tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במאגר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes קיבל "החדר" ביקורות חיובית מ-75% מקרב 185 מבקרים, עם דירוג ממוצע של 6.9 מתוך 10. סיכום הביקורות היה שעם כישרון הבימוי של פינצ'ר והמשחק של פוסטר, "החדר" הוא מותחן מהוקצע כראוי ומעל הממוצע.
באתר Metacritic קיבל הסרט ציון 65 מתוך 100 על בסיס 36 ביקורות, מתוכן 23 הוגדרו חיוביות, ו-13 היו מעורבות.
אנטוני ליין כתב ב"הניו יורקר" שהאופן שבו פינצ'ר סיים את הדרמה בתשישות עגומה, משאיר אצל הצופה תחושה שלאירועי העלילה יהיה המשך, לא על המסך, אלא בביתו של מישהו, הלילה.
רוג'ר איברט סבר שהסרט קרוב לאידיאל המציאות של כוח גופני ופסיכולוגיה.
לדבריו, הסרט דומה למשחק שחמט שבו שני הצדדים מכירים את הכללים, והאסטרטג הטוב יותר ינצח.
התסריט כה ריאליסטי, עד כדי כך שהגיבורים שאלו את אותן השאלות שהוא עצמו שאל, ובכל פעם שרצה לצעוק עצה, הדמויות הקדימו אותו.
מנולה דארגיס שבחה את מקצועיותה של פוסטר אשר במעבר חד הופכת את האימה של מג לַחֵן שלה, ופוסטר "מרשה לעצמה ללכת לאיבוד בתוך הרגע", דבר שהוא לא עשתה מאז "שתיקת הכבשים".
דארגיס מעלה על נס את הסצנה שבה מג פורצת בצרחה לא-אנושית, אשר לדבריה קורעת את הצופה מהעלילה הבדיונית ומשליכה אותו לתוך הבולען של פחדיו הוא.
דארגיס סבורה שפינצ'ר הוא וירטואוז שעתיד להיות מגדולי במאי הוליווד, אבל הוא נופל קורבן לתסריט חלש של קפ, תסריט עמוס קלישאות, לא מפתיע, ולא מתעמק באובססיה של האמריקאים לאבטחה.
לדבריה, כאשר הכישרון של פינצ'ר מתעלה מעל הקלישאות, זה קורה לקראת סוף הסרט, וגם במאי עם חזון זקוק למפיקים שיעירו על תסריט לא ראוי או על סצנה רופפת.
היא מבקרת גם את מבנה הדירה הלא-סביר שלדעתה מתוכנן יותר למנופי צילום ומסילות עבור דולי ופחות למגורי אדם.
בביקורת בניו יורק טיימס, א.או.
סקוט שִׁיֵּךְ את הסרט לתת-סוגה ייחודית שהוא מכנה "מותחני בתי היוקרה של מנהטן": סרטים המעוררים קנאה אצל מי שלא יכולים להרשות לעצמם דירות בשטח של אלפי רגל רבועים, אבל כאשר מתחילות הצרות, המקנאים מודים למזלם הטוב על שאינם בנעלי הפרוטגוניסטים.
סקוט טוען שאף על פי שמדובר בסרט המתקיים במסגרת מערך מצומצם של מוסכמות, מקום וזמן מוגבלים, עם עלילה צפויה והעדר מתח רב-עוצמה, הדריכות הרצופה מאפשרת ליהנות מההישג הטכנולוגי של אפשרויות חזותיות חדשות ומהחוש של פינצ'ר למצלמה ולקצב, אשר יוצרים מותחן שהוא מעל הממוצע של במאי ששולט ברזי המתח הקולנועי.
כמו כן, התסריט של קפ לא מקורי, אך אפקטיבי.
סקוט סבור שאף שלכל השחקנים היו תפקידים טובים יותר, המשחק טוב: ויטאקר בתפקיד הדמות המלנכולית קשת היום והמתוסבכת מבחינה מוסרית, פוסטר כאשת הפלדה הפגיעה, לטו ויוקאם המספקים רגעים קומיים, ואפילו סטיוארט טובה דיה כדי שהצופים יתעלמו מכך שהילדה המעצבנת שחושבת שהיא חכמה מכולם אך רגישה, היא בעצם דמות שטוחה.
ברנדן הודג'ס כתב שהסרט לא מתיימר להיות יותר מאשר בי מובי, אך זהו בי מובי מעשה ידי אמן, ועם עלילה רזה ודמויות לא מורכבות, אפשר ליהנות ממנו בלילה של סוף שבוע.
באותו הקשר, בביקורת לרגל הפצת מארז התקליטורים, ציינה סטלה פאפאמייקל שפינצ'ר, תוך דיוק טכני מבהיל, "הציב את הבי-מובי הזה בשורה הראשונה של המותחנים המודרניים".
פיליפ פרנץ' שיבח את עבודת הצילום של קונג'י והול, ואת תנועות המצלמה הרצופות בגרם המדרגות, בין החדרים ודרך פתחי אוורור וחור מנעול.
לדבריו, המצלמה חופשית לכאורה, אבל נראית לכודה כמו הדיירות והפולשים.
המוזיקאי הווארד שור שהלחין את הפסקול, זכה בפרס ASCAP להלחנת מוזיקה בקטגוריית הסרטים המצליחים ביותר לשנת 2002, לצד פרס עבור הפסקול שהלחין הווארד לסרט "שר הטבעות: שני הצריחים".
בטקס פרסי טריילר הזהב לשנת 2002 זכה "החדר" בפרס עבור הטריילר הטוב ביותר לסרט מתח או אימה, כשהוא מקדים את "סיינס", "אחוות הזאבים", "פארק היורה 3" ו"No Such Thing".
ג'ודי פוסטר הייתה מועמדת לפרס סאטורן לשחקנית הטובה ביותר, ופורסט ויטאקר היה מועמד לפרס Black Reel לשחקן המשנה הטוב ביותר.
כמו כן, הסרט היה מועמד לפרס על עיצוב ההפקה בסרט עכשווי מטעם גילדת המעצבים האמנותיים האמריקאית ולפרס העריכה הטובה ביותר מטעם אגודת מבקרי הקולנוע באינטרנט.
הסרט יצא לבתי הקולנוע פחות מחצי שנה אחרי אסון התאומים, ועל אף שהצילומים הסתיימו קודם לכך, יש הרואים בסרט מטפורה לפיגועים, עם פולשים הזורעים תוהו ובוהו בבית בטוח לכאורה במנהטן.
בקובץ מאמרים שערך התאורטיקן של הקולנוע וילר וינסטון דיקסון על הקולנוע האמריקאי אחרי 11 בספטמבר, הצביע דיקסון על היות הסרט בין הסרטים הנבואיים ביותר, כיוון שנגע בחרדות ובפחדים שפשו בקרב האזרחים והלם את האווירה הפוליטית בארצות הברית באותה תקופה.
במאמר משלו כותב דיקסון שלעיסוקו של הסרט בביטחון אישי הייתה משיכה ברורה אחרי 11 בספטמבר ומתקפת האנתרקס אחר כך, כאשר בעקבות ההתקפות הייתה עלייה ברכישת ציוד בטיחות אישי, וכל העיתונים בשפה האנגלית ציינו את העלייה הדרמטית בהתקנת "חדרי פאניקה" בעולם שהפך לפתע עוין.
למרות אמצעי הבטיחות המתקדמים, דברים נוראים קרו למג ולשרה, ולאמריקה ב-11 בספטמבר, והלקח מהסרט הוא ש"חדרי פאניקה" ופרנויה לא מועילים, ובמקום להשקיע אנרגיה במחשבה איך להגיב להתרחשות הגרועה מכל, עדיף להיות דרוכים מראש.
מבקרים רבים חשו ש"החדר" מדבר על חרדת היעדר הביטחון בעקבות טראומת הפיגועים, ובמרכזה הדאגה החייתית "להגן על הקן", ולא פחות משהשודדים מייצגים טרוריסטים, הסרט נענה לתשוקת הנקמה אצל הצופים.
חוסר יכולתה של מג אלטמן למנוע פלישה לביתה משקפת את חוסר היכולת של ארצות הברית להגן על עצמה מפני הטרוריסטים, ואי-יכולתם של רוב אזרחי המדינה להילחם בתוקפים באופן אקטיבי, דומה לחוסר האונים של מג בסוף הסרט.
הקולנוען והתסריטאי מיכאיל קראדימוב מתייחס לסצנה שהדליקה אצל מג "נורה אדומה", כאשר אחד הפורצים נתקל במקרה בכדורסל והיא רואה במסכי האבטחה את הכדור מתגלגל ללא קול מהמדרגות אל ריצפת קומת הכניסה.
הסצנה הזכירה לקראדימוב את מראות טיסה 175 המתרסקת לתוך המגדל הדרומי כהתממשות של מה שנחשב חסר סבירות, תמונות שבימים הבאים שודרו שוב ושוב ללא קול, עד שאנשים התקשו להבדיל בין מציאות לפנטזיה בטלוויזיה.
לגבי קיומו של חדר ביטחון המצויד בטכנולוגיה מתקדמת ביותר, קראדימוב מסביר שכאשר מתרחש בפתאומיות מצב של כוננות עליונה, הנטייה הטבעית היא להתכנס לתנוחה עוברית כפי שעשו רבים בימים שאחרי 11 בספטמבר.
אחרי שהמגדלים קרסו, כולם נהרו אל הטכנולוגיה, האינטרנט, הטלפונים, הפלייליסטים והרשתות חברתיות, המהווים חסמים בפני תקשורת אנושית, כדי להסתתר במציאות המדומה שלהם ולהפריד בין אושר לעצבות.
במהלך טקס הענקת פרסי הסרטים והטלוויזיה של MTV שהתקיים ב-6 ביוני 2002, הוקרן סרטון היתולי בהשתתפות ויל פרל וג'ק בלאק שהנחה את הטקס, כשהשניים משולבים בתוך קולאז' עם סצנות מ"החדר".
כביכול, ג'ודי פוסטר הוזמנה להעניק את אחד הפרסים, ומשלא עלתה לבמה, הוקרן הסרטון שבו פארל ובלאק טסים להביא אותה, וכשהם נכנסים לביתה, פוסטר בורחת מהם ומסתגרת בתוך חדר הביטחון.
השניים מנסים לאלץ אותה לצאת מהחדר, וכשהם מתייאשים, פרל מתקשר כביכול אל הילרי סוונק שנמצאת באולם, ומזמין אותה לעלות לבמה במקום פוסטר.
