tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במשך כארבעה עשורים נערך מפעל העשרה בבריכת גלי גיל ברמת גן, שאותה ניהל אביו, שכלל תשע תחרויות שחייה ומשחק כדורמים לזכרם של עשרה מהרוגי מלחמת העצמאות שחייני מכבי.
המשחה ל-100 מטר חופשי היוקרתי, בו רוטשטיין הצטיין, נערך לזכרו.
לציון יום הולדתו ה-30, ב-6 בינואר 1957 נחנך לזכרו ברמת גן "בית עמנואל" - מרכז תרבות עירוני.
על קיר המרכז לוחית זיכרון.
בין היתר שימש המרכז בתחילתו כמוזיאון חיל האוויר.
חברת "מפעלי בית עמנואל (חל"צ)" תאגיד עירוני ללא מטרות רווח - הוקמה בשנת 1987 על ידי עיריית רמת-גן במטרה לספק שירותי חינוך משלים לאוכלוסייה העירונית, ונקראת על שם עמנואל רוטשטיין.
מספר שנים נערכה אליפות ישראל בטיסנים לזכרו.
על שמו, שדרות הטייס בין רחוב סירקין בגבעתיים לרחוב קריניצי (לשעבר יהל"ם) ליד בית הוריו.
עמנואל קליוור השני הוא פוליטיקאי אמריקאי המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של מדינת מיזורי, ברציפות מאז 2005. טרם היבחרו לבית הנבחרים היה ראש העיר קנזס סיטי, ובשנים 2011–2013 היה יושב ראש השדולה השחורה בקונגרס.
קליוור נולד בווקסאהאצ'י (Waxahachie) שבטקסס, בנם של מארי (לבית מקנייט) ולאקי ג'.
הוא גדל בדיור ציבורי בעיר ויצ'יטה פולס שבצפון טקסס.
קליוור סיים את לימודיו באוניברסיטת פריירי ויו A&M שם היה לחבר באחוות אלפא פי אלפא.
לאחר מכן עבר קליוור לקנזס סיטי שבמיזורי, שם הקים סניף של ועידת המנהיגות הנוצרית הדרומית וקיבל תואר שני בתאולוגיה מבית הספר לטכנולוגיה סנט פול, סמינר לכמרים השוכן בעיר ליווד שבמזרח מיזורי.
קליוור היה הכומר בכנסייה המתודיסטית סנט ג'יימס יונייטד בקנזס סיטי ממרץ 1972 עד 28 ביוני 2009.
קליוור כיהן כחבר מועצת העיר קנזס סיטי בשנים 1979–1991 וראש העיר קנזס סיטי במשך שתי קדנציות — משנת 1991 ועד 1999. הוא ראש העיר האפרו-אמריקאי הראשון של קנזס סיטי.
בימים האחרונים של כהונתו כראש העיר, הכומר קליוור הסכים לביקור בינלאומי בלונדון, בירת הממלכה המאוחדת.
הוא הגיע לאנגליה בהזמנת ארגון חוץ-ממשלתי הפועל בבריטניה, וסייע בקמפיין להגברת השתתפות בבחירות לראשות העיר לונדון ולמועצת העיר.
ביקורו הגיע לשיאו בנאום מרכזי שנשא במשכן העירייה שבסיטי של וסטמינסטר לצד פוליטיקאים בריטים בהם קן ליווינגסטון, סיימון יוז ולי ג'ספר.
קליוור הוא בן דודו של פיט אוניל, ממנהיגי הפנתרים השחורים בקנזס סיטי שהוגלה ממולדתו.
ב-1997 קליוור ניסה ללא הצלחה להשיג חנינה נשיאותית לאוניל מהנשיא ביל קלינטון.
בשלהי 2003 הודיעה קארן מקארתי, שייצגה את מחוז הקונגרס החמישי של מיזורי בבית הנבחרים של ארצות הברית מאז 1995, על פרישתה.
על אף שהיה פעיל בפוליטיקה המוניציפלית במשך 20 שנה, כולל שמונה שנים כראש עיר, בראשית מערכת הבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הדמוקרטית רשם קליוור נתונים נמוכים.
עם זאת, הוא הצליח לגבור על ג'יימי מצל — לשעבר איש ממשל קלינטון — בהפרש של 60% אל מול 40%.
בבחירות הכלליות, מועמדת המפלגה הרפובליקנית ג'ין פטרסון הפכה את המירוץ לתחרותי הרבה יותר מהצפוי, שכן מחוז הקונגרס החמישי משול למחוז הדמוקרטי השני בגודלו במיזורי (מאחורי מחוז הקונגרס הראשון שבסנט לואיס).
מחוז זה אויש בידי המפלגה הדמוקרטית מאז 1909 (להוציא שמונה שנים בלתי רצופות).
במהלך כהונתו בבית הנבחרים הצביע קליוור עם המפלגה הדמוקרטית 95.8% מהזמן.
ב-18 בדצמבר 2019 הצביע בעד שני סעיפי ההדחה של דונלד טראמפ.
לצד לייסי קליי, היה היחיד מבין כלל חבריה של מיזורי בקונגרס להצביע בעד הדחתו של טראמפ.
בקונגרס ה-116 של ארצות הברית, שהתכנס בינואר 2019, כיהן קליוור כחבר בוועדה לשירותים פיננסיים ובוועדה המיוחדת למודרניזציה בקונגרס.
בינואר 2021 הופנתה אליו ביקורת לאחר שניסה לתת שוויוניות מגדרית למילה "אמן" ואמר "amen and women" .
קליוור הסביר שזה לאור תקנות הקונגרס שנועדו לטשטש זהויות מגדריות.
עמנואל פיליפס פוקס היה צייר אימפרסיוניסטי אוסטרלי.
