכבים.
אשתו, נחמה ניצן, הייתה מחנכת ומבקרת ידועה של ספרי ילדים.
בנו היה הבמאי, המחזאי ומנהל התיאטרון עמרי ניצן.
התגורר בבית מגורי העיתונאים, בניין מגורים בשכונת יד אליהו בתל אביב שבו התגוררו כמה עיתונאים בולטים, ובהם יוסף לפיד, יגאל לב, לוי יצחק הירושלמי, שבתי דון-יחייא, דוד לאזר וברוך אדלר.
שלמה ניצן נפטר בשנת 2006 בתל אביב, בגיל 84. הוא נקבר בבית העלמין ירקון.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו של שלמה ניצן ברחוב הפלמ"ח 13 בתל אביב.
אדמה בים, סיפורים, תל אביב, משרד הביטחון, 1984.
האימפריה הפרטית של זמירי-פיקאסו, רומן, ספרית פועלים, 1982.
בינו לבינם, רומאן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1953.
בסוגרים, סיפורים, מחברות לספרות, 1964.
יתד לאוהל, רומן, ספרית פועלים, 1960.
להיות עד, רומן, כרמל, ירושלים, 1993.
צבת בצבת, טרילוגיה, מוסד ביאליק, ירושלים, 1990.
רומנסה בחורף, ארבעה סיפורים, ספרית פועלים, 1995.
צמחתי להיות לפניך, שירים, הוצאת כרמל, 2009.
הצריף ברחוב הצפצפות, ציירה צופיה לנגר, ניומן תל אביב, 1950. (הוצאת ביתן 2000).
המדורה על שפת הירקון, סיפורים, ציורים: שמואל כץ, מרחביה, 1955.
מעשה בדג של זהב ועוד ארבעה סיפורים, הוצאת מ.
אגדות נבחרות, מאת הנס כריסטיאן אנדרסן, מסופרות עברית בידי יואב אביגדור, ערך: שלמה ניצן, הציורים: ז'ן לגרד, מזרחי תל אביב, 1964.
אלכסנדר הגדול בארץ המופלאה, ועוד חמישה סיפורים, תרגם ועיבד שלמה ניצן, ציירה בינה גבירץ, ניומן תל אביב, תשט"ז 1956.
בקבוק-הפלאים, אגדות וסיפורים, תרגם ועיבד שלמה ניצן, ציירה יהודית ארן, צ'צ'יק תל אביב, תשי"ח 1958.
הגיבור הקטן, סיפור מימי המכבים, איורים: צופיה לנגר, ניומן תל אביב, תש"ך 1960.
שלוש משאלות ועוד שמונה סיפורים, "גדיים", הוצאת מ.
גביע הזהב, מבחר אגדות-עם, נוסח עברי: שלמה ניצן, עם עובד, תל אביב, 1976.
גונב הכוכבים, 21 אגדות וסיפורים, ליקט וערך שלמה ניצן, ציורים: שמואל כץ, מזרחי תל אביב, 1972.
הגמד הערמומי, ליקט ותירגם: שלמה ניצן, ציורים: אריה גלזר, יבנה תל אביב, תשל"ד 1974.
הדבר המיוחד במינו בעולם, מבחר אגדות עם, נוסח עברי: שלמה ניצן, איורים ועטיפה: גיורא כרמי, זמורה ביתן, תל אביב, 1979.
דובאי ודוביקו, סוס הקרקס הגאה, שני סיפורים מאת ר' צימניק, תורגם בידי שלמה ניצן, רישומים מאת המחבר, עם עובד, תל אביב, תשכ"ח 1968.
השועל החכם, כתב: יואב אביגור, ציורים: ז'אן אש, הוצאת מ.
שלמה סבירסקי הוא ד"ר לסוציולוגיה, פעיל חברתי וסופר ישראלי והמנהל האקדמי של מרכז אדוה וממייסדיו.
שלמה סבירסקי היה בין מובילי הגישה המעמדית הנאו-מרקסיסטית, שהתפתחה באוניברסיטת חיפה, ובאה לידי ביטוי בכתב העת הסוציולוגי הביקורתי הראשון שראה אור בישראל, "מחברות למחקר וביקורת".
כתב העת יצא לאור בשנים 1984-1978 ועורכיו היו סבירסקי, דבורה ברנשטיין, הנרי רוזנפלד ודבורה קלקין-פישמן.
הם עסקו בהתהוותו של מעמד בינוני חדש אשכנזי ולצידו מעמד פועלים מזרחי.
בעבודות מאוחרות שלהם הם דנו בקבוצות מקופחות אחרות כמו נשים וערבים.
סבירסקי ועמיתיו טענו שנוצרו שני מעמדות שונים ושהתגבשה חלוקת עבודה עדתית שלפיה השליטה על ההון ותגמוליו מרוכזת בידי האוכלוסייה האשכנזית ואילו מהאוכלוסייה המזרחית נשללה שליטה זו.
טיעון זה היה בניגוד לגישה הפונקציונלית-סטרוקטורלית, ששלטה באותם זמנים בסוציולוגיה הישראלית (הקרויה גם הגישה המערכתית), מבית מדרשו של שמואל נח אייזנשטדט שטענה שאי-שילוב העולים היה בגלל אי-התאמה תרבותית ותכונות תרבותיות שהביאו מארצות מוצאם.
גישתו של סבירסקי התבססה על התובנה המרקסיסטית שעל פיה המודרניזציה אינה תהליך שבו המערב המתועש והמפותח מנחיל את השיטה הקפיטליסטית לארצות הנחשלות, אלא המערב מתפתח תוך כדי ניחשול ארצות אחרות.
בישום הגישה לישראל סבירסקי הראה, לטענתו, כי הכינון של המזרחי כחלש ופריפריאלי הוא זה שבונה את האשכנזי כחזק.
גישה זו פיתח סבירסקי בספרו החשוב ביותר לא נחשלים אלא מנוחשלים: מזרחים ואשכנזים בישראל - ניתוח סוציולוגי ושיחות עם פעילים ופעילות שראה אור בהוצאת מחברות למחקר וביקורת בשנת 1981.
בשנות ה-80 היה סבירסקי בין מייסדי עמותת הל"ה למען החינוך בשכונות ובעירות-פתוח, הפועלת לקידום מעורבות הורים במערכת החינוך ככלי לשיפור רמת הלימודים בשכונות ובעיירות הפיתוח, כמנוף לצמצום פערים ולמוביליות חברתית-כלכלית.
בין השאר הקימה העמותה את רשת בתי הספר קדמה בשנת 1993. בשנת 2014, זכה בית ספר תיכון קדמה בירושלים בפרס החינוך ארצי לבתי ספר על יסודיים מצטיינים.
מאז 1991, סבירסקי משמש כמנהל אקדמי של מרכז אדוה.
הוא תומך במדיניות סוציאליסטית רחבה, במעורבות ממשלתית עמוקה, ומתנגד באופן עקבי לרפורמות הליברליות במשרד האוצר.
פרסומיו על אודות אי השוויון החברתי בישראל מתפרסמים אחת לכמה חודשים באמצעי התקשורת ומעוררים פולמוס ציבורי נרחב.
סבירסקי היה שותף בהקמת מפעלים חברתיים רבים, כמו למשל, בית הספר קדמה.
הוא מרצה במכללה החברתית כלכלית.
כאות הוקרה על עבודתו במרכז אדוה זכה שלמה סבירסקי בפרס נפתלי למדעי הכלכלה והחברה לשנת 2005.
סבירסקי נשוי לברברה סבירסקי, סוציולוגית ופמיניסטית ישראלית, ואביו של עו"ד איתי סבירסקי, פעיל חברתי בולט וממנהיגי תנועת הסרבנים לשירות בשטחים.
מי עבד במה, עבור מי, ותמורת מה?
הפיתוח הכלכלי של ישראל והתהוות חלוקת העבודה העדתית (עם דבורה ברנשטיין), מחברות למחקר ולביקורת, מאי 1980.
לא נחשלים אלא מנוחשלים: מזרחים ואשכנזים בישראל, ניתוח סוציולוגי ושיחות עם פעילים ופעילות.
החינוך בישראל מחוז המסלולים הנפרדים.
תקציב המדינה: מה עושים עם הכסף שלנו?.
מחיר היוהרה: הכיבוש - המחיר שישראל משלמת (1967-2005).
נשים בשוק העבודה של מדינת הרווחה בישראל.
סבירסקי שלמה, קונור אתי, יחזקאל ירון.
הערות על תוכנית הממשלה להגברת הצמיחה 1998. תל אביב, מרכז אדוה, 1997.
סבירסקי שלמה, סן-זנגי מירב, סבירסקי ברברה.
הקיצוצים בתקציב 1998: הערות להחלטות הממשלה מיום 8.9.97. מרכז אדוה, 1997.
סבירסקי שלמה, סן-זנגי מירב, סבירסקי ברברה, מבט על תקציב משרד הבריאות 1990-1997. מרכז אדוה, 1996.
סבירסקי שלמה, סן-זנגי מירב, דגן עדי.
סבירסקי שלמה ופאפה אילן ליקטו.
עירות הפתוח לקראת מחר שונה.
קמפוס, חברה ומדינה: על תודעה פוליטית חברתית של סטודנטים בישראל.
סבירסקי שלמה, עידן אשר, רפאל בן-שושן.
שלמה ניצן (נולד ב-22 בדצמבר 1941) הוא שחקן, זמר, בדרן, סאטיריקן ושדרן רדיו ישראלי.
נולד בחיפה בשם "שלמה מינץ", ביחד עם אחותו התאומה דבורה, לפנחס ולשרה מינץ, משפחה חרדית (דודו היה השר בנימין מינץ, מנהיג מפלגת פועלי אגודת ישראל).
לאביו הייתה חנות לכלי בית.
ניצן למד בישיבת היישוב החדש בתל אביב אצל הרב יהודה קולודצקי, המשיך בישיבת הדרום שברחובות, ולאחר מכן למד כשנה וחצי בישיבת "מרכז הרב".
ניצן הוא מתלמידיו האחרונים של השחקן והבמאי צבי פרידלנד.
תחילת דרכו כשחקן הייתה באמצע שנות השישים, בהצגה "ירח התאומים" במועדון התיאטרון, בהצגה "חמש חמש" בתיאטרון הוורוד מאת אהרן מגד, בהצגה "הדיבוק מנווה שאנן" בתיאטרון זווית.