החדרת אצבעות היא סוג של פעילות מינית בה משתמשים באצבעות הידיים כדי לגרום לגירוי מיני באיברי המין, בדרך כלל בפות או בפי הטבעת.
פעולה זו יכולה להתבצע כחלק ממשחק מקדים או מאוננות הדדית.
החדרת אצבעות יכולה להיות חלק מיחסי מין ללא חדירה או עם חדירה.
החדרת אצבעות נקראת גם "דחיפת אצבעות" או "פינגרינג" (מאנגלית: fingering).
אצל נשים, הדרך הנפוצה ביותר להגיע לאורגזמה היא על ידי גירוי פיזי של הדגדגן, שהוא החלק הרגיש ביותר לגירוי מיני.
אצל רוב הנשים עיסוי הדגדגן באצבעות הידיים מעצים את תחושת העונג והמתח המיני, ומוביל לחוויית אורגזמה.
ניתן לעסות את הדגדגן או את השפתיים הפנימיות, תוך שימוש בתנועות מעלה-מטה, מצד לצד או בתנועה מעגלית.
בנוסף לפות, גם איברי המין האחרים ניתנים לגירוי באמצעות האצבעות.
החדרת אצבעות לתוך הנרתיק מתבצעת לעיתים קרובות לצורך גירוי נקודת הג'י, הנמצאת בעומק של כ-5 ס"מ בדופן הקדמית של הנרתיק, לכיוון הטבור.
דופן הנרתיק חלקה ורכה, ולעומתה נקודת הג'י בולטת ומעט מחוספסת.
החדרת אצבעות סביב נקודה זו גורמת גם לגירוי בלוטת הסקין.
החדרת אצבע מכופפת בצורת "בוא לכאן" יכולה לשמש כזרז משמעותי לאורגזמה אצל חלק מהנשים.
שיטה זו נעשית בעזרת האמה או האצבע המורה, כאשר כף היד פונה כלפי מעלה לכיוון עצם האגן.
החדרת אצבעות עלולה לגרום לקריעה של קרום בתולים, שבמהלכה יתרחש דימום קל, וייתכן כאב נקודתי באזור הנרתיק.
עם זאת, החדרת אצבעות הנעשית בעדינות וללא דימום או כאב איננה פוגעת בדרך כלל בקרום.
האזורים הפנימיים בגוף רגישים גם אצל גברים, וניתנים לגירוי מיני על ידי החדרת אצבעות לפי הטבעת.
באזור פי הטבעת מצויים קצוות עצבים רבים, הגורמים לגירוי מיני והנאה בזמן החדרת אצבעות.
גירוי נוסף נגרם מכיווץ השרירים הסוגרים על האצבע המוחדרת.
לחדירה קלה מומלץ להשתמש בחומר סיכה.
יש המסתפקים בגירוי הפתח החיצוני של פי הטבעת, בעוד אחרים מעדיפים החדרה של אצבע אחת או יותר פנימה.
החדרת האצבעות מהווה פעילות מינית בפני עצמה, אך יכולה גם לשמש כהקדמה והכנה למין אנאלי.
אצל נשים, החדרת אצבעות לפי הטבעת יכולה גם לגרות את פנים חיץ הנקביים.
אצל גברים, החדרת אצבעות לפי הטבעת היא דרך יעילה לגירוי בלוטת הערמונית, ועשויה להוביל לחוויית אורגזמה.
החדרת אצבעות נחשבת בדרך כלל למין בטוח כל עוד אין פצעים באצבעות.
הציפורניים צריך להיות קצוצות וחלקות.
ציפורניים ארוכות, חדות או משוננות עלולות לגרום לפציעות או זיהומים חמורים.
כדי למנוע התפשטות חיידקים יש להקפיד על רחצת ידיים עם מים חמים וסבון לאחר ההחדרה ולפני המעבר לפעילות מינית אחרת.
כמו כן יש למנוע מעבר זיהומים מפי הטבעת לנרתיק על ידי שימוש בכפפות לטקס נפרדות לכל אזור.
החדרת אצבעות בכל דרך שהיא בניגוד לרצונו של אדם נחשבת לתקיפה מינית.
בישראל, החדרת אצבעות לאיבר המין של אישה שלא בהסכמתה החופשית או בהסכמה שהושגה במרמה נחשבת לאונס.
דין דומה חל על החדרת אצבעות לפי הטבעת של אדם.
החוב הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2007 בבימויו של אסף ברנשטיין, שכתב את התסריט ביחד עם עידו רוזנבלום.
בתפקידים הראשיים - גילה אלמגור, נטע גרטי, איתי טיראן, יחזקאל לזרוב והשחקן הגרמני אדגר סלגה .
ב-2011 הופק רימייק הוליוודי לסרט עם הלן מירן וסם וורת'ינגטון בתפקידים הראשיים.
הסרט הוא מותחן פסיכולוגי שעלילתו נעה על שני צירי זמן.
הציר המרכזי מתרחש בשנת 1997 וציר העבר שהתרחש בשנת 1964.
העלילה מקבלת השראה מחטיפת אייכמן אלא שכאן הפעולה נכשלת.
הסרט היה מועמד לארבעה פרסי אופיר: שחקנית משנה - נטע גרטי, צילום - גיורא ביח, עיצוב אומנותי - עידו דולב, תלבושות - ענבל שוקי.
בשנת 1964 נשלחים שלושה סוכני המוסד לברלין כדי לחטוף את פושע המלחמה הנאצי ד"ר מקס ריינר (אדגר סלגה), שכונה "המנתח מבירקנאו" על שם ניתוחיו הניסיוניים שגרמו למותם של אסירים רבים, ולהביאו למשפט בישראל.
השלושה הם רחל ברנר (נטע גרטי), צבי (איתי טיראן) ואהוד (יחזקאל לזרוב).
ריינר הוא כעת גינקולוג בברלין ורחל מתחזה לחולה גינקולוגית ומקדישה את גופה לפעולה.
כאשר ריינר שקוע בבדיקה וראשו בן רגליה היא מזריקה לו סם שינה חזק.
הוא מתמוטט כאילו קבל התקף לב, אשתו מזעיקה אמבולנס אבל במקום אמבולנס אמיתי מגיע הרכב של אהוד וצבי והם "מפנים" אותו לדירת מסתור.
הפינוי התלוי בשגרירות, משתהה והשלושה שומרים על ריינר הקשור ופיו סגור בפלסטיק.
באחד הפעמים נשמט ממנה סכין גילוח.
היא לא משגיחה בכך אבל ריינר לוקח את הסכין ובשעת הכושר כשהיא מנמנמת, הוא חותך את החבלים, מסתער על רחל פוצע אותה בלחי ונמלט.
כדי לא להתבזות הם מחליטים להמציא סיפור כאילו ריינר ניסה לברוח ורחל ירתה בראשו, הרגה אותו והם נפטרו מהגופה.
במשך הזמן כותבת רחל את הספר "בשליחות חיי" המתאר את הפעולה והפך לרב-מכר.
שנת 1997, צבי המבוגר (אלכס פלג) מזמן לביתו את רחל ברנר (גילה אלמגור) ומראה לה קטע מעיתון רוסי ובו ידיעה על קשיש הנמצא בבית אבות ליד קייב וטוען כי הוא "המנתח מבירקנאו".
הם מחליטים לחסל אותו לפני שהאמת תתגלה.
צבי נשאר בארץ ומצייד את רחל בזריקת רעל.
רחל טסה לקייב כדי לפגוש שם את אהוד המבוגר (עודד תאומי).
אהוד מחליט לחסל את ריינר באקדח.
הם מגיעים לבית האבות אבל השומר לא מכניס אותם.
אהוד נתקף בפחד, הם חוזרים למלון והוא מתאבד ביריית אקדח בראשו.
רחל מחליטה להמשיך במשימה כדי לפרוע את החוב המעיק על מצפונה.
היא מצליחה להתגנב לבית האבות אבל מסתבר לה שהזקן הוא אדם סנילי שאינו מקס ריינר.
היא מחליטה להסתלק אבל בחדר האוכל היא מזהה בוודאות את מקס ריינר הקשיש ועוקבת אחריו כשהוא נכנס לשירותים.
שם היא מזדהה בפניו ותוקפת אותו בסכין.
הוא מתגונן, תוקף ופוצע אותה אבל היא מצליחה לדקור אותו בצוואר והוא מתמוטט ומת.
רחל רצה במהירות לתחנת הרכבת ושם מתמוטטת וצונחת על הקרקע.
שחקןתפקיד גילה אלמגור רחל ברנר נטע גרטי רחל ברנר הצעירה יחזקאל לזרוב אהוד הצעיר איתי טיראן צבי הצעיר אדגר סלגה מקס ריינר אלכס פלג צבי עודד תאומי אהוד
החדקרן האחרון הוא סרט הנפשה יפני-בריטי-אמריקאי משנת 1982, שמבוסס על הספר "החדקרן האחרון" מאת פיטר ביגל.
הסרט בוים והופק על ידי ארתור רנקין ג'וניור וג'ולס באס.
הסרט מספר את סיפורה של חד-קרן אשר לומדת שהיא האחרונה בעולם ויוצאת למסע כדי לגלות מה קרה לגזע שלה.
בסרט דיבבו אלן ארקין, ג'ף ברידג'ס, מיה פארו וכריסטופר לי.
את המוזיקה והשירים בסרט הלחין ג'ימי ווב והם בוצעו על ידי להקת אמריקה והתזמורת הסימפונית של לונדון.
חדת הקרן האחרונה בעולם יוצאת למסע כדי לגלות מה קרה לגזע שלה.
בדרך היא פוגשת בשלל טיפוסים מעניינים, הכוללים את שמנדריק הקוסם, מולי גרו, אישה הגיונית קשישה ואת המלך האגארד הרשע.
הסיפור הוא בחלקו אגדה, בחלקו אלגוריה ובחלקו סיפור על החיים עצמם.
מיה פארו - חדת הקרן / ליידי אמלתאה
ג'ף ברידג'ס - הנסיך ליר
תמי גריימס - מולי גרו
כריסטופר לי - המלך האגארד
אנג'לה לאנסברי - אמא פורטונה
קינן ווין - קפטן קולי / סלאינו
רנה אוברז'ונואה - השלד השומר
החובבנים של מיקי הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי של מיקי מאוס שיצא לראשונה בשנת 1937. הסרט, שהופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי יונייטד ארטיסטס, נקרא במקור "קונצרט החובבנים של מיקי" (Mickey's Amateur Concert) במהלך שלבי ההפקה.
