tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המקדש ידוע בפנסי האבן והברונזה הרבים שבו, למעלה מ-3,000, שמודלקים באירועים מיוחדים כמו פסטיבלי סצובון מנטורו וצ'וגן מנטורו.
הפנסים מאכלסים חלק מהקלויסטרים וכן אולם "פוֹגִ'ינָאמִי-נוֹ-יָה" שמוקדש להם.
מקדש קאסוגה ידוע גם בפריחת הויסטריה בסוף אפריל ותחילת מאי.
עץ הויסטריה העתיק של המקדש צומח למעלה מ-700 שנים ומכונה "סוּנָאזוּרִי-נוֹ-פוּגִ'י", שניתן לתרגם ל"ויסטריה שנוגעת בחול," כיוון שבשיא פריחתו ענפי הפריחה מגיעים לאורך מטר ויותר.
לכל אחד מארבעת הקאמי הראשיים יש היכל המוקדש לו, כולם בסגנון האדריכלי "קאסוגה-זוקורי".
הם מאופיינים בגגות גמלוניים משופעים, מבנה מלבני, "קָצוּאוֹגִי" (בולי עץ דקורטיביים) ו"צִ'יגִי" (מבני גג מפוצלים).
האולם הראשון מוקדש לטאקמיקאזוצ'י-נו-מיקוטו, השני לפוצונושי-נו-מיקוטו, השלישי לאמה-נו-קויאנה, והאולם הרביעי להימגאמי.
מספר מקדשי עזר נמצאים מחוץ להיכל הראשי ומוקדשים לקאמי נוספים, דבר המאפיין מקדשים גדולים ביפן ואיפשר להם להפוך למרכז דתי שמשך מאמינים נוספים.
מקדש קָאסֶנוֹמִיה-גִ'ינגָ'ה מוקדש לשני קאמי של הרוחות, שִינָאצוּהִיקוֹ-נוֹ-מִיקוֹטוֹ ולשִינָאצוּ-הִימֶה.
בשנת 1135, יוסד מקדש וָואקָאמִיָה-ג'ינג'ה (若宮神社), אחד ממקדשי העזר הבולטים ביותר במתחם, משום שהוא פיתח מסורות ייחודיות לו.
וואקאמיה מאכלס את "הקוֹגָאמִי", כלומר קאמי צאצא, של אמה-נו-קויאנה והימגאמי, שקרוי אָמֶה-נוֹ-אוֹשִיקוּמוֹנֶה (או אָמֶה-נוֹ-אוֹשִיקוּמוֹנֶהנוֹ-מִיקוֹטוֹ).
הפולחן העיקרי במקדש זה קשור לאלים נוקמים ומתים, והוא המקום בו מתקיים פסטיבל וואקאמיה קאסוגה.
בית האוצרות במקדש קאסוגה מכיל מאות אוצרות לאומיים ונכסים תרבותיים רבים אחרים, רובם מתקופת הייאן.
כמה מהפריטים הבולטים ביותר הם חצים עם משרוקיות קריסטל מתקופת הייאן, מראות ברונזה מתקופות הייאן ונאנבוקו-צ'ו, ותופי טאיקו מעוטרים ששימשו בגאגאקו מתקופת קאמאקורה.
מקדש קאסוגה, כמו מקדש איסה ואיזומו-טאישה, מקיים את מסורת הבנייה מחדש בטווחי זמן קבועים הידועה "בשם שִיקִינֶן זוֹטָאי" (式年造替).
זוהי מסורת המבוססת על תפיסת "הטוֹקוֹ-וָואקָה" (常若) בשינטו, על פיה חפצים מתחדשים על מנת לשמור על יוקרתם האלוהית לנצח.
כמו מקדש איסה, מקדש קאסוגה נבנה מחדש את ההיכל המרכזי על פי אותם מפרטים כל 20 שנה מאז תקופת נארה, יותר מ-1000 שנה.
השחזור האחרון, שהתרחש ב-2016, היה ה-60 במספר.
במהלך הפסטיבלים "סֶצוּבּוֹן מָאנטוֹרוֹ" (3 בפברואר) "וצ'וֹגֶן מָאנטוֹרוֹ" (14–15 באוגוסט), שלושת אלפי פנסי המקדש מודלקים בו זמנית.
סצובון מנטורו קשור לחגיגת המעבר העונתי מהחורף לאביב, בעוד שהצ'וגן מנטורו מתייחס למעבר הקיץ לסתיו.
שניהם מתקיימים כדי לחגוג את חגי אובון וסצובון בתרבות היפנית.
בשני הפסטיבלים, מבקרים בהיכל הראשי של מקדש קאסוגה כותבים את משאלותיהם על לוחות עץ מצוירים הקרויים "אֶמָה", וקושרים אותם לפנסים לפני שהודלקו.
בנוסף, יש סביב חגים אלה נוהג לזרוק שעועית יבשה כדי למנוע מזל רע.
ב-13 במרץ מתקיים "קאסוגה מָאצוּרִי|, פסטיבל מקומי הכולל הופעות של גאגאקו ובוגאקו, מוזיקה וריקודים מסורתיים שמקורם בחצר הקיסרית בתקופת הייאן.
בנוסף, מתקיימים מופעי "יאמטו-מאי", המבוצעים על ידי נשים, וממשיכים מסורות מתקופות הייאן ונארה.
פסטיבל זה מקיים גם תהלוכה חגיגית ברחובות הכוללת גם סוס מקודש.
משתתפים עוטים תלבושות מסורתיות ותקופתיות, מתקופות הייאן עד אדו, ומתקיימים מופעי "קאגורה" ומוזיקת "דנגאקו".
פסטיבל קאסוגה-וואקמיה מתקיים במקדש וואקמיה ג'ינג'ה בין ה-15 ל-18 בדצמבר בכל שנה.
מסורתית, פסטיבל זה נועד למנוע מחלות ולקדם צמיחה חדשה לקראת האביב.
כמו "בקאסוגה מאצורי", המשתתפים יכולים לצפות במופעי קאגורה ובתהלוכה בלבוש מסורתי.
יער קָאסוּגָאיָאמָה הקדום הוא יער ראשוני המשתרע על פני כ-250 דונם (620 אקרים).
המשמעות המילולית של השם היא "הר קאסוגה", ואכן היער מתפרש על הר שפסגתו מתנשאת ל-498 מטרים.
היער מכיל מכיל 175 מיני עצים, 60 מיני ציפורים ו-1,180 מיני חרקים.
אזור קאסוגאיאמה נחשב לקדוש משכבר הימים בשל סמיכותה להיכל המרכזי של מקדש קאסוגה וקשריה לפולחן במקומי.
לכן, ציד וכריתת עצים נאסרו באזור זה כבר בשנת 841 לספירה.
איסור מסורתי זה שימר את תצורת היער בסמוך למבני ההיכל המרכזי, והוא נותר כמעט ללא שינוי מאז תקופת נארה.
מקהלת צדיקוב היא מקהלה שהחלה לפעול ביפו ב-1949, והיא ממשיכת דרכה של המקהלה שקמה ב-1909 בבולגריה.
ברוב תקופת פעילותה בבולגריה ניצח עליה משה צדיקוב ולאחר עליית רוב חבריה לישראל וחידוש פעולתה של המקהלה היא נושאת את שמו של צדיקוב לזכרו.
המקהלה זכתה לפרסום רב ולקהל אוהדים ניכר בעיקר משנות ה-50 ועד שנות ה-70 של המאה העשרים.
סולנית מקהלת הילדים, נעמי לוי, הייתה אחת מכוכבות המקהלה הנערצות ביותר, ועם סולניות מקהלת הילדים לאורך השנים ניתן למנות את עירית בולקא, תמי גל, עירית ענבי וחני נחמיאס.
מקום מושבה ביפו היה במבנה קטן בשדרות ירושלים פינת רחוב הבעש"ט בשכונת שיכוני חיסכון.
המקהלה פעילה (2024) בשני הרכבים שונים ומופיעה בקהילות בארץ וגם לפרקים מחוץ לישראל.
מההקמה ועד מלחמת העולם השנייה
פעילות מקהלות בקרב יהודי בולגריה החלה ב-1897, עת הוקמו מספר מקהלות בערים שונות בנסיכות הבולגרית.
מקהלות אלו לא זכו לאהדה רבה בקרב צעירי הקהילות משום שהרפרטואר שלהן כיוון פחות למוזיקה יהודית ויותר לכללית, כחלק מניסיונות ההיטמעות של יהודי בולגריה בקרב הנסיכות הצעירה.
המקהלה הוקמה ב-1909 על ידי ועד קהילת סופיה, כחלק מההכנות לפתיחת בית הכנסת בסופיה ומנתה 35 מתלמידי בית הספר העברי שבעיר.
מנצח המקהלה היה פטר רנדב (בבולגרית: Петър Рендев) שהיה מורה למוזיקה מסופיה והכין אותה לטקס הפתיחה.
ב-22 בספטמבר 1909 נרשמה המקהלה ברשומות כ"אגודה יהודית לזמרה–מקהלה ליד בית הכנסת המרכזי" (בבולגרית: Еврейско Певческо Дружество (Хор при Централната Синагога)).
ב-1908 נשלח במלגה על ידי קהילת סופיה המוזיקאי משה צדיקוב ללימודים בקונסרבטוריון בווירצבורג , ועם שובו ב-1910, ביקש וקיבל לידיו את הניצוח על המקהלה.
צדיקוב הכניס לרפרטואר של המקהלה מיצירותיהם של מלחינים קלאסיים ומודרניים לתקופה, כגון רוברט שומאן, פרנץ שוברט ופליקס מנדלסון.
במרץ 1911 ערכה המקהלה קונצרט לציבור הרחב וזכתה לביקורות נלהבות בעיתונות הבולגרית של התקופה.
הרחבת הרפרטואר יצרה קרע בין חוגים דתיים שמרניים בקרב הקהילה לבין צדיקוב.
בנוסף, דרשה הנהלת בית הכנסת בסופיה לשלב את חזני בית הכנסת בתוך שירת המקהלה ולהתמקד ביצירות בעלות גוון דתי.
בשל העימות עזבו צדיקוב והמקהלה את משכנם בבית כנסת, הנהלת בית הכנסת הקימה מקהלה חליפית והעמידה כמנצח את פטר רנדב.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הרחיבה המקהלה תחת ניצוחו של צדיקוב את פעילותה ויצאה לסדרת קונצרטים ברחבי בולגריה במסגרת סדרת הקונצרטים שערך המלחין הבולגרי גאורגי אטנסוב, והכנסותיהם היו קודש לבתי חולים, בתי יתומים ולמשפחות פצועים.
