tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במבט ראשון נראה הלברדוריט כמינרל בעל גוון כהה עמום אך בחיתוך למקטעים הוא מייצר משחקי אור וצבע לאורך מישורי הפצילות הקרויים "לברדוראסנס" (labradorescence).
הצבעים הנפוצים הם ירוק, כתום, כחול, וסגול.
לִבְנַת חבלה (ברבים: לִבְנֵי חבלה) היא מטען חומר הנפץ הנפוץ ביותר בצה"ל.
היא נועדה לפיצוצים קטנים (כגון לפריצת דלתות או קירות) וליזימת מטענים גדולים יותר.
לפיצוצים גדולים יותר משתמשים בכמה לבני חבלה המוצמדות יחדיו, ואף בארגזים שלמים שלהן.
לבנת החבלה תוצרת ישראל העיקרית שבשימוש צה"ל היא לבנה מספר 10, כאשר בעבר היו נפוצות בעיקר לבנה מספר 3 ולבנה מספר 4. לכל אחת מהן משקל ואופי פיצוץ שונים.
לבנים 3 ו-4 מורכבות מחומר נפץ דחוס וכן ממאיץ, ועל כן יזימתן נעשית בידי נפץ, שהוא המטען המעורר שמפעיל את חומר הנפץ הדחוס בלבנה.
את הנפץ ניתן ליזום בצורה חשמלית או באמצעות פתיל השהיה.
את לבנת החבלה ניתן להצמיד לקיר או דלת באמצעות מתקן ייעודי או באמצעים מאולתרים.
לבנת חבלה מספר 10 היא לבנה העשויה מחומר נפץ בעל יכולת אלסטית.
משקלה 567 גרם כולל עטיפה (537 גרם לא כולל עטיפה) והיא ניתנת ליזימה בעזרת נפץ בלבד (ללא מאיץ).
החל מתחילת המאה ה-21 עבר צה"ל להשתמש בהדרגתיות בלבנת חבלה מספר 10 בגלל יתרונותיה על פני הלבנים 3 ו-4.
לֶבֵּנְסְבּוֹרן הייתה תוכנית של המפלגה הנאצית, בתקופת מלחמת העולם השנייה, ל"השבחת" הגזע הארי.
התוכנית פעלה במסגרת המשרד הראשי לגזע והתיישבות של האס אס.
התוכנית הוגדרה כתוכנית רווחה, שבמסגרתה מוקמו ילדים ממוצא ארי ובעלי נתונים גופניים מתאימים, במשפחות אומנה טהורות, או במוסדות טהורים, שנועדו לחנכם ולהכשירם כבני הגזע העליון.
חלק מהתינוקות נולדו לאימהות טהורות גזע גרמניות או סקנדינביות, שזווגו עם אנשי אס אס גרמניים בעלי נתונים אריים.
חלק אחר מהתינוקות, שענו על הקריטריונים הגזעיים, נחטפו כפי הנראה מאמותיהם.
על התוכנית מטעם השלטון הנאצי היה אחראי היינריך הימלר.
הימלר פעל בדרכים רבות להגברת טהרת הגזע הארי.
בנוסף לפרויקט לבנסבורן דרש הימלר גם דרישות שלא יצאו אל הפועל, כמו מתן אפשרות בחוק לאנשי אס אס לשאת אישה שנייה, ולהורות לכל אישה עד גיל 35 בגרמניה ללדת ארבעה ילדים טהורי גזע לאנשי אס אס, ואחת היא אם אביהם נשוי או רווק.
חלק מרעיונות אלו גובשו להצהרת כוונות פורמלית מטעם הרייך השלישי, בפקודה שניתנה ב-28 באוקטובר 1939, הקובעת כי משימתן העליונה של טהורות הגזע היא ללדת את ילדי הלוחמים היוצאים אל המלחמה.
מתחילת מלחמת העולם הראשונה הייתה הילודה בגרמניה בירידה.
בשנת 1920 היה מספר הלידות בגרמניה 894,978, ואילו בשנת 1932 היה מספר הלידות 516,793, ומהנמוכים, באחוזים, בעולם המתועש.
מספר ההפלות היה כ-600,000 בשנה, דבר שהוסיף להקטנת הילודה.
שנתיים לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון, בדצמבר 1935, הוקם בברלין מה שהוגדר כפרויקט רווחה ה"לבנסבורן" לעידוד טהרת הגזע הארי.
המימון לתוכנית תוכנן להגיע מתרומות שאזרחי המדינה הגרמנים התבקשו, אך לא חויבו בחוק, לתרום, פרט לאזרחים שהיו רשומים כחברים באס אס.
אלה חויבו לפי חוק לתרום עבור תוכנית הרווחה, לפי מספר הילדים במשפחה, במה שכונה "המחויבות הלאומית להגברת הילודה".
את הסכום הגבוה ביותר שילמו משפחות ללא ילדים.
משפחות שהיו להן יותר מארבעה ילדים היו פטורות מתשלום עבור התוכנית.
עצם שיטת התשלום הייתה אמורה להוות תמריץ לילודה.
בתחילה תוכנן הפרויקט כ"תוכנית רווחה" לנשות קציני האס אס, באספקת מקומות שבהם הן היו יכולות ללדת בתנאי אירוח נוחים, ודאגה להן למנוחה בתקופת ההיריון והלידה.
בהמשך החלה התוכנית לקבל גם נשים לא נשואות שהרו, אם היו טהורות גזע וזהותו הארית של האב הייתה ברורה.
לאחר פתיחת הפרויקט סופקו גם מגורים לאותן נשים, והתוכנית שימשה גם כסוכנות אימוץ לילדים "טהורי גזע" שהיו ללא הורים.
במקרים שבהם לא היו הוריהם של התינוקות מוכרים כחברי אס אס, עברו התינוקות וההורים בדיקה רפואית מדוקדקת על ידי רופאי אס אס לפני כניסתם למעונות אלה.
באוגוסט 1936 נפתח "בית הלבנסבורן" הראשון של התוכנית, בכפר שטיינהרינג (Steinhöring), הסמוך למינכן.
הבית תוכנן עבור אמהות ו-55 ילדים.
תוך ארבע שנים הוכפל מספר המיטות במעון.
עם ניצחונותיה של גרמניה במלחמה וכיבוש מדינות אירופה, הורחבה התוכנית הן לגרמניה והן לארצות צפון אירופה, בעיקר לנורווגיה.
בתי לבנסבורן הוקמו גם במרכז אירופה ובמזרחה, למשל בפולין, לרווחת משפחות האס אס ששירתו שם.
עיקר התוכנית התקיימה בנורווגיה, שם נעשה מאמץ "להציל" תינוקות שנולדו לנשים נורווגיות מקשר עם חיילים גרמניים, על ידי העברתם למיקום מחדש, בדרך כלל למשפחות אס אס בגרמניה, שהתנדבו לגדל את הילדים.
מרכזי לבנסבורן הוקמו במקומות הבאים:
כ-8,000 תינוקות נולדו וגודלו בראשית חייהם במרכזי לבסנבורן בגרמניה, וכ-8,000 תינוקות נוספים בנורווגיה.
לא ידועה כמות הילדים שנולדו בשאר מרכזי הלבנסבורן, אך מוערך שהייתה פחותה.
בנוסף לכך, הנאצים העניקו את צלב הכבוד של האם הגרמנייה לנשים גרמניות שילדו לפחות שמונה ילדים למען הרייך השלישי.
במקביל, מזכיר המפלגה הנאצית מרטין בורמן וראש האס אס היינריך הימלר ניסו להביא לחקיקת נישואים חדשה כדי להקל על גידול האוכלוסייה, מה שהיה מאפשר לגיבורי מלחמה מעוטרים להינשא לאישה נוספת ובכך להגביר את קצב גידול האוכלוסייה.
חטיפת ילדים באירופה לצורך שילובם בתוכנית
משנת 1939 החל שלב נוסף בתוכנית לבנסבורן, שכלל חטיפת ילדים בגיל הרך, שענו באופן מוחלט על הקריטריונים הגופניים של שיוך ל"גזע העליון", הבאתם באופן זמני לבתי לבנסבורן לצורך אוריינטציה עם הגזע הארי, ולאחר התאמתם – מסירתם לאימוץ במשפחות גרמניות חשוכות ילדים.
אותם ילדים נחטפו בדרך כלל ברחוב, על ידי חיילים ששירתו ביחידה ייחודית שהייתה כפופה לפרויקט לבנסבורן.
החטיפות בוצעו בעיקר במזרח אירופה הכבושה, בעיקר בפולין.
בנוסף ליחידה הייחודית הזו, היו צוותי אס-אס פושטים על כפרים וחוות בכל רחבי אירופה הכבושה – בין השאר בנורווגיה, צרפת, פולין, אוקראינה ורוסיה.
הם היו חוטפים ילדים מהוריהם ומגני שעשועים, וכן באמצעות אקציות.
לעיתים היה מגיע צוות אס-אס למרכזו של כפר באמצע הלילה, מרכז את כל התושבים ולאחר סלקציה מפריד ילדים מאמהותיהם ומעביר אותם לגרמניה.
אלפי ילדים שענו לקריטריונים של טוהר הגזע הועברו כך לגרמניה וגודלו כגרמנים.
לעיתים מסר אותם האס-אס להורים גרמניים מאמצים, חלקם חשוכי ילדים.
ילדים שכבר היו גדולים מכדי שישכחו את שפת אמם ואת אמם, סירבו לעיתים לעבור אינדוקטרינציה, חלקם התעקשו להמשיך לדבר בשפת אמם, סירבו להצדיע במועל יד וכתוצאה מכך נשלחו למחנות ריכוז או נרצחו במקום חינוכם.
מספר התינוקות והפעוטות שנחטפו בשל מראם החיצוני, במדינות אירופה השונות, ושנמסרו באופן ישיר לאימוץ למשפחות אס אס, במסגרת תוכנית הלבנסבורן, אינו ידוע.
רק עשרה אחוז מכלל ילדי לבנסבורן החטופים הוחזרו לאחר המלחמה לבתי הוריהם במזרח אירופה וביתר מדינות אירופה מהן נחטפו.
לאחר המלחמה הואשמו מרכזי הלבנסבורן באירופה בחטיפת הילדים מבתיהם, ובחיוב האמהות היולדות להשאירם שם.
בשטחים ששוחררו על ידי כוחות הברית ושהיו בחזקת ארצות הברית, הועמדו לדין המנהלים והעובדים בבתי הלבנסבורן, ונערכו להם משפטים באשמת חטיפה.
