tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פטיפייר עמד בשנת 1943 גם בראש האספה שהחליטה על מיזוגן של הכנסייה הלאומית והכנסייה העצמאית שבקנטון נשאטל.
בשנים 1943–1945 עמד פטיפייר בראש הקאמרה השווייצרית של ענף השעונים.
בשנת 1944 הוא נבחר למועצה הפדרלית (הממשלה) וקיבל את תיק החוץ – ראשות המחלקה הפוליטית.
הוא כיהן בתפקיד זה במשך 16 שנה ברציפות.
יועץ פדרלי, שר חוץ ונשיא
בתום מלחמת העולם השנייה המעצמות המנצחות בטחו פחות בשווייץ מכיוון ששמרה על יחסים כלכליים עם גרמניה הנאצית.
מקס פטיפייר עשה מאמצים להוציא את ארצו מהבידוד הכלכלי שאליה נקלעה.
הוא הטביע את חותמו על מדיניות החוץ של שווייץ בתקופה זו ושיקם את מעמדה בזירה הבין-לאומית.
עיצב מדיניות המושתתת על שלושה עקרונות: נייטרליות במובן של "נייטרליות פעילה", סולידריות, זמינות (תיווך) ואוניברסליות.
גישה זו באה לידי ביטוי במגעים רבים עם האומות המאוחדות, בהשתתפות שווייץ בארגונים מתמחים של האו"ם, השתתפות ארצו בוועדה הנויטרלית לשביתת הנשק בקוריאה וכו'.
בשנת 1945 חידשה ארצו היחסים הדיפלומטיים עם ברית המועצות וב-17 בינואר 1950 הכירה בממשלה הקומוניסטית בבייג'ינג וכוננה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה העממית הסינית.
על ידי כך הייתה שווייץ, אחרי בריטניה, דנמרק, נורווגיה ושוודיה, המדינה המערבית החמישית שכוננה יחסים דיפלומטיים עם סין האדומה.
ב-28 בינואר 1949 שווייץ הכירה במדינת ישראל וכוננה יחסים דיפלומטיים איתה.
צירויות הוקמו בברן ואחר כך בתל אביב.
במאי 1949 דחה פטיפייר את דרישותיהן של מספר מדינות מוסלמיות (מצרים, פקיסטן, אפגניסטן, סוריה ולבנון) למנוע מישראל להשתתף בוועידת הצלב האדום בז'נבה
במאי 1946 חתמה שווייץ על הסכם וושינגטון לפיו שילמה שווייץ 250 מיליון פרנקים שווייצריים כתגובה ללחצי בעלות הברית בנוגע לכסף שנשדד על ידי גרמניה הנאצית שהוחזק בשווייץ.
סכום זה היה כחמישית מכלל עסקאות הזהב שנעשו בזמן המלחמה בין שווייץ לגרמניה הנאצית.
שווייץ הסכימה לשלם אותו בתור "תרומה" ל"בנייה מחדש של אירופה".
ההסכם תרם לנירמול היחסים בין שווייץ לארצות הברית.
במהלך המלחמה הקרה על בסיס מדיניותו הנייטרלית פעילה נמנעה שווייץ מהשתתפות בבריתות צבאיות כמו נאט"ו ומהשתלבות באופן מוחלט בגוש של מדינות.
בהשראתו, הפכה ז'נבה ל"בירת שלום" ואירחה ועידות בין-לאומיות חשובות.
בשנת 1949 עמד פטיפייר בראש הוועידה הדיפלומטית שניסחה את ארבע אמנת ז'נבה הרביעית תוך שכתוב שלוש האמנות הקודמות, לצורך הגנת אוכלוסיות האזרחיות בימי מלחמה.
בשנת 1954 התקיימה בה הוועידה לגבי הודו-סין וב-1955 ופסגת ז'נבה שבה מנהיגי ארבע מעצמות: דווייט אייזנהאואר, נשיא ארצות הברית, ניקולאי בולגנין, ראש ממשלת ברית המועצות, אנתוני אידן, ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, ואדגר פור, ראש ממשלת צרפת, דנו בדרכים להשגת שלום בעיצומה של המלחמה הקרה.
בשלב מסוים ביקש פטיפייר לקדם יותר את היחסים עם השוק המשותף אבל אחרי 1955 נתקל בהתנגדות מצד ראש מחלקת המסחר הנס שאפנר שבברית עם הבריטים מנע היווצרות אזור סחר חופשי עם שש המדינות שבשוק המשותף.
בהיעדר האפשרות להיכנס לקהיליה האירופית, תמך פטיפייר בשנת 1960 בהקמת איגוד הסחר החופשי האירופי.
פטיפייר והממשלה השווייצרית איפשרו פעילותם של אנשי החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה בשטח שווייץ והיו מעורבים ביצירת תנאים לקיומם של דיוני אוויאן בנוגע לאלג'יריה
מדיניות החוץ הפרגמטית ולעיתים קרובות זהירה של שווייץ נתמכה על ידי שכבות רחבות באוכלוסייה.
אחרי שמשאל העם משנת 1986 פסל את הצטרפות המדינה לאו"ם התחיל פטיפייר לתמוך ברעיון ההצטרפות, שהוגשם בסופו של דבר רק בשנת 2001.
עקרונות "העידן פטיפייר" הישנים נשמרו עד לתום המלחמה הקרה.
בשנת 2001 הצטרפה שווייץ לארגון האומות המאוחדות.
אחרי 1968 עמד פטיפייר בראש ועדת הרצון הטוב שחיפשה פתרון לסוגיית הז'ורה במחלוקת בין תושבי חבל ז'ורה והקנטון ברן.
ובשנים 1961–1976 היה חבר בוועד הבין-לאומי של הצלב האדום.
בתוקף התפקיד האחרון היה פטיפייר מעורב בפתרון בעיות הומניטריות שהתעוררו בימי הסכסוך הישראלי-ערבי ובימי מלחמת האזרחים בניגריה.
בשנת 1949 נבחר פטיפייר כסגן נשיא.
בשנים 1950, 1955 ו-1960 כיהן כנשיא הקונפדרציה השווייצרית.
אחרי התפטרות הממשלה בשנת 1961, היה פטיפייר חבר במועצות מנהלים רבות,
פטיפייר נפטר בגיל 95 בנשאטל.
הוא נמנה עם ראשי המדינה לשעבר שחיו חיים ארוכים ביותר.
פטיפייר היה נשוי פעמיים: בשנת 1925 עם דניז ואוור (Wavre), בת של נוטריון, וב-1928 עם אנטואנט אליזה לבית רוז'מון (1903–2002) אחות הסופר דני דה רוז'מון, גם הוא יליד נשאטל.
בנו של מקס פטיפייר, ז'יל פטיפייר, היה לימים פרופסור למשפט אזרחי באוניברסיטת ז'נבה וחבר במועצה הלאומית ובמועצת המדינות של שווייץ.
להבדיל מאביו, הוא לא הצליח להיבחר ליועץ פדרלי (שר).
בתו של פטיפייר, אליאן, התחתנה עם הסופר ניקולא בובייה.
1948–2008 – התנהלה בעיר לוזאן קרן מקס פטיפייר שנועדה להעניק כל שנה פרס על שם מקס פטיפייר לאישים שתרמו תרומה חשובה להעלאת קרנה של שווייץ בזירה העולמית
זוכי פרס מקס פטיפייר היו:
2000 – משרד האדריכלות הרצוג ודה מרון
מקס פביאן היה צייר וגרפיקאי יהודי-גרמני.
על פי הצעתו של צייר ההיסטוריה אנטון פון ורנר, למד בשנים 1891 עד 1900 באקדמיה לאמנות בברלין בהנהלת פרנץ סקרבינה, פאול מאירהיים ויוזף שוירנברג.
במהלך לימודיו קיבל מספר מלגות ופרסים.
בין השנים 1900 ל־1904/05 היה סטודנט לתואר שני אצל ארתור פון קמפף.
משנת 1898 הציג מקס פביאן באופן קבוע בתערוכות האמנות הגדולות בברלין, במינכן, בדרזדן ובדיסלדורף.
משנת 1903 ניהל בית ספר משלו לציור בברלין.
בשנת 1914 הגיע לפולין ולרוסיה כצייר מלחמה מתנדב, שם נקשר עם יהדות מזרח אירופה, ונפתח עבורו עולם חדש של מראות לציור.
במהלך תקופה זו עשה את רישום הרובע היהודי של לודז'.
משנת 1915 הועבר לחזית הצרפתית כחייל.
הוא תיעד את חוויות המלחמה שלו בציורים רבים.
בשנת 1918 חזר פצוע מהמלחמה לברלין, שם לימד בין השנים 1919–1922 כמורה בבית הספר לציור ורישום של התאחדות האומניות בברלין.
מבחינה סגנונית ניתן לייחס אותו לנציגי האימפרסיוניזם הגרמני.
למרות זיקה מסוימת למגמות מודרניות, פביאן שמר על מרחק מסוים מקיצוניות של המודרניזם והיה חבר בעמותות שמרניות יותר.
הוא צייר שכמעט נשכח, של האימפרסיוניזם הברלינאי, שהיה בקשר עם אמנים כגון מקס ליברמן, ודומה לו בתפיסתו המודרנית.
הוא הציג עם הזצסיון הברלינאי, אף שמעולם לא הצטרף אליו.
אמן, ללא ספק, שנשכח בטעות, שנמחק ביסודיות מהזיכרון בתקופת השלטון הנאצי בשל מוצאו היהודי.
אלמנתו של פביאן, בהיותה יהודייה, נאלצה להגר מגרמניה בשנת 1939. היא לקחה איתה את הציורים של בעלה ללונדון, שם האוסף נהרס בהפצצות גרמניות ב 1940/41. מסיבה זו שרדו רק יצירות בודדות של האמן.
בשנת 2000 הקדישה קרן Stadtmuseum Berlin תערוכה לצייר מקס פביאן ובנו, שעבד גם כאמן, הפסל האוסטרלי ארווין פביאן.
מקס פולקהרט היה צייר גרמני מבית הספר לציור בדיסלדורף.
מקס פולקהרט היה בנו של הצייר וילהלם פולקהרט.
כמו אביו, הוא קיבל הכשרה אמנותית באקדמיה המלכותית לאמנות פרוסית בדיסלדורף.
הוא למד בעיקר אצל היינריך לונשטיין, אנדראס מילר ויוליוס רוטינג, הוא גם למד באופן פרטי אצל אדוארד פון גבהרט.
תמונותיו הידועות הראשונות נוצרו בהשפעתו.
