tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא התחנך בברייטון קולג', והתגייס לצבא בריטניה בשנת 1885. פייטון נכשל בבחינות למכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט, והוצב כטירון ברגימנט שעליו פיקד אביו בעבר.
ב-18 ביוני 1887 הועלה לדרגת לוטננט שני, ובשנת 1890 קודם לדרגת לוטננט.
בשנת 1892 מונה לשליש ברגימנט, ובשנת 1896 הועבר לרגימנט ההוסרים ה-15 והועלה לדרגת קפטן.
הוא הועבר לשרת בחיל המצב במצרים, ולחם בקרבות נגד מקומיים בסודאן.
על אומץ לבו במהלך הקרבות, הוא אוזכר בשדרים הרשמיים של הצבא (Mentioned in dispatches), ועוטר באות השירות המצוין ובמסדר המג'ידיה דרגה רביעית.
בין 1899–1900, הוא שרת בדרום אפריקה, ולחם במלחמת הבורים.
הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל, אוזכר שוב בשדרים, וקיבל את מדליית דרום אפריקה של המלכה.
עם זאת, הוא נפצע קשה ונאלץ לשוב לבריטניה.
הוא החלים בדצמבר 1901, ועבר למלא בצבא תפקידי ניהול ומטה.
משנת 1903 עד 1907, פיקד על רגימנט ההוסרים ה-15. בשנת 1905 הועלה לדרגת קולונל לשם כבוד.
בשנת 1907 הועבר להודו ומונה שם לראש אגף האפסנאות של מטה חיל המצב.
מ-1908 עד 1912 פיקד על בריגדת פרשים הודית, ולפיכך הועלה באופן זמני לדרגת בריגדיר.
ייצג את הצבא הבריטי (Delhi Herald Extraordinary) בדורבר דלהי בשנת 1911, אשר נערך על מנת לציין את הכתרת ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת ורעייתו המלכה מרי, כקיסר וקיסרית הודו.
הוא קיבל דרגת מפקד במסדר הוויקטוריאני המלכותי, ומיולי 1912 היה מזכירו של המפקד הראשי בהודו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, חזר לבריטניה ומונה לראש המטה של הדיוויזיה הרכובה ה-1. עוד באותה שנה הועלה לדרגת מייג'ור-גנרל, וב-31 באוגוסט מונה למפקד הדיוויזיה הרכובה ה-2. הוא פיקד על הדיוויזיה שלו במהלך מערכת גליפולי, שבה ספגה אבדות כבדות.
הוא פיקד על הדיוויזיה עד 21 באוגוסט 1915, וסייע בפינוי הכוחות מגליפולי.
בשנת 1916 קיבל פיקוד על חיל הספר המערבי במצרים, ולקח חלק מרכזי בדיכוי מרד הסנוסים.
פייטון כבש חזרה מידי הסנוסים את סידי בארני וסאלום, ובריגדה שהייתה חלק מהכוח שלו, חילצה ב-14 במרץ 1916 את ניצולי האנייה "היברניה" (TSS Hibernia) מהשבי הסנוסי.
על כך, קיבל תודה אישית מהאדמירליות.
בעקבות הצלחותיו במצרים, במאי 1916 מונה פייטון למזכירו הצבאי של סר דאגלס הייג, ושרת עמו בפלנדריה עד מרץ 1918. בשנת 1917 קיבל תואר אבירות, מידיו של המלך ג'ורג' החמישי שערך ביקור אצל הכוחות בשטח.
באפריל 1918 מונה למפקד הארמייה החמישית, במקומו של יוברט גוף שפוטר לאחר מבצע מיכאל.
הארמייה שלו הוצבה בכוחות העתודה, ולא לקחה חלק בקרבות.
ב-23 במאי הועבר הפיקוד על הארמייה לוויליאם בירדווד (שפיקד עליה עד סוף המלחמה), ופייטון הועלה לדרגת לוטננט גנרל באופן זמני.
הוא קיבל פיקוד על הקורפוס ה-10, ופיקד עליו במשך שישה שבועות עד יוני, בלי להשתתף בקרבות.
ב-3 ביולי הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-40, והוביל אותה בקרבות בפלנדריה במהלך מתקפת מאה הימים.
הוא פיקד על הדיוויזיה עד מרץ 1919.
לאחר המלחה הוחזר פייטון להודו, ומונה למושל הצבאי של פרובינציית המחוזות המאוחדים.
בי 1920 ל-1922 פיקד על הדיוויזיה ההודית ה-3. בשנת 1921 מונה ללוטננט גנרל בפועל.
מ-1922 עד 1926 היה המזכיר הצבאי של הכוחות המזוינים הבריטיים, ובין ומ-1926 עד 1930 היה מפקד הפיקוד הסקוטי.
בשנת 1927 הועלה לדרגת גנרל, ופרש מהצבא בשנת 1930. הוא נפטר בפתאומיות בלונדון ב-14 בנובמבר 1931. הוא נקבר בבית הקברות ברומפטון.
ויליאם (וילי) פטריק היטלר ובהמשך ויליאם סטוארט היוסטון היה אחיינו של אדולף היטלר, אשר היגר לארצות הברית, התגייס לצי ארצות הברית ולחם בשורותיו במלחמת העולם השנייה.
אלויס היטלר, אביו של אדולף היטלר, נשא לאישה את אנה גלאזל הארר.
אשתו הייתה מבוגרת ממנו בארבע עשרה שנים, בריאותה הייתה רופפת והיא הייתה עקרה.
לאחר שש עשרה שנות נישואין הם נפרדו בשנת 1880 והיא נפטרה בשנת 1883. עוד לפני הפירוד מאשתו קשר אלויס היטלר קשרי אהבה עם טבחית בבית מלון בשם פרנציסקה מאצלברגר.
היא ילדה לו בשנת 1882 בן שאף שמו היה אלויס היטלר.
חודש לאחר מות אשתו הראשונה נשא אלויס היטלר האב את הטבחית לאשה.
היא ילדה לו בת בשם אנגלה שלימים נישאה ונקראה אנגלה ראובל וילדה את בתה גלי ראובל.
גם נישואין אלה לא נמשכו זמן רב ואשתו השנייה מתה ממחלת השחפת.
זמן קצר לאחר מכן התחתן אלויס היטלר האב בשלישית עם קלרה פלצל שילדה לו בן בשם גוסטאב ובת בשם אידה, ששניהם מתו בילדותם.
בשנת 1889 היא ילדה בשלישית והביאה לעולם את אדולף היטלר.
אלויס היטלר הבן ואדולף היטלר היו אחים למחצה, בני אותו האב.
אלויס הבן עזב את ביתו בגיל 14. הוא נכלא פעמים אחדות בעוון גנבה, וכדי שלא להסתבך יותר עם החוק עבר מאוסטריה לגרמניה.
אך שם המשיך להסתבך עם החוק, ועקר לבריטניה, שם עבד בתור מלצר בדבלין.
בשנת 1909 נשא לאשה בחורה אירית בת שמונה עשרה בשם ברידג'ט דאולינג .
בשנת 1911 נולד בעיר ליברפול בנם ויליאם פטריק היטלר.
בשנת 1914 נטש אלויס היטלר הבן את משפחתו וחזר לגרמניה.
אשתו נשאה לבדה בנטל גידול הבן ויליאם פטריק.
בגרמניה נשא אלויס היטלר הבן, בעודו נשוי לברידג'ט, אישה נוספת.
בשנת 1920 נולד לו בגרמניה בן נוסף, היינץ היטלר.
בשנת 1924 הועמד אלויס הבן לדין באשמת ביגמיה ונדון על ידי בית משפט בהמבורג לשישה חודשי מאסר.
בהמשך שנות העשרים כתב אלויס הבן לברידג'ט וביקש ממנה לשלוח את ויליאם פטריק לביקור בגרמניה.
היא לא הסכימה לכך, אך לבסוף נעתרה והסכימה שהבן יבקר את אביו בהגיעו לגיל שמונה עשרה, ואכן, בשנת 1929, כאשר מלאו לו שמונה עשרה שנים, הגיע ויליאם פטריק היטלר לגרמניה.
בגרמניה נפגש ויליאם פטריק מחדש עם אביו וטייל ברחבי גרמניה.
אביו לקח אותו לעצרת של המפלגה הנאצית בנירנברג, בה ראה לראשונה את דודו אדולף היטלר.
בשנת 1930 ביקר ויליאם פטריק שוב בגרמניה והפעם פגש את דודו אדולף היטלר וקיבל ממנו תצלום הנושא את חתימתו.
בשובו לאנגליה פורסמו שורת כתבות וראיונות עמו על דודו, שנמצא אז בתהליך מהיר וראוותני של התעצמות תנועתו לקראת עלייתו לשלטון, והפך נושא להתעניינות בדעת הקהל האירופית ובארצות הברית.
הוא כונה בהן "האחיין האנגלי של היטלר".
כתבות אלה לא נשאו חן בעיני דודו והוא זימן את ויליאם פטריק לברלין, והורה לחדול מפרסום כתבות אודותיו.
לדברי בריג'יט, אמו של ויליאם, היטלר רתח על אחיינו ובין היתר אמר לו: "מה סיפרת לעיתון?
מי נתן לך רשות לעסוק בעניינים הפרטיים שלי?"...
"אף אחד לא צריך לדבר על העניינים הפרטיים עם התקשורת.
מעולם לא אמרתי מילה אחת שיוכלו להשתמש בה, ועכשיו יש להם את ה"אחיין" שמספר להם את כל הפרטים הקטנים והאומללים שהם רוצים לדעת".
ויליאם פטריק לא פרסם מאז כל כתבה נוספת על דודו.
לאחר עליית אדולף היטלר לשלטון בשנת 1933 חזר ויליאם פטריק לגרמניה בניסיון להפיק תועלת מעליית דודו לשלטון.
הדוד סידר לו משרה באחד הבנקים בברלין.
לאחר מכן הוא עבד במפעל אופל לייצור מכוניות ומשם עבר לעסוק במכירת מכוניות.
מאוכזב מתפקידים אלה הוא פנה בדרישה להסדיר לו תפקיד ראוי ב־1935. היטלר השיב לו כי אם יוותר על אזרחותו הבריטית הוא ייעתר לבקשתו.
ויליאם פטריק חשש כי בהצעה זו טומן לו היטלר מלכודת, זאת מאחר שידע שבפניותיו במרוצת השנים לדודו הייתה מידה של סחטנות.
