tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סטריפ בחרה במודע לא לגלם את מירנדה כחקיינות ישירה של אנה ווינטור – היא אפילו לא ניסתה לחקות מבטא בריטי, ובחרה במקום זאת להציג את הדמות כאמריקאית.
"הרגשתי שזה יגביל אותי מדי".
הבמאי פרנקל הסביר: "היא רצתה שלא יבלבלו בין מירנדה פריסטלי לאנה ווינטור – ולכן, כבר בתחילת הדרך, החליטה על מראה אחר לחלוטין ועל גישה שונה לדמות".
עם זאת, כמה אלמנטים מהספר המקורי נשמרו: ביטויי המפתח כמו "זה הכול" או "בבקשה תמצאי מישהו אחר לשעמם אותו", זריקת המעיל על השולחן של אנדי, וארוחת הסטייק שזורקה לפח.
סטריפ התכוננה לתפקיד באמצעות קריאת ספר של תלמידתה של ווינטור, ליז טילבריס, וזיכרונות של עורכת מגזין "ווג" לשעבר, דיאנה פרילנד.
במהלך הצילומים היא ירדה במשקל בצורה כה ניכרת, עד שהיו צריכים להצר לה את הבגדים.
במהלך מסע הפרסום של הסרט, סטריפ סיפרה שהדמות של מירנדה הושפעה ממספר גברים שהכירה, אך לא ציינה את שמותיהם.
ב-2016 גילתה למגזין Variety כי לקחה את סגנון הדיבור השקט של מירנדה מקלינט איסטווד: "הוא לעולם לא מרים את קולו, כולם חייבים להתכופף כדי להקשיב לו, והוא נהיה מיד האדם הכי עוצמתי בחדר".
עם זאת, איסטווד לא מספר בדיחות – ולכן את החלק הזה של הדמות היא ביססה על הבמאי מייק ניקולס, שלדבריה ידע לומר הערה חדה באופן שיגרום לכולם לצחוק, גם למי שההערה הייתה עליו.
"ההליכה, אני מפחדת, היא שלי", הוסיפה סטריפ.
עבור עיצוב המראה של מירנדה, שאבה סטריפ השראה משתי נשים: תסרוקת הנפח שאבה מהדוגמנית והשחקנית כרמן דל'אורפיס, אך היא רצתה לשלב אותה עם "האלגנטיות והסמכות הבלתי ניתנות לערעור של הפוליטיקאית הצרפתייה כריסטין לגארד".
סטריפ רצתה שלמירנדה יהיה שיער לבן, והאולפן חשש שזה יגרום לה להיראות מבוגרת מדי, אך נתן בה אמון.
יחד עם מאפרה ומעצב השיער הוותיק ג'יי רוי הלנד, היא יצרה את המראה הייחודי.
התלבושות שעיצבה פטרישיה פילד בהתאם למראה הזה גרמו ללא מעט טייקים מבוזבזים – בעיקר במונטאז' שבו מירנדה זורקת שוב ושוב את מעילה על שולחנה של אנדי.
התסריטאית מקנה סיפרה שכשראתה לראשונה את סטריפ בדמות מירנדה, היא נבהלה כל כך ששלפה יד מגוננת לפני הבמאי פרנקל, כאילו מדובר בתאונת דרכים.
האת'וויי התכוננה לתפקיד בכך שהתנדבה למשך שבוע כעוזרת בבית מכירות פומביות, חוויה שתוארה כ"קשה מאוד" על ידי הסופרת וייסברגר.
בנוסף, היא שאלה אותה המון שאלות על העבודה תחת ווינטור.
פרנקל סיפר שהאת'וויי הייתה לחוצה כמעט לאורך כל הצילומים, במיוחד כשעבדה עד מאוחר – שכן בן זוגה דאז, רפאלו פוליירי, התנגד לכך.
היא גם התמודדה עם בעיות בריאותיות עקב ציסטה.
הבמאי סיפר שהייתה "מבועתת" לפני הסצנה הראשונה שלה עם סטריפ.
סטריפ פתחה את העבודה ביניהן באמירה: "אני חושבת שאת מושלמת לתפקיד, ואני מאוד שמחה שנעבוד יחד" – ואז הוסיפה שזה הדבר הנחמד האחרון שהיא תגיד.
סטריפ שמרה על אותו ריחוק עם כל הצוות, ודיברה עם אנשים רק כשנדרש לשם העבודה.
הסצנה שבה אנדי מביאה את "הספר" – הגרסה המוקדמת של הגיליון – לבית של מירנדה, הייתה מאולתרת לחלוטין.
התאומות דנגל, שגילמו את בנותיה של מירנדה, סיפרו בראיון לבאזפיד ב-2017: "זה היה פשוט משהו שעשינו עם אן, וזה נכנס לסרט".
עם זאת, נדרשו שלושה ימי צילום נוספים כדי לצלם את המראה של הילדות בגרם המדרגות, כפי שפרנקל רצה – תמונה שלדבריה הייתה בהשראת סצנה דומה עם תאומות מהסרט הניצוץ.
כמה מהשחקנים תרמו דיאלוגים וסצנות לסרט.
סטריפ הציעה את הסצנה של ישיבת המערכת, שאינה מקדמת את העלילה אך מציגה את מירנדה בעבודה בלי שאנדי נוכחת.
כמו כן, הייתה זו יוזמתה שמירנדה לא תתאפר בסצנה שבה היא נפתחת בפני אנדי ומביעה חשש מהשפעת גירושיה הצפויים על בנותיה.
האת'וויי הציעה להוריד את הנשיקה בינה לבין נייט מהסצנה שבה הוא מכין לה טוסט גבינה.
גרנייה (השחקן שגילם את נייט) נזכר שאמרה: "אני פשוט לא חושבת שזה נכון...
זה פשוט לא מרגיש שאנחנו במקום כזה במערכת היחסים.
יש יותר מדי היסטוריה בינינו".
בלנט תרמה את המשפט שבו היא אומרת לאנדי: "אני שומעת את זה, ואני רוצה לשמוע את זה" תוך כדי פתיחה וסגירה של כף היד.
בראיון מ-2015 סיפרה ששמעה אם אומרת זאת לילדה בסופר בזמן הצילומים.
היא גם תרמה את המשפט "אני אוהבת את העבודה שלי, אני אוהבת את העבודה שלי" בסצנה שבה הדמות שלה חולה בעבודה.
המשפט של בונדשן "את נראית טוב", כאשר היא רואה את אנדי לאחר המהפך החיצוני, היה תוספת משלה לתסריט; היא חשבה שזה יאזן את האכזריות של אמילי כלפי אנדי.
פרנקל, שעבד עם פטרישיה פילד בסרט הביכורים שלו "Miami Rhapsody" וגם בסקס והעיר הגדולה, ידע שמה שהשחקנים ילבשו יהיה בעל חשיבות עליונה בסרט שמתרחש בעולם האופנה.
"הגישה שלי הייתה לשכור אותה ואז לצאת מהחדר", התלוצץ לימים.
למרות שרק ולנטינו גאראווני הופיע על המסך, מעצבים רבים אחרים סייעו לפילד.
פרנקל נזכר שהחלטתה של פראדה לסייע לפילד "עזרה לה לשבור את הקרח".
תקציב התלבושות של הסרט עמד על 100,000 דולר, אך קיבל חיזוק בעזרת חבריה של פילד בתעשייה, והיא העריכה לאחר מכן שכמיליון דולר בשווי בגדים הופיעו על המסך.
הפריט היקר ביותר היה שרשרת של פרד לייטון בשווי 100,000 דולר שעל צווארה של סטריפ, אשר השוותה את הצלחתה של פילד בהרכבת המלתחה לאפקטים המיוחדים של סרטי משימה בלתי אפשרית.
כאשר האת'וויי נכנסת למשרד לאחר שנייג'ל נותן לה גישה לארון הבגדים של Runway, היא לבושה כולה בשאנל.
פילד הסבירה ב-2016: "הרגשתי שאן האת'וויי היא ילדת שאנל באופן טבעי, ולא נניח ילדת ורסצ'ה או רוברטו קוואלי".
כשהתקשרה לחברה לבקש עזרה, הם התלהבו: "הם רצו לראות שאנל על בחורה צעירה כדי להראות את המותג מנקודת מבט אחרת", ולשדר שהוא מתאים "לא רק לנשים בגיל העמידה בחליפות, אלא גם לצעירות ומגניבות".
קלווין קליין השלים את המלתחה של אנדראה.
רוב הבגדים שנראו על המסך היו בהשאלה; סטריפ נזכרת שלא יכלה לאכול ספגטי בצהריים כשלבשה שמלה מסוימת, כי אם היא תתלכלך — ההפקה לא תוכל להחזיר אותה.
דולצ'ה וגבאנה וקלוין קליין גם הם סייעו לפילד, עם כמה תוספות של המעצב הלבנוני ג'ורג' שחרא.
למרות שפילד נמנעה מלהלביש את סטריפ בצורה שתזכיר את אנה וינטור, היא כן הלבישה אותה בכמות נכבדה של פראדה (להערכת פילד עצמה, 40 אחוז מהנעליים שלבשה סטריפ היו של פראדה).
"אני יודעת שהדמות שלה במקור התבססה על אנה וינטור", אמרה פילד, "אבל לא רציתי להעתיק סגנון של מישהי אחרת".
פילד אמרה שלא רצתה שאנשים יזהו בקלות מה מירנדה לובשת.
אבל, כמו וינטור וקודמתה בווג דיאנה ורילנד, הן הבינו שלמירנדה דרוש מראה חתימתי, שהושג בעיקר דרך הפאה הלבנה והפוני, וכן דרך הבגדים שהן בחרו בקפידה מתוך קטלוגים.
"בבחירת המלתחה שלה, הרעיון שלי היה שהיא עורכת אופנה ראשית, ויש לה סגנון אישי", סיפרה פילד ל-Women's Wear Daily ב-2016. "אנחנו יוצרים דמות מקורית".
בלנט נזכרת שהיא וסטריפ נעלו את הנעליים המקוריות של התלבושת רק כשהן נראו בפריים המלא.
בכל פעם שרק החלק העליון של גופן צולם, הן העדיפו נעליים נוחות יותר כמו Uggs.
האת'וויי, לעומת זאת, תמיד נעלה את הנעליים שהוקצו לה.
"היא רצה ברחובות מרוצפים כמו עז הרים בטוחה בעצמה", נזכרת בלנט.
