tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחדר הכניסה למקדש של המערה יש קבוצת פסלים לא גמורה של ששת הבודהות של העבר, שרק חמישה פסלים מהם גולפו.
ייתכן שרעיון זה הושפע מהפסלים שנמצאו במערות באג במדינת מאדהיה פרדש.
היא מורכבת ממקדש, אולם עם עמודים מתומנים ושמונה חדרים קטנים לנזירים.
בודהה המקודש מוצג בתנוחת הטפה.
ישנם לוחות אומנותיים רבים המתארים נושאים בודהיסטיים, כולל אלה של בודהה עם נגאמוצ'לינדה ואת נס סרוואסטי.
למערה 7 חזית מפוארת עם שני פורטיקו.
במרפסת יש שמונה עמודים משני סוגים.
לאחד יש בסיס מתומן עם אמאלאקה וכותרת לוטוס.
השני חסר בסיס בעל צורה מובהקת, כולל עמוד מתומן עם כותרת פשוטה.
המרפסת נפתחת לחדר כניסה מקורה.
בצד שמאל של חדר כניסה זה נמצאים פסלים יושבים או עומדים כמו אלה של 25 בודהות יושבים מגולפים בתנוחות ובהבעות פנים שונות, ואילו בצד ימין 58 תבליטי בודהה יושבים בתנוחות שונות, כולם מונחים על לוטוס.
בודהות אלה ואחרים על הקירות הפנימיים של חדר הכניסה הם תיאור פיסולי של נס סרוואסטי בתאולוגיה הבודהיסטית.
בשורה התחתונה נראים שתי נאגות (נחשים עם ברדסים) המחזיקים את גבעול הלוטוס הפורח.
חדר הכניסה מוביל אל המקדש דרך מסגרת השער.
על מסגרת זו מגולפות שתי נשים העומדות על מקארות (יצורי ים מיתיים).
בתוך המקדש נמצא הבודהה היושב על כס האריה בתנוחת רגליים צולבות, מוקף בדמויות אחרות של בודהיסטווה, שני מלווים עם צ'אורי ואפסארות מרחפות מעל.
אולי בגלל שברים בסלע, מערה 7 מעולם לא נחצבה עמוק מאוד לתוך הצוק.
היא מורכבת רק משני הפורטיקו וחדר מקדש עם חדר כניסה, עם כמה תאים, אבל ללא אולם מרכזי.
יצירות המערה עברו ככל הנראה שיפוצים ושיפורים לאורך זמן.
הגרסה הראשונה הושלמה בשנת 469 לערך לספירה, הוסיפו כמות גדולה של בודהות שצוירו כעבור כמה שנים בין השנים 476–478 לספירה.
במשך עשורים רבים במאה העשרים שימשה מערה זו כחדר אחסון וחדר גנרטורים.
היא נמצאת בגובה הנהר עם גישה נוחה, נמוך יחסית למערות האחרות, ולפי הסקר הארכאולוגי של הודו זה אולי אחד המנזרים הקדומים ביותר.
חלק גדול מחזיתו נפגע, ככל הנראה ממפולת קרקע.
חפירת המערות הוכחה כקשה במיוחד, וכנראה ננטשה לאחר הגעה לשבר גאולוגי הכולל שכבת מינרלים שמנע יצירת תגליפים יציבים.
ספינק, לעומת זאת, קובע כי מערה 8 היא אולי המערה הקדומה ביותר מהתקופה השנייה, והמקדש שלה הוא נוצר "במחשבה שנייה".
ייתכן שמדובר במנזר המהאיאנה העתיק ביותר שנחפר בהודו, על פי ספינק.
ייתכן שהפסל המקורי היה חופשי ולא מגולף מהסלע החי, כיוון שהוא נעלם.
היו ציורים במערה, אך נותרו מהם רק שרידים.
מערות 9 ו-10 הן שני אולמות הצ'איטיה או הפולחן מהמאה ה-2 עד המאה הראשונה לפני הספירה - תקופת הבנייה הראשונה, אם כי שניהם עובדו מחדש בסוף תקופת הבנייה השנייה במאה ה-5 לספירה.
עובדה זו הובילה את ספינק לדעה שמערה 10 הייתה אולי במקור מהמאה הראשונה לפני הספירה, ומערה 9 כמאה שנים מאוחר יותר.
"המקדשים" הקטנים הנקראים מערות A9 עד D9 ו-A10 גם הם מהתקופה השנייה.
אלה הוזמנו על ידי אנשים פרטיים.
לקשת מערה 9 יש בפרופיל שרידים המצביעים על כך שככל הנראה היו בה חלקים מעץ.
למערה צורת אפסיס מובהקת, ספינה, מעבר ואפסיס עם אייקון.
אדריכלות ותוכנית המזכירים את אחת הקתדרלות שנבנו באירופה מאות שנים מאוחר יותר.
המעבר כולל שורה של 23 עמודים.
הסטופה נמצאת במרכז האפסיס, עם מסלול הליכה מסביב.
הסטופה יושבת על בסיס גלילי גבוה.
על הקיר השמאלי של המערה כוהני דת המתקרבים אל הסטופה, דבר המצביע על מסורת של סגידה.
לטענת ספינק, הציורים במערה זו, כולל הבודהות העומדים על העמודים, נוספו במאה החמישית.
מעל העמודים וגם מאחורי הסטופה ציורים צבעוניים של הבודהה עם פדמאפני ווג'ראפני לידו, הם עונדים תכשיטים ושרשראות לצוואר, ואילו יוגים, אזרחים ונזירים בודהיסטים מתקרבים לבודהה עם זרים ומנחות, כאשר גברים לובשים מכנסי דוטי וטורבנים כרוכים סביב ראשיהם.
על הקירות אפריזים של סיפורי הג'טאקה, אך כנראה משלב הטהרוואדה של בנייה מוקדמת.
חלק מהלוחות והתבליטים בתוך ומחוץ למערה 10 אינם מתקשרים עם הנרטיב, אלא קשורים לאגדות בודהיסטיות.
היעדר המשכיות נרטיבית זו יכול להיות משום שאלו נוספו על ידי נזירים שונים ותורמים רשמיים במאה החמישית בכל מקום בו היה מקום ריק.
דבקות דתית זו ואופי אולם הפולחן של מערה זו הם הסיבה האפשרית לכך שנוספו ארבעה מקדשים קטנים מערות מ-A9 עד D9 בין מערה 9 למערה 10.
מערה 10, אולם תפילה גדול או צ'איטיה, מתוארכת למאה הראשונה לפני הספירה, יחד עם מערת ויהארה הסמוכה מספר 12. שתי מערות אלה הן בין הראשונות במתחם אג'אנטה.
יש בה אולם בצורת אפסיס מרכזי גדול עם שורה של 39 עמודים מתומנים, ספינה המפרידה בין המעבר לסטופה בסוף לסגידה.
לסטופה יש "פראדקשינה פאתה" (שביל הליכה מסביב).
מערה זו משמעותית מכיוון שקנה המידה שלה מאשש את השפעת הבודהיזם בדרום אסיה עד המאה הראשונה לפני הספירה וההשפעה המתמשכת שלה (אם כי ההולכת ומתמעטת) בהודו עד המאה ה-5 לספירה.
יתר על כן, המערה כוללת מספר כתובות בהן חלקים מהמערה הם "מתנות של פראסדה" על ידי אנשים שונים, מה שמציין כי המערה הייתה ממומנת כמאמץ קהילתי ולא על ידי מלך יחיד או נושא משרה בכיר אחד.
מערה 10 חשובה גם מבחינה היסטורית מכיוון שבאפריל 1819, קצין הצבא הבריטי ג'ון סמית' ראה את הקשת שלה והביא את תגליתו לידיעת הציבור במערב.
כמה מערות אחרות נבנו גם הן במערב הודו בערך באותה תקופה בחסות מלכותית.
ההערכה היא כי הכרונולוגיה של מערות צ'איטיה המוקדמות היא כדלקמן: תחילה מערה 9 במערות מהאקאלי ואז מערה 12 במערות בהאג'ה, שתיהן קודמות למערה 10 של אג'אנטה.
ואז, אחרי מערה 10 של אג'אנטה, בסדר כרונולוגי: מערה 3 במערות פיטלקורה, מערה 1 במערות קונדנה, מערה 9 באג'אנטה, שעם עיצוביה המעוטרים יותר, אולי נבנתה כמאה שנים מאוחר יותר, מערה 18 במערות נאשיק, ומערה 7 במערות בדסה, כדי להגיע לשיא עם "השלמות הסופית" של הצ'איטיה הגדולה במערות קרלה.
במערה 10 יש כיתוב בסנסקריט בכתב ברהאמי שהוא חשוב ארכאולוגית.
הכתובת היא העתיקה ביותר באתר אג'אנטה, אותיות הברהאמי מתוארכות בפלאוגרפיה לבערך המאה השנייה לפני הספירה.
תוכן הכתובת: "𑀯𑀲𑀺𑀣𑀺𑀧𑀼𑀢𑀲 𑀓𑀝𑀳𑀸𑀤𑀺𑀦𑁄 𑀖𑀭𑀫𑀼𑀔 𑀤𑀸𑀦𑀁" ופירושה: "המתנה של חזית מערה מאת וסיסתיפוטרה קטאהדי".
הציורים במערה 10 כוללים כמה ששרדו מהתקופה המוקדמת, רבים מתוכנית המודרניזציה שלא הושלמה בתקופה השנייה, ומספר גדול מאוד של ציורים מאוחרים וקטנים יותר, סביב 479–480 לספירה, כמעט כל הבודהות ורבים מהם עם כיתוב שם התורם מאנשים פרטיים.
אלה נמנעו בעיקר מציור על התוכנית "הרשמית", ואחרי שמוצו העמדות הטובות ביותר נוצלו עמדות פחות בולטות שטרם צוירו.
סך כל אלה (כולל אלה שאבדו מאז) היה כנראה מעל 300, ופרי מכחולם של אמנים רבים ושונים נראים לעין.
הציורים רבים ומשתי תקופות, רבים מספרים את סיפורי ג'טאקה עם כיוון השעון.
ניתן להבחין בציורים הן של זרם טהרוואדה והן של זרם מהאיאנה, אם כי הראשונים דהויים ומלוכלכים יותר ממאה ראשונה של פולחן טהרוואדה.