עמנואל פיליפס פוקס נולד ב-12 במרץ 1865 לצלם אלכסנדר פוקס ורוזטה פיליפס בפיצרוי, מלבורן, ממשפחה של עורכי דין שמשרדם בניו זילנד עדיין קיים.
הוא למד אמנות בגלריה הלאומית של בית הספר לאמנות בוויקטוריה במלבורן בין השנים 1878 עד 1886. חבריו ללמודים כללו את ג'ון לונגסטאף, פרדריק מק'קבין, דייוויד דייוויס ורופרט באני.
בשנת 1886 הוא נסע לפריז ונרשם לאקדמיה ז'וליאן, שם זכה בפרס הראשון בתחום העיצוב, וכן למד באקול דה בו-ארט (1887–1890), שם כללו מוריו את ויליאם אדולף בוגרו וז'אן -ליאון ג'רום, שניהם היו האמנים המפורסמים ביותר באותה תקופה.
בהיותו בבית הספר לאמנות, הוענק לו פרס ראשון לציור.
הוא הושפע מאוד מהאסכולה האופנתית האימפרסיוניסטית - ציור באוויר החופשי.
הוא הציג בסלון פריז בשנת 1890, וחזר למלבורן באותה שנה.
באוקטובר 1892 פוקס פתח את בית הספר לאמנות במלבורן עם טיודור סנט ג'ורג' טאקר, שם לימד רעיונות וטכניקות אירופיות.
הייתה לו השפעה ניכרת כמורה על האמנות האוסטרלית בתקופה זו.
בקריירה הקצרה שלו בבית הספר היידלברג, פוקס צוין בזכות קומפוזיציות הדמויות שלו והנופים המאופקים, שצוירו לעיתים קרובות בלילה, תוך שימוש בפלטת צבעים מוגבלי טווח אבל קשורים זה לזה במקסימום עדינות והמצאה", אם לצטט את האמן וחוקר האמנות האוסטרלי ג'יימס גליסון.
ייתכן שהדגש על נופים היה לפחות חלקית מענה לביקוש בשוק.
ציור ז'אנרי פיגורטיבי שהוכר כאחד הנושאים הטובים ביותר שלו, נותר ללא מכירה עד 1943.
בשנת 1901 הוענקה לו עבודה לצייר תמונה היסטורית של נחיתתו של קפטן קוק לגלריה במלבורן.
אחד מהתנאים היו שצריך לצייר את התמונה מעבר לים, ולכן פוקס עזב ללונדון.
האקדמיה המלכותית בלונדון וגם הסלון בפריז היו מעוזים של אמנות ממסדית, מרוחקים מהמודרניזם של פיקאסו.
הביוגרפית של פוקס, היסטוריונית האמנות רות זובאנס, מתארת את הסלון בפריז כעשיר ב"אלגנטיות ונשיות ...
מסונן דרך ניסיון אימפרסיוניסטי והכשרה אקדמית".
פוקס זכה להצלחה ניכרת בפריז ובלונדון, והפך בשנת 1894 לאוסטרלי הראשון שזכה במדליית זהב לדיוקן מדרגה שלישית בסלון בפריז.
ב-9 במאי 1905 נישא לאמנית אתל קאריק בכנסיית סנט פיטר, אילינג.
הם סיירו באיטליה ובספרד, ואז התמקמו בשנת 1908 בפריז, שם נבחר לעמית בחברה הלאומית לאמנויות יפות.
הוא חזר למלבורן לביקור באותה שנה וקיים תערוכת יחיד בגלריית גילדהול.
שנתיים לאחר מכן הוא הפך לחבר מלא בחברה הלאומית לאמנויות יפות.
האמן האוסטרלי הראשון שזכה לכבוד זה.
הוא הציג באופן קבוע באקדמיה המלכותית.
בשנת 1912 הוא נבחר לחבר באגודת הציירים הבינלאומית ובאותה שנה בילה זמן בציור בספרד ובאלג'יריה.
בשנת 1913 חזר לאוסטרליה, וציין את האירוע בתערוכה של כשבעים עבודות.
על התערוכה דווח בהתלהבות בעיתונות המקומית.
מבין העבודות הרשמיות שלו, הנחיתה של קפטן קוק במפרץ בוטניקה, החשובה ביותר ביצירות האלה, הושפעה מהמורה שלו ג'רום.
למעשה פוקס עשה עותק של דיוקנו של קפטן קוק של נתנאל דאנס, דמות אייקונית שכנראה נמצאת בכל מקום באוסטרליה.
פוקס נפטר מסרטן בבית חולים בפיצרוי ב-8 באוקטובר 1915.
אשתו הציירת חיה אחריו עוד 36 שנים, אך לא היו להם ילדים.
אחיינו לאונרד פיליפס פוקס היה סופר פורה למען מטרות קומוניסטיות והומניטריות.
פוקס מתואר כאמן ש"נשאר מחויב לאסתטיקה של סוף המאה התשע עשרה שנתנה כבוד לאימפרסיוניזם תוך שמירה על הערכים הטונליים של הריאליזם האקדמי".
עמנואל ג'יילן קוויקלי הוא כדורסלן אמריקאי, שמשחק בקבוצת טורונטו ראפטורס מליגת ה-NBA, בעמדות הרכז והקלע.
קוויקלי נולד בעיר הברה דה גרייס שבמרילנד, וגדל בבל אייר הסמוכה.
בקיץ 2017 נבחר להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן, לאחר שרשם ממוצעים של 20.8 נקודות, 6.7 ריבאונדים, 6.7 אסיסטים ו-3.7 חטיפות למשחק בליגת התיכונים של מרילנד.
בשנת 2017 החל ללמוד באוניברסיטת קנטקי.
בעונתו הראשונה במדי "קנטקי ויילדקטס" מיעט לשחק, וקלע 5.2 נקודות בממוצע למשחק לצדם של טיילר הירו, פי.
