tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חיל האוויר ההודיכלל לראשונה מטוסי קרב הודיים.
כלל לראשונה מטסים משותפים בשמי ירושלים ותל אביב.
מלבד המדינות המשתתפות, הגיעו לישראל נציגים מרומניה, פינלנד, קוריאה הדרומית, אוסטרליה, יפן, הולנד, קרואטיה ואיחוד האמירויות – שצפו בתרגילים על תקן משקיפים.
דגל טריסטן דה קונה אומץ ב-20 באוקטובר 2002 בהכרזה שנשא מושל סנט הלנה, על פי צו מלכותי שניתן על ידי מלכת בריטניה אליזבת השנייה.
קודם לכן, בהיותה שטח חסות של סנט הלנה השתמשה טריסטאן דה קונה בדגל סנט הלנה.
הדגל הוא נס כחול שבמרכזו סמל טריסטן דה קונה - סירה ארוכה שמעליה כתר ימי, עם מגן מרכזי בו מופיעים ארבעה אלבטרוסים.
במגן תומכים שני סרטנים האופייניים לאי.
בדגל, כחלק מסמל האי מופיע המוטו: "באמונתנו כוחנו" - "Our faith is our strength".
דגל טסמניה הנוכחי אומץ רשמית לאחר הכרזתו של המושל הקולוניאלי של טסמניה, פרדריק אלויסוס ולד ב-25 בספטמבר 1876, והוצג לראשונה בכתב העת של טסמניה באותו יום.
הכרזתו של המושל מנתה שלושה דגלים רשמיים: "דגל המושל", "דגל ספינות הממשל הטסמני" ו"דגל הסוחר הטסמני".
עד קבלת מעמד מושבה בניהול עצמי בשנת 1856, דגל הממלכה המאוחדת והניסים הבריטיים היו בשימושה של המושבה.
הדגל הוא נס בריטי כחול מושחת בסמל המדינה.
הסמל הוא דיסקה לבנה עליה אריה אדום הולך במרכז הדיסקה.
אין כל תיעוד רשמי הנוגע למקור עיצובו של הדגל או כיצד הגיע לשם האריה, אך ההשערה היא כי האריה האדום מסמל את הקשר עם אנגליה.
הדגל נותר כמעט בלא שינוי 1875, למעט שינוי קל בעיצוב האריה כאשר הדגל אומץ על ידי הממשלה הטסמנית בשנת 1975, אימוץ שמקורו בטעות כיוון והדגל הוצג רשמית על ידי הממשל כבר בשנת 1876.
בעקבות ייסודה של המושבה הבריטית בטסמניה (או ארץ ון דיימן בשמה הקודם) ב-8 בספטמבר 1803, דגל הממלכה המאוחדת היה בשימוש רשמי כייצוג החזרה הריבונית הבריטית באיי טסמניה.
לטסמניה הוענק ממשל עצמי בשנת 1856 אך המושבה לא קיבלה דגל משלה עד אשר המלכה ויקטוריה הציעה ב-7 באוגוסט 1869 כי מושבת טסמניה (וכל שאר המושבות האוסטרליות) יאמצו את דגל האיחוד מושחת במרכזו בסמל המושבה.
הדגל המקומי הראשון של טסמניה הוכרז על ידי המושל הקולוניאלי של טסמניה, פרדריק אלויסוס ולד ב-9 בנובמבר 1875. הדגל היה צלב לבן על רקע שדה כחול, בקנטון הדגל (הרביע העליון הקרוב לניצב) היה היוניון ג'ק ועל הארכית שובצו חמשת כוכבי צלב הדרום.
לעיצובם של הנס הבריטי הכחול והנס האדום (לייצוגן בהתאמה של ספינות ממשלתיות וספינות בבעלות פרטית) תוכנן להוסיף צלב לבן.
על ארכיתו של כל דגל תוכנן לשבץ את כוכבי צלב הדרום ועל ומתחת לזרועותיו האופקיות של הצלב.
לאחר שבועיים, ב-23 בנובמבר, נזנחו דגלים הללו כיוון והנרי הרברט, הארל הרביעי של קרנרבון, מזכיר המדינה עבור המושבות בלונדון הבהיר כי רק סמל פשוט ישובץ על הדגל כפי שנקבע בידי משרד הימייה הבריטי.
שנה לאחר מכן, החלטה של הממשלה הטסמנית, באישורו של משרד הימייה הבריטי, כי הסמל אשר ישובץ על דגל המושבה יהיה אריה אדום על דיסקה לבנה.
במקורו האריה תוכנן להיות בצבע זהב מעל עטרה זהובה, אך הדגל תוקן לעיצוב האדום המסורתי.
הנס הכחול המושחת שימש את ספינות הממשל הטסמני בעוד שספינות בבעלות פרטית הניפו את הנס האדום (ללא כל השחתה).
לאחר הפיכתה של טסמניה למדינה ב-1 בינואר 1901, הנס הטסמני הכחול כמעט ולא היה בשימוש ונשמר בעיקר לצרכים רשמיים בעוד רוב הספינות העדיפו את הנפתו של נס אוסטרליה האדום.
ב-3 בדצמבר 1975, הכרזה ממשלתית אשר הוצאה בידי המושל סטנלי בורבורי ואומצה בידי ראש הממשלה סיל נילסון יסדה את הדגל כדגל הטסמני הרשמי, למרות שטכנית הדגל הוכרז כבר כיוון והוא פורסם בכתב העת הממשלתי בשנת 1876. מאז הדגל התקבל בידי אזרחים לשימוש אך נדיר לראותם מניפים אותו.
בדגל טסמניה משולבים שני סמלים.
דגל הממלכה המאוחדת (הידוע גם כיוניון ג'ק) וסמל טסמניה.
כמו בדגל אוסטרליה נוכחותו של היוניון ג'ק מציינת את עברה של טסמניה בפרט ושל אוסטרליה בכלל כשש מושבות בריטיות ואת העקרונות שעליה קמה הפדרציה האוסטרלית.
למרות שעין היסטורית תבחין כי עיצובו של הדגל הוא ביטוי לנאמנות לאימפריה הבריטית.
שלא כמו הדגל הלאומי, דגל טסמניה אינו מקודש ואינו מוגן על ידי חוק כלשהו של ממשלת חבר העמים.
כתוצאה מכך, אין כל דרישות חוקיות הנוגעות לעיצובו של הדגל.
למרות זאת המסורת מחייבת כי:
היוניון ג'ק יאכלס את הרביע העליון הקרוב לתורן.
הארכית תהיה בצבע כחול לחלוטין.
סמל המדינה יוצב באמצע הדרך בין הקנטון לקצה הדגל ושליש מן המרחק מתחתית הדגל.
לצבעי הדגל, על אף העובדה כי לא הוגדרו על פי חוק הדגלים 1953, ניתנו אותם קודי פנטון אשר ניתנו לדגל הלאומי.
מדריך הממשלה האוסטרלית לסופרים, עורכים ומדפיסים מפרט גם את קוד ה-RGB וה-CMYK על מנת להציג את הדגל בצבעיו הנכונים
למושל טסמניה, בהיותו נציג ראש המדינה הטסמנית (מלכת אוסטרליה) ניתן דגל לשימושו הרשמי.
הדגל זהה בעיצובו לדגל טסמניה למעט תוספת של כתר אדוארד הקדוש מעל הסמל לייצוגו של המושל כמשנה למלך.
כאשר מושל טסמניה שוכן במגוריו הרשמיים הדגל מונף מגג הבית, כמו כן הוא משמש כדגל מכונית.
דגל מושל טסמניה אומץ רשמית בפברואר 1977 על ידי חוק של הפרלמנט הטסמני.
דגל מדינת טנסי מציג רקע אדום אשר מימינו פס צר מאונך בצבע כחול.
במרכז הרקע האדום מעגל לבן אשר בתוכו שלושה כוכבים לבנים על רקע כחול.
הסמל שבמרכז הדגל מופיע גם בסמלים של חברות וקבוצות ספורט שמקורן בטנסי כמו בסמלה של קבוצת הפוטבול טנסי טייטאנס.
הדגל עוצב על ידי לירוי ריבס, עורך דין ששירת כחייל בחיל הרגלים של טנסי.
הדגל הוכרז כרשמי ב-17 באפריל 1905. בסקר שנערך בשנת 2001, נבחר הדגל של טנסי במקום ה-14 מתוך 72 הדגלים בצפון אמריקה.
שלושת הכוכבים הלבנים במרכז הדגל מסמלים את שלושת האזורים הגאוגרפיים של טנסי, והם מוקפים במעגל כדי לסמל את אחדותם למדינה אחת.
הפס הכחול מימין נועד לגוון במקצת את הדגל.
במאמר בנשיונל ג'יאוגרפיק באוקטובר 1917 נטען ששלושת הכוכבים מסמלים את היותה של טנסי המדינה השלישית שהצטרפה לאיחוד, אחרי שלוש עשרה המושבות הראשונות.
עם זאת, מעצב הדגל טען שהוא לא חשב על פירוש זה.
דגל יוטה מציג שלושה פסים אופקיים שגבולותיהם אינם ישרים בכחול לבן ואדום.
הגבול בין הפס הכחול ללבן מסמל צללית רכס הרים.
על גבי הפס הלבן מוטען משושה כחול בעל שולים זהובים ועליו כוורת זהובה ומתחתיה כוכב אחד לבן.
עד 2024 הדגל הישן של מדינת יוטה הציג את חותם יוטה מוקף במעגל מוזהב במרכז רקע כחול.
סמל יוטה מציג עיטם לבן-ראש עומד על שישה חצים מעל כוורת אשר משני צידיה דגלי ארצות הברית.
מעל לכוורת נמצא הכיתוב "תעשייה" ומתחתיו שם המדינה יוטה, כשמתחתיה המספר 1847, היא השנה שבה בריגהם יאנג הוביל את המורמונים ליוטה.
מתחת ל-1847 מופיע 1896, היא שנת הצטרפות יוטה לארצות הברית.
הדגל קיבל מעמד רשמי בחוק מ-1913, שהתבסס על סמל המדינה שהתקבל ב-3 באפריל 1896. החוק הגדיר את הדגל כ"כחול, וסמל המדינה במרכז".
המעגל המוזהב נוסף לאחר מכן.
ב-1922, הוגש למושל יוטה דגל שנתפר באופן שגוי: התאריך 1847 היה מתחת למגן שמופיע בסמל המדינה במקום להיות עליו, וחמור מכך, המגן היה כחול כצבע הדגל במקום לבן כפי שמופיע בסמל.