מעניין כאן סיפור סאדנטה ג'טאקה - האגדה על הפיל בעלי ששת החטים, והשיאמה ג'טאקה - הסיפור על האיש שמקדיש את חייו לשרת את הוריו העיוורים.
לדברי ההיסטוריונית האמנות האמריקאית ממוצא אוסטרי סטלה קרמריש, השכבה העתיקה ביותר של ציורי מערה 10 מתוארכת לשנת 100 לפני הספירה, והעקרונות שמאחורי הקומפוזיציה שלהם מקבילים לאלה מאותה תקופה בסאנצ'י ובאמארוואטי.
במרפסת המערה יש עמודים עם קורות מתומנות ובסיסים מרובעים.
בתקרת המרפסת יש עדויות לעיצובים פרחוניים ותבליטים שנסחפו.
ניתן להבחין רק בפאנל המרכזי בו נראה הבודהה עם כוהני דת שעומדים בתפילה לפניו.
בפנים המערה בנויה מאולם עם ספסל סלע ארוך שנפתח לשישה חדרים.
ספסלי אבן דומים נמצאים במערות נאשיק.
מרפסת עמודים נוספת מסתיימת במקדש עם בודהה יושב כנגד סטופה שלא הושלמה, והיא כוללת ארבעה תאים.
במערה כמה ציורים המציגים את בודהיסטוות ואת הבודהה.
מתוכם, ציורים של הפדמפני, זוג שהתכנס לתפילה, זוג טווסים ודמות נשית שרדו במצב הטוב ביותר.
המקדש של מערה זו עשוי להיות בין המבנים האחרונים שנבנו באג'אנטה מכיוון שהוא כוללת שביל הליכה סביב הבודהה היושב.
על פי הסקר הארכאולוגי של הודו (ASI), מערה 12 (14.9 מטרים × 17.82 מטרים) היא מנזר בשלב המוקדם של הטהרוואדה מהמאה ה-2 לפני הספירה עד המאה הראשונה לפני הספירה.
עם זאת, ספינק מתוארך את המערה רק למאה הראשונה לפני הספירה.
המערה ניזוקה כשהקיר הקדמי שלה קרס לחלוטין.
בשלושת קירותיה בפנים יש שנים עשר תאים, שבכל אחד מהם שתי מיטות אבן.
מערה 13 היא מנזר קטן נוסף מהתקופה המוקדמת, המורכב מאולם עם שבעה תאים, שגם כל אחד מהם עם שתי מיטות אבן, כולן מגולפות מתוך הסלע.
בכל תא יש מיטות חצובות עבור הנזירים.
בניגוד להערכה של ASI, גופטה ומהג'אן מתארכים את שתי המערות הללו בערך מאתיים עד שלוש מאות שנים מאוחר יותר, בין המאה הראשונה לשנייה לספירה.
מערה 14 היא מנזר לא גמור נוסף (13.43 מטרים × 19.28 מטרים), אך היא נחצבה מעל מערה 13. במשקוף דלת הכניסה מגולפים סצנות של סלאבהנג'יקה.
מערה 15 היא מנזר שלם יותר (19.62 מטרים × 15.98 מטרים) עם עדויות לכך שהיו בו ציורים.
המערה מורכבת מאולם בן שמונה תאים המסתיים בקודש הקודשים, חדר כניסה ומרפסת עם עמודים.
התבליטים מראים את בודהה, בעוד שבודהה בקודש הקודשים יושב בתנוחת סימהסאנה.
מסגרת הדלתות של מערה 15 כוללת גילופי יונים שאוכלות דגן.
מערה A15 היא המערה הקטנה ביותר עם אולם ותא אחד מכל צד.
הכניסה שלה ממוקמת ממש מימין לכניסה המעוטרת בפיל למערה 16. זו מערת טהרוואדה עתיקה עם שלושה תאים הנפתחים סביב אולם מרכזי זעיר.
הדלתות מעוטרות במעקה ובדפוס קשת.
הייתה בה כתובת בכתב עתיק, שאבדה.
מערה 16 שוכנת במיקום מעולה בסמוך לאמצע האתר והיא מומנה בחסות ורהאדבה (Varahadeva), שר שושלת וקאטאקה תחת המלך הארישנה.
הוא הקדיש אותה לקהילת הנזירים, עם כיתוב שמביע את רצונו, שהלוואי ו"העולם כולו (...) ייכנס לאותו מצב אציל של שלווה נקייה מצער ומחלות" ומאשר את דבקותו באמונה הבודהיסטית: "לגבי החוק הקדוש כבן לוויה היחיד, (הוא היה) מסור מאוד לבודהה, מורה העולם".
הוא היה, קובע ספינק, כנראה מישהו שסגד גם לבודהה וגם לאלים ההינדים, כשהוא מכריז על מורשתו ההינדית בכתובת במערות גאטוטקצ'ה הסמוכות.
הנזיר הסיני שוואנדזאנג מהמאה השביעית תיאר את המערה ככניסה לאתר.
ספינק וחוקרים אחרים מכנים אותה "המערה המכריעה" המסייעת להתחקות אחר הכרונולוגיה של השלב השני והסיום של בניית מתחם המערות כולו.
מערה 16 היא מנזר מהאיאנה ויש בה סידור סטנדרטי של פתח ראשי, שני חלונות ושני פתחים למעברים הצדדים.
ממדי המרפסת של מנזר זה הם 19.5 מטרים × 3 מטרים, בעוד שהאולם המרכזי הוא כמעט ריבוע מושלם כשכל צלע באורך 19.5 מטרים.
הנרטיבים כוללים סיפורי ג'טאקה שונים כגון האסטי, מהומגגה ואגדות סוטסומה.
ציורי קיר אחרים מתארים את המרת ננדה, נס סרוואסטי, מנחת סוג'טה, ביקורו של אסיטה, חלום מאיה, סיפורי הטרפושה ובאליקה ופסטיבל החריש.
ציורי הפרסקו של האסטי ג'טאקה מספרים את סיפורו של פיל בודהיסטווה שלומד על קבוצה גדולה של אנשים שגוועים ברעב, ואז אומר להם לרדת מתחת לצוק שבו יוכלו למצוא אוכל.
הפיל מקריב את עצמו על ידי קפיצה מהצוק, ובכך להפוך למזון כדי שהאנשים יוכלו לשרוד.
ציורי קיר אלה נמצאים משמאל לכניסה, במסדרון הקדמי והנרטיב עוקב אחר כיוון השעון.
ציורי הקיר של מהומגגה ג'טאקה נמצאים על הקיר השמאלי של המסדרון, המספר את סיפורו של ילד בודהיסטווה.
לאחר מכן, במסדרון השמאלי נמצאת האגדה סביב המרת הדת של ננדה - אחיו למחצה של בודהה.
הסיפור המתואר הוא אחת משתי הגרסאות העיקריות של אגדת ננדה במסורת הבודהיסטית, אחת שבה ננדה רוצה לנהל חיים חושניים עם הילדה שזה עתה נישא לה והבודהה לוקח אותו לגן עדן ובהמשך לגיהנום כדי להראות את הסכנות הרוחניות.
לאחר ציורי הקיר של ננדה, המערה מציגה בודהות מאהנושי, ואחריהם כוהני דת מעופפים עם מנחות הסוגדים לבודהה ובודהה המורה היושב בתנוחת "דרמה צ'אקרת מודרה".
הקיר הימני של המסדרון מציג את סצנות מחייו של הבודהה.
אלה כוללים את החלבנית סוג'טה המציעה אוכל לבודהה עם קערת קבצנות בשמלה לבנה, טפוסה ובאלוקה לצד הבודהה לאחר שהם מציעים חיטה ודבש לבודהה כנזיר, הבודהה העתידי היושב לבדו מתחת לעץ, והבודהה בפסטיבל החריש.
ציור קיר אחד מראה את הוריו של בודהה מנסים להניא אותו מלהיות נזיר.
אחר מראה את הבודהה בארמון המוקף על ידי גברים במכנסי דוטי ונשים בסארי כאשר התנהגותו מציגה את ארבעת הסימנים המרמזים על כך שהוא עתיד לוותר על הבלי העולם.
בצד זה של המסדרון מוצגים גם ציורים המציגים את הבודהה העתידי כתינוק עם אסיטה, חכם בעל מראה דמוי רישי.
לדברי ספינק, חלק מציורי מערת 16 לא הושלמו.
מערה 17 (34.5 מטרים × 25.63 מטרים), יחד עם מערה 16 עם שני פילי אבן גדולים בכניסה, ומערה 26 עם בודהה הישן, היו חלק מהמערות הרבות בחסות ורהאדבה, ראש ממשלת וקאטאקה ההינדית.
במערה 17 היו תורמים נוספים כמו אופנדרגופטה, מלך המשנה שבתחומו שכנה אג'אנטה, כפי שמעידה הכתובת בה.
המערה מפגינה עיצוב מתוחכם של ויהארה גדולה, יחד עם כמה מהציורים השמורים והידועים ביותר של כל המערות.
בעוד שמערה 16 ידועה בתיאור סיפורי חייו של בודהה, ציורי מערה 17 משכו תשומת לב רבה בגין התשבחות לסגולות אנושיות על ידי סיפור אגדות ג'טאקה.
הנרטיב כולל תשומת לב לפרטים וריאליזם שההיסטוריונית האמנות האמריקאית ממוצא אוסטרי סטלה קרמריש מכנה "אלגנטיות מפוארת" שהושגה על ידי אומנים יעילים.
האומנים הקדמונים, קבעה קרמריש, ניסו להראות רוח הנושבת על פני שדות על ידי הצגת הדגן המתכופף בגלים, ושפע דומה של רצפים קצביים המגלגלים סיפור אחר סיפור, ומציגים חזותית את המטאפיזי.
מנזר מערה 17 כולל מרפסת עם עמודים שכל אחד מהם בעל סגנון מובהק, עיצוב פריסטיל (4 שורות עמודים במקביל לקירות) לאולם הפנימי, חדר קודש הקודשים שנמצא עמוק במערה, חלונות ודלתות גדולים יותר לאור נוסף, יחד עם גילופים נרחבים משולבים של אלים ואלות הודיות.
צורת האולם של מנזר זה היא ריבועית על שטח בן של 380.53 מטרים רבועים, עם 20 עמודים.
קנה המידה הגדול של החציבה גרם גם לטעויות בהוצאת סלע רב מדי כדי לעצב את הקירות, קובע ספינק, מה שהוביל למערה להתרחב בחלקה האחורי.
