tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ידוע הקונצ'רטו לחג המולד שלו וזה מבוצע לעיתים עם אלה של קורלי ולוקטלי.
פרנצ'סקו דה סנקטיס (28 במרץ 1817, אבלינו - 28 בדצמבר 1883, נאפולי) היה מבקר ספרות, מלומד, ושר חינוך איטלקי.
נודע בעבור ספרו המופתי על תולדות הספרות האיטלקית.
דה סנקטיס למד ספרות במשך חמש שנים אצל דודו קרלו ופילוסופיה במשך שנתיים בבית הספר של לורנצו פאציני.
בשנת 1833 התמסר ללימודי לשון שהעביר בארמונו המרקיז בזיליו פואוטי, בחסותו פרסם את כתביו הראשונים.
במהירה היה למורה לספרות ודקדוק בנאפולי, ועל תלמידיו נמנו אושיות תרבות חשובות.
עם השנים התרחק מההשקפה הטהרנית של פואוטי, ועסק בבעיות של ספרות, אסתטיקה, לשון, היסטוריה ופילוסופיה של ההיסטוריה.
את המוניטין שלו כמבקר ספרות צבר בהרצאותיו על דנטה, פטרארקה, ושירה אבירית.
ב-1848 מונה על ידי הממשלה האיטלקית למזכ"ל המחלקה לחינוך ציבורי.
עם תחילת הריאקציה באיטליה, הוא נמלט לקוסנזה, נעצר בשנת 1850 ונכלא לשלוש שנים בטירת דלובו בנאפולי.
שם עסק בלימוד בעיון של הגל ושל השפה הגרמנית, ואף תרגם את "מדע ההלוגיקה" של הגל.
עם שחרורו, הונחה לעקור לארצות הברית, אך עצר במלטה, ומצא מקלט בטורינו, שם לימד איטלקית והעביר הרצאות על הקומדיה האלוהית של דנטה.
בשנים 1861-2 שימש כשר החינוך בממשלות של קאבור וריקאסולי.
בשנת 1871 נתמנה לפרופסור לספרות השוואתית באוניברסיטה נאפולי, ובשנת 1875 העביר הרצאות על ליאופרדי.
לדה סנקטיס היו הרבה תלמידים נאמנים, ביניהם מבקרי הספרות בנדטו קרוצ'ה ופרנצ'סקו טוראקה, הסופרים אנטוניו פוגאצרו ולואיג'י לה ויסטה, הצייר ג'אקומו דה קיריקו, ואחרים.
פרנצ'סקו אַייֶץ (באיטלקית: Francesco Hayez, כתיב פונטי: ˈaːjets, 10 בפברואר 1791 – 21 בדצמבר 1882) היה צייר איטלקי, האמן הראשון במעלה של הרומנטיציזם במילאנו של אמצע המאה ה-19. קנה את שמו בציוריו ההיסטוריים המפוארים, האלגוריות הפוליטיות שלו, ודיוקנאותיו יוצאי הדופן באיכותם.
אייץ נולד למשפחה דלת-אמצעים יחסית מוונציה.
אביו היה ממוצא צרפתי, ואילו אמו, קיארה טורצ'לה, הייתה ילידת מוראנו.
הילד פרנצ'סקו, הצעיר בחמישה בנים, גדל אצל אחות אמו, שנישאה לג'ובאני בינאסקו, בעל אוניות אמיד ואספן אמנות.
מילדות גילה פרנצ'סקו נטייה לציור, ועל כן מסר אותו דודו להתמחות כשוליה אצל רסטורטור תמונות.
בהמשך היה לתלמידו של הצייר פרנצ'סקו מאג'וטו , שאצלו למד במשך שלוש שנים.
הוא התקבל לקורס הציור של האקדמיה החדשה לאמנויות בשנת 1806, שם למד אצל תאודורו מטאיני .
בשנת 1809 זכה בתחרות של האקדמיה לאמנות של ונציה, שהעניקה לו מלגת לימודים לשנה אחת באקדמיה די סן לוקה ברומא.
הוא נשאר ברומא עד 1814, אז עבר לנאפולי, שם הזמין אצלו המלך ז'ואקים מירא ציור גדול שיתאר את אוליסס בחצר אלקינוס.
באמצע שנות ה-30' של המאה ה-19 היה מבקר קבוע במפגשי הטרקלין בבית הרוזנת קלרה מאפאי (שאת דיוקנה צייר למען בעלה, הלבריתן אנדראה מאפאי).
ב-1850, כשהתמנה למנהל האקדמיה של ברֶרָה בעיר, עדיין שהה במילאנו.
פרנצ'סקו אייץ האריך ימים והיה צייר פורה.
בין ציוריו רבים הנושאים ההיסטוריים, שהיו לרוחם הפטריוטית של נותני חסותו.
אחרים משקפים את נטייתו לסגנון נאו-קלאסי בנושאים נשגבים, אם מכתבי הקודש ואם מן הספרות הקלאסית.
כמו כן, צייר סצנות מתוך הצגות תיאטרון בתקופתו.
לעומת זאת, במכלול ציוריו בולטות בהיעדרן מחיצות-נוי לקישוט מזבח כנסייה.
עם זאת, אחרי שכיבושי נפוליאון חיללו כנסיות ומנזרים רבים בצפון איטליה, לא חסרו בחבל ארץ זה יצירות אמנות דתיות, שהועברו למוזיאונים או רוכזו במוסדות הדת הפעילים ששרדו לפליטה.
היסטוריון האמנות קוראדו ריצ'י מתאר את אייץ כצייר שהחל את דרכו כ"קלאסיציסט" אך התפתח לסגנון של "מהומה רגשית".
פרנצ'סקו גרציאניי (באיטלקית: Francesco Graziani; נולד ב-16 בדצמבר 1952) הוא כדורגלן ומאמן עבר איטלקי ששיחק בעמדת החלוץ.
גרציאני, שהיה ידוע בכינויו צ'יצ'ו (באיטלקית: Ciccio), כבש 122 שערים בשמונה עונות במדי קבוצת טורינו, עימה זכה באליפות איטליה בעונת .
הוא ממוקם תשיעי בטבלת מלך השערים של נבחרת איטליה בכל הזמנים, עם 23 שערים במדי הנבחרת, עימה זכה בגביע העולם במונדיאל 1982.
גרציאני, יליד סוביאקו שבנפת רומא, החל את דרכו בקבוצת הנוער בטיני קוודרארו.
בעונת החל את הקריירה הבוגרת בקבוצת ארצו מהסרייה ב'.
לקראת עונת עבר גרציאני לטורינו, קבוצתו הראשונה בסרייה א'.
הופעת הבכורה שלו במדיה בליגה הבכירה נערכה ב-18 בנובמבר 1973, במשחק מול סמפדוריה שהסתיים בשוויון 1-1. כחודש אחר כך, ב-16 בדצמבר 1973, כבש גרציאני את שער הבכורה שלו בסרייה א', במשחק מול בולוניה 1909 שחק בדיוק ביום הולדתו ה-19. בעונת הבכורה שלו כבש גרציאני שישה שערי ליגה ב-22 הופעות.
בעונת , תחת המאמן לואיג'י ראדיצ'ה, זכתה טורינו עם גרציאני באליפות איטליה.
גרציאני שיתף פעולה בהתקפה עם פאולו פוליצ'י, והשניים הפגינו שיתוף פעולה התקפי פורה, שהיה חלק משמעותי מזכיית הקבוצה בתואר.
גרציאני כבש באותה עונה 15 שערי ליגה.
עונה אחר כך כבש גרציאני 21 שערי ליגה בדרך לזכייה בתואר מלך השערים של הסרייה א', לאחר שתי זכיות רצופות של פוליצ'י.
באותה עונה החמיצה טורינו את האליפות, כשסיימה במקום השני עם נקודה בלבד פחות מיריבתה העירונית יובנטוס.
גרציאני המשיך לשחק במדי טורינו עד לסיום עונת , השמינית שלו במועדון.
בעונות אלו כבש גרציאני 122 שערים במדי טורינו, מתוכם 97 שערי ליגה, והוא ממוקם שביעי בטבלת מלך שערי המועדון בכל הזמנים.
בעונת הצטרף גרציאני לפיורנטינה של המאמן ג'אנקרלו דה סיסטי.
גרציאני תרם תשעה שערי ליגה בעונת הבכורה שלו, בה הובילה פיורנטינה את הטבלה לאורך רוב שלבי העונה, אך הפסידה את הבכורה ואת הזכייה בתואר במחזור הנעילה, כשהיא מסיימת את העונה עם נקודה פחות מיובנטוס.
לקראת עונת , לאחר עונה נוספת במדי פיורנטינה, עבר גרציאני לרומא של המאמן נילס לידהולם.
בעונת הבכורה שלו במועדון זכה גרציאני עם קבוצתו בקופה איטליה, לאחר שרומא גברה במפגש גמר כפול על הלאס ורונה.
גרציאני היה בהרכב קבוצתו בשני המשחקים.
באותה עונה הגיעה רומא עד לגמר גביע אירופה לאלופות, שם נכנעה לליברפול בדו-קרב בעיטות עונשין, לאחר שוויון 1-1 בסיום ההארכה.
גרציאני החמיץ את הפנדל הרביעי והאחרון של קבוצתו.
בעונת , תחת המאמן סוון-יוראן אריקסון, זכה גרציאני בפעם השנייה עם רומא בגביע האיטלקי, לאחר ניצחון בגמר הכפול על סמפדוריה.
גרציאני פתח בהרכב רומא לשני המפגשים.
בסיום העונה, שהייתה השלישית שלו במועדון, סיים גרציאני את דרכו בקבוצה.
לקראת עונת חזר גרציאני לשתף פעולה עם דה סיסטי, מאמנו בפיורנטינה, כשחתם באודינזה.
הקבוצה החלה את העונה עם מאזן שלילי לאחר שתשע נקודות הורדו ממאזנה, וירדה בסיום העונה מהמקום האחרון לסרייה ב'.
גרציאני נותר בקבוצה, אם כי כשחקן מחליף בלבד, ולאחר עונה אחת בליגת המשנה, סיים את דרכו בקבוצה.
בחודשים יולי-אוגוסט 1988 שיחק במדי אפיא לייכהארט האוסטרלית, במדיה רשם שתי הופעות ליגה בלבד.