הסרט בוים במשותף על ידי פינטו קולביג, ארדמן פנר ו-וולט פייפר, וכולל מוזיקה מקורית ומעובדת של אוליבר ולאס.
צוות הדיבוב כולל את וולט דיסני בתור מיקי, קלרנס נאש בתור דונלד דאק, פלורנס גיל בתור קלרה קלאק, ופינטו קולביג בתור פיט וגופי.
זהו הסרט ה-94 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" שיצאו לאקרנים, והחמישי שיצא באותה השנה.
מיקי מאוס מנחה מופע כישרונות חובבני מול קהל חי לרדיו, בו הוא מסיים הופעות לא ראויות בהקשה על גונג.
בסצנה הראשונה, צלצול הגונג של מיקי מסיים את ביצועו של פיט לשיר "Sleep in the Deep".
לאחר מכן, מיקי מציג את דונלד דאק, אשר מגיש קודם תפוח למיקי בניסיון לשחד אותו.
אבל הדקלום של דונלד ל"מנצנץ כוכב קטן" מסתיים רע כשהוא שוכח את המילים.
מיקי מצלצל בגונג, ודונלד מוסר מהבמה.
בדיוק כשמיקי מכריז על המערכה הבאה, דונלד הממורמר חוזר לקחת בחזרה את התפוח.
המערכה הבאה, כפי שהציג מיקי, הן "שתי הקלרות: קלאק ובל".
קלרה קלאק שרה גרסת מקורקרת של "Il Bacio", ואלס מאת לואיג'י ארדיטי, בליווי קלרבל הפרה המנגנת בפסנתר.
למרות כמה פשלות, הופעה זו היא הראשונה שנמנעה מצלצול הגונג.
לאחר מכן, דונלד חוזר לבמה לבוש בתחפושת ונושא נרתיק לכינור.
בהגיעו למרכז הבמה, דונלד זורק את התחפושת ושולף תת-מקלע מהנרתיק.
הוא מחזיק את מיקי והקהל באיומי אקדח, נחוש לסיים את הדקלום שלו - אך שוב, הוא שוכח את המילים.
כשהקהל צוחק עליו, דונלד פותח באש ומורחק מהבמה פעם נוספת.
למערכה האחרונה של התוכנית, מיקי מציג את גופי ואת "להקת 50 הכלים" שלו, שמתגלה כמכשיר רב אינסטרומנטלי על גלגלים.
גופי פותח עם שיר סמטת טין פאן "בימי הקיץ הישנים והטובים" ועובר לשיר האמריקאי הפופולרי "There'll Be a Hot Time in the Old Town Tonight", אבל הקצב והעוצמה של השיר הורסים את המכונה.
גופי מופיע מתוך ההריסות ואומר בביישנות ומבוכה "זה התפוצץ!", מיד דונלד יוצא מתוך כובעו של גופי ומסיים את המופע על ידי דקלום מהיר מילה במילה של "מנצנץ כוכב קטן" אשר מספק את ניצחונו.
עם זאת, אפקט "סגירת המסך" שמסיים את הסרט נסגר על צווארו.
הוא נאבק לשמור אותו פתוח, אבל הוא נסגר לבסוף.
דונלד דאק - קלרנס נאש
קלרבל הפרה - אלוויה אלמאן
קלרה קלאק - פלורנס גיל
קולות נוספים - פינטו קולביג
הסרט מלגלג על תוכניות הרדיו "שעת החובבנים" (מעין במה פתוחה) שהיו בידור פופולרי בשנות ה-30 וה-40. אולי הדוגמה המפורסמת ביותר היא תוכנית הרדיו "Major Bowes Amateur Hour", שהייתה ידועה במארחה, אדוארד בווס, אשר הכה בגונג כדי לעצור הופעה חובבנית.
חזרתו של מיקי מאוס בסרט על המילים "אוקיי, אוקיי" הוכרה על ידי הקהל באותה תקופה כפרודיה על בווס.
הסרט נוצר גם בהשראת הסרט של דיסני משנת 1934 "ההתרמה לבית היתומים".
סרט זה הציג גם מופע במה שמשתלב בניסיונותיו של דונלד לדקלם שירי ילדים.
הסרט הקצר היווה השראה לפורמט של תוכנית המשחק "The Gong Show", בהנחייתו של צ'אק באריס בשנות ה-70. בתוכנית השתמשו באותה השיטה בה מיקי הנחה בסרט זה.
העיתון "Motion Picture Herald" פרסם ביקורת על "החובבנים של מיקי" ב-19 ביוני 1937, ואמר: "יש לראות את הסרט בכדי להעריך וליהנות ממנו.
הבידור שהוא מציג אינו ניתן תיאור".
החדר של ג'ובאני הוא רומן משנת 1956 מאת ג'יימס בולדווין.
הרומן עוסק בחייו של גבר אמריקאי המתגורר בפריז וברגשותיו ותסכולו מיחסיו עם גברים אחרים בחייו, במיוחד מברמן איטלקי בשם ג'ובאני אותו הוא פוגש בגיי בר פריזאי.
ספרו של ג'ובאני זכה לפרסום רב, והביא לייצוג והבנה של הומוסקסואליות וביסקסואליות לציבור הקוראים, ובכך טיפח שיח ציבורי רחב של סוגיות הנוגעות למשיכה חד־מינית.
הספר תורגם לעברית על ידי עדה פלדור ויצא ב־2019 בהוצאת כתר.
בולדווין הקדיש את הספר לבן זוגו לוסיין הפרסברגר.
דייוויד הוא צעיר אמריקאי שחברתו הֶלה נסעה לחופשה לספרד כדי לחשוב על הצעת הנישואים שלו, עד שהלה תחליט הוא שוהה לבדו בפריז, במהלך החופשה הוא מפתח רומן עם גבר איטלקי בשם ג'ובאני.
הסיפור כולו מסופר על ידי דייוויד במהלך "הלילה שהוביל אותי לבוקר הנורא בחיי", שבו ג'ובאני מוצא להורג.
דייוויד סועד בגיי בר שם הוא פוגש מלצר בשם ג'ובאני ומתאהב בו, לאחר תקופה קצרה הם עוברים לגור יחד ב"חדר של ג'ובאני" - דירה קטנה וצפופה.
לאחר מספר חודשים חברתו של דייוויד, הֶלה, חוזרת לפריז, ומקבלת את הצעת הנישואים של דייוויד והם חוזרים לגור ביחד.
ג'ובאני, שפרידתו מחברו טראגית בעבורו, מצטרף לקבוצה של עבריינים וחי ברחוב, במקביל גיום מנהל הגיי בר מפטר אותו מתפקיד המלצר שבו עסק.
לאחר מספר ימים נעצר ג'ובאני באשמת רצח גַיום, דייוויד משער שהמנהל (הומוסקסואל בעצמו) הסכים להחזיר את ג'ובאני לעבודה תמורת קיום יחסי מין איתו, ג'ובאני מתפתה ומסכים לכך, אך בכל זאת גיום לא מסכים לקבלו, ג'ובאני המושפל והזועם תלה את גיום בסרט של שמלת הדראג שלבש באותו ערב.
לאחר מכן ג'ובאני יוצא אשם במשפט וממתין להוצאה להורג.
הלה, שחיה תקופה קצרה עם דייוויד, חשה שמשהו איננו כשורה.
בליל ההוצאה להורג של ג'ובאני הוא מתוודה בפניה על אהבתו לג'ובאני, והיא נפרדת ממנו.
מחבר הספר בולדווין מתמודד בספרו עם בידוד חברתי, משבר מגדר וזהות מינית, תוך קונפליקט בהרגשת הגבריות שלו כגבר ביסקסואלי צעיר המנווט את דרכו בחברה הדוחה היבט מרכזי במיניותו.
דייוויד – הגיבור ומספר הרומן.
גבר אמריקאי בלונדיני, מבלה הרבה מהרומן במאבק במיניות שלו ובהומופוביה המופנמת שלו, אמו נפטרה כשהיה בן חמש, בילדותו התנסה ביחסי מין עם חברו וחש בושה בשל כך.
הלה – החברה של דוד.
נפגשו בבר סן ז'רמן דה פרה.
היא ממיניאפוליס ועברה לפריז כדי ללמוד ציור, לאורך כל הרומן מתכוון דוד להתחתן איתה, מכיוון שהיא הסתפקה האם להינשא לו, היא יצאה לחופשה בספרד.
ג'ובאני – צעיר איטלקי שעזב את כפרו לאחר שבת זוגו ילדה ילד מת.
הוא עובד כברמן בגיי בר של גיום.
ג'ובאני הוא הדמות הטיטולרית שמערכת היחסים הרומנטית שלה עם דייוויד מובילה אותם לבלות חלק גדול מהסיפור בדירתו.
החדר של ג'ובאני עצמו גרוע מאוד עם קיר לא גמור ולכלוך רב.
ז'אק – איש עסקים אמריקאי זקן, יליד בלגיה, אשר משלם כסף רב לגברים צעירים תמורת קיום יחסי מין, אחד מהם הוא דייוויד.
גיום – הבעלים של הגיי בר בפריז.
ג'ואי – חבר של דייוויד מקוני איילנד, ברוקלין.
החוויה החד־מינית הראשונה של דייוויד הייתה איתו.
בספר מודגש נושא הניכור החברתי, על נקודה זאת טענה סוזן סטרייקר שלפני כתיבת ספר זה, ג'יימס בולדווין היגר לאירופה ו"הרגיש שהשפעת הגזענות בארצות הברית לעולם לא תאפשרו לקבל כסופר רגיל, והוא חשש שלהיות מתויג כהומו פירושו שהוא לא יכול להיות סופר כלל".
בחדר של ג'ובאני, דייוויד מתמודד עם אותו סוג של החלטה; על פני השטח הוא עומד בפני בחירה בין ארוסתו האמריקאית (ומערכת ערכית) לבין החבר האירופי שלו, אבל בסופו של דבר, כמו בולדווין, הוא חייב להתמודד עם "היותו מנוכר לתרבות שיצרה אותו".
דייוויד מתמודד עם חוסר ביטחון הנוגע לגבריות שלו לאורך כל הרומן.
הוא מקדיש חלק ניכר מזמנו להשוות את עצמו לכל גבר שהוא פוגש, ומבטיח שהגבריות שלו תוכל להתקבל בחברה בצורה מיטבית.
עבור דייוויד, גבריות שזורה בזהות המינית, ולכן הוא מאמין שרצונותיו החד־מיניים מנוגדים לגבריות שלו.