במערה 17 יש כתובת אחת ארוכה של המלך אופנדרגופטה בה הוא מסביר כי הוא "הוציא עושר רב" על בניית הוויהארה הזו, וגרם בכך לסיפוק רב למאמינים.
בסך הכל ידוע כי אופנדרגופטה מימן לפחות 5 מהמערות באג'אנטה.
ייתכן שהוא הוציא יותר מדי כספים על עיסוקים דתיים, מכיוון שבסופו של דבר הוא הובס על ידי התקפות שושלת אסמקה.
במערה 17 יש שלושים ציורי קיר גדולים.
ציורי מערה 17 מתארים את בודהה בצורות שונות ובתנוחות שונות - ויפאסי, סיקי, ויסבבהו, קרקוצ'צ'נדה, קאנאקאמוני, קשיאפה וסקיאמוני.
כמו כן מתוארים אוולוקיטשוורה, סיפורם של אודיין וגופטה, סיפורם של נאלגירי, גלגל החיים, פאנל שחוגג מוזיקאים הודים קדומים שונים ופאנל המספר על משלחתו של הנסיך סימהלה לסרי לנקה.
ציורי הקיר הנרטיביים מתארים את סיפורי הג'טאקה השונים כמו שדאנטה, האסטי, האמסה, וסנטארה, סוטאסומה, מהאקפי (בשתי גרסאות), סראבהמיגה, מחצ'צ'ה, מטיפוסקה, שיאמה, מהישה, ואלאהאסה, סיבי, רורו וניגרודמיגה.
התיאורים שזורים בנורמות של החברה והתרבות במחצית האלף הראשון.
הם מראים נושאים מגוונים כמו ספינה טרופה, נסיכה המתאפרת, אוהבים בסצנות של התמזמזות, וסצנת שתיית יין של זוג כשהאישה והגבר יושבים מאוהבים.
כמה ציורי קיר מנסים להראות את דמויות המפתח מחלקים שונים בסיפורי ג'טאקה על ידי תיאור משותף של בעלי חיים ומלווים באותה סצנה.
מערה 18 היא חלל מלבני קטן (3.38 מטרים × 11.66 מטרים) עם שני עמודים מתומנים המוביל לתא נוסף.
מערה 19 (המאה ה-5 לספירה)
מערה 19 היא אולם פולחן (צ'איטיה-גריהא, 16.05 מטרים × 7.09 מטרים) המתוארך למאה החמישית לספירה.
האולם מציג בודהה מצויר, המתואר בתנוחות שונות.
הביקור באולם פולחן זה מתחיל כיום דרך מה שהיה בעבר חדר חצוב.
קיומו של חדר זה לפני האולם מרמז כי התוכנית המקורית כללה חצר בסגנון מנדלה למאמינים להתכנס ולהמתין, כניסה וחזית לחצר זו, אלו חרבו ואבדו.
מערה 19 היא אחת המערות הידועות בפיסול שלה.
הם כוללים דמויות נאגה עם חופת נחש המגנה על הבודהה, בדומה לאלה שנמצאו עבור אייקונים רוחניים במסורות ההינדיות והג'ייניות העתיקות.
שתי דמויות יאקשה דווראפאלה (רוח שומר הסף) משני צדי קשת הכניסה, זוגות מעופפים, בודהה יושב, בודהות עומדים וראיות לכך שהתקרה הייתה פעם צבועה.
מערה 19 התבססה על התוכנית והניסויים במערה 9. היא חרגה באופן משמעותי מהמסורת הקודמת של טהרוואדה, על ידי גילוף בודהה לתוך הסטופה, החלטה שספינק קבע שבוודאי הגיעה מ"הדרגים הגבוהים ביותר" של הממסד הבודהיסטי מזרם המהאיאנה של המאה החמישית לספירה משום שהמלך והשושלת שבנו מערה זו היו מהמסורת ההינדית של השיוויזם.
כנראה חציבת מערה 19 והסטופה הסתיימו בשנת 467 לספירה, ועבודות הגימור והעבודה האמנותית במערה נמשכו בתחילת שנות ה-70 של המאה החמישית, אך גם היא הייתה מערה שלא הושלמה כשהוקדשה בשנת 471 לספירה.
חזית הכניסה של אולם הפולחן מערה 19 מעוטרת.
שני עמודים עגולים עם דפוסי פרחים מחורצים וזרים מגולפים תומכים במרפסת הכניסה.
הכותרת היא לוטוס הפוך המתחבר לאמאלאקה.
משמאל עומד בודהה בתנוחת "וארדה האסטה מודרה" כשמאמין משתטח לרגליו.
מימין תבליט של אישה שידה אחת אוחזת בכד ואחת נוגעת בסנטרה.
מעל יושב בודהה במודרה של מדיטציה.
מימין לכניסה נמצא פסל "אם וילד".
הדמות עם קערת קבצנות היא הבודהה, וצופים בו אשתו ובנו.
אולם הפולחן במבנה אפסיס עם 15 עמודים המחלקים אותו לשני מעברים צדדיים וספינה אחת.
העמודים העגולים כוללים תבליטים פרחוניים וקורות מחורצות ומעליהם בודהה בכותרות.
בסמוך לבודהה שבכותרות נמצאים אפריזים של פילים, סוסים ואפסארות מעופפות מהסגנון המצוי גם במקומות אחרים בהודו, המשקף את הסגנון של יצירות האמנות של אימפריית גופטה.
לדברי שארמה, הדמיון לצ'איטיה הגדולה במערות קרלה, שנבנו במאה השנייה לספירה, מעיד על כך שייתכן שמערה 19 מעוצבת בעקבותיה.
הקירות ותקרת המעברים הצדדיים בתוך אולם הפולחן מכוסים בציורים.
אלה מראים את הבודהה, הפרחים ובמעבר השמאלי שוב את אגדת "האם והילד".
מערה 20 היא אולם מנזר (16.2 מטרים × 17.91 מטרים) מהמאה ה-5. בנייתו, כך קבע ספינק, החלה בשנות ה-60 של המאה החמישית על ידי המלך אופנדרגופטה, עם רצונו המוצהר "לגרום לעץ הגדול של המעלה הדתית לצמוח".
העבודה במערה 20 נמשכה במקביל למערות אחרות.
במערה 20 יש פירוט אנין טעם, קובע ספינק, אך היא הייתה בעדיפות פחותה יחסית למערות 17 ו-19. העבודות על מערה 20 הופסקו לסירוגין והמשיכו בעשור שלאחר מכן.
הוויהארה מורכבת ממקדש, ארבעה תאים לנזירים ומרפסת עמודים עם שני חלונות שנחצבו בסלע להכנסת אור.
לפני הכניסה לאולם המרכזי, משמאל למרפסת המקורה שני בודהות שנחצבו מעל החלון והתא הצדדי.
בתקרת האולם הראשי שרידי ציור.
דמות הבודהה במקדש מוצגת בתנוחת הטפה.
המערה ידועה בפיסול של שבעה בודהות עם מלווים על המשקוף.
במרפסת המערה יש כתובת הקדשה בסנסקריט בכתב ברהאמי, שבה מכונה המערה כמנדאפה.
רבים מהגילופים הציוריים והקישוטיים במערה 20 דומים לאלו במערה 19, ובמידה פחותה לאלו שנמצאים במערה 17. ייתכן כי אותם אדריכלים ואומנים היו אחראים להתפתחותן של שלוש המערות.
מסגרות הדלתות במערה 20 הן משהו ייחודי באתר אג'אנטה.
גם הקישוטים חדשניים במערה 20, קבע ספינק, כמו קישוט שמראה את הבודהה יושב על רקע שתי כריות ו"עץ מנגו עמוס פירות מאחוריו".
מערות 21, 22, 23 ו-24 הן מנזרים, המייצגים את השלבים האחרונים של הבנייה באג'אנטה.
מערה 21 היא אולם (28.56 מטרים × 28.03 מטרים) ובו שנים עשר חדרים חצובים עבור נזירים, מקדש ומרפסת עם שנים עשר עמודים ופילסטרים.
הגילופים על הפילסטר כוללים בעלי חיים ופרחים.
העמודים כוללים תבליטים של אפסארות, נגאראג'ה ונגארני, כמו גם מאמינים המשתחווים במודרה של נמסטה.
יש באולם ראיות לכך שהוא היה צבוע לחלוטין.
מערה 22 היא ויהארה קטנה (12.72 מטרים × 11.58 מטרים) עם מרפסת צרה וארבעה תאים לא גמורים.
הוא נחצב במפלס גבוה יותר ויש להגיע אליו בגרם מדרגות.
בפנים, הבודהה יושב בתנוחת פרלמבה-פדאסנה.
הדמויות המצוירות במערה 22 מראות מנושי-בודהות עם מאיטריה (הבודהה העתידי).
על פילסטר בצד שמאל של מרפסת מערת 22 יש כתובת פרוזה בסנסקריט.
היא נפגמה בחלקה, והחלקים הקריאים מצהירים כי מדובר ב"מתנה ראויה של מנדאפה מאת ג'ייאטה", מכנים את משפחת ג'ייאטה כ"אופאסקה גדולה", ומסיימת את הכתובת ב"הלוואי שזכותה של זה תהיה לידע מצוין לכל בעלי ההכרה, החל מהאב והאם".
גם מערה 23 לא גמורה, מורכבת מאולם (28.32 מטרים × 22.52 מטרים), אך עיצוב דומה למערה 21. המערה שונה בעיטורי העמודים ובנאגות השומרים על הפתח.
מערה 24 היא כמו מערה 21, לא גמורה אך גדולה בהרבה.
היא כוללת את אולם המנזר השני בגודלו (29.3 מטרים × 29.3 מטרים) אחרי מערה 4. המנזר של מערה 24 היה חשוב למחקרים על האתר מכיוון שהוא מראה כיצד צוותי עובדים מרובים השלימו את יעדיהם במקביל.
בניית התאים החלה ברגע שנחפר המעבר ותוך כדי בניית האולם המרכזי וקודש הקודשים.
בניית מערה 24 תוכננה בשנת 467 לספירה, אך ככל הנראה החלה בשנת 475 לספירה, בתמיכת בודהאבהדרה (Buddhabhadra), ואז הסתיימה בפתאומיות בשנת 477 עם מותו של המלך הארישנה נותן החסות.
