tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עוד קודם לפסטיבל המדע, ב-1985, החל רשפון בהובלת אירועי יום המדע בחצור הגלילית שהפכו למסורת שנמשכה שנים ארוכות.
אירועים אלה היוו הבסיס ל"מדענוע", ניידת המדע של מכון ויצמן (ובהמשך מכון דוידסון), המכילה מוצגים מדעיים ומאפשרת הנגשת מדע לילדי ישראל גם ביישובי הפריפריה.
בד בבד עם פיתוח גן המדע, כיהן רשפון כמנכ"ל יד חיים ויצמן בשנים 1991–2000. בתקופת כהונתו נחנך בניין גנזך ויצמן בתרומתה של אילה זקס אברמוב לזכר בעלה המנוח שמואל יעקב זקס מטורונטו.
כמו כן שוקמו ושומרו בית ויצמן ומכונית השרד של ויצמן, בשיתוף קרן יד הנדיב.
הבית נפתח שוב לקהל הרחב ב-1999.
ב-1972 נישא ליהודית לבית טבע, לימים פרופסור למיקרוביולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
השניים הכירו בהיותם מדריכים במחנה לנוער שוחר מדע, והיו נשואים עד לפטירתה של יהודית ב-2023. יש להם שני ילדים ושני נכדים.
רבי משה רפאל דה אגילר (בלועזית: Moses Raphael De Aguilar; לעיתים: Aguylar;1611 – י"ב בטבת ה'ת"מ, 15 בדצמבר 1679) היה רב, מדקדק וחוקר יהודי הולנדי ממוצא פורטוגזי.
היגר לתקופה מסוימת לברזיל, שם שימש רב וחזן עד שובו לאמסטרדם.
נולד ככל הנראה בליסבון שבפורטוגל למשפחת אנוסים.
השם "אגילר", יש מקשרים אותו לאזור בחבל ולנסיה שבספרד, שבו גרו יהודים לפחות מהמאה ה-13. חי ופעל באמסטרדם, בה שימש רב ומלמד בתלמוד התורה המקומי.
באותן השנים הרפובליקה ההולנדית והאימפריה הפורטוגזית היו נתונות בסכסוך על ריבונות ומסחר באזורים שונים, ובשנים ה'שצ"ח-ה'ת' (1638–1640) הצליחו ההולנדים ליטול מידי הפורטוגזים את השליטה על חלק מצפון ברזיל (בעיקר צפון-מזרח).
בשנת ה'ת"ב (1642) נסע רבי משה רפאל עם רבי יצחק אבוהב דה-פונסיקה לההתיישבות ההולנדית בברזיל הקולוניאלית, שם פעלו לביסוס הקהילות היהודיות ובעיקר בבירה האזורית ההולנדית, רסיפה שבמדינת פרנמבוקו, בה שימשו ברבנות לשתי הקהילות המקומיות: "צור ישראל" ו"מגן אברהם".
רבי משה רפאל שימש שם גם בתפקיד חזן.
עם כניעת ההולנדים וכיבוש ברזיל בידי צבא פורטוגל בשנת ה'תי"ד (1654), בו החריבו הפורטוגזים את המושבות ההולנדיות, הם נמלטו מאימת האינקוויזיציה הפורטוגזית בחזרה לאמסטרדם יחד עם רבים מהקהילה היהודית המקומית (אחרים נמלטו לניו יורק והיוו בה את הגרעין היהודי הראשון במקום, ורבים אחרים נותרו במקום כאנוסים).
באמסטרדם שב לרבנות ולהוראה בתלמוד התורה.
באמסטרדם עסק בדקדוק עברי ובהוראת התלמוד.
הוא נהג לשוחח עם תלמידיו בלשון הקודש גם בשיחות החולין שלהם, שליטתו בשפה אִפשרה לו להביא את תלמידיו לידיעה מושלמת בה בצורה זו.
החזיק באמסטרדם ספרייה גדולה של ספרים עבריים (קטלוג הספרייה הודפס באמסטרדם סמוך לאחר פטירתו, 1680), שהייתה מפורסמת בין חכמי דורו.
רבי שבתי בס (מחבר הספר שפתי חכמים על פירוש רש"י לתורה), שהיה בקשר קרוב עמו, עשה שימוש בספרייה זו לצורך חיבורו הביבליוגרפי "שפתי ישנים".
הוא המשיך ללמד את תלמידיו לאחר שובו לאמסטרדם במשך ארבעים שנה עד פטירתו בשנת ה'ת"ם.
הדפיס בחייו שני חיבורים, ספר בפורטוגזית על יסודות הדקדוק העברי עם מסה על השירה העברית ותורת המשקלים (הודפס בליידן, 1660, ושנה לאחר מכן באמסטרדם), וכן ספר על דיני שחיטה ובדיקה (הודפס באמסטרדם מעט לאחר פטירתו, 1681).
מחיבורו "שפתי ישנים" של רבי שבתי בס, ידוע על שני חיבורים נוספים שכתב רבי משה רפאל אגילר: "זכר רב" ו"ספר המעשים".
חיבורים אלו נותרו בכתב יד, ולא ידוע עליהם כיום.
השתתף, יחד עם רבי יצחק אבוהב דה-פונסיקה ורבי אהרן צרפתי, בכתיבת הקדמה למהדורה מפוארת של התנ"ך שהודפסה באמסטרדם בזמנו.
יחסיו עם בני וגדולי דורו
היה בקשר קרוב עם בן עירו באמסטרדם רבי שאול מורטירה.
רבי משה רבקש ששהה באמסטרדם כ-10 שנים, כתב והוציא בה את חיבורו "באר הגולה" על פי בקשת רבי משה רפאל אגילר.
היה ידידו של הגביר והנדיב הנודע אברהם ישראל פריירה , שניהם היו במשך תקופה חסידיו של משיח השקר שבתי צבי.
בשנת ה'תכ"ז (1667), למרות התאסלמותו של שבתי צבי תקופה קצרה סמוכה לכן, שיגר לשבתי צבי "איגרת הודיה" (או "איגרת מלוכה") יחד עם שאר מנהיגי הקהילה הפורטוגזית באמסטרדם, רבי יצחק אבוהב דה-פונסיקה ורבי אהרן צרפתי, וכן מופיע בהסכמה על מהדורה מפוארת של התנ"ך (ה'תכ"ז, 1667), בה אף השתתף בכתיבת הקדמה לתנ"ך.
מהדורה זו של התנ"ך מכילה מעט רמזים משיחיים של התנועה השבתאית.
כמו כן מופיע בהסכמה על הספר מנחת כהן של רבי אברהם פימינטיל (ה'תכ"ח).
מתלמידיהם המשותפים של החכמים יצחק אבוהב דה-פונסיקה ואגילר, היה הסופר והנדבן היהודי יוסף דה לה וגה.
ואף כתב אגילר יחד עם אברהם פימינטיל הסכמה על ספרו של יוסף דה לה וגה הנקרא "פרדס שושנים" שכתב כשהיה בן 17 בלבד בשנת (ה'תכ"ח, 1668), שפורסמה באמסטרדם בשנת 1673.
משה שטיינמץ (נולד ב-17 בינואר 1989) הוא עיתונאי ישראלי, כתב לענייני משטרה בחדשות i24. משנת 2017 עד שנת 2024 שימש הכתב הצבאי והכתב לענייני משטרה של כאן חדשות.
שטיינמץ החל את הקריירה שלו בתחום העיתונות בשנת 2007 ככתב לענייני חינוך במקומון כל העיר.
בהמשך עבד גם ברדיו ירושלים, במקומון כל הזמן ובעיתון מעריב.
ככתב לענייני חינוך וכתב האתר בירושלים.
בשנת 2017 הצטרף לכאן חדשות ככתב לענייני צבא ומשנת 2020 ככתב לענייני משטרה.
בשנת 2024 פרש מהתאגיד לאחר שבע שנים והצטרף לערוץ החדשות i24NEWS ככתב ופרשן המשטרה של הערוץ.
חשף את הקלטות הקשר המשטרתי מאסון מירון: בין השאר גילה כי שוטרים שהיו מוצבים במקום זיהו את העומס המצטבר בגשר דב, והתריעו על כך דקות לפני האסון, אך לא קיבלו מענה.
עוד פרסם פרוטוקול דיון של צמרת המשטרה שדנה ימים לאחר האסון כיצד לטייח את חקירת מח"ש שנפתחה.
פרסם הקלטה של המפכ"ל קובי שבתאי בדיון ביטחוני, ימים לפני פרוץ אירועי שומר החומות, מזלזל באפשרות שיתפתחו הפרות סדר המוניות
חשף את גיליון הרשעות התנועה של השר איתמר בן גביר.
שטיינמץ גדל במשפחה חרדית ויצא בשאלה.
מֹשֶׁה רֵימוֹס (באיטלקית: Moses Rimos; סביבות 1406 בפלמה דה מיורקה – 1430 בפלרמו) היה רופא, פילוסוף ופייטן ספרדי-איטלקי יהודי שמת מות קדושים.
משה רימוס נולד בסביבות שנת 1406 בפלמה דה מיורקה באי מיורקה, והיגר לאיטליה בגיל צעיר.
תחילה השתקע ברומא ומשערים כי שם התחנך.
על סמך כתביו ניכר שהכיר כתבים פילוסופיים, ואף שלט במספר שפות.
לאחר מכן השתקע בפלרמו שם עבד כרופא.
בפלרמו הוא הואשם כי הרעיל פציינט גוי ודינו נגזר להוצאה להורג.
שופטיו הציעו לו שתמורת ביטול גזר הדין, יתנצר כמו קרוב משפחתו באותו שם (משה רימוס), שהתנצר ב-1391 בפלמה דה מיורקה, אבל משה רימוס סירב והעדיף למות.
הוא נקבר "קבורת חמור" מחוץ לחומות פלרמו, כשהוא בן 24 בלבד.
הוא השאיר מאחוריו מעט פיוטים שמהותם פילוסופיים.
יום אחד לפני מותו, בעודו בבית הכלא, כתב קינה על מותו ההולך וקרב, בשם "מי האמין כי כמות נבל", מתוכה התפרסם קטע המתחיל ב"סַעֲרַת מָוֶת", בתחילת הפיוט כתב:
משה ריינס (תר"ל, 1870, לידא, פלך וילנה, האימפריה הרוסית – אור ל-י"ז באדר ב' תרנ"א, 7 במרץ 1891, לידא) היה היסטוריון יהודי, שחיבר חיבורים היסטוריים על יהדות רוסיה ועל תולדות ישיבות שפעלו בתחומי האימפריה הרוסית.
למרות חייו הקצרים, הספיק לפרסם יצירה מרכזית בתחום חקר תרבות ישראל.