מאוחר יותר הוא נסע לבלגיה והולנד לפרקי זמן ארוכים, שם צייר תמונות ובחלקו מהזמן עשה ציורים מהטבע.
ברוטרדם בשנת 1881 הוא ביצע פנורמה גדולה המתארת את ניצחונו של נסיך אורנג' על הספרדים בקרב היבשתי והים בניואופורט.
במרץ 1883 הצטרף פולקהרט למועדון החתירה של דיסלדורף, שנוסד בשנת 1880. מאז 1883 היה לאגודה זו בית סירות קבוע בנמל.
בניגוד לציירים אחרים במועדון, פולקהרט, כמו ארנסט רובר ופרדריק פוזין, היה שותף חלקי באירועי חתירה.
כמו אביו, פולקהרט היה גם חבר בעמותת האמנים מלכסטן.
שם הוא השתתף ציורים שונים: ב"פסטיבל הגן בחגיגת קורנליוס "ב־24 ביוני 1879, ב"פסטיבל המסכות" בפברואר 1888", "חלום ליל החורף "ובפסטיבל יום השנה" ביולי 1898
ציוריו ותחריטים רבים שלו מראים לעיתים קרובות סצנות פשוטות מהמאות ה -18 עד ה -20, תוך התחשבות באופי התקופה בה מוצג תוכן התמונה.
עבודתו מאופיינת במשיחות מכחול מדויקות ובטיפול זהיר בחומר על בסיס הסגנון ההולנדי הישן.
מקס פארק הוא ספידקיובר אמריקאי ממוצא קוריאני.
פארק נולד וגדל בסריטוס, קליפורניה, לשוואן ומיקי פארק.
כשהיה בן שנתיים הוא אובחן כאוטיסט והרופאים אמרו שהוא יצטרך עזרה לשארית חייו.
היו לו קשיים במוטוריקה עדינה, והקובייה ההונגרית עזרה לו לשלוט בהם.
כשהיה בן 10, הוא החל להתחרות בתחרויות ספידקיובינג, וכבר בתחרות השנייה שלו זכה במקום הראשון במקצה 6X6. פארק ופליקס זמדגס היו המוקד של הסרט התיעודי "הספיד-קיוברים" של נטפליקס המתאר את הישגיהם בעולם הספידקיובינג, החברות בינם והתחרותיות בינם.
בתחרות שנערכה באפריל 2017 קבע פארק שיא עולם בממוצע מ-5 פתירות של 6.39 שניות.
הוא היה הספידקיובר היחיד ששבר את השיא של פליקס זמדגס מאוסטרליה מאז ספטמבר 2009. השיא נשבר בנובמבר 2019 על ידי פליקס זמדגס, ולאחר מכן בשנת 2021 על ידי רויהאנג שו מסין.
ב-11 ביוני 2023 שבר את שיא העולם בפתרון קובייה הונגרית כאשר קבע תוצאה של 3.134 שניות.
במהלך הקריירה שלו הוא זכה ב-297 תארים באירועים שונים.
השיאים מעודכנים נכון ל-24 ביולי 2023
מקס סטרוס הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד בקליבלנד קאבלירס מה-NBA.
הוא שיחק כדורסל במכללות עבור אוניברסיטת לואיס ואוניברסיטת דה פול.
סטרוס נולד בפרוור של שיקגו, היקורי הילס, אילינוי, ולמד בתיכון עמוס אלונזו סטאג, שם היה חבר בקבוצות הבייסבול והכדורסל.
אף על פי שנכנס לשנת הסופומור שלו, השנה השנייה, בגובה 1.75 מטר, הוא קיבל קפיצת גדילה מאוחרת וסיים את התיכון בגובה 1.98. כסיניור, בשנתו האחרונה, סטרוס העמיד ממוצעים של 19 נקודות ותשעה ריבאונדים למשחק ונבחר לשחקן השנה באזור על ידי מגזינים רבים ולחמישייה השלישית של כל המדינה.
לאחר שקיבל רק הצעה אחת מחטיבה I של ליגת המכללות (שיקגו סטייט), סטרוס התחייב לשחק באוניברסיטת לואיס מחטיבה II, שם שיחק אחיו הגדול מרטי.
סטרוס החל את הקריירה שלו באוניברסיטת לואיס.
כפרשמן (שחקן בשנתו הראשונה), סטרוס העמיד ממוצעים של 13.3 נקודות ו-5.3 ריבאונדים למשחק, פתח בחמישייה בכל 31 משחקי הפליירס ונבחר לחמישייה השנייה של אזור ה-GLVC.
כסופומור, סטרוס רשם ממוצעים של 20.2 נקודות, 8.4 ריבאונדים ו-3.5 אסיסטים למשחק, הוביל את הקבוצה בכל הקטגוריות הללו ונבחר לחמישיית העונה של GLVC ושל כל חטיבה II.
הוא גם קבע שיאי מכללה עם 167 זריקות עונשין ו-666 נקודות שנקלעו בעונה בודדת ושיא נקודות במשחק בודד של 52 (14 מ-18 מהשדה) נגד אוניברסיטת נורת'ווד ב-24 בנובמבר 2015. בעקבות העונה, הודיע שטרוס כי יעזוב את המכללה על מנת לשחק במכללה מחטיבה I.
סטרוס קלע 1,078 נקודות בשתי העונות שלו בלואיס.
סטרוס עבר לאוניברסיטת דה פול לשתי העונות האחרונות של זכאותו לאחר ששקל הצעות של באטלר, לואיוויל, אורגון ואקסבייר.
לאחר שישב בחוץ עונה אחת בגלל חוקי ההעברה של ה-NCAA, סטרוס החל את עונת הג'וניור שלו בבלו דמונס.
הוא פתח בחמישייה והוביל את הקבוצה עם 16.8 נקודות למשחק ו-81 שלשות (מקום שני בתולדות המכללה).
הוא הגיע לספרות כפולות הנקודות ב-26 מתוך 31 המשחקים בהם שיחק.
הוא הכריז על מועמדותו לדראפט ה-NBA לשנת 2018, אך חזר לבסוף למכללה לעונתו האחרונה.
בעונתה הסיניור שלו, סטרוס העמיד ממוצעים של 20.1 נקודות, 5.9 ריבאונדים, 2.2 אסיסטים ו-0.9 חטיפות למשחק ונבחר לחמישייה השנייה של אזור הביג איסט.
הוא הפך לשחקן השני בלבד אי פעם במכללה שקולע 700 נקודות בעונה אחרי הבחירה הראשונה בדראפט 1981, מארק אגוויר, עם 705 נקודות וקבע שיאי מכללה בעונה אחת עבור שלשות שנזרקו (311) ונקלעו (113).
בשתי עונות, סטרוס קלע 1,226 נקודות (מקום 29 בתולדות אוניברסיטת דה פול), 554 זריקות לשלוש (שני) ו-194 שלשות (שלישי) וסיים עם אחוז קליעות העונשין החמישי בגובהו עם 82.5% (226/274).
לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA של 2019, סטרוס נבחר לסגל ליגת הקיץ של בוסטון סלטיקס.
הוא קלע 9.8 נקודות בממוצע למשחק וקלע ב-45% מהשלוש עבור הסלטיקס.
ב-22 ביולי 2019 חתם שטרוס על חוזה דו כיווני בקבוצה.
ב-13 באוקטובר 2019, הסלטיקס הודיעו שהם החתימו את סטרוס על חוזה NBA סטנדרטי על מנת להחתים את טאקו פול לאחד משני מקומות בסגל הדו-כיווני של הקבוצה.
מצב הסגל העמיד את סטרוס בתחרות ישירה עם ג'בונטה גרין על המקום האחרון בסגל של הסלטיקס.
בסופו של דבר הוא נחתך זמן קצר לפני לתחילת העונה הסדירה.
לאחר שנופה על ידי בוסטון, סטרוס חתם על חוזה דו כיווני עם שיקגו בולס ב-22 באוקטובר 2019. סטרוס ערך את הופעת הבכורה שלו ב-NBA ב-22 בנובמבר 2019 מול מיאמי היט, כששיחק את חמש הדקות האחרונות של ההפסד 108–116 וקלע חמש נקודות עם ריבאונד אחד.
ב-23 בדצמבר 2019, הבולס הודיעו שסטרוס סבל מקרע ברצועה הצולבת הקדמית ופציעה בברך השמאלית במשחק ליגת הפיתוח עבור וינדי סיטי בולס בניצחון 92–85 על לייקלנד מג'יק ב-21 בדצמבר וסטרוס היה צפוי להיות מושבת למשך כשמונה עד שנים עשר חודשים.
סטרוס סיים את עונת הרוקי שלו עם חמש נקודות שנקלעו בשני משחקי NBA ששיחק והעמיד ממוצעים של 18.2 נקודות, 5.8 ריבאונדים ו-3.2 אסיסטים ב-13 משחקי ליגת הפיתוח של ה-NBA עבור קבוצת הפיתוח של שיקגו, וינדי סיטי בולס.
ב-30 בנובמבר 2020, סטרוס חתם על חוזה מחנה אימונים עם מיאמי היט.
ההיט המירו את חוזהו לחוזה דו כיווני ב-19 בדצמבר 2020 לקראת סוף מחנה האימונים.
ב-11 בפברואר 2021, הוא עלה במשחק מול היוסטון רוקטס וקלע 21 נקודות עם 5 מ-8 לשלוש.
ב-1 באוגוסט 2021, סטרוס הצטרף לסגל ההיט לליגת הקיץ של ה-NBA וחמישה ימים לאחר מכן, הוא חתם על חוזה לשנתיים בשווי 3.5 מיליון דולר כדי להישאר במיאמי.
ב-1 ביולי 2023 עבר סטרוס בטרייד משולש לקבוצת קליבלנד קאבלירס בחוזה של כ-63 מיליון דולר לארבע עונות.
אביו של סטרוס, ג'ון, שיחק בבייסבול בקולג' כמגיש במזרח אילינוי ואמו, דברה, שיחקה כדורסל וכדורעף בדה פול ונכנסה להיכל התהילה האתלטי של המכללה בשנת 2000. אחיו הגדול, מרטי, שיחק גם הוא כדורסל בלואיס וכיום הוא המאמן הראשי בתיכון סטאג.
יש לו גם אחות גדולה, מגי, ששיחקה כדורעף בקולג' באוניברסיטת אילינוי בשיקגו וכיום היא עוזרת מאמן כדורעף בדה פול.
מקס פארקר הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה בריטי.
