tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במלחמת העצמאות קריגר היה ממקימי "השירות הרפואי", (19 בדצמבר 1947), במשותף עם ד"ר משה פלר, ד"ר יוסף מאיר, ד"ר משולם ליבונטין וד"ר אברהם קצנלסון.
דרושים 76,600 לא"י לציוד - מיטות, שולחנות-ניתוח, ולתוספת מיטות"..
בעת מגוריו בתל אביב, קריגר היה פעיל בענייני ציבור כיו"ר ההסתדרות הרפואית בארץ-ישראל (1932–1934), חבר הוועד הפועל של הברית העולמית של רופאים יהודים, יו"ר הוועד הפועל של הליגה למלחמה בשחפת בארץ-ישראל, חבר הוועד האזרחי להקמת המוזיאון הראשון לאמנות בעיר תל אביב, ויו"ר חוג ידידי תיאטרון הבימה ופעיל להקמת "בית הבימה".
ב-1934 הוא הקים בשדרות רוטשילד 71 את בית קריגר (אדריכל זאב רכטר), שבו שכנה גם מרפאתו.
בין מטופליו הרבים כלולים גם: חיים נחמן ביאליק, רחל המשוררת, אורי צבי גרינברג, אנדה עמיר-פינקרפלד, החזון איש, מנחם גנסין, הרב יצחק ידידיה פרנקל, חנה רובינא, שמעון פינקל, אהרן מסקין, משה קסטל ולאה ניקל.
כיום משמש "בית קריגר" כבית מלון בוטיק המציע כ-25 דירות יוקרה ששופצו.
ד"ר אפרים סיני נזכר: "שמו הלך לפניו כאיש המוסר והיושר הציבורי, בעל זיכרון פנומנלי היה ומוח אנציקלופדי"..
על שמו של קריגר קרוי גם רחוב בעיר תל אביב.
משה קפלנסקי (1937 – 10 במאי 2021) היה עורך דין ונוטריון ישראלי, בעל משרד עורכי הדין "משה קפלנסקי", מבכירי עורכי הדין הישראלים בתחום דיני ביטוח ודיני נזיקין.
קפלנסקי נולד בתל אביב להורים יוצאי פולין.
בנערותו למד בבית הספר החקלאי "עיינות", ובגיל 18, כשסיים את לימודיו, התגייס לצה"ל כלוחם בחטיבה 5 ובמילואים שירת כסניגור מטכ"ל.
בשנת 1963 מונה כמנהל מחלקת תביעות במגדל חברה לביטוח, כאחראי על ניהול תביעות בכל תחומי הביטוח.
למד בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה וקיבל תואר ראשון ב-1969.
בשנת 1966 הקים משרד שמאות אשר התמחה בהערכת נזקי גוף, תאונות דרכים, ענפי הביטוח האלמנטרי והאחריות המקצועית.
בשנת 1970 מונה כנשיא איגוד השמאים בישראל, ובמקביל שימש כמרצה במכון הישראלי לביטוח ובמרכז הישראלי לניהול.
בשנת 1974 הקים משרד עורכי דין בו היה פעיל עד למותו.
בשנת 1982 מונה לדיין בבית הדין הארצי המשמעתי של לשכת עורכי הדין.
קפלנסקי היה ליטיגטור בתחומי הנזיקין והביטוח ובתחום הליטיגציה האזרחית.
במשך למעלה מ-50 שנים היה שותף ליצירת תקדימים בענף הביטוח והנזיקין, ביטוח חיים וביטוח אלמנטרי, ביטוחי האחריות המקצועית, נושאי המשרה הבכירה בתאגידים והביטוח האווירי והימי.
במסגרת חוק פיצויים לנפגעי תאונות דרכים ייצג תובעים באסון נביעות שזכייתם היוותה בסיס להלכות חדשניות והביאה לשינוי סטטוטורי בתחום.
בשנת 1996 מונה כאב בית הדין לאתיקה של מועצת העיתונות.
בשנת 2000 קיבל בהתנדבות את ייצוגה של קבוצת לוחמי שייטת 13 שחלו בסרטן וקשרו את מחלתם לזיהום בנחל קישון בפרשת הקישון, וטיפל בפרשה לאורך כ-15 שנות ההתדיינות.
ב-2001 הוצע לקפלנסקי לכהן כשופט בבית המשפט העליון על ידי שר המשפטים, מאיר שטרית ונשיא בית המשפט העליון, השופט אהרן ברק, אך הוא סירב.
בשנת 2010 נבחר מ"מנהלי המאה" המובילים אחריות חברתית מטעם עמותת "שיעור אחר" ומשרדו מדורג כאחד ממשרדי עריכת הדין הבולטים בישראל בתחום הנזיקין והביטוח.
בשנת 2017 הוענק לו פרס לשכת עורכי הדין על תרומתו לעולם המשפט.
קפלנסקי התגורר בנווה מונוסון .
הוא נפטר ב-10 במאי 2021, והובא למנוחות בבית העלמין ביהוד .
הותיר אחריו אישה, אתי, ושלושה ילדים.
בנו, עורך הדין ד"ר קובי קפלנסקי מנהל המשרד במשך שנים רבות, ואף בתו ונכדתו הועסקו בו.
משה קשטן (15 באוגוסט 1930 - 9 במרץ 2018) היה עיתונאי ושדרן ספורט ישראלי.
נמנה עם המייסדים של תוכנית הספורט "שירים ושערים" ב-1970. הגיש את התוכנית עם עמי פזטל, שימש רכז המערכת שלה ומעמודי התווך שלה במשך שנים רבות.
נודע בידע הרב שלו בתחום הספורט ובמיוחד בנושא הסטטיסטיקה וניחן בזיכרון יוצא דופן.
משה קשטן נולד בתל אביב.
בצעירותו היה חובב כדורגל, ואוהד מושבע של קבוצת הכדורגל בית"ר תל אביב.
הוא עבד כעיתנאי בתחום הספורט בעיתונים חדשות הספורט, דבר, על המשמר, ידיעות אחרונות ומעריב.
במקביל עבד ברדיו, ושימש כהיסטוריון של קול ישראל.
בתוכנית "שירים ושערים", ששודרה ברשת ב', היו לו מגוון תפקידים.
בתחילת הדרך היה שדרן לצד עמי פזטל.
באותה תקופה לא היו קווי שידור במגרשים, היה מקבל הודעות על שערים שנכבשו, והיה מכניס פתק לאולפן השידור, כדי שמידע זה ישודר בתוכנית.
הוא היה האחראי לאיסוף וריכוז כל התוצאות והטבלאות של כל הליגות הנמוכות, ולשם כך הפעיל מערך של אנשי קשר לאסוף את כל התוצאות מכל המגרשים.
בנוסף היה אחראי למסור את תוצאות הטוטו.
ב-1991 כתב קשטן את הספר "לוניה דבורין - 60 שנות כדורגל" אודות תולדות חייו של לוניה דבורין.
היה נשוי לשושנה ואב לשני בנים.
הרב משה ראוכברגר (טבת ה'תרצ"ח, 12 בדצמבר 1937 – א' בחשוון ה'תשפ"א, 18 באוקטובר 2020) היה רב חרדי-ישראלי, כיהן כרב שכונת רמת הדר וכחבר במועצת הרבנות הראשית.
לפני כן שימש וכרב שכונת בת גלים בחיפה, מנהל מחלקת הכשרות ברבנות חיפה וכיו"ר ועד רבני השכונות בישראל.
ממלא מקום רבה הראשי של חיפה.
נולד ברומניה למרדכי יהודה (מרקוס), סוחר, ובלומה.
את מלחמת העולם השנייה עבר כילד במחנה מעצר בטרנסניסטריה שרוב יושביו מתו במהלך המלחמה מרצח, מחלות ורעב.
לאחר המלחמה שבה משפחתו לעיירת מולדתם, אך ברחה ונמלטה לארץ ישראל, שם התיישבו בחיפה.
למד בישיבת תפארת ישראל בחיפה, ובמקביל הדריך בבני עקיבא.
לאחר תום לימודיו בתפארת ישראל, עבר ללמוד בישיבת פוניבז' בבני ברק.
כאשר החיכוכים בין דרכה של בני עקיבא לדרכה של הישיבה גברו, נתנה לו הישיבה את הבחירה האם לעזוב את בני עקיבא ולהמשיך בישיבה או להפך.
הוא החליט לעזוב את פוניבז' ולעבור לתיכון יבנה, אך בהשפעת החזון איש הוא עבר למספר חודשים ללמוד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה.
לאחר מכן למד כשש שנים בישיבת חברון שם התקרב אל ראש הישיבה הרב אהרון כהן והמשגיח הרב מאיר חדש.
לאחר נישואיו עבר לישיבת מיר, שם דבק ברב חיים שמואלביץ.
בהוראת רבי ישראל אלתר, למד פסיקת הלכה.
קיבל סמיכה לרבנות עיר לאחר מבחן אצל הרב יוסף שלום אלישיב, וכן נסמך מהרבנים אליעזר יהודה פינקל, זלמן סורוצקין, חיים שמואלביץ, משה חברוני, אליעזר יהודה ולדנברג ובצלאל ז'ולטי.
בהמשך חייו היה לתלמידו ומקורבו של הרב יוסף שלום אלישיב.
בסביבות 1968, עוד בטרם הגיע לגיל 30, התמנה לרב שכונת בת גלים בחיפה, והיה לרב הצעיר בישראל באותה העת.
ב-1972 היה אחד מנציגי רבני השכונות בוועדה שבחרה את הרבנים הראשיים לישראל.
ניהל את המאבק נגד העבודות על הקמת מסילת הרכבת בבת גלים בשבת.
ב-1974 התמודד על תפקיד רבה האשכנזי של חיפה, אך זכה בקול אחד בלבד והפסיד לרב שאר ישוב כהן.
בהמשך, התמנה לרב שכונת רמת הדר, ולראש מחלקת הכשרות ברבנות חיפה.
ב-1993 הקים את "ארגון רבני השכונות" המאגד את רבני השכונות בישראל.
היה יו"ר ועד עובדי המועצה הדתית חיפה.
בשנת 1998 נבחר למועצת הרבנות הראשית.
במועצה, היה אחראי על ענייני הכשרות, בייחוד בעיר אילת.
בשנת 2003 הפסיד בפער של מספר קולות בודדים למועמד שמעליו ולא נכנס שוב למועצה.
באותה העת, הגיש את מועמדותו לרב הראשי לישראל, אך הסיר את מועמדותו לבסוף, בהוראת הרב אלישיב.
