tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כנסיית יוון היא אחת מחמש עשרה הכנסיות הנוצריות האורתודוקסיות האוטוקפליות.
עד שנת 1833 היא הייתה שייכת לפטריארכיית קונסטנטינופול אולם עם הכרזת עצמאות יוון, הכריזה את עצמה כאוטוקפלית, במיוחד כשהפטריארכיה נמצאה בשטחה של האימפריה העות'מאנית והייתה תלויה בה.
מעמד האוטוקפליות הוכר לה לבסוף על ידי הפטריארכייה בקונסטנטינופול בשנת 1850. כיום בראש כנסיית יוון, החל מ-7 בפברואר 2008 מכהן ארכיבישוף אתונה וכל יוון, ירונימוס השני.
לכנסיית יוון כעשרת מיליון מאמינים.
השפה הליטורגית היא היוונית קוינה, לשון הברית החדשה, השפה השימושית - היוונית המודרנית.
לוח השנה הוא גרגוריאני, פרט לקביעת תאריך חג הפסחא שהוא לפי לוח השנה היוליאני.
הפולחן והמוזיקה הליטורגיים הם ביזנטיים.
הדת הנוצרית האורתודוקסית הפכה באופן רשמי לסממן קבוע של הזהות הלאומית היוונית עוד בחוקה המודרנית הראשונה של יוון, חוק אפידאורוס משנת 1822 בימי מלחמת העצמאות של יוון.
הפתיח לכל החוקות הבאות של יוון מתחיל במילים "בשם השילוש הקדוש, החד מהותי ובלתי מחולק והכנסייה האורתודוקסית של ישו המשיח" מוגדרת כ"דת השלטת של יוון".
המשכורות והפנסיות של כמרי הכנסייה האורתודוקסית משולמים על ידי המדינה בשיעורים הדומים לאלו של המורים.
בעבר פיצתה הכנסייה על כך את המדינה באמצעות תשלום מס בשווי 35% על ההכנסות השוטפות של הכנסייה, אולם מס זה בוטל בשנת 2004. בתוקף מעמדה כדת שלטת, חוקיה הקאנוניים של הכנסייה מוכרים של ידי הממשלה היוונית בתחומים הנוגעים לניהול הכנסייה.
מוסד הכנסייה מנוהל על ידי "חוקת כנסיית יוון" שהיא חוק שנקבע באמצעות הצבעה בפרלמנט המדינה.
הנישואים הדתיים והטבילות מוכרים כשקולים כנגד הטקסים התואמים האזרחיים ותעודותיהם מונפקות על ידי הכמרים המנהלים אותם.
כל התלמידים היוונים-אורתודוקסים הלומדים בבתי הספר יסודיים ותיכונים ביוון לומדים את מקצוע הדת הנוצרית האורתודוקסית.
הקשר בין הכנסייה למדינה מנוהל על ידי המשרד לחינוך לאומי לענייני דת.
הסמכות העליונה בכנסייה שייכת לסינוד, אספת כל בישופי הדיוקסיות בעלי מעמד מיטרופוליט.
שמו המלא הוא "הסינוד הקדוש של כנסיית יוון" (Ἱερὰ Σύνοδος τῆς Ἐκκλησίας τῆς Ἑλλάδος - יירא סינודוס טיס אקלסיאס טיס אלאדוס).
בראשו עומד כחוק הפרימאט, הארכיבישוף אתונה ושל כל יוון.
הסינוד הזה דן בכל הסוגיות הכלליות של הכנסייה.
"הסינוד העומד" העוסק בניהול השוטף, והמשמש לקדנציה אחת על בסיס רוטציה, מורכב מן הפרימאט העומד בראשו ותריסר בישופים.
36 מתוכן, השוכנות בצפון יוון ובאיים העיקריים בצפונו ובצפון-מזרחו של הים האגאי, נמצאים באופן רשמי ומבחינה רוחנית תחת סמכותו של ה פטריארך האקומני של קונטנטינופול, השומר על כמה פריבילגיות היחס אליהן ובתוכן, למשל על הבישופים שלהן לציין בתפילות את שם הפטריארך כפרימאט שלהן.
דיוקסיות אלה מכונות ביחד "האדמות החדשות" (Νέαι Χώραι - נאֶאה חורֶה), מכיוון שנספחו למדינה היוונית המודרנית רק אחרי מלחמות הבלקן (1912–1913) והן מיוצגות על ידי 6 מתוך 12 הבישופים של ה"סינוד העומד".
בחירתו של כל בישוף ב"אדמות החדשות" חייבת לקבל את אישורו של פטריארך קונסטנטינופול לפני כניסתו לתפקיד.
דיוקסיות אלה מנוהלות בפועל על ידי כנסיית יוון ולבישופים שלהם זכות לערעור ("אקלטון") בפני הפטריארך.
הדיוקסיות של כרתים - כנסיית כרתים - ושל איי דודקנז וכן מדינת המנזרים שעל ההר אתוס נשארו תחת סמכותו הישירה של פטריארכיית קונסטנטינופול ואינן נחשבות לחלק מכנסיית יוון.
לכנסיית כרתים (או הארכידיוקסיית כרתים) במיוחד יש מעמד חצי-אוטונומי: הבישופים שלה נבחרים על ידי סינוד מקומי מכהן, בעוד שארכיבישוף כרתים מתמנה על ידי הפטריארך האקומני מתוך רשימה של שלושה מועמדים ("טריפרוסופון") מוצגת בפניו על ידי משרד החינוך הלאומי ולענייני דת, הנבחרים מבין המיטרופוליטים המכהנים באי.
בדומה לכנסיות אורתודוקסיות אחרות, בוגרים זכרים של סמינרים המנוהלים על ידי הכנסייה (והממומנים על ידי המדינה היוונית) יכולים להיות מוסמכים כדיאקונים ואחר כך ככמרים.
הם רשאים להתחתן לפני הסמכתם כדיאקונים, אבל לא אחר כך.
רוב רובם של כמרי הפרוכיות הם נשואים.
אחרת הם יכולים להצטרף למנזרים או לנדור נדרי נזירים.
נזירים בעלי הסמכה ככמרים שהם גם בעלי תואר אקדמי בתאולוגיה, הם בחירים לתפקידים של ארכימנדריטים או בישופים.
נשים הנודרות נדרי נזירות והופכות לנזירות לא יכולות לקבל הסמכה ככמרים.
המנזרים משתייכים או לדיוקסיה מקומית או ישירות לאחת הפטריארכיות האורתודוקסיות.
במקרה האחרון הם נקראים מנזרים "סטברופגיאקים" (ביוונית - סטברופגיאקא - "מעיינות הצלב").
בשנת 1924 חל פילוג בכנסייה ביום שבו החליט הסינוד הקדוש להחליף את הלוח השנה הישן (יוליאני) בלוח שנה היברידי - המכונה "לוח שנה יוליאני מתוקן" - ששמר שיטת תיארוך יוליאנית מתוקנת תוך כדי קביעת תאריכים גרגוריאנים עבור החגים הקבועים.
סרבני שינוי זה ידועים כ"דבקים בלוח הישן" (קלנדריסטים ישנים או "פלאו-אימרולוגיטים") ושומרים של השיטה היוליאנית הישנה במלואה.
בתוכם חלו פילוגים נוספים והם אינם משתייכים לכנסייה אחת בלבד.
הם קוראים לעצמם "נוצרים אורתודוקסים לפי הסגנון המקורי" והקבוצה הגדולה ביותר בקרבם היא הסינוד של הארכיבישוף כריסוסטומוס השני קיוסיס.
סינוד זה הוכר על ידי הממשלה ככנסייה אורתודוקסית תקפה, אולם אינו שייך לכנסיית יוון או לכנסיות אורתודוקסיות אחרות.
תולדות הכנסייה האורתודוקסית היוונית ידעה ארבעה שלבי התפתחות.
שלוש המאות הראשונות עד לתקופתו של קונסטנטינוס הגדול ידועות כתקופה האפוסטולית (של השליחים) והקדומה.
תקופת ימי הביניים נמשכה כאלף שנה עד לנפילת קונסטנטינופול לידי העות'מאנים המוסלמים.
תקופת הכיבוש הטורקי המוסלמי ("טורקוקרטיה") התחילה במאה ה-15 ונמשכה לפחות לגבי חלק מיוון בערך עד שנת 1830. אחר כך התחילה התקופה המודרנית.
יוון היא אחד המרכזים המוקדמים של הנצרות.
לפי המסורת הנוצרית, בשורת הדת הזאת הובאה ליוון על ידי השליח פאולוס בשנת 49. הוא הקים קהילות נוצריות (כנסיות) בפיליפי, תסלוניקה, וריה, אתונה (שנת 52), קורינתוס וניקופוליס.
(הברית החדשה, מעשי השליחים, י"ז, כ"ב-כ"ג - בתרגום לעברית מאת פרנץ דליטש).
ביוון כתב פאולוס את אגרותיו אל קהילות קורינתוס, תסלוניקי ופיליפי.
שתי האגרות לקהילות תסלוניקי נחשבות לספרים העתיקים ביותר שבברית החדשה.
השליח אנדראס הטיף גם הוא את ברית החדשה ביוון והוצא להורג כקדוש מעונה בעיר פטרס.
חבר של פאולוס, טיטוס, היה הבישוף הנוצרי הראשון בכרתים.
השליח פיליפוס ביקר והטיף באתונה.
לוקאס הוצא להורג בתבאי, לזרוס מבית עניה היה לבישוף בקיטיון שבקפריסין, ו"יוחנן התאולוג" המזוהה תכופות עם יוחנן בן זבדי הוגלה לאי פטמוס, בה קיבל את ספר חזון יוחנן, האחרון שבברית החדשה.
מרים, אם ישו עצמה ביקרה לפי המסורת, בהר אתוס בשנת 49 והפכה לפטרונית ההר.
יוון הייתה לפיכך הארץ האירופית הראשונה שבה התקבלה בשורתו של ישו.
בימיה הראשונים כנסיית יוון כללה דיוקסיה אחת - אכאיה, ומרכזה קורינתוס.
אירוע חשוב נוסף עבור הנצרות היוונית היה ביקורו באתונה של התאולוג אוריגנס.
הוא השאיר רושם עז על המאמינים הנוצרים באתונה וסייע בפתרונן של כמה סוגיות שהטרידו את הכנסייה המקומית.
בימי השלטון הרומי על אף הרדיפות נפוצה הדת הנוצרית ברחבי כל יוון.