לאחר מכן, פרש ממשחק פעיל בגיל 36.
גרציאני החל את דרכו בנבחרת איטליה ב-19 באפריל 1975, במשחק מול במסגרת מוקדמות יורו 1976. קצת יותר משנה לאחר מכן, בהופעתו החמישית בנבחרת שנערכה ב-4 ביולי 1976, כבש גרציאני את שער הבכורה שלו בניצחונה של איטליה 1–3 על במשחק ידידות.
גרציאני תפס מקום מרכזי בהתקפת הנבחרת בתקופתו של אנצו ביארזוט, וזומן על ידי המאמן לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 1978 בארגנטינה.
בשלב הבתים הראשון, זכה גרציאני לדקות ספורות בלבד, במשחק השני בו ניצחה איטליה את , אך לא שותף בניצחונות על ו שהבטיחו לאיטליה את המקום הראשון בבית.
בשלב הבתים השני לא שותף גרציאני במשחקה הראשון של איטליה, 0-0 מול , אך עלה לכ-20 דקות בשני מפגשיה הבאים של איטליה, מול ו.
גרציאני לא שותף גם בהפסד ל במשחק על המקום השלישי.
לאחר שסייע לנבחרתו להעפיל ליורו 1980, הוא זומן פעם נוספת לסגל על ידי ביארזוט, אך הפעם לא החמיץ אף דקת משחק בארבעת משחקיה של איטליה בטורניר.
לאחר שסיימה במקום השני בשלב הבתים, פגשה איטליה במשחק על המקום השלישי את .
בדקה ה-73 כבש גרציאני בנגיחה קשתית מדויקת את שער השוויון לזכות איטליה, שקבע את התוצאה על שוויון 1-1, תוצאה שנותרה עד לסיום ההארכה.
גרציאני גם כבש את הפנדל השישי לזכות נבחרתו בדו-קרב הפנדלים, אך איטליה סיימה פעם נוספת במקום הרביעי, לאחר שנוצחה 8–9 בדו-קרב.
גרציאני זומן על ידי ביארזוט לסגל איטליה לקראת מונדיאל 1982 בספרד.
בשלב הבתים לא החמיץ גרציאני אף דקת משחק, אך איטליה לא הרשימה עם תוצאות תיקו מול ומול .
במשחק השלישי מול כבש גרציאני את שער היתרון של נבחרתו, שאיבדה את היתרון דקה מאוחר יותר.
המשחק הסתיים בשוויון 1-1, ואיטליה הצליחה לסיים במקום השלישי ולהעפיל לשלב הבא.
גרציאני פתח בשלושה המשחקים של איטליה בשלב הבתים השני, בו הצטיין פאולו רוסי, שותפו של גרציאני להתקפה.
איטליה הצליחה להעפיל למשחק הגמר מול , בו פתח גרציאני בהרכב אך נאלץ לצאת כבר לאחר שבע דקות בגלל פציעה.
מחליפו, אלסנדרו אלטובלי, כבש את השער השלישי לזכות איטליה בגמר, שהסתיים בניצחון 1–3 ובזכייה בתואר אלופת העולם.
במהלך השנה שלאחר הטורניר הספיק גרציאני לערוך עוד חמש הופעות בנבחרת, עד שסיים את דרכו הבינלאומית ב-1983. לגרציאני 64 הופעות במדי נבחרת איטליה, בהן כבש 23 שערים, שמיקמו אותו במקום התשיעי בטבלת מלך שערי הנבחרת בכל הזמנים.
משרתו הראשונה של גרציאני כמאמן הייתה בקבוצה בה שיחק בעבר, פיורנטינה.
הוא התמנה לתפקיד המאמן ב-26 באפריל 1990, כשבוע לפני גמר גביע אופ"א אליו הגיעה הקבוצה בהדרכת מאמנה הקודם.
גרציאני הוביל את הקבוצה להפסד 1–3 בסיכום צמד משחקי הגמר מול בת ארצה יובנטוס, שזכתה בתואר.
לאחר מכן, רשם גרציאני קדנציות קצרות ברג'ינה ובאבלינו.
בעונת , לאחר ששימש כמנהל מקצועי בקבוצה, התמנה גרציאני לתפקיד המאמן הראשי של קטניה, לצידו של מאוריסיו פלגרינו.
באותה עונה העפילה קטניה לסרייה ב'.
הוא התפטר כעבור תשעה מחזורים מפתיחת עונת , ועונה אחר כך החל לאמן במונטווארצ'י אקילה מהליגה הרביעית, אך הקבוצה הפגינה יכולת ירודה וגרציאני פוטר עוד בטרם סיום העונה.
לקראת עונת התמנה לתפקיד המאמן של צ'רביה מהליגה המקומית של מחוז אמיליה-רומאניה.
הוא אימן אותה במשך שתי עונות, כחלק מתוכנית ריאליטי שעסקה בקבוצה.
בעונה הראשונה העלה אותה לליגה הרביעית, ובעונה שאחריה התמודד איתה בפלייאוף ההעפלה לליגה השלישית.
מלך השערים של הסרייה א': (21 שערים)
פרנצ'סקה ז'אן "פרן" הלסול היא שחיינית בריטית, היא אלופת אירופה, בעלת 12 מדליות, מהן 7 זהב וסגנית אלופת עולם (רומא 2009) במשחה ל-100 מטר חופשי.
היא אלופת העולם ושיאנית העולם במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב, 2 שחיינים ו-2 שחייניות (קאזאן 2015).
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי 2006 זכתה הלסול במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:02.24 דקות, לפני גרמניה (4:02.35 דקות) וצרפת (4:03.64 דקות).
באליפות אירופה שנערכה באיינדהובן, הולנד במרץ 2008 זכתה הלסול במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשיא אירופה חדש של 3:59.33 דקות, לפני רוסיה (4:00.47 דקות) והולנד (4:04.41 דקות).
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה במנצ'סטר, אנגליה באפריל אותה שנה זכתה הלסול ב-4 מדליות, 1 כסף ו-3 ארד.
מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.79 שניות, אחרי מרליין פלדהויס מהולנד שקבעה שיא אליפות חדש של 52.17 שניות ולפני אנה מריה ספלה מפינלנד (52.94 שניות).
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה ביולי 2009 זכתה הלסול במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 52.87 שניות, אחרי בריטה שטפן מגרמניה שקבעה שיא עולמי חדש של 52.07 שניות (הנוכחי, 2015) ולפני ליבי טריקט מאוסטרליה (52.93 שניות).
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט 2010 זכתה הלסול ב-5 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף ו-2 ארד.
מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתומצאה של 53.58 שניות, לפני אלכסנדרה גרסימניה מבלארוס (53.82 שניות) ופמקה המסקרק מהולנד (54.12 שניות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:59.72 דקות, לפני שוודיה (4:01.18 דקות) וגרמניה (4:03.22 דקות).
מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.40 שניות, אחרי שרה שסטרם (57.32 שניות) ולפני תרסה אלסהמר (57.80 שניות) שתיהן משוודיה ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:38.57 דקות, אחרי גרמניה (3:37.72 דקות) ולפני שוודיה (3:38.81 דקות).
מדליית ארד, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.67 שניות, אחרי תרסה אלסהמר (24.45 שניות) והינקליין סחרדר (24.66 שניות).
במשחקי חבר העמים שנערכו בדלהי, הודו באוקטובר אותה שנה זכתה הלסול ב-5 מדליות, 1 זהב, 3 כסף ו-1 ארד.
באליפות העולם שנערכה בשאנגחאי, סין ביולי 2011 סיימה הלסול פעמיים במקום רביעי, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.60 שניות ובמשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.72 שניות, 6 מאיות ממדליית ארד.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:01.09 דקות ובמקום תשיעי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:39.74 דקות.
באולימפיאדת לונדון (2012) סיימה הלסול פעמיים במקום חמישי, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.47 שניות ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:37.02 דקות, כשחיינית שנייה היא שחתה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 53.29 שניות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.66 שניות, במקום שמיני במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:59.46 דקות ובמקום 14 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.52 שניות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 58.23 שניות.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בתחילת אוגוסט 2013 זכתה הלסול במדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.30 שניות, אחרי ראנומי קרומווידג'ויו מהולנד (24.05 שניות) וקייט קמפבל מאוסטרליה (24.14 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 25.70 שניות ובמקום שישי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:58.67 דקות.
במשחקי חבר העמים שנערכו בגלאזגו, סקוטלנד ביולי 2014 זכתה הלסול ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף.
מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אליפות ובשיא חבר העמים של 23.96 שניות ובמשחה ל-50 מטר פרפר בשיא אליפות ובשיא חבר העמים של 25.20 שניות.
מדליות כסף, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 3:35.72 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:57.03 דקות.
באליפות אירופה שנערכה בברלין, גרמניה באוגוסט אותה שנה זכתה הלסול ב-5 מדליות, 3 זהב ו-2 ארד.
מדליות ארד, במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 25.39 שניות, אחרי שרה שסטרם (24.98 שניות) ויאנט אוטסן (25.34 שניות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:57.97 דקות, אחרי דנמרק שקבעה שיא אירופה חדש של 3:55.62 דקות ושוודיה (3:56.04 דקות).
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בדוחא, קטר בדצמבר אותה שנה זכתה הלסול במדליית כסף במשחה שליחות 4x50 מטר מעורב משולב בשיא אירופה חדש של 1:37.46 דקות, אחרי ברזיל (1:37.26 דקות) ולפני איטליה (1:37.90 דקות).
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה באוגוסט 2015 זכתה הלסול במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב משולב ביחד עם כריס ווקר-הבורן, אדם פיטי ושיבון-מארי או'קונור בשיא עולם חדש של 3:41.71 דקות, לפני ארצות הברית (3:43.27 דקות) וגרמניה (3:44.13 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 25.85 שניות, במקום שביעי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.51 שניות.
פרנצ'סקה אניס היא שחקנית אנגלייה.
היא ידועה מתפקידיה בסרטים כמו "חולית" (1984) ומסדרות טלוויזיה כגון "אהבה חסרת פשרות" (1998), "רעיות ובנות" (1999), "קרנפורד" (2007) והמיני-סדרה "Deceit".