ככל הנראה, כל הדגלים שיוצרו מאז התבססו על העיצוב השגוי.
רק ב-2011, לאחר שהניפו את הדגל הלא נכון במשך כמעט 89 שנים, אזרח בשם ג'ון הרטוויגסן שם לב לבעיה, והפנה את תשומת לבה של חברת בית המחוקקים של יוטה.
אותה נציגה הגישה הצעת חוק שתחייב את כל יצרני הדגלים לייצר את הדגל לפי החוק המקורי מ-1913, אם כי לא תאסור על הנפת הדגל השגוי.
החוק אושר פה אחד ב-16 בפברואר 2011 והדגל המחודש (הסמל המרכזי עם רקע לבן במקום רקע כחול) הונף החל משנת 2011.
בשנת 2024 אומץ עיצוב חדש, שנבחר במשאל עם.
דגל טיבט הוצג לראשונה בשנת 1912 על ידי הדלאי לאמה ה-13. הדגל מורכב מדגליהן של פרובינציות שונות בטיבט.
עד שנת 1950 הוא שימש כדגל הצבא הטיבטי.
נכון ל-2008 הוא משמש כדגלה של הממשלה הטיבטית הגולה היושבת בהודו.
מכיוון שהוא משמש כסמל לתנועת העצמאות הטיבטית הוא מוחרם על ידי החוק הסיני ואסור להציגו בפומבי בטיבט ובסין.
במרכז התחתון של הדגל מופיע הר מושלג (המשולש הלבן) מסמל את האומה הטיבטית, הידוע גם בשם "הארץ המוקפת בהרים מושלגים".
שישה פסים אדומים נפרסים על שמים כחולים, מייצגים את אבות האומה הטיבטית: סה, מו, דונג, טונג, דרו ורה.
בקצה ההר המושלג ישנה שמש זורחת לכל הכיוונים, שמייצגת את ההזדמנות השווה לכל התושבים בטיבט ליהנות מחופש, אושר, עושר ושפע.
על מדרון ההר עומדים זוג אריות שלג, יצורים אגדתיים מן המסורת הטיבטית, המסמלים את ההישג של איחוד החיים התרבותים והדתיים בטיבט.
שלוש אבני החן הזוהרות אשר מוחזקות על ידי האריות מעל ראשיהם, מייצגות את שלוש אבני החן (שלוש ההתחייבויות) של הבודהיזם, בודהה (המואר), דהרמה (הלימוד) וסנגהה (הקהילה).
תכשיט היין-יאנג הצבעוני אשר מוחזק על ידי האריות, מסמל את ההערכה, ההוקרה וההתחייבות של העם הטיבטי למשמעת עצמית בכל הנוגע להתנהגות מוסרית, כפי שהוא מתבטא בקוד ההתנהגות הבודהיסטי.
המסגרת הצהובה מייצגת את התפשטות השפע הזהוב של תורת בודהה בעולם.
דגל מדינת ישראל הוא דגלה הרשמי והלאומי של מדינת ישראל, אשר מייצג את המדינה, ריבונותה, מוסדותיה ואזרחיה, הן בישראל והן בעולם.
דגל עברי זה הוא בעל רקע לבן, ועליו שני פסים אופקיים בצבע תכלת כהה, וביניהם מגן דוד בגוון זהה, אשר בסיסיו מקבילים לפסים האופקיים של הדגל.
הסמל הוא סמל יהודי שמתחבר בשורשו ההיסטורי למסורת היהודית.
ראשיתו של הדגל במושבה ראשון לציון בימי העלייה הראשונה, והוא אומץ כדגלה של התנועה הציונית מיום היווסדה ב-1897. דגל זה הועדף על פני "דגל שבעת הכוכבים" שהציע בנימין זאב הרצל.
לאחר קום מדינת ישראל התלבטה מועצת המדינה הזמנית לגבי דגלה של המדינה.
דגל התנועה הציונית נבחר באופן רשמי לשמש כדגלה של מדינת ישראל ב-28 באוקטובר 1948, והוא הועדף על פני רעיונות אחרים, בעיקר בשל הפופולריות הרבה שהייתה לו בציבור היהודי.
מעמדו החוקי של הדגל עוגן בחוק הדגל והסמל, ה'תש"ט, ובשנת ה'תשע"ח (2018) גם ניתן לו מעמד חוקתי בחוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי.
חלק ניכר מקרב התושבים היהודים במדינת ישראל, ומהיהודים שחיים במדינות אחרות, רואה בדגל הלאומי סמל לעצמאותה של מדינת ישראל.
אחד הביטויים הרווחים לכך הוא, הנפת הדגל על בתים ועל מכוניות ביום העצמאות.
בחלק מהמגזר החרדי קיים פולמוס לגבי היחס לדגל ולגבי מקומו בחברות אלו, במיוחד משום היותו סמל ציוני, וגם בחלק מהמגזר הערבי קיים פולמוס לגבי היחס לדגל משום היותו סמל ציוני ויהודי.
צורתו של דגל המדינה והיחסים בין ממדיו נקבעו ופורסמו בהצהרה רשמית של מועצת המדינה הזמנית:
תוקפם של מאפיינים אלה עוגן בחוק הדגל, ה'תש"ט-1949 (הקרוי כיום חוק הדגל, הסמל והמנון המדינה, תש"ט-1949).
במונחים וקסילולוגיים, דגל ישראל הוא דגל מלבני ביחס 8:11 בין אורכו לרוחבו, שעליו 5 פסים מתחלפים בצבעים כחול-לבן.
היחס בין הפסים הוא 3:5:16:5:3. במרכז הפס המרכזי מוטענת הקסגרמה (מגן דוד) בקוטר 66 ס"מ שקודקודיה מצביעים על הפסים הכחולים.
הדגל סימטרי לשיקוף בצירי האורך והרוחב, וכן סימטרי משני צידי הבד (קדימה–אחורה).
הפסים הנטויים לאורכו של הדגל לקוחים מתוך הטלית המעוטרת בפסים.
צבעי הדגל מבוססים על התכלת, ממנה היה עשוי המעיל, שהיה חלק מבגדי הכהן הגדול, ופתיל תכלת היה שזור בציצית.
המגן דוד הוא סמל יהודי עתיק, וכן מהדהד את הטלאי הצהוב כתזכורת לשואה.
גוון הצבע הכחול בדגל מוגדר בחוק כ-"תכלת כהה", אשר הוגדר כ-Indanthren Calidon (שקיצורו: GCDN), אך מאחר ששם זה לא נמצא כיום בשימוש, ישנה אי-בהירות לגבי הצבע המדויק של הדגל.
בנוסף, גוון צבע התכלת שבדגל משתנה בין דגלים שונים ונובע בין השאר גם מדהיית הצבע עם הזמן.
ההגדרה הרשמית לצבעי הדגל מובאת בטבלה שלהלן:
בפועל, גון הצבע התכלת-כחול משתנה מדגל לדגל ואינו קבוע, לפעמים הוא כחול כהה ולפעמים הוא כחול בהיר.
ככל הנראה, הסופר האוסטרי היהודי לודוויג אוגוסט פרנקל היה הראשון, שהעלה את הרעיון כי הצבעים הלאומיים היהודיים הם כחול ולבן, במתכונת המזכירה דגל, וזאת בשיר "צבעי ארץ יהודה", שפרסם בשנת 1864, לאחר ביקור בירושלים.
את השימוש המעשי בדגל זה, במתכונתו המוכרת, ניתן לשייך לימי העלייה הראשונה.
הסופר מרדכי בן הלל הכהן תיעד מסיבה לכבוד יום הולדתו ה-100 של משה מונטיפיורי, בשנת 1884, ובה "בפעם הראשונה גילינו לפני הקהל הרחב את צבעינו הלאומיים, כי רבים לא ידעו כי תכלת ולבן הם צבעי עמנו".
בחירת הצבעים, הן על ידי פרנקל והן על ידי אנשי העלייה הראשונה, לא הייתה מקרית, שכן המדובר בצבעי הטלית בעלת פתיל תכלת, שמקורה בספר במדבר:
סמל מגן דוד ששולב בדגל, נמצא בתרבויות העמים מאז תקופת העת העתיקה; אולם זוהה עם היהדות מאז, בפריטי אמנות ותשמישי קדושה רבים.
דגל זה כונה "דגל ראשון לציון".
בדגל דומה השתמש מיכאל הלפרן באירוע "החגיגה המשולשת" בנס ציונה בשנת 1891, וכן השתמש בו "מסדר בני ציון" בבוסטון באותה השנה.
אין לדעת עד כמה היו אירועים אלו ידועים לבאי הקונגרס הציוני הראשון בבזל (1897), שם התקבל הדגל בעל שני פסי התכלת על רקע לבן ובתוכו מגן דוד, ונדחתה הצעתו של בנימין זאב הרצל – דגל עם שבעה כוכבי זהב ורקע לבן.
את נסיבות היווצרותו של דגל ישראל, שבתחילה היה דגלה של התנועה הציונית, תיאר דוד וולפסון, תוך שהוא מתאר את עצמו כאבי הרעיון של עיצוב הדגל על פי הטלית:
בסוף מלחמת העולם הראשונה, לאחר ששבו יהודי גירוש תל אביב חזרה מכפר סבא ליפו, הגה מנהיג הקהילה ר' מנחם יצחק קליונר את הרעיון להניף דגל על חלונות הבתים אליהם שבו, ושרטט את צורתו של הדגל המוכרת כיום.
בשנת 1920 הזמין, באמצעות משפחת האחים שבתאי ומתיתיהו אליהו כמות מסחרית ראשונה מבית חרושת בגרמניה.
השימוש בדגל עד להקמת מדינת ישראל
בתקופת היישוב שימש הדגל את התנועה הציונית, והונף בגלוי באירועים רשמיים.
במהלך מרד גטו ורשה הניף הארגון הצבאי היהודי את הדגל מעל כיכר מוראנובסקה, כסמל של תקווה והתגרות בכוחות הנאציים, שניסו לדכא את המרד.
חיילי חיל החפרים, מראשוני מתנדבי היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, אשר רבים מהם נפלו בשבי הנאצי באפריל 1941, הניפו את הדגל מתחת לדגל הבריטי כבר ב-1940, בעת שירותם בגזרת המדבר המערבי.