פארקר נולד וגדל במנצ'סטר ואת הכשרתו במשחק קיבל בבתי ספר לאמנויות בלונדון.
בשנת 2016 שיחק לראשונה על מסך הקולנוע בסרט "My B.F.F."
פארקר החל לשחק בתיאטרון לפני שזכה לתהילה.
הוא היה מועמד לפרסי התיאטרון לשנת 2018 על תפקידו כאיש הפח במחזמר "הקוסם מארץ עוץ" בשהוצג בשפילד.
באותה שנה החל לשחק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה הבריטית "נפגעים".
בשנת 2019 שיחק בפרק בסדרת הטלוויזיה המלחמתית, "עולם בלהבות".
באותה שנה החל לשחק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה הבריטית "אמרדייל".
הוא שיחק בסדרה עד שנת 2021 והשתתף ב-72 מפרקי הסדרה.
בשנת 2020 שיחק בסדרט הקולנוע הבריטי "געגועים מתוקים" שאת דברי המאפה המתוקים שהוצגו בסרט היו מעשה ידי השף הישראלי יותם אוטולנגי.
בשנת 2022 הופיע בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "אקדמיית הערפדים".
באותה שנה הופיע לצד איימי ג'יימס-קלי במיני סדרה "דם, כתרים וסקס".
בסדרה הוא גילם את הנרי השמיני, מלך אנגליה.
בשנת 2025 הופיע בסדרה של נטפליקס, "על מדים" (אנ').
בשנת 2020 יצא מהארון בחשבון האינסטגרם שלו כשהוא מופיע בתמונה עם בן זוגו השחקן כריס מוקרי.
מקס פיין הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 2008, המהווה עיבוד למשחק מחשב באותו שם.
בסרט מככבים מארק וולברג, לודאקריס, בו ברידג'ס, אולגה קורילנקו ומילה קוניס.
הסרט הופק בשיתוף פעולה בין Remedy Entertainment ו-Dune Entertainment עם אולפני המאה ה-20. וולברג מככב כמקס פיין, בלש במשטרת העיר ניו יורק, שיוצא למסע נקמה בעולם התחתון של ניו יורק, בניסיון למצוא את רוצח רעייתו ובתו.
מקס פיין הוא בלש שהוקצה ליחידת התיקים הלא פתורים של משטרת העיר ניו יורק.
הוא איבד את אשתו מישל ואת בתו התינוקת רוז ברצח מחריד; מאז אותו יום, מקס נחוש למצוא את הרוצח של משפחתו.
הוא מגיע לחשוד ממשטרת העיר ניו יורק כאשר נטשה, מכרה של אחד המודיעים של מקס, נרצחת באכזריות והארנק של מקס (שגנבה) נמצא בזירת הפשע.
שותפו לשעבר של מקס, אלכס באלדר נהרג בביתו לאחר שהודיע למקס על קשר אפשרי בין מותה של נטשה לרצח משפחתו.
מקס מוכרז כרוצח, ועל סגן בראוורה מהמחלקה לחקירות פנים מוטלת המשימה להביא אותו למאסר.
מקס ומונה סאקס, מתנקשת עצמאית ואחותה של נטשה, מבקרים במכון הקעקועים של נטשה, שם מגלה המקעקע את המשמעות מאחורי הקעקוע של נטשה: הוא מייצג את כנפיה של ולקיריה, שב הם יצורים שמכריעים את גורלם של לוחמים בקרב.
מקס הולך להוציא בחשאי כמה מהחפצים של מישל מהאחסון ומגלה שמסמכים מהזמן שעבדה בתאגיד Aesir, יצרן תרופות גדול, נעלמו.
מקס חוקר את המנהל לשעבר של מישל, ג'ייסון קולווין במשרדו ב-Aesir ולומד שמישל הייתה מעורבת בפיתוח ולקיר, תרופה שהחברה ייצרה בחוזה צבאי בניסיון ליצור חיילי-על.
לרוע המזל, רק נבדקים בודדים הראו תוצאות חיוביות; השאר חוו הזיות ולבסוף השתגעו, מה שאילץ את התאגיד לסיים את הפרויקט ולטשטש את המעורבות שלהם.
ג'ייסון מסכים להעיד נגד מעסיקיו, כל עוד מקס יכול להגן עליו.
מקס מסכים, אבל אז קציני SWAT (למעשה קבלנים של התאגיד בתחפושת) פשטו על המשרד, הרגו את ג'ייסון ומושכים את תשומת ליבו של בראוורה.
לאחר קרב יריות אינטנסיבי, מקס בורח עם הראיות ומראה למונה סרטון המסביר את פרויקט ולקיר ובו ג'ק לופינו, חייל מארינס לשעבר שהיה אחד מנבדקי המבחן המצליחים של התאגיד.
לופינו מסביר בסרטון שבזמן נטילת התרופה הוא מרגיש בלתי מנוצח, ולא סובל מאף אחת מתופעות הלוואי.
מקס מתעמת עם לופינו, כעת גנגסטר רב עוצמה המעורב בסחר בולקיר כסם עצבים, במחבוא המחסן שלו, ושני הגברים נלחמים עד שלופינו גובר עליו.
התבוסה של מקס נראית בטוחה עד ש"בי.בי.", ראש האבטחה של Aesir ודמות אב למקס, מגיע ויורה למוות בלופינו.
לאחר מכן הוא גורם לעלפונו של מקס וגורר אותו לנמל העיר.
כזה מתעורר "בי.בי." מסביר שהוא מכר בסתר את ולקיר למטרות רווח אישי, ומודה שהרג את מישל, לאחר שמצאה ראיות מפלילות שיכלו לחשוף אותו.
הוא מנסה להטביע את מקס בהתאבדות מזויפת, אבל מקס משתחרר וצולל לתוך הנהר הקפוא.
הוא כמעט טובע, אבל שומע את קולה של אשתו אומרת לו שעדיין לא הגיע זמנו למות.
הוא שוחה לחוף וכדי למנוע היפותרמיה, צורך בקבוקונים של ולקיר ממולאים בכיסיו על ידי B.B., מה שגורם לו לראות הזיות עזות אבל גם הופך אותו כמעט בלתי מנוצח.
מקס עוקב אחרי ב.ב בחזרה למטה התאגיד.
בסיוע מונה, הוא עובר דרך האבטחה של הבניין, בסופו של דבר מתעמת והורג את ב.ב על מנחת המסוקים של הבניין.
נקמתו הושלמה, הוא נופל על ברכיו, מוכן למות.
הוא רואה חזיון של אשתו וילדתו מחייכות אליו, ופתאום מגיע אליו, כשהשמש חותכת את העננים צוות SWAT שמקיף אותו.
סצנת אמצע הכתוביות מציגה את מקס ומונה בבר.
מונה מראה למקס עיתון עם תמונתה של מנכ"לית Aesir ניקול הורן בחזית.
מקס ומונה מביטים זה בזה בהבנה.
מארק וולברג – מקס פיין, שוטר משטרת ניו יורק המחפש נקמה לאחר רצח משפחתו.
מילה קוניס – מונה סאקס, אמריקאית ממוצא רוסי, עובדת כמתנקשת המחפשת נקמה לאחר רצח אחותה.
הנסלי, שוטר לשעבר ושותפו לשעבר של מקס.
קייט ברטון – ניקול הורן, מנכ"לית Aesir
לודקאריס – לויטננט ג'ים בראוורה, שוטר מחלק חקירות פנים החוקר את מקס ומוביל את המצוד אחריו.
כריס או'דונל – ג'ייסון קולווין, בכיר בתאגיד Aesir.
נלי פורטדו – כריסטה באלדר, רעייתו של אלכס באלדר.
דונאל לוג – אלכס באלדר, בלש משטרת ניו יורק, שותפו לשעבר של מקס.
אמורי נולאסקו – ג'ק לופינו, קצין לשעבר בחיל הנחתים האמריקאי שהפך לאחד הנסיינים הראשונים של סם ולקיר.
אולגה קורילנקו – נטשה סאקס, אחותה של מונה.
חרף הביקורות, אתר המשחקים IGN נתן לסרט ציון "העיבוד הטוב ביותר למשחק מחשב".
מקס אלן סנדלין הבן הוא חבר קונגרס דמוקרטי לשעבר שכיהן שמונה שנים בבית הנבחרים של ארצות הברית וייצג את מחוז הקונגרס הראשון של טקסס בין השנים 1997 ל-2005.
סנדלין נולד ב-29 בספטמבר 1952 בטקסרקנה שבארקנסו, והוא בנם של מרגי בת' בארנט ובעלה מקסוול אלן סנדלין.
מקס סנדלין הוא בוגר אוניברסיטת ביילור, שם היה חבר באחוות פי דלתא תטא וקיבל תואר בוגר צעיר מצטיין, והשלים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ביילור, שם היה חבצוות משפטי לזכייה באליפות הלאומית (Mock Trial).
הוא היה המרצה המובחר בסדרת ההרצאות של הקרן ג'ון ויליאם מינטן ופלורנס דין מינטן לשם כבוד ביום המשפט 2004 בבית הספר למשפטים של ביילור.
הוא עסק בעריכת דין בטקסס והיה בעל תחום רחב במקצוע המשפטי, הכולל תביעות ועסקים.
הוא היה פעיל בתעשיות הבנקאות והאנרגיה, ואף כיהן כחבר בדירקטוריון של שירותי משפטים מזרח טקסס.
הוא שופט מחוזי לשעבר ושופט בית המשפט המחוזי.
סנדלין נבחר לראשונה לקונגרס בשנת 1996, התקדם והפך לחבר בהנהגת המיעוט הדמוקרטי הבכירה בבית הנבחרים, וכיהן כסגן המצליף הראשי.
הוא כיהן בוועדת הדרכים והאמצעים החזקה, בוועדת השירותים הפיננסיים ובוועדת התחבורה והתשתיות.
בנוסף, הוא היה נציג נבחר מאוחר יותר בהנהגת ועדת ההכוונה והמדיניות הדמוקרטית, וכן היה חלק מקבוצה מצומצמת של מחוקקים שנבחרו לקבוצת הפרלמנט, קבוצה של נציגים שהיו אחראים לפעולה מהירה בפרלמנט ובעניינים פרוצדורליים בבית הנבחרים של ארצות הברית.
סנדלין היה חבר בקואליציית "Blue Dog" ושימש יו"ר צוות המשימה לאנרגיה של הקואליציה.
בנוסף, הוא היה יו"ר צוות המשימה לשירותי פיננסיים של אספת הבחירה הדמוקרטית וחבר בקואליציית הדמוקרטים החדשים.
