tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעוד הגופים הרשמיים הכחישו נוכחות של "כוחות מזוינים סדירים" מטעם רוסיה על אדמת אוקראינה, הממשלה הרוסית אישרה פעמים רבות נוכחות של "מומחים צבאיים", תוך שימוש בלשון נקייה לפיה רוסיה "נאלצה" לפרוס אותם כדי "להגן על האוכלוסייה הדוברת-רוסית".
כתוצאה מאירועי אוגוסט 2014, קבוצות המורדים של דונצק ולוהנסק הצליחו להשיב חלק גדול מהשטח שאיבדו במהלך המתקפה הצבאית של ממשלת אוקראינה.
ב-27 באוגוסט נפגש נשיא אוקראינה פטרו פורושנקו עם פוטין ולאחריה הבהיר כי הפסקת האש תלויה באוקראינה, שצריכה להגיע להסכמות עם הבדלנים.
ב-28 באוגוסט אוקראינה הודיעה כי כוחות של הבדלנים השתלטו על ערים חשובות, בין היתר גם על נובואזובסק עיר בעלת חשיבות אסטרטגית על חוף ים אזוב הנמצאת במרחק של כ-100 קילומטרים ממעוז הפרו-רוסים בדונצק.
בעיר התבצעו קרבות עזים בין הצדדים הלוחמים.
ארצות הברית האשימה את רוסיה בהכנסת כוחות לאוקראינה, אך רוסיה הכחישה את מעורבותה בלחימה.
אוקראינה, רוסיה, דונצק ולוהנסק חתמו על הסכם ליישום הפסקת אש, המכונה פרוטוקול מינסק, ב-5 בספטמבר 2014. ברם, הפרות הפסקת האש משני הצדדים הפכו לנפוצות.
בקו שהתגבש בין המורדים על הטריטוריה שבשליטת הממשלה במהלך הפסקת האש, השתלטו מצביאים על שטחי אדמה בצד המורדים, מה שהוביל לחוסר יציבות אזורית נוספת.
הפסקת האש התמוטטה לחלוטין בינואר 2015, עם לחימה כבדה שהתחדשה ברחבי אזור הסכסוך, כולל בעיירה דבאלצבה ובנמל התעופה הבינלאומי של דונצק שבו כוחות צבא אוקראינה הנצורים במקום ניסו למנוע מהבדלנים מלהשתלט על האתר האסטרטגי.
ב-11 בינואר 2015 קרסה הפסקת האש והקרבות התחדשו במלוא העוצמה.
ב-13 בינואר נפגע אוטובוס אזרחי בוולנובאחה שבמחוז דונצק וכעשרה מנוסעיו נהרגו ככל הנראה מפגז של הבדלנים שיועד אל עבר מחסום של צבא אוקראינה.
ב-22 בינואר הודה צבא אוקראינה באובדן נמל התעופה הבינלאומי של דונצק לכוחות הבדלנים.
באותם הימים התרחשו מספר תקיפות בולטות על אזרחים: הפגזת תחנת טרוליבוס בדונצק שגרמה ל-15 הרוגים והתקפת גראדים על מריופול בה נהרגו 30 אזרחים ונפצעו יותר ממאה.
בתחילת פברואר 2015 התמקדו הקרבות באזור העיירה דבלצבה.
באזור זה, הנמצא כ-50 ק"מ מצפון מזרח לדונצק, היו מרוכזים כ-8,000 חיילים אוקראינים.
הבדלנים ניסו לכתר אותם ולהשתלט על האזור, המהווה צומת רכבות וכבישים חשוב המחבר בין דונצק לרוסיה.
ב-9 בפברואר יחידות של הבדלנים כבשו את הכפר לוגווינובו הסמוך לכביש M03, המוביל מדבלצבה לארטמיבסק וכיתרו אותו.
במהלך אביב 2015 התקיימו קרבות ספורדיים בין הצדדים, כשהבולטים בהם הם הקרבות במריינקה שליד דונצק ושירוקינו בגזרת מריאופול.
כתוצאה מהקרבות בשירוקינו הוכרז על פירוז העיירה מחיילי שני הצדדים.
באוגוסט 2015 הקרבות בין צבא אוקראינה לבין הבדלנים התגברו והפסקת האש עמדה בפני קריסה.
ב-12 בפברואר 2015 נחתם פרוטוקול מינסק 2, הסכם הפסקת אש נוסף.
לפי עיקרי ההסכם, שאמור להיכנס לתוקף החל מה-15 בפברואר, מלבד הפסקת האש והסגת כלי הנשק הכבדים, יוקם אזור חיץ מפורז ונסיגת הכוחות.
לאחר מכן יחל משא ומתן על עריכת בחירות מקומיות על הקמת ממשל זמני, בהתאם לחוק האוקראיני, באזורים מסוימים במחוזות דונצק ולוהנסק.
עוד נקבע כי תינתן חנינה לאזרחים במזרח המדינה שהיו מעורבים באירועים אלימים, יתבצעו חילופי שבויים ויוגש סיוע הומניטארי לתושבים.
כמו כן, לממשלת אוקראינה תהיה שליטה על גבולות המדינה, גם באזור שנמצא בשליטת המורדים וכל הכוחות וכלי הנשק הזרים במדינה ייסוגו מהאזור.
הארגונים הלא חוקיים במזרח אוקראינה ימסרו את נשקם.
מיד לאחר חתימת ההסכם, כוחות הבדלנים פתחו במתקפה על דבאלצבה וכבשו אותה.
לאחר מכן נמשכו התכתשויות קלות לאורך קו הפסקת האש, אך לא חלו שינויים טריטוריאליים.
עדיין האזור היה נתון במצב מלחמה, עם עשרות חיילים ואזרחים שנהרגו מדי חודש, בשל חילופי אש שונים.
בשנת 2017 מת בממוצע חייל אוקראיני בקרב כל שלושה ימים, עם מספר הכוחות הרוסים והבדלניים שנשארו באזור מוערך בין 6,000 ל-40,000.
יום למחרת, ב-13 בפברואר, נמשכה הלחימה העזה בין הבדלנים לצבא אוקראינה.
צבא אוקראינה מסר כי 11 חיילים נהרגו ו-40 נפצעו במהלך הקרבות, שהתרכזו סביב העיירה דבלצבה.
שני בני אדם נוספים נהרגו מפגיעת פגז בבית קפה בעיירה שחסטייה, שבשליטת השלטונות בקייב.
הבדלנים טענו כי שלושה ילדים נהרגו בהפצצות בדונצק ובגורלובקה.
אוקראינה האשימה את המורדים בתגבור הכוחות הצבאיים באזורי הקרבות מאז נחתם ההסכם יום קודם לכן.
ב-14 בפברואר נהרגו שבעה חיילים מצבא אוקראינה ועוד 23 חיילים נוספים נפצעו.
ב-15 בפברואר נכנסה הפסקת האש לתוקפה, אך חילופי האש לא פסקו לחלוטין.
הקרבות סביב העיירה דבלצבה נמשכו והבדלנים טענו כי הפסקת האש אינה כוללת את העיירה האסטרטגית, משום שלדבריהם היא נמצאת בטריטוריה שלהם.
צבא אוקראינה מסר כי ההתקפה על העיירה בוצעה באמצעות מגוון של כלי נשק, בהם גם רקטות גראד, וכי הבדלנים מתכננים לכבוש את דבלצבה מכיוון מערב.
ב-16 בפברואר מסר צבא אוקראינה כי חמישה חיילים נהרגו ועוד 25 נפצעו בתקיפות של הבדלנים במזרח המדינה מאז נכנסה הפסקת האש בין הצדדים לתוקף.
באותו יום נמשכה הלחימה העזה בעיירה דבלצבה, שעליה הכריזו הבדלנים חלק משטחם.
כמו כן, באותו יום התפתחו קרבות עזים בעיירה שירוקינו, שבאזור מריופול, ושטחים נרחבים מהעיירה נחרבו.
ב-17 בפברואר התקדמו הבדלנים בשטח דבלצבה, כבשו חלקים נרחבים ממנה ושבו מספר לא ידוע של חיילים אוקראינים.
יום למחרת, ב-18 בפברואר, הוכרע הקרב בעיירה כשצבא אוקראינה נסוג ממנה תחת אש בלתי פוסקת.
עם זאת, הנשיא פטרו פורושנקו הכריז כי הייתה זאת נסיגה מתוכננת.
הצבא מסר כי במהלך הימים שקדמו לנסיגה, נהרגו בקרבות בעיירה 22 חיילים ועוד 150 נפצעו.
האיחוד האירופי גינה את פעולות הבדלנים וטען כי הם מפרים את הפסקת האש, והביע תקווה שהסכם מינסק עדיין ייושם.
בסוף 2017, הורשתה משלחת של הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה להשקיף על הגבול.
היא צפתה בכ-30,000 לוחמים בשני מחסומי גבול אליהם הורשתה להיכנס.
האיחוד האירופי וממשלת אוקראינה טוענים כי קבוצת וגנר פועלת בשטחי אוקראינה על פי חוזה מטעם משרד ההגנה הרוסי.
כמו כן העלו את האפשרות שלוחמים מהכוחות למבצעים מיוחדים של צבא רוסיה מייעצים ומסייעים לבדלנים.
בחודשים מרץ ואפריל 2021 העבירה רוסיה כ-100 אלף חיילים וציוד צבאי על יד גבולה עם אוקראינה.
הכוחות הוסרו חלקית עד יוני אבל התשתיות הושארו במקום.
באוקטובר ובנובמבר 2021 חלה הסלמה שגררה תנועות מחודשות של צבא רוסיה באזור הגבול בין רוסיה ואוקראינה.
חל שימוש ראשון במל"ט ביירקטאר TB2 נגד יחידות צבאיות פרו-רוסיות בדונצק.
בישיבת מועצת משרד ההגנה הרוסי ב-2 בנובמבר, ולדימיר פוטין אמר כי רוסיה עוקבת מקרוב אחר השימוש במל"טים "ליד גבולות רוסיה".
במקביל נכבש הכפר סטרומארייבקה שבו חיים 37 אזרחים רוסים שקיבלו דרכונים ביוזמה רוסית.
לטענת משקיפי OSCE, מספר ההפרות של משטר הפסקת האש הוכפל ביחס לשנת 2020 (988 פעמים בדונצק, 471 פעמים בלוהנסק).
המשקיפים דיווחו על תנועה מוגברת של ציוד צבאי של הכוחות המזוינים של אוקראינה, כמו גם ניסיונות חוזרים ונשנים לעמעם את האות של המל"טים שלה, המשמשים לניטור השטח.
