tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האידאולוגיה גובשה לראשונה בשנת 1933 בשם "עשרת החוקים של החוק של ינטה" על ידי הסופר הדני-נורווגי ברומן הסאטירי שלו "נמלט חוצה את עקבותיו".
אך בפועל הגישה עצמה ישנה יותר ומשקפת נורמות חברתיות שנהגו בתרבות הנורדית מאות שנים קודם לכן.
ישנם עשרה חוקים בחוק של ינטה שהגדיר סנמוסה, עשרת הכללים המנחים:
אסור לך לחשוב שאתה משהו מיוחד.
אסור לך לחשוב שאתה טוב כמונו.
אסור לך לחשוב שאתה חכם יותר מאתנו.
אסור לך לדמיין את עצמך טוב יותר מאתנו.
אסור לך לחשוב שאתה יודע יותר מאתנו.
אסור לך לחשוב שאתה חשוב מאתנו.
אסור לך לחשוב שאתה טוב בשום דבר.
אסור לך לחשוב שמישהו דואג לך.
אסור לך לחשוב שאתה יכול ללמד אותנו דבר.
הצגת החוקים בספרו של אקסל סנמוסה וביקורתו על החברה
חוק ינטה נראה מאוד "זוהר" באידיאל ולעומת זאת לעיתים החוקים שימשו גם להצדקה של סחיטה כספית ופיתוי למעשים פליליים.
שימוש ב"חוק ינטה" יכול להיות גם אמצעי ההגנה הטוב ביותר בחברה אשר מקדשת אותו.
לדוגמה: מעסיק יכול להפלות אדם אשר מנסה להתקבל לעבודה רק על פי מידת אמונתו בחוק ינטה, כי הוא "חורג מהנורמה".
הרומן של סנמוסה מתחיל בעיר הבדיונית והקטנה "ינטה".
את מאפייניה של העיר הוא עיצב בדמותה של עיר הולדתו, שם הרגיש כי אף אחד לא היה אנונימי ו"וכולם הכירו את כולם" (סגנון חיים האופייני לעיירות וקהילות קטנות).
הרומן של סנמוסה תיאר את חיי מעמד הפועלים בעיירה הבדיונית ינטה.
לאחר פרסום הרומן והצלחתו המסחררת, הוא כתב כי "אנשים רבים רואים ב"ינטה" עיר הולדתם, גם אם היא לא באמת כזאת, הם פשוט מרגישים שייכים לשם".
החוק של ינטה עצמו תואר בספרו של סנמוסה על מנת לבקר את החברה באופן כללי.
אך אנשים לא הבינו זאת והשתמשו בו כדי לבקר אנשים שרוצים לפרוץ מהקבוצות החברתיות שלהם ולהגיע למעמד גבוה יותר.
לעומת זאת בחברה אשר דוגלת ב"חוק של ינטה", אנשים אשר לא דוגלים בחוק של ינטה לא מתקבלים יפה מאחר שהחוק של ינטה מבקר אי התאמה לקבוצה מסוימת, והוא מגדיר עשיית דברים חריגים ושאפתנות אישית כלא ראויים ולא הולמים ולפיכך אוסר אותם.
בקהילה "ינטית" נדמה שמעשיהם ואמונותיהם של המתנגדים - נוגדים את רצונה הקהילתי של העיר לשמור על הרמוניה, יציבות חברתית ואחידות.
חוקי ינטה מתקבלים בחברה כדרך התנהגות שעוזרת לאדם להתאים את עצמו לחברה ולעיתים במקרים קיצוניים יותר במדינות אלה הדבר בא לידי ביטוי בדרכים כמו אופן לבוש דומה או סוג המכונית שבבעלותך ואפילו עד קניית מוצרים זהים לבית.
הכל על מנת להתאים את עצמך לחברה שאתה חי בה ולא להיות שונה.
בדיוק כך, בעוד שהכוונה המקורית של סנמוסה שהייתה לבקר את החברה הינטית על האמונה העיוורת שלהם ב"חוק של ינטה", התוצאה של הרומן שכתב הייתה שימוש של "הינטרים" בחוק של ינטה כדי לבקר אנשים שרוצים לפרוץ מהקבוצות החברתיות שלהם ולהגיע למעמד גבוה יותר.
השפעות החוק של ינטה ברחבי העולם
קים אורלין קנטרדג'ייב הוא פוליטיקאי נורווגי ויועץ חינוכי אשר טוען כי "החוק של ינטה" נלמד בבתי הספר כקוד חברתי על מנת לעודד דינמיקה קבוצתית ושיתופיות.
בסקרים שנעשו התברר כי "אחוזי השמחה" של מדינות נורדיות גבוה בהרבה מאלה של אחרות, קנטרדג'ייב טען כי הסיבה לכך הוא היישום של חוק ינטה על החברה.
באוניברסיטת קולג' שבלונדון נערך מחקר על מנת לבדוק את הקשר בין ציפיות נמוכות לרמת האושר של סטודנטים.
הסטודנטים חולקו לשתי קבוצות ובכל קבוצה המשתתפים התבקשו לבצע בחירות מסוימות במשחק קבלת החלטות.
בקבוצה הראשונה הובטח להם מעין תגמול כספי קטן מראש על ביצוע בחירות מסוימות בעוד שחברי הקבוצה השנייה לא ציפו לקבל דבר על ההחלטות שלהם.
חוקר מדעי המוח רוב רוטלדג' שהיה אחראי על הניסוי, סרק באמצעות MRI את מוחם של המשתתפים לאחר המשחק וגילה כי התוצאות הראו שאנשים היו מאושרים יותר כאשר קיבלו פרס שהם לא ציפו לו מאשר כשקיבלו אותו שקיבלו.
"ציפיות נמוכות גורמות לסבירות גבוהה יותר שהתוצאה שתקבל תעלה על ציפיות אלה ותשפיע לטובה על רמת האושר שלך", כתב רוטלדג'.
עם זאת, בסקנדינביה היו גם מאמרים המקשרים בין החוק של ינטה לשיעורי התאבדות גבוהים.
מטעם הציבור בסקנדינביה ונורווגיה התרחשו תגובות חריפות כנגד החוק של ינטה ובנורווגיה בשנת 2005 אף נעשה אקט מחאתי כאשר מישהו הציב קבר ל"חוקי ינטה" והכריז על מותם.
עם זאת, הציבור היה בספק שהחוקים אי פעם ייעלמו מהתודעה מכיוון שהם מושרשים היטב בחברה כבר הרבה מאוד זמן.
נוסף על כך, בדרך כלל כאשר נואמים בארצות הנורדיות, מקובל להשתמש ב"חוק של ינטה" כמונח מדגיש דבקות בקולקטיב.
מאחר ש"החוק של ינטה" הוא מונח סוציולוגי מוכר וידוע לציון גישה חברתית של אי-הסתייגות כלפי ביטויים של אינדיבידואליות והצלחה אישית.
החוק להגברת האכיפה של דיני העבודה נחקק ב-19 בדצמבר 2011 במטרה להרחיב את הפיקוח הממשלתי על חברות קבלני כוח אדם ולשפר את אכיפת זכויותיהם של עובדי קבלני שירותים המועסקים בענפי הניקיון, השמירה, האבטחה וההסעדה באמצעות הטלת אחריות מינהלית, אזרחית ופלילית על מזמיני השירות בענפים אלו לפיקוח על זכויות עובדי הקבלן.
החוק נכנס לתוקפו ב-19 ביוני 2012. האחריות המוטלת במסגרת החוק על מזמיני השירות, פחותה מזו המוטלת על קבלני השירותים עצמם המעסיקים את העובדים ישירות.
בין היתר, מאפשר החוק למינהל הסדרה ואכיפה במשרד העבודה להטיל עיצומים כספיים על מעסיקים ועל מזמיני השירותים, הנעים בין 2,550 ל-35.7 אלף שקלים בהתאם לחומרת העבירות.
המשרד אף מאפשר לדווח על מעסיקים המפרים את חובותיהם על פי החוק.
העיצומים הכספיים אף מתפרסמים בהתאם לחוק באתר משרד העבודה.
בנוסף, חושף החוק גם את מזמיני השירות לתביעות אזרחיות של עובדי קבלן שעבדו בחצריהם במידה וזכויותיהם קופחו, ואף מטיל אחריות פלילית על מנכ"ל או מנהל ברשות ציבורית בגין הפרות מסוימות של חוקי העבודה כלפי עובדי קבלן בחצריו.
החוק מחדד כי על הקבלן תחול אחריות אזרחית ופלילית במידה ובחוזה שנחתם מול הקבלן לא פורטו בכתב רכיבי השכר שישלם הקבלן לעובדיו וכן עלות השכר המינימלית (כולל הצהרת הקבלן על עלויות נוספות, כולל רווח), או במקרה ששילם לקבלן בפועל סכום הנמוך מערך שעות העבודה של העובדים.
זאת, על מנת למנוע מצבים של 'מכרזי הפסד' בהם מתחייב הקבלן לספק שירות תמורת סכום הנמוך מהחובות שלו כלפי העובדים מה שיגרור אותו לפגוע בזכויותיהם.
בשנת 2023 תיקן משרד העבודה את התקנות המבהירות את ערך השעה בהקשר זה עבור עובדי קבלן בענפי הניקיון, השמירה וההסעדה.
כדי להימנע מהענישה שבחוק, על המעסיקים להפעיל אמצעי בקרה שיאפשרו להם לוודא עמידה בהוראות החוק.
בין היתר נקבע כי מזמין שירות חייב לקבוע דרך יעילה במקום העבודה למסירת דיווחים על פגיעה בזכויות עובדי הקבלן ולבדיקת הפניות, וליידע את עובדי הקבלן בדבר דרך זו.
בהקשר זה הגדיר החוק גם את התנאים למינוי אדם כ'בודק שכר מוסמך' והסמיך את שר העבודה לקבוע את ההכשרה הנדרשת להסמכה זו.
על אף הגדרת האחריות של מזמיני השירות לזכויות עובדי קבלני השירות בחצריהם, הבהיר החוק כי הוא איננו יוצר יחסי עובד-מעסיק בין מזמין השירות לבין עובדי הקבלן המועסקים אצלו.
החוק נחקק בין היתר בעקבות המחאה החברתית בקיץ 2011, והסכמות שהובילה ההסתדרות עם נשיאות הארגונים העסקיים כבר בשנת 2006, אשר ועדת היגוי של משרד הכלכלה והתעשייה (שהחזיק אז את תיק העבודה) ומשרד האוצר המליצה אף היא ליישם.
