tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2000 הקים גד פרויקט בשם "העבד", שבו קבוצה של מוזיקאים חילונים ביצעו שירים מקוריים בנושאי אמונה ודת.
באלבום השתתפו אלי דראי מהיהלומים וכן אמיר זוסקוביץ' וטלי אלבז.
גד כתב את רוב השירים, למעט שניים שחיבר יחד עם אחיו אביב גדג'.
ב-2002 להקת פונץ' התאחדה והוציאה את האלבום "דנה ראתה עבמ".
כמו בתקליטים הראשונים, גד השתתף בהקלטות כנגן, כותב וזמר, אך בסמוך ליציאת האלבום לאור פרש מהלהקה.
בשנת 2004 השתתף בהקלטות של האלבום "הגברת עם היהלומים" של יוסי בבליקי ובאלבום של אלג'יר "מנועים קדימה".
בשנת 2005 יצא אלבומו השלישי, "אהבה".
כמו כן, לאחר היעדרות ממושכת מהמדפים יצא מחדש האלבום "סוף המדבר".
במרץ 2010 הוציא את אלבומו הרביעי, "קוץ ברוח", בהפצה דרך האינטרנט.
האלבום לא יצא בפורמט קשיח עד 2014. בספטמבר באותה שנה הוציא את אלבומו החמישי, "היהודי המעופף", עם היהלומים.
כמו קודמו, האלבום יצא לאור להורדה בבנדקאמפ של גד, ללא גרסה בדיסק קשיח.
ב-14 באפריל 2011 יצא להורדה בבנדקאמפ (גם ללא גרסה בדיסק קשיח) הפרויקט השני של "העבד" בשם, "שירי ארץ ישראל".
באלבום משתתפים ההרכב המקורי של פרויקט "העבד" הראשון (גד - שירה, בס וגיטרות, אלי דראי - שירה ותופים, אמיר זוסקוביץ' - שירה וגיטרות, טלי אלבז - שירה) וזמרים אורחים.
את המילים באלבום כתב גד, למעט שיר 2, שכתב עם רוני כרמלי.
באוקטובר אותה שנה יצא לאור (ולהורדה) בבנדקאמפ אלבום נוסף, גם ללא גרסה בדיסק קשיח.
היה זה אלבומו השישי של גד עם היהלומים, "תל אביב תל אביב".
האלבום הוא חלק ראשון מטרילוגיית "המצב".
באפריל 2012 הוציא לאור גד את אלבומו השביעי עם היהלומים: "ירושלים".
אלבום זה הוא חלק ב' בטרילוגיית "המצב".
את כל המילים והלחנים כתב והלחין גד (ששר ומנגן בגיטרה בס ובגיטרות).
בדצמבר 2012 יצא לאור האלבום "תלמי אליהו", החלק השלישי בטרילוגיית "המצב".
כל המילים והלחנים של שלום גד (ששוב שר ומנגן בבס ובגיטרות).
באותו החודש יצא, בהפקת חברת התקליטים "קמע", מארז משולש בשם "המצב", שכולל את שלושת האלבומים של "טרילוגיית המצב" ("תל אביב תל אביב", "ירושלים" ו"תלמי אליהו"), במארז מהודר.
באמצע ינואר 2014 יצא מארז הכולל את חמשת אלבומיו הראשונים של גד, שהיו זמינים זה זמן רב רק ברשת - שלושה מהם בהדפסה חדשה ("סוף המדבר", "תנועות מטאטא מהירות" ו"אהבה") ושניים ("קוץ ברוח" ו"היהודי המעופף") שהופצו במקור בגרסה אינטרנטית בלבד וזוכים לראשונה להדפסה.
בהוצאה המחודשת משולבים רצועות בונוס, הקלטות ראשוניות ושירים מתוך תוכניות רדיו.
ב־18 באוגוסט 2016 יצא אלבומו השמיני עם היהלומים, "הכל חדש", שמומן באמצעות הדסטארט.
מתוך האלבום יצא הסינגל "להישאר בחיים".
ב־25 ביולי 2017 יצא אלבומו "תשעה שירים".
ביוני 2019 יצא אלבומו "שם זמני".
ב־2021 הוציא גד את האלבום "חלב", לאחר ששני שירים "אני מוכר" ו"בשביל הבידור" יצאו כסינגלים.
ב-3 במאי 2023 הוציא גד את האלבום "עשרים וארבעה שירים של דקה", ששיריו פורסמו במקור בעמוד הפייסבוק של גד.
ב־2020 השתתף גד בהפקת הסדרה המוזיקלית "החנות שיש בה הכל" ששודרה בכאן 11. גד כתב את כל השירים לסדרה בשיתוף פעולה עם התסריטאי עוזי וייל והבמאי איתן צור.
שלום [לועזי: סאלו] ויטמאייר בארון היה היסטוריון יהודי-אמריקאי יליד גליציה, נחשב לגדול חוקרי תולדות עם ישראל במאה ה-20 ואבי האסכולה שהטיפה לבחינת חיי הקהילות היהודיות מתוך ההקשר הרחב של סביבתן.
בארון נולד בעיר טרנוב שבמערב גליציה, אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בן למשפחה עשירה, אביו היה בעל בנק עתיר נכסים וראש הקהילה היהודית בטרנוב.
בארון הוא מן ההיסטוריונים היהודים הבודדים שלא יצאו מן המעמד הבינוני או ממשפחה רבנית כי אם ממשפחה עתירת הון.
בארון קיבל הן חינוך כללי-הומניסטי והן חינוך יהודי ותורני מגיל רך.
הוא למד עד גיל שבע עשרה במסגרת פרטית.
שמונה שנים גר בביתו מורה פרטי רבי יצחק אייזיק ורובל (אביו של פרופסור צבי אנקורי), במשך ארבעה חודשים בשנה למד לימודים הומניים וביתרת שמונת החודשים שקד על לימודי הקודש.
מדי שנה בשנה נבחן בגימנסיה המקומית.
בארון קנה לעצמו בקיאות גדולה במקרא ובגמרא והחל לכתוב מאמרים בשפה העברית כבר בשנת 1912. הוא ידע את ספר ההיסטוריה של צבי גרץ על בוריו וחזר ושנה אותו עד שלמדו בעל פה.
ב-1913 סיים בארון את חוק לימודיו בגימנסיה העברית בקרקוב ולמד שנה באוניברסיטת קרקוב.
נסע לווינה ב-1914 החל ללמוד באוניברסיטת וינה היסטוריה ושפות שמיות וקיבל בשנת 1917 דוקטורט בפילוסופיה; דוקטורט שני במשפטים הוענק לו בשנת 1922 ודוקטורט שלישי קיבל ב-1923 במדע המדינה.
בד בבד עם לימודיו באוניברסיטה למד בבית המדרש לרבנים בווינה ובשנת 1920 הוסמך לרבנות.
בין השנים 1919–1926 לימד בארון בבית המדרש היהודי למורים בווינה, שייסד רבה של וינה צבי פרץ חיות, והוא הורה שם את לימודי תולדות ישראל בכל התקופות.
בעת שהותו בווינה התפתחו אצלו תפישות שנהפכו למסד וטפחות של עבודתו: שילוב בין היסטוריה כללית להיסטוריה היהודית והשימוש במדעי החברה, בכללם כלכלה, דמוגרפיה וסוציולוגיה בחקר דברי ימי ישראל.
בארון עבד כעורך דין של חבר הלאומים עבור ועדה המפקחת על ביצוען של אמנות בינלאומיות שעסקו בזכויות מיעוטים לאומיים.
ב-1926 היגר סאלו בארון לארצות הברית ולימד היסטוריה במכון היהודי לדת בארצות הברית שבעיר ניו יורק, לבקשת רבי סטיבן וייז, שייסדו ועמד בראשו; וייז שאף להביא לבית הספר לרבנות את טובי המורים: שלום שפיגל, יצחק (איסמר) אלבוגן, צבי וולפזון וישראל אברהמס.
הרב צבי פרץ חיות, שהיה רבה של יהדות וינה ומנהיג ציוני, המליץ על בארון, אשר לימד בבית הספר אותו ניהל.
ב-1925 הזמין וייז את ססיל רות מאנגליה ואת בארון מווינה כשני מועמדים למשרה קבועה אחת.
בארון נענה בתחילה מתוך סקרנות.
בארון נשאר במכון ארבע שנים, ואפילו המשיך ללמד בו לאחר שזכה בקתדרה מאוניברסיטת קולומביה.
בתחילה כמרצה ואחר כך נעשה ספרן ופרופסור, תפקיד בו שימש עד 1930. ב-1928 הוזמן לעמוד בראש הקתדרה שבראשה עמד בזמנו גרץ כפרופסור להיסטוריה יהודית בבית המדרש לרבנים בברסלאו.
בארון, שהבקשה לשמש כיורשו של גרץ החניפה לו מאוד, החליט לבסוף שלא להיעתר לבקשה.
בשנת 1928 הציעה הנדבנית היהודיה לינדה מילר לנשיא אוניברסיטת קולומביה, ניקולס מורי באטלר, להקים קתדרה חדשה ללימודי יהדות בתחומי ההיסטוריה, הספרות והמוסדות הקהילתיים, באוניברסיטת קולומביה, לזכר בעלה המנוח.
היא רצתה שהדגש יושם על ההיבטים האינטלקטואליים והרוחניים ולא על הרעיונות הלאומיים.
הוועדה שהוקמה לאיתור המועמד הראוי שיעמוד בראש הקתדרה, הציעה ביוני 1929, את המשרה ליצחק (איסמר) אלבוגן, אחד ההיסטוריונים הגדולים ביותר של יהדות גרמניה, שלימד במכון לחוכמת ישראל בברלין.
לאחר משא ומתן ארוך על תנאי השכר והפרישה, שנמשך עד לסוף חודש ספטמבר 1929, דחה אלבוגן את ההצעה, ונימוקו היה רגש הנאמנות והאחריות שהוא חש כלפי בית המדרש לרבנים בברלין ותלמידיו.
המשרה ניתנה לבסוף, בדצמבר 1929, לבארון, בהסתמך על המלצותיהם של וולפסון, סטיבן וייז ואלבוגן, ומכיוון שבארון נחשב אז כהיסטוריון היהודי המוביל בארצות הברית, בעל ידע הן בספרות הרבנית והן בהיסטוריה היהודית ונחשב למורה מצוין.