ב-24 בפברואר 2022 פלש צבא רוסיה לאוקראינה במה שכונה ברוסיה "מבצע צבאי מיוחד".
במכת הפתיחה שקדמה לפלישה, תקפה רוסיה באמצעות מטוסים וטילי שיוט, שורת יעדים צבאיים באוקראינה, כולל בערים הגדולות ובבירה קייב.
צבא רוסיה התקדם במהירות בשלושת הימים הראשונים, אך לאחר מכן הואט משמעותית.
זאת בשל התנגדות עזה ובלתי צפויה בעוצמתה של צבא אוקראינה, בעיות לוגיסטיות של צבא רוסיה, תגבור בציוד צבאי ממדינות ברית נאט"ו לאוקראינה, ומורל ירוד בקרב החיילים הרוסים.
למרות ההתקדמות האיטית, צבא רוסיה המשיך בכיבושיו, והשיג רצף יבשתי ממחוז רוסטוב לחצי האי קרים.
הלחימה הייתה חלק מהמתקפה על מזרח אוקראינה.
לוחמי הרפובליקות העממיות של לוהנסק ודונצק שיתפו פעולה עם צבא רוסיה והשתלטו על חלקים נוספים ממחוזות דונצק ולוהנסק.
במקביל, הכוחות האוקראינים שמרו על חלקים מסוימים ממחוזות דונצק ולוהנסק.
המלחמה האנגלו-אפגנית השלישית התרחשה בשנת 1919 עם סיומה של מלחמת העולם הראשונה בין הראג' הבריטי (מושבה של האימפריה הבריטית) לבין אמירות אפגניסטן.
המלחמה, שנגמרה בניצחון אפגני השילה כל השפעה בריטית באפגניסטן, אך המדינה החדשה לא שמרה על יציבות מתמשכת ובשנת 1928 פרצה בה מלחמת אזרחים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, רוב האוכלוסייה הפשטונית באפגניסטן קראה לתמיכה באימפריה העות'מאנית, משמע להיענות לקריאת הסולטאן מהמט החמישי לג'יהאד נגד האימפריה הבריטית, אשר שלטה בהם דרך יחידת המנהל של הראג' הבריטי.
האמיר האפגני באותה העת, חביבאללה חאן היה רב השפעה, שלט על המצב המדיני ודאג לייצוב הדרישה האזרחית בעודו נשאר נייטרלי מחוץ למלחמה.
באותה העת שלטה בריטניה על אפגניסטן במצב של מדינת חסות לפיה הייתה אפגניסטן למעשה בובה מדינית שנוצרה לאחר המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה על ידי הבריטים, כדי לעצור את השפעתה הגוברת של האימפריה הרוסית במרכז אסיה במסגרת המשחק הגדול.
עם סיום המלחמה, ב-20 בפברואר 1919, רצח פוליטי שבוצע בידי ג'יהאדיסטים אנטי-בריטים סיים את שלטונו של חביבאללה ובנו, אמאנואלה ח'אן ירש את אמירות אפגניסטן.
עם הכתרתו של אמאנואלה ח'אן לאמיר אפגניסטן הוא הכריז על עצמאות אפגניסטן המלאה.
במהלך המלחמה שני הצדדים הוכיחו אי יכולת מתמשכת.
צבא הודו הבריטית היה מותש עקב מלחמת העולם הראשונה והצבא האפגני היה כמעט חסר ערך נגד הנשקים המודרניים של אויבו, על כן האפגנים החלו להשתמש במלחמת גרילה.
עם שוויון כוחות צבאי שני הצדדים הגיעו להסכם שלום שנחתם בעיר רוואלפינדי (על יד אסלאמאבאד) באוגוסט.
במהלך הסדרי המלחמה טענו האפגנים לעצמאותם מהבריטים כיוון שידם הייתה על העליונה; הם הכריזו עצמאות, היו דה פקטו עצמאיים וחסמו פלישה בריטית.
הבריטים ויתרו לבסוף על שלטונם באזור ומבחינה רשמית הכירו באמירות אפגניסטן כמדינה עצמאית עם סוף המלחמה.
המדינה האפגנית החדשה אשר הייתה המדינה הראשונה להכיר בממשלה הבולשביקית כממשלתה האמיתית של רוסיה עוד במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, נפלה במהרה לאי-יציבות אזרחית עקב מדיניות פנים.
בניסיון להביא לרפורמה מדינית ולכדי מודרניזציה שתבוצע בידי אנענואלה חאן בשנת 1928 החלה מלחמת האזרחים האפגנית והמדינה נפלה לאי שקט וסכסוך פנימי ארוך עם אירועים כמלחמת אפגניסטן.
המלחמה בוואנדה (צרפתית: Guerre de Vendée) התרחשה במסגרת ההתנגדות למהפכה הצרפתית בוואנדה, הרפובליקה הצרפתית הראשונה, בין השנים 1793–1796. המאבק התרחש בין צבא הרפובליקה הצרפתית להתנגדות הפרו-מלוכנית שנתמכה בידי הכנסייה הקתולית הצרפתית וממלכת בריטניה הגדולה שהייתה עצמה במלחמה נגד הרפובליקה הצרפתית במסגרת מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה.
במהלך המאבק הכולל, שנגמר בניצחון הרפובליקה הצרפתית, נהרגו לערך 200,000 איש, רובם אזרחים.
עקב האכזריות של המאבק, המלחמה בוואנדה לעיתים מתוארת כרצח עם.
בשנת 1790, עם עליית המשטר המהפכני בפריז, בוטל השלטון המקומי במחוז ואנדה, וב-12 ביולי עבר חוק שהסדיר את מקומה של הכנסייה הקתולית תחת שליטה ממלכתית של הרפובליקה, משמע שחלק נרחב מכספי הכנסייה הועברו בתור מיסים אל האוצר המדיני.
נוסף על כך, הממשל הרדיקלי המהפכני של תנועת היעקובינים הוציא לפועל צו החרמת רכוש, כמרים רבים נאסרו וכל הדיונים הדתיים דוכאו.
בשנת 1791 הועבר צו ממשלתי שחייב את הכמורה במדינה להישבע אמונים לממשלה הרפובליקנית ולא למוסד האפיפיור.
הכמרים ואנשי הדת שסירבו (ובוואנדה היו רבים שסירבו) פוטרו מתפקידם והוחלפו באנשי דת הנאמנים למהפכה.
בשנת 1792 חלה עלייה במיסים, בינואר 1793 הוצאתו להורג של לואי השישה עשר, מלך צרפת לשעבר וצו הגיוס הכללי במסגרת המלחמה של הרפובליקה נגד הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה בפברואר גרמה להתנגדות רבה מצד האוכלוסייה האזרחית ברחבי המדינה.
בעוד פריז לדוגמה הייתה מרכז לפעילות רדיקלית ורבים בה היו אנטי-מלוכניים והתנגדו לכוח הכנסייה, האזורים הכפריים יותר בצרפת תמכו ברובם בשיבת המלוכה.
אף על פי שהיו התפרעויות אנטי מהפכניות ברחבי צרפת מאז 1792, רובם דוכאו בידי הצבא הרפובליקני.
הניצוץ הסופי שהביא את המתנגדים למשטר המהפכני לקום עם נשקם היה האיסור על פולחן ציבורי וסגירת כל הכנסיות הקתוליות ב-3 במרץ 1793. האיסור לא גרם לאי נוחות עבור אצילים, שלהם היו תפילות פרטיות בבתיהם וכן הכמרים האישיים משלהם.
עם זאת, ללא גישה לכנסיות, הקתולי האדוק הממוצע ממעמד הביניים והמעמד השלישי לא יכול היה למלא את חובותיו הדתיות.
בתגובה, רבים מתושבי ואנדה התריסו לצו גיוס החובה, מה שהביא את צבא המהפכה הצרפתי לאכוף את הצו הממשלתי במחוז.
ב-4 במרץ החלו התפרעויות בעיר שולט, וב-13 בחודש כל מחוז ואנדה היה במרד גלוי.
ההתקוממות בואנדה העירה את חוסר השקט שכבר גאה באותה התקופה נגד המהפכה בליון, מרסיי ונורמנדי ואיימה קשות על יציבותו המעורערת על כל מקרה של המשטר המהפכני אשר במהלך 18 במרץ ספג תבוסה צבאית בנוירווינדן נגד הקואליציה האנטי-צרפתית.
למנהיגי האיכרים ז'אק קתלינו, גאסטון בורדיק וז'אן-ניקולא סטופלט הצטרפו אצילים תומכי המלוכה כמו צ'ארלס בונשאפס, מוריס גיגוסט ד'אלבה, ועוד.
במאי המורדים מנו כוח של כ-30,000 איש והשיגו שליטה על העיירות תוארס, פרתנאי ופונטנאי, וצבאם ששינה את שמו מ"הצבא הקתולי" ל"צבא הקתולי והמלכותי", פנה צפונה וב-9 ביוני כבש את העיר סאמור.
כוחות הצבא הקתולי והמלכותי חצו את נהר הלואר, צעדו מזרחה וכבשו את העיר אנג'רס במהלך 18 ביוני, אך לא הצליחו לכבוש את העיר נאנט שהיוותה מרכז מסחרי חשוב.
לאחר חודשיים של לחימה לא סדירה בין הכוחות, עד הסתיו כוחות הממשלה תוגברו והובאו לפיקוד מאוחד.
ב-17 באוקטובר ארמיית ההתנגדות הראשית בוואנדה שמנתה 65,000 חיילים הובסה קשות בקרב על העיר שולט וכוחותיה נמלטו צפונה על פני הלואר בעוד נותרו רק כמה אלפי איש להמשיך בהתנגדות במחוז.
לאחר מכן צעדו האנטי-מהפכנים בוואנדה צפונה כדי להעלות את אזור קוטנטין באש ולכבוש סדרת עיירות באזור בטקטיקת אדמה חרוכה.
מאוחר יותר הם נסוגו דרומה, ולאחר שלא הצליחו לכבוש את אנג'רס ב-3 בדצמבר 1793, פנו מזרחה אך אוגפו והובסו בלה מאן לאחר תשעה ימים.
לערך 15,000 מורדים נהרגו בקרב הדמים בלה מאן ואלפים נאסרו לאחר מכן.
הלוחמה הכללית הסתיימה בנפילת הכוחות האנטי-מהפכנים הסדירים, אך התגמול הקשה שננקט על ידי המפקד הרפובליקני גנרל לואי מארי טוראו דה גאראמוויל עורר התנגדות נוספת.
