tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עד מהרה מגלה החבורה כי המקום הוא שטח אימונים לגזע הטורפים, שמאכלס בתוכו "חדר מזבח" המשמש כחממה לגידול ביצים של הגזע החוצני של הזינומורפים.
בסוף הסרט מצליח אחד מהזינומורפים להרוג את אחד הטורפים וכששאר הטורפים לקחו אותו לספינה בקע מגופו זינומורף.
Predator: Requiem), שיצא בשנת 2007, ממשיך את עלילת קודמו.
השלווה מופרת בעיירה שכוחת אל כאשר ספינת הטורפים מתרסקת ביערות, וה"זינומורף" שבוקע מתוך הטורף, גדל במהירות לכדי יצור כלאים שבין הטורף לנוסע השמיני.
מספר התושבים בעיירה הולך וקטן, וקבוצת צעירים נאלצת להתגונן מפני הטורף, שמוצא דרך לגדל קבוצה חדשה של יצורים חייזרים.
הסרט היה כישלון בקופות ואצל המבקרים שאומרים שהסרט היה "אכזרי ורע מדי".
בחלק מהמדינות הסרט לא הוקרן בקולנוע, כולל ישראל.
סרט נוסף שיצא בשנת 2010, המתמקד במאבק חיילים כנגד מספר "טורפים".
הסרט, בהפקת רוברט רודריגז ובבימויו של נמרוד אנטל, מציג יצורים חוץ ארציים מסוכנים נוספים מלבד גזע הטורף.
בתחילת הסרט, מוצנחת קבוצה של אנשים לג'ונגל.
כשהם מתעוררים הם מגלים שכל אחד מהם הוא לוחם מיומן, אחד מהם היה מהכוחות המיוחדים הרוסיים, אחת הייתה לוחמת מיומנת ישראלית, אחד מהיאקוזה וכן הלאה, פרט לאחד שהציג את עצמו כרופא, ולכן הוא "לא שייך".
עם הזמן מתברר שהם על שמורת ציד של הטורפים בכוכב שאינו כדור הארץ.
הם נאבקים בכלבים של הטורפים, ומגלים כי יש שני גזעים של הטורפים, וכי הגזע החזק צד את הגזע החלש יותר, שהוא זה שהוצג בסרטים הקודמים.
עם הזמן נהרגים רוב האנשים חוץ משלושה, ואחד מהם הוא הרופא.
הרופא והחיילת הישראלית נופלים למלכודת, שם מתברר כי ה"רופא" הוא רוצח שכיר, שמחזיק בידיו רעלים שונים, ואינו רוצה לעזוב את הכוכב כי הוא מרגיש שייך.
השניים הנותרים ממלכדים אותו, וכשאחד הטורפים מנסה להפוך אותו, הוא מתפוצץ.
הסרט נגמר בכך שרואים עוד חבורה של אנשים מוצנחת לכוכב, ושני השורדים היחידים מחפשים דרך לצאת מהכוכב.
עלילת הסרט מתמקדת בצוות חיילים לשעבר ומדענית לוחמנית אשר יוצאים לעצור צמד חוצנים קטלני במיוחד, אך מגלים שהממשלה מנסה להסתיר את המקרה בצורה לא פחות קטלנית.
פריקוול המתרחש במאה ה-18, כשאינדיאנים משבט קומאנצ'י נתקלים לראשונה בבן לגזע הטורפים שהגיע לכדור הארץ במטרה לצוד את החיה החזקה ביותר.
הטורף- הרוצח של הרוצחים (2025)
על כוכב-לכת נידח, טורף צעיר שנודה מהשבט שלו, נאלץ לחבור לתיה, אנדרואידית מסתורית, ולצאת למסע בוגדני באדמות ההפקר בחיפוש אחר היריב האולטימטיבי.
"הטורף" הוא בעל מבנה גוף דומה לאנושי אך פניו, אף על פי שגם בהן שתי עיניים ופה, אינן אנושיות כלל ומכוסות רוב הזמן במסיכת מתכת.
בנוסף לכך, כפי שניתן לראות בסצנות בהן הוא נפצע, צבע דמו ירוק זוהר.
לטורף טכנולוגיה מתקדמת כגון הסוואה אקטיבית, נשקי אנרגיה ונראה שהוא עוטה על גופו מעיין שריון.
הטורף אינו רואה בצורה דומה לבני אדם אלא באמצעות הדמאה תרמית ושיטות אחרות.
את דמות הטורף עיצב אמן הפעלולים והאיפור - סטן וסטון, לאחר שארנולד שוורצנגר המליץ עליו בעקבות עיצוביו המכניים לסרט שליחות קטלנית.
תפקיד הטורף הוצע לז'אן-קלוד ואן דאם, לצורך השראת המראה הזריז והאתלטי של הישות החייזרית, אולם בסופו של דבר הוחלט להציג את דמותו של הטורף ככבדה ומאיימת, ונבחר קווין פיטר הול (הביגפוט מ"הארי והאנדרסונים").
הטחנה היא כינוי למבנה טחנת רוח ברחוב רמב"ן שבשכונת רחביה בירושלים.
מבנה טחנת הרוח נבנה בשנות ה-70 של המאה ה-19 על ידי הכנסייה היוונית-אורתודוקסית בירושלים, בלב שטח חקלאי בן אלפי דונמים.
הטחנה שימשה להפקת קמח משדות החיטה שבאזור, כדי לכלכל צליינים נוצרים-אורתודוקסים (בעיקר רוסים אורתודוקסים) שהגיעו באלפיהם לקראת חג הפסחא.
הטחנה צוידה במתקן מיוחד שסובב את הכנפיים הגדולות לפי כיוון הרוח.
הטחנה הפסיקה את פעילותה בסוף המאה ה-19, לאחר שהגיעו לארץ טחנות הקיטור.
מאז שהפסיקה לפעול, הפכה לבית מגורים שהחליף כמה בעלים ודיירים מידועני העיר, בניהם חליל א-סכאכיני, שהיה מחנך, סופר ומנהיג פוליטי ופרופ' יוסף לחמן, מנהל מחלקת אף, אוזן גרון מבית החולים הדסה.
המפורסם שבין הדיירים היה האדריכל היהודי גרמני אריך מנדלסון.
בשנת 1935 רכש האדריכל המפורסם אריך מנדלסון את מבנה הטחנה, שהזכירה לו את מגדל איינשטיין - בניין שתכנן בפוטסדאם שבגרמניה בשנת 1922 והיה המבנה הידוע והחשוב הראשון שתכנן.
מנדלסון הוסיף מבנה חד-קומתי ממזרח לטחנה, שבו אירח את נכבדי ירושלים בתקופת המנדט הבריטי.
בשנת 1941 עזבו מנדלסון ורעייתו את הארץ.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 רכש הקבלן מתי ליפשיץ יחד עם משקיעים יהודים מאירן את המבנה.
הם ביקשו להרסו את המבנה ולהקים בית דירות במקומו.
כדי לקבל אישור לתוכנית פנו לחוקר ידיעת הארץ זאב וילנאי, והוא נתן חוות דעת כי אין לבניין כל ערך היסטורי־ארכיטקטוני ועל כן ניתן להורסו.
אולם בוועדת־המשנה המקומית לבניין ערים ובמליאת הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה ניטשו ויכוחים סוערים לגבי חשיבותו ההיסטורית.
תחילה הועלתה ההצעה לפרק את הטחנה ולבנות אותה מחדש בגן העצמאות, אולם לא נמצא מימון לפרויקט ההעתקה, והוחלט שהוא גם לא ישים מבחינה טכנית.
מצדדי השימור טענו כי אסור להחליט על הריסת מבנים היסטוריים מנימוקים תקציביים ומה גם שמדובר באחד המבנים המיוחדים בעיר ובישראל, שנשמר כמעט בשלמותו.
הם גם חששו שייווצר תקדים ובגללו יהרסו בעתיד מבנים דומים.
ברגע האחרון, מירון בנבנישתי, סגן ראש תעיר לענייני תכנון, העלה הצעת חדשה - להשאיר את המבנה במקומו ולייעד אותו לשימושים הנושאים עימם רווח עסקי-מסחרי.
הפתרון שהגו האדריכלים דוד קרויאנקר, נחמיה פאול, וקלריסה אורן מאגף השימור של העירייה הציע לשפץ את המבנה הקיים על כל חלקיו והתרת תוספת בנייה הן בחזית הקדמית והן בחזית האחורית של הבניין.
הליכי התכנון עיכבו את ביצוע הפרויקט בכעשר שנים.
בנוסף התושבים באזור עשו כל שביכולתם כדי למנוע בניית המרכז המסחרי המוצע.
הם הגישו התנגדויות רבות ואף פנו לבית־המשפט.
לבסוף הובטח להם שהחנויות במרכז המסחרי יהלמו את אופיה השקט של השכונה, ושלא יוקם בית־קפה בחלקו המערבי של גג המבנה.
בהמשך רכשה את המתחם משפחת רייכמן והפרויקט הושלם בשנת 1987 בהתאם לתוכניות של האדריכלים יעקב אלון ואמציה אהרונסון.
פרויקט זה היה מקרה ראשון של שיקום מבנה ארכיטקטוני תוך שינוי ייעודו לשימוש מסחרי עסקי.
באוקטובר 2020 אושרה תוכנית להפיכת המבנה למלון בוטיק.
במסגרת התוכנית החדשה תתווסף למבנה עוד קומה בחלק הצפוני ותאושר גם בנייה מתחת לפני הקרקע, שתכלול גם את סגירת החצר במקום.
בשנת 2024 רכש איש העסקים גארי ברנט את המבנה תמורת כ־40 מיליון שקל.
נכון ל-2025 רוב העסקים שפעלו במקום נסגרו.
הטורסו המתפתל הוא גורד שחקים למגורים בעיר מאלמה בשוודיה.
המגדל תוכנן על ידי האדריכל הספרדי סנטיאגו קלטרווה ובנייתו הסתיימה בשנת 2005. גובהו 190 מטר והוא כולל 54 קומות אשר חלקן (התחתונות) משמשות למשרדים אך רוב הקומות הן דירות מגורים.
בכך, הוא מגדל המגורים השני בגובהו באירופה והמגדל הגבוה ביותר בסקנדינביה.
תכנונו של קלטרווה, אשר מרבה לקחת את השראתו מעולם הטבע וגוף האדם, נבע מדימוי של טורסו (פלג הגוף העליון) המסתובב ונמתח.
הבניין בנוי מסדרה אנכית של תשע קוביות מפותלות אחת מעל השנייה היוצרות פיתול המשכי.