חלק מהקונצרטים היו בחסות אלאונורה מרויס-קוסטריץ, מלכת בולגריה.
ב-1918 זכתה התנועה הציונות ברוב מוחלט בבחירות לוועדים השונים, ובכללם ועד בית הכנסת.
שתי המקהלות אוחדו, וצדיקוב שב לנצח על המקהלה המאוחדת תחת חסות בית הכנסת המרכזי.
שנות ה-30 של המאה ה-20 נחשבות לתקופת השיא בפעילותה של המקהלה בבולגריה.
בצוות הניצוח על המקהלה נמנו בנוסף לצדיקוב סגנו ד"ר מנחם בן-שושן (בבולגרית: Менахем Бенсусанъ; 1901, רוסה – 1958, ניו יורק), ותלמידו של צדיקוב יצחק אגבדיש (בבולגרית: Ицхак Агвадиш).
הפסנתרנית הראשית הייתה רוז'ה גבאי (בבולגרית: Ружа Габай), ואחת הסולניות הייתה ויקטוריה אגבדיש, רעייתו של יצחק.
ב-1933 ביצעה המקהלה לראשונה בבולגריה אורטוריה מלאה, הבריאה של יוזף היידן בשיתוף תזמורת האופרה של בולגריה.
ב-1935 חגגה המקהלה חצי יובל לפעילותה בסדרת קונצרטים ברחבי בולגריה, כאשר סולנים וסולניות מובילים מבולגריה ומחוצה לה כגון כריסטינה מורפובה, מימי בלקנסקה, צווטאנה טבקובה, גנצ'ו מרקוב, ורנה פפיפר השתתפו בקונצרטים ומיטב המלחינים הקלאסיים הבולגריים כגון פנצ'ו ולדיגרוב, דוברי חריסטוב ופטקו סטאינוב כתבו עבורה.
בהמשך אותה השנה יצאה המקהלה לסדרת הופעות בבלגרד.
מתקופת מלחמת העולם השנייה ועד העלייה ההמונית
התגברות האנטישמיות הממוסדות בבולגריה מחד, ורצונו של צדיקוב לקדם את הקריירה של בניו, האחד כנר והשני מנצח, הובילו את צדיקוב לפרוש מניצוח על המקהלה ולהגר לארצות הברית.
הוא עבר לניו יורק ובמקומו מונה סגנו ד"ר מנחם בן שושן.
במרץ 1939 ביצעה המקהלה את האורטוריה "שאול" של גאורג פרידריך הנדל .
במהלך הקונצרט שנערך בבית האופרה והבלט הלאומיים בסופיה, בלווי תזמורת האופרה, ולאחריו התפרע המון מוסת שכלל חברי ראטניק השליכו חפצים וניסו להכות את הצופים וחברי המקהלה.
היה זה הקונצרט האחרון של המקהלה לפני מלחמת העולם השנייה.
עם החלת החוק להגנת האומה הופסקה כליל פעילות המקהלה.
מנצחה, מנחם בן-שושן עזב את בולגריה, היגר לארצות הברית והתיישב בניו יורק.
בספטמבר 1944, לאחר הפיכת חזית המולדת, חזרה המקהלה לפעול, שמה הוסב ל"מקהלת עם יהודית ליד הספרייה על שמו של אמיל שקרג'ייסקי", והמנצח והחלילן ישראל (איזידור) אלג'ם (בבולגרית: Израел (Изидор) Aладжем) חבר המפלגה הקומוניסטית מונה למנצחה.
ב-14 במאי 1948 ערכה המקהלה את הסיור האחרון שלה מחוץ לגבולות בולגריה וערכה סדרת קונצרטים בבוקרשט בירת רומניה.
ביוני 1948 פסקה המקהלה מלפעול בשל עליית מרבית חבריה לישראל.
המנצח ישראל אלג'ם שהיה קומוניסט אדוק, נותר בבולגריה ובהמשך מונה למנצח בתזמורת כלי הנשיפה של המשמר הלאומי של בולגריה , וכן ניצח גם על התזמורת הפילהרמונית של סופיה .
עם קום המדינה עלו חברי המקהלה לישראל.
כבר בראשית 1949 התארגנו 30 מחברי המקהלה שעלו לישראל בראשות יצחק אגבדיש, והחלו בחזרות במחסן שהוקצה להם בבית הכנסת "שלום וצדקה", על ידי חזן בית הכנסת אלטאראץ.
מראשית פעילותה בארץ ניצח עליה יצחק אגבדיש והפסנתרנית הראשית הייתה רוז'ה גבאי אשר ניגנה עם המקהלה שנים ארוכות גם בבולגריה.
ובשנת 1954 ערך המנצח יצחק (זיקו) גרציאני קונצרט ראשון בירושלים, בסיועו של חבר הכנסת ויקטור שם-טוב.
בהמשך גם רפי פסחזון סייע לגרציאני בניצוח על המקהלה.
גרציאני ניצח על המקהלה מ-1954 ועד פברואר 1965. בשנת 1955 ייסד גרציאני את מקהלת הילדים של צדיקוב אשר בשיאה מנתה 120 ילדים בגילאי 8–13.
במהלך השנים הופיעה המקהלה בקונצרטים רבים.
חלק מהם היו נקודות ציון תרבותיות בישראל.
בהם ביצוע האורטוריה "שאול" מאת הנדל עם תזמורת רשות השידור ב-1959, הופעת מקהלת הילדים צדיקוב והסולנית נעמי לוי, בת ה-12, עם פרנק סינטרה בהיכל התרבות בתל אביב ב-1962.
באותה שנה, במסגרת אירועי "יום השריון", ביצעה נעמי לוי בליווי מקהלת גברי החיל את השיר "אחרי השקיעה בשדה".
השיר נכתב במיוחד עבורה על ידי נעמי שמר.
ההרכב שכלל את נעמי לוי הוקלט לאריך הנגן הראשון של המקהלה, "96 קולות בהרמוניה" שזכה להצלחה גדולה.
ב-1963 השתתפה מקהלת הילדים בביצוע הבכורה הבינלאומי של היצירה "קדיש" מאת ליאונרד ברנשטיין ובניצוחו, עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, הזמרת ג'ני טוראל והשחקנית חנה רובינא.
ב-1964 השתתפה נעמי לוי בפסטיבל הזמר תשכ"ד וביצעה את השיר "דברים של לא כלום" שזכה במקום השני.
במרץ 1965 התמנה לסלו רוט, למנצחה השלישי של המקהלה וכיהן בתפקיד זה עד סוף שנת 1980. ב-1965 ביצעה המקהלה בניצוחו את ה"מיסה קריאולה" מאת אריאל רמירז והופיעה בליווי התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
עוד באותה שנה הופיעו עם המקהלה שארל אזנבור ופרנק סינטרה.
במקביל, הוציאה מקהלת הילדים את התקליט המצליח "קולות אביב עליזים", שנחשב לאחת מהפסגות המוזיקליות שלה.
ב-1969 השתתפה מקהלת הילדים במופע "רומנסרו ספרדי" - שירת לאדינו, קודש וחול, לצד יהורם גאון, יוסי בנאי ורמה סמסונוב.
בראשית שנות ה-70 השתתפה המקהלה מספר פעמים בטקס הדלקת המשואות המסורתי בהר הרצל, החותם את אירועי יום הזיכרון ומתחיל את חגיגות יום העצמאות.
ב-1970, זכתה סולנית מקהלת הילדים עירית ענבי במקום הראשון בפסטיבל שירי הילדים, ביחד עם אבי טולדנו בשיר למה ככה.
במסגרת הפסטיבל ביצעה המקהלה שני שירים: "טיפות הגשם" ו"העולם הוא תזמורת".
בין חברי מקהלת הילדים באותן שנים היו גם חני נחמיאס ואורלי קפח.
משלהי המאה ה-20 ועד המאה ה-21
עם עזיבת המנצח לסלו רוט עבר שרביט הניצוח ב-1981 למנצח מרטין מוסקוביץ', שהקים הרכב ביניים, בין מקהלת הבוגרים ומקהלת הילדים, שנודע בכינויו- מקהלת צדיקוב-דור ההמשך.
הרכב זה פעל בנפרד ממקהלת צדיקוב הוותיקה, מוסקוביץ' ניצח עליו במשך שנתיים, בין השנים 1984–2019 ניצח עליו דניאל (ארקדי) בלנק, ובין השנים 2019–2024 ניצחה על ההרכב אנה רומנובסקי.
מקהלה זו ממשיכה לפעול ביפו (2024), תחת ניצוחה של אהובה טננבאום.
"מקהלת צדיקוב-דור ההמשך" שרה בשילוב כוריאוגרפי במופעים ובכנסים ציבוריים, בתי אבות, ובהתנדבות בקרב קהילות יהודיות רבות מחוץ לישראל, כגון הולנד, גרמניה, צ'כיה, איטליה, אוסטריה, פולין, ובריטניה.
בספטמבר 2024 ציינה המקהלה 115 שנים לייסודה במופע חגיגי בהיכל התרבות בבת ים, בנוכחות סלאבנה גרגובה שגרירת בולגריה בישראל ודימיטר צאנצ'ב שגריר האיחוד האירופי בישראל.
הפדרציה הספרדית העולמית העניקה את חסותה לאירוע.
במופע שולבו קטעי שירה של חברי מקהלות הילדים לדורותיה בעיבוד מיוחד לאירוע שעיבד לסלו רוט אשר נכח בו, קטעים של המקהלה העכשווית וכן קטעי נגינה של אריק דוידוב.
מקהלת העפרוני היא מקהלה שנוסדה בשנת 1981 בקריית החינוך ע"ש בן-גוריון בעמק חפר על ידי מיה שביט, אשר שימשה כמנצחת והמנהלת האומנותית של המקהלה 33 שנה.
החל משנת 2017 משמשת שלי ברלינסקי כמנהלת האומנותית וכמנצחת המקהלה הייצוגית.
מקהלת העפרוני מונה מעל ל-100 ילדים מעמק חפר והסביבה ומורכבת מחמש מקהלות פעילות: קטנטני העפרוני (גילאי 4-6), אפרוחי העפרוני (גילאי 7-9), עפרוני הצעירה (גילאי 9-12), המקהלה הייצוגית (גילאי 12-18) ואנסמבל הבוגרות.
המקהלה מרבה להופיע ברחבי הארץ עם אנסמבלים ותזמורות מובילות, עם אמנים ויוצרים, וכן מוזמנת דרך קבע לפסטיבלים וסיורים בחו"ל.
חלק מבוגרות המקהלה, כמו ענת אפרתי ושרון רוסטורף-זמיר פנו לקריירה בזמרה אופראית.
חלקם, כמו ישי שטקלר ולילי סולומונוב, פנו לניצוח, ואחרות, כמו יפעת פלנר, פנו למחקר מוזיקולוגי.