טרם חקיקת החוק אף הוביל יו"ר ההסתדרות עופר עיני מאבק וסכסוך עבודה לשיפור תנאי עובדי הקבלן ולצמצום התופעה במגזר הציבורי.
לחוק זה קדם חוק העסקת עובדים על ידי קבלני כוח אדם המגביל העסקתם של עובדי קבלן כוח אדם אצל מזמין שירות לעד 9 חודשים, ומחייב את מזמין השירות לקלוט אותו להעסקה ישירה לאחר מכן - אולם חוק זה לא חל על קבלני שירותים.
תופעת ההעסקה הקבלנית בישראל הלכה והתרחבה החל מתחילת שנות ה-2000, והגיעה לשיעור של 5%–6% מאוכלוסיית העובדים.
עובדים אלו מגיעים על פי רוב משכבות האוכלוסייה החלשות, וחשופים יותר לניצול מאשר עובדים אחרים.
החוק להגברת האכיפה של חוקי העבודה בא לתת לקבוצת עובדים מתרחבת זו מענה, בין היתר מתוך הנחה שקבוצה זו תתקשה פעמים רבות לתבוע את זכויותיה בעצמה, ושהליכים משפטיים יהיו פחות נגישים לה.
כשנה לאחר חקיקת החוק דיווח מרכז המחקר והמידע של הכנסת כי מינהל ההסדרה והאכיפה קיבל כ-2,500 תלונות על הפרת זכויותיהם של עובדי קבלן ופתח ב-1,912 תיקים בנושא.
עד סוף אוקטובר 1122 התקבלו החלטות בדבר 700 מעסיקים, ניתנו 1,221 התראות מינהליות ו-156 הודעות על כוונה להטיל עיצומים בסכום כולל של כ-12.5 מיליון שקלים.
בעקבות החקיקה, גם החשב הכללי במשרד האוצר הקים מערך המבצע מדי שנה בדיקה תקופתית של שכרם של לפחות 10% מעובדי קבלני השירותים בתחומי השמירה, הניקיון וההסעדה המועסקים במשרדי הממשלה.
במסגרת הבדיקה מקבל כל קבלן שירותים ציון הנוגע למידת עמידתו בחובותיו כלפי עובדיו, המשפיע על יכולתו להתמודד למכרזים נוספים.
ספקי השירותים נדרשים להצהיר ולהציג דו"ח רואה חשבון המלמד על תיקון הליקויים והשבת הכספים לעובדים.
על אף מערך זה, מדי שנה מאתר המערך הפרות בסכומים כוללים של מיליוני שקלים.
כך למשל בכל אחת מהשנים 2019 ו-2020 אותרו הפרות בסכומים של 1.89 מיליון שקלים כלפי עובדי קבלן.
החוק למאבק ב-BDS התקבלה על ידי הסנאט של ארצות הברית בקונגרס ה-116 שנועדה להתמודד עם הקריאה של תנועת ה-BDS לחרם, מניעת השקעות ועיצומים נגד ישראל.
הצעת החוק הוגשה בינואר 2019 ביום הראשון של המושב ה-116 של הקונגרס, יחד עם עוד שלוש הצעות חוק הקשורות למזרח התיכון, שלא היו שנויות במחלוקת.
את ההצעה הגישו ארבעה סנאטורים רפובליקנים: מרקו רוביו (פלורידה) היה המציע הראשי והמציעים השותפים היו ג'ים ריש (איידהו), קורי גרדנר, (קולורדו), ומיץ' מקונל, (קנטקי).
שבוע לאחר שהחבילה הוצגה בסנאט, בלמו הדמוקרטים את התקדמותה.
ב-5 בפברואר 2020, היא התקבלה בסנאט ברוב של 77 מול 23, כאשר 22 דמוקרטים וראנד פול הרפובליקני הצביעו נגדה.
הצעת החוק ספגה ביקורת ממספר גורמים בטענה שחרמות כלכליים מוגנים על ידי התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית, וכמה מבקרים טענו כי הצעת החוק אינה חוקתית.
בין מבקריו היו רבקה וילקומרסון, מנכ"לית קול יהודי לשלום, המועמד העצמאי לנשיאות ברני סנדרס, הסנאטור הרפובליקני מקנטקי ראנד פול, חברת בית הנבחרים רשידה טליב, הקבוצה האנטי-מלחמתית קוד ורוד, ג'יי סטריט והאיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות.
פול אף נשא נאום בסנאט והסביר את התנגדותו להצעת החוק.
החוק הריפוארי הוא קובץ חוקים גרמאניים , שניתן לפרנקים הריפוארים, שישבו מעבר לנהר הריין, ככל הנראה לאחר שנת 596. גרסתו המעודכנת נערכה בידי המלך הפרנקי המרובינגי דגוברט הראשון (629–639).
החוק הריפוארי נכתב בהשפעתו הישירה של החוק הסאלי, קובץ החוקים של הפרנקים הסאלים.
שרדו 35 כתבי יד, בנוסף לכתבי יד שאבדו, ששימשו בסיס למהדורות הישנות, וכולם אינם קודמים לזמנו של קרל הגדול (מלך הפרנקים בשנים 768–814).
בכל כתבי היד הללו הטקסט זהה, אבל הוא טקסט מתוקן (lex emendata).
הגרסה המעודכנת של החוק הריפוארי כוללת 89 סעיפים, ומתחלקת לשלוש חטיבות הטרוגניות.
פרקים 1–31 כוללים לוח מחירים של "פיצויים" (compositio), קנס כספי שהנאשם נדרש לשלם לתובע או לניזוק, כל עוד לא מדובר באובדן בנפש; למרות שהקנסות מחושבים לפי יחידה של 18 סולידי, ולא לפי יחידה של 15 סולידי כמו בחוק הסאלי, ברור שחלק זה כבר מושפע מהחוק הסאלי.
פרקים 32–64 לקוחים ישירות מהחוק הסאלי; סעיפי החוק עוקבים אחר אותו הסדר; יחידת הפיצויים היא 15 סולידי.
פרקים 65–89 כוללים סעיפים מסוגים שונים, חלקם לקוחים מהחוק הסאלי, ואחרים ממקור לא ידוע.
הגרסה המעודכנת של החוק נערכה בתקופת שלטונו של דגוברט הראשון, שבה כוחם של המאיורדומי (הממונים על הארמון) עדיין היה מינימלי, שכן ידוע על מאיורדומוס שמאוים בעונש מוות על לקיחת שוחד במהלך תפקידיו השיפוטיים.
עם זאת, סביר להניח ששני החלקים הראשונים עתיקים יותר מהשלישי.
כבר בחוק הריפוארי השוני מהחוק הגרמאני הישן גדול יותר מאשר בחוק הסאלי.
בחוק הריפוארי מיוחסת חשיבות מסוימת לתעודות כתובות; הכמורה מוגנת על ידי "כופר נפש" (wergeld) גבוה יותר: 600 סולידי לכומר ו-900 לבישוף; מצד שני, ניתן יותר מקום לעדים בשבועה (cojuratores); ומצוינת הופעתו של משפט בדו-קרב , שאינו מוזכר בחוק הסאלי.
לחוק הריפוארי יש השפעה גדולה על החוק הסקסוני של שנת 802.
החוק על פי לידיה פואט (באיטלקית: La legge di Lidia Poët) היא סדרת טלוויזיה איטלקית המשודרת בנטפליקס.
הסדרה מז'אנר דרמת פשע היסטורית שנוצרה על ידי גואידו לוקלאנו ודייוויד אורסיני.
התסריט שואב השראה מסוימת מסיפור חייה של לידיה פואט, עורכת הדין המודרנית הראשונה באיטליה (אישה).
העונה הראשונה עלתה בנטפליקס ב-15 בפברואר 2023 והעונה השנייה ב-30 באוקטובר 2024.
בשנת 1883, בית המשפט לערעורים בטורינו קבע כי ההרשמה של לידיה פואט כחברה מן המניין ברשם עורכי הדין (albo degli avvocati) אינה חוקית ומחליט לבטל את חברותה.
לידיה מוצאת עבודה במשרד עורכי הדין של אחיה בעודה עובדת על הערעור לביטול החלטת בית המשפט.
לידיה פואט היא כישרונית מאוד בעבודתה וגם מבטאת בהתנהגותה יכולות בלשיות וגישה מתקדמת לחקר האמת, מה שמסייע לה לעזור לחשודים בפשעים להוכיח את חפותם.
מטילדה דה אנג'ליס - לידיה פואט
אדוארדו סקרפטה - יאקופו ברבריס
פייר לואיג'י פסינו - אנריקו פואט
סינאד ת'ורנהיל - מריאנה פואט
שרה לזארו - תרזה ברבריס פואט
דריו איטה - אנדריאה קרציולו
ג'יאנמרקו סאורינו - פיירלואיג'י פורנו
בכל אחת משתי העונות 6 פרקים.
הפרק הראשון של העונה הראשונה שודר ב-15 בפברואר 2023, הפרק הראשון בעונה השנייה שודר ב-30 באוקטובר 2024.
כל 6 פרקי העונה עלו לנטפליקס ב-15 בפברואר 2023. אורכו של הפרק הראשון 52 דקות.
אורכם של שאר 5 הפרקים 40 דקות.
רקדנית בלט מתגלה ללא רוח חיים, והמטרידן שלה לכאורה מואשם ברצח.
האמא של החשוד ברצח של החשוד פונה לעזרתה של לידיה פואט.
לידיה מסכימה להגן על אנרכיסטית שמואשמת ברצח אבל השערורייה חמורה מכפי שנדמה לה מלכתחילה, והפרשה מסתבכת.
לידיה ואנריקו מגלים סודות משפחתיים כשאדם מהעבר של לידיה, המכור לאופיום, מודה שרצח את אביו בבית ילדותה.
אישה שדומה מאוד ללידיה: משכילה ולא מוערכת, עומדת למשפט ולידיה רוצה לייצג אותה.
איש עסקים עשיר משתתף בסיאנס במסיבה פרועה ומת בנסיבות מסתוריות.
החשודה העיקרית היא אישה שמאושפזת במוסד פסיכיאטרי.
לידיה חושפת קנוניה וניצבת בפני החלטה האם להישאר ולפלס את דרכה במקום שלא מעוניין בה או לנסות את מזלה במקום אחר?
כל 6 פרקי העונה עלו לנטפליקס ב-30 באוקטובר 2024. אורכם של הפרקים נע בין 51 ל-57 דקות.
