tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בספטמבר 2011 מונה לתפקיד סגן עורך העיתון ועורך המוסף "סופשבוע".
בנובמבר 2012, מונה לראש מערכת החדשות של "ידיעות אחרונות".
באוגוסט 2018 הודיע העורך רון ירון על פרישתו מתפקידו בסוף החודש וליבנה מונה במקומו.
ביוני 2023 הודיעה הנהלת העיתון על שינויים ארגוניים, על סיום תפקידו, ועל מינויה של העיתונאית סיגל בוכריס-רגב לתפקיד במקומו.
כיום עורך התוכן של אתר v1 מבית מאקו.
נטעלי שם טוב (נולדה ב-29 ביוני 1983) היא עיתונאית ישראלית.
הגישה את מהדורת זמן שישי בחדשות 13, וקודם לכן עבדה בחברת החדשות.
שם טוב נולדה וגדלה במטולה.
למדה בתיכון דנציגר בקריית שמונה.
היא השתחררה בדרגת סרן ובמילואים קודמה לרב-סרן.
במסגרת שירותה במילואים היא מכשירה בכירים בצה"ל לעמידה מול מצלמה והסברה באירועי חירום, וכן מגישה באולפן החירום.
החלה את דרכה העיתונאית כמגישה במהדורת החדשות המקומיות, בהפקת "קודה תקשורת", בצפון, ולאחר מכן בתל אביב.
ב-2013 הצטרפה לחברת החדשות כמגישת חדשות.
החלה בהגשת מבזקים, ועברה להיות מגישה בתוכניות הבאות: סדר עולמי, המהדורה הצעירה, מהדורה ראשונה ומהדורת הלילה (מגישה מחליפה).
במרץ 2016 חשפה את החלטת מפכ"ל המשטרה רוני אלשיך לא לטפל עוד בתלונות אנונימיות.
באוקטובר 2020 חשפה עדויות של חיילים על מצב כלכלי קשה לאחר שפוטרו בעקבות המשבר.
בנוסף לכך, חשפה סיפור בו צה"ל שלל מחיילת השתתפות בקורס עקב תמונה חושפנית.
במאי 2023 עברה לחדשות 13, שם החלה להגיש באופן קבוע את מהדורת "זמן שישי", לצד הנחיית משדרים מיוחדים.
בשנת 2025 נבחרה להנחות את טקס הדלקת המשואות ה-77 של מדינת ישראל, לצד ליטל שמש.
במקביל לעבודתה הטלוויזיונית, היא מנחה טקסים רשמיים ומסחריים.
בעבר שידרה יומני חדשות ברדיו צפון ותוכנית ראיונות פוליטית ברדיו ירושלים.
שם טוב סיימה בהצטיינות תואר ראשון בתקשורת באוניברסיטה הפתוחה והיא מוסמכת אוניברסיטת תל אביב בהצטיינות בתקשורת פוליטית.
שם טוב נשואה לעידן אבני, כתב "ישראל היום" בצפון, ואם לשתי בנות.
שם טוב ידועה בעמדותיה הפמיניסטיות.
בין היתר דיברה בראיונות על Me Too ועל חוק הפונדקאות לקהילה הגאה.
שם טוב התבטאה רבות בעניין הבעייתיות בסיקור הפריפריה בישראל.
היא קראה לקברניטי התקשורת לקבל "החלטות אמיצות ולצאת מתל אביב".
לאחר בחירות 2015 כתבה בטור דעה כי אין לתקשורת את היכולת להבין את הבוחר הפריפריאלי.
ב-2018 חשפה כי סירבה להצעת עבודה באתר "וואלה!", לאחר שנשאלה על ידי עורכי האתר איך תגיב אם תתבקש להטות את הסיקור לטובת בנימין נתניהו ומשפחתו.
נטע חוטר (נולדה ב-15 בדצמבר 1979) היא סופרת, עיתונאית ובעלת טור ישראלית.
אביה עבד בחברה להגנת הטבע.
לאחר מכן מילא תפקידי ניהול בחברות שונות, והדריך טיולים מחוץ לישראל.
אמה עבדה בתחום התיירות, והייתה בעליה של ספריית וידאו.
למדה בבית ספר תיכון נופי גולן בקצרין.
לאחר סיום שירותה בצה"ל ביחידת 8200, עברה להתגורר בתל אביב ולמדה באוניברסיטת תל אביב בפקולטה למדעי הרוח וכן קולנוע וטלוויזיה.
בתחילת הקריירה שלה פרסמה סיפורים בבמה חדשה, את דרכה העיתונאית החלה במגזין רייטינג.
היא כתבה במעריב ועבור ערוץ HOT בידור.
בשנת 2015 הקימה וערכה את ערוץ התרבות של מאקו, במסגרתו הקימה וערכה את ערוץ התרבות, ערכה את ערוץ הסלבס וגם כתבה תוכן.
נכון ל-2023, היא כותבת במאקו טור שבועי בשם איי ליסט (A list), בו היא סוקרת את אירועי השבוע.
במסגרת הטור היא כותבת על תופעות אינטרנטיות שונות ועל טלוויזיה.
היא מנסה במסגרת כתיבתה ליצור חיבור בין אידאולוגיות וסוגיות רציניות כמו פמיניזם לבין תרבות הטראש .
חוטר היא אם לילד ומתגוררת בגבעתיים.
בשנת 2017 ראה אור ספרה הראשון "תזכירי לי מי את".
בשנת 2020 ראה אור ספרה השני "ברוכה הבאה לחיים שלך" ובשנת 2024 הספר "איפה את בקיץ".
ספריה ראו אור בהוצאת תכלת, זכו לשבחי הביקורות והיו בטבלת רבי המכר מספר שבועות.
בספריה חוזרת חוטר אל מקומות רגשיים שחוו טראומות ומכאובים מסוגים שונים ומציעה להם טיפול והתחלות חדשות.
תזכירי לי מי את, הוצאת תכלת, 2017
ברוכה הבאה לחיים שלך, הוצאת תכלת, 2020
איפה את בקיץ, הוצאת תכלת, 2024
נטעלי שלוסר (נולדה ב-4 במאי 1979) היא ציירת ואמנית ישראלית.
על עבודתה זכתה שלוסר בשנת 2007 בפרס רפפורט לאמן ישראלי צעיר ובשנת 2009 בפרס אסנת מוזס לציור.
נטעלי שלוסר נולדה בחיפה, גדלה בשכונת הוד הכרמל ובנעוריה למדה בבית הספר הריאלי העברי בחיפה.
בין השנים 2000–2004 למדה במחלקה לאמנות באקדמיה לאמנות בצלאל, וסיימה את התואר בהצטיינות.
בשנת 2008 למדה ב-HISK, מכון הוגר לאמנויות יפות בגנט, בלגיה.
הציגה מספר תערוכות יחיד בגלריות ומוזיאונים, ביניהם מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון חיפה לאמנות, גלריה זומר לאמנות עכשווית ובבית האמנים בירושלים.
ציוריה של שלוסר מאופיינים בגישה פיגורטיבית-אקספרסיבית.
היא משלבת בציוריה שפות שונות ונבדלות ממסורת הציור.
בין נושאי ציוריה, פורטרטים של נשים ושל אנשי מקצוע הסגורים בתוך עולמם ועיסוקיהם האניגמטיים וכן דימויים ארכיטקטונים בעלי משמעות סמלית.
בעבודותיה חוקרת שלוסר צורה חדשה בתפיסת החלל של הציור העכשווי/ שפת הציור של שלוסר מתוארת כפראית וגרוטסקית המערערת גבולות וזהויות "העיוותים ביצירתה הם בחינה של גבולות החומר האור והזהות, אשר אינה מכירה בזהות אחת קבועה וברורה אלא בזהות נזילה".
על עבודותיה נכתב "שלוסר היא מאסטרית של אווירה, והיא בוראת מלנכוליה קלינית-ויקטוריאנית, שהפרא משתלח בה פה ושם.
היא מרבה להשתמש בלבן, לבן נגוע, אפרפר, בוצי, ובו היא מכיירת את הנפש והמיטה, וששה לשים בה את ראשה הבריא".
בשנת 2005 הציגה בגלריה זומר בתל אביב תערוכת יחידה ראשונה לאחר סיום לימודיה בבצלאל.
התערוכה כללה ציורים של נופים, דמויות ופורטרטים והציגה את פלטת הצבעים המונוכרומטית וטכניקות מריחת הצבע איתה זוהתה שלוסר מאז.
בשנת 2008 זכתה שלוסר בפרס רפפורט לאמן ישראלי צעיר ובעקבותיה הציגה במוזיאון תל אביב את תערוכת היחידה אורקסטרא.
על זכייתה בפרס נאמר כי ציוריה מגלמים ומגלים בו זמנית את הפנטסטי ואת הקונקרטי דרך שילוב בין פנטזיה עכשווית עירונית החוברת למסורת ציורית עתיקת יומין.
"בציורי השמן שלה הגבולות בין החוץ והפנים הופכים לנזילים, מיטשטשים ונפרצים: חוץ ופנים של הגוף, של הארכיטקטורה, של העיר והכפר, של מצבי חלום ועירות המתערבים זה בזה...שמיים מתחלפים בתקרה, ואור טבעי מתחלף בתאורה מלאכותית.".
בשנת 2009 בעקבות זכייתה בפרס אסנת מוזס לציור, הציגה שלוסר את התערוכה אריקה, שנקראה על שם סבתה, בבית האמנים בירושלים.
בנימוקי השופטים נאמר כי כוחם של ציוריה בנוכחות ובישירות המיידית שלהם המציגים אירוע המתרחש כאן ועכשיו, דרך החומר הפיזי והנפשי המרוח על משטח הקנבס.
"כמו אלכימאית היא (שלוסר) מטילה אל תוך קדירת הציור שלה את המסורת הפיגורטיבית הסמלית של ימי הביניים, הביקורת החברתית חסרת הרחמים של האקספרסיוניזם הגרמני ואת תודעת החומריות הקונקרטית של הציור המודרניסטי, ורוקחת אותן יחדיו לכדי תמונות עולם מצמיתות אשר שואבות אליהן את הצופה".
בשנת 2020 הציגה שלוסר את תערוכת היחיד שלה יִרְמְסוּך במסגרת מקבץ התערוכות אם גדולה, במוזיאון אורי ורמי נחושתן, בקיבוץ אשדות יעקב מאוחד.
תערוכה זו ציינה מהפך בעשייתה, מהציור הדקדנטי האירופי אל עיסוק במקומיות.
