tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מערכות גז אדיש במכליות נפט מנצלות לעיתים פחמן דו-חמצני בגזי הפליטה של מנוע הדיזל של האונייה ודוחסות גז זה למכלים.
עבודת מכליות נפט מתבצעת על פי כללים ותקנות הנקבעות על ידי גופים מקצועיים ומספר רב של חוקים בין-לאומיים.
קיימות מספר דרכים לטעינה ופריקה של נפט ממכלית.
שיטה אחת היא בעגינת המכלית סמוך לרציף, וחיבור צנרת האונייה לזרועות טעינה ימיות הנמצאות על הרציף.
שיטה אחרת היא עגינה והיקשרות למצוף ימי בלב ים וחיבור האונייה לצנרת שינוע תת-ימית המובילה ליבשה.
שיטה שלישית היא בהעברת המטען ליבשה באמצעות אונייה או דוברת שינוע.
בשיטה זו שני כלי השיט נצמדים זה לדופן זה בים הפתוח ומערכות הצנרת של שני כלי השיט מחוברות להעברת הנפט דרך צינור גמיש.
שיטה זו נמצאת בשימוש במקומות שבהם ממדיה של מכלית נפט עמוסה
אינם מאפשרים את כניסתה לנמל.
בטרם נעשות פעולות טעינה ופריקה במכלית, הקצין הראשון חייב להשלים תוכנית פעולה המפרטת את שלבי פעולת העברת המטען, כגון כמות המטען שתועבר, אלו מכלים ירוקנו או ימולאו, אלו מכלים ינוקו, וכיצד יש לשנות את מצב הזיבורית של האונייה כדי לשמור על יציבותה.
בשלב הבא נערכת ישיבת תכנון בטרם תחילת פעולת העברה.
בישיבה זו נסקרים נושאים שונים הקשורים בפעולת ההעברה המתוכנתת, כגון סדר הפעולות, השמות והתפקידים של אנשי המקצוע המעורבים בעבודה, הציוד על האונייה ועל הרציף שבו ייעשה שימוש, השלבים המכריעים של פעולת ההעברה, החוקים והתקנות שיש להקפיד ולמלאם, ההליכים בשעת חירום ובמקרים של דליפה, האחראים במשמרות בגשר הפיקוד וההליכים להדממת האונייה.
לאחר סיום ישיבת התכנון, עוברים קברניט האונייה והאחראי על המתקן היבשתי על רשימת מטלות וביקורת סופית.
בארצות הברית מכונה רשימה זו בשם "הצהרת ביקורת" (Declaration of Inspection; ר"ת DOI) ובמדינות אחרות בעולם היא נקראת "רשימת בטיחות אונייה/חוף" (Ship/Shore Safety Checklist).
הפריטים ברשימה זו כוללים בדיקת המכוונים והשלטים, אבטחת עגינת האונייה, החלטה בדבר שפת התקשורת בצוות, אבטחת כל החיבורים בין האונייה לחוף, בדיקת מיקום ותקינות ציוד חירום וכן בדיקה כי לא נעשות עבודות אחזקה כלשהן בעת הפריקה או הטעינה.
טעינת מכלית נפט כרוכה בעיקר בשאיבת והזרמת הנפט למכלי האונייה.
כאשר הנוזל ממלא את מכלי האונייה, יש לרוקן את המכל מאדי הגזים שהצטברו בו בעת שהיה ריק.
בהתאם לתקנות של המדינה שבה נעשית פעולת הטעינה, ניתן לפלוט את האדים לאוויר, או לשאוב אותם לתחנת המשאבות באמצעות צינור מיוחד לשאיבת אדים.
בעת פעולת הטעינה נשאבים בדרך כלל אל הים מים מתוך מכל הזיבורית, כדי לשמור על שוקע מתאים.
פעולת הטעינה מתחילה בדרך כלל בקצב איטי ובלחץ נמוך, כדי לוודא שכל הציוד עובד כהלכה והחיבורים בין האונייה לחוף תקינים.
לאחר מכן מואץ קצב ההזרמה למכלים עד שהם כמעט מלאים.
מילוי המכלים בנפט גולמי למלוא נפחם היא פעולה מסוכנת המתנהלת בזהירות רבה.
ציוד ניטור הנמצא במכלים משמש כדי לאמוד את החלל שנותר במכל, בכל מכל קיימים לפחות שני אמצעי ניטור למדידת נפח הנוזל במכל.
ככל שהמכלית מתמלאת בנפט אנשי הצוות פותחים וסוגרים שסתומים המזרימים את הנפט למכלים השונים ונמצאים בקשר הדוק עם מתקן השאיבה שעל החוף כדי לתאם את האטת הזרמת הנפט ולבסוף להפסיק את הטעינה.
ההליך של פריקת מטען נפט ממכלית דומה להליך טעינתו בהבדלים בולטים אחדים.
שלבי העבודה הראשונים, קודם לתחילת פעולת העברת הנפט, דומים לאלה הננקטים בטרם פעולת הטעינה.
כאשר תהליך הפריקה מתחיל, משאבות האונייה הן המשמשות לפריקת הנפט ממכליה.
אף בעת תהליך הפריקה, תחילת מוזרם הנפט בלחץ נמוך להבטחת תקינות הציוד והחיבורים ומועלה בהדרגה עד ללחץ פעולה רצוף.
בעת פעולת השאיבה קיים ניטור הדוק על רמת הנוזל במכלים וכן בנקודות מפתח על האונייה, כגון חיבורי צנרת ראשיים וחדר המשאבות.
חברי הצוות פועלים בניהולו של האחראי על הפריקה, פותחים וסוגרים בהנחייתו שסתומים על האונייה כדי לכוון את זרימת הנפט, ושומרים על קשר הדוק עם מתקן הנפט שעל החוף עד לגמר הפעולה.
יש צורך לנקות את מכלי הנפט של האונייה מפעם לפעם מסיבות שונות.
אחת הסיבות המרכזיות היא כדי לשנות את תכולת המוצר במכלים, כך למשל, לשנע מוצרי נפט שונים, זה אחר זה, בתוך המכל.
יש לנקות מכלים ולרוקנם מאדי פחמימנים אף בטרם נערכת בדיקה של תקינותם.
ברוב מכליות הנפט הגולמי מותקנת מערכת מיוחדת לשטיפת נפט גולמי.
כיוון שנפט גולמי צמיג ודביק מטבעו, הוא עשוי להידבק בשכבות לדפנות המכלים ולהקטין נפחם.
מערכת השטיפה שואבת נפט גולמי, מחממת אותו, והוא מותז בלחץ גבוה על דפנות המכלים.
באופן זה ניתן לשאוב מן המכלים נפט גולמי נוסף בנפח של 0.3% עד 0.5% מן הנפח הכולל.
כמויות משמעותיות בהינתן רמת מחירים גבוהה לנפט גולמי.
על פי אמנת MARPOL, מכליות במעמס מעל 20,000 טון חייבות בהתקנת מערכת שטיפת נפט.
מכלים שבהם נוזלים פחות צמיגים נשטפים בדרך כלל במים.
במכליות מותקנות מערכות שטיפה אוטומטיות ניידות וקבועות המנקות מכלים אלה בהתזת מים בלחץ גבוה.
בחלק מן המערכות המתקן מצויד בזרבוביות מסתובבות המתיזות מים חמים על כל דפנות המכל.
במהלך תהליך השטיפה נשאבים המים המזוהמים מן המכלים.
בסיום שטיפת המכל, אם יש כוונה להיכנס אליו, יש לבצע פעולת "טיהור".
מכל הנפט מטוהר על ידי הזרמת גז אדיש לחלל המכל עד אשר רמת אדי הפחמימנים יורדת לרמה בטוחה.
בשלב שני נדחס לתוך המכל אוויר חופשי באמצעות מפוחי אוויר והעלאת אחוז החמצן באטמוספירה שבתוך המכל מעל 20%.
בתהליך הדרגתי זה מבטיחים כי במכל לא נוצרת בשום שלב אטמוספירה הניתנת להצתה.
האטמוספירה שבתוך המכל נמצאת בניטור תמידי על ידי אנשי צוות מיומנים למלאכה זו, המחזיקים בידיהם ציוד לניטור גז המודד את רמת אדי הפחמימנים באוויר.
לעיתים, אף לאחר תהליך הכנת המכל לכניסת בני אדם, עובר המכל תהליך של ניקוי ידני בידי אנשי צוות.
לפעולת ניקוי ידני קיימות הנחיות ותקנים מדויקים, הכוללות לבישת בגדי מגן, הצבת תצפית בטיחות ולעיתים אף שימוש במסיכות נשימה.
עקב כמות הנפט הגדולה המצויה במכלית נפט, התבקעות מכליות נפט עלולה לגרום לאסון סביבתי רב-ממדים.
להלן כמה מהאסונות הסביבתיים הבולטים שאירעו כתוצאה מהתבקעות מכליות נפט.
ב-18 במרץ 1967 הפליגה Torrey Canyon מכלית גדולה מאוד באותם הימים, במעמס 120,182 טון, לעבר מילפורד הייבן בוויילס כשהיא עמוסה בנפט.
בגלל מגבלות שוקע, המכלית יכלה להיכנס לנמל אך ורק בזמן הגאות וקברניטה חשש כי אם יאחר, יאלץ להמתין לגאות הבאה מחוץ לנמל.
כדי לחסוך זמן החליט לנתב את האונייה בין איי סילי והשונית הסלעית Seven Stones reef מצפון מזרח להם.
בגלל טעות ניווט עלתה המכלית על השרטון, מאוחר יותר התבקעה ויותר מ-800,000 חביות נפט גולמי נשפכו לים.
כיוון שכשלו הניסיונות לחלץ את האונייה החליטו שלטונות בריטניה להפציץ את האונייה ואת כתם הנפט בפצצות נפלם בניסיון להקטין את ממדי הזיהום.
כתם הנפט בער בים במשך 12 יום לאחר אירוע התאונה.
התבקעות מכלית הנפט Torrey Canyon סימנה נקודת מפנה ביחס להיבטי הבטיחות בהפעלת מכליות נפט.
האירוע היה אחד הגורמים שהובילו לקידום אמנת מרפול למניעת זיהום מאוניות.
ב-16 במרץ 1978 בשעות הבוקר שטה מכלית הנפט Amoco Cadiz, במעמס 233,690 טון, כשהיא עמוסה בנפט גולמי מול חופי ברטאן.