הבישוף הראשון של אתונה היה דיוניסיוס אראופגיטוס והמיטרופוליט הראשון של תסלוניקי היה דימיטריוס לאונידיס.
אחרי צו סובלנות ראשון של הקיסר הרומי המזרחי גלריוס בשנת 311, בשנת 313 הוציא הקיסר קונסטנטינוס הגדול (יחד עם שותפו אז לשלטון במערב, ליקיניוס) את צו מילאנו שהכריז על הנצרות "דת מותרת" בכל האימפריה.
ימי הביניים: האימפריה הביזנטית כולל שנות הכיבוש הצלבני (האימפריה הלטינית)
אחרי צו הסובלנות ראשון של הקיסר הרומי המזרחי גלריוס בשנת 311, בשנת 313 הוציא הקיסר קונסטנטינוס הגדול (יחד עם שותפו אז לשלטון במערב, ליקיניוס) את צו מילאנו שהכריז על הנצרות "דת מותרת" בכל האימפריה.
קונסטנטינוס הכין את השטח להפיכת הנצרות לדת הרשמית של האימפריה הרומית המאוחרת ואחר כך של האימפריה הרומית המזרחית או הביזנטית.
מן הרגע שבנה הקיסר קונסטנטינוס הגדול את קונסטנטינופול כבירתו החדשה (330-324) בביזנטיון העתיקה, הפכה קונסטנטינופול למרכז המדיני-דתי של החלק המזרחי של האימפריה הרומית.
אחרי שלוש מאות שנים של רדיפות וקיום מחתרתי באימפריה הרומית, זו הייתה הקהילה הנוצרית היוונית, השפה היוונית והמיסיונרים היוונים שהביאו את בשורת הנצרות במזרח ובמערב.
יוון הייתה ידועה כדיוקסיה אוטונומית בשם "איליריקום המזרחי".
במאה הרביעית התבססה הכנסייה היוונית כנפרדת מהכנסייה הרומית.
קונסטנטינופול פיתחה את פולחנה הליטורגי העצמי - הפולחן הביזנטי - מתוך הליטורגיה של יעקב הקדוש, בהתחלה בהשראת בזיליוס הגדול ואחר כך בהשפעת השינויים שהביא יוחנן כריסוסטומוס.
בוועידת אפסוס הכירה כנסיית יוון באוטונומיה של כנסיית קפריסין.
היא אושרה בשנת 488 על ידי הקיסר.
במאה השמינית בימי הקיסר לאון השלישי האיסאורי נכנסה האימפריה הביזנטית לעידן האיקונוקלאזם - איסור התמונות (האיקונות) בפולחן.
אחרי איסור האיקונוקלאזם בוועידת ניקיאה השנייה בשנת 787 ידעה תנועה זו עדנה נוספת בתחילת המאה התשיעית ונאסרה סופית בשנת 843.
בשנת 733 בימי אותו קיסר לאון השלישי, כנסיית יוון הפכה לחלק מתחום סמכותה של הפטריארכיה האקומנית של קונסטנטינופול אחרי שקודם לכן הייתה כפופה לבישופים של רומא (האפיפיורים)
אחרי הסכיזמה, הפילוג הגדול בין כנסיית המזרח לזו של המערב בשנת 1054 לא קיבלו הנוצרים היוונים הביזנטים את סמכות האפיפיור.
פטריארך קונסטנטינופול הוכר כראשון בין ראשי כנסיות המזרח.
אחרי כיבוש קונסטנטינופול על ידי הצלבנים והקמת האימפריה הלטינית של קונסטנטינופול בשנת 1204 הוצא הפולחן הביזנטי ביוון מחוץ לחוק.
אותם הבישופים שלא הכירו בסמכות האפיפיור אולצו לעזוב את משרותיהם והוחלפו בכמרים רומיים-קתוליים.
בשנת 1213 שליח האפיפיור בשם פלאגיוס די אלבנו הורה על עונש מוות למי שישמור על הפולחן הביזנטי.
בסופו של דבר מחאה המונית של העם ושל אצולה היוונים עצרה את יישום החלטה זו.
בימי שלטון הקיסרים הביזנטים ואחר כך בעת הכיבוש הטורקי של יוון (ה"טורקוקרטיה") הכנסייה האורתודוקסית ביוון הייתה מנוהלת על ידי הפטריארכיה האקומנית של קונסטנטינופול.
השלטון העות'מאני לא התערב בניהול הכנסייה.
תוך כדי מלחמת העצמאות של יוון (1832-1821) התחיל הנשיא הזמני של יוון, יואניס קפודיסטריאס (1831-1776) במשא ומתן עם הפטריארך בנוגע לעצמאותה של כנסיית יוון שהייתה למעשה עובדה מוגמרת החל משנת 1821.
ההחלטה הסופית בקשר למעמד הכנסייה ביחס לקונסטנטינופול נלקחה בשנת 1833 על ידי העוצר הבווארי פון מאורר שפעל בשם המלך הקטין עדיין אותון (1867-1815) מתוך חשש כי הממשל העות'מאני יוכל להשפיע על המדיניות של יוון באמצעות הפטריארך של קונסטנטינופול.
ב-23 ביולי 1833 בסינוד שהתכנס בנאפפליו הוכרזה כנסיית יוון לכנסייה אוטוקפלית על כל שטחי הממלכה,
בראש הכנסייה הועמד מלך יוון (רומי-קתולי בדתו) כסמכות -על ניהולית.
הוחלט על הקמת סינוד קבוע מורכב מכמרים ממונים על ידי המלך.
עצמאות הכנסייה לא זכתה להכרה מצד הפטריארך מקונסטנטינופול שהטיל חרם עליה.
היא לא הוכרה גם על ידי עוד כנסיות אורתודוקסיות אחרות.
הפילוג - סכיזמה - הזה נמשך 17 שנה.
בסופו של דבר ב-29 ביוני 1850 הכיר הפטריארך אנתימוס הרביעי בכנסיית יוון תוך השגת כמה תנאים שהבטיחו את המעמד המיוחד של "כנסיית האם" מקונטנטינופול על אדמות יוון.
בשנת 1864 תושבי האיים היוניים הסתפחו לכנסיית יוון ובשנת 1881 התווספו גם דיוקסיית תסליה וחלקים מאפירוס.
באותה שנה הוקמה הכנסייה היוונית אורתודוקסית של אמריקה.
לפי הסכם משנת 1908 בין הפטריארך לסינוד הקדוש של אתונה, כנסיית יוון פרשה את חסותה גם על הכנסיות היווניות בארצות הברית.
בשנת 1927 שונו תקנוני כנסיית יוון כך שהממשלה תוכל לפקח עליה ולהיות נוכחת במפגשי הסינוד הקדוש.
בשנת 1924 קיבלה הכנסייה את לוח השנה הנאו-יוליאני, מה שעורר מחאות בקרב חלק מציבור המאמינים ומהכמרים.
ב-4 בספטמבר 1928 הגיעו כנסיית יוון והפטראירכיה האקומנית של קונסטנטינופול לסיכום לפיו 36 אפרכיות שסופחו ליוון בהתאם להסכם לוזאן תנוהלנה בפועל על ידי הפטריארכיה, בעודן הן בהתאם לחוק היווני 3615 מ-15 ביולי 1928 חלק מכנסיית יוון.
מדובר באפרכיות באפירוס, מקדוניה, מערב טרקיה ובאיים.
ב-1935 שלושה בישופים שפעלו בתקיפות נגד הנהגת לוח השנה החדש הודיעו על הקמתה של "כנסיית הנוצרים האורתודוקסים האמיתיים" (Εκκλησία των Γνησίων Ορθοδόξων Χριστιανών)
כתוצאה מכך קמו עוד כמה כנסיות אורתודוקסיות בלתי רשמיות במסגרת "תנועת לוח השנה הישן" ( Παλαιοημερολογίτες פאלאואימרולוגיטס)
החל משנות ה-1940 תנועה זו התפלגה לעוד כמה קבוצות קטנות.
תנועת התחייה של הכנסייה האורתודוקסית של יוון
בשנת 1833 סגר הפרלמנט של אתונה 400 מנזרים קטנים שהיו מאוכלסים על ידי פחות מ-5 נזירים או נזירות.
באזורים הכפריים היו בעצמם חוואים ופרנסתם הייה תלויה ברווחי חוותיהם ובתגמולים ואתננים מציבור המאמינים בפרוכיות שלהם.
חובותיהם המקצועיים היו בעיקר טקסי הקודש - הסקרמנטים -, ניהול ההלוויות, הברכות על היבול, וטקסי גירוש שדים.
כמרים מועטים למדו בסמינרים לכמרים.
בסביבות 1840 התחיל תהליך של תחיית הכנסייה בכל רחבי הממלכה כשבראשה עמדו מטיפים נודדים.
כמה מטיפים נעצרו אבל התנועה התעצמה וחסידיה קמו והוקיעו שלושה בישופים על "קניית משרותיהם".
בסביבות שנת 1880 תנועה שנקראה "אנאפלאסיס" ("הקימה מחדש") הזריקה תנופה נוספת.
היא נאבקה ברעיונות הרציונליסטים ומטריאליסטים שהושפעו על ידי החילון המערבי.
היא קידמה את השימוש בספרי תפילה בבתי הספר ופתחה חוגים ללימוד כתבי הקודש הנוצרים.
בראש מגמה זו לתחיית האמונה הדתית עמדה במאה ה-20 תנועה שנקראה "זואי", שהוקמה בשנת 1911. המרכז שלה היה באתונה אולם היא פעלה בפרובינציה ופעיליה היו בעיקר מאמינים מן השורה ורק כמה אנשי כמורה.
פעילות התנועה התרכזה בפרסום חוברות וברשת בתי ספר של יום ראשון ואורגנה בתוך 7800 כנסיות ושבהם למדו 150,000 תלמידים.
תנועת זואי מימנה ארגונים רבים לעובדים, להורים ולאחיות רחמניות.
הפיצה את כתבי הקודש, רומנים מאוירים, עלונים וחומר דתי אחר.
עודדה השתתפות בליטורגיות ובטקסי המעבר הדתיים.
במהלך המאה ה-20 נפתחו סמינרים רבים לכמרים, אולם רוב בוגריהם הפכו ליותר מורים מאשר לכמרים.
בשנת 1920 רק 800 כמרים מתוך 4500 היו בעלי השכלה על-יסודית.
ב-1959 רק 5% מתוך 7000 כמרים היו בעלי השכלה גבוהה (בוגרי אוניברסיטה או סמינר).
מגזר הנזירים הידלדל, אם כי נשאר על כנו בהר אתוס המרוחק.
