tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הכשרת הילדים מתחילה בגיל שש; כל חבר מקהלה מקבל הדרכה אינדיבידואלית אינטנסיבית בפיתוח קול נוסף לחזרות קבוצתיות מדי שבוע.
ההרכב מורכב למעשה ממקהלות אחדות, המחולקות לפי הגיל והרמה המוזיקלית.
מבחר מן ההקלטות הפופולריות ביותר של המקהלה
קנטטות של באך עם ניקולאוס הרנונקור, גוסטב לאונהרדט, גרהרד שמידט-גאדן, ניצוח
המיסה בסי מינור של באך, רוברט קינג, ניצוח/אנדרו פארוט, ניצוח
יוהנס פסיון והאורטוריה לחג המולד של באך, (ניקולאוס הרנונקור, יוניטל/דויטשה גרמופון DVD
מתאוס פסיון של באך, גוסטב לאונהרדט, ניצוח
בריאת העולם ומיסות של יוזף היידן עם ברונו וייל ותזמורת טאפלמוזיק בארוק הקנדית
יצירות קודש מאת היינריך שיץ ואורלנדו לאסוס (קפריצ'ו)
שלושת הילדים ב"חליל הקסם" של מוצרט בהקלטות עם קלאודיו אבאדו, ברנרד הייטינק, ניקולאוס הרנונקור, איוון פישר, הרברט פון קאראיין, ג'יימס לוויין, ארנולד אסטמן וולפגנג זאוואליש ועוד.
מקהלת הצלב של דרזדן היא מקהלת הנערים של כנסיית הצלב בדרזדן ומאחוריה שבע-מאות שנות היסטוריה.
כיום מונה המקהלה כ-150 חברים בגיל 9 עד 19 מדרזדן וסביבתה.
הנערים לומדים ב"קרויצשולה", בית הספר של הכנסייה ומכונים "קרוציאנר".
מנצחה הנוכחי של המקהלה הוא רודריך קריילה, מנצח המקהלה ה-28 במספר מאז הרפורמציה.
משנת 1971 עד 1991 היה מרטין פלמינג מנצח המקהלה.
רפרטואר המקהלה כולל יצירות מתקופת הבארוק המוקדמת, היינריך שיץ, יוהאן סבסטיאן באך, ראשית המאה ה-19 ומוזיקה מודרנית.
הקלטות אחדות מצויות לרכישה מן החברות ברלין קלאסיקס, דויטשה גרמופון וקפריצ'ו.
המקהלה מופיעה לעיתים קרובות עם התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן ועם הפילהרמונית של דרזדן.
המקהלה שרה תפילות ערבית כמעט בכל שבת בשעה 6:00 בקיץ ובשעה 5:00 בחורף ובימי ראשון בשעה 9:30 בבוקר בטקס התפילה בכנסייה.
מדי שנה יוצאת המקהלה לכמה סיורי קונצרטים בגרמניה, אך גם באירופה, יפן, קוריאה הדרומית, ישראל, קנדה, אמריקה הלאטינית וארצות הברית.
בסך הכל מופיעה המקהלה כמאה פעמים בכל שנה, 50 מהן בטקסי הקודש בכנסייה, 10 בקונצרטים בכנסייתם (הכוללים תמיד את אורטוריה לחג המולד ומתאוס פסיון של באך ואת הרקוויאם הגרמני של יוהנס ברהמס) ו-40 קונצרטים בסיורים.
בסך הכל מונה קהל המאזינים למקהלה כ-150,000 איש מדי שנה.
מקהלת הצלב של דרזדן הופיעה פעמים אחדות בפסטיבל המוזיקה של ריינגאו, הנודעת בהן בעונה הראשונה ב-1988 - כשהגבול הגרמני הפנימי היה עדיין בתוקף - קונצרט בכנסיית השוק בויסבאדן.
הם סיימו תוכנית של מוטטים מתקופת הרנסאנס עד באך, ברהמס וברוקנר במילים לשלום, O Herr, mache mich zum Werkzeug deines Friedens (תפילת פרנציסקוס הקדוש), בנוכחות המלחין קורט הסנברג.
בתי אופרה נודעים כמו הזמפר-אופרה בדרזדן, האופרה הקומית ברלין או דויטשה אופר ברלין הזמינו חברים ממקהלת הצלב של דרזדן כסולנים, למשל שלושה הילדים בחליל הקסם של מוצרט או נער הרועים בטוסקה של פוצ'יני.
תאו אדם, זמר אופרה, (בס-בריטון)
אולף בר, זמר אופרה (בריטון)
רנה פאפ, זמר אופרה (בס)
אקארט פראו, מנצח התזמורת הסימפונית של סטנפורד והתזמורת הסימפונית של ספוקיין
פטר שרייר, זמר אופרה (טנור)
קרל ריכטר, מנצח, נגן עוגב, צ'מבליסט
אקהרד שטיר, מנהל מוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של אוקלנד
הנס תאם, מייסד מקהלת הנערים וינדסבאכר
מקהלת עדי היא מקהלה עצמאית המורכבת מזמרים וזמרות בשנות העשרים והשלושים לחייהם.
המקהלה היא אחת היחידות בארץ שאינה ממומנת על ידי מוסד כלשהו ועם זאת זמריה אינם נדרשים לשלם על השתתפותם.
זאת מתוך אמונה כי יש לאפשר לצעירים מוכשרים להתפתח מוזיקלית במסגרת מקצועית ללא תלות במצבם הכלכלי.
המקהלה מתקיימת כלכלית מהכנסות עצמיות מהופעות, דבר המחייב שמירה על רמה מקצועית גבוהה.
המקהלה מונה כ-25 זמרים צעירים, בוגרי מקהלות ילדים, מגמות מוזיקה ואקדמיות, לצד מספר קטן של זמרים ללא ניסיון אשר מקבלים הזדמנות להתמקצע.
המקהלה מקיימת חזרות על בסיס קבוע בגבעתיים, ומופיעה בכל רחבי הארץ.
המקהלה הוקמה בשנת 2006 על ידי ישי שטקלר וגוני בר סלע.
בשנת 2009 נערכו שינויים מנהלתיים וכיום עובדת המקהלה תחת ניצוחו וניהולו המוזיקלי של עודד שומרוני, ותחת חסותו של האנסמבל הקולי הישראלי בניהולו של יובל בן עוזר.
עודד שומרוני משמש כמנצח ומנהל מוזיקלי למקהלת עדי.
שומרוני הוא בוגר תואר שני בניצוח מהאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
את העיסוק בניצוח החל בגיל 17 כאסיסטנט מנצח המקהלה בסדנא הבינלאומית לאופרה בת"א.
מאז שימש כמנצח הבית של אנסמבל זמרי מורן, מנהלה המוזיקלי וזמר הבריטון של ההרכב הקולי רביעיית תלמוס, מנהלה המוזיקלי של מקהלת זמרי אורטוריו ירושלים ומנהלו המוזיקלי של הפרויקט "קונצרט פתוח".
עודד ניצח על תזמורות שונות, בהן התזמורת הקאמרית הישראלית, והוא מלמד באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
רות עלון משמשת עוזרת מנצח.
עלון היא בוגרת האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים במקצוע ראשי קומפוזיציה.
עלון למדה אצל מיטב המורים בארץ, והשתתפה בסמינרים וכיתות אמן עם מלחינים מרחבי העולם.
יצירותיה מוזמנות ומבוצעות בקונצרטים ופסטיבלים שונים בכל העולם וברשת קול המוסיקה, והיא זכתה במענק מקרן רבינוביץ' ומלגה ממשרד התרבות והספורט.
רפרטואר המקהלה כולל מגוון יצירות מן הרנסאנס ועד מוזיקה בת זמננו, כששירת א-קפלה עומדת בראש סולם העדיפויות שלה.
המקהלה השתתפה בפרויקטים רבים עם תזמורות ומקהלות מהארץ ומחו"ל לצד אינספור קונצרטים של שירת אקפלה.
המקהלה שרה בטכניקה ווקאלית הנהוגה בשירה קלאסית.
לכן, הסגנון הקלאסי נשמר הן בביצוע יצירות קלאסיות של ממש והן בשירים מודרניים.
בתחילת עונת הפעילות 2017-8 חגגה המקהלה "בת מצווה" - 12 שנים להיווסדה.
האירוע צוין בשני מישורים: הראשון מיתוג מחודש, והשני קונצרט גאלה חגיגי בהשתתפות אמנים אורחים רבים.
קונצרט הגאלה נערך בת"א בדצמבר 2017, לציון 12 שנות פעילות - דבר אשר אינו טריוויאלי כלל למקהלה בעלת מודל כלכלי ייחודי כמו של עדי.
בקונצרט הופיעו בהתנדבות אמנים רבים בשירה יחד עם המקהלה ובשירה לבד: איה כורם, רביעיית תלמוס, זמרת האופרה נועה הופ וכן האנסמבל הקולי הישראלי.
בקונצרט נערך גם ביצוע בכורה לעיבוד מקהלתי של "חיבת ציון" מאת משה זורמן.
בין הפרויקטים הבולטים בשנים האחרונות, ניתן למנות קונצרטים עם התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון ועם תזמורת הבארוק ירושלים, קונצרט לילה וקונצרט שקיעה, הקלטות לדיסקים של יוני רכטר ושל איה כורם והופעות רבות עם מקהלות אחרות (שחר, קפלאטה ועוד) והופעות בפסטיבלים רבים.
תוכניות בולטות של המקהלה הן קונצרטים מוסברים בהם תוכנית "שיר, נעים להסביר", אשר הוכרה כחלק מסל תרבות ארצי בשנים האחרונות.
בשנת 2018 הוזמנה המקהלה לסרביה כנציגת ישראל בפסטיבל מוזיקה.
זוהי נסיעתה השנייה של המקהלה למדינה, לאחר ביקור קודם בשנת 2014. בדצמבר 2018, השתתפה המקהלה בפסטיבל לבנדובסקי בברלין.
בשנת 2017 הוחלט על מיתוג מחודש למקהלה, שעיקרו לוגו חדש.
בעוד הלוגו הוותיק הרכיב את השם "עדי" באותיות אנגליות אשר דומות לתווים, הרי שהלוגו החדש פתוח להחלטת הצופה: במבט ראשון יש הרואים בו מספר זמרים עומדים בשורה ושרים, ואילו אחרים רואים בו מספר תווים מסודרים זה לצד זה.
הן הלוגו החדש והן הוותיק שומרים על השאיפה להשתפר ולעלות מעלה מעלה.