לאחר מינויו של בארון, שלח לו אלבוגן מכתב ברכה וציין כי בחירתו של בארון הצעיר, אשר חי זה מספר שנים בארצות הברית, הייתה הבחירה המתאימה לתפקיד, בפרט לאור גילו ומצב בריאותו הרעוע של אלבוגן.
היה זה המינוי הראשון באוניברסיטה אמריקנית, ואולי בארצות המערב בכלל להוראת ההיסטוריה היהודית.
אנשי האוניברסיטה רצו לצרף את המקצוע לחוג הקטן לשפות שמיות.
אולם בהתערבותו התקיפה של נשיא האוניברסיטה באטלר, נתמנה בארון כמרצה עם קביעות בחוג החשוב להיסטוריה, זאת למרות התנגדותו של ראש המחלקה להיסטוריה קרלטון הייס.
קרוב לוודאי שבארון היה היהודי הראשון שזכה לקביעות באוניברסיטת קולומביה.
אבי ההיסטוריה היהודית בארצות הברית
בתחילה התאפיינו שיעוריו במיעוט סטודנטים, אולם בחלוף השנים היה למרצה פופולרי ביותר.
שנים רבות היו לו מעט דוקטורנטים, היות שלא היו משרות בחקר תולדות ישראל באוניברסיטאות ברחבי ארצות הברית ולא היה לדוקטור מוסמך בתחום היכן להיקלט.
אי לכך כיהן בארון כמדריך משנה בכל מדעי היהדות במשך כשלושים שנה.
בארון נתמנה לפרופסור להיסטוריה יהודית באוניברסיטת קולומביה בשנת 1929, שם הוא לימד עד ל-1963 והיה הראשון בארצות הברית שהחזיק בפרופסורה למדעי היהדות.
מ-1954 הורה בבית המדרש לרבנים בניו יורק.
ב-1928 נבחר בארון כעמית באקדמיה האמריקנית למדעי היהדות וכיהן כנשיאה בשנים 1943-1940, 1966-1958, 1973-1968, 1980-1975. ב-1937 היה אחד המייסדים של ה-Conference of Jewish Social Studies, והיה הדמות הדומיננטית באגודה, שיעדה היה להגיע להבנה טובה יותר של מעמד היהודים בעולם המודרני, באמצעות כנסים מדעיים ומחקרים.
האגודה פרסמה מאז שנת 1939 את כתב העת והרבעון Jewish Social Studies, ששילב בין מדעי החברה למדעי היהדות.
הוא שימש בתפקידים מרכזיים בקונגרס היהודי-אמריקני, בוועד היהודי-אמריקני, והיה דובר ויועץ בשנות השלושים באגודת 'מנורה'.
בקרב העם היהודי הטיף בארון בכתביו ובהרצאותיו לאחריות כלל-קהילתית של החינוך היהודי.
בארון תרם לקליטת מקצועות מדעי היהדות ובמיוחד ההיסטוריה היהודית באוניברסיטאות ארצות הברית, וגידל שני דורות של היסטוריונים חלוצים, שחקרו את תולדות עם ישראל מתקופת המקרא ועד המאה העשרים.
בסיומה של מלחמת העולם השנייה, עם התגלות המחסנים שבהם אחסנו הגרמנים את הספרים וחפצי הקודש שגזלו מן היהודים, הוקם מפעל "תקומה לתרבות ישראל" (Jewish Cultural Reconstruction).
המפעל נוסד על מנת לטפל ברכוש ובראשו הועמד בארון.
הארגון הוכר על ידי המעצמות ששלטו במערב גרמניה והוענקה לו הסמכות לטפל ברכוש.
לאחר שהושבו הספרים ליהודים ששרדו, חילקו אנשי "אוצרות הגולה" את הרכוש הנותר על פי קריטריונים אובייקטיביים, בין מוסדות יהודיים בעולם: מוזיאונים, בתי מדרש, ישיבות, ספריות.
המפעל נעשה ללא פרסום ומעט מאוד נכתב אודותיו.
ב-24 באפריל 1961 הופיע בארון כעד תביעה במשפט אייכמן, על מנת לתאר את משמעות השואה על רקע תולדות העם היהודי בעת החדשה.
בשל עדות זו התפרסם בעולם.
כחודשיים לפני המשפט יצא מארצות הברית ולא סיפר לאיש על מטרת נסיעתו.
הוא התכונן היטב למשפט, הוכנו למענו מראש מאמרים וספרים שהזמין, אותם קרא במכון מבודד.
הוא סקר במשפט את מצב יהודי אירופה לפני השואה ואחריה.
על עדותו במשפט שהייתה ניתוח היסטורי ולא תיאור של מעשי הרצח, נמתחה ביקורת רבה.
לאחר שובו לארצות הברית דחה הצעות רבות שבצידן תגמול כספי מכובד, להרצות על חוויותיו מן המשפט.
בארון חילק את מגוריו בין דירתו הניו יורקית המרווחת, המצויה בסמוך לאוניברסיטת קולומביה, לבין ביתו הכפרי, השוכן כ-150 קילומטרים מניו יורק בכנען.
שם היה מסתגר בצריף שעל גדות הנהר וחוקר כמעט במשך כל היום, על חלק גדול מיצירותיו חתם בשם "יפת שלום, כנען", על שם היישוב כנען בו דר.
בשנת 1963 פרש בארון רשמית לגמלאות בהיותו כבן שישים ושמונה, אך הוא נותר פעיל כמעט כמקודם.
בארון תרם מכספו לאגודות שונות מעוטות יכולת, בהן לקח חלק.
ב-1934 התחתן עם ז'נט (יפה) בארון לבית מייזל, שסייעה לו רבות עד למותה בשנת 1985.
על ספר זה נמתחה ביקורת משום שהוא חולק לנושאים ולא על פי סדר כרונולוגי.
בארון בכתיבתו יצא כנגד התפישה שטופת-הדמעות (Lachrymose Conception) שאפיינה את ההיסטוריונים היהודים עדיו, שסימן ההיכר שלה הוא תיאור הפרעות והסבל שעברו היהודים במהלך הדורות.
הוא בנה היסטוריה חיובית יותר של העם היהודי, מזווית הראיה האופטימית המאפיינת אותו ושמה דגש על הישגים דתיים ורוחניים של העם היהודי.
בארון העריך את יצחק מרדכי יוסט, מחבר הספר "תולדות היהודים", כאביה מולידה של ההיסטוריוגרפיה המודרנית היהודית.
הוא כתב רבות על צבי היינריך גרץ, אותו העריך מאוד, אך גם מתח עליו ביקורת בשל גישתו המתקרבנת.
בשנות העשרים, עוד לפני שנהפך לפרופסור באוניברסיטת קולומביה, הוציא לאור בארון מספר מחקרים חשובים.
כתב מאמרים על עזריה די רוסי.
ב-1928 במאמרו "גטו ואמנציפציה" הוא הסיק כי מעמדם של היהודים עלה על אלו שאינם יהודים וכי רוב הזמן חיו היהודים בביטחון יחסי.
רעיונות אלו מצד היסטוריון צעיר, עוררו פליאה באותם ימים ועמדו בניגוד לתפישה המקובלת של סבל אינסופי, בה דגלו חלק הארי של ההיסטוריונים היהודים, אותה כינה בארון "התפישה הבכיינית של ההיסטוריה היהודית".
הוא סבר כי האמנציפציה היהודית בהעת החדשה נעוצה במהפכות האירופיות ולא באידאולוגיות כלשהן או בהשכלה.
בארון במאמרו "לאומיות ואי-סובלנות" כינה כחוק של ההיסטוריה (ביטוי נועז להיסטוריון) את האינטראקציה והגורם הלאומי-מדיני לבין הסובלנות ליהודים, מימי הביניים ועד לעת החדשה.
מפעלו הגדול של בארון התפרסם ב-1937 בשלושה כרכים A Social and Religious History of the Jews.
בארון התבונן בהיסטוריה הארוכה של עם ישראל כרצף ממושך, שלא נקטע.
ה'שחרור' של רוח העם מקשר לטריטוריה מסוימת, סייע לו להתפתח ללא האילוצים שמקורם בסביבה חומרית.
זו הסיבה לכך שהעם שמר על דתו וייחודו תקופה כה ארוכה בגלות.
בארון דן בחיבור זה בהתגבשותה של האוטונומיה היהודית.
הוא פותח בתקופה השבטית, ממשיך בתקופת המלוכה, ימי יוון הקדומה והאימפריה הרומית ולאחר מכן עידן המשנה והתלמוד ועד הקהילות שמנותקות מקשר טריטוריאלי במזרח ובאירופה בימי הביניים.
עם פרסום שני חיבוריו הגדולים ומאמרי מפתח רבים, נחשב בארון לבכיר ההיסטוריונים של עם ישראל החיים בגולה.
הוא הביא את חקר ההיסטוריה היהודית למעלת נושא מחקר חשוב, כמו כל נושא אחר.
היו לו תלמידים רבים והוא הכשיר דוקטורנטים רבים ועודד לחקור נושאים חדשים.
הוא הטיף לחקר השואה כבר ב-1949 ותלמידו ניצול השואה פיליפ פרידמן, היה אבי מחקר השואה בארצות הברית.
בארון פרסם שורת מחקרים על המהפכות הכושלות של 1848–1849 וזיקתן ליהודים.
הוא ראה בהן את העמקת האמנציפציה בארצות שבהן ניתנה ליהודים, וכן שלב חשוב בדרך לאמנציפציה, בארצות שבהם לא הוענקה ליהודים.
הוא אף ראה משבר בקהילות, שעודד את התקדמותן לעבר האמנציפציה.
הוא הרחיב את ספרו הגדול ל-18 כרכים, בכללם ארבעה כרכים שיוחדו לשנים 1650-1500. זהו החיבור ההיסטורי הגדול והמקיף ביותר שנכתב מאז ומעולם על ההיסטוריה של עם ישראל, זאת אף על פי שלא הושלם.
הוא כולל 5189 עמודי טקסט ובנוסף להם 2419 עמודי הערות באות קטנה.
הוא ערך השוואה בין ההיסטוריה של עם ישראל להיסטוריה הכללית ועשה שימוש במקורות מתריסר שפות.
את כל המפעל העצום הזה עשה לבדו, ועזרו לו מזכירה בהדפסה ואשתו כעוזרת מחקר.
לצד ההערכה העצומה לה זכה, ספג בארון ביקורת קשה מצד חלק מן החוקרים בשל ניסיונו לכתוב היסטוריה כוללת של עם ישראל בכל התקופות ומכל ההיבטים.