אניס נולדה ב-1945 בשכונת קנזינגטון שבלונדון לאב אנגלי, לסטר ויליאם אנתוני אניס (1914–2001), ולאם ברזילאית-צרפתייה, מרקיטה (מארה) פורסל (1913–2009).
הוריה היו שחקנים, ואמה הייתה גם זמרת.
מארה הגיעה ממשפחה אמידה בברזיל, וכשפרנצ'סקה הייתה בת שנה עברה משפחת אניס לברזיל, וחיו שם במשך שש שנים.
כשהייתה בת 7 המשפחה חזרה לאנגליה.
היא מתארת את הוריה בתקופת מגוריהם בברזיל ש"הם מנהלים מועדון לילה בחוף קופקבנה", ואמה מארה "מבצעת שירי בלוז".
פרצ'סקה התחנכה בבית ספר במנזר, ובגיל צעיר למדה לרקוד "בלט", בסגנון רוסי ב-"Corona Stage Academy".
פריצת הדרך בקריירה שלה הייתה בגיל 16 כשקיבלה תפקיד בסרט הקולנוע "קלאופטרה" בכיכובם של ריצ'רד ברטון ואליזבת טיילור.
הופעת הבכורה של אניס בקולנוע הייתה ב-1959, כשהייתה בשנות העשרה שלה, בסרט "The Cat Gang".
תפקידה החשוב הראשון היה כמשרתת אישית של אליזבת טיילור בסרט "קלאופטרה" (1963).
הפריצה הגדולה שלה הייתה ב-1965 כששיחקה בתפקיד ראשי במחזמר "The Passion Flower Hotel".
ב-1967 שיחקה בתפקיד אסטלה בעיבוד הטלוויזיוני של הרומן "תקוות גדולות" מאת דיקנס.
עוד בטלוויזיה הנחתה תוכניות טלוויזיה לילדים.
ב-1971 זכתה לתשומת לב כשהופיעה בסרטו של רומן פולנסקי "מקבת'" בתפקיד ליידי מקבת' המתהלכת בעירום כסהרורית.
אניס המשיכה להופיע בתפקידים ראשיים בטלוויזיה בשנות השבעים, השמונים והתשעים.
היא גילמה את לילי לנגטרי בסדרת הדרמה "אדוארד השביעי" (1975) ושיחקה באותו תפקיד בסדרה הנושאת את שמה "לילי" (1978) על תפקיד זה זכתה בפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר.
עוד כיכבה ב"מאדאם בובארי" (1975);גילמה את קיטי או'שיאה ב-"Parnell and the Englishwoman" (מ-1991); שיחקה במיני-סדרה "אהבה חסרת פשרות" (1998) ובסדרת ההמשך משנת 2000. אניס כיכבה לצדם של מייקל גמבון וג'ודי דנץ' בסדרת הדרמה התקופתית "קרנפורד" (2007), בתפקיד ליידי לאדלו (אישה אריסטוקרטית המתנגדת למתן השכלה לבני המעמדות הנמוכים).
בין סרטי הקולנוע בהם השתתפה אניס היו "המצור על יבשת קרול" (1983) והסרט "חולית" (1984).
היא הופיעה בתפקיד טאפנס לצדו של ג'יימס ווריק בתפקיד טומי בסדרת סרטי "Agatha Christie's Partners in Crime" לפי ספרים של אגאתה כריסטי (1983–1984), כמו גם בסרט "The Secret Adversary" מ-1983. היא גילמה את דמותה של ג'קלין קנדי-אונאסיס בסרט "אונאסיס" (1988).
בסרט "תחת ירח דובדבן", שביים הזמר פרינס, גילמה אניס את גברת ולינגטון.
אניס הופיעה גם על במות התיאטרון בתפקידים ראשיים יחד עם הלהקה השייקספירית המלכותית - כלוצ'יאנה בגרסה המוזיקלית של טרוור נאן ל"קומדיה של טעויות" ב-1976, ובתפקיד יוליה ב"רומיאו ויוליה" לצדו של איאן מקלן ב-1977. בתיאטרון הלאומי שיחקה ב-1981 בתפקיד נטליה פטרובנה בהפקה של פיטר גיל למחזה "חודש בכפר" מאת איוון טורגנייב.
מספטמבר 2005 ועד ינואר 2006 כיכבה אניס בתפקיד רות' במחזה "כתובת על קברו של ג'ורג' דילון" יחד עם ג'וזף פיינס.
באפריל 2009 חזרה לבמה כדי להופיע בתפקיד גברת קונוויי בהפקה המחודשת של רופרט גולד למחזה "Time and the Conways" מאת ג'יי בי פריסטלי.
לאניס הייתה מערכת יחסים עם הצלם פטריק וייסמן החל משנת 1974. לבני הזוג נולדו שלושה ילדים, שרלוט, טארן ואנדראס.
ב-1995 התחילה אניס במערכת יחסים עם שותפה לסרט "המלט", רייף פיינס, וב-1997 סיימה את הקשר שלה עם וייסמן, שהיה שותפה לחיים מזה 23 שנים.
באותה תקופה פיינס התגרש מאלכס קינגסטון שהייתה אשתו במשך 4 שנים.
ב-7 בפברואר 2006, אחרי 11 שנים יחד, הודיעו אניס ופיינס שהם נפרדים.
"קומדיה של טעויות" מאת שייקספיר, בתפקיד לוצ'יאנה (1976) עם הרויאל שייקספיר קומפני.
"רומיאו ויוליה", שייקספיר, בתפקיד יוליה (1977) עם הרויאל שייקספיר קומפני.
"חודש בכפר" מאת איוון טורגנייב, בתפקיד נטליה פטרובנה, עם התיאטרון המלכותי הלאומי.
"כתובת על קברו של ג'ורג' דילון" מאת ג'ון אוסבורן ואנתוני קרייטון , בתפקיד רות', ב"קומדי תיאטר".
"Time and the Conways" מאת ג'יי בי פריסטלי בתפקיד גברת קונוויי (2009) עם התיאטרון הלאומי.
פרנצ'ישק רשיה (בפולנית: Franciszek Raszeja; 2 באפריל 1896 – 21 ביולי 1942) היה מנתח פולני וחסיד אומות העולם.
פרנצ'ישק רשיה נולד וגדל בחלמנו והיה ידידו של קורט שומאכר, לימים יושב ראש מפלגת ה-SPD.
רשיה למד רפואה במינסטר, קרקוב ופוזן ולאחר מכן ניהל מרפאה אורתופדית בשפארזנץ (Swarzędz) שליד פוזן.
ב-1935 פתח מרפאה אורתופדית בבית החולים בפוזן.
בשנות השלושים היה רשיה תומך בזכויות האדם והתנגד לנטיות האנטישמיות שרווחו בפולין באותה העת.
שני אחיו של רשיה, מקסימיליאן ולאון, נהרגו בסוף 1939, עם תחילת הכיבוש הגרמני בפולין.
בדצמבר 1939 הגיע רשיה לוורשה, שם היה פרופסור ומנתח נודע.
הוא היה פעיל במחתרת הפולנית, לימד בבית החולים האוניברסיטאי בוורשה והיה במגע תכוף עם לודוויג הירשפלד, ממגלי סוגי הדם, וכן עם עוזרו, הרופא קזימיש פולק, שהצטרף לאשתו היהודיה שנכלאה בגטו ורשה.
רשיה נהג לטפל ביהודים בגטו ורשה ככל יכולתו, במסגרת אישורים שהשיג על ידי בעלי קשרים עם הרשויות הגרמניות.
ב-21 ביולי 1942, ערב תחילת גירוש יהודי גטו ורשה למחנה ההשמדה טרבלינקה, ביקר רשיה בגטו ורשה כדי לטפל בחולה יהודייה.
את האישור להיכנס לגטו השיג דרך קשרים עם השלטונות הגרמניים.
כאשר ישב רשיה ליד מיטתה של החולה, פרצו אל הבניין אנשי גסטפו ורצחו ביריות את כל הגברים בבניין, בהם רשיה.
בשנת 2000 הכיר יד ושם ברשיה בתור חסיד אומות העולם.
פרנצ'סקו בוטיצ'יני (באיטלקית: Francesco Botticini; 1446, פירנצה – 22 ביולי 1497, פירנצה) היה צייר איטלקי.
המידע על חיי בוטיצ'יני הוא קלוש.
אביו, ג'ובאני דומניקו, היה צייר של קלפי משחק.
פרנצ'סקו עצמו למד אצל קוזימו רוסלי ואנדריאה דל ורוקיו.
לאחר מכן עבד תקופה קצרה כעוזר של נרי דה ביצ'י (Neri di Bicci).
לאחר מכן הקים סדנה משלו.
עבודתו המתועדת היחידה היא ה-tabernacle באמפולי שהוזמנה ב-1484. בנו רפאלו היה צייר אף הוא.
בתחילה עבד כעוזר בסדנה של אביו, אותה גם ירש לאחר מות האב.
בוטיצ'יני נפטר בפירנצה ב-22 ביולי 1497.
סגנונו האמנותי של בוטיצ'יני הושפע ממספר אמנים בני תקופתו, ביניהם: ורוקיו, בוטיצ'לי, פיליפינו ליפי ופייטרו פרוג'ינו, כתוצאה מכך יש חוקרים המגדירים את סגנונו כאקלקטי.
תמונת מזבח, שצוירה בסביבות ב-1460, פורקה וחלקיה מפוזרים באוספים שונים (מיקומה המקורי אינו ידוע):
"מאסרו של ישו", מקום הימצאה לא ידוע.
"הצליבה", חלק מהפרדלה (Predella) (מעין דוכן מצויר או מפוסל עליו מונח המזבח), הגלריה הלאומית.
"תחיית ישו", חלק מהפרדלה, אוסף פריק, ניו יורק.
"טוביה ושלושת המלאכים", בסביבות 1470, גלריית אופיצי, פירנצה.
"אוגוסטינוס וסנטה מוניקה", 1471, האקדמיה לאמנות של פירנצה.
"סבסטיאן הקדוש", טמפרה על עץ, בסביבות 1473-74, המטרופוליטן, ניו יורק.