הערכים מאחורי הלוגו המחודש, הם ניקיון ודיוק באלגנטיות קלאסית - אשר מיוצגים בעיצוב מסודר ולא מקושקש.
זאת ליד היותה של המקהלה צעירה - אשר מיוצג בצבעוניות.
מאחר שמדובר במקהלת מבוגרים (בני 18+) נבחרו גוני פסטל, ולא צבעים "חיים" יותר אשר יכולים לשדר ילדותיות.
פן מעניין בלוגו הוא ההקשר ההיסטורי.
לאור צמיחת המקהלה תחת חסות האנסמבל הקולי הישראלי, הרי שהלוגו החדש משקף קשר עמוק עם האנסמבל.
מצד אחד נעשה שימוש בלוגו המחודש בדומה לאנסמבל בקווים צבעוניים ומקבילים כמוטיב מרכזי, מצד שני הכיווניות אחרת (אופקי לעומת אנכי) והסגנון שונה (ישר לעומת גלי).
בהשוואה בין שני הלוגואים ניתן לגלות גם כי צבע אחד שונה - בלוגו של האנסמבל מופיע כתום והוא אינו מופיע בלוגו של עדי.
זאת, כיוון שכתום הוא צבע יסוד במיתוג של האנסמבל, וכך למשל אתר האנסמבל מופיע כולו בצבעי אפור וכתום בלבד.
מקוב מזובייצקי (בפולנית: Maków Mazowiecki) היא עיירת מחוז בפרובינציית מזוביה שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
למקוב הוענקו זכויות עיר בשנת 1421. שריפות שפרצו בעיר בשנים 1620 ו-1787 החריבו אותה.
בשנת 1815 נכללה העיירה בתחום פולין הקונגרסאית.
בין מלחמות העולם עוד נמנו בעיירה כ-3,600 יהודים- כלומר בערך מחצית מתושביה דאז (בערך כ- 7,200 תושבים).
עד השואה- התקיימה בעיירה זו, פעילות ציבורית יהודית מגוונת.
ב-5 בספטמבר 1939 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת גילוח פאות וזקנים, חובת השתחוות בפני גרמנים, החרמת רכוש וגיוס לביצוע עבודות כפייה.
ב-23 באוקטובר 1939 חולל בית הכנסת בעיר.
ב-12 בפברואר 1940 נרצחו ביער סמוך לעיר כ-500 חולים וקשישים יהודים מהעיר, וב-30 באוגוסט 1940 נורו 20 איש בסמוך לבית הכנסת המקומי.
בדצמבר 1940 רוכזו יהודי העיר וסביבתה, כ-5,500 איש, בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה, אשר שעריו ננעלו באוקטובר 1941. רבים מיושבי הגטו מתו מרעב, מקור וממגפות.
מעת לעת שולחו יהודים מהגטו שבעיר למחנות עבודה.
ביולי 1942 הוצאו להורג בפומבי כמה עשרות יהודים מהגטו, חלקם בגין הברחת מזון.
ב-18 בנובמבר 1942 נערכה בגטו שבעיר אקציה, במסגרתה נערכה ביהודי המקום סלקציה, וכ-5,000 איש גורשו לגטו מלאווה, ממנו שולחו תוך זמן קצר לאושוויץ.
בעת האקציה רצחו הגרמנים כ-50 קשישים וילדים יהודים בשטח הגטו.
בין אחרוני היהודים ששרדו את השואה, שמקורם מעיירה זו, הוא דוד עזריאלי.
בדומה לעזריאלי, יהודים רבים מעיירה זו- מבין אלו ששרדו את השואה, היגרו למדינות אחרות.
מקהלת הנערים סנט תומאס היא מקהלה, שנוסדה בשנת 1212 בלייפציג, גרמניה, בעקבות איחוד בין מנזר, כנסייה ובית ספר בשם תומאס הקדוש, שמטרתו הייתה להכשיר נערים לשירה בטקסי-דת.
בית הספר קיבל גם נערים ממעמד הסוחרים בלייפציג, ובכך היה לבית הספר הציבורי הראשון בגרמניה, מעמד עליו שמר ב-300 השנים הבאות ועל כן הוא מוסד התרבות העתיק ביותר בלייפציג.
תפקיד המקהלה היה לשיר בטקסי-דת שונים ובאירועים עירוניים, כתשלום על החינוך שקיבלו התלמידים.
למקהלת הנערים יצא שם בלייפציג ומחוצה לה, ובמשך השנים, בעיקר בתקופת הרפורמציה ההפרוטסטנטית מ-1539 ואילך, ובזכותה התפתחה לייפציג למרכז מוזיקלי חשוב.
מנצחי המקהלה היו לא רק מוזיקאים ומלחינים אלא גם מדענים ואקדמאים בעלי שם בתחומים שונים, כמו מתמטיקה, כרונולוגיה ואסטרונומיה, משפטים, בלשנות ועוד.
יוהאן קונאו, קודמו של יוהאן סבסטיאן באך בתפקיד, היה משפטן, חוקר דתות, מומחה לשפות זרות ומשורר.
בשנים 1723 - 1750 כיהן יוהאן סבסטיאן באך כמנצח המקהלה, ויצירותיו תפסו מקום רב ברפרטואר שלה.
יורשיו של באך בתפקיד תרמו רבות לתחיית העניין ביצירותיו בראשית המאה ה-19, כשפליקס מנדלסון החזיר לרפרטואר המקהלה ותזמורת הגוונדהאוס את מתאוס פסיון הנשכח.
ב-1850 ייסדו בלייפציג רוברט שומאן ופרנץ ליסט את "חברת באך", שהוציאה לאור את רשימת יצירות באך.
"אגודת באך החדשה", מייסודו של מנצח המקהלה גוסטב שרק, מארגנת עד ימינו פסטיבלים מיצירות באך ברחבי העולם.
במאה ה-20 הרבתה המקהלה להופיע עם תזמורת הגוונדהאוס ברחבי העולם ובשידורי רדיו, ושמה יצא לתהילה.
רפרטואר המקהלה רחב ומגוון, ממזמורים גרגוריאניים עד מזמורי תפילה מודרניים, ומקום נרחב ניתן בו למוזיקה ליטורגית נוצרית, בעיקר לקנטטות, מוטטים ואורטוריות של באך.
חברי המקהלה חיים, לומדים ומתאמנים בפנימייה, כשהחניכים הבוגרים אחראים לצעירים.
התנאי לקבלה לפנימיית המקהלה הוא כישרון ייחודי לשירה ולמוזיקה, ועל אף התביעות הגבוהות למשמעת ולאימונים מרובים, ניתנת לחניכים הזדמנות להתפתחות אישית ומקצועית.
אחד ממנצחי המקהלה בעבר, האנס יואכים רוץ', צמח מן המקהלה עצמה.
מנצח המקהלה הנוכחי הוא גוטהולד שוורץ.
מקהלת מורן הוקמה ב-1986 במושב בית יצחק שבעמק חפר בידי נעמי פארן, המשמשת בתור המנצחת והמנהלת המוזיקלית שלה מיום הקמתה.
בעשור השני של המאה ה-21, סך חברי המקהלות השונות הוא למעלה מ-250 איש - ילדים, בני נוער ומבוגרים.
החינוך המוזיקלי כולל קריאת תווים, פיתוח קול, זמרה ושירה מקהלתית, תנועה ויכולת הופעה בימתית.
המקהלות הגיעו במשך שנות פעילותן להישגים מוזיקליים וחינוכיים רבים וזכו בהוקרה מקצועית.
הן השתתפו בתחרויות ובפסטיבלים בינלאומיים, מבצעות יצירות מקוריות של טובי המלחינים הישראלים ומשתתפות בקונצרטים של מיטב התזמורות בישראל.
המקהלות מקיימות גם שיתופי פעולה עם התיאטרון הקאמרי ועם זמרים ומלחינים.
לצד זאת, מקהלות מורן פועלות גם לשם תרומה לקהילה באמצעות פעילות מוזיקלית משותפת עם ילדים מתרבויות שונות, נוער בסיכון, נוער בעל צרכים מיוחדים וילדים חולי סרטן בבית החולים שניידר.
על רקע זה הוזמנה פארן להציג את מודל הפעילות המוזיקלית ואת אופן רתימתה לתרומה לקהילה בכנס מקצועי באוניברסיטת ייל בארצות הברית.
למקהלת מורן אגודת ידידים הפעילה בישראל ובפריז.
המקהלות פועלות כעמותה, ומסתייעות בתמיכה מקרנות ומתרומות.
לצד פארן, המנצחת והמנהלת של מקהלות מורן, פועלות שרית שטקלר, מנצחת המקהלות צעירי מורן וקטנטני מורן; כרמל עמית-אנטוקולסקי, מנצחת-משנה מאז 2009; הדס פארן-אסיה, מורה לקול במקהלות מורן; וכן הפסנתרנים אייל באט ואולג יקירביץ'.
מקהלת משרד הפנים הרוסי או מקהלת המשטרה הרוסית הוא שמו הנפוץ של ההרכב האקדמי לשירה וריקוד של המשמר הלאומי של רוסיה , שבעבר היה חלק ממשרד הפנים הרוסי ונקרא "ההרכב האקדמי לשירה וריקוד של כוחות הפנים של משרד הפנים של רוסיה .
זהו אחד מההרכבים המוזיקליים הגדולים ברוסיה והוקם ביולי 1973 על ידי קולונל בוריס סלמין מחילות הפנים של המשטרה הסובייטית.
בשנת 1976 מונה רפאל ורשינין לעמוד בראש המקהלה, הוא הוחלף בשנת 1985 על ידי ויקטור יליסייב, פרופסור הקונסרבטוריון של מוסקבה, שמנצח על המקהלה מאז.
המקהלה זכתה להכרה בינלאומית רבה ובהופעותיה בעולם הציגה את עצמו בתור "ההרכב האקדמי של משרד הפנים הרוסי מקהלת הצבא האדום" , דבר שגרם לצופים להתבלבל ולחשוב שמופיעה בפניהם מקהלת הצבא האדום המפורסמת יותר (באנגלית ידוע שמה כ-The Alexandrov Red Army Choir או The Alexandrov Red Army Ensemble).
ב-2011 מקהלת הצבא האדום אף פנתה בדרישה למקהלה המשטרתית שלא לבלבל את קהל הצופים בעולם.