בהוצאתו להורג של מקסימיליאן רובספייר עלתה לכוח סיעה מתונה בפריז ואומצה מדיניות מפויסת יותר.
בדצמבר הודיעה הממשלה על חנינה של רבים מהאסירים, וב-17 בפברואר 1795, אמנת לה ג'אונאה העניקה לתושבי ואנדה חופש מהגיוס הכללי, חופש פולחן וכמה פיצויים כלכליים בגין אבדות והפסדים.
המחתרת האנטי-מהפכנית של ז'אק קתלינו הרימו בנקודה זאת את נשקם וקיבלו ביוני 1795 גיבוי אספקה, נשק וכוח אדם מהבריטים בברטאן.
הכוחות המורדים במהפכה שהתערבבו באוכלוסייה האזרחית הביאו לכך שמפקדי הצבא המהפכני לא הבדילו ביניהם לאזרחים והמאבק הפך לטבח ממושך.
הנרי דה לה רוצ'אקווליין, ראש המטה הצבאי של הצבא הקתולי והמלכותי נהרג במהלך שנת 1794 וכמוהו היו מפקדים אחרים של ההתנגדות למהפכה.
ז'אן-בפטיסט קריאר, מפקד בצבא המהפכני ומבין ראשי הטבח שהתרחש במהלך המלחמה, הובל למשפט והוצא להורג בגיליוטינה בדין פשעי מלחמה.
לבסוף ההתנגדות למהפכה התפרקה ויותר ממאה אלף אזרחים נהרגו במאבק העקוב מדם.
המלחמה בגלבוע היא מלחמה מקראית בין ישראל לפלשתים, שהתרחשה בהר הגלבוע.
במלחמה זו נפלו שאול מלך ישראל ובניו, שאול נפל על חרבו כדי לא ליפול בידי פלשתים.
בעקבות מותו של שאול, הומלך דוד למלך על יהודה, ובהדרגה גם על כל ישראל.
קרב גלבוע מונצח בשמותיהם של יישובים באזור, ששמותיהם לקוחים מקינת דוד, כמו מגן שאול ושדי תרומות, וגם ביישובים על שם ילדיו של שאול, כמו מלכישוע ומירב.
בתקופת מלכות שאול הייתה מתיחות בין ממלכת ישראל שזה עתה נוסדה, לבין שלטון הפלשתים הוותיק.
מקומם הטבעי של הפלשתים היה מישור החוף הדרומי של ארץ ישראל, ובעיקר בחמש הערים אשדוד, אשקלון, עזה, גת ועקרון.
אולם סמוך לשלהי מלכות שאול הפלשתים הצליחו לחדור לעומק האסטרטגי של ממלכת ישראל, דרך מישור החוף הצפוני, והגיעו עד אזור הגלבוע לקראת מערכה מול ישראל.
כשראה זאת שאול, נפל עליו פחד גדול, והוא פנה אל ה' באמצעות האורים ותומים לשאול אם לצאת למלחמה נגד הפלשתים, אולם הוא לא נענה.
לדעת רבים הסיבה לכך הייתה אחריותו של שאול להריגת נוב עיר הכוהנים.
לאחר שלא נענה גם בדרכים אחרות, בצר לו חיפש בעלת אוב שתעלה לו את נשמת שמואל הנביא באוב, כדי לשאול אותו מה עליו לעשות.
בעלת האוב העלתה לו את שמואל באוב, והוא הודיע לשאול שישראל יפסידו בקרב, והוא ובניו ייפלו בו חללים.
שאול צם והתאבל על הבשורה, אולם לא נמנע בשל כך מהמלחמה.
למחרת יצא לקרב עם הפלשתים.
כשראה שאול שחיל הקשתים של הפלשתים עומדים להשיג אותו ולהתעלל בו, פנה לנושא כליו וצווה עליו לדקור אותו בחרב, אולם נושא כליו חשש והיסס.
אז נעץ שאול את חרבו באדמה ונפל עליה, כדי לא ליפול בידי האויב.
בעקבות התבוסה ברחו בני ישראל מהערים שבבקעת בית שאן ובעבר הירדן, והפלשתים התיישבו בהן במקומם.
בתחילת ספר שמואל ב' מסופר שהגיע אל דוד נער עמלקי, שטען שלאחר ששאול נפל על חרבו הוא ביקש ממנו להמית אותו, והנער עשה כבקשתו.
בעקבות זאת האשים דוד את הנער בפגיעה במלך ישראל והמית אותו בעוון פגיעה במלך.
למחרת הקרב לקחו הפלשתים את גופות שאול ובניו, ותלו אותן על חומת בית שאן.
כששמעו את הדבר אנשי יבש גלעד, הם התגנבו בחסות החשכה אל החומה, נטלו ממנה את הגופות, וקברו אותן ביבש גלעד.
בעקבות זאת מברך דוד את אנשי יבש על גמילות החסד שעשו עם שאול מלך ישראל.
מעשה ההתאבדות של שאול עורר פולמוס נרחב בקרב הפוסקים, האם מותר היה לשאול לשים קץ לחייו, דבר שנאסר באיסור חמור.
יש אומרים שמותר היה לו לעשות כן משום שידע בוודאות שימות במלחמה, בעקבות נבואת שמואל שאותה שמע אצל בעלת האוב.
יש אומרים שמותר היה לו להתאבד כדי למנוע חילול השם ואת הפלשתים להתעלל במלך ישראל ולבזות אותו יש אומרים שמותר היה לו להתאבד כי הפלשתים רצו להעבירו על דתו, או להתעלל בו במשכב זכר.
מאידך, יש אומרים ששאול אכן נהג שלא כדין כשהתאבד, והיה עליו למות מידיהם של הפלשתים, ולא לשים קץ לחייו.
"המלח שלי" הוא שיר שכתב יורם טהרלב, הלחין משה וילנסקי וביצעה להקת חיל הים.
השיר התפרסם ב־1968 כאחד משיריה של תוכנית הלהקה "וביום השלישי".
להקת חיל הים נוסדה ב־1948 והתפרקה כבר בשנת הקמתה, אך המשיכה את פעילותה ב־1962 עם כותבים, מלחינים ומעבדים ידועי שם.
תקופת הזוהר של הלהקה התחילה עם מינויו של הבמאי דני ליטאי לתפקיד המנהל האמנותי של הלהקה ב־1967. ליטאי, שהיה בעצמו בוגר להקת פיקוד המרכז, צירף אליו את יאיר רוזנבלום, שהיה למנהלה המוזיקלי של הלהקה.
ב־1968 הועלתה התוכנית הראשונה בניהולם של ליטאי ורוזנבלום, וביום השלישי...
– השם נגזר מתיאור היום השלישי לבריאה בסיפור בריאת העולם בספר בראשית, היום שבו נעשתה ההפרדה בין היבשה לים.
כמו כן, היה זה שם שיר הנושא של התוכנית, שיר שכתב ליטאי והלחין רוזנבלום.
הייתה זו תוכניתה הראשונה של להקת חיל הים לאחר מלחמת ששת הימים ובמתכונת רחבה, כולל חמישה נגנים, אך היא נמנתה כתוכנית השמינית, בהמשך לתוכניות הראשונות של הלהקה ושל צוותי ההווי בשנות ה־60 המוקדמות.
המערכונים בתוכנית נכתבו על ידי אפרים קישון, ישראל ויסלר וליטאי עצמו.
באותה תוכנית השתתפו שלמה ארצי, דבל'ה גליקמן, רבקה זהר וריקי גל.
זכו בה לפרסום ארצי וזהר (שהתפרסמה בעיקר בזכות השיר "מה אברך").
תוכנית זו הייתה מהמוצלחות מבין תוכניות הלהקות הצבאיות שלאחר מלחמת ששת הימים.
שירים רבים הפכו להיטים – המצליח ביותר היה "מה אברך".
שירים נוספים שהתפרסמו היו "המלח שלי", "השמש בפיראוס", "אין כבר דרך חזרה" ו"רק בישראל".
אלבום התוכנית היה התקליט הראשון שהקליטה להקת חיל הים, ושיריו זכו להשמעות רבות.
טהרלב סיפר על כתיבת השיר ועל מקומו בתוכנית:
"המלחמה האחרונה" (מוכר כ"אני מבטיח לך ילדה שלי קטנה") הוא שיר עברי, שנכתב בשנת 1973, במהלך קרבות מלחמת יום הכיפורים על ידי חיים חפר והולחן בידי דובי זלצר.
המבצע הראשון של השיר והמוכר ביותר הוא יהורם גאון, שקיבל את השיר מספר ימים לאחר כתיבתו, וביצע אותו בפני חיילים עוד בזמן המלחמה.
השיר נכתב בלהט הרגע על ידי חיים חפר, כאשר שהה כעיתונאי מטעם ידיעות אחרונות בבסיס רפידים (ביר גפגפה) שבסיני.
לפי דבריו הוא נכתב מתוך תקווה ותפילה, ברגע של יאוש, כאשר לא היה יכול לרוץ למחסה בזמן אזעקה.
לפי דבריו, לא ידע אם ישרוד, וכתב את המילים בתוך מספר דקות של לחץ וחרדה, לבתו הקטנה בת השש, כסוג של צוואה, תפילה ותקווה.
השיר נכתב כמקאמה תחת הכותרת "בשם" ופורסם לאחר מספר ימים בעיתון "ידיעות אחרונות" בשם זה.
עם פרוץ המלחמה, יצא הזמר יהורם גאון להופיע בפני חיילים בחזית סיני, והזמין את המלחין דובי זלצר להתלוות אליו.
במהלך מסע הופעות זה שוחחו השניים עם החיילים בפניהם הופיעו, ואותם חיילים ביקשו מהם שירים חדשים המתאימים למלחמה העקובה מדם בה נכחו.
המקאמה שחיבר חיים חפר, ופורסמה בעיתון מספר ימים קודם לכן, הייתה ברשותם, והמלחין דובי זלצר הלחין את מילות השיר במקום.
כבר למחרת ביצע גאון את השיר הטרי, כשהוא מקריא את מילותיו מן הדף בהופעה מול כוח של הצנחנים.
השיר נגע לליבם של הלוחמים, ובוצע מאז בכל הופעה של הצמד במהלך המלחמה.
בשנת 1975, כאשר הקליט גאון אל אלבומו הראשון, "אותך שרים", הוא סירב להקליט את השיר ולצרפו לאלבום בטענה, שלא מן הראוי לעשות רווח ופרסום משיר שנכתב מדם ליבם של חיילים אשר נפלו במלחמה.