ריינס נולד להרב יצחק יעקב ריינס, מייסד תנועת המזרחי ומחנך בולט בדורו.
היה מחבר הספר "דור וחכמיו", שהוציא לאור כשהיה בן עשרים בקרקוב בשנת 1890, ועוסק בהיסטוריה של הספרות היהודית ובהגות ההשכלה.
כבר בגיל 16 החל לפרסם מאמרים בכתבי עת עבריים כמו "המליץ".
התכתב עם הרבה סופרים, כגון אברהם דוב דובזביץ', שלמה בובר, יל"ג, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי.
משה ריינס פרסם מספר חיבורים, בהם:
רוח הזמן – חיבור שפורסם בכתב העת "אוצר הספרות" (כרך ב'), ובו עיסוק בתולדות תרבות ישראל ברוסיה.
נצח ישראל – דיון בסוגיות עמידות העם היהודי, רעיונות על שיבת ציון ויישוב ארץ ישראל.
אכסניות של תורה – חומר לתולדות הישיבות ברוסיה, קרקוב, 1890.
דור וחכמיו – חלק א', ובו שנים-עשר תולדות חיים של חכמים יהודים בני זמנו, עם תמונותיהם.
בשנת תשע"ח הוציא אליעזר יהודה בראדט לאור מבחר מכתבי משה ריינס בתוספת מבוא.
משה שמיר (י"ב באלול ה'תרפ"א, 15 בספטמבר 1921 – ג' באלול ה'תשס"ד, 21 באוגוסט 2004) היה סופר, סופר ילדים, מחזאי, פובליציסט, מבקר ספרות, מרצה לדרמה, עורך מדורי ספרות בעיתונות הארצית, עורך כתבי עת ואיש ציבור ישראלי, נחשב לאחד מחשובי הסופרים הישראליים.
חתן פרס ישראל לספרות עברית לשנת תשמ"ח (1988).
חבר הכנסת התשיעית (במסגרת סיעת "לעם" של הליכוד) וממקימי מפלגת התחיה-בנא"י.
משה שמיר נולד בצפת לאלה ואריה שמיר, בני קבוצת פועלים שהתיישבה בראש פינה.
אמו, אלה, בתם של נחמה לבית שרמן (לאחר מכן נישאה ליוסף ורבין) ואפרים אהרנסון, עלתה לארץ ישראל בעלייה השנייה.
ב-1924 עברה המשפחה לתל אביב שם גדל שמיר, למד בבית-הספר תל נורדאו ולאחר מכן בגימנסיה הרצליה.
בתקופה זו החל שמיר הצעיר לכתוב סיפורים ומאמרים.
ב-1934 הצטרף אל "השומר הצעיר" וחמש שנים מאוחר יותר נכנס להנהגה הראשית של התנועה.
ערך את ביטאון התנועה "על החומה" עד 1941, ונהג לפרסם בו סיפורים ומאמרים רבים פרי עטו.
בשנים 1941–1947 היה חבר בקיבוץ משמר העמק.
במסגרת שירותו בפלמ"ח שהה גם בקיבוצים שפיים וגבעת ברנר.
בשנים אלו החלה יצירתו הספרותית של שמיר להתפרסם ב"משמר" ובמקומות נוספים.
יצירות נוספות פורסמו בחוברות "ילקוט הרעים", ששמיר גם היה שותף לעריכתן והוצאתן.
שמיר ערך את ביטאון צה"ל "במחנה" עד סוף 1949. אחיו נפל במארב כנופיית ערבים לשבעת נוטרים על יד יאזור במלחמת העצמאות.
סיום תפקידו של שמיר בעיתון זה לווה בטונים צורמים – בן-גוריון דרש את פיטוריו בשל דיווח על מחאה נגד פירוק הפלמ"ח.
לאחר מכן ערך את "בשער", ביטאון צעירי מפ"ם.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 שימש חבר מערכת "מעריב" ועורך המדור הספרותי של העיתון.
שמיר ערך את עלון פיקוד המרכז בתקופת הכוננות ערב מלחמת ששת הימים ובמהלכה.
בשנות ה-60 השתנו עמדותיו, ולאחר מלחמת ששת הימים היה ממקימי התנועה למען ארץ ישראל השלמה, שכללה אנשי תנועת העבודה ורוויזיוניסטים.
ראשית התנועה ממאמרים שפרסמו נתן אלתרמן "מול מציאות שאין לה אח", ושמיר "אין דרך בחזרה" ביוני 1967.
התנועה הצטרפה לליכוד עם הקמתו לקראת הבחירות לכנסת השמינית ב-1973. לאחר מכן היה לאחד מראשי סיעת "לעם" בליכוד, ומטעמה נבחר לראשונה לכנסת התשיעית ב-1977. בכנסת התנגד להסכמי קמפ דייוויד (1978) ועל רקע זה פרש מהליכוד בסוף 1979 ונמנה עם מקימי תנועת "התחיה".
בשנת 1981 פרש מהכנסת והקדיש עצמו לכתיבה.
בשנותיו האחרונות כתב טור שבועי בעיתון "מקור ראשון".
בשנת 1946 נישא לצביה פרומקין מקיבוץ גבעת-ברנר.
צביה הייתה בתו של השל פרומקין.
לזוג שלושה ילדים - ענולה, יעל ואלי הקרוי על שמו של אליק.
נפטר ב-21 באוגוסט 2004 בראשון לציון.
על שמו נקראו רחובות במספר יישובים בישראל ובהם: תל אביב, ירושלים, פתח תקווה ועוד.
שמיר היה מן היוצרים הפוריים ביותר של התרבות העברית.
הוא עסק בעיקר בסיפורת לסוגיה – רומנים וסיפורים קצרים.
מפרי עטו יצאו במהלך השנים כ-50 ספרים.
תחום נוסף שבו יצר שמיר הוא השירה, אם כי בסופו של דבר זכור שמיר בעיקר כסופר ולא כמשורר.
מבחינה היסטורית וסגנונית הוא שייך לקבוצת הסופרים של דור תש"ח או "דור בארץ": אנשי החבורה המייסדת של הסיפורת הישראלית.
מראשית דרכם התאפיינו בנוסח הבעה ריאליסטי תוך שילוב סיפורי החיים הפרטיים של גיבוריהם בעלילה הקולקטיבית של תקומת ישראל בארצו.
הסיפור הראשון של שמיר שהופיע בדפוס בשנת 1940 עסק באברהם ובעקידת יצחק.
הסיפור פורסם בעיתון השומר הצעיר, "על החומה".
הרומן הראשון שכתב היה "הוא הלך בשדות", אשר גיבורו הוא אורי, פלמ"חניק צעיר ואהבתו למיקה העולה החדשה.
הספר הודפס ב-1947 על ידי הוצאת פועלים, נגנז ופורסם רק באביב שנה לאחר מכן.
לפני שהספר יצא לאור הוא הומחז והוצג על ידי התיאטרון הקאמרי עם קום המדינה.
הספר גם זכה בפרס אוסישקין ב-1948 והוסרט ב-1967, בבימויו של יוסף מילוא, שגם ביים אותו לראשונה כמחזה.
הספר נלמד כחלק מתוכנית הלימודים לבגרות בספרות, ודמות הגיבור בספר תרמה לעיצוב מיתוס הצבר יפה הבלורית והתואר.
קובץ סיפוריו הראשון נקרא "נשים מחכות בחוץ" ויצא לאור ב-1952. הקובץ כלל רק סיפורים שעברו את הצנזורה של ספרית פועלים ועל כן גם קיבוץ הסיפורים נעשה רק ב-1952.
אחר מספריו המצליחים ביותר של שמיר הוא "במו ידיו - פרקי אליק", שפורסם בשנת 1951 ומספר על אליק, אחיו שנפל במארב כנופיות ערביות ליד יאזור בתקופת מלחמת העצמאות.
הספר הפך למייצג רוח הנכונות, ההתנדבות וההקרבה של דור תש"ח, תורגם לאנגלית, עובד לתסכיתי רדיו ואף זכה לעיבוד טלוויזיוני.
הוא אחד מרבי-המכר הישראליים הגדולים של כל הזמנים, כאשר עד היום נמכרו יותר ממאה וחמישים אלף עותקים, ואף הפך לחלק מתוכנית הלימודים בבתי הספר.
על ספר זה כתבה מבקרת הספרות גיטה אבינור:
שמיר כתב ספרים נוספים על בני משפחתו - "במו ליבו" על אביו, ו"לא רחוקים מן העץ" על תולדות משפחת אימו.
אחד מספריו המתורגמים ביותר הוא "מלך בשר ודם" משנת 1954. הספר הוא רומן היסטורי העוסק במלך אלכסנדר ינאי.
הספר התקבל באהדה אצל קהל הקוראים, אולם ספג ביקורת מההיסטוריון פרופ' יוסף קלוזנר, שאמר: "יש ולפעמים סופר אינו היסטוריון, אבל עד כדי כך?".
לעומתו, פרופ' ברוך קורצווייל שיבח את הספר.
שמיר כתב גם שני ספרים אוטוביוגרפיים באופיים – "תחת השמש" מ-1950, ו"כי עירום אתה" מ-1959. בעיניו היה זה פאר יצירתו, אך מבקרים מעטים הסכימו עמו בעניין זה.
ב-1960 היה לאחד מהמועמדים הסופיים לקבלת פרס אנדרסן על ספרו "כולם ביחד".
בשנת 1991 פרסם שמיר את ספרו "עד הסוף", החוליה השלישית והמסיימת בטרילוגיה "רחוק מפנינים" - יצירה רחבת יריעה המשרטטת את דיוקן דמותה של לאה ברמן, דמות אידיאליסטית הרואית, שפרשת חייה הייתה אחוזה בתהליכים ובאירועים העיקריים שעיצבו את פני המהפכה הציונית מראשיתה ועד לאחר הקמת מדינת ישראל.
בשנת 2011 התברר כי שמיר כתב גם את היצירה "שקט, השמינית נבחנת".
(סיפור מחיי הנוער) בשם בדוי, צבי בראלי, שראה אור ב"הוצאת עין".
סקר שנערך בשנות החמישים על ידי מכון הנרייטה סאלד מצא ששני שלישים מהנשאלים העדיפו את שמיר על כל סופר ישראלי אחר.
על אף נתון זה ספגה יצירתו של שמיר, כמו גם הוא עצמו, ביקורת רבה.
שמיר, כאמור, עסק יחד עם כתיבתו הספרותית בפובליציסטיקה ובפוליטיקה, ויצירותיו נתפסו לא אחת המשך לעמדותיו ופעילותו הפוליטית.