מלחמת העולם השנייה ואחר כך מלחמת האזרחים פגעו בחיים הדתיים.
כנסיות רבות נשרפו, מאות כמרים ונזירים נרצחו על ידי הכובשים הגרמנים או מצד שני על ידי הקומוניסטים.
כנסיית יוון מונה ארכיבישופות אחת (אתונה) ו-77 מיטרופוליות.
החל משנת 2008 ראש כנסיית יוון וראש הסינוד הקדוש שלה הוא הארכיבישוף ירונימוס השני (יואניס ליאפיס) של אתונה וכל יוון
לפי אתר הפטריארכיה של מוסקבה מספר המאמינים של כנסיית יוון מוערכת כ-8 מיליון מתוך 9.6 מיליון תושבי יוון.
כיום הארכיבישוף של אתונה ושל כל יוון עומד בראש סינוד קבוע המורכב מ-12 מיטרופוליטים (6 מדרום יוון ו-6 מ"האדמות החדשות", המשתתפים בסינוד ברוטציה שנתית) ובראש סינוד של ה"הייררכיה" שבו משתתפים כל המיטרופוליטים, והמתכנס אחת לשנה.
פועלות שתי פקולטות לתאולוגיה (נוצרית אורתודוקסית) - באוניברסיטאות אתונה וסלוניקי.
יש כמרים שהם בוגרים של סמינרים ומכללות תאולוגיות .
הארכיבישופות של אתונה ושל כל יוון
החל מ-1981 הארכיבישוף הוא ירונימוס השני.
מיטרופוליות ומיטרופוליטים של כנסיית יוון
מיטרופוליית אטוליה ואקרנאניה - מיטרופוליט קוסמס פפכריסטו (החל משנת 2005)
מיטרופוליית ארגוליס : מיטרופוליט נקטריוס אנטונופולוס (מ-2013)
מיטרופולייטת ארטא: מיטרופוליט איגנטיוס אלכסיו (מ-1988)
מיטרופוליית קפלוניה : מיטרופוליט דימיטריוס ארגירוס (מ-2015)
מיטרופוליית חאלקיס, איסטיאה וספוראדס: מיטרופוליט כריסוסטומוס (קונסטדינוס טריאנדפילו) (מ-2001)
מיטרופוליית קורפו, פאקסי והאיים הדיאפונטים: מיטרופוליט נקטריוס (דימיטריוס) דובאס (מ-2002)
מיטרופוליית קורינתוס: מיטרופוליט דיוניסיוס (דימיטריוס) מנדאלוס (מ-2006)
מיטרופוליית אליס ואולני: מיטרופוליט גרמאנוס (יואניס) פרסקבופולוס (מ-1981)
מיטרופוליית גליפאדה ואקסוני : מיטרופוליט פבלוס (אפסטראטיוס) צאוסוגלו (מ-2002)
מיטרופוליית גורטינה, ארקדיה ומגלופוליס : מיטרופוליט ירמיאס פונדאס (מ-2006)
מיטרופוליית גיתיון ואיטילו: מיטרופוליט של חצי האי מאני: כריסוסטומוס (דימיטריוס) קוראקיטיס (מ-1996)
מיטרופוליית הידרה, ספצס ואגינה: מיטרופוליט אפרם (אוונגלוס) סטנאקיס (מ-2001)
מיטרופוליית קלווריטה ואגיאליה: מיטרופוליט אמברוסיוס (אתנאסיוס) לניס (מ-1978)
מיטרופוליית קרפניסי: מיטרופוליט ניקולאוס דרוסוס (2016-1979)
מיטרופוליית קריסטוס וסקירוס: מיטרופוליט שרפים (סוקרטיס) רוריס (מ-1968)
מיטרופוליית קסריאני, וירונאס והימטוס: מיטרופוליט דניאיל (דיוניסיוס) פורצוקליס (מ-2000)
מיטרופוליית קיפיסיה, אמארוסיון ואורופוס: מיטרופוליט קיריליוס (קונסטנדינוס) מיסיאקוליס (מ-2010)
מיטרופוליית קיתירה: שרפים (יאמברוס) סטרגיוליס (N-2005)
מיטרופוליית איליון, אכארנס ופוטרופוליס: מיטרופוליט אתנאגוראס (גאורגיוס) דיקאאקוס (מ-2010)
מיטרופוליית לריסה וטירנבוס: מיטרופוליט איגנטויוס (יאקובוס) לאפאס (2018-1994)
מיטרופוליית לפקאדב ואיתאקה: תאופילוס (קונסטנדינוס) מנולאטוס (מ-2008)
מיטרופוליית מנדינאה וקינוריה: מיטרופוליט אלכסנדרוס פפדופולוס (מ-1995)
מיטרופוליית מגארה וסלאמיס: מיטרופוליט קונסטנדינוס יאקומאקיס (מ-2014)
מיטרופוליית מסוגיה ולבראוטיקי: מיטרופוליט חדזיניקולאו
מיטרופוליית מסיניה: מיטרופוליט כרוסוסטומוס (גאורגיוס) סאוואטוס (מ-2007)
מיטרופוליית מונמוואסיה וספארטה: מיטרופוליט אפסתאטיוס (קונסטנדינוס) ספלוטיס (מ-1988)
מיטרופוליית נאפקטוס ואגיוס ולאסיוס: מיטרופוליט ירותאוס (ולאכוס) (מ-1995)
מיטרופוליית נאה יוניה (יוניה החדשה) ופילדלפיה: מיטרופוליט גבריאיל (גאורגיוס) פפניקולאו (מ-2014)
מיטרופוליית נאה סמירנה: מיטרופוליט סימאון (פריקליס) קוצאס (מ-2002)
מיטרופוליית ניקאה, אתיקה: מיטרופוליט אלכסיוס וריוניס (מ-1995)
מיטרופוליית פארונקסיה - פארוס, נאקסוס ואנטיפארוס: מיטרופוליט קאליניקוס (ניקולאוס) דמנופולוס (מ-2008)
מיטרופוליית פאטראס : מיטרופוליט כריסוסטומוס (כריסטוס) סקליפאס (מ-2005)
מיטרופוליית פריסטרי: מיטרופוליט כריסוסטומוס (גראסימוס) זאפיריס (מ-2078)
מיטרופוליית פוקיס: מיטרופוליט תאוקטיסטיוס (תאודורוס) קלוקינאס (מ-2014)
מיטרופוליית פתיוטיס: מיטרופוליט ניקולאוס פוטופפאס (מ-1996)
מיטרופוליית פיראוס: מיטרופוליט שרפים מנדזנופולוס (מ-2001)
מיטרופוליית סטאגי ומאטאורה: מיטרופוליט שרפים סטפאנו (מ-1991)
מיטרופוליית סירוס, טינוס, אנדרוס, קאה ומילוס: מיטרופוליט דוורותאוס פליקנדריוטיס (מ-2001)
מיטרופוליית תסליוטידה, פאנארי ופרסאלוס: מיטרופוליט טימותאוס (ניקולאוס) אנתיס (מ-2014)
מיטרופוליית תבאי וליוואדיה: מיטרופוליט גאורגיוס מאדזוראניס
מיטרופוליית תרה (סנטוריני), אמורגוס ושל האיים: מיטרופוליט אפיפאניוס (מיכאיל) ארטמיס (מ-2003)
מיטרופוליית טריפיליה ואולימפיה: מיטרופוליט כריסוסטומוס (אלכסנדרוס) סטברופולוס (מ-2007)
מיטרופוליית טריקה וסטאגי: מיטרופוליט אלכסיוס (תאודורוס) מיכלופולוס (מ-1981)
מיטרופוליית זקינטוס וסטרופאדס: מיטרופוליט דיוניסיוס (דמטריוס ) סיפנאוס (מ-2011)
דיוקסיית כריסטופוליס (קוואלה): בישוף פטרוס דקטילידיס (מ-1995)
דיוקסיית ולסטינו (פרס, מגנסיה): בישוף דמסקינוס (יואניס) קסנאקיס (מ-2003)
דיוקסיית קורוניה - בישוף פנטלימון קתרפטידיס (מ-2003)
דיוקסיית נאוכורי (נברופולי אגרפון): בישוף פבלוס אתאנטוס (מ-1995)
דיוקסיית מרתון: בישוף מליטון קוואציקליס
דיוקסיית תרמופילה - בישוף יואניס סקלאריו
דיוקסיית פאנארי (קרדיצה): בישוף אגתאנגלוס (וסיליוס) חרמנטידיס (מ-2003)
דיוקסיית פוטיקי (פאראמיתיה): בישוף דיוניסיוס (דימיטריוס) סיפנאוס (מ-2010)
דיוקסיית טנאגרה: בישוף פוליקרפוס חריסיקוס
דיוקסיית כריסטיאנופולוב (פיליאטרה): בישוף פרוקופיוס פטרידיס (מ-2010)
דיוקסיית אלאבסיס (אלאוסינה): בישוף דורותאוס מורצוקוס
דיוקסיית רנטינה (קרדיצה): בישוף שרפים קלוגרופולוס (מ-2009)
דיוקסיית אנדרוס : בישוף תאוקליטוס (תאודורוס) קלוקינאס (מ-2009)
דיוקסיית אפידאורוס (אפידברוס): בישוף קליניקוס (קונסטנדינוס) קורומבוקיס (מ-2009)
דיוקסיית אולני - בישוף אתנסיוס (אריסטידיס) באחוס (מ-2009)
מיטרופוליות ומיטרופוליטים של האדמות החדשות
(תחת שיפוטה של פטריארכיית קונסטנטינופול עד 1928, מאז תחת שיפוטה של אתונה, להוציא דודקנסוס)
מיטרופוליית אלכסנדרופוליס - מיטרופוליט אנתימוס (כריסטוס) קוקורידיס (מ-2004)
מיטרופוליית כיוס, פסארה ואינוסס והאקסארכות של יוניה כולה - מיטרופוליט מרקוס וסילאקיס (מ-1965)
מיטרופוליית דידימוטיכיון ואורסטיאס והאקארכות של המוס - מיטרופוליט של המימונטוס - דמסקינוס (מינאס)קרפתאקיס (מ-2009)
מירטופוליית דראמה - מיטרופוליט פבלוס (אלכסנדרוס) אפוסטולידיס (מ-2005)
מיטרופוליית דרינופולוס (דרופול), פגוניאני וקוניצה והאקארכות של צפון אפירוס - מיטרופוליט אנדריאס טרבלאס (מ-1995)
מיטרופוליית אדסה, פלה ואלמופיה - מיטרופוליט יואל _(פנאיוטיס) פרנגאקיס (מ-2002)
מיטרופוליית אלאסונה והאקארכות של הר אולימפוס - מיטרופוליט ואסיליוס קולוקס (צ-1995)
מיטרופוליית אלפתרופוליס והאקסארכות של גבעות פנגאון - מיטרופוליט כריסוסטומוס (יואניס) אוואייאנוס