בשל פירוק כוחות הפנים של המשטרה הרוסית המקהלה שינתה את שמה בשנת 2016, חדלה להיות מקהלה משטרתית והפכה ל"הרכב האקדמי לשירה וריקוד של המשמר הלאומי של רוסיה" (Академический ансамбль песни и пляски национальной гвардии Российской Федерации).
מקהלת הנערים של קופנהגן'' (The Copenhagen Royal Chapel Choir בדנית: Københavns Drengekor''') היא אחת המקהלות הוותיקות ביותר בסקנדינביה, החדורה במסורת עשירה.
אמות המידה האמנותיות הגבוהות המאפיינות את המקהלה זה 90 שנה מושגות באמצעות ההכשרה הווקאלית היחידה במינה, שהזמרים מקבלים בבית הספר על שם אנה הקדושה (Sankt Annæ Gymnasium), בית הספר העירוני לשירה של קופנהגן, וחובותיה של המקהלה בקתדרלה של קופנהגן.
המקהלה השיגה מוניטין בינלאומיים הודות לפרשנות שנתנה ליצירותיהם של גדולי המלחינים מתקופת הרנסאנס והבארוק, בעיקר, ולמוזיקה מקהלתית לקולות נערים וגברים במאה ה-20. מקהלת הנערים של קופנהגן, או בשמה המלא "מקהלת הקאפלה המלכותית של קופנהגן", מופיעה בקונצרטים רבים בדנמרק וברחבי העולם.
מקהלת הנערים של קופנהגן נוסדה בשנת 1924 על ידי מוגנס ולדייק, בעקבות ביקור של מקהלת הנערים סנט תומאס המפורסמת מכנסיית תומאס (לייפציג), המקהלה של יוהאן סבסטיאן באך עצמו.
כבר מתחילה הייתה מטרת המקהלה לבצע מוזיקה מקהלתית שנכתבה לקולות נערים וגברים, מימי הביניים עד המאה ה-20. בהמלצתו הנלהבת של קרל נילסן, ייסדה מועצת העיר קופנהגן בשנת 1929 בית ספר לשירת מקהלה לנערים, הוא "בית ספר סנקט אנה" של ימינו אלה.
בדרך זו הובטחה לחברי המקהלה הכשרה מקיפה ויסודית בפיתוח קול ובלימודי מוזיקה, כחלק בלתי נפרד מתוכנית הלימודים הכללית שלהם.
בכל שנה מקבל בית הספר סנקט אנה תלמידים חדשים, בעלי כישרון קולי ומוזיקלי, מבין בני השמונה בקופנהגן ובסביבתה.
כיום מאכלס בית הספר למקהלה גם את מקהלת הבנות של סנקט אנה (Sankt Annæ Pigekor) ואת מקהלת בית הספר סנקט אנה (Sankt Annæ Gymnasiekor).
עד 1959 הייתה מקהלת הנערים של קופנהגן מסופחת בקביעות לקאפלה של טירת כריסטיאנבורג (Christiansborg Slotskirke), אבל מאז היא מופיעה מדי יום שישי בערב בקתדרלה של קופנהגן במשך כל העונה העיקרית, והנערים שרים גם במיסה ובתפילות הערבית (Vespers) בקתדרלה.
הודות לקשריה הן עם בית הספר סנקט אנה והן עם הקתדרלה של קופנהגן, המקהלה היא הנציגה הוותיקה ביותר בסקנדינביה של מסורת בית הספר הכנסייתי, הבסיסית כל כך למוזיקה המקהלתית באירופה.
נערי כנסיית סנקט אנה שגשגו בייחוד במאות ה-16 וה-17, כשהיוו גם חלק ממקהלת הקאפלה המלכותית של קופנהגן.
עושר חיי המוזיקה בתקופה ההיא משתקף גם ברפרטואר של מקהלת הנערים בימינו.
מאז 1998 נושאת המקהלה, באישור המלכה, בתואר "מקהלת הקאפלה המלכותית של קופנהגן" שסיפחה לשמה, ובהתאם למסורות המקהלה, תואר זה הוא כיום שמה באנגלית (Copenhagen Royal Chapel Choir).
במרוצת השנים יצא למקהלה שם של אחת המעולות בסוגה.
היא מופיעה בקונצרטים בכל רחבי תבל ובפסטיבלי מוזיקה בינלאומיים רבים מספור.
הרפרטואר שלה מקיף, מיצירות מוזמנות פרי עטם של מלחינים חשובים בימינו (פול רודרס, ברנרד לבקוביץ', פר נרגאר, ואגן הולמבו ופאלה מיקלבורג) וחזור אל ראשית הפוליפוניה.
המקהלה משתתפת גם בהפקות רדיו וטלוויזיה, הן בדנמרק והן בארצות אחרות, והתקליטורים הרבים שהקליטה בחברות כמו EMI, דקה, ונגארד, צ'אנדוס, קונטרפונקט ודניקה רקורדס (OH) תורמים כולם למוניטין הבינלאומי הנכבד שלה.
מאז 1991 אבה מונק הוא המנהל האמנותי והארגוני של המקהלה.
מקהלת הגברים סימְווֹל וֶרי היא מקהלת גברים רוסית, שנוסדה בשנת 2008 על ידי סראפים דובאנוב, במטרה להופיע בחגים בכנסיית השילוש הקדוש בוורונז'.
המקהלה נוסדה ב-2 בספטמבר 2008 בקתדרלת הבשורה, וורונז' .
חברי הלהקה הראשונים היו תלמידי מכללת וורונז' למוזיקה.
רפרטואר הלהקה כלל מוזיקה דתית בעיקרה במטרה להמשיך את מסורת הלהקה של לאוורת השילוש-סרגייב (המנזר הגדול ביותר ברוסיה).
ב-1 ביוני 2010 קיבלה הלהקה באופן רשמי את שמה סימוול ורי ("סמל האמונה" - ) שהוא בעל משמעות דתית.
בדצמבר 2013 הוכרה כלהקה גברים המטרופוליטנית של וורנז'.
מנצח המקהלה והמנהל המוזיקלי שלה הוא הדיאקון סראפים דובאנוב (Серафим Дубанов).
המקהלה מרבה להופיע ברחבי רוסיה ובאירופה.
באפריל 2015 הופיעה המקהלה במוזיאון ההיסטורי בקרמלין ובכנסייה העתיקה ביותר במוסקבה, במסגרת הקונגרס הבינלאומי השמיני לשירת מקהלה , שהוקדש ל-70 שנה לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה.
בתחרות שהתקיימה בקונגרס זה זכתה למחמאות על ביצועיה ומנצחה זכה בתואר "עמית כבוד של איגוד המקהלות הבינלאומי".
המקהלה השתתפה בפסטיבלים שונים והופיעה בין היתר בטורקיה, סלובניה, סין וישראל (בפסטיבל אבו גוש).
המקהלה הציבה לה שתי מטרות - שימור השירה האמנותית, הכנסייתית והחילונית, והפצת המוזיקה הווקאלית-כוראלית של רוסיה לקהל הרחב.
רפרטואר המקהלה כולל שירים רוסיים עממיים, מהם בעיבוד עכשווי, להיטים סובייטיים.
מאי 2015 - פולין, מקום ראשון בתחרות הבינלאומית למוזיקה אורתודוקסית (פסטיבל היינווקה).
מקהלת פרחי בני הישיבות (באנגלית The Yeshiva Boys Choir) הידועה גם בשם "ישיבה בויס" או בקיצור "YBC", היא מקהלת ילדים יהודים אמריקאים המשתייכת למוזיקה החסידית, הפועלת בארצות הברית משנת 2003 בניהולם של יוסי ניומן והמלחין אלי גרסטנר.
בשנת 2003 חברו המלחין אלי גרסטנר וחבר ילדותו יוסי ניומן, שהיה אז מורה כיתת ג' ומלחין מקהלה בבית ספר בקליבלנד, והקימו את מקהלת הילדים.
הילדים הראשונים היו תלמידים נבחרים מבית הספר שלימד בו יוסי ניומן.
משכנה של המקהלה נדד בכמה אתרים ברחבי ארצות הברית, עם הקמתה היה משכן המקהלה בעיר קליבלנד, לאחר מכן עברו לשכונת פאר רוקאוואי ברובע קווינס שבניו יורק.
לאחר מכן עברה לשכונת פלטבוש ברובע ברוקלין, מקום מגוריו של אלי גרסטנר.
לאחר מכן עברה לשכונת בורו פארק באותו הרובע, ובאוקטובר 2018 הגיעה הלהקה למשכנה החדש במחוז פאסיק במדינת ניו ג'רזי.
נכון לאוקטובר 2016 נמנים במקהלה למעלה מ-50 ילדים, מכיתה א' עד כיתה ח'.
המקהלה מופיעה בעיקר בארצות הברית, אך גם מחוצה לה, כמו באנגליה, קנדה וישראל.
עם השנים, נהייתה המקהלה פופולרית בעולם המוזיקה החסידית גם בישראל, ורבים מסרטוני השירים שלהם ביוטיוב זכו למיליוני צפיות.
לפי מחקר הפופולריות השנתי של זמרי המוזיקה החסידית שביצע אתר כיכר השבת, ע"פ נתוני צפייה ביוטיוב, זכתה המקהלה פעמיים ברצף במקום השישי, בשנים ה'תשע"ט וה'תש"ף.
עד עולם - בני פרידמן והחבר'ה (2012)
ולשלום - פרויקט חיזוק (2021)
מקהלת הקיבוץ הארצי היא מקהלה מעורבת, המורכבת מאנשי קיבוצים ברחבי ישראל, הנפגשים פעם בשבוע לחזרה משותפת.
המקהלה נוסדה בשנת 1958 ועשתה לה שם כאחת המקהלות הטובות בישראל רפרטואר המקהלה כולל הן יצירות א-קפלה מתקופות שונות והן יצירות תזמורתיות, שאותן היא מבצעת עם התזמורות הנודעות בארץ, בניצוח מנצחים ידועי שם.
מקהלת הקיבוץ הארצי יוצאת לסיורי קונצרטים מחוץ לישראל: בארצות הברית ובארצות אירופה.
סיוריה כללו גם הקלטות עם תזמורות שונות בעולם.
בשנת 2009 יצאה המקהלה לסיור של 12 קונצרטים במזרח הרחוק, בדרום קוריאה וביפן.
ביולי 2012 זכתה המקהלה במדליית כסף בתחרות בינלאומית בבייג'ינג, סין.
במהלך ביקור זה הופיעה בקונצרט באוניברסיטה לכלכלה ומינהל של בייג'ינג, לחנוכת אגף לחקר התרבות והכלכלה היהודית, ולקחה חלק בקונצרטים משותפים עם מקהלות סיניות ומקהלות אורחות.