בעונת 2018/2019 הפך לאחד השחקנים המובילים של הקבוצה, לצד חברו לקו האחורי טייריס מקסי, והעמיד ממוצעים של 16.1 נקודות, 4.2 ריבאונדים ו-1.9 אסיסטים למשחק.
בסיום העונה נבחר לשחקן המצטיין של המחוז הדרום-מזרחי (SEC).
בדראפט ה-NBA 2020 נבחר קוויקלי בבחירה ה-25 על ידי אוקלהומה סיטי ת'אנדר, ומיד הועבר בטרייד לניו יורק ניקס.
במשחקו ה-14 בלבד ב-NBA, ב-24 בינואר 2021, קלע 31 נקודות בהפסד הניקס לפורטלנד טרייל בלייזרס.
לאחר עונת הרוקי שלו קלע 11.4 נקודות בממוצע למשחק.
ב-30 בדצמבר 2023 עבר קוויקלי, יחד עם אר.
בארט ובחירת דראפט בסיבוב השני ב-2024, מהניקס לטורונטו ראפטורס, תמורת 3 משחקני טורונטו.
עמנואל פלד (נולד ב-1942) הוא כימאי פיזיקלי ישראלי ופרופסור אמריטוס בבית הספר לכימיה באוניברסיטת תל אביב.
מבכירי החוקרים הישראלים בתחום האלקטרוכימיה ומומחה עולמי לתאי דלק ומצברים.
חתן פרס ישראל לחקר הכימיה לשנת ה'תשפ"ג (2023).
עמנואל פלד נולד וגדל באבן יהודה, בן למרדכי פֶלְד ואסתר לבית הולנדר, שנמנו עם ראשוני המושבה.
בנערותו היה פלד פעיל בצופים באבן יהודה, במקביל לתחביבו כחובב רדיו.
בשנים 1960–1962 שירת בחיל האוויר כסמל מבצעים בבסיס רמת דוד.
לאחר שחרורו ב-1962 החל את לימודיו לתואר ראשון בכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים, והשלים אותם ב-1965. המשיך לתואר שני בכימיה פיזיקלית, אותם סיים כעבור שנתיים, ומיד אחר כך למד לתואר שלישי בכימיה פיזיקלית בהנחיית פרופ' גדעון שפסקי.
כותרת עבודת הדוקטורט שלו, שהוגשה בשנת 1972 בהצטיינות, הייתה "ניצולות ומנגנוני יצירת תוצרים ראשוניים ברדיוליזה של תמיסות מימיות".
בשנת 1973 הצטרף לסגל בית הספר לכימיה באוניברסיטת תל אביב כמרצה, ובשנת 1977 קודם לדרגת מרצה בכיר.
ב-1983 הפך לפרופסור חבר וב-1991 לפרופסור מן המניין.
בשנת 2003 הופקד על הקתדרה על שם נתן קאמינגס והחזיק בה עד לשנת 2011.
בעשור הראשון של המאה ה-21 כיהן פלד כראש מרכז וולפסון למחקר שימושי בחומרים ומרכז גורדון ללימודי אנרגיה באוניברסיטת תל אביב, ובהמשך שימש כמנהל מרכז הידע לתאי דלק וסוללות של משרד המדע והטכנולוגיה (המשותף לאוניברסיטת תל אביב ולאוניברסיטת בר-אילן).
נוסף על אלה, בשנת 1984 שימש כחוקר במעבדות GTE בארצות הברית, ובשנת 1986 היה למדען אורח מכובד (Distinguished Visiting Scientist) במעבדות JPL במכון הטכנולוגי של קליפורניה.
בשנת 2011 פרש לגמלאות אך המשיך כראש קבוצת מחקר פעילה במחלקה לכימיה פיזיקלית בבית הספר לכימיה באוניברסיטת תל אביב.
בתחילת שנות ה-70 פיתח עם פרופ' אליעזר גלעדי שיטה לציפוי מתכות באלומיניום עבור התעשייה הצבאית.
פלד ידוע בתור הממציא והמפתח של מודל פאזת האלקטרוליט המוצק (SEI), שנועד להסביר את מנגנון הפעולה של סוללת ליתיום.
מודל זה שבר את הפרדיגמה שהייתה נהוגה לגבי הבנת אופן הפעולה של סוללות אלה, ואפשר את פיתוחן של סוללות בטוחות, יציבות, בעלות הספק גבוה ועלות נמוכה.
כמו כן, הוביל פלד את פיתוחן של מספר מערכות אלקטרוכימיות ובהן: סוללות סידן, סוללת ליתיום-גופרית, ממברנות מוליכות-פרוטון ננו-נקבוביות, תא דלק מבוסס מתנול, תא דלק רגנרטיבי מבוסס מימן תלת-ברומי, וכן זרזים לתאי דלק המבוססים על ננו-חלקיקי פלטינה.
קבוצתו פיתחה תאי דלק ייחודיים שרשמו שיאים עולמיים בתפוקת חשמל.
במרוצת השנים הנחה למעלה מ-70 תלמידי מחקר לתארים מתקדמים וחוקרים בתר-דוקטוריים.
פלד היה למייסדן המשותף של שלוש חברות הזנק בתחום האנרגיה, המבוססות על טכנולוגיות שפותחו במעבדתו: Chemtronics, EnStorage, ו-Honeycomb.
חברה נוספת, Silib, מבוססת אף היא על עבודותיו.
רבים ממחקריו בוצעו בשיתוף עם פרופסור דינה גולודניצקי.
פלד פרסם מעל 190 מאמרים (עם למעלה מ-11,000 ציטוטים בכתבי עת מדעיים) ולזכותו רשומים 47 פטנטים.
בשנת 2019, ציינה ועדת פרס נובל לכימיה את מאמרו הראשון של פלד בנושא מודל פאזת האלקטרוליט כאחד מהמאמרים המשפיעים ביותר על פיתוח סוללת הליתיום-יון.