מיטרופוליית פלורינה, פרספס ואאורדיה - מיטרופוליט תאוקליטוס (תומאס) פאסאליס (מ-2000)
מיטרופוליית גומניסה, אקסיופולי ופוליקסטרו - מיטרופוליט דימיטריוס בקיאריס מברוגונאטוס (מ-1991)
מיטרופוליית גרוונה - מיטרופוליט סרגיוס (אנטוניוס) סיגאלאס (מ-1976)
מיטרופוליית יריסוס, ההר אתוס וארדאמרי - מיטרופוליט תאוקליטוס אתנסופולוס (מ-2012)
מיטרופוליית יואנינה והאקארכות של אפירוס - מיטרופוליט מקסימוס פפיאניס (מ-1975)
מיטרופוליית קסנדריה והאקסארכות של כל המפרץ התרמאי - מיטרופוליט ניקודימוס (קונסטנדינוס) קוראקיס (מ-2001)
מיטרופוליית קסטוריה והאקסארכות של מקדוניה עילית - מיטרופוליט שרפים (יואניס) פפקוסטאס (מ-1996)
מיטרופוליית קיטרוס (פידנה), קתריני ופלאטאמונס והאקסארכות של פיאריה - מיטרופוליט אגאתוניקוס (גאורגיוס) פאטורוס
מיטרופוליית לנגאדאס - מיטרופוליט יואניס טאסיאס (מ-2010)
מיטרופוליית לימנוס ואגיוס אפסטאטיוס והאקסארכות של צפון הים האגאי - מיטרופוליט ירותאוס גריפאלוס (מ-1988)
מיטרופוליית מרוניה וקומוטיני והאקסארכות של רודופי - מיטרופוליט דמסקינוס (פטרוס) רומליוטיס (2012 -1974)
מיטרופוליית מיתימנה - מיטרופוליט כריסוסטומוס (קיריאקוס) קלמטיאנוס (מ-1984)
מיטרופוליית מיטיליני, ארסוס ופלומאיר - מיטרופולית יאקובוס פרדציס (מ-1988)
מיטרופוליית נאפולי, תסלוניקי וסטברופוליס - מיטרופוליט ברנרבאס (מרקוס) טיריס (מ-2004)
מיטרופוליית נאה קריני וקלמאריה - מיטרופוליט פרוקופיוס (אנטוניוס) גאורגנטופולוס (מ-1974)
מיטרופוליית נאה זיכני ונברוקופיון (קאטו נברוקופי) - מיטרופוליט ירותאוס (דימיטריוס) צוליאקוס (מ-2003)
מיורופוליית ניקופוליס ופרווזה והאקסארכות של אפירוס הישנה (אפירוס וטוס) - מיטרופוליט מלטיוס קלמאראס (מ-1980)
מיטרופוליית פאראמיתיה, פיליאטס, גירומרי ופארגה והאקסארכות של תךספרוטיה - מיטרופוליט טיטוס (סוטיריוס) פפנאקוס (מ-1974)
מיטרופוליית פיליפי, נאפוליס (קוואלה) ותאסוס =- מיטרופוליט פרוקופיוס (מיכאיל) צקומאקאס (מ-1974)
מיטרופוליית פוליאני (דויראן) וקיליקיסיון - מיטרופוליט עמנואל סיגאלאס (מ-2009)
מיטרופוליית סאמוס ואיקאריה - מיטרופוליט אסבסיוס (אוואנגלוס) פיסטוליס (מ-1995)
מיטרופוליית סרס וניגריטה - מיטרופוליט תאולוגוס (יואניס) אפוסטולידיס (מ-2003)
מיטרופוליית ברסביה וקוזאני - מיטרופוליט פבלוס פפאלכסיו (מ-2004)
מיטרופוליית סידרוקסטרון - מיטרופוליט מקריוס (סוטיריוס) פילותאו (מ-2001)
מיטרופוליית סיסאניון (אסקיו, קוזאני) וסיאטיסטה - מיטרופוליט פבלוס יואנו (מ-2006)
מיטרופוליית תסלוניקי - מיטרופוליט אנצימוס (דיוניסיוס רוסאס (מ-2004)
מיטרופוליית וריה ונאוסה - מיטרופוליט פנטלימון (יואניס) קלפקידיס (מ-1994)
מיטרופוליית קסאנתי ופריתאוריון והאקסארכות של מערב תרקיה - מיטרופוליט פנטלימון (מיכאיל)קלפאטיס (מ-1995)
הכנסייה האורתודוקסית של אוקראינה (באוקראינית: Православна церква України) היא כנסייה אורתודוקסית עצמאית, אוטוקפאלית, במסגרת הנצרות האורתודוקסית המזרחית, ששטח הכהונה שלה הוא אוקראינה.
מנהיג הכנסייה המאוחדת הוא המטרופוליט הנבחר אפיפניוס הראשון, המטרופוליט של קייב וכל אוקראינה (Митрополит Київський і всієї України).
עצמאות הכנסייה הלאומית מהווה צעד נוסף בעצמאות המדינה והתנתקותה ממוסקבה.
נשיא אוקראינה, פטרו פורושנקו, השווה צעד זה למשאל העם שנערך במדינה ב-1991, ושאישר את הצהרת העצמאות שלה מברית המועצות.
לפי סקר ממאי 2019 של המכון הבינלאומי לסוציולוגיה בקייב, מתוך האוקראינים שהגדירו עצמם כנוצרים אורתודוקסים (שהם 79.3% מכלל אזרחי אוקראינה), 61.5% הצהירו על שייכות לכנסייה האורתודוקסית של אוקראינה, 20.5% לא הכריזו על השתייכות לכנסייה אורתודוקסית מסוימת, ורק 18% עדיין משתייכים לפלג האוקראיני של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, שעודו כפוף לפטריארך מוסקבה.
ב-24 במאי 2023 החליטה מועצת הבישופים לעבור לחלוטין ללוח השנה היוליאני המתוקן וכי מעבר זה יתרחש ב-1 בספטמבר 2023. כמו כן הוחלט לכנס את המועצה המקומית של ה-OCU ב-27 ביולי 2023, אשר יאשר לבסוף את המעבר ללוח השנה היוליאני המתוקן.
בשנת 988 הפכה רוס של קייב, המדינה הסלאבית הראשונה, למדינה נוצרית.
בעיר קייב, הבירה, הוקם כס המטרופוליט של קייב וכל רוס, כשלוחה של הכנסייה האורתודוקסית.
המטרופוליט (ראש הכנסייה המקומית) מונה על ידי פטריארך קונסטנטינופול והיה כפוף אליו.
בהמשך נחרבה רוס של קייב, נכבשה על ידי המונגולים וראש הכנסייה עבר לעיר ולדימיר.
במקביל עלה כוחה של דוכסות מוסקבה.
ב-1329 דרש דוכס מוסקבה מן הפטריארך של קונסטנטינופול שימנה בעיר מטרופוליט עצמאי.
לאחר שהדרישה לא נענתה מינה שליט מוסקבה פטריארך בעצמו, אשר זכה להכרת קונסטנטינופול רק ב-1589, לאחר שהיה לגורם בעל השפעה רבה דה פקטו.
במהלך מרד חמלניצקי של האוקראינים נגד שלטון האיחוד הפולני-ליטאי באוקראינה, נעזרו האוקראינים ברוסים.
אחד ממחירי שיתוף הפעולה היה הכפפת המטרופוליט של קייב לפטריארך מוסקבה, כלומר העברת כל מערך המינויים הכנסייתיים והשליטה באוקראינה למוסקבה.
זאת למורת רוחו של פטריארך קונסטנטינופול, שאיבד את השפעתו הישירה.
בשנת 1921 חלה התעוררות לאומית אוקראינית ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, שהייתה חלק מברית המועצות.
במסגרת התעוררות זו הוקמה הכנסייה האוקראינית האורתודוקסית העצמאית (UAOC; Українська автокефальна православна церква (УАПЦ), שביקשה לחדש את ימיה ככנסייה נפרדת ממוסקבה.
אולם הכנסייה דוכאה כמו כל ההתארגנויות הדתיות בברית המועצות.
ניסיון שני להחיות את הכנסייה האוקראינית האורתודוקסית העצמאית אירע ב-1942, כאשר חלקים מאוקראינה שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה נוהלו על ידי נציבות הרייך אוקראינה.
במסגרת זו, החיה פוליקארפ סיקורסקי (Polikarp Sikorsky) את הכנסייה בתפקידו כ"מטרופוליט לוצק וקובל" ובתמיכת השלטון הנאצי ששיתף פעולה עם התנועה הלאומנית האוקראינית שביקשה להשתחרר מעולה של ברית המועצות ("השלטון היהודי-קומוניסטי").
בין היתר פרסם פוליקארפ פרסומים אנטישמיים.
ניסיון זה דוכא על ידי השלטון הסובייטי, עם שובו ב-1944.
ב-1991, עם עצמאותה המחודשת של אוקראינה, שבה וקמה גם הכנסייה האוקראינית האורתודוקסית העצמאית, אשר, על אף שלא זכתה בהכרה, סחפה כשליש מן המאמינים.
ב-1992 התפצלה הכנסייה על רקע חילוקי דעות באשר לזהות הפטריארך וכך הוקמה הכנסייה האורתודוקסית של אוקראינה - פטריארכיית קייב (UOC-KP; Украї́нська Правосла́вна Це́рква – Ки́ївський Патріарха́т (УПЦ-КП).
ראש הכנסייה האורתודוקסית של אוקראינה - פטריארכיית קייב, פליארט דניסנקו, הכריז על עצמו כפטריארך קייב ואוקראינה, ללא תמיכת שאר הפטריארכים.
רוסיה, מצידה, הצהירה שהצעד משקף תוקפנות אוקראינית, כיוון שהכנסיות האוקראיניות השתלטו על שטחים ומבנים שהשתייכו לרוסיה באמצעות הכנסייה הרוסית.
אולם עדיין רוב המאמינים השתייכו לכנסייה הפרבוסלבית האוקראינית, אשר המשיכה להיות כפופה לפטריארך של מוסקבה.