לידיה נחושה להמשיך להיאבק למען שוויון.
בעקבות רצח של אחד מחבריה, שגופתו נמצאה עם שני מכתבים מסתוריים, היא משתפת פעולה עם יאקופו.
לידיה חוקרת הרעלת תה מסתורית בפנימייה יוקרתית לבנות.
יאקופו בודק לעומק את מות חברם, ומריאנה חושפת שקר.
אנריקו עדיין מהסס לגבי ההתמודדות על תפקיד בפרלמנט, ולידיה והתובע מתקשים לקשר בין קורבנות של שורת מקרי רצח אכזריים.
מוות בלתי צפוי משבש חתונה.
לידיה מנסה לרדת לשורש העניין, ואנריקו מתכונן לנאום חשוב ביותר.
הסדרה צולמה בטורינו, כאשר חלק מהלוקיישנים היו בפארק ולנטינו, פלאזה ברולו, פיאצה קאבור ו-Carceri Nuove.
צילומי העונה השנייה של הסדרה החלו ביוני 2023.
הסדרה מבוססת, ככל הנראה בצורה חופשית, על חייה של הדמות ההיסטורית לידיה פואט.
בסופו של דבר המקרה הזה שינה את החוק באיטליה ונתן מעמד חוקי לנשות מקצוע שם.
העונה הראשונה עלתה בנטפליקס ב-15 בפברואר 2023. ביוני 2023, נטפליקס אישרו שהסדרה חודשה לעונה שנייה.
העונה השנייה, המורכבת משישה פרקים, עלתה לשידור ב-30 באוקטובר 2024.
שנההפרסקטגוריה מוּעֲמָד תוֹצָאָהמקור 2023 פרס Nastro d'Argento סדרת הפשע הטובה ביותר הסדרה זכייה השחקנית הטובה ביותר השחקניתמועמדות
החוק על פי ג'ורג'יה הוא סרט דרמה-קומית אמריקאי משנת 2007 בבימויו של גארי מרשל, על פי תסריט מאת מארק אנדרוס.
בסרט מככבות ג'יין פונדה, לינדזי לוהן ופיליסיטי הופמן, והוא עוקב אחר מערכת היחסים המתוחה בין שלושה דורות של נשים במשפחה אחת.
הסרט הופק בתקציב של כ-20 מיליון דולר והכניס כ-25 מיליון דולר ברחבי העולם.
רייצ'ל וילקוקס, נערה מרדנית ובעלת התנהגות פרועה, נשלחת על ידי אמה, לילי, לבלות את הקיץ עם סבתה ג'ורג'יה בעיירה קטנה באיידהו.
ג'ורג'יה, אישה קשוחה ודבקה בכללים נוקשים, מנסה להשליט סדר בחייה של רייצ'ל.
במהלך שהותה, רייצ'ל חושפת סוד אפל מעברם של בני המשפחה, מה שמוביל לעימותים ולתהליך של גילוי עצמי, סליחה והתמודדות עם טראומות עבר.
ג'יין פונדה – ג'ורג'יה רנדל: סבתה של רייצ'ל, אישה קשוחה עם קוד מוסרי נוקשה.
לינדזי לוהן – רייצ'ל וילקוקס: נערה מרדנית הנשלחת לסבתה כדי "להתיישר".
פליסיטי האפמן– לילי רנדל וילקוקס: אמה של רייצ'ל, המתמודדת עם בעיות אישיות.
דרמוט מלרוני – ד"ר סיימון וורד: וטרינר מקומי עם קשרים לעבר המשפחה.
קרי אלווס – ארנולד: בן זוגה של לילי, דמות מרכזית בסוד המשפחתי.
גארט הדלונד – הרלן וילסון: צעיר מקומי המפתח קשר עם רייצ'ל.
הקטור אליזונדו – איזי: חבר ותיק של ג'ורג'יה.
לורי מטקאלף – פאולה ריצ'רדס: תושבת העיירה.
הסרט "החוק על פי ג'ורג'יה" זכה לביקורות שליליות.
באתר Rotten Tomatoes הוא קיבל ציון של 17% על סמך 100 ביקורות, עם הקונצנזוס: "קומדיה ודרמה במקומות הלא נכונים, 'החוק על פי ג'ורג'יה' הוא דרמה מבולבלת שמבזבזת את כישרונם של שחקניה".
באתר Metacritic, הסרט קיבל ציון ממוצע של 25 מתוך 100, בהתבסס על 29 ביקורות, המעיד על "ביקורות שליליות בדרך כלל" .
החוקה האנגלית הוא ספר מאת העיתונאי, הסופר והכלכלן האנגלי וולטר בג'ט, אשר פורסם לראשונה כסדרה של מאמרים בשנת 1867 וכספר בשנת 1867 ו-1869. הספר נחשב לאחד הניסיונות החשובים ביותר לנתח את מבנה השלטון הבריטי הלא-כתוב ולהסביר את תפקודו המעשי, בניגוד לאופן הפורמלי שבו הוא מתואר לעיתים.
בג'ט, שהיה עורך מגזין "האקונומיסט", ניסה לבאר כיצד מוסדות השלטון הבריטיים – המלוכה, הפרלמנט, הקבינט, ומערכת המשפט – פועלים בפועל, ולעיתים בניגוד למראית העין החוקתית.
הספר נכתב במהלך תקופה של שינוי פוליטי בבריטניה, ובצל חוק הרפורמה של 1867, שהרחיב את זכות הבחירה.
בג'ט מבחין בין שני חלקים עיקריים של החוקה:
החלק הייצוגי (dignified): מוסדות שמעניקים לשלטון סמכות וסמלים – ובעיקר המלוכה.
החלק הפעיל (efficient): מוסדות שמנהלים בפועל את השלטון – במיוחד הקבינט וראש הממשלה.
אחד המושגים המרכזיים שזוהו עם ספרו של בג'ט הוא מיזוג רשויות (בניגוד להפרדת רשויות).
בג'ט טוען כי "הסוד היעיל של החוקה האנגלית" הוא השילוב בין הרשות המבצעת והרשות המחוקקת, שמתממש בעיקר באמצעות מוסד הקבינט – גוף שהוא בעת ובעונה אחת חלק מן הפרלמנט וגם ראש הרשות המבצעת.
בג'ט ראה בכך מאפיין ייחודי ומוצלח של השיטה הבריטית:
מושג זה – "מיזוג רשויות" – הפך מאז לאבן יסוד בניתוח המוסדי של שיטות פרלמנטריות, והוא שונה באופן מהותי מהמודל הנשיאותי הנהוג למשל בארצות הברית.
הספר זכה להשפעה רבה בעולם דובר האנגלית ומעבר לו, והשפיע על דיונים חוקתיים במדינות רבות, במיוחד כאלו שאימצו אלמנטים מהמודל הבריטי.
חוקרים מציינים כי אף שהספר מבוסס על מציאות המאה ה-19, רבים מהעקרונות שבג'ט מתאר תקפים גם כיום.
עם זאת, היו שטענו כי בג'ט נטה לפשט יתר על המידה את המציאות הפוליטית, וכי בחלק מהמקרים הוא תיאר את המערכת האידיאלית יותר מאשר את זו הקיימת בפועל.
חוק הסיוע לעניים, 1782 הוא חוק בריטי לסיוע לעניים שהוצע על ידי תומאס גילברט , שמטרתו הייתה לארגן את הסיוע לעניים על בסיס מחוז, כאשר המחוזות אורגנו בקהילות שיכלו להקים ביניהם בתי עניים או בתי מלאכה.
עם זאת, בתי המלאכה הללו נועדו לעזור רק לקשישים, חולים ויתומים, ולא לעניים בעלי כושר גופני.
חולים, קשישים וחלושים טופלו בבתי עניים ואילו העניים הבריאים קיבלו סיוע לעניים בבתיהם.
חוקו של גילברט יועד להיות מתחשב יותר מאשר החוק הקודם לו, חוק מבחן בית העבודה.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-18 חלה עלייה באבטלה ובתת-תעסוקה עקב מחירי מזון גבוהים, שכר נמוך והשפעות סגירת האדמות.
זה גרם לשיעורי העוני לעלות במהירות, דבר שבעלי קרקעות עשירים מצאו כבלתי מקובל.
החוק כולו בוטל על ידי חוק תיקון החוק משנת 1871.
תומאס גילברט ניסה להעביר חוק "לרווחה ותעסוקה טובה יותר של העניים" ב-1765. גילברט היה תומך של הדוכס החמישי מבדפורד, מה שהוביל לכך שפעולתו נחסמה על ידי צ'ארלס וונטוורת', המרקיז השני מרוקינגהם.
גילברט ניסה במשך 17 שנים להעביר את הצעת החוק שלו בפרלמנט, ובסופו של דבר הצליח במהלך כהונתו השנייה של רוקינגהם כראש ממשלה.
החוק נגד הקמת מפלגות היה חוק שחוקקה ממשלת גרמניה הנאצית ב-14 ביולי 1933, אשר אסר על הקמת מפלגות פוליטיות ברייך השלישי והפך (דה יורה) את המפלגה הנאצית למפלגה הפוליטית היחידה בגרמניה.
לאחר עלייתו של אדולף היטלר לשלטון, ב-30 בינואר 1933, הוא החל להשתלט במהירות על כל היבטי הממשל והחברה בגרמניה.
אחת מפעולותיו הראשונות הייתה העברת חוק ההסמכה ברייכסטאג, ב-23 במרץ 1933. החוק הסמיך את ממשלת גרמניה (כלומר הפיהרר והקבינט שלו) לחוקק חוקים למשך ארבע שנים, מבלי להגישם לאישור הרייכסטאג או לנשיא הרייך.
במהלך תשע השנים הבאות העביר הרייכסטאג, שהפך עתה לגוף חסר חשיבות, שבעה חוקים בלבד.
היטלר, שכעת היה בעל סמכויות חירום חדשות ורחבות, השתמש בהן כדי לחוקק סדרת חוקים שנועדו לבסס את שליטתו הדיקטטורית על גרמניה.
אמצעי אחד למטרה זו היה חיסול כל מפלגות האופוזיציה והבטחת שליטה מוחלטת למפלגה הנאצית על הפוליטיקה הגרמנית.
על פי הוראות צו שרפת הרייכסטאג, נשללו חירויות אזרחיות רבות שהובטחו לאזרחי גרמניה בחוקת רפובליקת ויימאר, כולל הזכות לחופש הביאס קורפוס, חופש הביטוי, העיתונות וההתאספות.
