tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שיתף פעולה עם חוקרים בנושאים שונים כמו ההידרודינמיקה של שיטפונות מים על קרקע שטוחה, התפלת מים בחממות, ועוד.
זרמי ורעייתו שולמית נמנו עם מובילי המאבק להקמת היישוב מדרשת בן-גוריון.
בעת הגיעם למכון לחקר המדבר, שהסתפח למוסד הממשלתי "מדרשת שדה בוקר", מי ששינו את כתובתם במשרד הפנים לכתובת המדרשה – איבדו את הזכות לבחור בבחירות לרשויות המקומיות.
חלק מחוקרי המכון שאפו לקשור את חייהם למקום ולבנות בו את ביתם, מה שהיה בלתי אפשרי כי לא היו במוסד הממשלתי תוכניות לבנייה פרטית.
הזוג זרמי ומספר משפחות נוספות הקימו את "העמותה להקמת יישוב באזור מדרשת שדה בוקר", שנאבקה קרוב לעשור בכל המוסדות הממשלתיים הרלוונטיים, עד אשר השיגה היתר לבנייה פרטית.
פריצת המחסום הזה הביאה לגידול מהיר של המקום, עד שהוכרז כיישוב בתחילת שנות ה-2000. אז זכו גם התושבים לבחור בבחירות לרשויות המקומיות.
נכון ל-2024 זהו היישוב הגדול ביותר במועצה אזורית רמת הנגב, והוא מונה מעל 2,000 תושבים.
לפריצת המחסום הזאת הייתה השפעה מהותית על תוספות בנייה פרטית ברחבי המועצה האזורית כולה.
מצטיין הוראה באוניברסיטה העברית בירושלים (1962)
מלגה ע"ש יוליוס בר לשהות של מדען מכון ויצמן בשווייץ (1972)
פרס שיבא מטעם יד דוד בן-גוריון (1982)
פרס לף-דאפי מטעם החברה הבינלאומית לאנרגיה סולארית (1983)
מחזקי הקתדרה ע"ש פיליס וקורט קילסטוק בפיזיקה סביבתית של אזורים צחיחים (1989)
חבר האגודה הבינלאומית לאנרגיה סולארית (עד 1990)
זרמי נשוי מאז 1979 לשולמית, בתו של צנחן היישוב רחבעם עמיר, ואחייניתה של הארכאולוגית רות עמירן.
יאיר המבורגר (נולד ב-1946) הוא מנהל ואיש עסקים ישראלי שכיהן כמנכ"ל הראל חברה לביטוח בשנים 1975–2010.
יאיר נולד בישראל, בנם של מרגוט וארנסט המבורגר, שהקימו את חברת "המשמר" שירות לביטוח.
אחיו הוא גדעון המבורגר, נשיא הראל שכיהן גם כיושב ראש איגוד חברות הביטוח בישראל.
הוא בעל תואר ראשון במדעי המדינה וכלכלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1971 הצטרף לחברת המשמר שהקימו הוריו, וב-1975 ייסד את חברת הביטוח הראל ומונה לעמוד בראשה.
בשנת 1982 הונפקה בבורסה החברה האם "הראל המשמר השקעות" ומאז כיהן בה ברציפות כמנכ"ל (עד 2010) וכיו"ר חטיבת ההשקעות.
ב-1993 מונה ליושב הראש של החברה.
בשנת 2021 פרש המבורגר מתפקיד יו"ר הראל ביטוח והמשיך להחזיק במשרת יו"ר הראל השקעות ודירקטור בהראל ביטוח.
תחת ניהולו, רכשה הקבוצה במהלך השנים למעלה מעשר חברות בת, בהן "שילוח", "ירדניה חברה לביטוח", "סהר חברה לביטוח" ודקלה חברה לביטוח.
המבורגר הוביל את ההצעה לרכישת ישראכרט בשנת 2023, שספגה ביקורת בשל ריכוזיותה.
ההצעה הוסרה עקב התנגדות רשות התחרות.
הוא כיהן כיו"ר איגוד חברות הביטוח עד לשנת 2024. החזיק בתפקיד יו"ר מכבי העולמית במשך כשמונה שנים ולאחר סיום התפקיד מונה כנשיא כבוד.
המבורגר החזיק בתפקידי מפתח בכירים נוספים במשק הישראלי בהם כדירקטור באי.די.בי פיתוח משנת 1985, וחבר וסגן יו"ר בהנהלת התאחדות החברות לביטוח חיים ואיגוד חברות הביטוח בישראל.
הוא חבר בעמותות שונות בהן אק"ים, בית התפוצות ומוזיאון המדע.
המבורגר נשוי לאילנה ואב לחמישה.
יאיר דורי (נולד ב-11 בינואר 1947) הוא איש עסקים, אמרגן ומפיק ארגנטיני-ישראלי, המייסד ובעלים של דורי מדיה גרופ, אשר נודע כמי שייבא לישראל ולעשרות מדינות נוספות את הטלנובלות וכונה "מלך הטלנובלות".
דורי נפצע קשה, איבד את ידו הימנית ואת הראייה בעינו השמאלית ונפל בשבי המצרי במארב המצרי במאי 1970, בעת שירותו הצבאי בצנחנים.
דורי נולד בשם ויקטור נורברטו בוטבינובסקי ב-11 בינואר 1947 בבואנוס איירס למשפחה יהודית ארגנטינית.
אביו, הרמן (ארמנדו), יליד בואנוס איירס, היה בנקאי ששימש מנכ"ל הבנק היהודי הגדול בארגנטינה; משפחת אביו, איסאק, היגרה לארגנטינה מטולנה שבהונגריה בשנת 1908, ומשפחת אימו, פאולינה לבית ברוורמן, היגרה לארגנטינה מרומניה.
אימו, רוסה, הייתה בתם של לאון ואנה, זוג יהודים אוקראינים מאזור אודסה; אביה היה חייל בצבא האימפריה הרוסית במלחמת העולם הראשונה ונפל בשבי הגרמני במלחמה.
לאחר המלחמה ברחו השניים מהפוגרומים וב-1923 התיישבו בארגנטינה.
דורי היה בנם השני של הרמן ורוסה, ולו אחות גדולה ותאום בשם דניאל.
כשהיה בן 13 הותקף על ידי קבוצת נערים ממניעים אנטישמיים.
בנובמבר 1962, כשהיה בן 15, נעצר לאחר שהשתתף בקטטה אלימה עם פעילי ארגון טקוארה הפשיסטי-פרוניסטי בעת הפגנה.
בעקבות מקרים אלו החל להתאמן בהיאבקות, ובשנת 1966 זכה באליפות ארגנטינה בהיאבקות במשקל נוצה.
עם סיום לימודיו התיכוניים נרשם ללימודי משפטים באוניברסיטת לה פלאטה והחל להשתתף בהרצאות של חטיבת הסטודנטים על שם מרדכי אנילביץ' של השומר הצעיר.
בתחילת 1967 אובחן אביו כחולה בלוקמיה, וב-7 במאי 1967 נפטר.
בעקבות פטירת אביו החליט דורי לעזוב את לימודיו ולטוס לישראל כדי להתנדב בקיבוץ.
ב-23 ביוני 1967, פחות משבועיים לאחר תום מלחמת ששת הימים, הגיע דורי כמתנדב לקיבוץ להבות הבשן ועברת את שמו.
דורי סיים את התנדבותו בפברואר 1968 ושב לארגנטינה, אך החליט לעלות ולהתגייס לצה"ל.
כיוון שהחוק הארגנטיני באותה עת קבע גיוס חובה רק לתאום אחד, הסכים אחיו דניאל להתגייס לכוחות המזוינים של ארגנטינה כדי לשחררו מחובה זו.
במאי 1968 עלה דורי לישראל.
ב-8 באוגוסט 1968 התגייס דורי לחטיבת הצנחנים ושובץ לגדוד 202.
בבוקר ה-30 במאי 1970 יצאה שיירה שכללה מחלקת טנקים בפיקוד סגן ושלושה זחל"מים בפיקוד סגן משנה , מפקד המחלקה של דורי, לפתיחת ציר האספקה למוצבי קו בר-לב.
לקראת הצהריים נתקלה השיירה במארב שביצע כוח קומנדו מצרי.
דורי נפצע בידו השמאלית מפיצוץ רימון יד.
כוח החילוץ, בראשות מפקד גדוד 202 יעקב חסדאי, פינה את דורי למוצב הסמוך.
בעת שהייתם במוצב ביקש דורי שיתועדף הפינוי המוסק של הפצועים קשה ממנו על גבי פינויו.
בהמשך אותו יום יצא זחל"ם בודד לפנות את דורי, אך הזחל"ם נתקל במארב נוסף וכל החיילים ששהו בו נהרגו למעט דורי, שנפצע קשה מאוד ונשבה.
תחילה הוחזק דורי בבית החולים אל-מעאדי בקהיר, שם טופלו פציעותיו הקשות.
ידו הימנית נקטעה מתחת למרפק, בטנו ורגליו היו מרוטשות מרסיסים, וראייתו בעין השמאלית אבדה.
במקביל לטיפול בו נחקר בעינויים על ידי אנשי המודיעין המצרי.
ב-4 ביולי, לאחר חמישה שבועות בשבי, ניסה להתאבד באמצעות סדין.
שלושה ימים לאחר מכן, ב-7 ביולי, קיבל לראשונה מאנשי הצלב האדום מכתבים - אחד מאימו ושניים מאביו המאמץ בקיבוץ.
בסוף אוגוסט הועבר דורי מבית החולים לכלא עבאסייה, שם שוכן עם שבויים ישראלים אחרים, בהם , עמוס לויטוב ואבינועם קלדס (ממתרגמי תרגום הטייסים).
באוקטובר ביצעו חבריו ניתוח מאולתר בתאם, בו הוציאו רסיס שהזדהם מבית החזה של דורי.
ב-5 בדצמבר הגיעו לכלא גם רמי הרפז ויצחק פיר.
במהלך שהותם בכלא שימש דורי כמאמן קבוצת השבויים.
במהלך השבי חלה הידרדרות בראייתו של דורי; לאחר שמידע זה הועבר לממשלת ישראל על ידי הצלב האדום, החלו ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר ושר הביטחון משה דיין במשא ומתן מול מצרים במטרה להביא את דורי לקבלת טיפול רפואי הולם ולמניעת עיוורון מלא.
לאחר שהמצרים סירבו להטיס את דורי לטיפול בשווייץ, הודיעה ישראל על נכונותה לשחרר את סגן מוחמד חסאן סלאמה, קצין מצרי שנשבה בפשיטה על האי שדואן, בתמורה לשחרורו של דורי.