כך למשל הנס פרנק המושל הכללי של הגנרלגוברנמן, שטחי פולין הכבושה, סיפר בזיכרונותיו שהוכתבו בתא הכלא בנירנברג בזמן שהמתין להוצאה להורג בתלייה, כי ב-1930 זימן אותו אדולף היטלר אליו והראה לו מכתב מאת אחיינו המאיים לחשוף את העובדה שבעורקיו של אדולף היטלר זורם דם יהודי.
פרנק, לדבריו, בדק את העניין עבור היטלר ולטענתו הפריך את הטענה בדבר המוצא היהודי של הפיהרר.
בשל החשש לגורלו, עזב ויליאם פטריק ב-1939 את גרמניה וחזר לאנגליה.
עם הגיעו ללונדון פרסם ב-4 ביולי 1939 מאמר במגזין האמריקאי לוק (Look) , שהיה נפוץ באותה עת, תחת הכותרת "מדוע אני שונא את דודי" (המאמר הוצע למכירה פומבית ב-2017):
בין היתר, הוא תיאר ביקור אחד בבית דודו ב-1936: .
על המפגש האחרון עם אדולף, כתב: .
ויליאם ביקש אז להתגייס לצבא הבריטי, אך בקשתו נדחתה בשל קרבת המשפחה שלו לאדולף היטלר.
לפי היסטוריונים, דודו התייחס אליו כ"אחיין המגעיל שלי".
בהמשך שנת 1939 יצא ויליאם פטריק, בלוויית אמו, לארצות הברית, לאחר שהוזמן על ידי איל העיתונות ויליאם רנדולף הרסט לשאת סדרת הרצאות על דודו ועל המשטר הנאצי.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה כאשר גרמניה הנאצית פלשה לפולין ב-1 בספטמבר 1939 ובריטניה הכריזה מלחמה על גרמניה, נתקעו ויליאם פטריק ואמו בארצות הברית, ומאז הוא לא שב יותר לאירופה.
בשנת 1940 התיישב ויליאם פטריק בעיר ניו יורק.
הוא הגיש בקשה להתגייס לצבא ארצות הברית, אך בקשתו נדחתה בשל היותו האחיין של אדולף היטלר.
הוא לא נרתע וחודשים אחדים לאחר כניסת ארצות הברית למלחמה שיגר ב-6 במרץ 1942 מכתב לנשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט ובו הפציר בנשיא להורות על גיוסו.
במכתבו הארוך נאמר בין היתר:
הנשיא העביר את המכתב לידיו של ראש ה-FBI ג'יי אדגר הובר שתיחקר את ויליאם פטריק ובסופו של דבר העניק לו זיכוי ביטחוני לשרת בכוחות המזוינים של ארצות הברית.
למרות זאת הגיוס התמהמה ורק לקראת סוף המלחמה, ב-3 במרץ 1944, גויס ויליאם פטריק לצי ארצות הברית והוצב בשירות הרפואי של הצי.
במהלך המלחמה הוא נפצע והוענק לו עיטור לב הארגמן, המוענק בשמו של נשיא ארצות הברית לאנשי הכוחות המזוינים אשר נפצעו או נהרגו בשעת קרב.
חרף פציעתו המשיך ויליאם פטריק לשרת בצי גם לאחר סיום המלחמה ושוחרר מהשירות בשנת 1947.
לאחר שחרורו מהצי ולקראת שובו לחיים האזרחיים, החליט ויליאם פטריק היטלר להיפטר משם המשפחה "היטלר", שנשא משמעות כה שלילית ועלול היה למשוך תשומת לב, ומקור לתגובות עוינות בכל אשר יפנה.
תחילה החליף אותו לשם "הילר", ובהמשך לשם האנגלו סקסי "סטיוארט-יוסטון", אותו נשא עד סוף חייו, וילדיו נושאים אחריו.
ויליאם פטריק נשא לאשה בחורה ילידת גרמניה, והזוג התיישב בעיירה בלונג איילנד, שם הוא הפעיל מעבדה לבדיקת דם בביתו.
ויליאם פטריק מת בשנת 1987. בנו האוורד נהרג בתאונת דרכים בשנת 1989, שנתיים לאחר מותו של ויליאם.
האוורד נישא אך לא הספיק להביא ילדים.
שלושת הבנים האחרים, אלכסנדר אדולף, בראיין ולואיס, לא הביאו ילדים לעולם.
הם מתגוררים באלמוניות בלונג איילנד.
ויליאם דניאל פיליפס הוא מדען ופיזיקאי אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1997.
פיליפס נולד בוילקס-בארה, פנסילבניה שבארצות הברית.
בשנת 1959 עברה משפחתו להתגורר בקמפ היל, אשר ליד האריסברג, ושם סיים פיליפס את לימודיו התיכוניים.
ב-1970 סיים את לימודיו במכללה בהצטיינות יתרה, ולאחר מכן קיבל את הדוקטורט שלו בפיזיקה מטעם המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
בשנת 1978 הצטרף למכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה (NIST).
ב-1996 קיבל את מדליית אלברט אברהם מייקלסון מטעם מכון פרנקלין.
בשנת 1997 זכה פיליפס בפרס נובל לפיזיקה, יחד עם סטיבן צ'ו וקלוד כהן-טנוג'י, על פיתוח שיטות לקירור ולכידת אטומים בעזרת קרני לייזר.
פיליפס מכהן כפרופסור לפיזיקה באוניברסיטת מרילנד.
נשוי לג'יין ואב לשתי בנות: קייטלין וכריסטין.
ריינהולד ויליאם אוגן פיטרסון-ביורנמן (בשוודית: Reinhold William Eugen Petersson- Björneman; 6 באוקטובר 1895 - 10 במאי 1965) היה אתלט שוודי, אלוף אולימפי (אנטוורפן 1920), 4 פעמים אלוף שוודיה (1918 - 1920 ו-1924) ושיאן שוודיה במשך כ-10 שנים (1918 - 1927) בקפיצה לרוחק.
עד לאולימפיאדת טוקיו (1964) הוא היה האתלט הלא אמריקאי היחידי שזכה במדליית זהב בקפיצה לרוחק.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זכה פיטרסון בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.15 מטר, לפני קארל ג'ונסון מארצות הברית (7.095 מטר) ובן ארצו אריק אברמסון (7.08 מטר).
מדליית ארד, בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 42.8 שניות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 42.2 שניות וצרפת (42.5 שניות).
ויליאם פִיגוּש-בּיסְטְרִי (בסלובקית: Viliam Figuš-Bystrý (במקור ויליאם פיגוש) (28 בפברואר 1875 - 11 במאי 1937) היה מלחין, מורה סלובקי, מחבר האופרה הסלובקית הלאומית הראשונה, "דטוואן".
ויליאם פיגוש נולד בבאנסקה ביסטריצה.
בשנים 1885 עד 1889 למד בגימנסיה ובין 1889 ל-1893 בסמינר למורים בבאנסקה סטיאבניצה.
אחרי סיום לימודיו, עבד כמורה במקומות שונים בסלובקיה.
בשנת 1907 השתקע בבאנסקה ביסטריצה, שם לימד בבית ספר לותרני.
מ-1911 עד 1914, למד אצל זולטאן קודאי באקדמיה מוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט.
גם ביצירות שהלחין, הושפע משירי-עם ממרכז סלובקיה ובנעוריו, גם מהונגריה.
מלבד עריכה ועיבוד של שירי-עם, הלחין יצירות תזמורתיות, מוזיקה קאמרית, קנטטה, יצירות לפסנתר וכינור ושירים.
ב-1926 סיים את האופרה "דטוואן", אופוס 64, האופרה הלאומית הסלובקית הראשונה, המבוססת על פואמה בשם "דטוואן" מאת אנדרה סלאדקוביץ'.
פיגוש-ביסטרי מילא תפקיד חשוב בחיי המוזיקה של באנסקה-ביסטריצה.
הוא היה ממייסדי התאחדות האמנים הסלובקים ויו"ר ההתאחדות בשנת 1925. בין תלמידיו היה המלחין יאן ציקר, גם הוא בן באנסקה ביסטריצה.
ויליאם פלטני היה גנרל בריטי במלחמת העולם הראשונה.
פולטני נולד ב-18 במאי 1861, והתחנך באיטון קולג'.
הוא הצטרף למיליציה של אוקספורד בשנת 1878. לאחר מכן הוא הועבר לרגימנט המשמר הסקוטי שם הוסמך כלוטננט משנה ב-23 באפריל 1881, והועלה לדרגת לוטננט ב-2 ביולי 1881.
בשנה שלאחר מכן שירת במלחמה האנגלו-מצרית, שם נכח בקרב תל אל קביר (ספטמבר 1882).
ב-4 במאי 1892 הועלה לדרגת קפטן, ובשנת 1895 שירת עם משלחת בוניורו ומשלחת ננדי, שעליה אוזכר בשדרים וקיבל את עיטור אות השירות המצוין (DSO).
הקידום למייג'ור הגיע לאחר 1 במאי 1897.
מלחמת הבורים השנייה פרצה באוקטובר 1899, ופלטני שירת עם הגדוד הראשון של הרגימנט שלו בדרום אפריקה משלהי 1899, כשהוא מחזיק בדרגת ייצוג של לוטננט קולונל מ-11 בנובמבר 1899. הוא לחם בקרבות בלמונט, אנסלין ונהר מודדר (נובמבר 1899) ובקרב מג'רספונטיין (דצמבר 1899).
בשנה שלאחר מכן מונה לסגן המפקד של הרגימנט באפריל, השתתף בצעדה לבלומפונטיין ופרטוריה, ובקרבות גבעת היהלומים (יוני 1900), בלפסט (אוגוסט 1900) ובמעבר לקומטיפורט בספטמבר.
על שירותו במלחמה, הוא הועלה לדרגת קולונל ב-29 בנובמבר 1900. הוא נשאר עם הרגימנט שלו בדרום אפריקה עד שהמלחמה הסתיימה במאי 1902, ויצא לבריטניה באונייה בריטניה כחודשיים אחר כך.
לאחר המלחמה הוא פיקד על החטיבה ה-16 באירלנד משנת 1908 ועל הדיוויזיה ה-6 בדרום אירלנד בשנת 1910.