אחראי לכך היה מנהיגם יוסף אלמוגי.
עדויות מצולמות רבות לכך נותרו בעזבונות בני משפחות פדויי השבי.
הבריגדה היהודית השתמשה בתג כתף, המזכיר בעיצובו ובצבעיו את הדגל.
חיילי הבריגדה נהגו להניף את הדגל לצד הדגל הבריטי, ואף התעמתו עם מפקדיהם הבריטים על רקע זה.
הם נהגו להניפו בטקסים רשמיים של הבריגדה.
לאחר הגעת הבריגדה היהודית לאיטליה ביקר אצלם משה שרת, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, ב-3 באפריל 1945, הביא דגל ללוחמים ונשא במעמד הנפת הדגל נאום הידוע כנאום הדגל.
החי"ל היה הכוח היחיד והראשון, שלחם במלחמת העולם השנייה בדגל יהודי שהוכר כמייצג את העם היהודי.
בעת הכרזת העצמאות קושט האולם בדגל גדול, שנמתח על הקיר מאחורי הנואמים, ושימש כמרכיב עיצובי בולט, שהדגיש את העצמאות שזה עתה הושגה.
קבלת הדגל כדגל מדינת ישראל
לאחר הקמת המדינה, היה חשש, שאם ייקבע דגל התנועה הציונית כדגלה של מדינת ישראל, יעורר הדבר בעיות פוליטיות ומשפטיות לחברי התנועה הציונית, שהם אזרחי מדינות אחרות.
לפיכך נקבעו תחילה דגלי המדינה להנפה על גבי ספינות – דגל חיל הים ודגל צי הסוחר, ואילו הדיון בדגל הכללי התארך, ונשקלו הצעות שונות לגבי עיצובו.
ועדת הסמל והדגל של מועצת המדינה הזמנית הזמינה הצעות, וקיבלה מספר גדול של רעיונות לעיצוב הדגל.
רובן התבססו על דגל התנועה הציונית בשינויים קלים.
הצעתו של אוטה וליש – שני פסים כחולים עבים וביניהם, על רקע לבן, שבעה כוכבים זהובים דומים למגני דוד, לזכר הצעתו של בנימין זאב הרצל לדגל בספרו "מדינת היהודים".
הצעה זו נבחרה כהצעה הזוכה על ידי הוועדה.
החלפת צבעו של המגן דוד לצהוב, כך שיזכיר את "הטלאי הצהוב", לזכר קורבנות השואה.
הוספת דמותו של "גור אריה יהודה" (כפי שמופיע כיום על סמל העיר ירושלים) במרכז מגן דוד באופן, שמזכיר את סמלו של הקונגרס הציוני הראשון.
מרדכי נמצא-בי הציע, בספרו "הדגל", את שילובו של הדגל הציוני בתוך דגל המדינה בדומה לשילוב של דגל הממלכה המאוחדת בדגלי ממלכות חבר העמים הבריטי.
בסופו של דבר, הוחלט לאמץ בכל זאת את דגל התנועה הציונית בלא כל שינוי, בעיקר בשל הפופולריות הרבה שהייתה לו בציבור היהודי, וגם כי מדינות וארגונים זרים החלו לזהות אותו כדגל הלאומי של העם היהודי.
ההחלטה התקבלה לאחר התכתבות שערך משה שרת עם קהילות יהודיות ציוניות בעולם, במיוחד בארצות הברית, וקבלת אישורן, ואפילו עידודן לכך, שדגל התנועה הציונית העולמית ישמש גם כדגל מדינת ישראל.
ההחלטה הסופית לגבי דגל המדינה התקבלה ב-28 באוקטובר 1948. הייתה כוונה לכלול את שבעת כוכבי הזהב של הרצל על סמל המדינה במקום על דגלה, אולם בסופו של דבר נבחר סמל שלא כלל אותם, והשריד היחיד להם הוא בחלק מסמלי ערים בישראל.
בתקשורת הפלסטינית נטען מספר פעמים, כי שני הפסים מרמזים על שאיפתה של מדינת ישראל לכבוש את השטחים שמהנילוס ועד הפרת.
מעמדם המשפטי והמדיני של דגל מדינת ישראל וסמלהּ על פי החוק, נקבע בחוק הדגל והסמל, תש"ט-1949, שהתקבל ביום 24 במאי 1949.
החוק קובע את דגל המדינה, סמל המדינה והמנון המדינה.
החוק אוסר על שימוש בדגל למטרות מסחריות, פרט לייצור דגלים ומכירתם, ולמקרים בהם התקבלה רשותו של שר הפנים.
החוק קובע מקומות, שבהם יש חובה להניף את הדגל (כמשרדי ממשלה), וכן קובע איסור פלילי על פגיעה בכבודו של דגל המדינה.
כללי השימוש הנאות בדגל הלאומי דומים בדרך כלל לכללים הנהוגים במדינות אחרות, אך שונים מהם בכמה היבטים מהותיים.
בארצות הברית, שריפתו או ביזויו של הדגל הלאומי בידי אזרחים נחשבים כביטוי קיצוני, אך מוגן במסגרת עקרון חופש הביטוי.
החוק הישראלי אינו מאפשר מעשים דומים.
עם זאת, התקנות לגבי השימוש בדגל בידי גורמים רשמיים מחמירות יותר מאשר בישראל.
בארצות הברית קובע החוק, למשל, כי אסור לדגלנים רשמיים להניח את הדגל על הרצפה, וכי גורמים רשמיים צריכים לדאוג לקבורת דגל שנתבלה באדמה.
בישראל אינן נהוגות החמרות כאלה, למעט פקודת מטכ"ל לגנוז דגל שהתבלה, החלה על חיילים.
בבריטניה, נוהגים אזרחים להשתמש בדגל הלאומי (ה"יוניון ג'ק") לעיטור חפצים שונים, ואפילו שקיות במרכולים או בגדים תחתונים.
בישראל, שימוש כזה בדגל אינו מקובל.
החוק בישראל קובע את בכירותו של הדגל בהנפתו עם דגלי מוסדות וארגונים, כך שיש להניף את דגל המדינה ראשון ולהורידו מן התורן אחרון.
בעת הנפת דגל המדינה עם דגלי מדינות אחרות, יש להתייחס אל כל הדגלים באופן שווה.
על פי תיקון לחוק משנת 1997, שהוסף ביוזמת חברת הכנסת לימור לבנת, יש להניף את הדגל על הבניין הראשי או בחזיתו בכל בתי הספר ומוסדות החינוך המוכרים על ידי משרד החינוך, לרבות מוסדות מוכרים אך בלתי רשמיים.
עם זאת, החוק אינו מחייב את הנפת הדגל במוסדות המוכרים על ידי משרד הדתות, כך שמוסדות החינוך החרדיים רשאים להימנע מהנפת הדגל.
תקנות הדגל והסמל (השימוש בדגל המדינה), תשי"ג–1953, שהתקבלו ב-16 באפריל 1953, קובעות פרטים טכניים רבים לגבי הצורה בה יונף הדגל, ודרכי השימוש הראויות בו.
בנוסף להנפת הדגל, נהוגה גם תלייתו במאונך לכל גובהו של בניין.
במצב כזה נוהגים לעיתים קרובות למתוח את הדגל הרבה מעבר לפרופורציות הקבועות בחוק, ויש הנוהגים במצב זה לסובב את המגן דוד כך שקודקודיו ימשיכו להצביע מעלה ומטה (במקום לעבר הפסים הכחולים).
נוהג זה שנוי במחלוקת: לקראת יום העצמאות 2008 חילק בנק הפועלים דגלי ישראל (תוצרת סין) בהם מגן דוד עם קודקודים מופנים מעלה ומטה.
ערוץ 7 ומבקרים אחרים טענו כי מדובר בהפרה של חוק הדגל.
בדצמבר 2010 אישרה הכנסת תיקון לחוק הדגל, הסמל והמנון המדינה, אשר מחייב מוסדות המתוקצבים באופן מלא או חלקי על ידי המדינה לרכוש דגלי לאום רק מתוצרת ישראל.
חלק ניכר מתושבי המדינה היהודים רואה בדגל את הביטוי הלאומי לעצמאות העם, ואת סמלו.
כך, למשל, אחד הביטויים החזותיים החזקים להחלת הריבונות על שטחי המדינה במהלך מלחמת העצמאות היה הנפת דגל הדיו באילת.
על מוסדות עירוניים מקובל להניף את דגל המדינה ביחד עם דגל הרשות המקומית.
כשבוע לפני יום העצמאות נוהגות הרשויות המקומיות לעטר את עמודי התאורה בדגלי המדינה ובדגלי הרשות המקומית.
בהתאם לסמכות שניתנה לו בחוק יום העצמאות, תש"ט-1949, קבע ראש הממשלה, דוד בן-גוריון כי "ביום העצמאות יונף דגל המדינה על כל בנין ממשלתי או ציבורי ועל כל בית פרטי".
הוראה זו אינה נאכפת, אולם רשויות המדינה מעודדות את האזרחים לנהוג כך.
כמו כן התגבש בסוף המאה העשרים מנהג לתלות את הדגל על מכוניות פרטיות ביום העצמאות.
ביום ירושלים רבבות אנשים, רובם מזוהים עם הציבור הדתי לאומי, בני הציונות הדתית, עורכים את ריקוד דגלים: צעדה עם דגלי ישראל ברחבי ירושלים והעיר העתיקה אל עבר הכותל המערבי לציון שחרור ירושלים במלחמת ששת הימים.
במהלך השנים נעשו כמה מחוות הקשורות לדגל, לרוב כביטוי לעמידה איתנה.
כך, למשל, נעטף בניין תיאטרון "הבימה" בתל אביב בדגל ישראל ענק, במהלך מלחמת המפרץ הראשונה, שבה נורו טילים על תל אביב.
עזאם עזאם, שנכלא במצרים באשמת ריגול נעטף בדגל ישראל בעת ששב מכלאו בשנת 2004.
בנוסף לכך אימצו אזרחים ישראלים מנהגים המקובלים במדינות אחרות לגבי דגל הלאום.
למשל, הגולש גל פרידמן התעטף בדגל בעת שזכה במדליית הזהב באולימפיאדת אתונה 2004. התעטפות בדגלי לאום היא מנהג רווח בקרב ספורטאים המייצגים מדינות בתחרויות רשמיות.
