tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפארק מתגאה באורן מהמין Pinus taeda הגבוה ביותר (51.4 מטרים) ובעל הנפח הרב ביותר (42 מטרים מעוקבים) בעולם, כמו גם בכמה עצי טקסודיון דו-טורי שהם בני למעלה מ-500 שנים.
פעם בחודש נערכים סיורים בהדרכת מתנדבים בחלק מהשבילים הארוכים יותר בפארק על מנת לתת למבקרים הזדמנות לרדת משביל קורות העץ ולהיות קרוב יותר לטבע.
הפארק והשמורה הלאומיים קטמיי הם פארק לאומי ושמורת טבע צמודים בדרום-מערב מדינת אלסקה בארצות הברית, המנוהלים כיחידה אחת על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
הפארק נודע בשל עמק עשרת אלפי תימרות העשן (Valley of Ten Thousand Smokes) והדובים החומים הרבים בשטחו.
הפארק משתרע על שטח בן 16,564 קילומטרים רבועים (מעל לשלושה רבעים משטח ישראל בתחומי הקו הירוק), כשמרבית השטח, 15,870 קילומטרים רבועים, מוגדרים אזור טבע בראשיתי שבהם אסור לצוד.
הפארק קרוי על שם הר קטמיי (Mount Katmai), הר געש שכבתי במרכז הפארק.
הפארק שוכן בחצי האי אלסקה, מול האי קודיאק, כשמטה הפארק שוכן ביישוב הקטן קינג סלמון (King Salmon), כ-470 קילומטרים דרומית-מערבית לאנקורג'.
האזור הוכרז ב-1918 כמונומנט לאומי במטרה להגן על האזור סביב ההתפרצות הגעשית של הר הגעש נובארופטה (Novarupta) שאירעה ב-1912. התפרצות זו יצרה את עמק עשרת אלפי תימרות העשן, שטח בן 100 קילומטרים רבועים של זרם פירוקלסטי בעובי שבין 30 ל-200 מטרים.
הפארק והשמורה הלאומיים קטמיי הוקמו כאחד מ-15 הנכסים החדשים ששירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית קיבל כתוצאה מ"חוק שימור האדמות של אלסקה" (Alaska National Interest Lands Conservation Act), בראשי תיבות ANILCA שעבר בקונגרס של ארצות הברית בשנת 1980, ונחתם על ידי הנשיא ג'ימי קרטר ב-2 דצמבר 1980.
הפארק הלאומי קטמיי משתרע על שטח בן 16,564 קילומטרים רבועים בדרום-מערב מדינת אלסקה.
הפארק משתרע בצד האוקיינוס השקט של חצי האי אלסקה, מול האי קודיאק (Kodiak Island) במצר שליקוף (Shelikof Strait).
המאפיינים העיקריים של הפארק הם חופיו, הרכס האלאוטי (Aleutian Range), שבו שרשרת של חמישה עשר הרי געש לאורך החוף הדרום-מזרחי של הפארק, וסדרה של אגמים גדולים באזור המערבי השטוח יותר של הפארק.
היישוב המשמעותי הקרוב ביותר לפארק הוא קינג סמון, שבו גם שוכן מטה הפארק, כ-8 קילומטרים במעלה הנהר נאנק (Naknek River) מהכניסה לפארק.
כביש חצי האי אלסקה מחבר בין אגם נאנק סמוך לכניסה לפארק, וממשיך עד השפך של הנהר נאנק לאוקיינוס סמוך ליישוב נאנק.
הכביש אינו מחובר למערכת הכבישים של אלסקה.
הגישה לתוככי הפארק היא בשיט על אגם נאנק.
כביש נוסף בפארק מתחיל במחנה ברוקס (Brooks Camp) אל תרי פורקס (Three Forks) המשקיף על עמק עשרת אלפי תימרות העשן.
קו החוף המפורץ מאוד משתרע לאורך של 800 קילומטרים מהכניסה למפרצון קוק (Cook Inlet) במפרץ קמישק (Kamishak Bay) דרומה עד כף קובוגלי (Cape Kubugakli).
כיוונו של רכס ההרים הוא מדרום-מערב לצפון-מזרח, כ-25 קילומטרים מהחוף.
הפארק כולל את המפלט והמקלט המדינתי הנהר מקניל (McNeil River State Game Sanctuary and Refuge) שעל מפרץ קמישק.
מקורו של הנהר אלאגנק (Alagnak River), המוגדר נהר פראי ונופי לאומי, בשמורה באגם קוקאקלק (Kukaklek Lake).
הנהר נאנק, הנשפך למפרץ בריסטול (Bristol Bay), מתחיל בתחומי הפארק.
מתוך סך כל שטח הפארק והשמורה, שטח בן 15,874 קילומטרים רבועים הוא בתחומי הפארק הלאומי ואסור בציד הן למטרות ספורט או לקיום.
הציד מותר בתחומי השמורה והוא כפוף לתקנות ולקבלת רישיון ציד.
הציד הנפוץ ביותר הוא של אייל קורא ושל דובי גריזלי, ציד שגרם למחאות ב-2007 שנענו בהסבר של מנהלת אזור אלסקה של הפארקים הלאומיים שהציד אינו פוגע באוכלוסיית הדובים.
הרי הגעש הפעילים בפארק הם הר קטמיי, נובארופטה, הר הגעש טרידנט (Trident Volcano), הר מגיק (Mount Mageik), הר מרטין (Mount Martin) והר פורפיקד (Fourpeaked Mountain).
האירוע הגעשי המשמעותי ביותר בתקופה ההיסטורית היה ההתפרצות במקביל של הר קטמיי והר נובארופטה ביוני 1912. ההתפרצות של נובארופטה יצרה זרם פירוקלסטי שכיסה עמק סמוך באפר בעובי של עד 90 מטרים.
במקביל התמוטטה הפסגה של הר קטמיי לתוך קלדרה.
כאשר המשקעים בעמק התקררו הם פלטו קיטור מסדקים ומפומרולות, כשהם מעניקים לעמק את הכינוי עמק עשרת אלפי תימרות העשן.
ככל שהחום התפוגג מהמשקעים כך הלכו ושככו אדי הקיטור והעמק עבר סחיפה.
מאז חרצו זרמי המים קניונים במשקעים בעומק של עד 30 מטרים, אבל ברוחב שבין 1.5 ל-3 מטרים.
קטמיי הוא הר געש שכבתי בגובה 2,047 מטרים, כשבפסגתו קלדרה גדולה.
ההר הוא מקור לכמה קרחונים, והקרחון שבתוך הקלדרה הוא היחיד שידוע כי נוצר בתקופה ההיסטורית.
קרקעית הקלדרה שוכנת 250 מטרים מתחת לשוליה.
ההר ניצב על סלעי משקע מתור היורה, ועוביים של הסלעים הגעשיים הוא פחות מ-1,500 מטרים.
מלבד ההתפרצות ב-1912 לא התרחשה בהר פעילות געשית משמעותית בתקופה ההיסטורית.
ההתפרצות של נובארופטה מוגדרת כהתפרצות פליניאנית.
לוע ההר הוא בקוטר של 2,000 מטרים כשבמרכזו כיפה בקוטר של 400 מטרים ובגובה של 65 מטרים.
ההתפרצות של 1912 היא הפעילות ההיסטורית היחידה הידועה של ההר.
הר טרידנט הוא מכלול של שלושה הרי געש שכבתיים, שגובהו של הגבוה בהם הוא 1,864 מטרים מעל פני הים, והוא ניצב בגובה 477 מטרים מעל לבסיס ההר.
טרידנט היה פעיל מדי פעם בתקופה ההיסטורית, בעיקר בין 1953 ל-1974. במהלך תקופה זו התפרצו מההר 0.7 קילומטרים מעוקבים של חומר ויצרו פסגה חדשה המכונה סאותווסט טרידנט (Southwest Trident) מאתר לשעבר של פתח פומרולה.
גובהו של הר מרטין הוא 1,860 מטרים, כשהוא ניצב על רכס בגובה 1,400 מטרים בסמוך להר מגיק.
הפסגה היא לוע בקוטר 300 מטרים המכילה פומרלות ולעיתים אגם לוע.
קילוח לבה גדול בנפח של מעל לחמישה קילומטרים מעוקבים משתרע מההר וממלא את החלק העליון של עמק אנג'לס קריק (Angle Creek's valley).
לא היו התפרצויות משמעותיות מהר מרטין, אבל הפסגה פולטת קיטור והר הגעש הוא אתר של נחיל רעידות אדמה.
הר מגיק ניצב על אותם סלעי משקע כמו הר מרטין.
למבנה המורכב יש ארבעה פתחים, הגבוה בהם בגובה 2,165 מטרים מעל פני הים, ושלושה חרוטי משנה.
פומרלות ולוע קטן מכיל אגם נמצאים על מורדות החרוט.
מלבד פליטת קיטור לא הייתה בהר פעילות לאחרונה, אבל מפולת חומר מפורר ב-1912, ככל הנראה בשל התפרצות קטמיי, שנפחה היה בין 0.05 ל-0.1 קילומטרים מעוקבים.
הר פורפיקד הוא הר געש שכבתי עם לוע ככל הנראה בפסגה.
מרבית ההר, בגובה 2,104 מטרים מכוסה על ידי קרחון פורפיקד (Fourpeaked Glacier).
בספטמבר 2006 הייתה בהר פורפיקד התפרצות פריאטית.
הר גריגס הוא הר געש שכבתי בגובה 2,317 מטרים סמוך לנובארופטה, וכ-10 קילומטרים צפונית-מערבית לקו הישר פחות או יותר של הרי הגעש בקטמיי.
בפסגת ההר השטוחה יש שלושה לועות קונצנטריים, שרוחבו של הגדול ביותר הוא 1,500 מטרים.
הגאוכימיה של ההר שונה משל שכניו.
בהר גריגס יש פומרולות גופרית פעילות.
הר סנואי הוא הר געש קטן בגובה 2,160 מטרים, כשעשרה קרחונים משמעותיים מכסים את ההר כמעט לחלוטין.
בין שליש למחצית ההר נסחפה בשל פעולת הקרחונים.
להר הגעש יש שני לועות במרחק 4 קילומטרים האחד מהשני, ופומרולות פעילות בפסגה הגבוהה ביותר.
