tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-15 השנים האחרונות לחייו חילק לי את זמנו בין ביתו בברודגייט, היאכטה שלו ודרום אפריקה, שם היו בבעלותו כמה חוות.
לי פרש ב־1 בדצמבר 1871 ונפטר ונקבר בסמוך לוולינגטון בדרום אפריקה ב־5 ביוני 1879.
רק שלושה פורטרטים מצולמים של פרידריק ריצ'רד לי שרדו, וניתן למצוא אותם בגלריית הפורטרטים הלאומית (לונדון).
פרידריך שרפקה (בפולנית: Friedrich Scherfke; 7 בספטמבר 1909 – 15 בספטמבר 1983) היה כדורגלן פולני, ששיחק בעמדת הקשר.
אחד מגדולי כובשי הליגה הפולנית בכל הזמנים עם 131 שערים.
פרידריך שרפקה נולד ב-7 בספטמבר 1909 בפוזנן שבאימפריה הגרמנית של אותם הימים.
אחיו הגדול ממנו בשנה, גינתר שרפקה, היה גם כן לכדורגלן ושניהם הצטרפו למועדון ורטה פוזנן שמעיר הולדתם, שהייתה בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20 לאחת הקבוצות הטובות בפולין.
שרפקה שיחק שם למשך רוב הקריירה מגיל 16 וזכה עימה באליפות ב-1929 וסיים במקום השני ב-1938. עם 235 הופעות ו-131 שערי ליגה הוא מיקם את עצמו כאחד מגדולי כובשי הליגה הפולנית בכל הזמנים.
הוא פרש ממשחק בפברואר 1942, בגיל 32 בלבד.
במדי פולין ערך 12 הופעות וכבש 2 שערים, כשהופעתו הראשונה הגיע ב-1932 במשחק נגד לטביה.
שרפקה ביסס את מעמדו בנבחרת רק כעבור שלוש שנים מאז, והיה שותף בהגעתה למקום הרביעי באולימפיאדת 1936. במונדיאל 1938 כבש בהפסד 6–5 לברזיל בשמינית הגמר במשחק בו חברו לנבחרת, ארנסט וילימובסקי, כבש רביעייה.
שערו של שרפקה הגיע מהנקודה הלבנה בדקה ה-23' ובכך היה לשחקן הראשון לכבוש עבור פולין במונדיאל.
בספטמבר 1938 היה בפעם הראשונה לקפטן במשחק נגד לטביה בריגה, הופעה שגם הייתה לאחרונה שלו במדים הלאומיים.
שרפקה במהלך מלחמת העולם השנייה הפך לגרמני אתני וזומן להיות בורמאכט.
בפברואר 1940 היה למנהל מדור הכדורגל באזור פוזנן וכחודשיים אחר כך הוחלף על ידי קצין הוורמאכט.
בנוסף לכך היה באותו זמן גם בתפקיד הנשיא והקפטן במועדון הגרמני החדש, FC פוזן, שם הצליח להגן על כמה מחבריו מורטה פוזנן לשעבר בידי הנאצים.
בין אילו שהציל היה שוער ורטה, מריאן פונטוביץ', שנלכד על ידי הוורמאכט במהלך פלישת גרמניה הנאצית אל אדמת פולין.
ב-1942 הודיע לחבריו כי הוא לא יכול לשמור עליהם יותר כי הרגיש שהגסטפו מסתכלים עליו.
שרפקה הצטווה שנה אחר כך לחזית המזרחית, שם נפצע בינואר 1945 במהלך מלחמה ביוגוסלביה והפך לשבוי מלחמה בידי החיילים הבריטים בתום המלחמה.
הוא שוחרר ב-25 ביולי 1945 ומצא לעצמו בית חדש במערב ברלין, שם פתח חנות רהיטים.
בתחילת שנות השמונים מכר את החנות וב-15 בספטמבר 1983 הוא נפטר בבית החולים בבאד סודן שבאזור פרנקפורט בגיל 74.
פריה היא חתולה הנמצאת בבעלותם של שר האוצר של בריטניה לשעבר ג'ורג' אוסבורן ומשפחתו.
פריה שימשה כרודפת העכברים הראשית של הקבינט בין השנים 2012–2014.
כשהייתה בת כמה חודשים נעלמה פריה מבית משפחת אוסבורן שבנוטינג היל.
המשפחה חיפשה אחרי פריה, ולאחר שלא מצאו אותה, בני משפחת אוסבורן הניחו שהיא מתה.
בשנת 2012 התבשרה פרנסס אוסבורן, בשיחת טלפון, שפריה נמצאה, ובני המשפחה החזירו אותה לביתם.
רודפת העכברים הראשית של הקבינט
ב-16 בספטמבר 2012, כמה חודשים לאחר שהוחזרה לבית משפחת אוסבורן החלה פריה לשמש כרודפת העכברים הראשית של הקבינט לאחר שראש ממשלת בריטניה, דייוויד קמרון, ראה כי רודף העכברים לארי מתעלם מהעכברים במקום ללכוד אותם, ופיטר אותו.
לאחר כשנתיים בתפקיד, בנובמבר 2014 פרשה פריה מתפקידה.
פריה הוא שמה של אלת האהבה במיתולוגיה הנורדית, שעל שמה גם קרוי יום שישי בשפות רבות, כגון אנגלית וגרמנית.
פרדריק ויליאם מקמוני היה הפסל האמריקאי הידוע ביותר מבית הספר לאמנויות יפות בפריז.
הוא היה גם צייר מוכשר מאוד.
בשנת 1880 החל מקמוני בחניכות אצל אוגוסטוס סן-גאודנז, ועד מהרה הועלה לדרגת עוזר בסטודיו, והחל את ידידותו לכל החיים עם הפסל המוערך.
מקמוני למד בלילה באקדמיה הלאומית לעיצוב ובליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק.
בשנת 1884 נסע מקמוני לפריז ללמוד פיסול באקול דה בו-ארטס, וזכה פעמיים בפרס הגבוה ביותר שניתן לסטודנטים זרים.
בשנת 1888 פתח סטודיו בפריז והחל ליצור כמה מהפסלים המפורסמים ביותר שלו, אותם הגיש מדי שנה לסלון פריז.
באטלייה שלו הוא הדריך אמנים בולטים כמו ג'נט סקודר ומרי פוטה.
הפסל נייתן הייל בגודל טבעי היה העבודה הגדולה הראשונה שהשיג מקמוני.
הוא הוקם בשנת 1890 בסיטי הול פארק, ניו יורק, והוצב ליד המקום בו חשבו שהוצא להורג נייתן הייל.
העתקים של הפסל פזורים במוזיאונים ברחבי ארצות הברית, שכן מקמוני היה אחד הפסלים האמריקאים המוקדמים שהשלימו את שכרם על ידי מכירת רפרודוקציות לציבור.
במוזיאון המטרופוליטן יש עותק, כמו גם במוזיאון לאמנות באוניברסיטת פרינסטון, הגלריה הלאומית לאמנות, מוזיאון האמנות של פיניקס, מוזיאון האמנות של אורלנדו, והמוזיאון לאמנות מיד במכללת אמהרסט.
בשנת 1888, בתיווכו של סטנפורד וייט השיג מקמוני שתי עבודות גדולות בפיסול גן עבור אמריקאים בעלי השפעה: פסל דקורטיבי של מזרקת פאן של רוהליון, באחוזת ניו יורק של הבנקאי אדוארד אדמס.
עבודה זו פתחה בפניו מעגל חברתי של ניו יורקים שהעריכו אמנות.
עבודה נוספת הייתה עבור השגריר ג'וזף ה.
בשנת 1889 קיבל ציון כבוד בסלון פריז לפסל "דיאנה" שלו ולעוד עבודות פומביות, כולל תבליטים על קשת וושינגטון הקבועה של סטנפורד ווייט, ניו יורק, ואנדרטת הייל סיטי פארק, שנחשף בשנת 1893.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, ויתר מקמוני על הקמת ביתו הגדול בפריז.
הוא נסע מדי שנה לארצות הברית כדי לפגוש סוחרים ופטרונים, וחזר לפריז כדי לעבוד.
מגוריו לטווח ארוך בצרפת היו בז'יברני.
בשנת 1891 הוא קיבל את הקמת המזרקת במרכז התערוכה העולמית של קולומביה בשיקגו בשנת 1893. יצירת המזרקה הדקורטיבית הגדולה הזו הפכה למוקד התערוכה והציבה את מקמוני כאחד הפסלים החשובים של אותה תקופה.
בשנת 1894 השיג לו סטנפורד וייט עוד עבודה יוקרתית ציבורית - שלוש קבוצות פסלי ארד עבור קשת הזיכרון לחיילים ולספנים ברחבת הצבא בברוקלין.
קבוצות הדמויות המסובכות העסיקו אותו במשך שמונה השנים הבאות.
בשל תהילה שקיבל בתערוכה העולמית הקולומביאנית של 1893, הוא הוזמן לייצר פסל ציבורי גדול שמנציח את חלוצי המערב הישן האמריקאי, יצירתו היחידה בנושא זה.
מקמוני החלה את העבודה בשנת 1906, והיצירה נחשפה בשנת 1911. האנדרטה מציגה תיאור של קיט קרסון, והיא מסמנת את סופו של שביל סמוק היל, מסלול פופולרי בקולורדו שעברו בו מחפשי זהב, והממוקם ליד נהר סמוקי היל.
בשנת 1908, הוקמה אנדרטת המלחמה שלו בפרינסטון, שנוצרה בשיתוף עם האדריכלים Carrere & Hastings, הממוקמת בפרינסטון, ניו ג'רזי.
האנדרטה הושלמה עד שנת 1922.
לאחר 1915 כשחזר לניו יורק, המשיך בעבודתו המסוגננת הגדולה במזרקה לבניין העירייה של ניו יורק 1909–1922. עבודה זו הייתה נושא למחלוקת ניכרת מכיוון שהיא מתארת גבר שדורס מספר דמויות נשים, המייצגות נשים מרושעות.
הפסל הועבר בשנת 1941 לאולם קווינס בורו הרחוק ולאחר מכן בדצמבר 2013 לבית הקברות גרין ווד בברוקלין.
בסוף 1917 הוזמנה על ידי קבוצת אזרחים חשובים בניו יורק, עבודה על פסל לכבוד אלה שמתו בקרב הראשון על המארן, כמתנה לעם הצרפתי בתמורה לפסל החירות.
הפסל, הממוקם במאו, צרפת, גובהו 22 מטרים.