ב-1968 הוא יזם את המחזמר "איש חסיד היה" בתיאטרון "בימות" והופיע בו.
את המחזמר ערך דן אלמגור והוא כלל סיפורים ושירים חסידיים, אותם סייע ניצן ללקט.
לאחר המחזמר, הקליט, יחד עם השחקנית נירה רבינוביץ', שלושה אלבומים בהם שירים חסידיים ויהודיים.
באותה שנה הופיע גם בהצגה נוספת בבימות -"גבעת ספון ריבר".
ב-1979 עיבד יחד עם יצחק גורמזאנו גורן את ספרו של ש"י עגנון "סיפור פשוט" למחזה שעלה בתיאטרון "הבימה".
ב-2009 עלה המחזה שוב על במת תיאטרון חיפה.
ניצן היה מוכר לילדים בשנות ה-70 וה-80, כשהופיע בתוכניות הילדים "מה פתאום" ו"רגע עם דודלי".
הוא נמנה עם כותבי המדור הסאטירי "דבר אחר", שהופיע במשך 21 שנים, קודם בעיתון "דבר" ולאחר מכן ב"ידיעות אחרונות", על עבודתו זו זכה ב-1993 בפרס סוקולוב יחד עם שותפיו דני קרמן, יאיר גרבוז ותרזה אייזנברג.
בפסטיבל שירי הילדים של 1980 ביצע את השיר "המשפחה שלי" מאת יורם טהרלב ונורית הירש, שזכה במקום השני, והוא הנחה את הפסטיבל ביחד עם מנחם עיני וירדנה ארזי.
בשנות השמונים הופיע ניצן בפינה סאטירית בתוכנית הטלוויזיה "שעה טובה" ולאחר מכן בתוכנית "סיבה למסיבה", שהיו תוכניות הבידור המרכזיות של לילות שבת בערוץ הראשון.
"נו, מה אתם אומרים?" היה הפתיח של כל פינה.
החל מ-1990 הגיש פינה בתוכנית סופשבוע (שהחליפה את "סיבה למסיבה").
בפינה זו הוא ביקר את הפוליטיקה הישראלית באמצעות הקראת ידיעות מהעיתונות ותגובה הומוריסטית עליהן (לסירוגין עם שלום קיטל).
ברדיו הגיש עד לסגירת רשות השידור פינה שבועית ברשת ב בימי שישי בצהריים, בה הגיב על אירועי השבוע והקריא קטעי פרוזה ושירה.
בשנת 1990 זכה בפרס בית שלום עליכם על תרומתו לבמה, לתרבות ולתיאטרון הארץ-ישראלי.
עד לסגירתה של רשות השידור, הגיש ניצן, במשך שנים רבות, תוכניות רדיו ב"קול ישראל", בהן תוכניות על תולדות הזמר העברי ותוכניות סיפורים יהודיים.
ב-1988 וב-1992 העלה ערבי הקראת סיפוריו של שמואל יוסף עגנון.
שלמה נחמה (נולד ב-6 באפריל 1955 בשכונת פלורנטין שבתל אביב) היה מבכירי "קבוצת אריסון השקעות" וכן יושב ראש בנק הפועלים במשך מעל לעשור.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר אליאנס (תל אביב), התגייס לשירות סדיר בצה"ל, את השירות סיים בתפקיד מפקד קורס צלפים, והחל ללמוד הנדסת תעשייה וניהול בטכניון בחיפה בו פגש את אשתו - נירה.
בתקופת לימודיו כיהן כיושב ראש אגודת הסטודנטים בטכניון.
מקום העבודה הראשון שלו אחרי סיום הלימודים היה בחברת "ארגמן טכנולוגיות", בתפקיד מנהל מכירות ומנהל שיווק.
כעבור כשנתיים, ב-1982 עבר לעבוד כמהנדס ב"אשד מהנדסים יועצים", בשנת 1986 קודם להיות מנהל-שותף בחברה.
בשנת 1991 פגש אותו תד אריסון, שהתחיל לעשות עסקים בישראל, והציע לו לנהל את אורבונד.
תוך זמן קצר התמנה נחמה למנכ"ל חברת אריסון השקעות.
בספטמבר 1997, במסגרת הפרטת הבנקים, תד אריסון הוביל את מהלך רכישת גרעין השליטה בבנק הפועלים מהחברה הממשלתית "נכסים מ.י." שהחזיקה בהם מאז משבר מניות הבנקים, נחמה היה אחד מאנשי המפתח במשא ומתן שהסתיים בכך שהבנק נמכר תמורת 1.37 מיליארד דולר, ומונה כדירקטור ומ"מ יו"ר הבנק.
ב-1998 מונה ליו"ר בנק הפועלים.
באוקטובר 1999 עם פטירתו של תד אריסון הפך נחמה לאיש הדומיננטי ביותר בקבוצת אריסון השקעות.
הוא היה כזה עד חודש מרץ 2006 בו מכר את כל החזקותיו בקבוצת אריסון תמורת 140 מיליון דולר.
באוקטובר 2006 שרי אריסון הודיעה לשותפיה בבנק כי נחמה אינו מייצג יותר את חברת אריסון אחזקות בכל הנוגע להצבעות באסיפות בעלי המניות של בנק הפועלים ובדיוני הדירקטוריון בבנק וב-15 במרץ 2007 יצאה הודעה על פרישתו מבנק הפועלים ואריסון השקעות.
ב-6 ביוני 2006 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהטכניון.
ב-2007 מכר את מניותיו באריסון השקעות והחל להקים יחד עם האחים סול ואדי זכאי קרן נדל"ן משותפת, אולם עקב המשבר הכלכלי העולמי לא בוצעה אף השקעה.
במרץ 2008, רכש נחמה, יחד עם אנשי העסקים רן פרידריך ומנחם רפאל, את השלד הבורסאי של חברת "נור מקרופרינטרס" שנסחר בנאסד"ק, כדי שישמש פלטפורמה לעסקים עתידיים.
זאת לאחר ש"נור מקרופרינטרס", שעסקה במדפסות דיגיטליות בפורמט רחב, השלימה את מכירת כל נכסיה לחברת היולט פקארד תמורת 118.4 מיליון דולר במזומן.
בעקבות זאת הפכה נור לשלד בורסאי עתיר מזומנים, בעלת השליטה בשלד הייתה קבוצת פורטיסימו קפיטל שהחזיקה בכ-60% מנור.
שם החברה שונה לאלומיי קפיטל (שם שנגזר משמותיהן של שתי בנותיו אלה ומאי).
אלומיי קפיטל משקיעה במתקני אנרגיה סולארית באיטליה וספרד, ומחזיקה 7.5% תחנת הכוח דוראד.
נחמה נשוי לנירה, אמנית הפעילה בעמותות ציבוריות שונות.
ב-8 בפברואר 2015 פורסם כי שלמה נחמה מופיע ברשימת לגארד כמחזיק כ־104 מיליון דולר בחשבון סודי בבנק HSBC בז'נבה.
לטענתו הכספים ב-HSBC דווחו לרשויות המס כחוק.
לאחַר השימוע, הוחלט שלא להעמיד לדין את נחמה והתיק נסגר.
במקביל תבעה רשות המיסים מנחמה מס שבח גבוה על מכירת הדירה, אולם ועדת ערר קבעה שאין הצדקה לדרישה זו.
רשות המיסים ערערה לבית המשפט העליון, שדחה את הערעור בדעת רוב, תוך שהשופט יצחק עמית הביע בקורת מרומזת על להיטות רשויות המס לגבות שאינו מחויב בחוק.
רשויות המס בארצות הברית ניהלו חקירה נגד בנק הפועלים בנוגע לייעוץ מס שנתנה שלוחת הבנק בארצות הברית ללקוחות אמריקאיים, שאיפשר להם להעלים מס מהרשויות המקומיות בסיוע הבנק בתקופת כהונתו של נחמה כיושב ראש הבנק.
הבנק הפריש לטובת הקנס הסופי צפוי כ-1.2 מיליארד שקל.
אך לבסוף התיק נסגר ב-2016.
שלמה סיטנוביצר (Solomon Sitnovitzer; 1916–2007) היה שרטט במקצועו, מנהיג ציוני יהודי רומני, מנידוני משפטי הציונים ברומניה.
מצעירותו היה פעיל בקן בית"ר.
בשנת 1936 עבר לבוקרשט והיה מפקד גדוד בית"ר הצעירה.
בתקופת שואת יהודי רומניה נשלח לעבודות כפייה בהרי הקרפטים.
לאחר מלחמת העולם השנייה שב לבוקרשט ובינואר 1945 נבחר לנציב בית"ר ברומניה.
סיטנוביצר נעצר ביולי 1950 בעוון פעילות ציונית ולאחר חקירות קשות היה אחד הנאשמים במשפטי הציונים ברומניה, במהלך השנים 1953–1954 ונידון ל-15 שנות מאסר.
בתקופת מאסרו בבית הכלא ערך למען האסירים עיתון בשם "הפתיל".
הוא שוחרר בשנת 1956 אך נעצר מחדש בשנת 1959. שנה לאחר מכן שוחרר והתחתן עם ניצולת אושוויץ בשם דורה הכט.
בשנת 1962 עלה לישראל ובהמשך היה לנשיא אגודת אסירי ציון וערך את "ספר קהילת חוטין".
שלמה נאמן נולד בשם האנס סלומון גולדרייך בעיר אסן שבמערב גרמניה.
אמו, אלזה טְרוֹי (Else Treu), הייתה בת למשפחה שחייתה דורות רבים בגרמניה, ואביו, שמואל גולדרייך, היה יליד ז'שוב שבמערב גליציה, שהיגר בנעוריו לגרמניה כדי למצוא פרנסה.
המשפחה הייתה ציונית ובעלת נטייה סוציאליסטית, ומורשת זו עברה אליו.
נאמן סיים בית ספר עממי ולאחר מכן תשע שנות לימוד בגימנסיה ריאלית (שטיפחה גם את הלימודים ההומניסטיים ולכן נקראה 'גימנסיה רפורמית'), ובמקביל היה פעיל בתנועת הנוער היהודי 'קדימה'.
עלה לארץ ישראל ביוני 1932 עם אשרת תייר ונשאר בארץ כ'לא לגלי' עד קום המדינה.