פרס לנדאו למדעים ומחקר, מטעם מפעל הפיס (1986)
פרס המחקר של חטיבת הסוללות באגודה האלקטרוכימית (1993)
פרס ייגר מטעם האגודה הבינלאומית לסוללות (2007)
עמית החברה האלקטרוכימית האמריקאית (2015)
פרס המדען המצטיין, מטעם החברה הישראלית לכימיה (2016)
עמית החברה הבינלאומית לאלקטרוכימיה (2017)
פרס ראש מפא"ת לחשיבה יצירתית (2017)
ציון "המאמר החם" מטעם Web of Science על מאמרו בנושא מודל פאזת האלקטרוליט המוצק (2017)
פרס ראש הממשלה על שם אריק ושילה סמסון לחדשנות בתחום האנרגיה החלופית לתחבורה (2019)
מדליית האגודה הבינלאומית לסוללות (2022)
פרס ישראל לחקר הכימיה (2023)
פלד היה נשוי לרות לבית רוזנצווייג, עד לפטירתה, ונולדו להם ארבעה ילדים.
אחד מהם הוא קצין חיל האוויר, אל"ם (מיל') גלעד פלד.
עמנואל קארר הוא סופר, תסריטאי ובמאי קולנוע צרפתי.
קארר נולד למשפחה עשירה ברובע ה-16 של פריז.
אביו, לואי קארר ד'אנקוס, היה מנהל בחברת ביטוח.
אמו הלן קארר ד'אנקוס, בתם של מהגרים גאורגים, הייתה היסטוריונית מומחית להיסטוריה רוסית, האשה הראשונה שכיהנה כנשיאת האקדמיה הצרפתית וחברה לשעבר בפרלמנט האירופי.
היא בת דודה של נשיאת גאורגיה סלומה זוראבישווילי.
לקארר יש שתי אחיות: נטלי קארר, עורכת דין, ומרינה קארר ד'אנקוס, רופאה, מנחת טלוויזיה וסופרת.
הוא אחיינו של המלחין ניקולא זורביצ'ווילי ובן דודו של הפילוסוף פרנסואה זורביצ'ווילי.
קארר למד בתיכון Lycée Janson-de-Sailly ובמכון למדע המדינה פריז.
כחלופה לשירות צבאי, קארר לימד צרפתית במשך שנתיים בסורבאיה שבאינדונזיה.
לאחר מכן הפך למבקר קולנוע.
ב-1982 יצא לאור ספרו הראשון, מונוגרפיה על במאי הקולנוע ורנר הרצוג.
בשנה שלאחר מכן ראה אור הרומן הראשון שלו "L'amie du jaguar", שבו הוא קיבל השראה מחוויותיו באינדונזיה.
מאוחר יותר עיבד קארר את הספר לסרט, שאותו גם ביים וזכה בפרס בפסטיבל קאן 2005. חיבור שבו קארר בוחן היסטוריה אלטרנטיבית, "Le détroit de Behring: introduction à l'uchronie", פורסם גם הוא ב-1986.
בשנת 1988 פרסם קארר את הספר "Hors d'atteinte", רומן על אישה שמשאירה את חייה ליד המקרה.
עבודתו הבאה, שפורסמה ב-1993, הייתה "Je suis vivant et vous êtes morts", ביוגרפיה בדיונית של סופר המדע הבדיוני האמריקאי פיליפ ק.
אחריו יצא רומן, "La Classe de neige", שזכה בפרס פמינה ב-1995, ועובד לסרט על ידי קלוד מילר.
לאחר פרסום הספר "La Classe de neige", קארר הפנה את תשומת לבו למקרה של הרוצח ז'אן קלוד רומן.
הוא התכתב עמו בכלא וצפה במשפטו.
בעקבות כך כתב ספר, "L'Adversaire", יצא לאור בשנת 2000, הפך לרב מכר בצרפת ותורגם ל-23 שפות.
הוא עובד לסרט באותו שם על ידי הבמאית ניקול גרסיה.
בשנת 2007 פרסם קארר את "Un roman russe" על ביקור ברוסיה ושורשיו הרוסיים.
בספר הוא חשף כי סבו מצד אמו עבד כמתרגם עבור כוחות הכיבוש הגרמניים במלחמת העולם השנייה ונעלם ב-1944, ככל הנראה נהרג על ידי חברי ההתנגדות הצרפתית.
קארר היה בחופשה בסרי לנקה כשהצונאמי באוקיינוס ההודי הכה ב-2004. הוא היה בבית המלון שלו ולא היה בסכנה, אבל השתמש בחוויה כהשראה לספרו הבא, "D'autres vies que la mienne", שיצא לאור ב-2009.
בשנת 2011 פרסם את הספר "לימונוב", רומן ביוגרפי על הסופר הרוסי והמתנגד הפוליטי אדוארד לימונוב.
בשנת 2012 כתב את התסריט לסדרה המצליחה "קמים לתחייה".
בשנת 2014 פרסם את הספר "Le Royaume" ("המלוכה"), שילוב בין כתיבה אוטוביוגרפית על סיפור חזרתו בתשובה עד להתפכחותו מהקתוליות, וכתיבה תיעודית ובדיונית על עליית הנצרות הקדומה.
הספר עורר שערורייה באוניברסיטה הפרנציסקנית של סטובנוויל וראש המחלקה לאנגלית, שכלל את הספר בסילבוס לסמינר מתקדם, הודח מתפקידו.
בשנת 2016 פרסם קארר אוסף ממאמרי העיתונות שלו, "Il est avantageux d'avoir où aller".
מהדורה שפורסמה באנגלית ב-2019 עם הכותרת "97,196 מילים: מסות" כוללת מאמר על עמנואל מקרון שנכתב ב-2017 עבור "הגרדיאן".
