tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים 1938–1940 השתתף הרב מונק באופן פעיל בהענקת סיוע לפליטים יהודים שהגיעו מגרמניה ואוסטריה ובמיוחד ילדי הקינדר-טרנספורט שהועברו מארצות אלה לבריטניה.
קהילתו פתחה בשנת 1939 הוסטל לילדים פליטים והרב היה מעורב מקרוב בארגונו.
החל מינואר 1943 היה פעיל במסגרת הוועד היהודי לסיוע Jewish Committee for Relief Abroad.
אחרי תום מלחמת העולם השנייה במשך 18 חדשים, יחד עם שלושה רבנים פעל בשליחות הקהילות היהודיות בקרב ניצולי השואה במחנות הריכוז לשעבר ובמחנות הפליטים באירופה.
למשך זמן קצר עבד בהמבורג ובצלה.
בסוף 1947 הגיע הרב מונק לביקור של מספר שבועות בארץ ישראל.
בסוף שנת 1968 פרש הרב מונק לגמלאות ובדצמבר 1970 התיישב בישראל.
שימש כרב ולימד בישיבת דבר ירושלים, אותה יסד ומנהל תלמידו הרב ברוך הורוביץ.
כמו כן לימד חמש שעות בשבוע במכללת "נווה ירושלים" שבראשות הרב דוד רפסון.
הרב אליהו בן עזריאל הכהן מונק נפטר בירושלים בשנת 1978 ונקבר בהר הזיתים בחלקת בני משפחתו.
הרב אליהו מונק התחתן בשנת 1931 בהמבורג עם הילדה, בת של הרב שמואל שפיצר.
אחרי מות אשתו בשנת 1951 ללא שנולדו להם ילדים, התחתן בשנית עם ניצולת שואה הולנדית בשם רנה הירש, שהייתה אלמנת בנו של אחד מרבני הולנד עד לשואה, אם לשתי בנות תאומות.
אחיו, הרב יחיאל אריה מונק (מיכאל מונק) פעל בגרמניה, בארצות הברית ובישראל.
בן דודו, הרב ד"ר אליהו בן שמואל הכהן מונק היה תלמיד חכם ידוע ומנהיג "עדת היראים" בפריז [מחבר הספר "עולם התפילות"], חמיו של עמנואל יעקבוביץ, הרב הראשי של בריטניה.
אחיינו, שנקרא גם כן אלי מונק (1935-2012) היה רב בלייקווד שבארצות הברית ונקבר בירושלים.
1959 - סדר חנוך בית הכנסת, (עורך), הוצאת בית המדרש גלדרס גרין, לונדון.
1959 - דינים ומנהגים של ק"ק ובית המדרש גלדרס גרין (עורך), לונדון.
קובץ שאלות ותשובות וגילויי דעת מגדולי הדור ורבני המדינות (עריכה, יחד עם אחיו, יחיאל אריה מונק וישראל מאיר לוינגר) ברוקלין, שני כרכים.
ברכתא דאליהו, The Blessing of Eliyahu, ספר לזכרו של הרב ד"ר אליהו מונק - בהוצאת בית המדרש גולדרס גרין בלונדון - 1982 Golders Green Beth HaMidrash Congregation, London
רבי אליהו ב"ר יהודה לייב פורקן מפולדא (מהרא"ף, רא"ף; תט"ו – ד' באדר א' ה'תצ"א, 1731) היה רב בקהילת פולדה שבגרמניה.
חיבר פירוש מקיף על סדר זרעים, מסכת שקלים ושלוש בבות נזיקין מהתלמוד הירושלמי.
נולד סמוך לשנת תט"ו בווישניצה שבפולין, ונפטר בד' באדר א' ה'תצ"א, ונקבר בפרנקפורט דמיין.
היה הראשון מבין תלמידי החכמים האשכנזיים שכתב פירוש שיטתי ומקיף למסכתות התלמוד הירושלמי.
תחילה הדפיס בשנת ה'תמ"ט את פירושו על מסכת שקלים.
בהמשך ערך את הפירוש לסדר זרעים שכפי הנראה נכתב עוד בשלהי המאה ה-17 (ההסכמות הראשונות מרבני פולין ניתנו בשנות ה'ת"נ–ה'תנ"א (1690–1691)), אלא שפרסום הפירוש התעכב בכעשרים שנה, עד להדפסתו בשנת ה'ת"ע (1710), כנראה מסיבות כלכליות.
אחד התורמים להוצאת הפירוש היה רבי דוד אופנהיים.
הפירוש על מסכתות בבא קמא ובבא מציעא נדפס כשמונה עשרה שנה אחר כך, בשנת ה'תפ"ח, והפירוש על מסכת בבא בתרא נדפס בשנת ה'תק"ב (1742), אחרי פטירת המחבר.
בהוצאה זו צוין בשער הספר כי מלבד הפירוש שנדפס הותיר המחבר בכתב ידו פירוש על כל התלמוד.
הפירוש מתאפיין בבהירות רבה תוך תשומת לב להבנת הסוגיות כאמיתתן, ולעיתים תיקונים מעטים בנוסח התלמוד.
הפירוש נדפס מחדש בירושלמי שבהוצאת עוז והדר.
הרב דוד פרנקל כתב אף הוא פירוש בשם קרבן העדה שיצא כארבעים שנה לאחר פירוש מהרא"ף, על סדר מועד בשנת ה'תק"ג (1743), וניתן לשער שהוא השלים את פירושו של מהרא"ף, מכיוון שלא כתב את ביאורו על אותן המסכתות שכבר כתב עליהן מהרא"ף (מלבד מסכת שקלים).
כמו כן ישנו דמיון בין הפירושים גם בשיטת הלימוד, אם כי קרבן העדה נוטה מעט יותר להגיה את לשון התלמוד.
אליהו מירון (ט"ו באלול ה'תרפ"א, 18 בספטמבר 1921 – י"ט באייר ה'תשנ"ט, 5 במאי 1999) היה עורך דין ישראלי ואיש ציבור, אשר כיהן בין היתר כמנכ"ל משרד הפנים.
נולד בשנת 1921 בוורשה שבפולין ליצחק ואסתר זנמירובסקי, ובשנת 1932 עלה עם הוריו לישראל.
היה נשוי לשושנה לבית הלפרין ואב לאסתר, יצחק ומרדכי.
שירת ב"הגנה" בשנים 1936–1939, ולאחר מכן שירת בפלמ"ח במסגרת יחידת עילית בשנים 1941–1947. למד בבית הספר המנדטורי למשפטים ובבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב, ובשנת 1946 קיבל רישיון עריכת דין.
עם הקמת המדינה שירת בצה"ל כקצין וסיים את שירותו בדרגת רב-סרן.
החל משנת 1950 שימש כשותף בכיר במשרד עורכי דין מירון בן ציון ופריבס, המתמחה בליטיגציה, השקעות ובתחום הנדל"ן.
מירון ליווה יחד עם משרדו הקמת יישובים, שכונות מגורים, ופרויקטים מרכזיים שנבנו בארץ בתקופתו ובהם פרויקט סי אנד סאן, פרויקט מגדלי האופרה, פרויקט מרינה הרצליה ועוד.
מירון ייעץ וסייע בתחילת דרכם המקצועית ליזמי נדל"ן בולטים.
בין פעולותיו הבולטות בתחום הייצוג המשפטי ניתן למנות את הבאות:
טיפול בעניינים בינלאומיים ובהם ייצוג קבוצת המיעוט במפעל המכוניות נ.ס.וו, בהליכים בגרמניה בהם התנגדה קבוצת המיעוט להשתלטות חברת פולקסווגן על החברה.
ייצוג בפרשיות ציבוריות בתחומים שונים, לרבות עתירות והליכים משפטיים הנוגעים לשמירה על צביונה היהודי של מדינת ישראל.
ייצוג בנקים שונים, לרבות בנק ארץ ישראל בריטניה ובעלי המניות במסגרת הליך הפירוק.
ייצוג מפרק חברת ארט-בי הפולנית, התאגיד הפרטי הגדול בפולין באותה התקופה, בהליכים נגד בעליה לשעבר של החברה וכנגד קבוצת ליברמן, נציגיה ובאי כוחה נגדם הועלו טענות בדבר הסתרת מידע והטעייה לגבי שווי מניות חברת האנרגיה פז.
לאחר שנים רבות של מאבק משפטי, פסק השופט בדימוס ישי לויט במסגרת בוררות כי קבוצת ליברמן ועורכי הדין שפעלו בשמה אכן הסתירו מידע על מנת להטעות את המפרק ואת עו"ד מירון.
בשנת 2010 דחה בית המשפט העליון את ניסיונה של קבוצת ליברמן לפסול את פסק הבוררות.
שימש בשורה ארוכה של תפקידים ציבוריים.
סגן היועץ המשפטי לעיריית תל אביב-יפו (1948-1946).
במסגרת פעילותו במשרד הפנים פעל רבות למען פיתוח מוניציפלי, כאשר עיקר פעילותו התנהלה בשיתוף פעולה עם השר חיים משה שפירא.
חבר בית הדין העליון של הקונגרס הציוני (1958-1954)
חבר הוועד המרכזי של לשכת עורכי הדין בישראל (1964-1960).
חבר ועדת האתיקה של לשכת עורכי הדין בישראל (1978-1964).
חבר דירקטוריון בנק טפחות למשכנתאות (1995-1975).
מירון כיהן במשך שנים רבות כחבר בדירקטוריון בנק המזרחי (1995-1965), ובמסגרת זו פעל לאיחודו עם בנק הפועל המזרחי.
מירון שימש כדירקטור גם במהלך פרשת ויסות המניות הבנקאיות ובזמן משבר מניות הבנקים שבא בעקבותיה.
ועדת בייסקי שהוקמה בעקבות הפרשה ציינה בדו"ח הוועדה את מירון לשבח לאחר שציינה כי התנגד למהלך והתריע מפני תוצאותיו.
הוועדה קבעה כי מירון היה חבר הדירקטוריון היחיד מבין כלל הדירקטורים בבנקים השונים שהתנגד לוויסות המניות.
בנוסף לעיסוקו המקצועי נטל חלק בפעילות פילנתרופית ענפה, ובמסגרת זו כיהן כחבר קרן שושנה ופנחס ספיר, כחבר קרן מוריס פולק בישראל ובמוסדות צדקה רבים נוספים.
מילא תפקידים מרכזיים באוניברסיטת בר-אילן במשך שנים רבות, החל בשנת 1961 ועד לפטירתו בשנת 1999. בין השאר כיהן כחבר במועצת המייסדים, בחבר הנאמנים ובוועד המנהל.