אמילי בלנט בלוק שעיצבה פילד עבור דמותה
פילד יצרה ניגוד בין אנדי לאמילי בכך שנתנה לאנדי תחושת סגנון מסוימת, אך לא נועזת מדי — סגנון שמשדר בגדים שמגזין אופנה מחזיק עבור צילומים, ושהיו נוחים לבחורה צעירה חסרת ניסיון אופנתי בסביבת עבודה תובענית.
אמילי, לעומת זאת, הייתה "כל כך בקצה שהיא כמעט נופלת ממנו".
עבורה, פילד בחרה פריטים של ויויאן ווסטווד וריק אוונס, כדי לרמוז על טעם נועז ו"אנדרגראונדי" יותר.
לאחר יציאת הסרט, כמה מהמראות שפילד יצרה הפכו לפופולריים, לשעשועם של יוצרי הסרט.
טוצ'י שיבח את כישרונה של פילד בהרכבת תלבושות שהיו לא רק אופנתיות אלא גם סייעו לו לפתח את הדמות שלו:"היא פשוט יושבת שם עם הסיגריה והשיער שלה, שולפת פריטים — אלמנטים כל כך שונים — ומרכיבה מהם תלבושת, ואתה אומר, 'נו באמת, פט, אי אפשר לשלב את זה עם זה'.
והיא אומרת, 'אה, פשוט תנסה את זה'.
אז אתה לובש את זה, וזה לא רק עובד — זה עובד בכמה רמות שונות, וזה עוזר לך להבין מי הבן אדם.
התלבושות האלה משיגות בדיוק את מה שניסיתי להשיג.
יש בהן ראוותנות, יש סיכון אמיתי, אבל כשאני נכנס לחדר, זה לא צעקני.
אתה מסתכל ואומר: 'החולצה הזאת, העניבה הזאת, הז'קט, הווסט?
מה?' — אבל זה עובד".הוא כל כך אהב עניבה אחת של Dries van Noten שלבש בסרט, עד שהחליט לשמור אותה לעצמו.
המעצב "ג'ס גונצ'ור" עיצב את משרדי המגזין "Runway" במראה לבן, נקי ומעוצב כמו קומפקט איפור, תוך השראה ממשרדי מגזינים אמיתיים, ובפרט ממשרדה של אנה וינטור, עורכת ווג.
הדמיון למשרדה האמיתי היה כה רב, שווינטור החליפה את עיצוב משרדה לאחר יציאת הסרט.
אחת מהשמועות שפרנקל אישר היא שגונצ'ור אף הצליח להיכנס למשרדי ווג כדי לראות בעצמו את העיצוב.
בנוסף, נבחרו פרטים קטנים כדי להבליט את אישיות הדמויות – כמו רקע המחשב של בלנט עם שער הניצחון שמסמל שאיפות לקריירה בפריז, לעומת הרקע הפרחוני של אנדי שמדגיש את אופיה הטבעי והתמים.
גם התמונה עם הוריה של אנדי כללה את אמה האמיתית של האת'וויי ואת השחקן דייוויד מרשל גרנט .
לבסוף, מוזכרות העותקים הפיקטיביים של הארי פוטר שהוצגו בסרט, שהיו מלאים בג'יבריש, אך הפכו לפריט נחשק על ידי מעריצים – עד שנמכרו לבסוף באי-ביי לצד פריטי לבוש מהסרט, וכל ההכנסות הועברו לעמותת "Dress for Success".
החזית והלובי של משרדי "אליאס-קלארק" צולמו בבניין ברחוב סיקס אווניו מס' 1221, בעוד שחלק מהמשרדים עצמם צולמו במסדרונות הבניין הסמוך של פוקס ובאולפן.
הקפיטריה שייכת בפועל למשרדי רויטרס במנהטן.
הדירה של אנדי ובן זוגה נייט ממוקמת בלואר איסט סייד.
אנדי נוסעת ברכבת התחתית מתחנת ספרינג עד רחוב 51 בקו לקסינגטון.
המסעדה שבה עובד נייט, "Bubby's", נמצאת בטרייבקה.
הסצנה במסעדת הסטייקים צולמה ב-Smith & Wollensky כולל במטבח.
אולפן הצילום של המעצב "הולט" הוא חדר עבודה אמיתי המשמש מעצב במציאות.
הצילומים החיצוניים לאירוע ההתרמה במוזיאון צולמו בכניסה למוזיאון להיסטוריה של הטבע, אך הסצנות הפנימיות צולמו בלובי של אחד מבתי המשפט בפולי סקוור.
הבית של מירנדה נמצא באפר איסט סייד ושייך לידידה של המפיקה ונבחר ברגע האחרון לאחר שבית אחר לא היה זמין.
הסצנה שבה כריסטיאן נותן לאנדי את כתב היד הלא-מפורסם של הארי פוטר צולמה בבר King Cole שבמלון סיינט ריג'ס.
הרכבת שלוקחות התאומות נעה צפונה לאורך נהר ההדסון באזור Haverstraw Bay.
הסצנה שבה מירנדה יורדת מהלימוזינה כביכול בפריז, צולמה בעצם ברחוב 77 מערב בפינת סנטרל פארק וסט.
חדר החדשות של העיתון בו אנדי מתקבלת לעבודה בסיום הסרט צולם במערכת New York Sun (שכבר לא קיימת).
בית הקפה שבו אנדי מתנצלת בפני נייט היה ה-Mayrose ברחוב ברודוויי 920 ליד פלטריון.
הצוות שהה בפריז רק יומיים, וצילם שם סצנות חיצוניות בלבד.
מריל סטריפ כלל לא נסעה.
המזרקה שבה אנדי זורקת את הטלפון ממוקמת ב-Place de la Concorde.
כל צילומי המלון נעשו בפועל בסיינט ריג'ס במנהטן, כולל המלון של כריסטיאן, שהוא ה-W בטיימס סקוור.
סצנות תצוגות האופנה צולמו באולפן בקווינס.
העורך "מארק ליבולסי" הבין, כמו שהתסריטאית אלין מקנה הבינה מצידה, שהסרט פועל בצורה הטובה ביותר כשהוא מתמקד בקו העלילה שבין אנדראה למירנדה.
בהתאם לכך, הוא חתך מספר סצנות שהיו בעיקר קישוריות, כמו ריאיון העבודה של אנדראה וביקור צוות "המסלול" בסטודיו של הולט.
הוא גם הוציא סצנה מוקדמת שבה מירנדה מחמיאה לאנדראה.
כשפרנקל עיין בסצנות האלה עבור גרסת ה-DVD, הוא הודה שמעולם לא ראה אותן קודם לכן, משום שליבולסי כלל לא כלל אותן באף עותק ששלח לבמאי.
פרנקל שיבח את ליבולסי על כך שהצליח לגרום לארבעת המונטאז'ים המרכזיים בסרט לעבוד: כתוביות הפתיחה, זריקת המעילים של מירנדה, מהפך ההופעה של אנדראה, וההקדמה לפריז.
השלישי היה מאתגר במיוחד, מאחר שהוא עושה שימוש במכוניות חולפות והפרעות אחרות כדי להסתיר את חילופי הבגדים של האתוויי.
סצנות מסוימות אף נוצרו ממש בחדר העריכה, כמו קבלת הפנים במוזיאון – שם ליבולסי שיבץ חומרי גלם נוספים כדי לשמור על קצב העלילה.
בשנת 2021 העריכה מקנה שהיא אישרה קיצוץ של סצנות בשווי של כ-10 מיליון דולר.
סצנת פתיחה שבה אנדי מגיעה לבניין הלא נכון בדרכה לראיון הוסרה כדי להתחיל את הסיפור מהר יותר.
הסצנה שבה היא מפספסת את יום ההולדת של נייט הייתה אמורה להיות מושקעת יותר, עם מפגש של בני הזוג עם חבריהם בקונצרט – אך זה היה יקר מדי, ולכן נכתבה במקומה הסצנה עם הקאפקייק.
"היו לנו הרבה גרסאות לסצנה הזו".
גם סיום חלופי לעלילת הזוג, שבו הם מקיימים את אותה שיחה על עתיד הקשר ביניהם תוך כדי ריצה בפארק, צולם – אך הוחלף בסצנה הפחות אופטימית במסעדה.
מקנה אף הסכימה לוותר על המשפט של מירנדה: "פרחים...
– אך פרנקל התעקש להשאיר אותו.
המלחין תיאודור שפירו הסתמך במידה רבה על גיטרות וכלי הקשה, לצד ליווי של תזמורת מלאה, כדי ללכוד צליל עירוני עכשווי.
בסופו של דבר הוא כתב כ-35 דקות של מוזיקה לסרט, שבוצעו והוקלטו על ידי תזמורת "Hollywood Studio Symphony" בניצוחו של פיט אנתוני.
היצירה שלו שולבה עם שירים של אמנים מפורסמים כמו: U2 ("City of Blinding Lights", סצנות של מירנדה ואנדי בפריז), מדונה ("Vogue" ו-"Jump", בהתאמה – מונטאז' האופנה של אנדראה והיום הראשון שלה בעבודה), קיי.
פרנקל רצה לשלב את "City of Blinding Lights" בסרט אחרי שהשתמש בו בפסקול של מונטאז' וידאו שערך מפריז לאחר סיור לוקיישנים שם.
באותה מידה, המפיקה פלורנס פילד התעקשה מאוד לכלול את "Vogue".
אלבום הפסקול יצא לאור ב-11 ביולי 2006 על ידי Warner Music.
הוא כולל את מרבית השירים שהוזכרו לעיל, כמו גם קטעים מתוך המוזיקה של שפירו.
עם זאת, השיר "Suddenly I See" לא נכלל באלבום – והדבר אכזב מעריצים רבים.
במקור, רצה הבמאי דייוויד פרנקל ליצור סרטון קצר ("sizzle reel") רק כדי לשכנע את אולפני פוקס לממן צילומים בפריז.
אך הסרטון היה כה משכנע, עד שהאולפן החליט להשקיע בקידום הסרט באופן נרחב יותר.
תאריך ההפצה הוזז מפברואר לקיץ, כדי להוות חלופה קלילה יותר לצופים שצפו בסופרמן חוזר שיצא בסוף יוני 2006, והסרט הוצב כאירוע קולנועי בפני עצמו.
שתי החלטות של מחלקת השיווק של האולפן, שנועדו להיות זמניות בלבד, הפכו בסופו של דבר לחלק בלתי נפרד מהמסע הפרסומי.
הראשונה הייתה יצירת פוסטר הטיזר: עקב אודם המסתיים בקלשון.
