tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באליפות צרפת שנערכה ביוני אותה שנה הוא הגיע לסיבוב השני שבו הפסיד למקסימיליאן מרטרר מגרמניה ב-4 מערכות (5–7, 7-6(7-4), 7-5, 6-4).
בסיום הטורניר הוא הגיע לדירוג השיא שלו, 23 בעולם.
באליפות ארצות הברית שנערכה בתחילת ספטמבר הפסיד שפובלוב בסיבוב השלישי לקווין אנדרסון מדרום אפריקה (5 בעולם) ב-5 מערכות (4–6, 6-3, 6-4, 4-6, 6-4).
באליפות ארצות הברית הפתוחה שנערכה בספטמבר אותה שנה הוא הגיע לשלב רבע הגמר לאחר שניצח בשלב שמינית הגמר את דויד גופן מבלגיה (7 בטורניר) ב-4 מערכות (7-6 7-0, 3-6, 4-6, 3-6), הישג השיא שלו בטורניר גראנד סלאם.
באליפות וימבלדון שנערכה ביולי אותה שנה הוא הגיע לשלב חצי הגמר לאחר שניצח את קארן חצ'אנוב מרוסיה ב-5 מערכות (4-6, 6-3 ,7-5, 1-6, 4-6), הישג השיא שלו בטורניר גראנד סלאם.
בשלב חצי הגמר הוא הפסיד לנובאק ג'וקוביץ' מסרביה (1 בעולם) ב-3 מערכות (6-7 3-7, 5-7, 5-7) שלבסוף זכה בתואר.
בסיבוב השלישי הוא ניצח את אנדי מארי מבריטניה ב-3 מערכות (4-6, 2-6, 2-6) ובשלב שמינית הגמר הוא ניצח את רוברטו בוטיסטה אגוט מספרד (8 בעולם) ב-3 מערכות (1-6, 3-6, 5-7).
דניסה הייתה ג'ירפה מרושתת שחייתה בספארי ברמת גן, והייתה בעלת מספר הצאצאים הגדול ביותר בגני חיות בעולם (12).
דניסה הייתה הג'ירפה הראשונה שהגיעה לספארי ברמת גן, והייתה מחמשת פרטי הג'ירפים המרושתים בספארי שלוקחים חלק בפרויקט השימור הבינלאומי.
היא נולדה בגן החיות בהולנד ב-2 בינואר 1990, ובגיל שנתיים הובאה לספארי ברמת גן.
ביום הולדתה ה-30 הגיע לספארי הקונדיטור תומר אומנסקי שהכין עבורה עוגה מיוחדת ומושקעת שהוגשה לה בלוויית פרחי היביסקוס, פירות וירקות.
היא מתה ב-21 בינואר 2021, בגיל 31. הייתה הג'ירפה הכי מבוגרת בגני חיות בעולם.
בדומה לגוויות בעלי חיים אחרים המתים בספארי, גוויתה של דניסה שימשה, לאחר בדיקה וטרינרית, להאכלת להקת האריות של הספארי.
דניס פלקון הוא אוטובוס אשר יוצר בשתי תצורות: חד-קומתי ודו-קומתי, מתוצרת יצרן כלי הרכב המסחריים (אוטובוסים, כלי רכב ייעודיים לשדות תעופה, רכב לפינוי אשפה וכבאיות) "Dennis Specialist Vehicles Limited" הבריטי בעיר "Guildford" אשר יוצר בין השנים 1987–1993.
סך הכול יוצרו 139 יחידות.
דניס רמון קניסה אקוניה (; נולד ב-29 באוגוסט 1974) הוא כדורגלן עבר פרגוואי ששיחק בעמדת המגן הימני, וכיום עוזר מאמן בקבוצת נסיונל.
במשך עשרים שנות קריירת משחק, עבר קניסה במספר קבוצות בפרגוואי, ארגנטינה ומקסיקו, וצבר קרוב ל-650 הופעות ליגה.
כמו כן רשם מאה הופעות במדי , אותה ייצג בארבעה טורנירי מונדיאל רצופים (שיא לאומי) ושני טורנירי קופה אמריקה.
לאחר פרישתו המשיך בקריירה מקצועית כמאמן ראשי וכעוזר מאמן.
קניסה החל את דרכו בקבוצת הנוער של קלוב אולימפיה, והחל לשחק בקבוצה הבוגרת בעונת , בה הפסידה קבוצתו את האליפות לסרו פורטניו בדו-קרב בעיטות עונשין.
עונה לאחר מכן כבר זכה עם קבוצתו באליפות הראשונה בקריירה, לאחר שהכניעה בגמר הפלייאוף את האלופה המכהנת סרו פורטניו, שוב בפנדלים.
קניסה הלך ותפס את מקום הקבע בהרכב בקבוצה, בין היתר בשל יכולתו לתפוס מספר עמדות שונות בהגנה, ואף סלל בעונות אלו את דרכו לנבחרת פרגוואי.
החל מעונת זכו אולימפיה וקניסה בשלוש אליפויות רצופות, ובסך הכול עמד מאזנו של קניסה בקבוצה על ארבע אליפויות בשש עונות.
לקראת עונת עזב קניסה לראשונה את פרגוואי ועבר לשחק בלנוס מליגת העל הארגנטינאית.
על אף שתפס את עמדת המגן הקבוע ורשם 61 הופעות בשתי עונות, התקשה קניסה להגיע להישגים עם קבוצתו, שמצאה עצמה הרחק ממאבקי הצמרת.
לאחר שתי עונות במדי לנוס עבר קניסה פעם נוספת לליגה חדשה, ליגת העל המקסיקנית, כאשר הצטרף לקבוצת סנטוס לגונה.
ההצלחה במדי קבוצתו החדשה הגיעה במהרה, כאשר הקבוצה זכתה באליפות לעונת (וראנו), לאחר שגברה בגמר הכפול על פצ'וקה.
בעונת זכה עם סנטוס לגונה במהדורה הראשונה של האינטרליגה, הטורניר לקביעת העולות לגביע ליברטדורס, והעפיל עם הקבוצה לגביע ליברטדורס 2004. סנטוס לגונה צלחה את שלב הבתים, אך נעצרה על ידי ריבר פלייט בשמינית הגמר.
עם קרוב למאתיים הופעות רשמיות בארבע עונות, היה קניסה לאחד משחקני המפתח במועדון בתקופתו בקבוצה.
קניסה המשיך את דרכו בכדורגל המקסיקני עם מעבר לקרוס אסול ב-.
הוא נותר במועדון עד לשנת , עם תקופת השאלה באטלס, ועל אף שהיה לשחקן מרכזי והתמודד על האליפות בכל אחת מקבוצותיו, לא הצליח להגיע להישגים קבוצתיים במקסיקו מאז עזב את סנטוס לגונה.
בעונת חזר קניסה לאולימפיה, כתשע שנים מאז עזב את הקבוצה, אך ביולי 2009, לאחר עונה וחצי עבר ליריבה העירונית נסיונל, וזכה עמה באליפות הקלאוסורה לעונת , האליפות הראשונה של המועדון מזה למעלה משישים שנים.
בינואר 2010, לאחר הזכייה בתואר, שב קניסה למקסיקו וחתם בלאון מליגת המשנה.
במשך תקופתו בקבוצה כבש קניסה פעמיים ב-35 הופעות, והתקרב פעמיים עם קבוצתו לחזרה לליגה הבכירה.
כבר בטורניר הראשון שלו בקבוצה, הביסנטנריו קלאוסורה 2010, הוביל קניסה את קבוצתו כקפטן למקום הראשון בעונה הסדירה ולגמר הפלייאוף מול נקקסה.
לאחר תבוסת 3-0 במשחק הראשון, ניצחו קניסה וחבריו 2-1 בגומלין, אך בסיכום נוצחו ונותרו בליגת המשנה.
בינואר 2011, לאחר שנה בלאון, הביע קניסה את רצונו לשוב לקבוצת האם שלו, אולימפיה, אך משכשלו מאמצי ההעברה, חזר קניסה לנסיונל אותה עזב שנה קודם לכן.
כבר בטורניר הראשון שלו מאז חזר לקבוצה, אפרטורה 2011, סייע קניסה לקבוצתו לזכות בתואר האליפות, השני שלו במדי הקבוצה.
נסיונל סיימה את הטורניר בפסגה בפער חמש נקודות מאולימפיה, הסגנית.
קניסה ערך עשרים הופעות ליגה (מתוך ה-22 של קבוצתו) והיה משמעותי בחוליית ההגנה שספגה 18 שערים בלבד.
לאחר טורניר אחד במדי נסיונל חזר קניסה לליגת המשנה במקסיקו, ועבר לשחק בקבוצת איראפואטו.
בקבוצתו החדשה שיתף קניסה פעולה, בין היתר, עם החלוץ המקסיקני קוואוטמוק בלנקו, ויחד סייעו השניים לקבוצתם להגיע למקום החמישי ולפלייאוף ההעפלה.
כבר בשלב הראשון של הפלייאוף, רבע הגמר, נכנעה איראפואטו לקבוצתו הקודמת של קניסה, לאון, וסיימה את דרכה בטורניר.
בינואר 2012 שב קניסה לקדנציה שלישית בנסיונל.
קניסה התקשה לסיים עם קבוצתו את טורניר האפרטורה עקב פציעה, והקבוצה סיימה את הטורניר במקום החמישי.
בתום טורניר שקל קניסה הפצוע פרישה ממשחק פעיל, אך מאמן הקבוצה גוסטבו מוריניגו שכנע אותו להמשיך ולשחק.
הוא חזר לסגל הקבוצה לאחר שהתאושש מהפציעה בדרך לטורניר קלאוסורה מוצלח יותר שהסתיים במקום השני, שלוש נקודות מהפסגה.
בטבלה המשולבת של העונה סיימה הקבוצה רביעית.
בינואר 2013 עבר קניסה לספורטיבו לוקניו.
טורניר האפרטורה נפתח בצורה חלשה מאוד עבור הקבוצה, מה שגרר שני חילופי מאמנים תוך תקופה קצרה.
תחת המאמן אליסיו סולאלינדה הצליחה הקבוצה להתייצב ולברוח מהתחתית.
קניסה היה מהשחקנים החשובים במערך של המאמן החדש, בעיקר עקב ריבוי השחקנים הצעירים בקבוצה, מה שהגביר את הציפיות מקניסה הוותיק.