האסטרונאוט אילן רמון לקח עמו לחלל את דגל מדינת ישראל, ביחד עם חפצים רבי משמעות אחרים כציור של ילד שנספה בשואה, מכתב מאת רון ארד, גביע לקידוש וספר תורה קטן.
דגל ישראל מופיע גם לצד שמו של רמון על לוח זיכרון להנצחת חללי אסון מעבורת החלל קולומביה, אשר הותקן על הרובר ספיריט שנחת על מאדים בשנת 2004, כמו גם על לוח מיוחד שהורכב על הגשושית בראשית.
גם מנהג זה, לקחת את דגל הלאום וחפצים משמעותיים אחרים, רווח בקרב אסטרונאוטים ממדינות שונות בעת מסעות לחלל.
הביטוי "כחול לבן" כצבעי הדגל, מסמל את תוצרת מדינת ישראל, ונכנס ללשון הדיבור בביטויים כגון "קנה כחול לבן".
בימי המחאה כנגד תוכנית ההתנתקות השתמשו שני הצדדים בדגל ישראל לביטוי התנגדותם או תמיכתם בתוכנית.
"הסרטים הכתומים" שליוו את מחנה מתנגדי התוכנית, הוצמדו בתחילה לדגל, ולאחר מכן הופיעו "דגלים כתומים" בתבנית הדגל, אך בצבע הכתום.
תומכי התוכנית ביטאו את תמיכתם באמצעות הצגת סרטים כחולים, או כחולים לבנים, באופן שנועד להזכיר את דגל ישראל.
בסמוך ליום העצמאות ה-60 של מדינת ישראל (2008) נפרש דגל ישראל בגודל 100 על 200 מטרים למרגלות הרי אדום באילת.
זהו אחד הדגלים הגדולים ביותר בעולם, אך כיום (מאי 2016), הדגל הגדול ביותר בעולם הוא דגל רומניה בעיירה קלינצ'ן.
בתמונות ובציורים מקובל להציג את דגל ישראל כשהתורן לשמאלו, כמקובל ברוב מדינות העולם, אך בניגוד לכיוון הכתיבה בשפות השמיות בעברית ובערבית שהן שתי השפות הרשמיות בישראל.
במדינות אחרות שבהן נהוג לכתוב מימין-לשמאל מציגים את הדגל כשהתורן לימינו.
כיוון שדגל ישראל הוא סימטרי הן על ציר האורך והן על ציר הרוחב, שינוי מיקום התורן אינו משנה את צורת הדגל.
היחס לדגל ישראל וסמלי הלאום בצה"ל מוסדר בפקודות מטכ"ל ונהלים מבודרים.
פקודת מטכ"ל מס' 33.0401 קובעת את היחס לדגל ישראל, לדגל צה"ל, לתמונות אישים, ולדגלי החילות והפיקודים.
על פי הפקודה מונף הדגל בכל יחידה של צה"ל בכל יום לאחר שעת ההשכמה, ומורד עם סיום היום בטרם שקיעת החמה.
טקס זה תופס מקום מרכזי בשגרת יומם של החיילים.
על פי הפקודה יורכנו הדגלים ויונפו בחצי התורן בימי אבל, בערב יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ובערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה, ובמועדי אבל מיוחדים שיקבעו על ידי הממשלה.
הפקודה אף קובעת כי דגל שאינו ראוי עוד להנפה ייגנז במקום המיוחד לכך, בדומה למנהג היהודי העתיק לגניזת ספרי קודש, ואילו דגלים מיוחדים בעלי ערך היסטורי יישמרו לפי הוראות מחלקת ההיסטוריה של צה"ל.
יחס בני המיעוטים והמגזרים בישראל לדגל
דגל המדינה אינו אהוד כמעט בכלל במגזר הערבי והמוסלמי.
מוסדות חינוך ערביים אינם מחויבים להניף את הדגל, ואילו מוסדות חינוך ערביים ממלכתיים מניפים אותו בצורה צנועה בהרבה יותר מהמקובל במגזר היהודי - כמו במגזר הדרוזי בו מקובל להניף את דגל ישראל לצד דגל הדרוזים.
מנגד, הערבים המוסלמים והנוצרים בישראל בוחרים לצמצם ככול הניתן גם את השימוש הרשמי בקרבם בדגלי או בסמלי המדינה.
אף כי דגל המדינה מבוסס על סמלים יהודיים, ערבים רבים המגדירים עצמם גם כפלסטינים רואים בו את סמלה של התנועה הציונית, תנועה שהם מתנגדים לה אידאולוגית, ולכן נמנעים משימוש בסמליה.
רבים מהציבור הערבי טוענים כי הדגל אינו מייצג אותם, כיוון שאין בו כל סממן של הדתות הנפוצות בקרבם, לא לאסלאם ולא לנצרות.
על הצעות אלו כתב פרופסור שלמה אבינרי:
לכך ענה הסוציולוג סמי סמוחה ב-1996, כי לעמדתו אין להשוות בין מדינות המערב האמונות על מסורת הדמוקרטיה הליברלית בה היסוד האתני הוא משני בלבד, ובין ישראל, .
לטענת סמוחה כל עוד אין זהות "ישראלית" המעמידה את כל אזרחיה על בסיס שווה, יש לעובדה כי דגל המדינה מבוססת על סמלי היהדות הבלעדיים לאותה אומה יחידה, ולפיכך משמעות השארתם היא המשך אפליית כל בני המיעוטים והמגזרים הללו.
הצעות לשינוי הדגל, שממילא לא כללו עיצוב קונקרטי לדגל חדש, לא הגיעו לדיון במוסדות המדינה, אך הן שבות ועולות מדי פעם לדיון ציבורי, במסגרת הדיון בשאלה האם מדינת ישראל היא, כהגדרת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו "מדינה יהודית ודמוקרטית", או שמא, כדרישתם של חוגים מסוימים, עליה להיות "מדינת כלל אזרחיה".
הדרישה לשינוי הדגל נתפסת בקרב רבים כאיום ממשי על עצם מהותה ותכליתה של המדינה הישראלית.
על רקע זה באה הוראתה של לימור לבנת כאשר הייתה שרת החינוך, בשנת 2001, לאכוף את התיקון לחוק הדגל שיזמה, ולהורות על הנפת הדגל בחזיתות כל בתי הספר במדינת ישראל, גם באלה שבהם מתחנכים ערבים או מוסלמים.
דגל טקסס, הידוע גם כ"דגל הכוכב הבודד", הוצע לקונגרס של רפובליקת טקסס ב-28 בדצמבר 1838 ואושר ב-24 בינואר 1839. גם לאחר שטקסס צורפה לארצות הברית כמדינה ה-28, ב-29 בדצמבר 1845, לא שונה הדגל.
הדגל כולל שני פסים אופקיים, העליון לבן והתחתון אדום, ופס כחול צמוד לתורן עם כוכב לבן.
דגל טקסס דומה לדגל צ'ילה.
עם זאת, לדגל צ'ילה יש קנטון כחול עם כוכב לבן ולא כל צידו השמאלי כחול, כאשר הפס האדום התחתון מתחיל מתחת לקנטון.
דגל טרנסניסטריה הוא הדגל הלאומי של הרפובליקה המולדובנית של פרידנסטרוביה, מדינה ללא הכרה בינלאומית, אשר מולדובה טוענת לריבונות עליה.
הדגל הוא גרסה של דגל הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית מולדובה.
לאחר אימוץ דגל מולדובה ב-27 באפריל 1990, הודיעו הערים טירספול ודובסרי כי הן מסרבות להשתמש בדגל החדש, וכי ימשיכו להציג את דגל הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובית, צעד שהחל את התגבשות טרנסניסטריה.
הדגל הנוכחי אומץ לפי חוק סמלי המדינה ב-25 ביולי 2000.
דגל טרנסניסטריה היא הדגל הרשמי האחרון בו נעשה שימוש בדגל ברית המועצות ובפטיש ומגל.
על אף שהמדינה אינה סוציאליסטית באופן רשמי, היא משתמשת בסמל הפטיש והמגל הקומוניסטי.
הפטיש והמגל מופיעים רק על צידו האחד של הדגל, ועל פי החוק מותר להציג את הדגל ללא סמל הפטיש והמגל כלל אך בשימוש ממשלתי מותר הדגל המלא בלבד.
ב-2009 אישרה מועצה העליונה של טרנסניסטריה הצעה להחליף את הדגל הלאומי בטריקולור בעל שלושה צבעים - לבן כחול ואדום, באופן זהה כמעט לחלוטין לדגל רוסיה, פרט ליחס הדגל (1:2 לעומת 2:3 בדגל רוסיה).
לפי ההצעה, לדגל הקודם ניתן מעמד של 'דגל מדיני'.
ב-2017 אישרה המועצה העליונה של טרנסניסטריה את הפיכת הדגל הנוסף לדגל שני של הרפובליקה, לצד הדגל הוותיק.
דגל ימי הוא דגל המיועד להנפה על ספינות וכלי תעבורה ימיים אחרים.
הנפת דגלים ימיים חשובה בשעת הפלגה בים ובעת עגינה בנמל, ועל כן אוכפים את החוקים והתקנות הנוגעים להנפתם.
דגל ימי (Naval Ensign) מזהה את המדינה בה רשום כלי השיט ומונף בכניסה וביציאה מתוך נמל, תוך שיוט במים טריטוריאליים זרים וכאשר האונייה נדרשת לעשות כן על ידי ספינת מלחמה.
ספינות מלחמה בדרך כלל מניפות את הדגל הימי בשעות שבין הזריחה לשקיעה כאשר הן בהפלגה, וכאשר הן מעורבות בקרב יונף נס קרב לאורך כל הקרב.
בשעת קרב, ספינת מלחמה תניף בדרך כלל מספר רב של דגלים.
מנהג זה מקורו בעידן ספינות המפרש עקב המנהג המורה כי כאשר ספינה מנמיכה את דגליה ("Striking the colors"), פירוש הדבר – כניעה.
במהלך הקרבות, אחת המטרות העיקריות לירי התותחים היו התרנים, והנפת מספר רב של ניסים ודגלים מנעה כניעה ללא כוונה תחילה.
דגלון החרטום (Jack) הוא גרסה של דגל הלאום אשר מונפת על ידי ספינות מלחמה בחרטום הספינה.
דגלון החרטום מונף בדרך כלל כאשר הספינה אינה מפליגה או כאשר הספינה מקושטת לאירוע טקסי.