"עליית מרים לשמים", בערך 1475–1476, טמפרה על עץ, הגלריה הלאומית, לונדון
"סנטה מוניקה על הכס, עם נזירות אוגוסטיניות", טמפרה על עץ, לפני 1478, נמצאת בכנסיית Santo Spirito בפירנצה.
"הערצת התינוק", טמפרה על עץ, בסביבות 1485,הגלריה הפלטינית שבפאלאצו פיטי, פירנצה.
"ה-Tabernacle של סטיפן הקדוש" בכנסיית סנט אנדריאה באמפולי.
דמותו של בוטיצ'יני כמעט ונשכחה במשך הדורות, אולי בגלל סגנונו האקלקטי.
יצירותיו יוחסו לאמנים אנונימיים או לאמנים מפורסמים יותר מבני תקופתו.
לדוגמה, "טוביה ושלושת המלאכים" שבגלריה אופיצי שויכה בעבר לורוקיו, "סבסטיאן הקדוש" שבמטרופוליטן שויכה בעבר ל- Andrea del Castagno.
בוטיצ'יני התגלה מחדש רק החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19.
תערוכה מוקדשת לבוטיצ'יני, ובמיוחד ל"עלית מרים לשמים" נערכה בגלריה הלאומית בלונדון בין ה-4 בנובמבר 2015 ל-26 במרץ 2016.
פרנצ'סקו ג'אצינטו, דוכס סבויה (; 14 בספטמבר 1632 – 4 באוקטובר 1638) היה דוכס סבויה מ-1637 עד 1638 תחת עוצרות אמו כריסטין מארי מצרפת.
פרנצ'סקו ג'אצינטו נולד ב-14 בספטמבר 1632 בטורינו לויטוריו אמדאו הראשון דוכס סבויה ולכריסטין מארי מצרפת, בתם של אנרי הרביעי מלך צרפת ואשתו השנייה מארי דה מדיצ'י.
ב-7 באוקטובר 1637 מת ויטוריו אמדאו הראשון, דוכס סבויה, ופרנצ'סקו ג'אצינטו עלה לשלטון במקומו, אולם, אמו הייתה עוצרת המדינה, והיא זאת ששלטה למעשה.
ב-4 באוקטובר 1638 מת פרנצ'סקו ג'אצינטו, ואחיו קרלו אמנואלה השני, דוכס סבויה עלה לשלטון במקומו.
פרנצ'סקו גבאני (באיטלקית: Francesco Gabbani; נולד ב-9 בספטמבר 1982) הוא זמר וכותב איטלקי.
ב-2016 זכה בפרס הזמר החדש הטוב ביותר בפסטיבל סן רמו עם השיר "אמן" (איטלקית: "Amen").
שנה לאחר מכן זכה בתחרות הראשית בפסטיבל, ובכך נבחר לנציג איטליה לאירוויזיון 2017, עם השיר "קארמה מערבית" (איטלקית: "Occidentali's Karma").
גבאני נולד בעיר קרארה באיטליה.
הוריו היו בעלי חנות לכלי מוזיקה, וכבר בילדותו החל לנגן על תופים וגיטרה.
בתחילת שנות ה-2000 הופיע במסגרת ההרכב טריקובלטו.
בשנת 2010 עזב את ההרכב לטובת הקלטת אלבום ראשון.
ב-2011 הוציא סינגל ראשון בשם "קיץ" (איטלקית: "Estate"), ובשנת 2013 יצא אלבומו הראשון "Greitist Iz".
בשנת 2016 יצא אלבומו השני "לנצח עכשיו" (איטלקית: "Eternamente ora").
בשנת 2016 זכה בתחרות הזמר החדש הטוב ביותר בפסטיבל סן רמו עם השיר "אמן" (איטלקית: "Amen").
שנה לאחר מכן השתתף בתחרות הראשית בפסטיבל עם השיר "קארמה מערבית" (איטלקית: "Occidentali's Karma") וזכה במקום הראשון.
הייתה זו הפעם הראשונה שבה זוכה זמר בשתי התחרויות ברציפות.
לאחר הניצחון, הודיעה רשות השידור האיטלקית RAI כי גבאני הסכים לייצג את איטליה באירוויזיון 2017 בקייב.
מאחר שאיטליה היא בין חמש המדינות המממנות העיקריות של התחרות, העפיל גבאני אוטומטית לשלב הגמר שנערך ב-13 במאי 2017. למרות שנחשב בעיני רבים כמועמד מועדף לזכייה, סיים גבאני את התחרות במקום השישי.
פרנצ'סקו, רוזן טראפאני (באיטלקית: Francesco di Borbone-Due Sicilie; 13 באוגוסט 1827 – 24 בספטמבר 1892), היה בנו של פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות וסבא רבא של חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד.
פרנצ'סקו נולד ב-13 באוגוסט 1827 בנאפולי, לפרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות ולמריה איזבלה מספרד, בתם של קרלוס הרביעי, מלך ספרד ומריה לואיסה מפארמה.
בשנת 1830 מת אביו פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות, ואחיו פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות עלה לשלטון במקומו.
בצעירותו יועד פרנצ'סקו לקריירה דתית, והוא למד במכללה הישועית ברומא.
בשנת 1844 הציע לואי פיליפ, מלך הצרפתים שפרנצ'סקו יתחתן עם אחייניתו איזבלה השנייה, מלכת ספרד, ומשום כך נטש פרנצ'סקו את לימודי הכמורה.
בתחילה חשש פרנצ'סקו להתחתן עם איזבלה מחשש שיהא כלי משחק בידי לואי פיליפ, אולם לאחר ישיבה משפחתית בשנת 1845 הוחלט שיציע את מועמדותו, אולם על אף לחצים רבים שהופעלו על איזבלה לטובת החתונה עם פרנצ'סקו, היא החליטה לבסוף בשנת 1846 להתחתן עם בן דודה פרנסיסקו, דוכס קדיס.
ב-10 באפריל 1850 התחתן פרנצ'סקו עם אחייניתו מריה איזבלה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה ומריה אנטוניה, נסיכת שתי הסיציליות, אולם פרנצ'סקו לא היה אהוד בטוסקנה מפני חששם מבית בורבון.
למרות תככים משפחתיים, היה פרנצ'סקו נאמן לאחיו פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות, ולאחר מותו בשנת 1859 מונה פרנצ'סקו למפקד הצבא.
במהלך תפקידו הקצר ניסה פרנצ'סקו להגן על הממלכה, אולם לאחר מסע האלף בשנת 1861 הודח אחיינו פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות, ופרנצ'סקו יחד עם שאר המשפחה ברחו לרומא.
בהמשך עבר פרנצ'סקו עם משפחתו לצרפת, וב-24 בספטמבר 1892 הוא מת בביתו שבפריז.
ב-10 באפריל 1850 התחתן פרנצ'סקו עם מריה איזבלה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה ומריה אנטוניה, נסיכת שתי הסיציליות, ממנה היו לו 6 ילדים:
פרנצ'סקה מנהיימר-רוזנברג (בפולנית: Franciszka Manheimer-Rosenberg), שנודעה בשם פרנצ'סקה מאן (בפולנית: Franceska Mann; 4 בפברואר 1917 – 23 באוקטובר 1943) הייתה בלרינה יהודיה בפולין, שנספתה בשואה תוך גילוי גבורה.
פרנצ'סקה מאן נולדה בפולין ב-1917. לפני מלחמת העולם השנייה התגוררה בוורשה ולמדה בבית ספר למחול.
ב-1939 השתתפה בתחרות בין לאומית למחול בבריסל ודורגה במקום הרביעי מבין 125 רקדני הבלט הצעירים שהשתתפו בתחרות.
היא נחשבה לאחת מהיפות והמבטיחות מבין הרקדניות הצעירות בפולין, במחול קלאסי ובמחול מודרני.
עם חברותיה באותה עת נמנו הזמרת והשחקנית ויירה גראן והשחקנית סטפניה גרודזינסקה .
בתחילת מלחמת העולם השנייה עבדה כרקדנית במועדון לילה ידוע בוורשה.
כשרוכזו יהודי ורשה בגטו היא הועברה ל"מלון פולסקי" בצד הארי של ורשה, שבו רוכזו יהודים מיוחסים, מרביתם בעלי אזרחות זרה.
ב-23 באוקטובר 1943 היא נכללה במשלוח של 1,700 יהודים שהגיעו למחנה אושוויץ-בירקנאו, אף שנאמר להם שהם יוסעו לשווייץ במסגרת מבצע לחילופי שבויי מלחמה ושחרור שבויים גרמנים.
למרות שהגרמנים הבטיחו להם כי זו רק תחנה בדרכן לשווייץ, הנשים מהמשלוח מצאו את עצמן במהרה מובלות לתא הגזים.
על גורלה בהמשך היום יש גרסאות שונות, אך עולה מהן שהיא ירתה למוות באיש האס אס יוזף שילינגר, כנראה באמצעות האקדח שלקחה מידיו, ובירייה נוספת פצעה את איש האס אס וילהלם אמריך .
מעשה זה גרם להתקוממות שאר הנשים באותו חדר, מה שהביא לרציחתן בידי תגבורת שהוזעקה למקום.
לפי אחת הגרסאות, כשהגיעו לאושוויץ החלה מאן להתפשט באיטיות ובתנועות ריקוד מפתות.
תחילה הרימה את החצאית שלה וחשפה את ירכה.
בהמשך פשטה את החולצה שלה, ונשענה על עמוד כדי להסיר את נעלי העקב.
חיילי האס־אס שעמדו מולה לא ידעו כיצד להגיב.
מאן ניצלה את המצב, חלצה את נעלה והשליכה אותה בעוצמה לעבר אחד מהם.
הנעל פגעה במצחו, והוא החל לדמם והתמוטט.
מאן הסתערה עליו, חטפה את נשקו וירתה בו למוות.
שני נאצים אחרים נפצעו מהירי.
על פי גרסה אחרת, הקצין הנאצי שמולו עמדה הורה לה להתפשט לחלוטין.
משלא הסכימה להסיר את בגדיה התחתונים, הוא צעק עליה.
בתגובה, הסירה את חזייתה, זרקה אותה בפניו והסתערה עליו.
במהומה שנוצרה הצליחה לחטוף את אקדחו ולירות בו.