הר דניסון הוא הר געש בגובה 2,318 מטרים, ההר הגבוה ביותר בפארק, שבו ארבעה לועות בקצה של שלושה קרחונים.
הר קוקאק הוא הר געש נוסף מכוסה קרח בגובה 2,040 מטרים.
בסמוך לפסגתו יש שדה פומרולות פעיל.
דבילס דסק הוא הר געש שכבתי שעבר סחיפה רבה וגובהו 1,954 מטרים.
קגויאק הוא הר געש שכבתי שנחתך על ידי קלדרה, כמו קטמיי.
הפסגה הגבוהה ביותר היא בגובה 901 מטרים ובה אגם לוע בקוטר 2.5 קילומטרים.
בתוך הקלדרה יש שתי כיפות גדולות ושתיים נוספות על מדרונות ההר.
הר דאגלס הוא הר געש שכבתי בגובה 2,140 מטרים שעבר סחיפה נרחבת על ידי הקרחונים, שבפסגתו אגם לוע חומצי קטן.
בגובה 2,272 מטרים הר סטלר (Mount Steller) שוכן בין קוקאק ודניסון, שבו יש מספר בלתי ידוע של לועות בשטח מכוסה הקרח.
קג'וליק הוא שריד סחוף של הר געש בגובה 1,517 מטרים.
אף אחד מהרי געש אלו לא הראה פעילות משמעותית בתקופה המודרנית.
בפארק והשמורה הלאומיים קטמיי יש אגני ניקוז נרחבים הכוללים אגמים גדולים ונהרות שאורכם הכללי כמה מאות קילומטרים המחברים בין מערכות המים המתוקים לאוקיינוס.
מערכות מים אלו מהווים בתי גידול לדגים וחיות אחרות.
אגן הניקוז הגדול ביותר הוא של הנהר נאנק (Naknek).
נהר זה מנקז את מי אגם נאנק, וזורם מערבה לתוך מפרץ בריסטול וים ברינג.
את השמורה הלאומית קטמיי מנקזים הנהרות אלאגנק (Alagnak) ונונוויאנוק (Nonvianuk) הנשפכים לנהר קביצ'ק (Kvichak), שגם הוא זורם למפרץ בריסטול.
הנהרות הגדולים ביותר בצד המזרחי, צד האוקיינוס השקט, של הפארק הם קטמיי והנהר ביג (Big) הנשפכים למצר שליקוף.
הנהרות דאגלס (Douglas) וקמישק (Douglas) נשפכים למפרץ קמישק ולמפרצון קוק.
הנהרות סבונוסקי (Savonoski) ויוקאק (Ukak) נשפכים לזרוע איליוק (Iliuk) של אגם נאנק כשהם נושאים עמם כמויות גדולות של סחופת קרחונית.
כמעט כל האגמים הראשיים בפארק שוכנים באגנים שנחצבו על ידי פעילות של קרחונים ונחסמו על ידי מורנות.
האגם הגדול ביותר פארק, אגם נאנק המשתרע על 607 קילומטרים רבועים, הוא דוגמה לאגם קרחוני כזה.
דוגמה לאגמים שמקורם אינו קרחוני הם אגמי לוע השוכנים בקלדרות של הר קטמיי והר קגויאק.
גובה פני המים באגמים מושפע תקופתית מכמות המשקעים ומהפשרת השלגים והם מגיעים לשיא גובהם בשלהי הקיץ ותחילת הסתיו, כשאז הם גבוהים בממוצע בשני מטרים מגובהם בשלהי החורף.
איכות המים בכל הנהרות והאגמים אינה מושפעת מפעילות אנושית, אבל כיוון שהקרחונים ממשיכים לשייף את הפסגות ברכס האלאוטי ולהסיע משקעים לתוך חלק מהאגמים והנהרות, אזי חלק מהנהרות נושאים סחופת רבה של משקעי קרחון ואפר געשי.
האקלים בפארק הלאומי קטמיי הוא אקלים תת-ארקטי (קוד Dfc על פי שיטת קפן).
הפארק שוכן בגבול שבין שני אזורי אקלים המשפיעים מאוד על אקלים הפארק.
מזרחה ודרומה לרכס האלאוטי בצפון חצי האי אלסקה משתרע קו החוף הגשום והסובל מסערות רבות.
זהו אזור ימי המושפע מהאוקיינוס השקט הגורם לאקלים גשום, אבל חמים יותר מפנים היבשת.
האזור צפונית ומערבית לרכס האלאוטי, כולל מפרץ בריסטול, הוא אזור אקלים ימי-יבשתי.
באזור זה בקיץ הטמפרטורות מתמתנות בשל המים הפתוחים של ים ברינג, אבל הטמפרטורות בחורף הן יבשתיות יותר ובדרך כלל קרות יותר בשל ים ברינג הקפוא.
מכאן שבמעבר בין דרום-מזרח הפארק לצפון-מערב הטמפרטורות וכמות המשקעים יורדות משמעותית, אבל תנאי סערה נפוצים ברחבי הפארק בכל עונות השנה.
גשם יורד במהלך כל השנה, כשהאביב, הקיץ והסתיו גשומים יותר מהחורף היבש יחסית והקר.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת בקינג סמון שבו שוכן מטה הפארק הייתה מעל ל-510 מילימטרים, והטמפרטורה השנתית הממוצעת הייתה 2°C.
הטמפרטורות בקיץ נעות בין 1°C- ל-27°C, והטמפרטורות בחורף יכולות לנוע בין 10°C ל-37°C-.
ככלל התנאים בצד המזרחי של הפארק סוערים וגשומים יותר מאשר הצד המערבי.
הרוחות נושבות בדרך כלל מצפון, אבל הרוחות העזות ביותר נושבות ממזרח.
הרכס האלאוטי חוסם את הלחות מהאוקיינוס השקט בדרכה צפונה ומערבה ויוצר אפקט של צל גשם על מרבית החלק המערבי של הפארק.
סלעי התשתית בחצי האי אלסקה נחצים על ידי העתק מפרץ ברואין (Bruin Bay Fault), בין סלעי המשקע המכילים מאובנים מתור היורה ותור הקרטיקון ממזרח, לבין הסלעים המותמרים וסלעי היסוד ממערב.
המחדר הפלוטוני של הבתולית הגרניטי של הרכס האלאוטי חדר דרך סלעים אלו.
מרבית ההרים הגבוהים בפארק הם ממקור געשי.
הפארק עבר שינויים נרחבים כתוצאה מהתקרחנות, הן באזורים הגבוהים שבהם ההרים עוצבו על ידי הקרחונים, ובאזורים הנמוכים שבהם הקרחונים חצבו שקעים שהפכו לאגמים קרחוניים.
סחופת קרחונית יצרה מִישׁוֹרי נַהֲרֵי קַרְחוֹן ומורנות קצה שגם אותם ניתן לראות בפארק.
סוגי הקרקע נעים בין סלע או אפר געשי של עומק משתנה לקרקעות לחות המכוסות בכבול.
אף שבגובה קיימת תופעת קפאת עד, היא אינה קיימת באזורים הנמוכים.
שתי פרובינציות פיזיוגרפיות מכסות את הפארק: פרובינציית הרכס האלאוטי (Aleutian Range province), הכוללת את החוף של מצר שליקוף, הרכס האלאוטי, ואזור האגמים או האזור ההדסוני (Hudsonian zone).
הרחק במערב שוכנת פרובינציית השפלות של נושגק-מפרץ בריסטול (Nushagak-Bristol Bay Lowlands province) המשתרעת על שטח קטן של הפארק.
בין שתי הפרובינציות מבדיל העתק מפרץ ברואין.
הנוף של הפארק והשמורה הלאומיים קטמיי מתאפיין בשפלות טונדרה ביצתיות, חלקות יער של אשוחית וערבה, הרים טרשיים מכוסי שלג וקרח, נהרות ואגמים.
באזור השמורה זוהו כ-650 מיני צמחים, ובהם אשוחית לבנה (Picea glauca), טחבי עלים מהסוג כבולית (Sphagnum) מין האוכמנית Vaccinium uliginosum (באנגלית bog blueberry) ורודודנדרון קמצ'טקה (Rhododendron camtschaticum).
בשטחי השמורה ובים חיים 36 מינים של דגים, מעל ל-200 מיני עופות ו-42 מינים של יונקים.
דגים – הדג החשוב ביותר בפארק הוא אלתית אדומה, המשמש מזון לדובים, עיטמים לבני-ראש ובעלי חיים אחרים בתקופת הרבייה כשהדגים שבים מהים ושוחים במעלה הנהרות בפארק.
דגי האלתית נכנסים לאגן הניקוז של הנהר נאנק ממפרץ בריסטול ביוני וביולי ומשריצים מאוגוסט עד אוקטובר.
עופות – בין מעל ל-200 מיני העופות שנצפו בחצי האי אלסקה:
אחרים: הדורסים: עיטם לבן-ראש, שלך וזרון צפוני, עגור קנדי ושכווי אירופי.
יונקים – בין 42 המינים של יונקים החיים בפארק כלולים:
ארנביים: ארנבת השלג ו-Lepus othus (באנגלית Alaskan hare).
פרסתנים: אייל קורא, אייל הצפון.
טורפים: זאב ערבות, שועל אפור מצוי, שועל מצוי, שונר קנדי, גרגרן, לוטרת נהר, דלק אמריקני, הרמין, חמוס השלגים, חורפן אמריקאי ודוב חום.
יונקים ימיים: לוטרת הים, דוב ים צפוני, אריה ים שטלר, פוקת המפרץ, לווייתן גדול-סנפיר, קטלן, לבנתן ופוקנה מצויה.
ארכאולוגיה והתקופה עד המפגש עם האירופאים
ממצאים פרהיסטוריים המתוארכים מלפני כ-6,000 שנה נמצאו ליד הכפר קטמיי הישן בחוף הדרומי של הפארק.
כמה אתרים אחרים נמצאו לאורך החוף, ובמיוחד אתר הכפר קגויאק (Kaguyak Village Site) ואתר הכפר קוקאק (Kukak Village Site), שהיו מיושבים עד לתקופות היסטוריות.
חלקם, כולל האתרים "49 AF 3" ליד קנאטק (Kanatak) ו-"49 MK 10", מראים עדויות ברורות למגורים עד להתפרצות הגעשית של 1912, אך לא נחקרו בפירוט.