המכלית הייתה בדרכה מן המפרץ הפרסי ומרוחקת רק יום אחד מנמל הפריקה, כאשר במהלך סערה אירעה תקלה במנגנון ההיגוי והמכלית נותרה ללא יכולת היגוי נסחפת בגלים אל החוף שהיה במרחק 16 ק"מ.
ניסיונות גוררת גרמנית לגרור אל האונייה לנמל מבטחים כשלו והיא התנפצה אל החוף הסלעי 12 שעות לאחר התקלה.
הנפט הגולמי דלף מן המכלית משך 12 ימים עד שהצי הצרפתי פוצץ את האונייה כדי לוודא שלא יוותר בה מאגר נפט נוסף.
כתוצאה מהתבקעות המכלית נוצר כתם נפט גולמי באורך של כמעט 20 ק"מ לאורך חופי ברטאן ועד לחודש אפריל זוהמו כ-320 ק"מ מחופי ברטאן.
בערב 23 במרץ 1989 הפליגה מכלית הנפט אקסון ואלדז מטרמינל הנפט של העיירה ואלדז שבאלסקה ועליה כ-1.26 מיליון חביות נפט גולמי המיועדות לבתי זיקוק בקליפורניה.
הייתה זו מכלית מודרנית בת פחות משלוש שנים, כפולת-גוף, אשר נבנתה בהתאם לתקני הבטיחות המחמירים של אמנת MARPOL.
נווט הנמל הנחה את הספינה ביציאה דרך מצרי ואלדז ולאחר המעבר החזיר את הפיקוד על המכלית לרב-החובל ג'וזף הייזלווד.
על מנת להימנע מפגיעה בקרחונים המכלית נטשה את נתיב השייט הרגיל.
לאחר התמרון, בסביבות השעה 23:00, עזב הקברניט את גשר הפיקוד ובזמן האסון נמצא בחדרו הפרטי.
התבקעות המכלית כתוצאה מהפגיעה בשונית הובילה לשפיכתן של 257,000 חביות נפט, או 41 מיליון ליטר, כ-20% מהמטען הכולל של המכלית, למימי מפרץ הנסיך ויליאם.
הזיהום גרם לאסון סביבתי גדול במפרץ, אזור עשיר בעופות ובדגה, וגם למותם של מאות אלפי עופות.
אף שממדי הנפט שנשפך בתאונה זו לא היה בין הגדולים בהיסטוריה, האירוע זכה לסיקור תקשורתי נרחב בארצות הברית ובעולם כולו והשפיע במידה משמעותית על החקיקה והתקנות הנוגעות להפעלת מכליות נפט.
בשנת 1990, בהשפעה ישירה של התאונה, העביר הקונגרס האמריקני את חוק זיהום נפט (Oil Pollution Act of 1990).
היבטי בריאות בעבודה על מכליות נפט
נפט גולמי ותזקיקי נפט הם רעילים לבני אדם הבאים במגע ישיר עימם, או אדיהם, ומשכך ההשפעה הבריאות של עבודה ממושכת בשינוע כמויות גדולות של נפט גולמי ותזקיקיו, כפי שנדרש מאנשי צוות של מכליות נפט, הייתה במוקד מספר מחקרים בתחום הרפואה התעסוקתית.
במחקר אחד נמצא כי אנשי צוות של מכליות תזקיקי נפט, הנחשפים לאדי דלק ותזקיקי נפט אחרים, הם בעלי סיכון גבוה יותר מן האוכלוסייה הכללית לחלות במחלות סרטניות של הדם וקשריות לימפה, הבולטות שבהן לימפומות שאינן הודג'קין.
במחקר אחר שנערך בנורווגיה נבדקה מידת החשיפה של אנשי צוות במכליות נפט לחומרים מסרטנים באמצעות תצפיות על סיפון המכליות בעת פעולות טעינה ופריקת מטען וכן באמצעות שאלונים שעליהם ענו אנשי הצוות.
בבדיקות שנעשו לא נמצאה חשיפה לרמות אדי פחמימנים מעל המותר בתקן הנורווגי, אולם נמצא שאנשי צוות נחשפים לחומרים מסרטנים בעת ביצוע עבודות תחזוקה באונייה, כגון עבודות צביעה.
מכללה ירושלים היא מכללה אקדמית תורנית, שממוקמת בשכונת בית וגן בירושלים.
מכללה ירושלים נוסדה בשנת תשכ"ה (ספטמבר 1964) כמכללה להכשרת מורים, על ידי הרב ד"ר יהודה קופרמן, מתוך מטרה ליצור מוסד אקדמי ראשון שהנחת היסוד שלו כוללת אמונה בתורה מן השמים ושמירת מצוות.
בשנת ה'תשל"ז קיבלה המכללה הכרה מהמועצה להשכלה גבוהה כמוסד תורני אקדמי להכשרת מורות, הראשון מסוגו במדינת ישראל.
כבר מתחילת דרכה, המכללה ירושלים שמה לה למטרה להכשיר סטודנטיות שיוכלו להמשיך ללמוד לתארים מתקדמים ולשמש כחוקרות ומרצות במוסדות אקדמיים.
המכללה מעניקה תואר אקדמי .B.Ed בתחומים מגוונים: תנ"ך ותושבע"פ, לשון, מתמטיקה, ביולוגיה וכימיה, אנגלית, מתמטיקה, הגיל הרך, מחשבת ישראל, משאבי למידה, חינוך מיוחד ומוזיקה.
בשנת הלימודים תש"ע נפתח במכללה "בית הספר לתואר שני" (.M.Ed) לא מחקרי, במסלולים נפרדים לנשים ולגברים.
בשנה זו נפתח מסלול להוראת המדעים (מדעי הטבע, מתמטיקה).
בשנת תשע"א נפתחה תוכנית לימודים לתואר שני בניהול וארגון מערכות חינוך.
בשנת תשע"ב נפתחה תוכנית לימודים בהוראה בין-תחומית של תורה שבע"פ ומחשבת ישראל.
בראש בית הספר עומדת ד"ר תמי יחיאלי.
כל התוכניות לתואר שני במכללה הן ללא תיזה.
במכללה פועל מסלול להכשרת מורים – "תוכנית רמ"ים" – המיועדת לבוגרי ישיבות גבוהות ונותנת הכרה אקדמית חלקית ללימודיהם התורניים הגבוהים.
במכללה פועלת מחלקה ל"לימודי המשך" לנשים, במגוון מסלולים: השלמה לתואר ראשון (B.Ed.) לבעלות תעודת "מורה בכירה", בתחומים: יהדות, לשון, הגיל הרך, חינוך מיוחד, מתמטיקה, אנגלית, מדעי המחשב, מדעים ומוזיקה; השלמה לתעודת הוראה לבעלות תואר ראשון; והרחבת הסמכה למורות בעלות תואר אקדמי ותעודת ההוראה.
לצד הלימודים האקדמיים מתקיימות במכללה תוכניות לפיתוח מקצועי וקורסים לקהל הרחב.
בשנת 2011 הוגשה תביעה כנגד המכללה בגין הטעיה בעניין הכרה בלימודי קלינאות תקשורת מטעם המל"ג, למרות שלא הייתה בידיה הכרה כזאת.
ראש המכללה בשנים האחרונות היא ד"ר דבורה רוזנווסר, בתו של מייסד המכללה הרב ד"ר יהודה קופרמן.
נשיא המכללה היה פרופ' יעקב כץ, מנכ"ל המכללה הוא הרב שלמה פולק.
במרץ 2021 נבחר פרופ' עלי מרצבך לשמש כנשיא המכללה.
דיקנית הסטודנטיות החל משנת תשע"ה היא הרבנית יפה מגנס (לשעבר מנהלת האולפנית).
במהלך השנים לימדו במכללה, בין היתר, הרבנים שלמה זלמן מן ההר, ישעיהו הדרי, יעקב פילבר, דוד פוקס, יהושע כץ, יוסף כרמל, זאב מאור, יהושע בכרך, ישעיה שטיינברגר, יוסף אליהו (רב וסופר).
לוּבָּה רחל חַרלָ"פּ - לשונאית ישראלית, חוקרת בתחום הפרשנות הפילולוגית ותורת הלשון בימי הביניים, ראש "המרכז ללימודי הטקסט" במכללת ליפשיץ בירושלים, לשעבר מרצה וראש היחידה להבעה עברית באוניברסיטת בר-אילן ורקטור במכללת ליפשיץ.
לאה פרידמן - סופרת ועיתונאית חרדית.
מלכה בינה - מייסדת מדרשת מת"ן, ומחלוצות מהפכת לימוד התורה לנשים.
חיותה דויטש - סופרת ועורכת ישראלית.
טלי פרקש - עיתונאית חרדית.
יוכי (יוכבד) ברנדס - סופרת ישראלית.
מירה קדר - סופרת ומשוררת ישראלית.
הקמת המכללה לוותה בהתנגדות מצד רבנים ליטאים, ובראשם הרב אלעזר מנחם מן שך.
הוא פרסם איגרת לבוגרות בית יעקב ובה הביע התנגדות ללימודים אקדמיים לבנות, הכוללים תכנים ושיטות לימוד המנוגדים למסורת בית יעקב: "תשמרו את נפשותיכן ותתחזקו בדרך ובהשקפה שקיבלתן בבתי ספר בית יעקב, תיטהרו ותתקדשו להיות אמהות של הדור הבא".
במשך שנים הוא אסר על תלמידיו להינשא לבנות בוגרות המכללה, אך עם השנים פחתה התנגדותו.
מכלית כימיקלים היא אוניית צובר מסוג מכלית, שנועדה לנשיאת כימיקלים במטען בתפזורת.
מכליות כימיקלים מפליגות בים בדרך כלל במעמס שבין 5,000 ל-40,000 טון.
גודלן קטן בהרבה ממכלית ממוצעת, עקב אופיו המיוחד של המטען והגבלות הגודל של הנמלים שבהם נפרק מטענן.
במכליות כימיקלים קיימים בדרך כלל מספר מכלי מטען נפרדים, המצופים בציפוי מיוחד, כגון צבע אבץ, או שרף.
הציפוי נקבע על פי טיב החומר המיועד לאחסון במכל.
מכלים המיועדים לחומרים משתכים, כגון חומצה גופרתית, עשויים בדרך כלל מפלדת אל-חלד.
בעוד שחומרים "קלים" יותר, כגון שמן חמניות, יכולים להיות מאוחסנים במכלי פלדה רגילה שדופנותיהם מצופות.
במכלי אוניות כימיקלים בנויה בדרך כלל מערכת חימום, כדי לשמור על צמיגות אחידה של החומר.
מערכות חימום רבות באוניות כימיקלים מופעלות בקיטור.