הנשים האחרות שהיו בדרך אל מותן בתא הגזים התמלאו תקווה והחלו אף הן לתקוף את אנשי האס־אס סביבן.
לפי אחת הגרסאות אפילו מפקד המחנה, רודולף הס, הוזעק למקום.
גורלן של הנשים נחרץ: הן נרצחו בו במקום ביריות.
פרנצ'סקה מאן מוזכרת בספרו של פיליפ מולר "עד ראייה באושוויץ - שלוש שנים בתאי הגזים" ובעדותו של יז'י טבאו, אסיר באושוויץ-בירקנאו, שנמסרה במשפטי נירנברג.
באחד מפרקי הספר מתאר מולר כיצד "אקדח אחד בידיה של אישה חלשה יצר כזו פאניקה בין אנשי האס־אס", ומספר כי הם נמלטו מהמקום כשמאן פתחה באש.
ב-1 בספטמבר 2019 להקת "בלט ירושלים" העלתה לראשונה במרכז סוזן דלל את המופע "ממנטו – הריקוד האחרון באושוויץ של פרנצ'סקה מאן" שמוקדש לזכרה.
הכוריאוגרפית נדיה טימופייבה, המנהלת האמנותית של הלהקה, הציגה לקהל בפעם הראשונה את סיפור חייה ומותה של מאן, מראשית ימיה על הבמה והחיים בוורשה התוססת, דרך פלישת הנאצים והגירוש לגטו ועד מותה במחנה ההשמדה.
במופע המחול השתתפו 12 רקדני הלהקה.
את התחקיר ההיסטורי למופע החלה טימופייבה בחיפוש בגוגל, משם הגיעה לחומר על תקרית ה"סטריפטיז באושוויץ", כפי שמכונה הסיפור בכמה מקומות.
בחינה של החומר מעלה כי גרסאות שונות לסיפורה של מאן קיימות כבר עשרות שנים במקורות שונים, ובכללם בארכיון "יד ושם".
במסגרת פסטיבל דוקאביב 2024 הוקרן הסרט פרנצ'ישקה של הבמאית הישראלית לינה צ'פלין העוסק בסיפורה של מאן, רקדנית הבלט שהרגה קצין אס־אס בתאי הגזים באושוויץ.
פרנצ'סקו אנטוניולי (באיטלקית: Francesco Antonioli; 21 באוקטובר 1878 – 28 במאי 1965) היה כומר במסדר הסלזיאני , וחסיד אומות העולם, שהציל במלחמת העולם השנייה כ-70 יהודים ממוות בידי הנאצים.
אנטוניולי נולד בכפר דרוגנו, הנמצא בעמק ויג'צו שבאיטליה.
אמו, אנטוניה פמיניז (1839-1933), הייתה פשוטת עם ואביו, ג'וזפה מריה אנטוניולי (1838–1928) עבד כמנקה ארובות, עד שהיגר לארצות הברית ושם עבד בייצור פחם.
לזוג היו שני ילדים נוספים: ג'ובאן באטיסטה מישל (נולד ב-1864), שמת באפריקה, וג'ובאן אנטוניו אטיליו (1873–1945).
כילד, הוא גדל עם ערכים אדוקים של אמונה ובמהרה הגיעה השאיפה להיות כומר במסדר הסלזיאני.
דמות משמעותית בחייו הייתה הכומר קרלו מריה בראטה (1861–1910), שהיה גם סוציולוג, סופר ומוזיקאי.
בראטה גילה את פרנצ'סקו הצעיר, שלדעתו ניחן בתכונות מתאימות לכומר סלזיאני.
בזמן כיבוש רומא על ידי גרמניה הנאצית, אנטוניולי היה מנהל מכללה נוצרית של המסדר הסלזיאני ע"ש פיוס האחד עשר ברומא.
בתקופה זו, הוא החביא תחת חסותו ילדים יהודים, יחד עם עוזרו במכללה, הכומר ארמאנדו אלסנדריני.
לפי מחקר שפורסם על ידי המסדר הסלזיאני, רשימת הניצולים מנתה כ-70. רוב הבנים הגיעו למכללה לאחר 16 באוקטובר 1943, היום בו החלו לגרש את יהודי איטליה למחנות השמדה.
ב-6 באוקטובר 1996, הוכר אנטוניולי (יחד עם ארמאנדו אלסנדריני) כחסיד אומות העולם.
ב-28 למאי 1965, נפטר אנטוניולי בעיר לוגאנו.
פרנצ'סקו בורומיני (באיטלקית: Francesco Borromini; נולד בשם:פרנצ'סקו קסטלי Francesco Castelli; 25 בספטמבר 1599 – 2 באוגוסט 1667) היה אדריכל איטלקי יליד הקנטון השווייצרי טיצ'ינו - כפי שהוא מוכר בשמו המודרני, אשר יחד עם בני דורו ג'ובאני לורנצו ברניני ופייטרו דה קורטונה היה דמות מובילה בהופעת אדריכלות הבארוק הרומי.
בורומיני, סטודנט נלהב לאדריכלות של מיכלאנג'לו ושל חורבות העת העתיקה, פיתח ארכיטקטורה יצירתית ומיוחדת במינה, אם כי אידיוסינקרטית במקצת, תוך שימוש במניפולציות של צורות אדריכליות קלאסיות, רציונליות גאומטרית בתוכניות ומשמעויות סמליות בבנייניו.
ניכר שהייתה לו הבנה מעמיקה בסטרוקטורות, מה שחסר היה אולי לברניני וקורטונה, שהוכשרו בעיקר בתחומים אחרים של האמנות החזותית.
רישומי העופרת הרכה שלו מובחנים במיוחד.
הוא היה למדן ואוטודידקט, שטיפח וצבר ספרייה גדולה לאורך חייו.
הקריירה שלו הוגבלה על ידי אישיותו.
שלא כמו ברניני שאימץ בקלות את גלימת איש החצר המקסים במרדף אחר פרויקטים חשובים, בורומיני היה מלנכולי ומהיר חימה, מה שגרם לו לזנוח פרויקטים מסוימים ולסיים את חייו בהתאבדות.
ככל הנראה, מכיוון שעבודותיו היו אידיוסינקרטיות, השפעתו לאחר מכן לא הייתה נרחבת אך היא ניכרת בעבודותיו בפיימונטה של קמילו-גוארינו גואריני.
וכמיזוג של הסגנונות האדריכליים של ברניני וקורטונה, בארכיטקטורת הבארוק המאוחרת של צפון אירופה.
מבקרים מאוחרים של הבארוק, כמו פרנצ'סקו מיליזיה והאדריכל האנגלי סר ג'ון סואן, היו ביקורתיים במיוחד כלפי עבודתו של בורומיני.
מסוף המאה התשע-עשרה ואילך, התעורר מחדש העניין ביצירותיו של בורומיני והארכיטקטורה שלו זכתה להערכה על חדשנותה.
בורומיני נולד בביסונה, ליד לוגאנו בטיצ'ינו, שהייתה באותה תקופה תחום שפוט של הקונפדרציה השווייצרית הישנה.
הוא היה בנו של סתת אבן והחל את דרכו כסתת בעצמו.
עד מהרה נסע למילאנו ללמוד ולתרגל את מלאכתו.
הוא עבר לרומא בשנת 1619 והחל לעבוד אצל האדריכל קרלו מאדרנו, קרוב משפחה רחוק, שנחשב לאחד מאבות הבארוק.
הוא עבד עימו בבזיליקת פטרוס הקדוש ואחר כך גם בארמון בארבריני.
כשמאדרנו נפטר בשנת 1629, בורומיני וקורטונה המשיכו לעבוד על הארמון בניהולו של ברניני.
לאחר שהתבסס ברומא, שינה את שמו מקסטלי לבורומיני, שם שמקורו במשפחת אמו ואולי גם מתוך הערכה לקארלו בורומאו .
סן קרלו אלה קוואטרו פונטנה (סן קרלינו)
בשנת 1634 קיבל בורומיני את הפרויקט העצמאי הגדול הראשון שלו לתכנן את הכנסייה, האכסדרה והמנזר של סן קרלו אלה קוואטרו פונטנה (המכונה גם סן קרלינו).
המתחם, השוכן על גבעת קווירינאלה ברומא, תוכנן עבור המסדר הדתי של הטריניטארים הספרדים.
הבניינים הנזירים והאכסדרה הושלמו תחילה, ולאחר מכן נמשכה בניית הכנסייה בין השנים 1638 -1641. בשנת 1646 הוקדשה הכנסייה לסן קרלו בורומאו.
הכנסייה נחשבת בעיני רבים ליצירת מופת של אדריכלות הבארוק הרומית.
סן קרלינו הייתה קטנה להפליא בהתחשב במשמעותה לארכיטקטורת הבארוק; עד כי צוין כי הבניין כולו יכול להשתלב באחד מקירות הכיפה של בזיליקת פטרוס הקדוש .
האתר בו הוקמה הכנסייה לא היה פשוט; זה היה אתר פינתי והמרחב בו היה מוגבל.
בורומיני מיקם את הכנסייה בפינת שתי דרכים מצטלבות.
אף על פי שלבטח את הרעיון לחזית המתעקלת הגה באמצע שנות ה-1630, הוא נבנה רק לקראת סוף חייו של בורומיני והחלק העליון לא הושלם אלא לאחר מות האדריכל.
בורומיני תכנן את תוכנית קומת הקרקע המורכבת של הכנסייה מתוך תצורות גאומטריות שלובות, תכסיס בורומיני טיפוסי לגיבוש תוכניות.
ההשפעה המתקבלת היא שנדמה כי הקירות התחתונים הפנימיים נארגים פנימה והחוצה, בחלקם רומזים לצורת צלב, בחלקם לצורת משושה ובחלקם לצורת אליפסה; צורות גאומטריות שנמצאות כולן במפורש בכיפה שמעל.
השטח התחום בין הקשתות התומכות בכיפה מסמן את המעבר מהקיר התחתון אל הפתח הסגלגל של הכיפה.
מתומנים, צלבים ומשושים, משתלבים אלו באלו, מוארים על ידי חלונות הנסתרים מהצופה העומד למטה, ומצטמצמים בגודלם כאשר הכיפה מתנשאת כלפי מעלה ומגלה את סמל השילוש הקדוש.