לאחר שהרב יונה מצגר נבחר לרב הראשי, הרב ראוכברגר נכנס במקומו למועצת הרבנות הראשית.
היה חבר ועדת השמיטה של הרבנות הראשית לקראת שנת השמיטה ה'תשס"ח.
במסגרת זו ניסה לצמצם את השימוש בהיתר המכירה.
בעתירה שהוגשה כנגדו (בין השאר) בעניין זה חויב בתשלום 10,000 שקלים.
בשנת 2008 התמודד לכהונה נוספת, אך לא נבחר.
בשנת 2011 זכה בפרס למפעל חיים ובמדליה מטעם המועצה הדתית חיפה.
השתתף במפגשים בין-דתיים בחיפה ובצפון.
לאחר פטירת הרב שאר ישוב כהן כיהן כממלא מקום רבה של חיפה.
בסוף ימיו עבר לשכונת בית וגן בירושלים, אולם הקפיד להמשיך ולנסוע להעביר שיעורים בחיפה.
נפטר בא' בחשוון תשפ"א ונקבר בבית הקברות שדה יהושע בחיפה.
ב-1961 נישא ללאה בת הרב מאיר סגל, נינתו של הרב יוסף יוזל הורוביץ, הסבא מנובהרדוק.
לאה עבדה כמורה בכפר חסידים.
ביוני 1964 נספתה בתאונת דרכים, כאשר סלע שנפל ממשאית מחץ אותה למוות.
ב-1968 נישא בשנית לחיה חרמונה ליבוביץ.
לאחר פטירתה בשנת 2001 נישא בשלישית לגיטה קלינרמן.
הרב חיים ראוכברגר, חתנו של הרב יחיאל מיכל פיינשטיין.
נפטר ממחלה בשנת 2008 בחיי אביו.
אליעזר ראוכברגר, יו"ר דגל התורה בירושלים וסגן ראש העיר.
יהושע ראוכברגר יו"ר עמותת "לב חדש" בחיפה ואחראי על מבני ציבור בעיר.
מרדכי יהודה ראוכברגר מנכ"ל רשת "פעמית סטור".
יוסף ראוכברגר מנהל מוסדות בציבור החרדי.
בתו שרה ברקמן טבעה למוות בחוף ימה של חיפה בשנת 1996, בעת שהצילה את אחייניתה מטביעה.
הרב משה ראובן אסמן (נולד ב-14 במרץ 1966 בלנינגרד, ברית המועצות) רב בית הכנסת ברודסקי בקייב.
בעבר היה שליח חב"ד בקייב מטעם צעירי אגודת חב"ד בארץ הקודש, וכיום פועל באופן עצמאי.
מונה לרב הראשי לאוקראינה על ידי אך מינוי זה לא מוכר על ידי רוב הקהילות והארגונים היהודיים באוקראינה.
במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה התפרסם מאוד בפעילותו להעלות את המודעות למשבר באוקראינה.
ונפגש עם מנהיגים ישראלים בכירים, בהם ראש הממשלה בנימין נתניהו וראש עיריית ירושלים לשעבר ניר ברקת.
נולד כמשה סטול ברוסיה, משפחת אמו של אסמן הייתה מנצר חסידי חב"ד.
הוא נשוי לבתו של הרב זוסיה הירש ליובארסקי, שוחט מחרקוב.
אסמן היה פעיל בתנועת מסורבי עלייה מאז ילדותו וקיבל הסמכה לשחיטה כשהיה בן 18. בשנת 1982, העיתון הקומוניסטי המרכזי "פראבדה", שדיווח על פעילויות של מסורבים יהודים בלנינגרד, כינה אותו "אויב המשטר הסובייטי".
מספר שנים לאחר מכן, בשנת 1987, קיבל אישור מהממשלה הסובייטית לעזוב את ברית המועצות ולמד בישיבות חב"ד בישראל.
במהלך העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 הוא פעל מטעם חב"ד בנושא וסייע לעולים להסתגל לחיים בישראל ולהתחבר מחדש ליהדות.
הרב אסמן סייע גם בהבאת ילדים יהודים אוקראינים מצ'רנוביל לישראל ובפיקוח על שיקומם הרפואי והפסיכולוגי.
בשנת 1995 שב הרב אסמן לקייב והחל בשיקום עבודת בית הכנסת באחד מחדרי בית הכנסת הגדול של ברודסקי במרכז העיר, שהפך לתיאטרון בובות בתקופה הסובייטית.
שם עבד לשיקום הקהילה היהודית בקייב, שגדלה עד שעיריית קייב העניקה את בית הכנסת לקהילה היהודית.
הרב אסמן המשיך והקים כמה מטבחים קהילתיים, חברה קדישא, מוסדות חינוך בהם גני ילדים, בית ספר, בית יתומים המנוהל על ידי רעייתו חנה ומוסדות צדקה וחינוך רבים אחרים ברחבי אוקראינה.
הוא גם שיקם את בית העלמין היהודי בקייב ויצר מרכז רפואי שבו משפחות עניות מקבלות טיפול רפואי בחינם על ידי רופאים מתנדבים.
משמש כיו"ר הפורום העולמי של יהודים דוברי רוסית
הרב אסמן לוקח חלק מרכזי בפעילות ניידות טנק המבצעים של חב"ד בארץ ישראל ובאוקראינה.
משנת 2017 כל קיץ יוצאים תלמידי ישיבות תומכי תמימים בעולם, למסע בין עריה הקטנות של המדינה בחיפוש אחר יהודים מקומיים.
בנו הרב יוסף יצחק אסמן מנהל את פעילות בית חב"ד המרכזי בקייב, ונציג זק"א באוקראינה, בנו הרב שמואל אסמן מנהל את מוסדות חב"ד באנטבקה.
ב-24 ביולי 2024 נפל בנו המאומץ, מתתיהו אנטון סמבורסקי, בקרבות במלחמת רוסיה-אוקראינה.
רבה של קייב והרב הראשי של אוקראינה
באוקטובר 2005 נבחר הרב אסמן לרב הראשי של אוקראינה על ידי נציגי הקונגרס היהודי הכלל-אוקראיני והקהילה היהודית המאוחדת באוקראינה ובראשה אנשי עסקים יהודים אוקראינים עשירים.
אסמן ידוע כבעל קשרים מסועפים לבכירים בממשלת אוקראינה.
במקביל הוא קיבל מינוי מטעם נשיא אוקראינה ויקטור יושנקו לאיש הקשר של הממשל האוקראיני לכל ענייני היהודים במדינה.
עם זאת גורמים שונים בחב"ד יצאו במכתב מחאה נגד מינויו כרב ראשי, עקב כך שבזמנו החזיק בתואר מטעמם, הרב עזריאל חייקין.
גם לאחר מכן, ישנם מקרב יהודי אוקראינה וממשלת אוקראינה הרואים את הרב הראשי של אוקראינה ברב יעקב בלייך.
קבוצת רבנים מפדרציית הקהילות היהודיות של רוסיה, בראשות הרב הראשי של רוסיה ברל לזר, תקפה את המינוי ותיארה אותו כ"לא לגיטימי" ו"מעליב את רגשותיו של כל מאמין".
150 מנהיגים יהודים חילונים התומכים בפדרציה מחו מאוחר יותר גם על ההצבעה.
עם זאת, לאסמן יש מענה גדול בקייב והוביל כמה פרויקטים לא מפלגתיים לקידום היהדות האורתודוקסית ברחבי הארץ.
אסמן עומד בראש עמותת "Mitzvah for Ukraine" המעניקה סיוע הומניטרי לאוקראינים מכלל הדתות והגזעים.
הארגון מפעיל שני בתי תמחוי ומחלק ערכות ארוחות, ומספק טיפול רפואי וחילק משלוחי סיוע של ביגוד, גנרטורים, ציוד רפואי בין היתר.
בשנת 2022 ארגן משלוח של 16 יחידות מזגנים לבתי חולים באוקראינה לשימוש בחודשי הקיץ החמים.
בתגובה לפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2014, שגרמה לעקירת מאות אלפי בני אדם, הקים הרב אסמן את כפר הפליטים אנטבקה.
הכפר מספק דיור, שירותי בריאות, מזון ותמיכה קהילתית למאות פליטים יהודים.
זמן קצר לאחר הקמתה, הוקמה במקום מערכת חינוך אשר מספקת חינוך מקיף הן לילדי אנטבקה והן ליהודים בקהילות מקומיות אחרות.
במקום מקווה, חדר אוכל משותף, גן ילדים, בית ספר, מגרש כדורגל, מגרש משחקים, סדנה לעיבוד עץ, תלמוד תורה, בית כנסת ומלון המשמש לעיתים קרובות לשיכון פליטים.
הכפר שימש גם כמרכז לפליטים במהלך מלחמת אוקראינה–רוסיה.
עם הפלישה הרוסית לאוקראינה בפברואר 2022, הרב אסמן וארגונו סייעו בפינוי אזרחים מאזורי לחימה.
בחלק מהדיווחים נאמר שהם היו אחראים לפינוי של למעלה מ-40,000 אנשים.
אסמן הוא דמות בולט בהתנגדותו למלחמה, וגינה בחריפות את הפלישה הרוסית.
בריאיון לניוזוויק אמר: "אני לא מאמין למה שאני רואה.
אני רואה את הרוסים יורים באזרחים.
אזרח רוסיה: אתה מעורב בפשע".
היו לו כמה סרטונים ויראליים שבהם הוא הפציר באוקראינים להתנגד לכיבוש הרוסי.
הסרטון נצפה על ידי מיליונים ברחבי המדיה החברתית והפך אותו לסמל באוקראינה.
הארגון שלו אחראי על חלוקת סיוע נרחבת הכוללת מזון, ביגוד, סיוע רפואי, מים, ציוד רפואי וגנרטורים.
בתחילת נובמבר תיאם הרב אסמן עם הארגון ההומניטרי "יד שרה" להסדרת משלוחים של עודפי ציוד רפואי שיופצו באוקראינה.
בעת שחרור העיר חרסון ב-11 בנובמבר 2022 על ידי כוחות אוקראינים, היו הרב אסמן וארגונו מהראשונים שנתנו סיוע חירום נרחב לתושבי העיר, זאת מכיוון שהחיילים הרוסים חוללו נזק רב.
הרב אסמן נפגש מספר פעמים עם ראש הממשלה בנימין נתניהו כדי לדון במשבר ההומניטרי באוקראינה.
הרב אסמן גם אירח בכירים שונים באוקראינה ביניהם גם את חבר הכנסת ניר ברקת.
