tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ד"וח מפורט שהעביר, ככל הנראה מידי מלך מרוקו, אף הגיע לווילהלם קנריס, ראש האבווהר, אך הוורמאכט התעלם ממידע זה.
חוסייני התערב ומחה בפני רשויות הממשלה במטרה למנוע מהיהודים להגר לארץ ישראל המנדטורית.
ישנן עדויות שהוא היה מודע לפתרון הסופי.
עוזרו הבכיר של אדולף אייכמן, דיטר ויסליצני, טוען כי בכל פגישותיו של המופתי עם בכירי הנאצים, חוסייני חזר והציע את השמדת היהודים.
לעומת זאת, חוסייני עצמו טען לאחר סיום המלחמה כי מעולם לא ידע על מחנות ההשמדה, או על תוכניות הנאצים לרצח עם ביהודי אירופה.
לדבריו, הראיות נגדו זייפו על ידי אויביו היהודים, והוא אף הכחיש שפגש בכלל את אייכמן.
אמין אל חוסייני עדיין דמות שנויה במחלוקת בעולם הערבי, לעומת אלו הרואים בו מושחת, פלגים פוליטיים אחרים בעולם הערבי המודרני רואים בו דמות מכובדת.
מיוני 1940 ועד מאי 1943 שלטו מדינות הציר - גרמניה, איטליה ומשתפי הפעולה עמם - בחלקים גדולים של צפון אפריקה.
הנאצים שאפו לחסל גם יהודים מחוץ לאירופה שהיו תחת שליטתם.
בתוניסיה פעל ח'אלד עבד אל-והאב להצלת יהודים במתחם שהשתייך למשפחתו.
כך עשה גם סי עלי סקעת (Si Ali Sakkat), בכיר בממשל התוניסאי, בתקופת הכיבוש הנאצי בתוניסיה, שנמשך מנובמבר 1942 ועד מאי 1943.
ספרו של רוברט סטלוף "בין צלב הקרס לסהרה: יהודים וערבים בצפון אפריקה בצל השואה" מביא סיפורים אישיים של הצלת יהודים בצפון אפריקה בידי שכניהם המוסלמים בתקופת הכיבוש הנאצי.
פרעות נגד יהודים במדינות ערב
בעוד שהאנטישמיות הערבית גברה בעקבות הסכסוך הערבי-ישראלי, היו פוגרומים ביהודים לפני הקמת מדינת ישראל במאי 1948, כולל פוגרומים בהשראת הנאצים באלג'יריה בשנות ה-30, והתקפות על יהודים בעיראק ולוב בשנות הארבעים.
ב-1–2 ביוני 1941 התרחש הפרהוד - פוגרום שנעשה ביהודי בגדאד בחג השבועות.
במהלך הפרעות נרצחו, לפי הערכות שונות, בין 180 למעל ל-1,000 יהודים, לפחות 2,118 נפצעו, לפחות 242 ילדים היו ליתומים ורכוש רב נבזז.
ארבע מאות יהודים נפצעו בהפגנות אלימות במצרים ב-1945 ורכוש יהודי הושחת ונבזז.
בלוב נהרגו 130 יהודים ו-266 נפצעו.
בדצמבר 1947 נהרגו בדמשק 13 יהודים, בהם 8 ילדים, ו-26 נפצעו.
בחלב גרמו המהומות לעשרות נפגעים יהודים, נזק ל-150 בתים של יהודים, והצתת 5 בתי ספר ו-10 בתי כנסת.
בתימן נרצחו 97 יהודים ו-120 נפצעו.
בשנת 1954 פורסם מאמר מאת המנהיג הפלסטיני חאג' אמין אל-חוסייני, בו כתב על "האופי היהודי המושרש ביהודים מאז ראשית קיומם.
אופי זה היה מהסיבות החשובות לכישלונם בכל שלבי ההיסטוריה שלהם, וגרם לכך שהבריות ישנאו וירדפו אותם.
אחד הצדדים הבולטים ביותר של האופי היהודי הוא היהירות והאנוכיות המופרזת, שמקורן באמונתם שהם העם הנבחר של האל.
אין גבול לחמדנותם ולרצונם למנוע מאחרים את הטוב...
אין בלבם רחמנות והם ידועים באיבתם, ביריבותם ובקשיחותם הרבה, כפי שתיאר אותם אללה בקוראן...
כתוצאה מכך התייאשו העמים מלחיות איתם בכל שלבי ההיסטוריה.
לדעתי, אופי זה הוא 'זעם האל' הדבק בהם, וסופו להרבות את אויביהם, לקומם נגדם את האומות".
קריקטורה אחרת של העיתון המצרי אלגומהוריה מציגה אגרוף המתאר את "רצונם של הערבים" המרסק דמות של יהודי-שטן (אף גדול וסכין ביד יחד עם זנב וקרניים).
העיתון המצרי רוז אל-יוסף, הציג קריקטורה שמתארת יהודי תלוי מצד אחד ואת המשקלות של כוח הערבים מצד שני.
כלל ארגוני הטרור המודרניים הערביים והמוסלמיים מחזיקים בעמדות אנטישמיות ורצחניות, ביניהם אפשר למנות את: חזבאללה, חמאס, אש"ף (ובכללו הפת"ח), החות'ים, דאעש ואל-קאעידה.
בימינו בארצות ערב, בייחוד במצרים, סוריה והרשות הפלסטינית, הפרוטוקולים של זקני ציון מופצים בעידוד השלטונות ואף נלמדים בבתי הספר ובמערכת החינוך.
ארגוני טרור דוגמת חמאס וחזבאללה אף משתמשים בהם להצדיק את מאבקם להשמדת היהודים בישראל.
סדרת טלוויזיה בשם "פרש בלי סוס", שעלילתה סבבה סביב הפרוטוקולים, שודרה בטלוויזיה המצרית ב-2002. בהתייחסו לאמינות הפרוטוקולים, אמר מפיק הסדרה והשחקן הראשי בה מוחמד סובחי: "בין אם ה'פרוטוקולים' אותנטיים או לא, הציונות קיימת ושולטת בעולם משחר ההיסטוריה.
רוב נבואותיו של הספר התאמתו.
זה טיפשי לפסול את האפשרות שהספר אמיתי, אפילו אם הסיכוי הוא אחד למיליון".
השופטת לשעבר הדסה בן-עתו, מחברת הספר "השקר מסרב למות, מאה שנות הפרוטוקולים של זקני ציון", טוענת כי לפרוטוקולים במדינות ערב ישנה השפעה מכרעת וגדולה ביחסם של הערבים לישראל.
לתפיסתה, רובו של הציבור הערבי, אף האינטלקטואלים, מאמינים בעלילה זו, המכינה את הקרקע שוב להשמדת יהודים.
מנגד היא טוענת שמדינת ישראל והיהודים בכללם מצויים במחדל בנושא הזה, וכמעט שלא פועלים כדי להפריך את העלילה.
לדעתה, הם צריכים לפעול נגדה באופן נחוש יותר במאבק משפטי, פוליטי, ציבורי ופרסומי, בכל אמצעי אפשרי ברחבי העולם.
הפרסומים הופיעו ב-2007, 2021 ו-2023. מכתב מחאה של הליגה נגד השמצה לנשיא מצרים לא הועיל לשינוי המצב.
אנטישמיות במערכות החינוך של הרשות הפלסטינית ואונר"א
ב-2019 יצא דו"ח חסר תקדים של ועדת האו"ם למיגור אפליה גזעית המציג תכנים המכילים הסתה לשנאה, אלימות ואנטישמיות בתוכנית הלימודים של הרשות הפלסטינית (אש"ף) ושל אונר"א, וקורא להסירם.
ביולי 2022 פרסם ארגון UN WATCH דו"ח המתעד 113 מקרים של הסתה לאנטישמיות וטרור בקרב מורים ופעילים באונר"א, רבים מהם מורים מהרשות הפלסטינית, בהם גם פרסום תכנים נאו-נאצים.
במרץ 2023 יצא ד"וח של United Nations Watch, ארגון זכויות אדם בלתי-ממשלתי עצמאי, והמכון לניטור שלום וסובלנות תרבותית בחינוך בית ספרי (IMPACT-se), מכון מחקר ומדיניות בינלאומי המנתח תוכניות לימודים בבתי ספר באמצעות אונסק"ו.
הדו"ח מצא כי מורים ובתי ספר של אונר"א קוראים בקביעות לרצוח יהודים וליצור חומרי הוראה המפארים את הטרור, מעודדים מות קדושים, עושים דמוניזציה לישראלים ומסיתים לאנטישמיות, שנאה ואלימות.
הדו"ח חשף 47 מקרים חדשים של הסתה על ידי צוות אונר"א, תוך הפרה של המדיניות המוצהרת של הסוכנות שהיא אפס סובלנות לגזענות, אפליה או אנטישמיות בבתי הספר ובחומרי החינוך שלה.
הדו"ח הוצג בפגישה בקונגרס האמריקני, ששוקל חקיקה חדשה בבית הנבחרים ובסנאט לקיצוץ המימון לאונר"א.
קריקטורות אנטישמיות ערביות ממשיכות להציג את ישראל ואת היהודים בדימויים אנטישמיים כולל תמנון המנסה להשתלט על העולם או הצגת היחס של ישראל לפלסטינים כשווה ליחס של הנאצים ליהודים.
תעמולה נוספת היא מול ג'ורג' סורוס לדוגמה כדמות המנסה להשתלט על העולם.
אנטישמיות בפקיסטן מתייחסת לסלידה, פחד או גישה עוינת כלפי היהודים והדת היהודית בפקיסטן.
סטריאוטיפים רבים נקשרים נגד יהודים בפקיסטן, שרובם חופפים וקשורים לתפיסות אנטישמיות הרווחות בעולם המוסלמי בכלל.
בשל הסכסוך הישראלי-פלסטיני, גם לפקיסטן, כמו למדינות מוסלמיות רבות, אין יחסים דיפלומטיים עם ישראל והיא מסרבת להכיר בה כמדינה עצמאית וריבונית.
הדו"ח הראשון של משרד החוץ האמריקאי על האנטישמיות הכלל עולמית מצא כי קיימת עלייה באנטישמיות בפקיסטן.
לדברי הדו"ח, בפקיסטן, מדינה ללא קהילות יהודיות, קיימים רגשות אנטישמיים המלובים על ידי מאמרים מסיתים בעיתונות הנפוצה.
פקיסטן מסרבת להכיר בישראל כמדינה לגיטימית, על חשבון אהדה והזדהות מוחלטת עם הצד הערבי בסכסוך הישראלי-ערבי.