הוא זכה להצלחה כה גדולה והפך ל"איקוני כמעט" (כפי שתיארה המפיקה וונדי פיינרמן), עד ששימש גם כפוסטר הרשמי של הסרט.
הסמל הפך למותג, ושולב בכל מוצר נלווה – מהדורת הספר המחודשת, עטיפת הפסקול ועטיפת ה-DVD.
בנוסף, האולפן יצר טריילר שכלל רק סצנות מתוך שלוש הדקות הראשונות של הסרט, בהן אנדי פוגשת את מירנדה לראשונה.
הטריילר נועד לשמש בהקרנות מקדימות ובפסטיבלים, עד שיהיה אפשר להרכיב טריילר סטנדרטי מהסרט כולו.
אך גם הפעם, התוצאה הייתה כה יעילה בקרב קהל מוקדם – עד שהטריילר נשאר כגרסה הראשית, כי יצר סקרנות לסרט בלי לחשוף את תוכנו.
גייבלר שיבח את צוות השיווק של האולפן על היצירתיות שגילו.
פוקס ראו בסרט "תוכנית נגדית" לסוף השבוע שבו "סופרמן חוזר" יצא לאקרנים.
הם ידעו שהנושא והשחקנית אן האת'וויי ימשכו קהל צעיר ונשי שפחות יתעניין בסופרמן, אך עם זאת, "לא רצינו שזה ייראה סתם כקומדיה נשית שנפלה בין התאריכים".
"השטן לובשת פראדה" זכה לביקורות חיוביות ברובן.
באתר Rotten Tomatoes הסרט קיבל 75% ביקורות חיוביות, עם ציון ממוצע של 6.7 מתוך 10, ותואר כעולה באיכותו על הספר המקורי, עם הופעה מצוינת של מריל סטריפ והופעה מרשימה של אן האת'וויי.
גם באתר Metacritic זכה לציון ממוצע של 62 מתוך 100, וצופי CinemaScore העניקו לו ציון B.
הביקורות שיבחו בעיקר את סטריפ, שתיארה את מירנדה כדמות מורכבת יותר מאשר בגרסתה הספרותית.
סקוט מהניו יורק טיימס כתב כי "מירנדה של סטריפ מעוררת פחד וגם הערכה".
גם דייוויד אדלשטיין מניו יורק ציין את הופעתה כ"מינימליסטית ומופלאה", בעוד ג'יי הוברמן ב"וילג' וויס" קרא לה "נבלית הקולנוע המפחידה והמשעשעת ביותר מאז המכשפה הלבנה של טילדה סווינטון".
אמילי בלאנט זכתה אף היא לשבחים, כשכתבים ציינו שהיא גונבת כמעט כל סצנה בה היא מופיעה.
לעומתה, הביקורת על הופעת האת'וויי הייתה מעורבת – חלקם שיבחו את נוכחותה, בעוד אחרים טענו שאינה נושאת את עיקר הסרט.
המבקרים הסכימו שהתסריט שיפר מאוד את הסיפור לעומת הספר, אך חלקם הרגישו שהוא נותר שטחי מבחינה דרמטית.
העובדה שמעצבים רבים נתנו לשימוש בסרט את מיטב המותגים של בגדיהם ואביזרי האופנה (אקססוריס) שלהם, הפכה את הסרט לסרט בעל קולקציית התלבושות היקרה ביותר בכל הזמנים.
הסרט יצא לאקרנים ב־30 ביוני 2006, סוף השבוע שלפני יום העצמאות האמריקאי, והוקרן ב־2,847 מסכים.
עד ל־2 ביולי גרף כ־27 מיליון דולר, והיה במקום השני אחרי סופרמן חוזר.
בכך שבר שיא בן שש שנים לסרט שהרוויח הכי הרבה באותו סוף שבוע בלי להיות בראש הטבלה – הפטריוט.השיא נשבר ב-2009 על ידי הסרט עידן הקרח: שחר הדינוזאורים.
בסך הכול הכניס כ־40 מיליון דולר בשבוע הראשון, מה שהוביל את פוקס להרחיב את ההפצה ולהוסיף 35 מסכים נוספים בסוף השבוע הבא.
הסרט נשאר בין עשרת הסרטים המכניסים ביותר במשך חודש יולי, ורץ בבתי הקולנוע עד דצמבר – זמן קצר לפני שיצא ב־DVD.
לדברי המפיקה אליזבת גבלר, השיווק כוון בעיקר לנשים, אך גם גברים הגיעו לצפות בסרט – לעיתים מתוך סקרנות לעולם האופנה ולעיתים בזכות הדמות המרשימה של מירנדה.
השיחה סביבו תפסה תאוצה באירועים משפחתיים בקיץ ונוצר אפקט של "ספר קריאה קייצי" – סרט שכולם מדברים עליו.
"השטן לובשת פראדה" הפך להצלחה קופתית אדירה עם הכנסות של כ־125 מיליון דולר בצפון אמריקה וכ־326 מיליון ברחבי העולם – שיא קריירה עבור סטריפ, האת'אוויי ובלאנט בזמן יציאתו.
סטריפ שברה את השיא הזה עם מאמה מיה!
עבור סטנלי טוצ'י זו הייתה ההצלחה הגדולה ביותר שלו עד שהופיע בקפטן אמריקה: הנוקם הראשון ב־2011.
כמה גופי תקשורת נתנו לכתבי אופנה בעבר ובהווה להביע את דעתם על מידת הריאליסטיות של הסרט – והתשובות היו מגוונות.
בות' מור מהלוס אנג'לס טיימס ביקרה את המעצבת פטרישיה פילד על כך שיצרה "פנטזיית אופנה יפה שאין לה הרבה קשר למציאות" – ייצוג שמתאים יותר למה שאנשים מחוץ לתעשייה חושבים עליה מאשר למה שהיא באמת.
לדבריה, בעולם האמיתי אנשים בתעשיית האופנה נוטים להתאפר פחות וללבוש בגדים נועזים יותר (כאלו שלא כוללים טבעות לבהונות, למשל).
פילד הגיבה: "אם הם רוצים סרט תיעודי, שיצפו בערוץ ההיסטוריה".
גם כתבת האופנה הדלי פרימן מהגרדיאן טענה שהסרט מלא בסקסיזם ובקלישאות, שלדבריה מאפיינות סרטים רבים שעוסקים באופנה.
לעומתה, שרלה קרופ, עורכת בפועל של ".SHOP Inc", שיבחה את הסרט: "זה הסרט הראשון שראיתי שקולע באמת...
הוא מעביר טוב יותר מכל סרט אחר את הפוליטיקה הפנימית, המתח, הדקירות בגב והחנופה".
גם ג'ואנה קולס, עורכת המהדורה האמריקאית של "Marie Claire", הסכימה: "הסרט חושף בצורה מבריקה טיפוס מסוים של צעירה שחיה, נושמת וחושבת רק על אופנה...
צעירות שמוכנות למות רק כדי לא לוותר על תיק של איב סן לורן שעולה פי שלושה מהמשכורת שלה.
הוא גם מדייק ביחסי העורך־עוזרת".
ווינטור נכחה בהקרנת הבכורה של הסרט בניו יורק, כשהייתה לבושה בפראדה.
חברתה ברברה אמיאל סיפרה שווינטור אמרה זמן קצר לאחר מכן שהסרט יגיע ישירות ל-DVD.
מאקנה סיפרה כי ווינטור ובתה "בי" ישבו מולה ומול הבמאי פרנקל, אשר לדבריה לא חדל לשבח את דיוק הסרט.
בריאיון לברברה וולטרס ששודר ביום יציאת ה-DVD, כינתה ווינטור את הסרט "ממש בידורי" והעריכה את האופי ה"נחרץ" של ההופעה של סטריפ.
"כל דבר שהופך את עולם האופנה לבידורי, זוהר ומעניין – זה נהדר לתעשייה שלנו.
לכן הייתי מאה אחוז בעד זה".
סטריפ אמרה שווינטור הייתה "כנראה יותר מוטרדת מהספר מאשר מהסרט".
פופולריותה של ווינטור זינקה בעקבות הייצוג שלה ב"השטן לובש פראדה".
סטריפ הוסיפה כי לא התבססה על ווינטור לבניית דמותה בסרט, אלא הושפעה מגברים שהכירה בעבר: "לצערי, אין מספיק נשים בעמדות כוח, או לפחות אני לא מכירה אותן, כדי להעתיק".
פרנקל סבור שווינטור אולי עדיין טומנת טינה כלשהי כלפי הסרט.
הוא ישב שוב מאחוריה כמה שנים אחר כך בטורניר טניס במיאמי, ואחרי המשחק הציג את עצמו.
כשהודיע לו שהוא במאי הסרט, הוא נזכר שווינטור משכה את ידה מהלחיצה.
בסיום הופעה ב-2024 של המחזמר "Gutenberg!
The Musical!", ווינטור הופיעה בתפקיד קמע של מפיקה (תפקיד שמוענק מדי ערב לסלבריטאי אחר), שהציעה לכוכבים ג'וש גאד ואנדרו רנלס חוזה להפיק את המחזמר שפיתחו במהלך המופע.
היא הציגה את אן האת'וויי כעוזרת שלה, שאמרה "עדיין?".
הסרט "השטן לובש פראדה" הגיע למקום הראשון בטבלאות ההכנסות בסוף השבוע של 9 באוקטובר, כשהוא עולה לאחר פתיחה חזקה בספטמבר באוקיאניה ובאמריקה הלטינית.
הוא היה הסרט המכניס ביותר באותו סוף שבוע בבריטניה, ספרד ורוסיה, עם הכנסות כוללות של 41.5 מיליון דולר.
במהלך החודש הסרט המשיך להחזיק בעמדות חזקות כשנפתח בשאר אירופה, מה שסייע לו להישאר בראש טבלאות ההכנסות מחוץ לארצות הברית עד סוף החודש.
בסוף השנה נותרה רק פתיחתו בסין, שם יצא בסוף פברואר 2007 והכניס 2.4 מיליון דולר.
החלק הגדול ביותר מהכנסות הבוקס אופיס הבינלאומית, שהגיעו ל-201.8 מיליון דולר, הגיע מבריטניה עם 26.5 מיליון דולר.
גרמניה הגיעה למקום השני עם 23.1 מיליון דולר, אחריה איטליה עם 19.3 מיליון דולר וצרפת עם 17.9 מיליון דולר.
מחוץ לאירופה, השוק הגדול ביותר היה יפן עם 14.6 מיליון דולר, ואחריה אוסטרליה עם 12.6 מיליון דולר.