לאחר מכן ניהל האס אה, הן פלוגות הסער הנאציות, מערכה שעיקרה זריעת חרדה וטרור.
קורבנה הראשון הייתה יריבתה הקשה ביותר, המפלגה הקומוניסטית של גרמניה, אשר נציגיה ברייכסטאג נאסרו מלהתיישב במושביהם בו, ורובם נעצרו ונלקחו למחנות ריכוז.
למעשה, המפלגה הוצאה מחוץ לחוק וקיומה נאסר לחלוטין החל מ-6 במרץ 1933.
לאחר חודשים נוספים רווי אלימות והפחדה נגד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה השתלטה הממשלה על כל נכסיה, ב-10 במאי 1933. ב-22 ביוני אסרו הנאצים את כל פרסומי וכינוסי המפלגה וביטלו את כל המנדטים שלה, הן ברייכסטאג והן בלנדטאגים.
חברות במפלגה הוכרזה כבלתי-מתאימה למילוי משרה או תפקיד בשירות הציבורי.
ברחבי גרמניה נעצרו שלושת אלפים מפקידי המפלגה, הותקפו, עונו ונכלאו בבתי כלא או במחנות ריכוז.
גם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הוצאה אל מחוץ לחוק.
בתחילת יולי נאלצו יתר המפלגות, שייצגו את מעמד הביניים בגרמניה, להתפרק.
זאת במקום לעמוד בפני מעצר ומאסר.
כל המפלגות הגדולות בימי רפובליקת ויימאר התפרקו רשמית בתוך כשבוע: מפלגת העם הלאומית הגרמנית, שותפתה הקואליציונית של המפלגה הנאצית (27 ביוני), מפלגת המדינה (28 ביוני), מפלגת המרכז (3 ביולי), (4 ביולי) ומפלגת העם הגרמנית (4 ביולי).
כדי להבטיח שההגמוניה של המפלגה הנאצית תעוגן בחוק, חוקקה ממשלת הרייך השלישי את החוק נגד הקמת מפלגות ב-14 ביולי 1933. החוק הכריז על המפלגה הנאצית כמפלגה הפוליטית החוקית היחידה במדינה, וקבע עונש מאסר לכל מי שתומך או מבקש להקים ארגון מפלגתי אחר.
קיצור שלושת העונשים בחוק הסתיר את החשיבות ההיסטורית של חקיקתו.
החוק ביסס את המטרות שכבר הושגו באמצעות מסע הטרור הנאצי וכניעתה המוחלטת של האופוזיציה בגרמניה: הוא אישר הקמת מדינה בעלת משטר חד-מפלגתי בגרמניה, שבסופו של דבר תתקיים במשך 12 שנים.
בבחירות לרייכסטאג שנערכו בנובמבר 1933 זכתה המפלגה הנאצית בכל 661 המושבים.
הרייכסטאג, שבעבר היווה זירת עימותים ודיונים דמוקרטיים, צומצם לפורום בו נשא היטלר נאומים והצהרות פוליטיות אחרות בפני קהל מאזינים צייתן, לצד אימוץ חוקים נוספים שיזם.
עם כניעת גרמניה הנאצית בסוף מלחמת העולם השנייה החלו רשויות הכיבוש של בעלות הברית לבצע תהליך של "דה-נאציפיקציה", כלומר, טיהור עמדות השפעה בחברה באירופה מאנשי המשטר הנאצי: בפוליטיקה, בתרבות, בעיתונות, בכלכלה ובמערכת המשפט.
בהתאם לכך, , שאושר ב-20 בספטמבר 1945, ביטל 25 חוקים או תקנות נאציים שפורטו בו במפורש, ביניהם חוק ההסמכה וכן החוק נגד הקמת מפלגות.
עם החזרת החופש הפוליטי באזורי הכיבוש בגרמניה (למעט האזורים הסובייטים) הקימו רבות מהמפלגות הגרמניות בתקופת רפובליקת ויימאר את עצמן מחדש, כולל המפלגה הקומוניסטית, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומפלגת המרכז.
החוקה האלברטינית (באיטלקית: Statuto Albertino) הייתה החוקה שהוענקה על ידי קרלו אלברטו, מלך סרדיניה, לממלכת סרדיניה ב-4 במרץ 1848 ונכתבה באיטלקית ובצרפתית.
החוקה, שפורסמה במהלך תהליך איחוד איטליה, הורחבה בהדרגה לשאר השטחים שסופחו למדינה החדשה והוכרה רשמית כחוק היסוד של ממלכת איטליה עם הכרזתה ב-17 במרץ 1861. בשל כך, החוקה האלברטינית הפכה, דה פקטו, לחוקה האיטלקית הראשונה, מילאה תפקיד בעיצוב המערכת החוקתית של איטליה, והשפיעה על חוקת איטליה מ-1947, שהחליפה אותה ישירות.
החוקה נותרה בתוקף, עם שינויים, עד 1948. המלך קרלו אלברטו לא רצה להעניק מגילת חוקה, ולכן ניסה לשמור על כמה שיותר כוח בידיו, אף על פי שהחוקה סימנה את סוף המלוכה האבסולוטית שלו.
החוקה קבעה את קיומה של מערכת בחירות ונתנה בתחילה זכות בחירה לגברים עשירים מעל גיל 25. ב-1919, מערכת הבחירות הקיימת שונתה למערכת של ייצוג יחסי.
כיום החוקה האלברטינית נחשבת לאחד החוקים ההיסטוריים החשובים ביותר שפורסמו באיטליה.
החוקה הוכרזה מתוך דאגה ממהפכות 1848 במדינות האיטלקיות, חלק מאביב העמים שהתרחש ברחבי אירופה.
עם זאת, הרקע לחקיקה היה כבר באמצע שנות ה-30 של המאה ה-19, כאשר בממלכת סרדיניה שנשלטה על ידי בית סבויה, החלו הפגנות המוניות של המעמד הבורגני בדרישה להרחבת זכויות האזרח.
במקביל, גברה חוסר שביעות הרצון בקרב האיכרים, שנוצלו בשל קיומה של מערכת פיאודלית לא יעילה.
עד אמצע המאה ה-19, כבר היו בתוקף במדינות האיטלקיות יותר מתריסר חוקים חוקתיים, חלקם אושרו על ידי נפוליאון בונפרטה.
כבר בשנת 1831, המלך קרלו אלברטו הכריז על תוכנית לביצוע רפורמות מנהליות, ובמקביל הקים ועדה חקיקתית המורכבת משופטים ועורכי דין שהתייעצו תחת סמכותו של שר המשפטים, ג'וזפה ברברו, בנושאים שונים: משפט אזרחי, סדר הדין האזרחי, משפט פלילי ומשפט מסחרי.
במקביל, בתגובה למהומות הולכות וגוברות, המדיניות האבסולוטיסטית שהייתה קודם לכן רוככה.
בשנת 1831 פותחה טיוטת קודקס אזרחי, שהושפעה מקוד נפוליאון.
לאחר התייעצויות ממושכות עם בית המשפט העליון ומועצת המדינה, אושרה הגרסה הסופית שלה ב-1837, ונועדה להיכנס לתוקף ב-1 בינואר 1838. הקודקס החדש היה אמור לחול על החלק היבשתי של ממלכת סרדיניה (פיימונטה, סבויה וליגוריה), למעט האי סרדיניה.
שנתיים לאחר מכן, נוספו החוק הפלילי והקוד הפלילי הצבאי, וב-1847 נוספו קוד סדר הדין הפלילי.
ב-1847 הוגבלה גם הצנזורה, ובין היתר הותר פרסום כתבי עת פוליטיים.
במקביל, נמשכו הרפורמות המנהליות והמערכתיות.
למרות השינויים, המלך עדיין חשש להנהיג חוקה, ובעקבות הלחץ החברתי בנושא, שקל גם להכריז על התפטרותו.
נקודת המפנה הייתה הענקת חוקה לממלכת שתי הסיציליות על ידי פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות, בתחילת 1848. בעקבות כך, החליט המלך אלברטו להכריז ב-8 בפברואר 1848 על החוקה היסודית למדינה – תקנון יסוד ממלכת סרדיניה, והיא הוכרזה רשמית ב-4 במרץ 1848 בטורינו, שהייתה בפועל בירת ממלכת סרדיניה.
בממלכת סרדיניה התקבלה החוקה בהתלהבות רבה, ונקבע כי יום ראשון הראשון של חודש יוני יהיה יום לציון החוק – תאריך זה הפך לנקודת ייחוס וחג עבור מונרכיסטים איטלקים עד היום.
המלך אלברטו אמנם הלך בעקבות שליטים איטלקים אחרים, אך החוק שלו היה החוקה היחידה ששרדה את הדיכוי שבא בעקבות מלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה.
חוק היסוד של ממלכת איטליה
החוקה נותר בסיס למערכת המשפט לאחר איחוד איטליה ב-1860 וממלכת סרדיניה.
היא נשארה בתוקף גם בין 1922 ל-1943, כאשר איטליה הפשיסטית נשלטה בידי בניטו מוסוליני, אם כי הוכנסו שינויים משמעותיים שעיוותו את המערכת החוקתית של איטליה.
שינויים אלו אפשרו לממלכת איטליה, שבעבר הייתה מונרכיה פרלמנטרית לדוגמה, להפוך למדינה אוטוריטרית חד-מפלגתית, כאשר המערכת המלוכנית הייתה כסות בלבד למדיניות פשיסטית.
אף על פי שעברה שינויים עמוקים, החוקה האלברטינית נותרה ברובה ללא שינוי עד ליישום החוקה הרפובליקנית הנוכחית ב-1948. עם נפילת הממשלה הפשיסטית, עלתה השאלה האם לאמץ מודל חדש למערכת השלטון באיטליה.
המלך מינה את בנו אומברטו השני למלא את תפקידי המלוכה, ואכיפת החוקה האלברטינית אושרה בהסכם סלרנו, שנחתם באפריל 1944 על ידי המלך ו.
ביולי 1944, ממשלת פרסמה חוקה זמנית, שהעניקה זמנית סמכות חקיקה לממשלה, להוציא צווים בכפוף לאישור סגן המלך בפועל.
בצו כזה, הוטלה על העם האיטלקי הבחירה בין מונרכיה לרפובליקה באמצעות משאל עם.
משאל העם התקיים ב-2 ביוני 1946, במקביל לבחירות לחברי .
השתתפו בו 89% מהבוחרים, כאשר יותר ממחציתם הצביעו בעד רפובליקה.