על רקע זה היה שמיר שנוי במחלוקת, בקרב המחנה ממנו צמח, בעשורים האחרונים לחייו.
סיפוריו של שמיר היו ריאליסטיים באופיים, וככאלו הציגו את המציאות שבה חי שמיר – הקיבוץ והשמאל הציוני.
כדרכו של הריאליזם לא הציגו סיפוריו רק את הצד ה"נקי" וה"יפה" של החברה הקיבוצית אלא גם את הבעייתיות, את השונה והמכוער.
הסביבה האידאולוגית של שמיר שמצאה את עצמה מתוארת בסיפוריו, לא אהבה את שראתה.
סביבתו של שמיר דגלה בעקרונות הספרותיים של ריאליזם סוציאליסטי ובראשה הקביעה שעל הספרות לבצע "חינוך" לסוציאליזם.
הביקורת על שמיר נבעה בשל העיסוק בנושאים שבשולי החברה כגון זנות, תאווה, רצח וכדומה.
המבקרים דרשו ממנו לעסוק בנושאים מרכזיים יותר.
כמו כן נמתחה ביקורת כנגד הגישה האידאולוגית המוצגת בסיפורים אלו הרואה את האדם כרע מנעוריו ולא תולה את הרוע (בניגוד לעקרונות המרקסיסטיים) במציאות החברתית.
שיא הפולמוס הגיע בדו־שיח ציבורי מעל דפי העיתונות בין המבקר עזריאל אוכמני לבין שמיר, כאשר שמיר דרש את "חופש היצירה" שלו.
שמיר הביע בהמשך תמיכה בעקרונות הריאליזם הסוציאליסטי, אך לא ראה סתירה בינם ובין פנייה אל הצד הכעור של הקיום האנושי.
הוא לא היה מעוניין ליצור ספרות "נקיה" אלא ספרות חושפנית שבבסיסה הרצון לתיקון החברה.
בראיון שנערך עם שמיר בשנות ה-70 הוא טען כי בכל ערב שבת, לאחר שסיפוריו התפרסמו ב"משמר" של יום שישי, היו נערכים בקיבוץ דיונים על יצירתו, כאשר הוא בדרך כלל מצא עצמו עומד על ספסל הנאשמים.
שמיר גם זיהה את הסיבה לכך - "הסיפורים היו ריאליסטיים, הראו שיש גם מריבות בקיבוץ וכדומה, ולקיבוץ היה קשה לעכל זאת".
פולמוס מפורסם במיוחד ניהל שמיר עם מאיר יערי, מנהיג השומר הצעיר, בעקבות הסיפור "הקילומטר השנים-עשר".
יערי טען כי בסיפור ישנן "סטיות" אידאולוגיות מהשקפת התנועה.
עניין זה הוביל ככל הנראה לעזיבתו של שמיר את הקיבוץ ב-1947. היחסים העכורים לא נסתיימו בכך ושמיר טען כי עזיבת הקיבוץ הובילה לעיכוב מכוון של הוצאת הרומן שלו, "הוא הלך בשדות".
גם כשהספר יצא לאור וזכה להצלחה קופתית חסרת תקדים נמשכה הביקורת.
פרס אוסישקין ל-1948 על "הוא הלך בשדות"
פרס ביאליק ל-1955 על הרומן ההיסטורי "מלך בשר ודם" והמחזה ההיסטורי "מלחמת בני אור"
תחת השמש – רומן אוטוביוגרפי (1950)
במו ידיו – פרקי אליק, בהוצאת עם עובד
כולם ביחד – סיפורים לילדים בשני קולות, מרחביה, ספרית פועלים, 1959
כבשת הרש, ספרית פועלים, מרחביה 1957 – אינטרפרטציה שלו כסופר על סיפור דוד ובת שבע
מלך בשר ודם – רומן היסטורי על חייו של ינאי המלך בסוף תקופת החשמונאים
כי עירום אתה – רומן היסטורי, 1959
טרילוגיית "רחוק מפנינים" הכוללת את הספרים: יונה מחצר זרה, הינומת הכלה, ועד הסוף, בהוצאת עם עובד
הגלגל החמישי – ספר ילדים (1961)
אוטוביוגרפיה: חיי עם ישמעאל (1968)
ביוגרפיה של ראובן הכט, בשם אגדת חיים (1994)
יאיר – אברהם שטרן: חייו – מלחמתו – מותו.
עניין אישי – עם 35 משוררים (קובץ מאמרי ביקורת והערכה) תשמ"ז (הוצאת עם עובד)
אברהם בבוקר, הוצאת אבן חושן
במו ליבו, הוצאת עם עובד
העומדים בפרצה, הוצאת מוסד ביאליק
ואפילו לראות כוכבים, הוצאת עם עובד
יהודית של המצורעים, הוצאת אור עם
ילדי השעשועים, הוצאת עם עובד
מלחמת בני אור: מחזה היסטורי מימי ינאי המלך, הוצאת אור עם
סיפורים בשלושה קולות: קול מכפר, קול מעיר, קול מאתמול (איירה: תמי בצלאלי), תל אביב, דביר, 1978.
גם זו לטובה – מחזה
אברהם בבוקר, הדפסים: מנשה קדישמן, (שלושה פיתוחי מתכת), הוצאת אבן חושן, ספרים ביבליופילים, רעננה, תשנ"ו, 1995
פרוטוקול של מפולת – תשנ"ב, 1991 (הוצאת ספריית בית־אל)
על סוסו בשבת – סיפור על אלישע בין אבויה.
לא רחוקים מן העץ - קורות בית אחד בישראל, הוצאת דביר, 1983
ממקימיו של מכון אבני ומנהל מחלקת הפיסול בו, חבר קבוצת אופקים חדשים.
שטרנשוס היה מראשוני פסלי המופשט בארץ ויצירותיו משולבות בבניינים ובמתחמים שתוכננו בידי הארכיטקטים נחום זולוטוב, מרדכי (מוטי) בן חורין, שולמית נדלר ומיכאל נדלר ועוד.
משה שטרנשוס זכה פעמיים בפרס דיזנגוף של עיריית תל אביב וב- 2001 נערכה תערוכה רטרוספקטיבית של יצירותיו במוזיאון תל אביב.
כפי שגדעון עפרת כתב במאמרו על שטרנשוס, "כיוון שמעטים ביותר פסליו הציבוריים, מוכר שטרנשוס בעיקר כמי ששימש מורה לפיסול במכון אבני במשך עשרות בשנים.
כפסל, אף שזכה פעמיים בפרס דיזנגוף (1954, 1956) נותרה יצירתו עלומה למדי...
מעולם לא לחם להכרה כל שהיא, הגם שיש לראותו כאחד האבות הגדולים של הפיסול המופשט בארץ.
לפיכך, מרוכז בביתו התל אביבי - עיקר מפעל חייו של משה שטרנשוס, ופה, משלוות נווהו, משקיף שטרנשוס על דורות של פסלים, רבים מהם תלמידיו, שפרצו אל במת האמנות וזרקוריה בעוד הוא ספק נהנה מהצללים, ספק משלים עמהם."
משה שטרנשוס נולד ב-1903 בעיירה יז'רז'ני שבגליציה לאב סוחר תבואות ובעל טחנת קמח.
בן זקונים אחרי שתי אחיות בוגרות.
המשפחה הייתה שומרת מסורת אך מתונה בהשקפותיה וכך נשלח משה הצעיר ללמוד בחדר משם עבר לתיכון ריאלי בו שפת ההוראה הייתה גרמנית ובמקביל ביקר בבית ספר עברי.
למרות שגדל והתחנך בסביבה המנוכרת לכל ביטוי אמנותי, חלומו הגדול היה לעלות לארץ ישראל וללמוד בבצלאל שכבר אז נחשב לבית ספר בעל מוניטין.
ב-1926 הגשים את חלומו כשעלה לארץ והחל את לימודיו בבצלאל.
שלוש שנים למד אצל הפרופסור בוריס שץ שקרבו אליו ונתן לו להתגורר בחדר בתוך מבנה בית הספר ואף סיפק לו הזמנות לביצוע ריקועי נחושת בסטודיו מיסודם של מאיר גור-אריה וזאב רבן.
יחד עם הפסל זאב בן-צבי ביצעו השניים רבות מהמסגרות לציוריו של פרופסור שץ.
בין 1930 ל-1934 השלים את לימודיו בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות דקורטיביות (École nationale supérieure des Arts Décoratifs), תוך שמירת קשר קרוב עם פרופסור שץ.
שטרנשוס התמקד בפיסול, אנטומיה פלסטית וארכיטקטורה.
הוא סיים את לימודיו עם עיטורי כבוד ואף נבחר להציג בסלון הסתיו (Salon d'Autumn) ובסלון האמנים הצרפתיים (Salon des Artistes Français) בפריז.
בשלהי 1934 שטרנשוס חזר לארץ.
באותו הזמן בצלאל נסגר, פרופסור בוריס שץ נפטר ושטרנשוס השתקע בתל אביב ושימש מורה לאמנות בגימנסיה הרצליה.
שנתיים לאחר מכן, ב-1936, הוא ייסד יחד עם הצייר אהרן אבני את הסטודיה לציור ופיסול, מוסד שחינך רבים מהאמנים שפעלו באותה תקופה כמו מנשה קדישמן, בוקי שוורץ, משה גרשוני ורבים נוספים.
בין אותם תלמידים הייתה גם הפסלת, ציירת ומאיירת, רות צרפתי, אשר נישאה למשה בשנת 1949. ב-1958 נולדה בתם היחידה, חגית.
שטרנשוס, אשר לא הרבה להציג בתערוכות יחיד, השתתף באופן קבוע בתערוכות קבוצתיות של אגודת הציירים והפסלים ושל אמני ישראל וב- 1947 הצטרף לקבוצת "אופקים חדשים" והחל להציג עם הקבוצה, שחרתה על דגלה את האמנות האוונגרדית של הפשטה צרופה.
למרות השתייכותו לקבוצה, שטרנשוס לא עבר למופשט מוחלט ושמר על זיקה חזקה למציאות.
נושאי יצירתו הן בפיסול והן בציור עסקו בעיקר בגוף האדם, בעולם החי, דימויי האם והילד וסיפורי התנ"ך.
בשנות ה-60 הִרבה לעבוד בשיתוף אדריכלים כדוגמת נחום זולוטוב ומרדכי בן-חורין, ולהציב את פסליו בבנייניהם.
בין 1969–1974 כיהן כמרצה בכיר (לפיסול) באוניברסיטת חיפה.
החל משנת 1953 ועד 1085 שטרנשוס ניהל את המחלקה לפיסול במכון אבני, אשר היווה המשך ישיר לסטודיה לציור ופיסול שהקים עם אבני.
