tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גולדי רואה את התצלום שלה כשהיא מסוממת, פורשת הצידה נעלבת ומציתה ג'וינט, משליכה את הגפרור לפח המכיל חומר דליק, ופורצת שריפה המפעילה את מערכת כיבוי האש.
הבנות מצליחות להימלט מבית הספר מבלי שהשוטרים שהגיעו יתפסו אותן, וחוזרות אל הבית הנטוש.
על מנת להנציח את הברית שנוצרה ביניהן, לגס מוציאה ציוד קעקוע ומקעקעת לעצמה ולכולן ציור של להבה על החזה.
בבקרים הבאים הן באות לשם, בעוד הוריהן חושבים שהן בבית הספר.
ויולט מקבלת מכתב בעילום שם מתלמידה המעידה שהיא התקוממה נגד בטינג'ר, ותלמידות בבית הספר חותמות על עצומה הקוראת לפיטוריו.
בערב הן חוגגות בריקודים פרועים, ולפתע מגיעה חבורת בנים בהנהגתו של דיינה המאיים על הבנות לבטל את התלונות נגד בטינג'ר פן יפוטר (הוא גם מאמן קבוצת הפוטבול שלהם), והן דוחות את איומיו בלעג.
באחד הלילות יושבות מאדי ולגס על גג הבית, ולגס מספרת שאמה נהרגה שנתיים קודם בתאונת דרכים כאשר נהגה בשכרות, ואת אביה איננה מכירה.
היא מסבירה שבקרוב תצא שוב לנדוד.
מאדי מבקשת להצטרף ומתוודה בהיסוס על אהבתה ללגס.
יום אחד מגיעה סינדי לבית הנטוש ומבקשת את עזרתה של מאדי אחרי שדיינה הכה אותה במהלך ריב ביניהם, והיא פוחדת לחזור הביתה לבד.
בתוך כך, סינדי מספרת שבטינג'ר פוטר.
כאשר השתיים יוצאות אל הכביש, מתברר שזו הייתה מלכודת שדיינה והבנים ארגנו כדי לנקום במאדי.
למרות תחנוניה של סינדי שמתחרטת על חלקה בתרמית, הם מכניסים את מאדי בכוח למכוניתו של דיינה בכוונה לאנוס אותה.
לגס צצה במקום, מצמידה אולר לצווארו של דיינה ומאלצת את הבנים לשחרר את מאדי.
הבנות משתלטות על המכונית ובורחות תוך נהיגה פרועה של לגס.
ניידת משטרה רודפת אחריהן, המכונית מידרדרת מהכביש, והן נעצרות ומובאות לפני השופטת הוליפילד (פראן בנט) המרשיעה את הבנות בגניבת מכונית, שימוש בנשק קטלני והתנגדות למעצר, ומשחררת אותן לחסות הוריהן.
מכיוון שללגס אין אפוטרופוס, היא נשלחת למאסר, ואז מוזכר לראשונה שמה המלא: מרגרט סדובסקי.
שוטרים מוציאים את לגס מהאולם לקול מחאותיה של מאדי על שהשופטת האמינה לעדויות השקר של הבנים וסינדי.
בהיעדרה של לגס, החבורה מתפזרת.
ויולט מתגנבת אל ביתה של מאדי, והשתיים יוצרות קשר בצ'ט אינטרנט עם ריטה.
גולדי בורחת מביתה ומצטרפת לחבורת בני נוער נרקומנים המספקים לה הרואין, וכשמאדי מתקשרת לביתה של גולדי כדי להתנצל על התצלום הפוגעני, עונה לה אביה שבתו נעדרת מהבית כבר יומיים.
מאדי יוצאת לחפש את גולדי ומוצאת אותה במאורת סמים, מחלצת ומביאה אותה אל הבית הנטוש, אך הבנות לא יודעות איך לטפל בה.
סינדי חשה אשמה ובאה אל השופטת הוליפילד להתוודות על עדות השקר שלה.
לגס משוחררת ומגיעה בהפתעה עם לילה אל הבית הנטוש.
כאשר היא רואה את מצבה של גולדי, היא באה עם מאדי וריטה אל אביה של גולדי ודורשת ממנו 10,000 דולר לטובת אשפוז במוסד גמילה.
האב, אשר לא מודע לבעיית הסמים של בתו, מסרב ומאיים להתקשר למשטרה.
לגס חוטפת את אקדחו, מאלצת אותו להיכנס למכוניתו, והם נוסעים אל הבית, שם הבנות קושרות אותו לכיסא בהוראת לגס.
לגס מציעה להתקשר לאמה של גולדי ולדרוש ממנה את הכסף, אך מאדי מתנגדת מכיוון שזהו פשע של חטיפה ודרישת כופר שהן עלולות לשלם עליו מחיר.
גולדי חוזרת להכרתה ועולה אליהן, ומחמת ההפתעה, ריטה פולטת כדור שפוגע בגבר הכפות לכיסא.
ריטה, ויולט וגולדי נוסעות עם האב הפצוע לבית חולים, ומאדי נשארת.
כאשר היא חוזרת לתוך הבית, לגס כבר עזבה.
מאדי משיגה אותה על גשר ברודוויי כשהיא מנסה לעצור טרמפ, ומדברת על לבה שתישאר.
לגס מזמינה את מאדי להצטרף אליה.
כאשר משאית עוצרת, מאדי מחליטה בדמעות להישאר, ולגס נוסעת.
אפילוג: השחר עולה, ובסערת רגשותיה, מאדי מחליטה להתגבר על פחד הגבהים שלה ומטפסת על קורות הגשר כפי שעשתה לגס בראשית היכרותן.
במונולוג הסיום שלה, היא מספרת שאביה של גולדי אמר במשטרה שירה בעצמו בטעות, ושלח את בתו לגמילה.
מאז שבגרה, מאדי נוסעת בעולם בין מוזיאונים לאמנות, ולא ראתה עוד את לגס.
בנות החבורה התרחקו זו מזו, אך בכל פגישה שלהן הן מתחבקות כמו יוצאי צבא ותיקים.
הסרט צולם באתרים אותנטיים ברחבי פורטלנד:
גשר ברודוויי: בסצנה שבה לגס מטפסת על הגשר, אנג'לינה ג'ולי נרתמה לכבלי בטיחות.
הבמאית קארטר-הייווד סיפרה שבתחילה, ג'ולי טיפסה ללא אמצעי בטיחות, והתנהגה כמו "חיה רעה" עד שהיה צורך להורידה מהגשר.
הבמאית הוסיפה, שהיא טיפסה בעצמה על הגשר לפני כן, משום שהיא לא דורשת משחקנים לעשות דברים שהיא עצמה לא הייתה מוכנה לעשות.
הבית הנטוש ששימש בית מבטחים לחבורה, נמצא בזמנו בשטח בבעלות שמורת "אודובון" בפורטלנד .
מכיוון שהשטח עצמו לא היה מיוער, הוטסו ונשתלו במקום עצים בעלות של 35 אלף דולר.
אפיזודות המתרחשות בתוך בית הספר צולמו בבניין בית הספר התיכון "לינקולן" , בעת שהמוסד היה ריק לרגל חופשת האביב בשנת 1995.
סצנות ממאסרה של לגס צולמו במוסד לעבריינים צעירים "קולומביה ריוור" (Columbia River Correctional Institute).
סצנת הסקייטבורדינג צולמה בסקייטפארק ברנסייד.
מקומות נוספים: גשר ויסטה (Vista Viaduct Bridge), עמודי "לאבג'וי" שתמכו בתקופת הסרט בכֶּבֶשׁ שהוביל לצד המערבי של גשר ברודוויי, ושיכוני סאות' פארק .
פסקול הסרט, שאותו ערך המוזיקאי הצרפתי מישל קולומבייה , כולל קטעי מוזיקה אלטרנטיבית המתאימים לסצנות שהם מלווים:
את פתיחת הסרט מלווה I Don't Want To Think About It של להקת Wild Strawberries, הממחיש כיצד מאדי חיה את חיי בית הספר השגרתיים, מבלי לחשוב על המהפך העומד להתחולל בחייה.
כאשר הבנות מושעות מבית הספר בעקבות התקרית עם בטינג'ר, מושמע השיר Trouble של הצמד המוזיקלי האנגלי Shampoo, ומוכר בשורה: Uh-oh, we're in trouble.
השיר המלווה את סצנת המרדף המשטרתי אחר הבנות במכונית שגנבו מדיינה, הוא "Shirley" של להקת הגראנג' "L7".
השיר מספר על שירלי מלדאוני , נהגת מרוצי דראג, האישה הראשונה שקיבלה רישיון נהיגה במכוניות "דראגסטר" .
אלבום פסקול הסרט הופק על ידי חברת Unforscene Music והופץ ב-7 באוגוסט 1996.
"פוקס פייר" הופץ לבתי הקולנוע בארצות הברית ב-23 באוגוסט 1996, ובשאר העולם הופץ לטלוויזיה ולצפייה ביתית.
במאגר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes קיבל הסרט 27% דעות חיוביות בשקלול 11 ביקורות.
החוקר ומבקר הקולנוע האמריקאי עמנואל לוי כתב שהסרט משעמם, והעיבוד הקולנועי המבולבל לספר רב המכר מאכזב, משום שהבמאית טיפלה בסרט בסגנון של וידאו קליפ שהפך לטריוויאלי את הנושא המשמעותי של הטרדה מינית בבית הספר.
לוי סבר שיוצרי הסרט התחמקו מעיסוק באופי הלסבי של יחסי לגס ומאדי, כפי שנהגו בעלילות משנה נוספות בסרט מתוך חוסר יושר וחוסר אומץ.
עוד טען לוי, שהעברת תקופת העלילה משנות ה-50 לשנות ה-90 של המאה ה-20 חוטאת לספר המקור, ולא סביר שבשנות ה-90 מנהל בית ספר היה דוחה על הסף את תלונות התלמידות ללא בדיקת העובדות.
הסרט נחשב לתוצר מובהק של תנועת "גירל פאוור" שפרחה בשנות ה-90 של המאה ה-20 כחלק מהגל השלישי של הפמיניזם, והוא משקף רעיונות שאפיינו את תנועת "ריוט גירל", כגון: כוחן של נשים כקבוצה, גילוי המיניות ואומץ יצירתי.
במאמר על ההיבטים הפמיניסטיים של "פוקס פייר", הסופרת-משוררת בקה קלייבר סברה שהסרט הוא מחווה מחושבת ל"ריוט גירל", לאור הדרישה למהפכה נשית לאלתר ויצירת מרחב בטוח (הבית הנטוש שהופך למקום המבטחים של חבורת הנערות) בתוך תרבות של אלימות ותקיפות מיניות.