ארגון נוצרי של ידידי ישראל ICIA - Israel China Interflow Association אירח את המקהלה הסיור זה.
ביוני 2016 השתתפה המקהלה בפסטיבל בינלאומי בליסבון, פורטוגל, שבו זכתה במדליית כסף.
בביקורה בפורטוגל הופיעה בשלושה קונצרטים.
מאז 1990 מכהן יובל בן עוזר במשרת מנצח ומנהל מוזיקלי של המקהלה.
מקהלת מלכות היא מקהלה חרדית חסידית השרה בסוגת המוזיקה החסידית.
המקהלה הוקמה במאי 2013 על ידי פנחס ביכלר שגם משמש כמנצח המקהלה ומנהלה.
המקהלה הוקמה על ידי פנחס ביכלר במאי 2013. במקביל להקמתה של המקהלה הוקם למקהלה אולפן בית, בשם M.W.
אותו מנהל חבר המקהלה מיכאל ויינברגר.
אחד התחומים בה מובילה המקהלה הוא מוזיקה ווקאלית חסידית.
בתחילת דרכה פעלה המקהלה בעיקר בישראל, ובעקבות ההצלחה לה זכתה קיימה הופעות ברוסיה, באירופה ובארצות הברית.
בשנת 2017 הוציאו את האלבום "נפלאים" - ניגוני חסידי בעלזא בו שרו חברי המקהלה לצד מקהלת הילדים החסידית-אמריקאית "יידיש נחת" של מוישי קרויס, ומקהלת הילדים החסידית-קנדית של אנשי עקשטיין.
באלבום לחנים של הרב ירמיה דמן, יוסף צבי ברייער שלמה קאליש ומלחינים נוספים.
האלבום שווק בחברות שיווק הדיסקים הרגילות במגזר החרדי וברשת חנויות הספרים אור החיים.
בשנת 2020 קיימו ברדיו קול ברמה אירוע מיוחד בהנחייתו של יואלי דיקמן לציון 7 שנים להקמתה של המקהלה.
באירוע השתתפו שלמה כהן, המפיק המוזיקלי יוסי גיל, משה כהן, חונא דייטש (מנכ"ל המגזין "הציבור החרדי" לו מלכות מפיקה אלבומים מדי שנה) ואמנים אחרים.
בשנת ה'תשפ"א (2021) הוציאה המקהלה את ה"קליפ" "קידוש" בכיכובו של עקיבא גרומן, ובהשתתפותם של הזמרים החסידיים אהרלה סמט, מנדי וייס, מאיר אדלר, יואלי דווידוביץ' ובנצי קלצקין.
הקליפ צולם בבית הכנסת בעל התניא בשכונת מאה שערים, ובבית הכנסת קהל חסידים שבשערי חסד.
הקליפ עורר את חמתם של הקנאים במאה שערים, העדה החרדית הוציאה מכתב מחאה.
והופצו פשקווילים נגד עקיבא גרומן, פנחס ביכלר, מקהלת מלכות וזמרים נוספים שהשתתפו בקליפ ברחבי השכונה.
לאור הצלחת המיזם הוא הועתק שוב על ידי עיריית ביתר עילית במהלך חנוכה ה'תשפ"ב, שוב בניצוחו של ביכלר ובליווי מקהלת מלכות, כשהשיר שנבחר למיזם היה "ירא שמים" של שמילי אונגר.
היוזמה הועתקה גם למקומות נוספים בז'אנר המוזיקה החסידית.
בשנת ה'תשפ"ב (2022) החלו בחגיגות שנת העשור להקמתה של המקהלה, ופורסם קליפ ווקאלי תחת הכותרת "מלכות הבוגרים" בהשתתפות כל הזמרים בוגרי המקהלה, בקליפ ביצעו את היצירה 'לכל קהלא' של המלחיו הרב שלמה קאליש.
בשבט תשפ"ג הוציאה המקהלה 'קולעוילם' עם ילדי ביתר לשירים והראנו של המלחין הנודע ר' שלמה יהודה רכניץ ולשיר ממלכת כהנים שמילותיו הולבשו על ניגון גור שאותו הוציאה המקהלת באותה שנה עם הזמרים יואלי קליין, שייע גרוס, מוטי גולדמן ויואלי דווידוביץ' בוגר המקהלה.
מקהלת מלכות השתתפה באלבומים רבים; מהם חלק כמקהלה יחידה ומהם בשירים בודדים.
אלבומים שהשתתפה המקהלה כמקהלה יחידה: "לחיים שמחה טיש", יוסף משה כהנא.
אלבומים בהם השתתפה כמקהלה אורחת: אוצר של יראת שמיים, אברהם פריד.
מידי חג ומועד מפיקים כמוסף למגזין החג בעיתונים "בקהילה", "משפחה", "הציבור החרדי", כפר חב"ד ועוד.
מקהלת מלכות הייתה המפיקה של רוב אלבומים אלו.
שיתופי פעולה נוספים בין מקהלת מלכות לזמרים, קלידנים, תזמורות ועוד.
בהם: תזמורתו של אפרים מרקוביץ, הקלידן הרשי סגל, הקלידן מאיר אדלר.
המקהלה הוקמה על ידי חבר המקהלה יענקי לוינגר, בהתחלה כמקהלת ילדים קטנה בעיר בני ברק.
פנחס ביכלר ראה את ההזמנות בשל המחסור במקהלות ילדים חסידיות בישראל ואימץ את המקהלה תחת השם "חסידימלך" (תחת המותג הראשי "מלכות").
הופעת הבכורה של המקהלה הייתה באירוע סיום הש"ס בעיר ביתר עלית.
תוך תקופה קצרה התחילה המקהלה להופיע באירועים גדולים של המוזיקה החסידית, בהם אירוע סיום הש"ס של דרשו ביד אליהו בתל אביב.
מנצח המקהלה הוא יענקי לוינגר.
המקהלה – כמו מקהלת האם שלה, "מלכות" – הופיעה בעשרות קליפים עם מגוון זמרים מהמוזיקה החסידית, והשתתפה בעשרות אלבומים.
אחד מבוגרי המקהלה הוא בנצי קלצקין (ששר יחד עם אברהם פריד, מרדכי בן דוד, זאנוויל ויינברגר, דודי קאליש, יעקב יהודה דסקל, מוטי ויזל, ועוד).
+קליפים בולטיםשם וקישורתיאורסולניםתאריךשלום זכרשלום זכר לרך הנולד.
השירים במחרוזת: ברוך ה' אשר נתן מנוחה, שבת קודש, ועוד.עקיבא גרומן, מאיר אדלר, אהר'לע סאמט, מענדי ווייס ויואלי דוידוביץ.י"ד אב ה'תש"פקידושהפורמט הוא של אבי הבת שעולה לתורה, ועורך קידוש לאחר התפילה.
נפלאים, ניגוני חסידי בעלזא, 2017
לשורר שיר חדש, 4-8, בקהילה
שמחת הציבור, הציבור החרדי, 2014
בחצר המלכות, הציבור החרדי, 2016
ביד היוצר, הציבור החרדי, 2016
קהילות הקודש (עם אברימי רוט), בקהילה, 2017
מלכותך מלכות, הציבור החרדי, 2017
הגעת למלכות, הציבור החרדי, 2018
א פאברענג, ניגוני חב"ד, הציבור החרדי, 2019
ווען משיח וועט קומען, הציבור החרדי, 2020
שוכן עד עם בנצי קלצקין ו-5000 בחורי ישיבות
ירא שמים - עם ילדי ביתר לחן הרשי ויינברגר, ביצוע במקור שמילי אונגר
ותעורר עם זאנוויל ויינברגר, משולם גרינברגר ובנצי קלצקין
והראנו - ממלכת כהנים עם ילדי ביתר
רחם - עם בנצי קלצקין, צביקי לוין ובחורי ישיבות
מקהלת שירה היא מקהלה חסידית-אמריקאית השרה בסוגת המוזיקה החסידית.
מנצח המקהלה הוא יואלי הורביץ.
מקהלת שירה הוקמה בארצות הברית בשנת ה'תשס"א, על ידי שרגא פייבל גולד שהיה גם המנצח שלה וכיום עוסק בניהולה.
המקהלה פועלת בעיקר בארצות הברית, אך מופיעה גם במוסקבה, אירופה וישראל.
בשנת 2010 הוציאה המקהלה אלבום בשם שירה חדשה בו שרו סולנים מהמקהלה בהם לוי פולקוביץ, בערי וובר ועוד.
נכון לה'תשפ"ב למקהלת שירה כ-50 חברי מקהלה והם מופיעים בצוותים שונים מידי ערב ובאירועים מיוחדים.
מלבד זאת הם מקליטים עבור אלבומים ושירים של זמרים שונים.
המקהלה שרה באלבומים רבים מהבולטים שבהם: יידיש קאלעקשען וכיסופים של מרדכי בן דוד.
באלבומים נוספים נטלו רק חלק מההקלטות, בהם: אלע אלע של מנדי וייס.
שיתוף פעולה מעניין בין מקהלת שירה למקהלת האחות הישראלית שלה מקהלת מלכות בה הופיעו יחד במסגרת אירועי סיום הש"ס של דרשו.
בערי וובר - חבר מקהלה פרש לטובת קריירה עצמאית.
שמילי אונגר - חבר מקהלה, פרש לטובת קריירה עצמאית.
שלום למר - חבר מקהלה, פרש לטובת קריירה עצמאית.
לוי פולקוביץ - חבר מקהלה, פרש לטובת קריירה עצמאית.
אברהם מרדכי שוורץ - חבר מקהלה, פרש לטובת קריירה עצמאית.
הרשי ויינבערגר - חבר מקהלה, פרש לטובת קריירה עצמאית.
וועלוול פעלדמאן - חבר מקהלה, פרש לטובת קריירה עצמאית.
מקהלת צה"ל הייתה מקהלה שקמה ב-1978 לאחר פירוק הלהקות הצבאיות.
המקהלה קמה ב-1978 בעקבות הוראתו של הרמטכ"ל רפאל איתן לפרק את כל הלהקות הצבאיות ואת צוותי ההווי.
בעקבות הוראתו קם גוף בידור צה"לי חדש, שאמור היה להחליף את הלהקות הקיימות ולהעניק לחיילי צה"ל בידור ומוזיקה.
חלק מחברי הלהקות, שהיו פעילות בתקופת השינוי (1978), הצטרפו לגוף חדש שנוצר בצה"ל בשם "מקהלת צה"ל" שמייסדה נחשב רפאל איתן.