מערה 24 משמעותית כיוון שיש בה את כותרות העמודים המורכבות ביותר באתר אג'אנטה, אינדיקציה לאופן שבו הצטיינו האמנים ושיפרו ללא הרף את תחכומם כשעבדו עם הסלע בתוך המערה.
האומנים גילפו ארבע עשרה דמויות מיניאטוריות מורכבות על הפאנל המרכזי של עמוד המרפסת המרכזי הימני, תוך כדי עבודה באור עמום בחלל מערה צפוף.
תבליטי המדליון במערה 24 מראים באופן דומה זוגות אוהבים ואמנויות אנתרופומורפיות, ולא פרחים כמו בבנייה הקודמת.
במקדש מערה 24 יש בודהה יושב בתנוחת פרלמבה-פדאסנה.
האולם (11.37 מטרים × 12.24 מטרים) דומה למנזרים אחרים, אך אין בו מקדש, המערה כוללת חצר סגורה ונחצבה במפלס העליון.
מערה 26 (המאה החמישית לספירה)
מערה 26 היא אולם פולחן (צ'איטיה-גריהא, 11.52 מטרים × 25.34 מטרים) דומה בתוכנית למערה 19. היא גדולה בהרבה וכוללת אלמנטים מעיצוב של ויהארה.
הכתובת קובעת כי הנזיר בודהאבהדרה וחברו השר המשרת את מלך אסמקה העניקו מערה עצומה זו.
הכתובת כוללת הצהרת חזון והמטרה היא לעשות "אנדרטה על ההר שתחזיק מעמד כל עוד הירח והשמש ימשיכו".
סביר להניח כי הבנאים התמקדו בפיסול במקום בציורים במערה 26 מכיוון שהם האמינו שפסלי אבן יחזיקו מעמד הרבה יותר מאשר ציורים על הקיר.
המערה התבססה על הניסיון בבניית מערה 10, עם אגפים צמודים בדומה למערה הקדומה 12 בסגנון טהרוואדה.
במתחם מערה 26 יש שתי קומות עליונות וקיימות עדויות לכך שתוכננו ארבעה אגפים למערה, אך אלה ננטשו ורק הבודהות המגולפות על הקיר הימני והשמאלי הושלמו.
הפסלים במערה 26 מורכבים ומסובכים יותר.
זוהי אחת המערות האחרונות שנחפרו, ומהכתובת משערים כי נבנתה בסוף המאה החמישית או בתחילת המאה השישית על פי ASI.
המערה מורכבת מאולם בצורת אפסיס עם מעברים צדדיים להקפה (פראדקשינה).
המעברים מלאים באגדות בודהיסטיות מגולפות, שלושה תיאורים של נס סרוואסטי בצד האמבולטוריום הימני של המעבר, ובודהות יושבים במודרות שונות.
רבים מאלה נוספו מאוחר יותר על ידי מאמינים, ולכן הם "פולשניים" מבחינת המתכננים המקוריים.
היצירות מתחילות על קיר המעבר, מיד בצד שמאל של הכניסה.
היצירות הגדולות כוללות את המהפארינירוונה של בודהה (בודהה השוכב) על הקיר, ואחריה אגדת "הפיתויים של מארה".
הפיתויים כוללים את הפיתוי של בנות מארה המתוארות מתחת לבודהה השרוי במדיטציה.
הן מוצגות לבושות בצמצום רב ובתנוחות מפתות, בעוד שבצד שמאל ובצד ימין של בודהה נמצאים צבאות של מארה שמנסים להסיח את דעתו ברעש ולאיים עליו באלימות.
בפינה הימנית העליונה נמצאת דמותו של מארה המדוכדך ומתוסכל מכישלונו להפריע לנחישות או למיקוד של בודהה הסגפן.
בין מערה 26 לאגף שמאל שלה יש כתובת של איש מחצרו של מלך משושלת רשטראקוטה מסוף המאה השביעית או תחילת המאה השמינית.
מערה 27 היא מנזר וייתכן שתוכננה כנספח למערה 26. שתי הקומות שלה נפגעו, והמפלס העליון התמוטט חלקית.
התוכנית שלה דומה למנזרים אחרים.
מערה 28 היא מנזר לא גמור, שנחפר בחלקו, בקצה המערבי של מתחם אג'אנטה ובקושי נגיש.
מערה 29 היא מנזר לא גמור במקום הגבוה ביותר במתחם אג'אנטה, כנראה לא שמו לב אליה בעת הקמת מערכת המספור הראשונית, והיא ממוקמת פיזית בין מערה 20 למערה 21.
בשנת 1956 כיסתה מפולת את המסלול המוביל למערה 16. בניסיונות לפנות ולשקם את המסלול, צפו העובדים בפסולת פתח קטן וסטופה, במקום סמוך לקרקעית הנחל.
חפירות נוספות הובילו למערת מנזר טהרוואדה שלא הייתה ידועה עד אז מהמאה השנייה והראשונה לפנה"ס.
מערה 30 עשויה להיות בפועל המערה העתיקה ביותר של מתחם אג'אנטה.
זו מערה בגודל 3.66 מטרים × 3.66 מטרים עם שלושה תאים, כל אחד עם שתי מיטות אבן וכריות אבן בצד של כל תא.
במשקופי דלתות התא מוצגים גילופי לוטוס וזרים.
במערה שתי כתובות בכתיב בלתי ידוע.
יש בה גם פלטפורמה במרפסת עם נוף נאה של נקיק הנהר שמתחת והיער.
לטענת גופטה ומהאג'אן, ייתכן שמערה זו נסגרה בשלב מסוים בגושים גדולים מגולפים בקפידה, כיוון שהסיחה את המבט מהכניסה למערה 16.
מעל 80% ממערות אג'אנטה היו ויהארה (מעונות זמניים, מנזרים).
המעצבים והאומנים שבנו מערות אלה כללו מתקנים לאיסוף תרומות ואחסון דגנים ומזון עבור המבקרים והנזירים.
רבות מהמערות כוללות מאגרים גדולים שנחצבו ברצפה.
שטחי האחסון הגדולים ביותר נמצאים, קבע ספינק, ב"שקעים המרווחים מאוד במקדשים של מערת אג'אנטה 6 ומערה 11".
מערות אלה נבחרו ככל הנראה בגלל הנוחות היחסית שלהן והאבטחה שהציעו בשל מיקומם הגבוה יותר.
הבחירה בשילוב קמרונות מקורים שנחצבו ברצפה עשויה להיות מונעת על ידי הצורך לספק מרחב שינה ונוחות לוגיסטית.
בשנת 2000 נחפר מנזר ויהארה מלבנים שרופות הפונה למערות שעל הגדה הימנית של נהר ואגור, יש בו מספר תאים הפונים לחצר מרכזית, בה הוקמה סטופה.
בחפירות נמצאו מטבע של המלך ויסוואסנה שליט האחשדרפנים המערביים (שלט 293–304 לספירה) וכן מטבע זהב של הקיסר הביזנטי תאודוסיוס השני (שלט 402–450 לספירה), עדות המהווה אישור נומיסמטי נוסף לתיארוך המערות.
נמצא גם לוח טרקוטה של האלה דורגה, שייתכן שבעלי המלאכה סגדו לה.
הציורים התדרדרו באופן משמעותי מאז שהתגלו מחדש, ומספר עותקים ורישומים שנעשו מהם במאה ה-19 חשובים להבנה מלאה של העבודות.
מספר ניסיונות להעתיק את ציורי אג'אנטה החלו במאה ה-19 עבור מוזיאונים אירופאים ויפנים.
חלק מיצירות אלו אבדו מאוחר יותר באסונות טבע ובאש.
בשנת 1846 למשל, מייג'ור רוברט גיל (Robert Gill), קצין צבא מנשיאות מדרס, וצייר, מונה על ידי החברה האסייתית המלכותית להכין עותקים של ציורי הפרסקו שעל קירות המערה.
גיל עבד על ציורו באתר בין השנים 1844–1863. הוא עשה 27 עותקים של חלקים גדולים של ציורי קיר, אך כולם פרט לארבעה הושמדו בשרפה בארמון הבדולח בלונדון בשנת 1866, שם הוצגו.
גיל חזר לאתר, והתחיל מחדש את עבודתו, ושיחזר את ציורי הקיר עד מותו בשנת 1875.
ניסיון נוסף נעשה בשנת 1872 כאשר נשיאות בומביי הזמינה את ג'ון גריפיתס (John Griffiths) לעבוד עם תלמידיו כדי ליצור עותקים של ציורי אג'אנטה, שוב למשלוח לאנגליה.
הם עבדו על כך במשך שלוש עשרה שנים וציורו כ-300 בדים, רבים מהם הוצגו במכון הקיסרי בדרך התערוכות בלונדון, אחד מהמוסדות שהיוו בסיס למוזיאון ויקטוריה ואלברט.
אך בשנת 1885 השמידה שרפה נוספת למעלה ממאה מהציורים שהיו מאוחסנים באגף של המוזיאון.
במוזיאון ויקטוריה ואלברט יש עדיין 166 ציורים ששרדו משני הסטים, אם כי אף אחד מהם לא הוצג באופן קבוע מאז 1955. הגדולים שבהם הם בגודל 3 × 6 מטרים.
פרויקט שימור נערך על כמחציתם בשנת 2006, בשיתוף עם אוניברסיטת נורת'מבריה.
גריפיתס ותלמידיו ציפו לרוע המזל רבים מהציורים המקוריים ב"לכה זולה" על מנת להקל עליהם לראות, מה שהוסיף להידרדרות המקור.
וכך גם לטענת ספינק ואחרים, הניקיון האחרון שנעשה על ידי ה-ASI (הסקר הארכאולוגי של הודו).
קבוצה נוספת של עותקים נעשתה בין השנים 1909–1911 על ידי כריסטיאנה הרינגהאם (Christiana Herringham, ליידי הרינגהאם) וקבוצת סטודנטים מבית הספר לאמנות בכלכותה שכללה את הצייר המודרניסט ההודי העתידי, ננדלאל בוסה.
העותקים פורסמו בצבע מלא כפרסום הראשון של "החברה המלכותית של הודו" (Royal India Society) של לונדון שזה עתה קמה.
יותר מהעותקים הקודמים, מטרתם הייתה להשלים חורים ונזקים שבציור המקורי כדי ליצור מחדש את המצב המקורי במקום לתעד את מצב הציורים כפי שהיא ראתה אותם.