ב-28 במרץ 1971 בוצעו חילופי השבויים באסמאעיליה, ודורי שוחרר מהשבי לאחר 302 ימים.
בישראל קיבל את פניו ראש אגף כוח האדם, שלמה להט, ובתל השומר פגש את אימו ואת ראש המטה הכללי חיים בר-לב.
אחרי ששוחרר מהשבי אושפז דורי בבית החולים תל השומר ועינו טופלה.
במהלך אשפוזו נמסר לו כי הוריה של סוזי, עמה יצא בנעוריו, מתו לאחר שהורעלו באמצעות תליום.
גם סוזי הורעלה אך דבר הרעלתה נתגלה וחייה ניצלו.
בעקבות זאת נסע לבקרה בבואנוס איירס, והשניים שבו לזוגיות.
באוקטובר 1971, בעידודו של שמחה הולצברג, אבי הפצועים, התארסו השניים.
חתונתם התקיימה ב-3 בפברואר 1972. את החופה והקידושין ערך הרב שלמה גורן ובחתונה נכחו אנשי ציבור רבים, בהם משה דיין, מנחם בגין, דוד אלעזר, חיים בר-לב, מרדכי הוד, רפאל איתן, חנה מרון ואחרים.
בספטמבר 1971 החל דורי ללמוד פילוסופיה בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב.
בינואר 1973 יצא לאור הספר "יאיר דורי: סיפורו של צנחן בשבי המצרי" שנכתב על ידי דורי ואהרון דולב.
דורי השתתף במלחמת יום הכיפורים ולאחריה שב לשירות צבאי עד שנת 1975, ושימש קצין החינוך של חטיבת הצנחנים.
בשנת 1978 הצטרף דורי לפמליית ראש הממשלה, מנחם בגין, בביקורו הראשון בקהיר.
בשנת 1973 הקים יחד עם אחיו, דניאל, בר בסגנון אמריקאי שהתמחה במילקשייקים, אולם עזב את העסק תוך זמן קצר.
בשנת 1977 הקים, יחד עם מרדכי גלעד ויוסף מגן, חברה בשם "חגים" אשר עסקה בפיתוח מוצרים לפרסום וקידום חברות כדוגמת עטים, ספלים, יומנים ועוד.
בשנת 1989 מעלו שותפיו של דורי בכספי החברה וברחו, תוך שהם מותירים את דורי והחברה בחובות גדולים.
בשל החובות עוקל הרבה מרכושו.
בסיוע משרד הביטחון הקים דורי חברה שעסקה בצילום טקסים ואירועים צבאיים לטובת המשפחות.
ב-1987, במקביל לעבודתו בחברת "חגים" החל לעסוק, יחד עם אחיו דניאל, ביבוא של תכנים תרבותיים מארגנטינה לישראל.
תחילה יבאו קלטות שמע עם מוזיקה לטינו-אמריקאית, אך עם כניסת הטלוויזיה בכבלים לשוק הטלוויזיה בישראל, החלו האחים דורי לייבא תוכן וידאו.
הם החלו בתחום הספורט, ועברו משידור חוזר של רגעי שיא ממשחקי כדורגל לשידור חי של גמר הקופה אמריקה וגביע ליברטדורס.
במקביל יבאו תוכן כדוגמת סרטי קולנוע ארגנטינים קלאסיים, וב-1990 הביאו לישראל את הטלנובלה "האישה המסתורית", שהייתה הטלנובלה הראשונה ששודרה בישראל, ומכרו אותה לחברת "מתב".
ב-1992 רכש את הזכויות ל-165 הפרקים של הטלנובלה "אנטונלה", שזכתה להצלחה רבה.
ב-1994 יזם את הגעתה לישראל של כוכבת הסדרה, אנדריאה דל בוקה.
במקביל, החל להביא לישראל אנשי תרבות וספורט דרום אמריקאים; בשנת 1994 יזם את הגעתן של נבחרת ארגנטינה ונבחרת ברזיל בכדורגל לישראל, ובשנים הבאות הביא לישראל אנשי תרבות רבים בהם לאון חייקו, מרסדס סוסה, שושה ואחרים.
בשנת 1996 הקים יחד עם אחיו את יאיר דורי אינטרנשיונל (לימים דורי מדיה גרופ), וב-1998 החלו בהקמת ערוץ הטלוויזיה ויוה, אשר החל את שידוריו ב-25 באפריל 1999. החברה התפתחה ועסקה במכירת טלנובלות ותכנים באופן בינלאומי, וכן בהפקת סדרות, בהן קטנטנות והמורדים.
הייתה זו אסטרטגיה עסקית ייחודית, שכללה בעלות ושליטה בכל מחזור חיי המוצר, החל מהפקה, דרך שידור וכלה במרצ'נדייזינג ומכירת זכויות השידור.
ב-2005 הנפיק את מניות החברה בבורסת AIM.
ב-2008 עזב דורי את תפקידו כמנהל החברה, וב-2010 התפטר מחברת דורי מדיה גרופ.
בשנת 2012 והקים חברה חדשה הנושאת את שמו, "יאיר דורי", אשר עוסקת ביצירת הפקות באיכות גבוהה והפצתן.
בשנת 2013 התפרסמה בספרדית האוטוביוגרפיה של דורי, ותרגומה לעברית יצא לאור בשנת 2022.
דורי נשוי לסוזי, ולהם שלוש בנות.
בשנת 1991 התגלה כי דורי הוא נשא הפטיטיס C, גנוטיפ 4, בו נדבק ככל הנראה בעת שקיבל עירוי בשבי המצרי.
דורי מתמודד עם הפרעת דחק פוסט-טראומטית כתוצאה מתקופתו בשבי המצרי.
בשנת 2005 נותחה עינו השמאלית ויכולתו לראות בה שבה.
יאיר טיקטין (נולד ב-31 במרץ 1980) הוא יזם חברתי, איש חינוך, מנכ"ל תנועת המכינות המעורבות והמנהל החינוכי של קדמה - התיישבות סטודנטים ויזמים, מרצה מן החוץ ב ומחבר הספר לומדים בשביל ישראל.
טיקטין שימש כמנהל החינוכי של מכינת עמי-חי בשנים 2010–2024 וכמנהל מכינת מיתרים-לכיש בשנות ההקמה ב-2009–2010.
טיקטין נולד ב-1980 בעיר רחובות ולמד בתיכון ישיבת הדרום בעיר.
בתקופת לימודיו בתיכון, בימים שאחרי רצח רבין, היה חבר בפאנל של תוכנית הטלוויזיה נקודת מפגש בהפקת 'טלעד' ובפאנל של תוכנית 'צו פיוס' ששודרה בערוץ 2. לאחר התיכון למד בישיבת עתניאל ולאחר מכן התגייס לחיל השריון.
טיקטין בוגר תואר ראשון בפילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה מהאוניברסיטה העברית, למד לתעודת הוראה במכללת הרצוג במסלול מחשבת ישראל ומקרא ומוסמך לתואר שני בחינוך אזרחי ודמוקרטיה מהאוניברסיטה העברית.
טיקטין, התגייס לחיל השריון לחטיבה 500 שם שירת כלוחם, מפקד וקצין במספר תפקידים.
טיקטין משרת במילואים מאז שחרורו בחטיבה 14, במלחמת חרבות ברזל טיקטין חילץ פצועים תחת אש במסגרת תפקידו כמפקד כוח הפינוי בשכונת שיח' רדואן בעזה.
חינוך משלב של דתיים וחילוניים ומפעל המכינות הקדם צבאיות
טיקטין החל את דרכו בשדה החינוכי-חברתי לאחר שחרורו מצה"ל כמדריך במכינת עמי-חי בשנותיה הראשונות 2003–2004. תוך כדי לימודיו האקדמאים עבד כמנחה סדנאות בנושא זהות יהודית בעמותת "גשר מפעלים חינוכיים" וכמדריך במסע ישראלי.
לאחר לימודיו האקדמאים היה שותף בהקמת מכינת מיתרים-לכיש בקיבוץ בית גוברין והיה מנהלה בשני המחזורים הראשונים בשנים 2007–2009. בשנים 2009–2010 שימש כרכז ההדרכה בארגון הנוער צמר"ת, ארגון נוער מעורב של דתיים וחילונים מבית המועצה הציונית בישראל וריכז את לימודי היהדות והשילוב בתיכון יחד מודיעין ברשת מיתרים.
בשנת 2010 שימש כמנכ"ל עמותת ארץ-שלום שעסקה בהדברות בין מתנחלים לפלסטינים מיסודו של הרב מנחם פרומן.
החל משנת 2011 ועד שנת 2024 ניהל טיקטין את מכינת עמי-חי בקבוץ כרמים שבצפון הנגב.
טיקטין יזם אזכרה ציבורית לפרדה אקלום גיבור ישראל ופעיל עליה מביתא ישראל וכן אזכרה בבית הקברות טרומפלדור בשנת המאה להירצחו של יוסף חיים ברנר.
בחצי היובל לרצח יצחק רבין הוביל טיקטין טקס משותף של כלל המכינות הקדם צבאיות, התורניות, המעורבות והחילוניות בכיכר רבין ובשנת המאה לפטירת אליעזר בן יהודה הוביל יחד עם אבשלום קור טקס אזכרה בהר הזיתים.
בשנת השבעים וחמש למדינת ישראל, פורסם מחזור שירים שלו באסופה "שיעור מולדת" (הוצאת ביאליק) .
טיקטין מרבה לפרסם סיפורים קצרים בז'אנר של "פנטזיה יהודית" בכתב העת 'יהי'.
במהלך מלחמת חרבות ברזל כתב טיקטין "יומן מלחמה" בצורה שירית.
מספר שירים מהיומן פורסמו בבמות שונות: באסופת "הינני" של משיב הרוח וחיל החינוך, בעיתון מעריב ובעיתון הארץ.
במהלך ההפוגה הראשונה במלחמת חרבות ברזל, התנדב טיקטין לחיל החינוך, שם היה שותף יחד ד"ר שירה מלכיור בהוצאת פק"ל רוח לחג הפסח בהפקת עין פרת - המדרשה למנהיגות חברתית, חיל החינוך והנוער וענף זהות ותודעה יהודית באכ"א.
לצד החלוקה לחיילים, החוברת גם הודפסה ב-50,000 העתקים וחולקה עם עיתוני חג הפסח.
באותה העת הוציא טיקטין גם את "הגדת החירות", פירוש שכתבו חיילים ומפקדים על הגדה של פסח תוך כדי המלחמה.
בשנת 2024 עזב טיקטין את מכינת עמי-חי והחל לעבוד כמנהל החינוכי של קדמה - התיישבות סטודנטים ויזמים ובתפקיד זה הוא משמש נכון לפברואר 2025.