בריאיון עם הייווד-קארטר מספטמבר 2021, אמרה הבמאית שהסרט הקדים את זמנו ב-25 שנה, משום שכיום "נשים לא צריכות לשקר יותר בנוגע לחרא הזה".
היא הוסיפה שהיא חדלה מבימוי בקולנוע מאז, משום שכאישה היא לא הצליחה למצוא עבודה בתחום, והסיפור שלה משקף את אותם זמנים.
בתחילה, גיבורות הסרט זרות זו לזו וחיות כל אחת בנפרד בסביבה מסוכנת, נוכח הטרדות ותקיפות מיניות אשר הרשויות וההורים מתעלמים מהן, נותנים עדיפות לגברים ודעותיהם ומאפשרים לבעל סמכות לנצל את מרותו.
כאשר הבנות שואלות את לגס מה אפשר לעשות נגד בטינג'ר, היא עונה להן:"תגרמו לו להפסיק", ושהן צריכות "לוודא שהוא לא יעשה זאת יותר", משפטים שנחשבו מהפכניים בזמנם, משום שהם ביטאו הנחה שיש בכוחן של נערות לכפות את רצונן על המבוגרים.
הן יוצרות חבורה שבמסגרתה הן לומדות שאין זו בעיה אישית של אחת מהן בלבד, ורק שילוב הכוחות מסייע בידן לסכל את הסכנה.
הן לא נוקמות בגין מעשה מסוים, אלא מתקוממות נגד מגוון צורות של אלימות מינית שנעשות תחת מעטה הכחשה ודיכוי של הממסד וההורים, ונגד הטלת אשמה עליהן, על אף שהן הקורבנות.
זאת, משום שהמורה המטריד מינית הגיב באלימות על ההתרסה נגד סמכותו, והן הכו אותו כהגנה עצמית, ולא כעונש על מעשיו הקודמים.
בעת שיחת הנזיפה שערך המנהל לארבע הבנות, הוא שואל אותן: .
מר פארקס מתכוון לעשות בדבריו אנלוגיה לספר עיון משנת 1992 מאת הפסיכואנליטיקאית קלריסה פינקולה אסטס, בשם 'רצות עם זאבים: ארכיטיפ "האשה הפראית" - מיתוסים וסיפורים', שדן במגדר ואינסטינקטים נשיים בפולקלור, ברוח תורתו של קרל גוסטב יונג.
בעקבות הספר, הביטוי "רצה עם זאבים" התקבע כהתייחסות לאישה פראית ומשולחת רסן.
הבנות מצחקקות בפרצופו של המנהל בגלל ההשוואה, מה שמגביר את חמתו.
את התרחקותה של מאדי מהחבר שלה ניתן להסביר בכך שתחושת עליונותו הגברית של אית'ן מונעת ממנו מלהבין את צרכיה שנענים דווקא על ידי נערה זרה, ועל רקע התהדקות הקשר בין מאדי ללגס, דמותו של אית'ן נעלמת כליל מהעלילה בחלוף מחצית הסרט.
מערכת היחסים בין מאדי ולגס מעלה את השאלה אם אפשר להתייחס ל"פוקס פייר" כאל סרט לסבי.
הסרט רומז שלגס היא לסבית, ועל אף שמיניותן של לגס ומאדי לא עומדת במרכז העלילה, ליחסים ביניהן יש סאבטקסט לסבי ברור:
השתיים ישנות יחד בלילה אחרי היום שבו נפגשו לראשונה.
בפגישתן על הגשר בבוקר המחרת, מאדי נזכרת שלא שאלה את לגס לשמה, וזו משלימה את המשפט בקלישה מסצנות סטוצים של בני זוג זרים שאינם יודעים את שם בן או בת הזוג ("...היא אומרת בבוקר שלמחרת"), ומיד מוסיפה:"אל תדאגי, את לא הטיפוס שלי".
כאשר מאדי מביעה את אהבתה ללגס בשיחתן על גג הבית הנטוש, היא מבקשת בהיסוס מלגס להבין שזו אהבה אפלטונית, ולגס עונה:"אני אבין זאת כפי שתרצי שאבין".
לקרבה ולמגע הגופניים ביניהן בסצנה זו יש מאפיינים ארוטיים, וכך גם בסצנת הפריצה לבית הספר כאשר השתיים מסתתרות יחד מפני השוטרים ובסצנת הקעקוע על החזה לאחר מכן.
בהקשר הזה, המבקרת שרה פונסקה כתבה שלא בכדי לעיבוד הקולנועי לספר של אוטס יש מעמד של קאלט ברשימת טקסי מעבר לסביים.
היא מוסיפה שהמחאה של הנערות נגד הפטריארכיה גדושת סאבטקסט קווירי, והתשוקה המינית שמביעות העיניים של לגס ומאדי יכולות לספק אנרגיה ליצירות חובבים רבות של אוהדי קווין פאבריי ורייצ'ל ברי (דמויות מסדרת הטלוויזיה "Glee").
פונסקה כתבה את הדברים במסגרת השוואה עם הסרט Foxfire: Confessions of a Girl Gang משנת 2012 , עיבוד נאמן למקור.
יש הרואים בלגס גרסה נשית לדמות שגילם ג'יימס דין בסרט "מרד הנעורים".
האופן שבו מציגה המצלמה את חיצוניותה נראית כמטפורה של כניסת אקדוחן במערבון: כשהיא יורדת מהטרמפ תחת גשם ליד בית הספר, המצלמה מתמקדת בנעליה הכבדות, אחר כך באולר הקפיצי שהיא חמושה בו דרך קבע, ועוקבת אחריה במסדרון מהגב.
רק כאשר היא מגיעה באופן אקראי לכיתה, המצלמה עולה בתנועת טילט עד שפניה נחשפים והיא סוקרת במבטה את הכיתה כבודקת את הזירה.
כמו דמות האקדוחן הנווד במערבונים, לא ידוע מהיכן באה ולאן מועדות פניה, ואין לה שם עד חלוף יותר מ-20 דקות בסרט.
אז היא חושפת רק את כינויה, ושמה האמיתי מתגלה אף מאוחר יותר.
חוץ מהאולר הקבוע, לגס מיומנת בהפעלת אקדח.
היא עוצרת להילחם את מלחמתן של המדוכאות נגד מדכאיהן, וכשהן מגלות את קולן העצמאי, היא עוזבת.
לצד דימוי הקאובוי, לגס בעלת דימוי אנדרוגיני, "טומבוי" במעיל עור, נעליים כבדות, שיער קצר והאולר הצמוד.
בכניסתה הלא-צפויה לבית הספר, המאבטח הרואה אותה מאחור, טועה לחשוב שהיא בן.
היא איננה מהססת לפעול בכוח הזרוע נגד גברים, ויכולה להם.
במהלך הסרט מתברר שלגס היא נערה פגועה רגשית עם עבר פלילי, דבר שמדריך את התנהלותה האלימה.
הפרט היחיד שהיא מספרת על עצמה למאדי הוא שם אמה ונסיבות מות האם.
בהיעדר אב בחייה, אין לה אמון באבות בכלל.
היא מעין גיבורה טרגית: כריזמטית, אמיצה, מוסרית ותובעת צדק, אך בהתעקשותה הקיצונית לבוא חשבון עם הפוגעים בבנות, היא מסתבכת בפלילים ומשלמת את המחיר, או נאלצת לברוח.
במקרים שבהם היא חוצה קווים אדומים, הבנות משמשות מעין מקהלת תיאטרון יווני ומוכיחות אותה על מעשיה.
כמו רוח רפאים, היא נוהגת להיכנס ולצאת בדרכים לא שגרתיות: היא מטפסת דרך חלונות, נכנסת לבית הספר דרך מנהרת שירות בגג כדי לקחת את תיק האומנות של מאדי, ולעיתים צצה מבלי שברור איך הגיעה.
לפי ספר המקור, Foxfire הוא השם שנתנו הבנות לכנופיה שהקימו, ומתבטא בשני אירועים: הראשון - במהלך בילוי משותף של הבנות באתר סקייטבורדינג, ריטה מציירת על קיר בטון באתר כתובת גרפיטי: Foxfire burns and burns (בעברית: פוקס פייר בוערת ובוערת, או: שורפת ושורפת), שמאדי משתמשת בה כסיסמת הזדהות בצ'ט עם ריטה.
פירוש המילה בעברית הוא: אש השועלים, ולחלופין - Fairy Fire - אש הפיות, פטרייה המתפתחת על גזעי עצים רקובים וזוהרת בחושך, ובשל כך מיוחסים לה מסתורין ורומנטיקה.
היא מופיעה לרוב בעונת הסתיו, ובהתאמה, הסרט מתחיל בבואה של לגס עם הגשם, ומסתיים כאשר היא עוזבת בהתקרב חודש יוני, כפי שלגס עצמה מציינת במהלך הסרט.
האש מסומנת בשרפה שנגרמת בכיתת האמנות, ולאחר מכן - בקעקוע הלהבה המשותף, שלגס מסבירה אותו בכך שאש מזינה, אך גם משמידה אם לא מכבדים אותה.
השועלים מסומנים בכינוי שמר פארקס מכנה את החבורה ("רצות עם שועלים") וריטה משתמשת בו בליל הקעקוע.
פוקר S-11 אינסטרוקטור (הולנדית: Fokker S-11 Instructor, "מדריך") הוא מטוס אימון חד מנועי בעל שני מושבים, מונע על ידי מנוע בוכנה ומדחף, שפותח ויוצר בהולנד על ידי חברת פוקר.
אחד מכיווני הפעולה הראשונים של חברת פוקר ההולנדית לאחר שחרור המדינה בתום מלחמת העולם השנייה היה תכנון וייצור מטוס הדרכה לאימון טיס ראשוני.
המטוס החדש נקרא פוקר S-11 אינסטרוקטור, ו-100 יחידות ממנו הוזמנו כבר ב-1946, עוד לפני תחילת ייצורו.
אב הטיפוס טס לראשונה בסכיפהול ב-18 בדצמבר 1947. במהלך הניסויים, בתחילת 1948, נמצא כי יש צורך בכמה שינויים אווירודינמיים כדי לשפר את תכונות הטיסה של המטוס.
לאחר יישום השינויים הוצע המטוס לכמה חילות האוויר בעולם, ואכן נמכר לחיל האוויר המלכותי ההולנדי, חיל האוויר האיטלקי, חיל האוויר הברזילאי, חיל האוויר של פרגוואי, חיל האוויר של בוליביה וחיל האוויר הישראלי .