משה שטרנשוס הלך לעולמו בשנת 1992 בתל אביב.
עבודתו הפיסולית של משה שטרנשוס שאפה תמיד לפיסול מונומנטלי.
אפילו פסליו הזעירים ביותר היו מעין סקיצה לפסלי ענק המוצבים במרחב אך רק חלק קטן זכה להיות מבוצע בגדול ואכן הוצב במקומות שונים בארץ.
הפסלים העשויים גבס, מלט, טרקוטה, איטונג, מקשת נחושת ופוליאסטר, עץ, ברונזה, ברזל ואלומיניום, היו מתוכננים בקפידה כשהיסוד הצורני הנקי עומד בבסיסם.
תקופתו הראשונה כאמן התאפיינה בעבודה מול מודל.
מלימודיו בבצלאל בירושלים, גילה את משיכתו לפיסול והושפע עמוקות ממורו הנערץ בוריס שץ שראה בריאליזם את הדרך הנכונה לאמנות טובה.
לימודיו בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות דקורטיביות בפריז היו לימודים קשים ומדוקדקים ע"פ הפיסול הרומי והיווני ומודלים חיים.
בפריז באותה תקופה רחשו גישות אמנותיות שונות - הפיסול המודרני עליו נמנו אמנים כמו אלברטו ג'קומטי, פבלו פיקאסו ואלכסנדר קלדר, הפיסול האפריקאי ומולו הסוריאליזם, אך הזרם המרכזי בפיסול היה זרם נאו-קלאסי שהתבטא באדריכלות, פיסול וריהוט והוביל את הטון באקדמיה השמרנית בה למד שטרנשוס.
כשהצליח שטרנשוס להתקבל לסלון הסתיו, ולאחר מכן הציג בסלון השמרני סלון האמנים הצרפתיים, הוא ראה בכך הישג משמעותי במיוחד לאור היותו יהודי וזר בחברה הצרפתית.
בפסליו מאותה תקופה ניכרות השפעות של פסלים צרפתיים ריאליסטים-קלאסיים כגון אריסטיד מאיול, אנטואן בורדל ובעיקר שארל דספיו.
בתקופה זו יצר במיוחד דיוקנאות, לרוב ראשים בסגנון ריאליזם אקדמאי ובגישה רוחנית-פסיכולוגית.
גישה פיסולית זו התקיימה בו עד לראשית שנות הארבעים כשהגבס, המלט והאבן היצוקה, משמשים כחומר העיקרי בעבודתו באותה תקופה.
כפי שכתב חיים גמזו בספר אמנות הפיסול בישראל, "שטרנשוס נסך את סם החושנות במתינות ובמידה, והיה מעדן את עומס הרחשים על ידי הבעת דיוקן נוגה, רוחנית."
כשהצטרף לקבוצת אופקים חדשים, ייצג שטרנשוס יחד עם דב פייגין את הפיסול הקלאסי, במסורת צרפתית-ספרדית לעומת המחנה האנגלי עליו נמנו יצחק דנציגר ויחיאל שמי.
לאחר מכן פנה לפיסול בהשראתה של התרבות הכנענית הקדומה ואמנות פרימיטיבית לסוגיה השונים בניסיון להינתק מגלותיות, וייצר סדרת פסלים זעירים של אנשים כהרים, מבני סלע כדמויות כורעות העשויות מבטון, הקבלה בין הגוף האנושי לטופוגרפיה והנוף ודמות האישה כמייצגת את הטבע.
כאן החל לוותר על הריאליזם, במיוחד ממחויבותו לאנטומיה והחל לצעוד לכיוון ההפשטה, דרך בה צעד שנים ארוכות.
"דרך המופשט אינה צריכה להיות זרה לנו, כי דווקא אנו, היהודים, היינו רחוקים מן ההמחשה, והאידאות הגדולות ביותר בחיי הרוח שלנו התגלמו בסמלים מופשטים של האלוהות", אמר שטרנשוס עם קבלת פרס דיזנגוף.
כפי שכתב גדעון עפרת, "משה שטרנשוס מעולם לא ניתק הפשטה מפיגורטיביות...
ציפורים, המלאכים והדמויות המכונפות, הפרים והאריות ובעיקר הנשים והזוגות, היוו השראה ליצירתו.
את הנושאים הפיגורטיביים עיבד ליחידות גאומטריות תלת־ממדיות, ויצר עולם של נפחים תמציתיים המשולבים בהומור, במשחקיות, אך לא פחות מכן, באחריות דייקנית ובמתח פנימי שבצורה ובתוכן."
אצל משה שטרנשוס הייתה קיימת הפרדה ברורה בין הפסלים וציורי הנייר – להוציא כמובן את הסקיצות לפסלים, אותם רישומי הכנה מפורטים שלעיתים נותרו כרעיונות על נייר שלא הוגשמו בחומר.
בעוד שהפסלים היו פרי מחשבה קונסטרוקטיבית שהתבססה על תפיסת מרחב, ציוריו ורישומיו נתנו ביטוי לצד המופנם של אישיותו בצורה יצרית ללא חוקים והגבלות.
רישומיו ובעיקר רישומי החיות התאפיינו בהרבה הומור ודמיון כשהוא מנסה לתת ביטוי למצבים קשים באמצעותן.
בציוריו ישנן תחושות קשות של פחד משתק, קורבן ופגיעות אך בו זמנית שטרנשוס נתן גם ביטוי לנחמה, ליופי והעדנה בהיטמעות לתוך האחר.
כמו בפסליו, כך גם ברישומיו נושא האישה הוא מקור ההשראה העיקרי, אך גם עלילות מהתנ"ך כמו פולחן עגל הזהב, לידת חווה, סולם יעקב ומאבקו של יעקב במלאך השאירו עליו רשם מיוחד ובהם הרבה לעסוק.
הוא רשם, שרבט, הוסיף ותיקן מבלי משים, לעיתים על נייר מכתבים, עיתונים ואפילו על ציוריה של בתו חגית..."
ציוריו הרבים היו מעין יומן אישי שרק לעיתים נדירות חלק עם זרים.
מה שהתקשה לבטא במילים הביע בציוריו, וכל מה שהחסיר מהפיסול, הוסיף בציור ושניהם כאחד מהווים שלמות יצירתית.
בציוריו ורישומיו הרבה להשתמש בעטים, טושים, ניירות צבעוניים, פנדות צבעי מים ועפרונות ולעיתים בכולם גם יחד כשכתמי דיו אקראיים שמשו לו כהשראה ועוררו את דמיונו.
כמורה נהג שטרנשוס להרצות על תולדות הפיסול, אך התרכז בהקניית יסודות בסיסיים והבנה של תלת-המימד, לימוד האנטומיה הפלסטית, הבנת הפרופורציות והתנועה בגוף האדם, ויכולת העבודה בחומרים שונים דרכם כל תלמיד היה אמור למצוא את ביטויו האישי ולהתקדם לפי נטיותיו.
כפי שכתבה אירית הדר במבוא לספרה על שטרנשוס, "לרבים מהאמנים הישראלים ולרבים יותר שהתכוונו להיות אמנים, מעלה השם משה שטרנשוס את זכרה של תקופת לימודיהם, שכן במשך כיובל שנים לימד שטרנשוס תלמידים רבים פיסול מהו ועודדם לפנות איש-איש לדרכו."
1953 נער קורא (האדריכל נחום זולוטוב בצעירותו), בטון, בי"ס גורדון תל אביב
1955 פסל ילדה, בטון, מוסד חינוכי ויצו חיפה, אדריכל נחום זולוטוב
1960 מזרקת ציפורים, ברונזה, מכון ויצמן למדע, רחובות, אדריכל אריה אלחנני
1962 אשת לוט, אבן, 3 מ' גובה, יגר שהדותא, סימפוזיון בינלאומי לפיסול (פארק הפסלים), מצפה רמון
1963 קיר דקורטיבי מבטון, קיבוץ שפיים, אדריכלים אקסלרוד-גולדנר
1963 אנדרטה לנופלים מברזל, מוסד חינוכי מגדיאל
1966 קיר דקורטיבי, פריקסטים בטון, לשכת המס, ארלוזורוב, תל אביב, אדריכל מרדכי בן-חורין
1966 ידיים, אנדרטה לנופלים, בית הנצחה, קיבוץ ניצנים, אדריכל נחום זולוטוב
1968 קיר פיסולי, בטון, בית הארחה יערות הכרמל, אדריכל נחום זולוטוב
1968 קיר ויטראז' וכיור מפוסל בבית כנסת, נצרת עילית, אדריכל נחום זולוטוב
1968 תבליט אלומיניום, חזית בית אגד, תל אביב, אדריכלים שולמית נדלר, מיכאל נדלר ושמואל ביקסון
1983 משה ולוחות הברית, ברונזה, גן אריסון תל אביב מטעם קרן תל אביב לספרות ולאמנות
2010 דיוקן חיים ויצמן, ברונזה, מרכז המבקרים, מכון ויצמן למדע, רחובות
קריית המוזיאונים-יד לבנים, פתח תקווה
המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
1941 גלריה כץ, תל אביב (עם שוורין)
1945 מוזיאון תל אביב (עם שטיינהרדט)
2001 נפחים וקווים, מוזיאון תל אביב לאמנות
1935 ואילך התערוכות הכלליות של אגודת הציירים והפסלים במוזיאון תל אביב
1940 גלריה כץ בהשתתפות סטמצקי, פלדי, קסטל, שטרייכמן, ועוד
1945 פסל מופשט ראשון בתערוכה כללית של אגודת הציירים והפסלים
1946 גלריה שרמן בהשתתפות הציירים נבון, ינקו, לבנון, משה מוקדי, מירון סימה, ראובן, יעקב שטיינהרדט והפסל משה ציפר
1958 תערוכת העשור, המשכן לאמנות עין חרוד
1961 אמנות חדשה בישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות
1962 "עשרה ציירים ושלושה פסלים" הביתן לציור ופיסול, גני התערוכה, תל אביב
1962 יגר שהדותא, סימפוזיון בינלאומי לפיסול, מצפה רמון
1965 גלריה מאליה תל אביב
1970 פתיחת בית ליוויק, תל אביב
1974 תערוכת הסתיו, בית יד לבנים, פתח-תקווה והומור וסאטירה בבית האמנים, ירושלים
1981 דמות האשה באמנות הישראלית, אמנות לעם, בית אריאלה תל אביב
1986 שמונים שנות פיסול, מוזיאון ישראל, ירושלים
1988 ארבעים שנה למדינת ישראל ומאה ועשר לאם המושבות, בית יד לבנים, פתח-תקווה
1990 מקורות הפיסול הארצישראלי 1939-1906 מוזיאון הרצליה לאמנות
1996 אופקים חדשים, פיסול, מוזיאון תל אביב
2005 השונה והדומה - דיוקן של משפחה וחברים, המשכן לאמנות, בית מאירוב, חולון
1934 גלרי דה פראנס, פריז
1939 הביתן הארצישראלי בתערוכה העולמית, ניו-יורק
1960 אמנות ישראלית בת זמננו, המוזיאון לאמנות מודרנית, פריז
1930-1933 מדליות מטעם בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות דקורטיביות, פריז
1954 פרס דיזנגוף, עיריית תל אביב
1956 פרס דיזנגוף, עיריית תל אביב
משה (מוסא) שלוש (7 באפריל 1892 – 26 בפברואר 1968) היה איש עסקים, דיפלומט, פוליטיקאי ואיש ציבור ישראלי, בן למשפחת שלוש.
