tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שלה נכתבה בהנחיית יהודה שנהב וחנה הרצוג ועסקה בחברת אשלג ארץ-ישראלית כמקרה בוחן, שבאמצעותו נבדקו האידאולוגיות שליוו את תהליך התיעוש בפלשתינה-א"י.
בשנים 1995–2001 למדה לתואר שלישי וסיימה את לימודיה בהצטיינות.
עבודת הדוקטור שלה נכתבה גם כן בהנחיית יהודה שנהב וחנה הרצוג ועסקה במיסודו של שדה הניהול בישראל.
בשנים 1996–1997 שהתה באוניברסיטת פרינסטון במעמד של תלמידת מחקר אורחת ובמלגת תוכנית פולברייט.
עם סיום התואר השלישי הייתה עמיתת פוסט דוקטורט באוניברסיטה העברית, ואחר כך התקבלה כמרצה במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה.
בשנת 2015 התמנתה לפרופסור חבר ובשנת 2024 התמנתה לפרופסור מן המניין.
במהלך השנים התארחה כעמיתת מחקר באוניברסיטת הרווארד (2005-2006), באוניברסיטת ברנדייס (2006), במכללת סמית' (2012-2013) ובמכון למדע המדינה פריז (2022).
בנוסף לעיסוקיה במחקר ובהוראה, מילאה פרנקל תפקידים ניהוליים שונים באוניברסיטה העברית.
היא שימשה כראש תוכנית המוסמך ללימודי ישראל בבית ספר רוטברג לתלמידים מחו"ל (2013–2018), הייתה ראש מכון אשכול - מכון לחקר החברה, הכלכלה והמדיניות בישראל (2016–2018).
כמו כן הייתה פרנקל ראש המחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה (2018–2021).
פרנקל היא חוקרת של ארגונים, ניהול, מגדר והחברה בישראל.
עבודתה המחקרית בוחנת תהליכים ארגוניים במבט רב מערכתי, תוך התמקדות ביחסי הגומלין בין ארגונים לבין סביבתם הפוליטית והגלובלית, ובאופן בו יחסי גומלין אלה מעצבים את זהותם ודפוסי פעולתם של החברים והחברות בארגון.
כך למשל, עבודותיה בוחנות את השפעתם של יחסי הכוח הפוסטקולוניאליים על העברת ידע בארגונים רב לאומיים, ובהשפעתם של מנגנונים ארגוניים על דפוסי הכלה והדרה של קבוצות מיעוט בישראל.
בשנים האחרונות מתמקדת עבודתה בנשים חרדיות בעולם ההיי-טק בישראל, ובאופן כללי יותר במפגש בין דת ומגדר בעולם העבודה; בנשים מנהלות בבנקאות, ובאופנים המגוונים בהם מרחבים ארגוניים מעצבים את יחסי העבודה שמתפתחים בתוכם.
בנוסף, היא חוקרת את קשרי הגומלין בין תחומי העבודה והמשפחה.
בהקשר זה, המושג הסוציולוגי הורות פעילה שטבעו דפנה הקר ופרנקל, ומשמעותו היא הורות הכרוכה במעורבות יומיומית בחיי הילד מצד שני הוריו באותה מידה.
החוקרות רואות במושג זה זכות שהמדינה והמעסיקים חייבים להכיר בה.
כמו כן, היא מרבה לעסוק במעבר של רעיונות ופרקטיקות ארגוניות מעבר לגבולות הלאומיים בעידן הגלובליזציה.
עבודתה המחקרית מחויבת לחקר החברה בישראל, ולהנגשת ממצאי מחקריה למקבלי ההחלטות ולקהל המקומי הרחב.
מחקריה אודות החברה בישראל עוסקים הן בתהליכים מאקרו חברתיים והן בתהליכים ארגוניים.
היא מרבה לכתוב גם בעברית.
במהלך השנים הנחתה יותר מ-50 סטודנטים בעבודות גמר לתואר שני, בעבודות דוקטור, ובשלב הפוסט-דוקטורט.
סטודנטים אלה השתייכו למגוון הקבוצות הפועלות בחברה בישראל.
פרנקל הייתה חברה במספר ועדות לאומיות לקידום שילובן של נשים בעולם העבודה, ולשיפור השילוב בין עבודה למשפחה.
נשואה לגיא ראביד ואם לשניים.
פרנקל פרסמה כ-30 מאמרים וכ-20 פרקים בספרים.
מיכל פרנקל, נשים בהיי טק: האם קרסה "חומת האמהות"?
(מבוסס על מחקר שנערך בשיתוף עם דפנה יזרעאלי וביוזמתה), רמת גן, שדולת הנשים בישראל, המרכז לחקר מדיניות, 2003.
מיכל פרנקל, "ניהוליות", בתוך: אורי רם וניצה ברקוביץ (עורכים), אי/שוויון, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2006, עמ' 282–290.
מיכל פרנקל, "צמיחתו של שדה הניהול בישראל כדינמיקה בשדות חופפים", סוציולוגיה ישראלית, גיליון י' 1, 2008, עמ' 133–159.
מיכל פרנקל, דפנה הקר, יעל ברוידא, "משפחות עובדות במשפט הישראלי: בין נאו ליברליזם לזכויות אדם", עיונים בתקומת ישראל (סדרת נושא) מגדר בישראל, 2010, עמ' 682–727.
מיכל קשישטוף סקורש (בפולנית: Michał Krzysztof Skóraś; נולד ב-15 בפברואר 2000 ביסטשמביה-זדרוי שבפולין) הוא כדורגלן פולני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת גנט מליגת העל הבלגית ובנבחרת פולין.
סקורש גדל במחלקות הנוער של MOSiR יסטשמביה-זדרוי ולך פוזנן.
בשנת 2018 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של לך פוזנן במסגרת ליגת העל הפולנית.
במהלך השנים הושאל לברוק-בת טרמליצה מליגת המשנה הפולנית ולראקוב צ'נסטוחובה מליגת העל הפולנית.
בקיץ חתם בקלאב ברוז' מליגת העל הבלגית תמורת 6 מיליון אירו.
ב-22 בספטמבר 2022 ערך סקורש את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פולין, בהפסד 2-0 לנבחרת הולנד במסגרת ליגת האומות 2022/2023.
מיכל פלטי (נולדה ב-10 בנובמבר 1966) היא עיתונאית ויזמית ישראלית.
כתבותיה פורסמו בעיתונים הארץ ודה-מרקר.
משמשת כיועצת תקשורת עבור "אורנשטיין חושן".
מיכל פלטי נולדה בתל אביב וגדלה בשכונת מעוז אביב.
למדה בתיכון עמל ליידי דייוויס תל אביב.
פלטי בעלת תואר ראשון ותואר שני בהצטיינות בחוג לתורת הספרות הכללית באוניברסיטת תל אביב.
היא גם התמחתה בלימודי שוק ההון בבית ההשקעות "מיטב".
פלטי הייתה כתבת בעיתון הארץ בנושאי אוכל ומוזיקה בין השנים 1992 ל-2011. בתחום המוזיקה כתבה על מוזיקת רוק.
החל משנת 2003, כתבה גם בתחום הכלכלה, בתחילה במוסף "כלכלה חדשה", ובהמשך ב"דה מרקר".
פלטי הקימה ב-2020 מיזם סחר הוגן עם לילך רובין בשם East Jerusalem Goods Company, המשווק לעולם מוצרי בוטיק ממזרח ירושלים.
הייתה עורכת וכתבת בתוכניות אקטואליה וכלכלה כ"שיחת היום", ו"סוגרים חשבון".
פלטי גם עסקה בהכשרת תחקירנים ובהקמת מחלקות תחקירים ב"דמוקרטTV" וב"שיחת היום".
מיכל פלטי אם לשניים וגרה בתל אביב.
מיכל פורס (נולדה ב-5 במרץ 1978) היא שחקנית ודוגמנית ישראלית.
היא החלה את דרכה במגמת תיאטרון בתיכון, המשיכה בתיאטרון צה"ל, לאחר שחרורה החלה ללמוד בבית ספר למשחק של ניסן נתיב וסיימה את לימודי המשחק בשנת 2000 לאחר שלוש שנים במחזור ל"ד.
פורס היא גם בעלת תואר שני MA בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה עם התמחות בייעוץ ארגוני, ויש לה גם תואר ראשון BA בפסיכולוגיה.
לאחר לימודיה בניסן נתיב החלה להיות דוגמנית של חברת האופנה "קום איל פו" והופיעה בסדרת הטלוויזיה "הבורגנים".
בשנת 2003 שיחקה בעונה הראשונה של הטלנובלה של ערוץ 2 "אהבה מעבר לפינה" שם גילמה את ליסה, תפקיד שהקנה לה פרסום רב בתקופת השידור והיא זכתה לאהדה ציבורית.
באותה השנה גם השתתפה בפרסומת של פסטה פרפקטו של חברת "אסם".
בשנת 2004 שיחקה בהצגה "קח אותי מוריס" בתפקיד הראשי.
באותה שנה ליוותה את צוות "המורדים" בביקורם בישראל בין היתר בתוכניות הבידור הישראליות יצפאן, ואקזיט.
בשנת 2005 שיחקה את ענת בסרט "ברונו מאוהב" שביים אילן הייטנר בתפקיד הראשי.
בשנת 2007 השתתפה בעונה הראשונה בסדרת הפשע של HOT "הבורר" בתור נירה נרקיס, בת דודה של נדב (יהודה לוי).
בשנים 2007־2012 שיחקה בסדרה הקומית של ערוץ ביפ "קוויקי" בתפקיד מיקי הבוסית של יאיר, דמות קשוחה ולא מתפשרת שנוטה לדבר במשפטים קצרים.
בעבר פורס ניהלה מערכת יחסים במשך שנתיים עם השחקן דוד שאדי שאיתו שיחקה יחד בהצגה "קח אותי מוריס".
כיום פורס היא יועצת, מאמנת אישית, ומנחה בכירה בחברת הייעוץ וההדרכה "משכוכית".
מיכל פרנס (נולדה ב-1964, בארצות הברית) היא מדענית ישראלית בתחום מדעי המחשב התאורטיים, הידועה בעבודותיה בתחום בדיקת תכונות מדגמיות ואלגוריתמים תת-ליניאריים.
משנת 1997 היא חברת סגל במכללה האקדמית תל אביב-יפו, וכן שימשה דיקנית בית הספר למדעי המחשב בין השנים 2011 עד 2016. מאז אוקטובר 2022, היא סגנית נשיא לעניינים אקדמיים של המכללה.
