tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כיהן כחבר מועצת עיריית ירושלים, חבר מליאת רשות השידור, יו"ר המועצה לביקורת סרטים, מועצת הרשות לניירות ערך, דירקטור בחברות כמו אל-על, צים, בז"ן ותש"ן.
היה יועץ לשרי משפטים וליועצים משפטיים לממשלה, חבר מועצת עיריית ירושלים, יו"ר המועצה לביקורת סרטים וחבר מליאת רשות השידור.
מאז שנות ה-80 שימש כפרשן משפטי בעיתונים "ידיעות אחרונות" ו"מעריב".
במשך שנים הוא הנחה את תוכניות הטלוויזיה "חוק וצדק", "סדר דין מקוצר" ו"אש צולבת"; הגיש וערך את תוכנית הרדיו "הפוך על הפוך" בקול ישראל רשת ב.
כתב טור משפטי קבוע במעריב סוף שבוע בשם "הזווית המשפטית".
גוטמן שימש דירקטור ב-31 מועצות מנהלים מכל הסוגים: "אל על", "צים", בתי הזיקוק, בנקים, חברות בנייה, מפעלי תעשייה וגם גופי תרבות כמו רשות השידור, מועצת הקולנוע, המועצה לביקורת סרטים ומחזות, תיאטרון ירושלים, התזמורת הסימפונית ירושלים, רדיו ירושלים והפועל ירושלים בכדורסל.
גוטמן עסק בכתיבה של ספרי עיון ומתח שעסקו בפוליטיקה ובמשפט בישראל, וספרו "טלטלה בשב"כ, עובד לסדרת דרמה בשם "פרשת קו 300".
היועץ המשפטי נגד הממשלה (הוצאת ידיעות ספרים, 1981) - ספר העיון הראשון שעסק בתפקידו הייחודי של היועץ המשפטי לממשלה בשיטת המשפט הישראלית.
גוטמן שעבד לצד שרי משפטים ויועצים משפטיים לממשלה ערך מחקר מעמיק בדבר ההיסטוריה של התפקיד והמאבקים שניהל היועץ המשפטי לממשלה כנגד הדרג הפוליטי מאז קום המדינה.
בספר מובאים ראיונות עם היועצים המשפטיים לממשלה מאז קום המדינה המפרטים את תולדות התפקיד.
טלטלה בשב"כ: היועץ המשפטי נגד הממשלה מפרשת טוביאנסקי עד פרשת קו 300 (הוצאת ידיעות ספרים, 1995) - בספר זה גוטמן מנתח את פרשת השב"כ.
הספר מבוסס על ראיונות עם "כוכבי" הפרשה, ביניהם אברהם שלום.
רשות השידור רכשה את הזכויות על הספר והפיקה בשנת 1997 סדרה ישראלית בת חמישה פרקים, בשם "פרשת קו 300", בבימויו של אורי ברבש ובכתיבתו של מוטי לרנר, על בסיס הספר.
גוטמן שיחק בתפקיד משני של פתולוג בסדרה.
תיק תפור (הוצאת ידיעות ספרים, 2009) - מותחן פוליטי-משפטי
ממשלות ישראל לדורותיהן- החלטות חכמות והחלטות מטופשות (הוצאת ידיעות ספרים, 2017) - ספר עיון שנכתב יחד עם פרופ' דני קורן.
12 המופלאים (הוצאת כנרת, זמורה, דביר, 2021) - ספר עיון שנכתב ביחד עם פרופ' דני קורן.
סיפוריהם של 12 ראשי הממשלה שכיהנו בישראל מאז הקמתה ועד היום.
היה נשוי לאמנית תמר (תמי) גוטמן ואב לארבעה בנים: יריב, גיא, רועי ועו"ד מתן גוטמן.
יחיאל ("קיטש") אמסלם (1952 – 25 בספטמבר 2025) היה גיטריסט, מלחין ומוזיקאי ישראלי, לשעבר חבר להקת "בנזין".
אמסלם נולד בשכונת ואדי סאליב בחיפה.
את דרכו המוזיקלית החל בנגינה על גיטרה בגיל צעיר.
כשהיה בן 30, הצטרף כגיטריסט ללהקת "בנזין", שפרצה בתחילת שנות ה-80 והוציאה שני אלבומים – "עשרים וארבע שעות" (1982) ו"משמרת לילה" (1984)".
אמסלם הלחין ושר את השיר "גשם" באלבומה הראשון של הלהקה, "עשרים וארבע שעות" (השיר הפך ללהיט גדול ב־1997 בגרסת כיסוי שהקליט לו אלי לוזון עבור סרט הקולנוע "עפולה אקספרס").
בעת העבודה על אלבומה השני של הלהקה עזב אמסלם עקב חילוקי דעות על רקע מקצועי: הוא הלחין עבור האלבום, "משמרת לילה", שלושה שירים, שבהם נועד להיות הסולן.
לאחר שכבר הקליטו חברי הלהקה את אחד השירים, "פגע וברח", הוחלט שיהודה פוליקר ישיר את השיר ולא אמסלם, על מנת ליצור אחידות באלבום.
בשנים שלאחר בנזין, עבד לפרנסתו כטכנאי שיניים, אך המשיך גם בהלחנה: לירדנה ארזי הלחין את השיר "במערבולת" לאלבום הסולו הרביעי שלה, "דרישת שלום", שיצא בשנת 1985, ואף השתתף בהקלטת קולות הרקע לאלבום זה.
ברבות הימים, התנער אמסלם מהכינוי שדבק בו ("קיטש").
אמסלם היה גרוש ולו שני ילדים.
ב־25 בספטמבר 2025, נפטר בשנתו ונטמן בעיר הולדתו.
הרב יחיאל ברוך בסיס (נולד ב-19 באפריל 1982) הוא רב העיר ראש העין.
הרב יחיאל בסיס נולד בראש העין לרומה ולרב עזריה בסיס, רבה של ראש העין וחבר מועצת הרבנות הראשית.
למד בישיבת פורת יוסף בירושלים אצל הרב שלום כהן והוסמך לרבנות על ידי הרבנות הראשית והרב שלמה קורח.
שימש ראש כולל "אהל מועד" בבני ברק, רב בארגון "המאורות" ורב ומו"צ בבית ההוראה של הארגון.
חיבר את סדרת הקונטרסים "מעתיק השמועה", והשתתף בעריכת סדרת ספריו ההלכתיים של אביו "בית העזרי".
באוקטובר 2025 נבחר לתפקיד רב העיר ראש העין, שלא אויש מאז פטירת אביו 6 שנים קודם לכן, בתמיכת רבני תימן ובראשם הרב שלמה מחפוד חבר מועצת חכמי התורה.
בסיס נשוי ללאה ואב לילדים.
יחיאל די-נור (פיינר; 16 במאי 1909 – 17 ביולי 2001) היה סופר ישראלי יליד פולין, ניצול מחנות ההשמדה הנאציים, שכתב על השואה ביידיש ובעברית ומוכר בעיקר בשל סדרת ספריו "סלמנדרה - כרוניקה של משפחה יהודית במאה העשרים".
די-נור נודע בשם העט "ק.
צטניק" (מבוטא: "קָצֵטניק", מושג שפירושו "אסיר במחנה ריכוז") ושימש כעד במשפט אייכמן.
די-נור נולד בשנת 1909 בסוסנוביץ שבפולין בשם יחיאל פיינר.
הוא גדל בחווה של סבו ולמד בישיבת חכמי לובלין שבעיר לובלין.
הוא היה ידוע כעילוי, בין מתי המעט שלמדו קבלה מפי ראש הישיבה.
בצעירותו עסק במוזיקה וכתב שירים ביידיש.
כמו כן היה עסקן של צעירי "אגודת ישראל" בפולין שבין מלחמות העולם.
בתקופת שהותו בגטו בעיר קטוביץ, נחקר פעמיים על ידי הגסטאפו.
מכּר הצליח לסדר לו דרכון של הונדורס, שהועבר אליו באמצעות השגרירות השווייצרית בברלין ומפקדת הגסטאפו בקטוביץ.
בעקבות זאת, הובא אל לשכת מפקד הגסטאפו בעיר, אלפרד דראייר.
בעודו בלשכה, נכנס לחדר קצין בדרגה גבוהה יותר, עיין בניירות, קרע אותם והשליך אותם לפח.
רק מאוחר יותר נודע לדי-נור שאותו קצין היה אדולף אייכמן.
בפעם השנייה, עוּנה די-נור בחקירה במרתף הגסטאפו לגבי מחבוא נשק שהתגלה בגטו.
באוגוסט 1943 הגיע למחנה ההשמדה אושוויץ.
בהמשך עבד במחנה העבודה זקראו (Sakrau, בפולנית: זקז'וב, Zakrzów), מזרחית לעיירה גוגולין, שבו עבדו האסירים בסלילת כביש מהיר, ובמחנה נוסף.
משפחתו – אשתו, הוריו, אחיותיו ואחיו – נספו כולם בשואה, למעט אח אחד ששרד והיגר לקנדה.
חוקרים שונים הטילו ספק בפרטים ביוגרפיים רבים שמסר די-נור לגבי חוויותיו בתקופה זאת.
לאחר שחרורו מצא די-נור את תכלית חייו בתיעוד סיפור משפחתו וחוויית השואה.
הוא קיבל על עצמו לכתוב את מה שקרה בשואה ולדבר בקולם של הנרצחים.
הוא החל לכתוב על השואה מעט לאחר שניצל, בעודו שוהה במחנה של הצבא הבריטי ליד נאפולי באיטליה.
את כתב היד של ספרו הראשון מסר לאליהו גולדנברג, חייל בבריגדה היהודית, כדי שיוציאו לאור בארץ ישראל.
די-נור לא ציין בו את שם המחבר והסביר לחייל: "הם שהלכו אל הקרמטוריום, כתבו את הספר הזה!
רשום את השם שלהם: ק.
שם זה הפך מאז לשמו הספרותי.
ספרו הראשון, "סלמנדרה", אותו כתב במקור ביידיש, היווה פריצת דרך ספרותית ב"המציאו" ז'אנר ספרותי שלא היה קיים עד אז: רומן תיעודי.
באמצעות סיפור שהורכב ברובו מחומרים היסטוריים-תיעודיים, טווה רומן בדיוני, עתיר בפרטים על גבול הפורנוגרפיה.
באמצעות הכתיבה בסוגה זו, הצליח להעביר את מוראות השואה – לראשונה בעולם שלאחר המלחמה – באופן פופולרי.
ספרו זה ובמיוחד זה שכתב אחריו, "בית הבובות", תורגמו לעשרות שפות ונמכרו במיליוני עותקים ברחבי העולם כולו.