הקמת המדינה האסלאמית של פקיסטן ערב הקמתה של מדינת ישראל בלבנט יצרה חוסר ביטחון בקרב היהודים בפקיסטן.
לאחר הכרזת העצמאות של ישראל ב-1948, התרחשו מספר תקריות אלימות נגד הקהילה היהודית הקטנה של פקיסטן, בני ישראל, שמנתה כ-2,700 יהודים.
בית הכנסת מגן שלום בקאראצ'י הותקף, כמו גם יהודים בודדים.
רדיפת היהודים הביאה לעזיבתם את המדינה דרך הודו לישראל, בריטניה, קנדה ומדינות אחרות.
היו 3 גלי בריחה של הקהילה היהודית מפקיסטן, הראשונה בין השנים 1947-1948, השנייה ב 1967-1968 בעקבות מלחמת ששת הימים והאחרונה בתחילת שנות ה-70 בשל חטיפת ילדות יהודיות וחיתונן בכוח עם מוסלמים, לאחר מכן נותרו יהודים בודדים בלבד.
הקהילה היהודית בקאראצ'י ובפשאוור חדלה להתקיים, למרות שעל פי הדיווחים קהילה קטנה של יהודים עדיין מתקיימת בקאראצ'י בסתר, בעיקר צאצאי קהילת הבני ישראל מהודו וצאצאי יהודי פרס ואפגניסטן.
נישואי הפוליטיקאי וסמל הקריקט הפקיסטני עימראן ח'אן עם העיתונאית ימימה גולדסמית, בריטית ממוצא יהודי, בשנת 1996, עוררו סערה בפקיסטן.
ח'אן הואשם שפעל בשליחותו של הלובי היהודי.
כתגובה הכחישה ימימה בפומבי כי הוריה הם יהודים.
עיתונאי מצרי הפועל בפקיסטן טפל האשמות נוספות נגד ח'אן, כמו קבלת סכומי כסף גדולים עבור קמפיין הבחירות שלו מן "הלובי היהודי".
בעקבות תלונתו של ח'אן, עורך המשנה של העיתון חזר בו מהסיפור ופרסם התנצלות.
החלטתה של הודו בראשית שנות ה-90 לנרמל את יחסיה עם ישראל, וכינון היחסים הדיפלומטיים עמה ה-1992 עוררה גל של אנטישמיות בתקשורת הפקיסטנית, בדרך כלל בשילוב עם רטוריקה אנטי-ציונית.
התקשורת הפקיסטנית קראה שוב ושוב כי "האיום הציוני על גבולותינו".
במהלך מלחמת המפרץ, אישים פוליטיים רבים בעלי השפעה, כולל ראש המטה הצבאי, טענו כי המלחמה היא "ביטוי מובהק של כוחנות אנטי-מוסלמית שנעשתה לפי בקשתה של ישראל והלובי הציוני בארצות הברית".
מנהיג המפלגה האסלאמית העיקרית, דואר-אסלאמי, כינה את המלחמה "המלחמה בין היהודים - האויבים הגרועים ביותר של האסלאם – והמוסלמים".
בשנת 1996, במהלך תהליך השלום בין ישראל והפלסטינים, פקידים פקיסטניים המשיכו לגנות את תהליך השלום במזרח התיכון, והצהירו כי פקיסטן לא תכונן יחסים דיפלומטיים עם ישראל עד שהחלטות האו"ם ייושמו באופן מלא בישראל.
ארגון הטרור האסלאמיסטי לשקאר-א-טייבה בפקיסטן מביע אף הוא דעות אנטישמיות לעיתים קרובות.
הארגון עוין בצורה רשמית הן את היהודים והן את מדינת ישראל ומפיץ חומרי תעמולה כנגדה.
בפרסומים הם מכנים את היהודים בשם "אויבי האסלאם" ו"בני הקופים והחזירים".
אנטישמיות זו הגיעה לשיאה במהלך מתקפת הטרור במומבאי בנובמבר 2008, כשאחד ממוקדי הפיגוע היה יעד יהודי וישראלי מובהק - בית חב"ד המקומי, שנוהל על ידי גבריאל ורבקה הולצברג.
במתקפה זו נהרגו שישה ישראלים ביניהם הזוג הולצברג.
טענות כאלה הן תאוריות אנטישמיות מסורתיות.
אנטל (בספרדית: Entel) היא חברת טלקומניקציה בוליבאנית בבעלות ממשלת בוליביה.
מטה החברה נמצא בעיר לה פאס, בוליביה.
היא הולאמה בידי השלטון הסוציאליסטי בבוליביה בשנת 2008.
נשיא בוליביה, אוו מוראלס הלאים את החברה בשנת 2008,כחלק מגל ההלאמות ששיקף את המדיניות הסוציאליסטית של מוראלס.
תעריפי השירות הוזלו בצורה משמעותית מאז שהולאמה החברה, למשל: התעריף לדקת שיחה ירד מ-1.8 דולר לדקה ב-2008 ל-0.67 דולר לדקה ב-2017. מחיר הגלישה באינטרנט ירד מ-97.5 דולר ב-2008 ל-10.5 דולר ב-2017.
אַנטֶכִינוּס (שם מדעי: Antechinus, מילולית: "קיפוד נמלים") הוא סוג של טורף כיס קטן דמוי עכבר ממשפחת נמיות הכיס הכולל 16 מינים; רובם נמצאים בדרומה, צפונה ומזרחה של יבשת אוסטרליה ומיעוטם באיים טסמניה וגינאה החדשה.
אף שהסוג היה מוכר למדע כבר ב-1841, כמחצית מהמינים בו התגלו רק בשלהי המאה ה-20 או במהלך המאה ה-21. האנטכינוס נודע בסגנון הרבייה התובעני ובאורך ההזדווגות שלו, ובכך שרוב אוכלוסיית הזכרים שלו מתה מיד לאחר עונת הרבייה הראשונה.
האנטכינוס דומה במבט שטחי לעכבר, אולם יש ביניהם הבדלים רבים: האנטכינוס גוצי ושעיר יותר ובעל פרווה זיפית, קוצנית ומחוספסת, יש לו ראש מחודד יותר, אוזניים גדולות וכפות רגליים רחבות במיוחד; מערכת השיניים שלו אינה דומה לאלה של מכרסמים אלא לאלה של טורפים רגילים.
בהתאם לכך, הוא אינו מכרסם כל הנקרה בדרכו אלא ניזון מרמשים שונים כדוגמת חרקים, עכבישאים, תולעים, ולטאות קטנות.
הדו-צורתיות הזוויגית ניכרת היטב אצל מרבית המינים בסוג, כאשר הזכרים גדולים מהנקבות הן במשקל והן בגודל.
טווח הגודל של מיני האנטכינוס נע בין אורך של 120 מילימטר ומשקל של 170 גרם אצל המין הגדול ביותר לאורך של 80 מילימטר ולמשקל של 16 גרם אצל המין הקטן ביותר.
צבע הפרווה של מיני האנטכינוס נע בין חום לאפרפר ומשתנה בין המינים.
כל האנטכינוסים הם מינים טרופיים החיים ביערות גשם, יערות נשירים, ביצות, סוואנות גשומות ובתי גידול לחים אחרים.
אף שרובם טפסנים מעולים, הם מתחלקים לכאלו הפעילים קרקעית ולכאלו הפעילים יותר על העצים.
לכל המינים יש טפרים חזקים המאפשרים להם לחפור על מנת למצוא רמשים, והם מהירי תנועה ובעלי יכולת קפיצה טובה.
מרביתם נוהגים לקנן בעצים חלולים ובנקיקי סלע המשמשים להם כמסתור.
האנטכינוסים הם יונקים ביישניים פעילי לילה, להוציא עונת הרבייה שאז הם הופכים לחסרי מנוחה ופחות נרתעים מהסביבה ונראים בכל שעות היום.
עונת הרבייה של מיני האנטכינוס נופלת לרוב בחורף בין אוגוסט לספטמבר, ואז הם נכנסים לתקופה של כשלושה שבועות שבהם כל שגרת יומם סובבת סביב ההזדווגות; במהלך התקופה זאת הזכרים הופכים לאגרסיביים במיוחד, והם תרים באובססיביות אחר נקבות או נלחמים עם זכרים אחרים.
האנטכינוס ידוע בתור אחד היונקים עם זמן ההזדווגות הארוך ביותר אשר נמשך בין 6 ל-14 שעות, ובלוטת יותרת המוח שלו מפרישה בהתאם לכך רמות גבוהות במיוחד של טסטוסטרון.
הזכרים מזדווגים במהלך העונה הקצרה עם מספר נקבות, ולאחר מכן מתים כולם.
הנקבות מסוגלות לאחסן זרע במשך 3 ימים בשחלות, והן אינן מבייצות עד תום עונת הרבייה; כתוצאה מכך, לשגר וולדות אחד יש מספר אבות.
מספר הפטמות משתנה בין 4 ל-10, וגודל ההמלטה משתנה בהתאם.
כחודש לאחר ההזדווגות, הנקבה יולדת 7–10 וולדות זעירים במשקל 4 גרם - מהקטנים שבכיסאים.
הם נישאים בכיס דמוי שקיק פתוח הדבוק בפטמות האם, ואשר נגרר על האדמה בעת הליכתה.
הוולדות שוהים בכיס 5–8 שבועות (משתנה בין המינים), ולאחר מכן, הם הופכים למעמסה על האם עקב גודלם המקשה על תנועתה.
האם מעבירה אותם לקן העשוי מחומרים יבשים, ובו הם שוהים פרק זמן נוסף הנע בין 6 ל-8 שבועות.
הם נגמלים לאחר 6 חודשים, ומתלווים לאם במשך חודשי הקיץ, במהלכם הם צוברים במהירות משקל רב.
לקראת החורף הם מתחילים להתבודד זה מזה עד שנפרדים לדרכם.
בוא החורף מסמל את תחילת עונת הרבייה בה הזכרים יסיימו את חייהם.
הנקבות עשויות לחיות עד 3 שנים, אך כתוצאה מהלחץ סביב עונת הרבייה, הן לרוב מתות לאחר שסיימו לגדל שגר אחד בלבד.
אנטכינוס מדומה (שם מדעי: Pseudantechinus - אטימולוגית: אנטכינוס מזויף), הוא סוג של טורף כיס קטן דמוי עכבר ממשפחת נמיות הכיס, הכולל 6 מינים החיים במדבריות יבשת אוסטרליה.