פחות משבועיים לאחר מכן, אומברטו השני יצא לגלות בפורטוגל.
העבודה על החוקה החדשה נמשכה עד 25 בפברואר 1947, וב-22 בדצמבר 1947 אימצה האספה את חוק היסוד ברוב של 458 קולות בעד ו-62 נגד.
החוקה הרפובליקנית האיטלקית נכנסה לתוקף ב-1 בינואר 1948, וסיימה סופית את תקופת 100 שנות החוקה האלברטינית.
המבוא לחוקה מורכב מנוסחה שמאשרת מחדש את סמכות המלך, בעקבות המהומות שהתחוללו באירופה בכלל ובממלכה בפרט.
לאחר מכן פותחת החוקה בקביעה כי הקתוליות הרומית היא דת המדינה היחידה, אך יהיה חופש הדת לכל צורות הפולחן הקיימות.
ממלכת איטליה תהיה מונרכיה ייצוגית, עם כתר שעובר בירושה בהתאם לחוק הסאלי, שמגביל את הירושה לגברים במשפחת המלוכה.
הסמכות המחוקקת תופעל במשותף על ידי המלך, הסנאט ובית הנבחרים, ואילו הסמכות המבצעת ניתנה למלך בלבד, שהוכרז כ"קדוש ובלתי ניתן להפרה".
הכרזת מלחמה, כמפקד העליון של הכוחות המזוינים.
חתימה על הסכמי שלום, ברית, מסחר ואחרים.
עם זאת, הסכמים שכללו נטל כספי או שינויים בשטחי המדינה נדרשו לקבל אישור.
חתימה ופרסום של חוקים, וכן של הצווים והתקנות הנדרשים לביצועם.
להציע חקיקה חדשה, בסמכות משותפת עם בית הנבחרים.
עם זאת, חוקי מיסוי והקצבות נדרשו להגיע ביוזמת בית הנבחרים.
כינוס שנתי של הלשכות, והאפשרות לפזר את בית הנבחרים, בתנאי שיתכנס בית חדש בתוך ארבעה חודשים.
המלך הגיע לבגרות בגיל שמונה עשרה.
במהלך ילדותו, הנסיך הקרוב אליו ביותר בהתאם לסדר הירושה שימש כעוצר לכתר.
בהיעדר קרובי משפחה זכרים, המלכה האם שימשה כעוצרת.
אם לא הייתה מלכה אם, השרים נדרשו לכנס את הלשכות בתוך עשרה ימים כדי למנות עוצר.
אותם נהלים התקיימו במקרה של חוסר כשירות פיזית של המלך המכהן, אך אם יורש העצר היה כבר בגיל מבוגר, הוא הפך אוטומטית לעוצר.
החוקה גם קבעה את ההטבות הכלכליות של הכתר ושל חברי המשפחה המלכותית, ואישרה מחדש גם את בעלות המלך על נכסיו, שכללו ארמונות, וילות וגנים מלכותיים, וכן את כל נכסיו האישיים.
החוקה גם דרשה כי במהלך ההכתרה, המלך יישבע בפני שני הבתים לפעול בהתאם לחוק, בעוד שהעוצר נדרש להישבע אמונים למלך ולחוק.
החוקה הכריזה על שוויון של כל האזרחים בפני החוק, עם זכויות אזרחיות ופוליטיות שוות ללא קשר לדרגות ותארים, והפכה את כל האזרחים לזכאים להתמנות למשרות אזרחיות וצבאיות, למעט ההגבלות שנקבעו בחוק.
כל האזרחים נדרשו לשלם מיסים בהתאם לרכושם.
לא ניתן היה לגבות מיסים ללא הסכמת הלשכות והמלך.
החוקה לא שללה במפורש את זכות ההצבעה לנשים, מה שהוביל למחלוקת משפטית עד ליצירת תקדים של בית המשפט העליון שאסר על נשים להצביע.
החוקה קבעה הביאס קורפוס, המבטיח חירות אישית ואת הקביעה שאיש לא יכול להיעצר או להילקח למשפט, או להיערך חיפוש ביתו, אלא במקרים ובדרכים שנקבעו בחוק.
עם זאת, אם האינטרס הציבורי מחייב זאת, אזרחים עלולים להידרש לוותר על כל או חלק מרכושם עם פיצוי הולם ובהתאם לחוק.
ניתן חופש עיתונות, אך הממשלה קיבלה סמכות להעניש על הפרות.
יתרה מזאת, החוק העניק לבישופים את הסמכות הבלעדית להעניק רשות להדפיס תנ"כים, קטכיזמים, ספרי טקס ותפילה עד 1870. לאזרחים ניתנה זכות חופש ההתאספות, אם כי הממשלה יכלה להסדיר זכות זו לטובת רווחת הציבור.
עם זאת, התכנסויות במקומות ציבוריים עדיין היו כפופות להסדרת המשטרה.
החוקה קבעה גם את הרכבם של הסנאט ובית הנבחרים, שכונו גם הלשכות.
לפני כניסתם לתפקיד, הסנאטורים והצירים נשבעו להיות נאמנים למלך, לשמור בנאמנות על החוקה ועל חוקי המדינה, ולמלא את תפקידיהם לטובת המלך והאומה.
סנאטורים וחברי פרלמנט שירתו ללא שכר.
לא ניתן היה להעמיד אותם לדין על דעותיהם ועל ההצבעות באולם.
כל הצעות החוק נדרשו להיבחן על ידי הוועדות, והיו חייבות לעבור אישור בשני הבתים לפני שהועברו לאישור המלך.
האיטלקית הוגדרה כשפת העבודה של שני הבתים.
עם זאת, החברים יכלו להשתמש בצרפתית אם ייצגו אזורים שבהם היא משמשת.
המלך מינה ופיטר את השרים.
הם לא יכלו להצביע באף אחד מהבתים אלא אם כן היו חברים.
השרים היו אחראים חוקית לחוקי הממשלה, וכל חוק וחוק היה חייב להיות חתום על ידי שר כדי להיכנס לתוקף.
המלך מינה את כל השופטים, שניהלו את המשפט בשמו.
למעט שופטי הקנטונים, שופטים היו בלתי ניתנים להדחה לאחר שלוש שנות שירות.
החוקה קבע לשמר את כל בתי המשפט, הטריבונלים והשופטים שהיו קיימים בעת כניסת החוקה לתוקף.
הארגון השיפוטי יכול היה להשתנות רק באמצעות חקיקה.
הליכים של טריבונלים בעניינים אזרחיים ושימועים בעניינים פליליים היו פומביים, בהתאם לחוק.
בתי המשפט לא הפעילו ביקורת שיפוטית, שכן פרשנות החוקים הייתה באחריות המחוקק.
מתן החוקה נחגג לראשונה ב-27 בפברואר 1848 אך הוא נקבע בהמשך ליום ראשון הראשון של יוני.
יום זה נועד במקור לייצג את השגת החירות, אך עם הזמן נחשב ליום הלאומי בו חוגגים את המלוכה עצמה, והמשיך להיחשב כך גם לאחר שבניטו מוסוליני עלה לשלטון.
החור הכחול הוא אתר צלילה לנופש בחצי האי סיני, לחופי ים סוף במפרץ אילת הנמצא שישה קילומטרים מצפון לעיירה המצרית דהב, ומהווה את אחד מאתרי הצלילה המפורסמים ביותר בעולם.
האתר הוא חור אנכי, בעומק של כ־130 מטרים, בשונית האלמוגים שמשתרעת לאורך החוף.
בין החור לים הפתוח מפריד קיר אנכי שמסתיים בקשת בעומק של 56 מטר מתחת לפני הים שם מתחבר החור לקיר האלמוגים החיצוני.
האתר כולל בתוכו את שפע השוניות והדגים היפים של הים האדום.
במשך שנים נחשב החור הכחול אתגר לצוללים המנסים לרדת בו עד עומק 56 מטר ומשם לעבור לים הפתוח.
לטענת אלו שהצליחו בכך, זהו מראה מרהיב.
צלילה מסוג זה היא מסוכנת ביותר.
העומק המרבי המותר בצלילה ספורטיבית הוא 40 מטרים.
עם השנים מצאו צוללים רבים את מותם בטביעה, בעת שניסו לעבור מתחת לקשת, רבים מאלה ללא הסמכה מתאימה, חלקם בעלי רישיון צלילה שאינו מתיר צלילה לעומק רב שכזה.
בסמוך לאתר מצויות מספר מצבות לזכרם.
מספר ההרוגים הרב בתאונות צלילה במקום, היה אחד הגורמים בעקבותיו מיסדו השלטונות המצרים את הצלילה, וכיום אפשר לצלול באזור רק בליווי מדריך צלילה מוסמך.
למרות הנגישות הקשה למקום, החור הכחול מושך אליו תיירים רבים שצוללים או משנרקלים בו.
בעקבות התיירים הוקמו על החוף מספר מסעדות ומועדון צלילה.
תנועת התיירים, הצוללים והפיתוח על החוף פגעו באלמוגים שאינם מרשימים כמו בעבר.
בסמוך לחור הכחול מצוי אתר צלילה נוסף בשם "הפעמונים" (The Bells).
החור הכחול משמש גם כנקודת מוצא להגעה לאתר הצלילה ראס אבו גאלום הנמצא שישה קילומטר צפונה ממנו.
במדינת בליז שבאמריקה המרכזית קיים אתר צלילה בשם זהה.
האתר הזה מזכיר מלמעלה צורת עיגול מושלמת, שלא כמו שבחור הכחול בסיני.
"לוע הדרקון" בסין, החודר לעומק של למעלה מ-300 מטרים.
החור הנקרא גם Taam Ja, ובשפת המאיה – "מים עמוקים", שהתגלה ב-2021, נמצא במפרץ צ'טומאל במקסיקו, ומוערך לשנת 2024, כחור הכחול העמוק ביותר עם לפחות עומק של 420 מטר
החוראל הגדול (במונגולית: Ulsyn Ikh Khural) הוא הפרלמנט של מונגוליה, השוכן בעיר הבירה אולן בטור.
הוא מונה 76 חברים, הנבחרים לקדנציה של 4 שנים.
החוראל משמש כרשות המחוקקת הבכירה של מונגוליה, על פי החוקה החדשה מ-1992, הקובעת כי "מונגוליה היא רפובליקה בעלת שלטון פרלמנטרי".
על פי "חוק הבחירות לחוראל הגדול" (1992, תוקן בשנת 1996) נערכות בחירות פרלמנטריות ב-76 אזורי בחירה, אשר בכל אחד מהם נבחר נציג על פי בחירת הרוב.