מאז שנת 2020 היא גם חברת הוועד המנהל של המכללה.
מיכל פרנס היא בתם של הנוירוביולוג יצחק פרנס והנוירוביולוגית חנה פרנס.
פרנס סיימה תיכון בגמנסיה העברית בירושלים.
היא למדה לתואר שני באוניברסיטה העברית בירושלים.
את עבודת התיזה שלה כתבה בהנחיית אבי ויגדרזון בנושא ספירה מקורבת, יצירת פתרונות אקראיים והילוכים מקריים.
את עבודת הדוקטורט שלה בנושא אלגוריתמים ומבני נתונים עמידים לשליפת נתונים כתבה בהנחיית דני דולב ונועם ניסן באוניברסיטה העברית בשנת 1994. עשתה פוסט דוקטורט באוניברסיטת תל אביב אצל ישי מנצור בנושא למידה עם רעש.
תחומי המחקר של פרנס: בדיקת תכונות מדגמיות, אלגוריתמים תת-ליניאריים, חלוקות וכיסויים אופטימאליים של מטריצות בינאריות.
2001: נתי ליניאל ומיכל פרנס, מתמטיקה בדידה.
מיכל סובֶּל (Mechal Sobel; 1935 - 24 במרץ 2021) הייתה היסטוריונית ישראלית, פרופסור אמריטה במחלקה להיסטוריה באוניברסיטת חיפה.
מחקריה עוסקים בהיסטוריה של ארצות הברית, ובעיקר בהיסטוריה של האפרו-אמריקאים .
סובל נולדה בברוקלין, ניו יורק.
למדה לתואר ראשון בברוקלין קולג', לתואר שני באוניברסיטת קולומביה וקיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטת בוסטון ב-1968. באותה שנה עלתה לישראל והחלה ללמד בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת חיפה, שם הקימה את המרכז לחקר ארצות הברית, שבראשו עמדה בין 2001 ל-2006. משנת 1980 ועד לפרישתה ניהלה את התכנית לתארים מתקדמים בלימודי אמריקה.
מ-1981 עד 1983 כיהנה כנשיאת החברה הישראלית ללימודים אמריקאיים.
בשנת 2011 נבחרה לחברת כבוד של האגודה ההיסטורית האמריקאית, זכות אשר שמורה לחוקר זר אחד בלבד בכל שנה.
בשנת 2019 זכתה בפרס א.מ.ת להיסטוריה יחד עם פרופ' בנימין זאב קדר.
סובל נפטרה ב-24 במרץ 2021, ונקברה בבית הקברות שדה יהושע בחיפה, עיר מגוריה.
Trabelin' On: The Slave Journey to an Afro-Baptist Faith : ספר זה, שיצא לאור בשנת 1979, עוסק בהיסטוריה הדתית של אפרו-אמריקנים במאה ה-19, ובפרט את התפשטות הבפטיזם בקרב אוכלוסייה זו.
הייתה מעורכי הספר Through a Glass Darkly (יחד עם רונלד הופמן ופרדריקה ג'.
סובל הקימה ועד למען סיום השלטון הישראלי ביהודה ושומרון, שאותו ראתה כמביא ל"מחיר אדיר בערכים דמוקרטיים ומוסריים, בקיטוב פנימי, באובדן מוסר ציבורי וצבאי ולבסוף בביטחון לאומי".
כמו כן, הייתה חברה בפורום "מרצים נגד שלטון כפוי בשטחים".
הייתה נשואה לצבי סובל, פרופסור אמריטוס במחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת חיפה ומחבר הספר "המסע מן הארץ המובטחת".
לזוג שלושה ילדים, בהם הוא נעם סובל, פרופסור לנוירוביולוגיה במכון ויצמן למדע.
מיכל נאמן היא פרופסור לביולוגיה שכיהנה כסגנית נשיא מכון ויצמן למדע, כדקאנית הפקולטה לביולוגיה וכראש המרכז לפיזיקה ביולוגית במכון ויצמן למדע.
מיכל נאמן נולדה וגדלה ברחובות.
בשנת 1981 קיבלה תואר ראשון בכימיה ובביולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1989 קיבלה תואר דוקטור ממכון ויצמן למדע.
בשנים 1989–1991 שהתה בפוסט-דוקטורט במעבדות לוס-אלאמוס בארצות הברית.
בנובמבר 1991 הצטרפה לסגל המחלקה לבקרה ביולוגית במכון ויצמן למדע.
נבחרה לכהן כדיקנית הפקולטה לביולוגיה וכראש מרכז לפיזיקה ביולוגית על-שם קלור במכון ויצמן למדע.
היא זוכת פרס לינדנר לשנת 1999. הפרס ניתן על שמו של יוחנן לינדנר, נשיא האגודה לאנדוקרינולוגיה, דקאן הפקולטה לביולוגיה במכון ויצמן ובעל פרס ישראל.
פרס לינדנר הוא הפרס היוקרתי ביותר של האגודה לאנדוקרינולוגיה המוענק לחוקרים צעירים עבור הישגים מדעיים.
נבחרה כחברה באגודה האירופית לתהודה מגנטית ברפואה ובביולוגיה.
כיהנה כמנהלת מכון סגול לאריכות ימים במכון ויצמן למדע.
במסגרת המכון מתקיים מחקר מדעי בינתחומי של תופעות הקשורות בהזדקנות ובאריכות ימים, ובכלל זה בתחומי הנוירוביולוגיה, מטבוליזם, תזונה ומחלות לב וכלי דם.
נאמן עוסקת שנים רבות במחקרים בתחומי הביולוגיה, גנטיקה מולקולרית ודימות תהודה מגנטית.
קבוצה מהמחלקה לבקרה ביולוגית במכון ויצמן למדע, בראשות פרופ' מיכל נאמן, גילתה גן העשוי לדווח ביעילות על תהליכים ביולוגיים.
גן זה, הקרוי פריטין, מקודד לחלבון שממלא תפקיד חשוב בגוף: הוא לוכד ברזל מהתאים ומנטרל אותו.
באמצעות הגברת הביטוי של הגן (דבר שגורם להגדלת שיעור החלבון פריטין בגוף), אפשר להגדיל את אגירת הברזל.
השינויים בכמות הברזל ניתנים לזיהוי באמצעות MRI - ללא צורך במתן חומר חיצוני נוסף כלשהו.
הרעיון הזה החל במחקר משותף של פרופ' נאמן עם ד"ר יואב צתרי.
בתקופת מגפת הקורונה, קבוצת המחקר שלה זכתה במלגה של הקרן הלאומית למדע שבחרה 25 קבוצות חוקרים שקבלו מענקי המחקר במסגרת המחזור הראשון של תוכנית killCorona.
כיהנה כסגנית נשיא מכון ויצמן למדע משנת 2014 עד ל-2019.
נאמן שותפה בוועדת השיפוט של תוכנית מלגות אלון לקליטת סגל מצטיין בתחום מדעי החיים של המועצה להשכלה גבוהה.
מאז שבעה באוקטובר היא נציגת מכון ויצמן לנושא החרם האקדמי על ישראל באוניברסיטאות.
נבחרה ליו"ר עמותת "בשער" החל מ-1 במרץ 2026.
מיכל פלג עוזיהו (נולדה ב-4 ביולי 1977), היא ראש המועצה האזורית אשכול.
מיכל עוזיהו נולדה ב-1977, במושב אוגדה בחבל ימית שבצפון סיני, ללאה, אשת חינוך, ולאמנון עוזיהו, חקלאי.
למיכל יש שני אחים ואחות הצעירה ממנה.
משפחת עוזיהו (לבית נקיבלי), כמו משפחת זינאתי, היא נצר לקהילת יהודי פקיעין, שמימי בית המקדש השני לא גלו ולא ירדו מארץ ישראל.
בשנת 1982 במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים משפחת עוזיהו פונתה מסיני והייתה ממקימי מושב עין הבשור שבמועצה האזורית אשכול.
לאחר סיום לימודיה ושירותה בצה"ל כמ"כית בנים בחטיבת הנח"ל, בשנים 1999–2005 למדה וסיימה את לימודיה לתואר בוגר במחלקה לניהול מלונאות ותיירות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בנוסף, השלימה לימודי מנהל עסקים לתואר מוסמך באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
תוך כדי לימודיה, בשנים 2003–2005, הקימה וניהלה את המערך התיירותי הראשון בנגב המערבי, בשיתוף פעולה בין מספר מועצות אזוריות (אשכול, שער הנגב, מרחבים וחוף אשקלון).
בשנים 2005–2011 הייתה בתפקיד מנהלת פיתוח התיירות בנגב, ברשות לפיתוח הנגב.
מ-2011 ועד 2015 הייתה השליחה הישראלית והמקשרת בפדרציה היהודית של מדינת קולורדו, ארצות הברית (Jewish Federation of Colorado) מטעם הסוכנות היהודית.
לאחר שחזרה מהשליחות בארצות הברית, מילאה בשנים 2015–2023 מספר תפקידים ציבוריים במועצה האזורית אשכול.
במועצה היא הקימה את המרכז הקהילתי ואת מערך גיוס הכספים מחוץ לארץ ובנוסף מלאה תפקיד בחברה למתנ"סים.
בחודש מאי 2023, לאחר שהעמידה עצמה לבחירות לראשות המועצה האזורית אשכול, התפטרה מעבודתה במועצה ועבדה בארגון הפילנתרופי היהודי JNF USA.
הבחירות לרשות המועצה האזורית אשכול בצל מלחמת חרבות ברזל
עוזיהו הגישה ב-2 באפריל 2023 את מועמדותה לראשות המועצה האזורית אשכול לקראת הבחירות לרשויות המקומיות, לצד שלושה מועמדים נוספים: ראש המועצה המכהן גדי ירקוני, תמר קדם סימן טוב (שנרצחה בטבח ניר עוז) ודודי אלון.
הבחירות נועדו להיערך ב-31 באוקטובר 2023, אך בשל פרוץ מלחמת חרבות ברזל נדחו הבחירות פעמיים והתקיימו לבסוף ב-27 בפברואר 2024, אך ברשויות בעוטף עזה ובגבול הצפון, שתושביהן פונו מבתיהם בעקבות המלחמה, נדחו הבחירות ל-19 בנובמבר 2024.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בעוטף עזה ב-19 בנובמבר 2024, קבע שר הפנים שעל המועמדים להגיש בשנית טפסי מועמדות.