המינים בסוג זה סווגו בעבר בסוג פסקוגל ובהמשך בסוג אנטכינוס; בשנת 1947 הוקצה להם סוג נפרד.
לאנטכינוס המדומה מבנה גוף צר וגמיש, ראש עגלגל עם חרטום מחודד, רגליים קטנטנות, ואוזניים בינוניות או גדולות.
סימן ההיכר שלו הוא זנבו העבה אשר מתפקד כמאגר שומן בעת מחסור במזון ומזכיר את זנב המולגרה.
הפרווה של האנטכינוס המדומה עבה וצפופה ומורכבת משערות זיפיות קצרות; היא בהירה וחדגונית יותר משל מיני האנטכינוס, וצבעה נע בין צהבהב חולי לאפרפר או חום בהיר; הרגליים, הגחון והסנטר בצבע לבנבן.
האוזניים אדמדמות מעט, ויש לעיתים פס אדמדם על החרטום.
הזנב אדמדם וכהה במעט משאר הגוף.
אורך הגוף של האנטכינוס המדומה נע בין 95 ל-105 מילימטר, ומשקלו 20–45 גרם בהתאם למין.
שלא כמו מיני האנטכינוס החיים במגוון בתי גידול טרופיים, מיני האנטכינוס המדומה מצויים בעיקר במדבריות יבשים, על פי רוב באזורים שבהם יש סלעים ואבני חול.
במהלך היום הם מנמנים בסדקים ונקיקים בסלעים ובאדמה או בתילי טרמיטים, ובמהלך הלילה יוצאים לצוד את מזונם; התזונה של האנטכינוס המדומה מורכבת מחרקים.
לאחר תקופת הריון של 45 ימים, נקבת האנטכינוס המדומה ממליטה שגר של 5–6 וולדות.
הם מבלים את השבועות הראשונים בכיס של האם, ונגמלים לאחר 14–16 שבועות; לאחר כשנה הם מגיעים לבגרות.
בניגוד לזכרים של מיני האנטכינוס אשר מתים בהמוניהם לאחר עונת רבייה קצרה ותובענית, הזכרים של מיני האנטכינוס המדומה חיים 3–4 שנים בדומה לנקבות.
אנטכינוס מדומה אבן-חול (Pseudantechinus bilarni) - סווג בעבר בסוג דיבלר.
אנטל סאבו (בהונגרית: Szabó Antal; 4 בספטמבר 1910 – 18 באפריל 1972) היה כדורגלן הונגרי, ששיחק בעמדת השוער בנבחרת הונגריה של מונדיאל 1938.
סאבו נולד בשורוקשאר שבהונגריה בשנת 1910. במהלך הקריירה שלו שיחק בעיקר בקבוצה מ.ט.ק הונגריה, בה זכה פעמיים בליגה ההונגרית ופעם אחת בגביע.
סאבו היה שוערה של נבחרת הונגריה שהגיעה עד לגמר מונדיאל 1938, בו הפסידה נבחרתו 2–4 לאיטליה.
בניטו מוסוליני ששלט באותה תקופה באיטליה, שלח מברק בערב המשחק לשחקני נבחרת איטליה בו נכלל המשפט "נצחו או תמותו", וכתוצאה מכך ענה סאבו לאחר סיום המשחק בהתייחסות לאותו מברק: "אולי ספגתי ארבעה שערים, אך לפחות הצלתי את חייהם של 11 אנשים".
בסך הכל הוא ערך 42 הופעות במדי הנבחרת ההונגרית.
סאבו נפטר ב-18 באפריל 1972 בנורטינגן שבגרמניה המערבית, בגיל 61.
אנטל מולנאר (במקור מילר, בהונגרית: Molnár Antal; בודפשט, 7 בינואר 1890 – בודפשט, 7 בדצמבר 1983) היסטוריון למוזיקה, מלחין וכנר הונגרי-יהודי זוכה פרס קושוט.
אנטל נולד במשפחה יהודית כבנם של ד"ר מור מולנאר (מילר) (1859–1934) עורך דין, קונסול כללי ושל מלווין פרנקל (1869–1944).
הוא סיים את לימודיו בשנת 1890 באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט אצל הכנר, מלחין ומנצח ההונגרי-יהודי ויקטור הרצפלד.
בין השנים 1912–1919 היה מורה בבית הספר הגבוה למוזיקה סקשפווארוש (Székesfőváros).
בין השנים 1910–1913 היה נגן ויולה של רביעיית המיתרים וולדבאואר - קרפאי (רביעיית המיתרים וולדבאואר-קרפאי הייתה הרביעייה ההונגרית המשפיעה ביותר של ראשית המאה העשרים עם קידום יצירות בנות התקופה.
הם ניגנו, בין היתר, את ארבע הרביעיות הראשונות של בלה ברטוק ושל זולטאן קודאי בהונגריה).
לאחר מכן בין השנים 1915–1917 היה חבר כנגן ויולה ברביעיית הפסנתר הובאי - דונאני - קרפאי.
משנת 1919 היה מורה לתורת המוזיקה במכללה למוזיקה.
אנטל מולנאר היה אחד החלוצים המשכילים ביותר של תרבות המוזיקה ההונגרית.
הוא ביצע עבודות קונסטרוקטיביות חשובות במוזיקה הפרקטית, מעשית וגם התאורטית.
עבודתו מכסה כמעט את כל תחומי ספרות המוזיקה.
הוא האיר באור חדש את החלק האתי והסוציולוגי של היסטוריית המוזיקה כמו גם את המתודולוגיה.
הוא כתב עבור כתבי עת זרים והלחין עיבודים של שירי עם למקהלות גברים.
בשנת 1930 העביר הרצאה בנושא מוזיקה הונגרית חדשה בקונגרס של Weltmusik- und Sangesbund בווינה.
הוא השתתף כעמית מערכת בכתיבת הלקסיקון המוזיקלי, שיצא לאור בשנת 1930 על ידי אנדור ג'זה, בעריכת בנצה סאבולצ'י ואלדאר טוט.
בשנת 1957 הוכרה עבודתו על ידי זכייה בפרס קושוט.
אנטל "טוני" וייס-ואגו (בהונגרית: Antal Vágó; פאסטו, 9 באוגוסט 1891 – בודפשט, דצמבר 1944) היה כדורגלן יהודי-הונגרי, שחקן נבחרת הונגריה בכדורגל.
ייצג את הונגריה באולימפיאדת סטוקהולם (1912).
בימים האחרונים של שנת 1944 בעת מלחמת העולם השנייה נרצח, נורה ככל הנראה למוות ונזרק לדנובה על ידי אנשי מפלגת צלב החץ.
הוא אחיו המבוגר של הכדורגלן והמאמן זולטאן ואגו.
נולד בשם אנטל וייס בפאסטו, למשפחה יהודית.
אנטל היה אחד מ"נערי וייס" עם אחיו, זולטאן, שהיה צעיר ממנו בשנה.
אנטל בעט ברגל שמאל וזולטאן בעט ברגל ימין.
באליפות הונגריה של 1908/09 הוא כבר שיחק בקבוצת הנוער של "מועדון התעמלות של הבירה" ומייד לאחר מכן בקבוצה הבוגרת.
בשנת 1911 הוחתמו שני האחים על ידי מ.ט.ק.
בודפשט, שנחשבה למועדון של יהודים.
הוא שיחק ב-180 משחקים עד לשנת 1924. בגיל 18 צורף לנבחרת הונגריה בכדורגל שניצחה את אוסטריה ושיחק בתפקיד קשר שמאלי.
בין 1908 ל-1917 הופיע בנבחרת הכדורגל של הונגריה 17 פעמים, כולל באולימפיאדת סטוקהולם (1912).
אנטל סלאי (בהונגרית: Szalay Antal; 12 במרץ 1912 – 21 באפריל 1960) היה כדורגלן ומאמן הונגרי, ששיחק בעמדת המגן ימני.
אנטל סלאי נולד ב-12 במרץ 1912 באימפריה האוסטרו-הונגרית.
במשך כל הקריירה שיחק באויפשט ועשה את הופעותיו הראשונות בליגה ההונגרית בעונת 1930/31. אף על פי ששיחק באותה עונה רק בארבעה משחקים הוא היה שותף לזכייתה באליפות.
סלאי תפס את מקומו הקבוע במדי הקבוצה לאחר שהרשים יותר מפרנץ בורסאני בתפקיד המגן ימני, וב-1933 הוא זכה באליפות שנייה שלו.
נקודות החוזק של סלאי היו יכולת המיקום, כישורים טכניים ומשחק המעבר שלו עם ג'רג' סוץ'.
אויפשט שכללה את לאסלו שטרנברג וסטפן אויר זכתה באליפות נוספת ב-1935, שנה בה סלאי גם נבחר לשחקן השנה בהונגריה.
הצלחתה של הקבוצה הגיעה לשיאה ב-1939 בה הם זכו באליפות ובגביע מיטרופה עם ניצחון בגמר על יריבתה פרנצווארוש.
סלאי עזב את מועדון ביתו ב-1940.
סלאי שיחק בנבחרת הונגריה לראשונה ב-1933 בניצחון 0–3 על שווייץ.
מאז שיחק בדרך כלל בעמדת המגן ימני והיה שותף בניצחון על האנגלים 1–2 ב-1934. באותה שנה היה בסגל הנבחרת למונדיאל 1934 ושיחק בהפסד לאוסטריה ברבע הגמר, במשחק בו היה כמגן השמאלי לאחר שנאלץ לתת את עמדתו לאיסטוון פאלוטאס.
מונדיאל אחר כך ב-1938 הגיעה עם נבחרתו עד לגמר בו היא הפסידה לאיטליה.
משחקו האחרון של סלאי היה באוגוסט 1939 מול פולין והיה ל-24 בסך הכל במדיה.
אנטל פליישר (בהונגרית: Fleischer Antal; מאקו, 30 במאי 1889 – בודפשט, 30 באוקטובר 1945) היה מנצח, מורה, מלחין, מורה למוזיקה יהודי-הונגרי.
אנטל פליישר נולד במשפחה יהודית להורים גוסטב פליישר, מנהל בנק ומריה ביננפלד.
בתחילת המאה ה-20 עבר עם משפחתו לעיר סגד.
הוא היה תלמידם של ויקטור הרצפלד, זולטאן קודאי וינוש קוסלר באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
בין השנים 1912 – 1915 היה הקורפטיטור (פסנתרן חזרות) והמנצח של "אופרת העם" של בודפשט.
בין השנים 1915 – 1920 עבד בבית האופרה של בודפשט עם המנצח האיטלקי אֵגיסטו טנגו כקורפטיטור ומשנת 1920 עד 1945 כמנצח.