אוניות כימיקלים חדישות בנויות עם דפנות כפולות, עם מערכת שאיבה וצנרת נפרדת לכל מכל, דבר המאפשר טעינה ופריקה של כל מכל בנפרד ללא סכנה של ערבוב חומרים.
אחד ההיבטים החשובים בהפעלת מכלית כימיקלים הוא ניקוי המכלים לאחר פריקתם, כך שלא ייוותרו שרידים מזהמים של חומר בטרם יטען מטען חדש.
רוב מכליות הכימיקלים נבנות במספנות ביפן, בקוריאה הדרומית או בסין.
כמו כן קיימות מספנות נוספות הבונות מכליות כימיקלים בטורקיה, באיטליה, בגרמניה ובפולין.
שוק מכליות הכימיקלים נשלט על ידי שלוש חברות ספנות: התאגיד הנורווגי-לוקסמבורגי Stolt-Nielsen, חברת הספנות הנורווגית Odfjell, והתאגיד האינדונזי Berlian Laju Tanker.
מכלל - אנציקלופדיה לנוער היא אנציקלופדיה לילדים ונוער בעריכת יצחק אבנון, אשר יצאה לאור בישראל וזכתה למהדורות רבות.
על חשיבותה כתב ההיסטוריון ישראל ברטל: "ספר עזר כמעט-מיתולוגי שקשה למצוא תלמיד ישראלי שלא נזקק לו כמעט מדי יום בשנות ה-50 וה-60. 'מכלל' הייתה ספינת הדגל של מה שמכנים היום בלשון הישראלית הרזה בשם 'מיינסטרים' ציוני, והומלצה בהתלהבות על ידי מורינו ומחנכינו.".
מהדורתה הראשונה של "מכלל", שאותה חיבר אבנון בשיתוף עם מומחים בתחומים שונים, החלה לצאת לאור בשנת 1952, וזכתה להצלחה רבה.
מהדורה זו תוכננה לכלול שבעה כרכים ומעל 2000 ערכים.
הכרך הראשון יצא בדצמבר 1952, השני במרץ 1953, הרביעי באפריל 1954, והשישי בפברואר 1955. לקראת הוצאת הכרך השביעי הוחלט להוסיף כרך נוסף, והכרך השמיני והאחרון יצא בדצמבר 1955. במאי 1956 יצא כרך מפתח.
באותה שנה הוצאה מהדורה מיוחדת שכללה את האנציקלופדיה כולה בארבעה כרכים, עבור מנויי מעריב.
בשנת 1958 נוספו ביוזמת מעריב שני כרכים כפולים, האחד על "ישראל, הארץ והמדינה" והשני על המסורת היהודית.
בשנת 1960 יצאו עוד ארבעה כרכים המשלימים ומעדכנים את האנציקלופדיה, כך שהיא כללה 17 כרכים.
האנציקלופדיה נכללה בין רבי המכר של הוצאת יבנה שמכרו עד אמצע שנת 1960 יותר מ-40 אלף עותקים.
בשנת 1963 יצאה לאור מהדורה מורחבת ובה 16 כרכים.
בשנת 1966 נוספו שלושה כרכים שעניינם "הצומח והחי".
בשנת 1975 הודפסה האנציקלופדיה ב-6 כרכים עבור דבר.
בשנת 1967 נפטר יצחק אבנון, אך האנציקלופדיה המשיכה להתעדכן, ובשנת 1981 יצאה לאור מהדורה מורחבת ומתוקנת ב-20 כרכים.
הדפסות נוספות של מהדורה זו יצאו לאור בשנות השמונים ובשנות התשעים.
ההקדמה למהדורה הראשונה של האנציקלופדיה, שיצאה לאור בשנת 1952, הסבירה כי באנציקלופדיות לנוער "נעשית בחירת הערכים וקביעת תוכנם של הערכים בהתאם לצרכיו הרוחניים של הנוער, לדרגת השכלתו ולכושר השגתו".
האנציקלופדיה הייתה נאמנה לגישה זו.
רן הכהן, שבחן את מאפייניה של מהדורה זו, עמד על מאפיינים סגנוניים אחדים:
פעמים רבות מתחיל הערך בהגדרה פשטנית וקליטה, כגון "אוסטרליה, ארץ הקנגורו והבומרנג".
נעשה שימוש רב בסופרלטיבים, כגון "יוהאן וולפגנג פון גיתה, אביר השירה הגרמנית ואחד מגאוני ספרות העולם".
דרמטיזציה של התיאור, כגון "להכות את גרמניה וגרורותיה שוק על ירך ולהנחיל להן תבוסה ניצחת".
כתיבה סיפורית, כגון "אין לך אדם אומלל ומסכן כעיוור, כל ימיו עוברים עליו בחשכת צלמוות...".
שימוש בשיפוט ערכי, כגון "אחת הערים היפות והנעימות בישראל היא רמת גן".
בערכי האנציקלופדיה ניתן מקום רב לערכי מדעי הטבע, טכנולוגיה וגאוגרפיה, תוך התפעלות מהישגי האדם, המגיעה לשיא בתיאור: "הטנק, אותו ענק תוקף הפורץ ראשון בקווי החזית של האויב ואינו חת מפני כדורי רובים ומכונות ירייה ...".
תחום נוסף הזוכה לסקירה נרחבת הוא הלאום היהודי.
מכלול רוטשילד או כתב יד רוטשילד הוא קובץ של כתבי יד מאוירים בעברית מהמאה ה-15, ובהם ספרי קודש וספרי חול יהודיים.
הקובץ היה מצוי ברשות משפחת רוטשילד ונמסר בשנת 1957 למוזיאון ישראל בירושלים ומוצג בחלקו לציבור בספרייה הלאומית.
הקובץ כולל בין השאר כתבי יד של ספרי התנ"ך, ספרות תורנית, סידורי תפילה ופיוטים לאירועים משפחתיים ומסורתיים, סך הכול כ-400 כתבי יד.
בין כתבי היד האחרים בקובץ, ספרי היסטוריה, ספרי מוסר וספרי פילוסופיה, חלקם נכתבו במקור בעברית וחלקם מתורגמים.
חברת "Facsimile Editions" מלונדון יצרה מהדורת פקסימיליה מהודרת בת 500 עותקים ממוספרים.
למהדורה צורף כרך מאמרים אשר חוברו על ידי מומחים לכתבי-יד עתיקים.
במהדורה זו כולל האוסף 948 עמודים, שמהם 816 מעוטרים.
ההשערה היא כי כתבי היד בקובץ נכתבו על ידי כמה סופרים בעיר פרארה באיטליה בשנת 1470 לערך בהזמנת משה בן יקותיאל הכהן, המוזכר באחד מכתבי היד בשמו.
הכתב בחיבורים יפה במיוחד ונכתב על קלף פקועה העשוי מעורות עדינים של עגלים בני-יומם.
כתבי היד בקובץ נכתבו בתקופת הרנסאנס, שבהּ אימצו היהודים את מנהג השליטים, בהם בין השאר בית מדיצ'י מפירנצה ומשפחת אסטה מפרארה, להוסיף איורים וציורים מהודרים לכתבי-יד קדומים בתהליך העתקתם.
באותן שנים נהנו יהודי איטליה משגשוג כלכלי בזכות עסקי ההלוואות בזיכיון בלעדי כך שהיו ברשותם אמצעים לממן את ציורי האמנות המופיעים בחיבורי האוסף.
בין 300 הציורים באוסף נמצאים מראות נוף עם פרספקטיבה מרחבית, כמקובל באמנות של אותה תקופה.
אליהם נוספו ציורי דמויות מהמקרא, ודמויות אחרות המוזכרות בכתב היד העתיקים.
הכל נעשה במטרה לתת חזות אסתטית ואמנותית לכתב-היד.
בין השנים 1832–1855 היה הקובץ בבעלות שלמה דה-פרנטה מטריאסטה.
כעבור שנים אחדות הוא נמכר למשפחת רוטשילד בפריז.
בעת כיבוש צרפת על ידי הצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה נגנב הקובץ.
בשנת 1950 הוא הוצע למכירה פומבית בסכום של 5,000 דולר.
פרופ' אלכסנדר מרכס, ספרן בית המדרש לרבנים באמריקה, זיהה את האוסף הגנוב, רכש אותו והשיב אותו לבית רוטשילד.
ג'יימס דה רוטשילד שוכנע על ידי מרדכי נרקיס ממוזיאון ישראל כי כתב היד הוא בעל חשיבות לאומית, ותרמו למוזיאון.
הקובץ כולל כתבי-יד אחדים המעוררים עניין בשל ייחודם:
ספרי תנ"ך – תהלים, משלי ואיוב, הכוללים פירוש רש"י בשוליים וציורים.
פיוטים – מאות פיוטים לאירועים משפחתיים ומסורתיים
הגדה של פסח – עם פירושו של הרמב"ם ואיורים מיוחדים.
סידור תפילה – כולל טעמי נגינות מסורתיים.
תשבץ – לוח מנהגים לכל השנה, מהמאה ה-13.
ספר המנהגים, לכל ימות השנה.
ספר יוסיפון - ספר היסטוריה יהודית המבוסס בעיקר על חיבורו של יוסף בן מתתיהו
מכלית גז טבעי נוזלי היא אונייה מסוג מכלית המיועדת לשינוע גז טבעי נוזלי (ר"ת גט"ן).
מספרן של מכליות גז טבעי נוזלי גדל באופן משמעותי בשלהי המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 ככל שנפוץ השימוש בגז טבעי כמקור אנרגיה.
מכלית גז טבעי ראשונה בהיסטוריה הייתה ה-Methane Pioneer (במעמס 5043 טון), אוניית משא שהוסבה לשמש מכלית גז טבעי.
הפלגת הבכורה שלה התקיימה ב-25 בינואר 1959 מחוף לואיזיאנה במפרץ מקסיקו כשהיא נושאת מטען גז טבעי נוזלי לבריטניה.
התפתחות הדרגתית של מכליות הגז הטבעי הביאה לכך שבתחילת המאה ה-21 משייטות מכליות גז טבעי ענקיות המסוגלות לשאת במכליהן 266,000 מטר מעוקב של גז טבעי נוזלי.
עד לשנת 2005 נבנו 203 מכליות גז טבעי בעולם, מהן 193 עדיין שטו באותה שנה.
הצלחתה של מכלית הגז הטבעי הראשונה הביאה את חברת של להזמין בניית שתי מכליות שנועדו מלכתחילה לשמש מכליות גז טבעי: Methane Princess ו-Methane Progress.