כמו כן קידם את הקמת הפקולטה למשפטים באוניברסיטה, היה בין מקימי המרכז האקדמי שערי משפט ופעל להקמת המכון הגבוה לתורה, מוסד ישיבתי תורני אשר פועל במסגרת האוניברסיטה.
נמנה עם מקימי בית המדרש "קוממיות אברהם" בתל אביב, בראשו עמד הרב שלמה גורן.
במהלך פעילותו הציבורית פעל רבות לשמירה על איכות הסביבה, להקמת שמורות טבע ובהם פארק נאות קדומים ולמניעת מפגעים סביבתיים בערי ישראל.
במסגרת פעילות זו מונה בשנת 1974 ליושב ראש המועצה לישראל יפה, תפקיד בו החזיק במשך למעלה מעשרים שנה עד לשנת 1996.
בשנת 1999 נפטר והובא למנוחות בבית הקברות נחלת יצחק בתל אביב.
לאחר מותו הונצח מירון על ידי מספר רב של עמותות חסד, מוסדות תורניים ועמותות הפועלות לגשר ולקרב בין חלקי העם.
בין היתר, נקראו על שמו ישיבת חזון אליהו, ישיבת חב"ד הממוקמת בתל אביב, וישיבת מעלה אליהו, ישיבה גבוהה ציונית דתית הממוקמת אף היא בתל אביב.
חכם אליהו בן יצחק מרזוק (25 בינואר 1937 – 25 בספטמבר 2023) היה החכם הקראי הראשי, והיה גם ראש הקהילה הקראית באופקים, וממנהיגיהם הבולטים של הקראים בעת המודרנית.
נולד ב־25 בינואר 1937 (שנת תרצ"ו), בשכונת הקראים שברובע היהודי בקהיר שבמצרים, ליצחק בן אברהם מרזוק ולרחל בת משה איוב שמש.
בצעירותו למד בבית הספר של העדה הקראית ברובע היהודי בקהיר, בין היתר אצל החכם יוסף יום-טוב.
וכמו כן, מחוץ לכותלי בית הספר למד חזנות אצל החזן ליאטו נונו, ושימש כאחד החזנים בבית הכנסת העתיק "הרב שמחה" שברובע היהודי.
בגיל 18 וחצי התחתן עם פלור בת שמואל אלגזר כשעוד היה במצרים, ושם נולדה לו רחל, בתו הבכורה.
כשהיה בן 20, עלה לארץ ישראל בינואר 1957 (שנת תשי"ז), לאחר מבצע סיני, יחד עם רבים מבני הקהילה.
בעלייתו ארצה ממצרים, הוא הצליח לחלץ מבית הכנסת הקראי "רב שמחה" שבקהיר שני ספרי תורה עתיקים, והביא אותם לבית הכנסת שהקים באופקים.
כשעלה אליהו מרזוק לארץ ישראל, הוא עבר להתגורר באופקים, יחד עם עוד כשלושים משפחות מבני העדה הקראית, והיה ממקימי העיירה.
בבחירות המקומיות הראשונות שהתקיימו בעיירה, הוא נבחר לכהן כחבר במועצה המקומית, ובשלב מאוחר יותר כיהן כסגן יו"ר המועצה המקומית באופקים.
בשנת 1958, הוא התמנה מטעם העדה הקראית והמשרד לשירותי דת כחזן וכאחראי על כל צורכי הקהילה הקראית באופקים במשרה חלקית, אך הוא התפרנס בעיקר מעבודתו בליטוש יהלומים, כשאת המשכורת שקיבל מעבודתו כחזן ואחראי על צורכי הקהילה הקראית, תרם לטובת קהילתו.
בתקופה זו הוא למד שחיטה, מוהלות, הלכות קראיות ודיינות, בין היתר אצל החכם הקראי עמנואל בן משה מסעודה, שהיה החכם הקראי הראשי באותו זמן.
בשנת 1964, כעבור כ־7 שנים מאז עלייתו ארצה, הוא מונה להיות החכם הקראי של אופקים במשרה מלאה.
עם מינויו כחכם הקראי במשרה מלאה, הוא עזב את מקצוע ליטוש היהלומים ממנו התפרנס, והתמקד בתפקידו כחכם ואחראי על הקהילה הקראית באופקים.
במהלך תפקידו כחכם, הוא לימד והכשיר מוהלים, שוחטים וחזנים רבים.
אהבתו להוראת הנוער הייתה ידועה בקרב הציבור, והוא השקיע רבות בחינוך האמוני של הדור הצעיר.
הוא גם יזם את הקמתו האטליז הקראי ובית השחיטה באופקים, כדי לספק לקראים באופקים וברנן בשר בכשרות קראית.
בשנת 1990, לאחר שהחכם הקראי הראשי לשעבר, חיים לוי, פרש מתפקידו, נתמנה הרב אליהו כממלא מקום של החכם הקראי הראשי בפועל, ובתוך כך מונה על ידי שר הדתות כרשם נישואין וגירושין.
בסוף שנת 1991 הוא מונה לתפקיד החכם הקראי הראשי.
בראשית כהונתו כחכם הקראי הראשי, הוא יזם את הקמת ישיבת "חיזוק אמונה" בירושלים, שהכשירה חכמים קראיים רבים.
אף לאחר תום מחזור הלימוד בישיבה, הסמיך הרב שלושה חכמים נוספים לשורות ההנהגה הדתית.
ביוזמתו ובעידודו, קיבלה העדה הקראית שעות חינוך ממשרד החינוך, נפתחו בתי כנסת חדשים, והתקיימו פעילויות רבות.
אליהו מרזוק יצא לגמלאות בתחילת שנת 2002, אך הוא המשיך לכהן בהתנדבות בתפקיד החכם הקראי הראשי ובתפקיד החכם הקראי של אופקים.
בשנת 2011 הוא פרש מתפקידו כחכם הקראי הראשי, ובמקומו נבחר משה פירוז לתפקיד.
בשנה זו עבר מרזוק להתגורר בעיר אשדוד.
היה נשוי לפלור, והיו להם 5 בנות ובן.
שערי אמונה מוסר ודעת - ספר הכולל דרשות ונאומים שנשא אליהו מרזוק בפומבי, ויועדו ברובן לציבור הרחב.
עקב סגנונו של הספר כאסופת דרשות ונאומים, השפה בה הוא כתוב היא שפה המתאימה לדיבור ולנאום בפני הציבור, ולא השפה הכתובה.
הספר כולל בתוכו מסרי אמונה, מוסר ודעת על־פי ההגות הקראית, והוא נועד לציבור הרחב.
הספר נערך על ידי נריה הרואה.
רבי אליהו מפריז (המאה ה-12. מכונה גם רבי אליהו הצרפתי ורבינו התשבי) היה מראשוני בעלי התוספות בצרפת.
חי בפריז ולימד בה תורה בזמנם של רבינו תם ורשב"ם.
אביו של רבי אליהו היה רבי יהודה, ובנו רבי מאיר.
אפרים אלימלך אורבך כתב כי בפריז היה רבי אליהו חברו של רבי יום טוב ב"ר יהודה מפריז, בנו של הריב"ן, ואולי גם שימשו שניהם יחדיו כדיינים בבית הדין של פריז.
בסוף ימיו חי בפריז רבינו חיים כהן, תלמידו של רבנו תם, ורבי אליהו שאל ממנו את דעת רבנו תם.
מתלמידיו היה רבי משה מפונטייזא (Pontoise) וככל הנראה גם הריצב"א, לימים מגדולי הדור הבא.
הראב"ן כינה את רבינו אליהו "אלופי ומיודעי", ורבי משולם ממילואן כותב עליו "אין עזרה ננעלת בישראל על אדם כמותו בענווה וביראת חטא".
פירושיו ותשובותיו מובאים בתוספות למסכתות רבות, וכן במחזור ויטרי, בספר העיטור, ספר היראים, ספר הרוקח, ספר המנהיג, ספר הראב"ן, הראבי"ה, תשובות מהר"ם מרוטנבורג, ובמרדכי.
מלבד פסקיו ותשובותיו בהלכה ובפלפול, שלח רבי אליהו את ידו גם בפיוט.
רבי אליהו מנחם מלונדריש (לפני ד'תתק"ף, 1220 - אביב ה'מ"ד, 1284) היה רב ופוסק הלכה מן הראשונים, איש עסקים ופעיל ציבורי בולט ביהדות אנגליה בימי הביניים.
אין לבלבל עם - אליהו כהן, פרסביטר יהודי אנגליה בין השנים 1243–1257, שכנראה התנצר בסוף ימיו, או עם רבי אליהו (Magister Elias) שהגיע לאנגליה רק ב-1309, לאחר פטירת רבי אליהו מנחם מלונדריש.
רבי אליהו מנחם בן אנטרה ורבי משה מלונדריש נולד לאחת המשפחות הנכבדות בקרב יהודי אנגליה של ימי הביניים, רבים מבני משפחתו החזיקו בעמדות מפתח בקהילה גם בדור שלאחריו, עד גירוש יהודי אנגליה בשנת 1290. מוצא המשפחה, בניגוד לרוב המשפחות היהודיות באנגליה בתקופתה, היה מחבל הריינוס ולא מצרפת.
אבי המשפחה היה רבי שמעון בן יצחק בן אבון, הנודע בשם "רבי שמעון הגדול ממגנצא"; נכד נינו, משה בן יצחק בן שמעון, היה היהודי הראשון מבני המשפחה שידוע כי התגורר באנגליה.
הוא ניהל את עסקיו בבריסטול ואחר כך באוקספורד במחצית השנייה של המאה ה-12. בנו יום טוב המשיך בעסקיו אך הקדיש את רוב זמנו ללימוד תורה וחיבר ספר בשם "ספר התנאים" שאבד ועסק כנראה בהלכה ובדקדוק עברי.
רבי משה בן רבי יום טוב מלונדריש, אביו של רבי אליהו מנחם, היה איש עסקים מלומד ומשכיל ומחבר ספרים.
רבי אליהו מנחם היה הראשון מבין שישה אחים, המפורסם שבהם מלבדו היה רבי ברכיה מניקולא, בנו אליהו נולד בלונדון או באוקספורד ונקרא כנראה על שם דודו הקדוש רבי אליהו מאורגיקא (יורק) שנרצח בפרעות ביורק בשבת הגדול של שנת 1190, ד'תתק"ן.
שמו המלא היה אליהו מנחם, אך בכל ענייני המסחר שלו השתמש רק בשם אליהו (Elias).
בצעירותו נשלח לצרפת, כנראה לסנס, ללמוד תורה בבתי המדרש של בעלי התוספות.