בספרו "יוגה" משנת 2020, קארר כותב על חווית הדיכאון שלו ועל ארבעה חודשים בילה בבית החולים סנט אן בפריז, שם אובחן כדו קוטבי וטיפל בקטמין, טיפול בנזעי חשמל וליתיום.
מספטמבר 2021 עד יוני 2022 עקב קארר אחר משפט מבצעי פיגועי נובמבר 2015 בפריז.
מאמריו השבועיים פורסמו ב-"לה נובל אובזרווטר" בצרפת, "אל פאיס" בספרד, "לה רפובליקה" באיטליה ו-"Le Temps" בשווייץ.
בספטמבר 2022 פורסמו מאמרים שלו, עם חומר נוסף, בצורת ספר עם הכותרת "V13" (בצרפת המשפט ידוע בשם V13 מכיוון שההתקפות התרחשו ביום שישי ה-13).
באוגוסט 2025 יצא לאור סיפרו Kolkhoze, המתאר את ההיסטוריה המשפחתית שלו.
קארר היה נשוי פעמיים ויש לו בת ושני בנים.
כיתת השלג, תרגמה חגית בת-עדה, ספרית פועלים, 1997.
הצד האחר, תרגם מיכה פרנקל, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2002.
חלום רוסי, תרגמה עדינה קפלן, מטר - הוצאה לאור, 2009.
לימונוב, תרגמה עמית רוטברד, הוצאת בבל, 2013.
המלכות, תרגם ניר רצ'קובסקי, הוצאת בבל, 2020.
יוגה, תרגם ניר רצ'קובסקי, הוצאת בבל, 2024.
חיים אחרים משלי, תרגם ניר רצ'קובסקי, הוצאת בבל, 2025.
עמנואל כריסטופר שארפ הוא כדורסלן אמריקאי-ישראלי המשחק בעמדות הרכז והקלע בקבוצת כדורסל המכללות של אוניברסיטת יוסטון .
שארפ נולד בתל אביב בזמן שאביו דריק שיחק במכבי המקומית.
הוא גדל בהרצליה עד גיל 13, אז עבר עם משפחתו לטמפה שבפלורידה, ארצות הברית.
הוא למד בבתי הספר התיכוניים בלייק ובישופ מקלוכלין, בהם אימן אביו.
בשנת ה שלו, עונת 2019/20 נבחר לשחקן השנה בדרג 5A לאחר שקלע בממוצע 31.9 נקודות למשחק, בין 20 הראשונים בכל ארצות הברית, ובעונה הבאה נבחר לשחקן המצטיין בדרג 3A והוביל את בישופ מקלוכלין לראשונה לגמר.
הוא סיים מוקדם את התיכון לאחר שנפצע ולא שיחק את שנתו האחרונה.
שארפ דורג במקום ה-60 במחזור שלו על ידי ESPN וקיבל הצעות לשחק כדורסל מכללות בכ-15 אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת אריזונה, אוניברסיטת פלורידה, המכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה, אוניברסיטת לואיוויל ואוניברסיטת טקסס טק, אך ב-14 במאי 2021 הודיע שהתחייב לאוניברסיטת יוסטון.
בעונת 2021/22 לא שיחק עם הקבוצה, אך התאמן ונסע עימה למשחקים.
ב-7 בנובמבר 2022 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במכללות בניצחון על צפון קולורדו וקלע 11 נקודות, כולל 3 שלשות, במשחק הפתיחה של העונה.
ב-21 בדצמבר רשם שיא קריירה של 18 נקודות עם 6 שלשות בניצחון 83–44 על מק'ניז, ונבחר ל השבוע באזור ה-AAC.
בעונתו הראשונה במכללות, בה הגיעה יוסטון לגמר טורניר ה-AAC ולשמינית גמר טורניר אליפות המכללות בכדורסל, הוא העמיד ממוצעים של 5.9 נקודות ו-2.2 ריבאונדים למשחק ונבחר לחמישיית הפרשמנים ב-AAC.
בעונת הסופומור שלו הוא הפך לשחקן חשוב יותר בקבוצה, פתח בחמישייה ב-30 מתוך 35 משחקים והעלה את ממוצע הנקודות שלו ל-12.3 למשחק.
הוא הגיע עם קבוצתו לגמר טורניר אזור הביג 12 ובסיבוב השני של טורניר ה-NCAA קלע שיא קריירה של 30 נקודות עם 7 שלשות בניצחון 100–95 בהארכה על אוניברסיטת טקסס A&M.
בסיבוב הבא הודחה קבוצתו על ידי אוניברסיטת דיוק.
לשארפ אזרחות ישראלית והוא שיחק בנבחרת ישראל בכדורסל עד גיל 16 באליפות אירופה לקדטים 2019 , בה סיים כמלך הסלים עם 25 נקודות, לצד 6 ריבאונדים ו-1.1 אסיסטים בממוצע למשחק.
בהפסד 80–93 לליטא במשחקי הדירוג הוא רשם דאבל דאבל של 29 נקודות ו-12 ריבאונדים.
שארפ הוא בנו של דריק שארפ מאשתו השנייה, שחקנית הכדורסל הקנדית טינה אליסון, ועל כן הוא יכול לשחק בנבחרת קנדה בכדורסל.
אחיו למחצה הוא הכדורסלן די ג'יי שארפ, המשחק במ.ס.
צפת מהליגה הלאומית בכדורסל, ויש לו עוד שלושה אחים: גבריאל, נואה ומאיה.
הרב עמנואל שושנה היה רב צרפתי ממוצא אלג'יראי.
רבן של ליל ושל בלוויל, דיין וחבר בית הדין של פריז, ומנהל בית המדרש הרבני של צרפת.
מהדמויות הבולטות ביהדות צרפת שלאחר השואה.
נולד בשנת 1928 בקונסטנטין שבאלג'יריה לרב יעקב שושנה ולנונה, בתו של הרב ראובן גדג', שהיה רבה הראשי של קונסטנטין.