במהלך כהונתו בבית הנבחרים, סנדלין לעיתים קרובות נדרש להציג ולדון בנושאי מדיניות.
העיתון "Austin American-Statesman" ציין כי "סנדלין הוא דובר נמרץ וברור, עורך דין במקצועו שמתייחס לקהל כמו חבר מושבעים שיכול להיות מקסים, משולל רסן, מעורר השראה ומנסה לשכנע".
העיתון "Paris Daily News" ציין כי "סנדלין מלוטש מאוד...
עם כישרונות דיבור טבעיים" ויכולת לתקשר בצורה רהוטה.
סנדלין היה ידוע כבונה קונצנזוס, ואלמנך הפוליטיקה האמריקאית ציין כי היה לו "רקורד הצבעות מתון שמאחד את האגפים הדמוקרטיים השונים".
השדולה הדמוקרטית וההנהגה פעמים רבות פנו לכישוריו של סנדלין בהקשרים של בניית קואליציות, וחבר הקונגרס ג'ורג' מילר (דמוקרטי-קליפורניה) ציין: "תמיד חיפשנו דרך לבנות את הגשר הזה [בין ליברלים ומרכזים].
הוא [סנדלין] בהחלט בעל כשרון זה".
העיתון "Austin American-Statesman" הוסיף כי "סנדלין הוא קמפיינר גמיש, יכול להרגיש בבית עם יוניטריאנים כמו עם קבוצת 'גוד אול בויז' (גברים פשוטים)".
סנדלין היה יעד עיקרי לתהליך שרטוט המחוזות מחדש של הרפובליקנים ב-2003 שתוזמר בידי מנהיג הרוב בבית הנבחרים, טום דיליי (רפובליקני-טקסס).
המחוז שלו שונה בצורה משמעותית והפך לעירוני ורפובליקני הרבה יותר מהעבר.
סנדלין גינה את שינוי אזורו, ותקף אותו כמאמץ לא חוקי ובלתי חוקתי לדלל ולהשמיד את קולות המצביעים האזרחיים וההמוניים.
סנדלין הפסיד למועמד לשעבר השופט המחוזי, לואי גומרט, בהפסד מכריע, כשקיבל רק 39 אחוזים מהקולות.
שלושה חברים נוספים מהקבוצה הידועה כ-"Texas Five" הובסו גם הם אחרי ששינויי המחוזות פגעו בהם.
מאז שעזב את התפקיד, אף דמוקרט לא זכה ביותר מ-35 אחוזי הצבעה באזורו.
סנדלין הוא כיום שותף ויו"ר משותף של Mercury, חברת אסטרטגיה ציבורית.
סנדלין הוא מאמן בייסבול, כדורסל וסופטבול לנוער לשעבר.
הוא אב לחמישה ילדים, יש לו שלושה נכדים, והוא נשוי לחברת בית הנבחרים לשעבר סטפני הרסת' סנדלין (D-SD).
מקס נתר היה מתמטיקאי יהודי-גרמני שעבד על גאומטריה אלגברית ועל תורת הפונקציות האלגבריות.
הוא כונה "אחד המתמטיקאים הטובים ביותר במאה ה-19".
בתו היא אמי נתר, אחת המתמטיקאיות הנחשבות אי פעם.
מקס נותר נולד במנהיים ב-1844, למשפחה יהודית של סוחרים סיטונאיים עשירים שסחרו במוצרי מתכת.
סבו, אליאס סמואל, הקים את העסק בעיר בשנת 1797. בשנת 1809 פרסמה הדוכסות הגדולה של באדן צו סובלנות, שהקצה שם משפחה לגבר העומד בראש כל משפחה יהודית שלא היה לה עד כה שם משפחה.
כך הפכו בני הזוג סמואל למשפחת נתר, וכחלק מאימוץ השמות הנוצריים, הפך בנם הרץ (אביו של מקס) להרמן.
מקס היה השלישי מבין חמישה ילדים שנולדו להרמן מרעייתו עמליה וירצבורגר.
בגיל 14, מקס חלה בשיתוק ילדים וסבל מהשפעות המחלה למשך שארית חייו.
באמצעות לימוד עצמי, הוא למד מתמטיקה מתקדמת וגם התעניין למשך תקופה בלימודי אסטרונומיה.
בשנת 1865 הצטרף לאוניברסיטת היידלברג.
במשך מספר שנים עבד בפקולטה שם, ולאחר מכן עבר ל בשנת 1888. בעודו שם, עזר לייסד את תחום הגאומטריה האלגברית.
ביחד עם פיתח את .
ב-1880 נישא לאידה עמליה קאופמן, בת למשפחת סוחרים יהודית עשירה.
שנתיים לאחר מכן נולדה להם בת, והיא נקראה בשם עמליה ("אמי") על שם אמה והפכה לאחת המתמטיקאיות המוערכות בעולם.
ב-1883 נולד להם בן בשם אלפרד, שלמד מאוחר יותר כימיה, לפני שמת ב-1918. ילדם השלישי, פריץ נתר, נולד ב-1884, וכמו אמי, היה מתמטיקאי בולט; הוא הוצא להורג בברית המועצות ב-1941. מעט ידוע על ילדם הרביעי, גוסטב רוברט, יליד 1889; הוא סבל ממחלה מתמשכת ומת ב-1928.
נתר שימש כאורדינריוס (פרופסור מן המניין) בארלנגן במשך שנים רבות, ומת שם ב-13 בדצמבר 1921.
מקס נאומן היה מייסד איגוד היהודים הגרמנים-לאומיים, שקרא לחיסול הזהות האתנית היהודית באמצעות התבוללות יהודית.
הזדהה עם המפלגה הנאצית וראה עצמו כנבדל מהיהודים.
האיגוד הוצא מחוץ לחוק על ידי הממשלה הנאצית ב-18 בנובמבר 1935.
נאומן היה קפטן בצבא הבווארי במהלך מלחמת העולם הראשונה ועורך דין בברלין.
מקס קרל ארנסט לודוויג פלאנק (בשם מלא בגרמנית: Max Karl Ernst Ludwig Planck; 23 באפריל 1858 – 4 באוקטובר 1947) היה פיזיקאי גרמני, זוכה פרס נובל לפיזיקה ב-1918 על גילוי קוונט האנרגיה.
נחשב לאחד מאבות מכניקת הקוונטים בשל גילוי זה, שבו השתמש כדי להסביר את ספקטרום הקרינה של "גוף שחור".
פלאנק נולד בקיל שבדוכסות הולשטיין של הקונפדרציה הגרמנית, הצעיר מבין שישה ילדים, בן ליוהאן יוליוס וילהלם פלאנק, שהיה פרופסור למשפטים באוניברסיטת קיל.
כשהיה בן 9 עברה משפחתו למינכן, שם מונה אביו לפרופסור באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן.
כבר בגיל צעיר התגלה כישרונו במדעים מדויקים, ואחד ממוריו, הרמן מילר, עודד את הצעיר ולימד אותו אסטרונומיה, מכניקה ומתמטיקה.
פלאנק סיים את לימודיו בתיכון מוקדם מהרגיל, בגיל 17. הוא התעניין גם במוזיקה, ולמד שירה ונגינה בפסנתר, באורגן ובצ'לו ואף חיבר מספר שירים ואופרות.
בשנת 1874 החל ללמוד פיזיקה באוניברסיטת מינכן.
בתחילה התמקד במחקר ובניסויים בפעפוע של מימן דרך פלטינה מחוממת, אך במהרה עבר לעסוק במחקר בפיזיקה תאורטית.
ב-1877 עבר לברלין כדי ללמוד אצל הפיזיקאים הרמן פון הלמהולץ וגוסטב קירכהוף והמתמטיקאי קארל ויירשטראס.
הוא סיים את עבודת הדוקטורט ב-1879: "על הטענה היסודית השנייה על מכניקה של חום" .
כעבור שנה הגיש עבודת הביליטציה בנושא "מצבי שיווי משקל של גופים איזוטרופיים בטמפרטורות שונות".
פלאנק חזר למינכן, ובשנים 1880–1885 עבד כמרצה ובמקביל ערך מחקרים בתרמודינמיקה, ואף העלה, באופן בלתי תלוי, טענות דומות לאלו של ג'וסיה וילארד גיבס.
בהמשך עבר לאוניברסיטת קיל ומונה לפרופסור זוטר לפיזיקה תאורטית.
בקיל עסק בעיקר בתאוריות הקשורות לאנטרופיה, ובמיוחד ביישומיה בכימיה פיזיקלית.
כמו כן הציע ביסוס תרמודינמי לתאוריה של סוונטה אוגוסט ארהניוס על הפרדה אלקטרוליטית.
בשנת 1889 מונה לממשיכו של קירכהוף באוניברסיטת ברלין, ושלוש שנים לאחר מכן מונה לפרופסור מן המניין.
ב-1907 קיבל הצעה להחליף את לודוויג בולצמן בווינה, אך דחה אותה ונשאר בברלין.
הוא הצטרף לקהילת הפיזיקאים הגרמנים, ולזכותו נזקף איחוד קהילות הפיזיקאים המקומיות בגרמניה לגוף אחד: "החברה הגרמנית לפיזיקה" (Deutsche Physikalische Gesellschaft, DPG), שאף כיהן כנשיאה בשנים 1905–1909. לאורך השנים היה מנחה של סטודנטים במחקר, בהם שני זוכי פרס נובל לפיזיקה, מקס פון לאואה וולתר בותה.
פלאנק פרש מעבודתו באוניברסיטת ברלין בשנת 1926, וכמחליפו מונה ארווין שרדינגר.
ב-1886 נשא לאישה את מרי מרק (Merck), אחות חברו לספסל הלימודים.
ביתם של הזוג פלאנק היה למוקד חברתי של מדעני ברלין בני התקופה, ועם חבריהם נמנו אלברט איינשטיין, אוטו האן, ליזה מייטנר ואדולף פון הרנאק.
במהלך מלחמת העולם השנייה הופצצה ברלין קשות, ופלאנק עבר עם משפחתו לאזור כפרי מרוחק.
בפברואר 1942 הופצץ ביתו מהאוויר ונחרב כליל, ומרבית רשימותיו המדעיות ומכתבים ששמר אבדו.
מאוחר יותר עברה המשפחה לגטינגן, שם נפטר ב-4 באוקטובר 1947, בגיל 89.
בשנת 1894 החל פלאנק לעסוק בקרינת גוף שחור, בעזרת מימון מחברות חשמל שקיוו כי יגלה איך ניתן לצמצם את צריכת האנרגיה בהפקת אור מנורות.