הקוביות הבנויות כמסבכים מרחביים דווקא בנויות באופן יציב יותר בזכות הפיתול המכוון היוצר מערכת קורות אלכסוניות.
כל קומה היא בצורה של ריבוע וכל ריבוע מסתובב מעט יחסית לריבוע שתחתיו כך שהמגדל כולו משלים למעשה רבע סיבוב לכל אורכו.
מאז פתיחתו, זכה הבניין לשבחים ואף לפרסים מכובדים.
הטורסו המתפתל מופיע בסדרת הטלוויזיה הדוקומנטרית "" המשודרת בערוץ דיסקברי וב.
הפרק "הטורסו המתפתל" שודר ב-7 ביולי 2004 כחלק מעונה 2.
"הטורקי" הייתה בובה מכנית שפעלה משלהי המאה ה-18 עד אמצע המאה ה-19, ונטען כי ה"טורקי" היה מסוגל לנהל משחק שחמט מאתגר באופן אוטומטי.
שנים לאחר מכן הוּכחה כתרמית.
הטורקי נבנה והוצג על ידי הברון ההונגרי וולפגנג פון קמפלן (1804-1734) בשנת 1769, כדי להרשים את הקיסרית מריה תרזה.
נוצר הרושם שמנגנון המכונה מסוגל לשחק שחמט ברמה גבוהה מול יריב אנושי, וכמו כן לפתור במהירות את "חידת מסע הפרש", חידה הדורשת מהשחקן להניע את הפרש כך שיגיע לכל אחת ממשבצות לוח השחמט בדיוק פעם אחת.
המכונה התפרסמה כאוטומטון, ואת שמה – "הטורקי" – קיבלה משום המראה שלה.
הטורקי היה למעשה אשליה מכנית, שאפשרה לאמן שחמט להתחבא בתוכה ולהפעיל את המכונה.
בעזרת אמן שחמט מוכשר ניצחה המכונה במרבית המשחקים שבהם שיחקה.
המכונה הוצגה באירופה ובאמריקה במשך למעלה מ-80 שנים עד להריסתה בשרפה בשנת 1854, ובין היתר ניצחה את נפוליאון בונפרטה ובנג'מין פרנקלין.
קמפלן קיבל את ההשראה לבניית "הטורקי" לאחר שביקר בחצרה של מריה תרזה בארמון שנברון שבאוסטריה, שם ערך אמן האשליות פרנסואה פלטייה את המופע שלו.
לאחר שיחה עמו הבטיח קמפלן לחזור לארמון עם המצאה שתאפיל על האשליות שבוצעו במופע.
התוצאה הייתה "הטורקי", וכללה רהיט דמוי ארון ומודל של פלג גוף עליון וראש אנושי בגודל טבעי, עם זקן שחור ועיניים אפורות, מולבש בגלימה טורקית ולראשו טורבן.
ידו השמאלית של הטורקי אחזה במקטרת ארוכה בזמן מנוחה, וידו הימנית נחה על החלק העליון של הרהיט (במידות 110 סנטימטר אורך, 60 סנטימטר רוחב ו-75 סנטימטר גובה).
על חלקו העליון של הרהיט היה לוח שחמט במידות 50*50 סנטימטר.
בחזית הרהיט היו שלוש דלתות, ומגירה שבה היה עוד לוח וכלי שחמט עשויים שנהב.
המבנה הפנימי של המכונה היה מסובך מאוד ונועד להטעות את אלו שבחנו אותו.
כאשר נפתחו הדלתות נחשפו מספר מנופים וגלגלי שיניים, בדומה לשעון קיר.
המכונה עוצבה כך שאם נפתחו גם הדלתות האחוריות ניתן היה לראות דרך המכונה.
הצד הימני של המכונה לא כלל מיכשור, אלא כרית אדומה ומספר חלקים נעים.
אזור זה תוכנן כדי לספק קו ראייה בהיר דרך המכונה.
מתחת לבגדי הטורקי הוסתרו שתי דלתות נוספות.
גם מהן נראה פנים המכונה בבירור ונחשף מיכשור שכולל גלגלי שיניים.
העיצוב אפשר למציג המכונה לפתוח כל דלת שהיא לציבור, כדי לשמר את האשליה.
הן המכשור שנגלה לעין בחלקה השמאלי של המכונה והן המגירה שהכילה את לוח השחמט לא הגיעו עד החלק האחורי של הרהיט, אלא רק לשליש מעומקו.
בתוך הרהיט ניצב כיסא שהיה ניתן להחלקה מצד לצד, כך שמפעיל המכונה יכול היה לנוע ולחמוק מגילוי בשעה שהמדגים פתח את הדלתות.
תנועת הכיסא גרמה למכשור שונה להחליק למיקומו המשתנה של הכיסא כדי להסתיר את האדם שישב בתוך הרהיט.
לוח השחמט שעל חלקו העליון של הרהיט היה דק דיו כדי לאפשר קשר מגנטי.
לכל כלי על לוח השחמט היה מגנט חזק בבסיסו, וכאשר הכלי הונח על הלוח, הוא היה מושך מגנט מקושר לחוט אל מתחת למיקום הכלי על הלוח.
כך היה באפשרות השחמטאי שבתוך המכונה לדעת איזה כלי הוזז על לוח השחמט.
כאמצעי הטעיה נוסף, הטורקי הגיע עם קופסת עץ קטנה שהמדגים הניח על חלקו העליון של הרהיט.
בשונה מבעליה הבאים של המכונה שלא השתמשו בתחבולה זו, קמפלן הסתכל לעיתים קרובות לתוך הקופסה במהלך המשחק, תוך רמיזה שהקופסה שולטת בהיבט מסוים של המכונה.
פנים המכונה כלל סדרה של מנופים ששלטו בידו השמאלית של הטורקי.
בין היתר ניתן היה להניע את היד מעל ללוח השחמט; טווח התנועה אפשר תנועה למעלה ולמטה, ומנוף אפשר את פתיחת וסגירת היד של הטורקי, באופן שבו היה יכול לאחוז בכלי הלוח.
חלק אחר של המכונה השמיע צליל כאשר הטורקי הניע כלי, וכן ניתן היה לייצר הבעות פנים מסוימות של ראש הדמות ובכך הוגברה האשליה של המכונה.
לאחר מותו של קמפלן, נוסף למכונה על ידי בעליה החדשים, מוזיקאי בווארי בשם יוהאן מלצל , מתקן קולי שאפשר לה לומר במהלך המשחקים "Échec!" – "שח" בצרפתית.
למפעיל בתוך המכונה היו גם כלים שאפשרו לו לתקשר עם המדגים מחוץ למכונה.
שתי דיסקיות נחושת שעליהן מספרים היו ממוקמות זו מול זו בתוך המכונה ומחוצה לה.
ניתן היה להניע את הדיסקיות למספר הרצוי, ששימש כקוד בין השניים.
הטורקי הוצג לראשונה בארמון שנברון בשנת 1770, בחלוף שישה חודשים מהפגישה עם פלטייה.
קמפלן הופיע בפני אנשי החצר, הציג את מה שבנה והחל בהדגמת המכונה וחלקיה.
בכל פעם שהטורקי הוצג, קמפלן התחיל בפתיחת הדלתות והמגירות של הרהיט, ואפשר לנוכחים בהדגמה לבחון את המכונה.
לאחר שהתצוגה הסתיימה הודיע קמפלן שהמכונה מוכנה להתמודד עם המעוניינים בכך.
קמפלן מסר לשחקן שהטורקי ישחק בכלים הלבנים ויפתח במשחק.
בין המסעים הניח הטורקי את ידו השמאלית על הכרית.
הטורקי הניד בראשו פעמיים אם איים על המלכה של יריבו, ושלוש פעמים כאשר איים בשח על המלך היריב.
אם השחקן ביצע מסע בלתי-חוקי, הטורקי היה מניד בראשו, מזיז את הכלי בחזרה לערוגת המוצא ומבצע מסע משלו, תוך ביטול זכות המסע של היריב.
לואיס דוטנס, שצפה בטורקי, ניסה לבלבל את המכונה על ידי ביצוע מסע של המלכה באופן שבו נע הפרש.
"היריב המכני לא התרשם, החזיר את המלכה למקום ממנו הנעתי אותה".
קמפלן התהלך ברחבי החדר במהלך המשחקים והזמין צופים להתקרב למכונה ולהניח לידה מגנטים או פיסות ברזל כדי לבדוק אם המכונה מופעלת באמצעות מגנטים.
האדם הראשון שהתמודד מול הטורקי היה האציל לודוויג פון קובנצל, אחד מהאוסטרים בארמון.
הוא הובס במהרה, כמו גם מתמודדים אחרים באותו יום.
הצופים במשחקים ציינו שהמכונה משחקת בצורה אגרסיבית ומביסה את מרבית המתמודדים בתוך 30 דקות.
חלק נוסף של הדגמת המכונה היה חידת מסע הפרש, חידת שחמט ידועה.
החידה דורשת מהשחקן להניע פרש בלוח השחמט, כאשר הפרש נוגע בכל משבצת פעם אחת בלבד.
בשעה ששחקני השחמט הידועים של אותה תקופה התקשו בפתרון הבעיה, הטורקי היה מסוגל להשלים את המסע ללא כל קושי כאשר נקודת ההתחלה של המסע נקבעה עבורו.
בתוך המכונה היה לוח מסומן שהתווה את פתרון החידה.
לטורקי הייתה גם אפשרות לשוחח עם הצופים בעזרת לוח עם אותיות.
המדגים של המכונה היה מסוגל לעשות זאת באנגלית, צרפתית וגרמנית.
מתמטיקאי בשם קארל פרידריך הינדנבורג שמר רישומים של השיחות עם הטורקי בעת שהודגם בעיר לייפציג ופרסם אותם בשנת 1789. נושאי השיחות שנענו על ידי הטורקי היו גילו, מצבו המשפחתי והסוד של דרך עבודתו.
לאחר ההדגמה הראשונה, גבר ברחבי אירופה העניין במכונה.
קמפלן, המפתח, היה מעוניין יותר בפרויקטים אחרים שבהם היה עסוק ונמנע מלהציג את הטורקי; הוא שיקר וטען לעיתים קרובות שיש לבצע תיקונים במכונה.
פון וינדיץ כותב כי קמפלן סירב לתחנוני חבריו, ולציבור הסקרנים הגדול ממדינות שונות, ולא היה מוכן להציג את הטורקי.
בעשור שחלף מאז ההדגמה הראשונה, שיחק הטורקי נגד יריב אחד בלבד, סר רוברט מוריי קייט, אציל סקוטי.