בל"ג בעומר תשפ"ד הקים במסגרת "קדמה" את המיזם "גבורה במדורה", הקורא לחבר בין המדורות המסורתיות למורשת הקרב של גיבורי ישראל של ימינו, וליד המדורות לספר על גבורתם של לוחמי מלחמות ישראל.
טיקטין מפעיל פודקאסט פופולרי בנושא יהדות וישראליות.
בשנת 2025 הוציא טיקטין את הספר "לומדים בשביל ישראל", ספר לימודי יהודי-ישראלי לשביל ישראל מתל-חי ועד תל אביב.
בספר מציע המחבר דף לימוד יהודי ישראלי לכל אחד מהמקטעים בשביל ישראל.
בקיץ 2023 הקים טיקטין יחד ד"ר שמריהו בן פזי ראש מכינת אדרת ושותפים נוספים את "תנועת המכינות המעורבות".
פורום שמאגד תחתיו את המכינות הקדם צבאיות בהם לומדים ביחד חניכים וחניכות, חילוניים מסורתיים ודתיים.
התנועה שמה לה למטרה לברר את הדרך החינוכית של המכינות המעורבות, וזאת לצד חיזוק מועצת המכינות והרצון להשמיע את הקול הייחודי של המכינות המעורבות בציבוריות הישראלית למען חיזוק הלכידות והאחדות בעם ישראל.
טיקטין משמש כמנכ"ל התנועה מאז היוסדה.
טיקטין מתגורר בכרמים, נשוי לענת ואב לשלושה ילדים.
אביו פרץ טיקטין לחם ונפצע במלחמת יום הכפורים במסגרת עוצבת יפתח ברמת הגולן ואימו, עדנה טיקטין, הקימה ועמדה בראש תחום בית חינוך ברשת אמית .
הוא אח של עינט קרמר יזמית ופעילת סביבה ושל יפעת גלבר משוררת ומטפלת במוזיקה.
יאיר גלר (נולד ב-23 בדצמבר 1953 בפתח תקווה) הוא מנכ"ל לשעבר בחברה הממשלתית למתנ"סים בשנים 2004 עד 2008, והיה מנכ"ל הרשות הלאומית למלחמה בסמים ובאלכוהול בשנים 2008 עד 2015. לפני כן היה מפקד המרכז לקידום אוכלוסיות מיוחדות, השכלה וקליטת עליה בצה"ל (מקא"מ) ופרש בשנת 2001 בדרגת אלוף־משנה.
גלר נולד ב-1953 בפתח תקווה, הוריו היו פניה ומשה גלר.
לאחר שירותו הצבאי למד בשנים 1975 עד 1978 לימודי תואר ראשון בתוכנית הדו-חוגית ללימודי עבודה ומדע המדינה באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1978 עד 1980 היה עוזר שר התקשורת האנרגיה והתשתית יצחק מודעי, וב-1980 התגייס לשירות קבע בצה"ל במפקדת קצין חינוך ראשי.
ב-1986 השתלם במכללה הבין-זרועית לפיקוד ומטה.
בנוסף, השלים בשנים 1990–1991 למודי תואר שני במדע המדינה ובהיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה.
בשנת 2000 השתחרר משירות קבע בדרגת אל"ם, ובשנים 2001 עד 2004 היה מנהל היחידה ללימודי המשך בטכניון חיפה.
אחר כך היה בשנים 2008 עד 2015 מנכ"ל הרשות הלאומית למלחמה בסמים ובאלכוהול.
בשנים 2016 עד 2017 השלים גלר תואר מוסמך בלימודי משפטים באוניברסיטת בר-אילן.
מאז 2015 עוסק גלר ביזמות עסקית בתחום המכשור הרפואי, ומתמקד בגיוס משקיעים מחו"ל.
במהלך השנים התנדב גלר למגוון תפקידים בעמותות שונות במגזר הציבורי ומאז 2025 הוא חבר בהנהלת עמותת אל-סם.
גלר נשוי לד"ר דבורה גלר ואב לשני בנים.
גלר התגייס לשירות קבע ב-1980 ומילא בו שלל תפקידים תוך התקדמות בסולם הדרגות, עד לפרישתו בשנת 2001 בדרגת אלוף־משנה.
בחיל החינוך והנוער היה מפקד קורס קציני חינוך וגדנ"ע, ראש מדור הפקות האחראי על מיון, גיוס והפקת גופי התרבות והבידור בצה"ל, והפקת אירועים ממלכתיים וצה"ליים.
אחר כך היה ראש ענף ארגון הדרכה במפקדת קצין חינוך ונוער ראשי, ואחראי על בסיסי ההדרכה של החיל.
בשנים 1993–1997 היה גלר ראש ענף תרבות והיה אחראי על מיון, גיוס, תקצוב וניהול 17 גופי תרבות:להקות צבאיות, תיאטרון צה"ל, התזמורת הקאמרית, גופי תרבות מגוונים, תרבות יום א' והפקת אירועים ממלכתיים וצה"ליים.
בשנים 1997 -2000 היה מפקד המרכז לקידום אוכלוסיות מיוחדות, השכלה וקליטת עלייה (מקא"מ), פיקד על כ-1,000 אנשי סגל, אשר הדריכו כ-5,000 חניכים בשנה במגוון קורסים והכשרות, וניהל תקציב שנתי של כ-80 מיליון שקל לשנה.
בשנת 2004 מונה גלר למנכ"ל החברה הממשלתית למתנ"סים, החברה מעסיקה כ-1000 עובדים ומנהלת תקציב של כ-400 מיליוני ש"ח בשנה.
החברה מטפלת בכ-1000 מרכזים קהילתיים ברחבי הארץ המעסיקים כ-10,000 עובדים וכ-5000 מתנדבים, ומשרתים כמיליון בני אדם במגוון גילאים ומגזרי אוכלוסייה.
בעבודתו כמנכ"ל יזם גלר הרחבת הפעילות בפריפריה והגדלת הטיפול בגיל הרך.
לשם כך, החברה מימנה באופן חלקי צהרונים במסגרת תוכנית "התחלה חכמה ".
בנוסף, החברה פעלה לשילוב אנשים עם מוגבלות במקומות עבודה על ידי הקצאה כספית לעידוד המתנ"סים לשלב עובדים בעלי מוגבלות.
מיזם זה התחיל בפתח תקווה, בניהולו של עמי אריאלי, מנהל המתנ"סים בפתח תקווה, אשר שילב בעלי מוגבלויות במתנ"סים בעיר והעביר לקחים והנחיות מתאימות לפי הניסיון שהצטבר לקהילת המתנ"סים הארצית.
המיזם שינה את ההתייחסות אל בעלי מוגבלויות והוכיח את יכולתם להתמודד עם אתגרים במקומות עבודה.
בעקבות ההצלחה במתנ"סים, שולבו בעלי מוגבלויות במקומות עבודה נוספים, בתי קפה, מחסנים, חנויות ועוד.
בזמן מלחמת לבנון השנייה ב-2006 הוביל גלר את הפעלת המתנ"סים באזור הצפון בתחומי החינוך, הרווחה והפנאי כזרוע מרכזית של הרשויות המקומיות, תוך התמודדות עם שיתוק מלא או חלקי של חלק מזרועות הממשל הארצי והמקומי.
הרשות הלאומית למלחמה בסמים ובאלכוהול
בשנת 2008 מינה ראש הממשלה אהוד אולמרט את גלר למנכ"ל הרשות הלאומית למלחמה בסמים ובאלכוהול, ארגון ממשלתי המעסיק ישירות כ-40 עובדים ומנהל תקציב של כ-50 מיליון ש"ח בשנה.
בעבודתו כמנכ"ל היה גלר מעורב בפולמוסים בעד ונגד ליגליזציה של השימוש בקנאביס, ענישה של סוחרי סמים, אי-הפללה של משתמשים, ושימוש בסמי פיצוציות.
במהלך עבודתו השתתף גלר בהובלת הפעילויות הבאות:
1. אסדרת השימוש בקנאביס לצרכים רפואיים: תחום הקנאביס הרפואי היה תחום פרוץ לחלוטין ונשלט על ידי חוות גידול פרטיות.
אישורי גידול, שיווק, מכירה ופיקוח בוצעו על ידי ד"ר יהודה ברוך, מנכ"ל בית החולים אברבנל בנוסף על תפקידו.
במסגרת האסדרה הוקמה היחידה לקנאביס רפואי במשרד הבריאות (יק"ר), בוצעו הכשרות רופאים, נקבעו החלטות ממשלה, פורסמו קריטריונים לרישוי, גידול, מכירה, הרכבי ואיכויות החומרים, ליווי ופיקוח ממשלתי כולל.
2. הפעלת תוכנית לאומית לצמצום צריכה מופרזת של אלכוהול בעקבות נתונים על צריכה מופרזת של צעירים ובני נוער, כולל מקרי מוות ואלימות.
במסגרת התוכנית בוצעה פעילות רבת היקף של הסברה, פרסום וחקיקה, הדרכת הורים, הדרכת מורים, הדרכת מדריכים בתנועות נוער, מועצות תלמידים, צה"ל ואוניברסיטאות.
גלר היה מעורב באיסור מכירה אחרי השעה 23:00, איסור מכירה לקטינים, איסור שתייה במקומות ציבוריים, ותמחור גבוה למוצרי אלכוהול.
התכנית תוקצבה ב־50 מיליון ש"ח, ובעקבותיה שיעור השותים בקרב צעירים ירד מ-20% ל-6%.
התנגדות שדולת הנשים למינוי כמנכ"ל
גלר נבחר ב-2008 למנכ"ל הרשות הלאומית למלחמה בסמים ובאלכוהול לאחר תהליך תלת שלבי.
תחילה מינה ראש הממשלה אהוד אולמרט ועדת איתור.
הוועדה המליצה על שלושה מועמדים בדירוג הבא: יעל ארן, יאיר גלר וחיים מהל.
בשלב השני, למרות דירוג ועדת האיתור, המליצו מועצת הרשות ומנכ"ל משרד ראש הממשלה רענן דינור דווקא על גלר ובשלב השלישי קיבל ראש הממשלה המלצה זו.
יעל הרן ושדולת הנשים עתרו בבג"ץ יעל ארן נגד ממשלת ישראל נגד מינוי גלר לאור הדירוג של ועדת האיתור, ובגלל ההתעלמות מהצורך בהעדפת נשים.
בבג"ץ 5755/08 הוחלט לקבל את העתירה, לבטל את המינוי של גלר למנכ"ל, ולדרוש בחינה מחודשת של החלטת המינוי.