האורטוריה של סנט פיליפ נרי (Oratorio dei Filippini)
בסוף המאה השש עשרה, הקהילה הקתולית של סנט פיליפ נרי (הידועה גם בשם האוראטוריאנים) בנתה מחדש את כנסיית סנטה מריה בוליצ'לה (הידועה גם בשם "הכנסייה החדשה" - "Chiesa Nuova") במרכז רומא.
בשנות ה-20 של המאה העשרים, באתר הסמוך לכנסייה, הזמינו הכמרים עיצובים לבית מגוריהם שלהם ולמבנה בו יקיימו את טקסיהם ותרגוליהם הרוחניים.
תרגולים אלו שלבו הטפות ומוזיקה בצורה שהפכה פופולרית ביותר והשפיעה מאוד על התפתחות האורטוריה המוזיקלית.
חזית הלבנים המרשימה והמעוגלת הסמוכה לכניסה לכנסייה היא בעלת גמלון לא שגרתי ואינה לגמרי מתכתבת עמה בסגנון העיצובי.
בחלקה הפנימי של הכנסייה הלבנה יש קמרון מצולע וקיר מורכב שאליו צמודים פילסטרים ובסמוך אליהם עמודים עצמאיים התומכים במרפסות הקומה הראשונה.
קיר המזבח זכה לעיצוב חדש ומשמעותי במועד מאוחר יותר.
קשריו של בורומיני עם חברי קהילת האוראטוריאנים, שעבורה הקים את המתחם, היו לעיתים קרובות טעונים ומרובי ויכוחים סוערים על סוגיות העיצוב ובחירת חומרי הבנייה.
בשנת 1650 הגיע המצב לכדי משבר, ובשנת 1652 מינו האוראטוריאנים אדריכל אחר למשימה.
עם זאת, בעזרת חברו, הפרובוסט של הקהילה וירג'יליו ספאדה, תיעד בורומיני את הנמקותיו שלו למבנה ולאופן תכנונו, וגרסה של רישומיו פורסמה באיטלקית בשנת 1725.
בשנים 1640–1650 עבד בורומיני על עיצוב הכנסייה והחצר של Sant'Ivo alla Sapienza, הנמצאות בסמוך לארמון ספיאנצה - אוניברסיטת רומא .
זו הייתה במקור כנסיית הארכיג'ינאסיו הרומי.
מי שהמליץ על שכירת שירותיו למשימה, בשנת 1632, היה ג'ובאני לורנצו ברניני שפיקח על עבודתו של בורומיני בפלאצו ברבריני.
האתר, כמו רבים ברומא הצפופה, היה מאתגר בגלל נקודות המבט החיצוניות לעברו.
הוא נבנה בקצה החצר הארוכה של ג'אקומו דלה פורטה.
הכיפה והצריח השבלולי יוצאי דופן ומשקפים את המוטיבים האדריכליים האידיוסינקרטיים המבדלים את בורומיני מבני זמנו.
החלל המרכזי הפנימי של הכנסייה מציג תוכנית ממורכזת ייחודית, המוקפת על ידי כרכובים קעורים וקמורים, המובילה לכיפה מעוטרת בקווים ליניאריים.
הגאומטריה של המבנה היא של כוכב משוכלל בן שישה קודקודים; כשממרכז הרצפה נראים כשני משולשים שווי צלעות היוצרים משושה.
העמודים הפנימיים ביותר מוצבים כנקודות על פני מעגל.
המיזוג של עודף עיצובי ודינמי עם גאומטריה רציונליסטית מייצר ניגודיות מצוינת בין מבנה כנסייתי במוסד אפיפיורי להשכלה גבוהה.
בורומיני היה אחד מכמה אדריכלים שהיו מעורבים בבניית כנסיית סנט אגנסה באגון ברומא.
לא זו בלבד שחלק מכוונותיו העיצוביות שונו על ידי אדריכלים שהחליפו אותו מאוחר יותר, אלא שהתוצאה נטו היא מבנה המשקף, בליל של גישות שונות.
ההחלטה לבנות מחדש את הכנסייה התקבלה בשנת 1652 כחלק מהפרויקט של האפיפיור אינוקנטיוס העשירי לחיזוק בולטותה של פיאצה נאבונה - המרחב האורבני שעליו עמד ארמון משפחתו, פאלאצו פמפילי .
את התוכניות הראשונות לכנסיית הצלב היווני ערכו ג'ירולמו ריינלדי ובנו קרלו ריינלדי, ששינו את מיקום הכניסה הראשית מוויה די סנטה מריה דל אנימה לפיאצה נאבונה.
היסודות הונחו וחלק ניכר מהקירות במפלס התחתון נבנו כאשר פוטרו האדריכלים ריינלדי בגלל ביקורת על העיצוב, ובורומיני מונה במקומם.
בורומיני החל בגישה חדשנית הרבה יותר כלפי החזית, שהורחבה כדי לכלול חלקים מפלאצו פמפילי הסמוך ולייצר מקום גם לשני מגדלי הפעמונים שלו.
בניית החזית התקדמה עד לגובה הכרכוב והכיפה הושלמה עד לחלקו העליון של המגדלור.
בחלקו הפנימי הוא הציב עמודים כנגד החללים התומכים התחתונים שהושלמו ברובם.
בשנת 1656 נפטר אינוקנטיוס העשירי והפרויקט איבד תנופה.
בשנת 1657 התפטר בורומיני וקרלו ריינלדי ביצע מספר שינויים משמעותיים בעיצובו של בורומיני.
שינויים נוספים בוצעו על ידי ברניני, כולל בגמלון החזית.
בשנת 1668 שב וחזר קרלו ריינלדי כאדריכל וסירו פרי קיבל את המשימה להוסיף ציור פרסקו בפנים הכיפה, מהלך שלא סביר שבורומיני התכוון אליו.
כן נוספו פסלים גדולים ושיש צבעוני ; שגם הם אינם חלק מרפרטואר העיצוב של בורומיני שכוון למוטיבים אדריכליים של סטוקו לבן ועיטורי מוטבים סמבוליים.
קפלת רה מאג' (Re Magi) של הפצת האמונה
המכללה הקתולית להפצת האמונה ברומא כוללת את קפלת רה מאג'י (Re Magi) של בורומיני, שנחשבת בדרך כלל על ידי היסטוריונים אדריכליים כאחד ממרחבי הפנים האדריכליים המגובשים ביותר שלו.
עיצוב הקפלה החדש בא במקום קפלה קטנה וסגלגלה קודמת שעוצבה על ידי יריבו ברניני והייתה עבודה מאוחרת בקריירה של בורומיני; הוא מונה לאדריכל בשנת 1648 אך רק בשנת 1660 החלה בניית הקפלה ואף על פי שגוף העבודה העיקרי הושלם עד שנת 1665, חלק מעבודת העיטורים הסתיים לאחר מותו.
חזית הקפלה פונה אל דרך הפרופגנדה פידה (Via di Propaganda) וכוללת שבעה מפרצים המחוברים על ידי פילאסטרים ענקיים.
המפרץ המרכזי הוא קעור וקמור ומשתלב עם הכניסה הראשית לחצר המכללה ולמתחם, עם כניסה לקפלה משמאל ולמכללה מימין.
פנים בבזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו
קפלה ספאדה, סן ג'ירולמו דלה קאריטה (ייחוס לא ברור)
ארמון ברבריני (חלונות עליונים וגרם מדרגות סגלגל)
סנטי אפוסטולי, נאפולי - מזבח פילמרינו
האורטוריה של סנט פיליפ נרי Oratorio dei Filippini
המכללה הקתולית להפצת האמונה Collegio de Propaganda Fide
סנטה מריה דיי סאטה דולורי, רומא
סנטה מריה אלה פורטה, מילאנו - שער כניסה (פורטל) וטימפנון
סן ג'יאובני אין אולאו San Giovanni in Oleo (שיקום)
ארמון ג'יאוסטיניאני Palazzo Giustiniani (עם קרלו פונטנה)
חזית ארמון פלקוניירי Palazzo Falconieri
סנטה לוסיה בסלצ'י Santa Lucia in Selci (שיקום)
בזיליקת פטרוס הקדוש (שערים לקפלה המבורכת ואולי גם חלקים של החופה)
בקיץ 1667, ולאחר השלמתה של קפלת פאלקוניירי (קפלת המזבח הגבוה) בסן ג'ובאני דיי פיורנטיני, התאבד בורומיני ברומא, ככל הנראה כתוצאה מהתמוטטות עצבים ודיכאון.
בצוואתו כתב בורומיני כי הוא אינו רוצה שום שם על קברו והביע את הרצון להיטמן בקברו של קרוב משפחתו קרלו מדרנו בסן ג'ובאני דיי פיורנטיני.
שנים לאחר מכן שמו התווסף על לוח השיש מתחת למצבה של מדרנו, ולוחית זיכרון עם כיתוב בלטינית פרי יוזמת שגרירות שווייץ ברומא הונחה על עמוד הכנסייה בה נקבר, כמחווה לאדריכל יליד הקנטון השווייצרי, טיצ'ינו.
התואר "טיצ'יננסיס" המופיע על הלוחית הוא פרט אנכרוניסטי שחלף זמנו, שכן השם, הקשור לנהר טיצ'ינו, נבחר רק בשנת 1803, אז נוצר הקנטון המודרני על ידי נפוליאון.
דיוקנו של פרנצ'סקו בורומיני הופיע על גבי שטר של 100 פרנק של הסדרה השישית של השטרות, שהייתה במחזור החל משנת 1976 ועד 2000. החלטה זו באותה העת גרמה לפולמוס בשווייץ, בו החל היסטוריון האמנות האיטלקי השווייצרי פיירו ביאנקוני.
שכן, לטענתו, אותם שטחים שבמאה ה-17 הפכו בשנת 1803 לקנטון טיצ'ינו היו רכוש איטלקי של הקונפדרציה השווייצרית הישנה ולפיכך לא ניתן היה להגדיר את בורומיני טיציני או שווייצרי.
בורומיני הוא נושא הסרט "לה ספיאנזה" La Sapienza מאת יוג'ין גרין שיצא לאקרנים בשנת 2015.