האדריכל היה הנאו-קלאסיסט האמריקאי תומאס הייסטינגס.
העבודות על הפסל החלו בשנת 1924, והסתיימו בשנת 1932. בזמן חנוכתו, הפסל הזה היה אנדרטת האבן הגדולה בעולם.
אנדרטת מלחמת העולם הראשונה, באטלנטיק סיטי, ניו ג'רזי, מכילה גרסת ברונזה של 9 מטרים של הפסל.
בסלון פריז הוענקה לו מדליית הזהב הראשונה שניתנה אי פעם לפסל אמריקאי.
הוא נבחר ללגיון הכבוד הצרפתי.
בשנת 1896 הוענק למקמוני הפרס הגדול בתערוכת פריז.
זה היה עשור של פרודוקטיביות עצומה וסיפוק אישי.
במקביל הוא פיתח לאט קריירה שנייה של צייר.
הוא קיבל הכרה ציבורית טובה בשנת 1901, כשקיבל אות כבוד בסלון פריז על הציור הראשון שהכניס אליו.
הוא זכה גם במדליית כסף בתחרות האמנות באולימפיאדת הקיץ 1932.
בשנת 1888 נישא מקמוני לאמנית אמריקאית אחרת, מרי פיירצ'יילד, שהתגוררה בפריז בעזרת מלגת לימודים לשלוש שנים.
עם השלמת המלגה, היא ומקמוני נישאו והמשיכו לחיות ולעבוד בפריז, אף שחזרו לעיתים קרובות לארצות הברית.
הם חלקו את תשומת הלב בתערוכת שיקגו משנת 1893 כאשר הוזמנו ליצור את המזרקה הקולומביאנית המלכותית שהייתה מרכז היריד.
מרי התבקשה לצייר ציור קיר ענק, "אישה פרימיטיבית", עבור הרוטונדה של בניין האישה.
יצירת פנים, "אישה מודרנית", הגיעה מהציירת מרי קאסאט.
בני הזוג רכשו בית בז'ברני, מושבת האמנים שהקימה קלוד מונה.
אבל חיי הנישואים התפוגגו, כאשר פרידריק נסע לסטודיו שלו בפריז לביצוע פרויקטים גדולים.
שם ניהל רומן ארוך שנים עם אמנית אמריקאית אחרת - אליס ג'ונס.
הוא הגיש בקשה לגירושין בשנת 1909 ושנה לאחר מכן נישא לג'ונס ונולד לו בן (1910).
בהיעדרותו, האמן האמריקאי הגולה ויל היקוק לאו, שבילה את הקיץ בז'ברני, פיתח רומן עם אשתו של מקמוני - מרי.
כשנפטרה אשתו של לאו, הם התחתנו בשנת 1909.
בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה מקמוני עבר להתגורר לצמיתות בארצות הברית בשנת 1915. הוא התגורר בעיר ניו יורק עד מותו.
פרידריך ויליאם מקמוני נפטר מדלקת ריאות בשנת 1937, בן 73. הוא קבור בבית הקברות פרנקליף, הרטסדייל, מחוז וסטצ'סטר, קברו אינו מסומן.
אוגוסטה סופיה דורותיאה פרידריקה קריגר הייתה גרמנייה אשר התחזתה לגבר והתגייסה ל.
זכורה כיום כגיבורה עממית בגרמניה.
קריגר נולדה בפרידלנד ב-4 באוקטובר 1789. היא הייתה בתו של איכר קטן וצמית לשעבר.
היא עבדה כמשרתת ב-1812 נסעה לאנכלם כדי ללמוד להיות תופרת.
עם התעוררות הרוח הלאומית בגרמניה באביב 1813, התגייסו המוני גרמנים לצבא הפרוסי כדי להילחם בכוחותיו של נפוליאון בונפרטה.
היא גזרה את שערה, לבשה בגדי גבר שתפרה בעצמה והתגייסה לצבא הפרוסי תחת השם אוגוסט ליבק.
בשל הלחץ ההמוני שהיה על לשכות הגיוס, לא נערכו בדיקות רפואיות למתגייסים, וקריגר צורפה לפלוגה הרביעית של הגדוד הראשון ברגימנט הרגלים ה-9 המלכותי הפרוסי (רגימנט קולברגר).
קריגר הצליחה לשמור את זהותה האמיתית בסוד מפני חבריה ליחידה, אולם במהלך אחד הקרבות הסגיר אותה קולה הגבוה.
חבריה אהבו אותה והעריכו את אומץ ליבה, והחליטו להגן על זהותה.
הידיעה עליה הגיעה עד פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה שהחליט להעניק לה אישור מיוחד להמשיך ולשרת בצבא בזהותה האמיתית.
ב-6 בספטמבר 1813, נפצעה קריגר באורח קשה בקרב דנביץ, ועוטרה בצלב הברזל מדרגה שנייה כאות הוקרה על אומץ ליבה בקרב.
לאחר החלמתה, חזרה אל הגדוד שלה והמשיכה להילחם כנגד הצרפתים.
היא השתתפה בכיבוש פריז ב-1814. היא המשיכה לשרת בצבא עד התבוסה הסופית של נפוליאון ב-1815. לאחר מכן פרשה מהצבא עם קצבה מכובדת ממלך פרוסיה.
במהלך חגיגה מיוחדת שנערכה לכבוד מעוטרי צלב הברזל, פגשה קריגר קצין בשם קרל קוהלר והם התאהבו.
הם התארסו בברכת המלך ונישאו בכנסיית המצביא בברלין ב-5 במרץ 1816. המלך העניק לה נדוניה מכובדת, ובהמשך אף שימש כסנדק עבור בתם הראשונה.
נולדו להם עוד שתי בנות, וב-1841 עברה המשפחה לטמפלין.
ב-31 במאי 1848 נפטרה קריגר לאחר מחלה קשה.
המפורסמות שבהן הן אלאונורה פרוכסקה, אסתר מנואל, ואנה לירינג.
פרידריך אוסקר רוגה היה קצין בצי הגרמני ומעוטר צלב האבירים של צלב הברזל של גרמניה הנאצית.
הוא שירת כמפקד הראשון (מפקח חיל הים) של הצי הגרמני לאחר המלחמה.
פרידריך רוגה נולד ב-24 בדצמבר 1894 בלייפציג, והיה בנם ונכדם של מחנכים גרמנים.
הצטרף לצי הגרמני הקיסרי כצוער במרץ 1914, עד מהרה השתתף במבצעי הים הבלטי ב-1914, 1915 ו-1916. בשנים 1917 ו-1918 הפליג עם פשיטות המשחתות בים הצפוני ובתעלת למאנש.
לאחר שביתת הנשק, רוגה היה קצין על סיפון המשחתת SMS B112, שנשבתה בסקפה פלו וביוני 1919, הוא מילא תפקיד בהטבעת הצי הגרמני.
לאחר מכן חזר לגרמניה כדי להמשיך את הקריירה הימית שלו בשירות רפובליקת ויימאר, ובמשך שני העשורים הבאים התרכז במוקשים ובלוחמת מוקשים.
בבריטניה במהלך שנות ה-30 הוא פגש מלח בריטי לשעבר בריגטה, סגן אוברי גריי, שספינתו, HMS Partridge, הוטבעה בשנת 1917 על ידי ה-SMS V100, הספינה שרוגה שירת בה.
ה-"V100" הייתה הספינה שחילצה את גריי מהמים לאחר הטביעה והזוג התיידד לאחר שנפגשו, ידידותם נקטעה רק במלחמת העולם השנייה.
לאחר לימודיו במכון הטכנולוגי של ברלין, הוא היה הקצין הבכיר של שייטת של שולי מוקשים, ובשנת 1937 הגיע לתפקיד העליון בחטיבה זו.
במלחמת העולם השנייה, הוא נטל חלק במערכה הפולנית ב-1939 ובפעילות בים הצפוני ובתעלת למאנש במהלך 1940. מ-1940 עד 1943, הוא הוצב בצרפת, והועלה לדרגת ויצה-אדמירל ב-1943. נשלח לאיטליה ב-1943, שם שירת כקצין בכיר בחיל הים הגרמני עד אמצע הקיץ.
בנובמבר 1943 הוא מונה ליועץ הימי של פילדמרשל ארווין רומל כדי לפקח על ההגנה על צפון צרפת מפני פלישת בעלות הברית הצפויה.
הוא לא האמין במוקשים ובפגזי ארטילריה שנטמנו מתחת למים, אבל המוקשים הימיים שרצה לא היו זמינים.
באוגוסט 1944 הוא הפך למנהל בניית ספינות של הקריגסמרינה, תפקיד בו כיהן עד סוף מלחמת העולם השנייה.
בסוף מלחמת העולם השנייה נשבה רוגה בידי בעלות הברית.
בשנת 1946, הוא התחיל חיים חדשים כמתרגם, סופר ומחנך ב-קוקסהאפן.
הוא היה אחד מארבעה קציני דגל שהרכיבו את הצוות ההיסטורי הימי בברמרהאפן, בחסות הצי של ארצות הברית.
הוא נכנס לפוליטיקה כעצמאי פוליטי במועצת העיר קוקסהאפן.
בשנת 1950, רוגה היה חלק מקבוצה נבחרת של קצינים בכירים לשעבר בוורמאכט שהוזמנו על ידי הקנצלר קונראד אדנאואר לקחת חלק בוועידה כדי לדון בחימוש מחדש של מערב גרמניה.
הוועידה הניבה את תזכיר הימרוד שתרם ליצירת המיתוס של "הוורמאכט הנקי".
במהלך שנות החמישים המוקדמות, הוא ייעץ כיצד ניתן יהיה לבנות מחדש את הצי בונדסמרינה החדש, כפי שמפורט ב"גנרלים של הוורמאכט" של סרל.
לאחר שגרמניה הפכה לחלק מנאט"ו, מונה רוגה למפקח הצי (תפקיד דומה לראש המבצעים הימיים של ארצות הברית), תפקיד שמילא עד 1961.
לאחר מכן, הוא הפך לחבר בפקולטה באוניברסיטת טיבינגן, ובסופו של דבר הפך שם לפרופסור חבר ב-21 ביולי 1967. הוא היה מרצה אורח באוניברסיטאות רבות, כולל מכללת המלחמה הצי האמריקאית בניופורט.
אדמירל רוגה היה אחד השופטים במשחק המלחמה בסנדהרסט ב-1974 במבצע ארי-הים.