בתערוכה חיברה שלוסר בין תקופת האבן הפרהיסטורית לעידן החדש דרך שימוש בצילום, עבודת מחשב, הדפסת תלת־ממד ופיסול.
בראיון עם האמן יונתן צופי למגזין הדיגיטלי "מרבה עיניים" הציגה שלוסר את עיסוקה בחתך הסימטרי "קווי המתאר נפתחים כשער אותו עמי הקדם נהגו לסגור בפולחן מול הצלמית.
מקווי המתאר של הצלמית ועד לחתך שחוצה אותה מונחים השער של מחוזות פולחן קדום וחצייתו משני קצוות ההיסטוריה.
הפרהיסטוריה וקץ ההיסטוריה מותכים יחד בנקודת המפגש בין הגאולוגי לדיגיטלי וחושפים עוצמה א-היסטורית שהסתתרה בהיסטוריה כמסתורין" .
2000–2004- המחלקה לאמנות, בצלאל (בהצטיינות)
2003- Amgardstrsse, המבורג, גרמניה (חילופי סטודנטים)
2007–2008- HISK מכון הוגר לאמנויות יפות, גנט, בלגיה
2007 - פרס רפפורט לאמן צעיר
2009 - פרס אסנת מוזס לציור
2011 - מלגת אמן בקהילה, משרד התרבות והספורט
2012 - מלגת אמן בקהילה, משרד התרבות והספורט
2014 - שהות אמן, Cite des arts, פריז
2016 - שהות אמן, The Curfew Tower, צפון אירלנד
2005 - ציורים, גלריה זומר לאמנות עכשווית, תל אביב.
2007 - RoadKill, גלריה זומר לאמנות עכשווית
2008 - אורקסטרא, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב.
במסגרת זכייתה בפרס רפפורט לאמן צעיר (אוצרת: לאה אביר)
2009 - אריקה, בית האמנים, ירושלים.
2013 - לה גארדיה, גלריה זומר לאמנות עכשווית, תל אביב
2020 - ירמסוך, מוזיאון בית רמי ואורי נחושתן, אשדות יעקב מאוחד
נטע סובול (נולדה ב-5 באפריל 1971) היא שחקנית ישראלית בעברה ומרצה לפילוסופיה ויהדות.
סובול נולדה בפריז וגדלה בקיבוץ שמיר ובחיפה.
כשהייתה בת שמונה עברה המשפחה לתל אביב.
סובול היא בתו של המחזאי יהושע סובול ואחותו של המוזיקאי יהלי סובול.
שירתה בצה"ל כפקידת ראש מדור בקריה.
לאחר סיום שירותה הצבאי נרשמה ללימודי משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב ולאחר סיום הלימודים החלה לעסוק בתחום והופיעה בסדרות שונות, בין היתר בסדרת הטלוויזיה לנוער, עניין של זמן בתפקיד הנערה עומר בסרט הדרמה צמות ועוד.
לאחר שנת עבודה בתחום התיאטרון החלה את לימודיה האקדמיים באוניברסיטת תל אביב: תואר ראשון בלימודים כלליים, ותואר שני בחקר היהדות, במסגרתו עסקה בטעמי מצוות התורה.
עבודת הדוקטורט שלה עסקה בחטיבת האדרות בספרות הזוהר (חבורה המתוארת בספר הזוהר, שחבריה נכנסים לעולמות עליונים ומנסים לתקן את האלוהות) במסגרת בית הספר למדעי היהדות וארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב בהנחיית רונית מרוז.
סיימה את התואר השלישי בהצטיינות.
סובול לימדה באוניברסיטת תל אביב ובמסגרות אחרות: במכללת עלמא לתרבות עברית, בסמינר הקיבוצים, בבינה-התנועה ליהדות חברתית, במכללה האקדמית צפת ובמכללה האקדמית ספיר.
כיום סובול עוסקת בעיקר בהוראה, בהרצאות על ספרות הזוהר במסגרות שונות ובהוראת אימפרוביזציה בתנועה.
בשנת 2017 ראה אור ספרה "הפרת התורה ותיקון האל - תיקוני האדרא רבא שבזוהר וייחודם בקבלת ספרד במאה ה-13", העוסק בתיקוני האדרא רבא שבזוהר וייחודם בקבלת ספרד במאה ה-13. הספר הוא עיבוד של עבודת הדוקטורט, שיצא בהוצאת 'כרוב', לוס אנג'לס.
סובול מתגוררת בתל אביב עם בן זוגה, אדריכל במקצועו, ועם שני ילדיהם.
נטע רוט (נולדה ב-21 ביולי 2001) היא שחקנית וכותבת ישראלית.
זוכת פרס "השחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית" בתחרות פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער ה-2, על משחקה בסדרת הטלוויזיה "לבד בבית".
אמה מירב רוט היא פסיכולוגית קלינית, בתו של יוסף לפיד ואחותו של יאיר לפיד.
אביה, דני רוט, היה שחקן בצעירותו והופיע בין השאר בסרטים "אוונטי פופולו", "אזרח אמריקאי", "עד סוף הלילה" ובתפקיד ראשי בסרט "רסיסים", אך הפך לאחר מכן לפסיכולוג, כמו אשתו מירב.
רוט למדה בבית הספר התיכון סטודיו אנקורי.
למדה משחק בסטודיו לחשיבה יצירתית בשילוב אמנויות בייסודו של יחזקאל לזרוב ואסנת הבר קוטון.
בשנים 2017–2019 למדה במכינת התיאטרון של תיאטרון הקאמרי וב-2021 סיימה לימודי בימוי בקורס בוגרי בתי ספר למשחק של תיאטרון הקאמרי.
כשהייתה בת 14 החלה לשחק בתפקידים שונים בקולנוע, בטלוויזיה ובתיאטרון.
כשהייתה בת 16 כתבה את המחזה הראשון שלה לנוער: "שני אלה", שעלה בפרינג'.
בשנת 2020 נמכר המחזה והועלה בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
על תפקידה בו אף זכתה בפרס הבמה לילדים ונוער בקטגוריית שחקנית ראשית.
רוט התפרסמה בעקבות תפקידי משחק בסדרות הטלוויזיה "פלמ"ח" ו"לבד בבית" שהחלו בשנים 2019 ו-2021 בהתאמה.
על תפקידה בסדרות קיבלה שתי מועמדויות בתחרות פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער.
משנת 2020 משחקת רוט בהצגה "מי כמוני" שיצרו רועי חן ואילאיל סמל בתיאטרון גשר.
ההצגה מתרחשת במחלקה סגורה לרפואת הנפש של בני נוער.
רוט מגלמת את אלמה, נערה עם הפרעה דו־קוטבית, וזכתה לשבחי הביקורות על משחקה בהצגה.
הקריירה של רוט המשיכה בתיאטרון גשר שהפך לתיאטרון הבית שלה, שם שיחקה תפקידים מרכזיים בהצגות "רומיאו ויוליה", "אנה קרנינה", "סלומה", ועוד.
בשנת 2021 שיחקה בדרמה התקופתית "תמונת ניצחון" של אבי נשר.
בשנת 2024 גילמה את איטה ציפיס בסדרת הטלוויזיה "הצבי", והצטרפה לצוות הכתיבה של הסדרות "לבד בבית" ו"קופה ראשית".
באותה שנה גילמה את טליה דאום ביתו כביכול של העיתונאי והקומיקאי חנוך דאום, בסדרה "החיים הם תקופה קשה".
עוד ב-2024 החלה לשחק את דמותה של סוניה בהצגה "החטא ועונשו" בתיאטרון גשר, המבוססת על הספר "החטא ועונשו" מאת פיודור דוסטויבסקי.
ב-2025 החלה לשחק בהצגה "סלומה" בתיאטרון גשר, על פי מחזה מאת אוסקר ויילד, בתפקיד סלומה.
באותה שנה גילמה את עדי ענבר בסדרת הטלוויזיה "יאפא".
ב-2026 כתבה ושיחקה בתפקיד גאזל בסדרה "צייר המערות".
רוט היא אחייניתו של ראש האופוזיציה וראש ממשלת ישראל ה-14 יאיר לפיד (אמה מירב ויאיר אחים), והיא נכדתם של יוסף לפיד ושולמית לפיד.
בעבר הייתה בזוגיות עם הזמר ניר כנען שכתב עליה את "שיר לנטע".
כיום בזוגיות עם בן קובליס, מנכ"ל קולמקס.
+שנהפרויקטתפקידתיאטרוןמחזאיהערותסימוכין2016אופוריהאוסיתיאטרון חיפהתפקיד מרכזי2020שני אלהדריהתיאטרון אורנה פורתתפקיד ראשימי כמוניאלמהתיאטרון גשרתפקיד ראשישני אלהתיאטרון אורנה פורתנטע רוט2022רומיאו ויוליהיוליהתיאטרון גשרתפקיד ראשימה קרה לשירתיאטרון אורנה פורתנטע רוט2023אנה קרנינהקיטיתיאטרון גשרמנהרהאלף שמשות זוהרותעזיזה2024סלומהסלומהקופרודוקציה עם תיאטרון היימארקט הבריטיהחטא ועונשוסוניה2025נשמותמלכה, גיילה, סולטנהסלומהסלומהאוסקר ויילד
+שנהפרויקטתפקידהערות2016חייל לארג'סרט קצר; מועמד לפרס אופיר; תפקיד ראשי; בימוי של נעה גוסקוב (שרי)2018טאצ'סרט קצר; תפקיד ראשי; בימוי של ניר ברגר2021תמונת הניצחוןנעמי פוךתפקיד מרכזי; סרטו של אבי נשר2023חדר משלונעמהתפקיד מרכזי; סרטו של מתן יאיר
+שנהפרויקטתפקידהערות2018המחלקה לחפצים מיוחדיםנטעתפקיד מרכזי; מועמדת לפרס הטלוויזיה2019–2022פלמ"חשרה ברקרתפקיד ראשי2021–הווהלבד בביתמיקה צורתפקיד ראשי; סדרה של כאן חינוכית; גם תסריטאית (עונה 4)2024הצביאיטה ציפיסמשודרת בערוץ כאן 11מירה, בלשית מלכותיתפרייהדיבובהחיים הם תקופה קשהטליההבת של חנוך דאום2025יאפאעדי ענבר2026צייר המערותגאזלTBAקופה ראשיתתסריטאית; עונה 5
שנהפרסקטגוריהפרויקטתוצאהמקור2021פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוערהשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמהפלמ"חהשחקנית הטובה ביותר בסדרה קומיתלבד בבית2022פרסי אסיטז' לתיאטרוןשחקנית ראשיתשני אלהפרסי הטלוויזיה לילדים ולנוערהשחקנית הטובה ביותר בסדרה קומיתלבד בביתפרסי נבחרי השנה של פרוגישחקנית ראשית בסדרת נוערפלמ"ח, לבד בבית2024פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיהתסריט בסדרת דרמה קומית וקומדיית מצביםקופה ראשיתתסריט בסדרת ילדים ונוערלבד בבית
נטע וינר (נולד ב-1 בינואר 1987) הוא מוזיקאי, שחקן, במאי, כוריאוגרף, מחזאי ופעיל חברתי.
