tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אל מאבק הסטודנטים הצטרפו גם 131 מרצים ששיגרו מכתב להנהלת האוניברסיטה ודרשו ממנה להבטיח בחירות חופשיות וייצוגיות לאגודת הסטודנטים, וכן לשנות את התקנון האקדמי, כך שיו"ר אגודה שלא נבחר בבחירות חופשיות לא יוכל לשמש כחבר סנאט.
כחודש לאחר מכן, באוקטובר 2024, פורסם בכלי התקשורת כי הוגשו כנגד האגודה תלונות במשטרת ישראל וברשם העמותות, שתיהן על ידי ואקנין.
עיקר התלונה, שאורכה תשעה עמודים, נסוב סביב הבקשה לערוך חקירה ובדיקה של התנהלות האגודה, וכן למנות ועדת בחירות חיצונית בלתי תלויה, שתנהל את הליך הבחירות הצפויות.
בקשה זו מגיעה לאחר שעל אף הביקורת החריפה שנמתחה על ידי בית המשפט המחוזי על התנהלות ועדת הבחירות, אגודת הסטודנטים החליטה להשאיר את אותה ועדה בתפקיד.
בדצמבר 2024, כחודש לפני הבחירות, מתח בית המשפט המחוזי ביקורת חמורה וקשה כנגד התנהלות אגודת הסטודנטים, וזאת לאחר שיו"ר האגודה המכהן, אלעד עסיס, הוביל מהלך להדחתו מהאגודה של אוראל ואקנין, המועמד המוביל לראשות האגודה.
ואקנין תבע את יו"ר האגודה, וטען כי הוא הדחתו נעשתה שלא כדין וזאת על מנת למנוע ממנו להתמודד בבחירות, ביהמ"ש קיבל את טענותיו וקבע כי האגודה בראשות עסיס "פוגעת בצורה קשה בתהליכים הדמוקרטיים".
לאחר שביהמ"ש קבע כי על האגודה להשיב את ואקנין להתמודדות, השופט אחסאן כנעאן פרסם בהחלטתו כי "יש להיזהר בלתת בידי הקבוצה השלטת כיום באגודה אפשרות להפעיל את הכוח בצורה לא מידתית ובחוסר תום לב".
אגודת התעופה הכללית היא עמותה הפועלת לקידום התעופה בישראל ולייצוגם של טייסים ובעלי מטוסים אזרחיים.
העמותה הוקמה בשנת 1974 ומאגדת מאות טייסים.
משרדי האגודה יושבים בשדה התעופה הרצליה.
קידום נושאי התעופה הכללית והפרטית בישראל, הגנה על זכויות טייסים וחברות תעופה, עידוד תחבורה אווירית וחינוך לתחום בקרב בני נוער.
פעילות כגורם סמכות עליון לבטיחות הטיסה כמקובל בארגונים מקבילים בעולם.
ייצוג ושמירה על האינטרסים של הטייסים, בעלי המטוסים והעוסקים בתעופה הכללית, בנושאי תשתיות תעופה קרקעיות ואוויריות, הגבלות טיסה, תוכניות לסגירת שדות תעופה ומניעת פגיעה בפעילויות התעופה הכללית.
מתן שירות לחברי האגודה - ארגון מטסים, פעילויות ואירועים, ארגון כנסים מקצועיים, הפצת חומר מקצועי, הענקת ייעוץ מקצועי ומשפטי וייצוג בפני הרשויות.
פיתוח קשרים ושיתוף פעולה עם ארגונים אחרים העוסקים בתעופה בישראל ובעולם.
בשנת 1974 ייסד יצחק יבנה את האגודה יחד עם חברו עודד ויגודה.
בראשיתה טיפלה העמותה בעיקר בהסדרת רישיונות הטיס ואישורי הטיסה הפרטיים, שבאותה תקופה היו דורשים תהליך בירוקרטי ומסורבל והיו נתונים במידה רבה לחסדיהם של פקידי מנהל התעופה.
התנדבות למען הקהילה - טייסים חברי האגודה הפועלים במסגרתו בהתנדבות למען הקהילה.
חלק מהפעילות מתבצעת באמצעות טייסת 10, מפעילויות העמותה:
פעילות התנדבותית למען בני נוער בסיכון - חוגי תעופה, סיורים במתקני שדות התעופה ומטסים חווייתיים.
טיסות חוויה לילדים ונוער בעלי צרכים מיוחדים, נוער בסיכון, משפחות החטופים ונפגעי מלחמת חרבות ברזל.
סיוע לקק"ל באמצעות דיווח על שרפות ביערות ישראל.
הטסת צוותים וציוד במסגרת סיוע הומניטרי.
משמר אזרחי מוטס - בשיתוף עם משטרת ישראל והמשרד להגנת הסביבה להתראה על עבירות תנועה, גניבת חול, זיהום הים ועוד.
פעילות זו הופסקה על ידי רשות התעופה האזרחית.
מאבק משפטי לשמירה על תשתיות התעופה במדינת ישראל - בשנים האחרונות נאבקת האגודה נגד התוכניות לסגירת שדה התעופה הרצליה בשיתוף כלל בתי הספר לטיסה ומכוני הבדק והאחזקה.
פעילות זו התקיימה בעבר בהובלתו של עו"ד נתנאל (נתי) פרץ, ששימש כיו"ר האגודה ואיחד את כל בתי הספר ומכוני הבדק לטובת המאבק, ונמשכת אף בימים אלה תחת יו"ר האגודה הנוכחי, סא"ל (במיל') אורי אביב.
במקביל מנהלת האגודה מאבק על חניית מטוסים בשדה ופועלת לפתיחת מנחתים נוספים במדינת ישראל.
מפגשים חברתיים וקיום אירועים בתחום התעופה - אגודת התעופה הכללית מקיימת באופן תדיר מטסים תעופתיים ליעדים שונים ברחבי הארץ בהשתתפות עשרות כלי טיס, וכן ערבי עיון ומפגש העוסקים בנושאים מגוונים מעולם התעופה.
בין היתר, עוסקים המפגשים בנושאי בטיחות טיסה, אירועים יוצאי דופן, חוויות מיוחדות בתחום התעופה, מורשת והיסטוריה תעופתית, טכנולוגיה ותעופה, בטיחות והתפתחות התחום בישראל ובעולם.
שיתופי פעולה עם ארגוני תעופה אחרים בארץ ובעולם - אגודת התעופה הכללית פועלת לחיזוק קשרים ושיתופי פעולה עם אגודות תעופה נוספות בישראל וברחבי העולם.
במסגרת זו מתקיימים שיח מקצועי, חילופי ידע וניסיון, ויוזמות משותפות עם עמותות וארגונים בתחום התעופה, במטרה לקדם את תחום התעופה הכללית ולחזק את הקשר בין קהילות תעופה בישראל ובעולם.
אגודת הקדוש פיוס העשירי (בצרפתית, השפה בה מפורסמים פרסומי האגודה הרשמיים: Fraternité sacerdotale Saint-Pie-X, בלטינית: Fraternitas Sacerdotalis Sancti Pii X - FSSPX) היא ארגון של כמרים קתוליים שמרניים, אותה ייסד הארכיבישוף מרסל לפבר ב-1970 כתגובה שמרנית נגד ההחלטות הליברליות שהתקבלו בוועידת הוותיקן השנייה.
האגודה חרתה על דגלה התנגדות לכל רפורמה ודורשת לבטל את החלטות הוועידה, להחזיר את ניהול המיסה לשפה הלטינית בלבד, להשיב את החלקים מהנוסחים הליטורגיים הכוללים תביעה אל היהודים להתנצר שהוצאו מספר התפילות בעקבות הוועידה ועוד.
פטרון האגודה הוא האפיפיור פיוס העשירי (כיהן בשנים: 1903-1914), שנודע בשמרנותו האדוקה ובהתנגדותו לכל רפורמה.
ב-30 ביוני 1988 קידש לפבר, יחד עם בישוף ברזילאי, ארבעה בישופים: טריסייה דה מלרי (Tissier de Mallerais), אלפונסו דה גלרטה (Alfonso de Galarreta), ברנרד פליי (Bernard Fellay) ומכחיש השואה ריצ'רד ויליאמסון.
למחרת הכריזה מועצת הבישופים של הקוריה הרומאית שהצעד היה סכיזמטי (יוצר קרע בכנסייה) ושששת האישים המעורבים מנודים מהכנסייה הקתולית.
ב-2 ביולי הוציא האפיפיור יוחנן פאולוס השני את הצו Ecclesia Dei (כנסיית האלוהים) המפציר בלפבר ואנשיו לחזור לחיק הוותיקן ומנדה אותם מן הכנסייה אם יסרבו.
לשם הטיפול באגודה הוקמה אף נציבות מיוחדת בקוריה הרומאית, נציבות Ecclesia Dei.
במרץ 1991, לאחר מותו של לפבר, התמנה ויליאמסון לראש האגודה.
ב-1 בינואר 2009 ביטל האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר את נידוי ארבעת הבישופים, צעד שגרר ביקורת עזה, בעיקר עקב ביטול הנידוי של מכחיש השואה ריצ'רד ויליאמסון.
דעותיו של ויליאמסון נתמכו בין היתר על ידי פעיל אגודה נוסף פלוריאנו אברמוביץ' שבהמשך הוצא מחוץ לשורות הארגון.
ב-2012, לאחר שבית משפט גרמני הרשיע את ויליאמסון בהכחשת שואה, ולאחר שסירב לחזור בו מאמירות אנטישמיות, התנערה ממנו האגודה, הדיחה אותו משורותיה ומינתה תחתיו את ברנרד פליי.
הדבר פתח פתח למגעים בין האגודה לוותיקן (בפרט המועצה לדוקטרינה של האמונה), לשם מציאת הסדר לאיחוי הקרע.
במרץ 2017 הודיע הארכיבישוף גואידו פוזו, ראש נציבות Ecclesia Dei בוותיקן, שקרב היום בו ייחתם הסדר עם האגודה.
באפריל אותה שנה הודיע האפיפיור פרנציסקוס שטקסי נישואין שייערכו על ידי כמרי האגודה יוכרו על ידי הכנסייה.
בינואר 2019 נציבות Ecclesia Dei בוותיקן סופחה לתוך הקונגרגציה (כיום דיקסטריום) לדוקטרינת האמונה.
אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת בר-אילן היא עמותה רשומה ומוסד ללא כוונת רווח, המאגדת את הסטודנטים הלומדים באוניברסיטת בר-אילן, מייצגת אותם ופועלת למען רווחתם.
תפקידה של האגודה הוא להשמיע את קולם של הסטודנטים ולתווך בינם לבין האוניברסיטה.
האגודה נוסדה בשנת 1960 והיא אחת מאגודות הסטודנטים הוותיקות והגדולות בישראל.
אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת בר-אילן היא חברה מלאה בהתאחדות הסטודנטים והסטודנטיות בישראל.
בשנת 2010 מותגה האגודה מחדש והיא נקראה "הגילדה".
מהלך המיתוג הובל על ידי יו"ר האגודה שי בכור, בעקבות ירידה משמעותית באמון הסטודנטים בה.
ב-2015 בוטל המיתוג על ידי יו"ר האגודה אדם ארבל.
בשנת 2014 רשמה האגודה בראשות היו"ר מתן בר-נוי הישג כאשר קיבלה לראשונה אישור על ניהול תקין מרשם העמותות.
ביוני 2023 נבחרה הדס קורמש בלישה לראשות האגודה, והיא האישה הראשונה בתפקיד.
ביוני 2025 נערכו בחירות שנויות במחלוקת באגודת הסטודנטים שהתקיימו חרף המחלוקות החריפות בין ועדת הבחירות ויו"ר אגודת הסטודנטים, הדס קורמש בלישה, אל מול מועצת האגודה ואוניברסיטת בר-אילן.
בעיה נוספת בקיום הבחירות היא שהן התנהלו בשיאו של מבצע עם כלביא.
ביולי 2025 בעיצומו של המאבק המשפטי החריף, יו"ר אגודת הסטודנטים סיימה את תפקידה.
ב-21 ביולי 2025 קבע בית המשפט המחוזי כי הבחירות שהתקיימו ביוני בטלות וייערכו בחירות חדשות בדצמבר 2025. על-פי החלטת בית המשפט, עד הבחירות מורשי החתימה בעמותה היו שני חברי ועד מנהל, והאגודה הייתה גם בניהולה של יו"ר מועצת האגודה מעיין מישון.
כל סטודנט הלומד באוניברסיטת בר-אילן בן 17 ומעלה, זכאי להיות חבר באגודת הסטודנטים בכפוף לתשלום שנתי.
החברות באגודת הסטודנטים היא אוטומטית, אך ניתן להגיש בקשה לוויתור על החברות.
חברות באגודת הסטודנטים מקנה לסטודנט את הזכות להשתמש בשירותי האגודה וכן את הזכות לבחור ולהיבחר למוסדותיה.
המעמד מקנה לו את הזכות להשתמש במרבית שירותי האגודה, אך הוא אינו יכול לבחור או להיבחר למוסדותיה.
מועצת הסטודנטים היא האספה הכללית שלה, והיא מהווה את הגוף העליון בה.
המועצה בוחרת את שאר מוסדות האגודה (נשיאות, הנהלה ועדות), מפקחת על פעולות הנהלת האגודה, מאשרת את התקציב השנתי ואת הדוחות הכספיים של האגודה, והיא המוסמכת לאשר שינויים בתקנון האגודה.
המועצה מורכבת מ-45 חברי אגודה, המייצגים את מחלקות הלימוד השונים בקמפוס, ונבחרים בבחירות אזוריות ואישיות על ידי ציבור הסטודנטים חברי האגודה.
בנוסף, ישנו את הוועד המנהל של האגודה שנבחר על ידי מועצת הסטודנטים וכפוף לה.
הנהלת האגודה היא הזרוע המבצעת שלה.
ההנהלה מורכבת משלושה חברי אגודה.
סגן יו"ר האגודה אחראי על הפן האקדמי והמנכ"ל אחראי על ניהולם השוטף של ענייני המנהלה.
מקור התקציב העיקרי (75%–80%) מגיע מדמי הרווחה שגובה האוניברסיטה מהסטודנטים, אשר מועברים בחלקם הגדול לאגודה, בהיותה הספקית המרכזית של שירותי הרווחה בקמפוס.
יושבי ראש האגודה מהקמתה, לפי שנות כהונתם
אגודת הפועלים הערבית הפלסטינית (جمعية العمال العرب الفلسطينيين, תעתיק: ג'מְעיַת אל-עֻמאל אל-ערבּיה אל-פלסטיניה) הוקמה בשנת 1925 ופעלה עד 1947.
עד ראשית תקופת המנדט הבריטי הייתה החברה הפלסטינית חברה חקלאית בעיקרה.
בתקופת המנדט השתנה מצב זה בהדרגה כאשר הפעילות הכלכלית התרחבה לתחומים נוספים.
בעקבות תיעוש והשקעות בתשתיות צמחה שכבת הפועלים הערבים בארץ.
איגוד משותף לפועלי הרכבת היהודים והערבים, הוקם ב-1919. כעבור שנה הצטרפו אליו עובדי הדואר והטלגרף.
איגוד זה הצטרף להסתדרות הכללית של העובדים העבריים בארץ ישראל ובעקבות זאת פרשו ממנו הפועלים הערבים והחליטו להקים איגוד עצמאי.
ארגון הפורשים נקרא בראשיתו "ועדת האחווה של הפועלים הערבים" (אל-לַגְ'נַה אל-אַחַ'וִיַה לִלְ-עֻמַאל אל-עַרַבּ).
הפועלים הערבים השתכרו מפחות מפועלים יהודים והודרו במידה רבה מן המשק היהודי.
על רקע נחיתות זו הגה עבד אל-חמיד חַיְמוּר, פועל בחברת הרכבת יליד סוריה, את הקמת הוועדה על מנת להגן על זכויות הפועלים הערבים.
בתחילה הצטרפו לחַיְמוּר שישה עובדים בלבד כי עובדים אחרים חששו מפיטורין.
במסגרת הוועדה דנו בבעיות היומיומיות בעבודה ובאי השוויון בינם ובין הפועלים היהודים.
ב-1923 פנו חברי הוועדה לרשויות המנדט בבקשה לקבל אישור להקמת אגודת פועלים וב-1925 התקבל האישור לפעילותה של אגודת הפועלים הערבית הפלסטינית (אפע"פ).
ב-1925 נוסדה האגודה בחיפה על ידי נציגי המחנה החוסייני והוועד הפועל הערבי.
האגודה הצהירה כי לא תעסוק בדת ופוליטיקה ומטרותיה הן לשפר את מעמדם ומצבם של הפועלים ותנאי העסקתם: הגדרת מסלול קידום, הגבלת שעות העבודה, קביעת שכר מינימום, תשלום עבור ימי חופשה, תשלום בעבור שעות נוספות ופיצוי במקרה של פציעה.
בנוסף, ביקשו סיוע להוצאות מגורים, הוצאות לחינוך ילדיהם וביטוח בריאות.
אפע"פ הצהירה כי תפעל לקבוע זכויות אלה בחוק המנדטורי.
אפע"פ נאבקה מול מעסיקים פרטיים וגם מול ממשלת המנדט, שהייתה המעסיק הגדול בארץ, כדי להגביל את שעות העבודה של הפועלים, להעלות את שכרם ולחייב את המעסיקים לשלם פיצויים במקרה של פציעה או פיטורין.
מאבק זה כלל שביתות שאפע"פ ארגן בכמה מקומות עבודה, כגון במחצבות בחיפה, במפעל הסיגריות של קרמאן, דיק וסלטי, במפעל אריגה במג'דל ועוד.
ב-1929 נעשה ניסיון שני להקים את האגודה, ביוזמת חוגי החוסיינים והוועד הפועל, שהיו אז במאבק קשה עם המחנה הנשאשיבי.
בהזדמנות זו חודשה האגודה בחיפה ונוסדו אגודות נוספות ביפו ובירושלים.
בשנה זו החלה גם תחרות בין חיפה ויפו.
ב-1930 קיימה האגודה קונגרס ארצי ראשון בחיפה שנכחו בו כשישים נציגים של הפועלים הערבים בארץ, מחצית מהם היו נציגי פועלי חיפה ורובם מקרב פועלי הרכבת.
ב-1935 נעשה ניסיון שלישי לחדש את האגודה.
ביפו החל לפעול פח'רי נשאשיבי, שניסה להרחיב את השפעתו גם על חיפה, ובכך גבר המאבק המפלגתי בין האגודות בשתי הערים, שפעלו כל אחת באופן עצמאי.
בשנות השלושים פעלו סניפיה המרכזיים של האגודה בירושלים, עכו, יפו וחיפה.
עד 1940 היו לאפע"פ סניפים נוספים בכפרי מישור החוף והגליל.
עיקר הפעילות הייתה במטרה להפנות את תשומת הלב לבעיות הפועלים ולצרף חברים נוספים לאגודה.
בשנות הארבעים התרחבה מאוד שכבת הפועלים בארץ כתוצאה מהתפתחות בתיעוש ובעקבות הצרכים של הצבא הבריטי שחנה בארץ באותה תקופה, וכתוצאה ישירה מכך התרחבה גם אפע"פ.
רוב המצטרפים החדשים היו צעירים בגילאי 25-30. סניפים קטנים נוספים היו ממוקמים בכפרים ליד עכו, סרפנד (צריפין), צפת, וקלקיליה.
ב-1946 אפע"פ דרשה בתוקף לשנות את תקנות התאגיד המוניציפלי בנוגע לזכויות ההצבעה ומחתה במיוחד על כך שתקנות אלו התנו זכות ההצבעה לרשויות המוניציפיאליות בתשלום של אגרת רישום שנתית בסך 1 פאונד.
אפע"פ ביקשה להוריד את האגרה לסכום סמלי של 100 מיל.
באוגוסט 1946 כינסה בחיפה אפע"פ את קונגרס הפועלים השני.
לתפקיד יושב ראש הקונגרס מונה עַבּד אל-חַמיד חַיְמוּר וסאמי טַהַ מונה למזכ"ל האגודה.
בכינוס נכחו נציגים מטעם 42 זרועות ואיגודים.
בקונגרס הוחלט כי סוציאליזם הוא מטרת הפועלים הערבים הפלסטינים וכי האיגוד הוא האמצעי הנכון להגעה למטרה זו.
חג' אמין אל-חוסייני מינה את סאמי טַהַ לנציג הפועלים במשלחת הפלסטינית שיצאה לוועידת לונדון ב-1947.
ב-1947 כינסה אפע"פ בחיפה קונגרס שלישי שנכחו בו 120 נציגים אשר ייצגו 120 אלף פועלים ערבים מכל הארץ.
הלך הרוחות בקונגרס הושפע מהצעת החלוקה שעתידה הייתה לעמוד להצבעה באו"ם.
החלטות קונגרס זה נגעו לסוגיה הפוליטית של חלוקת הארץ.
בקונגרס הוחלט לסרב לחלוקת הארץ.
כמו כן הוחלט כי עם סיום המנדט תוקם בארץ מדינה ערבית-פלסטינית דמוקרטית.
יהודים שחיו בארץ לפני 1918 וצאצאיהם יוגדרו כאזרחים שווי זכויות במדינה הפלסטינית לכשתוקם.
במרוצת הזמן, בעיקר בשנות ה-30, הצטרפו אליה חברים בעלי אידאולוגיה קומוניסטית וסוציאליסטית, אולם אלה לא הצליחו להתברג בהנהגה.
אי לכך אירעו שני גלי פרישה מהאגודה: האחד ב-1934 והשני בשנת 1945. הפילוג השני אירע עקב מחלוקת על זהותם של נציגי האגודה לכנס איגודי פועלים בינלאומי בלונדון.
חברי האגודה הקומוניסטים התנגדו לכך שנציגי האגודה בקונגרס יהיו מזכיר אפע"פ, סאמי טַהַ, ועורך הדין חנא עַסְפוּר.
משום כך פרשו הקומוניסטים מאפע"פ והקימו את "קונגרס הפועלים הערבים" (מֻאְתַמַר אל-עֻמאל אל-עַרַבּ).
רצח סאמי טהא ודעיכת הארגון
סאמי טהא (1911 – 11 בספטמבר 1947), המזכיר הכללי אפע"פ, נולד בכפר עראבה שליד ג'נין ולמד בבית הספר היסודי בכפרו במשך חמש שנים.
הוא היגר לחיפה בראשית שנות השלושים ובעיר מצא עבודה כפקיד באפע"פ.
במקביל לעבודתו קרא על חקיקה בנושאי עבודה וזכויות פועלים וכן למד אנגלית על בוריה.
הוא נבחר לכהן כמזכיר הכללי של אפע"פ בקונגרס הארצי שהתקיים ב-1946. תואר על ידי מכריו כאדם צנוע ומסור מאוד לענייני הפועלים הפלסטינים.
מנגד טענו מבקריו כי הוא שיתף פעולה עם מוסדות ציוניים, בעיקר עם ההסתדרות, על חשבון האינטרסים של פועלים פלסטינים.
עוד נטען כי ריכז בידיו את מלוא הסמכויות לניהול אפע"פ ופעל כרודן בארגון שהתיימר להיות דמוקרטי.
ב-11 בספטמבר 1947 נרצח סאמי טהא, מזכ"ל אפע"פ.
איש לא הורשע ברצח, אך הסברה הרווחת היא כי טהא נרצח בהוראתו של ראש הוועד הערבי העליון, חאג' אמין אל-חוסייני.
טהא היווה איום על אל-חוסייני, שכן הוא פעל להקמתה של מפלגת פועלים פוליטית ויצר לשם כך קשרים עם מפלגת הלייבור הבריטית.
הוא גם יצר קשרים עם הסתדרות העובדים היהודית והביע תמיכה במוסא אל-עַלַמִי, שדרכו הפוליטית הייתה מנוגדת לזו של הוועד הערבי העליון.
השערה אחרת היא שהרצח בוצע על ידי איגוד פועלים יריב.
רצח טהא סימן את סוף עידן האיגודים המקצועיים ופעילותם הלכה ודעכה מאז.
אגודת העיתונות החופשית (בדנית: Trykkefrihedsselskabet, באנגלית: Free Press Society, נוסדה בדנמרק ב-2004 והאגודה הבינלאומית ב-2009) היא ארגון ללא כוונת רווח, שהוקם על ידי לארס הדהגור הדני, במטרה להגן על העיתונות החופשית, בדנמרק ובעולם כולו, בעיקר כנגד הפגיעה בה על ידי האסלאם הרדיקלי.
ב-2004 ניסה הסופר, עיתונאי והיסטוריון לארס הדהגור להתקבל לאגודת הסופרים הדנית וסורב בשל ספריו ומאמריו האנטי מוסלמים.
אגודת הסופרים הדנית איבדה בשל כך תמיכה כספית ממשלתית מסוימת, מכספי הלוטו הדני ואילו הדהגור, בתגובה אישית משלו הקים באותה שנה, יחד עם כמה תומכים, את "אגודת העיתונות החופשית" הדנית.
שמה של האגודה נלקח משמה של "אגודת העיתונות החופשית" הדנית, שהוקמה ב-1835, פעלה 14 שנה ונסגרה ב-1849, עם כינונה של החוקה הדמוקרטית הראשונה של דנמרק, שהבטיחה לראשונה בין השאר גם את חופש הביטוי.
האגודה החלה בפעילות של ממש ב-2005 והוקמו לה סניפים שונים ברחבי העולם.
ב-2009 הוקמה אגודת העיתונות החופשית, הבינלאומית, המאגדת את כל הסניפים הללו.
הדהגור מכהן כנשיא האגודה הדנית ונשיא האגודה הבינלאומית, עד היום.
האגודה שמה לה למטרה להגן על העיתונות החופשית באשר היא.
עם זאת, היא מזהה את האסלאם הרדיקלי כגורם המסכן כיום יותר מכל את חופש העיתונות ומתמקדת לפיכך בהגנה על חופש זה, מפניו.
האגודה מסבה בין השאר את תשומת הלב הבינלאומית לסכנת החיים האורבת לכמה מגדולי הלוחמים והמתבטאים כנגד דיכוי זכויות האדם במדינות האסלאם ועל ידי מוסלמים.
עם כל זאת, האגודה איננה עוסקת באסלאם בלבד, ורואה בעצמה מגינה על העיתונות החופשית גם בזירות אחרות, כמו למשל בסין, ועוד.
דירקטוריון האגודה, בראשותו של נשיאה לארס הדהגור, כולל בין השאר גם את הסופר והעיתונאי הבלגי ד"ר פול בליאן (Paul Belien) ועיתונאית ה"וושינגטון טיימס" ובעלת הטור המופיע בכ-120 עיתונים ואתרי חדשות בעולם, דיאנה ווסט (Diana West) - שני סגני הנשיא, וכן אישים נוספים הידועים כלוחמים באסלאם הרדיקלי.
במועצה המייעצת חברים בין השאר גם פרנק גפני, בריג'יט גבריאל, הסופר ובעל הטור הקנדי עזרא לוואנט, הסופר והפילוסוף הבריטי פרופסור רוג'ר סקרטון, דניאל פייפס, בת יאור, רוברט ספנסר, חרט וילדרס, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית לשעבר, מפלורידה אלן ווסט ואחרים.
"פרס העיתונות החופשית" ו"פרס סאפפו"
כחלק מפעילויותיה אלה מחלקת האגודה מדי שנה שני פרסים: "פרס העיתונות החופשית" ו"פרס סאפפו".
אפלטון החשיב את סאפפו למוזה העשירית, האחראית על חופש הדיבור.
בין הזוכים ב"פרס העיתונות החופשית" עד כה:
הקומיקאית, סטנדאפיסטית, שדרנית רדיו, סופרת, בעלת טור ולוחמת למען זכויות האדם, הנורווגית ממוצא פקיסטני שבאנה רחמאן, ולוחם זכויות האדם, לשעבר נשיא האיגוד ההומניסטי והאתי הבינלאומי, הבריטי רוי בראון, 2006
הסופר, היסטוריון, פובליציסט, עורך עיתונות ועיתונאי אמריקאי דניאל פייפס, 2007
הסופר וההיסטוריון הבריטי ממוצא פקיסטני איבן וואראק, 2008
הפוליטיקאי ההולנדי ממוצא איראני אחסן ג'אמי, 2009
ההיסטוריון והפובליציסט הדני קים מילר, 2010
בין הזוכים ב"פרס סאפפו" עד כה:
העיתונאי והסופר, עורך מדור התרבות של העיתון יילנדס פוסטן, הדני פלמינג רוז, 2007
הקריקטוריסט הדני קורט ווסטרגארד, 2008
העיתונאית, סופרת, מחזאית, בעלת טור בריטית מלאני פיליפס, 2009
הסופר והפובליציסט הקנדי מרק סטיין, 2010
הסופרת, קרימינולוגית ועיתונאית אמריקאית רחל ארנפלד, 2011
אגודת הפסוריאזיס הישראלית היא עמותה ישראלית המורכבת ומנוהלת ממתנדבים המתמודדים עם מחלת הפסוריאזיס.
הארגון הוקם בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 ומשנת 2000 רשום כעמותה.
האגודה חברה בארגון הפסוריאזיס הבינלאומי IFPA.
משנת 2016 יושב ראש האגודה מכהן יגאל מועלם.
פסוריאזיס היא מחלה כרונית המופיעה אצל כ-4% מקרב האוכלוסייה העולמית ומתאפיינת בעיקר (אך לא רק) בהופעה של משטחי עור אדומים המכוסים בקשקשים לבנים.
המיקום האופייני ביותר הוא במרפקים, בברכיים ובעור הקרקפת.
כ-5% חולי הפסוריאזיס סובלים גם מדלקת מפרקים המתלווה למחלת העור ומתבטאת בכאבים ונפיחות בפרקים ונקראת פסוריאזיס ארטריטיס.
בשל המאפיינים החיצוניים של מחלת הפסוריאזיס, נאלצים רבים מהחולים להתמודד עם אפליה ונידוי חברתי שכן למחלה נקשרה סטיגמה לא נכונה ומוטעית שמדובר במחלה מדבקת.
אגודת הפסוריאזיס חרטה על דיגלה לפעול לצמצום הסטיגמה והאפליה נגד חולים במסגרות חברתיות וחינוכיות ואף עורכת מסעות הסברה שנועדו להגביר את המודעות הציבורית לעובדה שפסוריאזיס היא לא מחלה מידבקת.
שילוב חולי פסוריאזיס במסגרת העמותה כדי לקדם ולשמר את זכויותיהם כחולים בכל הנושאים הקשורים לטיפול ולריפוי המחלה.
יצירת שיתוף פעולה עם משרד הבריאות, קופות החולים וחברות הביטוח לצורך הכרה בתרופות ובטיפולים חדשים.
שיתוף פעולה עם מחקרים רפואיים הקשורים למחלה.
הפצת ידע על המחלה לחברים ולציבור ויצירת יחסי גומלין עם אגודות פסוריאזיס בעולם.
האגודה תומכת בחולים ובבני משפחותיהם.
היא פועלת מול משרד הבריאות, משרדים ממשלתיים אחרים וגופים ציבוריים.
ההסברה של האגודה מתרכזות בהגברת המודעות למחלה, וצמצום הסטיגמה והאפליה של חולים בבריכות השחייה, במסגרות החברתיות והחינוכיות.
האגודה פועלת גם מול הצבא, בה היא מהווה רשת תמיכה עבור חיילים המתמודדים עם פסוריאזיס מול הגורמים הצבאיים.
הנהלת האגודה מנהלת משא ומתן עם בתי המלון בים המלח לצורך מחירים מיוחדים לחברי האגודה שבוחרים לטפל בעצמם בים המלח.
האגודה מפעילה בים המלח קייטנת ריפוי וטיפול ע"ש חיותה מרום לילדים המתמודדים עם פסוריאזיס.
מדי שנה האגודה מקיימת כנסים והרצאות בהשתתפות רופאים בכירים בישראל, מעניקה תרומות למחקרים קליניים בנושא הפסוריאזיס ומוציאה עלון הכולל בתוכו מידע חדש ועדכני אודות המחלה.
לאגודה קיימת ועדת פרט המסייעת במימון טיפולים לפסוריאזיס לחולים מעוטי יכולת על פי קריטריונים שנקבעו מראש.
גם ילדים סובלים ממחלת הפסוריאזיס.
ההתמודדות הרגשית של הילד עם המחלה שונה מילד לילד, מצבי הרוח ותגובותיהם למחלה משתנים בתדירות גבוהה.
ילדים חוששים מהמפגש עם החברה, מפחדים מדחייה של ילדים אחרים בני גילם, הם אינם צפויים וקשה לנבא מתי וכיצד יגיבו למחלת הפסוריאזיס של בני גילם.
האגודה, המכירה ברגישותם של ילדים החולים בפסוריאזיס מפעילה עבורם בכל קיץ קייטנת ריפוי בים המלח.
הקייטנה משלבת בין טיפול אקלימי של חשיפה לשמש לבין פעילות פנאי וכיף המקלה על הילדים ומשכיחה מהם את המחלה בזמן הטיפולים.
הילדים הללו זקוקים לתמיכה נפשית ופיזית כדי להתמודד בהצלחה עם המחלה ולהביאה לשיפור ניכר.
כל אדם בוגר, אזרח ישראלי או תושב שחולה בפסוריאזיס יכול להיות חבר בעמותה.
ילדים עד גיל 18 אינם יכולים להיות חברים בעמותה אלא אם אחד מהאפוטרופוסים יהיה חבר בעמותה, בתנאי שימציא אישור רפואי על מחלת הקטין.
כל חבר באגודה מתחייב לשלם דמי חבר שנתיים בסכום שייקבע על ידי האספה הכללית.
חיילים בשירות חובה פטורים מתשלום דמי החבר.
אגודת העיתונאים בתל אביב הוא ארגון המאגד עיתונאים רבים בישראל, ומטרתו לגבש אג'נדות כלליות לציבור העיתונאים, לקדם השגת מטרות משותפות, ולספק פלטפורמה לשיח בין-תחומי בין עיתונאים ממגוון רחב של עיתונים ובעלי מומחיות שונים.
האגודה הוקמה בינואר 1935, ותחילה היו חברים בה רק 27 עיתונאים ועורכים, היא פעלה בהתנדבות וללא תשתית, תקציב או תמיכה מכלי התקשורת או מהמוסדות הציוניים.
עיתונאים רבים לא ששו להצטרף לאגודה, בין היתר משום שעצם קיומו של ארגון עובדים שלא היה חלק מהסתדרות העובדים הכללית עורר אנטגוניזם בקרב אלה מבין העיתונאים שהיו חברים בהסתדרות.
היא הוקמה על מנת לבסס את מעמד העיתונאים בארץ, ולהילחם על קבלת תנאים סוציאליים בסיסיים לכלל העיתונאים.
בשנות ה-40 האגודה הייתה סייע בקליטת עיתונאים חדשים רבים אשר עלו לארץ מרחבי העולם, לדאוג להם למגורים, ולשלבם במעגל העבודה העיתונאי.
בשנת 1949 החלו הקמתו של בניין האגודה, בית העיתונאים על שם סוקולוב.
ב-3 באפריל 1957 נחנך בית העיתונאים במעמד נשיא המדינה יצחק בן-צבי וראש הממשלה דוד בן-גוריון.
בשנות ה-50 וה-60 עברה האגודה תהפוכות.
בזמן מלחמת ההתשה ומלחמת ששת-הימים התמקדה האגודה בשימור מעמד העיתונאים, בזמן שהמאורעות גרמו לתפוצת שיא של העיתונים הישראלים, ואיתה גיוס המוני של עיתונאים חדשים.
בעזרת הסכמים קיבוציים עם ארגון המו"לים, הצליחה האגודה לשמור על תנאי העבודה של העיתונאים.
אך בשנות ה-80, חל כרסום בכוחן של אגודות העיתונאים, לאחר שכלי התקשורת חדשים, בראשם העיתון "חדשות" שהוקם ב-1984, החתימו את עובדיהם על חוזי העסקה אישיים ולא קיבוציים, דבר שהגביל את האפשרות לנהל מאבקי שכר משותפים לכלל העיתונאים.
המאבק של האגודה נגד "חדשות" כלל חרם על סיקור הקמת העיתון, ומניעה תחילה מהעיתונאים של "חדשות" להיות חברים באגודת העיתונאים בתל אביב.
בשנות ה-90 החלו גם כלי התקשורת הוותיקים בישראל, וערוץ 2 המסחרי שהחל לפעול באותה עת, לאמץ את שיטת החוזים האישיים, והאגודה נחלשה אף יותר.
בשנת 2005, הייתה האגודה מעורבת במחלוקת סביב תרומה של משפחת נמרודי, בסך 90 אלף דולר, לשיפוץ המבואה בבית העיתונאים בתל אביב.
כאשר במקביל נאבקה בקיצוצים שביצע העיתון "מעריב" שבבעלות המשפחה.
בשנת 2007, נערך כנס אילת הראשון לעיתונות, שיזמו אגודת העיתונאים בתל אביב ואוניברסיטת חיפה, בהשתתפות מאות עיתונאים מישראל ומהעולם.
העורך הראשי של הכנס הראשון היה משה ורדי, לשעבר עורך "ידיעות אחרונות".
הכנס נוסד כאירוע שנתי מרכזי של התקשורת בישראל.
הוא כולל ימי מליאות, מושבי דיון והרצאות בהשתתפות עיתונאים, ראשי המשק הישראלי, אישי ציבור, אנשי עסקים בכירים, עורכים בכירים ואנשי תקשורת מובילים.
טקס נעילת הכנס הראשון נערך בנוכחותו של ראש הממשלה אהוד אולמרט.
בשנת 2012 הוקם ארגון חדש "ארגון העיתונאים והעיתונאיות בישראל", על ידי קבוצה של עיתונאים שביקשה להקים ארגון יצוגי חדש לאחר שנים בהם ירד מעמד ושכר העיתונאים בישראל, ולאחר ש"איגוד הארצי של עיתונאי ישראל" בכללותו ואגודת העיתונאים בתל אביב בפרט חדלו לטענתם להיות גורם משמעותי בייצוג זכויות העיתונאים.
הארגון החדש הוקם כארגון עובדים ענפי, במסגרת ההסתדרות וקיבל את הזכות לייצג ועדי עובדים בכלי התקשורת המובלים בישראל במבא ומתן מול המעסיקים.
מאז חדלה אגודת העיתונאים בתל אביב לייצג את העיתונאים במשא-ומתן מול המעסיקים ובאופן כללי ירדה רמת פעילותה, ואף אתר האינטרנט שלו חדל לפועל.
האתר חזר לפעול החל מסביבות יוני 2023
באפריל 2015 מכרה האגודה את "בית סוקולוב" תמורת 172 מיליון שקל.
במקומו הוחל בתכנון פרויקט נדל"ן הכולל בניין מגורים ומגדל משרדים, בו לאגודה יהיה חלק.
בספטמבר 2022 חשף אתר "העין השביעית" כי שכרו של יוסי בר-מוחא, מנכ"ל האגודה, עמד בשנת 2021 על שיא של יותר מ-1.3 מיליון שקל (שכר, פנסיה וזכויות נוספות).
שכר שהוא גדול פי שבעה מהכנסות האגודה מדמי חבר, ומימונו מגיע מהכספים שקיבלה האגודה ממכירת "בית סוקולוב".
בנוסף נחשף כי רשם העמותות בוחן את פעילות האגודה, והורה לה להפנות את העודף תקציבי שנצבר לאחר הסכם מכר שביצעה בבית סוקולוב לקידום מטרותיה.
פעילות הארגון התמקדה באיגוד ציבור העיתונאים על מנת להשיג מטרות מקצועיות כלליות עבור חבריה, האיגוד ייצג בעבר את ציבור העיתונאים במשא-ומתן מול ארגון המו"לים וההסתדרות כדי לשמור על זכויות העיתונאים ולהבטיח תנאים סוציאליים ושכר הוגן לכלל העיתונאים.
האגודה עובדת על מנת לגבש ולפקח על כללי אתיקה כלליים לציבור העיתונאים, כמו הבטחת אובייקטיביות פוליטית ומקצועיות.
בנוסף, האגודה פועלת על מנת לקדם את ערכי הדמוקרטיה ולהגן על חופש הביטוי בישראל.
בשנת 1988 ארגנה האגודה מחאה על סגירת העיתון "דרך הניצוץ" מבלי שהואשם בעבירה כל שהיא, ומעצר כל חברי המערכת.
בשנת 1998 הצטרפה האגודה להליך המשפטי שהתנהל בין עיתון "הארץ" לעיתונאית גלית חמי, שעברה ל"ידיעות אחרונות".
"הארץ" ביקש למנוע העסקתה של חמי ב"ידיעות", בטענה כי בחוזה העבודה שלה היא התחייבה לאי-תחרות.
אגודת העיתונאים טענה כי אין כל מקום לאכוף תניית אי-תחרות בין עיתון לעיתונאי, ויש להבטיח חופש מלא לעיתונאים לעבור מעיתון לעיתון, לבצע את עבודתם ולהביע את עמדותיהם במקום אשר יבחרו כחלק מעקרון חופש העיתונאות.
ב הייתה אגודת העיתונאים בתל אביב מעורבת במאבק שכשל, לשמר את קיומה ועצמאותה של רשות השידור.
בספטמבר 2013 עתרה לבג"ץ לבטל הוועדה לבחינת עתיד השידור הציבורי, ובפברואר 2016 עתרה לבג"ץ בדרישה לדחות את יישום חוק תאגיד השידור הציבורי.
בנובמבר 2011, יוזמה אגודת העיתונאים הפגנת תמיכה בעיתונאית קרן נויבך, לאחר שהודחה מרשות השידור ממניעים פוליטיים על ידי המנכ"ל יוני בן מנחם.
בשנת 2012 הייתה האגודה מעורבת במאבק נגד מינוי של זליג רבינוביץ' לתפקיד סמנכ"ל רשות השידור, בטענה שנעשה שלא כדין כיוון שהוא היה חסר תואר אקדמי וזאת בניגוד לתנאים שמציבים חוזר נציבות שירות המדינה והתקשי"ר.
מאז שנות ה-40 פרסמה אגודת העיתונאים בתל אביב מדי שנה את "ספר השנה של העיתונאים".
הספר כלל סיכום של אירועי השנה החשובים וכלל מאמרי שעה בנושאי עיתונות ותקשורת.
בסדרת ספרי השנה הופיעו 52 כרכים: הראשון – בשנת 1941, האחרון בשנת 2000. בפתח הכרך הראשון, שערך גדליהו ז'וכוביצקי (זקיף), כתב יו"ר האגודה יוסף הפטמן: .
לעיתים הוקדש הספר כולו לנושא אחד; כך לדוגמה בשנת 1980 ערך יוסי אחימאיר את ספר השנה שהיה מוקדש להסכם השלום עם מצרים.
כנס אילת ופרס מפעל חיים
מאז 2007 מארגנת האגודה את "כנס אילת לעיתונות", אירוע שנתי של התקשורת בישראל.
במסגרת הכנס מחולק פרס מפעל חיים לעיתונות, בין מקבלי הפרס היו:
2007 - יואל מרקוס ושלום קיטל
2008 - טומי לפיד, חיים יבין ורון בן ישי.
2009 - סבר פלוצקר, ירון לונדון ומוטי קירשנבאום.
רבקה מיכאלי פרס מפעל חיים על עבודתה ברדיו.
2011 - כרמלה מנשה ונח קליגר
2012 - נחמיה שטרסלר ושלמה נקדימון
2013 - אורי אבנרי ואריה גולן
2014 - אהרן ברנע ובינה לוז
2016 - רוני דניאל וסטלה קורין-ליבר.
2017 - רינה מצליח ושושנה חן.
2021 - בן דרור ימיני ויהודה שרוני
2022 - משה נוסבאום וטובה צימוקי
2023 - צבי זרחיה, לגד ליאור ולמאיר עוזיאל
2024 - ניר דבורי ועמרי מניב ולעידן אבני
2025 - סמדר פרי ויחיאל לימור
במסגרת "כנס אילת לעיתונות" האגודה גם מחלקת מדי שנה את "פרסי הרדיו" לשדרים ולתוכניות רדיו, במספר קטגוריות, כולל: פרס השדר המצטיין, פרס תוכנית האקטואליה הטובה ביותר, פרס תוכנית הספורט הטובה ביותר, פרס תוכנית הסטירה הטובה ביותר, פרס תוכנית המוזיקה הטובה ביותר ופרס לתוכנית המלל שאינה אקטואליה.
את האגודה מנהלים 14 חברי הנהלה אשר נבחרים על ידי כלל חברי האגודה.
מנכ"ל האגודה מאז 2002 הוא יוסי בר מוחא, ויושב ראש האגודה מאז מאי 2012 הוא רותם אברוצקי.
פעילות האגודה הייתה מאורגנת דרך שבע ועדות ויותר משלושים תאים מקצועיים, ביניהן ועדת האתיקה, בית הדין לערעורים, ועד מערכת/אמצעי תקשורת וועדת חברים.
אגודת העיתונאים ירושלים היא ארגון עובדים שהוקם כאגודה עות'מאנית בשנת 1933. האגודה משמשת אגודתם המקצועית של עיתונאים ועובדי תקשורת בישראל.
מטה האגודה שוכן בבית אגרון שברחוב הלל, ירושלים.
אגודת העיתונאים ירושלים נוסדה בחודש יוני 1933 בשם "התאגדות העיתונאים בישראל – ירושלים".
האגודה הוקמה בזמן שבו עדיין לא גובשו בארץ ישראל כללי בסיס להעסקתם של עיתונאים ושל עורכים, ולמעשה אגודה זו הייתה האיגוד המקצועי הראשון בישראל בתחום התקשורת.
אגודת העיתונאים ירושלים מייצגת עיתונאים ועובדים באמצעי התקשורת במדינת ישראל, והיא גשר על-דורי בין עיתונאים ועובדים בכלי התקשורת במרשתת, במקומונים, בטלוויזיה וברדיו, הן בתחילת דרכם, הן ותיקים שלמדו את המקצוע.
הנהלת האגודה מורכבת מחברים מכל קשת העיתונות בישראל.
בעבר זוהתה אגודת העיתונאים ירושלים בעיקר עם עובדי הרדיו והטלוויזיה של רשות השידור, שהיו רוב מקרב חבריה, ולפי זה נטתה האגודה להיאבק ולעסוק בעיקר בנושאים הקשורים לשידור הציבורי.
כך למשל הייתה האגודה אחראית לפריצת שביתת השידורים בישראל (1987) (שביתה שהביאה למחלוקת בינה ובין אגודת העיתונאים בתל אביב, שסירבה להשבית כאות הזדהות את פעילות העיתונים), ודאגה להיאבק בתוכניות לקיצוץ ולהפרטת השידור הציבורי.
בחודש מרץ 2003 הכריזה אגודת העיתונאים ירושלים על סכסוך עבודה ברשות השידור, בעקבות כוונתו של מנכ"ל הרשות, יוסף בראל, לבצע קיצוצים נרחבים בתקציב.
לצורך המאבק בתוכניתו של בראל שכרה אגודת העיתונאים את שירותיו של משרד יחסי ציבור, שבהודעה מטעמו אף הצהיר כי יעסוק בשדלנות בממשלה ובכנסת.
בשנתיים שעברו מאז פרוץ המאבק נגד בראל ועד הדחתו בידי הממשלה בחודש מאי 2005 האשימה אגודת העיתונאים ירושלים את מנכ"ל רשות השידור במינוי מקורבים ובמתן "שוחד מסך", כלומר - הענקת זמן מסך לפוליטיקאים הממונים עליו, בהדחת עיתונאים מסיבות שאינן מקצועיות וכיוצא בזה.
כיום, רבים מחברי אגודת העיתונאים ירושלים הם עובדי תאגיד השידור הישראלי, שהוקם עם סגירת רשות השידור, ו-4 מחברי ועד האגודה הם עובדים פעילים בתאגיד.
באפריל 2025 פסק בית הדין האזורי לעבודה בירושלים שאגודת העיתונאים ירושלים היא ארגון עובדים.
המטרות העיקריות של אגודת העיתונאים ירושלים כפי שנוסחו בתקנון הן:
שיפור יכולותיהם המקצועיות של העיתונאים ושל העובדים בכלי התקשורת במדינת ישראל, טיפוח הכשרתם, חיזוק האתיקה המקצועית שלהם, שמירה על מעמדם בחברה וייעול שירותם בהפצת ידיעה, דעה ודעת.
טיפול בענייניהם המקצועיים, הכלכליים והחברתיים של העיתונאים ושל העובדים בכלי התקשורת, שיפור תנאי עבודתם ושכרם ברמה הקיבוצית וברמה האישית והגנת תעסוקה.
טיפוח חופש עיתונות, זכויות אדם וחירויותיו של האזרח.
על פי התקנון, לאגודת העיתונאים ירושלים יכול להצטרף כל עיתונאי ועיתונאית בישראל בגיל 18 ומעלה העובדים עבודה עיתונאית, ובלבד שעיקר פרנסתם מעבודה עיתונאית בעיתון יומי, בשבועון, בסוכנות ידיעות, באמצעי תקשורת אלקטרוני ובעיתונים מקוונים, הקיימים לפחות שנה אחת, או ממתן שירותים עיתונאיים לכלי תקשורת כאמור.
לחטיבה המקצועית שליד אגודת העיתונאים ירושלים יכול להתקבל כל איש ואישה בישראל מגיל 18 ומעלה, העובדים בעיתון או בכלי תקשורת ואינם עיתונאים.
על חברי וחברות החטיבה המקצועית חלות כל הזכויות והחובות של חבר באגודה.
ועד האגודה הוא המנהל את האגודה, ובו 9 חברים הנבחרים בבחירות חשאיות על ידי כלל חברי האגודה.
הוועד הוא זה שמנהל את סדר יומה של האספה הכללית וזה שמודיע על התכנסותה.
בעשורים האחרונים כיהנו כיושבי ראש ועד האגודה, בין השאר, יעקב אסל, יעקב קצב ודן בירון'.
2020 עד היום: עפרה סתת-מילוא ומיקי קליין.
עימם חברים בוועד האגודה: נפתלי מנשה, אילן הירשפלד, ישעיהו (שייקה) קומורניק, אודליה זימור, ציפי רומן, ידידיה תנעמי וחיים שיבי.
על פי התקנון, האספה הכללית מתכנסת בכל שנה קלנדרית בחודשים ינואר או פברואר.
אחת ל-3 שנים האספה הכללית בוחרת את מוסדות האגודה, ובראשם הוועד, המנהל את ענייני האגודה ואחראי לייצוג ציבור העיתונאים ועובדי כלי התקשורת, ובו לכל היותר 9 חברים.
באספה הכללית השנתית מוגשת הצעת התקציב השנתית של האגודה, וכן דו"ח ועדת הביקורת, דו"ח כספי ופירוט הכספים שנצברו בקרנות האגודה, לשם אישורם.
הוועד רשאי לזמן אספה כללית.
הוועד מחויב לזמן אספה כללית לפי דרישתם של לפחות 10% מחברי האגודה.
האספה הכללית אמונה על בחירתה של נשיאות האגודה, המופקדת על ניהול האספה.
אגודת הרבנים במדינת פולין הייתה ארגון הגג העל-מפלגתי שאיגד כאלף מרבני יהדות פולין החרדית בין מלחמות העולם.
האגודה הוקמה בשנת 1922 ברישיון שלטונות הרפובליקה הפולנית השנייה ופעלה עד שואת יהודי פולין בראשית שנות ה-40.
האגודה התכנסה מעת לעת, התקיימו בחירות לוועד ההנהגה, הוועד הפועל וועד הביקורת.
האגודה הציבה לחבריה הרבנים, יעדים ודברים הדורשים תיקון בחיים הציבוריים היהודיים.
כארגון על-מפלגתי הכילה האגודה רבנים מכל קצווי הקשת הפוליטית החרדית, חלקם היו פעילים במקביל גם ב"אגודת ישראל" או "המזרחי", וחלקם בלתי מזוהים פוליטית.
אגודת הרבנים הוציאה לאור מאסף קבוע מפרי עטם של הרבנים ובו חומר לדרשות, ביאורי פסוקים בתנ"ך ובירורי סוגיות הלכתיות שעלו על הפרק.
המאסף נקרא בשמות "קובץ דרושים", "קובץ חידושים" ו"קובץ דרושים וחידושים", ונספח אליו "קונטרס עיתונאי" שסקר את פעילות האגודה וידיעות חדשותיות שונות שהיה נחוץ להביאן לידיעת הרבנים.
עורך המאסף היה הרב מאיר ורשביאק.
הפעילות לכינונה של אגודת רבנים פולנית החלו עוד לפני ובמהלך מלחמת העולם הראשונה, ואולם ניסיונות ראשונים לפרסם הודעות או לחתום על מכתבים בשם אגודה כזו נתקלו בהתנגדות.
האגודה במתכונתה הפעילה, החלה לפעול באופן רשמי בשנת 1922. גם לאחר כינון האגודה באופן רשמי, האספה הכללית הראשונה של האגודה התכנסה בימים כ"ג-כ"ה בטבת ה'תרפ"ב, 23–25 בינואר 1922, היא נתקלה בחשדנות בחוגי "המזרחי" על אף הכללתם של רבנים מתומכי המזרחי במוסדות האגודה.
האספה הכללית השנייה של האגודה התכנסה בימים כ"ד-כ"ז בשבט ה'תרפ"ו, 8–11 בפברואר 1926.
בראשית 1942 הוקמה בלונדון "אגודת רבנים יוצאי פולין" במטרה להמשיך בפעילות האגודה, שרוב רבניה היו בשטחי הכיבוש הגרמני ורבים מהם כבר נספו.
האגודה החדשה זכתה להכרה של ממשלת פולין הגולה.
אגודת הקייזר וילהלם הייתה אגודת מחקר מדעי שפעלה בגרמניה במאה העשרים בתקופת רפובליקת ויימאר והרייך השלישי.
האגודה הוקם בשנת 1911. תחת שלטון הרייך השלישי היה המכון מעורב במחקר מדעי נאצי.
אגודת הקייזר וילהלם הייתה ארגון גג של מוסדות רבים, תחנות בדיקה ויחידות מחקר שנוצרו תחת סמכותה.
לאחר מלחמת העולם השנייה ירשה אגודת מקס פלאנק את תפקידיה ומחקריה של האגודה.
אגודת הקייזר וילהלם הוקמה בשנת 1911 על מנת לקדם את מדעי הטבע, כחלק ממגמה של הקמת מוסדות עצמאיים שאינם מנוהלים על ידי המדינה.
בהנהגת והכוונת האגודה עמדו מדענים בולטים, בהם פריץ הבר (חתן פרס נובל לכימיה, 1918), אלברט איינשטיין (חתן פרס נובל, 1921), פטר דביי (חתן פרס נובל לכימיה, 1936), אוטו האן (חתן פרס נובל לכימיה, 1944), ולתר בותה (חתן פרס נובל לפיזיקה, 1954).
המימון לאגודה הושג ממקורות פנימיים וחיצוניים.
בתוך גרמניה גויסו כספים מאנשים פרטיים, מהתעשייה ומהממשלה, וכן באמצעות 'ארגון החירום של המדע הגרמני' .
מחוץ לגבולות גרמניה הייתה זו קרן רוקפלר אשר העניקה לסטודנטים מלגות לימודים לשנה אחת, לכל מכון שהם בחרו (בניגוד לאוניברסיטאות, מוסדות קייזר וילהלם לא היו מחויבים רשמית ללמד תלמידים).
אגודת הקייזר וילהלם ומרכזי המחקר שלה היו מעורבים במחקר, ניסוי וייצור של נשק, הן במלחמת העולם הראשונה והן במלחמת העולם השנייה.
מקס פלאנק, שהיה נשיא האגודה בעת עליית הנאצים, התנגד בגלוי למשטר הנאצי בגרמניה, בעיקר בנוגע לרדיפת יהודים, ושילם על כך מחיר אישי.
ב-1936, כשתקופת כהונתו בראש אגודת הקייזר וילהלם עמדה להסתיים, לחצו עליו הנאצים שלא יגיש את מועמדותו לכהונה נוספת.
בתקופת מלחמת העולם השנייה יוליוס האלרוורדן, ראש מחלקת חקר המוח במכון קיבל מוחות של אסירי מחנות השמדה שנהרגו.
ב-2001 נודע כי לאגודת הקייזר וילהלם שלח ד"ר מנגלה את תוצאות "מחקריו" ובעקבות זאת פרסם המכון הכרזת התנצלות רשמית בפני העם היהודי, על הסבל שנגרם לו בחסותו.
עם תום מלחמת העולם השנייה איבדה האגודה את מיקומה המרכזי בברלין ולכן פעלה ממקומות אחרים, ביניהם גטינגן.
נשיא המכון אלברט ווגלר התאבד באפריל 1945 לאחר מכן הובא מקס פלאנק ממגדבורג לגטינגן לשמש כנשיא.
לאחר מכן היה נשיא המכון הפרופסור אוטו האן.
ב-1946 שונה שמה לאגודת מקס פלאנק.
ב-2016 נמצאו חלקי מוח ואדם במכון מקס פלאנק במינכן (שהיה קודם לכן מתקן של מכון קייזר וילהלם) שכנראה נועדו לצורכי ניסויים בבני אדם בתקופת הנאצים.
אגודת חובבי המוזיקה היא אגודה ישראלית שנוסדה בשנת 1938, במטרה לאפשר לחובבי המוזיקה הקלאסית להאזין למוזיקה קאמרית ברמה גבוהה.
האגודה קמה ברחובות בשנת 1938, על ידי זאב אייזנר.
באותן שנים לא היו מכשירי רדיו ברוב הבתים ורוב האנשים לא יכלו להרשות לעצמם רכישת גרמופון ותקליטים.
לפיכך, מטרת האגודה הייתה דאגה לחינוך מוזיקלי לילדים והבאת אמנים מבצעים למושבה.
אייזנר עסק גם בחלוקת תוכניות קונצרטים לבתי התושבים, יצר קשר עם הנגנים, קבע את תוכניות הקונצרטים ועוד.
בין תושבי רחובות היו רבים שנמלטו מגרמניה הנאצית במסגרת העלייה החמישית, זו שהביאה את נגני התזמורת הסימפונית הארץ ישראלית מייסודו של ברוניסלב הוברמן.
תושבים חדשים אלה ראו במוזיקה הקלאסית חלק בלתי נפרד מתרבותם ומחייהם.
ביניהם הייתה משפחת הבר-שיים, שבביתם היו שני פסנתרים.
בנם למד נגינה בפסנתר אצל מיכאל טאובה, מנהל התזמורת הארץ-ישראלית בתל אביב.
האגודה בחרה ועד ונקבעו חמישה עד שישה קונצרטים לעונה.
הקונצרט הראשון התקיים בחצר בית דונדיקוב, ב-6 בפברואר 1938, בביצוע הפסנתרנית נדיה אטינגון-רייכרט.
הקונצרטים הבאים התקיימו בבית האיכר, שם היה אולם מתאים, עד שעברו בעונת 1959–1960 לאולם ויקס במכון ויצמן למדע.
בקונצרט השני ניגנו הכנר לורנד פניבש ואחותו, הוויולנית אליס פניבש-רוזנברג, עולים מהונגריה ונגנים בתזמורת.
הקונצרט החמישי נערך תחת כיפת השמיים, בחצר משפחת דונדיקוב, בגן של אסתר ומשה סמילנסקי.
גם הנגנים בקונצרט זה היו מאלה שהוברמן גייס לתזמורתו לפני מלחמת העולם השנייה.
ב-30 במרץ 1963 נערך קונצרט של ילדי רחובות לרגל יובל לייסוד האגודה.
בפרס השני זכה החלילן אבנר בירון, בן ה-14. שופטי התחרות היו אלכסנדר אוריה בוסקוביץ', אליס פניבש-רוזנברג, אורי שוהם ומטעם האגודה, ד"ר לווינסון ויחיאל פלדי.
ב-1953 הופיע ברחובות הכנר יאשה חפץ, שוויתר על שכרו ותרם אותו לקידום המוזיקה ברחובות.
"אגודת הקוסמים - האגודה לקידום אמנות הקסמים בישראל" היא עמותה המוקדשת לפיתוח אמנויות האשליה בישראל.
על פי תקנון האגודה, מטרותיה הן: העלאת רמת אמנות הקסמים, עידוד היצירה המקורית בתחומי אמנות הקסמים, החלפת ידע בין החברים, קיום פעילויות מקצועיות וחברתיות, בהן מפגשים תקופתיים ושנתיים, השתלמויות וסדנאות וכן ניהול הספרייה המקצועית של התחום בישראל.
ב-1970 נוסדה חנות הקסמים הראשונה בישראל, "מערת הקסמים", על ידי משה טייב.
מטרתה הייתה להנגיש את אמנות הקסמים לציבור ולקדם את אמנות בעזרת העסק.
סביבה נוצרה קהילה שלימים התגבשה למועדון חברים בשם "מועדון הקוסמים", אותו ניהלו משה טייב, רוני שכנאי, ואיתן איילון.
המועדון שהתגבש סביב "מערת הקסמים" עודד את הפריה ההדדית בין קוסמים והיווה מקום מפגש שבו יכלו קוסמים ללמוד, לפרוח, להתפתח ולהחליף בינם לבין עצמם סודות מקצועיים.
באפריל 1980 "מועדון הקוסמים" הוכר לראשונה על ידי FISM – הפדרציה הבינלאומית של אגודות הקוסמים.
על מנת לחגוג זאת הופק פסטיבל הקוסמים הראשון בישראל, הוא התקיים בהיכל התרבות והמנחה היה דודו טופז.
המפקידים של הפסטיבל היו חברי ההנהלה של מועדון הקוסמים, איילון, שכנאי וטייב.
הפסטיבל חולל סערה בתקשורת והביא לראשונה הכרה משמעותית לתחום בארץ.
מאז אירועים של האגודה זוכים לסיקור בתקשורת הקונבנציונלית.
באותה שנה לאחר הפסטיבל, מנהל "מערת הקסמים", משה טייב הודיע שמועדון הקוסמים שצמח סביבו הוא בבעלותו והוא הנשיא שלו.
הודעה זאת יצרה פילוג בין חברי המועדון.
רוני שכנאי יחד עם עוד כמה מחבריו הגיעו למסקנה שצריכה להיות התארגנות דמוקרטית של הקוסמים בישראל, שאינה תלוי באינטרסים כלכליים פרטיים ושחברי ההנהלה ייבחרו על ידי חברי הארגון.
ב-5 באפריל 1981 התקיים הכנס הראשון של האגודה במלון דיפלומט, שבו נבחר הנשיא הראשון – רוני שכנאי, סגן הנשיא אלירון טובי ויו"ר האגודה יוסי נטקוביץ'.
בערב זה נחתמה מגילת היסוד של האגודה.
במעמד זה התחייבה הנהלת האגודה לקדם את אמנות הקסמים הישראלית בישראל ומחוצה לה ולטפח את דור העתיד על ידי הקמת "השלוחה הצעירה" של האגודה.
ב-1982 עברו מערת הקסמים והמועדון לראשותו של אברהם אנגלשטיין, ויחד חברו חזרה ל"אגודה לקידום אמנות הקסמים בישראל", מתוך האמונה שיחד אפשר להגיע רחוק יותר.
האגודה פועלת להפקת כנסים והבאת אומני קסמים מכל העולם, ושמה לעצמה להמשיך לפתח את האומנות תוך דגש על פעילויות חברתיות והתנדבותיות.
האגודה עובדת בשיתוף עם אמ"י, וכל שנה מעמידה מועמדים מטעמה לפרס מפעל חיים בקטגוריית קסמים בטקס פרסי אמ"י.
ב-2019 נבחרה הנהלה הנוכחית של האגודה: הנשיא ליאור מנור, סגן הנשיא דניאל הראל, יו"ר גידי ליבנה, מנהל השלוחה הצעירה מתן רוזנברג, רכז פעילויות התנדבותיות דורון לוינסון.
בשנת 2021 שינתה את שמה באופן רשמי ל"אגודת הקוסמים ואמני החושים", אך בעל פה ומטעמי נוחות והרגל עדיין נקראת בשמה המקורי.
בעקבות פעילותו לאורך השנים באגודת הקוסמים, רוני נבחר לתואר הכבוד של נשיא כבוד וה"נשיא הגדול" של אגודת הקוסמים.
רוני נולד בישראל ויצא ללמוד כלכלה באנגליה, שם למד את אומנות הקוסמים ואת הסגנון האירופאי שהיה זר לישראל.
כאשר חזר לישראל הצטרף למשה טייב ב"מועדון הקסמים".
רוני הופיע תחת שם הבמה, רונאלדו, הביא את הסגנון הקלאסי לקוסמים הצעירים.
הוא גידל וחינך בישראל דור חדש של קוסמים.
ביתו של רוני, היה מקום מפגש לקוסמים, מקום שבו יכלו ללמוד טכניקות, לגבש סגנון אישי, לבנות רוטינות ומופעים, לשלב מוזיקה במופעי הקסמים ועוד.
בספטמבר 2017 הלך לעולמו בביתו באנגליה.
בישראל התקיים אירוע גדול לזכרו בכיכובם של תלמידיו לאורך השנים בהנחיית תלמידו, ליאור מנור.
מתוך אגודת הקוסמים, והשלוחה הצעירה של האגודה, צמחו קוסמים מוכרים בישראל, כמו: חזי דין, ליאור סושרד, נמרוד הראל, אמיר לוסטיג, רן גפנר, איתי פינקי, ליאור מנור, גידי ליבנה, שימי אטיאס ועוד.
על פי התקנון הרשמי של אגודת הקוסמים, מטרותיה העיקריות של האגודה הן:
שמירה על האתיקה המקצועית ומניעת התחזות קוסמים כבעלי כוח עליון.
שיפור מעמדם ורווחתם של חברי האגודה.
ייצוג קוסמי ישראל באיגוד מקצועי "אגודת הקוסמים".
ייצוג הקוסמים מול ארגוני קוסמים בעולם וכלפי מוסדות ציבור בישראל.
ייצוג הקוסמים באמ"י – איגוד אמני ישראל.
קיום מפגשים ופעילויות לקוסמים צעירים במסגרת ה"שלוחה הצעירה".
קיום תחרות הקוסמים הארצית בתחומים השונים של אמנות הקסמים.
הקוסם יכבד את אמנות הקסמים ויתייחס אליה כאל אמנות הדורשת לימוד וניסיון רב.
הופעתו של הקוסם תהיה מכובדת, והקוסם יקפיד להגיע מוכן למופע ובמועד.
הקוסם ישמור על סודות אמנות הקסמים מפני הפצתם בציבור.
הקוסם לא יתחזה כבעל כוחות על-טבעיים.
הקוסם ינהג כלפי חבריו הקוסמים בכבוד, ביושר ובתום-לב, לא ישמיץ אותם ויכבד גם את הקוסמים בחו"ל ואגודותיהם ממש כאילו היו חברי האגודה.
הקוסם יכיר באגודת הקוסמים כגוף המייצג הבלעדי של קוסמי ישראל, יקיים את החלטות האגודה ואת הנחיות התקנון, האספה הכללית וההנהלה ולא ידבר על ענייני האגודה עם נציגי התקשורת, אלא יפנה את השואלים לנשיא האגודה או לדובר האגודה.
אגודת הצילום של אמריקה היא עמותה, שהוקמה על מנת לקדם ולהעצים את אמנות ומדע הצילום על כל שלביו.
היא הוקמה בשנת 1934 וחברים בה כ-5,000 אנשים מרחבי העולם ביותר מ-80 מדינות, 460 מועדוני צילום ו-12 סניפים ברחבי ארצות הברית.
היא אחת העמותות הגדולות מסוגה ללא כוונת רווח.
לאורך השנה מקיים ה-PSA מספר תחרויות בולטות, כולל תחרויות לנוער PSA.
מטרות האגודה: • לקדם את האמנות והמדע של הצילום כאמצעי תקשורת, הערכת תדמית והחלפה תרבותית.
• לספק חינוך, מידע, השראה והזדמנות לכל המתעניינים בצילום.
• לטפח צמיחה והבעה אישית, יצירתיות, מצוינות והתנהלות אתית בכל היבטי העשייה הצילומית.
בשנת 1919 נוסד ארגון מועדוני המצלמות השייכים לאמריקה Associated Camera Clubs of America (ACCA).
בשנת 1934 הוא שינה את שמו לאגודת הצילום של אמריקה.
העמותה החדשה החליטה על קבלת צלמים בודדים כחברים.
העמותה ערכה את אחד הסלונים הראשונים שלה במסגרת היריד העולמי בניו יורק שנערך בשנת 1940. בשנת 1946, אושרו 63 סלונים והתחילו להכיר בהישגיהם של צלמי סלונים לפי דירוג של כוכבים.
בסוף שנות ה-40, ניתן הפרס הגבוה ביותר של העמותה "אחוות כבוד" (כבוד FPSA).
בין החברים המפורסמים ביותר בארגון נוכל למצוא גם צלמים כמו אנסל אדמס, איוון דמיטרי ויוסוף קארש.
בין חברי ה-PSA היה תאודור רוזוולט הבן.
פעילויות העמותה כוללות ארגון קורסים, קבוצות לימוד, הוצאת כתב עת חודשי (PSA Journal), ארגון כנס שנתי, חסות על תחרויות צילום בינלאומיות והענקת הישגי צילום או הופעות באמצעות דירוג כוכבים.
על מנת להשיג את התואר הנמוך ביותר המבוסס על תחרויות, כלומר QPSA (מוסמך), יש להשיג לפחות שלושה כוכבים בדירוג הכוכבים של העמותה.
נשיאי אגודת הצילום של אמריקה
נשיא/התחילת כהונהסיום כהונהאלנה מקטיגי20172020צ'ארלס בורק20152017ג'ון דייוויס, ג'וניור20112015פרד גרין20072011ריצ'רד מ.
אגודת הציירים והפסלים בישראל, חיפה והצפון - בית האמנים ע"ש שאגאל הוקמה בשנת 1954 ביוזמת אגודת הציירים והפסלים בישראל, חיפה והצפון.
מקום משכנה של האגודה היה בבית האמנים בשד' הציונות 24 חיפה.
האגודה היא עמותה ללא מטרת רווח.
מקורה של האגודה באגודת אמנים עברית (Jewish Artists Association) שהוקמה באוקטובר 1920. מטרת האגודה הייתה "לפתח ולהפיץ בקרב העם את האמנויות, את מלאכת האמנות וטעם ויופי ברוח עברי".
בנוסף ערכה האגודה את המדור לציור ולפסול של כתב העת "תיאטרון ואמנות" שיצא לאור בשנת 1927. ב-4 באוגוסט 1934 התקיים בתל אביב כינוס ראשון של אגודה הציירים והפסלים בארץ ישראל.
עם הקמת המדינה שונה שמה ל"אגודת הציירים והפסלים בישראל ".
בשנת 2002 שונה שמה ל"אגודת הציירים והפסלים (ת"א)" ובנוסף לה הוקמו שלוש אגודות עצמאיות של ציירים ופסלים, בירושלים, בחיפה ובבאר שבע.
ובזכות פעילותם הענפה של מר יעקב טננבוים, מר משה פומרוק, מר יוסף מילר, שי ובניו ומר אהרון רוזנפלד.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל דוד ויטמן.
שתי קומות ושני אולמות תצוגה.
בפתח הבניין - כניסת מדרגות ולצידה כניסה נגישה המיועדת לנכים.
אולם קומה א' ומבואת כניסה, שירותים כפולים, מטבח, מחסן לאחסון היצירות, גרם מדרגות המוביל לאולם קומה ב'.
גן פסלים מקיף את הבניין.
מאוגוסט 2014 עד מרץ 2015 שופץ בית האמנים בסיוע הקרן לחיפה ועיריית חיפה.'''
בבית האמנים מוצגות כל סוגי האמנויות, כולל: ווידאו ארט, אמנות הטלאים, אמנות הזכוכית, צילום, טכניקות משולבות ועוד.
האגודה מפיקה קטלוגים לתערוכות קבוצתיות ארציות ובינלאומיות המלווים באירועים כגון: שיח גלריה, היכרות אישית עם האמן, הרצאות, קונצרטים, שבת תרבות, מייצגים בעלי פן תיאטרלי ועיצובי כאחד, בנוסף מקיימת האגודה שיתופי פעולה בנושאי תרבות ואמנות עם מוסדות וארגונים שונים בארץ ובעולם.
בינואר 2026 נסגר בית האמנים שאגאל עקב חובות ארנונה.
אגודת הספורט של האס-אס בשטרסבורג הייתה מועדון כדורגל גרמני שפעל בעיר שטרסבורג, אלזס (חבל ארץ שכיום נמצא בצרפת).
הקבוצה נוסדה בשנת 1900 בשם "מועדון כדורגל פרנקוניה 1900 שטרסבורג (FC Frankonia 1900 Straßburg) על שם האזור שהיה בשליטה גרמנית.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה הוחזר שטח אלזס לצרפת והקבוצה הפכה לחלק מהליגה בצרפת, בשם "מועדון הספורט הכוכב האדום שטרסבורג" (Sport-Club Red-Star Straßbourg - כך במקור הגרמני).
באוגוסט 1940, לאחר כיבוש המחוז בידי גרמניה הנאצית, קבוצת פרנקוניה התמוטטה, אך מיד הוקמה מחדש עקב חברותה קודם לכן בליגה הגרמנית, והפעם הוקמה תחת השם "אגודת הספורט של האס-אס בשטרסבורג" (Sportgemeinschaft Schutzstaffel Straßburg) בספטמבר.
הקמת מועדוני ספורט צבאיים הייתה נפוצה בגרמניה באותה תקופה, אך יצירת מועדון אס-אס דרשה את אישורו של מנהיג האס-אס היינריך הימלר.
מועדון זה הפך לחלק מליגת הגאו אלזס (Gauliga Unterelsass), חטיבה מנהלית אזורית ראשונה שהוקמה בשטח אלזס, מבלי שתצטרך להעפיל תחילה אל הליגה במשחקי הכרעה.
הקבוצה התחזקה במהירות על ידי צירופם של חברי אס-אס אחרים שנדרשו לעזוב את המועדונים המקוריים שלהם כדי לעטות את מדי הלבן-שחור הנושאים את סמל האס-אס .
בעונתה השנייה של הקבוצה, שהפכה ל"אגודת ספורט" (Sportgemeinschaft) בליגה של הגאו אלזס (Gauliga Elsaß), זכתה הקבוצה בקלות בראשות הליגה ועלתה דרך הפלייאוף הלאומי לרבע הגמר, שם הודחה על ידי שאלקה 04, שבהמשך זכתה באליפות והייתה הקבוצה הדומיננטית בהמשך התקופה.
אגודת הספורט של האס-אס בשטרסבורג גם השתתפה בטורניר צ'מרפוקל ב-1942, קודמה ל-DFB-Pokal של היום (הגביע הגרמני), והגיעה עד לסיבוב השלישי לפני שנמחצה 1:15 על ידי מינכן 1860 בדרכה של זו האחרונה לזכייה בגביע.
מסעה של אגודת הספורט של האס-אס בשטרסבורג בפלייאוף הלאומי היה נקודת השיא בהיסטוריה של קבוצה זו.
בעונות הבאות זכו רק במקום השלישי והשני.
ליגת הגאו אלזס המשנית (Gauliga Unterelsass) לא החלה בעונת 1944–1945, כאשר צבאות בעלות הברית החלו את התקדמותם דרך אירופה אל גרמניה.
אגודת הספורט של האס-אס בשטרסבורג התפרקה ב-1944.
אלופי גאוליגה אלזס (I): 1942
אגודת הקשתים המלכותית המוכרת גם בתור האגודה המלכותית היא מועדון קשתות ויחידת משמר צבאית טקסית, המשמשת כמשימות ייצוגיות של הכתר הבריטי בסקוטלנד.
לאגודת הקשתים היסטוריה ארוכה בסקוטלנד כגוף ומועדון קשתות המעודד ומפתח קשתים מקומיים.
לאורך למעלה מ-340 שנות קיומה, זוהתה האגודה עם אישים רמי דרג ובעלי השפעה בסקוטלנד, כאשר החל מ-1822 הגוף נבחר גם באופן רשמי כמשמר הכבוד של המונרך הבריטי בעת ביקוריו בסקוטלנד או באירועים שונים הקשורים לכס הבריטי.
במהלך המאות ה-17 וה-18 בסקוטלנד, נערכו תחרויות לחימה ספורטיביות לפחות פעמיים בשנה.
גברים זומנו על ידי השלטונות להשתתף על פי המחוז שלהם לפחות 20 יום לפני התחרות.
השופטים האזרחיים לצד נציבים שמונו על ידי המלך פיקחו על גופי מיליציה אלו שנוצרו, חילקו אותם לפלוגות ומינו מפקדים.
הלורדים והברונים נדרשו לספק רשימה לשופטים האזרחיים ולנציבי המלך של חברי הפלוגות, כולל את כלי הנשק שהביאו איתם.
על ידי שימוש בחוקי התחרויות, גיבשו היעקוביטים תוכנית למיסוד כוח צבאי מחתרתי, באמתלה של ספורט, שניתן היה לגיס לפי הצורך.
אגודה לעידוד ספורט הקשתות הוקמה בשנת 1676 כמועדון פרטי לקשתות.
האגודה כללה אצילים ואנשים מכובדים, המרקיז מאת'ול היה הקפטן-גנרל הראשון של האגודה ב-1670. עם עלייתה לשלטון של המלכה אן, ומותו של המרקיז מאת'ול, מונה סר ג'ורג' מקנזי, אז לורד טרבט ומזכיר המדינה, ולאחר מכן את הרוזן מקרומארטי בתור קפטן-גנרל של האגודה.
החברה השיגה מהמלכה אן אמנה תחת החותם הגדול של סקוטלנד, והקימה אותה כתאגיד ב-31 בדצמבר 1713 בתור חברה מלכותית.
מכתבי פטנט אלה: החיו ואישרו, בשמם, את החוקים והחוקים הישנים של הפרלמנט שהעדיפו קליעה בחץ וקשת; נתנו להם סמכות לקבל חברים, לבחור נשיא, למנות קצינים מפקדים, ולהיפגש ולפעול במסגרת פיקוח הקצינים שלהם בצורה צבאית להטלת נשק לעיתים קרובות ככל שיראו לנכון; ואסרו על השופט האזרחי להפריע לפעילותם.
זכויות ופריבילגיות אלו תוכננו על פי אופן הכהונה הפיאודלית, וכדי להחזיקם בתשלום של הוד מלכותה וממשיכי דרכה.
האגודה קיבלה את הזכויות וההרשאות הללו באמנה שלה מהמלכה אן ב-1704, בתמורה לכך שניתנה ב"גישה תמידית לכל התחתים הציבוריים, המישורים ושטחי המרעה המוקצים כדין לירי חיצים", החברה המלכותית נדרשת להציג לריבון שלושה חיצים דוקרניים על פי בקשה.
בשנת 1714 כשבראשה עמד המרקיז מאת'ול מנתה האגודה כ-50 קשתים, בשנה שלאחר מכן, האגודה כבר הכפילה את מספר חברייה תחת הנהגתו של דייוויד ומיס, הרוזן ומיס הרביעי.
לאחר המרד היעקוביטי של 1715 לא נערכו פעילויות ותחרויות במשך תשע שנים, אך הם התחדשו תחת ג'יימס המילטון, הדוכס החמישי של המילטון ב-4 באוגוסט 1724 במוסלבורג, לאחר 1734 שוב דעכו התחרויות הציבוריות עד לסיום המלחמות הנפוליאוניות ב-1815.
כיום תפקידי האגודה העיקריים הם טקסיים, ומאז 1822 היא משמשת "משמר המלוכה בסקוטלנד" לאחר שמונתה למעמד זה כחלק מביקורו של ג'ורג' הרביעי באדינבורו.
תפקידי האגודה כוללים השתתפות באירועים שונים במהלך הביקור המלכותי השנתי בסקוטלנד, מרגע שהמלך מתקרב במרחק של חמישה קילומטרים מאדינבורו, כולל מסדר הגדילים בקתדרלת סנט ג'יילס, מסיבת הגן המלכותית וטקס המפתחות בארמון הולירודהאוס והצגת דגלי יחידות ('צבעים') חדשים ליחידות צבאיות סקוטיות.
אגודת הסיוע הבריטית למלחמה היה ארגון-גג הומניטרי שבסיסו שכן בארצות הברית שעסק באספקת סיוע לא-צבאי כגון מזון, ביגוד, ציוד רפואי וסיוע כספי לאנשים בבריטניה במהלך שנותיה הראשונות של מלחמת העולם השנייה.
הארגון פעל כמרכז אדמיניסטרטיבי וכמחסן קבלה מרכזי עבור פריטים שנתרמו מארגוני צדקה אחרים אשר נחלקו לאחר מכן לארגונים הקשורים לו בארצות הברית ולבריטניה.
תרומות אלו נאספו בשם האגודה ולא בשם הקבוצות הקטנות יותר.
ככל שהמלחמה התקדמה והצורך הבריטי בסיוע גדל, הוקמו מספר רב של ארגוני צדקה ברחבי ארצות הברית כדי לסייע לבריטניה - ביניהם אמבולנסים, בתי חולים, איגוד בתי חולים וחבילות סיוע לבריטניה.
אגודת התרבות היהודית "אלף" בבאקו הייתה אחד הארגונים היהודיים התרבותיים הראשונים שקיבלו רישום חוקי בברית המועצות בתקופת הפרסטרויקה.
האגודה פעלה בבאקו (אזרבייג'ן הסובייטית, ובהמשך אזרבייג'ן העצמאית) והיוותה מרכז לתחיית הלאומיות היהודית, עם דגש על הוראת עברית (אולפן), תרבות יהודית והכנה מעשית לעלייה לישראל.