בצי המלכותי הבריטי על הספינות להניף את דגלון החרטום כאשר הצי מגיע לאזור החוף או כאשר הספינה מרותקת לרציף.
בצי המלכותי הבריטי היוניון ג'ק משמש הן כדגלון החרטום של הצי והן כדגל הדרגה של הלורד הימי הראשון.
הנפת היוניון ג'ק על ידי ספינות סוחר או יאכטות היא בלתי חוקית.
דגלון חרטום אזרחי קיים (והוא נקרא גם דגלון נווט (Pilot jack) עקב שימושו הקודם לבקשת נווט בכניסה לנמלים).
דגל סנט ג'ורג' ידוע גם כ"דנקירק ג'ק" והוא מאושר להנפה על ספינות אשר השתתפו במבצע הפינוי בדנקירק בשנת 1940. מלבדן, הדגל אסור להנפה, כיוון שהוא משמש גם כדגל הדרגה של אדמירל מלא.
דגלי דרגה או דגלי הבדלה מונפים על ידי בעל דרגה בכירה על ספינת הדגל שלו או על מפקדתו.
מקורות המנהג – בימים טרם עידן הטלגרפיה והרדיו, כאשר הפקודות ניתנו על ידי סימוני דגלים.
דגל הדרגה מסמן את הספינה ממנה יגיעו איתותי המפקדה.
דגלים שכאלה עשויים להיות מונפים על ידי חברי ממשלה וממשל (נשיאים, ראשי ממשלות ושרי ביטחון) כאשר הם נמצאים על גבי ספינת צי, לציון מקום מושב המפקדה שבה יושבת הסמכות הצבאית הגבוהה ביותר.
כיום, עם התפתחות התקשורת, הנפתו של הדגל נותרה עקב המסורת ולציון מחויבויותיהם של כלי השיט בשייטת לחלוק לספינת הדגל ולמפקד היושב בתוכה, את הכבוד המגיע לה (כגון: עמידה על הסיפון, מטחי כבוד, הקשב וכדומה).
על פי הפרוטוקולים הימיים, בקבוצת כלי שיט אשר בפיקוד מפקד אחד, רק מפקד הקבוצה או בעל הדרגה הגבוהה ביותר יניף את דגל הדרגה שלו.
בצי הבריטי, אדמירל מניף דגל משולש, אדמירל הצי יניף את היוניון ג'ק ואדמירל מלא מניף את דגל סנט ג'ורג'.
לדגלי סגן אדמירל ותת-אדמירל ישנה תוספת של שני כדורים או כדור אחד בהתאמה, וקומודורים מניפים Broad Pennant – דגל סנט ג'ורג' קטן עם כדור אדום בקנטון וזנב מפוצל.
בצי האמריקני, כמו בציי אחרים, אדמירל מניף דגל משולש עם מספר כוכבים בהתאם לדרגתו, דגלי קציני הים הקרביים הם דגלים כחולים עם כוכבים ואילו דגלי קציני המטה הם דגלים לבנים עם כוכבים כחולים.
בצי היווני מניפים האדמירלים דגל כחול משובץ הנושא צלב לבן (בדומה לג'ק הצי היווני) עם ארבעה כוכבים משושים (כל אחד מן הריבועים שנוצרו על ידי הצלב).
סגני אדמירל, תתי אדמירל וקומודורים מניפים דגל דומה עם שלושה, שניים וכוכב אחד (בהתאמה).
הנס (בלעז: "פנאנט", או בשמו ההיסטורי "פנון"), הוא דגל ארוך וצר אשר משמש להעברת מסרים שונים בהתאם לצבעים המונפים.
נס השירות הפעיל (Commissioning pennant, נס מינוי) שמניפה ספינת קרב, מציין שהספינה נמצאת בשירות פעיל, מונה לה רב חובל והיא מצוותת בהתאם.
בצי הבריטי זהו דגל סנט ג'ורג' עם זנב לבן וארוך ובצי האמריקני זהו דגל עם שבעה כוכבים לבנים על רקע כחול וזנב אדום על לבן.
פנאנט המינוי יפנה את מקומו לדגל דרגה של אדמירל או קומודור או לדגלו האישי של ראש מדינה או בן למשפחת מלוכה.
נס הכנסייה אשר בשימוש הצי המלכותי הבריטי, ציי נאט"ו וציי חבר העמים הבריטי הוא נס רחב אשר מונף על ספינות ובסיסים במהלך טקסים דתיים ועיצובו הוא שילוב של דגל סנט ג'ורג' ודגל הולנד.
מקור הפנאנט במלחמות הולנד-אנגליה כאשר שני הצבאות חדלו מן הקרבות לתפילות ימי ראשון.
נס "קצין בכיר נוכח" בשימוש ציי נאט"ו, מונף לימין הספינה ומציג צבעים ירוק ולבן.
נס הג'ין פירושו שמועדון הקצינים של הספינה מזמין קצינים מספינות אחרות לכוסית.
מקור הנס הזה לוט בערפל אך הוא היה בשימוש משנת 1940 ואפילו לפני.
עיצובו, משולש ירוק קטן (23X46 ס"מ) עם כוסית יין לבנה.
נס הג'ין עודנו בשימוש בציי חבר העמים הבריטי ובמיוחד בצי המלכותי האוסטרלי (RAN), שם קיים מנהג שקצינים זוטרים מספינה אחת, מנסים להניף את הנס על סיפונה של ספינה שנייה, ובכך להכריח אותה לפתוח את מועדון הקצינים להזמנה.
במקרה שאותם קצינים נתפסים בשעת מעשה, אזי על ספינתם לפתוח את מועדונה להזמנה.
המנהג אומנם קיים בעיקר בציי חבר העמים הבריטי, אך בעבר קציני RAN הצליחו להניף את נס הג'ין על מספר ספינות של הצי האמריקני.
ספינות מסוימות מניפות דגל בית או חברה, הבא להצביע על החברה לה הספינה שייכת.
הדגל מונף בדרך כלל על תורן קטן בחרטום הספינה.
דגל שסוע של מועדוני יאכטות (Burgee)
חברי מועדוני יאכטות או ארגוני ימאות רשאים להניף את דגל המועדון לו הם שייכים בעת שיט או בעת עגינה – אך לא בשעת מרוץ.
על פי המסורת, יש להניפו על התורן הראשי אך ניתן להניפו גם על תורן בחזית הספינה, או לימינה.
כאשר חבר מועדון שיט מגיע לביקור במועדון אחר, נהוג להחליף דגלים בין המועדונים; הדגלים המוחלפים מוצגים לראווה (ברשות) בחדר המועדון או במשרד.
עיטורים בהם זכו ספינות קרב, יוצגו על ידי סרטים ארוכים מיוחדים כאשר הספינה עוגנת בנמל.
עיטור יחידתי נשיאותי (Presidential Unit Citation): סרט צהוב עם פס כחול למעלה ופס אדום למטה.
ציון לשבח (צל"ש) יחידתי (צי) (Navy Meritorious Unit Commendation): פס ירוק עם ארבעה פסים צהובים מופרדים על ידי שני פסים כחולים ופס אדום במרכז.
עיטור יחידתי (צי) (Navy Unit Commendation): סרט ירוק עם שוליים בצבעים כחול צהוב ואדום.
עיטור גבורה יחידתי (Unit Citation for Gallantry): בורג'י ירוק מוקף בפסים לבנים צרים עם כוכב כסוף במרכז.
ציון לשבח יחידתי (Meritorious Unit Citation): עיצוב זהה בהחלפת הרקע לצהוב.
המספור משמש כאמצעי תקשורת בין ספינה לספינה במרחקים קצרים.
מיקום הכבוד לנס או לדגל הוא הירכתיים ועל כן המסורת מחייבת את הנפתם של הדגלים על תורן בירכתיים או מעליהם (למרות שכיום נהוג להעביר את הדגל לימין הספינה בעת שיט).
הכלל האומר ששום דגל לא יונף יותר גבוה מדגל הלאום אינו תקף על ספינה, כיוון שדגל המונף על הירכתיים לעולם יהיה בעמדה מכובדה ובכירה מאשר כל דגל שמונף על הספינה, אפילו אם הוא גבוה יותר.
הקוד הימי קובע כי ספינת צי סוחר תנמיך את ניסיה בהצדעה, כאשר היא עוברת בסמוך לספינת מלחמה.
ספינת הקרב בתורה, תנמיך גם היא את ניסיה בהצדעת תשובה.
בניגוד לאמונה הרווחת, ספינות הצי האמריקני גם הן מנמיכות את "הכוכבים והפסים" כתשובה להצדעה.
ספינות סוחר מניפות את הדגל הימי של המדינה שבמים הטריטוריאליים שלה היא מפליגה על התורן הראשי או לימין הספינה.
דגל זה ידוע כדגל נימוסין.
הנפת דגל הפוך נחשבת כסימן מצוקה, למעט הנפת דגל הפיליפינים בצורה הפוכה בזמן מלחמה.
הנפת שני דגלים של שתי מדינות שונות באחד מעל השני על אותו התורן או המיתר הוא סימון לכך שהספינה נלכדה או נכנעה בזמן קרב או מלחמה.
הדגל המונף תחתון יותר, הוא הדגל של המדינה ממנה נתפסה הספינה ואילו הדגל הגבוה הוא של המדינה הלוכדת.
דגל אי חג המולד אומץ באופן לא רשמי בשנת 1986 לאחר שנבחר כזוכה בתחרות עבור דגל לטריטוריה.
הוא עוצב בידי טוני קוץ' מסידני אוסטרליה והוא זכה למעמד רשמי ביום אוסטרליה בשנת 2002 כאשר מנהל האי, ביל טיילור, הודיע עליו כעל דגל טריטוריית אי חג המולד.
השטח הכחול מייצג את הים אשר מקיף את האי
השטח הירוק מייצג את הצמחייה השופעת על האי עצמו
הצלב הדרומי אשר מופיע על השטח הכחול מייצג את הקשר בין הטריטוריה לאוסטרליה כמו גם את מיקומה של הטריטוריה בחצי הכדור הדרומי.
הציפור היא בוסון מוזהב ציפור ילידת האי.
העיגול הזהוב מייצג את ההיסטוריה של האי כמקור לפוספטים
מפת האי החקוקה על הדיסק הצהוב.
דגל יוריקה היה דגל הקרב אשר הונף מעל ביצורי יוריקה בזמן מרידת כורי הזהב בשנת 1854 בבלרט שבוויקטוריה.