הנפה הארכאולוגית של מפרץ אמאליק (Amalik Bay Archeological District) היא אזור מרכזי המכיל עדויות לחלק מהפעילות האנושית הקדומה ביותר באזור, עם ממצאים המתוארכים לפני למעלה מ-7,000 שנה.
"אתר DIL-161" (DIL-161 Site) שוכן בקו פרשת המים של הנהר אלאגנק (Alagnak River), ובו ממצאים המעידים על מגורים באלף הראשון לספירה.
הרוסים היו האירופאים הראשונים שהגיעו לאזור במספרים משמעותיים, כשהם סוחרים בפרוות.
הם נתקלו באסקימוסים מבני אגלגמויט (Aglegmuit) בצד של מפרץ בריסטול של חצי האי ובאסקימוסים מבני קוניאג (Koniag) בצד מפרץ שליקוף.
הכפר קטמיי היה המיקום היחיד בתוך הפארק שבו חיו האירופאים עד אמצע המאה ה-19, אם כי מספרם היו תמיד מועט.
בחלק האחרון של המאה ה-19 הוקמו כמה כפרים בפנים היבשת בסוורנוסקי (Severnosky), ולאורך החוף בדאגלס ובקוקאק.
סוחרים אמריקאים הפועלים עבור החברה המסחרית של אלסקה (Alaska Commercial Company) תפסו את מקומם של הרוסים.
המסחר בפרוות הלך והתמעט, ככל שלוטרות הים הפכו נדירות יותר ויותר בשל הציד.
ובתחילת המאה ה-20 ננטשו קטמיי ודאגלס.
בשנות ה-90 של המאה ה-19, היה האזור בדרכם של הנוסעים לנום, בתקופה הקצרה של בהלה לזהב בנום.
הסופר רקס ביץ' (Rex Beach) היה אחד מהם, וכתב על החיים במפרץ בריסטול במהלך נדידת הסלמון בספרו The Silver Horde (שהוסרט פעמיים).
תקופה קצרה קיוו שאפשר יהיה למצוא במקום נפט, זהב ופחם, אבל תקווה זו נמוגה ב-1912.
ב-1898 היו דיווחים על רעידות אדמה תכופות בקרבת מעבר קטמיי.
אלו התעצמו בסביבות 1 ביוני 1912, וגרמו לתושבים המקומיים המעטים לעזוב.
הרי הגעש קטמיי ונובארופטה התפרצו ב-6 ביוני, כשרעש ההתפרצות נשמע בפיירבנקס, 800 קילומטרים משם, ובג'ונו, 1,200 קילומטרים משם.
התפרצויות עזות נמשכו עד 7 ביוני, ואז שככו בהדרגה מ-8 ביוני ואילך.
האי קודיאק כוסה בשכבת אפר געשי בעובי בין 15 ל-30 סנטימטרים, ואפר נשר על פנים היבשת באלסקה ומזרחה עד מפרץ פיוג'יט במדינת וושינגטון.
האובך האטמוספירי התפשט ברחבי העולם, והטמפרטורות היו נמוכות מהממוצע בחצי הכדור הצפוני במחצית השנייה של 1912. דיווחים ראשוניים זיהו את הר קטמיי כמרכז ההתפרצות.
דיווחים מאוחרים יותר הטילו ספק בתפקיד הראשי של קטמיי, ורק בשנת 1954 נמצאה נובארופטה כמרכז געשי ראשי.
האזור שסביב הרי הגעש, שכוסה בשכבת אפר עבה היה הרוס.
נשיונל ג'יאוגרפיק מימן חמש משלחות לקטמיי, החל משנת 1915 שבו המשלחת שהתה באי קודיאק, ולזמן קצר גם ביבשת.
המשלחת, בראשותו של רוברט פיסקה גריגס (Robert Fiske Griggs), בוטנאי שהתעניין בתחילה בחקר ההתיישבות מחדש של הצמחים באזורים שנפגעו.
המשלחת השנייה של גריגס ב-1916 גילתה את עמק עשרת אלפי תימרות העשן ואת הר הגעש נובארופטה.
חברת נשיונל ג'יאוגרפיק, ששמחה על התגליות, מימנה משלחת גדולה יותר בשנת 1917 כדי לערוך סקר של האזור.
המאמרים הבאים שפורסמו במגזין "נשיונל ג'יאוגרפיק" הבליטו את חשיבות האזור לציבור, וגריגס החל להמליץ על שימור האזור במסגרת מערכת הפארקים הלאומיים, בגיבוי הנשיונל ג'יאוגרפיק.
בשלב זה הייתה תלויה ועומדת החקיקה להקים את הפארק הלאומי הר מקינלי (שמאוחר יותר שונה שמו לפארק הלאומי דנאלי), והרעיון להפוך את קטמיי לפארק לאומי נדון על ידי המנהל בפועל של שירות הפארקים הלאומיים, הוראס אולברייט (Horace M.
Albright), ונשיא נשיונל ג'יאוגרפיק, גילברט גרוסוונור (Gilbert Hovey Grosvenor).
אמנם הוא היה רק שליש מגודל שטח הפארק והשמורה הנוכחיים, אבל עם זאת היה שטח המונומנט מלכתחילה כמחצית משטח הפארק הלאומי ילוסטון.
הנשיא וודרו וילסון חתם על הכרזת המונומנט הלאומי של קטמיי ב-24 בספטמבר 1918.
להכרזה לא הייתה השפעה מיידית, מלבד טרוניות מצד פקידים בממשל מדינת אלסקה.
משלחת ב-1923 מצאה כי באזור יש מעט מאוד מינרלים שניתן לנצל.
אל המונומנט הגיעו בתחילת שנות העשרים רק כמה עשרות מבקרים בשנה.
לא הוקצו אנשי צוות של שירות פארקים לאתר, אשר בתאוריה היה מנוהל על ידי צוות הפארק הלאומי הר מקינלי.
כמות התיירים גדלה ב-1928, כשהבולט שבהם היה האב ברנרד האברד (Bernard R.
Hubbard), חוקר של אלסקה שזכה לתהילה כ"כומר הקרחונים" (The Glacier Priest).
האברד תיעד את עמק עשרת אלפי תימרות העשן בסרטים שהציג בהרצאות עד שנות החמישים.
במקביל התחוור לשירות הפארקים הלאומיים שקטמיי הוא בין בתי הגידול הטובים ביותר של דובי גריזלי באלסקה, ושיש להרחיב את המונומנט על מנת להגן עליהם ועל אתרי הרבייה של דגי הסלמון.
ב-1931 חתם הנשיא הרברט הובר על הכרזה על בסיס חוק העתיקות שהרחיבה את המונומנט ב-10,916 קילומטרים רבועים, ובכך הוא הכפיל שטח המונומנט ויצר את היחידה גדולה ביותר שבאחריות שירות הפארקים הלאומיים.
באופן מכריע כלל המונומנט המורחב את המפלים במחנה ברוקס, תוך החרגה מכוונת של אזורים לאורך החוף שחשבו כי יש בהם פוטנציאל למרבצי נפט.
ב-1937 הוקצה סוף סוף שומר פארקים לקטמיי, כשהמונומנט כפוף לפארק הלאומי הר מקינלי, כשאת מרבית חודש יוני הוא השקיע בניסיון להגיע לשם, שהה יום אחד בלבד במונומנט וחזר להר מקינלי.
כמה ציידים נתפסו, ואנשי שירות הפארקים ביקרו במונומנט ושלחו דוחות חיוביים שתיארו את הנוף במקום ואת שפע חיות הבר.
דיווחים אלה, והמאמצים להקשות על הציד הבלתי חוקי, הובילו לשינויים נוספים בגבולות המונומנט שכללו את האיים במצר שליקוף ואת מפרצון קוק במרחק של כ-8 קילומטרים מהגבולות הקודמים, בחתימת הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ב-4 באוגוסט 1941, שהגדילו את שטח המונומנט בכמה אלפי דונמים.
הציד הבלתי חוקי התגבר אחרי מלחמת העולם השנייה.
באותו הזמן, בעלי עניין באלסקה ביקשו לבטל את המונומנט או להקטין את שטחו, כדי לאפשר כרייה ודיג במקום, שכן הפעילות בעמק עשרת אלפי תימרות העשן שככה, ומכיוון ששירות הפארקים לא עשה כל מאמץ לפתח את המונומנט למבקרים.
דרישות אלו לא זכו לאוזן קשבת, ובשנת 1950 הוקצה שומר פארקים עונתי לקטמיי.
ויליאם ננקארו (William Nancarrow) בנה מחנה קטן בסמוך לנהר ברוקס.
כמו כן הוצע מסלול המראה עבור מחנה ברוקס.
המסלול לא נבנה, אבל נבנה כביש ממחנה ברוקס לעמק עשרת אלפי תימרות העשן.
בתחילת שנות ה-60 הוצע כביש שיחצה את חצי האי דרך הפארק, ויתחבר ליישוב קינג סמון.
רעידת האדמה באלסקה ב-1964 עצרה את ההצעה במשך כמה שנים, והיא צצה מחדש בשנת 1968 עם תמיכה של המקומיים.
עם זאת, שירות הפארקים התנגד לתוכניות, ופרויקט הכביש נדחה.
בינתיים פותחו מתקני המטה בקינג סמון.
ב-1967 הקצתה מדינת אלסקה את "שמורת חיות הציד של הנהר מקניל" (McNeil River State Game Sanctuary), שטח בגודל 3,400 קילומטרים רבועים במטרה להגן על השטחים שבהם דובים לכדו דגים בנהר, הסמוכים לקטמיי.
נהר מקניל הוכרז כאתר לאומי טבעי (National Natural Landmark) בשנת 1968. בשנות התשעים הוקמה מצפון לשמורת חיות הציד של הנהר מקניל שמורת חיות ציד מדינתית (state game refuge) בשטח של 490 קילומטרים רבועים שנועדה להגן על אגם צ'ניק (Chenik Lake), אתר רבייה קטן יותר של דגים, שמשך אליו דובים.
שתי השמורות נותרו סגורות לציד, למרות ניסיון שנכשל של מושל אלסקה פרנק מורקובסקי (Frank Murkowski), ושוב בשנת 2007 על ידי ועדת חיות הציד של אלסקה בתקופה שבה שימשה שרה פיילין כמושלת אלסקה.