הוא לא אימץ את 'שיטת המרכזים' של דובנוב.
העם שמר על אחדותו בזכות השמירה על מבנהו החוקתי.
תודעת החוק, התורה ותלמודה הם שעמדו לעם ושמרו עליו אל מול השינויים מסביבם.
בארון רואה את השפעת האסלאם על היהדות והקראות המושפעת מן הכיתתיות המוסלמית.
הוא מצביע על הזיקה בין ההיסטוריה המערבית הכללית להיסטוריה של עם ישראל.
הוא מתבונן בדברי הימים של היהודים כפי שנראו בעיני הנוצרי והעממי, ולא מפרספקטיבה של המדינה או הכנסייה.
לגבי הגירושים ממערב אירופה, מחזיק בארון בדעתו שסיבתם היא לאומיות ימי-ביניימית medieval nationalism.
הוא מיזג את ההיסטוריה היהודית עם ההיסטוריה הכללית וראה את היחסים שבין המוסלמים, נוצרים והיהודים והתרומה שהביאו אלו לאלו.
המשמעות של הגלות לפי בארון היא הסתגלות היהודים לתנאים שנכפו עליהם ויצרו חוכמה פיננסית ויצירת חיי תרבות ייחודיים.
עם זאת, נכפו עליהם שינויים שרירותיים חד-צדדיים, לעיתים באלימות.
לפי בארון לאחר שעם ישראל גלה מארצו, הוחלפה המסגרת הלאומית במסגרת ההיסטורית והיא זו שהגנה על העם בגולה.
בארון השתמש בכלים השאולים ממדעי החברה כמו: כלכלה, סוציולוגיה ודמוגרפיה.
הוא אף בחן נושאים שנחקרו יחסית מעט ביחס ליהודים: התאוריה הפוליטית של אזרחות עירונית יהודית בימי הביניים, מספר היהודים על רקע ההיסטוריה הכללית, ההומניזם והיהודים, זיקת היהודים למסדר הישועי.
יחס הפרוטסטנטים, לא רק מרטין לותר ליהודים במאה הראשונה לקיומו.
בארון בספרו הגדול ובהרצאותיו הרבה להצביע על הקשר שבין החברה לדת, ואף הראה את השפעתם של התנאים החברתיים הפנימיים והחיצוניים, על היהדות לאורך השנים.
הוא הציע חידושים כמעט בכל מה שחקר.
לפי בארון היה תפקיד המנהיגים להגן על עמם בפריפריה עוינת ולאפשר אוטונומיה מקסימלית.
הקהילה הסגורה והצרה הצרה מחד את אופקי החיים, אך מאידך היא מנעה סכנה גדולה של שבירת מסגרות ומרדנות, שילבשו צורה של המרת דת ותנועות משיחיות.
בארון דחה הסבר מרקסיסטי לפירוש ההיסטוריה היהודית, היות שהיהודים היו בני מעמד אחיד וחיו בקהילות קטנות ולשכבה העשירה היה חסר רצף דורות שנדרשו להיווצרות מעמד כלכלי ואילו בעיני הנוצרים, היהודים אם הם עשירים או עניים, הם קודם כל יהודים.
בארון דחה את 'שיטת המרכזים' של דובנוב והוא דחה את החלוקה לתקופות שקבעו ההיסטוריונים בני המאה ה-19, במקום זאת הוא החיל על דברי ימי ישראל את חלוקת התקופות הלקוחה מן ההיסטוריה הכללית.
מחקריו על היהדות בימי הביניים
לפי בארון היו ימי הביניים פסגת חיי הרוח של היהודים.
הוא מעלה את הרעיון שמסעות הצלב לא היו תמיד טראומטיים ליהודים.
התקווה המשיחית שימשה כעוגן הצלה ליהודים בתקופותיהם הנוראיות ביותר והעמיקה ככל ששקע מעמדם החברתי והמדיני.
הוא ראה את ימי הביניים לא רק בסבל ובאפלה שהיו מנת חלקם של היהודים, כי אם גם לפי החופש והאפשרויות החדשות שנפתחו בפניהם.
ביחס להגות היהודית, בארון כתב כי בניגוד לגישה הנוצרית "החסידים היהודים בימי הביניים החשיבו את הרווחה החומרית כברכה בפני עצמה, בתנאי שהאדם חולק אותה עם הזולת".
עם זאת, בארון הצביע על מספר מקורות בולטים מתקופה זו שהסתייגו מתופעות פסולות שעלולות להילוות או לנבוע מהשאיפה לאושר, בהם הרמב"ם שכתב "רוב הקלקולים הקורים בערים בין האנשים הם מפאת התאווה לרכוש ולהוסיף רכוש והרעבתנות לרווחים".
כמו כן יצא בארון כנגד 'ההיסטוריה הבכיינית' מבית מדרשו של ההיסטוריון היינריץ הרץ, כמו גם נגד עצם ההנחה שאמנציפציה רשמית (חוקית, אזרחית, כפי שהתקבלה בצרפת בשנים 1791-1790) היא סימן בדוק לקידמה.
לעומת זאת הראה כי יהודים שהתיישבו בהולנד או באנגליה, הגם שלא מיהרו לקבל, קל וחומר לדרוש אמנציפציה רשמית, בפועל היו ארצות אלו מסבירות פנים מהבחינות החשובות האחרות: אפשרויות כלכליות, חופש חברתי וסובלנות דתית דה-פקטו.
ממדיה העולמיים של ההיסטוריה היהודית: קובץ מאמרים/ שלום בארון.
ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשנ"ו 1996.
במבחן החירות: פרקים בתולדות יהדות אמריקה/ שלום בארון.
ירושלים: המכון ליהדות זמננו, האוניברסיטה העברית בירושלים, הוצאת שוקן, תשל"ז 1977.
היסטוריה חברותית ודתית של עם ישראל/ שלום בארון.
תל אביב: הוצאת מסדה, תש"ך.
הרב שלום דב (דובער) ליפשיץ (כ"ו בסיוון תרפ"ט, 4 ביולי 1929 – כ"ד באלול תשע"א, 23 בספטמבר 2011) היה מייסד ויושב ראש ארגון "יד לאחים" ורב קהילת חב"ד ברמת גן.
נולד באנייצ'א שברוסיה לישראל-לייב וזלטה מאשה ליפשיץ.
אביו למד בישיבת תומכי תמימים בלובביץ'.
בשנת תרצ"ז (1937), בהיותו בן שמונה, עלה עם משפחתו לארץ ישראל והמשפחה התיישבה ברמת גן.
למד בישיבת תפארת ציון, לאחר מכן בישיבת "אחי תמימים"-חב"ד בתל אביב ומשם עבר ללמוד בישיבת פוניבז'.
בראשית שנות ה-50 עמד בראש קבוצת בחורי ישיבות שהקימה את ארגון "חבר הפעילים – יד לאחים".
בשנים הראשונות פעל הארגון בעיקר בקרב עולי תימן וצפון אפריקה, ועם השנים התרחבה פעילותו לתחומים נוספים ובהם פעילות רוחנית ביישובי הפריפריה.
באלול תשכ"ה (1965) נישא למרים, פסיכולוגית קלינית בת ה'משפיע' החב"די הרב נחום גולדשמיד.
ליפשיץ היה חסיד חב"ד ורוב עמיתיו להנהגת הארגון ופעילי השטח נמנו עם המגזר החרדי ליטאי.
בשנת תשמ"ט (1988), בעקבות הפילוג באגודת ישראל והקמת דגל התורה, פרסם הרב ליפשיץ תמיכה פומבית ברשימת אגודת ישראל לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה.
בעקבות זאת פרשו רוב הפעילים הליטאים מהארגון והקימו ארגון מקביל – "לב לאחים".
בשנותיו האחרונות של הרב ליפשיץ מיקד ארגונו את פעילותו במאבק במיסיון ובמניעת טמיעה והתבוללות של יהודים.
במסגרת פעילות זו פעל להוצאת נשים יהודיות שנישאו לערבים מתוך הכפרים הערביים שהתגוררו בהם.
במשך שישים שנות עמידתו בראשות הארגון לא קיבל מעולם משכורת עבור התפקיד.
הרב ליפשיץ כיהן כרב שכונת הלל ברמת גן וחבר לשכת הרבנות בעיר.
לאחר שהרב גדליהו אקסלרוד עזב בשנת תשמ"א (1981) את רמת גן, התמנה תחתיו לרב קהילת חב"ד ברמת גן.
שימש כראש כולל 'מאורות ישראל' ברמת גן ועמד מאחורי מספר פרויקטים בתחום הספרות התורנית.
כמו כן היה ממייסדי עמותת הרבנים פיקוח נפש.
נקבר בחלקת חב"ד הישנה בבית הקברות בהר הזיתים, סמוך לקבר חמיו וחמותו.
בנו הרב ישראל לייב, רב קהילת חב"ד ברמת גן (חתן הרב יצחק יהודא ירוסלבסקי)
בנו הרב שמואל, ר"מ בישיבת 'תומכי תמימים' במגדל העמק וממלא מקומו בהנהלת יד לאחים (חתן הרב יוסף יצחק וילשנסקי)
הרב בנימין קופרמן, דיין ורב בית הכנסת הגדול ברמת גן
הרב שלמה חיים פלדמן, ראש ישיבת 'תומכי תמימים' בקרית אתא
הרב שלמה גרשקוביץ, ראש כולל ערב בבית הכנסת חב"ד "עוזיאל" ברמת גן
שלום בן-משה (נולד ב-1948) הוא תת-אלוף במילואים וראש עיריית ראש העין לשעבר.
בן-משה שימש קצין החינוך הראשי וקצין המשטרה הצבאית הראשי (הקַמצָ"ר).
בבחירות לרשויות המקומיות באוקטובר 2013, נבחר לכהן כראש עיריית ראש העין.
שלום בן־משה נולד בתימן בשם סאלם ועלה עם משפחתו במבצע על כנפי נשרים, ששוכנה במעברת ראש העין.
אביו זכריה משה שימש לימים כראש המועצה הראשון בראש העין.
בעל תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב, תעודת הוראה ממכללת בית ברל ובעל תואר שני במדעי החברה מאוניברסיטת חיפה.
בן משה התגייס לצה"ל באוגוסט 1966, החל את דרכו בפלוגת ההכנה למ"כים של בה"ד 4 בצריפין.
בתום הקורס הוצב בחטיבת גולני, שם התקדם במעלה הדרגות והתפקידים.