170 מטוסים נבנו באיטליה ברישיון על ידי חברת מאקי תחת הסימול מאקי M.416. גרסה של ה-S-11 נבנתה בברזיל ברישיון על ידי חברת "פוקר אינדוסטריה אירונאוטיקה".
לאחר מלחמת העצמאות בחן חיל האוויר הישראלי מספר מטוסי אימון, ובהם ה-S-11. מטוס אחד הובא לישראל בדצמבר 1949 לבחינות ולהצגה, ונבחר כמטוס אימון.
ישראל רכשה 41 מטוסים, שנועדו גם להדרכת נווטים וחלקם הותאמו גם להדרכת טיסות לילה ומזג אוויר גרוע.
המטוסים הובאו לארץ מפורקים בארגזים, אך רובם לא הורכבו.
חיל האוויר לא היה שבע רצון מן המטוס, בשל מנועו החלש וכן הנסע שלו שנשבר לעיתים קרובות וגרם נזק גם לכנף בעת תאונה כזו.
בשנת 1953 הוצא המטוס משירות כמטוס הדרכה, גם בשל תכונותיו וגם בשל התפיסה שמן הראוי שטייס יתחיל את אימוניו במטוס בעל חופה פתוחה.
המטוס הועבר ל"טייסת הקלה" (טייסת 100, "הגמל המעופף"), שם שימש כמטוס קישור.
חלקם הועבר לקלוב התעופה לישראל.
נעשו ניסיונות למכור מטוסים אחרים למדינות באפריקה, אך ללא הצלחה.
נכון ל-2016 קיימים עדיין מטוסי S-11 אינסטרוקטור כשירים לטיסה.
הארגון ההולנדי "פוקר פור" (Fokker Four) מוקדש לשימורם של המטוסים, ומטיס ארבעה מהם במפגנים אוויריים.
מטוס אחד שופץ בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 על ידי חברת כנף ארקיע והועבר למוזיאון חיל האוויר בחצרים.
המטוס ניזוק קשות בסופה בשנת 1992 ומאז לא תוקן.
חיל האוויר האיטלקי הפעיל 178 מטוסים שנבנו ברישיון על ידי חברת מאקי כמאקי M.416, בין 1951 לתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20.
חיל האוויר של בוליביה הפעיל 8 מטוסים בשנות ה-70 של המאה ה-20.
חיל האוויר הברזילאי הפעיל 100 מטוסים בשנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 של המאה ה-20.
הצי המלכותי ההולנדי - שירות האוויר הימי ההולנדי
חיל האוויר הישראלי הפעיל 41 מטוסים בין 1951 ל-1957.
זרוע האוויר של פרגוואי הפעילה 8 מטוסים בין 1972 ל-1978.
צוות: 2 (מדריך וחניך זה ליד זה)
הנעה: מנוע בוכנה לייקומינג O-435A, 190 כוח סוס
פוקסיה היא מערכת הפעלה שפותחה על ידי חברת גוגל.
בניגוד למערכות אחרות מבית גוגל, כגון ChromeOS או אנדרואיד אשר מבוססות על ליבת לינוקס, פוקסיה מבוססת על מיקרו-ליבה בשם "זירקון" (Zircon, לשעבר "מגנטה" Magenta) היא כתובה בשפות: C++, Dart, Go, Rust, Python ו-C.
פוקסיה עובדת הן על טלפונים ניידים והן על מחשבים אישיים וגם על שעונים חכמים.
באוגוסט 2016 דיווחו כלי תקשורת על קוד מסתורי שפורסם ב-GitHub שגילה כי גוגל מפתחת מערכת הפעלה חדשה בשם "פוקסיה".
למרות שלא פורסמה הודעה רשמית, בחינה של הקוד הראתה כי ביכולתו לפעול על גבי כל המכשירים, כולל "מערכות מידע מקוונות למכוניות, למכשירים דוגמת רמזורים ושעונים דיגיטליים, וכלה בטלפונים חכמים, מחשבי לוח ומחשבים אישיים".
הקוד שונה מאנדרואיד וממערכת ההפעלה Chrome OS בשל היותו מבוסס על ליבה חדשה בשם Magenta, ולא לינוקס.
במאי 2017 נכתב באתר Ars Technica על ממשק המשתמש החדש של פוקסיה כי שדרוג ממשק שורת הפקודה בחודש אוגוסט יחד עם היזם שכותב כי פוקסיה "זה לא צעצוע, זה לא פרויקט של 20%", וכי הפרויקט עדיין נמצא בפיתוח.
בנוסף כלי תקשורת רבים כתבו על הקשרים ההדוקים לכאורה שמקיים הפרויקט עם אנדרואיד, והעלו השערות לפיהן פוקסיה עשוי להחליף את אנדרואיד, בצורה שתפתור בעיות במערכת זו.
בנובמבר 2017 נוצרה במערכת תמיכה ראשונית בשפת התכנות סוויפט.
בינואר 2018 פרסמה גוגל מדריך כיצד להפעיל את מערכת ההפעלה פוקסיה על מכשירי פיקסל מתוצרתה.
בינואר 2019 אושרה תמיכה ביישומונים לאנדרואיד, שנכללים בבסיס המערכת.
המערכת הושקה רשמית בסוף חודש מאי 2021.
פוקסיה מגלנית (שם מדעי: Fuchsia magellanica; מכונה גם פוקסיית הקוליבריים), היא מין של צמח בעל פרחים בסוג פוקסיה ממשפחת נר הלילה, המצוי באזור הדרומי של הרי האנדים באמריקה הדרומית.
מין זה גדל בתנאי האקלים הממוזג של ארגנטינה וצ'ילה, מקו הרוחב 32 ° 50 עד למצר מגלן.
המין הובא לאוסטרליה והתאזרח שם במדינות אוסטרליה המערבית, אוסטרליה הדרומית, ניו סאות' ויילס, ויקטוריה וטסמניה.
הפוקסיה קרויה על שם פרדיננד מגלן.
תת-שיח זה יכול לגדול עד לגובה ורוחב של 3 מטר באקלים ללא כפור, ועד לגובה ורוחב של מטר וחצי באזורים קפואים.
הצמח פורח למשך תקופה ארוכה ומתאפיין בפרחים קטנים דמוי צינור המשתלשלים מטה; צבעי הפרח המצויים הם אדום וסגול, ויש גם גוני ורוד לבנדר ולבן.
הווריאציה בצבעי הפוקסייה המגלנית משתנית באופן עקבי על פני הטווח הטבעי שלה, ולמרות תפיסה מוטעית בעבר, אין זנים שמוכרים מדעית על ידי הבוטנאים המובילים בתחום.
בדיקות אבקה שנערכו במערב האוקיינוס השקט על ידי חברי אגודת מיני הפוקסייה המערביים, הראו כי כמעט כל הפוקסיות המגודלות בגינות הן כלאיים של מספר מינים.
הפרחים השמוטים של המין הם מקור מזון אטרקטיבי עבור הקוליבריים, והצמח הוא גורם חשוב בתזונת הפודו הדרומי.
הפוקסיה המגלנית והזנים שלה נפוצים באופן נרחב אצל משתלות וגננים כצמח נוי.
הפוקסיה נשתלת בעיקר בגני נוי באקלים ממוזג וסובטרופי, ובמרפסות, פטיו או בתוך קונסרבטוריונים (ביתנים סגורים גדולים).
פוקסיה זאת עמידה יותר לקור לעומת מינים אחרים מאקלים טרופי, ואפילו במקרים שיש כפור קשה רק העלים העליונים ימותו.
מולינה (Molinae) - צבע לבנדר עם פרחים לבנים.
ריצארטוני (Riccartonii) - עלים ירוקים כהים עם ברק ברונז'ה חלוש.
כסוף-גב (versicolor) - קטן, עלים אפורים-ירוקים, סומק ורוד בגיל צעיר.
גראקיליס (gracilis) - עלים קטנים, מבנה ענף מקושת יותר.
ואריגאטה (Variegata) - קטן, עלים עם קצוות בצבע קרם, פרחים ארגמניים-סגולים.
אאורה (Aurea) - עלים אדומים עם סימונים בצבע זהב וברונז'ה.
פוֹקְסטְרוֹט הוא סרט קולנוע ישראלי-גרמני-צרפתי משנת 2017 שכתב וביים שמוליק מעוז ובכיכובם של ליאור אשכנזי, שרה אדלר ויונתן שיראי.
את הסרט הפיק איתן מנצורי ("ספירו סרטים") בתמיכת קרן הקולנוע הישראלי.
הסרט זכה בפרס הגדול של חבר השופטים בפסטיבל הסרטים של ונציה.
כמו כן, הוא היה מועמד ב-13 קטגוריות בטקס פרסי אופיר לשנת 2017, ומהן זכה בשמונה פרסים, ביניהם ב"פרס הסרט העלילתי הטוב ביותר".
הוא הוקרן גם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו.
הסרט הוא טרגדיה בשלוש מערכות.
המערכה הראשונה מתרחשת בבית ההורים, בפרק זמן של כחמש שעות.
הסרט נפתח עם הגעת צוות מודיעי נפגעים לבית משפחת פלדמן, ותגובתה ההמומה למצב.
עם פתיחת הדלת, אם המשפחה, דפנה (שרה אדלר), מתעלפת ומאבדת את הכרתה.
אב המשפחה, מיכאל (ליאור אשכנזי), יושב קפוא ומביט בצוות, המטפל באשתו בזריקת אלחוש ומעביר אותה למיטה.
החיילים מוסרים לו את ההודעה על מות בנו, יונתן, בעת מילוי תפקידו, מבקשים לסייע בהעברת ההודעה לבני משפחה נוספים ומתעקשים שישתה הרבה מים.
לאחר עזיבתם מגיע אחיו, אביגדור (יהודה אלמגור), כדי לתמוך בסידורי הלוויה ומיכאל נוסע לאמו.
האם, ניצולת השואה, סובלת מדמנציה, מכנה את מיכאל בשם אחיו ומדברת רק בגרמנית.
כשמיכאל חוזר לביתו נמצאים שם אחותה של אשתו וקצין הרבנות הצבאית שמבקש לשוחח איתו.
מיכאל מנסה לשמור על ארשת מתפקדת, מסתגר בשירותים וצורב את ידו במים רותחים.
לאחר עזיבת הקצין, שנמנע מלהבטיח למיכאל כי יוכל לראות את גופת בנו, הוא נכנס לחדרו של יונתן, מביט בתעודת הזהות שלו ומקשיב לקולו בטלפון.