ב-9 באוקטובר 2024, יום לפני המועד הסופי, עוזיהו הגישה בשנית את טפסי המועמדות לראשות המועצה האזורית אשכול.
במועד הסופי להגשת המועמדויות, התברר כי היא המועמדת היחידה שהגישה את טפסי המועמדות בשנית.
כתוצאה מכך, לא התקיימו בחירות לראשות המועצה האזורית אשכול וב-19 בנובמבר 2024 הכריז משרד הפנים על מיכל עוזיהו-פלג כראש המועצה האזורית אשכול הבאה.
עוזיהו-פלג היא האישה השנייה בתפקיד זה, לאחר 71 שנה מאז תום כהונתה של הדסה ברגמן תירוש ב-1953, והנציגה הראשונה של מגזר המושבים בראשות המועצה.
בשנת 2003 נישאה לד"ר אמיר פלג, בן קיבוץ גבולות, היסטוריון של תקופת השואה ומדינת ישראל, הוא ההיסטוריון הראשי בישראל של "ועידת התביעות" כנגד הגרמנים וחבר במועצת יד ושם.
לזוג שלושה ילדים והם מתגוררים בהרחבה של מושב עין הבשור.
מיכל סטרטייבסקי (נולדה בשנת 2003) היא מתעמלת אקרובטית ישראלית.
סטרטייבסקי מתאמנת באגודת הפועל "בגין" חולון תחת המאמנת שירן וקנין.
באליפות העולם שנערכה בגימארייש שבפורטוגל בספטמבר סיימה בתחרות לשלישיית נשים במקום רביעי במוקדמות תרגיל שיווי המשקל בתוצאה של 28.390 נקודות, ובמקום 22 במוקדמות התרגיל הדינמי בתוצאה של 23.510 נקודות, יחד עם ליאה בר נוי וירדן גרינברג.
באליפות אירופה שנערכה בלוקסמבורג שבלוקסמבורג זכתה בתחרות לשלישיים נשים במדליית כסף בתרגיל הדינמי בתוצאה של 27.740 נקודות, יחד עם ליאה בר נוי וניקול אלייניק.
מיכל גילי סבירוני (נולדה ב־29 בדצמבר 1979) היא יוצרת תיאטרון חזותי, אמנית פרפורמנס, ליצנית, אמנית פלסטית ובובנאית ישראלית.
סבירוני נולדה בשנת 1979 וגדלה בכפר סבא.
למדה בתיכון יגאל אלון לאומנויות ואת שירותה הצבאי עשתה בתיאטרון חיל האוויר.
לאחר שחרורה בסוף שנות ה־90 עברה לפריז, שם למדה שנה בבית הספר הבין-לאומי למימודרמה על שם מרסל מרסו, ואחר כך ליצנות אצל השחקן אריק בלואה.
כשחזרה לישראל החלה להעביר בעצמה סדנאות ליצנות על פי שיטתו של בלואה ב"קרקס שוודי".
סבירוני פיתחה סגנון אישי בשם Paint-Theatre, המשלב ציור חי, תיאטרון פיזי, בובנאות, ליצנות עכשווית, תיאטרון אובייקטים ווידאו ארט.
עבודותיה מתאפיינות באסתטיקה פיוטית ויצירתית, ועוסקות בזהות, זיכרון, מגדר, שליטה, גוף ואימהות.
האיש שלא נשם – מופע מחול בשילוב בובות, גרסה מוקדמת ל"האישה שנשמה יותר מדי".
הוצג לראשונה בצרפת ב-2006, המשיך ב-2007 לבלגיה, ותוכנן להופעות ב-2009 בספרד, דנמרק ופולין.
השכונה – הצגת ילדים שזכתה בפרס פסטיבל תיאטרון הרחוב בבת ים ב-2009, הוצגה גם בפסטיבל חיפה להצגות ילדים ב-2013, ובגרסה רומנית במשך שלוש שנים בבוקרשט.
דאדא שואו – הצגת יחיד שיצרה סבירוני ב-2013 עבור מוזיאון ינקו דאדא, ומפגישה בני נוער עם האבות המייסדים של תנועת הדאדא.
ליידי לץ – מופע קברט ליצנות למבוגרים שהוצג במסגרת פסטיבל ליצנות 2013.
האישה שנשמה יותר מדי – מופע אירוטי-קומי המבוסס על סיפור חייהם הטרגי של סבה וסבתה.
הוצג בתיאטרון החנות בישראל, בבלגיה, צרפת, דנמרק וספרד.
Walking on Eggshells – פרויקט משותף עם רונן איבון, שהוצג לראשונה בצרפת ב־2012 וחזר להופעות ב־2023.
אמא של דיקטטור – קברט סאטירי העוסק בדמות אם המגדלת דיקטטור, שהעלתה סבירוני לראשונה ב-2014 בישראל, ולאחר מכן הופיעה איתו גם בפולין (2017), קרואטיה (2018), שווייץ (2019) ובפסטיבל Osthafen בפרנקפורט.
האבולוציה של האהבה – מופע שיצרה סבירוני עם אוריין זקס והוצג לראשונה ב-2014 בפסטיבל מודיעין לקרקס, ב-2015 בתיאטרון אלמינא, בפסטיבל הפרינג' בבאר שבע ב-2016 ובבוקרשט.
Object and Chocolate Theatre – מופע חזותי שהוצג מאז 2015 ביותר מ־120 הופעות ב־11 מדינות⁴, כולל פסטיבלים בצרפת, גרמניה, הודו, הולנד, שווייץ ופורטוגל.
התרנגולות של פלורנטין – מופע שביימה סבירוני במסגרת בית הספר לבובנאות של דבורה צפריר ובתמיכת עיריית תל אביב.
הוצג כחלק ממופע הסיום של הפסטיבל הבין-לאומי לתיאטרון בובות בירושלים ב-2016.
הראש בעננים – מופע חזותי משנת 2018, שהוצג בתיאטרון הקרון בישראל, תיאטרון La Ferme Godier בצרפת, גרמניה, בלגיה ושווייץ.
דף חלק (Carte Blanche) – מופע יחיד שעלה לראשונה ב־2018, הוצג בפסטיבל תיאטרונטו 2021, ובפסטיבלים בצרפת, פורטוגל, סלובניה, ליטא וב־2024 במינכן.
All We Need – מופע משנת 2019 שהוצג בתיאטרון תמונע, בפסטיבל הפרינג' בבאר שבע, בפסטיבל CrèatureS בצרפת ובפסטיבל La Strada בסלובניה.
הנגררים – קברט ליצנים על גלגלים שיצרה ב-2020 עם לושה גבריאלוב, ויטלי אזארין, פיודור מקארוב, אריק שראג ולימור יצחייק.
מוזיאון הלחם – מופע משנת 2020 שנוצר בתקופת מגפת הקורונה.
הוצג בסטודיו של סבירוני בתל אביב, בפסטיבל הבין-לאומי לתיאטרון בובות בירושלים, פסטיבל פרינג'סטייל באשדוד ובפסטיבלים בצרפת, קנדה, גרמניה ופורטוגל תחת השם Petits Pains Oubliés.
משלוש יוצא ארבע – מופע רב-תחומי לילדים שביימה סבירוני המשלב קרקס, לוליינות, ליצנות ותיאטרון בובות (תיאטרון הקרון, 2024)
פקעלע (חבילה) – מופע שיצרה סבירוני עם גנית פריזנט הנקין ובביצועה, במסגרת פסטיבל טריבונה באוניברסיטת תל אביב 2025.
מאז 2016 סבירוני מנחה סדנאות ומרצה בנושאי תיאטרון חזותי, פרפורמנס וליצנות.
בשנת 2016 השיקה את פרויקט "מדגרה" לליווי פרויקטים אישיים בתיאטרון בובות, במסגרת בית הספר לבובנאות של דבורה צפריר.
בנוסף היא מלמדת במסגרת קבוצת "ביפו" לפרפורמנס עצמאי, בתיאטרון בית 9, בקרקס שבזי ובמסגרות שונות באירופה.
בשנת 2023 השיקה סדנה בשם "לצאת מהמסגרת - תיאטרון קולאז'", הכוללת יצירה אינטראקטיבית בשיתוף הקהל.
פרס היוצרת המבטיחה ליוצרים צעירים בתחום התיאטרון העצמאי של עיריית פריז על "אהבה של גדולים" (2003)
מועמדות לפרס פינוקיו בבלגיה להצגות תיאטרון חזותי לילדים ונוער על "האיש שלא נשם" (2005)
מקום שני בפסטיבל בת ים על "השכונה" לצד יערה רייך (2009)
פרס Best of Fringe בפסטיבל אמסטרדם על "האישה שנשמה יותר מדי" (2012)
פרס "כוס התה" של מגזין הפרינג' הלונדוני על "האישה שנשמה יותר מדי" (2012)
מועמדות לפרס קיפוד הזהב לעיצוב תלבושות (לצד אוקסנה יאנוביצקי וליאוניד אליסוב) ולשחקנית במופע יחיד על "דף חלק" (2021)
ציון לשבח בפסטיבל תיאטרונטו עבור "דף חלק" (2021)
סבירוני נישאה בספטמבר 2013 לשחקן היהודי צרפתי ג'רום בורנשטין.
מיכל סאדילק (בצ'כית: Michal Sadílek; נולד ב-31 במאי 1999) הוא כדורגלן צ'כי המשחק בעמדת הקשר בסלביה פראג מליגת העל הצ'כית ובנבחרת צ'כיה.
סאדילק עבר לשחק בנוער של פ.ס.וו ב-2015. את הופעת הבכורה המקצוענית שלו ערך ב-4 בנובמבר 2016 בליגה ההולנדית הראשונה במדי יונג פ.ס.וו מול הלמונד ספורט.
ב-7 באוגוסט 2021 הושאל לטוונטה מליגת העל ההולנדית.
ב-19 באפריל 2022 הפכה ההשאלה לקבועה, וסאדילק חתם על חוזה לשנתיים.
ב-2 ביוני 2025 חתם סאדילק על חוזה בסלביה פראג מליגת העל הצ'כית עד יוני 2028.
סאדילק ייצג את צ'כיה בכל רמות הנוער, וזומן לראשונה לסגל הבוגר במאי 2019. הוא נכלל בסגל הנבחרת ליורו 2020 לאחר שהיה במקור אחד מארבעת השחקנים הנוספים שזומנו בצל עונתו של אונדריי קודלה.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת ערך ב-4 ביוני 2021, בהפסד 0–4 לאיטליה.