ב-28 באוקטובר 2022, ערך הרב אסמן אירוע בשיתוף מוזיאון ידידי ישראל בו השתתפו בכירים מישראל וחו"ל כולל בנימין נתניהו, ניר ברקת, שגריר קוסובו בישראל ושגרירי סלובקיה בישראל.
כך גם נפגש עם שר החוץ אלי כהן במהלך ביקורו בפברואר 2023.
2011. // קבלה, תשובות על שאלות שלא נענו, משה אהרונוביץ' אסמן, 2011
משה קריף (נולד ב-10 בנובמבר 1962) הוא סופר, משורר, פעיל חברתי אקטיביסט במגזר השלישי, ממייסדי הקשת הדמוקרטית המזרחית (1996), ומי שהיה דובר התנועה, עד קבלתו של בג"ץ הקרקעות בבית המשפט העליון, באוגוסט 2002.
קריף הוא פובליציסט חברתי שכתב בידיעות אחרונות וגלובס ועורך דין חברתי, בוגר תואר ראשון במשפטים ב שייצג את תושבי גבעת עמל בשנת 2016, בתביעה נגד מדינת ישראל ועיריית תל אביב-יפו על העוול שנגרם להם בעקבות הפקרתם בידי הרשויות שפעלו לנישולם מבתיהם.
קריף היה יועץ תקשורת פוליטית ומרצה בתוכנית לתקשורת פוליטית באוניברסיטה העברית, ממקימי כנס ישראל-שדרות לחברה,
קריף, בעברו היה קצין בגולני וקצין מודיעין של טייסת מסוקי קרב בפיקוד צפון, בהמשך היה הדובר של מתאם פעולות הממשלה בשטחים.
הוריו של משה יוצאי תוניסיה ואיראן.
קריף איים לתבוע את הרשות השנייה על רקע תחושת ההפליה העדתית שהוא חש כשניסה להתקבל לדירקטוריון הרשות לטלוויזיה.
לדבריו: "נפסלתי כי הרשות לא רואה בניסיון אקטיביסטי חברתי במגזר השלישי כעומד בתנאי החוק והסף".
לדבריו, תחושת הקיפוח הייתה הדחף והלהט, לכל פעילותו החברתית והציבורית: בייסוד הקשת הדמוקרטית המזרחית, בכהונתו כמנכ"ל ארגון תהודה, בבג"ץ הקרקעות, בייצוג תושבי גבעת עמל בשנת 2016 ובבג"ץ הפליית הנשים הבדואיות מאום אל-חיראן.
קריף פרסם מספר ספרים וספר שירה, פרט לכתיבתו בידיעות אחרונות ובגלובס:
דמעה עונתית: קובץ שירי אדם, יצא לאור על ידי הוצאת סער, בשנת 1982.
המזרחית: סיפורה של הקשת הדמוקרטית המזרחית והמאבק החברתי בישראל 2005-1995, יצא לאור על ידי הוצאת גלובס - הספרייה, בשנת 2005.
בספר "קשת של דעות - סדר יום מזרחי לחברה בישראל", משה קריף היה בין כותבי המאמרים באסופת המאמרים המהווים את אותה "קשת של דעות", המתארים את תולדותיה של הקשת הדמוקרטית המזרחית.
מֹשֶׁה קְלַינְמַן (כ"ב בתשרי ה'תרל"א, 17 באוקטובר 1870 – כ"ו בחשוון ה'תש"ט, 28 באוקטובר 1948) היה עיתונאי, וסופר יהודי ציוני שהיה העורך הראשי של השבועון העברי "העולם", עיתונה הרשמי של ההסתדרות הציונית העולמית מ-1923 ועד פטירתו.
נולד בכפר ליד מז'יבוז' (כיום באוקראינה) למשפחה ענייה, רבנית-חסידית.
בשנת 1881 עבר משפחתו למז'יבוז'.
הוא למד בבית ספר יסודי דתי, אחר כך בתלמוד תורה בבית הכנסת עד גיל שמונה עשרה.
עבר לברדיצ'ב ועסק במסחר לזמן קצר.
הוא נשבה בקסמה של תנועת ההשכלה ונמשך לעבודה ספרותית.
המאמר הראשון שלו הופיע ביידיש בכתב העת "ברדיצ'בר שפיגל" (המראה של ברדיצ'ב) תחת שם העט שפסה פקנטרגר.
הוא הקים בעיר את ההוצאה "עזרא", שבה כתב ב-1898 מאמרים על שמואל מוהליבר, על נאומו של מקס נורדאו בברלין ועל הקונגרס הציוני העולמי השני.
ב-1903 עבר ללמברג, בירת גליציה.
נעשה פעיל בתנועה הציונית בהשפעת אחד העם ועיתונו השילוח, שבו החל קליינמן לפרסם מאמרי פובליציסטיקה, בעיקר בענייני ציונות, שבהם התפלמס עם אחד העם.
מ-1904 עד 1908 שימש עורך בעיתון "למברגבר טאגבלט" ("היומון של למברג").
ב-1908 עבר לאודסה והיה חבר בוועד האודסאי של חובבי ציון וערך את העיתונים ביידיש "גוט מארגען" ("בוקר טוב", 1909–1910) ו"אונזער לעבן" ("החיים שלנו", 1910–1914).
ב-1916 נאסר בשל פעילותו הציונית והוגלה לסראטוב.
לאחר המהפכה הרוסית קיבל חנינה ועבר למוסקבה, שם ערך את העיתון "העם".
ב-1921 עזב את ברית המועצות, כחלק מקבוצת הסופרים העברים בראשות חיים נחמן ביאליק .
הוא שהה תקופה קצר בקובנה שבה היה בצוות העורכים של "די אידישע שטימע" ("הקול היהודי").
משם עבר לברלין וערך שם את כתב העת לאמנות רימון (בעברית) וכתב העת המקביל ביידיש "מילגרוים" (רימון).
ומ-1923 השתתף בעריכת השבועון העברי "העולם", עיתונה הרשמי של ההסתדרות הציונית העולמית, תחילה בברלין, ואחר-כך נדד עם מערכת העיתון ללונדון.
ב-1927 השתתף בקונגרס הציוני העולמי ה-15 ונבחר לההנהלה הציונית.
בשנים 1931–1932 ערך בלונדון את "תקופתנו" כתב עת ששימש "במה למחשבה ויצירה עברית".
ב-1936 עבר עם מערכת העיתון "העולם" לירושלים, והמשיך לערוך אותו שם עד מותו ממחלה קשה באוקטובר 1948. נטמן בתל אביב.
בנוסף לעבודתו כעורך פרסם קליינמן מאמרים בנושאים של כלכלה פוליטית, פילוסופיה פוליטית, אידאולוגיה ציונית וביקורת ספרות בעיתונים שערך, וגם בכתבי עת יהודיים אחרים ברוסית, בגרמנית, בפולנית, ביידיש (כולל בארצות הברית) ובעברית.
ב"העולם" הוא טיפח את מדור הספרות ששימש אכסניה לסופרים צעירים כמו-כן הרבה לפרסם ביקורות על ספרים חדשים (תחת שם העט "קורא ותיק").
תרגם ליידיש את אלטנוילנד של בנימין זאב הרצל ואת "ירושלים בעבר ובהווה" של יוסף קלוזנר.
מאמריו כונסו לספר בשם "דמויות וקומות, רשימות לתולדות והתפתחות הספרות העברית החדשה" שיצא לאור בלונדון ב-1928. ספרים נוספים בעברית שהוציא היו "תקופת חיבת ציון", "בהתעורר עם" ו"לאום בנכר".
כמו-כן כתב מונוגרפיות על הרצל ועל חיים ויצמן והשתתף בעריכת "אנציקלופדיה לציונות" (שממנה יצא רק הכרך הראשון).
רבי משה קרנר (קערנער; כ"ו באב ה'תקכ"ב, 15 באוגוסט 1762 – י"ד בכסלו ה'תקצ"ז, 23 בנובמבר 1836) היה דרשן ומחבר ספרים.
משה נולד בזלוטוב במערב פולין, סמוך לפוזנן.
לאביו ר' אליעזר פייבוש ולאמו מרת יטא.
בגיל שבע עבר משה לפוזנן כדי ללמוד אצל זקנו, ר' יצחק איצק סג"ל.
שם למד אצל מלמד רבי לייבש מחלם, לאחר מכן שב לזלוטובה, שם למד אצל ר' מרדכי ב"ר מאיר מרגלית מזלאטווי, כאשר ר' מרדכי יצא לשמש כרב בצעמפלבורג , עבר משה ללמוד בעיר פיורדא, ללמוד אצל רבי צבי הירש חריף.
בשנת תקמ"ו כשהיה עוד בחור, בן 24, שהה אצל ר' אריה לייב קרא, אב"ד מרגלין , לימים אב"ד קרוטושין, ונתן לו הסכמה על ספרו.
במרגלין התחתן, ושימש בה כדרשן מדי שבת בשבתו.
דרש בכמה עיירות, וביניהן לובלין.
הואשם בגניבה ספרותית ובכך שדרשותיו לקוחות מדברי דרשנים אחרים.
בנוסף, הואשם גם בכך שהצטרף לבונים החופשיים, אך הוא הכחיש זאת.
הוא נסע רבות באירופה ואסף פרענומעראנטן כדי למצוא מימון לפרסום חיבוריו.
בשנת תקצ"ד היה גר בהְרוֹדְּנָה.
היה מצאצאי ר' יום-טוב ליפמן הלר, והכין להדפיס את ה"מגלת איבה" שלו, עם תרגום בגרמנית בברעסלויא, עם הגהותיו, ונפטר שם באמצע הדפוס ביום י"ד בכסלו ה'תקצ"ז.
משה שטיינשניידר כותב שפגש אותו כשהיה עוד צעיר בפרוסניץ שבמוראביה, ותיאר את דמותו של קרנר במילים אלו:
"תורת משה" - נאווי דוואהר, תקמ"ו.
"זרע קודש" - ברלין, תקנ"ח.
"כאור נגה" - ברעסלויא, תקע"ו.
524 (כמספר 'כאור נגה') השגות על ספר הברית.
"אגרת רשפי קשת" - הנובר, תקצ"ב.
"ברכת משה" - ברלין, תקצ"ד.