זמן קצר לפני פירוק הלהקות הצבאיות הופיעה המקהלה, ביחד עם מספר להקות צבאיות (כמו להקת הנח"ל להקת פיקוד הצפון להקת פיקוד הדרום ולהקת גייסות השריון), במופע יום העצמאות ב בטלוויזיה שנקרא "30 שנות זמר" בצה"ל (לציון 30 שנה למדינה).
לאחר המופע, בשנת 1978 ובעקבות פירוק הלהקות הצבאיות, הצטרפו עוד חברים מהלהקות ל"מקהלת צה"ל", שפעלה עד 1984.
רפאל איתן הגה את רעיון המקהלה מתוך הכרה שיש צורך ברענון המערכת הבידורית הצבאית.
נראה שהמודל שעמד נגד עיניו היה מקהלת הצבא האדום.
המקהלה הוציאה תקליט אחד ויחיד – "השירים היפים של להקות צה"ל".
בין השירים היו: "מטרייה בשניים", "בלילה על הדשא", "דינה ברזילי", "אוהבי הטבע", "שיר לשלום", "יא משלטי", "מי שחלם", "יא ירח", "אליפלט", "בשדה תלתן", "אני מת", "כנרת" ועוד.
מקובקי (בשלזית: Makůwki / Makōwki, בשלזיה תחתית: Mohn Kließla, בגרמנית: Mohnpielen, בהונגרית: Mákos guba) הוא קינוח לחם מתוק על בסיס זרעי פרג ממרכז אירופה.
המנה נחשבת למסורתית בשלזיה (דרום מערב פולין), שם היא מוגשת כמעט אך ורק בערב חג המולד.
הוא פופולרי גם בחלקים אחרים של פולין, כמו גם במזרח גרמניה, בסלובקיה ובהונגריה.
מקובקי ידוע גם בברנדנבורג ובברלין תחת השם מוהנפילן (Mohnpielen).
תיאודור פונטאנה במסעותיו דרך מרקיזות ברנדנבורג כתב על מוהנפילן ומאכלים אחרים.
מאכל דומה שנעשה עם פרוסות לחמניות סהר (קיפרל) בהונגריה נקרא מאקוש גובה () בתרגום חופשי "צרור פרג".
בפולין, מחוץ לאזור שלזיה, המנה ידועה בשם makiełki.
היא נפוצה במיוחד בפוזנן ובלודז', שם התיישבו מהגרים משלזיה במהלך המהפכה התעשייתית במאה ה-19.
המרכיבים העיקריים הם לחם לבן מתוק ופרג טחון דק מבושל בחלב עם חמאה.
מרכיבים חשובים נוספים כוללים פירות יבשים (תאנים, צימוקים, משמשים, תמרים וכו'), שקדים ושאר סוגי אגוזים (מבחר האגוזים והפירות היבשים משתנה).
הוא מתובל בסוכר, דבש, וניל, קינמון ורום.
הלחם נחתך לפרוסות דקות ומרובד בשכבות בסיר חרס או לעיתים קרובות יותר בקערת זכוכית או קריסטל.
לאחר הנחת כל שכבה יוצקים את הרוטב של הפרג המבושל, עם חומרי טעם וריח ואגוזים, עד שהלחם ספוג היטב.
החלק העליון מעוטר בכמה אגוזים ופירות נוספים.
המנה מוגשת קרה, לפחות מספר שעות לאחר ההכנה, כדי שהחומרים יתאחדו.
המטבח השלזי יכול להיות מאוד שמרני.
המסורת של הגשת makówki/mohnkließla/mohnpielen נשמרת היטב בקרב אנשי שלזיה וקשה לדמיין חג מולד בשלזיה בלי המנה הזו מתוך אמונה שזרעי הפרג הרבים מביאים מזל וכסף בשנה החדשה.
בעיני הזקנים ייחשב לא מתאים על פי המסורת להכין אותה מחוץ לתקופת "חג המולד - ראש השנה".
הכנת מקובקי מחוץ לשלזיה יכולה להיות קשה בגלל חוסר הזמינות של זרעי פרג טחונים דק (בדרך כלל נדרשת טחינה מיוחדת).
בארצות הברית, משחת פרג משומרת זמינה לפעמים מסחרית וניתן להשתמש בה.
מקובלות הוא סרט טלוויזיה ישראלי משנת 2013 בבימויו של מרקו כרמל, עם ג'וי ריגר, שיר מורנו, אלה ארמוני, עומר דרור ואביב פנקס בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי יאיר וטל אלעזר ועוסק בנערה ששבה ארצה עם משפחתה לאחר כמה שנים בארצות הברית ונתקלת בבית הספר בבעיה של השתלבות בשכבה של האליטה החברתית בכיתה ("המקובלות") תוך אילוץ להתכחש לחברתה המנודה בכיתה.
מיקה (ג'וי ריגר) היא נערה בת 15 ששבה עם משפחתה מארצות הברית לישראל לאחר שהות של מספר שנים לכתיבת הדוקטורט של אביה דן (יאיר אלעזר).
הם דלי אמצעים וגרים בדירה קטנה שבה חולקת מיקה חדר עם אחותה הקטנה לילי (עמנואל אלעזר).
בתקופת חופשת הקיץ עובדת מיקה במזנון קרפים ביחד עם חברתה הטובה רוני (אלה ארמוני).
דפנה זוזובסקי (שירלי פוטרמן) היא חברה טובה של האם אורית (רותי גולדברג).
היא מבקרת בבית המשפחה עם בתה נטע (אביב פנקס) שתלמד יחד עם מיקה.
נטע מכירה למיקה את דניאל (שיר מורנו).
נטע ודניאל הן בנות למשפחות עשירות ומרכזות סביבן שכבה של בנות ממשפחות עשירות.
כשמתגלה להן שמיקה היא חברה של רוני הבזויה בעיניהן, הן אומרות למיקה שהיא צריכה לנתק את קשריה עם רוני אם ברצונה להצטרף לשכבה שלהן ומיקה עושה זאת בצער.
ה"חתיך" של הכיתה הוא בועז (עומר דרור), הוא חבר של דניאל והיא משגיחה שאף אחת תתחיל איתו.
מיקה מציעה לבנות לקיים מסיבת Homecoming כמו שנהוג בארצות הברית ובסופה תיבחר "מלכת הכיתה".
ויויאן (איילת קורץ) אימה של דניאל לוחצת על המנהלת גלית (טל אלעזר) לקיים את המסיבה הזאת ורומזת לה על תמיכתה הכספית בבית הספר.
בועז שם עיניו על מיקה והם מתנשקים בהסתר אבל דבר זה מתגלה ודניאל הופכת לאויבת של מיקה.
רוני רואה שמיקה בבעיה והיא משלימה איתה.
יחד עם ארנון (גלעד מן) הם מתכננים לעזור למיקה בקמפיין על ידי אפיית עוגיות ובתוכן פתקים של "חירות, שוויון, אחווה", לחלק אותן לתלמידים ולבקש מהם לשים את הפתקים בקלפי.
כך עושים כמעט כולם וכתוצאה מכך לא נבחר שום מלך או מלכה.
דניאל ואימה עוזבות בכעס ובועז ומיקה מתחבקים ורוקדים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותג'וי ריגרמיקהשיר מורנודניאל קריאלאלה ארמונירוניעומר דרורבועזאביב פנקסנטע זוזובסקישירלי פוטרמןדפנהאמא של נטעגלעד מןארנון קפלנסקייאיר אלעזרדןאבא של מיקהרותי גולדברגאוריתאמא של מיקהדגניה זילברשטייןהמורהטל אלעזרגילתמנהלת בית הספראיילת קורץויויאן קריאלאמא של דניאלגל הרבוןעלמהתלמידהעמנואל אלעזרליליאחותה של מיקהאלעד שועידי ג'יידניאל היילרוזנרתלמיד
מקהלת נווה שיר הייתה מקהלת ילדות ונערות שפעלה בפתח תקווה בניצוחו של נתן מרגלית בין השנים 1961-1988. ב-2006 הוקמה המקהלה מחדש על ידי בוגרות מקהלת הילדים בניצוחה של ענת דור-מרגלית.
מייסד ומנצח המקהלה, נתן מרגלית, עלה לארץ מפולין בשנת 1948 באוניה אקסודוס.
כבוגר החוג למוזיקה באוניברסיטת בר-אילן, עסק בהוראת מוזיקה בבתי ספר והיה חבר במקהילת רינת.
לצד מקהלת נווה שיר, הקים גם את מקהלת המבוגרים רון ובשנותיו האחרונות שימש המפקח על החינוך המוזיקלי באזור המרכז.
המקהלה הוקמה על ידי מרגלית בבית הספר 'נווה כיבוש' בפתח תקווה, ופעלה כחלק ממחלקת הנוער של עיריית פתח תקווה.
המקהלה הייתה בין מקלות הילדים והנוער הראשונות בישראל.
המקהלה ייצגה את ישראל בפסטיבלים ומשלחות בינלאומיות באוסטריה, בגרמניה, בשוודיה ובדנמרק וכן בכנסי 'הזמריה' הבינלאומיים שנערכו בישראל.
כמו כן, נטלה חלק באירועים ממלכתיים כמו טקס הענקת פרסי ישראל בבית הנשיא, טקסי יום הזיכרון לשואה ולגבורה ביד ושם והדלקת המשואות ביום העצמאות בהר הרצל, קונגרסים וימי חילות בצה"ל.
המקהלה התארחה גם בתוכניות טלוויזיה והשתתפה בין היתר במופע 'ניגון חוזר' של רשות השידור ב-1983.
מרגלית הוסיף לנצח על המקהלה עד מותו בשנת 1988, ולאחר מותו פסקה פעילות המקהלה.
בשנת 2006 המנצחת ענת דור-מרגלית, אחייניתו של נתן שהשתתפה בעצמה במקהלה כילדה, כינסה את חברות המקהלה לדורותיהן לקונצרט לזכרו של המנצח.
בהמשך לקונצרט זה, ובסיוע עיריית פתח תקווה, החלה המקהלה לפעול מחדש תחת ניצוחה, כשהיא מתבססת בעיקר על בוגרות מקהלת הילדים.
המקהלה המחודשת חברה בארגון המקהלות 'הלל' ופועלת כחלק מאגף התרבות של עיריית בפתח תקווה.
היא מבצעת יצירות קלאסיות לצד יצירות מודרניות וישראליות, וכן יצירות פולקלור יהודיות ואחרות בעיבודים שחלקם נכתבו במיוחד עבורה.