האוניות צוידו במכלי מטען עשויים אלומיניום והחלו משנעות גז משדות הגז של אלג'יריה בשנת 1964. קיבולת הגז בכל אחת מאוניות אלה הייתה 27,000 מטר מעוקב.
בשלהי שנות ה-60 החל סחר בגז טבעי מאלסקה ליפן.
לצורך אספקת הגז נבנו במספנה שוודית שתי מכליות גז, כל אחת עם מכלים בנפח 71,500 מטר מעוקב.
בתחילת שנות ה-70 עודדה ממשלת ארצות הברית מספנות אמריקאיות לבנות מכליות גז טבעי, וסך הכל נבנו באותן שנים 16 מכליות מסוג זה.
עם הגידול בקיבולת המכליות בשנות ה-80, עד ל-143,000 מטר מעוקב לאונייה, פותחו מכלים חדשים למכליות גז.
בשלהי המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 פותחו מכליות גז טבעי גדולות עוד יותר.
בשלהי העשור הראשון של המאה ה-21 יזמה חברת הגז של קטר, Qatargas, פיתוחן של שתי מכליות גז טבעי מדגם חדש: Q-Flex ו-Q-Max.
לכל אחת מכלים בקיבולת הנעה בין 210,000 מ"ק ל-266,000 מ"ק ועל כל אחת מן האוניות מפעל להפיכת הנוזל לגז.
באופן טיפוסי על מכלית גז טבעי בנויים בין ארבעה לשישה מכלים המסודרים בטור לאורך קו השדרית של האונייה.
סביב המכלים יש מכלי זבורית, מחיצות למניעת דליפות וחללים ריקים.
מתקנים אלה סביב המכלים הופכים את המכלית לכפולת גוף.
בתוך המכלים יש בדרך כלל שלוש משאבות טבולות.
קיימות שתי משאבות מרכזיות המופעלות לצורך פריקת המטען ומשאבה התזה קטנה יותר.
משאבת ההתזה נמצאת בשימוש לצורך שאיבת גז טבעי נוזלי כדי לעשות בו שימוש כדלק בדרך של הפיכתו לתרסיס, או לצורך קירור מכלי המטען.
במשאבת ההתזה ניתן אז להשתמש כדי לשאוב את שאריות המטען הנותר במכלים בעת הפריקה.
כל המשאבות הללו נמצאות במבנה המכונה מגדל המשאבה הנמצא בראש המכל ונכנס לכל עומקו.
במגדל המשאבה נמצא גם ציוד ניטור וצינור מילוי המכל היורד כמעט עד לתחתיתו.
כל משאבות המטען מרוקנות את הגז הנוזלי לצינור אחד המונח לאורכו של סיפון האונייה.
מן הצינור הראשי קיימות הסתעפויות לצידה של האונייה לסעפת טעינה ופריקה.
כל חללי מכלי המטען מחוברים בצנרת אדים שאף היא נמתחת לאורך האונייה.
מחזור מטען אופייני במכלית גז טבעי מתחיל במצב שבו מכלי האונייה "ריקים מגז" ומלאים באוויר חופשי, דבר המאפשר עבודות תחזוקה על המכל והמשאבות.
לא ניתן לטעון את הגז הנוזלי ישירות לתוך המכלים כיוון שנוכחות חמצן במכלים עלולה לגרום לתערובת נפיצה במכל.
גם הבדלי הטמפרטורה בין האוויר החופשי לגז הנוזלי עלולים לגרום נזק למכלים.
בשלב ראשון, המכלים מרוקנים מאוויר וממולאים בגז אדיש, פחמן דו-חמצני הנפלט ממנוע דיזל.
הגז מוזרם למכל עד שתכולת החמצן בו היא מתחת ל-4% והאטמוספירה יבשה.
באופן זה פוחתת סכנת ההתפוצצות בעת מילוי המכל במטען גז טבעי.
עם השלמת התהליך נכנסת האונייה למסוף הטענת הגז כדי "למלא בגז" ולקרר, זאת כיוון שאף בשלב זה לא ניתן עדיין לטעון את הגז הטבעי.
הכנסת הגז הנוזלי ללא קירור עלולה לגרום לקפיאת פחמן דו-חמצני ולגרימת נזק למשאבות.
תחילה מוזרם גז טבעי נוזלי לאונייה דרך צינור ההתזה אל עבר מרסס ראשי, המרסס מרתיח את הנוזל והופכו לגז.
בשלב זה מחומם הגז לכ-20 מעלות צלזיוס באמצעות מחמם גז ומוזרם לתוך המכלים כדי להחליף את הגז האדיש.
תהליך זה ממשיך עד אשר אין עוד פחמן דו-חמצני במכל.
הגז האדיש נפלט מן המכל באמצעות פתחי אוורור.
לאחר שרמת הפחמן דו-חמצני במכל היא מתחת ל-5%, שארית הגז נשאבת באמצעות צנרת מיוחדת ונשרפת.
בשלב זה במכלים יש גז טבעי חם.
בשלב הבא מקוררים המכלים על ידי התזת גז טבעי נוזלי לתוכם, אשר תחילה רותח אולם בהדרגה מקרר את המכלים.
גז מיותר נשאב באמצעות צנרת למסוף הגז, כדי לעבותו שוב, או שהוא נשרף.
לאחר שהמכלים מקוררים לטמפרטורה של מינוס C°140- מעלות צלזיוס ניתן להתחיל בטעינה ישירה של הגז הנוזלי.
גז נוזלי נשאב ממכלי אחסון במסוף הגז אל מכלי האונייה.
הטמפרטורה הסופית של הגז המעובה במכל היא מתחת ל-C°163-.
לאורך תהליך זה נשאב גז שאינו מעובה מן המכלים אל היבשה.
הטעינה נמשכת עד אשר המכלים מלאים בשיעור של כ-98.5% מתכולתם בגז נוזלי (זאת כדי לאפשר התפשטות של המטען בתוך המכל).
לאחר תום הטעינה יכולה המכלית להפליג לנמל הפריקה.
במהלך ההפלגה קיים ניטור מתמיד של הגז הנוזלי במכלים וגז שרתח מנוקז מן המכלים, נשרף במבערים מיוחדים כדי להפיק קיטור לצורך הנעת האונייה, או שהוא מקורר ומעובה ומוחזר למכלי המטען.
כל זאת בהתאם לדגם האונייה.
בנמל הפריקה הגז הנוזלי נשאב אל היבשה.
במהלך ריקון המכל החלל שנוצר מתמלא בגז המוזרם מן היבשה, או בגז המרוסס לתוך המכל ממשאבת ההתזה.
לעיתים לא מרוקנת המכלית במלואה ומושארת יתרה קטנה של גז נוזלי במכלים.
אם המכלים מרוקנים במלואם אז המגע עם מכלי הזבורית יחמם את המכלים לטמפרטורת הסביבה, וניתן לקרר מחדש את המכלים לקראת טעינתם.
אם המכלים מרוקנים מגז, נעשה שימוש בפחמן דו-חמצני בתהליך ריקונם.
אונייה מגזזת , היא מכלית גז טבעי נוזלי בעלת יכולת לגזז את הגז הטבעי הנוזלי במכליה.
אונייה מגזזת היא התפתחות טכנולוגית של המאה ה-21. תוכניות ראשונות להסבת מכלית גז לאונייה מגזזת קיימות משנת 2002. בשנת 2009 החלה עבודה במספנה בדובאי להסבת האונייה המגזזת הראשונה, מכלית גז טבעי נוזלי בשם Golar Frost, לאונייה מגזזת, זאת בעזרת ציוד שנבנה ביפן.
האונייה יועדה לשימוש במסוף הגז בליבורנו, איטליה.
עוד בטרם הסתיים פרויקט הסבה זה, כבר בינואר 2005 הושלמה בנייתה של ה-Excellence, מכלית גז טבעי נוזלי בעלת טכנולוגית גיזוז במספנות דייהו בקוריאה הדרומית.
הוספת טכנולוגיה המאפשרת יכולת גיזוז למכלית גז טבעי נוזלי מייקרת את בנייתה בכ-80 מיליון דולר אולם מנגד היא מקנה יתרונות בולטים ביכולת לנייד במהירות את מפעל הגיזוז לאתרים בהם קיימת דרישה לגז טבעי, וחוסכת את הזמן הרב הנדרש לקבלת אישורים ולבניית מתקן גיזוז על היבשה, או בסמוך לחוף.
במכליות גז טבעי הנבנות בתחילת המאה ה-21 בעולם נעשה שימוש בארבע מערכות הכלת גז אלטרנטיביות.
שתיים מן המערכות הם מכלים קשיחים ואילו שתיים אחרות מבוססות על ממברנה סינתטית ומוגנות בפטנט הנמצא בבעלות חברת Gaz Transport & Technigaz.
בתחילת המאה ה-21 קיימת מגמה של בניית יותר מכליות גז טבעי המבוססות על מבנה ממברנה כמערכת הכלת גז, ככל הנראה מכיוון שמערכת כזו מנצלת באופן יעיל יותר את חלל גוף האונייה ומותירה פחות חללים ריקים בין מכלי הגז למכלי הזבורית.
הנצילות הגבוהה יותר של מכלים המבוססים על ממברנה מוזילים את עלויות התפעול של המכלית.
עם זאת, מכלים קשיחים עמידים יותר לכוחות שכשוך הנוזל במכל, בעת שהמכלית מטלטלת ומתנדנדת בתנועתה בים.
כדי לשנע גז טבעי הוא מקורר לטמפרטורה של C°163- לערך בלחץ אטמוספירי, בהגיעו לטמפרטורה זו הגז מתעבה והופך לנוזל.
המכלים שעל מכלית גז טבעי נוזלי משמשים למעשה כתרמוסים ענקיים כדי לשמור על כגז במצב נוזלי במהלך השינוע.
כיוון שאין בידוד מושלם למכלים, הנוזל שבהם רותח לאורך כל המסע.
בעת מסע טיפוסי של מכלית גז טבעי בין 0.1%-0.25% מתכולת המכלים הופכת לגז בכל יום, זאת בהתאם ליעילות בידוד המכלים ומידת הטלטול של האונייה בים.
במסע של 20 יום בין מסוף ההטענה למסוף פריקת הגז, מתאדים בין 2%-6% מתכולת המכלים המקורית שהוטענה לאונייה.
בדרך כלל מערכת ההנעה של מכלית גז טבעי מורכבת מטורבינות קיטור ודוודי קיטור.
את הדוודים ניתן לחמם באמצעות שני סוגי דלק: גז טבעי או תזקיק נפט וכן צירוף של שני אלה.