למד בסמינר בית הכרם (1932-1934) ולאחר מכן החל ללמד בכפר ויתקין, שם הכיר את מי שתהיה אשתו, לאה קופרניק, שעלתה עם הוריה ממסצ'יבוב בפולין (היום בלארוס) ועבדה כגננת במקום.
שם המשפחה - נאמן - הוא תרגום משם משפחת אמו Treu.
בשנת 1937 עבר ללמד בקריית ענבים, ובשנת ת"ש עבר לקבוצת כנרת, שם לימד בכתות הגבוהות, תחילה בבית החינוך המשותף בדגניה א' ולאחר מכן בבית-ירח, שנוסד אז כבית ספר תיכון משותף לילדי עמק הירדן.
במלחמת העצמאות נלחם שלמה נאמן בצמח ועל הדגניות (דגניה א' ודגניה ב') ואחר כך היה סרן תרבות במשך מספר חודשים בגולני.
במשך שנים רבות היה במעמד של מורה שכיר בכנרת, ורק בשנת 1956, כשבנו הבכור התקרב לגיל 18 ועמד להיות חבר בקיבוץ, החליט (יחד עם לאה אשתו) להתקבל כחבר בקיבוץ.
בשנת 1953, כשהוא בן 42, החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים.
לתואר ראשון למד היסטוריה כללית וגאוגרפיה, ובלימודי תואר שני התמקד בהיסטוריה ואת עבודת הגמר כתב (בהדרכת פרופסור יהושע פראוור) על ימי הביניים.
את עבודת הדוקטור כתב בהדרכת פרופ' יעקב טלמון בנושא "לאסאל והתנועה הלאסאלינית מחקר בדמוקרטיה לא פרלמנטרית" (תשכ"ב).
משנת 1963 החל ללמד באוניברסיטת תל אביב, מונה לדרגת פרופסור מן המניין ב-1973 ויצא לגמלאות בשנת 1979. תחילה לימד במקביל באוניברסיטה ובבית ירח, ובשנת 1965 עזב את הקיבוץ והשתכן בלוד, ומקץ כעשר שנים עבר לרמת אביב.
נאמן לימד באוניברסיטה גם את ימי הביניים וגם את העת החדשה ובכך היה המרצה הראשון והאחרון בחוג להיסטוריה כללית שבאוניברסיטת תל אביב שלימד בו זמנית שני תחומים אלה.
נוסף להוראה בארץ לימד גם באוניברסיטאות בהנובר ובמינסטר, וכן הרבה לשהות במכוני מחקר באמסטרדם ובטריאר לשם איסוף חומר על מחקריו בהיסטוריה החברתית של אירופה, וראש לכל גרמניה, במאה התשע עשרה.
הוא אביו של ההיסטוריון והארכאולוג נדב נאמן ושל האמנית מיכל נאמן.
רשימת מאמריו מופיעה בספר היובל שהוכן לכבודו.
מחקרו של שלמה נאמן היה על תנועת הפועלים הגרמנית במאה התשע עשרה.
במסגרת זאת הוא כתב מונוגרפיה רחבת יריעה על פרדיננד לסל בלשון הגרמנית בשבע מאות עמודים שזכתה לגרסה מקוצרת בעברית.
עסק בתולדות תנועת הפועלים הגרמנית במסגרת התפתחות הסוציאל-דמוקרטיה בגרמניה ועסק בזיקה בין הבורגנות לתנועת הפועלים - היסטוריה החברתית.
הוא עסק במעמדות, במרקסיזם, בתאוריה מרקסיסטית, בזיקתה לתנועת הפועלים בגרמניה, ובזיקה לתולדות תנועת הפועלים בארץ ובזיקה שבין הסוציאליזם לציונות.
נאמן כתב גם על משה הס, רוזה לוקסמבורג ואישים מרכזיים נוספים בתנועת הפועלים הגרמנית שרובם היו יהודים וחלקם לא התעניינו ביהדות, אלא פנו לסוציאליזם הגרמני והייתה להם השפעה על ההיסטוריה הגרמנית.
ספרו אודות התפתחות הציוויליזציה באירופה שגרסה קצרה שלו הופיעה כקורס באונ' המשודרת, הוא אחד החיבורים החשובים ביותר בעברית בנושא זה.
הספר האחרון שכתב עסק במגע שבין המרקסיזם לציונות.
לאסאל והתנועה הלאסאליאנית: מחקר בדמוקרטיה לא-פרלמנטרית.
תולדות ימי הביניים בעמים ובישראל (בהשתתפות אריה כשר).
לידתה של ציוויליזציה: אלף שנות אירופה לאטינית.
תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ה.
כיצד צמחה תרבות המערב?: מבט על ההיסטוריה של ימי-הביניים.
תל אביב: מטכ"ל, קצין חינוך ראשי, גלי צה"ל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, אוניברסיטה משודרת, תשמ"א.
תל אביב: עם עובד, תשמ"ד.
רבי שלמה סאגיס (נפטר בצפת, סיוון ה'שמ"ז, 1587) היה רב, מקובל ופוסק.
עמד בראשות ישיבה גדולה והיה אב בית דין של צפת, אך עם זאת חי בעוני.
לפי כמה מקורות נישא לבתו של האר"י, וכנראה היה גם תלמידו.
נולד בצפת לרב יוסף סאגיס, וכשבגר החל לכהן כראש ישיבה.
תלמידו וחתנו היה רבי אברהם שלום השני, רב חשוב בצפת.
זמן מה שהה במצרים וכיהן בה ברבנות, ייתכן שבשל המצב הכלכלי בצפת.
בשנת שכ"ט (1569) חתם עם רבני צפת בדבר מנהגי א"י בעניין הירושות.
בישיבתו של הרב סאגיס למדו הרבנים ר' טוביה הלוי מחבר הספר "חן טוב", ר' חייא רופא מחבר הספר "מעשה חייא", ר' גדליה קורדובירו בנו של הרב משה קורדובירו, ואחרים.
הרב משה מטראני (השני) (בנו של הרב יוסף מטראני) כתב אודות לימודו של אביו בישיבה: מכאן שאביו של הכותב, הרב יוסף מטראני, למד אצל הרב סאגיס שבע שנים.
כתביו ופסקיו אבדו ומעט מחידושיו הובאו בספריהם של תלמידיו כרבי טוביה הלוי בעל הספר "חן טוב", בו הוא מרבה להביא מדברי רבו, או זה של תלמידו ר' חייא רופא, "מעשה חייא".
רבי שלמה שלומיל, העיד במכתב משנת שס"ז (1607) בערך:
שלמה (צחיק) נהרי (נולד ב-17 באוקטובר 1934) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ בהפועל פתח תקווה ובנבחרת ישראל בשנות החמישים והשישים.
נהרי החל את קריירת המשחק שלו בהפועל רעננה, ששיחקה אז בליגה השנייה, לאחר שחבר ששיחק בקבוצה לקח אותו לטורניר נוער שנערך במגרש הפועל פתח תקווה.
הוא שיחק לסירוגין בקבוצת הנוער ובקבוצה הבוגרת, עד שהתגייס לצה"ל והתנתק מהאגודה.
נהרי הצטרף לגרעין "בתלם" של הנח"ל ושירת בקיבוץ הספר דאז ניר אליהו.
בזמן שירותו הצבאי שיחק במדי נבחרת הנח"ל, ולאחר השחרור זומן לאימון של הפועל פתח תקווה.
הוא הציג יכולת טובה והרשים את המאמן משה וארון, ובעקבות זאת צורף לקבוצה.
בעונתו הראשונה במועדון, 1955/1956, כבש שמונה שערים בשבעה משחקים בהם שותף.
נהרי פתח בצורה מוצלחת גם את עונת 1956/1957, עם צמד בהופעתו הראשונה.
בעונה זו הפך לשחקן הרכב קבוע, לקח חלק בזכייה של הקבוצה בגביע המדינה, והיה הכובש המוביל של הקבוצה לצד נחום סטלמך, עם שמונה שערים לכל אחד.
בעונה שלאחר מכן הוסיף 13 שערים ב-21 הופעות, ובעונת 1958/1959 זכה עם הקבוצה בתואר האליפות השני בתולדותיה.
אליפות זו הייתה הראשונה ברצף של חמש אליפויות, שיא שטרם נשבר, ונהרי לקח חלק בכולן.
בעונת 1962/1963 כבש שער ניצחון דרמטי לאחר שקבוצתו כבר פיגרה 0–3 מול הפועל תל אביב.
נהרי שיחק בהפועל פתח תקווה עד לסיום עונת 1964/1965, ולאחר מכן פרש ממשחק פעיל, כשלזכותו 68 שערי ליגה, והוא מדורג במקום השישי בטבלת מלך השערים של הפועל פתח תקווה בכל הזמנים.
בנבחרת ישראל רשם שלמה נהרי 12 הופעות בין השנים 1958 ל-1961, בהן כבש שני שערים.
נהרי זכה להגיש לסגן נשיא ארצות הברית (לימים נשיא ארצות הברית) ריצ'רד ניקסון ספר תורה כנציגה של נבחרת הפועל.
כחבר קיבוץ בתקופה זו היה נדרש לעבודה בפרדס במהלך היום ונאלץ לנסוע כל יום אחרי העבודה לאימונים, דבר שהקשה עליו, ולכן הוא בחר לעזוב את הקיבוץ ולהתמסר לכדורגל.
כפי שהיה מקובל באותם ימים טרם העידן המקצועי - המועדון סידר לו עבודה כנהג אוטובוס בחברת אל על, שם המשיך גם לאחר פרישתו.
ב-1983 עזב ועבר לעבוד כמפקח גינון וכמנהל אגף בעיריית פתח תקווה, שם עבד עד שיצא לפנסיה.
שלמה סימונסון (30 באוקטובר 1923 - 14 במרץ 2019) היה היסטוריון ישראלי, ממקימי החוג להיסטוריה של עם ישראל, המכון לחקר התפוצות ובית הספר למדעי היהדות באוניברסיטת תל אביב.
סימונסון היה ממייסדי האוניברסיטה והספרייה המרכזית שלה ושימש כרקטור האוניברסיטה.
מחקריו עוסקים בתולדות היהודים בימי הביניים, ביחסי היהודים עם הכנסייה הקתולית וביהדות איטליה.