בשנת 2014 הוציאה המקהלה אלבום, 'סובב עולם - טעמים וטעימות'.
ב-2016 הכין הבמאי אורי רוזנברג את הסרט 'מקהלת נשים' העוסק במקהלה ובהקמתה מחדש.
סרטו השתתף בתחרות הסרטים הבינלאומית אפוס.
ביולי 2017 זכתה המקהלה המחודשת במדליית זהב (במקום ה-3) בתחרות הפולקלור כחלק מהפסטיבל הבינלאומי למקהלות European Choir Games בריגה.
מקהלת נשמה היא מקהלה חסידית-ישראלית המבצעת מוזיקה חסידית.
מנצח המקהלה הוא המוזיקאי והמעבד איציק פילמר.
עוד קודם להקמתה במתכונתה הנוכחית, פעלה המקהלה באירועים ובהופעות תחת השם "המקהלה של איציק פילמר".
בדצמבר 2018 חברה המקהלה למשרד ההפקות "נטע לוין" ומותגה תחת השם "מקהלת נשמה".
למקהלה אולפן בית, בו מוקלטים כל הפקות המקהלה.
המקהלה פועלת בעיקר בישראל, ומופיעה לעיתים בארצות הברית, רוסיה, דובאי ובמדינות אירופה.
היא משתתפת בסינגלים, קליפים ואלבומים של זמרים חרדים רבים.
היא מופיעה בהופעות, חתונות, בריתות, בר מצוות, אירועי התרמה ("דינרים"), וכן באירועי בוטיק פרטיים.
נכון ל-2026 למקהלה כ-23 חברי מקהלה ולעיתים היא פועלת בכמה צוותים במקביל.
מי שמשמים כמנצחים בהרכבי המשנה הם שמוליק קאליש, שמוליק גולדשטיין ונטע שפריי.
בספטמבר 2019 השתתפה המקהלה בקליפ לביצוע היצירה "מלוך" בנוסח ויז'ניץ, לצד הזמרים מוטי ויזל ודודי לינקר.
באפריל 2020 השתתפה המקהלה בקליפ לשיר "ואהבת לרעך כמוך", גרסת כיסוי לשירם של פרחי מיאמי, לצד הזמר משה דוד וייסמנדל; הקליפ צולם באמצעות ה"זום" בשל מגיפת הקורונה.
בפברואר 2021 השתתפה בסינגל "יבוא המלך", לצד הזמרים ארי היל ומשה דוד וייסמנדל; את השיר הלחין בנצי שטיין.
בספטמבר 2023 השתתפה המקהלה בסינגל-קליפ "ויאמר סלחתי", לצד הזמרים ארי היל, מוטי ויזל ושייע גרוס; את השיר הלחין מנצח המקהלה איציק פילמר.
באותו חודש השתתפה בסינגל-קליפ "למען ידעו" לצד הזמר מוטי שטיינמץ.
בפברואר 2024 השתתפה המקהלה בשיר "לראות בנים", לצד הזמר שמוליק קליין.
בספטמבר 2024 השתתפה בסינגל-קליפ "תשר"ת", לצד הזמרים משה דוד וייסמנדל וקובי ברומר; את השיר הלחין מנצח המקהלה איציק פילמר.
באוגוסט 2025 השתתפה בקליפ לשיר "אתה השם", לצד יידל ורדיגר ומרדכי בן-דוד, מתוך האלבום "הוא ולא אחר" של ורדיגר.
בספטמבר 2025, החל פרויקט "א חברותא מיט נשמה", בו המקהלה מארחת זמרים לביצועים חיים באולפן.
עד כה התארחו בפרויקט הזמרים מוטי ויזל ובנצי שטיין.
מָקוּיה (ביפנית: キリストの幕屋; מילולית: "אוֹהֶל מוֹעֵד" או "משכן", ובהגייה עממית שגויה בישראל מקוֹיה) היא תנועה דתית נוצרית פילושמית שנוסדה ביפן ב-1948 על ידי איקורו טשימה.
עקרונותיה המרכזיים הם תמיכה בעם ישראל ובמדינת ישראל וחזרה לפולחן הנוצרי המוקדם, כפי שהיה נהוג לפני הפילוג היהודי-נוצרי.
מרכזה של תנועת המקויה בעיר טוקיו, יפן.
לתנועה מועצה עליונה שאנשיה מקבלים החלטות שונות בנוגע לקהילה.
אנשיה מאורגנים בכ-200 קהילות, רובן ביפן, אך גם בארצות הברית, קוריאה וטאיוואן.
מספר אנשיה נאמד בכ-50 אלף.
ביטאונה מופץ בכל חודש בכ-300 אלף עותקים.
אנשי המקויה חוגגים חגים נוצריים כחג המולד, הפסחא והפנטקוסט, אך מציינים גם את ערב הפסח היהודי, חג הסוכות שבו הם נוהגים לעלות לרגל לירושלים, ועוד.
המקויה מאמינים שהדת הנוצרית כדת מאורגנת באירופה הפכה לדוגמטית וההיררכית מדי, והם שואפים לקיים פולחן דינמי כפי שלדעתם נראה הפולחן היהודי-נוצרי המוקדם.
מסיבה זו למקויה אין ממסד דתי מסודר ואין מצוות בכתב.
התנועה מתארגנת סביב לימוד ופרשנות התנ"ך, וספצפית ב"סמינר טוקיו לתנ"ך".
התפילה מונהגת על ידי מדריך ומלווה בשירים רבים, הכוללים מזמורי תהילים ושירים עבריים וכן שירים שחוברו על ידי אנשי התנועה.
השיר הישראלי העיקרי של המקויה הוא ירושלים של זהב של נעמי שמר.
למקויה תזמורת פילהרמונית המנגנת מנגינות יהודיות, כליזמר וישראליות, בסגנון קלאסי.
כמו כן יש להם תיאטרון המציג הצגות יהודיות וישראליות, ככנר על הגג, ולהקות מוזיקה המבצעות בין היתר חזנות.
פעם בעשור הם נוהגים לממן מופע נגינה משותפת עם התזמורת הסימפונית ירושלים.
שולי נתן הופיעה עם לחנה של מרים מיאורה (בת התנועה) למלים 'והוא יושיעני' (מתוך תהלים נ"ה) עם בנות המקויה.
אנשי המקויה מעניקים לחלק מילדיהם שמות תנ"כיים וישראליים.
את טקס המעבר של ילדים לבגרות הם חוגגים בגיל 13 בתפילות ובמבחן הליכה על גחלים למתבגרים, ששורשיו נעוצים במסורת היפנית.
התנועה נוסדה במאי 1948 על ידי פרופסור אברהם איקורו טשימה, איש עסקים מקומאמוטו שבדרום יפן.
טשימה הגה את רעיון התנועה בעקבות התגלות שחווה כאשר התבודד במשך שבועיים בהר אסו.
הוא ביקר בישראל ונפגש עם הוגי דעות יהודיים באוניברסיטה העברית כפרופ' מרטין (מרדכי) בובר ופרופ' שמואל הוגו ברגמן.
כן השפיע על דעותיו הוגה הדעות היפני הפציפיסט טוהויקו טגאווה.
אנשי הקבוצה עמדו בקשר עם הוגים יהודים ורבנים נוספים, כמו הרב צבי יהודה הכהן קוק, אברהם יהושע השל, פינחס פלאי, שלום רוזנברג ובנימין אלון.
אנשי התנועה נוהגים לעלות לרגל לישראל ולשלוח נציגים לאירועים ישראליים.
בחג הסוכות מגיעה משלחת גדולה להשתתפות בצעדת העמים בירושלים.
מסע זה מגיע לשיאו בטקס מיוחד הנערך בכותל המערבי.
חלק מצעירי המקויה מגיעים לתקופת לימוד בישראל ומאמצים בה שם ישראלי.
הם מטיילים בארץ, כדי להכיר את ההיסטוריה ואת המקומות הקדושים ליהודים ולנוצרים.
הם לומדים עברית באולפן בקיבוץ חפציבה במטרה להגיע ליכולת לקרוא את התנ"ך בשפת המקור.
הקשר עם הקיבוץ החל ב-1962. לרגל היובל של הקיבוץ הקימה התנועה את "הגן היפני" בקיבוץ.
בגן צמחים המוזכרים בתנ"ך לצד אלמנטים יפניים כגשר אבן, מנורות אבן (סורו), סוכת מנוחה לתה (אזומאיה), דגי קוי ופסלי עגור יפני.
חלק מאנשי התנועה לומדים באוניברסיטאות ובמכללות בישראל.
מלבד המרכז בחפציבה, לתנועה ישנו מרכז נוסף בירושלים.
הקרן הקיימת לישראל נטעה ליד מצפה נטופה, בשלהי שנות השבעים, את "יער מקויה", לזכרו של טשימה.
עם הקמת שכונת המגורים "רמת שלמה", הועתק יער זה לשער הגיא.
מתחם נטיעה חדש לאנשי הקבוצה, המקפידים על נטיעת עץ כחלק מביקורם בישראל – הוקצה בשנות האלפיים בצומת גולני.
בשנת 2011 התקבלה משלחת של המקויה בכנסת.
מאמיני המקויה מרבים להשתמש בסמלים ישראליים, כגון מנורת שבעת הקנים ודגלי ישראל, ורבים מהם עונדים מגן דוד.
הם מארגנים תפילות, תרומות, ואירועי הסברה ביפן למען מדינת ישראל.
ביהדות, מִקְוֶוה הוא מאגר מים המתאים לכללי ההלכה (הלכות מקוואות), שטבילה בו מקנה טהרה ממצבי טומאה שונים.
המקווה משמש גם לטבילת כלים שנקנו מגוי, וכן מהווה חלק מתהליך הגיור היהודי.
בתקופת בית המקדש, כשהיו נוהגות הלכות טומאה וטהרה, היו טובלים במקווה גברים, נשים, כלים ובגדים כדי להיטהר מטומאות שונות.
כיום השימוש העיקרי במקווה הוא לטבילת אשה נידה כחלק מהלכות טהרת המשפחה וכן לטבילת כלים חדשים שנקנו מגוי.
עבור גברים אין בימינו חובה הלכתית לטבול, אך מקוואות גברים נפוצים בקרב הקהילות הדתיות לשם קיום טבילת מנהג, וכן לשם עלייה להר הבית.