הוא נבחר לסגל ליורו 2024 אך נאלץ לפרוש לפני הטורניר לאחר שנפצע ברגלו כשנפל מתלת-אופן.
נבחרת הטורניר של טורניר טולון: 2017
כדורגלן החודש בליגת העל ההולנדית: אוגוסט 2023
מיכל שלו (נולדה ב-14 בנובמבר 1962) היא עורכת-דין וסופרת ישראלית ילידת ארצות הברית.
בגיל צעיר עלתה עם הוריה לישראל, וגדלה בקריית אונו.
לאחר שסיימה את לימודי המשפטים באוניברסיטת תל אביב החלה לעסוק בעריכת דין.
בשנת 1995 זנחה את עריכת הדין, והחלה להוציא ספריה לאור.
הוציאה את ספרה הראשון בשנת 1996. תחילה פרסמה שני ספרים בשם בדוי ("אליזבת סאנדס"), בהוצאת זמורה ביתן.
שלו היא בת לאם אמריקאית ואב ישראלי, יש לה שתי אחיות ואח.
נישאה לגונן אוסישקין ובשנת 2011 נפרדו, לאחר 18 שנות נישואים.
ניקול (בשם אליזבת סאנדס) (זמורה-ביתן, 1996)
קייט (בשם אליזבת סאנדס) (זמורה-ביתן, 1996)
הזדמנות למשהו טוב (זמורה-ביתן, 2008)
לרוץ עם סוסי הפרא (כנרת זמורה דביר, 2016)
מיכל קופר-קרן היא יוצרת טלוויזיה ישראלית.
יצירותיה שודרו בין השאר בערוצי דיסני, ניקלודיאון, HBO, נשיונל ג'אוגרפיק, Canal+, RAI, ונטפליקס.
כמה מהסדרות שכתבה אף זכו לעיבודים בינלאומיים.
יצירותיה הוקרנו בפסטיבלים בישראל ובעולם וזכו בפרסי האקדמיה הישראלית לטלוויזיה וקולנוע, פרס פסטיבל מיפקום בקאן, פרס הדרמה הטובה בפסטיבל באנף, ועוד.
קופר קרן יצרה בעיקר סדרות נוער, שזכו לפופולריות רבה.
הסדרות אותן יצרה מתאפיינות בנשים חזקות, לעיתים נערות, המובילות בתפקיד הראשי.
קופר קרן נולדה ברמת השרון, אך גדלה בירושלים.
היא בוגרת התיכון ליד האוניברסיטה בירושלים.
היא חיה תשע שנים בניו יורק שם סיימה תואר ראשון בספרות ותולדות האמנות בהצטיינות מהאוניברסיטה של מדינת ניו יורק ותואר שני בקולנוע מאוניברסיטת ניו יורק בבית הספר לאומנויות על שם טיש אותו סיימה עם ציון לשבח על בימוי וכתיבה.
בהמשך גרה שנתיים עם משפחתה בפריז וב-1998 חזרה לישראל.
קופר קרן נשואה לפרופ' עמית קרן מהפקולטה לפיזיקה בטכניון, ואם לשלושה ילדים.
התגוררה בזכרון יעקב וכיום מתגוררת בתל אביב.
ב–1997 יצרה את הסרט התיעודי "מירה, האם מפונדישרי" ששודר בקאנאל פלוס בצרפת ובתחנות רבות נוספות.
הסרט עקב אחר מירה אלפסה, שנהפכה לדמות רוחנית בהודו.
ב-1999 יצרה וביימה את הסרט "המכתב שהגיע בזמן" המבוסס על ספר מאת יהודית הנדל ובכיכובה של איילת זורר.
באותה שנה השתתפה גם כתסריטאית של הסדרה "זבנג!" בשתי עונותיה המבוססת על הקומיקס המפורסם של אורי פינק.
כמו כן ביימה את הסרט התיעודי "כלניות" ביחד עם ניר טויב עבור הרשות השנייה ואת המגזין המדעי "חידושים במדע הישראלי" עבור ערוץ נשיונל ג'אוגרפיק.
ב-2002 כתבה את התסריט של סרט הטלוויזיה "שתי דקות מפארדיס" שבוים על ידי דני סירקין, עם אפרת בוימוולד והישאם סלימאן בתפקידים הראשיים.
הסרט זכה בפרס הראשון בפסטיבל הטלוויזיה בבאנף, קנדה והוצג בפסטיבלים ברחבי העולם.
בהמשך הייתה התסריטאית של "אהבה מעבר לפינה" (2003).
ב-2004 נמנתה על יוצרי וכותבי הסדרה "ראש גדול" ביחד עם גל פרידמן ורונית סופר - פרידמן.
הסדרה שודרה במשך 5 עונות ו-250 פרקים.
ב-2005 הייתה היוצרת יחד עם אבנר ברנהיימר ויונתן קוניאק של הסדרה "פיק אפ" בכיכובם של בר רפאלי וששי קשת.
ב-2008 הייתה התסריטאית הראשית והיוצרת של סדרת הדרמה "אולי הפעם" בכיכובם של ורד פלדמן ואורי פפר.
הסדרה בת 100 פרקים הייתה מועמדת בשתי עונותיה לפרס האקדמיה לטלוויזיה בקטגוריות הדרמה הקומית הטובה ביותר והתסריט הקומי הטוב ביותר.
ב-2010 הייתה התסריטאית הראשית של העונה השלישית של סדרת הנוער המצליחה "האי" ששודרה בערוץ הילדים, לאחר שהחליפה את גיורא חמיצר התסריטאי של שתי העונות הראשונות.
ב-2011 הייתה התסריטאית הראשית של סדרת הטלוויזיה "הצרות שלי עם נשים" ביחד עם יזהר הר-לב.
ב-2013 יצרה וכתבה את הסדרה "יומני החופש הגדול" ששודרה בערוץ דיסני ישראל.
הסדרה עלתה בדיבוב גם בערוצי דיסני באיטליה, צרפת, גרמניה, הולנד, בולגריה, רומניה, רוסיה, ברזיל ודרום אמריקה.
לאורך 100 פרקיה הסדרה לוותה גם בשני ספרים שנכתבו על ידי סמדר שיר.
ב-2014 יצרה וכתבה את סדרת הנוער "כוכב הצפון" ששודרה משך שתי עונות בערוץ דיסני ישראל.
על בסיס כוכב הצפון נוצרה ב-2016, הסדרה הבריטית "The Lodge" .
ששודרה במשך שתי עונות בערוצי דיסני בארצות הברית.
ב-2017 הייתה מיוצרי סדרת הפנטזיה לנוער "כדברא" ושימשה גם כתסריטאית הראשית שלה.
הסדרה זכתה להצלחה רבה, זכתה בפרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2017 לסדרת הנוער הטובה ביותר, וכן נמכרה למספר תחנות מרכזיות באירופה, ביניהן גם HBO.
על בסיס הסדרה יצאו שני ספרים באותו שם.
"כדברא" שודרה במשך 3 שנים ו־150 פרקים.
ב-2020 יצרה, יחד עם ליעד שהם ודנה שץ, את סדרת הטלוויזיה "בת השוטר".
על סדרה זו הייתה מועמדת פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער לפרס תסריט בסדרת דרמה.
העונה השלישית של הסדרה עלתה ב-2024.
ב-2020 יצרה את הסדרה "ספיידרז".
הסדרה שודרה בערוץ ניקולודיאון הבינלאומי ועלתה לשידור בדיבוב ב־130 מדינות.
עבור סדרה זו הייתה מועמדת ב-2021 בפרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער לפרס הדרמה הטובה ביותר וכן לפרס תסריט בסדרת דרמה.
ב-2021 יצרה את הסדרה "מיוחדת" בכיכובה של בר מיניאלי, ששודרה בכאן חינוכית ושילבה שחקנים על הרצף האוטיסטי.הסדרה, שנקראת באנגלית "Exceptional"' זכתה בפרס ה-Diversify בפסטיבל MIPCOM של שנת 2022 בקטגוריית ייצוג מוגבלויות בסדרה מתוסרטת הטובה ביותר.
הסדרה הייתה גם מועמדת ל-9 פרסים בתחרות פרסי הטלוויזיה לילדים ונוער, נמכרה לנטפליקס ישראל, וזכתה לעיבוד טורקי מצליח בשם DONENCE.
ב-2023 יצרה עם ליאור ירון את סדרת הנוער "תלאתה", סדרת טלוויזיה דו-לשונית המשלבת עברית וערבית.
הסדרה, שנקראת באנגלית THREE, עלתה לשורטליסט של ה-"Content Innovation Awards" בפסטיבל MIPCOM של שנת 2023.
ב-2024 יצרה את העונה השנייה של "מיוחדת" עבור כאן חינוכית.
גם עונה זו נמכרה לשידור לנטפליקס ישראל.
ב-2024 יצרה את הסדרה "ספין" להוט ולתאגיד השידור האיטלקי "RAI".
הסדרה עלתה לשידור בישראל ובאיטליה ביוני 2024.
בנוסף לטלוויזיה ולקולנוע קופר קרן גם עוסקת במנטורינג במסגרת המעבדה לסרטי נשים קצרים של הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה; היא הייתה מנטורית תסריט בבית הספר לקולנוע ולטלוויזיה ע"ש סם שפיגל ומרצה ב-New York Film Academy - NYFA.
מיכל רולה-ז'ימיירסקי (בפולנית: Michał Rola-Żymierski ,שמו במקור: מיכל ליז'ווינסקי – Michał Łyżwiński, כינויו המחתרתי: רולה; 4 בספטמבר 1890 – 15 באוקטובר 1989) היה מרשל פולין, מפקד הכוחות המזוינים הפולניים בחזית המזרחית במהלך מלחמת העולם השנייה, ושר ההגנה של פולין בשנים 1945–1949.
רולה-ז'ימיירסקי נולד בקרקוב (אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום בפולין) כמיכל ליז'ווינסקי בשנת 1890. בשנת 1910 התקבל ללימודים בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת קרקוב.
בשנים 1911–1912 שירת בצבא, עבר קורס קציני מילואים.
בשנת 1913 שינה את שמו לאחר שאחיו ביצע שוד ורצח מתוקשר בקרקוב.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 התגייס ללגיון הפולני במסגרת הצבא האוסטרו-הונגרי ולחם בחזית המזרחית כמפקד פלוגה ולאחר מכן כמפקד גדוד.
בשנת 1917 הוא פרש מהצבא האוסטרו-הונגרי וחזר לקרקוב, שם השלים את לימודי המשפטים.