את חייו הוא הקדיש לנושא.
זו הווייתו כולה, עד יום מותו, אשר סבה סביב השואה והזכרונות שרדפו אותו משם.
די-נור עלה לארץ ישראל דרך איטליה בשנת 1946. הוא התגורר אז במרתף וגם על ספסל בשדרות רוטשילד.
ב-1947 הכיר את אשתו השנייה, המשוררת נינה אשרמן, בתם של הגינקולוג פרופ' יוסף (גוסטב) אשרמן ואשת התרבות מלכה (וילנר) אשרמן, כמסופר בספרו האחרון בסאגה של משפחתו.
נינה (שכונתה "ניקה") הייתה אז נערה צעירה.
לאחר שקראה את "סלמנדרה", החלה לחפש את מחברו האלמוני.
די-נור כתב על סיוטי הלילה שלו, מהם סבלה גם אשתו: "כאחוז קדחת הייתי ננער משנתי בזעקות חנוקות, שטוף פלגי זיעה, וניקה, הישנה לצדי, מנגבת במגבות את זיעת־חרדתי, תמיד בהלה ורחמים בעיניה".הוא עשה הפרדה וניתוק בין חייו לבין כתיבתו.
במהלך הכתיבה הסתגר, צם ולבש את מדי האסיר ששמר מהמחנות.
בזמן הכתיבה היה שוקע לתוך חוויות העבר הטראומטיות וכמו מתעד אותם בזמן אמת.
כשהתחתן בישראל, עברת את שמו ל"די-נור".
עד אז נשא גם את השם קרל צטינסקי, אשר מזכיר את שם העט "ק.
לזוג נולדו שני ילדים: בן (ליאור, עוסק בנדל"ן) ובת (דניאלה, עוסקת בהוצאה לאור).
ב-7 ביוני 1961 נאות די-נור לשמש עד במשפטו של הפושע הנאצי אדולף אייכמן שנערך בירושלים, כיוון שהיה בין המעטים שפגשו את אייכמן בתקופת השואה ונותרו בחיים: אייכמן נכח באחת משתי הפעמים שבהן נחקר בחדר העינויים של הגסטאפו, המשטרה החשאית הנאצית.
בעדותו נחשפה לראשונה זהותו ונודע לקהל בארץ ובעולם מיהו האיש העומד מאחורי השם ק.
הופעל עליו לחץ להעיד במשפט.
הוא רצה להעיד תחת השם ק.
צטניק כדי לשמור על ההפרדה שהגנה עליו אך כמה דקות לפני העדות הודיעו לו כי יעיד תחת השם יחיאל דינור.
מיד בתחילת מתן עדותו במשפט, לאחר כשמונה דקות שבמהלכן התבקש למסור את פרטיו האישיים ולהזדהות, קם די-נור מכסאו שעל דוכן העדים והתמוטט על רצפת האולם.
השופטים נאלצו להפסיק את הישיבה, ודי-נור הוצא מהאולם על אלונקה ופונה לבית החולים, שם שהה כשישה חודשים לאחר מכן.
בעדותו נדרש די-נור להזדהות בפעם הראשונה בשמו האמיתי.
לימים סיפר לתום שגב כי זו הסיבה לכך שהתעלף.
בעדותו הקצרה התייחס די-נור אל אושוויץ כ"פלנטה" אחרת.
זו לשון עדותו בעקבות שאלתו של התובע: "מה הסיבה שבגללה חסית בשם הספרותי ק.
העדות והאירוע שהתרחש בבית המשפט, ובעיקר חשיפת זהותו של ק.
צטניק, הפכו לאחד מסמליו המובהקים של משפט אייכמן, ששב ומאפיין את הזיכרון בימי השואה.
לטענת שגב, התעלפותו הייתה "הרגע הדרמטי ביותר במהלך המשפט" ואף "אחד הרגעים הדרמטיים בתולדות המדינה".
אולם לאחר המשפט, אסר די-נור על המוציאים לאור לפרסם את תמונתו, סירב להתראיין ולא דיבר בציבור.
חוויית המשפט הייתה טראומטית עבורו ואחריה נכנס לתקופת ייסורים ממושכת.
די-נור התנגד באופן נחרץ להסכם השילומים.
את תחושותיו בעניין זה הביע בפרק המסיים את ספרו היחיד שלא נכתב כפרוזה, "כוכב האפר", בפואמה "Wiedergutmachung ("שילומים")".
בספרו "כחול מאפר" מתבטאת אשתו של ניצול השואה: "מפוטמים זבחי-מתים, אנחנו רוקדים כל הלילה את טוויסט-השילומים סביב מדורת האש הזרה".
בעקבות לחצים מצד אשתו שראתה את ייסוריו, עבר די-נור טיפול ב-LSD שהוזרק לו על ידי הפרופסור יאן בסטיאנס באוניברסיטת ליידן בהולנד.
באסטיאנס התמחה בטיפול בניצולי השואה באמצעות טיפול בטראנס בהשפעת סמים.
החולים סבלו לדבריו מ"תסמונת מחנות הריכוז" – הפרעה פוסט-טראומטית, וה-LSD מחדד את תודעתם ומעמת אותם עם עברם.
הסם הכניס אותם לטראנס, דבריהם הוקלטו, ולאחר מכן נדרשו לנתח אותם.
צטניק ודי-נור הם אדם אחד.
כעבור עשר שנים מהטיפול שעבר, תיעד את חזיונותיו בספרו "צופן א.ד.מ.ע.", שאותו כתב במשך שבועיים וחצי.
לכבוד יציאת הספר אף חשף את עצמו בריאיון טלוויזיוני ממושך אצל רם עברון, שבו סיפר על השינוי בהשקפתו:
די-נור נפטר ב-17 ביולי 2001 בישראל.
בצוואתו ביקש לפרסם את מותו רק בתום השבעה, כדי למנוע ממותו ומהלווייתו להפוך לאירוע תקשורתי.
הוא הותיר אחריו את שני ילדיו.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב מגידו 8.
בספריו של חוקר השואה יהושע אייבשיץ, הוא מאשים כי סיפוריו של די-נור אודות הביוגרפיה שלו לוקים בכזבים בולטים.
לטענת חוקר ספרות יידיש יחיאל שיינטוך, ליחיאל די-נור כלל לא הייתה אחות קטנה ממנו, למרות שכתב עליה בפירוט.
לטענת ההיסטוריון אביהו רונן, פרטים רבים בספרו סלמנדרה לא קרו במציאות, הוא מעולם לא פגש את אייכמן באופן אישי ופרטים רבים אחרים בעדותו במשטרה תחת השם ק.
מחקר מקיף יחיד שנעשה בעניין תולדות חייו מופיע בספרו של חוקר ספרות היידיש והשואה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, פרופ' יחיאל שיינטוך, "כמסיח לפי תומו".
הספר נכתב על בסיס שיחות שניהל שיינטוך עם יחיאל די-נור במשך שנים, ועל בסיס מחקר ומעקב ביוגרפי שערך בארכיונים שונים באירופה על מנת לאתר פרטים ביוגרפיים של די-נור, שאותם הקפיד להסתיר מעין כל מאז הגיעו לישראל.
מחקרו של שיינטוך מסייע להבנת פועלו של די-נור, האיש והמיתוס.
בשנת 1994 פרסם חוקר הספרות דן מירון מאמר ובו תקף את דרך ייצוג השואה אצל די-נור והאשים אותו בשימוש "באמצעים הספרותיים הגסים והמגרים ביותר".
ב-2007 הוקרן בפסטיבל הקולנוע ירושלים הסרט "סטאלגים" של ארי ליבסקר, שביקר את די-נור וקישר בינו לבין הספרות הפורנוגרפית של ספרוני הסטלגים.
בשנת 2013 יזם גדעון גרייף כנס אקדמי שעסק ב"סופר השואה הראשון", יחיאל די־נור באוניברסיטת קלגרי שבקנדה.
בעקבות הכנס התפרסם בשנת 2018 הספר Holocaust History and the Readings of Ka-Tzetnik בעריכת פרופ' אנט טים מאוניברסיטת קלגרי והוא כולל הקדמה מאת פרופ' טים, תשעה מחקרים על ק.
צטניק ויצירתו מאת חוקרים שונים (כולל דינה פורת, איריס מילנר ואורי כהן מישראל) ומסקנה מאת פרופ' טים.
גדעון גרייף עצמו לא השתתף בכרך, אך הוא נאבק למען שמו הטוב של ק.
עוד לפני השואה עסק בכתיבה, ובשנת 1931 פרסם את ספרו הראשון, צווייאונצוואנציק, שמשמעותו ביידיש היא 22 – מספר השירים שבספר, כמו גם גילו בעת הפרסום.
לאחר השואה ראה צורך להשמיד כל זכר למי שהיה לפני השואה, וטרח להשמיד את עותקי ספרו הראשון כאשר שמע על קיומם.
כאשר טס לארצות הברית, שמע שעותק של הספר מוצג בספריית הקונגרס, והוא הצליח להוציא אותו ולשרוף אותו.
הוא שרף גם את העותק שהיה בספרייה הלאומית בירושלים, וכאשר שמע כעבור 30 שנים שהגיע עותק נוסף לספריה הוא הוציא וגזר אותו לחלקים קטנים.
חלק מהגזירים הוא שלח חזרה לספרייה בליווי מכתב שמתאר כיצד שרף את הספרים הקודמים, ומבקש: "כאות ועֵד צרפתי כאן שְאֵרים מתוך 'הספר', אנא, שרוף אותם כמו נשרפו כל [ה]יקר לי ועולמי בקרמטוריון של אושוויץ".
בעקבות פעולותיו הספר נחשב כאבוד במשך שנים, עד שהתגלה עותק אחד ונמכר במכירה פומבית בשנת 2014.
ספריו הם, כלשונו, "לא ספרות רגילה, אלא כרוניקה מתוך הפלנטה אושוויץ".
אפשר לראות בספריו תיעוד של חייו ושל משפחתו.
קורותיו בשואה מתוארות בספרו הראשון, "סלמנדרה", שאותו כתב (ביידיש) מיד עם שחרורו מהמחנה תחת שם העט "ק.
צטניק" (כינוי לאסיר במחנה ריכוז).
את כתב היד של "סלמנדרה" מסר לשחקן והקריין אליהו גולדנברג, שהיה חייל בבריגדה היהודית, כדי שיוציא אותו לאור בארץ ישראל.
את כתב היד מסר גולדנברג לזלמן רובשוב (שזר), שמסר אותו לסופר י"ד ברקוביץ.