לפלטני הייתה קריירה מבצעית נרחבת במהלך מלחמת העולם הראשונה, והוא פיקד על הקורפוס ה-3 בחזית המערבית ברציפות החל מ-31 באוגוסט 1914 עד 19 בפברואר 1918. פולטני פיקד על הקורפוס ה-13 בבריטניה מ-20 בפברואר 1918 עד 15 באפריל 1919.
הוא מילא את תפקיד המוט השחור בפרלמנט של הממלכה המאוחדת בין השנים 1920–1941, וב-14 במאי 1941 מת בביתו בסטנסטנד מאונטפיצ'ט, אסקס.
הוא קיבל את תואר אביר מפקד מסדר האמבט בשנת 1915; אביר מפקד מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש בשנת 1917, ואביר מפקד המסדר הוויקטוריאני המלכותי בשנת 1918.
ויליאם פיט פסנדן היה פוליטיקאי אמריקאי ממיין.
פסנדן היה חבר המפלגה הוויגית, ובהמשך חבר המפלגה הרפובליקנית.
הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכסנאטור ולאחר מכן כמזכיר האוצר של ארצות הברית בקבינט של הנשיא אברהם לינקולן בחודשים האחרונים של מלחמת האזרחים.
פסנדן היה עורך דין במקצועו, דמות מובילה בקרב מתנגדי העבדות במיין.
בקונגרס הוא לחם בכוחם של בעלי העבדים ששלטו במדינות הדרום.
הוא הקים קואליציה מתנגדת עבדות בבית המחוקקים של מדינתו שבחרה אותו לסנאט של ארצות הברית.
ארגון זה היה הציר המרכזי של המפלגה הרפובליקנית במיין.
בסנאט לקח פסנדן חלק מרכזי בוויכוח על קנזס, שגינה את הרחבת העבדות.
הוא הוביל את הרפובליקנים הרדיקליים במתקפה נגד הדמוקרטים סטיבן דאגלס, פרנקלין פירס וג'יימס ביוקנן.
נאומיו של פסנדן נקראו במקומות רבים, השפיעו על רפובליקנים כמו אברהם לינקולן ובנו את בסיס התמיכה של לינקולן להשגת מועמדות המפלגה לנשיאות בבחירות של 1860. במהלך מלחמת האזרחים סייע פסנדן לעצב את מדיניות המיסוי והפיננסים של האיחוד.
הוא מיתן את גישתו הרדיקלית משכבר, תמך בלינקולן נגד הרדיקלים והיה למזכיר האוצר בממשלו.
לאחר המלחמה שב פסנדן למושבו בסנאט ושימש כיושב ראש הוועדה המשותפת לשיקום, שקבעה תנאים לחידוש הייצוג בקונגרס של מדינות הדרום, וניסחה את התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית.
בהמשך העניק פסנדן תמיכה מכרעת שמנעה את הדחתו של הנשיא אנדרו ג'ונסון במסגרת משפט ההדחה שהבית פתח נגדו.
הוא היה הסנאטור הראשון שהכריז "לא אשם" ובעקבותיו באו שישה סנאטורים רפובליקנים אחרים וכתוצאה מכך זוכה הנשיא ג'ונסון.
ויליאם פסנדן נולד בבוסקאוון, ניו המפשייר.
אביו היה עורך הדין סמואל פסנדן, שהיה חבר בשני הבתים של בית המחוקקים של מסצ'וסטס בתקופה שמיין הייתה עדיין מחוז בתחומה וטרם הייתה למדינה.
הוריו לא היו נשואים וויליאם הופרד מאמו בלידתו ובשבע שנות חייו הראשונות הוא גדל אצל הורי אביו.
ב-1823 הוא סיים את לימודיו בקולג' בוודין ולאחר מכן למד משפטים.
ב-1827 הוא נמנה עם החברים המייסדים של החברה להתנזרות משתייה של מיין.
באותה שנה הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ועבד במקצוע זה יחד עם אביו.
הוא החל לעסוק בעריכת דין בברידג'טון, לאחר מכן שנה בבנגור ולאחר מכן בפורטלנד.
ב-1832 הוא נבחר לבית הנבחרים של מיין והיה נואם מוביל בו.
הוא סירב לקבל מינוי לקונגרס ב-1831 וב-1838 ונבחר שוב לבית המחוקקים של מיין ב-1840 והיה ליושב ראש הוועדה של הבית שבחנה את חוקי המדינה.
ב-1840 נבחר פסנדן לתקופת כהונה בבית הנבחרים של ארצות הברית כנציג המפלגה הוויגית.
במהלך כהונתו הוא פעל לביטול הכלל ששלל הגשתן של עצומות נגד העבדות ונאם בנושאי הלוואות, חוקי פשיטת הרגל והצבא.
בסוף תקופת כהונתו בקונגרס הוא שב לעסקיו הפרטיים בעריכת דין עד שבשנים 1845–1846 הוא כיהן שוב בבית המחוקקים של מיין.
הוא רכש מוניטין לאומי כעורך דין וכמתנגד לעבדות.
ב-1849 הוא עתר בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית והצליח להפוך פסק דין של השופט ג'וזף סטורי באמצעות שימוש בטיעון שדניאל ובסטר ציין שהוא הטוב ביותר שהוא שמע מזה עשרים שנה.
בשנים 1853–1854 הוא שב לכהן בבית המחוקקים של מיין.
דעותיו הנחרצות של פסנדן נגד העבדות הובילו לבחירתו ב-1854 כחבר הסנאט של ארצות הברית, בזכות תמיכת הוויגים וחברי המפלגה הדמוקרטית מתנגדי העבדות.
עם כניסתו לסנאט הוא החל מיד לפעול נגד חוק קנזס נברסקה.
נאומו בנושא הסכם קלייטון-בולוור ב-1856 זכה לשבחים רבים וב-1858 נאומו בנושא חוקת לקומפטון של קנזס, והביקורת שהוא מתח על פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד, נחשבו לדיון המעמיק ביותר בסוגיית העבדות.
הוא השתתף בארגונה של המפלגה הרפובליקנית ונבחר מחדש מטעמה לסנאט ב-1860.
ב-1861 היה פסנדן חבר בוועידת השלום שניסתה למנוע את פרוץ מלחמת האזרחים, אך כאשר החלו מעשי האיבה הוא עמד על כך שהמלחמה תנוהל באופן נחרץ.
עם פרישתם של הסנאטורים ממדינות הדרום, השיגו הרפובליקנים רוב בסנאט ופסנדן נבחר כיושב ראש ועדת הכספים של הסנאט.
במהלך המלחמה היה פסנדן הסנאטור הבולט ביותר בחיזוק האשראי הלאומי.
הוא התנגד לחוק ההילך החוקי כבלתי נחוץ ובלתי צודק.
כיושב ראש ועדת הכספים, ניהל פסנדן את כל האמצעים הנוגעים להכנסות, מיסוי והקצבות והוכרז על ידי הסנאטור צ'ארלס סמנר כמי שהיה "בשדה הקרב הפיננסי כפי שהיו הגנרלים הטובים ביותר שלנו במלחמה".
עם התפטרותו של סלמון צ'ייס מתפקידו כמזכיר האוצר, מינה הנשיא לינקולן את פסנדן במקומו.
הייתה זו שעה קשה למערכת הפיננסית של ארצות הברית.
צייס לקח זמן קצר לפני כן הלוואה ויכולת העמידה של ארצות הברית נראתה חלשה.
שוויו של שטר הכסף של הדולר היה רק 34 סנט.
שווי הזהב היה 280 דולר לאונקיה.
בתחילה סירב פסנדן לקבל על עצמו את התפקיד, אך לבסוף הוא נכנע ללחץ הציבורי.
כאשר הוא הודיע על הסכמתו ירד שער הזהב ל-225 דולר לאונקיה.
הוא הכריז שלא יונפקו שטרות נוספים ופנה אל הציבור והכין את השוק להלוואה שהוכחה כהצלחה מסחררת כאשר הוא גייס סכום של 400 מיליון דולר.
הלוואה זו הייתה בצורה של איגרות חוב נושאות ריבית בשיעור של 7.3%, שהונפקו בעריכים החל מ-50 דולר, כך שגם אנשים שלרשותם עמד הון קטן יכלו לרכוש אותן.
הוא גם נקט בצעדים שאושרו על ידי הקונגרס, שאפשרו לאחר מכן את הביסוס והמימון של ההלוואות הממשלתיות בריבית של 4% ו-4.5%.
פסנדן החל את כהונתו כמזכיר האוצר ב-5 ביולי 1864. כאשר המצב הפיננסי החל להשתפר באמצעות העמדתה של הלוואה גדולה נוספת, בהתאם לכוונותיו, הוא התפטר מתפקידו ב-3 במרץ 1865, ושב לכהן בסנאט.
הייתה זו הפעם השלישית בה הוא נבחר לסנאט ותקופת כהונתו הרצופה השנייה שנמשכה עד ליומו האחרון.
בשנים 1865–1867 שימש פסנדן כיושב ראש הוועדה המשותפת של הקונגרס לשיקום , שהייתה אחראית על הפיקוח של שובן של מדינות קונפדרציה לשעבר בחזרה אל האיחוד.
הוא כתב את דוח הוועדה שהצדיק את סמכות הקונגרס על המדינות המורדות, הראה את היחסים שלהן עם הממשלה על פי החוקה ועל פי חוקי המדינות, והמליץ על אמצעי הביטחון החוקתיים שנדרשו בעקבות המלחמה.
בנקודת זמן זו זכה פסנדן להכרה כמנהיג הסיעה הרפובליקנית בסנאט.
הוא נחשב לרפובליקני מתון, יותר מאשר רדיקלי.
במהלך משפט ההדחה של אנדרו ג'ונסון ב-1868, פעל פסנדן בניגוד לדעת מנהיגות המפלגה ויחד עם שישה סנאטורים רפובליקנים נוספים הוא הצביע בעד זיכויו של הנשיא.
שבעת הסנאטורים הללו, פסנדן, ג'וזף פאולר, ג'יימס גרימס, ג'ון הנדרסון, לימן טרמבול, פיטר ואן וינקל ואדמונד רוס.
הם הוטרדו מהאופן בו ההליכים תומרנו כדי להציג עדויות חד-צדדיות.
הם קראו תיגר כנגד עמדת מפלגתם וכנגד דעת הקהל והצביעו נגד הרשעת הנשיא.