לאחר ויכוחים רבים עם מנהליו האמנותיים, הסכים גאון להקליט את השיר לאלבום, ובלבד שהשיר לא יישלח להתחרות במצעדי פזמונים.
השיר אכן לא התחרה במצעדי הפזמונים.
בשנת 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, הגיע יהורם גאון לבקר חיילים בשטח ושיחזר את המעמד מלפני 50 שנה, כשהוא שר את השיר לחיילים בקשר.
המלחמה האיטלקית 1551–1559, הידועה לפעמים כמלחמת מלחמת הבסבורג-ולואה והמלחמה האיטלקית האחרונה, החלה בשנת 1551 כאשר אנרי השני, מלך צרפת הכריז מלחמה נגד קרל החמישי במטרה לכבוש מחדש חלקים מאיטליה ולהבטיח שליטה צרפתית, ולא הבסבורגית, בענייני אירופה.
המלחמה הסתיימה בעקבות חתימת שלום קאטו-קמברזי בין המלכים של ספרד, אנגליה וצרפת ב-1559. היסטוריונים הדגישו את חשיבותם של טכנולוגיית אבק השריפה, סגנונות ביצור חדשים לעמידה בפני ירי תותחים, והתמקצעות המוגברת של החיילים.
זוהי סקירה כללית של אירועים בולטים כולל קרבות במהלך המלחמה.
10 בספטמבר 1547: פייר לואיג'י פארנזה, דוכס פארמה, נרצח, ולאחר מכן כבשו חיילי הקיסר קרל החמישי את דוכסות פארמה.
1547: אוטאביו פארנזה, בנו של פייר לואיג'י, תקף אך לא הצליח לכבוש בחזרה את פארמה מחיל המצב הקיסרי בפיקודו של פרנטה גונזגה.
7 בפברואר 1550: כנס האפיפיור 1549–1550 לאחר מותו של האפיפיור פאולוס השלישי בחר באפיפיור יוליוס השלישי, שאישר מיד את בעלותו של אוטביו פארנזה על דוכסות פארמה.
הדבר הכעיס את הקיסר קרל החמישי, שחייליו עדיין כבשו את הדוכסות.
יוני - 8 בספטמבר 1550: לכידת מהדיה על ידי אנדראה דוריה (1550) בשמו של הקיסר קרל החמישי.
סוף 1550: אנרי השני, מלך צרפת חידש את הברית הצרפתית-עות'מאנית בתגובה לנפילת מהדיה.
27 במאי 1551: אנרי השני, מלך צרפת ואוטביו פארנזה, דוכס פארמה חתמו על ברית הגנה, והציבה את פארמה תחת הגנה צרפתית.
יוני 1551: מלחמת פארמה פרצה בין הקיסר קרל החמישי והאפיפיור יוליוס השלישי נגד אנרי השני, מלך צרפת ואוטאביו פארנזה.
ניצחון עות'מאני על האבירים המלטזים.
העות'מאנים כבשו את טריפולי מידי האבירים המלטזים ההוספיטלרים.
ניצחון פרנקו-פארנזי על הצבא הקיסרי-ספרדי-אפיפיורי.
אנרי השני, מלך צרפת התחבר עם נסיכים גרמנים פרוטסטנטים נגד קרל החמישי.
29 באפריל 1552: הפסקת אש בת שנתיים סיימה את מלחמת פארמה.
מרץ-אוגוסט 1552: המלחמה השמלקלדית השנייה (או מרד הנסיכים).
הנסיכים הגרמנים הפרוטסטנטים הגרמנים ניצחו את קרל החמישי (שלום פסאו, 2 באוגוסט), בעוד אנרי השני סיפח את שלוש הבישופויות לצרפת.
יולי 1552: פשיטה צרפתית-עות'מאנית על רג'ו וקלבריה.
ניצחון פרנקו-עות'מאני על ג'נובה (בעלת ברית עם קרל החמישי).
יולי 1552: מרד אנטי ספרדי בסיינה.
17 ביולי 1552: המורדים בסיינה קיבלו בברכה חיל מצב צרפתי כדי להגן עליו מפני ניסיונות כיבוש מחדש של ספרד.
ניצחון צרפתי על הצבא הקיסרי.
ינואר-פברואר 1553: המשנה למלך הספרדי של נאפולי, פדרו דה טולדו אי סוניגה, עשה ניסיון כושל לכבוש מחדש את סיינה בסיוע פירנצה.
הכוחות הקיסריים החריבו את ת'רואן בהוראת קרל החמישי כנקמה על התבוסה במץ.
25 בנובמבר 1553: קוזימו דה מדיצ'י, דוכס פירנצה, חתם על הסכם סודי עם קרל החמישי לכיבוש מחדש של סיינה עבור הקיסר.
העות'מאנים והצרפתים כבשו זמנית את רוב קורסיקה.
2 באוגוסט 1554: קרב מרציאנו או סקנאגאלו.
ניצחון מכריע פלורנטיני-ספרדי על סיינה וצרפת.
ניצחון ספרדי על סיינה וצרפת.
סוף הרפובליקה של סיינה, שסופחה לדוכסות פירנצה ב-1559.
יוני 1555: ועידת השלום הכושל של מארק בתוך תחום המושב של קאלה.
אוקטובר 1555: שיחות השלום התחדשו.
5 בפברואר 1556: שביתת הנשק של Vaucelle נחתמה בין קרל החמישי לאנרי השני, מלך צרפת.
ויתור של קרל החמישי: פליפה השני ירש אותו כמלך ספרד ולורד של ארצות השפלה ב-16 בינואר 1556 וב-25 באוקטובר 1555, בהתאמה; פרדיננד הראשון ירש אותו כקיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-27 באוגוסט 1556, אם כי יעברו כמה שנים עד שהדיאטה הקיסרית (3 במאי 1558) והאפיפיור (1559) יכירו בפרדיננד כקיסר.
1 בספטמבר 1556: פלישה ספרדית וכיבוש מדינות האפיפיור.
ספטמבר-דצמבר 1556: ניסיונות להגביל את חידוש פעולות האיבה למדינות האפיפיור נכשלו, ונעשו הכנות למלחמה בקנה מידה מלא.
6 בינואר 1557: גאספאר דה קוליני השני, המושל הצרפתי של פיקרדי, פתח בהתקפות פתע על דואה ולנס בארצות השפלה הספרדיות, ופתח מחדש את החזית הצפונית.
אוגוסט 1557: מצור על סיביטלה.
12 בספטמבר 1557: הכיבוש הספרדי של מדינת האפיפיור.
האפיפיור פאולוס הרביעי חתם על הסכם שלום נפרד עם הדוכס מאלבה (ספרד).
ניצחון צרפתי על הצבא הקיסרי-ספרדי.
10 ביולי 1559: אנרי השני מת מפצעים מתאונת ירי במהלך חגיגת הסכם קאטו-קמברזי.
אנרי השני חתם הסכם עם סולימאן המפואר על מנת לשתף פעולה נגד ההבסבורגים בים התיכון.
זה הופעל על ידי כיבוש מהדיה על ידי האדמירל הגנואי אנדראה דוריה ב-8 בספטמבר 1550, למען קרל החמישי.
הברית אפשרה לאנרי השני לדחוף לכיבושים צרפתיים לעבר הריין, בעוד שהצי צרפתי-עות'מאני הגן על דרום צרפת.
המצור העות'מאני על טריפולי ב-1551 היה הצעד הראשון של המלחמה האיטלקית הכוללת בשנים 1551–1559 בזירה האירופית, ובים התיכון הצטוו הגליאות הצרפתיות של מרסיי להצטרף לצי העות'מאני.
בשנת 1552, כאשר אנרי השני תקף את קרל החמישי, שלחו העות'מאנים 100 גליאות למערב הים התיכון, אשר לוו בשלוש גליאות צרפתיות בפיקודו של גבריאל דה לואט ד'ארמון בפשיטותיהם לאורך חופי קלבריה בדרום איטליה, וכבשו את העיר רג'ו.
בקרב פונזה מול האי פונזה, הצי נפגש עם 40 גליאות של אנדראה דוריה, והצליח להביס את הגנואזים וללכוד שבע גליאות.
ברית זו תוביל גם לפלישה המשולבת לקורסיקה ב-1553. העות'מאנים המשיכו להטריד את הנחלות ההבסבורגיות בפעולות שונות בים התיכון, כמו הפלישה העות'מאנית לאיים הבלאריים ב-1558, בעקבות בקשת אנרי השני.
בחזית היבשתית, שלב הפתיחה של המלחמה היה בסימן משבר הירושה בפרמז'ן: האפיפיור החדש שנבחר יוליוס השלישי אישר את אוטאביו פארנזה כדוכס פארמה ופיאצ'נצה, בעוד שהחיילות הקיסריים של קרל החמישי כבשו את העיר ב-1547 לאחר רצח אביו של אוטביו.
כיוון שראה בצרפת את הבחירה הטובה ביותר שלו מול הקיסר, חתם אוטאביו פארנזה על ברית הגנה עם אנרי השני, מלך צרפת ב-27 במאי 1551, והציב את פארמה תחת חסות צרפתית.
קרל לא יכול היה לקבל זאת, והפעיל לחץ על האפיפיור לברית נגד צרפת ופארמה, מה שגרם למלחמת פארמה ביוני 1551. הקרב העיקרי של שלב זה היה המצור על מירנדולה (1551), במהלכו הדפו המגינים הפרנקו-פארנזים התקפות של הכוחות האפיפיוריים-קיסריים-ספרדים.
הלוחמים הסכימו להפוגה של שנתיים ב-29 באפריל 1552, שאושרר על ידי קרל החמישי ב-10 במאי, שסיימה את מלחמת פארמה.
המלחמה השמלקלדית והמצור על סיינה
בינתיים, אנרי השני חבר אל נסיכים גרמנים פרוטסטנטים נגד קרל החמישי עם הסכם שאמבור ב-15 בינואר 1552. מתקפה מוקדמת לתוך לורן, במלחמה השמלקלדית השנייה, הצליחה, כאשר אנרי כבש את שלוש הבישופויות של מץ, טול ו-ורדן ואבטח אותם על ידי הבסת צבא הבסבורג הפולש בקרב רנטי (12 באוגוסט 1554).
ב-1552, מרד אנטי-ספרדי ברפובליקה של סיינה העניק לאנרי בעלת ברית נוספת; ב-17 ביולי 1552 הצליח צבא פרנקו-סייני לגרש את חיל המצב הספרדי.
הסייאנים קיבלו בברכה חיל מצב צרפתי כדי להגן על הרפובליקה מפני ניסיונות כיבוש מחדש של ספרד.