בין השנים 1919–1935 עבד כמורה בבית הספר "מוזיקה הלאומית", היום על שם בלה ברטוק.
אשתו הייתה מרגיט, מרגיט (1882–1973), בתם של שמעון בֶּלְגרַדֶר ויאנקה גרובר אותה נשא לאישה ב־21 במרץ 1916 בבודפשט.
אנטל פליישר (בהונגרית: Fleischer Antal; קצ'קמט, 19 ביולי 1845 – קלוז'-נאפוקה, 28 בנובמבר 1877) היה כימאי יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה ששם קץ לחייו בגיל צעיר מאוד.
פליישר היה הפרופסור היהודי הראשון באוניברסיטה בהונגריה.
הוא היה בין עשרות המדענים היהודים שלא התנצרו כדי לקבל תואר פרופסור.
אנטל פליישר היה בנם של ברנאט פליישר, סוחר ושל יוזפין שווייגר.
את לימודיו התיכוניים סיים בגימנסיה הראשית הקלוויניסטית בקצ'קמט.
הוא רצה להיות רוקח ולכן אביו סידר לו התמחות אצל הרוקח אמיל גאלה בקצ'קמט, שם בילה שנתיים כמתמחה ושנה נוספת כעוזר.
בגיל שמונה עשרה עבר לפשט לבית המרקחת פאוזר ואחר-כך לבית המרקחת ביטינגר בעיר שטייר באוסטריה עלית.
הוא בילה שם שנה ועשרה ימים.
בין השנים 1865 – 1866 למד רוקחות באוניברסיטת וינה ואחר כך קיבל משרת רוקח בעיר מושון בהונגריה מזרחית לגבול אוסטריה של היום, שם הזמין אותו הרופא הראשי של המחוז באופן רשמי להציג את תעודת הטבלתו לנצרות ואת תעודת הסמכתו לרוקחות.
לאחר שהראשון לא קרה, הוא קיבל מכתב דחייה פרטי מהרופא הראשי וכתוצאה מכך עזב את העיירה מושון וחזר הביתה להוריו.
באותה תקופה עדיין היה בתוקף חוק שאסר על אנשים ממוצא יהודי לעסוק ברוקחות.
מכשול זה פגע עמוקות בצעיר בעל ההערכה העצמית והפך לנקודת מפנה של ממש בחייו.
בעקבות התעניינותו הישנה, החל ללמוד כימיה באוניברסיטת בודפשט (שמשנת 1951 שמו אטווש לוראנד), במכון לכימיה של פרופסור קארוי תאן.
בשנת הלימודים 1867–1868. הוא סיים בהצלחה את הדוקטורט שלו ברוקחות בשנת הלימודים 1868, משנת 1868 עד 1872 עבד כמרצה עוזר פרופסור.
בנוסף לתפקידי ההוראה הוא עסק גם במחקר מדעי עצמאי שאת תוצאותיו פרסם באקדמיה ההונגרית למדעים ובעיתונים זרים.
כהכרה בכך מינה אותו המלך לפרופסור מן המניין במחלקה לכימיה בשנת 1872 לרגל הקמת אוניברסיטת קלוז'-נאפוקה.
לשנת הלימודים 1872–1873 הוא קיבל חופשה משר החינוך הציבורי לבדיקת מעבדות כימיות זרות כדי לנקוט בצעדים הנדרשים לריכוז והצטיידות המוסדות מקומיים.
את רוב הזמן הוא בילה במעבדת הכימיה שנבנתה מאובזרת היטב באוניברסיטת בון.
כשחזר החל את תפקידי ההוראה שלו בכל הכוח והלהט הצעיר; הוא היה במעבדה כל יום מהבוקר עד הצהריים ומאוחר אחר הצהריים שוב.
בשנת 1874 הפך לנשיא כבוד קבוע של התאחדות הסטודנטים לרוקחות של אוניברסיטת קלוז'-נאפוקה, בשנת 1875, ב-10 במאי נבחר לחבר כבוד ב"אגודת הרוקחים ההונגרית".
בשנת 1877 קרא שר החינוך הציבורי לאוניברסיטה להציע הצעה להכשרה יסודית יותר של סטודנטים לרוקחות; על פליישר הוטל לנסח הצעה זו.
הוא התאבד בגלל ההפרעה בחייו הפרטיים.
בהלווייתו ספדו לו הרופא אנטל גנרזיך והמתמטיקאי לאיוש מרטין.
במהלך קריירת ההוראה הקצרה שלו, בת חמש השנים, הוא קנה את שמו עם תגליות רבות בכימיה.
לא רק בספרות הכימיה המקומית אלא גם הזרה.
הוא עסק בעיקר בניתוח מים מינרליים ובתרכובות ציאניד.
מחקר כימי של מים מינרליים של מלח-גופרית של סובראנץ.
עבודות גמר בתחום מדעי הטבע III.
על הרכב הרקמות של תרכובות חומצה ציאנית, 1877. REAL- EOD
מאמרים בכימיה ופרסום עבודותיו בכתב העת למדעי הטבע, 1870.
הערך התזונתי של לחם, 1871.
שינוי מונוכימי של אנתרציום גופרית, Berichte d.
אנטל בקפי (במקור נתן קאן-Nathan Kann, בהונגרית: Békefi Antal; סנטש, 1 בספטמבר 1858 – סגד, 2 באוקטובר 1907) היה נובליסט, סופר, עיתונאי, עורך.
אביו של המחזאי לאסלו בקפי.
אנטל בקפי נולד במשפחה יהודית כבנם של לאופולד קאן, סוחר ושל רוזליה בק.
המשפחה עברה מספר פעמים למקומות שונים ובסופו של דבר התיישבה בעיר סגד.
באותה תקופה אנטל כבר למד בבית הספר התיכון בשמו המקורי אנטל קאן.
הוא סיים את בית הספר התיכון הריאלי המקומי בשנת 1875 והתקבל לחוג האופרה של בית הספר לדרמה בבודפשט.
הוא עזב את בית הספר בגלל מחלת השחפת.
הוא החליף את שמו לבקפי, כנראה בתקופת לימודיו בבית הספר לדרמה.
בקפי גם כתב שירים באופן קבוע והזדמן לו לפרסם אותם בעיתון של סגד (Szegedi Néplap).
בשיטפון של 1879 בסגד נהרס בית משפחתו של בקפי.
בקפי נאלץ לעבור לבודפשט בגלל מצבו הבריאותי.
בשנת 1879 החל בקריירה כעיתונאי והפך לעובד בעיתון העצמאי של בודוג מנדה.
הוא כתב רבות על האירועים העצובים של השיטפון הגדול בסגד.
מאמריו פורסמו בזה אחר זה על ידי "העיתון העצמאי".
בשנת 1880 קיבל עבודה במשרה מלאה במשרד הנהלת החשבונות בסגד, אך הוא רצה גם בפעילות אינטלקטואלית ושיחק גם בשתי הצגות עם חובבים בסגד.
באחת הקומדיות של אדה סיגליגטי - ליליום - הוא גילם את המלצר דיורי, אך מערכת היחסים שלו עם חובבי התיאטרון נפסקה עד מהרה.
הוא היה עסוק יותר בספרות.
שיריו פורסמו על ידי כתבי העת "הונגריה" (Magyarország), נאגיווילאג (Nagyvilág), סגדי היראדו (Szegedi Híradó), הוא ניסה למצוא עבודה שוב כעיתונאי.
אפילו הסופר קלמן מיקסאט ביקש ממנו לכתוב מאמר לניסיון.
בקיץ 1881 מיקסאט, הסופר שהיה מוכר מאוד בסגד והיה גם עיתונאי בכיר של ה"סגדי נפלו" (יומן סגד) עזב לבודפשט, כך התפנה מקום בעיתון, שאותו קיבל בקפי.
בשנת 1887 בקפי היה כבר כתב בכיר בעיתון, ובשנת 1899 התמנה לעורך הראשי של העיתון הגדול ביותר מחוץ לבודפשט הבירה.
מבין יצירות הספרות של בקפי, הסיפורים הקצרים על חיי האיכרים הם אלה שראויים לתשומת לב מיוחדת.
בשנת 1887 היה המייסד, סגן הנשיא ואחר כך היושב ראש של מפלגת העצמאות המקומית והמפלגה של 1848. היו לו הישגים מצוינים בשיפור מצבם החברתי והכלכלי של העיתונאים בערי השדה והכפר, וגם בתפקידו כסגן נשיא "איגוד העיתונאים הכפריים" הוא פעל רבות למען מטרה זו.
במאי 1905 חגג בקפי את רבע המאה לקריירה העיתונאית שלו.
הוא התקבל על ידי ההנהלה הרשמית של העיר סגד ובמיוחד על ידי חבריו לקבוצת הכתבים.
עבודתו כעיתונאי וכעורך קיבל את הכבוד הראוי.
בשנת 1889 התחתן עם השחקנית המוכשרת של תיאטרון סגד, וילמה קיקמזאי (1864–1891), ובשנת 1891 נולד להם בן.
אשתו נפטרה מקדחת לידה (כשהתבגר הפך הילד לקומיקאי ומחזאי קברט מפורסם בשם לאסלו בקפי).
האלמן אנטל בקפי התחתן בשנית ב-1903 עם בתו של בעל בית המרקחת המקומי.
בינואר 1906 בקפי חלה וכבר שהה במיטה בקביעות.
המשפחה עשתה הרבה כדי לרפא אותו, אך בסופו של דבר גרמה למותו מחלת השחפת מצעירותו.
סופרים, עיתונאים ומנהיגי העיר נפרדו ממנו וספדו לו בעל פה ובכתב.
על שאנדור רוז'ה השודד (או: זמנים חשוכים) סגד, 1887
שמלת מלמלה קטנה וסיפורים אחרים.
הפסוק שלו הפך בן אלמוות במוזיקה של דנקו פיסטה: "הכינור שלי שבור, הוא לא רוצה לדבר...".
אנטל אוטאשי,(במקור שטראסר, בהונגרית: Utassy Antal; באנגלית: Anthony Utassy; D'Utassy; טימישוארה, מלוכת הבסבורג, בערך 1831 – פילדלפיה, פנסילבניה, 15 בפברואר 1911) היה לוחם חופש יהודי-הונגרי-אמריקאי.
אנטל אוטאשי נולד ב-1831 למשפחה יהודית בטרנסילבניה (בתחום ממלכת הונגריה שהייתה תחת שלטון מלוכת הבסבורג לאחר פירוק הקיסרות הרומית הקדושה).