לוקניו עם קניסה הצליחה להתאושש ולשרוד בליגה הבכירה, כאשר בסיכום הטורנירים של העונה ניצבה הקבוצה במקום השמיני הכללי.
בינואר 2014 עבר לתחנה האחרונה בקריירת המשחק שלו, רוביו נו.
על אף שהגיע לגיל ארבעים באותה העונה, המשיך קניסה לשמש שחקן מוביל בהרכב הקבוצה.
לאחר טורניר אפרטורה מוצלח באופן יחסי, שהסתיים במקום השישי, חוותה הקבוצה ירידה משמעותית ביכולתה לקראת טורניר הקלאוסורה, אותו סיימה במקום ה-11 מתוך 12. עם זאת, הצליחה הקבוצה לשרוד בליגה הבכירה בשקלול תוצאות העונה.
בתום העונה, לאחר שחש כי אינו מצליח לעמוד ברמתו הרגילה, פרש קניסה בן הארבעים ממשחק פעיל.
קניסה רשם את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת פרגוואי ב-10 בנובמבר 1996, בניצחון 1-0 על במסגרת מוקדמות מונדיאל 1998. בהופעתו החמישית במדי הנבחרת, במרץ 1998, כבש קניסה את שערו היחיד במדי הנבחרת, בשוויון 2-2 בחוץ מול .
קניסה השתלב היטב בסגל, וזומן על ידי המאמן פאולו סזאר קרפג'אני לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 1998 בצרפת.
במשחק הראשון מול עלה קניסה מהספסל בשלהי המחצית הראשונה, והנבחרות נפרדו בשוויון 0-0. קניסה סייע לנבחרתו לשמור על רשת נקייה גם במשחק השני מול , בו פתח בהרכב.
את שלב הבתים סיימה פרגוואי בניצחון 3-1 על שהבטיח לה את המקום השני ואת הכרטיס לשמינית הגמר.
קניסה פתח בהרכב והוחלף עשר דקות בתוך המחצית השנייה.
בשמינית הגמר מול המארחת, עלה קניסה מהספסל בדקה ה-75. המשחק המשיך להארכה, בה קבע לורן בלאן את תוצאת המשחק בדקה ה-114 עם שער זהב, 1-0 לצרפת בסיום.
בסך הכול שותף קניסה בכל ארבעת משחקי נבחרתו בטורניר.
לאחר הטורניר הגיע לנבחרת המאמן אוור הוגו אלמיידה, שזימן את קניסה לטורניר קופה אמריקה 1999. קניסה לא שותף במשחק הפתיחה של הטורניר, ושולב לראשונה כמחליף בניצחון 4-0 על .
בניצחון 1-0 על כבר פתח בהרכב ושיחק 90 דקות.
פרגוואי העפילה לרבע הגמר מהמקום הראשון בבית, אך הודחה כבר בשלב זה על ידי .
קניסה פתח ושיחק לאורך כל המשחק וההארכה, שהסתיימה בשוויון 1-1. פרגוואי הודחה בתום דו-קרב בעיטות עונשין.
קניסה הפך לשחקן הרכב קבוע וחשוב בנבחרת, וזומן על ידי סרחיו מרקריאן לסגל לקראת קופה אמריקה 2001, השני והאחרון בקריירה הבינלאומית שלו.
פרגוואי הייתה חלשה בטורניר והודחה מהמקום האחרון בבית בתום שלב הבתים.
קניסה ערך שתי הופעות בשלושת משחקיה של פרגוואי בטורניר.
תחת המאמן צ'זארה מלדיני שהגיע לנבחרת ב-2001, זומן קניסה לסגל לקראת מונדיאל 2002, וזאת לאחר ששותף ב-12 משחקים בטורניר המוקדמות.
קניסה, שתופקד תחת מלדיני דווקא בעמדת הקיצוני השמאלי, פתח בכל משחקיה של פרגוואי בשלב הבתים.
פרגוואי פתחה עם שוויון 2-2 מול , נכנעה 3-1 לספרד, אך עלתה מהמקום השני לשמינית הגמר בזכות ניצחון 3-1 על .
כמו בטורניר הקודם, גם הפעם הודחה פרגוואי לאחר שמינית הגמר, עם הפסד דרמטי 1-0 ל משער בדקות הסיום.
קניסה פתח ושיחק לכל אורך המשחק.
לאחר שרשם 12 הופעות במוקדמות מונדיאל 2006, זומן קניסה לסגל לקראת טורניר הגמר על ידי המאמן האורוגוואי, אניבאל רויס.
היה זה טורניר המונדיאל השלישי של קניסה בסגל.
פרגוואי פתחה בהפסד 1-0 ל, עם קניסה בהרכב.
קניסה פתח גם בהפסד הדרמטי 1-0 ל, ורשם 89 דקות והופעה נוספת בהרכב בניצחון 2-0 על , שלא הספיק לפרגוואי כדי להעפיל.
לאחר המונדיאל הודיע קניסה על פרישה מהמדים הלאומיים, בין היתר בעקבות מחלוקות עם הנהלת ההתאחדות של פרגוואי.
לאחר הגעתו של המאמן חרארדו מרטינו, שפנה לקניסה וביקש ממנו לחזור מהפרישה, הסכים קניסה לשוב לסגל הנבחרת, וזאת בין היתר בעקבות השינויים בנשיאות ההתאחדות.
עם שובו לסגל קיבל קניסה את סרט הקפטן, עליו שמר עד לפרישתו הסופית מהסגל.
קניסה הספיק לערוך שמונה הופעות בטורניר מוקדמות מונדיאל 2010, וזומן על ידי מרטינו לסגל הנבחרת לטורניר הגמר.
בכך היה לכדורגלן הפרגוואי הראשון שמזומן לסגל בארבעה מונדיאלים רצופים.
עם זאת, קניסה נותר על הספסל בשני משחקיה הראשונים של פרגוואי, 1-1 מול וניצחון 2-0 על .
הוא פתח בהרכב, עם סרט הקפטן, בשוויון 0-0 מול שהבטיח לנבחרתו את המקום הראשון בבית.
הייתה זו הופעתו האחרונה בטורניר מונדיאל, לאחר שלא שותף בניצחון על יפן בפנדלים בשמינית הגמר, ובהפסד 1-0 לספרד שסיים את דרכה של פרגוואי בטורניר.
ב-7 בספטמבר ערך קניסה את הופעתו המאה במדי הנבחרת.
הייתה זה משחקו השני בלבד מאז המונדיאל, ובו נפרדו פרגוואי ו בשוויון 1-1. כמו כן, הייתה זו הופעתו האחרונה של קניסה במדים הלאומיים.
כיום הוא ממוקם שישי בטבלת מלכי ההופעות של הנבחרת בכל הזמנים.
ב-28 בינואר 2015, זמן קצר לאחר פרישתו ממשחק פעיל, התמנה קניסה לראשונה לתפקיד מאמן ראשי, בקבוצת 12 באוקטובר מליגת המשנה של פרגוואי.
הוא החזיק מעמד בתפקידו חודשים ספורים בלבד, בטרם סיים את דרכו בעקבות רצף תוצאות חלשות.
בספטמבר של אותה השנה, החל קניסה לשתף פעולה עם חברו לקבוצה ומאמנו לשעבר, גוסטבו מוריניגו, כאשר האחרון התמנה לתפקיד מאמן נבחרת פרגוואי עד גיל 20. קניסה התמנה לתפקיד עוזרו של מוריניגו.
באפריל 2016, עם מינויו של מוריניגו לתפקיד מאמן סרו פורטניו בשלהי טורניר האפרטורה של אותה העונה, עבר קניסה לשמש כעוזרו בקבוצה החדשה.
השניים החזיקו מעמד לתקופה קצרה מאוד של שלושה חודשים בלבד בטרם סיימו דרכם במועדון.
בנובמבר 2017 חזר קניסה למועדון בו רשם הצלחה כשחקן, נסיונל, הפעם כעוזרו של חברו לשעבר לנבחרת פרגוואי, סלסו איילה.
אליפות פרגוואי (2): (קלאוסורה), (אפרטורה)
דניס קוריאן (בבלארוסית: Дзяніс Кур'ян; נולד ב-24 ביולי 1984) הוא עיתונאי ומנחה טלוויזיה בלארוסי.
קוריאן נולד במינסק, מתחילת הקריירה שלו הוא עבד ב-Belarus 1, ערוץ הטלוויזיה המרכזי של הטלוויזיה הציבורית של בלארוס.
באירוויזיון 2004 הגיש את תוצאות הניקוד של בלארוס באירוויזיון בהשתתפותה הראשונה של המדינה בתחרות.
מ-2006 ועד 2008 הנחה את תחרות ה-EuroFest, תחרות הגמר הלאומית לבחירת נציג בלארוס לאירוויזיון.
מ-2006 ועד 2012 שימש כפרשן הטלוויזיה הבלארוסית של תחרות האירוויזיון.
הוא שימש בתפקיד זה גם באירוויזיון הילדים בין השנים 2003–2009 ובאירוויזיון לרוקדים 2008,
ב-2010 הנחה את תחרות אירוויזיון הילדים 2010 שנערך בבלארוס.
ב-2013 הנחה את הגרסה הבלארוסית של התוכנית "אני אוהב את המדינה שלי" (I Love My Country) בה צוותי המתמודדים נשאלים שאלות טריוויה אודות מדינתם.
ב-2015 הנחה את טקס בחירת מיס בלארוס.
דניס ראסל דייוויס הוא מנצח ופסנתרן אמריקאי.
דייוויס למד נגינה בפסנתר וניצוח בבית הספר ג'וליארד, ושם קיבל תואר דוקטור.
הוא כיהן כמנהל מוזיקלי של תזמורת סיינט פול משנת 1972 עד 1980. ב-1977 היה שותף לייסוד תזמורת המלחינים האמריקאים עם המלחין פרנסיס ת'ורן, והיה מנהלה המוזיקלי עד 2002. דייוויס היה מנהלה מוזיקלי של הפילהרמונית של ברוקלין מ-1991 עד 1996.