לדברי אחד הכותבים, בניגוד לציורים שיצרו קודמיה, גריפיתס וגיל, שהעתקיהם הושפעו מסגנונות ציור ויקטוריאניים בריטיים, אלה של משלחת הרינגהאם העדיפו אסתטיקה של "רנסאנס הודי" מהסוג שהצייר אבנינדרנת טאגור (אחיינו של רבינדרנת טאגור) היה החלוץ שלו.
סקרי צילומים מוקדמים נערכו על ידי רוברט גיל, שלמד להשתמש במצלמה משנת 1856 לערך, והתמונות שלו, כולל תמונות באמצעות סטריאוסקופיה, מופעים בספרים שכתב או שכתב פרגוסון (רבים זמינים באינטרנט באתר הספרייה הבריטית), ואז ויקטור גולוביו (Victor Goloubew) בשנת 1911 ו-E.L.
Vassey, שצילם את התצלומים במחקר ארבעה כרכים של המערות מאת גולאם יזדני (Ghulam Yazdani, פורסם 1930–1955).
כמה עותקים יצירתיים מעט של ציורי קיר של אג'אנטה, במיוחד ציור הסגידה לבודהה מחדר הכניסה של המקדש של מערה 17, הוזמן על ידי תומאס הולביין הנדלי (Thomas Holbein Hendley, 1847–1917) לקישוט קירות האולם של מוזיאון אלברט הול בג'איפור, בהודו.
העבודות שלו צוירו על ידי אמן מקומי בשם מורלי או מוראלי.
המוזיאון נפתח לקהל בשנת 1887. ציור זה מוצג כמאפיין את סוף המאה ה-19.
ניסיון נוסף ליצור עותקים של ציורי הקיר נעשה על ידי האמן היפני אראי קמפו (荒井寛方, 1878–1945) לאחר שהוזמן על ידי רבינדרנת טאגור להודו כדי ללמד טכניקות ציור יפניות.
הוא עבד על יצירת עותקים על נייר יפני בין השנים 1916 ל-1918 ועבודתו נשמרה באוניברסיטת טוקיו עד שהחומרים אבדו בשל רעידת האדמה והצונאמי בקאנטו (1923).
ילידים, חברה ותרבות ביצירות האמנות באג'אנטה
יצירות האמנות במערות אג'אנטה מהוות חלון לתרבות, לחברה ולדתיות של האוכלוסייה הילידית בהודו בין המאה השנייה לפני הספירה למאה החמישית לספירה.
חוקרים שונים פירשו אותם באופן שונה מנקודת מבטם של לימודי מגדר, היסטוריה, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה של דרום אסיה.
הלבוש, התכשיטים, היחסים בין המגדרים והפעילויות החברתיות המתוארות מציגים לפחות את אורח החיים של בני המלוכה והאליטה, ובאחרים בהחלט את התלבושות של האדם הפשוט, הנזירים והרישי (המשכילים) המתוארים בהם.
הם מטילים "אור על החיים בהודו" סביב אמצע האלף הראשון לספירה.
יצירות האמנות של אג'אנטה ממחישות את הניגוד בין החיים הרוחניים של נזירים שוויתרו על כל הרכוש החומרי לעומת החיים החושניים של מי שנחשב לחומרני, מפואר, סמלי עושר, אופנה נינוחה ועילאית.
ציורי קיר רבים מציגים סצנות מחנויות, פסטיבלים, ליצנים בתהלוכות, ארמונות וביתני אמנות הבמה.
אפריזים אלה חולקים נושאים ופרטים עם יצירות האמנות שנמצאו באתרים ארכאולוגיים אחרים בהודו.
מערות אג'אנטה תורמות לתחושה חזותית ותיאורית של התרבות ההודית הקדומה וראשית ימי הביניים והמסורות האמנותיות, במיוחד אלה סביב תקופת אימפריית גופטה.
התיאור המוקדם של מהעידן הקולוניאלי של מערות אג'אנטה היה במידה רבה אוריינטליסטי וביקורתי, ולא עולה בקנה אחד עם הסטריאוטיפים והערכים הוויקטוריאניים.
לדברי ויליאם דאלרימפל (William Dalrymple), היו הנושאים והאומנות במערות אג'אנטה היו תמוהים עבור האוריינטליסטים של המאה ה-19. בהיעדר הכרת המורשת התרבותית האסייתית והמסגרת הרואה "שום דבר מוזר בהצבה זה בצד זו של נזיר ונערה רוקדת", וללא ידיעה על סיפורי ג'טאקה או אגדות הודיות מקבילות, הם לא יכלו להבין אמנות זו.
הם השליכו עליהם את השקפותיהם והנחותיהם, וקראו להם משהו חסר שכל והיגיון, דבר שהוא ייצוג גס חסר משמעות של בני מלוכה וזרים בעלי מיסטיקה וחושניות.
הדעות והפרשנויות של מערות אג'אנטה במאה ה-19 הונעו על ידי רעיונות והנחות של המחשבה הקולוניאלית, וראו באמנות זו את מה שרצו לראות.
עבור רבים שאינם מודעים להנחות היסוד בדתות ההודיות בכלל, ובבודהיזם בפרט, משמעותן של מערות אג'אנטה הייתה כמו שאר האמנות ההודית.
לדברי ריצ'רד כהן, מערות אג'אנטה מבחינתם היו דוגמה נוספת ל"סוגדים לבהמה זו, או לאבן ההיא, או לאליל מפלצתי".
לעומת זאת, לתודעה ההודית ולקהילה הבודהיסטית הגדולה, זה כל מה שהאמנות צריכה להיות, הדתיים והחילוניים, הרוחניים והחברתיים התמזגו לשלמות נאורה.
על פי וולטר ספינק - אחד ההיסטוריונים המכובדים ביותר של אג'אנטה, מערות אלה היו בשנת 475 לספירה אתר נערץ מאוד עבור ההודים, עם המוני "מטיילים, עולי רגל, נזירים וסוחרים".
האתר עבר שינוי משמעותי לצורתו הנוכחית בתוך 20 שנה בלבד, בין תחילת שנת 460 לספירה לראשית 480 לספירה, על ידי אדריכלים ואומנים אזוריים.
הישג זה, קובע ספינק, הופך את אג'אנטה, "לאחד ההישגים היצירתיים המדהימים בתולדות האדם".
נוכרים בציורים של מערות אג'אנטה
הציורים במערות אג'אנטה הם מקור משמעותי למידע סוציו-אקונומי בהודו העתיקה, במיוחד ביחס לאינטראקציות של הודו עם תרבויות זרות בזמן שרוב הציורים נעשו, במאה החמישית לספירה.
לדברי ההיסטוריון ההודי הרון חאן שרוואני (हारुन खान शेरवानी): "הציורים באג'אנטה מדגימים בבירור את אופיו הקוסמופוליטי של הבודהיזם, שפילס את דרכו אל גברים מכל הגזעים, יוונים, פרסים, סאקה, פהלאווים, קושאנים והונה".
תיאורי נוכרים יש בשפע: על פי ספינק, "הציורים של אג'נאטה מלאים בדמויות נוכרים כאלה." לפעמים הם היו מקור לפרשנות שגויה כמו במה שמכונה "סצנת השגרירות הפרסית".
נוכרים אלה עשויים לשקף את הסוחרים הסאסאניים, את המבקרים ואת דרכי הסחר הפורחות של התקופה.
מה שמכונה "סצנת השגרירות הפרסית"
מערה 1, למשל, מציגה פרסקו של ציורי קיר עם דמויות עם פנים או בגדים של נוכרים, מה שמכונה "סצנת השגרירות הפרסית".
סצנה זו ממוקמת מימין לדלת הכניסה עם הכניסה לאולם.
לדברי ספינק, ג'יימס פרגוסון (James Fergusson), היסטוריון אדריכלות מהמאה ה-19, החליט כי סצנה זו תואמת את ביקורו של השגריר הפרסי בשנת 625 לספירה לחצרו של המלך פולאקשין השני משושלת צ'לוקייה.
תאוריה חלופית הייתה שהפרסקו מייצג שגריר הינדי שמבקר את המלך הפרסי ח'וסרו השני בשנת 625 לספירה, תאוריה שפרגוסון לא הסכים איתה.
במערה 1 יש כמה ציורי קיר עם דמויות עם פנים או ביגוד של נוכרים.
תיאורים דומים נמצאים בציורי מערה 17. ציורי קיר כאלה, מציינת פרופסור פיה ברנקצ'ו (Pia Brancaccio) מאוניברסיטת טורונטו, שהתמחתה באומנות בודהיסטית, מצביעים על חברה משגשגת ורב-תרבותית בהודו של המאה החמישית, הפעילה בסחר בינלאומי.
אלה מצביעים גם על כך שסחר זה היה חשוב מספיק מבחינה כלכלית לאזור הדקאן, כדי שהאומנים יבחרו לכלול אותו בצורה מדויקת.
עדויות נוספות לסחר בינלאומי כוללות שימוש בפיגמנט הלפיס לזולי הכחול לתיאור נוכרים בציורי אג'אנטה, שחייב היה להיות מיובא מאפגניסטן או מאיראן.
עובדה זו מראה, כך קובעת ברנקצ'ו, שהעולם הנזירי הבודהיסטי היה קשור קשר הדוק עם גילדות המסחר ותרבות החצר בתקופה זו.
מספר קטן של סצנות במערות 1 ו-2 מראות נוכרים שותים יין.
חלקם מראים מלכים נוכרים מהמזרח הקרוב עם יין ופמלייתם, אשר ככל הנראה מוסיפים ל"הדגשה המלכותית הכללית" של המערה.
על פי ברנקצ'ו, ציורי אג'אנטה מציגים מגוון בדי טקסטיל צבעוניים ועדינים ונשים טוות כותנה.
טקסטיל היה ככל הנראה אחד מענפי הייצוא העיקרי לארצות זרות, יחד עם אבני חן.
אלה יוצאו תחילה דרך ים סוף, ובהמשך דרך המפרץ הפרסי, ובכך החלה תקופה של חילופין כלכליים ותרבותיים בין ההודים, האימפריה הסאסאנית והסוחרים הפרסים לפני שקם האסלאם בחצי האי ערב.
בעוד שהחוקרים בדרך כלל מסכימים כי ציורי קיר אלה מוכיחים קשרים מסחריים ותרבותיים בין הודו למערב הסאסאני, משמעותם והפרשנות הספציפית שלהם שונים בין החוקרים.