הגז אשר נוצר במכלים במהלך הרתיחה מועבר בדרך כלל בצנרת אל הדוודים ומשמש כדלק לאונייה.
בטרם נעשה שימוש בגז זה הוא חייב להיות מחומם לטמפרטורה של כ-20 מעלות באמצעות מחממי גז ייעודיים וכן הגז נאגר במכל אגירה בלחץ גבוה הנוצר באמצעות מדחס.
השיקולים באשר לסוג הדלק שבו תשתמש המכלית תלויים בין השאר במחירי הגז הטבעי לעומת תזקיק הנפט, אורך המסע, הרצון להותיר יתרה של גז נוזלי במכלים, ועוד.
קיימות שלוש אפשרויות עיקריות באשר לסוג הדלק שבו תשתמש האונייה.
צימצום הרתיחה למינימום/שימוש מקסימלי בתזקיקי נפט - אפשרות זו כרוכה בהעלאת הלחץ הפנימי במכלים כדי להפחית למינימום את תופעת רתיחת הגז ורוב הדלק הדרוש להנעת האונייה מגיע מתזקיקי נפט (מזוט או סולר).
בחירה באפשרות זו מביאה לידי מקסימום את כמות הגז הנוזלי שתובא לנמל הפריקה, אולם מאפשרת לטמפרטורה במכל לעלות בגלל העדר אידוי.
הטמפרטורות הגבוהות עלולות להקשות על פריקת הגז הנוזלי ואחסונו.
רתיחה מקסימלית/מינימום שימוש בתזקיקי נפט - באפשרות זו הלחץ הפנימי במכלים נותר נמוך ותופעת הרתיחה גדולה יותר, עדיין קיים שימוש משמעותי בדלק מתזקיקי נפט.
בחירה באפשרות זו מפחיתה את כמות המטען שהאונייה תביא לנמל הפריקה, אולם מבטיחה טמפרטורה נמוכה יותר לגז הנוזלי, דבר שמסופי גז רבים מעדיפים.
100% גז - הלחץ במכלי הגז נשמר ברמה דומה לזו של אפשרות רתיחה מקסימלית, אולם גם ברמת רתיחה זו לא נוצר די גז לתדלוק דוודי האונייה ולכן יש "לאלץ" את הגז להיווצר.
לצורך כך מופעלת משאבת התזה באחד המכלים הדוחסת גז למאדה ויוצרת אספקת גז מספקת לדוודי האונייה.
באופן זה לא נעשה שימוש בדלק אחר.
פיתוחים טכנולוגיים בתחום מכליות הגז אפשרו הצבת מפעל קטן לעיבוי מחדש של גז טבעי הנוצר בתהליך הרתיחה והשבתו לתוך המכלים.
פיתוח זה מאפשר לבעלי מכליות גז טבעי ולמספנות הבונות אותן, לשקול אפשרות של שימוש במנועי דיזל יעילים יותר למכליות גז טבעי (במקום טורבינות קיטור).
בשלהי המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 קיימות מכליות גז טבעי שלהן שתי מערכות הנעה מקבילות: טורבינת גז ומנוע דיזל.
מכלול קרמי הוא אוסף של ממצאים מחרס המתגלים באתר ארכאולוגי.
גודלו של מכלול קרמי תלוי בגורמים רבים, כגון גודל האזור הנחפר, רמת עובי החפירה, צפיפותם המקורית של כלי החרס במקומות, ומידת השלמות של הכלים במקום.
במקרים רבים, מכלולים קרמיים מאתרים ארכאולוגיים הם גדולים ואינם שלמים במידה רבה, עד כי החוקרים הארכאולוגים נדרשים להשתמש בטכניקות דגימה, לפיתוח תיאורים של מגוון סוגים של קרמיקה או תכונות הקיימות במכלול.
לאחר סיווג וספירת חרסי המכלול בצורה מסודרת, ובחינת וניתוח תכונותיהם השונות, יכול הארכאולוג להתחיל לנתח ולאפיין את דפוסי החרס שנשתמרו במכלול, ובכך להגדיר קבוצת חרסים כמכלול
אספה זו נערכה בשנת 79 לספירה, בסוף ימי שושלת האן המזרחית, בהשתתפות גדולי המלומדים הקונפוציאניים של התקופה, וקיבלה את שמה מהיכל הנמר הלבן שם התקיימה.
מטרת האספה הייתה לכנס את כלל השרים והמומחים הקונפוציאניים על מנת לקיים דיון השוואתי על לימוד הגרסאות החדשות והישנות של חמש הקלאסיקות.
הקיסר גָ'אנְג עצמו שימש להכריע בין הדעות השונות על משמעות הקלאסיקות.
הספר המכיל ארבע מגילות, מחולקת ל-43 פרשנויות.
הוא נערך על ידי בָּאן גוּ, והוגש לקיסר גָ'אנְג מהָאן.
הוא שימש המסמך הממשלתי הרשמי להפצת לימוד הקלאסיקות.
שם הספר מכוון לכך שהוא מציין את כל הנקודות העיקריות בלימוד הקונפוציאני של הקלאסיקות.
הספר שימש בסיס לאסכולת "הלימוד המודרני של הקלאסיקות", ולראשונה הציג תאוריה כוללת של לימודי הקלאסיקות.
אולם במקביל מיזג הספר בלימוד הקונפוציאני את האמונות בסדרי עולם על טבעיים ובחיזוי עתידות שהיו נפוצות באותה תקופה, ולפיכך מציג לימוד קונפוציאני רווי אמונות דתיות.
כבר בסוף ימי שושלת חאן הגיש צָאי יוּנְג "מזכר הערות על הנמר הלבן", ובתקופת שושלת צ'ינג כתב צֶ'ן לִי ספר בשם "מכלול הבהרות על הנמר הלבן".
מכלול התאולוגיה היא יצירה שחוברה במאה ה-13 על ידי התאולוג הנוצרי תומאס אקווינס.
ביצירה מבצע תומאס סינתזה וניתוח באופן מלא ושלם של אמיתות התורה הקתולית.
הסומה היא יצירתו הגדולה ביותר של תומאס, ושנים רבות לאחר מותו המשיכה להשפיע על תאולוגים נוצריים, למעשה עד ימינו אנו.
לקראת סוף חייו, תומאס אקווינס הרבה בכתיבה תאולוגית.
הסומה תאולוגיה היא אחד מחיבוריו המפורסמים והמשפיעים ביותר.
תומאס התחיל לכתוב את החיבור כאשר לימד ברומא, בשליחותו של המסדר הדומיניקני.
אולם תומאס נפטר בטרם הספיק להשלים חיבור זה.
הוא מבסס את החיבור על כתביו ומחשבתו של אריסטו.
דבר זה הוא מהפכני, כיוון שיש כאן קבלה של רעיונות ממקורות פגניים.
כתבי אריסטו לא היו נפוצים במערב עד המאה ה-12 והסיבה לכך הייתה הרעיונות הפגניים המובאים בהם, שלא עלו בקנה אחד עם הנצרות.
אולם תומאס היה נכון לקבל רעיונות אלו.
הוא מסביר זאת באופן ישיר למדי ו"פותר את הבעיה" (לפחות עבורו, ולא לכנסייה הקתולית), באומרו שכיוון שהאל ברא את הכל - את הטבע ואת התבונה האנושית - בלתי נמנע להגיע למסקנות דומות בחיפוש אחר האמת, בין אם זה דרך הכנסייה, התנ"ך או הוגה פגני.
היצירה מורכבת מ-38 חלקים, הדנים ב-631 שאלות, ובהן כ-3,000 סעיפים .
תומאס בחר בשיטת דיון סכולסטי.
שיטת דיון זו היא בעלת מבנה ברור החוזר על עצמו במהלך כל החיבור.
הדיון מתחיל בשאלה כלשהי, לדוגמה: "האם האל קיים?" ; "האם ניתן לתאר את האל במילים?" וכדומה.
התשובה הראשונית היא "נראה שלא" או "נראה שכן".
ולכך מובאים טיעונים לוגיים המחזקים את התשובה.
לאחר שסיים למנות את הטיעונים הללו, תומאס אקווינס מבצע "מהפך" בתשובתו, ומספק הסבר אחר, הפוך מתשובתו הראשונה.
בשלב זה הוא מתחיל לסתור את הטענות הראשונות לפי הסדר שמנה אותן.
לבסוף תומאס מסיים בקביעה חד-משמעית כלשהי המסכמת ומיישבת את הקונפליקט בנושא הנדון.
הספר מכיל בין השאר את חמש ההוכחות של אקווינס לקיומו של אלוהים.
השפה בה כתובה יצירת "הסומה תאולוגיה" היא פשוטה למדי, כזו שיכולה להיות מובנת גם לאנשים הפשוטים ביותר שחיו בתקופתו של תומאס.
הדבר ברור לאור היותה של הסומה תאולוגיה כספר לימוד לסטודנטים לתאולוגיה .
חלק מהספר מוקדש לנושא ההצדקה לפעולה לוחמתית.
אקווינס פיתח את הגותו של אוגוסטינוס וקבע שעבור שלום נדרשים ערך החסד וערך הצדק, ושלעיתים נדרשת הפעלת כוח למען עשיית צדק וכאמצעי להשגת שלום.
לפי מסקנתו של אקווינס נדרשים שלושה תנאים ל"מלחמה מוצדקת" סמכות ריבונית, עילה מוצדקת, וכוונה ראויה.
אחד הדברים שמשמשים "עילה מוצדקת" היא פעולת תגמול.
מכלוף נג'אר (28 בנובמבר 1888 – 1963) היה סופר, מחזאי, עיתונאי ומשורר יהודי-תוניסאי.
ייסד וניהל בית דפוס גדול בו יצאו לאור כתביו ומאות כותרים אחרים.
מכלוף נג'אר נולד בשנת 1888 בעיר מוכנין שבתוניסיה.
הוא התגורר בנעוריו בבית סבו ר' מרדכי גז בעיר סוסה.
שלט היטב בעברית, ערבית יהודית, ערבית ספרותית וצרפתית.
מגיל צעיר החל לעסוק בכתיבה עיתונאית וספרותית לעיתונים היהודים השונים של תוניסיה בערבית יהודית.
במאי 1913 ייסד בסוסה חברה אמנותית לתיאטרון, אשר הייתה ידועה בשם "ג'וק [=להקת] נג'אר", ותחת ניהולה פעלה להקת תיאטרון של ילדים ובני נוער יהודים שהתפרסמה ברחבי תוניסיה ואלג'יריה.