בשנת 1980 עבר דייוויס לשטוטגרט, גרמניה, שם כיהן כמנהל מוזיקלי ראשי של האופרה הממלכתית מ-1980 עד 1987. הוא העלה שם בביצוע בכורה שתי אופרות מאת פיליפ גלאס, יחד עם מספר רב של אופרות מן הרפרטואר הסטנדרטי, במקרים רבים בהפקות שהתייחדו בבימוי חדשני יוצא דופן.
הוא עבד עם במאים רבים, בהם רוברט אלטמן בשיתוך פעולה ב"סלומה" של ריכרד שטראוס בהמבורג.
כמו כן החזיק במשרות קבועות בתזמורת הקאמרית של שטוטגרט, תזמורת בטהובן-האלה בון (1995-1987) ותזמורת רדיו וינה.
דייוויס היה מנצח ראשי של תזמורת ברוקנר בלינץ
והאופרה של לינץ מ-2002 עד 2017. במרץ 2008 התמנה דייוויס למנהל המוזיקלי השלישי של התזמורת הסימפונית של בזל, מינוי שנכנס לתוקף בעונת 2010-2009, בחוזה התחלתי לחמש שנים.
הוא כיהן במשרה זו עד עונת 2017-2016. בספטמבר 2017 הודיעה הפילהרמונית של ברנו על מינוי דייוויס כמנצח הראשי הבא שלה, החל בעונת 2019-2018, בחוזה התחלתי לארבע עונות.
החל משנת 2020 הוא משמש כמנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של רדיו לייפציג.
מועדון הכדורגל דניפרו-1 (באוקראינית: ФК Днiпро-1, ברוסית: Футбольний клуб Днепр-1) מהעיר דניפרו שבדרום מזרח אוקראינה הוא מועדון כדורגל מקצועני שהוקם בשנת 2017.
המועדון הוקם ביוזמת יורי בריוזה ובניהולם של מקסים ביריוזה והנאדי פולונסקי.
יורי ביריוזה, אביו של מיכאיל, עמד בראש יחידת הימ"מ של משטרת דניפרו, "דניפרו-1" ומכאן שם המועדון ואף סמל המועדון דומה מאוד לסמל היחידה.
פעילות קבוצה הופסקה בשנת 2024.
המועדון נוסד ב-10 במרץ 2017 ביוזמת הכדורגלן רומן זוזולי ששיחק בעבר בדניפרו והפוליטיקאי האוקראיני יורי בריוזה.
ב-21 ביוני הקבוצה החלה להתמודד בליגה האוקראינית השנייה כשעל הקווים ניצב דמיטרי מיכאילנקו, מאמן דניפרו לשעבר.
המועדון החדש התבסס על צוות האימון של דניפרו (שהתדרדרה עד לליגה השנייה).
ב-9 ביולי 2017 נערך משחק הבכורה של הקבוצה בשלבים המוקדמים של הגביע האוקראיני, בו כבר בעונת הבכורה הקבוצה העפילה עד לשלב חצי הגמר.
שנה לאחר מכן ב-9 ביוני 2018 הקבוצה הפסידה במשחק על אליפות הליגה וסיימה במקום השני ובכל זאת הצליחה להבטיח את העפלתה לליגה האוקראינית הראשונה.
בעונת 2018/2019 הקבוצה שחזרה את ההישג הקודם שלה והעפילה עד לשלב חצי גמר הגביע עונה שנייה ברציפות ובאותה זכתה גם באליפות ליגת המשנה האוקראינית כשהיא מבטיחה את העפלתה לליגת העל האוקראינית בכדורגל, לראשונה בתולדותיה.
הקבוצה מארחת את משחקיה בדניפרו ארנה.
אצטדיון כדורגל שנחנך בשנת 2008 ובעל תכולה של 31,003 מושבים.
הקבוצה חולקת מתקן אימונים עם קבוצת דניפרו.
דניס אנטוליוביץ' שמיהל (באוקראינית: Денис Анатолійович Шмигаль; נולד ב-15 באוקטובר 1975) הוא יזם ומדינאי אוקראיני המכהן כסגן ראשון לראש ממשלה ושר האנרגיה של אוקראינה מאז 14 בינואר 2026. קודם לכן כיהן כשר ההגנה האוקראיני ולפני כראש ממשלת אוקראינה החל מ-4 במרץ 2020 עד 17 ביולי 2025.
בשנת 1997 סיים את לימודיו בפוליטכניקום של לבוב במגמת ניהול ייצור (הנדסה), מהנדס-כלכלן ורואה חשבון בהכשרתו.
מאז 2003 - בעל תואר בכלכלה מהמכון ללימודים אזוריים של האקדמיה הלאומית למדעים באוקראינה.
לאחר מכן היה רואה חשבון במספר חברות: תחילה במחלקה לפעולות ללא סחר במחלקת המטבע של חברת אלקטרון-בנק (1996–1997), לאחר מכן במפעל האוטובוסים של לבוב (1997–1998), בבית המסחר Z-Trading (1998-1999) ובחברת LA DIS, שבה היה רואה חשבון ראשי ומנהל הכספים החברה (1999–2003).
בשנים 2003–2005 היה ראש מחלקת הכספים, ראש המחלקה לניהול פיננסי וניתוח כלכלי, מנהל פיתוח כלכלי ואסטרטגי של מפעל האוטובוסים בלבוב.
בהמשך חזר לחברת LA DIS בתפקיד סמנכ"ל החברה (2005–2006),
בשנים 2006—2008 היה מנהל הכלכלה בחברת ההשקעות Comfort-Invest.
בתקופת המשבר הכלכלי העולמי בשנים 2008–2009 התמנה למנכ"ל חברת Rosaninvest.
לאחר מכן עזב את המגזר העסקי ובשנת 2009 כיהן כעוזר לראש מחוז לבוב במחלקה לניהול אזורי וכיהן כראש המחלקה הראשית לכלכלה של מחוז לבוב.
בשנים 2009—2011 הוכרה תרומתו לפיתוח כלכלת המחוז כשמונה לראש המחלקה הראשית לכלכלה במחוז לבוב (שבשנת 2010 הוחלף שם המחלקה הראשית לכלכלה ל"מחלקה הראשית לכלכלה והשקעות").
בשנת 2011 מונה על ידי ראש המחוז ליו"ר מועצת המינהל הציבורי ופיתוח אזורי.
אך לאחר שנה הוחזר לתפקיד ראש המחלקה הראשית לכלכלה ומדיניות תעשייתית במינהל האזורי של לבוב, ועמד בראש המחלקה לפיתוח כלכלי, השקעות, סחר ותעשייה במינהל האזורי של לבוב בשנה שלאחר מכן.
בשנת 2014 שימש כעוזר ויועץ לחבר פרלמנט ובאותה שנה מונה לתפקיד בממשלת מחוז לבוב, כקיבל את תפקיד סגן ראש המחלקה הראשית במשרד ההכנסות והחובות של מחוז לבוב.
למשך זמן קצר חזר למגזר העסקי, כאשר בשנים 2015—2017 שימש כיועץ לנשיא, לאחר סגן נשיא, מנכ"ל וחבר מועצת הפיקוח של חברת "לבוב-חולוד" ובשנים 2017—2018 היה סמנכ"ל לענייני רווחה בחברת Zakhidenergo.
בשנים 2018–2019 כיהן כמנהל בחברת Burshtyn ומשנה למנכ"ל לעניינים חברתיים בחברת Zakhidenergo.
במהלך הבחירות לפרלמנט בשנת 2014, הוא היה מועמד מספר 121 מטעם מחוז לבוב.
היה מועמד עצמאי ללא שיוך פוליטי.
בשנת 2015, התמודד למועצה המחוזית של לבוב מטעם מפלגת "שליטת העם".
בשנת 2019 היה מועמד לתפקיד ראש מחוז לבוב ולאחר מכן מילא תפקיד זה בפועל.
שמיהל רכש את אמונו של הנשיא וולודימיר זלנסקי ומונה במרץ 2020 לתפקיד ראש ממשלת אוקראינה.
ארסן אבקוב שמר על תפקידו כשר הפנים; מיכאילו פדורוב כסגן ראש הממשלה ושר השינוי הדיגיטלי; דניס מליוסקה - שר המשפטים; ולדיסלב קריקלי - שר התשתיות.
באוגוסט 2020 הודיע כי אוקראינה נסוגה משמונה הסכמים עם חבר המדינות העצמאיות, בתחום התעופה האזרחית ולא תשתף פעולה עם מדינות החבר בתחום זה.
דניס ניקולאייביץ' פרוצנקו (נולד ב-18 בספטמבר 1975, אשגבאט) הוא רופא מרדים רוסי, משמש כרופא ראשי בבית החולים הקליני העירוני מספר 40 (בית חולים בקומונארקה שבמוסקבה).
על פי העיתון קומרסאנט, פרוצנקו הוא "סמל למאבק במגפת הקורונה ברוסיה".
דניס פרוצנקו נולד ב-18 בספטמבר 1975 אשגבאט (טורקמניסטן הסובייטית) במשפחת רופאים.
הוא למד במכון הרפואי הממלכתי של טורקמן (TSMI).
בשנת 1999 סיים את לימודיו האקדמיה לרפואה במוסקבה.
בשנת 2000 סיים התמחות עם תואר בהרדמה וטיפול נמרץ.
באותה שנה החל לעבוד בבית החולים הקליני העירוני מספר 7, תחילה כמרדים ומשנת 2008 כסגן רופא ראשי.
בשנים 2003–2007 שימש כעוזר במחלקה להרדמה וטיפול נמרץ באוניברסיטה הרפואית על שם פירוגוב.
משנת 2014 ועד 2016 עבד כסגן רופא ראשי בבית חולים קליני להרדמה ולטיפול נמרץ מספר 1 על שם פירוגוב.
מאז 2019 הוא הרופא הראשי של בית החולים הקליני הממלכתי מספר 40 של מחלקת הבריאות בעיריית מוסקבה.
פרוצנקו הוא סגן נשיא ההתאחדות הרוסית למומחים לזיהום כירורגי, חבר הנשיאות ועורך המנהלים בקבוצת היוזמה להכנת המלצות קליניות לטיפול נמרץ בדלקת ריאות קשה שנרכשה על ידי הקהילה של ועדת התאחדות המרדימים וההחייאה של הפדרציה הרוסית.
הוא גם חבר באגודה האירופית לטיפול נמרץ (ESICM).