ברנקצ'ו, למשל, משערת כי הספינה והכדים שבה משקפים כנראה ספינות של נוכרים הנושאות במטענן יין המיובא להודו.
לעומת זאת, שלינגהוף (Schlinghoff) מפרש את הכדים ככדים המכילים מים והספינות הן ספינות הודיות המשמשות בסחר בינלאומי.
תיאורים דומים נמצאים בציורי מערה 17, אך הפעם ביחס ישיר לפולחן הבודהה.
במערה 17, ציור של הבודהה היורד משמי הטרייאסטרימשה מראה שבאירוע נוכחים נוכרים רבים.
נוכרים רבים בציור זה מוצגים אפוא כמאזינים לדהרמה הבודהיסטית.
המגוון האתני מתואר בציור בביגוד (קפטאנים, קסדות סאסאניות, כיפות עגולות), תסרוקות וצבעי עור.
לטענת ברנקצ'ו, הסצנה בוויסוונטרה ג'טאקה של מערת 17 מציגה כנראה משרת ממרכז אסיה אוחז בקנקן מתכת נוכרי, בעוד משרת בעל עור כהה מחזיק כוס לזוג מאוהב.
בציור אחר במערה 17, המתייחס להמרת דתו של ננדה, מופיע אדם שייתכן שמקורו בצפון-מזרח אפריקה שהוא משרת.
דמויות אלו מראות, קובעת ברנקצ'ו, כי האומנים הכירו את אנשי סוגדיאנה, מרכז אסיה, פרס ואולי מזרח אפריקה.
השערה נוספת מוצעת על ידי Upadhya, המשער כי האומנים שבנו מערות אג'אנטה "כנראה כללו זרים".
השפעה על ציור מאוחר יותר ואומנויות אחרות
ציורי אג'אנטה, או כנראה הסגנון הכללי שממנו שאבו השראה, השפיעו על הציור בטיבט ובסרי לנקה.
משערים שלאג'אנטה הייתה השפעה על הציורים במערות קיזיל באגן טארים, בפרט במערות מוקדמות כמו מערת הטווס.
הגילוי מחדש של ציורים הודים קדומים באג'אנטה סיפק לאמנים הודים דוגמאות מהודו העתיקה.
ננדלאל בוסה ערך ניסויים בטכניקות בעקבות הסגנון העתיק שאפשרו לו לפתח את סגנונו הייחודי.
גם הציירים אבנינדרנת טאגור (אחיינו של רבינדרנת טאגור) וסעיד תאג'ודין השתמשו בציורי אג'אנטה להשראה.
הבלט של אנה פבלובה, "הפרסקו של אג'אנטה", היה בהשראת ביקורה באג'אנטה, כוריאוגרפיה של איוואן חליוסטין, עם מוזיקה מאת ניקולאי צ'רפנין (קיימת טענה שהכוריאוגרפיה היא של מיכאיל פוקין בשנת 1923).
ושהבכורה שלו הייתה בקובנט גארדן בשנת 1923.
מערות אלפנטה (בהינדי: घारापुरी गुफाएँ, "מערות גראפורי") הן אתר מורשת עולמית של אונסק"ו ומספר מקדשי מערות חצובים בסלע, המוקדשים בעיקר לאל ההינדי שיווה.
האתר נמצא ב, או גראפורי (מילולית מהינדי: "עיר המערות"), ב, 10 קילומטרים ממזרח לעיר מומבאי שבמדינת מהאראשטרה בהודו.
האי, שנמצא כ-2 קילומטרים מערבית ל, כולל חמש מערות הינדואיות וכמה תלוליות סטופה בודהיסטיות המתוארכות למאה השנייה לפני הספירה, וכן קבוצה קטנה של שתי מערות בודהיסטיות עם מכלי מים.
מערות אלפנטה מכילות פסלי אבן חצובים בסלע המציגים סינקרטיזם של רעיונות ואיקונוגרפיה הינדית ובודהיסטית.
המערות חצובות בסלע בזלת מוצק.
למעט כמה יוצאים מן הכלל, חלק גדול מיצירות האמנות הושחתו וניזוקו.
כיוון המקדש הראשי וכן מיקומם היחסי של מקדשים אחרים ממוקמים בתבנית מנדלה.
הגילופים מתארים סיפורים מהמיתולוגיה ההינדואית, כאשר הפסל המונוליתי של הטרימורטי סדאשיווה (שיווה בן שלושת הפרצופים) בגובה 6 מטרים, נטארג'ה (אדון הריקוד) ויוגישווארה (לורד היוגה) הם המפורסמים ביותר.
מתארכים את בניית המערות בין המאה החמישית למאה התשיעית, ומייחסים אותן לשושלות הינדיות שונות.
הן מתוארכות בדרך כלל יותר בין המאות החמישית לשביעית.
מרבית החוקרים משערים כי הן הושלמו בשנת 550 לספירה.
האי והמערות נקראו אלפנטה (באיות Elefante שהשתנה ל-Elephanta), כינוי שהוענק לאי על ידי הפורטוגלים שמצאו באי פסל פיל גדול כשהשתלטו עליו ב-1534. חיל המצב שישב באי השחית את הפסל והמערות.
המערה הראשית (מערה 1, או המערה הגדולה) הייתה מקום תפילה הינדי עד שהגיעו הפורטוגלים, ואז האי חדל להיות מקום תפילה פעיל.
את הניסיונות המוקדמים ביותר למנוע נזק נוסף למערות החלו ליזום פקידי הודו הבריטית בשנת 1909. המונומנטים שוחזרו בשנות ה-70 של המאה ה-20. בשנת 1987 נקבעו מערות אלפנטה המשוחזרות כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
כיום הן מתוחזקות על ידי הסקר הארכאולוגי של הודו (בראשי תיבות ASI).
, או גראפורי (מילולית מהינדי: "עיר המערות"), שוכן כ-10 קילומטרים מזרחית למונומנט של השער להודו בנמל העיר מומבאי, ופחות מ-2 קילומטרים מערבית ל.
האי משתרע על כ-10 קילומטרים רבועים בזמן הגאות וכ-16 קילומטרים רבועים בשפל.
גראפורי הוא כפר קטן בצד הדרומי של האי.
האי מחובר בשירותי מעבורות, היוצאות מקרבת "השער להודו" במומבאי, הפועלות בין השעות 9:00 ל-14:00 מדי יום, למעט יום שני שבו המערות סגורות.
למומבאי יש נמל תעופה מקומי ובינלאומי מרכזי, והיא מחוברת לרשת הרכבות ההודיות.
אורכו של האי 2.4 קילומטרים ובו שתי גבעות המתנשאות לגובה של כ-150 מטרים.
נקיק צר ועמוק מפריד בין שתי הגבעות ועובר מצפון לדרום.
במערב הגבעה עולה במתינות מהים ונמתחת מזרחה על פני הנקיק ועולה בהדרגה לקצה במזרח בגובה 173 מטרים.
יער עם מקבצים של עצי מנגו, תמרהינדי ופונגמיה מנוצה (Millettia pinnata) מכסה את הגבעות יחד עם עצי דקל מפוזרים.
אזור הכרית מורכב מחול ובוץ עם שיחי מנגרובים בשוליים.
מזחים קיימים ליד שלושה כפרים קטנים המכונים "סט בונדר" בצפון-מערב, "מורה בונדר" בצפון-מזרח, וגראפורי או "ראג' בונדר" בדרום.
בגבעה המערבית יש חמש מערות חצובות, ובגבעה המזרחית יש סטופה מלבנים.
בגבעה המזרחית שתי תלוליות בודהיסטיות והיא נקראת גבעת הסטופה.
קרוב לחמש המערות בגבעה המערבית, נמצאות מערות מספר 6 ו-7 בגבעה המזרחית.
המערה המתוירת והמשמעותית ביותר נמצאת על הגבעה המערבית ונקראת מערה 1 או "המערה הגדולה", הנמצאת כקילומטר הליכה במעלה המדרגות.
האי אלפנטה הוא אזור מונומנטים מוגן בהתאם לדרישות אונסק"ו.
בשנת 1985 הכריזה ממשלת הודו על אזור חיץ הכולל "אזור אסור" המשתרע על כל האי ועד קילומטר אחד מקו החוף.
ההיסטוריה העתיקה של האי אינה ידועה בתיעוד ההינדי או הבודהיסטי.
מחקרים ארכאולוגיים גילו שרידים רבים המצביעים על כך שלאי הקטן היה עבר תרבותי עשיר, עם עדויות להתיישבות אנושית עד המאה השנייה לפני הספירה.
אתר אלפנטה יושב לראשונה על ידי בודהיסטים מזרם הטהרוואדה, לפני הגעתם של הברהמינים לאי, כדי לבנות סטופה גדולה לבודהה עם שבע סטופות קטנות יותר סביבו, כנראה בסביבות המאה השנייה לפני הספירה.
מטבעות של קשאטראפס (האחשדרפנים המערביים) המתוארכים למאה ה-4 לספירה נמצאו באי.
ההיסטוריה של האזור תועדה לראשונה בעידן אימפריית גופטה, אך תעודות אלו אינן מזכירות במפורש את מערות אלפנטה, וזהו הבסיס למחלוקת בין היסטוריונים באשר לזמן בניית האתר.
רוב ההערכות נעות בין סוף המאה החמישית לסוף המאה השמינית לספירה, בהתבסס בעיקר על תאריכי מקדשי מערות אחרים באזור דקאן.
היסטוריונים מתקופת הקולוניאלית שיערו כי המערות נבנו על ידי מלכים משושלת רשטראקוטה במאה השביעית ואילך, השערה שהתבססה בעיקר על קווי דמיון מסוימים עם מערות אלורה.
תאוריה זו נסתרה על ידי ממצאים מאוחרים יותר.
על פי הארגון "הסקר הארכאולוגי של הודו" ואונסק"ו, האתר יושב בתקופות קדומות ומקדשי המערות נבנו בין המאה החמישית למאה השישית.
חוקרים בני זמננו מציבים בדרך כלל את השלמת המקדשים לרבע השני של המאה השישית, וכהמשך לתקופת הפריחה האמנותית בעידן אימפריית גופטה.
חוקרים אלה מייחסים את מקדשי המערות הללו למלך קרישנארג'ה מ.