רוגה היה מחברם של מספר ספרים, כולל "הסובייטים כמתנגדים ימיים, 1941–1945", שנכתבו עבור המכון הימי של אנאפוליס ב-1979, "ורומל בנורמנדי", שנכתב ב-1959.
בסרט "היום הארוך ביותר" (1962), הוא שיחק את עצמו, והיה יועץ לסרט.
פרידריך קרס פון קרסנשטיין היה גנרל גרמני, שפיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם הראשונה.
פון קרסנשטיין נולד ב-31 במרץ 1855 בגרמרסהיים, למשפחת האצולה הוותיקה של נירנברג, קרס פון קרסנשטיין.
הוא היה בנם של המיור הבווארי יוזף פרייהר קרס פון קרסנסשטיין ואשתו, לבית פון שטטן.
אחיו הגדול אוטו המשיך אף הוא בקריירה צבאית ולאחר מכן הפך לגנרל-אוברסט ושר המלחמה.
קרס נישא לנינה פון קוויסט ב-1881, איתה נולדו לו ארבעה ילדים.
קרס למד בבית ספר תיכון הומניסטי, ולאחר מכן הצטרף לצבא בוואריה והפך ללויטננט ב-1876. מ-1883 עד 1886 סיים את לימודיו באקדמיה למלחמה, מה שהכשיר אותו לתפקיד במטה הכללי.
מלחמת העולם הראשונה ושנותיו האחרונות
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא מונה למפקד דיוויזיית המילואים הבווארית ה-5, איתה לחם בלורן ואחר כך בצרפת, בין השאר בקרב ארטואה השני.
ב-9 בספטמבר 1915 הוא פרש לביתו מחמת הגיל, וב-6 ביוני 1920 הוא מת בביתו במינכן.
פְרִידְרִיךְ שְׁפִּילְהַגֶן היה סופר, תאורטיקן ספרותי ומתרגם גרמני.
בשנות ה-20 המוקדמות לחייו ניסה מספר קריירות, אך בגיל 25 החל לכתוב ולתרגם.
הרומן הידוע ביותר שלו הוא "נחשול סערה" (Sturmflut) והרומן שלו "בשוּרות ודרגות" (In Reih' und Glied) זכה להצלחה ניכרת ברוסיה.
פרידריך שפילהאגן נולד במגדבורג וגדל בשטרלזונד, שם מונה אביו לאדריכל ממשלתי בשנת 1835. הוא למד בגימנסיה בשטרלזונד, למד משפטים, ולאחר מכן ספרות ופילוסופיה באוניברסיטאות ברלין, בון ו.
בבון, הוא היה חבר באחוות הסטודנטים () "פרנקוניה", שבאותה תקופה כללה גם את קארל שורץ, , , , ו.
בזיכרונותיו, שורץ נזכר בשפילהגן כאדם "שבו, למרות אופיו המרוחק והשמור במקצת, כולנו זיהינו אדם בעל אינטלקטואליות נדירה ועילוי מוסרי, שלימים הפך לכוכב מדרגה ראשונה בקרב סופרי הרומנים של המאה".
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה, הוא ניסה את כוחו כמורה פרטי, שחקן, חייל ומורה בבית ספר בלייפציג, אך עם מות אביו בשנת 1854, הוא הקדיש את עצמו כולו לכתיבה.
בשנת 1859, הוא הפך לעורך ה"צייטונג פיר נורדדויטשלנד" (Zeitung für Norddeutschland – עיתון צפון גרמניה) בהנובר, ולאחר מכן, בשנת 1862, עבר לברלין, שם ערך מאוחר יותר את "וסטרמנס אילוסטרירטה דויטשה מונאטסהפטה" (Westermanns illustrirte deutsche Monatshefte – הירחון הגרמני המאויר של וסטרמן) בין השנים 1878–1884.
כמתרגם, שפילהגן תרגם מאנגלית לגרמנית את "הוואדג'י" (Howadji) של , את "מאפיינים אנגליים" (English Traits) של ראלף וולדו אמרסון, מבחר שירים אמריקאיים (1859; מהדורה שנייה 1865), ואת "לורנצו דה מדיצ'י" (Lorenzo de' Medici) של .
הוא תרגם גם מצרפתית יצירות קטנות של ז'ול מישלה: "האהבה" (L'amour), "האישה" (La femme), "הים" (La mer).
הוא נפטר ב-25 בפברואר 1911. רחובות קרויים על שמו בעיר הולדתו מגדבורג, כמו גם בשלוש הערים שבהן חי: שטרלזונד, הנובר וברלין.
לאחר שפרסם את "קלרה ורה" (Clara Vere) (1857) ו"על הדיונה" (Auf der Düne) (1858), שאף אחד מהם לא זכה לתפוצה רחבה, הוא החל לכתוב עבור עיתונים וכתבי עת.
כיום, "נחשול סערה" הוא יצירתו המוכרת ביותר, אף שהיא זמינה רק בצורה מקוצרת.
יצירותיו המאוחרות של שפילהגן עסקו כמעט כולן בתיאוריה ספרותית.
"כתביו המלאים" (Sämtliche Werke) של שפילהגן יצאו לאור ב-1871 בשישה עשר כרכים, וב-1878 בארבעה עשר כרכים.
"כל הרומנים שלו" (Sämtliche Romane) הופיעו ב-1898 (22 כרכים), ואחריהם יצאה סדרה חדשה ב-1902. ב-1890, הוא פרסם את האוטוביוגרפיה שלו, "מוצאים וממציאים" (Finder und Erfinder) (2 כרכים, 1890).
הפרידריציאנום משנת 1244 היה צו כללי לסדרי יהודים שהוציא הדוכס פרידריך השני, והיה אחד החוקים ליהודים ההומאניים ביותר בימי הביניים.
פריבילגיה זו נלקחה כמעט מילה במילה על ידי שליטי מדינות סמוכות (בוהמיה, הונגריה, פולין, שלזיה).
ההתיישבות היהודית בווינה החלה בסוף המאה ה-12 בשטח הדוכסי, וכעבדי האוצר של הדוכס נהנו היהודים מהגנה משפטית מיוחדת, ולא היו כפופים לשופט העיר אלא לפקיד דוכסי, השופט יהודים (Index Judaeorum) או לבית דין.
הדוכס העסיק פקידים ויועצים יהודים בניגוד למשפט קאנוני (הפרדה בין נוצרים ליהודים).
מאחר שהמסחר והאגודות נשלטו כמעט לחלוטין על ידי נוצרים, התמקדו היהודים במלווה בריבית.
הריבית הייתה גבוהה בין היתר בגלל המיסים הגבוהים שהוטלו עליהם על ידי השליט.
בפרידריציאנום 1244 נקבע שיעור הריבית ל-8 פני פר כיכר לשבוע, כ-173% בשנה, סכום גבוה מאוד.
כתוצאה מכך התפתחו אנטישמיות ראשוניות, משום שיותר ויותר נוצרים תלויים במלווים יהודים.
ב-1236 כשפרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הטיל על הדוכס חרם קיסרי, פתחו אזרחי וינה (מלבד נוישטאדט) מרצונם את שערי העיר לצבא הקיסרי.
יהודים הודחו מכל תפקידים ציבוריים, וב-1238 הוצא צו ליהודים הדומה לגרמני.
לאחר מצור ארוך ב-1239 שבה וינה לשליטת הדוכס, פרידריך השני ביטל את זכויות העיר מהקיסר ושיבץ מחדש את זכויות העיר מ-1221. ב-1 ביולי 1244 הוציא צו יהודי חדש, הפרידריציאנום 1244, שתקף ל-200 שנה.
סעיף 1: בעניינים פיננסיים ורכושיים הכוללים יהודי, "לא יתקבל נוצרי נגד יהודי אלא עם עד נוצרי ועד יהודי".
סעיף 9: אם נוצרי פצע יהודי, ישלם לקופת הדוכס קנס של 12 מרק זהב, ליהודי 12 מרק כסף ועלויות רפואיות.
סעיף 10: "כל נוצרי שיהרוג יהודי ייענש במוות", ורכושו יעבור לדוכס.
סעיף 12: יהודים רשאים לנוע חופשי מעבר לגבולות.
סעיף 13: יהודים נפטרים רשאים "להועבר מעיר, מחוז או שלטון אחד לאחר", ללא תשלום במכס.
סעיף 14: חילול בית עלמין יהודי נושא עונש מוות.
סעיף 15: אין להפריע לתפילה בבתי הכנסת.
סעיף 21: "כל נוצרי שיפגע ביהודייה בכוח, תיקטע לו היד."
סעיף 22: שומר הנוצרי של היהודים מוסמך במחלוקות פנימיות יהודיות רק אם נקרא במפורש.
סעיף 23: משכון וריבית חייבים להיות משולמים על ידי הנוצרי.
סעיף 24: אין רשות לרבע בכפייה בבתי יהודים.
סעיף 27: אם משכון נשאר אצל יהודי למעלה משנה ויום, הוא אינו אחראי עליו.
סעיף 28: פדיית משכון לא תידרש במועדים יהודיים.
סעיף 29: אלימות נוצרית בבתי יהודים אסורה.
סעיף 30: תביעה נגד יהודים רק coram suis scolis או בפני הדוכס.
סעיף 31: שיעור הריבית הוא 8 פני על לירה לשבוע.
הפריבילגיה הסדירה בעיקר עניינים כלכליים, במיוחד בעסקי משכון והלוואות, שבהם קיבלו היהודים זכויות מיוחדות רבות.
מקום המשפט היה רק בית הכנסת (או ישירות אצל הדוכס).
בחוק זה הגדיר פרידריך השני שהיהודים הם יהודי חסות.
פְּרִיוֹן הוא חלבון שמקופל בצורה משובשת, ועלול לגרום להתקפלות משובשת בחלבונים אחרים מסוגו ולגרום מחלות.
מקור המושג הוא קיצור באנגלית של Proteinaceous-infectious particle ("חלקיק חלבוני זיהומי").
את המושג טבע סטנלי פרוזינר, שזכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1997 עבור מחקריו בנושא.
הענף בביולוגיה החוקר את הפריונים נקרא פריונולוגיה.
זהו אחד הענפים החדשים בביולוגיה — הפריונים התגלו רק בשנת 1982.
הפריון יכול להתקיים בשני מצבים תפקודיים (בעוד חלבונים רגילים יכולים להתקיים במצב אחד): מצב פעיל ומצב לא-פעיל, וכן לעבור ממצב אחד לשני בלי הוראה חיצונית.