נולד ב-30 באוקטובר 1923 בגרמניה.
הוא סיים לימודי תואר שני מהאוניברסיטה העברית בשנת 1946. נושא עבודת התזה שלו הייתה "הכנסייה הקתולית והממלכה הצלבנית בירושלים".
בשנת 1952 סיים דוקטורט באוניברסיטת לונדון.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בלאונה דה מודנה.
בשנת 1954 החל ללמד באוניברסיטה העברית, ובשנת 1955 החל ללמד באוניברסיטת תל אביב.
בתקופה זו היה חבר בארגון שורת המתנדבים במשך שנתיים, אז עזב יחד עם ישעיהו ליבוביץ מפני שסבר שהמשטר מושחת ללא תקנה ואין טעם לרדוף מושחת בודד זה או אחר, אלא יש לפעול במישור הפוליטי להחלפת השיטה.
בין השנים 1961–1964 היה מנהל הספרייה המרכזית באוניברסיטת תל אביב, ועמד בראש ועדה לבניית הספרייה בקמפוס החדש ברמת אביב.
בהמשך היה יו"ר ועדת הספרייה של האוניברסיטה.
בשנת 1963 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1968 מונה לפרופסור מן המניין.
בשנת 1963 הוזמן על ידי המוזיאון הלאומי בסירקוזה לחקור את הכתובות בבית הקברות היהודי של סירקוזה שנמצא מתחת למים בנמל של העיר.
בשנת 1964 ייסד את המרכז לחקר התפוצות, בראשו עמד עד 1992. בשנת 1970 היה ממייסדי המכללה למורים בבית ברל.
באותה שנה היה גם ממייסדי בית התפוצות.
בין השנים 1971 ל-1977 היה רקטור אוניברסיטת תל אביב.
סימונסון שירת בהגנה ובצה"ל, היה קצין בחיל הרגלים והשתתף במלחמת העצמאות, מלחמת סיני, מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים.
בשנת 1965 זכה בפרס יד יצחק בן-צבי על ספרו "תולדות יהדות דוכסות מנטובה".
בשנת תשנ"ה הוענק לו "פרס שזר לחקר תולדות ישראל".
היה נשוי לגבריאלה מנפילד, ואב לשני בנים ובת.
אחד מבניו, ד"ר אוריאל סימונסון, מלמד במחלקה ללימודי המזרח הקרוב באוניברסיטת פרינסטון ובחוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה.
תחביבו של סימונסון היה טיפוס הרים.
סימונסון התנגד לסבסוד שכר הלימוד באוניברסיטה, וטען שהסבסוד מביא לאוניברסיטה סטודנטים שאינם רציניים בלימודיהם.
סימונסון גם התנגד להקמת אוניברסיטאות נוספות, וטען שיש להשאיר מקום גם למקצועות לא-אקדמיים, כמו הנדסאים ומורי בתי ספר יסודיים.
האינקוויזיציה: מקורות, הוצאת הקיבוץ המאוחד
תולדות היהודים בדוכסות מנטובה, הוצאת אוניברסיטת תל אביב ומכון בן-צבי
בין הפטיש והסדן: תולדות היהודים בסיציליה, העורך ראובן בונפיל, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס האוניברסיטה העברית, ירושלים תשע"א – 2011
The Jews in the Duchy of Milan, הוצאת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ירושלים 1982–1986
(עורך) כתב העת מיכאל: מאסף לתולדות היהודים בתפוצות (16 חלקים)
רבי שלמה סיריליו (או סירליאו, ובראשי תיבות: רש"ס או ר"ש סיריליו) היה ממגורשי ספרד ומחכמי צפת וירושלים במחצית הראשונה של המאה ה-16, מראשוני פרשני התלמוד הירושלמי.
נולד ב-1485. גורש מספרד, על פי עדותו בהקדמתו לפירושו לירושלמי.
היה נכד רבי שמואל סיריליו [אבן-סיד].
לאחר הגירוש הגיע רש"ס לקושטא, שם למד אצל רבי אליהו בן רבי בנימין הלוי (מחבר שו"ת "זקן אהרן"), מגדולי רבני טורקיה.
כעבור מספר שנים עבר לסלוניקי, שם למד אצל רבי יעקב בן חביב (מחבר הספר עין יעקב על אגדות הש"ס) ובנו, רבי לוי בן חביב.
רש"ס נמנה בין רבני סלוניקי, ואף חיבר ספר בשם: "הלכות שחיטות ובדיקות הריאה בקוצר", אך ספר זה אבד.
כעבור זמן התמנה לדיין באדריאנופול, אז מן הערים החשובות באימפריה העות'מאנית.
בשנות ה-30 למאה ה-16 עלה רש"ס לארץ ישראל, עם קבוצת חכמים ובהם רבי יוסף קארו ורבי שלמה אלקבץ, והתיישב בצפת.
ככל הנראה לא התמנה לתפקיד רשמי, אך לימד תלמידים, ושם החל את כתיבת פירושו על התלמוד הירושלמי.
דיונים הלכתיים שונים שהיה מעורב בהם הותירו את רישומם בספרי השו"ת בני התקופה.
ידוע, למשל, שביקש להנהיג בצפת קולא בסדרי בדיקת הריאות כפי שנהגו בסלוניקי, ובכך להוזיל את מחיר הבשר, אך רבה של צפת באותם ימים, רבי יעקב בירב, מנע זאת.
סמוך לשנת ה'ש"ו (1546) עלה מצפת לירושלים, והקים בה ישיבה, ונמנה בין רבניה.
בשו"ת רדב"ז מופיע מכתב מאת רש"ס שנשלח מירושלים, ובו נשאל הרדב"ז על ביאורה של סוגיה במסכת שביעית לצורך כתיבת הפירוש.
יוסף צאייח החליף אותו בתפקיד רב העיר.
לאחר פטירתו נקלעה משפחתו למצוקה כלכלית, ורבי יוסף קארו סייע לה בגביית חובות המגיעים לה.
כפי הנראה אחד מבניו, הרב מרדכי, היה הראשון שזיהה את כינויי החכמים בספר בית הבחירה למאירי, ואחרונים שבאו אחריו נשאו ונתנו בכך.
רש"ס פירש את כל סדר זרעים מן הירושלמי, עליו אין תלמוד בבלי (פרט למסכת ברכות, וכן סוגיות קצרות הפזורות ברחבי התלמוד הבבלי שנוגעות להלכות סדר זרעים), ואת מסכת שקלים (שגם עליה יש תלמוד ירושלמי בלבד).
פירושו הוא הפירוש הרציף הראשון הידוע שנכתב אי פעם על התלמוד הירושלמי (חוץ ממסכת שקלים).
אף כי הראשונים כתבו לעיתים פירושים לקטעים קצרים מן הירושלמי, כאשר סוגיית הירושלמי מתקשרת לנושא שדנו בו, אך אין בידינו פירוש רציף לירושלמי מתקופת הראשונים, ובמובן זה היה חידוש רב במפעלו של רש"ס.
במרבית הסוגיות לא עמד לפניו פירוש קדום שיכול היה להסתמך עליו, ובדרך כלל פירושו מקורי משלו.
גם כאשר היו לפניו פירושי הראשונים, רש"ס לא נרתע מלנקוט עמדה עצמאית כאשר מצא זאת לנכון.
לעיתים אף חלק על הרמב"ם בלשון חריפה.
בפירושו שאף רש"ס לתאם ולסלק סתירות בין התלמוד הבבלי והירושלמי, ודרך זו אופיינית לרוב פרשני הירושלמי.
מטרתו של רש"ס לא הייתה פרשנית גרידא.
רש"ס שילב בפירושו גם פסקי הלכה הנובעים מן הסוגיות על פי פרשנותו (כדרכם של ראשוני ספרד, כדוגמת הרשב"א, בחידושיהם לתלמוד הבבלי).
פסקים אלה הם מאבני היסוד בפסיקת ההלכה בימינו בנושא של המצוות התלויות בארץ.
כמו כן רש"ס שזר בפירושו כמה רמזים לתורת הקבלה כפירוש לאגדות מסוימות בתלמוד הירושלמי.
כאשר הוא החל במלאכת הכתיבה בסלוניקי, הוא השתמש בכתבי יד, לפני שנדפס תלמוד ירושלמי דפוס ונציה.
לאחר זמן כאשר יצא הנוסח הירושלמי בדפוס ונציה הוא השתמש בו בקביעות בארץ ישראל (סיים את הפירוש בירושלים), עם כתבי יד שעמדו לרשותו.
רש"ס הרבה להגיה את נוסח הירושלמי, והיו שסברו שכל השינויים הללו מקורם בכתבי יד.
ברם, מחקרים מאוחרים העלו שרוב גרסאותיו החדשות הן פרי רוחו, מתוך מגמה ליצור תלמוד ירושלמי בנוסח חדש ורהוט יותר.
לשם כך אף שילב לעיתים סוגיות שלמות מן התלמוד הבבלי לתוך טקסט הירושלמי.
רש"ס לא הספיק להדפיס את פירושו.
כתבי יד של הפירוש נפוצו בקרב חכמי דורו, וכך הטביע הפירוש את חותמו על פרשנים חשובים שבאו אחריו, כמו רבי יהושע בנבנישתי, מחבר פירוש "שדה יהושע" על הירושלמי, ורבי אליהו מפולדא ("פירוש רא"פ"), שאימצו רבים מפירושיו.
גם מפרש המשנה רבי שלמה עדני מרבה לצטט ממנו בפירושו "מלאכת שלמה".
לראשונה נדפס הפירוש על מסכת ברכות במגנצא בשנת תרל"ה, על ידי הרב מאיר להמן.
מאוחר יותר נדפסה גם מסכת פאה במהדורת הירושלמי של האלמנה והאחים ראם (וילנא תרפ"ב).
הפירוש לסדר זרעים כולו יצא לאור (תרצ"ד-תשכ"ז) על ידי הרב חיים יוסף דינקלס, עם פירוש נוסף משלו בשם "אמונת יוסף", ועל מסכת שקלים (תשי"ח) על ידי הרב אפרים זאב גרבוז, עם פירושו בשם "הר אפרים".
כמו כן, הפירוש כולו מופיע בתלמוד ירושלמי של הוצאת עוז והדר.