עם כינון פולין העצמאית בשנת 1918 הוא הצטרף לצבא הפולני החדש ומונה למפקד חטיבת חיל הרגלים.
הוא נטל חלק במלחמה עם רוסיה הסובייטית, תחילה כמפקד חטיבה ולאחר מכן כמפקד דיוויזיה.
את המלחמה סיים בדרגת קולונל.
אחרי המלחמה הוא נשלח לפריז, שם למד באקדמיה צבאית סן-סיר.
אחרי חזרתו לפולין - קודם לדרגת גנרל ועבר לשרת במטה הכללי של צבא פולין.
במהלך ההפיכה הצבאית של מרשל יוזף פילסודסקי בשנת 1926, הוא לחם לצד הממשלה כנגד אנשי פילסודסקי.
בעקבות הפסד הממשלה ותפיסת השלטון על ידי פילסודסקי הוא הועמד למשפט צבאי ונמצא אשם באשמות מעוררות מחלוקת של שוחד והפרת אמונים.
הוא הורד לדרגת טוראי, סולק מהצבא ונידון לחמש שנות מאסר.
אחרי שחרורו מן הכלא בשנת 1931, הוא גויס על ידי המודיעין הסובייטי והפך לחבר סודי במפלגה הקומוניסטית של פולין.
בשנת 1938, לאחר הפילוג במפלגה הוא היגר לצרפת.
למרות זאת, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוא חזר לפולין והצטרף לתנועת ההתנגדות לכיבוש הנאצי.
בשנת 1943 הוא מונה למפקד של "גוורדיה לודובה" (לאחר מכן "ארמייה לודובה"), ארגון צבאי מחתרתי של המפלגה הקומוניסטית הפולנית.
בעת פעילותו במחתרת היה ידוע בכינויו המחתרתי - רולה, אותו צירף לשם משפחתו לאחר המלחמה.
בשנת 1944 העניקה לו הממשלה הפולנית הפרו-סובייטית חזרה את דרגת גנרל, אשר נשללה ממנו בשנת 1927. בתחילת 1945, לאחר שחרור רוב שטחה של פולין בידי הצבא האדום מונה ז'ימיירסקי למפקד העליון של הצבא הפולני העממי (צבאה של פולין הקומוניסטית) ולשר ההגנה בממשלה הזמנית (הפרו קומוניסטית).
ב-3 במאי 1945 הוא הועלה לדרגת מרשל.
לאחר המלחמה המשיך ז'ימיירסקי לכהן כשר ההגנה של פולין, עד שנת 1949, כאשר הוחלף בתפקידו על ידי מרשל ברית המועצות קונסטנטין רוקוסובסקי.
בשנת 1953, במסגרת מאבקי כוח במפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית נאסר ז'ימיירסקי (בפקודת הנשיא בולסלאב ביירוט) והוחזק במאסר במשך שנתיים, מבלי שהוגש נגדו כתב אישום.
לאחר מות הנשיא ביירוט שוחרר ז'ימיירסקי מהכלא.
בשנים 1956–1967 היה ז'ימיירסקי סגן הנשיא של הבנק הלאומי של פולין, לאחר מכן פרש לגמלאות.
בשנת 1981 לאחר שראש ממשלת פולין, וויצ'ך ירוזלסקי הנהיג במדינה משטר צבאי, חזר שוב ז'ימיירסקי לפוליטיקה.
לפי בקשתו אישית של ירוזלסקי הוא מונה להיות חבר בוועד המרכזי של מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית.
מיכל רולה-ז'ימיירסקי נפטר בוורשה ב-15 באוקטובר 1989.
מיכל צפיר (נולדה ב-25 באוגוסט 1967) היא מנחת טלוויזיה, זמרת, שחקנית, כוכבת ילדים, קריינית, מאמנת ומדבבת ישראלית.
צפיר נולדה בשם מיכל נחמן וגדלה בפתח תקווה.
הוריה, פליקס ומזל, עלו לישראל ממצרים.
אמה הייתה מטפלת ואביה שוטר.
צפיר הייתה חברה בלהקת הנוער העירונית בפתח תקווה, והופיעה במחזמר "עיר בכותרות" העוסק ב"פרשת קולנוע היכל", לצד מירי נבו, שתשרת עמה בלהקה הצבאית ותהיה חברה עמה בלהקת "מנגו".
את לימודי התיכון עשתה צפיר בתיכון אחד העם בפתח תקווה.
את שירותה בצה"ל עשתה בלהקת פיקוד צפון.
לאחר שחרורה מהצבא, בשנים 1988–1991 הייתה חברה בלהקת "מנגו".
בשנת 1991, במהלך פירוק להקת "מנגו" התקבלה לצוות המחזמר "שיער", אך מאחר שהייתה עדיין מחויבת לחוזה של הלהקה, לא יכלה להשתתף בו.
בסוף אותה שנה החלה לשחק במחזמר "צבי הנינג'ה - הופעה חיה" בתפקיד אפריל או'ניל.
במקביל שיחקה בתפקיד אורח ברצועת הילדים היומית "יום יומן" בערוץ 2 הניסיוני, בה שיחקה לצדו של יואב צפיר, שהפך לאחר מכן לבעלה.
בשנת 1997 סיימה את לימודי המשחק בבית צבי, ומאז הפכה לכוכבת ילדים, השתתפה בלמעלה מ-19 קלטות ילדים כגון "דודי שמחה מסדרת על סיפורים וילדים", "שמלת השבת של חנהל'ה מסדרת על סיפורים וילדים", "מחסן השטוזים של דתיה", "גוזל שלי", "חי, דק וצ'פצ'ולה", "גינת השטוזים של דתיה" וסדרת קלטות "עץ השירים".
כמו כן היא כיכבה בתפקידים ראשיים במחזות זמר והצגות ילדים כגון "בילבי", "זהבה ושלושת הדובים", "כיפה אדומה".
לאורך השנים השתתפה גם בדיבוב סדרות וסרטים מצוירים שונים בהם "סינדרלה 2: חלומות מתגשמים", "בולי איש השלג" (שם שרה גם את שיר הפתיחה), "ג'ם וההולוגרמות", "פאוור ריינג'רס", "הלו קיטי", "מיצי ומימי", "עכבר העיר ועכבר הכפר", "ארגאי", "דיג'ימון", "ארתור", "טימותי הולך לבית הספר" ו"עומר".
בשנת 1998 השתתפה במופע "פעמוני היובל".
היא שיחקה בפרק של קומדיית המצבים "שמש" את התאומות מורן ושירן.
ב-2000 הנחתה לסירוגין עם שרון שחל את סדרת הטלוויזיה "הורים וגורים" בערוץ הטלווזיה החינוכית הישראלית.ב-2004 כיכבה בקמפיין פרסום של רשת "רהיטי ברזילי".בשנים 2008–2012 כיכבה ב"מותק של פסטיבל".
שיחקה בסדרה "15 דקות" בערוץ Yes stars והנחתה את תוכנית הטלוויזיה "בואי אמא" בערוץ 2. בעשור השני של המאה ה-21, מגישה בערוץ הופ!
את התוכניות "עץ השירים", "זזים", "סוד השירים של מיכל" ו"סוד הקצב של מיכל".
ב-2015 שימשה כפרזנטורית של מותג הטונה "סטארקיסט".
מאוקטובר 2017 ועד סיום שידורי הבוקר במסגרת ערוץ עשר, בינואר 2019, הגישה תוכנית בוקר בנושא אורח חיים בריא בשם "לבחור נכון".
בשנת 2017 יצא לאור ספרה "ליצור את החיים שאני רוצה".
ב-2012 לאחר סיום לימודי קואוצ'ינג, החלה צפיר לאמן אנשים ומשפחות אימון תזונה המוביל לאורח חיים בריא, לאחר שהיא בעצמה הייתה מזוהה כאישה מלאה.
היא בעלת עסק בשם "כל אחד יכול", שבמסגרתו היא מניעה אנשים לחיות חיים בריאים דרך מגוון פלטפורמות: הרצאות, בלוגים ותוכנית הרדיו "חיים טוב יותר" ברדיו תל אביב.
צפיר נשואה למפיק הטלוויזיה והבמאי יואב צפיר, בנו של הקומיקאי טוביה צפיר, ולהם שלוש בנות.
היא ומשפחתה מתגוררים ברמת השרון.
מיכל שטמלר (נולדה ב-26 בנובמבר 1978 בחולון) היא שחקנית ישראלית.
שטמלר נולדה בחולון להורים שעלו מברית המועצות.
בשנת 2004 למדה בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2011 נישאה לשחקן יובל ינאי, ולהם 2 ילדים.
במסגרת לימודי המשחק השתתפה בהצגה "טריסטאן ואיזולדה בוורשה" שכתבה וביימה לילך דקל-אבנרי בפסטיבל "smallבמה".
"תל אביב: סיפור כיסוי" הוא מחזה דוקו בדיוני מאת ובבימויו של סטפן ביטון
ב-2004 שיחקה בהצגה "110 פעימות בדקה" מאת אורית קימל שביים שלומי ליברמן במסגרת "הזירה הבין-תחומית".
בפסטיבל עכו: ב-2004 שיחקה בהצגה "דיוניסוס בסנטר" שעיבדו אבנר בן-עמוס ורות קנר על פי ספרה של תמר ברגר.
בתיאטרון החאן: שיחקה בהצגה "הקמצן" מאת מולייר שביים מיכאל גורביץ'.
ב-2005 גילמה את רוזאורה בהצגה "החיים הם חלום" מאת קלדרון דה לה ברקה שביים מיכאל גורביץ'.
ב-2006 גילמה את לורט בהצגה "הקיץ" מאת רומן ויינגרטן שביים אודי בן-משה, ועל משחקה בהצגה זו זכתה בפרס התיאטרון הישראלי לשחקנית המבטיחה.
באותה שנה גילמה את מריה בהצגה "המצליחים" שכתבו דניאל לפין ומיכאל גורביץ' שגם ביים, ואת פסלה בהצגה "עירם של האנשים הקטנים" מאת שלום עליכם שביימה אופירה הניג.
ב-2007 גילמה את קורנליה בהצגה "שלוש נשים מחכות" מאת רמו בינוזי שביימה מור פרנק.
בתיאטרון אנסמבל הרצליה: ב-2007 שיחקה בהצגה "גשם שחור" שכתב וערך שמעון בוזגלו ועיבדה, ערכה מוזיקלית וביימה אופירה הניג.