לבסוף הלחץ המצטבר מכריע את מיכאל שצונח לצד אשתו.
אלא שעד מהרה הצוות שהודיע על מותו של יונתן חוזר ומודיע שנפלה טעות בזיהוי, וכי בנו של מיכאל בריא ושלם.
לאחר חילופי דברים קשים, בתוכם מתעוררת גם דפנה ומנסה להרגיע את מיכאל, מחליט אב המשפחה לסלק את החיילים, ומפעיל פרוטקציה על מנת להחזיר את הבן הביתה לאלתר.
המערכה השנייה מתרחשת במחסום צה"ל בסמוך למוצב צבאי שבו משרת הבן.
על מחסום חסר שם בדרום הארץ שומר צוות "פוקסטרוט".
הצוות מורכב מארבעה חיילים בשירות חובה המעבירים את זמנם במחסום השומם.
הצוות ישן בתוך מכולה ישנה ומוזנחת.
אחד החיילים מודד את שקיעתה היומית בעזרת גלגול פחיות לוף לאורכה.
יונתן (יונתן שיראי) מצייר קריקטורה של אישה עירומה ומספר לחבריו על הסיפור האחרון שסיפר לו אביו לפני השינה.
בסיפור, מיכאל בן ה-13 מחליף ספר תנ"ך עתיק שעבר במשפחתו מזה דורות, תמורת ירחון פורנוגרפיה, אותו העביר ליונתן בהגיעו לגיל 18. נוהל העבודה במחסום כולל עצירת כלי רכב ואימות תעודות זהות במחשב ישן, וירי אות התראה באוויר לאחר העברתם.
לילה גשום אחד מגיע רכב עם ארבעה צעירים.
הנוהל משתבש כאשר אחד החיילים מזהה בטעות פחית ריקה כרימון יד ופותח בירי, שהורג את הצעירים ברכב.
הצוות מדווח למוצב ששולח מחפרון כדי לקבור את הרכב.
יום למחרת, בעוד קצין בכיר מורה לחיילים לשמור על שתיקה בנוגע לאירוע אחרת יסתבכו, הוא מקבל הוראה טלפונית לשחרר את יונתן הביתה.
יונתן שואל את הנהג הצבאי לפשר השחרור, אך זה לא יודע ויונתן שוקע לתוך מחברת האיורים שלו.
סדרת איורים (שצוירו בידי אסף חנוכה) מגוללת את קורות חייו של מיכאל, החל מהרגע בו מכר את ספר התנ"ך של אמו (אשר בעקבות המעשה אושפזה בבית חולים פסיכיאטרי) ועד הפיכתו לאיש משפחה ואדריכל מצליח, שמסתיר ומתעלם בצורה מרשימה מאות קין שחור וגדול, הדבוק לפניו.
המערכה השלישית מתרחשת גם היא בבית ההורים, חצי שנה אחרי מותו של הבן.
בחזרה לבית המשפחה, מיכאל מביט בעצב במחברת האיורים של יונתן ומזהה שהדף האחרון תלוש.
דפנה מקשטת עוגת יום הולדת ופוצעת את ידה.
השניים מחליפים דברים המעידים כי עבר זמן מאז פרידתם לאחר מותו של יונתן, בהמשך לדרישתו של מיכאל כי ישחררו את בנו מהבסיס.
אף על פי שדפנה מאשימה את מיכאל במה שקרה, הם מוצאים נחמה אחד בשני.
כאשר בתם, עלמה (שירה האס), חוזרת הביתה, היא מופתעת לגלות את הוריה יושבים יחד בתוך עננת גראס.
היא יוצאת מהבית ומשאירה את בני הזוג לבדם.
בתוך הגעגוע הם מדברים על האיור האחרון שיונתן צייר: שופל ענק נושא רכב שחור.
בסצנה קצרה בסוף הסרט, יונתן מצייר במחברתו במהלך נסיעתו ברכב שאמור להחזיר אותו לביתו, לאחר שיחת הטלפון של מיכאל.
הרכב הצבאי סוטה מהכביש כדי לא להתנגש בגמל ומתדרדר לתהום.
הסרט זכה בפרסים רבים ונבחר לייצג את ישראל כמועמד מטעמה לפרס האוסקר של האקדמיה האמריקאית לקולנוע אשר הכריזה עליו כאחד מתשעת הסרטים הזרים הטובים לשנת 2017 ברשימה המקוצרת של המועמדים לפרס הסרט הזר, אך לבסוף לא נכלל בין חמשת המועמדים הסופיים בקטגוריה.
הביקורות כלפי הסרט היו מעורבות: מרבית מבקרי הקולנוע אהדו את הסרט, ושבחים רבים נקשרו בסגנונו הסינמטוגרפי, אך תכניו עוררו התנגדות מצד גורמים פוליטיים.
לאחר שהסרט לא נכנס לרשימת המועמדויות הסופית לאוסקר, טען במאי הסרט שמוליק מעוז כי נפל קורבן לחרם על ישראל.
הוא הסביר שנפל קורבן לניסוי לא מוצלח בשיטת ההצבעה בתוך הוועדות הקובעות את המועמדים.
אבנר שביט העניק לסרט 5 מתוך 5 כוכבים וכתב: "אילולא הסרט עצוב כל כך, אפשר היה לומר כי מדובר בחגיגה ויזואלית, שהיה לי תענוג לצפות בה פעמיים על מסך גדול.
מפגני אסתטיקה שכאלה נוטים לפעמים להיות מלאכותיים וריקניים, אך כאן הצורה משרתת את התוכן ולמרות כל זיקוקי הדי-נור, בכל זאת יש פה לב ונשמה, והצופה יוצא עם מועקה גדולה".
שמוליק דובדבני העניק לסרט 4.5 מתוך 5 כוכבים וכתב: "פוקסטרוט" הוא סרט שיעורר בכם מחנק ומועקה - ולא מהסיבות שההיא-שאין-לנקוב-בשמה חושבת עליהן.
עם מהלך עלילתי מבריק, צלילה מדויקת לנפש הישראלית-בורגנית, אסתטיקת צילום הופכת קרביים וליאור אשכנזי אחד בהופעה מטלטלת, מדובר ביצירה שממש לא כדאי לפספס".
לצד מספר הסתייגויות, באתר מאקו העניקו לסרט 3.5 כוכבים לצד השבחים הבאים: "...מעוז מוכיח בפעם השנייה - הראשונה הייתה ב"לבנון" המופתי - שהוא ניצב בראש בתעשיית הסרטים הישראלית בכל הנוגע לדקדוק ולתחביר של השפה הקולנועית.
האפיזודה הראשונה של "פוקסטרוט" לבדה היא מיני-יצירת מופת של הגות והגיית קולנוע; יש במאים שיעבירו קריירה שלמה בלי לחקוק בזיכרון את כמות השוטים שמעוז צרב לי באונות בשליש סרט הזה".
גם הביקורות בזירת הקולנוע הבינלאומית הביעו הערכה רבה לסרט.
אתר ה"הוליווד ריפורטר" כינה את הסרט "חוויה חזקה" ו"קולנוע מודרני נועז".
באתר מגזין "וראייטי" נכתב על הסרט שהוא עשוי ברמה של סרטים עטורי פרסים, והשוו את ההתמודדותו עם תכניו של יצירתו הספרותית של דויד גרוסמן, "אישה בורחת מבשורה".
באתר "הגרדיאן" העניקו לסרט 4 כוכבים מתוך 5 וכתבו כי הוא "מציע תמונה מתוחכמת ונחוצה של חוסר תוחלת".
לצד זאת קיבל הסרט גם מעט ביקורות פושרות יותר.
אורי קליין בירך את יכולות המשחק בסרט, אך העיר על ריבוי אמצעים סגנוניים.
הוא העניק לסרט 3 כוכבים מתוך 5 וסיכם: "הפרדוקס העיקרי של "פוקסטרוט" הוא שלמרות מבנהו וסגנונו הייחודיים לכאורה, במהותו ואמירותיו הוא סרט ישראלי מיינסטרימי לחלוטין.
ופרדוקס זה, שיש בו מידה של יומרה והטעיה, הוא שמעורר בי את עיקר ההסתייגות ממנו.
הוא הופך אותו לסרט שאולי מעורר עניין מסוים בהקשרו של הקולנוע הישראלי העכשווי, אך איננו מעשיר אותו".
באתר כלכליסט נכתב על הסרט שהוא "מציב רף חדש של רמת הפקה ישראלית" אך שלא כל חלקיו מרשימים באותה מידה: "חלקו הראשון של הסרט מתהדר במשחק משובח ובטלטלות רגשיות.
לעומת זאת, החלק המתרחש באותו מוצב מבודד, מרגיש לרוב כמו התרברבות גרידא ברמת הפקה מרשימה".
מהבחינה הפוליטית הסרט ספג ביקורות חמורות, שהחלו ב-21 באוגוסט 2017 כאשר שרת התרבות והספורט, מירי רגב, הוציאה הודעה בה טענה כי הסרט פוגע בשמו הטוב של צה"ל.
ליאור אשכנזי הגיב לביקורת באומרו כי "אם היא הייתה קוראת צ'כוב היא הייתה מבינה שמדובר באלגוריה".
גם יהודה אטלס, המגדיר עצמו כאיש שמאל, ביקר את הסרט.
לעומת זאת, רמי קמחי מאוניברסיטת אריאל טען כי הסרט "עטוף בהרבה אהבה לצד הישראלי" ויועיל להסברה הישראלית בעולם, בעוד גדעון לוי כינה את הסרט "סרט תעמולה" וטען ש"יחידת ההסרטה של דובר צה"ל לא הייתה מעיזה להפיק סרט כל כך פרו־ישראלי ופרו־צה"לי כמו 'פוקסטרוט'".
ב-19 בספטמבר 2017, במקביל לפתיחת טקס פרס אופיר, נשאה רגב נאום בעמוד הפייסבוק שלה, ואמרה כי לא צפתה ולא תצפה בסרט, כיוון שהוא "בא להחריב את החגיגה הכי גדולה של המאה ה-20, מדינת ישראל".
לצד זאת ביקרה את האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה והעומד בראשה, מוש דנון, על החלטתם לא להזמינה לטקס פרסי אופיר שנערך באותו ערב.
במאי הסרט, שמוליק מעוז הביע תסכול מהביקורת הפוליטית על הסרט ושאט נפש מצורת הביקורת של רגב.
בריאיון לאחר טקס פרסי אופיר אמר "אם היא הייתה אומרת, אלך לראות את הסרט הזה, אבל באמת, הייתי אומר לה, בואי תשבי איתי ועם קהל, ואחרי זה נשב שעה ונדבר.