בניית מקוואות וניהולם – לטבילת גברים, נשים וכלים – כולל העסקת בלניות וגביית תשלום מהטובלים, היא בין שרותי הדת שמדינת ישראל מספקת באמצעות המועצות הדתיות.
לצד מקוואות אלו, בתי כנסת רבים מפעילים מקוואות באופן עצמאי.
להלכה נפסק (כדעת ר"י) כי גם במעיין יש צורך לכמות מים של ארבעים סאה, לצורך טבילת אדם.
כמות ארבעים סאה היא כי-310 ליטר (לפי שיעור הדרהם של הרמב"ם) או כ-332 ליטר (לדעת הרב אברהם חיים נאה) או כ-573 ליטר (לשיטת החזון איש) כיום נוהגים לחומרה בנושא זה, ונוהגים למלא את המקוואות בקוב של מים (1,000 ליטר).
בנוסף, למדו חז"ל מאותו פסוק שמי המקווה צריכים להיקוות בו מאליהם, ככלל מים שנשאבו למקווה על ידי כח אנושי פסולים לטהרת המקווה (שאובין), לדוגמה בריכת שחייה פסולה לטבילת נשים.
לגבי טבילת גברים מטומאת קרי, כאשר היא נעשית כדי להיטהר מדין תורה, כפי שדרוש בעלייה להר הבית, עליה להעשות במקווה רגיל, כמו טבילת נשים.
לעומת זאת טבילה רק לצורך לימוד תורה ותפילה, יכולה לעשות גם במקווה מים שאובים.
בשונה ממעיין, מי המקווה מטהרים רק בעודם עומדים, לכן בעת בניית מקווה צריך להקפיד שלא יהיו מימיו "זוחלין", כלומר בתנועה.
ישנה מחלוקת בין הפוסקים מהו שיעור הזחילה הפוסל, ונהוג להחמיר שאם יש חלחול אפילו דקיק של מים לתוך הקרקע, יותר מ-2–3 ס"מ ביום, שאז זה ניכר המקווה פסול.
לכן בבניית מקוואות, מקפידים מאוד לאטום לחלוטין את קרקע הבורות וקירותיהן.
מקור המים ברוב מקוואות הטהרה בימינו הוא מי-גשמים.
קורה ובשנות בצורת ובסוף הקיץ מקוואות נסגרים בשל העדר מי-גשמים.
יש לכך פתרונות, למשל, שלג המובא מהר החרמון והפשרתו במאגר המים יכול להיות פתרון לבעיה בתנאים מסוימים.
אולם, בעיה כללית יותר הקיימת במקוואות היא הצורך להחליף את המים בתדירות גבוהה, דבר הגורם שמי בור ההשקה מתערבים במי בור הטבילה, כך שתוך זמן קצר רוב המים אינם מי גשמים, כך שלפי דעות מסוימות המקווה פסול.
כדי לפתור את בעיית החלפת המים, משתמשים ב"אוצר" (בור) של מי גשמים, מלבד בור ההשקה הצמוד למי הטבילה, ומדי תקופה מרעננים את בור ההשקה ומחליפים את מימיו במי גשמים חדשים.
אגירת מי-הגשמים נעשית, בדרך כלל, על ידי ניקוזם מהגג של המקווה ל"אוצר".
כך המים נאגרים במאגר הצמוד לכל מקווה.
באזורי הארץ הגשומים, די במים אלה על מנת לספק את הצרכים.
האוצר חייב להיות ממי גשמים בלבד.
כיוון שאין אפשרות לטבול במים אלו בלבד ובו בזמן לשמור על הניקיון הנדרש, יוצרים בינו לבין בור המקוה בו טובלים נקב "השקה" בקוטר של כ-6 ס"מ שתפקידו ליצור מגע בין האוצר לבין בור המקוה בו טובלים, כשהאחרון ממולא במי ברז רגילים.
על ידי נקב ההשקה הופכים המים בבור הטבילה לחלק אינטגרלי מבור האוצר שמלא במי גשמים, כך שמי הבור בו טובלים מוחלפים בדרך כלל כל יום ולפעמים אף פעמים אחדות ביום, ולמרות זאת המקוה מלא במי גשמים.
ישנו אוצר נוסף הנקרא אוצר "זריעה" בו המים שבאים מרשת המים העירונית "נזרעים" בתוך בור האוצר ומשם נשפכים אל בור הטבילה, בסוג אוצר זה על בור הטבילה להיות יבש לגמרי לפני מילויו כיוון שדי בכמות של שלושה לוגין (כ-900 מ"ל בקירוב) כדי לפסול את המקוה.
אמנם לאחר שנתמלא הבור בארבעים סאה שוב כל כמות מים אינה פוסלת ובלבד שהמים לא יצאו מחוץ לבור הטבילה, ויש שערערו על כך מפני שלאחר מספר פעמים שעושים כך בור האוצר מלא במים שאובים ויש חשש של 'נתן סאה ונטל סאה'.
נהוג למלא את אוצר הזריעה ידי "המשכה".
מזרימים מים מרשת המים העירונית על גבי תעלה בקרקע שניתנת לחלחול (צמנט ביחס גבוה של חול) באורך שלושה טפחים (כשלושים ס"מ) וברוחב של טפח (כ-10 ס"מ) יש לוודא לפני כן שיש בבור הזריעה רוב מים כשרים (ממי גשמים) למעשה בימינו נהוג להשתמש בשתי הצורות.
ישנה צורה נוספת פחות שכיחה בה ממלאים את בור הטבילה מ"מחסן" מים, זהו מכל בטון ענק המכיל עשרות קוב מי גשמים, שבתחתיתו צינור ובו מגופת עץ או גומי.
במקווה כזה מרוקנים את מימיו, ומייבשים היטב את הקירות והרצפה, כמו באוצר זריעה, ומסירים את המגופה עד למילויו של הבור בעשרים ואחת סאה (בין מאה שישים למאתיים ליטר).
מקווה בור על גבי בור
בחסידות חב"ד ישנה שיטה אחרת לבניית מקווה הנקראת "בור על גבי בור" אותה יסד האדמו"ר החמישי, רבי שלום דובער שניאורסון.
החיבור בין האוצר התחתון לבור הטבילה נעשה על ידי שני נקבים.
הנקבים הם בגודל טפח מרובע כל אחד (בערך ברוחב 10 ס"מ, בשונה מנקב ההשקה שהוא עגול וקוטרו כ-6 ס"מ כאמור), המרוחקים זה מזה (אחד מהם במכסה עצמו והשני בפינה מרוחקת בקצה רצפת בור הטבילה), כדי שאם יתכסה אחד בשוגג על ידי הטובלת, יישאר השני פתוח.
מי הגשמים יורדים דרך צינור מיוחד שאין לו גדר כלי ואינו עשוי מחומר המקבל טומאה, אל תוך מקווה הטבילה היבש ומשם למטה, אל האוצר.
הכשר המקווה באמצעות אוצר מי גשמים תחת בור הטבילה היה מקובל בעיירות שונות ברוסיה, אוקראינה (אצל חסידי טשרנוביל ועוד) בפולין (בקרב חסידי גור) כאשר גם בעיירת בעלזא בנה המהרי"ד את המקווה בצורה כזו.
במקומות בהם לא ניתן להקים מבני קבע, מוקמים מקוואות ניידים.
החלק העליון המכיל מקלחות הוא המבנה הנייד ומורם בעזרת מנוף.
למקווה מחוברים ווים המאפשרים את הרמת המקווה יחד עם המבנה.
בורות ההשקה, הטבילה והזריעה מונחים במקום לפני הנחת המבנה העליון.
מקוואות ניידים הוקמו למשל בחוות סקאלי וביישוב אמציה אליו עברו תושבי קטיף לאחר ההתנתקות ותוכנן להקים מקווה נייד בבסיס הנח"ל החרדי בעלות של כ-60 אלף דולר.
באופן דומה לשימוש בבריכת שחיה גם השימוש במקווה טומן בחובו את סכנות מזיהומים, ולכך בדומה לבריכות שחייה מקוואות מודרניים, נבנים לרוב בסטנדרטים גבוהים של ניקיון המים, וקיימת הקפדה על ההיגיינה של הטבילה.
משרד הבריאות פרסם נהלים למקוואות לצורך קבלת רישיון עסק להפעלת מקווה, על מנת למזער סיכונים בריאותיים
במרבית המקוואות מוסיפים כלור למי הטבילה, דבר המאפשר חיטוי של המים (ומנגד, אינו פוסל את המים לטבילה).
משתמשי המקווה נדרשים להתקלח קודם לטבילה, ונאסרת הכניסה למקווה לחולים בעלי מחלות מדבקות שונות.
באשר לטבילת נשים, הבעיה קיימת פחות מאחר שהלכתית הטבילה מתבצעת רק לאחר חפיפה הכוללת ניקיון יסודי של הגוף כולו.
מאות מקוואות טהרה עתיקים נתגלו ברחבי ארץ ישראל, והם מתוארכים לתקופה ההלניסטית המאוחרת, הרומית והביזנטית.
מתקנים אלו זכו להתייחסות נרחבת במחקר בשנים האחרונות.
בספרו הפופולרי על חפירות מצדה, ניתן למצוא תיאור מרתק של חשיפת המקוואות הללו, ושל ביקורו במקום של הרב דוד מינצברג, מגדולי המומחים בהלכות מקוואות, אשר לשמחתם של כל הנוכחים פסק על אתר שהמקווה הדרומי שבחומת הסוגרים של מצדה כשר למהדרין: "משופרא דשופרא שבע פעמים".
מחקרם השיטתי של מקוואות הטהרה החל רק בעקבות החפירות הנרחבות בעיר העתיקה של ירושלים בסוף שנות השישים ובשנות ה-70 של המאה ה-20. עשרות בריכות מדורגות נתגלו בחפירותיו של פרופ' בנימין מזר למרגלות הר הבית ובחפירותיו של פרופ' נחמן אביגד ברובע היהודי של ירושלים.
פרופ' רוני רייך, באותם ימים מעוזריו הבכירים של אביגד, זיהה בריכות אלו כמקוואות טהרה, והחל במחקר ראשוני ומקיף של הנושא על היבטיו השונים, מחקר אשר סוכם בעבודת הדוקטורט שלו.
בעקבות חפירותיו של ד"ר יובל ברוך בסוסיה מוכרים מקוואות הטהרה ששימשו לאחר החורבן.
ברוך סבר כי מקוואות הטהרה של התקופה הרומית המאוחרת והביזנטית שימשו ביישובים יהודים שבהם הייתה דומיננטיות של קבוצות כהניות ששמרו על מעמדם גם בדורות שלאחר חורבן הבית.