הבעיה הוצגה ב-1859 על ידי קירכהוף כך: כיצד תלויה עוצמת קרינה אלקטרומגנטית הנפלטת מגוף שחור בתדירות הקרינה ובטמפרטורה של הגוף?
פלאנק הציע פתרון לבעיה ב-1899, שבו הסתמך על התוצאות האמפיריות של חוק וין, וקרא לו בשם חוק וין-פלאנק.
די מהר הסתבר שתוצאות הניסויים סתרו את החוק.
פלאנק התגבר על תסכולו וניסח את הגרסה הראשונה של "חוק פלאנק לקרינת גוף שחור", המסביר את ספקטרום הקרינה של גוף באורכי גל שונים.
הוא הציג את החוק לראשונה ב-19 באוקטובר 1900 בפגישה של ה-DPG, ופרסמו לבסוף ב-1901. בגרסה זו עדיין לא השתמש בהסבר הקוונטי ובמכניקה סטטיסטית.
רק בנובמבר 1900 הוסיף את הפרשנות הסטטיסטית של לודוויג בולצמן לחוק השני של התרמודינמיקה.
בבסיס הניסוח החדש, שגם הוצג לראשונה בכנס אחר של ה-DPG, הייתה ההשערה שאנרגיה אלקטרומגנטית יכולה להיפלט אך ורק במכפלות של היחידה הבסיסית: E = hν, כאשר h הוא קבוע פלאנק ו-ν הוא תדירות הקרינה.
בעזרת קבוע פלאנק הוא גם הגדיר מערכת חדשה של יחידות מידה בשם יחידות פלאנק.
בתחילה החשיב פלאנק את הקוונטיזציה (כימות) כ"הנחה פורמלית בלבד" ולא הקדיש לה מחשבה רבה, אך כיום נחשבת הנחה זו לבסיסה של מכניקת הקוונטים ולהישגו הגדול ביותר של פלאנק (על אף שבולצמן העלה את הרעיון שמצבי האנרגיה של מערכת פיזיקלית הם בדידים עוד לפניו, במאמר משנת 1877).
פירוש מלא יותר להשלכות המרעישות של עבודתו של פלאנק ניתן על ידי אלברט איינשטיין ב-1905, והיו אף שטענו (בהם הפילוסוף תומאס קון) כי איינשטיין היה צריך לקבל קרדיט גדול ממנו על הגילוי.
פלאנק זכה בפרס נובל על גילוי זה ב-1918.
בשנים שלאחר מכן ניסה פלאנק לעמוד על מלוא המשמעות של קוונט האנרגיה.
הקהילה המדעית התייחסה אליו בחשדנות, ומדענים שעסקו אף הם בבעיית הקרינה של גוף שחור, ג'ון ויליאם סטראט ריילי, ג'יימס ג'ינס והנדריק לורנץ, סירבו לקבל את ההשלכות של הקבוע שהוסיף פלאנק, וקבעו את ערכו כך שיתאפס וישתלב בכך עם הפיזיקה הקלאסית.
בשנת הפלאות (1905) פרסם אלברט איינשטיין, עד אז מדען אלמוני, את ארבעת מאמריו פורצי הדרך.
פלאנק היה מהבודדים שזיהו מיד את חשיבותה של התאוריה שהציג איינשטיין על תורת היחסות הפרטית, ועזר להפצתה בגרמניה.
אולם השערתו של איינשטיין בדבר האפקט הפוטואלקטרי נדחתה על ידי פלאנק בתחילה.
הוא סירב להתנער מהתאוריה המקובלת של מקסוול.
ב-1910 הצביע איינשטיין על התנהגות חריגה של קיבול חום בטמפרטורות נמוכות במיוחד כדוגמה נוספת לתופעה שאינה מוסברת על ידי הפיזיקה הקלאסית.
שנה מאוחר יותר ארגנו פלאנק וולטר נרנסט כנס בבריסל, כדי להבהיר ולפתור את הסתירות שהצטברו בין הפיזיקה הקלאסית והמודלים החדשים שהוצעו.
בכנס זה הצליח איינשטיין לשכנע את פלאנק בתקפותן של התאוריות שלו.
באותה תקופה קיבל פלאנק מינוי כדיקן אוניברסיטת ברלין, וניצל את השפעתו כדי להשיג לאיינשטיין מינוי במוסד (1914).
השניים החלו בשיתוף פעולה פורה ואף הפכו לחברים קרובים.
בסוף שנות ה-20 ניסחו נילס בוהר ותלמידיו ורנר הייזנברג ווולפגנג פאולי את פרשנות קופנהגן, שנדחתה על ידי מדענים רבים, לרבות פלאנק, שחשש כי תורת הגלים ומשוואת שרדינגר ידחקו את רגליה של מכניקת הקוונטים.
בימים שלאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה חתם פלאנק על מנשר התשעים ושלושה, שהכחיש את הטענות שגרמניה פתחה במלחמה, הפרה את הנייטרליות וביצעה פשעי מלחמה, ללא שידע את נוסח המנשר, אולם במהרה התחרט על כך.
הוא הדגיש את הצדדים החיוביים של המלחמה, כמו האחדות של כל המפלגות בגרמניה, והתבטא שהוא גאה להיות גרמני בתקופה כזאת.
בתחילת 1915, כאשר וילהלם וין הוציא מנשר שקרא להחרמת כתבי עת בריטיים בטענה שהבריטים גנבו גילויים של מדענים גרמניים וערבבו אמת ושקר, סירב פלאנק לחתום עליו משום שראה בו הצהרה חסרת תועלת, הגם שהסכים עם תוכנו.
בהמשך 1915, בהשפעת הנדריק לורנץ, החל פלאנק לשנות את עמדותיו.
במרץ 1915 הביע בשיחות פרטיות חרטה על חתימתו על מנשר התשעים ושלושה, והסביר שחתם רק מפני שראה בה מלחמה על קיומה של גרמניה, ורצה לשמור על האחדות הגרמנית.
בתחילת 1916 כתב ללורנץ מכתב הסבר על מנשר התשעים ושלושה שבו כתב שהוא אינו עומד מאחרי כל מעשה של הצבא הגרמני.
ביוני 1915 סירב לחתום על קריאה של 1,347 אנשי אקדמיה לסיפוח שטחים במערב ובמזרח לגרמניה.
במקום זאת חתם על מנשר נגדי שקרא לגבולות בני הגנה אך לא על ידי סיפוח, וכן לרפורמות פנימיות בגרמניה.
בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה החזיק פלאנק במספר משרות בכירות במוסדות הפיזיקה של גרמניה: אוניברסיטת ברלין, האקדמיה הפרוסית למדעים, DPS (החברה הגרמנית למדעים) ומכון הקייזר וילהלם (כיום מכון מקס פלאנק).
ב-1920 הקים, יחד עם פריץ הבר, קרן שמטרתה לתמוך במחקרים שהתקשו להשיג מימון.
תפקידיו הרבים בתקופה זו גזלו את מלוא זמנו והוא כמעט ולא עסק במחקר.
הוא אף הצטרף כחבר למפלגת העם הגרמנית, מפלגה לאומית-ליברלית שהקים גוסטב שטרזמן.
כאשר עלו הנאצים לשלטון ב-1933, היה פלאנק בן 74. הוא ראה כיצד חברים ועמיתים יהודים רבים מושפלים ומאבדים את משרותיהם, ואחרים עוזבים את גרמניה.
הוא ניסה לשכנע את עמיתיו להישאר במדינה, באמונה כי המשבר הוא זמני ויחלוף במהרה.
אוטו האן ניסה לשכנעו לנסח הצהרה נגד היחס למדענים היהודים, אך תשובתו של פלאנק הייתה "אם תצליח למצוא 30 ג'נטלמנים כאלו, יקומו מחר 150 אחרים שיצאו כנגדם, בשל רצונם לתפוס את המשרות שייתפנו".
תחת הנהגתו של פלאנק, נמנע מכון הקייזר וילהלם מעימותים עם המפלגה הנאצית, למעט ניסיונו של פלאנק לצאת להגנתו של פריץ הבר.
פלאנק אף ניסה לדון בנושא עם היטלר עצמו אך נחל כישלון; הבר עזב את גרמניה ונפטר בגלות.
יחד עם זאת, הוא הצליח בסתר להשאיר מספר מדענים יהודים במשרותיהם במוסדות המכון.
לעומת זאת, כאשר איינשטיין סולק מהאקדמיה הגרמנית למדעים, פלאנק כתב לאיינשטיין שהפוליטיקה של איינשטיין לא השאירה לאקדמיה ברירה אלא לסלקו וכי נאמנותו שלו לגרמניה אינה תלויה בזהות הנהגתה.
כאשר עמדה כהונתו כראש המכון להסתיים, ב-1936, הופעלו עליו לחצים על ידי הנאצים שלא להגיש את מועמדותו לכהונה נוספת.
באפריל 1938, במענה לשאלתו של לודוויג גאורג ביברבך בהתייחס לישי שור, מדוע עדיין יש יהודים באקדמיה הגרמנית, כתב פלאנק כמזכיר המכון שהוא יטפל בעניין, אך לאחר כמה ימים הגיש שור את התפטרותו.
השערות שונות הועלו לגבי המניע מאחורי מעשה זה של פלאנק, החל בשיתוף פעולה עם הנאצים וכלה ברצון לפטר את שור באופן מכובד.
מעמדו של פלאנק בגרמניה הנאצית המשיך להידרדר; יוהנס שטארק קרא לפלאנק ולמדענים נוספים להפסיק ללמד את תורותיו של איינשטיין, וקרא להם "יהודים לבנים".
המוסד הנאצי הממשלתי למדע (Hauptamt Wissenschaft) החל בחקירת מוצאו של פלאנק, אך כל שמצאו היה כי הוא רק "1/16 יהודי".
בסוף 1938 איבדה האקדמיה הפרוסית למדעים את עצמאותה, והנאצים השתלטו עליה.
פלאנק הביע את מחאתו כשהתפטר מנשיאות המוסד.
מקס פקטור (Max Factor; 5 בספטמבר 1872 – 30 באוגוסט 1938) היה מאפר ממוצא יהודי, הידוע כאבי הקוסמטיקה המודרנית.
נולד כמקסימיליאן פקטורוביץ' בזדונסקה וולה שליד לודז' (אז באימפריה רוסית וכיום בפולין), עבד עם הבלט המלכותי הרוסי והיגר בשנת 1904 לארצות הברית.