את תדברי, הקהל ידבר, אני אדבר, אבל בלי מצלמות טלוויזיה ובלי להעלות לפייסבוק.
אני בטוח שאז היא הייתה מגלה כמה כוח מאחד יש בכזה דבר, מעצם העובדה שנוצר דיאלוג".
הסרט פתח את פסטיבל הסרטים הישראלי בפריז ב-13 במרץ 2018. משרד החוץ הישראלי, התומך כספית בפסטיבל, ניסה להחליף את הסרט באחר, ומשנכשל הורה לשגרירה להדיר רגליה מטקס הפתיחה ושלח במקומה את נספחת התרבות.
פוקסי בראון הוא סרט בלקספלויטיישן אמריקאי משנת 1974. הסרט נכתב ובוים על ידי ג'ק היל.
מככבת בו פאם גריר כדמות ראשית, אישה סקסית ועוצמתית, שנלחמת ברשעים.
הסרט משתמש ברפרנסים תרבותיים אפרו-צנטריים בביגוד ובשיער.
גריר כיכבה בשישה סרטי בלקספלויטיישן של חברת American International Pictures, אשר הוציאה סרט זה כמופע כפול עם סרט הבלקספלויטיישן Truck Turner.
הסרט הוחרם באנגליה על ידי הרשויות (פי סעיף 3 של חוקי התועבה הבריטים משנת 1959) במהלך התקופה המכונה "פאניקת הווידאו המרושע" (video nasty panic).
בצרפת הפך פוקסי בראון לסרט פולחן.
פוקסי בראון (פאם גריר) מבקשת נקמה לאחר שבן זוגה, סוכן ממשלה.
נורה על ידי חברי ארגון סמים בפתח ביתה.
היא מגלה שקיים קשר בין הרוצחים לבין "סוכנות דוגמנות" המנוהל על ידי סטיב אליאס (פיטר בראון) ומיס קתרין (קתרין לודר), ומשרת אישים מקומיים בולטים, ביניהם שופטים, חברי קונגרס, וקציני משטרה.
פוקסי מחליטה להתחזות לזונה כדי לחדור לארגון, והיא מסייעת בהצלה של אישה שחורה אחרת מחיי ניצול מיני וסמים, ומאחדת אותה עם בעלה ובנה.
זמן לא רב אחרי שהיא נטמעת בארגון הפשע, נחשפת מערכת היחסים שלה עם בן זוגה הנרצח, ועם אחיה לינק בראון, שמתגלה כמי שהלשין עליו.
היא נתפסת לפני שהיא מצליחה לברוח.
לאחר חילופי מילים ואיומים, מיס קתרין מחליטה להשאיר אותה בחיים, בתקווה שהיא תהיה שווה כסף בסחר לעבדות מין.
הם מזריקים לה הרואין ושולחים אותה לחווה, שהוא בעצם מפעל לייצור סמים, עם שניים מחייליה של מיס קתרין.
כשהיא מתעוררת, היא מנסה להימלט משוביה, אבל אחד השומרים תופס אותה בעזרת שוט, גורר אותה חזרה לחדר השינה, וקושר אותה למיטה.
אחרי שהשומר השני מסמם אותה שנית, זה שקשר אותה קורע ממנה את בגדיה, אונס אותה, ועוזב.
פוקסי משתמשת בסכין גילוח כדי להשתחרר, ובורחת משוביה אחרי שהיא מציתה את החווה באש.
מיס קתרין מורה לחבר שלה, סטיב, להרוג את פוקסי.
הוא מנסה להפחיד את אחיה, לינק, להוציא ממנו מידע, אך ללא הועיל, וסטיב הורג את לינק ואת חברתו.
פוקסי פונה לחבריה בפנתרים השחורים לעזרה.
הם תופסים את סטיב וכורתים את איבר מינו.
פוקסי מגיעה לביתה של מיס קתרין, ומראה לה את הצנצנת המכילה את איבר מינו של סטיב.
היא הורגת את שני השומרים, ויורה בזרועה של קתרין.
פוקסי אומרת לה שמוות זה פתרון קל מדי, ושהיא רוצה שמיס קתרין תסבול כפי שהיא עצמה סבלה בידיה.
סימס בספרה Women of Blaxploitation, הסרט "פוקסי בראון" ספג ביקורת קשה, לא רק בשל הייצוג "המטריד" של נשיות שחורה, אלא גם בשל השימוש בסטראוטיפים של אלימות ושימוש בסמים בתרבות השחורה.
בתקופה שבה ארגונים אפריקאים-אמריקאים הרגישו שהם מתקדמים מבחינה פוליטית, חברתית, ותרבותית, הגיבורה של "פוקסי בראון" סתרה את התמונה שהם ניסו ליצור עבור עצמם בחברה.
על אף שפוקסי נחשבת לגיבורה בסרט, תפקידה בתור אישה שחורה נוקמת המוכנה להתחזות לזונה ולחשוף את גופה לכל אורך הסרט יוצא כנגד מה שהמיינסטרים מצפה מגיבורה.
הביקורת גם התייחסה להחפצה של נשים שחורות.
מצד שני, פאם גריר אומצה על ידי פמיניסטיות רבות דווקא בשל האופן שבו שילבה בתפקידיה גם את המיניות שלה, גם אומץ לב, וגם יכולתה להתנקם בגברים שפגעו בה.
בלקספלויטיישן הוא ז'אנר של סרטי ניצול שבדרך מופנים לקהלים שחורים, בקהילות אורבניות.
בלקספלויטיישן היה מאוד פופולרי בתקופה שבו נעשה הסרט הזה, בשנות ה-70, לאחר שבתעשיית הסרטים הבינו את הפוטנציאל המסחרי הלא מנוצל בקרב הקהילה השחורה.
עם הזמן סרטי הבלקספלויטיישן עברו מסיווג של סרטים שחורים נמוכי תקציב, למעמד של קלאסיקות אמריקאיות, סרטים שנלמדים, נחקרים וממשיכים להשפיע.
למרות הביקורת על היות הז'אנר ערוץ נוסף של ניצול התרבות האפריקאית-אמריקאית, בו בזמן, הוא היה אחד ממעט מאוד דרכים עבור שחורים להיכנס לתעשיית הקולנוע.
גריר דיברה על כך בריאיון למגזין Essence ב-1979:"למה שאנשים יחשבו שאני אי פעם אבזה את האישה השחורה?
אני נשפטת ומורשעת מבלי שאפילו נתנו לי הזדמנות להעיד להגנתי.
נכון, הרבה מהסרטים בז'אנר הזה אולי לא היו מספיק טובים, אבל הם היו כל מה שהיה בנמצא.
הם סיפקו עבודה עבורי ועבור מאות שחורים.
הסרט מדבר ישירות לתנועת הנשים, ולמאבקה בשנות ה-70. פוקסי בראון ייצגה מודל חדש של גיבורה נשית, שאומצה בהתלהבות על ידי יוצרים ומעריצים של הבלקספלויטיישן.
פאם גריר הגדירה מחדש יופי, מיניות ונשיות שחורה ותרמה במובהק לגיוון בקרב השחקניות השחורות על המסך.
על זה אמרה גריר:"שנות ה-1970 היו תקופה של חופש ושל נשים שהיו צריכות העצמה.
בשנות ה-70 הייתה יותר כוח נשי וגילוי-עצמי מכל עשור שאני זוכרת.
בכל רחבי המדינה, הרבה נשים היו לפתע פוקסי בראון ו-Coffy.
כלומר: עצמאיות, נלחמו כדי להציל את משפחותיהן ולא הסכינו עם אונס או הפיכתן לקורבנות....
זה קרה בכל רחבי הארץ.
אני במקרה עשיתי את זה בסרטים.
זה לא דרש ממני גאונות גדולה או דמיון עצום.
אני רק המחשתי את זה לנשים, שיקפתי את זה לחברה."בנוסף, הסרטים "פוקסי בראון" ו-"Coffy" הראו שנשים יכולות לעמוד על שלהן ולמען הדברים שהן מאמינות בהם.
פוקסי בראון בשמלת ערב, מצוידת באקדח, היא ייצוג חזותי של הרעיון החדשני באותו זמן, שלא צריך להיות גברי כדי להיות חזק ובשליטה במצב".
אנטוניו פרגאס: לינקולן "לינק" בראון
פיטר בראון : סטיב אליאס
קתרין לודר: מיס קתרין וול
לדברי הבמאי ג'ק היל, בשל המתח בינו לבין American International Pictures (AIP), הוא לא הוזמן לביים את סרט ההמשך של Coffy עד לרגע האחרון.
המתיחות עלתה בהקרנה של סרט אחר של AIP, אשר הם היו להוטים להראות להיל.
היל יצא משם לא מתרשם, ומנהלי AIP נדרו לא לשכור אותו שוב.
ארקוף יישב עם היל את ההדורים, עם זאת, לאחר ההצלחה של Coffy.
"פוקסי בראון" היה אמור להיות סרט המשך של Coffy, גם בכיכובה של פאם גריר, ושמו המקורי היה ""Burn, Coffy, Burn!" עם זאת, AIP החליטה ברגע האחרון ש"פוקסי בראון" יהיה סרט עצמאי ולא סרט המשך ולכן לא מוזכרת עבודתה של פוקסי בראון ("Coffy" הייתה אחות).
בראיון האודיו ב-DVD של הסרט, היל אומר שהתנגד לתלבושות שנבחרו עבור פוקסי בראון על ידי מעצבת התלבושות.
מכיוון שפאם גריר הפכה לכוכבת בעקבות Coffy, היה לחץ להלביש אותה באופן יותר מסוגנן.
את 14 התלבושות שלבשה בסרט עיצבה האופנאית רותי וסט, מעצבת שהלבישה בין היתר גם את ג 'קסון 5, תלמה יוסטון, בובי ג'נטרי, האחים קרטיס, האחיות לאב, ואחרים.
היל סבר שהתלבושות היו אופנתיות באופן מאוד ספציפי לתקופה, ושתוך כמה שנים יגרמו לסרט להיראות ישן ובלתי רלוונטי.
מאז צאת של הסרט היל שינה את דעתו לאור העובדה ש"פוקסי בראון" זכה למעמד של אייקון בתרבות הפופ, וגם בשל הנוסטלגיה האדירה לשנות ה-1970 תנועה שהחלה ב-1991 עם תנועת הגראנג' וסרטיו של קוונטין טרנטינו ונמשכה עמוק אל תוך המאה ה-21.