במצב הפעיל הפריון יכול להפיץ את המבנה שלו בתאים השכנים מבלי לשנות את החומר הגנטי בהם.
פריונים גורמים לסדרת מחלות ניווניות של המוח בכמה יונקים, ובכללם האדם.
כל מחלות הפריונים גורמות בסופו של דבר למוות, והן חשוכות מרפא.
כל מחלות הפריונים נדירות, ואלו שבאדם נדירות מאוד.
הפריונים הם חלבונים פגומים; כשפריונים פגומים במצב פעיל, באים במגע עם חלבונים תקינים במצב לא-פעיל, הם מסוגלים להופכם לפריונים במצב פעיל, מה שמוסיף עוד פריון במצב פעיל וכך הלאה לכדי תגובת שרשרת.
מעובדה זו נובעת תכונת ההדבקה שלהם, אשר לפני גילויים של הפריונים יוחסה אך ורק לחיידקים, נגיפים וטפילים אחרים.
הפגם בחלבונים גורם להרס תאים במוח, והמחלה מתפשטת במוח במהירות.
הרס התאים גורם להופעת חללים ריקים במוח, דבר המקנה לו מראה של ספוג (אותו ניתן לזהות בנתיחה שלאחר המוות או בהדמיית תהודה מגנטית (בדיקת MRI).
עובדה זו הקנתה שם כולל לכל מחלות הפריונים: TSE (קיצור באנגלית של Transmissible Spongiform Encephalopathy, "אנצפלופתיה ספוגית מידבקת"; אנצפלופתיה הוא שם כולל של כל מחלות ניוון המוח, גם כאלו שאינן נגרמות על ידי פריונים).
בין מחלות הפריונים הידועות בבעלי חיים: סקראפי (Scrapie), הפוגעת בכבשים, והידועה ביותר: מחלת הפרה המשוגעת (או בשמה המדעי: ספגת המוח של הבקר).
מחלות פריוניות נדירות יותר התגלו ב-85 מינים שונים של בעלי חיים.
בין מחלות הפריונים הפוגעות באדם: מחלת קרויצפלד-יעקב (מחלת "הפרה המשוגעת" בבני אדם), קורו וחוסר שינה תורשתי קטלני.
באמצע שנות ה-90 חלה התפרצות של מחלת הפרה המשוגעת בממלכה המאוחדת.
המחלה, אשר מסוגלת לעבור לאדם ולגרום למחלת קרויצפלד יקוב, התפשטה בקרב אוכלוסיית הפרות של הממלכה המאוחדת בשל הנוהג להאכילן בשר טחון של פרות אחרות.
פרות שמוחן הכיל את הפריון, ואשר נטחנו והפכו מזון לפרות אחרות, העבירו בקלות את המחלה לפרות שניזונו ממזון זה.
להתפרצות בממלכה המאוחדת היו השלכות כלכליות חמורות, ואלפי פרות הושמדו בניסיון למגר את המחלה.
כ-10% ממקרי המחלות הפריוניות באדם מועברים בתורשה.
אצל אנשים אלו קיים פגם גנטי בגן המייצר חלבון מסוים, דבר הגורם לו להפוך לפריון.
המחלה אינה מתפתחת אצל פרות באופן נורמלי (לא ידועות מוטציות מעוררות מחלה או התפתחות ספונטנית של המחלה בפרות).
המחלה בפרות החלה, ככל הנראה, כאשר הואכלו הפרות בשיירים טחונים של בשר ועצמות מכבשים חולות.
אף על פי שהמחלה בכבשים ידועה ומוכרת מאות שנים בעולם, לא נמצאה עדות לכך שאדם נדבק עקב אכילת בשר כבש נגוע במחלה.
"מחסום המינים" הוא שוני בין מינים שונים שמונע או מאפשר הדבקה של בעל חיים אחד מפריונים שמקורם בבעל חיים אחר: הדמיון בין הבקר לצאן אפשר את מעבר המחלה לפרות, בעוד שההבדל בין הצאן לאדם מנע את הדבקת האדם מכבשים.
לעומת זאת ההבדל בין בקר לאדם לא היה מספיק על מנת להגן על האדם מפני הדבקה מבשר פרות שהיה נגוע בפריונים.
יהודים יוצאי לוב: בחלק מאוכלוסיית היהודים יוצאי לוב נמצאה מוטציה בגן דומיננטי המקודד לחלבון הפריון, ועל כן סיכוייהם לחלות באופן ספונטני במחלת קרויצפלד יעקב גדולים יותר משל כלל האוכלוסייה.
בקר: בקיץ 2002, במשק מקיבוץ ברמת הגולן, הראתה פרה בת 10 שנים בשם "דלהי" סימנים קליניים שהעידו על בעיה נוירולוגית.
תחילה נחשד שהפרה סובלת מכלבת אולם לאחר בדיקות התברר כי הפרה חלתה בספגת המוח של הבקר.
יחודו של מקרה זה הוא בגילה המתקדם של הפרה (עד כה התגלתה המחלה בפרות בנות 4–5 שנים).
עד כה זהו המקרה היחיד של פרה משוגעת בישראל.
כאמצעי זהירות כל צאצאיה הושמדו.
כל בקר מעל גיל של 30 חודשים שנשחט בישראל נבדק על ידי המכון הווטרינרי להמצאות פריונים ורק לאחר שנמצא נקי הוא משוחרר לשוק.
צאן: במאי 2002 נגלתה המחלה בקרב מספר כבשים בשלושה משקים שונים בצפון הארץ.
בעקבות הגילוי, השמיד משרד החקלאות יותר מ-1,000 כבשים, למיגור המחלה.
פריולי ונציה ג'וליה (באיטלקית: Friuli-Venezia Giulia, בסלובנית: Furlanija-Julijska Krajina) הוא מחוז אוטונומי בצפון-מזרח איטליה.
המחוז גובל במחוז ונטו ובמדינות אוסטריה וסלובניה ושוכן לחופי הים האדריאטי.
פריולי ונציה ג'וליה שוכנת בין הים האדריאטי לבין הרי האלפים.
מישור קרסו המרשים נוצר על ידי סלעים סחופים ברוח, ושחיקת אדמה יצרה סדרה של מערות.
אוכלוסיית המחוז מונה כ-1.8 מיליון תושבים, רובם "פריולים" שאבותיהם סלובנים, ולכן מוגדר המחוז כאוטונומיה עצמאית מיוחדת באיטליה.
שפתם של הפריולים היא פורלן השייכת לענף השפות הראטיות וקרובה לרומאנש וללדינית.
מחוזות האזור הם: טריאסטה (בירה אזורית), גוריזיה, פורדנונה, אודינה.
פריהנד (FreeHand) או "מקרומדיה פריהנד" הייתה תוכנה לגרפיקה וקטורית דו-ממדית והוצאה לאור שולחנית אשר פותחה על ידי חברת אלדוס ובהמשך על ידי חברת מקרומדיה.
בדצמבר 2005 מקרומדיה נרכשה על ידי אדובי מערכות, ובעקבות כך הופסק פיתוח התוכנה.
התוכנה נועדה לעריכה וקטורית, בעיקר דו-ממדית, כאשר היא מוכוונת לשוק הגרפיקה והוצאה לאור השולחנית המקצועי.
השימוש בתוכנה היה נפוץ בישראל בשנות ה-90 של המאה ה-20 בתחומי העיצוב הגרפי, עיצוב אתרי אינטרנט והבאה לדפוס.
בעשור הראשון של המאה ה-21 מעמדה של Freehand הולך ונשחק לטובת תוכנות חדשניות יותר, כמו אדובי אינדיזיין ואדובי אילוסטרטור.
פריהנד נוצרה על ידי Altsys, חברה אמריקאית מטקסס, בעבור חברת אלדוּס אשר שחררה את גרסאות 1-4 של התוכנה.
לאחר שאלדוס התמזגה עם אדובי מערכות, צצו חיכוכים משפטיים ואדובי נאלצה להחזיר את פריהנד ל-Altsys.
בשנת 2005 אדובי רכשה את מקרומדיה ובכך החזירה לעצמה את הזכויות על המוצר.
פריהנד שימשה לעימוד דפים כמו גם ליצירה ועריכה של גרפיקה וקטורית לדפוס ולאינטרנט.
גרסתה האחרונה, ששווקה בשם FreeHand MX, סיפקה אינטגרציה פונקציונלית עם שאר מערך תוכנות ה-MX - מקרומדיה פלאש, דרימוויבר, פיירוורקס ואחרות.
בדצמבר 2005 רכשה אדובי את הזכויות על פריהנד, והצהירה כי תמשיך לתמוך במוצר.
בשנת 2007 הצהירה אדובי כי פיתוח פריהנד יופסק.
הצהרה זו גרמה לסערה בקרב משתמשי התוכנה, שיצאו למחאות ברשת.
בשנת 2008 הודיעה חברת אדובי כי על אף המחאות, פיתוח התוכנה לא צפוי להתחדש ומשתמשי פריהנד הוזמנו לעבור לעבוד בתוכנת אדובי אילוסטרייטור.
מספר גרסהמפיצהתאריך שחרורמערכות הפעלהשינויים עיקרייםFreeHand 1.0אלדוּס1988מקינטושגרסה ראשונה
עבודה במצב Preview בלבד (כלומר: העצמים הגרפיים שבמסמך מוצגים במסך כך שייראו בדיוק כפי שייראו בדפוס)
תמיכה מלאה בצבעי פרוצס במודל CMYK וביצירה של הפרדות צבעים לדפוס FreeHand 2.0אלדוּס1988מקינטוש עריכה של שילובי צורות (בלנדים)
יצירת מילוי אריחים ומילוי מותאם אישית לצורותFreeHand 3.0אלדוּס1991מקינטוש, חלונותהגרסה הראשונה שיצאה עבור חלונות
תמיכה במסמך מרובה דפים, בגדלים שונים ובכיוונים שוניםFreeHand 4.0אלדוּס1994מקינטוש, NeXT, חלונותהגרסה ששוחררה עבור מחשבי NeXT יצאה לאור תחת השם Virtuoso, והופצה על ידי Altsys באופן עצמאי, בניגוד לגרסאות החלונות והמקינטוש אותן אלדוס הפיצה ברישיון.
משטח העבודה הוגדל לגודל של 54 אינץ', ויכול להכיל עד 24 דפים במידת Letter בתוספת רווח נוסף לעצמים אותם ירצה המעצב לשמור לשימוש עתידי.