מלבד פירושו לירושלמי ערך גם מעין גמרא על מסכת עדויות (שאין עליה תלמוד כלל), שלוקטה מסוגיות שונות בבבלי ובירושלמי הנוגעות למסכת זו.
זו יצאה לאור לראשונה בשנת תשע"ד על ידי מכון אהבת שלום בעריכת הרב בצלאל דבליצקי.
שלמה סדן (נולד ב-6 במרץ 1951) הוא שחקן, מדבב, נהג מונית וסופר ישראלי.
סדן נולד וגדל בקיבוץ בית זרע ושיחק כדורעף בהפועל בית זרע.
ב-1979 סיים לימודי משחק בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים.
מאז 2001 משמש כקריין ומקליט ספרים בספרייה המרכזית לעיוורים כבדי ראייה ומוגבלים.
ב-2007 היה עורך העיתון המקומי בעיר מגוריו שהם.
ב-2016 יצא ספר הביכורים של סדן, "ספרי לי עוד על מאריק", בהוצאת Epublish (איפאבליש).
עם סיום לימודיו החל לשחק בתיאטרון באר שבע.
ב-2001 שיחק במחזמר "היידי בת ההרים" שכתב וביים מאיר מיימון (ע"פ ספרה של יוהנה ספירי).
ב-2002 שיחק במחזמר "סאלח שבתי" שכתב אפרים קישון וביים זאב רווח בהפקת הדרן וצח כרמלי.
ב-2009 שיחק במחזמר "הרשל'ה 2" שכתב וביים מנחם גולן בהפקת אלי מנדל, ובמחזמר "טופלה טוטוריטו" שכתב וביים מנחם גולן (ע"פ הסיפור "האולר" מאת שלום עליכם).
ב-2015 גילם עורך דין במחזמר "הזמיר" מאת נועם חורב ושי ג'ברי שביים קלוד דדיה במסגרת חג המחזמר בת-ים.
ב-1989 שיחק בסרט "הניצחון של ברק" שכתבה יפה כלב (בעקבות הספר "אור ואלכסנדרה" מאת יצחק נוי) וביים חיים כלב.
ב-1991 הופיע בסדרת האימה "סיפורים לשעת לילה מאוחרת" ששודרה בערוץ הראשון, שיחק בפרק "מסדר הזיהוי".
ב-1992 גילם עסקן במעברה בסרט "טיפת מזל" שכתבו חנן פלד וזאב רווח שגם ביים ושיחק בסרט.
בין השנים 1995–2000 גילם את מייק לינוביץ' בסדרה "רמת אביב גימל".
ב-1998 שיחק בסדרת הטלוויזיה "החוף הדרומי" ששודרה בערוץ 2.
ב-1999 גילם את אונסיס בסדרת הטלוויזיה "מנדל וגורנשטיין חקירות בע"מ" שכתבו גיא מרוז ויוני להב וביים מיקי בהגן ששודרה בערוץ 1.
ב-2006 גילם מנחה תוכנית בסרט "הדברים שמאחורי השמש" שכתב וביים יובל שפרמן.
ב-2007 גילם במאי בסדרה "החיים זה לא הכל" שכתב דניאל לפין וביים עדי בנימינוב.
ב-2010 גילם גינקולוג בסדרה "טקסי דרייבר" שכתב יובל סגל וביים איתן ענר.
ב-2011 שיחק בסרט "לא רואים עליך" שכתבו טל עומר ומיכל אביעד שגם ביימה.
באותה השנה גילם את נחושתן, תפקיד אורח בסדרה "פולישוק" שכתב וביים שמואל הספרי וגילם את מיכאל בסדרה "אורים ותומים" שכתב שוקי בן נעים וביים אריאל בנבג'י.
ב-2012 גילם את פרופסור ניומן בסרט "הסיפור של יוסי" שכתב איתי סגל וביים איתן פוקס, גילם את עמי בסדרה "בנות הזהב" שכתבו לי גילת ואריק שגב וביימה שירילי דשא.
באותה השנה גם חזר לגלם את דמותו של מייק לינוביץ' בסדרה "תנוחי" ששודרה בHOT3.
2003: "ליגת הצדק" ו"הרפתקאות החדשות של פינוקיו"
2006: "ליגת הצדק ללא גבולות"
סדן היה נשוי לדורית, סמנכ"לית השיווק של חברת שיכון ובינוי, ממנה התגרש ב-2012, ולהם שתי בנות.
אחיו, מוטל'ה (מרדכי) סדן, נפל במלחמת יום הכיפורים.
מתגורר בשוהם, ועוסק כיום כנהג מונית במוניות הדר בנמל התעופה בן-גוריון.
שלמה (מוני) ניצני (31 בדצמבר 1936 – 6 באוקטובר 2012) היה סגן-אלוף במילואים בחיל השריון, אחד משני אישים שעוטרו בעיטור הגבורה ובעיטור המופת.
ניצני גדל במושב כפר חיטים למשפחה שעלתה מבולגריה.
למד מכונאות חקלאית ב"רופין", ובשנת 1955 התגייס לנח"ל, שם עבר קורס מ"כים והיה מראשוני הנח"ל המוצנח.
במבצע קדש היה סמל מחלקה ומפקד זחל"ם.
בקרב במעבר המיתלה היה בשלהי שיירה שנקלעה למארב על סף תהום.
תחת אש כבדה ומטחי רימונים ובהיעדר דרך המשך, פינה את חבריו הפצועים למחסה תוך איסוף כלי הנשק שלהם לשם השבת אש.
תחת חיפוי מחבריו לכוח עשה את דרכו אל הליווי הרפואי של השיירה והביא אל מקום המחסה ציוד רפואי.
בהמשך קרבות הירי עשה דרכו בין מטחי הירי אל הטנדרים המצריים הנטושים בקרבת מקום והביא לו ולשני חבריו שנותרו ללחום ארגזי תחמושת נוספים.
בהמשך הקרב חיפה על כוח פינוי הפצועים בפיקודו של דן זיו.
ביום קרבות זה נפגע בצווארו מרסיס כדור.
על פעולותיו אלה עוטר בצל"ש רמטכ"ל, אשר הומר לימים בעיטור הגבורה ובו נכתב:
לאחר המלחמה עבר ניצני קורס קצינים.
הוא השתחרר מצה"ל, נישא לזוהר מיכאל, ולזוג נולדו בן ובת.
לאחר תקופה מחוץ לשירות הצבאי נקרא ניצני להתגייס ולהדריך את מייסדי צבא קונגו.
על פעילותו במשך שנתיים באפריקה זכה באות הגבורה המקומי, העיטור הגבוה ביותר במדינה.
במלחמת ששת הימים, הוא חזר לישראל והצטרף לגדוד 50 בלחימה ברמת הגולן.
בשנים אלה היה בדרגת סגן-אלוף ועבר הסבה לחיל השריון, הוכשר כמפקד טנק ובשנת 1972 הוצב כמפקד גדוד 79 של חטיבה 401.
במלחמת יום הכיפורים פיקד על הגדוד.
שלושה ימים לפני פרוץ המלחמה, בניגוד להערכות המודיעין, הוא אמר לפקודיו כי הוא מאמין שעומדת לפרוץ מלחמה, והורה להם להיערך למלחמה, ובכך הציל את חיי חיילי הגדוד מהתקפת חיל האוויר המצרי בפתיחת המלחמה.
במלחמה הוא לחם בגזרת אסמאעיליה תוך הקפדה על חילוץ הנפגעים הרבים.
במהלך הלחימה חדרו רסיסי רסיק אוויר את הקסדה שחבש ופגעו בו אנושות.
לאחר המלחמה הוענק לניצני עיטור המופת:
ניצני נותר נכה כתוצאה מהפציעה הקשה בראשו, אך הקים משק חקלאי עם אשתו.
בשנים אלה, נולד בנם הצעיר שסבל מנכות קשה עד לפטירתו בעשור הרביעי לחייו.
קודם לכן נפטרה אשתו מסרטן.
בשנת 2007 נישא בשנית לתלמה לין.
שלמה ניצני נפטר מקריסת מערכות ב-6 באוקטובר 2012 ונקבר בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
לקראת יום הזיכרון 2013 הונח דגלון על קברו של שלמה ניצני בידי הרמטכ"ל בני גנץ במסגרת "דגלון לנופל".
הנחת דגלון זה עוררה סערה ציבורית מכיוון שהחלל האחרון שנקבר בהר הרצל היה יבגני טולוצ'קו, אך טולוצ'קו נקבר בחלקה המיועדת לחללים שיהדותם מוטלת בספק ואילו שלמה ניצני נקבר בחלקה המרכזית בהר.
משפחתו של ניצני דרשה מגנץ להתנצל בפני משפחת טולוצ'קו.
שלמה נס (נולד ב-8 ביוני 1960) הוא עורך דין, דוקטור למשפטים ורואה חשבון ישראלי, המתמחה בגיבוש, ייעוץ וליווי של תהליכי הסדרי נושים, הסדרי חוב, נאמנות, ניהול חברות בקשיים, כינוס נכסים, פירוק או תהליכי הבראת חברות.
שלמה נס נולד בארצות הברית לנפתלי (הנרי) וציפורה נס.
אימו היא ניצולת שואה ובת לשושלת אדמו"רי קומרנה וקרלין סטולין.
אביו הוא צאצא לצבי אלימלך שפירא (הידוע כ-'בני יששכר') ואדמו"רי בית זידיטשוב זי"ע.
לפי בדיקה גניאולוגית שהזמין, נס נמצא כקשור ב-33 שושלות חסידיות.
נס סיים את לימודיו בישיבת הרב עמיאל ("היישוב החדש") בתל אביב בהצטיינות, ולאחר מכן למד בכולל.
נס הוא בעל תוארי LL.B ו-Ph.D במשפטים, B.A בכלכלה ובראיית חשבון מאוניברסיטת בר-אילן, בעל השכלה במנהל עסקים וכן תואר CISA - מבקר מערכות מידע מוסמך מארצות הברית.
מונה על ידי בית המשפט כנאמן וכמנהל מיוחד של חברות גדולות, ובהן רשת קו-אופ (ובשמה החדש קואופ ישראל), קבוצת מעריב, רשת קלאבמרקט, רשת בורגראנץ', קבוצת אריה את עופר, קבוצת זיקה תעשיות, פויכטוונגר השקעות, חייל אחזקות ואגרקסקו.