בין שאר תפקידיו נבחר וכיהן בשנת 1936 כראש עיריית תל אביב במשך 10 ימים עד שהוסר על ידי הבריטים לטובת ישראל רוקח.
משה שלוש נולד ביפו, בן בכור ליוסף אליהו ושמחה פרחה, בתו של אברהם מויאל.
אביו היה ממייסדי תל אביב, עסקן ציבורי במועצות הערים יפו ותל אביב, קבלן בניין, תעשיין ובעל בית חרושת למרצפות ולמוצרי מלט ויבואן חומרי בנייה וכן עסק רבות בגאולת אדמות.
סבו, אהרן שלוש, מראשי העדה הספרדית ביפו וממייסדי נווה-צדק, עלה לארץ ישראל עם הוריו בראשית שנות ה-40 של המאה ה-19 מפאס שבמרוקו.
משה שלוש למד בבית-הספר של חברת כי"ח ובקולג' הצרפתי של "האחים" ביפו.
הוא סיים לימודיו בבית הספר הגבוה למסחר במרסיי, וחזר לארץ ישראל בשנת 1911. לאחר שובו נטל לידיו את ניהול חברת "האחים שלוש" לחמרי בניין.
שלוש נבחר בשנת 1928 לכהן כחבר במועצת העיר תל אביב, וכיהן כראש המחלקה לכלכלה וסטטיסטיקה של העירייה.
במאי 1932 התמנה משה שלוש לקונסול כבוד של ממלכת בולגריה בארץ ישראל.
במסגרת תפקידו ביקר בבולגריה ופעל למיסוד קשרי מסחר בין בולגריה לארץ ישראל, תוך שהוא נפגש עם ראשי הקהילה היהודית בסופיה וראשי לשכות מסחר מערים שונות בבולגריה.
שלוש היה מפעילי הביתן הבולגרי ביריד המזרח.
עם פטירת ראש עיריית תל אביב מאיר דיזנגוף ב-29 בספטמבר 1936, הציעו נציגי סיעות הפועלים בעירייה את שלוש, מס' 2 ברשימה הלא-מפלגתית של דיזנגוף, שהיה מועמד שלא הובעה כנגד מועמדותו התנגדות כלשהי והתחבב על ידי מרבית הגורמים הפוליטיים בעיר, לתפקיד ראש העירייה כנגד מועמד סיעות הימין – ישראל רוקח.
בהצבעה שהתקיימה במועצת העירייה ב-20 באוקטובר נבחר שלוש ברוב של 8 (כולל קולו) כנגד 7 (כולל קולו של רוקח).
החלטה זו הייתה זקוקה לאישורו של הנציב העליון הבריטי על מנת שתקבל תוקף חוקי.
אולם רוקח, שמילא את מקומו של דיזנגוף באופן זמני עם מותו, בחר להודיע לנציב העליון כי לא התקבלה הכרעה משום ששלוש נבחר ברוב של קול אחד בלבד.
כנגד שלוש החל, מייד לאחר ישיבת המועצה, מסע הכפשה פומבי.
בין השאר נטען נגדו כי אינו ראוי לשמש כראש עירייה משום שהחזיק בנתינות צרפתית ומשום שהוא נושא שם פרטי לועזי (מוסא).
במקביל קיים רוקח פגישות עם השלטונות הבריטיים כדי לשכנעם להטיל עליו את התפקיד.
מסע השתדלויותיו נשא בסופו של דבר פרי, וב-30 באוקטובר הודיע לו טלפונית מושל המחוז כי הנציב העליון החליט למנות אותו לתפקיד ראש העירייה, תוך התניית מינוי דב הוז, ראש סיעת הפועלים, לסגנו.
רוקח קיבל עליו את התפקיד.
כפיית זהות ראש העירייה בניגוד להחלטת המועצה עוררה תרעומת ציבורית משום שנתפסה לא רק כהתערבות בלתי לגיטימית של שלטון המנדט בענייניה הפנימיים של העיר העברית, אלא גם כפגיעה מסוכנת באוטונומיה של תל אביב.
בישיבת המועצה ב-15 בנובמבר התקבלה (שוב ברוב של קול אחד) החלטה שלא לקבל את החלטתו של הנציב העליון ולחזור ולאשרר את בחירתו של שלוש.
להחלטה זו היה תוקף הצהרתי בלבד ורוקח החל למלא בפועל את התפקיד.
רוקח שימש בתפקיד במשך כ-14 שנה, מבלי שנבחר למלאו, לבחירות למועצה בשנת 1950, בהן התמודד ונבחר באופן רשמי.
בנוסף לפעילותו במועצת העירייה, פעל שלוש רבות בייסוד ובהנהלה של גופים ציבוריים רבים.
רעייתו הראשונה הייתה רחל לבית מדניצקי (אביה, מתתיהו, שימש כרב העיירה ביטן שבפלך גרודנו ואחותה נישאה לחיים בוגר (בוגרשוב)).
לשניים נולדו בת, לאה (אשת הצלם זאב אלכסנדרוביץ) ובן, אהרן, ששירת כניצב במשטרת ישראל.
רעייתו השנייה הייתה נינה לבית ברלין, בתו של אליהו ברלין, רופאת עיניים במקצועה.
מקום מגוריו העיקרי היה בית משה שלוש, שנבנה בידי האחים שלוש כחלק מהבתים התאומים.
בין נכדיו נמצאים יוסי אלכסנדרוביץ' וגילה שנישאה לאלכס פלג.
בין צאצאיו נמצאים גם האחים אור אלכסנדרוביץ וגדי אלכסנדרוביץ.
הרב משה שמואל שפירא (י"ט באב תרע"ז, 5 באוגוסט 1917 – א' באייר תשס"ו, 29 באפריל 2006), היה ראש ישיבת באר יעקב, חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל ואחר כך של דגל התורה, וחבר נשיאות ועד הישיבות ומפעל הש"ס.
אביו, רבי אריה שפירא, היה רב בביאליסטוק, בנו של רבי רפאל שפירא מוולוז'ין ונכדו של הנצי"ב.
אמו, מינא גולדא, הייתה בתו של הרב חיים נפתלי הרץ היילפרין ראב"ד בביאליסטוק, בנו של רבי רפאל יום טוב ליפמן הלפרין בעל ה"עונג יום טוב".
נקרא על שם אחי סבו רבי משה שמואל שפירא מבוברויסק.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה נאלצה המשפחה לנדוד מביאליסטוק למינסק, עיר הולדתו.
בתום המלחמה שבה המשפחה לביאליסטוק.
בתקופה זו למד בחברותא עם בן-עירו הרב אריה לייב מאלין.
בשנת תרצ"ג (1933) נסע ללמוד בישיבת אוהל תורה בברנוביץ' אצל הרב אלחנן וסרמן.
בשנת תרצ"ו (1936) נסע ללמוד בישיבת מיר שבפולין.
לדבריו נהג שם ללמוד במחברות שבהן סיכמו תלמידים את שיעורי רבי ברוך דב ליבוביץ, ומאז החזיק את עצמו כתלמידו.
בהגיעו לגיל גיוס נמלט מפולין.
בשנת תרצ"ח (1938) עלה לארץ ישראל ולמד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה, שם למד אצל רבי ראובן כץ וכן שמע את שיעוריו של הרב שך.
בשנת תש"ד (1944) למד בירושלים אצל בן-דודו הרב יצחק זאב סולובייצ'יק.
נישא לחיה פייגא ציפורה (נפטרה בטבת תש"פ), בתו של הרב אהרן ויינשטיין, ראש ישיבת "בית יוסף" נובהרדוק בתל אביב.
לאחר נישואיו התגורר בבני ברק ולמד בכולל חזון איש, ולאחר מכן קיבל את משרתו התורנית הראשונה כר"מ בישיבת קול תורה.
באותה תקופה נסמך להוראה על ידי הרב איסר זלמן מלצר.
החזון איש אמר עליו שהוא "נשמה של עולם האצילות".
בשנת תש"ט (1949) מונה בברכתו של החזון איש לראש ישיבת באר יעקב, שהוקמה מעט קודם לכן בהמלצת החזון איש בידי הרב שלמה וולבה, המנהל הרוחני, והרב אפרים בורודיאנסקי, ראש הישיבה, שפרש לאחר זמן קצר, ועמד בראשות הישיבה עד יום פטירתו.
את שיעוריו הוציא לאור בספריו קונטרס הביאורים (שיעורים כלליים) ושערי שמועות (שיעורים על הדף).
עסק גם בההדרת ספרי הראשונים והוציא לאור את "תוספי הרא"ש" ואת חידושי הר"י מיגאש.
בתיאור תולדותיו מסופר שכבר בשנת תשכ"ו ביקשו הרב יחזקאל סרנא שיצטרף למועצת גדולי התורה, והוא סירב.
מאוחר יותר, כשהגיע הרב סרנא לביתו לבקש זאת, הוא התרצה.
לאחר הקמת דגל התורה, בשנת תשמ"ט (1988), נקרא על ידי הרב שך לכהן כחבר במועצת גדולי התורה של המפלגה.
הלווייתו יצאה מישיבת באר יעקב ועברה דרך בית הכנסת לדרמן בבני ברק ונקבר בבית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז' בבני ברק, סמוך לקברו של הרב שך.
לאחר הופעת הספר "ניחוחה של תורה" שנדפס עוד בחייו, יצאו לאור לאחר פטירתו מספר ספרי זיכרון הכוללים את תולדות חייו, אסופת מאמרים מתלמידיו ושיעוריו, ובהם: "ובא השמש", "לשמש שם אהל", "ישורון" ו"ארזים עלי מים".
את מקומו בראשות הישיבה ממלא בנו הרב דוד יצחק שפירא.