מגלת איבה ברעסלויא, תקצ"ז, באתר הספרייה הלאומית
הרב משה (מואיז) קסורלה (בסרבו-קרואטית בכתב לטיני: Moše Kasorla, בצרפתית: Moïse Cassorla; 12 באוגוסט 1913, ביטולה, ממלכת סרביה – 22 ביוני 1990, ירושלים, ישראל) היה הרב הראשי לקהילת יהודי טולוז בתקופת מלחמת העולם השנייה, ובהמשך הרב הראשי של הקהילה הספרדית בפריז.
משה קסורלה נולד ב-1913 בביטולה, עם תום מלחמת הבלקן השנייה, בעת שהייתה נתונה תחת שליטת ממלכת סרביה.
המשפחה נמנתה עם קהילת ביטולה, והייתה בת 11 נפשות.
בילדותו למד בתלמוד תורה שבעירו אצל חכם יצחק אליצפן.
בהמשך, בין השנים 1928–1932, למד ביחד עם אחיו מאיר, במחזור הראשון של הסמינר התאולוגי היהודי בסרייבו תחת הרבנים מוריץ לוי ומרדכי צבי אורבך.
עימו למד בחברותא סולומון גאון, לימים פרופסור בישיבה יוניברסיטי.
לאחר סיום לימודיו, שב לביטולה וכיהן כרב.
בשלהי 1936 עזב לצרפת והחל ללמוד בבית המדרש הרבני של צרפת.
עם חבריו לספסל הלימודים נמנו הרבנים דוד פיירוורקר וארנסט גוגנהיים.
ביולי 1938 מונה לרב הראשי של קהילת יהודי טולוז.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר הכרעת המערכה על צרפת, בין השנים 1940–1942 שימש קסורלה גם כרב עבור יהודים בלגים שנכלאו במחנה ורנה, ובהמשך פעל לסייע בציוד אישי ובתרופות גם ליהודים מצרפת שנכלאו במחנה המעצר גירס ומחנה רסבדו.
הוא היה חבר תנועת ההתנגדות הצרפתית (La Résistance), ובית הכנסת המרכזי פאלאפרט (Synagogue Palaprat) שימש מקום התכנסות לאנשי הרזיסטנס.
מעת לעת נהג הרב קסורלה להעביר לאנשי הרזיסטנס בבית הכנסת, שיעורי היסטוריה בתולדות עם ישראל.
קסורלה נעזר בבישוף ז'יל-ז'רו סאלייז' אליו העביר דיווח שבועי על מצבם של יהודי המחנות.
הבישוף גינה בפומבי את מדיניותו האנטישמית של משטר וישי ואת רדיפות היהודים, וסייע בהברחת ילדים יהודים מהמחנות למסתור במנזרים שונים.
פעילותו של קסורלה בתיאום עם הרזיסטנס הובילה את המשטרה הצרפתית לרדוף אחריו, והוא נמלט מטולוז עם רעייתו כאשר ברשותו מכתב מהבישוף ז'יל-ז'רו סאלייז' המנחה לסייע לו.
הוא הגיע לניס, שהייתה באותה העת תחת חסות איטלקית, ושם במאי 1943 נולד בנו בכורו.
מניס נמלט למנזר הררי בכפר סנט ג'וליה אשר במחוז גארון עילית, ושם באוגוסט 1944 נולדה בתו.
לאחר הגעת כוחות גרמניים לאזור נמלטה משפחת קסורלה והסתתרה באסמים בכפרים שונים באזור.
לאחר המלחמה עברו משה קסורלה ומשפחתו לאו-דה-סן אשר בפריז רבתי, ושם ניהל בית מחסה לילדים עקורים ויתומים.
בהמשך היה הרב הראשי של הקהילה הספרדית בפריז.
בתחילה מונה לרב בית הכנסת של מונמארטר, ומאוחר יותר עבר לכהן כרב בית הכנסת דון יצחק אברבנאל.
ב-25 ביוני 1942 נישא בטולוז לפאני לבית רייכר (1923–2013), שהייתה ילידת פולין, בת למשפחה אשר מקורה בטשביניה.
בני משפחתה של פאני התגוררו באנטוורפן וסחרו ביהלומים.
במהלך המלחמה, עלה בידי משה קסורלה להציל חלק מבני משפחתה של רעייתו משילוח למחנות ההשמדה.
כל משפחתו של משה קסורלה מביטולה נרצחה במחנה ההשמדה טרבלינקה, במהלך שואת יהודי מקדוניה.
ממשלת צרפת העניקה לו את עיטור: קצין במסדר הדקלים של האקדמאים.
למשה ולפאני נולדו שני ילדים, בן ובת.
לימים היגר הבן יהושע לארצות הברית והיה לארכיטקט במנהטן, והבת דניאל עלתה עם הוריה ב-1980 לישראל.
משה קסורלה הלך לעולמו לאחר מחלה קשה ב-1990 והוא בן 76. הוא הובא למנוחות בבית הקברות קריית שאול.
הרב משה קצנלנבוגן (תל"א, 1671 – כ' בתשרי תק"ד, 8 באוקטובר 1743) היה רב, ראש ישיבה ואב בית דין בולט בדורו, שכיהן בקהילות מרכזיות באשכנז ובפולין, בהן פודהייץ, פיורדא, מדינת אנסבך וזולצבאך.
ממשפחת רבנים מיוחסת, צאצא למהר"ם מפדובה.
נולד בשנת תל"א (1671) לאביו רבי שאול אב"ד פינטשוב, ולאמו יענטא, בתו של רבי יעקב שור מבריסק, מזרע רבי שאול וואהל.
בגיל 14 בשנת תמ"ה (1685) נשא את לאה, בתו של רבי אליעזר היילפרין, לימים אב"ד פיורדא, ששהה באותה עת בדובנא, בבית חותנו – ר' הירש בוסקר.
בשנים הצעירות לחייו נהג בפרישות ובסיגופים, אך נאלץ לחדול מהם בשל השפעתם על בריאותו.
בשנת תנ"ד (1694), והוא בן 23 בלבד, מונה לרבה של פודהייץ שבפודוליה, שהייתה באותה תקופה תחת שלטון האימפריה העות'מאנית.
במשך חמש שנים שימש ברבנות שם, עד שפרצה עלילת דם שזעזעה את הקהילה.
בשנת תנ"ט (1699), סמוך לחג השבועות, התרחשה עלילת דם קשה בפודהייץ שבפודוליה, בעקבות מציאת גופת ילד נוכרי פצוע ביער סמוך.
מיד הופצה עלילה שקרית כאילו היהודים הם שביצעו את הרצח לצורכי פולחן.
בעקבות זאת נעצרו רבים מיהודי הקהילה, ובהם גם רב העיר ואב"ד, הרב משה קצנלנבוגן, וכן שני זקנים נוספים.
הזקנים עונו קשות ונספו במיתות משונות.
הרב קצנלנבוגן ניצל, מפני שהיה צעיר וטרם סיים את תפקידו ההורי והקהילתי.
בעת המאסר, הוחזק הרב בכלא מקומי בו נכבל ברגליו ב"כבלי עץ וברזל" (דודבים).
בנו פנחס, שהיה אז ילד, הורשה לבקרו מפעם לפעם ולנחם אותו.
לבסוף שוחרר הרב מן הכלא, ועזב את העיר.
בחורף ת"ס (1700), עם מינויו של חותנו לרב העיר פיורדא, עבר עמו לשם.
הם הגיעו לפיורדא ביום ה' בניסן ת"ס.
לאחר פטירת חותנו בי"ג בתשרי תס"א, נשאר בעיר ושימש בה כראש ישיבה לצעירים וכמרביץ תורה.
התגורר בבית המדרש שנבנה על ידי הנדיב רבי אברהם פירדא (אברהם יעקב ב"ר שלמה זלמן שניאור), ושם עמד בראשות הישיבה עד שנת תע"ה, אז נבחר לאב"ד מדינת אנסבך והתיישב בשוואבך.
לאחר מכן נבחר לרבה של צירנדורף , ובשנת תצ"ד מונה גם לאב בית הדין בזולצבאך, , , סרטרידינגן, טרויכטלינגן וקהילות נוספות.
הרב משה קצנלנבוגן היה מחותן עם גדולי הדור, בהם רבי גבריאל אסקלס, רבי שמואל הילמן, רבי יעקב פופרש, רבי דוד אופנהיים.
עמד בקשרי שו"ת עם רבי יעקב פופרש מפרנקפורט ועם רבי דוד אופנהיים, ורבי יצחק זעקיל עטהויזן, ורבי יששכר ברמן פרנקל בעל "מטה יששכר".
מרבית כתביו לא הודפסו ונותרו בכתבי יד, ונמצאים בספרייה הבודליינית.
מעט מדברי תורתו נדפסו בספר "קול יהודה".
נפטר בפיורדא כ' בתשרי תק"ד (1743), ביום שלישי של חג הסוכות, ונקבר בבית הקברות היהודי בפיורדא, סמוך לחותנו רבי אליעזר היילפרין.
על מצבתו נכתב בין היתר:
בתו, בילא, נישאה לרבי מאיר הלוי ב"ר יצחק זליגמן
בנו, הרב פנחס, רבה של בוסקוביץ ומחבר 'יש מנחילין'
בתו, רחל שרה, נישאה לרבי חיים קצנלנבוגן, ב"ר סעדיה ישעיה, אב"ד העלישוי
בנו, הרב אליעזר, אב"ד הגנאו ואביו של הרב נפתלי הירש מאלזס
בנו, הרב נפתלי הירש, רבה של מנהיים
משה קרמניאן (1922–1980) היה ממנהיגי הקהילה היהודית האיראנית, עורך דין, איש עסקים ועיתונאי, מזכיר הקהילה היהודית באיראן.
התפרסם בניסיונותיו להציל את היהודים האיראנים לאחר חילופי המשטר במדינה בשנת 1979.
קרמניאן נולד בשנת 1922 לשמעואל ושהג'אהאן, משפחה יהודית, בשכונת עודלאג'אן שבטהראן, איראן.
הוא התחנך בבית הספר של רשת אליאנס ולאחר מכן בתיכון איראנשאהר.
במהלך מלחמת העולם השנייה נפטר אביו ממחלת טיפוס.
בעקבות כך נאלץ משה, כבכור האחים, לשאת באחריות לפרנסת אמו ועשרת אחיו.
תוך כדי המשבר הכלכלי של תקופת המלחמה, ניהל את עסקי אביו בעיר כרג' והמשיך במקביל את לימודיו.
באותה תקופה, בסיוע דודו מצד אמו, הקים עסק משלו, תחילה כקבלן ולאחר מכן כיבואן של ציוד חקלאי.
הוא רשם הצלחה מרשימה בפרק זמן קצר.