אולם מתוך כ-10,000 מקרים של ילדים זרים (לא גרמניים) שהיו קורבנות פרויקט לבנסבורן, ניתן היה להוכיח אשמה בבית המשפט רק ב-340 מקרים, שבהם היו ראיות מעל לכל ספק שהחזקת התינוקות הייתה ללא הסכמת ההורים.
רוב המנהלים והעובדים במרכזי הלבנסבורן זוכו בבתי המשפט מאשמת חטיפה.
בנורווגיה היו רשומים כ-250 ילדים שנלקחו לאימוץ על ידי תוכנית הלבסנבורן, שבהם התברר כי האמהות חתמו מדעת על ההסכמה לאימוץ, אף אם לא נאמר להן כי הילדים יועברו לגרמניה במסגרת התוכנית להשבחת הגזע.
לאחר המלחמה החזירה ממשלת נורווגיה את רוב הילדים שנמסרו לאימוץ, פרט ל-80 מהם שנשארו בגרמניה.
בנורווגיה אחרי מלחמת העולם השנייה, ילדים שנולדו לאימהות נורווגיות ואבות גרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה סבלו מרדיפות אשר כללו בין היתר בריונות, אונס, התעללות, חרמות, ורדיפה מצד הממשלה לאחר המלחמה.
חלק מהילדים הושמו במוסדות פסיכיאטריים.
ממשלת נורווגיה ניסתה לגרש את הילדים למדינות כמו גרמניה, ברזיל ואוסטרליה, אך מאמציה לא צלחו.
קבוצת ילדים שנולדו במסגרת מיזם לבנסבורן דרשה פיצויים מממשלת נורווגיה, בשל מה שראו כמעורבותה בהתעללות שספגו.
בשנת 2008, פנתה הקבוצה לבית הדין האירופי לזכויות אדם, אך תביעתם נדחתה כיוון שהאירועים התרחשו זמן רב מדי בעבר.
אף על פי כן, 12 אלף מהילדים שנולדו בין השנים 1940-1945 קיבלו פיצוי כ"א של 8,000 פאונד מהממשלה הנורווגית.
כמה מילדי ה"לבנסבורן" ששרדו הופיעו בסרט התיעודי Wars Don't End משנת 2018.
הסרט הצ'כי Spring of Life משנת 2000 מספר את סיפורה של נערה גרמנייה-סודטית המגויסת לשמש אם לעתיד במסגרת מיזם לבנסבורן בפולין.
בסדרת הטלוויזיה The Man in the High Castle, הדמויות ג'ו בלייק וניקול דורמר הן בין הדמויות שהיו ילדים שנולדו במסגרת מיזם לבנסבורן.
משחק הווידאו My Child Lebensborn, שזכה בפרס BAFTA Games Awards בשנת 2018 בקטגוריית "משחק מעבר לבידור", מאפשר לשחקנים לחוות את חוויות האפליה והבריונות שעברו ילדי לבנסבורן לאחר המלחמה.
בספר ובסרט בחירתה של סופי, הדמות סופי מנסה ללא הצלחה לשלב את בנה בתוכנית לבנסבורן.
פרויקט לבנסבורן היה חלק מתוכניותיו של הימלר בתחום טיהור הגזע.
בהערכה מדעית – טכנית, ניתן לומר כי הפרויקט לא הצליח.
הניסיון להרחבת "גזע העל" על ידי ריבוי מלאכותי של בעלי מאפיינים ביולוגיים נורדיים, לא הביא לשוני ולא השפיע בהמשך על הרכב האוכלוסייה הגרמנית באופן משמעותי.
ההשפעה על התינוקות שהיו קורבנות הלבנסבורן, לעומת זאת, הייתה משמעותית.
רבים מילדי לבנסבורן בנורווגיה נזקקו במהלך השנים לטיפולים פסיכיאטריים וחלקם חוו קשיים שונים.
לבני זכוכית הן לבנים העשויות מזכוכית ובתוכן חלל.
לבני הזכוכית משמשות בעיקר ליצירת אלמנטים עיצוביים המשתלבים בבניה הרגילה של בטון ובלוקים, ומאפשרות חדירה של אור או שבירה של אור דרכן ועל פניהן.
זאת לנוכח תכונותיה הייחודיות של הלבנה – שקיפותה לאור (חדירה של עד 80% אור בלבנים שקופות ועד 60% בלבנים בעלות מרקם ודופן מגוונת) ומרקם חיצוני ופנימי מוגדר.
תהליך הייצור של הלבנה כולל הדבקה של שני חצאי תיבה מזכוכית ליצירת תא זכוכית חלול ושקוף או שקוף בחלקו.
בחלל אשר נוצר שורר ריק אשר מבטיח שבעת חימום (כתוצאה מקרינת השמש או שרפה) לא ייווצרו תנאי לחץ בתוך הלבנה.
תכונותיהן הנוספות של לבני הזכוכית: חוזק לחיצה גבוה, עמידות באש (בהתאם לתקנים בישראל ובעולם), יכולת בידוד אקוסטי וטרמי (נוכח הריק שבתוכן).
חסרונן של לבני הזכוכית הוא מחירן הגבוה ומורכבות הבניה בהן, המחייבת שימוש בחמרי הדבקה מיוחדים, חיזוק בברזל, מחברי פלסטיק לשמירת רווח בין הלבנים ועוד.
המידה השכיחה של לבני זכוכית היא מרובע במידות של 19 ס"מ × 19 ס"מ ובעובי של 8 ס"מ.
מידותיהן של לבני הזכוכית הותאמו לרווח ההדבקה (פוגה) שביניהן שרוחבו ברוטו הוא כ-1 ס"מ ובכך למעשה ממדיה של לבנה בנויה ברוטו (כולל המרווחים) הוא 20 ס"מ, 25 ס"מ או 30 ס"מ בהתאמה.
לֶבְּקוּכֵן או פּפֶֿפֶֿרְקוּכֵן ( או Pfefferkuchen) הן עוגיות גרמניות, אשר נמכרות באופן מסורתי בתקופת חג המולד.
הלבקוכן הן עוגיות מתובלות, הדומות לדובשניות בישראל או לעוגיית זנגביל, אשר נפוצות גם במדינות אחרות באירופה בתקופת חג המולד.
העוגיות הומצאו כנראה על ידי נזירים בפרנקוניה של ימי הביניים (סביבות המאה ה-13) בגרמניה.
קיימים תיעודים על אפיית לבקוכן בגרמניה עוד ב-1296 בעיר אולם.
העיר הידועה ביותר בייצור לבקוכן היא נירנברג שבבוואריה וקיים מסמך המתייחס להכנת לבקוכן בעיר מ-1395.
לבנית קטנה (שם מדעי: Egretta garzetta) היא עוף לבן ממשפחת האנפתיים.
גופה עדין, רגליה וצווארה ארוכים, כנפיה רחבות וזנבה קצר.
בישראל יציבה ומקננת מצויה למדי, וחולפת וחורפת שכיחה.
כל גופה לבן חוץ מהמקור השחור והרגלים השחורות, המסתיימות באצבעות צהובות.
לעיתים נדירות יש לה מופע אפור-כחלחל.
היא נפוצה בכל היבשות בסמוך למקורות מים.
ללבנית הקטנה יש אוכלוסיות יציבות ואוכלוסיות נודדות, שמקייצות באירופה וחורפות באפריקה.
הלבנית הקטנה ניזונה מדגיגים קטנים, מדו-חיים, מסרטנים, מחרקים ומיונקים קטנים.
לעיתים היא נוהגת לבחוש ברגליה את הבוץ, ולהניס טרף מסתתר אותו היא תופסת במקורה החזק.
אורך חייה עשוי לעלות על 22 שנים.
לקראת עונת הקינון, החל מראשית חודש מרץ, חל חילוף נוצות חלקי אצל הפרטים הבוגרים.
נוצות הקישוט בחזה, בגב ובכתפיים מתארכות.
בנוסף גדלות גם נוצות חוטיות באורך של כ-16 סנטימטר באזור העורף.
באותה תקופה מתקיימים טקסי חיזור ואז פונים הזוגות לבניית קיניהם, העשויים מענפים ומזרדים.
הלבנית הקטנה מקננת בשיחים ובעצים צפופים.
הלבנית הקטנה מטילה ארבע עד חמש ביצים.
הביצים סגלגלות וצבע הקליפה ירקרק אפרפר בהיר.
גודל הביצה 34x46 מילימטר ומשקלה 28.5 גרם.
משך הדגירה על הביצים נע בין 20 עד 22 ימים, ושני ההורים השומרים על קשר קבוע בעונת הקינון משתתפים בדגירה.
הלבנית הקטנה דוגרת במושבות ולעיתים עם מיני אנפות אחרים.
הגוזלים בוקעים עם עיניים פקוחות ופלומת נוצות.
שני ההורים מאכילים את הגוזלים ממקור למקור.
הגוזלים עוזבים את הקן 35 יום לאחר שבקעו מהביצים וזאת לאחר מספר ימים בהם נופפו בכנפיהם ותירגלו את שרירי התעופה שלהם.
בסוף המאה ה-19 הייתה אופנה של שימוש בנוצות לקישוט.
מאות אלפי לבניות קטנות נקטלו לשם שימוש בנוצותיהן.
בשנת 1899 אסרה המלכה ויקטוריה בצו את השימוש בנוצות קישוט בצבא.
לאחר מכן אסר הפרלמנט הבריטי על ייבוא נוצות לבריטניה, והאופנה דעכה לאטה עקב ההתנגדות של שומרי הטבע.
לבסקי סופיה (בולגרית: БК "Левски София), היא קבוצת כדורסל בולגרית מהעיר סופיה, המשחקת בליגת העל הבולגרית ובליגה הבלקנית.
הקבוצה נוסדה בשנת 1923, וזכתה 19 פעמים באליפות בולגריה.
17 פעמים זכתה בגביע הבולגרי.
בין ההשתתפות הבינלאומית של הקבוצה: סופרוליג בשנת 1984, יורוקאפ בשנת 1978 ו-1979.
בעונת 2009/10, זכתה הקבוצה באליפות הליגה הבלקנית לאחר ניצחון בגמר מול קבוצת לובצ'ן צטיניה.
בעונת 2011/12 הגיעה הקבוצה עד לגמר הליגה הבלקנית והפסידה לקבוצת הפועל גלבוע גליל.
בעונת 2012/13 שוב הגיעה הקבוצה לגמר הליגה הבלקנית והפסידה לגלבוע גליל.