הצעיר מבין שלושת האחים אוטאשי, פרידייש ג'רג' אוטאשי (Frederick George D'Utassy) וקארוי אוטאשי (Charles Utassy).
הצטרף ב-1 בספטמבר 1861, עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, למשמר גריבלדי של ניו יורק, לפלוגה "F", בדרגת סגן.
המפקד הראשון של הגדוד היה אחיו, פרידייש ג'רג' אוטאשי.
לימים הגדוד התמזג לתוך גדוד החי"ר ה-39 של ניו יורק.
ב-22 בספטמבר 1862 הועבר לפלוגה "E", שם פיקד כקפטן.
השתתף בקרבות קשים רבים, במיוחד בווירג'יניה.
בחיים האזרחיים עסק במסחר ואחד מסניפי עסקיו בשיקגו נוהל על ידי קצין הונגרי בשם יוז'ף מולנאר במשך עשור (בין השנים 1872-1882).
האח האמצעי מתוך השלושה, קארוי אוטאשי, מקודם כאמור שטראסר (בהונגרית: Utassy Károly; באנגלית: Charles Utassy) (?, 1831 — ניו יורק, ארצות הברית, ?) היה לוחם חופש יהודי-הונגרי-אמריקאי, עיסוקו האזרחי היה סוחר.
קארוי אוטשי הצטרף בגיל 17 למלחמת העצמאות ההונגרית בשנים 1849–1948 (מהפיכת 1848 בהונגריה).
לאחר כישלון מלחמת העצמאות הוא היגר ביחד עם אחיו תחילה למזרח, אחר כך לאירופה ובשנת 1860 לארצות הברית.
הוא לחם בצד הצפון (האיחוד) במלחמת האזרחים האמריקנית והפך לסגן במשמר גריבלדי בעיר ניו יורק, שהתאחד מאוחר יותר עם גדוד החי"ר ה-39 של המתנדבים של ניו יורק.
הוא השתתף בקרבות קשים רבים: קרב בול ראן הראשון (וירג'יניה), Gross Keys (וירג'יניה); גטיסבורג (פנסילבניה).
אנטל הידאש (במקור דיולה שפיצר, דיולה סאנטו מ-1916 ; בהונגרית: Hidas Antal; ברוסית: Антал Гидаш או Анатолий Гидаш; גדלה, 18 בדצמבר 1899 – בודפשט, 22 בינואר 1980) היה סופר, משורר ומתרגם יהודי-הונגרי שכתב גם ברוסית.
נציג השירה הקומוניסטית של ה"שכנוע" לפני מלחמת העולם השנייה ודמות בולטת בספרות הריאליזם הסוציאליסטי שלאחר 1945.
הוריו נרצחו ככל הנראה בשואה על ידי אנשי מפלגת צלב החץ לקראת סוף המלחמה.
הידאש נולד במשפחה מרובת ילדים.
הוא נזרק מהתיכון בשל דעותיו המהפכניות המוקדמות והקראת שירי המשורר אנדרה אדי, לאחר מכן עבד זמן קצר כפועל במפעל וכמוכר עיתונים.
בשנת 1919 פרסם את שיריו המהפכניים-קומוניסטיים הראשונים תחת שמות בדויים כפטר קובאץ' ואדם צ'ונט.
תחילה במגזין "דרכים חדשות" (Új Utak).
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה סטודנט באוניברסיטת הפועלים.
לאחר נפילת הרפובליקה היגר לצ'כוסלובקיה בשנת 1920 יחד עם מי שהפכה לאשתו הראשונה, יהודית סאנטו.
הם התחתנו בקושיצה ב--1 באוקטובר 1922. כבר לפני נישואיהם, בשנת 1921 או אולי שנה לאחר מכן בשנת 1923 נולדה בתם הבלשנית אווה סאנטו, שלימים הייתה בעלת דוקטורט בבלשנות.
הידאש הצטרף לתנועה הקומוניסטית הבלתי חוקית והפך לחבר במפלגה הקומוניסטים של הונגריה (KMP).
הם חזרו להונגריה עם אשתו ובתם בשנת 1924, אך ביוני 1924 כבר נפרדו.
הגירושין הרשמיים חלו בשנת 1925 ב-10 במרץ.
בתו אווה גדלה אצל הוריו של אנטל הידאש.
למרות שהיה תחילה בקשר הדוק עם חוג האוונגרד של לאיוש קאשאק, הוא הרגיש אך ורק את השפה הפורמלית של הריאליזם.
ואז הופיע כרך שיריו הראשון בווינה, בהשגחה של ה-KMP, בשם "על אדמת מהפיכת הנגד".
הוא ברח למוסקבה ממעצר שהיה צפוי דרך וינה וברלין.
שם נשא את בתו של בלה קון, אגנש קון (במקור אגנש קוהן-כהן), שהייתה מתרגמת.
הוא היה אחד מהכתבים המרכזיים של האלמנאך "מגל ופטיש", אך הוא פרסם גם בעיתונים בווינה, בקושיצה ובכתב עת סוציאליסטי בשפה ההונגרית בניו יורק.
בין השנים 1926–1936 היה ממנהיגי איגוד הסופרים והאמנים המהפכנים ההונגרים, שנוסד במוסקבה, ובין השנים 1929–1935 היה חבר במועצה הבינלאומית של הסופרים המהפכניים.
משנת 1926, בנוסף להונגרית כתב גם ברוסית, שיריו הגיעו להונגריה ללא סימון מחברם והפכו לשירי תנועה ("צ'פל האדומה", בהונגרית:Vörös Csepel, "אסור לעצור בקרב" ועוד).
גם הידאש (כמו רבים אחרים) הורשע במשפט ראווה בשנת 1938 נכלא ושוחרר רק בשנת 1944, אך הורשה לחזור להונגריה רק בשנת 1959. בתו אוה (מנישואיו הראשונים) שמה קץ לחייה בשנת 1965 אחרי שחזרה להונגריה.
מדליית ידידות העמים ( 1979 )
המשפט נמשך, מוסקבה, Centrizdat, 1930
צעקת המושבות, מוסקבה, חברת הוצאה לאור של עובדים זרים החיים בברית המועצות, 1933
הירח עלה, השמש זרחה, בודפשט, 1972
על פסגת ההרים הגדולים, בודפשט, 1979
מר פיצק, בודפשט, ספרות, 1966
מהפארק העירוני עד לאוקיינוס השקט, בודפשט, 1968
סיור עולמי, בודפשט, מגבטő, 1973
אני מדבר בזמן, בודפשט, מגבט, 1979
ספרות סובייטית: סיפורים קצרים נבחרים, פרטים חדשים, שירים, קייב, אוז'הורוד, 1950
סמואיל מרשק, העכבר הקטן, בודפשט, 1950
אנתולוגיה של שירה סובייטית, בודפשט, 1952
מהים לים: תרגומים ספרותיים, בודפשט, 1960
יצירות פואטיות נבחרות של אלכסנדר פושקין, בודפשט, 1964
אנטל פישר (בהונגרית: Fischer Antal; ברטיסלאבה, 8 בספטמבר 1901 – בודפשט, 15 ביולי 1979) היה רופא ראומטולוג, פתולוג, פיזיולוג, פרופסור באוניברסיטה, משנת 1965 דוקטור (Ph.D) ברפואה, יהודי-הונגרי, נכדו של הרב חנוך פישר.
אנטל פישר הוא בנם של הרופא יעקב פישר ושל הרמינה לייטרסדורף.
הוא למד בווינה באוניברסיטת וינה וסיים את לימודיו ברפואה ביולי 1926. הוא קיבל את רישיון הרופא בגרמניה בשנת 1931 ובשנת 1945 קיבל את הרישיון בהונגריה בבודפשט רק אחרי השואה.
הוא עבד כסטודנט לרפואה במכון לכימיה בווינה.
בשנים 1926–1933 היה ראש המעבדה ולאחר מכן רופא ראשי במכון המחקר הראומטולוגי באאכן.
לאחר מכן, בשל עליית הנאצים לשלטון, נסע לפריז לזמן קצר, שם עשה מחקר סרולוגי וסרו-דיאגנוסטי, ולאחר מכן עבר לבודפשט.
בשנים 1934–1944 עמד בראש המעבדה הביולוגית של מפעל התרופות כינואין.
בשנת 1945 מונה כרופא מחוזי.
בין השנים 1946–1952 עבד גם במרפאה לרפואה פנימית ומבשנת 1946 גם כמרצה, משנת 1950 מרצה בכיר.
בין השנים 1952–1959 עבד במחלקה לרפואה פנימית מספר 3 כפרופסור חבר.
משנת 1959, הוא היה פרופסור חבר במחלקה לרפואה פנימית 2 ולאחר מכן פרופסור מן המניין באוניברסיטה.
הוא נבחר לסגן נשיא איגוד המעבדות ההונגרי לדיאגנוסטיקה בשנת 1966 ולנשיא האיגוד בשנת 1973. הוא פרש לגמלאות בספטמבר 1971, אך המשיך לעבוד כיועץ קליני, השתתף בעבודת מערכת הוועדות הרפואיות, נשא הרצאות וכתב ספרים וספרי לימודים.
תחומי המחקר שלו כללו כימית החלבון הקליני, ראומטולוגיה, פתולוגיה של פגיעות תעסוקתיות, תורת הכליות ופתולוגיה, הפתולוגיה תאורטית וקלינית ופילוסופיה רפואית.
הוא פרסם יותר מחמישים פרסומים, ו-12 ספרים בהונגרית, גרמנית, רוסית, ספרדית ורומנית.
ציון והערכה של בדיקות מעבדה (בודפשט, 1961, עם דיולה פוטנוקי)
מדליית זיכרון של ינדראשיק (1967)
אנטל גוט (בהונגרית: Guth Antal; סמושקורוד, 31 במרץ, 1886 – פריז, אחרי 1938) היה רופא יהודי-הונגרי, בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בין ה-3 באפריל 1919 עד ה-24 ביוני, היה קומיסר העם (שר בממשלה) לענייני עבודה וגם הבריאות (הציבורית), המתרגם הראשון של הקפיטל, ספרו של קרל מרקס להונגרית.
אנטל גוט נולד במשפחה יהודית כבנם של אדה גוט ושל אאוגניה מיטלמן.
לימים המיר את היהדות בנצרות הרומית-קתולית.
לפני שהתחיל את הקריירה הפוליטית שלו, עבד בכתב העת השבועון הרפואי.
ב-31 ביולי 1915, בבודפשט, נשא לאישה את היינריך אליס גאורגינה מאריה קרולינה, סטודנטית לרפואה.