בגיל 3 עבר עם משפחתו לעיר בון (כיום ענאבה ) שבאלג'יריה, בה מונה אביו להיות רב העיר.
הקהילות היהודיות בשתי הערים האלו היו שמרניות ואדוקות יחסית לשאר אלג'יריה, אליה חדרו רוחות המודרניזציה עם הכיבוש הצרפתי.
לאחר שהתייתם מאביו בגיל 10, לקח אותו תחת חסותו הרב רחמים נאהורי, שהחליף את הרב יעקב שושנה ברבנות העיר.
מאז היה הרב נאהורי לרבו הגדול.
בבון הוא למד בבית הספר הממלכתי, ובתלמוד תורה של הרב נאהורי שפעל מחוץ לשעות הלימודים בבית הספר.
הוא נהיה מדריך בתנועת הנוער "הצופים היהודים הצרפתיים" (EIF), ולאחר מכן אחראי על סניף בני עקיבא בעיר ועל מחנות הקיץ.
בשנת 1946 נשלח ללמוד בישיבת חכמי צרפת באקס-לה-בן שבצרפת, יחד עם שניים מחבריו לתלמוד תורה, רנה סיראט ושאול נאהורי.
במקביל ללימודיו שם השלים את החומר לבחינות הבגרות, אותן עבר בהצלחה ב-1948. בשנה זו עבר לפריז כדי ללמוד בבית המדרש לרבנים של צרפת ולהשלים שם את לימודי הרבנות.
הוא למד שם אצל הרב ארנסט גוגנהיים, שהפך לימים לידידו, ואצל המנהל הרב מוריס ליבר, שהעניק לו את תעודת ההסמכה ב-1951.
לאחר סיום לימודיו התחתן עם מרסל מונת (מזלטוב), בתו של הרב נאהורי, והתמנה לרבה של העיר ליל שבצרפת.
במקביל לתפקידו זה מילא את שירותו הצבאי בחיל השריון של צבא צרפת, אף שהיה יכול להיפטר מחובה זו בשל היותו רב.
ב-1954 נקרא חזרה לאלג'יר על ידי הרב רחמים נאהורי, שביקש ממנו להיות רב הנוער.
הוא מילא תפקיד זה באופן רשמי עד שנת 1962, אז צרפת העניקה עצמאות לאלג'יריה, ורוב יהודי אלג'יריה עברו אליה.
במקביל לתפקידו הרשמי הוא שימש באלג'יריה כחזן, שוחט, מוהל, סופר סת"ם ודרשן.
ב-1958 הוא מונה גם למועצת הרבנים העליונה של אלג'יריה, ארגון שפעל לשמירת אורח החיים הדתי של היהודים במדינה.
בשנת 1962 הוא חזר לצרפת, וכיהן עד שנת 1966 כרבה של הקהילה היהודית במאסי, פרבר בדרום פריז.
משם עבר לכהן כרב הקהילה בבלוויל.
בתקופה זו הגיש תזה בלימודי עברית בסורבון שנושאה הוא המדרש, לאחר שכבר החזיק בתואר שני בצרפתית.
הוא פעל לעצירת המהומות בין היהודים לערבים שפרצו בבלוויל ב-1968, תוך מפגש עם מהיגי הקהילה המוסלמית ונקיטת פעולות להשקטת המתח.
במקביל לתפקידיו כרב קהילה, העביר שיעורים רבים ופעילויות לתנועות הנוער תקוותנו ובני עקיבא, שזכו לפריחה תחת חסותו.
הרצאותיו במרכז האוניברסיטאי אדמון פלג בפריז, ששילבו ידע כללי נרחב ויהדות, משכו במשך השנים מאות סטודנטים יהודים.
באותן שנים הוא שימש גם כחבר בית הדין של פריז, והיה אחד מארבעת הדיינים ששיקמו את מערכת הכשרות המרכזית של צרפת לאחר השואה, בניצוחו של אב בית הדין הרב רחמים נאהורי.
החל מ-1963 הוא היה אחראי על השחיטה בכל צרפת, והחל מ-1964 גם על תהליך הכנת המצות לפסח במפעלים.
בזכות הידע שלו בכימיה הוא הפך לכימאי הראשון של הקונסיסטוריה, הבודק את מרכיבי המוצרים המיוצרים באופן תעשייתי.
כך נוצרה "הרשימה של הקונסטיטריה", הכוללת מוצרי מאכל אותם ניתן לקנות גם ללא השגחה.
בית הדין השתמש ביכולתיו הטכניות גם לצורך בדיקת ובניית מקוואות ברחבי צרפת.
בבית המדרש לרבנים ותפקידים נוספים
הרב שושנה לימד תלמוד ויהדות בתיכון היהודי "יבנה" ובבית המדרש לרבנים של צרפת, ומשנת 1977 עד 1992 עמד בראשו כמנהל המוסד.
במהלך 15 שנים אלו שימש גם כרב קהילה ברחוב ווקלן, בו שוכן בית המדרש לרבנים.
הוא המשיך במקביל את פעילותו בבית הדין של פריז כסגן אב בית הדין, והפך למשגיח הכללי על כשרות היין במפעלים בצרפת.
הוא היה חבר במועצת הרבנים העליונה, בראשותה עמד הרב הראשי של צרפת, שקיבלה החלטות ביחס לבעיות שעמדו בפני יהדות צרפת.
הוא שימש גם כרב בית החולים פיטייה סלפטרייר הפריזאי וכרב של האקול פוליטקניק שבפריז, והעביר שם שיעורים רבים לסטדונטים.
הוא התבלט כאחד הדוברים החשובים של הרבנות הצרפתית כלפי חוץ.
החל מ-1983 הוא ייצג את יהדות צרפת ב-, הוועדה הלאומית של צרפת העוסקת בבעיות ביו-אתיות כמו השתלת איברים, הפריה חוץ גופית, הפסקת הריון והמתת חסד.