בעונת 2013/14 זכתה שוב באליפות הליגה הבלקנית לאחר ניצחון 69–75 מול גלבוע גליל, באליפות בולגריה ובגביע הבולגרי.
בעונת 2014/15 משתתפת הקבוצה במסגרת הליגה האדריאטית.
לברדודל הוא כלב כלאיים שנוצר על ידי הכלאה של גזע הלברדור עם גזע הפודל.
השימוש הראשון בכינוי "לברדודל" נעשה בשנת 1955 על ידי סר דונלד קמפבל בספרו "לתוך מכשול המים", אך הכינוי נעשה נפוץ רק בשנת 1988, כאשר המרביע האוסטרלי וולי קונרון הכליא בין הגזעים ב"וויקטוריה כלבי נחייה".
מטרתו של קונרון הייתה לשלב את היתרון המרכזי של הפודל - אי-השרת שיער - עם היתרונות המרכזיים של הלברדור - האופי הנוח והקלות היחסית שבה ניתן לאמנם, במטרה שכלב הכלאיים ישמש ככלב נחייה לאנשים הסובלים מאלרגיה לפרווה.
עם זאת, בריאיון שנתן לעיתון "The Australian" באפריל 2010, קונרון ציין שהוא התחרט על כך שביצע הכלאה זו משום שהוא סבור שהפופולריות של הלברדודלים השפיעה רבות על הירידה בביקוש לכלבים גזעיים, ותרמה לעלייה בפופולריות של כלבי כלאיים אחרים.
הלברדודלים נמצאים כיום בשימוש נרחב ברחבי העולם הן ככלבי נחייה והן כחיות מחמד.
בשנת 2005 התווספה לראשונה למילון אוקספורד האנגלי המילה "Labradoodle".
משום שכלבי לברדודל הם כלבי כלאיים ואינם גזעיים, לרוב לא ניתן לצפות מה יהיו המראה או האופי של הגורים.
בשל כך, הפרווה של כלבי הלברדודל עשויה להיות מקורזלת או רכה, וכמו כן היא יכולה גם להיות ישרה וגם מתולתלת.
לכלבי לברדודל רבים עדיין יש השרת שיער, אם כי לרוב בכמויות פחותות בהשוואה לכלבים מסוג לברדור.
בדומה לרוב כלבי הלברדור והפודלים, כלבי הלברדודל בדרך כלל ידידותיים, אנרגטיים ומתאימים היטב למשפחות עם ילדים (אם כי אופיו של כל כלב עשוי להיות שונה).
לברדור סיטי היא עיר בפרובינציה ניופאונדלנד ולברדור בקנדה.
העיר שוכנת בגבול עם פרובינציית קוויבק.
העיר נוסדה בשנות השישים כדי לספק עובדים לחברת מכרות הברזל של קנדה (Iron Ore Company of Canada) שמפעילה מכרות ברזל באזור העיר.
מכרות הברזל היא התעשייה העיקרית של העיר עד היום.
אוכלוסיית העיר מנתה 7,340 תושבים במפקד התושבים שנערך ב-2011. למרות הקרבה לגבול עם פרובינציית קוויבק דוברת הצרפתית רק 1% מהתושבים דוברים צרפתית כשפת אם והרוב המוחלט הם דוברי אנגלית.
הדגל וסמל העיר מורכבים ממגן הנתמך משני צידיו על ידי אליי הצפון ובציצה יושב אוח השלג, בעלי חיים אלו נפוצים בעיר ובסביבתה.
המוטו של העיר הוא Kamistiatusset מילה בשפת הילדים שפירושו: "הארץ של האנשים שעובדים קשה".
לבניתאים (מכונים גם דגי העצם; שם מדעי: Albuliformes) היא סדרת דגים החיים בשפכי נהרות וחופים, בתוכה משפחה יחידה לִבְנִיתִיִּים (Albulidae) הכוללת 3 סוגים ו-11 מינים.
מינים אלה חיים בימים שונים כמו במים של איי בהאמה ושל חופי פלורידה, שם הם נידוגים למאכל ולספורט.
הם קרוביהם הרחוקים של הטרפוניים ויכולים להגיע במקומות בהם יש מספיק מזון למשקל של 16 ק"ג.
פיהם של דגי העצם קצר ופונה מעלה והם בעלי צבעים כסופים עם חלק עליון בצבע ירוק או כחול ושוליים עם פסים כהים.
כמותם הם יכולים לנשום חמצן מהאוויר דרך שלפוחית מיוחדת.
הם גם מסוגלים לחיות במים מליחים.
יש להם סנפיר גב בולט שלעיתים יוצר "רעמה" לאורך הגוף.
דגים אלה מחפשים מזון קטן על קרקעית הנהרות, כמו תולעים, רכיכות וסרטנים ומרסקים אותו בעזרת שיניהם החזקות.
סוג Albula - בו 9 מינים
לבנת בן-חמו (נולדה ב-28 במאי 1989) היא זמרת, מוזיקאית, עורכת מוזיקלית, שדרנית רדיו, קריינית, מנחה ומדבבת ישראלית.
בן-חמו נולדה, גדלה והתחנכה במשפחה דתית-לאומית באשדוד.
בנערותה, שיחקה ושרה בלהקה העירונית של אשדוד.
בזמן לימודיה באולפנה לבנות, השתתפה ב-2005 בעונה השלישית של תוכנית המציאות "כוכב נולד".
בשנת 2012 דיבבה בסרט "ראלף ההורס" את כרוז עולם המשחקים.
בספטמבר 2017 היא לקחה חלק באלבום, "אולי בשבת יזרקו סוכריות", שהכיל משירי הילדים שכתב אורי אורבך.
באלבום, שיצא כשנתיים לאחר מותו של אורבך, משתתפים, בין השאר, גם אברי גלעד, דוד דאור, חבורת אנדרדוס ודניאל זמיר, ובן חמו, מקריאה בו חמישה שירים.
בן חמו גם מנחה הרצאות מוזיקליות באירוח אמנים.
בשנת 2020 החלה בן חמו לשמש כיועצת מוזיקלית לתוכנית הטלוויזיה "זהו זה" שעלתה מחדש לשידור בעקבות התפרצות מגפת הקורונה.
אחד השירים שהציעה לתוכנית, "מיליונים" של אתי אנקרי נכנס לפלייליסט התחנה בה משדרת, גלגלצ.
בשנת 2007 בהיותה חיילת, התקבלה לשדר בגלי צהל וגלגלצ, והייתה לשדרנית הדתייה הראשונה בתחנה.
בין היתר היא שידרה שם את התוכניות "קולות החיילים", "בוקר טוב צה"ל", המגזין הצבאי "שטח שש", ושימשה כשדרנית שטח בתוכנית "קולה של אמא".
לאחר שהשתחררה היא המשיכה לשדר במקביל בשתי התחנות.
התוכנית, "לא בוער", בשעות 08:00-10:00, ובהמשך את רצועת הערב, בשעות 17:00-19:00, ותוכנית קבועה בימי שישי בצהריים בגלגלצ, אותה גם ערכה מוזיקלית ובה ייסדה פינות כמו "פיוט לשבת", והשמיעה בכל שבוע את השיר "יום שישי הגיע" של צלילי הכרם.
היא ערכה את המוזיקה בשידורי גלגלצ בימים דוגמת תשעה באב ויום הכיפורים, ובנוסף הייתה בן חמו חברה בישיבות הפלייליסט השבועיות של התחנה.
ב-2014 זכתה בן חמו בפרס מפקד גלי צה"ל על תוכנית בה אירחה את חברי קבוצת השירה "ערספואטיקה", וב-2018 זכתה שוב בפרס על תוכנית בגלגלצ, שכללה ריאיון עם אהוד בנאי, במלאת 30 שנים לאלבום הבכורה שלו, "אהוד בנאי והפליטים".
בשנת 2019 עוררה סערה בתעשיית המוזיקה הישראלית, כשכתבה פוסט באינסטגרם על היעדרות נשים מסיכומי השנה במוזיקה הישראלית.
שנה לאחר מכן, פורסמה באתר מאקו כתבה שבדקה אם חל כל שינוי בעקבות הפוסט ועל תופעת היעדר הייצוג הנשי במצעדים.
מאז היא החלה בהרצאות בכל הארץ על האתגרים של נשים במוזיקה הישראלית ודרכים אפשריות לתיקון המצב.
היא שידרה בגל"צ במשך חמש שנים את "ציפורי לילה" בימי רביעי בלילה, בשעות 00:00-02:00, ומגישה בהזדמנויות שונות תוכניות נוספות בתחנה.
שידרה בגלגלצ משבצת נוספת בימי שבת, בשעות 22:00-00:00, בה אירחה אמנים ישראלים למשך שעה והשמיעה מוזיקה בעריכתה, בדומה לפורמט ציפורי לילה בתחנת האם, גלי צה"ל.
ב-17 בספטמבר 2020, לאחר שידור המצעד השנתי העברי של התחנה, הגישה תוכנית עם דורון מדלי, בה סיכמו את המגמות המוזיקליות של השנה ואת תוצאות המצעד.
שידור התוכנית המשותפת הוביל גם לפודקאסט משותף של השניים בשם "פופטוק".
בפברואר 2021 הודיעה בן חמו כי היא עתידה לעזוב את גלגלצ כדי להגשים את חלומה לפצוח בקריירה מוזיקלית ולהיות זמרת.
ב-12 במרץ 2021 שידרה בן חמו את התוכנית "שישי בגלגלצ" בפעם האחרונה וסיימה מעל ל-13 שנות שידור בתחנה הצבאית.
"המקור", מגזין מוזיקה ישראלית בגלגלצ - 2010–2012
כתבת שטח בקולה של אמא (גל"צ)
בשנת 2022 החלה בן חמו לשלב שירים מקוריים שכתבה בהרצאות שהעבירה ובאירועים נוספים כמו, ערבי המחווה לאביהו מדינה ושושנה דמארי, שנערכו בתיאטרון הקאמרי, והטקס לציון שנה להסכמי אברהם, שנערך באותה שנה בדנמרק.
בנוסף, החלה להופיע בסדרת מופעי סליחות לחודש אלול ולעשרת ימי תשובה יחד עם אוריין שוקרון, אותו הכירה במסגרת תוכנית של קרן מנדל ישראל למנהיגות.
במופע משלבים השניים בין ביצועים חדשים לפיוטים מסורתיים ותפילות מודרניות, ודברי הסבר ואנקדוטות קטנות על שורשי הפיוט והשירה ועל מקומם בתפילה ובתרבות.
במרץ 2023 הוציאה בן חמו סינגל ראשון, לקראת אלבום הבכורה שלה, "אימי כואבת לי".