כתוצאה מכך כשלה ההצבעה להדחת הנשיא ברוב של 35 תומכים מול 19 מתנגדים על חודו של קול אחד ולא הושג הרוב הדרוש של שני שלישים להדחה.
לאחר המשפט ניהל חבר בית הבחרים בנג'מין בטלר שימוע לחקירת הדיווחים שהסנאטורים הרפובליקנים קיבלו שוחד כדי להצביע בעד זיכויו של הנשיא.
בשימוע שערך בטלר, ובשימועים שהתקיימו לאחר מכן, עלו עדויות שכמה מההצבעות בעד הזיכוי בוצעו בתמורה להבטחה לתפקידים או לכספים.
משובו לסנאט ועד 1867 שימש פסנדן שוב כיושב ראש ועדת הכספים.
לאחר מכן ועד 1869 הוא שימש כיושב ראש הוועדה לענייני בניינים ציבוריים ואדמות ועד מרץ 1869 ומאז ועד למותו כיושב ראש ועדת ההקצבות של הסנאט וכיושב ראש הוועדה המשותפת של הקונגרס לספריית הקונגרס.
ב-1867 הוא היה אחד משני הסנאטורים (השני היה ג'סטין מוריל מוורמונט) שהצביעו נגד רכישת אלסקה.
נאומו האחרון של פסנדן בסנאט היה בנוגע לחוק לחיזוק האשראי הציבורי.
הוא דחף לתשלום קרן החוב הציבורי בזהב והתנגד לאפשרות של תשלום בשטרות כסף.
במשך כמה שנים היה פסנדן הנגיד של מכון סמית'סוניאן.
ב-1858 הוא קיבל תואר דוקטור למשפטים מקולג' בוודין וב-1864 הוא קיבל תואר דומה מאוניברסיטת הרווארד.
ויליאם פסנדן נפטר ב-8 בספטמבר 1869 בפורטלנד, בעודו מכהן בסנאט.
הוא נטמן בבית הקברות אברגרין שבפורטלנד.
ב-14 בדצמבר אותה שנה נשא ג'ורג' הנרי ויליאמס נאום הספד לזכרו בפני הסנאט.
שניים מאחיו, סמואל קלמנט פסנדן ותומאס אמורי פסנדן, היו גם הם חברי בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מיין.
ב-1832 נשא פסנדן לאישה א אלן מ.
דירינג, שנפטרה ב-1857. לשניים נולדו שלושה בנים ששירתו במלחמת האזרחים.
סמואל פסנדן נהרג בקרב בול ראן השני.
השניים האחרים היו בריגדיר גנרל ג'יימס דירינג פסנדן ומייג'ור גנרל פרנסיס פסנדן, שכתב ביוגרפיה של אביו בהיקף של שני כרכים, "חייו ושירותו של ויליאם פיט פסנדן", שיצאו לאור ב-1907. הבן הרביעי, ויליאם האווארד פסנדן, נשאר במיין כדי לטפל בעסקי עריכת הדין של אביו.
ילדתם החמישית, מרי אליזבת דירינג פסנדן, נפטרה בילדותה.
פסנדן הוא סבי-סבה של השחקנית בברלי גרלנד (לבית פסנדן) .
פסנדן הוא האדם היחידי בעיר מגוריו פורטלנד שבמיין, שעל שמו נקראו שלושה רחובות: רחוב ויליאם, רחוב פיט ורחוב פסנדן, כולם בשכונת אוקדייל שבעיר.
בסרט לינקולן משנת 2012 גולמה דמותו של פסנדן על ידי השחקן וולט סמית'.
ויליאם פייג' היה צייר ואמן פורטרטים אמריקאי.
פייג' נולד בעיר אולבני והגיע לניו יורק עם הוריו בגיל תשע, ובשנת 1822 קיבל פרס מהמכון האמריקני עבור רישום בדיו.
בגיל 14 החל ללמוד משפטים במשרדו של פרדריק דה פייסטר, אותו עזב עד מהרה כדי להיכנס לסטודיו של ג'יימס הרינג, ותוך פחות משנה הפך לתלמידו של סמואל מורס, דרכו גם נרשם לאקדמיה הלאומית לעיצוב.
ציוריו בשיעור העתיקות באקדמיה הלאומית זיכו אותו במדליית הכסף, אך לאחר שהצטרף לכנסייה הפרסביטריאנית, הוא החליט ללמוד דת.
במשך שנתיים משנת 1828 הוא למד תאולוגיה בסמינר התאולוגי של אנדובר ובמכללת אמהרסט, שבסיומה חזר לאמנות.
לאחר שצייר דיוקנאות באלבני במשך שנה, נסע לניו יורק, שם ביצע ציור של ויליאם מרסי וג'ון קווינסי אדמס.
בשנת 1836 הוא נבחר לאקדמאי (והיה נשיא האקדמיה הלאומית משנת 1871 עד 1873).
בסביבות 1844 עבר לבוסטון, אך בשנת 1847 שב לניו יורק לשהייה של שנתיים.
פייג' נסע לאיטליה, שם התגורר במשך אחת עשרה שנים בפירנצה וברומא, וחזר לניו יורק בשנת 1860. בזמן שהיה באיטליה, צייר את דיוקנותיהם של רוברט ואליזבת' בראונינג ואנגלים ואמריקאים ידועים אחרים.
הוא גם ניצל הזדמנות ללמוד את עבודותיהם של הציירים הגדולים, בעיקר טיציאן, אותו העריץ וניסה לחקות, ושאת דרך הציור שלו הוא קיווה לגלות.
העותקים שהוא ביצע מציוריו של טיציאן היו מדהימים, עד שאחד מהם נתפס על ידי שלטונות פלורנטין מתוך אמונה שזהו המקור.
הוא היה גם חבר של ויליאם ווטמור סטורי ושל ג'יימס ראסל לואל, שהקדיש לו את אוסף השירים הראשון שלו בשנת 1843.
הוא נפטר בשנת 1885, בן 74 בסטטן איילנד.
אף על פי שזכה לשבחים כאמן משנות ה-30 של המאה ה-19 ועד לשנות ה-60 של המאה ה-19, המוניטין של פייג' דעך בשלב החיים המאוחרים שלו, מכיוון ששינה את סגנונו בתדירות גבוהה ובמיוחד, משום ששיטת הציור שלו גרמה במהרה לחלק ניכר מעבודותיו להתכהות יתר על המידה.
באיטליה הוא צייר את "ונוס", "משה ואהרון על הר חורב", "בכחוס התינוק" ו"הבריחה למצרים".
עבודתו כוללת גם דיוקן באורך מלא של האדמירל דייוויד פרגוט, "המשפחה הקדושה" (1837, באתנאום בבוסטון).
ו"הסוחרים הצעירים "(באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה בפילדלפיה).
בשנת 1870 הציג פייג' דיוקן ראש של ישו שמשך תשומת לב רבה ויצר מחלוקות רבות.
ציורים אחרים כוללים: "הראיון האחרון" (1838), "רות ונעמי" ו"קופידון" (1880).
ב־1874 ערך פייג' ביקור שני באירופה, במטרה לחקור את מסכת המוות כביכול של לודוויג בקר של ויליאם שייקספיר שנשתמרה בגרמניה, ובשובו ביצע כמה דיוקנאות של שייקספיר (1874–1878).
הוא המציא שיטה גאומטרית חדשה למדידת דמות האדם (1860), והמציא פטנטים ושיפורים שונים בסירות ובתותחים.
ויליאם פינקני היה פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ג'יימס מדיסון.
ויליאם פינקני נולד באנאפוליס שבפרובינציית מרילנד.
הבית בו נולד ניצב על גדות נהר סוורן, אל מול מפרץ צ'ספיק.
הוא למד בבית הספר המלך ויליאם.
בגיל 13 הוא עזב את בית הספר, אך מורו, שהיה מודע לאינטליגנציה של הנער, העניק לו שיעורים פרטיים בביתו.
הוא למד רפואה (תחום שבו הוא לא עסק) ומשפטים, והוסמך כעורך דין עם קבלתו ללשכת עורכי הדין ב-1786. לאחר שעסק בעריכת דין במחוז הרפורד שבמרילנד, הוא השתתף בוועידה החוקתית של מרילנד.
פינקני היה נואם מוכשר בעל שליטה רחבה בשפה ונאמר עליו שהוא ניחן באופן דיבור נעים ורהוט.
באפריל 1788 נבחר פינקני כנציג לוועידה המדינתית של מרילנד שאשררה את חוקת ארצות הברית וכך החלה הקריירה הפוליטית שלו.
הוא היה חבר בבית הנבחרים של מרילנד בשנים 1788–1792 ושוב ב-1795 ובשנים 1791 ו-1815 עד 1816 הוא היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
בשנים 1795–1800 כיהן פינקני כראש עיריית אנאפוליס.
ב-1801 הוא מונה על ידי הנשיא תומאס ג'פרסון כתובע הכללי למחוז פנסילבניה.
בשנים 1805–1806 הוא היה התובע הכללי של מרילנד.
בשנים 1806–1807 שירת פינקני יחד עם ג'יימס מונרו כשגריר-שותף בבריטניה.
הנשיא ג'פרסון ביקש מהם לנהל משא ומתן על הפסקת ההטרדות של הספנות האמריקאית, אך בריטניה לא הראתה שום סימנים לשיפור היחסים.
הם ניהלו משא ומתן על הסכם מונרו-פינקני , אך בהסכם לא היו סעיפים להפסקת הגיוס הכפוי לצי ובסופו של דבר סירב ג'פרסון לחתום על ההסכם והוא מעולם לא נכנס לתוקף.
ב-1808 שב מונרו לארצות הברית ופינקני היה לשגריר הבכיר במקומו עד 1811. לאחר מכן הוא שב למרילנד, הוא כיהן כחבר הסנאט המדינתי.
באותה שנה הוא הצטרף לקבינט של ג'יימס מדיסון כתובע הכללי של ארצות הברית.
במלחמת 1812 הוא שירת כקצין בדרגת מייג'ור בצבא ארצות הברית ונפצע בקרב בלדנסבורג במרילנד באוגוסט 1814. לאחר המלחמה הוא שב לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בו בשנים 1815–1816. לאחר מכן הוא מונה כשגריר ארצות הברית ברוסיה וכיהן בתפקיד זה עד 1818. במקביל הוא היה חבר במשלחת מיוחדת לממלכת נאפולי.