ממנה התגרש בשנת 1917. במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש כרופא צבאי בסולנוק, שם התוודע לתנועה הסוציאל-דמוקרטית.
הוא הצטרף בסולנוק למפלגת הקומוניסטים של הונגריה שנוסדה ב-24 בנובמבר 1818, ובתחילת 1919 התמנה ליו"ר המפלגה בסולנוק.
אחרי שרוב הנהגת המפלגה נעצרה בפברואר, גוט השתתף בעבודת מה שנקרא אז "הוועד המרכזי השני".
במהלך הרפובליקה הסובייטית ההונגרית דז'ה בוקאני מינה אותו כקומיסר העם לעבודה ורווחה, והוא קיבל את מינויו ב-24 במרץ.
מסוף החודש שלאחר מכן, הוא היה בחזית כמפקד קטע בחזית.
ב-9 במאי 1919 הצהיר ב"עיתון האדום" כך:
" [...] סוף סוף תתקיים סוציאליזציה של הפעולה הרפואית [...].
המטרה היא שלכל האנשים העובדים תהיה גישה לטיפול רפואי הולם ולתרופות.
באופן זמני נשיג מטרה זו על ידי הרחבת הפעילות של קופות ביטוח העובדים בהיקף נרחב, כי בקרוב כל הפרולטרים העובדים יהפכו לחברים בקופות."
בכך הוא הרגיע את הרופאים, וגם את הרופאים מחוץ לקרן, לגבי ההתפתחויות הצפויות.
ב-17 במאי 1919 הוזמן על ידי הסוציאל-דמוקרט ז'יגמונד קונפי לחקור את אירועי "מהפכת הנגד" בסקשפהרוואר.
ב-19 במאי, מטעם המועצה השלטונית המהפכנית, מונה לנציב (מושל) של מחוז פייר, וב-24 ביוני נבחר לנציב העם לרווחת הציבור ולבריאות הציבור.
בנוסף, היה חבר במנהלת מועצת העובדים והצבא המרכזית של בודפשט, כמו גם במועצת העיר, האספה הלאומית של המועצות וועדת הניהול המרכזית של הפדרציה שנבחרה על ידי האספה הלאומית.
לאחר נפילת הרפובליקה, במשטר החדש, החליטו בין היתר, למנות ועדה בת 15 חברים בהתאחדות הרפואית המלכותית של בודפשט, כדי להציע גירוש 22 חברים ולנזוף ב-11 חברים נוספים, זאת בהצבעה מיוחדת.
האספה הכללית התכנסה ב-19 במאי 1920. גם אנטל גוט נכלל בין המגורשים מההתאחדות.
לאחר נפילת הרפובליקה גוט היגר לווינה, שם, על פי לקסיקון של תולדות תנועת הפועלים, הוא תרגם את הכרך הראשון של הקפיטל של קרל מרקס.
באוקטובר 1919 הוא נעצר בווינה באשמת ניסיון סחיטה ואיומים ונמסר לבית המשפט הלאומי של וינה.
על פי גיליון העיתון של בודפשט משנת 1928, גוט היה אז בברית המועצות.
מאוחר יותר עבר לצרפת ומת בפריז במועד לא ידוע, אך אחרי שנת 1938. ייתכן וכבר בתקופת הכיבוש הגרמני.
אנטישמיות בספורט היא תופעה של הדרה ופגיעה בספורטאים יהודים, מאמנים ועסקני ספורט יהודים או במוסדות יהודים על רקע היותם יהודים או מזוהים עם היהדות.
אנטישמיות בספורט יכולה להיות ממלכתית-חקיקתית, מוסדית או עממית.
האימפריה העות'מאנית של סוף המאה ה-19 התנגדה עקרונית להתאגדויות ספורט למיניהן מחשש שיאפשרו להסוות מאחוריהן הכנות צבאיות למרד נגד השלטון.
עם זאת, האירופאים יכלו להקים מועדונים שכאלה בקלות רבה יחסית ובייחוד אזרחי האימפריה האוסטרו-הונגרית והקיסרות הגרמנית, בנות בריתה של טורקיה.
בעייתם של היהודים שבקרב אותם אירופאים, בעיקר אזרחי גרמניה הייתה האנטישמיות, שהגבילה מאוד את זכותם להשתתף במועדוני הספורט האירופאים שהוקמו בטורקיה.
תופעה זו הובילה להקמת המועדון היהודי להתעמלות, קונסטנטינופול, מועדון הספורט היהודי הראשון.
בגרמניה הנאצית החקיקה מנעה השתתפותם של יהודים בתחרויות ספורט ומנעה מהם חברות באגודות ספורט גרמניות.
תחילה התאפשרה פעילות ספורטיבית יהודית במסגרות יהודיות בלבד, אך בהמשך גם זה נאסר.
מדינות אירופאיות נוספות, דוגמת רומניה והונגריה חיקו את המודל של גרמניה הנאצית וחוקקו חוקי אנטישמיות בספורט.
חוקים דומים הוכתבו גם במדינות, שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית.
ספורטאים יהודים השתתפו באולימפיאדת ברלין, אך המשטר הנאצי יצר השפלות עבורם - ליד הכניסה לכפר האולימפי באולימפיאדת גרמיש-פרטנקירכן (1936) הוצג שלט עם הכיתוב "הכניסה אסורה על כלבים ויהודים" ורק מפגש בין אנרי דה באיה - לאטור, נשיא הוועד האולימפי הבינלאומי ובין הפיהרר, אדולף היטלר הביא להסרת השלט.
ארגוני הספורט היהודים התקיימו בגרמניה הנאצית עד ליל הבדולח ולאחר מכן חוסל כל הספורט היהודי בגרמניה.
כדי שמועדון יפגע מאנטישמיות בספורט, הוא לא חייב להיות מועדון יהודי, די בכך שיהיה לו דימוי יהודי.
על הדשא של מועדון גולף בבעלות יהודית, אך פתוח לכל דורש, בעיר מלבורן, באוסטרליה, רוססו צלבי קרס.
מועדון הכדורגל האמסטרדמי אייאקס נחשב למועדון "יהודי".
היסטורית זה התפתח, כנראה, בגלל קרבת האצטדיון המקורי לשכונה היהודית באמסטרדם, ומשום שחלק משחקניה והנהלתה, כמו גם כמות יחסית גדולה של אוהדים, היו יהודים.
עם הזמן אוהדיה הקנאים אימצו לעצמם "זהות" זו - הם מכנים עצמם יהודים, גם אם אינם יהודים, ומתעטרים בסמלי מגן דוד ודגלי ישראל.
לקהל האוהדים במגרשי הספורט יש דין ודברים עם השחקנים, לעיתים משבחים ולעיתים מגנים.
כשהקהל רוצה לגנות שחקן יהודים, מתדרדרים לעיתים לשיח אנטישמי.
הכדורגלן היהודי יליד ישראל, ליאור רפאלוב עבר ממועדון בלגי אחד למועדון בלגי אחר.
במשחק בין שני המועדונים, אוהדי המועדון הראשון הביעו את מורת רוחם למעברו של רפאלוב בהתקפות עליו.
כדי לפגוע ברפאלוב שרו "כל היהודים הומוסקסואלים" ו"הייתי מעדיף למות מאשר להיות יהודי".
ממשלות מסוימות, גופים ממסדיים ומוסדות יהודים פועלים נגד האנטישמיות בספורט.
במשחק כדורגל בין מכבי חיפה ובין אוניון ברלין, שנערך בברלין, השמיעו כמה אוהדים גרמנים אמירות אנטישמיות.
אוהד גרמני כזה, שזוהה בתמונות, הורחק לצמיתות ממגרש הקבוצה הגרמנית.
ארגונים שונים נוקטים עמדה כלפי אנטישמיות בספורט.
מאמן פוטבול פוטר כי קבוצתו נתנה למהלכים שמות אנטישמיים.
כדורסלן שהשתמש בקללה אנטישמית ("כלב יהודון") כלפי יריב ששיחק מולו במשחק "קול אוף דיוטי" הושעה מהקבוצה וספג קנס של 50 אלף דולר מהליגה.
גם שופטים יהודים זוכים להטרדות אנטישמיות - במשחק בין איינטרכט פרנקפורט ובין שטרסבורג שפט היהודי אוראל גרינפלד.
ארבעה אוהדי פרנקפורט, ששרו שירים אנטישמיים זוהו במצלמות, המנוי שלהם בוטל והם הורחקו לצמיתות ממשחקי קבוצתם.
אנטל אבּר, ׁ(במקור הנריק אלנברגר בהונגרית: Éber Antal; פשט, 6 במאי 1872 – בודפשט, 4 ביוני 1950) היה סופר כלכלי, פוליטיקאי יהודי-הונגרי.
אנטל אלנברגר נולד במשפחה יהודית של הסוחר קארוי אלנברגר ושל אילונה זוננברג.
הוא סיים את לימודיו בגימנסיה בבודפשט (1889).
הוא קיבל את הדוקטורט שלו במשפטים מאוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) ולאחר מכן עבר את מבחן לשכת עורכי הדין.
הוא החל את הקריירה שלו ב"בנק הלאומי ההונגרי המרכזי לחיסכון".
בשנת 1899 הפך לראש מחלקה של "הבנק ההונגרי לחקלאות ולקצבאות".
משנת 1902 עסק בעריכת דין.
בשנת 1904 הפך למנכ"ל "הבנק ההונגרי להתיישבות ולפרצלציה".
ממיזוג שני הבנקים האחרונים ב -1917 הפך למנכ"ל "הבנק ההונגרי לחקלאות ולקצבאות".
משנת 1906 היה גם חבר האספה הלאומית ההונגרית (חבר פרלמנט) עם תוכנית עצמאית.
בשנת 1919 בין ה-12 ביולי ל-12 באוגוסט הוא היה נציב הכספים של הממשלה הלאומית שישבה זמנית בעיר סגד.
בשנת 1920 התמזג הבנק ההונגרי לחקלאות וקצבאות עם הבנק ההונגרי-איטלקי ואבר הפך למנכ"ל ולאחר מכן ליו"ר עד 1932. בשנת 1930 נבחר אבר לנשיא "לשכת המסחר והתעשייה של בודפשט".
מ-1926 עד 1948 היה נשיא "החברה הכלכלית ההונגרית".
הוא ערך את כתב העת "כלכלה הונגרית" (Magyar Közgazdaság).
הוא עסק גם בכתיבת מאמרים עבור ה"סקירה כלכלית" (Közgazdasági Szemle) וליומונים שונים.