כרופא ראשי בבית החולים בקומונארקה
בית החולים בקומונארקה (בית החולים הקליני הממלכתי מספר 40) נפתח בסוף 2019. בתחילת מרץ 2020 הקצתה עיריית מוסקבה לבית חולים חולים עם חשד שנדבקו בנגיף COVID-19. ב-19 במרץ, בריאיון ל-BBC, קרא פרוצנקו להטלת סגר במוסקבה.
ב-24 במרץ ביקר נשיא רוסיה ולדימיר פוטין בבית החולים, שבדק יחד עם פרוצנקו את הבניין וכינה את עבודתו של הרופא הראשי "דוגמה לעבודה טובה" והעניק לו את פרס גיבור העמל של הפדרציה הרוסית על מאבקו בנגיף וקיבל גם את פרס עיריית מוסקבה על פועלו.
ב-31 במרץ 2020 התברר כי פרוצנקו אובחן כחולה בנגיף COVID-19, הוא התבודד במשרדו והמשיך להשתתף בעבודה עם חולים ותקשורת עם העולם החיצון באמצעות תקשורת וידאו ב-Zoom.
ב־15 באפריל הוא דיווח כי שתיים מהבדיקות שלו לנגיף קורונה הראו תוצאות שליליות והוא שב לעבודה מלאה בבית החולים.
דניס אולגוביץ' קאזאנסקי הוא פרשן ספורט רוסי, עובד בעיקר בשידורי משחקי כדורגל והוקי קרח.
דניס קאזאנסקי נולד ב-23 באפריל 1979 בליפצק, למשפחת מורים.
האב אולג אנאטולייביץ' קאזאנסקי, פרופסור במכון הפדגוגי הממלכתי של לנינגרד, אמו לודמילה וסילייבנה פאבלובסקאיה, מורה להיסטוריה.
בשנים 1986–1996 למד בגימנסיה מספר 12 בעיר ליפצק (בירת מחוז ליפצק).
בגיל שמונה החל לשחק הוקי בבית ספר לספורט לילדים ונוער בהנהלתו של מנגאלייב.
בשנת 1996 הוא נכנס לפקולטה הפילולוגית תוך לימוד מעמיק של השפה האנגלית במכון הממלכתי הפדגוגי של ליפצק.
לאחר סיום לימודיו שירת בכוחות הארטילריה של הפדרציה הרוסית.
במהלך לימודיו במכון הממלכתי הפדגוגי של ליפצק החל לעבוד בחברת הטלוויזיה המקומית TVK, בהתחלה כמגיש חדשות ספורט.
בהמשך היה מגיש חדשות וכתב חברת הטלוויזיה.
בשנת 2003 הגיש את התוכנית TVK-Novosti וזכה בגרסה המקומית של פרס האקדמיה הרוסית לטלוויזיה במועמדות לתוכנית החדשות היומית.
בשנת 2005 הוא השתתף בתחרות הפרשנים "צ'אנס" בערוץ NTV-Plus וזכה יחד עם מיכאיל פולנוב ואולג פירוז'קוב.
הוא קיבל הזמנה לעבוד בחברת הטלוויזיה NTV-Plus.
הערוץ שידר משחקי כדורגל והוקי, תחרויות שונות ברוסיה ומחוצה לה, כולל: המשחקים האולימפיים, אליפות העולם ואירופה בכדורגל ובהוקי, גמר ליגת האלופות והליגה האירופית וליגות KHL ו-NHL, אותם פרשן לצופיו.
ב-1 בנובמבר 2015, בעקבות פירוק מערכת הספורט של NTV-Plus, הוא נכנס לתפקיד פרשן ומנחה תוכניות בערוץ הספורט החדש Match TV.
בספטמבר 2021 הודיע על עזיבת הערוץ.
קאזאנסקי נשוי לאנטונינה אנאטולייבנה אנדרייבה, לשניים שני בנים: מאטוויי ומקסים.
מאז אוגוסט 2019 הוא מנחה את תוכנית "פודקאסט של סיצ'ב" עם דמיטרי סיצ'ב בערוץ היוטיוב שלו.
דניס פראט הוא כדורגלן בלגי המשחוק בעמדת הקשר ברויאל אנטוורפן.
פראט התחיל את הקריירה שלו בקבוצות כדורגל מקומיות בעיר הולדתו לוון, עד שבגיל 9 הצטרף לקבוצת הילדים של גנק.
בגיל 16 הצטרף לקבוצת הנוער של אנדרלכט.
ב-21 בספטמבר 2011, פראט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0–4 נגד לומל יונייטד.
במשחק זה, רשם שני בישולים.
ב-30 באוקטובר פראט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הבלגית במשחק הליגה נגד לירסה.
ב-25 במאי 2014 פראט כבש בניצחון 1–3 נגד לוקרן, במשחק שבסיומו הבטיחה אנדרלכט את אליפות בלגיה.
ב-24 באוגוסט 2016 פראט חתם בסמפדוריה מהסרייה א' תמורת 10 מיליון אירו.
ב-8 באוגוסט 2019 פראט חתם לחמש שנים בלסטר סיטי מהפרמייר ליג תמורת 20 מיליון אירו.
ב-18 באוגוסט פראט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד צ'לסי.
ב-11 בינואר 2020 פראט הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בהפסד 1–2 לסאות'המפטון.
ב-31 באוגוסט 2021 פראט הושאל לטורינו עד לסיום העונה.
ב-6 בספטמבר 2024 חזר לבלגיה וחתם ברויאל אנטוורפן.
בצעירותו, פראט שיחק בנבחרות הצעירות של בלגיה.
ב-6 בנובמבר 2014 פראט זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת.
6 ימים לאחר מכן, פראט ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–3 נגד .
ב-30 במרץ 2021 פראט הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–8 נגד .
ליגת העל הבלגית: , ,
הסופר קאפ הבלגי: , ,
דניס שרביט (נולד ב-28 בדצמבר 1959) הוא חוקר מדע המדינה ישראלי ומכהן כפרופסור מן המניין במחלקה לסוציולוגיה, למדע המדינה ולתקשורת באוניברסיטה הפתוחה.
תחום מחקרו העיקרי הוא חקר הרעיונות, והוא מתמקד בהגות פוליטית צרפתית, הגות ציונית ויהודית בת זמננו, דמוקרטיה נוצרית, דת ומדינה, ודה-קולוניזציה.
היה פרופסור-אורח באוניברסיטת קליפורניה באירוויין, ובכמה מוסדות להשכלה גבוהה בצרפת.
שרביט נולד בעיר סידי-בל-אבאס שבאלג'יריה.
הוריו, מוניק ויוסף, ילידי אלג'יריה, החליטו בשנת 1961 לעלות לישראל ממניעים ציוניים, ומתוך הערכה כי ימיה של הנוכחות הצרפתית באלג'יריה ספורים, וכי עדיף לעזוב באופן מסודר.
האב, שהיה רוקח במקצועו, לא הצליח למצוא בית מרקחת לרכישה בתל אביב, והמשפחה עזבה את ישראל באותה שנה, והשתקעה בפריז, שבה פתח האב בית מרקחת משלו.
שרביט התחנך בבית ספר יסודי ובית ספר תיכון בשם תיכון קארנו , והתוודע שם לתרבות ולרוח הצרפתית שעיצבו את עולמו.
בעקבות מלחמת יום כיפור החליטו הוריו לעשות ניסיון שני להיקלט בישראל, וב-1974 הגיעו לישראל, והשתקעו עם ארבעת ילדיהם בנתניה.
שרביט למד בתיכון ע"ש טשרניחובסקי, מכיתה י' עד כיתה י"ב, ובמקביל למד את השפה העברית והחל להתעמק בתרבות הישראלית.
בשנים 1978–1981 שירת שרביט שירות חובה בנח"ל מוצנח.
לאחר תום שירותו הצבאי, החל ללמוד לימודים אקדמיים: את לימודי התואר הראשון במדע המדינה ויחסים בין-לאומיים סיים באוניברסיטה העברית בירושלים ב-1984. את התואר השני במדע המדינה סיים ב-1986 באותו מוסד.
לאחר מכן נסע לפריז והתקבל ל, שבו שקד על עריכת אנתולוגיה של כתבים ציוניים.
הספר יצא לאור בשנת 1998. באותה שנה הוא ערך מבחר טקסטים מן הספרות העברית החדשה שהתפרסם בגיליון מיוחד של אירופה (כתב עת) , כתב עת צרפתי לספרות.
עם שובו לישראל החל בלימודי תואר שלישי בבית הספר למדעי התרבות באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 2002 סיים בהצטיינות את עבודת הדוקטור שלו, שעסקה בתנועת ה-Sillon "התלם" בצרפת בין השנים 1899–1910 (בתנועה התקבצו יחדיו צעירים בני המעמד הבורגני ובני מעמד העובדים, ונעשה בה ניסיון לחבר ולפייס בין הנצרות לבין הדמוקרטיה).
העבודה נכתבה בהנחייתם של פרופ' אבנר בן-עמוס ופרופ' דוד מנדלסון.
בשנים הללו לימד קורסים שעסקו בפוליטיקה בצרפת ובאינטלקטואלים צרפתים בחוג לצרפתית באוניברסיטה העברית בירושלים, באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת בר-אילן ובחוג ללימודים כלליים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
עם סיום לימודיו התקבל למחלקה לסוציולוגיה, למדע המדינה ולתקשורת באוניברסיטה הפתוחה כחבר סגל בכיר.
בשנת 2019 התמנה לפרופסור-חבר, ובשנת 2025 התמנה לפרופסור מן המניין.
הגות פוליטית ואינטלקטואלית בצרפת מן הנאורות ועד ימינו - מחקריו התמקדו במעורבותם הציבורית של אינטלקטואלים צרפתים בעת מלחמה, מהפכה, מאבקים לדה-קולוניזציה ונוכח גילויים של אלימות, עוולות, זוועות ואי צדק.
הוא עמד במיוחד על ההבחנה בין האינטלקטואל המבקר את המחנה שהוא מתנגד לו לבין האינטלקטואל המבקר את המחנה שלו עצמו.
דמוקרטיה נוצרית - במחקריו בחן שרביט את המגמות הפעילות בה מאז הופעתה בראשית המאה ה-19, כשהוא מציע הבחנה בין המגמה המבקשת לנצר את הדמוקרטיה ולרוקן את מהותה, לבין המגמה המבקשת להביא לחדירתה וקליטתה של תרבות פוליטית דמוקרטית בהשקפת-עולמו והתנהגותו הפוליטית של האדם הנוצרי.