בשנת 1251 כתב את פירושו למשנה ומאז התגורר בלונדון.
במשך שלושים שנה עסק במסחר ובעסקי הון, הלווה כספים לאנשי הכנסייה, לאצילים ולאזרחים מן השורה, השקיע בנדל"ן ואף קיים קשרי מסחר עם המלך והמלכה.
תיעוד ענף של פעילותו העסקית בשנים אלו השתמר.
בשל קשריו עם ארמון המלוכה נפטר למשך כמה שנים ממסי דיור, ובהזדמנות אחרת הובטח לו כי לא יופעל נגדו הליך של שמיטת חובות שהיה מקובל אז לעיתים תכופות מטעם המלכות.
בימי מלחמת הברונים השנייה איבד רבי אליהו ומשפחתו נכסים רבים, בעיקר בשל אובדן שטרות משכנתא, אך הם לא נפגעו פיזית וכנראה נמלטו למשך תקופת המלחמה לנורמנדיה.
הם חזרו לאנגליה רק לאחר תום הקרבות ושובו של הסדר לכנו.
במהלך ההתאוששות הכלכלית שלאחר המלחמה זכה להטבות מס שונות ולהגנה חוזרת מפני שמיטת חובות שהופרה לעיתים.
כאשר הוצרו צעדיהם הכלכליים של יהודי אנגליה בראשית שנות ה-70 של המאה ה-13, קיבלו רבי אליהו מנחם ואחיו פטור מחלק מההגבלות.
כך למשל, כאשר נאסר על יהודים למכור חובות של נוצרים אליהם לנוצרי אחר, קיבל רבי אליהו מנחם רישיון להעביר למלכה במחיר מוזל את חובותיו של נוצרי שחב לו כסף.
בשנים שלאחר מכן נפטר בהדרגה מנכסיו תוך שימוש בהקלות שונות שאפשרו לו את הדבר למרות ההגבלות הקשות שהוטלו על מכירת נכסים וחובות בידי יהודים.
מלבד עסקיו שימש גם כרופא.
במסגרת עסקיו טווה קשרים, מלבד קשריו עם בית המלוכה, גם עם ריצ'רד, רוזן קורנוול ועם שליח האפיפיור לאנגליה, החשמן אוטובואנו פיאסקי שכיהן לימים במשך חמישה שבועות בשנת 1276 כאפיפיור אדריאנוס החמישי.
כדיין ואב בית הדין של קהילת לונדון שישיבותיו נוהלו בביתו, זכו פסקיו לגיבוי רשמי של השלטונות האזרחיים שהחרימו את נכסיהם של יהודים שנודו בידי בית הדין, וקיבלו את החלטותיו לגבי הסכמי ממון בתוך הקהילה.
בקהילה היהודית נחשב רבי אליהו מנחם לגדול בתורה ופוסק הלכה, שמו מוזכר כר"מ מלונדריש או הרב מלונדריש, ודבריו צוטטו בידי גדולי הרבנים בתקופתו כמו רבי מרדכי בן הלל מנירנברג בספר "מרדכי" שלו.
כתב פירושים למשניות ולתלמוד ופסקי הלכה.
פסקי הלכה אחדים שלו נוהגים הלכה למעשה גם כיום.
כנראה הייתה לו יד גם בענייני קבלה.
בעל תוספות יום טוב מצא מפירושי רבי אליהו לסדר זרעים, והוא כותב: "ובא לידי משניות מסדר זרעים כתובים בקלף, ועל כל משנה פירוש קצר, ונראה מתוכו שהוא נקצר מפירוש הר"ש, ואחר כל מסכתא כתובים קצת חדושים לפרש בעניין אחר, וחותם תמיד את שמו על כל חדוש אליהו".
הוא נפטר כנראה באביב 1284, ה'מ"ד.
בן אחיו, אבגרדן דילקריס, התמנה שלוש שנים לפני פטירתו לתפקיד כהן היהודים, הרב הראשי הממונה מטעם השלטונות על יהדות אנגליה, והיה האחרון שכיהן בתפקיד זה לפני גירוש יהודי אנגליה.
רבי אליהו מנחם נישא פעמיים, אשתו הראשונה הייתה פוסל שהייתה שותפה בעסקיו ואשת עסקים מוכרת.
היא נפטרה לפני 1267, אז כבר היה נשוי לפלוריה, בעלת הון ואלמנתו של יהודי עשיר בשם שמשון מנורת'האמפטון.
מאשתו השנייה נולדו לו כמה ילדים: 1. קריס - איש עסקים ושותפו של אביו, נפטר בחיי אביו.
הרב אליהו מרדכי הלוי ולקובסקי (מולודצ'נה, פלך וילנה, רוסיה (רוסיה הלבנה), ה'תרל"ג, 1873 - ירושלים, י"ז באלול תשכ"ב, 16 בספטמבר 1962) היה רב ודיין, חבר מועצת הרבנות הראשית, מחבר סדרת הספרים "מערכת התלמוד והפוסקים".
נולד לרב צבי יחיאל הלוי מהפרושים של קהילת וילנה שאף שימש כמגיד מישרים.
עד הגיעו לגיל בר מצווה למד תורה מפי אביו.
לאחר מכן נשלח לישיבת סלבודקה שם הושפע מראש הישיבה ה'סבא' רבי נתן צבי פינקל.
ואף היה תלמידם של ראשי תנועת המוסר, רבי יצחק בלאזר רבה של פטרבורג ורבי נפתלי אמסטרדם רבה של אלקוסט.
מסלבודקה המשיך לראדין, שם הושפע מתורתו של רבי ישראל מאיר הכהן ובני משפחתו.
לאחר נישואיו לסימה-פרידה לבית ליפוב עבר להתגורר בהורדוק.
שלושה בנים נולדו להם: גרשון יצחק ויהודה-לייב.
בהורודוק למד שנתיים בשקידה כשכמעט בכל יום סיים מסכת שלמה, וזאת למורת רוחו של חמיו אשר רצה לשלבו בעסקי המסחר.
מכאן נסע לקובנה ולמד ב'כולל' הנודע שלה במשך זמן קיץ שלם שבסופו הוזמן לשמש ברבנות קהילת מאישד.
כעבור תקופה קצרה, השתדלו עבורו הרבנים מאיר שמחה הכהן ורבי יוסף רוזין 'הרוגאצ'ובער' מדווינסק.
לאחר מות אשתו הראשונה נשא לאשה את צינה-רשה, בתו של רב העיירה סאלוק שבליטא, הרב נפתלי הרץ קרוניץ.
לאחר מות הרב קרוניץ מונה הרב ולקובסקי רב הקהילה.
רשה הייתה כאם לבניו וילדה שלושה: פרידה צבי ורוזה.
בימי מלחמת העולם הראשונה היה האזור בתוך שדה הקרב בין הכוחות הלוחמים.
היהודים סבלו פרעות מידי הקוזקים, הגרמנים והליטאים.
הרב ולקובסקי ארגן את מילוטם של יהודי העיירה.
לימים הגיע לפודולסק הסמוכה למוסקבה, שם פעל רבות לשמירת החיים היהודיים על פי ההלכה, למרות אימת המשטר הקומוניסטי.
בשבתו שם נהג לגייר בני זוג גויים של יהודים, כדי למנוע התבוללות, לדבריו למרות שידע בוודאות שהם אינם מתכוונים לשמור מצוות.
מאוחר יותר תהה על תוקפם של גיורים אלה, והציע מנגנון חלופי של "גיור לשם עבדות" על מנת לפתור את הבעיה.
בהמשך חזר לליטא ושימש כרב בקרוז'.
בירושלים חודש הקשר בינו לבין הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
שניהם נדברו לשלב את "מערכת התלמוד והפוסקים" של הרב ולקובסקי עם "הלכה ברורה ובירור הלכה" של הרב קוק לכדי יצירה אחת.
התוכנית לא יצאה לפועל עקב פטירתו של הרב קוק באלול תרצ"ה (1935).
ב-1936 נבחר הרב ולקובסקי למועצת הרבנות הראשית.
הוא כיהן כדיין בבית הדין בירושלים בבית הדין הרבני הגדול עד לפרישתו לגמלאות.
כן היה רב קהילה בירושלים.
לאחר מות אשתו בארץ ישראל, נשא הרב ולקובסקי לאשה את יוכבד לבית כהן אשר הקדישה את כל רכושה למפעל מערכת התלמוד והפוסקים והדפסת ספריו.
הרב ולקובסקי נפטר בי"ז אלול תשכ"ב (16 בספטמבר 1962) בירושלים, בגיל 89, טרם הספיק להשלים את סדרת הספרים עליה עמל כל ימיו.
הוא נקבר בהר המנוחות בירושלים.
אחיו שבח ולקובסקי (1872–1942) היה מחנך עברי בקרקוב, מחבר "מכתבי הוראה" ללימוד השפה העברית.
עוד בהיותו רב צעיר באחת הקהילות ברוסיה, נצנצה מחשבה נועזת בלבו: לאחד את הש"ס עם הפוסקים.
בשנת תרס"ה (1905) במהלך חלוצי החל בהדפסת מסכת ברכות במהדורה חדשה, על פי שיטתו המיוחדת שקרא לה "מערכת התלמוד והפוסקים" - הדפיס מסכת אחר מסכת מן התלמוד הבבלי, בצירוף ההלכה למעשה, לשון הגמרא עם לשון השולחן ערוך, בתוספת ביאור מקיף פרי עבודתו, מכתביהם של הראשונים עד לכתבי האחרונים.
בסדרה, שהקדימה בהרבה את סדרת הלכה ברורה ובירור הלכה, יצאו מסכתות ביצה, כתובות, קידושין, גיטין, בבא קמא, תענית (ארבע האחרונות בהוצאת מוסד הרב קוק), ברכות (בין השנים תרע"א-תרע"ד), חולין, בבא מציעא, בבא בתרא ומגילה.
בנוסף לכך ראה צורך חיוני לפרסם חיבור בשם שערי ציון הכולל את תמצית דברי הגמרא על כל מסכת ומסכת, בלי השקלא וטריא והמשא-ומתן העיוני.
לאפשר לכל מי שרוצה ללמוד ולשנן את תמצית הדברים העולים מהסוגיות.
דבר שמקצר את הלימוד בש"ס ולרכוש בו בקיאות, במשך זמן קצר בהרבה, ואפילו ביממה אחת.
תורת מעשי בראשית - שני המאורות הגדולים
הרב ולקובסקי היה פתוח גם לשאלות אקטואליות ולאתגרים האמוניים שמציב העידן החדש.