רוב הביקורות מהתקשורת הבינלאומית שיקפו את התגובות המקומיות – הן שיבחו את סטריפ ושחקנים אחרים, אך גם תיארו את הסרט כ"צפוי".
פיטר בראדשו מהגרדיאן, שמצא את הסרט "בינוני ומשעשע", הביע ביקורת על בלנט וקרא לה "אכזבה ממשית...
באינדפנדנט, אנתוני קווין כתב שסטריפ "עשויה פשוט להעניק לנו כאן קלאסיקה", וסיכם שהסרט "קליל ועסיסי כמו מסטיק טרי".
במרבית השווקים שמר הסרט על שמו המקורי באנגלית, או תורגם לשפה המקומית.
עם זאת, באמריקה הלטינית שינו את השם בצ'ילה, קולומביה, אקוודור, מקסיקו ווונצואלה ל"El diablo que viste Prada" ו-"El diablo se viste a la moda" ("השטן שלובש פראדה" ו"השטן אופנתי", בהתאמה).
בפולנית השם הוא Diabeł ubiera się u Prady, שמשמעותו פחות או יותר "השטן מתלבש אצל פראדה" במקום התרגום המדויק "השטן לובש פראדה".
באיטלקית השם הוא Il diavolo veste Prada, שמשמעותו המדויקת היא "השטן לובש פראדה".
בטורקית השם הוא Şeytan Marka Giyer, שמתורגם ל"השטן לובש מותגים".
ברומנית השם הוא Diavolul se îmbracă de la Prada, שפירושו "השטן מתלבש מפראדה", אותו מבנה ניתן למצוא גם בצרפתית בשם Le Diable s'habille en Prada ("השטן מתלבש בפראדה").
הגרסה היפנית נקראת プラダを着た悪魔, שפירושה "השטן שלובש פראדה".
בין אנה וינטור ודמותה הספרותית/קולנועית מירנדה פריסטלי קיימים קווי דמיון רבים; היא בריטית, יש לה שני ילדים, ומשמשת כדירקטורית בחבר המנהלים של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, משרדה של פריסטלי בסרט דומה מאוד בעיצובו למשרדה המקורי של וינטור (בעקבות הסרט שופץ המשרד ומראהו שונה).
במהלך הפקת הסרט ב-2005 נטען כי וינטור הודיעה לאנשים בולטים בעולם האופנה, במיוחד מעצבים, כי היא תיצור "רשימה שחורה" של כל מי שיופיע בסרט בתפקיד עצמו והם לא יפורסמו ב"ווג".
היא הכחישה זאת באמצעות הדובר שלה, שאמר: "וינטור מעוניינת בכל דבר שיתמוך באופנה".
בפועל מסתבר שיש אמת בטענה, מאחר שבעוד שמעצבים וצלמים רבים בהם פטריק דמרשלייה וכן דוגמניות רבות מוזכרים בסרט, הרי שרק שלושה מהם, ולנטינו גראביני (Valentino Garavani), היידי קלום וברידג'ט הול, הופיעו בסרט בתפקיד עצמם.
במחווה הפגנתית, הגיעה וינטור להקרנת הבכורה של הסרט כשהיא לבושה בפראדה מכף רגל ועד ראש.
לכתבים נמסר כי תגובתה לסרט הייתה שהסרט בוודאי יופץ מיידית ב-DVD.
בראיון שהעניקה לברברה וולטרס ושודר ביום הפצת ה-DVD, אמרה וינטור כי לדעתה הסרט "ממש מבדר" ושיבחה אותו על כך שהתייחס לאופנה כ"מבדרת, זוהרת ומעניינת...
אני תמכתי בו במאה אחוז".
שלושה חודשים לאחר יציאת הסרט בצפון אמריקה (אוקטובר 2006), קיבלו הבמאי דייוויד פרנקל והסופרת לורן וייסברגר יחד את פרס הספר-לסרט של מגזין וראייטי במסגרת טקס פרסי קוויל.
צוות המגזין בחר את המועמדים והזוכים, והעורך פיטר בארט שיבח את שני היצירות:"'השטן לובש פראדה' הוא סרט מלא אנרגיה ובימוי מדויק, שהפתיע רבים בתעשייה בזכות הצלחתו המתמשכת בקופות.
הוא ריגש את הקהל האמריקני, בדומה לספר של לורן ויסברגר, שממשיך לככב ברשימות רבי-המכר".הסרט נבחר על ידי מועצת הביקורת הלאומית כאחד מעשרת הסרטים הטובים של השנה, וקיבל הכרה דומה גם מהמכון האמריקאי לקולנוע.
כשפורסמו מועמדויות פרסי גלובוס הזהב בדצמבר, הסרט קיבל התייחסות נרחבת מצד התאחדות העיתונאים הזרים בהוליווד.
הוא היה מועמד לסרט הקומדיה/מוזיקלי הטוב ביותר, ואמילי בלאנט הייתה מועמדת לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
מריל סטריפ זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בקומדיה/מוזיקל.
בינואר 2007, גילדת שחקני המסך (SAG) העניקה לסטריפ מועמדות לפרס השחקנית הטובה ביותר.
ארבעה ימים לאחר מכן, זכתה בפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר מטעם אגודת מבקרי הקולנוע הלאומית, הן על הופעתה ב"השטן לובש פראדה" והן ב"A Prairie Home Companion".
איילין ברוש מקנה הייתה מועמדת לפרס גילדת התסריטאים על התסריט המעובד הטוב ביותר.
כשהאקדמיה הבריטית לקולנוע (BAFTA) פרסמה את מועמדויותיה לשנת 2006, בלאנט, פטרישה פילד, מקנה וסטריפ כולן היו מועמדות, יחד עם מאפרות ומעצבות השיער ניקי לדרמן ואנג'ל דה אנג'ליס.
בסוף ינואר, קיבלה סטריפ את מועמדותה ה-14 לפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר, בכך האריכה את שיאה למספר המועמדויות הרב ביותר אי פעם על ידי שחקן או שחקנית.
פטרישה פילד הייתה מועמדת לאוסקר לעיצוב התלבושות, אך אף אחת מהן לא זכתה.
עם זאת, במהלך טקס האוסקר, בלאנט והאת'וויי הגישו את הפרס בקטע קומי קצר מאוד, כשנכנסו לדמויותיהן לשעבר מהסרט ושאלו במבוכה מי מהן הביאה לסטריפ את הקפוצ'ינו שלה.
סטריפ שיתפה פעולה כששמרה על הבעת פנים חמורת סבר וקימטה את מצחה במבט "פריסטלי" – ואז חייכה.
פרס מכון הסרטים האמריקאי למפעל חיים (ינואר 2007): סרט השנה
איגוד מבקרי הקולנוע האפרו-אמריקאים (דצמבר 2006): בין עשרת הסרטים הטובים של השנה
Alliance of Women Film Journalists (דצמבר 2006): השחקנית הקומית הטובה ביותר – מריל סטריפ
BMI Film & TV Awards (מאי 2007): פסקול הסרט – תיאודור שפירו
פרס גלובוס הזהב (ינואר 2007): זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בקומדיה/מוזיקל.
מעגל המבקרים של הקולנוע בלונדון (פברואר 2007):
שחקנית השנה – מריל סטריפ
שחקנית המשנה הבריטית של השנה – אמילי בלאנט
National Board of Review (ינואר 2007): בין עשרת הסרטים הטובים של השנה
Rembrandt Awards (מרץ 2007): שחקנית בינלאומית – מריל סטריפ
שחקנית בקומדיה/מוזיקל – מריל סטריפ
עיצוב תלבושות – פטרישה פילד
מספרת הסיפורים הנשית הטובה ביותר – אילין ברוש מקנה
הצלחת הסרט עצמו, "השטן לובשת פראדה", הובילה להצעה לסדרת דרמה-קומית אמריקאית, שיועדה לעונת השידורים 2007–2008 ברשת פוקס.
הסדרה תוכננה להפיק במסגרת Fox Television Studios ולהתאים את העלילה לפורמט של חצי שעה או שעה, בצילום במצלמה אחת, אך הפרויקט לא התקדם לשלבי הפקה ולא צולם אפילו פרק פיילוט.
עם יציאת הסרט בווידאו חלה התעוררות מחודשת בעניין סביב ספרה של וייזברגר, שדורג במקום השמיני ברשימת רבי-המכר של USA Today לשנת 2006, והיה הספר השני הכי מושאל בספריות הציבוריות בארצות הברית.
גרסת האודיו של הספר יצאה באוקטובר 2006 והגיעה למקום השלישי ברשימת רבי-המכר של ספרים מוקלטים בז'אנר סיפורת.
ה-DVD של הסרט יצא ב-12 בדצמבר 2006, וכלל תוספות רבות: פרשנות קולית של הבמאי, העורכים והיוצרים, אוסף פספוסים בן חמש דקות (כולל מעידות של האת'וויי על עקבים וצילומים משעשעים מאחורי הקלעים), וחמישה סרטונים קצרים על תהליך ההפקה, עולם האופנה בניו יורק, המעצבת פטרישיה פילד, הופעתו של ולנטינו ועוד.
צורפו גם 15 סצנות שנמחקו, טריילר הסרט ופרסומות נלוות.
הדיסק יצא בגרסאות מסך מלא ומסך רחב, עם כתוביות בצרפתית וספרדית, והעטיפה כללה את התמונה האיקונית של העקב האדום עם הכיתוב "Hell on Heels".
בבריטניה יצא ה-DVD ב-5 בפברואר 2007. גרסת Blu-ray שיצאה במקביל כללה את רוב התכנים, אך החליפה את הסרטונים במסלול טריוויה קופץ בצורת כתוביות.
כמה מהסצנות שנמחקו סיפקו רקע נוסף לעלילה, אך נמחקו בעריכה כדי לשמור על מיקוד בקונפליקט המרכזי בין מירנדה לאנדי – לרוב מבלי להתייעץ עם הבמאי פרנקל.
אמנם פרנקל הסכים לרוב עם הבחירות של העורך ליבולסי, אך הסתייג מהסרת סצנה שמציגה את אנדי בשליחות במתחם של קלווין קליין, בטענה שהיא ממחישה שהעבודה שלה כללה גם משימות מקצועיות.
סצנה חלופית בערב הגאלה זכתה לעדנה מחדש בטוויטר ב-2017, כאשר נחשפה מחדש.