זוכה פרס שכטר-רבינוביץ ליצירה ישראלית מקורית לשנת 2020.
וינר נולד בקיבוץ גבעת חיים מאוחד וכשהיה בן שש עברה משפחתו לזכרון יעקב.
בגיל חמש-עשרה החל ללמוד בפנימיית יאס"א – התיכון הישראלי למדעים ולאמנויות.
בגיל שבע-עשרה עבר ללמוד בקולג' הבינלאומי לאמנויות Mahindra United World College בהודו.
עם סיום הלימודים חזר להתגורר ביפו.
בשנת 2013 סיים לימודי סאונד והפקה מוזיקלית ב-Muzik, בית ספר גבוה ליצירה והפקה מוזיקלית.
וינר מתגורר בבוסטון, שם הוא משמש כמרצה בחוג לתיאטרון, מחול ופרפורמנס של אוניברסיטת Tufts בבוסטון וכחוקר אורח במכון שוסטרמן באוניברסיטת ברנדייס.
וינר הוא זוכה פרס נווה שכטר וקרן רבינוביץ ליצירה ישראלית מקורית לשנת 2020. סולן ובין מייסדי להקת ההיפ הופ הערבית-יהודית 'סיסטם עאלי' ומנהל אמנותי של 'בית סיסטם עאלי' בשכונת ג'סי כהן בחולון.
יצירותיו הבימתיות כתובות בערבית, עברית, יידיש ואנגלית ומקיימות מפגש בין תיאטרון, מחול, ספוקן וורד, מוזיקה חיה ואמנויות לחימה.
וינר עוסק באמנויות לחימה שונות מגיל 11 וביניהן קרב מגע, ג'ו ג'יטסו ברזילאי ואגרוף תאילנדי.
משנת 2007 הוא מתאמן ומדריך ווינג צון קונג פו.
לאמנויות לחימה יש מימד מכריע ביצירותיו הבימתיות, כשפת תנועה וכערוץ תוכן.
וינר שיחק במגוון הצגות, סדרות וסרטים.
כיום הוא מרצה בחוג לספרות של מכללת סמינר הקיבוצים וחבר הוועדה האמנותית בתיאטרון תמונע.
במה: תיאטרון, מחול ויצירה רב-תחומית
בשנת 2010 יצר לצד יונתן קונדה, הלחין ושיחק בהצגה 'להשכרה' בבימוי אלון שוובה.
ההצגה היא מופע מרפסות בחזית בניין מגורים ברחוב התותחנים 6 בבת ים, בהשראת ספר הילדים 'דירה להשכיר' של לאה גולדברג, וזכתה בפרס ההצגה הטובה ביותר ב'פסטיבל בת ים' לשנת 2010.
בשנת 2011 כתב לצד יונתן קונדה והיה שחקן ראשי בהצגה 'על התל' בבימוי רז וינר, שהוצגה ב'פסטיבל שמונה מעלות' בתיאטרון תמונע.
בשנת 2012 היה כותב שותף ושחקן ראשי בהצגה 'זוהי הארץ' בבימוי אייל וייזר.
בהצגה שלושה אמנים בדויים מגיבים לפרס היצירה הציונית.
ההצגה זכתה בפרס 'שפת הבמה' בטקס 'קיפוד הזהב' לשנת 2013, ובפרס ה'מאסטר קלאס' בפסטיבל Radikal jung–Münchner Volkstheater.
בשנה זו גם היה כותב שותף, מלחין ושחקן בהצגה 'אנו בונים פה נמל' בבימוי רז וינר.
ההצגה זכתה בפרס הטקסט הבימתי הטוב ביותר במסגרת 'פסטיבל עכו'.
בשנת 2013 היה מחזאי בהצגה 'על החיים ועדה מוות' שביים רז וינר.
היצירה עוסקת בעדותה של עדה, אישה מבריקה ובעלת תושייה שהצליחה כנערה לשרוד את תלאות מלחמת העולם השנייה, לחבור לפרטיזנים וגם לעלות לארץ.
היא הועלתה במסגרת אירועי פסטיבל ישראל.
בשנת 2015 היה יוצר שותף ביצירת המחול 'אני רק שאלה' בפסטיבל 'אינטימדאנס' בתיאטרון תמונע.
בשנת 2016 כתב, ביים לצד סתיו מרין והיה שחקן ראשי בהצגה 'חיתוך.
ההצגה עוסקת בזוגיות וביחסי כוח באמצעות מפגש בין תנועה ומילים.
היצירה הוצגה בבכורה בפסטיבל עכו וזכתה בפרסים מטעם פסטיבל ישראל ופסטיבל עכו 2016 וכן בפרס 'שפת הבמה' במסגרת פרסי 'קיפוד הזהב' לשנת 2017. מנימוקי ועדת הפרס: "שני שחקנים מערבבים את מילות חיינו הגבוהות והנמוכות, הפוליטיות והפיוטיות לשפת במה ייחודית ומלאת השראה".
במהלך סגרי הקורונה בשנת 2020 עיבדו מרין ווינר את היצירה הבימתית לשני פרויקטים נוספים: הסכת רדיו באורך מלא בהפקת 'כאן תרבות', סרט ומיני-אלבום בעל ארבעה פרקים.
מבקר התיאטרון יאיר אשכנזי כתב על ההצגה: "שטיפת מוח חסרת מעצורים של האקטואליה הישראלית ובה קטעי ספווקן וורד מבריקים ותנועה מדויקת, אירוטית ואלימה, הממחישים עד כמה מחלחלת ההוויה הביטחונית והפוליטית בישראל אל תוך החיים האישיים ויוצרת סוג חדש של שיח זוגי".
בשנת 2017 היה במאי וכוראוגרף שותף ביצירת המחול 'לא, את' בפסטיבל 'א- ז'אנר' בתיאטרון תמונע.
היצירה בוצעה על ידי הסטודנטיות מבית הספר הגבוה למחול RE-SEARCH.
בשנת 2017 הלחין, כתב וביצע את היצירה הבינתחומית 'בזכות השיבה' בפסטיבל 'אינטימדאנס', בתיאטרון תמונע.
בשנה זו היה גם שחקן ראשי בהצגה 'איש הכריות' בבימוי ארז דריגס בתיאטרון חיפה.
בשנת 2018 היה כוריאוגרף ובמאי שותף לצד סתיו מרין ביצירה GENERATSIOONID, בהשתתפות להקת המחול האסטונית Fine5. היצירה הוצגה בבכורה בטאלין, אסטוניה בספטמבר 2018.
בשנת 2019 ניהל אמנותית את 'פילבית' (FeelBeit), מועדון פופ אפ ובית תרבות ערבי-עברי בשכונת אבו תור בירושלים.
הפרויקט הופק במסגרת אירועי פסטיבל 'מקודשת'.
בשנה זו וינר גם כתב, ביים ושימש כשחקן ראשי בהצגה 'מז'יניק' בהפקת אנסמבל תיאטרון תמונע.
ההצגה היא חגיגת קרב משפחתית: קול, גוף ומילה בברית ומאבק לחיים ולמוות.
ההצגה זכתה בפרס 'הצגת השנה' ווינר זכה בפרס 'במאי השנה' במסגרת פרסי 'קיפוד הזהב' 2019. בשנת 2020 עוּבּדה ההצגה להסכת רדיו באורך מלא בהפקת כאן תרבות.
בשנת 2020 זכה וינר בפרס שכטר-רבינוביץ ליצירה ישראלית מקורית לשנת 2020. מנימוקי ועדת הפרס: "בהרכב ובבית סיסטם עאלי, בשירי הספוקן וורד, ביצירות הבימתיות זוכות הפרסים שלו ובאלבום הסולו שלו "בזכות השיבה" הוא נע בין זהויות, זמנים ואופני ביטוי, וניכר כי הוא יוצר ביחס מתמיד למרחב בו הוא חי.
תוך כבוד, הקשבה ורגישות, יצירתו של נטע וינר היא מבע אקטואלי, תזזיתי ומרקיד לישראל המגוונת, העשירה בקהילות, שפות וסיפורים היסטוריים.
כל אלו מדברים זה עם זה וחיים זה לצד זה במעשה היצירה של וינר".בשנת 2021 היה כותב שותף ושחקן ראשי בהצגה 'שמואל – אופרת היפ הופ' בבימוי מולי שולמן ובהפקת אנסמבל תיאטרון תמונע.
בשנת 2022 זכתה ההצגה בפרס 'קיפוד הזהב' להצגה הטובה ביותר.
בשנת 2022 ההצגה היצירה Efo Yafo שאותה כתב וביים עלתה בהפקת 'תיאטרון גשר', ייצגה את התיאטרון בפרויקט התיאטרון הבינלאומי Face to Faith והוצגה בתיאטרון Teatro Dei Venti באיטליה.
בשנת 2023 כתב וביים את היצירה "יאמא", שהוצגה בבכורה בפסטיבל ישראל.
בקיץ 2024 היצירה הוצגה כמיצב סאונד במוזיאון לאמנות מודרנית בזלצבורג.
וינר הוא זמר-יוצר, ראפר ונגן אקורדיון.
הוא הסולן ובין מייסדיו של הרכב ההיפ הופ 'סיסטם עאלי', שנוסד ב-2007. שירי ההרכב נכתבים ומבוצעים בשש שפות – עברית, ערבית, רוסית, אנגלית, יידיש ואמהרית.
בשנת 2012 כתב והלחין את הפסקול ביצירה 'מרגנית' מאת האמן ציון אברהם חזן.
העבודה זכתה בפרס לקולנוע ניסיוני ווידאו ארט ב'פסטיבל הקולנוע ירושלים'.
בשנת 2013 הוציא ההרכב 'סיסטם עאלי' את אלבום הבכורה הנושא את שמו, בהפקת עמית כרמלי.
בשנת 2016 הוציא וינר את אלבום הבכורה שלו, 'בזכות השיבה' בהפקת דרור רותם.
האלבום נע בין זהויות, זמנים, שפות ואופני ביטוי.