הצעות למזג את שתי השמורות לתוך הפארק הלאומי עולות מדי פעם.
כאשר ג'ורג' הרצוג הבן (.George B.
Hartzog Jr) מונה למנהל שירות הפארקים הלאומיים בשנת 1964 הוא הזמין דו"ח על האדמות הציבוריות באלסקה, תחת הכותרת "מבצע הארץ הגדולה" (Operation Great Land).
המחקר זיהה 39 אתרים שעשויים להיות שמורות או אתרי נופש, והמליץ להרחיב את קטמיי כלפי מערב, ובאופן משמעותי כלפי צפון.
התאמות הגבול בוצעו במסגרת הנספח עליו חתם הנשיא לינדון ג'ונסון בשנת 1968, שכלל הרחבה של המונומנט מערבה, וגרם לכעס באלסקה.
ב-1971 זכה המונומנט הלאומי קטמיי סוף סוף למינוי של מפקח כללי במשרה מלאה במקום.
כמו כן, בשנת 1971 העביר הקונגרס את חוק יישוב התביעות של ילידי אלסקה (Alaska Native Claims Settlement Act בראשי תיבות ANCSA), שקבע מסגרת לחלוקת האדמות הפדרליות של אלסקה.
במסגרת ה-ANCSA נכללו לוחות זמנים עבור תביעות על בעלות, ויתורים על קרקעות והכרזת ייעוד של קרקעות, שחייב את שירות הפארקים להציג תוכנית להקמת יחידות עתידיות של שירות הפארקים באלסקה.
שירות הפארקים הציע 13,000 קילומטרים רבועים של אדמות פארק חדשות, ובהן הרחבה בגודל של 4,931 קילומטרים רבועים של קטמיי.
עד אמצע שנות השבעים הופצו מגוון של הצעות להרחבה ולשימור של אזור הטבע הבראשיתי.
במקביל הועלו חששות לגבי הקטנת קרקעות חיות הציד שבהן הותר ציד ספורטיבי, והיכולת של התושבים המקומיים להמשיך בציד לצורכי קיום.
כדי להתמודד עם חששות אלה הוצעה חקיקה להקמת שמורה לאומית שתספק הגנה מסוימת, תוך מתן אפשרות לציד ספורטיבי מוסדר.
הגרסאות המוקדמות של "חוק שימור האדמות של אלסקה" (Alaska National Interest Lands Conservation Act, בראשי תיבות ANILCA) הציעו את הפארק והשמורה הלאומית כשילוב של פארק ואדמות שמורה.
חקיקה זו נעצרה בקונגרס ב-1978. מאחר שהתקרב המועד אחרון לבחירה של קרקעות ציבוריות בידי המדינה, השתמש הנשיא ג'ימי קרטר בסמכותו לפי חוק העתיקות וחתם ב-1 בדצמבר 1978 על הרחבה של המונומנט הלאומי קטמיי ב-5,500 קילומטרים רבועים, בעיקר בצדו הצפוני.
נדרשו עוד שנתיים עד שהקונגרס הצביע סופית על חוק ANILCA.
במסגרת הצעת החוק הסופית הוקמו ב-2 בדצמבר 1980 הפארק והשמורה הלאומיים קטמיי, כולל הרחבה בת 4,400 קילומטרים רבועים של הפארק ו-1,250 קילומטרים רבועים של השמורה, כאשר 14,060 קילומטרים מתוך שטח הפארק הלאומי הוגדרו כאזור טבע בראשיתי שבו הציד אסור.
שלא כבמרבית הפארקים שהוקמו כתוצאה מחקיקת ANILCA, החקיקה לא אישרה ציד לצורכי קיום בתחומי הפארק, רק בשמורה, שם מותרים ציד לצורכי קיום וציד ספורטיבי ברישיון.
ב-24 במרץ 1989 עלתה מכלית הנפט אקסון ואלדז על שרטון במפרץ הנסיך ויליאם (Prince William Sound) שמדרום לפארק, התבקעה וגרמה לזיהום נרחב של קו החוף של הפארק הלאומי קטמיי.
בתחילת אפריל הגיע הנפט לפארק הלאומי הפיורדים של קינאי.
ב-26 באפריל הגיע הנפט לכף דאגלס (Cape Douglas) בקטמיי ובמקומות דרומיים יותר שבוע אחר-כך.
בתחילת מאי עבדו במצר שליקוף מגוון של ספינות דלייה וקיפוי, אבל 90% מקו החוף של קטמיי היה מכוסה בנפט.
האזורים שנפגעו בצורה הקשה ביותר היו כף צ'יניאק (Cape Chiniak) ולגונת צ'יניאק (Chiniak Lagoon), חוף מפרץ האלו (Hallo Bay Beach) והלגונה שלו, כף גאל (Cape Gull) ומפרץ קפליה (Kaflia Bay) וכף דאגלס (Cape Douglas).
הנפט גרם למותם של כ-8,400 עופות.
עבודת הניקוי התחדשה ב-1990, כשב-1991 הושלמו עבודות הניקוי.
הפארק נמצא במקום מרוחק, והגישה אליו היא בדרך האוויר או הים, ולכן הוא אחד מהפארקים הלאומיים הפחות מתויירים.
בפארק מבקרים בממוצע קרוב ל-40,000 תיירים מדי שנה.
הפעילויות המוצעות בפארק כוללות: צפייה בדובים, סיורים רגליים, שהות בחיק הטבע, סקי למרחקים, דיג, שיט בקיאקים וסיורים בספינות.
אל הפארק אפשר להגיע בטיסה פרטית מאנקורג', קינג סמון, קודיאק ויישובים אחרים באלסקה.
קינג סמון הוא היישוב הקרוב ביותר ואליו יש טיסות סדירות מאנקורג'.
אפשרות נוספת היא להגיע בשיט אל החופים של הפארק או בשיט בסירת מנוע במעלה הנהר נאנק.
בפארק פועלים שני מרכזי מבקרים.
מרכז המבקרים בקינג סמון (King Salmon Visitor Center) פועל כל השנה וכולל מוצגים והדרכות של שומרי הפארק על כל אזור קטמיי.
מרכז המבקרים במחנה ברוקס (Brooks Camp Visitor Center) פועל מתחילת יוני ועד אמצע ספטמבר ומציע הדרכות בנושא טבע והיסטוריה כמו גם ליווי והסברים על עמק עשרת אלפי תימרות העשן.
בנוסף פועל מרכז מידע (Three Forks Visitor Contact Station) בסמוך לעמק עשרת אלפי תימרות העשן.
החברה הפרטית Katmailand קיבלה זיכיון ומפעילה אכסניות במחנה ברוקס (Brooks Lodge) ועל הנהר גרוסוונור (Grosvenor Lodge).
החברה מציעה שירותים נוספים כמו השכרת ציוד, הסעות לאתרים וכו'.
בנוסף יש על אדמות פרטיות בפארק אכסניות נוספות, ולינה אפשרית גם ביישובים הסמוכים דגמת קינג סמון.
הפארק הלאומי קטמיי ידוע בעיקר בשל אוכלוסיית הדובים החומים של חצי האי אלסקה ושפע דגי האלתית המשוכים אליהם דובים ובני אדם.
קטמיי מכילה את האוכלוסייה המוגנת הגדולה היותר בעולם של דוב חום, המוערכת בכ-2,200. הדובים מתקהלים במיוחד במפלי ברוקס בתקופת הרבייה של האלתית.
במקום יש מרפסת תצפית שממנה צולמו תמונות רבות של הדוב החום.
האלתית מגיעה למפלי ברוקס מוקדם יחסית בהשוואה לנהרות אחרים, וביולי תועדו במקום בין 43 ל-70 דובים ומספר דומה של דובים נצפו בחלק התחתון של הנהר בספטמבר.
ריכוזים גדולים של דובים קיימים גם כל השנה באזורי החוף כמו מפרץ האלו, מפרץ קוקאק, מפרץ קפליה, ג'יאוגרפיק הרבור ומפרץ צ'יניאק, בשל הזמינות של צדפות וצמחים אכילים הגדלים בחוף כמו גם אלתית ודגים אחרים.
ריכוזים נוספים כוללים את לגונת סוויקשק (Swikshak Lagoon) נחל אמריקן (American Creek) ובשמורה נחל מורין (Moraine Creek) ונחל פאנל (Funnel Creek).
מרבית המבקרים בפארק מגיעים למחנה ברוקס, אחד המקומות היחידים בפארק שעברו פיתוח, ומעטים מטיילים רחוק יותר מאשר מרפסות התצפית על הדובים ואתר המחנאות הסמוך.
שומרי הפארק מקפידים מאוד שלא לאפשר לדובים לקבל מזון מבני אדם או להימנע מעימותים בינם לבין המבקרים.
כתוצאה מכך הדובים בפארק אינם חוששים מבני אדם ואינם מתעניינים בהם ומאפשרים להם להתקרב (ולצלם) הרבה יותר קרוב מאשר דובים במקומות אחרים.
שירות הפארקים הלאומיים התקין מצלמות רשת המאפשרות תצפית על הדובים ובעלי חיים אחרים בפארק מרחוק.
סיורים – רוב שטח הפארק מוגדר כאזור טבע בראשיתי, ולכן יש בו בסך הכול 8 קילומטרים של שבילים מוסדרים.
הגישה אל שאר הפארק דורשת כישורי מחנאות, הכנה ולימוד השטח.
בשטח אפשר לטייל ברגל או לשוט בקיאק או בסירה.
שיט – בפארק יש מאות קילומטרים של נהרות ואגמים רבים.
לרובם אפשר להגיע במטוס ימי.
אגם נאנק הוא האגם הגדול ביותר שנמצא כולו בתחומי פארק לאומי בארצות הברית ואליו אפשר להגיע בכביש המוביל מהעיירה קינג סמון.
צפייה מהאוויר – כמה חברות מציעות צפייה מהאוויר בחלקים שונים מהפארק, כולל הרי הגעש.
מן האוויר ניתן גם לצפות בלהקות דגי האלתית, ביונקים הימיים, ובאתרי הקינון של העופות הימיים.
דיג – בנהרות של הפארק יש שפע של דגים.
הדיג כפוף לרישיונות, כללים וחוקים והוא מהסוג של "לכוד ושחרר", כלומר יש לשחרר מייד את הדגים שלא אוכלים על מנת למזער את הפגיעה באוכלוסיית הדגים.