לאחר המשחק, פירק קמפלן לחלוטין את המכונה, וטען שהיא בגדר זוטות – דבר של מה בכך, שכן לא היה מרוצה מהפופולריות שלה והעדיף להמשיך בעבודה על מכונות קיטור ומכונות שחיקו את הדיבור האנושי.
בשנת 1781, קיבל קמפלן פקודה מהקיסר יוזף השני לבנות מחדש את הטורקי ולהביאו לווינה לרגל הביקור המלכותי של הדוכס הרוסי הגדול פאבל הראשון ואשתו.
ההופעה הייתה כה מוצלחת, שהדוכס הגדול פאבל הציע לקיים מסע הופעות של הטורקי באירופה, דרישה שקמפלן נעתר לה, למגינת לבו.
הטורקי החל את מסעו באירופה בשנת 1783, וההופעה הראשונה התקיימה בצרפת בחודש אפריל.
הדגמה בוורסאי קדמה להצגה בפריז, שם הטורקי הפסיד במשחק לשרל גודפרי, הדוכס של בולון.
הטורקי הגיע לפריז במאי 1783, שם הוצג לציבור ושיחק נגד יריבים רבים, כולל עורך הדין ברנרד, שחמטאי ברמה גבוהה.
לאחר הדגמות אלו גברה הדרישה לקיים תחרות עם פרנסואה אנדרה פילידור, גדול השחמטאים של צרפת באותה עת.
הטורקי הועבר ל"קפה דה לה רז'אנס", שם שיחק מול מיטב שחקני צרפת, והפסיד לא אחת.
לבסוף, נקבע דו-קרב עם פילידור, אשר ניצח במשחק.
בנו של פילידור ציין כי אביו קרא לתחרות זו "המעייפת ביותר בחייו".
המשחק האחרון של הטורקי בפריז היה נגד בנג'מין פרנקלין, ששימש כשגריר ארצות הברית בצרפת.
פרנקלין נהנה מהמשחק והתעניין במכונה עד סוף חייו.
בספרייתו הפרטית, נמצא מאמר מאת האנגלי פיליפ ת'יקנסי (Thicknesse), שטען לחשיפה של "שחקן השח האוטומאטי והדמות המדברת".
ת'יקנסי, שנודע כספקן, ניסה להבין את דרך עבודתו של הטורקי.
הוא העריך את קמפלן כאדם גאוני, אך היה משוכנע שהטורקי הוא תרמית וכי בתוכו יושב ילד קטן.
הוא תיאר את המכונה כאוסף מיכשור מתוחכם, שכל תפקידו להטעות את הצופים.
היעד הבא במסע היה לונדון, שם הטורקי שיחק מדי יום תמורת סכום של 5 שילינג.
לאחר שנה בלונדון, קמפלן והטורקי עברו ללייפציג ובדרכם עצרו בערים רבות.
משם נסעו לדרזדן, שם פרסם רקניץ מאמר עם שרטוטים ובהם השרטוט של הילד בתוך המכונה.
לאחר מכן המשיכו לאמסטרדם, שם קיבל קמפלן הזמנה להציג את הטורקי בפני פרידריך השני, מלך פרוסיה, בארמון סנסוסי בפוטסדאם.
המלך נהנה מההדגמה והציע לקמפלן סכום כסף גדול בתמורה לסוד המכונה.
המלך מעולם לא הסגיר את הסוד, אך דווח שהוא התאכזב מאוד כשלמד איך המכונה פועלת.
תחנתו האחרונה של הטורקי הייתה בנקודת ההתחלה, ארמון שנברון.
הטורקי לא פעל במשך שני העשורים הבאים, הגם שקמפלן ניסה – ללא הצלחה – למכור את הטורקי בשנותיו האחרונות.
לאחר מותו של קמפלן הטורקי לא הוצג, עד לשנת 1808 אחר שבנו של קמפלן החליט למכור אותו למוזיקאי בווארי בשם מלצל (Johann Nepomuk Mälzel), שהתעניין במכונות ואביזרים שונים.
מלצל, שבין הישגיו היה פטנט על סוג מסוים של מטרונום, ניסה לרכוש את הטורקי עוד קודם לכן, מקמפלן.
הניסיון המקורי נכשל כי קמפלן דרש 20,000 פרנקים.
בנו של קמפלן מכר את הטורקי במחצית הסכום.
לאחר רכישת הטורקי ביצע מלצל מספר תיקונים כדי להחזיר את המכונה למצב תפקודי.
גם בזמן התיקונים, שארכו 10 שנים, הטורקי הופיע, בין היתר במשחק מול נפוליאון בונפרטה.
משחק זה התקיים בשנת 1809 בארמון שנברון.
לפי עדות של אחד הנוכחים, מלצל דיווח שהוא אחראי לבניית המכונה בעודו מסדר את הכלים.
דווח גם כי הטורקי הצדיע לנפוליאון לפני תחילת המשחק.
פרטים רבים פורסמו על המשחק – חלקם סותרים.
בצעד מפתיע ביצע נפוליאון את המסע הראשון, על אף שהכללים קבעו שהטורקי יהיה הלבן.
מיד לאחר מכן ביצע נפוליאון מסע בלתי-חוקי.
הטורקי החזיר את הכלי לנקודת המוצא שלו והמשיך במשחק.
בונפרטה ביצע את המסע הלא-חוקי בפעם השנייה, ועל כך הגיב הטורקי בהורידו את הכלי לחלוטין מהלוח וביצוע מסע.
כאשר נפוליאון חזר בפעם השלישית על המסע הלא-חוקי, הטורקי העיף את כל הכלים מהלוח בתנועה אחת של ידו.
נפוליאון היה משועשע, ולאחר מכן שיחק משחק אמיתי עם הטורקי, שבו לאחר 19 מסעים נאלץ להיכנע.
בשנת 1811 הביא מלצל את הטורקי למילאנו למשחק עם נסיך ונציה, אז'ן דה בוארנה.
הלה היה כה מרוצה מהטורקי שהציע לרוכשו מידי מלצל.
לאחר משא ומתן קנה בוארנה את הטורקי תמורת 30,000 פרנקים, פי שלושה מהמחיר שמלצל שילם עבור המכונה.
מלצל חזר לבוארנה ארבע שנים מאוחר יותר כדי לבקש לקנות בחזרה את הטורקי, ולבסוף הגיע להסכם כי ישלם לבוארנה 30,000 פרנקים מהרווחים שיקבל בהופעות עתידיות, תוך התחייבות לא לעזוב את יבשת אירופה.
לאחר הרכישה המחודשת של הטורקי הביא מלצל את המכונה לפריז, ושם נשאר עד שנת 1818. משם עבר ללונדון, שם הופיע במספר הופעות עם הטורקי ועם מכונות נוספות שייצר.
בלונדון קיבל מלצל פרסום גדול מהעיתונות הכתובה, והוא המשיך לשפר את הטורקי כאשר הוסיף לו תיבת קול שאפשרה למכונה להודיע "Échec!" ("שח" בצרפתית) כאשר ביצע מסע שאיים על מלך היריב.
בשנת 1819 נדד הטורקי ברחבי אנגליה, כאשר החידושים היו באפשרות של היריב לבחור בזכות המסע הראשון וכן במתן יתרון של רגלי (במקרה זה הוסר לטורקי רגלי ו2, העומד לפני הרץ באגף המלך).
יתרון זה הגביר עוד יותר את העניין בטורקי, ואף הניב ספר מאת הונמן, בו תוארו המשחקים ששוחקו עם גירעון הרגלי.
למרות הגירעון, הטורקי ניצח ב-45 משחקים, הפסיד בשלושה ואילו שני משחקים הסתיימו בתיקו.
על אף שהופעותיו של הטורקי היו רווחיות למלצל, הוא שקע בחובות כבדים ולא היה יכול לעמוד בהתחייבויותיו לבוארנה, עד שזה תבע אותו.
מלצל לא הצליח למכור את הטורקי כדי לשלם את חובותיו, ובמקום זאת לקח את הטורקי ואת יתר מכונותיו לארצות הברית.
בשנת 1826, פתח מלצל תערוכה בניו יורק, בה צבר הטורקי בהדרגה פופולרית רבה.
הבעיה שעמדה בפני מלצל הייתה מי יפעיל את הטורקי; לבסוף פנה אל ויליאם שלומברגר, אמן שחמט שהפעיל בעבר את הטורקי, וזה נעתר לבקשתו ובא לארצות הברית.
עד להגעתו, נאלץ מלצל להסתפק בהדגמות של סיומים לאור חוסר הכישרון בשחמט של המפעיל שאיתר בארצות הברית.
לאחר הגעתו של שלומברגר, החל הטורקי לשחק בבוסטון בהצלחה רבה.
משם עבר לפילדלפיה למשך שלושה חודשים, ומשם לבולטימור.
בריצ'מונד צפה בטורקי הסופר אדגר אלן פו, שפרסם באפריל 1836 מאמר המנתח את המכונה.
המאמר, "השחמטאי של מלצל", הוא המפורסם ביותר שנכתב על הטורקי, אף שרבות מהשערותיו התבררו בדיעבד כלא נכונות.
מלצל לקח את הטורקי לקובה, שם נפטר שלומברגר מקדחת צהובה והותיר את מלצל ללא מפעיל.
מלצל נפטר באונייה בשנת 1838, בהפקידו את כל מכונותיו בידי רב החובל.
עם עגינת האונייה שבה מת מלצל, עברו כל מכונותיו, כולל הטורקי, לידי ידידו, איש העסקים ג'ון אול.
זה ניסה למכור את הטורקי במכירה פומבית, אך לאור ההצעות הנמוכות קנה אותו בעצמו במחיר 400 דולר.
כאשר ג'ון מיצ'ל, רופאו של אדגר אלן פו, התעניין בטורקי, אול מכר אותו למיצ'ל, אשר שיפץ את הטורקי לצורך הופעות פומביות.
מיצ'ל החליט לתרום את הטורקי למוזיאון, שם הוא נשכח בהדרגה.
ב-5 ביולי 1854, שרפה שפרצה בסמוך למוזיאון והתפשטה לתוכו, השמידה גם את הטורקי.
ג'ון גוגן, יצרן ציוד לקוסמים מלוס אנג'לס, השקיע 120,000 דולר בייצור גרסה משלו למכונה של קמפלן.
בשנת 1989, תוך חמש שנים, הושלמה המכונה.
המכונה השתמשה בלוח השחמט המקורי של הטורקי, אשר אוחסן בנפרד ולכן לא נהרס בשרפה.