להקת התיאטרון העלתה הצגות של מולייר, בהשראת המקרא או בהשראת סיפורי עם מזרח-תיכוניים, שערך, תרגם וכתב נג'אר עצמו.
ההצגות הועלו בשפות צרפתית, ערבית יהודית, ערבית ספרותית ועברית, בהתאם להצגה ובהתאם לקהל שהלהקה הופיעה מולו.
ההצגה הראשונה של הלהקה הייתה "מכירת יוסף בידי אחיו" שהוצגה בערבית ספרותית בסוסה ב-14 באפריל 1913, וקצרה הצלחה גדולה בסיבוב הופעות בערים ספקס, נאבל ולבסוף בתיאטרון העירוני הגדול של תוניס.
לאחר מכן היא העלתה הצגות נוספות ובהן: "אסתר המלכה", "דוד וגלית" (בעברית), "משה רבנו", "רומיאו ויוליה", "הארון אלרשיד מע כליפה אלצייאד", "לה גורג'יאן" (בצרפתית) ועוד.
להקת התיאטרון הופיעה בערים רבות בתוניסיה וכן נחלה הצלחה גם באלג'יריה בשנת 1914.
בשנת 1917 רכש נג'אר את בית הדפוס של הסופר והעיתונאי צמח הלוי בסוסה והרחיב אותו.
הביבליוגרף דניאל חג'אג' מונה בספרו על הספרות היהודית-תוניסאית שמונים יצירות ספרותית שנדפסו בדפוס מכלוף נג'אר, בהן יצירות מקוריות פרי עטו של נג'אר, תרגומיו וכן יצירות שרכש את הזכויות להדפסתן.
מלבד יצירות ספרותיות הביא נג'אר לדפוס גם עשרות ומאות כותרים מסוגים אחרים; כתביהם של רבנים בני זמנו, הגדות לפסח, ספרי לימוד לשפה הצרפתית ועוד.
ספר השירה "מעדני מלך" (1946) של המשורר והפייטן הנודע אשר מזרחי גם הוא יצא לאור לראשונה בדפוס נג'אר.
בשנת 1920 ייסד נג'אר את עיתונו החשוב "אל-נג'מה" (L'Étoile; הכוכב), שבועון "פוליטי, מדעי, ספרותי, כלכלי" שיצא לאור במשך ארבעת העשורים הבאים (עד שנת 1961) והיה העיתון היהודי היחידי שהמשיך לצאת לאור גם לאחר עצמאות תוניסיה (1956).
משטר וישי הפסיק את פרסום העיתון בזמן מלחמת העולם השנייה, אך הוא חזר לצאת לאור לאחריה.
לעיתון היו מנויים ברחבי תוניסיה וכן בקרב הקהילות היהודיות באלג'יריה ומרוקו והיה בעל אוריינטציה ציונית.
בחירתו של נג'אר להוציא לאור את העיתון בערבית יהודית נבעה מרצונו לשמר את השפה ואת הפעילות העיתונאית והספרותית בה גם בתקופה בה רוב יהודי המגרב אימצו את התרבות הצרפתית.
כדי לא לאבד לגמרי את קהל הקוראים בצרפתית, בחלק מהשנים העמוד האחרון של העיתון נכתב בשפה זו.
העיתון ובית הדפוס של נג'אר הפסיקו פעילותם בשנת 1961 בעקבות החשש שעוררו מאורעות ביזרט.
נג'אר נפטר בסוסה כשנתיים לאחר מכן, בשנת 1963.
הרב מכלוף אלדאודי (1825–1910) היה רב ושד"ר ממוצא מרוקאי, שכיהן כחכם באשי האחרון של מחוז עכו, ונציגם של יהודי צפון ארץ ישראל בפני הממשל העות'מאני.
מכלוף אלדאודי נולד במרקש שבמרוקו.
מצד אביו, היה בן למשפחת אלדאודי, שמוצאה מר' חייא אלדאודי , משורר ספרדי מהמאה ה-12, שלפי "ספר היוחסין" לר' אברהם זכות היה מצאצאי בית דוד.
אמו רינה לבית לוצקי נולדה בלודז' שבפולין, והגיעה למרוקו אחרי אחיה שעסק במסחר.
שנים ספורות לאחר לידתו של מכלוף עלתה משפחתו לארץ ישראל ביחד עם חמש משפחות נוספות.
לאחר הגעתם לארץ דרך נמל יפו נסעו והתיישבו בצפת, שם גדל והתחנך מכלוף ולמד תורה מפי רבני העיר.
הוא הוסמך לרבנות בגיל צעיר מאוד, ובגיל 18 נישא לרחל, בתו של ר' מרדכי עבו.
בשנת 1845 נבחר על ידי רבני צפת לצאת לשליחות כשד"ר כדי לגייס כספים בקרב קהילות הגולה.
בשש שליחויותיו נסע בין היתר לפרס, אפגניסטן, בוכרה, הודו, ארצות הבלקן, בולגריה, רומניה ומצרים.
בזקנותו ערך מסע גם בארצות צפון אפריקה.
לפני יציאתו לשליחות למד את שפות הארצות אליהן נסע, וידע מלבד עברית גם את השפות לדינו, ערבית, פרסית וטורקית.
בביקוריו בארצות השונות התקבל בכבוד אצל מושלים מקומיים, ומלבד גיוס תרומות הוא פעל למען הקהילות היהודיות והציל מספר יהודים מעלילות דם בפרס.
לאחר חזרתו לצפת משליחותו האחרונה נהג לפעול למען הקהילות היהודיות בארץ ישראל מול הממשל העות'מאני.
בשנת 1888 לאחר שבני זוג יהודי נרצחו על ידי שומרים עות'מאנים שניסו לשדוד את ביתם, נשלח ר' אלדאודי בתור נציג הקהילות היהודיות אל מושל עכו.
המושל התיר לר' אלדאודי לחקור את שני השומרים, ובזכות היכרותו עם השפה הערבית ועם החוק העות'מאני הצליח לחשוף את הסתירות בעדויותיהם ואת אשמתם ברצח.
לבסוף נגזר דינם של שני השומרים למאסר עולם.
לאחר שהצליח בשליחותו זו, כתבו ראשי הקהילות היהודיות בצפון ארץ ישראל המלצה למנות את ר' אלדאודי בתור החכם באשי של מחוז עכו, המלצה שאישר הסולטאן העות'מאני.
בתפקידו כחכם באשי של עכו המשיך ר' אלדאודי להגן על זכויות היהודים כאשר אלה נפגעו, והנהיג את הקהילה היהודית ואת בית הדין המקומי.
הוא ניהל קשרי הערכה וידידות עם הראשון לציון ר' יעקב שאול אלישר, אשר פרסם בספרו 'יש"א אי"ש' תשובות אחדות של ר' אלדאודי.
עם הגידול ביישוב היהודי בחיפה, מונה ר' אלדאודי על ידי הראשון לציון לרב ראשי גם בחיפה.
במהלך חייו חיבר ארבעה כרכים של דרושים, חידושי תורה ופסקי הלכות, אשר נותרו בכתב יד.
ר' אלדאודי היה בעל השקפה יהודית-לאומית, ובתפקידיו השונים תמך באגודות צדקה אשר סייעו לספרדים ולאשכנזים ללא הבדל.
כמו כן בהסכמה שכתב בשנת 1899 לתרגום לערבית ספרותית של הרומן "אהבת ציון" לאברהם מאפו על ידי בנו סלים, ציטט את אמירתו של יצחק בר לווינזון כי הכרחי ללמוד את השפה העברית כשפתו של העם היהודי, בצד ההכרח ללמוד שפות זרות, כדי ללמוד חכמות ומדעים.
הוא נפטר בשנת 1910 (ד' בכסלו תר"ע) ונקבר בבית העלמין בצפת.
הותיר אחריו את בנו סלים ושתי בנותיו אסתר ונעמי.
מכלית היא משאית שאזור המטען שלה הוא מכל גדול, המשמש להובלה של גז (כגון גז בישול), נוזל (כגון בנזין) או גרגרים (כגון גרגרי חיטה או קמח).
למכל בדרך כלל צורה גלילית, ובדרך כלל הוא מחולק פנימית לתאים אחדים.
במכל יש פתח (או פתחים) להכנסת המטען לתוכו ופתח (או פתחים) להוצאת המטען.
מכלית משמשת להובלה של חומרי גלם ממקום ייצורם למקום עיבודם, למשל הובלה של חלב מהרפת למחלבה, וכן להובלה סיטונאית של מוצרים ממקום ייצורם למקום שבו נמשך עיבודם, למשל הובלת קמח מטחנת קמח למאפייה, או למקום חלוקתם הקמעונאית, למשל הובלה של דלק מבית זיקוק לתחנת דלק.
מכליות רבות מובילות חומרים מסוכנים, כגון דלק העלול להתפוצץ אם יידלק, חומצה או גז רעיל, ולכן נושאות שלטים המזהירים מהסכנה ושלטים המסמלים את סוג החומר ואופן הטיפול בו במקרה חירום.
מכליות מאופיינות בנפח המכל שלהן.
באוסטרליה פועלות מכליות ענק, שבהן עד ארבעה מכלים בשרשרת, שנפחם הכולל מגיע ל-120,000 ליטר.
מאפיינים נוספים הם יכולת הובלה בקירור, עמידות ללחץ, עמידות בפני חומצות ועוד.
החומרים מהם עשוי המכל תלויים בייעוד של המכלית, והם כוללים אלומיניום, פלדת אל-חלד, פיברגלס ועוד.
חלוקת המכל לתאים מאפשרת הובלה בבת אחת של חומרים מסוגים אחדים.
מכלית דלק מסוג זה מסוגלת להוביל בנסיעה אחת לתחנת דלק את כל סוגי הדלקים הנחוצים לה.
במהלך השנים מכליות דלק היו מעורבות בתאונות דרכים בהם נהרגו עשרות אנשים.
הרב מכלוף עידאן (ה'תר"ם, 1880 - י"ח בכסלו ה'תש"ז, 11 בדצמבר 1946), היה רבו של רובע דיג'ת - ה"חארה צגירה" (הרובע הקטן) בג'רבה שבתוניסיה.
נולד לגזאלה ולמקובל הרב משה עידאן בשנת ה'תר"ם (1880), בגאבס שבתוניסיה.
אחיו הם הרב נסים עידאן, הרב דוד עידאן, והרב ציון שנפטר בצעירותו.
לאחר מות האב באלול ה'תרנ"ד (1894), גידלו אחיו הרב דוד שהפך לראש המשפחה, ולימדו תורה וגמרא בעיון.
אחיו כתב עליו , בהמשך למד עוד מפי הרב יוסף ברבי, עד שהפך למעיין בכוחות עצמו.