הדייגים חייבים להיזהר מדובים המתחרים איתם על הדגים.
ציד – הציד מותר אך ורק בשטח השמורה וכפוף לרישיונות וכללים.
המינים הפופולריים הם דוב חום ואייל קורא.
הפארק הלאומי פנץ' (पेंच नेशनल पार्क; באנגלית: Pench National Park) הוא פארק לאומי במדינת מאדהיה פרדש שבמרכז הודו.
לאורך הפארק עובר הנהר פנץ', ממנו קיבל הפארק את שמו.
האזור נחשב כמקום מקודש ב-1965 אך הוכרז כפארק לאומי רק בשנת 1975. ב-1992 הוכרז כאזור שימור לטיגריסים.
בפארק ישנה תיירות המפורסמת ברפטינג שלה וישנם כמה כפרים בסביבתו.
חלק מהתיירות יכולה להתבצע ברכיבה על גב פילים.
הפארק מכסה 758 קמ"ר (מתוכו 299 קמ"ר הוא לב השמורה והשאר אזור חיץ) ובתוכו שמורה פנימית לטיגריסים.
הפארק מכוסה בגבעות קטנות וביערות חמים של עצי טיק.
המשקעים עולים על 1,000 מ"מ לשנה בממוצע.
פארק זה ידוע עקב היותו מקור ההשראה לספרו של הסופר האנגלי רודיארד קיפלינג, ספר הג'ונגל.
בנוסף צולמה סדרה של דייוויד אטנבורו על חיי הטיגריסים בשמורה.
הפארק מכוסה בעצי טיק לצד עצים טרופים שונים וכן בשתילים ובעשבים כמו במבוק ובעצים ממין Sterculia urens המכונים "עצי רפאים".
צמח חשוב נוסף בפארק הוא Madhuca longifolia, המושך חיות רבות לפרחיו ולפירותיו בעונת היובש ושבטי השמורה מכינים ממנו מזון ובירות.
הפארק הוא בית לחיות בר רבות ויש בו 39 מיני יונקים, 13 מיני זוחלים ו-3 מיני דו-חיים.
הפארק הוא מרכז חשוב לשימור הטיגריס הבנגלי וישנם כנראה מעל 40 פרטי טיגריסים בשמורה, לאחר שנולדו בה 6 גורים.
יונקים נפוצים בפארק כוללים אייל נקוד, אייל סמבר, נילגאי, חזיר בר הודי, ארבע קרן ואיילי מונטיאק ואפילו אוכלוסיות של פרי גאור, טורפים כמו נמר הודי, צבוע מפוספס, זאב הודי, דול מצוי, תן זהוב, דוב שפתני, חתול ביצות, גחניים ושועלים, קופים כמו לנגור אפור ודרבניים.
בפארק ישנם מעל 210 מיני עופות שחלקם חולפים בנדידה בפארק ביניהם: טווס הודי, תרנגול בנקיבה, עופות דורסים כמו נשרים ונץ דגים, ברווזים כמו ברווז חד-זנב וברווז שורק קטן, אנפות, חסידתיים, קוקלים, שלדגיים, מגליימיים, כחל הודי, עופות דרונגו, חנקני קוקייה, מיני לונכורה, מיינה ובולבול אדום-שת.
הפארק הלאומי פריבאיקלסקי הוא שטח טבעי מוגן בעל חשיבות פדרלית, שהוקם לצורך שימור החוף המערבי של ימת באיקל.
שטחו הכולל של הפארק הוא 297,417 הקטאר, והוא ממוקם על שטחי מחוזות המשנה סליודיאנקה, אירקוטסק ואולחון שבמחוז אירקוטסק.
פארקים לאומיים הופיעו ברוסיה בשנות השמונים של המאה העשרים.
אחד הפארקים הראשונים היה הפארק הלאומי פריבאיקלסקי, שאורגן בתקופת שיא מאבקה של הקהילה לשימור ימת באיקל.
ההחלטה התקבלה על ידי מועצת השרים של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הרוסית ב-13 בפברואר 1986. בשנת 1996 נכללה ימת באיקל ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
הפארק הוא רצועה צרה המכסה חלק גדול (כ-470 ק"מ) של החוף המערבי של ימת באיקל מהכפר קולטוק שמדרום לכף קוצ'ריבסקובסקי בצפון והוא משתרע על המדרונות המזרחיים של רכס פרימורסקי, החלק הדרומי של מישור אולחינסקי, האגן של הנהר הגדול (יובלו של נהר אנגרה), כמו גם האי אולחון.
החלק הדרומי של הנהר נשפך אל נהר אנגרה.
הפארק כולל את האזור המוגן הגדול ביותר שלחופי הבאיקל (כמעט רבע מאורכם הכולל).
עושר עולם החי והצומח, מספר המינים הנדירים של חי וצומח ושפע המונומנטים הארכאולוגיים של הפארק הלאומי עבר הבאיקל עולה על כל שטח טבעי מוגן אחר באזור הבאיקל.
בניגוד לשמורות, הפארקים הלאומיים עשויים להכיל את האוכלוסייה המקומית, שבמידה מוגבלת עוסקת בחקלאות ומבצעת סוגים שונים של שימושי קרקע, כמו גם תיירות אינטנסיבית ופעילויות שאינן גורמות נזק לסביבה.
כיום הפארק הוא ביתם של כ-15,000 איש.
בעונת הקיץ מתווספים אליהם עוד מאות אלפי תיירים, מאחר שבפארק ממוקמים כמעט כל המקומות הפופולריים של החוף המערבי של ימת באיקל.
הפארק הלאומי הטבעי צ'יריביקטה (בספרדית: Parque Nacional Natural (PNN) Serranía de Chiribiquete) הוא הפארק הלאומי הגדול ביותר בקולומביה, וכן הפארק הלאומי הגדול ביותר בעולם שהוא יער גשם טרופי.
הוא הוקם ב-21 בספטמבר 1989 והורחב פעמיים, תחילה באוגוסט 2013 ואחר כך ביולי 2018. הפארק משתרע על כ-, וכולל את הרי סרניה דה צ'יריביקטה, ואת השפלה שמסביב, המכוסה ביערות טרופיים לחים, סוואנות ונהרות.
הפארק הלאומי צ'יריביקטה הוקם ב-21 בספטמבר 1989, מכיוון שהאזור בעל מגוון ביולוגי רחב, וכן מכיל מגוון גדול של אמנות סלע.
יותר מ-600,000 עקבות של למעלה מ-75,000 פטרוגליפים ופיקטוגרפים התגלו על קירותיהם של 60 מקלטי סלעים בסרניה דה צ'יריביקטה, כאשר העתיקים מבניהם ככל הנראה צוירו 20,000 שנים לפני הספירה.
הפארק הורחב מ-13,000 הקילומטרים הקודמים ל-28,000 קילומטרים ב-21 באוגוסט 2013. יוצר סרטי הטבע הבריטי מייק סלי והצלם והחוקר הקולומביאני פרנסיסקו פוררו בונל צילמו והסריטו את ציורי הסלע בפארק בשנת 2014.
נשיא קולומביה, חואן מנואל סנטוס, הודיע כי הפארק הלאומי צ'יריביקטה יורחב ב- ב-21 בפברואר 2018. הפארק הורחב ל והוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו ב-2 ביולי 2018.
הפארק הלאומי צ'יריביקטה ממוקם בצפון מערב האמזונס הקולומביאני, במחוזות קקטה וגואביארה.
הוא נמצא בתחומי השיפוט של העיירות סולאנו, קרטחנה דל צ'רה וסן ויסנטה דל קגואן, וקלאמר וסן חוסה דל גואביארה, בגואביארה.
הוא גובל בנהר תוניה (נהר מקאיה) בצפון מזרח, שיוצר את נהר אפאפורס לאחר המפגש עם נהר אג'אג'ו בנקודה הנקראת דוס ריוס.
גבולות הפארק נוצרו על ידי נהרות אפאפורס, גונארה ואמו במזרח, נהרות מסאי ויארי בדרום, ונהרות היוטוטו, טאחיסה, אג'אג'ו ואיהא במערב.
הפארק הלאומי צ'יריביקטה ממוקם באזור המערבי של שילד גויאנה, מזרחית לקורדילרה המזרחית, צפונית למישורי האמזונס, ממערב לריו רנגרו, ומדרום לסוואנות של אורינקיה.
גובה הפארק נע בין 200 ל-1,000 מטרים מעל פני הים.
הפארק כולל תצורות גאולוגיות המורכבות ממישורים ומבנים סלעיים תלולים.
התצורות מחולקות לשלושה חלקים שונים: מסיב צפוני, מסיב מרכזי ו-Iguaje Messas.
רכס ההרים בצ'יריביקטה הוא שריד חשוב של השרשרת הסלעית מתקופות הפרקמבריון ופלאוזואיקון, המרכיבות את שילד גויאנה.
מבחינה ביוגאוגרפית, צ'יריביקטה ממוקמת בשילד גויאנה.
היא מכילה ביומות רבות ושונים, בהן סוואנות טרופיות, שטחי בתה ויערות לחים טרופיים.
הפארק הלאומי צ'יריביקטה מכיל את אגני הניקוז של נהרות מסאי, Cuñare, סן ג'ורג' ואמו.
רוב הנהרות בפארק הם יובלים של נהר קקווטה, שהוא יובל של נהר האמזונס.
רבים מהנהרות נקראים נהרות מים שחורים, מכיוון שלמימיהם יש צבע כהה, עקב התערבבות עם משקעים מהאדמה שמסביב.
הפארק הלאומי צ'יריביקטה בעל אקלים טרופי, וזוכה לכ-4,500 מ"מ משקעים בשנה.
בין דצמבר לפברואר יורדת הכמות המעטה ביותר של גשמים, ובין אפריל ליולי יורדת הכמות הרבה ביותר.
הטמפרטורה הממוצעת השנתית היא 24°, כאשר בחודשים היבשים הטמפרטורות יכולות לעלות ל-32° במהלך היום, ולרדת ל-20° בלילה.
הפרש הטמפרטורות בין האזורים הנמוכים לגבוהים יותר בפארק משמעותי מאוד.
הטמפרטורות יכולות להגיע ל-35° באזורים הנמוכים ביותר, ולצנוח ל-2° באזורים הגבוהים יותר.