הוא משלב היפ הופ, מוזיקת כלייזמר, זמר עברי, גרוב וספוקן וורד.
האלבום עוסק רבות בחזרה לשורשים ובפירוק והרכבה של זהות באמצעות מוזיקה ושפה.
הטקסטים הם מרובי שכבות ומטאפורות, ומבקר המוזיקה רז ישראלי כתב על האלבום כי: "אלבום הבכורה של נטע וינר "בזכות השיבה", בולט בזכות איכות הטקסטים שלו, נתינת כובד המשקל למילים ונאמנות לאמנות שדורשת מחשבה".
בשנת 2017 הוציא ההרכב 'סיסטם עאלי' את אלבומו השני, 'מהרג'אן', בהפקת אורי וינוקור.
בשנת 2019 בוצעה היצירה 'חוף לחוף' פרי עטו של וינר במסגרת אירועי ה'פצ'ה קוצ'ה' בהיכל התרבות תל אביב.
את היצירה ביצעה תזמורת אקורדיונים שמנתה שמונה נגנים בגילאים שונים.
בשנת 2021 הוציא וינר את הסינגל 'ילד בשם נטע' בהפקת רועי דורון.
השיר הוא מחווה בעברית לשיר A Boy Named Sue של הזמר ג'וני קאש.
בשנת 2023 הוציא וינר את אלבום הסולו השני שלו, 'פינוי בינוי'.
בשנת 2024 הוציא את השיר "מה שלומך אחות" עם סמירה סרייה.
בקיץ 2025 צפוי לצאת האלום ISMA שאותו יצר עם המפיק הברלינאי Hoyah וסמירה סרייה.
בשנת 2001 שיחק בסדרה 'משפחה וחצי' בבימוי עופר ויצמן ששודרה ב-'רשת' שיחק את איתן.
בשנת 2002 שיחק בסרט הדרמה של ערוץ הילדים "אח שלי הגדול" שיחק את חבר של אסף (עופר סקר) .
בשנת 2003 שיחק בסדרת הדרמה "תיק סגור" גילם את דודי.
באותה השנה שיחק בסדרה ''זומזום'' בבימוי יגאל בורשטיין.
בשנים 2004-2005 שיחק בעונה הראשונה של הסדרה "ראש גדול" בבימוי עופר ויצמן ששודרה ב-Yes גילם את רוני חנוכה.
בשנת 2009 שיחק בסדרה "אחלה טריפ" בתפקיד רון.
בשנת 2010 שיחק בסדרה הדרמה קומית של ערוץ 2 "הכל דבש".
בשנת 2018 שיחק בסדרה "האחיות המוצלחות שלי" של Yes בתפקיד אורי.
בשנת 2021 שיחק בסדרה ''הד קולך'' בבימוי תום שובל ששודרה בכאן 11 שיחק את רותם.
בשנת 2022 שיחק בסדרה ''ריקוד האש'' בבימוי רמה בורשטיין ששודרה ב-Yes שיחק את אליעזר.
בשנת 2023 שיחק ושר את שיר הנושא של סדרת הטלוויזיה "מדרסה" ששודרה בכאן חינוכית.
משנת 2008 וינר מנחה קבוצות נוער בשיתוף עם מגוון עמותות ומסגרות חינוך, ביניהן עמותת 'סדאקה רעות', רשת קידום נוער תל אביב יפו ועמותת 'מקור' לקידום מוזיקה בקהילה.
משנת 2014 וינר משמש כמנהל אמנותי למעבדת התרבות 'בית סיסטם עאלי' בשכונת ג'סי כהן בחולון, תנועה תרבותית-חינוכית ובית יצירה הפועלים לקידום שוויון ושינוי חברתי.
המעבדה מקדמת יצירה אמנותית מקורית ייחודית ופורצת דרך, לצד תוכניות חינוך יחידות במינן המייצרות שיח רב תרבותי אמיץ במגוון רחב של אוכלוסיות.
בשנת 2018 יצר וינר את 'אם הזרים – מסע היפ הופ ביפו', מופע חוצות המזמין את הקהל לסיור היסטורי-ארכאולוגי בעיר העתיקה יפו, דרך סיפור חייהן של חמש דמויות עכשוויות.
המופע מסופר כולו בראפ וספוקן וורד בערבית, ערבית, רוסית, אנגלית ויידיש.
משנת 2020 משמש וינר כמרצה בחוג לספרות של מכללת 'סמינר הקיבוצים'.
משנת 2022 משמש וינר כמורה לתחום הבינתחומי בתיכון למדעים ואמנויות בירושלים.
משנת 2024 משמש וינר כמרצה בחוג לתיאטרון, מחול ופרפורמנס של אוניברסיטת Tufts בבוסטון וכחוקר אורח במכון שוסטרמן באוניברסיטת ברנדייס.
וינר מתגורר ביפו עם בת זוגו, הכוריאוגרפית והרקדנית סתיו מרין ובתם.
השניים יצרו ושיתפו פעולה במספר מופעים.
נטע סגל (נולד ב-19 ביולי 1995) הוא כדורסלן ישראלי, המשחק בעמדת הרכז בהפועל באר שבע.
סגל נולד בסקוטלנד, וגדל בראש העין.
לאחר מכן שיחק במחלקת הנוער של מכבי ראש העין ובהמשך עבר לאקדמיה לכדורסל בווינגייט.
בעונת 2013/2014 עלה לראשונה לקבוצת בוגרים כששיחק בכרטיס כפול בעירוני נס ציונה מליגת העל ובאליצור רמלה מהליגה הלאומית.
בעונה הבאה המשיך לשחק באליצור רמלה, ובעונת 2015/2016 שיחק בא.ס.
רמת השרון ובהפועל רמת-גן גבעתיים מהליגה הלאומית.
בשנת 2015 שיחק עם נבחרת העתודה (עד גיל 20) באליפות אירופה דרג א' שנערכה באיטליה, בה סיימה ישראל במקום העשירי.
בעונת 2016/2017 שיחק שוב בליגת העל, כששיחק 12 משחקים במכבי קריית גת, בהם העמיד ממוצעים של נקודה אחת, 0.6 ריבאונדים ו-0.7 אסיסטים ב-7.8 דקות.
בעונת 2017/2018 שב לליגה הלאומית, ושיחק במדי הפועל מגדל העמק-יזרעאל.
בעונה הבאה שיחק באליצור עירוני נתניה, ובעונת 2019/2020 שיחק באליצור יבנה.
בעונת 2020/2021 שב לליגה העל וחתם בהפועל באר שבע.
הוא היה אחד המועמדים ל'תגלית העונה', כשסיפק ממוצעים של 3.1 נקודות, 1.4 ריבאונדים ו-1.4 אסיסטים ב-10.5 דקות בעונה הסדירה.
בתום העונה האריכה הקבוצה את חוזהו בשנתיים נוספות.
דורג בסוף העונה במקום השמיני בליגה באסיסטים וראשון מבין הישראלים.
בתום העונה האריך את חוזהו בשנתיים.
בתחילת עונת 2022/2023 מונה לקפטן הקבוצה.
בעונה זו העמיד ממוצעים של 4.3 נק', 3.7 אסיסטים ו-1.8 ריבאונדים ב-19.4 דק' בעונה הסדירה.
בשלושת משחקי הפלייאוף שותף בכ-15.7 דק' בממוצע מסר 1.7 אס' וקטף 1.7 ריבאונדים.
נטעאל משה בָנדל (נולד ב־17 בינואר 1989, ה'תשמ"ט) הוא כתב ופרשן משפט של ynet ושל ידיעות אחרונות.
קודם לכן שימש כתב המשפט של העיתונים ישראל היום, הארץ ומקור ראשון, כתב באתר כיפה ועוד.
נולד לאסתר ויהודה בנדל וגדל בכפר הרא"ה.
למד בישיבת ההסדר אורות שאול.
שירת בחיל הים, תחילה כלוחם בספינות הדבורים.
בשל גילוי של לקות שמיעה הועבר לשרת במערך דובר צה"ל של החיל.
בעל תואר ראשון בחינוך ותואר שני בחוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב.
שימש תחילה ככתב בעלון עולם קטן.
בהמשך, בשנים 2012–2014, שימש כתב מגזין באתר כיפה.
לאחר מכן, מקיץ 2014, שימש עורך משנה ומקים תוכניות בערוץ 20 שהוקם באותה עת (בהן "הפטריוטים").
כן שימש עורך יומן הצוהריים ותוכניות נוספות ברדיו גלי ישראל.
בין השנים 2016–2019 שימש בנדל כתב משפט ומשטרה בעיתון מקור ראשון ובאתר Nrg, וכן כתב לענייני העיר ירושלים.
לקראת סיום עבודתו פרסם פרויקט נרחב תחת הכותרת: "קיצור תולדות האקטיביזם השיפוטי בישראל".
באוגוסט 2019 החל לשמש כתב המשפט של העיתון הארץ.
ביולי 2022 החל בנדל לשמש כתב המשפט של העיתון ישראל היום.
בספטמבר 2024 הודיע שיעזוב את העיתון ישראל היום ויעבור לשמש כתב ופרשן משפט של ynet וידיעות אחרונות.
חשיפת בדיקה שערכה המשטרה לשיחות בין אתי כרייף לשופט העליון יוסף אלרון בפרשת מין תמורת מינוי
פורום משפטנים חיצוניים שהקים היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט לדיונים בתיקי נתניהו
פעילות הנהלת בתי המשפט להעלמת כתבות ביקורתיות נגד שופטים,
הוראתו של היועץ מנדלבליט ללהב 433 שלא לחקור את חוקרי ניר חפץ,
פגישות שערך שופט העליון חאלד כבוב עם תומכי טרור,
הקווים האדומים של מנדלבליט בהסדר הטיעון עם בנימין נתניהו
תחקיר נרחב על מחדלי חקירה בתיק האונס באולם האירועים – שעורר הדים מסרונים ששלח מנדלבליט לבכיר במשטרה בטענה שהסיתו נגדו
תחקיר על חקירה משפילה ומאיימת שעברו נשים שהתלוננו נגד נאשם בשוחד מיני
חשיפת הטבות סיקור של אילן ישועה מנכ"ל וואלה לשרי הממשלה
נשוי לאפרת דודקביץ ואב לשתי בנות ובן.
נטע פלוצקי (נולדה ב-4 ביולי 1944) היא במאית תיאטרון, שחקנית ומורה למשחק ישראלית.
נולדה בפולין בשם רוזה פלוצקי.
בגיל ארבע הופרדה מהוריה ונשלחה לטיפולים במי גופרית בסנטוריום.