זה תרגם אותו מיידיש לעברית ופרסם אותו בהוצאת דביר בשנת 1946, עוד לפני שמחברו הגיע לארץ ישראל.
בשנת 2009 ראתה אור המהדורה המקורית המלאה והלא ערוכה ביידיש ובעברית, עם הערות מאת פרופ' יחיאל שיינטוך.
בספר "בית הבובות"' (1953) מגולל די-נור סיפור על נשים שאולצו לספק שירותי מין לחיילי הצבא הנאצי, בהן לדבריו הייתה גם אחותו, דניאלה.
ספר זה תורגם ליותר מ-32 שפות, יצא לאור בתחילת שנות ה-50, ויצר ז'אנר חדש של תיעוד ביוגרפי כסיפורת.
סיפורו של אחיו הצעיר, מוני, שכילד חווה התעללות מינית במחנה הריכוז, מתואר בספר "קראו לו פיפל".
ספר זה אף הוא ראה אור בשנות ה-50.
בשנות ה-60 כתב את "כוכב האפר" – היחיד מבין ספריו שאינו פרוזה אלא מקבץ פואמות.
ספר זה יצא גם כאלבום בשלוש שפות (עברית, אנגלית ויידיש) בשם "כוכב האפר אש-שטערן".
לאלבום נתווספו ליתוגרפיות של האמן גרשון קניספל, והוא הפך למבוקש על ידי אספנים בעולם.
בשנת 1966 ראה אור הספר "כחול מאפר" בהוצאת עם עובד (מאוחר יותר יצא שוב לאור בשם "העימות").
ספר זה סוגר את מעגל חייו של די-נור ומתעד את חיי משפחתו בישראל, את המפגש עם אשתו נינה, בתם של פרופ' יוסף גוסטב אשרמן ורעייתו מלכה וילנר אשרמן, כמו גם את ימיה הראשונים של המדינה.
בספר מתוארת מחלת הנפש שבה לקתה נינה, כנראה בעקבות הסימביוזה שנוצרה בינו לבינה, את הולדת ילדיו ואת הקונפליקט עם ערביי ארץ ישראל כמראה לשבר הזהות היהודי-ישראלי.
יוצא דופן מבין ספריו, הוא הספר "צופן א.ד.מ.ע." – ספר מיסטי רווי דימויים קבליים שנכתב בעקבות טיפול ב-LSD שעבר די-נור בידי הפסיכיאטר ההולנדי יאן באסטיאנס, שהתמחה בטיפול בניצולי השואה באמצעות טיפול בטרנס בהשפעת סמים.
נכתבו על ידי די-נור בראש כל אחד מספריו.
עד יום מותו סירב להסביר את פשרן, אך אמר כי אותיות אלו הצילו אותו ממוות באושוויץ.
הפרופסור שיינטוך מהחוג ללשון וספרות יידיש באוניברסיטה העברית בירושלים טוען כי אותיות אלו מייצגות את ראשי תיבות של התפילה "אלהא דמאיר ענני", הנחשבת כתפילת הצלה מאגית, המכוונת לתנא רבי מאיר.
"צופן א.ד.מ.ע." פורסם תחילה בגיליון מיוחד של "העולם הזה" שהוקדש כולו לסיפור, ואחר־כך ראה אור כספר בשנות ה-80. הספר מתאר את תחושותיו של די-נור בשואה במבט רטרוספקטיבי תחת השפעת הסם.
בעקבות הטיפול שעבר כעבור שלושים שנה מעת הטראומה, שינה די-נור את הגדרת אושוויץ כפלנטה אחרת ושואה קוסמית, וקבע שאת אושוויץ לא יצר השטן, אלא האדם באשר הוא אדם, "אנשים כמוני וכמוך" והאמין שכל אדם יכול להיות בתפקיד הנאצי או בתפקיד הקורבן ("צופן א.ד.מ.ע.", עמ' 119, 123).
בראיון עם רם עברון הדגיש את חשיבותו של המסר המועבר בספר זה "עד כדי כך שהייתי עובר מבית לבית כדי להפיץ את המסר שלו".
ספריו הדרמטיים, על השואה ועל זוועות אושוויץ, נלמדים בבתי הספר בכיתות הגבוהות כחלק ממערכי השיעור לקראת הנסיעות המאורגנות למחנות ההשמדה.
כל ספריו תורגמו לשפות רבות ונמכרו במיליוני עותקים ברחבי העולם.
ב-2011 הציגה הספרייה הלאומית שרידי הגזירים של ספרו מלפני השואה בתערוכה, לצד כתבי הרמב"ם, ניוטון, בובר, קפקא וש"י עגנון.
בקטלוג הספרייה הלאומית זמינים שני עותקים בצילום.
באפריל 2014 התפרסם כי בחנות בישראל נתגלה עותק של ספר השירים שלו, "צווייאונצוואנציק לידער פון יחיאל פיינער" – "22 שירים מאת יחיאל פיינר".
אסף לפיד יצר בשנת 2023 את הסרט "השיבה מהפלנטה האחרת", על ק.
צטניק מגולמת על ידי שרון אלכסנדר..
פסטיבל אטלנטה העניק את פרס היוצר המבטיח לשנת 2024 לאסף לפיד עבור הסרט.
זהו הפרס השני שמוענק לסרט עוד בטרם שודר.
הסרט זכה גם בפרס התחקיר בפסטיבל ירושלים 2023.
סלמנדרה (כרוניקה של משפחה יהודית במאה העשרים) יצא לאור לראשונה בהוצאת דביר בשנת 1946.
בית הבובות יצא לאור לראשונה בהוצאת דביר בשנת 1953.
השעון אשר מעל לראש יצא לראשונה בהוצאת מוסד ביאליק בשנת 1960. לאחר מכן התפרסם תחת השם 'השעון'(מוסד ביאליק, הקיבוץ המאוחד) ותחת השם 'כוכב האפר' (משרד הביטחון).
כחול מאפר, הוצאת עם עובד, 1966. יצא לאור מחדש בשם 'העימות' (בסדר שונה), הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1987.
צופן א.ד.מ.ע.: משא הגרעין של אושוויץ (כרוניקה של משפחה יהודית במאה העשרים).
תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1987. לאחר מכן תחת השם 'הצופן' (הקיבוץ המאוחד, סטימצקי).
הנידון לחיים, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, שנת 1963
אהבה בלהבות, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1976
הדמעה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשל"ח (אירוע מתוך "בית-הבובות")
תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תש"מ 1980
תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"ב 1981
תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"ד 1984
דאס הויז פון די ליאלקעס, יידיש צענטראל-פארבאנד פון פוילישע יידן אין ארגענטינע, 1955
די שבועה, י.ל.פרץ פארלאג, 1982 [לקט מאמרים נבחרים שפורסמו בכתב העת די גאלדענע קייט]
די זעונג, י.ל.פרץ פארלאג, 1990 (תרגום הספר 'הצופן' בתוספת מאמרים שפורסמו בכתב העת די גאלדענע קייט)
דער זייגער וואס איבערן קאפ, י.ל.פרץ פארלאג, 1990 (תרגום הספר 'השעון').
חזק נולד בקיבוץ אפיקים בשנת 1936 (תרצ"ז).
למד בתיכון בית ירח, ובבית ברל, באוניברסיטת חיפה ובאוניברסיטת בר-אילן באפיקים היה מדריך נוער, מורה ומגדל בננות.
היה מורה לספרות בתיכון 'קלעי' בגבעתיים ובתיכון עירוני ד' בתל אביב, שליח עלייה באנגליה ושליח במקסיקו סיטי מטעם הסוכנות.
את שיריו הראשונים פרסם בכתב העת "קשת", עורך ראשי אהרן אמיר, החל משנת 1959. ספרו הראשון "אבני בזלת" יצא לאור בשנת 1961. חזק כתב ארבעה עשר ספרי שירה, ביניהם פואמות ליריות אחדות.
אחיו הצעיר, בארי חזק, שהיה משורר אף הוא, נהרג בקרב סרפאום במלחמת יום הכיפורים.
יחיאל חזק היה נשוי למשוררת אביבית חזק, שהוציאה לאור את ספר שיריה "מתעברת עם הזמן" ב-2016.
אתה על פני, שירים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1966.
בהורה עזובה, שירים, רישומים גד אולמן, עקד, תל אביב, 1970.
ולא המלך, שירים, תל אביב, ספרית פועלים, 1974.
קינות מן השורש, שירים, ספרית פועלים, 1977.
בגידה, שירים, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1982.
גלות בארץ, שירות, רישומים ליאו רוט, ספרית פועלים, 1982.
שדה חיטה, קו הגמר, שירים, ספרית פועלים, תל אביב, 1989.
קרבן, פואמות ושירים, תל אביב, 1990.
זמן אמת, שירים, הקיבוץ המאוחד, 1994.
ללכת להרים, שירים, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1997.
להשיב אש לאש, שירים, הקיבוץ המאוחד, 2003.
שירים על הסף, שירים, חבר לעט, תל אביב, 2016.
יחיאל מיכל חָגִיז (22 בנובמבר 1912 – 3 באוגוסט 1960) היה פזמונאי עברי, מורה ומתרגם ישראלי.
נודע בעיקר בפזמונו "צאנה צאנה" (1941).
יחיאל בן מרדכי חגיז נולד בירושלים, בן ליוצאי מרכז אירופה (סבו, יצחק חגיז, אימץ עם עלייתו לארץ ישראל בימי העות'מאנים שם משפחה של ידידים יוצאי מרוקו).
אמו, שרה פייגה, הייתה בתו של הרב רפאל יונה ראם.
למד בבית המדרש למורים העברי בעירו.
בבחרותו הצטרף לתנועת החוגים המרקסיסטיים של מפלגת פועלי ציון שמאל והיה חבר קיבוץ חפציבה.
עבד מספר שנים כפועל בניין וחקלאי, ומשנת 1949 היה למורה.
במלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי וניהל את להקת הבידור של פלוגת ההסוואה מס' 1 (פלוגת ההסוואה העברית הראשונה) בחיל ההנדסה הבריטי, בצפון אפריקה ובאיטליה.
הִרבה לכתוב גם חיקויים לשירי משוררים ידועים, פרודיות היתוליות ושירי זמר ברוח שירים מפורסמים.
בעיקר התפרסמו הפרודיות שלו על שירי אברהם שלונסקי, שזכו בשעתו לתהודה רבה.
פזמונו הידוע ביותר, שנכתב בעת שירותו, הוא "צאנה צאנה" (1941).
השיר, שהולחן על ידי יששכר מירון (מיכרובסקי), היה ללהיט בארצות הברית ולאחד מהשירים העבריים המוכרים ביותר בעולם.