מאז הוא הפך, ביחד עם סמלים נוספים, סמל למחאה ברחבי אוסטרליה.
הדגל המקורי מוצג בגלריית בלרט לאומנות.
דגל יוריקה הונף לראשונה מעל גבעת בייקרי בבלרט, בוויקטוריה שבאוסטרליה כסמל מרידת כורי הזהב במהלך מרד ביצורי יוריקה בשנת 1854. מתחת לדגל מנהיגה של ליגת הרפורמה של בלרט, פטר ללור נשבע שבועה זו לצלילי אישורם של רעיו למרידה
על פי העיתון "הבלרט טיימס"
על פי ספרו של פרנק קיליי "דגל הכוכבים" חמשת כוכבי הדגל יצגו את צלב הדרום והצלב הלבן אשר מקשר בין הכוכבים סימל את אחדות ההתנגדות.
הדגל דומה לדגל הפדרציה האוסטרלית ועיצובו התבסס עליו על פי כמה היסטוריונים.
במהלך הקרב על מכלאות יוריקה ב-3 בדצמבר 1854 הנרי רוס נפצע אנושות בסמוך לתורן הדגל ודגל יוריקה הופל ארצה, נרמס, שוסף בחרבות ונוקב ביריות כדור.
הדגל התגלגל לחזקתו של הפרש ג'ון קינג ומשפחתו החזיקה בדגל במשך ארבעים שנה עד אשר הושאל לגלריית בלרט לאומנות בשנת 1895, שם נותר באלמוניותו "תחת עננה של ספקנות ושמרנות".
הדגל "התגלה מחדש" בידי לי פוקס במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 אך על מנת ללאמת את מקוריותו של הדגל נדרשו עשורים של שנים.
מתן התוקף הסופי אשר לא ניתן להפריכו לאימותו של הדגל עלה כאשר ספר איורים של האמן הקנדי צ'ארלס דודייט הוצע למכירה פומבית בשנת 1996 ובמיוחד קיומם של שני איורים אשר מראים את הדגל בעיצובו אשר דמה לשרידים המרופטים של הדגל מגלריית בלרט.
שרידיו של דגל יוריקה המקורי נשמרים כיום ומוצגים לקהל הרחב בגלריית ברלט לאומנות לצד ציוריו של דודייט.
דגל יוריקה רשום כחפץ חשוב למורשת המדינה ברשם המורשת הוויקטוריאני והוכר כצלמית על ידי האפוטרופסות הלאומית.
דגל יוריקה נמצא בשימוש מספר רב של קבוצות שונות.
האוניברסיטה של בלרט, לדוגמה, מציגה גרסה מעוצבת של צלב הדרום בסמלה הרשמי.
זה גם סמלה של "ליגת הנוער הפטריוטי" ארגון אוסטרלי אשר חבריו מצהירים על עצמם לאומנים רדיקליים.
הדגל הונף על מחנה השביתה בברקלדין, קווינסלנד במרוצת שביתת הגוזזים האוסטרלית, 1891 ועל כן קושרה לתנועת העבודה האוסטרלית דאז.
איגודי בנאים, ובפרט התאחדות הבנאים והפועלים אשר אימצה את הדגל, וזהו אחד הדגלים אשר מונף באופן תמידי מעל היכל הסחר הוויקטוריאני במלבורן.
במהלך הדיון הציבורי על החלפתו של דגל אוסטרליה סוקרו מספר רפובליקנים אוסטרליים אשר הציעו כי דגל יוריקה יהיה אחד הדגלים אשר יוצעו כאלטרנטיבה לדגל הקיים אשר אוסטרלים רבים רואים בדגל סמל של הלאומנות האוסטרלית.
הדגל היה בשימושן של אגודות היסטוריות ומהפכניות ובידי קיצוניים פוליטיים כסמל כללי למחאה על מגוון נושאים אנטי ממסדיים.
הדגל אומץ גם על ידי אוהדי קבוצת הכדורגל מלבורן ויקטורי "הגדודים הלבנים והכחולים".
באירועי יובל המאה וחמישים למרד ביצורי יוריקה אשר חלו בדצמבר 2004, הונף הדגל בכל רחבי אוסטרליה על מנת לעורר מודעות ציבורים לאירועים הללו.
הדגל הונף בכל מוסדות השלטון באוסטרליה כולל בתי הנבחרים של המדינות, הסנאט הפדרלי, וכמו כן מעל גשר נמל סידני.
דגל יוריקה היה גם במרכז סדרת בולי דואר גדולה אשר הונפקה באוסטרליה כמו גם על סדרת מטבעות זיכרון אשר הונפקה על ידי המטבעה המלכותית האוסטרלית.
עיצובו המודרני של דגל יוריקה גדול ושונה מהעיצוב המקורי של 1854. יזמה לתקנונו של הדגל תרמה להוספת גבולות כחולים דקים לכוכבים.
יחס אורכו של הדגל מול גובהו הוא בדרך כלל יחס של 20:13. אף על פי שהדגל אמור לייצג את מערכת הכוכבים של הצלב הדרומי, מערכת הממוקמת בשמי חצי הכדור הדרומי, הכוכבים על הדגל מסוגרים בצורה אחרת מאלו אשר הם אמורים לייצג.
הכוכב האמצעי, (אפסילון קורסיס) במערכת אינו במרכז, וקרוב לקצה ה"יהלום" בעוד שבדגל יוריקה, הוא מופיע במרכז.
דגל צבאי ימי הוא דגל ימי המשמש ציי מלחמה או חילות ים של מדינות במקום דגלה הלאומי של המדינה לה הצי שייך.
הדגל הצבאי הימי, בנוסף לדגל הימי האזרחי, הוא גרסה של דגל הלאום.
בחלק מן המדינות לא הייתה הבחנה בין הדגל המונף על ספינות צי סוחר לבין ספינות צבאיות, או כפי שנוהגת צרפת שם אין כל הבחנה בין הדגל הלאומי בשימושיו השונים.
אולם, ברבות מן המדינות, נותר המנהג להניף דגל ייחודי לספינות הצבא בעינו.
הדגל הצבאי הימי צבוע בדרך כלל בצבעים הבולטים בשמי הים וכולל התקנים השאובים מתוך הדגל הלאומי.
הדגל הימי הצבאי הוא דגל לאומי ואינו דגלוני החרטום אשר כוללים לרוב חלקים מתוך הדגל הלאומי.
דגלים המושפעים מעיצוב הנס הלבן
דגלים הכוללים עיצוב זנב סנונית
דגל דנמרק דגל אסטוניה דגל פינלנד דגל איסלנד דגל הצי הגרמני דגל נורווגיה דגל פולין דגל שוודיה
דגלים המבוססים על עיצוב הדגל הלאומי
דגל אלבניה דגל אלג'יריה דגל ערב הסעודית דגל אוסטריה דגל קולומביה דגל קרואטיה דגל אקוודור דגל מצרים דגל צרפת דגל גיאנה דגל הונדורס דגל איטליה דגל פקיסטן דגל פרו דגל תאילנד
דגל אזרבייג'ן דגל בלגיה דגל בוליביה דגל בולגריה דגל סין דגל גאורגיה דגל הונגריה דגל חיל הים הישראלי דגל יפן דגל קזחסטן דגל לטביה דגל לוב דגל מאוריציוס דגל מרוקו דגל עומאן דגל רוסיה דגל טונגה
דגל אזרחי ימי הוא דגל ימי המשמש ציי סוחר או כלי שיט אזרחיים של מדינות במקום דגלה הלאומי של המדינה לה הצי שייך.
הדגל האזרחי הימי, בנוסף לדגל הצבאי הימי, הוא גרסה של דגל הלאום.
בחלק מן המדינות לא הייתה הבחנה בין הדגל המונף על ספינות צי סוחר לבין ספינות צבאיות, או כפי שנוהגת צרפת, שם אין כל הבחנה בין הדגל הלאומי בשימושיו השונים.
אולם, ברבות מן המדינות, נותר המנהג להניף דגל ייחודי לספינות הצי הסוחר בעינו.
הדגל הימי צבוע בדרך כלל בצבעים הבולטים בשמי הים וכולל התקנים השאובים מתוך הדגל הלאומי.
אין לבלבל בין הדגל הימי האזרחי שהוא דגל לאומי לבין דגלוני החרטום אשר כוללים לרוב חלקים מתוך הדגל הלאומי.
דגל יחידה הוא דגל ייחודי ליחידה צבאית מסוימת.
השימוש בדגל המוקדש ליחידה צבאית נעשה לראשונה, ככל הנראה, במצרים העתיקה, כשתפקידו היה לרכז את היחידה סביב הדגל בשדה הקרב.
בצבאות אירופה בימי הביניים נשאו דגלי היחידה את שלט האצולה של מפקד היחידה או האציל אליו הייתה היחידה שייכת.
כיום בצבאות רבים מונהגת מסורת של שימוש בדגלי יחידות ויש להם מקום של כבוד במורשת ומסורת הצבאית.
במקרים רבים דגלים אלו מוצגים רק באירועים פורמליים ויצוגיים.
צבע הוא מונח אשר מתייחס לדגל היחידה, לדגל צבאי, דגל ימי או אף דגל המדינה או המונרך.
בתרגום הפשטני ביותר של המונח, 'צבע' מתייחס לדגל אשר לא מונף על תורן נייח אלא מושא באופן נייד, לחלופין 'צבע' יכול להתייחס לדגלים סמליים של כוחות מזוינים.
בנוסף לכך, השימוש במונח 'צבעים' ברבים עשוי להתייחס לכל הדגלים והנסים המונפים על ידי אונייה.
במסורת של צבאות רבים (בעיקר הצבא הבריטי), דגלי 'הצבעים' הם דגל היחידה (בצבא הבריטי בדרך כלל רגימנט) ודגל המונרך (מה שנפוץ כיום הרבה פחות מלבד בצבא הבריטי).
סטנדרט הוא גרסה מוקטנת של צבעי היחידות אשר היו באופן היסטורי בשימוש יחידות פרשים, זאת משום הצורך לשאת את הדגל רכוב על סוס במהלך הקרב.
תרגום נוסף ופשטני יותר למונח 'סטנדרט' לעומת 'צבעים' הוא; דגל צבאי או ימי אשר מונף על חבל או תורן, שלא כמו התרגום הפשטני של 'צבעים' שמתייחס לכל דגל אשר לא מונף על גבי תורן סטטי.