כמפקד פלוגה א' בגדוד 13 (גדעון) לחם במלחמת ההתשה, ובין היתר ירה והפיל מטוס מצרי באמצעות מקלע.
בעבור פעולה זו הוענק לפלוגה בפיקודו צל"ש מאת מפקד חיל האוויר, מוטי הוד.
בשנת 1970 לקח חלק במרדף אחר חוליית מחבלים שחדרה לרמת הגולן סמוך לחושנייה שבסופו הרג הכוח את המחבלים ושבה אחד מהם.
בעת ששימש כסמג"ד השתתף גם במבצע יונתן.
בהמשך שירותו שימש כמפקד גדוד 51 בגולני, ב-1981 מונה למפקד חטיבת החרמון.
במלחמת לבנון הראשונה שימש סגן מפקד עוצבת הגליל וב-1987 מונה לסגן מפקד יק"ל.
התקדם בתפקידי הפיקוד ובשנים 1991–1989 שימש כקצין משטרה צבאית ראשי.
בשנים 1995–1991 שימש כקצין חינוך ראשי.
בשנים אלו היה בין היתר חבר בצוות אשר ניסח את הקוד האתי הראשון של צה"ל.
לאחר שחרורו מצה"ל שימש בן-משה כמנהל האגף להכשרה מקצועית במשרד התמ"ת.
בבחירות אשר נערכו ב-22 באוקטובר 2013 נבחר שלום בן משה לראשות עיריית ראש העין לאחר קבלת תמיכתם של 56% מכלל המצביעים.
בבחירות הסיבוב השני שנערכו ב-13 בנובמבר 2018, זכה שלום בן משה ב-52% מקולות המצביעים, גבר על המועמד רז שגיא ונבחר לראשות העיר בפעם השנייה.
בספטמבר 2023 הודיע כי לא יתמודד לכהונה שלישית.
נחשב לאחד מגדולי מקובלי מרוקו.
שימש כדיין ואב בית דין בקהילת הספרדים בלונדון.
נולד לרבי משה בוזגלו בסאלי, בשנת ה'ת"ס 1700. למד אצל רבי חיים בן עטר הזקן.
למד גם בישיבה של רבי אברהם אזולאי בעיר מרקש שבמרוקו.
בין רבותיו וחבריו נמנו רבי יעקב פינטו, הרב ישעיה הכהן והרב יעקב גדליה.
בעקבות רדיפות של מלך מרוקו כלפיו (אליהן התייחס לאחר מכן כשהיה חותם "אוד מוצל מאש"), עבר להתגורר בלונדון בשנת 1745, שם ערך את ספריו ושימש מורה הוראה ואב בית הדין.
התפרסם בעיקר בשל עריכת הפירוש היסודי לספר הזוהר, הנקרא "מקדש מלך", אותו הדפיס באמסטרדם, בשנת תקט"ו.
היות שהפירוש נדפס באירופה, היה מונח על שולחנם של אדמו"רים ומצוטט רבות בספריהם.
הספר מקדש מלך נערך מתוך שלשה מקורות.
הראשון הוא ספר לקט שושנים שחיברו חבריו רבי יעקב פינטו ורבי ישעיה הכהן ובו מושקע מתורת רבם רבי אברהם אזולאי, המקור השני הוא חיבורו של הרב משה זכות על הזוהר הנקרא מקדש ה'.
השלישי הוא ליקוטים מכתבי האריז"ל מה שנוגע לפירושי הזוהר.
הביע את דעתו אודות הקמעות שעמדו במוקד הפולמוס שהתגלע בין הרב יהונתן אייבשיץ לבין היעב"ץ.
היעב"ץ כתב הסכמה לספרו מקדש מלך אך בעקבות רימוזים שבתאיים שמצא בספריו תקף אותו בחריפות בספרו תורת הקנאות.
נפטר ב-23 במאי 1780 - י"ח באייר תק"ם בלונדון קבור בבית הקברות 'נובו' מאחורי אוניברסיטת 'קווין מרי' באזור 'מייל ענד'.
מקדש מלך - פירוש על הזוהר, נדפס לראשונה באמסטרדם בשנת ה'תק"ו או ה'תק"י.
במשך השנים שלאחר מכן הוסיף הרב הארות, חידושים ותיקונים שלא זכה להדפיס בחייו
כסא מלך - פירוש על תיקוני הזוהר, נדפס לראשונה באמסטרדם בשנת ה'תקכ"ט
הדרת הוד מלך - פירוש לספרא דצניעותא
הדרת כבוד מלך - פירוש כמה דרושים בכתבי האר"י
הדרת פני מלך - פירוש לאידרא רבא ואידרא זוטא
ר' שלום בכ'אש (Shalom Bekache; 1848 – 1927) היה סופר, עיתונאי, מתרגם ומדפיס שדגל ברעיונות ההשכלה.
נולד למשפחה ממוצא יהודי-בגדאדי בהודו אך חי ופעל באלג'יר מרבית חייו.
שלום בכ'אש נולד במומבאי בשנת 1848, בן לקהילה היהודית-בגדאדית בעיר.
אביו, יצחק רפאל בכ'אש, היגר מבגדאד למומבאי במחצית הראשונה של המאה ה-19.
בהקדמה לספר הראשון שפרסם, "מבשר טוב" (ליוורנו, 1885), ציין כי ילדותו בקהילה היהודית-בגדאדית במומבאי היא שעוררה בו את רעיונות ההשכלה ושם הבין את יתרונות החינוך המודרני, בראותו נערות ונשים הקוראות בעברית כמו גברים, וסוחרים אמידים המשקיעים כספם בהקמת בתי ספר פרטיים.
בצעירותו עזב בכ'אש את הודו ונסע לארץ ישראל.
בצפת קיבל חינוך רבני והוסמך לרב.
לאחר כהונה קצרה כרב בעכו נסע לאלג'יריה בשנת 1878 ושם התחתן.
בארבע שנותיו הראשונות באלג'יריה כיהן כרב של קהילה יהודית קטנה בעיירה תניית אלחאד, ולאחר מכן, עד שנת 1922, כיהן כרב בבית כנסת באלג'יר.
בכ'אש כתב בקביעות מאמרים לעיתונים העבריים המליץ, המגיד והצפירה.
ספרו הראשון, "מבשר טוב", היה אוסף של סיפורים קצרים ומעשיות בערבית יהודית אודות היהודים בימי הביניים.
הספר הודפס בליוורנו (איטליה) בשנת 1885, והיה אחד הספרים הראשונים שהודפסו בבתי הדפוס היהודיים בליוורנו שלא השתייכו לסוגה הרבנית.
הספר זכה להצלחה בקרב יהודי אלג'יריה ועודד את בכ'אש לייסד כתב עת חודשי בשם "אור הלבנה" במטרה להפיץ את רעיונות ההשכלה.
כתב העת כלל פרסומים רבים אודות תרבויות שונות ועמים זרים, בהם עמי המזרח הרחוק (הודו וסין) בו נולד.
לאחר ארבעת גיליונותיו הראשונים של "אור הלבנה" והדפסה של ספר פיוטים קטן, החליט בכ'אש לייסד בית דפוס באלג'יר.
בשנת 1887 עלה בידו להקים את בית הדפוס ביחד עם שני שותפים.
לאורך השנים 1887–1896 הוציא לאור כ-21 ספרים; כשלושה מהספרים השתייכו לסוגה מסורתית (ספרי פיוטים ואתיקה) וכל השאר היו באוריינטציה מודרנית - קובצי סיפורים קצרים וספרים העוסקים בנושאים כגון היסטוריה יהודית ומדע.
חלק מספריו היו גם תרגומים מהספרות העברית החדשה.
כך למשל בסביבות שנת תר"ן (1890) פרסם בכ'אש את ספרו "אתמאר פעל אלכיר", תרגום לערבית יהודית של הספר "צדיק ונשגב" לנחום סוקולוב שפורסם שנים אחדות קודם לכן בעברית, שבעצמו היה תרגום מגרמנית של ספר מאת הרב הרפורמי לודוויג פיליפסון.
כמה מספריו המקוריים והמתורגמים של בכ'אש זכו לפופולריות גדולה בקרב הקהילות היהודיות בצפון אפריקה, וכמה מהם יצאו לאור במהדורות חדשות בתוניסיה בדפוס מכלוף נג'אר גם עשורים אחדים לאחר מהדורתם הראשונה.
בכ'אש פרסם ספר אחד בעברית, מסה פילוסופית בשם "ניצחון האור על החשך: או, ויכוח הפרושים עם הצדוקים".
מלבד ספר זה, כל פרסומיו של בכ'אש היו בערבית יהודית, השפה המדוברת בקרב יהודי אלג'יריה (שבתקופה זו החלה לפנות את מקומה לצרפתית).
כך יכל להגיע ולהפיץ את רעיונות ההשכלה והידע המודרני לכלל שכבות הקהילה יהודית, שעד אותה עת קיבלו ברובם חינוך יהודי-מסורתי בלבד.
בכתביו השונים קרא להדגיש את לימודי העברית ולהקים הנהגה יהודית לאומית ליהודי אלג'יריה.
בשנת 1890 ייסד בכ'אש כתב-עת חדש בערבית יהודית עם אותה אוריינטציה משכילית, שבועון בשם "בית ישראל", שיצא לאור שנתיים.
הוא הפסיק את ההוצאה לאור של כתב העת ואת פועלו העיתונאי בערבית יהודית לאחר שהלך ופחת קהל הקוראים הפוטנציאלי בשפה זאת, בעקבות תהליך האימוץ של הצרפתית כשפה ראשונה בקרב יהודי אלג'יריה.
בכ'אש נפטר באלג'יר בשנת 1927. הוא מוזכר ביחד עם אישים כגון יצחק מרעלי (1952–1867) ויעקב סופר כאחד מחלוצי המשכילים באלג'יריה.
הרב שלום בער סורוצקין (נולד ב-24 ביוני 1968, כ"ח בתמוז ה'תשכ"ח) הוא ראש מוסדות עטרת שלמה הכוללים מעל 40 מוסדות בישראל.
נולד בקרית ישיבת טלז שבקליבלנד, אוהיו, לרב בנימין סורוצקין ולאה פייגא (נפטרה בי"ד בחשון ה'תשפ"ו) לבית סילבר (טשאיינס).
הוא נקרא על שם אבי אמו, הרב שלום דוב סילבר.
מצד אביו הוא נכדו של הרב ברוך סורוצקין ונינו של הרב זלמן סורוצקין.
למד בישיבת אמרי ברוך שבראשות אביו, ולאחר מכן בישיבת בריסק בראשות הרב משולם דוד הלוי סולובייצ'יק.
בשנת ה'תשנ"א נשא את בתיה, בתו של הרב נחום דב קרייסמן דיין בפתח תקווה.
בשנת ה'תשנ"ד החל לשמש כמנהל רוחני בכולל ברית התורה בעיר ביתר עילית, לאחר שראש הכולל לא עמד בתשלום משכורות האברכים לקח הרב סורוצקין על עצמו את אחזקת הכולל, ולאחר שנה סגר את הכולל בביתר ופתח את כולל עטרת שלמה הראשון בעיר בית שמש.
בשנת ה'תשנ"ט פתח את ישיבת אור אליעזר בבית שמש, שהתחילה את הקמת רשת הישיבות הקטנות של מוסדות עטרת שלמה.
בהמשך פתח כוללים בערים נוספות, ביניהן בני ברק, ירושלים, מודיעין עילית, בית חלקיה, יסודות, צפת ועוד.
רשת הכוללים "עטרת שלמה" הייתה יוצאת דופן בגודלה, ובשיאה למדו שם כ-2500 אברכים.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21, בעקבות הקיצוצים שעשתה הממשלה לכוללים והישיבות, התקשה הרב סורוצקין לשלם את מלגות האברכים.
לאחר מאמצים רבים הצליח לגייס את הכספים לתשלום המלגות החסרות.
בהמשך עבר הרב סורוצקין להתמקד גם בתלמודי תורה ובישיבות קטנות שפתח ברחבי הארץ, במהלך השנים היה הרב סורוצקין שותף מרכזי בכמה יוזמות שנועדו לסייע לכלל האברכים בישראל.
בשנת ה'תשע"א פתח ישיבה קטנה "עטרת יוסף" בבני ברק.
בהמשך פתח עוד ישיבות קטנות בערים אלעד, ירושלים, בית שמש, נתיבות, ביתר ומודיעין עילית.
בשנת תשע"ד פתח ישיבה גבוהה "עטרת שלמה" בכפר הנוער שדה חמד, בראשון לציון והעמיד בראשה את הרב חיים פיינשטין ואת הרב חיים מרדכי אוזבנד.
הרב סורוצקין היה מקורב לרב אהרן לייב שטיינמן שעמד בנשיאות מוסדותיו, וכן היה מקורב לרב חיים קניבסקי, שניהם סייעו לו בקשר עם נדיבים אמידים ברחבי העולם.
"שלום בדורנו" או "שלום בזמננו" הוא כינוי לנאום שנישא ב-30 בספטמבר 1938 על ידי ראש הממשלה הבריטי, נוויל צ'מברלין, על אודות הסכם מינכן, ובו הכריז כי הביא "שלום בדורנו".
כינוי זה של הנאום הוא אזכור של מילותיו של בנג'מין דיזראלי, אשר בשובו מקונגרס ברלין בשנת 1878 אמר: "שבתי מגרמניה עם שלום לדורנו" .
הנאום ידוע לשמצה משום שבדיעבד הוא נתפס כנאיבי, שכן פחות משנה לאחר ההסכם, בעקבות מעשי התוקפנות של קנצלר גרמניה, אדולף היטלר והפלישה לפולין, הכריזה בריטניה מלחמה על גרמניה והחלה מלחמת העולם השנייה, וכעבור כמה חודשים התפטר צ'מברלין מתפקידו.
צ'מברלין נחת בבריטניה ב-30 בספטמבר 1938 ונאם לקהל שהתגודד לקבל את פניו:
מאוחר יותר הוא עמד מחוץ למעון ראש הממשלה בדאונינג 10, קרא שוב מן ההסכם וסיכם:
הרב שלום הכהן ברנדר (ה'תרע"ב, 1912 - י"ז בכסלו ה'תש"ס, 26 בנובמבר 1999) היה רב וראש ישיבה חסידי.
נולד בירוסלב לרב דוד ברנדר, למדן חסידי.
למד בתלמוד תורה מקומי, ואחר כך בעיר דוברומיל אצל סבו הרב יעקב יהושע ברנדר.
בשנת ה'תרפ"ז (1927) נסע ללמוד ב"קלויז" בעיר טארנא, שם למד אצל הרב יחיאל מיכל הולנדר מחבר שו"ת "אמרי כהן".
בתקופת לימודיו שם התכתב עם רבנים ידועים כמו הרב הולנדר, הרב נחום ווידנפלד מדומברובה והרב יוסף רוזין.
בתקופה זו גם התקרב לחסידות בעלז והחל לנסוע בקביעות לאדמו"ר רבי אהרן מבעלז.
לאחר שנים ספורות בטארנא, חזר לירוסלב והעביר בה שיעורים בתלמוד לבחורים צעירים ממנו, עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בקיץ 1940 גורש יחד עם מאות אלפי יהודים אחרים באזורי הספר, לסיביר.
הוא נקלע למחוז בודייבה באירקוטסק ועבד בגולאג עד תום המלחמה.
ב-1946 הגיע לפולין, שם נישא לבתו של הרב פינחס אנגלנדר והם התגוררו זמנית בקרקוב, שם התיידד עם הרב משה יצחק גווירצמן מייסד חסידות פשעווארסק.
ב-1948 קיבל אשרת יציאה מהמדינה ונסע עם אשתו לצרפת, וכמה חודשים מאוחר יותר לאנטוורפן שבבלגיה שבה התרכזה קבוצה של חסידי בעלז.
הוא מצא את כתב היד של פירושו של מהר"י קורקוס לספר זרעים ממשנה תורה לרמב"ם, שהיה בעותק יחיד בספריית ישיבת חכמי לובלין שהתפזרה בימי השואה; הוא מסר את הפירוש לשבתי פרנקל שהדפיס אותו במהדורת הרמב"ם של הוצאת שבתי פרנקל.
ב-1950 נענה לקריאת האדמו"ר הרב אהרן רוקח מבעלז ועלה לישראל לכהן כראש ישיבת בעלז, שהוקמה באותה שנה בירושלים.
בתפקידו זה תרם להשתקמות חסידות בעלז בישראל לאחר מלחמת העולם השנייה, הוא גם נודע במסורות הרבות שהעביר מאדמו"רי החסידות בדורות קודמים.
ב-1971 עבר לגור בבני ברק והקים בה כולל אברכים בשם "קדושת אהרן" שבו הושם דגש על לימוד סדר קדשים.
היה מעביר שיעורים כמעט מדי יום, וכך גם בלילה האחרון לחייו.
ספרו הוא "חוקת היום" על מסכת יומא, ועל משנה תורה לרמב"ם בענייני יום הכיפורים, בשלושה כרכים.
בנו רבי דוד ברנדר, חתנו של הרב אברהם אביגדור לנדא מחסידות סטריקוב, שמכהן תחתיו כאדמו"ר מסטריקוב בבני ברק.
גיסו הוא איש העסקים והפילנתרופ החרדי אליהו אנגלנדר מלונדון.
נכדו הרב אלעזר יונה ברנדר ראש כולל מכנובקא בעלזא.
הוא שירת כקצין לוחם בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, ושירת כקצין לוחם (רב-סרן) בצבא הגנה לישראל בימי קום מדינת ישראל.
בסקין נולד בשנת 1923 בפוצ'יוב, עיירה קטנה באוקראינה, ובהגיעו לגיל שנתיים היגרה משפחתו לשיקגו, ארצות הברית.
הוא גדל במשפחה יהודית, הוריו היו חב"דניקים, וסבו היו הרב משה מרדכי, שהיה ידוע בקרב הקהילה היהודית בפוצ'יוב.
את רעייתו, רחל הריסון (אחותה של מיכל מודעי), דור שביעי בארץ ישראל, פגש בעת ששירתו בצה"ל.
לסול ולרחל שני בנים ובת.
בסקין שירת כמעט שלוש שנים בצבא ארצות הברית כרובאי באוגדת חיל הרגלים ה-34 בתוניסיה ובמערכה על איטליה.
במהלך 18 חודשים של לחימה, השתתף בכמה קרבות קשים - הקרב על מונטה קסינו, באנציו ובקרב על ההרים עד לעמק הפו.
מונה לקצין בשדה הקרב ושירת כקצין באותה יחידה במהלך כל המלחמה.
לאחר מלחמת העולם השנייה שב לאירופה ונהיה מעורב מאוד ב"עליה ב".
כמו כן, נסע ברחבי העולם כימאי בצי הסוחר.
בהיותו בסין, שמע על החלטת האומות המאוחדות על הקמת מדינת ישראל, ולארץ ישראל הגיע באפריל 1948.
התגייס ל"הגנה", לשורות הגדוד השלישי של חטיבת אלכסנדרוני, ראשית כמפקד מחלקה ולאחר מכן כמפקד פלוגה, וסיים את שירותו הצבאי בחטיבה כמפקד קבוצת הסיור.
במהלך חייו, הן כחייל צבא ארצות הברית, הן כימאי והן כחייל בצבא ההגנה לישראל, תיעד בסקין את חייו בתמונות ובסרטוטים.
לאחר המלחמות , כאשר פרש מהצבא, פיסל אנדרטות לזכר חללי מערכות ישראל והיה פעיל ביחידת ההסברה של צה"ל.
חלק מציוריו תרם למוזיאונים בישראל.
איור סדרת ילדים אלמונים מאת גלילה רון־פדר-עמית.
איור ומפות פרקי יומן של מאיר הר ציון
שלום באוצן היה הסכם שלום שסיים את המלחמות הגרמניות-פולניות (1002–1018), בין האימפריה הרומית הקדושה לדוכסות פולין.
המלחמה נמשכה בהפסקות כ-16 פעמים, ולאחר שהצבא הקיסרי נכשל במתקפתו במהלך חורף 1017, וכן בעקבות כישלון מתקפת הנגד הפולנית באותה שנה, פתחו שני הצדדים במשא ומתן לסיום המלחמה.
ב-30 בינואר 1018 חתמו היינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ובולסלאב הראשון, דוכס פולין על הסכם שלום נוסף, המכונה "שלום באוצן".
שלום בן-חורין היה עיתונאי גרמני-ישראלי, הוגה דעות וחוקר דת.
בן-חורין היה מעורב בדיאלוג בין יהודים לנוצרים, בדיונים בנושא התמודדות עם אנטי-יהדות ועם אנטישמיות, ובנושא אפשרות קיומה של תאולוגיה אחרי אושוויץ.
היה ממנהיגי הקהילה הרפורמית בישראל.
בן-חורין נולד למשפחת סוחרים יהודים משכילה במינכן בתור פריץ רוזנטל (Fritz Rosenthal).
לאחר שסיים את לימודי התיכון בעיר, בין השנים 1931–1934 למד שפה וספרות גרמנית ולימודי דתות השוואתיים באוניברסיטת מינכן.
ב-1935 עלה לארץ ישראל עם רעייתו, גבריאלה.
מ-1935 עד 1970 עבד בן-חורין כעיתונאי, בין השאר בעיתון "ידיעות חדשות".
בשנת 1937 הגיע לשכונת רוממה בירושלים, שבה התגורר עד מותו.
ב-1958 ייסד בירושלים עם בנו, טוביה, את הקהילה הרפורמית הוותיקה ביותר הקיימת כיום בישראל (קהילת הר-אל), וב-1961 היה מייסד-שותף של העמותה "יהודים ונוצרים" (Juden und Christen) יחד עם מועצת הכנסייה האוונגלית (פרוטסטנטית) הגרמנית (Evangelische Kirche Deutschlands).
מ-1970 ועד 1987 היה מרצה ופרופסור אורח בירושלים, בטובינגן ובמינכן.
כאשר נוסדה בשנת 1975 אגודת הסופרים בשפה הגרמנית בישראל (VdSI ;Verband deutschsprachiger Schriftsteller Israels), היה בן-חורין אחד מחמישה עשר חברי הוועדה המייסדת.
היה פעיל במפלגת ליברלים עצמאיים.
מאשתו הראשונה, גבריאלה לבית רוזנטל, צלמת וציירת, ילידת מינכן אף היא, נולד הבן טוביה.
שלום בן-חורין הכיר במהלך לימודים בסמינר למורים בירושלים את אריקה פאקנהיים (Erika Fackenheim), ילידת אייזנך בגרמניה, שברחה מן הנאצים ועלתה ב-1936 במסגרת "עליית הנוער" לארץ ישראל.
השניים נישאו ב-1943 ונולדה להם הבת אריאלה.
בין השנים 2009–2015 היה רב קהילה בברלין, ורבה של סנט גאלן שבשווייץ.
שלום בן-חורין נפטר בירושלים בשנת 1999 ונקבר שם.
על פעילותו הספרותית והתאולוגית הוא קיבל אותות כבוד רבים, בהם:
צלב הכבוד דרגה ראשונה של מסדר הכבוד הפדרלי (1969)
פרס ד"ר לאופולד לוקאס הראשון (1975)
צלב הכבוד הגדול של מסדר הכבוד הפדרלי (1983)
חברות במסדר הכבוד הבווארי (1986)
תואר פרופסור של המדינה הפדרלית באדן וירטמברג (1986)
מדליית האזרחות הזהובה של העיר מינכן (1988)
צלב הכבוד הגדול עם כוכבים של מסדר הכבוד הפדרלי (1993)
כמו גם תואר דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטאות של מינכן (1988) ושל בון (1993).
עיזבונו הכתוב של בן-חורין, הכולל כתבי יד ותכתובות, נמצא בארכיון הספרותי במארבאך על הנקר.
חדר העבודה של שלום בן-חורין נלקח בשלמותו מירושלים למינכן והוא מוצג מאז 2009 בארכיון העירוני של מינכן.
אביטל בן-חורין: יקירת העיר אייזנך וצלב הכבוד במסדר עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה
חמשים שנות ציונות: מכס בודנהימר, ירושלים: ר' מס, 1946
שלום בן יאשיהו מוזכר פעמיים בתנ"ך כבנו של יאשיהו מלך יהודה והדעות חלוקות לגבי זיהויו.
חז"ל זיהו אותו עם צדקיהו, אבן עזרא ורבים מהפרשנים המודרניים עם יהואחז, רד"ק עם יהויכין ומלבי"ם טען שהוא היה בן אחר שלא מלך.
שלום בן יאשיהו מופיע בשם זה פעמיים בתנ"ך.
בספר ירמיהו בנבואה על מלכי יהודה::
ייתכן שמדובר במלך יהואחז בן יאשיהו שהוגלה למצרים על ידי פרעה נכה ושם גם מת.
בתחילת ספר דברי הימים א':
הגמרא מביאה את דברי רבי יוחנן שיוחנן המוזכר בפסוק זה הוא יהואחז וששלום הוא צדקיהו.
רש"י והמצודות מפרשים על פי דברי הגמרא ששלום הוא צדקיהו.
את הקושי של הביטוי "אשר יצא" מסביר רש"י: "ואף על פי שלא יצא עדיין מתנבא עליו כאילו יצא".
רד"ק טוען ששלום הוא יהויכין שגלה לבבל.
לטענתו, גם נכד של יאשיהו יכול להקרא "בן יאשיהו".
אבן עזרא בפירושו לדניאל, פרק א, טוען ששלום הוא יהואחז.
באנציקלופדיה מקראית כותבת גאולה כהן בסתם: "בן יאשיהו מלך יהודה שנתמלך בשם יהואחז".
חיזוק לזיהוי זה נמצא במבנה של פרק כ"ב בירמיהו המונה את המלכים שלום, יהויקים, ויהויכין בסדר זה.
המלבי"ם טוען ששלום היה בן רביעי שלא מלך.
הוא כותב: "לדעתי, שלום בן יאשיה הרביעי שלא נודע מה נעשה בו, בעת שהוליך את יהויקים בבלה ומת בשער לדעת חז"ל.
הגלה את שלום לבבל כדי שלא יחלוק על מלכות צדקיה.
ועל זה אמר של יבכו על יהויקים שמת רק על שלום ההולך עתה לגלות כי לא ישוב עוד." את הביטוי "המולך" הוא מפרש: "שהיה ראוי למלוך".
דעה זאת התקבלה על דעת ד"ר מנחם בולה שהרחיב עליה בדעת מקרא.
לטענתו, הפסוק בדברי הימים אינו מסתדר עם אף אחד מהזיהויים, שכן צדקיהו ויהויקים מוזכרים בפסוק, ויהואחז לא היה הבן הרביעי.
שלום בְּרוּן-פרנקלין היא שחקנית אוסטרלית-אנגלייה.
ברון-פרנקלין נולדה בסנט אולבנס בדרום-מזרח אנגליה, בממלכה המאוחדת, לאם ממאוריציוס, ולאב אנגלי יליד-תאילנד.
כשברון-פרנקלין הייתה בת 14, עברה עם הוריה ואחיה הצעיר, סיאם, להתגורר בפרוור מוללו (אנ') שפרת', אוסטרליה המערבית.
במהלך לימודיה בתיכון אושן ריף (אנ'), ברון-פרנקלין למדה דרמה, ולאחר מכן זכתה בפרס הדרמה של בית הספר על הישגים גבוהים.
היא נרשמה בהמשך ללימודי תואר ראשון בעיתונאות באוניברסיטת אדית קוון (אנ') אך לאחר שנחשפה לבית הספר למשחק של האוניברסיטה - האקדמיה לאמנויות הבמה של אוסטרליה המערבית (אנ') (WAAPA), היא החליטה על קריירת משחק.
ברון-פרנקלין עברה אודישן ב-WAAPA ואז מאוחר יותר באותה שנה הייתה לסטודנטית מצטיינת.
+שנהסרטתפקידהערות2017OtherLifeקודנית מס' 2תור: ראגנארוקתלמידת קולג'
+שנהמחזהתפקידהערות2014ענבי זעם (אנ')מולי גרייבסהאקדמיה לאמנויות הבמה של אוסטרליה המערבית (אנ') באוניברסיטת אדית קוון (אנ')חתונת הדמיםהכלה2015ילד הפלא של עולם המערב (אנ')שרה טנסימקבת'ליידי מקבת'2016Girl Shut Your Mouthגרייסמרכז התיאטרון הממלכתי של מערב אוסטרליה (אנ') בפרת'
שלום בן אריה (נולד ב-14 באוקטובר 1952) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, בתפקידו האחרון שימש מפקד יחידת החילוץ וההצלה הארצית בפיקוד העורף.
בן אריה נולד ב-14 באוקטובר 1952 בבאר שבע, ולמד בישיבת בני עקיבא אהל שלמה.
בנובמבר 1970 התגייס לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל "יחדיו" לקבוצת יבנה ושירת בנח"ל.
במהלך מלחמת יום הכיפורים הוא לחם בגדוד חיר"מ 9200, אשר השתתף בלחימה בחזית הדרום ואף כבש לקראת סיומה את ג'בל עתקה.
בשנת 1978 שובץ מטעם הקצח"ר להכשיר את פרק החי"ר (רובאי 5) במסלול קורס הטיס של חיל האוויר, כמפקד שלב המכין.
השתתף במבצע שלום הגליל ופעל מטעם מפקדת הגנה קרקעית של חיל האוויר, עם הכוחות שפעלו בגזרת נבטיה.
בשנת 1988 מונה לסגן מפקד הגנה קרקעית, ובשנת 1991 מונה לראש מה"ק (מפקדת הגנה קרקעית בחיל האוויר), וכחלק מתפקידו השתתף במבצע שלמה להעלאת יהודי אתיופיה לארץ.
לאחר שחרורו מצה"ל בשנת 2009 הוא השתלב כמרצה באוניברסיטת חיפה בלימודי תואר שני לניהול אסונות.
כיום הוא מרצה בבית ברל בבית הספר לחברה וממשל בתוכנית לחברה ועורף.
בנוסף עוסק במחקר ופיתוח מודלים להתמודדות עם מצבי חירום, אלה עוסקים בהיערכות פרט, רשויות, משרדי ממשלה, גופי תשתית ומדינה להתמודדות עם מצבי חירום בכלל ורעידות אדמה בפרט.
ביניהם 5 מודלים: הסע"ר, (סיוע עצמי ראשוני) בקהילה, קבלת החלטות בתנאי חוסר ודאות והעדר תמונת מצב, הפיכת הסיוע הבינלאומי לאחר אסונות לאפקטיבי, הבטחת המשכיות ורציפות תפקודית ארגונית, עבודת מטה החירום בארגונים ושמירת כשירותו.
כל אלה אומצו על ידי רח"ל, פיקוד העורף והגופים בהם עבד.
בין השנים 2015–2018 ניהל קורס מתקדם לניהול מצבי חירום במרכז לאיתנות ישראלית.
כיום, בן אריה משמש יועץ לניהול מצבי חירום למשרד ממשלתי מרכזי, לרשות החירום הלאומית, לגופי תשתית כמו רשות המים ונמל אשדוד.
עד 2015 הוא ייעץ גם למפעלי ים המלח, לבנק לאומי, לבנק דיסקונט, לרשויות מקומיות ולגופים פרטיים.
שלום בבית הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי עקיבא אשר יצא בתור סינגל ב-21 ביולי 2021 והוקדש לחיילי המילואים בצה"ל.
השיר נכתב והולחן על ידי עקיבא תורג'מן יחד עם הצמד "דולי ופן" אשר גם הפיקו את השיר.
עם יציאת השיר ב-21 ביולי 2021 פרסם עקיבא פוסט באינסטגרם בו כתב:
הדס סיוון מאתר "סרוגים" כתבה על השיר כי הוא: "עוסק בנושא מאוד רלוונטי, עשיית שלום בין החלקים השונים שמרכיבים את החברה הישראלית".
יוסי חרסונסקי כתב: "השיר כתוב כולו בגוף ראשון רבים כאילו מייצג מפלגת העם הלאומית השואפת לחיבור טוטאלי בין כל חלקי העם" אך הדגיש כי המציאות אותה מתאר עקיבא היא כמעט אוטופית ואינה משקפת את המציאות המפולגת בחברה הישראלית.
הוידאו-קליפ של השיר בוים על ידי יעקב אסרף והופק על ידי סולם יעקב, בעוד התסריט נכתב בידי מתן צור ויעקב אסרף.
בקליפ נראים עקיבא תורג'מן, מאור מויאל, יהודה פריד וניר רובין כשהם מוצגים בתור מורה, קבלן בניין ואיש משרד כשהם נאלצים לעזוב זמנית את מקום עיסוקם ואת משפחותיהם בעקבות יציאה למילואים.
בסוף הקליפ עורכים החיילים וניצבים נוספים קומזיץ בו מנגן להם עקיבא תורג'מן בגיטרה ושר.
בפוסט שפרסם הסביר עקיבא על תהליך הפקת הקליפ:
הקליפ הועלה לערוץ היוטיוב של עקיבא ביום יציאת השיר, 21 ביולי 2021, וזכה להצלחה רבה כשבתוך שלושה שבועות, ב-15 באוגוסט, צבר הקליפ מעל למיליון צפיות ונכון לאפריל 2023 צבר מעל ל-5 מיליון צפיות.
שלום בן חנן (נולד ב-4 באוגוסט 1964) הוא איש מערכת הביטחון הישראלית בדימוס, כיהן בתפקידים בכירים בשירות הביטחון הכללי, בהם ראש האגף לענייני ישראל וזרים וראש אגף הדרכה.
בן חנן שירת במשך כ-27 שנים בשב"כ.
שימש רכז שטח בבית לחם, רכז נפה, ראש שלוחת דסק, ראש מחלקת שטח נגב וסיני, ראש חטיבת ירושלים ויהודה, ראש האגף לענייני ישראל וזרים, ראש מטה חטיבות הסיכול וראש אגף הדרכה.
לאורך שירותו עוטר בעשרה הוקרות, פרסי ראש ממשלה וציונים לשבח.
לאחר פרישתו מכהן כעמית מחקר במכון למדיניות נגד טרור של אוניברסיטת רייכמן.
באוגוסט 2023 הודיע שר המשפטים יריב לוין על מינויו כחבר בוועדת דרורי, ועדת הבדיקה הממשלתית לחקירת פרשת השימוש ברוגלה במשטרת ישראל.
הוא בוגר אוניברסיטת תל אביב בלימודי המזרח התיכון ובעל תואר שני בממשל, עם התמחות בסיכול טרור וביטחון פנים מאוניברסיטת רייכמן.
הרב שלום ברגר (נולד ב-4 בפברואר 1960) הוא רב ומחנך ישראלי.
למד ב"ישיבת רבינו חיים ברלין" בברוקלין אצל הרב יצחק הוטנר, ובישיבת הר עציון אצל הרבנים אהרן ליכטנשטיין ויהודה עמיטל.
לאחר מכן, עבר לישיבה יוניברסיטי, שם עשה תואר ראשון במתמטיקה ותואר שני בחינוך, וסיים את הסמכתו לרבנות.
לאחר מכן עבר למכללת ברוך, ועשה תואר שני במנהל ציבורי.
לפני המעבר לישראל בשנת 1991, לימד בבית הספר פריש ולאחר מכן בתיכון HAFTR, שם שימש כמנהל הדרכה.
בארץ לימד בBMT ובמדרשת לינדנבאום.
בשנת 1998, החל לעבוד במרכז לוקשטיין לחינוך יהודי, אוניברסיטת בר-אילן.
בשנים האחרונות, הרב ברגר כותב במרכז קורן/שטיינזלץ, שם שימש כעורך התוכן הבכיר של התלמוד האנגלי קורן/שטיינזלץ.
בנוסף, מכהן כדיין בבית הדין לגיור רבני של מכון צומת באלון שבות.
בשנת 1998, כשעבד ב-BMT ובמדרשת לינדנבאום בירושלים, הגיב למהפכת האינטרנט שעדיין הייתה בתחילתה, על ידי הקמת פורום שמטרתה הייתה ליצור קהילת תרגול מקוונת למחנכים יהודים ברחבי העולם, שיוכלו לשתף פעולה זה עם זה בנושאים דחופים לעולם החינוך היהודי, ולפתח יחד תוכניות לימודים.
מרכז לוקשטיין לחינוך יהודי, מבית הספר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן הסכים לארח את הפורום, שקיבל את השם "לוקשטיין".
הפורום עד היום, משמש כמשאב מידע ותמיכה למחנכים יהודים ברחבי העולם.
הרב ברגר הוא העורך והמייסד של כתב העת של מרכז לוקשטיין.
כתב העת נועד להגביר את החשיפה של מחנכים יהודים למחקר כללי ולהתקדמות בחינוך ולהתמקד ביישום של ממצאים אלו על עולם החינוך היהודי.
עבודת הדוקטורט של הרב ברגר עוסקת בהשפעות פער השנים של בוגרי תיכון צעירים אמריקאים רבים בתוכניות לימוד ברחבי ישראל.
ככל שתוכניות הלימוד השנתיות בישראל התרחבו והתפתחו, עלו שאלות לגבי השפעתן של תוכניות אלו על הקהילה היהודית האמריקאית.
המחקר מצא, כי הרוב הגדול של הסטודנטים חוזרים לצפון אמריקה, וממשיכים בתוכניות הקולג' שלהם.
המחקר פורסם כחלק מהספר "להתהפך".
סיים לאחרונה כתיבת ביאורים על מחזור שלם של לימוד הדף היומי המבוססים על פירושו של הרב עדין אבן-ישראל שטיינזלץ לתלמוד הבבלי.
הרב שימש כחוקר תולדות הרב שטיינזלץ, כעורך תוכן בכיר של התלמוד האנגלי קורן/שטיינזלץ.
כיהן כרב המחנה במחנה המושבה (IO) במשך שנים רבות, וקרא בפומבי להכרה וריבוי התמיכה במחנות הקיץ היהודיים כחלק ממערכת החינוך היהודית.
הרב ברגר מנחה קבוצות של סטודנטים במסעות מורשת יהודית במזרח אירופה, והוא תומך בקיום מסעות כאלו כחלק מחוויה חינוכית יהודית רחבה.
הוא דן בהשפעה של טיולים אלה בפורומים ומאמרים חינוכיים.
שלום ברכה (נולד ב-29 בדצמבר 1980) הוא סופר ומנחה סדנאות כתיבה ישראלי.
שלום נולד וגדל בצפת ב-1980.
עבד ברשת צומת ספרים בתפקידי ניהול שונים ונכון ל-2024 עובד בהוצאת קוראים.
בשנת 2017 הוציא שלום את ספרו הראשון, "מאיה מציירת עולם", ספר ילדים העוסק במאיה ילדה בת ארבע שבעזרת הציורים, הסיפורים והחלומות יוצרת עולם שווה זכויות ואפשרויות גם לילדות, גם לילדים ממקומות שונים ועוד.
הספר מלווה באיורים של שירלי ויסמן הספר נכתב בעקבות אירוע אמיתי שחוותה מאיה בגן ובו העליבו אותה בגלל גוון עורה הכהה.
הספר מכיל מספר מערכות שעות מעוצבות עם דמויות מהספר.
בשנת 2018 יצא לאור גם הספר הראשון בסדרת קוראים בכיף "תעלומת הסופים האבודים" סדרת ספרי ראשית קריאה לתלמידי כיתות א' וב'.
הספר הבא בסדרה "תעלומת המפה המסתורית" 2019 הגיע לרשימת רבי המכר של רשת צומת ספרים.
אחריו יצאו הספרים "תעלומת הממלכה הסודית" 2021 ו"תעלומת הטבעת הקסומה" 2023 כולם יצאו לאור בהוצאת קוראים.
בשנת 2020 יצא לאור הרומן הראשון למבוגרים "מישהו לאהוב" שזכה להצלחה רבה והגיע למעמד רב מכר.
בשנת 2022 יצא לאור הספר "אח חדש בבית" ספר זה היה הראשון בפורמט של ספר פעוטות עם דפים קשיחים ויצא לאור בהוצאת ספר לכל מלווה באיורים של המאייר נדב נחמני שאייר גם את שלושת הספרים הראשונים בסדרת "קוראים בכיף".
מתגורר בבאר שבע עם אשתו אלינור ושני ילדיו מאיה ואריאל שהם גם גיבורי כל ספרי הילדים.
2020 - מישהו לאהוב, הוצאת אולימפוס
2017 - מאיה מציירת עולם - איורים שירלי ויסמן, הוצאת קוראים
2018 - מאיה עולה לכיתה א' - איורים שירלי ויסמן, הוצאת קוראים
2018 - תעלומת הסופים האבודים - איורים נדב נחמני,הוצאת קוראים
2019 - תעלומת המפה המסתורית - איורים נדב נחמני, הוצאת קוראים
2021 - תעלומת הממלכה הסודית - איורים נדב נחמני,הוצאת קוראים
2022 - אח חדש בבית - איורים נדב נחמני, הוצאת ספר לכל
2023 - תעלומת הטבעת הקסומה - הוצאת קוראים
שלום ברנר הוא שופט בדימוס בבית המשפט המחוזי בירושלים וכיהן כסגן נשיאו החל משנת 1996. לאחר פרישתו מכס השיפוט בשנת 1998 כיהן כיו"ר הוועדה למתן היתרים לשרים ולסגני שרים במשרד מבקר המדינה.