בשנת 1943 הקים ועמד בראש מועדון נוער בשם "קאנון-א ג'וואנאן-א איראן" (בפרסית: מועדון נוער איראני).
לימודיו האקדמיים התקיימו בפקולטה למשפטים, מדעי המדינה והכלכלה באוניברסיטת טהראן, שם השלים תואר ראשון במדעי המדינה בשנת 1953.
משה היה מהראשונים שפעלו למען זכויות הקהילה בתקופת משטר הפהלווי.
הוא שימש כמזכיר הקהילה היהודית של איראן.
כן פרסם מאמרים שונים על ההיסטוריה והמעמד של היהודים באיראן והקים עיתון, "עלם-י יהוד" (בתרגום לעברית מפרסית: "העולם היהודי"), באיראן.
בשנת 1978 הוא יצא בשליחות השאה לארצות הברית, כדי לנסות ולהשפיע על יהודי אמריקה ועל חברי הקונגרס לשנות את יחסם לשאה ולמשטרו.
קרמניאן עזב את איראן לפני 1979 והקים את חברת הנדל"ן שלו בלוס אנג'לס, אותה ניהל יחד עם בנו, סם.
קרמניאן טיפל במשפחות היהודיות שנמלטו מאיראן לארצות הברית.
קרמניאן ארגן פגישה עם נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר בבית הלבן בשנת 1980 ועמד בראש המשלחת שהורכבה מיהודי איראן שעזבו את איראן בגלל התנאים הקשים כתוצאה מהממשלה הדתית שהוקמה בשנת 1979. קרמניאן נעזר בבנו, סם, בפעילות זו.
בעקבות פגישה החלו יהודי איראן להתיישב בארצות הברית.
בשנת 1949 נשא משה לאישה את עזיזה ממשפחת חכמי.
נכון לשנת 2001 בנו, סם, משמש כנשיא הפדרציה היהודית האיראנית-אמריקאית שמקומה במערב הוליווד.
קרמניאן נפטר מהתקף לב בשנת 1980. לפי צוואתו, גופתו הובאה ונטמנה בארץ ישראל.
לפני מותו תכנן לפרסם אוטוביוגרפיה בשם "מהבור ללוס אנג'לס" (Az sare chal ta Los Angeles), בה רצה לתעד את כל פעילותו החברתית והתרבותית, אך לא הספיק להשלים את החיבור.
משה רוֹזֶטִי (27 בפברואר 1903 – 7 במרץ 1992) היה מזכיר הכנסות הראשונה עד השישית, משנת 1949 ועד 1968. שימש גם כנשיא ארגון מזכירי הפרלמנטים העולמי למשך 5 שנים.
רוזטי נולד בלונדון שבאנגליה בשנת 1903 בשם מוריס רוזטי, השביעי מעשרת ילדיהם של הורים יוצאי פולין.
היה פעיל בתנועה הציונית (פועלי ציון) מילדות.
בסוף שנות השלושים החל לעבוד כמזכיר הקרן הקיימת לישראל בממלכה המאוחדת.
לאחר מכן עמד בראש מחלקת ההסברה של הסוכנות היהודית בלונדון.
הוא ניהל את השדולה הציונית בפרלמנט הבריטי, ולמד מקרוב את עבודתו ותקנונו של גוף זה.
בוועידות השנתית של מפלגת הלייבור הבריטית ייצג את פועלי ציון.
בשנת 1947, כשהאונייה "אקסודוס" לא הורשתה להיכנס לארץ ישראל, פנה בנאומו לשר החוץ הבריטי ארנסט בווין, וקרא: "שלח את עמי".
בשנה זו הגיע לראשונה לביקור בארץ ישראל.
בספטמבר 1948, לאחר הקמת המדינה, הוזמן רוזטי, בתור מומחה לעבודת פרלמנט, לשמש מזכיר הכנסת, ותרם מניסיונו הרב לניסוח חלקים מתקנון הכנסת וקביעת דרכי ניהולו של המוסד.
הוא כיהן תחילה כמזכיר מועצת המדינה הזמנית, ולאחר מכן כמזכיר הכנסת במשך 19 שנים, עד לפרישתו בשנת 1968. במהלך שנות כהונתו בתפקיד נבחר לשמש נשיא ארגון מזכירי הפרלמנטים העולמי, וכיהן בתפקיד זה במשך 5 שנים.
רוזטי היה נשוי לשרה לבית הרטשטיין ואב לבת.
גיסו הוא חבר הפרלמנט הבריטי יאן מיקארדו.
רבי משה רבקשׂ או משה רבקה'ס (ה'שנ"א 1591 ולדעה שונה ה'ש"ס 1600, - ד' באלול ה'תל"א 1671, וילנה) היה מרבני פולין וליטא מהמאה השבע עשרה, נודע בכנוי "באר הגולה" על שם חיבורו המפורסם, המציין את מקורות הדינים לפסקי השולחן ערוך.
רבי משה נולד בשנת ש"ס בפראג, לרבי נפתלי הירש שהיה תלמידו של הסמ"ע ונינו של רבי יוסף הקדוש מווינה, ולאימו רבקה, שנטלה על עצמה את עול כלכלת הבית על מנת שבעלה יוכל לשבת וללמוד במנוחה.
על שמה של אימו כונה הבן "משה רבקה'ס", כלומר – משה של רבקה.
יש המקדימים את תאריך לידתו לשנת שנ"א.
לפני שנת ה'שע"ו עקר רבי משה עם משפחתו מפראג לווילנה.
בעיר זו היה לו בית גדול, ובו בין היתר גם ספרייה גדולה.
מרבית ימיו התגורר רבי משה בווילנה, ובה גם שימש כרב.
בחודש תמוז שנת ה'תט"ו גלה רבי משה יחד עם מרבית יהודי וילנה את העיר, עקב הפרעות, כאשר קוזקיו של בוגדן חמלניצקי התנפלו באותה שנה על העיר וביום אחד רצחו שלושים איש והציתו את העיר שבערה שבעה עשר יום רצופים.
בהמלטו לא נטל עמו אלא מקל, טלית ותפילין, ולוח שנה כדי לחשב באמצעותו מתי חלים המועדים.
במהלך נדודיו הגיע לאמשטרדם ולרוטרדם, שם שהה בישיבת "די לוס פינטוס", שרבי יאשיהו פרדו עמד אז בראשה.
אחרי שוך הפרעות חזר רבי משה לווילנה יחד עם רבי העשיל צורף, ונפטר בה בד' באלול ה'תל"א.
קברו נמצא בבית העלמין העתיק שניפשק בווילנה.
בית קברות זה נהרס בחלק הגדול בשנת 1957 על ידי הסובייטים.
הם בנו עליו אצטדיון גדול, ויהודי הקהילה הצליחו להעביר ממנו שבעה קברים לפני הריסתו, ביניהם קברו של הגאון מווילנה ואפרו של הגר ולנטין פוטוצקי שהוצא להורג בשריפה בשל סירובו לחזור לנצרות.
רבי משה היה עשיר גדול, וה"דורכהויף" הווילנאי היה שייך לו.
השאיר עיזבון לתמיכה בתלמידי חכמים עניים.
גם נכדו, רבי שלמה זלמן, אביו של הגאון מווילנה זכה לתמיכה מקרן זו.
רבי משה כונה בעיר וילנה בתואר "החסיד", כפי שגם נינו הגאון מווילנה כונה לפני שהחלו לכנותו בשם "הגאון".
בין צאצאיו של רבי משה נמנה הגאון מווילנה, שבין היתר הרחיב את מפעלו של זקנו, והשלים את מלאכת כתיבת המקורות לשולחן ערוך, בחיבורו "ביאור הגר"א".
הגר"א ראה את חיבורו כהמשך לחיבורו של זקנו, ובמקרים רבים הוא כותב "שם", כאשר כוונתו לציון המופיע ב"באר הגולה".
אך במקרים רבים הוא חולק עליו, ובמקום אחד הוא אף מתקיף אותו בחריפות.
פירוט היחוס הוא: רבי אליהו בן רבי שלמה זלמן, בן רבי ישכר בער, בן רבי אליהו החסיד, חתן רבי פתחיה, בנו של רבי משה רבקש.
גם בני משפחת ריבלין, צאצאיהם של העולים בעליית תלמידי הגר"א לארץ ישראל, הם בני בניו של רבי משה, כמפורט ב"ספר היחוס" למשפחת ריבלין (ירושלים ה'תרצ"ח–ת"ש).
מצאצאיו נשיא מדינת ישראל לשעבר ראובן 'רובי' ריבלין, כמו גם ראש הממשלה בנימין נתניהו.
חיבורו המפורסם של רבי משה הוא ה"באר הגולה", חיבור המקיף את כל ארבעת חלקי השולחן ערוך, ומטרתו לציין את מקורותיו של השולחן ערוך, מדברי הגמרא והראשונים.
המהדורה הראשונה של ה"שולחן ערוך" עם ה"באר הגולה", יצאה לאור על ידי ד"ר אפרים בואינו ויעקב קאסטילו, על חשבונם, באמשטרדם בין השנים ה'תכ"א–ה'תכ"ו (1661–1666).
הקשר בין רבי משה הליטאי והמדפיסים ההולנדיים התאפשר בעקבות שהותו של רבי משה למשך זמן מה ברוטרדם, וכמסופר לעיל.
המדפיסים ביקשו ממנו להגיה את ה"שולחן ערוך" שבהוצאתם, ולא רצה, ועל פי בקשת רבי משה רפאל אגילר קבל על עצמו המלאכה הגדולה, ותוך כדי עבודתו חיבר את חיבורו.
החל מהוצאה זו חזר ונדפס החיבור בשולי רוב המהדורות של ה"שולחן ערוך".
הסכמות של גדולי הדור על החיבור נדפסו ב"ישורון".
בין נותני ההסכמות נמנים רבי גרשון אשכנזי מחבר שו"ת עבודת הגרשוני, רבני ועד ארבע ארצות, רבני אמשטרדם ורבני ליוורנו.
חיבורים נוספים שחיבר, הם ספר כללי ההוראה הכולל את כללי פסיקת ההלכה, וכלי הגולה הכולל אסופת פירושים לשולחן ערוך והכרעות הלכתיות.
משה (קיש) רומנו (נולד ב-6 במאי 1946) הוא כדורגלן עבר ישראלי, אשר שיחק בשמשון תל אביב, בגדנ"ע יהודה, בבית"ר תל אביב ובהפועל יהוד.
רומנו היה אחד החלוצים הבולטים בליגה הלאומית בשנות השבעים.