בחודש אלול תש"ע הוקמה לזכרו ישיבת שערי שמועות ביישוב בית חלקיה (על שם ספרו "שערי שמועות").
בראשות הישיבה כיהנו בנו הרב נפתלי צבי יהודה שפירא עד פטירתו, ונכדו הרב אריה (בן הרב דוד יצחק) שפירא.
בחודש אייר תשפ"ג הוקמה לזכרו "ישיבת רבינו משה שמואל" בשכונת רמות 06 בירושלים בראשות הישיבה עומד בנו הרב אהרון שפירא.
היה נשוי לחיה פייגא ציפורה (לבית ויינשטיין).
הרב דוד יצחק - ממלא מקומו בראשות ישיבת באר יעקב.
הרב אהרן - ראש "ישיבת רבינו משה שמואל" שהוקמה לזכרו בשכונת רמות.
תלמידיו של הרב שפירא רואים את דרכו כמקבילה לזרמי הלימוד הבולטים האחרים בעולם הישיבות במחצית השנייה של המאה ה-20, דהיינו שיטותיהם של הרב נחום פרצוביץ, שהיה ראש ישיבת מיר, והרב שמואל רוזובסקי, שהיה ראש ישיבת פוניבז'.
דרכו של הרב שפירא מבוססת בעיקר על דרכו של רבו המובהק ובן דודו, הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק.
הרב יצחק זאב שכלל את "השיטה הבריסקאית" שייסד אביו, הרב חיים סולובייצ'יק ומקובלת ברוב הישיבות הליטאיות.
לפי שיטה זו תפקיד הלומד הוא רק להגדיר "מה כתוב", מה הגדרת העניין ותחומיו, ולא להתעסק בנימוקים ובטעמים.
אמנם בעוד הרב יצחק זאב עסק בעיקר בסוגיות השייכות לסדר קדשים, העוסק בענייני קרבנות ובית המקדש, מושגים שמעצם טבעם רחוקים מן ההבנה השכלית, הרי שהרב שפירא עסק בעיקר במסכתות שבהן עוסק בית המדרש הישיבתי הקלאסי, שהן בעיקר בסדרי "נשים" ו"נזיקין".
הרב שפירא דרש שלא להתדיין בבג"ץ על גיוס בני הישיבות, מתוך חשש שהשופטים "מבקשים לעקור הכל".
בסוף שנת 2000, ערב ההצבעה במליאת הכנסת על חוק הוראת שעה, שיאפשר את המשך הסדר דחיית גיוס בני הישיבות, נשא דברים במעמד הכנסת ספר תורה שהתקיים בישיבת באר יעקב:
על רקע זה נתגלעו חילוקי דעות בינו לבין הרב אהרן יהודה לייב שטינמן סביב נושא אימוץ מסקנות ועדת טל, שהתנו את חוקיות המשך הסדר תורתו אומנותו בהוכחת התרחבות אחוזי הגיוס לשירות במשמר האזרחי.
קודם לכן שלח לו מכתב בו ביקש ממנו שלא להיכנע לדרישות הבג"ץ ולסרב לכל הצעת פשרה, ובין השאר כתב: "ומהנסיון הוא שהדרך היחידה פה בארה"ק הוא לעמוד בתוקף מוחלט על כך כי אין לגעת בישיבות הק' ובהיכלי התורה, ורק על ידי עמידה תקיפה ישמר המצב הקיים".
ביולי 2002, ערב ההצבעה בכנסת על חוק טל ובעקבות חילוקי הדעות הללו, פרש מחברותו במועצת גדולי התורה של תנועת דגל התורה.
במכתב ההתפטרות ששלח למזכיר מועצת גדולי התורה כתב:
הרב שפירא נהג לשיר עם תלמידיו באירועים מיוחדים.
שיריו היו ממסורת משפחתו מוולוז'ין, מישיבות ליטא, מהרב ברוך בר ליבוביץ ולחנים אישיים.
הרב שפירא ניחן בחוש מוזיקלי, והוא נהג לספר שכשהיה אצל הרב מבריסק, כיבדו הרב לשיר והוא אמר שאינו יודע לשיר.
לאחר מכן שמעו הרב מבריסק שמפזם דרך לימודו ואמר לו בסרקזם שבאמת אינו יודע לשיר.
קונטרס הביאורים - שיעורי עיון פלפול והלכה על סדר הש"ס.
שערי שמועות - הערות וכתבים על הש"ס.
זהב משבא א - מאמרים ופירושים על התורה, בהלכה ובאגדה.
זהב משבא ב - מאמרי מוסר והשקפה.
תוספי הרא"ש - מהדורה מוערת.
חידושי הר"י מיגאש - מהדורה מוערת.
השמש לאור עולם - אגרותיו ומכתביו, הוצאת מכון בא"ר שמ"ש, התשע''ח
משה שכטר (4 בפברואר 1934 – 22 בינואר 2015) היה בין השנים 1996–2003 ראש המועצה המקומית הראשון של מודיעין, ראש העירייה הראשון שלה, וראש העירייה הראשון של העיר המאוחדת מודיעין-מכבים-רעות.
נולד בעיר צ'רנוביץ' בבוקובינה שהייתה אז תחת שליטת רומניה (כיום בשטח אוקראינה).
בשנת 1941 כשהוא בן 7 בלבד הגרמנים הוליכו אותו ואת משפחתו במצעד המוות מצרנוביץ למחנות העבודה ליהודים בטרנסניסטריה.
ביולי 1950 בהיותו בגיל 16 עלה עם משפחתו, הוריו נפתלי וחנה שכטר ואחותו ציפורה לישראל.
המשפחה התיישבה בגבעתיים שם התגוררה כבר אחותה של אימו.
שכטר סיים לימודים בבית הספר מקס פיין.
בין השנים 1953–1955 הוא שירת בצה"ל בחיל השריון.
בשנת 1957 הוא נישא לשושנה פרסלר.
בשנים 1961–1962 למד לימודים אקדמיים בתל אביב ובבית ברל.
שכטר עבד במפעל מתכת והיה חבר בוועד העובדים במפעל.
מונה לאחר מכן למזכיר ההסתדרות בגבעתיים.
ב-1978 מונה לסגן ראש עיריית גבעתיים.
בשנת 1993 לאחר פרישת ראש עיריית גבעתיים יצחק ירון, ביקש שכטר להתמודד על התפקיד מטעם המפלגה.
אך במקומו נבחר להתמודד אפי שטנצלר, מה שהוביל לפרישתו ממועצת העיר.
בדצמבר 1993 הונחה אבן הפינה להקמת העיר מודיעין.
ביולי 1996 החל תהליך האכלוס של המקום.
עם אירוע זה נבחר משה שכטר לתפקיד ראש המועצה המקומית, כראש המועצה הממונה.
בנובמבר של שנת 1998 נערכו הבחירות הראשונות בעיר, בהן נבחר משה שכטר לכהן בשנית כראש המועצה המקומית.
בדצמבר 2001 הוכרזה המועצה המקומית מודיעין כעיר, בתקופת כהונתו של שכטר.
בשנת 2003 נעשה איחוד רשויות בין עיריית מודיעין לבין מועצת מכבים-רעות אל רשות אחת, מודיעין-מכבים-רעות, ובאותה שנה נערכו בשנית בחירות בעיר.
שכטר התמודד בבחירות, אך נחל הפסד צורב כאשר רשימתו לא עברה את אחוז החסימה.
הזוכה בבחירות היה משה ספקטור, שהחל לכהן כראש העיר בסוף שנת 2003.
עיריית גבעתיים קראה כיכר (מעגל תנועה) על שמו בצומת הרחובות גולומב והכנסת ולידה שלט הנצחה לזכרו.
עיריית מודיעין מכבים רעות קראה על שמו את הספרייה הציבורית המרכזית ברחוב עמק דותן 49.
נפטר ב-22 בינואר 2015, כשבועיים לפני שמלאו לו 81 שנים.
הותיר אחריו אישה שושנה, אחות במקצועה, שלושה ילדים.
הובא למנוחות בבית העלמין במודיעין.
הרב משה שטרנבוך (נולד בכ"ד בשבט ה'תרפ"ו, 8 בפברואר 1926) הוא ראב"ד העדה החרדית בירושלים, פוסק וראש ישיבה.
נולד בלונדון לאשר שטרנבוך ולדבורה בת הרב שלמה זלמן פינס, מחבר ספר 'פנס שלמה'.
הרב אלחנן וסרמן התארח בבית הוריו בלונדון כשבא לשם למטרת גיוס כספים לישיבת אהל תורה בברנוביץ', ודמותו השפיעה עליו.
למד בישיבת תורת אמת בלונדון אצל הרב משה שניידר ובישיבת חברון בירושלים.
בתקופת לימודיו בירושלים התקרב אל הרב יצחק זאב סולובייצ'יק מבריסק ולרב דב בריש וידנפלד מטשעבין (שלימים העניק הסכמה לספרו "מועדים וזמנים").
האדמו"רים מגור, הרב ישראל אלתר ואחיו הרב פינחס מנחם אלתר, למדו עמו בחברותא .
בגיל 27 התארס עם יפה, בתו של התעשיין יעקב שכטר, ממקורבי החזון איש, שאף היה השדכן.
לאחר נישואיו התגורר בירושלים וכיהן כראש ישיבת המתמידים.
בשנת ה'תשי"ד (1954) היה בין העסקנים שפעלו לייסוד בית היתומות בית לפליטות בירושלים, ואף נמנה בו כחבר ועד.
לאחר מכן התגורר כעשרים שנה בסמוך לישיבת פוניבז' בבני ברק.
בתקופה זו חיבר את סדרת הספרים "מועדים וזמנים" וספרים נוספים ועמד בראש כולל וקהילה בראש העין.
אחר כך היגר לדרום אפריקה ושימש כרבה של קהילה חרדית ביוהנסבורג.
כיום מתגורר בשכונת הר נוף בירושלים, שם הקים מרכז תורני על שם הגר"א הכולל בית מדרש ובית כנסת.
בשנת ה'תשמ"ט (1989), עם פטירת רבה של העדה החרדית הרב יצחק יעקב וייס, מונה הרב שטרנבוך לכהן כסגן נשיא וחבר בית הדין של העדה החרדית.
מאז שנת ה'תשס"ג (2003) הוא מכהן כראש בית הדין.
בשנת ה'תשנ"ב (1992), החל לפרסם את תשובותיו ההלכתיות בשו"ת "תשובות והנהגות", נכון לשנת תשפ"ה ראו אור בסדרה זו שמונה כרכים.
מקיץ התשע"ג (2013), עומד בראשות ישיבה שהקים בשכונת רמות בירושלים, ובחורף ה'תשע"ח (2017) עברה לרמת בית שמש ג'.