באוגוסט 2008, במהלך הטקסים לרגל 1,020 שנים לאימוץ הנצרות בממלכה הסלאווית (שקדמה לאוקראינה ולרוסיה), קרא הנשיא האוקראיני ויקטור יושצ'נקו לראשונה בפומבי לנוצרים האורתודוקסים במדינתו להתפצל מהכנסייה הרוסית-אורתודוקסית ולזכות בעצמאות.
המאבק הפוליטי בין רוסיה לאוקראינה, שהתקיים מאז 1992, הסלים מאוד עקב כיבוש חצי האי קרים על ידי רוסיה ב-2014. צעד זה איחד אוקראינים רבים תחת דגל הלאומיות, שהאויבת הישירה שלה היא מוסקבה.
במקביל לסחף הלאומי הפוליטי חל גם סחף לאומי דתי, שהגדיל את כוחן של הכנסיות האוקראיניות על חשבון הכנסייה הפרבוסלבית הכפופה למוסקבה.
במקביל נערכו שיחות בין בכירי ממשל אוקראינים עם צמרת הכנסייה האורתודוקסית על מנת להכין את הקרקע להפרדת הכנסייה האוקראינית מהכנסייה הרוסית.
ב-8 בספטמבר 2018 מינה פטריארך קונסטנטינופול שני בישופים (דניאל והילריון) כשליחיו לקייב, מבלי להיוועץ במוסקבה ולפיכך עקף את סמכותו של פטריארך מוסקבה ורמז על כך שהוא רואה את הכנסייה האורתודוקסית של אוקראינה כבלתי כפופה יותר למוסקבה.
ב-14 בספטמבר 2018 התכנס סינוד של הכנסייה הרוסית במוסקבה, אשר הכריז על צעדיו של פטריארך קונסטנטינופול כבלתי חוקיים ודחה כל המשך שיתוף פעולה עם קונסטנטינופול.
ב-23 בספטמבר הבהיר פטריארך קונסטנטינופול שלא נבהל מן ההכרזה הרוסית ושלא ירחק היום בו תזכה הכנסייה של אוקראינה למעמד העצמאי (אוטוכפלי) לו היא זכאית.
ב-2 באוקטובר קרא ראש הכנסייה הרוסית, הפטריארך קיריל, לכינוס סינוד פאן-אורתודוקסי במינסק לפתרון המשבר.
המטרופוליט הילריון, ראש מחלקת קשרי החוץ של הכנסייה הרוסית קבע שהקרע עלול להיות טראגי עבור הכנסייה האורתודוקסית כולה.
ב-12 באוקטובר התייחס נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין למשבר וכינה אותו "קטסטרופלי" בעת נאומו במועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
באוקראינה, מנגד, התקיימו עצרות תמיכה בהפרדות ודרשות פומביות בכיכרות מרכזיות.
ב-11 באוקטובר הכריז הסינוד הפטריארכלי (הוועידה העליונה של הכנסייה האורתודוקסית העולמית שמושבה באיסטנבול (קונסטנטינופול)) על כך שיעניק מעמד עצמאי לכנסייה של אוקראינה.
ב-15 באוקטובר 2018 הכריז הסינוד של הכנסייה הרוסית על ניתוק קשריו עם הסינוד הפטריארכלי ובכך הביא לידי ביטוי את הסכיזמה (פילוג, קרע) בכנסייה האורתודוקסית.
במקביל, כינסו הכנסיות האוקראיניות ועידת איחוד בה השתתפו ראשי הכנסייה העצמאית (UAOC), ראשי כנסיית פטריארכיית קייב (UOC-KP) וכן שני בישופים מהכנסייה הפרבוסלבית של אוקראינה, אשר פרשו מכפיפותם למוסקבה.
ב-15 בדצמבר סיימה ועידת האיחוד את עבודתה ובחרה במטרופוליט אפיפניוס בן ה-39 למטרופוליט של קייב וכל אוקראינה ופרימאט (ראש) הכנסייה.
בנאום שנשא נשיא אוקראינה במעמד זה הצהיר "בלי פוטין!
בלי קיריל [פטריארך מוסקבה] - עם אלוהים ועם אוקראינה!" ב-5 בינואר 2019 יצאו נשיא אוקראינה, פורושנקו, המטרופוליט אפיפניוס ובכירים נוספים לאיסטנבול ובאותו יום קיים אפיפניוס קיים טקס דתי יחד עם פטריארך קונסטנטינופול.
למחרת, במסגרת טקסי חג ההתגלות, הוענק לו הטומוס הרשמי המאשר חוקית את כינון הכנסייה האורתודוקסית של אוקראינה.
ב-3 בפברואר 2019 הוכתר אפיפניוס בקתדרלת סופיה הקדושה בקייב כמיטרופוליט פרימאט של הכנסייה האורתודוקסית של אוקראינה.
הוא קיבל את ברכת המיטרופוליט פילרט שלא השתתף בטקס מסיבות בריאות.
ב-5 בפברואר 2019 התכנס הסינוד הראשון של הכנסייה.
החל מפברואר 2019 הכנסייה האורתודוקסית של אוקראינה משתתפת במועצת העל של הכנסיות והארגונים הדתיים האוקראינים, במקומן של הכנסייה האורתודוקסית האוקראינית של פטריארכיית קייב ובמקום הכנסייה האורתודוקסית האוטוקפלית האוקראינית.
ביוני 2019 משלחת הכנסייה האורתודוקסית של אוקראינה יחד עם נציגי הכנסיות האורתודוקסיות של יוון, של אלכסנדריה, קפריסין, גאורגיה, בולגריה, פינלנד, אסטוניה, הכנסייה האורתודוקסית האוקראינית של קנדה והכנסייה הקופטית השתתפו במפגש פסגה בינלאומי
בסמינר התאולוגי של חלקי באיסטנבול, והציגה בו מיזם לתחיית נחל פוצ'יינה המיתולוגי שבו הוטבל ולדימיר הקדוש.
ההכרה בכנסייה של אוקראינה יצרה פיצול בקרב הכנסיות האורתודוקסיות בעולם.
במהלך שנת 2019 היא קיבלה הכרה מצד הכנסייה האורתודוקסית של יוון (7.10.2019) והפרטיארכייה האורתודוקסית של אלכסנדריה (8.11.2019) מה שעורר תגובות תגמול כלפי ראשי כנסיות אלה מצד הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
הכנסיות האורתודוקסיות בבולגריה, קפריסין וצ'כייה וסלובקיה החליטו שלא להחרים אותה.
הכנסייה האורתודוקסית הרומנית והגאורגית צפויות להכירה בעתיד הקרוב.
אין עדיין החלטה בכיוון ההכרה בכנסיות האורתודוקסיות הפולנית והאלבנית ובפטריארכייה היוונית אורתודוקסית של ירושלים וזו של אנטיוכיה.
לעומת זאת הכנסייה האורתודוקסית הסרבית סירבה להכירה והתייצבה לימין פטריארכיית מוסקבה.
הכנסייה הקתולית הביעה תמיכה והכרה בעצמאות הכנסייה של אוקראינה.
הכנסייה האורתודוקסית הרוסית הגולה או הכנסייה הלבנה, הייתה פלג של הכנסייה הפראבוסלאבית שהתקיים באופן עצמאי (אוטוקפלי) מ-1920 ועד 2007 מחוץ לרוסיה ושירת בעיקר את הגולים הרוסים שנמלטו ממולדתם.
לאחר מהפכת אוקטובר 1917 ומלחמת האזרחים ברוסיה הוכפף פטריארך מוסקבה ורוס כולה של הכנסייה הרוסית לשלטון הסובייטי (לפיכך נקראה "הכנסייה האדומה").
במקביל יצאו מספר בכירי כנסייה לגלות והקימו שם את הכנסייה הרוסית הנאמנה למשפחת הצאר ולרוסיה שלפני המהפכה.
מרכז הכנסייה שכן עד אחרי מלחמת העולם השנייה בסרמסקי קרלובצי שבסרביה ולאחר מכן עבר לניו יורק.
לאחר מהפכת אוקטובר פרצה ברחבי רוסיה מלחמת אחים בין הבולשביקים לבין תומכי המשטר הישן ("התנועה הלבנה").
במאי 1919, בשיא כוחו של הצבא הלבן, התכנסו מספר בישופים בסבסטופול והכריזו על הקמת "המינהל הזמני העליון של הכנסייה בדרום-מזרח רוסיה" (Временное высшее церковное управление на Юго-Востоке России), זאת לאור כליאתו של פטריארך מוסקבה, טיכון, על ידי הבולשביקים, ושעבודו למעשה לשלטון.
ב-7 בנובמבר 1920 הוציא הפטריארך טיכון אוקאז (צו) שבו קבע שעל פי חוקי הכנסייה חייב כל מחוז לראות בכוהניו הבכירים סמכות עליונה והללו חייבים לנהוג בהתאם לחוקי ההייררכיה הקבועים.
פירוש האוקאז היה קריאת מרי נגד השלטון ומתן אפשרות ליצירת גופים כנסייתיים רוסיים בלתי-תלויים במדינה.
ב-1920 התרכזו רבים מראשי הכנסייה הגולים, ובראשם המטרופוליט אנטוני מקייב, בקונסטנטינופול וב-29 בדצמבר 1921 קיבלו אישור מהפטריארכיה האקומנית של קונסטנטינופול לייסד את הכנסייה הרוסית בגלות.
מיד לאחר מכן הזמין הפטריארך דימיטרי את הסינוד החדש להתמקם בסרמסקי קרלובצי שבסרביה.
שליחים חשאיים שפעלו מטעם ימק"א (בהם ג'ון ראלי מוט) העבירו את האוקאז של טיכון לסרמסקי קרלובצי.
עבור הכנסייה הרוסית בגלות הייתה תקנה זו צו-חיים ומכוחה היא קיימה את בידולה מן הכנסייה הרוסית המוכרת במוסקבה.
במהלך הרעב ברוסיה הסובייטית (1921–1922) הולאמו נכסיה של הכנסייה בכל רחבי רוסיה.
טיכון, שהביע התנגדות למהלך זה, הוקע כסבוטאז'ניק ("מחבל") והושם במאסר בית אותו ריצה במנזר דונסקוי במוסקבה עד מותו.
מחליפו, סרגיוס, חתם ב-20 ביולי 1927 על הצהרת נאמנות ללא תנאי לשלטון הסובייטי.
הכנסייה בברית המועצות דוכאה, נכסיה הולאמו וכנסיות הפכו למבני ציבור לא דתיים.