מ-1931 עד 1939 היה שוב חבר פרלמנט עצמאי כמעט לחלוטין, לאחר שעזב את המפלגה המאוחדת בספטמבר 1931 בשל עמדתו במדיניות כלכלית של סחר חופשי ולא הצטרף לשום סיעה אחרת.
אשתו הייתה וילמה ארז'בט דוברנסקי, איתה התחתן ב-28 במרץ 1901 בבודפשט.
המדיניות הכלכלית של סצ'ני (בודפשט, 1940)
התפתחות ההון הלאומי ההונגרי בשנים 1924–1929.
התעשייה שלנו לפני מאה שנים.
מה שצ'ני מלמד (בית הדפוס העיר סגד, 1941)
מזכר על הנחיות המדיניות הכלכלית שלנו (בודפשט, 1932)
סחר חופשי ופרוטקציוניזם (בודפשט, 1938)
אנטישמיות שניונית היא צורת אנטישמיות מובחנת שנאמר כי הופיעה לאחר מלחמת העולם השנייה.
אנטישמיות שניונית מוסברת לעיתים קרובות כנגרמה על ידי השואה, בניגוד לאנטישמיות שגרמה לה.
אחד הניסוחים הנפוצים של המושג, שפורסם לראשונה בספרו של הנריק מ.
ברודר משנת 1986, "Der Ewige Antisemit" (תרגום: "האנטישמי הנצחי"), נובע מאמירת הפסיכיאטר הישראלי צבי רקס, שהעיר כי: "הגרמנים לעולם לא יסלחו ליהודים על אושוויץ." המונח נטבע על ידי , חבר באסכולת פרנקפורט של תאודור אדורנו ומקס הורקהיימר, בהתבסס על התיאוריה הביקורתית שלהם.
אדורנו, בהרצאה משנת 1959 בשם "Was bedeutet: Aufarbeitung der Vergangenheit" (תרגום: "מה שאומר: השלמה עם העבר"), שפורסם בספרו "Eingriffe" משנת 1963. הספר "Neun kritische Modelle" (תרגום: "תשעה מודלים בעייתיים"), מתייחס לכישלון המגמה הגרמנית הרחבה לאחר המלחמה לקשר ולקשר סיבתי בו־זמנית בין יהודים לשואה.
לפי הביקורת של אדורנו, בגרמניה התקבלה בקלות דעה לפיה העם היהודי אשם בפשעים נגדו.
אשמה יהודית הונחה בהיקפים שונים, בהתאם לגלגוליו השונים של אותה תפיסה אנטישמית, שאחד מהם הוא הרעיון שהיהודים ניצלו (ועודנם) את האשמה הגרמנית על השואה.
בתחילה דיברו חברי אסכולת פרנקפורט על "אנטישמיות של אשמה־הגנה", אנטישמיות שמונעת מהסטת אשמה.
נראה כי שיקומם של רבים מפקידי הרייך השלישי נמוכים ואף כמה דרגים גבוהים יותר תרם להתפתחות האנטישמיות השניונית.
פקידים אלו שוקמו על אף תרומתם האישית הנכבדת לפשעי גרמניה הנאצית.
כמה מחלוקות התפתחו בתחילת גרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה, למשל כאשר קונרד אדנאואר מינה את הנס גלובקה לתפקיד ראשות הקנצלר, אף על פי שהאחרון גיבש את חקיקת החירום שהעניקה להיטלר סמכויות דיקטטוריות בלתי מוגבלות והיה אחד הפרשנים המשפטיים המובילים בנושא.
חוקי נירנברג משנת 1935. לפי אדורנו, חלקים מהציבור הגרמני מעולם לא הכירו באירועים אלו ובמקום זאת יצרו את הרעיון של אשמה יהודית בשואה.
הוצע הסבר חלופי לשטף האלימות האנטישמית שלאחר המלחמה במזרח אירופה.
ב־1946 טען הסופר הסלובקי קָארֶל פְרַנְטִישֶׁק קוֹךְ (Karel František Koch) שהתקריות האנטישמיות שהיה עד להן בברטיסלבה לאחר המלחמה הן "לא אנטישמיוּת, אלא דבר גרוע בהרבה - החרדה של השודד שייתכן שיצטרך להחזיר רכוש יהודי", דעה שאישר החוקר הצ'כי־סלובקי .
ההערכה היא שרק 15% מהרכוש היהודי הוחזר לאחר המלחמה, וההחזר היה "זניח" במזרח אירופה.
נכס שלא הוחזר הוערך בשווי מעל 100 מיליון דולר של שנת 2005.
ד"ר אנטל אלמאשי (במקור עד 1883 אפּפל, בהונגרית: Almási Antal; גלגוץ, 14 בנובמבר 1873 – בודפשט, 15 בדצמבר 1941) משפטן יהודי-הונגרי, שופט הקורייה המלכותית ההונגרית (בית המשפט העליון), פרופסור באוניברסיטה באוניברסיטת פאזמאן פטר בבודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), כותב ספרי משפט.
אנטל אפפל (Apfel) נולד במשפחה יהודית כבנם של יעקב אלמאשי (אפפל) ושל ברטה רוּדוֹלפֶר.
הוא התכונן להיות רב, אך מאוחר יותר החל ללמוד משפטים.
אלמאשי קיבל תואר דוקטור במשפטים מאוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
עד 1899 המשיך ללמוד ולהתמחות במשפט אזרחי באוניברסיטאות ברלין, קיל, לייפציג, היידלברג ושטרסבורג.
בין 1899 לבין 1901 היה סגן מזכיר בית המשפט באויפשט.
בין השנים 1901–1902 היה מזכיר בית משפט בבודפשט.
בשנים 1908 עד 1917 כיהן כשופט "בית משפט השלום" (שופט נפה).
בין 1910 לבין 1918 היה פרופסור חבר (ולא חלק מהסגל) באוניברסיטת פרנץ יוזף בקולוז'וואר (כיום קלוז'-נפוקה).
בין 1926 לבין 1940, היה פרופסור מלא למשפט אזרחי באוניברסיטת פרנץ יוזף בסגד.
בין 1926 ל-1941 עד מותו היה שופט של הקוריה המלכותית ההונגרית (בית המשפט העליון בהונגריה עד 1949).
הוא היה פרופסור (לא חלק מהסגל) באוניברסיטת בודפשט מ-1927.
אלמאשי עסק במשפט אזרחי (מכונה בהונגריה "משפט פרטי") והיה אחד הנציגים העקביים ביותר של אסכולת בני גרוסשמיד.
הוא היה שותף למשפט האזרחי ההונגרי של שופט בית המשפט העליון ארמין פודור (IV; בודפשט, 1899-1905) ושל המשפט האזרחי ההונגרי של קארוי סלאדיץ' (IV; בודפשט, 1938-1940).
מאמריו המלומדים פורסמו בעיקר ב:
עסקאות משפטיות בתכנון (בודפשט, 1902)
חובות חוקיות בתכנון ( בודפשט, 1906)
ספר זיכרון לחגיגת הוראת עשרים וחמש השנים של פרנץ נאג'.
מושג הדברים מחקרים במשפט אזרחי.
סדר דין אזרחי ומשפט אזרחי (בודפשט, 1912)
דיני אישות ונישואים - הטיוטה השנייה (בודפשט, 1913)
השפעת המלחמה על המשפט האזרחי (בודפשט, 1917)
רכוש כללי ומיוחד בפרקטיקה השיפוטית שלנו (Szeged, 1935)
משמעות הפרקטיקה השיפוטית במשפט האזרחי ההונגרי (בודפשט, 1935)
אנטל ניאראי (במקור ארמין אקשטיין, בהונגרית: Nyárai Antal; נאג'אנייד, 13 באפריל 1868 – בודפשט, 1920 .
27 בפברואר) היה שחקן תיאטרון וקולנוע יהודי-הונגרי.
ארמין אקשטיין נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ (מור) אקשטיין ושל ינקה מונקצ'י.
אביו היה תעשיין עשיר, אבל איבד את כל הונו.
בסיום לימודיו התיכוניים, נרשם לאקדמיה לתיאטרון, אך הודח משם.
למרות זאת בחר בתיאטרון כמקצוע חייו ובדצמבר 1887 החל לפעול ברוזניו.
ב-1891 היה חבר בלהקתו של אלמר זאיונגי.
בשנים 1893–1894 עבד בנגיבניה, בשנים 1894–1896 בצ'וקה ובמישקולץ וב-1897 בסנדריי על במות ברטיסלאבה, שופרון, ארד, פיומה הודמזוושרהיי.
ב-9 במאי 1898 הוא שיחק בפני הקהל בנאג'ווארד ואז חתם על חוזה עם "תיאטרון העם" בבודפשט (Népszínház), שם הופיע ב"קזנובה" ב-11 באוקטובר 1902, שעליו כתב "ידיעון פשט" (Pesti Hírlap) את הביקורת הזו למחרת:
»אנטל ניאראי זכה להצלחה גדולה וכנה כשהציג את עצמו הערב וייאמר שכבש את הקהל במכה אחת.
ניאראי הוא אלכסנדר ג'ירארדי ההונגרי.
לא רק בתווי פניו ובמראהו, אלא גם באישיותו האמנותית, הוא דומה מאוד לשחקן הווינאי המפורסם.
בכל מילה ומחווה יש אינטליגנציה וטעם מצוינים; אף פעם לא מחפש אפקטים זולים, תמיד מעניין וקלאסי.
חוץ מזה, הוא שר יפה.
לגוון קולו יש גם סוג של גוון כהה דמוי אודרי, מחמם לב.
בשנים 1907–1908 חתם על חוזה עם "קברט התיאטרון המודרני", ב-1908 ב"קברט בונבוניירה" ובשנים 1910–1911 בסגד עם חברת האלמנה גב' מאקו.
ב-1913 הופיע כאורח תקופה ארוכה יותר באזורים מחוץ לבודפשט ועל במות שונות בבירה.
בשנת 1915 הוא נקרא לווינה.
ב-1917 הופיע כאורח בתיאטרון קיראי ו"בקברט אפולו".
מדצמבר 1918 היה חבר ב"תיאטרון מדיאסאי" עד פברואר 1919. מכאן ואילך ערך הופעות אורח באזורים הכפריים ובווינה עד מותו ב-27 בפברואר 1920. ההצלחות האחרונות שלו באופרטה היו ב"כנר הראשון הצועני" (Der Zigeunerprimas) של אמריך קלמן בתיאטרון קיראי ובנסיכת הצ'רדש בתיאטרון שטראוס בווינה.