פינקני ייצג בהצלחה בכמה תיקים חשובים בבית המשפט העליון של ארצות הברית, כולל התיק שהיה ציון דרך "מק'קולק נגד מרילנד" משנת 1819, בו אושרה זכותו של הקונגרס להעניק זיכיון לבנק של ארצות הברית.
באותה שנה הוא נבחר כסנאטור מטעם מרילנד וכיהן בתפקיד זה עד למותו.
ויליאם פינקני נפטר ב-25 בפברואר 1822 בוושינגטון די.
ונטמן בבית הקברות של הקונגרס.
ויליאם פטרסון היה פוליטיקאי ושופט אמריקאי.
הוא היה מחותמי חוקת ארצות הברית, שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית ומושל ניו ג'רזי השני.
הוא נולד במחוז אנטרים שבאירלנד ובגיל צעיר היגר למושבות בצפון אמריקה.
לאחר סיום לימודיו בקולג' ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון) ולאחר שלמד משפטים בהדרכתו של ריצ'רד סטוקטון, הוא התקבל ב-1768 ללשכת עורכי הדין.
ב-1776 הוא סייע בכתיבת חוקת ניו ג'רזי ולאחר מכן ועד 1783 שימש כתובע הכללי של המדינה.
ב-1787 הוא ייצג את ניו ג'רזי בוועידת החוקה של ארצות הברית, שם הוא הציע את תוכנית ניו ג'רזי, שנתנה ייצוג שווה למדינות בקונגרס ולא התקבלה בסופו של דבר.
לאחר אשרור החוקה, כיהן פטרסון כסנאטור בשנים 1789–1790, וסייע לנסח את חוק השיפוט.
הוא התפטר מהסנאט כדי לכהן כמושל ניו ג'רזי.
ב-1793 הוא קיבל מינוי מהנשיא ג'ורג' וושינגטון כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, תפקידו בו הוא כיהן עד למותו.
ויליאם פטרסון נולד במחוז אנטרים שבאירלנד כבנו של ריצ'רד פטרסון, פרוטסטנטי מאלסטר.
ב-1747 היגרה המשפחה לניו קאסל, פנסילבניה.
בגיל 14 הוא החל את לימודיו בקולג' ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פנסילבניה).
לאחר סיום לימודיו הוא למד משפטים בהדרכתו של ריצ'רד סטוקטון וב-1768 התקבל ללשכת עורכי הדין.
פטרסון נבחר כנציג מחוז סומרסט לשלושת הקונגרסים הפרובינציאליים של ניו ג'רזי, שם, כמזכיר הקונגרס, הוא תיעד את חוקת ניו ג'רזי.
לאחר העצמאות הוא מונה כתובע הכללי של ניו ג'רזי, תפקיד בו הוא שימש בשנים 1776–1783, ניהל את פעילות החוק והסדר וביסס את מעמדו כאחד מעורכי הדין הבולטים במדינה.
ב-1787 הוא נשלח לייצג את ניו ג'רזי בוועידת החוקה בפילדלפיה, שם הוא הציע את תוכנית ניו ג'רזי להקמת בית מחוקקים חד-ביתי עם ייצוג שווה לכל המדינות.
לאחר השגת פשרת קונטיקט , עם בית מחוקקים דו-בתי: סנאט עם ייצוג שווה לכל מדינה ובית נבחרים עם ייצוג יחסי על פי גודל האוכלוסייה, נחתמה החוקה.
פטרסון, שהיה תומך נלהב של המפלגה הפדרליסטית, נבחר כאחד משני החברים הראשונים בסנאט של ארצות הברית מטעם ניו גרזי, לצד ג'ונתן אלמר, וכיהן בו בשנים 1789–1790. כחבר בוועדת המשפט של הסנאט היה לו תפקיד חשוב בניסוח חוק השיפוט, שעל פיו הוקמה מערכת השיפוט הפדרלית.
תשע הפסקאות הראשונות בחוק זה נכתבו בכתב ידו.
ב-1790 היה פטרסון לאדם הראשון שהתפטר מהסנאט, כאשר עשה זאת כדי לרשת את עמיתו לחתימת החוקה, ויליאם ליווינגסטון כמושל ניו ג'רזי.
כמושל, יישם פטרסון את העניין שלו בתחום המשפט, כאשר דאג להסבת החוקים הבריטים שהיו בתוקף בניו ג'רזי לפני המהפכה האמריקאית לחוקים של מדינת ניו ג'רזי.
הוא גם הוציא תיקון של הכללים לבתי המשפט, שמאוחר יותר אומצו על ידי בית המחוקקים של המדינה.
ב-27 בפברואר 1793 מינה הנשיא ג'ורג' וושינגטון את פטרסון כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של תומאס ג'ונסון, שהתפטר מסיבות בריאות.
למחרת היום משך וושינגטון את המינוי, לאחר שהבין שמאחר שחוק השיפוט, שעל פיו הוקם בית המשפט העליון, עבר במהלך כהונתו של פטרסון כסנאטור, ובכך המינוי עלול להוות הפרה של סעיף הכשירות על פי פרק 1, חלק שישי, סעיף 2 לחוקת ארצות הברית.
ב-4 במרץ 1793, לאחר שכהונתו של פטרסון בסנאט הסתיימה וקונגרס חדש התכנס, הגיש וושינגטון את מועמדותו שוב, והיא אושרה מידית על ידי הסנאט.
לצורך מינויו לבית המשפט העליון התפטר פטרסון מכהונתו כמושל ניו ג'רזי.
במסגרת סבב השיפוט שלו הוא ניהל את משפטיהם של הנאשמים בבגידה במסגרת מרד הוויסקי, מרד של חוואים במערב פנסילבניה על הטלת מס פדרלי על ויסקי, שהיה התוצר העיקרי של יבוליהם.
כוחות מיליציה נשלחו על ידי הנשיא וושינגטון כדי לדכא את המרד בהצלחה ובפעם הראשונה פירש בית המשפט העליון את החוקה בנוגע לעשיית השימוש בכוחות צבאיים לטיפול במהומות אזרחיות.
כאן, ולמעשה לכל אורך הקריירה שלו, קיבע פטרסון את עליונות החוק על פני סמכות הממשלה, עקרון שגולם בחוקה שהוא היה שותף לכתיבתה.
ב-1795 דחה פטרסון הצעה להתמנות כמזכיר המדינה של ארצות הברית.
ב-1789 הוא נבחר לחברה הפילוסופית האמריקאית.
ב-1801 הוא נבחר כעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
ב-1779 נשא פטרסון לאישה את קורנליה בל, בתו של ג'ון בל, סוחר עשיר ובעל קרקעות ממחוז סאמרסט שבניו ג'רזי.
לשניים נולדו שתי בנות, שרק אחת הגיע לבגרות, ובן, שאמו נפטרה בלידתו ב-1783. ב-1785 נישא פטרסון בשנית ליופימיה וייט, שהייתה בת למשפחה בולטת מניו ג'רזי של אנשי צבא, פוליטיקאים ומשפטנים.
ויליאם פטרסון נפטר ב-9 בספטמבר 1806, בגיל 60, כאשר התכונן לצאת למעיינות מרפא בבלסטון, ניו יורק, באחוזתם של בתו, קורנליה, ושל בעלה, סטיבן ואן רנסלר, באולבני.
פטירתו אירעה כתוצאה מפציעה שלו בתאונת כרכרה בה היה מעורב ב-1803. הוא נטמן באחוזת הקבר של משפחת חתנו.
כאשר רכשה העירייה את הנכס, הועברו עצמותיו לבית הקברות הכפרי של אולבני, בו קבורים גם השופט העליון רופוס פקהאם והנשיא צ'סטר ארתור.
על שמו קרויה העיר פטרסון שבניו ג'רזי, שכמושל המדינה הוא אישר את הקמתה.
כמו כן קרויה על שמו אוניברסיטת ויליאם פטרסון שבעיר ויין שבניו ג'רזי.
ויליאם פיגני היה צייר נוף אוסטרלי.
פיגני נולד בהובארט, טסמניה, לפרדריק לה גיט פיגני ומרי אן לבית איגלסדן.
פרידריך עבר לארץ ואן דימן בשנת 1830, ומרי אן עקבה אחריו.
הם התחתנו בהובארט בשנת 1833. ההשפעות האמנותיות הראשונות שלו הגיעו מאימו, שהקימה בית ספר לנשים צעירות בו לימדה "צרפתית, מוזיקה וציור".
בשנת 1850 הוא הפך לשרטט במחלקת המדידות של טסמניה, ועבד במיוחד על הסקר הגאולוגי של טסמניה.
במהלך עבודה זו סיפק פיגני איורים ליתוגרפיים.
הוא לקח שיעורי ציור מהאמן המהגר הסקוטי פרנק סי.
עד שקיבל מחיר טוב עבור ציור של המושל סר ג'יימס אגניו וזכה להצלחה מסוימת כצייר.
פיגני עזב את השירות הציבורי בשנת 1873 כדי להקדיש את זמנו לציור.
ציוריו של נופי טסמניה הביא במהרה ביקורות חיוביות.
הוא היה שותף לחקירה, לתיאור ולסקר של החלק המערבי של טסמניה.
הציורים שהפיק ממערב טסמניה נרכשו על ידי ממשלת טסמניה במסגרת אישור מיוחד של הפרלמנט.
לאחר שעבר לניו סאות' ויילס בשנת 1880 עבודותיו של פיגני כללו את נהרות דרלינג, נפאן והוקסברי וכן את נהר ליין קוב קרוב לביתו באנטרס היל.
בשלב זה הוא הפך למייסד חברת האמנות של ניו סאות' ויילס.
מאוחר יותר, במהלך ביקורו בטסמניה, הבחינה ליידי המילטון, אשתו של המושל רוברט המילטון, ברישומים רבים שלו, והם נרכשו על ידי הממשלה לגלריית הובארט.
בשנת 1898 ובשנת 1900 ביקר באירופה והציג בלונדון ובפריז.
בשובו לאוסטרליה הוא זכה בפרס וויין בשנת 1901 עם "סערת הרעם" שלו.
בשנת 1903 הוזמן על ידי נאמני האמנות בניו סאות' ויילס לצייר את הר קושצ'יוסקו.
בסוף המאה הוא נחשב לצייר הנוף המוביל יליד אוסטרליה.
פיגני נפטר ב־17 ביולי 1914 בביתו, בפרבר האנטרס בסידני.
הוא נקבר בבית העלמין שדה מארס.