התחתן עם פלילה, בת הגביר הרב אברהם בוכריץ, מרובע דיג'ת (החארה צגירה) שבג'רבה, ומאז קבע שם את דירתו.
לבני הזוג נולדו מספר ילדים.
הוא למד אצל ראב"ד ג'רבה הרב משה זקן מאזוז, ובאותה תקופה למד בחברותא גם עם הרב מרדכי אמייס הכהן.
רבו הרב מאזוז מינהו למלמד תינוקות, ובמשך השנים הוא העמיד תלמידים רבים, ששימשו כשוחטים, סופרים, מלמדים ודיינים בערי תוניסיה, אלג'יר ומרוקו.
למרות דוחקו הכלכלי, התאמץ ופעל רבות למען רווחת תלמידיו, לאחד מהם, שלמה חג'אג', שבא מגפצה, נתן ללון בביתו והאכילו באופן קבוע.
בהמשך מינהו רבו הרב מאזוז, לרב ומורה צדק של רובע דיג'ת (החארה צגירה).
בשנת ה'תרע"ה (1915), לאחר פטירת רבו הרב משה מאזוז, נתמנה לדיין בבית הדין יחד עם הרב יוסף בוכריץ, שלימים שימש כרב העיר זרזיס, ורבי חיים חורי, שהיה חברו ללימודים ולימים שימש כרב העיר גאבס.
בהמשך עמד בראש בית הדין, וצירף אליו את תלמידו הרב משה כהן דריהם.
תלמידו זה החליפו בתפקידו לאחר מותו, והדפיס חלק מספריו.
הרב עידאן התפרסם ביהדות תוניסיה כחסיד וקדוש, צנוע ועניו.
בדומה לאביו הרבה בתעניות וסיגופים, וטבל מדי יום אף בשלג, במקוה בית הכנסת אלגריבה.
הקפיד על תיקון חצות, ובכל יום למד 18 פרקי משנה.
בימים נוראים היה שליח הציבור ב"אלגריבה", והיה בוכה בתפילותיו.
בנו הגדול יהודה סבל ממחלה, והדבר החליש אותו, עד שהוא חלה בעצמו במחלה קשה, ונפטר בי"ח בכסלו ה'תש"ז (1946), ונקבר בג'רבה, בסמוך לבית הכנסת הגדול.
את נוסח מצבתו כתב תלמידו הרב ינון חורי.
לימים העלו צאצאיו את עצמותיו ארצה (בסיוע רבה הראשי של צרפת) והוא נטמן בחברת בני משפחתו בטבריה.
תלמידו הרב אליהו דוד מאזוז, בנו של הרב משה זקן, שלאחר מות אביו, גדל בחסות הרב עידאן, עלה ארצה וכיהן כרב השכונה נווה שאנן -רמת רמז בחיפה, ושם ייסד לזכר רבו את בית הכנסת "עידן".
לרב מכלוף עידאן היו מאות תלמידים, ובהם:
הרב כמייס עמוס כהן, רבו של ה"חארה צגירה", ומחבר "ויען עמוס".
הרב ינון חורי, בנו של חברו הרב חיים חורי
הרב שושן מאזוז, בעל ה"שושן עדות"
הרב עטיה חורי, בעל "נטע רבעי" על הש"ס
הרב פרץ מימון, רב מושב גילת
הרב סאסי הכהן, בעל "מדרשו של שם ועבר"
הרב חיים הכהן, רבה של מדנין
הרב כמוס בוכריץ, בעל "רכב בחור" מערכות על התנ"ך והש"ס
הרב חיים טרבלסי, בעל "ראה חיים", ומרבני צפת
הרב אליהו דוד מאזוז, רב שכונה בחיפה
בימי חייו נדפס שוב על ידי בני משפחת עשוש, בהמלצתו, הספר הלולא דרבי מאיר - ליקוטים מדברי רבי מאיר בעל הנס, ג'רבה ה'תרפ"ה (1925).
עם מותו, עורר חברו, הרב חיים חורי, שבא אליו לבקשתו מגאבס בימי חוליו, את הציבור בדרשת שבת לתרום להוצאת ספריו, ותלמידו הרב משה כהן דריהם עמל להדפיסם, והוציא שנים מספריו (נדפסו ב"דפוס עידאן" של אחיו הרב דוד).
מנחת ערב - הלכות תערובת.
מלוא העומר - על הש"ס.
חסד ואמת - שו"ת, יצא לאור על ידי בנו הרב צמח עידאן.
חלק מכתביו שהיו בארגזים ונשלחו לישראל, נעלמו בנמל חיפה בעלייה ארצה.
רבי מכלוף אבוחצירא (או: אביחצירא.
נולד בתאפילאלת שבמרוקו לחנה ("לאלה חנו") ולרב אליהו אבוחצירא, בנו של הרב אהרן אבוחצירא, בנו של הרב יעקב אבוחצירא.
הוא נקרא על שם רבי מכלוף בן יוסף אבוחצירא, מאבות שושלת משפחת אבוחצירא.
בצעירותו למד מקרא מפי הרב מסעוד אמסלם והרב מסעוד אצראף.
מגיל קטן נודע בחריפותו ותקיפותו בתורה בהיותו כבן עשר, משגילה כישרון בלימודו, החל ללמוד גמרא עם בן-דודו של אביו, הבאבא סאלי, למשך כשנה, ומאז המשיך את לימודו עם דודיו הרב שמואל אבוחצירא והרב שלום אביחצירא, ואף עמם למד כשנה.
לאחר מכן למד שבע שנים אצל בן-דודו של אביו, הרב יחיא אדהאן.
למשך תקופה קצרה למד בחברותא עם דוד-אביו, רבי יצחק אבוחצירא (הראשון) (בנו הצעיר של ר' יעקב).
בגיל 11 נישא למסעודה בת רבי שלמה אזרוואל.
בהמשך, נשא לאישה שנייה את עזיזה אבוחצירא.
הוא המשיך בלימוד עצמאי עד שנת ה'תרע"ז (1917).
אז, בעקבות ניסיונות דיכוי קיני המרידה בצרפתים באזור, התקבצו כל התלמידים המקומיים ללמוד יחד מפי הרב משה אתורז'מאן.
כשגברו הקרבות, ובשיאם הוצא להורג רבי דוד אבוחצירא, נמלט עם אביו ומשפחתו לארפוד בשנת ה'תר"פ (1920), שם כיהן אביו כרב והוא כמורה צדק.
בשנת ה'תרפ"ו (1926) נפטר אביו והוא החל למלא את מקומו.
בשנת ה'תש"ד (1944) התמנה לרב בבני מלאל ובעיירות הסמוכות לה בוז'עד וקסבא-תדלא.
רבים מבוגרי תלמוד תורה שסייע לייסד כיהנו במשרות רבנות.
בשנת ה'תש"ט התמנה לסגן אב בית הדין העליון של מרוקו בקזבלנקה, אך לאחר פחות משנה התפטר מתפקידו והתמנה לכהן כאב בית הדין במרקש והאזור, במקומו של הרב מרדכי קורקוס.
עמד בקשרים טובים עם בית המלוכה המרוקאי, וכן עם הפחה של מרקש, חאג' תהאמי לגלאוי, ובסיועו הציל יהודים ממוות ומנישואי תערובת.
כן נעזר בו כדי לבצר את מעמד הרבנות בעיר.
היה ממקימי מועצת רבני מרוקו והשתתף בכמה מאספותיה.
בשנת ה'תשכ"ו (1966) עלה לישראל, והתגורר בשכונות המושבה הגרמנית ורחביה בירושלים.
לאחר פטירת בנו בשנת ה'תש"ל, עבר לאשדוד, שם כיהן כרב קהילת "אביר יעקב".
לאחר מותו של נכדו אבנר בעודו ילד, הסתגר בביתו תקופה ארוכה ובריאותו הדרדרה.
נפטר באשדוד בליל שבת ח' בשבט ה'תש"ם (25 בינואר 1980), ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
מאשתו הראשונה מסעודה נולדו לו ארבע בנות ובן, הרב יוסף אבוחצירא, רב ודיין בפאס ורבה של יבנה.
בנו של ר' יוסף, הרב דוד, מכהן כיום כרבה של יבנה.
מאשתו השנייה עזיזה נולדו לו שני בנים ושתי בנות, מהם בנו עמרם, שהיה מנהל בית ספר וסגן ראש המועצה המקומית קריית מלאכי (נפטר בחיי אביו בשנת ה'תש"ל), ישראל אבוחצירא מאשדוד ובתו ג'רמאן, אשתו של השר אהרן אבוחצירא, בנו של הרב יצחק אביחצירא.
לספר הודפסו הסכמות הרבנים יצחק נסים, איסר יהודה אונטרמן, עובדיה יוסף, שלמה גורן, מאיר ועקנין, יוסף משאש, אליעזר יהודה וולדנברג ויצחק חזן.
מאין יבוא – על תרי"ג מצוות הרמוזות במילה "בראשית".
קהלת יעקב – על התנ"ך.
מכלל יופי – על מאמרי חז"ל.
מכלול הנדידה המוטורית (Migrating motor complex, ובקצרה: MMC) הוא מכלול גלים חשמליים המנקים את המעיים במחזור קבוע בזמני הפסקה בין הארוחות.
באמצעות תנועה פריסטלטית, התכווצות והרפיה רציפה של שרירי המעי, נדחף תוכן המעי הדק בתנועה גלית קדימה אל המעי הגס, בכך מתנקה המעי משאריות מזון וחומרים שאינם מתעכלים כמו שרידי עצמות, סיבים ועצמים זרים.
התהליך מתרחש רק בתקופות הפסקה בין הארוחות, ונמנע כאשר האדם אוכל ברציפות אף אם בכמויות קטנות.
פעילותו מחזורית ומתחדשת בפרקי זמן של בין 45 ל-180 דקות, היא מורגשת היטב ונתפסת לעיתים בטעות כ"קרקורי רעב".
מכלל לאו אתה שומע הן הוא כלל בלוגיקה תלמודית.
משמעותו היא שאם נאמר הצד השלילי של הדבר (אם לא A אז B) ניתן להסיק מכך על הצד החיובי (אם כן A אז לא B).
ובצורתו ההפוכה, מכלל הן אתה שומע לאו: אם נאמר הצד החיובי (אם A אז B) ניתן להסיק מכך על הצד השלילי (אם לא A אז לא B).
הכלל שנוי במחלוקת תנאים והוא גורר את הצורך בתנאי כפול.