"עטיפה" של טקסט בעמודות טבלה ואפשרות להתאמה אוטומטית של טקסט לגודל משטח העבודה שלו.FreeHand 5.0מקרומדיה1995מקינטוש, חלונות כלי הסכין סוגר אוטומטית את המסלול שהוא חותך.
תמיכה בהעתקה והדבקה של תכונות עצם מסוים (הגדרות קו, מילוי וכדומה) אל עצם אחר
עצמים יכולים "להיצמד" אל עצמים אחרים ואל קווי עזר שהגדיר המשתמש בהגדרות התצוגה.
ניתן להציג מסמכים שונים כך שיוצגו בעד 8 חלונות נפרדים
ניתן להגדיר שכבות מסוימות כך שיוצגו במצב Preview או במצב Keyline (תצוגה "מופשטת" של העצם שלא תשקף בהכרח את מראהו בדפוס, ונועדה לחסוך במשאבי גרפיקה של המחשב)
כלי הטפטפת - נועד לדגום צבע מתמונות שיובאו למסמך
תמיכה במעברי צבע (גרדיאנט) של עד 64 צבעיםFreeHand 5.5מקרומדיה1995מקינטוש תמיכה בייבוא קובצי PDF
תמיכה בתוספים שנכתבו עבור פוטושופ, כגון בקרי שליטה בסורק או פילטרים לתמונות שיובאו למסמך
ניתן למקם עצמים גרפיים בתוך משטחי טקסט כך שהטקסט יעטוף את העצם.
תמיכה ביצוא מסמכים או עצמים גרפיים שבתוך המסמך כתמונת מפת סיביותFreeHand 6.0מקרומדיהבטא בלבדגרסה זו מעולם לא שוחררה באופן רשמי והייתה למעשה הבטא של גרסה 7.FreeHand 7.0מקרומדיה1996מקינטוש, חלונות ניתן לגרור ולשחרר אובייקטים מפוטושופ אל פריהנד ולהפך
יצירת שילובים של צבעי Spot (צבעי מסך)
יצירת שילובים בין מעברי צבע
ניתן לחפש ולהחליף תכונות של עצם מסוים
תמיכה בייצוא המסמך כסרטון Shockwave או כסרטון פלאש (SWF)FreeHand 8.0מקרומדיה1998מקינטוש, חלונות תמיכה בעצמים וקטוריים ובתמונות המכילים שקיפות
הפיכת עצמים לסמלים גרפיים (סימבולים) כך שיהיה ניתן לבצע בהם שימוש חוזר.
Graphic Hose - כלי המאפשר לקחת סימבול מסוים ולפזר אותו על פני המסמך.
כלי Push/Pull המאפשר לשנות מסלול מסוים וליצור בו עקמימות כלפי פנים/חוץ.
יצירה ושינוי של קיצורי מקלדת לכל פקודה אפשרית בתוכנה
ניתן לגרור ולשחרר אזורי בחירה שנוצרו בפוטושופ אל פריהנד
כלי Collect for Output - איסוף המסמך ומרכיביו (תמונות שיובאו אליו, פונטים, הגדרות הדפסה ועוד) על מנת לסייע למעצב "לסגור" את הקובץ (יצירת קובץ PostScript מהמסמך) לצורך שליחתו לבית דפוס/לשכת שירות
אפקט עדשות הגדלה - יצירת אזור בתוך עצם הגרפי כך שייראה כתמונת תקריב שלו (זום)FreeHand 9.0מקרומדיה2000מקינטוש, חלונות יצירת קישורים בתוך המסמך והוספת אפשרות ייצוא המסמך כקובץ HTML, כקובץ PDF או כקובץ פלאש (FLA)
אפשרות ייצוא לפוטושופ יחד עם כל השכבות שבמסמך
כלי "לאסו" לבחירה חופשית של אזורים במסמך.
כלי "מטה קסם" לבחירה מרובה של אלמנטים
כלי "מעטפת" לעיוות של עצמים גרפיים וטקסט
ייצוא דפים מרובים כעמודי HTML
ייצוא שכבות ובלנדים כאנימציות פלאש
המרת מסמך צבעוני לגווני אפורFreeHand 10.0מקרומדיה2001מקינטוש, Mac OS X, חלונות דפי אב (Master pages) - דפים עם עיצוב קבוע, שניתן להשתמש בהם כתבניות ליצירת דפים חדשים.
ספריה לניהול של סמלים גרפיים (סימבולים) ודפי אב
הדפסת אזור מסוים במסמך.FreeHand MXמקרומדיה/אדובי2003מקינטוש, Mac OS X, חלונות כלי ליצירת אפקטים תלת־ממדיים על עצמים גרפיים.
עריכת מעברי צבע ישירות מתוך מאפייני העצם.
Connector Lines לחיבור ומעבר בין עצמים
כלי המחק למחיקת חלקים מתוך עצם וקטורי.
פריווילגיה (מלטינית: privilegia; נגזר מהמימרה הלטינית: priva lex, privus legus תרגום מילולי "חוק פרטי"; ומשמעו: זכות-יתר) הייתה מסמך משפטי באירופה בימי הביניים, אשר הסדיר את מערכת היחסים בין השלטון לקבוצות אתניות, סוחרים או מהגרים, או אדם פרטי ברשות השלטונית (קיסרות, ממלכה, נסיכות) אשר ניתנו להם זכויות מיוחדות בעיני החוק.
"כתבי זכויות" הוענקו ליהודים מפעם לפעם בשטחי הריבונות של מלכים ואצילים באירופה, כדי להסדיר את ישיבתם כמיעוט אתני ודתי, ואף לאפשר להם לעסוק במשלחי יד שנאסרו על כלל האוכלוסייה.
כך למשל, בשנת 1244, קבלו היהודים "כתב זכויות" מפרידריך השני, שאפשר להם לעסוק בבנקאות, דהיינו, הלוואה בריבית וחלפנות כספים.
הפריוילגיות שקיבלו הן שנתנו להם להמשיך ולקיים את אורח חייהם הדתי ולשמור על זהותם היהודית.
פריווילגיה כללית, ניתנת לאזרחי כל המדינה (או ליהודי כל המדינה), למשל כתב הזכויות של קאליש
פריווילגיה אזורית - ניתנת לתושבי (או ליהודים של) אזור מסוים
פריווילגיה קהילתית - ניתנת לקהילה ספציפית (עיר או קהילת אם וקהילות הכפופות לה)
פריווילגיה אישית - ניתנת לאדם מסוים למטרה ספציפית, למשל אישור ליהודי מסוים להקים בית כנסת, שבפועל גם אחרים יכולים להשתמש בו
פריווילגיה היא לרוב בתוקף כל עוד מעניק הפריווילגיה בחיים.
במותו יש לאשרר את הפריווילגיה מחדש.
פֶּרִיּוֹן נֶטווֹרק היא חברה טכנולוגית בינלאומית המספקת שירותי פרסום דיגיטלי למותגים ולאתרי תוכן.
משרדיה הראשיים של החברה נמצאים בתל אביב וסניפים נוספים ממוקמים בסן פרנסיסקו, ניו יורק, בוסטון, שיקגו, וושינגטון, לוס אנג'לס, אטלנטה, מילאנו, המבורג, דיסלדורף, פריז וברצלונה.
פריון היא חברה ציבורית אשר ניירות הערך שלה נסחרים בדרך של רישום כפול בבורסה לניירות ערך בתל אביב ובבורסת נאסד"ק.
פריון, בעבר IncrediMail, נוסדה בשנת 1999 על ידי שני בני דודים: ירון אדלר ועופר אדלר.
אינקרדימייל היא תוכנה לדואר אלקטרוני המאפשרת הוספת חתימה ידנית, אפקטים קוליים, שימוש בהנפשות שונות, אפשרויות תלת־ממד והתאמה אישית של ממשק המשתמש ועוד.
מיד אחרי הקמתה גייסה החברה 3.3 מיליון דולר ממקורות פרטיים ומוסדיים, ובינואר 2006 הונפקה לראשונה בנאסד"ק.
בנובמבר 2007 הונפקה פריון גם בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
ב-2010 מונה למנכ"ל החברה ג'וזף מנדלבאום ששימש בעבר מנכ"ל American Greetings Interactive, הזרוע האינטרנטית של חברת כרטיסי הברכה American Greetings.
באוגוסט 2011 רכשה החברה את Smilebox – אפליקציה לבניית מצגות ואלבומים דיגיטליים – תמורת 32 מיליון דולר.
בספטמבר 2011 שינתה החברה את שמה העברי והלועזי לפריון (Perion), מלשון תפוקה ותוצרת.
בנובמבר 2011 רכשה פריון את SweetPacks (המוכרת גם כ-SweetIM) תמורת 41 מיליון דולר.
SweetPacks הישראלית פיתחה מגוון תכנים לשימוש יומיומי הניתנים להורדה מהאינטרנט.
בינואר 2014 רכשה החברה את Client Connect, היחידה העסקית של חברת קונדואיט, בעסקת חילופי מניות ששווייה הוערך בכ-660 מיליון דולר.
ביוני 2014 רכשה פריון את GrowMobile הממוקמת בסן פרנסיסקו ב-42 מיליון דולר.
בפברואר 2015 רכשה את MakeMeReach, חברה פריזאית הפועלת בתחום פלטפורמות הפרסום ברשתות החברתיות.
טכנולוגיית ה-AdsOptim של MakeMeReach מאפשרת למפתחי אפליקציות מובייל לנתב מסעות פרסום ברשתות החברתיות.
באוקטובר 2015 פתחה פריון משרד חדש בברצלונה על מנת שתוכל לחזק את הנוכחות שלה באירופה, ובפרט להתפתח ולהתרחב בשווקים של ספרד ופורטוגל.
בדצמבר 2015 רכשה החברה את חברת הפרסום האמריקאית Undertone תמורת 180 מיליון דולר.
בינואר 2017 הכריזה החברה על מינויו של דורון גרסטל למנכ"ל החל באפריל אותה שנה, בעקבות ההודעה על פרישתו של ג'וזף מנדלבאום מתפקידו.
גרסטל הוא בעל תואר ראשון בכלכלה ובמינהל עסקים מהטכניון ותואר שני מאוניברסיטת תל אביב.
בעבר ניהל את חברת ההיי־טק Panaya, הוביל בה שינויים אסטרטגיים, והיא נמכרה ב–2015 ל-Infosys.
כמו כן ניהל את סינרון, חברה ציבורית לשעבר המתמחה בציוד רפואי קוסמטי.
במאי 2017 מונה אופיר יעקוביאן לסמנכ"ל הכספים של פריון ומייק גלובר מונה למנכ"ל חטיבת ה-Search של החברה (CodeFuel).