תקופת הכהונה של כל חבר חוראל מתחילה בשבועתו למדינה ומסתיימת עם שבועתם של החברים החדשים.
החוראל מיישם את כוחו באמצעות ועדות מיוחדות, תת-ועדות, קבוצות מפלגתיות וצורות ארגוניות אחרות.
חקיקת חוקים או החלטות אחרות מתקבלות אך ורק באסיפות החוראל.
בתוך 30 יום מבחירתם על חברי החוראל לבחור יו"ר וסגן יו"ר, חברי ועדות, ראש ממשלה ואת חברי הממשלה.
עד בחירתו של היו"ר מנהל את הדיונים זקן החברים.
סמכויותיו של יו"ר החוראל הן:
קביעת הנושאים העומדים על סדר היום במליאה
ניהול יחסי החוץ של החוראל
פעולותיו של החוראל מתבססות על קיומן של ועדות קבועות, העוסקות בתחומים שונים.
יו"ר כל ועדה נבחר מבין חברי החוראל לקדנציה של שנה ויכול להיבחר בשנית.
במקרה הצורך, יכול החוראל להחליט על הקמת תת-ועדה בתוך ועדה קיימת.
התת-ועדות הקיימות בחוראל הנוכחי הן:
הבחירות האחרונות לחוראל נערכו בשנת 2012. שתי המפלגות שזכו לרוב הקולות הן הקואליציה הדמוקרטית של מונגוליה והמפלגה העממית של מונגוליה.
כיום ההרכב הפוליטי של הפרלמנט הוא:
31 נציגים מטעם המפלגה הדמוקרטית
25 נציגים המפלגה העממית של מונגוליה
11 נציגים מטעם המפלגה העממית -מהפכנית של מונגוליה והמפלגה הדמוקרטית-לאומית
2 נציגים מטעם מפלגת הירוקים
הַחוֹתְרים הוא קיבוץ של התנועה הקבוצית המאוחדת השוכן בחלקו הצפוני של מישור חוף הכרמל למרגלות טירת כרמל, ומשתייך מוניציפלית למועצה האזורית חוף הכרמל.
ראשיתו של הקיבוץ בשנת 1942, בפלוגת עבודה שקבעה משכנה בקריית חיים.
בשנת 1948 התיישבו חברי הקבוצה בבתי המושבה הגרמנית הנטושה נויהרדטהוף, כ-5 ק"מ צפונית ליישוב הקבע, אליו עברו בשנת 1952.
שמו של הקיבוץ נובע מן השאיפה לעסוק בדיג ימי, וזה אכן היה אחד ממקורות הפרנסה שלו בשנותיו הראשונות.
מקור פרנסה אחר היה כריית זיפזיף, תחום בו עסק הקיבוץ, כנטען, עוד לפני קום מדינת ישראל, ובמשך שנים רבות, עד קרוב לשנת 2000, נמנה עם קבוצה מצומצמת של ישויות שזכו לזכויות מיוחדות.
בראשית שנות ה-2000 קרס קיבוץ החותרים כלכלית ובמרץ 2002 אושר לו הסדר נושים על פיו יאוגד ענף החקלאות של הקיבוץ כתאגיד עצמאי בשותפות בשם "החותרים חקלאות".
כיום, אחרי שהקיבוץ עבר תמורות רבות במבנהו הארגוני והכלכלי, עדיין קיימים בו ענפי חקלאות (בננות וגידולי שדה שונים) אף שרוב החברים והתושבים מתפרנסים ממגוון מקצועות שונים, בתחום היישוב ומחוצה לו.
כן נמצא בהחותרים מפעל "רשת-או-פלסט", המייצר שקיות פלסטיק ורשתות לשימושים שונים.
מעבר לפסי הרכבת בסמוך לקיבוץ ניצבת האנדרטה לזאב (זאביק) אילון, אותה ניתן לראות גם מכביש החוף ומהרכבת.
האנדרטה היא ציון דרך הנראה לרחוק, בנויה ממתכת על בימת גרנוליט.
אילון נפל בחצי האי סיני בשנת 1968 וטמון בבית העלמין של הקיבוץ.
"החוש השישי" הוא מותחן פסיכולוגי קלאסי שיצא לאקרנים ב-2 באוגוסט 1999. הסרט נכתב ובוים על ידי מ.
נייט שאמלאן, בכיכובם של ברוס ויליס והיילי ג'ואל אוסמנט.
ביוני 2022 דורג הסרט במקום השני ברשימת עשרת סרטי האימה המצליחים ביותר בכל הזמנים לפי אתר Box Office Mojo, עם הכנסה שהסתכמה ב-672,806,292 דולר, אחרי "זה", משנת 2017.
הסרט התפרסם בעיקר בשל התפנית המפתיעה בסופה של העלילה, מאפיין שהיווה השראה למספר סרטים שנעשו אחריו, כמו 'האחרים' מ-2001.
העלילה מתרחשת בעיר פילדלפיה שבמדינת פנסילבניה, ארצות הברית.
ד"ר מלקולם קרואו (ברוס ויליס), פסיכולוג ילדים מוערך, נמצא בביתו לאחר קבלת פרס, יחד עם אשתו (אוליביה ויליאמס).
לביתו פורץ וינסנט, בחור שהיה מטופל שלו בילדותו.
וינסנט נוקם על כך שלא הצליח לטפל בו בכך שהוא יורה בו, וגם מתאבד.
חודשים לאחר מכן ד"ר מלקולם מתחיל לטפל בקול סיר (היילי ג'ואל אוסמנט), ילד צעיר שסובל מאותם תסמינים שסבל אותו מטופל, כדי להבין היכן טעה באבחנה שלו וכדי לנסות לעזור לקול.
קול הוא בן לאם חד-הורית (טוני קולט).
הוא סובל מחרדות ומבעיות חברתיות, ואינו מוכן לספר לאימו ולחבריו את אשר באמת חווה שמא יחשבו שהוא "פריק".
במסע של ד"ר מלקולם אחר הסיבות לחרדות הקיצוניות של קול הוא מבין כי אין מדובר בילד שסובל מהפרעות נפשיות, אלא בילד שמצליח לתקשר ולראות רוחות רפאים, אנשים המסתובבים כמו אנשים חיים, ללא מודעות להיותם מתים.
ככל שהוא מעמיק הוא מבין כי הרוחות צריכות את עזרתו של קול, ואין לו סיבה לפחד מהן.
נוסף על כך, הוא מבין את הסיבה לכך שהקשר בינו לבין אשתו דעך מאותו הרגע שבו נורה שנה לפני כן, וזאת משום שהוא בעצמו רוח רפאים שצריכה את העזרה של קול כדי להשלים עם המצב ולעבור לעולם הבא.
שחקנ/יתדמות ברוס ויליס ד"ר מלקולם קרואו טוני קולט לין סיר היילי ג'ואל אוסמנט קול סיר אוליביה ויליאמס אן קרואו דוני וולברג וינסנט גריי גלן פיצג'רלד שון מישה ברטון קיירה קולינס
את התסריט קנתה ראשונה חברת וולט דיסני תמורת שלושה מיליון דולר ובתנאי שהתסריטאי מ.
נייט שאמלאן גם יהיה זה שיביים את הסרט.
לאחר שינויים בהנהלת חברת דיסני, זכויות ההפקה נמכרו לחברת הפקות אחרת (ספייגלאס אנטרטיינמנט), תוך שמירה על זכויות הפצה ו־12.5% מהכנסת הסרט בקופות.
במהלך תהליך הליהוק לתפקידו של קול סיר, שאמלאן הבמאי/תסריטאי של הסרט ראה את אודישן הווידאו של אוסמנט ואמר למנהל הליהוק, "אני לא יודע אם ארצה לעשות את הסרט הזה ללא הילד הזה (אוסמונט)".
אוסמנט, לטענת שאמלאן הכניס לדמות רובד של "פגיעות ואנושיות".
הצילומים התרחשו בעיקר ברחובות העיר פילדלפיה ובתוך כנסיית סנט אוגוסטין, במהלך עונת הסתיו בשנת 1998.
"החוש השישי" קיבל באופן כללי ביקורות חיוביות.
באתר Rotten Tomatos דירוג המבקרים עומד על 86% וגם הדירוג המשוקלל של כ-250 אלף גולשים עומד על 90%.
בוושינגטון פוסט נכתב: "סרט מרתק שמתעסק בחשיפת אופי מעמיקה...
אוסמנט בן ה-11 מעורר את האימה והמצוקה הנוראה של דמות הילד בצורה בלתי נשכחת", ב־CNN נכתב ש"שווה לראות את הסרט ולו רק בגלל הסיום המרגש שלו".
תקציב הסרט הסתכם בכ-40 מיליון דולר.
בסוף השבוע הראשון של הסרט באקרנים, הוא הצליח לגרוף בקופות יותר ממחצית מהסכום שהושקע בו - כ-26.6 מיליון דולר.
זהו סכום חסר תקדים שסרט הצליח לגרוף בסוף השבוע הראשון שלו, בהשוואה לחודשי אוגוסט עד אותה השנה.
השיא נשבר שנתיים לאחר מכן ב-2001, כאשר יצא הסרט 'שעת שיא 2'.
הסרט זכה בשני פרסי סאטורן לשחקן המשנה ולסרט האימה הטוב ביותר.
כמו כן, הסרט היה מועמד לשישה פרסי אוסקר - לסרט הטוב ביותר, שחקן המשנה והשחקן הראשי הטובים ביותר, הבמאי הטוב ביותר, שחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס העריכה.
אביבה בריפל, פרופ' לאנגלית וללימודי קולנוע מאוניברסיטת מיין, סיווגה את הסרט כסרט אימה, היא הסבירה את הסיווג וניתחה את הסרט במאמר שסוקר סרטי אימה שיצאו לאקרנים לאחר פיגועי 11 בספטמבר, ובהם 'החוש השישי'.
המאמר מסביר שבסרטי אימה, בניגוד לסרטים מז'אנרים אחרים, מודל ההזדהות שונה: הצופים לא מזדהים רק עם הדמות הראשית של מלקולם, אך גם עם הנרטיב.
הצופים הופכים לפעילים בתהליך של חשיפת האמת מאחורי הסיפור.
העיסוק הזה מאפשר לצופים להתעלות מעל ההזדהות עם דמות אחת ובמקום זאת לפתח קשר עמוק עם הסיפור הכולל..