הלחות הממוצעת היא 40% בשעות היום, ו-100% בשעות הלילה.
צ'יריביקטה היא ביתם של 30% מהמערכות האקולוגיות והצומח של האמזונס הקולומביאני, וחוקרים גילו עד היום 1,801 מיני צמחים בפארק.
היערות הלחים הטרופיים של צ'יריביקטה מפותחים מאוד ויכולים להגיע לגובה רב, כאשר עצים מסוימים צומחים עד .
הסבך צפוף מאוד ובעל מגוון רחב של צמחים טפיליים ואפיפיטים.
בהרים, סבך שיחים שגודלו בין 12–15 מטרים ניתן למצוא גדל על אדמה חולית.
מקומות עם אדמה דלילה, כמו מפלים ומשטחים סלעיים, הם ביתם של צמחים אנדמיים רבים, בהם הסוג המונוטיפי.
חוקרים גילו עד כה בפארק 209 מיני פרפרים, 238 מיני דגים, 57 מיני דו-חיים, 60 מיני זוחלים, למעלה מ-410 מיני ציפורים ו-82 מיני יונקים, רבים מהם פגיעים ובסכנת הכחדה.
האזור ידוע כמארח סוגים רבים של דו-חיים ודגי מים מתוקים.
באזור חיים גם כ-30% ממגוון העטלפים של האמזונס הקולומביאני ו-10% ממגוון הפרפרים במדינה.
מהציפורים הנפוצות ביותר בצ'יריביקטה נמנות כרבולן גיאני, ארה ארגמנית, שלדג ירוק ואדום, שלדג האמזונס, שלדג טבעתי, מוטמוט אדום, גואשרו, וקוליברי האמרלד של צ'יריביקטה.
חוקרים גילו עד כה 52 מיני עטלפים בצ'יריביקטה, המהווים כ-30% ממגוון העטלפים של האמזונס הקולומביאני.
מהעטלפים הבולטים נמנים עטלפים דמויי כלב, נשפון, עטלף הבולדוג, עטלפי פירות קצרי זנב, והעטלף של מרינקל.
חלק מהיונקים הטורפים בפארק הם לוטרת הענק, לוטרה ניאוטרופית, אוצלוט, פומת ההרים והיגואר.
בפארק מתגוררים 8 מינים של פרימטים, ביניהם קפוצ'ין בעל חזה לבן, קפוצ'ין מצויץ, קוף הסנאי מצוי, צמרן חום ושאגן אדום ונצואלי.
הוא גם ביתם של ארמדילים מזן הטטויים, דב נמלים ענק, אגוטי שחור, פקת השפלה, דולפין האמזונאס, טאיאסו לבן-שפתיים וטפיר ברזילאי.
הפארק הלאומי צפון מזרח גרינלנד () הוא הפארק הלאומי הגדול ביותר בעולם, המשתרע על מעט פחות מחצי של האי הגדול ביותר בעולם, גרינלנד.
הפארק הוקם בשנת 1974 והורחב לשטח של 972,000 קילומטרים רבועים בשנת 1988. הפארק גדול מכל המדינות בעולם מלבד 29, והוא היה הפארק הלאומי הראשון אי פעם שהוקם בשטחה של ממלכת דנמרק.
הפארק הלאומי הוא הצפוני ביותר בעולם.
הפארק בנוי מגבולות שהם בעיקר קווים ישרים, עם הרשות המוניציפלית סרמרסוק מדרום ועם הרשות המוניציפלית אוונאטה ממערב (בהתאמה לקו האורך 45 מערב).
הפארק הלאומי בנוי ברובו משכבת הקרח היבשתית הגרינלנדית, אך קיימים בו גם אזורים גדולים שאינם מכוסים בקרח לאורך החוף ובארץ פירי בצפון גרינלנד.
הפארק הלאומי כולל את האזורים הגאוגרפיים של ארץ המלך פרידריק השמיני וארץ המלך כריסטיאן העשירי.
מדי שנה, מאבדת שכבת הקרח היבשתית הגרינלנדית מתכולתה.
התהלילך נחקר בפרויקט ליבת הקרח של מזרח גרינלנד.
הפארק הלאומי צפון מזרח גרינלנד הוכרז לראשונה ב-22 במאי 1974 כשנקרע מהחלק הצפוני והלא מיושב של הרשות המוניציפלית איטוקורטורמיט.
ב-1988 הורחב הפארק כשנוספו לו עוד 272,000 קילומטרים רבועים, והוא הגיע לגודלו הנוכחי.
בינואר 1977 הוצע הפארק כשמורת ביוספרה בינלאומית.
הפארק מפוקח על ידי המחלקה לסביבה וטבע של ממשלת גרינלנד.
כבש המושק נפוץ בכמויות של כ-15,000 פריטים בפארק הלאומי, בנוסף לדוב הקוטב ולכלבי ים המצויים בעיקר באזורי החוף של הפארק.
יונקים נוספים המצויים בשטח הפארק הלאומי הם שועל השלג, ארנבת הקוטב, הרמין, למינג ואוכלוסייה קטנה אך משמעותית של זאב ארקטי.
בגזרת היונקים הימיים, נפוצים בשטח הימי שמסביב לפארק בעיקר מיני לווייתנים, ובראשם לבנתן לבן.
ניתן למצוא בפארק גם את מיני העופות: שכווי השלג, צוללן צפוני ועורב שחור, בז ארקטי, אוח השלג ועוד.
הפארק והשמורה הלאומיים קניון ניו ריבר הם פארק לאומי ושמורת טבע, השוכנים בדרום מדינת וירג'יניה המערבית שבארצות הברית.
הם מנוהלים כיחידה של שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית שתוכננה להגן ולתחזק את קניון ניו ריבר בהרי האפלצ'ים.
היחידה הוקמה בשנת 1978 כ"נהר לאומי", אזור מוגן על ידי שירות הפארקים הלאומיים המשתרע לאורך 85 קילומטרים במורד הזרם של הנהר מהעיירה עד לפארק המדינתי הוקס נסט (Hawks Nest State Park) סמוך לעיירה .
הפארק נבחר רשמית לפארק הלאומי ה-63 באמריקה, צורת ההגנה הגבוהה ביותר של ממשלת ארצות הברית, במהלך מגפת הקורונה בארצות הברית, במסגרת הצעת החוק הסיוע.
קניון ניו ריבר הוא גם אתר רפטינג במים לבנים מבין הטובים במדינה, בעיקר מהירידה לנהר בקונארד (Cunard) ועד היציאה ממנו בתחנת פאייט (Fayette Station).
קניון ניו ריור הוא גם אחד מאזורי הטיפוס הפופולריים ביותר בחוף המזרחי של ארצות הברית עם למעלה מ-1,400 מסלולי טיפוסי סלע מבוססים.
הצוקים נמצאים ממש מתחת לשולי הקניון ובנויים מאבן חול נוטאול (Nuttall sandstone) קשה מאוד.
פני הסלע מגוונים, ובהם שפע של מסלולים לאורך סדקים, עם צוקים תלויים גדולים מדי פעם.
כמעט כל הטיפוסים דורשים תחנת עגינה אחת ואורכם בין 10 ל-37 מטרים.
רוב המסלולים בקניון מיועדים למטפסים מתקדמים בדירוג 5.10-5.12 של "המערכת העשרונית של יוסמיטי" (Yosemite Decimal System) עם מספר זהה של מסלולי טיפוס מסורתי (טראד) וטיפוס ספורטיבי.
הנשיא ג'ימי קרטר חתם על חקיקה שקבעה שקניון הנהר ניו ריבר הוא "נהר לאומי" בשם "הנהר הלאומי קניון ניו ריבר" (New River Gorge National River) ב-10 בנובמבר 1978 (חוק ציבורי מספר Pub.L.
כפי שנקבע בחקיקה, הוקם הפארק כיחידה של מערכת הפארקים הלאומיים "לצורך שימור והבנת ערכים וחפצים טבעיים, נופיים והיסטוריים יוצאי דופן בקניון ניו ריבר וסביבתו ושימורם כקטע נהר חשוב הזורם חופשי בווירג'יניה המערבית לטובת והנאת הדורות בהווה ובעתיד".
החוק לקביעת הפארק והשמורה הלאומים קניון ניו ריבר שולב בחוק התקציב המאוחד, 2021, והוא שינה את ההגדרה של יחידה זו של שירות הפארקים לפארק ושמורה לאומיים.
פחות מ-10% מהנהר הלאומי המקורי הוגדר מחדש כפארק לאומי שבו הציד כבר אינו מותר, ואילו השאר הוא שמורה לאומית עם שינויים מועטים.
מים זורמים הם הכוח היצירתי המעצב את המאפיינים הגאולוגיים של קניון ניו ריבר, כאשר הנהר ממשיך לפסל את ערוץ הנהר הארוך והעמוק ביותר בהרי האפלצ'ים.
בערוץ ניתן למצוא מגוון מאפיינים ותהליכים גאולוגיים ייחודיים המדגימים את הגאולוגיה של רמת האפלצ'ים (Appalachian Plateau), כולל חשיפה של מעל 300 מטר אבן חול ופצלים.
סלעים בגודל בית מפוזרים מקצה הצוקים עד לנהר, ומאובנים של צמחים וחסרי חוליות.
הנהר חשף ארבעה עורקים של פחם, שנחשב לפחם הביטומני הטוב בעולם.
פחם הנהר ניו ריבר, שאינו מעשן, הזין פעם את דודי הרכבות, המפעלים, הציים ותחנות הכוח של ארצות הברית, והקוק שלו תדלק את כבשני הפקת הברזל של המדינה.
המים של מערכת הנהר ניו ריבר מכילים פסיפס של מאפיינים הידרולוגיים ובתי גידול מימיים התומכים במערכת אקולוגית מימית ייחודית ומשקים אזור צמחיית גדות הכולל צמחים, בעלי חיים וקהילות נדירים.
המים מספקים מגוון מפתיע וצפיפות של מאפיינים ותהליכים הידרולוגיים בנהר שאין דומה להם במזרח ארצות הברית, כולל בריכות, הסתעפויות מהערוץ הראשי, מגלשות, שרטונים, אדוות, זרמי סחף, שיפועים חדים, אשדות ומפלים.