הוא מת בביתו בבולוואר ארז'בט 34 (34 Erzsébet körút) כתוצאה משפעת ודלקת ריאות.
הספידו אותו, בלה ואגו, אישטוואן גצ'י, פרנץ ריטקה, לאיוש מדיארי (מקודם אונגאר) ואנדור ז'ולדוש.
מצבתו הוקמה על ידי העורך שאנדור אינצה ב-1 בנובמבר 1925. אשתו הייתה השחקנית אנה בירו, איתה התחתן ב-11 באוגוסט 1904 בבודפשט.
"אף אחד", אופרטה ב-3 מערכות.
מחבר שותף: מיקלוש באלה .
את המוזיקה הלחין איז'ו בארנה (מקודם בראונר) בכורה: 14 בנובמבר 1903. תיאטרון העם.
אנטישמיות בקהילת המתמטיקה סובייטית הייתה ביטוי של עוינות, דעות קדומות ואפליה בברית המועצות כלפי יהודים בסביבה המדעית והחינוכית הקשורה למתמטיקה.
לפי עדויות ועובדות רבות, מהמחצית השנייה של שנות ה-60 ועד תחילת שנות ה-80, יהודים הלומדים או עובדים בתחום המתמטיקה בברית המועצות הופלו לרעה בכניסתם לאוניברסיטאות, בלימודים לתארים מתקדמים ובעבודה, בהגנה על עבודת הגמר שלהם, כאשר ניסו לפרסם מאמר או ספר, כאשר נסעו לכנסים מדעיים ולחו"ל.
מתמטיקאים מובילים איוון וינוגרדוב, לב פונטריאגין ועוד מספר אחרים, אשר במשך תקופה ארוכה קבעו מדיניות במתמטיקה הסובייטית, הואשמו בביצוע מדיניות אנטישמית.
זה גרם לכמה שערוריות בינלאומיות.
פונטרייאגין עצמו הכחיש את ההאשמות הללו.
האפליה הפכה לאחת הסיבות להגירה המונית של מתמטיקאים יהודים מברית המועצות.
עקב הגירה אפשרית, יהודים בברית המועצות נתפסו לעיתים קרובות כאזרחים לא נאמנים, אם כי אפליה קדמה להגירה, ולא להפך.
האנטישמיות בברית המועצות הייתה המשך של האנטישמיות באימפריה הרוסית.
מאז 1887 באימפריה הרוסית הייתה מכסה יהודית לסטודנטים שנעה בין 3% במוסקבה ובסנט פטרסבורג ועד 10% בתחום המושב.
חלק ממוסדות החינוך נסגרו כללית ליהודים.
יהודים הורשו להרצות באוניברסיטאות כחריג נדיר; ליהודי היה כמעט בלתי אפשרי לעשות קריירה מדעית ברוסיה.
ברמת המדינה, האנטישמיות הופיעה בברית המועצות בסוף שנות ה-30 והגיעה לשיא בסוף שנות ה-40 ותחילת שנות ה-50. במהלך תקופה זו התקיימו שני משפטים גדולים נגד יהודים בגלוי - המקרה של ליל המשוררים הנרצחים ומשפט הרופאים ".
ב-1944 הוטלו הגבלות על קבלת יהודים לאוניברסיטאות.
במהלך המאבק נגד קוסמופוליטיות גורשו סטודנטים יהודים מאוניברסיטאות, ומדענים ומורים פוטרו מעבודתם.
מאז 1967, לאחר מלחמת ששת הימים, התחדדה התעמולה האנטי-ציונית בברית המועצות, ולעיתים קרובות הפכה לדעות קדומות כלפי יהודים.
ב-9 במרץ 1968 "המכתב של תשעים ותשעה" נגד השליחה הכפויה הבלתי חוקית של המתנגד אלכסנדר אסנין-וולפין לבית חולים פסיכיאטרי.
לאחר מכן, רבים החתומים על המכתב סבלו מדיכוי: הם נדרשו לסרב לחתום על המכתב, הם הודחו מעבודתם, הורדו בדרגה, נאסר עליהם לנסוע לחו"ל וכו'.
בהדרגה שונתה ההנהגה של המתמטיקה הסובייטית, והחלה לנקוט מדיניות אנטישמית חדשה.
אפליה נגד מתמטיקאים יהודים בברית המועצות
ההיסטוריון סמיון צ'רני, עובד מרכז המחקר לזכויות אדם ממוריאל, מציין כי אפליה הייתה טבועה במקור במערכת החינוך הסובייטית, אך התבססה על מעמד.
מוסדות אקדמיים רבים הפסיקו להעסיק יהודים".
לודמילה אלכסייבה, פעילת זכויות אדם וחברה בקבוצת הלסינקי במוסקבה, ציינה כי "מניעת הגישה לחינוך היא הצעד הרגיש ביותר מבין הצעדים המפלים נגד יהודים, שכן הרצון לחנך ילדים הוא אחת המסורות השמורה ביותר במשפחות יהודיות."
אחד התחומים השערורייתיים ביותר של אפליה זו היה שלילת הקבלה לפקולטה למכניקה ומתמטיקה של אוניברסיטת מוסקבה, למועמדים ממוצא יהודי.
הסופר והעיתונאי הישראלי-שווייצרי ג'ורג' שפירו מכנה את הרקטור הנוכחי של האוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה ויקטור סדובניצ'י (באותה תקופה הוא פיקח על עבודת ועדות הקבלה), דיקן הפקולטה למכניקה ומתמטיקה אולג לופנוב, וכן פרופסור ובוחן בכיר אלכסנדר מישצ'נקו כמנצחים העיקריים של המדיניות המפלה בפקולטה למכניקה ומתמטיקה.
המתמטיקאי הרוסי-צרפתי שן מוסיף לרשימה זו מספר חברי ועדת הבחירה.
החוקר המוביל של הפקולטה למכניקה ומתמטיקה ולדימיר טקצ'וק כתב על האפליה ההמונית של יהודים בספר הלימוד "מתמטיקה למועמד".
מערכת דומה פעלה באוניברסיטה הטכנית ע"ש באומן ובכמה אוניברסיטאות יוקרתיות אחרות.
היו פחות יהודים משמעותית שהתקבלו לפקולטה למכניקה ומתמטיקה של אוניברסיטת מוסקבה ב-1978 מאשר בתנאי המכסה היהודית של האימפריה הרוסית.
באותה שנה ניגשו לפקולטה 21 בוגרי אחד מבתי הספר למתמטיקה במוסקבה, בהם 14 רוסים ו-7 יהודים.
כל 14 הרוסים התקבלו, מתוך 7 יהודים - רק 1 (הוא קיבל את הפרס הראשון באולימפיאדת המתמטיקה הבינלאומית ובמשך 3 שנים ברציפות קיבל את הפרס הראשון באולימפיאדות בריה"מ).
בין היהודים שנדחו, שניים היו זוכים מרובים של אולימפיאדת מוסקבה.
המתמטיקאי והדיסידנט ולרי סנדרוב דיבר על השיטות שבהן הנהלת הפקולטה למכניקה ומתמטיקה לא אפשרה למועמדים יהודים להיכנס לאוניברסיטה.
התלמידים היהודים המוכשרים ביותר, שקשה היה לחסום אותם בדרכים אחרות, התבקשו לפתור את בעיות מתמטיקה מאולימפיאדות כמבחני כניסה.
כמו כן תוכננו בעיות מיוחדות, אשר היה להן פתרון פורמלי במסגרת תוכנית הלימודים בבית הספר, אך אי אפשר היה לפתור אותן בזמן סביר.
בבחינות בעל פה נשאלו שאלות שחרגו בהרבה ממסגרת תוכנית הלימודים בבית הספר לפעמים במהלך בחינות בעל פה נאספו מועמדים יהודים לקבוצות נפרדות, והאולמות שבהם ניגשו לבחינות נקראו "תאי גזים".
לדברי מיכאיל שיפמן, פרופסור במכון לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת מינסוטה, רק אותם מועמדים יהודים אשר מסיבות מיוחדות לא נכללו בקבוצות אלו, למשל, ילדיהם של פרופסורים, אקדמאים או "אנשים הכרחיים" אחרים, יכולים להירשם לפקולטה למכניקה ומתמטיקה באוניברסיטת מוסקבה.
המתמטיקאי איגור שפרביץ ', שדיבר על ייצוג לאומים שונים בתחומים יוקרתיים, כתב על הבחינות הללו:
גם אנדריי סחרוב התייחס לאפליה זו.
הוא כתב ששיטות דומות הופעלו לא רק נגד מועמדים יהודים, אלא גם נגד ילדיהם של מתנגדים.
הבעיות עצמן, שהוצעו למועמדים יהודים למבחני כניסה בפקולטה למכניקה ומתמטיקה של אוניברסיטת מוסקבה, זכו לתהילה והפכו לנושא לדיון בקהילה המדעית הבינלאומית.
בעקבות מתקפת הפתע של חמאס על ישראל ב-7 באוקטובר 2023 ופרוץ מלחמת חרבות ברזל, החל גל של אנטישמיות ברחבי העולם.
"מהנהר עד לים" היא סיסמה וביטוי פוליטי הקשורים ללאומיות פלסטינית.
הסיסמה מתייחסת גאוגרפית לאזור שבין נהר הירדן לים התיכון, הכולל את שטחה של מדינת ישראל, יהודה ושומרון ורצועת עזה.
ארגונים יהודיים רבים, כולל הוועד היהודי-האמריקאי והליגה נגד השמצה, רואים בסיסמה ביטוי לדברי הסתה אנטישמיים.
מנגד, יש הרואים בסיסמה קריאה, לא אלימה, לפתרון המדינה האחת, בה יתקיים שוויון זכויות לכל.
ב-8 באוקטובר 2023 רצח שוטר מצרי שלושה תיירים ישראלים ומדריך טיולים מצרי באלכסנדריה שבמצרים.
ב-18 באוקטובר 2023 ניזוק קשות בית הכנסת באל חממה, תוניסיה, בו קברו של המקובל רבי יוסף מערבי מהמאה ה-16, במהלך פרעות אנטישמיות שבוצעו על ידי מאות אנשים שהתפרעו והציתו את המבנה.
ב-25 בפברואר הוצת חצר בית הכנסת הנטוש שהוקם ב-1955 בספקס - העיר השנייה בגודלה בתוניסיה.
ב-15 בנובמבר 2024 נחטף ונרצח צבי קוגן בעל אזרחות כפולה ישראלית ומולדובית ששימש שליח חב"ד באיחוד האמירות.