בוגרות מקהלה רבות ממשיכות לפעול יחד עם המקהלה העכשווית, כגון שירה גפן.
בשנת 2002 זכתה המנצחת מיה שביט בפרס שרת החינוך ע"ש פרנק פלג, על עבודה אמנותית ברמה גבוהה במשך עשרות שנים.
בשנת 2011 זכתה המקהלה בפרס מפעל הפיס לאומנויות הבמה ע"ש לנדאו, בקטגוריית "מוזיקה קלאסית – מבצע בתחום הזמרה".
המקהלה מונה כ-50 נערים ונערות בכיתות ז'–יב' מעמק חפר והסביבה.
חזרות המקהלה מתקיימות פעמיים בשבוע וכוללות פיתוח קול, סולפז', תאוריה, תנועה ומשחק.
למקהלה רפרטואר עשיר ומגוון הכולל יצירות קלאסיות מן הרנסאנס ועד ימינו, יצירות ישראליות אמנותיות, שירי עם בשפות שונות, שירים מעדות ותרבויות ישראל ושירי זמר עבריים בעיבודים אמנותיים.
מלחינים ישראלים רבים כתבו עבור המקהלה, בהם יחזקאל בראון, מרי אבן-אור, אנדרה היידו, צבי אבני, מנחם ויזנברג, משה רסיוק, עודד זהבי, חיים פרמונט, שרה שהם, ערן דינור, שם-טוב לוי, אייל באט ועוד.
המקהלה מרבה להופיע בקונצרטים ברחבי הארץ והעולם: באירופה, ארצות הברית, קנדה, סקנדינביה, יפן וסין, ומרבה לשתף פעולה עם התזמורות החשובות בארץ, בהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הקאמרית הישראלית, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הסימפונית חיפה, בארוקדה, סימפונט רעננה, תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית והאופרה הישראלית החדשה.
משתפת פעולה עם מיטב האמנים והיוצרים בארץ, בהם יוני רכטר, גבי ארגוב, שלומי שבן, שלמה גרוניך, עפרה חזה, יהורם גאון, אלי דג'יברי ועוד, כמו גם עם במאים וכוריאוגרפים, בהם יובל זמיר, גבי אלדור, מיקי גורביץ', יעל טילמן, לאה אברהם ודניאלה מיכאלי.
מקהלת העפרוני הצעירה הוקמה בשנת 1996 על ידי אסתי הר-גיתי כמקהלת הכנה למקהלה הייצוגית.
כיום מונה המקהלה כ-40 ילדים וילדות בכיתות ד'-ו' מעמק חפר והסביבה, ומהווה גוף אמנותי העומד בפני עצמו.
מטרתה העיקרית של המקהלה היא להעניק לילדים חוויה מוזיקלית אמנותית ברמה גבוהה ולהביאם לאהבת השירה והעשייה המוזיקלית.
חזרות המקהלה מתקיימות פעמיים בשבוע בבית יד לבנים במכללת רופין ומושם בהן דגש על לימוד רפרטואר מגוון, הפקה קולית נכונה, הקשבה, ריכוז, פיתוח שמיעה ומיומנויות מוזיקליות, הבעה, משחק ותנועה.
למקהלה רפרטואר רחב הכולל יצירות קלאסיות, שירים ישראלים מעובדים, שירי עם בשפות שונות וכן יצירות שנכתבו במיוחד עבורה.
המקהלה מוזמנת דרך קבע להופיע עם גופים מוזיקליים מן החשובים בארץ, בהם האופרה הישראלית והתזמורת הפילהרמונית הישראלית, וכן עם מנצחים, אמנים ויוצרים מן השורה הראשונה, בהם יוני רכטר, שלומי שבן, ערן צור, רונה קינן, שלומי שבת, דניאל סלומון, יהונתן גפן, שירה גפן, ירדן בר-כוכבא, רוני פורת ועוד.
מקהלת אפרוחי העפרוני הוקמה בשנת 2007 כמעין "מקהלת מכינה", שבוגריה מצטרפים לשורות המקהלה הצעירה.
חזרות המקהלה מתקיימות אחת לשבוע וכוללות לימוד מונחי יסוד בשפת המוזיקה, תווים, קצב, הפקה קולית נכונה, תנועה, משחק ועבודה יצירתית.
למקהלת אפרוחי העפרוני רפרטואר מגוון הכולל יצירות קלאסיות, שירי עמים בשפות שונות ושירי זמר עבריים.
המקהלה מופיעה מדי שנה במספר תוכניות.
כיום מונה המקהלה כ-30 ילדים וילדות בכיתות א'-ג' המגיעים מרחבי עמק חפר והסביבה.
אנסמבל הבוגרות החל לפעול בשנת 2021, בניצוחה של לילי סולומונוב.
האנסמבל כולל כ-20 זמרות בוגרות העפרוני.
מקהלת פרחי ירושלים היא מקהלת ילדים ישראלית הפועלת מאז 1975 בניצוחו של המוזיקאי והמפיק חנן אביטל, ומשלבת מוזיקה חסידית, מוזיקה יהודית מקורית ומוזיקה מזרחית.
המקהלה הופיעה בעשרות מדינות ברחבי העולם והקליטה עשרות אלבומים.
קדמה לה גרסה מוקדמת וקצרת ימים שהוקמה בבני ברק בשנת 1974 על ידי המנצח יגאל צליק, ופעלה חודשים ספורים בלבד.
בשנת 1974 הגיע המלחין והמנצח יגאל צליק לישראל למספר חודשים, ובמהלכם ייסד בבני ברק את מקהלת "פרחי ירושלים – יד בזמר".
המקהלה ביצעה בין היתר את השירים "קול ברמה נשמע" ו־"הנה מה טוב" בעיבודו של משה מונה רוזנבלום.
פעילותה נמשכה חודשים ספורים בלבד, עד שצליק שב ללונדון וההרכב התפרק.
מבין בוגרי ההרכב נמנים הרב דניאל וולפסון, ראש ישיבת נתיבות חכמה, החזן ישראל רנד, עקיבא מרגליות - מייסד "פרחי בית־אל", ודוד נדב.
ב־4 ביולי 1975 נפצע חנן אביטל בפיגוע מקרר התופת בכיכר ציון בירושלים.
לאחר החלמתו יזם פסטיבל זמר חסידי לילדים, ולאחריו הקים את מקהלת "פרחי ירושלים" במתכונת החדשה.
אביטל ייסד רשת של כ־22 מקהלות ברחבי הארץ, כאשר "פרחי ירושלים" נותרה המרכזית והמזוהה ביותר.
בראשית דרכה התמקד הרפרטואר בשירים חסידיים, ובהמשך הפיקה המקהלה סדרת קלטות בסגנון מזרחי בשם "סוכת דוד".
עם השנים הפכה לשם דבר במוזיקה היהודית, והופיעה ברחבי הארץ ובעולם.
סגנון המקהלה משלב בין מוזיקה חסידית, מוזיקה יהודית מקורית ומוזיקה מזרחית, ולעיתים גם עיבודים לשירים בלועזית.
ההפקות המוזיקליות מתאפיינות בשילוב כלי נגינה תזמורתיים קלאסיים עם כלי נגינה מזרחיים, תוך שימוש בהרמוניות קוליות של ילדים בגילאי 10–14.
המקהלה עבדה עם מוזיקאים ומעבדים בולטים בזמר היהודי, בהם חיים אסנר וחיים חדד, שתרמו לעיצוב הצליל המזוהה עמה.
שיתופי פעולה אלה התקיימו הן בהקלטות אולפן והן בהופעות חיות, וחלקם שולבו בפרויקטים בינלאומיים.
מקהלת "פרחי ירושלים" הופיעה ביותר מ־27 מדינות ברחבי העולם, במסגרת קונצרטים, פסטיבלים ואירועים קהילתיים יהודיים.
בין המדינות הבולטות: ארצות הברית, מרוקו, ברזיל, ארגנטינה, צרפת, תוניסיה ופנמה.
אחד האירועים המרכזיים היה הופעת המקהלה בשנת 2007 בבית הכנסת אלגריבה שבג'רבה, תוניסיה, במסגרת אירוע תרבות יהודי בינלאומי.
הופעות המקהלה שילבו רפרטואר חסידי ומזרחי, ולעיתים גם שיתופי פעולה עם מקהלות ותזמורות מקומיות.
במהלך שנות פעילותה הצמיחה המקהלה זמרים ומוזיקאים שהמשיכו לקריירות עצמאיות, בהם:
ליאור אלמליח - זמר ומבצע של מוזיקה מזרחית ומסורתית.
דודו דרעי - זמר מזרחי.
בצלאל רביב - זמר ומוזיקאי.
אבישי לוי - הסולן הראשי בשנות ה־80.
יעקב אלקובי - חבר התזמורת האנדלוסית הישראלית.
מישל כהן - זוכה העונה הראשונה של בית ספר למוסיקה.
מקהלת הצבא האדום הוא שמה הנפוץ של ההרכב האקדמי לשירה וריקוד של הצבא הרוסי על שם אלכסנדר אלכסנדרוב , או בפשטות אנסמבל אלכסנדרוב (Ансамбль Александрова).
ההרכב הוא מקהלת גברים, הרכב המוזיקה הגדול ביותר ברוסיה, ששימש בעבר בתור המקהלה הצבאית הרשמית של צבא ברית המועצות לשעבר.
אף שהשם "מקהלת הצבא האדום" כבר אינו מהווה שמה של המקהלה ושונה כבר בשנת 1949, השם ממשיך להוות לשמה המסחרי של המקהלה מחוץ לגבולות רוסיה.
ישנה מקהלה נוספת בעלת מספר מאפיינים דומים (כגון רפרטואר, לבוש צבאי, שירים וכו'...) שם המקהלה "מקהלת משרד הפנים הרוסי", מקהלה זו הופיעה בארץ גם כן תחת השם "מקהלת הצבא האדום" אך למרות השם הדומה והדרך בה שווקה ההופעה זוהי אינה אותה המקהלה.
הופעת המקהלה בלייפציג (גרמניה המזרחית), 1952.
הופעת המקהלה בבודפשט (הונגריה), 1951.
הופעת המקהלה בהלסינקי (פינלנד), שנות ה-50 של המאה ה-20.
מקהלת הצבא האדום נוסדה באופן רשמי בשנת 1928. בראשיתה מנתה המקהלה שנים-עשר חברים בלבד, בהדרכתו של אלכסנדר וסילייביץ' אלכסנדרוב, פרופסור צעיר למוזיקה בקונסרבטוריון של מוסקבה.
המקהלה גדלה בהמשך והגיעה לכמאתיים איש.