כשחזרה לביתה רשמו אותה הוריה ללימודי בלט כדרך לשמור על בריאותה, וכך החל הקשר שלה עם עולם המחול והתיאטרון.
עד גיל 12 המשיכה ללמוד ריתמיקה, בלט קלאסי וריקודים בלקניים.
בעקבות התקוממות הפועלים בגדנסק החליט אביה לעלות לארץ ב-1957 והיא נשלחה ללמוד בכפר הנוער נווה הדסה.
ב-1963, במקביל לשירותה הצבאי, התקבלה למחזור הראשון של בית הספר של ניסן נתיב, ולאחר שחרורה השלימה תואר ראשון מהחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1980, בזמן שכיכבה בהצגה "רשומון" פגשה את אאוג'ניו ברבה שהזמין אותה ללימודים בבית הספר לאנתרופולוגיה של התיאטרון מייסודו, ובתיאטרון אודין בדנמרק, שם תירגלה את הטכניקה של גרוטובסקי.
בשנת 1976 החלה לתרגל יוגה, טאי צ'י וצ'י קונג בהם התמידה גם בעת שחיה מחוץ לישראל, ובמהלך לימודיה נחשפה גם לתיאטרון הבוטו היפני.
בשנת 1981 נסעה ליפן ללמוד אצל המאסטר קזואו אונו, ומאז שילבה את הבוטו במשחק ובבימוי.
כששבה לישראל תיעדה את חוויותיה בהצגת היחיד "התנסויות של שחקנית" שעלתה במוזיאון תל אביב.
על סמך הניסיון שצברה בתיאטרון אודין הקימה ב-1985 את "בית הספר להכשרת השחקן היוצר" במרכז לתיאטרון בעכו יחד עם רפי גולדווסר ודודי מעיין, בניסיון להעשיר את אמצעי הביטוי של שחקנים מנוסים וטירונים ולצייד אותם בכלים אמנותיים שלא נלמדו עד אז במוסדות הקונוונציונליים.
ב-1998 הצטרפה יחד עם בן זוגה פבלו זלצמן למעבדת התיאטרון של דודי מעיין בקיבוץ כברי ובשנת 2000 הקימו השלושה את מרכז שלומי לתיאטרון אלטרנטיבי.
ב-2006 העלתה פלוצקי את ההצגה "ויה דה לה רוז'ה" המבוססת על סיפור חייה, וב-2010 העלתה את המופע "מנקלה שלי" שגם הוא מורכב מפסיפס של אירועים מחייה כאומנית המקדישה את חייה לחיפוש אושר ואהבה.
פלוצקי הייתה מורה למשחק מרכזית בניסן נתיב, במכללת תל חי, בסמינר הקיבוצים, בקריית החינוך דרור ובבית הספר ליצירה רב תחומית של מרכז היוצרים שלומי אותו הקימה.
זקנים לנצח (פסטיבל עכו לתיאטרון אחר, 2018)
המחברת הגדולה (תיאטרון הסימטה, 1992)
כולם נגד כולם (הסימטה, 1989)
האדונית והרוכל (תיאטרון חיפה, 1985)
הרפתקאות החייל איוון צ'ונקין (החאן, 1980)
משרתם של שני אדונים (החאן, 1974)
לתקן את התנ"ך (אוניברסיטת תל אביב, 1974)
הרפתקה בקרקס (התיאטרון לילדים ולנוער, 1973)
טבור (בימוי: נטעלי בראון, 2005)
גינונים אירופאים (בימוי: חוני המעגל, 1997)
חמישייה על הגג (הערוץ הראשון, 1991)
אשר (בימוי: סרג' אנקרי, 1982, לצד שלמה בראבא)
בערוגות החשק (הטלוויזיה הכללית, 1977)
בזאר מקור חיים 44 - תיאטרון ירושלים, 1990
השחף - המרכז לתיאטרון בעכו, 1987
משפט האלמנה עם הרוח - המרכז לתיאטרון בעכו, 1985
ב-1970 נישאה לשחקן שלמה תרשיש אך השניים התגרשו לאחר מספר שנים.
כיום נמצאת בזוגיות עם הבמאי פבלו זלצמן.
בשנת 2008 הוענק לה פרס קיפוד הזהב על תרומתה רבת השנים לתיאטרון הפרינג'.
נטע דורצ'ין (נולדה ב-1969) היא פרופסור, חוקרת ומרצה בכירה בבית הספר לזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב, בפקולטה למדעי החיים.
בנוסף היא נשיאת החברה האנטומולוגית בישראל, והאוצרת הראשית לאנטומולוגיה במוזיאון הטבע על שם שטיינהרדט באוניברסיטת תל אביב.
דורצ'ין מתמחה באנטומולוגיה (תורת החרקים).
עבודתה כוללת מיון וסיווג של חרקים, חקר והבנה של יחסי הקרבה האבולוציוניים בין המינים השונים ושחזור עצים אבולוציוניים.
בעיקר מתמקד מחקרה ביתוצים .
המחקר במעבדתה מתמקד בטקסונומיה, באקולוגיה ובאבולוציה של קבוצות חרקים מגוונות.
דורצ'ין היא בתו של הפסל והאמן יעקב דורצ'ין.
במסגרת לימודי תואר שני חקרה דורצ'ין מין של חרק שנקרא יתוץ.
היא ירדה לדרום ים המלח וחקרה קשר בין קבוצת החרקים לבין צמחים, וגילתה יותר מ-60 מיני חרקים חדשים למדע.
את הדוקטורט בזואולוגיה סיימה באוניברסיטת תל אביב.
דורצ'ין ביצעה מחקר פוסט דוקטורט באוניברסיטת קייפטאון, דרום אפריקה.
מחקרה התמקד בשימוש ביתוצים (Pteromalidae) לשליטה ביולוגית על שיטה פולשנית באוסטרליה.
פוסט דוקטורט נוסף עשתה באוניברסיטת באקנל, פנסילבניה, ארצות הברית.
בבאקנל חקרה את הסיסטמטיקה והאקולוגיה האבולוציונית של יתוצים על פרחים ממשפחת המורכבים.
בין השנים 2007–2011 עבדה במוזיאון קניג למחקר זואולוגי בבון, גרמניה.
בתחילה שימשה כאוצרת של זבובאים ואחר כך ראש מחלקת פרוקי רגליים.
בשנת 2011 חזרה לאוניברסיטת תל אביב על מנת להצטרף לסגל הבכיר של בית הספר לזואולוגיה בפקולטה למדעי החיים.
דורצ'ין מונתה לאוצרת הראשית לאנטומולוגיה במוזיאון הטבע על שם שטיינהרדט באוניברסיטת תל אביב.
מחקרה של פרופ' דורצ'ין מתרכז בהיסטוריה האבולוציונית של יתוצים – משפחה של יתושים זעירים היוצרים עפצים בצמחים.
בקבוצה זו החרק מטיל ביצים על הצמח, והזחלים הבוקעים גורמים באכילתם להתפתחות עפץ (מבנה צמחי דמוי גידול בעל צורה ייחודית), שבתוכו הם מתפתחים עד לבגרותם.
העפצים הם עולם שלם של צורות כאשר כל אחד מהם יכול להיראות כמו משהו אחר.
דורצ'ין גילתה מינים רבים של יתוצים, ואת שמותיהם בחרה לתת על פי תכונות העפצים שהם יוצרים, משום שצורת העפץ ייחודית למין החרק שיוצר אותו.
כך, למשל, היא קראה לאחד ממיני היתוצים שגילתה בשם פסאודורוזה (Asphondylia pseudorosa), שפירושו דומה לוורד, מכיוון שהעפצים שהוא יוצר הזכירו לה פרחים של ורדים.
למין אחר שגילתה נתנה את השם סיליקה (Suaediola siliqua), שפירושו בלטינית תרמיל, מכיוון שהעפצים שיוצר מין זה נראים כמו תרמילי אפונה או שעועית.
למין שיוצר עפצים שנראים כמו שרשרת נקניקיות בחרה נטע בשם בוטלוס (Schizomyia botellus), שפירושו נקניקיה בלטינית, והמין סטרובילה (Dasineura strobila) קיבל את שמו מהמילה הלטינית סטרובילוס, שפירושה אצטרובל.
ב-2018 חקרה תהליכי התמיינות ביתוצים מהמין Dasyneuriola prolifica ושל אויביו הטבעיים – צרעות טפיליות.
היתוץ Dasyneuriola prolifica מתפתח בישראל בעפצים שהוא יוצר בשני מיני צמחים – אוכם שיחני ואוכם מדברי (שגדלים בבקעת ים המלח, מדרונות מדבר יהודה, צפון הנגב ובקעת הירדן).
במחקר התגלה כי התמיינות חרקים שתלויה בצמחים פונדקאים, מגדילה את מגוון המינים וכך תורמת למערכת האקולוגית.
בנוסף למחקרים על יתוצים ממקומות שונים בעולם, היא מנחה מחקרים על מגוון קבוצות חרקים אחרות, כולל זבובי פירות, צרעות עפצים, דבורים, צרעות טפיליות, נמלים וחרקים ימיים.
עם זאת, תחומי העניין העיקריים שלה הם הטקסונומיה והאקולוגיה האבולוציונית של דגמי עפצים פיטופגיים, בפרט הסביבות הצחיחות בישראל ובאפריקה.
בישראל, חלק גדול מהמחקר שלה על חרקים אלו נעשה באזור ים המלח, הנגב והערבה.
המחקר במעבדתה מתמקד באקולוגיה של חרקים, שיטתיות ואבולוציה, עם דגש על אינטראקציות חרקים-צמחים בקבוצות מעוררות עפצים (יתוצים וצרעות עפצים).
היא חוקרת גם שימוש בחרקים להדברה ביולוגית של עשבים פולשים ומזיקי חרקים.
את דגימות היתוצים והעפצים אוספים פרופ' דורצ'ין וצוות המחקר שלה בשטח.
בדרום אפריקה היא ביצעה סקר מקיף של צמחי מדבר בצפון המדינה וגילתה עשרות מינים חדשים למדע של יתוצים.
לאחר שאספה וגידלה את המינים החדשים חזרה פרופ' דורצ'ין למעבדתה, ושם יצרה שחזור עץ פילוגנטי, המאפשר להבין את הקשרים האבולוציוניים בין מיני החרקים השונים, ואף להשוות אותו לעץ האבולוציוני של התפתחות הצמחים שבהם יוצרים החרקים את העפצים.
2001 - חיי החרקים, טיים לייף לנוער, הוצאת טוקאן
נטע ליבר שפר (נולדה ב-1972) היא ציירת ישראלית, זוכת פרס עידוד היצירה מטעם משרד התרבות ופרס ע"ש חיים שיף לאמנות פיגורטיבית־ריאליסטית.