צבא צרפתי פלש לטוסקנה ב-1553 לתמיכה ברפובליקה הסייאנית.
בינואר 1554 החלו הספרדים במצור על העיר סיינה.
הכוחות הצרפתיים הותקפו על ידי צבא קיסרי-פלורנטיני והובסו בקרב מרציאנו על ידי ג'יאן ג'אקומו מדיצ'י (2 באוגוסט 1554).
הסכם בווסלה נחתם ב-5 בפברואר 1556 בין קרל החמישי לאנרי השני.
לאחר שהתפטרותו של הקיסר קרל בשנת 1556 פיצלה את האימפריה ההבסבורגית בין פליפה השני, מלך ספרד לפרדיננד הראשון, מוקד המלחמה עבר לפלנדריה.
עם זאת, הפסקת האש הופרה זמן קצר לאחר מכן.
האפיפיור פאולוס הרביעי לא היה מרוצה ודחק באנרי השני להצטרף למדינת האפיפיור בפלישה לנאפולי הספרדית.
ב-1 בספטמבר 1556, פליפה השני הגיב בפלישה מקדימה למדינת האפיפיור עם 12,000 איש תחת הדוכס מאלבה.
כוחות צרפתים שהתקרבו מצפון הובסו ונאלצו לסגת במצור על סיביטלה באוגוסט 1557. פליפה, בשיתוף עם אמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה, הביס את הצרפתים בקרב על סן קנטן (1557) (10-27 באוגוסט).
הספרדים ניסו לחסום את רומא על ידי כיבוש נמל אוסטיה אך נהדפו על ידי צבאות האפיפיור בהתקפת פתע.
כאשר כוחות צרפת לא הצליחו לבוא לעזרתם, נותרו צבאות האפיפיור חשופים והובסו, עם חיילים ספרדים תחת הדוכס מאלבה שהגיעו לקצה רומא.
מתוך חשש לכיבוש נוסף של רומא, הסכים פאולוס הרביעי לדרישת הדוכס מאלבה ממדינת האפיפיור להכריז על נייטרליות באמצעות חתימת שלום קאווה-פלסטרינה (12 בספטמבר 1557).
הקיסר קרל החמישי מתח ביקורת על הסכם השלום כנדיב יתר על המידה כלפי האפיפיור.
מרד קצר בגיבוי צרפתים בראשות תומאס סטפורד נגד מרי הראשונה, מלכת אנגליה הביא למצור בן שלושה ימים על טירת סקארבורו באפריל 1557. מרי הכריזה מלחמה על צרפת ביוני 1557 וחיילים אנגלים סייעו בניצחון בסן קנטן באוגוסט.
אבל כניסתה של אנגליה למלחמה עוררה את המצור הצרפתי על קאלה בינואר 1558, שהיה תבוסה עבור האנגלים.
צבאות צרפת שדדו נחלות ספרדיות בארצות השפלה ויצא מנצח במצור על טיונוויל (אפריל-יוני 1558).
אף על פי כן, אנרי הפסיד בקרב גרבליינס (13 ביולי 1558) ונאלץ לקבל הסכם שלום שבו ויתר על כל תביעה נוספת כלפי איטליה.
המלחמות הסתיימו מסיבות אחרות, ביניהן "ברירת המחדל הכפולה של 1557", כאשר האימפריה הספרדית, ואחריה במהירות הצרפתים, הפרו את חובותיהם.
בנוסף, נאלץ אנרי השני להתעמת עם תנועה פרוטסטנטית הולכת וגדלה בבית, אותה קיווה לרסק.
אומן (1937) טוען שהמסעות הבלתי חד משמעיים אשר בדרך כלל חסרים מעורבות מכרעת נבעו בעיקר ממנהיגות לא יעילה והיעדר רוח התקפית.
הוא מציין שחיילות שכירי חרב היו בשימוש לעיתים קרובות מדי והוכחו כלא אמינים.
הייל מדגיש את החוזק ההגנתי של מבצרי מעוזים שתוכננו זמן קצר קודם לכן בזוויות לפיזור אש תותחים.
פרשים, שבאופן מסורתי השתמשו בטקטיקות הלם כדי להתגבר על חיל הרגלים, נטשו אותו במידה רבה והסתמכו על התקפות עם אקדחים מדורגות.
הייל מציין את השימוש בתצורות המונים מיושנות, שאותן הוא מייחס לשמרנות מתמשכת.
בסך הכל, הייל מדגיש רמות חדשות של מיומנות טקטית.
בשנת 1552 לווה קרל החמישי יותר מ-4 מיליון דוקטים, כאשר מסע המלחמה של מץ לבדו עלה 2.5 מיליון דוקטים.
משלוחי אוצרות מאיי הודו הסתכמו ביותר משני מיליון דוקטים בין 1552 ל-1553. עד 1554, הגירעון במזומן לשנה חושב להיות מעל 4.3 מיליון דוקטים, גם לאחר שכל תקבולי המס לשש השנים שלאחר מכן שועבדו והתמורה הוצאה מראש.
האשראי בשלב זה החל לעלות לכתר ריבית של 43 אחוז (שמומן ברובו על ידי משפחות הבנקאות פוגר וולזר).
עד שנת 1557 סירב הכתר לתשלום מאיי הודו שכן אפילו זה נדרש לתשלום המאמץ המלחמתי (ששימש בהתקפה ובניצחון הספרדי בקרב סן קנטן באוגוסט 1557).
הכספים הצרפתיים במהלך המלחמה מומנו בעיקר מהעלאת מס הטייל, כמו גם מיסים עקיפים כמו גאבלה ועמלות מכס.
המלוכה הצרפתית נקטה גם במהלך המלחמה בהלוואות כבדות מאנשי כספים בשיעורים של 10–16 אחוז ריבית.
מס הטייל נאמד בשנת 1551 בסביבות שישה מיליון ליברות.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-16, ספרד היה בעל כוח אדם צבאי מוערך של כ-150,000 חיילים, ואילו לצרפת היה כוח אדם מוערך של 50,000.
ארבעת המלכים לא נפגשו באופן אישי אלא יוצגו על ידי שגרירים ומשלחות.
כמה מדינות איטלקיות השתתפו גם הן בוועידה.
אנרי השני, מלך צרפת הכיר בפליפה השני, מלך ספרד כשליט מילאנו ונאפולי.
אנרי השני ויתר על תביעותיו התורשתיות לדוכסות מילאנו (שנשלטה על ידי ספרד והייתה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה), והכיר בשליטה הספרדית על ממלכת נאפולי, ממלכת סיציליה וממלכת סרדיניה.
אנרי ופליפה הסכימו להביא ל"כינוס וחגיגה של מועצה אוניברסלית קדושה, הנחוצה כל כך לרפורמה ולצמצום של הכנסייה הנוצרית כולה לאחדות והרמוניה אמיתית".
ספרד החזירה את סן קנטן, האם, לה קטלה ומקומות אחרים בצפון צרפת שנלקחו במהלך המלחמה.
נרי אישר את העברתו של קרל החמישי ב-1536 של מרקיזות מונפראט לדוכסות מנטובה, שנשלטה על ידי גוליילמו גונזגה (בעל ברית עם ספרד וחלק מהאימפריה הרומית הקדושה).
צרפת החזירה את האי קורסיקה ל (בעלת ברית עם ספרד וחלק מהאימפריה הרומית הקדושה).
סוחרים צרפתים וגנואים קיבלו גישה מלאה זה לנמלים של זה.
צרפת הכירה בכיבוש הרפובליקה של סיינה (בעלת ברית עם צרפת) ב-1555 על ידי הרפובליקה של פירנצה (בעלת ברית עם ספרד וחלק מהאימפריה הרומית הקדושה) ומסרה את הפרסידי לפליפה מספרד.
כחלק מהתנאים, אמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה נישא לאחותו של אנרי מרגריט מצרפת, דוכסית ברי (1523–1574), בעוד שבתו הבכורה אליזבת מוולואה (1545–1568) הפכה לאשתו השלישית של פליפה.
צרפת נסוגה מפיימונטה והחזירה את דוכסות סבויה - פיימונטה (בעלת ברית עם ספרד וחלק מהאימפריה הרומית הקדושה) לאמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה בשל ניצחונו בסן קנטן.
אמנואלה פיליברטו הסכים להישאר נייטרלי במקרה של סכסוך עתידי.
צרפת שמרה על חמישה מבצרים בצפון איטליה: ליד טורינו, Cherasco, Pinerolo, Chivasso ו-Villanova d'Asti.
צרפת שמרה על שלוש הבישופויות של טול, מץ וורדן, שנמסרו על ידי מוריץ, הנסיך הבוחר מסקסוניה בעד תמיכתו של אנרי במהלך המלחמה השמאלקלדית השנייה ב-1552.
אנגליה העניקה לצרפת את החזקה בקאלה (שנתפסה מאנגליה ב-1558), לתקופה ראשונית של שמונה שנים; זה היה מנגנון להעמדת פנים ולמרות שאליזבת ניסתה לנצל את מלחמת האזרחים כדי לנהל משא ומתן על החזרתה ב-1562, היא נשארה צרפתית לאחר מכן.
אמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה התחתן עם מרגריט מצרפת, דוכסית ברי, אחותו של אנרי השני, מלך צרפת.
פליפה השני, מלך ספרד נישא לאליזבת, בתו של אנרי השני, מלך צרפת.
במהלך טורניר שנערך כדי לחגוג את השלום ב-1 ביולי, המלך הנרי נפצע בתאונת ג'וסט, כאשר רסיס מהרומח המנופץ של גבריאל מונטגומרי, קפטן המשמר הסקוטי בחצר הצרפתית, פילח את עינו ונכנס למוחו.
בתום הסכסוך, איטליה חולקה בין מלכויות משנה של ההבסבורגים הספרדים בדרום לבין הנחלות הפורמליות של ההבסבורגים האוסטרים בצפון.
המדינות האימפריאליות נשלטו על ידי מדיצ'י בטוסקנה, ההבסבורגים הספרדים במילאנו, בית אסטה במודנה ובית סבויה בפיימונטה.
ממלכות נאפולי, סיציליה וסרדיניה היו תחת שלטון ישיר של ההבסבורגים הספרדים.
המצב נמשך עד למלחמות הירושה באירופה של המאה ה-18, אז עברה צפון איטליה הבסבורג-לורן האוסטרי, ודרום איטליה עברה לבורבונים הספרדים.