כיום המונחים 'סטנדרט' 'וצבעי יחידה' לעיתים מקבילים ובהרבה מקרים מתארים שניהם את דגלי היחידה, בעיקר משום שהשימוש בפרשים חלף משדה הקרב ודגלי היחידה הם ברוב המקרים דומים בצורתם בכל יחידות הצבא.
גם בעבר היה לעיתים עירפול לגבי ההפרדה בין המונחים, כך בצבא הבריטי במאה ה-19 מי שנשא את 'צבעי הרגימנט' בשדה הקרב נקרא דווקא 'נושא סטנדרט' (Standard Bearer), אך קבוצת החיילים שתפקידה היה לשמור עליו ועל הדגל נקראו 'קבוצת הצבעים' (Colour Party).
גידאון הוא גרסה יותר קטנה של צבעי היחידות בצורת זנב סנונית.
הגידאונים היו לאורך ההיסטוריה בשימוש יחידות הפרשים הכבדים (דרגונים ויחידות משמר) בעיקר בצבא הבריטי וכיום נמצאים באופן נרחב ביחידות צבא ארצות הברית.
מקור השם 'גידאון' הוא עיוות המונח הצרפתי guyde homme; איש מדריך.
כיום, המונח גידאון משמש בעיקר לתיאור דגלי יחידה קטנים יותר ובעלי זנב סנונית, כך בצבא ארצות הברית; דגלי היחידות הם 'גידאונים' בעוד שדגלי הזרועות והיחידות הגדולות יותר הם 'סטנדרטים'.
באנר ווקסילום הוקסילום היה צורת דגל של הלגיונות הרומים אשר הורכב ממוט שבראשו העיט האימפריאלי הרומי ומתחתיו נתלה דגל בד אדום.
הוקסילום הוא מדגלי היחידה הקדומים ביותר שמוכרים כיום, אך לרוב ההתייחסות הייתה לעיט בראש המוט בעוד שהדגל היה יותר קישוט.
הבאנר בהגדרתו הפשוטה ביותר הוא פיסת בד עם סמל או סמלים כל שהם המייצגים את בעל הבאנר, בהגדרה רחבה יותר כיום המונח באנר מתאר לעיתים דגל אשר לא מוצב במקביל לתורן או מוט אלא תלוי כלפי מטה.
השימוש בצורה זו של דגלים כדגלי יחידות אינה נפוצה כיום, עם זאת דוגמה מהעת המודרנית ניתן למצוא בשימוש הנרחב לצורה זו של דגלים בגרמניה הנאצית (בעיקר בהשראת האימפריה הרומית).
מלבד אולי ארצות הברית, הכוחות המזוינים של בריטניה הם ככל הנראה הכוח הצבאי בעל המורשת העשירה ביותר שנשתמרה בדבר החשיבות, הגיוון והסמליות של דגלי היחידות.
כמו מדינות אירופה האחרות, גם בבריטניה היה שימוש נרחב בדגלים צבאיים בצבאות ימי הביניים, זאת כאמור בעיקר כדי לרכז יחידות בשדה הקרב ובכך לשלוט ביתר קלות במהלך הקרב.
בעת החדשה הסדרת השימוש בדגלי יחידות החל בשנת 1747 ולאחר מכן שוב בשנת 1768 כאשר צו מלכותי הסדיר את העיצוב וצורת השימוש של דגלי היחידות.
לפי הקווים המנחים לעיצוב דגלי היחידות, כל רגימנט כלל שני סוגי צבעים: צבע המלך (King's Colour) וצבע הרגימנט (Regimental Colour).
צבע המלך היה דגל הממלכה המאוחדת (יוניון ג'ק) אשר במרכזו סמל או מספר הרגימנט, צבע הרגימנט היה דגל בצבע המכפלת (פְייסִינג) של חיילי הרגימנט אשר במרכזו גם הוצב סמל או מספר הרגימנט ובקנטון השמאלי העליון היה דגל הממלכה המאוחדת.
בצבא הגנה לישראל בדומה לצבאות אחרים בעולם, ישנו דגל לכל זרוע וחיל כאשר בראשם דגל ראש המטה הכללי של צה"ל, דגל משרד הביטחון ודגל צה"ל.
דגלי הזרועות כוללים את דגל חיל האוויר, דגל חיל הים ודגל משמר הגבול.
בנוסף לאלו, ישנם גם דגלי חילות בהם חיל הרגלים, חיל השריון, חיל התותחנים, חיל האיסוף הקרבי, חיל הרפואה, חיל השלישות וחילות נוספים.
בחיל הרגלים הישראלי אף נהוג דגל ייחודי לכל חטיבה; גולני, צנחנים, הנח"ל, כפיר וגבעתי.
דגלי החילות וחטיבות חיל הרגלים מורכבים בדרך כלל משני צבעים המופרדים אחד מהשני בזווית אלכסונית אשר יורדת משמאל לימין.
בנוסף לדגלים הרשמיים, רוב היחידות הקטנות יותר לרוב בגודל גדוד ומעלה אך לעיתים גם קטנות יותר, מאמצות לעצמם דגלי יחידה אשר מונפים בשטח היחידה או באירועים מיוחדים.
בשונה מצבאות אחרים, בצה"ל מעולם לא הייתה מסורת של נשיאת דגלי יחידות בשדה הקרב (משום גילו הצעיר), כמו גם שליחידות הלוחמות אין דגלים רשמיים המייחדים אותם (למעט כאמור חטיבות חיל הרגלים).
עם זאת, לעיתים בשעת קרב או פעילות מבצעית, כלי רכב קרביים או רק"מים כגון טנקים, עשויים לתלות את דגל החיל או במקרים נדירים יותר את דגל היחידה, על הרכב.
כך לדוגמה, טנקים עשויים לשאת את דגל חיל השריון או אף את דגל הגדוד בראש האנטנה, לחלופין יחידות הנדסה עשויים לצאת לפעילות מבצעית כאשר דגל החיל מעטר את דחפורי הדי-9. מנהגים אלו לרוב אינם מקובלים, אך נפוצים במידה מסוימת כחלק 'מגאוות היחידה' של חיילי היחידות.
בדומה למדינות אירופה אחרות, מקורות דגלי היחידות כמו גם דגלי הלאום הגיעו מצבאות ימי הביניים.
עד לסוף המאה ה-18 דגלי היחידות עוצבו באופן דומה לצבאות ימי הביניים עם צלב סימטרי המחלק את הדגל לארבעה קנטונים, כאשר עם תחילת המהפכה הצרפתית הוכנסו ליחידות הצבא דגלים שהתבססו על עיצוב דגל הטריקולור (אדום, לבן וכחול).
הדגלים בעיצובם החדש ניתנו באופן עקרוני לגדודים השונים בכל רגימנט ולפלוגות פרשים, כאשר דגלי חיל רגלים היו בגודל 80X80 ס"מ, דגלי פרשים בגודל 60X60 ס"מ.
דרגונים ויחידות ארטילריה רכובה השתמשו בגידאון (דגל בעל זנב סנונית) בגודל 60X70 ס"מ.
הדגלים עוצבו עם צרות יהלום בצבא לבן במרכז המחלקת את הדגל לארבעה משולשים בפינות, בפינה השמאלית העליונה והימנית תחתונה המשולשים נצבעו כחול, בעוד שבפינה השמאלית תחתונה וימנית עליונה המשולשים נצבעו אדום, בכך הכילו דגלי היחידות את צבעי הרפובליקה החדשה.
ההבדלים בעיצוב הדגל בין היחידות השונות היו בעיקר בקישוטים שעיטרו אותו אשר השתנו בין סוגי היחידות השונות.
שם ומספר היחידה נכתבו בצד הקדמי של הדגל במרכז היהלום מבלי שיהיה סמל המייחד את היחידה (כמו בהרבה צבאות אחרים).
לרוב בתוך ארבעת המשולשים בפינות הדגל הופיע מספר היחידה כשהוא מעוטר בזר דפנה.
דגלי היחידות בצרפת הנפוליאונית היו הרבה פחות מרשימים ויחודיים משום שבראש כל דגל יחידה הוצב פסלון של עיט מוזהב, דגל היחידה הצרפתי כונה לרוב 'העיט' גם בפי הבריטים.
המסורת והחשיבות שסבבו סביב דגלי היחידות בתקופה זו בקרב צבאות אירופה, הופנו בצרפת כלפי העיט, כאשר הדגלים עצמם היו פשוטים הרבה יותר וזהים בין היחידות השונות.
הרעיון להציב פסלון של עיט בראש דגלי יחידות צרפת הוחלט על ידי נפוליאון עצמו בשנת 1804, יחד עם הכנסת הדגלים החדשים לצבא.
הפסלון עוצב בקווים מקבילים לעיט הרומאי שהיה אף הוא נהוג בראשי דגלי הלגיון.
הפסלון הורכב ממספר חלקי ברונזה, הוא שקל כ-1,850 גרם, גובהו היה 308–310 מ"מ ורוחבו המקסימלי היה 255 מ"מ.
רגימנטים אשר נחשבים באופן מסורתי רגליים (חיל רגלים, הנדסה, נחתים רגליים, צנחנים, לגיון הזרים וכדומה) נושאים דגל יחידה שמכונה 'דגל' (drapeaux).
מצד שני, רגימנטים אשר נחשבים באופן מסורתי לרכובים (הזרוע הרכובה המשוריינת, דרגונים מוצנחים, הוסרים מוצנחים, חיל תותחנים וכדומה) נושאים דגלי יחידה שמכונה 'סטנדרט' (standards) בדומה למסורת הרווחת.
דגלי היחידה עוצבו עם צבעי הטריקולור על גבי דגל בצורת ריבוע בגודל 90X90 ס"מ (הסטנדרט בגודל 64X64 ס"מ).
הדגל הוצב על סטְייב באורך 2.11 מטרים (בסטנדרט האורך היה מעט קצר יותר) אשר עוטר בראשו בפִינִייַל בצורת ראש חנית עם האותיות 'RF' לציון הרפובליקה הצרפתית, כאשר מהצד השני צוין שם או מספר היחידה.
מהפינייל נתלה קרוֶוט באורך 90 ס"מ ורוחב 24 ס"מ עשוי בד בצבעי הטריקולור המעוטר בציצית מוזהבת.
על הקרווט מתואר שם היחידה או מספרה המתוחמים בתוך זר דפנה מוזהב.