הנהר הוא מערכת אקולוגית מימית יצרנית הכוללת אוכלוסיות ייחודיות של דגים מקומיים (רבים שלא נמצאים בשום מקום אחר), צדפות, סרטנים ומגוון רחב של בעלי חיים מימיים אחרים, כולל מינים נדירים של דו-חיים, זוחלים, עופות ויונקים.
אזור הגדות הוא החלק המגוון ביותר מבחינה ביולוגית בפארק ומכיל קהילות נדירות ובית גידול חיוני למספר מינים נדירים.
הנהר ניו ריבר הוא מערכת אקולוגית מימית דינמית הכוללת בס קטן-לוע ודגים אחרים, צדפות, סרטנים, חסרי חוליות אחרים וצמחי מים.
הפארק והשמורה הלאומיים קניון ניו ריבר שוכנים בלב יער המכיל את הצומח המגוון ביותר בכל ערוץ נהר במרכז ובדרום האפלצ'ים והמהווה בית גידול חיוני ליונקים בסכנת הכחדה ולעופות ודו-חיים נדירים.
הפארק מכיל בתי גידול של יער רציף, צוקים, מעיינות יער וביצות, יערות קרקעיים בוגרים, שערים למכרות נטושים (מהווים מפלט למינים נדירים, כולל עטלפים, דו-חיים, ו-Neotoma magister (באנגלית Allegheny woodrat), מין של חולדה סוחרת מין בסיכון בווירג'יניה המערבית.
הנמצא בירידה ברחבי מזרח ארצות הברית).
בקניון זוהו ארבעים חבורות צמחים שונות המכילות לפחות 1,342 מינים ו-54 צמחים נדירים.
קניון ניו ריבר מציע מקלט ל-63 מינים לפחות של יונקים, כולל מיני עטלפים: Corynorhinus townsendii (באנגלית Townsend's Big-eared Bat) ו-Myotis sodalist (באנגלית Indiana Bat) המצויים בסיכון.
הנהר, היובלים והיער מהווים בית גידול ל-48 מינים של דו-חיים, כולל סלמנדרת ענק אמריקנית, סלמנדרה שחורת-בטן (Desmognathus quadramaculatus) וסלמנדרת המערות (Eurycea lucifuga) המצויים בסיכון.
אוכלוסיות מגוונות של עופות כגון עלווית ירוקה, וירואיים וקיכליים מבלים חלק מחייהם באזורים הטרופיים, אך תלויים ביערות הבלתי מקוטעים של קניון ניו ריבר לצורך רבייה.
האזור מהווה חוליה חיונית בנתיב הנדידה צפון-דרום.
מדי שנה עפים אלפי נצים ברחבי האזור בעונת הנדידה בסתיו.
שירות הפארקים הלאומיים ומחלקת משאבי הטבע של וירג'יניה המערבית יזמו תוכנית רב-שנתית להחזרת בזים נודדים לקניון ניו ריבר.
עופות הדורים אלה ממריאים וצוללים ליד הצוקים.
בתוך הקניון יש שפע של מקומות נטושים שיש להם משמעות היסטורית, חלקם הרוסים וחלקם יוצבו ושוקמו מחדש, בהם אנשים עבדו וחיו בסוף המאה ה-18 וה-19, והם סיפקו את הפחם והעץ אשר סייע לתדלק את התעשייה האמריקאית.
שרידי העבר של הפארק, המוסתרים ביער, מספרים את סיפורי החיים הקודמים בהרי האפלצ'ים.
אזור קניון ניו ריבר נפתח לעולם החיצון בשנת 1873 עם בוא הרכבת.
בפארק ישנם קרפיפי רכבת ישנים, מתקני תחזוקה של הרכבת, גשרי מסבכים מפלדה ועץ, ציוד רכבת, אתרים ארכאולוגיים ועיירות נלוות, כמו עיירת הרפאים תורמונד , שפותחו כדי לתמוך ברכבת.
את ההיסטוריה והארכאולוגיה הקשורים לתעשיית המנסרות ניתן לראות בחורבות של עיירות ישנות כמו המלט .
כמו כן, תורמים להיסטוריה התרבותית העשירה של האזור דוגמאות ששרדו לחוות, לאתרי קהילה לשעבר, לנחלות ולמקומות אחרים בפארק בהם חיו ועבדו אבות המשפחות המזוהים עם ניו ריבר.
בפארק ובשמורה הלאומיים קניון ניו ריבר ישנם שני מרכזי מבקרים הפתוחים לאורך כל השנה, בסנדסטון ובקניון רים (Canyon Rim).
הערוץ התחתון של הנהר ניו ריבר הוא אתר מעולה לרפטינג במים לבנים.
האשדות, הנמצאים בדרגת קושי בין III ל-V, מרשימים ועוצמתיים, רבים מהם חסומים על ידי סלעים גדולים המחייבים תמרון בזרמים חזקים מאוד וזרמים צולבים.
חברות מסחריות עורכות טיולים במורד הנהר מאפריל עד אוקטובר.
חלקו העליון של הנהר מציע אשדות בדרגת קושי מ-I עד III, מעט פחות מאתגרים לשיט בסירות במים לבנים.
אתר שירות הפארקים הלאומיים מפרט את כל החברות שקיבלו רישיון מתאים.
הפארק והשמורה הלאומיים קניון ניו ריבר הם מאזורי טיפוס הצוקים הפופולריים ביותר בארצות הברית.
בתוך הפארק יש כאמור למעלה מ-1,400 מסלולי טיפוסי צוקים מבוססים.
הצוקים בערוץ הנהר בנויים מאבן חול קשה וגובהם בין 10 ל-37 מטרים.
דיג הוא אחת הפעילויות הפופולריות ביותר בנהר ניו ריבר.
מגוון הדגים במימיו הופך את הנהר לאתר דיג מים חמימים מצוין.
יש בפארק למעלה מ-80 קילומטרים של מסלולי הליכה, החל מטיולים קלים ועד טיולים מאתגרים יותר.
כמה שבילים העוקבים אחר מסלולי רכבת ישנים פתוחים לרכיבת אופניים.
ישנם ארבעה אזורי מחנאות פרימיטיביים בתוך הפארק, כולם ממוקמים לאורך הנהר.
גשר קניון ניו ריבר והקניון שמתחתיו מהווים את אחת האטרקציות התיירותיות הבולטות בפארק.
ראשית הנוף המיוער של הרי האפלצים הנשקף ממנו ואליו.
יש מספר נקודות תצפית בולטות: הסיפון האחורי של מרכז המבקרים "קניון רים" מציע נוף של שני קילומטרים דרומה לתוך הפארק.
המבקרים מגלים את גודלו המדהים של הערוץ עם אחד הנהרות העתיקים בעולם בתחתיתו.
טיילת קצרה יורדת לתוך הערוץ אל שתי מרפסות תצפית המציעות נוף ללא הפרעה של קשת הפלדה הארוכה ביותר בחצי הכדור המערבי והקניון ברוחב קילומטרים שהוא משתרע.
רמפה נגישה לחלוטין מספקת גישה למרפסת התצפית העליונה.
על הגשר אין מסלולים להולכי רגל, אך מסלול פלדה ברוחב 60 סנטימטרים העובר לכל אורכו של הגשר מתחת לכביש עומד לרשות התיירים.
בנוסף, פעם בשנה מאז פתיחתו, הגשר הוא מרכז האירועים של "יום הגשר" , של מחוז פאייט , שנערך בשבת השלישית בכל אוקטובר.
הפארק הלאומי קאולדאו (בהינדית: केवलादेव राष्ट्रीय उद्यान) או הפארק הלאומי קאולדאו גאנה, בעבר מקלט העופות של בהרטפור הוא פארק לאומי במחוז במזרח מדינת ראג'סטאן בהודו.
הפארק הוא מקלט מפורסם לעופות שבו שוכנים אלפי עופות, במיוחד בעונת החורף.
ידוע כי למעלה מ -350 מינים של עופות נמצאים במקום.
זהו גם מרכז תיירות מרכזי עם עשרות אורניתולוגים המגיעים לכאן בעונת החורף.
הוא הוכרז כמקלט מוגן בשנת 1971, ב-1985 הוא הוכרז גם כאתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו.
הפארק הלאומי קאולדאו הוא שטח ביצות מעשה ידי אדם המנוהל על ידי אדם ואחד הפארקים הלאומיים של הודו.
השמורה מגינה על בהרטפור מפני הצפות תכופות, מספקת שטחי מרעה לבקר של הכפרים, ובעבר שימשה בעיקר כשטח ציד של עופות מים.
השמורה משתרעת על שטח של 29 קילומטרים רבועים ידועה בשם גאנה (Ghana), והיא פסיפס של שטחי עשב, יערות, ביצות יער וביצות.
בתי גידול מגוונים אלה הם משכן של 366 מיני עופות, 379 מיני צמחים בעלי פרחים, 43 מיני דגים, 13 מיני נחשים, 5 מיני לטאות, 7 מינים של דו-חיים, 7 מיני צבים ועוד מגוון של חסרי חוליות.
מדי שנה מבקרים בפארק אלפי עופות מים נודדים לחרוף ולרבייה.
המקלט הוא אחד מאזורי העופות העשירים ביותר בעולם והוא ידוע בקינון של עופות ישיבים וביקורים של עופות נודדים כולל עופות מים.
העגורים הסיביריים הנדירים נהגו לחרוף בפארק זה, אך אוכלוסייה מרכזית זו נכחדה.
לדברי מייסד הקרן העולמית לשימור חיות הבר פיטר סקוט הפארק הלאומי קאולדאו הוא אחד מאזורי העופות הטובים בעולם.
מקלט העופות נוצר לפני 250 שנה והוא נקרא על שם מקדש קאולדאו (שיווה) בתחומיו.
במקור הוא היה שקע טבעי; והוצף לאחר שנבנה סכר שיצר את המאגר "אג'אן בונד" (Ajan Bund) על ידי המהראג'ה , אז שליט הנסיכות בהרטפור בשנים 1726–1763. הסכר נבנה במפגש של שני נהרות, הגמביר והבנגנגה.
הפארק היה מקום ציד עבור המהראג'ות של בהרטפור, מסורת שראשיתה בשנת 1850, ומסעות ציד ברווזים אורגנו מדי שנה לכבוד המושל הכללי של הודו.
במסע ציד אחד בלבד בשנת 1938, נהרגו יותר מ-4,273 עופות כמו ברכיות ושרשירים על ידי הלורד לינלית'גו, אז המושל הכללי של הודו.