האפיפיורות, במרכז איטליה, שמרה על השפעה תרבותית ופוליטית גדולה במהלך הרפורמציה הקתולית, שהחלה עם סיום ועידת טרנטו, אשר חודשה על פי תנאי האמנה.
המלחמה הסלובקית הונגרית או המלחמה הקטנה, מלחמה במזרח סלובקיה שנערכה בין 23 במרץ ל-31 במרץ/4 באפריל 1939 בין הרפובליקה הסלובקית הראשונה לבין הונגריה.
בסתיו 1938 צ'כוסלובקיה (שכללה את סלובקיה) אולצה לוותר על שטחים בגבול לגרמניה והונגריה.
ב-14-15 במרץ 1939 אולצה סלובקיה להכריז על עצמאותה, שהוכרה גם על ידי הונגריה.
באותו הזמן, האזורים הצ'כים סופחו לגרמניה כפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה ורותניה הקרפטית הכריזה אף היא על עצמאות, אך נכבשה מיד על ידי הונגריה.
ב-22 במרץ 1939 ועדה סלובקית הונגרית שהגדירה את הגבול המשותף המזרחי החדש סיימה את עבודתה.
כמו כן, הכוחות האחרונים של צ'כוסלובקיה לשעבר מרותניה הקרפטית (שהייתה כבר חלק מהונגריה) הועברו לשטחים הצ'כים, כך שהונגריה הניחה שלא נותרו כוחות גם בסלובקיה.
למחרת, ב-23 במרץ 1939 התקיפה הונגריה בהפתעה את סלובקיה מרותניה הקרפטית (כלומר ממזרח) כשההנחיות היו "להמשיך מערבה ככל האפשר".
הכוחות הסלובקים המופתעים (שנתמכו על ידי חלק מהכוחות הצ'כים שטרם עזבו את סלובקיה) החלו במתקפת נגד ב-24 במרץ.
חלק ניכר מהלחימה נעשה באוויר על ידי כוחות אוויריים.
כאשר ב-25 במרץ תקיפות האוויר ההונגריות על תחנת חיל האוויר הסלובקי בספישסקה נובה וס הרגו 13 איש, תנועה אנטי הונגרית חזקה התעוררה בקרב האוכלוסייה המקומית.
בזמן זה הושגה כבר הפסקת אש (24 במרץ), אף שהלחימה המשיכה עד 31 במרץ.
על אף שסלובקיה חתמה עם גרמניה על "חוזה הגנה", סרבה גרמניה לעזור למדינה (בהפרה ישירה של ההסכם) ולא תמכה בסלובקיה במהלך המשא ומתן ההונגרי-סלובקי בתחילת אפריל.
כתוצאה מכך, בהסכם שנחתם ב-4 באפריל בבודפשט, סלובקיה אולצה להעביר רצועת שטח במזרחה (1697 קמ"ר, 69,930 תושבים, 78 עיריות) לידי הונגריה.
36 אזרחים סלובקים נהרגו במלחמה.
המלחמה האנגלו-עיראקית התנהלה בין הממלכה המאוחדת ובעלות בריתה לבין עיראק ובעלות בריתה ממדינות הציר במהלך מלחמת העולם השנייה, בין 2 ל-31 במאי 1941.
המלחמה החלה לאחר הפיכת ריבוע הזהב שהעלתה לשלטון את המנהיג העיראקי הפרו-נאצי רשיד עאלי אל-כילאני.
אל-כילאני העלה דרישות לסילוק הצבא הבריטי מאדמת עיראק, על אף שעיראק הייתה מחויבת לנוכחות צבאית בריטית על אדמתה על פי ההסכם האנגלו-עיראקי משנת 1930. הדרישות הסלימו לכלל עימות צבאי, שבסופו פלשו צבאות הממלכה המאוחדת לעיראק, הביאו לנפילת משטרו של אל-כילאני, ולהשבת השלטון לידי השושלת ההאשמית ששלטה בעיראק קודם להפיכה.
במלחמה קיבלה עיראק סיוע צבאי ואווירי מגרמניה הנאצית ומאיטליה הפשיסטית, והיא נתפסה כחלק מניסיון השתלטות של מדינות הציר על המזרח התיכון ועל מקורות הנפט שבו.
גם לאחר המלחמה נמשכו העימותים, והביאו לפלישות בריטיות נוספות, בתחילה לסוריה וללבנון, ולאחר מכן, בשיתוף פעולה עם ברית המועצות, גם לפלישה בריטית לאיראן.
במלחמה השתתפה לצד הבריטים חוליה של האצ"ל, שנשלחה לשליחות חבלה וריגול מעבר לקווי האויב.
בחוליה זו לחם ונהרג מפקד האצ"ל דוד רזיאל.
העיראקים זכו לתמיכת מנהיגים פלסטינים גולים, ואישים כחאג' אמין אל-חוסייני ופאוזי אל קאוקג'י שהו בעיראק בעת המלחמה וסייעו לאל-כילאני ואנשיו.
עיראק בין שתי מלחמות העולם
עיראק הייתה חלק מהאימפריה העות'מאנית מזה מאות שנים, אך בעקבות תבוסת העות'מאנים במלחמת העולם הראשונה קיבלה האימפריה הבריטית מנדט של חבר הלאומים לשלוט בעיראק.
ב-1921 הביאו הבריטים לעיראק את המלך פייסל מהשושלת ההאשמית, ולאחר משאל עם שאורגן על ידי וינסטון צ'רצ'יל ותוצאותיו היו ידועות מראש, המליכו אותו על עיראק.
שני הסכמים, ההסכם האנגלו-עיראקי משנת 1922 וההסכם האנגלו-עיראקי משנת 1930, ביססו את מעמדה של עיראק כממלכה עצמאית, אך קבעו שהממלכה המאוחדת תחזיק בה בסיסי צבא, ושעיראק מחויבת להיוועץ עם הממלכה המאוחדת בשאלות כלכלה, חוץ וביטחון.
באמצע שנות ה-20 התגלה נפט רב באדמות עיראק.
הזיכיון לחיפוש הנפט ולהפקתו ניתן לתאגיד הרב-לאומי חברת הנפט העיראקית, שכרבע ממניותיו היו בשליטת הממלכה המאוחדת, שהחזיקה במונופול על הפקת הנפט בעיראק.
עצמאותה של עיראק הייתה לכאורה מלאה, אך הוראות ההסכם האנגלו-עיראקי נתפסו כמגבילות מאוד את עצמאותה.
ההסכם כלל ברית צבאית בין עיראק ובין הממלכה המאוחדת, לפיה במקרה של מלחמה תסייענה זו לזו, והעניק לממלכה המאוחדת את הזכות להחזיק צבא בבסיס חיל האוויר בחבניה ובבסיס אל שועייבה באזור בצרה, וכן להחזיק כוחות צבא במקומות נוספים למשך חמש שנים, ובתמורה תאמן את הצבא העיראקי.
כן תעמיד עיראק לרשות הבריטים במקרה של מלחמה את השימוש במסילות הברזל, בנמלים, ובשדות התעופה.
המלך שלט על-פי חוקה שהתקבלה ביולי 1924, שקבעה בעיראק משטר של מונרכיה פרלמנטרית ובו פרלמנט דו-בתי ובחירות לפרלמנט.
משטר זה לא השיג יציבות, היה נתון לזעזועים קשים, ובמיוחד לשרירות לבו של המלך, שפיזר את הפרלמנט ומינה על פי רצונו שרים וראשי ממשלה.
במדינה התפתח ימין קיצוני אנטי-האשמי ואנטי בריטי, ובהמשך גם פרו-נאצי, והתפתח מאבק בין סיעות שבטיות ואתניות, קציני צבא, ופעילים אידאולוגיים מימין ומשמאל.
ימין קיצוני זה נראה כמייצג את דעות העם העיראקי והקצונה בצבא העיראקי, יותר משמייצג אותם הממסד הפרלמנטרי.
אנשיו קיימו קשרים עם פוליטיקאים ממסדיים מן הימין, כרשיד עאלי אל-כילאני, שכיהן כשר משפטים וכראש ממשלה מספר פעמים במהלך שנות ה-30.
בשנת 1933 מת פייסל הראשון במפתיע, ואת מקומו ירש בנו ראזי.
ראזי לא נהנה מהכריזמה של אביו, ומאבקי השליטה בעיראק הפכו גלויים ואלימים יותר.
בשנת 1936 הזדעזעה עיראק מהפיכה צבאית שהנהיג הגנרל בכר סדקי.
בשנת 1937 נרצח סדקי, וקבוצת הקצינים, שהתגבשה לקבוצת כוח בת מספר חברים מצומצם שכונתה "המרובע המוזהב" (על שם כותפות הזהב של דרגותיהם), בראשותו של סלאח א-דין א-סבאע', החזירה לשלטון את אנשי הממסד הישן.
גם לאחר שובו של המשטר הפרלמנטרי במתכונתו הקודמת, היה כוחו של הימין הפרו-פאשיסטי הצבאי רב, ואנשיו העלו והדיחו ראשי ממשלות כרצונם.
שלושה גורמים הביאו לעליית הימין הלאומני בעיראק בתקופה זו: ראשית, הידיעה כי אם תרצה הקצונה, יהיה בכוחה לתפוס את השלטון כשם שתפס בכר סדקי.
שנית, עליית השפעתן של איטליה הפשיסטית ושל גרמניה הנאצית בעולם כולו ובמזרח התיכון.
ושלישית, הסתה לאומנית שנבעה מהסכסוך היהודי-ערבי, והתגברה מאוד כאשר הגיע לעיראק, בשנת 1939, המופתי הירושלמי חאג' אמין אל-חוסייני.
פעילותו של השגריר הגרמני פריץ גרובה, שמאז שנכנס לתפקידו ב-1932 הפיץ תעמולה אנטי-בריטית ואנטישמית, ואף תרגם את הספר "מיין קאמפף" לערבית והפיצו בעיתון יומי נפוץ, אף היא תרמה להלוך הרוחות הפרו-נאצי בעיראק בתקופה זו.
באפריל 1939 מת ראזי בתאונת דרכים.
את כסאו ירש בנו הפעוט פייסל, שלו מונה עוצר, דודו, עבד אל-אילה, שהיה אף הוא מבכירי השושלת ההאשמית.
עבד אל-אילה היה פרו-בריטי מובהק.
ערב מלחמת העולם השנייה היה הקרע בין ההנהגה ההאשמית החלשה, הפרו-בריטית, ובין הקצונה והפוליטיקאים הימניים, כמעט גלוי.