כדי ליישב שאלות של דת ומדע החל לשקוד על חיבור ספרו הייחודי תורת מעשה בראשית המכיל .
בשנת תרצ"ד, הודפס בקיידאן שבליטא, הספר שהוגדר על ידי מחברו כ"חומר לעבודה" שמטרתה להיות "גשר בריא בנוי לתלפיות על התהום המפסיקה בין דעות המדע הכי אחרונות ובין קבלת אבות ומסורת עתיקה".
בהקדמה הובאו הערותיו של הרב קוק שאינו נזכר בספר בשמו אלא מכונה .
בתשי"א הודפס הספר בירושלים ונוסף לו חלקו השני הכולל מילואים ו"קונטרס על הגאולה ועל התמורה".
בעותק "שני המאורות" הפרטי של גרשום שלום, רשם כי ספר זה הוא .
לדבריו של שלום, הרב ולקובסקי התחרט על כתיבת הספר בגלל החשש מדעות אפיקורסיות שיעלו בלב הקוראים בו, וגנז אותו.
בשנת תשי"א החליט להקדיש חיבור לשאלות המהותיות של ענייני אחרית הימים והגאולה בהשקפת היהדות.
לדבריו בפתיחה, הזמן גרמא .
תורת מעשה בראשית, חלק א, מעשה בראשית בביאור מדעי (קיידאן תרצ"ד).
מערכת התלמוד והפוסקים - על מסכת יבמות (ירושלים תרצ"ה)
מערכת התלמוד והפוסקים שערי ציון - (ירושלים תרצ"ט)
עבודת כהן - (תל אביב תש"ז)
תורת מעשה בראשית - חלק ב, מעשה בראשית בביאור מדעי (ירושלים תשי"א)
תורת מעשה קדשים - (ירושלים תשי"ד)
מערכת השלחן - שלושה חלקים (ירושלים תשי"ב)
תורת הקודשים על סדר קדשים - (ירושלים תשי"ד)
מערכת התלמוד והפוסקים - (ירושלים תשט"ז)
אליהו מזרחי הוא מומחה בגריאטריה ובפסיכוגריאטריה, פרופסור לרפואה פנימית בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, לשעבר מנהל מחלקה גריאטרית-שיקומית בבית חולים תל-השומר, בשנים האחרונות מכהן כמנהל המחלקה הגריאטרית השיקומית ומנהל בית החולים שמואל הרופא בבאר יעקב.
מזרחי בוגר בית הספר הריאלי, בחיפה.
בין השנים 1977–1974 שירת מזרחי בצה"ל כחובש קרבי.
בין השנים 1985–1978 למד רפואה בבית הספר לרפואה בטכניון, חיפה.
מזרחי התמחה ברפואה גריאטרית במרכז הרפואי רמב"ם ובמרכז הגריאטרי-שיקומי פלימן בחיפה.
את התמחות העל בהפרעות זיכרון בגיל השלישי ופסיכוגריאטריה עשה מזרחי, בבית החולים האוניברסיטאי בקליבלנד, במדינת אוהיו, ארצות הברית, במחלקה הנוירולוגית, מרכז אלצהיימר.
מזרחי התמקד בתחום מחלת אלצהיימר והפסיכוגריאטריה.
מזרחי ניהל משנת 2001 את המחלקה גריאטרית שיקומית א' במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא – תל השומר.
בנוסף לתפקידו כמנהל בית החולים שמואל הרופא, מכהן כמנהל המחלקה הגריאטרית השיקומית ב' בבית החולים שמואל הרופא.
מזרחי חבר בחברה האמריקאית למדעי המוח, האיגוד לרפואה גריאטרית והאיגוד הישראלי לרפואת משפחה.
מזרחי פרופסור בחוג לרפואה פנימית בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
מזרחי עוסק במחקר בתחום הפרעות הזיכרון ודמנציה בגיל השלישי, וכן בפיתוח מדדים לניבוי יכולתו של חולה להשתקם לאחר אירוע מוחי ו / או ניתוח לקבוע שבר במפרק ראש הירך.
נולד בשם אליהו מיקנברון בבילסקו-ביאלה שבשלזיה (אז, באימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום בפולין) לאביו יחזקאל, סוחר, ולאמו יהודית.
הצטרף לתנועת-הנוער "בלאו-וייס", ובהמשך הצטרף ל"התאחדות" ולאיגוד העולמי של המכבי.
פרסם מאמרים בעיתונו של רוברט שטריקר "וינר מורגנצייטונג" (Wiener Morgen-Zeitung)" והיה חבר מערכת העיתון היידי "פאלקס שטימע".
ב 1925 ביקר בארץ ישראל לרגל טקס הפתיחה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר שובו לאירופה, עבר הכשרה מטעם "החלוץ", וב-1929 עלה ארצה.
הצטרף לקיבוץ "עבודה" שהתיישב בגבעת מיכאל ליד נס ציונה, והיה מזכיר הקיבוץ לצד עבודתו כפועל בחקלאות ובבנייה.
הקיבוץ התפרק בתחילת שנות ה-30, ומירון המשיך להתגורר בנס ציונה ולעבוד בתחום הבנייה והריצוף.
שימש בשורת תפקידים במוסדות הפועלים בנס ציונה: חבר מועצת הפועלים וחבר מזכירות המועצה, מנהל לשכת העבודה, מנהל לשכת המס, מנהל הצרכנייה (1932 – 1933) והחל מ-1947 היה מנהל קופת מלווה של העובדים.
ייצג את הפועלים בוועדות משותפות לפועלי נס ציונה ולאיכריה.
עם כינונה של מועצה מקומית בנס ציונה ב-1949 התמנה לסגנו יו"ר של המועצה יוסף סמל, ובבחירות הראשונות ב-1950 עמד בראש רשימת ההסתדרות (מפא"י) שזכתה לרוב המושבים במועצה, והוא התמנה לראש המועצה, עם קואליציה "מקיר לקיר" שכללה את כל המפלגות המועצה.
תחת הנהגתו קיבלה המועצה החלטה להרחיב את גבולות המושבה ולפתח בה תעשייה לצד החקלאות.
לצורך כך הוקמו שני אזורי תעשייה.
כמו כן, בתקופתו התרחבה נס ציונה ונבנו בה שיכוני עובדים ושכונות, והחל להתגבש אופייה העירוני של נס ציונה.
נבחר לקדנציה נוספת בבחירות 1955 ובבחירות 1959. בבחירות 1965 עמד בראש רשימת המערך לאחדות פועלי ארץ ישראל שזכתה במרב הקולות, והוא הקים קואליציה בשיתוף מפ"ם והמפד"ל שבחרה לכהונה רביעית כראש המועצה.
מירון רצה לצרף לקואליציה שלו את גח"ל ורפ"י, אולם בשל התנגדות מרכז המערך לשותפות גם גח"ל, החליט להתפטר מתפקידו לאחר כחצי שנה ולהעבירו באופן זמני לנציג המפד"ל משה לוי, כדי שמירון יוכל לצרף לקואליציה את נציגי רפ"י.
המשא ומתן בין המפלגות נכשל, ולוי החליט לחבור לגח"ל ורפ"י ולהמשיך בכהונתו כראש המועצה, כשהוא מותיר את המערך ומפ"ם באופוזיציה.
באפריל 1967 התפטר מירון מחברותו במועצה.
לצד עיסוקו הפוליטי, ניהל את סניף בנק הפועלים המקומי, והיה חבר המחלקה המוניציפלית של ההסתדרות.
נפטר ב-1987 ונקבר בבית העלמין בנס ציונה.
נשא לאשה את צפורה בת שלמה וולקן.
לזוג נולדו בת, יהודית, ובן, שלמה (בולו), לשעבר איש התעשייה האווירית לישראל.
אליהו נאוי (22 ביוני 1920 – 16 בנובמבר 2012) היה ראש העירייה השלישי של באר שבע מאז קום המדינה.
הוא כיהן בתפקיד זה בין השנים 1963 ל-1986, תקופת הכהונה הממושכת ביותר בראשות עיר זו.
הוא נודע כמזרחן מומחה להווי הערבי, פרשן רדיו בערבית תחת השם "דאוד אל נאטור" וחוקר תנ"ך וכן היה עורך דין ושופט.
פרסם ספר מחקר בתנ"ך ושלושה ספרי סיפורים.
אליהו נאוי נולד בבצרה שבעיראק, עלה לארץ ישראל בילדותו, בשנת 1926 וגדל בירושלים.
למד בבית המדרש "דורש ציון" בעיר עד שנת 1934. בשנים 1935–1938 למד בבית המדרש למורים "מזרחי", בירושלים.
בשנים 1940–1943 עבד כפקיד בסוכנות למסחר בחלקי חילוף למכוניות.
למד בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה, בשנים 1944–1947, ושימש יו"ר אגודת הסטודנטים.
באותה תקופה היה חבר בארגון השומרים ושימש בתפקיד מזכיר הארגון וחבר ההנהלה עד שנת 1948.
בשנת 1947 התחתן עם ברוריה, בתם של חיים ומרתה מאיר.
ב-1947 תוכננה הקמת עיר על ידי חברת אפיקים בנגב, סמוך לבאר שבע.
נאוי נבחר ל"מוכתר", איש הקשר עם הסביבה הערבית ועם שלטונות המנדט וכך הגיע לאזור הנגב.
בשנים 1948–1954 שירת בצה"ל בדרגת רס"ן, בחיל המודיעין, ביחידה הדרוזית ובשרות המשפטי.
בשנת 1958 עבר להתגורר בבאר שבע וכיהן בה כשופט בבית משפט השלום, הראשון לבאר שבע והנגב, עד שנת 1963.
ב-20 ביוני 1963 מונה נאוי לעמוד בראש רשימת מפא"י לבחירות לראשות עיריית באר שבע.
נאוי הועמד בראש הרשימה, במקום דוד טוביהו, לאחר משבר ממושך בסיעה ובמועצת העיר.
בבחירות שנערכו ב-25 בספטמבר הוא נבחר לראשות עיריית באר שבע ברוב גדול של 13 חברי המועצה מתוך 15 חברים.
הוא כיהן בתפקיד זה במשך חמש תקופות כהונה, עד 1986. בשנים מאוחרות יותר נבחר לתפקיד מטעם התנועה העצמאית אש"ל, שהייתה קשורה למפא"י ולמפלגת העבודה.
ברוב ימי כהונתו כראש העירייה גדלה אוכלוסיית העיר פי 3 והעיר זכתה בפיתוח נרחב.