במקום שאנדי תזכיר למירנדה את שמו של אורח, כפי שקרה בגרסה הסופית, מופיע בעלה של מירנדה, מתנהג בגסות אליה ואל ראש החברה, ואנדי מצילה את המצב בשתיקה חכמה.
רבים דנו אם הסצנה הייתה צריכה להיכלל, והסכימו כי הייתה משנה את הדינמיקה של הדמויות באופן מהותי.
הסרט הפך מיד עם צאתו ב-12 בדצמבר 2006 להשכרת ה-DVD הפופולרית ביותר בארה"ב, והחזיק במקום הראשון עד סוף השנה, כשהוסיף 26.5 מיליון דולר לרווחיו.
עד סוף 2007 נמכרו כ-5.6 מיליון עותקים, בסכום כולל של 94.4 מיליון דולר.
בין הסצנות שנמחקו (ונכללו ב-DVD) היו כאלו שהוסיפו מידע רקע, אך רובן הוסרו כדי לשמר את המיקוד בעימות בין מירנדה לאנדי.
אחת הסצנות הבולטות שנמחקו, בה מירנדה מודה בשתיקה לאנדי לאחר שבעלה מביך אותה באירוע, עוררה דיון נרחב בטוויטר ב-2017 – רבים הסכימו שהיא הייתה משנה את הסרט לחלוטין אילו נכללה.
לקראת עשר שנים ליציאת הסרט, בשנת 2016, מגזין Vanity Fair ערך סקירה של תוצאות שוברי הקופות בסופי השבוע של יום העצמאות בארצות הברית ב־15 השנים האחרונות.
הם ציינו כיצד סרטים שזכו להצלחה גדולה אך לא שרדו מבחינה תרבותית הובסו על ידי סרטים פחות זכורים לאורך זמן.
המגזין כינה את הניצחון של סופרמן חוזר על "השטן לובש פראדה" כ"הכי אירוני" מבין המקרים האלה.
"[...] מידת החדירה של השטן לובש פראדה לתרבות הפופולרית אינה דורשת הסבר – כפי שגם לא דורש הניכור של סופרמן חוזר".
דעות השחקנים מדוע הסרט ממשיך להחזיק מעמד שונות.
אן האת'ווי סיפרה לוראייטי כי לדעתה רבים מזדהים עם המצב שבו אנדי עובדת אצל מישהי שנראית בלתי ניתנת לריצוי.
"לכל אחד הייתה חוויה כזו".
סטנלי טוצ'י לא חשב שצריך הסבר מסוים: "זה סרט מדהים...
סרטים מדהימים הופכים להשפעתיים, לא משנה על מה הם".
בכתבה לרגל העשור, וראייטי ציין שהסרט תרם לקריירות של שלוש שחקניות המרכזיות.
מלבד המועמדות לשיא האוסקר של מריל סטריפ, הסרט הוכיח שהיא מסוגלת למשוך קהל בכוחות עצמה, ופתח בפניה דלתות לתפקידים ראשיים בקולנוע קיץ אחר כך, כמו במאמא מיה!
עבור האת'ווי, זה היה תפקידה הראשי הראשון לקהל בוגר.
המפיקים שהבחינו שהיא הצליחה מול סטריפ, שכרו אותה לתפקידים רציניים יותר כמו ברייצ'ל מתחתנת ועלובי החיים, עליו זכתה באוסקר.
"אני חושבת שאנשים ראו הבטחה – זה גרם להם לרצות לראות עוד".
האת'ווי מאמינה שהקריירה של אמילי בלנט פרצה בזכות תפקידה בסרט.
"מעולם לא ראיתי כוכב נולד לפני כן", אמרה.
בלנט הסכימה שזה היה "שינוי לילה ויום" עבורה – היום שאחרי יציאת הסרט, העובדים בבית הקפה שבו נהגה להיפגש בבוקר הכירו אותה פתאום.
גם עשר שנים אחרי, אנשים ממשיכים לצטט לה את הדיאלוגים מהסרט לפחות פעם בשבוע, היא מספרת.
לפי המפיקה וונדי פיינרמן, הסרט סלל את הדרך להבנה בקרב יוצרי ומפיצי קולנוע שקיים קהל נשי חזק ומשמעותי, שלא ניתן לפצל לפי גיל.
היא ציינה סרטים שבאו בעקבותיו, כמו מאמא מיה!, 27 שמלות (שנכתב גם הוא על ידי מקנה), ולפני שאפול שניסו לשחזר את הצלחתו – אך לטענתה לא הצליחו באותה מידה.
"'פראדה' מזכיר לי סרטים קלאסיים שאין לנו מהם הרבה היום – סרטים שלא מציעים רק עלילה אחת, אלא הרבה יותר מזה...
אתה פשוט רוצה שוב למצוא משהו שיגע ברוח התקופה כפי שהסרט הזה עשה".
מבחינת מריל סטריפ, החידוש הגדול היה שהסרט הצליח לרגש גם גברים.
"זו הפעם הראשונה, בכל סרט שעשיתי, שגברים ניגשו אליי ואמרו: 'אני יודע בדיוק מה הרגשת, זה ממש כמו החיים שלי'.
עבורי זו הייתה הפריצה האמיתית של "השטן לובש פראדה" – שהוא נגע גם בגברים, ברמה מאוד עמוקה", סיפרה ל-Indiewire.
הסרט הותיר חותם מתמשך בתרבות הפופולרית.
מאז שחרורו, הוא הוזכר ונלעג בפרקים של משפחת סימפסון, המשרד (בפרק עם סטיב קארל כמייקל סקוט מחקה את מירנדה לאחר שצפה בסרט בנטפליקס) והקרדשיאנס, ודמותה של מירנדה שימשה כנקודת השוואה לנשים בעמדות כוח, כולל פוליטיקאיות כמו איימי קלובושר.
הסרט שינה את הדרך בה נתפסת דמות העוזרת האישית בציבור, ואף השפיע על השיח סביב תנאי העבודה של עובדים צעירים בתעשיות יצירתיות.
מאמרים מאוחרים יותר הצביעו גם על מורכבותו – מצד אחד, הסרט נתפס כפורץ דרך שהקדים את דמות האנטי-גיבורה הנשית, ומנגד, נמתחה עליו ביקורת על הצגת מערכת יחסים רעילה כמפתח לקריירה.
מגזין Harper's Bazaar, למשל, טען כי הסרט מחזק רעיון בעייתי לפיו נשים צריכות לספוג כל יחס בעבודה כדי להצליח.
Variety ציין כי הצלחת הסרט נבעה גם מתזמון מושלם – הוא הגיע בשעה בה עולם האופנה הפך לנגיש יותר לקהל הרחב, והוביל להתעניינות בפרויקטים כמו בטי וThe September Issue .
כתבה במגזין The Ringer אף טענה שהסרט הפך את אנה וינטור מדמות אגדתית בעולם האופנה לאייקון תרבות כלל-עולמי.
דמותו של נייט, בן הזוג של אנדי, עוררה עם השנים אנטיפתיה לא פחותה מזו של מירנדה – ויש מי שכינו אותו "הנבל האמיתי של הסרט".
הוא נתפס כבן זוג שיפוטי, פוגעני ומזלזל, שמקטין את הצלחותיה של אנדי ומבקר את בחירותיה בתחום האופנה והקריירה.
במיוחד עוררה זעם הסצנה שבה הוא נוזף בה על שהחמיצה את יום ההולדת שלו, אף על פי שעשתה זאת מסיבות מקצועיות.
התסריטאית אלין ברוש מקנה הגנה על הדמות, וטענה שנייט מייצג קול ביקורתי כלפי בחירה בקריירה לא אותנטית.
היא הודתה שהוא נשמע מעט "בכיין", אך טענה שיש ממש בטענותיו.
גם השחקן אדריאן גרנייה, שגילם את נייט, אמר ברבות השנים כי רק בדיעבד הבין את הביקורת עליו – והודה שבעצמו לא היה אז בוגר רגשית.
אן האת'וויי, לעומתו, הציעה מבט סלחני יותר ואמרה שכל אחד היה "ילדותי" בשלב כלשהו, ושנייט פשוט התאכזב באותו רגע – כפי שקורה לכולנו לפעמים.
לדברי אנדרו ג'וזף פגודה, מרצה ללימודי מגדר מאוניברסיטת יוסטון, הסרט לא מערער על שרירותיות או חוסר ההוגנות של אידיאלי היופי הנשיים – אלא מציג אותם כעובדה נתונה שלא ניתן לשנות או לאתגר, גם כשהדמויות עצמן מתקשות לעמוד בהם.
הוא מצביע, למשל, על השיר "Suddenly I See" בפתיחה, שמלווה את התארגנות הנשים לעבודה ומשבח אידיאל נשי חיצוני – בשעה שסרטים כמעט אף פעם לא עושים זאת כלפי גברים.
גם הופעתה הראשונה של מירנדה מצולמת דרך המבט הגברי, כאשר רואים רק את רגליה.
לטענתו, הסרט אף מרמז שאנדי מתקבלת לעבודה בעיתון בסוף הסרט בזכות שינוי ההופעה שלה.
עם זאת, ביולי 2024 דווח כי אולפני דיסני החלו בפיתוח מוקדם של סרט המשך רשמי.
הבמאי דייוויד פרנקל נמצא במגעים לשוב, בעוד שהתסריטאית אליין ברוש מקנה והמפיקות ונדי פיינרמן ודזירהו ביקשו לשוב לתפקידן מהסרט הראשון.
הסרט צפוי לצאת ב־1 במאי 2026, ובמרכזו תעמוד דמותה של מירנדה פריסטלי (סטריפ), המתמודדת עם דעיכת עולם המגזינים המסורתי ונאלצת להתמודד מול אמילי (אמילי בלאנט), שכעת משמשת כמנהלת בכירה בתאגיד אופנה בעל שליטה בתקציבי הפרסום שפריסטלי זקוקה להם.
בלאנט אישרה כי הצילומים יחלו ביולי 2025.
בשנת 2015 נחשף כי מפיק הברודוויי קווין מקולום חתם שנתיים קודם לכן על הסכם עם אולפני פוקס לפיתוח גרסאות בימתיות לסרטים מהארכיון שלהם, ובמיוחד גילה עניין בשניים: גברת דאוטפייר ו-"השטן לובשת פראדה".
בתחילת 2017 הוכרז רשמית כי מקולום, בשיתוף Fox Stage Productions, עובד על עיבוד מוזיקלי ל"השטן לובשת פראדה", המבוסס הן על הסרט והן על הספר.