נכלל בסגל נבחרת ישראל למונדיאל 1970. חבר היכל התהילה של הכדורגל הישראלי.
רומנו פרש בשנת 1982, בגיל 36. התואר היחידי שבו זכה היה גביע המדינה עם הפועל יהוד בעונת 1981/1982.
רומנו ניסה מזלו באימון אך ללא הצלחה.
בסך הכול הבקיע 193 שערים ב-438 משחקים, והוא ממוקם במקום הרביעי בטבלת מלכי השערים בכל הזמנים של ליגת העל, אחרי אלון מזרחי, עודד מכנס ואבי נמני.
בנוסף הופיע 12 פעמים בנבחרת ישראל והבקיע חמישה שערים.
בתוכנית הטלוויזיה שלי הכובשת צצה רומנו מבוסס על משה רומנו.
משה (מוקי) רון (נולד ב-20 ביולי 1945) הוא פרופסור בדימוס לספרות אנגלית וספרות כללית והשוואתית באוניברסיטה העברית, עורך, סופר ומתרגם ישראלי.
משה רון נולד בפתח תקווה וגדל בתל אביב.
בוגר מחזור א' בבית הספר התיכון "אליאנס" ברמת אביב.
לאחר שירותו בצה"ל למד באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים ללימודים רומאניים (שפה ראשונה: צרפתית; שפה שנייה: ספרדית) ולספרות אנגלית, והשלים תואר בוגר ב-1968. המשיך את לימודיו בארצות הברית, תחילה שנה במחלקה לספרות אנגלית באוניברסיטת באפלו, ואחר כך במחלקה לספרות השוואתית באוניברסיטת ייל, שם השלים דוקטורט ב-1975 (בהנחיית פול דה מאן).
באותה שנה שב ארצה והחל להורות בחוג לאנגלית ובחוג לספרות כללית והשוואתית.
עבודתו המחקרית התמקדה בחקר תורת הסיפור.
כיהן שלוש פעמים כראש החוג לספרות כללית והשוואתית.
היה מרצה אורח באוניברסיטת נורת'ווסטרן (אביב 1994) ובאוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז (2005).
בשנות ה-90 היה משה רון מבקר הג'אז של עיתון חדשות, ואחר כך ערך והגיש במשך כעשר שנים את התוכנית "שחור וכחול: ג'אז ועוד" ברדיו הר הצופים.
בשנת 2015 הוענק למשה רון תואר אביר מסדר הדקלים של האקדמאים מטעם ממשלת צרפת.
זכה בפרס משרד התרבות למתרגמים לשנת תשע"ז.
בתקופת לימודיו בירושלים עבד כעורך סגנון במדור גאוגרפיה באנציקלופדיה העברית.
במקביל לעבודתו באקדמיה ולאחר פרישתו היה עורך משנה בכתב העת 'סימן קריאה' (1986-1979), עורך הסיפורת המתורגמת בהוצאת כתר (1988-1985), מעורכי הסדרה הלבנה בהוצאת עם עובד (1990–1994), מעורכי ספרי הכבשה השחורה בהוצאת סימן קריאה/הקיבוץ המאוחד (2002-1994) ומעורכי הספריה לעם בעם עובד (2020-2002).
במסגרות אלה בחר וערך למעלה מ-100 ספרים, מקור ותרגום, בהם שני קובצי סיפורים של בורחס בתרגום יורם ברונובסקי (הספריה החדשה), שלושה מספריה של אילנה ברנשטיין ושבעה מספריו של ישי שריד.
משה רון החל לפרסם תרגומים ספרותיים בכתב העת סימן קריאה בשנות ה-80. הספר הראשון בתרגומו, שלום, אהובתי מאת ריימונד צ'נדלר ראה אור בהוצאת סימן קריאה/מפעלים אוניברסיטאיים.
הוא מתרגם מאנגלית (בעיקר ספרות אמריקאית) וכן מצרפתית ומספרדית ותרגם למעלה מ-50 ספרים.
קובץ סיפורים, אבדות קלות הכבשה השחורה, הקיבוץ המאוחד: ספרי סימן קריאה, 2003
ספר מחקרי, (בשיתוף עם מיכל פלד גינזבורג) כלים שבורים: זיכרון, זהות ובריאה ביצירת דוד שחר, הקיבוץ המאוחד, 2004
ריימונד קארבר, דבר קטן וטוב, כתר, 1987
דונלד בארתלמי, חיי עיר, כתר, 1988
גרייס פיילי, הפרעותיו הקטנות של האדם, הסדרה הלבנה, עם עובד, 1991
פול אוסטר, מוזיקת המקרה, ספריה לעם, עם עובד, 1992
ריימונד קארבר, על מה אנחנו מדברים כשאנחנו מדברים על אהבה, הסדרה הלבנה, עם עובד, 1992
פול אוסטר, לוויתן, ספריה לעם, עובד, 1994
ריימונד קארבר, אף אחד לא אמר שום דבר, הסדרה הלבנה, עם עובד, 1994
גילברט סורנטינו, סטיית אור-כוכב, הכבשה השחורה, סימן קריאה/הקיבוץ המאוחד, 1995
פול אוסטר, המצאת הבדידות, הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד, 1995
פול אוסטר, בארץ הדברים האחרונים, הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד, 1996
ריימונד קארבר, סיפורים אחרונים, הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד, 1998
ג'מייקה קינקייד, אני ג'ון / לוסי, הקיבוץ המאוחד, 2000
ריימונד קארבר, עוד סיפורים, הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד, 2001
ג'ון הוקס, אמן התשוקה, הכבשה השחורה, הקיבוץ המאוחד והמפעל לתרגום ספרות מופת, 2005
מייקל שייבון, איגוד השוטרים היִידים, ספריה לעם, עם עובד, 2007
הרי מתיוס, סיגריות, ספריה לעם, עם עובד, 2010
מייקל שייבון, טלגרף אווניו, עם עובד, 2016
דניס ג'ונסון, חלומות רכבת, בבל, 2022
גלנוויי וסקוט, הבז הנודד, אפרסמון, 2022
דונלד ברת'למי, מעוף היונים מן ההיכל, דחק, 2023
פול אוסטר, באומגרטנר, עם עובד, 2023
פולין ריאז', סיפורה של 0, הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד, 1999
ז'אק דרידה, בית המרקחת של אפלטון, הקיבוץ המאוחד, 2002.
ז'אק דרידה, על הגרמטולוגיה, רסלינג, 2015.
מתיאס אנאר, האזור, חרגול, 2013.
רחוב הגנבים, עם עובד, 2019
ז'אק דרידה, החד-לשוניות של האחר, רסלינג, 2019
מתיאס אנאר, מצפן, חרגול, 2021
גוסטב פלובר, החינוך הסנטימנטלי, הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד 2023
פדרו חואן גוטיירס, הטרילוגיה המלוכלכת של הבאנה, עם עובד, 2005
בניטו פרס גלדוס, דוניה פרפקטה, עם עובד והמפעל לתרגומי מופת, 2013
רוברטו בולניו, בלשי הפרא, עם עובד, 2011 (בשיתוף עם אדם רון בלומנטל)
רוברטו בולניו, כל הסיפורים, עם עובד, 2023
שרה מסה, אהבה אחת, לוקוס, 2023
חוסה דונוסו, המקום שאין לו גבול, אפרסמון (2024)
גבריאל גרסיה מרקס, נתראה באוגוסט, ספריה לעם, עם עובד, 2024
סיפורים אמריקאיים משנות ה-60 וה-70 הסדרה הלבנה, עם עובד, 1993
האנשים הכחולים: סיפורים צפון אמריקאיים, הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד, 1997
50 ישראלים קצרצרים (בשיתוף עם חנן חבר), הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד, 1998
שבעה סיפורי דיוקן, הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד, 2001
הסיפור האמריקאי הקלאסי, ספריה לעם, עם עובד והמפעל לתרגום ספרות מופת, 2012
שלוש סופרות דרומיות, ספריה לעם, עם עובד, 2019
הרב משה רוזנשטיין (1881, אוז'וונטס, ליטא - פלונגיאן, 1941) היה דמות בולטת בתנועת המוסר, ומשגיח בישיבת לומז'ה.
בנעוריו למד בישיבת טלז ונודע כתלמיד מוכשר.
תנועת המוסר עדיין לא חדרה אז לישיבת טלז.
הוא נפגש עם ר' ירוחם ממיר, שלמד אז בישיבת קלם, והלה שכנע אותו לבוא ללמוד שם.
ר' משה נתפס שם ללימוד מוסר.
מאוחר יותר למד בכולל האברכים של ישיבת ראדין, בראשות החפץ חיים.
ב-1912, התמנה למשגיח בישיבת לומז'ה ובה פעל עד אחרית ימיו.
בתקופת כהונתו כמשגיח שגשגה הישיבה וגדלה, ויש הזוקפים זאת גם לזכות האווירה שהוא השרה בה.
תלמידיו מתארים מצד אחד את נטייתו לסגפנות ולפרישות - הוא נהג לבלות כמעט את כל ימות השבוע בישיבה, ורק בסעודות השבת נמצא בביתו - אך מצד שני גם כאדם שמח, חם ולבבי.
רבים מן התלמידים בלומז'ה באו מפולין והיו מבתים חסידיים.
תחילה קשה היה להם להסתגל לדרך המוסר, אך רבים מהם "התקשרו אליו בעבותות אהבה והערצה נפשית רבה מאוד", כעדות אחד מתלמידיו, ואף קלטו את השפעתו.
הוא התנגד בתוקף להכנסת לימודי חול לישיבה, ואף קבע שמוטב לסגור את הישיבה מאשר להכניס לתוכה שעתיים של לימודים כאלה ביום.
נפטר בשנת תש"א, בגיל ששים.
מתלמידיו: הרב יעקב ניימן מייסד וראש ישיבת אור ישראל בפתח תקווה, והרב שמעון מורדכוביץ, חבר נשיאות ועד הרבנים של ניו יורק ומחבר הספר "שמן הקודש".
בשנת תרצ"ה יצא לאור ספרו הראשון "יסודי הדעת".
הספר גרם לשערורייה-זוטא לאחר שבקטע מסוים בספר חלק הרב רוזנשטיין על דברי הרמב"ם שבני ישראל האמינו במשה לא מכח האותות שנתן.
בחלק הבא של הספר הוא מיהר לתקן את הדברים והבהיר כי בעצם בא רק לפרש את כוונתו האמיתית של הרמב"ם.
