tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחזור ווקר חזק במיוחד גורם ללה ניניה, הנחשבת לשלב האוקייני הקר והאטמוספירי החיובי של ENSO, כמו גם המצב הנגדי לפאזת אל ניניו, בה טמפרטורת פני הים ברחבי החלק המשווני המזרחי של האוקיינוס השקט המרכזי תהיה נמוכה מהרגיל בשיעור של כ-2–5 מעלות צלזיוס.
התופעה מתרחשת כאשר רוחות חזקות נושבות ונושאות מים חמים מפני האוקיינוס הרחק מדרום אמריקה, לאורך האוקיינוס בכיוון אינדונזיה.
כאשר מים חמים אלה נעים מערבה, מים קרים מהים העמוק עולים אל פני השטח ליד דרום אמריקה.
תנועת חום כה רבה על פני רבע מכדור הארץ, במיוחד בצורה של טמפרטורת פני האוקיינוס, יכולה להשפיע באופן משמעותי על מזג האוויר ברחבי כדור הארץ כולו.
גלי אי-יציבות טרופים (Tropical instability waves) הנראים על מפות טמפרטורת פני הים ומציגים לשון מים קרה יותר, נוכחים לעיתים קרובות במהלך הפאזה הנייטרלית או במהלך פאזת לה נינה.
פרק לָה נינה הוא דפוס מזג אוויר מורכב המתרחש אחת לכמה שנים, ולעיתים קרובות נמשך יותר מחמישה חודשים.
אל ניניו ולה נינה יכולים להיות אינדיקטורים לשינויי מזג אוויר ברחבי העולם.
הוריקנים באזור האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט יכולים להיות בעלי מאפיינים שונים עקב גזירת רוח (Wind shear) נמוכה או גבוהה יותר, וטמפרטורות פני הים קרירות או חמות יותר.
שלבי מעבר בתחילת או בסיום אל ניניו/לה ניניה יכולים גם הם להיות גורמים חשובים המשפיעים על מזג האוויר העולמי באמצעות השפעה דרך קישוריות.
אפיזודות משמעותיות, המכונות טרנס-ניניו, נמדדות על ידי מדד טרנס-ניניו (Trans-Niño index, TNI).
דוגמאות להשפעות אקלים קצרות טווח בצפון אמריקה כוללות משקעים בצפון מערב ארצות הברית ופעילות טורנדו עזה בחלק הרציף של ארצות הברית (בין קנדה למקסיקו).
דפוס ה-ENSO הראשון שזוהה, המכונה ENSO של מזרח האוקיינוס הפסיפי (EP, Eastern Pacific), על מנת לבדלו מאחרים, כולל אנומליות טמפרטורה במזרח האוקיינוס השקט.
עם זאת, בשנות ה-90 וה-2000 נצפו שינויים בתנאי ENSO, בהם המיקום הרגיל של אנומליית הטמפרטורה (ניניו 1 ו-2) אינו מושפע, אך אנומליה מתעוררת גם במרכז האוקיינוס הפסיפי (ניניו 3.4).
התופעה נקראת ENSO של האוקיינוס הפסיפי המרכזי (CP, Central Pacific), ENSO "קו תאריך" (נוכח העובדה שהאנומליה מתעוררת בסמוך לקו התאריך), או ENSO "מודוקי" (Modoki, ביפנית "דומה, אך שונה").
ישנן וריאציות ENSO בנוסף לסוגי EP ו-CP, וכמה מדענים טוענים ש-ENSO קיים כרצף, לעיתים קרובות עם סוגים היברידיים.
השפעות של ה-CP ENSO שונות מאלה של ה-EP ENSO.
אל ניניו מודוקי מקושר עם יותר הוריקנים המגיעים לחוף האוקיינוס האטלנטי בתדירות גבוהה יותר.
לה ניניה מודוקי מובילה לעלייה בכמות המשקעים בצפון מערב אוסטרליה, בצפון אגן מארי-דרלינג, אך לא בחלק המזרחי של המדינה כמו בלה ניניה EP קונבנציונלית.
כמו כן, לה ניניה מודוקי מביאה להגברת תדירות הסופות הציקלוניות מעל מפרץ בנגל, אך מפחיתה התרחשות סופות קשות באוקיינוס ההודי באופן כללי.
התגלית האחרונה של ENSO מודוקי גורמת לכמה מדענים להעריך שהיא קשורה בהתחממות כדור הארץ.
יחד עם זאת, נתוני לוויין מקיפים מתוארכים רק לשנת 1979. יש לבצע מחקר נוסף כדי למצוא מה המתאם, ולחקור פרקי אל ניניו קודמים.
באופן כללי יותר, אין קונצנזוס מדעי לגבי האופן בו שינויי אקלים עשויים להשפיע על ENSO (אם בכלל).
למעשה יש ויכוח מדעי על עצם קיומו של ENSO "חדש" זה.
מספר מחקרים חלוקים עד כמה הבחנה סטטיסטית זאת מציאותית, על שכיחותה הגוברת, או על שניהם, וטוענים כי התיעוד האמין קצר מדי כדי לזהות הבחנה כזאת.
בנוסף, מחקרים אלה לא מוצאים הבחנה או מגמה באמצעות גישות סטטיסטיות אחרות, או שיש להבחין בין סוגים אחרים, כגון ENSO סטנדרטי וקיצוני.
באופן דומה, בעקבות האופי הא-סימטרי של שלבי ENSO החמים והקרים, חלק מהמחקרים לא הצליחו לזהות וריאציות דומות עבור לה ניניה - הן בתצפיות והן במודלים האקלימיים.
עם זאת, מקורות מסוימים הצליחו לזהות וריאציות בלה ניניה עם מים קרירים יותר במרכז הפסיפי, וטמפרטורות מים ממוצעות או חמות יותר הן במזרח והן במערב האוקיינוס, מה שמראים גם זרמים במזרח, הנעים בכיוון ההפוך בהשוואה לזרמים בלה ניניה המסורתית.
ENSO Costero, או ENSO Oriental, הוא השם שניתן לתופעה בה אנומליות טמפרטורת פני הים מתמקדות בעיקר בחוף דרום אמריקה, במיוחד מפרו ואקוודור.
מחקרים מצביעים על גורמים רבים שיכולים להוביל להופעתה, אשר לעיתים מלווים בהופעה גדולה יותר של EP ENSO, או אפילו מציגים תנאים הפוכים מאלה שנצפו באזורי אל ניניו האחרים כאשר הם מלווים בווריאציות מודוקי.
אירועי ENSO Costero בדרך כלל מציגים השפעות מקומיות יותר, כאשר שלבים חמים מובילים לעלייה בכמות המשקעים מעל חופי אקוודור, צפון פרו ויערות הגשם של האמזונס, ולעלייה בטמפרטורות מעל חוף צ'ילה הצפוני.
מהצד השני, פאזות קרות מובילות לבצורת בחוף פרו, עלייה בכמות המשקעים, ולירידה בטמפרטורות באזוריה ההרריים, כמו גם בג'ונגלים שלה.
מכיוון שהם לא משפיעים על האקלים העולמי כמו הסוגים האחרים, אירועים אלה מציגים קורלציות קטנות וחלשות יותר למאפייני ENSO משמעותיים אחרים, לא תמיד מופעלים על ידי גלי קלווין, וגם לא תמיד מלווים בתגובות תנודה דרומית פרופורציונליות.
נכון לעכשיו, לכל מדינה הגדרה משלה בנוגע לסף שמעבר אליו ניתן להכריז על אירוע אל ניניו, המותאם לתחומי העניין הספציפיים שלה, לדוגמה:
בארצות הברית, אל ניניו מוכרז כאשר מרכז חיזוי האקלים (Climate Prediction Center ), המנטר טמפרטורות פני הים באזור ניניו 3.4 ובאוקיינוס השקט הטרופי, צופה שטמפרטורת פני הים תהיה בשיעור של מעל הממוצע או יותר בעונות הקרובות.
אזור ניניו 3.4 משתרע בין המרידיאנים ה-120 ל-170 מערב לאורך הקו המשווה, חמש מעלות רוחב מכל צד, במרחק של כ-3000 קילומטרים מדרום-מזרח להוואי.
מחושב הממוצע האחרון של שלושת החודשים עבור האזור, ואם באזור הטמפרטורה גדולה מחצי מעלת צלזיוס מעל (או מתחת) לנורמה באותה תקופה, אזי המצב נחשב.
כהתפתחות של אל ניניו (או לה ניניה).
הלשכה המטאורולוגית האוסטרלית בוחנת את רוחות הסחר, את מדד התנודה הדרומית, מודלי מזג אוויר וטמפרטורות פני הים באזורי ניניו 3 ו-3.4, לפני שהיא מכריזה על אירוע ENSO.
הסוכנות המטאורולוגית של יפן מכריזה כי אירוע ENSO החל כאשר סטיית טמפרטורת פני הים הממוצעת לחמישה חודשים באזור ניניו 3 היא מעל חצי מעלת צלזיוס במשך שישה חודשים רצופים או יותר.
ממשלת פרו מכריזה כי מתחיל ENSO Costero אם סטיית טמפרטורת פני הים באזורי ניניו 1+2 תהיה שווה או עולה על למשך שלושה חודשים לפחות.
גם משרד המטאורולוגיה של בריטניה משתמש בפרק זמן של מספר חודשים כדי לקבוע מצב ENSO.
כאשר התחממות או התקררות זאת מתרחשות במשך שבעה עד תשעה חודשים בלבד, הן מסווגות כ"תנאי" אל ניניו/לה ניניה; כאשר הן מתרחשות יותר מתקופה זו, הן מסווגות כ"פרקי" אל ניניו/לה ניניה.
השפעות ENSO על האקלים העולמי
במדע שינויי האקלים, ENSO ידועה כאחת מתופעות השונות האקלימית הפנימיות (Climate variability and change).
שתי התנודות העיקריות האחרות הן תנודה עשורית באוקיינוס השקט (Pacific decadal oscillation), ותנודה רב-עשורית באוקיינוס האטלנטי (Atlantic multidecadal oscillation).
לָה נינה משפיעה על האקלים העולמי ומשבשת דפוסי מזג אוויר רגילים, מה שעשוי להוביל לבצורות בחלקים מכדור הארץ, ומנגד גם לסופות עזות באזורים שונים.