אלטון ג'ון ושיינה טאוב נשכרו להלחין את המוזיקה והמילים, בעוד המחזאי פול רודניק, שכתב סצנות מוקדמות לתסריט המקורי, יכתוב את הליברית.
ביולי 2019 נערכה קריאה סגורה ראשונה עם השחקנים: אמילי סקינר (מירנדה), קריסטינה אלאבאדו (אנדי), הלן יורק (אמילי) ומריו קנטון (נייג'ל).
בהמשך, הוכרזה ריצת בכורה שתתקיים בין יולי לאוגוסט 2020 בתיאטרון ג'יימס מ.
נידרלנדר בשיקגו, ביוזמת הבמאית אנה ד.
שפירו, המנהלת האמנותית של תיאטרון סטפנוולף המקומי.
לאחר מכן צפויה ההצגה לעלות גם בברודוויי, אך מועד ומיקום סופיים טרם פורסמו.
השטן בגוֹרֵיי (ביידיש: דער שטן אין גאָריי: אַ מעשה פון פארצייטנס) הוא רומן על רקע פולין של המאה השבע-עשרה, פרי עטו של יצחק בשביס-זינגר, חתן פרס נובל לספרות.
הספר יצא לאור ביידיש בפולין בשנת 1933, לאחר שפורסם בהמשכים בירחון יידיש בוורשה.
הרומן תורגם לעברית על ידי מרדכי ליפסון בהוצאת דביר בשנת 1953, ולאנגלית בשנת 1955. בשנת 2000 יצא בתרגום עברי נוסף מאת בלהה רובינשטיין בהוצאת כרמל.
זהו ספרו הראשון של בשביס-זינגר, והיחיד מבין ספריו שראה אור בפולין, טרם עקירתו לארצות הברית ב-1935.
הרומן מתאר את קורותיה של עיירה יהודית בפולין בתקופת גזירות ת"ח ת"ט, שבהן נרצחו אלפי יהודים במסגרת מרד הקוזאקים בהנהגת בוגדן חמלניצקי בפולין.
הרומן ממשיך ומתאר את התקופה שלאחר תום הפרעות, התאוששותה האיטית של העיירה ותקוותם של יהודי הגולה כי הפרעות היוו למעשה חבלי משיח לקראת בואו של המשיח שבתי צבי.
תנועת השבתאות מיוצגת ברומן על ידי יהודי שמגיע אל העיירה ומפיח בה את תקוות המשיח.
בעיירה מתגבשים במהרה שני מחנות סביב שניים ממנהיגי הקהילה – אחד הרואה את הגאולה בדמותו של שבתי צבי, ואחרת הרואה בו משיח שקר ודוגלת בדבקות ביהדות המסורתית.
עם הופעתם של מביאי בשורה למיניהם, המהלכים קסם על יושבי העיירה, הולכת זו ונשבית בשבתאות.
נביאים באים מבחוץ וקמים מבפנים וסוחפים את התושבים לאמונה כי הגאולה עומדת בפתח.
היעדר החשש מפני העתיד מביא לסוג של ניהיליזם, לקיפאון כלכלי, חקלאי, מסחרי – ולהנחת המבטחים כולם באלוהים.
השטן המופיע בשם הספר אינו אדם מסוים.
מביאי בשורה מתמקמים בגוריי בזה אחר זה, כולם כאחד מחדירים תקוות שווא בלב היהודים הכמהים לגאולה, תקווה אשר מתנפצת בפניהם במלוא עוזה עם חלוף הזמן.
עם התרסקותה הרוחנית (והמוסרית) של העיירה מגיע לקנן בה שטן מוחשי יותר, בצורת דיבוק האוחז בנביאה בת העיירה, שלפנים הייתה משליחיו של שבתי צבי.
האישה אחוזת הדיבוק הופכת למקור חדש של התעללות ואכזריות כלפי העיירה רדופת האסונות.
ב'אחרית הדבר' שצירפה המתרגמת בלהה רובינשטיין לספר במהדורתה, העלתה השערה לפיה העיירה גוריי שבה מיקם בשביס את התרחשות הספר, היא רמז לעיירת מולדת משפחתו בילגוריי, אך ככל הנראה העלילה עוסקת בכפר הסמוך גורַיי (בפולנית: Goraj; ביידיש: גאריי) שבדרום-מזרח פולין, כ-60 ק"מ מדרום ללובלין וכ-20 ק"מ מבילגוריי.
תרגם מרדכי ליפסון, הוצאת דביר תל אביב, 334 עמודים, 1953.
תרגם מרדכי ליפסון, חידשה שולי נוסבאום, הוצאת דביר תל אביב, 272 עמודים, 1988.
תרגמה בלהה רובינשטיין, הוצאת כרמל ירושלים, 163 עמודים, 2000.
השחתת אתר אינטרנט היא תקיפה של אתר אינטרנט שמטרתה, על פי רוב, היא החלפת דף הבית של האתר.
השחתת האתר יכולה להיעשות רק בהינתן ההרשאות המתאימות לשינוי תוכן האתר, הרשאות המושגות במרבית המקרים על ידי ניצול פרצת אבטחה באתר עצמו או בשרת המריץ אותו.
חוקרי אבטחת מידע מונים מספר סיבות הגורמות להאקר להשחית אתרים:
כאמצעי לקידום מעמדו של ההאקר המבצע בקרב קהילת ההאקרים.
כאמצעי להעברת מסרים אידאולוגים באמצעות האתר המושחת.
כתחביב של האקרים צעירים, בדומה לריסוס כתובות גרפיטי בשנות ה-80.
הסכסוכים השונים שידעה ישראל הציבו את אתרי האינטרנט המזוהים עימה במאבק מול קבוצות האקרים המתנגדות לה, רובן מוסלמיות.
ריבוי התקיפות שבוצעו על אתרים בישראל אף נחשב לעיתים לנדבך במערכה שבין ישראל לעולם הערבי, תחת הכינוי ג'יהאד אלקטרוני.
ביוני 2006, בעקבות מבצע צה"ל ברצועת עזה, נפתח גל חסר תקדים של פריצות ללמעלה מ-750 אתרים ישראלים תוך יממה והשחתתם בידי האקרים ערבים ומוסלמים מכל רחבי העולם, בייחוד בידי קבוצת Team Evil המרוקנית.
באפריל 2008 הושחת אתר בנק ישראל למשך מספר ימים על ידי קבוצת האקרים ערבים.
פרוץ מבצע עופרת יצוקה בשלהי 2008 הביא לגל השחתות נוסף של אתרים ישראלים בידי קבוצות האקרים מורחבות שכינו את עצמן Jurn-Team & Cyber-Terrorist & Team-Evil.
במקרה זה ההשחתה בוצעה באמצעות התחברות לגיטימית לשרת שמות התחום הישראלי המרכזי והפניית כתובות האתרים שהושחתו לאתר מוכן המכיל תוכני הסתה אנטי-ישראלים.
החל משנת 2013 מבצעים האקרים ערבים ומוסלמיים, שרובם מזהים את עצמם עם קבוצת "אנונימוס", מתקפה שנתית תחת השם "OpIsrael" ובמסגרתה מושחתים אתרי אינטרנט ישראליים ממניעים פוליטיים.
בשנת 2019 קבוצת האקרים פלסטינים מקבוצת אנונימוס, הצליחה להשחית מיליוני דפי אינטרנט ישראליים על ידי פריצה לתוסף נגישות.
מטרתם הייתה פוליטית, בעקבות הכרת ארצות הברית בירושלים כבירתה של מדינת ישראל.
ניתן לכלול במסגרת הנושא גם השחתה של אתרי אינטרנט הפועלים בשיטת ויקי.
אתרי ויקי למיניהם, וביניהם גם ויקיפדיה, הם אתרים הנבנים בשיטה שבה תוכן האתר נכתב ונערך על ידי כלל המשתמשים, ולכן, אתרים כאלו יהיו מועדים יותר להשחתות.
כיוון שהעריכה באתרי ויקי זמינה לכלל המשתמשים, אין צורך בידע טכני מיוחד ובפרט לא בידע באבטחת מידע, משום שכשם שכל משתמש יכול להיכנס לדף מבוסס ויקי ולעורכו, כך גם ניתן להשחיתו באותה הקלות.
השחתה באתרי ויקי (נקראת גם ונדליזם) עשויה לכלול הוספה, מחיקה או שינוי של מידע בדף מסוים.
השחתות עשויות לכלול הוספת שטויות והבלים (כולל גיבובי טקסט חסר משמעות בסגנון "ברלפונגוז"), תוכן לא הגיוני או הומוריסטי, אך לעיתים גם תוכן קונספירטיבי, שמועות ופייק ניוז, לשון הרע והשמצות.
לאורך ההיסטוריה, אתרי ויקי, לרבות ויקיפדיה, נאבקים לשמור על האיזון בין חופש העריכה לבין שמירה על איכות התכנים ומהימנותם כדי למנוע ממשתמשים להכניס מידע שעשוי להיות בעל פוטנציאל אדיר להזיק לציבור או להטעותו.
האתגר העומד בפני ויקיפדיה תואר על ידי העורך הראשי לשעבר של אנציקלופדיה בריטניקה, רוברט מק'הנרי, באופן הבא: "המשתמש המבקר בוויקיפדיה...
נמצא באותה הסיטואציה בה נמצא מבקר בשירותים ציבוריים.
הם עלולים להיות כל כך מסריחים כך שהוא יודע שעליו לנקוט משנה זהירות, או שהם נראים נקיים למדי, דבר המציג תחושת שווא של ביטחון.
מה שהוא בוודאי לא יודע - זה מי השתמש בשירותים לפניו"
באתרי ויקי ישנם מספר דרכים לטפל במשחיתים.
חלק מאתרי הוויקי נועלים את כל התוכן לעריכה מפני משתמשים אנונימיים ולכן דורשים הרשמה על מנת לערוך, אך משחיתים עקביים ונמרצים יתגברו על הבעיה ולא יהססו לפתוח משתמש במיוחד בשביל להזיק לאתר.
הדבר נפוץ בעיקר באתרי ויקי "ייעודיים" לנושא מסוים (אתרי "FANDOM by Wikia" לדוגמה: מיזם המארח אתרים ייעודיים בנושאי קומיקס, ספרים, סרטים, משחקי מחשב וכיוצא בזה).
באתרים כמו ויקיפדיה, שם זכות העריכה לכולם היא עקרונית, למשתמשים בעלי הרשאות ניהול ("מפעילי מערכת") יש אפשרות לנעול ערך "בעייתי" לתקופת זמן, כך שרק משתמשים רשומים, משתמשים מאומתים ובמקרים נדירים מפעילי מערכת בלבד יוכלו לערוך את הערך.