בשנות השמונים נכלל במשלחת שפגשה את האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
ב-1981 הוצע לו לכהן כרבה הראשי של צרפת, אך הוא ויתר על התפקיד כדי להמשיך במחויבותיו כראש בית המדרש לרבנים.
ב-1985 עוטר כאביר לגיון הכבוד של צרפת.
הוא היה מיודד עם הרבנים הראשיים של ישראל, הרב מרדכי אליהו והרב עובדיה יוסף, ושימש כמתורגמן שלהם כשדיברו בפני דוברי צרפתית.
במהלך שנות הוראתו העמיד רבנים רבים, שרבים מהם שמרו איתו לאחר מכן על קשרים הדוקים.
הרב חיים קורסיה, רבה הראשי של צרפת מאז 2014, רואה בו את רבו.
בשנת 1992 החליט הרב שושנה להתפטר מתפקידיו הרשמיים כדי לעלות לארץ ישראל.
במשך עשר השנים הבאות הוא חילק את זמנו בין ביתו בשכונת רמות בירושלים לקרטיי שבצרפת.
החל משנת 2002 השתקע באופן סופי בירושלים, תחילה בשכונת רמות ולאחר מכן בשכונת קריית משה.
נפטר בשנת 2008, כ"א תמוז תשס"ח, ונטמן בהר המנוחות.
לרב שושנה נולדו שבעה ילדים, בנוסף לבת שנפטרה שבועות ספורים לאחר לידתה.
אחת מבנותיו נישאה לאחד מבניו של הרב ארנסט גוגנהיים.
אחיינו, סרג' גדג', שימש כמזכ"ל הקונסטיטוריה.
L'homme, espoir de Dieu (האדם, תקוותו של אלוקים), ראיונות עם הרב עמנואל שושנה, פריז, 2001
Le Livre du Cohen (ספר הכהן), ראיונות עם הרב עמנואל שושנה, פריז, 2004
עמנואל לורנץ פיליפ היה פוליטיקאי אמריקאי מוויסקונסין, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל ויסקונסין ה-23 בשנים 1915–1921.
עמנואל פיליפ נולד בעיירה הוני קריק שבוויסקונסין כבנם של סבינה (לבית לודוויג) ולוצי פיליפ, שניהם מהגרים משווייץ.
הוא התחנך בבתי ספר מקומיים ועבד כמפעיל טלגרף ברכבת בעיר בארבו שבוויסקונסין לפני שהיה למפעיל טלגרף וסוכן עבור חברת הרכבות שיקגו וצפון המערב בעיר לודי.
פיליפ עבד גם עבור המערכת הטרנס-יבשתית גולד וכמנהל במבשלת הבירה שליץ.
ב-1887 נשא פיליפ לאישה את ברתה שווקה, ולשניים נולדו שלושה ילדים.
פיליפ, שימש כיושב ראש המפלגה הרפובליקנית בוויסקונסין.
בעת שהיה מנהל בחברת עצים במיסיסיפי בשנים 1894–1902, ייסד פיליפ שטח גלילי בשם פיליפ במחוז טאלאהאצ'י שבמיסיסיפי.
ב-1903 הוא רכש את חברת יוניון להובלה בקירור בסנט לואיס, וארגן אותה מחדש כחברת יוניון להובלה בקירור של ויסקונסין לאחר שעבר למילווקי.
פיליפ החזיק בכמה משרות פוליטיות בוויסקונסין.
הוא שירת יחד עם רוברט לה פולט כיושב ראש הוועידה של מחוז מילווקי, לפני שנקלע עמו לחילוקי דעות בנוגע לפיקוח על הרכבות.
בשנים 1909–1914 הוא היה נציב משטרת מילווקי.
כאיש האגף השמרני של המפלגה הרפובליקנית, כתב פיליפ, יחד עם אדגר ורלוק ב-1910 את הספר "רפורמה פוליטית בוויסקונסין: סקירה היסטורית של נושאי הבחירות המקדימות, המיסוי והפיקוח על הרכבות".
ב-1914 נבחר פיליפ כמועמד הרפובליקנים למשרת מושל ויסקונסין.
הוא ניצח בבחירות הכלליות של אותה שנה ונבחר לשתי תקופות כהונה נוספות.
במלחמת העולם הראשונה הואשם פיליפ על כך שהחזיק בנאמנות כפולה לארצות הברית ולקיסרות הגרמנית, זאת בשל התנגדותו הפוליטית למלחמה.
בתקופת כהונתו כמושל חוותה ויסקונסין את עלייתה של סיעת המתנגדים לאמריקאים ממוצא גרמני, שכונו "היפר-פטריוטים".
הוא המשיך והצליח להיאבק בהיסטריה האנטי-גרמנית במדינה.
לאחר תום כהונתו כמושל, שב פיליפ לעסקיו הפרטיים.
הוא ניהל שתי חוות לדוגמה והיה חבר במועצת המנהלים של אוניברסיטת מרקט.
עמנואל פיליפ נפטר במילווקי ב-15 ביוני 1925, בגיל 64. הוא נטמן בבית הקברות פורסט הום שבעיר.
עמנואל רסין המכונה מולה (Emmanuel Racine; 2 בדצמבר 1911, מוסקבה - 5 בפברואר 2005, ישראל) היה אח של לוחמי ההתנגדות מילה וסשה ראסין, חברי תנועות הנוער היהודיות הציוניות.
הוא ואחיותיו, יחד עם ז'ורז' לואנז'ה, הבריחו מאות ילדים יהודים מסבואה עילית שבצרפת לשווייץ.
עמנואל היה בנם הבכור של ז'ורז' וברטה (בסיה) הירש.
ההורים שינו את שם משפחתם לשם הצרפתי רסין.
