tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בית שמש על שם שמש
בית ירח ויריחו על שם ירח
בית אל על שם אל
בית חורון על שם חורון
בעל חצור על שם בעל
רשפון וארשף על שם רשף
עשתרות קרניים על שם עשתרת
קריית בעל או בעלה על שם בעל
בספר במדבר מסופר שבני ראובן בנו מחדש את הערים שנכבשו מסיחון ומעוג והסבו ושינו את שמותיהן התאופוריים ככל הנראה על מנת שלא ישאו שמות אליליים.
רבים מאנשי ממלכת ישראל וממלכת יהודה שמות המכילים את שם אלוהי ישראל.
הרכיבים התאופוריים "אל", "יהו" ו"יו" ומימי שיבת ציון גם "יה" – המשמשות כקיצורים של השם המפורש "יהוה", הופיעו הן בראשית השמות והן בסופם.
לעיתים נדירות מופיעים גם שמות עם התיבה "שדי" כגון בשמות שדי, עמישדי, צורישדי ושדיאור.
הבדלים בין ממלכת יהודה וישראל
לפי ממצאים אפיגרפיים, בעוד שבממלכת יהודה היה נפוץ הרכיב התאופורי "יהו" כמתייחס ליהוה, בממלכת ישראל השתמשו ברכיב "יו" (בוטא כנראה yaw, יָו) – צורה מכווצת של הרכיב התאופורי "יהו" – הן כתחילית והן כְסוֹפית.
התחילית התאופורית "יו־" נדירה מאוד באונומסטיקון היהודאי מימי בית ראשון ובמקרא, והסיומת התאופורית "־יו" נעדרת מהממצא היהודאי מימי בית ראשון ומהמקרא כליל, למעט חותמים אחדים מיהודה שנעשו בסגנון ישראלי, כנראה על־ידי אמן ממלכת ישראל.
ייתכן כי שמות תאופוריים היו נפוצים יותר בממלכת יהודה מאשר בממלכת ישראל.
שכן, שלא כבממלכת ישראל, רוב שמות המלכים היהודאים היו תאופוריים.
התנ"ך מכיל 194 שמות המסתיימים ב"יה" או "יהו"; לעיתים מתייחס הכתוב לאותה דמות בשתי הסיומות – עובדה המעידה על היותן חליפיות.
כך לדוגמה המלך חזקיהו נקרא גם "חזקיה", והנביא ירמיהו נקרא גם "ירמיה".
לעיתים משמשת הקידומת "יו" בשמות ישראליים היכן שהקידומת "יהו" משמשת בשמות יהודאים.
חוקרים רואים באופן שבו התקצר השם המפורש יהוה ל"יה", "יו" או "יהו" עדות לאופן ביטויו; על פי שיטה זו אופן הביטוי הנכון הוא, בתעתיק אנגלי, Yahweh.
שמות ישראליים הנושאים שמות אלים אחרים
האל הכנעני שלם מופיע בשם (הכנעני במקורו) ירושלם, ובשמות בניו של כובש העיר דוד: אבשלום ושלמה.
נפוץ מכל אלה היה השימוש בשמו של האל הכנעני בעל, שפולחנו היה נפוץ מאוד בתקופת השופטים ובימי הבית הראשון.
לעיתים, מתוך השוואה בין ספר דברי הימים לכתוב בספרי התורה והנביאים, ניכרים מקומות בכתוב בהם העורכים מחו את שם הבעל משמות יהודיים, מתוך התנגדותם למשמעות הפוליתאיסטית של השם.
שינויים אלו נעשו בשלוש דרכים:
שיבוש התיבה "בעל" לגנאי, למלה שלילית כדוגמת "בושת" או "תופל".
שינוי חלקו האחר של השם לפועל המבטא התנגדות לאלוהות, כדוגמת מריב-בעל.
שינוי השם "בעל" ל"אל" או "יה".
במקרים אלו ניתן לעמוד על השינוי רק אם הוא יוצר סתירה עם מקור אחר בכתובים.
כך למשל שונה שמו של "אשבעל" בן שאול ל"איש-בשת", שמו של "מפיבעל" בן יהונתן שונה פעם אחת למפיבושת ופעם שנייה ל"מריבעל", "בעל-ידע" בן דוד המלך תוקן ל"אל-ידע", והוסף הסבר אנטי-פוליתאיסטי לשמו של "ירובעל".
ייתכן גם ששמו המקורי של אחיתופל היה "אחיבעל", שכן בספר דברי הימים מופיע שמו כאחיה.
שמות תאופוריים מוארכים או מקוצרים
יחסי השכיחות בין הסיומות "יה" ו"יהו" שבשמות התאופוריים נבדלים ברובד העברית שבו הן מופיעות.
בעברית המקראית הקלאסית (ימי בית ראשון) - השימוש בשם המוארך נפוץ יותר, ואילו בעברית המקראית המאוחרת (ימי שיבת ציון והלאה), המושפעת מהארמית, ניכרת התרופפות של העיצורים הגרוניים ועלייה בתפוצת השמות בעלי הסיומת המקוצרת.
המופעים בעלי הסיומת המלאה בספרות המאוחרת הם כמעט תמיד שמות אנשים מתקופת בית ראשון ונראה שהשתמרו לסופר המקראי כתבים בהם נעשה שימוש בסיומת ארוכה יותר.
תופעה זו מאפשרת להבחין בצורה נוחה יחסית בין טקסטים השייכים לתקופות שונות בעברית המקראית.
שמות מקראיים מסוימים מופיעים בתצורה מקוצרת רק בספרי המקרא המאוחרים.
תופעה זו מודגמת גם בכתבי כת מדבר יהודה, שם במגילת ישעיהו מופיעים שמות בצורתם המקוצרת, על אף שבנוסח המסורה של ספר ישעיהו - השמות באים בצורתם המלאה.
אישים לא-עבריים שנשאו שמות תאופוריים הנשמעים יהודיים
מספר מלכים כנענים, כגון חזאל מלך ארם, הצלאל ופדאל מלכי עמון, מלכיאל מלך גזר, נשאו את התיבה "אל" בשמם - עובדה זו אינה מפתיעה לנוכח היותו של אל ראש הפנתאון הכנעני.
שנויה במחלוקת היא הופעתה של התבנית "יהו" בשמות מלכים נוכריים, שכן היא עשויה להעיד על הימצאו של האל יהוה בפנתאונים כנעניים.
כך בספר שמואל מופיע יורם בן תעי מלך חמת, ומהכתובות האשוריות מוכרים מלכי חמת המורדים יהובידי ועזריהו.
בארכיון אבלה, המתוארך לסביבות שנת 2500 לפנה"ס, נמצאו שמות שבעבר היו שפירשו אותם כמזכירים את יהוה.
ידוע גם שהסיומת "יָה" רווחה באכדית ליצירת שמות חיבה (בדומה לסיומת -ִי בעברית מודרנית: יוחנן > יוחִי, ירמיהו > ירמִי וכו'), וכך קוצר השם "ישמעהדד" ל"ישמעיה", "זמרידגן" (זמרי = מגני הוא האל דגן) ל"זמריה".
בתרבויות פרה-אסלאמיות בחצי האי ערב, וביתר שאת בקרב המוסלמים, רווח השימוש בצירוף "עבד אל-" (או עבדול), שפירושו "עבדו של", לפני שם האל.
השם הנפוץ ביותר בהקשר זה הוא עבדאללה (עבד האל).
בניגוד ליהדות, שבה הגיוון בשמות נובע משינוי הפעלים והתארים המצורפים לשם האל, באסלאם נובע הגיוון מן השימוש החלופי באחד מ-99 תאריו של אללה, כדוגמת עבד אל-עזיז (העז), עבד אל-והאב (המעניק), ועבד אל-רחמן (הרחמן).
גם בתרבויות מערביות קיימים שמות תאופוריים.
ביוון העתיקה היו נפוצים שמות המזכירים אלים יווניים שונים, כמו השמות , , דמטריוס ואתנאיוס.
שמות יווניים נפוצים אחרים הם תאודורוס (מתת האל) או תאופילוס (אוהב האל, בגרסה לטינית אמדאוס).
שם תאופורי נפוץ שמקורו במיתולוגיה הרומית הוא מרקוס (המתורגם בשפות שונות למארק), על שם האל הרומי מרס.
בנצרות נפוצים השמות כריס, כריסטיאן, כריסטיאנו או כריסטינה על שם כריסטוס.
בשלב מוקדם מאוד בתולדות הנצרות התקבע הנוהג להעניק שמות על שם תלמידיו ובני משפחתו של ישו, ועל שם קדושים מאוחרים יותר.
שמות על שמו של ישו עצמו נדירים למדי, אם כי בכמה ארצות לטיניות מקובלים שמות כמו "חסוס" (בספרדית) ו"ז'זוש" (בפורטוגזית), כלומר ישו.
קיימים גם שמות תאופוריים ממקור גרמאני.
בשמות אנגליים כמו אוסקר ואוסוולד, פירוש התחילית ōs באנגלית עתיקה הוא "אל", כאשר הכוונה היא לאלי האסיר הגרמאניים.
גם השם אינגריד הוא ממקור גרמאני (אינג, או ינגווה, הוא אחד משמותיו של פרייר).
בגרמנית השמות "גוטפריד" (שלום האל) ו-"גוטליב" (אהבת האל) הם שמות תאופוריים הנפוצים כשמות משפחה.
"שָׁם שׁוּעָלִים יֵשׁ" הוא שירו של קדיש סילמן.
השיר נעשה אהוד ביישוב, נהגו לשיר אותו באירועים שמחים וחגיגיים במסגרת המשפחה והקהילה, והוא נחשב אחד משירי התנועה הציונית.
קולו של החזן המפורסם משה קוסביצקי נתגלה בהיותו בן שבע (בשנת 1906) כאשר שר בערב נשף חנוכה את השיר שנקרא גם "שיר של נוטרים" (מתוך עיתון "דבר" 25.8.1961, כתבה לרגל ביקורו של החזן קוסביצקי בישראל).
שרה צ'יזיק (מגיבורות תל-חי) מספרת במכתב מעקרון בפברואר 1919 על חוויות השמירה בגן הירק, על העצבים המתוחים, ועל צל העצים והגדר שנדמו לגנבים, ואז כשעלתה הלבנה החלו היא וחברתה לשיר, והיא מציינת במיוחד את השיר "שם שועלים יש".
שרה ממשיכה ומתארת חוויה היתולית שהייתה קשורה לשיר זה.