ביוני 2017 הכריזה חטיבת המדיה החברתית של פריון, MakeMeReach, על הסכם שיתוף פעולה עם הרשת החברתית Snapchat.
באותו חודש זכתה חטיבת המדיה החברתית בפרס החדשנות של אינסטגרם עבור קמפיין לסרטי דיסני.
בהמשך חודש יוני הוכרז על הסכם שיתוף פעולה בין חטיבת הפרסום הדיגיטלי של פריון, Undertone, לסוכנות Associated Press האמריקאית (AP).
הן ייצרו יחד חבילת חסויות בסקר דירוג קבוצות פוטבול.
באפריל 2024 צפתה פריון שהרווח התפעולי שלה ייחתך בחצי עקב שינויים פרסומיים בבינג (מנוע חיפוש) של מיקרוסופט, וכתוצאה מכך הודיעה ביוני על פיטורים של 15% מעובדי החברה.
Undertone: חטיבת הפרסום הדיגיטלי של פריון, המתמחה בפתרונות פרסום דיגיטלי למותגים בפלטפורמות מדיה שונות.
CodeFuel: חטיבת ה-Search של פריון, המתמחה במוניטיזציה ומיקסום רווחים ממודעות פרסום במנועי חיפוש.
Paragone: חטיבת המדיה החברתית של פריון, המתמחה בפרסום ברשתות החברתיות פייסבוק, טוויטר, אינסטגרם וסנאפצ'ט.
SmileBox: אפליקציה להתאמה ולהנפשה של צילומים למכשירים נייחים וניידים
Vidazoo: פלטפורמה לבעלי אתרים למוניטיזתיה באמצעות ווידאו.
Incredimail: אפליקציה המספקת תוכנת דואר אלקטרוני למכשירים נייחים וניידים.
פריז או פריס היא בירת צרפת ובירת חבל איל־דה־פראנס.
היא שוכנת בעיקול נהר סן, במרכזו של האגן הפריזאי, בין מפגש הנהרות מארן וסן במעלה הזרם, ובין הנהרות אואז וסן במורד הזרם.
בשנת 2007 עמדה אוכלוסיית פריז על 2,193,030 תושבים על פי אומדן של המכון הלאומי לסטטיסטיקה של צרפת, ובאזור המטרופולין של פריז רבתי התגוררו 12,067,000 תושבים.
ב-1 בינואר 2023 הייתה אוכלוסיית העיר המוערכת רשמית 12,271,794 תושבים, כ-19% מאוכלוסיית צרפת.
זהו האזור המטרופוליני ה-20 בגודלו בעולם.
פריז היא גם אחת משלוש הערים בעלות צפיפות האוכלוסין הגדולה ביותר באירופה, לצד לונדון ומוסקבה.
שטח העיר, ללא יער בולון ויער ונסן, הוא 86.93 קילומטר רבוע.
פריז היא העיר הגדולה בצרפת, וכבר מהמאה העשירית היא אחד ממוקדי ההשכלה, הדת והכוח הראשיים של אירופה.
כיום היא מרכז הכלכלה והפיננסים של צרפת, והמרכז הפיננסי השני בגודלו באירופה (אחרי לונדון).
פריז נחשבת כסמל התרבות של צרפת, ומהווה מוקד משיכה לשלושים ושניים מיליון תיירים בקירוב מדי שנה (פריז רבתי).
היא משמשת נקודת התכנסות תחבורתית בין-לאומית הודות לרשת הרכבות, הכבישים המהירים ומערכת שדות התעופה שלה.
מעמדה המרכזי של פריז בצרפת הוא תוצאה של התפתחות לאורך ההיסטוריה הצרפתית, ושורשיו בעיקר בתקופת השלטון האבסולוטי, ואחריו השלטון היעקוביני המהפכני.
התפיסה בבסיס צורת ארגון זו היא צנטרליזם מונרכיסטי ולאחריו רפובליקני, שהעניק לבירה תפקיד מרכזי בהתנהלות המדינה, ונטה לרכז בה את מרבית עוצמתו.
בעיר שוכנים מטות הארגונים אונסק"ו, ה-OECD וארגונים בין-לאומיים נוספים רבים.
ב-2008 נוצרה לפריז סיומת האינטרנט , והיא הפכה נגישה לציבור הרחב בשנת 2014.
פריז מבוטאת בצרפתית פארי (במלרע).
מקור השם בשבט הגאלי של הפריסיאים (Parisii) שהתגורר במקום לפני הכיבוש הרומי.
תחת הכיבוש הרומי נקראה העיר לוטטיה, או בשמה המלא לוטסטיה פאריסיורום (Lutetia Parisiorum), אך בשלהי העידן הרומי קיבלה את שמה הנוכחי.
בסלנג הפריזאי מכונה העיר מאז ראשית המאה ה-20 פנאם (Paname).
כינוי נוסף לו זכתה פריז הוא "עיר האורות" (la Ville Lumière), בין השאר בשל השימוש המוקדם שנעשה בה בתאורת־רחוב.
בעברית ספרותית העיר נקראת פַּרִישׂ או פַּארִישׂ.
על סמל העיר של פריז מופיעה ספינה בים סוער ותחתיה המוטו של העיר הכתוב בלטינית, FLVCTVAT NEC MERGITVR, שפירושו: "מיטלטלת אך אינה טובעת".
מקור הסמל והמוטו באיגוד הספנים של נהר הסן, והוא משמש סמלה של העיר מאז ימי הביניים.
עדויות מצביעות על קיומו של מקום יישוב קבוע באזור פריז בתקופה הנאוליתית התיכונה, בין השנים 4,000 ל-3,800 לפנה"ס.
שרידי תרבות זו, המכונה שסאן , נמצאו בגדה השמאלית, בסביבות הרובע השנים-עשר של העיר כיום.
נראה שנוכחות אנושית נותרה במקום לאורך כל התקופה הנאוליתית.
ערפל סמיך מכסה את תולדות האזור מאותה תקופה ועד לעידן הגאלי־רומאי.
ידוע בוודאות כי שבט קלטי־גרמאני בשם פריסיאים ישב במקום בעת הגעת צבאו של יוליוס קיסר לשם, בשנת 52 לפנה"ס.
פריז הייתה אז כפר דייגים ששכן על אי באמצע נהר הסן, אך מיקומו היה על צומת דרכים חשוב בגאליה.
קיסר הקים על האי ובאזור גבעת סנט ז'נבייב שבגדה השמאלית את העיר הרומית לוטטיה .
העיר הוכפפה לשליטת לוגדונום (כיום אזור ליון).
אין ודאות באשר למיקומה המדויק של העיר הגאלית; האם הייתה על האיל דה לה סיטה ("אי העיר"), על איל סן לואי, על אי אחר שמחובר כיום לגדה השמאלית, או באזור נאנטר (Nanterre).
העיר הגאלו־רומית התרחבה במאות הבאות והפכה למרכז משגשג בו ארמונות, פורום, מקדשים, מרחצאות, תיאטראות ואמפיתיאטרון.
בתקופה הרומאית אוכלוסיית העיר מנתה 8,000 תושבים ובתיה נבנו מאבן שמקורה במחצבות גיר סמוכות.
בדומה לערים רומיות אחרות, לוטטיה הקדומה נבנתה בצורת שריג בעל ציר אנכי (Cardo Maximus) שמקביל בערך לרחוב סן ז'אק כיום, וציר אופקי (Decumani) המקביל בקרוב לרחובות סן ז'רמן ורחוב דז־אקול של ימינו.
"נקודת האפס", ה"גרומה" (Groma), של השריג העירוני מוקמה ככל הנראה בנקודה הדרום-מערבית של הפורום, במקום בו נמצאים כיום בתים מספר 172 ו-174 ברחוב סן ז'אק; הנקודה הגבוהה ביותר בגבעת סנט־ז'נבייב.
על פי המסורת קידש הבישוף סן דני, שהפך למרטיר בשנת 250 לספירה, את העיר לנצרות.
נפילת האימפריה הרומית והפלישות הגרמאניות במאה השלישית לספירה הביאו על העיר תקופת שפל: בתחילת המאה החמישית ננטשה לוטטיה מתושביה, והעיר, שהייתה גדולה אך במעט מעיר חיל־מצב מבוצרת, נסוגה חזרה אל האיל דה לה סיטה.
בתקופה זו חזרה העיר להיקרא פריז, על שם בני שבט הפריזי שהקימו אותה.
במאה החמישית סבלה גליה מפלישות, ובמיוחד זו של אטילה ההוני, שהרס את הארץ אך לא כבש את אגן פריז (שהייתה מדינה גאלית־רומאית עצמאית).
לפי האגדה, פריז ניצלה בזכות רועת כבשים בשם ז'נבייב, שהפכה לקדושה המגינה של העיר.
אף על פי שניצלה מידי ההונים, העיר נפלה קרבן לפלישה הפרנקית.
כלוביס הראשון, מלך הפרנקים, הפך את פריז לאחת מהערים שאליהן הוא נהג לנדוד עם חצר מלכותו.
במאה השישית, כנסיית סן־ז'רווה הפכה למקום הפולחן הראשון שנבנה בגדה הימנית, וסמנה את תחילת התרחבות העיר לאזור זה.
עם מותו של כלוביס נחלקה ממלכת הפרנקים, ופריז הפכה לבירתה של מדינה קטנה בהרבה.
הוויקינגים, בעזרת סירותיהם הקלות, בזזו לראשונה את העיר שננטשה מיושביה בשנת 845. בין השנים 885–886 הם הטילו על העיר מצור, ופלישותיהם נמשכו עד תחילת המאה העשירית.
פשיטותיהם הגיעו לסיומן עם חתימת הסכם סן קלייר־סור־אפט (Saint Clair-sur-Epte) בשנת 911 בין שארל התם לרולו מנורמנדי, מנהיג הוויקינגים.
בית קאפה, שמלך החל משנת 987, העדיף את אורליאן על פני פריז, שהיו שתי הערים הגדולות שבבעלותם.
איג קאפה, רוזן פריז ואבי שושלת בית קאפה, מיעט לבקר בפריז, אף על פי שהחזיק בארמון באיל דה לה סיטה.
יורשו, רובר השני ("החסיד"), שהה בעיר לעיתים תכופות יותר.
במאה האחת־עשרה הפכה פריז למרכז חשוב להשכלה וללימודי דת.