בתיאטרון בית ליסין: ב-2008 גילמה את רות בהצגה "עלמה ורות" מאת גורן אגמון שביים מיכה לבינסון.
ב-2009 גילמה את חנה ארדנט בהצגה "הבנאליות של האהבה" מאת סביון ליברכט שביים אבישי מילשטיין.
ב-2010 גילמה את שיינדלה בהצגה "שיינדלה" מאת אמנון לוי ורמי דנון שגם ביים.
ב-2011 שיחקה בהצגה "קיר זכוכית" מאת אורן יעקובי שביים גילי אמיתי.
ב-2017 גילמה את מישל בהצגה "הסודות" מאת הדר גלרון (על פי תסריט מאת הדר גלרון ואבי נשר) שביים כפיר אזולאי.
באותה שנה החלה לשחק כממלאת מקום בקומדיה "חיית מחמד" מאת פרנסיס ובר בתיאטרון בית לסין.
בפסטיבל פותחים במה: ב-2010 שיחקה בהצגה "תל אביב: סיפור כיסוי" שכתב וביים סטפן ביטון.
ב-2002 גילמה תפקיד משני של נערה מסורסת בסרט "טהארה" שביים דורון ערן.
ב-2003 שיחקה בסרט "מעל ומעבר" שכתב וביים אדם סנדרסון.
ב-2007 גילמה את מישל, חרדית המגלה את סודות העולם החילוני ומתאהבת בנעמי (אניה בוקשטיין), בסרטו של אבי נשר "הסודות".
ב-2008 ו-2009 גילמה את אהובה אברהמסון בדרמת הטלוויזיה היומית "דני הוליווד".
ב-2010 גילמה את ד"ר יעלי רוטנברג, לצד יוסי מרשק, עלמה זק ויהודה ברקן בסדרת הטלוויזיה שיצרה קרן מרגלית, "פלפלים צהובים".
ב-2013 שיחקה בסרט "מעשיה אורבנית" שכתב וביים אליאב לילטי וגילמה את עינת בסרט "בית לחם" שכתב וביים יובל אדלר.
ב-2018 שיחקה תפקיד שולי בסדרה שבאבניקים כחוקרת משטרה.
ב-2020 שיחקה תפקיד שולי בסדרה שטיסל כרוחי לוינזון, אמא של שירה לוינזון איתה מתארס יוסלה בנה של גיטי.
בשנת 2024 שיחקה בתפקיד חיה ציפיס, אם משפחת ציפיס, ועקרת בית נוירוטית, בסדרת הטלוויזיה "הצבי".
מיכל רוֹבנר (נולדה ב-7 בנובמבר 1957) היא אמנית ישראלית העוסקת בצילום, וידאו, מיצבים משולבים ועוד.
נחשבת לאמנית הישראלית המצליחה ביותר בעולם.
יצירתה "מקום 1" מוערכת כיצירת האמנות היקרה ביותר שנמכרה על ידי אמן ישראלי.
כלת פרס ישראל בתחום האמנות הפלסטית לשנת ה'תשפ"ג (2023).
רובנר נולדה ברמת חן, רמת גן.
בצעירותה עסקה בריקוד אך הפסיקה עקב שירותה הצבאי.
אחותו של עודד שנפל בעת שרותו הצבאי.
בעלת תואר BFA מבצלאל ובוגרת אוניברסיטת תל אביב בקולנוע, טלוויזיה ופילוסופיה.
בשנת 1978 הקימה יחד עם בעלה אריה המר את קמרה אובסקורה - בית הספר לאמנות.
בשנת 1988 עברה להתגורר בניו יורק, ומאז היא חולקת את זמנה בין ניו יורק לכפר שמואל אשר במועצה אזורית גזר.
הייתה במערכת יחסים עם הבמאי עמית גורן.
עם זכייתה בפרס ישראל בתחום האמנות הפלסטית לשנת תשפ"ג, ציינה ועדת הפרס כי "מיכל רובנר היא מבכירות האמניות הישראליות.
יצירתה האמנותית מתייחדת בשפה מקורית ופורצת דרך בתחום הצילום, הווידאו והמיצב האדריכלי.
רובנר זכתה להכרה משמעותית והצלחה בארץ ובעולם על ידי המוזאונים החשובים וקהל שוחרי האמנות".
שלוש מיצורתיה של רובנר - "זמן שבור", "ברושים" ו"גמרא" - מוצבות כיום בספרייה הלאומית.
בצל מלחמת חרבות ברזל, וככל שנמשך מאבק משפחות חטופים להשבתם משבי חמאס, נחנך בכיכר החטופים בתל אביב, מיצב בשם "שביל הברושים", שהוקם על ידי רובנר.
במיצב, שנחנך לקראת ציון יום הזיכרון תשפ"ד, בחודש מאי 2024, הוצבו 38 ברושים לזכרם של 38 חטופים-חללים שגופותיהם עדיין מוחזקות בידי ארגון החמאס בעזה.
רובנר הציגה עבודותיה בלמעלה מ-50 תערוכות שונות בעולם, בעיקר בארצות הברית ובממלכה המאוחדת, אך גם באיטליה, צרפת, ישראל וגרמניה:
מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית, 2002 (תערוכת יחיד) - רובנר היא האומנית הישראלית הראשונה שהציגה במוזיאון זה.
הביאנלה של ונציה, 2003 (נציגת ישראל)
מוזיאון הנגב לאמנות, "רוח דרומית: מבטים על הנגב באמנות ישראלית עכשוית" 2011.
מוזיאון הלובר בפריז בשנת 2011 ברחבת נפוליאון תערוכת "היסטוריות".
בשנת 2006 מכרה את היצירה מקום 1 בסכום של 850 אלף דולר.
1989 ani mal, שבו הוצגו 20 צילומים שלה
2008 – דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית.
2010 – עיטור אביר מסדר האמנויות והספרות של צרפת, בשל איכות יצירתה והקשר ההדוק שרקמה עם הציבור הצרפתי.
2015 – דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
2016 – דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב.
2023 – פרס ישראל בתחום האמנות הפלסטית.
מיכל רביץ לוריא (נולדה ב-21 באוגוסט 1986 בישראל) היא כדורגלנית עבר ישראלית ומאמנת נבחרת הנערות עד גיל 17 בהווה, שיחקה בתפקידים בלמת ומגנה.
ייצגה את נבחרת ישראל בכדורגל נשים במשך מעל לעשור.
שיחקה בקבוצות מכבי חיפה, מכבי חולון, אס"א תל אביב ומכבי חדרה.
את קריירת האימון מיכל החלה בגיל 17 (2004) כמאמנת קבוצת טרום ב' בהכח אפק עם אביה.
ב-2005 הייתה עוזרת מאמן מכבי צור שלום נערות ואורט קריית ביאליק.
ב-2014 אימנה את נבחרת הכדורגל של מכללת וינגייט איתה זכתה באליפות במכללות.
באותה שנה הקימה מחלקת נשים בכפר יונה (3 קבוצות) וב-2016 הקימה מחלקת נשים בפרדסיה (3 קבוצות) וקבוצת הבוגרות שלה אותה אימנה שיחקה בליגה הלאומית.
ב-2019 מונתה לעוזרת מאמן נבחרת ישראל בוגרות ונערות עד גיל 17 והאקדמיה.
ב-2021 מונתה למאמנת ראשית של נבחרת ישראל עד גיל 17 והשתתפה עם נבחרת זו בטורניר המכביה עד גיל 18 וזכתה במדליית הזהב.
מיכל אמא לגבע ושחף ונשואה לנדב לוריא
בצעירותה עסקה רביץ לוריא בשחייה והייתה אלופת ישראל במקצועות הספרינטים ובנבחרת ישראל קדטים, לפני שעברה לשחק כדורגל.
את הקריירה המקצועית שלה החלה במכבי חיפה, קבוצה אותה הקים אביה.
עם מכבי חיפה זכתה בדאבל מקומי ב-2002, בגיל 16 בלבד.
כאשר הקבוצה נסגרה כעבור שנה, עברה לשחק במכבי חולון.
עם הקבוצה זכתה בדאבל בחמש עונות רצופות, החל מעונת 2004/2005 ועד עונת 2008/2009, וכן בגביע המדינה בעונת 2009/2010. במקביל, בין 2005 ל-2007, גם שיחקה בליגת המכללות בארצות הברית, ולכן השתתפה במספר מצומצם של משחקים במדי חולון.
בעונת 2007/2008 נעדרה ממשחק במשך מספר חודשים בשל מחלה.
בקיץ 2011 עברה לאס"א תל אביב.
בעונת 2011/2012 זכתה עם הקבוצה בדאבל המקומי.
בעונה זו השתתפה עם הקבוצה בליגת האלופות לנשים, והיא עזרה לקבוצה לעבור את שלב הבתים הראשון, אך בשלב הנוקאאוט (32 האחרונות) הודחה הקבוצה על ידי טורס האיטלקית.
בעונה שלאחר מכן זכתה עם הקבוצה באליפות, אך מליגת האלופות הודחה הקבוצה כבר בשלב הבתים.
בקיץ 2013 עברה למכבי חדרה, עמה זכה בגביע המדינה בעונת 2014/2015. ב-2017 פרשה מכדורגל.
בגיל 15 זומנה לראשונה לנבחרת ישראל עד גיל 19. במדי הנבחרת ערכה מספר הופעות במוקדמות אליפות אירופה לנערות.
בגיל 17 החלה לשחק גם במדי נבחרת ישראל הבוגרת.
עם הנבחרת בין השאר זכתה במכבייה השתתפה במוקדמות גביע העולם 2015, מטורנירי המוקדמות המוצלחים ביותר שידעה נבחרת ישראל.
שם הגיעה הנבחרת למקום הרביעי בביתה לאחר שצברה 12 נקודות, תוך שניצחה בחוץ את .
בתיכון שיחקה מיכל באורט קריית ביאליק, נבחרת בית הספר מנתה שחקניות מובילות בכדורגל הישראלי כמו קארין סנדל, עדי שטיין, שירלי אוחנה, סיוון פחימה, נתי חג'ג' ועוד.
עם אורט קריית ביאליק זכתה מיכל בארבע אליפויות בתי ספר, נבחרה לשחקנית המצטיינת בשלושה גמרים, השתתפה במכביה ובשתי אליפויות עולם לבתי ספר.
כמאמנת מיכל התחילה את דרכה בגיל 17 כשאימנה קבוצת טרום ב של הכוח אפק.
בהמשך הייתה עוזרת מאמן בקבוצת הנערות של צור שלום ואורט קריית ביאליק.