בעת השמירה נשמעה יללת שועל.
שרה כותבת כי הבחינה שאין זה שועל אמיתי.
היא ייללה אף היא כשועל בתשובה ליללה ששמעה, ואמנם לא טעתה - תוך זמן קצר נכנסו בקול צחוק השומרים שניסו להפחידן.
(המכתב מעקרון פורסם יחד עם זיכרונות ומכתבים אחרים שלה לאחר שנפלה.
השיר זכה, בין השאר, לביצועים של טובה בן-צבי, חדוה ודוד, רמה סמסונוב, עוזי מאירי עם אופירה גלוסקא, עפרה חזה ועוד.
רבי שם קלינברג (בערך תר"ל, 1870 - כ"ח ניסן תש"ג, 1943) היה מקובל ושימש כאדמו"ר מזאלושיץ משושלת חסידות קומרנא.
נולד בסקוליה לרבי אברהם מרדכי.
אביו היה נכדו של רבי יצחק אייזיק מקומרנא "שר בית הזוהר".
אמו הייתה בתו של רבי משה רוטנברג, מסקוליה, אף הוא אדמו"ר מגזע קומרנא.
שמו הנדיר: שם, ניתן על פי הוראת סבו רבי אייזיק, שאמר שבראש השנה של שנת לידתו היה שם בן נח מליץ יושר על עם ישראל, ובשל כך הבטיח לו שיקרא על שמו את התינוק הראשון שיוולד במשפחתו.
רבי אייזיק נפטר כשהיה בן 4, אך הוא זכר את דמותו.
הוסמך להוראה על ידי רבה של קרקוב רבי חיים לייבוש הורביץ.
נישא לשלומצע, בתו של רבי ישראל הורביץ רבה של וישליצה, משושלת לינסק.
לאחר נישואיו היה מתמיד גדול, וסדר יומו היה תפילת ותיקין, לימוד עד חצות היום, פת שחרית, תפילת מנחה ולימוד עם תלמידים עד תשע וחצי בערב, אז הלך לסעוד אצל חותנו, ולאחר מכן המשיך ללמוד בביתו עד מאוחר.
כדרך אדמו"רי קומרנא, עסק בתורת הסוד, ובגיל 30 ההדיר את ספרו של האר"י, ליקוטי הש"ס.
אביו נפטר בשנת תרע"ח, ולפני פטירתו הועידו לממלא מקומו.
ביסס את דרכו בקבלה על דרכו של רבי צבי אלימלך שפירא מדינוב וכן למד רבות את ביאור הגר"א על תיקוני הזוהר.
בביתו היו 800 ספרי קבלה וחסידות וכ-1500 ספרים על התלמוד, הלכה ושו"ת, כולם מלאים הערות והגהות.
חיבר פירוש על הזוהר על כל חלקיו (זוהר חדש, תיקונים, ספרא דצניעותא וכו') אך מחותנו, האדמו"ר בעל "אמרי אמת" מגור אמר לו לא להדפיסו כי הדור לא מתאים לקבל ספר כזה ("לא אכשר דרא").
כמו כן חיבר חיבור על כ"ב אותיות, כשעל האות א' לבד היו אלף ערכים.
מעט מדברי תורתו ששרדו בשואה, הודפסו על ידי בנו בשנת תשכ"א בספר "אהלי שם".
עסק גם בקירוב יהודים נשברים, ומדי יום בבואו לביתו חיכו לו יהודים מסכנים, לקבל ממנו עידוד.
לעיתים היה נחלש לבו עד שהיה נצרך לקחת תרופות.
כמו כן חילק סכומים רבים לצדקה, וסירב לקחת פדיון גדול יותר מיכולת הנותן.
לא התערב בפעילות ציבורית אך נטה לאגודת ישראל.
לאחר כיבוש קרקוב על ידי הנאצים, נמלט לעיירה סמוכה, נפלומיץ, שם המשיך בעבודתו.
לאחר שנתיים, הוברח על ידי חסידיו לגטו קרקוב, שם התחבא בבונקר, והמשיך עם סדר שיעוריו כרגיל.
באותה תקופה הפסיק לשיר זמירות שבת באומרו:"מעשי ידי טובעים בים ואתם אומרים שירה".
בשנת תש"ג הועבר עם רוב יהודי הגטו למחנה הריכוז פלאשוב.
בנו רבי משה, שהיה במחנה הריכוז קאבל, התגנב שבת אחת למחנה פלאשוב, שם שמע מאביו שאמר:"עד אבוא אל מקדשי אל אבינה לאחריתם", בבוא הגאולה יבינו את סוד הרציחות הנוראות.
בפורים קרא את מגילת אסתר בהחבא, ונתן מתנות לאביונים מעט מזון.
לקראת פסח הבריחו לו מצות מגטו בוכניה ובליל הסדר אמר את ההגדה של פסח בעל פה עם מעט יהודים.
לאחר החג, ביצעו הנאצים סלקציה, ובחרו את רבי שם להורגו בפומבי.
היהודים ניסו להתחנן על חייו אך לא הצליחו.
רבי שם לא הראה סימני פחד ומלמל תפילות ופסוקים, ואמר ליהודים שיש לקבל דין שמיים באהבה.
הנאצים הורו להפשיטו והוא התחנן להישאר עם ציצית לאמירת וידוי.
נורה תוך כדי שאמר "שמע ישראל".
בנו רבי מנחם מנדל היה נשיא הסניף של אגודת ישראל בקרקוב.
בן נוסף רבי משה, ניצל מהשואה, היה חתן של רבי פנחס שלום מקוסון, כיהן כאדמו"ר מזאלושיץ באנטוורפן, הוציא את ספרו של אביו, אהלי שם.
בן נוסף, ר' יצחק אייזיק ניצל אף הוא.
היה גיסו של הרב ברוך שמעון שניאורסון.
בתו ראדיל הייתה אשת הרב אהרן נח יוסקוביץ', נכדו של ה"אמרי אמת" מגור, ונרצחה בשואה.
שם קוד מ.ל.א.ך הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 2015 בבימויו של גאי ריצ'י, אשר מבוסס על סדרת טלוויזיה משנות ה-60 של המאה ה-20 בשם זה שנוצרה על ידי איאן פלמינג, נורמן פלטון וסאם רולף.
הצגת הבכורה באנגליה הייתה ב-7 באוגוסט 2015 ובארצות הברית ב-14 באוגוסט.
הסרט זכה לביקורות חיוביות והכניס יותר מפעם וחצי ההשקעה בו.
בברלין של 1963, נפוליאון סולו (הנרי קאביל) היה חייל בצבא הכיבוש האמריקאי בגרמניה אחרי מלחמת העולם השנייה, נתפס כשניהל סחר שוק שחור וגנבות ובמקום לשבת בכלא, גויס ל-CIA.
הוא נשלח למזרח ברלין לפגוש את גאבי טלר (אלישיה ויקנדר), מכונאית רכב ובתו של אודו טלר (כריסטיאן ברקל) מדען טילים נאצי שגויס לעבוד לטובת ארצות הברית על פיתוח נשק גרעיני לאחר המלחמה.
האבא נעלם ובתו, שלא ראתה אותו מאז סיום המלחמה משתכנעת לבוא עם סולו, הם נמלטים מאיליה קוריאקין (ארמי האמר), סוכן ק.ג.ב.
למחרת פוגש סולו את המפעיל שלו, סנדרס (ג'ארד האריס), שמספר לו שהדוד של גבי, רודי טלר (סילבסטר גרוט ), עובד בחברת ספנות שבבעלות אלכסנדר (לוקה קלבאני ) וויקטוריה (אליזבת דביקי) וינצ'יגוורה, זוג עשיר של אוהדי נאצים שמתכוונים להשתמש באביה של טלר לבנות נשק גרעיני פרטי משלהם ולמכור אותו.
במהלך הפגישה הסתבר לסולו כי בגלל הסכנה לעתידו של העולם אם ייעשה שימוש בפצצה זו, החליטו ה-CIA וה-KGB לשלב כוחות ולפעול ביחד לניטרול הסכנה.
לכן יהיה על סולו לשתף פעולה עם קוריאקין לניטרול הסכנה.
השלושה, סולו, קוריאקין וטלר נוסעים לרומא, תוך שקוריאקין וטלר מתחזים לזוג מאורס וסולו לסוחר עתיקות.
קוריאקין מקבל הנחיות לא להגיב להצקות והטרדות ולא להפגין את כוחו ולכן מאפשר לזוג פושעים לגנוב את שעון היד שלו, מזכרת מאביו שמת בגלות בסיביר.
באירוע ספורט מוטורי המאורגן ומקודם על ידי הזוג וינצ'יגוורה, סולו מפלרטט עם ויקטוריה בשאיפה לשאוב מידע על אביה של גבי.
קוריאקין במקביל מגלה עקבות רדיואקטיביים המעידים על כך שפרויקט הפצצה עומד בפני סיומו.
סולו וקוריאקין פורצים למספנה של וינצ'יגוורה, שם הם מתגלים ומתפתח מרדף אחרי קוריאקין.
סולו וקוריאקין מצליחים לחזור לבית המלון ולהיכנס לחדריהם דקות ספורות לפני שוויקטוריה החושדת באה לבדוק האם היו הם אלו שפרצו למספנה.
וויקטוריה וסולו מבלים את הלילה ביחד.
למחרת, ויקטוריה מסממת את סולו, והוא נלקח למחסן סמוך לעינויים על ידי רודי.
קואיאקין מציל את סולו, סוחט מרודי את המידע שהנשק מוחבא באי מבוצר, שם טלר כבר התאחדה עם אביה.
אודו מנסה לחבל בפצצה, אך ויקטוריה שמה לב, מונעת זאת והורגת את אודו.
בינתיים פונה אלכסנדר וברלי (יו גרנט), סוכן MI6 בכיר אל סולו וקוריאקין ומגלה להם שטלר היא סוכנת ה-MI6 שפועלת תחתיו.
וברלי וחייליו עוזרים לסולו וקוריאקין לחדור לאי המבוצר של וינצ'יגוורה, אלכסנדר מנסה להימלט עם ראש נפץ אך הם הורגים אותו ומגלים שזה היה ראש נפץ דמה ושראש הנפץ האמיתי נמצא בספינה, עם ויקטוריה שמתעתדת למסור אותו לרוכשים.
סולו יוצר קשר עם הספינה ומחזיק את ויקטוריה מספיק זמן בשידור על מנת שאפשר יהיה לאכן את הספינה.