עבודותיה עוסקות בזכרונות ושכחה אישיים וקולקטיבים.
היא הציגה במגוון תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות ועבודותיה נכללות בין היתר באוסף מוזיאון ישראל, מוזיאון פתח תקווה, אוסף קרן מנדל, אוסף בצלאל ובאוספים פרטיים.
חלק מסגל ההוראה במחלקה לאמנות במכללת סמינר הקיבוצים.
סיימה תואר ראשון ותואר שני באמנות.
ב-2018 הציגה את תערוכת היחיד "שדים מרוסנים למחצה" בגלריה דנה בקיבוץ יד מרדכי.
התערוכה, אותה אצרה רווית הררי, כללה רישומי ענק שמתארים וכאילו מנסים לשחזר את הקליניקה של זיגמונד פרויד בווינה, לפני שעקר ללונדון ב־1938.
ב-2019 הציגה במוזיאון על התפר בירושלים תערוכת יחיד - "המאויים", המתבססת על מאמר בשם זה של פרויד.
המאמר מתאר את נפשו של האדם המודרני ואת אי יכולתו להיחלץ מתחושת הזרות בתוך האינטימיות המאיימת עליו.
התערוכה כללה 9 איורי שמן של מסכות מוות ורישומי פחם גדולים, בהם היא לכדה את שארית הזיכרון מהמת באמצעות דמותו במסכה.
ב-2023 זכתה בפרס ע"ש חיים שיף לאמנות פיגורטיבית־ריאליסטית.
הפרס כולל מענק כספי בסך 10,000 דולר, ותערוכת יחיד מלווה בקטלוג במוזיאון תל אביב לאמנות שנפתחה ביוני 2024. מנימוקי השופטים לזכייתה: "עבודתה של נטע ליבר שפר בולטת בממדיה העצומים, עושר הפרטים ובאמביציה של "סיפור המסגרת" שמאגד אותם.
ליבר שפר נעה בווירטואוזיות בין עבודות המכסות את קירות הגלריה ומטעות את העין לראות ברישום את המשכה של אדריכלות החלל...
הרישום בידיה הופך לכלי אפקטיבי ביצירת חוויית צפייה מושכת עין ולב, אך גם כאמצעי חוקר ומתעד המתחקה אחר שרידים תרבותיים, היסטוריות ידועות יותר ופחות, וכזה היכול להשיב חיים במה שנידון לכליה ושכחה".
בראיון שנערך עימה אמרה ליבר שפר על עבודתה: "אני מרבה לעסוק בנושא הזמן על פניו השונים, בשאלות שנסובות סביב זיכרון, שיכחה והתכלות.
הרבה מהעבודות שלי עוסקות בסוגיות או בדימויים שהתרחשו בעבר ושאני מוצאת אותם רלוונטיים לחיינו כאן ועכשיו."
1999–1997 - כיתת אמן בהנחיית ישראל הירשברג.
2009–2007 - M.F.A בהצטיינות, אוניברסיטת חיפה, החוג לאמנות.
2004 – 'עיר מקלט', גלריית קיבוץ ראש הנקרה.
2012 – 'סיפור כיסוי', גלריה בינט, תל אביב, אוצר: גבי בינט
2013 – 'ההפלגה הגדולה', גלריה מנשר לאמנות, תל אביב.
2018 – 'שדים מרוסנים למחצה', גלריה דנה, יד מרדכי.
2019 – 'המאויים', מוזיאון על התפר, ירושלים.
2022 – 'מקוננים', הגלריה הערונית ראשון לציון.
2024 - 'על תקוות וחלופות אחרות' מוזיאון תל אביב לאמנות.
2003 – 'פעילות מבוימת', גלריית מרכז לאמנות, מוסררה, ירושלים, אוצר: גיא שהם
2003 – 'מחורבותיך אבנך' - גלריית זמן לאמנות, תל אביב.
2004 – 'רשמים 2 -רישום, שירה', גלריית בית האמנים, ירושלים.
2008 – 'הבתים שבבית גרים בדירות', מוזיאון פתח-תקווה.
2008 – 'אבק, שריפה, גז', גלריית מנשר לאמנות, תל אביב.
2009 – 'חשיפה לצפון'- סדנאות האמנים, תל אביב.
2010 – 'חציית הפנטזיה', גלריית טבי דרזנר, תל אביב.
2010 – 'Animamix Biennial' –מוזיאון לאמנות עכשווית (MOCA) שנחאי, סין.
2011 – 'ארשת פנים' מוזיאון תל אביב לאמנות.
2011 – 'הקהילה הבאה', מוזיאון חיפה.
אוצרות: יעלה חזות, לי ווינברג
2012 – 'המומיה העליזה', מוזיאון רמת גן.
2014 – 'בבואה' יחסי ציור צילום באמנות ישראלית, גלריה חנינא, ת"א.
2018 – '1948', מוזיאון העיר חיפה, אוצרים: דר' מאג'ד ח'מרה ועינבר דרור לקס
אוצרים: אירית לוין ואריה ברקוביץ'
2022 – 'תוכנית, פעולה', גלריה מקום לאמנות, תל אביב אוצר: יאיר ברק
המפעל, ירושלים, אוצר מידד אליהו
פרס משרד התרבות לעידוד היצירה 2019
פרס שיף לאמנות פיגורטיבית ריאלסטית 2023
נטע פולברמכר (נולדה ב-14 בינואר 1960, י"ד טבת התש"כ), היא כוריאוגרפית, רקדנית, יוצרת רב תחומית ופרופסור למחול וכוריאוגרפיה.
נולדה וגדלה בקיבוץ להבות הבשן, ביתם של אריה ונעמי פולברמכר שעלו מגרמניה והיו ממייסדי הקיבוץ.
בילדותה במסגרת החינוך המשותף ניגנה חלילית, כינור וחליל צד.
החלה את לימודי המחול בגיל 13 במכללת תל חי עם אריאלה פלד ואביגיל שטראוס.
במהלך שנת שרות ב"שומר הצעיר" בקן צפון בתל אביב, המשיכה ללמוד מחול בלהקת "קול ודממה" ובביה"ס של להקת המחול "בת-דור", ובזמן שירותה הצבאי (1979–1981) החלה ללמוד עם רנה שינפלד, והצטרפה ללהקת המחול שלה.
השתתפה כרקדנית במספר הפקות של הלהקה ביניהם: "ימים וחופים אחרים" "איינשטיין על החוף, תל אביב" ו-"מופעי רחוב 2".
זכתה במלגות לימודי מחול מקרן התרבות אמריקה-ישראל, ומתרבות לעם.
בשנת 1982 עברה לניו יורק ולמדה מחול בבית הספר ג'וליארד.
במהלך לימודיה זכתה במלגות לימודים שונות בבית הספר, ולמלגת הצטיינות להשתתפות בפסטיבל המחול האמריקאי בשנת 1984, שם רקדה ביצירתה של הכוריאוגרפית רובי שאנג "Small Wall Project".
בתום לימודיה בג'וליארד רקדה בלהקתה של הכוריאוגרפית זאבה כהן ועבדה עם היוצרת האמריקנית קייטלין קוב.
במקביל הקימה בניו יורק להקה הנושאת את שמה, Neta Dance Company, איתה העלתה את יצירותיה עד שנת 2013.
יצרה למעלה מ-90 יצירות מחול מקוריות.
יצירותיה הוצגו בתיאטראות בניו יורק, ברחבי ארה"ב, באמריקה הלטינית, אירופה, אוסטרליה ואפריקה.
כמו כן יצרה עבור להקות מחול שונות בארה"ב ובישראל, בהן בלט אריזונה, להקת המחול ורטיגו, בלט ויסקונסין, פרויקט הרפרטואר של קליבלנד ולהקת המחול של חוזה לימון.
ידועה בשיתופי הפעולה שלה עם מוזיקאים ומלחינים בהם: ג'ון זורן, להקת הרוק האנגלית XTC, המלחין רוי נתנזון, ועם המוזיקאים הישראלים דייוויד ברוזה, יובל גבאי, אלון נחושתן ומירי בן ארי.
פולברמכר בעלת דיפלומה במחול מביה"ס ג'וליארד בניו יורק (1985), תואר ראשון BA במחול ממכללת Empire State College בניו יורק (1997), תואר שני MA במחול וחינוך למחול מאוניברסיטת קולומביה (2001) ותואר שני נוסף MFA במחול ופרפורמנס מאוניברסיטת הולינס בורג'יניה (2006).
בשנת 2013, לאחר 31 שנים של חיים ויצירה בניו יורק וארה"ב, פולברמכר הוזמנה לכהן כדיקאנית הפקולטה למחול של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, וכיום מכהנת כפרופסור לכוריאוגרפיה ומחול ומנהלת אמנותית של אנסמבל המחול של האקדמיה, לצד יצירתה העצמאית במחול, תיאטרון ופרפורמנס.
הצטרפה לעמותת הכוריאוגרפים בשנת 2015.
בשנת 1985 פולברמכר הקימה וניהלה את להקת המחול שלה, Neta Dance Company, בניו יורק.
המופע הראשון של הלהקה התקיים בתיאטרון "The Field" במנהטן בשנת 1986, בערב שנקרא "Off The Wall" וכלל שלוש יצירות - "Diversion of Virgin" and "Dust", "Roundabout".
פולברמכר מלמדת באוניברסיטאות ובתי ספר שונים כפרופסור ומרצה למחול וכוריאוגרפיה.
בשנת 2013 הוזמנה לכהן כדיקאנית הפקולטה למחול של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, וכיום מכהנת כפרופסור לכוריאוגרפיה ומחול ומנהלת אמנותית של אנסמבל המחול של האקדמיה.
עם האנסמבל יצרה ואצרה פרויקט ייחודי בשם "גוף מחול מקום - מופע פוגש עיר", שהתרחש במרחבים ציבוריים בירושלים, בהם "המפעל", מרכז ימקא והחניון התת- קרקעי של קולנוע יס פלאנט, שם יצרה את "חניה ציבורית 2021" עבור פסטיבל ישראל.
הוזמנה להופיע עם האנסמבל גם במרכז אדמונד רוטשילד בתל אביב, בפסטיבל- קמפינג ב-CND בפריז ובמוזיאון הרצליה.
בשנת 2015 הוזמנה על ידי נשיאת אוניברסיטת בן- גוריון שבנגב, פרופ' רבקה כרמי, לכהן כמנהלת אמנותית של להקת המחול של האוניברסיטה, וניהלה את הלהקה עד סוף 2019.