נראה שבולדווין מייחס את מקור הגבריותו הבעייתית לאביו של דייוויד, כשהוא לוקח על עצמו רבות מתכונותיו הבעייתיות של אביו.
דייוויד משתוקק לדמות סמכותית ומאשים את חוסר הסמכות והאחריות של אביו ברבים ממאבקיו לאורך הרומן.
בהתאם לנושא הניכור החברתי, רומן זה חוקר גם את נושאי המגדר והזהות.
כפי שטוענת ולרי רוהי מאוניברסיטת ורמונט, "שאלות של מוצא וזהות הן מרכזיות בחדר ג'ובאני של ג'יימס בולדווין...
כזה, החדר של ג'ובאני מציב שאלות של לאומיות, נוסטלגיה ו של נושאים גזעיים ומיניים, במונחים המהדהדים במיוחד בפוליטיקת זהויות עכשווית".
ג'ונסון־רולייר כתבה כי, "כשהוא משחרר את עצמו לכתוב על הומוסקסואליות במונחים של השיח החברתי האסור, ההתנערות מההומוסקסואליות כישות חברתית בת קיימא...
התנגשות בין הרצון האישי והחובה הקהילתית להתחמק מזהות שאינה מורשית בהסכמה חברתית", זהות מוצגת אז כמרכזית במצב האנושי במקום מפוצלת לקבוצות בינאריות, הגמוניות מסווגות.
דייוויד אומר 'ולא משנה מה עשיתי, אני אחר ישב לי בבטן, קר לגמרי מאימה על שאלת חיי'.
מיניות היא הנושא העיקרי היחיד ברומן של בולדווין.
עם זאת, הוא מרבד את הקריאה הזאת של המיניות בכך שהוא הופך את הקונפליקט הפנימי של דוד לא רק בין הומוסקסואליות להטרוסקסואלית אלא גם בין הומוסקסואליות לביסקסואליות.
דרגולסקו מעיר כי "הנרטיב של בולדווין הוא למעשה חקירה של ההומוסקסואליות במורכבותה, המדגיש את נקודות הציון של המאבק בזהות המינית של האדם עצמו.
כמה חוקרים טענו שניתן לראות את הדמויות בצורה מדויקת יותר כדו מיניות, כלומר דייוויד וג'ובאני.
נראה שגיבור הרומן, דייוויד, אינו מסוגל להחליט בין הלה לג'ובאני ומביע גם שנאה וגם אהבה לשניים, אם כי לעיתים קרובות הוא שואל אם רגשותיו אותנטיים או רדודים.
למרות שבולדווין קובע ש"השאלה המינית והשאלה הגזעית תמיד היו שזורות", בספר זה כל הדמויות לבנות.
נקודה זאת הייתה הפתעה עבור קוראיו, שכן בולדווין נודע בעיקר ברומן שלו "Go Tell It on the Mountain", ששם דגש על החוויה האפרו־אמריקאית.
בהדגישו את חוסר האפשרות להתמודד עם שתי סוגיות מרכזיות בו זמנית באמריקה, בולדווין הצהיר:
סקוט ג'וניור, למשל, הצהיר ש־Go Tell It on the Mountain הראה את "ההזדהות הנלהבת" של בולדווין עם אנשיו, בעוד שהחדר של ג'ובאני יכול להיחשב "כסטייה, כסוג של עקיפה".
זהותו של בולדווין כהומו ושחור הוטלה בספק על ידי אנשים שחורים ולבנים כאחד.
גבריותו הועמדה בספק, בשל התשוקה ההומוסקסואלית לכאורה שלו לגברים לבנים – הדבר גרם לו להיות מתויג כדומה לאישה לבנה.
הוא נחשב ל"לא מספיק שחור" על ידי שחורים אחרים בשל כל, ותויג כחתרני על ידי מנהיגי התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח.
המו"ל האמריקאי של בולדווין, קנופף, הציע לו "לשרוף" את הספר מכיוון שהנושא של הומוסקסואליות ירחיק אותו מקהל הקוראים שלו בקרב אפרו-אמריקאים.
קנופף אמר לו, "אתה לא יכול להרשות לעצמך להרחיק את הקהל הזה.
הספר החדש הזה יהרוס לך את הקריירה, כי אתה לא כותב על אותם דברים ובאותו אופן כפי שהיית בעבר, ואנחנו לא נפרסם את הספר הזה בתור טובה לך." עם זאת, עם פרסום הספר, הביקורות לא הייתה קשה הודות למעמדו של בולדווין כסופר.
החדר של ג'ובאני דורג במקום השני ברשימת מאה הרומנים הטובים ביותר להומואים ולסביות שנאספו על ידי משולש ההוצאה לאור ב־1999.
ב־5 בנובמבר 2019, חדשות ה־BBC דירגה את החדר של ג'ובאני ברשימת מאה הרומנים המשפיעים ביותר.
הרומן "לשחות בחושך" משנת 2020 מאת הסופר הפולני תומאש ידרובסקי מציג תיאור בדיוני של חיי הלהט"ב הרפובליקה העממית הפולנית.
המשתמש בחדר של ג'ובאני כהשפעה מרכזית בכתיבתו, ידרובסקי כיבד את בולדווין על ידי שילוב הרומן בנרטיב שלו, שתי הדמויות הראשיות מתחילות רומן לאחר שאחת משאילה עותק של החדר של ג'ובאני לשני.
כך גם בספרו של ג'ון אירווינג בתוך אדם אחד, בו הגיבור בילדותו מתחיל לפתח זהות מינית ביסקסואלית, והוא מקבל את הספר מהספרנית כדי להבין מה עובר עליו.
על שם הספר חנות לספרות להט"ב מפורסמת בפילדלפיה
הספר תורגם לעברית רק ב-2019, על ידי עדה פלדור ויצא לאור בהוצאת כתר, יש שביקרו את התרגום, "הכתיבה המתנגנת וחסרת המאמץ של בולדווין הופכת במקומות רבים למסורבלת וסתומה...
גם הבחירה בשפה גבוהה וארכאית מאבדת מהסגנון האלגנטי של בולדווין.
יש שכתבו שהספר (לפחות במהדורה העברית שלו) לא זכה למעמד של קלאסיקה להט"בית מכיוון שהתמה המעניינת היחידה בו לא קשורה להומוסקסואליות או לאהבה, אלא ליחסים בין האמריקאים לאירופאים.
החדר הוא משחק דפדפן מסוג משחק הרפתקאות גרפי שהופץ ב-3 בספטמבר 2010. עלילת המשחק מבוססת על עלילת הסרט "החדר" משנת 2003. המשחק תוכנת על ידי מייסד האתר Newgrounds, .
גרפיקת המשחק נועדה להזכיר משחקי 16 ביט והיא נוצרה על ידי האנימטור ג'ף בנדלין.
פסקול המשחק הולחן על ידי .
המשחק הוא משחק בגרפיקת 16 ביט בו השחקן שולט על דמותו של ג'וני בעזרת סמן העכבר.
במהלך העלילה, השחקן יכול לבקר במספר מקומות בסן פרנסיסקו: החל מהבנק בו ג'וני עובד ועד לחנויות שונות ברחבי העיר.
המשחק מחולק לשלבים, כאשר כל שלב הוא יום בחייו של ג'וני.
השחקן שולט בדמותו של ג'וני והוא יכול לתקשר עם אנשים סביבו, להתקלח, להתלבש, ללכת לישון וכו'.
בחלק מהשלבים, השחקן לוקח חלק בפעילויות שונות כגון בילוי עם דמויות אחרות בבית קפה, קניית בגדים חדשים ומשחק "מסירות" עם דמויות אחרות.
המשחק מציג משימות צדדיות שנועדו להרחיב את העלילה, ג'וני יכול לבקר בביתו של דני ולקרוא ביומן האישי שלו ומציאות כפות נסתרות, מה שפותח סוף אלטרנטיבי למשחק.
המשחק זמין באופן חופשי כאן.
רוב העלילה עוקבת אחר עלילת הסרט "החדר": ג'וני הוא בנקאי מסן פרנסיסקו המאורס לאהובת לבו ליסה.
במהלך המשחק, ג'וני מסייע לחבריו עם בעיות שצצות ובמקביל מתכונן לחתונה הקרבה.
למרות זאת, כשג'וני מגלה שליסה בוגדת בו עם חברו הטוב מארק, הוא מתאבד.
המשחק סוטה מעלילת הסרט ומציג את האירועים מנקודת מבטו של ג'וני.
השחקן שולט בג'וני וחווה אירועים שונים שאוזכרו בסרט, אך לא הורחבו מעבר לכך: ג'וני יכול לגשת לעבודתו בבנק ולעבוד מול הלקוח המסתורי שהוזכר בסרט וכן מתואר מה קרה כשג'וני ומארק לקחו את כריס-אר למשטרה (לאחר שהאחרון תקף את דני).
המשחק כולל בתוכו בדיחות פנימיות והרחבה של עלילות משנה שלא זכו להתייחסות בסרט, לדוגמה: באחד השלבים, ביום הולדתו של ג'וני, מוסבר שפיטר לא לקח חלק באירוע מכיוון שכריס-אר ברח מהכלא, גנב את רכבו של ג'וני ודרס את פיטר.
המשחק נפתח בפרולוג שמראה את מארק וליסה מתאבלים מול קברו של ג'וני (שנראה כמו פסל של טומי ויזו).
לאחר מכן, המשחק חוזר אחורה בזמן לימים שלפני תחילת הסרט: ג'וני מגלה שרעידת אדמה הכתה את סן פרנסיסקו ומנעה מהדמויות יציאה וכניסה מתחומיי העיר.
השלב האחרון במשחק מדרבן את השחקן "לסגור קצוות" בנוגע לדמויות אחרות שהסרט לא התעסק בגורלן, לדוגמה: מעלליו של כריס-אר לאחר שנעצר או הלקוח המסתורי בבנק שבו ג'וני עובד.
המשחק כולל בתוכו אפילוג שבו מתברר שג'וני הוא בעצם חייזר שמסייר בכדור הארץ כשהוא לובש גוף אנושי.
לאחר שג'וני "התאבד", הוא חוזר אל (שנראית כמו כפית ענקית שחגה מסביב לכדור הארץ) ומסביר לחייזרים האחרים על מעלליו בכדור הארץ ועל הקשרים שהוא פיתח עם בני האדם.
מיד לאחר מכן, ג'וני ושני חייזרים נוספים (שנראים כמו ג'וני העירום) מתחילים לרקוד והמשחק מסתיים.