אירועי אל ניניו גורמים (לאורך כשנה) לעליות שיא בטמפרטורת פני השטח הממוצעת העולמית, בעוד שאירועי לה ניניה גורמים להתקררות בטווח הקצר.
על כן, התדירות היחסית של אירועי אל ניניו בהשוואה לאירועי לה ניניה יכולה להשפיע על מגמות הטמפרטורה העולמיות בטווחי זמן של עשורים.
אין אינדיקציות לכך שצפויים להתרחש שינויים ממשיים בתופעה הפיזיקלית של ENSO עקב שינויי אקלים.
מודלים אקלימיים אינם מצליחים ליצור דימויי ENSO מספיק טובים על מנת ליצור תחזיות אמינות.
מגמות עתידיות ב-ENSO אינן ודאיות כיוון שמודלים שונים מבצעים תחזיות שונות.
ייתכן שהתופעה הנצפית של אירועי אל ניניו תכופים וחזקים יותר מתרחשת רק בשלב הראשוני של ההתחממות הגלובלית, ולאחר מכן (למשל, לאחר שגם השכבות התחתונות של האוקיינוס יתחממו), אל ניניו ייחלש.
אפשר גם שיתגלה כי הכוחות המייצבים והמערערים המשפיעים על התופעה בסופו של דבר יפצו זה על זה.
ההשלכות ENSO מבחינת אנומליות טמפרטורה, משקעים ואירועי מזג אוויר קיצוניים ברחבי העולם הולכות וגוברות בבירור וקשורות לשינויי אקלים.
לדוגמה, מחקרים עדכניים (מאז שנת 2019 בערך) מצאו כי שינויי האקלים מביאים להגברת תדירות אירועי אל ניניו קיצוניים.
בעבר לא שררה הסכמה בנוגע לשאלה האם לשינויי האקלים תהיה השפעה כלשהי על עוצמתם או משכם של אירועי אל ניניו, שכן מחקרים תמכו לסירוגין בכך שאירועי אל ניניו מתחזקים ונחלשים בעוצמתם, למשך פרקי זמן ארוכים וקצרים יותר.
בעוד שנדרשת תצפית ארוכה בהרבה על ENSO כדי לזהות שינויים בצורה מובהקת ואמינה, ניסוי אנסמבל גדול עם מודלים אקלימיים מרובים מראה עלייה בשיעור של כ-10% במשרעת ENSO במזרח האוקיינוס השקט בין תקופות 1901–1960 ו-1961–2020 על רקע העלייה בפליטות גזי חממה.
בהשוואה לרצפים בני מאות שנים עם ריכוזי גזי חממה טרום-תעשייתיים, מכלול התוצאות של 1961–2020 מראה סבירות כפולה לקבלת אירועי אל ניניו חזקים במזרח הפסיפי, וסבירות גבוהה פי תשעה לאירועי לה ניניה חזקים במרכז האוקיינוס השקט.
דו"ח ההערכה השישי של ה-IPCC סיכם מה מצב המחקר לשנת 2021 בנוגע לעתיד ה-ENSO כדלקמן:
"בטווח הארוך, סביר מאוד ששונות המשקעים הקשורה לתנודת אל ניניו-דרום תגדל"
"סביר מאוד ששינויים בכמות הגשמים הקשורים לשינויים בעוצמה ובהיקף המרחבי של חיבורי ENSO יובילו לשינויים משמעותיים בקנה מידה אזורי".
"ישנה ודאות בינונית שגם משרעת ENSO וגם תדירות האירועים בעוצמה גבוהה מאז 1950 גבוהות יותר מאשר בתקופה שמ-1850 ואולי אף משנת 1400".
ה-ENSO נחשב לגורם בעל פוטנציאל לשינויי אקלים כדור הארץ.
התחממות הכדור יכולה לחזק קישוריות (Teleconnection) של ENSO, וכתוצאה מכך לגרום להתרחשות אירועי מזג אוויר קיצוניים.
לדוגמה, באמצעות ויסות מחזור ווקר, עלייה בתדירות ובעוצמת אירועי אל ניניו גרמה לטמפרטורות חמות מהרגיל מעל האוקיינוס ההודי.
הדבר הוביל להתחממות מהירה של האוקיינוס ההודי, וכתוצאה מכך להיחלשות המונסון האסייתי (Monsoon of South Asia).
האפשרות שתופעת ENSO מהווה גורם התהפכות משכה תשומת לב בעבר.
בדרך כלל רוחות חזקות נושבות מערבה על פני דרום האוקיינוס השקט מדרום אמריקה לאוסטרליה.
כל שנתיים עד שבע שנים, הרוחות נחלשות עקב שינויי לחץ אוויר, המים במרכז האוקיינוס השקט מתחממים, מה שגורם לשינויים בדפוסי תנועת הרוח ברחבי העולם.
מצב זה ידוע בשם אל ניניו, מוביל בדרך כלל לבצורות בהודו, אינדונזיה וברזיל, ולהצפות מוגברות בפרו.
ב-16–2015, האירוע גרם למחסור במזון שפגע ביותר מ-60 מיליון בני אדם.
בצורות הנגרמות על ידי אל ניניו עשויות להגביר את הסבירות לשריפות יער באמזונס.
סף ההתהפכות הוערך בין 3.5 מעלות צלזיוס ל-7 מעלות צלזיוס התחממות בטמפרטורה הממוצעת של כדור הארץ בשנת 2016. לאחר ההתהפכות, המערכת תהיה במצב אל ניניו קבוע יותר, במקום להתנדנד בין מצבים שונים.
זה קרה בעבר של כדור הארץ (בפליוקן), אך פריסת האוקיינוסים הייתה שונה באופן משמעותי מהמצב כיום.
עד כה, אין ראיות חד משמעיות המצביעות על שינויים בהתנהגות ה-ENSO, ודוח ההערכה השישי של ה-IPCC הגיע למסקנה כי "כמעט ודאי שה-ENSO יישאר המצב הדומיננטי של השונות הבין-שנתית בעולם חם יותר".
כתוצאה מכך, ההערכה משנת 2022 אינה כוללת אותו עוד ברשימת אלמנטי ההטיה הסבירים.
השפעות ENSO על דפוסי מזג האוויר
רוב הציקלונים הטרופיים נוצרים בצד הרכס הסובטרופי (Horse latitudes) הקרוב יותר לקו המשווה, ואז נעים קדימה בכיוון הקוטב מעבר לציר הרכס, בטרם התעקלות חזרה אל החגורה הראשית של רוחות המערב (Westerlies ).
אזורים ממערב ליפן וקוריאה נוטים לחוות הרבה פחות השפעות מציקלון טרופי החל מספטמבר וכלה בנובמבר במהלך שנות לה ניניה ושנים נייטרליות.
במהלך שנות אל ניניו, ההפסקה ברכס הסובטרופי נוטה להתרחש קרוב ל-130° מזרח, כך שתיווצר עדיפות לארכיפלג היפני.
בהתבסס על אנרגיית ציקלון מצטברת (Accumulated Cyclone Energy, ACE) שמודלה ונצפתה, שנות אל ניניו בדרך כלל גורמות לעונות הוריקנים פחות פעילות באוקיינוס האטלנטי, אך תחת זאת מעודדות מעבר לפעילות ציקלון טרופי באוקיינוס השקט, בהשוואה לשנות לה ניניה המעודדות התפתחות הוריקנים מעל הממוצע באוקיינוס האטלנטי, ופחות באגן הפסיפי.
ברחבי אגן האוקיינוס האטלנטי, גזירת הרוח האנכית גוברת, דבר שמביא לעיכוב היווצרות והתעצמות ציקלונים טרופיים, בכך שהיא גורמת לחיזוק הרוחות המערביות.
האטמוספירה מעל האוקיינוס האטלנטי יכולה להיות יבשה ויציבה יותר במהלך אירועי אל ניניו, מה שיכול לעכב יצירת והתעצמות ציקלונים טרופיים.
בתוך אגן מזרח האוקיינוס השקט: אירועי אל ניניו תורמים לירידה בגזירת הרוח האנכית המזרחית ומעודדים פעילות הוריקנים מעבר למצב הרגיל.
עם זאת, השפעות מצב ENSO באזור זה יכולות להשתנות ומושפעות מאוד מדפוסי אקלים ברקע.
אגן האוקיינוס השקט המערבי חווה שינוי במיקום היווצרות הציקלונים הטרופיים במהלך אירועי אל ניניו, כאשר מיקום היווצרותם זז מזרחה, ללא שינוי משמעותי בכמות המתפתחת מדי שנה.
כתוצאה משינוי זה, מיקרונזיה נוטה להיות מושפעת מסופות ציקלון טרופיות במידה רבה יותר, ואילו בסין הנטייה פוחתת.
שינוי במיקום היווצרות הציקלונים הטרופיים מתרחש גם בדרום האוקיינוס השקט בין 135°E ל-120°W, כאשר ציקלונים טרופיים נוטים יותר להתרחש בדרום האגן הפסיפי מאשר באזור אוסטרליה.
כתוצאה משינוי זה, ציקלונים טרופיים פחות נוטים להגיע לקו החוף של קווינסלנד (בשיעור של כ-50%), בעוד שהסיכון לציקלון טרופי עולה עבור מדינות איים כמו ניואה, פולינזיה הצרפתית, טונגה, טובאלו ואיי קוק.
השפעה מרחוק על האוקיינוס האטלנטי הטרופי
מחקר של רישומי אקלים חשף כי אירועי אל ניניו באוקיינוס השקט המשווני קשורים בדרך כלל עם חימום בצפון האוקיינוס האטלנטי הטרופי באביב ובקיץ שלאחר מכן.
כמחצית מאירועי אל ניניו נמשכים מספיק זמן לתוך חודשי האביב כך שהבריכה החמה של חצי הכדור המערבי (Western Hemisphere Warm Pool) תהפוך לגדולה באופן חריג במהלך הקיץ.
מדי פעם, השפעת אל ניניו על מחזור ווקר באוקיינוס האטלנטי מעל דרום אמריקה מביאה לחיזוק רוחות הסחר המזרחיות באזור האטלנטי המשווני המערבי.
כתוצאה מכך, ייתכן שתתרחש התקררות יוצאת דופן באוקיינוס האטלנטי המשווני המזרחי באביב ובקיץ לאחר שהתקבלו שיאי אל ניניו בחורף.