מקווה הוא למעשה מתקן מים מדורג.
מדובר בטיפוס מיוחד של מתקן מים בעל מאפיינים המייחדים אותו מסוגים אחרים של מתקני מים.
ישנן מספר דרכים להבחין בין מקווה עתיק, בעיקר מימי בית שני ואילך, לבין בור מים פשוט שלא שימש לטבילה:
מקווה הוא בדרך כלל חלל בנפח של לפחות 1,000 ליטר, כדי להחמיר לכל הדעות, אף על פי שלהרבה דעות אפשר להסתפק גם בפחות מכך, שקירותיו מטוייחים לטובת אגירת המים.
מתקני המים המדורגים מטויחים בטיח הידראולי האופייני למתקני מים אחרים, (כגון: בורות, אמות מים, בריכות וכדומה).
בדרך כלל יש יותר משכבה אחת של טיח.
הטיח מכסה את קרקעית המתקן המדורג ואת הדפנות, ובמקרים רבים גם את התקרה.
אל המקווה מוליך גרם מדרגות נוח ורחב, בניגוד לבור מים פשוט אליו מוליכות בדרך כלל מדרגות צרות ופשוטות.
על פי רוב, מדרגות אלו תופסות את כל רוחב המתקן, ואולם יש גם מתקנים בעלי גרם מדרגות צדדי, האחוז בדופן אחד או יותר של המתקן.
בשני הטיפוסים, התוכנית של גרם המדרגות יכולה להיות ישרה, עם פנייה אחת בזווית ישרה היוצרת גרם בצורת "L", עם שתי פניות היוצרות גרם מדרגות בצורת "ח", או מעוגלת.
לעיתים ניתן לזהות הפרדה של גרם המדרגות לשני נתיבים, המיועדים להערכת החוקרים להפרדת הנכנסים למקווה (שעודם טמאים) מהיוצאים מהמקווה - על מנת שאלה לא יצרו מגע עם הציבור הטמא שעדיין לא טבל.
במקרים רבים, אין אחידות ברוחב השלח של כל מדרגה שבגרם, באופן שמדרגה אחת בעלת שלח רחב מצויה בין מספר מדרגות בעלות שלח צר יותר.
בהרבה מהמתקנים, רום המדרגה התחתונה גבוה משאר המדרגות, דבר שיוצר מעין אגן בתחתית המתקן.
לעיתים ישנה מדרגה אחת צרה (או יותר), האחוזה בדופן אחד של המתקן והיורדת מהמדרגה האחרונה שבגרם הראשי אל תחתית האגן.
ככל הנראה "מדרגות עזר" מעין אלו נועדו להקל על הירידה לתוך האגן או על העלייה ממנו.
על פי מספר השערות שהועלו על ידי ארכאולוגים, ביניהם הארכאולוג רוני רייך, שימשה מדרגת עזר זו להקלת הצפיפות והלחץ במקוואות פופולריים.
על פי השערה נוספת, שימש מפלס זה להטבלת כלים, עבורם אין צורך במים עמוקים.
בימינו נהוג להוסיף מדרגה זו על מנת שאדם נמוך קומה יוכל לטבול בבטחה.
אפשר לסווג את מתקני המים המדורגים לפי שלש שיטות בנייה:
מתקן החצוב בשלמותו בסלע: קרקעית, דפנות ותקרה.
מתקן כזה הוא למעשה מערה מלאכותית, או מערה טבעית שעברה עיבוד כדי להתאימה לצורכי המתקן: חציבת מדרגות, טיוח, והתקנת פתח נאות.
מתקן החצוב בסלע או בקרקע רק בחלק התחתון (המדרגות, הדפנות, וקרקעית המתקן) ובנוי בחלק העליון (פתח הכניסה, הקירות והתקרה).
מתקן הבנוי בשלמותו לתוך עיי חורבות של שכבות יישוב קודמות (נדיר).
המתקנים הקדומים ביותר המתוארכים בוודאות הם מן המחצית השנייה של המאה השנייה לפנה"ס עד לראשית המאה הראשונה לפנה"ס.
מרבית מתקני המים המדורגים הם מהמחצית השנייה של המאה הראשונה לפנה"ס ועד למרד בר-כוכבא.
עם זה, מספר לא קטן של מתקני מים מדורגים נבנו או המשיכו לשמש גם בתקופה הרומית המאוחרת ועד התקופה הביזנטית.
מתקני מים מדורגים נתגלו אך ורק באזורים גאוגרפיים אשר ידוע לנו מן המקורות ההיסטוריים שהיו מאוכלסים ביהודים (או בשומרונים).
הזיהוי האתני-דתי של האתרים שבהם נתגלו מתקנים אלו נתמך במקרים רבים בממצא הארכאולוגי, כגון: כתובות, מטבעות, קבורה בגלוסקמאות, היעדר סממנים פגאניים, וממצא של כלי אבן.
רוב המקוואות העתיקים נמצאים בתוך תחומי היישוב, בדרך כלל במרתף או בקומת הקרקע של מבני מגורים.
קיימים גם מקוואות המצויים ברשות הרבים, ובעיקר מספר רב של מקוואות המצויים למרגלות הר הבית, בגן הארכאולוגי בירושלים.
בבית המקדש הקפידו באופן מיוחד על הטהרה, ולכן כל יהודי שהיה נכנס לבית המקדש היה חייב לטבול, ובבית המקדש הראשון היה מקווה מיוחד שניקרא ים של שלמה שהיה מוצב בעזרה ושם הכהנים היו טובלים.
ליד כל בתי הכנסת מתקופת הבית השני מצוי מקווה טהרה.
מתקני מים מדורגים נמצאים גם בבתי מרחץ בחדר הקר.
נמצאו גם מתקני מים מדורגים מחוץ לתחומי היישוב: בקרבה למתקנים חקלאיים, לבתי קברות וליד דרכים המובילות לירושלים.
במקרים בודדים, נתגלו סמוך למתקן המים המדורג מתקן מים ללא מדרגות, המחובר למתקן המדורג באמצעות חור בדופן המשותפת לשני המתקנים, או באמצעות תעלה בראש הדופן המשותפת לשני המתקנים.
בחלק מהמקרים לא נתגלה חיבור בין שני המתקנים, אך ייתכן שהוא היה קיים ולא השתמר.
החוקרים הבינו שמתקנים אלו שימשו כ"אוצר" להכשרת מי המקווה.
כאמור, התופעה של מתקן מים מדורג המחובר למתקן מים צמוד ללא מדרגות היא נדירה, ומצויה אצל מעט מהמקוואות העתיקים שנתגלו בארץ.
במספר מקרים, נמצאת מחיצה נמוכה המחלקת את גרם המדרגות שבמקווה לשני נתיבים.
יש ומחיצה זו בנויה על גבי המדרגות ויש שהיא הושארה כפס בולט בעת חציבתן.
המחיצה מטויחת באותו טיח עבה המכסה את המדרגות עצמן.
בדרך כלל המחיצה אינה משוכה לאורך מורד כל המדרגות אלא רק בחלקו העליון, ובכל מקרה אינה חוצה את המדרגה התחתונה.
לרוב המחיצה מגיעה לגובה של מספר סנטימטרים בלבד.
מחיצה זו נועדה כנראה להפריד בין היורדים למקווה בטומאה לבין העולים ממנו בטהרה לאחר שטבלו.
מקור המרמז על סידורי הפרדה במקוואות מצוי במשנה: "כל הכלים הנמצאים בירושלם דרך ירידה לבית הטבילה – טמאין, דרך עליה – טהורין.
שלא כדרך ירידתן עליתן" (מסכת שקלים ח, ב).
בחלק מהמקוואות ישנם שני פתחים הסמוכים אחד לשני ומופרדים באמצעות אומנה בנויה או חצובה.
לעיתים קיימים באותו מתקן עצמו שני סידורי ההפרדה, הן המחיצה והן הפתח הכפול.
מידת הנפח של מתקני המים המדורגים הנידונים כאן נעה בין כ-0.5 מ"ק במתקנים הקטנים ביותר, לבין כ-300 מ"ק במתקנים הגדולים ביותר אשר נתגלו בקומראן ובביר איג'דה שליד חברון.
במדינת ישראל, העסקת בלניות ופיקוח על פעילות המקוואות מבוצעת על ידי המועצות הדתיות ועל ידי רשויות מקומיות שבהם לא פועלת מועצה דתית.
קיימים גם כמה ארגונים פרטיים הפועלים בתחום זה, אחד מהם הוא "המרכז הארצי לטהרת המשפחה".
במקוואות נשים, ההתארגנות לטבילה היא במלתחה פרטית שהטובלת נמצאת בה לבדה.
לפני הטבילה היא עוברת לחדר אחר, שבו בריכת הטבילה, ולשם הבלנית נכנסת ומסייעת לטובלת לטבול כהלכה.
אחד הדברים המעכבים את הטבילה מכונה "חציצה".
תפקידה המקורי והעיקרי של הבלנית לוודא שכל שערותיה של הטובלת נכנסו למים בשעת הטבילה, שאם לא כן הטבילה פסולה.
כיום ישנם מקוואות רבים בהם הבלנית גם מבררת אם כל ההכנות נעשו כראוי, וגם בודקת שגופה של האישה נקי מדברים שיכולים להיחשב 'חציצה' בין הגוף ובין מי הטבילה.
בישראל ב-2016 נשים שרצו לטבול ללא נוכחות בלנית עתרו לבג"ץ שיורה לרבנות להתיר להן לנהוג כך.
במרבית המקוואות נהוג לגבות תשלום סמלי (10–25 ש"ח) לצורך כיסוי הוצאות המקווה.
אולם, ישנם מקוואות משופרים המאפשרים שירותים נוספים לנוחות הטובלות (שירותי ספא, הסרת שיער ועוד).
במקוואות אלו המחיר יקר יותר, בהתאם.
בחלק מן המקוואות נהוג לספק מגבות נקיות לשימוש המתרחצים, הכלול במחיר הכניסה למקווה.
לפי נתוני דו-שנתון דת ומדינה של המכון הישראלי לדמוקרטיה לשנת 2024, מקרב נשים היהודיות נשואות בגילאי הטבילה, 35% טובלות באופן קבוע לפי ההלכה, 8% טובלות מדי פעם אך לא בקביעות, 13% לא טבלו אף פעם ו-44% טבלו במקווה רק פעם אחת בחייהן – לפני החתונה.
מכיוון שיש נשים נשואות שאינן טובלות