הקרווט משמש גם לתליה של אותות ועיטורים צרפתיים להם זכתה היחידה.
בנוסף לצרפת, מדינות רבות אחרות הושפעו מצרפת וכיום חולקות הרבה מהמסורת הצרפתית, ביניהם מספר מדינות אירופה כמו בלגיה ורומניה ומדינות שבעבר היו קולוניות צרפתיות כגון מספר מדינות באפריקה.
מדינות אלו מושפעות מהמסורת הצבאית הצרפתית מה שניכר בסוגי היחידות, מבנה הצבא, מדים וכדומה.
בהתייחסות לסגנון דגלי היחידות, עיקר הדמיון עם העיצוב הצרפתי ניתן למצוא בעיקר במדינות אירופה שהושפעו מצרפת כמו בלגיה ורומניה.
בצד הקדמי (כאשר המוט לשמאל הדגל) נכתב: RÉPUBLIQUE FRANÇAISE (הרפובליקה הצרפתית) ומתחת שם היחידה.
בארבעת הקנטונים מופיע מספר היחידה בתוך זר דפנה.
בצד האחורי נכתב HONNEUR (הכבוד), ET (ו..), PATRIE (המולדת) מילה מעל מילה ומתחת מתוארים תוארי הקרב של היחידה.
גם בצד זה מופיעים מספרי היחידה בעיטור זר דפנה.
דגל יוגוסלביה היה הדגל הלאומי של יוגוסלביה.
הדגל שימש את הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה במהלך קיומה מ-1945 ועד להתפקותה ב-1990.
הדגל היוגוסלבי הראשון אומץ על ידי ממלכת יוגוסלביה ב-1918, כטריקולור בצבעי הלאומיות הכלל-סלאבית – אדום, כחול ולבן.
הצבעים אומצו בוועידה הפאן סבלאבית בפראג ב-1848 .
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש יוגוסלביה בידי מדינות הציר, הוקם ביוגוסלביה צבא השחרור העממי של יוגוסלביה בפיקוד יוסיפ ברוז טיטו.
הצבא הפרטיזני, שלא קיבל את סמכות הממשלה הגולה המונרכית, אימץ ב-1943 דגל בו הוטבע הכוכב האדום הקומוניסטי.
עם הקמת הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה בשנת 1945 הוספה לכוכב האדום מסגת צהובה.
עם התפרקות יוגוסלביה אימצו הרפובליקות הפורשות דגלים לאומיים לעצמם, והדגל שימש את הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה, שהסירה את הכוכב האדום מהדגל.
עם התפרקות סרביה ומונטנגרו ב-2006, חדל השימוש בדגל, ושתי המדינות אימצו לעצמם דגלים אחרים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, יוגוסלביה הפכה להיות פדרציה של רפובליקות סוציאליסטיות, המורכבת משש תת-רפובליקות.
לכל אחת מהרפובליקות היה דגל ייחודי, שהורכבו מדגלי הלאומיות הפאן-סלאביים בתוספת סמלים קומוניסטיים ככוכב האדום והדגל האדום.
דגל הרפובליקה הסוציאליסטית של בוסניה והרצגובינה דגל הרפובליקה הסוציאליסטית של קרואטיה דגל הרפובליקה הסוציאליסטית של מקדוניה דגל הרפובליקה הסוציאליסטית של מונטנגרו דגל הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה דגל הרפובליקה הסוציאליסטית של סלובניה
דגל טנריפה (ספרדית: Bandera de Tenerife) מורכב מצלב אלכסוני לבן, הוא צלב אנדראס הקדוש, על רקע כחול.
אין שום משמעות רשמית מאחורי צבעי הדגל.
למרות זאת, הצבע הכחול הכהה מייצג את הים בגלל האופי המבודד של טנריפה והשלג הלבן מכסה את הפסגות של הר טיידה במהלך החורף.
דגל טנריפה מקורו בדגל של המחוז הימי של האיים הקנריים 1845 שהוקצו על ידי מסדר מלכותי.
ב-1867 שני מחוזות ימיים נוצרו בארכיפלג, והדגל אושר במחוז ימי הדגל כמו של טנריפה.
דגל כוזב (נקרא גם דגל שחור, באנגלית: False flag) מתאר מבצע חשאי שמטרתו להשיג מטרות צבאיות, פוליטיות, כלכליות או אידאולוגיות, באמצעות הסוואת הגורמים העומדים מאחוריו, והטלת האחריות לתכנונו ולביצועו על גורם אחר.
באופן זה נוצרת תודעה כוזבת באשר לזהות הגורמים המבצעים.
מבצעים אלו מתוכננים ויוצאים לפועל על ידי גופים שונים, לרבות קבוצות אתניות, מדינות, צבאות וארגונים אזרחיים.
מושג זה מתייחס גם למבצעים של גורמי ביון המתכננים להטיל את האחריות לביצועם על טרוריסטים.
בשימוש העכשווי מתייחס 'דגל כוזב' גם למבצעים שהממשל אומנם לא תכנן או הוציא לפועל, אך היה מודע לתכנונם, ובחר לאפשר להם להתרחש אף על פי שהיה בכוחו למנוע אותם.
אסטרטגיה זו מאפשרת לממשל לבצע מניפולציה בדעת הציבור, ולשכנע את האזרחים ביתר קלות בנחיצותה של יציאה למלחמה.
המושג 'דגל כוזב של טרור' מתאר פעולות טרור המתבצעות על ידי גורמי טרור, אך אלו נתמכים, בידיעתם או ללא ידיעתם, על ידי ממשל האומה שאותה הם תוקפים.
מקור המושג 'דגל כוזב' בלוחמה הימית, בה השימוש בדגל כוזב במקום בדגל המלחמה האמיתי היה מקובל לפני מגע עם כוחות האויב, וזאת על מנת להוליך שולל את האויב.
תחבולה זו מתרחשת גם בכוחות היבשה, כאשר צד אחד מרים דגל לבן על מנת ליצור רושם שהוא נכנע, אך למעשה הוא מתכוון לתקוף ברגע שהצד השני יחשוף את עצמו על מנת לשבות את הכוחות ש"נכנעו" לו.
מבצעי דגל כוזב במלחמת העולם השנייה
בשנת 1941 הסוותה עצמה אוניית מלחמה גרמנית לאוניית סוחר הולנדית, ובכך הצליחה להפתיע ולהטביע סיירת קלה אוסטרלית.
במבצע מרכבה, שיצא לפועל בשנת 1942, הוקרבה משחתת צי בריטי והוסבה לפצצה מתקתקת על מנת לחבל במזח ששימש את הצי הגרמני.
הצי הבריטי הסווה את אחת המשחתות שלו לספינת טורפדו גרמנית, באמצעות הנפת דגל הקריגסמרינה ובאמצעות שינוי מספר מאפיינים חיצוניים נוספים.
כך הצליחה המשחתת להתקרב מאוד לנמל הגרמני עד שזוהתה ממרחק של שלושה קילומטרים מהנמל.
תחת אש כבדה, הצליחה המשחתת להיכנס לנמל ולהתפוצץ על המזח כמתוכנן.
בקרב על הבליטה בשנת 1944 יצא לפועל מבצע גרייף בפיקודו של שטנדרטנפיהרר אס אס אוטו סקורצני.
במסגרת המבצע, חיילים גרמנים התחזו לחיילים אמריקאים באמצעות מדים וכלי רכב אמריקאיים שנפלו לידיהם.
מטרתם הייתה לזרוע מהומה בשורות החיילים האמריקאים, ולשבש את תנועת הכוחות האמריקאיים באמצעות חבלה בגשרים, הפצת שמועות, ושיבוש השילוט בצירי התנועה.
מבצעי דגל כוזב כאמתלה להכרזת מלחמה
בשנת 1788 קיבל החייט הראשי של האופרה המלכותית השוודית הוראה לתפור מספר מדים של הצבא הרוסי.
תקרית מוקדן – בעת המלחמה בין סין ליפן חיפשו היפנים אמתלה לפלוש למנצ'וריה הסינית.
בספטמבר 1931, מספר קצינים יפנים ביימו תקיפה "סינית" על ידי פיצוץ מקטע של מסילת רכבת.
אף על פי שפיצוץ זה לא היה חזק דיו כדי לחבל במסילה, הוא בכל זאת שימוש תירוץ לפלישה.
תקרית גשר מרקו פולו – בשנת 1937 תירצו היפנים את פלישתם לסין באמצעות הטענה הכוזבת שחייל שלהם נחטף.
ההתקפה על תחנת הרדיו בגלייביץ – בשנת 1939 ביימה גרמניה הנאצית מתקפה "פולנית" על תחנת שידור גרמנית, במטרה לספק אמתלה לפלישת גרמניה לפולין.
ב-31 באוגוסט 1939, חמושים גרמנים שלבשו מדים פולניים פרצו אל תחנת הרדיו בסמוך לגבול הפולני, ותחת איומי אקדח הכריחו את צוות התחנה לשדר משדר קצר המכריז כי כעת התחנה בידיים פולניות.
בנוסף הם הוציאו להורג אדם חף מפשע, אותו חטפו יום לפני המבצע ושתלו אותו בזירת האירוע, על מנת לספק לעולם ולציבור הגרמני הוכחה לאגרסיביות הפולנית.
הפגזת מיינילה – ב-26 בנובמבר 1939, הצבא הסובייטי הפציץ כפר רוסי שנמצא סמוך לגבול הפיני.
השלטון הסובייטי האשים בתקיפה את פינלנד וניצל את ההזדמנות כדי לפרוש מהסכם אי-תוקפנות סובייטי–פיני.
תקרית זו פעלה כתעמולה אפקטיבית מול הציבור הסובייטי, ולאחר 4 ימים, ברית המועצות פתחה במלחמת החורף.
מבצע נורת'וודס – בשנת 1962, הפנטגון הניח על שולחן הממשל האמריקאי הצעה לביים מתקפה קובנית על אמריקה באמצעות תקיפות יעדים צבאיים ושלל פעולות טרור נגד אזרחים אמריקאים, הכוללות חטיפת מטוסים, ירי בנוסעים, שימוש בחומרי נפץ, הטבעת ספינות והשתלת עדויות כוזבות.
מטרת המבצע הייתה לשכנע את הציבור האמריקאי בנחיצות יציאה למלחמה נגד קובה.
מבצע זה לא יצא אל הפועל עקב התנגדותו של נשיא המדינה, ג'ון קנדי.