ב-14 בפברואר 1921 התמקם מרכז הכנסייה הגולה בסרמסקי קרלובצי, לפי הזמנת הכנסייה האורתודוקסית הסרבית והכריז על עצמו כמרכז לכל הכנסיות הרוסיות שמחוץ לברית המועצות.
סינוד הכנסייה קיבל מספר החלטות, בהן רסטורציה של שלטון צאר מבית משפחת רומנוב ועתירה לוועידת ג'נובה (שהתכנסה באפריל 1922) לסייע לחיסול הבולשביזם.
ניקולאי ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה צוין כיורש החוקי לשושלת רומנוב (למורת רוחו, שכן הוא לא ביקש זאת כלל).
הכנסייה דימתה את עצמה ל"כנסיית הקטקומבות" ברמיזה לנוצרים הנרדפים ברומא.
בעוד קהילות רוסיות במדינות הבלקן והמזרח התיכון והמזרח הרחוק קיבלו את סמכות הסינוד של סרמסקי קרלובצי, הכנסייה האורתודוקסית של צפון אמריקה סירבה להכיר בו וייסדה כנסייה רוסית גולה מקבילה.
המטרופוליט של פריז, שראה בעצמו מנהיג הגולים הרוסים במערב אירופה, הכיר בסינוד כסמכות רוחנית ומוסרית, אך לא מנהלית.
ב-1931 ייסד את הארכיבישופות של הכנסיות האורתודוקסיות הרוסיות במערב אירופה, כגוף מקביל ומתחרה.
הכנסייה הלבנה גינתה את הכנסייה האדומה כ"חסרת אלוהים" וזו, מצידה, ערערה על כל סמכות שביקשה הכנסייה הלבנה לקחת לעצמה.
לאחר מותו של אנטוני באוגוסט 1936, נבחרה מועצה שמנתה 21 בישופים רוסים גולים ואנשי כמורה נוספים ובראשה הועמד המטרופוליט אנאסטאסי (לשעבר ראש הכנסייה הרוסית בירושלים).
המועצה ציינה שני כיווני פעולה - מול המאמינים בברית המועצות ומול המאמינים בגולה.
ב-1938 הכריזה גרמניה הנאצית שכל האוכלוסייה הרוסית תחת שליטתה תהיה כפופה לסרמסקי קרלובצי.
במהלך מלחמת העולם השנייה ואחריה
הכנסייה הלבנה צעדה יחד עם כוחות גרמניה הנאצית בשטחי הכיבוש שלה בברית המועצות ומזרח אירופה וכן זכתה לברכה לקימום פטריארכיית ברלין בהוראתו הישירה של אדולף היטלר.
בשטחי הכיבוש הגרמני חודשו הכנסיות ונפתחו מחדש מנזרים.
באוקטובר 1943 התכנס סינוד של הכנסייה הלבנה בווינה, בחסות השלטון הנאצי שקרא לכל המאמינים הרוסים להילחם נגד הקומוניזם.
מנגד, גילתה הכנסייה האדומה פטריוטיות סובייטית וכהניה חברו לצבא האדום ולטובת המאבק בנאצים.
עקב כך זכתה הכנסייה האדומה של מוסקבה בהוקרתו של יוסיף סטלין.
ב-8 בספטמבר 1944, ימים לפני שחרור בלגרד על ידי צבא השחרור העממי של יוגוסלביה, נמלטו הבישופים לוינה, לאחר מכן למינכן (באזור הכיבוש האמריקאי) ולבסוף, בנובמבר 1950 לארצות הברית.
לאחר המלחמה כוננה הכנסייה האדומה את מוסדותיה בארצות הגוש המזרחי שכלל גולים רוסים, בהן בעיקר יוגוסלביה, מזרח-גרמניה, בולגריה וסין העממית.
הכנסייה הלבנה קראה למוסדות אלה "כנסיות סובייטיות המנוהלות על ידי השלטון והמשטרה החשאית".
ב-1981 הכריזה הכנסייה הגולה על הצאר ניקולאי השני, שנרצח על ידי הבולשביקים כמרטיר.
הכנסייה הגולה הדגישה תמיד שהיא חלק בלתי נפרד מהכנסייה הרוסית ושמעמדה האוטוקפלי (עצמאי) הוא אילוץ זמני בלבד, כל עוד הכנסייה במוסקבה נתונה בציפורני השלטון הקומוניסטי.
לאחר התפרקות ברית המועצות ב-1991 היה צורך לבחון מחדש גישה זו.
סלע המחלוקת העיקרי היה הדרישה של הכנסייה הגולה מכנסיית מוסקבה להכיר במשפחת רומנוב כבעלת זכות שלטונית ולגנות את רצח משפחת הצאר.
בשנת 2000 התכנס סינוד הכנסייה הרוסית והחליט להפוך לקדושים את הצאר ומשפחתו.
כן הביעה הכנסייה הגולה חשש מנטיית פטריארכיית מוסקבה לאקומניות (הבנה בין-כנסייתית, בעיקר עם הקתולים).
ב-2003 נפגש ולדימיר פוטין עם ראש הכנסייה הגולה, המטרופוליט לאורוס, בניו-יורק.
במאי 2004 ביקר המטרופוליט לאורוס במוסקבה והשתתף במספר טקסים של הכנסייה המקומית, בהמשך נועדו בכירים משתי הכנסיות אלו עם אלו והחליטו לקיים ועדות דיאלוג לגישור על הפערים ביניהן.
ב-21 ביוני 2005, הודיעו ראשי שתי הכנסיות על כך שהכנסייה הגולה תוכפף לכנסיית מוסקבה, אך תקבל מעמד אוטונומי, בדומה למעמדה של הכנסייה האורתודוקסית האוקראינית באותה עת, בכל הקשור לנושאים של דת, חינוך ואמונה, כאשר הניהול הכספי והנכסים ינוהלו על ידי המרכז במוסקבה.
ההחלטה אושררה שנה לאחר מכן במועצת הכנסייה הגולה.
ב-17 במאי 2007, לאחר שנה של ניסוחים ומשא-ומתן, נחתם "הסכם האיחוד הקדוש" בין שתי הכנסיות בקתדרלת ישו המושיע במוסקבה.
הכנסייה הרוסית בארץ ישראל כללה מספר רב של נכסים (בראשם מגרש הרוסים בירושלים שכלל מבני אירוח, בית חולים, מנזר וכנסייה כמו גם כנסיות על הר הזיתים, בעין כרם, ביפו, בנצרת, בבית לחם ועוד).
לאחר מלחמת העולם הראשונה נותרו נכסים אלה ויושביהם ללא מימון, עם קטיעת הקשר עם מוסקבה.
הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים, שראתה עצמה אחראית על הנצרות האורתודוקסית בארץ ישראל, ביקשה לממש נכסי כנסייה ובכללם גם שטחים שהשתייכו לכנסייה הרוסית (בהם בתים שהוקמו למטרות השכרה סמוך למגרש הרוסים).
הכנסייה בארץ ישראל, כמו כל המוסדות הרוסיים במזרח התיכון, הכפיפה עצמה ישירות לסרמסקי קרלובצי.
הקשר עם הכנסייה הרוסית הגולה היה חזק כל כך עד, שכפי שמציין גבריאל צפרוני, "הכנסייה היחידה בפזורה הרוסית שקיבלה, ללא-ערעור, את סמכותו של המטרופוליט אנטוני ...
בראש הכנסייה ניצב הבישוף אנאסטאסי מקישינב, אשר מונה להחליף את אנטוני עם מותו.
הכנסייה הרוסית מימשה חלק ניכר מנכסיה במגרש הרוסים ומכרה אותם לשלטונות המנדט הבריטי כמבני משטרה, ביטחון, משרדי ממשל ובית משפט.
בעת מלחמת העולם השנייה הצליחה הכנסייה בירושלים לקיים קשר רופף עם מרכז הכנסייה באמצעות שליחים שנפגשו בקושטא הנייטרלית.
לקראת סיום מלחמת העולם השנייה התמרדו חלק מהמוסדות הכנסייתיים בארץ ישראל.
ראשונות להתמרד היו נזירות מנזר גורני בעין-כרם, שקיבלו על עצמן את מרות הכנסייה של מוסקבה (ה"אדומה").
אחריהן עברו רוב מוסדות הכנסייה לכיוון ה"אדומים", פרט לכנסיות מזרח ירושלים (כנסיית מריה מגדלנה וכנסיית העלייה הרוסית על הר הזיתים וכנסיית אלכסנדר נבסקי בעיר העתיקה) ונאמני הכנסייה הגולה עברו לעבר הירדן.
שושביני חידוש הקשר בין הכנסייה הרוסית בירושלים לפטריארכיית מוסקבה, שהיו לה גם צדדים כלכליים ניכרים, עקב השכירות ששילמה ממשלת המנדט לכנסייה, היו פטרוס, נסיך יוון ודנמרק ורעייתו הרוסייה אירינה.
השניים נמלטו לירושלים לאחר כיבוש יוון על ידי מדינות הציר וסייעו ברקימת הקשרים בין מוסקבה לירושלים.
נציגי הכנסייה בירושלים שלחו נציגים להכתרת אלכסיי הראשון לפטריארך מוסקבה, ואלו התקבלו בחום רב.
על אף ניסיונות להשיב את הכנסיות בארץ ישראל לידי הכנסייה הגולה, הרי שעם הקמת מדינת ישראל, הגיע לארץ בתיאום עם מוסקבה הארכימנדריט לאוניד על מנת לכהן כראשה והתומכים בכנסייה הלבנה, ששהו במגרש הרוסים, עברו לממלכת ירדן.
הפילוג בין הכנסיות במדינת ישראל, שהשתייכו מאז 1948 לכנסייה האדומה, לכנסיות שהיו בשטחי ירדן והשתייכו לכנסייה הלבנה, נמשך גם לאחר מלחמת ששת הימים.
הכנסייה האורתודוקסית הפולנית (בפולנית: Polski Autokefaliczny Kościół Prawosławny; ברוסית: Польская православная церковь) היא אחת מהכנסיות האורתודוקסיות המזרחיות.
הכנסייה נוסדה ב-1924 על מנת לארגן את הנוצרים האורתודוקסים ממוצא פולני בחלקה המזרחי של המדינה בעקבות עצמאות פולין לאחר מלחמת העולם הראשונה.
הגורם המרכזי שהוביל להקמתה של הכנסייה היו תוצאותיו של הסכם ריגה שסיים את המלחמה הפולנית-סובייטית ואשר הותיר כמות גדולה של שטחים שהיו בעבר בשליטת האימפריה הרוסית, במסגרת הרפובליקה הפולנית השנייה ובכלל זה אזור מערב בלארוס וווהלין האוקראינית שם חיו אוכלוסיות אורתודוקסיות משמעותיות.