במהלך שנות השלושים של המאה העשרים, שהיו תור הזהב של הוליווד, פקטור היה אחד המאפרים הראשיים של כוכבי הקולנוע של אותה עת, ומיוחסות לו המצאות רבות בתחום (ביניהן הריסים המלאכותיים).
פיליס הייבר, קלודט קולברט, בטי דייוויס וכמעט כל השחקניות החשובות האחרות היו לקוחות קבועות בסלון היופי שלו, שמוקם לא הרחק משדרות הוליווד.
מקס פקטור הוזכר בקרדיטים של סרטים רבים ואף הופיע בתפקידים זעירים.
כוכבניות קולנוע רבות הסכימו להופיע עבורו בפרסומות צבע במגזינים, וכך מותג הקוסמטיקה "מקס פקטור" הפך לנודע בעולם כולו ומהווה אחת מחברות הקוסמטיקה הגדולות בעולם (תחת תאגיד פרוקטר אנד גמבל).
המותג נמכר בכ-3 מיליארד דולר.
היזם, עמית כוכבי, הוא נינו של מקס פקטור.
מקס פישר (1908, פיטסבורג - 3 במרץ 2005, דטרויט) היה איש עסקים, יזם ופילנתרופ יהודי-אמריקני, וממנהיגיה הבולטים של יהדות ארצות הברית.
פישר נולד בשנת 1908 בעיר פיטסבורג למשפחה יהודית ממוצא ריסי וגדל בעיירה סאלם, אוהיו, שם היה לאביו חנות בגדים.
פישר השקיע את הונו בנדל"ן לאחר פרישתו מעסקים ב-1963, הוא היה חבר בדירקטוריון של מספר חברות ובנוסף כיהן כיו"ר הכבוד של הפדרציות היהודיות של צפון אמריקה והוועד היהודי-האמריקאי.
בישראל השקיע פישר במפעלים פטרוכימיים בישראל, ובחיפושי נפט.
פישר ייסד את חבר הנאמנים של הסוכנות היהודית ועמד בראשו במשך עשרות שנים.
פעילותו במוסדות הציוניים החלה ב-1954 בעקבות ביקור בישראל.
הוא היה מגדולי מגייסי התרומות בקרב יהודי ארצות הברית.
בין היתר, תמך בפרויקט שיקום השכונות שיזם, בסוף שנות השבעים, ראש הממשלה מנחם בגין.
כמו כן הוביל את מגבית "אקסודוס" למען עולי ברית המועצות ומבצעי העלאת יהדות אתיופיה.
פישר היה חבר פעיל במפלגה הרפובליקנית, היה מקורב לנשיא ריצ'רד ניקסון ושימש יועצו לעניינים יהודיים.
הוא אף ספג ביקורת בשנת 1974, בקרב אנשי הקהילה היהודית בארצות הברית, על כך שהמשיך לתמוך בנשיא ניקסון למרות שהלה הסתבך בפרשת ווטרגייט, בה, בין השאר, נשמעו הקלטות של ניקסון משמיע הערות אנטישמיות.
בשנות ה-80 היה בין התורמים הגדולים ביותר למפלגה והיה בקשרי ידידות עם הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
הוא נפטר ב-3 במרץ 2005. ביוני 2009 נחנכה בירושלים כיכר על שמו.
מקס רודולף היה מנצח אמריקאי יליד גרמניה.
רודולף נולד בפרנקפורט על המיין ולמד צ'לו, פסנתר, עוגב, חצוצרה וקומפוזיציה בקונסרבטוריון הוך בפרנקפורט.
הוא מילא משרות בפרייבורג, דרמשטאט ופראג לפני שהיגר לארצות הברית בשנת 1940. ב-1945 קיבל אזרחות אמריקאית.
הוא היה בסגל מנצחי המטרופוליטן אופרה בין 1946 ל-1958, כשהתמנה למנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של סינסינטי למשך 13 שנים.
במהלך תקופה זו נודע כבונה תזמורת ומורה בצוות המכון של טנגלווד.
הוא כתב ספר להוראת הניצוח, הנחשב לנפוץ ביותר בשימוש כחומר לימוד לניצוח תזמורתי.
אחרי תקופת כהונתו בסינסינטי, כיהן כמנצח התזמורת הסימפונית של דאלאס בעונת 1973-74 ויועץ אמנותי לתזמורת הסימפונית של ניו ג'רזי בעונת 1976-77 וזאת בנוסף להופעות סדירות עם תזמורות ובתי אופרה חשובים באמריקה.
לפני ואחרי תקופה זו שימש ראש האופרה ומחלקת הניצוח של מכון קרטיס למוזיקה (1970-73 ו-1983-89).
ייתכן שבתפקידו זה הוא זכור ביותר, כיון שרבים מגדולי המנצחים בימינו היו בין תלמידיו.
מקס רוּדוֹלְף פְרִיש היה סופר ומחזאי שווייצרי, אדריכל בהכשרתו.
מן הסופרים והמחזאים הבולטים בשפה הגרמנית בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
מקס פריש נולד ב-15 במאי 1911 בציריך, בן לאדריכל פרנץ ברונו פריש ולאשתו קרולינה בטינה.
בשנת 1930 החל בלימודי שפה וספרות גרמנית באוניברסיטת ציריך, ועם מות אביו בשנת 1933 קטע את לימודיו.
פריש עבד ככתב בעיתון הנודע נויה צירכה צייטונג.
בשנים 1934–1936 נסע ברחבי מזרח אירופה ודרומה, ובשנת 1935 ביקר לראשונה בגרמניה.
ספרו הראשון "יורג ריינהרט, מסע קיץ גורלי" ראה אור בשנת 1934.
בשנים 1936 עד 1941 למד אדריכלות בפוליטכניקום של ציריך (ה-ETH), ביחד עם יוסטוס דהינדן ואלברטו קמנצינד.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הצטרף לצבא השווייצרי כתותחן, ועד שנת 1945 היה בשירות פעיל כ-650 יום.
עם זכייתו בשנת 1942 בתחרות האדריכלות של העיר ציריך לבניית הבריכה ב-Letzigraben, פתח משרד אדריכלים עצמאי.
הבריכה הקרויה היום על שמו נבנתה בשנת 1949. היא נותרה המבנה הגדול היחיד שתכנן פריש ונקבעה כמבנה לשימור.
באותה שנה נשא לאישה את גרטרוד קונסנצה פון מאיינבורג ולזוג נולדו שתי בנות, ובן עם פיגור שכלי.
בשנת 1947 הכיר את המחזאים החשובים ברטולט ברכט ופרידריך דירנמט.
בזכות מלגה מקרן רוקפלר בילה שנה בארצות הברית בשנת 1951. בשנת 1954 סגר את משרד האדריכלים שלו ועזב את משפחתו.
משנה זו ואילך התמקד בכתיבה.
בשנים 1958 עד 1963 היה בן זוגה של הסופרת אינגבורג בכמן, שאותה תיאר ברמיזות בסיפורו "מונטוק".
בשנת 1959 התגרש מאשתו ועבר להתגורר ברומא, שם חי עם בכמן עד אמצע שנות השישים.
בשנת 1962 בהיתו בן 51, פגש את הסטודנטית בת העשרים ושלוש מריאנה אולרס (Oellers), וכעבור זמן עברו להתגורר ביחד, והתחתנו בשנת 1968. נישואיהם התפרקו בשנת 1979.
בשנת 1965 זכה פריש בפרס ירושלים לחירות האדם, וב-1989 זכה בפרס היינריך היינה.
בשנת 1990 נודע לפריש כי היה נתון, ביחד עם רבים אחרים, למעקב צמוד מצד הרשויות השווייצריות, כחלק מפרשייה שזעזעה אז את שווייץ כולה, ונודעה כ"פרשיית התיקים".
ב-4 באפריל 1991 מת פריש מסרטן בדירתו בציריך.
את עזבונו הספרותי של פריש מנהל "ארכיון מקס פריש" השוכן ב-ETH.
את הארכיון מנהלת קרן שהוקמה על ידי פריש עצמו בחייו, ושאותה מימן בסכום של 165,000 פרנקים שווייצריים.
מחזותיו וספריו של מקס פריש עוסקים במספר תימות מרכזיות.
אחת מן התמות המרכזיות היא גיבוש הזהות העצמית של היחיד.
כך למשל בספרו "יהא שמי גנטנביין" מודדים זהויות כמו שמודדים בגדים, ובספרו "שטילר" חוזרת האמירה "אינני שטילר".
ביצירתו המאוחרת "האדם בהולוגרמה" בודק פריש את תפקידו של הידע והזיכרון בחוויה האנושית: כמה קטן הוא האדם עם ידיעתו הצנועה בהשוואה לטבע כולו, ומה נותר ממנו.
גם אימוצן של זהויות בידי אחרים נוכח ביצירתו של פריש, אשר מעוניין להרחיב את האיסור "לא תעשה לך צלם" גם על יחסים בין בני האדם.
במחזותיו "דון ז'ואן או אהבת הגאומטריה" ו"אנדורה" עוסק פריש בנטייה האנושית להתייחס לזולת לפי דימויו ולשפוט אותו לפי דעות קדומות.
נושא נוסף החוזר ביצירתו של פריש הוא ייחודה של שווייץ (כמתיימרת להיות אומה דמוקרטית ונייטרלית מופתית), שעליו הוא מערער.
פריש מפרק את מיתוס וילהלם טל ב"וילהלם טל לבית הספר", שבו מוצג המיתוס המכונן של האומה השווייצרית כצירוף של נסיבות ומחדלים המעיד על צרות האופקים והאופורטוניזם של העם השווייצרי.
מחזותיו של פריש אירוניים יותר, ותוקפניים פחות, מהתיאטרון האפי של ברכט.
הפרוזה שלו ספקנית יותר משהיא דוגמטית.
אף המקהלה הכמו-קלאסית ב"בידרמן והפירומנים" נמנעת למעשה מלשמש בתפקידה הדידקטי המסורתי ומצטרפת לחלק מה"טמטום" הכללי שמבקש המחזה להציג.
היחס אל היהודים ביצירתו של פריש
במחזהו "אנדורה", המתחולל במדינה דמיונית בעלת שם זה, עוסק פריש בשאלת הדעה הקדומה שבאנטישמיות ובמשמעותה של הזהות היהודית כתווית אשר נקבעת בידי הזולת.
אינני שטילֶר, תרגם חיים איזק, תל אביב: זמורה, ביתן, מודן, תשל"ו.
הומו פָאבֵּר: דו"ח, תרגמה עדנה קורנפלד, מרחביה: ספרית פועלים, 1963. (רומן) (ראה אור בעשר מהדורות נוספות והדפסות רבות) (Homo faber.