עוד מפזמוניו: "שיר הבאר" ("נרקוד ונבשר / מים מים בבאר") (גם הוא הולחן על ידי מירון).
לאחר שחרורו התגורר ברח' מאפו 24 בתל אביב.
ב-1946–47 היה (בין היתר לצד המלחין מירון) ממייסדיה ומנהליה של "גחלילית", להקת התיאטרון העממי מיסודם של החיילים המשוחררים.
בתקופת מלחמת העצמאות היה ממחברי תוכניותיה של הלהקה הצבאית בשירות התרבות של צה"ל; בין היתר היה ממחברי התוכנית "אין ספק!".
ועיבד את "חופשה במחנה" על פי "שתי שבתות" למשה שמיר (תש"ט)
ב-1950 הקים ביחד עם הבמאי יעקב מנסדורף (מאנסדאָרף) את "תע"ז" (תיאטרון עממי זעיר) קצר-הימים, מקרב העולים החדשים, שהפיק את הקומדיה "הפונדקאית" ("מירַנדולינה", "שונא הנשים") לקרלו גולדוני בתרגומו של חגיז (השחקנית מרים זוהר, שגילמה תפקיד ראשי בהצגה, התקבלה בעקבות זאת לתיאטרון הבימה).
במחצית השנייה של 1951 ייסדה קבוצת עולים חדשים את תיאטרון "זיקית" להומור וסאטירה, שחגיז חיבר את פזמוניו ותוכניותיו (בהן "בליצנות גמורה").
חגיז חיבר, עיבד ותרגם שירים, פזמונים ומערכונים.
בראשית שנות ה-50 היה חבר הנהלת אקו"ם.
בשנת 1951 ראה אור בהוצאת נ' טברסקי הקובץ "בקצב הזמן", שכינס כמה מפזמוניו.
חגיז פרסם גם תרגומים מיידיש בעיתונות העברית ובקבצים.
כמו כן תרגם את כרך ב' של ספרו הנודע של משה גרוסמן, "בארץ האגדית הכשופה: שבע שנות-חיים בברית-המועצות" (1952).
חיבר שיטה מיוחדת להוראת כתיב עברי למבוגרים ("שיטת חגיז").
באמצע שנות ה-50 לימד אותה בבית הספר לפקידוּת "אלפא" בתל אביב.
בשנת תשכ"ה, לאחר מותו, ראה אור ספר הלימוד "תורת הכתיב העברי", שחיבר עם ידידו נח גרינשטיין ושהושלם על ידי האחרון.
יחיאל חגיז נפטר ב-1960, בגיל 48. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
בקצב הזמן: זמרים ופזמונים, תל אביב: נ' טברסקי, תשי"א.
נח גרינשטין, יחיאל חגיז, תורת הכתיב העברי: ספר ללימוד הכתיב ללא שגיאות, תל אביב: נ' גרינשטין וי' חגיז, תשכ"ה.
משה גרוסמן, בארץ האגדית הכשופה: שבע שנות-חיים בברית-המועצות; מאידיש: א.
בן-מאיר [כרך א]; ספר ב תֻרגם ע"י י.
יחיאל חורב (זילברמן) (נולד ב-26 בדצמבר 1944) היה משנה למנכ"ל משרד הביטחון וראש המלמ"ב עד יולי 2007.
חורב נולד בשנת 1944 בתל אביב ובגיל צעיר עבר לקיבוץ חולתה.
ב-1962 התגייס לחטיבת גולני, שם שירת בגדוד 12 (ברק) והשתחרר בדרגת סגן.
לאחר שחרורו במסגרת שירות המילואים בחיל השריון הגיע לדרגת רב-סרן.
הוא השתתף, בסוף שנות השישים, במשלחת של צה"ל שאימנה את צבא קונגו.
כששב בשנת 1969 גויס לתפקיד קצין ביטחון באחת היחידות של הוועדה לאנרגיה אטומית.
בשנת 1974 מונה חורב להיות האחראי על מחלקת האבטחה הפיזית ביחידת המלמ"ב והתקדם עד לתפקיד סגנו של ראש המלמ"ב חיים כרמון.
בשנת 1984 יצא חורב ללימודים במכללה לביטחון לאומי למשך שנתיים.
כששב ליחידה בשנת 1986 התפוצצה פרשת מרדכי ואנונו.
כרמון היה באותו הזמן בחו"ל וחורב, כסגנו, מונה לעמוד בראש צוות בין-משרדי לטיפול בפרשה, בשיתוף נציגי השב"כ והמוסד.
לאחר פרישתו של כרמון (שהפך למקס"מ: הממונה על קשרי חוץ, סיוע ביטחוני ומלמ"ב) באותה שנה, מונה חורב להיות ראש המלמ"ב.
בתפקידו כראש מלמ"ב נחשב חורב למחמיר ביותר.
הוא היה האחראי לתנאי המאסר הקשים בהם הוחזק ואנונו ועל תנאי השחרור של מרקוס קלינגברג.
הוא גם העביר את עמירם לוין מתפקיד בכיר במחלקה לנושאים מיוחדים ואבטחת מידע לאחר שלדעת חורב התרשל לוין במשימתו ולא צינזר כראוי את הפרוטוקולים שבית המשפט העליון התיר לפרסם ממשפטו של ואנונו.
על חורב נמתחה גם ביקורת על האופן שבו טיפל בפרשת תא"ל יצחק יעקב.
חורב גם מנע במשך מספר שנים את פרסום ספרו של אבנר כהן "ישראל והפצצה" ופורסם שאבנר כהן לא הגיע לישראל במשך אותן שנים כיוון שחשש ממעצר בידי חורב ואנשיו.
בשנת 2003 מונה חורב למשנה למנכ"ל משרד הביטחון, בנוסף לתפקידו כראש המלמ"ב.
בשנת 2006 היה מעורב בפרשיה שבה שדרגה ישראל מזל"טים עבור סין, זאת אף על פי שהתחייבה בפני ארצות הברית שלא תעשה כן.
הפרשה גרמה למשבר אמון בין המדינות וארצות הברית סירבה לשתף פעולה עם בכירי מערכת הביטחון המעורבים בה, בהם חורב.
בשנת 2007 שימש כממלא מקום מנכ"ל משרד הביטחון, לאחר שהמנכ"ל הקודם גבי אשכנזי הפך לרמטכ"ל, ועד כניסתו של פנחס בוכריס לתפקיד המנכ"ל.
ביולי של אותה שנה פרש חורב לגמלאות.
בשנת 2014 מונה ליושב ראש הדירקטוריון של חברת בתי זיקוק צירון בע"מ המתמחה בהקמת בתי זיקוק באפריקה וכיהן בתפקיד במשך כשנה.
חורב בעל תואר ראשון במדעי החברה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במדעי החברה ומתמטיקה מאוניברסיטת חיפה והמכללה לביטחון לאומי.
יְחִיאֵל דֹּב דְּרזְנר (13 באוקטובר 1922 – 16 באפריל 1947) היה מעולי הגרדום, לוחם ומפקד במחתרת האצ"ל, נתפס על ידי הבריטים והוצא להורג.
דרזנר נולד בכ"א בתשרי תרפ"ג, 13 באוקטובר 1922, ליפה-שינדל ולאפרים-זלמן, ואח למנשה, צבי ונפתלי שנולד אחר כך בפולין.
אימו הייתה בת למשפחת רבנים מכובדת.
כבר בגיל צעיר השתתף בפעילויות נוער ציוני וקיבל את ערכי העלייה לארץ.
בגיל 11 עלה לארץ ישראל עם משפחתו שהתיישבה בירושלים.
דרזנר החל ללמוד בכיתה ו' בבית הספר התורני "מעלה".
בגיל 13 הצטרף לסניף הירושלמי של בית"ר, שם ספג ערכי ציונות לאומיים.
כשהיה בגיל 15 וחצי, הוצא להורג הבית"רי שלמה בן-יוסף, עולה הגרדום הראשון.
העניין הסעיר את נפשו של דרזנר ועורר בו יצר עז להילחם בשלטון הבריטי.
ביומנו רשם על עמוד שלם: "הגיבור שלמה בן-יוסף הי"ד נרצח בא' בר"ח תמוז תרצ"ח, 29 ביוני 1938, על ידי ממשלת בריטניה בכלא עכו על גרדום התליה.
נקרא בפי כל 'הרוג מלכות'.
כעבור תשע שנים עלה יחיאל בעצמו על אותו הגרדום.
בשל המצב הכלכלי הקשה בבית הוריו הפסיק דרזנר את לימודיו בתיכון על דעת עצמו כדי לסייע לפרנסת הבית.
משך כשנה הוא עבד בעבודות זמניות, וב-1940 עזב את ירושלים ועבר לנתניה, שם התחיל לעבוד בענף היהלומים.
מצבו לא היה קל: הוא היה בן 18 בלבד, עליו להסתדר בכוחות עצמו, ובתחילה נאלץ ללון בבתי אריזה.
בנתניה הצטרף למחתרת האצ"ל, והתנדב כמדריך לבני נוער במסגרת פלוגות הנוער של בית"ר.
בשנת 1942 עבר לתל אביב, שם עבד בבית חרושת של בעלי המפעל הקודם שבו עבד.
בתל אביב הצטרף אל חבורת קנאים ללשון העברית אשר שמה לה למטרה להילחם בשימוש בשפות הלועזיות.
בין היתר הציתה הקבוצה קיוסקים שלא הסכימו לדרישה להפסיק למכור עיתונים לועזיים.
באחת הפעמים האצ"ל שלח את דרזנר להשיג מסמכים במשרדי ה"ועד למשפחות החיילים", והוא נתפס והועמד למשפט.
המחתרת הפעילה לחץ על העדים ודרזנר יצא זכאי במשפטו.
הזמנים עדיין לא היו זמני המאבק החריף בבריטים, ומעצרו של דרזנר לא היה עניין שבשגרה, דבר אשר גרם צער רב להוריו.
למרות זאת לא נטש את המחתרת.
בשנת תש"ד עבר קורס מפגשים של האצ"ל (אשר הכשיר ראשי קבוצות).
הוא הקדיש כמעט את כל זמנו לפעילות בארגון, והעסיק את קבוצותיו בפעילות הפצת תעמולה.
לאחר תקופה הוא עבר לשרת בשירות המודיעין של האצ"ל, ה"דלק".
בסוף שנת תש"ד נודע לו כי המשטרה מתכוונת לעצור אותו.
בהמשך אסרו הבריטים את אחיו צבי, שהיה אף הוא פעיל באצ"ל.