מקרים של אירועים מסוג אל ניניו בשני האוקיינוסים בו זמנית נקשרו עם רעב חמור הקשור לכישלון ממושך של גשמי מונסון.
השפעות על בני אדם ומערכות אקולוגיות
כאשר תנאי אל ניניו נמשכים חודשים רבים, ספיגת החום האוקיינית והפחתה ברוחות הסחר המזרחיות מביאות להגבלה על עליית מים קרים ועשירים בחומרים מזינים ממעמקי האוקיינוס, והשפעתם הכלכלית על הדיג המקומי המיועד לייצוא לשוק הבינלאומי יכולה להיות חמורה.
מדינות מתפתחות התלויות בחקלאות ובדייג, במיוחד אלו הגובלות באוקיינוס השקט, לרוב מושפעות ביותר מתנאי אל ניניו.
בשלב זה של התנודה, מאגר המים החמים באוקיינוס הפסיפי ליד דרום אמריקה, הוא במצב החם ביותר לרוב בסוף דצמבר.
באופן כללי יותר, אל ניניו יכול להשפיע על מחירי סחורות ועל המקרו-כלכלה של מדינות שונות.
הוא עלול לגרום להגבלות היצע סחורות חקלאיות שגידולם תלוי בירידת גשמים; להפחתת התפוקה החקלאית, בנייה ופעילויות שירותים; להעלאת מחירי המזון; ועלול לעורר אי שקט חברתי במדינות עניות התלויות בסחורות, ומסתמכות בעיקר על מזון מיובא.
יתר על כן, רוב המדינות חוות לחצים אינפלציוניים לטווח קצר בעקבות אל ניניו, בעוד שמחירי האנרגיה והסחורות העולמיים שאינם מבוססי דלק עולים.
קרן המטבע הבינלאומית מעריכה כי אל ניניו משמעותי יכול להביא לגדילת התמ"ג של ארצות הברית בשיעור של כ-0.5% (בעיקר בשל חשבונות חימום נמוכים יותר) ולהפחתת תמ"ג של אינדונזיה בשיעור העומד על כ-1.0%.
תנאי מזג אוויר קיצוניים הקשורים למחזור אל ניניו מציגים מתאמים סטטיסטיים עם שינויים בשכיחות הופעת מגפות.
לדוגמה, מחזור אל ניניו נקשר עם הגברת הסיכונים הכרוכים במחלות המועברות על ידי יתושים כגון מלריה, קדחת דנגי וקדחת השבר הסורי-אפריקני.
מחזורי מלריה בהודו, ונצואלה, ברזיל וקולומביה נקשרו עם פאזות אל ניניו.
התפרצויות של מחלה נוספת המועברת על ידי יתושים, דלקת המוח האוסטרלית (Murey Valley encephalitis, MVE), מתרחשות בדרום-מזרח אוסטרליה הממוזגת לאחר גשמים עזים והצפות, הקשורים לאירועי לה ניניה.
התפרצות חמורה של קדחת השבר הסורי-אפריקני התרחשה לאחר גשמים קיצוניים בצפון מזרח קניה ובדרום סומליה במהלך תקופת אל ניניו בשנים 1997–1998.
מצבי ENSO נקשרו גם עם שכיחות מחלת קווסאקי ביפן ובחוף המערבי של ארצות הברית, באמצעות הקשר לרוחות טרופוספיריות ברחבי צפון האוקיינוס הפסיפי.
ייתכן שתופעת ה-ENSO קשורה לסכסוכים אזרחיים.
מדענים במכון כדור הארץ של אוניברסיטת קולומביה, לאחר שערכו ניתוח נתונים בין השנים 1950 ל-2004, הציעו כי קיימת אפשרות שלתופעת ה-ENSO היה תפקיד ב-21% מכלל הסכסוכים האזרחיים שפרצו מאז שנת 1950, כאשר הסיכון לסכסוכים אזרחיים הוכפל מ-3% ל-6% במדינות שנפגעו מ-ENSO במהלך שנות אל ניניו, בהשוואה לשנות לה ניניה.
במהלך אירועי ENSO של השנים 1982-83, 1997-98 ו-16–2015, יערות טרופיים נרחבים חוו תקופת יובש ממושכת שהובילה לשריפות נרחבות, לשינויים דרסטיים במבנה היער ובהרכב מיני העצים ביערות האמזונס וביערות באי בורנאו.
במהלך העונות היבשות ביערות טרופיים (אשר עמידים יותר בפני בצורת), חוקרים מצאו שבצורת הנגרמת על ידי אל ניניו הגבירה תמותת שתילים.
במחקר שפורסם באוקטובר 2022, חוקרים בחנו יערות טרופיים יבשים עונתית בפארק לאומי בצ'יאנג מאי בתאילנד במשך 7 שנים, וצפו בהגברת תמותת שתילים במהלך אל ניניו אפילו ביערות טרופיים במהלך העונה היבשה, והסיקו כי הוא עשוי להשפיע על יערות שלמים בטווח הארוך.
בעקבות אל ניניו של השנים 1997–1998, המעבדה הסביבתית הימית של האוקיינוס השקט (the Pacific Marine Environmental Laboratory) מייחסת את אירוע הלבנת האלמוגים הראשון בקנה מידה גדול להתחממות המים.
באופן החמור ביותר, אירועים מסיביים של הלבנת אלמוגים בסקאלה עולמית תועדו בשנים 1997-98 ו-2015-16, כאשר תועד אובדן של כ-75-99% מהאלמוגים החיים ברחבי העולם.
כל הממצאים הללו מרחיבים את תפקידם של אירועי ENSO ככוח אקלימי חזק המניע שינויים אקולוגיים בכל רחבי העולם - במיוחד ביערות טרופיים ושוניות אלמוגים.
תצפיות על אירועי ENSO מאז 1950 חושפות שההשפעות הקשורות לאירועים אלה תלויות בעונות השנה.
הגם שצפויים להתרחש אירועים מסוימים עם השפעות כאלה ואחרות, אין ודאות שהם אכן יתרחשו.
ההשפעות שבדרך כלל מתרחשות במהלך רוב אירועי אל ניניו כוללות כמות גשם נמוכה מהממוצע מעל אינדונזיה וצפון דרום אמריקה, וכמות גשם גבוהה מהממוצע בדרום מזרח דרום אמריקה, מזרח אפריקה המשוונית ודרום ארצות הברית.
לה ניניה גורמת לתנאים רטובים מהרגיל בדרום אפריקה מדצמבר עד פברואר, ובמקביל היא מביאה לתנאים יבשים מהרגיל במזרח אפריקה המשוונית.
השפעות אל ניניו על הגשמים באפריקה הדרומית שונות בין אזורי הגשמים בקיץ לחורף.
אזורי גשמי חורף נוטים לקבל כמות גשם גבוהה מהרגיל, ואזורי גשמי קיץ נוטים לקבל פחות גשם.
ההשפעה על אזורי הגשמים בקיץ חזקה יותר והובילה לבצורת קשה באירועי אל ניניו חזקים.
טמפרטורות פני הים מול החופים הדרומיים והמערביים של דרום אפריקה מושפעות מ-ENSO באמצעות שינויים בעוצמת הרוח על פני השטח.
במהלך אל ניניו, הרוחות הדרום-מזרחיות המניעות העלאת מי עומק חלשות יותר, מה שגורם למים חמים מהרגיל בחופים, בעוד שבמהלך לה ניניה אותן רוחות נושבות בעוצמות חזקות יותר, וגורמות לקירור מי החוף.
השפעות אלו על הרוחות הן חלק מהשפעות בקנה מידה גדול על האוקיינוס האטלנטי הטרופי ומערכת הלחץ הגבוה של דרום האוקיינוס האטלנטי, וכן על שינויים בדפוס הרוחות המערביות באזורים דרומיים יותר.
יש השפעות נוספות שאינן ידועות כקשורות ל-ENSO בעלות חשיבות דומה.
חלק מאירועי ENSO אינם מובילים לשינויים הצפויים.
קשרי ENSO רבים קיימים בקווי הרוחב הדרומיים הגבוהים סביב אנטארקטיקה.
באופן ספציפי, תנאי אל ניניו גורמים לאנומליות לחץ גבוה מעל ים אמונדסן ומעל ים בלינגסהאוזן, מה שמוביל לירידה בכמות קרח הים ועלייה בשטפי החום לכיוון הקוטב במגזרים אלה, כמו גם בים רוס.
מהצד השני, ים ודל נוטה דווקא להתקרר ולהכיל יותר קרח ים במהלך אל ניניו.
אנומליות החימום והלחץ האטמוספירי הפוכות לחלוטין מתרחשות במהלך לה ניניה.
דפוס שונות זה ידוע בתור מצב דיפול אנטארקטי, אם כי התגובה האנטארקטית לאילוץ ENSO אינה נפוצה בכל מקום.
בדרום מערב אסיה, במהלך עונת הגשמים (נובמבר עד אפריל), כמות המשקעים מוגברת בשלב אל ניניו, ופוחתת בשלב לה ניניה.
במהלך שנות אל ניניו: כאשר מים חמים מתפשטים ממערב הפסיפי ומהאוקיינוס ההודי למזרח הפסיפי, הם נושאים איתם גשם, וכך גורמים לבצורת נרחבת במערב האוקיינוס השקט, ולגשמים במזרחו, שבשגרה נשאר יבש.
חודש פברואר היבש ביותר שסינגפור חוותה מאז החלו הרישומים בשנת 1869, התרחש בשנת 2010 עת נמדדו 6.3 מילימטר גשם בלבד.
הבאים ברשימת חודשי פברואר היבשים ביותר הם אלה של שנת 1968 ומקבילו מ-2005, כאשר כמות הגשמים שנמדדה עמדה על 8.4 מ"מ.
במהלך שנות לה נינה, היווצרות ציקלונים טרופיים, יחד עם מיקום הרכס הסובטרופי, זזה מערבה על פני מערב האוקיינוס השקט, מה שמביא להגברת איום הפגיעה של סופה טרופית בסין.
בחודש מרץ של שנת 2008, פאזת לה נינה גרמה לירידה של בטמפרטורות פני הים מעל דרום מזרח אסיה.
כמו כן, הדבר גרם לגשמים עזים מעל הפיליפינים, אינדונזיה ומלזיה.
ברוב רחבי היבשת, לאל ניניו וללה נינה השפעה רבה יותר על שונות האקלים מכל גורם אחר.