פרנצ'ישק קוסטז'בסקי (בפולנית: Franciszek Kostrzewski; 19 באפריל 1826 – 30 בספטמבר 1911) היה צייר ריאליסטי וז'אנרי פולני, מאייר, קריקטוריסט, קריקטוריסט סאטירי.
הוא היה בנו של פרנצ'ישק, עובד מדינה, שעבד באחד הארמונות האצילים שנמצאים ברחוב קרולבסקה בוורשה.
בשנת 1854 הוא התחתן עם לוצ'ינה לבית לוקובסקי.
אשתו של האמן נפטרה בשנת 1871. קוסטרבסקי לא התחתן שוב.
נולדו לו שלושה ילדים מנישואיו עם לוצ'ינה - שתי בנות ובן, סטניסלב, שהפך לצייר.
פרנצ'ישק קוסטז'בסקי נולד בוורשה, אך בשנת 1831, במהלך מרד נובמבר, עברה משפחתו לאחת האחוזות במחוז סנדומייז'.
משפחת קוסטרבסקי נשארה שם לצמיתות, ופרנצ'ישק הצעיר החל את לימודיו בוורשה.
הוא סיים חמש כיתות בחטיבת הביניים ועד מהרה איבד עניין במדעים - מגיל צעיר התלהב יותר מציור ולימוד הטבע.
עם זאת, אביו כבר תכנן את עתידו, ובזכות קשריו הציב אותו באחד המשרדים בוורשה.
עד מהרה שוחרר פרנצ'ישק כי ראש המשרד הבחין ברישומיו בתיקים רשמיים חשובים.
לאחר אירוע זה, אביו נכנע ואפשר לו ללמוד אמנות.
פרנצ'ישק בן השמונה עשרה החל ללמוד בבית הספר החדש לאמנות לאמנויות של ורשה בשנת 1844.
פרנצ'ישק קוסטז'בסקי תיאר את חייו ב"פאמינטניק" שפורסם בוורשה בשנת 1891.
הוא נקבר בבית העלמין בפוואצקי.
בבית הספר לאמנויות יפות וורשה למד פרנצ'ישק קוסטז'בסקי בהדרכת יאן פליקס פיארסקי, כריסטיאן ברסלאואר ואלכסנדר קוקולר.
במהלך לימודיו ערך טיולים תכופים ברחבי הארץ וצייר נופים וסצנות ז'אנריות של אוכלוסיית הערים, העיירות והכפרים, ותיעד תמונות מחיי היום יום באותם זמנים.
קוסטרבסקי יחד עם עמיתיו מהלימודים ביניהם וייצ'ך גרסון, יוליוס קוסאק והנריק פילאטי, יצרו קבוצה אמנותית בשם "בוהמיה", שבמרכזה דמותו של מרקין אולשינסקי, פטרונם וחברו היקר.
פרי עבודתם המשותפת היו מה שנקרא "אלבומים", המכילים ציורים מהטיולים ומחיי היומיום של קבוצת חברים.
בשנת 1856 עשה מסע אמנותי בן כמה חודשים דרך גרמניה לפריז.
לאחר שחזר לפולין בשנת 1856, החל בפעילות האיור שלו, בשנת 1870 לאחר שנטש כמעט לחלוטין את הציור.
פרנצ'ישק קוסטז'בסקי הוא מחברו של אחד מספרי הקומיקס הפולניים הוותיקים ביותר.
סיפוריו הציוריים של פרנצ'ישק קוסטז'בסקי הופיעו כבר במחצית השנייה של המאה ה-19, אך באופיים היו ספורדיים, עם זאת קוסטבסקי נחשב למבשר הקומיקס הפולני.
לעומת זאת הסדרה "עם אש וחרב, או הרפתקאות גרז המשוגעת", שפורסמה בשנת 1919 בכתב העת הסאטירי והפוליטי לבוב Szczutek.
" הגדילה את הפופולריות הרבה של סיפורי התמונות ופרסומים רבים בעיתונות התפרסה יותר.
פרנצ'סקו אָצֶ'רְבִּי (באיטלקית: Francesco Acerbi; נולד ב-10 בפברואר 1988) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת הבלם באינטר מילאנו מהסרייה א' ובנבחרת איטליה.
אצ'רבי, התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של פאביה.
ב-23 באפריל 2006, אצ'רבי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת.
ב-11 בינואר 2007, אצ'רבי הושאל לרנאטה, במדיה שיחק עד סוף החודש.
ב-2 באוגוסט, אצ'רבי הושאל לטריסטינה, אך כעבור שבועיים שוחרר ממנה והושאל לספציה, בה שיחק רק בקבוצת המילואים ולא זכה לדקות משחק בקבוצה הבוגרת.
ב-24 ביוני 2011, אצ'רבי חתם בגנואה, תמורת 2.2 מיליון אירו עבור 50% מכרטיס השחקן שלו, אך כעבור שבוע, אצ'רבי חתם בקייבו ורונה תמורת 2 מיליון אירו, כחלק מעסקת העברתו של קווין קונסטנט שעשה את הדרך ההפוכה.
ב-20 ביוני 2012, אצ'רבי חתם במילאן, שרכשה מחצית מהזכויות על כרטיס השחקן.
בשנת , אצ'רבי חשף בראיון כי בתקופה בה שיחק המועדון הוא סבל מדיכאון, עקב מות אביו, והרבה לשתות אלכוהול.
ב-26 בינואר 2013, אצ'רבי חזר לגנואה, כאשר גם הפעם היה זה קווין קונסטנט שעשה את הדרך ההפוכה, אך כעבור זמן קצר הושאל בחזרה לקייבו ורונה.
ב-9 ביולי 2013, אצ'רבי חתם בססואולו, עבור 1.8 מיליון אירו תמורת כמחצית מכרטיס השחקן שלו.
במסגרת בדיקות רפואיות שנערכו לפני תחילת העונה, התגלה גידול באשך של אצ'רבי ולאחר מכן חזר לשחק בקבוצתו.
בדצמבר , נכשל בבדיקת חומרים אסורים שגרתית.
אצ'רבי, מצידו טען כי הדבר נבע מרמות הורמונים לא סדירות, עקב היותו חולה סרטן והכחיש כי השתמש בחומרים אסורים.
החל מ-7 בינואר עד ל-14 במרץ 2014, אצ'רבי עבר סדרת טיפולים כימותרפיים, ואף על פי שהגיע לאימוני הקבוצה במהלך הטיפולים, הוחלט כי יחזור לשחק כדורגל רק בעונה הבאה.
ב-30 בינואר 2015, ססואולו רכשה את החצי השני של כרטיס השחקן שלו, גם תמורת 1.8 מיליון אירו.
ב-11 ביולי 2018, אצ'רבי חתם לחמש שנים בלאציו מהסרייה א'.
ב-20 בינואר 2018, קיבל צהוב חמישי לעונה ובכך נמנע ממנו לשחק במשחק שלאחריו ובכך רשם רצף של 149 הופעות רצופות בסרייה א', 13 פחות מזה של חבייר זאנטי שמחזיק בשיא.
ב-1 בספטמבר 2022 הושאל אצ'רבי לאינטר מילאנו לעונה אחת ובסיום העונה חתם לשנתיים במועדון.
ב-10 באוגוסט 2012, אצ'רבי זומן לראשונה לסגל נבחרת איטליה.
ב-18 בנובמבר 2014, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–1 נגד .
פרנצ'סקו אנדריני (באיטלקית: Francesco Andreini; 1548 – 1624) היה שחקן קומדיה דל'ארטה ומהנל להקת ג'לוזי, אחת מלהקות הקומדיה דל'ארטה המפורסמות והחשובות ביותר.
נודע כבעלה של איזבלה אנדריני, הכוכבת הגדולה של הסוגה באותה עת.
גילם את תפקיד הקפיטנו תחת הכינוי Capitano Spavento ("קפיטן פחד").
לאחר מותה של איזבלה, פרסם שירים שכתבה, מונולוגים ודיאלוגים שאילתרה והוא העלה על הכתב.
בשנת 1576 היה לראשה של אחת הלהקות החשובות והמפורסמות של הקומדיה דל'ארטה, הג'לוזי (Compagnia dei Comici Gelosi), עמה הופיע עד מותה של איזבלה ופירוק הלהקה ב-1604. הלהקה פעלה בצפון איטליה וזכתה לפטרונותם של דוכסי מנטובה מבית גונזגה.
בשנת 1576 הצטרפה ללהקה איזבלה קנאלי בת ה-14 לתפקיד האהובה הצעירה.
שנתיים לאחר מכן נשא אותה לאישה והשניים הובילו את הלהקה בצוותא.
במהלך מסעי ההופעות הבלתי פוסקים ילדה איזבלה שבעה ילדים, שלושה בנים וארבע בנות.
בנם הבכור ג'מבטיסטה, נדד עם הלהקה ושני הבנים האחרים גודלו בחצר גונזגה במנטובה.
ב-1589 הופיעה הלהקה בפירנצה בחתונתם של פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה וכריסטינה מלורן, בהצגה "שגעונה של איזבלה" (La Pazzia d'Isabella).
ב-1603 הופיעה הלהקה שוב בפני מלך ומלכת צרפת בטירת פונטנבלו.
במהלך מסע שובה לאיטליה, נפטרה איזבלה ליד ליון במהלך לידת בנה השמיני.
מיד לאחר מותה פיזר פרנצ'סקו אנדריני את להקת הג'לוזי.
בנם הבכור, ג'מבטיסטה אנדריני, ארגן להקת תיאטרון בשם פידלי ("הנאמנים") שהופיעה עם חומרים ששימשו את להקת ג'לוזי.
לאחר מותה של איזבלה פרסם פרנצ'סקו את החיבורים Rime..., Parte seconda - אוסף שירים מאת איזבלה שראה אור ב-1605 ו-Fragmenti de alcune scritture - אוסף מונולוגים ודיאלוגים מאולתרים של איזבלה שהעלה פרנצ'סקו על הכתב ופרסם ב-1617.
פרנצ'סקה סקאנאגאטה (באיטלקית: Francesca Scanagatta; בגרמנית: Franziska Scanagatta, פרנציסקה סקאנאגאטה; 1 באוגוסט 1776–20 בנובמבר 1864) הייתה איטלקייה שזכתה לפרסום נרחב כאשר התחזתה לגבר, התגייסה לצבא האימפריה הרומית הקדושה ולחמה בהצטיינות במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
סקאנאגאטה נולדה במילאנו ב-1 באוגוסט 1776. ב-1794 אביה החליט לרשום את אחיה ג'אקומו לאקדמיה הצבאית התרזיאנית בווינר נוישטאדט ואת פרנצ'סקה לרשום למנזר בווינה.
ג'אקומו התוודה בפני פרנצ'סקה שהוא אינו רוצה להיות חייל והיא החליטה להתחלף אתו.
למזלם, אביהם שלח אותם לאוסטריה עם אישה שלא הכירה אותם, וכך פרנצ'סקה יכלה פשוט להתחזות לנער ולהירשם ללימודים באקדמיה הצבאית תחת שמו של אחיה.
היא לא התגוררה באקדמיה אלא בעיר וכך הצליחה להימנע מחשיפת זהותה.
היא הייתה האישה היחידה שלמדה באקדמיה מאז הקמתה ועד שנת 2003.
ב-1797 היא סיימה את לימודיה בדרגת לויטננט משנה והוצבה כמפקדת מחלקה ברגימנט הרגלים השלישי של וארסדין בהונגריה.
במהלך במלחמת הקואליציה הראשונה היא צעדה עם אנשיה מהונגריה בניסיון להגיע אל הריין ולהצטרף ללחימה.
עם זאת, עד שהגיעו כבר הסתיימה המלחמה.
לאחר מכן היא צעדה עם אנשיה לשלזיה ואז לשטיריה.
ב-1798 היא הועברה לרגימנט הרגלים הרגלים ה-56 בגליציה.
כדי לא לחשוף את זהותה, היא מיעטה לפגוש אנשים חדשים.
עם זאת, היא פקדה בקביעות את הקזינו בסנדומיר לצד שאר הקצינים ברגימנט.
עם פרוץ מלחמת הקואליציה השנייה היא החלה להצעיד את אנשיה לגרמניה כדי להשתתף בלחימה, אולם בדרך לקתה בהתקף שיגרון ונאלצה להתאשפז למשך חודשיים.
לאחר החלמתה הועברה לרגימנט הרגלים ה-12 בפנצ'בו.
עם הרגימנט החדש שלה היא צעדה לאיטליה כדי להשתתף בלחימה.
זהותה עמדה מספר פעמים בסיכון.
באחת הפעמים אחד מחבריה הביע בפומבי את חשדו כי היא אישה, וסקאנאגאטה בתגובה הציעה לו "להוכיח את הגבריות" שלה על אשתו של אותו קצין.
בהזדמנות אחרת כאשר קצין לעג למראה הנערי שלה, היא הזמינה אותו לדו-קרב ופצעה אותו.
בדצמבר ב-1799 היא הובילה את המתקפה על השוחות הצרפתיות בברבגלטה.
במהלך החורף היא נסעה למילאנו ונפגשה עם משפחתה.
הוריה ניסו לשכנע אותה לעזוב את הצבא, אולם היא סירבה.
היא נותרה במילאנו עד מרץ, אז הועלתה לדרגת לויטננט ונסעה לגנואה כדי להשתתף במצור האוסטרי על העיר.
עוד במהלך המצור, אביה פנה לשלטונות הצבא וחשף את זהותה האמיתית של בתו.
היא נאלצה לעזוב את הצבא ממש ביום נפילתה של גנואה - 4 ביוני 1800. המפקד שלה, פרידריך היינריך פון גוטסהיים, ערך לכבודה מסיבת פרידה מכובדת, אשר במהלכה התייחסו אליה כל הקצינים כקצינה מן המניין.
פרנץ השני, קיסר אוסטריה, החליט להעניק לה קצבה, אולם נאסר עליה לענוד את המדליות שזכתה בהן במהלך שירותה הצבאי.
היא חזרה למילאנו ונפגשה שם עם צ'לסטינו ספיני (Celestino Spini) אחד מחבריה לשעבר באקדמיה התרזיאנית, אשר נדהם לגלות שחברתו היא למעשה אישה.
הם נישאו ב-16 בינואר 1804. נולדו להם שני בנים ושתי בנות.
בניה התגייסו גם כן לצבא האוסטרי.
כאשר הם הגיעו לבגרות, הותר להם לענוד את המדליות של אמם.
היא התגוררה במילאנו עד מותה ב-20 בנובמבר 1864 ועוד הספיקה לראות את נכדה מתגייס לצבא האוסטרי.
פרנצ'סקה רות פישר-איסטווד היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית.
איסטווד נולדה ברדינג, קליפורניה, לשחקנית פרנסיס פישר ולשחקן והבמאי קלינט איסטווד.
מצד אביה, יש לה שבעה אחים למחצה: האחיות קימבר תוניס, אליסון איסטווד, קתרין ריבס, לורי מארי ומורגן; והאחים קייל איסטווד וסקוט איסטווד.
אמה היא ממוצא יהודי אשכנזי ונורווגי.
איסטווד למדה בבית הספר סטיבנסון בפבל ביץ', קליפורניה.
היא סיימה תואר ראשון מאוניברסיטת דרום קליפורניה.
איסטווד הופיע לראשונה בסדרת הריאליטי בבית של איסטווד, שהוקרנה בבכורה ב-20 במאי 2012. הסדרה מסוגת הריאליטי התמקדה בחייה, ושל אמה החורגת דינה איסטווד, ואחותה למחצה מורגן איסטווד.
באחד הפרקים המוקדמים, היא והצלם טיילר שילדס, החבר שלה באותה תקופה, צולמו שורפים והורסים תיק של הרמס בשווי 100,000 דולר במהלך צילום.
לאחר המעשה בני הזוג היו חשופים לאיומים ותשומת לב שלילית אחרת.
איסטווד הייתה מיס גלובוס הזהב לשנת 2013.
בשנת 2016 שיחקה בסרט "פושעים ומלאכים".
בשנת 2017, היא ואמה פרנסיס פישר כיכבו שתיהן בפרק בסדרת הטלוויזיה "פארגו" בתור הגרסה הצעירה והישנה של אותה דמות.
בשנת 2019 שיחקה לצד ברנטון ת'ווייטס בסרט הקולנוע "הפרדה אלימה".
בשנת 2021 השתתפה בסרט הקולנוע "זמן".
בשנת 2024 שיחקה בסרט "לקראת הסוף", לצד לוסי הייל וקיר גילכריסט.
בשנת 2013, התגוררה בלוס אנג'לס ולמדה באוניברסיטת דרום קליפורניה.
ב-17 בנובמבר 2013, איסטווד נישאה לג'ורדן פלדסטין בן ה-35, אחיו של השחקן ג'ונה היל ומנהלה של להקת מארון 5, בטקס קטן בלאס וגאס.
שמונה ימים לאחר מכן, ב-25 בנובמבר, הגישה איסטווד בקשה לביטול הנישואין.
פלדסטין מת בדצמבר 2017, כאשר קריש דם מרגלו הגיע לריאותיו.
איסטווד הייתה בעבר במערכת יחסים עם אלכסנדר ריית', מאמן ושחקן.
לשניים יש בן משותף, טיטאן רייט איסטווד.
פרנצ'סקו (פקו) באניאיה (באיטלקית: Francesco "Pecco" Bagnaia; נולד ב-14 בינואר 1997 בטורינו, איטליה) הוא רוכב מרוצי אופנועים איטלקי המתחרה בסדרת ה-MotoGP.
באניאיה החל להתחרות במרוצי אופנועים ב-2009, בגיל 12, וב-2010 סיים שני באליפות מקומית בקטגוריית 125 סמ"ק.
בשנה הבאה סיים שלישי באליפות הספרדית בנפח זה, וב-2012 סיים שלישי בקטגוריית מוטו 3 הספרדית.
באותה עת התקבל לאקדמיית הרכיבה VR46 של ולנטינו רוסי.
ב-2013 החל להתחרות באליפות העולם של מוטו 3, אך לא זכה באף נקודה בכל העונה.
בעונה הבאה שיפר את הישגיו וסיים במקום ה-16. ב-2015 זכה בפודיום בראשון שלו, וסיים את העונה במקום ה-14. עונת 2016 החלה עבורו היטב, עם מספר פודיומים וניצחון ראשון בקטגוריה.
ב-2017 עבר באניאיה להתחרות בקטגוריית מוטו 2 של אליפות העולם.
הוא זכה להצלחה ועלה לפודיום בארבעה מרוצים.
הוא סיים את העונה עם 174 נקודות במקום החמישי, והוכתר כמתחיל המצטיין של העונה.
את עונת 2018 הוא פתח בניצחון.
בהמשך השיג גם פול פוזישן ראשון בקטגוריה, והמשיך בניצחונות והישגים יציבים גם לאורך העונה, עד שהוכתר כאלוף העונה, עם שמונה ניצחונות ו-306 נקודות.
בעונת 2019 החל באניאיה להתחרות במוטו GP בקבוצת הלוויין פראמאק רייסינג עם אופנוע דוקאטי.
חברו לקבוצה היה ג'ק מילר.
הוא החל את העונה עם הישגים מועטים, אך השתפר בהמשך עד שלקראת סוף העונה סיים במרוץ האוסטרלי במקום הרביעי.
את העונה הוא סיים במקום ה-15. בעונת 2020 שהושפעה ממגפת הקורונה הוא המשיך בשיפור כשהשיג מיקום בשורה הראשונה בגריד המרוץ בספרד, אך במרוץ הבא נפצע בתאונה וסבל משבר ברגלו שהשבית אותו לשלושה מרוצים.
במרוץ בסן מרינו זכה בפודיום הראשון שלו במוטו GP, אך בשאר העונה סבל מביצועים גרועים וסיים את העונה במקום ה-16.
בעונת 2021 עבר באניאיה ביחד עם מילר לקבוצת המפעל של דוקאטי.
הוא פתח את העונה היטב במרוץ בקטר עם פול פוזישן וסיים במקום השלישי.
הוא סיים במקום השני בשלושה מרוצים, ובמרוץ באראגון הוא זכה בניצחונו הראשון בקטגוריה.
שבוע לאחר מכן הוא ניצח שוב, כשהוא מוביל מפול פוזישן עד לסיום ושובר את שיא ההקפה המהירה.