התיארוך להשלמת הבנייה לאמצע המאה ה-6 ושהמערות היו מונומנט לשיווה שנבנה על ידי מלך קלאצ'ורי הינדי מבוסס על עדויות נומיסמטיות, כתובות, סגנון בנייה ותיארוך טוב יותר של מקדשי מערות אחרים בדקאן, כולל מערות אג'אנטה, ותיארוך ודאי יותר של היצירה הכתובה בסנסקריט מאת המחבר .
לטענת צ'ארלס קולינס, החשיבות של מערות אלפנטה מובנת יותר על ידי מחקר בהקשר של ספרות הינדית קדומה או מימי הביניים המוקדמים, כמו גם בהקשר של מקדשי מערות בודהיסטיים, הינדואיים וג'ייניים בתת-היבשת.
יצירות האמנות ההיסטוריות של אלפנטה עוצבו בהשראת המיתולוגיה, המושגים והרעיונות הרוחניים שנמצאו בטקסטים של הוודות על , ואחר כך על שיווה, על האפוסים, על ה וקובץ הספרות ההינדואיסטי שחובר במאה החמישית.
הפאנלים ויצירות האומנות משקפים את הרעיונות והסיפורים המקובלים והמוכרים היטב בקרב האומנים ואדריכלי המערות של הודו בערך בשנת 525 לספירה.
המיתולוגיה משתנה באופן משמעותי בטקסטים אלה ועוותה בצורה ניכרת על ידי שרבובים מאוחרים יותר, אך לוחות מערת אלפנטה מייצגים את הגרסה הנרטיבית המשמעותית ביותר במאה השישית.
הפאנלים והיצירות מבטאים באמצעות האקלקטיות שלהם, השטף והתנועה את השפעת המחשבה הדתית הוודית והפוסט-וודית על התרבות ההינדית באמצע האלף הראשון לספירה.
לאחר השלמת המערות במאה ה-6 הפכה אלפנטה לפופולרית באזור כגראפורי ("עיר המערות").
השם עדיין משמש בשפה המראטהית המקומית.
האי היה תחת שלטון , שמסרה אותו לסוחרים פורטוגלים בשנת 1534. הפורטוגלים כינו את האי "האי אלפנטה" על שם פסל האבן הענקי המונוליתי של פיל במקום ששימש לעגינת ספינותיהם וכציון דרך להבדיל בינו לבין איים אחרים ליד מומבאי.
פסל הפיל ניזוק בניסיונות להעבירו לאנגליה, והועבר לגני ויקטוריה במומבאי בשנת 1864, הורכב מחדש בשנת 1914 על ידי קאדל והיואיט, וכעת מוצב בגן החיות , שמם העכשווי של גני ויקטוריה במומבאי.
החוקרים חלוקים בשאלה מי היו האחראים העיקריים להשחתה ולהרס במערות אלפנטה.
לדברי מקניל (Macneil), המונומנטים והמערות כבר חוללו במהלך שלטון הסולטנות, והוא מבסס את ממצאיו על הכתובת בפרסית על דלת המובילה אל המערה הגדולה.
לעומת זאת, אחרים כמו אובינגטון (Ovington) ופייק (Pyke), מקשרים בין הנזק הגדול יותר של החיילים הפורטוגלים הנוצרים לטקסטים שלהם שבהם הודו שהם השתמשו במערות ובפסלים כמטווח ירי וכמטרות תרגול.
מקניל מסכים כי מערות אלפנטה הושחתו וניזוקו בתקופה הקולוניאלית, אך מטיל את האחריות לא על החיילים אלא על הרשויות הפורטוגליות.
פרסומים בריטיים מהעידן הקולוניאלי מצהירים כי הם "הושחתו על ידי הלהט של המוחמדנים והפורטוגלים".
עם זאת, תאוריה שלישית מרמזת כי לא שליטים מוסלמים וגם לא נוצרים פורטוגלים פגעו באתר משום ששניהם טייחו את יצירות האמנות והמערות.
מראטהים היו אלה שניסו להסיר את הטיח ההוא.
על פי תאוריה זו שלדברי ונדי דוניגר (Wendy Doniger) היא "אולי נכונה", המראטהים הם שגרמו נזק ליצירות אמנות במאה ה-17.
הפורטוגלים מסרו את האי בשנת 1661 לבריטניה, אך עד אז כבר נגרם נזק ניכר למערות.
הפורטוגלים גם הסירו ואחר כך איבדו אבן עם כתובת שהייתה במערות.
אירופאים רבים ביקרו במערות בתקופת השלטון הבריטי במהלך ביקורם בבומביי, ואז פרסמו את רשמיהם וזיכרונותיהם.
היו שמתחו ביקורת על כך שאין בהן דבר "של יופי או אמנות", ואילו אחרים כינו אותן "יצירות אמנות ענקיות, בעלות גאונות יוצאת דופן".
הבריטים הסתמכו על עיר הנמל בומביי (כיום מומבאי), מה שהוביל לכך שהיא הפכה למרכז עירוני מרכזי ולהגירה אליה של הינדים שחיפשו הזדמנויות כלכליות.
מערות אלפנטה צצו מחדש כמרכז לפולחן ההינדי, ועל פי רישומי הממשל הבריטי, הממשל גבה מעולי הרגל "מס מקדש" לפחות מאז 1872.
בשנת 1903 עתרו ההינדים לממשלה שתוותר על תשלום זה, שהבריטים הסכימו לו בתקופת שלושה ימי פסטיבל שיווה אם ההינדים יסכימו.
למעט זאת נותרו מערות הפילים במצבן ההרוס.
בסוף שנות השבעים של המאה ה-20, שיקמה ממשלת הודו את המערה הראשית בניסיון להפוך אותה לאתר תיירות ומורשת.
הטרימורטי ופסלים ענקיים אחרים עם תפאורתם האסתטית הם דוגמאות ליצירה אמנותית ייחודית".
באי מצויות שתי קבוצות של מערות שנחצבו בסלע בזלת מוצק.
קבוצת המערות הגדולה יותר, הכוללת חמש מערות על הגבעה המערבית של האי, ידועה בפסליה ההינדים.
המערה הראשית, הממוספרת כמערה 1, נמצאת בערך כקילומטר במעלה גבעה, כשהיא פונה לכיוון מעגן מומבאי.
מערות 2 עד 5 נמצאות בסמוך למערה 1 מדרום-מזרח, מסודרות בשורה.
מערות 6 ו-7 נמצאת כ-200 מטרים צפונית-מזרחית למערות 1 ו-2, אך מבחינה גאולוגית על קצה הגבעה המזרחית.
שתי הגבעות מחוברות באמצעות שביל מרוצף.
הגבעה המזרחית נקראת גם גבעת הסטופה (Stupa hill), ואילו הגבעה המערבית נקראת גבעת התותח (Canon hill), שמות המשקפים את שמותיהם ההיסטוריים מהתקופה הקולוניאלית, הסטופה העתיקה והתותחים מהעידן הפורטוגלי המצויים עליהן בהתאמה.
כל המערות הן מקדשים חצובים, ששטחם ביחד 5,600 מטרים רבועים.
בצורה המשוכללת ביותר שלהם, הם כוללים אולם ראשי, שני חדרים באגפים של האולם, חצרות ומקדשי בת, אך לא כולם מפותחים כל כך.
מערה 1 היא הגדולה ביותר ועומקה 39 מטר מהכניסה הקדמית לקיר האחורי.
מתחם המקדשים הוא בעיקר משכנו של האל שיווה, המתואר בתגליפים שזכו לפרסום רב, המספרים אגדות ומיתולוגיות של השיוויזם.
עם זאת, יצירות האמנות מציגות בהערצה גם נושאים ממסורות השאקטיזם והווישנויזם של ההינדואיזם.
מערה 1, המערה הראשית או "המערה הגדולה"
אורכו של האולם (מנדאפה) המערה הראשית, הנקראת גם מערה 1 או המערה הגדולה, הוא 39.63 מטר צורתו ריבועית.
ניתן לייחס את התוכנית הבסיסית של המערה לתוכנית הוויהארות (מנזר בודהיסטי) העתיקות, המורכבות מחצר מרובעת המוקפת בתאים, שנבנו בהודו 500 עד 600 שנה לפני מערות אלפנטה.
למערה מספר כניסות, הכניסה הראשית קטנה וצנועה ומסתירה את האולם הגדול שבפנים.
הכניסה הראשית פונה צפונה, ואילו שתי הכניסות הצדדיות פונות מזרחה ומערבה.
הכניסה הראשית של המערה מיושרת לציר צפון – דרום, דבר יוצא דופן עבור מקדש שיווה (שכיוונו בדרך כלל מזרח – מערב).
עם זאת, בפנים נמצא מקדש לינגה (קודש הקודשים, גרבה-גרייה, garbha-griya, מילולית "בית הרחם") המשולב בתוכנית ריבועית שכיוונה מזרח-מערב והיא פתוחה לזריחת השמש.
כדי להגיע למערה הראשית, מבקר או עולה לרגל צריכים ללכת במעלה 120 מדרגות תלולות מהחוף או לקחת את רכבת הצעצוע של התיירים.
בכניסה הראשית ארבעה עמודים, עם שלושה פורטיקו פתוחים ומעבר מאחור.
עמודים, שש בכל שורה, מחלקים את האולם לסדרת תאים קטנים יותר.
על תקרת האולם קורות נסתרות הנתמכות על ידי עמודי אבן המחוברים יחד על ידי כותרות.
המקדש סגור בתוך המערה, יש בו קירות פנימיים אך אין קיר חיצוני.
העמודים יוצרים מרחב וקצב סימטרי כשהם תומכים במשקל הגבעה שמעל.
המנדאפה (mandapa, אולם העמודים) הראשית מתכווצת לתוך מבואת עמודים (ארדה-מנדאפה, ardha-mandapa) בצד הדרומי, בעוד אכסדרת עמודים (מוקה-מנדאפה, mukha-mandapa) מחברת אותה לכניסה הראשית.
בתוך המערה הגדולה משובצים מקדשים ייעודיים, הגדול שבהם הוא מקדש לינגה הריבועי .
זהו גרבה-גרייה (קודש הקודשים, garbha-griya, מילולית "בית הרחם") ריבועי עם ארבע כניסות, הממוקם בחלק הימני של האולם הראשי.
מדרגות מובילות מארבעת הפתחים אל תוך קודש הקודשים, שבו יש לינגאם בסגנון מולאוויגרה (mulavigraha).