דרזנר אימץ זהות בדויה תחת השם דב רוזנבוים, עזב את ביתו ואת מקום עבודתו והסתתר.
במשך למעלה מחודש הסתגר בחדר והעביר זמנו בקריאה.
לאחר מכן הוא עזב את תל אביב לטובת זכרון יעקב.
שם עבד כשומר על כרמים.
תנאי מחייתו לא היו קלים, הוא קיבל ארוחה אחת ליום, ישן באוהל והיה מנותק מחיי המושבה ומהמתרחש בארץ.
לאחר זמן מה עבר לשוני ושימש סגן מפקד קורס.
אחרי כן עבר לשנה לחדרה, שם התמנה לסגן מפקד סניף האצ"ל המקומי.
זו הייתה תקופת הסזון, ודרזנר הסתיר את זהותו ועבד בחשאיות.
למרות זאת התגלו עקבותיו ונערך ניסיון לחוטפו: באחד הימים עלה על מונית, שהתחילה בנסיעה מהירה לכיוון מנוגד לזה שביקש.
כשדרש שתעצור, הגביר הנהג עוד יותר את מהירות הנסיעה.
באחד הסיבובים קפץ יחיאל מהמונית לתעלה צדדית, ובמשך יום הסתתר באזורי שיחים.
מחפשים עברו מספר פעמים באזור התעלה, אך הוא לא נמצא.
הוא עזב את חדרה וחזר לתל אביב.
בתל אביב קיבל תפקידי פיקוד בדל"ק, ולאחר מכן התמנה למפקד גונדה בגדוד יחידות המחץ של האצ"ל (גדוד הי"ם).
ב-1 בנובמבר 1945 השתתף לראשונה בפעילות התקפת הרכבות בלוד.
לאחר מכן השתתף בפעילויות צבאיות רבות.
ב-14 בנובמבר 1945 קיבל דרזנר דרגת סמל.
האצ"ל העביר אותו לרמת גן לשמש מפקד חטיבה בחיל הקרב.
לאחר שנה הוא עבר לפקד על החו"ק בפתח תקווה.
ב-29 בדצמבר 1946 יצא דרזנר עם ארבעה לוחמי אצ"ל נוספים, אליעזר קשאני, מרדכי אלקחי, חיים גולובסקי (גלעד), ואברהם מזרחי, לפעולה כחלק מ"ליל ההלקאות", שבה היו אמורים להלקות קצינים בריטיים כנקמה על הלקאתו והשפלתו של לוחם אצ"ל.
ליד צומת לוד-בית דגן, סמוך לכפר וילהלמה, נתקלה מכוניתם של החמישה במחסום משטרתי, ממנו נפתחה עליהם אש.
הנהג אברהם מזרחי מת מפצעיו.
דרזנר ושלושת הלוחמים הנותרים נתפסו והועברו למחנה צבאי סמוך, שם עברו מסכת התעללות של 20 שעות רצופות בהן הוכו מכות קשות.
לאחר חמישה ימים בהם הושפלו והולקו, הועברו הלוחמים אל בית הסוהר המרכזי בירושלים.
ביום ב', 10 בפברואר 1947, נערך משפטם הצבאי של הארבעה.
דרזנר, אלקחי, קשאני וגולובסקי לובשי מכנסי וגרבי חאקי, נעליהם שחורות ומעילם אפור, לראשיהם כיפות כחולות-לבנות, הגיעו במצב רוח טוב, כשמכוניתם מלווית במשוריינים ועל בניין המשפט הוטל משמר כבד.
בשלב ההגנה נשא דרזנר בשם הארבעה נאום "אני מאשים" כנגד השלטון הבריטי.
בין היתר אמר: "חשבתם שגם אנו נרכין ראשנו בפני עריצותכם.
אנו נשבור את השוט שלכם!".
בשעה 19:00, לאחר דיון קצר ביניהם הודיעו השופטים כי הארבעה נמצאו אשמים.
עונשם של דרזנר, אלקחי וקשאני הוא מוות בתלייה, ואילו גולובסקי נידון למאסר עולם בשל גילו הצעיר (17).
מיד לאחר השמעת פסק הדין קמו הארבעה ושרו בקול נרגש את "התקווה".
הנידונים נגררו מתא הנאשמים החוצה ולא הורשו להיפרד מבני משפחותיהם.
הנידונים למוות הועברו אל בית הסוהר המרכזי בירושלים, שם הצטרפו אל לוחם האצ"ל דב גרונר (אשר נידון כמותם למוות).
הגנרל היה אמור לעזוב את תפקידו ביום ד', ולכן ביקש כי ימהרו להעביר אליו את תיק המשפט עוד למחרת קיומו על מנת שיחתום עליו ויאשר אותו, בניגוד לנהוג כי לפחות מספר ימים חולפים בטרם עובר התיק ממחלקת היועץ המשפטי הצבאי אל המפקד.
בכך מנע אפשרות כי מחליפו בתפקיד יגלה רחמים כלפי הנידונים, ובכך השאיר "מתנת פרידה" בעוזבו את הארץ.
בקשות לחנינת השלושה הועברה אל הנציב העליון מטעם מוסדות ואישים, ועיריית פתח תקווה ארגנה עצומה להצלת בניה.
ארבעת הנדונים למוות הוציאו פנייה אל העיתונות שבה ביקשו להפסיק את גינויי ההוצאה המתוכננת להורג ואת בקשות החנינה, אותם ראו כ"מורשת הגלות", המשפילים את כבוד העם.
דרזנר המשיך כל אותה עת לשמור על זהותו הבדויה מחשש למשפחתו ולאחיו העצור בקניה.
בעיתונות פורסם שמו הבדוי, ותמונתו לא הופיעה לצד האחרים.
היחידים שידעו את האמת היו כמה מאנשי המחתרת, בית הוריו ורב האסירים.
ב-15 באפריל הועברו תחת חשאיות רבה ארבעת הנידונים מכלא ירושלים אל כלא עכו.
למחרת, ביום כ"ו בניסן תש"ז, 16 באפריל 1947, החל משעה 4 בבוקר הועלו הארבעה לגרדום, ללא התרעה מוקדמת, ללא וידוי, ובלי שנפרדו ממשפחותיהם.
השלטונות פיזרו רמיזות כי הוצאתם להורג אינה קרובה, ואף מספר שעות לפני כן נמסר לעו"ד מקס זליגמן אשר טיפל בבקשות החנינה, כי אין הכנות לקראת ביצוע גזר דינם.
בלילה לפני התלייה תוקן חוק החירום בארץ, ובוטלה כל אפשרות לערער על בתי דין צבאיים, בוטל המקסימום של שלוש תליות ביום אחד, ובוטל הנוהל של תליות ביום שלישי בשבוע.
הארבעה ביקשו שרב יגיע אליהם לפני מותם, אך הם לא נענו, ולמעשה לא היה אף יהודי שידע על התלייה.
כששמעו אסירי הכלא האחרים מתאיהם את קול השירה העמומה, עמדו על רגליהם והצטרפו אל שירת ההמנון בקול גדול.
יחיאל עלה שלישי אל החבל, ונאבק ארבע דקות עם המוות.
את גופות הארבעה הובילה שיירה כבדה של טנקים ומכוניות משוריינות אל העיר צפת, תוך שכבודן מחולל, ללא שהודיעו לחברה קדישא, ללא בני משפחה, והן הונחו עירומות למחצה במשטרת הר-כנען.
בכך גם הופרה בקשתם האחרונה להיקבר בראש פינה, יחד עם עולה הגרדום שלמה בן-יוסף.
בשבע בבוקר נודע על ההוצאות להורג ברדיו, ועוצר הוטל בארץ.
בבוקר ביקשו אנשי צפת להשתתף בקבורה אך גם עליה הוטל העוצר.
בכל זאת הגיעו מאות יהודים בגשם השוטף אל בית הקברות, שם נקברו ליד נרצחי מאורעות תרפ"ט-תרצ"ט.
דרזנר נקבר בשמו הבדוי דב רוזנבוים.
דבר רציחתו הגיע גם לאוזני אחיו אשר היה כלוא אותו זמן בקניה, אך נאסר לשבת עליו "שבעה" בשל רצונו של דרזנר להישאר תחת זהות בדויה גם אחרי מותו.
רק לאחר כשנה פורסמה זהותו האמיתית.
באמריקה אף ארגנו כמרים אמריקאים אספות אזכרה לזכרם.
דרזנר היה בן 25 במותו.
על שמו נקראו רחובות בערי ישראל הבאות: תל אביב, באר שבע, ירושלים ופתח תקווה.
בתאריך 22 בדצמבר 1982 דאר ישראל הנפיק גיליון מזכרת של 20 בולי דאר שכותרתו "הרוגי מלכות בדור התקומה".
אחד מהבולים האלה הוקדש להנצחת זכרו של דרזנר שדיוקנו מופיע עליו.
יחיאל הוֹפֶר (בכתיב יידי: האָפער; 1906 – 25 באוקטובר 1972) היה סופר, מסאי ומשורר יידי.
הופר נולד בעיר ורשה שבפולין הקונגרסאית.
גדל והתחנך בבית יהודי מסורתי, ולמד לימודי קודש מסודרים.
הוא השלים את לימודי הרפואה שלו באוניברסיטת ורשה ובמקצועו היה רופא, אך בפועל לא עסק ברפואה.
הוא עבד במרפאה לבריאות הנפש בוורשה, ולימים גם ניהל אותה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נמלט לברית המועצות, והוגלה למחנה עבודה בצפון הרחוק.
הוא שהה בברית המועצות עד סוף המלחמה, ושב בסיומה לפולין במסגרת הרפטריאציה.
ב-1948 היגר לצרפת, והשתקע בפריז.
בשנת 1951 עלה לישראל והשתקע ביפו.
בארץ המשיך בפעילותו הספרותית, ואף זכה שכמה מספריו יתורגמו לעברית בידי מתרגמים מן השורה הראשונה.
הוא החל לכתוב את יצירותיו הראשונות בפולנית, ולאחר מכן פנה לכתיבה ביידיש.
הוא פרסם שירים, סיפורים, מסות ספרותיות ופיליטונים בכתבי עת יהודיים בפולין, צרפת וישראל.
בשנת תשל"א (1971) זכה בפרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.
יחיאל הופר, שהיה חולה במשך שנים, נפטר ביפו בסוף שנת 1972, בגיל 66. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
אלמנתו חנה נפטרה ב-2003. לזוג לא היו ילדים.
לידער פֿון דער נאַכט, פריז: א.