בעקבות כך המשיך גלר להיות מנכ"ל הרשות אך כמינוי בפועל ולא כמינוי קבוע.
בינתיים עברה הרשות ממשרד ראש הממשלה למשרד לביטחון פנים, השר שקל את המינוי לפי הוראת בג"ץ, החליט למנות את גלר למנכ"ל, והמינוי אושר בממשלה.
יעל ארן ושדולת הנשים עתרו כנגד אף כנגד החלטה זו, אך בבג"ץ 5158/09 החליט הרכב שופטים נשי במלואו על דחית העתירה, וגלר חזר להיות מנכ"ל במינוי מלא.
בתום הקדנציה מונה לקדנציה נוספת של ארבע שנים.
בדצמבר 2014 נעצר גלר בחשדות שונים בקשר עם פרשת "ישראל ביתנו" ופאינה קירשנבאום.
הוא הושעה מתפקידו וב-13 במאי 2015 התפטר מתפקידו ברשות.
ב-25 בפברואר 2018 הודיעה המשטרה לגלר כי החקירה בחשדות שהועלו הסתיימה בהחלטה שלא להעמידו לדין, וכך הסתיימה הפרשה מההיבט של המשפט הפלילי.
אמנם, פרקליטות המדינה הגישה נגד גלר תביעה בבית דין למשמעת של עובדי המדינה.
בעסקת טיעון, הורשע גלר בעבירות משמעת על חוק שירות המדינה, ונידון לנזיפה חמורה ולפסילה לצמיתות לשירות המדינה.
יאיר קְלִינְגֶר (נולד ב-13 ביולי 1944) הוא מלחין ישראלי, פזמונאי, זמר, ומנהל מוזיקלי של הרכבים מוזיקליים רבים.
עם שיריו המוכרים נמנים "אדמה" (עפרה חזה), "חלומות" (רוחמה רז), "דרישת שלום" (ירדנה ארזי), "אני עושה לי מנגינות" (סקסטה), "אצלך כמו תמיד" ("סילבן ויאיר"), "כל נדריי" (חיים משה), "הביתה" (ירדנה ארזי), "נשבע" (חיים משה), "עפרה", "אבשלום" (מוטי פליישר), "אין דבר" (טל סונדק), "קום והתהלך בארץ" (להקת פיקוד הצפון) ו"עגילי דמאר".
קלינגר נולד בתל אביב, ב-1944, כבן זקונים להורים שעלו לישראל מפולין בשנת 1933. ביתו היה מסורתי ובילדותו למד בבית הספר היסודי הממלכתי-דתי "בילו", שהיה סמוך למקום מגוריו.
חשיפתו הראשונה למוזיקה באה בשנות ה-50 של המאה ה-20, במהלך ביקוריו עם אחותו הגדולה בבית הקפה "גינתי" שעל שפת ימה של תל אביב.
בבית הקפה הייתה תזמורת קטנה שניגנה שירים ישראליים, הזמר-מתופף בתזמורת היה יהושע שתיל, שנעשה לאליל ילדותו של קלינגר.
החל לימודי פסנתר סדירים בגיל 9 וכבר בגיל 11 התחיל לכתוב את יצירותיו הראשונות, שבהן ניסה ליצור בסגנון המוזיקה הקלאסית ששמע בבית הוריו.
למד בתיכון בתיכון עירוני א' בתל אביב ובו היה פעיל בחוג הדרמטי, ולראשונה בחייו הופיע על במת תיאטרון.
תפקידו הראשון היה אליק, במחזה "הוא הלך בשדות".
באותה תקופה כתב את שיריו הראשונים, בעידודו של אחיו שנהג לארגן הצגות בבית הספר שבו היה מורה לאמנויות.
בין הלחנים שהלחין באותה תקופה היו שירים להצגה "הזמיר של מלך סין".
היה פעיל מאד בתנועת הצופים העבריים ושיחק כדורסל, תחילה בקבוצת אליצור תל אביב ואחר כך במכבי תל אביב.
בקיץ 1961 נבחר להשתתף במשלחת צופי ישראל שיצאה למחנות קיץ בארצות הברית.
בשנת 1962 התגייס קלינגר לצה"ל ושירת בנח"ל במסגרת גרעין הצופים "רגב".
באותה תקופה כתב הצגות והעלה אותן כנח"לאי, בין השאר בקבוצת כנרת, שם שהה הגרעין.
אחרי קורס הצניחה והאימון המתקדם, נשלח קלינגר לשל"ת (שירות ללא תשלום) כמדריך בתנועה.
מאז ועד סוף שירותו הצבאי היה מרכז שבט צופי "קהילה" ברחוב "מלצ'ט" בתל אביב, שם פגש את המדריכה דורית פולק, לימים אשתו.
בשנת 1964 החל קלינגר לימודי תיאטרון ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
במקביל החל לגלם תפקידים במחזות "אנה פרנק", "השיעור" מאת אז'ן יונסקו ו"השכנים" מאת ג'יימס סונדרס.
במקביל ללימודיו באוניברסיטה השתלם בסדנת משחק לשחקנים צעירים של נולה צ'לטון ולמד בסטודיו למשחק של התיאטרון הקאמרי, בניהולו של אפרים סטן.
בהמשך החל גם לשחק בהצגות התיאטרון של הקאמרי.
בשנת 1966 כתב את השיר "בואי ילדה", (מילים ולחן) שהתקבל לפסטיבל הזמר והפזמון.
ככל שירי הפסטיבלים הראשונים, זכה גם שיר זה לביצוע כפול, של עדנה גורן ושל שלישיית גשר הירקון.
זה היה שירו הראשון שהתפרסם ברבים והושמע ברדיו.
אחרי יותר משלוש שנים בקאמרי החל לשחק מספר תפקידים בתיאטראות אחרים: בתיאטרון אהל, ובתיאטרון החאן.
בשנת 1968 הלחין ושר בהצגה "ירושלים שלי" ב"תיאטרון החאן" את השיר "שילחו את הרשימה" (מילים: דן אלמגור לחן: יאיר קלינגר).
באותה תקופה הלחין למוטי פליישר את השיר "עפרה" (מילים: אורי אסף) ואת "אבשלום" (מילים: רות חשמן).
ללהקת פיקוד הדרום הלחין את "אני אצבוט לך" (מילים: חשמן), ולדני גרנות את "לאהוב את החיים" (מילים: יובב כץ).
השירים זכו להצלחה ונתנו דחיפה גדולה לקריירה המוזיקלית שלו.
ב-1970 הקים קלינגר יחד עם צילה דגן ודני מסנג את ההרכב "שלישיית הצירוף המקרי".
השיר הבולט שלהם היה "בלדה ללוח השנה", שהלחין קלינגר למילים של אפרים רימון.
בקיץ 1971, לאחר פירוק "שלישיית הצירוף המקרי", נסע קלינגר לפריז עם להקת כרמון לחודש הופעות בתיאטרון "אולימפיה" בפריז.
בעקבות מספר היכרויות מקצועיות שיצר, נשאר בפריז 11 שנים, עד 1981.
בפריז הכיר את סילבן מרגי, זמר ישראלי, שניסה את מזלו בעיר.
ההיכרות ביניהם הולידה את הצמד "סילבן ויאיר".
הם עבדו יחד במשך כ-11 שנים במסגרות שונות.
סילבן ויאיר הופיעו בתוכניתה של ריקה זראי, שהייתה אז כוכבת גדולה בצרפת, ובהופעות מטעם משרד התיירות הישראלי בפריז, לקידום התיירות לישראל.
ההופעות התקיימו במקומות רבים בעולם.
בין השאר השתתפו סילבן ויאיר בשני סיבובי הופעות כמלווים של הזמר ז'ו דסאן, המוכר משירים כ"הו שאנז אליזה", ו"קיץ אינדיאני", ב"אולימפיה" בפריז.
בפריז למד קלינגר הלחנת מוזיקה לסרטים וכתב לחנים לזמרים מקומיים, בהם ללהקת הקומפניון דה לה שנסון וכן לזמרת הישראלית במקורה ריקה זראי.
מדי שנה שלח קלינגר שירים לתחרויות פסטיבל הזמר, ואחר כך לקדם אירוויזיון.
לא מעט שירים התקבלו והוקלטו, ובהם "אצלך כמו תמיד" ("סילבן ויאיר", 1973), "שיר לאבא ואמא" ("סילבן ויאיר", 1974), "שיר לי שירי לי" (עירית בולקא וויקי תבור, 1979), "אני עושה לי מנגינות" (סקסטה (להקה), 1980) ו"בוא אליי" (חדווה עמרני).
אחד השירים ששלח מפריז לישראל היה "חלומות".
הוא בוצע בתחילה בצרפת על ידי הזמרת ניקול ריו, בארץ היה ללהיט גדול בביצוע רוחמה רז (למילים של רחל שפירא).
בתחילת שנות ה-80, חזר קלינגר לישראל.
שירים בולטים שלו באותה תקופה היו "ימים טובים, ימים באים", ששרה להקת "סקסטה", ו"הביתה", ששרה ירדנה ארזי למילים של אהוד מנור.
השיר נכתב בתקופת מלחמת לבנון הראשונה, וקרא להחזיר את החיילים הביתה "משדות זרים".
הלחן הזה בוצע במקור עם מילים בצרפתית על ידי סילבי ורטאן.
שיר נוסף מתקופה זו הוא "דרישת שלום" ששרו ירדנה ארזי ולהקת הנח"ל באירוע ה"שירותרום" של גלי צה"ל ב–1985.
באותה שנה הופיע קלינגר במסגרת להקת "ארבע לב אדום", יחד עם סילבן מרגי ועם פנינה בריק ורותי בן אברהם, יוצאות "סקסטה", בקדם האירוויזיון עם השיר "הוא יבוא".
גם שירה של הלהקה "הנערה עם השחפים" זכה להשמעות רבות.
להיטו הגדול של קלינגר באותה שנה היה השיר "קום והתהלך בארץ", למילותיו של יורם טהרלב בביצוע להקת פיקוד צפון, כשהסולנים היו יהודה אליאס (שקולו הביא להשוואות לקולו של הזמר יהורם גאון) ויסמין גמליאל.
שיר נוסף שהלחין למילותיו של שמוליק קלוסקי, בביצוע יהודה אליאס, הוא "ארץ אחת" שהיה לאחד מריקודי העם הקלאסיים והאהובים.
להיטים נוספים שלו היו "אדמה" של עפרה חזה, "כל נדרי", "נשבע" למילים של שמוליק קלוסקי ו"לפני שנפרדים" שהלחין לחיים משה, "כל כך מוכר", שהלחין לאלבומה המצליח של מרגלית צנעני "מנטה", ושירים שהלחין ליהורם גאון, ובהם "אישה חופשייה".