המגזין "אנטרטיינמנט ויקלי" ביקר את המשחק לטובה וקרא לו "ממכר בדיוק כמו סקוצ'קה" (משקה שג'וני וליסה שותים במהלך הסרט ומורכב מוודקה וויסקי).
גרג ססטרו, שגילם את דמותו של מארק בסרט המקורי, סיפר בספרו "אמן האסון" שהוא הציע לטומי לכתוב למארק סיפור רקע לפיו הוא סוכן חשאי, אך טומי סירב לרעיון.
ססטרו ציין שהוא שיחק במשחק ואהב את מאמצי המפתחים לתת למארק את סיפור הרקע מאשר להשאירו כדמות נרקיסיסטית נהנתנית.
החדר הצפוף היא מיני סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוג מותחן פסיכולוגי שהפכה זמינה לצפייה לראשונה באפל TV פלוס ב-9 ביוני 2023. הסדרה שנוצרה על ידי עקיבא גולדסמן בהשראת הרומן "The Minds of Billy Milligan" מאת הסופר דניאל קיז.
בסדרה מככבים בתפקידים הראשיים טום הולנד, אמנדה סייפריד ואמי רוסום, וכמו כן משחקים בתפקידי משנה סשה ליין, וויל צ'ייס, ליאור רז, לילה רובינס והנרי אייקנברי.
עלילת הסדרה מתרחשת במנהטן בקיץ 1979 ועוקבת אחר דני סאליבן (בגילומו של טום הולנד), צעיר שנעצר בשל מעורבותו בתקרית ירי.
במסגרת סדרת ראיונות שעורכת החוקרת ריה גודווין (בגילומה של אמנדה סייפריד) דני חושף בהדרגה את עברו המורכב והמסתורי שהוביל אותו לתקרית הגורלית.
טום הולנד בתפקיד דני סאליבן, דמות המבוססת על בילי מיליגן
אמנדה סייפריד בתור ריה גודווין
וויל צ'ייס בתור מרלין ריד
ליאור רז בתפקיד יצחק ספדי
אמי רוסום בתור קנדי סאליבן
תומאס סדוסקי בתור מאטי דאן
כריסטופר אבוט בתור סטן קמיסה
ג'ייסון אייזקס בתור ג'ק לאמב
כרמן אג'וגו בתור פטרישיה ריצ'רדס
פרנק ווד בתור דין מרטין יוז
מאוחר יותר פורסם שהעונה מבוססת למעשה על חייו של גולדסמן עצמו עם השראה מספרו של קיז.
קורנל מונדרוז'ו נשכר לביים את העונה ולשמש גם כמפיק בפועל לצד סוזן הית'קוט.
כותבי העונה כוללים את עקיבא גולדסמן, הנרייטה אשוורת, ג'סיקה אשוורת, סוזן הית'קוט, קורטני נוריס וגרגורי לסנס.
באפריל 2021, הולנד לוהק לתפקיד הראשי, בתחילה האמינו שהוא בילי מיליגן, אך מאוחר יותר התגלה כדמות בשם דני סאליבן (שעדיין מבוססת באופן רופף על מיליגן).
גולדסמן צוטט באומרו שהולנד הוא "האדם הראשון והיחיד" שאליו פנה כדי לגלם את דני.
בפברואר 2022, אמנדה סייפריד, אמי רוסום, וויל צ'ייס, סשה ליין, כריסטופר אבוט ואמה ליירד יתווספו לצוות השחקנים.
בחודש מאי הצטרפו לקאסט ג'ייסון אייזקס וליאור רז.
שלב הצילומים של הסדרה החל ב-31 במרץ 2022 בניו יורק.
בין מקומות הצילום הראויים לציון יש את אולפני NBC, הממוקמים בקומה ה-30 של בניין קומקאסט ההיסטורי.
הצילומים נערכו ב-28 בספטמבר 2022.
שנהפרסקטגוריהמועמד (ים)תוצאהמקור2024פרס בחירת מבקרי הטלוויזיההשחקן הטוב ביותר במיני סדרה או בסרט טלוויזיהטום הולנד
החדר האבוד היא מיני-סדרת טלוויזיה על-טבעית משנת 2006 ששודרה בערוץ Syfy בארצות הברית.
הסדרה עוסקת בחדר מוטל רגיל לכאורה ובחפצים יומיומיים מאותו חדר שמחזיקים בכוחות בלתי רגילים.
ג'ו מילר, גיבור הסדרה, מחפש את החפצים הללו כדי להציל את בתו, אנה, שנעלמה בתוך החדר.
החדר האבוד היה בעבר חדר טיפוסי במוטל משנות ה-60 על כביש 66 בארצות הברית, אך מאז שנת 1961, כאשר התרחש "האירוע", הוא קיים מחוץ לזמן ולמרחב הרגילים.
הבלש ג'ו מילר מקבל לידיו מפתח חדר מוטל שנראה תמים, בזמן שהוא חוקר מקרה רצח.
המפתח יכול לפתוח כל דלת ולהוביל אותו לחדר מוטל שנראה כי קיים מחוץ לזמן ולמרחב הרגילים.
עם זאת, אם הוא משאיר משהו בחדר שלא היה שם במקור, הוא ייעלם ברגע שהחדר "מתאפס".
הוא מגלה שיש חפצים מיוחדים המוסתרים במקומות שונים.
הם לא נראים מיוחדים, אבל יש להם כוחות מיוחדים.
כאשר בתו נעלמת והוא מופלל ברצח שותפו, הוא חייב למצוא דרך להחזיר אותה מהחדר, תוך שהוא עובד עם קבוצות ואנשים שונים המחפשים את החפצים.
אבל במי הוא באמת יכול לבטוח כאשר כולם משתגעים אחרי נגיעה בחפצים?
פיטר קראוזה כבלש ג'ו מילר – בלש מפיטסבורג שמגלה את קיומו של החדר.
כאשר בתו הולכת לאיבוד בתוך החדר, ג'ו יוצא למצוא אותה באמצעות המפתח כדי לאתר חפצים נוספים.
אל פנינג כאנה מילר – בתו בת ה-8 של ג'ו.
היעלמותה נראית לאחרים כחטיפה משפחתית מתמשכת על ידי ג'ו במאבק על משמורת עם אשתו לשעבר, ונסה.
כריס באואר כבלש לו דסטפנו – שותפו של ג'ו, שרציחתו מיוחסת לג'ו.
אפריל גרייס כבלשית לי ברידג'ווטר – חברתו של ג'ו במחלקה, המנסה לטהר את שמו ובכך מגלה לאט לאט את הכוחות של החדר והחפצים שבו.
דניס כריסטופר כד"ר מרטין רובר – מדען משפטי שעובד עם ג'ו והופך לאובססיבי כלפי החפצים, עד כדי כך שהוא רוצח בניסיון להשיג את המפתח.
הוא מצטרף ל"מסדר האיחוד מחדש", קבוצה שמאמינה שהחפצים הם חלקים מאלוהים ושיחד יאפשרו תקשורת ישירה עם אלוהים.
ג'וליאנה מרגוליס כג'ניפר בלום – חברה ב"לגיון", קבוצה שמנסה למצוא את כל החפצים ולהסתיר אותם כדי להגן על האנושות.
ג'ניפר מנסה להזהיר את ג'ו מהסכנות שבחדר ובחפצים שבו.
קווין פולאק כקרל קרויצפלד – חבר לשעבר בלגיון ואספן חפצים.
הוא טוען שהוא מחפש את "עין הזכוכית" כדי לרפא את הלוקמיה של בנו.
פיטר ג'ייקובסון כוואלי ג'ברובסקי – אדם שיש לו את כרטיס האוטובוס והוא למעשה נווד.
יש לו ידע נרחב על החפצים וההיסטוריה שלהם.
יואן ברמנר כהרולד סטריצקה – מציצן שירש את המסרק מדודתו ברברה, חברה באספנים.
הוא הפך לפרנואידי מאוד לאחר שנרדף על ידי המסדר ואחרים שרוצים את החפץ שלו.
רוג'ר ברט כהווארד "הסמור" מונטגיו – פרופסור לפילוסופיה לשעבר שהפך לפושע קטן.
הוא אוסף אובססיבי של חפצים שמשרטט את היחסים בין החפצים ומציג את רעיון "החפץ הראשי".
כריס מקארתי כמילטון וראנג – חבר לשעבר בקבוצה וקרבן שריפה היחיד של העט.
הוא מספק מידע חשוב וסודי לד"ר מרטין רובר על העולם המסתורי והמסוכן של החפצים ומחפשי החפצים.
מרגרט צ'ו כסוזי קאנג – מפעילת עצמאית קשוחה שמנהלת עסק לאיתור חפצים, אך אף פעם לא נוגעת בהם בעצמה.
היא מנהלת את העסק מאחוריו של העסק לניקוי יבש של אמה.
ג'ייסון אנטון כהסוד – סוחר מפוקפק של "מדע החפצים" בלאס וגאס – תמונות, וידאו ומזכרות הקשורות לחפצים – אך לא החפצים עצמם.
ג'ייסון דאגלס כאנתוני – שומר ראש, מתנקש וראש צוות האבטחה האישי של קרויצפלד.
הוגו פרז כפומיט – משרת ושומר ראש של הסוד.
טים גוויני כדייר, בעבר אדי מקליסטר – הדייר הוסר מזמן ומרחב במהלך האירוע שיצר את החדר האבוד, והותיר רק את חפציו האישיים כ"חפצים".
הוא שוהה במוסד תחת השם "ג'ון דו" עד שג'ו מוצא אותו.
חורחה פאלו כאיגנסיו "איגי" לוקה – ניצול רציחות חנות המשכונות, מחזיק המפתח באופן זמני.
לויס גירי כמייבל סמית מקליסטר, אשתו של הדייר, שלא זוכרת את נישואיה לאחר 45 שנים.
החדר הסמוך (בספרדית: La habitación de al lado) הוא סרט דרמה ספרדי משנת 2024 שכתב וביים פדרו אלמודובר.
זהו סרטו העלילתי הראשון של הבמאי באורך מלא בשפה האנגלית.
התסריט מבוסס על הרומן: מה שאתה עובר מאת הסופרת האמריקאית סיגריד נונז.
בתפקידים הראשיים משחקים טילדה סווינטון, ג'וליאן מור, ג'ון טורטורו ואלסנדרו ניבולה.
העלילה עוסקת במערכת היחסים בין שתי חברות: מרת'ה, אותה מגלמת סווינטון, במקצועה כתבת צבאית, ואינגריד, סופרת במקצועה, אותה מגלמת מור.