ויליאם פיפס היה שחקן אמריקאי.
פיפס נולד באינדיאנה וגדל באילינוי.
הוריו התגרשו בהיותו בן שש.
מגיל צעיר התעניין במשחק והופיע בהצגות עוד בהיותו תלמיד בבית ספר, הוא למד באוניברסיטת איסטרן אילינוי, ולאחר מכן עבר להוליווד.
כשארצות הברית הצטרפה לקרבות מלחמת העולם השנייה, הוא הצטרף לחיל הים האמריקאי.
ב-1947 שיחק בסרט אש צולבת העוסק בפשע על רקע אנטישמי, וב-1950 שיחק בסרט "האיש על מגדל אייפל" המבוסס על יצירה של ז'ורז' סימנון.
הוא שיחק גם במספר סרטי מערבונים, וב-1993 שיחק בסרט המסע המופלא - הביתה.
הוא דיבב את הנסיך של סינדרלה בסרט סינדרלה של דיסני.
ויליאם פנהלו הנדרסון היה צייר, אדריכל ומעצב רהיטים אמריקאי.
ויליאם פנהלו הנדרסון נולד בשנת 1877 במדפורד, מסצ'וסטס.
אביו, ויליאם אוליבר הנדרסון, היה חברו של הצייר ויליאם אדוארד נורטון וצייר חובב בעצמו.
במהלך ילדותו של הנדרסון, המשפחה עברה מספר פעמים והתיישבה בטקסס בשנת 1879 ובקליפטון, קנזס בשנת 1886.
כשחזר לבוסטון בשנת 1891, למד הנדרסון בבית הספר לאמנות במסצ'וסטס, ובשנת 1899 נכנס לבית הספר לאמנויות יפות של מוזיאון בוסטון, ולמד אצל אדמונד צ'ארלס טרבל.
בשנה שלאחר מכן זכה במלגת נסיעות של פייג' למשך שנתיים של לימודים באירופה.
במסעותיו בשנים 1902–1903, הוא היה בלונדון, שם התוודע לג'ון סינגר סרג'נט, לאחר מכן נסע גם לפריז, ברלין, דרזדן, מדריד.
בשנת 1905 נשא לאישה את אליס קורבין, משוררת ועוזרת עורך במגזין "פואטרי".
ילדתם היחידה, אליס אוליבר הנדרסון, נולדה בשנת 1907.
בשנים 1904 עד 1910 לימד הנדרסון באקדמיה לאמנויות יפות בשיקגו.
בשנת 1904 צייר במקסיקו ובאריזונה עם עמיתו קרל נ' ורנץ.
הנדרסון מימן את ספרה של אשתו "סיפורי האגדות הטובים ביותר של הנדרסון", ומכירותיו מימנו את הטיול השני שלו לאירופה בין השנים 1910–1911.
בשנת 1914 בנה ועיצב הנדרסון בית וסטודיו באילינוי.
באותה שנה הוזמן על ידי פרנק לויד רייט לעצב ציורי קיר עבור גני מידוויי, שיקגו.
לרוע המזל, ציורי הקיר נפגעו זמן קצר לאחר השלמתם.
בשנה שלאחר מכן הוא עיצב את התפאורה והתלבושות להפקת תיאטרון של "אליס בארץ הפלאות" בשיקגו.
מאחר שאשתו אליס קורבין הנדרסון חלתה בשחפת, בשנת 1916 עברה משפחת הנדרסון עברה לסנטה פה, ניו מקסיקו.
בשנת 1918 הועסק הנדרסון בסן פרנסיסקו כדי לצבוע בצבעי הסוואה גוף של ספינות במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1925 הקים הנדרסון, יחד עם חתנו ג'ון אוונס, את חברת הבנייה הפואבלו-ספרדית, שבאמצעותה תכנן ובנה בתים פרטיים רבים וכמה מבני ציבור, כולל משרד כרטיסי הרכבת בסנטה פה.
הנדרסון הצליח גם בעיצוב רהיטי עץ מגולפים.
באמצע שנות השלושים מונה לפרויקט האמנויות הפדרלי, שבגינו השלים שישה ציורי קיר לבניין בית המשפט הפדרלי של סנטה פה.
בשנת 1937 תכנן הנדרסון את הכנסייה של הנוואחו, בסנטה פה, שהפך למוזיאון להיסטוריה ומורשת של האינדיאנים בני הנוואחו.
הנדרסון מת בשנת 1943 בטסוקה שבניו מקסיקו.
עבודותיו שוכנות באוספים הקבועים של המכון לאמנות בשיקגו, איגוד האמנות של דנבר, מוזיאון לאמנות בניו מקסיקו, מוזיאון לאמנות טאוס ומוזיאון אלבוקרקי לאמנות והיסטוריה.
ביתו בסנטה פה רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ברובע ההיסטורי של קמינו דל מונטה סול.
ויליאם פיין לורד היה פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי מאורגון, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אורגון התשיעי בשנים 1895–1899. הוא נולד בדלאוור, וטרם היבחרו כמושל הוא כיהן כשופט בבית המשפט העליון של אורגון, כולל שלוש פעמים כנשיא בית משפט זה.
לאחר תום כהונתו כמושל הוא מונה כשגריר ארצות הברית בארגנטינה, ומאוחר יותר סייע בארגון חוקי אורגון.
ויליאם פיין לורד נולד בדובר, דלאוור לאדוארד ולאליזבת (לבית פיין) לורד.
הוא סבל מלקות שמיעה חלקית ויכולת הדיבור שלו הייתה מוגבלת.
את חינוכו הראשוני הוא קיבל בבית ספר קווייקרי וממורים פרטיים.
לאחר מכן הוא למד משפטים בקולג' פיירפילד, וסיים את לימודיו שם ב-1860. לפני שהמשיך בלימודיו, התנדב לורד לשירות צבאי במלחמת האזרחים האמריקנית, והתקדם עד לדרגת מייג'ור בגדוד הפרשים הראשון של דלאוור במסגרת ארמיית הפוטומק.
עם תום המלחמה המשיך לורד את לימודיו בבית הספר למשפטים של אולבני, וסיים את לימודיו שם ב-1866. לאחר מכן הוא שב לצבא לתקופת שירות שנייה, והתגייס בדרגת לוטננט.
תפקידיו כללו הצבות באלקטרז בסן פרנסיסקו ובסטיילקום שליד טקומה.
כאשר נרכשה אלסקה על ידי ארצות הברית ב-1867, נשלח לורד לסיטקה.
ב-1868 הוא פרש מהצבא כדי להקים משרד עורכי דין בסיילם, אורגון.
עד מהרה החל לורד להיות מעורב בפוליטיקה, כאשר היה לפרקליט העיר סיילם ב-1870. המשרה הנבחרת הראשונה בה הוא כיהן הייתה בסנאט של אורגון אליו הוא נבחר ב-1878. הוא התפטר מהסנאט לאחר שהתמודד בהצלחה בבחירות מטעם המפלגה הרפובליקנית על מושב בבית המשפט העליון של אורגון.
בתפקיד זה הוא כיהן בשנים 1880–1894. הוא היה שופט אהוד ובעל מוניטין כמשפטן בר-הסמכא ביותר בהיסטוריה של המדינה.
בתקופת כהונתו האחרונה על כס השיפוט הוא כיהן כנשיא בית המשפט.
ב-1894 קיבל לורד על עצמו את מועמדות המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל אורגון, ולאחר ניצחונו בבחירות התפטר מתפקידו כשופט.
לורד היה מושל פופולרי ונבחר בקלות לתפקידו.
מיד עם השבעתו הוא החל בתהליכי תמיכה בחינוך הגבוה, חיסל את השחיתות בקרב ספסרי הקרקעות, וקידם את התמיכה בבחירה ישירה של סנאטורים כאשר הסנאט סירב לקבל את מינויו של הנרי ו.
ב-1895 העניקה אוניברסיטת אורגון ללורד תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים.
לורד קידם את הפסקת השחיתות בנוהגי ספקולציות הקרקעות של התקופה באמצעות הקמת מועצת הקרקעות המדינתית.
מערכת שימושי הקרקעות שמגינה על עולם החי והדגה של אורגון שפעילה כיום, מקורה בסוכנות מוקדמת זו.
לורד קרא לקבלת תיקון לחוקת אורגון שעל פיו תינתן למושל הסמכות להטיל וטו חלקי על סעיפי חוקים מסוימים.
תיקון זה לא התקבל עד לתום כהונתו, והמושלים שבאו אחריו תמכו בו גם הם.
בסופו של דבר אושרה סמכות זו ב-1916.
בבחירות המקדימות לקראת ניסיונו להיבחר לכהונה שנייה כמושל, נוצח לורד ב-1898 על ידי עמיתו למפלגה הרפובליקנית תאודור ת'רסטון גיר שנבחר כמושל הבא.
זמן קצר לאחר תום כהונתו כמושל, מונה לורד כשגריר ארצות הברית בארגנטינה על ידי הנשיא ויליאם מקינלי.
בתפקיד זה הוא כיהן עד 1902 ואז שב לאורגון.
באותה שנה הוא מונה כנציב קובץ החוקים של אורגון על ידי בית המשפט העליון של המדינה.
בתפקיד זה, שבו הוא שימש עד 1910, הוא בחן וביאר את כל חוקי אורגון הקיימים, וליקט אותם לקובץ של שלושה כרכים.
לאחר סיום פועלו זה הוא פרש ועבר לסן פרנסיסקו.
ויליאם פיין לורד נפטר בסן פרנסיסקו ב-17 בפברואר 1911. הוא נטמן בבית הקברות סיטי ויו שבסיילם.
ויליאם פיצאוסברן, רוזן הרפורד הראשון (בצרפתית נורמנית: William FitzOsbern; כ-1020 – 22 בפברואר 1071) היה אציל אנגלו-נורמני, מפקד צבאי ויועץ קרוב של ויליאם הכובש.
פיצאוסברן היה מהתומכים בפלישה הנורמנית לאנגליה ואחד מהאצילים הנורמנים שידוע כי השתתפו בקרב הייסטינגס.
לאחר ביסוס השלטון הנורמני באנגליה הוא קיבל אדמות בדרום-מערב אנגליה וקיבל תואר רוזנות, מהראשונים באנגליה, ובנה מספר טירות בשטחי אדמותיו בעיקר לאורך הגבול הוולשי הדרומי.