בשנת 2014 הקימה קבוצת ילדות ובוגרות בכפר יונה וב-2016 הקימה מחלקת נשים בהפועל פרדסיה.
ב-2019 מונתה לעוזרת מאמן נבחרת הנשים הבוגרת, נבחרת הנערות עד גיל 17 ובאקדמיה למצוינות.
מיכל קפטה (נולדה ב-17 בדצמבר 1971) היא שחקנית ודוגמנית ישראלית.
קפטה גדלה בתל אביב, וכשהייתה בת עשר עברה עם משפחתה לרמת השרון.
אביה הוא מוזיקא ובעלים של להקות חתונות ומועדוני לילה.
אחיה של קפטה, ישראל קמחי, הוא מלחין ומתופף ואחותה שרון לין היא מאמנת כושר.
בצבא שירתה כמש"קית אמנים, במסגרת תפקידה הייתה מארגנת הופעות של אמנים בצבא.
בגיל 18 הכירה את שון קפטה ואחרי הצבא נסעה לחיות איתו ביפן במשך שנה וחצי, שם מכרו תכשיטים בדוכנים.
בגיל 23 התחתנו ונולדה להם בת.
כששבה לישראל מיפן החלו שידורי ערוץ 2 והיא ניגשה לאודישנים.
הסדרה הראשונה בה השתתפה הייתה "עניין של זמן" ב-1995, בה גילמה את דמותה של דפנה, ילדה טובה, מלכת היופי של התיכון, שהיא בת זוגו של ליאור (ליאור כלפון).
למדה משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב בשנים 1995–1996 ולמדה משחק מול מצלמה אצל רות דייכס בשנים 1997–1999.
בשנת 1999 השתתפה בסרט הפעולה האמריקאי "כוח דלתא אחד: הפטרול האחרון" בבימויו של ג'וזף דיטו ובכיכובם של ג'ון ריס-דייוויס, גארי דניאלס, מייק נוריס וזאב רווח.
בסרט קיבלה קפטה את התפקיד הנשי הראשי, היא גילמה את דמותה של דיאנה אריקסון, רופאה, קצינה ולוחמת בכוח דלתא אחד; לצורך התפקיד היא עברה אימונים בקרב מגע ובירי.
הסרט, בהפקתו של יורם גלובוס, צולם בים המלח וביריחו.
בשנת 2001 החלה להשתתף בשתי טלנובלות "לגעת באושר" ו"לחיי האהבה".
בטלנובלה היומית "לגעת באושר" גילמה קפטה את דמותה של דנה, ידידתו של נדב סופר (דן תורג'מן), שמנהלת עמו רומן ובסוף הוא עוזב איתה והולך עם בחירת ליבו האמיתית.
הסדרה שודרה בערוץ ויוה לראשונה בשנת 2001 ושודרה בשידורים חוזרים שש פעמים מאז בערוץ 10 ובהוט.
בטלנובלה היומית "לחיי האהבה" שיחקה קפטה בתפקיד גלית קדמי, אשתו של יונתן (נתן רביץ).
בעקבות רומן מחוץ לנישואים של יונתן, מעלילה עליו שהוא מכה אותה.
הסדרה הוקרנה בערוץ 3 ובשידורים חוזרים בערוצים 10 והוט בשנים 2006–2007. בשנת 2001 הייתה לקפטה גם תוכנית ברדיו 90FM רדיו אמצע הדרך בשם "לחיי ההפתעה", תוכנית שבה הפתיעה מאזינים בהקדשת שיר וברכה על ידי האנשים הקרובים שלהם.
בשנת 2002 שיחקה קפטה את יעל בסדרה "טיפול נמרץ", אחות בבית החולים שיש לה רומן עם רופא (איגור מיקרובנוב) והיא נכנסת ממנו להריון, והרופא אינו לוקח עליו אחריות.
לאחר שהילד של הרופא מאשתו חולה בלוקמיה, הילד של יעל תורם לו מח עצם ובסוף הוא מחליט הרופא כן לעזור לגדל אותו.
בסדרה שיחקו גם מיכל ינאי, אסתי זקהיים וגיא זוארץ.
הסדרה שודרה בערוץ 2, בבימויה של רוני קיי.
בשנים 2000–2002 שיחקה קפטה בהצגה "אני פה בגלל אשתי".
ההצגה גוללה את סיפורם של שלושה זוגות שבאים לטיפול קבוצתי אצל מטפל זוגי: זוג פריקים, זוג ערסים וזוג צפונים.
ההצגה נחלה הצלחה רבה והשחקנים נסעו איתה לסבב הופעות בקהילות היהודיות בארצות הברית.
בנוסף השתתפה בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה "שמש", "כאן גרים בכיף" "יצפאן עובר כל גבול", פלורנטין", "שאול", "שחר" ו"ברונו מאוהב".
בשנת 2002 עברה קפטה עם משפחתה לקוסטה ריקה, שם רכשו 500 דונם ובנו עליה שכונת וילות ומרכז קניות.
ב-2006 עברו ללוס אנג'לס שם למדה קפטה משחק אצל סטלה אדלר, היא הלכה לאודישנים ועבדה מעט בתעשייה ההוליוודית.
בשנת 2007 הובילה קמפיין עבור רשת האופנה "לורד קיטש".
בשנת 2008 שבה קפטה עם משפחתה לישראל ושיחקה בסדרה "5 גברים וחתונה" בבימויו של אריק רוטשטיין בתפקיד אורנה, בחורה שנירו לוי מנסה להשיג בשקרים והתחזות.
בשנת 2010 השתתפה קפטה בקומדיית המצבים "כאן גרים בכיף" שהוקרנה בערוץ 10 בסדרה היא שיחקה צרפתייה בשם סופי, שכנתה של המשפחה שעליה נסובה הסדרה, שמתעניינת בשלומם וחייה מתקתקים ומושלמים.
בשנת 2011 שיחקה בסרט דתי בשם "עיוורת", בבימויו של אריאל כהן, בו היא משחקת את ראשל, צרפתייה שחיה בפריז, ועוזרת לבת דודתה שילדתה נחטפה.
בשנת 2012 הנחתה בערוץ החיים הטובים ושימשה כפרזנטורית של סולגר.
סרט במאי תפקיד שנה הפטרול האחרון ז'וזף דיטו דיאנה אריקסון 1999 ברונו מאוהב אילן הייטנר תפקיד אורח 2006 עיוורת אריאל כהן ראשל 2011
מיכל קובאץ' (בסלובקית: Michal Kováč; 5 באוגוסט 1930 - 5 באוקטובר 2016) היה הנשיא הראשון של סלובקיה, כיהן בין השנים 1993–1998.
מיכל קובאץ' נבחר לנשיא הראשון של סלובקיה מטעם המפלגה הפרלמנטרית על ידי המועצה הלאומית של המדינה לאחר התפרקותה של צ'כוסלובקיה בשנת 1993.
בתקופת נשיאותו היה מתנגד חריף לראש הממשלה ולדימיר מצ'יאר, והסכסוך ביניהם אף הביא לחשדות השירותים החשאיים SIS בהוראת מצ'יאר הביאו לחטיפת בנו של קובאץ' באוסטריה.
כהונתו של קובאץ' הסתיימה בשנת 1998.
ב-2008 התפרסם כי קובאץ' סובל ממחלת פרקינסון, דבר שלא אושר על ידי קובאץ' עצמו, אם כי הודה כי הוא סובל מבעיות בריאותיות.
הוא נפטר ב-5 באוקטובר 2016 בברטיסלבה מסיבוכים של מחלת פרקינסון.
אשתו אמיליה קובאצ'ובה הייתה פרופסור לכלכלה.
מיכל רוזין (נולדה ב-25 ביוני 1969) היא פוליטיקאית ישראלית; בעבר כיהנה כחברת הכנסת מטעם מרצ וכיו"ר הסיעה.
בכנסת שימשה יו"ר שותפה של השדולה הגאה, יו"ר השדולה לשוויון תעסוקתי, יו"ר השדולה לפלורליזם ושוויון אזרחי, וחברת ועדת חוקה, שקיפות, וחוץ וביטחון.
רוזין נולדה ברמת גן, למדה בתיכון בליך בעיר, ואת שירותה בצה"ל עשתה כקצינת חינוך.
את פעילותה הפוליטית החלה כעוזרת לחברת הכנסת יעל דיין ממפלגת העבודה, בשנים 1993 עד 1994, ולאחר מכן הייתה העוזרת הפרלמנטרית של ח"כ נעמי חזן ממפלגת מרצ עד שנת 1999. במהלך כהונתו של רן כהן כשר התעשייה והמסחר בממשלת ישראל העשרים ושמונה, שימשה לו יועצת בכירה.
עם התפטרות כהן מהממשלה עזבה את תפקידה והחלה לעבוד כלוביסטית עבור מרכז "שתיל" מבית הקרן החדשה לישראל, וכיועצת פוליטית להתאחדות עולי אתיופיה.
לאחר מכן, במשך 5 שנים, הייתה מנהלת מחלקה המדיה בקבוצות השיווק "כפיים".
בתפקיד זה קידמה פרויקטים עבור עמותות, מועמדים פוליטיים ומטרות ציבוריות כגון עידוד תרומת איברים עבור אדי, קמפיין לעידוד נשים בספורט והקמפיינים הפוליטיים של רן כהן ושל מפלגת מרצ בראשון לציון ובראש העין.
בשנת 2007 החלה לעבוד בעמותת פנים להתחדשות יהודית, בתפקיד מנהלת המחלקה הציבורית והפוליטית.
במהלך עבודתה מול ועדות הכנסת ומשרד החינוך, פעלה להשוואת תקציבים בין מערכות החינוך הדתית והממלכתית, ולהפניית כספים אל זרמי היהדות הקונסרבטיבית והיהדות הרפורמית.
באפריל 2008, התמנתה למנכ"לית איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית בישראל – קואליציה של תשעה ארגונים שפעלו במטרה למגר את תופעת האלימות המינית ולהעניק זכויות חברתיות לנפגעות תקיפה מינית.
בתפקיד זה ארגנה את צעדות המחאה השנתיות ביום המאבק הבינלאומי למניעת אלימות נגד נשים, לקחה חלק בבחירת הפרסומת הסקסיטית של השנה מטעם ארגון ויצו, והובילה את פרסום הדו"ח השנתי של הארגון שמוצג מדי שנה בכנסת.