חילון היהדות - במחקריו עסק בתהליכי חילון בחברה היהודית באירופה, ובמיוחד בצרפת ובצפון אפריקה.
הוא דן בהבחנה בין חילוניות מבדלת לבין חילוניות מתבוללת, כשהראשונה מציבה לעצמה מטרה של טשטוש העקבות של הזהות היהודית, ואילו השנייה חותרת עדיין להתמודד עם המורשת היהודית על כל היבטיה.
דת ופוליטיקה בישראל - במחקריו עמד שרביט על המגבלה הכפולה המוטלת על החילון בישראל, מצד אחד, ההכרה בגיור כאופן הבלעדי להכניס גוי אל תוך האומה היהודית, ומן הצד השני, ההפקדה של דיני האישות בידי הקהילות הדתיות המוסמכות, תוך מניעת החלופה של נישואין אזרחיים.
הגות ציונית - במחקריו בחן שרביט במיוחד את הכתיבה האוטופית שפרחה מסוף המאה ה-19 ועד שנות השלושים של המאה ה-20 בספרות ובהגות הציונית, החל מספרו של בנימין זאב הרצל, אלטנוילנד (תל אביב).
בכך הציונות היוותה דוגמה יחידה של תנועה לאומית המאמצת לתוכה את המחשבה האוטופית.
במקביל לעיסוקו במחקר, מילא שרביט תפקידי ניהול אקדמי באוניברסיטה הפתוחה.
2010-2007 - ראש המחלקה לסוציולוגיה, למדע המדינה ולתקשורת.
2019 - ראש התכנית לתואר שני בלימודי דמוקרטיה בין-תחומיים.
2021 - ראש המכון לחקר היחסים בין יהודים, נוצרים ומוסלמים.
היה חבר בוועדה האקדמית של שתי תערוכות: "דרייפוס, קורותיה של משפחה יהודית צרפתית" (תל אביב, בית התפוצות, 2014) ו"יהודי המזרח" (פריז, מכון העולם הערבי 2021).
כותב לעיתים (במסגרת טור-דעה) בעיתונים הצרפתיים: לה פיגארו, לה מונד וליברסיון.
שימש כיועץ היסטורי של סרטי תעודה ששודרו בטלוויזיה בערוץ הצרפתי-גרמני ארטה, ומרואיין בתחנת הרדיו הצרפתית הממלכתית פראנס-קולטור.
שרביט נשוי למרים (לבית דרמוני), ראש צוות האזרחות במרכז לטכנולוגיה חינוכית (מט"ח) לשעבר, ויוצרת תוכן ב"רשת הירוקה".
דניס שרביט, תיאטרון האבסורד: התחלות, תל אביב, סל תרבות ארצי - משרד החינוך, 2006.
שרביט רואה חשיבות בחשיפת קהל הקוראים העברי להגות הצרפתית שהוא עצמו ינק ממנה בשנותיו בפריז.
רוב הספרים המתורגמים יצאו לאור בהוצאת כרמל.
בנוסף לעריכה המדעית של הספרים המתורגמים, הוא מקפיד לצרף להם מסה מקורית (שהוא כותב), המופיעה כהקדמה או כאחרית דבר.
וולטר, מכתבים אנגליים, מילון פילוסופי (מבחר), (תרגם: עידו בסוק, אחרית דבר "וולטר, הנאורות וצלליה", עמ' 223–271), תל אביב, הוצאת רמות, 2000.
אלבר ממי, דיוקן הנכבש ולפני-כן דיוקן הכובש (תרגם: אבנר להב, אחרית דבר: "דיוקנו של ספר, ואחריו - פני ישראל, הציונות, ומפעל ההתנחלות בראי הדיוקן, עמ' 143–176), ירושלים, הוצאת כרמל, 2005.
אנדרה גרין, האם המתה (ערך ותרגם: מישל גרנק, אחרית-דבר: "דו-עט לחי ולמת", עמ' 115–126), תל אביב, תולעת ספרים, 2007.
אנדרה גלוקסמן, שיח השנאה (תרגם: אבנר להב, אחרית דבר: "אנדרה גלוקסמן: דרכו של מתפכח", עמ' 233–263), ירושלים, כרמל, 2008.
ויקטור הוגו, יומו האחרון של הנידון למוות; קלוד גה (תרגם: ניר רצ'קובסקי, הקדמה: "מאבקו של ויקטור הוגו בעונש המוות", עמ' 7–18), ירושלים, כרמל, 2008.
, שתיקת הים ומבחר סיפורים (תרגמה: ארזה טיר-אפלרויט, אחרית דבר: "בין הים לכוכב, בין השתיקה לצעדה, מסה על היחס בין ספרות, היסטוריה ואתיקה", עמ' 201–231), רמת השרון, אסיה, 2010.
דניס שרביט (עורך), האדם המשתחרר: הנאורות והמהפכה הצרפתית - מבחר מקורות, (תרגמו: שירן בק, אבנר להב, מבוא היסטורי: "השקפת עולם של הנאורות הצרפתית", עמ' 13–29, אחרית דבר: "בין אור לצל: על הדמדומים שבנאורות", עמ' 395–411), ירושלים, כרמל, 2013.
אלבר קאמי, הזמן הזה III: רשימות אלג'יריות 1958-1939 (תרגמה: שושנה כרם, הקדמה: "אינטלקטואל בצוק העיתים: קאמי, אמו והצדק", עמ' 7–80), ירושלים, כרמל, 2015.
סימון וייל, האם אנו נאבקים למען הצדק?
מבחר כתבים חברתיים ופוליטיים (תרגמה: שירן בק, הקדמות: אביעד חפץ, אחרית דבר: "סימון וייל: לחיות כדי לכתוב, לכתוב כדי לחיות", עמ' 172–191, "השאלה היהודית של סימון וייל: בין חסד לדין", עמ' 196–214), רמת גן, אוניברסיטת בר-אילן, ירושלים, כרמל, 2019.
ז'יליין בנדה, בגידת האינטלקטואלים (תרגם: ניר רצ'קובסקי, מבוא: אבי שגיא, אחרית דבר: "מחכים לקולו או חזון האינטלקטואל ההירואי של ז'יליין בנדה ושברו",עמ' 141–171), ירושלים, כרמל, 2020.
וולטר, מסה על הסובלנות (תרגמה: ארזה טיר-אפלרויט, אחרית דבר: אבי שגיא, הקדמה: "מן המסה על הסובלנות אל הסובלנות כמשא: וולטר, הדת והדעת"), רמת-גן, אוניברסיטת בר-אילן, ירושלים, כרמל, 2022.
אלקסיס דה טוקוויל, המשטר הישן והמהפכה (תרגם: הוד לוי, עריכה מדעית ואחרית דבר: "שוויון וחירות, מהפכה ומשטר ישן: היֵלכו השניים יחדיו?"), ירושלים, כרמל, 2025.
שרביט כתב למעלה מ־60 מאמרים מדעיים ופרקים בספרים.
להלן הבולטים שבהם (בעברית, באנגלית ובצרפתית):
דניס שרביט, בין הפטיש הגלובלי לסדן הרב תרבותי - על הריבונות ומדינת הלאום ב, בקובץ: אילן רחום (עורך), חזרה לפוליטיקה: המדינה המודרנית, לאומיות וריבונות, ירושלים, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, 2009.
דניס שרביט, "יהודי אירופה בסבך הפוליטי: בין חילון מבולל לחילון מבדל", בתוך אבריאל בר-לבב, רון מרגולין, שמואל פיינר (עורכים), תהליכי חילון בתרבות היהודית, כרך שני, האוניברסיטה הפתוחה, 2012, עמ' 743-601.
דניס שרביט, "המזוודה או ארון המתים" בחינת האופציות השונות שעמדו בפני הקהילה היהודית לאחר הכרזת העצמאות של אלג'יריה ב-1962", בתוך חלמיש, מ., עמאר, מ., ורומני, מ., (עורכים), יהודי אלג'יריה ולוב, אוניברסיטת בר-אילן, מרכז דהאן, 2014.
קורסים שתרם לפיתוחם במסגרת האוניברסיטה הפתוחה
שרביט תרם לפיתוחם של קורסים רבים במדע המדינה במסגרת האוניברסיטה הפתוחה (ככותב, כעורך מקראת מאמרים או כאחראי אקדמי על הפיתוח).
הדמוקרטיה הנוצרית: מפלגות, הוגים, בוחרים ודת באירופה.
דניס פרוקופנקו (באוקראינית: Прокопенко Денис Геннадійович), (נולד ב-5 באוקטובר 1991, בקזחסטן), הוא קצין אוקראיני שעומד בראש המשמר הלאומי של אוקראינה ושל רגימנט אזוב.
פרוקופנקו הוא ממוצא (דרך סבו) קרלי.
פרוקופנקו, שחבריו פונים אליו בשם ראדיס (Radis), למד בלשנות באוניברסיטת קייב והוסמך להיות מורה לאנגלית.
בתקופת הלימודים הוא עסק גם בספורט.
הוא נודע תחילה כמנהיג האולטראס של דינמו קייב ובהצטרפותו להתארגנות אזוב, המקושרת לעליונות לבנה ולסמלים נאציים.
החל מ-2014 נלחם במסגר אזוב וב-2017 קיבל את הפיקוד על היחידה.
הוא השתתף בלחימה על העיר מריופול במלחמת אוקראינה–רוסיה והיה בין מפקדי גדוד אזוב בעת המצור הרוסי על העיר.
כעבור כמה ימים אשתו אישרה שהוא התקשר אליה טלפונית מהשבי.
ב-21 בספטמבר שוחרר מהשבי לפי אחד מההסכמים לחילופי שבויים בין רוסיה ובין אוקראינה.
שחרורו הותנה בכך שיישאר בטורקיה עד סיום המלחמה.
ב-8 ביולי 2023 הודיע זלנסקי על חזרתו של פרוקופנקו לאוקראינה.
באוגוסט 2023 פורסמו הודעות על חזרת פרוקופנקו לחזית הלחימה.