היל גם ציין שהדמות של פוקסי בראון הפכה לסמל של העצמת נשים אשר מתעלה על הזמן והמקום של הסרט ולכן גם בגדיה ותסרוקותיה של פוקסי רק מוסיפים לקסם של הדמות.
"פוקסי בראון" היה הצלחה מסחרית.
מגזין מגוון נתן לסרט ביקורת שלילית.
על פי הביקורת, הסרט היה "מבולגן", והסצנות המזוויעות של אלימות והסקס המפורש הפכו את הסרט לקשה לעיכול, ולנמוך יותר מ"רמת הרחוב של כל הז'אנר".
הביקורת התייחסה גם לקהל האוהדים של גריר, וסברה שהיא יכולה לעשות יותר מאשר סוג התפקידים שהיא מגלמת בסרטי הבלקספלויטיישן.
בביקורות החיוביות, גריר מתוארת ככוכבת הוליוודית נוצצת וחדשה, ושיבחו את היכולת שלה להיות סקסית וגם עוצמתית, אינטליגנטית וגם מצחיקה, וכל זאת בפאות ותלבושות מתחלפות.
ב-2003, הדמות פוקסי בראון הייתה אחד מתוך 400 דמויות שנכללו ברשימת מאה שנים...
השירים בסרט נכתבו ובוצעו על ידי וילי האץ'.
אלבום הפסקול יצא מאת מוטאון רקורדס ב-1975.
"פוקסי בראון" הוא אחד מסרטי הבלקספלויטיישן המשפיעים ביותר; הדמות של פאם גריר נחשבת רבות כאב-טיפוס של גיבורת הז'אנר.
הסרט השפיע ישירות על, או הוזכר בהרבה סרטים אחרים, כולל:
ג'קי בראון (בכיכובה של פאם גריר) (1997)
Bones (בכיכובה של פאם גריר) (2001)
הסרט לעיתים קרובות מוזכר על ידי היסטוריונים של הקולנוע בתור סרט הבלקספלויטיישן הראשון אשר הציג דמות של אישה חזקה ועצמאית; עד להופעתה של גריר, נשים לעיתים קרובות התקיימו בסרטים אך ורק כדי לתמוך בגברים שלהן בתפקידים מינוריים, או כזונות ודמויות רקע אחרות.
גם בתקופתה, פמיניסטיות מ"תנועת גלוריה סטיינם" הזדהו עם דמותה של פוקסי בראון, על פי פאם גריר; אך גם בפמיניזם העכשווי, בניתוח ההיסטוריה של הקולנוע, יש אהדה גדולה לגריר ודמותה.
היא הייתה הראשונה לגלם אישה חזקה, אינטליגנטית ועצמאית ובכך חוללה מהפכה בתחום.
פאם גריר חתרה תחת הסטנדרטים המקובלים והצפויים לדמות של אישה בכל מצב אפשרי.
למשל, אם דמות אישה בסרטים הייתה סקסית, היא הייתה גם חלשה או מבולבלת ונתמכת.
כאן פוקסי בראון סקסית וגם חזקה.
אם אישה שהייתה קורבן פשע נראתה בוכיה, והקורבנות הגדירה אותה, בסרט זה פוקסי לא נשברת אפילו לאחר אונס, ונותרת חזקה ומתנקמת.
בסרטים מאוחרים יותר עם דמות נשית חזקה, כגון "אליין", דמותה של ריפלי היא עוצמתית ועצמאית, אך היא אינה סקסית במובן ה"קלאסי" של המילה, ולבטח לא קורבן.
בנוסף, "פוקסי בראון" ו-Coffy הם ייחודיים בכך שהם מציבים את סוחרי הסמים והסרסורים כנבלים.
לפני הסרטים האלה, ז'אנר הבלקספלויטיישן לעיתים קרובות הציג אמפתיה למעמד החברתי של אנשים אלה.
פאם גריר קראה לספר זיכרונותיה Foxy: My Life in Three Acts (2010).
בדצמבר 2016, דווח שסדרת טלוויזיה המבוססת על הסרט בפיתוח על ידי שירות הסטרימינג Hulu, עם מייגן גוד בתפקיד פוקסי בראון.
פוקסמיינד (FoxMind) היא חברת משחקי קופסה ומשחקי חשיבה ישראלית, המוכרת בזכות כמה ממשחקי החשיבה המוכרים בישראל, "דאבל", "ג'ונגל ספיד", "חלומות" ועוד.
החברה הוקמה על ידי דרור שמרת, נכון ל-2020, מנכ"ל החברה.
החזון של החברה היה ועודנו "חברת משחקים שתהיה בה רוח ילדותית, כי אחרי הכל זהו קהל היעד העיקרי".
החברה מעסיקה בין היתר ממציאי משחקים השוקדים על המצאה של משחקים, לצד ייבוא והפצה של משחקים מחוץ לישראל.
אמנם, מספר המשחקים שהחברה המציאה קטן יחסית, הוא כולל מגוון משחקים מוכרים כגון דאבל, חיות במשבצות, מה בתמונה ועוד.
ההכנסה העיקרית של החברה מגיעה מייבוא והפצה בארץ של משחקי קופסה מחוץ לישראל.
רבים ממשחקי הקופסה בישראל מיוצרים על ידי פוקסמיינד, וביניהן חתחתול, חלומות, ג'ונגל ספיד, דוקטור יוריקה ועוד.
נפת פוקרובסקויה-סטרשנבו היא נפה במחוז הצפון-מערבי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה.
לוקאויל ארנה, אצטדיונה הביתי של ספרטק מוסקבה
רוסטך-סיטי, מטה תאגיד ממשלתי רוסטך
פוקר קהילתי הוא תת-משפחה של סגנונות פוקר, בהם היד של השחקן מורכבת מקלפים קהילתיים, שחשופים בפני כולם, וקלפים מוסתרים אשר רק השחקן רואה.
המשחקים הנפוצים בתת-משפחה זו הם טקסס הולדם ואומהה הולדם.
מספר הקלפים הקהילתיים והמוסתרים משתנה בין משחקים.
קלפי קהילה – קלפים החשופים לכלל השחקנים, אשר נפתחים בשלבים שונים בהתאם לווריאציית המשחק המשוחק.
קלפי השחקן – קלפים המוסתרים בפני כלל השחקנים, וכל שחקן רשאי לצפות בקלפיו בלבד.
לרוב מחולקים בתחילת המשחק, לפני חלוקת קלפי הקהילה.
כל שחקן מרכיב את ידו בעזרת קלפי הקהילה וקלפיו המוסתרים.
מספר הקלפים בהם ניתן להשתמש משתנה בין וריאציות.
בתחילת המשחק מחולקים לכל שחקן מספר קלפים מוסתרים (Hole cards) אשר הם קלפי השחקן ורק לאותו השחקן ניתנת האפשרות לצפות בהם.
לאחר סבב ההימורים הראשוני נפתחים שלושה קלפי קהילה (Flop) ואחריהם מתקיים סבב הימורים נוסף.
בתום סבב ההימורים נפתח קלף קהילה נוסף (Turn) שאחריו מתקיים סבב הימורים נוסף.
בתום סבב ההימורים נפתח קלף קהילה חמישי (River), ואחריו מתקיים סבב הימורים אחרון שבסופו נקבע המנצח.
מספר סבבי המשחק וכמות הקלפים הנפתחים עשויים להשתנות בווריאציות שונות.
למשל, ב-"Double Board" נפתחים מספר כפול של קלפים, ב-"No River" לא נפתח הקלף החמישי, וב-"Ocean" ישנו סבב הימורים נוסף לאחר פתיחת קלף שישי.
טקסס הולדם – כל שחקן מקבל שני קלפים מוסתרים, ובמהלך המשחק נפתחים חמישה קלפי קהילה.
כל שחקן מרכיב את ידו בעזרת קלפיו המוסתרים וקלפי הקהילה, כאשר השחקן יכול לבחור האם להשתמש בשלושה, ארבעה או כל חמשת קלפי הקהילה, ובהתאמה להשתמש בשניים, אחד או לא להשתמש בקלפיו המוסתרים בכלל.
אומהה הולדם – כל שחקן מקבל ארבעה קלפים מוסתרים, ובמהלך המשחק נפתחים חמישה קלפי קהילה.
כל שחקן מרכיב את ידו בעזרת קלפיו המוסתרים וקלפי הקהילה, כאשר השחקן חייב להשתמש בשלושה קלפי קהילה ובשניים מתוך ארבעת קלפיו.
פוקרה (בספרדית: Pucará, מקצ'ואה, מילולית "מבצר") הוא אתר הגנתי בראש גבעה או ביצורים שנבנה על ידי התושבים הקדם-היספנים וההיסטוריים של אזור הרי האנדים המרכזי (מאקוודור למרכז צ'ילה וצפון-מערב ארגנטינה).
בחלק מהמקרים, אתרים אלו פעלו כמקלטים מבוצרים זמניים בתקופות של סכסוך גובר, בעוד שאתרים אחרים מראים עדויות ליישוב קבע.
צורת הפוקרה, שהופיעה כסוג אתרים עיקרי במהלך תקופת הביניים המאוחרת (בערך 1000–1430 לספירה), אומצה באזורים מסוימים על ידי צבא האינקה באזורי הגבול השנויים במחלוקת של אימפריית האינקה.
הספרדים התייחסו גם למבצרי העפר של המפוצ'ה שנבנו במהלך מלחמת האראוקו במאות ה-16 וה-17 במונח זה.
כיום, המונח נמצא בדרך כלל בשמות מקומות באזור האנדים, למשל ו בצ'ילה ו בפרו.
מצודות פוקרה של האינקה היו ממוקמות בעיקר ליד גבולות אימפריית האינקה.
הריכוז הגדול ביותר נמצא בצפון אקוודור, מה שמעיד על כך שבני האינקה נתקלו בהתנגדות החריפה ביותר להתפשטותם שם, הנחה שאושרה על ידי הכרוניקנים הספרדים המוקדמים של תולדות האינקה.
צפונית לקיטו, נתקלו בני האינקה בהתנגדות עזה מצד כמה משטרי צ'יף, שנקראו ביחד "".
היה קבוצה של פוקרות שנבנו על ידי בני האינקה במהלך המלחמה נגד בני ה.
קבוצת פוקרות אחרות שנבנו סביב העיירה קראנקי הקלו על התבוסה הסופית של משטרי צ'יף והשתלבותם באימפריית האינקה.
הטבלה הבאה היא ספירה משוערת של מיקום וכמות הפוקרות של האינקה המוכרות לארכאולוגים.