הביעה דעתה במספר פרשיות שבהן הועלו טענות לאונס ולהטרדה מינית שחלקן הסתיימו בהרשעות, והובילה את תגובת הארגון מולן – פרשת משה קצב, חקירתו של ניצב אורי בר-לב בחשד להטרדה מינית, הרשעתו ושחרורו המוקדם של חנן גולדבלט, פרשת האונס בחניון גן העיר בתל אביב, ופרשת המין בחוף בוגרשוב בתל אביב.
כיהנה כראש הפורום לשלום של צעירי מרצ, יו"ר פורום הנשים של מרצ, וכיהנה בעבר גם כיו"ר הנהלת מרצ.
נבחרה למקום ה-4 ברשימת מרצ בבחירות לכנסת ה-19 (לאחר שבמערכת הבחירות ה-17 וה-18 הגיעה למקומות 9 ו-11 בהתאמה).
בבחירות לכנסת ה-20 רוזין נבחרה שוב למקום הרביעי ברשימת מרצ ונבחרה פעם נוספת לכהן כחברת הכנסת.
בפריימריז של מרצ לקראת הבחירות לכנסת ה-21 זכתה במקום השני, ובעקבות זאת דורגה במקום השלישי ברשימת המועמדים.
בבחירות המקדימות במרצ (2019) לכנסת ה-22 הגיעה רוזין למקום החמישי ולפיכך הוצבה במקום ה-13 ברשימת "המחנה הדמוקרטי" ולא נבחרה לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-23, שובצה במקום ה-18 ברשימת "העבודה-גשר-מרצ" לכנסת.
הרשימה הצליחה להשיג שבעה מנדטים בלבד ורוזין לא נכנסה לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-24 שובצה במיקום השביעי של רשימת מרצ לכנסת, ולא נכנסה לכנסת.
בעקבות החוק הנורווגי היא חזרה לכנסת ושימשה כיו"ר הסיעה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-25 נבחרה בפריימריז ודורגה במקום השלישי במרצ, אולם המפלגה לא צלחה את אחוז החסימה לראשונה בתולדותיה, ובכך רוזין לא נבחרה לכנסת.
רוזין היא דוקטורנטית ללימודי מגדר באוניברסיטת בר-אילן, לאחר שסיימה תואר ראשון ושני בהצטיינות בחוג למדעי המדינה ותקשורת פוליטית באוניברסיטת תל אביב.
המכון הישראלי לדמוקרטיה בחר ברוזין כפרלמנטרית מצטיינת בשנת 2013.
בעקבות הצעת חוק של התאחדות הסטודנטים ושל רוזין אישרה המועצה להשכלה את הארכת חופשת הלידה לסטודנטיות לשישה שבועות.
בדצמבר 2015, רוזין יזמה עצומה עליה חתמו 37 חברי כנסת, אשר קראה לראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, להחרים את דונלד טראמפ, לימים נשיא ארצות הברית, בעת מסע הפריימריז שלו כמועמד לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית, על רקע "התבטאויותיו הגזעניות נגד מוסלמים".
בכנסת ה-24 במסגרת חוק ההסדרים, עסקה בהסדרת הרפורמה להעלאת גיל הפרישה לנשים ופעלה להשגת חבילת פיצוי (בשווי כמיליארד ש"ח) לנשים מוחלשות כפיצוי.
בנוסף, הייתה מבין הח"כים המובילים במאבק לבלימת הרפורמה ברגולציה ופיצול חוק יסודות האסדרה.
בתיקון לחוק למניעת הטרדה מינית הועלה סכום הפיצוי ללא הוכחת נזק על הטרדה מינית מ-50,000 ש"ח ל-120,000 ש"ח.
בתיקון נוסף לחוק למניעת הטרדה מינית נקבע שהצעות בעלות אופי מיני או התייחסויות המתמקדות במיניותו של אדם מצד עובד ציבור ייחשבו כהטרדה מינית, אף אם המוטרד לא הראה למטריד כי אינו מעוניין בכך.
בתיקון לחוק ההתיישנות נקבע כי ההתיישנות לא תיכנס לתוקף אם התקיימה התנהלות פסולה של הנתבע כגון ניצול יחסי כוח, יחסי תלות או יחסי מרות, תרמית, הונאה, סחיטה ואיומים וכדומה.
תיקון לחוק הדיור הציבורי השומר את הזכויות לרכישת הדירה במקרה של אישה שעזבה את הדירה עקב אלימות בן הזוג (עם חבר הכנסת לשעבר דוד צור).
תיקון לחוק המחמיר את הענישה על נהיגה בחוף הים, ומאפשר החרמת הרכב (עם חבר הכנסת מיקי לוי).
תיקון לחוק העונשין אשר מגדיר כל מערכת יחסים מינית בין מנהיג רוחני למאמיניו כעבירה.
חוק החיסיון – חוק המקשיח את התנאים להסרת החיסיון בין מטפל למטופל.
תיקון לפקודת הרופאים הקובע הקפאה אוטומטית של רישיונו של רופא שהורשע בעבירות מין.
תיקון לחוק ההתיישנות – נפגעות ונפגעי עבירות מין שנפגעו בהיותם קטינים, יוכלו לתבוע את הפוגע עד שיגיעו לגיל 35.
חוק האיזוק האלקטרוני עבר בקריאה ראשונה בכנסת ה-24.
רוזין מתגוררת בנווה עוז שבפתח תקווה עם בעלה, רונן פרי, ושלושת ילדיהם.
מיכל רבינוביץ' (נולדה ב-28 במרץ 1972) היא עיתונאית, שדרנית רדיו וטלוויזיה, עורכת ומגישת חדשות ישראלית.
מגישה את מגזין השבת ב-"I24NEWS", בעבר הגישה את חדשות הערב בכאן 11 וכן את חדשות השבת באותו ערוץ, ומבזקים בכאן ב'.
עבדה ברשות השידור והגישה את מבט מנובמבר 2016 ועד למהדורה האחרונה.
רבינוביץ גדלה והתחנכה בכפר סבא.
החלה את דרכה המקצועית בשבועון "במחנה" בתפקיד כתבת צבאית.
בהמשך, שירתה ביחידת דובר צה"ל, בזמן התקפת הטילים על ישראל במלחמת המפרץ, תחת פיקודו של תא"ל נחמן שי.
עם שחרורה מצה"ל בשנת 1993 החלה לכתוב ברשת המקומונים מבית ידיעות תקשורת.
בשנת 2007 החלה לעבוד ברשת ב' של קול ישראל, ככתבת וכמגישת חדשות הספורט בתוכנית הרדיו היומית "זה ברשת", לצידם של דני דבורין ויואב אביב, שידרה מאירועי הספורט הגדולים, אליפויות אירופה בכדורסל ושידורי מכבי תל אביב בגביע אירופה לאלופות בכדורסל.
הגישה וערכה פינות ספורט ביומני הבוקר והצהרים של קול ישראל.
במקביל, שימשה שדרית קווים במשחקי הכדורגל והכדורסל של הערוץ הראשון.
בשנת 2010 הגישה את התוכנית "חדשות המונדיאל" בערוץ הראשון, במסגרת שידור משחקי מונדיאל 2010, ששודרו לראשונה בטכנולוגיית HD.
בהמשך אותה שנה, עברה לחטיבת החדשות של הערוץ הראשון כעורכת ומגישה.
בשנת 2011 החלה להגיש את המהדורה המרכזית של מוצאי שבת של הערוץ.
בשנים 2012–2016, הגישה את המגזין הכלכלי "חשבון שבועי".
בחודש נובמבר 2016, לאחר פרישתו של יעקב אילון מרשות השידור, מונתה למגישת מהדורת מבט יחד עם אמיר בר-שלום, ושימשה בתפקיד עד לשידור האחרון של המהדורה ב-9 במאי 2017.
רבינוביץ עברה לתאגיד השידור הישראלי עם תחילת שידוריו, והחל מ-15 במאי 2017, הגישה, יחד עם יועז הנדל, את התוכנית "שבע אקטואלי" בערוץ כאן 11, אך כעבור שלושה חודשים השניים הפסיקו להגיש את התוכנית.
רבינוביץ' המשיכה להגיש את התוכנית לבדה עד ספטמבר 2017. ממאי 2017, החלה גם להגיש את "חדשות השבת" באותו ערוץ, ובנוסף, הגישה את מהדורת חדשות הערב פעם בשבוע, במקומה של גאולה אבן-סער.
עם הקדמת הבחירות לכנסת ה-21 ופרישת אבן-סער מהגשת מהדורת החדשות הראשית (בעקבות חזרתו של בעלה גדעון סער לפוליטיקה), מונתה זמנית רבינוביץ' בדצמבר 2018, למגישה הראשית בתאגיד.
בפברואר 2019 מונתה דוריה למפל למגישה הראשית במקומה של אבן-סער, ומאז חזרה רבינוביץ' להגיש את "חדשות השבת", ולהיות מגישה מחליפה בחדשות הערב.
בנובמבר 2021 פרסמה תחקיר עיתונאי שהציג את פרשת התלונות על הטרדות מיניות מצד גל אוחובסקי שהחלה את גל Me Too בישראל בקרב הקהילה הלהט"בית בישראל, והביאה לחקירת משטרה.
בסמוך לאחר פרסום התחקיר, הודיע תאגיד השידור כי רבינוביץ' תחל להגיש את המהדורה המרכזית בערוץ כאן 11, במקומה של דוריה למפל שפרשה מתפקידה.
ב-21 בנובמבר 2022 הודיע תאגיד השידור כי רבינוביץ' תשמש במקביל גם כמבזקנית בכאן ב.
בדצמבר 2024 הודיעה רבינוביץ' על פרישה מהגשת המהדורה המרכזית ב"כאן", והיא סיימה את תפקידה בפברואר 2025.
במרץ 2025 החלה להגיש את מגזין השבת ב-"I24NEWS".
מיכל קרומר-נבו (נולדה ב-1961) היא פרופסור מן המניין במחלקה לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ומחזיקת הקתדרה ע"ש דויד ודורותי שוורצמן לפיתוח קהילתי.
משמשת גם כנשיאת כבוד של המרכז הישראלי למחקר איכותני של האדם והחברה שבאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
קרמר-נבו נולדה ב-1961. היא גדלה בגבעתיים ורכשה תואר ראשון בספרות עברית לפני שהחלה את מסלול הלימודים בעבודה סוציאלית.
את עבודת התיזה לתואר מוסמך אוניברסיטה ואת עבודת הדוקטורט כתבה בהנחיית פרופ' יונה רוזנפלד בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית.