tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקסם שבנוכחותה, העוצמה הרגשית יוצאת הדופן שבהופעותיה לכדו את דמיונו של קהל הצופים וגם של אמנים אחרים.
למרבנה הצער, נאסר עליה [אז] להופיע על הבמות האימפריאליות בכוח צו של הצאר, בגלל קשר בלתי חוקי עם בן-אצולה.
בהמשך פרשה צוקי למונטה קרלו, שם פתחה בית ספר והייתה למורה.
ריקודה השפיע על רקדניות רבות אחריה, בהן מתילדה קשסינסקה.
על הפעם הראשונה שראתה את צוקי אמרה קששינסקה: "הייתי בת ארבע-עשרה כשווירג'יניה צוקי המפורסמת הגיעה לסנקט פטרבורג.
מן היום שצוקי הופיעה על הבמה שלנו התחלתי לעבוד באש-להבה, במרץ ובמסירות: חלומי היחיד היה לחקות אותה.
התוצאה הייתה, שכשעזבתי את בית הספר הייתה לי כבר שליטה מלאה בטכניקה."
וירג'ין ריבר היא סדרת דרמה רומנטית טלוויזיונית המשודרת בנטפליקס ומבוססת על ספר באותו שם של הסופרת רובין קאר.
בסדרה מככבים אלכסנדרה ברקנרידג' ומרטין הנדרסון.
הסדרה מצולמת בקולומביה הבריטית ובונקובר, קנדה.
הסדרה עלתה לראשונה בנטפליקס ב-6 בדצמבר 2019. במאי 2023, לפני עליית העונה החמישית, הסדרה חודשה לעונה שישית.
עשרת הפרקים של העונה החמישית שודרו בנטפליקס ב-7 בספטמבר 2023. שני פרקים נוספים של העונה החמישית, המוקדשים לחג המולד, שודרו בנטפליקס ב-30 בנובמבר 2023..
באוקטובר 2024, לפני עליית העונה השישית, הסדרה חודשה לעונה שביעית.
העונה השישית עלתה ב-19 בדצמבר 2024.
ביולי 2025, לפני עליית העונה השביעית, הסדרה חודשה לעונה שמינית, מה שיהפוך אותה לסדרה הארוכה ביותר ששודרה בנטפליקס עד כה.
העונה השביעית תשודר ב-12 במרץ 2026 בנטפליקס.
העלילה עוקבת אחרי מלינדה "מל" מונרו (אלכסנדרה ברקנרידג') שעוברת לצפון קליפורניה, לעירה בשם "וירג'ין ריבר" על מנת לשמש כאחות.
היא משאירה מאחוריה זכרונות כואבים (לידה שקטה ומות בעלה) ומנסה להתחיל מחדש.
אך החיים בעיירה לא פשוטים כמו שהם נראים.
דמות נוספת בסדרה ג'ק שרידן (מרטין הנדרסון) חייל מארינס לשעבר, שמנהל בר בעיירה וגם לו לא מעט סודות על עברו.
מלינדה "מל" מונרו (אלכסנדרה ברקנרידג') - אחות, המחפשת מקום על מנת לפתוח דף חדש.
במהלך העונה הראשונה מתגלה כי היא עברה לידה שקטה, וכי בעלה נהרג בתאונת דרכים.
היא מנהלת מערכת יחסים רומנטית עם ג'ק שרידן.
בעונה השלישית היא נפרדת מג'ק, מנסה להיכנס להריון מעובר שנשאר לה מבעלה שנהרג, חוזרת לג'ק ומתגלה שהיא נכנסה להריון.
בסוף העונה הרביעית היא מגלה כי האבא הוא ג'ק.
בעונה החמישית חווה מל אובדן נוסף של התינוק, ומתגלה כי בנוסף ללידה השקטה שעברה, זוהי ההפלה הרביעית שהיא עוברת.
בפרקי חג המולד היא מגלה כי אביה הביולוגי, איתו היה לאמה רומן, חי בוירג'ין ריבר והיא פוגשת בו.
ג'ק שרידן (מרטין הנדרסון) - חייל מארינס לשעבר, הסובל מ-PTSD משירותו הצבאי, מנהל בר בעיירה וירג'ין ריבר.
הוא מתאהב במל, אך יש לו רומן עם שרמיין, במהלך העונה השנייה היא נכנסת ממנו להריון ומחליטה לגדל את הילד עם בן זוגה החדש.
במהלך העונה הרביעית חוזר לשתות.
נודע כי שרמיין בהריון עם תאומים וכי מל נכנסה אף היא להריון אך לא ידוע מי האבא הוא או בעלה המת.
בעונה החמישית ג'ק שהיה אמור להיות אבא לשלושה ילדים, מתמודד עם העובדה שהוא אינו אביהם של התאומים של שרמיין, וכן עם ההפלה שעברה מל.
הוא עוזר להציל את תושבי המחנות מהשריפה ומתמודד עם בעיות בפארק הקרוונים שהקים.
ג'ואי ברנס (ג'ני קופר) אחותה הגדולה והמגוננת של מל, השתיים משוחחות הרבה בטלפון.
גידלה את מל לאחר מות אימן.
יש לה 4 ילדים ובעונה השנייה היא מתגרשת מבעלה.
בעונה הרביעית מתחתנת עם אהוב נעוריה, ומל עורכת לה חתונה בהפתעה בוירג'ין ריבר.
הופ מקרי (אנט אוטול) - ראשת העיירה וירג'ין ריבר.
מפרסמת את המודעה שבעקבותיה מל מגיעה לעיירה.
פרודים 20 שנה, אחרי שבגד בה עם אמא של שרמיין והיא לא הייתה מוכנה לסלוח לו.
בסוף העונה ראשונה מחליטה לסלוח לו אך רוצה לנהל איתו יחסים סודיים.
כמעט ולא הופיעה בעונה השלישית (השחקנית סבלה ממגבלות קורונה) אך בסוף העונה השלישית דמותה עוברת תאונת דרכים והיא נפגעת.
בעונה הרביעית היא סובלת מנזק מוחי עקב התאונה.
היא וורנון חיים יחד והוא דואג לה.
בעונה החמישית היא מודחת מתפקיד ראשת העיר, אך בהמשך בעקבות הצלחתה להציל את וירג'ין ריבר מהשריפה ולעזור לתושבים היא חוזרת לתפקידה וומנה את ליזי לעוזרת האישית שלה.
ורנון מולינס (טים מתסון) - רופא העיירה.
פרודים 20 שנים כי בגד בה עם אמא של שרמיין.
בסוף העונה הראשונה, הופ והוא חוזרים אך מסתירים זאת.
לוורנון מעולם לא היו ילדים אך בתחילת העונה הרביעית נודע לנו כי כן היה לו ילד שהוא לא הכיר וכי נכדו בא לבקרו ומסתיר סוד.
בעונה החמישית הוא מתמודד עם אהובתו מהעבר וכן עם מחלת העיניים המחמירה שלו, הוא מחליט לפנות לניסוי קליני שיעזור לו להחלים.
דן בריידי (בנג'מין הולינגסוורת') - ג'ק היה המפקד שלו במארינס.
גם הוא סובל מטראומה בעברו.
כיום עובד בבר של ג'ק.
בהמשך הסדרה הוא עוזב את הבר ועובר לעבוד אצל עבריין סמים בשם קלווין, הוא מתבקש לרצוח עבורו את ספנסר, אך מזייף את המוות ועוזר לו לברוח.
נעצר בסוף העונה השלישית באשמה שירה בג'ק.
בעונה הרביעית הוא נדקר בכלא ומאוחר יותר משתחרר אחרי שג'ק נזכר ביורה האמיתי.
בעונה החמישית הוא וברי עדיין מאוהבים, אך לקראת סוף העונה נפרדים, הוא עוזר לג'ק להציל את יושבי המחנות/ בריידי מעורב במכירת סמים, מכיוון שאיימו על ברי, אך בעונה החמישית הוא פונה למייק, הבלש, כדי שיעזור לו לסגור את עסק הסמים, בסוף העונה השניים מצליחים.
דן מתחיל במערכת יחסים עם אחת מיושבות המחנה, אמה לבת.
ג'ון פריצ'ר מידלטון (קולין לורנס) - חבר טוב של ג'ק מהמארינס.
מתאהב בפייג' ודואג לבנה כריסטופר.
עוזר לפייג' להחביא את גופת בעלה אחרי שזה נהרג בנפילה במדרגות.
מטפל בכריסטופר יחד עם קוני, כאשר פייג' נמצאת במנוסה.
בסוף העונה השלישית חברה של פייג' שמה לו סם הרדמה במשקה כדי לעזור לאח התאום של הבעל לחטוף את כריסטופר.
בעונה הרביעית הוא שוכר בלש פרטי על מנת לאתר את בנה שנחטף על ידי אחיו התאום של בעלה שנרצח.
הוא מתחיל במערכת יחסים עם בחורה חדשה, אך לפתע פייג' חוזרת ומבקשת את עזרתו על מנת להציל את כריסטופר.
הוא ופייג' בעונה החמישית מאוהבים, אך פייג' מעדיפה לעזוב את וירג'ין ריבר עם בנה.
מתחיל במערכת יחסים חדשה עם קאיה, לוחמת אש, הוא מגלה שהיא נשואה, אך היא מספרת לו שהיא ובעלה נפרדו והם מתחילים במערכת יחסים.
בסוף העונה קאיה מחליטה לא לעזוב לאלסקה אלא להישאר בוירג'ין ריבר.
שרמיין (לורן המרסלי) - מנהלת רומן עם ג'ק, עוד לפני הגעתה של מל לעיירה במשך שנתיים אך הוא מתעקש שזה לא רציני.
מגלה שהיא בהריון מיד לאחר הפרידה מג'ק.
היא סובלת מבחילות ושוהה אצל הופ כדי להחלים, מנסה להחזיר את ג'ק ללא הצלחה.
בהמשך היא מתחתנת עם בחור בשם טוד שמעוניין לגדל את התאומים כאביהם ולמנוע מהם קשר לג'ק.
בסוף העונה הרביעית היא וטוד נפרדים והיא מספרת לג'ק שהתאומים לא שלו.
השחקנית פרסמה בטוויטר שהיא הדמות שנמצאה הכי הרבה עונות בהריון בטלוויזיה אי פעם.
בסוף העונה הרביעית היא רק בחודש חמישי וטרם ילדה.
בעונה החמישית היא עדיין בהריון, מנסה להתמודד עם העובדה שעומדת להפוך לאם חד הורית לתאומים, כאשר בעלה עזב אותה וג'ק יודע שהוא אינו האבא האמיתי.
בסוף העונה החמישית מגלים במפתיע כי קלוין הוא אבי התאומים.
במהלך שני הפרקים המיוחדים לחג המולד היא יולדת תאומים בנים.
ברי שרידן (זיבי אלן) -עורכת דין שמגיעה לוירג'ין ריבר.
מתגלה כי הייתה במערכת יחסים אלימה בעבר.
בעונה הרביעית לאחר שבריידי משתחרר מהכלא היא מצהירה על אהבתה כלפיו ומתחילה לעבוד במשרד עורכי דין על מנת להישאר בוירג'ין ריבר.
בעונה החמישית היא מעידה במשפט של האנס שלה, היא ובריידי נפרדים והיא מתחילה במערכת יחסים עם מייק ולנצואלה, שהיה עם ג'ק בצבא וכיום בלש.
מייק ולנצואלה (מרקו גרציני) - שרת עם ג'ק במארינס.
מצטרף בתחילת העונה השלישית כשחקן קבוע.
הוא הבלש החוקר את הירי בג'ק.
בעונה החמישית מגלה עניין רומנטי בברי.
הוא עוזר לבריידי להפיל את העסק לסחר בסמים בוירג'ין ריבר, בסוף העונה הוא נורה כאשר מציל את בריידי אבל שורד והוא וברי מתחילים במערכת יחסים.
פייג' לסיטר (לקסה דויג) - בעלת משאית מאפייה, אשר ברחה מבעל מתעלל לאחר שזה זכה במשמורת מלאה על בנה, חטפה את בנה ושינתה את שמה ומסתתרת בוירג'ין ריבר.
בעלה מוצא אותה וכאשר תוקף אותה היא דוחפת אותו מהמדרגות והוא נהרג.
בשלב מסוים מחזירה את כריסטופר באמצעות חברתה לטיפולו של פריצ'ר וקוני - ונעלמת.
אחיו התאום של בעלה חוטף את בנה.
בסוף העונה הרביעית היא חוזרת, על מנת להציל את כריסטופר.
כאשר וינס, אחיו התאום של בעלה חוטף אותה, פריצ'ר מגיע ועוזר לה להינצל.
בעונה החמישית היא מחליטה לעזוב את וירג'ין ריבר עם בנה, כאשר וס נעצר בחדש לניסיון הרצח של ג'ק.
ליזי (שרה דוגדייל) אחייניתה של קוני מלוס אנג'לס, רוב העונות במערכת יחסים עם ריקי, אך כשזה מודיע לה שהוא מתגייס לנחתים הם נפרדים והיא מתחילה לצאת עם הנכד של ורנון.
בסוף עונה חמש מתגלה כי היא בהריון מדני.
ריקי (גריסון גורנזי) - צעיר שהתייתם מהוריו וגר אצל סבתו, עובד בבר של ג'ק וחולם להתגייס למארינס.
עוזב בסוף עונה 4 למארינס.
דני קאטלר (קאי ברדבורי) - (עונה 3 ואילך) נכדו של ורנון, חולה במחלת הנטינגטון.
התייתם משני הוריו, אביו היה רופא כמו סבו, אמו ממוצא יפני מתה בצעירותו.
בעונה חמש מנהל מערכת יחסים עם ליזי.
קאיה בריאנט - (קנדיס מק'קלור) (עונה 5) - לוחמת אש, נפרדת מבעלה ומתחילה במערכת יחסים עם פריצ'ר.
לילי (לינדה בויד) - חברה של הופ.
נוטשת את התינוקת שלה קלואי בתחילת הסדרה אך בהמשך בתה באה לעזור לה והן מטפלות בתינוקת יחד.
נפטרת מסרטן הלבלב בסוף העונה השלישית.
קוני (ניקולה קבנדיש) - חברה של הופ.
מטפלת באחייניתה, ולוקחת על עצמה את המאפייה של פייג' לאחר שזו נאלצת לברוח.
מיוריאל (טריל רוטרי) - חברה של הופ.
ג'ו אלן (דווית וולש) - חברה של הופ ובעלת אכסניה בעיירה.
ווס ואחיו התאום וינס (סטיב בצ'יק) וס הוא בעלה האלים של פייג' ווינס הוא אחיו התאום החוטף את כריסטופר וזה שירה בג'ק שרידן.
מארק מונרו (דניאל גיליס) - בעלה של מל, שנהרג בתאונת דרכים.
קלוין (דייוויד קיוביט) - פושע, בעל חווה למכירת סמים
מליסה מונטגומרי (ברברה פולארד) - (עונה 4 ואילך) המנהלת האמיתית של עסק הסמים אשר משקיעה כספים בפארק הקרוואנים של ג'ק מתוך מטרה שישמש מקום להלבנת כספים.
טארה אנדרסון (סטייסי פרבר) - הבת של לילי, לוקחת את קלואי, התינוקת תחת חסותה כאשר לילי נפטרת והן גרות בחווה.
אווה אנדרסון (ליבי אוסטר) - (עונה 5) הבת של לילי ואחות של טארה.
אוורט (ג'ון אלן נלסון) (עונות 5-6) - אביה של מל.
אמליה שרידן (גבריאל רוז) (עונות 5-6) - אמם של ג'ק וברי שרידן.
לארק (אליס גייטיאן) - (עונות 5-6) - חברתו של בריידי.
ג'סיקה רות' - שרה (עונה 6) - אמה של מל בפלאשבקים משנות ה-70.
קאלום קר - אוורט (עונה 6) - אביה של מל בפלאשבקים משנות ה-70.
אוניית המערכה וירג'יניה המערבית (BB-48) הייתה אוניית המערכה הרביעית מסדרת קולורדו, אם כי מכיוון שווושינגטון בוטלה, היא הייתה החברה השלישית והאחרונה בסדרה שהושלמה.
סדרת קולורדו הוכיחה את עצמה כשיא סדרת אוניות המערכה הסטנדרטיות שנבנו עבור הצי של ארצות הברית בשנות ה-10 וה-20; האוניות היו בעצם חזרה על סדרת טנסי הקודמת, למעט הסוללה הראשית, שגדלה לשמונה תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ).
וירג'יניה המערבית נבנתה בין הנחת השדרית שלה ב-1920 לבין כניסתה לצי ב-1923. האונייה בילתה את שנות ה-20 וה-30 בביצוע תרגילי אימון שגרתיים, כולל בעיות הצי השנתיות, שסיפקו ניסיון רב ערך למלחמה הקרובה בזירת האוקיינוס השקט.
וירג'יניה המערבית עגנה ב-Battleship Row בבוקר ה-7 בדצמבר 1941 כאשר יפן תקפה את פרל הארבור, והכניסה את ארצות הברית למלחמת העולם השנייה.
האונייה ניזוקה קשות מטורפדות, טבעה במים הרדודים, אך לאחר מכן הוצפה ונבנתה מחדש בהרחבה במהלך 1943 ועד אמצע 1944. היא חזרה לשירות בזמן למערכת הפיליפינים, שם הובילה את מערך הקרב האמריקני בקרב מצר סוריגאו בלילה שבין 24 ל-25 באוקטובר.
שם, היא הייתה אחת מאוניות המערכה האמריקאיות הבודדות שהשתמשו במכ"ם שלה כדי לזהות מטרה בחושך, מה שאפשר לה לירות בשייטת יפנית במה שהייתה הפעולה האחרונה בין אוניות מערכה בהיסטוריה הימית.
לאחר קרב מצר סוריגאו, האונייה נשארה בפיליפינים כדי לתמוך בחיילים שנלחמו במהלך קרב לייטה ב-1944 ולאחר מכן תמכה בפלישה למפרץ לינגאיין בתחילת 1945. האונייה השתתפה גם בקרבות איוו ג'ימה ואוקינאווה מאוחר יותר באותה שנה, וסיפקה תמיכה אש נרחבת לכוחות הקרקע שפלשו לאיים אלו.
במהלך הקרב האחרון, היא נפגעה מקמיקזה שגרם נזק מועט.
לאחר כניעת יפן, וירג'יניה המערבית השתתפה בכיבוש הראשוני ולאחר מכן השתתפה במבצע מרבד קסמים, כשהיא נשאה חיילים ומלחים מהוואי לארצות הברית לפני שהושבתה ב-1946. היא הוצאה משירות ב-1947 והוצבה בצי העתודה של האוקיינוס השקט, שם נשארה עד 1959, אז נמכרה לגריטת ספינות ופורקה.
בשנת 1916 הושלמה עבודת התכנון של הסדרה הבאה של אוניות המערכה שייבנו עבור צי ארצות הברית החל מ-1917. אוניות אלו היו עותקים כמעט ישירים של סדרת טנסי הקודמת, למעט הסוללה הראשית, שגדלה מתותחי 14 אינץ' (356 מילימטרים) לשמונה תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ).
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של שמונה תותחי 16 אינץ'/ 45 קליבר Mark 1 בארבעה צריחי תותחים על קו האמצע, שניים מקדימה ושניים מאחור בזוגות ירי-על.
היא נשאה סוללת נ"מ של שמונה תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ)/ 50 קליבר בצריחים בודדים בזווית גבוהה.
כמקובל באוניות ראשה של התקופה, היו לה צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ) מותקנים בגוף שלה מתחת לקו המים בכל צד רוחב.
חגורת השריון הראשית של וירג'יניה המערבית הייתה בעובי 8–13.5 אינץ' (203–343 מילימטרים), בעוד הסיפון המשוריין הראשי היה בעובי עד 3.5 אינץ' (89 מילימטרים).
השדרית של וירג'יניה המערבית הונחה בחברת בניית הספינות ניופורט ניוז של ניופורט ניוז, וירג'יניה ב-12 באפריל 1920. בזמן הבנייה, היא קיבלה את מספר גוף האונייה BB-48 ב-17 ביולי.
היא הושקה ב-17 בנובמבר 1921 ונכנסה לשירות ב-1 בדצמבר 1923. וירג'יניה המערבית הייתה אמורה להיות האונייה הרביעית בסדרה, אך אוניית האחות שלה וושינגטון בוטלה עקב הסכם הצי של וושינגטון שנחתם ב-1922. קפטן תומאס ג'יי סן היה המפקד הראשון של האונייה.
עם כניסתה לשירות, היא החלה בניסויים ימיים ובשייט טלטלה, ולאחר מכן עברה תיקונים בניופורט ניוז.
לאחר מכן היא הפליגה צפונה למספנת הצי של ניו יורק לשינויים נוספים.
לאחר מכן היא יצאה דרומה להמפטון רודס, ותוך כדי הפלגה ההיגוי שלה התקלקל.
היא עברה שם שיפוץ כדי לתקן את הבעיה והיא יצאה לדרך שוב ב-16 ביוני 1924; תוך כדי שיוט דרך תעלת Lynnhaven בשעה 10:10, הטלגרפים של חדר המכונות ותא ההיגוי איבדו כוח, מה שהפך את האונייה לבלתי ניתנת לתמרון.
סן נאלץ להשתמש בצינורות קול כדי לתקשר עם חדר המכונות, והורה למנועים השמאליים למלא את הכוח ולעצור בצד הימני בניסיון להרחיק את האונייה מהחוף.
אבל וירג'יניה המערבית נסחפה בתעלה ועלתה על שרטון, למרות שהיא לא נפגעה בתאונה.
חקירה שלאחר מכן על התקרית מצאה טעות בנתוני ניווט שגויים שהגזימו את גודל החלק הניתן לניווט של התעלה, וזיכו את סן ואת הנווט של האונייה.
ב-30 באוקטובר, וירג'יניה המערבית הפכה לאוניית הדגל של המפקד, פלגות אוניות המערכה, צי הקרב.
האונייה בילתה את שנות ה-20 בביצוע תרגילי אימונים ותמרונים שגרתיים עם הצי, עם נקודות שיפוץ תקופתיות; לוח האימונים של כל שנה הגיע לשיאו בבעיות הצי הגדולות שבדקו דוקטרינה מבצעית ואסטרטגית שהתגלתה כקריטית במבצעים שנערכו נגד יפן במהלך מלחמת העולם השנייה.
פעולות אלו התרחשו באוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוס השקט, צפונה לאלסקה ודרומה עד פנמה.
בשנת 1925, בעוד קפטן ארתור ג'פי הפבורן פיקד על האונייה, התותחנים שלה זכו במקום הראשון במהלך תחרות ירי לטווח קצר.
וירג'יניה המערבית זכתה גם בעיטור יעילות הקרב באותה שנה.
מאוחר יותר ב-1925, הצי ביצע תמרונים משותפים של צבא-צי בהוואי כדי לבחון את ההגנות של האיים לפני שיצאה לשייט גדול לביקור באוסטרליה וניו זילנד.
וירג'יניה המערבית זכתה לעיטורי יעילות קרב ב-1927, 1932 ו-1933. במהלך בעיית הצי X במרץ 1930, וירג'יניה המערבית "הופצצה" על ידי מטוסים של נושאת המטוסים לקסינגטון.
בבעיית הצי XI, שנערכה בחודש שלאחר מכן, היא ואוניית המערכה טנסי ירו בטעות על נושאת המטוסים סרטוגה, חברה בצי ה"שחור", מתוך זיהוי שגוי שהיא נושאת המטוסים של הצי ה"כחול" לקסינגטון.
הירי הידידותי המדומה עלה לצי ה"שחור" בנושאת המטוסים שלהם והובילה לקריאות לשיפור התקשורת בין ספינות והדרכה טובה יותר לזיהוי אוניות.
בתחילת שנות ה-30, האונייה עברה שינוי קל.
סוללת תותחי הנ"מ שלה בקוטר 3 אינץ' הוחלפה בתותחי 5 אינץ' /25 קליבר ומקלעי קליבר 0.50 שהותקנו על התרנים הקדמיים והראשיים שלה.
היא גם קיבלה מעוט על הסיפון שלה ועל גבי צריח הירי האחורי.
במהלך בעיית הצי XIV בפברואר 1933, וירג'יניה המערבית ואוניית המערכה אריזונה "ניזוקו" בהתקפת פתע של צוללות מהצי ה"שחור".
תוכניות למודרניזציה של וירג'יניה המערבית מתוארכות לאמצע שנות ה-30, כאשר הצי שקל לשנות את האונייה באופן נרחב; משרד הבנייה והתחזוקה תכנן להוסיף בליטות נגד טורפדו שהיו מחזירות כמות ניכרת של ציפה לגוף האונייה, ולהעלות אותה ב-20 אינץ' (510 מ"מ) במחיר של תוספת 2,000 טון ארוך (2,032 טון) לתפוסה.
העבודה לא בוצעה, ובשנת 1937 נשקלו תוכניות נוספות למודרניזציה של וירג'יניה המערבית, האוניות האחיות שלה ושתי האוניות מסדרת טנסי.
השינויים שהוצעו כללו דוודים חדשים וציוד בקרת אש ואת הבליטות שהוצעו בעבר.
פיתוח נוסף של תוכנית המודרניזציה בשנת 1938 נדחה בשל עלותה והעובדה שאפילו כשהם עברו מודרניזציה, כלי השיט יהיו נחותים מאוניות המערכה החדשות מסדרות קרוליינה הצפונית ודקוטה הדרומית שנבנו באותה העת.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939, אדמירל ארנסט קינג הוביל ועדה להערכת הגנות נגד מטוסים של ספינות הצי, והמליץ להוסיף בליטות לשחזור הלוח החופשי, אימוץ של תותחים דו-תכליתיים בקוטר 5 אינץ'/38 קליבר, וחיזוק סיפוני האוניות.
ראש המבצעים הימיים החליט שכתוצאה מהסבירות למלחמה, רק הבליטות יותקנו, וווירג'יניה המערבית הייתה אמורה לעבור את העבודה מ-10 במאי עד 8 באוגוסט 1941, למרות שהשינוי לא בוצע.
הצי ערך את האיטרציה האחרונה של הסדרה, בעיית הצי XXI, באפריל 1940, אז המתיחות עם יפן על תחילת מלחמת סין–יפן השנייה הביאה את ארצות הברית להעביר את הצי מקליפורניה לפרל הארבור בהוואי כגורם מרתיע לתוקפנות נוספת מצד יפן.
הצי בילה את שנת 1941 באימונים נרחבים כדי להתכונן למלחמה הצפויה עם יפן, גם לאחר שהמצב הדיפלומטי החמיר יותר ויותר בחודשים האחרונים של השנה.
במהלך תקופה זו ביקש הצי לשפר את סוללות הנ"מ של אוניות המערכה של הצי, אך ייצור תותחי ה-1.1 אינץ' החדשים היה איטי, ולכן תותחי 3 אינץ' ישנים הותקנו מחדש כאמצעי זמני.
לאונייה היו גם אחד עשר מקלעי 0.50 קליבר בשלב זה.
ביוני, אנשי צוות על סיפון וירג'יניה המערבית ייצרו מגני תותחים ניסיונים עבור תותחי ה-5 אינץ', שהיו אמורים להיות מיושמים על ספינות אחרות.
וירג'יניה המערבית הייתה אמורה לקבל את תותחי ה-1.1 אינץ' שיותקנו בפברואר 1942.
בבוקר 7 בדצמבר 1941 עגנו וירג'יניה המערבית ושאר הצי ב-Battleship Row בפרל הארבור; וירג'יניה המערבית הייתה קשורה לצד טנסי.
כלי טיס יפנים הופיעו מעל הנמל מעט לפני השעה 08:00, והחלו בהתקפת הפתע על הבסיס.
מפציצי טורפדו פגעו באונייה עם שבעה טורפדות מסוג 91 בצד השמאלי, בעוד מפציצים פגעו בה עם זוג פגזים חודרי שריון בקוטר 16 אינץ' (410 מ"מ) שהוסבו לפצצות.
הפצצה הראשונה פגעה בצד השמאלי וחדרה לסיפון המבנה, וגרמה לנזק רב לקזמטים מתחת.
פיצוצים משניים של התחמושת שאוחסנה בקזמטים גרמו לשריפות קשות שם ובסיפון המטבח שמתחתם.
הפצצה השנייה פגעה בגג הצריח ירי-על האחורי; הוא חדר אך לא הצליח להתפוצץ.
בכל זאת הוא השמיד את אחד התותחים, מטוס התצפית OS2U קינגפישר על המעטה על גבי הצריח, והפיל מטוס שני לסיפון הראשי.
הקינגפישר הזה התיז בנזין על הסיפון שעלה אז באש.
אחד הטורפדות פגע מאחור, והשבית את ההגה, לפחות שלושה פגעו מתחת לחגורת שריון, ולפחות אחד פגע בחגורה, ופגע בשבעה לוחות שריון.
הטורפדות הללו פערו שני חורים גדולים בגוף האונייה, ממסגרות 43 עד 52 ומ-62 עד 97; לפחות טורפדו אחד עבר דרך החורים לאחר שהאונייה החלה לנטות והתפוצץ על סיפון השריון השני.
פגיעות הטורפדות גרמו לנזק רב והאונייה ניצלה מהתהפכות רק באמצעות מאמצי בקרת נזקים מיידיים שיזם לוטננט קלוד ו' ריקטס, אז עוזר קצין בקרת האש של האונייה.
קפטן מרווין ס' בניון נפצע אנושות מרסיסי פצצה מפגיעה בטנסי; על שנשאר על סיפון הספינה וסייע להגנתה עד מותו, הוענק לו עיטור מדליית הכבוד.
לאחר שקיבל את פצעיו, בניון נישא מהגשר על ידי אנשי צוות כולל השרת דוריס מילר.
זמן קצר לאחר מכן, מילר קיבל הוראה לאייש תותח נ"מ על מגדל הניווט למרות שלא היה לו הכשרה בהפעלת הנשק, מילר זכה בעיטור צלב הצי על מעשיו.
כשהאונייה התמלאה במים וטבעה באיטיות על שדרית אחידה, הצוות פונה, אם כי קבוצה התנדבה לחזור להילחם בשריפות שפרצו.
דלק מזוט שדלף מאריזונה ההרוסה עלה באש ובלע את וירג'יניה המערבית בלהבות, אשר ניזונו גם ממזוט שדלף ממנה.
השריפות כבו בסופו של דבר למחרת.
סך הכל 106 אנשי צוות נהרגו בהתקפה.
ביניהם היו שלושה מלחים (רונלד אנדיקוט, קליפורד אולדס ולואי קוסטין), ששרדו במחסן אטום עד ה-23 בדצמבר, לפי לוח שנה שנמצא על ידי צוותי חילוץ שבו נחתכו שישה עשר ימים בעיפרון אדום.
ב-6 בדצמבר 2019, משרד ההגנה הודיע כי זוהו שמונה מתוך שלושים וחמישה השרידים האלמונים מווירג'יניה המערבית.
עובדים תיקנו טלאים מעל שני חורי הטורפדו ושאבו את וירג'יניה המערבית עד שהתייבשה, והציפו אותה מחדש ב-17 במאי 1942. לאחר מכן היא נלקחה למעגן יבש מס' 1 בפרל הארבור ב-9 ביוני לבדיקה; בתחילה האמינו שהיא נפגעה מחמש טורפדות, אך פגיעה שישית התגלתה במהלך התיקון, ובדיקה זו גילתה את הפגיעה השביעית.
לאחר מכן החלו עובדי המספנה בתיקונים זמניים כדי להעניק לאונייה כשירות ים, ובתקופה זו גילו שרידים של 66 או 70 אנשי צוות שנלכדו מתחת לסיפון כשהיא טבעה.
חלקם שרדו מספר ימים בבועות אוויר עם מנות חירום ומים מתוקים, אבל החמצן והאספקה שלהם אזלו הרבה לפני שהאונייה הוצפה מחדש.
לאחר השלמת התיקונים, וירג'יניה המערבית יצאה לדרך עבור מספנת הצי פוגט סאונד בברמרטון, וושינגטון לשיפוץ יסודי.
כמעט מיד לאחר התקיפה החל הצי לשקול באיזו מידה יש לבצע מודרניזציה של אוניות המערכה הישנות, עם הצעות להחליף את תרני הסריג במבנים אחרים שיוכלו להכיל את ציוד המכ"ם הכבד יותר שהותקן על ספינות הצי.
מכיוון שווירג'יניה המערבית וקליפורניה נפגעו קשות במתקפה על פרל הארבור ולכן לא ניתן היה להחזירן במהירות לשירות כמו שאר אוניות המערכה, יותקנו בהן הבליטות שתוכננו לפני המלחמה, מה שיקזז את אובדן הלוח החופשי.
בתוספת של 1,400 טונות של שריון הסיפון.
כמו כן בוצעו תוכניות להתקנת סוללה של תותחים דו-תכליתיים 5 אינץ', אך העבודה נדחתה כתוצאה משך הזמן הדרוש לשיפוץ האונייה.
בנוסף, המספר המצומצם של מבדוקים יבשים בחוף המערבי האט את קצב השיקום, וווירג'יניה המערבית נאלצה להמתין עד שטנסי וקליפורניה ייבנו מחדש; העבודה על וירג'יניה המערבית לא הסתיימה עד ספטמבר 1944.
העבודה על וירג'יניה המערבית שינתה את האונייה באופן קיצוני.
בנוסף לבליטות נגד טורפדו, המבנה העילי שלה שופץ לחלוטין, כאשר מגדל הניווט הישן, המשוריין בכבדות, הוסר ובמקומו הוקם מגדל קטן יותר כדי לצמצם את ההפרעה לשדות האש של תותחי הנ"מ.
התורן הקדמי הוחלף בתורן מגדל ששיכן את הגשר ומנהל הסוללה הראשי, והארובה השנייה שלה הוסרה, כאשר הדוודים הללו נפלטו לתוך ארובה קדמית מוגדלת.
גם חבילת הנשק של האונייה עברה שיפוץ.
היא קיבלה מכ"ם חיפוש אווירי ומכ"מים בקרת אש עבור הסוללות הראשיות והמשניות שלה, כשהאחרונה הוחלפה בסוללה אחידה של 16 תותחי אינץ'/38 קליבר בשמונה צריחים תאומים.
אלה נשלטו על ידי ארבעה מנהלי בקרת אש Mk 37. סוללת הנ"מ הקלה עודנה שוב, והורכבה כעת מעשרה צריחים מרובעים של תותחי בופורס 40 מ"מ (1.6 אינץ') ו-43 תותחי אורליקון 20 מ"מ.
בתחילת יולי 1944, האונייה הייתה מוכנה להתחיל בניסויים ימיים לאחר השיפוץ.
היא העמיסה תחמושת ב-2 ביולי ויצאה לניסויים מול פורט טאונסנד, וושינגטון, כאשר ההערכות נמשכות עד 12 ביולי, אז היא חזרה לפוג'ט סאונד לצורך תיקונים.
לאחר מכן, היא יצאה דרומה לסן פדרו, לוס אנג'לס לשייט ניסויים לפני שיצאה להוואי ב-14 בספטמבר, יחד עם זוג משחתות מלוות.
לאחר שהגיעה לשם ב-23 בספטמבר, היא הצטרפה לפלגת אוניות המערכה ה-4 (BatDiv 4) ולנושאת המטוסים הנקוק, שכולם הפליגו למנוס באיי אדמירליטי כדי להתחיל בהכנות למבצעים הקרובים בפיליפינים.
הספינות הגיעו לנמל סידלר ב-5 באוקטובר ולמחרת, וירג'יניה המערבית הפכה לאוניית הדגל של אדמירל משנה תיאודור ד' ראדוק, מפקד פלגת אוניות המערכה ה-4.
ב-12 באוקטובר 1944, וירג'יניה המערבית ושאר הצי יצאו לפעולה כדי להתחיל בפלישה לפיליפינים, החל מהאי לייטה.
וירג'יניה המערבית שובצה לקבוצת משימה (TG) 77.2, כוח ההפצצות מהחוף למבצע שעליו פיקד אדמירל משנה ג'סי ב' אולדנדורף.
בעודה בדרך מאוחר יותר באותו היום, וירג'יניה המערבית יצאה מאחורי מקליפורניה והפרוואנים של כלי השיט האחרון חתכו את שרשרת העוגן למוקש ימי, ואילצו את וירג'יניה המערבית לנווט סביבה; ירי ממשחתת סמוכה פוצץ את המוקש בבטחה.
צי הפלישה הגיע למפרץ סן פדרו מוקדם ב-19 באוקטובר ובשעה 07:00, וירג'יניה המערבית ושאר אוניות TG.
77.2 עברו לעמדות ההפצצה שלהם.
הם פתחו באש על מטרות מסביב לטקלובן, הפגיזו עמדות יפניות וסיפקו אש חיפוי לצוותי ההריסה התת-ימית שהכינו את חופי הפלישה במשך רוב היום לפני נסיגה באותו ערב.
במהלך ההפצצה של היום היא ירתה בסך הכל 278 פגזים מהסוללה הראשית שלה ו-1,586 פגזים מהתותחים המשניים שלה.
למחרת בבוקר, כוחות קרקע מהארמייה השישית עלו לחוף ווירג'יניה המערבית נשארה בעמדתה לאורך כל היום כדי לספק תמיכה בירי ימי.
הצי עבר תקיפה אווירית יפנית, אם כי תותחני הנ"מ של האונייה לא הצליחו להפיל אף מטוס.
ב-21 באוקטובר, בזמן שנכנסה לתחנת ההפצצה שלה, היא קורקעה קלות, וגרמה נזק לשלושה מהמדחפים שלה.
הלהבים הפגומים גרמו לרטט שהגביל את מהירותה ל-16 קשרים (30 קמ"ש) (או 18 קשרים (33 קמ"ש) במקרי חירום).
למרות זאת היא נשארה בעמדתה במשך היומיים הבאים כדי לתמוך בפלישה כשהחיילים נלחמו בדרכם פנימה, סיפקה תמיכה באש והגנה נגד מטוסים כשהצי המשיך להיות מותקף על ידי מטוסים יפנים.
כל לילה היא ושאר TG 77.2 נסוגו מהחופים.
האלסי, מפקד הצי השלישי, לשלוח את כוח המשימה של נושאות המטוסים המהירות להשמיד את הכוח הצפוני, שעד אז זוהה.
בזמן שהתמרונים הללו התרחשו, כוחו של נישמורה התקרב למצר סוריגאו כדי לתקוף את צי הפלישה מדרום.
הצי שלו כלל את אוניות המערכה יאמאשירו ופוסו, הסיירת הכבדה מוגאמי, וארבע משחתות, בתוספת כוח המהלומה השני בפיקודו של תת-אדמירל קיוהידה שימה, המורכב מהסיירות הכבדות נאצ'י ואשיגרה, הסיירת הקלה אבוקומה וארבע משחתות נוספות.
כאשר השייטת של נישימורה עברה במצר בליל ה-24 באוקטובר, הם הותקפו מסירות PT אמריקאיות, ואחריהן משחתות, שיזמו את קרב מצר סוריגאו.
אחת המשחתות האמריקניות הללו טרפדה את פוסו והשביתה אותה, למרות שנישימורה המשיך לעבר מטרתו.
וירג'יניה המערבית הובילה את ראש המערך האמריקאי.
משקיפים על סיפונה של טנסי הבחינו בהבזקים מרחוק כשהכלי האמריקאי הקל תקפה את הכוח של נישימורה, ובשעה 03:02, מכ"ם החיפוש שלה אסף את ספינות האויב בטווח של 44,000 יארד (40,000 מטר).
המכ"ם של וירג'יניה המערבית קלט אותם 14 דקות מאוחר יותר, אז הטווח ירד ל-42,000 יארד (38,000 מטר).
אולדנדורף נתן את ההוראה לפתוח באש בשעה 03:51, ווירג'יניה המערבית פתחה באש תחילה כעבור דקה, ואחריה טנסי וקליפורניה, וריכזו את האש על יאמאשירו; שאר אוניות המערכה האמריקאיות התקשו לאתר מטרה עם המכ"מים הישנים והפחות יעילים שלהן ונצרו את האש שלהן.
וירג'יניה המערבית ככל הנראה פגעה ביאמאשירו על הגשר שלה עם המטח הראשון שלה, למרות שנישימורה והצוות שלו לא נפצעו באותו זמן.
יאמאשירו נפגעה במהירות מספר פעמים על ידי כמה כלי שיט אמריקאים שריכזו בה את האש.
כשיאמאשירו ניזוקה קשות ועלתה בלהבות, האמריקנים העבירו את האש למוגאמי, שגם היא נפגעה מספר פעמים, וסבלה מנזק חמור.
בסביבות השעה 04:00 פנו מוגאמי ולאחר מכן יאמאשירו לסגת, שתיהן בוערות; המשחתת שיגורה התלוותה אליהן, למרות שלא נגרם לה נזק חמור.
זמן קצר לאחר מכן, אולדנדורף הורה לאוניות המערכה שלו לבצע פנייה של 150 מעלות, ווירג'יניה המערבית נענתה בשעה 04:02, והובילה את שאר אוניות המערכה במסלול החדש, אשר עבר במקביל לקו הנסיגה של יאמאשירו.
הבלבול על סיפון קליפורניה הוביל אותה לצאת מעמדתה, ובתוך כך, להסתיר את שאר אוניות המערכה ולאלץ אותן להפסיק לירות כדי להימנע מפגיעה בה.
זמן קצר לאחר מכן, דיווחים על טורפדות יפנים במים הניעו את אוניות המערכה האמריקאיות לפנות צפונה בשעה 04:18 כדי להימנע מהן.
זה סימן את סוף הפעולה, כאשר האוניות היפניות הנותרות נסוגו בחושך.
במהלך הפעולה ירתה וירג'יניה המערבית 16 מטחים לעבר האוניות היפניות; זה התברר כקרב האחרון אי פעם בין אוניות מערכה.
ב-29 באוקטובר 1944, וירג'יניה המערבית, טנסי, ומרילנד יצאו לדרך, פנו לבסיס הקדמי של הצי באוליטי.
משם, וירג'יניה המערבית המשיכה אל Espiritu Santo לתיקון המדחפים הפגומים שלה; ראדוק העביר את דגלו למרילנד בתקופה זו.
כשהגיעה, היא נכנסה למבדוק היבש הצף Artisan לצורך תחזוקה לפני שחזרה לפיליפינים בנובמבר.
היא הגיעה ב-25 בנובמבר וחידשה את הסיורים באזור כדי להגן על הצי מפני התקפות אוויר.
ב-27 בנובמבר, הצי עבר מתקפה נוספת ובשעה 11:39 הפילו תותחיה מטוס מתאבד קמיקזה.
במהלך התקפות נוספות למחרת, היא סייעה בהשמדת כמה קמיקזות אחרות.
ראדוק חזר לאונייה ב-30 בנובמבר, ואוניית המערכה נשארה באזור עד ה-2 בדצמבר, אז יצאה לאיי פלאו להתחדשות.
שם היא הפכה לאוניית הדגל של TG 77.12, קבוצת ההפצצות לנחיתה הבאה בפיליפינים.
הצי עבר דרך מפרץ לייטה ב-12 בדצמבר, פנה דרומה דרך מצר סוריגאו למחרת ונכנס לים סולו לצורך ההסתערות על מינדורו יחד עם TG.
לאחר הנחיתה של כוחות היבשה, אוניות התובלה נסוגו ב-15 בדצמבר ועל וירג'יניה המערבית הוטל לחפות על נסיגתן.
וירג'יניה המערבית תדלקה במפרץ לייטה ולאחר מכן המשיכה לנתיבי קוסול בפאלאוס, והגיעה ב-19 בדצמבר.
היא נשארה שם למשך שארית השנה, וב-1 בינואר 1945, אדמירל משנה אינגרם סי.
ב-5 בינואר, הצי נכנס לים סין הדרומי ולאחר מכן פנה צפונה לכיוון מפרץ לינאגיין; התקפות אוויר יפניות נוספות התרחשו במהלך היום ווירג'יניה המערבית תרמה את התותחים שלה להגנת הצי.
במהלך הדרך, האונייה צמצמה טווח לעבר סן פרננדו פוינט והפגיזה עמדות יפניות באזור.
גלי קמיקזה פגעו בצי ופגעו בכמה אוניות אך וירג'יניה המערבית נמנעה מהם.
למחרת, שולת המוקשים הובי הוטבעה על ידי טורפדו יפני ווירג'יניה המערבית משתה ניצולים מהאונייה.
במהלך ה-8–9 בינואר הפגיזה האונייה את העיירה סן פביאן במפרץ לינגאיין כדי להתכונן לפלישה שהתרחשה מאוחר יותר ב-9. באותו ערב, הניצולים מאומאני ביי והובי עזבו את וירג'יניה המערבית.
האונייה המשיכה במשימת התמיכה באש שלה ב-10 בינואר ולאחר מכן בילתה את השבוע הבא בסיור במפרץ לינגאיין כדי להגן על ראש החוף.
במהלך תקופה זו, היא נקראה לנטרל עמדות הגנה, להשמיד את מערומי התחמושת ולפגוע בצמתים של מסילות וכבישים כדי לשבש את היכולת היפנית לתגבר את עמדותיהם.
הפגזות כבדות מווירג'יניה המערבית והאוניות האחרות שיטחו את סן פביאן.
במהלך ההפגזה היא ירתה 395 פגזים מהסוללה הראשית ויותר מ-2,800 פגזים מהחימוש המשני.
ב-21 בינואר יצאה האונייה בשעה 07:07 כדי לתמוך בכוחות הקרקע הנלחמים בעיירות רוסריו וסנטו תומאס מצפון למפרץ לינגאיין, ופתחה באש בשעה 08:15. היא נשארה שם מספר ימים, סיפקה תמיכה באש, לפני שחזרה למפרץ לינגאיין ב-1 בפברואר.
האוניות של TG 77.2 חיפו לאחר מכן על אוניות תובלה שנשאו אספקה לצבא כשהם הגיעו לפרוק את מטענם בראש החוף.
ב-10 בפברואר יצאה וירג'יניה המערבית למפרץ לייטה.
וירג'יניה המערבית עברה דרך מפרץ סן פדרו במפרץ לייטה לפני שהמשיכה לאוליטי, אליה הגיעה ב-16 בפברואר 1945. שם היא הצטרפה לצי החמישי והיא החלה מיד בהכנות להתקפה על איוו ג'ימה.
היא תדלקה ומילאה אספקה לקראת המבצע הקרוב והייתה מוכנה ליציאה ב-04:00 למחרת בבוקר; האונייה יצאה לדרך שלוש וחצי שעות לאחר מכן, בליווי המשחתות איזארד ומק'קול.
כשהיא הגיעה אל האי ב-19 בפברואר, היא הצטרפה לכוח המשימה (TF) 51, ובשעה 11:25 היא קיבלה פקודות להצטרף להפגזה שכבר החלה כאשר כוחות הקרקע נחתו על החוף.
היא עברה לעמדה שהוקצתה לה בשעה 11:45 ופתחה באש כעבור שעה; הנחתים שנלחמו על החוף כיוונו את האש שלה למטרה בתבצורים, עמדות מקלעים, טנקים ועמדות יפניות אחרות.
האונייה נסוגה בערב וחזרה יומיים לאחר מכן ב-21 בפברואר, פתחה באש בשעה 08:00 ונשארה בעמדה כל היום.
במהלך ההפגזה, היא פגעה במערום של תחמושת או דלק, וגרמה לפיצוצים גדולים וחוזרים במשך השעתיים הבאות.
היא נפגעה מפגז ארטילרי קטן למחרת שפגע ליד צריח הירי הקדמי ופצע מלח אחד.
האונייה נשארה מחוץ לאי למשך שארית החודש בזמן שהנחתים נלחמו כדי לאבטח את איוו ג'ימה מהמגנים היפנים העקשנים.
ב-27 בפברואר, היא נטרלה סוללת ארטילריה שירתה על המשחתת ברייאנט.
אוניית המערכה יצאה למחרת כדי למלא תחמושת לפני שחזרה מאוחר יותר באותו יום כדי לחדש את ההפגזה.
היא הפגיזה מטרות לאורך כל הלילה כדי להציק לחיילים היפנים ולבלום את תנועותיהם.
וירג'יניה המערבית המשיכה להפגיז את האי במשך שלושת הימים הבאים לפני היציאה לאוליטי ב-4 במרץ; היא הגיעה לשם יומיים לאחר מכן.
לאחר מכן הצטרפה וירג'יניה המערבית לכוח משימה 54 (TF 54) לתקיפה האמפיבית הגדולה הבאה באיי ריוקיו; האוניות יצאו ב-21 במרץ 1945 והגיעו אל מחוץ לאי אוקינאווה ב-25 במרץ.
וירג'יניה המערבית עברה לעמדת ההפגזה שהוקצתה לה והחלה להפגיז את אזורי הנחיתה המתוכננים.
בשעה 10:29 ב-26 במרץ, פגז יפני בודד נפל כ-5,000 יארד (4,600 מטר) מול החרטום השמאלי של וירג'יניה המערבית; היא ירתה בתגובה 28 פגזי 16 אינץ'.
התקפות נגד אוויר יפניות אינטנסיביות החלו למחרת בבוקר, והיא הפילה באותו יום מפציץ דו-מנועי יוקוסוקה P1Y.
האונייה נשארה מחוץ לאי במשך הימים הבאים, והפגיזה את חופי הנחיתה כדי להתכונן לתקיפה שתוכננה ל-1 באפריל.
לפני תחילת המתקפה, האונייה נסוגה כדי לחדש תחמושת בקרמה רטו, שנתפסה בתחילת המערכה כדי לספק בסיס מוקדם לצי הפלישה.
האונייה חזרה לאי מוקדם ב-1 באפריל כדי לתמוך בנחיתות; כשהתקרבה לאוקינאווה בשעה 04:45, היא נאלצה להפוך את המנועים שלה לאחור כדי להימנע מהתנגשות עם משחתת שחצתה בשוגג את חרטומה בחושך.
כשהיא המשיכה להפליג לעמדה שהוקצתה לה, הבחינו תותחני הנ"מ שלה במטוס אויב, אותו הפילו; זמן קצר לאחר מכן, הופיעה קבוצה של ארבעה מטוסים עוינים נוספים, שאחד מהם הושמד באש התותחים של וירג'יניה המערבית.
בשעה 06:30, האונייה הגיעה לעמדה שלה רק 900 יארד (820 מטר) מהחוף והחלו להפגיז את החוף כאשר כלי הנחיתה עשו את דרכם לאט לאזור הנחיתה.
האונייה נשארה מחוץ לאי לאורך כל היום, אם כי כוחות הקרקע נתקלו בתחילה בהתנגדות מועטה ולא היה צורך מיד בתותחים של וירג'יניה המערבית, אולם באותו ערב הגיע גל של קמיקזה ובשעה 19:03 אחד מהם התרסק לתוך וירג'יניה המערבית.
המטוס פגע במבנה העילי של האונייה ממש לפני מנהל בקרת האש מספר 2 עבור הסוללה המשנית.
כתוצאה מהפיצוץ נהרגו ארבעה ונפצעו שבעה באחד מסוללות תותחי ה-20 מ"מ.
המטוס נשא פצצה שחדרה לסיפון השני, אם כי לא הצליחה להתפוצץ; מאוחר יותר היא נוטרלה על ידי קצין סילוק הפצצות של האונייה.
למרות זאת, וירג'יניה המערבית נשארה מחוץ לאי במשך הלילה, וירתה פצצות תאורה כדי להאיר עמדות ימיות כדי לסייע להדוף התקפות הסתננות יפניות.
למחרת, ההרוגים נקברו בים והאונייה חזרה לתפקיד הפגזה זמן קצר לאחר מכן.
ב-6 באפריל, התותחנים שלה הפילו מפציץ צלילה Aichi D3A.