אובדן הקשר עם הכנסייה הרוסית האורתודוקסית בברית המועצות, בשל הרדיפה הדתית שם, הותיר את הכמורה האורתודוקסית בפולין במשבר, ובשנת 1924 הובילה הפטריארכיה האקומנית מהלך למתן אוטוקפליה לכנסייה האורתודוקסית הפולנית.
החל משנת 1948 כפופה הכנסייה באופן רשמי לכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
זוהי הכנסייה השנייה בגודלה בפולין ונכון ל-2021 משתייכים אליה כ-504,000 מאמינים (מוצהרים), יש בה 486 אנשי כמורה והיא מחולקת ל-249 קהילות מאמינים (יחידה ארגונית בסיסית בכנסייה).
מאז 1998 עומד בראש הכנסייה מטרופוליטן ורשה וכל פולין, סאווה (הריצ'וניאק).
בשנת 981 נכבשו אזורים משמעותיים במזרח פולין על ידי נסיך רוס של קייב ולדימיר הראשון, ועד אמצע המאה ה-14 היו שטחים אלו שייכים כמעט ברציפות לנסיכים הרותנים.
במקביל לכך החל תהליך של יישוב אדמות אלה שנמשך מאות שנים.
האזורים שייושבו החליפו בעלות פעמים רבות, וקרבות רבים התנהלו באזורי הספר בין נסיכות מזוביה (סובב ורשה), פולין, רוסיה וליטא.
עם כיבוש האדמות הללו על ידי הנסיכים הרותנים נבנו הכנסיות האורתודוקסיות הראשונות.
בשנת 1191 נבנתה כנסיית בוריס וגלב בגרודנו (היום בשטח בלארוס).
כמו כן ישנו תיעוד לקיומה של כנסייה אורתודוקסית מ-1240 במיילניק שבמחוז פודלסיה.
בשנים 1219–1220 ייסד דניאל הדוכס של גליציה בישופות אותודוקסית באוהרוסק שבמחוז לובלין ובנה שם קתדרלה ומנזר.
בתורו, בשנים 1237–1240 העביר אותו הדוכס את מושבה של הבישופות האורתודוקסית לחלם, אף טרם הקמתה של בישופות לטינית שם (ב-1358).
לאחר הצטרפות נסיכות האליץ'-וולין לממלכת פולין תחת שלטון קז'ימייז' הגדול, גדלה מעורבותה הפוליטית של הכנסייה.
המלך הפולני הוביל מהלך מול הפטריארך של קונסטנטינופול ליצירת מטרופוליט בשטח פולין ולאחר שקיבל את אישורו מינה לתפקיד המטרופוליט את אנטוני מטרופוליט גליציה.
בתקופת הרפורמציה בפולין במהלך המאה ה-16 מעמדה של הכנסייה האורתודוקסית נחלש ונציגי משפחות צאילים המירו דתם לפרוטסטנטיות או קתוליות.
חוסר הסדר הפנימי בכנסייה האורתודוקסית הובילה גורמים בה לקרוא לאיחוד.
ההיררכיה האורתודוקסית התייחסה למהלך זה בחשש רב.
הסינוד שהתנגד להכפפת הכנסייה לאפיפיור ביצע מספר רפורמות פנימיות ובראשן חיזוק המסדרים הנוצריים על חשבון הבישופים.
שלושה בישופים ממורמרים שהתכנסו בסוקאל החליטו על איחוד והכפפת הכנסייה לאפיפיור.
לאחר שנתמכו בידי הדוכס יאן זמויסקי הם פנו למטרופוליטן מיכאל עם טיוטת ההצעה.
זה האחרון התנה שלושה תנאים: ביטחונות של המלך על שוויון בין הכמורה האורתודוקסית והקתולית, הגנה על הבישופים הרותניים מפני הפטריארכים ושליחיהם ומתן מקום לאצילים האורתודוקסים בסנאט הפולני.
כאשר מטרופולין קייב הוכפף לשליטת הפטריארך של מוסקבה ב-1685 ושולבו במבנה הפוליטי של רוסיה הצארית, באמצעות הסכם גרימלטוב ב-1686, שאפו האפיפיור והשלטונות הפולניים להשמיד לחלוטין את הכנסייה האורתודוקסית בפולין, מחשש שהם יהפכו לבעלי ברית של מוסקבה.
ההנחה הייתה שכל האצילים האורתודוקסים באיחוד הפולני-ליטאי יצטרפו לכנסייה המאוחדת.
תחת לחץ השלטונות, הבישוף של לבוב יוזף שומלנסקי קיבל רשמית את סמכות השיפוט של האפיפיור בשנת 1700. שנתיים לאחר מכן, הבישוף של לוצק, דיוניזי זבוקרשיצקי (1695–1702) הצטרף גם הוא.
יחד עם מעמד האצולה האורתודוקסית, מנזרים וקהילות רבות הצטרפו לאיחוד בלחץ ממשלתי.
כאשר שלושה בישופות הצטרפו לאיחוד, הכנסייה האורתודוקסית באיחוד הפולני-ליטאי צומצמה לבישופות ביילורוסית אחת, במוהילב.
מצב זה נותר ללא שינוי עד לחלוקת פולין ב-1795.
מרגע שהכריזה פולין על עצמאותה, שאפו מנהיגי הכנסייה האורתודוקסית לניתוקה מהפטריארך של מוסקבה וקבלת מעמד של אוטוקפליה.
ב-12 בפברואר וב-13 באפריל 1920 התייעצו נציגי משרד הדתות והחינוך הציבורי עם פרופ' ולדיסלב אברהם , מומחה למשפט קאנוני מאוניברסיטת לבוב על הסכם אפשרי עם הבישופים האורתודוקסים, שתחום שיפוטו יהיה שטח פולין.
ועידות אלה החליטו כי יצירת קשר עם הבישופים תקדים את זמנה עקב חוסר יציבות הגבול המזרחי של הרפובליקה הפולנית השנייה שהייתה שרויה במלחמה עם ברית המועצות.
עם זאת, הוסכם כי האורתודוקסיה הפולנית תהפוך במהירות לעצמאית מהאורתודוקסיה הרוסית.
בתקופה זו, בשל חזרתם של אנשי דת מרחבי האימפריה הרוסית לשעבר, ההיררכיה האורתודוקסית בפולין רק החלה להתארגן.
בשנת 1920, הרשויות הפולניות הוציאו היתר לבישוף בביאליסטוק, ולודז'ימייז' (טיכוניצקי) , לנהל את מחוזות גרודנו וורשה.
אף על פי כן, הם משכו החלטה זו לאחר שנודע להם דעותיו הפרו-רוסיות של הבישוף.
הוא גורש מהמדינה והוחלף על ידי הארכיבישוף של מינסק וטורובסקי.
במקביל, הבישוף יז'י (ירושבסקי), שבא מרומא, תמך באוטונומיה האפשרית של הכנסייה האורתודוקסית בפולין.
הוא הצטרף לבישופים דיוניזי מווהלין, פנטליימון רוז'נובסקי מפינסק-נובגורוד, סרג'יץ מביילסקו וולודז'ימייז' מביאליסטוק וגרודנו (האחרון כאמור שינה את דעתו).
הבישופים היו חלוקים בדעותיהם בדבר אוטוקפליה אפשרית.
כל הבישופים היו בעלי אזרחות רוסית, ולכן מלבד המטרופוליטן יז'י, רק דיוניזי ופנטליימון תמכו ברעיון האוטונומיה.
עקב כך מגעי הממשלה נרקמו רק איתם, ועקפו את שאר קבוצת הבישופים.
ב-16 בספטמבר 1921 הוזמנו אנשי הדת הבכירים ביותר של הכנסייה האורתודוקסית למשרד הדתות הפולני .
בפגישה השתתפו הארכיבישוף יז'י (ירושבסקי), הבישוף פנטליימון (רוז'נובסקי) והבישוף דיוניזי מווהלין.
לאחר קריאת הדו"ח על מצבה של הכנסייה האורתודוקסית בפולין, השר מאצ'יי ראטאי הודיע לבישופים הנוכחים על תוכניות הממשלה לעתיד הכנסייה האורתודוקסית בפולין שבבסיסה עמדה אוטוקפליה.
השר רטאי גם הציע שהארכיבישוף יז'י (ירושבסקי), בשל הסמכות שהוא נהנה מקרב המאמינים ואנשי הדת, יהפוך לראש הכנסייה הזו.
לאחר חילופי הדעות הצהירו הבישופים שהם יהיו מוכנים להקים מחדש את הכנסייה האורתודוקסית בפולין על בסיס אוטוקפליה, בתנאי שיקבלו את הסכמתו של הפטריארך טיכון, שעמד בראש כנסיית האם, הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
במקביל למאמציה של ממשלת פולין, שלח הארכיבישוף יז'י לאחר התייעצות עם פנטלימון ודיוניזי מכתב לפטריארך טיכון וביקש להבהיר את מצבה של הכנסייה האורתודוקסית בפולין ולפעול למען אוטוקפליה עתידית.
ביום זה הכירו הבישופים במטרופוליטן יז'י כממונה עליהם והתחייבו לעשות מאמצים להשיג אוטוקפליה מהפטריארך של מוסקבה, בהתאם לחוק הקאנוני.
למרות זאת, הארכיבישוף של וילנה וליטא, אלוטריוס (בוגויאוולנסקי) , התנגד אישית להחלטות המטרופוליטן יז'י בעניין זה, סירב להזכיר את שמו במהלך התפילות, והוביל התנגדות להחלטותיו של זה האחרון כמו גם פנטליימון שבינתיים שינה את דעתו וגם הוא הורחק מהכנסייה.
ב-14 באוקטובר 1921 אמור היה להיערך כינוס של מועצת בישופים, במטרה לקבוע סופית את כיוון הפעולה של הכנסייה בנושא האוטוקפליה.
עם זאת, הדבר לא יצא לפועל בשל התנגדותם של אלה שלא היו בעד עצמאות הכנסייה האורתודוקסית בפולין, ולודז'ימייז' ופנטלימון (רוז'נובסקי), ששינו את עמדתם.
רק בינואר בשנה שלאחר מכן נערכה פגישה של מועצת הבישופים, אך הדיון שהתקיים שם לא הוביל להסכמה בשאלת מעמדה העתידי של הכנסייה.
למרות זאת, משרד הדתות הציג תקנות זמניות על יחסי השלטון עם הכנסייה האורתודוקסית בפולין בצו, ללא הסכמת כל הבישופים ומבלי להתייחס למעמד הכנסייה ביחס לכנסיות האורתודוקסיות האחרות.