הוקמו שכונות רבות, מוסדות תרבות וחינוך, ובהם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תיאטרון באר שבע, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, הקונסרבטוריון העירוני באר שבע (בניין חדש), אנדרטת חטיבת הנגב ומוסדות עירוניים כגון בניין עיריית באר שבע שהפך לסמלה.
בין היתר דאג נאוי למקומות תעסוקה רבים, בהם מפעל רמתא של התעשייה האווירית, כלא באר שבע, השוק העירוני ועוד.
נאוי פיתח קשרים בינלאומיים ברחבי העולם, הכוללים ברית ערים תאומות וקשרי ידידות עם קהילות יהודיות ולא יהודיות.
בין הערים היו וופרטל, שהייתה ראשונה בהתקרבות התרבותית וחברתית בין עיר בישראל לעיר בגרמניה; וכן הערים ליון, ויניפג ועוד.
בשנת 1979 אירח נאוי את נשיא מצרים אנואר סאדאת בעת ביקורו בעיר.
לכימיה ששררה בינו לבין הנשיא המצרי, הייתה חשיבות מכרעת להצלחת הביקור הזה.
בשנות השמונים, בעוד ערי המרכז מתפתחות, סבלה העיר מבריחת תושבים מבוססים לטובת היישובים המתפתחים סביב, כמו עומר או מיתר.
באר שבע כמעט ולא גדלה ופרנסיה לא השכילו להתמודד עם התופעה.
באוגוסט 1986 התפטר נאווי מראשות עיריית באר שבע עקב מינויו לראש רשות השיפוט בהסתדרות, תפקיד בו החזיק עד 1995. לאחר מכן שימש יועץ שר הדתות לענייני מוסלמים ודרוזים עד שנת 1996.
נאוי נפטר ב-16 בנובמבר 2012 בביתו שבגני עומר.
נקבר בחלקת ראשי עיריית באר שבע בבית העלמין הישן בעיר.
בטקס חגיגי, שנערך ב-27 באוקטובר 2014, בהשתתפות ראש העירייה רוביק דנילוביץ', ומאות נכבדים, נחנכה כיכר נאוי.
מתחם התחבורה המטרופוליני החדש בבאר שבע, שמחבר את התחנה המרכזית (טרמינל באר-שבע) עם תחנת הרכבת מרכז.
בינואר 2017 הוסב שמה של חלקה הגדול של דרך חברון, קטע מכביש 60 בבאר שבע, לדרך אליהו נאוי, ממחלף חטיבת הנגב ועד מפגש הרחובות שדרות שז"ר ודרך חברון.
בשנת 1947 הוזמן להגיש תוכנית רדיו בערבית במסגרת תחנת קול ההגנה.
נאוי, שהיה אז מזכיר איגוד השומרים העבריים והכיר היטב את ההווי הערבי, שידר בתחנה זו תוכנית אקטואליה.
בניגוד לרוב התוכניות, ששודרו בערבית ספרותית, דיבר נאוי בתוכניתו בערבית מדוברת, תחת השם הבדוי "דאוד א (ל)נאטור" ("דוד השומר").
הוא שוחח על ענייני היום בשפה עממית-ציורית, תוך שימוש במשלים ופתגמים מן התרבות הערבית.
שידורי התוכנית נמשכו גם לאחר קום המדינה, במסגרת קול ישראל בערבית, עד שנת 1957, אז נתמנה לשופט.
סיפורי דאוד אל-נאטור עלו לכותרות בשנת 2000, כאשר הפכו למשלים מגמתיים, ופורסמו בחתימת יעקב נמרודי (אך עובדו, למעשה, על ידי שותפו-ידידו הסופר אריה קרישק) בעיתון "מעריב", כחלק מהמערכה המשפטית בפרשות נמרודי; נאוי, שהיה ידיד קרוב לנמרודי, הסכים למסור את משליו לעיבוד ולפרסום.
נאוי הוציא מספר קובצי סיפורים מההווי הערבי, והמשיך להופיע לעיתים בערבי מספרי סיפורים.
בשנת 2003 העניקה לו אוניברסיטת בן-גוריון תואר דוקטור לשם כבוד.
בטקס הענקת התואר אמר עליו אבישי ברוורמן, נשיא האוניברסיטה דאז, "ג'ורג' בוש היה מנצח את המערכה בעיראק אם היה שוכר את שרותיו הטובים של אליהו נאוי, על מנת שישדר (תעמולה) למדינות ערב שבאזור".
ספורי ערב (מאת דאוד אל נאטור), הוצאת ספריית מעריב 1972.
סיפורי המזרח התיכון הישן, הוצאת תמוז 2002.
סוגיות מקראיות בראי הדורות, הוצאת החברה לחקר המקרא, בשיתוף בית התנ"ך על שם דוד בן-גוריון.
סיפורי המזרח התיכון הישן, חוכמה זימה ומוסר השכל (מאת דאוד אל-נטור), הוצאת ספריית מעריב 2010.
אליהו ענבל (נולד ב-16 בפברואר 1936 בירושלים) הוא מנצח ישראלי.
ענבל למד נגינה בכינור באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים וקיבל שיעורי קומפוזיציה מפאול בן-חיים.
ליאונרד ברנשטיין, ששמע אותו שם, אישר לו מלגה ללימודי ניצוח ב.
בנוסף, למד אצל סרג'יו צ'ליבידאקה ופרנקו פרארה בהילוורסום, הולנד.
ב"נובארה" זכה בפרס ראשון בתחרות הניצוח על שם גואידו קנטלי .
רוב הופעותיו המוקדמות של ענבל התקיימו באיטליה, אבל הופעת בכורה מוצלחת בבריטניה בשנת 1965, עם התזמורת הפילהרמונית של לונדון, הובילה למספר רב של חוזי ניצוח עם תזמורות בריטיות (בהמשך קיבל אזרחות בריטית משותפת).לאחר מכן עבד עם תזמורות רבות ברחבי אירופה ובארצות הברית.
משנת 1974 עד 1990 שימש ענבל כמנצח הראשי של תזמורת הרדיו של פרנקפורט.
עם תזמורת זו היה הוא הראשון להקליט את הגרסאות המקוריות של אחדות מן הסימפוניות של אנטון ברוקנר.
על הקלטות אלה זכה בפרס השנה של מבקרי התקליטים הגרמנים (Jahrespreis der Deutschen Schallplattenkritik).
כן הקליט את מחזור הסימפוניות השלם של גוסטב מאהלר.
משנת 1984 עד 1989 היה מנצח ראשי בתזמורת לה פניצ'ה בוונציה.
משנת 2001 עד 2008 שימש ענבל כמנצח הראשי של תזמורת הקונצרטהאוס של ברלין.
החליף אותו בתפקיד לותאר צגרוסק.
בשנת 2008 התמנה למנצח הראשי של תזמורת המטרופולין הסימפונית של טוקיו, משרה בה כיהן עד 2014. בפברואר 2008 הודיעה התזמורת הפילהרמונית הצ'כית על מינוי ענבל למנצחה הראשי הבא בעונת 2009–2010.
ענבל ניצח על מגוון רחב של יצירות.
הוא נודע ביותר בפרשנויות שלו ליצירות מתקופת הרומנטיקה המאוחרת, אבל זכה לפרסום גם כמנצח אופרה וניצח על הופעות בכורה של כמה וכמה יצירות מודרניות.
באוגוסט 2019 התמנה למנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של טאיפיי שבטאיוואן.
ענבל סיים את תפקידו שם בשנת 2022.
אליהו סויסה (נולד ב-1 בינואר 1956) הוא לשעבר חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל מטעם מפלגת ש"ס.
סויסה נולד ליוסף ורחל בקזבלנקה שבמרוקו ובשנת לידתו עלה לישראל.
הוא למד בישיבת בני עקיבא פרחי אהרון בקריית שמואל.
היה רב צבאי ושירת בצה"ל בדרגת רב-סרן.
את דרכו הפוליטית התחיל כיועצו של שר הפנים הרב יצחק חיים פרץ.
ב-4 בינואר 1987 מינה אותו פרץ לאחראי מחוז ירושלים במשרד הפנים.
כיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-15 מטעם מפלגת ש"ס, כיהן כשר הפנים בממשלה ה-27 (אף על פי שלא היה חבר כנסת בממשלה זו), ובחלק מתקופת כהונתה גם כשר הדתות, בממשלה ה-28 כיהן כשר התשתיות הלאומיות ובממשלה ה-29 כשר לענייני ירושלים וכחבר הקבינט המדיני-ביטחוני.
היה מראשי תומכי אריה דרעי והיה אחד מבכירי "מחנה דרעי", כאשר ישב דרעי במאסר.
עקב כך לא שובץ ברשימת ש"ס לכנסת ה-16.
אחותו סופיה נשואה לראשון לציון הרב דוד יוסף, ובנו של הרב עובדיה יוסף.
מתגורר בשכונת הר נוף בירושלים ונשוי לאהובה לבית ענזי.
כיום לומד תורה בכולל "יחוה דעת" שבראשות גיסו, הרב דוד יוסף.
הרב אליהו פוסק (1859 – 1932) שימש כרב במוהליקה ובזלטופול שבאוקראינה, מחבר ספרים תורניים רבים.
אליהו פוסק נולד לרב משה צבי פוסק בעיר וסילקוב, שהיה מקורב לאדמו"ר ר' נחום ממקרוב.
משה צבי פוסק היה רב בצוויטנא–ווערשאק על יד ציגרין.
הוא הובא בשנת תר"ה בערך לזלטופול על ידי שני הגבירים המפורסמים שלה, אילי הזהב ברודסקי והאראל, על-מנת לשמש בזלטופול בתור דיין ומורה צדק.
הוא היה גם ראש החברה קדישא דזלטופול (ח"ק דז"פ).
משה צבי פוסק נפטר בגיל 78 בכ' בתשרי תרס"א בעיר זלטופול.
הרב משה צבי פוסק היה הראשון לשלושה דורות הרבנים (משה, אליהו והלל) למשפחת פוסק ששימשו בקהילה היהודית בזלטופול.
בעיר זו היה מפורסם ה"סבא משפולי", שהיה יריבו של ר' נחמן מברסלב.
הרב אליהו פוסק שימש כמורה צדק בקהילת מוהייליווקי מחוז חרסון, היה רב עדה בעיר זלטופול, היה אבד"ק זריווקא וגם שימש כרב ואב בית דין בעיר אלאפאליא שבפלך פודוליה.
הוא נישא למאטליא בת צבי סאניק-שפירא, שהייתה נכדתו של הרב חיים חייקל שפירא, אב"ד בעיירה קאלניבל (א)ט שבקייב.
לזוג נולדו שלושה בנים (יוסף יהודה, יוחנן והלל) ושתי בנות (לאה ורחל).