ספרו השני, "אהבת מישרים", הוא לקט שיחות ומכתבים שהוציא לאור תלמידו, רבי שמעון מורדכוביץ.
שיחות אלה, שהועתקו מדברים שבעל פה, הן לעיתים נוקבות וישירות יותר מן הדברים שב"יסודי הדעת".
הרב רוזנשטיין הספיק לעבור על הספר ולברך על היוזמה לפרסמו, אך נפטר לפני שהספר ראה אור.
יסודי הדעת חלק א, חלק ב באתר HebrewBooks
משה רוֹסְמן (נולד ב-4 ביולי 1949) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לתולדות ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
משה רוסמן נולד בשיקגו שבאילינוי ב-1949. הוא קיבל תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת קולומביה בשנת 1971 ותואר ראשון נוסף בתלמוד מבית המדרש לרבנים באמריקה (Jewish Theological Seminary of America) ב-1972. הוא המשיך ללמוד בבית המדרש לרבנים באמריקה לתואר שני ושלישי.
ב-1979 עלה עם אשתו ושלושה ילדים לישראל, ובה סיים ב-1982 את כתיבת הדוקטורט, בנושא "יהודים באחוזות שינייאבסקי וצ'ארטוריסקי".
החל להרצות בבר-אילן כמורה מן החוץ ב-1979, זכה במלגת אלון ב-1983 ומשנת 2000 משמש כפרופסור מן המניין באוניברסיטה.
כיהן כמופקד הקתדרה למנהיגות ע"ש הרב משה חיים לאו.
היה עמית מחקר באוניברסיטה היגלונית שבקרקוב, באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית בירושלים, פעמיים עמית מחקר במרכז כ"ץ ללימודי יהדות מתקדמים שבאוניברסיטת פנסילבניה (2003, 2006), (פעמיים) פרופסור אורח באוניברסיטת מישיגן שבאן ארבור (1989, 1997) וכן באוניברסיטת סולומון שבקייב (1995), במכון הדסה-ברנדייס ליד אוניברסיטת ברנדייס (2007) ובאוניברסיטת ייל (2010).
בשנת 2009 הוא העביר את הסדנה ע"ש מנפרד לימאן לחקר הספר היהודי באוניברסיטת פנסילבניה.
בשנת הלימודים 2007–2008 שימש כעמית מחקר במכון ללימודים מתקדמים שבאוניברסיטה העברית בירושלים, שם הוא חבר בקבוצת מחקר הנקראת "לקראת היסטוריה חדשה של החסידות".
מ-2011 הוא חבר בצוות הכותב היסטוריה כללית חדשה של החסידות בשיתוף המכון ע"ש שמעון דובנוב בלייפציג שבגרמניה.
רוסמן שימש בעבר כחבר בוועדת הפרסומים של מרכז זלמן שזר בוועדת פרס שזר, והיה גם חבר בהנהלת החברה ההיסטורית הישראלית.
כן כיהן בוועדה המייעצת ללימודי ההיסטוריה בבתי ספר דתיים שבמשרד החינוך, וישב בוועד המנהל של האיגוד העולמי למדעי היהדות.
כיום הוא בוועד המנהל של הארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי, חבר בוועדת מלגות קרן רוטשילד, מאז 1993 הוא חבר מועצת כתב העת "ציון", מאז 1986 חבר במועצת כתב העת Polin להיסטוריה של יהודי פולין.
במוקד מחקריו של משה רוסמן חיי היהודים בפולין בעת החדשה המוקדמת.
סביב נושא זה עסק במספר תחומים: באורח חייהם החברתי והכלכלי של היהודים, בראשית החסידות, בנשים ובהיסטוריוגרפיה.
רוסמן מבסס את מחקריו על שילוב בין חומר ארכיוני פולני לחומר יהודי מסוגים שונים.
מחקריו לוו בעבודה בארכיונים בערים ורשה, קרקוב, לובלין, לונדון, קייב, פראג וורוצלב.
זהו שם ספרו הראשון של משה רוסמן, שהוא עיבוד של עבודת הדוקטורט שלו וראה אור בהוצאת אוניברסיטת הרווארד.
הספר עוסק בתולדות היהודים באחוזות שינייאבסקי וצ'ארטוריסקי (משפחת צ'ארטוריסקי ירשה את משפחת שינייאבסקי דרך נישואים).
הספר בוחן את האנטומיה של היחס בין היהודים והאצולה הגבוהה הפולנית.
הוא בחן מה היו תפקידיהם הכלכליים, כיצד השפיעו האצילים על הקהילות והפרטים היהודיים, והוא מתאר מוסדות מרכזיים כמו ארנדה (חכירה) ומסחר, ואת האופן שבו התנהלה הקהילה היהודית תחת שלטון האצילים.
ספר זה תורגם לפולנית וזכה בפרס מילבסקי בפולין.
רוסמן היה החוקר היהודי הזר הראשון שעסק במוצהר בנושא יהודי, שהורשה לו לעבוד בארכיונים בפולין תחת המשטר הקומוניסטי (1978-79).
מחקרו היה אחד מהראשונים אחרי מלחמת העולם השנייה (יחד עם יעקב גולדברג וגרשון הונדרט) שהסתמך על חומר ארכיוני פולני, שלא היה נגיש כל שנות הקומוניזם, כבסיס לכתיבת תולדות היהודים בפולין-ליטא.
התגלית בקשר לבעל שם טוב
תוך כדי שהייתו בארכיונים בפולין, ב-1978, מצא רוסמן ברשימת משלמי המסים של העיירה מז'יבוז' כינוי ("בעל שם", "בעל שם דוקטור") של ר' ישראל בן אליעזר, הבעל שם טוב (בעש"ט), המזהה אותו כדייר בבית בבעלות הקהל.
בעובדה שהבעש"ט מופיע שם במסמכים עד לשנת 1760 יש כדי לתמוך בטענה שאכן נפטר בשנת פטירתו על פי המסורת, שנת ה'תק"ך (1760).
כמה דמויות הנזכרות בשבחי הבעל שם טוב מופיעות אף הן באותם מסמכים, ומכאן שמדובר בדמויות מציאותיות.
ב-1986 פרסם רוסמן את מאמרו החלוצי בנושא.
מהפרספקטיבה של החומר החדש עבר רוסמן לחקירת המקורות החסידיים היהודיים מחדש וכתב את ספרו:
גרסתו האנגלית של הספר ראתה אור בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה, זכתה בפרס הספר היהודי הלאומי בהיסטוריה לשנת 1996. גרסתו העברית של הספר זכתה בפרס שזר לשנת 2000.
טענתו העיקרית של הספר היא שהבעש"ט היה יותר ממשיך מאשר מחדש.
חידושיו היו יותר חידושים בחסידות הישנה, המיסטית, הסגפנית, מאשר חידושים ביהדות.
בחייו של הבעש"ט לא הייתה תנועה חסידית מבחינת קיומם של תודעה עצמית מובחנת, מוסדות, אידאולוגיה מגובשת ומספרים רבים של מאמינים חסידיים.
בספר זה ממקם רוסמן את הבעש"ט בהקשר ההיסטורי-גאוגרפי-חברתי-תרבותי שלו.
הוא מראה את יחסי הגומלין של הבעש"ט עם גורמים שונים שעמם בא במגע, מתאר את סביבתו ומאיר את הבעיות השונות שעמדו בפניו וכיצד התמודד עִמן.
ספר זה מתמודד עם האתגרים שמעמידות הגישות הפוסט-מודרניות בפני כתיבת ההיסטוריוגרפיה היהודית.
הספר דוגל בגישה שרוסמן מכנה "פוזיטיביזם מתוקן" – אימוץ עקרונות הנובעים מהפוסט-מודרניזם יחד עם שמירה על אפשרות להוכחה היסטורית מתוך היגיון או ראיות.
הספר זכה בפרס ע"ש ג'ורדן שניצר של ה-Association for Jewish Studies (2010) ויצא במהדורות בעברית (2010) ובפולנית (2011).
רוסמן ערך את הספר הזה יחד עם פרופ' ג'רמי כהן מאוניברסיטת תל אביב.
הספר כולל מאמרים המעריכים מחדש את ההיסטוריה של יהודים באירופה לאור מתודולוגיות חדישות, פרספקטיבות חדשות וחומרים חדשים בנושא.
הספר זכה בפרס הספר היהודי הלאומי בקטגוריה של אסופות לשנת 2009.
בשנת הלימודים תש"ן לימד רוסמן את הקורס הראשון בישראל על תולדות נשים בהיסטוריה היהודית.
מאז הוא חוקר את ההיסטוריה היהודית גם מהפרספקטיבה הנשית.
הוא הראה, בין היתר, שהסטראוטיפ שלפיו בעבר הגברים למדו והנשים עבדו איננו הולם את המציאות.
במזרח אירופה בעת החדשה המוקדמת נשים בדרך כלל היו שותפות מבחינה כלכלית בעסקים שונים עם בעליהן – כלומר הרוב המכריע של הגברים התפרנסו ורק אצל שכבה דקה מאוד הנשים היו המפרנסות העיקריות.
לעומת זאת, ברור מהמחקר שהנשים למדו או יכלו ללמוד מהספרות ביידיש שהתפתחה במאות ה-16 עד ה-18. רוסמן גם טען כי המחיצה בבית הכנסת היא סימן של התקרבותן של הנשים לזירה היהודית התרבותית הציבורית, שמסוף ימי הביניים נשים היו מחוץ לבית הכנסת, או בבית כנסת מיוחד לנשים.
מהמאה ה-17, עם הפצתן של עזרות נשים בבתי הכנסת במרכז ובמזרח אירופה, נכנסו נשים לתוך בית הכנסת עצמו, וטענתו הייתה שבמשך 400 שנה התקרבו הנשים יותר ויותר למרכזו של בית הכנסת.
רוסמן הוא מחבר-שותף של ספר זה, והיה חבר בצוות שכתב את החלק העוסק בחסידות במאה השמונה עשרה.
מאז 2011 רוסמן שוקד על מחקרים בתולדות החסידות, הספר החסידי, ותולדות נשים יהודיות בפולין בעת החדשה המוקדמת.
(לביבליוגרפיה של מחקריו ראו את אתר אוניברסיטת בר-אילן.)
הבעש"ט מחדש החסידות, תרגם מאנגלית: דוד לוביש, ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, 1999
כתיבת היסטוריוגרפיה יהודית בעידן פוסט-מודרני, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010.