קיים מתאם חזק בין עוצמת אירועי לה ניניה ובין כמות המשקעים: ככל שטמפרטורת פני הים וההפרשים של האוסילציה הדרומית ביחס למצב הרגיל גדולים יותר, כן השינוי בכמות המשקעים גדול יותר.
במהלך אירועי אל ניניו, הסטת כמות המשקעים הרחק ממערב האוקיינוס השקט עשויה לגרום לירידה בכמות המשקעים ברחבי אוסטרליה.
מעל חלקה הדרומי של היבשת, ניתן לתעד טמפרטורות חמות מהממוצע כיוון שמערכות מזג האוויר ניידות יותר, ויש פחות אזורים החסומים על ידי מערכות לחץ גבוה.
תחילתו של המונסון ההינדי-אוסטרלי בחלקה הטרופי של אוסטרליה מתעכב בין שבועיים לשישה, מה שאומר שכמויות המשקעים מופחתות באזורים הטרופיים הצפוניים.
הסיכון לעונת שריפות משמעותית בדרום-מזרח אוסטרליה גבוה יותר לאחר אירוע אל ניניו, במיוחד כשהוא משולב עם אירוע דיפול חיובי באוקיינוס ההודי.
השפעות ENSO באוסטרליה נוכחות ברוב חלקי היבשת, במיוחד בצפון ובמזרח, והן אחד מהגורמים העיקריים שמשפיעים על האקלים בה.
אוסטרליה, הקשורה לאנומליות עונתית באזורים רבים בעולם, היא אחת היבשות המושפעות ביותר, וחווה בצורות נרחבות לצד תקופות רטובות משמעותיות הגורמות לשיטפונות גדולים.
קיימים שלושה שלבים - אל ניניו, לה ניניה ונייטרלי, המסייעים להסביר מצבים שונים של ENSO.
מאז 1900, תועדו 28 אירועי אל ניניו ו-19 אירועי לה ניניה באוסטרליה, כולל אירוע אל ניניו של 2023, שהוכרז ב-17 בספטמבר 2023. האירועים נמשכים בדרך כלל 9 עד 12 חודשים, אך חלקם יכולים להימשך שנתיים, אם כי מחזור ה-ENSO פועל בדרך כלל על פני תקופה של שנה עד שמונה.
במהלך שנות לה ניניה, החוף המזרחי של אוסטרליה חווה גשמים בכמות שעולה על הממוצע, אשר בדרך כלל יוצרים שיטפונות מזיקים עקב רוחות סחר מזרחיות חזקות יותר הנושבות מהאוקיינוס השקט לכיוון אוסטרליה, ובכך מגבירים את הלחות במדינה.
לעומת זאת, אירועי אל ניניו יהיו קשורים להיחלשות, או אפילו לנסיגה, של רוחות הסחר השוררות, וזו תביא לירידה בלחות האטמוספירית במדינה.
רבות משריפות היער הקשות ביותר באוסטרליה מלוות באירועי ENSO, ויכולות להיות מוחמרות תחת דיפול חיובי באוקיינוס ההודי, שם הן נוטות לגרום לאקלים חם, יבש וסוער.
השפעות תופעת האל ניניו על אירופה שנויות במחלוקת, מורכבות וקשות לניתוח, שכן הן אחד מתוך מספר גורמים המשפיעים על מזג האוויר ברחבי היבשת, וגורמים אחרים עשויים להמם את האות.
לָה נינה גורמת בעיקר להשפעות הפוכות מאלו שמקושרות עם אל ניניו: משקעים גבוהים מהממוצע ברחבי צפון המערב התיכון, צפון הרי הרוקי, צפון קליפורניה והאזורים הדרומיים והמזרחיים של צפון מערב האוקיינוס השקט.
בינתיים, כמות המשקעים במדינות הדרום-מערביות והדרום-מזרחיות, כמו גם בדרום קליפורניה, נמוכה ביחס לממוצע.
זה גם מאפשר התפתחות הוריקנים רבים חזקים מהממוצע באוקיינוס האטלנטי מצד אחד, וכמות פחותה באוקיינוס השקט מהצד השני.
ENSO מקושר לגשמים מעל פוארטו ריקו.
במהלך אל ניניו, כמות השלג גדולה מהממוצע ברחבי הרי הרוקי הדרומיים, כמו גם ברכס הרי סיירה נבדה, אך היא נמוכה מהרגיל במידה רבה ברחבי מדינות המערב התיכון העליון והאגמים הגדולים.
במהלך לה ניניה, כמות השלג גבוהה מהרגיל בצפון מערב האוקיינוס השקט ובמערב האגמים הגדולים.
בקנדה, באופן כללי אירוע לה נינה יגרום לחורף קריר ומושלג יותר, דוגמת כמויות השלג (שכמעט ושברו שיאים) שנרשמו בלה נינה של חורף 2007–2008 במזרח המדינה.
באביב 2022, פאזת לה נינה גרמה למשקעים גבוהים מהממוצע ולטמפרטורות נמוכות מהממוצע במדינת אורגון.
אפריל היה אחד החודשים הגשומים ביותר שתועדו, והשפעות לה נינה היו צפויות להימשך גם בקיץ, הגם שבעוצמה פחותה.
ברחבי צפון אמריקה, ההשפעות העיקריות של אל ניניו על הטמפרטורה והמשקעים מתרחשות בדרך כלל בששת החודשים שבין אוקטובר למרץ.
בפרט, ברוב קנדה יש לרוב חורפים ואביבים מתונים מהרגיל, למעט מזרח המדינה, שם לא מתרחשות השפעות משמעותיות.
בתוך ארצות הברית, ההשפעות שנצפו בדרך כלל במהלך תקופת ששת החודשים כוללות תנאים לחים מהממוצע לאורך חוף המפרץ שבין טקסס לפלורידה, בעוד שתנאים יבשים יותר נצפים בהוואי, נהר אוהיו, צפון מערב האוקיינוס השקט, ובהרי הרוקי.
מחקרים על אירועי מזג אוויר עדכניים יותר מעל קליפורניה ודרום מערב ארצות הברית מצביעים על כך שיש קשר משתנה בין אל ניניו לבין כמות משקעים הגבוהה מהמוצע, שכן הדבר תלוי במידה רבה בעוצמת האל ניניו, כמו גם בגורמים אחרים.
למרות שבהיסטוריה הן נקשרו עם גשמים רבים בקליפורניה, השפעות אל ניניו תלויות יותר באופן האירוע מאשר נוכחותו או היעדרותו, שכן רק אירועים "מתמשכים" מובילים לכמות גשם גבוהה באופן עקבי.
ברחבי אלסקה, אירועי לה ניניה מובילים לתנאים יבשים מהרגיל, בעוד שאירועי אל ניניו אינם קשורים לתנאים יבשים או רטובים.
במהלך אירועי אל ניניו, צפויה כמות משקעים מוגברת בקליפורניה עקב מסלול סופה (Storm track) אזורי דרומי יותר.
במהלך לה ניניה, כמות משקעים מוגברת מוסטת לאזור צפון מערב האוקיינוס השקט (פסיפיק נורת' ווסט) עקב מסלול סופה צפוני יותר.
במהלך אירועי לה ניניה, מסלול הסופה זז צפונה מספיק כדי לתמוך בתנאי חורף רטובים מהרגיל (הבאים לידי ביטוי בהגברת ירידת שלגים) במדינות המערב התיכון, כמו גם בקיצים חמים ויבשים.
במהלך תקופת אל ניניו, מתועדת ירידת כמות משקעים מוגברת לאורך חוף המפרץ ודרום מזרח ארצות הברית עקב זרם סילון קוטבי חזק, הממוקם דרומית ממקומו הרגיל.
במהלך פרקי אל ניניו, ניו זילנד נוטה לחוות רוחות מערביות חזקות או תכופות יותר מהרגיל במהלך עונת הקיץ, תופעה שמובילה לסיכון מוגבר ליצירת תנאים יבשים מהרגיל לאורך חופה המזרחי.
מנגד, בחוף המערבי יורד יותר גשם מהרגיל, בגלל אפקט המחסום של רכסי הרי האי הצפוני והרי האלפים הדרומיים.
פיג'י חווה בדרך כלל תנאים יבשים מהרגיל במהלך שלב אל ניניו, מה שעלול להוביל להתפתחות בצורת באיים.
עם זאת, ההשפעות העיקריות על מדינת האי מורגשות כשנה לאחר שהאירוע מתבסס.
בתוך איי סמואה, נמדדים גשמים נמוכים מהממוצע, וכן טמפרטורות גבוהות מהרגיל במהלך אל ניניו, מה שעלול להוביל לבצורות ולשריפות יער.
השפעות נוספות כוללות ירידה בגובה פני הים, אפשרות להלבנת אלמוגים בסביבה הימית, וסיכון מוגבר לפגיעת ציקלון טרופי בסמואה.
בסוף החורף ובאביב, במהלך אל ניניו, ניתן לצפות לתנאים יבשים מהממוצע בהוואי.
ממוצע משקעים במהלך העונה היבשה בגואם נמוך מהרגיל בזמן אל ניניו מחד, ומאידך ההסתברות לציקלון טרופי גדולה פי שלושה מהרגיל, כך שאירועי גשם קיצוניים קצרי מועד אפשריים.
בסמואה האמריקאית ממוצע המשקעים עולה בשיעור של כ-10 אחוזים מעל הממוצע, בעוד שאירועי לה ניניה קשורים לירידה בכמות המשקעים הממוצעת בשיעור של כ-10 אחוזים מתחת לנורמה.
לפאזת אל ניניו השפעות ישירות וחזקות על דרום אמריקה.
אל ניניו מקושר לחודשים עם מזג אוויר חם ולח מאוד בין אפריל לאוקטובר לאורך חופי צפון פרו ואקוודור, וגורם לשיטפונות גדולים בכל האירוע חזק או קיצוני.
כיוון שהבריכה החמה של אל ניניו מזינה סופות רעמים מעליה, היא יוצרת כמות גשם מוגברת ברחבי בחלק המזרחי של האוקיינוס השקט (ואף בחלק המזרחי של מרכז האוקיינוס), כולל כמה חלקים מהחוף המערבי של דרום אמריקה.
השפעות אל ניניו על דרום אמריקה ישירות וחזקות יותר מאשר בצפון אמריקה.