למחרת, הצי היפני פתח במתקפה אחרונה עם שייטת קטנה שבמרכזה אוניית המערכה יאמטו, ווירג'יניה המערבית נשלחה לפטרול למערב האי כדי ליירט כל כלי שיט יפני שפרצו מתקפות אוויר אמריקאיות כבדות.
ב-8 באפריל קיבלה האונייה הודעה שרוב כלי השיט היפניים הוטבעו או ברחו.
וירג'יניה המערבית חידשה את פעולות ההפגזה וההגנה האווירית של הצי.
היא נשארה בעמדה עד ה-20 באפריל, אז יצאה לדרך לעבר אוליטי; עם זאת, היא לא הגיעה ליעדה, שכן היא נקראה במהירות להחליף את אחותה קולורדו לאחר שהאחרונה סבלה מפיצוץ מקרי בעת חידוש תחמושת.
וירג'יניה המערבית חזרה לזמן קצר לאוקינאווה, פעלה מחוף האגושי לתמיכה בקורפוס ה-24. לאחר מכן היא הוחלפה והפליגה לאוליטי עם הסיירת הכבדה סן פרנסיסקו והמשחתת הובסון, והגיעה לשם ב-28 באפריל.
לאחר מכן חזרה האונייה לאוקינאווה כדי לחדש את תפקידי התמיכה באש, אותם ביצעה עד יוני.
במהלך תקופה זו, ב-1 וב-2 ביוני, היא הרסה תבצור יפני שבלם את ההתקדמות האמריקנית במהלך סדרה של הפגזות.
ב-16 ביוני, לאחר שעברה דרומה כדי לתמוך ברגימנט הנחתים הראשון, הופל אחד ממטוסי האונייה באש יפנית.
הטייס והתצפיתן חילצו את עצמם מהמטוס, אך הם נפלו מאחורי קווים יפניים ונעצרו.
וירג'יניה המערבית, המשחתת פוטנאם וכלי רכב נחיתה, חי"ר ניסו לדכא את ההגנות היפניות באזור כדי שכוחות הקרקע יוכלו לפרוץ ולחלץ את צוות האוויר שהופל, אך המאמץ נכשל והאנשים נהרגו.
האונייה קיבלה מטוס קינגפישר נוסף מטנסי, מה שאפשר לה להמשיך לתמוך בכוחות על החוף עד סוף החודש.
בסוף יוני 1945, האונייה עזבה את מימי אוקינאווה למפרץ סן פדרו יחד עם המשחתת המלווה קונולי, והגיעה לשם ב-1 ביולי.
ארבעה ימים לאחר מכן, היא קיבלה קבוצה של אנשי צוות מחליפים, ולאחר העמסת תחמושת שם, החלה להתאמן לקראת הפלישה הצפויה לקיושו, הפלישה ליפן עצמה.
פעולות אלו נמשכו עד יולי, וב-3 באוגוסט היא יצאה לדרך לאוקינאווה, והגיעה למפרץ באקנר ב-6 באוגוסט.
באותו יום, פצצת האטום הראשונה הוטלה על הירושימה, ופצצת האטום השנייה הוטלה על נגסאקי שלושה ימים לאחר מכן.
לאחר שתי התקפות אלו, נפוצו שמועות ב-10 באוגוסט כי היפנים ייכנעו, מה שגרם לחגיגות בקרב צוותי האוניות באוקינאווה, אם כי יומיים לאחר מכן טורפדה אוניית המערכה פנסילבניה על ידי צוללת יפנית.
וירג'יניה המערבית שלחה לווייתנית עם משאבות כדי לסייע לאוניית המערכה הפגועה.
ב-15 באוגוסט, היפנים נכנעו, ויחידת הנחתים של וירג'יניה המערבית החלה בהכנות לכיבוש יפן.
האונייה יצאה ב-24 באוגוסט, לכיוון מפרץ טוקיו, שהוקצה ל-TG 35.90, והגיעה לשם ב-31 באוגוסט.
היא נכחה במהלך טקסי הכניעה הרשמיים על סיפון אוניית המערכה מיזורי ב-2 בספטמבר, וווירג'יניה המערבית השאילה חמישה מוזיקאים מלהקת האונייה לנגן במהלך הטקס.
וירג'יניה המערבית נשארה בטוקיו במשך השבועיים הבאים כדי לסייע במאמץ הכיבוש הראשוני, וב-14 בספטמבר היא לקחה קבוצה של 270 נוסעים שיועברו חזרה לארצות הברית.
האונייה יצאה לדרך ב-20 בספטמבר עם TG 30.4 עבור אוקינאווה; לאחר עצירה במפרץ באקנר ב-23 בספטמבר, היא המשיכה לפרל הארבור, והגיעה לשם ב-4 באוקטובר.
שם, הצוות שלה צבע מחדש את האונייה לפני שיצאה ב-9 באוקטובר לסן דייגו, קליפורניה, אליה הגיעה ב-22 באוקטובר.
סואל עזב את האונייה יומיים לאחר מכן.
במהלך המלחמה, וירג'יניה המערבית זכתה בחמישה כוכבי קרב, למרות שהחמיצה חלק גדול מהמלחמה עקב הנזק החמור שנגרם בפרל הארבור.
במהלך חגיגות יום הצי ב-27 באוקטובר 1945, כ-25,554 אנשים ביקרו באונייה.
שלושה ימים לאחר מכן, היא עזבה לפרל הארבור כדי להתחיל את תפקידה במבצע מרבד קסמים, מאמץ ההחזרה להחזרת חיילים אמריקאים מהאוקיינוס השקט.
היא לקחה נוסעים בפרל הארבור ונשאה אותם חזרה לסן דייגו, היא ערכה שלוש הפלגות עד סוף השנה, האחרונה הגיעה לסן דייגו ב-17 בדצמבר.
היא נשארה בנמל עד ה-4 בינואר 1946, אז יצאה לברמרטון, והגיעה לשם ב-12 בינואר, לשם נלקחה להשבתה.
היא הועברה לסיאטל, וושינגטון, ארבעה ימים לאחר מכן ונקשרה לצד קולורדו.
עבודה נוספת כדי להכין אותה לשייטת המילואים נמשכה בפברואר והיא הוצאה משירות רשמית ב-9 בינואר 1947, והוקצתה לצי העתודה באוקיינוס השקט.
וירג'יניה המערבית נשארה בעתודת הצי עד ל-1 במרץ 1959, אז נמחקה מרשימות הצי והועמדה למכירה; היא נמכרה ב-24 באוגוסט לחברת Union Minerals & Alloys Corp.
ונגררה למספנת טוד-פסיפיק בסיאטל ב-3 בינואר 1961 לגריטה.
כמה חלקים מהאונייה נשמרים במקומות ברחבי ארצות הברית, בעיקר בווירג'יניה המערבית.
אחד מתותחי הנ"מ שלה מוצג בסיטי פארק בפארקרסבורג, וירג'יניה המערבית, והגה האונייה ובית המצפן מוצגים במוזיאון הצי המפטון רודס.
כשהאונייה נמכרה לגרוטאות, סטודנטים באוניברסיטת וירג'יניה המערבית עזרו לגייס כספים לשימור תורן האונייה, השוכן בקמפוס.
פעמון האונייה מוצג במוזיאון מדינת וירג'יניה המערבית בצ'ארלסטון.
בשנת 2000, פרסם המושל ססיל אנדרווד כרוז ביום השנה ה-59 למתקפה על פרל הארבור, וקרא לכביש המהיר 470 בווירג'יניה המערבית ה-USS West Virginia Memorial Road.
וירג'יניה אדמירל או וירג'יניה דה נירו, באנגלית: Virginia Admiral or Virginia De Niro (4 בפברואר 1915 – 27 ביולי 2000) הייתה ציירת, ומשוררת אמריקאית ואמו של השחקן רוברט דה נירו.
היא למדה ציור אצל הנס הופמן בניו יורק, ועבודותיה נכללו באוסף פגי גוגנהיים.
אדמירל נולדה באורגון, בתם של אליס קרוליין (לבית גרומן), מורה בבית הספר, ודונלד אדמירל, מתווך תבואה.
אדמירל גדלה כפרסביטריאנית אך מאוחר יותר הפכה לאתאיסטית במהלך בגרותה.
אביה היה ממוצא אנגלי, צרפתי והולנדי, ואמה הייתה ממוצא גרמני.
ב-1920 היא התגוררה בדנוויל, אילינוי, לפי המפקד, עם הוריה ואחותה הצעירה, אלינור.
ב־1930, הוריה של וירג'יניה התגרשו והיא גרה עם אמה ואחותה בברקלי, קליפורניה.
בעודה בברקלי, אמה הפכה למורה בבית ספר.
מ-1932 עד 1935, אדמירל למדה לתואר ראשון ב-Coe College בסידר רפידס, איווה, שם התמחתה בעיתונאות.
אדמירל למדה במכון לאמנות בשיקגו אצל הנס הופמן.
בשנת 1938, היא עבדה על פרויקט האמנות הפדרלית, באוקלנד, קליפורניה.
בזמן שהתגוררה בברקלי, קליפורניה, היא הייתה חלק מעולם האמנות, הסוציאליסטית והספרותית מחוץ לקמפוס.
חברה לחיים בשנות הארבעים היה המשורר רוברט דאנקן.
הם נסעו יחד מקליפורניה לגריניץ' וילג', ניו יורק.
עם דאנקן, היא הפיקה גיליון של המגזין Epitaph (שנקרא מאוחר יותר ל-The Experimental Review).[6]
אדמירל, פגשה את רוברט דה נירו האב, אמן שאפתן, באחד משיעורי הציור של הנס הופמן בפרובינסטאון, מסצ'וסטס.
תחילה הם עברו לדירת לופט ברחוב מזרח 14, מאוחר יותר לדירה ברחוב 8, ולאחר מכן התיישבו בדירה ברחוב בליקר בגריניץ' וילג'.
הם נישאו בדצמבר 1942. באוגוסט 1943 ילדה וירג'יניה את בנם, השחקן והבמאי רוברט דה נירו ג'וניור
במשך זמן מה עבדה אדמירל כקלדנית.
היא ורוברט דה נירו התגרשו ב-1945, אך נשארו קרובים לאורך כל חייהם.
כאשר רוברט האב לקה בסרטן, היא טיפלה בו במהלך שנותיו האחרונות.
מאוחר יותר, בניו יורק, היא כתבה למגזין True Crimes.
ב-1942 הציגה אדמירל את אמנותה בסלון לאמנים צעירים בגלריה "אמנות המאה הזו" של פגי גוגנהיים במנהטן.