שני בניו מצאו את מותם בנסיבות טרגיות, כמתואר ב'הפוסק' ל"ה, סימן תסט:
הרב יוסף יהודה ליב פוסק נולד בשנת תרמ"ג ושימש כאבד"ק אלאפאליא.
נישא לאסתר בת הרב שמעריל לרניר אבד"ק ברשיד, מגזע הבעש"ט.
הרב יוסף יהודה ליב פוסק ואשתו נהרגו בקייב ואחר ההריגה תלו אותו ברחובות קייב.
אחיו הרב הלל פוסק פרסם את פסיקותיו השונות בירחונו התורני הפוסק.
הבן השני יוחנן פוסק נולד בשנת תרנ"ה בעיר אלאפאלי פאדולי, שבה נתמנה מאוחר יותר לרב.
הוא נישא לבת הרב אברהם שווארץ מאבאדובקא פאדולי.
ביום י"ג אייר תרע"ט בפקודתו של הגרף סאבאנסקי, צורר יהודים באזור בעל בית-חרושת לסוכר, נערך פוגרום בעיר.
כל הנשים באלאפאלי פאדולי גורשו לבית הכנסת ואת הגברים אספו על יד המסגד.
באותו היום הרגו 300 מאנשי העיר והנשים ניצלו.
בנסיבות האלה גם מצא את מותו הר' יוחנן פוסק בהיותו בן 23. אביו אליהו חיבר לזכרו את החיבור "מצבת יוחנן", חידושי תורה בפרשה רוצחים מערי מקלט.
בנו השלישי, הרב הלל פוסק נפטר בשנת תשי"ג, בגיל 72.
שתי הבנות, לאה (נפטרה בשנת 1940 באודסה) ורחל, נישאו לרבנים.
לאה (פוסק) נישאה לר' הלל (זידל) וועקסילמן, שהיה נכדו של הרב אשר נחמן מקאניעוו.
זידל שימש כשוחט בזלטופול ובשלהי שנות השלושים של המאה ה-20, כאשר בזלטופול לא היה רב קהילה, שימש זידל ככל הנראה כרב קהילה בזלטופול.
זידל ודינה אחותו נרצחו עם שאר יהודי זלטופול על ידי הנאצים בשנת 1941 או 1942.
רחל (פוסק) נישאה לר' זידל אורנשטיין מפאלעשטי.
שניהם נרצחו עם 7 בניהם.
בן אחד נשאר בחיים והוא בא לא"י – הרב אברהם אורנשטיין.
עמל בשנותיו האחרונות על ספרו "עץ השדה", שאותו הוציא לאור בסופו של דבר בנו, הרב הלל פוסק.
עסק בפסיקותיו בעיקר בהתאמת סוגיות הלכתיות לחיי היומיום של בני קהילתו, כגון אכילת בשר בראש חודש (שו"ת מור ואהלות אוהל ברכות והודאות סימן ל"י), ענייני ברית מילה (המהרש"ם, להרב אליהו פוסק.
לאחר מות בנו הרב הלל פוסק נמסרו כל כתבי הרבנים לבית פוסק למוסד הרב קוק בירושלים.
"כורת הברית" על הלכות ברית מילה, לבוב תרנ"ג (1991),
"מרבה תורה", על הלכות ריבית,
"אזלא גרש", על הלכות גיטין, ב' חלקים (1992, "הכולל כמאתיים עניינים נחוצים למסדרי גיטין"),
"דברי חכמים וחידותם" - (חידושים) על הרמב"ם הלכות סוטה, פיטרקוב תרע"ג ד (1993),
"פסקי אליהו" בד' חלקים (1991, "חקירות עמוקות, חריפות ובקיאות והרבה חדושי דינים נחוצים להלכה למעשה"),
"עץ השדה" על הלכות אתרוג, לולב, הדס וערבה - פירוש לשו"ע.
אליהו בן בנימין-זאב הלוי ספיר (8 ביוני 1869 – 1 בספטמבר 1911) היה מנהל הסניף הראשי של בנק אנגלו-פלשתינה בארץ ישראל, בעיר הנמל היחידה בזמנו, ביפו.
העיר שהייתה גם המרכז העירוני של בני המושבות של העלייה הראשונה.
הוא היה סגנו של זלמן דוד ליבונטין, מנהל הבנק בארץ ישראל ומועמד להיות למחליפו בניהול הבנק, בבוא העת.
פטירתו בגיל 42 הייתה אבדה לבנק עקב היותו בקיא בלשון הטורקית, רכש קרקעות ובחוקי המדינה העות'מאנית.
ספיר היה תושב המושבה פתח תקווה והיה מחנך בבית הספר הראשון שלה - במבנה המכונה עד היום "בית פיק"א" במרכז העיר.
הוא ערך בהתנדבות את התכתובת בערבית ובטורקית של המושבה.
שימש כמזכיר ראשי במשרד יק"א ביפו ויעץ בענייני קרקעות.
בזכות מומחיותו נגאלו עשרות אלפי דונמים.
משנת 1905 שימש כסגן מנהל "בנק אפ"ק" ביפו.
הוא עסק בחקר ארץ ישראל וסביבותיה ופרסם מאמרים רבים על הטבע והארץ.
כן פרסם ספר בשם "הארץ" המכיל רשימת מקומות בארץ ישראל.
כתב גם ב"לוחות ארץ-ישראל" של אברהם לונץ ובקובצי "ירושלים".
ספיר נולד בירושלים ולמד בתלמוד תורה עץ חיים.
בגיל 18 החל ללמוד בסתר בבית הספר כי"ח עברית וערבית.
בשנת 1889 מונה על ידי נציג הברון רוטשילד למורה לערבית בבית הספר פיק"א.
אליהו ספיר נמנה עם ראשוני המורים העבריים בארץ ישראל.
לאחר מכן הוקם "בית ספר הברון".
הוא נהנה מסיועו של הנדיב הידוע ועבר לבניין מרווח, שפקידות הברון ציוותה לבנותו במיוחד לתכלית זו: בית פיק"א.
בבית הספר החדש רוכז חבר מורים מעולה, ובו אליהו ספיר, אריה ליב גורדון, אלישבע בסביץ, יוסף ויתקין ואפרים רובינוביץ (הראובני); היו בו חמש כיתות ותוכנית הלימודים בו כללה מקצועות כלליים, צרפתית וערבית.
באספת הייסוד של אגודת המורים שהתכנסה באלול תרס"ג בזיכרון יעקב קרא אליהו ספיר להקמת מוסד שיעמיד אוצר מילים עבריות לבתי הספר.
משהוקם ועד הלשון מחדש בשנת תרס"ד הוא נבחר לחבר בו, ופעל לשיתוף פעולה בין הוועד ובין אגודת המורים.
רשימת "צמחי ארץ ישראל" שפרסם בכתב העת "החינוך" הייתה בסיס לרשימת "הצמחים המצויים בארץ" שפרסם הוועד ב זכרונות ועד הלשון ג בשנת תרע"ג.
סבו של אליהו היה החוקר יעקב הלוי ספיר.
על שם ספרו הידוע נקרא רחוב "אבן ספיר" בפתח תקווה.
הוא תיאר את שליחותו מטעם העדה האשכנזית בשלל ארצות: תימן, אתיופיה, הודו, סין, אוסטרליה, ערב ומצרים.
בייחוד הוא פירט את חייהם ומנהגיהם של היהודים בארצות הללו.
הוא היה פייטן שנון, למדן תורני, חוקר עתיקות, אמן הלשון העברית וההרצאה, איש המדע והחקירה, בעל דמיון כביר וכוח הסתכלות עצום.
כמו כן, סייע לחתנו יחיאל בריל בעריכת "הלבנון".
הוא פרסם ספרים רבים נוספים, ביניהם "אגרת תימן" ו"אגרת הפרידה".
בניו של יעקב הלוי ספיר הם זלמן נתן ובנימין זאב - סופרי הביטאון הלבנון.
בניו של בנימין זאב ספיר הם אליהו ספיר, ואחיו מנחם אשר ספיר.
בניו של אליהו ספיר היו חנה, חיה, אשר לוי, ויוסף ספיר (ראש עיריית פתח תקווה, חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל).
בספר על תולדות ההגנה, ובבלוג "אפלטון" של אורי קציר יש התייחסות למאמר שפרסם אליהו ספיר בשנת 1900 על הצורך להגדיר מה תהיה הגישה הרצויה של היישוב היהודי בארץ ישראל אל תושביה הערבים.
בשנת 1900 היפנה אליהו ספיר, יליד ירושלים וחוקר ארץ-ישראל, את תשומת לב הציבור היהודי לתופעה המדאיגה של תעמולה אנטי-ציונית בעיתונות הערבית.
ספיר מבחין בין התועמלנים האנטי-ציונים הבאים בעיקר מקרב העדה הנוצרית לבין הרוב המוסלמי בארץ-ישראל, אשר לדעתו אינו מגלה יחס של איבה כלפי הציונות.
לנוכח קביעה זו הגיע ספיר למסקנה כי עתידה של הציונות תלוי בשיתוף הפעולה ההדוק בינה לבין הרוב המוסלמי בארץ-ישראל.
מסקנתו היא שבאירופה "נעבוד בלי תועלת לְשָרֵש ולעקור את השנאה לנו".
ולכן האמצעי האחד להציל את כבודנו וכוחנו הוא: להוציא את עצמנו מתחת ההשפעה האירופאית.
כאן, בארץ אבותינו, ארץ ישראל, ובהארצות הסמוכות לה, המזרח התיכון, נודיע את טיבנו ונחייה בהווייתנו וננקוט בפעולות מחאה גלויה נגד כל דיבה ועלילה שמוציאים עלינו.
והעיקר, "לחיות בארצות אלו בשפתן וספרותן כ'בעלי ביתם' חשובים ולא אורחים".
מסכם קציר: מאמרו של אליהו ספיר לא זכה להדים בעיתונות העברית, והוא עבר ללא תשומת לב, אולי משום שלא נקט בו נימת ביקורת כלפי המתיישבים היהודים או התנועה הציונית.
אליהו פורת (10 באפריל 1906 – 23 באוקטובר 1966) היה פובליציסט ומתרגם עברי, איש התנועה הקיבוצית, ממקימי קיבוץ עין החורש.
פורת נולד בשם אליהו דוד יוסלביץ' חייטוביץ' בעיירה ז'וסלה שבליטא.
אביו, ר' יוסף יוסלביץ', היה רב שכיהן ברבנות בערים שונות.