נס משמש מרצה בקורסים לדירקטורים ולהכשרת דירקטורים במשרד ראש הממשלה, במשרד האוצר, בפקולטה למשפטים ובבית הספר למינהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן, בתוכנית "להב פיתוח מנהלים", באוניברסיטת תל אביב.
נס מרכז ומרצה את קורסי ההכשרה לדירקטורים במשרד ראש הממשלה ובמשרד האוצר, וכן בקורסים להכשרת דירקטורים בחברות ממשלתיות ובקורסי הכשרת מנהלים ל "חבר" משרתי הקבע.
בנוסף לייעוץ המשפטי, נס מעניק ליווי וייעוץ כלכלי-ניהולי בנושאים של השקעות, תוכניות פיתוח ורכישת עסקים, גיוסי הון בישראל ובחו"ל וכן בנושאים של ממשל תאגידי, חשיפות וסיכוני אשראי וסיכונים פיננסיים ומשפטיים.
בין תפקידיו במגזר העסקי היו, יו"ר וחבר דירקטוריון של חברות ציבוריות שונות: פורמולה מערכות, פרטנר תקשורת, טאו תשואות (כיום בהליכי פירוק), NMC יונייטד אנטרטיינמנט, קליקסופטוור טכנולוגיות, טמפו תעשיות בירה, מבנה נדל"ן, דרבן השקעות, ועוד.
בשנת 2001 היה שותף בקבוצה שהתמודדה במכרז להקמת ערוץ החדשות הייעודי, שלבסוף לא הוקם.
בשנת 2005 מונה ליו"ר איילון חברה לביטוח, ושימש בתפקיד עד 2009. באותה שנה גם שימש יחד עם אחרים כמפרק רשת הקמעונאות "קלאבמרקט" שקרסה כשהיא מותירה חובות כבדים של כ-2 מיליארד ₪, נס הוביל את הליך מכירתה, כולל העברת העובדים (כ-4,000) לשופרסל תמורת כמיליארד ₪.
בתיק זה נפסק לנאמנים שכר טרחה של כ-26 מיליון ₪ שהתחלקו בין מספר משרדים שטיפלו בתיק.
בתחילת 2006 היה נס שותף ברכישת שלד בורסאי בשם "מ א.
ליבר תעשיות תשתית", ששינה את שמו ל"יולי שוקי הון".
באמצעות "יולי שוקי הון" גייס נס ושותפיו עשרות מיליוני שקלים בהנפקת איגרות חוב בבורסה, במטרה להשקיע בנדל"ן ברחבי אירופה וארצות הברית.
אולם, בשל המשבר הכלכלי העולמי ב-2008 הבעלים נכנס לקשיים, והחברה נמכרה.
נס ליווה את הליך הפירוק של חברת "אגרקסקו" הממשלתית, שהייתה חברת היצוא החקלאית של ישראל.
במסגרת הליך זה הגיש תביעות נגד מדינת ישראל ובהן טענות להרמת מסך, המבקשות לחייב את המדינה בסך של כמיליארד ₪, וכן תביעה נגד פירמת ראיית החשבון EY על כ-350 מיליון ₪.
בשנת 2009, הוזכר נס בתור אחד המועמדים שנבחנו לתפקיד שר האוצר.
בשנת 2013 שימש כנאמן מנהל של העיתון "מעריב" יחד עם עורך דין ירון ארבל, והשניים ביקשו שכר טרחה של כ-18 מיליון שקל.
בנוסף במסגרת ההליך מכר את בית הדפוס של העיתון, עסקה שנסגרה חודש בלבד לאחר ש"מעריב" נכנס להקפאת הליכים.
נס ביקש שכר טרחה של 5 מיליון שקל על המכירה.
כונס הנכסים הרשמי ביקש להפחית את שכר הטרחה ונס פנה לבית המשפט, לבסוף הוסכם שיקבל 10 מיליון שקל.
בקיץ 2014, הורשע השופט דן כהן בקבלת שוחד של עשרות מיליוני שקלים מחברת סימנס.
בעקבות ההרשעה נחשף מנגנון השוחד, אשר באמצעותו קיבל כהן שוחד בתמורה להטיית מכרז לרכישת טורבינות, והוא שימש גם להעברת כספים לבכירים נוספים.
נס נחקר על ידי רשות ניירות ערך בחשד למעורבות בשוחד, שכן כיהן בעבר כיו"ר חברת החשמל (כ-10 שנים לפני האירוע הנחקר).
למרות שנמצאו בחשבונו של נס בשווייץ חצי מיליון דולר, הוחלט בפרקליטות מיסוי וכלכלה על סגירת התיק הפלילי נגדו, בעילה של חוסר ראיות מספיקות.
בשנת 2018, מונה נס לנאמן בהליכי הפירוק של רשת קואופ, יחד עם רו"ח חן ברדיצ'ב.
השניים הובילו למכירה מהירה של נכסי חברת קואופ למחסני השוק תמורת 148 מיליון שקל ופעלו למימושים נוספים וגבייה שהביאה לפי הבקשה לתקבולים בסך 500 מיליון שקל.
באוקטובר 2024, אישר בית המשפט המחוזי בירושלים את בקשתם לשכר טירחה בסך 16 מיליון ש"ח, כפי שביקשו, וזאת על אף שלטענתם על-פי התקנות הרלוונטיות הגיע להם שכר של 26 מיליון ש"ח ולמרות שההליך הסתיים בהצלחה יתירה.
השכר סוכם במסגרת הסדר מול כונס הנכסים הרשמי (כיום הממונה על חדלות פירעון), אשר לקח בחשבון את העבודה שהושקעה ותוצאות ההליך.
ביולי 2024, הגישו השניים תביעה על-סך 50 מיליון ש"ח כנגד דירקטורים ומהמנכ"ל לשעבר עופר פיינשטיין, בטענה שהפרו את חובת הזהירות, חילקו דיבידנדים בניגוד לדין, הצגת רווחיות מדומה בדו"חות הכספיים, פיקחו באופן לקוי על עלויות שכר ובונוסים וכן טענו לליקויים ברישום נדל"ן.
בינואר 2019 התמזג משרדו למשרד עורכי הדין דורון, טיקוצקי, קנטור, גוטמן, נס, עמית גרוס ושות', אך בסוף שנת 2023 פרש משרדו מגרוס והתמזג למשרד פירון.
בשנת 2020, תבע יזם נדל"ן את נס ושותפים נוספים על סך של 32 מיליון שקל בטענה כי נישלו אותו מפרויקטים בתחום הנדל"ן שבהם השקיע.
בשנת 2022, ייצג את הקרן האמריקאית הגדולה BRG, שהייתה בעלת השליטה המרכזית בקבוצת NSO העוסקת בפיתוח ושיווק של מוצרי סייבר התקפי, בטיפול בקשיים שנוצרו בקבוצה וברכישה מחודשת של חלק מהקבוצה העוסק בסייבר הגנתי.
בשנת 2024, ייצג נס את החברה "כיטוב מערכות" בבקשה לפתיחת הליכי חדלות פירעון.
החברה היא חברת הזנק המפתחת פלטפורמת תוכנה לתכנון וביצוע בדיקות איכות ויזואליות עבור תעשיות ויצרנים גדולים, ומספקת שירותים בין היתר לתעשיות הביטחוניות ולמערכת כיפת ברזל.
בשנת 2024, ליווה נס את הרב יעקב ישראל איפרגן ("הרנטגן") בהסדר חובות מול רשות המיסים.
נס התבטא ביחס לרפורמה המשפטית בישראל (2023).
לדידו, אף שיש לבצע שינויים במערכת המשפט, אין לאפשר פגיעה במיעוטים ויש להותיר לבית המשפט להמשיך ולהגן על חוקים הנוגעים לזכויות אדם.
לעומת זאת, ביחס לסוגיית גיוס החרדים, יש להכריע בה ברמה הפוליטית ולא בבית המשפט, תוך שמירת חשיבות לומדי התורה.
כמו-כן, נס תומך בפיצול המוצע לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה.
בין תפקידיו במגזר הציבורי היו: יו"ר חברת החשמל, חבר מליאת רשות ניירות ערך, סיו"ר הוועדה המייעצת להיטלי סחר של מדינת ישראל, מטעם משרד האוצר ומשרד הכלכלה.
מתחילת 1994 ועד 2016, כיהן נס כחבר בוועד המנהל וכיו"ר אגודת הידידים של אוניברסיטת בר-אילן, כחבר אגודת הידידים של אוניברסיטת רייכמן וכיו"ר אגודת הידידים של האקדמיה ללשון העברית.
נס כיהן כיו"ר פורום המנהלים של המגזר החרדי.
בשנת 2020 בעקבות ההשלכות הכלכליות של משבר הקורונה הודיע שר הכלכלה אלי כהן על הקמת "פורום נס להצלת המשק", בראש הפורום עמד שלמה נס והיו חברים בו דב מורן, רוני קוברובסקי, לילך אשר טופילסקי, ד"ר שמעון אלקבץ, רו"ח אלינה פרנקל-רונן ותומר מור ועוד.
כמו כן, מכיל הדו"ח המלצות בתחומים של 15 ענפי מסחר ותעשייה ספציפיים ובמיוחד כאלו שנפגעו במיוחד ממשבר הקורונה ובהם מלונאות, מסעדנות, תיירות, אולמות האירועים, וכן המגזר השלישי.
הדו"ח מכיל גם פתרונות בנושא של הלוואות בערבות מדינה שיועברו לעסקים הנפגעים.
בשנת 2023 ליווה נס את ועדת הכלכלה והוועדה לצמצום פערים חברתיים של הכנסת, בהכנת מצע לדיון והחלטות בדיונים במטרה להקל על נטל תשלומי המשכנתאות על הציבור, כתוצאה מעליית הריבית במשק.
בין השנים 2006–2020, קיבל שלמה נס מינוי מטעם ממשלת ארצות הברית וכיהן מטעמם כחבר הוועד המנהל של קרן פולברייט (Fulbright Foundation) קרן החינוך ישראל-ארצות הברית.
נשוי לד"ר לאה נס, שכיהנה כחברת הכנסת מטעם סיעת הליכוד וכסגנית השר לאזרחים ותיקים.
נס גייס מלקוחותיו תרומות למסע הבחירות של אשתו לקראת הבחירות המקדימות ל, בהן הגיעה למיקום גבוה.