בין האוניברסיטאות בהן לימדה באופן קבוע: ברנרד קולג' באוניברסיטת קולומביה (1992-2001), אוניברסיטת פרינסטון (2001-2003), קולג' מנהטן-ויל (2003–2006), אוניברסיטת פלורידה (2006-2013), האקדמיה למוסיקה ומחול ירושלים (מאז 2013).
כאמנית אורחת הוזמנה ללמד במקומות רבים בארץ ובעולם, ביניהם: התוכנית הבינלאומית לתואר שני של אוניברסיטת הולינס במונפלייה, צרפת (2018), SEAD -האקדמיה של זלצבורג, אוסטריה (2017), MIT (2008), אוניברסיטת צפון קרולינה (2002, 2004), אוניברסיטת בלארוס (2004), אוניברסיטת אריזונה (2002), וכן במסגרות שונות בחוף השנהב, אלבניה, סנגל, צ'אד ואלסקה.
פולברמכר נמנתה על הצוות המקצועי בפסטיבל המחול האמריקאי (2001-2009).
פולברמכר יזמה, אצרה והפיקה את הפרויקט Dance Converstion @ The Flea Theater בתיאטרון Flea בניו יורק בין השנים 2003-2005.
בין השנים 2005–2010 יזמה וניהלה את הפרויקט The A.W.A.R.D.
Show בשותפות עם תיאטרון ג'וייס בניו יורק.
הפרויקט הפך לסדרה שהתרחשה בשש ערים מרכזיות בארה"ב (שיקגו, ניו יורק, לוס אנג'לס, פילדלפיה, סיאטל וסן פרנסיסקו) ונתמך על ידי חברת המטוסים בואינג.
בין 2010–2013 יזמה וניהלה אמנותית את הפסטיבל הבין לאומי Swamp Dance Festival, פסטיבל מחול ייחודי המוקדש לתהליכי יצירה, שאירח כוריאוגרפים מישראל, ארה"ב, אפריקה ואירופה.
2023 אות הוקרה מיוחד על היצירה "הארכיון" ממוזיאון לוחמי הגטאות
נטע קורין (נולדה ב-1974) היא אשת עסקים, יזמית חברתית ופובליציסטית ישראלית.
במעורבותה במשרד הביטחון ובמשרד ראש הממשלה יזמה והקימה מספר מיזמים ב וברצועת עזה ביניהם תחנת כוח, טיפול בשפכים ועוד.
קורין הקימה מספר חברות בתחום הבלוקצ'יין, אותן היא מנהלת, וכן ניהלה מספר רב של מיזמים פילנתרופיים.
קורין נולדה בישראל ב-1974. ב-1979, כשהייתה בת חמש, עזבו הוריה את ישראל והיגרו לארצות הברית, בתחילה למישיגן ומאוחר יותר לקונטיקט, שם גדלה.
קורין סיימה תואר ראשון בכלכלה ותואר שני בכלכלה בינלאומית מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס ותואר שני מ־SAIS Europe בית ספר ללימודים בינלאומיים בבולוניה, איטליה..
קורין החלה את הקריירה ב-1994 כבנקאית השקעות בוול סטריט בליהמן ברדרס ובהמשך עבדה עבור נועם גוטסמן.
ב-2002 הקימה קרן גידור משל עצמה ובכך הייתה האישה הצעירה ביותר באותה תקופה שהקימה קרן גידור עצמאית.
לאחר 15 שנה של קריירה פיננסית בבנקי השקעות ובקרנות גידור בלונדון ובניו יורק היא פרשה ב-2009 ועלתה לישראל.
ב-2011 פתחה בית קפה בתל אביב אשר כל הכנסותיו מיועדות לארגון "אימפקט" אשר מממן לימודים אקדמיים עבור יוצאי יחידות קרביות מעוטי יכולת.
הייתה חברת ועד בארגון "ידידי צה"ל בארצות הברית".
בשנים 2009–2015 שימשה יו"ר ארגון אימפקט, עמותה ללא מטרות רווח.
משנת 2010 הייתה חברה בוועד המנהל של ארגון "השומר החדש".
בשנים 2015–2016 הייתה חברה בוועד המנהל של "המכון הישראלי לחדשנות דיפלומטית".
ב-2016 מונתה לעוזרת השר מייקל אורן במשרד ראש הממשלה ולאחר מכן הייתה יועצת בפרויקטים מיוחדים במשרד הביטחון למתאם פעולות הממשלה בשטחים האלוף יואב (פולי) מרדכי.
יחד עם אורן ומרדכי יזמו פרויקט הקמת תחנת כוח בעזה על מנת לייצר חשמל בעזה בצורה עצמאית.
ב-2017 ייסדה את חברת הבלוקצ'יין הישראלית אורבס עם מספר שותפים.
החברה מציעה מערכות בלוקצ'יין לגופים ממשלתיים ולארגונים ציבוריים.
קורין הציעה לשלב טכנולוגיית בלוקצ'יין ומטבע דיגיטלי (CBDC) לצורך שיפור חלוקת הסיוע ההומניטרי בעזה, תוך הבטחת שקיפות ובקרה מחמירה על תנועת הכספים.
בין שאר פעולותיה תרמה אורבס לתנועת "הביטחוניסטים" מאות אלפי שקלים.
ב-2018 הקימה את חברת Hexa Foundation, ארגון ללא מטרות רווח המתמקד בשימוש בבלוקצ'יין ליצירת השפעה חברתית.
ב-2019 השתתפה בוועידה לפתרון בעיית הסכסוך הישראלי-פלסטיני שיזם נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בראשות ג'ארד קושניר בבחריין.
בוועידה עלה רעיון להסדרת הסכסוך בשיתוף עם חברת אורבס בבעלותה של קורין.
הפתרון שיזמה כלל שימוש בבלוקצ'יין דרך השקעות שונות במקום בהעברת כספים בצורה ישירה שהייתה נהוגה עד אז, דבר שיאפשר השקעות בראשות הפלסטינית תוך מעקב אחר הכספים והשימוש בהם.
נשואה לנדב שמש, שהיה יועץ לשר האוצר משה כחלון.
נטשה מיצ'יץ' (נולדה ב-2 בנובמבר 1965 באוז'יצה), נשיאת האספה הלאומית של סרביה (יו"ר הפרלמנט) בשנים 2001 עד 2004, והנשיאה-בפועל של סרביה מ-2002 עד 2004, כשהמדינה הייתה חלק מהרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה ואחר-כך האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו.
מיצ'יץ', עורכת דין במקצועה, הפכה לחברת מפלגת "הברית האזרחית של סרביה" (מפלגה סוציאליסטית-ליברלית) בשנת 1996. מפלגתה זו הייתה חלק מ"האופוזיציה הדמוקרטית של סרביה" – ברית נרחבת של מפלגות שהוקמה נגד המפלגה הסוציאליסטית הסרבית ומנהיגהּ סלובודן מילושביץ'.
נשיאת האספה הלאומית של סרביה
ניצחון "האופוזיציה הדמוקרטית של סרביה" בבחירות בסוף שנת 2000 הפך את מיצ'יץ' לחברת האספה הלאומית של סרביה, ובינואר 2001 הייתה לסגנית נשיא האספה.
עם פרישת נשיא האספה ב-6 בדצמבר באותה שנה, הפכה מיצ'יץ' לנשיאת האספה (כלומר יו"ר הפרלמנט).
כהונתו של מילאן מילוטינוביץ', נשיא סרביה מאז שנת 1997, עתידה הייתה להסתיים ב-29 בדצמבר 2002, ולפיכך נערכו בסוף 2002 בחירות לנשיאות סרביה.
עקב השתתפות מועטה של האזרחים – פחות מ-50% מבעלי זכות הבחירה שנדרשו על פי חוק – נפסלו הן הבחירות בספטמבר–אוקטובר (45.5% בסיבוב השני) והן הבחירות בדצמבר (45.1% בסיבוב הראשון), וכתוצאה מכך הפכה מיצ'יץ' לנשיאה-בפועל של סרביה נוסף על תפקידה כנשיאת האספה הלאומית.
מיצ'יץ' הייתה מחויבת על-פי החוקה לקבוע בחירות חדשות לנשיאוּת תוך 60 יום, אך לא עשתה כן.
על כך ספגה ביקורת רבה.
בעקבות ההתנקשות בראש ממשלת סרביה זוראן ג'ינג'יץ' ב-12 במרץ 2003, הכריזה מיצ'יץ' על מצב חירום, אותו הסירה במאי באותה השנה.
ב-17 בספטמבר 2003, יותר מחצי שנה לאחר תום התקופה בה הייתה מיצ'יץ' מחויבת לקבוע בחירות חדשות לנשיאות סרביה, הכריזה כי אלה יתקיימו ב-16 בנובמבר באותה שנה.
ב-16 באוקטובר 2003 איבדה הקואליציה את הרוב שלה באספה הלאומית, לראשונה מזה שלוש שנים, והועלתה הצעת אי אמון במיצ'יץ' כנשיאת האספה.
הדיון בהצעה זו הסתיים ב-29 באוקטובר, אך ההצבעה עליה נדחתה בשבועיים, ועוד קודם לכן, ב-13 בנובמבר, 3 ימים לפני הבחירות לנשיאות סרביה, פיזרה מיצ'יץ' את האספה הלאומית וקבעה כי הבחירות לאספה יתקיימו ב-28 בדצמבר 2003.
תוצאות הבחירות הפכו את מיצ'יץ' לחברת האופוזיציה.
היא הייתה אחת משני חברי "הברית האזרחית של סרביה" שהצליחו להיכנס לאספה הלאומית, לאחר שזו חברה למפלגה הדמוקרטית הסרבית אשר זכתה ב-31 מקומות.
ב-4 בפברואר 2004, עם ניצחונו של בוריס טאדיץ' בבחירות לנשיאות סרביה, סיימה מיצ'יץ' את תפקידה כנשיאה-בפועל של סרביה.
בדצמבר 2004 נבחרה לנשיאת מפלגתה, "הברית האזרחית של סרביה", ובשנת 2007, לאחר שמפלגתה התמזגה עם "המפלגה הליברל-דמוקרטית", הפכה לסגנית הנשיא של מפלגה זו.
מיצ'יץ' נשואה ואם לילד אחד.
נטשה מוֹזגוֹבָיָה היא עיתונאית, מתרגמת ומנחת טלוויזיה ישראלית-אמריקאית.
מנחה בקול אמריקה ארצות הברית.
מוזגוביה נולדה בברית המועצות בשנת 1979, בת להורים עיתונאים.