הומו פאבר, תרגמה דנה לשם-עזרא, תל אביב: אור עם ('סדרה לביקורת ספרותית'), תשמ"ז 1987.
יהא שמי גַנטֶנבַּיין, תרגם בצלאל וכסלר, תל אביב: זמורה, ביתן, מודן ('מועדון קוראי מעריב: ספרית מעריב'), תשל"ט 1979. (רומן) (Mein Name sei Gantenbein, 1964)
אדם בהוֹלוֹקֵן, תרגם חיים איזק, תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ד 1984. (Der Mensch erscheint im Holozän, 1979)
כחול הזקן, תרגם צבי ארד, תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ד 1984. (רומן) (Blaubart, 1982)
אנדורה: מחזה בי"ב תמונות, תרגם נתן זך, רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי", תשמ"ו 1986. (Andorra, 1981)
מקס רגר היה מלחין, נגן עוגב, פסנתרן ומורה גרמני.
רגר נולד בבראנד, בוואריה ולמד מוזיקה במינכן ובויסבאדן אצל הוגו רימן.
בשנת 1901 חי לזמן קצר בניו יורק, שם לימד עוגב והלחנה; בשנים 1907–1908 עבד בלייפציג כמנהל האוניברסיטה, ולאחר מכן שימש בקונסרבטוריון כפרופסור להלחנה - עד מותו; הוא גם הופיע בתקופה זו כמנצח ופסנתרן ברחבי העולם.
בין תלמידיו היו יוזף האס וגיאורג סל.
במהלך חיי יצירה שנמשכו קצת יותר מעשרים שנה, השיג רגר תפוקה עצומה בכל הסוגות המוזיקליות, כמעט תמיד בצורות מופשטות, אם כי מעטות מיצירותיו מוכרות כיום.
רבות מיצירותיו הן פוגות או בצורת וריאציה, ביניהן יצירתו התזמורתית המוכרת ביותר, "וריאציות ופוגה על נושא של מוצרט", המבוססת על הנושא הפותח את הסונאטה לפסנתר ק.
רגר כתב גם כמות גדולה של מוזיקה לעוגב, הכוללת את ה"פנטזיה והפוגה" על BACH (היצירה הזו, המבוססת על מוטיב BACH נחשבת לאחת הקשות והתובעניות ביותר בספרות העוגב.) רגר נמשך בעיקר לצורת הפוגה במשך כל חייו ופעם אמר: "אנשים אחרים כותבים פוגות - אני חי בתוכן".
הוא חיבר מוזיקה כמעט בכל סוגה אחרת, בחריג בולט אחד - אופרה.
רגר תמך בלב שלם במוזיקה אבסולוטית וראה את עצמו כחלק מן המסורת של בטהובן וברהמס.
יצירתו משלבת במקרים רבים את המבנים הקלאסיים של יוצרים אלה עם ההרמוניות המורחבות של ליסט ווגנר והקונטרפונקט המורכב של באך.
אותה מסורת טבעה את חותמה במוזיקה שלו לעוגב, אם כי גם השפעתו של ליסט ניכרת
מבין יצירותיו התזמורתיות, המוזיקה הסימפונית והמשוכללת של "וריאציות הילר" ו"וריאציות מוצרט" היא הידועה ביותר; מתוך המוזיקה הקאמרית של רגר, השלישיות בעלות המבנה הקליל שמרו על מקומן ברפרטואר, לצד כמה מן היצירות לכלי מיתר סולו.
המוזיקה המאוחרת שלו לפסנתר ולשני פסנתרים מציבה אותו כממשיכו של ברהמס במרכז המסורת הגרמנית.
הוא עקב באינטנסיביות, עד קצה הגבול, אחר הפיתוח המתמשך והמודולציות החופשיות של ברהמס ולא פעם קרא לעזרתו, שוב כמו ברהמס, את הקונטרפונקט של באך: רבות מיצירותיו כתובות בצורת וריאציה ופוגה; לא פחות מכך מאפיינת את כתיבתו צמיחה תימאטית נמרצת ומורכבת מאוד.
יצירותיו של רגר לא היו מהפכניות ויכולות להיחשב לרטרוספקטיביות, כיון ששמרו אמונים לצורות קלאסיות ובארוקיות כמו הפוגה והקונטינואו.
את השפעתו של הקונטינואו אפשר לשמוע ביצירותיו הקאמריות, המעוררות מחשבה
מקסוול למואל רואץ' היה מתופף ומלחין אמריקאי המזוהה בעיקר עם מוזיקת הג'אז.
רואץ' נחשב לאחד מגדולי המתופפים והג'אזיסטים בכלל.
מחלוצי הבי בופ וההארד בופ.
הוא ניגן עם כמה מגדולי הג'אז, דוגמת קליפורד בראון, צ'ארלי פארקר, סאני רולינס, דיזי גילספי, מיילס דייוויס ודיוק אלינגטון.
רואץ' היה המוביל בהרכבים רבים, קידם מאוד את תנועת המחאה של הג'אז, ועסק בהוראת המוזיקה.
הוא העיד על עצמו שההישג שבו הוא מתגאה ביותר הוא הבאת התופים למרכז הבמה ושינוי התדמית של מערכת התופים ככלי משני.
מקס רואץ' נולד בקרוליינה הצפונית.
על אף שברישומי המדינה מצוין שהוא נולד ב-10 בינואר, רואץ' ציין שמשפחתו מאמינה שהוא נולד ב-8 בינואר.
כאשר היה בן ארבע עברה משפחתו לניו יורק.
ביתו של רואץ' היה בית מוזיקלי, אמו הייתה זמרת גוספל, והוא החל לנגן בגיל צעיר בביוגל בתזמורות.
בגיל שמונה החל לנגן בפסנתר.
כאשר היה בן עשר קנה לו אביו את מערכת התופים הראשונה שלו.
עוד בגיל עשר ניגן בכמה להקות גוספל, אך הקריירה שלו החלה באמת כשהיה בתיכון.
בעודו בן שש-עשרה החל לנגן עם צ'ארלי פארקר ואמנים חשובים נוספים במועדונים ברחבי ניו יורק.
כשהיה בן עשרים החל לנגן גם עם הפסנתרן דיוק אלינגטון ועם להקתו.
לאחר מכן הצטרף להרכב שהובילו דיזי גילספי, צ'ארלי פארקר ת'לוניוס מונק, באד פאוול ומיילס דייוויס.
על כן נחשב רואץ' למתופף הראשון שניגן בי בופ, הוא וקני קלארק.
הגיטריסט ברני קאסל צוטט פעם באמרו: "אני מחשיב את סיד קלרט כאחרון מתופפי הסווינג.
מקס רואץ', בעיניי, הוא מתופף הבי בופ הראשון.
ב-1952 הקים רואץ' יחד עם הבסיסט צ'ארלי מינגוס את "דביו רקורדס".
חברה זו הקליטה את ההופעה המפורסמת: "ג'אז באולם מאסי".
בהופעה ניגנו ענקי הבי בופ פארקר, גילספי, פאוול, מינגוס ורואץ'.
כן פרסמה החברה את Percussion Discussion, אחת היצירות הראשונות והחשובות בדרם אנד בייס ובאלתור.
ב-1954 הוא הקים יחד עם קליפורד בראון (חצוצרה) את החמישייה של רואץ' ובראון, אחד ההרכבים החשובים בהיסטוריה של הבי בופ וההארד בופ.
שאר חברי ההרכב היו ריצ'י פאוול (פסנתר, אחיו של באד פאוול), ג'ורג' מורו (בס) ובסקסופון הארולד לנד, שהוחלף במהרה על ידי סאני רולינס.
ההרכב, שהיה אחת הדוגמאות הקלאסיות להארד בופ ונחשב לגורם חשוב בהיווצרות הסגנון (יחד עם עבודותיו של המתופף ארט בלייקי), מצא את סופו בתאונה טרגית.
ביוני 1956 בעודם נוסעים בלילה גשום בדרך להופעה, בכביש מפילדלפיה לשיקגו, נספו בראון ופאוול בתאונת דרכים.
מותם של חבריו הוביל את רואץ' להתמכרות לאלכוהול, שנמשכה שנים רבות.
האלבום הראשון שהקליט לאחר מותם היה האלבום "מקס רואץ' פלוס ארבע".
אלבום זה נחשב לאחת מיצירות המופת של הבופ, בעיקר בתחום התופים והקצב.
האלבום התפרסם באוקטובר 1956, ובו שני קטעים מקוריים שנכתבו על ידי רואץ' (ועוד קטע שנכתב על ידי גילספי).
רואץ' הרחיב מאוד את תחום הבופ יחד עם הסקסופוניסט ג'ורג' קולמן, החצוצרן קני דורהאם והפסנתרן ריי ברינט.
ההרכב ביצע בעיקר יצירות שנכתבו בידי רואץ'.
היצירות היו ייחודיות בדמיון הרב שהיה בהן ובמבנה הקצבי שלהן.
דוגמה מוצלחת לכך היא האלבום "ג'אז בשלושה רבעים", אלבום הבנוי על מבני הוואלס.
במקביל עבד רואץ' עם הזמרת דיינה וושינגטון באחד מהאלבומים החשובים שלה ובמספר הופעות, ועם זוג האחים סטנלי וטומי טורנטין.
ב-1960 הוא הוציא את הסוויטה שהלחין "אנו מתעקשים!
המילים נכתבו על ידי אוסקר בראון ג'וניור, והייתה זו היצירה המחאתית הראשונה בג'אז (יש ויכוח בנוגע ליצירות קודמות אם הן היו מחאתיות, אך אין עוררין על כך שזוהי היצירה הגדולה והחשובה הראשונה).
לאחר מכן הרבה רואץ' להשתמש ביכולות המוזיקליות כדי להעביר ביקורת על מצבם של האפרו-אמריקאים.
לרוע המזל, במשך חלק ארוך משנות השישים הוחרם רואץ' על ידי תעשיית התקליטים האמריקאית.
ב-1962 הוא הקליט את אחד מהאלבומים החשובים של התקופה, "ג'ונגל הכסף".
האלבום, שהוקלט יחד עם מינגוס ועם אלינגטון, נחשב אחד מהאלבומים החשובים ביותר שהקליט רואץ'.
ב-1966 הוציא את האלבום "תופים ללא הגבלה", שכלל רצועות רבות שהיו סולו תופים.
באלבום הזה הוא הוכיח שהתופים לא חייבים להיות כלי משני, ושהם ראשיים בדיוק כמו כל כלי אחר.