על השיר סיפרה, בין השאר, בן חמו: "השיר עוסק בנשים בחיי ובשאלה עד כמה יש לנו את החופש להיות מה שאנחנו חולמות להיות, כשאנחנו חלק משרשרת של נשים שלא קיבלו הזדמנויות וחיו פחות בשביל עצמן ויותר בשביל אחרים".
חודש לאחר מכן, באפריל 2023, הוציאה, במסגרת הפרויקט, "ישמח חתננו", של עיתון "ישראל היום", שיצא לרגל זכייתו של דקלון בפרס ישראל, גרסת קאבר לשיר "שירי נהדרת".
ביוני של אותה שנה העלתה מופע בכורה במסגרת פסטיבל מדיטרנה באשדוד.
ביולי 2023 הוציאה סינגל שני, "הז'קט הצהוב", אותו הלחינה יחד עם דודי בר דוד, שהפך לשותף מרכזי ביצירת האלבום.
ב-29 בינואר 2024 הוציאה את הסינגל השלישי שלה, "אין לי יום אין לי לילה", מתוך אלבום הבכורה העתידי שלה.
ב-4 בספטמבר הוציאה את אלבום הבכורה שלה, "לבנת בן חמו".
בן חמו נשואה לשי לוי ואמא לשלוש בנות, מתגוררת באשדוד.
"לברוח" היא סדרה אמריקאית מסוגת מותחן-קומדיה-שחורה שנוצרה על ידי ויקי ג'ונס שהוקרנה בבכורה ב-12 באפריל 2020 ברשת HBO.
מככבים בה מריט ויבר ודונל גליסון, ואחת מהמפיקות הבכירות שלה היא השותפה התכופה של ג'ונס, פיבי וולר-ברידג'.
רובי ריצ'רדסון (מריט ויבר) עוזבת את חייה הרגילים בפרברים ויוצאת לבקר את בן זוגה המיתולוגי מימי הקולג', בילי ג'ונסון (דונל גליסון), כיום גורו ומאמן אישי.
השניים הבטיחו זה לזה 17 שנים קודם לכן, שאם אחד מהם שולח לשני הודעה בה כתוב "לרוץ" והשני עונה באותה המילה, השניים יפגשו ויצאו למסע חוצה אמריקה ביחד.
מריט ויבר בתפקיד רובי ריצ'רדסון, אישה המחפשת להמציא את עצמה מחדש
דונל גליסון בתפקיד בילי ג'ונסון, גורו מצליח
פיבי וולר-ברידג' בתפקיד לורל, אישה אותה רובי ובילי פוגשים במהלך מסעם
ריץ' סומר בתפקיד לורנס, בעלה של רובי
תמרה פודמסקי בתפקיד בייב קלאוד, בלש משטרתי
ארצ'י פנג'בי בתפקיד פיונה, העוזרת האישית לשעבר של בילי
האתר Rotten Tomatoes דיווח על ציון של 84% עם דירוג ממוצע של 7.04/10, המבוסס על 38 ביקורות.
ב-Metacritic קיבלה הסדרה ציון ממוצע משוקלל של 74 מתוך 100, שמבוסס על 21 מבקרים, מה שמצביע על "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
לבנית שונית פסיפית (שם מדעי: Egretta sacra) היא מין של עוף מים בסוג לבנית ממשפחת האנפתיים החיה לאורך דרום ודרום-מזרח אסיה ובאוסטרליה וכמה מאיי אוקיאניה שסביבה.
היא דומה מעט ללבנית ים-סוף (המכונה גם כדי להבדיל "לבנית שונית מערבית").
אנפה זו בעלת תפוצה רחבה ואינה בסכנה, אך האוכלוסייה בניו זילנד רגישה להפרעות וכיום האנפה מוגנת בה.
אנפה זו בינונית בגודלה ומגיעה לאורך 57 עד 66 ס"מ בממוצע ובעלת מוטת כנפיים של 90 עד 110 ס"מ ומשקל ממוצע של 400 גרם, ללא הבדלים גדולים בין הזוויגים.
עם זאת, יש בעיה מסוימת בזיהוי מין זה: רוב האוכלוסייה מציגה מופע כהה בכחול-פחם, אך חלק מהאוכלוסייה מציג מופע לבן לגמרי.
הדבר גורם לצפרים וחוקרים להתקשות באבחנה בין האנפות הלבנות לבין מינים אחרים.
האנפה בעלת המופע הכהה בעלת מקור חום, פס לבן מתחת המקור עד לאמצע הסנטר ורגליים ועיניים צהובות.
המקור ארוך ודק בצבע אפור.
האנפה שוכנת לרוב סביב לגונות ושוניות לאורך החופים הטרופיים והסובטרופיים של דרומה של אסיה והחלק המזרחי של אוקיאניה סביב האוקיינוס השקט (ומכאן שמה).
בין השאר היא מצויה בפיג'י, איי מרשל, טונגה, גואם, פולינזיה הצרפתית, איי מריאנה הצפוניים ופלאו.
היא נפוצה גם בחלק הצפוני של ניו זילנד אך האוכלוסייה נדירה יחסית.
האנפות נודדות דרך קבע מעל האוקיינוס ולעיתים מתיישבות באיים חדשים.
זוהי אנפה החיה בחבורות קטנות ומחפשת באזורים פתוחים לאורך החופים דגים, רכיכות, תולעים וסרטנים שהיא חוטפת במהירות.
האנפה מקננת לאורך כל השנה על עצים גבוהים, על דקליים או אף במבנים גבוהים.
בקן העשוי מענפים הנקבה מטילה 2 עד 3 ביצים הבוקעות כעבור 28 יום.
לבנית סינית (שם מדעי: Egretta eulophotes) היא מין עוף מים בסוג לבנית ממשפחת האנפתיים החיה לאורך מזרח אסיה לרבות בסין.
האנפה תוארה ב-1860 בידי החוקר האנגלי רוברט סווינהו .
אנפה זו דומה במראה ללבנית קטנה ומגיעה לרוב לאורך 65 עד 70 ס"מ בממוצע.
רוב גופה של האנפה לבן כמעט לגמרי, למעט המקור האפור ולעיתים מעט ורדרד וצהוב בבסיסו, העיניים וסביבתם והרגליים הצהובים.
לאנפה זו ציצה אחורית גבוהה ובולטת אותה היא מנפנפת בעונת הרבייה.
אנפה זו מצויה באזורים יבשתיים סביב המזרח הרחוק שבין סיביר, קוריאה וסין העממית וכן מגיע לעיתים לטאיוואן, הונג קונג, יפן ולדרום-מזרח אסיה במדינות: הפיליפינים, וייטנאם, תאילנד, מלזיה, סינגפור, אינדונזיה וברוניי.
לרוב האנפה מצויה בבריכות, שפכי נהרות, מפרצים וביצות מלוחות וגם בשדות אורז ובבריכות דגים.
אנפה זו ניצודה בעבר בשל השימוש בנוצותיה לייצור כובעים.
כיום ציד זה אסור אך אוכלוסייתה מידלדלת ונפגעת מאובדן בתי הגידול שלה כתוצאה מאחזור קרקע וזיהום מים.
לפי ההערכות נותרו כיום רק 2,600–3,400 פרטים בוגרים.
מצב השימור שלה מוגדר כפגיע.
"לבנת בן חמו" הוא אלבום הבכורה של המוזיקאית הישראלית לבנת בן-חמו.
הוא יצא לאור ב-4 בספטמבר 2024 בהוצאה עצמית.
בן חמו היא שדרנית גלגלצ לשעבר והיא הוציאה את האלבום יותר משלוש שנים מאז שעזבה את הקריירה ברדיו.
לפני צאת האלבום שוחררו הסינגלים: "אמי כואבת לי", "הז'קט הצהוב" ו"משהו לא עובד".
השיר "קופסאות" מלווה את יציאת האלבום ומתאר את הניגוד בין הבית החם והחוץ המנוכר, דרך ההתייחסות לאוכל.
בן חמו כתבה והלחינה את כל תשע רצועות האלבום, חלקן בשיתוף עם יוצרים נוספים, כמו דודי בר דוד ומורן דוד.
האלבום הופק על ידי ערן גולדברג.
האלבום משקף את ההתמודדות שלה עם פערים בזהות: בין מי שהיא לעצמה, בין הסביבה שבה גדלה, ובין הבית למקומות שהגיעה אליהם כאישה בוגרת.
לברון ברדפורד קולט היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת רוד איילנד וכשופט פדרלי בבית המשפט הפדרלי הראשון לערעורים של ארצות הברית, וכן בבית המשפט המעגלי של ארצות הברית עבור אותו מעגל.
לפני כן כיהן כשופט פדרלי במחוז רוד איילנד.
קולט נולד ב־25 ביוני 1846 בדדהאם שבמסצ'וסטס.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים ובסמינר ויליסטון.
בשנת 1868 קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת ייל, וב־1870 קיבל תואר במשפטים מבית הספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה.
בזמן לימודיו בייל היה חבר באחוות הגולגולת והעצמות.
לאחר סיום לימודיו הקדיש שנה למסע באירופה.
בין 1871 ל־1875 החל לעסוק בעריכת דין בשיקגו, אילינוי, והמשיך לעסוק בעריכת דין בבריסטול, רוד איילנד, בין 1875 ל־1879. בין 1879 ל־1881 כיהן כחבר בבית הנבחרים של רוד איילנד.
ב־9 במרץ 1881 מונה קולט על ידי הנשיא ג'יימס גרפילד לשופט בבית המשפט הפדרלי של מחוז רוד איילנד, במקומו של השופט ג'ון פאוור נואלס.
הוא אושר בסנאט ב־21 במרץ וקיבל את כתב המינוי באותו היום.
כהונתו הסתיימה ב־23 ביולי 1884 בעקבות קידומו לערכאה גבוהה יותר.
ב־2 ביולי 1884 מונה קולט על ידי הנשיא צ'סטר ארתור לשופט בבית המשפט המעגלי של ארצות הברית עבור המעגל הראשון, במקומו של השופט ג'ון לואל.
המינוי אושר ב־5 ביולי והוא קיבל את כתב המינוי באותו היום.
ב־16 ביוני 1891 שובץ גם לבית המשפט לערעורים עבור המעגל הראשון, לתפקיד חדש שנוצר בחוק "Evarts Act".
ב־31 בדצמבר 1911 בוטלו בתי המשפט המעגליים, ומאותה העת כיהן רק בבית המשפט לערעורים.
כהונתו הסתיימה ב־7 בפברואר 1913 בעקבות התפטרותו.