גם מגזין "פורבס" סיווג את הסרט בז'אנר האימה, אך יוצר הסרט הגדיר אותו כמותחן פסיכולוגי קלאסי.
בריאיון לדיילי מייל הסביר שאמלאן ש"לא אכפת לי מפחדים, אבל זה לא הדבר השולט בסרט...
לקחתי את מה שבדרך כלל נעשה בז'אנר האימה, אבל עשיתי את זה במותחן פסיכולוגי.
וזו הבחנה חשובה כי בעוד שלז'אנר האימה יש מטרה להפחיד, מותחן פסיכולוגי הוא תעלומה".
החותמים על חוקת ארצות הברית היו 39 צירים, נציגיהן של תריסר מדינות מתוך 13 המדינות שהרכיבו באותה עת את ארצות הברית.
המקום: ועידת פילדלפיה בעיר הנושאת את אותו השם בפנסילבניה.
המועד: 17 בספטמבר 1787, יומה האחרון של ועידת החוקה.
הראשון שחתם היה ג'ורג' וושינגטון, נציג מדינת וירג'יניה, ולאחר תקופה קצרה נשיאה הראשון של ארצות הברית.
אחריו, בזה אחר זה, הוסיפו את חתימותיהם על המסמך המפורסם שלושים ושמונה פוליטיקאים בכירים נוספים.
נציגים מ-12 מדינות חתומים על החוקה.
רוד איילנד, המדינה הנותרת, סירבה לשלוח נציג לוועידה.
שורה של פוליטיקאים בכירים מיאנו להגיע.
תומאס ג'פרסון וג'ון אדמס שירתו כדיפלומטים מעבר לים.
סמואל אדמס, תומאס פיין ופטריק הנרי מצאו את שיטת הממשל הנוכחית מתקבלת על הדעת ולכן סירבו להגיע למעמד.
בנוסף ל-39 הצירים, גם מזכיר הוועידה, ויליאם ג'קסון, חתם על החוקה; לא כנציג של מדינה זו או אחרת, אלא כעד מטעם הממשל שבא להעיד בשבועה על תקינותן של החתימות.
רשימת החותמים על פי סדר חתימתם
החור השחור של כלכותה היה צינוק במצודת ויליאם שבכלכותה שבהודו.
גודל הצינוק היה 5.5 מטרים אורכו ו-4.5 מטרים רוחבו.
הצינוק נודע לשמצה בכך שבתוכו נספו, ביום אחד, 123 שכירים של חברת הודו המזרחית הבריטית.
ראשיתה של כלכותה בשנת 1690 בהיאחזות חברת הודו המזרחית הבריטית בתחום שבו לא היו אלא שלושה כפרים דלים, שאחד מהם נקרא קליקאטה.
בשנת 1696 בנתה שם החברה את מצודת ויליאם (על שם ויליאם השלישי).
במאה ה-18 הפכה המצודה שבמחוז בנגל למרכז מסחרי חשוב, למורת רוחו של השליט המקומי ((הנוואב של בנגל).
הנוואב היה השליט המקומי, שכמוהו עדיין שלטו ברבים מן המחוזות בהודו, וחלקם לא אהדו את הסוחרים הזרים שהתחרו בניצול עושרה של מולדתם.
כשמבוקש הודי ברח אל כלכותה בשנת 1756 סירב מושלו הבריטי של המבצר להסגירו לידי הנוואב של בנגל, סיראג' אוד-דאולה, שירש את השלטון מדי סבה של אשתו, עלי וארדי חאן.
ב-20 ביוני אותה שנה כבש צבאו את המצודה.
רוב הבריטים הצליחו להימלט אך 146 מהם (מרביתם הודים בשירות חברת הסחר) נישבו.
הם נכלאו בצינוק של בית הסוהר בתוך המצודה.
כל הלילה נאבקו בחום הכבד על מעט אוויר שנכנס משני חלונות קטנים.
למחרת בבוקר הוצאו משם רק 23 אנשים חיים.
על מספר העצורים ומספר הניצולים ישנה מחלוקת, ולא ברור האם היה זה בידיעתו של סיראג' אוד-דאולה, אולם המיתוס התקבע כנקודת מפנה וכטראומה בריטית.
שנה אחרי כן חזר רוברט קלייב וכבש את כלכותה, בסמנו את ראשית המעבר מחברת סחר לישות קולוניאלית.
הצינוק נהרס בעת בניית מבצר ויליאם החדש.
מונומנט שנבנה לזכר האירוע בכיכר דלהאוז (היום גן ע"ש שלושה מוצאים להורג - B.B.D.
Bage) ב-1901 נהרס בשנות הארבעים ושוחזר בחצר כנסיית סנט ג'ון הסמוכה.
החותם הגדול של קנדה הוא חותם המשמש את הפרלמנט הקנדי לאישור העובדה שחוק שנחקק בקנדה קיבל את הסכמת המונרך הקנדי - הסכמה הנדרשת על מנת שהחוק יכנס לתוקפו.
החותם הגדול הראשון של קנדה נחרט בממלכה המאוחדת בשנת 1869 ונשלח לקנדה על מנת להחליף את החותם הזמני בו נעשה שימוש מאז הקמת קונפדרציית קנדה בשנת 1867. החותם מתאר את המלכה ויקטוריה.
עם עלייתו לשלטון של כל מונרך חדש נוצר חותם חדש לכבודו.
החותם הנוכחי נוצר על ידי המטבעה הקנדית המלכותית, עם עלייתה לשלטון של מלכת קנדה אליזבת השנייה בשנת 1952. השימוש הראשון שנעשה בחותם היה בשנת 1955.
החותם עשוי פלדה מעובדת, משקלו 3.75 ק"ג וקוטרו 127 מילימטרים.
החותם מציג את התמונה של המלכה, יושבת על כס המלכות ולראשה כתר.
המלכה לובשת גלימת מלכות ואוחזת בגלובוס המלכותי ובשרביט אדוארד הקדוש.
בתחתית החותם מופיע הסמל המלכותי של קנדה משנת 1957, ותחתיו הכיתוב "מלכת קנדה - אליזבת השנייה" באנגלית ובצרפתית: "Reine du Canada - Elizabeth II - Queen of Canada".
חותם זה הוא הראשון המשתמש באנגלית ובצרפתית - כאשר בחותמות הקודמים הכיתוב נעשה בלטינית.
החותם הגדול מוחזק בידיו של המושל הכללי של קנדה כנציג המונרך בהיעדרו.
החותם מוחזק במשרדי הרשם הכללי של קנדה.
לכל אחת מפרובינציות וטריטוריות קנדה ישנה חותם משלהן, המוחזק על ידי המשנה למושל של הטריטוריה, ומשמש לסמל את הסכמת המונרך לחוקי הפרובינציה והטריטוריה.
חוק שמירת המידע (Security of Information Act) קובע בסעיף 5 (2) (e) כי כל מי שמזייף, מוכר את החותם צפוי לעונש מאסר של עד 14 שנים ולקנס של עד 2,000 דולרים.
החותם השביעי (בשוודית: Det sjunde inseglet) הוא סרט מאת הבמאי השוודי אינגמר ברגמן, אשר יצא לאקרנים ב-1957. הסרט נחשב לאחד הסרטים המצליחים ביותר של ברגמן.
האביר אנטוניוס בלוק ונושא כליו ינס חוזרים לביתם בשוודיה מארץ הקודש, עשר שנים אחרי שעזבו כדי להשתתף במסע צלב.
תושבי הארץ אחוזים אימה בשל המגפה השחורה הקוטלת רבבות, ורבים משוכנעים כי יום הדין קרב.
המוות בא לקחת את אנטוניוס, אך הלה משכנע אותו לשחק נגדו שחמט ולהותירו בחיים כל עוד לא ניצח.
בהפסקות בהתמודדות, רוכב אנטוניוס אל עבר טירתו.
ינס מציל נערה שתקנית מידיו של שודד, אותו הוא מזהה ככומר ששכנע את אדונו לצאת למסעות הצלב.
הם פוגשים להקת שחקנים נודדים: יוף, מיה וסקאט.
ינס מחלץ את יוף מידיו של פלוג, נפח הכפר הזועם על כך שסקאט נמלט עם אשתו.
במהלך המסע מהרהר האביר בשאלת משמעות החיים וודאות המוות, ומבקש לשווא לשוב ולהאמין באלוהים.
ינס מנסה לשכנעו כי לחייו אין תכלית ממילא, ועליו לקבל זאת.
במהלך מסעם רואה יוף את האביר משחק עם המוות, ונמלט עם מיה ובנם.
המוות מרמה במשחק ומנצח, ואומר לאנטוניוס כי יבוא לקחתו עם שחר.
הנוסעים מגיעים לטירתו של האביר, שם הוא מתאחד עם אשתו.
המוות מופיע בשעת הזריחה, בעוד אנטוניוס מתפלל בעיניים עצומות, ינס אדיש וציני והיתר משלימים עם גורלם באימה.
הנערה השתקנית אף שמחה לקראתו.
יוף ומיה, שניצלו עם בנם הקטן, מתעוררים לבוקר שטוף שמש.
יוף החולמני רואה ממרחק רב את אנטוניוס, ינס וכל האחרים רוקדים עם המוות.
מקס פון סידוב - האביר אנטוניוס בלוק
גונאר ביירנסטרנד - ינס, נושא הכלים
נילס פופה - יוף, שחקן
ביבי אנדרסון - מיה, אשתו של יוף
אוקה פרידל - פלוג הנפח
אינגה גיל - ליסה, אשת הנפח
אריק סטרנדמרק - סקאט, השחקן השלישי
ברטיל אנדרברג - רבאל, גנב וכומר לשעבר
גונל לינדבלום - הנערה השתקנית
אינגה לנדגרה - קארין, אשת אנטוניוס
הסרט מבוסס במקור על הצגה שכתב ברגמן ב-1953 בשם "ציורי עץ", עבור תלמידים מהתיאטרון הראשי של מאלמה.
ברגמן ביים אותו במאלמה, ולאחר מכן ביים אותו גם בנט אקרוט, השחקן שמשחק את מוות בסרט זה, בסטוקהולם.
שם הסרט לקוח מחזון יוחנן ח' א', מפסקה המתארת את יום הדין שמופיעה בפתיחת הסרט ולקראת סופו: .
הסרט צולם בשלושים יום ובתקציב של 150,000 דולר.
ברגמן הדגיש כי סרטו לא נועד להציג תמונה מדויקת של שוודיה של ימי הביניים או של ההיסטוריה.