ויליאם נולד סביב שנת 1020 בנורמנדי, אביו היה אוסברן דה קרפו "המשרת" אציל השימש מנהל משק בית של דוכס נורמנדי ובן דוד של גונור אשתו של רישאר הראשון, דוכס נורמנדיה.
אוסברן האב היה גם מקורב לויליאם (לימים "הכובש") וגידל אותו מגיל צעיר.
אימו של ויליאם, אמה מאיברי, הייתה ביתו של רודולן מאיברי, אח למחצה של רישאר הראשון ונסיך עוצר של נורמנדי.
דרך אימו ויליאם ירש אדמות בנורמנדי כולל את תואר אדונות ברטווי.
ויליאם גדל בחצר דוכסי נורמנדי, מגיל צעיר היה מקורב לוויליאם הכובש, וככל הנראה בדומה לאביו שירת את כס הדוכסות.
לאור קרב ירושה שהתפתח סביב הכתר האנגלי בינואר 1066, פיצאוסברן היה מהתומכים בהתארגנות צבאית ופלישה של הכוחות הנורמנים לאנגליה וביסוס ויליאם הכובש בתור מלך אנגליה.
באוקטובר 1066 הגיעו הכוחות הנורמנים לחופי אנגליה והתרחש קרב הייסטינגס, בו פיצאוסברן הוא אחד האצילים הנורמנים שלקחו חלק בקרב עצמו לצד דוכס נורמנדי ויליאם הכובש.
לאחר הקרב וביסוס השלטון הנורמני על אנגליה, קיבל פיצאוסברן תואר רוזנות יחד עם אדמות בדרום-מערב אנגליה, שם תפקידו היה לייצר חוצץ כנגד הממלכות הוולשיות בדרום ויילס.
החל מ-1067, ויליאם החל בבניית מספר טירות באזורי הספר הוולשי הדרומיים, כיום במחוז מונמות'שייר, הרפורדשייר ושרופשייר, בנוסף בנה טירה באי וייט שהפכה לאחוזתו העיקרית.
בשנים הראשונות של השלטון הנורמני, לצד מערך ההגנה שביסס בספר הוולשי, פיצאוסברן המשיך לשרת בנאמנות את המלך ויליאם.
הוא שימש מגן הממלכה לצד אודו מביו (רוזן קנט) בהיעדרו של המלך ויליאם, ב-1069 אכף את הסכם השלום שנחתם ביורק בשם המלך ויליאם, ומיד לאחר מכן גם הוביל כוחות נורמנים במערכה כנגד התקוממות האנגלו-סקסונים במערב המידלנדס תחת אדריק הפרא.
בשנת 1070, עם מותו של בלדווין השישי, רוזן פלנדריה, נענה פיצאוסברן להזמנת אלמנתו רישילד לסייע לה בהגנה על שלטונה כנגד רובר אחיו של בלדווין.
ככל הנראה, עם הגעתו לפלנדריה נישא פיצאוסברן לרישילד והחל יחד עם צבאו במערכה כנגד רובר.
ב-22 בפברואר 1071 הובסו הכוחות הנאמנים לרישילד בקרב קאסל וויליאם פיצאוסברן עצמו נפל בקרב.
לוויליאם פיצאוסברן היו שלושה ילדים מנישואיו הראשונים לאדליזה מטוסני (ביתו של רוג'ר הראשון מטוסני):
ויליאם מברטווי (ירש את אדמות אביו בנורמנדי)
רוג'ר מברטווי, רוזן הרפורד השני (ירש את אדמות אביו באנגליה)
אמה מברטווי (נישאה לראלף מגייל, רוזן נורפוק הראשון)
מנישואיו השניים לרישילד, רוזנת אנו, נולד לשניים בן יחיד: גודפרי דה קפון קנדי.
ויליאם פטס דאגלס היה צייר סקוטי שהיה הנשיא של האקדמיה המלכותית הסקוטית.
הוא נולד ב-12 במרץ 1822 באדינבורו, בנם הבכור של ג'יימס דאגלס, בנקאי ואשתו, מרתה ברוק, אחייניתו של סר ויליאם פטס, בארט מייסד מכללת פטס.
עם סיום לימודיו בבית הספר באדינבורו, בשנת 1836 הוא נכנס לבנק המסחרי של סקוטלנד, בו היה אביו היה רואה חשבון.
אביו היה אמן חובב ועודד את בנו להקדיש את זמנו הפנוי לציור ורישום.
בשנת 1847, הוא החליט להיות אמן.
פרט לכמה חודשים באקדמיה לאמנות באדינבורו, אצל סר ויליאם אלן, הוא לא קיבל שום הכשרה שיטתית.
הוא השתתף בשעורי בוטניקה ושיעורי אנטומיה של האוניברסיטה.
מאוחר יותר הוא צייר עם צייר הנוף אלכסנדר פרייזר.
ב-1845 הוא הציג לראשונה באקדמיה הסקוטית המלכותית, ועד מהרה זכו תמונותיו לתשומת לב רבה.
ב-1851 הוא נבחר למקורב לאקדמיה, ושלוש שנים לאחר מכן היה חבר מן המניין.
כמה מהתמונות הטובות ביותר שלו שייכות לתקופה זו, היה לו עניין בנושאים מיסטיים ולארכאולוגיה הנראים בבירור ביצירותיו.
רבים מהם מראים קירבה לסגנון הפרה-רפאלית, והם יוצאי דופן בטיפול המושלם והמפורט בצבעים עשירים.
"הזימון לבית הדין החשאי" (1860); "תמונת דיוקן של עורך דין" (1862); ו"הכישוף" (1864), הם בין יצירות החשובות ברוח זו.
בשנת 1859, הוא ערך את הראשון מבין מספר ביקורים באיטליה, שם הקדיש זמן לאיסוף ולציור חפצים ואביזרים נדירים כמו מטבעות, שנהבים, אמייל, וכריכות ספרים ועוד.
כאספן אומרים שהוא שילב את הידע הספציפי של חושו האמנותי עם כושר ההבחנה המעשית.
התרומות היחידות שהוא תרם לספרות המקצועית בנושאים אלה - היו ההערות בספרו גיבסון קרייג 'פקסימיליות של כריכות ספרים ישנים' (1882).
הוא היה בעל ידע רחב בתולדות האמנות, וירש את ג'יימס דראמונד בתפקיד ניהול הגלריה המלכותית הסקוטית אבל גם כאן הוא לא כתב אלא רק בקטלוג של הגלריה.
בתפקיד ניהול הגלריה הוא החזיק בין השנים 1877 עד 1882, ואז נבחר לנשיאות של האקדמיה המלכותית הסקוטית, עקב מותו של סר דניאל מקני.
הוא קיבל תואר אבירות בוינדזור ב-17 במאי 1882.
לאחר 1870 הוא פנה יותר לציורי נוף, ובשנים 5–1874 יצר את הציור של "נמל סטונהייבן" ו"כפר דייגים", שהם אולי התמונות הטובות ביותר שצייר.
הוא הפסיק לצייר לאחר 1879,עקב מחלה קשה שפגעה ביכולותיו.
מאוחר יותר חזר לצייר רק בצבעי מים.
מ-1877 עד 1882 שימש כאוצר ראשי של הגלריה הלאומית של סקוטלנד.
עבודותיו מוצגות במוזיאונים בולטים כמו הגלריות הלאומיות של סקוטלנד, מוזיאוני האמנות של אוניברסיטת הרווארד, הגלריה הלאומית לפורטרטים, גלריית טייט ומוזיאון ויקטוריה ואלברט.
הוא נפטר בניובורג, פייף, ב-20 ביולי 1891.
אחיו הצעיר ביותר היה צ'רלי דאגלס, אשר לאחר שעבד בבנק במשך כמה שנים נסע לניו זילנד והפך לחוקר בולט .
בנובמבר 1880, הוא נישא למריון, בתו השנייה של הברון גרהאם ממורפי .
ויליאם "וילים" פלר (7 ביולי 1906 – 14 בינואר 1970, נולד בשם Vilibald Srećko Feller) היה מתמטיקאי קרואטי-אמריקאי שהתמחה בתורת ההסתברות.
פלר נולד בזאגרב לאידה אומיכן-פרק, קתולית קרואטית-אוסטרית, וליוג'ין ויקטור פלר, בן לאב פולני-יהודי (דייוויד פלר) ולאם אוסטרית (אלזה הולצר).
יוג'ין פלר היה כימאי מפורסם ויצר "את נוזל אלזה" הנקרא על שם אמו.
לפי ג'אן-קרלו רוטה, שם משפחתו של יוג'ין פלר היה קשה להיגוי ולכן ויליאם שינה אותו בגיל עשרים.
שמו, ויליבאלד, ניתן על ידי אמו הקתולית על שם הקדוש של יום הולדתו.
פלר מילא תפקיד כמרצה באוניברסיטת קיל החל משנת 1928. מכיוון שסירב לחתום על שבועה נאצית, הוא ברח מהנאצים ונסע ב-1933 לקופנהגן, דנמרק שם עבד כמרצה.
הוא עבד כמרצה גם בסטוקהולם ובלונד, בשוודיה.
כפליט בשוודיה, פלר דיווח שהוא מוטרד מהפשיזם הגובר באוניברסיטאות.
הוא דיווח על כך שהמתמטיקאי טורסטן קרלמן טען שיש להוציא להורג יהודים וזרים.
לבסוף, ב-1939 הוא הגיע לארצות הברית, שם התאזרח ב-1944 ושימש כמרצה באוניברסיטאות בראון וקורנל.
בשנת 1950 הוא קיבל משרת פרופסור באוניברסיטת פרינסטון.
עבודותיו של פלר התפרסמו ב-104 מאמרים ושני ספרים במגוון נושאים כגון אנליזה מתמטית, תורת המדידה, אנליזה פונקציונלית, גאומטריה ומשוואות דיפרנציאליות בנוסף לעבודתו בסטטיסטיקה מתמטית ותורת ההסתברות.
פלר היה אחד מגדולי ההסתברותנים של המאה העשרים.
הוא זכור בזכות תרומתו לקידום תורת ההסתברות כענף באנליזה מתמטית בשוודיה ובארצות הברית.
לפי הסטטיסטיקאי השוודי, הראלד קרמר, בעוד שבאמצע המאה ה-20, תורת ההסתברות הייתה פופולרית בצרפת וברוסיה, בבריטניה ובארצות הברית הייתה פופולרית יותר.