באותה שנה מכרה ציור למוזיאון לאמנות מודרנית תמורת 100 דולר.
היא הייתה הראשונה מקבוצת האמנים שלה שמכרה ציור למוזיאון.
ג'קסון פולוק ערך את המכירה הראשונה שלו למוזיאון שנתיים מאוחר יותר.
היא ערכה תערוכת יחיד באותה גלריה בשנת 1946 ועבודותיה נכללו באוסף פגי גוגנהיים בביאנלה בוונציה בשנת 1947. בשנים מאוחרות יותר, מ-1973 עד 1980, האמנות שלה הוצגה בגלריה Buecker & Cembalo.
אדמירל הייתה פעילה בתנועות פוליטיות נגד מעורבות אמריקאית במלחמת וייטנאם ולמען זכויות האמנים והעניים.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 היא הייתה גורם מרכזי בהשגת דיור בעלות נמוכה לאמנים שעבדו באזור סוהו בניו יורק.
עבודתה נמצאת באוספים הקבועים של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות והמוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק ואוסף פגי גוגנהיים בוונציה.
בנוסף, המסמכים שלה מוחזקים בארכיון לאמנות אמריקאית בסמיתסוניאן.
אוניית המערכה וירג'יניה (BB-13) הייתה האונייה הראשונה מבין חמש אוניות המערכה מסדרת וירג'יניה שנבנו עבור צי ארצות הברית, והייתה הספינה החמישית שנשאה שם זה.
וירג'יניה הונחה במאי 1902 בחברת Newport News Building and Dry Dock Company בניופורט ניוז, וירג'יניה, הושקה באפריל 1904, והוכנסה לשירות בצי במאי 1906. האונייה הייתה חמושה בסוללה התקפית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) ושמונה תותחי 8 אינץ' (203 מילימטרים), והייתה מסוגלת למהירות מרבית של 19 קשרים (35 קמ"ש).
במשך כל הקריירה שלה, וירג'יניה שירתה בצי האטלנטי, רובו בילה בביצוע אימונים בזמן שלום כדי לשמור על מוכנות הצי.
בשנים 1907–1909 היא השתתפה בשייט של הצי הלבן הגדול ברחבי העולם.
היא הייתה מעורבת בהתערבות האמריקנית במהפכה המקסיקנית בשנים 1913–1914, כולל כיבוש וראקרוס.
לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה באפריל 1917, היא שימשה תחילה להכשרת תותחנים לצי המתרחב בזמן המלחמה, ולאחר מכן לליווי שיירות לאירופה.
במהלך תקופה זו, היא שירתה לזמן קצר כאוניית הדגל של הפלגות הראשונה והשלישית, כוח אוניות המערכה.
לאחר סיום המלחמה בנובמבר 1918, היא שובצה למבצע הובלת חיילים אמריקאים חזרה מצרפת.
וירג'יניה הושבתה ב-1920 ובסופו של דבר הוטבעה כספינת מטרה ב-1923 על פי תנאי האמנה הימית של וושינגטון.
המתכננים כללו סידור מרוכז של התותחים הראשיים וחלק מהתותחים המשניים, מה שהוכיח את עצמו כאכזבה משמעותית בשירות, שכן ירי של כל אחד ממערכות התותחים הפריע לאחרות, והאט את קצב האש.
האונייה הונעה על ידי מנועי קיטור תלת דרגתיים עם שני מדחפים, בדירוג של 19,000 כוחות סוס (14,000 קילוואט), עם קיטור המסופק על ידי עשרין וארבעה דוודי ניקלאוס המופעלים בפחם.
חגורת השריון הראשית של וירג'יניה הייתה בעובי 11 אינץ' (279 מילימטרים) מעל מחסני התחמושת וחללי המכונות ובעובי 6 אינץ' (152 מילימטרים) במקום אחר.
וירג'יניה הונחה בבניית הספינות ניופורט ניוז ב-21 במאי 1902 והושקה ב-5 באפריל 1904. היא נכנסה לשירות פעיל ב-7 במאי 1906. קפטן סיטון שרדר היה המפקד הראשון של האונייה.
וירג'יניה החלה בהפלגת ניסויים במפרץ צ'ספיק, וירג'יניה, לניופורט, רוד איילנד, ואז ללונג איילנד, ניו יורק, לפני שהגיעה לברדפורד, רוד איילנד ב-9 באוגוסט.
ניסויים ימיים באו בעקבות רוקלנד, מיין, בהם רשמה האונייה מהירות רשמית של 19.734 קשרים (36.547 קמ"ש), לפני שהמשיכה ל-Oyster Bay, לונג איילנד, שם נסקרה על ידי הנשיא תאודור רוזוולט בין 2 ל-4 בספטמבר.
האונייה חזרה לשייט הניסויים שלה.
בינתיים החלה מהפכה בקובה נגד הנשיא תומאס אסטרדה פאלמה, שביקש התערבות של ארצות הברית כדי להגן על ממשלתו.
וירג'יניה נשלחה ב-15 בספטמבר כדי להגן על הוואנה מפני התקפה; היא נשארה שם מ-21 בספטמבר עד 13 באוקטובר, כשחזרה לסוול'ס פוינט, וירג'יניה.
לאחר מכן המשיכה וירג'יניה לנורפוק, שם הטעינה פחם לפני שהמשיכה לטומפקינסוויל, סטטן איילנד.
לאחר מכן היא הפליגה למספנת הצי של ניו יורק ונכנסה למבדוק היבש כדי לצבוע את החלק התחתון של גוף האונייה שלה.
האונייה חזרה למספנת הצי של נורפוק לצורך תיקונים שנמשכו בין 3 בנובמבר 1906 ל-18 בפברואר 1907, בעקבות התנגשות עם ספינת הקיטור Monroe בתעלת נורפוק-כף הנרי.
התאונה גרמה לנזק משמעותי לשני כלי השיט ונטען כי מערכות ההיגוי של וירג'יניה היו תקולות, ותרמו לתאונה.
ציוד בקרת אש הותקן בין 19 בפברואר ל-23 במרץ.
לאחר מכן חזרה וירג'יניה לקובה, והגיעה למפרץ גואנטנמו ב-28 במרץ.
היא ערכה אימוני ירי מול קובה עד 10 באפריל, אז עזבה להמפטון רודס, וירג'יניה, שם נשארה בין 15 באפריל ל-15 במאי.
במהלך תקופה זו, היא השתתפה בתערוכת ג'יימסטאון לציון יום השנה ה-300 של המושבה ג'יימסטאון.
באמצע מאי, כשהיא נכנסה למספנת הצי של נורפוק לתיקון, שנמשך עד תחילת יוני.
בין 7 ל-13 ביוני היא השתתפה בסקירה ימית עבור רוזוולט בהמפטון רודס.
אימון מטרה נמשך ליד מפרץ כף קוד מאמצע יוני עד אמצע יולי.
וירג'יניה ושאר הפלגה שלה שייטו אז בחוף המזרחי, עצרו בניופורט, ניו יורק ובפרובינסטאון, ולאחר מכן אימוני קרב לילה במפרץ כף קוד.
בספטמבר 1907 חזרה וירג'יניה למספנת הצי של נורפוק לצורך תחזוקה, שנמשכה בין 24 בספטמבר ל-24 בנובמבר.
שם היא צוידה בכמה מציוד הרדיו לטווח קצר הראשון שנישא באונייה, המיועדים לשימוש במהלך הקפת כדור הארץ הקרובה, ולאחר מכן עברה למספנת הצי של ניו יורק לעבודות תיקון נוספות לפני שחזרה להמפטון רודס ב-6 בדצמבר.
במהלך עשרת הימים הבאים, ערך צוות האונייה הכנות להקפת כדור הארץ על ידי הצי הלבן הגדול.
החל מ-26 בפברואר, וירג'יניה נכנסה למבדוק יבש במספנת הצי של נורפוק לצורך תיקונים לאחר ההפלגה בת השנתיים.
האונייה דרשה תחזוקה מקיפה, שנמשכה עד 26 ביוני.
חמישה עשר החודשים הבאים הושקעו בניהול שגרת האימונים הרגילה בזמן שלום, עם תמרונים שונים מחוץ לכף וירג'יניה וניופורט.
בסוף 1909, וירג'יניה ואוניות אחרות מהצי האטלנטי חצו את האוקיינוס האטלנטי כדי לבקר בברסט, צרפת, ובגרייבסנד, אנגליה; הביקורים נמשכו בין 15 בנובמבר ל-7 בדצמבר בברסט ובין 8 ל-29 בדצמבר בגרייבסנד.
הצי חזר למפרץ גואנטנמו לתמרונים, שנמשכו מ-13 בינואר עד 13 במרץ 1910. לאחר מכן חזרה וירג'יניה לכף וירג'יניה לתרגילים נוספים.
היא ואחותה, ג'ורג'יה, יצאו ב-11 באפריל, לכיוון מספנת הצי בבוסטון, והגיעו ב-13 לסיבוב נוסף של תחזוקה תקופתית.
התיקונים בווירג'יניה נמשכו עד 24 במאי, אז יצאה האונייה למחוז פרובינסטאון.
שם, היא התנסתה בציוד לפחם בזמן שהייתה בדרכה עם מובלת הפחם Vestal וערכה אימוני טורפדו.
היא חזרה לבוסטון ב-18 ביוני.
במשך שלוש השנים הבאות, וירג'יניה דבקה בשגרת האימונים בזמן שלום עם מעט הפרעות.
עד 1913 החלו התנאים במקסיקו במהלך המהפכה המקסיקנית להחמיר, והצי האמריקני החל לפרוס ספינות מלחמה למדינה כדי להגן על אזרחים אמריקאים במדינה.
וירג'יניה פעלה שם מחוץ מטמפיקו ווראקרוס בין 15 בפברואר 1913 ל-15 במרץ לפני שחזרה לחוף המזרחי של ארצות הברית לאימונים נוספים.
במאי, היא השתתפה בטקס להקדשת האנדרטה הלאומית של USS מיין.
וירג'יניה חזרה למימי מקסיקו עד 4 בנובמבר, כשהגיעה לווראקרוס; היא שייטה במימי מקסיקו עד ינואר 1914, אז עזבה לקובה.
שם, היא ערכה תמרוני צי עד אמצע מרץ, ולאחר מכן תרגילי אימון נוספים ליד כף וירג'יניה ואימוני ירי במפרץ צ'ספיק.
זה האחרון כלל ירי על שרידיה של סן מרקוס (לשעבר אוניית המערכה טקסס).