אל ניניו מקושר עם תנאים חמים ולחים מאוד בין אפריל לאוקטובר לאורך חופי צפון פרו ואקוודור, וגורם לשיטפונות גדולים כשמדובר באירוע חזק או קיצוני.
ההשפעות במהלך חודשי פברואר-אפריל עשויות להיות קריטיות לאורך החוף המערבי של דרום אמריקה.
אירוע אל ניניו מביא להפחתת עליית מי עומק קרים ועשירים בחומרים מזינים ממעמקי האוקיינוס, המקיימים אוכלוסיות דגים גדולות, אשר בתורן מזינות עופות ים רבים, שגלליהן תומכים בתעשיית הדשנים.
הירידה בעליית מי עומק מעלה מובילה להרג דגים מול חופי פרו.
תעשיית הדיג המקומית לאורך קו החוף שנפגע עלולה לסבול במהלך אירועי אל ניניו ארוכי טווח.
תעשיית הדיג הפרואני קרסה במהלך שנות ה-70 עקב דיג יתר בעקבות צמצום באוכלוסיית העפיין הפרואני באירוע אל ניניו של שנת 1972. בעבר היה זה אזור הדיג הגדול בעולם, אולם קריסה זו הובילה לדעיכתו.
במהלך אירוע 83–1982, אוכלוסיות דגי ג'ק מקרל והעפיין הצטמצמו, הצדפות גדלו במים חמים יותר, דגי המרלוזה עוקבים אחר מים קרים יותר במורד המדרון היבשתי, בעוד שרימפס וסרדינים נעו דרומה, כך שחלק מהשלל פחת, בעוד שחלקו האחר גדל.
סוס מקרל גדל באזור במהלך אירועים חמים.
שינוי מיקומים וסוגי דגים עקב תנאים משתנים יוצרים אתגרים לתעשיית הדיג.
סרדינים פרואנים עברו במהלך אירועי אל ניניו לאזורים השייכים לצ'ילה.
תנאים אחרים גורמים לסיבוכים נוספים, כגון הגבלות על אזורי הדיג עבור דייגים עצמאיים וציי סירות תעשייתיים שממשלת צ'ילה הטילה בשנת 1991.
במהלך שנים המאופיינות כשנות אל ניניו, דרום ברזיל וצפון ארגנטינה חווים גם הם תנאים רטובים ביחס לרגיל, בעיקר במהלך האביב ותחילת הקיץ.
מרכז צ'ילה חווה חורף מתון עם גשמים רבים, ורמת האלטיפלאנו הפרואני-בוליביאני חשופה לעיתים לאירועי שלג חורפיים יוצאי דופן.
מזג אוויר יבש וחם יותר מתרחש בחלקים מאגן נהר האמזונס, קולומביה ומרכז אמריקה.
במהלך תקופת לה נינה, בצורת משפיעה על אזורי החוף של פרו וצ'ילה.
מדצמבר עד פברואר, האזור הצפוני של ברזיל רטוב יותר מהרגיל.
לָה נינה גורמת בנוסף גם לירידת כמויות גשמים גבוהות מהרגיל בהרי האנדים המרכזיים, מה שבתורו גורר שיטפונות קטסטרופליים ב-Llanos de Mojos של מחוז Beni, בוליביה.
איי גלאפגוס הם שרשרת איים געשיים, הממוקמים במרחק של כמעט 600 מייל מערבית לחופי אקוודור במזרח האוקיינוס השקט.
איים אלה תומכים במגוון רחב של מינים יבשתיים וימיים.
המערכת האקולוגית מבוססת על רוחות הסחר הרגילות המשפיעות על עליית מים קרים ועשירים בחומרים מזינים לאיים.
במהלך אירוע אל ניניו, רוחות הסחר נחלשות ולעיתים נושבות ממערב למזרח, מה שגורם לזרם המשווה להיחלש, מה שמביא להעלאת טמפרטורות המים בפני השטח, וגורר הפחתה בכמות החומרים המזינים במים המקיפים איים אלה.
אל ניניו גורם למפל טרופי המשפיע על מערכות אקולוגיות שלמות, החל מיצרנים ראשוניים וכלה בבעלי חיים קריטיים כמו כרישים, פינגווינים ואריות ים.
השפעות אל ניניו עלולות להזיק לאוכלוסיות שלעיתים קרובות גוועים ברעב בשנים אלו.
התאמות אבולוציוניות מהירות מוצגות בקרב קבוצות בעלי חיים במהלך שנות אל ניניו על מנת להביא למיתון תנאי אל ניניו.
ישנן ראיות מוצקות לקיום אירועי אל ניניו בתחילת תקופת ההולוקן, לפני 10,000 שנים.
מודים שונים של אירועים דמויי ENSO תועדו בארכיונים פליאו-אקלימיים, המראים שיטות הפעלה שונות, משובים ותגובות סביבתיות למאפיינים הגאולוגיים, האטמוספיריים והאוקיינוגרפיים של התקופה.
ניתן להשתמש ברשומות הפליאולוגיות הללו כדי לספק בסיס איכותי לשיטות שימור.
מדענים מצאו גם חתימות כימיות של טמפרטורות פני ים גבוהות יותר, ועלייה במשקעים שנגרמו על ידי אל ניניו בדגימות אלמוגים מלפני כ-13,000 שנים.
במחקר פליאו-אקלימי שפורסם בשנת 2024, המחברים מציעים כי לאל ניניו הייתה השפעה חזקה על אקלים החממה של כדור הארץ במהלך אירוע הכחדת פרם-טריאס.
התגברות עוצמת ומשך אירועי אל ניניו נקשרו עם פעילות געשית פעילה, שהביאה למות צמחייה, עלייה בכמות הפחמן הדו-חמצני באטמוספירה, התחממות משמעותית והפרעות במחזור מסות האוויר.
תנאי ENSO התרחשו במרווחים של שנתיים עד שבע שנים במהלך 300 השנים האחרונות לפחות, הגם שרובם היו חלשים.
ייתכן שאירוע אל ניניו הוביל לקריסת תרבות המוצ'ה ותרבויות פרואניות פרה-קולומביאניות אחרות.
מחקר שנערך לאחרונה מצביע על כך שאפקט חזק של אל ניניו בין השנים 1789 ו-1793 גרם לתנובת יבולים נמוכה באירופה, מה שסייע בתורו להצתת המהפכה הצרפתית.
מזג האוויר הקיצוני שנוצר על ידי אל ניניו בשנים 1876–1877 הוביל לרעב של 1876, שהיה הרעב הקטלני ביותר במאה ה-19. רעב זה לבדו הוביל למוות של עד 13 מיליון בני אדם בצפון סין.
התופעה עוררה עניין זה מכבר בשל השפעותיה על תעשיית הגואנו, ועל מפעלים אחרים התלויים בפריון הביולוגי של הים.
ישנו תיעוד כי כבר בשנת 1822, ציין הקרטוגרף ג'וזף לרטיג, מהפריגטה הצרפתית לה קלורינדה (La Clorinde) תחת הברון מקאו, את ה"זרם הנגדי" ואת היעילות בניצולו לצורך שייט דרומה לאורך החוף הפרואני.
בשנת 1888, צ'ארלס טוד (Charles Todd) הציע שבצורות בהודו ובאוסטרליה נוטות להתרחש בו זמנית; נורמן לוקייר (Norman Lockyer) גם כן ציין זאת בשנת 1904. קשר בין אל ניניו לשיטפונות דווח בשנת 1894 על ידי ויקטור אגיגורן (Victor Eguiguren, 1852–1919) ובשנת 1895 על ידי פדריקו אלפונסו פזט (Federico Alfonso Pezet, 1859–1929).
בשנת 1924, גילברט ווקר (Gilbert Walker, על שמו נקרא מחזור ווקר) טבע את המונח "תנודה דרומית".
הוא ואחרים (כולל המטאורולוג הנורווגי-אמריקאי Jacob Bjerknes) זוכים בדרך כלל לקרדיט על זיהוי אפקט אל ניניו.
אירוע אל ניניו הגדול של 1982-83 הוביל לעלייה בעניין מצד הקהילה המדעית.
תקופת 95–1990 הייתה יוצאת דופן בכך שאל ניניו התרחש לעיתים רחוקות ברצף כה מהיר.
אירוע אל ניניו עוצמתי במיוחד בשנת 1998 גרם למותם של כ-16% ממערכות השוניות בעולם.
האירוע הביא לחימום זמני של טמפרטורת האוויר בשיעור של כ-1.5מעלות צלזיוס, בהשוואה לעלייה הרגילה של 0.25 מעלות צלזיוס הקשורות לאירועי אל ניניו.
מאז, הלבנת אלמוגים המונית הפכה נפוצה ברחבי העולם, כאשר כל האזורים סבלו מ"הלבנה חמורה".
בסביבות שנת 1525, כאשר פרנסיסקו פיסארו נחת בפרו, הוא ציין ירידת גשמים במדבריות, מה שהיה לתיעוד הכתוב הראשון של השפעות אל ניניו.
תנודת מאדן-ג'וליאן (MJO) היא המרכיב הגדול ביותר בשונות התוך-עונתית (30 עד 90 יום) באטמוספירה הטרופית.
היא התגלתה בשנת 1971 על ידי רולנד מאדן ופול ג'וליאן מהמרכז הלאומי האמריקאי לחקר אטמוספירי (NCAR).
זהו צימוד בקנה מידה גדול בין מחזור אטמוספירי להסעה טרופית עמוקה באטמוספירה.
בניגוד לדפוס עומד כמו ENSO, תנודת מאדן-ג'וליאן היא דפוס תנועה המתפשט מזרחה, במהירות של כ-4 עד 8 מטרים לשנייה, דרך האטמוספירה מעל החלקים החמים של האוקיינוסים ההודי והשקט.
דפוס מחזור כללי זה מתבטא בצורה הברורה ביותר כגשם אנומלי.
יש שונות חזקה משנה לשנה (בין-שנתית) בפעילות תנודת מאדן-ג'וליאנית, עם תקופות ארוכות של פעילות חזקה ואחריהן תקופות בהן התנודה חלשה או נעדרת.
שונות בין-שנתית זו של התנודה קשורה בחלקה ל-ENSO.
באוקיינוס השקט, פעילות חזקה של MJO נצפית לעיתים קרובות 6 עד 12 חודשים לפני תחילת פרק אל ניניו, אך היא כמעט נעדרת במהלך המקסימום של פרקי אל ניניו, בעוד שפעילות MJO בדרך כלל גדולה יותר במהלך פרקי לה ניניה.
אירועים חזקים ב-MJO לאורך סדרת חודשים במערב האוקיינוס השקט יכולים להאיץ התפתחות אל ניניו או לה ניניה, אך בדרך כלל אינם מובילים כשלעצמם להופעת אירוע ENSO חם או קר.
עם זאת, תצפיות מצביעות על כך שאל ניניו 83–1982 התפתח במהירות במהלך יולי 1982 בתגובה ישירה לגל קלווין שהופעל על ידי אירוע MJO בסוף מאי.
יתר על כן, שינויים במבנה ה-MJO עם המחזור העונתי ו-ENSO עשויים להקל על השפעות משמעותיות יותר של ה-MJO על ENSO.
לדוגמה, רוחות השטח המערביות הקשורות להסעה פעילה של MJO חזקות יותר במהלך התקדמות לעבר אל ניניו ורוחות השטח המזרחיות הקשורות לשלב ההסעה המדוכא חזקות יותר במהלך התקדמות לעבר לה ניניה.
באופן גלובלי, השונות הבין-שנתית של ה-MJO נקבעת בעיקר על ידי דינמיקה פנימית אטמוספירית, ולא על ידי תנאי פני השטח.
התנודה העשורית באוקיינוס השקט (Pacific decadal oscillation, PDO ) היא דפוס חזק וחוזר של שונות אקלים בין אוקיינוס לאטמוספירה, שבמרכזה אגן הרחבים הבינוניים של האוקיינוס השקט.
ה-PDO מזוהה כמי שטח חמים או קרים באוקיינוס השקט, מצפון ל-20°N.
במהלך המאה האחרונה, משרעת דפוס אקלים זה השתנתה באופן לא סדיר בקני מידה בין-שנתיים עד בין-עשוריים (כלומר, תקופות זמן של מספר שנים ועד תקופות זמן של מספר עשורים).
ישנן עדויות להיפוכים בקוטביות השוררת (כלומר שינויים במי שטח קרים לעומת מי שטח חמים באזור) של התנודה שהתרחשו בסביבות 1925, 1947 ו-1977; שני ההיפוכים האחרונים תאמו לשינויים דרמטיים בחקלאות מים של דגי אלתית בצפון האוקיינוס השקט.
דפוס אקלים זה משפיע גם על טמפרטורות פני השטח של הים והיבשה מאלסקה ועד קליפורניה.
ENSO יכול להשפיע על דפוס הסירקולציה העולמי אלפי קילומטרים הרחק מהאוקיינוס השקט המשווני דרך "גשר אטמוספירי" (atmospheric bridge).
במהלך אירועי אל ניניו, קונבקציה עמוקה (deep convection ) ומעבר חום לטרופוספירה מוגברים על פני טמפרטורת פני הים החמה באופן חריג.
כפייה טרופית זאת, הקשורה ל-ENSO שיוצרת גלי רוסבי המתפשטים לכיוון הקוטב ומזרחה, ולאחר מכן נשברים חזרה מהקוטב לכיוון הטרופי.
הגלים הפלנטריים נוצרים במקומות מועדפים הן בצפון והן בדרום האוקיינוס, ודפוס הקישוריות נוצר תוך 2–6 שבועות.
דפוסים המונעים על ידי ENSO משנים את טמפרטורת פני השטח, הלחות, הרוח ופיזור העננים מעל צפון האוקיינוס השקט, אשר משנים את חום פני השטח, התנע ושטפי המים המתוקים ובכך גורמים לאנומליות בטמפרטורת פני הים, מליחות ועומק שכבות מעורבות (Mixed layer Deep, MLD).
מצב מרידיונל פסיפי (Pacific Meridional Mode, PMM) הוא מצב אקלים בצפון האוקיינוס השקט.
במצבו החיובי, הוא מאופיין בצימוד רוחות סחר חלשות יותר בצפון מזרח האוקיינוס השקט בין הוואי לבאחה קליפורניה עם אידוי מופחת מעל האוקיינוס, ובכך מעלה את טמפרטורות פני הים; וההפך במצבו השלילי.
צימוד זה מתפתח במהלך חודשי החורף ומתפשט דרום-מערבה לכיוון קו המשווה ומרכז ומערב האוקיינוס השקט במהלך האביב, עד שהוא מגיע לאזור ההתכנסות הבין-טרופי (ITCZ), הנוטה לזוז צפונה בתגובה ל-PMM חיובי.
PMM אינו זהה ל-ENSO, אך ישנן עדויות לכך שאירועי PMM יכולים לעורר אירועי ENSO, במיוחד אירועי אל ניניו במרכז האוקיינוס השקט.
מצב PMM יכול גם לווסת את פעילות ההוריקנים במזרח האוקיינוס השקט ואת פעילות הטייפון במערב האוקיינוס השקט ולשנות את המשקעים ביבשות המקיפות את האוקיינוס השקט.
לדרום האוקיינוס השקט יש מצב דמוי PMM המכונה "מצב מרידיונל דרום האוקיינוס השקט" (South Pacific Meridional Mode, SPMM) המשפיע גם הוא על מחזור ה-ENSO.
בתחילת המאה ה-21, עוצמת אירוע אל ניניו 16–2014 ועונות ההוריקנים והטייפון הפעילות מאוד באוקיינוס השקט בשנת 2018 יוחסו לאירועי PMM חיוביים.
עם ההתחממות הגלובלית האנתרופוגנית, פעילות PMM צפויה לעלות, וכמה מדענים הציעו כי אובדן קרח ים אנטארקטי ובמיוחד ארקטי יגרום לאירועי PMM חיוביים עתידיים.
אל נידו היא רשות מקומית בחלק הצפוני ביותר של מחוז (האי) פאלאוואן, הפיליפינים.
על פי מפקד האוכלוסין של 2024, אוכלוסייתה מונה 51,367 איש.
האזור שמוגן אקולוגית, ומשאביו הטבעיים מנוהלים על ידי הממשל, ידוע בחופי החול הלבנים שלו, שוניות האלמוגים וצוקי אבן הגיר, וכן כשער לארכיפלג בקוויט.
על פי אגדת עם, קבוצת ספרדים הגיעה ושאלהאת הילידים לשמו של המקום.
נאמר שבאותה תקופה, תושבי האזור היו טגלוגים.
מבלי להבין את הספרדים, הטאגלוגים ענו "bakit?".
הספרדים, שחשבו שמילה זו היא התשובה לשאלתם, קראו למקום בקוויט.
מאידך, יש המשערים כי מקור השם הוא במילה הסינית פא-לאו-יו, שמשמעותה "ארץ הנמלים היפים".
אחרים משערים כי מקור המילה הוא במילה הודית "פאלאוואנס" שמשמעותה טריטוריה, כשעוד אחרים עדיין משערים כי מקורה במילה הספרדית "פאראגואה", שכן פאלאוואן דומה למטריה סגורה.
אל ניד היא בעלת היסטוריה המשתרעת על פני עשרות אלפי שנים, המתאפיינת בהתיישבות ילידית, שלטון קולוניאלי וצמיחת תיירות מודרנית.
נוכחות אנושית באל נידו מתוארכת ל-12,000-14,000 שנה אחורה.
ממצא זה אוּשר על ידי מאובנים ואתרי קבורה המתוארכים לתקופה הנאוליתית המאוחרת, אשר ניתן למצוא במערות ובאתרי חפירות ארכאולוגיות רבים המקיפים את העיר, ובמיוחד במערת אילה בעמק השטן בניו איבג'אי .
ממצאים אלה מעידים על התיישבות מוקדמת של ציידים-לקטים.
אתרים כמו מקלט הסלעים "מקאנגיט מאליט נה באטו" (Makangit Maliit na Bato) חושפים קברים בצנצנות וסחורות מתקופת הברזל (בסביבות 500 לפני הספירה עד 900 לספירה), כולל כלי חרס וחרוזים, מה שמעיד על שימוש ממושך בתקופות מאוחרות יותר.
קהילת מסחר בסיבאלטן, המקושרת למבקרים מתקופת שושלת טאנג (618-907 לספירה), מדגישה את הימיות המוקדמת.
סוחרים סינים ביקרו באופן קבוע באזור פאלאוואן בגלל קיני הציפורים האכילות שלו במהלך שושלת סונג (960–1279).
האי הוזכר ברשומות סיניות משנת 1225. ג'או רוקואו , נציב סחר של נמל צ'ואנג'ואו, כתב על האי פאלאויו או ארץ הנמלים היפים, בספרו ג'ו פאן ז'י.
שורשיה של העיירה נעוצים בכפר קטן בשם טאלינדאק בטגבנווה על שם קהילת טגבנווה בברנגיי אבראוואן.
מתישהו במאה ה-16, גלי מהגרים מאיי קויו התיישבו באזור.
מתיישבים ספרדים הקימו יישובי חוף מהמאה ה-16, והשפיעו על האדריכלות והמנהל הציבורי.
במאה ה-19 הם עברו לאזור בו ממוקמות שכונות פובלסיון ומביני של ימינו.
בשנת 1882, טלינדאק הפכה למחוז טייטאי, שהייתה בירת מחוז קלמיאנס לשעבר משנת 1818, ולמחוז קסטיליה, האזור המכונה כיום צפון פאלאוואן, משנת 1858.
המתיישבים הספרדים קראו במקור לאזור "בקוויט".
העיירה נותרה חלק מטייטאי עד 1916, אז הפכה רשמית לעירייה עצמאית.
העירייה החדשה נודעה אז בשם בקוויט.
בשנת 1890, הספרדים שינו את שמה של העיירה לבקוויט.
באותה תקופה, מרכז העיר היה קביגסינג, שנודעה אז בשם אינבנטריו.
משפחות סיניות עברו לאזור בערך באותה תקופה, והתיישבו תחילה בלנגבלנגבן.
לאחר מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים בשנת 1902, האמריקאים ייסדו שלטון אזרחי בצפון פאלאוואן.
הם שינו את שם הפרובינציה לפאראגואה.
בשנת 1903, הפרובינציה אורגנה מחדש, כך שתכלול את החלק הדרומי של הפרובינציה, ושמה שונה לפאלאוואן, כאשר פוארטו פרינססה הייתה בירתה.
האמריקאים גם בנו בתי ספר וקידמו את החקלאות בפרובינציה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, אל נידו (אז עדיין בקוויט) בצפון פלאוואן, שימשה כבסיס גרילה אסטרטגי עבור לוחמי התנגדות אמריקאים ופיליפינים, שהתנגדו לכוחות הכיבוש היפנים.
שטח הגיר המחוספס של האזור, המפרצים הנסתרים והג'ונגלים הצפופים, סיפקו כיסוי אידיאלי לפעולות חשאיות, איסוף מודיעין וטקטיקות התחמקות נגד האויב.
לוחמים מקומיים ניצלו את הגאוגרפיה של אל נידו כדי לבצע חבלה ומארבים, ותרמו למאמצים רחבים יותר של בעלות הברית בזירת האוקיינוס השקט.
שרידים מתקופה זו, כגון חפצים מתקופת המלחמה, נותרו בנוף כסמנים לפעילויות ההתנגדות.
בעוד שמ-אל נידו "נחסך" היקף הזוועות כמו טבח פאלאוואן בפוארטו פרינססה בדצמבר 1944 - שם חיילים יפניים הוציאו להורג 139 שבויי מלחמה אמריקאים באש ובירי - מאמצי הגרילה של האזור הצפוני תמכו בשחרור האי בשנת 1945, על ידי כוחות אמריקאים ובעלי ברית פיליפיניים.
במהלך מבצע ויקטור השלישי, פעולות השחרור התקדמו צפונה, והבטיחו את שחרור פאלאוואן עד סוף אפריל 1945 על רקע לחימה כבדה.
העידן שאחרי מלחמת העולם ה-II והעצמאות
לאחר המלחמה, התיירות זינקה עם אתרי נופש וצלילה רבים, ואזורים מוגנים, כולל אזור המשאבים המוגן המנוהל של אל נידו-טייטאי משנת 1998, המשתרע על פני יותר מ-903,000 דונם.
הפיליפינים קיבלו עצמאות מארצות הברית ב-4 ביולי 1946, באמצעות מעבר מובנה שתואר בחוק טיידינגס-מקדאפי משנת 1934 , לאחר מאות שנים של שלטון קולוניאלי ספרדי ותקופה אמריקאית קצרה, לאחר חוזה פריז משנת 1898.
העירייה החדשה נודעה אז בשם בקוויט, וב-17 ביוני 1954 אושר חוק הרפובליקה מס' 1140, ששינה את שם העיר מבקוויט לשמה הנוכחי - אל נידו, על שם הקינים האכילים של הסיסים לבני-הקן (סיס פפואה) שנמצאו בסדקים בצוקי הגיר שלה.
קינים אלה, נידו בספרדית, המרכיב העיקרי למרק הנידו גורמה, נמכרים בכ-3,000 דולר אמריקאי לקילוגרם.
בשנת 1957 בוצעו שינויים במבנה השלטוני בפלאוואן, שקיימים עד היום בחלוקה המקומית למחוזות ועיירות.
בשנת 1982, משפחת גורדון פתחה אתר נופש קטן באי פנגלוסיאן.
המיזם נמשך רק מספר שנים.
אחריו, בשנת 1983, נפתח אתר צלילה מבוקש באי מינילוק, בבעלות חברת Ten Knots Development Corp.
בשנת 1984, משרד משאבי הטבע של הפיליפינים, הוציא צו מנהלי מס' 518, שהקים מקלט צבים בשטח של 360 קמ"ר באל נידו.
בשנת 1991, האזור התרחב לכל מפרץ בקוויט, לרבות הלגונה הגדולה, והפך לשמורת ים.
אל נידו, הממוקמת בקצה הצפוני של פאלאוואן בפיליפינים, משתרעת על פני 465 קמ"ר של יבשת וכוללת 45 איים ואיונים קטנים בתוך מפרץ בקוויט.
היא גובלת במצר לינאפקאן מצפון, בים סולו ממזרח ובים סין הדרומי ממערב, וכוללת שטח הררי וגבעות עם שפלות מינימליות.
צוקי קארסט מאבן גיר נישאים שולטים בנוף, שנוצרו משוניות אלמוגים עתיקות באמצעות התרוממות קרקע טקטונית, סחף, גשם וגלי אוקיינוס במשך מיליוני שנים.
סלעי משקע אלה, מהתקופה הפרמית עד הפלאוגנית, דומים לתצורות במפרץ הא לונג, וייטנאם, ובקראבי, תאילנד, בשל מיקומם על לוח סונדה.
האזור, המוכר כגיאופארק עולמי של אונסק"ו מאז 2011 וחלק מאזור המשאבים המוגן המנוהל אל נידו-טייטאי, מציג מערכות אקולוגיות ייחודיות, כולל נהרות תת-קרקעיים, לגונות ויערות מגוונים על פני אבן גיר.
האזור מתאפיין בצוקים משוננים דרמטיים המתנשאים ממים צלולים, חופים בתוליים וגבעות מיוערות עם שיפועים של עד 82% בצפון מזרח; האי קאדלאו מחזיק בפסגה הגבוהה ביותר בגובה 640 מטרים.
שטחים מישוריים מינימליים תומכים באדמות חקלאיות מסודרות בין מגדלי קארסט וסביבה ימית כמו מפרץ טייטאי וים הפיליפינים המערבי.
בשנת 2020, יער טבעי כיסה 75% מהקרקע, אם כי לאחרונה חלה ירידה מסוימת בהיקף השטח המיוער.
אל נידו חווה אקלים מסוג 1 עם עונה יבשה מנובמבר עד אפריל ועונה רטובה מיוני עד נובמבר, כשהשיא שלה הוא כמות גשם באוגוסט.
הטמפרטורות הממוצעות נעות בין 22°C ל-33°C, בהשפעת רוחות צפון-מזרחיות, דרום-מערביות ומזרחיות.
יישובים מסוג זה מוגנים מפני המונסון הצפון-מערבי (NW); חלקם מוגנים מרוחות הסחר על ידי רכסי הרים.
עם זאת, הגורם השולט הוא הטופוגרפיה באזורים הפתוחים רק למונסון הדרום-מערבי (SW) ולסופות ציקלוניות.
המערכת האקולוגית של אל נידו מכילה צוקי גיר בני 250 מיליון שנה, 888 מיני דגים, 447 מיני אלמוגים, 114 מיני ציפורים, 5 מיני צבי ים ו-2,645 דונם של יערות מנגרובים.
יש בו 3 אתרי חפירות ארכאולוגיים עיקריים: מערת פאסימבהאן בבגי, ניו איבג'אי; אתר סיבלטן הפתוח בבגי, סיבלטן; ומקלט אילה בסלע בבגי, ניו איבג'אי.
החפירות השנתיות הובילו לגילוי שרידי אדם בני 14,000 שנה, אתרי שריפת גופות בני 9,000 שנה ועצמות טיגריס בני 11,000 שנה בניו איבג'אי, וקהילת מסחר פרה-היספנית בסיבלטן.
מאמצי שימור, כגון שמורות צבים משנת 1984 ושוניות מלאכותיות משנת 2006, מאזנים צמיחה עם שימור.
אל סיד, או אל סיד קמפיאדור (בספרדית: El Cid Campeador; סביבות 1044 – 10 ביולי 1099) הוא כינויו של האביר והגיבור הקסטיליאני רודריגו דיאס דה ויוור (Rodrigo Díaz de Vivar) או רוי דיאס דה ויוור.
רודריגו נודע ברחבי ספרד כ"אל סיד קמפיאדור" ("אדונִי, האלוף").
המילים "אל סיד" מקורן בשפה הערבית, ופירושן "האדון" (السيد - א (ל)-סַיִיד); התואר "קמפיאדור" ניתן לאל סיד בידי מעריצים ספרדים שכן רודריגו אף היה אלוף בתחרויות דו-קרב וייצג את המלך בדו-קרבות על שטחים ("קמפיאדור" משמעותו בספרדית חזקה יותר מהמשמעות הרגילה של "אלוף".
קמפיאדור הוא אדם שלחם וניצח את הלוחמים הטובים ביותר של הצד היריב, בנוכחותם של שני הצבאות).
תאריך לידתו המדויק של אל סיד אינו ידוע, והוא עדיין מהווה נושא למחלוקת בקרב היסטוריונים של ספרד בימי הביניים.
בהתחשב בהשתתפותו בקרב גראוס (1063), סביר שנולד בין שנת 1040 ל-1045. אל סיד נולד בוויוור, עיירה קטנה ליד בורגוס, בירתה של ממלכת קסטיליה.
אביו, דייגו לאינס, נמנה עם האצולה הזוטרה של קסטיליה והיה איש חצר, בירוקרט ואביר (איש חיל הפרשים) שהשתתף בכמה קרבות.
אמו הייתה בת למשפחה אריסטוקרטית; אולם קרוביו לא היו בעלי תפקידים רמים בחצר המלכות.
שני סביו ואביו חתמו על מסמכים מלכותיים, אולם הכמות הקטנה של המסמכים שעליהם הם חתומים מרמזת שהם לא היו אנשי שלטון חשובים.
אגדה מפורסמת אודות אל סיד מספרת כיצד הגיע לידיו סוס המלחמה הלבן הנודע שלו בבייקה.
על פי הסיפור, סנדקו של רודריגו, פדרו אל גרנדֶה, היה נזיר במנזר קרטוזיאני.
בהגיע אל סיד לבגרות נתן לו פדרו כמתנה את האפשרות לבחור סוס מתוך עדר סוסים אנדלוסיים.
אל סיד בחר בסוס חלש שנראה לסנדקו בחירה גרועה ביותר, וזה קרא בזעף באוזני אל סיד: "בבייקה!" ("טיפש!").
כך קיבל את שמו הסוס שכיום "מככב" ביצירות רבות אודות אל סיד.
אל סיד הצעיר התחנך אצל משפחת המלוכה הקסטיליאנית מתוך הוקרה לאביו.
הוא גדל בחצרו של המלך פרננדו הראשון ("הגדול"), ושירת את בנו, הנסיך והמלך לעתיד סנצ'ו השני.
כשמת פרננדו ב-1065, המשיך הבן בצעדי אביו והגדיל את שטח שלטונו באופן משמעותי, כשכבש את הערים הנוצריות והמוריות סרגוסה, בדחוס, סביליה וטולדו.
בתקופה זו כבר היה אל סיד בוגר.