אַ הויף אויף פּאָקאָרנע: שטיַיגער ראָמאַן; צייכנונגען: אריה מערזער, תל אביב: י"ל פּרץ ביבליאָטעק ('מיַינע וואַרשעווער הייף'), 1959. (רומן) ("חצר בפוקורנה")
קאָלניק, תל אביב: פאראלג י"ל פּרץ ביבליאָטעק, 1960. (סיפור)
אַ הויף אויף מוראַנאָוו: שטיַיגער ראָמאַן, 2 כרכים, תל אביב : פֿאַרלאַג י"ל פּרץ ('מיַינע וואַרשעווער הייף'), 1962. (רומן) ("חצר במוּרָאנוב")
מיט יענעם און מיט זיך: ליטעראַרישע עסייען, 2 כרכים, תל אביב: פֿאַרלאַג י.
ר' תנחום, תל אביב: פאראלג י"ל פּרץ, 1966. (סיפור זיכרונות)
אין וויַיסער פֿאַרפֿאַלנקיַיט: פֿון אַ סאָוויעטישן לאַגער פֿאַר צוואַנגעס אַרבעט אויפֿן וויַיטן צפֿון: ראָמאַן, תל אביב: מנורה, תשכ"ט.
היה היו יהודים בווארשא; תורגם מיידיש, 2 כרכים, תל אביב: ה.
חצר בפּוֹקוֹרְנה; תרגם מיידיש והקדים מבוא: דב סדן, ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ח.
ר' תנחום; תורגם מיידיש בידי אליהו פורת (עד עמוד 128) וחיים פלג; הובא לדפוס בידי אד"ש), תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשכ"ט 1968. (ספור מהוי החסידות)
בנשיה הלבנה: במחנה עבודת כפייה ברוסיה הצפונית הרחוקה: רומן; עברית: שלמה שנהוד, תל אביב: יבנה, תשל"ב.
שירי בית החולים ושירי לילה / לידער פון שפיטאל און לידער פון דער נאכט; שירי בית החולים תורגמו מיידיש בידי חנוך קלעי, שירי לילה תורגמו בידי ישורון קשת, תל אביב: המנורה, תשל"ו.
(שירים בעברית ויידיש עמוד מול עמוד)
חצר במוראנוב; תרגם מיידיש חנוך קלעי, ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ז.
איציק מאנגר: מסות / איציק מאנגער: עסייען; תרגם מיידיש חנוך קלעי, תל אביב: הוצאת י"ל פרץ, 1979. (בעברית ויידיש, לרוב עמוד מול עמוד)
דאָס יִינגל משה: דאָס טאָגבוך פֿון משה פלינקער; איבערזעצט פֿון העברעאיש: יחיאל האָפֿער; אַריַינפֿיר-ווערטער פון דב סדן און שאול אש, ירושלים: יד ושם, תשכ"ה.
יחיאל ישע חזן (נולד ב-1 במרץ 1958) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-16 מטעם הליכוד והורשע בעבירות של זיוף בכוונה לקבל דבר בנסיבות מחמירות, מרמה והפרת אמונים בעקבות "פרשת ההצבעות הכפולות" בכנסת.
חזן נולד בחדרה וגדל באור עקיבא לאב שעלה ממרוקו ואם שעלתה מתוניסיה.
למד בבית הספר למלאכה בכפר חב"ד, וסיים תואר ראשון במנהל עסקים.
מאוחר יותר היה ליושב ראש סניף הליכוד באריאל ולסגן ראש העיר.
בבחירות לרשימת הליכוד לכנסת ה-16 ניצח חזן את משה פייגלין במאבק על המשבצת המשוריינת לנציג יש"ע, והוצב במקום ה-31 ברשימה.
עיקר הקמפיין שלו בהתמודדות לרשימה לכנסת כוון למניעת כניסת פייגלין לרשימה.
חזן הורשע בכך שבמהלך ההצבעות על חוק התוכנית להבראת כלכלת ישראל ב-29 במאי 2003, הצביע במקום חברת הכנסת ענבל גבריאלי, שמקום מושבה צמוד לשלו, במסגרת מה שכונה "פרשת ההצבעות הכפולות".
בתחילה, ועדת הכנסת סירבה להסיר את חסינותו, בטענה שמדובר בנושא פנימי של הכנסת.
נגד החלטת הוועדה הוגשה עתירה לבג"ץ, אלא שח"כ חזן החליט לבקש בעצמו את הסרת חסינותו.
ב-26 בינואר 2004 הסירה ועדת הכנסת את חסינותו, לבקשתו, ומשפטו החל ב-30 בינואר 2005. ב-24 באפריל 2006 קבע בית משפט השלום כי חזן אשם בעבירות שיוחסו לו, וגזר עליו ארבעה חודשי מאסר שירוצו בעבודות שירות, וחודשיים מאסר על תנאי.
חזן ערער על ההרשעה לבית המשפט המחוזי, ולאחר שזה קבע, בינואר 2007, כי לא נפל פגם בפסק דינו של בית משפט השלום, הגיש בקשת רשות ערעור לבית המשפט העליון.
השופט סלים ג'ובראן, מבית המשפט העליון, קבע כי אין לתת רשות לערער על הכרעתו של בית המשפט המחוזי, וכי על חזן לרצות את עונשו.
חזן ביקש מבית המשפט העליון לקיים משפט חוזר בהרשעתו, ובקשתו נדחתה.
ב-13 בדצמבר 2004, בעת נאום במליאת הכנסת בנושא מנהרות התקיפה של חמאס, אמר חזן כי "הערבים הם תולעים.
מתחת לאדמה, מעל לאדמה ובכל דרך.
התולעים האלה פוגעים בעם היהודי זה מאה שנה ואנו מושיטים יד לשלום.
כל עוד לא נבין שיש לנו עסק עם עם של מרצחים, טרוריסטים שלא רוצים אותנו פה, לא יהיה שקט".
ב-15 בנובמבר 2005 פורסם בגלי צה"ל שחזן צולם נכנס למחסן בכנסת, בו אוחסנו ראיות שקשורות למשפטו בנושא ההצבעות הכפולות.
חזן הכחיש תחילה את הדברים בשיחה מגומגמת, אך מאוחר יותר הודה במעשה.
המשטרה חקרה את הפרשה, והמליצה להעמיד את חזן לדין גם בפרשה זו, אך היועץ המשפטי לכנסת החליט לסגור את התיק מחוסר עניין לציבור.
בבחירות המקדימות לרשימת הליכוד לכנסת ה-17, נדחק חזן למקום ה-46 הלא ריאלי, וכתוצאה מכך לא נבחר שוב לכנסת, ובבחירות המקדימות לרשימה לכנסת ה-18, הוצב במקום ה-54 הלא ריאלי ברשימה.
לקראת הבחירות המקומיות ב-2018 הודיע על כוונתו לרוץ לראשות העיר אריאל.
בשנת 2020 השתתף עם אשתו אביבה בעונה הרביעית של תוכנית המציאות "בואו לאכול איתי".
השניים השתתפו בשנת 2021 גם בעונה השלישית של תוכנית המציאות "זוג מנצח VIP".
חזן הוא תושב אריאל, נשוי ואב לשלושה ילדים.
בנו הבכור הוא אורן חזן, שכיהן כחבר הכנסת העשרים מטעם הליכוד וכיו"ר מפלגת צומת.
הרב יחיאל מיכל יעקבסון (נולד ב-30 בדצמבר 1955) הוא מחנך ומרצה חרדי, העוסק בתורת הנפש, פילוסופיה יהודית, חינוך תורני ובהדרכה חינוכית.
מראשית שנות ה-80 כיהן כמשגיח בישיבה הקטנה ובמתיבתא של "המרכז לחינוך תורני - זכרון יעקב" (מל"ת).
גדל במשפחה חרדית בשכונת בית וגן בירושלים.
מגיל צעיר היה תלמיד ומקורב לרב יחזקאל אברמסקי והרב אליהו לופיאן למד בישיבות: קול תורה, סלבודקה ופוניבז'.
בגיל צעיר נאלץ לעזוב את הישיבה עקב בעיה רפואית שהקשתה על ראייתו.
שירת כקצין בסיירת תותחנים והשתתף במלחמת שלום הגליל כאיש מילואים.
יעקבסון נפצע במהלך פעולה בלבנון.
הוא השתחרר בדרגת סרן כנכה צה"ל.
הרב יחזקאל אברמסקי המליץ לו לעסוק בחינוך.
כבר בגיל צעיר ניהל מוסד חינוכי לצעירים בעלי הפרעות וקשיי למידה, הקים מוסדות לטיפול בנוער נושר בדרום ובצפון הארץ וכן הקים מכונים לטיפול כגון "לב שומע" ו"שמע בני".
בהמשך הקים בזכרון יעקב ישיבה לצעירים.
משמש כמרצה בענייני חינוך ילדים ובענייני ייעוץ.
את עיקר זמנו הוא מקדיש לעבודה עם נוער חרדי אשר מועד לנשירה מהחברה החרדית.
תקופה מסוימת עסק בהחזרה בתשובה, בארגון "אל המקורות", אולם בהוראת הסטייפלר חדל מכך כדי להקדיש את כל זמנו למניעת נשירה מהחברה החרדית.
החל משנת תשס"ח (2007) ולמשך כמה שנים, לימד ב"תורת החיים", בבית הספר להעצמה אישית והכשרת מטפלים.
יוכי דנחי היא בין תלמידיו.
הרצאותיו הופצו על גבי קלטות ותקליטורים על ידי הארגון "חסדי נעמי", ובהמשך הוכנסו למאגר "קול הלשון".
יעקובסון הסתייג מהפצת הרצאותיו ואמר שהן יועדו והותאמו באופן ספציפי לסוג ואופי הקהל שאליו ניתנה ההרצאה.
עיקרי משנתו של הרב יעקבסון הם:
לדעתו העדר הבעת חיבה עומד בראש רשימת הסיבות לכשלים בחינוך, נשירה ממערכת החינוך ויציאה בשאלה.
הדרכים שבהם גורמים הורים ומחנכים לצעיר לציית להם אינן נחשבות לחינוך כי אם להפעלה, שהיא ההפך הגמור מחינוך, בין אם הדבר נעשה על ידי פרסים ובין אם על ידי עונשים.
לעומת ההפעלה, חינוך הוא לגרום לילד להבין ולהפנים בצורה עצמית את דרך הישר, באופן שמעצמו ירצה להתנהג בצורה נאותה ולא רק כמופעל על ידי אחרים.
לדבריו חוסר אבחנה זה הוא הסיבה לשאר המקרים של כשלים בחינוך.
דגש מיוחד על הכלל החינוכי של הרש"ר הירש לומר לילדים "לא" רק במקרים נדירים והכרחיים ממש, אך על כל "לא" שאומרים לעמוד בכל תוקף.