בשנת 2019, קבוצה של חברי סנאט אמריקאי לרבות היהודייה אליסה סלוטקין ביקשה ממזכיר המדינה של ארצות הברית לסווג את רגימנט אזוב כארגון טרור זר.
היא טענה כי הקבוצה "משתמשת באינטרנט כדי לגייס חברים חדשים ואז מקצינה אותם להשתמש באלימות כדי להשיג את האג'נדה הפוליטית של הזהות הלבנה שלהם".
עם זאת, לאחר תחילת המלחמה באוקראינה, התקשורת המערבית נמנעה מלהתייחס לקבוצה זו כקבוצת טרור.
CNN אפשרה לפרוקופנקו לדבר על "התקפות רוסיות אכזריות" נגד מריופול.
פרוקופנקו ויחידת אזוב עומדים במרכז תביעתו של נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין לדה-נאציפיקציה של אוקראינה ומשום כך האתרים האוקראינים מחקו את ההתייחסויות אליהם.
דניס בויד שמע (נולדה ב-11 באפריל 1969) היא במאית תיאטרון ישראלית.
נולדה בסן פרנסיסקו וב-1990 סיימה לימודי תואר ראשון בחוג לתיאטרון במסלול בימוי באוניברסיטת סן דייגו סטייט, שלאחריהם המשיכה גם ללימודי תעודת הוראה באותה אוניברסיטה.
עם סיום לימודיה ביקרה בישראל, למדה עברית במסגרת האולפן בקיבוץ, ושם הכירה את בעלה.
כשחזרה לסן פרנסיסקו ב-1994 הייתה אחת מהמייסדים של המעבדה למחזאות Playground.
ב-2010 קיבלה תואר שני בבימוי תיאטרון מאוניברסיטת תל אביב.
מתגוררת בקיבוץ הזורע, משמשת כרכזת החטיבה העליונה בבית הספר רעות לאמנויות בחיפה.
משומשים - מחזה מאת אנה מינייב, שבו בחרה שמע להעניק לכל דמות שחקן שיגלם אותה, גם עבור דמויות בעלות תפקיד "קטן" עם דקות ספורות על הבמה (2011).
היריקה - מחזה מאת גדעון רייכר העוסק במעגל האלימות האנושית, בכיכובם של מיכאל כורש ודינה בליי.
ההצגה זכתה בציון לשבח במסגרת פסטיבל צו קריאה (2012)
הוראות הפעלה - מחזה מאת שירלי בייטל נתיב (2014)
826 ליקנעם - הצגה פרי עטה של שמע במסגרת פסטיבל תיאטרון קצר (2015)
מיה לוין מתה ומגולגלת בשטיח - הצגת פרינג' שיצרה שמע עם ירדן גלבוע במסגרת פסטיבל צו קריאה, המגוללת פרשת רצח של קשישה בקיבוץ (2016)
מדמואזל ז'ולי - מחזה מאת אוגוסט סטרינדברג על עולם של "פוסט אמת" בו מידע זורם ברשתות חברתיות ובטלפונים סלולריים (2017)
בארץ סין - הצגת ילדים.
עיבוד של שמע לספרה של לאה גולדברג שזיכה את שמע בפרס הבמאית המצטיינת בפסטיבל "כל הארץ במה" (2019)
האישה שלפני - תרגום של גד קינר למחזה מאת רולנד שימלפפניג.
החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב 2010, והתיאטרון הערבי עברי, 2012
חזון עם מזוודה על גלגלים - פסטיבל לצאת מהקרון 3, מתחם התחנה בתל אביב, 2014
רוזנבלט אקספרס - הצגה מוזיקלית על סיפור חייו של גדול החזנים, יוסלה רוזנבלט.
קבוצת התיאטרון הירושלמי בתמיכת מינהל התרבות, 2014
הן לא תקחהו עמך - במסגרת פסטיבל "כל הארץ במה".
אנסמבל היתיאטרון של מועצה אזורית מגידו, 2015
המון רעש על לא כלום - במסגרת פסטיבל "כל הארץ במה".
אנסמבל התיאטרון של מועצה אזורית מגידו, 2016
משרתם של שני אדונים - במסגרת פסטיבל "כל הארץ במה".
אנסמבל התיאטרון של מועצה אזורית מגידו, 2017
חובת דיווח - הצגת יחיד מאת אורי אגוז בכיכובה של עירית בנדק.
שש נפשות מחפשות מחבר - דרמה קומית קלאסית מאת לואיג'י פירנדלו.
פטר והזאב - קונצרט סיפור לילדים מאת פרוקופייב ובניצוחו של דוד סופר, בשיתוף מגמות מוזיקה ותיאטרון מבית הספר רעות לאמנויות חיפה, 2020
שדים - מחזה מקורי מאת אביטל זר אביב במסגרת פסטיבל האזרח כאן.
אהובת הדרקון - מחזה מאת מיכאל גורביץ'.
אנסמבל התיאטרון של מועצה אזורית מגידו, 2022
דניס רייץ (בהולנדית ובאפריקאנס: Deneys Reitz; 2 באפריל 1882 - 19 באוקטובר 1944) היה לוחם במלחמת הבורים השנייה, לצד הבורים ונגד הצבא הבריטי.
בהמשך, שירת בצבא הדרום אפריקני במלחמת העולם הראשונה, זו הפעם הן לצד הכוחות אשר דיכאו את מרידת מאריץ, הן לצד הבריטים נגד הגרמנים, באפריקה ובאירופה.
לאחר המלחמה, הפך לפוליטיקאי, כיהן כחבר פרלמנט וכשר בממשלת דרום אפריקה, לצד היותו משפטן מצליח.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שימש כשגריר ארצו בבריטניה ושם נפטר.
דניס רייץ נולד בבלומפונטיין, שלישי מבין חמישה אחים, לפרנסיס ויליאם רייץ (1934-1844), אשר מוצאו היה צרפתי-הוגנוטי והולנדי, ולבלנקה טסן (Thessen), אשר שורשי משפחתה בנורווגיה.
אביו היה איש ציבור בולט: חבר פרלמנט, זקן השופטים, נשיא מדינת אורנג' החופשית (1895-1889) וכן מילא שורה של תפקידים ציבוריים נוספים, לצד היותו משורר.
בהמשך עקר לטרנסוואל ולמרות היותו אזרח אורנג' החופשית, שימש שם כמזכיר המדינה של הרפובליקה הדרום-אפריקאית.
בזכות רקע זה מצד אביו, דניס רייץ התוודע אישית לרבים מן האישים הבולטים ברפובליקות הבוריות, ובמידת מה, גם אישים שמחוץ להן.
בין היתר, נלווה לאביו, אז נשיא אורנג', למסע במערב אירופה ב-1894. אמו של דניס רייץ הלכה לעולמה בעודנו צעיר, ואביו נישא לאחר מכן בשנית.
בילדותו ובנעוריו הרבה דניס רייץ לעסוק בפעילויות בחיק הטבע כמו מחנאות, צייד, דייג, רכיבה וקליעה, וכפי שניסח מאוחר יותר: "חיי תום סוייר".
בנוסף, זכה להשכלה רחבה יחסית, כולל שליטה מקיפה בשפה האנגלית והיכרות קרובה עם ספרותה.
ב-12 באוקטובר 1899 פרצה מלחמת הבורים השנייה.
דניס רייץ, למרות ששהה בטראנסוול בעודו אזרח אורנג' החופשית, התנדב מיד לשירות.
תחילה נדחה בשל גילו הצעיר מדי, או אז פנה אל אביו, שבעזרת פאול קרוגר, הנשיא, ופיט יוברט, המפקד העליון, שמשרדיהם שכנו בסמוך, התקבל בו במקום.
רייץ ואחד מאחיו הצטרפו יחדיו לאחת היחידות שהתארגנו בטראנסוול, אשר פלשו לנטאל (אז חלק ממושבת הכף) באזור העיירה דנדי (Dundee).
רייץ, שהחליף באותם חודשים מספר יחידות, נטל חלק בנסיגת כוחות הבורים, אשר הפכו פניהם מדי פעם אל האויב, עד הגיעו סמוך לגבול עם מוזמביק, אז מושבה של פורטוגל.
לאחר תבוסתם במלחמה הסדירה פנו הבורים ללוחמת גרילה, ורייץ הצטרף לאחת מיחידות הקומנדו, כפי שנקראו היחידות שהקימו הבורים.
היחידה אליה הצטרף שהתה בשארית אותה שנה, תוך תנועה בלתי פוסקת, בטראנסוול.
בשנת 1901, תוך שהוא מחליף מספר יחידות, הגיע לאורנג'.
ולבסוף, כיוון שקסם לו הרעיון לחדור אל מושבת הכף, חצה עם יחידתו דאז, מצפון לדרום, את נהר האורנג', ובהמשך לכך, הצטרף לכוח קומנדו בהנהגתו של יאן כריסטיאן סמטס, מה שהפך לקשר קרוב שנמשך כל שארית ימיו של רייץ.
במהלך הפשיטה אל מושבת הכף, הגיע הקומנדו עד סמוך לפורט אליזבת' בדרום, ובהמשך עשו הפושטים דרכם מערבה וצפונה, עד למערבה של המושבה, סמוך לחוף האוקיינוס האטלנטי.
שם, במקום בו הכוחות הבריטיים היו דלילים, נהנו כמעט מאוטונומיה עד לסופה של המלחמה.
בסוף 1901, ועד לסופה של אותה מלחמה, הוא צורף למטהו של סמטס.
מלחמת הבורים השנייה הסתיימה ב-31 במאי 1902 בהסכם פרייניחינג (Vereeniging).
סמטס בחר ברייץ כאחד משני מלוויו לשיחות שהובילו להסכם.
לאחר הסכם השלום, בחר דניס רייץ, כמו אביו, וככל הנראה בהשפעתו או בהשראתו, שלא לחיות תחת שלטון בריטי.
זאת, למרות שהיה ספוג עד עומק נשמתו בהערכה ובהוקרה לבריטים ולתרבותם, והתנסותו במלחמה נגדם, "מלחמת הג'נטלמנים האחרונה", אף הגבירה יחס זה.
חלף זאת, הוא עקר למדגסקר יחד עם מאני מאריץ, מפקד בקומנדו הבורי, שלחם אף הוא נגד הבריטים.