התצוגה הראשונה של המכונה הייתה בנובמבר 1989 בכנס בנושא היסטוריה של קסמים.
המכונה מוצגת נכון ל־2007 בצורה מאוד דומה למקורית, אלא שכעת היא נשלטת על ידי מחשב.
סודות המכונה פורסמו לראשונה בשנת 1834 ב-"Le Magasin pittoresque" בצרפת.
ספרים ומאמרים רבים נכתבו על דרך פעולתו של הטורקי בתקופה שבה היה פעיל, אך רובם היו לא מדויקים.
המסקנות שהוסקו היו מתוך תצפיות חיצוניות, ולא מתוך בדיקת הטורקי בצורה יסודית.
הראשון שפרסם את סוד הפעולה היה ד"ר סילס מיצ'ל, בסדרה של מאמרים עבור הירחון The Chess Monthly.
מיצ'ל, בנו של הבעלים האחרון של הטורקי, כתב שמעולם לא נשמר סוד בקפדנות כפי שנשמרו סודותיו של הטורקי.
הוא כתב שחלק מהניחושים היו פתרון חלקי, אך אף אחד מהם לא פתר את החידה בשלמותה.
לאחר שהטורקי הושמד בשרפה מיצ'ל חש שאין סיבה להמשיך ולהסתיר מחובבי השחמט את הפתרון למסתורין.
מכתב שפורסם בשנת 1859 על ידי אחד מעובדיו של מיצ'ל גילה חלק נוסף של הסוד: בתוך הרהיט היה נר.
סדרת צינורות הוליכה מהמנורה לטורבן של הטורקי לצורך אוורור.
העשן שעלה מהטורבן הוסווה בעשן שנוצר מפמוטים שהיו בקרבת מקום במהלך המשחקים.
מאמר חדש יותר על הטורקי הופיע בשנת 1899, כאשר הביטאון The American Chess Magazine פרסם תיאור של משחקו של הטורקי מול נפוליאון.
הפרסום היה למעשה סקירה של פרסומים קודמים, כאשר תיאור מפורט נוסף התפרסם בשנת 1947 בביטאון Chess Review, מאמר שהיווה סקירה היסטורית מקיפה ותיאור של הטורקי, כולל שרטוטים שאיחדו את המידע מפרסומים קודמים.
מאמר משנת 1960 שפורסם ב-American Heritage סיפק שרטוטים חדשים שתיארו איך המפעיל ישב בתוך הרהיט.
בשנת 1945 התפרסם ספרו של הנרי דייווידסון "היסטוריה קצרה של השחמט" בו ניתנת סקירה על הטורקי, תוך מתן משקל לחיבור של אדגר אלן פו, ששגה בהצעתו כי השחקן ישב בתוך דמות הטורקי ולא זיהה את הכיסא הנע בתוך הרהיט.
טעות דומה אירעה בספר משנת 1978 של אלכס בל, "המכונה משחקת שחמט", בו מופיעה הטעות כי המפעיל היה ילד מאומן (או מבוגר נמוך מאוד) שביצע את ההוראות של שחמטאי שהתחבא במקום כלשהו על הבמה או באולם.
ספרים נוספים פורסמו על הטורקי סמוך לסוף המאה ה-20. הספר של צ'ארלס קרול The Great Chess Automaton משנת 1975 התמקד במחקרים על הטורקי.
ספרו של ברדלי אוורט Chess: Man vs.
Machine משנת 1980 דן בטורקי כמו גם באוטומטים משחקי שחמט נוספים.
בזכות הפופולריות של הטורקי והמסתורין שאפף אותו, מספר המצאות וחיקויים קיבלו השראה מהטורקי, ובהם Ajeeb, או "המצרי", חיקוי אמריקאי שנבנה על ידי צ'ארלס הופר, מכונה עמה שיחק נשיא ארצות הברית גרובר קליבלנד בשנת 1885, וכן מכונה בשם "מפיסטו".
בשנת 1784 צפה אדמונד קרטרייט בטורקי משחק בלונדון.
הוא כל כך התרשם מהטורקי שלאחר מכן שאל: "האם יותר קשה לבנות מכונה שתוכל לטוות מאשר מכונה שתוכל לבצע את כל המסעים הנדרשים במשחק מסובך זה?".
עוד באותה שנה רשם קרטרייט פטנט על אבטיפוס של מכונת טווייה.
בשנת 1850 היו באנגליה לבדה 250,000 מכונות טווייה מבוססות על הפטנט של קרטרייט.
מחזה בשם The Automaton Chess Player הוצג בניו יורק בשנת 1845. הפרסומת וכן מאמר שהתפרסם בעיתון הלונדוני The Illustrated London News טוענים שהמחזה מציג את הטורקי של קמפלן.
El Ajedrecista נבנה בשנת 1912 על ידי לאונרדו טורס קואוודו כאוטומט משחק שחמט והוצג לראשונה ביריד העולמי של פריז בשנת 1914. המכונה הייתה מסוגלת לשחק סיומי שחמט באמצעות אלקטרומגנטים והייתה המכונה הראשונה שאכן שיחקה שחמט.
סרטו האילם של ריימונד ברנרד "שחקן השחמט" משנת 1927 טווה אלמנטים מהסיפור האמיתי של הטורקי להרפתקה שמתרחשת בשנת 1772 בפולין.
גיבור הסרט הוא הברון קמפלן, אציל מווילנה שבונה אוטומטים כתחביב.
הוא עוזר ללאומן פולני צעיר – שהוא במקרה שחמטאי מעולה - הבורח מהכוחות הרוסיים הכובשים בכך שהוא מחביא אותו בתוך אוטומט הקרוי "הטורקי", מבוסס בצורה די מדויקת על המכונה האמיתית של קמפלן.
סמוך למועד בריחתם וחציית הגבול, מזומן הברון לסנקט פטרבורג כדי להציג את הטורקי ליקטרינה הגדולה.
כהד לאירוע עם נפוליאון, מנסה יקטרינה הגדולה לרמות את הטורקי אשר מעיף את כל הכלים מלוח השחמט כתגובה.
הטורקי גם סיפק השראה לסיפור הקצר "אדון מוקסון" מאת אמברוז בירס שפורסם בשנת 1909, סיפור על אוטומט משחק שחמט הדומה לטורקי.
בשנת 1938 פרסם ג'ון דיקסון קאר את הספר "הציר העקום", תעלומה בחדר מסתורי.
בין היתר מופיע אוטומט שמתפקד בדרך בלתי-מוסברת לדמויות הספר.
הנובלה "עולם הפלאים" משנת 1975 מתארת ילד המבלה את ילדותו בתוך מכונה דמוית הטורקי ומשחק קלפים בקרקס נודד מדרגה שנייה; הילד הופך בהדרגה לקוסם הנודע בעולם.
בשנת 1977 הופיע סיפור מדע בדיוני של ג'ן וולף, "האוטומט המופלא מפליז משחק שחמט", המתאר מכונה דומה מאוד לטורקי.
המכונה מתוארת גם באלגוריה בחיבור המפורסם של ולטר בנימין, "על מושג ההיסטוריה".
בשנת 2005 חברת אמזון פתחה אתר אינטרנט שנקרא "הטורקי של אמזון", אתר שמתאם בין משימות תכנותיות לבין אינטליגנציה אנושית, בהשראת הדרך בה הופעל הטורקי של קמפלן.
התוכנה נועדה לאפשר לבני אנוש לבצע מטלות שמחשבים מתקשים בהן, כגון השוואת צבעים.
בשנת 2005 התפרסם במינכן הספר Der Schachautomat.
בהשראת הטורקי, לקח המחבר רוברט לור את דמותו של קמפלן, ומיקם אותה ברשת של תככים ורומנטיקה.
הספר יצא בעברית בשם "אוטומט השחמט" בהוצאת "כתר", בשנת 2008.
בסדרת המדע הבדיוני האמריקאית שליחות קטלנית: יומני שרה קונור, נבנה מחשב בעל אינטליגנציה מלאכותית שנקרא "הטורקי" ומשחק שחמט.
מאוחר יותר בכרונולוגיה הבדיונית, "הטורקי" מתפתח ל"סקיינט".
ישנה תאוריה הגורסת כי הטורקי השאיר את חותמו גם על השפה הגרמנית, עם הניב einen Türken bauen - "לבנות טורקי" - או türken שפירושו "להוליך שולל".
יוחאי עתריה, האלביתי והטכנולוגיה: בניסיון לחקות את מעשה הבריאה, הוצאת פרדס, 2022.
הטחנה על הנהר פלוס הוא רומן מאת ג'ורג' אליוט (מרי אן אוונס), אשר התפרסם לראשונה בשלושה חלקים בשנת 1860.
הספר מתמקד בחייהם של מגי וטום טוליבר, אחות ואח אשר גרים ליד טחנה על הנהר פלוס, סמוך לכפר סנט אוגס.
הרומן נמתח על גבי 10–15 שנים, מילדותם של מגי וטום ועד למותם במבול בנהר פלוס.
הוא מתייחס לחרפה שג'ורג' אליוט המיטה על עצמה כאשר קיימה מערכת יחסים עם גבר נשוי, ג'ורג' הנרי לואס.
מגי טוליבר היא הדמות הראשית בספר.
העלילה המרכזית מתמקדת ביחסיה עם אחיה הבכור טום, ויחסיה הרומנטיים עם חברה מילדות פיליפ ווקהם, גיבן רגיש ואינטלקטואל.
בחלק האחרון של הספר העלילה מתמקדת גם ביחסיה הרומנטיים עם סטיבן גסט, סוציאליסט צעיר ושופע חיים, אשר מאורס לבת דודתה האהובה.
למגי וטום יש קשר קרוב, אך מסובך, הנמשך לאורך כל הספר.
האופי המעשי והמאופק של טום מתנגש עם הלהיטות ואופיה האידיאליסטי של מגי.
משברים משפחתיים שונים, כמו פשיטת רגל, יחסי הטינה בין מר טוליבר ואביו של פיליפ ווקהם, אשר גורמים לאובדן הטחנה, ומותו של מר טוליבר, מעצימים בסופו של דבר את ההבדלים בין שני האחים.
על מנת לעזור לאביו להחזיר את חובותיו, עוזב טום את בית הספר ופונה לעסקים.
הוא מוצא, בסופו של דבר, אמצעי להצלחה ומחזיר את המשפחה לעמדתה הקודמת.
בינתיים מגי סובלת בבית טוליבר המרושש, וכושרה השכלי מתבזבז במצבה החברתי המבודד.