בשנת 1946 החליף בוריס אלכסנדרוב, בנו של אלכסנדר, את אביו בתפקיד המנהל המוזיקלי של המקהלה.
הוא הוביל את המקהלה במסעות קונצרטים ברחבי העולם והיא זכתה לפופולריות רבה, עד שפרש לבסוף בשנת 1986. המנהל הנוכחי הוא איגור ראייבסקי.
ב-25 בדצמבר 2016 נספו 64 מחברי המקהלה בהתרסקות מטוס משרד ההגנה הרוסי בים השחור.
המקהלה הייתה בדרכה להופעה בפני חיילים בסוריה.
ואדים אננייב בין הסולנים הבולטים של הלהקה לא היה על הטיסה בשל לידת בנו.
הלהקה חזרה להופיע בהרכב מחודש בפברואר 2017. ההרכב החדש הופיע בתיאטרון האקדמי המרכזי של הצבא הרוסי ב-16 בפברואר 2017.
השירים שמבצעת המקהלה מקיפים רפרטואר של שירי עם רוסיים, מזמורי כנסייה ומוזיקה פופולרית; דוגמאות מוכרות: "קטיושה", "קלינקה", "קרנינה" ו"אוה מריה".
מאז נפילת ברית המועצות מופיעה המקהלה לפני אנשים רמי-דרג הן ברוסיה והן מחוצה לה, כמו האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
בשנת 1993 השתלבה מקהלת הצבא האדום בתרבות הפופ, כשהופיעה יחד עם להקת הפולחן הפינית "הקאובויס של לנינגרד" בהלסינקי, שם הופיעו בכיכר הסנאט לפני 70,000 מאזינים נלהבים, ובברלין.
בבירת גרמניה התקיים הקונצרט בלוסטגארטן המרכזי ושיווה לפרידת הצבא האדום ממזרח ברלין נימה של אופטימיות.
בניגוד למקובל במקהלות אחרות, מקהלת הצבא האדום מסתמכת יותר על בריטון ובס מאשר על טנור.
למעשה, כמעט אין שומעים צליל טנור בביצועיהם.
אפריל — דצמבר 2016 — ולרי חלילוב
פברואר 2017 — מכהן — גנאדי סצ'ניוק
מקובל הוא יהודי שעוסק בלימוד וחקר המיסטיקה היהודית הנקראת קבלה – תורת הסוד, ובכלל זה חקר האלוהות וסודות התורה.
רוב המקובלים עסקו בקבלה עיונית, אך היו שהתעסקו בקבלה מעשית.
המקובל היהודי, שומר התורה והמצוות, על פי רוב מעמיק חקר בעולם מיסטי המשתרע מעצמות הבורא ואור אינסוף דרך העולם הגשמי הנראה לעיננו ועד לעולמות של כוחות אפלים הנקראים קליפות, היכלות התמורה או כוחות הסטרא אחרא (הצד האחר).
עולמו של המקובל רבוד והוא בנוי, על פי התפיסה הנפוצה ביותר, מאותיות ומשמות המבטאים כוחות רוחניים שונים, ממלאכים, מאורות וכלים רוחניים ואשר כל אלו נפעלים, משפיעים או מושפעים, על ידי פעולות הנעשות פה כגון: עשיית מצוות, לימוד תורה, תפילות, כוונות, ייחודים במחשבה, ניגון, דבקות ועוד.
מטרתו של המקובל יכולה להיות הוצאת (גאולת) ניצוצות מהקליפות, השפעת שפע מהאל לעולם, המתקת וביטול דינים ופורענויות מהעולם, ולהתאחד איחוד מיסטי, חווייתי ותודעתי עם האלוהות, ולצמצם את הפער בינו והעולם הגשמי שבו הוא נטוע לבין האל.
קיימים גם חוקרי קבלה, דתיים או חילונים שאינם נחשבים בהגדרה כמקובלים, חרף עיסוקם בתורת הקבלה כולה, כיוון שעיקר עיסוקם בחקר הקבלה, הכתבים והמיסטיקה היהודית, הוא אקדמי ועיוני, ולא כולל את החלק המעשי המשפיע על חיי היומיום ואשר נובע מעיסוק מיסטי-קבלי בפן הדתי.
השימוש בכינוי מקובל לזיהוי העוסקים במיסטיקה היהודית השתנה במהלך הזמן וניראה שאחד המקורות הקדומים קיים אצל הראב"ד באמצע המאה ה-12, אך כינויים שונים היו בשימוש כגון: בעל קבלה, חכמי האמת, יודעי ח"ן, בעלי רזים, יודעי סוד, חכמי הנסתר דורשי מרכבה ועוד.
אחת הסיבות המשוערות לכך שיש פחות המצאות של מקובלים בתקופות הקדומות למאה ה-12, היא בכך שעיסוק במיסטיקה נשמר בסוד ואף היה נחשב איסור גדול לגלותו, ועל כן העוסקים שמרו על זהותם או על עיסוקם בתורה זו בסתר.
למן התקופה הזו ניראה כי קיימות עדויות הולכות וגוברות על אישים שהוכרו כמקובלים, ובהתאם גם ספרות הקבלה הלכה והתפתחה והשמירה על זהות העוסק בקבלה כסוד הלכה ופחתה, אם כי פרקטיקה זו עדין השתמרה עד לימינו.
כמו כן, נשים אף שחלקן עסקו בקבלה, ויש מי שכתבו ספרים כגון ימימה אביטל, לא נהוג לכנותן בכינוי "מקובלות".
במדרשים ובפולקלור היהודי מעניקים לדמויות תנ"כיות וראשי האומה ידע בתורת הנסתר על רבדיה.
אך כיוון שעיסוק בחקר תורת הקבלה משמעו, לימוד כתבים והתעסקות בתורה קיימת, הכינוי "מקובל" לא יינתן לדמויות אלו.
האזכורים הראשוניים לדמויות קבליות נמצא במאמרים תלמודיים אשר עסקו בנושאים של מעשה בראשית, מעשה מרכבה וסוד החשמל, שם גם צוינו שמות של אישים אשר עיסוקים היה בסודות התורה, ובפעילות מעשית ("קבלה מעשית") הנלוות לכך.
את דמויות אלו ניתן לסווג כראשוני המקובלים.
בתקופת ימי הביניים נהוג לחלק את המקובלים המוכרים באותה תקופה גם לחלוקה גאוגרפית.
פרובאנס וראשית הקבלה הכתובה (סוף המאה ה-12–תחילת ה-13)
ר' יצחק סגי נהור ("יצחק העיוור") (בערך 1160–1235) – מן הדמויות היסודיות של קבלת פרובאנס; מיוחסות לו מסורות מוקדמות והעמדת תלמידים שהשפיעו על חוג גירונה.
ר' אשר בן דוד (פעל באמצע המאה ה-13) – נכדו של הראב"ד ותלמיד/ממשיך של המסורת הפרובנסלית; מחבר "ספר היחוד", מן החיבורים השיטתיים המוקדמים שנשתמרו בשלמותם.
חוג גירונה בקטלוניה (המאה ה-13)
ר' עזריאל מגירונה (ראשית/מחצית המאה ה-13) – מן הבולטים בחוג גירונה; מזוהה כאחד מעמודי התווך של ניסוח התיאוסופיה הקבלית בספרד.
רעזרא בן שלמה מגירונה (נפטר בקירוב 1245) – מחבר פירוש חשוב לשיר השירים שנחשב טקסט יסודי של "חוג גירונה" (יש ייחוסים היסטוריים שונים לחיבור).
ר' משה בן נחמן (הרמב"ן / נחמנידס) (1194–1270) – גדול פרשני ספרד; נחשב גם מקובל מרכזי, ושילב רמזי קבלה בפירושו לתורה; במסורות מסוימות נזכר שקיבל את הקבלה מחכמי גירונה, אך שאלת זהות רבו בקבלה נותרת במחלוקת המחקר.
סמכותו ההלכתית של רמב"ן תרמה רבות להתפשטות הקבלה.
ר' יעקב בן ששת גרונדי (מחצית המאה ה-13) – מקובל מגירונה; מחיבוריו נזכרים "שער השמים" ו-משיב דברים נכונים (פולמוס/הגנה על הקבלה).
קסטיליה והזרמים הספרדיים המאוחרים (סוף המאה ה-13–תחילת ה-14)
ר' אברהם אבולעפיה (1240–אחרי 1291) – מייסד "הקבלה הנבואית/האֶקסטטית", שיטה מדיטטיבית-לשונית (צירופי אותיות ושמות).
ר' יוסף ג'יקטיליה (1248–אחרי 1305) – מקובל קסטיליאני; חיבורו "שערי אורה" נעשה ספר יסוד בהסברת שמות האל ומבנה הספירות.
ר' משה די לאון (1240–1305) – המזוהה כמפרסם המרכזי של ספר הזוהר, ובמחקר המודרני נחשב בדרך כלל גם למי שחיבר/ערך חלק גדול ממנו.
ר' בחיי בן אשר (רבנו בחיי) (1255–1340) – פרשן תורה ששילב בפירושו שכבות של פשט/דרש/סוד, והפך תכנים קבליים לנגישים יותר דרך פרשנות המקרא.
ארץ ישראל/ספרד לאחר נפילת עכו, והמשך ההתפתחות (סוף ה-13–אמצע ה-14)
ר' יצחק בן שמואל מעכו ("יצחק מעכו") (פעל סוף ה-13–אמצע ה-14) – מקובל מארץ ישראל שעבר לאירופה; נודע גם בבירוריו/דיוניו על מסורות הזוהר.
איטליה (סוף המאה ה-13–תחילת ה-14)
ר' מנחם רקנאטי (בערך 1250–1310) – מן המקובלים המרכזיים באיטליה; מיוחס לו פירוש קבלי לתורה והשפעה על קליטת הקבלה האיברית באיטליה.
למן סוף המאה ה-15 ועד לסוף המאה ה-17 אנו נתקלים בתופעה שנקראת מקובלי צפת, כאשר כמות גדולה של תלמידי חכמים בעלי שיעור קומה שעתידים לשנות את פני היהדות מתקבצים בעיר צפת, ועוסקים שם בתורת הקבלה.
ר' יעקב בירב (מהר"י בירב) (1474–1541) – ממנהיגי חכמי צפת בראשית המאה ה-16; יזם את ניסיון חידוש הסמיכה בצפת בשנת 1538.
ר' יוסף קארו ("מרן") (1488–1575) – פוסק ומקובל, ממנהיגי המרכז בצפת; מחבר בית יוסף ו-שולחן ערוך.
כתב גם את מגיד מישרים—יומן התגלויות הכולל מוסר וקבלה.