ב־1913 נבחר קולט לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית.
הוא נבחר מחדש ב־1919 וכיהן בסנאט מ־4 במרץ 1913 ועד למותו בבריסטול שברוד איילנד ב־18 באוגוסט 1924. הוא כיהן כיו"ר ועדת שימור משאבי הטבע בקונגרס ה־65, וכיו"ר ועדת ההגירה בקונגרסים ה־66 עד ה־68. קולט הצביע נגד חוק ההגירה של 1924 ותמך בזכות בחירה לנשים.
הוא נטמן בבית העלמין ג'וניפר היל בבריסטול.
קולט היה בנו של כריסטופר קולט (אחיו של יצרן כלי הנשק סמואל קולט) ושל תאודורה גוז'אן דה־וולף קולט.
קולט, היה איש עסקים ופוליטיקאי בולט ברוד איילנד.
לַברֶנטי פָבלוֹביץ' בֵּרִיַה (בגאורגית: ლავრენტი პავლეს ძე ბერია, לברנטי פָּבלֶס דזֶה בריה; ברוסית: Лаврентий Павлович Берия; 29 במרץ 1899 – 23 בדצמבר 1953) היה פוליטיקאי, שר הפנים וממפקדי המשטרה החשאית הסובייטית, נ.ק.ו.ד.
זכור בעיקר כמבצע הראשי של מדיניות "הטיהורים הגדולים" של סטלין, על אף שנטל חלק רק בסוף טיהורים אלו.
שיא כוחו היה בתקופת מלחמת העולם השנייה ולאחריה.
לאחר מות סטלין הוא הודח מתפקידו והוצא להורג בידי יורשיו.
כמו סטלין, בריה היה, גם הוא גאורגי.
אביו של בריה, פאבל קוקאביץ' בריה, היה איכר מגרלי.
הוא נולד בכפר מֶרחֵאוּלִי , באזור סוחומי שבחבל אבחזיה של גאורגיה.
למד בבית ספר טכני בסוחומי, והצטרף למפלגה הקומוניסטית במרץ 1917, בעודו סטודנט להנדסה בבאקו.
ישנם מקורות הטוענים כי רישומי המפלגה המקוריים זויפו ובריה הצטרף לשורותיה רק מאוחר יותר, ב-1919. בנוסף נטען כי היה עריק מהצבא האדום לתקופה, אך לא נמצא לטענה זו ביסוס.
בשנת 1920 או 1921 הצטרף בריה לווצ'קה, שנודעה אחר כך כצ'ה קה (הוועדה המיוחדת הכלל-רוסית למלחמה במהפכת הנגד ובחבלה), המשטרה החשאית הפוליטית הראשונה של הבולשביקים.
באותו זמן, כבש הצבא האדום את הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה וניתן למשטרה החשאית תפקיד מכריע בטיהור הפוליטי של הארץ מ"מנשביקים".
בשנת 1922 כבר היה בריה סגן המפקד של הג.פ.או., יורשו של הצ'ה קה.
בריה, כגאורגי, תמך בסטלין מראשית דרכו במפלגה הקומוניסטית.
ב-1924 הוביל דיכוי של מרידות לאומניות בטביליסי במחיר של 5,000 הרוגים למתקוממים.
לאחר תצוגת כוח זו מונה בריה למפקד אזור עבר הקווקז ב-או-גה-פה-או והוענק לו אות מסדר הדגל האדום.
בשנת 1931 מונה בריה למזכ"ל המפלגה בגאורגיה, ושנה לאחר מכן בכל עבר הקווקז.
הוא היה לחבר הוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית ב-1934 והמשיך להיות גורם דומיננטי בפוליטיקה של הרפובליקה הגאורגית גם לאחר שלא התגורר בה, עד מותו.
בשנת 1935 כבר היה בריה בעל ברית חשוב של סטלין, הוא פרסם ספר ששכתב את ההיסטוריה של הקווקז כדי להציג מצג שבו סטלין היה מנהיג קומוניסטי יחיד באזור מתחילתו.
משהחלו ה"טיהורים" ב-1934 ברצח סרגיי קירוב, ניצל בריה את ההזדמנות וגרם לרציחתם של מנהיגים קומוניסטים אחרים בקווקז.
באוגוסט 1938 הביא סטלין את בריה למוסקבה ומינה אותו לתפקיד סגן ראש הנ.ק.ו.ד., המשרד שהיה אחראי על ביטחון המדינה והכוחות המשטרתיים.
משרד זה רדף ודיכא כל מי שנחשד כמתנגד המשטר - הגלה, עינה והוציא להורג אזרחים רבים עד כדי כך, שבשנת 1938 תשתיות הצבא, הכלכלה והמשטר הסובייטי היו במצב רעוע ביותר וסטלין החליט למתן את הקצב.
בנובמבר קודם בריה לתפקיד ראש הנ.ק.ו.ד.
במקום ניקולאי יז'וב (שהוצא להורג ב-1940) ומיד "טיהר" את משרדו תוך החלפת מחצית האנשים בנאמניו, רובם ממוצא קווקזי.
על אף ששמו של בריה נקשר ב"טיהורים הגדולים", כאשר כיהן כראש הנ.ק.ו.ד.
למעלה ממאה אלף איש שוחררו מהגולאגים, ופורסם רשמית שהייתה "הגזמה" וחוסר צדק בזמן ה"טיהורים" הללו, תוך תליית האשמה ביז'וב.
בפועל לא היה בריה רחום מקודמו - המאסרים ללא משפט וההוצאות להורג המשיכו להתבצע, ובשנת 1940, לקראת פרוץ המלחמה בברית-המועצות, אף הואצו.
בתקופה זו פיקח בריה על הגליה של אוכלוסייה מחלקים של פולין והמדינות הבלטיות בעקבות כיבושן על ידי ברית המועצות.
במרץ 1940 חתם על הוראה לרצח של 275,000 איש מן האליטה האינטלקטואלית הפולנית, ביניהם 14,700 שבויי מלחמה ביער קאטין, סמוך לסמולנסק ובאתרים נוספים.
במרץ 1939 היה בריה למועמד לחברות בפוליטביורו.
על אף שלא הפך לחבר מלא בו עד לשנת 1946, עדיין היה בריה אחד האנשים החזקים ביותר בברית המועצות.
בפברואר 1941 הוא מונה לסגן יו"ר הסובנארקום, ובחודש יוני, לאחר פלישת הנאצים, היה לחבר בוועדה להגנת המדינה (גה קה או).
בתקופת מלחמת העולם השנייה היה אחראי על תחומי פנים חשובים.
הוא גייס בכפייה מיליוני אסירים בגולאג של הנ.ק.ו.ד.
יחד עם גיאורגי מלנקוב הוא היה אחראי על תכנון ייצור הנשק, המטוסים ומנועי המטוסים.
זו הייתה תחילת בריתו עם מלנקוב, שהתבררה כבעלת חשיבות מכרעת בעתיד.
בשנת 1944, עם גירוש הנאצים משטחי ברית המועצות, היה בריה לאחראי על הטיפול במיעוטים האתניים שהואשמו בשיתוף פעולה עם הנאצים, וביניהם הצ'צ'נים, האינגושים , הטטרים של קרים והגרמנים של הוולגה.
כל אלו הוגלו מארצם למרכז אסיה הסובייטית ורבים מהם איבדו את חייהם בשל כך (גירוש הטטרים מקרים).
בריה היה אחראי גם על פרויקט פיתוח הנשק הגרעיני הסובייטי, תוך הפעלת רשת ריגול לחקירת ממצאי "פרויקט מנהטן" האמריקאי.
בדצמבר 1945 עזב בריה את תפקידו כראש המ.וו.ד.
(שהחליף את הנ.ק.ו.ד.), אך עדיין ריכז כוח רב בידיו כסגן ראש הממשלה של סטלין, שהתקרב לגיל 70. עם הזדקנותו של סטלין, אופיינו שלהי שנות הארבעים במאבק סמוי על הירושה בין סגניו.
לקראת סוף המלחמה נראה אנדריי ז'דאנוב כיורש המבטיח ביותר, לאחר שהיה מנהיג המפלגה בלנינגרד במהלך המלחמה ומונה לאחראי על כל ענייני התרבות ב-1946. בריה וז'דנוב היו יריבים עוד קודם לכן, ולכן חבר בריה עם מלנקוב כנגד ז'דנוב.
אנשי רוח לנינגרדיים בולטים כמשוררת אנה אחמטובה נרדפו קשות כדי להבאיש את ריחו של ז'דנוב.
ז'דנוב מת במפתיע באוגוסט 1948, ובריה ומלנקוב איחדו את כוחותיהם ו"טיהרו" את אנשי ז'דנוב במה שנודע כ"פרשת לנינגרד".
למעלה מאלפיים איש הוצאו להורג בתואנות שונות, ובהם סגנו של ז'דנוב - אלכסיי קוזנצוב, ראש המפלגה בלנינגרד - פיוטר פופקוב וראש ממשלת הרפובליקה הרוסית מיכאיל רודיאונוב.
רק לאחר מותו של ז'דנוב החל ניקיטה חרושצ'וב להיחשב כאלטרנטיבה אפשרית לבריה ומלנקוב.
בשנים שלאחר המלחמה פיקח בריה על הקמת מנגנוני משטרה חשאית בנוסח סובייטי במדינות ברית ורשה, ולאחר הפירוד בין ברית המועצות למשטרו של טיטו הוא ארגן משפטי ראווה למנהיגים קומוניסטים כלאסלו רייק בהונגריה ורודולף סלנסקי בצ'כוסלובקיה .
הוא העביר את השליטה הישירה במשטרה החשאית לידי נאמנים כויקטור אבאקומוב וּוסוולוד מרקולוב, תוך שהוא שומר את סמכויות הביטחון הכללי לעצמו.
ביולי 1945 הוא מונה למרשל של ברית המועצות על אף שמעולם לא נשא בתפקיד צבאי פיקודי, אך תרם רבות למאמץ המלחמתי הסובייטי ולניצחונה במלחמת העולם השנייה.
סטלין מת ב-5 במרץ 1953, ארבעה ימים לאחר שסבל משטף דם במוח במהלך הלילה שלאחר ארוחת ערב עם בריה ובכירים אחרים.
ויאצ'סלב מולוטוב, שר החוץ, פרסם בספר זכרונותיו כי בריה טען בפניו שהוא (בריה) הרעיל את סטלין, על אף שמעולם לא נמצאה עדות התומכת בסברה זו.