בשנת 1985 הוכרז הפארק כאתר מורשת עולמית במסגרת אמנת המורשת העולמית.
הפארק הוא שמורת יער על פי חוק היערות של רג'אסטאן מ-1953, ולכן הוא רכוש מדינת רג'אסטאן של האיחוד ההודי.
הפארק הלאומי קאולדאו שוכן 2 קילומטרים דרומית-מזרחית ל ו-55 קילומטרים ממערב לאגרה.
הוא משתרע על פני כ-29 קילומטרים רבועים.
שליש מהפארק הלאומי קאולדאו הוא ביצות עם תלוליות, סוללות ומים גלויים עם או בלי צמחים שקועים מתחת למים או צצים על פניהם.
ברמות יש שטחי עשב עם מיני עשב גבוהים יחד עם עצים ושיחים מפוזרים הנמצאים בצפיפות משתנה.
קיים גם בית גידול דומה עם מיני עשבים קצרים, כגון יבלית וזקנונית הטבעות (Dichanthium annulatum).
יערות עם סבך של עצי קדאם ענקיים (Neolamarckia cadamba) גדלים בכיסים מפוזרים.
צמחיית הפארק כוללת 379 מיני צמחים בעלי פרחים מתוכם 96 מינים של צמחי ביצה.
אזור הביצות הוא חלק מ.
מים קיימים רק בשקעים מסוימים.
הצפה וייבוש חלופיים אלו עוזרים לשמור על האקולוגיה של ביצת המים המתוקים, אידיאלית לעופות מים ולציפורים מקננות.
קיים גם סידור לשאיבת מים מבארות עמוקות למילוי שקעים קטנים כדי להציל זרעים, נבגים ובעלי חיים מימיים אחרים, בייחוד בשנים קיצוניות של בצורת.
במהלך 1988, הטמפרטורה המרבית הממוצעת נעה בין C° 20.9 בינואר ל-C° 47.8 בחודש מאי, בעוד שהטמפרטורה הממוצעת השתנתה בין C° 6.8 בדצמבר ל-C° 26.5 בחודש יוני.
שונות הטמפרטורה היומית נעה בין C° 5 בינואר ל-C° 50 במאי.
הלחות היחסית הממוצעת השתנתה מ-62% במרץ ל-83.3% בדצמבר.
ממוצע המשקעים השנתי הוא 662 מילימטרים, כאשר גשם יורד בממוצע 36 ימים בשנה.
בשנת 1988 ירדו 395 מילימטרים של גשם במהלך 32 ימים.
באזור המאופיין בצמחייה דלילה, הפארק הוא המקום היחיד שיש בו צמחייה ועצים צפופים.
סוגי הצמחייה העיקריים הם יערות נשירים טרופיים המעורבים בערבות עשב.
היכן שהיער התדרדר, חלקו הגדול של השטח מכוסה שיחים ועצים בגובה בינוני.
הפארק הוא ביצת מים מתוקים ומוצף במהלך המונסון.
היערות, בעיקר בצפון-מזרח הפארק, נשלטים על ידי עצים מהמינים Mitragyna parvifolia, ימבולנה (Syzygium cumini) ושיטת הנילוס (Acacia nilotica).
החורש הפתוח הוא ברובו עצי שיטת הנילוס עם כמות קטנה של ינבוט מאפיר (Prosopis cineraria) ושיזף.
הבתה נשלטת על ידי שיזף וצלף רותמי (Capparis decidua).
לא סביר שהאתר יתמוך במספרים כאלה של עופות מים ללא תוספת מים מאג'אן בונד, מאגר מים מעשה ידי אדם.
הקרקע היא בעיקר סחף - חלק מהחרסית נוצרת כתוצאה מההצפה התקופתית.
המינים השולטים בחורש הפתוח הם בעיקר שיטת נילוס עם כמות קטנה של ינבוט מאפיר ושיזף.
המינים השולטים בערבות הם שזיף וצלף רותמי.
בפארק צומחים גם מינים של סלוודרה (סלוודרה אלאוידס (Salvadora oleoides) וסלוודורה פרסית) ולמעשה הם למעשה הצמחים העציים היחידים הגדלים באזורים של אדמה מלוחה.
הצמחייה המימית עשירה ומהווה מקור מזון רב ערך לעופות המים.
במהלך השנים 2007 ו-2008 נעשו ניסיונות לחסל את ינבוט המסקיטו (Prosopis juliflora) ודגימות של צמחיים מהסוג Cineraria השייך למשפחת המורכבים כדי למנוע את הצפת הפארק במינים פולשים אלה ולסייע לצמחייה הטבעית להתאושש.
חסרי חוליות כמו תולעים, חרקים ורכיכות, אף שהם נמצאים בשפע יותר במגוון ובמספרים מכל קבוצה אחרת של אורגניזמים, נמצאים בעיקר בבתי גידול מימיים.
הם מזון לדגים ועופות רבים, כמו גם לכמה מינים של בעלי חיים, ולכן הם מהווים חוליה מרכזית בשרשרת המזון ובתפקוד המערכת האקולוגית.
חרקי היבשה נמצאים בשפע ויש להם השפעה חיובית על הרבייה של עופות היבשה.
מיקומו של הפארק ב הופך אותו לאתר רבייה מעולה עבור אנפות, חסידות וקורמורנים, ושטח חריפה חשוב למספרים רבים של מינים נודדים של ברווזים.
עופות המים הנפוצים ביותר כוללים: ברווז אפור, מרית צפונית, שרשיר מצוי, ברווז כותנה גמדי, צולל מצויץ, ברווז הבליטה, קורמורן קטן, קורמורן גדול, קורמורן הודי (Phalacrocorax fuscicollis), לוחם, חסידן צבוע, כפן מצוי, פשוק-מקור אסייתי, מגלן שחור-ראש, נחשוניים, ביצנית לבנת-בטן (Actitis hypoleucos), ביצנית מנומרת וביצנית שחורת-כנף (Tringa ochropus).
גם עגור אדום-ראש, המצטיין בריקוד חיזור מרהיב, חי כאן.
הפארק הלאומי קאולדאו ידוע כ"גן עדן לציפורים", שכן יותר מ-370 מיני עופות תועדו בפארק.
מבחינה אורניתולוגית, יש לפארק שני היבטים משמעותיים: האחד בגלל מיקומו האסטרטגי כתחנה לעופות מים נודדים המגיעים לתת-היבשת ההודית לפני שהם מתפזרים לאזורים שונים.
עופות מים נוספים מתכנסים לכאן לפני היציאה לאזור גידול באזור הפלארקטי המערבי.
בנוסף, ביצות המים הן אזור חריפה לריכוזים גדולים של עופות מים.
הפארק היה גם אזור החריפה הרגיל היחיד בהודו עבור העגור הסיבירי, אלא שמאז 2001 לא נצפה העגור הסיבירי בפארק וסביר להניח שהאוכלוסייה, שמנתה בשנות ה-70 של המאה ה-20 כ-100 פרטים, נכחדה.
מיני ציפורים שתועדו בפארק כוללים: סבכיים, טימליים, שרקרקיים, בולבוליים, גיבתון, קיכליים, פרנקולין צבוע (Francolinus pictus), שלווים, קלאו אפור הודי ואיורת מרשל (Aegithina nigrolutea).
עופות דורסים כוללים: שלך, בז נודד, עיטם עקוד-זנב, חיוויאי הנחשים, עיט סוואנות, עיט נחשים מצויץ, עיט הודי ועיט שמש.
עיט צפרדעים תועד מקנן כאן, אתר רבייה חדש למין בהודו.
יש בפארק טורפים קטנים נוספים: שועל בנגלי, תן זהוב, צבוע מפוספס ולוטרה מלאית.
בנוסף יש מינים של חולדות, עכברים, גרבילים ועטלפים.
43 מינים של דגים מצויים בפארק, מתוכם 37 נכנסים לפארק יחד עם המים ממאגר אג'אן בונד, ושישה מינים מתרבים במימי הפארק.
במהלך עונת גשמים טובה הפארק מקבל כ-65 מיליון דגיגים.
לאוכלוסיית הדגים ולמגוון יש חשיבות אקולוגית גבוהה מכיוון שהם מהווים מקור מזון לעופות רבים.
יש בפארק שבעה מינים של דו-חיים, ובהם הנפוצים ביותר מין הקרפדה Hoplobatrachus crassus ומין הצפרדע Euphlyctis cyanophlyctis השוכנים בביצות.
מתוך עשרת מיני הצבים החיים ברג'סטאן, ישנם שבעה בפארק זה.
מלבד זאת, ישנם חמישה מיני לטאות, ושלושה עשר מיני נחשים.
לעיתים קרובות קל לראות פיתון זוחל מתוך המחילה שלו ומשתזף בשמש ביום חורפי שטוף שמש.
לטאת הכוח הנפוצה, הדורבן ההודי ומין העטלף Hipposideros bicolor נראו באותה מחילה כמו זו של הפיתון.
הנחשים הארסיים שנמצאים בפארק הם קרייט, קוברה וצפע הודי.
על פי הדיווחים, העגור הסיבירי, שחי בעבר בכל של הודו, אינו נמצא עוד באזור.
היעדרותו יוחסה לציד על ידי שבטים נוודים לאורך נתיב הנדידה בן 8,000 הקילומטרים של המין מסיביר לבהרטפור.
כ -2,500 ראשי בקר ותאו מים ביתי הורשו לרעות באזור עד לנובמבר 1982 כאשר נאסרה הרעייה.
כצפוי, האיסור הוביל להצטברות של כעס של המקומיים, מה שגרם לניסיון כניסה בכוח לפארק.
ממשלת רג'סטאן דחתה הצעה מטעם האגודה להיסטוריה של הטבע של בומביי לאפשר מרעה מוגבל, מכיוון שהדבר יהיה בניגוד לחוק.
יתר על כן, חומרים מזינים ממוחזרים מהכמות הגדולה של גללים שהוטלו על ידי בעלי חיים תמכו ככל הנראה במספרים גדולים של חרקים.
הימצאות של כ-700 פרטים של בקר שהתפרא בתוך הפארק מעוררת דאגה מכיוון שהם מתחרים עם חיות הבר על המרעה בעל הערך.
הפגיות של הפרפרים מהמין Parapoynx diminutalis הן גם מזיק רציני.