ב–1988 הלחין קלינגר לירדנה ארזי את השיר "עגילי דמאר", שהקדיש הפזמונאי דודו ברק לשושנה דמארי, כלת פרס ישראל באותה שנה.
במופע המרכזי של חגיגות 40 השנה למדינה שרו דמארי עצמה, יחד עם יפה ירקוני, את שירם של חיים חפר וקלינגר "רק שובו בשלום".
לכבוד מצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' באותה שנה הלחין קלינגר למילים של דודו ברק את השיר "האיש מן החלום", שזכה להצלחה בביצועה של ירדנה ארזי.
פעילות עם להקות נוער בשנות ה-80 וה-90
קלינגר הקים סדנאות מוזיקליות יצירתיות לנוער במרכז ביכורי העיתים בתל אביב.
בראשון לציון ייסד, יחד עם חנן גולדבלט, את להקת הנוער "צעירי ראשון", שממנה צמחו מוזיקאים מוכשרים ויצירתיים, שחלקם פעילים בתחום המוזיקה עד היום.
כמו כן ניהל קלינגר מוזיקלית את להקת "בנות בנות" מקריית שלום בתל אביב, ואת להקת צופי תל אביב.
הוא היה בין הראשונים שהפיק אירוע תחרותי לנוער, בקנה מידה ארצי, שנקרא "שיראשון".
בעיר הנוער בתל אביב ניהל את הפעילות המוזיקלית.
שיא הפעילות עם בני נוער הייתה בשנים 1995 עד 1998, עם הפרויקט "צליל צעיר", שהקיף למעלה מ-1200 בני נוער העוסקים במוזיקה, מקרוב ל-100 מוסדות חינוך, כפרי-נוער ופנימיות בכל רחבי ישראל.
חבורות זמר, מקהלות וניהול אמנותי
במקביל לעבודתו עם להקות נוער החל לעבוד קלינגר עם חבורות זמר ומקהלות מבוגרים.
מדובר באנשים אוהבי הזמר וחובבי השירה הנפגשים אחת לשבוע ומופיעים באירועים וחגיגות זמר.
יאיר קלינגר תורם משמעותית לקידום ופיתוח שירת המקהלות העממית בישראל.
בתור מנצח ומנהל אמנותי של מקהלות וחבורות זמר רבות, קלינגר הביא את שירת המקהלות למרכז הבמה התרבותית בישראל, תוך שמירה על קלאסיקות ישראליות והתאמתן לביצועים קוליים מגוונים.
בשנת 1993 שימש קלינגר שלוש פעמים כמנהל אמנותי של פסטיבל ערד, וכן כמנהל אמנותי של "חגיגות היין" של ראשון לציון.
בשנת 1995 התפרסם אוסף משיריו בספר "דרישת שלום – משירי יאיר קלינגר" בהוצאת "ידיעות אחרונות".
בשנים 1996 עד 1998 שימש כמנהל אמנותי של חגיגות היין בראשון לציון, וכמנהל המוזיקה של האנסמבלים הקוליים וחבורות זמר רבות.
בשנת 1998 נמנה עם מקימי עמותת מיל"ה (המרכז הישראלי למקהלות וחבורות זמר), בהשראתו ותמיכתו של הנרי קלאוזנר, "אבי המקהלות" ועופר טוריאל, לשעבר המפקח הראשי למוזיקה במשרד החינוך.
הארגון מאגד כיום עשרות מנצחים ומאות מקהלות וחבורות זמר במטרה לקדם ולעודד את פעילות הזמר העממי בארץ.
בשנת 2001 זכה במקום הראשון בתחרות הקדם אירוויזיון השיר "אין דבר" שהולחן על ידי קלינגר למילותיה של שמרית אור ונבחר לייצג את ישראל באירוויזיון.
את השיר ביצע הזמר טל סונדק, והוא הגיע למקום ה-16 בתחרות.
בשנת 2002 כתב יאיר יצירה מוזיקלית בשם "בין ורשה לירושלם" למילים פרי עטו של דודו ברק מתוך סיפרו "פולין בין פאר לאפר".
היצירה עלתה כהצגה תיאטרלית שאותה גם ביים יאיר, בביצוע אנסמבל "הרעננים" וזמרת הסופרן סיגל ורדי.
זהו מסע תיאטרלי מוזיקלי אל העולם האבוד של יהודי פולין שלאחר השואה שבו משתלבים דמיון ומציאות.
בשנת 2005 יצא לאור אלבומו של הזמר טל סונדק "עף אלייך" שקלינגר ניהל אומנותית, ואף הלחין תשעה שירים מתוכו.
בספטמבר 2009 נבחר קלינגר לתפקיד יו"ר עמותת מיל"ה, מרכז ישראלי למקהלות וחבורות זמר.
קלינגר משמש כמנצח לחבורות זמר ומקהלות רבות: "הרעננים" ברעננה, "כרמים" בראשון לציון, "שדות ירוקים" אזור באר טוביה, "שרים מהלב" יהוד, "שרים בהר" בית שמש, "קולות" בת ים, "מללייקה" כפר מל"ל, "הרוח הטובה" גליל, "ישראכרט".
בשנת 2010 יצא אלבום אוסף עם מיטב להיטיו של קלינגר, הכולל שלושה תקליטורים ובהם 52 שירים בביצועיהם המקוריים.
אלבום האוסף כולל שיר חדש אחד בביצוע יאיר קלינגר - "כמו ברגע הראשון" למילים של שמוליק קלוסקי.
אנסמבל "הרעננים" עלה עם המופע "פתוח סגור פתוח" משירי יהודה עמיחי בהלחנתו, בניצוחו, בעיבודו ובבימויו של יאיר קלינגר.
בשנת 2014 הלחין למילים של הפזמונאי יובב כץ את "תפילה לשלום".
בשנת 2015 העלה אנסמבל "הרעננים" את המופע "לחיים" משירי חיים חפר בניצוחו, בעיבודו ובבימויו של קלינגר.
בשנת 2016 קיימה חבורת הזמר "שרים מהלב" מיהוד ערב משירי נתן יונתן בניצוחו ובעיבודו של קלינגר.
בשנת 2017, בהיכל התרבות של ראשון לציון העלה אנסמבל "כרמים" את המופע החדש, אנסמבל "כרמים" החיים בוורוד, שהוקדש כולו לשאנסון הצרפתי מכל הזמנים בעיבודיו החדשים, בניצוחו ובימויו של קלינגר.
בשנת 2019 ניהל מוזיקלית ערב שירי מקור של נתן ליפשיץ, חבר אנסמבל "הטרוגניה" המוכר כיוצר סרטי תעודה רבים לערוצי שידור ישראליים ובינלאומיים וכמומחה ליין.
בשנת 2020 העלה אנסמבל "הטרוגניה" מאזור מטה יהודה ובית שמש את המופע "נוסטלגיה זה לא הכל" בניצוחו, בעיבודו ובבימויו של קלינגר, במסגרת כנס המקהלות השנתי של עמותת מיל"ה בים המלח.
בשנת 2016 חגג יאיר קלינגר 50 שנות פעילות מוזיקלית.
מופע הפתיחה התקיים ב"צוותא" תל אביב ב-6 במאי 2016 בהשתתפות יאיר קלינגר ובליווי אמנים.
ניהול מוזיקלי רמי הראל ומנחה ליאת רגב והפקה נילי שחור.
שירי יאיר קלינגר בלועזית ותרגומיהם לעברית
בתקופה זו הלחין ועיבד את השירים:
שיר קינה "דלפה נפשי מתוגה" – מילים: אדוה גרושקה, לחן ועיבוד: יאיר קלינגר.
ביצוע: יאיר קלינגר ואנסמבל "הרעננים" (פירוט במסמך עבודות נבחרות)
"אי משם" – מילים, לחן וביצוע יאיר קלינגר.
"מישהו מכם" – שיר שכתב למילותיה של רחל שפירא ומיועד להקלטה של סולן/סולנית עם מבחר ממקהלות "מיל"ה".
פרויקט "קונצרט מולדת" – בשנת 2024, השיר "הביתה" שנכתב על ידי אהוד מנור והולחן על ידי יאיר קלינגר, זכה לביצוע מחודש על ידי כ-1,000 מוזיקאים וזמרים בפרויקט "קונצרט מולדת" באמפיתיאטרון קיסריה, במטרה להעלות את המודעות לנושא החטופים במהלך מלחמת חרבות ברזל.
האירוע, שהופק על ידי טליה ירום ובניהול המוזיקלי של ערן מיטלמן זכה לתהודה ארצית ובינלאומית.
יאיר קלינגר מופיע עם שיריו ומקהלותיו בפני משפחות החטופים בתל אביב ובאירועים שונים ברחבי הארץ.
קלינגר שוקד על הכנת הספר "שאהבתי" ובו עיבודים למקהלה ל-100 שירים ישראלים נבחרים אותם מבצעות מקהלותיו ב-42 השנים האחרונות.
האוסף כולל שירים של מיטב היוצרים מימי טרום המדינה ועד ימינו אלה.
אוסף זה מיועד בעיקר למנצחים, זמרים וחובבי שירה בארץ ובעולם.
הספר יודפס ויופץ במוסדות למוזיקה, ספריות מוזיקליות, ולפסטיבל למקהלות יהודיות ואחרות ברחבי העולם.
בספר זה הוא רואה הגשמת חלום ישן שלו ותרומה חשובה לשימור הזמר והתרבות הישראלית בארץ ובעולם.
1975 - זכה השיר "Alex" בביצועם של "Sylvan & Yair" בפסטיבל הבינלאומי של העיר Paris בפרס הביצוע הטוב ביותר.
השיר יצא לאור באלבום "Amor".
2000 - זכתה חבורת הזמר "קולות בת-ים" בניצוחו של יאיר קלינגר, במדליית זהב בתחרות המקהלות הבינלאומיות של ארגון ה-INTERCULTUR בלינץ - אוסטריה.
2001 - השיר "אין דבר" בביצוע טל סונדק זכה בקדם אירוויזיון וייצג את ישראל באירוויזיון 2001.
2017 - זכה יאיר קלינגר בפרס מפעל חיים של אמ"י (איגוד אמני ישראל).
2018-2020 – תעודות הוקרה למפעל חיים מהעיריות: רחובות, פתח תקווה, בת-ים, כרמיאל, נצרת עילית, טירת כרמל.