המשפחה נדדה מעיר לעיר עד לפטירת האב בשנת 1935. כתוצאה מכך לא זכה פורת לחינוך פורמלי, אלא למד מפי האב וממורים פרטיים.
אלו הקנו לו השכלה חילונית ותורנית.
פורת הצטרף לתנועת "השומר הצעיר", ובשנת 1926 יצא להכשרה, והחל בפעילות ציבורית במסגרת התנועה.
בשנים אלו היה חבר המועצה הראשית של התנועה בפולין, חבר המזכירות של התנועה, וסייע בעריכת ביטאון התנועה, וכל זאת בעודו ממתין לאישור העלייה, כשהוא חבר "קיבוץ עלייה א'".
בשנת 1930, בתקופת העלייה החמישית, עלה לארץ ישראל, והצטרף לקיבוצו במושבה חדרה.
הוא החל לעבוד בבניין ובחקלאות, ובשנת 1932 הצטרף לקיבוץ עין החורש, שם חי, עם אשתו לולה לבית גוטסדינר, ושני בניהם, עד לפטירתו.
לאחר קום המדינה עִברת את שמו ל"פורת", לפי הפסוק "בן פורת יוסף" (מברכת יעקב לבנו), על שם אביו.
במקביל לעבודתו במשק במטעי הקיבוץ, עסק פורת בעבודה ספרותית ועיתונאית.
רשימותיו התפרסמו בעיתון הקיבוץ, בעיתונות התנועה, ובעיתוני מפלגות הפועלים "דבר" ו"על המשמר".
בסוף שנות ה-50 חלה, ואז החל בעבודת תרגום נרחבת.
במסגרת זו הכיר לקורא העברי סופרים כסול בלו ואלכסנדר סולז'ניצין, כאשר תרגם לעברית באופן חלוצי את ספרו "יום אחד בחיי איוואן דניסוביץ'".
פורת תרגם את ספרו של איליה ארנבורג "אנשים, שנים, החיים", עבור ספריית פועלים, שיצא לאור בשני כרכים ב-1961–1962. בפברואר 2006 נמצאו שני פרקים גנוזים מהחלק השלישי של "אנשים, שנים, החיים" בעברית, שטרם יצאו לאור.
שני הפרקים תורגמו אף הם, כמו שני הכרכים, בידי אליהו פורת, והיו אמורים לצאת לאור בכרך השלישי של זיכרונותיו של איליה ארנבורג, אך הכרך לא נדפס מעולם, והפרקים נשכחו למשך ארבעים שנה ומעלה בארכיונו של יעקב מאיוס.
הפרקים נמצאו ביד יערי, הארכיון המרכזי של "השומר הצעיר" בגבעת חביבה.
פורת תרגם כארבעים ספרים, רובם במסגרת "ספריית פועלים", מגרמנית, אנגלית, צרפתית, רוסית, פולנית ויידיש.
כשנתיים לאחר מותו יצא ספר לזכרו בשם "אדם ונוף בקיבוץ" בהוצאת ספריית פועלים וקיבוץ עין החורש.
בספר מאמרים, רשימות ופליטונים, כולל רשימה ביבליוגרפית של תרגומיו וספרים בעריכתו, שכינס וערך יעקב הורביץ.
בניו הם המשורר והסופר אלישע פורת, והגאוגרף חנינא פורת.
אליהו סְבירסקי (Swirski; 3 בינואר 1921 – 3 במרץ 2002) היה אנטומולוג ישראלי.
חתן פרס ישראל בחקר החקלאות בשנת 1994 על "מפעל חייו במחקר האנטומולוגי בישראל ובעולם ועל תרומתו להגנת הצומח והסביבה".
סבירסקי נולד בווילנה שבליטא בשנת 1921 ועלה לישראל בגיל 13. כבר בילדותו נמשך מאוד לחקלאות ולמד ב"גימנסיה הרצליה" במגמה החקלאית.
בשנים 1938–1942 למד באוניברסיטה העברית בירושלים ביולוגיה יחד עם פעילות ב"הגנה" וקטע את לימודיו כשהתנדב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
עם שובו, המשיך את לימודיו ובשנת 1948 סיים תואר .M.Sc בזואולוגיה.
באותה שנה החל לעבוד כחוקר במחלקה לאנטומולוגיה בתחנת הניסיונות ברחובות.
עם פרוץ מלחמת העצמאות, התגייס לחטיבת גבעתי והשתתף בקרבות בדרום בשנים 1948–1949.
עם סיום המלחמה, שב לעבודתו וקיבל בשנת 1951 תואר PhD על עבודתו בנושא כנימות עלים המזיקות לעצי פרי.
בזכות פרסומיו הוכר כמומחה עולמי בנושאים שבהם עסק.
בשנת 1951 הוזמן על ידי פרופ' בודנהיימר להצטרף למחלקה לאנטומולוגיה באוניברסיטה העברית להמשך המחקרים ולהוראה.
המשך המחקר הניב את הספר החשוב שפורסם יחד עם פרופ' בודנהיימר: (1957) "The Aphids of the Middle East".
אהבתו של אליהו סבירסקי לחקלאות ולפתרון בעיות "בוערות" החזירה אותו בשנת 1955 לתחנה לחקר החקלאות ואז החלה עבודתו האינטנסיבית בחקר מזיקי עצי פרי נשירים, הדרים, תמרים, זיתים ואבוקדו.
מחקריו הרבים ומגעיו היום-יומיים עם החקלאים הובילו לפתרונות לבעיות רבות ולהצלת יבולים.
מחקריו על חרקים מזיקים וטורפיהם התמקדו בביולוגיה, באקולוגיה, ברבייה, בטקסונומיה ובהדברה ותרמו ידע רב על קבוצות חרקים.
כמו כן תיאר מיני חרקים חדשים.
במשך השנים פיתח יחסים קרובים עם מדענים ברחבי העולם ולעיתים קרובות הם שלחו אליו לבדיקה ולהגדרה, כבר-סמכא עולמי, מינים רבים של אקריות טורפות וכנימות עלים.
עשרה מינים שזוהו על ידי טקסונומים ברחבי העולם נושאים את שמו ככבוד והערכה אליו, ובהם סוג חדש בשם Swirskiaphis.
בשנת 1959 מונה למנהל המחלקה לאנטומולוגיה בתחנה לחקר החקלאות (שלימים נודעה כ"מרכז וולקני"), ולמרות הקשיים הנלווים לתפקיד המשיך בו עד לפרישתו לגמלאות בשנת 1986. תחת הנהגתו הושם דגש על הדברת מזיקים על ידי אויבים טבעיים, חלקם הובאו מחו"ל.
הוא הבין כבר אז שהחלפת השימוש בחומרי הדברה כימיים בשיטות טבעיות תורמת לאיכות הסביבה.
כמאמין גדול בהדברה ביולוגית של חרקים מזיקים, התמסר למחקרים אלה וכך נחשב לאחד המייסדים בארץ ישראל של (IPM Integrated Pest Management).
עבודותיו תרמו רבות לפיתוח שיטות IPM להדרים, תמרים ואבוקדו.
בשנת 1959 קיבל את פרס ההסתדרות עבור מחקריו על הביולוגיה של אקרית החלודה בהדרים.
בשנים 1964–1967 כיהן כראש אגף הגנת הצומח במנהל המחקר החקלאי, ולמרות העבודה המנהלית הרבה הכרוכה בתפקיד המשיך ביתר שאת בעבודתו המדעית.
סבירסקי נודע גם כמרצה נלהב.
בשנת 1978 הוזמן להרצות בפקולטה לחקלאות ברחובות, שם לימד עד שנת 1988 ופעמים אחדות זכה בתואר מרצה מצטיין.
כמדען וכמרצה דגול הדריך סטודנטים רבים בעבודות לתואר שני ולדוקטורט, וחלק מהם המשיכו לעבוד איתו במחלקתו.
בשנת 1986 הוענק לו ולעמיתיו פרס קפלן עבור פיתוח הדברה משולבת למטעי האבוקדו בישראל, מחקר שתרם במידה ניכרת להפחתת השימוש בהדברה כימית.
פרופ' סבירסקי פרש רשמית לגמלאות בשנת 1986 אולם המשיך לפעול והשתתף ברוב המחקרים בהם עסק לפני כן, שמר על קשריו ההדוקים עם עמיתיו המדענים ברחבי העולם ועם המוסדות והחקלאים בישראל.
הוא המשיך לבקר במטעים ברחבי ישראל, לערוך ניסיונות שדה ולייעץ בדבר טיפולים תוך שמירה על עקרונות ההדברה הביולוגית והמשולבת.
בשנת 1994 קיבל את פרס ישראל בחקר החקלאות.
פרופ' סבירסקי היה פעיל מאוד עד לימיו האחרונים ופרסם במהלך השנים מאות מאמרים ופרקים בספרים ובאנציקלופדיות.
ספרו "מזיקי עצי הפרי הסובטרופיים בישראל" (2002), שנכתב בשיתוף דר' מנס ויסוקי ויהונתן יזהר, יצא לאור זמן קצר אחר פטירתו בשנת 2002.
1959 – פרס ההסתדרות למחקר, על מחקריו על הביולוגיה והאקולוגיה של אקרית החלודה בישראל.
1961 – פרס מטעם עיריית רחובות והמועצה לשיווק פרי הדר, על מחקריו על אקרית החלודה.
1986 – פרס קפלן, על פיתוח הדברה משולבת במטעי האבוקדו.
1994 – פרס ישראל בחקלאות, על מחקריו באנטומולוגיה ועל תרומתו להגנת הצומח ואיכות הסביבה.
צבי אבידב, בהשתתפות יצחק הרפז, אליהו סבירסקי, מזיקי צמחים בישראל, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשכ"א 1961.
אליהו סבירסקי, מנס ויסוקי ויהונתן יזהר, מזיקי עצי הפרי הסובטרופיים בישראל, תל אביב: מועצת הפירות – ייצור ושיווק, תשס"ב 2002.
אליהו סלע ("רעננה"; ח' באלול ה'תרפ"ו, 18 באוגוסט 1926 – י"ב באלול ה'תשע"ז, 3 בספטמבר 2017) היה לוחם ומפקד בפלמ"ח, קצין המבצעים של חטיבת הראל ב-1948 ואיש מפתח בקרבות על ירושלים ועל הדרך אליה.
סלע נולד בתל אביב, אביו היה יעקב שטינפלד (סלע).
בגיל צעיר עבר עם משפחתו לרעננה.
הוא למד בגימנסיה גאולה בתל אביב וכבר בכתה י' (1942) הצטרף ל"הגנה" ועבר קורס מ"כים של הגדנ"ע בגבעת עדה.