מדינה כמות הפוקרות של האינקה צפון אקדוור 106 דרום אקוודור 27 אזור קוסקו, פרו 5 פרו לא ידוע דרום-מזרח בוליביה 14 צפון-מערב ארגנטינה 15 צפון ומרכז צ'ילה 17 סך הכול 184
פוקר פייס היא סדרת דרמה פרוצדורלית אמריקאית שנוצרה על ידי ריאן ג'ונסון עבור שירות הזרמת המדיה "Peacock".
בסדרה מככבת נטשה ליון בדמותה של צ'ארלי קייל, עובדת קזינו בעלת חוש מולד לזיהוי שקרים, המסתבכת במקרי מוות מסתוריים של זרים בעודה במנוסה.
הסדרה עלתה לשידור ב-26 בינואר 2023. הסדרה זכתה עם עלייתה לשבחי המבקרים.
בפברואר 2023 הוכרז על חידוש הסדרה לעונה שנייה, והיא עלתה לשידור ב-8 במאי 2025.
מבנה הסדרה הוא כשל סדרת תעלומת רצח ודרמה פרוצדורלית הכתובה בסגנון "התעלומה השבועית", כל פרק בסדרה בנוי בפורמט "" שזכה לפופולריות לאחר שידוריה של סדרת "קולומבו".
עלילת הסדרה ממוקדת בדמותה של צ'ארלי קייל, עובדת קזינו בעלת יכולת מולדת לזהות שקרים, הנמלטת ברחבי ארצות הברית ממעסיקה בעקבות הסתבכותה במקרה מוות חשוד.
במנוסתה נתקלת צ'ארלי בדמויות צבעוניות ונאלצת לפתור מקרי רצח מגוונים.
נטשה ליון – צ'ארלי קייל, עובדת קזינו בעלת יכולת מולדת לזהות שקרים, הנאלצת לצאת למנוסה.
בנג'מין בראט – קליף לה-גרנד, ראש האבטחה של הקזינו, שרודף אחרי צ'ארלי ברחבי המדינה.
רון פרלמן – סטרלינג פרוסט האב, בעל הקזינו.
במרץ 2021, נמסר לראשונה על פיתוחה של הסדרה, כשבמקביל אושר כי את הסדרה יכתוב, יביים ויפיק הקולנוען ריאן ג'ונסון.
ג'ונסון הצהיר שהסדרה תתעמק ב"סוג הטוב המהנה, [...] של התעלומה השבועית שגדלתי עליו".
את השראתה שאבה הסדרה מ"קולומבו" ומהפורמט "" שעמד במרכזו.
בנוסף, שאב ג'ונסון השראה מסדרות נוספות ששודרו בשנות ה-70 ושנות ה-80, בהן "מגנום, בלש פרטי", "תיקי רוקפורד", "זינוק לאתמול", "הדרך לגן העדן" ו"הענק הירוק".
במהלך כתיבת העלילה, ג'ונסון היה מעוניין לצלול אנתרופולוגית לפינות קטנות באמריקה שטרם הוצגו על המסך.
לצד ההכרזה על פיתוח הסדרה, נמסר על ליהוקה של נטשה ליון לתפקיד הראשי.
ג'ונסון פנה אליה בנוגע לעבודה על פרויקט פרוצדורלי יחד.
על ליהוקה של ליון לתפקיד, הסביר ג'ונסון כי התפקיד "הותאם לחלוטין עבורה." בעוד שהסדרה והדמות הראשית חלקו דברים משותפים עם "קולומבו", הכותבים ביקשו לבדל את הדמות הראשית על ידי הפיכתה לנוכלת, במקום לשוטרת.
בשל אופייה הפרוצדורלי של הסדרה, בכל פרק מופיעים מספר שחקנים אורחים.
על מנת למשוך שחקנים רבים, כתב ג'ונסון את מבנה הפרקים כך שכל כוכב אורח יעמוד במרכזו העלילתי של פרק, בדומה להיותם של השחקנים האורחים במוקד העלילתי של פרקי "קולומבו" בו הופיעו.
באפריל 2022, נמסר על ליהוקו של בנג'מין בראט לתפקיד משני.
לדברי מנהל ועדת הסרטים של עמק הדסון, צילומי הסדרה התקיימו בניובורג, ניו יורק, ונמשכו מאפריל עד לאוקטובר 2022, במיקומים שונים ברחבי עמק הדסון.
צילומיו של לפחות פרק אחד של הסדרה התקיימו בשלהי אוגוסט 2022 באלבקרקי, ניו מקסיקו.
בספטמבר 2022, צולמו סצנות החוץ צולמו בנבדה ובמלון "Riverside Resort & Casino", בו צולמו סצנות קזינו פרוסט הבדיוני.
ארבעת פרקיה הראשונים של הסדרה עלו לראשונה ב-26 בינואר 2023, ולאחריהם מופצים שאר הפרקים על בסיס שבועי.
על הטיפול בשידוריה הבינלאומיים של הסדרה הופקדה חטיבת ההפצה של פרמאונט גלובל.
בקנדה, הסדרה זמינה באמצעות שירות ""; ובישראל, באמצעות שירות "yes VOD".
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes" זכתה הסדרה לציון 98%, עם דירוג ממוצע של 8.6/10, על סמך 62 ביקורות.
באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic", זכתה הסדרה לציון 85/100 על סמך 34 ביקורות, דבר המצביע על "שבחים אוניברסליים".
פוקר יהודי הוא ביטוי עברי-ישראלי, שפירושו: שינוי חוקי המשחק תוך כדי המשחק.
מקור הביטוי הוא הומורסקה שכתב אפרים קישון, שהתפרסמה לראשונה בשם "הפוקר" בטור "חד גדיא" בעיתון "מעריב", ושנתיים לאחר מכן גם בספרו לא נורא: הומורסקות.
קישון וידידו הבדיוני ארבינקא, הבטלן התל אביבי שמסתדר תמיד, יושבים בבית קפה.
ארבינקא מציע לשחק ב"פוקר יהודי", כלומר פוקר בלי קלפים.
"במוח הצלול בלבד, כיאות לעם הספר".
כל שחקן חושב על מספר, ומכריז עליו.
מי שציין את המספר הגבוה יותר - זוכה.
הם מתחילים לשחק, אך תוך כדי המשחק, ארבינקא מקפיד לשנות כל הזמן את הכללים לטובתו, ממציא חוקים חדשים, וכמעט שמרושש את הַמְּסַפֵּר.
אך לקראת הסוף, בטרם התרושש כליל, תופס המספר את העיקרון ומכה את ארבינקא שוק על ירך.
יניב רוזנאי: "במקום שהכללים החוקתיים יהוו את כללי המשחק לפיהם השחקנים הפוליטיים משחקים, השחקנים הפוליטיים עושים כל העולה על רוחם ומשנים את כללי המשחק כך שיתאימו למעשיהם.
קישון קרא לזה "פוקר יהודי".
אז אנחנו נמצאים במערכון פוקר חוקתי יהודי.
אילולא הייתה זו המערכת החוקתית שלנו – זה היה מצחיק".
יו"ר חברת דלק אנרגיה, יורם טורבוביץ', אמר כי איננו חובב הימורים, אבל משחק קלפים אחד הוא דווקא מכיר.
זה משחק שהולך ככה: קודם אתה צריך לחשוב על מספר, להיות בטוח בו ולומר אותו, ורק לאחר מכן אני אומר.
מי שאומר את המספר היותר גבוה מנצח.
העלאת התמלוגים בדיעבד זה אותו סוג של משחק לא הוגן.
באים ברבע השלישי של המשחק ומשנים את הכללים.
סיכמנו על יחס מסוים של סיכון לעומת סיכוי.
אני מצאתי גז ועכשיו המדינה באה ורוצה לשנות את היחס לטובתה".
מרדכי קרמניצר, עמיר פוקס "....
במערכון קלאסי, משחק גיבורו של אפרים קישון, ארבינקא, "פוקר יהודי".
לאחר שמסתבר לו שהוא מפסיד, הוא מכריז "פאגאט", ומסביר: "השחקן המצליח להודיע ראשון על פאגאט, זוכה בבנק בלי שים לב ליחס המספרים"....".
כמו ארבינקא, גיבורו של אפרים קישון ז"ל (שהיום יום הולדתו ה־94) - המשחק פוקר יהודי ומגלה בכל סיבוב של המשחק שכללי המשחק משתנים לרעתו - מנסים היום לרתום את מערכת המשפט לקידום רעיונות פוליטיים, שנכשלו בציבור ובכנסת.
אם ניגרר לתהום, ובית המשפט ישנה עכשיו את הכללים - וישאיר את הכנסת ללא יכולת לקדם מדיניות ולקבוע חקיקת יסוד - ילווה אותנו הנזק זמן רב.
אליעזר יערי: "...השבוע החל משחק הפוקר היהודי 2019...
בגישה היהודית אורתודוקסית שלנו פוקר יהודי כולל מכות, שקרים, פייק ניוז והמון טעם טוב.
כאן הפוקר עולה מדרגה בכל יום, הוא עסיסי ונוטף דם, וכמו שאצל קישון אם אמרת 'בן-גוריון' וזכית במשחק, כאן יש צפייה שאם תאמר "בנימין נתניהו" ניצחת.
אלא שפתאום קופץ איזה מנדלבליט, ושופטים לשעבר, ופרקליטים, ועיתונאים שהורסים את המשחק למרות שכל ילד יודע שזה לא חוקי.
פוקר יהודי זה מה שמחבר בינינו, לא כך אפרים?
לו יכולנו לשאול את קישון הוא היה עונה לנו שהוא כבר לא בעסק.
תשאלו את ארבינקא, הוא היה אומר, ארבינקא הרי יודע הכל".
פרופסור אשר כהן כתב מאמר בשם "ארבינקא שופט עליון" בו מתאר את התנהלות בג"ץ ככאלו שמשנים את כללי המשחק ומעמידים את בג"ץ מעל החוקה.
"בפוקר היהודי שבו הכל מומצא ומותר, החלו משפטנים להשתעשע בהרחבת הנבצרות ככלי להדחת ראש ממשלה.
אולי תספיק הפרה של הסדר ניגוד עניינים כדי להדיח ראש ממשלה נבחר.
ניסיונות ההרחבה הללו אינם אלא ה"קונטרה" של ארבינקא, המתגבר על המספר הגבוה של יריבו בפוקר.
כאן זה נועד להדיח את נתניהו בכל מחיר, גם במחיר טריקים כאילו־שיפוטיים.