רר' משה מטראני (המבי"ט) (1500–1580) – ראש ישיבה ופוסק, מחכמי צפת במאה ה-16; נודע גם בתשובותיו.
ר' שלמה הלוי אלקבץ (בערך 1505–1584) – מקובל ופייטן צפתי; נודע במיוחד בזכות הפיוט "לכה דודי" שנכנס לסידורים.
ר' משה אלשיך ("האלשיך הקדוש") (1506/1507–1600) – פרשן, דרשן ופוסק בצפת; חיבוריו על התורה והנביאים נפוצו מאוד.
ר' משה קורדובירו (הרמ"ק) (1522–1570) – מן גדולי מקובלי צפת; מחבר חיבורים יסודיים, ובראשם פרדס רימונים; השפיע על התפתחות הקבלה בצפת ובדורות שלאחריה.
ר' אלעזר אזכרי (1533–1600) – מקובל, דרשן ומשורר יליד צפת; מחבר ספר חרדים ומחבר הפיוט "ידיד נפש".
ר' יצחק לוריא אשכנזי (האר"י הקדוש) (1534–1572) – גדול מקובלי צפת; ניסח שיטה חדשה בקבלה ("קבלת האר"י") שהפכה לציר מרכזי בקבלה המאוחרת.
ר' חיים ויטאל (מהרח"ו) (1542–1620) – תלמידו המובהק של האר"י; כתב וערך את כתבי האר"י, ובכללם עץ חיים, שמציג את משנת האר"י כפי שנכתבה ונערכה על ידו.
ר' ישראל נג'ארה (מקובל/רב/פייטן; בערך 1555–1628 לפי מקור אחד, ובמקורות אחרים מופיעות גרסאות שונות) – פייטן מרכזי שפעל גם בצפת במאה ה-16 ופיוטיו התקבלו בתפוצות רבות.
(יש אי-אחידות במקורות לגבי מקום ושנת הלידה המדויקים).
בעת החדשה ובדורות האחרונים פעלו מקובלים רבים בארץ ישראל ובתפוצות.
מן הדמויות המוקדמות המוזכרות בהקשר זה הוא רבי יהודה ליווא בן בצלאל (המהר"ל מפראג) (המאה ה-16–17).
בירושלים של המאה ה-18 התגבשה מסורת לימוד קבלית סביב ישיבת המקובלים בית-אל, שנוסדה בידי רבי גדליה חיון (נפטר 1750).
בראש הישיבה עמד לימים רבי שלום שרעבי (הרש"ש; 1720–1777), שנחשב לדמות מרכזית במסורת הקבלה הלוריאנית.
בין חכמים שנזכרים כמקושרים למסגרת זו או לדורות הסמוכים לה נמנים רבי אברהם גרשון מקיטוב (1701–1761), רבי חיים יוסף דוד אזולאי (החיד"א) (1724–1806), רבי יום טוב אלגאזי (מהרי"ט אלגאזי; 1727–1802) ורבי חיים דילהרוזה (נפטר 1786).
במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 בלטו דמויות נוספות במסורות קבליות שונות: במרוקו נודע רבי חיים פינטו ממוגאדור (1748–1845), ובעיראק פעל רבי יוסף חיים (בן איש חי) (1835–1909).
בדורות האחרונים נזכרים בין השאר רבי סלמאן מוצפי (1900–1974), רבי ישראל אבוחצירא (הבבא סאלי) (1889–1984), וכן דמויות שקושרו למסורת בית-אל ולחוגים ירושלמיים של מקובלים, ובהן הרב יצחק כדורי (1898–2006) והרב מרדכי אליהו (1929–2010).
בין רבנים בני זמננו שנזכרים בהקשרים קבליים נמנים הרב חיים אריה ארלנגר (1924–1988), הרב דוד בצרי (נולד 1941), הרב בניהו שמואלי (נולד 1960) והרב יצחק בצרי (נולד 1968).
הספרות הקבלית מתפרשת על פני דורות רבים.
ראשיתה של ספרות הסוד המוקדמת כבר בימי התנאים, פרקי היכלות וספר יצירה.
חיבורים אלו אינם בהכרח קבליים והם אף קיבלו פרושים בעלי גוון אחר, לא קבלי, במהלך הדורות.
ספרות הסוד האמוראית כוללת בעיקר את ספר הרזים, ספר כשפים שחובר כנראה בתקופת התלמוד.
ספר זה גם הוא אינו קבלי במובן הידוע של המילה אלא הוא ספר מאגי שעוסק בעשיית כשפים, העלאה באוב וכו', וכן מדרשים רבים בתלמוד הבבלי והירושלמי הנושאים אופי אזוטרי.
אצל חסידי אשכנז (המוקדמים), התפתחה "תורת סוד" שאמנם לא הייתה קבלית אך הייתה מלאה במאפיינים מיסטיים.
הספר הקבלי הראשון הוא ספר הבהיר המכונה "מדרשו של ר' נחוניא בן הקנה", ויחד איתו הופיעו ראשוני המקובלים במאה ה-12 וה-13.
במאה השלוש-עשרה הופיע ספר הזוהר על ידי המקובל רבי משה די ליאון, ספר שהפך לקאנון בספרות הקבלה לאחר הופעתו והוא מהווה את בסיס הקבלה כפי שאנחנו מכירים אותה היום.
בנוסף התפתחה ספרות מגוונת של ראשוני המקובלים שכוללת ספרים כגון ספר הרימון לרבי משה די ליאון, וספר שערי אורה לר' יוסף ג'יקטיליה.
הספרות הקבלית המאוחרת יותר כוללת את ספריו של הרמ"ק, ובעיקר את פרדס רימונים, וכן את כתבי תלמידיו של האר"י (בעיקר של רבי חיים ויטאל), שהפכו לעיסוק הקבלי הדומיננטי במה שמכונה כיום הקבלה הלוריאנית על שם האר"י, רבי יצחק לוריא.
סדרת הספרים פרדס יצחק הרב יצחק בצרי.
בהתאם לחקר הקבלה, שנוסד בתחילת המאה העשרים על ידי פרופ' גרשם שלום מהאוניברסיטה העברית בירושלים, התפתח אף חקר גדולי הקבלה "המקובלים".
מקהלת מונטוורדי נוסדה בשנת 1964 על ידי ג'ון אליוט גרדינר לביצוע "תפילות ערבית" Vespers
של מונטוורדי (1610) בקפלת קינגס קולג', קיימברידג'.
המקהלה, כהרכב המתמחה בבארוק, עשתה לה שם במחויבותה הסגנונית וברפרטואר רב המידות שלה, המקיף מוזיקה מן הבארוק המוקדם עד למוזיקה קלאסית של המאה ה-20.
בשנת 2000 לקחה עליה המקהלה, יחד עם סולני הבארוק האנגליים מסע הופעות שאפתני, מסע צליינות לביצוע קנטטות הקודש של באך ביותר מ-60 כנסיות, לציין את יובל ה-250 למות המלחין.
ההקלטות שנעשו במהלך צליינות הקנטטות של באך יצאו בחברה שהקים ג'ון גרדינר אליוט בעצמו, "סולי דאו גלוריה" (לטינית: "תהילה לאל לבדו", אחד משלושת העקרונות של הנצרות הפרוטסטנטית, והמילים בהן חתם באך רבים מכתבי היד של הקנטטות שלו).
מקהלת הנערים של וינה היא מקהלה של נערים בקולות סופרן ואלט, השוכנת בווינה, אוסטריה.
היא אחת ממקהלות הנערים הנודעות ביותר בעולם.
הנערים נבחרים בעיקר מאוסטריה אך גם מארצות אחרות בעולם, לאחר ראיון אישי.
המקהלה, שהתפרסמה באיכותה הווקאלית היוצאת מן הכלל, עבדה בשנות קיומה עם מוזיקאים כמו וולפגנג אמדאוס מוצרט, אנטוניו קאלדארה, אנטוניו סאליירי, היינריך איזאק, פאול הופהיימר, היינריך איגנץ ביבר, יוהאן יוזף פוקס, כריסטוף ויליבלד גלוק ואנטון ברוקנר.
המקהלה היא הממשיכה המודרנית של מקהלות הנערים של חצר המלוכה הוינאית, שראשיתן בימי הביניים המאוחרים.
המקהלה נוסדה, למטרות מעשיות, באמצעות מכתב שהוציא מקסימיליאן הראשון ב-7 ביולי 1498. במכתב הורה הקיסר לפקידי החצר להעסיק מורה לזמרה, שני בסים ושישה נערים.
סלובני בשם יורי סלטקוניה היה למדריך ההרכב הזה.
תפקיד המקהלה (שמנתה בין ארבעה-עשר לעשרים נערים) היה לספק ליווי מוזיקלי למיסה הכנסייתית.
הילדים קיבלו השכלה מוזיקלית נרחבת, שברוב המקרים הייתה לה השפעה משמעותית על שארית חייהם, שכן רבים מהם המשיכו בדרך זו והיו למוזיקאים מקצועיים.
המלחינים יעקובוס גאלוס ופרנץ שוברט והמנצחים הנס ריכטר, פליקס מוטל וקלמנס קראוס היו חברים במקהלה.
בשנת 1920 התפרקה קבוצת נגני החצר, אבל הרקטור באותה תקופה, יוזף שניט, ביקש להמשיך במסורת.
ב-1924 נוסדה באופן רשמי "מקהלת נערי וינה" והתרחבה עד להיותה קבוצה מוזיקלית מקצועית.
משנת 1948 משמש ארמון אוגרטן (Palais Augarten) כאתר חזרות ופנימייה מגיל גן ילדים עד גיל חטיבת ביניים.
המקהלה היא ארגון פרטי שלא למטרות רווח.
יש כ-100 זמרים, בני עשר עד ארבע-עשרה.
הנערים נחלקים לארבע מקהלות מסיירות, המופיעות בכ-300 קונצרטים בשנה לפני קרוב ל-500,000 איש.
כל קבוצה יוצאת לסיורים של בין תשעה לאחד-עשר שבועות.
ד"ר אויגן יסר היה לנשיא המקהלה בשנת 2001 ולמנהלה בשנת 2003. ג'רלד וירת היה למנהלה האמנותי של המקהלה בשנת 2001.
מקהלת לי-רון היא המקהלה הייצוגית של הרצליה, בניצוחה של רונית שפירא.
המקהלה זכתה במדליות זהב במספר תחרויות בינלאומיות.
כמו כן הוציאה המקהלה כעשרה אלבומים.
המקהלה החלה את דרכה בשנת 1980 כמקהלת בית הספר "גורדון" בשכונת נוה עמל בהרצליה.
היום פועלת המקהלה כ"מרכז לפיתוח אומנות השירה" ומנוהלת על ידי עמותה ציבורית.
ייחודה של המקהלה בשיטת העבודה שפיתחה רונית שפירא שמכוונת להיבט רוחני בשירה, לחיפוש אחר הצליל הסמוי מן האוזן ולפיתוח הקשב הפנימי.
מלחינים שכתבו למקהלה וליוו אותה בחדר החזרות כמו פרופ' אנדרה היידו, פרופ' אמריטוס יחזקאל בראון, מנחם ויזנברג, שרה שוהם, מעידים כי המקהלה יוצאת דופן בהבעה הדרמטית, הרגשית, במיומנות הטכנית וברמה האומנותית.
המקהלה נוסדה בשנת 1980 כמקהלת בית הספר גורדון שבהרצליה.
בהמשך הייתה לעמותה ציבורית, ונעשתה למקהלה הייצוגית של הרצליה.
המקהלה משלבת בין מוזיקה קלאסית למוזיקה יהודית וישראלית.
אנסמבל קולי - זמרים מנוסים עד גיל 35.
ויילס 1991 - מדליית זהב ומקום שני.
הונגריה, בודפשט 1995 - מדליית זהב ומקום ראשון.
ישראל, נתניה ("שירת הימים") 1997 - מדליית זהב והניקוד הגבוה ביותר.
גרמניה, גיסן 1998 - מדליית זהב.
איטליה, סלסמג'ורה 1998- מדליית זהב ומקום ראשון.
איטליה, גרדו 2000 - שתי מדליות זהב ומקום ראשון בקטגוריית הנוער.
ספרד, טולוסה 2001 - בקטגוריית הילדים מקום ראשון, והביצוע הטוב ביותר של יצירת החובה, בקטגוריה של מוזיקה דתית מקום שני, ובקטגוריה של מוזיקה חילונית מקום שלישי.
ספרד, חירונה 2002- השתתפות בכנס עולמי למען שלום ואחווה בין 3 הדתות המונותיאיסטיות.
ויילס 2003 - מקום שלישי בקטגוריית הנוער.
גרמניה, ברמן ("אולימפיאדת מקהלות") 2004 – בקטגוריית הנוער ובקטגוריית הליטורגיקה- מדליות זהב, בקטגוריית הפולקלור- מדליית כסף.
סין, שיאמן ("אולימפיאדת מקהלות") 2006 – מדליית זהב בקטגוריית הנוער, מקום ראשון ומדליית כסף בקטגוריית מוזיקה דתית, ומדליית כסף בקטגוריית ה"פולקלור".
אוסטריה, גראץ ("אולימפיאדת מקהלות") 2008 – מדליית זהב בקטגוריית הנוער, מקום ראשון ומדליית זהב (תואר אלופה אולימפית) בקטגוריית מוזיקה דתית.
סלובקיה, ברטיסלאבה 2009 – מדליית זהב בקטגוריית מקהלות ילדים, מוזיקת פולקלור ומדליית זהב לאנסמבל לי-רון בקטגוריית מוזיקה דתית.
גרמניה, ורניגרודה 2011 – מדליית זהב בקטגוריית מקהלות נוער, מדליית זהב בקטגוריית מוזיקה דתית ומדליית זהב ומקום ראשון בקטגוריית מוזיקת פולקלור.
איטליה, רומא 2013 – שתי מדליות זהב בתחרות Musica Sacra.
אטליה, טורו-דה-לגו-פוצ'יני 2015 – שתי מדליות זהב, בקטגוריות מוזיקה דתית ופולקלור ישראלי.
יוון, קלמטה 2017 – שתי מדליות זהב, בקטגוריה הדתית זכתה המקהלה במקום ראשון והוזמנה להופיע בגרנד פרי.
מקודד או Encoder הוא התקן המשמש לשינוי אות או נתון לכדי קוד.
הקוד מסוגל לשרת מגוון של מטרות כמו דחיסת נתונים (לקראת שליחתם), אחסון, תרגום מקוד אחד למשנהו ועוד.
האלגוריתם שמבצע את הקידוד יכול להיות בנוי בתוכנה, במעגל חשמלי, בהתקן אלקטרוני, אופטי, ביולוגי, או מכני והוא המבצע את הפעולה העיקרית של קידוד בכל שטחי תורת הקודים.
מקודד גם יכול לשמש כשם תיאור כללי להתקן המבצע המרה כלשהי של מידע מתבנית מסוימת לתבנית אחרת כמו הדרך בה מקודד מוח האדם את המידע אותו הוא אוגר.
תוכנה לקידוד שמע, חוזי, תמליל לתבנית תקנית תוך כדי כיווצו והתאמתו לשידור או אחסון.
קידוד מידע לצורך הגנתו - הצפנה.
מעגל קידוד הוא התקן המבצע המרה של אות המיוצג כאוסף סיביות או נתון אחר לקוד.
המקודד מסוגל לכווץ את המידע לצורך ייעול העברתו או למטרות חיסכון בשטח אחסון או לצורך הגנתו והצפנתו וכמו כן הוספת מידע נוסף המשמש לצורכי תיקון שגיאות.
קיימים מעגלים ספרתיים או אנלוגיים.
דוגמה למעגל מקודד 4 ל-2
למקודד יש 2n כניסות ו-n יציאות.
המקודד מייצר קוד בינארי המתאים לערכי הכניסות למשל המרה של קוד בעל 4 סיביות ל-2 סיביות כאשר יש רק 4 ערכים אפשריים לכניסות 0001, 0010, 0100, 1000.
מקהלת הרבנות הצבאית היא להקה צבאית בצה"ל.
המקהלה הוקמה בשנת 1964 על מנת לחזק את הקשר של החיילים להווי הדתי.
הם הופיעו על הבמות ביחידות צה"ל בימי חול.
בשבתות ובחגים היו מופיעים בבתי כנסת יחידתיים.
המקהלה פורקה זמנית בשנת 1973, ובכל שנות פעילותה הפיקה ארבע תוכניות.
המקהלה מופיעה היום באירועים רבים, חלקם טקסים ממלכתיים כמו הטקס המרכזי של "יד לבנים" בערב יום הזיכרון בגבעת התחמושת, באירועי חידון התנ"ך לתפוצות וחידון התנ"ך הבינלאומי.
וכן בטקסים ואירועים צבאיים רבים.
מכוון שהמקהלה היא הלהקה הצבאית היחידה ללא זמרות, היא מופיעה בטקסים צבאיים שונים כגון השבעות, טקסי סיום מסלול וכדומה בעיקר ביחידות הלוחמות עקב נוכחות רבה של חיילים ומפקדים דתיים, וכן בני משפחותיהם.
בהקמת המקהלה, היה לרב הראשי לצה"ל, הרב שלמה גורן, חלק נכבד.
הוא מינה את מנשה לב רן (לימים: מנצח תזמורת משטרת ישראל) למנצח המקהלה.
בנוסף לעיבודים קוליים וניצוח – הצטיין מנשה בכושר ארגוני וביחסי-ציבור, אשר קידמו את הצלחת המקהלה.
בראשית דרכה, הופיעה המקהלה בשירה ב-3–5 קולות, ללא כל ליווי אינסטרומנטלי.
הפסנתרן הראשון, אשר ייסד את הליווי האינסטרומנטלי של המקהלה, היה שלום פליסר, שליווה את המקהלה באורגן חשמלי – מה שנחשב לחידוש באותם הימים.
עם הזמן נוספו לו אקורדיון, באס וגיטרות.
פליסר עיבד את הליווי האינסטרומנטלי למקהלה ונחשב לעוזרו של מנשה לברן ברפרטואר המקהלה.
תוכניתה הראשונה של הלהקה הייתה "שהחיינו".
בין חברי הלהקה היו בנימין רוזנבאום וישראל גוטסדינר, שהמשיכו את שיתוף פעולתם כ"צמד רעים".
גוטסדינר שר בתוכנית זו כסולן בקטעים מתוך השירים "שיר המעלות", "אלי אלי", "מי שעשה ניסים" וגם "קול דודי" ביחד עם מנחם נאמן.
סולנים אחרים באותו הרכב היו יצחק שאול, ששר את "ישמח משה", וגם נאמן בשירים "שהחיינו" ו"כי לקח טוב".
התקליט הראשון הופק על ידי CBS חולון.
תוכניתה השנייה של המקהלה נקראה: "שיר מזמור".
היא כללה שירים מהרפרטואר הליטורגי בצירוף שירים מתורגמים (כמו, למשל: "הפעמונים" – של חבורת הזמר הצרפתי), שירים מזרחיים (סולן: יצחק שאול) ושירים מקוריים (כמו "שלום מסיני" שהלחין שלום פליסר למילים של ראובן סירוטקין).
התקליט השני, משירי תוכנית זו, הופק על ידי ישראדיסק EMI ת"א.
מן המחזור הראשון התפרסמו צמד רעים (ישראל גוטסדינר ובנימין רוזנבאום), פרדי פאר (זמר באס שהפך לחזן קונסרבטיבי) ומנחם נאמן (חזן).
תוכניתה השלישית של הלהקה הופקה ב-1969 ו-1970, ונקראה "שלום על ישראל", כשם השיר הבולט בה, ששרו חברי המקהלה יחד עם ישראל לנצ'נר.
תוכניתה הרביעית והאחרונה של הלהקה בשנת 1973 נקראה "שמחה לארצך", בה שר דודו פישר את השיר "וכשחסיד מרים כוסית".
פישר באותה תוכנית שר ביחד עם אברהם אלברכט את השיר "כי לו נאה", ועם אברהם ברק את "הנה אל ישועתי".
סולנים נוספים בתוכנית היו בין היתר יעקב (יקי) מור בשיר "שמחה לארצך", שמואל נוימן עם השיר "נער הייתי" ואהרון לוי עם השיר "הרחמן" של חיים קירש.
זמרים מפורסמים נוספים שהחלו את דרכם במקהלת הרבנות הצבאית הראשית הם משה גיאת, ציון גולן, יקיר ונה והחזן גבריאל נחום אורן, סולן הלהקה, שעבד קרוב ל-30 שנים עם הרב שמואל אבידור הכהן.
המקהלה לוותה על ידי תזמורת נגנים: הקלידנים אריה אברון ויוסי קירש, הגיטריסט מונה רוזנבלום, והמתופף אריה לוי.
המקהלה מופיעה בטקסי שכול של כלל חיילות הלוחמים, טקסים בכנסת, בגבעת התחמושת ומבצעת שירי שכול של כל הזמנים כגון: "שיר הרעות", "היה לי חבר", "לאורך הים", ו"הנסיך הקטן".