2022 - מדליות זהב בתחרות "סולם מיל"ה" לאנסמבלים "הרעננים" ו"כרמים" בניצוחו של יאיר קלינגר
יוני 2024 - אות הוקרה מאוניברסיטת בר-אילן על מפעל חיים בזמר העברי על תרומתו הרבה של יאיר קלינגר לתרבות הישראלית, בכתיבתם ובהלחנתם של שירים שהפכו נכסי צאן ברזל בזמר העברי.
אות ההוקרה על מפעל חיים בזמר העברי ניתן לו במופע זמר חגיגי במעמד נשיא אוניברסיטת בר-אילן, פרופ' אריה צבן.
נובמבר 2024 - פרס אקו"ם ע"ש נעמי שמר למפעל חיים
יאיר זלמן צבן (נולד ב-23 באוגוסט 1930) הוא פוליטיקאי ישראלי.
כיהן כחבר הכנסת וכשר מטעם מרצ.
למד ב, היה חבר בשבט מצדה של תנועת הצופים, שירת בפלמ"ח ונמנה עם מקימי קיבוץ צרעה.
למד בסמינר הקיבוצים במגמה למורים על-יסודיים, בוגר אוניברסיטה בפילוסופיה כללית ויהודית, ובמקצועו הוא עיתונאי ומורה.
ב-1952 הודיעו יאיר ושולמית על פרידתם מקיבוץ צרעה על רקע חילוקי דעות רעיוניים.
הם עברו לגור בתל אביב (ובהמשך בבת-ים וברמת-גן) וצבן החל בפעילותו בחטיבה הצעירה של מפ"ם.
ב-1953 פרש ממפ"ם עם קבוצתו של משה סנה, שהקימה את מפלגת השמאל הסוציאליסטי.
צבן שימש באותן שנים כמזכירו האישי של סנה.
ב-1954 הצטרפו סנה ותומכיו למק"י.
מ-1960 כיהן צבן כמזכ"ל בנק"י, בתפקיד זה הוביל גישה לאומית-פטריוטית שאימצה והדגישה סממנים יהודים-ישראלים בבנק"י.
לאחר הפילוג במק"י (1965) נבחר ללשכה הפוליטית (1968) ולאחר מותו של סנה (1972) – ליו"ר הלשכה הפוליטית.
הוצב במקום ה-12 ברשימת מק"י בבחירות לכנסת השישית ובמקום ה-114 בבחירות לכנסת השביעית בשתי הפעמים הרשימה קיבלה מנדט אחד וצבן לא נכנס.
נמנה עם מקימי רשימת "מוקד" בבחירות להסתדרות ולכנסת (1973), במסגרתה נכללו מק"י ותנועת השמאל הציוני "תכלת-אדום".
ב-1975 התאחדו הללו לתנועה אחת (כך הסתיים קיומה העצמאי של מק"י, ובזירה המפלגתית נותרה רק"ח בהנהגת מאיר וילנר ותופיק טובי, שהחזירו למפלגתם את השם מק"י).
בשנות השבעים כיהן כחבר הוועד הפועל של ההסתדרות וכחבר ההנהלה הישראלית של הקונגרס היהודי העולמי.
ב-1980 חזר למפ"ם, נבחר למזכירה המדיני וב-1981 נבחר לכנסת העשירית במסגרת המערך.
ב-1984 נמנה עם המחנה שהביא לפרישת מפ"ם מהמערך.
ב-1988, ביוזמה של יו"ר מפ"ם, אלעזר גרנות, נבחר לעמוד בראש רשימת מפ"ם לבחירות לכנסת השתים עשרה.
תחת הנהגתו זכתה המפלגה, אשר 23 שנים לא התמודדה עצמאית בבחירות לכנסת, להישג, כאשר הכניסה מטעמה שלושה חברי כנסת – צבן, חיים אורון וחסיין פארס.
בכנסת זו היה צבן מיוזמי האיחוד בין שלוש מפלגות השמאל מפ"ם, רצ ושינוי, אשר הוליד את מרצ.
בפעילותו הפרלמנטרית בתקופה זו בלט מאוד.
פעילותו כחבר כנסת הייתה מגוונת ועסקה בנושאים רבים.
צבן היה מן הבולטים בראשי השמאל הציוני בתקופה זו, תמך במשא ומתן עם אש"ף ובפתרון "שתי מדינות לשני עמים", התנגד לכפייה דתית והיה בין מובילי היוזמה לחקיקת החוק נגד הגזענות, אך את עיקר מרצו הפנה לתחום החברתי.
צבן היה פעיל בייזומה של חקיקה סוציאלית, ושימש כתובת לפניות רבים בנושאים חברתיים וכלכליים.
אף כשכיהן כחבר הכנסת, הגיש בקול ישראל תוכנית בשם "חיים", שבה סייע לאזרחים בפתרון בעיות חברתיות שהעלו בפניו, כגון עיוותים בחוקי הגמלאות, אי צדק במגעים עם הרשויות ועוד.
בשנות השמונים הגיש במסגרת פינה קבועה בגלי צה"ל "מכתבים להרצל", שבהם הצביע על סטייתה של ישראל מהרעיונות שהעלה הרצל בנאומיו וביומנו.
בתקופת כהונתו כחבר הכנסת (להבדיל מעברו הקומוניסטי במוצהר) ניתן לראותו כסוציאל-דמוקרט ואחד ממובילי המאבק החברתי בישראל.
בשנת 1986, בעקבות עתירה של צבן לבית המשפט העליון כנגד השר לענייני דתות (שהוגשה באמצעות עורך-הדין דאז מישאל חשין), וקביעת השופטים כי אסור שדיין יכהן במקביל גם בתפקידים פוליטיים, פרש הרב עובדיה יוסף מתפקידו כדיין.
ב-1988, בתגובה לעתירתו בפרשת "הכספים הייחודיים" (שהוגשה על ידי עורך-הדין אביגדור קלגסבלד), גינה בג"ץ נמרצות את השיטה.
פסק-דינו של בג"ץ הביא בעקבותיו שינויים בחקיקה שמטרתם למנוע את תופעת "הכספים הייחודיים" ולהבטיח כי כספי המדינה המוענקים כתמיכה לגופים שונים יחולקו על-פי קריטריונים שווים, ברורים ושקופים.
בשנת 1992 מונה לשר לקליטת העלייה ושימש בתפקיד זה בממשלות יצחק רבין ושמעון פרס.
היו אלו שנים שבהן נקלט גל העלייה הגדול של עולי ברית המועצות לשעבר, וכן השנים שלאחר מבצעי העלייה הגדולים שהביאו לארץ את עולי אתיופיה.
צבן התמודד עם האתגרים הגדולים שהציב בפניו התפקיד, בעודו משמש כסמן שמאלי בממשלה.
כמנהיג במפ"ם ובמרצ גילה נאמנות לראש הממשלה רבין והיה מאנשי אמונו בתקופה רגישה זו.
על אף החלטות שלא מצאו חן בעיני רבים בשמאל כמו גירוש פעילי החמאס ללבנון בשנת 1993, הבטיחו צבן וחבריו להנהגת מרצ כי מצידם לא יהיה איום לרוב הרופף ממילא שהיה לממשלה, שנקטה לטענתם צעדים היסטוריים רבים.
למרות זאת לא נרתע מגינוי פומבי חריף של הקריאה ל"שבירת העצמות" של פעילי האינתיפאדה הראשונה.
לימים הביע חרטה על כך שמרצ לא הפכה את תביעתה מרבין להוריד את המתנחלים מתל רומיידה בחברון, בעקבות טבח מערת המכפלה, לאולטימטיבית עד כדי פרישה מממשלתו.
בתקופת חברותו בכנסת היה פעיל גם במסגרות חוץ-פרלמנטריות: נמנה עם מייסדי "תחיל"ה" - תנועה חילונית ליהדות הומניסטית; היה חבר בהנהלת המרכז הבינלאומי לשלום במזרח-התיכון; פעיל ב"שלום עכשיו"; כיהן כחבר הכנסת ושר עד 1996.
בשנת 1995 השתתף צבן בטקס הזיכרון השנתי לרצח העם הארמני, הנערך ב-24 באפריל, וכך היה לשר הישראלי הראשון שנכח בטקס הזה.
בשנת 1996 הודיע צבן במפתיע על פרישתו, ונימק אותה באמירה לפיה "לאחר 45 שנים של פעילות פוליטית אינטנסיבית אני מבקש לפעול גם בתחומים אחרים".
גם לאחר פרישתו מן הפוליטיקה הפעילה ממשיך צבן להיות פעיל בציבור.
כמו כן כיהן כחבר במועצה הציבורית של בזכות – המרכז לזכויות אדם של אנשים עם מוגבלויות; כחבר המועצה הציבורית של "המכון לחקר ולימוד העלייה וההגירה, הקליטה והשילוב החברתי" במרכז האקדמי רופין; וכחבר בוועדת ההיגוי של המטה ליישום דו"ח שנהר במשרד החינוך.
מכהן כחבר בחבר הנאמנים של טבקה, עמותה שנוסדה על ידי משפטנים צעירים מקרב עולי אתיופיה לסיוע משפטי לבני הקהילה ולסינגור קהילתי.
צבן מכהן מאז 1972 כיו"ר הוועד הציבורי להנצחת זכרו של משה סנה, ערך קובץ ממבחר מאמריו, "אחרית כראשית" (1982), ופעל לפרסום מבחר מכתביו בחמישה כרכים בהוצאת 'עם עובד'.
בשנת 2000 יזם, בשיתוף עם פרופ' ירמיהו יובל, את הפקת "זמן יהודי חדש: תרבות יהודית בעידן חילוני – מבט אנציקלופדי", אנציקלופדיה שהופיעה בשנת 2007 בהוצאת "כתר" בחמישה כרכים.
ב-1984 הוענק לו מגן איתמר בן-אב"י מטעם תא הכתבים בכנסת.
ב-1997 - תואר דוקטור לשם כבוד מטעם היברו יוניון קולג'.
ב-2004 - "יקיר הבטיחות" מטעם המוסד לבטיחות וגהות של מדינת ישראל, על פעילות רבת שנים להגנת בטיחותם של עובדים.
צבן תרם לספר אחרית דבר הכוללת פרטים ביוגרפיים.
בבחירות לכנסת ה-17 הוצב במקום ה-117 הסמלי ברשימת מרצ לכנסת, בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-115 ובבחירות לכנסת ה-19 הוצב במקום ה-116 הסמלי ברשימה זו.
בבחירות לכנסת העשרים ואחת הוצב במקום ה-118 ברשימת מרצ.
בבחירות לכנסת העשרים ושלוש הוצב במקום ה-101 ברשימת העבודה-גשר-מרצ.