ספרים שהשתתף בכתיבתם או בעריכתם
פולין: פרקים בתולדות יהודי מזרח-אירופה ותרבותם / האוניברסיטה הפתוחה; צוות הקורס: עמנואל אטקס, דוד אסף, ישראל ברטל; תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, תש"ן-תשנ"ד, 1994.
מחקרים בתולדות יהודי מזרח אירופה (אונ' בר-אילן, רמת-גן: תשמ"ט, 1989), ערך עם גרשון בקון.
"Toward a New History of Hasidism" כרך מיוחד של כתב העת Jewish History, 2012, ערך עם עדה רפפורט-אלברט ומרצ'ין וודזינסקי.
משה רודולף בלוך (2 באוגוסט 1902 – 19 בפברואר 1985) היה מדען וממציא ישראלי.
חתן פרס ישראל במדעי החיים לשנת תשכ"ו (1966).
בלוך נולד באוסיג שבצ'כוסלובקיה, ולמד באוניברסיטאות פראג ולייפציג.
בהיותו בן 24, הוסמך לדוקטור באוניברסיטת ברן.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בנושא "טווח הספיגה של תרכובות של סוגי קרקע נדירים".
בשנים 1929–1933 הוא עבד בבית הספר הטכני הגבוה קרלסרוהה.
תחילה עבד שם כעוזר מחקר, ולאחר זמן קצר, כראש המחלקה למטלוגרפיה ולספקטרוגרפיית הרנטגן.
באותה תקופה, החל בלוך לחקור את התגבשות יודיד הכסף, וערך ניסויים במניעת התקררות יתר של מים.
בעקבות עליית המשטר הנאצי לשלטון, עזב בלוך להולנד ולאנגליה והמשיך במחקריו בתחום טכנולוגיית הקירור.
בשנת 1936, הוא נפגש עם מהנדס מפעלי ים המלח, נובומייסקי, והוזמן על ידו להתמנות לחוקר ראשי במפעלים, ולהצטרף למתכנני מפעל האשלג שיועד לקום באותה עת.
בלוך נענה בחיוב להצעה, וכיהן בתפקיד עד פרישתו לגמלאות, בשנת 1973. בשנים אלו, פותחו על ידו אמצעים להגברת הייצור ולחקר אשלג, ברום, מלח בישול וחומרים אחרים.
נוסף על כך, החל משנות השישים, החל בלוך לעסוק בחקר ים המלח עצמו - בהשפעת האטמוספירה על האזור, בהשפעת האזור על ההתיישבות ובבעיות אי מליחות באופן כללי.
בלוך שימש גם כיועץ לחברות ברחבי העולם בתהליכי ייצור הנוגעים לשימוש במי מלח ובאוסמוזה.
בשנות החמישים, נרשם על ידו פטנט להקמת בריכות סולריות לייצור חשמל על ידי הדחקת מוליכי חום במאגרי אנרגיית שמש.
מערכת נוספת לשימוש באנרגיות חלופיות נגעה לשימוש בשיפוע גז כבד לצרכים תעשייתיים.
בשנות עבודתו האחרונות, חקר בלוך את תהליך היווצרות הנפט, ופעל להקמת פרויקט מלאכותי לייצור נפט בלגונות המכילות לופיטים ואצות עשירות בחלבון.
ניסוייו אלו נערכו במשותף עם בן ציון גינסברג, והביאו לתפוקות גבוהות של נפט.
לאחר פרישתו לגמלאות, היה בלוך עמית מחקר במכון מקס פלאנק בהיידלברג, ושהה בו כשישה חודשים מדי שנה, בהם הקדיש את זמנו לחקר תופעות קוסמיות דוגמת השפעות כוכבי שביט, וכן לייצור מלאכותי של מטאוריטים מברזל.
בישראל, הוקדשו מחקריו להמשך חקר ים המלח, ובלוך נמנה בין מייסדי המכון לחקר הנגב ואוניברסיטת באר שבע.
בשנת 1966 זכה בפרס ויצמן ובפרס ישראל למדעי החיים לשנת 1966. בשנת 1969 היה לחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
במכון ויצמן למדע הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד ובאוניברסיטת בן-גוריון היה עמית כבוד.
נפטר ב-1985 ונקבר בכפר סבא.
בנו של בלוך, הוא מהנדס הכימיה דוד בלוך, (1940), הנשוי לשחקנית מירי פביאן.
משה רונן (רייניש) (נולד ב-1953 בתל אביב) הוא עיתונאי ומשפטן ישראלי.
שימש חבר במערכת "ידיעות אחרונות" במשך שנים רבות, ואחרי שפרש מעבודתו בעיתון היה רכז תחום חופש העיתונות בארגון העיתונאים בישראל.
רונן הוא בנו של המחנך והחלוץ אריה רייניש.
למד משפטים באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית בירושלים, ועיתונות באוניברסיטת מדינת קליפורניה בלוס אנג'לס.
היה חבר מערכת "ידיעות אחרונות" מאז תחילת 1975 ועד 2016. שימש כתב לעניינים משפטיים, כתב העיתון בלוס אנג'לס, עורך חדשות וכתב במגזין היומי "24 שעות".
לימד דיני תקשורת ואתיקה עיתונאית בבית-הספר לעיתונאות "כותרת", במכללה האקדמית ספיר, במכללה האקדמית בית ברל, בבית-הספר לאמנות "קמרה אובסקורה" וביחידה לעיתונאות ותקשורת של אוניברסיטת בר-אילן.
פרסם כתבות רבות, ידיעות ותחקירים.
סדרת כתבות על אלימות משטרתית ("זרועו האלימה של החוק"), שעוררה הדים והביאה, בסופו של דבר, להוצאת חקירות השוטרים מידי המשטרה.
סדרת כתבות על נחיצותו של המשמר האזרחי.
תחקיר על הקלות הבלתי נסבלת של הוצאת צווי-חיפוש על ידי שופטים (בעקבות הפרסום התמנה השופט פרופ' דן ביין כוועדת-יחיד לבדיקת הנושא).
תחקיר על היעדר שיקול דעת שיפוטי ממשי בהוצאת צווים להאזנת-סתר.
תחקיר על הסיכוי העדיף של נאשמים המיוצגים על ידי עורכי-דין מסוימים לזכות בעיכוב ההליכים על ידי היועץ המשפטי לממשלה.
רונן שימש במשך שנים רבות נציג האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל בוועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת בדיונים על חקיקת חוקים הנוגעים לתקשורת.
נאבק נגד חוקים המצמצמים את חופש הביטוי וחופש העיתונות ונגד חוקים המאפשרים הוצאת צווי איסור פרסום של מידע שיש בו עניין ציבורי.
שותף לתיקון החוק בעניין "סוביודיצה" בשנת 2002.
משנת 2017 רונן הוא רכז חופש העיתונות בארגון העיתונאים בישראל.
המשפט הפלילי, מדריך לדיני העונשין בישראל, מהדורה ראשונה הוצאת בורסי 1990, מהדורה שנייה הוצאת "ידיעות אחרונות" 2001, עם עו"ד ששי גז
אבות בעל כורחם, הוצאת "ידיעות אחרונות", 1992, עם עו"ד ד"ר שמואל בניאל
אתיקה עיתונאית, הוצאת "ידיעות אחרונות", 1998
תהומות ושחקים, (חייו של אל"ם (מיל) זאב לירון), הוצאת "ידיעות אחרונות", 2013
משפט ריגול, הוצאת סטימצקי, 2018
משה רוסנק (י"ז באייר ה'תרפ"ד - כ"א בתמוז ה'תשס"ו; 21 במאי 1924 – 17 ביולי 2006) היה מפקד הרובע היהודי במלחמת העצמאות.
משה רוסנק נולד בשנת 1924 בקושיצה (אז בצ'כוסלובקיה, כיום בסלובקיה), למשפחה דתית וציונית.
סבו, יהושע רוסנק, שימש כציר בקונגרס הציוני.
לאביו של רוסנק היה בית חרושת למגבעות, ואמו הייתה עקרת בית.
בצעירותו היה חבר בתנועת בני עקיבא בעירו.
כשהיה בן 9 עלו אביו ושני אחיו הגדולים לארץ ישראל, באופן בלתי לגאלי.
רוסנק הצטרף אליהם יחד עם אמו, אחיו הצעיר ואחותו כעבור שנה.
משפחת רוסנק שינתה את שם המשפחה ל"לוי" כדי להתחמק מהשלטונות הבריטיים בארץ ישראל.
המשפחה התגוררה בדירת חדר בשכונת בית ישראל בירושלים, ופתחה חנות מגבעות.
רוסנק למד בתלמוד תורה מזרחי בעיר.
בשנת 1938, נפטר אביו של משה מלוקמיה.
בגיל 15 הצטרף רוסנק לתנועת הנוער הציונית-דתית "ברית החשמונאים".
מגיל 17 עבד בעבודות מזדמנות ובהמשך החל לעבוד בבנק למשך מספר שנים.
בתקופה זו הצטרף לאצ"ל, ועבר קורסים והכשרות שונות.
בהמשך עבר ללח"י, מסיבות אידאולוגיות, ולאחר תקופה מסוימת קיבל תפקיד פיקודי.
בשנת 1945 התגייס להגנה ועבר קורס מפקדי מחלקות, אותו סיים ב-29 בנובמבר 1947, ביום החלטת החלוקה, ויום לפני פרוץ מלחמת העצמאות.
בתחילת מלחמת העצמאות נשלח לפקד על מחלקת חי"ש ברובע היהודי בירושלים.
במרץ 1948 החליף את אברהם הלפרין בתפקידו כמפקד הרובע, ונערך עם לוחמיו להגנה על הרובע מפני תקיפות הלגיון הערבי.
רוסנק פיקד על הרובע בתבונה ובגבורה בימי המצור הקשים כשהוא מתמודד עם בעיות חברתיות מורכבות, עם כוחות ערבים עדיפים מכוחותיו בעשרות מונים, ועם יחס אדיש יחסית מצד מפקדי ההגנה לרובע היהודי.
תחת הנהגתו של רוסנק לחמו אנשי הרובע עד שכלתה כל תקווה.
מתוך רצון למנוע טבח בתושבים, לאחר תקופה של מצור ולחימה מתמשכת ברובע, ובסיומו של קרב קשה, חתם רוסנק ב-28 במאי, יחד עם ההנהגה האזרחית על הסכם הכניעה, ויצא לשבי הירדני.
לאחר מספר חודשים שוחרר מהשבי.
בשנת 2005 הוענק לרוסנק תואר יקיר ירושלים.
בנימוקי הוועדה נכתב כי הפרס מוענק לרוסנק