משנת 1976 ובמשך 23 שנה ליוותה הלהקה את החזן הראשי לצה"ל סא"ל אריה בראון בהופעות מרכזיות רבות כגון בחידון התנ"ך לנוער יהודי ביום העצמאות, בהקפות השניות המרכזיות בבסיסי צה"ל, בקבלות פנים לאורחי המדינה מהמגבית היהודית, הבונדס וכו.
כמו כן בפתיחת בתי כנסת והכנסת ספר תורה בבסיסי צה"ל ברחבי הארץ ובעוד אירועים ממלכתיים וצהליים רבים.
משנת 2011 נכנסה המקהלה לתוכנית "לכל איש יש שם" במשכן הכנסת ומאז מבצעת את שיר הנושא המרכזי, שירים נוספים ותפילת "אל מלא רחמים" כליווי לחזן הצבאי הראשי סא"ל שי אברמסון.
מחנוכה 2012 משמש בוגר המקהלה, המעבד והמנצח אופיר סובול, כמנהלה המוזיקלי וכמנצחה.
חברי מקהלת הרבנות הצבאית הידועים
ב-1975, בחידון התנ"ך הבינלאומי לנוער שנערך בבנייני האומה בירושלים ביום העצמאות שרה הלהקה את "כי לקח טוב" עם הסולן גבריאל נחום אורן בניצוחו של מר מנשה לב-רן.
ב-1988, בחידון התנ"ך הבינלאומי לנוער שנערך בבנייני האומה בירושלים ביום העצמאות, שרה הלהקה שיר חדש "דרך וחזון" מילים יוסי ויליאן, לחן יאיר מילר, שהוזמן במיוחד לאירוע.
ב-2008 בחידון התנ"ך העולמי לנוער ביצעה המקהלה לראשונה את שיר "נגינת השישים" שחובר על ידי יעל הרמתי והולחן על ידי רס"ן משה מונה רוזנבלום, במיוחד בשבילה לכבוד שנת השישים.
בכך הייתה המקהלה הלהקה הצבאית הראשונה שיוצאת עם שיר חדש לכבוד שנת השישים.
ב-2009 בחידון התנ"ך העולמי לנוער ביצעה המקהלה את השיר "תפילה אשא" שכתב יורם טהרלב והלחין חנן יובל, בנוסף ביצעה את השיר "שומר ישראל" עם החזן הצבאי הראשי לצהל סא"ל שי אברמסון.
ב-2010 בחידון התנ"ך העולמי לנוער ביצעה המקהלה את השיר "שיר השיירה" שכתב עלי מוהר על פי לחן עממי יווני השיר בוצע במקור על ידי אריק איינשטיין.
ב-2011 בחידון התנ"ך העולמי לנוער ביצעה המקהלה את השיר "עומד בשער" שכתב והלחין עמיר בניון.
ב-2012 בחידון התנ"ך העולמי לנוער ביצעה המקהלה את השיר "מנגינה" שכתבה מורן כרמל והלחין רביב רם בן מנחם, השיר בוצע במקור על ידי הזמר אייל גולן.
ב-2013 בחידון התנ"ך העולמי לנוער ביצעה המקהלה את השיר "ארץ ארץ" שכתב והלחין שייקה פייקוב.
השיר בוצע במקור על יד הזמרת אילנית ועובד במיוחד להרכב המקהלה על ידי מנהלה המוזיקלי ומנצחה אופיר סובול.
ב-2015 בחידון התנ"ך העולמי לנוער ביצעה המקהלה את השיר "ראו בנים" מתוך תפילת הערבית שהלחין יונתן רזאל
ועובד במיוחד להרכב המקהלה על ידי מנהלה המוזיקלי ומנצחה אופיר סובול.
מקהלת הרבנות הצבאית מוזכרת בשיר "יידישע פיראטן" שכתבו דני ליטאי ויורם טהרלב עבור להקת חיל הים.
בשיר מתוארת ספינת שודדי ים יהודים המפליגים ממזרח אירופה ומגיעים לישראל, בה גויסו והפכו למקהלת הרבנות.
ב-2022 עלתה לשידור בכאן 11 הסדרה הקומית "שישו ושמחו", בה מוצג ההווי-לכאורה של מקהלת הרבנות הצבאית.
מקובלי צפת הוא כינוי קיבוצי ליהודים שעסקו בלימוד קבלה ("מקובלים") שחיו ופעלו בעיר צפת בתקופת האר"י (רבי יצחק לוריא), לפניו ואחריו, בטווח השנים שבין שנת ה'ר"פ (1520) בערך עד שנת ה'ש"ס (1600).
מקובלי צפת בכלל והאר"י ותלמידיו בפרט פיתחו כיוונים חדשים בתורת הקבלה, כיוונים אשר התפשטו במאות השנים הבאות והותירו חותם גדול על העולם היהודי.
טרם הגעת האר"י לצפת, פעלו בעיר מספר רבנים ומקובלים ממגורשי ספרד וצאצאיהם שעלו לארץ ישראל, בהם רבי שלמה אלקבץ (מחבר הפיוט לכה דודי לקבלת שבת), תלמידו הרמ"ק (רבי משה קורדובירו) אשר כתב חיבורים על ספר הזוהר, וכן רבי יוסף קארו אשר מלבד כתיבתו ההלכתית עסק גם הוא בקבלה.
שנתיים קודם פטירתו של הרמ"ק עלה האר"י לארץ ישראל והתיישב בצפת (1570).
האר"י הצטרף לישיבתו של הרמ"ק ולמד עמו זמן מה עד פטירתו.
הרמ"ק הכתיר את האר"י כממשיכו, ותלמידיו, ובהם רבי חיים ויטאל ורבי משה אלשיך, עברו ללמוד תחת הנהגת האר"י עד לפטירתו בשנת ה'של"ב (1572).
תקופה זו נחשבת לתקופת השיא של הקבלה בצפת.
גדולי המקובלים לאחר האר"י היו רבי חיים ויטאל ובנו רבי שמואל ויטאל.
שניהם השתקעו בקהילה היהודית בדמשק.
מכאן ואילך החלה צפת לאבד מבכורתה בעולם המקובלים, וכוחם של מרכזים אחרים עלה.
בשנת ה'תצ"ז (1737) איבדה צפת סופית את מעמדה כעיר הקבלה המרכזית עם פתיחת ישיבת המקובלים בית אל בירושלים על ידי הרב גדליה חיון.
עם זאת, צפת נותרה מזוהה עם התורה הקבלית שיצאה מבית מדרשו של האר"י אשר נותרה בעלת השפעה רבה עד היום.
כמו כן, רבים ממקובלי צפת ובהם רבי יוסף קארו, האר"י, רבי שלמה אלקבץ ורבי משה קורדובירו קבורים בצפת.
מקהלת ניצן היא המקהלה הייצוגית של הקונסרבטוריון העירוני, נתניה.
המקהלה נוסדה בשנת 2003 על ידי המנצחת ויטה גורביץ.
המקהלה מרבה להופיע בקונצרטים ובטקסים ומאז היווסדה מיצגת בקביעות את נתניה.
בשנת 2010 אירחה המקהלה את הזמר דוד ד'אור בגאלה קונצרט שהתקיים במסגרת הפסטיבל "עיר פוגשת מוזיקה" בנתניה.
באותה השנה המקהלה קיימה מסע הופעות מוצלח בגרמניה במסגרת ברית ערים נתניה-גיסן.
רפרטואר המקהלה כולל יצירות קלאסיות, במגוון של שפות (גרמנית, הונגרית, אנגלית, רוסית) ויצירות ישראליות של מלחינים כמו דניאל עקיבא, אלה מילך-שריף ועוד.
כמו כן רפרטואר המקהלה כולל יצירות שנכתבו במיוחד עבורה - "בעקבות הים" של המלחין הישראלי הצעיר עמית ויינר למילים של נתן יונתן ו-"כמו בלון" של המלחינה סופיה גלמן-קיש למילים של יעקב ברזילאי.
נוסף לכך כולל רפרטואר המקהלה שירים ישראלים אמנותיים וחומר לועזי מגוון.
המקהלה מונה ארבעה הרכבים: שירו-גן, צעירה, בוגרת והרכב.
המקהלה הבוגרת היא גילאי 12-18 והצעירה 7-11. המקהלה הצעירה נוסדה בשנת 2007 ומשמשת כעתודה למקהלה הבוגרת.
חברי המקהלה הם תלמידי הקונסרבטוריון בנתניה.
בנוסף להשתתפותם במקהלה הם מקבלים בקונסרבטוריון חינוך מוזיקלי רחב - שיעורי פיתוח קול (חלקם הגדול ניגשים לבחינות הבגרות בזמרה) ותורת המוזיקה.
מקהלת פועלי תל אביב הייתה מקהלה שפעלה בעיר תל אביב-יפו משנות ה-20 ועד שנות ה-80 של המאה ה-20, בניצוחם של המנצח והמלחין ישראל ברנדמן ובהמשך עובדיה טוביה.
ב-1917 ייסד ישראל ברנדמן בעיר הולדתו קמניץ פודולסק שבאוקראינה, מקהלה יהודית חלוצית אשר את מרבית שיריה שרה בשפה העברית.
ב-1919 עלו המנצח ומקהלתו יחדיו ארצה ובסוף 1922 הפכו רשמית למקהלת פועלי תל אביב.
מרבית חברי המקהלה היו אקדמאים ומתוכם צמח גרעין מקהלת האופרה ומקהלת האורטוריה.
המקהלה הוזמנה להופיע באירועים ציבוריים וכלליים.
ב-1924, עם עזיבתו של ברנדמן לאוסטריה ניצחו על המקהלה מנשה רבינא ומ.ג.
המקהלה פעלה במסגרת מועדון הפועלים ובהמשך קבעה את משכן הקבע שלה בבית ברנר בתל אביב.
רפרטואר המקהלה כלל שירים מתחום המוזיקה הכללית, ליטורגיה יהודית כגון קטעי חזנות ופיוטים.
מקהלות פועלים עירוניות קמו כחלק אורגאני של הפעילות התרבותית והרוחנית בקרב ריכוזי הפועלים.
לרוב, חבריהן לא היו זמרים מקצועיים, בעוד שמנצחיהן היו בעלי רקע והכשרה מוזיקליים בתחום.
ב-1934 הוקם במסגרת ההסתדרות הכללית "המרכז לחינוך", ומנהליו הראשונים היו נסים נסימוב ושלמה קפלן.
המרכז פעל להפצת הזמר העברי ובכלל זה הקמת מקהלות בחסות מועצות פועלים.
העלייה השלישית הביאה עימה מוזיקאים ומלחינים מחוננים אשר הוו את הבסיס לעיצוב שירת המקהלה בישראל המתהווה.
ב-1935, עזב ברנדמן את אוסטריה על רקע התגברות האנטישמיות הממוסדת ושב ארצה.
עם שובו נמסר לו מחדש ניהול המקהלה מידי שלמה קפלן.
ברנדמן הוביל את הקו המוזיקלי של המקהלה וכך בעת פעילותה נודעה גם בשם מקהלת ברנדמן.
המקהלה הרבתה לבצע שירים בסגנון שרווח בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20, המכונה הסגנון הימתכוני, כשברפטואר המקהלה הופיעו למשל משירי נחום נרדי, הנחשב פורץ דרך בתחום.
תחת שרביטו, ביצעה מקהלת פועלי תל אביב בפעם הראשונה בישראל אורטוריה.
בדצמבר 1941 השתתפה המקהלה בכנס הראשון של מקהלות אזור תל אביב אשר התקיים בעיר תל אביב, וב-22 באפריל 1944, נטלה חלק בכנס הראשון של מקהלות הפועלים אשר התקיים בעין חרוד וכפר יחזקאל, ובו נטלו חלק 25 מקהלות פועלים.
כינוס זה נחשב ל"אבן הפינה" לייסוד כינוסי הזמריה שהחלו במדינת ישראל בשנות ה-50.
ברנדמן ניצח על המקהלה כ-30 שנים והיא הייתה חממה למוזיקאים, לשחקנים ולמורים למוזיקה, כגון משה יעקבסון ומשה בר-עמי.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 סיים ישראל ברנדמן את תפקידו ועל ניצוח המקהלה הופקד עובדיה טוביה.
מקהלת רינת הייתה מקהלה ישראלית שביצעה מוזיקה קלאסית ומוזיקה קלאסית ישראלית ופעלה בשנים 1955–1994. הוכרה כ"מקהלה הלאומית" של ישראל.
המקהלה נוסדה על ידי גארי ברתיני בשנת 1955 עם קבוצה של תלמידי המדרשה למוזיקה בתל אביב ואימצה את השם "מקהלת רינת" ב- 1956.
הרפרטואר של מקהלה קאמרית ישראלית זו מתאפיין בקוטביותו: ביצועי אקפלה של יצירות מהרנסאנס (מאות 15–16) מצד אחד ומהמאה עשרים מהצד אחר, ביצוע יצירות מקוריות של מלחינים ישראלים מודרניים אבל גם שירים חד-קוליים של עדות ישראל.
תחת הנהלתו המוזיקלית וניצוחו הפכה ל"המקהלה" של ישראל וגם זכתה להכרה בינלאומית.
ביוני 1956 זכתה בפרס ראשון בתחרות בינלאומית למקהלות חובבים בפריז בה השתתפו מקהלות מ-16 מדינות.
בתחרות שרה המקהלה שירים מלחניו של ראובן ירון והקליטה שם שני תקליטים.
בנוסף לסיורים נוספים בחו"ל הופיעה באירועים חשובים בארץ והשתתפה בהופעות בכורה של יצירות אחדות ("בת מצווה ישראל" של דריוס מיו, "תיקון חצות" של מרדכי סתר ועוד).
המקהלה הופיעה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית כמה פעמים, גם תחת ניצוחם של שארל מינש וליאונרד ברנשטיין.
בנוסף השתתפה בפסטיבל הזמר והפזמון 1964 ואף ניצחה בתחרות עם השיר "ילדתי אמרי", למילים של משה דור, ללחן של יעקב הולנדר ולעיבוד של בני אמדורסקי ונחמה הנדל שהשתתפו גם עם אותו השיר בביצוע נוסף.
באמצע שנות השבעים הכיר בה משרד החינוך והתרבות כ"מקהלה הלאומית".
אחרי גארי ברתיני הפכו סטנלי ספרבר ואבנר איתי למנצחיה הקבועים, עד לפירוקה בשנת 1994.
הקלטות של מקהלת רינת המופיעות בתקליטים אחרים
הוצאת המכון למוזיקה ישראלית אלכסנדר אוריה בוסקוביץ IMI-CD-09
"מקהלת נוגנים" הוא שיר ילדים של המשורר חיים נחמן ביאליק.
חובר כנראה בראשית שנות העשרים והתפרסם לראשונה בתרצ"ג 1933. צורף לקובצי שירה לילדים בגני ילדים ובתי ספר ונעשה מקובל ביישוב.
השיר מתאר שלישית נגנים: יוסי, פֵּסִי ומשה, הפוסעת ברשות הרבים, ברחוב ובחתונה, מצוידת ומנגנת בכלי נגינה: כינור, חצוצרה ותוף.
מספר הדמויות מתרבה בהדרגה במהלך השיר; אל שלושת הנוגנים מצטרף המון „וְהָמָה הָרְחוֹב", ו„נָשִׁים וָטָף", ובאווירה שמחה ועליזה, משתתפים הללו בריקודים ומוחאים כפיים לקצבם.
השיר המחורז הכולל שני בתים, הולחן בלחן עממי, ובלחן עממי אידי בעיבודו של נחום נרדי.
משנת 2007 מוצגים פסלים סביבתיים של "מקהלת נוגנים", לצד פסלי שירי ביאליק אחרים, בשדרות ח"ן ברחובות.
מקהלת רון הייתה מקהלת פועלים בניצוחו של קונראד מאן שפעלה בישראל במשך קרוב ל-15 שנה, בשנות ה-40 וה-50.
המקהלה הוקמה ביוזמת המפלגה הקומוניסטית הישראלית, על בסיס מקהלת פועלים שפעלה בשנת 1945 במסגרת המועדון "תרבות לעם" בתל אביב.
מבקר המוזיקה מנשה רבינא כתב על המקהלה בתחילת דרכה: "זמרה טובה בהדרכתו של מנצח טוב בפי מקהלה טובה."
בשנות פעילותה הופיעה המקהלה ברחבי הארץ וכן בפסטיבלים ברחבי העולם.
ב-1947, לאחר פסטיבל הנוער והסטודנטים בפראג, ערכה המקהלה סיור הופעות בצ'כוסלובקיה ובצרפת.
בהשפעת מלחמת העולם השנייה והניצחון על הנאצים, הרפרטואר של המקהלה כלל שירים סובייטיים מתורגמים לעברית, שירי פרטיזנים, ובמקביל - שירי פועלים, שירים עבריים ושירים בשפות שונות.
המקהלה שרה גם קנטטות ושירים שאת לחניהם כתב המנצח עצמו.
נשמרו שישה שירונים של המקהלה.
שיר הפרטיזנים היהודים מווילנא / מלים מאת הירש גליק ; לחן דמיטרי פוקראס ; תרגום לעברית אברהם שלונסקי -- שיר פועלים / לחן קלאוס פרינגסהיים ; מלים ארנסט טולר ; תרגום לעברית אהרן אשמן.
מרש הארטילריה / מלים ס.
וסילייב ; תרגום לעברית אפרים דרור ; לחן אנטולי גריגורייביץ' נוביקוב -- כלנו אח / מלים אפרים תלמי ; לחן נסים נסימוב.
פרי העמל / מלים ארנסט יונס ; תרגום לעברית אפרים דרור ; לחן הרמן שרכן -- עלם מפולניה / לחן מנגינה יהודית עממית ; תרגום לעברית: אפרים דרור.
מתוך הפואמה מול הישימון קטע "ה" / מלים אברהם שלונסקי ; לחן נסים נסימוב -- שיר הדייגים / התווים התקבלו ממקהלת הפועלים היהודיים של ה"אוניון" מצרפת ; תרגום לעברית אפרים דרור ; לחן זינובי קומפניץ -- פיש געפאנג / א בירא-בידזשאנער ליד ; מלים יחזקאל דוברושין ; לחן זינובי קומפניץ.
שיר הספנים / לחן וסילי סולוביוב-סדוי ; מלים אלכסנדר גיטוביץ' ; תרגום לעברית אפרים דרור -- שיחת בודיוני עם גדוד קוזקים / לחן וסילי סולוביוב-סדוי ; מלים אלכסנדר צ'ורקין ; תרגום לעברית: אפרים דרור.
בין זמרי המקהלה הידועים היו אסתר חצרוני, שמעון ישראלי, ראובן שפר, ודוד חנין, שהיה מהזמרים הבולטים בה.
מקהלת נערי טלץ היא מקהלת נערים גרמנית, שנוסדה בשנת 1956 בעיר הבווארית באד טלץ ושוכנת, מאז 1970, במינכן.
המקהלה מדורגת בין מקהלות הנערים המגוונות והמבוקשות ביותר בעולם, עדיין בניצוחו ובהדרכתו של מייסדה והמנהל המוזיקלי שלה, גרהרד שמידט-גאדן.
מקהלת נערי טלץ תרמה רבות לשינוי הגישה לביצוע אותנטי של מוזיקת בארוק.
יתרה מזאת, נערי טלץ נחשבים אמינים ומוכשרים די הצורך לביצוע תפקידי סולו לנערים בבתי האופרה החשובים ביותר באירופה.
המקהלה מבוקשת מאוד לביצועי אורטוריות ויצירות סימפוניות בביצועי תזמורות נודעות ומנצחים מפורסמים.
מוזיקאים ידועי-שם כמו קרל אורף, אוגוסט אברדין, הנס ורנר הנצה, ליאונרד ברנשטיין, גוסטב לאונהרדט, ניקולאוס הרנונקור וקלאודיו אבאדו נמנו בעבר ובהווה עם תומכי המקהלה.
הרברט פון קאראיין התייחס פעם אל מקהלת טלץ כ"אחת המקהלות הטובות בעולם" וכל אימת שנדרשה לו מקהלת נערים, הזמין את מקהלת נערי טלץ לקונצרטים ולהקלטות שלו עם הפילהרמונית של ברלין ופסטיבל זלצבורג.
מקהלת נערי טלץ סיירה ברחבי אירופה כמו גם בארצות הברית ואסיה.
המקהלה הקליטה יותר ממאה תקליטים ותקליטורים (בדויטשה גרמופון, EMI קלאסיקס, סוני קלאסיקל, טלדק, דויטשה הרמוניה מונדי ועוד), שרבים מהם זכו בפרסים יוקרתיים או היו מועמדים להם, בהם "פרס התקליט הגרמני", "אקו קלאסיק", "שוק דו מונד דה לה מוזיק" ומועמדות לפרס גראמי.
רפרטואר המקהלה כולל מוזיקה ווקאלית, החל במוזיקת ימי הביניים וכלה במוזיקה מודרנית, מוזיקה עממית, מדריגלים ומוטטים, מוזיקת קודש מתקופת הבארוק עד התקופה הקלאסית, תפקידי סולו ואופרה למקהלות ילדים.
חברי המקהלה הופיעו כשלושת הילדים בחליל הקסם של מוצרט באין ספור הפקות.