היא עוברת תקופה של שינוי רוחני רדיקלי, שבמהלכה היא מתנכרת לעולם שסביבה.
הסתגרותה של מגי בעולמה הרוחני נבחנת בעקבות התחדשות היחסים עם פיליפ ווקהם, אשר עמו היא יצרה יחסי קרבה בזמן שהוא למד עם טום בבית הספר.
היא מתעלמת מבקשותיהם של אביה ואחיה, אשר בזים למשפחת ווקהם, ונפגשת בסודיות עם פיליפ.
הקשרים שנרקמים ביניהם מבוססים בחלקם על הרחמים של מגי כלפיו, אך דרך הקשר היא מוצאת גם מענה לתשוקותיה האינטלקטואליות.
פיליפ מצליח לגרום למגי להצהיר על אהבתה כלפיו.
כשטום מגלה שמגי חידשה את יחסיה עם פיליפ, הוא מחייב אותה להפסיק את קשריה עמו ולוותר גם על התקווה שהוא מייצג להרחבת עולמה והתרבותי והאינטלקטואלי.
במשך השנים האלה מר טוליבר נפטר.
לוסי דין, בת דודתה של מגי, מזמינה אותה לביתה.
החיים בביתה של לוסי כוללים שעות ארוכות של שיחה ושמיעת מוזיקה עם מחזרה של לוסי, סטיבן גסט, דייר קבוע בסנט אוגס.
סטיבן ומגי, נגד השיפוט הרציונלי שלהם, נמשכים אחד לשני.
המצב מסתבך יותר כאשר מגי מגלה כי סטיבן ולוסי מיודדים עם פיליפ ווקהם.
פיליפ ומגי מחדשים את היכרותם, ואהבתו של פיליפ ניצתת מחדש בזמן שמגי, אשר אינה מבודדת יותר, נהנית מתשומת הלב החשאית של סטיבן גסט.
היחסים בין מגי וסטיבן גורמים לפיליפ לתהות האם הצהרת האהבה של מגי עדיין תקפה.
אף על פי שמגי וסטיבן מנסים להימנע מכך, הם מרשים לעצמם לברוח - כמעט בטעות.
לוסי מנסה לקרב את פיליפ ומגי, ולשם כך היא מתכננת טיול שיט קצר של שניהם בנהר פלוס.
אולם, פיליפ חולה וסטיבן גסט לוקח את מקומו.
מגי וסטיבן מוצאים את עצמם שטים לבד בנהר.
הם שטים רחוק מהמתוכנן, וסטיהן מציע שהם יעלו על אניית קיטור, אשר עוצרת בעיר מודפורט, ויתחתנו.
מגי מתווכחת עמו, אך הוא מנצל חולשתה והם שטים למודפורט כפי שתכנן.
במהלך השיט על אונית הקיטור מגי נאבקת בין אהבתה לסטיבן וחובותיה לפיליפ ולוסי.
כשהם מגיעים למודפורט היא דוחה את סטיבן המתוסכל, ונוסעת לסנט אוגס.
במשך תקופה קצרה היא חיה בסנט אוגס, אך החברה מנדה אותה, וכך גם טום.
לוסי ופיליפ סולחים לה, הוא במכתב רהוט והיא במפגש מרגש.
הגלות של מגי מבית משפחתה מסתיימת כאשר הנהר מוצף.
היא נאבקת במים הסוערים בעזרת סירה על מנת למצוא את טום בטחנה של משפחתם.
אחרי שהם מתאחדים, הם פונים להציל את לוסי דין ומשפחתה.
ברגע מרגש, האח והאחות משלימים ושמים מאחוריהם את כל חילוקי הדעות.
כאשר הסירה מתהפכת השניים טובעים מחובקים, ובספר מצוטט פסוק מהתנ"ך: "ובמותם לא נפרדו".
כמו רומנים אחרים של ג'ורג' אליוט, "הטחנה על הנהר פלוס" מתייחס למתיחות בין נסיבות לאנרגיות הרוחניות של הפרט אשר נאבק כנגד אותן נסיבות.
במהלך הרומן יש דטרמיניזם מסוים, החל מהגסות החצופה של מר טוליבר, אשר לא יכול למנוע מעצמו לפנות לחוק, וכך מאבד את רכושו ופושט את הרגל ועד לסדרה של אירועים אשר גורמים למגי וסטיבן לברוח יחד.
הפרט, כמו למשל מר טוליבר, מוצגים כאנשים אשר לא יכולים להחליט על מהלך משלהם בצורה רציונלית, וכוחות, כמו הסחף של הנהר או כוח השיטפון, מוצגים כגורמים אשר קובעים את המהלכים של הפרט.
מצד שני הבחירה של מגי לא להתחתן עם סטיבן וכתוצאה מכך לסבול את נידוי החברה ומחסור אהבתו, זהו ניצחון של הרצון החופשי.
בשנת 1965 עובד הרומן לסדרת טלוויזיה, בכיכובה של ג'יין אשר בתפקיד מגי טוליבר.
עיבוד נוסף לטלוויזיה יצא בשנת 1997, בכיכובה של אמילי ווטסון.
לרומן יצאו שני תרגומים לעברית:
הטחנה על שפת הפלוס - תרגום יצחק לבנון, הוצאת יוסף שמעוני, תשי"ג
הטחת עוגה בפניו של אדם היא אקט קומי.
העוגות המוטחות הן עוגות עתירות קצפת עם תחתית אפויה דקה (פאי) או ללא תחתית, כדי שההטחה לא תכאיב לקורבן, אלא רק תלכלך אותו.
יש העושים שימוש בתחליפים כגון "עוגת" קצף גילוח, כדי לחסוך בעלויות.
הטחת עוגות ומלחמות עוגות הן רכיב מרכזי בקומדיות סלפסטיק.
באירועי גיוס כספים לצדקה נעשה לעיתים שימוש בידורי בהטחת עוגות תמורת תשלום בפניו של קורבן, והתקבולים נתרמים.
יש המשתמשים בהטחת עוגות כמשחק במסיבות יום הולדת וכמתיחה.
לעיתים כאקט מחאה, עוגות מוטחות בפניהם של אנשי שררה, פוליטיקאים או ידוענים כדי למחות כנגד דעותיהם הפוליטיות או כנגד יהירותם או שחצנותם.
מבצעי הפעולה רואים בה דרך מגוחכת להשפיל או להביך את הקורבן.
בדיחת "עוגה בפנים" הוצגה לראשונה בקולנוע בסרט האילם משנת 1909 "מר פְליפ" בכיכובו של בן טרפין .
החל משנת 1913 כללו רבות מהקומדיות הקצרות של מאק סנט הטחת עוגה או שתיים.
לסנט היה כלל ברור מי בסרטיו יכול לחטוף עוגה בפנים:
סרטים רבים כוללים מלחמת עוגות.
הראשון בהם הוא "מאחורי הקלעים" של צ'ארלי צ'פלין מ-1916. מלחמת עוגות הוצגה גם בסרטם של לורל והארדי "קרב המאה" משנת 1927 בה נעשה שימוש ב-3,000 עוגות.
הסרט "שייקספיר רועד" משנת 1930 מסתיים באודיטוריום מלא באנשים משליכים עוגות.
הסרט "מלון קייסטון" מ-1935 כולל מלחמת עוגות רחבת היקף שבסיומה מוטחת עוגה במצלמה.
ב-1941 הופק סרטם של שלושת המוקיונים
"In the Sweet Pie and Pie" כולל מלחמת עוגות גדולה.
"המרוץ הגדול", קומדיה בטכניקולור מ-1965 כולל את מלחמת העוגות הקולנועית הגדולה ביותר.
הוא הסתכם בארבע דקות ועשרים שניות של זמן מסך.
בסרטי האנימציה של לוני טונס כלולות סצנות רבות בהן הדמויות מטיחות עוגות זו בזו.
באגס באני מטיח עוגות באלמר פאד; דאפי דאק משעשע מיליונר על ידי הטחת עוגה בעצמו, וכתוצאה מכך מתעשר.
באחת מחוברות הקומיקס מסדרת "באטמן", הג'וקר זומם להטיח עוגה בבאטמן.
הטחות עוגה היו מוטיב חוזר בתוכנית "ייסורי אפרים", ובתוכניות של מונטי פייתון.
תומאס פורסייד, אקטיביסט אמריקאי, עיתונאי מחתרתי ותומך בלגליזציה של סמים קלים, היה הראשון שנקט בהטחת עוגה כאקט מחאה.
ב-1970 הוא הטיח עוגה בפניו של הסוציולוג אוטו לארסן, יושב ראש הוועדה הנשיאותית לחקר תועבה ופורנוגרפיה.
פעולה זו כונתה "הטחת העוגה ה-Yippie הראשונה".
אהרון קיי, גם הוא Yippie, הלך בעקבותיו והטיח עוגות בידוענים רבים, בין השאר באנדי וורהול ובאניטה בריאנט.
הוא המשיך בפעילותו זו עד 1992. דמותו כיכבה כדמות אנימציה בסרטון מוזיקלי משנת 2003 בו הטיח עוגות בפניו של ג'ורג' ווקר בוש.
עוגה הוטחה בביל גייטס ב-1998 בבלגיה.
בעקבות התקרית הופץ משחק מחשב בו המטרה היא להטיח עוגות בפניו של גייטס.
ב-4 ביולי 2001 הטיחה גל ארבל, פעילת אינדימדיה בת 19, עוגה בפניו של שר התקשורת ראובן ריבלין, במחאה על מדיניותו בנושא חברת בזק והכבלים.
על שני חבריה נגזרו ב-2003 חמישה חודשי עבודות שירות.
בספטמבר 2001 הוטחה עוגה בפניו של קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה, על ידי נער בן 16. הנער וחבריו שעזרו בהכנת העוגה, נענשו בקנס בלבד, מכיוון שלא הוכח שהייתה כוונה פוליטית במעשה.
על אן קולטר הוטחה עוגה ב-2005 באוניברסיטת אריזונה, והיא הגישה תביעה.
עוגה הוטחה בפניו של ז'אן קרטיין, ראש הממשלה לשעבר של קנדה, במהלך ביקורו באי הנסיך אדוארד ב-2010.
פאי תפוחים הוטח ב-2010 בקארל לוין, סנאטור אמריקאי יהודי, על ידי סטודנטית ערביה מאוניברסיטת מישיגן שנימקה את המעשה ב"תמיכת הסנאטור בפשעי מלחמה של ישראל".
מטיחת העוגה נעצרה בעקבות המעשה, וכן אדם נוסף שהסיח את דעתו של הסנאטור לפני המעשה.
ביולי 2011 הוטחה עוגה ברופרט מרדוק במהלך שימוע בפרלמנט הבריטי, שנערך לו עקב שערוריית האזנות סתר לידוענים ואנשי ציבור בבריטניה, שבה היה מעורב העיתון ניוז אוף דה וורלד שבשליטתו.
מטיח העוגה נשפט לשישה שבועות מאסר, שקוצרו לארבעה שבועות.
האנרכיסט הבלגי נואל גודין צבר הכרה בהטיחו עוגות באישים אשר לדעתו מחשיבים עצמם יותר מדי, כגון: במאי הקולנוע ז'אן-לוק גודאר, בו הטיח עוגה בפסטיבל קאן.
גודאר היה משועשע מכך, הוא ציין .
הוא התערב לטובת גודין אצל רשויות הפסטיבל, כדי למנוע את מעצרו.
הפופולריות של גודין היוותה השראה לחקיינים רבים.
הקורבן המועדף על גודין היה ברנאר-אנרי לוי, אשר גינה פעמים רבות את גודין ואת חקייניו.
בארצות הברית מקובל השימוש בגימיק של הטחת עוגה בעיקר באירועי צדקה לגיוס כספי צדקה של מוסדות לימוד, מוסדות צדקה וארגונים חברתיים.
בדרך כלל ידוען או דמות בולטת מהארגון מתנדב להיות "הקורבן" ואנשים מהקהל משלמים כדי למעוך עוגה בפניו, או שמנוהלת מכירה פומבית על הזכות לעשות זאת.
כדי להימנע מנזק פיזי לא נהוגה עוד הטחת עוגה.
במקום מועכים אותה על פני הקורבן לאט ובעדינות.
שיטה זו אינה כוללת אלמנט של הפתעה, אך היא מאפשרת מריחה יסודית של העוגה על פניו ולעיתים על שערו של הקורבן.
משום כך נעשה שימוש בעוגות עתירות קצפת או קרם, ולעיתים אפילו בקצף גילוח על גבי צלחת קרטון חד פעמית.
יש המוכרים גם את הזכות למלא או לצפות את העוגה בשלל מוצרים מלכלכים כגון: שוקולד, דובדבנים, רוטב קרמל, רוטב תות ועוד.
לעיתים מספקים לקורבן שקיות פלסטיק לכיסוי בגדיו ושערו.
במשחקי בייסבול של המייג'ור ליג בייסבול בארצות הברית, שחקנים מטיחים לעיתים עוגות בפניהם של שחקנים אשר ביצעו מהלך מרשים.
בארנט מהפיטסבורג פיירטס ידוע בכך שהוא מטיח עוגות בפני שחקנים תוך שהם מרואיינים על ידי שדרי טלוויזיה במגרש.
הטורקמנים הם צאצאי שבטים סלג'וקים נוודים שהיגרו מאסיה המרכזית למזרח התיכון והתגוררו בארץ ישראל במשך תקופה ארוכה.
במהלך מלחמת העצמאות נמלטו מרבית הטורקמנים משטחי מדינת ישראל יחד עם הערבים, ונטמעו בקרב כלל הפליטים הפלסטינים.
גל הגירה ראשון היה בסוף המאה ה-11. הצבא הסלג'וקי של הסולטאנים אלפ ארסלאן ובנו מיאליק שאה, כבש את מזרח אסיה הקטנה, סוריה וארץ ישראל.
שבטי הטורקמנים נלוו לצבא הסלג'וקי ומצאו בארץ ישראל שטחי מרעה עבור צאנם ומקניהם.
בעקבות הכיבוש מחדש של האזור בידי הפאטימים ואחר כך בידי הצלבנים בסוף המאה ה-11 ובמאה ה-12, נסוגו הטורקמנים מזרחה וצפונה.
בעקבות כיבושי צלאח א-דין וביברס, חזרו הטורקמנים לארץ ישראל.
הם היו חלק מצבאות המוסלמים והשתתפו בפשיטות שוד על יישובי הצלבנים.
שבטי הטורקמנים חדרו לאזור בניאס, לעמק החולה וכן פעלו בחלקו הצפוני של עבר הירדן, בהרי החורן ובקעת דמשק.
במחצית המאה ה-13, עם כיבוש אזור השרון בידי הממלוכים, פשטו הטורקמנים לאזור זה והשתתפו גם בפשיטות על האזורים הסמוכים של הצלבנים.
גל הגירה שני הגיע במאה ה-16, עם הצבא העות'מאני שכבש את הארץ בשנת 1516. חיילים טורקמנים משוחררי צבא, שהיו פטורים ממס, יושבו בעזה (שכונת א-תורכמאן) וברמלה בשכונות מיוחדות.
הם הובאו במגמה להיות כוח מגן מול התקפות מן המערב.
הטורקמנים הנודדים וגם אלה שעברו להתיישבות קבע, קיבלו את מרות הסולטאן והיו נאמנים לו.
הם בלטו בנקיונם, עסקו במסחר ואירוח עוברי אורח.
השבטים הנודדים, נדדו במרחב שבין בקעת בית שאן וקיסריה.
גל הגירה שלישי הגיע במאה ה-18 ביוזמת השלטון העות'מאני.
מאחז שלישי הוקם במבואות המזרחיים של עכו ועמק זבולון.
הטורקמנים נדדו בין נקודות הריכוז שלהם לפי עונות המרעה ובמהלך השנים הם סיגלו לעצמם מסורות ואורחות חיים של הבדואים המקומיים, ואף קיימו איתם קשרי נישואים.
תושבי הארץ החלו להתייחס אליהם כאל בדואים שנקראים "ערב טורקמאן".
בשלב זה הם שמרו עדיין על שפתם הטורקמנית במקביל לשפה הערבית.
משלחת של קרן המחקר הבריטית, נפגשת עם טורקמנים בשנת 1873, ומספרת:" מישור השרון והמורדות הנמוכים במזרחו מכוסים בחורף ובאביב בעדרים של הטורקמנים, אשר בקיץ ובסתיו מתגוררים בעמק יזרעאל.
הם מעבדים את האדמה ומשלמים עשירית מיבולם לממשלה הטורקית.
הם מחולקים לשבעה שבטים: טואטחה, בני גואה (בניאה), עואדין, שגייזאת, בני סעידאן, עלאקינה ונע'נע'יה.
הטורקמנים הם בני גזע בולט במראה האישי ומתקרבים לכורדים".
גל הגירה רביעי הגיע בסוף המאה ה-19, אף הוא ביוזמת השלטון העות'מאני, שביקש לחזק את שליטתו באזורי הגבול בעזרת קבוצות אתניות נאמנות לשלטון כמו: המוגרבים, הצ'רקסים והבוסניאקים.
קבוצות אלה נועדו לבלום חדירות עוינות של שבטי בדואים פורעי חוק.
גל הגירה זה התיישב ברובו ברמת הגולן, ורק חלק קטן ממנו הגיע לעמקים בארץ ישראל.
לורנס אוליפנט נפגש עם מהגרים אלה ומספר: "אלה הם שבטים שמקור מחצבתם הוא סלג'וקי, ובערש צמיחתו של שבט זה, נולדו גם מושליה של האימפריה הטורקית של היום.
הם מתגוררים במחוז זה כשלוש מאות שנה, והלשון הטורקי נשתכחה מפיהם כליל.
אך לפני חודשים אחדים הגיעה אליהם קבוצת מהגרים חדשה מהרי ארם נהריים.
נוודים אלה אינם יודעים כל שפה חוץ מטורקמנית, והם קיוו כי בני השבט הקדום שלהם, היושבים בשפלת השרון, יקבלו את פניהם בשמחה רבה.
ציפתה להם אכזבה גדולה, שכן לא כך היה הדבר, והיום הם הולכים ומקימים את אוהליהם על שלוחותיו של הכרמל".
מרבית המהגרים הטורקמנים החדשים התיישבו בכפרי קבע במרכז הגולן, בעיקר בשטח שבין כפר נפח וגשר בנות יעקב.
רוב המתיישבים היו משבט אסקי טורכמן, ומאוחר יותר הגיעו בני השבט יורוק (טורקמן תלג'י), שהתיישבו בתחום הכפרים הצ'רקסיים שממערב לרכס חזקה.
בשנת 1884 היו בגולן ארבעה כפרי קבע טורקמנים.
בשני כפרים לפחות (ג'וייזה ומומסיה), התגוררו הטורקמנים יחד עם הצ'רקסים.
במאה ה-16 כבר היה קיים היישוב אל-רבייה ברמות מנשה, כחוות אריסים מוסלמים, ולידו היו יישובים קטנים הקשורים ליעבד ואום אל-פחם.
בשלהי התקופה העות'מאנית החל תהליך של מעבר מנוודות ליישובי קבע.
הטורקמנים היוו חלק מקבוצות נוודים שהתיישבו במדרונות הכרמל ורמות מנשה.
היישוב מנסי הטורקמני, היה מרכז לתהליך הזה שהתהווה מצירוף של כפרים קטנים.
בתקופת המנדט הבריטי, התגבר תהליך ההתיישבות והקמת בתי אבן, והם התיישבו והקימו את הכפרים: ליד אל-עואדין, אל רבייה (אל פוקה), אבו שושה, מנסי, אבו זריק ונע'נע'יה, ומספר משפחות התיישב בכפר הגדול אום אל-פחם.
השלטון הבריטי עזר בפיתוח תשתיות, כמו: קידוח בארות מים, בניית בתי ספר, הכנת תוכניות מים, ריסוס וסיוע לחקלאים, ייבוש הביצות, סניטציה, חלוקת תרופות כינין נגד קדחת, חיסול מוקדי דגירה של היתושים, נטיעת עצים בכפרים.
הטורקמנים הפכו מרצונם ומיוזמתם ליושבי קבע וזרעו בשדות שלהם: חיטה ושעורה, דורה, שומשום, חומוס, אבטיחים, עדשים ופול.
בשנים 1943–1944 נטעו עצי זית רבים בשטח ההררי ליד אבו זריק.
אולם, גם הטורקמנים יושבי הקבע, המשיכו לנדוד, ובקיץ היו נודדים לכיוון כרכור ויישובים נוספים בשפלה, כי בביצות שם היו שטחי מרעה.
מחזור הנדידה של הטורקמנים היה תלוי במזג האוויר, עונות השנה ומחזור העיבוד של החקלאים היהודים ושל הפלאחים ובעלי הקרקעות מ: כפר קרע, כפר עארה ובקה אל-גרבייה.
יתרונם של הטורקמנים, לעומת הבדואים, שלטורקמנים היו כפרי קבע, הם היו בעלי קרקעות וזכויות אריסות, וכך הם התפרנסו כחקלאים.
פיתוח יחסי השכנות אפשר להם לעלות עם עדריהם על החלקות החקלאיות, לאחר הקציר.
טווח הנדידה שלהם היה קצר וקבוע, מלבד קבוצה טורקמנית בראשות עבד אל-רחמן, שנשארה באופן קבוע באזור כרכור ובקרבת גדרות היישובים היהודיים, ללא כל הפרעה.
מנגנון נדידה ייחודי זה, התאפשר בזכות מערכת היחסים התקינה עם היהודים בעמק יזרעאל ובאזור צפון השרון.
לאורך ציר הנדידה מכפריהם במערב עמק יזרעאל לצפון השרון, יצרו הטורקמנים קשרי שכנות ונישואין, כתוצאה מצרכי הנוודות למחצה.
בעל העדר זקוק למרעה, למים ולמקום למאהל - וקשרי הנישואין יצרו מחויבות הדדית וחסות כנגד אויבים.
מכלול זה הביא ליצירת יחסי שכנות עם הערבים המוסלמים לצד יחסים מורכבים עם השכן היהודי.
לאחר מאות שנים, שבהם הטורקמנים התמידו ושמרו על השפה הטורקמנית, עברו לדבר בלשון הערבית ואימצו גם את המנהגים והלבוש של שכניהם הערבים.
הם לקחו חלק בחיים הלאומיים של שכניהם הערבים, לא קיימו את זהותם הנפרדת והתבוללו, למרות שהם התרכזו בשטחים שלהם, כי הטורקמנים היו מיעוט קטן ולא היו בשכנותם קבוצות נוספות בעלות אותו ייחוד לאומי.
שכונת שג'אעייה ידועה בהיותה מאוכלסת בתושבים ממוצא טורקמני ומהכורדים שהתיישבו בארץ ישראל.
יחסי היהודים והטורקמנים היו מורכבים ממערכות של עימות וממערכות של יחסי שכנים.
אדמות כרכור נרכשו בשנת 1913 אולם הרוכשים לא הספיקו ליישב אותן לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ואדמות אלה הוחכרו לאריסים טורקמנים.
כאשר נדרשו הטורקמנים לעזוב את האדמות האלה, התעוררו חיכוכים ובית המשפט דן בנושא ופסק תשלום פיצויים בלבד לאריסים הטורקמנים.
גם אדמות בעמק יזרעאל הוחכרו לטורקמנים, אך הן הוחזרו לבעלות יהודית רק לאחר שהטורקמנים נמלטו מיישוביהם במהלך מלחמת העצמאות.
העימותים בין הטורקמנים ליהודים היו בעיקר על רקע הצורך במציאת מרעה, ושם נפגשו עם שומרי השדות היהודים.
יכולתם של השומרים לדבר ערבית, להכיר את התרבות והמנהגים המקומיים, להכיר את המשפחות ואת המנהיגות המקומית ולסייע אצל השלטון הבריטי, הפכה אותם לחלק מן הסביבה הטורקמנית ויצרה קרבה אישית.
למעשה הם שימשו כנציגי היישוב היהודי אצל הטורקמנים.
החיכוכים גרמו לעיתים לאלימות ואף לשפיכות דמים בין הטורקמנים לחברי המושבים: כפר ברוך, כפר יהושע, כפר חסידים ואנשי שייח' אבריק.
לעומת זאת, חברי "השומר הצעיר" מהקיבוצים משמר העמק והזורע שהיו בעלי אידאולוגיה של "אחוות עמים", יצרו יחסי שכנות טובה עם הטורקמנים.
תושבי הקיבוץ חשבו כי אם הם יהיו בקשרים טובים עם הפלאחים, יבינו אלה כי אויבם המעמדי הוא האפנדי.
הנשים ממשמר העמק סייעו לנשים הטורקמניות, בחיזוק מעמדה של האישה המוסלמית.
חברי משמר העמק חרשו בטרקטורים בחינם את שדות הטורקמנים, מילאו את בורות המים שלהם בשנות בצורת וטיפלו בהם בתרופת כינין נגד קדחת במרפאת הקיבוץ.
הטורקמנים למדו מחקלאי הקיבוץ: לנטוע מטעים ולגדל ירקות באופן מסחרי, להקים משתלות, להשתמש בחומרי הדברה נגד מזיקים.
בחג הפועלים באחד במאי, הוזמנו השכנים המוסלמים ושותפו במסיבות.
למרות זאת, כאשר ב-28 באוגוסט 1929 הותקף קיבוץ משמר העמק על ידי הכנופיות הערביות, חברי הקיבוץ התאכזבו מ-אי התערבות השכנים מאבו שושה לטובתם.
גם מוכתר הקיבוץ, שהיה בעל גישה מפוכחת יותר, הזהיר את מנהיגי הקיבוץ מפני התקרבות יתר לשכנים.
בצפון השרון, מכלול היחסים שיקף יחסי שכנות טובה, שיש בה עימותים שניתן לגשר עליהם.
האינטרס הקיומי של הטורקמנים שחיו במרחב הפתוח, גרם להם לחיות בצמוד ליישוב היהודי שהעניק להם שירותי: מים, מרעה, עבודה ורפואה.
הפעילות הכלכלית של הטורקמנים הסתמכה על מכירת זיפזיף לתושבי האזור, על חכירת אדמות שבהם גידלו: חיטה, שעורה, שומשום ואבטיחים.
כמו כן, עדרי הפרות והכבשים שלהם, רעו בקיץ בשדות השלף של היישובים היהודיים, והתאפשר להם לקחת מים לעדריהם מברזים בפרדסים.
נוצרו קשרי מסחר עם היהודים וחברת פיק"א החכירה אדמות לטורקמנים במחיר זול יחסית ולעיתים בחינם.
היהודים לא גבו כסף מהטורקמנים עבור שטחי המאהל שהקימו, ועבור עבודה שכירה שילמו סכום כפול מהסכום ששילמו בעלי קרקעות ערביים.
בתקופת המרד הערבי בשנים 1936–1939, תקפו כנופיות ערביות את היישובים היהודיים שבשכנותם היו המאהלים הטורקמנים.
מכלל האירועים, היו רק ארבעה אירועים של גנבה או פגיעה בשדות שנעשו על ידי טורקמנים אשר נתפסו והובאו למשפט.
לעומת זאת, היה אירוע קשה של חטיפת ורציחת שלושה צעירים מגבעת עדה.
באזור החטיפה נמצאו רועים טורקמנים, שטענו שהם לא ראו דבר, למרות שידוע שרועים צופים על השטח ורואים את כל מי שבשטח.
בזמן המאורעות, הנוטרים היהודים בצפון השרון, לא נאלצו להתמודד עם בעיות ביטחון מצד הטורקמנים, אלא רק עם אנשי הכנופיות הערביות.
בנוסף, בשנת 1937 הזהיר שומר טורקמני את שני עובדי מפעל המים בכרכור, כי יש באזור מארב של הכנופיות.
העובדים לא שמעו לדבריו, ונרצחו.
טורקמנים גם הזהירו את אנשי עין שמר והסביבה, מפני פעילות הכנופיות.
למרות ההתקפות של הכנופיות והשביתה הכללית של הערבים, המשיכו הפועלים הטורקמנים לעבוד אצל היהודים.
הטורקמנים גם סייעו לאנשי הש"י בצפון השרון, במידע שעזר מפני הכנופיות.
למרות המאבק הפוליטי עם השכנים הערבים, הטורקמנים לא נטלו חלק במאבק הערבי, ויש עדויות כי סייעו ליישוב היהודי.
עם זאת דו"חות הש"י מעידים כי היו אלמנטים טורקמניים בכנופיות המרד הערבי.
למשל, חסן מנצור, מנהיג הטורקמנים בצפון השרון, שהיה בעבר בקשרים טובים עם היהודים, הפך להיות אחד ממנהיגי המרד הערבי במערב עמק יזרעאל.
הוא גם עמד בראש בית הדין של המרד, שהחליט על הריגתם של שלושת החטופים מגבעת עדה.
גם יוסף חמדאן שהיה טורקמני מאום אל-פחם, היה ראש כנופיה ושימש סגנו של אבו דורה (מפקד אזור הצפון של הכנופיות).
נראה כי עם פרוץ המרד הערבי, עמדו הטורקמנים בדילמה של זהות פוליטית.
מצד אחד, המשך היחסים הרגילים עם היהודים היה גורם לבידודם מהחברה הערבית.
מאידך, התנתקות מהיישובים היהודיים ולחימה בהם הייתה גורמת לאובדן הקשרים הכלכליים עם היהודים, לאובדן שטחי המרעה היהודיים ולאובדן זכויות האריסות על פי החוק הבריטי.
בנוסף לכך, טורקמנים שהועסקו באופן קבוע או מזדמן על ידי היישוב היהודי, היו מאבדים את פרנסתם.
כמו כן, אין ספק כי היישובים היהודיים היו מפסיקים את הזרמת המים ומתן השירותים הרפואיים לטורקמנים.
לכן, ההתנהגות הכללית של הטורקמנים בזמן המאורעות, מאפיינת התנהגות מיעוטים חלשים המוקפים בחברה דומיננטית.
אסטרטגיה מקובלת במצבים כאלה היא שחלק מהמיעוט פועל עם אחד מן הצדדים לעימות, וחלק אחר נשאר מקורב לצד השני.
אחרי מהומות שאירעו ביפו ותל אביב, נערך ניסיון באוגוסט 1947 ליצור ברית שלום בין היהודים, הערבים והטורקמנים באזור.
פגישה התקיימה ב-29 באוגוסט 1947 ובה דובר על הרצון של היהודים והערבים, לשמור על המשך היחסים הטובים.
נבחרה ועדה שמטרתה ליישב כל סכסוך רציני בין יהודים וערבים בסביבה, אולם הסיכומים לא יושמו.
לאחר פרוץ מלחמת העצמאות, בעקבות אירוע ירי ביום 10 בדצמבר 1947, שבו שומר יהודי מכפר גליקסון, ירה והרג ערבי מכפר קרע, החל תהליך הסתה בכפר קרע.
אנשי כפר קרע קנו נשק, והחלו עימותים באזור בין יהודים וערבים.
עם הידרדרות המצב הביטחוני והכלכלי באזור, עוד לפני הקרבות ב-1948, עקרו הטורקמנים מאזור צפון השרון ועברו אל בקה אל-גרבייה.
לאחר מכן הם עברו אל הגדה המערבית ועבר הירדן, ורק מיעוטם נשאר בתחומי מדינת ישראל.
תושבי הכפרים הטורקמנים בעמק יזרעאל, חכרו את אדמותיהם מגורמי התיישבות יהודיים.
יוסף ויץ, שהיה ממונה על רכישת קרקע והקמת יישובים חדשים, הבין כי תנאי המלחמה והאנרכיה ששררו בתחילת 1948, עשויים לאפשר את פינוי האריסים והשתלטות על קרקעות אלה.
ויץ ניסה לקבל ממטה "ההגנה" הסכמה עקרונית לנישול האריסים, ומשנכשל בכך, ארגן גירושים אחדים תוך ניצול קשריו האישיים ביישובים וביחידות ההגנה המקומיות.
ב-11 במרס 1948 נרצחו שני חברי קיבוץ הזורע, ועל פי הנחייתו של ויץ, יהודה בשן מיקנעם סיפר לתושבי קירה כי יש בהזורע כעס רב וייעץ להם לנטוש את המקום.
מיד לאחר הנטישה, חברי הזורע עלו ליישוב קירה ופירקו את הגגות והקירות של המערות והחושות שבהן התגוררו האריסים.
קיבוץ משמר העמק נמצא על כביש חיפה - ג'נין, והיה מוקף בכפרים ערביים וטורקמנים.
היישוב חלש על ציר ואדי מילק, דרכו עברה התחבורה היהודית לצפון הארץ.
קאוקג'י שפיקד על צבא ההצלה שתוגבר בלוחמים מהאזור, פתח בהתקפה על משמר העמק ב-4 באפריל 1948, במטרה לכבוש את היישוב ולחבור לכוחות הערביים בחיפה.
גם טורקמנים הצטרפו לכנופיות הערביות שנלחמו עם קאוקג'י כנגד משמר העמק.
המערכה נמשכה עשרה ימים והסתיימה בתבוסה של קאוקג'י.
יחידות של ההגנה והפלמ"ח ערכו התקפות נגד על כל הכפרים שהקיפו את הקיבוץ.
מרבית התושבים נמלטו עוד לפני ההתקפות או בעיצומן.
הכפרים שנכבשו כללו את יישובי הטורקמנים שבסביבה: אבו שושה, אבו זריק, מנסי, נע'נע'יה.
מעט התושבים שנותרו בכפרים גורשו לעבר ג'נין, ובתי הכפרים נהרסו לחלוטין במהלך הקרבות ומיד לאחריהן.
מרבית הטורקמנים נמלטו אל הגדה המערבית, עבר הירדן וסוריה, ונטמעו בקרב אוכלוסיית הפליטים הפלסטינים.
בעבר הירדן, בהרי הגלעד, שוכן הכפר רומאן שתושביו הם טורקמנים.
ברמת הגולן ישבו טורקמנים רבים, עד כיבושה בשנת 1967 בידי צבא הגנה לישראל.
זכר לטורקמנים נותר במספר אתרים: חורבת "א-תורכמן" בהרי ירושלים, סמוך לכביש מבוא ביתר - עמק האלה; חורבה בשם תורכמניה בפטרה; מעבר על נהר הירדן שנקרא: "מח'אדת א-תורכמניה" שמשמעותו - מעבר התורכמנית.
הטחנות הגדולות של ארץ ישראל בע"מ היא טחנת קמח שהוקמה בשנת 1921 ביוזמתו של הברון רוטשילד.
הטחנה נמצאת בחיפה, ועד היום נטחנים בה גרגרי החיטה שמגיעים מממגורות דגון.
הטחנה הוקמה ביוזמת הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד בתחילת שנות ה-20, במטרה לעזור לאיכרים בארץ ישראל להתבסס על עבודת אדמה ולאפשר להם למכור את יבולם תמורת שכר הוגן, ובנוסף לסייע למכור את התוצרת החקלאית מישראל לחוץ לארץ.
בניין הטחנה הוקם על הדרך הראשית בקִדמת שכונת ואדי סאליב.
הוא תוכנן על ידי המהנדס היהודי-הונגרי ארפד גוט.
הבנייה החלה ב-1921 והסתיימה לקראת ספטמבר 1922. הבניין היה אז בין המבנים הכי גדולים בארץ ישראל לתקופתו.
ביולי 1923 הונעו גלגלי הטחנה על ידי מנועי דיזל חדשניים לדאז.
מסילת הרכבת הובילה אל תוך חצר הטחנה על מנת להקל על ההטענה והפריקה.
הטחנות התקשו בתחילה לשווק את תוצרתן לחנוונים הערבים, ובעקבות זאת קיימו מכירה קמעונאית.
בשלוש השנים הראשונות לפעולתן ייצרו בטחנות 20 מיליון קילוגרם קמח.
הלחם שנאפה מתוצרת הקמח של הטחנות הגדולות נקרא לחם "תוצרת".
הכשרת הטחנה לקראת פסח בשנת 1924 עוררה תרעומת בקרב הטחנות הקטנות שהתמקדו בטחינת קמח לפסח ובעקבות זאת הרבנות הראשית נמנעה מלהתערב בנושא ההכשר לטחנה ודרכי ההכשרה של טחנה כה גדולה, והשאירה את העניין בידי רבה של חיפה, הרב ברוך מרקוס.
לאחר פתיחת הטחנות החלו הכנות להקמת מפעל למצות בצמוד לטחנה.
בית החרושת נבנה על ידי סולל בונה בשנת 1925 ובדצמבר 1925 הוחל בייצוא המצות.
התקיפה הערבית לאחר הקמת המדינה
בתחילת מלחמת העצמאות היו הטחנות יעד להתקפות של לוחמים ערביים.
בתחילת אפריל 1948 נהדפה התקפה גדולה על הטחנה.
ב-15 באפריל 1948 נעשה ניסיון לפוצץ רכבת תופת בטחנה.
שומרי התחנה זיהו שמדובר ברכבת ממולכדת, דחפו אותה מהטחנה וכך מנעו אסון.
למרות זאת, הטחנה המשיכה לעבוד במהלך המאורעות וסיפקה קמח לתושבי חיפה היהודיים.
בשנת 1952 הוחלט על ידי הנהלת פיק"א לחדש, להרחיב ולשכלל את המפעל, ולהוסיף לו ממגורה גדולה לגרעינים, שבנייתם החלה עוד באותה השנה, והסתיימה בשנת 1955.
חברת "הטחנות הגדולות של ארץ ישראל בע"מ" נמצאת בעלות משפחת חפץ (משפחתו של צבי חפץ, השליח המיוחד לנציגויות מדינות המפרץ, איחוד האמירויות ובחריין).
במאי 2004 פשטו חוקרי רשות ההגבלים העסקיים על "הטחנות הגדולות" וכמה טחנות קמח אחרות ברחבי הארץ, בחשד שפעלו כקרטל שתיאם מחירים וחילק את השוק בין חבריו, אך לא נמצאו ראיות לפעילות כזו.
בשנת 2008 אישרה רשות ההגבלים העסקיים לחברות "הטחנות הגדולות של ארץ ישראל בע"מ" ו"טחנות קמח מפרץ בע"מ" להתאחד.
"טחנות קמח מפרץ בע"מ" עצמה רכשה את "טחנת קמח מן בע"מ" בחיפה בשנת 1999 והייתה בבעלות איש העסקים יעקב אדרי.
הטורף הוא סרט מדע בדיוני ופעולה אמריקאי משנת 2018 בבימויו של שיין בלאק.
זהו הסרט הרביעי בסדרת סרטי "הטורף".
בסרט מככבים בויד הולברוק, טרוונטה רודס, ג'ייקוב טרמבלי, קיגן-מייקל קי, אוליביה מאן, תומאס ג'יין, גבריאל לבל, אלפי אלן, וסטרלינג בראון.
עלילת הסרט מתמקדת בצוות חיילים לשעבר ומדענית לוחמנית אשר יוצאים לעצור צמד חוצנים קטלני במיוחד, אך מגלים שהממשלה מנסה להסתיר את המקרה בצורה לא פחות קטלנית (בשלב מסוים אחד החייזרים מזכיר להם שהוא קיים ולועג לכך שהוא נהנה לראות אותם נלחמים אחד בשני).
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-6 בספטמבר 2018. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-14 בספטמבר 2018
הסרט גרף מעל 160 מיליון דולרים ברחבי העולם.
הנרי ג'קמן יצר את פסקול הסרט.
הפסקול כולל גם מספר יצירות שנוצרו במקור על ידי אלן סילבסטרי עבור הסרט "הטורף" משנת 1987.
הטורף הוא סרט מדע בדיוני ופעולה אמריקאי משנת 1987 בבימויו של ג'ון מקטירנן.
זהו הסרט הראשון בסדרת זיכיון סרטי "הטורף".
תקציב הסרט עמד על כ-15 מיליון דולרים.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-12 ביוני 1987, שם הוא הרוויח 98,735,548 דולרים.
בעקבות הצלחת הסרט הופקו לאורך השנים שלושה סרטי המשך לסרט זה.
צוות כוחות מיוחדים בראשותו של מייג'ור אלן (דאץ') שייפר (ארנולד שוורצנגר) נשלח לג'ונגלים של גואטמלה על מנת לחלץ בכיר ממשלתי שמסוקו הופל.
כאשר הם נוחתים הם מוצאים את המסוק על עץ, ומבינים שהופל באמצעות טיל מתקדם, אשר לא שייך למורדים.
דאץ' וחייליו מתקיפים את מחנה המורדים והורגים את כל יושביו, ותופסים שבויה בשם אנה (אלפידיה קריו).
במהלך חזרתם למסוק שיחזירם לארצות הברית, יצור מסתורי ("הטורף") הורג את כל אנשי הצוות בזה אחר זה, עד שדאץ' ואנה נשארים לבדם.
כאשר דאץ' נכנס לביצה ורואה שהיצור לא תוקף אותו, הוא מבין שראייתו מבוססת על חום, ובגלל הבוץ שכיסה אותו היצור לא ראה אותו.
דאץ' מכין מלכודות שונות ביער ללכידת היצור ולבסוף מצליח לפצוע אותו.
לאחר מכן היצור מוריד את קסדתו ומתגלה כחייזר, ומשמיד את עצמו באמצעות פצצה גרעינית, אך דאץ' מצליח להימלט למסוק ביחד עם אנה ולהינצל.
אחד מההישגים הבולטים של הסרט היה עיצוב הדמות של החייזר, על ידי האמן סטן וינסטון .