רוב חודש אפריל בילה במספנת הצי בבוסטון לצורך תיקונים.
בינתיים, ארצות הברית כבשה את וראקרוס לאחר התקרית בטמפיקו.
וירג'יניה נשלחה לשם לתמוך בפעולות נגד מקסיקו לאחר שיצאה מהמספנה, והגיעה ב-1 במאי.
היא נשארה שם עד תחילת אוקטובר, תוך הפרעה רק על ידי אימון ירי מ-18 בספטמבר עד 3 באוקטובר במפרץ גואנטנמו.
לאחר שעזבה את וראקרוס באוקטובר, היא חזרה לחוף המזרחי של ארצות הברית, שם נשארה עד תחילת 1916. ב-20 במרץ, היא הוכנסה למילואים במספנת הצי של בוסטון לצורך שיפוץ גדול; היא עדיין עברה תיקונים באפריל 1917 כאשר ארצות הברית הכריזה מלחמה על גרמניה, ונכנסה למלחמת העולם הראשונה.
עם כניסתה של ארצות הברית למלחמה, תפס הצי האמריקני את כל ספינות הסוחר הגרמניות שנכלאו קודם לכן בסכסוך.
הצוות של וירג'יניה עלה על מספר ספינות גרמניות בבוסטון, כולל אמריקה, סינסינטי, ויטקינד, קלן ואוקנפלס.
עבודת התיקון של ווירג'יניה הסתיימה לבסוף ב-27 באוגוסט, מה שאיפשר לאונייה להפליג לפורט ג'פרסון, ניו יורק, שם הצטרפה לפלגה השלישית, כוח אוניות המערכה של הצי האטלנטי.
היא שירתה כספינת אימונים לתותחנים לשנה הבאה.
גרנט, מפקד כוח אוניות המערכה, התלונן שהאנשים שבפיקודו היו מאומנים בצורה גרועה מאוד.
הוא דיווח כי 87 אחוז מהמתגייסים של וירג'יניה מעולם לא שירתו על סיפונה של ספינת מלחמה, ורוב הקצינים בעצמם לא היו מאומנים מספיק.
במהלך תקופה זו, היו לה שתי קדנציות קצרות כאוניית דגל, הראשונה בדצמבר כאוניית הדגל של הפלגה הראשונה תחת אדמירל משנה ג'ון א.
הוגוורף, והשנייה עבור מפקד הפלגה השלישית, אדמירל משנה תומאס סנודן.
בסוף 1918, עברה וירג'יניה שיפוץ במספנת הצי בבוסטון, ולאחר מכן הוטלה עליה משימה ללוות שיירות באמצע האוקיינוס האטלנטי, לנקודות מפגש בהן אוניות ליווי אחרות ייקחו אותן לצרפת.
השיירה הראשונה שלה - שיירת כוחות עם 12,176 חיילים - יצאה מניו יורק ב-14 באוקטובר.
היא ליוותה שיירה נוספת ב-12 בנובמבר, אם כי גרמניה חתמה על שביתת הנשק שסיימה את הלחימה באירופה יום קודם לכן.
עם סיום המלחמה, וירג'יניה הייתה מצוידת להעביר חיילים אמריקאים חזרה מצרפת; השינויים כללו דרגשים נוספים ומתקנים לחיילים.
ב-17 בדצמבר היא יצאה מנורפוק בנסיעות הראשון מתוך חמישה לברסט, צרפת.
מסע זה נערך יחד עם אוניית האחות שלה רוד איילנד, ושתי האוניות הגיעו לברסט ב-30 בדצמבר.
הם קיבלו על עצמם 2,043 חיילים לפני שעזבו שלושה ימים לאחר מכן.
קפטן האונייה, הנרי ג'וזף זיגמאייר, סירב להעביר יחידות שחורות (כגון רגימנט הרגלים ה-369) הביתה לארצות הברית "בטענה שאף שחורים לא נסעו מעולם על אוניית מערכה אמריקאית".
המסע האחרון שלה הסתיים ב-4 ביולי 1919 בבוסטון, ובמהלך חמשת המסעות היא נשאה 6,037 חיילים חזרה לארצות הברית.
וירג'יניה השיקה את המבדוק היבש בבוסטון בינואר 1920 על ידי גלישה דרך מחרוזת פרחים עטופה על פני הכניסה שלו ו"חתכה את הסרט" עבור המתקן החדש והחשוב, ולאחר מכן נשארה שם במשך שנה.
היא סווגה מחדש כ-BB-13 ב-17 ביולי 1920 והוצאה משירות ב-13 באוגוסט.
בדיקות אלו יתקיימו בשיתוף עם שירות האוויר של צבא ארצות הברית, בפיקוחו של הגנרל בילי מיטשל.
ב-5 בספטמבר, וירג'יניה וניו ג'רזי עוגנו ליד ספינת המגדלור של Diamond Shoals, ליד כף האטרס, קרוליינה הצפונית לצורך הניסויים, שנערכו על ידי מפציצי מרטין NBS-1 של קבוצת ההפצצה השנייה.
משקיפים היו על סיפונה של אוניית התובלה של הצבא St.
גיחות ההפצצה החלו קצת לפני 9:00, ובמתקפה השלישית שבעה מטוסי NBS-1 הפילו זוג של פצצות במשקל כל אחת, עם שתי פגיעות שגרמו נזק רב.
הפיצוץ הרס את הגשר והפיל את שני התורנים ואת כל שלוש הארובות.
שאר הפצצות נחתו קרוב לאונייה, וגרמו לנזק תת-מימי גדול.
תוך עשרים דקות, וירג'יניה התהפכה, ועשר דקות לאחר מכן, היא החליקה מתחת לגלים ושקעה לעומק 50 פאתום, והצטרפה לניו ג'רזי, שהוטבעה מוקדם יותר באותו יום.
וירג'ין EMI רקורדס הייתה חברת תקליטים בריטית בבעלות יוניברסל מיוזיק גרופ שהוקמה בשנת 2013. ביוני 2020, חברת התקליטים מותגה מחדש כ-EMI רקורדס, ומפעילה את וירג'ין רקורדס כחותמת של EMI רקורדס החדשה.
וירג'ין EMI רקורדס נוסדה במרץ 2013 באמצעות מיזוג של מרקורי רקורדס UK וגם וירג'ין רקורדס.
היא הפעילה שתי חטיבות A&R ושיווק נפרדות – וירג'ין ו-EMI רקורדס.
וירג'ין EMI הפכה לאחת מחברות התקליטים הקודמות של יוניברסל מיוזיק UK, לצד פולידור רקורדס, איילנד רקורדס, דקה רקורדס וקפיטול רקורדס UK.
מרקורי רקורדס UK, בה הוחתמו באופן מסורתי אמני אינטרנשיונל איילנד ודאף ג'אם UK, פעלה תחת וירג'ין EMI יחד עם יוניברסל איילנד, בה הוחתמו גם אמני ריפבליק רקורדס באותה המדינה.
חברת התקליטים החדשה החליפה את וירג'ין ומרקורי בתור חברות התקליטים המפיצות בממלכה המאוחדת, עבור הסגל הבין-לאומי של דאף ג'אם ואיילנד US, כמו גם אמנים מטעם וירג'ין רקורדס אמריקה.
ב-16 ביוני 2020, יוניברסל מיתגה מחדש את וירג'ין EMI רקורדס כ-EMI רקורדס ומינתה את רבקה אלן (נשיאת דקה רקורדס לשעבר) כנשיאת חברת התקליטים, ותמשיך להפעיל את וירג'ין רקורדס כחותמת של EMI רקורדס.
יתר על כן, מייק אולדפילד, שהאלבום שלו Tubular Bells יצא בהוצאת וירג'ין רקורדס המקורית, הוא גם אמן שחתם עם וירג'ין EMI.
וירג'יניה ג'ופרה הייתה פעילה אמריקאית-אוסטרלית נגד סחר בבני אדם.
היא התפרסמה בעיקר בשל עדותה נגד ג'פרי אפשטיין וגיליין מקסוול, וכן בתביעה משפטית נגד הנסיך אנדרו.
ג'ופרה נולדה בסקרמנטו, בשם וירג'יניה לואיז רוברטס.
משפחתה עברה לפאלם ביץ', פלורידה, כשהייתה בת ארבע.
היא סיפרה כי בגיל שבע נאנסה וכי מגיל צעיר חוותה התעללות מינית מצד חבר של המשפחה, ולעיתים קרובות ברחה מהבית ולנה ברחוב.
מגיל 14 הועסקה במיאמי בזנות קטינים על ידי אדם בשם רון אפינגר, שנעצר מאוחר יותר על ידי ה-FBI.
הקשר עם ג'פרי אפשטיין וגיליין מקסוול
בשנת 1999, כשהייתה בת 16, עבדה במרכז ספא במאר-א-לאגו, שם פנתה אליה גיליין מקסוול והציעה לה עבודה כמעסה עבור ג'פרי אפשטיין.
לפי עדותה של ג'ופרה, זמן קצר לאחר מכן הם הפכו אותה לשפחת מין.
לדבריה, אפשטיין ומקסוול שכרו אותה לביצוע עיסויים, אך בפועל היו אלה מפגשים מיניים.
אפשטיין ניצל את מעמדו, עושרו וקשריו כדי לשלוט בה ולגרום לה לציית.
היא טענה כי הוכרחה לקיים יחסי מין עם אפשטיין באופן קבוע, וכי שולם לה סכום כסף עבור כל מפגש, מה שחיזק את תלותה הכלכלית בו.
בנוסף סיפרה ג'ופרה כי אפשטיין ומקסוול שלחו אותה לקיים יחסי מין עם מכרים רבים של אפשטיין, וכי טסה במטוסו הפרטי של אפשטיין (שכונה "לוליטה אקספרס") למקומות שונים בעולם, בהם ניו יורק, לונדון, ואי פרטי של אפשטיין באיי הבתולה של ארצות הברית.
במהלך תקופה זו היא הוחזקה במצב של תלות פסיכולוגית וכלכלית, תוך שהיא חווה התעללות מינית מתמשכת.
ג'ופרה טענה כי הייתה קורבן לסחר בבני אדם, שכן אפשטיין ומקסוול פעלו באופן שיטתי לגייס נערות צעירות, לעיתים קטינות, תוך ניצול מצוקתן הכלכלית או החברתית.
היא תיארה כיצד הונחתה לגייס נערות נוספות עבור אפשטיין, תוך הבטחות לתגמול כספי.
לדבריה, התהליך כלל פיתוי נערות צעירות באמצעות הצעות עבודה תמימות לכאורה, שהפכו במהרה לניצול מיני.