הם משתמשים בתכונת ביות שיש לראש הנפץ, משמידים את הספינה עם הפצצה וגם ויקטוריה נהרגת.
קוריאקין וסולו מתעמתים על השליטה בדיסק עם מידע על המחקר של אודו, אולם משמידים אותו על מנת למנוע מאחת המעצמות שליטה במידע ועליונות במירוץ החימוש.
וברלי מודיע להם ולטלר כי הם עוברים להיות צוות מיוחד בשם מ.ל.א.ך ושמשימתם הבאה היא באיסטנבול.
שם צופן: וריטי הוא ספר מותחן מז'אנר הרומן ההיסטורי מ-2012 מאת אליזבת וויין.
הספר מספר אודות התפתחותה של חברות בין שתי נשים, מאדי וג'ולי, שמשרתות בצבא הבריטי, האחת כטייסת תובלה והשנייה כמרגלת, בזמן מלחמת העולם השנייה.
חברותן עומדת בפני מבחנים שמזדמנים להם על רקע מלחמת העולם השנייה, והניסיון הבריטי לפגוע בכיבוש הנאצי את צרפת.
לספר יצא ספר המשך ב-2013 בשם "ורד תחת אש", שמתכתב עם הספר המקורי על ידי הצגת חלק מהדמויות שבו.
במאי 2017 יצא לאור באנגלית (אך טרם תורגם לעברית) ספר מקדים, בשם "The Pearl Thief" שמתאר את קורותיה של ג'ולי, לפני אירועי "שם צופן: וריטי".
ב-1943 מתרסק מטוס ריגול בריטי בצרפת תחת הכיבוש הנאצי, בעיירה הבדיונית אורמאי.
על המטוס היו שתי חברות, מאדי הטייסת (שם צופן: קיטיהוק) וג'ולי המרגלת (שם קוד: וריטי).
החלק הראשון של הספר מספר כיצד ג'ולי נתפסת ונמצאת בשבי, במלון לשעבר שהוסב למתקן כליאה ועינויים של הנאצים.
בחדר עינוייה, היא נאלצת לכתוב וידוי מלא שמפרט את המאמצים הבריטים כנגד הנאצים.
ג'ולי מחליטה לנצל את ההזדמנות שניתנים לה אמצעי כתיבה ודפים, לכתוב את זיכרונותיה אודות חברותה עם הטייסת, מאדי, שכן חברותן התגבשה במהלך הכשרתן הצבאית.
כך היא מספרת את סיפור חייהן השזור בהכשרה הצבאית שקיבלו.
דרך וידויה אנו מתוודעים לדרך שהובילה אותה עד לנפילתה בשבי, לבטיה וייסורי המצפון על ההכרח לספר לגרמנים את הידוע לה על מאמצי הלחימה של בעלות הברית.
בחלקו השני של הספר, הסיפור מתואר מנקודת מבטה של מאדי, ומגלה את האירועים שאירעו לה מאז התרסקות המטוס ותוכניותיה למצוא את וריטי ולהחזירה הביתה.
הספר קיבל בעיקר ביקורות חיוביות עם צאתו.
הניו יורק טיימס שיבח אותו כ"נובלה אפלה ומורכבת של משחקי תעתוע ומחשבה, מהסוג שעליך לקרוא פעמיים" כמו כן, הספר נמנה עם רשימה מצומצמת של ספרי נוער, אשר קיבלו ציון מקסימלי מעיתונים מובילים בארצות הברית ובריטניה
גם בארץ הספר זכה לביקורות חיוביות.
בהארץ נכתב "על כריכתו של הספר מצוין שהוא רב מכר של "ניו יורק טיימס".
בביולוגיה, שם עממי של טקסון או אורגניזם (ידוע גם כשם מקומי או שם מדובר (Vernacular Name)) הוא שם המבוסס על השפה המדוברת המקומית של חיי היומיום.
לעיתים קרובות, שם זה שונה וסותר את השם המדעי של אותו אורגניזם, אשר נכתב באותיות לטיניות.
לעיתים השמות העממיים נוצרים על ידי הרשויות בניסיון להנגיש נושאים ספציפיים לציבור בעל עניין (כגון דייגים או חקלאים), כדי שיהיו מסוגלים להתייחס ולהבדיל בין המינים והאורגניזמים השונים, ללא צורך להיות מסוגלים לזכור או לבטא את השם המדעי הלטיני.
במידה שבאזורים שונים במדינה נוהגים להשתמש בשמות עממיים שונים, יצירת רשימה "רשמית" של שמות עממיים יכולה להוות סטנדרט בניסיון לייצר שיח זהה בין חלקי המדינה או מדינות שונות המשתמשות באותה שפה.
שמות מדעיים לרוב נגזרים מלטינית קלאסית או חדשה, יוונית וכן מילים או מטבעות לשון בשפה מקומית שעברו לטיניזציה .
שמות כאלה לרוב קשים ללמידה וביטוי עבור הדיוטות, במיוחד כאשר השפה המקומית אינה משתמשת באלפבית לטיני, ולכן ספרים כגון מדריכי שדה (כגון מגדיר צמחים), ספרות טכנית או טכנית-למחצה וספרות מדעית פופולרית משתמשים לרוב בשם עממי לצד השם המדעי.
מאחר שטקסונים רבים חסרי שם עממי נאלצים גופים שונים לטבוע שמות חדשים.
המטרות שלשמן מומצאים שמות חדשים הן:
כדי ליצור שמות חדשים במקרה שלא קיימים שמות עממיים אחרים.
כדי לקבוע שם מסוים של טקסון בו יש יותר משם עממי אחד.
כדי לשפר שמות עממיים קיימים.
כדי להחליף אותם בשמות המתאימים יותר לזיקה הביולוגית של האורגניזמים.
כדי לאפשר להדיוטות זיהוי פשוט יותר גם ללא צורך להסתמך על מאמרים מדעיים
כלי עזר בחינוך לשימור המגוון הביולוגי ובקידום ההגנה על בתי גידול.
במדינות אחדות גופים רשמיים יוצרים רשימת שמות או קווים מנחים ליצירת שמות עממיים.
רשימת שמות דגי אוסטרליה (AFNS): ב-2007 כונסה באוסטרליה ועדה הכוללת מומחים בתחום.
בעזרת ארגון המחקר המדעי והתעשייתי הפדרלי (CSIRO) והוועדה לשמות דגים (AFNC) נוצרה רשימת שמות רשמית.
ב-1978 פרסם כתב עת מדעי והאגודה האמריקאית לצפרות מדריך ליצירת שמות עממיים לציפורים.
בעקבות פרסום זה נכתב הספר .
בישראל האקדמיה ללשון העברית מפרסמת מדי פעם מילונים של שמות עממיים של מינים הנפוצים בישראל וסביבתה.
לרוב האקדמיה אינה נוהגת לתת שמות לטקסונים שתחום מחייתם אינו בישראל אלא אם בעלי חיים אלו מוכרים על ידי הציבור, למשל בגני חיות.
בכללי הוועדות לשמות מדעיים כגון ICZN נקבעו סיומות ברורות לכל שם מדעי המרמזות על הרמה הטקסונומית.
לדוגמה, הסיומת idae- מרמזת על משפחה, ולכן המשפחה שבה הסוג Canis (כלב) היא Canidae.
גופים אחדים בחרו להשתמש בשיטה זו גם בשמות עממיים.
האקדמיה ללשון העברית מעולם לא פרסמה באופן רשמי כללים לכתיבת שמות עממיים אך היא אימצה שיטת כתיב עברי של סיומות המתוארות בטבלה הבאה:
+סיומות בעברית לשמות עממייםדרגהסיומת מדעית בעלי חייםסיומת מדעית צמחיםסיומת עממית עברידוגמאותסדרהales- -איםתנינאים, ארנבאים, שושנאיםעל-משפחהoidea-acea-משפחהidae-aceae- -יים תניניים, ארנביים, שושנייםתת-משפחהinae-oideae- -יםיעליםשבטini-eae-תת-שבטina-inae-סוג -ית או -ן (רשומת השפיראים)מלקחית, סירן
בישראל הסמכות על פי החוק להוסיף מילים לשפה העברית (לרבות מונחים מדעיים ושמות בעלי חיים) נתונה לאקדמיה ללשון העברית.
לצורך כך נוצרו כמה ועדות ותת-ועדות של מומחים לגבי קבוצות בעלי חיים או צמחים מסוימים אשר ממליצים על השמות בשיתוף האקדמיה.
בעבר קבעה האקדמיה שמות על פי מקורות קדומים כגון התלמוד או שמות שהיו מקובלים בספרות העברית או הערבית כגון הספר "תולדות הטבע" מאת מנדלי מוכר ספרים, "צמחי היהודים" מאת עמנואל לעף ואחרים.
בהיעדר כללי נומנקלטורה לקביעת שמות בעלי חיים או צמחים הקווים המנחים לקביעת השמות של ועדות שונות היה תלוי בעיקר בהרכב המשתתפים ודעותיהם.
הרשימה הראשונה של שמות צמחים פורסמה על ידי האקדמיה ב"זכרונות ועד הלשון", 1913 והתבססה בעיקר על עבודותיהם של עמנואל לעף ואליהו ספיר שמות הטקסונים נקבעו כמילה אחת כגון "חצב" (Urginea maritima) ו"מרווה" (Salvia) ללא קשר לרמה הטקסונומית.
אהרן אהרנסון שהעלה על כתב שמות עבריים רבים לצמחים התנגד לפעולת הוועדה בתואנה שאין זה תפקידה של המדינה לקבוע שמות עממיים אלא הם צריכים להגיע מהעם לפי צורך.
בשנת 1930 פרסמו פסח אוירבך ומרדכי אזרחי עדכון נוסף בשם "ילקוט הצמחים" הנסמך בעיקר על רשימות צמחים של אליהו ספיר ואפרים הראובני.
ברשימה זו הופיעו שמות סוגים ומינים אך לא בשיטה הבינומית.
בשנת 1939 כאשר החלו ההכנות למהדורה שנייה של המגדיר נפתח משא ומתן בין מחברי המגדיר וחברי הוועדה מאחר שהשמות העבריים במגדיר ניתנו ללא דעתה של האקדמיה ללשון.
דו-שיח זה הניב בשנת 1946 את רשומת "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים".
לאחר תקופה זו התפרסמו מגדירים נוספים כגון Flora Palaestina (בשנים 1966–1986), חידוש למגדירים של זהרי (1989), "המגדיר לצמחי בר בארץ-ישראל" מאת נעמי פיינברון-דותן ואבינעם דנין (1991) ורשימת צמחי ישראל בהוצאת רת"ם והעשבייה (1987).