לאחר מות סטלין היה מלנקוב, ידידו, לראש הממשלה ולאיש החזק בברית המועצות.
בריה תפס את משרד הפנים של רוסיה, האם.וה.דה, המשרד האחראי על הק.ג.ב.
חרושצ'וב היה רק מזכ"ל המפלגה, תפקיד שנתפס באותה עת כחסר חשיבות לעומת ראשות הממשלה.
בריה דגל בהקלות וליברליזציה בתקופה זו, כנראה כאמצעי לזכות באהדת הציבור.
הוא התבטא רשמית ש"משפט הרופאים" היה שקר ועלילה ושחרר מספר רב של אסירים פוליטיים.
באפריל הוא חתם על צו האוסר עינוי אסירים, למרות ההיסטוריה שלו כרב-מענים.
הוא גם הפגין מדיניות סובלנית יותר כלפי עמים לא-רוסיים בברית המועצות ושכנע את הפוליטביורו לאפשר חופש כלכלי רב יותר בגרמניה המזרחית, מה שהוביל למהומות הפועלים ב-1953.
רוב ההיסטוריונים סבורים שצעדים אלו היו תמרון של בריה על מנת לזכות בשלטון, שכן עברו אינו מחזק את הדעה שלפתע הפך למתון (כחרושצ'וב).
עבור המתונים היעד העליון היה הכפפת המשטרה החשאית למרות המפלגה, ולזאת בריה לא היה מסכים לעולם, שכן המשטרה החשאית הייתה בסיס כוחו.
לנוכח עברו של בריה, אין זה מפליא שמנהיגים קומוניסטים אחרים בברית המועצות חששו מפני עלייתו להנהגה, אך חרושצ'וב עדיין לא היה במעמד שבו יכול היה להתעמת עם ברית בריה-מלנקוב.
ההזדמנות נקרתה לידיו בעת המרד המזרח גרמני, ששכנע את ויאצ'סלב מולוטוב, גאורגי מלנקוב וניקולאי בולגנין שבריה מסוכן וגורם לחוסר יציבות בברית המועצות וגרורותיה.
כמה ימים לאחר מהומות אלו שכנע חרושצ'וב את יתר המנהיגים, ובכללם מלנקוב, להדיח את בריה משורות המפלגה וההנהגה.
ישנן כמה עדויות על הדחתו ונפילתו של בריה.
השלמות ביותר גורסות כי חרושצ'וב הוביל ב-26 ביוני 1953 את ישיבת הפרזידיום (שלפני כן נקראה פוליטביורו, ושונתה חזרה לשם זה ב-1966) להתקפה על בריה, ובה האשים אותו בהיותו סוכן של המודיעין הבריטי.
מולוטוב ואחרים התבטאו אף הם בחריפות כנגד בריה, וחרושצ'וב ביצע הצבעה מהירה לסילוקו המיידי.
מלנקוב לחץ על כפתור בשולחנו, וכוח (שהוכן מראש) של קצינים חמושים בראשות המרשל גיאורגי ז'וקוב פרץ לחדר ואסר את בריה.
בריה נלקח בתחילה לכלא לפורטובו, ומשם הועבר למטהו של הגנרל קיריל מוסקלנקו, מפקד ההגנה האווירית של מוסקבה וידידו של חרושצ'וב מזמן המלחמה.
מעצרו נשמר בסוד עד למעצר סגניו החשובים גם הם.
לצד בריה הוצאו להורג מספר חבריו לרבות ולדימיר דקנוזוב.
בנו ואשתו נשלחו למחנה עבודה, אך שרדו ושוחררו מאוחר יותר.
בנו, סרג'ו בריה, פעל לטיהור שם אביו עד מותו בשנת 2000. לאחר מות בריה, צומצם הנ.ק.ו.ד.
עלילות הפיכה זו הוצגו בסרט הקומי סטלין מת!
לאחר מותו קיבלו מנויי המהדורה השנייה של האנציקלופדיה הסובייטית הגדולה שלושה דפים עם ערכים על פרידריך וילהלם פון ברגהולץ, מצר ברינג והבישוף והפילוסוף ג'ורג' ברקלי להחלפת הערך על בריה, לשם מחיקת זכרו.
בשנת 1999 פרסם ההיסטוריון הרוסי אנטון אנטונוב-אובסינקו את ספרו בריה, הביוגרפיה המחקרית הראשונה על האיש.
ספר זה אישש טענה ותיקה של כותבים אנטי-סובייטיים, שמעולם לא נחקרה עד תומה, ולפיה היה בריה גם סאדיסט שניצל את מעמדו להתעלל מינית בנשים.
גם אחת משחקניות הקולנוע המפורסמות בתקופתו אולצה להיענות לזממו.
בריה גם רצח ועינה במו ידיו רבים מקורבנות הטיהורים, בעיקר נשים.
קברים רבים של קורבנות אלו נמצאו בגן ובמרתפים של מעונו, המשמש בשנות האלפיים כמקום משכנה של שגרירות תוניסיה.
בשנת 2001 נמצאו עצמות אדם מוסתרות מאחורי קיר במטבח בזמן שיפוצים במבנה.
קירות רבים במרתף מכוסים בכתמי פיח, וסבורים שבמקומות אלו בריה עינה את קורבנותיו באמצעות להבת אצטילן (מרתך).
במרץ 2000 דחה בית המשפט העליון של הפדרציה הרוסית את בקשת משפחתו של בריה לבטל את הרשעתו משנת 1953. על אף שבית המשפט הסכים כי החשדות בדבר בגידה וריגול היו מופרכים, הוא ביסס את סירובו לטהר את שמו של האיש בגין פשעיו האישיים והפוליטיים.
בריה היה נשוי לנינה גגצ'קורי, אישה ממוצא גאורגי.
לזוג היו שני בנים, אחד מהם מת בינקותו.
הבן סרגו בריה, היה בעל תואר שלישי בפיזיקה ועסק בפיתוח מערכות מכ"ם ומערכות נ"מ.
לאחר מאסר אביו הוא נעצר והוחזק במאסר במשך כשנה.
לאחר מכן שוחרר, אך ק.ג.ב.
המשיך לעקוב אחריו במשך 10 שנים נוספות.
לַברָק (שם מדעי: Dicentrarchus, מכונה גם "בר ים") הוא סוג דג מוארך שצבעו כסוף ממשפחת הלברקיים (Moronidae).
גודלו הממוצע בין 20 ל-70 ס"מ, אך יש מינים שאורכם למעלה ממטר.
שיניו מסומרות קטנות בלסתות ובלשון.
הוא היחיד מבין הדקריים שלו סנפיר גב מחולק.
הוא חי לרוב בשפכי נהרות, אך מסוגל גם לחיות בים.
בצעירותו הוא מתגודד בלהקות, אך כאשר הוא מגיע לבגרות, הוא חי לבדו.
הוא ניזון בעיקר מדגים אחרים, אך גם מסרטנים ושאר חסרי חוליות.
עונת הרבייה היא בחודשי החורף.
הלברק הוא דג מאכל כשר.
בסוג זה ישנם שני מינים, שניהם נפוצים לחופי ישראל:
לברק נקוד (Dicentrarchus punctatus), אשר על גבו וצדיו מצויים כתמים ואורכו מגיע עד 70 ס"מ,
לברק חלק (Dicentrarchus labrax), הגדול יותר יחסית, גבו כחול או אפור וצדיו כסופים.
מקור השם העברי כנראה בשמו היווני (לברקי – Λαβράκι), שמקורו בשם הלטיני (Dicentrachus labrax).
באנגלית הוא נקרא European Seabass, ובאיטלקית Spigola.
הוא מאופיין לרוב בצבע כחול מכסוף מבריק (מטאלי).
זנבו עשוי סחוס קשה, וכשהוא נלכד, הוא מנסה להסתחרר על החכה על מנת להשתחרר.
דייגים רבים בישראל יוצאים בעונת החורף לים כדי לדוג את הלברק.
הלברק נתפס על ידי דייגים בקרבת החוף בעיקר בחורף בחודשים שבין ינואר למרץ.
לגהורן הוא גזע של תרנגול שמוצאו בעיר האיטלקית ליבורנו, וממנה גם נגזר שמו (זו צורת ההגייה האנגלית של שם העיר).
זהו הגזע הנפוץ ביותר בשימוש תעשיית הביצים בעולם המערבי, בשל תנובת הביצים הגבוהה שלו, העשויה להגיע עד ל-300 ביצים בשנה.
עקב קצב ההטלה הגבוה שלהן, נהוג להשתמש בגזע זה במעבדות הבודקות תהליכי רבייה וגידול עוברים.
תוחלת החיים של גזע הלגהורן היא כ-5 שנים, אולם לאחר כשלוש שנים ישנה ירידה ניכרת בקצב וגודל התטולה.
מאחר שבשרן אינו ראוי למאכל, בתעשיית הביצים נהוג להמיתן עם הירידה בתטולה, וזאת משיקולים כלכליים.
הגזע הובא לארץ ישראל על ידי הטמפלרים בסוף המאה ה-19, והוא החליף עד מהרה את הגזעים המקומיים, בעלי תנובת הביצים הנמוכה יותר.
הלגהורן נחשב לגזע התרנגולת הנפוץ והפופולרי בקרב המשקים של לולי המטילות בישראל.
בשיאה מגיעה התרנגולת להטלה של 95 אחוזים.
לתרנגולת במקור יש עונת הטלה מסוימת, וזאת בניגוד לתהליך שמתרחש בלולים שקיימים כיום בתעשייה, שם ההטלות הן של ביצים שכלל לא הופרו ותחת מקור תאורה, ובכך מתבטלת תקופת ההטלה הטבעית.
נוצותיהן של התרנגולות הן בדרך כלל לבנות.
עם זאת, יש תרנגולות גם בצבעים אחרים: אדום, שחור עם פסים אדומים, חום בהיר, חום כהה, שחור, צהוב בהיר וכסף.
לגאטו ("קשורים ביחד" באיטלקית), מורה שהתווים מנוגנים במחובר ובאופן חלק.
כלומר, הנגן עובר מתו לתו ללא עצירה בה יש שקט מוחלט.
הלגאטו מסומן כקשת המחברת בין כמה תווים.
כאשר הקשת מחברת שני תווים זהים (או יותר), אין מנגנים את התו השני אלא ממשיכים לנגן את התו הקודם יחד עם משך התו שחובר אליו בקשת.
בסימון מוזיקלית מערבי, לגאטו מורה על ידי סלור או על ידי המילים legato.
לגטאו היא טכניקת הניגון ההפוכה לסטקטו.