שיחתו השבועית, הנמסרת בדרך כלל בישיבה, מודפסת ומופצת בעלון שבועי בריכוזים חרדיים.
בשנת ה'תשפ"א יצאו השיחות לאור בסדרת ספרי ביאורים והנהגות על התורה.
בחודש אייר ה'תשפ"ב, ייסד הרב שטרנבוך את כולל "תשובות והנהגות" ללימוד הוראה להנחלת דרכו, והוא מוסר שם שיעורים מפעם לפעם.
בתשרי ה'תשפ"ד ייסד את קופת הצדקה "תמכין דאורייתא" שתתמוך באופן קבוע בחגים ברבני העדה החרדית.
במקביל לתפקידיו אלה, הרב שטרנבוך מקובל כפוסק בקרב חוגים רבים בציבור החרדי, ולעיתים הוא משתתף גם בכינוסים לציבור החרדי הכללי.
כמו כן, מגיע הרב לעיתים לשיחות חיזוק או עצרות מספד בישיבות הדגל של הציבור הליטאי ובהן ישיבת חברון, ישיבת מיר וישיבת עטרת שלמה.
לאחר פטירת גאב"ד העדה החרדית הרב יצחק טוביה וייס בב' באב ה'תשפ"ב, נערך דיון על מינויו של הרב שטרנבוך לגאב"ד במקומו, אך חלקם של בעלי ההצבעה בעדה החרדית התנגדו למינוי בטענה שהרב שטרנבוך ליברלי מדי, ובשל כך הסתיימה הפגישה ללא תוצאות.
ב-20 ביולי 2023, ג' באב תשפ"ג, במהלך הספד יום השנה של הרב וייס, הכתיר הרב אליקים שלזינגר את הרב שטרנבוך לגאב"ד העדה החרדית ולרבה של ירושלים מטעמה.
המינוי מקובל רק על הפלג התומך ברב שטרנבוך.
בשבוע שלאחר המינוי, כונה בעיתון דער בלאט המזוהה עם "חסידות סאטמר - מהר"א" בתואר "מרא דארעא קדישא כ"ק גאב"ד ירושלים".
גם בעיתון קהלא קדישא (המתחרה עם הביטאון הוותיק של העדה החרדית - העדה) כונה בתואר "מרא דארעא קדישא", תוך פרסום 'הבהרה' של המערכת כי "חלילה לנו להכניס ראשנו בין ההרים הרמים להביע דעות בדברי רבותינו לימין ולשמאל".
לקראת יום הולדתו ה-מאה, ערכו תלמידי התלמוד תורה מסיבת סיום מסכת בביתו.
ב-8 בפברואר 2026, לרגל יום הולדתו ה-100, קיבל מכתב ברכה מצ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת כאזרח אנגלי שהגיע לגיל המאה.
כשאר אנשי העדה החרדית, הרב שטרנבוך מתנגד בחריפות לציונות.
לאחר שהוציא הרב מנחם מנדל כשר את הספר קול התור מרבי הלל משקלוב בצירוף פרשנות שלפיה הגר"א תמך בכיבוש הארץ וראה בהקמת מדינה אתחלתא דגאולה, יצא הרב שטרנבוך במאמר ארוך לדחות זאת בתוקף.
בדרשה בישיבתו אמר על דוד בן-גוריון: .
הוא מדגיש שמי שעולה לארץ ישראל צריך להקפיד בה שבעתיים על שמירת מצוות התורה, וממליץ לברר קודם לכן שיש אפשרות להסתדר בה מבחינה כלכלית ורוחנית.
הוא מוסיף בשם אביו, שעדיף להתגורר בחוץ לארץ ולחלום על ארץ ישראל, מאשר להתגורר בארץ ישראל ולחלום על חוץ לארץ.
הרב שטרנבוך פועל נגד המבקשים לגייר מועמדים שאינם מתכוונים לשמור תורה ומצוות ברצינות.
על רקע כוונות ממשלת ישראל השלושים ושלוש לבטל את הפטור הגורף מגיוס לצבא לתלמידי ישיבות בהסדר תורתו אומנותו, כתב:
בפרשת הקברים במתחם גולובנציץ בבית שמש בלט בין המתירים את החפירה במקום, בניגוד לדעת אתרא קדישא וגאב"ד העדה החרדית הרב יצחק טוביה וייס.
חילוקי הדעות הגיעו לכדי כך שחבורת קיצוניים תקפה את נכדי הרב ביוצאם מהתלמוד תורה בחורף ה'תשפ"ב (2021), מה שהביא למעורבותה של משטרת ישראל.
מועדים וזמנים - תשעה כרכים, בנושא הלכות חגי ישראל ומועדיו
תשובות והנהגות - שמונה כרכים של תשובות הלכתיות
טעם ודעת - שלושה כרכים על פרשיות התורה
חכמה ודעת - שני כרכים בסדרה נוספת על התורה
ביאורים והנהגות על התורה חמישה כרכים על התורה
פשט ועיון - סדרת ספרים על מסכתות הש"ס
הגדה של פסח, מועדים וזמנים - עם חידושי הלכות וביאורים יו"ל תשכ"ב
הגדה של פסח טעם ודעת יו"ל תשס"א
הגדה של פסח ויגד משה בעריכת הרב שלום מאיר ולך חידושים הנהגות וסיפורים יו"ל תשפ"א
דיני ומנהגי פורים משולש וערב פסח שחל בשבת
משנת המועדים - על חנוכה
דת והלכה - "ענייני הלכה מבעיות זמננו", ירושלים תש"ל
זבחי קודש - על מסכת זבחים
אורחות הבית- הלכות טהרה ודיני הבית היהודי
תורת המשפחה - דיני טהרה וחינוך הבנים
סת"ם כהלכתן - דיני כתיבת ספרי תורה ומזוזות ועשיית תפילין
הדרך לתשובה - פירוש והערות על הלכות תשובה של הרמב"ם
ברכת החמה - דינים, הערות ומנהגים, בני-ברק תשמ"א
ערב פסח שחל בשבת ופורים משולש, בני-ברק
אחיו, הרב אליהו שטרנבוך, היה חתנו של האדמו"ר מסרט ויז'ניץ הרב ברוך הגר, וכיהן כראש בית דין קהילת 'מחזיקי הדת' באנטוורפן.
אחיו ר' דב, כיהן כמנהל סמינר גייטסהד לבנות.
אחותו יהודית הייתה נשואה לרב משולם דוד הלוי סולובייצ'יק.
אחותו רחל הייתה נשואה לרב חנוך ארנטרוי.
אחות נוספת שולמית הייתה נשואה לחיים יעקב אריאלי אביו של הרב אשר אריאלי.
גיסיו מצד אשתו הם רבי אריה שכטר ורבי יחזקאל ברטלר.
לרב שטרנבוך חמישה ילדים, בנו הרב אפרים זלמן, ר"מ בישיבה שבראשותו ומחבר ספר "יששכר וזבולון".
בנו הרב חיים עוזר, משמש כראש כולל "תשובות והנהגות" שייסד אביו.
חתנו הרב שלמה זלמן איראם הוא "משיב" בישיבת פוניבז' של הרב שמואל מרקוביץ.
חתן נוסף, הרב יששכר שרייבר, הוא ראש כולל.
דודתו הייתה רעכא שטרנבוך, שעסקה בהצלת יהודים במהלך השואה בשווייץ.
הרב משה שיק (נודע בכינוי: מהר"ם שיק; כ"א אדר א' ה'תקס"ז, 1807 – א' בשבט ה'תרל"ט, 1879) היה אב"ד ירגין , גאב"ד חוסט וראש הישיבה הגדולה בעיר, גדול פוסקי הונגריה בימיו ומנהיג האורתודוקסיה בימי הקרע עם הנאולוגים.
תלמידו המובהק של החת"ם סופר.
נולד ליוסף ולרבקה לבית פרנקל בבִּירקֶנהַיין שבממלכת הונגריה (כיום בסלובקיה).
מצאצאי רבי חנוך הניך שיק, אב"ד שקלוב.
בילדותו היה קשה תפיסה, ומסופר כי התקשה ללמוד אפילו דף גמרא אחד.
במאמצים רבים ובהתמדה התקדם בלימודו, עד שעשה חיל.
בגיל 11 נשלח ר' משה ללמוד אצל דודו, ר' יצחק פרנקל, שהיה אב בית דין בפראונקירכן.
בגיל 17 הגיע לישיבתו של החת"ם סופר, שם התחבב עליו מאוד ובמשך שלוש שנים סעד אצלו בשבתות וחגים.
את גודל הערכתו של החתם-סופר אליו ניתן לראות בסיפור עממי המתאר כי באחת מנסיעותיו של החתם סופר נסעו עמו בחירי תלמידיו ובהם ר' משה.
באמצע הנסיעה נרדם ר' משה וראשו נשמט על כתפו של החת"ס.
כשביקשו שאר התלמידים להעירו, התבטא החתם-סופר: זהו ספר תורה מהלך.
כן ידוע שקרא לו "מיינער ארון ספרים".
בגיל 20 נשא לאישה את בת דודתו, גיטל פרנקל.
כאשר פנתה קהילת ירגין () שליד פרשבורג אל החת"ם סופר בבקשה שישלח להם אדם שיכהן כרבה של הקהילה, שלח להם את ר' משה הצעיר, שקיבל את המשרה ב-26 באפריל 1838. במהלך כהונתו נשא את דרשותיו ולימד בגרמנית צחה, ואף השתמש בתרגום התנ"ך של משה מנדלסון.
הוא שימש שם ברבנות 24 שנה, ובין היתר פתח בירגין ישיבה שבראשה עמד.
ב-1844, לאחר אספת הרפורמים הראשונה בבראונשווייג, כתב לכתב סופר וביקשו לכנס רבני ארץ כדי להוציא את הללו מכלל ישראל:
ב-2 במאי 1861 עבר לשמש כרבה של הוסט.
יחד עמו עברה גם ישיבתו שמנתה 800 תלמידים.
מסופר כי כאשר החליטו ראשי הקהל להוסיף למשכורתו, סירב ר' משה עד שיעלו גם את משכורתם של המלמדים, השוחטים, הדיין ושמש הקהילה, שבתחילה סירבו לבקשתם להעלאת משכורתם.
רק לאחר שנאותו לכך ראשי הקהל, הסכים מהר"ם לקבל את תוספת השכר.
ב-1865 התכנסו קנאי הונגריה תחת הרב הלל ליכטנשטיין במיהאלאוויץ והוציאו שורת תקנות שאסרו שינויים שונים בסדרי בית-הכנסת, כמו הזזת הבימה מהאמצע או צירוף מקהלה.