עם זאת, ויקיפדיה האנגלית נעלה את האתר לעריכה על ידי אנונימיים בשנת 2005 עקב מקרים חוזרים ונשנים של הכנסת מידע שגוי הנוגע לרצח הנשיא קנדי.
אתרי ויקי מספקים מערכת ניהול גרסאות ודף שינויים אחרונים.
בעזרת הכלים האלו יכול המשתמש לבדוק מתי הוכנסה ההשחתה, ולשחזר את התוכן לגרסה שקדמה להשחתה.
יש אתרי ויקי בהם מציאת ההשחתות ושחזורן מתבצעת על ידי בוט שנוצר במיוחד עבור המטרה הזו.
משתמשים בעלי הרשאות ניהוליות יכולים, בנוסף לכך, לאתר את המשתמש או כתובת ה-IP שביצעה את ההשחתה, ולנקוט בצעדים הרתעתיים או ענישתיים בהתאם לחומרת המקרה, ולמדיניות הטיפול בהשחתה באותו האתר.
השטח הגדול היה כינוי בשנות ה-50 ובשנות ה-60 לאזור הגרעין העתיק של יפו, שבמרכזו גן הפסגה של ימינו (יפו העתיקה), שלאחר שנהרס בפעולת עונשין בריטית בימי המרד הערבי הגדול ובמלחמת העצמאות הפך לשטח של חורבות, ומוקד לפשע וזנות.
בשנות ה-60 פונו התושבים שגרו בו והוא שוקם והפך לאזור של תיירות, גנים ציבוריים ורובע אמנים.
עד להריסתו של "השטח הגדול" היה אזור יפו העתיקה מאוכלס בצפיפות בבנייה רוויה, בדומה לקסבה בלבן של ערים ערביות.
ביוני 1936 נערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי מבצע עוגן (לאחר ההריסה תוואי השטח ממעוף הציפור נראה כעוגן), בו נהרסו בתים על מנת לפלס נתיבים בתוך השטח המאוכלס, לשם הקלת השליטה בעיר יפו שהייתה אחד ממרכזי הלאומיות הערבית.
במונחים של שמות הרחובות כיום, "המוט המרכזי" של העוגן התחיל מרחוב יפת מערבה, דרך רחוב הפנינים והמשיך דרך גן הפסגה עד לכיכר קדומים.
מהמוט המרכזי נפרשו שתי שוקיים: דרומה, דרך רחוב שגב והמשך ברחוב לואי פסטר; צפונה, רחוב (טיילת) מפרץ שלמה.
המבצע הביא להרס של אזורים נרחבים.
בזמן ולאחר מלחמת העצמאות עזבו את יפו רוב התושבים הערבים.
מתוך למעלה משמונים אלף איש שגרו בה לפני המלחמה, נותרו כשלושת אלפים.
המרחב ההרוס נותר מלא בחורבות, כוכים וחדרונים מטים ליפול, שיכלו לשמש בדוחק למגורי אדם.
הערבים הנותרים פונו מאזור "השטח הגדול" ורוכזו בשכונת עג'מי.
את העיר ניהל מושל צבאי, מאיר לניאדו, שבמקביל הפנתה למרחב הסוכנות היהודית עולים חדשים, בעיקר מארצות הבלקן וצפון אפריקה, במטרה לתפוס חזקה ולמנוע מהתושבים הערבים לחזור למקום.
חלק אחר של התושבים היו פולשים שתפסו בתים.
במהלך שנת 1949 אירעו מספר מקרים של התמוטטת בתים, בהם נהרגו כעשרה איש.
בתגובה החלו השלטונות להרוס חלק מהבתים הרעועים, הם הוכרזו כנכסי נפקדים ועברו לחזקת רשות הפיתוח.
השטח הגדול בשנות ה-50 וה-60
בתחילת שנות החמישים גרו בשטח זה, מרחוב בוסטרוס (כיום רחוב רזיאל), ועד לפסגת תל יפו (כיום גן הפסגה) כמה אלפי בני אדם, בבתים שחלקם היו ההרוסים חלקית, האזור הפך מוקד לפשע, ובמיוחד לזנות וקיבל תדמית שלילית.
לאחר שיפו אוחדה עם תל אביב.
החלה העירייה בתוכניות לשיקום האזור, בסוף 1950 הוחל בפינוי התושבים, חלקם פונו לפחונים שנבנו במערב העיר.
אך הפינוי והשיקום התקדמו בעצלתיים, בגלל קשיי תקציב, ובשנת 1953 עדיין גרו באזור "השטח הגדול" כ-2,000 תושבים.
בשנת 1953 מונה סגן ראש העירייה משה איכילוב לאחראי לשיקום יפו העתיקה.
בלב השטח שפונה בוצעו חפירות ארכאולוגיות בראשות הארכאולוג יעקב קפלן.
ב-1956 הכריז על תוכנית להקמת גן הפסגה.
אחר כך הוחלט לא להרוס לחלוטין את כל המבנים באזור אלא לשקם אותו כרובע אמנים.
בתחילת שנות ה-60 החל האזור המשוקם לקלוט אמנים והוקמו מספר מסעדות ומועדונים באזור גן הפסגה, כחלק ממאמץ לפתח את האזור כמרכז תירות ובידור, בין השאר הוקמו המסעדות "כליף ו"אריאנה", מועדון "עומר כיאם" ומועדון "החמאם" על ידי דן בן אמוץ וחיים חפר.
במקביל הוקמו תשתיות עירוניות, קווי מים, ביוב וחשמל באמצעות החברה לפיתוח יפו העתיקה שהוקמה באותה עת.
החברה לפיתוח יפו העתיקה הייתה גם אחראית לאכלוס הבתים ששופצו, והם החכרו בעיקר לאמנים, סופרים ואומנים.
עם התקדמות שיקום ושיפוץ האזור השימוש בכינוי "השטח הגדול" פחת, במקומה נעשה שימוש בשם "יפו העתיקה".
"השטח הגדול" שימש השראה לשירים, לסיפורים, למחזות ולסרטים, שתיארו את האווירה המיוחדת ששררה במקום, חלקם מתוך מחאה חברתית, עוד בעת ש"השטח הגדול" היה מרכז לפשע ולזנות, וחלקם מתוך נוסטלגיה או אידיאליזציה.
מחזהו של יגאל מוסינזון, "קזבלן" (שלאחר מכן הפך לסרט ולמחזמר) הועלה לראשונה בשנת 1954 בתיאטרון הקאמרי בכיכובו של יוסי ידין, כמחזה מחאה, המתאר תופעה חברתית של דיכוי וקיפוח תושבי "השטח הגדול".
המחזה תיאר כיצד קזבלן, העולה מצפון אפריקה, שהצטיין במלחמת העצמאות, לא מצא את מקומו אלא בשולי החברה, ב"שטח הגדול".
המחזה הוסרט בשנת 1973 בבימויו של מנחם גולן, ובכיכובו של יהורם גאון, כמו גם למחזמר, שעלה על הבמות בשנת 1989.
בשנת 1963 בחר מנחם גולן ב"שטח הגדול" כמקום ההתרחשות של סרטו הראשון אלדורדו, שתיאר גם הוא את עולמם של אנשים משולי החברה החיים בשטח הגדול.
בשנת 1963 ביים הבמאי שלמה סוריאנו את הסרט "ניני" בכיכובו של אריק איינשטיין, המתאר את אהבתם של בן טובים תל אביבי לבחורה ערבייה מ"השטח הגדול".
סרטו של אפרים קישון, "השוטר אזולאי" (1971) מתאר כיצד יוצאים פושעי "השטח הגדול" ובראשם עמר (יוסף שילוח) לעזרת השוטר אזולאי העומד בפני הדחה מהמשטרה, ומביימים מעשה פשע על מנת שזה ימנע אותו וישמור על משרתו.
סרטיו של ג'ורג' עובדיה, ובמיוחד "נערת הפרברים" (שצולם ב-1979) מושפעים מהאווירה שיצר "השטח הגדול".
הספר "חסמבה ונערי ההפקר" בסדרת חסמבה שכתב יגאל מוסינזון, שיצא לאור בספטמבר 1951 מספר את סיפורו של נער הנמלט מביתו וחובר לחבורת נערי רחוב בשטח הגדול המונהגת על ידי הארכי-פושע אלימלך זורקין.
הספר הוסרט בשנת 1971 בבימויו של יואל זילברג ובכיכובם של זאב רווח ושלמה ארצי, אך הסרט צולם כאשר "השטח הגדול" לא היה קיים עוד, ואינו מתייחס במפורש למקום.
סדרת הסיפורים "תמונות יפואיות" של מנחם תלמי, שהייתה אף לסדרת טלוויזיה, מתארת דמויות יפואיות "עממיות", ועל אף שהתחילה את דרכה כמדור קבוע במעריב בשנות ה-70, הושפעה מאוד מאווירת "השטח הגדול" של שנות ה-50.
השיר "אין כמו יפו בלילות", שכתב חיים חפר בשנות ה-50, והתפרסם בביצוע רביעיית מועדון התיאטרון, נוקט בביטוי המפורש "השטח הגדול" - "ככה זה בעולם / אין אמון בבני אדם / מה אנחנו סך הכל / מהשטח הגדול".
השיר מתייחס במרומז לתופעת הזנות ("ונראה אצל אלוירה מה עושים החברים") ומתאר דמויות כ"צ'יקו הנהג", "מוישה גנב הזגג" ו"אלי פוקר הקלפן".
"זוהי יפו" של יוסי גמזו, שהתפרסם בביצועו של אבי טולדנו בשנת 1968 מתאר מקום "מול השעון" בו "מלח ועשן וצליל-גיטרה, סכין שלופה ומשחקי שש-בש."
השטן ואשת האיכר היה מופע בידור וזמר ישראלי מצליח משנת 1971. המופע יוחד לבלדות ושירי עמים, מתורגמים, שהיו בחלקם הגדול שירי כמיהה לחופש ומחאה כנגד דיכוי.
המופע והתקליט זכו להצלחה ניכרת ולמאות הופעות ברחבי הארץ.
המופע "השטן ואשת האיכר" הושפע ממופע קודם, "הלוך הלכה החבריא", שעלה על הבמות בישראל בשנת 1969 וכלל שירים רוסיים בתרגומו של יעקב שבתאי ובביצוע הלהקה שכללה את ליאור ייני, דודו אלהרר, אמנון ברנזון ותמי ספיבק.