בשנת 2012 נכללו בני הזוג שלמה ולאה נס ברשימת הפוליטיקאים העשירים בישראל, שפרסם המגזין "פורבס", עם הון מעורך בסך 45 מיליון שקל.
שלמה משיח (נולד ב-1937) הוא פרופסור מן המניין (אמריטוס) לגינקולוגיה, ממייסדי הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, מנהל לשעבר של מחלקת נשים ויולדות בבית החולים שיבא, מייסד ומנהל לשעבר של היחידה להפריה חוץ-גופית בבית החולים אסותא ומן הראשונים שעסקו בהפריה חוץ גופנית במערכת הבריאות בישראל.
השתתף גם בפיתוח טכנולוגיות לפרוסקופיה בגינקולגיה, היה שותף לפרסומם של כ-500 מאמרים מחקריים בכתבי עת מקצועיים, וקיבל עם צוותו פרסים בין-לאומיים שונים.
נחשב לאבי ההפריה החוץ-גופית (הפריית מבחנה) בישראל, שסלל את הדרך למאות אלפי נשים בישראל הסובלות מעקרות, להרות ולהביא ילדים לעולם.
משיח נולד בתל אביב למשפחת עולים מבולגריה, לאחר שאמו עברה טיפולי פוריות.
הוריו היו נצר למשפחות של רופאים ומלומדים, אביו היה פקיד בנק ואמו עקרת בית.
ההורים עודדו אותו בלימודיו ומימנו אותם.
משיח למד בבית הספר היסודי בלפור ובבית הספר למסחר "גאולה", לאחר שנדחתה בקשתו להתקבל לבית ספר תיכון עירוני.
הוא למד רפואה והתמחה במיילדות וגינקולוגיה במחלקת נשים ויולדות בבית החולים שיבא.
משיח נסע בשנת 1969 לברלין, להשתלמות בת שנתיים בפיזיולוגיה ופתולוגיה של ההיריון התקין והמסובך, ולמד את עקרונות המעקב והטיפול בהריונות מסובכים ובמצוקה עוברית ועוד.
עם שובו לישראל, החל ליישם את התורה, חרף הביקורת נגדה.
במקביל פתח בשנת 1972 מרפאה פרטית שעוסקת עד היום במתן ייעוץ וטיפול בתחומי המיילדות, הגינקולוגיה והכירורגיה הגינקולוגית, בתחום האולטראסאונד ובעיקר בפוריות.
משיח קודם לתפקיד סגן מנהל מחלקת מיילדות וגינקולוגיה בבית-החולים שיבא, והחל לעסוק בפוריות.
ניהל את "מרפאת הפרגונל" של בית החולים, טיפל באלפי נשים, והצליח להשיג הריונות רבים בנשים, שנחשבו לעקרות ללא מרפא.
כשמונה לתפקיד מנהל המחלקה, הקים בשנת 1981, יחד עם פרופסור יהושע דור, את יחידת ההפריה הראשונה בישראל, לפי הטכנולוגיה של הפריה חוץ-גופית, שפותחה על ידי חתן פרס נובל פרופ' רוברט אדוארדס הבריטי, שממנו הם למדו את הטכנולוגיה.
אחרי שקיבלו רישיון ממשרד הבריאות, בהליך שנמשך שנתיים, החלה המחלקה של משיח בניסיונות להשיג היריון חוץ-גופי הראשון, במקביל לניסיון דומה של בית החולים הדסה.
בשנת 1982 עלה יפה הניסיון להפרות ביצית במבחנה, ובוצעו כל שלבי התהליך, כולל חלוקת התאים, והשתלה חוזרת של העובר ברחם האם.
כך נוצר היריון חוץ גופי ראשון, שבסופו נולדה ילדת המבחנה הראשונה בישראל, והחמישית בעולם, רומי נוימרק, שמשמשת כיום כמגישת חדשות בערוץ 10. כעבור שנה נולד בהפריה חוץ גופית ילד זכר ראשון.לאחר פריצת דרך זו נחשבת ישראל בשנים האחרונות לשיאנית בטיפולי הפריה חוץ-גופית בהתאם לגודל האוכלוסייה.
משיח פרש מבית החולים שיבא בשנת 2002, והתמנה לעמוד בראש היחידה להפריה חוץ-גופית בבית-החולים "אסותא".
היה ממייסדי הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב ומוותיקי המורים למיילדות וגינקולוגיה.
היה ראש האיגוד הישראלי למיילדות וגינקולוגיה במשך שמונה שנים, ויושב ראש האגודה הישראלית לחקר הפוריות.
שימש פרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב ומופקד הקתדרה לחקר מומים מולדים, ולאחר פרישתו לגמלאות הפך לפרופסור אמריטוס.
לאורך הקריירה שלו היה משיח חבר בוועדות ומועצות שונות, ובהם יושב ראש הוועדה להענקת רישיונות ליחידות להפריה חוץ גופית ובקרת פעילותן של היחידות הקיימות, ועדות מייעצות של שרי בריאות, חבר המועצה הלאומית למיילדות, פוריות וגנטיקה וחבר המועצה הלאומית לדמוגרפיה.
נוסף על טיפולי פוריות, משיח מומחה גם בתחומים רבים אחרים, ובהם, הריונות בסיכון גבוה, ניתוחים גינקולוגיים ובפרט אנדוסקופים.
הוא פיתח גם את הטכנולוגיה של לפרוסקופיה ניתוחית.
משיח ושותפיו היו חלוצים בטיפול במקרים קשים של עקרות הגבר.
היה הראשון שיישם בארץ את הטכניקה המהפכנית של שאיבת הזרע מהאשכים-TESA, TESE (במקרים של חוסר זרע מוחלט) והזרקת זירעונים בודדים ICSI לביציות, ובכך להשיג הפריה והריונות.
בשנים האחרונות מנהל משיח מערכת שמסייעת לנשים ישראליות שזקוקות לתרומת ביציות, לעבור את תהליך ההפריה באוקראינה, משום שעלות התהליך בישראל יקרה יותר, ויש גם קושי בהשגת תרומת ביציות בישראל.
באוקראינה הישראלית מקבלת תרומת ביציות מתושבת מקומית, ואלה מופרות בזרעו של בן הזוג של הישראלית, שנשמר במבחנה.
לאחר שמושגת הפריה, הביצית המופרית מושתלת בחזרה ברחמה של הישראלית וכך נוצר היריון.
משיח נמנה עם מנהלי בנק זרע פרטי, "סופרם", שהוקם בישראל בשנת 2011, ובו גם תרומות זרע של גברים מדנמרק ומספרד, עם שירות יקר: ליווי רפואי צמוד, מטפלת זוגית ובדיקות סקר גנטיות.
היה שותף למחקר ישראלי שמצא כי תרופות להגברת פריון הגבירו את הסיכון לחלות בסרטן הרחם ב-69%.
משיח קרא לעריכת קמפיין גדול באמצעי התקשורת, להגברת מודעות הציבור לעובדה הביולוגית, שמעבר לגיל 42–43 סיכוייה של אישה להרות קטנים מאוד.
לכן משיח מציע לנשים לשקול להקפיא ביציות במקרים שהן עומדות לאבד את מאגר הביציות שלהן, בשל טיפולים רפואיים שונים, או בשל דחיית ההיריון לגיל מאוחר יחסית.
משיח מנהל את פורום פריון הגבר – בנק הזרע באתר דוקטורס, יחד עם פרופסור יעקב אשכנזי.
ב-1982 היה שותף עם רופאים מ"שיבא", להבאתה לאוויר העולם של תינוקת המבחנה הראשונה בישראל, העיתונאית רומי נוימרק
משיח זכה עם צוותו במספר רב של פרסים בין-לאומיים יוקרתיים.
משיח נכנס בשנת 1994 לספר השיאים של גינס לאחר שיילד את היולדת המבוגרת ביותר דאז, אישה בת 60 מצרפת, שהגיעה לישראל לטיפולי הפריה וילדה תינוקת, מנגד יש גם ביקורת והתנגדות מצד גורמים שונים להפריה חוץ גופית של אישה בגיל מבוגר יחסית.
משיח טען כי לא רצה בפרסום וכי האישה סיפרה לו שהיא בת.48,
אות יקיר העיר תל אביב-יפו לשנת 2011.
משיח היה נשוי לעלית-ביאנקה, שהייתה אחות מוסמכת ואחראית חדר הלידה בבית החולים "שיבא", ממנה התאלמן ב-2021. משיח גר בתל אביב, ואב לשני בנים, רועי מנהל מחלקה גינקולוגית בבית החולים שיבא, וגיא – עורך דין.
שלמה משיח הוא תסריטאי ומחזאי ישראלי.
בוגר מגמת המוזיקה בתיכון "תלמה ילין".
למד קולנוע בבית הספר הגבוה לאומנויות הבמה "בית צבי".
בתחילת דרכו שימש ככותב וככותב ראשי בתוכנית הטלוויזיה "זהו-זה", וכן נמנה עם צוות כותביה עם חזרתה לאוויר בשנת 2020.
תחריר - 2025. יוצר ותסריטאי.
מלכת היופי של ירושלים - 2021-2023. יוצר ותסריטאי.
נרכשה לשידור ב-Amazon Prime ארצות הברית, אוסטרליה, ודרום אמריקה.
בשנת 2020 הפיקה רשת Showtime רימייק לסדרה בכיכובו של בריאן קרנסטון ("שובר שורות").
לסדרה הופקו רימייקים נוספים בגרמניה, איטליה, צרפת, הודו, טורקיה, דרום קוריאה ורוסיה.
הסדרה שודרה בערוץ 2 (קשת).
הילדים מגבעת נפוליאון - 2001-2004. יוצר ותסריטאי.
עדלאידע - הועלה בתיאטרון הקאמרי בשנת 2012.
אדוני שר האוצר - סאטירה פוליטית בכיכובו של יהורם גאון.
כמו כן כתב מספר מופעי יחיד לחנה לסלאו, מיקי קם וציפי שביט.
2022 – הסדרה "מלכת היופי של ירושלים" זוכה בפרס האקדמיה לטלוויזיה בקטגוריית הדרמה היומית.
2017 – הסדרה "כבודו" זוכה בפרס הגדול של חבר השופטים [Grand Prize] בפסטיבל הסדרות הבינלאומי Series Mania-Paris שנערך בפריז.