כל פתח מוגן על ידי דווראפאלה (רוח שומר הסף) מכל צד, בסך הכל שמונה דווראפאלה, שגובהם מהרצפה עד התקרה.
אלו כבר היו הרוסים למחצה כאשר הפורטוגלים מסרו את השליטה באזור זה לבריטים.
מקדש הלינגה מוקף במנדאפה ובשביל ההקפה מסביב ("פרדאקשינה פאתה") כמו במקדשים הינדים אחרים.
העמודים מיושרים באופן דומה לכיוון מזרח-מערב למקדש זה, ויש להם כניסה מזרחית.
על הארכיטקטורה של מקדש זה מכוסה, כאילו התמזג, נמצא מקדש פתוח נוסף המיושר לכיוון צפון-דרום, עם סדאשיווה בעל שלושת הפרצופים כמרכז המוקד שלו.
האחד מציג את הסמל המופשט של שיווה, האחרים את הסמל האנתרופומורפי, האייקוני של שיווה.
הכניסה הצפונית למערה מוקפת בשני פאנלים של שיווה המתוארכים לתקופת גופטה, שניהם ניזוקו.
הפאנל השמאלי מתאר את יוגישווארה (שיווה כאל היוגה) והימני מראה את נטארג'ה (שיווה כאדון הריקודים).לצד סדאשיווה שני אפריזים גדולים, האחד של ארדהנארישווארה והשני של גנגאדהארה.
קירות המנדאפה מציגים אגדות שיוויזם אחרות.
כל האפריזים, קובעת היסטוריונית האמנות האמריקאית ממוצא אוסטרי סטלה קרמריש, מציגים את מושג הוויאקטוויאקטה של הפילוסופיה המכונה , הדמויות מזנקות מתוך קירות המערה לעבר הצופה כאילו הן מנסות להדגיש את הנרטיב.
אפילו סדאשיווה מוצג כשהוא עולה מתוך הסלעים.
בכל קיר גילופים גדולים של אגדות הקשורות לשיווה, שגובה כל אחד יותר מ-5 מטרים.
תבליט השיווה המרכזי טרימורטי ממוקם על הקיר הדרומי מול הכניסה הראשית.
הוא נקרא גם סדאשיווה, זוהי הצורה האייקונית של פנקמוקה לינגה (pancamukha linga) שנקבעה בתבנית מנדלה עם צורת לינגה מופשטת של שיווה.
סדאשיווה הוא גילוף עצום, קצת יותר מ-6.27 מטר בעל ארבעה פרצופים (שמתוכם רואים רק שלושה).
הגילוף יוצא דופן מכיוון שבטקסטים ההינדים העתיקים הסטנדרטיים לעיצוב דמויות אלילים () נקבע כי על הפרצוף המכונה טטפורושה (Tatpurusha) להיות פונה מזרחה, אך באלפנטה זהו הפרצוף הצפוני (המצביע לכיוון הכניסה הראשית).
מקדשים קטנים יותר נמצאים בקצה המזרחי והמערבי של המערות.
המקדש המזרחי משמש ככניסה טקסית, ומקדשו מציג איקונוגרפיה של מסורת השאקטיזם.
הטרימורטי נחשב ליצירת מופת והפסל החשוב ביותר במערות.
הוא מגולף בתבליט על הקיר הדרומי של המערה הפונה לכניסה הצפונית, לאורך הציר צפון-דרום.
הוא ידוע גם בשמות "סדאשיווה" (Sadashiva) ו"מהשמורטי" (Maheshmurti).
הדמות, בגובה 6 מטרים מתארת את שיווה בעל שלושת הראשים המייצג את פנקמוקה לינגה (Pancamukha linga).
שלושת הראשים מייצגים שלושה היבטים מהותיים של שיווה: בריאה, הגנה והרס.
לפי גרסה אחרת, שלושת הראשים מסמלים חמלה וחוכמה.
מחצית הפנים הימנית (הפונים מערבה) מראה אותו אוחז בניצן לוטוס, המתאר את ההבטחה לחיים וליצירתיות.
פנים אלה הן סמל של ברהמה, היוצר או אומה או , הצד הנשי של שיווה והיוצר.
מחצית הפנים השמאלית (הפונים מזרחה) היא של צעיר משופם.
זוהי שיווה כאגורה או בהאיירה המפחידים, יוצרים הכאוס וההרס.
הוא ידוע גם בשם רודרה-שיווה, ההורס.
הפנים המרכזיות, טטפורושה (Tatpurusha), טובות לב ומהרהרות, דומות לווישנו, המגן.
זוהי צורת השיווה כ"אומן של עקרונות קיום חיוביים ושליליים השומר על ההרמוניה ביניהם".
השיווה התלת-ראשי הם היבטים של היוצר, המגן וההורס של השיוויזם.
הם מהווים סמליות שווה עבור שיווה, וישנו וברהמה, והם מקבילים לשלושת ההיבטים המצויים בשיוויזם.
שיווה בטרימורטי מוקף משמאלו על ידי ארדהנארישווארה (חצי שיווה, חצי פרוואטי) ומימינו באגדת גנגאדהארה.
תבליט הגנגאדהארה מימין לטרימורטי מראה את שיווה ופרוואטי עומדים.
שיווה מוריד את נהר הגנגס מהשמיים כדי לשרת את האדם, וכוחו העצום נכלל ללא מאמץ בשערותיו של שיווה כשהוא יורד משמיים.
האומנים גילפו אלילה קטנה בת שלושה גופים בגובה רב, סמליות לגנגס, ימונה (יובל של הגנגס) ו (נהר מיתולוגי).
פרוואטי, האלה האם עומדת גבוה ליד שיווה ומחייכת.
רוחב הגילוף 4 מטרים וגובהו 5.207 מטרים.
דמות הגנגאדהארה נפגעה מאוד, במיוחד המחצית התחתונה של שיווה שנראית יושבת עם פרוואטי, המוצגת עם ארבע זרועות, שתיים מהן שבורות.
מהכתר, כוס עם דמות נשית בעלת שלושה ראשים (עם זרועות שבורות) כדי לתאר את שלושת הנהרות הגדולים בטקסטים הינדים.
פרשנות אלטרנטיבית לאלת שלוש-הגופות בפאנל גנגאדהארמורטי כאן ובמקומות אחרים היא שהיא מייצגת את כוחות ההתחדשות של נהרות בדמות מנדקיני, סוראדאני ובגוואטי.
בסצנת מערה זו, שיווה מפוסל ומקושט בעדיים, בעוד אלים מתאספים כדי לצפות במקור הקוסמי של השפע הארצי.
ניתן לזהות את האלים והאלות המוצגים מתוך ה"ווהאנה" (הרכב) והסמלים, והם כוללים את ברהמה (משמאל), אינדרה (משמאל), וישנו (מימין), סראסווטי, , לקשמי ואחרים.
על אחת מזרועותיו של שיווה עטוף הנחש המתפתל האייקוני שלו שצווארו המנופח נראה ליד כתפו השמאלית.
יד אחרת (שבורה בחלקה) של שיווה מחבקת את פרוואטי, ששערה מעוצב.
וילון מעוטר פגום מכסה את פלג גופו התחתון, מתחת למותניים.
פרוואטי מגולפת משמאל לשיווה, עטויה לגמרי בקישוטים ותכשיטים.
ביניהם עומד גאנה (ליצן גמדי) המביע בהלה מבולבלת האם שיווה יוכל לרסן את אלת הנהר האדירה.
בפינה השמאלית התחתונה של הפאנל נמצאת דמות אדוקה כורעת בתנוחת נמסטה המייצגת את המלך המיתולוגי ההרואי בהגיראתה שעבד קשה כדי להביא את נהר השגשוג לממלכתו הארצית, אך אינו מודע לכוחות ההרסניים המגיעים יחד עימו.
על הקיר שממזרח לטרימורטי נמצא גילוף שנגרם לו נזק של ארדהנארישווארה בעל ארבע זרועות.
דמות זו, שגובהה 5.11 מטרים, מייצגת את התפיסה ההינדית הקדומה של תלות הדדית מהותית של ההיבטים הנשיים והגבריים ביקום, ליצירתו, לקיומו ולהריסתו.
היא מיוצגת כחצי אישה המוצגת כמחצית מפרוואטי בלוח האלפנטה הזה בצד ימין, עם חזה, מותניים, שיער נשי ופריטים כמו מראה ביד העליונה.
הצד השני של מחצית האדם הוא שיווה עם מאפיינים גבריים ופריטים באופן סמלי מזוהים כסמלים שלו.
בשיוויזם, המושג מסמל באופן ציורי את ההתעלות של כל דואליות כולל מגדר, כאשר הרוחני חסר כל הבחנה, שם אנרגיה וכוח (שאקטי, פרוואטי) מאוחדים ואינם נפרדים עם הנשמה והמודעות (ברהמן, שיווה).
בפאנל, התבליט מראה כיסוי ראש (מקופל כפול) עם שני קפלים העטופים לעבר הראש הנשי (פרוואטי) והצד הימני (שיווה) המתאר שיער מסולסל וסהר.
לדמות הנשית יש את כל הקישוטים (צמידים רחבים וצמידים ארוכים, טבעת גדולה באוזן, טבעות על האצבעות), אך לדמות הגברית הימנית יש שיער צונח, צמידי אמה וצמידי זרוע.
אחת מידיו מונחת על הקרן השמאלית של השור המיתולוגי , שעליו רוכב שיווה, השמור בצורה סבירה.
גם זוג הידיים מאחור מעוטרות בתכשיטים; יד ימין של הצד הגברי מחזיקה נחש, ואילו יד שמאל של הצד הנשי אוחזת במראה.
היד השמאלית הקדמית שבורה, ואילו חלק גדול מהחצי התחתון של הלוח נפגע בשלב מסוים.
סביב ארדהנארישווארה שלוש שכבות של דמויות סמליות.
הנמוכות ביותר או באותה הרמה של הצופה הן דמויות אנושיות המכוונות כשהן סוגדות לדמות האנדרוגינית.
מעליהם אלים ואלות כמו ברהמה, וישנו, אינדרה ואחרים שיושבים על הווהאנות שלהם.
מעליהם אפסארות מעופפות המתקרבות לאלוהות המאוחדת עם זרים, מוזיקה ומנחות חגיגיות.
הלוח בצד הצפון-מערבי של המערה, על הקיר ליד הכניסה המערבית ומקדש לינגה , הוא פסל יוצא דופן על אגדת אנדהקאסורה-ואדה.