במאי 2019 הוענק ליאיר צבן פרס החינוך היהודי ע"ש ד"ר חיים קונסטנטינר באוניברסיטת תל אביב על עשייתו החינוכית ומפעלו המחקרי בעריכת חמשת כרכי האנציקלופדיה "זמן יהודי חדש".
סרט תיעודי ישראלי של במאי הסרטים אמיר הר-גיל, "פואטרי צבן", עוקב אחרי פועלו של יאיר צבן, שמראה איך ניתן לשנות מציאות גם כשאתה בעמדת מיעוט.
יָאִיר נִיצָּנִי (נולד ב-22 באוגוסט 1958) הוא מוזיקאי, זמר, פזמונאי, שחקן, תסריטאי, עיתונאי, קומיקאי, מנחה טלוויזיה ושדרן רדיו ישראלי.
ניצני נולד בבאר שבע למרים, ילידת פולין, ולאנצו יליד איטליה, ולו שני אחים.
אביו, אנצו ניצני, נמנה עם מפתחי התעשייה הכימית הממשלתית בישראל.
יאיר ניצני גדל והתחנך בבאר שבע, חיפה וסביון ובתחילת דרכו המוזיקלית השתתף בהרכב "אחוז בננה" שהופיע עם גרסאות כיסוי לשירים.
בשנת 1976 התגייס לחיל התותחנים שם שירת כנהג נגמ"ש.
לאחר מכן המשיך את שירותו הצבאי בגלי צה"ל בתפקיד של טכנאי שידור.
בתקופת שירותו בגלי צה"ל הכיר את יזהר אשדות, ששירת כעורך מוזיקלי בתחנה.
השניים התחברו, הפכו לשותפים מוזיקליים ועבדו בשעות הפנאי כתקליטנים במסיבות דיסקו.
על החוויות שצברו כתקליטנים, השניים כתבו את השיר הפארודי "תנו לי רוקנרול".
מאוחר יותר נפגשו השניים עם דני בסן, אשר שירת באותה תקופה בלהקת חיל האוויר.
כך נוצר הגרעין של להקת "תיסלם".
להקת תיסלם פרצה לתודעה הישראלית בסוף שנת 1980, עם השיר "רדיו חזק".
כמה חודשים מאוחר יותר יצא גם האלבום באותו השם.
לאורך כל שנות הלהקה שימש ניצני כקלידן הלהקה וכמנהל האמנותי שלה.
סימן ההיכר שלו בלהקה היה ברז שהודבק למצחו.
הוא כתב ללהקה מספר שירים, שהמפורסמים ביניהם הם "רדיו חזק", "פרצופה של המדינה", "תנו לי רוקנ'רול", "עוד פגישה" ו"לראות אותה היום" ו"חצבים פורחים".
השיר "חצבים פורחים" יצא על תקליטון יחד עם השיר "אור של כוכבים" וחולק בחינם כחלק מקמפיין "מועדון חצב" (חיסכון צעיר בבנק לאומי לישראל).
בחלקו השני של התקליטון היה תשדיר פרסומת של בנק לאומי עם הסלוגן "מה המצב?
השיר "חצבים פורחים" נכתב בתקופת מלחמת לבנון הראשונה, לאחר שיאיר ניצני ויזהר אשדות הוטסו להופיע בפני חיילים בדרום לבנון.
המראות שראו, השיחות עם החיילים ואווירת המלחמה בצפון שעמדה בניגוד גמור לאווירת החופש והניתוק בתל אביב הובילו אותם לכתיבת השיר.
חוש ההומור הציני של יאיר ניצני ויכולות הכתיבה החדות שלו הביאו אותו לכתוב את "ההמנון" שביקש הבנק, תוך שהוא משחיל לתוכו את המחאה שלו ושל יזהר אשדות על מלחמת שלום הגליל.
ב-23 באוקטובר 1983, לאחר הופעה בבאר שבע, הודיעו חברי הלהקה שזו ההופעה האחרונה שלהם.
הודעת הפירוק התקבלה בצער רב ובבכי מצד הקהל במועדון והמעריצים ברחבי הארץ.
רדיו, טלוויזיה, עיתונות וקריירת סולו
לאחר התפרקות הלהקה, בסוף 1983, השתתף יחד עם ארז טל ואברי גלעד בתוכנית הקאלט "מה יש" בגלי צה"ל ובתוכנית "העולם הערב" בערוץ 2 הניסיוני.
ניצני השתתף גם בתוכנית הרדיו הקומדית הוותיקה "יתוש בראש".
בשנים 1988–1993 הוא השתתף הרבה פעמים בתוכנית הטלוויזיה "זהו זה!", כשחקן משנה.
בין השנים 1993–1995 הוא הופיע בתוכנית הסטירה אין עם מי לדבר.
בשנות השמונים התמנה ניצני למנכ"ל "הד ארצי", והיה אחראי לתגליות כמו החברים של נטאשה, נוער שוליים, אדם ועוד מספר הרכבים מצליחים שהחלו לפעול לקראת סוף שנות ה-80 וכן היה מהמעורבים בתחילת הקריירה הבינלאומית של עפרה חזה.
ב-1990 עזב את "הד ארצי" והקים את "יאיר ניצני מוזיקה", שהיא חברה לטיפול בזכויות יוצרים לפרסומות.
בקריירת הסולו שלו התפרסם, בין היתר, שירו "האשם הוא שלנו, האשם לא לבד – ובטח לא פרייר של אף אחד", שהתבסס על דמות פרודית על שדרן רדיו קהיר האשם תמיד מהתוכנית "מה יש", וכן "שיר המנגל" עם השחקנית גני תמיר, שהיא גרסת כיסוי היתולית לשיר "Brother Louie" של מודרן טוקינג.
ניצני העלה תוכניות יחיד ועד שנת 2005 כתב והגיש את שלוש העונות של תוכנית הסאטירה בערוץ 10 "אחורי החדשות".
משנת 2006 התחיל להנחות את תוכנית הראיונות "עושים צחוק", שהנחה בעונתה הקודמת עידן אלתרמן.
ב-2007 הנחה את תוכנית הסאטירה "גלגל החדשות".
ב-2008 הגיש ברדיו 99 תוכנית יומית בשם "רדיו חזק", בה אירח אומנים ישראלים.
בשנת 2010 הגיש מדי יום ראשון בגלי צה"ל את תוכנית הרדיו "ציפורי לילה ולהקתן" עם יזהר אשדות.
יחד עם המאמן האישי אלון גל השיק ביוני 2010 את מדיה באז, מכללה לניהול עסקי מוזיקה, בידור ומדיה.
בשנת 2011 הצטרף ניצני לפאנל השופטים של תוכנית הריאליטי "כוכב נולד".
בנוסף, החל להגיש תוכנית שבועית בערוץ 8, במסגרת רצועת השידור "הינשופים", העוסקת בתרבות דיגיטלית ובחידושים טכנולוגיים.
התוכנית זכתה בפרס הטלוויזיה של אותה השנה.
עוד באותה שנה, החל ניצני לכתוב את הטור השבועי הסאטירי "מרים גבה" במוסף "שישבת" של "ישראל היום", אותו הוא כתב ברציפות עד ספטמבר 2023 ואשר התפרסם גם כפודקאסט שבועי.
בדצמבר 2012 החל להגיש את מגזין התרבות "קצת גבוה" בערוץ 10. ב-2014 יצא לאור ספרו "מרים גבה" - קובץ מאמרים שכתב ושהתפרסמו ב"ישראל היום", וכן החל להגיש את התוכנית "פותחים את הבוקר" בגלי צה"ל.
בשנת 2018 הנחה את העונה השנייה של התוכנית "העולם עצוב אז צוחקים" בטלוויזיה החינוכית.
התוכנית הייתה מועמדת לפרס האקדמיה כתוכנית התרבות הטובה לשנת 2018.
ניצני הנחה את טקס פרס אקו"ם בשנת 2021 ובשנת 2022.
בשנת 2022 שיחק בעונה השנייה של סדרת הדרמה "המדובב" של YES בתפקיד ראש ארגון המאפיה, קובי אלון.
בספטמבר 2023 העלה את מופע הבידור "הולך פזור".
במופע הבכורה, שנערך במועדון הזאפה בהרצליה, התארחו עידן אלתרמן ונשיא המדינה לשעבר ראובן רובי ריבלין.
באותה תקופה, הופיעה להקת תיסלם, כולל ניצני, עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בהיכל התרבות בתל אביב.
בספטמבר 2024, פורסמה גרסת כיסוי של ניצני לשיר שכתב יהונתן גפן.
הגרסה שלו, שנקראה "רכבת העמק" יצאה לאור במקור בתקליט "שיחות סלון", בשנת 1978. את הקטע הכין ניצני בעקבות בקשה מאלדד זיו להשתתף בערב מחווה, שנערך בתיאטרון הקאמרי, במלאת שנה למותו של גפן.
הוא נשוי לדרורית, נשיאת "המרכז לחיילים בודדים לזכר מייקל לוין" ואחותו של יועץ התקשורת גולן ציפל.
בשנת 2014, לאחר מבצע מבצע צוק איתן, אימצה המשפחה את אלי סופר, חייל בודד ללא עורף משפחתי.
"האשם תמיד מדבר ומזמר", כולל: "האשם הוא שלנו, האשם לא לבד – ובטח לא פרייר של אף אחד" ו"שיר המנגל" (1986)
יאיר פרץ (נולד ב-2 במרץ 1954) הוא איש ציבור ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת מטעם ש"ס בכנסת ה-15 וה-16.
פרץ נולד בשנת 1954 במרוקו ועלה לישראל ב-1961. הוא שירת בצה"ל בנח"ל, ואחר כך למד לימודי הוראה לתואר שני ולימודי עבודה סוציאלית.
פרץ כיהן בין היתר כפקיד סעד.
הוא היה חבר בית הנבחרים של ההסתדרות הכללית, וחבר דירקטוריון במספר חברות ("משען", מפעלי שיקום, קרן סביל, מועצת המוסד לביטוח לאומי ועוד).
בין השנים 1993–1998 כיהן כחבר המועצה האזורית שפיר, ואף התמודד ללא הצלחה לראשות המועצה.
נבחר לראשונה לכנסת ב-1999. לאורך שנות כהונתו, שימש, בין היתר, כיו"ר סיעת ש"ס, כיו"ר ועדת העבודה והרווחה, כיו"ר הוועדה למאבק בנגע הסמים וכיו"ר הוועדה לפתרון בעיית העובדים הזרים.
בכנסת ה-16 כיהן כיו"ר השדולה לקידום יחסים עם הקהילות הנוצריות בעולם וחבר בשדולה לאיכות הסביבה.
בדצמבר 2004 הסירה ועדת הכנסת את חסינותו של פרץ.