תחילת מלחמת העולם השנייה - המהלכים שהובילו למרד
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עמד בראשות ממשל עיראק הפוליטיקאי הוותיק, שהיה פרו-בריטי ופרו-האשמי, נורי סעיד.
על פי הוראות ההסכם האנגלו-עיראקי מ-1930 הייתה עיראק מחויבת לסייע לממלכה המאוחדת במלחמתה, להכריז מלחמה על אויביה, ולהעמיד לרשותה את מתקניה האסטרטגיים.
אך גורמים חזקים בצבא ובממשלה נטו לטובת מדינות הציר, וסברו כי המלחמה מעניקה הזדמנות בלתי חוזרת להיפטר מהעול הבריטי.
כיוון שכך, ניתקה עיראק את יחסיה הדיפלומטיים עם גרמניה, גירשה את השגריר הפעלתן גרובה, אך לא הכריזה עליה מלחמה.
כאשר הצטרפה איטליה למלחמה שמרה עמה עיראק על יחסים דיפלומטיים.
באוקטובר 1939 הגיע לעיראק המופתי של ירושלים, חאג' אמין אל-חוסייני.
בואו חיזק מאוד את תומכי הימין הקיצוני.
אלו הפעילו על נורי סעיד לחץ בלתי פוסק, שבסופו של דבר הביא להתפטרותו מראשות הממשלה, ולהצבת רשיד עאלי אל-כילאני במקומו, במרץ 1940. סעיד סבר שאם יתפטר מראשות הממשלה וישמור על תפקיד שר החוץ, יביא להפחתת הלחץ, שכן כילאני ייאלץ לנהל מדיניות אחראית ופרו-בריטית בהכרח.
התפטרותו של סעיד יצרה מצב שבו בעלי הכוח האמיתיים במדינה היו אל-כילאני, קציני "המרובע המוזהב", והמופתי.
מצבה של הממלכה המאוחדת באזור קיבל תפנית שלילית במאי 1940. המערכה על צרפת, שהסתיימה בתבוסה צרפתית, הציבה בסוריה ובלבנון, שהיו תחת מנדט צרפתי, את משטר צרפת של וישי משתף הפעולה.
משטר זה עמד בפיקוח של "ועדת שביתת נשק" איטלקית, שהייתה למעשה כלי של מדינות הציר לכפות שיתוף פעולה צבאי על המשטר בסוריה.
אירועים אלו חיזקו מאוד את תומכי הנאצים בעיראק.
הפלישה האיטלקית למצרים בספטמבר 1940 אמנם נהדפה, אך הביאה לצפון אפריקה את קורפוס אפריקה הגרמני של רומל, ובכך סימנה נוכחות נאצית צבאית בולטת במזרח התיכון.
עיראק הפכה לבעלת חשיבות אסטרטגית ראשונה במעלה עבור הבריטים, כמקור נפט זמין וקרוב ללוחמי המערכה במדבר המערבי, וכבסיס בריטי חשוב המקשר בין הכוחות הלוחמים במזרח התיכון ובין אלו המצויים בראג' הבריטי.
ביוני 1940 נשלח שר בממשלה, נאג'י שוכת, על ידי אל-כילאני והמופתי לשאת ולתת עם השגריר הגרמני באנקרה, פרנץ פון פאפן.
הוא הוסמך להסכים עמו על חידוש היחסים הדיפלומטיים עם גרמניה, ושיתוף פעולה צבאי עם גרמניה, הכולל המרדת ערביי ארץ ישראל ולחימה בבריטים בשטחי ארץ ישראל.
כן נשא עמו שוכת מכתב אישי מהמופתי להיטלר, בו הביע המופתי את הערכתו והערצתו אליו.
השיחות והמכתב הועברו לידיעת משרד החוץ הגרמני, שהחל להדק את קשריה של גרמניה הנאצית עם תומכי הנאצים בעיראק.
לאחר אירועים אלו הפך הקרע בין ראשי המשטר ההאשמי הפרו-בריטי לבין ממשלתו של אל-כילאני לבלתי נסבל.
העוצר, עבד אל-אילה, דרש מממשלתו שיתוף פעולה מוגבר עם הממלכה המאוחדת, אך הממשלה משכה בכל כוחה לכיוון מדינות הציר.
לבסוף התפטר אל-כילאני ב-3 בפברואר 1941, ובמקומו הוצב טה אל-האשמי.
בסוף מרץ 1941 נראה היה כי אל-האשמי אינו עומד בלחצים.
הוא שלח את שר החוץ שלו, תאופיק א-סווידי לקהיר, להיפגש שם עם שר החוץ הבריטי, אנתוני אידן.
אידן דרש מעיראק שתכריז מלחמה על גרמניה, ושתנטרל את הגורמים הפרו-נאציים בהנהגתה.
בתגובה דרש סווידי כי הממלכה המאוחדת, שהחזיקה במנדט על ארץ ישראל, תיענה לדרישות הלאומיות של הפלסטינים, וזאת על מנת שיוכל להציג ויתורים אלו כהישגים במאבק הפאן-ערבי.
בתגובה שלח צ'רצ'יל את קינאהאן קורנווליס כשגריר לבגדד, כשהוא מצויד במכתב הנוקט עמדה תקיפה בשאלת ארץ ישראל.
ב-2 באפריל 1941 החליטו קציני "המרובע המוזהב" לפעול.
הם הכריחו באיומי נשק את ראש הממשלה החוקי אל-האשמי להתפטר, ותפסו את השלטון.
העוצר עבד אל-אילה, שחזה את ההפיכה, הצליח להימלט מבעוד מועד אל אמירות עבר הירדן.
לאחר ההפיכה עמדה בראש המדינה העיראקית חבורה של קציני צבא ופוליטיקאים קיצוניים.
אל קציני המרובע המוזהב הצטרפו רשיד עאלי אל-כילאני, נאג'י שוכת ויונס א-סבעאווי שייצגו את הקו הימני הפרו-נאצי, ולכל אלו חבר המופתי.
לימים טען המופתי כי בעת שהתכנסה החבורה, קודם להפיכה, הכירה בו כמנהיגם הבלתי מעורער.{{הערה|שם=דהלוקה|Antony R.
ב-10 באפריל כינס אל-כילאני את הפרלמנט באופן בלתי חוקי, שכן על פי החוקה העיראקית רק המלך יכול לכנס אותו, והעוצר החוקי, עבד אל-אילה, לא הורה על כינוס הפרלמנט.
הפרלמנט החליט על הדחתו של עבד אל-אילה מתפקיד העוצר, ועל החלפתו בקרוב רחוק בן השושלת ההאשמית, שריף שרף בין פואז.
העוצר החדש הטיל על כילאני להקים ממשלה.
בממשלה החדשה שימש אל-כילאני ראש הממשלה ושר הפנים, שוכת שימש שר ההגנה, ומוסא שהבנדר שר החוץ.
המצב האסטרטגי העולמי, והשפעתו על עיראק
באפריל 1941 היה הוורמאכט בתנופה אסטרטגית באזור הים התיכון.
מסע המלחמה בבלקנים וכיבוש יוון ויוגוסלביה התרחשו תוך כדי האירועים בעיראק, ובחודשיים שקדמו להפיכה נחת רומל בקירנאיקה, ובמסע לחימה מזהיר הצליח להפוך את כל הישגי הבריטים במלחמתם עם האיטלקים בחודשים שקדמו לכך.
התבססות מדינות הציר בעורף הבריטי במזרח התיכון, נראתה כסכנה אסטרטגית ראשונה במעלה.
משטר פרו-נאצי בעיראק איים על נתיבי התחבורה החיוניים בין הראג' הבריטי ובין המזרח התיכון, ומעבר לכך, על מקורות הנפט.
על אף שספקית הנפט העולמית הגדולה ב-1941 הייתה ארצות הברית והנפט מן המזרח התיכון היה רק 5% מהתפוקה העולמית, עדיין היה הנפט העיראקי מקור זמין שלא היה צריך לשנע דרך האוקיינוס האטלנטי שהיה אז אזור מלחמה, ולא היה צורך לשלם עבורו במזומן.
לכאורה היו המורדים העיראקים מבודדים, אך למעשה הם קיוו לחבור לגורמים נוספים באזור, ולהצית מלחמה במזרח התיכון כולו.
איראן נשלטה על ידי השאח, רזא ח'אן, שהיה ידוע באהדתו לנאצים.
סוריה ולבנון נמצאו תחת שלטון צרפת של וישי, שהיה למעשה בשליטת "ועדת שביתת נשק" איטלקית, שקידמה את האינטרסים של מדינות הציר.
טורקיה, שהייתה בשליטת איסמט אינני, פסחה על שתי הסעיפים, והאפשרות שתצטרף לצד גרמניה למלחמה נראתה כריאלית, כך שמצבה האסטרטגי של הממלכה המאוחדת באזור הלך והידרדר.
השתלטות גרמניה על אזור יוון והבלקנים יכולה הייתה לקצר את נתיבי האספקה והסיוע של הצבא הגרמני ללחימה במזרח התיכון.
הגרמנים טרם פתחו במבצע ברברוסה, המתקפה על ברית המועצות, ובשלב זה של הלחימה, כיוון הפעולה שבעלות הברית חששו ממנו היה חדירה גרמנית דרך המזרח התיכון אל אזור הודו, לשם חבירה אל כוחות האימפריה היפנית.
מצבם של הבריטים היה נראה טוב בהרבה ממצב המורדים.
בעורפם עמדו נכסיה האסטרטגיים של האימפריה במזרח, ובראשם הראג' הבריטי שנראה כמקור בלתי נדלה לאספקת חיילים וציוד.
למעשה הייתה עיראק אך חלק קטן במערכה עולמית, שהמזרח התיכון נראה בה כחזית משנית.
המערכה במזרח אפריקה, המערכה במדבר המערבי ומעורבותם הרת האסון במלחמת איטליה–יוון מתחו את כוחות פיקוד המזרח התיכון של הגנרל ארצ'יבלד וייוול עד תומם.
הקצאת כוחות למערכה נוספת נראתה לוויוול, ולמפקד חיל האוויר שלו, מרשל אוויר ראשי ארתור לונגמור כמשימה בלתי אפשרית.
ויוול ולונגמור עמדו בפני האפשרות לפלישה גרמנית לכרתים, ובפני הצורך להדוף את מתקפותיו של רומל במדבר המערבי ולהסיר את המצור על טוברוק, וכן פיקדו על הלחימה שהגיעה לשיאה באזור אתיופיה ואריתריאה.
בה בעת ניתן היה לחזות בבירור, כי בקרוב יהפכו הנכסים הבריטיים במזרח הרחוק, הודו, בורמה וסינגפור, לזירת לחימה.