יש טכניקת ביניים בין השניים הנקראת פורטטו , אשר לפעמים מכונה "מזו סטקטו" או א-לגאטו.
לגבולין או לגאבולין הוא ויסקי סקוטי סינגל מאלט הידוע בטעם כבול ומעושן.
זהו ויסקי מהאי איילה, בין הוויסקים הסקוטיים המעושנים והכבוליים ביותר ומאופיין ברמת עישון של כ-35 חלקים למיליון (מעושנים ממנו הם ויסקי לפרויג וארדבג), והוצאות מיוחדות של ברוכלאדי - Bruichladdich).
ההיסטוריה מראה כי בשנת 1742 התבצעו לפחות 10 שיטות זיקוק לא חוקיות ב-10 מזקקות לפחות, ובמהלך השנים מזקקות אלו התאגדו למזקקה אחת חוקית בשם לגבולין.
מזקקת לגבולין נפתחה רשמית כבר בשנת 1816 כשג'ון ג'ונסטון וארצ'יבלד קמפבל הקימו 2 מזקקות באי איילה כאשר לאחת מהם קראו לגבולין, ועם הזמן השם לגבולין השתלט על המזקקה האחרת ששמה לא היה ידוע כמעט.
מאוחר יותר במהלך המאה ה-19 מזקקת לגבולין החלה להתחרות עם שכנתה לפרויג ובסופו של דבר השתלטה עלייה, ואדון פיטר מקי (הבעלים של מזקקת לגבולין באותה תקופה) שכר את מזקקת לפרויג לאחר תחרות שיווקית אגרסיבית.
רבים טוענים שפיטר מקי ניסה לחקות את הסגנון של מזקקת לפרויג באותה תקופה.
אך מכיוון שהכבול ששימש כחומר בעירה להפסקת שלב ההלתתה והמים אשר שימשו למהילת הויסקי לאחר שלב הישון, היו שונים מאלה של לפרויג גם כן התוצאות היו שונות.
השם לגבולין קרוי על שם הכפר שבו הוקמו מזקקות הויסקי.
כיום המזקקה בבעלות תאגיד דיאג'יו.
המאלט המבוקש לרוב אינו נדיר אך ב-2005–2006 היו תקופות "יובש" בהספקתו כיוון שהדרישה גאתה מאוד, אבל הגברת כמויות הייצור החלה רק בראשית שנות ה-90, ולכן רק ב-2007 ניתן היה למצוא אותו שוב על המדפים.
מכיוון שהוא משמש כמרכיב מרכזי בוויסקי רד לייבל, רוב התוצרת מועברת למזקקות ג'וני ווקר כדי להפיק את הרד לייבל, ורק כ-25 - 30% מהתוצרת נמכרת בתור סינגל מאלט לקהל הרחב.
המזקקה היא אחת הבודדות על איילה שפעלה ברציפות.
לגבולין 12 מהדורה מיוחדת (Lagavulin 12 YO Special Release) - ויסקי מעושן בטעם כבול אשר יושן בחביות עץ אלון במשך 12 שנה.
כמו כן ויסקי זה אינו נמהל במים, בניגוד למותגי ויסקי אחרים אשר עוברים את השלב הזה כדי לדלל את החוזק האלכוהולי לאחר שלב היישון בחבית.
התוצאה היא טעם גולמי כבול ומעושן.
המותג משום מה לא כל כך נמכר כמו 'אחיו המבוגר' (לגבולין 16).
לגבולין 16 (Lagavulin 16 YO) - המותג הנמכר ביותר של לגבולין בעל טעם כבול ומועשן כבד ביותר.
ויסקי זה יושן בחביות עץ אלון, שקודם לכן הכילו יין שרי.
לגבולין פדרו חימנז (Lagavulin Distillers Edition) - ויסקי בעל מתקתקות אשר יושן לקראת סופו בחביות עץ אלון שיושן בהם שקודם לכן הכילו יין שרי מסוג פדרו חימנז.
לעומת המתקתקות של ויסקי זה הוא מתאפיין בנוסף לכך בטעם כבול ומעושן כבד.
המאלט הבסיסי בן 16 שנה לפני הסיומת בשרי, גרסה מיוחדת זו מיוצרת מאז 1979 אך ברציפות רק בשנים האחרונות.
ב-2007 עם כתיבת שורות אלו הגרסה האחרונה בשוק מסומנת 1991. 43% אלכוהול.
סדרה זו אכזבה נאמנים רבים של המותג ותוארה כגימיק שיווקי, אבל מהדורות השנים האחרונות מראות שיפור וזוכות בפרסים.
לגבולין דאבל מצ'ורד דיסטילרס אדישן (Lagavulin Double Matured Distillers Edition) - ויסקי אשר יושן ב-2 חביות עץ אלון שמאפיניהם שונים.
שנת המינימום של ויסקי זה אינה מצוינת.
לגבולין 15 סרמיק דיקנטר (Lagavulin 15 YO Ceramic Decanter) - ויסקי אשר בקבוקו עשוי מקרמיקה ויושן בחביות עץ אלון במשך 15 שנה.
לגבולין 25 לימיטיד אדישן (Lagavulin 25 YO limited edition) - ויסקי יוקרתי ביותר אשר יושן בחביות עץ אלון במשך 25 שנה.
לגבולין 30 (Lagavulin 30 YO) - לגבולין אשר יושן בחביות עץ אלון במשך 30 שנה.
ויסקי זה הוא הויסקי הכי מיושן שבוקבק על ידי מזקקת לגבולין, הוא יושן משנת 1976 עד 2006 ונמכר בהוצאה מוגבלת של 2340 בקבוקים בלבד.
לגאבולין 21 - הוצאה מיוחדת של 6624 בקבוקים בלבד, הוכרזה בשוק באוקטובר 2007 ונמכרה כולה מראש בעיקר באינטרנט.
56.5% אלכוהול, יושנה בחביות שרי כמשך כל 21 שנותיה והדבר ניכר בצבעה האדמדם המיוחד, המזכיר יישוני שרי של מזקקת מקאלאן.
לַבְרַנַה או לַבַרְנַש הראשון היה מלך החתים בין השנים 1680–1650 לפנה"ס בקירוב.
עצם קיומו מוטל בספק גם כן על ידי חלק מההיסטוריונים של ימינו.
לברנה לא היה יורש העצר הטבעי של קודמו פו-שרומה, אלא חותנו.
פו-שרומה מינה אותו ליורשו לאחר שבניו התמרדו נגדו.
לאחר מות פו-שרומה התחרו לברנה ובנו של פו-שרומה פַּפַּחַדִלְימַה על כס המלכות, אך לבסוף ניצח לברנה.
רוב המידע אודותיו מגיע מרשימות תלפינו, בהן נכתב על ניצחונותיו על אויביו ועל כיבושיו שהגיעו עד הים התיכון בדרום, ויש הטוענים כי גם עד לים השחור בצפון.
לגאטוס היה תואר לקצין צבאי בכיר בצבא הרומי, מקביל לגנרל בצבאות המודרניים.
ברומא העתיקה, לעיתים כשליח ולעיתים כמפקד לגיון.
היה קצין צבאי רומי בכיר בצבא הרומי, שווה ערך לקצין כללי בדרגה גבוהה של העת החדשה.
בתחילה שימש להאצלת כוח, המונח הפך לפורמלי תחת אוגוסטוס כקצין בפיקודו של לגיון.
מימי הרפובליקה הרומית, לגטס קיבלו חלקים גדולים מתגמול הצבא בתום מערכה מוצלחת.
זה הפך את התפקיד לרווחי, כך שלעיתים קרובות הוא יכול היה למשוך אפילו קונסולים מכובדים או דמויות פוליטיות בכירות אחרות בתוך הפוליטיקה הרומית (למשל, הקונסול לוקיוס יוליוס קיסר התנדב בסוף המלחמות הגאליות בתור לגאט תחת בן דודו הראשון, גאיוס יוליוס קיסר).
משרת הלגאטוס נוצרה במהלך המאה השנייה לפנה"ס בתקופת הרפובליקה הרומית.
לגאטוס היה סגנו של מושל פרובינקיה, ותפקידיו העיקריים היו לשמש כשליחו של המושל לקהילות המקומיות שהיו נאמנות לרומא, ולפקד על הצבא המקומי בפרובינקיה.
בזמן מלחמת גאליה בהנהגתו של יוליוס קיסר (58–50 לפנה"ס) הפך התואר לגאטוס לבעל אופי צבאי מובהק.
תפקידו של הלגאטוס כמפקד לגיון היה מקובל במלחמת האזרחים שהשתוללה ברפובליקה עד שנת 27 לפנה"ס.
בתקופת האימפריה הרומית המשיך הלגאטוס לפקד על לגיון, גם אחרי הארגון מחדש של הצבא הרומאי על ידי אוגוסטוס, במקרים שהפיקוד על הלגיון הועבר למושל הפרובינקיה, הוא היה מקבל את התואר לגאטוס.
לֻבּש טרנופולר (אריה ליב טרנופולר-טל; 13 ביוני 1903 – י"ט בתשרי ה'תש"ן, 18 באוקטובר 1989) היה מנהיג ציוני, מראשי מפלגת "פועלי ציון שמאל", חלוץ וחבר בגדוד העבודה, פובליציסט וסופר עברי.
לבש טרנופולר נולד לאסתר לבית גרינברג ולמרדכי פנוקיבר בכפר בפודוליה, אז חלק מן האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), במשפחה חסידית.
בגיל שנתיים עברה המשפחה לעיירה הסמוכה, ליטין.
ראשית למד בחדר ולאחר מכן המשיך בגימנסיה ממשלתית ובמקביל בחדר "מתוקן".
ב-1917 עבר יחד עם בני משפחתו לעיר המחוז ויניצה, בה סיים את לימודיו בגימנסיה.
בדצמבר 1921 עזב יחד עם קבוצת חלוצים את ברית המועצות במטרה לעלות ארצה, אולם נאלץ לשהות בלבוב (אז בשטח פולין) יחד עם מאות חלוצים מרוסיה ואוקראינה, כיוון שלא היו להם רישיונות עלייה לארץ ישראל.
הוא עלה לארץ ישראל בינואר 1923, בשלהי תקופת העלייה השלישית.
הוא היה בין המתיישבים בתל יוסף, היישוב השני של גדוד העבודה בעמק יזרעאל; פרק זמן היה חבר בחבורת החלוצים "חבורת העמק"; ואחר כך, חבר בפלוגת גדוד העבודה בחיפה.