ספר הלימוד של פלר בן שני כרכים על תורת ההסתברות ויישומיה כונה על ידי "החיבור המוצלח ביותר על הסתברות שנכתב אי פעם".
פלר היה מאדגר את עמיתיו ותלמידיו בשוודיה ולאחר מכן בארצות הברית, ובכך עזר להקים קבוצות מחקר שעסקו בתורת ההסתברות.
במחקריו תרם פלר לקישור בין שרשראות מרקוב למשוואות דיפרנציאליות והתיאוריה שלו על יוצרים של חבורות למחצה חד-פרמטריות של תהליכים סטוכסטיים הולידה את התיאוריה על "האופרטורים של פלר".
פלר היה בין העורכים שהשיקו את כתב העת Mathematical Reviews.
נושאים רבים הקשורים להסתברות נקראים על שמו של פלר, כולל תהליכי פלר, מבחן הפיצוץ של פלר, תנועת פלר-בראון ומשפט לינדברג-פלר.
פלר תרם תרומות בסיסיות ל, , הילוכים מקריים, תהליכי דיפוזיה ו.
מבוא לתורת ההסתברות ויישומיה, כרך א', מהדורה שלישית (1968); מהדורה 1. (1950); מהדורה שנייה.
מבוא לתורת ההסתברות ויישומיה, כרך ב', מהדורה שנייה (1971)
בשנת 1949, פלר מונה לעמית של האגודה האמריקאית לסטטיסטיקה.
הוא נבחר לאקדמיה האמריקנית לאמנויות ולמדעים ב-1958, לאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית ב-1960, ולאגודה האמריקנית לפילוסופיה ב-1966. פלר זכה במדליה הלאומית למדע ב-1969. הוא היה נשיא המכון לסטטיסטיקה מתמטית.
ויליאם פיו ג'וניור היה מהאבות המייסדים של ארצות הברית, עורך דין, פוליטיקאי ומשפטן.
הוא ייצג את מדינת ג'ורג'יה בוועידה החוקתית וחתם על חוקת ארצות הברית.
פיו וג'יימס גאן היו חברי הסנאט של ארצות הברית הראשונים מטעם ג'ורג'יה.
פיו, שנולד למשפחת חקלאים ענייה, השיג גם מעמד בולט חברתי וגם כוח פוליטי מאוחר יותר בחיים.
הוא הפגין מאפיינים אלו של הסתמכות עצמית החיוניים להישרדות על הגבול האמריקאי, הוא הפך לחבר אינטימי באליטה הפוליטית והצבאית של האומה.
הרעיון של איש גבולות גס רוח המספק את המחמצת הדמוקרטית בתוך התאגדות של עשירים וחזקים תמיד הלהיב את הדמיון האמריקאי, שניזון מסיפוריו של דייווי קרוקט.
במקרה של פיו בעל השכלה עצמית, התמונה הזו הייתה מדויקת במידה רבה.
כשרונותיו הטבועות במנהיגות וארגון, כמו גם תחושת השירות הציבורי שלו, הובאו בעקבות הניסיון שלו במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
חשוב בכל זירת מבצעים צבאיים, מנהיגות ויכולת ארגונית היו נחוצים במיוחד במערכות בדרום שבהם מאבק מסוכן וממושך נגד פולש בריטי נחוש נגע באופן אינטימי בחייהם של מתיישבים רבים.
מסירותו של פיו לטובת הכלל וחושיו הצבאיים הטבעיים הביאו אותו במהרה לתשומת לבם של מנהיגי מטרת הפטריוטים, שבסופו של דבר השקיעו בו גם אחריות פוליטית חשובה.
המלחמה השפיעה עמוקות על יחסו של פיו לעתידה הפוליטי של האומה החדשה, והפכה את האינדיבידואליסט מאזור הגבול המחוספס למייצג כוחני של איחוד קבע של המדינות.
גברים בני רצונו הבינו במהלך שנות הסכסוך הצבאי שזכויות הפרט, המוערכות בקנאות כל כך על הגבול, יכולות להיות מטופחות ולהיות מוגנות רק על ידי ממשל מרכזי חזק שאחראי לעם.
אמונה זו הפכה לסימן ההיכר של שירותו הציבורי הארוך.
צאצא של מצחצח הנעליים הקווייקר ריצ'רד פיו ממחוז וילטשייר, אנגליה, ובנו אייזק פיו, חבתן שהיגר לפנסילבניה בשנות ה-40 של המאה ה-17, התגוררה משפחת פיו בצפון מרילנד, שם התפרנסו בצניעות מגידול טבק על בסיס נחלה קטנה.
כשסדרה של בצורת פקדה את האזור בשנות ה-50 של המאה ה-18, בני פיו ושכניהם – למעשה מעין משפחה מורחבת המורכבת מבני דודים וקרובים רחוקים – מצאו את עצמם על סף חורבן.
הקהילה כולה החליטה לנטוש את חוותיה ולנסות את מזלה בין האדמות הפוריות יותר בגבול הדרום.
עם הזמן משפחת פיו השיגה מידה של שגשוג, והופיעה כמנהיגים פוליטיים בכפרי מחוז אורנג'.
עם זאת, כמו מתיישבים מערביים רבים אחרים, המשפחה הפכה מעורבת עם הרגולטורים, תנועה פופוליסטית שצמחה כתגובה להגבלות הפוליטיות והכלכליות שהוטלו על חקלאי הגבול או העורף על ידי הסוחרים ובעלי המטעים של אזור מי הגאות ועל ידי הפוליטיקאים ועורכי הדין המקומיים.
עד 1771 המחאה הפכה לעימות, וקבוצה גדולה של מערביים לא חמושים ברובם התאספה להתנגש עם יחידות המיליציה של קרוליינה הצפונית בקרב אלמנס.
הקרב הלא אחיד הסתיים בניצחון מוחלט של המיליציה, אם כי רוב דרישות הרגולטורים לייצוג פוליטי והקלות כלכליות ייענו בסופו של דבר על ידי בית המחוקקים של המדינה.
באופן מיידי יותר, אחיו של פיו ג'יימס נתלה על חלקו במרד, והחווה של משפחת פיו שממזרח להילסבורו נבזזה על ידי חיילי המיליציה של ויליאם טריון.
זה הוביל לאמביוולנטיות של פיו כלפי עונש מוות.
שאר בני המשפחה ברחו לרייטסבורו, ג'ורג'יה, כשהם משאירים את פיו מאחור כדי להסדיר את ענייני המשפחה ולמכור את רכושם.
פיו השתתף בהכשרה זו כאחד מהגברים הראשונים שהתגייסו למיליציית המתנדבים או לפלוגת "אנשי הדקה" שהוקמה בהילסבורו.
בדרך כלל, היחידה של פיו קיבלה את ההוראה הטקטית שלה מוותיקי המלחמות הקולוניאליות, במקרה זה רב-טוראי לשעבר בצבא הבריטי שנשכר על ידי הפלוגה כסמל האימונים שלה.
ג'ורג'יה ארגנה את חיילי האזרחים שלה על בסיס גאוגרפי, וריכזה פלוגות מקומיות לרגימנט בכל מחוז.
מעטים הצטרפו לרגימנט מחוז ריצ'מונד, שעליו פיקד אחיו הבכור בנג'מין.
במשך השנתיים הבאות, תפקידיו הצבאיים של פיו כללו השתתפות באסיפות צבאיות שבהן הדריך את חבריו ושכניו במיומנויות שרכש במיליציה של קרוליינה הצפונית.
פיו נקרא לשירות פעיל בשנת 1778, כאשר ג'ורג'יה עמדה בפני איום הפלישה של כוח של מיליציה לויאליסטית וסדירים בריטים שבסיסם בפלורידה.
המערכה הצבאית הראשונה של ג'ורג'יה הסתיימה באסון.
כוח של יחידות מדינה ויחידות קונטיננטליות השתלב בהצלחה כדי להדוף פשיטה של האויב על סנבורי ליד הגבול הדרום-מזרחי של המדינה, אבל התקפת נגד של מייג'ור גנרל רוברט האו מהצבא הקונטיננטלי והמושל ג'ון הוסטון נתקעה לפני שהפטריוטים הצליחו להגיע לסיינט אוגוסטין.
פיו, בפיקוד על פלוגה של מיליציית ג'ורג'יה, צפה בהתמוטטות התמיכה הלוגיסטית של המערכה ולאחר מכן בהתפרקות הכוח, כאשר קצינים בכירים התקוטטו ביניהם וכאשר המחלות החלו להרוס את היחידות.
רק מחצית מהחיילים האמריקאים שרדו כדי לחזור הביתה.
בסוף השנה פלישה אמפיבית פתאומית של כוחות בריטיים הביאה ללכידת סוואנה, ג'ורג'יה, ולהשמדת שאר היחידות הקונטיננטליות ורוב יחידות המיליציות המזרחיות על ידי גנרל האו.
ההתנגדות המזוינת לבריטים נמשכה בחלק המערבי של המדינה, בהנהגת רגימנט מחוז ריצ'מונד.
במהלך שנת 1779, התברר שהרגימנט, עם פיו בתור סגן המפקד, לעיתים קרובות לחם עם יחידות סיור בריטיות, ובסופו של דבר אילץ את האויב לנטוש את אוגוסטה, אותה כבשו הבריטים זמן קצר לאחר נפילת סוואנה.
הצלחתם של החיילים-האזרחים בהגנה על בתיהם החלה להטות את מזל המלחמה בג'ורג'יה, מה שגרם למפקד הקונטיננטלי שמונה לאחרונה באזור, מייג'ור גנרל בנג'מין לינקולן, לצאת למתקפה.
לינקולן שילב את היחידות הקונטיננטליות ויחידות המיליציות שלו מג'ורג'יה וקרוליינה הדרומית עם כוח צרפתי שהגיע לאחרונה מהאיים הקריביים כדי להטיל מצור על סוואנה.
אולם מיד הוא נתקל בקושי בתיאום מאמצי כוחותיו המגוונים.
הצרפתים, בלחץ להפסיק את המבצעים במהירות כדי לעבור למשימות אחרות, שכנעו את לינקולן לפתוח במתקפה חזיתית מלאה.
התוצאה הייתה תבוסה עקובה מדם, אך אנשי המיליציה של פיו השתתפו בפעולה מוצלחת של משמר עורפי שהגנה על נסיגת היחידות האמריקאיות.