כך, לדוגמה, הגיבורים מתוארים כצלבנים אף על פי שמסע הצלב האחרון לארץ ישראל נערך קרוב למאה שנה לפני התפרצות המוות השחור.
כמו כן, כת המלקים (פלגלנטים) מעולם לא הגיעה לשוודיה כמוצג בסרט, וציד מכשפות והעלאתן על המוקד לא רווח עד לתקופה מאוחרת בהרבה.
הסרט זכה בפרס איגוד השופטים בפסטיבל קאן ב-1957, ובפרסים נוספים בתחרויות באירופה.
הוא זכה לביקורות משבחות, ותרם רבות למעמדו של ברגמן כאחד מבכירי הבמאים בעולם.
סצנות רבות ממנו זכו למחוות - חלקן פארודיות, למשל בסרטים "מונטי פייתון והגביע הקדוש", "מסע הכזבים של ביל וטד" ו"אהבה ומלחמה" של וודי אלן.
עזריה רפפורט, מבקר "מעריב", כתב כי הסרט הוא "סדרת צילומים שכל אחד מהם מושלם כיצירה בפני עצמו, מחרוזת מעמדים ותמונות שכל אחד מהם מהווה שלמות אמנותית".
שמואל מור, מבקר "חרות", הצהיר: "לי, מכל מקום, גרם 'החותם השביעי' את החוויה המרגשת ביותר שחוויתי אגב צפייה במכלול סרטיו של ברגמן...
אין ספק כי נדרש עוד זמן ומקום נוסף רב יותר כדי להתחיל רק את ניסיון תיאורו וסיכומו של סרט מרגש ומעורר מחשבה זה".
גבריאלית מ"דבר" התרשמה כי 'החותם השביעי' הוא "סרט מאזוכיסטי המעביר בך צמרמורת ומדכא את רוחך.
מבחינה אמנותית זוהי חוויה גדולה, אם כי קשה להמליץ בלב שלם על ראיית סרט כזה".
החורש, או הסתדרות החורש (קרוי גם "הסתדרות הפועלים החקלאיים"), היה ארגון פועלים עברי שפעל בשנים 1909-1907, בתקופת העלייה השנייה.
"החורש" הוקם על ידי פועלים בגליל אשר עבדו במושבות ובחוות חקלאיות של ההסתדרות הציונית.
בין מייסדיה היו ישראל שוחט, אליעזר שוחט ושלמה צמח מאנשי הפועל הצעיר וישראל גלעדי וסעדיה פז מפועלי ציון.
מטרותיה היו לעודד התיישבות חקלאית בארץ ישראל, ברוח הציונות המעשית, לקדם את תנאי החיים וההעסקה של הפועלים באמצעות התארגנות כוללת של הפועלים.
חבריה נמנו עם מתיישבי דגניה א' בשנת 1909, מייסדי הסתדרות הפועלים החקלאיים בגליל וחברים בארגון "השומר" שהוקם ב-1909.
בתחילת 1908, בהשפעת אנשי בר גיורא נוסף לתקנות הארגון "להנהיג בין החברים התעמלות וללמד אותם לאחוז בנשק", אולם סעיף זה לא מומש.
החורשות הקדושות של המיג'יקאנדה (אנגלית Sacred Mijikenda Forests) מונות יותר מחמישים חורשות המשתרעות על רצועה באורך של 200 ק"מ, הנמתחת במקביל לקו החוף של האוקיינוס ההודי בדרום-מזרחה של קניה.
החורשות הצפופות שוכנות ברובן על גבעות נמוכות שגובהן אינו עולה על 600 מטרים מעל גובה פני הים, במקום בו ניצבים שרידי הכפרים המבוצרים (קאיה - Kaya) של בני המיג'יקאנדה, והן מהוות את השריד היחיד ליער רחב-הידיים שהשתרע בעבר לאורך חופי מזרח אפריקה.
לפי המסורת, החורשות הקדושות נוצרו החל במאה ה-16, כאשר בני המיג'יקאנדה החקלאים נאלצו להגר דרומה אל אזור החוף, בלחץ התקפות שבטי רועים נוודים.
החורשות היו מיושבות לכל המאוחר עד שנות ה-40 של המאה ה-20, תקופה בה עזבו אותן המיג'יקאנדה, והחלו מתיישבים במישורים.
כיום נחשבות החורשות למקום קדוש וכמקום מגוריהם של אבות העם.
11 מהחורשות הוכרזו בשנת 2011 כאתר מורשת עולמית.
לפי מסורת שבעל-פה, מקורם של המיג'יקאנדה הוא בארץ סינגוואיה (Singwaya) השוכנת כיום בשטחה של סומליה.
במהלך המאה ה-16 החלו שבטי המיג'קאנדה להגר דרומה בלחץ שבטי רועים דוגמת המסאי והאורמה, ולפי המסורת הם איתרו שישה כפרים מבוצרים המכונים מאקאיה (Makaya), שניצבו על הרכס המקביל לקו החוף.
שלושה קאיה נוספים נוספו בשלב מאוחר יותר, ובתחילת המאה ה-17 המשיכו המתיישבים והקימו עוד ועוד קאיה.
כל אחד מהשבטים הביא עמו את חפצי הפולחן שלו (פינגו - Fingo) ואלה נקברו במרכזו של היישוב החדש.
עמים אחרים נטמעו במיג'יקאנדה והקימו קאיה משלהם.
תקופת הקמת הקאיה נמשכה משנת 1560 לערך ועד 1870, והמרחק ביניהם הביא להיווצרות ניבים ותרבות אופייניות לכל אחד מהיישובים.
המסורת שבעל-פה אודות הגירת המיג'יקאנדה זכתה לאישור בכתביהם של סוחרי החוף דוברי הסוואהילי ובמסמכים פורטוגזים מהמאה ה-17. אישוש נוסף למסורת עולה ממחקרים בלשניים של תשעה ניבי המיג'יקאנדה, המצביעים על מקור גאוגרפי אחד בסומליה.
מאידך, יש הטוענים כי המסורת היא המצאה פוליטית של ערבים ודוברי סוואהילי אחרים, אשר ביקשו לחזק את אחדותם של בני המיג'יקאנדה אך להבדילם מתושבי החוף הסוואהילים.
החפירות הארכאולוגיות המאוחרות מראות כי הקאיה כבר ניצבו במקומם בראשית המאה ה-17, והם לא היו יישובים מבודדים ומכונסים בתוך עצמם, אלא שימשו כמרכזים לכפרים הפזורים סביבם בתא שטח רחב.
תושבי הקאיה היו חקלאים שעיבדו ברזל ונחושת, וייבאו בדים, דגים וכלי קדרות מערי החוף.
דתם התבססה על ישות אלוהית עליונה אשר בראה את העולם (מולונגו - Mulungu), ולצידה התקיימו ישויות רוחניות משניות אשר חלשו על חיי היום-יום.
זקני העם שימשו כמועצת השבט (קאמבי - Kambi) האחראית על ההנהגה הפוליטית והחברתית, על עשיית דין ועל ארגון הטקסים השנתיים.
במהלך המאה ה-19 החלו הכפרים המבוצרים מאבדים ממעמדם, ותושביהם החלו מהגרים לשטחים החקלאיים סביב להם ואל ערי החוף.
ההגירה התעצמה במאה ה-20, כנראה בעקבות התפתחות המסחר, ואולי גם בשל רעב ומחלות, ובשנות ה-40 של המאה ה-20 כבר ניצבו רוב הקאיה שוממים.
עם נטישת הכפרים החל תהליך של ביעור החורשות סביבם, אך החורשות בקאיה עצמם ובסביבתם הקרובה, נשמרו בשל מעמדם הקדוש.
כתוצאה מכך הקאיה בולטים כיום בסביבתם, וביחס אליה הם עשירים במיני פרפרים וציפורים.
11 הקאיה הכלולים בהכרזה שוכנים על ראשי גבעות בגובה של עד 600 מטרים מעל פני הים, לאורך רצועה באורך של כ-200 ק"מ, ובטווח של עד 35 ק"מ מחופי האוקיינוס ההודי.
הם נחלקים לתשע קבוצות בהתאם לשייכותם השבטית, וכן לקאיה ראשוניים המיוחסים לגלי ההתיישבות הראשונים, ולקאיה משניים שנוצרו מאוחר יותר.
בסך הכל זוהו יותר מ-50 קאיה לאורך חופי קניה, וידועים מספר קאיה בטנזניה וקאיה בודד גם במוזמביק.
קאיה אופייני שוכן בקרחת יער ומוקף בחומת אבן שבה קבועים שערי עץ.
הגישה אל השערים נעשית באמצעות שבילים ברורים בסבך החורשה.
בתי היישוב הוקמו לאורך החומה והקיפו רחבה שבה שכנו חורש קטן בן מספר עצים או מבנה גדול נושא גג קש מחודד, המכונה מורו (Moro).
מקום זה שימש למפגשי מועצת הזקנים ובו נקברו הפינגו, חפצי הפולחן השבטיים.
לאחר שהכפרים ננטשו, המשיכו מספר זקנים להתגורר בהם, והקאיה הפכו למקום לעריכת טקסים קהילתיים, תפילה ושטחי קבורה, וכן נהוג לבוא אליהם כדי לקטוף פירות וצמחי מרפא.
אף שהמבנים והגדר ההיקפית ברוב הקאיה לא השתמרו, תוואי הקרקע של האתרים ברור ומיקומם של המורו ידוע.
הקברים ועמודי העץ המסמנים את מיקומם (ויגאנגו - vigango) מתוחזקים, וחלק משטחי הקבורה עדיין פעילים.
כך הדבר גם בקברים ובאתרי התפילה בחורשות המקיפות את הקאיה.
מעמדם של הקאיה מסייע לשימורם באמצעות איסורים על כריתת עצים, מרעה וציד בעלי חיים מסוימים בשטחם, וכן בפיקוח על הכניסה אליהם.
הסנקציה העונשית על מפרי ההוראות משתנה בהתאם לחומרת העבירה, אך בדרך כלל מדובר בקנס בדמות חיות משק המועלות כקרבן לריצוי הרוחות.
כל בני הקהילה רשאים לבקר באתר ולערוך בו טקסים או חגיגות בהתאם להנחיות זקני הקהילה, ואלה מוקדשים בדרך כלל לרוחותיהם של אבות הקהילה ולישות האלוהית המרכזית (מולונגו).
מאחר שהטקסים נערכים בניב המיג'יקאנדה המקומי, הקאיה תורמים לשימור התרבות והלשון של הקהילה.