בשנת 1067 לחם לצד סנצ'ו נגד המאחז המורי בסרגוסה, והביא את האֶמיר של סרגוסה, אל-מוקטדיר, תחת שלטונו של סנצ'ו.
לפי האגדה, בחר אל סיד לחוס על השליט המורי בתמורה לכך שזה ישבע אמונים למלך פרננדו, ובכך זכה לתואר "אל סיד".
עוד לפני כן, באביב של 1063, לחם בקרב גראוס, שבמהלכו הטיל רמירו הראשון, מלך אראגון, אחיו למחצה של פרננדו, מצור על העיר המורית גראוס, שהייתה על אדמות סרגוסה.
אל-מוקטדיר לחם באראגונזים לצד יחידה מקסטיליה, שכללה את אל סיד.
רמירו הראשון נהרג, והאראגונזים ברחו משדה הקרב.
על-פי אחת האגדות, נלחם אל סיד עם אביר אראגונזי בדו-קרב של אלופים שהמנצח בו היה מעניק לצבאו שליטה על העיר.
אל סיד הרג את יריבו, והניצחון העניק לו את תואר הכבוד "קמפיאדור".
כמו אביו לפניו, במותו (28 בדצמבר 1065) חילק פרננדו את אדמותיו בין ילדיו.
בניו קיבלו את מרבית האדמות: סנצ'ו השני, מלך קסטיליה "החזק", קיבל את קסטיליה ואת המיסים שהועלו מסרגוסה; אלפונסו השישי, מלך לאון, "האמיץ", קיבל את לאון ואת המיסים שהועלו מטולדו; וגרסיה השני, מלך גליסיה קיבל את גליסיה.
בנותיו, אלווירה ואוּרָקָה, קיבלו את טוֹרָה ואת סַמוֹרָה, בהתאמה.
כתושב קסטיליה, אל סיד היה כעת נתינו של סנצ'ו.
סנצ'ו האמין שהוא, בתור בנו הבכור של המלך, צריך היה לרשת את כל אדמותיו.
לאחר שכבש את לאון ואת גרסייה, החל להילחם בכל אחיו ואחיותיו.
יש אומרים כי בשלב זה, לאחר שהוכיח את עצמו כאביר נאמן ואמיץ בקרב נגד האראגונזים, מונה אל סיד ל"נושא הדגל", משרה שנתנה בידיו את הפיקוד על צבאות קסטיליה.
ניצחונות נגד אלפונסו ומותו של סנצ'ו
לאחר שאלפונסו הובס בלנטדה בגבול לאון-קסטיליה בשנת 1068, ושוב בגולפחרה שעל גדות נהר קריון ב-1072, אילץ סנצ'ו את אחיו להימלט לעיר הווסאלים המורית טולדו, שם שלט מאמוּן.
טורה, עירה של אחותו אלווירה, נפלה במהרה, ונדמה היה כי דבר לא יעצור את סנצ'ו.
אולם במהלך המצור על זמורה, עירה של אורקה, הוא נרצח, ב-7 באוקטובר 1072.
רב הנסתר על הנגלה באשר למותו של סנצ'ו.
יש אומרים שהרצח היה תוצאה של ברית בין אלפונסו ואורקה; יש אף שאומרים שהיו ביניהם יחסים של גילוי עריות.
היות שסנצ'ו נהרג רווק וחסר ילדים, עבר כל רכושו לאלפונסו - אותו אדם שבו נלחם.
בקסטיליה נחשד בידי רבים, כנראה בצדק, במעורבות ברצח סנצ'ו.
האגדה מספרת כי האצילים הקסטיליאנים, בראשות אל סיד ותריסר "עוזרים לשבועה", הכריחו את אלפונסו להישבע בפומבי, מול כנסיית גדיאה הקדושה בבורגוס, שלא היה מעורב בקנוניה לרצח אחיו.
יש באגדה זו להצביע על אומץ ליבו של אל סיד, שהרי מעטים היו מעזים לדרוש שבועה כזו ממלך חדש.
השבועה לא השקיטה כליל את חשדותיהם של הקסטיליאנים, ונותרה עוינות רבה בין קסטיליה (ואל סיד) לבין לאון (ואלפונסו).
תפקידו של אל סיד כנושא הדגל נלקח ממנו וניתן ליריבו, הרוזן גרסיה אורדונייס.
במהלך מסעות הקרב שלו ציווה אל סיד פעמים רבות כי יוקראו בפניו ובפני חייליו, בקול רם, ספרים מהקלאסיקה היוונית והרומית על נושאים צבאיים - הן למטרות בידור והן כדי לספק השראה בעת קרב.
לצבאו של אל סיד הייתה גישה ייחודית ומקורית לתכנון אסטרטגי, ומפקדיו קיימו את מה שניתן לכנות ישיבות "סיעור מוחות" לפני כל קרב כדי לדון בטקטיקות אפשריות.
הם עשו שימוש רב באסטרטגיות בלתי-צפויות, ונקטו במה שניתן לכנות כיום "לוחמה פסיכולוגית"; צבאם המתין ליריביו עד שקפאו מפחד, ואז תקף אותם לפתע, או שעשה שימוש בקבוצות קטנות של חיילים למטרות הטעיה והסחה.
אל סיד היה אדם צנוע ולא היסס לקבל הצעות שבאו מקרב חייליו, אם חשבן לראויות.
הוא הכיר בכך שאין הוא חסין מטעות.
האיש ששירת כיועצו הקרוב ביותר היה קרוב משפחה בשם אלוור פאנייס מינאיה.
אל סיד נישא ביולי 1074 לקרובתו של אלפונסו, דוניה חימנה דיאס, בתו של הרוזן מאוביידו.
הנישואין באו כנראה בעקבות הצעתו של אלפונסו, כמהלך שקיווה כי ישפר את היחסים בינו לבין אל סיד.
לחימנה ולאל סיד היו שלושה ילדים.
בנותיהם, כריסטינה ומריה, נישאו שתיהן לבני אצולה: כריסטינה לרמירו סאנצ'ס, הנסיך ממחוז ארגון; מריה לרמון ברנגר השלישי, הרוזן מברצלונה.
בנו של אל סיד, דייגו רודריגס, נהרג כשלחם בפולשים המוסלמים מצפון אפריקה, המוראביטון, בקרב קונסואגרה (1097).
נישואיו שלו ושל בנותיו העלו את קרנו של אל סיד משום שקישרו אותו בקשרי משפחה עם משפחת המלוכה; עד היום ישנם מלכים המתפארים בשושלת יוחסין המגיעה עד משפחת אל סיד.
בנוסף לתפקידיו הצבאיים שירת אל סיד תחת אלפונסו גם כשופט.
הוא ניהל במהלך חייו ארכיון פרטי, ובו היו מצויים עותקים של מכתבים ששלח ושל תעודות חשובות שחתם עליהן כחלק מפעילותו בשירות המלך.
בקרב כברה (1079) ליכד אל סיד את כוחותיו והביס את האמיר עבד-אללה מגרנדה ובן-בריתו גרסיה אורדונייס.
אולם, מסעו הבלתי-מאושר של אל סיד לגרנדה הרתיח את אלפונסו, שגירשו.
אולם הגלות לא הייתה סופו של אל סיד, לא פיזית ולא מבחינת חשיבותו.
ב-1081 הציע אל סיד, שפעל כעת כשכיר-חרב, את שירותיו למלך המורי של סרגוסה, אל מותאמין; הוא שירת אותו ואת יורשו, אל מותאמין השני.
ראשית פנה לברצלונה, שם האחים רמון ברנגר השני (רוזן ברצלונה בין השנים 1076–1082) וברנגר רמון השני (1076–1097) סירבו לקבלו לשירותם.
אז נסע לסרגוסה ובה זכה לקבלת פנים חמה יותר.
הממלכה הייתה מחולקת בין אל מותאמין (1081–1085) ששלט בסרגוסה גופא לבין אחיו אל מונדהיר, ששלט בלרידה ובטורטוסה.
אל סיד עמד לשירותו של אל מותאמין והגן בהצלחה על סרגוסה מפני התקפותיהם של אל מונדהיר, סנצ'ו הראשון מארגון, ורמון ברנגר השני, שאף נפל בשביו לזמן קצר ב-1082.
ב-1086 החלה הפלישה הגדולה של המוראביטון לספרד דרך ומסביב לגיברלטר.
המוראביטון, תושבים ברבריים של מרוקו ואלג'יריה של ימינו, הובלו בידי יוסוף הראשון, שנודע גם כיוסוף אִבן תָשוּפין.
הם נתבקשו לעזור להגן על המורים מפני אלפונסו.
הקרב גדול, קרב א-זלאקה, התרחש ביום שישי, 23 באוקטובר 1086, בסגראחאס.
האנדלוסים המורים, ובכלל זה הצבאות של בנדחוס, מאלגה, גרנדה, וסביליה, הביסו את הצבאות המאוחדים של לאון, אראגון, וקסטיליה.
לאחר תבוסתו המוחצת החזיר אלפונסו לשירותו את הגנרל הנוצרי הזמין הטוב ביותר - אל סיד הגולה.
ואכן, מסמכים מראים שאל סיד היה בחצר המלך ביולי 1087.
בערך בתקופה זו החל אל סיד, בראש צבא משולב של נוצרים ומורים, לפעול כדי לבנות לעצמו אחוזה פאודלית משלו בעיר ולנסיה שעל חוף הים התיכון.
הראשון היה ברנגר רמון השני, שכעת כיהן כשליט יחיד בברצלונה הקרובה.
במאי 1090 הביס אל סיד את ברנגר בקרב לבר ושבה אותו.
ברנגר נפדה תמורת כופר, אך מאוחר יותר נשלח לגלות בירושלים, במסגרת מסע הצלב הראשון, לאחר שלא הצליח להוכיח את חפותו באשמת מעורבותו ברצח אחיו, רמון ברנגר ה-2.
אחיינו, רמון ברנגר השלישי, נישא למריה, בתו הצעירה של אל סיד, כדי למנוע סכסוכים עתידיים.
אל סיד צבר אט-אט השפעה בוולנסיה, שנשלטה בידי אל קאדיר.
באוקטובר 1092 התחולל מרד בוולנסיה, בהנהגתו של אִבן ג'אהאף, השופט הראשי בעיר, ואל סיד החל במצור עליה.
המצור נמשך מספר שנים; ניסיון שנעשה לשבור אותו בדצמבר 1093 נכשל.