חינוך ילדים להנאה מקיום המצוות.
דגש על הבחירה והרצון של הילד בחינוך ותחושת סיפוק מדרך הטוב.
פעל להצלת נוער שנשר לכנופיות רחוב ועבריינים, עקב כך נאלץ לעבור לזכרון יעקב לאחר מכן.
בן דודו הוא הרב יחזקאל יעקבסון ראש ישיבת שעלבים.
אל תחטאו בילד - הדרכה בחינוך - ה'תשנ"ה
אל תחטאו בילד - מחשבת החינוך התורתי - משנתו החינוכית של הרב יחיאל יעקבסון - חשוון ה'תשע"ב
אי אפשר אחרת - הרפתקאות חינוכיות ה'תשע"ט
אדון עולם - מאמרים תורניים באמונה - חשוון ה'תשפ"ד
קניין תורה - מאמרים תורניים בתורה - אייר ה'תשפ"ד
משיעורי הרב יעקוסבון ביוטיוב חיצוניים
מאגר שיעורים של הרב יעקבסון, באתר תורה אחת
מאגר שיעורים של הרב יעקובסון באתר קול הלשון
אתר מכון ידידיה המכון לייעוץ תורני והדרכת הורים ויועצים
האיש והאגדה- הרב יחיאל יעקובזון משואה על שמו, באתר מגזין אימגו
הרב ד"ר יחיאל יעקב וינברג הנודע בכינויו השרידי אש (תרמ"ד-ה, 1884 – ד' בשבט ה'תשכ"ו, 24 בינואר 1966) היה רב, פוסק והוגה.
עמד בראש בית המדרש לרבנים בברלין, התמחה בהלכה, תלמוד, מחשבה ומוסר.
כתביו ששרדו אחר השואה פורסמו בשם שרידי אש (שו"ת וחידושים).
נולד בצ'כנובצ'ה, שם למד עם רבה של העיירה - הרב אליהו ברוך קמאי, שלימים כיהן כראש ישיבת מיר ורב העיירה.
בבחרותו למד בישיבת מיר, ובישיבת סלובודקה, שם התקרב לרבי נתן צבי פינקל - הסבא מסלובודקה, לרבי נפתלי אמסטרדם ולאחרים מאנשי תנועת המוסר.
מאוחר יותר כתב מאמרים על התנועה ואישיה (בספרו "לפרקים").
בשנת 1906 (תרס"ו) החל לכהן כרב בעיירה פילווישקי שבליטא, במהלך שהותו בעיירה, בשנת תרס"ו, רבו, הסבא מסלבודקא הציע לו להינשא לאסתר שהייתה בת 16, בתו של רבה הקודם של העיירה הרב יעקב מאיר לוין, הזוג נישאו ולאחר תקופה קצרה הם התגרשו.
בזמן מלחמת העולם הראשונה עזב את ליטא והתיישב בגרמניה לצורך טיפול רפואי.
בתקופה זו השלים לימודים כלליים באוניברסיטאות ברלין וגיסן, ובשנת 1923 (תרפ"ג) קיבל תואר דוקטור בעקבות עבודתו על הפשיטתא, התרגום הסורי למקרא.
החל משנת 1924 (תרפ"ד) עמד בראש בית המדרש לרבנים בברלין; והחזיק בתפקיד זה עד לסגירת המוסד בליל הבדולח (1938).
הגרי"ד סולוביצ'יק פיתח יחס חם לרב וינברג בעת לימודיו בסמינר.
את תלאות מלחמת העולם השנייה עבר הרב וינברג בפולין, שאליה גורש בידי הנאצים בשל אזרחותו הרוסית.
זמן מה שהה בגטו קובנה, ולאחר מכן הועבר לגטו ורשה, שם מונה על ידי רבני ורשה, למרות מצבו הבריאותי, לנשיא אגודת הרבנים הכללית, ולאחר מכן לנשיא אגודת רבני פולין.
על פי עדותו היה מקורב לג'וינט וניהל את העניינים הכספיים של הגטו, שבו התרכזו רבנים מרחבי פולין וליטא.
במסגרת פעילותו הוקם גם בית דין שבו היו חברים האדמו"ר מסוכצ'וב והרב מנחם זמבא.
בהמשך המלחמה הועבר בשל היותו נתין רוסי למחנה העבודה וירצבורג בגרמניה, שם שהה עד לסיום המלחמה.
לאחר המלחמה התגורר בעיר וייסנבורג, משם הועבר לבית החולים בנירנברג, שם שהה כתשעה חודשים.
לאחר מכן עבר לעיר מונטרה שבשווייץ כדי להיות בסמיכות לתלמידו הרב שאול וינגורט.
מאוחר יותר לימד גם את בנו, הרב אברהם אבא ויינגורט.
הרב וינברג חי ופעל שם תוך שהוא דוחה הצעות למשרות שונות.
בשנת 1966 (תשכ"ו) נפטר בשווייץ והובא לקבורה בישראל.
אנקדוטה זו משקפת את חייו ודמותו של הרב וינברג, שמיזג באישיותו מרוחה של יהדות ליטא ותנועת המוסר, עם הלך רוחה ודרכה של יהדות גרמניה ואנשי "תורה עם דרך ארץ".
הרב ויינברג השתייך לאסכולת "תורה עם דרך ארץ" מבית מדרשו של הרש"ר הירש, ותמך בחקר התלמוד כמקובל בעולם האקדמי (שילוב של כלי מחקר ספרותיים ופילולוגיים בלימוד התלמוד).
בספרו "מחקרים בתלמוד" פרסם את חידושיו בדרך זו.
מאמריו ופסיקותיו התאפיינו בחדשנות מחשבתית ותפיסתית.
בהתייחסותו לשואה הביע תמיכה במורדי גטו ורשה, תוך ביקורת במקביל על "גיבורי העט" כלשונו, שביקרו את אלו שלא התקוממו נגד החיה הנאצית, מתוך אי הבנה של המציאות הנוראה שדיכאה כל רצון לחיים וחירות.
כמו כן הדגיש את ה"גבורה היהודית" שבאה לידי ביטוי בלימוד תורה וקיום מצוות תחת עול הסבל הנורא.
למדינת ישראל הביע יחס אוהד, וראה בה נחמה פורתא לאחר ההשמדה האיומה, וכלי למלחמה בהתבוללות בקרב הנוער היהודי.
מאידך הסתייג מהכרזת יום העצמאות כחג דתי בגלל התנגדותם של חלק מ"גדולי התורה והדת שבדור".
בהתייחסו למצפון היהודי, הזכיר את מנהג תקיעת מאה קולות בשופר בראש השנה לזכר יבבותיה של אם סיסרא כששמעה על מות בנה, ואמר בדרשת ראש השנה: "מאז חלפו זה מאות בשנים, ואף על פי כן לא הניח המצפון היהודי לשכוח אנחות אם שנגזרה עליה לסבול מבלי כל פשע".
מאמרי דעה שלו פורסמו בעיתונים דער איזראעליט, המודיע, , דאס יודישע טאגבלאט, וישורון.
פסיקותיו משקפות את מצב יהדות גרמניה בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה, בתוכה פעל.
בתשובותיו עסק רבות בעניין הימום בהמה לפני השחיטה, פעולה שנדרשה בעקבות החוק שאסר שחיטה יהודית בגרמניה.
בעניין זה ניהל הרב תכתובת ענפה עם גדולי רבני פולין ורוסיה בניסיון למצוא פתרון לאחת מהבעיות הקשות איתן התמודדה יהדות אירופה בזמנו, אך בסופו של דבר אסר פעולה זו.
תוך שהוא מסתמך על פוסקים קודמים, התיר הרב וינברג את פעילותה של תנועת "ישורון" בצרפת, על אף שפעלה כתנועה מעורבת, בנימוק של "עת לעשות לה' הפרו תורתך", לצורך קירוב הנוער לתורה ולמצוות.
הוא התיר לנשים וגברים לשיר זמירות שבת יחד, ותמך בקיום חגיגת בת מצווה לבנות, כהשוואה לבר מצווה הנחגגת לבנים, זאת על פי "שורת ההיגיון הישר, וחובת העיקרון הפדגוגי" ועל אף ההתנגדות שהועלתה מצד רבנים אחרים בטענה נגדית כי חגיגות אלו מחקות את מנהגי הנוצרים ויש בהם בעיות צניעות.
בפסיקות נוספות התיר לבצע התעמלות וספורט בשבת והתיר עריכת ניסויים בבעלי חיים לצרכים רפואיים.
הרב מרדכי (מרכוס) בורר, רבה האחרון של קהילות גיילנגן וראנדג בגרמניה-שווייץ.
הרב אברהם אבא וינגורט, שההדיר והוציא לאור רבים מספריו.
הרב שאול וינגורט, שהזמינו למונטרה בשווייץ אחרי המלחמה וסעדו שם.
ד"ר גבריאל חיים (גבי) כהן, מרצה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן.
הרב משה שטרן, שהוציא את המהדורה השנייה של "לפרקים" כשנה לאחר פטירתו של הרב וינברג.
שו"ת שרידי אש, 4 כרכים, מוסד הרב קוק, ירושלים, תשכ"א-תשכ"ט (בהמשך יצא בהדפסות נוספות).
המהדורה הראשונה יצאה בעריכתו של אנשיל כ"ץ.
הוצאה מחודשת ובסדר שונה בשני כרכים, בעריכת הרב אברהם אבא וינגורט והרב שבתי רפפורט, יצאה על ידי "הוועד להוצאת כתבי הרב", ירושלים, תשנ"ט.
במהדורה זו רוכזו בחלק השני שאלות ותשובות של רבני תקופתו בנושא הימום בהמות לפני השחיטה.
חידושי בעל שרידי אש על הש"ס, בהוצאת הרב אברהם אבא וינגורט, ירושלים, תשנ"ח.
לפרקים, מהדורת בילגוריי תרצ"ו, באתר HebrewBooks.org.
מהדורה שלישית מורחבת יצא על ידי "הוועד להוצאת כתבי הרב", ירושלים תשס"ב.
בספר מופיע תיאור תולדות בעלי המוסר, בשילוב דברי הגות על ההווה.
כתבי רבי יחיאל יעקב ווינברג חלק א' בענייני הלכה.
כתבי רבי יחיאל יעקב ווינברג חלק ב' מאמרים נאומים ודיבורים.
את שני החלקים הוציא לאור פרופ' מלך שפירא, סקרנטון תשנ"ח.
כמו כן, הוציא מבחר מאמרים שהתפרסמו בכתבי עת שונים, רובם כונסו למהדורה החדשה של לפרקים.