פטריארך מוסקבה ורוס כולה, טיחון התנגד נחרצות לאוטונומיה של הכנסייה בפולין.
לדברי ההיסטוריון מירוסלאווה פפירז'ינסקה-טורק , הוא רצה לשמור על הכנסייה הרוסית האורתודוקסית בצורתה כפי שקדמה למהפכת אוקטובר, למרות השינויים במפה הפוליטית ובזה קריסת האימפריה הרוסית והחלפת המשטר הישן בשלטון קומוניסטי אנטי-דתי.
למרות זאת, ב-15 בספטמבר 1921, הוא הסכים להעניק לארכיבישוף יז'י את תואר המטרופוליטן האקזרחי (בכנסיות המזרחיות תואר בדרגה נמוכה מפטריארך) של הכנסייה האורתודוקסית בפולין, ובינואר בשנה שלאחר מכן - להעלות אותו לדרגה של מטרופוליטן, המאפשר מתן אוטונומיה רחבה לגופים הכפופים לו.
עם זאת, מועצת הבישופים של הכנסייה הרוסית האורתודוקסית שלחה גם היא למשרד הדתות הפולני טיוטת חוק להסדרת מעמד הכנסייה האורתודוקסית בפולין, תוך שמירה על כפיפות הכנסייה האורתודוקסית בפולין למוסקבה.
בהתכתבותו המאוחרת יותר עם המטרופוליטן יז'י ובשיחות עם השליח הפולני במוסקבה, טען הפטריארך טיכון כי אוטוקפליה של הכנסייה האורתודוקסיה הפולנית אינה בלתי אפשרית.
הקושי היחיד היה היעדר התנאים לכינוס מועצת הבישופים של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, כדי לתת לכך את החותם הרשמי.
כתוצאה מכך, ממשלת פולין טענה כי הפטריארך חסר רצון טוב.
בינואר 1922, הוציאה הממשלה הפולנית צו המכיר בכנסייה האורתודוקסית ומטיל עליה את מרות המדינה.
באותה תקופה מונה אוקראיני, יז'י (ירושבסקי), למטרופוליטן על ידי הפטריארך של מוסקבה.
לבסוף החל ירושבסקי לדחות את סמכותו של פטריארך מוסקבה ורוס כולה, וב-8 בפברואר 1923 נרצח בידי הבישופ סמארגד שהתנגד לאוטוקפליה.
יומיים לאחר מכן, הארכיבישוף דיוניזי, כבכיר הבישופים, קיבל על עצמו את תפקיד המטרופוליטן.
אלכסיי, הבישוף של גרודנה, הפך לחבר בסינוד.
ב-25 בפברואר 1923 הוסמך ארכימנדריט אנטוני (מרצ'נקו) לבישוף של לובלין, והשלים את מניין מועצת הבישופים.
בהרכב כזה התאפשר למועצת הבישופים להמשיך בבחירת מטרופוליטן חדש.
ב-27 בפברואר 1923 מועצת הבישופים החליטה למנות את הארכיבישוף של וולהיניה, דיוניזי לראש הכנסייה.
ב-8 באפריל 1923 החליטה מועצת הבישופים להעניק לארכיבישוף דיוניזי את התואר "מטרופוליטן ורשה וווליניה וכל הכנסייה האורתודוקסית בפולין".
בנוסף, סוכם כי במהלך הטקס ההכתרה של המטרופוליטן, יוזכר הפטריארך של קונסטנטינופול, מלטיוס הרביעי , ישירות לאחר הפטריארך של מוסקבה, טיכון.
ב-29 באפריל 1923 הוכתר המטרופוליטן דיוניזי בכנסיית מנזר ההתגלות בקרמנץ .
ב-6 באפריל, באותו מקום, הוסמך ארכימנדריט שמעון (איוואנובסקי), הממונה על מנזר ההתגלות, לבישוף של קז'מיינייץ'.
דיוניזי המשיך לפעול למען האוטוקפליה של הכנסייה האורתודוקסית הפולנית.
בינתיים במוסקבה, פטריארך טיכון הודח מתפקידו ביולי 1923. במצב זה, ב-18 בנובמבר 1923, שלח המטרופוליטן דיוניזי מכתב לפטריארך טיכון המודיע על מותו של המטרופוליטן יז'י ועל בחירתו לתפקיד מטרופוליטן בברכת הפטריארך מלטיוס הרביעי .
במכתב ביקש מטרופוליטן דיוניזי מהפטריארך הרוסי להעניק אוטוקפליה לכנסייה האורתודוקסית במסגרת חבר העמים הפולני-ליטאי.
בתגובה למכתבו של המטרופוליטן דיוניזי, סירב הפטריארך טיכון ב-23 במאי 1924 לאשר אוטוקפליה.
הוא נימק את החלטתו במשפט הקאנוני, לפיו רק מועצת בישופים יכולה להסכים לאוטוקפליה ולא הפטריארך לבדו.
ההיררכיה קבעה שלפטריארך של קונסטנטינופול אין סמכות שיפוט בתוך הפטריארכיה של מוסקבה, שהכנסייה הפולנית היוותה חלק ממנה.
פטריארך טיכון הוסיף כי בשל מידע לא מספיק וסותר, הוא לא יכול היה להביע את הסכמתו עד שיוצגו כל הנסיבות והטיעונים הקאנוניים בפני מועצת הבישופים של הכנסייה הרוסית האורתודוקסית.
ההכרזה הרשמית על אוטוקפליה (בטקס, כולל מסירת כתב ההסכמה) לא התרחשה במהרה, כי תחילה מת הפטריארך גרגוריוס השביעי , ובסוף ינואר 1925 גורש יורשו, הפטריארך קונסטנטינוס השישי על ידי השלטונות הטורקיים מקונסטנטינופול, ועד יולי אותה שנה כס הפטריארך היה פנוי.
רק ביולי 1925 עלה בזיל השלישי לכס הפטריארכלי, ובמכתב מ-20 באוגוסט הודיע למטרופוליטן דיוניזי על הגעתה המתוכננת באמצע ספטמבר של משלחת הפטריארכליות והמסירה הרשמית של הטומוס.
המטרופוליטן דיוניזי שרצה לנצל את הרגע הזה כדי להסדיר את מעמדה המשפטי של הכנסייה האורתודוקסית בפולין התאכזב מהכתף הקרה שקיבל מהממשלה הפולנית וכאות מחאה לא הגיע לחגיגות בתרצו היעדרות בולטת זו בצורך בהבראה בקרלסבאד שבגרמניה.
ב-25 בספטמבר 1925 הוכרזה באופן רשמי האוטוקפליה של הכנסייה.
המטרופוליטן דיוניזי שאף להכניס שינויים בתקנות הזמניות, שלא תאמו את חוקת מרץ ולא הסדירו כראוי את ענייני הכנסייה האורתודוקסית בפולין.
המטרופוליטן דרש להסדיר את מעמדה המשפטי של הכנסייה באופן סטטוטורי.
תהליך טיוטת החוק עמדה בפני מכשולים רבים.
טיוטת החוק על היחסים בין המדינה לכנסייה האורתודוקסית הוכנה בספטמבר 1923 ונשלחה למטרופוליטן.
בטיוטה זו נקטו רשויות המדינה את העמדה כי הממשלה רשאית להלאים את רכוש הכנסייה.
בתורו, המטרופוליטן דיוניזי האמין שהכנסייה האורתודוקסית היא הבעלים החוקי של הנכסים שברשותה.
ההתייעצויות על הטיוטה הראשונה של החוק החלו באפריל 1924, אך נקטעו עד מהרה כיוון שראש הממשלה ולדיסלב גרבסקי סבר כי יש לדחות את הדיונים עד לחתימת קונקורדט עם הכס הקדוש, כדי שטיוטת החוק לא תסבך את המשא ומתן עם הוותיקן.
לאחר חתימת הקונקורדט , ב-28 במרץ 1925, הודיע שר הדתות בישיבת הממשלה, כי הנקודות העיקריות של הצעת החוק על מעמדה המשפטי של הכנסייה האורתודוקסית יפורסמו בקרוב.
ב-13 באפריל, רשויות הכנסייה, תוך התחשבות בעבודה על טיוטת החוק שבוצעה על ידי משרד הדתות, פרסמו הצעה לקוד תקנות על פעילות מערכת הכנסייה בשם "החוק הבסיסי של המערכת הקאנונית הפנימית של הכנסייה האוטוקפלית הפולנית".
מועצת הבישופים קיבלה את זה במושבה ב-13 באפריל וב-5 ביוני 1925, והכריזה על כך בפומבי ב-1 ביולי 1926. אף על פי כן, הממשלה הפולנית דחתה על הסף את ההצעה של הכנסייה בטענה שהיא לא נכונה מבחינה משפטית וחורגת מסמכויותיה של הכנסייה.
לבסוף, רק בינואר 1938 הוגשה הצעת חוק בנושא מתן סמכויות לנשיא פולין להוציא צו על יחסה של המדינה לכנסייה האורתודוקסית.
למרות הביקורת על הצעת החוק מצד חוגים קתולים, הממשלה לא נסוגה מעמדתה ולאחר קבלת חוק ייפויי הכוח, ב-18 בנובמבר 1938, חתם הנשיא איגנצי מושצ'יצקי על צו המגדיר את יחסי המדינה עם הכנסייה האורתודוקסית הפולנית.
ב-7 בנובמבר 1938 החליט הסינוד, לאחר בחינת טיוטת הצו של הנשיא, כי הטיוטה תואמת במלואה את שיטת הכנסייה המזרחית ומספקת את האינטרסים שלה.
צו זה היה המסמך הראשון בהיסטוריה של הכנסייה האורתודוקסית ברפובליקה הפולנית השנייה המסדיר את יחסה של המדינה עם כנסייה זו.
הנתונים הסטטיסטיים המלאים הראשונים אודות הכנסייה האורתודוקסית ברפובליקה הפולנית השנייה פורסמו בשנת 1922, אז התייצבו לבסוף גבולות המדינה הפולנית.
הכנסייה האורתודוקסית כללה חמש דיוקסיות.
דיוקסיית ורשה הייתה הגדולה ביותר וכללה שטח שיפוט של 231,585 קמ"ר.
הבישופות המטרופוליטניות כללו את מחוזות לובלין, לודז', ורשה, קילצה, לבוב, פומורסקי, פוזנן, טרנופול, סטניסלבובו ושלונסקי, וכן את העיר ורשה.