תנאי כפול - לדעת רבי מאיר על תנאי להיאמר בצורה מפורשת וברורה, שאם הוא יקוים יחול המעשה ואם לא - לא.
לעומת זאת לדעת רבי חנינא בן גמליאל אין צורך באמירת שני הצדדים של התנאי.
מגילת סוטה - נחלקו תנאים אילו פסוקים נכתבים במגילה שמוחקים לסוטה.
התלמוד מבאר שתיבת "הינקי" נדרשת כמו "אם לא - חינקי".
לגבי איסור קללה פוסק הרמב"ם שאם הקללה הייתה קללה הבאה מכלל הדברים - אינו לוקה עליה משום קללה: "הייתה הקללה באה מכלל הדברים כגון שאמר אל יהי פלוני ברוך לה' או אל יברכהו אל וכיוצא בדברים אלו אינו לוקה".
מכלוף אביטן (1908–1960) היה מסאי, אינטלקטואל ומשכיל עברי יהודי-מרוקאי, שניסח חזון אוטופי לחברה מתוקנת.
נולד בקזבלנקה שבמרוקו למשה אביטן.
בצעירותו למד בתלמוד תורה ובישיבה, וכאוטודידקט למד את השפה הצרפתית.
כשבגר נישא לסוליקה, ופתח חנות לממכר סדקית.
אביטן ייסד בביתו מועדון עברי ותמך כספית בפעילות ציונית.
הוא החזיק בביתו ספרייה עברית גדולה, שהכילה מגוון רחב של ספרים, בהם ספרות ההשכלה וההגות של מזרח אירופה, ספרות המחשבה של ימי הביניים, לצד ספרות התנ"ך ומפרשיו, התלמוד, כתבי הרמב"ם וספרות ההלכה.
לצד זאת, החזיק גם ספרות פילוסופיה צרפתית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, ולאור ההרס הרב שיצרה, פרסם אביטן חזון אוטופי, שבו הוא כואב על ההרס שגרמה המלחמה, וכפתרון מצייר תמונת עולם רעיונית ופוליטית שתביא עמה עולם בעל חברה אנושית טובה יותר וממשלה עולמית אחת שבמרכזה אהבת האדם.
עד עלייתו לישראל בשנת 1954, ניסה אביטן להפיץ את כתביו, ואף שלח אותם מחוץ למרוקו ולאו"ם.
לרוב, הוא לא זכה למענה.
בישראל התיישב אביטן בתפרח, ומשם ניסה להפיץ את חזונו, והדפיס עותקים של אחד ממאמריו.
הוא אף ניסה להיפגש עם דוד בן-גוריון, ושלח לו מכתבים ויצירות בבקשה לתרגם ולהנגיש את כתביו לשפות נוספות ולהעניק לעם היהודי מקום בהגותו האוניברסלית.
בשל מצבו הכלכלי, נאלץ לבסוף אביטן לזנוח את העיסוק בחזונו, ופנה לעסוק בחקלאות.
לאחר תקופה עבר למושב תדהר, ושם החל לשמש כמזכיר המושב וכגורם המקשר בין העולים לסוכנות ולתנועת המושבים.
הלך לעולמו ב-30 באוגוסט 1960 (ז' באלול ה'תש"ך) מדום לב ונקבר בבית הקברות גוש יחדיו שבמושב תדהר.
המשוררת ארלט מינצר כתבה בהשראתו את השיר "דבר מחלוף אביטן" שראה אור בשנת 2017.
אביטן הגה ותכנן חזון אוטופי עולמי מפורט המציע מרחב עולמי אחיד, בעל שפה, מטבע, דגל והמנון אחידים ואוניברסליים, לצד ערכים משותפים לאנושות כולה.
הוא שאף ליצור אדם חדש וחברה מתוקנת, שבראשה ממשלה עולמית שתחיל שלום עולמי ותספק השכלה וצרכים חומריים, שיושגו בין היתר בעיסוק בחקלאות.
אביטן גם הצביע על שלושה מכשולים קיימים הפוגעים ברקמת החיים האנושיים ומביאים למלחמות; האנוכיות, הדת והלאומיות, שאותן הוא קרא לבטל או לאחד.
עם זאת, הוא ראה באל כמנחה האנושיות החדשה שתיווצר.
כשאביטן היה עסוק בכתיבת חזונו, מלחמת העולם השנייה הגיעה לסיומה, וההרס שהיא הותירה הדהד היטב.
לאור היעדר המוסריות שהביאה עמה המלחמה, ביקש אביטן לאחד את האנושות מתוך אמונה ברוחה וביכולותיה.
הוא גם היה מודאג מהמלחמות ותהה האם יש קץ לרוע האנושי.
יותר מכל, תהה מדוע החכמים והמשכילים לא פועלים להועיל לאנושות, אלא להפך.
הגותו הושפעה ממה שחווה בזמן המלחמה, וגם מתרבות ימי הביניים ומהרמב"ם.
מהאחרון הושפע לא רק באופן כתיבתו, אלא גם מתוכן הגותו: הוא ביקש לענות על שאלת אושרו של האדם, והציע תפיסה מחודשת למשמעות החיים ולמימוש הפוטנציאל האנושי.
אביטן, שפנה בכתביו לדוברי העברית בעיקר, התנגד אמנם ללאומיות ולחברה השמרנית, אך עם זאת עסק בשאלת העם היהודי ובסכסוך במזרח התיכון.
בחזונו ראה אביטן את האזור כאזור מאוחד, ללא קווי הפרדה לאומיים ועדתיים.
בחודש יוני 2016 ראה אור הספר "אוטופיה מקזבלנקה" בעריכת דר' יעל דקל בהוצאת רעב.
הספר כולל שלוש מסות שחיבר אביטן:
בניין העולם ובריאת האדם החדש
לראש האומה הישראלית - מכתב ששלח לישראל ועוסק בשאלת העם היהודי.
לספר אחרית דבר מורחבת מאת דר' דוד גדג'.
מכלולי האדריכלות הוויקטוריאנית ואדריכלות האר דקו במומבאי הם מקבץ של מבנים בעיר מומבאי (בומביי עד 1996) במדינת מהאראשטרה שבמערב הודו, שהוכרזו אתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו בשנת 2018. כל הבניינים מתוארכים לתקופת השלטון הבריטי בתת-היבשת ההודית בין המחצית השנייה של המאה ה-19 למחצית הראשונה של המאה ה-20.
משנת 1661 הייתה בומביי בבעלות אנגלית, לימים בריטית ומשנת 1668 בידי חברת הודו המזרחית הבריטית.
החברה הרחיבה את היישוב שהיה בתחילה קטן למרכז מנהלי ומסחרי ובומביי הפכה לבירת נשיאות בומביי, שבזמן התרחבותה הגדולה ביותר מהמאה ה-19 ואילך נכללו בה חלקים נרחבים מחופי הודו ופקיסטן של היום ועד הים הערבי.
לאחר שהבריטים גיבשו את כוחם בהודו, ניצחו את הנסיכים ההודים יריביהם והביסו את המעצמות הקולוניאליות האירופיות היריבות (בפרט צרפת), הפכה בומביי במאה ה-19 ממרכז מסחר מבוצר לאחת הערים הגדולות ביותר בהודו ו"השער של הודו לעולם" (השער להודו) ולא רק מבחינת הסחר, אלא גם במקרים רבים מבחינת התרבות.
לאחר ההתקוממות ההודית בשנת 1857 הוסבו הנכסים של חברת הודו המזרחית הבריטית למושבת כתר ואחר כך למעמד של האימפריה ההודית.
בשלב שלאחר מכן של האימפריאליזם היה רצון עז למבנים מייצגים שאמורים לסמל את השלטון הבריטי בהודו.
שני מושלים עיצבו במיוחד את ההתפתחות העירונית של בומביי: (משל 1853–1860) והנרי ברטל פריר (משל 1862–1867).
הביצורים הישנים נהרסו עד היסוד בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19 והחלקלקה של הביצורים הקודמים הפכה זמינה כקרקע לבנייה.
בנוסף, החל אחזור קרקע שיטתי בשנות ה-60 של המאה ה-19 ויושמה תוכנית פיתוח על השטח שהשתחרר.
הרחבה עירונית שנייה במרכז העיר בומביי התרחשה בתחילת המאה ה-20, אז אוחזרו שטחי יבשה גדולים יותר מהים בשנים 1928–1942 כחלק מהתוכנית "Backbay Reclamation Scheme".
במקביל, מצא סגנון האדריכלות אר דקו את דרכו אל בומביי.
בתחילה נבנו האזורים ממערב ל"אובל מיידן" (Oval Maidan) וצ'רצ'גייט (Churchgate) בסגנון זה, ומשנות ה-40 נבנה גם אזור החוף של מארין דרייב (Marine Drive).
השינוי הארכיטקטוני שיקף גם את השינוי החברתי בבומביי, שהיה קשור להופעתו של מעמד ביניים משכיל מערבי, התפיסה החדשה של הפרדת מגורים ועבודה ומגורים בבנייני דירות.
לאחר שהודו קיבלה עצמאות בשנת 1947 הגיע סגנון האדריכלות האר דקו בהודו במידה רבה לסופו, מכיוון שראש הממשלה החדש ג'ווהרלל נהרו העדיף את סגנון המודרניזם כאדריכלות מודרנית בהודו.
האזור שהוכרז כאתר מורשת עולמית ממוקם בדרום מומבאי ומשתרע על 663.4 דונם עם אזור חיץ סביבו בשטח של 3,787.8 דונם.
הוא מורכב מקבוצה של 94 בניינים היסטוריים ומהשטח הירוק הפתוח של אובל מיידן.
המבנים בחלקם בסגנון ויקטוריאני של המאה ה-19 ובחלקם בסגנון אר דקו של המחצית הראשונה של המאה ה-20. חלק מהמבנים, שנבנו סביב תחילת המאה, הם ב"סגנון הודי-סרסני" ואחרים, בעיקר מתחילת המאה, הם מהסגנון המכונה אדוארדיאני.
הסגנון הוויקטוריאני או האנגלו-הודי תואם בעיקרו את הסגנון הנאו-גותי האנגלי, עם אלמנטים אדריכליים כמו צריחים, קשתות מחודדות, קישוטים דמוי תלתן, גרגולים וקמרונות.
אלמנטים הודיים מסורתיים משולבים בסגנון גותי זה, כולל גגות עם אריחי טרקוטה, מרפסות פתוחות, תבליט דמויות עם גברים עם טורבנים ובתלבושות הודיות, וכו'.
חומרי הבנייה ועובדי הבנייה שביצעו את העבודה הגיעו מהודו.