הגדה של פסח על פי כתביו בהוצאת תלמידו הרב אברהם אבא וינגורט.
מועדי ישראל - על פי כתביו, בעריכת וביאור הרב אברהם אבא וינגורט.
פרשנות: עיונים ומחקרים בדברי חז"ל בעריכת הרב שאול יונתן וינגורט, מכון ירושלים, ה'תשע"ז
יחיאל המאירי (נולד ב-20 באוגוסט 1946) הוא כדורגלן עבר ישראלי.
יליד קיבוץ כפר בלום שבגליל העליון.
ב-1965 היה שותף לזכייתה של נבחרת הנוער בגביע אסיה.
לזכותו הופעה אחת בנבחרת ישראל, במשחק ידידות מול נבחרת שוודיה.
המאירי זומן על ידי עמנואל שפר לסגל הנבחרת למונדיאל 1970, וכך היה לנציגה השני של הפועל חיפה יחד עם חברו להגנה, יוחנן וולך.
בשנת 1972 אובה קלימצ'בסקי , מאמן הפועל חיפה שאימן קבוצות בכירות בבונדסליגה הגרמנית, יחד עם יוחנן וולך, דב עצמון, אבא גינדין ומאיר אילוז, יצרו קו הגנתי איכותי שהיווה את הסיבה המרכזית למיקומה של הפועל חיפה בצמרת הטבלה.
בשנת 1974 זכה עם הפועל חיפה בגביע המדינה תחת הדרכתו של יעקב גרונדמן.
לאחר מכן שיחק במדי הפועל עכו ולפני פרישתו הספיק גם לשחק בהפועל טמרה.
יְחִיאֵל הַיילְפֶּרִין (20 באוגוסט 1880 – 19 באוקטובר 1942) היה מחנך עברי, מחלוצי גן הילדים העברי, משורר וסופר ילדים.
היילפרין נולד בשנת 1880 בעיירה פרילוקי שברוסיה (אוקראינה) לאביו שמעון-משה, למשפחת רבנים חסידי חב"ד.
למד בחדר ובישיבה, ובגיל צעיר עזב את הבית והחל לעסוק בהוראה.
ברוח ההשכלה למד גם לימודי חול.
הרצה בוורשה על ספרות עברית ב"אגודת התחייה", שם הכיר את פנינה הוכברג (1886–1980), והשניים הקימו משפחה (על אף שלא נישאו בצורה רשמית).
בשנת 1909 פתח בוורשה גן-ילדים עברי בניהולה של אשתו, הראשון מחוץ לארץ-ישראל שהתנהל בעברית.
להכשרת גננות פתח בשנת 1910 סמינר לגננות, אך כיוון שנאסר על גבר לעסוק בכך, נפתח המוסד על שם אשתו.
גם בסמינר כל מקצועות הלימוד נלמדו בעברית.
עם המורים בסמינר נמנו יעקב פיכמן, הלל צייטלין, המשורר יעקב לרנר והמדקדק שמואל שבח קנטורוביץ.
יו"ר הוועד המנהל היה יצחק גרינבוים.
בין תלמידותיו ניתן למנות את חנה רובינא וקדיה מולודובסקי.
בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, עברה המשפחה לאודסה, והסמינר לגננות המשיך לפעול שם.
עם המורים בסמינר נמנו חיים נחמן ביאליק, יוסף קלויזנר, שאול טשרניחובסקי ויעקב פיכמן.
בשנת 1918 החל להוציא לאור את כתב העת "הגינה", שעסק בנושאי גן הילדים העברי.
בשנת 1919 עלו אשתו וילדיו לארץ ישראל באונייה רוסלאן, והיילפרין הצטרף אליהם בשנת 1920. הוא המשיך להוציא לאור בארץ-ישראל את כתב העת הגינה יחד עם יצחק אלטרמן (1881–1939), וחוברות מצוירות של ספרי ילדים (בין השאר פרסם את סיפורו של ש"י עגנון "מעשה העז").
בין השנים 1920–1926 שימש מפקח ראשי מטעם ההנהלה הציונית על גני הילדים העבריים בארץ ישראל.
בין השנים 1926–1927 שימש מורה לתורת גן הילדים העברי בבית המדרש למורות וגננות ע"ש לוינסקי, ובין השנים 1926–1933 היה לסירוגין מנהל "גן הילדים לדוגמה" בתל אביב וראש המחלקה לנוער של הקרן הקיימת לישראל.
הוא נסע לארצות הברית ולארצות מזרח אירופה בשליחות הקרן הקיימת.
בשנת 1933 פתח סמינר לגננות בתל אביב, שעם מוריו נמנו יצחק אפשטיין, אברהם אברונין, שאול טשרניחובסקי, אליעזר שטינמן ועמנואל עמירן.
הסמינר פעל עד לשנת 1941.
הַיילפרין חיבר שירי-ילדים, בהם "היורה" ("גשם, גשם, משמים") ו"שיר ערש" ("נומי, נומי, ילדתי"), שהולחנו שניהם על ידי יואל אנגל.
לזוג יחיאל ופנינה הַיילפרין נולדו ארבעה ילדים: אוריאל (לימים המשורר יונתן רטוש; 1909–1981), מרים (לימים הסופרת מירי דור; 1911–1945), גמליאל (לימים הבלשן צבי רין; 1914–1998) ועוזיאל (לימים הבלשן עוזי אורנן; (1923–2022).
ארכיונו נמצא במכון גנזים אשר בבית אריאלה בתל אביב-יפו.
בקרן זווית (1927. עם לחנים מאת יואל אנגל) – שירי משחק, שירי הארץ ושירי חגים לגני-הילדים ולבתי-הספר.
כינור דוד – אגדה על דוד בן ישי, שנולד עם דמות כינור על לוח-ליבו.
אהביהו לב-הפנינים – קורות רועה יתום, שכלא בקרבו דמעות והן נהפכו לפנינים
הגנה: מכתב עתי לענייני גן הילדים העברי להלכה ולמעשה, אודסה: י.
יחיאל יחיאלי (יחיאלצ'יק) (ד' בשבט תרכ"ו, 20 בינואר 1866, סלונים – כ"ד בחשוון תרצ"ח, 29 באוקטובר 1937, תל אביב) היה מורה ומחנך עברי, ניהל את בית הספר לבנות (נווה צדק) (1937-1918), ממייסדי תל אביב.
יחיאלי נולד בשם יחיאל יחיאלצ'יק בשנת 1866 בעיר סלונים שברוסיה (כיום בבלארוס).
התחנך בחדר ובבית מדרש בעירו, אך נחשף והתקרב לתנועת ההשכלה היהודית ולתנועת חובבי ציון, והיה חבר באגודת "בני משה" מייסודו של אחד העם.
בשנת 1891 היה מבין ראשוני המייסדים של חדר מתוקן, שבו נלמדו בנוסף ללימודי קודש גם לימודים כלליים.
כמו כן היה מבין מניחי הייסוד ללימודי עברית בעברית, וניהל את בית הספר היהודי בניקולייב.
בשנים 1902–1903, כשכבר היה בעל מוניטין בחינוך עברי, נדד ולימד בערים חרקוב, וילנה וקאזאן.
בשנים אלה התפרסם מאמרו "גן הילדים בתור פרוזדור לחדר", אשר השפיע רבות על עיצובו של גן הילדים העברי.
הוא נשא לאישה את יונה בת יונתן שפירא מביאליסטוק, ובשנת 1904 עלו לארץ ישראל.
לזוג היו שלוש בנות: שפרה יחיאלי-קפלן, חנה ומאירה.
בארץ עִברת את שמו ל"יחיאלי".
בארץ ישראל שימש כמורה בבית הספר לבנות של "חובבי ציון" ביפו, שבהמשך הועבר למשכנו בנוה צדק, במקום בו שוכן כיום מרכז סוזן דלל (לאחר מותו נקראו הן בית הספר והן הרחוב שבו שכן על שמו של יחיאלי).
יחיאלי חיבר מאמרים בנושאים חינוך, הוראה וספרי לימוד.
בשנת 1907 הצטרף יחיאלי לאגודת אחוזת בית, ומשפחתו הייתה בין 66 המשפחות שבנו את בתיה הראשונים של העיר תל אביב.
בהגרלת המגרשים זכו במגרש ברחוב הרצל 9. יחיאלי היה חבר ועד המתיישבים, וביתו היה בית ועד למורים, סופרים ואנשי רוח של תל אביב הקטנה.
בשנת 1916 נסגר בית הספר לנערות בעקבות גירוש תל אביב; בשנת 1918 נפתח מחדש בניהולו של יחיאלי, שניהל את בית הספר עד מותו ב-1937, שאירע ממש בעודו יושב על כיסא המנהל.
יחיאלי נקבר בבית הקברות טרומפלדור.
לאחר מותו עבר ניהול בית הספר לידי בתו הבכורה, שפרה יחיאלי-קפלן.
לאחר מותו נקרא בית הספר על שמו.
הרב יחיאל בן שלמה הַיְילְפְּרִין (בכתיב היידי, שנהג בזמנו: היילפערין; כנראה ה'ת"כ, 1660 – ה'תק"ו, 1746) היה רב, ראש ישיבה והיסטוריון של תולדות ישראל.
יחיאל היילפרין היה בנו של רבי שלמה היילפרין, שהיה רבן הראשי של הערים סוקולוב ולברטוב.
מצד אמו או אביו היה מצאצאי המהרש"ל, וב"סדר הדורות" טוען המחבר כי בידו ספר יוחסין המונה את אבותיו דרך רש"י, עבור ביוחנן הסנדלר ורבן גמליאל ועד דוד המלך.
היה רב בהְלוּסְק שבמחוז בּוֹבּרוּיְסְק ואף כתב את תקנות החברה קדישא המקומית, שנשמרו בכתב ידו.
מאז 1711 ועד יום מותו היה רבה של מינסק וראש הישיבה שם.
התפרסם בזכות ספרו "סדר הדורות", ספר היסטורי המבוסס על מקורות מסורתיים בלבד, אם כי היה ידוע גם כתלמיד חכם וכמקובל.
נקלע לחיכוכים עם רבי אריה ליב גינצבורג (ה'שאגת אריה'), מייסד הישיבה במינסק; המחלוקת פשתה בין התלמידים והשלום הושב על כנו רק עם עזיבתו של האחרון.
בהתאם לצוואתו עברה רבנות מינסק לבנו משה, אב"ד דאלהינוב.
(שהיה נשוי גם לשרה, בתו של הרב אריה לייב שפירא).
בן אחר היה הרב יצחק אייזיק רבה של קאיידנוב הסמוכה למינסק.