במדגסקר הם התקבלו במאור פנים על ידי ז'וזף גליאני, המושל הצרפתי של האי, ועסקו לפרנסתם בליווי עגלות שוורים.
בעת ששהה במדגסקר, רייץ העלה על הכתב את זכרונותיו, בעיקר מן המלחמה, אשר הפכו מאוחר יותר, ב-1929, לספר ("קומנדו", יצא לאור גם בעברית).
ספר זה של רייץ, אשר היה נוכח ברבים מן האירועים המרכזיים של מלחמת הבורים, ואשר ניחן בזיכרון חד יחד עם סגנון כתיבה קריא ושובה לב, מהווה את אחד ממקורות המידע הטובים ביותר אודותיה.
על אף קבלתם באופן מסביר פנים, לא הצליחו רייץ ומאריץ לתקוע יתד במקום, ובנוסף, רייץ חלה בעת היותו באי במלריה או בקדחת דנגי.
כך, לאחר זמן מה, שניהם עזבו.
רייץ, ששמר על קשר עם סמטס, השתכנע להצטרף אליו ולאחר כשלוש שנות גלות, חזר לדרום אפריקה, אשר באותן שנים הפכה למדינה עצמאית במסגרת האימפריה הבריטית.
רייץ שהה עם משפחתו של סמטס בפרטוריה כשלוש שנים, בהן בין היתר נח והחלים.
כאביו, למד אף הוא משפטים, וב-1908, עשה את התמחותו בהיילברון (Heilbron) שבאורנג', בה גם החל, לאחר תום ההתמחות, קריירה משפטית מצליחה (לימים הקים חברה העוסקת בשירותים משפטיים שהפכה לאחת הגדולות בדרום אפריקה, העסיקה מאות משפטנים ועובדים אחרים, והתקיימה עד 2011).
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, אליה הצטרפה דרום אפריקה לצד מדינות ההסכמה, התנגדו לצעד זה חוגים רחבים בקרב הבורים.
מחאתם של אותם חוגים התגבשה עד מהרה למרד, והראשון לאחוז בנשק בקרב המורדים היה מאני מאריץ, חברו לשעבר של רייץ.
בהיילברון, בה התגורר רייץ, כוחם של המורדים היה דומיננטי, ורייץ, שכסמטס נותר נאמן לממשלה, נאלץ לברוח בעור שיניו מן המקום.
לאחר שהצליח להימלט בשלום, רייץ
קיבל פיקוד לראשונה בחייו, עת עמד בראש יחידה של נאמני הממשלה, וזו פעלה לדיכוי המרד באורנג'.
בהמשך לדיכוי מרידת מאריץ, רייץ נטל חלק, שוב תחת פיקודו של סמטס, בפלישה לדרום-מערב אפריקה, אז מושבה גרמנית.
הפלישה הוכתרה בהצלחה, אם כי בשל התנגדותם העיקשת של הגרמנים, בשל העיכוב שגרמה מרידת מאריץ ובשל גודלה העצום של המושבה, הקרבות נמשכו עד אמצע 1915.
בתום אותה מערכה, ושוב תחת פיקודו של סמטס, אשר הגיע לאזור ב-1916, רייץ נטל חלק במערכה נגד הגרמנים במזרח אפריקה.
תחילה שימש כקצין במטהו של סמטס, וכמעט שלא נטל חלק בלחימה בשדה.
בהמשך מערכה זו, קיבל את הפיקוד על רגימנט רכוב.
ב-1917, לבקשתו, עקב מיעוט הפעילות בה נטל חלק באפריקה, רייץ, אשר נשא כעת דרגת מייג'ור, עבר לחזית המערב האירופית, שם נפצע קשה במהלך הקרבות, בהם פיקד על יחידות בריטיות שונות, וכמפקד גדוד, התקדם לדרגת קולונל.
לאחר תום מלחמת העולם, חזר רייץ לדרום אפריקה לקריירה המשפטית אותה נטש עקב פרוץ המלחמה.
בעקבות סמטס, אז ראש הממשלה, רייץ הצטרף אל המפלגה הדרום-אפריקאית, אשר דגלה בתמיכה בבריטים ובהרמוניה בין דוברי האנגלית והאפריקאנס.
סמוך לאחר תום המלחמה, הוא נבחר לאספה הלאומית מטעם אותה מפלגה, והמשיך ונבחר גם ב-1921. בשנת 1920 נשא לאישה את ליילה רייט (Wright, 1959-1887), פעילה חברתית למען זכויות נשים, מרצה באוניברסיטת קייפטאון ולימים (1933) האישה הראשונה שכיהנה כחברת האספה הלאומית.
ב-1924 חזר לקריירה משפטית מצליחה ובנוסף, נבחר לפרלמנט ב-1929 וב-1934. באותה תקופה (1933), הוציא לאור את המשך הביוגרפיה שלו: Trekking on (בתרגום חופשי: לנוע הלאה, שם המרמז על מעין המשך של הטרק הגדול שנערך כ-80 שנה קודם לכן).
הספר עוסק בקורותיו מאז סיום מלחמת הבורים ועד לתום מלחמת העולם.
ב-1934 עלתה לשלטון המפלגה המאוחדת, אשר הוקמה על בסיסן של המפלגה הלאומית בראשות ג'יימס ברי מוניק הרצוג, אשר כיהן כראש הממשלה עד 1939, והמפלגה הדרום-אפריקאית, והיא שלטה על דרום אפריקה עד 1948, כאשר ביתר השנים ראש הממשלה היה סמטס.
רייץ צורף לממשלה, תחילה כשר החקלאות והקרקעות, ואחר כך כשר לענייני הילידים.
כאשר סמטס כיהן כראש הממשלה, רייץ שימש בנוסף כסגנו, וכיוון שסמטס הרבה להיעדר מארצו בזמן מלחמת העולם השנייה, היה זה תפקיד בעל משמעות.
על תקופה זו כתב ספר אוטוביוגרפי נוסף, המשך לשני ספריו הקודמים: No Outspan (בתרגום חופשי: עול בלתי פוסק).
ב-1943, בעוד מצב בריאותו מתדרדר, נשלח רייץ כשגריר ללונדון (תוארו הרשמי היה הנציב העליון, כמקובל אצל שגרירים מן הארצות העצמאיות של האימפריה הבריטית).
מזג האוויר בבריטניה, ובפרט חורף קשה במיוחד, החמיר את מצב בריאותו, ושם רייץ נפטר.
על שמו נקראה בצפון אורנג', על שפת נהר הואל, העיירה דניסוויל (Deneysville).
דניס יבגנייביץ' פטרשוב (בקירגיזית: Денис Евгеньевич Петрашов; נולד ב-1 בפברואר 2000) הוא שחיין יהודי-קירגיזי, זוכה מדליית ארד באליפות העולם (סינגפור 2025) במשחה ל-100 מטר חזה, אלוף המכביה (2022) במשחים ל-100 מטר חזה ול-200 מטר חזה וזוכה מדליית ארד באליפות המכללות (2024) במשחה ל-100 יארד חזה.
אביו הוא השחיין האולימפי לשעבר, יבגני פטרשוב , שהשתתף בשלוש אולימפיאדות.
באליפות העולם שנערכה בקאזאן שברוסיה באוגוסט סיים במקום 50 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:22.84 דקות.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו שנערכה באוגוסט סיים במקום 38 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:16.57 דקות.
באליפות אסיה שנערכה בטוקיוש ביפן בנובמבר סיים במקום שישי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:17.45 דקות, במקום 17 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:04.28 דקות, ובמקום 19 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 30.08 שניות.
במכביה העשרים שנערכה ביולי סיים במקום חמישי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:03.37 דקות ובמקום חמישי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:18.84 דקות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה ביולי סיים במקום 32 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:18.43 דקות, ובמקום 48 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:03.14 דקות.
באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס שנערכה באוקטובר זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:01.34 דקות.
בנוסף, סיים במקום שביעי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 28.70 שניות ובמקום תשיעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:16.70 דקות.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה בהאנגג'ואו שברפובליקה העממית של סין בדצמבר סיים במקום 33 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:11.27 דקות, ובמקום 41 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:00.49 דקות.
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו שבקוריאה הדרומית ביולי סיים במקום 24 במשחה ל-200 מטר חזה בשיא קירגיזסטן חדש של 2:11.65 דקות, ובמקום 28 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:00.94 דקות.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה ביולי סיים במקום 18 במשחה ל-200 מטר חזה בשיא קירגיזסטן חדש של 2:10.07 דקות, ובמקום 27 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:00.23 דקות.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה בדצמבר סיים במקום 17 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:07.18 דקות, ובמקום 23 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 27.14 שניות.
בנוסף, נפסל במשחה ל-100 מטר חזה.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט ביוני סיים במקום 12 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:11.00 דקות, במקום 20 במשחה ל-50 מטר חזה בשיא קירגיזסטן חדש של 27.89 שניות, ובמקום 20 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:00.86 דקות.
במכביה העשרים-ואחת זכה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בשיא מכביה חדש של 1:00.46 דקות, ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:13.19 דקות.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה במלבורן שבאוסטרליה בדצמבר סיים במקום 15 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:06.62 דקות, במקום 21 במשחה ל-50 מטר חזה בשיא קירגיזסטן חדש של 26.71 דקות, ובמקום 24 במשחה ל-100 מטר חזה בשיא קירגיזסטן חדש של 58.21 דקות.
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה שביפן ביולי סיים במקום 13 במשחה ל-100 מטר חזה בשיא קירגיזסטן חדש של 59.78 שניות, זאת לאחר שבשלב המוקדמות קבע שיא קירגיזסטן חדש של 59.91 שניות.
בנוסף, סיים במקום 19 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 27.48 שניות.
הוא נפסל בשלב המוקדמותת במשחה ל-200 מטר חזה.
באליפות העולם שנערכה בדוחה שבקטר בפברואר סיים במקום עשירי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:10.81 דקות, במקום 13 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 27.20 שניות, בשלב המוקדמות קבע שיא לאומי חדש של 27.10 שניות ובמקום 13 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 59.82 שניות.
באליפות המכללות שנערכה באינדיאנפוליס, אינדיאנה בסוף מרץ אותה שנה כשחיין אוניברסיטת לואיוויל הוא זכה במדליית ארד במשחה ל-100 יארד חזה בתוצאה של 50.91 שניות, אחרי ליאם בל מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי ובריאן בנזינג מאוניברסיטת טוסון (50.59 שניות).