2004 – הסדרה "הילדים מגבעת נפוליאון" זוכה בפרס האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה בקטגוריית תוכנית הילדים והנוער הטובה ביותר.
2001 – הסדרה "לתפוס את השמיים" זוכה בפרס האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה בקטגוריית סדרה הטלוויזיה הטובה ביותר.
2003 – הסדרה "אסתי המכוערת" זוכה בפרס "מסך הזהב" עבור סדרת הדרמה הטובה ביותר".
שלמה סְטְרֵלִיץ (Strelitz; 7 בינואר 1923 – אוקטובר 1999) היה מתמטיקאי, פרופסור באוניברסיטת וילנה ולאחר עלייתו לישראל ב-1973 פרופסור באוניברסיטת חיפה, ממייסדי המחלקה למתמטיקה באוניברסיטה.
סטרליץ נולד בשנת 1923 בקובנה בירת הרפובליקה הליטאית הראשונה במשפחה ציונית דוברת עברית.
אביו, יונה סטרליץ, היה מורה עברי, חבר מרכז הסתדרות המורים העבריים "המורה" בליטא.
משנת 1929 למד בגימנסיה העברית הריאלית בעיר, ועם סיום לימודיו ב-1939 החל ללמוד באוניברסיטת קובנה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה פונה עם משפחתו לפנים ברית המועצות.
עם תום המלחמה שב לליטא (שעתה הייתה הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית, חלק מברית המועצות).
למד מתמטיקה באוניברסיטת וילנה, ובהמשך הצטרף לסגל שלה.
ב-1968 היה לפרופסור באוניברסיטת לנינגרד ושב ללמד באוניברסיטת וילנה.
אחד הסטודנטים שלו בתקופה זו היה יהושע זק, לימים זוכה פרס ישראל בפיזיקה, ששנים רבות לאחר מכן סיפר על הערכתו המיוחדת את סטרליץ.
לאחר מלחמת ששת הימים נדרש על ידי השלטון הסובייטי לחתום על הצהרת גינוי לישראל.
הוא סירב, ובעקבות כך קידומו נפגע.
התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת חיפה, והיה בין ראשיו הראשונים של החוג למתמטיקה.
תחום מחקרו העיקרי של סטרליץ היה הבעיות האסימפטוטיות של פונקציות שלמות מוכללות ושימושיהן במשוואות דיפרנציאליות בתחום המרוכב.
הוא פרסם ספרים ומאמרים רבים.
במסגרת שנות השבתון שלו עבד באוניברסיטאות בחו"ל – אוניברסיטת אילינוי, אוניברסיטת דרום לואיזיאנה, אוניברסיטת וירג'יניה המערבית ואחרות.
לאחר יציאתו לגמלאות המשיך לעסוק במחקר מתמטי, ללמד ולהשתתף בישיבות מקצועיות באוניברסיטה.
שלמה נורוק (20 באוקטובר 1904 - 7 במאי 1955) היה בנקאי ישראלי, שייסד את בנק "נורוק אידלזק" שבשנות ה-90 של המאה ה-20 התמזג עם בנק מזרחי טפחות.
בשנת 1925 ייסד את המשרד הראשון בארץ לניהול בתים של משקיעי נדל"ן מחוץ לארץ יחד עם חברו ושותפו אבא אידלזק.
ב-1934 פתחו השניים את "בנק נורוק-אידלזק בע"מ".
הסניף הראשון של הבנק שכן בבית שיף בקרן הרחובות הרצל ולילינבלום.
שמו של הבנק שונה בהמשך ל"בנק שרון לבנין ומסחר בע"מ".
ב-1938 ייסד עם חיים טוב את חברת הביטוח "נור-טוב", אך פעילותה הופסקה עקב מלחמת העולם השנייה.
ב-1947 יסד את שכונת גבעת חולון מבין השכונות הראשונות בחולון.
נורוק היה חבר בתנועה הרוויזיוניסטית, ושימש כציר לקונגרס הרוויזיוניסטי בווינה ב-1934. כמו כן היה פעיל ציבורית כחבר המועצה הארצית של הציונים הכללים בישראל, חבר בלשכת הבונים החופשיים וחבר ועד בית היתומים והיתומות בתל אביב.
נורוק הותיר אחריו אישה, רחל לבית יודייקין, ושני ילדים.
נורוק נקבר בבית העלמין קריית שאול.
שלמה ניצני (נולד בשנת 1943), הוא אתלט ישראלי בעבר, אלוף ישראל 6 פעמים ברציפות (1966-1961) בריצת 400 מטר ושיאן ישראל בריצה זו במשך 13 שנים.
האתלט הישראלי הראשון שרץ ריצה זו מתחת ל-48 שניות.
מדורג במקום העשירי בישראל בכל הזמנים (2018).
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1961 זכה ניצני לראשונה בקריירה הספורטיבית שלו במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.2 שניות.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה במכון וינגייט בסוף יוני 1962 זכה ניצני במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא ישראלי חדש של 48.5 שניות והגן על תוארו ובמדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.5 שניות.
באוניברסיאדה שנערכה בפורטו אלגרה, שבברזיל בתחילת ספטמבר 1963 סיים ניצני במקום רביעי בשלב המוקדמות בריצת 400 מטר בתוצאה של 48.7 שניות ולא העפיל לריצת הגמר.
שבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה בסאו פאולו שבברזיל הוא זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא ישראלי חדש של 47.9 שניות שיפור לשיא הישראלי של עמוס גלעד (48.1 שניות) ובכך היה לאתלט הישראלי הראשון שרץ ריצה זו מתחת ל-48 שניות.
במסגרת תחרויות האתלטיקה של כינוס הפועל ה-8 שנערכו באצטדיון רמת גן בתחילת מאי 1966 זכה ניצני במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 48.7 שניות.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביוני 1966 זכה ניצני בשתי מדליות זהב, בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.3 שניות ובריצת 400 מטר בתוצאה של 48.7 שניות, לפני אילן שזיפי (50.6 שניות) ועודד ברמן (51.7 שניות).
בתחרות שנערכה באל פאסו שבטקסס ארצות הברית ב-24 במרץ 1967 זכה ניצני במדליית זהב בריצת 400 מטר (במהלך ריצת 440 יארד) בהשוואת שיאו הישראלי בן ה-10 חודשים של עמוס גרודז'ינובסקי (47.6 שניות).
הרב שלמה סובל (כתיב יידי: סאבעל, סאבל; י' בטבת תרס"א, 1 בינואר 1901 - י"ג בטבת תש"ל, 22 בדצמבר 1969) היה דרשן ירושלמי.
נולד בדווינסק שבפלך ויטבסק של האימפריה הרוסית (כיום בלטביה), בנם של שמואל סובל.
בבחרותו עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
בהיותו בן 18 נישא לאיטא פינא חסא, בתו של רבי בן ציון ידלר.
ניהל התכתבות תורנית ענפה עם שני רבנים בולטים בדורו - רבי יוסף רוזין ("הרוגוטשובר") ורבי יוסף חיים זוננפלד, ופרסם את תוכן התכתבותו עמם בשני ספרים: שו"ת שלמת יוסף (התכתבותו עם הרוגוטשובר) ושו"ת שלמת חיים (התכתבותו עם הרב זוננפלד).
חיבר את הספר שלמה חדשה, שלושה חלקים, הכוללים את חידושיו וביאוריו במקרא, בהלכה ובאגדה.
יזם סדר חלוקה ללימוד ששה סדרי משנה בשנה אחת.
הלימוד מבוסס על חלוקה של פרקי המשנה - 525 (כולל פרק ד' במסכת ביכורים ופרק ו' במסכת אבות) לימי השנה, ברוב ימות-השנה נלמדים 2 פרקי משנה ביום ובמיעוטם פרק אחד.
סדר זה מתפרסם במסגרת לימודי ארגון ישיבה על קברו וכן בלוח דבר בעתו.
כיהן כר"מ במספר ישיבות בירושלים.
היה דורש בירושלים בשבתות ובחגים.
נפטר בשנת תש"ל, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
היה נשוי לאיטא פינא חסא, (לבית ידלר) בניו: יוסף, שמואל ויצחק נחמן סובל, בנותיו: רחל - אשת חיים קנריק, ורבקה - אשת ישראל מרגלית, מתלמידי ישיבת מיר בשנחאי, וחיה סלובה -אשת דודה יהושוע לייב אריה (בן הרב בן ציון יאדלר).
מנכדיו: הרב שלמה סובול - רב קהילת שערי יונה מנחם ממודיעין ומייסדה של הארגון הרבני "ברקאי", השופט משה סובל, והרב משה מרדכי קארפ, מרבני מודיעין עילית (חתן בתו רבקה).
שלמה משיח (נולד ב-1957) הוא קצין במילואים בדרגת תת-אלוף בצה"ל, שירת כראש להק אוויר למסוקים.
כיום הוא מנהל חברה שהקים העוסקת בייעוץ לחברות בישראל ומחוצה לה בתחומי התעופה, ונוסף על כך משמש (בהתנדבות) כחבר הנהלה בעמותת חיל האוויר.
משיח נולד בצפת בשנת 1957 להורים ילידי סופיה שבבולגריה.
אביו, ד"ר שמואל משיח ניהל את בית החולים "רבקה זיו" ואת המרכז הרפואי "הלל יפה".
אמו, רות משיח (לבית ברוך), שעלתה לישראל במסגרת עליית הנוער, ניהלה במשך שני עשורים את מחלקת הריפוי בעיסוק בבית החולים "רבקה זיו" בצפת.
משיח למד ב"בית חינוך" ובתיכון "עיוני" במגמה ריאלית בצפת.
בתקופת התיכון שימש כמדריך וכמחליף לראש השבט של צופי צפת (שבט ה"ארי").
בימי מלחמת יום הכיפורים הוביל וארגן קבוצת מתנדבים, תלמידים תושבי צפת, ששימשו ככוח עזר בבית החולים "רבקה זיו", לשם הובאו פצועים מחזית רמת הגולן.
התגייס לצה"ל ב-1976 לקורס טיס.
במהלך הקורס נשלח להסבה לטייסי מסוקים בבית הספר לטיסה של צבא ארצות הברית בבסיס פורט ראקר שבאלבמה.