ב-23 במרץ 2006 הודה פרץ בקבלת דבר במרמה, במסגרת עסקת טיעון, עקב קבלת תואר אקדמי במרמה מטעם שלוחת אוניברסיטת ברלינגטון בישראל.
הוא נידון ל-12 חודשי מאסר על תנאי וקנס של 6,000 ש"ח.
אחרי הרשעה זו התפטר מהכנסת, אולם היה שוב מועמד ברשימת ש"ס לכנסת ה-17 במקום ה-14 ולא נכנס לכנסת.
נשוי ואב ל-8, גר ביישוב הקהילתי אלומה ליד קריית גת.
יאיר לפיד (נולד ב־5 בנובמבר 1963, י"ח בחשוון ה'תשכ"ד) הוא פוליטיקאי ישראלי, ראש האופוזיציה, מייסד ויושב ראש מפלגת "יש עתיד" וחבר הכנסת מטעמה.
כיהן כראש ממשלת ישראל ה־14, וכן כשר החוץ, ראש הממשלה החליפי ושר האוצר.
לפני כניסתו לפוליטיקה, היה סופר, עיתונאי, עורך, תסריטאי, מחזאי, פזמונאי, שחקן קולנוע ומנחה טלוויזיה.
פריצתו לפוליטיקה הישראלית הייתה לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה בשנת 2013, כשהקים את מפלגת "יש עתיד" שהשיגה 19 מנדטים כמפלגה השנייה בגודלה בכנסת.
מאז הוא מכהן כחבר הכנסת מטעמה.
עם הקמת הממשלה ה־33 בראשות בנימין נתניהו, מונה לפיד לשר האוצר בממשלתו, והיה לנדבך מרכזי בממשלה בטרם פוטר מתפקידו לצד שרת המשפטים ציפי לבני.
בכנסת ה־20 פחת כוחה של יש עתיד ל־11 מנדטים, ולפיד היה חבר הכנסת באופוזיציה החבר בוועדת החוץ והביטחון ובוועדת המשנה למודיעין ולשירותים החשאיים.
במהלך הבחירות לכנסת העשרים ואחת התאחדה מפלגתו עם "חוסן לישראל" בראשות בני גנץ ועם "תל"ם" בראשות משה יעלון, והאיחוד בין שלוש המפלגות יצר את רשימת "כחול לבן", שהתפצלה לאחר הבחירות לכנסת העשרים ושלוש.
במאי 2020 הפך לפיד לראש האופוזיציה מיד עם השבעת ממשלת ישראל השלושים וחמש.
כשנה לאחר מכן הוביל לפיד את הקמת הממשלה ה-36, שבתחילת כהונתה היה לפיד ראש ממשלת ישראל החלופי במקביל להיותו שר החוץ.
מ־1 ביולי 2022, לאחר פיזור הכנסת העשרים וארבע, שימש לפיד כראש ממשלת ישראל עד ל-29 בדצמבר 2022, אז הוחלף על ידי בנימין נתניהו.
לפיד הוא בנם של העיתונאי והפוליטיקאי יוסף (טומי) לפיד, ניצול השואה יליד יוגוסלביה, והסופרת והמחזאית שולמית לפיד, ואחיה של הפסיכולוגית מירב רוט (אמה של השחקנית נטע רוט).
סבו מצד אמו היה העיתונאי דוד גלעדי.
הוא נולד בבית החולים אסותא בתל אביב ובילדותו התגורר בבית מגורי העיתונאים שבשכונת יד אליהו, שבו התגוררו כמה עיתונאים בולטים.
משפחתו התגוררה בלונדון, בשנים 1963–1966, כשטומי לפיד שימש שם כנציג מעריב.
בנעוריו למד בגימנסיה העברית הרצליה, אך סיים את לימודיו ללא זכאות לתעודת בגרות.
אחותו הבכורה, מיכל דורבן, נהרגה בתאונת דרכים ב-1984. בצעירותו היה מתאגרף חובב.
את רוב שירותו הצבאי עשה ככתב בעיתון "במחנה", בין השנים 1982 ל-1985. לאורך השנים, העלה לפיד שתי גרסאות שונות בקשר לתחילת שירותו ונסיבות העברתו ל"במחנה".
לפי גרסה אחת, החל את שירותו בחיל השריון, ובמהלך מלחמת לבנון הראשונה סבל מהתקף אסתמה כתוצאה מרימון עשן שפגע בקרבתו במהלך הנחתת מסוק.
לפי גרסה מאוחרת יותר, החל את שירותו במערך הנ"מ וסבל מהתקף אסתמה כתוצאה מחשיפה לאובך ולאבק בטירונות.
בגלל האסתמה עבר לשרת ככתב צבאי.
עבר גם הכשרה כמש"ק שלישות.
בשנת 2011 התקבל ללימודי דוקטורט באוניברסיטת בר-אילן בתוכנית לפרשנות ולתרבות במסלול לתלמידים ללא-תואר, על סמך הישגיו הספרותיים והעיתונאיים.
לאחר שהדבר התפרסם לפיד עזב את המסלול, והמועצה להשכלה גבוהה (המל"ג) אסרה על האוניברסיטאות לקבל למסלולים של לימודי הדוקטורט מועמדים שאינם-מחזיקים בתארים אקדמיים מוכרים.
לפיד היה פעיל בעמותת "על"ה" לקידום הסטודנטים העיוורים והדיסלקטים בישראל, בעמותת "ילדים בסיכון" למען ילדים אוטיסטים ובעמותת "קרן להתחדשות בחינוך לנוער" (YRF) לעידוד החינוך בקרב מעוטי יכולת.
בשנת הלימודים תש"ע העביר שיעורי העשרה בתקשורת בתיכון ביפו.
לפיד הנחה מדי שנה את האירוע "שרים בכיכר" בערב יום הזיכרון בכיכר רבין, עד כניסתו לפוליטיקה.
ב-2008 כתב בטורו בעיתון כי אינו רפורמי, אך הוא מתפלל זה שנים בבית כנסת רפורמי.
לפיד שירת בכתב העת הצבאי "במחנה".
עם שחרורו מצה"ל החל לעבוד ככתב בעיתון "מעריב", ופרסם שירה בכתבי עת ספרותיים, כמו גם ב"מעריב".
בשנת 1988 מונה לעורך המקומון התל אביבי "עיתון תל אביב" מקבוצת "מעריב".
בשנת 1989 החל לכתוב טור שבועי במגזין סוף השבוע, תחילה ב"מעריב" ואחר כך ב"ידיעות אחרונות".
הטור נכתב בקביעות במשך תשע עשרה שנה, עד לפרישתו לפוליטיקה באוקטובר 2012.
בשנת 1991 גילם את שולץ בסרטו של ינקול גולדווסר "מעבר לים".
ב-1992 הופיע בתפקיד קטן בסרט "כבלים" (כניצב במערכונים "ים אדוני" ו"עדרים עדרים").
ב-1994 גילם את עופר בסרטו של איתן פוקס "שירת הסירנה".
ב-1994 החל להנחות את "סופשבוע", תוכנית האירוח המרכזית של הערוץ הראשון, ששודרה בליל שבת.
בשנים 1995–1997 הנחה את התוכנית "סוגרים שבוע" באותה המשבצת.
בשנת 1997 עבר לפיד לגור בארצות הברית לחצי שנה, לאחר שהתמנה למנהל מחלקת הטלוויזיה בחברת "ניו ריג'נסי" של המפיק הישראלי-אמריקאי ארנון מילצ'ן.
בשנים 1997–1999 הנחה את תוכנית הראיונות "יאיר לפיד חי בעשר", ששודרה מדי ערב בערוץ 3 בכבלים.
בשנים 2000–2007 הנחה בערוץ 2, בשידורי הזכיינית "רשת", את תוכנית האירוח הפופולרית וזוכת פרסי "מסך הזהב", "יאיר לפיד".
במקביל, שידר בהתנדבות בגלי צה"ל את התוכנית "ציפורי לילה מארחות", יחד עם דפנה שפיגלמן, עורכת תוכנית הטלוויזיה שלו.
ב-2003 החל לשמש כפרזנטור של בנק הפועלים, וקיבל על השתתפותו בקמפיינים הפרסומיים של הבנק כ-220 אלף דולר לשנה.
לאחר שנבחר להגיש את מהדורת "אולפן שישי" של חדשות ערוץ 2 נאלץ, בהוראת הרשות השנייה, לוותר על החוזה עם הבנק.
בינואר 2008 החל בהגשת מהדורת "אולפן שישי", במקום אהרון ברנע.
הצהרתו על כך שיפרוש לפוליטיקה ביוני 2010 העלתה לסדר היום את "חוק לפיד", לפיה איש תקשורת שיבקש להתמודד בבחירות לכנסת יחויב בתקופת צינון של חצי שנה.
לפיד היה בעל טור שבועי קבוע במוסף סוף השבוע של "ידיעות אחרונות", "7 ימים".
בטור זה כתב לפיד על מגוון נושאים, נגע בענייני זהות, תקינות שלטונית ונושאים חברתיים, תוך שהוא מציג השקפת עולם ליברלית.
המאייר הקבוע של הטור היה יזהר כהן.
לקט מטוריו של לפיד הופיע בספר "עומדים בטור", שיצא לאור בשנת 2005. לקט נוסף, בשם "שוב עומדים בטור", יצא לאור בשנת 2011. בין שלל טוריו שזכו להד ציבורי:
ב-16 בנובמבר 2007, עם ההכרזה על מיזם "עם הספר" של "הוצאת ידיעות אחרונות", פרסם לפיד טור בן שלושה עמודים על הסדרה המתוכננת, שלה שותפים העיתון המעסיק אותו, המו"ל שבו יוצאים לאור ספריו והבנק שאותו הוא מפרסם.
לפיד ציין "העובדה שאני כותב עליו היא הפרה ברורה של שבעה-שמונה כללי אתיקה עיתונאית" והסביר "אף אחד לא דרש ממני לכתוב עליו, אך כאשר הוצג בפניי התנדבתי מיד לשווק אותו".
באופן חריג פורסם טור זה גם באתר ynet.
ב-6 ביוני 2008, חמישה ימים לאחר הלווייתו של אביו, יוסף לפיד, פרסם לפיד טור ובו תיאור מפורט ואף אינטימי על ימיו האחרונים של אביו.
בעקבות טור שכתב ב-2006 נתבע לפיד על ידי חננאל דיין בגין הוצאת דיבה והפרת חוק הגנת הפרטיות.
בית משפט השלום פסק תשלום פיצויים לדיין, אולם בערכאת ערעור נדחתה תביעתו של דיין.