לאחר שנים בהן השתיים היו בנתק, מרת'ה שחולה בסרטן מבקשת מחברתה ללוותה בהתמודדות עם המחלה.
ערב נסיעתו לפסטיבל קאן 2023, אלמודובר התבטא בראיון לגבי תוכניות לצלם סרט באנגלית המתרחש בעיר ניו יורק.
בסוף שנת 2023 פורסם ששם הסרט יהיה The Room Next Door.
בינואר 2024, יצאה הודעה מטעם חברת ההפקה של האחים אלמודובר אל דסאו, שג'וליאן מור וטילדה סווינטון לוהקו לתפקידים הראשיים בסרט בו ישחק גם ג'ון טורטורו.
סווינטון תיארה את הסרט כ"יורש טבעי, באופן מוזר, ל"כאב ותהילה".
הסרט הוא הפקה משותפת של חברת ההפקה אל דסאו וחברת +Movistar Plus.
צילומי הסרט החלו ב-3 במרץ 2024 במדריד ובניו יורק.
לפני תחילת הפקת הסרט המפיצה הקבועה של אלמודובר בצפון אמריקה, Sony Pictures Classics, רכשה את זכויות ההפצה לסרט בצפון אמריקה, המזרח התיכון, הודו, דרום אפריקה, אוסטרליה וניו זילנד.
הסרט אמור לצאת להקרנות מסחריות בספרד ב-18 באוקטובר 2024 על ידי אולפני האחים וורנר שרכשו גם זכויות הפצה לסרט במספר מדינות באירופה, אמריקה הלטינית וכמה מדינות באסיה כולל יפן.
הקרנת בכורה של הסרט נערכה ב-2 בספטמבר 2024 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-81 של ונציה, שם הוענק לו פרס אריה הזהב, הפרס הראשון שהוענק לסרט ספרדי.
הסרט יצא לאקרנים בספרד ב-18 באוקטובר 2024 ובישראל ב-24 בדצמבר 2024. הקרנת הבכורה של הסרט בצפון אמריקה מתוכננת לפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו.
הסרט מתוכנן להקרנות בבתי קולנוע בניו יורק ובלוס אנג'לס ב-20 בדצמבר 2024, ולאחר מכן בערים נבחרות בארצות הברית ביום חג המולד עד היציאה הרשמית לאקרנים המתוכננת לינואר 2025.
באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes אחוז הביקורות החיוביות הוא 95%, זאת על בסיס 41 ביקורות, והדירוג הממוצע שלו הוא 7.4 מתוך 10. באתר הסרטים Metacritic, קיבל הסרט ציון ממוצע משוקלל של 70 מתוך 100, בהתבסס על 22 ביקורות.
החדירה לפילבוקס שליד נחל עוז (2014) הייתה חדירת מחבלי נוח'בה מחמאס למוצב נחל עוז שליד קיבוץ נחל עוז ב-28 ביולי 2014, בעיצומו של מבצע צוק איתן.
המחבלים חדרו דרך מנהרת טרור מרצועת עזה לשטח ישראל כדי להגיע לאזור המוצב.
הם יצאו מהמנהרה וניהלו קרב אש עם חיילים ישראלים שהיו בעמדת פילבוקס של המוצב.
בתקיפה נהרגו חמישה חיילים ישראלים מגדוד 17 של חטיבת ביסלמ"ח, וכמעט חטפו את גופת אחד מהם.
בעקבות תגובת החיילים שבחלקו העליון של הפילבוקס, נסוגו המחבלים חזרה אל המנהרה שדרכה חדרו למוצב, ללא גופת החייל.
הפשיטה בוצעה על ידי חולייה של 9 מחבלי נוח'בה, יחידת העילית של ארגון הטרור חמאס.
החוליה יצאה ממנהרת לחימה שחדרה לשטח ישראל והגיעה עד סמוך למוצב נחל עוז.
מרחק פיר המנהרה ממוצב הפילבוקס עמד על כ-100 מטרים.
מוצב הפילבוקס נבנה על מנת לתצפת מערבה לכיוון עזה ושכונת שג'אעייה, ופתחי התצפית שלו נבנו לכיוון זה.
חוליית המחבלים באה מדרום באזור בו אין תצפית, ונעה לאורך הצמחייה שכיסתה אותם ומאחורי בטונדות, בעוד כוחות צה"ל היו חשופים אליהם.
לאחר שווידאה החוליה שאין כלי רכב או טנקים של צה"ל בסיור בסמוך לפילבוקס, הוביל מפקד חוליית הטרור קדימה אל המוצב.
כשהחוליה הייתה קרובה למוצב, ירו המחבלים טיל נ"ט לעבר עמדת הלוחמים, מירי זה נהרג חייל ששהה מחוץ לפילבוקס ונפצע מפקד הכוח.
מיד לאחר ירי הנ"ט, הסתערו המחבלים על הקומה התחתונה בפילבוקס וניסו לחטוף חיילים וכלי נשק.
לוחמי צה"ל השיבו אש ונלחמו ברחבי הקומה התחתונה של המבנה.
המחבלים החלו לשאת את אחד החיילים הפצועים בניסיון לחטוף אותו.
לוחם שהיה בחלקה העליון של העמדה ונותר בחיים פתח באש לעבר המחבלים.
אחד מהם נפגע והאחרים החלו לנוס מהמקום, בחזרה אל פיר המנהרה, תוך שהם משאירים אחריהם את רוביהם ואת טילי הנ"ט שהיו בידיהם.
בשטח אותרו לפחות ארבעה רובי קלצ'ניקוב.
המחבלים הצליחו לקחת רובה מיקרו-תבור.
חמאס טען שהרג 10 חיילי צה"ל במאחז הפילבוקס, בעוד שבפועל 5 נהרגו.
בפשיטה לא נהרג אף מחבל.
סרטון המתעד את התקיפה פורסם לתקשורת והוצג בו גם כלי הנשק הישראלי שנתפס.
חמשת הלוחמים שנפלו בקרב הם: סמל דניאל קדמי, סמל ברקאי ישי שור, סמל שגיא ארז, סמל דור דרעי, וסמל נדב ריימונד.
בתחקיר האירוע עלה כי צה"ל הכיר את המנהרה ממנה חדרו המחבלים אך נחשפה רק הסתעפות אחת שלה, בזמן שהמחבלים עברו דרך תוואי אחר.
כמו כן עלתה ביקורת על המוצב המבודד ועל אי הגעת כוחות תגבור תוך זמן קצר.
עיקר הבעיה הייתה שילוב של ערנות לקויה ובעיות במשמעת המבצעית.
מהסרטון עלה כנראה כי שער הכניסה למתחם הושאר פתוח (או נפתח על ידי המחבלים בצורה קלה יחסית), המחבלים הצליחו להגיע אל תוך חצר העמדה מבלי שהתגלו, לא נאכפה משמעת מבצעית מלאה בעמדה ולא ברור האם השומרים היו במצב של ערנות מלאה.
חברי חוליית המחבלים זכו לאהדה בקרב ארגון הטרור חמאס, נפגשו עם בכירים וקיבלו תעודות הוקרה.
חלק מחברי החוליה קודמו בדרגות ומונו לתפקידים בכירים או לסייענים של ראשי הארגון.
בחדירה השתתף המחבל וסים אבו שעבאן, שהיה שומר הראש של בכיר חמאס סעיד סיאם עד מבצע עופרת יצוקה, ושל מנהיג חמאס אסמאעיל הנייה עד ההתנקשות באסמאעיל הנייה ב-31 ביולי 2024 בטהראן, שבה נהרג אף הוא.
באפריל 2025, המחבל מחמוד אבו חצירה, שהשתתף בחדירה ושימש בשנים שלאחר מכן כסייענו הצבאי האישי ויד ימינו של מפקד חטיבת עזה בחמאס עז א-דין אל-חדאד לאורך המלחמה ובמסגרת ההיערכות למתקפת הטרור ב-7 באוקטובר, חוסל בתקיפה שבוצעה בעיר עזה במסגרת מבצע עוז וחרב כחלק ממלחמת חרבות ברזל.
"החדר מסתובב" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אייל גולן.
את השיר הוציאה ב-20 במרץ 2025 לאור חברת התקליטים ליאם הפקות כסינגל מספר 11 מתוך אלבומו ה-29 של גולן – "אהבה מנצחת הכל"
"החדר מסתובב" נכתב על ידי רותם חן, אופיר מלול ואיציק קדם, והופק על ידי יעקב למאי ואור כהן.
השיר מבטא כאב וגעגוע עזים בעקבות פרידה, כאשר הדובר מתקשה להמשיך הלאה ואובדן האהבה ממלא את עולמו בריקנות.
הוא מתאר את השפעת הפרידה על חייו – הנוף שאיבד משמעות ותחושת הבדידות המתמשכת.
בנוסף, השיר מציג ניגוד בין העולם החיצוני שממשיך בשגרתו – החורף שחוזר, השבת שנכנסת, הפריחה שבחוץ – לבין עולמו הפנימי, שנותר קפוא וריק.
הסיום הפתוח עם השאלה "על מה את כבר חולמת" מחזק את תחושת הגעגוע, שכן הוא עדיין שבוי בזיכרונותיה, בעוד היא כבר נמצאת במקום אחר.
"החדר מסתובב" הפך ללהיט ברחבי מדינת ישראל.
הוא השומע רבות בתחנות הרדיו במדינה.
במצעד הפזמונים של היטליסט הגיע בשיאו למקום השישי.
נכון לאוגוסט 2025, לשיר יש למעלה מ-4.4 מיליון צפיות ביוטיוב.
"החדרים האחוריים" הוא סרט אימה-פאונד פוטג' אמריקאי בבימויו של קיין פרסונס, שזהו לו עבודת הביכורים כבמאי קולנוע, לפי תסריט מאת רוברטו פטינו.
הסרט מבוסס על אגדה אורבנית ותופעת אינטרנט מסוג קריפיפסטה באותו השם, אשר עובדה בעבר לסדרת סרטוני יוטיוב מצליחה מאת פרסונס.
הסרט עתיד לעלות לאקרנים בארצות הברית בהפצת חברת ההפקות "A24".
הסרט מועבר בסגנון פאונד פוטג', וחוקר מבוך אינסופי ומצמרר המכונה "החדרים האחוריים", בו המציאות מיטשטשת וישויות בלתי-ידועות אורבות בין קירותיו.
ב-7 בינואר 2022 החל קיין פרסונס להעלות ליוטיוב סדרת סרטונים קצרה בשם Backrooms בערוץ שלו, "Kane Pixels", המבוססת על אגדה אורבנית אינטרנטית פופולרית באותו השם.