לאחר שהמופע "הלוך הלכה החבריא" נקלע לקשיים, נטל אמנון ברנזון לידיו את הפקת המופע והוא זכה להצלחה רבה.
בעקבות הצלחת "הלוך הלכה החבריא" הפיק אמנון ברנזון מופע המשך, "השטן ואשת האיכר", שיוחד לבלדות ושירי עמים, מתורגמים מרוסית, אנגלית וצרפתית.
חלק גדול מהשירים בטאו כמיהה לחופש ומחאה כנגד דיכוי.
בין השירים הוקראו קטעי קישור שהיו סיפורי-עם מפולפלים ממקור אירי או מעובדים לפי סיפורי קנטרברי והדקמרון.
כל השירים וקטעי הקריאה במופע תורגמו על ידי דן אלמגור ועובדו על ידי אריה לבנון.
במאי המופע היה נדב לויתן והמנהל המוזיקלי היה צביקה כספי.
השתתפו בו: אמנון ברנזון, מפיק המופע, יחד עם שני יוצאי להקות צבאיות רפי גרנות ומיכל טל.
בין שירי המופע שהתפרסמו נמנים: "הגיטרה של פדרו", "ליושינקה", "העגורים", "האינדיאני", "אנטיה" ו"היי שלום".
בעקבות המופע יצא גם תקליט.
בשנת 1973 הועלה מופע המשך בתבנית דומה בהפקתו של ברנזון, בשם "החייט ואשת הסנדלר", עם משתתפים אחרים, בהם שלומית אהרון, אולם הופעות מופע זה נקטעו בעקבות מלחמת יום כיפור.
ב-2009 הועלה מופע מחודש של שירי "הלוך הלכה החבריא" ו"השטן ואשת האיכר", בשם "הלכה החבריא לשטן ואשת האיכר".
השטן והעלמה פרים (בפורטוגזית: O Demônio e a srta Prym) הוא רומן אשר נכתב על ידי הסופר הברזילאי פאולו קואלו.
הספר הוא השלישי והאחרון בטרילוגיה "וביום השביעי".
הספר מנסה למצוא תשובה לשאלה אשר עולה אצל בני אדם ברגעים של מצוקה, דחייה או בגידה.
בפשטות, השאלה היא "האם בני אדם רעים?"
במשך כמעט 15 שנה מבלה ברטה הזקנה כל יום בישיבה מחוץ לדלת הקדמית של ביתה, צופה בכפר השקט והנידח ויסקוס ומדברת לעיתים עם בעלה המנוח.
היא מחכה לשטן שיבוא, כפי שבעלה ניבא לה.
יום אחד מגיע גבר זר לכפר בכוונה להישאר בו שבעה ימים.
הגבר שמופיע כהתגלמות השטן, איש עשיר ומצליח אשר איבד את אמונו בצדק האנושי לאחר שטרוריסטים רצחו את אשתו ובתו.
כדי לבדוק האם הרוע הוא טבעו של האדם, מחליט הזר להטיל דילמה שטנית על תושבי הכפר, הוא מחליט להציע להם 11 מטילי זהב בתנאי שהם יהרגו את אחד מתושבי הכפר, אותו הם יבחרו.
בדרכו בכפר פוגש הגבר את שנטל פרים, נערה צעירה ויפה, המשועממת מקצב החיים האיטי ומהכפר הנידח.
שנטל מפתה תכופות תיירים למיטתה בתקווה שאחד מהם יהיה נתיב הבריחה שלה מהכפר.
הגבר לוקח את שנטל, מראה לה את מטילי הזהב אותם קבר ביער ליד הכפר ומספר לה על תוכניותיו.
מרגע זה מתנהל קרב פנימי בתוך הנערה הצעירה, בין המלאך הטוב למלאך הרע.
היא רואה בזהב את כרטיס הבריחה שלה מהכפר אך דבר מה עוצר אותה.
לאחר מספר ימים מלאי מחשבות, היא מחליטה לספר לחברי הכפר על תוכניותיו של הזר בתקווה שהם יסרבו.
תגובות אנשי הכפר למחרת אותו היום, אומנם נוטעות בלבה חששות שמא הם מתכננים לבחור אותה כקורבן.
כמעשה של ייאוש מחליטה שנטל לברוח מהעיר עם אחד ממטילי הזהב של הזר, אך נראה כי לגורל יש תוכניות שונות עבורה ובדרך היא נתקלת בזאב אשר מאיים על חייה.
למזלה של שנטל הגבר הזר מגיע ושניהם מצליחים לברוח.
באותו הזמן מתאספים חברי הכפר בכנסייה על מנת לבחור את הקורבן, כדי לקבל את הפרס הנכסף.
לבסוף הם בוחרים את ברטה הזקנה, בטענה שחייה קרובים לקצם ושבכל מקרה הם נטל עבורה, אחרי הכל, בעלה מת בתאונת ציד לפני זמן רב.
זמן קצר לפני הוצאתה להורג של ברטה הזקנה, שנטל מגיעה ונוקטת עמדה, היא מנסה להסביר לאנשי הכפר איזו טעות הם עומדים לבצע ולבסוף מצליחה לשכנע אותם שרצח אינו מוצדק תחת שום נסיבות.
כך מעניקה שנטל תשובה לשאלתו של הזר, בכולנו נמצאים הטוב והרע אך מעשינו הם תוצאה של שליטה ובחירה.
השטן לובשת פראדה , הוא רומן משנת 2003 מאת הסופרת האמריקאית-יהודייה לורן וייסברגר, מבוסס באופן חופשי על דמותה של אנה וינטור, עורכת מגזין "ווג" העולמי, ומגולל את סיפורה של המחברת מחוויות שצברה בתקופת הסטאז´ שלה, עת שימשה כעוזרת האישית של וינטור.
הספר כיכב במשך שישה חודשים ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
בשנת 2006 יצא לשווקים עיבוד קולנועי לספר בכיכובן של מריל סטריפ ואן האת'וויי.
בראשית המאה ה-21 שימשה כותבת הספר, לורן וייסברגר, כעוזרתה האישית של עורכת מגזין האופנה היוקרתי "ווג", אנה וינטור.
וייסברגר עזבה את "ווג", ועברה לעבוד ככותבת במגזין Departures, לצדו של ריצ'רד סטורי, ותחת חסותו החלה בכתיבת רומן הביכורים שלה "השטן לובשת פראדה".
אף על פי שמבקרי ספרות טוענים כי ההווי בעיתון הדמיוני "ראן-ווי" ואישיותה של העורכת הראשית מירנדה פריסלי המתוארים בספר, התבססו על "ווג" ועל אנה וינטור, טענה וייסברגר בראיון שהעניקה לבית ההוצאה לאור רנדום האוס, כי היא הסתמכה לא רק על חוויותיה שלה, אלא גם על אלו של חבריה:
אולם ללא ספק קיימים קווי דמיון רבים בין וינטור ודמותה הספרותית מירנדה פריסלי: היא בריטית, יש לה שני ילדים, ומשמשת כדירקטורית בחבר המנהלים של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
בספר עצמו מופיע שמה של אנה וינטור כמתחרה של מירנדה פריסלי.
"העיתונות אהבה להשוות בין תעלוליהן של אנה ומירנדה, אולם אני נוכחתי לדעת שבלתי אפשרי שמישהו יוכל להיות בלתי נסבל כמו הבוסית שלי...
הן מעולם לא חיבבו זו את זו במיוחד."
הג'וב שקיבלה אנדריאה נחשב יוקרתי, אך היא רק מזכירה זוטרה ואינה עיתונאית.
יש האומרים כי אם תשרוד שנה בתפקידה, ייפתחו בפניה דלתות לעולם העיתונות והתקשורת.
למרות תנאי העבודה הקשים והדרישות הבלתי אפשריות של מירנדה, מצליחה אנדריאה בעבודתה, ובלי לשים לב היא עצמה משתנה.
היא משנה את סגנון לבושה, הופעתה ויחסה לחבריה, מה שגורם לה לפרידה זמנית מבן זוגה.
אולם, לבסוף היא מתעשתת ומבינה שמכרה את נשמתה לשטן האופנה, בתמורה לאובדן אהבת אמת וידידות כנה של חבריה האמיתיים.
בטרם פרסומו של הספר הייתה ציפייה גדולה של קוראים לתיאור "מאחורי הקלעים" של "ווג" והעורכת הראשית שלו מפיו של "מישהו מבפנים".
בריאיון ל"ניו יורק טיימס" אמרה אנה וינטור: "תמיד נהניתי מסיפורת טובה.
אך עוד לא החלטתי אם אני רוצה לקרוא את הספר או לא."
עם צאתו של הספר לאור, לא "ווג" ולא שום כתב עת אחר של תאגיד קונדה נאסט ביקרו את ספרה של וייסברגר.
כשהסרט יצא לבתי הקולנוע, "הניו יורקר" יצא בביקורת שהמעיטה מערכו של הסרט לעומת הספר.
ג'נט מסלין מה"ניו יורק טיימס" נמנעה מלהזכיר את שמה של וינטור באחת משתי הביקורות השליליות שכתבה על הספר.
גם בביקורות החיוביות שהעניק ה"ניו יורק טיימס" לסרט שיצא בעקבות הספר לא הוזכר שמם של "ווג" ווינטור.
"מלבד זה שהוא נתן לווייסברגר את חמש עשרה הדקות שלה, הוא הציב את אנה כפי שמגיע לה - בפנתאון הסלבריטאי השולט."
השטחים הפלסטיניים , המכונים גם השטחים הפלסטיניים הכבושים (Occupied Palestinian territories או בקיצור, OPT), הוא ביטוי המשמש לעיתים קרובות ב כדי לתאר את יהודה ושומרון, מזרח ירושלים ורצועת עזה, שלדעת רבים בקהילה זו נמצאים תחת כיבוש ישראלי.
המונח "השטחים הפלסטינים הכבושים" שימש את האומות המאוחדות וארגונים בינלאומיים אחרים בין השנים 1998–2013 כדי להתייחס לשטחים שבשליטת הרשות הפלסטינית.
בדצמבר 2012 החליפה מזכירות האו"ם מונח זה במונח מדינת פלסטין.
ארגון התקינה הבין-לאומי (ISO) אימץ את שינוי השם בשנת 2013. נכון לינואר 2017, מועצת הביטחון של האו"ם ממשיכה להתייחס ל"מדינת פלסטין" כישות לא סוברנית; הדבר מונע את קבלתה של "מדינת פלסטין" כחברה בעצרת הכללית של האו"ם.