הכס המלכותי קיבע יותר ויותר את מושבו בעיר, שהפכה לבירת הממלכה החל מימיו של לואי השישי (1108–1137), וביתר שאת תחת פיליפ אוגוסט (1180–1223).
לאחר 1190 הקיף פיליפ אוגוסט את שתי גדותיה של פריז בחומה, כשבגדה הימנית נבנה הלובר כמצודה המערבית.
בנוסף, בשנת 1200 הקים פיליפ אוגוסט ברובע הלטיני את אוניברסיטת פריז, שהביאה לעיר מבקרים מכל רחבי אירופה.
בתקופתו התפתחה בעיר חלוקת פעילות שמאפיינת אותה עד היום: באיל דה לה סיטה הוקמו מוסדות ממשל וכנסייה, הגדה השמאלית הפכה למרכז השכלה ולמידה עם האוניברסיטה והקולז', והגדה הימנית התפתחה כמרכז מסחרי.
המסחר העשיר את פריז, שנצלה את מיקומה כצומת דרכי מסחר ראשיות.
החיטה הגיעה לעיר דרך רחוב סנט־אוֹנוֹרֵה, הבדים הגיעו מהצפון דרך רחוב סן דני ודגי הים הצפוני ותעלת למאנש מרחוב פּוּאַסוֹנְיֶיה.
פריז הייתה מקום הולדתה של האדריכלות הגותית.
הכנסייה הגותית הראשונה שנבנתה הייתה בזיליקת סן־דני, שחודשה בסגנון גותי מוקדם בשנים 1136–1144 בידי אב המנזר סוגריוס, שהיה עוצר הכתר ויועץ קרוב למלכי צרפת.
בשנת 1163, הבישוף מוריס דה סולי החל בבניית קתדרלת נוטרדאם הגותית באיל דה לה סיטה.
מפעל גדול זה הושלם רק ב-1345. בשנות ה-40 של המאה ה-13 נולד תת־הסגנון הגותי Rayonnant בכנסיות סן דני, סנט שאפל ונוטרדאם דה פארי.
הבנייה האינטנסיבית, הביצורים והגשרים של האי עמדו בניגוד למצב בגדה השמאלית, שעמדה בשממונה והפכה לשטח חקלאי פתוח.
חשיבותה של העיר התעצמה, הן בשל מעמדה הפוליטי והכלכלי והן בשל היותה מרכז עסקי.
בשנת 1257 הוקמה הסורבון, שאחד מאנשי הרוח הראשונים שפעלו בה היה תומאס אקווינס.
בסביבות שנת 1328 מנתה אוכלוסיית פריז כ-200,000 תושבים, והייתה לעיר המאוכלסת ביותר באירופה.
ואולם, ב-1348, המגפה השחורה רוקנה את העיר מחלק גדול מאוכלוסייתה.
במאה ה-14 הקיף שארל החמישי (1371-1380) בחומה את אזור הרובע השלישי והרביעי של ימינו, והרחיב את גבולות העיר לעבר הגשר רויאל ושער סן דני.
המלך לא המשיך להתגורר עוד במרכז העיר, והעדיף לדור בקצוותיה, תחילה באוֹטֶל סָן פּוֹל, ולאחר מכן באוטל דֶה טוּרנֶל, מהם קל היה לחמוק בעתות מצוקה.
בשנת 1407 (בעקבות רציחתו של לואי דוכס אורליאן), פרצה מלחמת אזרחים בין קבוצת ארמניאק ובני בורגונדי, שנמשכה עד 1420. לאחר שהעיר נתפסה בידי דוכסי בורגונדיה, שותפי האנגלים במלחמת מאה השנים, אבדה פריז את מעמדה כמקום מושבם של מלכי צרפת.
פריז יצאה חבולה ממלחמת מאה השנים: בשנת 1429 הביאה ז'אן ד'ארק, במסגרת מאבקה בכיבוש האנגלי, לסיום שליטת בני בריתם הבורגונדים בעיר.
שארל השביעי ובנו, לואי העשירי שמרו מרחק מהעיר, העדיפו להתגורר בעמק הלואר, ושהו בפריז רק לעיתים נדירות.
העיר זכתה שוב להפוך לבירה כאשר שארל השביעי חזר אליה בשנת 1437. ואולם, אף ששימשה עיר הבירה, מרבית המלכים העדיפו להתגורר בטירות עמק הלואר.
בין השנים 1422 ל-1500 גדלה אוכלוסיית העיר, וצמחה ממאה אלף למאה וחמישים אלף.
צמיחה כלכלית צנועה התרחשה בסביבות אמצע המאה ה-15, אך העיר סבלה מהיעדר החצר המלכותית.
פריז הפכה לעיר אדמיניסטרטיבית ומשפטית.
עידן הרנסאנס, שזכה לציון בידי המלך וחצרו באזור עמק הלואר, לא השפיע לפיכך רבות על פריז.
למרות ריחוקה, המונרכיה לא הוטרדה מהוצאותיה הלא מסודרות של העיר.
רגולציה אורבנית ראשונה נכנסה לתוקף בצו משנת 1500, אגב בניית גשר נוטרדאם, שהורה לקרות את הבתים בצורה אחידה בלבנים ואבנים בסגנון לואי השנים עשר.
בשנת 1528, פרנסואה הראשון קבע רשמית את מגוריו באזור פריז.
המהלך השפיע על הצמיחה האינטלקטואלית: ללימודים האוניברסיטאיים (תאולוגיה והאמנויות החופשיות) נוספו לימודים מודרניים, שעסקו במדעי הרוח ובמדעים המדויקים ורוכזו בקולז' דה פראנס, וזכו לתמיכת המלך.
תחת מלכותו של פרנסואה הגיעה אוכלוסיית פריז ל-280,000 איש והפכה לעיר הגדולה ביותר במערב אירופה ובעולם הנוצרי.
ב-28 באוגוסט 1572, תחת מלכותו של שארל התשיעי, התחולל טבח ליל ברתולומאוס הקדוש.
מספר הקורבנות נאמד בין אלפיים לעשרת אלפים.
הליגה הקתולית, שעוצמתה בבירה הייתה רבה ביותר, התקוממה נגד אנרי השלישי ב"יום המתרסים" (Journée des Barricades) בשנת 1588. המלך נמלט לפני כיתור העיר.
לאחר הירצחו של אנרי השלישי הפך אנרי דה נווארה, יורש העצר החוקי, למלך אנרי הרביעי.
למרות ההתרוששות והרעב, פתחה לו העיר את דלתותיה רק בשנת 1594, לאחר שהמיר את דתו.
"יום המתרסים" בשנת 1648 מציין את תחילת הפרונד שעורר משבר כלכלי גדול ומשבר אמון במלך בעיר הבירה.
על אף ששיעור התמותה בעת הלידה היה גדול, מנתה אוכלוסיית העיר 400,000 איש, הודות להגירה אליה מהכפרים.
פריז הייתה עיר עלובה בה שלט חוסר ביטחון רב, עד הקמתו של כוח השיטור תחת גבריאל ניקולא דה לה רייני (Gabriel Nicolas de La Reynie), מפקד המשטרה הראשון של פריז.
בשנת 1677 בחר המלך לואי הארבעה עשר את ורסאי כמקום משכנו של הכתר, ולשם העביר מאוחר יותר, ב-1682, גם את מושב הממשלה.
ז'אן־בטיסט קולבר לקח לידיו את ניהול פריז ונע על ציר פריז–ורסאי.
בזמן שלטונו, מלך השמש הגיע לפריז עשרים וארבע פעמים בלבד, בעיקר לטקסים רשמיים, והפגין בכך את עוינותו לעיר ולתושביה.
מעבר הכס המלכותי לוורסאי במאה ה-18 לא הוביל לנישול פריז ממעמדה האינטלקטואלי; להפך, הוא תרם באופן אירוני לפתיחות גדולה כלפי רעיונות עידן האורות.
הייתה זו התקופה של הסלונים הספרותיים, כזה של מאדאם ז'ופרן (Madame Geoffrin).
המאה ה-18 הייתה גם עידן של צמיחה כלכלית שאפשרה גם גידול דמוגרפי.
בעיר התגוררו 640,000 תושבים בזמן המהפכה הצרפתית.
בשנת 1715 עזב העוצר פיליפ השני, דוכס אורליאן את ורסאי לטובת הפאלה רויאל שבפריז.
לואי החמישה עשר הצעיר עבר להתגורר בארמון טווילרי והעביר את בית המלוכה לזמן מה אל פריז.
לאחר 1722 חזר לואי החמישה-עשר לארמון ורסאי וקלקל את הפיוס השביר ששרר בינו לבין הפריזאים.
העיר התרחבה מעט מעבר לגבולותיה, שמצוינים כיום כששת הרבעים הראשונים של העיר, כשגני לוקסמבורג מהווים את גבולה המערבי.
לואי החמישה-עשר גילה עניין אישי בעיר, והתערב בהחלטה על הקמת כיכר על שמו (כיום, כיכר הקונקורד), בייסוד האקדמיה הצבאית (אקול מיליטר) ב-1752 ובעיקר, בהקמת כנסייה שתוקדש לז'נבייב הקדושה ב-1754, ומוכרת כיום כפנתאון של פריז.
בוורסאי החלה המהפכה הצרפתית בעת כינוס אספת המעמדות (États Généraux) ומאוחר יותר, בשבועת מגרש הטניס, ב-20 ביוני 1789. ואולם, הפריזאים שנפגעו מהמשבר הכלכלי (שבא לידי ביטוי במחירי הלחם), קישרו בין הבעיה הפוליטית לבין פילוסופיית הנאורות.
הם הונעו גם מתוך שטנה לכוח המלכותי, שנטש את העיר למעלה ממאה קודם לכן, וכך נתנו כיוון חדש למהלך הדברים.
כיבוש הבסטיליה ב-14 ביולי 1789, היה השלב הראשון.
ב-15 ביולי קיבל האסטרונום ז'אן סילבן באיי את הפיקוד על העירייה הראשית של פריז, באוטל דה ויל.
בערב 5 באוקטובר הגיעו ההפגנות שפרצו על ידי נשות השווקים של פריז, לוורסאי.
בבוקר המחרת, פרצו המורדים לארמון והמלך חויב להגיע ולהתגורר בפריז, בארמון טווילרי, ולכנס שם את האספה המכוננת הלאומית, שיצאה אל הפועל ב-19 באוקטובר, באקדמיה המלכותית לרכיבה (le Manège) של הטווילרי.
בליל 9 באוגוסט 1792, השתלטה הקומונה הפריזאית המהפכנית על בניין העירייה.