ברנר נולד בחיפה בשנת 1936. למד משפטים במסגרת העתודה האקדמית בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית.
לאחר לימודיו שירת בפקליטות הצבאית, שם שימש עוזרם של מאיר שמגר (אז שטרנברג) ושל דליה דורנר.
לאחר שחרורו מצה"ל השלים התמחות ועבד כעורך דין, וכיהן בין היתר כמרצה מן החוץ לאתיקה מקצועית בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית.
בחודש מאי 1982 מונה לכהונת שופט בבית המשפט המחוזי בירושלים, ובינואר 1996 מונה לסגן נשיא, עד לפרישתו ב־31 באוגוסט 1998.
לאחר פרישתו עסק בבוררויות וגישורים, ושימש כמרצה לאתיקה מקצועית של עורכי דין ולניהול משפט במכללה למשפטים רמת גן.
באוקטובר 2000 מונה על ידי ראש הממשלה אהוד ברק ליו"ר ועדת הבירור הציבורית לבדיקת אירועי התנגשויות בין כוחות הביטחון לבין אזרחים ערבים בגליל ובמשולש, אך לאחר לחץ כבד של מנהיגי הציבור הערבי הוועדה הוחלפה על ידי ועדת חקירה ממלכתית, ועדת אור.
לאחר מכן בשנים 2001 עד 2004 שימש כיו"ר הוועדה למתן היתרים למניעת ניגוד עניינים של שרים וסגני שרים במשרד מבקר המדינה, בשתי קדנציות, האחת תחת המבקר אליעזר גולדברג והשנייה תחת המבקר יוסף שפירא.
בתפקידו זה נאלץ ברנר לדון ולדחות את בקשתו של ראש הממשלה בנימין נתניהו למימון הגנתו המשפטית באמצעות מקורביו מיליקובסקי ופרטרידג'.
ברנר ישב בהרכב שהרשיע בשנת 1988 את מרגל האטום מרדכי ואנונו בריגול חמור, ודן אותו ל־18 שנות מאסר (ת.פ.
ברנר הצטרף לדעתו של ראש ההרכב השופט א' נועם שסבר שמעשיו של ואנונו נעשו מתוך מניעים נסיבתיים ולא אידאולוגיים הקשורים לאישיותו של ואנונו ורצונו בנקמה, וזאת בניגוד לדעתו החולקת של השופט צבי טל, שסבר שהמניע העיקרי של ואנונו היה אידאולוגי.
ברנר שפט כדן יחיד את שמחה דיניץ, אז יו"ר הסוכנות היהודית, והרשיע אותו בשימוש שלא כדין בכרטיס אשראי של הסוכנות.
ברנר זיכה את דיניץ מחמת הספק מהאישום הראשון והרשיע אותו באישום השני, קבלת דבר במרמה, אך קבע, כי הדבר נעשה שלא בנסיבות מחמירות.
הרשעה זו בוטלה לאחר מכן בערעור שהגיש דיניץ לבית המשפט העליון.
שלום ברנהולץ (נולד ב-26 בספטמבר 1993, י"א בתשרי ה'תשנ"ד) הוא זמר חרדי ישראלי.
נולד וגדל בבני ברק לאברהם ודינה ברנהולץ.
בישיבה קטנה למד בישיבת חמד ובישיבה גדולה בישיבת כנסת חזקיהו.
נישא לשרה בספטמבר 2017, מתגורר בפתח תקווה ואב לשני ילדים.
החל את הקריירה המוזיקלית שלו בראשית 2013 כשהחל להופיע בחתונות ובאירועים שונים.
באוגוסט 2013 הוציא את סינגל הבכורה שלו - "צמאה", בלחנו של יהודה דים.
ביוני 2023 הוציא את אלבום הבכורה שלו "ביכורים", אותו הפיקו הצמד אלי קליין ואיצי ברי.
מבקר המוזיקה נתנאל לייפר שיבח את האלבום וכתב
בינואר 2024 הופיע במופע האסק, הנחשב למופע היוקרתי ביותר של המוזיקה היהודית, ובו ביצע את שירו "שמעה תפילתי" בדואט לצד הולוגרמה של המוזיקאי שלמה קרליבך שנוצרה על ידי בינה מלאכותית.
המהלך זכה לתגובות מעורבות, בהם כאלו שביקרו את הביצוע ואת יצירת ההולוגרמה.
במאי 2024 החל לצלם ולהקליט פודקאסט בשם "הלובי של שלום" בו הוא מארח אמנים, מוזיקאים ואישי ציבור.
צמאה – מילים: מהמקורות, לחן, עיבוד והפקה: יהודה דים.
הזמן של השמחה – מילים: אלי קליין ושלום ברנהולץ, לחן: אלי קליין, עיבוד והפקה: אלי קליין ואיצי ברי.
אתה קרוב – מילים: שלום ברנהולץ ואלחנן אלחדד, לחן: אלחנן אלחדד, עיבוד והפקה: לירן שושן.
שמעה תפילתי – מילים: מהמקורות, לחן: הרב שמשון סגל, עיבוד והפקה: אלי קליין ואיצי ברי.
עם סגולה – מילים: שלום ברנהולץ, אלי קליין ואלחנן אלחדד, לחן: אלחנן אלחדד, עיבוד והפקה: אלי קליין ואיצי ברי.
הנה לפניך – מילים ולחן: דודי רוט, עיבוד והפקה: יהודה גלילי.
תפילת חופה – מילים: שלום ברנהולץ, לחן: אלי קליין, עיבוד והפקה: אלי קליין ואיצי ברי.
אבל באמת – מילים: מתוך ספר התניא, לחן: אלי קליין, עיבוד והפקה: אלי קליין ואיצי ברי.
בזכות – מילים: מהמקורות, לחן: אבי סולי, עיבוד והפקה: שמואל כהן.
ליבי – בדואט עם יהודה דים.
מילים: מהמקורות, לחן: יהודה דים, עיבוד והפקה: ג'ף הורביץ.
שלום ברנס הוא אדריכל יהודי-אמריקאי מוביל בתחום שימור מבנים והתחדשות עירונית.
בעל מוניטין רב בעיצוב מבני ממשל ומבנים נוספים בוושינגטון די.
נולד בשנת 1951 להורים יהודים שהתגוררו בלוב ונמלטו דרך תוניסיה ואיטליה ומצאו מקלט כפליטים בארצות הברית.
שלום ברנס היה בן 6 כאשר משפחתו הגיעה לנמל ניו יורק.
למד לתואר ראשון (BA) עד 1973, ולתואר שני באדריכלות (.M.Arch) עד 1976 בבית הספר לאדריכלות של אוניברסיטת ייל.
בשנת 1981 ייסד את משרד האדריכלים הנושא את שמו Shalom Baranes Associates (SBA).
משרד SBA עוסק בפרויקטים שונים החל ממגורים ומסחר ועד למבנים מוסדיים וממשלתיים.
התכנון נעשה בכל הרמות החל מתכנון ערים ואזורים, ועד לשימור מבנים ועיצוב פנים.
פרויקטים ידועים שפרסמו את חברת SBA בוושינגטון די.
חידוש בניין משרד (מחלקת) האוצר (USDT)
חידוש בניין הפנטגון לאחר פיגועי 11 בספטמבר
משרד SBA זכה בפרס הוקרה מהמכון האמריקאי לאדריכלים (AIA) על תכנון ועיצוב אזורי ואורבני של אזור Burnham Place.
משרד SBA נבחר על ידי נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ להקים מחדש את אולם הנשפים ב.
פרויקט שעלותו מוערכת בכ-200 מיליון דולרים.
שלום וסטפאליה, הידוע גם כהסכמי מינסטר ואוסנבריק, הוא כינויה של סדרת ההסכמים שהביאו לסיום מלחמת שלושים השנים ומלחמת שמונים השנים ואשר הכירו "רשמית" בפרובינציות המאוחדות של ארצות השפלה ובקונפדרציה השווייצרית.
הסכמי וסטפאליה נחתמו ב-24 באוקטובר 1648, בנוכחות פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, יתר הנסיכים הגרמניים, צרפת ושוודיה.
הסכם השלום הספרדי-הולנדי, שסיים את מלחמת שמונים השנים שהתחוללה בין שתי המדינות, נחתם ב-30 בינואר 1648, ואילו הסכם הפירנאים, אשר הביא לסיום מעשי האיבה בין ספרד וצרפת, נחתם אחת-עשרה שנים אחר כך, לאחר ניצחון הצרפתים ב.
תוצאות הסכמי וסטפאליה היו רחבות היקף.
בין היתר, ארצות השפלה הצפוניות הפרוטסטנטיות זכו לעצמאות מספרד, צעד שסיים את מלחמת שמונים השנה, ואילו פומרניה, ויסמר וברמן-פרדן (בלי ברמן עצמה) הועברו לשליטה שוודית.
כוחה של האימפריה הרומית הקדושה דעך, ושליטי הנסיכויות הגרמניות הורשו לקבוע את הדת השלטת באדמותיהם.
שלום וסטפאליה אף העניק הכרה חוקית לקלוויניזם.
בעקבות ההסכמים, זכו שלוש ישויות מדיניות – שוודיה, ארצות השפלה וצרפת – למעמד של מעצמות מן הדרג הראשון.
עם זאת, מעמדה של שוודיה כמעצמה לא ארך זמן רב.
עבור חוקרי מדע המדינה, מסמלים הסכמי וסטפאליה אבן דרך משמעותית בהתפתחות המדינה הריבונית, זאת משום שבהסכמים, לראשונה בהיסטוריה, אושרה זכותה של כל מדינה לקבוע את צביונה הדתי.
כמו כן, אושר השוויון הפורמלי בין המדינות השונות, וכך בוטלה הנאמנות הווסאלית של המדינות החלשות למדינה החזקה על פי שיטת הפאודליזם.
מכאן, להסכמים מיוחסת השפעה על היווצרות המערכת המודרנית של מדינות הלאום ועל התפתחות הלאומיות באירופה.
שלום פראג, שאישר מחדש את שלום אאוגסבורג, נכלל בהסכמי וסטפאליה, אף שהתאריכים המתירים החזקה קבועה בנכסים קתוליים-לשעבר או פרוטסטנטים-לשעבר שונו בווסטפאליה (1624–1627, במקום 1552–1627), שינוי שהטיב עם הפרוטסטנטים.
כמו כן, הקלוויניסטים זכו להכרה בינלאומית.