לצורך ארגון הידע החדש הוקמה "הוועדה לשמות צמחי ארץ" שפעלה באקדמיה בשנים (1993–2002).
בשנת 1915 יצא הספר "תורת החי" מאת ישראל אהרוני שתרם רבות לזיהוי בעלי החיים הנזכרים במקורות ישראל ואף קבע שמות עבריים חדשים כגון דורבן, פשוש וצוצלת.
בשנת 1933 התבקש אהרוני בידי חיים נחמן ביאליק לעמוד בראש הוועדה הזואולוגית של ועד הלשון העברית אך הוא סירב מפאת רצונו להמשיך במחקר השמות.
בהמשך שלח את רשימותיו לגבי שמות דגי ארץ ישראל.
את שמות הדגים פרסמה ועדת הזואולוגיה של ועד הלשון בשנת 1938 כחלק ממונחי בישול למטבח ובאותה שנה פורסו גם מילונים לדו־חיים והזוחלים הנסמכו בעיקר על שמות מידי יהושע מרגולין והיינריך מנדלסון.
ועד הלשון הפסיק לפעול בשנת 1953 אך פעילותו בנושא שמות בעלי חיים עברה ל"וועדה לזואולוגיה" שהוקמה בשנת 1958 לאחר כינונה של האקדמיה ללשון העברית.
בשנת 1963 פרסמה הוועדה החדשה שמות לקבוצות מבעלי חוליות, יונקים, זוחלים, דו-חיים ועופות בשנת 1971 אישרה הוועדה רשימה של יונקי וזוחלי הנכר ובשנת 1972 שמות עופות הנכר.
בספטמבר 1972 יזם חבר הוועדה יהודה ורנר כינוס בו אושר לראשונה תקנון "מינוח זואולוגי בעברית" שקבע כללי נומנקלטורה לקביעת שמות בעלי חיים.
בניגוד לכיוון בו בחרה הוועדה לשמות צמחים החליטה הוועדה הזואולוגית שאין להצמיד את השם העממי לשם המדעי וזאת כדי ליצור מערכת יציבה שאינה דורשת את שינוי השם בעברית עם שינויים בשמות המדעיים.
נקבע שהשם העממי בעברית יינתן למטרות תקשורת בשפה העברית ואמצעי עזר לחינוך שלא למטרות עבודות טקסונומיה.
השם העממי יהיה מורכב בדרך כלל מ"שם סוג" ו"שם מין" כאשר שם הסוג יהיה "סוג שימושי" כלומר קבוצת טקסונים הנראים בעיני החובב קרובים זה לזה ולא סוג על בסיס טקסונומיה מדעית.
שם המשפחה יגזר מהסוג הנפוץ בארץ ולא מהסוג שתואר לראשונה כשם מדעי.
הוועדה חדלה לפעול בשנת 1989. בשנת 2005 פרסם ורנר מאמר המתאר את תהליכי קבלת ההחלטות בזמן פעולתה של ועדה זו.
בשנת 1995 הוקמה שוב הוועדה והפעם מרכז פעילותה בבית האקדמיה ללשון העברית בירושלים.
הוועדה הוסיפה לחדש שמות מתוך בעלי חוליות אך הוסיפה שמות חדשים גם מערכות אחרות כגון פרוקי-רגליים, רכיכות ועכבישאים.
התקנון שנקבע בוועדה הקודמת לא נשמר במלואו ובחלק מהפרסומים כגון רשומת "שפיראים" (2015) הוחלט לתת שם סוג עברי שונה לכל טקסון בהתאמה למיון המדעי שהיה ידוע באותו העת.
הבדל בין שם מדעי ושם עממי
שם מדעי נקבע על ידי הכותב (או הכותבים) של המאמר הראשון שתיאר את הטקסון בצורה מדעית.
השם חייב לציית לכללי מתן שמות מדעיים הנקבעים על ידי ועדות בינלאומיות.
כך, לדוגמה, על השם המדעי להיכתב באותיות לטיניות ולציית לכלל הקדימויות, כלומר במקרה שקיימים שני מאמרים המתארים את אותו טקסון, שמו ייקבע לפי המאמר שפורסם ראשון.
במקרה של מחלוקת ועדת השמות פוסקת איזה שם הוא חוקי () ואיזה הוא שם נרדף.
שם עממי, לעומת זאת, אינו כפוף לכללים ואינו חייב להיות מנוהל על ידי שום גוף.
שמות מדעיים הם חד-ערכיים, אך שמות עממיים אינם כפופים לכלל זה:
כמה שמות מדעיים יכולים לקבל את אותו שם עממי.
למשל, בתת-משפחת הדגים דקרים הסוג Cephalopholis והסוג Dermatolepis מכונים שניהם לפי החלטת האקדמיה ללשון העברית "דַּקְרָן".
באנגלית השם העממי שייך למספר רב של דגים מסוגים שונים או הסוג Passer והסוג Gymnoris שניהם קיבלו את השם העממי Sparrow.
אותו שם מדעי יכול לקבל כמה שמות עממיים.
למשל, במשפחת החלזונות הימיים גלגליים המינים גַּלְגִּלּוֹן רְכָסִים (Trochus maculatus) וגַּלְגַּל שׁוּנִית (Trochus virgatus) שייכים לאותו הסוג, אך קיבלו לפי החלטת האקדמיה שמות שונים.
בבלשנות, שם עצם קיבוצי הוא שם עצם ביחיד המתאר אוסף של עצמים.
נהוג להבחין בין שם עצם קיבוצי המתאר אוסף של עצמים דומים כגון צאן ובקר, לשם עצם כולל המתאר חומר בלתי ספיר כגון מים וחול.
המשמעות של שמות קיבוציים יכולה להיות ספציפית לשם עצם מסוים כגון "דגה" או "צמחייה", שהמשמעות שלהן ספציפית לקבוצת דגים ולקבוצת צמחים בהתאמה, אך יכולה גם לכלול משמעות שאינה ספציפית, כגון שם העצם "קבוצה", היכול להיות מיושם על מספר שמות עצם כגון קבוצת ילדים, קבוצת צמחים, ושמות עצם נוספים.
אף על פי שמבחינת התוכן שם עצם קיבוצי מבטא רבים, מבחינה דקדוקית הוא נחשב כיחיד ועל כן על פי כללי הדקדוק בעברית צריך להיות התאם במין ובמספר בין שם העצם והפועל הסמוך אליו.
בצירופי סמיכות בעברית ההתאם הוא בין גרעין הצירוף למין והמספר, גרעין הצירוף הוא לרוב המילה הראשונה המופיעה בצירוף, לדוגמה: בצירוף "תושבי הכפר", התושבים מהווים גרעין הצירוף ועל כן יש לומר "תושבי הכפר החליטו" ולא "תושבי הכפר החליט".
אולם כאשר גרעין הצירוף הוא שם קיבוצי נוצר חוסר התאמה בין המספר הדקדוקי לבין תוכן הצירוף ואמנם נהוג גם במקרים הללו להתאים את הפועל למספר הדקדוקי של גרעין הצירוף ולא לתוכנו, למשל "ועד העובדים מחה", אך במקרים מסוימים ניתן להתאים את המספר הדקדוקי של הפועל גם לתוכן הצירוף.
ניתן למצוא דוגמאות להתאם ברבים עבור שם קיבוצי וצירוף המכיל שם קיבוצי בלשון המקרא: "העם ההולכים בחושך ראו אור גדול" (ישעיה ט', א'), "שערך כעדר העזים שגלשו מהר גלעד" (שיר השירים ד', א').
בשפות רבות שמות קיבוציים נוצרים באמצעות גזירה מורפולוגית, ולשפות שונות ישנן מוספיות נפוצות לסימון שמות עצם כקיבוציים.
אך מכיוון שגזירה מורפולגית היא תהליך יחסית איטי להיווצרות מילים היא פחות פורה מאשר השיטות המורפולוגיות התחביריות הגלויות, וישנם מעט שמות קיבוציים שנוצרים כך.
כמו כל המלים הנגזרות, שמות קיבוציים רבים שנוצרו בדרך זו נבדלים לעיתים קרובות סמנטית מהמילים המקוריות, תוך שהם מקבלים לעיתים קרובות קונוטציות חדשות ולעיתים אף דנוטציות חדשות.
בפרוטו-הודו-אירופית המוקדמת היה נפוץ השימוש בסיומת "eh₂*" ליצירת שמות קיבוציים, שהתפתחה לסיומת הריבוי הלטיני הנייטרלי "a-".
הפרוטו-הודו-אירופית המאוחרת השתמשה בסיומת "t*", שהתפתחה לסיומת האנגלית "th-", כמו ב-"youth".
בעברית הסיומות "-ה" "-יה" ו"-ת" המשמשות לעיתים קרובות להטיית שם עצם מזכר לנקבה יכולות לשמש גם לגזירת שם קיבוצי, כמו במילים עננה, צמחייה וגמלת.
הסיומות האנגלית "-age-" ו-"-ade-" מסמנות לרוב שם קיבוצי.
לפעמים, הקשר ניכר כמו במילים: baggage, drainage, blockade (מטען, ניקוז, סגר).
אך אף על פי שניתן להבין בקלות את האטימולוגיה, המילים הנגזרות מקבלות משמעות מובחנת.
גרמנית משתמשת בקידומת "-ge" כדי ליצור שמות קיבוציים.
לעיתים קרובות גזע המילה מקבל אומלאוט, ולא פעם בנוסף לקידומת "ge" מצטרפת גם סיומת.
כמעט כל שמות העצם שנוצרו באופן זה הם בעלי מין דקדוקי נייטרלי, לדוגמה: das Gepäck (מטען) 《 der pack (חבילה), das Gefieder (פלומה) 《 die feder (נוצה).
מלבד הקידומת "ge" יש גם סיומות שיוצרות שמות קיבוציים כמו "welt" ו-"masse".
מיזוג מטונימי של המספר הדקדוקי
מטונימיה היא דרך נוספת של יצירת שמות קיבוציים, על ידי החלפת השם במסומן שהוא מייצג, הוא הופך מיחיד לרבים.
ואף על פי שדקדוקית הוא נותר יחיד מבחינת התוכן שלו הוא מסמן רבים.
לדוגמה: במשפט "כל המדינה נרגשת", המדינה שהיא מקום פיזי עברה מטונימיה והיא מסמנת את אוסף האנשים שהם חלק ממנה שהם נרגשים.
דגה, עננה, צמחייה, חמרת, גמלת,
נשק, ציוד, מטען, מזון, בשר, שיער, פלומה,
עדר, להקה, קבוצה, צוות, צמד, זוג, חבורה, שיירה,
ממשלה, עם, חברה, אוכלוסייה, ועד, ארגון,
מלח, סוכר, דבש, חול, עפר,
ברזל, זהב, כסף, נחושת, עץ (חומר),
שם קוד: קיסר (בספרדית: Código Emperador) הוא סרט דרמה פוליטית ספרדי משנת 2022 בבימויו של חורחה קוירה.
הסרט עוסק בסוכן ביון אשר נדרש להפליל פוליטיקאי חף מפשע.
הסרט הוצג לראשונה ב-18 במרץ 2022, ופתח את פסטיבל הסרטים ה-25 של מלגה.
הוא שוחרר לקולנוע בספרד למחרת היום.
זמן קצר לאחר מכן נרכשו זכויות ההפצה של הסרט בידי נטפליקס.
חואן, הוא סוכן בסוכנות הביון הספרדית, אשר מוביל צוות מצומצם שנאבק בפעולות טרור.
חואן כבר רגיל לכך שפרט לתפקידיו השגרתיים, פוליטיקאים מטילים עליו לעיתים קרובות משימות ייחודיות שנועדו לנקות את שמם של פוליטיקאים ואח"מים אחרים שהסתבכו בפלילים.
עם זאת, כאשר המפקד שלו מטיל עליו משימה להפליל פוליטיקאי חף מפשע מסיבות לא ברורות, חואן נאלץ לבחון מחדש את עקרונותיו ואמונותיו.
שם קוד: מולדת (בפולנית: Kryptonim Polska; "שם קוד: פולין") הוא סרט קומדיה פולני משנת 2022, העוסק בכנופיית נאו-נאצים בעיר ביאליסטוק.
סטאשק (מאצ'יי מושלובסקי) הוא נער פולני ממורמר המתגורר בביאליסטוק.
הוא חולם לגור בדירה משלו, אולם לא מצליח להשיג עבודה קבועה.
הוא מצטרף לקבוצה מחתרתית נאו-נאצית המונהגת בידי בן-דודו הכריזמטי רומן (בוריס שיץ').
ערכיו עומדים למבחן כאשר הוא מתאהב באקטיביסטית שמאלנית בשם פולה (מגדלנה משצ'אניצה).
תחילה הוא מנסה להסתיר ממנה את חברותו בקבוצה, אולם המצב בביאליסטוק הופך למתוח יותר מיום ליום, וסטאשק נאלץ לבחור צד.
השמאל הפוליטי בישראל הוא מחנה בעל טווח עמדות אידאולוגיות המבוסס על רעיונות של סוציאליזם, שוויון וזכויות אדם.
מחנה השמאל בישראל החל להתגבש כבר בתחילת המאה ה-20.
מבחינה חברתית תומך השמאל הפוליטי בישראל בסוציאל-דמוקרטיה, מדינת רווחה, ליברליזם חברתי, שוויון בפני החוק, זכויות אדם, חיזוק זכויות מיעוטים (אזרחים ערבים, דרוזים), זכויות להט"ב, שוויון מגדרי ופמיניזם.
מבחינת יחס לציונות רובו של השמאל הפוליטי בישראל תומך בציונות, בעוד שבשמאל הרדיקלי נפוצה יותר אנטי-ציונות.
מבחינה מדינית תומך השמאל הפוליטי בישראל במשא ומתן ובחתירה להסכמי שלום עם מדינות ערב גם תמורת ויתור על שטחים שנכבשו לאחר מלחמת ששת הימים ובהסכם עם הפלסטינים המוביל לסיום הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
מחנה השמאל מציג אופציות פתרון שונות לסיום הקונפליקט הישראלי-פלסטיני וסיום הכיבוש הישראלי, חלקו הארי של השמאל הפוליטי תומך בפתרון שתי המדינות, ולצידו ישנן קבוצות שונות המקדמות פתרונות של מדינה אחת דמוקרטית או של קונפדרציה ישראלית-פלסטינית.
השמאל רואה במהלכים לסיום הקונפליקט כהכרחיים להמשך קיומה של מדינת ישראל בהתבסס על הערכות כי נכון ל-2022 חיים ביהודה ושומרון חיים בין 1.7 ל-2.9 מיליון פלסטינים וסיפוחם למדינת ישראל עלול להביא לסופה של ישראל כמדינת לאום יהודית או כדמוקרטיה והפיכתה למדינה דו-לאומית.
בשמאל רדיקלי בישראל תומכים גם במדינה דו-לאומית או במדינת כל אזרחיה לצד מדינה פלסטינית.
מבחינה כלכלית תומך השמאל בתפיסת עולם סוציאל-דמוקרטית או סוציאליסטית שמשמעותה מתן רשת שירותי ביטחון חברתית לאזרחים על ידי המדינה כמו שירותי בריאות, רווחה, חינוך, דיור, הבטחת ביטחון תזונתי, הקטנת פערי שכר, העלאת שכר מינימום ומעורבות מסוימת של המדינה בכלכלה ובשוק ההון.
בשנים שלפני הקמת המדינה ובעשורים הראשונים של המדינה מדיניות השמאל בישראל הייתה מזוהה באופן מובהק עם תפיסת עולם זו, זיקה שנחלשה במידה מסוימת החל משנות ה-80 כשהשמאל אימץ עמדות התומכות בצמצום חלקי של אחריות המדינה ויישום תהליכי הפרטה חלקית.
מבחינת יחסי דת ומדינה תומך השמאל בחופש הפולחן לכל הדתות, בהפרדת הדת מהמדינה, בשירות נשים מלא ושוויוני, באספקת שירותים ציבוריים מסוימים גם בשבת ובפרט תחבורה ציבורית, בנישואים אזרחיים בישראל, בהקלת תהליכי הגיור ובהתנגדות להחמרת חוק השבות.
מבחינה פוליטית הובילה הנהגת השמאל את השלטון החל בתקופת היישוב, משנות ה-20 של המאה ה-20, ולאורך התקופה שלאחר הכרזת העצמאות ועד הבחירות לכנסת התשיעית, ב-1977. מאז 1977 מרבית הקואליציות שהוקמו הובלו על ידי מפלגות ימין ומרכז-ימין.
את אידאולוגיית השמאל הסוציאליסטי הביאו לכאן החלוצים שהגיעו לארץ ישראל בתחילת המאה ה-20 ובעיקר אנשי העלייה השנייה העלייה השלישית.
חלוצים אלו מימשו את האידאולוגיה על ידי בחינת מודלים שונים של חיים שיתופיים כדוגמת קיבוץ, קבוצה, קומונה, קואופרטיב, מושב ועוד בהם ניסו ליישם עקרונות סוציאליסטים כמו עזרה לזולת, שוויון, בעלות משותפת על אמצעי ייצור, ניהול עצמי של העובדים, הגנה על העובדים ורווחתם ועוד.
במקביל לעלייה ארצה החל גם תהליך הקמת המוסדות הלאומיים.
ב-1929 הוקמה הסוכנות היהודית שהייתה זרוע הביצוע של ההסתדרות הציונית והממשלה הזמנית של ארץ ישראל.
גוף זה הורכב ברובו מאנשי שמאל כשחלק גדול מהתקופה טרום המדינה מילא דוד בן-גוריון את תפקיד יו"ר הסוכנות.
עד הקמת המדינה קיבלו מוסדות אלו את ההחלטות המרכזיות הקשורות לתנועה הציונית.
ב-1947 תמכו המוסדות בהסכם החלוקה על אף שהיווה פשרה והשאיר חלקים גדולים מארץ ישראל מחוץ לגבולות המדינה.
הקמת מוסדות העובדים וייסוד העבודה המאורגנת
במקביל להתגברות העליות והתרחבות היישוב בארץ החלה הקמה של מוסדות שונים עבור ולטובת הפועלים בהם יושמו הרעיונות הסוציאליסטים של השמאל כשבחלק ממוסדות אלו היו הפועלים שותפים:
הסתדרות העובדים (הוקמה ב-1920) וחברת העובדים שנועדו לשמור על זכויות העובדים
קופת חולים הכללית (הוקמה ב-1911) לשמירה על בריאות העובדים
התאחדות האיכרים בישראל (הוקמה ב-1920) לשמירת זכויות האיכרים בישראל
קואופרטיבים לעזרה שוויונית לחבריהם (כמו המשביר המרכזי שהוקם ב-1916 ותנובה שהוקמה ב-1926)
גופים פיננסים לתמיכה בהתפתחות המשק באופן סוציאליסטי (כמו בנק קופת עם שנוסד ב-1918 כקואופרטיב ובנק הפועלים שנוסד ב-1919)
קרנות פנסיה לשמירת הזכויות הסוציאליות של העובדים (כמו "מבטחים" שהוקמה ב-1949)
סיוע לדיור לעובדים (כמו שיכון עובדים)
בתי אבות לקשישים (כמו משען שהוקם ב-1931) ועוד.
מוסדות אלו, ובראשם הסתדרות העובדים, תפסו עם הקמתם מקום מרכזי בשוק העבודה בישראל והיוו את הבסיס לרשת הביטחון החברתית שהונהגה עם הקמת המדינה.
בשנים הראשונות למדינה היה רוב מובהק ב למפלגות המזוהות עם מחנה השמאל אך עם חלוף השנים נשחק כוחו הפרלמנטרי של השמאל ויש להניח שרבים מתומכי השמאל נהרו אל מפלגות המרכז הפוליטי על אף שחלק מעמדותיהם משקפות עמדות שמאליות.
ב-1948, לאחר הקמת המדינה, נערכו הבחירות ל בהן זכה השמאל לרוב כששתי המפלגות הגדולות היו מפא"י ומפ"ם.
בעקבות הבחירות הקימה מפא"י קואליציה יחד עם מפלגות מרכז ודתיים וללא מפ"ם.
על ממשלה זו הוטל התפקיד לנהל את השיחות להסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות בהן נקטה הממשלה קו של פשרה וחתמה על הסכמים שכללו חילופי שטחים וויתור על נקודות אסטרטגיות.
בכנסות הבאות המשיכה מפא"י להיות המפלגה שקיבלה מהנשיא את המנדט להרכיב קואליציות וממשלות.
קואליציות אלו נבנו על פי הקו המנחה שהציב בן-גוריון, בלי חרות ומק"י שהגדיר את "גבולות" הקואליציה.
בתקופת הכנסות הראשונות חוקקה ממשלת ישראל שורה של חוקי עבודה סוציאליסטיים לעזרת הפועלים כגון חוק פיצויי פיטורים, חוק שכר שווה לעובדת ולעובד, חוק הסכמים קיבוציים, חוק בתי הדין לעבודה ועוד.
בתקופה זו התמודדה קואליציית השמאל-מרכז עם מספר אתגרים לאומיים וביניהם:
תקופת הצנע שאילצה את הממשלה להכריז על משטר צנע, אשר נועד לספק ביטחון תזונתי לתושבי ישראל על ידי אספקת מזון בסבסוד המדינה
העלייה ההמונית של פליטים מאירופה וממדינות ערב אילצה את הממשלה לקחת אחריות על העולים החדשים.
במסגרת זו נבנה מנגנון שסיפק עבודות דחק לעולים תמורת שכר יומי
קבלת אחריות על מגורי העולים שרבים מהם שוכנו תחילה במעברות שבנתה הממשלה ובהמשך יזמה הממשלה בניית שיכונים עבורם וכן הקימה את עיירות הפיתוח עבור העולים.
תהליכי הטיפול בעולי העלייה ההמונית גרמו לתסיסה רבה בקרב אותם עולים והביאו, בסיומו של העשור (1959), לפריצת אירועי ואדי סאליב בחיפה במהלכם הפגינו עולים חדשים מצפון אפריקה כנגד שלטון מפא"י שלטענת המוחים מקפח ומפלה אותם.
בשנות ה-60 המשיכה השליטה של השמאל בכנסת ובממשלה.
האירוע המשמעותי ביותר בתקופה זו היה מלחמת ששת הימים ובאופן יוצא דופן הסכים ראש הממשלה לוי אשכול להקים ממשלת אחדות לאומית יחד עם גח"ל ורפ"י מהימין.
קבלה לקונצנזוס של מפלגתו של מנחם בגין סימן את סיומו של החרם ארוך השנים שהטיל בן-גוריון על המפלגה הרוויזיוניסטית כשהרכיב ממשלות בלי חרות ומק"י.
המלחמה, שהסתיימה בכיבוש שטחים נרחבים, אילצה את הממשלה לקבל החלטות על גורל שטחים אלו.
העמדה הראשונית של השמאל, בנוגע לאותם שטחים, הייתה שאלו נועדו לצורכי מיקוח כחלק ממשא ומתן מול הפלסטינים לכן אין להשקיע בהם וליישב אותם.
עם זאת זמן קצר לאחר המלחמה פרסם יגאל אלון את תוכנית אלון, שבניגוד לדעה הרווחת בשמאל, הטוותה חלוקת שטחים בין ישראל לגורם שלטוני פלסטיני באופן שיאפשר לישראל לספח חלקים מבקעת הירדן, גוש עציון ושטחים נוספים בסביבות כביש 443 עד מסדרון ירושלים.
במהלך העשור המשיך השמאל להתלבט לגבי גורל השטחים.
רבים בשמאל עדיין תמכו בהתייחסות לשטחים כקלף מיקוח במשא ומתן אך קם בשמאל אגף ניצי שתמך בארץ ישראל השלמה (תחילה בהובלת ישראל גלילי ובהמשך בהובלת חוג עין ורד).
בעשור זה קידמה ממשלת השמאל, בין השאר, את הקמת גוש קטיף וחבל ימית וכן קידמה את ההתיישבות בבקעת הירדן (על פי תוכנית אלון) וברמת הגולן.
בתחילת העשור נפטר נשיא מצריים גמאל עבד אל נאצר ובמקומו מונה אנואר סאדאת.
סאדאת ניסה להגיע להסכם עם ישראל שכלל הסכם שלום בתמורה לוויתור על שטחי סיני.
התיווך בין הצדדים נעשה על ידי מזכיר המדינה של ארצות הברית הנרי קיסינג'ר אך ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר חשדה במהלך המצרי ולא הסכימה להסדר ונתמכה בכך על ידי משה דיין שאמר "מוטב שארם א-שייח' בלי שלום משלום בלי שארם א-שייח'".
ב-1973 הובילה ממשלת השמאל-מרכז בראשות גולדה מאיר את מדינת ישראל במהלך מלחמת יום כיפור שגרמה לאלפי הרוגים ופצועים.
אירוע טראומטי זה והפגנות המחאה שהחלו זמן קצר לאחר המלחמה היו מהגורמים שהביאו להחלשת השמאל.
ועדת אגרנט, שחקרה את המלחמה, לא הפנתה, אומנם, אצבע מאשימה כלפי הדרג המדיני, בנוגע לאחריותו למחדלי מלחמת יום כיפור, אך חלקים גדולים מהעם (כולל בשמאל) הטילו על ממשלת ישראל, ובמיוחד על מפא"י, את האחריות למלחמה דבר שאילץ את ראש הממשלה, גולדה מאיר להתפטר.
על אף המחאה זכה השמאל בבחירות שהתקיימו לאחר המלחמה (הבחירות לכנסת השמינית וממשלת ישראל השבע עשרה).
ב-1977, בעקבות הבחירות לכנסת התשיעית, חל המהפך שהעלה קואליציה בראשות הליכוד לשלטון בהנהגתו של מנחם בגין.
אחת מהפעולות המדיניות הראשונות שעשה הליכוד לאחר הקמת הממשלה היה חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים (1979) שזכה לתמיכה גורפת של השמאל.
התמיכה של השמאל בממשלת בגין המשיכה גם עם פינוי חצי האי סיני ופינוי חבל ימית.
ב-1982 יצאה ממשלת בגין למלחמת לבנון הראשונה, בקונצנזוס יחסית גבוה, אך ככל שישראל העמיקה לשקוע בבוץ הלבנוני ומספר החללים עלה גברה ההתנגדות במפלגות השמאל והחלו הפגנות נגד המשך השהות בלבנון.
ההפגנות הגיעו לשיאן בשלהי 1982 לאחר טבח סברה ושתילה כשבתל אביב התקיימה הפגת ענק שלפי ההערכות השתתפו בה כ-400,00 מפגינים.
ב-1984, בעקבות הבחירות ל והשוויון בין המערך והליכוד הוקמה ממשלת אחדות לאומית בהנהגת יצחק שמיר ושמעון פרס.
ב-1988, בעקבות הבחירות ל והמשך שוויון הכוחות בין הליכוד למערך העדיף שמיר ממשלת אחדות עם המערך על פני קואליציית ימין צרה.
הקואליציה התקיימה שנתיים עד שנפלה בעקבות התרגיל המסריח של המערך.
בתחילת 1992 נוצרה מפלגת שמאל חדשה בשם מרץ כתוצאה מהאיחוד של מפ"מ (בראשות יאיר צבאן), רצ (בראשות שולמית אלוני) ושינוי (בראשות אמנון רובינשטיין).
איחוד זה סימן, דה-יורה, את השילוב ההדוק של עמדות פוליטיות יוניות עם עמדות התומכות בזכויות אדם.
בבחירות ל, שנערכו באותה שנה, זכה השמאל ברוב ויצחק רבין הרכיב ממשלת שמאל שקידמה מהלכי פיוס מול הערבים וחתמה על הסכם שלום עם ירדן ועל הסכמי אוסלו.
הסכמי אוסלו הביאו לסיום האינתיפדה הראשונה אך גרמו למחאות והפגנות של הימין נגדם והביאו בסופו של דבר לרצח רבין ב-1995. שלטון השמאל הסתיים ב-1996 כשהליכוד בראשות בנימין נתניהו זכה בבחירות ל.
ב-1999 זכה השמאל ברוב בבחירות ל ואהוד ברק הרכיב את הממשלה.
ברק הוביל מספר מהלכים שתאמו את עמדות השמאל כמו השיחות עם סוריה בוועידת שפרדסטאון והשיחות עם הפלסטינים בוועידת שארם וועידת קמפ דייוויד.
כמו כן יזם ברק את נסיגת צה"ל מלבנון ב-2000.
ב-2001 הקים אריק שרון ממשלת אחדות לאומית עם מפלגת העבודה כדי להתמודד עם האינתיפדה השנייה שפרצה ב-2000. ב-2002 פרשה העבודה מהקואליציה.
ב-2003, לאחר הבחירות ל, הקים אריק שרון ממשלת מרכז ימין.
בתחילת 2005 הצטרפה מפלגת העבודה לקואליציה כדי לתמוך בתוכנית ההתנתקות מרצועת עזה ופרשה בסיומה של אותה שנה.
ב-2006, לאחר הבחירות ל, הקים מנהיג מפלגת קדימה אהוד אולמרט קואליציה יחד עם מפלגת העבודה.
זמן קצר לאחר הקמת הממשלה היא הכריזה על יציאה למלחמת לבנון השנייה.
התמשכות המלחמה וריבוי הנפגעים בצה"ל ובקרב אזרחי המדינה הוריד את הפופולריות של שתי המפלגות המובילות.
התחושות כלפי הממשלה החריפו עם פרסום דו"ח ועדת וינוגרד שחקרה את המלחמה ומצאה שמוביליה (אהוד אולמרט, עמיר פרץ ודן חלוץ) כשלו בתפקידם.
ב-2009, לאחר הבחירות ל, הוביל גוש הימין-חרדים בהובלת בנימין נתניהו.
בחירות אלו היוו נקודת שפל לגוש השמאל לאחר שמפלגת העבודה זכתה ב-13 מנדטים ומרצ ב-3. נתניהו הרכיב קואליציה בשיתוף מפלגת העבודה ובתמיכת השמאל ניהל משא ומתן בין ישראל לפלסטינים על יישום פתרון שתי מדינות לשני עמים.
ב-2011 התפצלה מפלגת העבודה ואחד הפלגים פרש מהממשלה.
השליטה של גוש הימין-חרדים בבחירות ובקואליציה נמשכה עד הבחירות ל, באפריל 2021, אז הוקמה ממשלת השינוי בה לקחו חלק מפלגת העבודה ומרצ.
ממשלה זו התפרקה בשלהי 2022 לאחר שמספר אנשי ימין פרשו ממנה.
לאחר נפילת הממשלה נערכו בנובמבר הבחירות לכנסת העשרים וחמש בהן גוש הימין-חרדים השיב את שליטתו בממשלה ובכנסת ואילו השמאל הגיע לשפל חסר תקדים בו מפלגת העבודה קיבלה 4 מנדטים בלבד ומרצ לא עברה את אחוז החסימה.
עקב תוצאות אלו הוכרז פריימריז במפלגת העבודה בהם הוחלט שיאיר גולן יחליף את מרב מיכאלי בתפקיד יו"ר המפלגה וזמן מה לאחר מכן הוכרז על איחוד בין מפלגות העבודה ומרצ תחת מפלגת הדמוקרטים בהנהגתו של גולן.
מתחילת הציונות התקיים מתח בין השמאל הציוני והימין הציוני.
מול הנהגת השמאל התייצב זאב ז'בוטינסקי שפרש, בשנות ה-20, מההסתדרות הציונית העולמית והקים את התנועה הרוויזיוניסטית ואת ברית הציונים הרוויזיוניסטים.
תנועות אלו ערערו על עמדותיה המתונות של ההסתדרות הציונית השמאלית בהובלתו של ד"ר חיים ויצמן בנוגע למאבק במנדט הבריטי.
המאבק של השמאל מול הרוויזיוניסטים בא לידי ביטוי במספר אופנים כשהעיקרי ביניהם היה הקונפליקט בין ארגון ההגנה (בתמיכת תנועת העבודה) ובין ארגוני אצ"ל ולח"י (בתמיכת התנועה הרוויזיוניסטית).
המצב שארגוני הימין לא הסכימו לקבל פקודות מהנהגת היישוב הביא לקונפליקט ששיאו היה בתקופת הסזון (דצמבר 1944 - פברואר 1945) כשארגון "ההגנה" הסגיר אנשי אצ"ל לבריטים.
גם בתקופת מלחמת העצמאות המשיכה האיבה בין הארגונים שהגיעה לשיאה בפרשת אלטלנה כשאוניית נשק של אצ"ל הגיע לחופי ישראל ומפקדי אצ"ל (בראשות מנחם בגין) סירבו להיענות לדרישת בן-גוריון למסור את הנשק לידי צה"ל.
כתגובה הורה בן-גוריון להפגיז את האונייה ולהטביע אותה.
האיבה בין התנועות המשיכה גם לאחר קום המדינה והתבטאה באפליה כלפי מי שלא היה חבר ההסתדרות ולא נשא את "הפנקס האדום" (בדרך כלל היו אלו חברי התנועה הרוויזיוניסטית).
אפליה זו התבטאה בעיקר בקבלת עבודה בשירות הציבורי ובמפעלי ההסתדרות.
קיים בשמאל טווח דעות רחב וניתן לחלק את אוכלוסיית תומכי השמאל לקבוצות הבאות:
בעלי דעות שמאל בעלי נטיות מרכז: חברי קבוצה זו משלבים בדעותיהם עמדות ליברליות (בעיקר בתחום החברתי), עמדות ימין כלכליות קפיטליסטיות ועמדות החותרות לשלום בכל בנוגע להסכמים עם מדינות ערב והפלסטינים.
בעלי דעות שמאל "קלאסי": חברי קבוצה זו מחזיקים בדרך כלל בעמדות ליברליות, ושואפים לקיים מדינת רווחה סוציאליסטית, תוך חתימה על הסכמי שלום עם המדינות השכנות.
יש הרואים בה קבוצה פוסט-ציונית או אנטי-ציונית הרואה בציונות תנועה שנישלה את העם הפלסטיני מאדמתו.
השמאל הרדיקלי טוען שהמדיניות הישראלית ביהודה ושומרון מפלה ואי־שוויונית וזאת משום שהמתנחלים מנוהלים תחת החוקים האזרחיים של ישראל ואילו הפלסטינים נשלטים תחת חוק צבאי.
בנוסף טוענים בעלי עמדות אלו שישראל מפרה את זכויות האדם של הפלסטינים ויש אף שטוענים לפשעים נגד האנושות.
חלק מהשמאל הרדיקלי בישראל טוען שהמשטר ביהודה ושומרון מהווה אפרטהייד, המוגדר גם הוא כפשע נגד האנושות.
עמדות השמאל באספקט הכלכלי מתייחסות לאופי קשרי העבודה וההון בין אנשים וחברות.
לדעת השמאל הפוליטי יש לשאוף לחלוקה שוויונית יותר של ההון ואמצעי היצור בין מרב האנשים וכן מתן אחריות ויכולת ניהול עצמי לאנשים כדי שיוכלו יותר להשפיע על חייהם.
הגישה הסוציאליסטית דוגלת הן בסיוע של השלטון למעמד הפועלים והן בסיוע הדדי בין העובדים.
לפי גישה זו על העובדים להתאגד כדי לשפר את היכולת להגן על זכויותיהם וכדי להקים גופים ומוסדות לסייע למעמד העובדים כמו שירותי בריאות, קואופרטיבים למזון, דיור, תחבורה, פנסיה ועוד.
גישת השמאל היא שעל המדינה לקדם ולהגן על זכויות האדם בהתבסס על עקרונות של ליברליזם והומניזם.
לפי גישה זו קיים שוויון בין כל בני האדם ועל המדינה לפעול למנוע אפליה מסוגים שונים.
בהתייחס לשוויון מדגישים חלקים מהשמאל שיש לדבוק בעקרונות מגילת העצמאות בה נכתב שמדינת ישראל תקיים שוויון זכויות חברתי ומדיני גמור לכל אזרחיה בלי הבדל דת, גזע ומין וכן שמדינת ישראל תבטיח חופש דת, חופש מצפון, חופש לשון, הזכות לחינוך, חופש הביטוי וחופש תרבות.
השמאל מדגיש את הצורך בזכות לשוויון בהתייחס לקבוצות מיעוט במדינת ישראל כמו קהילת הלהט"ב, ערביי ישראל, פליטים ועוד.
השמאל תומך בחופש הפולחן, חופש דת, הפרדת הדת מהמדינה וחופש מדת.
בנושא העלייה ארצה תומך השמאל בגישה ליברלית בכל הנוגע לחוק השבות ולהכרה ביהדותם של העולים ומתנגד לניסיונות להחמיר בחוק זה על ידי ביטול סעיף הנכד.
בנושא גיור מתנגד השמאל להגמוניה של הרבנות הראשית על התהליך ותומך בהקלות בתהליך הגיור ובפתרונות כדוגמת ארגון נתיב.
בנושא הכשרות השמאל מתנגד למונופול של הרבנות הראשית בנושא הכשרות ותומך ברפורמות שתאפשר למגוון גופים לאשר כשרות.
בנושא גיוס חרדים לצה"ל השמאל-מרכז מתנגד לפטור הגורף לחרדים ושואף להסדר גיוס בני ישיבות שיעמוד במבחן בג"ץ.
אך בניגוד לשמאל-מרכז, השמאל הרדיקלי תומך בפטור שווה לכלל האוכלוסייה.
בנושא שירות נשים בצה"ל השמאל מתנגד לניסיונות הימין החרדי להגביל שירות נשים ותומך בפתיחת מרב מסלולי השירות בפני נשים.
בנושא נישואין השמאל תומך במתן זכות הבחירה של זוגות בין קיום טקס נישואין דתי וטקס נישואין אזרחיים ובצורך של המדינה להכיר בנישואין אלו.
בנושא פונדקאות השמאל תומך בזכותם של זוגות ובודדים לקיים הליך פונדקאות בארץ ומתנגד למגבלות שהוטלו על מנועי פונדקאות כמו גברים ונשים יחידים וזוגות חד-מיניים.
בנושא מיתה וקבורה השמאל תומך בקיום קבורה אזרחית בישראל כחלופה להגמוניה של חברא קדישא.
לאורך פעילותה של התנועה הציונית הייתה עמדת השמאל, בהקשר של היחסים עם העולם הערבי, לנסות לממש את תוכנית התנועה מתוך הבנה שקיימת אוכלוסייה ערבית שחיה בגבולות ארץ ישראל ושארץ זו מוקפת מדינות ויישויות ערביות.
הבנה זו הביאה את הנהגת היישוב לנסות לממש את המפעל הציוני וההתיישבות מתוך דיאלוג ופשרה כשבין השאר נרכשו אדמות מהערבים בהסכמות ובכסף מלא, נערכו הסכמים עם מנהיגים של הציבור הערבי ונעשה מאמץ לקיים "סולחות" עם ראשי חמולות ערביות במקרים של סכסוכים מקומיים.
גישה זו הביאה את הסוכנות היהודית לאשר, ב-1947, את הסכם החלוקה שהוביל להקמת המדינה תוך ויתור על חלק מגבולות ארץ ישראל ההיסטורית.
לאחר קום המדינה המשיכה ממשלת מפא"י השמאלית בקו של חתירה לשלום וחתמה על הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות.
בתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים נחלק השמאל בין תמיכה בשימוש בשטחים שנכבשו כקלף למשא ומתן ובין אגף ניצי שתמך ברעיון ארץ ישראל השלמה.
בעשורים הבאים תמך השמאל בקידום הסכמי שלום מול מדינות ערב שחלקם לווה בוויתור על שטחים (כמו הסכם השלום בין ישראל למצרים (1977) והסכם השלום בין ישראל לירדן (1994)) והסכמים שנועדו שנועדו להגיע לפתרון שתי המדינות מול הפלסטינים (הסכמי אוסלו, הסכם ואי, הסכם חברון ועוד).
נכון ל, למרות הרחבת הבנייה בשטחי יהודה ושומרון, מחנה השמאל תומך בסיום השליטה בשטחים על בסיס הסכם והשגת פתרון שתי המדינות לשני עמים.
חלק מהשמאל תומך בנסיגה חלקית תוך השארת גושי התיישבות ואחרים בשמאל אף מציגים פתרונות אחרים כמו קונפדרציה ישראלית-פלסטינית.
עמדות השמאל מקורן בגישה שהסכם שלום בנוסח שתי מדינות הוא אינטרס חיוני לישראל, ממניעים מוסריים ותועלתניים.
בכך, הוא סבור שיתאפשר לשמר את הרוב היהודי בישראל, מבלי לפגוע בזכויות האוכלוסייה הפלסטינית ביהודה, שומרון ועזה, וכן לשמור על הלגיטימציה הבינלאומית שלה.
כמו כן, השמאל הציוני סבור שעקרון שתי המדינות הוא צעד הכרחי לשם כינון שלום עם העולם הערבי.
השמאל הרדיקלי מביע עמדה עקרונית יותר לפיה סיום הכיבוש אינו נחוץ רק מתוך האינטרס של על רוב יהודי אלא שהוא מתבקש בשל סוגיות של שמירה וכיבוד זכויות אדם, שלטון החוק וכיוצא בזה.
בנוסף לפעילות השמאל במסגרות ממוסדות כמו המוסדות הלאומיים, הכנסת, הממשלה וההסתדרות הוקמו לאורך השנים מספר רב של גופים וארגוני שמאל אזרחיים כדי לקדם את האידאולוגיה של השמאל במספר רב של תחומים.
בתחום היחסים עם הפלסטינים הוקמו יוזמות וארגונים רבים כדי לקדם את סיום השליטה הצבאית של ישראל על שטחים ועל האוכלוסייה האזרחית מעבר לקו הרוק ועל מנת לקדם פתרון מדיני מול הפלסטינים וכן כדי לעקוב אחרי מצב זכויות האדם בשטחים.
בין השאר הוקמו למטרה זו ארגונים כמו שלום עכשיו, בצלם, שוברים שתיקה, מחסום ווטש, יש דין, תג מאיר ועוד.
כמו כן מקדם השמאל יוזמות שלום חוץ פרלמנטריות כמו יוזמת ז'נבה, המפקד הלאומי ועוד.
בתחום החברתי הוקמו בשמאל ארגונים הפועלים לשיפור תנאי העבודה של פועלים וכן לשיפור זכויות האדם בישראל כשבין השאר הוקמו ארגונים כמו כוח לעובדים, מרכז אדוה, התנועה לזכויות האזרח ועוד.
בתחום החינוך והנוער הוקמו ארגונים העוסקים בחינוך והדרכת נוער כמו הנוער העובד והלומד, השומר הצעיר, מחנות העולים ועוד.
בתחום העיתונות וחופש המידע הוקמו יוזמות וארגונים הפועלים למען עיתונות חופשית כמו דבר העובדים בארץ ישראל, שיחה מקומית, שקוף - גוף התקשורת של הציבור, העין השביעית ועוד.
בתחום הלהט"ב וזכויות האזרח פועלים מספר ארגונים כמו האגודה למען הלהט"ב בישראל, איגי - ארגון נוער גאה, המכון הישראלי לדמוקרטיה ועוד.
בתחום מעקב אחר השלטון ומהלכיו פועלים ארגונים כמו התנועה לטוהר המידות, התנועה למען איכות השלטון בישראל, לובי 99 ועוד.
בתחום איסוף התרומות לטובת קידום דמוקרטיה, זכויות אדם וערכים ליברלים באמצעות תמיכה בארגוני חברה אזרחית לטובת ארגוני שמאל פועלים ארגונים שונים כמו הקרן החדשה לישראל ועוד.
בתחום של לידות, נישואין ומוות פועלים בשמאל מספר ארגונים השואפים להציע לציבור חלופות להגמוניה של הממסד הדתי (הרבנות הראשית, חברה קדישא) כמו מנוחה נכונה (עמותה), חדו"ש – לחופש דת ושוויון, הליגה למניעת כפייה דתית, ועוד.
להלן רשימת ארגונים ותנועות פוליטיות המזוהות עם השמאל בישראל, חלקם מזוהים עם השמאל הרדיקלי:
העבודה - הוקמה מאיחוד מפלגת השלטון – מפא"י, עם אחדות העבודה - פועלי ציון ורפ"י.
מרצ - הוקמה לקראת הבחירות לכנסת השלוש עשרה כרשימה משותפת בין ר"צ ומפ"ם מהשמאל ושינוי מהמרכז (בהמשך עזבה שינוי את האיחוד), בשנת 1997 אוחדה באופן סופי.
בבחירות 2022 לא עברה את אחוז החסימה.
דע"ם – ארגון הפעולה הדמוקרטי (הוקמה ב-1995 על ידי פורשים מדרך הניצוץ)
חד"ש – החזית הדמוקרטית לשלום ולשוויון (נוסדה ב-1977 על ידי רק"ח יחד עם פורשים מאק"י, שס"י, הפנתרים השחורים ואחרים, מאוחר יותר הצטרפו מק"י)
מאבק סוציאליסטי – תנועת שמאל סוציאליסטית, חלק מהתנועה העולמית אלטרנטיבה סוציאליסטית בין-לאומית
המפלגה הירוקה – מפלגה סוציאל-דמוקרטית המתמקדת בנושאים סביבתיים-חברתיים.
עם אחד – מפלגה ישראלית חברתית, שדגלה בסוציאל-דמוקרטיה, שהוקמה בשנת 1999 על ידי עמיר פרץ, אדיסו מאסלה ורפיק חאג'-יחיא, שפרשו ממפלגת העבודה.
ישראל דמוקרטית – מפלגה של אהוד ברק שהוקמה ב-2019 אך פורקה שנה לאחר מכן במהלך המשבר הפוליטי בישראל
מימד – תנועה רעיונית ומפלגת מרכז-שמאל ציונית, שהוקמה בשנת 1988 על ידי הרב יהודה עמיטל.
המפלגה הירוקה – מפלגת שמאל סביבתית, רצה בעבר עם מפלגת מימד, התנועה, המחנה הדמוקרטי ומפלגת העבודה, ב-2020 שינתה את שמה למפלגה הירוקה.
התנועה – מפלגת מרכז-שמאל שהוקמה ב-2012 על ידי פורשים מהפלג השמאלי של סיעת קדימה וממפלגת העבודה, בראש המפלגה עמדה ציפי לבני, פורקה ב-2019.
מחנה של"י (שלום לישראל) – הוקמה על ידי הסוציאליסטים העצמאיים, מוקד, העולם הזה - כוח חדש, והפנתרים השחורים.
מפלגת מוקד – מפלגה בראשות מאיר פעיל, לקראת הכנסת התשיעית התפרקה המפלגה וחברי המפלגה התפלגו בין רק"ח לבין מחנה של"י
שמאל ישראלי חדש – נוסדה בשנת 1973 והתפרקה באותה השנה לתכלת-אדום ולאק"י
תנועת שח"ר – תנועה בראשות יוסי ביילין שקמה מהפלג השמאלי בסיעת העבודה, רצה ברשימת מרצ בבחירות 2003 ובבחירות 2006
העולם הזה - כוח חדש – מפלגה בראשות אורי אבנרי, נוסדה ב-1965, התפרקה ב-1973.
הפנתרים השחורים – נוסדה ב-1971, רצה כחלק מהעולם הזה - כוח חדש, של"י וחד"ש
הרשימה המתקדמת לשלום – נוסדה ב-1984, התפלגה ב-1992 אל בל"ד ודעכה.
מק"י – נוסדה ב-1919 כמפס"ע ולאחר מכן פק"פ, ושינתה את שמה למק"י עם הקמת המדינה ב-1948, דעכה לאחר המיזוג אל מוקד ופירוקה ב-1977; כמו כן, מ-1989 שמה של רק"ח (חלק מחד"ש)
אק"י – אופוזיציה קומוניסטית ישראלית – פרשה ממק"י ב-1973, התמזגה לחד"ש ב-1977
רק"ח – רשימה קומוניסטית חדשה (התפלגה ממק"י ב-1965, חלק מחד"ש החלק מ-1977, שינתה את שמה למק"י ב-1989)
מפלגת צדק חברתי – מפלגה שיוסדה בשנת 2007 על ידי ארקדי גאידמק, פורקה בשנת 2020
רשימה זו נבנתה על סמך ניתוח פעולתם של הארגונים הרשומים בה.
חלקם לא מגדירים עצמם כארגוני שמאל ובאתר האינטרנט שלהם אין אזכור לשיוך זה.
ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל
ההסתדרות החדשה – איגוד העובדים הגדול בישראל, תומך בסוציאליזם קונסטרוקטיבי
הקשת הדמוקרטית המזרחית – ארגון שמאל חברתי העוסק בקידום עדות המזרח
השמאל הלאומי – שמאל ציוני, התפרק
כוח לעובדים – איגוד עובדים דמוקרטי
קואליציית הסטודנטים – ארגון-על של תנועות שמאל באוניברסיטת תל אביב
שומרי משפט - רבנים למען זכויות האדם
בנק"י – ברית הנוער הקומוניסטי הישראלי
הארץ – יומון המזוהה מבחינה פוליטית עם השמאל, הוותיק ביותר הפועל בישראל.
המקום הכי חם בגיהנום – אתר עיתונות מקוונת ישראלי המתמקד בנושאי חברה, רווחה, זכויות האדם, משפטים ופוליטיקה.
האג'נדה הפוליטית של האתר היא שמאל חברתי-כלכלי, וכוללת חשיפת קשרי הון-שלטון וסוגיות הנוגעות לצדק חברתי.
שיחה מקומית – אתר חדשות ודעות ישראלי שהוקם באפריל 2014. האתר מופעל על ידי קולקטיב של כתבים וצלמים.
מטרתו כדבריו להיות "בית של עיתונות אקטיביסטית הנובעת ממחויבות לדמוקרטיה, התנגדות לכיבוש וחתירה לשלום, שוויון, צדק חברתי, שקיפות וחופש המידע"
דמוקרטTV – גוף תקשורת המונים, שמפעיל ארגון "דרכנו", באמצעות מימון המונים.
זו הדרך- שבועון מק"י וחד"ש בשפה העברית, לצד העיתון הערבי אל-איתיחאד.
זו הדרך מופיע ברצף מאז הפילוג במפלגה בשנת 1965. רואה אור מדי יום רביעי.
ערכים- כתב עת של מק"י ורק"ח לבעיות התיאוריה והפרקטיקה הקומוניסטית.
הופיע בין השנים 1965–1996. שימש גם כגרסה העברית של כתב העת הקומוניסטי הבנ"ל בעיות השלום והסוציאליזם.
שמאי הוא אדם העוסק בהערכת שווי כספי (שומה) של רכוש או נזק לרכוש וכן בהיבטים שונים של פרשנות לעניין חבות ו/או כיסוי ביטוחי.
מקצוע זה נחלק למקצועות משנה אחדים:
שמאי מקרקעין: עוסק בשמאות מקרקעין, כלומר בהערכת שווים של נכסי מקרקעין.
הערכה זו נחוצה במצבים שונים, למשל:
משקיע המעוניין לרכוש נכס מקרקעין יכול להיעזר בחוות דעת שמאית לעניין שווי הנכס ונתוניו הפיזיים, התכנוניים והקניניים.
שותפים או יורשים של נכס מקרקעין מעוניינים לפרק את השותפות באמצעות הערכת שמאי מקרקעין.