עצם הדיון בחוק היסוד הוא חלק מפוקר יהודי, המשתנה ללא הרף.".
אדם גולד: "כמו ארבינקא, גיבורו של קישון שמצא דרך לנצח בכל משחק, גם תומכי האקטיביזם השיפוטי המציאו משחק פוקר יהודי-חוקתי בעל חיים ותודעה משל עצמו..."
ישנו גם פירוש חיובי להתנהגות המוצגת בהומורסקה זו, בה בכל רגע משתתף אחר מודיע לחברו על שינוי חוקי בחוקי המשחק: כ"אסטרטגיה קיצונית ויצירתית".
פוקס וחברים היא תוכנית בוקר אמריקאית המשודרת בערוץ החדשות פוקס ניוז מאז שנת 1998. התוכנית משודרת מדי יום משעות הבוקר המוקדמות ועד השעה תשע, ומשלבת חדשות, ראיונות עם פוליטיקאים ואנשי ציבור, פאנלים פוליטיים, תחזית מזג האוויר וקטעי בידור ותרבות פופולרית.
התוכנית הושקה במטרה לספק חלופה שמרנית לתוכניות הבוקר המרכזיות של רשתות השידור הארציות בארצות הברית, ובהן בוקר טוב אמריקה של ABC ו־Today של NBC.
עם השנים הפכה התוכנית לאחת מהבולטות בלוח השידורים של הערוץ ולזירה מרכזית בשיח הציבורי השמרני בארצות הברית.
המבנה הקבוע של התוכנית כולל עדכוני חדשות מהארץ ומהעולם, דיונים באולפן עם מומחים, ראיונות חיים עם אנשי ממשל, סיקור אירועים מתגלגלים, לצד פינות קבועות בענייני בריאות, כלכלה, ספורט ובידור.
לצד זאת, רבים מהשידורים מתמקדים בהצגת פרספקטיבה פוליטית המזוהה עם הימין האמריקאי, דבר שעורר לאורך השנים דיון ציבורי בשאלת ההטיה האידאולוגית של התוכנית.
צוות ההנחיה הקבוע של התוכנית כולל את סטיב דוסי, אאינסלי איירהרט ובריאן קילמיד.
לאורך השנים השתתפו בה מנחים נוספים, כתבי שטח ואורחים מתחלפים.
Fox & Friends היא אחת מתוכניות הבוקר המרכזיות בלוח השידורים של Fox News, והיא זוכה בעקביות לנתוני צפייה גבוהים ביחס לתוכניות מתחרות בערוצים אחרים.
לאורך שנות השידור דורגה התוכנית לא פעם במקום הראשון בטבלאות הרייטינג של תוכניות החדשות בשעות הבוקר בכבלים בארצות הברית.
בשנת 2012, למשל, דווח כי התוכנית משכה בממוצע כ־1.1 מיליון צופים ביום, ובמהלך שנות נשיאותו של דונלד טראמפ המספרים עלו לעיתים ליותר מ־1.5 מיליון צופים.
נתונים אלה הפכו את Fox & Friends לאחת מתוכניות הבוקר הנצפות ביותר בכבלים, לצד תוכניות מתחרות של MSNBC ו־CNN.
פופולריות זו נזקפת בין היתר ללוח השידורים הרציף של Fox News בשעות הבוקר, למבנה התוכנית המשולב בין חדשות לבידור, ולשילובם של מנחים המזוהים לאורך שנים עם התוכנית.
במהלך כהונתו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, יוחסה לתוכנית השפעה יוצאת דופן.
טראמפ נודע כצופה קבוע בתוכנית, ואף העניק לה ראיונות חיים מספר פעמים.
התבטאויות שעלו באולפן זכו לעיתים להדהוד ישיר בהתבטאויותיו של הנשיא, ובתקשורת האמריקאית כינו את התוכנית באותן שנים "הקו הישיר לבית הלבן".
בעיתון The New Yorker פורסם מאמר שמתאר כיצד Fox & Friends בונות מציאות תקשורתית סביב טראמפ לא תמיד כחדשות טהורות אלא עם פרשנות סובייקטיבית ואדיקות אידאולוגית.
פוקרובסק (באוקראינית: Покровськ), לשעבר קרסנוארמייסק (עד 2016) וגרישינו (עד 1934), היא עיר והמרכז המנהלי של ראיון פוקרובסק במחוז דונצק, אוקראינה.
היא נמצאת 56 קילומטרים צפונית-מערבית לדונייצק.
לפני 2020, היא הוגדרה מנהלית כעיר בעלת חשיבות מחוזית.
בעקבות המתקפה הרוסית על פוקרובסק בעת הפלישה הרוסית לאוקראינה פחת מספר התושבים לכ-7,000 נכון לינואר 2025 ופחות מ-1,500 בסוף יולי 2025. בתחילת נובמבר 2025, דווח כי העיר הותקפה שוב, במסגרת מתקפה משמעותית לכיבוש העיר.
פוקרובסק נוסדה בשם גרישינו בשנת 1875 ביוזמת משרד הרכבות של האימפריה הרוסית שאישר הקמת תחנת רכבת במקום.
בשנת 1881 נבנה בעיר תחנת קטרים שהפכה לאחת מחברות תיקון הקטרים העיקריות, רכבת יקטרינוסלבסקיה.
שנתיים לאחר מכן, בשנת 1883, בוצעה הרחבה של בניין התחנה; החלק המרכזי שרד עד היום.
במאי 1884 החלו רכבות לעבור בתחנת הרכבת בגרישינו.
עם פיתוח תחנת הרכבת, גרישינו גדלה ונפתחו עסקים חדשים, במיוחד לניצול מחצבים תת-קרקעיים, החל מפחם.
עד 1913, האוכלוסייה סביב תחנת גרישינו הוכפלה ביותר מפי שניים לכ-4.5 אלף איש.
לאחר שמלחמת האזרחים הרוסית החריבה את האימפריה לשעבר, תחנת גרישינו המשיכה לצמוח ובשנת 1925 היה בה תחנת קטרים, מפעל לבנים ושישה מכרות.
פוקרובסק נוסדה בשם גרישינו בשנת 1875 על ידי החלטה של משרד הרכבות של האימפריה הרוסית שאישר הקמת תחנת רכבת.
ביישוב הרכבת התגוררו אלפיים תושבים.[8]
מלחמת העולם השנייה השפיעה קשות על אוכלוסיית העיר.
כוחות הציר הראשונים שהגיעו היו איטלקים, ואחריהם הגרמנים שכבשו אותה ב-19 באוקטובר 1941. כוחות גרמנים המשיכו להעביר בכוח אזרחים רבים ברכבות למחנות עבודה באוסטריה.
תושבים רבים הגנו על עיר הולדתם.
8,295 חיילים סובייטים נספו בשדה הקרב ו-4,788 תושבי העיר נהרגו במלחמת העולם השנייה.
הגרמנים הפעילו כלא נאצי, מחנה עבודה בכפייה ותת-מחנה של מחנה שבויי מלחמה סטלאג 378 בעיר.
העיר הייתה עדה לזוועה כאשר הקהילה היהודית שנותרה בה נטבחה בשואה באוקראינה על ידי הצבא הנאצי הגרמני באמצע חורף 1942. יתר על כן, בפברואר 1943, הצבא האדום ביצע את טבח גרישינו, בו נטבחו 508 שבויי מלחמה ו-88 אזרחים, בעיקר גרמנים ואיטלקים, אך גם רומנים, אוקראינים, הונגרים ודנים.
ב-8 בספטמבר 1943, העיר נכבשה מחדש על ידי כוחות הצבא האדום.
בשנות ה-50, בתקופה שלאחר המלחמה, העיר חידשה את הבנייה התעשייתית והמגורים שלה.
במהלך העימותים בחבל דונבאס בשנים 2014–2022, העיר הייתה קרובה לקו החזית עם הרפובליקה העממית דונייצק הבדלנית.
במאי 2016, שונה שמה של העיר לפוקרובסק כתוצאה מחוקי דה-קומוניזציה, על שם תאוטוקוס המכונה פוקרובה באוקראינית.
ב-7 באוגוסט 2023, במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה, טילים רוסיים פגעו בעיר פעמיים והרגו תשעה בני אדם.
ביולי 2024, רוסיה חידשה את המאמצים להגיע ולכבוש את פוקרובסק במתקפה חדשה.
ב-15 באוגוסט, סרהיי דובריאק, ראש המנהל הצבאי של העיר פוקרובסק, דיווח כי כוחות רוסיים היו במרחק של 10 ק"מ בלבד מהעיר וקרא לכל האזרחים, במיוחד קשישים ומשפחות עם ילדים קטנים, להתפנות.
ב-19 באוגוסט, הודיעו פקידים אוקראינים כי משפחות עם ילדים המתגוררות בפוקרובסק ובכפרים הסמוכים ייאלצו לעזוב.
על פי הדיווחים, האוכלוסייה ירדה ל-36,000 עד 1 בספטמבר.
ב-5 בספטמבר, תחנת הרכבת נסגרה לפינוי אזרחי עקב החמרה במצב הביטחוני והרשויות השתמשו באוטובוסים ובתחנת הרכבת בפבלוהרד במקום זאת.
על פי מושל מחוז דונייצק, ואדים פילשקין, 26,000 איש, כולל 1,076 ילדים, עדיין נותרו בעיר.
עד ינואר 2025, לאחר ההתקדמות ההדרגתית של הצבא הרוסי לעבר העיר, האוכלוסייה האזרחית שלה ירדה לכ-7,000, הרמה הנמוכה ביותר מזה מאתיים שנה.
לוחמה ופינויים מתמשכים צמצמו את האוכלוסייה לפחות מ-1,500 תושבים אזרחיים עד סוף יולי ובתחילת נובמבר, דווח על קרבות שמתרחשים בתוך העיר.
פור לואי היא עיר הבירה של מדינת מאוריציוס.
העיר ממוקמת סביב נמל באוקיינוס ההודי והיא העיר הגדולה במדינה.
הנמל הוא מרכזי לכלכלת מדינה ורוב המסחר הבינלאומי עובר דרכו.
הענפים החשובים בתעשייה הם הבגדים והטקסטיל, אך יש גם מפעלים לכימיקלים, פלסטיקה ותרופות.
בנמל נמצא גם מסוף הסוכר הראשי של המדינה (Bulk sugar terminal), דרכו מייצאים את רוב הסוכר המיוצר מקומית.
גם התיירות חשובה לעיר, ופיתוח חוף הים קודאן והוספת מרכזי קניות ובתי קולנוע הביאה יותר ויותר תיירים לפורט לואיס.