בזמן אירועי 10 באוגוסט 1792, כיתר ההמון את ארמון טווילרי בתמיכת הממשל העירוני החדש.
המלך לואי השישה עשר והמשפחה המלכותית נכלאו במצודה "טור די טמפל".
המונרכיה הצרפתית (שהושבה על כנה ב-1814) התבטלה.
לאחר הבחירות של שנת 1792 התייצבו נציגי הקומונה הרדיקליים באספה הלאומית נגד הז'ירונדינים (שייצגו את הדעה המתונה יותר של בורגנות הפרובינציה), שנדחקו לשוליים ב-1793.
הפריזאים חוו שנתיים של מהומות.
שלטון הטרור שלט בתקופת הוועדה לשלום הציבור.
שוטרי פריז, תחת סמכות העירייה, הקדישו את כל מרצם לכליאת כל אלו שנתפסו בעיר כאצילים, בורגנים עשירים, כמרים או אינטלקטואלים.
מסיבה זו, ראש עיריית פריז, גם כיום, הוא היחיד בצרפת שאינו אוחז בסמכות על המשטרה.
מפקד המשטרה בפריז כפוף למדינה, בשונה מיתר ערי צרפת שבה הוא כפוף לראש העיר.
ב-21 בינואר 1793 הועלה לגיליוטינה לואי השישה עשר וראשו נערף בכיכר לואי החמישה-עשר, ששמה שונה ל"כיכר המהפכה" (place de la Révolution).תוך שבועות ספורים בלבד הועלו לגרדום 1,119 איש, בהם מארי אנטואנט, דנטון, לבואזייה, ולבסוף גם רובספייר ותומכיו, לאחר הפיכת התשעה בתרמידור (ב-27 ביולי 1794).
בזמן המהפכה לא התפתחה העיר רבות, ומעט אנדרטאות נבנו בה.
מנזרים וכנסיות רבים הוחרבו ופינו מקום לפיתוחים שנעשו ללא תכנון־על, דבר שהוביל לצמצום האזורים הירוקים בעיר ולציפוף מרכזה.
בזמן שלטון הדירקטורט (1795-1799) נבנו בתי מגורים בסגנון נאו־קלאסי.
בשנת 1806, זכתה פריז לאיזון ופיצוי על שנות האובדן בזמן המהפכה, ואוכלוסייתה מנתה כ-650,000 איש.
צמיחה זו התרחשה הודות להגירה מאזורי הפרובינציה, שכן שיעור הילודה נותר נמוך כבעבר.
מאז אמצע המאה ה-18, העיר נותרה מאחור בהשוואה לתפוצה הכלכלית והדמוגרפית של לונדון, בה התגוררו 1,096,784 איש.
נפוליאון בונפרטה, שתפס את השלטון בשנת 1799, הוכתר כקיסר ב-2 בדצמבר 1804, בידי האפיפיור פיוס השביעי בקתדרלת נוטרדאם.
הוא החליט להפוך את פריז לבירת קיסרותו.
מתקופת הרסטורציה ועד הקומונה הפריזאית
נפילת האימפריה בשנים 1814–1815 הביאה לפריז את הצבאות האנגלים והקוזאקים, שהתמקמו בשאנז אליזה.
לואי השמונה עשר, שחזר מהגלות, שב לפריז, הכתיר עצמו למלך והתיישב בארמון טווילרי.
בתקופת הרסטורציה - בזמנם של לואי השמונה עשר, שארל העשירי - ובתקופת המונרכיה של יולי שאחריה, לא הרבו השליטים לעסוק בפיתוח האורבני של פריז.
מעמד הפועלים, שנוצר בצרפת באותה תקופה בעקבות המהפכה התעשייתית, הצטופף בעליבות ברבעים המרכזיים של העיר.
צפיפות האוכלוסין הרבה, שהגיעה ל-100,000 תושבים לקמ"ר, היוותה גורם מרכזי בהתפרצותן של מגפות: מגפות כולרה בשנים 1832 ו-1849 השפיעו על אוכלוסיית פריז – המגפה של שנת 1832 גבתה לבדה 32,000 קורבנות מאוכלוסיית העיר, שמנתה 650,000 איש.
ההתרוששות ההמונית של העם הפשוט, המופקר והזועם, הצמיחה מרידות חוזרות ונשנות שאותן לא חזה השלטון: הבריקאדות של מהפכת יולי הפילו את שלטונו של שארל העשירי וב-1848 גם את שלטונו של לואי פיליפ.
החברה של אותה תקופה תוארה בהרחבה בידי בלזק, הוגו ואז'ן סי.
המהפכה התעשייתית, הקיסרות השנייה ומאוחר יותר, העידן היפה, הביאו לפיתוח הגדול ביותר בהיסטוריה של פריז.
מאז שנות הארבעים של המאה התשע-עשרה מסילות הרכבת אפשרו לשטף של מהגרים להגיע לעיר, בחיפוש אחר מקומות העבודה באזורי התעשייה החדשים שהוקמו באזורי הפרוורים.
העיר עברה שיפוצים נרחבים במסגרת תוכנית אוסמן להתחדשות פריז בתקופת שלטונו של נפוליאון השלישי, תחת הנהגתו של מושל מחוז הסן, הברון אוסמן, שמחק מהעיר אזורים שלמים של בנייה ימי־ביניימית צפופה ורחובות צרים כדי לבנות תחתיהם רשת שדרות רחבות ובתים בעלי חזיתות ניאו־קלאסיות מפוארות, שהפכו לסימן ההיכר של פריז המודרנית.
במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870, מצור הוטל על פריז במשך מספר חודשים, אך למרות הקשיים לא נכנעה העיר ולא נפלה בידי הצבא הפרוסי.
הפריזאים, שהתנגדו לחתימת הסכם שביתת הנשק הפרנקו־פרוסי מ-26 בינואר 1871, וכן לתוצאות הבחירות שבאו בעקבותיו וחזקו את האגף המלוכני, ששאף לשים קץ למלחמה, התמרדו ב-18 במרץ 1871, באירוע שסימן את תחילת שלטון הקומונה הפריזאית.
האספה המונרכיסטית התמקמה זמנית בוורסאי, בזמן קרבות הרחוב של 22 ו-28 במאי, שכונו השבוע העקוב מדם.
אלפים נהרגו, ומרכזים אדמיניסטרטיביים רבים (כולל הארכיבים העירוניים) הועלו באש.
הייתה זו מלחמת האזרחים האחרונה שידעה פריז עד ימינו.
מה"בֶּל אפּוֹק" ועד מלחמת העולם השנייה
פריז התאוששה במהירות מאירועים אלו, אף שבינואר 1910 עלה נהר הסן על גדותיו וגרם לשיטפון שגרם נזקים כבדים.
בזמן התקופה שזכתה לכינוי לה בל אפוק ("La Belle Époque" – העידן היפה), שינו הקמת בתי הכל־בו הגדולים והבנייה המאסיבית בברזל את פני העיר.
ב-1913 היו בעיר כחמשת אלפי מפעלים, שהעסיקו כמיליון עובדים.
בין 1900 ל-1913, 175 בתי קולנוע נפתחו בעיר, חנויות כל־בו גדולות הוקמו, ותרמו להאדרת "עיר האורות".
שני ירידים עולמיים התארחו בפריז והותירו בה חותם משמעותי; מגדל אייפל נבנה לרגל יובל המאה למהפכה הצרפתית במסגרת התערוכה העולמית של פריז (1889), כמוצג "זמני" ליכולות אדריכליות והנדסיות, שהיה המבנה הגבוה ביותר בעולם עד שנת 1930, והפך לנקודת הציון המפורסמת ביותר בעיר.
קו המטרו הראשון של פריז נחנך במסגרת היריד העולמי של שנת 1900, והפך למוקד משיכה בזכות עצמו, עם 53 מיליון מבקרים מרחבי העולם.
באותה שנה נערכו בפריז גם המשחקים האולימפיים.
התעשייה התמקמה יותר ויותר באזורי הפרוורים הסמוכים לפריז, שם היו די שטחים עבורם: מפעלי רנו מוקמו בבולון־ביאנקור ומפעל סיטרואן בפרוור סירן.
נדידה זו הייתה מקורם של "הפרוורים האדומים".
עם זאת, פעילות תעשייתית רבה נותרה עדיין בגבולות העיר, בעיקר זו של העיתונות והדפוס.
הבל אפוק, במיוחד בשנות העשרים הסוערות, היווה את נקודת השיא בהשפעה התרבותית של פריז (מוקדיה העיקריים היו ברבעים מונפרנאס ומונמארטר), ובעיר התגוררו אמנים חשובים כפיקאסו, מאטיס, בראק ופרנאן לז'ה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נמצאה פריז בחזית המאמץ המלחמתי, לאחר שנחסכה ממנה פלישה גרמנית הודות לניצחון צרפתי ובריטי בקרב הראשון על המארן (Marne) בשנת 1914. בשנים 1918–1919 שימשה העיר אתר למצעדי ניצחון בעלות הברית ולמשא ומתן על הסדרי השלום.
בתקופה שבין מלחמות העולם זכתה פריז בתהילה הודות לקהילות התרבות והאמנות שבה, והודות לחיי הלילה שלה.
העיר הפכה לכור היתוך עבור אמנים מכל רחבי העולם, כגון המלחין הרוסי סטרווינסקי, הציירים הספרדים פיקאסו ודאלי, הסופר האירי ג'ויס והסופר האמריקאי המינגווי.
בתקופה שאחרי המלחמה חוותה פריז את פיתוחה הגדול ביותר מאז ימי הבל אפוק.
הפרוורים החלו להתרחב למכביר, עם בניית שיכונים גדולים להשכרה מסובסדת שכונו "סיטה" (cités) ועם התחלת הבנייה של רובע העסקים לה דפאנס.
רשת מקיפה של רכבות אקספרס תת־קרקעיות, ה-RER, נבנתה בנוסף לרכבות המטרו, ושימשו את דיירי הפרוורים המרוחקים, בעוד שרשת כבישים מהירים התפתחה בפרוורים, סביב הכביש הטבעתי בולוואר פריפריק שסובב את פריז.
בשנת 1956 כרתה פריז ברית ערים תאומות עם רומא, כסמל לדינמיקה רחבה יותר של התפייסות ושיתוף פעולה לאחר מלחמת העולם השנייה.
בתקופת שלטונו של גנרל דה גול, בשנים 1958 עד 1969, מספר רב של אירועים פוליטיים עברו על הבירה.