הרב שיק לא קיבל את תוקפה ההלכתי של ההכרזה וסירב לחתום אפילו על נוסח מרוכך; בעיקר התנגד לאיסור על דרשה בגרמנית.
עם זאת, לאחר שהתפרסם הקובץ ונודע ברבים הודה למרות שלא נשא בתפקיד רשמי, הנהיג את המערכה הציבורית של האורתודוקסים נגד ניסיונם של הנאולוגים להקים מנהלת ארצית אליה ישתייכו כל הקהילות היהודיות בהונגריה.
לבסוף, הכירה הממשלה בוועד אורתודוקסי נפרד.
הוא נאבק גם בקהילות הסטטוס קוו אנטה, שסירבו להצטרף לאחד משני הצדדים ונותרו עצמאיות, והטיל חרם על רבניהן וכלי קדשן, גם בעדות שנודעו כאדוקות.
ב-1876, בעת פולמוס הפרדת הקהילות בגרמניה, המשיך להחזיק בעמדה שאפיינה אותו משכבר הימים וכתב לרב יצחק דב במברגר שעליו לתמוך בהיבדלות גמורה מהרפורמים בפרנקפורט דמיין:
נודע בעיקר בזכות השו"ת שלו - שו"ת מהר"ם שיק ובו מעל ל-1,000 תשובות הלכתיות שהשיב בכל נושאי החיים.
כמו כן חיבר פירושים על התורה, על פרקי אבות, על הגדה של פסח, על תרי"ג מצוות (בדומה למנחת חינוך) וחידושים על הש"ס.
מהר"ם נפטר בא' בשבט ה'תרל"ט (1879), לאחר ייסורים קשים.
משה שטרן (23 ביולי 1935 – 20 באפריל 2023) היה חזן נודע, שנחשב לאחד מטובי חזני יהדות אשכנז בעולם.
שטרן נולד בכ"ב בתמוז ה'תרצ"ה בבודפשט, בירת הונגריה וגדל במשפחה בה השירה הייתה נוהג נפוץ וחלק מבני המשפחה שימשו כחזנים, ביניהם אביו שלימד את בנו חזנות ואחיו הגדול, לאסלו (בנימין) שטרן שפעל כחזן ראשי בעל שם במשך עשרות שנים בבודפשט.
שטרן נודע כילד פלא אולם לא נותרו עדויות מוקלטות מילדותו.
מלחמת העולם השנייה קטעה את הופעותיו בהונגריה כילד, אליה שב מאוחר יותר לקונצרטים רבים.
את דרכו החזנית החל שטרן ב-1953 בבית הכנסת הגדול ברחובות, שם שימש מספר שנים כחזן ראשי.
כשהוקם בית הכנסת היכל שלמה בירושלים ב-1958, עבר לשמש שם כחזן ראשי, וכיהן בתפקיד עד שנת 1961 ובהמשך עבר לדרום אפריקה שם כיהן כחזן עד שנת 1967.
בשנת 1968 נקרא לשמש כחזן בבית הכנסת בית-אל בבורו פארק, שידוע בזכות החזנים הידועים שהתפללו בו במהלך המאה הקודמת.
שטרן כיהן כחזן במשך תשע שנים, וקנה לעצמו שם עולמי.
בשנת 1977 חזר לישראל והשתקע בשכונת הר נוף בירושלים.
מאז המשיך להופיע ברחבי העולם בקונצרטים רבים וכחזן אורח בבתי כנסת בשבתות.
בעשרים שנותיו האחרונות חדל מלהופיע.
שטרן התפרסם בזכות מנעד הקול שלו ובקולו העוצמתי והרחב, ובכל ביצוע שלו היה מאפיין קולי שייחודי לו.
כמו כן, היה בעל יכולת לאלתר מנגינות שונות תוך כדי התפילה.
רבי משה שמואל צוקרמנדל היה רב, תאולוג וחוקר תלמוד צ'כי-גרמני, שעסק בחקר התוספתא, והראשון שהוציא מהדורה מדעית שלה.
צוקרמנדל נולד בעיר אונגריש-ברוד שבמוראביה (כיום אוהרסקי ברוד שבצ'כיה) לשמשון צוקרמנדל.
למד אצל רש"ר הירש בניקולסבורג ובבית המדרש לרבנים והאוניברסיטה בברסלאו.
לאחר שזכה בתואר דוקטור לפילוסופיה, הוסמך לרב בפלשן (Pleschen; אז בפרוסיה.
ב-1 באפריל 1898 נתמנה למרצה בבית המדרש ע"ש מארא-לייפציגר בברסלאו.
צוקרמנדל, שהתמחה בחקר התוספתא, התוודע באמצעות מורו, הרב זכריה פרנקל, לכתב יד ארפורט מן המאה ה-12 על נוסח התוספתא.
ובשנת 1876 הוא הוציא לאור לראשונה מהדורה מדעית שלה.
אולם מהדורה זו מבוססת רק בחלקה על כתב היד, ובשאר היא מבוססת על כתב יד וינה או על העתקות לקויות מכתב יד ארפורט.
משה שְׁטֶקֶלִיס (18 ביוני 1898 – 12 במרץ 1967) היה ארכאולוג ישראלי, פרופסור לארכאולוגיה פרהיסטורית באוניברסיטה העברית בירושלים.
נולד בקמניץ-פודולסקי שבאוקראינה (בתחום המושב של האימפריה הרוסית).
למד ארכאולוגיה באוניברסיטת אודסה והחל לעסוק בארכאולוגיה של אתרים פרהיסטוריים בברית המועצות, אולם הוגלה לסיביר בעוון פעילות ציונית ובשנת 1928 עלה לארץ ישראל.
בסוף שנת 1929 נישא למשוררת מרים ילן-שטקליס.
ב-1939 התגרש ממנה והתחתן עם המאיירת בינה גבירץ שאיירה את ספרה הראשון של ילן-שטקליס.
בתחילה עבד בישראל בייבוש ביצות כבארה, ובמהלך עבודתו גילה את מערת כבארה בשנת 1929. בשנת 1931 חפר עם בנימין מזר במערת קבורה ברמת רחל ובעקבות החפירות נתגלעו בין השניים חילוקי דעות בעניין הקרדיט על פרסום תוצאות החפירות.
בשנת 1931 ערך סקר של דולמנים ומבנים מגליתיים בדרום סוריה ובצפון ארץ ישראל.
בהמשך היה הראשון שחקר בשיטתיות את האתרים הפלאוליתיים גשר בנות יעקב ומערת קפזה, ביחד עם הקונסול הצרפתי בירושלים רנה נוויל.
בשנת 1935 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטה בפריז, ובשנת 1938 הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1943 חפר מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים באתר הנאוליתי שער הגולן.
המשלחת שבה לחפירות באתר לאחר תום מלחמת העצמאות בין השנים 1949-1952. שטקליס חשף כפר עם מאפיינים של תרבות נאוליתית ייחודית, שלה תעשיית כלי צור, כלי חרס וחפצי אומנות רבים כצלמיות, וכינה אותה בשם "התרבות הירמוכית" (על שם נהר הירמוך הזורם בסמוך לאתר).
הכפר הירמוכי מתוארך בקירוב לשנים 6400 לפנה"ס עד 6000 לפנה"ס.
גודל האתר כ-0.2 קמ"ר (כ-200 דונם) וחיו בו 2,000-1,000 איש, דבר המלמד כי ההתיישבות הייתה אחת מהגדולות בעולם באותה עת.
בין השנים 1944–1947 השתתף בחפירות בתל בית ירח, יחד עם בנימין מזר ומיכאל אבי-יונה.
בשנת 1949 ניהל חפירות באתר עברון מהתקופה הפלאוליתית התחתונה.
בשנות ה-50 חפר במערת כבארה ומצא שם קבורה של האדם הניאנדרטלי מהתקופה הפלאוליתית התיכונה וב-1960 ניהל את החפירות הראשונות בעובדיה שבעמק הירדן.
עם האתרים הנוספים שבהם חפר נמנים גם האתרים בכרמל: מערת ספונים (1941), נחל אורן ומערת אצבע.
כל האתרים הנזכרים לעיל מוכרים כיום כאתרי המפתח של הפרהיסטוריה של ארץ ישראל, ורובם נחקרו על ידי משלחות ארכאולוגיות נוספות לאחר מותו של שטקליס.
שטקליס עודד הקמת מוזיאונים שיעסקו בפרהיסטוריה וזאת כדי להנגיש את תוצאות המחקר לציבור.
בשנת 1962 ייסד את המוזיאון לפרהיסטוריה בגן החיות הלימודי שבמרכז הכרמל בחיפה.
הוא נטל חלק בעיצוב אופים של מוזיאון התרבות הירמוכית בשער הגולן, והתצוגה של הממצא הפרהיסטורי במוזיאון ישראל.
בשנת 1982, נמצא על ידי צוות החפירה במערת כבארה שלד של אדם ניאנדרתלי.
לשלד ניתן השם "משה" על שם משה שטקליס.
עם תלמידיו נמנים הפרהיסטוריונים עופר בר-יוסף ותמר נוי.
משה שטקליס נפטר בביתו שבירושלים ונטמן בבית עלמין בעיר.
המוזיאון לפרהיסטוריה בחיפה נקרא על שמו.
התרבות הירמוכית, שער הגולן: המוזיאון הפריהיסטורי, תשכ"ז 1966. (הופיע בתרגום לאנגלית בהוצאת מאגנס, 1972: The Yarmukian Culture of the Neolithic Period)
מיכאל אבי-יונה ושמואל ייבין, בהשתתפות משה שטקליס, קדמוניות ארצנו תל אביב: הקיבוץ המאוחד ('כתבי חבר דורשי המזרח העתיק'), תשט"ז.
מתקופת האבן, ירושלים: הקרן לחקירות פריהיסטוריות בישראל, תש"ך.
(העורכים: ב–ג: מ' שטקליס, ת' יזרעאל; ד–:מ שטקליס, מ' פראוסניץ)
הרב משה שמואל גלזנר (כ"א באדר א' תרט"ז, 27 בפברואר 1856 – כ"ב בתשרי תרפ"ה, 19 באוקטובר 1924) היה מרבני טרנסילבניה, שימש כרב הקהילה האורתודוקסית של קלויזנבורג.
היה מהרבנים הציוניים המעטים בהונגריה ומראשי תנועת המזרחי.
נולד בפרשבורג לרב אברהם גלזנר, רבה של קלויזנבורג, וחתנו של הרב דוד צבי ארנפלד - חתנו של החת"ם סופר.
היה בן יחיד לאביו, אחותו היחידה נקראה גיטל.
בגיל צעיר החל אביו ללמדו תורה.