דיוניסיו "דניס" צ'אבס היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1931 ל-1935, ובסנאט של ארצות הברית בין השנים 1935 ל-1962. הוא היה ההיספני הראשון שנבחר לכהונה מלאה בסנאט והסנאטור הראשון שנולד בניו מקסיקו, שעדיין הייתה טריטוריה של ארצות הברית בזמן לידתו.
צ'אבס נולד ב-8 באפריל 1888 בלוס צ'אבס שבטריטוריית ניו מקסיקו.
הוריו, דייוויד ופז צ'אבס, היו בני משפחות שחיו בלוס צ'אבס במשך דורות.
לא היה בית ספר בעיר ההיא.
בשנת 1895, דייוויד צ'אבס העביר את משפחתו לאזור בארלאס שבאלבקרקי כדי לעבוד על מסילת הברזל ודניס למד בבית הספר עד כיתה ז' כאשר קשיים כלכליים חייבו את עבודתו.
עבודתו הראשונה הייתה משלוח מצרכים במכולת היילנד.
בהמשך למד הנדסה ומדידות בלילות, ועבד כמה שנים כמהנדס בעיר אלבקרקי.
אחיו הצעיר של דניס, דייוויד צ'אבס, שימש כראש העיר ה-34 של סנטה פה, שופט של בית המשפט המחוזי של ארצות הברית במחוז פוארטו ריקו, וכחבר בבית המשפט העליון של ניו מקסיקו.
צ'אבס עבד לזמן קצר כעורך עיתון שבועי בלן, כמתורגמן בבית המשפט וכקבלן פרטי עד 1916, אז השיג עבודה זמנית כמתורגמן ספרדי עבור מסע הבחירות של סנאטור א.
בשנת 1917, הוצע לו תפקיד כעוזר פקיד של הסנאט בוושינגטון הבירה על ידי הסנאטור ג'ונס.
הוא קיבל תפקיד זה, עבר בחינת קבלה מיוחדת במרכז המשפטים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון ולמד משפטים בלילות.
הוא סיים את לימודיו בג'ורג'טאון ב-1920, וחזר לאלבקרקי כדי להקים משרד בעריכת דין.
הוא הצליח בהגנה על העבודה המאורגנת וכסנגור בתיקי רצח מתוקשרים, שם ניצל את הפופולריות שלו כדי להתמודד על תפקידו.
ב-1922, צ'אבס נבחר לבית המחוקקים של מדינת ניו מקסיקו, אך הוא לא ביקש קדנציה נוספת.
ב-1930, הוא נבחר למושב היחיד של ניו מקסיקו בבית הנבחרים של ארצות הברית כדמוקרטי, ונבחר מחדש ב-1932. צ'אבס שימש כיו"ר ועדת בית הנבחרים להשקיה וטיוב.
הוא לא ביקש להיבחר מחדש לבית הנבחרים ב-1934, והפך למועמד לסנאט של ארצות הברית.
צ'אבס היה המועמד הדמוקרטי למושב הסנאט מטעם ניו מקסיקו ב-1934. הוא הפסיד בפער דחוק לסנאטור המכהן הרפובליקני ברונסון קאטינג.
עם זאת, קאטינג נהרג בהתרסקות מטוס ב-6 במאי 1935, וחמישה ימים לאחר מכן, מונה צ'אבס למלא את התפקיד הפנוי עד לבחירות מיוחדות.
בשנת 1936, צ'אבס נבחר לארבע שנות כהונתו הנותרות של קאטינג, ולאחר מכן זכה לכהונה מלאה משלו ב-1940, והפך לאדם הראשון ממוצא היספני שנבחר לכהונה מלאה בסנאט האמריקני.
(אוקטביאנו אמברוסיו לראזולו, גם הוא מניו מקסיקו, היה ההיספני הראשון שנבחר לסנאט, אך הוא נבחר רק לשארית כהונה שטרם פגה ומעולם לא כיהן כהונה מלאה.) צ'אבס נבחר שוב ב-1946, 1952 ו-1958, וכיהן עד מותו ב-1962. הוא כיהן כיושב ראש הוועדה לעבודות ציבוריות בשנים 1949 עד 1953, ושוב מ-1955 ועד מותו.
ב-1954, ניסו הרפובליקנים בסנאט להדיח את צ'אבס ממושבו, בטענה שאי-סדרים מהבחירות של 1952 פירושם שאי אפשר לסמוך על תוצאות הבחירות.
החלטה שטענה שאף מועמד לא זכה בבחירות של 1952, ולכן דורשת מהמושל הרפובליקני של ניו מקסיקו למנות סנאטור חדש, הובסה בהצבעה של 36–53.
בשנת 1911 נישא צ'אבס לאימלדה אספינוזה, בת למשפחה בולטת בניו מקסיקו.
לזוג נולדו שלושה ילדים: דניס הבן, גלוריה וימלדה.
דניס צ'אבס מת מסרטן, שיוחס להיותו מעשן לכל החיים, בוושינגטון הבירה, ב-18 בנובמבר 1962, ונקבר בבית הקברות מאונט קלווארי באלבקרקי, ניו מקסיקו.
הקונגרס כיבד את זכרו בדקת דומיה, וסגן הנשיא לינדון ב.
בזמן מותו, הוא היה במקום הרביעי בוותק בסנאט.
צ'אבס, החבר ההיספני השני אי פעם בסנאט האמריקני, היה ההיספני הראשון יליד ארצות הברית שנבחר לסנאט (אוקטביאנו לארזולו נולד במקסיקו).
הוא גם היה האדם הראשון שנולד בניו מקסיקו שנבחר על ידי המדינה לסנאט.
בהפרש גדול, הוא הסנאטור ההיספני האמריקאי שכיהן הכי הרבה זמן.
הוא זכה להנצחה על ידי שירות הדואר של ארצות הברית בבול דואר 35¢ סדרת Great Americans (1980–2000).
בתו, ימלדה צ'אבס דיקסון, כתבה טור נשים מצליח עבור Washington Evening Star מ-1965 עד 1981 בשם "הדייט שלך עם ימלדה".
נכדתו, גלוריה טריסטאני, הלכה בעקבותיו בשירות הציבורי, כיהנה כיו"ר ועדת התאגידים של מדינת ניו מקסיקו ב-1996, כחברה בוועדת התקשורת הפדרלית מ-1997 עד 2001, וכמועמדת הדמוקרטית למושב האחר של הסנאט האמריקני של ניו מקסיקו ב-2002 שם הפסידה לסנאטור פיט דומניצ'י.
דניס רלסטון היה טניסאי ומאמן טניס אמריקאי.
הוא זכה 4 פעמים בתחרויות גראנד סלאם בתחרויות זוגות גברים.
דניס רלסטון נולד בעיר בייקרספילד, קליפורניה בשנת 1942. מאמנו היה טניסאי פנצ'ו גונסאלס.
בשנת 1960 גיל 17 רלסטון הגיע לאליפות וימבלדון וניצח בתחרות זוגות גברים לצד רפאל אוסונה.
באותה שנה הוא הגיע לחצי הגמר של אליפות ארצות הברית בה הודח על ידי ניל פרייזר.
בשנים 1961/1964 רלסטון שיחק 4 פעמים בגמר אליפות ארצות הברית הפתוחה לצד צ'אק מקינלי והם ניצחו 3 פעמים.
בשנת 1961 הוא הגיע לגמר אליפות ארצות הברית הפתוחה בזוגות מעורבים לצד דרלין הארד.
בשנת 1962 ו-1966 הוא שיחזר הישג זה באליפות וימבלדון.
בשנת 1966 רלסטון ניצח בתחרות זוגות גברים באליפות צרפת הפתוחה ובאותה שנה הגיע לגמר אליפות וימבלדון בתחרויות הגברים.
בשנים 1960/1966 רלסטון היה חבר בנבחרת גביע דייוויס של ארצות הברית ובשנת 1963 הם זכו בתואר.
בשנת 1966 רלסטון עבר לטניס מקצועי.
בשנת 1968 עם תחילת "העידן הפתוח" רלסטון חזר להתחרות.
בשנת 1969 הוא היה בגמר אליפות ארצות הברית בתחרויות זוגות גברים וזוגות מעורבים.
בשנת 1971 הוא היה בגמר תחרות זוגות גברים באליפות וימבלדון.
בשנת 1968 רלסטון החל לאמן נבחרת ארצות הברית ובשנת 1972 מונה לקפטן.
דניס רלסטון היה מאמן מוצלח בין היתר הוא אימן כריס אוורט, יאניק נואה וגבריאלה סבטיני.
בשנת 2010 בעקבות מחלה רלסטון עבר ניתוח קטיעת רגל, אך המשיך לאמן.
רלסטון נפטר בשנת 2020 מסרטן.
דניס ג'וזף רוברטס היה פוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של רוד איילנד בשנים 1935–1939, כראש עיריית פרובידנס ה-29 בשנים 1941–1951, ולאחר מכן ועד 1959 כמושל רוד איילנד ה-63.
דניס רוברטס נולד בפרובידנס, בירת רוד איילנד, כבנם של דניס ג'.
רוברטס ושל מרי אגנס (לבית האגן) רוברטס.
ב-1923 הוא סיים את לימודיו באקדמיית לה סאל.
ב-1927 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת פורדהם, וב-1930 בבית הספר למשפטים באוניברסיטת בוסטון.
לאחר מכן הוא החל לעסוק בעריכת דין בפרובידנס.
הקריירה הפוליטית של רוברטס החלה ב-1935, כאשר הוא נבחר לסנאט של רוד איילנד, בו הוא כיהן עד 1939. ב-1938 הוא היה ליושב ראש המפלגה הדמוקרטית ברוד איילנד.
בשנים 1936, 1940, 1948 ו-1960 הוא היה נציג לוועידה הארצית של המפלגה, בפעם הראשונה כנציג חלופי.
ב-1940 נבחר רוברטס כראש עיריית פרובידנס, וכיהן בתפקיד בשנים 1941–1951, למעט תקופת שירותו בצי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, בה הוא הגיע עד דרגת לוטננט קומנדר.
הוא מוזכר בתוארו כראש עיריית פרובידנס במחזהו של ארתור מילר מ-1949, מותו של סוכן.