בשנת תרפ"ה 1925, היו חברי גדוד העבודה בנאים של תחנת הכוח החשמלי (על ידי מנוע דיזל) הראשונה של חיפה ביוזמתו ותכנונו של פנחס רוטנברג.
טרנופולר וחבריו עבדו באתר הבניה בחציבה, כיפוף פסי ברזל, יציקת בטון, הנחת לבנים ומלט, וטיוח הקירות.
ומלבד זאת, סללו כביש "על הכרמל" - בשכונת כרמל מרכזי, ועבדו כסבלים בנמל חיפה.
באותן שנים כתב טרנופולר רשימות על דמויות חברים ומנהיגים במחנה החלוצים; דבריו על הסופר י"ח ברנר ביטאו את הרגשתם של רבים: "עלינו הדור הצעיר, ברנר נתחבב מאֹד.
הוא היה כל כך קרוב ומובן לנו וביחד עם זה כל כך חתום וסתום.
זכורני, ימי המהפכה הבולשביסטית ברוסיה.
ימי הגעגועים הגדולים, תסיסה הנפשית (כך), עֹדף המרץ וכוחות היצירה הנחנקים ללא-טעם ...
(נקודות במקור) מרחב ואורים רומזים למרחקים מצד אחד, - וסתירות, חִפושים והתלבטויות מצד שני.
בימי התסיסה האלו נתחבב עלינו ברנר, משורר ההתלבטות.
בלבנו נשאנו אותו ואִשיוּתו הִבהבה ורמזה מן הארץ לרבים מהנער בגולה.
בהתמדה מיוחדת התעמקנו בכתביו, שנכתבו "בדם הלב ובמיץ-העצבים", כלשונו הוא.
דרך-חיים אמרנו ליצֹר מתוך התלבטויותיו וספקותיו, כי ימי כִשלון והתלבטות, תהִיָה על פרשת דרכים היו לנו הימים הללו".
יחד עם מניה שוחט ייסד טרנופולר את "הליגה להתקרבות ושיתוף יהודי-ערבי" - ליגה V, וכיהן בתפקיד המזכיר הכללי שלה.
במסגרת תפקידו זה נסע לארצות שונות, בגלוי ובחשאי.
כך למשל, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה בשנת 1944, עמד בראש משלחת לטהראן, שבין השאר, העבירה לתושבים ציוד רפואי ואחר שנרכש גם מתרומות שנאספו ביישוב היהודי בארץ.
מניה שוחט מסרה לחיים ויצמן שעמד בראש ההסתדרות הציונית על המשלחת ועל מידע חשוב שצבר טרנופולר בנסיעה זו.
טרנופולר היה ממנהיגי המפלגה: "התנועה לאחדות העבודה" שהתפלגה ממפא"י בשנות הארבעים, ואחר כך, כרבים מחבריה, הצטרף למפלגת מפ"ם והיה אחד ממנהיגיה.
עד שנות השישים התגורר טרנופולר בתל אביב, ואחר כך עבר לחיפה.
הוא נפטר ב-1989 ונקבר בבית העלמין הדרום.
חלקים מארכיונו הפרטי הופקדו בארכיון ביד טבנקין באפעל, ובארכיון מכון לבון בתל אביב.
בפלוגת חיפה., מחיינו, ס', ירושלים כ' בניסן תרפ"ה, (מהדורת יד טבנקין, כרך ג'), עמ' 145–147.
(ועורך), זאב אברמוביץ ומורשתו, (תל אביב): הוצאת י"ל פרץ, 1971.
לברקוזן היא עיר בדרום מדינת נורדריין-וסטפאליה שבמערב גרמניה.
כ-10 קילומטרים צפונית למרכז קלן.
זוהי עיר עצמאית ללא מחוז.
היא ממוקמת על הגדה המזרחית של נהר הריין, ומבחינה גאוגרפית היא שוכנת חלקה בברגישס לנד וחלקה בחבל הריין.
לברקוזן היא אחת הערים הקטנות במדינת נורדריין-וסטפאליה
העיר מפורסמת רבות בזכות תאגיד הכימיקלים והתרופות הענק "באייר" (Bayer AG) אשר משרדיו הראשיים שוכנים בה, ובזכות מועדון הכדורגל "באייר לברקוזן".
העיר, הקרויה על שמו של הכימאי קארל לברקוז, נוסדה בשנת 1930 על ידי איחוד של מספר כפרים (וִיסדורף, שליבוש, לוצנקירשן, שטיינבוכל וריינדורף), כאשר בשנת 1975 הצטרפו לאיחוד שלושה כפרים נוספים (אופלדן, היטדורף ובריגשס נוייקירשן).
בשנת 1860 נבחר הכפר וִיסדורף (כיום חלק מן העיר) על ידי קארל לברקוז כמקום מושבו של מפעל הצבע שלו.
בשנת 1891 עבר המפעל לידי שליטת חברת באייר, ובשנת 1912 העבירה החברה את מקום משכנה לוויסדורף בהופכה את המקום למרכז תעשיית הכימיקלים בגרמניה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הופצץ מפעלה של חברת באייר.
העיר לברקוזן היא ביתם של כמה מוזיאונים העוסקים במגוון רחב של נושאים כגון המוזיאון העירוני לציור ואמנות מודרנית אשר מציג את עבודותיהם של אמנים עכשוויים.
מוזיאון תעשייתי בו ניתן לחוות את סביבת העבודה והחיים במאה ה-19. מוזיאון המושבה בויסדורף בו יש תערוכות מתחלפות, הרצאות וסיורים מודרכים אשר ניתן לראות בהם את מראהו האופייני של הכפר והחיים בו בסגנון 1930. ווילת רומר באופלדן המכונה "בית תולדות העיר", בה יש תערוכות מתחלפות על היסטוריה עירונית ואזורית.
מוזיאון לילדים ונוער עם תערוכות שונות על אנרגיה והגנה על איכות הסביבה.
לברן קוקס היא שחקנית ודוגמנית אפרו-אמריקאית טרנסג'נדרית, הידועה בעיקר בשל הופעתה בתור סופיה ברסו בסדרה המצליחה "כתום זה השחור החדש" של נטפליקס, ובשל פעילותה למען זכויות ונראות הקהילה הטרנסג'נדרית.
קוקס נולדה בעיר מוביל שבאלבמה, והיא בוגרת "מרימאונט מנהטן קולג'" שבניו יורק, שם החלה את קריירת המשחק שלה.
קוקס היא אישה טרנסג'נדרית, אשר החלה להתנסות בשינויים בנראות המגדרית שלה בגיל ההתבגרות, והתחילה להזדהות כאישה במהלך לימודיה בקולג'.
היא עברה תהליך לשינוי פיזיולוגי בסביבות שנת 2008.
אחיה התאום הזהה של קוקס הוא המוזיקאי M למאר, שגילם בסדרה "כתום זה השחור החדש" את תפקיד דמותה של סופיה לפני השינוי המגדרי שעברה.
קוקס היא טבעונית מאז 2017.
קוקס ידועה בעיקר בשל גילומה של הדמות סופיה בורסט בסדרה "כתום זה השחור החדש", אישה טרנסג'נדרית אשר נשלחה לכלא בגין הונאה, ומתפקדת כספרית עבור אסירות אחרות.
היא גם הופיעה בעונה הראשונה של הסדרה "I Want to Work for Diddy" מבית VH1, והפיקה ואירחה עבור VH1 סדרת "מייקאובר" בשם "TRANSform Me", מה שהפך אותה לאישה הטרנסג'נדרית הראשונה שהפיקה וכיכבה בתוכנית טלוויזיה משלה.
שתי התוכניות היו מועמדות לפרסי התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה (GLAAD) עבור תוכנית הריאליטי הטובה ביותר, וכשהתוכנית של פי דידי זכתה, קוקס קיבלה בשמו את הפרס.
בנוסף, קוקס הופיעה בתפקידי אורח בסדרות כמו "חוק וסדר: מדור מיוחד", "משועמם עד מוות" ובסרט "כיסאות מוזיקליים".
בנוסף לעבודתה כשחקנית, קוקס פעילה למען זכויות הקהילה הטרנסג'נדרית, ומופיעה לעיתים קרובות במגזינים כמו "הפינגטון פוסט", תוכניות אירוח, ואירועים להטבא"קיים.
בינואר 2014, הופיעה בתוכנית של קייטי קוריק וקוריק שאלה את קוקס (וגם את קרמן קררה אשר הופיעה עמה בתוכנית) שאלות על אברי מינה וניתוחים שהיא עברה וקוקס ענתה לה:
"אני חושבת שיש עיסוק יתר בנושא.
העיסוק במעבר ובניתוחים מחפיץ אנשים טרנסג'נדרים.
ואז אנחנו לא באמת זוכות להתמודד עם חוויית החיים האמיתית שלנו.
המציאות של חייהם של אנשים טרנסג'נדרים היא כזו שאנו לעיתים קרובות מטרות לאלימות.
אנו חוות אפליה בפרופורציה גדולה יותר מכלל הקהילה.
אחוזי האבטלה שלנו הם פי שניים מהממוצע הארצי; ואם את אישה טרנסג'נדרית לא-לבנה, המספר הזה הוא פי ארבעה הממוצע הארצי.
שיעור הרציחות הוא גבוה ביותר בקרב נשים טרנסג'נדריות.
אם נתמקד במעבר, לא נזכה לדבר על הדברים הללו."
ערוצי חדשות כדוגמת Salon, הפינגטון פוסט, ו-Business Insider סקרו את מה שנקרא על ידי כתבת Salon קייטי מקדונו התשאול ה"פולשני" וה"קלולס" של קוריק.
ב-2013 זכתה קוקס בפרס "בחירת הקוראים" (Readers' Choice) של הירחון אאוט, בתור אחת ממאה האנשים המרתקים ביותר בשנה, וכן קיבלה את פרס הגבורה של "פרויקט האנטי־אלימות" (Anti-Violence Project).
ב-2014 הוענק לקוקס פרס GLAAD על שם סטיבן קולזאק, עבור קידום השוויון.
קוקס הופיעה בדצמבר 2014 על שער המגזין C☆NDY יחד עם עוד 13 נשים טרנסג'נדריות, הכוללות את ג'נט מוק, כרמן קררה, אייסיס קינג, ג'ינה רוסרו, דינה מארי, ליינה ריימוס, ג'יזל אליסיאה, ניקי מ'נריי, ג'וליאנה הקסטבל, כרמן אקסטרבגנזה, פצ'ה די, ויסמין פטי.
בשנת 2015 שיחקה לצד לילי טומלין בדרמה הקומית "סבתא" של פול וייץ.