בפברואר 2023 הוכרז כי הסדרה תעובד לסרט באורך מלא, במסגרת הפקה משותפת של חברות "A24", "Chernin Entertainment", "אטומיק מונסטר " ו-"21 Laps Entertainment".
פרסונס נשכר כבמאי, ועל כתיבת התסריט הופקד רוברטו פטינו.
במאי 2025 נכנסו צ'יווטל אג'יופור וכריסטין מיליאוטי למשא ומתן על השתתפות בסרט.
בחודש העוקב אושר כי אג'יופור ישתתף, אולם עסקת השתתפותה של מיליוטי נכשלה לבסוף.
הצילומים עתידים להתחיל ב-30 ביוני 2025, והם יתבצעו בלוס אנג'לס ובאושקוש, ויסקונסין.
הסרט עתיד לעלות לאקרנים בארצות הברית בהפצת חברת "A24".
החוב הלאומי של ארצות הברית הוא סך כל החוב הלאומי שחבה ממשלת ארצות הברית הפדרלית למחזיקי ניירות ערך של האוצר.
החוב הלאומי בנקודת זמן מסוימת הוא הערך הנקוב של ניירות הערך שהונפקו על ידי משרד האוצר וסוכנויות פדרליות אחרות ועדיין לא נפדו.
מונחים קרובים כגון "גירעון לאומי" ו־"עודף לאומי" מתייחסים לרוב למאזן התקציב הפדרלי משנה לשנה, ולא לסכום המצטבר של החוב.
בשנה שבה נוצר גירעון, החוב הלאומי גדל משום שהממשלה נדרשת ללוות כספים למימון הגירעון.
בשנה עם עודף תקציבי, החוב פוחת מאחר שהכנסות הממשלה עולות על הוצאותיה, והיא יכולה להפחית את החוב על ידי רכישה חוזרת של ניירות ערך.
באופן כללי, חוב ממשלת ארצות הברית גדל כתוצאה מהוצאות ממשלתיות ופוחת כתוצאה ממסים או מקורות מימון אחרים, שני גורמים המשתנים במהלך שנת כספים.
הסכום הכולל שהאוצר רשאי ללוות מוגבל על ידי תקרת החוב של ארצות הברית.
ישנם שני מרכיבים עיקריים של החוב הלאומי הכולל:
חוב המוחזק בידי הציבור – ניירות ערך של האוצר המוחזקים בידי משקיעים מחוץ לממשלה הפדרלית, ובכללם יחידים, תאגידים, הבנק הפדרלי (הפדרל ריזרב), וכן ממשלות זרות, מדינות ורשויות מקומיות.
חוב המוחזק בחשבונות ממשלתיים או "חוב תוך־ממשלתי" – ניירות ערך בלתי־סחירים של האוצר המוחזקים בחשבונות של תוכניות ממשלתיות, כגון קרן הביטוח הלאומי (Social Security Trust Fund).
חוב זה מייצג את העודפים המצטברים, כולל ריביות, של תוכניות שונות שהושקעו בניירות ערך של האוצר.
חוב הציבור האמריקני כאחוז מהתוצר המקומי הגולמי (GDP)
באופן היסטורי, החוב הציבורי האמריקני כאחוז מהתוצר, גדל בתקופות של מלחמות ומיתונים, ולאחר מכן יורד.
לדוגמה, במשבר האחרון – מגפת הקורונה – הוציאה הממשלה הפדרלית טריליוני דולרים על סיוע רפואי ותמריצים כלכליים.
לשכת התקציבים של הקונגרס (CBO) העריכה כי הגירעון לשנת הכספים 2020 יגדל ל־3.3 טריליון דולר (16% מהתוצר), פי שלושה מהגירעון של 2019, והגבוה ביותר כאחוז מהתוצר מאז 1945. בדצמבר 2021 נאמד החוב הציבורי בכ־96.19% מהתוצר, וכ־33% ממנו היה בבעלות זרה (ממשלות וגורמים פרטיים).
יחס חוב־תוצר עשוי לרדת כתוצאה מעודף תקציבי, או כתוצאה מצמיחת התוצר והאינפלציה.
בפברואר 2024 העריך ה־CBO כי החוב הפדרלי הציבורי יעלה מ־99% מהתוצר בשנת 2024 ל־116% בשנת 2034, וימשיך לגדול אם החוקים הקיימים לא ישתנו.
בתקופה זו, הגידול בהוצאות הריבית ובהוצאות החובה צפוי לעלות על הגידול בהכנסות ובקצב הצמיחה הכלכלית, ובכך להגדיל את החוב.
אם מגמות אלו יימשכו מעבר ל־2034, עלול החוב להגיע ל־172% מהתוצר בשנת 2054.
החוב החיצוני של ארצות הברית
לארצות הברית החוב החיצוני הגדול בעולם.
בדצמבר 2021 החזיקו גופים זרים ניירות ערך של האוצר בשווי 7.7 טריליון דולר (לעומת 7.1 טריליון בדצמבר 2020).
בפברואר 2022 עבר החוב הכולל של הממשלה הפדרלית לראשונה את רף 30 טריליון דולר.
בדצמבר 2023 עמד החוב הכולל על 33.1 טריליון דולר: מתוכם 26.5 טריליון חוב ציבורי ו־12.1 טריליון חוב תוך־ממשלתי.
ביולי 2023 עמדו עלויות הריבית השנתיות על 726 מיליארד דולר, כ־14% מהוצאות הממשלה הפדרלית.
בנוסף, בעשורים האחרונים, הזדקנות האוכלוסייה והעלייה בהוצאות הבריאות מעוררות דאגה לגבי יציבות המדיניות הפיסקלית של ארצות הברית בטווח הארוך.
בפברואר 2024 הגיע החוב הפדרלי הכולל ל־34.4 טריליון דולר, לאחר שגדל בכטריליון דולר בכל אחת משתי תקופות של 100 ימים מאז יוני הקודם.
בשנת 2024 עלו תשלומי הריבית על החוב הלאומי על הוצאות הממשלה על ביטוח הבריאות לקשישים (Medicare) ועל הביטחון הלאומי.
נכון ל־13 באוגוסט 2025, עומד החוב הפדרלי על 37 טריליון דולר.
החוד של דבלין הקרוי רשמית אנדרטת האור , הוא אנדרטה בגובה 120 מטר הנמצאת בדבלין, והיא הפסל הגבוה בעולם.
קוטרו 3 מטר בבסיסו, ו-15 סנטימטר בקצהו העליון, פרופורציות שגורמות לו להיראות כמו מחט תפירה.
החוד הוזמן כחלק מעיצוב מחודש של רחוב או'קונל שבדבלין (הרחוב המפורסם ביותר באירלנד), לכבוד המילניום, וכדי שיחליף את עמוד נלסון שעמד שם עד 1966. הבנייה התעכבה, ולבסוף הסתיימה ב-21 בינואר 2003.
The Stiffy by the Liffey (הזקפה על הליפי) : על שום מבנה הזקור ומיקומו בסמוך לנהר הליפי.
Hypodermic needle : על שום שהיה קרוב לשכונות עניות ומוכות סמים, והחוד נראה כמו מחט.
The Stiletto in the Ghetto (הפגיון בגטו) : על שום מיקומו בקרבת שכונות עניות ומוכות סמים בצפון דבלין.
The Metro-Pole : משחק מילים על אולם הנשפים "מטרופול" ששכן בסמוך.
החוג הווינאי הוא כינויה של קבוצת פילוסופים שהתקבצה בווינה החל ב-1928 סביב הפילוסוף מוריץ שליק.
חברי החוג הם שייסדו את האסכולה הפילוסופית הידועה כפוזיטיביזם לוגי.
החוג, שכינה את עצמו בתחילה "אגודת ארנסט מאך" (Verein Ernst Mach) על שם הפיזיקאי והפילוסוף ארנסט מאך, כלל את מוריץ שליק כיושב ראש ואת הפילוסופים גוסטב ברגמן, רודולף קרנפ, וויקטור קרפט, והיהודי, שאחר כך אף עלה לישראל יוסף שכטר.
את הפיזיקאי פיליפ פרנק, הלוגיקן קורט גדל, המתמטיקאים האנס האן וקרל מנגר, הדוקטורנט של האן, תיאודור רדקוביץ', פילוסוף המדע אוטו נוירת ואשתו (ואחותו של האן), המתמטיקאית אולגה האן-נוירת, והדוקטורנטים לפילוסופיה ומתמטיקה תחת שליק הרברט פייגל, פרידריך וייסמן, לוגיקאית ופילוסופית רוז ראנד, ומרסל נטקין.
מרבית חברי החוג הווינאי היו יהודים.
לכל חברי החוג, לבד מגדל, הייתה גישה משותפת לפילוסופיה, שעיקרה הגישה שהניסיון הוא מקור הידיעה היחידי ושניתוח לוגי בסיוע לוגיקה סימבולית הוא הדרך המועדפת לפתרון בעיות פילוסופיות.
ראשיתו של החוג הווינאי בפגישות שערכו הנס האן, אוטו נוירת ופיליפ פרנק בבתי קפה בווינה, בהם קפה צנטרל, החל בשנת 1907 לערך.
שלושת הצעירים (האן, המבוגר מבין השלושה, היה בן 28 באותה עת) התרשמו מאוד, כפי שנזכר פרנק מאוחר יותר, מהפוזיטיביזם של ארנסט מאך, ובמיוחד מהתנגדותו לשימוש לרעה במטפיזיקה במדע, וניסו להשלים את רעיונותיו של מאך בהגותם של הפילוסופים של המדע אנרי פואנקרה ופייר דוהם מצרפת.
מפגשי החבורה נפסקו בשנת 1912, כאשר מונה פרנק לתפקיד יורשו של אלברט איינשטיין כפרופסור לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת קארל בפראג, ועזיבתו של האן את העיר במהלך מלחמת העולם הראשונה.
עם שובו של האן לווינה בשנת 1921 חודשו הקשרים בין השלושה, שעתה מנו גם את אחותו של האן, אולגה, שנישאה לאוטו נוירת, ופרנק הציע לשלב בחבורה את שליק, שמונה בשנת 1922 לתפקיד פרופסור לפילוסופיה של מדע היקשי באוניברסיטת וינה, ושכבר פרסם שתי עבודות מרכזיות ברוח הקבוצה.
מוקד חשוב נוסף לקבוצה המתחדשת היה ה"טרקטט לוגי-פילוסופי" (מסה לוגית-פילוסופית), היא התאוריה המוקדמת בהגותו של לודוויג ויטגנשטיין, שפורסמה בשנת 1921.