בגיל 11 ב-1990 עלתה לישראל עם אמהּ, שלי שריימן.
בגיל 12 הופיעה לראשונה בסרטון פרסומת של הסוכנות היהודית.
בגיל 13 נרשמה ללימודי תיאטרון בבית הספר לאמנויות בתל אביב ולאחר מכן למדה בתיכון תלמה ילין שבגבעתיים.
מוזגוביה החלה את הקריירה שלה בעיתונות הרוסית בישראל כשכתבה בגיל 14 במדור סאטירה צעיר בעיתון "וסטי".
בהמשך, ערכה שני מוספים בעיתון זה, ותרגמה ספרים מרוסית לעברית.
בגיל 21 בשנת 2000 עזבה את "וסטי" והחלה לעבוד ככתבת בעיתון "ידיעות אחרונות" (העיתון "וסטי" שייך לקבוצת ידיעות אחרונות).
בימיו הראשונים של ערוץ ישראל פלוס, הגישה את תוכנית התחקירים "המחלקה המיוחדת", וכן את "עושים רוח", תוכנית תרבות בערוץ הראשון, ו"הבוקר השביעי", תוכנית תרבות ששודרה בימי שבת בבוקר בערוץ 2, אותה הגישה לצד דפנה שפיגלמן.
בינואר 2006 נבחרה להגיש את מהדורת החדשות המשודרת בערוץ 2 בחמש אחר הצהריים יחד עם דני קושמרו, ועוררה ציפיות גדולות.
עם זאת, בעקבות קיצוצים, מדרוג נמוך (6.8 בממוצע, על פי ynet) וביקורות קשות על התוכנית, שהתמקדו בין השאר במבטאה הרוסי בטענה כי הדבר מקשה על הבנת דבריה, ירדה התוכנית במאי 2006. מוזגוביה טענה כי הביקורת נבעה בחלקה משנאת זרים.
מאוקטובר 2007, מוזגוביה מגישה את התוכנית "הרוסים על חדשות" - מהדורת חדשות בעברית בערוץ 9 יחד עם העיתונאים אנה שוליק וגריגורי אסמולוב.
ב-2008 השתתפה מוזגוביה גם כמנחה (יחד עם גרא סנדלר ואלכס אברבוך) בסדרת הטלוויזיה "תמול שלשום" ("Тмоль шильшом"), העוסקת בהיסטוריה של מדינת ישראל מ-1948 עד 1957. היא גם כתבה למגזין "עלמה" בתקופה הקצרה שבה ראה אור.
בשנת 2008 עזבה את ידיעות אחרונות, ועברה לוושינגטון, כשליחה של העיתון "הארץ" בארצות הברית.
בתחילת 2013, עקב קיצוצים בהארץ, סיימה את עבודתה בעיתון, והצטרפה לדסק החדשות של אתר וואלה תחת הכותרת "שליחת וואלה בוושינגטון".
במקביל, משמשת בתור מגישה בקול אמריקה בוושינגטון.
מוזגוביה בעלת תואר ראשון בסוציולוגיה ובאנתרופולוגיה ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב.
נטשה מוזגוביה פעילה בקידום נושאים חברתיים ובייצוג מיעוטים בתקשורת, ובין היתר היא מכהנת כחברת הנהלה באג'נדה.
מוזגוביה נשואה לישראלי-אמריקאי והם הורים לשתי בנות ובן.
היא מתגוררת עם משפחתה במרילנד שבארצות הברית.
נטשה אטלס זמרת בלגית הידועה בשל סגנונה הממזג מוזיקה צפון אפריקאית ומוזיקה ערבית עם השפעות מערביות כגון מוזיקת היפ הופ ומוזיקת רגאיי.
אטלס נולדה בבלגיה וגדלה בפרבר של בריסל בו גרו מהגרים רבים מצפון אפריקה.
מוצאה מעורב: סבה היה מצרי, אביה נולד וגדל בירושלים, אמה היא אנגלייה שהמירה דתה לאסלאם, ונטשה עצמה היא מוסלמית.
בתגובה לשמועה כי אביה הוא יהודי ספרדי, ענתה כי היא "אולי 10% יהודית".
עוד אמרה כי "סבא של סבי היה יהודי.
אבל יהודים תמיד היו חלק מהחברה הערבית, כך שאין זה נדיר לגלות שורשים יהודיים.
בסופו של יום אנחנו כל כך מחוברים".
באלבומה "גלות" מופיע שיר בשם "לייש נתעארק" (למה נילחם) המביע תקווה לפתרון הסכסוך הישראלי-ערבי בדרכי שלום.
אטלס טוענת כי אביה אמר לה שמשמעות שם משפחתה הוא הקשר להרי האטלס.
אטלס התייחסה לעצמה כ"רצועת עזה" אנושית, וכי "הקונפליקטים בין שורשי האירופיים והערביים ימשיכו – הקוד הגנטי שלי הפך אותי לנוודית".
בפרבר של בריסל בו גדלה התוודעה אטלס לאומנות ריקודי הבטן ולמוזיקת פופ מצרית המכונה "שעבי".
היא למדה מספר שפות – אנגלית, צרפתית, ספרדית וערבית, והיא שרה בכולן (בשיר "סרנגטי" שהוקלט בתקופת "טראנסגלובל אנדרגראונד" שרה אטלס גם בעברית, אם כי ניכר שאינה דוברת את השפה).
לאחר שהוריה התגרשו, עברה לנורתהמפטון עם אמה.
משבגרה שבה לבריסל שם שרה במועדוני לילה ובמסעדות בעלות אופי מזרח תיכוני.
היא נדדה בעולם, וגרה בין היתר ביוון ובמצרים.
בשנת 1991 שבה לאנגליה והקליטה שיר בשם "טימבל" עם להקה בשם "בליאריק ביט".
כן עבדה עם הגיטריסט ג'אה וובל, והלחינה חמישה שירים בתקליטו "Rising above Bedlam.".
בתקופה זו פגשה את אנשי להקת "טראנסגלובל אנדרגראונד" אשר הביאו לפריחת הקריירה שלה.
טראנסגלובל אנדרגראונד היה קולקטיב מוזיקלי רב אתני, שבסיסו בלונדון ששילב מוזיקה אלקטרונית עם מקצבים אתניים.
בשנת 1991 הקליטה עמם כאורחת, אך בשנת 1993 הייתה כבר לחלק מן ההרכב, כזמרת המובילה, ורקדנית בטן בהופעותיהם.
בשנת 1995 הקליטה אטלס את אלבומה הראשון בקריירת הסולו "גלות" "Diaspora", אשר הופק על ידי אנשי טראנסגלובל אנדרגראונד.
האלבום התמקד בצד הערבי של המוזיקה של אטלס, בניגוד להעדפותיהם של אנשי טראנסגלובל אנדרגראונד למוזיקה אפריקאית ובינלאומית יותר.
האלבום היה להצלחה, ובעקבותיו באו "חלים" (1997) (על שם המלחין המצרי עבד-אל-חלים חאפז) אשר הוקלט בלונדון ובקהיר, "ג'דידה" (1999), אשר כלל לראשונה שיר באנגלית, ו"עיישתני" (2001) אשר כלל גם ביצוע לשיר "I Put a Spell on You" ולשירו של ז'אק ברל "אל תעזביני", כמו גם חומרים מקוריים משל אטלס.
בשנת 2002 הקליטה אטלס את האלבום "נבואה בשדה החלומות" עם מרק איגלטון אשר היה שונה מאוד מאלבומיה הקודמים.
הדגש על הקצב המזרחי השתנה לטובת שירים בהשפעת השירה הערבית, הכתיבה של פאולו קואלו והפילוסופיה של גיאורג איבאנוביץ' גורדייף.
באלבום "משהו מסוכן" משנת 2003 שבה ושילבה מוזיקת פופ מערבית עם מוזיקה ערבית.
לאחר יציאת אלבום אוסף בשנת 2005 יצא בשנת 2006 אלבום בשם "מישמאעול", ובשנת 2008 אלבום נוסף בשם "אנא חינה".
בריאיון לעיתון הצרפתי "ל'אפיש" אטלס הצהירה כי היא מגלה עניין רב בשורשיה, וזו הסיבה שהיא שרה בערבית, על מנת לגלות את זהותה ולהתחבר לשורשיה.
עם זאת היא אוהבת מוזיקה מודרנית כסלסה או רגאיי.
השירים שהיא שרה בצרפתית, ובמיוחד ביצועה לשיר של פרנסואז ארדי "Mon ami la rose" הפכו אותה לפופולרית בצרפת.
באנגליה לא הצליחה עדיין לפרוץ לתודעה, והיא טוענת כי המוזיקה שלה אינה מתקבלת שם יפה.
בישראל ידועה אטלס בעיקר בשל ביצועה לשיר "I Put a Spell on You" ששימש כרקע לפרסומת לחברת "קסטרו".
אטלס תרמה שירים למספר סרטים מצליחים, ביניהם הסרט "הענק" (2003) של הבמאי אנג לי, "למות ביום אחר", סרט ג'יימס בונד משנת 2002 ו"סטארגייט" משנת 1994. בסרט "האמת על צ'ארלי" של ג'ונתן דמי משנת 2002, תרמה את קולה, המופיע ברקע כ"קולה של רוח".
בשנת 2001 הלחינה את מוזיקת הרקע לסרט בשם "סנאפשוטס".
בשנת 2001 קיבלה אטלס מינוי של "שגרירה של רצון טוב" של האומות המאוחדות לוועידת האו"ם כנגד גזענות, מידי נשיאת אירלנד לשעבר, מרי רובינסון אשר שימשה כנציבת האו"ם לזכויות האדם.
יחד עמה התכבדו בתואר השגריר אישים כחתני פרס נובל לספרות הניגרי וולה סויינקה והאירי שימוס היני וכן הסופר המרוקני-צרפתי טאהר בן ג'לון.
בנימוקיה לבחירת אטלס לתפקיד השגרירה מסרה רובינסון כי היא "נושאת את המסר שישנו חוזק בשוני".
בשנת 2005 תרמה שיר בשם "כמו חלום" מאלבומה "משהו מסוכן" לאלבום "קולות מאוחדים למען UNHCR", סוכנות האו"ם למען הפליטים.
בשנת 2013 היא שותפה בהוצאה מחודשת של אלבום "Untold Things".
נטפליקס היא חברה אמריקאית שמושבה בלוס גאטוס שבקליפורניה.
הוקמה בשנת 1997 על ידי ריד הייסטינגס ומארק רנדולף בסקוטס ולי שבקליפורניה.