הצבא העיראקי הסדיר הוקם, צויד ומומן על ידי הצבא הבריטי.
תמיכה זו סופקה על ידי משלחת צבאית קטנה ששהתה בבגדאד, שהחל מ-1939 עמדה תחת פיקודו של מייג'ר ג'נרל ג'ורג' גאי ווטרהאוס, ששימש גם כ"מפקח הכללי" על צבא עיראק.
הכוח הלוחם בצבא מנה ארבע דיוויזיות חי"ר וחטיבה ממוכנת אחת, שכללה בעיקר חיל רגלים ממוכן שנע באמצעות משאיות, אך גם פלוגת טנקים איטלקיים קלים מסוג L3/35, ופלוגת שריוניות בריטיות מסוג קרוסלי.
חטיבה זו והדיוויזיות הראשונה והשלישית הוצבו סמוך לבגדאד, הדיוויזיה השנייה הוצבה סמוך לכירכוכ והרביעית הוצבה בא-דיוואנייה, על מסילת הרכבת שבין בגדאד לבצרה.
בנוסף לכך לחמו לצד העיראקים כ-500 "מתנדבים" פלסטינים בפיקודו של פאוזי אל קאוקג'י.
הצי העיראקי כלל ארבע ספינות תותחים מיושנות בנות 100 טון, ספינת ניתוב אחת, ושולת מוקשים אחת.
סדר כוחות ימי זה היה נחות בהרבה מכמות הכוחות הימיים שהייתה יכולה להעמיד הממלכה המאוחדת, ששלטה למעשה בכל המרחב הימי מהים התיכון ועד האוקיינוס ההודי.
חיל האוויר העיראקי כלל 116 מטוסים ב-7 טייסות ובית ספר לטיס.
בין 50 ל-60 מטוסים היו במצב כשיר לשימוש.
רוב המפציצים ומטוסי הקרב הכשירים היו בשדה התעופה הינאידי סמוך לבגדאד, ששמו הוחלף לאחר ההפיכה ל"שדה התעופה ראשיד" .
רובם של מטוסים אלו היו מטוסים דו-כנפיים מיושנים, אם כי הסאבויה-מרקטי נחשב למפציץ האיטלקי המתקדם ביותר באותה התקופה.
הערכתו של א-צבאע' הייתה שחילות הקרקע העיראקים הם בעלי עדיפות מספרית של כ-10 לאחד אל מול חיל המצב המצומצם שהחזיקו הבריטים בחבניה.
א-צבאע' תכנן מערכה שתימשך כשלושה חודשים, ותאפשר קבלת תגבורת מגרמניה ומאיטליה, ובסופו של דבר ניצחון.
הערכה זו הייתה בלתי ריאלית מכמה סיבות - ראשית, על אף הצלחות הגרמנים בים התיכון באפריל 1941, עדיין שלטו הבריטים במזרח הים התיכון באופן שהיה יכול למנוע העברת גייסות מאסיבית לעיראק.
העברה כזו חייבה גם שינוי אסטרטגי בעמדתה של טורקיה, או את נפילת ארץ ישראל ועבר הירדן לידי מדינות הציר.
שנית, וחשוב יותר, שליטתו של א-צבאע' בעיראק ובצבא הייתה חלקית בלבד.
העימות עם הממלכה המאוחדת נחשב כעניין פנימי של האליטה הסונית, והשיעים, הכורדים ואנשי השבטים נמנעו מלהתערב בו.
בהגיע יום פקודה, נותר כחצי מצבאו של א-צבאע' בקסרקטיניו, והמתין לתוצאות העימות.
עם ההפיכה, בתחילת אפריל 1941, הכוח הבריטי ששהה על אדמת עיראק היה מצומצם בהיקפו, וכלל בעיקר את אנשי ה-RAF בפיקודו של סגן מרשל האוויר (דרגת RAF המקבילה לגנרל בן שני כוכבים) הארי ג'ורג' סמארט.
על פי ההסכם האנגלו-עיראקי החזיקו הבריטים בשני בסיסי קרקע ששימשו את חיל האוויר, בחבניה ובשועביה.
בבסיסים אלו שהו טייסים, אנשי צוות טכני, ובני משפחותיהם.
בנוסף לכך פיקד סמארט על פלוגה של שריוניות רולס רויס מיושנות שיוצרו בתקופת מלחמת העולם הראשונה ועל כ-2,000 חיילים מקומיים שהיו בפיקודם של כ-20 קצינים בריטים.
בבסיס חיל האוויר בחבניה , ששימש גם כבית ספר לטיס, שירת מגוון גדול של כלי טיס מיושנים מסוגים שונים, אך רובם לא היה כשיר ללחימה.
בבסיס שירתו כ-1,000 אנשי צוות, אך רק 39 מתוכם היו טייסים.
המטוסים היו ברובם מיושנים מאוד, ומטוסי גרסת האימון של ההוקר הארט לא יכלו לשאת חימוש כלשהו.
בבסיס שועיבה שירתה טייסת המפציצים מס' 244 ובה כמה מטוסי ויקרס וינסנט דו-כנפיים.
הכוחות הימיים שניתן היה להסתייע בהם היו, לעומת זאת, כוחות הצי הבריטי, שפעל בזירת הים האדום והאוקיינוס ההודי, ועמו גם כוחות זמינים של הצי המלכותי האוסטרלי, הצי ההודי והצי המלכותי של ניו זילנד.
בניגוד לעיראקים, לא היו הבריטים בעיראק מבודדים.
חילות בריטים רבים שהו באזור ממלכת ירדן וארץ ישראל, וכן באזור הודו.
אלו היו המקורות הזמינים לתגבור מיידי של הכוחות שנדרש אם רצו הבריטים לעמוד כנגד כוחות הקרקע העיראקים בעלי העדיפות המספרית הגדולה.
מפקד פיקוד המזרח התיכון הבריטי, גנרל ארצ'יבלד וייוול סבר כי לאור המצב במערכה במדבר המערבי, לאור לקחי המרד הערבי הגדול וסכנת ההתלקחות מחדש עקב התעמולה הגרמנית, לא יהיה בידו להקצות אלא כוח מזערי שייצא למערכה באיחור רב.
התחבורה של גייסות מהודו, הייתה אף היא עניין ארוך, מסובך ומסוכן, שדרש הקצאה של כוחות ימיים משמעותיים.
עם זאת, מפקד פיקוד הודו, הגנרל קלוד אוקינלק הביע דעתו באופן מיידי כי יוכל להקצות למשימה את הגייסות הדרושים.
ניתן לחלק את עיראק למספר אזורים עיקריים:
אזור הסהר הפורה לאורך הפרת והחידקל – הוא רצועה המיושבת בצפיפות
מרבית עיראק – אזור מדברי מיושב בדלילות
אזור כורדיסטן בצפון שהוא אזור הררי וגשום
האקלים בעיראק הוא בעיקר אקלים מדברי חם או אקלים צחיח למחצה לחלק הצפוני ביותר.
הטמפרטורות הגבוהות הממוצעות הן בדרך כלל מעל 40 מעלות צלזיוס, בעוד שהטמפרטורות הנמוכות הממוצעות יכולות לרדת מתחת ל-0 מעלות צלזיוס.
רוב המשקעים מתרחשים מדצמבר עד אפריל וממוצעים הם בין 100 ל-180 מילימטרים מדי שנה.
האזור ההררי של צפון עיראק זוכה לכמות גדולה יותר של משקעים מאשר אזור המדבר המרכזי או הדרומי, שם הם נוטים לאקלים ים-תיכוני.
בערך 90% מהגשם השנתי מתרחש בין נובמבר לאפריל, רובם בחודשי החורף מדצמבר עד מרץ.
ששת החודשים הנותרים, במיוחד החמים ביותר של יוני, יולי ואוגוסט, יבשים במיוחד.
העברת ניהול המשבר לצבא הודו הבריטית
מיד עם הישמע הידיעה על ההפיכה בבגדאד, נשלח לעיראק שגריר בריטי חדש, קינאהאן קורנווליס.
קורנווליס היה אחד מוותיקי הממשל הבריטי בעיראק, ושימש כשגריר וכיועץ למלך פייסל הראשון מתחילת שנות ה-20 ועד 1939.
צ'רצ'יל לא הנחה את קורנווליס לטעון לגבי אי הלגיטימיות של הממשל החדש, אלא לנסות ולשמור על האינטרסים הבריטיים בבצרה, כי לטענתו האמריקאים הביעו עניין בהקמתו של בסיס אווירי גדול בבצרה אליו ניתן יהיה לכוון משלוחים בצורה ישירה.
קורנווליס נשלח כשעמו הוראה להבהיר לממשלת אל-כילאני כי האינטרס הבריטי הוא בשמירת בסיסם הימי בבצרה והבסיס האווירי בחבניה, וכל המתרחש מחוצה להם אינו מעניינה הישיר של הממלכה המאוחדת.
עם זאת, לכל הצדדים המעורבים היה ברור שעליהם להכין עצמם לעימות צבאי, וכי לאחר ההפיכה חלפה שעתה של הדיפלומטיה.
בשלב זה נועד צ'רצ'יל עם השר לענייני הודו, לאופולד אמרי ועם המשנה למלך הודו המרקיז מלינלית'גו בדבר האפשרות להעביר גייסות מהודו בדרך הים להגנת בצרה.
הודו כבר תרמה את חלקה במערכה במזרח התיכון, ושתי דיוויזיות מצבא הודו הבריטית, דיוויזיית חיל הרגלים ההודית ה-4 ודיוויזיית חיל הרגלים ההודית ה-5, לחמו במערכה במדבר המערבי ובמערכה במזרח אפריקה.
בה בעת חשו אנשי ה-RAF בעיראק עצמה כי הם מבודדים וזקוקים לסיוע.
ב-6 באפריל דרש מפקד הכוחות הבריטים בעיראק, סגן מרשל האוויר הארי ג'ורג' סמארט כי יועבר אליו סיוע מיידי.
אנשי פיקוד המזרח התיכון בהנהגתם של הגנרל ארצ'יבלד וייוול ומרשל אוויר ראשי ארתור לונגמור, סירבו להעביר את הסיוע שאותו דרש סמארט.
בשלב זה נדרש ויוול על ידי צ'רצ'יל להתערב, אך הבהיר כי לא יוכל לשלוח כוח כלשהו מארץ ישראל, אלא רק ליצור את הרושם שהוא מכין כוח כזה, שכן כוחותיו במזרח התיכון מאומצים עד קצה הגבול בכל מקום.