בשנת 1944, עוד לפני שסיים את בית הספר התיכון עזב את הלימודים ללא ידיעת הוריו והצטרף לפלוגה ח' של הפלמ"ח בקיבוץ קריית ענבים, שם דבק בו הכינוי "רעננה".
הכינוי רעננה ניתן לו מפני שהיו חמישה אליהו בפלוגה.
בשנת 1946 עבר קורס מ"מים (קורס קצינים של הפלמ"ח) ובשנת 1947 מונה לפקד על פלוגה ח', במסגרת הגדוד השישי.
לפלוגה זו הייתה שייכת גם "מחלקת ההר" אשר מבין לוחמיה היו 35 נופלי הל"ה, אליהו סלע, שהיה סייר והכיר היטב את השטח התווה למפקד המחלקה, דני מס, את נתיב ההגעה אל גוש עציון.
הוא פיקד על פלוגה ח' גם בקרב הקסטל, במסגרתו כבשה הפלוגה את הכפר והמוצב על ההר ומסרה אותם לידי לוחמי החי"ש.
בהמשך אותה שנה צורף כסגנו של יוסף טבנקין ("יוספל'ה"), שהיה מפקד הגדוד הרביעי ("הפורצים"), לפעולות בירושלים.
בירושלים פיקד על קרב סן סימון ועל הכח המסתער בכיבוש הר ציון ובפריצה לרובע היהודי.
לפי עדותו קיבל מעוזי נרקיס פקודה לכבוש את הר ציון.
לאחר כיבוש ההר פקד על דוד אלעזר לפרוץ לעיר העתיקה וזאת על דעת עצמו ובאישורו של עוזי נרקיס, אך ללא פקודה ממפקד החזית, דוד שאלתיאל.
בהמשך נטל אותו יוסף טבנקין עמו לחטיבת הראל ומינה אותו לקצין המבצעים של החטיבה.
במסגרת זו סייע בפריצת דרך בורמה (לפי עדויות מסוימות, הוא אף זה שהגה אותה) ותכנן את מבצע דני, מבצע ההר ומבצע חורב.
לאחר תום מלחמת העצמאות נאלץ סלע לפרוש מצה"ל, מאחר שהפר את פקודת הרמטכ"ל בכך שהשתתף בכינוס של הפלמ"ח בתל אביב.
במשך שנים רבות שמר רעננה על שתיקה והתרחק מהתקשורת אך בלחץ בני משפחתו נתן הסכמתו להכנת סרט על סיפור חייו.
ב-3 בנובמבר 2011 התקיימה באולם מלווי השיירות שבבית הפלמ"ח הקרנת הסרט "סלע קיומנו" שהכין רן אדליסט עבור הטלוויזיה הישראלית, נכחו באירוע - רעננה ובני משפחתו, לוחמי הפלמ"ח והרמטכ"ל בני גנץ.
סלע היה חבר קיבוץ כברי, בו נפטר ונקבר בספטמבר 2017. הותיר אחריו שלושה ילדים; בנו, אסף סלע, סיים את שירותו הצבאי בדרגת תת-אלוף כשבין תפקידיו האחרונים בצבא שימש מח"ט חטיבת אגרוף הברזל וסגן מבקר מערכת הביטחון, והיה שותף בצוות ההיגוי שבנה את מרכז המבקרים הפעיל בחאן שער הגיא.
בספרו של מאיר שלו, יונה ונער, פגש הגיבור בקריית ענבים את קצין המבצעים של הראל: "בחור חסון מרעננה, שאגדות הילכו על אומץ לבו ועל קור רוחו בקרב" (עמוד 242).
כמו כן נזכר סלע בספר "תש"ח" מאת יורם קניוק: "רעננה...
היה המפקד הכי אמיץ והכי חכם שפגשתי מימי".
נולד בירושלים, בן למזל אורו (לבית קסוטו) ולרב בן ציון נסים פרדס, מצאצאי מגורשי ספרד שהגיעו לצפת, לחלב ואחר כך לירושלים, ונכדו של רבי וידאל קואינקה.
גדל בשכונות אהל משה וזיכרון טוביה וברחוב משגב לדך.
למד במוסדות החינוך הספרדיים בעיר, תלמוד התורה הספרדי ובית הספר דורש ציון, וכונה בידי מוריו "ליישון אל-גאון" (בלדינו: המתמיד אליהו).
נסמך לרבנות בידי הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל, הרב חזקיה שבתאי, הרב יוסף מרדכי הלוי והרב צבי פסח פרנק.
בגיל 16 החל את לימודי ההוראה ב"בית המדרש לרבנים ומורים" של חברת עזרה בירושלים.
במקביל השלים בערבים לימודי שחיטה אצל הרב מרדכי מיוחס.
כבן 17 שימש כמורה שנה בבית הספר של חברת עזרה ביפו.
באותה תקופה, במסגרת לימודיו, רכש את השפה הגרמנית.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה גויס בכפייה לצבא העות'מאני והוצב בבעלבכ.
הוא שוחרר בעילה רפואית לאחר שלושה חודשים, בחנוכה ה'תרע"ו (1915).
בשנת 1912 החל לשמש כמורה בבית הספר דורש ציון, בו למד כילד, ונחשב מאז כמורה מוכשר במיוחד וגישותיו המתונות להוראה הקנו לו הצלחה מרשימה.
בשנת 1917 לימד כשנה בבית הספר למל בירושלים, בהנהלת ישעיהו פרס.
בין השנים 1919–1921 לימד בבית הספר העירוני לבנים, בהנהלת יוסף מיוחס.
בין השנים 1921–1929 לימד בתלמוד התורה הספרדי בעיר העתיקה, בהנהלת חנינא מזרחי.
מאז והלאה, במשך למעלה מעשרים שנה, ניהל פרדס את בית-הספר לבנות אהל שרה בשכונת אוהל משה, תחת חסותה של העדה הספרדית ושל המזרחי והיה פעיל ב"ארגון מורי ירושלים".
כן שימש כדמות מרכזית בוועד בית חינוך היתומים הספרדי בירושלים.
בשנים אלה היה ממקורבי הראשון לציון הרב יעקב מאיר.
בשנת 1924 היה בן המחזור הראשון של האוניברסיטה העברית בירושלים, ללימודי יהדות והיסטוריה.
באותה עת השלים גם לימודי צרפתית, ספרדית, לטינית וערבית.
החל משנת 1929 התגורר ב"בית יעקבסון" שבשכונת אהל משה, בצמידות לבית הרב איסר זלמן מלצר.
השניים נודעו בקשרי הידידות הקרובה ביניהם לאורך שנים רבות.
בשנת ה'תרפ"ח (1928) היה ממייסדי אגודת "על המשמר", אגודה להפצת לימוד התורה בקהילות הספרדיות בעיר, ועמד בראשה.
בקיץ אותה שנה יצא בשליחות תורנית וחינוכית ללבנון.
בחשוון ה'תרצ"א (1931) נבחר לוועד הכללי החדש של עדת הספרדים בירושלים.
בין פעולותיו בוועד ניתן למנות את הטיפול בפרשת עיזבון בליליוס.
כן שימש כמפקח על תלמוד תורה "בית אהרן".
משנת התרצ"ז (1937) והלאה היה בין חברי ועד הקהילה העברית בירושלים, ושימש בה כחבר המועצה הדתית.
בקיץ ה'תשי"ב (1952) נתמנה לחבר המועצה העליונה של מפעל התורה.
נודע במיוחד כבעל קורא וכחזן דייקן ובעל מסורת, אשר שימש בחזנות בבתי כנסת רבים בעיר לאורך שנים כל השנה ובמשך עשרות שנים.
רב הערים רמת גן וירושלים
באדר ה'תשי"ג (1953) התמנה לרבה הספרדי הראשי של רמת גן, וגיבש את מוסדותיה התורניים.
בעת כהונתו זו, בשנת ה'תשי"ד (1954) יצא בשליחות קרן ארץ ישראל של המזרחי, לאלג'יריה צרפת ואמריקה.
בשנת התשט"ו (1956) יצא לגיוס כספים בשליחות ישיבת פורת יוסף, לאנגליה, דרום אמריקה ועוד.
הוא קיים גיוס נוסף עבור הישיבה באנגליה ובצרפת גם בשנת ה'תשל"א (1970).
בחשוון ה'תשכ"א (1960) נבחר לתפקיד הרב הראשי הספרדי של ירושלים, בעידודו של הרב הראשי האשכנזי הרב צבי פסח פרנק.
באותה תקופה, עם פטירת הרב יעקב משה טולידאנו, היה מועמד מוביל לתפקיד שר הדתות, אולם המינוי בוטל עם פרוץ פרשת לבון.
חודש לאחר מינויו נפטר עמיתו הרב צבי פסח פרנק, והוא נותר מאז רבה היחיד של העיר.
החל מאייר ה'תש"ל (מאי 1970) שימש הרב פרדס כחבר מועצת הרבנות הראשית, במקומו של הרב יצחק אביחצירא שנפטר.
ייסד והיה נשיאן של הקרנות "חונן ומלוה" ו"תומכי תורה" למתן הלוואות לנזקקים.
כיהן כנשיא מוסדות ציבוריים ותורניים שונים.
בחורף ה'תשכ"ד (1964), לבקשת ראשי המדינה, קיבל את פניו של האפיפיור פאולוס השישי בעת ביקורו בישראל.
בכך הציג עמדה עצמאית, חרף עמדתו של הראשון לציון הרב יצחק נסים.
בתחילת שנת ה'תשכ"ז (1966) ערך ביקור רבני ראשון ויוצא דופן ביוגוסלביה וסרייבו.
בשנת ה'תש"ל (1970) זכה בתואר יקיר ירושלים.
הרב פרדס פרסם לאורך שנים מאמרים רבים בעיתונים ובביטאונים תורניים, דוגמת קול תורה, קול סיני, אור תורה, שבילים, ועוד, וחלקם נדפסו בקובץ לזכרו.
הרב אליהו פנחס פרדס נפטר בבוקר יום ראשון, י"א בניסן ה'תשל"ב (26 במרץ 1972), בירושלים.
הלווייתו, בהשתתפות המונים, נערכה באותו יום והוא נטמן בבית הקברות בהר הזיתים.
לבקשתו, לא נישאו הספדים בהלווייתו.
על שמו נקראו בית-ספר, בית-כנסת, המדרשה לקירוב לבבות ולאהבת ישראל בבת-ים, רחובות בירושלים, רמת גן ובאר-שבע וגנים בבת-ים ובאשדוד.
הקרן הקיימת לישראל קראה על שמו יער והוצא בול לזכרו.