בהנהגתו של שליק, כוננה קבוצה חדשה.
שליק והאן ארגנו את הבאתו של רודולף קרנפ לאוניברסיטת וינה ובשנת 1928 נוסדה "אגודת ארנסט מאך", כששליק משמש לה יושב ראש.
בשנת 1929 פרסם החוג את המניפסט שלו: "תפיסת העולם המדעית: החוג הווינאי" (Wissenschaftliche Weltauffassung: Der Wiener Kreis) המוקדש לשליק וחתום על ידי האן, נוירת וקרנפ וכולל נספח המפרט את שמותיהם של חברי החוג.
החוג התפזר עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה.
רבים מחבריו היגרו לארצות הברית.
שליק נשאר באוסטריה ובשנת 1936 נרצח על ידי סטודנט אוהד המפלגה הנאצית בווינה.
המניפסט של החוג הווינאי נוקב בשני עקרונות בסיסיים: אמפיריציזם, היינו, ידע ניתן להשגה רק מתוך ניסיון, ושימוש בלוגיקה כדרך היחידה לפתרון בעיות פילוסופיות.
שיטת הניתוח הלוגית המועדפת של החוג הייתה לוגיקה סימבולית, ובכך נבדל החוג בגרסתו המאוחרת מהגישה האמפיריציסטית הפשוטה יותר של חוג בתי הקפה של האן, נוירת ופרנק.
לתפישת המניפסט, ישנם שני סוגים שונים של טענות (פרדיקטים): כאלו שניתן לפשט לטענות פשוטות יותר, וכאלו שלא ניתן לפשטן.
טענות מן הסוג השני הן חסרות משמעות, גרס המניפסט, ומתוך כך טענות מטאפיזיות, השייכות לסוג זה, הן חסרות משמעות.
על בסיס קביעה זו, הגדיר המניפסט חלק גדול מן הבעיות הפילוסופיות המוכרות כבעיות מדומות הנובעות משגיאות ביישום לוגי, ואילו טענות פילוסופיות אחרות הוגדרו מחדש כטענות אמפיריות, והפכו מתוך כך נושא כשר לחקר מדעי.
המניפסט ראה בערפול וביחסיות של השפה את אחד המקורות העיקריים לשגיאות לוגיות.
ערפול זה, גרס המניפסט, תובע שימוש בשפה סימבולית, נקייה, בהירה וחד–משמעית.
מקור אחר לשגיאות הייתה התפישה (האריסטוטלית במקורה) לפיה ניתן להגיע לידע מתוך חשיבה לוגית בלבד, בלי לעשות שימוש בנתונים אמפיריים, או שניתן ללמוד דברים חדשים באמצעות שימוש ברטרודוקציה והיקש המתבסס על מצב עניינים נתון.
טענות אלו של המניפסט עמדו בסתירה במיוחד לתפישות הקאנטיניות, לפיהן ישנם טיעונים סינתטיים הקיימים אפריורית (היינו, מראש), עוד לפני התנסות כלשהי ומשמשים בסיס להרחבת הידיעה.
הבסיס היחיד לידע, לפי המניפסט, היו טיעונים סינתטיים אפוסטריוריים - היינו, טענות מדעיות המבוססות על ידע אמפירי - וטענות אנליטיות אפריוריות - כלומר, טענות מתמטיות ולוגיות.
המניפסט משקף חילוקי דעות מסוימים בנוגע ליישום תפישות אלו.
ככל הנראה, תמכו נוירת וקרנפ בתפישה לפיה יש לנסות להחדיר את ראיית העולם המדעית-אמפירית לתחומים אחרים ולתרום לעיצוב החינוך, גידול הילדים, האדריכלות ועיצוב החיים הכלכליים והחברתיים, תפישה ששליק התנגד לה ככל הנראה, בהעדיפו, כניסוחו של המניפסט, "להתענג על בדידותו על המדרונות הקפואים של הלוגיקה."
המניפסט זיהה את אלברט איינשטיין, ברטראנד ראסל ולודוויג ויטגנשטיין כ"תומכים המובילים של תפיסת העולם המדעית".
אחת משאיפותיו של החוג הייתה לאחד את תחומי המדע בשפת ניתוח והיסק משותפת.
סדרת המונוגרפיות "מדע מאוחד" (Einheitswissenschaft), שהתפרסמה בשנים 1933 עד 1939 באירופה, בעריכת קרנפ, פרנק, האן, נוירת ואחרי מותו של האן גם הפילוסוף הדני יורגן יורגנסן ומשנת 1938 גם ידידו של קרנפ, הסמיוטיקן האמריקני צ'ארלס וו.
מוריס, חתרה להשיג מטרה זו.
החל בשנת 1938 ניסו כמה מחברי החוג להוציא אנציקלופדיה שלמה של מדע מאוחד.
הפרויקט לא הושלם מעולם ורק שני כרכים, העוסקים ב"יסודות אחדות המדע" פורסמו במהלך השנים 1938 עד 1969 כסדרה של קובצי מונוגרפיות.
בין השאר, פורסמה בתוך האנציקלופדיה בשנת 1962 עבודתו של תומאס קון, "המבנה של מהפכות מדעיות".
החוג הארקטי הוא הקו המעגלי הדמיוני המקיף את הקוטב הצפוני, ואשר מצפונה לו השמש אינה שוקעת בשיא הקיץ בחצי הכדור הצפוני (21 ביוני), ואינה זורחת בשיא החורף בחצי הכדור הצפוני (21 בדצמבר).
בחוג הארקטי עצמו, השמש משיקה לאופק ב־21 ביוני ועולה שוב.
החוג הארקטי נמצא בקו רוחב 66.5° צפון בקירוב ומקומו המדויק משתנה בהתאם לזווית בין ציר הסיבוב של כדור הארץ למישור המילקה.
הקו עובר דרך האוקיינוס הארקטי, סקנדינביה, גרינלנד וצפון אמריקה.
השטח היבשתי הנמצא צפונית לחוג הארקטי שייך למדינות נורווגיה, שוודיה, פינלנד, רוסיה, ארצות הברית (אלסקה), קנדה, דנמרק (גרינלנד) ואיסלנד.
בשל קרבתו ל, האקלים בתוך המעגל הארקטי קר באופן קיצוני.
במשך רוב חודשי השנה הטמפרטורות הן מתחת לאפס, ומשקעים הופכים לקרח שנותר על פני האדמה.
באופן יוצא דופן, באזורי החוף של נורווגיה יש אקלים מתון יותר כתוצאה מזרם הגולף, שהופך את נמלי צפון נורווגיה וצפון רוסיה למופשרים מקרח בכל השנה.
תקופת הקיץ קצרה, בת כחודשיים וחצי, עם אקלים חמים למדי.
לדוגמה, טמפרטורות הקיץ בנורילסק, רוסיה יגיעו לפעמים לגובה של כ-30°C, ואילו הטמפרטורות בחורף יורדות לעיתים קרובות מתחת לטמפרטורה של 50°C-.
מרחב החדשנות הוא פרי שיתוף פעולה בין רשות החדשנות העירונית של עירית תל אביב יפו וחברת גני יהושע בע"מ שהיא תאגיד עירוני בבעלות העירייה.
במקום בו שוכנת כיום החווה, שכן "פרדס גולדברג" על-שם בעליו יצחק לייב גולדברג, נדבן יהודי בימי העלייה הראשונה והשנייה.
גולדברג רכש את השטח בשנת 1918 מקאפוס, אחד מתושבי המושבה שרונה (כיום הקריה בתל אביב), וצירף לו אדמות נוספות שרכש עם השנים.
הפרדס נחשב למתקדם לתקופתו, ופרי ההדר שגדל בו זכה לפרסום.
במקום השתמרה באר אנטיליה שבה נעשה שימוש כדי להשקות את עצי הפרדס.
במותו בשנת 1935, הוריש גולדברג מחצית מרכושו לקרן הקיימת לישראל, ובכלל זה גם מחצית משטח הפרדס.
השטחים שעברו לרשות העיר רמת גן, הופשרו עם השנים לבנייה, ויתר השטח נותר בתחומי תל אביב, וכולל את תל נפוליאון ואת החווה.
לימים הוקם במקום בית הספר החקלאי "תלמי אביב".
אל בית הספר החקלאי "תלמי אביב" הפועל במקום, מובאים כ-2,000 תלמידים מ-34 בתי ספר ברחבי העיר, כדי להתנסות בשיעורי חקלאות אחת לשבוע.
עוד בחווה-מרחב החדשנות של עירית תל אביב יפו-פרדס גולדברג, ופרויקט "גינה לתושב" שבמסגרתו מתאפשר לתושבים הגרים בבתי קומות לטפח גינה לצרכיהם.בחווה שוכנים פינת חי, גן ירק, חממת פרפרים וחלקת צמחי רפואה ותבלינים.
בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 החלו נצפים תנים זהובים באזור החווה, לאחר שהושמדו בידי משרד החקלאות בשנות ה-60 של המאה ה-20. מספר התנים הוערך במספר עשרות והם חיו בשטחי פארק הירקון, בין נחל איילון במערב לאזור קניון איילון במזרח.
התנים ניזונים מאשפה ומבני אדם המאכילים אותם, ועל כן אוכלוסייתם גדלה.
פרטים נצפו בכל רחבי הערים רמת גן וגבעתיים, אולם אלה נעלמו בחודשים מאי ויוני 2013, ואוכלוסיית התנים בפארק הירקון התדלדלה אף היא.
הסתבר כי רשות הטבע והגנים פעלה ללכידת התנים ולהשמדתם, בין היתר בעקבות פניית החווה אל הרשויות.
ב-10 ביולי 2013 איתרו אזרחים תנה פצועה שרגליה נלכדו בשתי מלכודות רגל, האסורות לשימוש במדינות האיחוד האירופי ובמספר מדינות בארצות הברית.
התמונות פורסמו ברשת האינטרנט, והביאו לגל של מחאה ספונטנית כנגד החווה ורשות הטבע והגנים.
החוויה האולימפית הוא מרכז מבקרים אקטיבי שהוקם בשנת 2009 על ידי הוועד האולימפי בישראל ונמצא בבניין האולימפי במרכז הספורט הלאומי תל אביב (נקרא גם: "מרכז הספורט - הדר יוסף") במתחם שכונת הדר יוסף בתל אביב-יפו.
המרכז הוקם כחלק משליחותו של הוועד להנחיל את הערכים האולימפיים בקרב אוכלוסיית המדינה.