בתקופה ההיא הוא הגדיר את תפיסתו של יצירת המוזיקה כ"יצירת צליל מאורגן".
שנות השבעים ותזמורת כלי ההקשה
רוב עבודתו של רואץ' במהלך שנות השבעים הייתה בתזמורת כלי ההקשה "אמבום" שהוא יצר.
כל אחד מהנגנים ניגן במספר כלי הקשה שונים.
הנגנים כללו בין השאר את פרד קינג, ג'ו צ'יימברס, וורן סמית', פרדי ואיטס, רוי ברוקס, אומר קלאיי, ריי מנטילה, פרנסיסקו מורה ואלי פונטיין.
בעשורים האחרונים לחייו ניסה רואץ' למצוא דרכים חדשות להביע את עצמו דרך המוזיקה.
הוא נטש כמעט לחלוטין את הרכבי הבופ הסטנדרטיים שבהם הוא נודע, ועבר לניסויים שונים ומיוחדים.
דוגמה בולטת לכך היא הדיאלוג בינו לבין מרטין לותר קינג, בנאום "יש לי חלום".
בתחילת שנות השמונים עסק רואץ' בנגינת סולו.
הוא הופיע הופעות שלמות לבד, ובכך הוכיח שמערכת התופים היא כלי היכול להחזיק הופעת סולו לבד.
חלק מההופעות הללו הוקלטו, ואחת אפילו צולמה בווידאו.
בסוף שנות השמונים עסק רואץ' בעיקר בדואטים, בסגנון שבין הארד בופ לג'אז חופשי.
הדואט המפורסם ביותר מהתקופה הוא הדואט בינו לבין דיזי גילספי.
הדואט, שהוקלט ויצא באלבום "Max+Dizz", היה אלתור גמור על במה בפריז.
לא היו שום חזרות לקראת המופע, ואפילו לא נקבע סדר קטעים מראש.
האמנים עלו לבמה וניגנו את מה שהתחשק להם באותו רגע.
יותר ממחצית מן הקטעים נכתבו במקום.
הסגנון הוא סגנון ייחודי שמעולם לא שוחזר בשום הקלטה.
בשנת 2002 הגיע רואץ' לארץ (לא בפעם הראשונה) להופעה מיוחדת עם אמנים יהודים וערבים, המשלבת את הג'אז עם המוזיקה היהודית והמוזיקה המזרחית.
המופע התקיים בתיאטרון ירושלים, ולפניו היה מסע שלם שבו רואץ', בליווי ארני לורנס חיפשו בכל הארץ מוזיקאים שישתתפו במופע.
עם תום ההופעה אמר רואץ' שכעת הוא ניגן עם כמה מן המוזיקאים הגדולים שאיתם ניגן בכל ימיו.
זאת אף על פי שרואץ' ניגן כמעט עם כל המוזיקאים הגדולים של הג'אז.
קשה מאוד להבין את סגנונו של מקס רואץ', ולהביאו למילים.
אך די פשוט לזהותו על פי שמיעה.
אחד הדברים המאפיינים את רואץ' הוא ההתבלטות שלו גם בעת שהוא מלווה בלבד ואינו מוביל.
רואץ' נמנה עם כמה מהמתופפים בעלי הנוכחות המורגשת ביותר.
עם זאת, המקום בו סגנונו בא לידי ביטוי בצורה הבולטת ביותר הוא קטעי הסולו (כמו רוב נגני הג'אז).
הדבר הבולט ביותר בסגנונו הוא השילוב של הפשוט והמורכב.
ניתן לשמוע בנגינתו פוליריתמיקות מורכבות לצד מנגינות פשוטות ומלודיות.
כמו כן ניתן לשמוע כמה טכניקות ומקצבים החוזרים בנגינתו של רואץ', ומהווים מעין טביעת אצבע ייחודית.
חלקם מורכבים מאוד (למשל, טכניקת ההאיי האט) וחלקם פשוטים מאוד, כך גם אחת הפראזות החוזרות של רואץ', המופיעה בכשליש מקטעי הסולו שלו.
פראזה זו בנויה מטריולה ורבע בלבד, בסך הכול ארבעה תווים.
מקס רואץ' היה מלחין ומוביל להקות ג'אז חשוב.
הוא שינה את פני המוזיקה בצורות רבות ובלי ספק היה מהאנשים המשפיעים ביותר בתולדות הג'אז.
אחת הדוגמאות להשפעתו היא הכנסת הקצבים האי-רציונליים לג'אז, דבר שלא נעשה קודם לכן (בפרט לשש שמיניות) והפך סטנדרטי לאחר מכן.
החשוב מכל הקצבים הוא השלושה רבעים, שרואץ' הכניס כוואלס, ועד היום ניתן לראות ואלסים רבים בג'אז.
את סגנונו של רואץ' בתור מוזיקאי אפשר לזהות בקלות.
רואץ' מנגן כמעט תמיד שירים מאוד מהירים, עם הרבה עצירות, שינויי מהירות, ושינויי קצב.
כאמור, הוא עוסק הרבה בקצבים אי-רציונליים ובפוליריתמיקה.
כמו כן, בשל יכולתו וסגנונו הייחודי, זוכה רואץ' לבצע קטעי סולו רבים גם כאשר אינו המוביל של הלהקה, קל וחומר כאשר הוא המוביל.
מקס פרדיננד פּרוץ היה ביולוג מולקולרי וקריסטלוגרף בריטי ממוצא יהודי אוסטרי.
מייסד מעבדת MRC לביולוגיה מולקולרית של מועצת המחקר הרפואי.
חתן פרס נובל לכימיה בשנת 1962, יחד עם ג'ון קנדרו על מחקריהם לפיענוח המבנה השלישוני של חלבונים גלובולריים כמו המוגלובין ומיוגלובין
מקס פרוץ נולד בווינה בירת אוסטריה, להוגו פרוץ ודלי גולדשמידט, שבאו שניהם ממשפחות יהודיות מבוססות של יצרני טקסטיל.
כשהיה בן שש הטבילוהו הוריו והוא גדל כקתולי (מאוחר יותר נטש את הדת).
בשנת 1932 החל ללמוד באוניברסיטת וינה.
בשנת 1936, לאחר שסיים את התואר הראשון באוסטריה, עבר פרוץ למעבדת קוונדיש שבאוניברסיטת קיימברידג', שם עבד בהנחייתו של ג'ון דזמונד ברנל.
לאחר כניסת הנאצים לאוסטריה ב-1938 הוחרם רכושם של הוריו, והם הפכו לפליטים.
עקב כך הורע מצבו הכלכלי, אך בעיה זו נפתרה עם מינויו לעוזר של ויליאם לורנס בראג ב-1 בינואר 1939.
פרוץ השתייך לקולג' פיטרהאוס משנת 1936 ועד מותו, והיה חבר של כבוד משנת 1962 ועד 2002.
בתחילת מלחמת העולם השנייה נאסר פרוץ והוגלה לקנדה בשל היותו נתין אוסטרי.
במרץ 1941 השתכנעו השלטונות הבריטיים באיוולת שבהגלייתו ואישרו לו לחזור לקיימברידג', ולא זו בלבד אלא שהוא גויס לאחד המבצעים הסודיים של המלחמה, פרויקט חבקוק, שבדק את האפשרויות למציאת חומרים חדשים לבניית נושאות מטוסים.
באוקטובר 1947 מונה לראש היחידה לביולוגיה מולקולרית של מועצת המחקר הרפואי, שהפכה ב־1962 מונה למעבדה לביולוגיה מולקולרית.
בשנת 1953 הראה פרוץ כי ניתן לקבוע מבנים של חלבונים באמצעות קריסטלוגרפיה.
באמצעות שיטה זו קבע פרוץ את המבנה המרחבי של חלבון ההמוגלובין.
מאז פוענחו, באמצעות שיטה זו, מבנים של יותר מ-300 חלבונים.
בשנת 1979 העניקה לו החברה המלכותית את מדליית קופלי.
עם תלמידיו נמנים גם שני זוכי פרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה על גילוי מבנה ה-DNA, ג'יימס ווטסון ופרנסיס קריק.
בשנת 1969 פרסם פרוץ מכתב בכתב העת Science, ובו התנצל על שהעביר לווטסון ולקריק דו"ח שכתבה רוזלינד פרנקלין על מחקרה, ובו מידע רב ערך על המבנה המרחבי של ה-DNA, ללא אישורה ואף ללא ידיעתה של פרנקלין.
פרוץ תירץ מעשה זה בכך שהיה חסר ניסיון בעניינים אדמיניסטרטיביים.
פרוץ נפטר בקיימברידג' ב-6 בפברואר 2002.
בעקבות מפגש עם קרוב משפחה שהיה ביוכימאי, החל פרוץ לחקור את מבנה ההמוגלובין בקריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן, מחקר שעתיד היה להימשך בהפסקות שבע עשרה שנים.
פריצת הדרך של פרוץ הגיעה כשהחליט להחליף חלק מהאטומים באטום כבד (כספית), רעיון שהעלה ברנל שנים רבות לפני כן במחקריה של דורותי קרופוט הודג'קין על האינסולין.
בשיטה זו יש צורך ליצור גבישי חלבון והגביש מוקרן בקרני רנטגן.
חלק מקרן זו תחדור את הגביש וחלק ממנה תפוזר על ידי ענני האלקטרונים של האטומים בגביש.
את דפוס הפיזור של הקרן ניתן לקלוט על נייר צילום.
דפוס זה נקרא "מפת דיפרקציה".
מידת ההשחרה של נייר הצילום פרופורציונלית למידת הקרן שהצליחה לעבור דרך אותה נקודה בה נשברה קרן הרנטגן בגביש.
ניתן להבחין בין אטומים שונים במולקולה כיוון שהפיזור של קרן הרנטגן יחסי לצפיפות האלקטרונים באטום (כלומר, אטום פחמן יפזר פי 6 חזק מאטום מימן).
באמצעות שיטה זו קבע פרוץ, בשנת 1953, את המבנה המרחבי של חלבון ההמוגלובין.
בכך קבע פרוץ אבן דרך בתחום הביולוגיה המבנית, אשר כיום היא אחד מהענפים המובילים במדעי החיים.
ידיעת המבנה המולקולרי נותנת תמונה שלמה יותר, יחד עם מחקר ביוכימי ומולקולרי, בהבנת פעילות חלבונים, אתרי קישור ואינטראקציות תוך ובין מולקולריות.
עבודתו זאת זיכתה אותו בשנת 1962 בפרס נובל לכימיה.