היו לו שתי אחיות צעירות ממנו, מילה וסשה הקטנה ביותר.
המשפחה נמלטה מהמשטר הבולשביקי ובשנת 1926 התיישבה בפריז.
עם פלישת גרמניה ב-1940 ברחה המשפחה לטולוז והתיישבה לאחר מכן בלושון (Luchon).
בשנת 1941, ביוזמתו של דוד קנוט, הצטרף רסין לתנועת ההתנגדות היהודית הצבא היהודי.
בשנת 1942 היה חבר ברשת הבריחה בורגוניה (Bourgogne) שפעלה בתיאום עם הלשכה המרכזית למודיעין ומבצעים.
בסוף יולי 1943 נוצרה רשת על מנת להעביר ילדים יהודים מסבואה עילית לשווייץ.
טוני גרין ומולה מתנועות הנוער היהודיות הציוניות (MJS) וכן ז'ורז' לואנז'ה מרשת גארל של ז'ורז' גארל היו יוזמי הרשת.
שתי האחיות, מילה וסשה רסין, כמו גם בעלה לעתיד מוריס מיידנברג, כולם חברי ה-MJS פעלו ברשת זו.
אביר לגיון הכבוד, 25 באוקטובר 1977
קצין לגיון הכבוד, 14 ביולי 1995
עמנואל ג'רום קונדה היה כדורגלן קמרוני מקצועי ששיחק בעמדת הבלם.
הוא שיחק ברוב הקריירה שלו במועדון קאנון יאונדה, וכן ייצג את נבחרת קמרון בשני טורנירי גביע העולם בכדורגל – מונדיאל 1982 ומונדיאל 1990.
קונדה היה שותף לזכייתה של קמרון בגביע אפריקה לאומות 1984 ובגביע אפריקה לאומות 1988. בגמר של 1988 כבש את שער הניצחון מול ניגריה מבעיטת עונשין.
במונדיאל 1990, במשחק רבע הגמר מול אנגליה, הבקיע שער שוויון זמני (1–1) מבעיטת עונשין נוספת.
קונדה השתתף גם בטורניר גביע אפריקה לאומות 1992, כששיחק עבור אולימפיק מווליה.
גביע אפריקה למחזיקי גביע: סגנות 1984
עמנואל רפאל בליליוס היה בנקאי, סוחר אופיום, פילנתרופ ואיש עסקים יהודי ממוצא פורטוגזי-איטלקי, שפעל בעיקר בהונג קונג.
מקורה של משפחת בליליוס בחצי האי האיברי.
מחקר בארכיונים קהילתיים יהודיים איתר את שורשי המשפחה בפורטוגל, שם הם חיו במשך דורות כנוצרים חדשים, אחרי שהמירו את דתם בכפייה בשנת 1497 לנצרות יחד עם כל הקהילה היהודית בפורטוגל.
ככל הנראה, משפחת בליליוס שמרה על יהדותה כאנוסים עד שגל רדיפות תקף את משפחות הסוחרים הפורטוגזיות שהשתייכו לקהילת הנוצרים החדשים בתחילת המאה השבע עשרה.
רפאל בליליוס, שנודע בפורטוגל בשם פיליפו טרסו, נמלט מהאינקוויזיציה לוונציה.
ב-1653 נרשם רפאל בוונציה כשהוריש לשתי בנותיו את כלי הכסף שהביא מליסבון.
לאחר שבני המשפחה התיישבו בוונציה, הם השיבו לעצמם את הצלחתם המסחרית ותוך מאה שנה פעלה החברה המשפחתית בוונציה, ליבורנו וחאלב.
סוחרים יהודים שעסקו במסחר בים התיכון באותה תקופה התנהלו באמצעות בריתות משפחתיות הדוקות.
כתוצאה מכך, במהלך המאה ה-18 היו בני משפחת בליליוס שותפים עסקיים של משפחות ארגס, קרווליו וסילברה מליבורנו.
מסמכים משפחתיים כמו צוואות מדברים על משפחת בליליוס השייכת ל"עם היהודי, ממוצא ספרדי ופורטוגלי" ו"הוקמה בליבורנו, ונציה, לונדון, אמסטרדם וחאלב".
מסמכי מסחר מראים שמשפחת בליליוס במאות ה-17 וה-18 סחרה באופן אינטנסיבי גם עם סוחרים קתולים ואפילו הינדים בגואה.
בני משפחת בליליוס מיצבו את עצמם כסוחרים ומתווכים מרכזיים בסחר המשגשג של אלמוגים ויהלומים שהגיעו מהאוקיינוס ההודי.
בשלב הראשון, הם לא נסעו להודו בעצמם, אלא ניהלו שותפות משפחתית בחאלב ומשם הסתמכו על שרשרת של שליחים יהודים וסוחרי שיירות דרך סוריה, עיראק ופרס.
בין בני המשפחה היו גם רבנים, כמו רבי יעקב בליליוס מוונציה, שהיה מאלו שיצאו נגד רבי משה חיים לוצאטו, בחשש שהוא מבטא קו משיחי.
בשנות ה-30 של המאה ה-18 סבלה הקהילה היהודית בוונציה ממשבר כלכלי חמור, ייתכן שזו הייתה הסיבה למעבר של המשפחה לחאלב, שם סחרו בחסות הכתר הצרפתי.
כך, ב-1744, מתועד בן המשפחה אייזק בליליוס כמי שהרג מוביל שיירות מוסלמי, אבל נשפט על ידי הקונסול הצרפתי.
במהלך המאה ה-18 נוצרו קשרי מסחר הדוקים יותר ויותר עם יהודי בגדאד ועם יהודי פרס.
שקיעתה של חאלב, הביאה לכך שמשפחת בליליוס התבססה בבצרה כדי לנצל את הסחר הימי המשגשג עם הודו הבריטית, ולאחר מכן, המשיכה הלאה לכלכותה ולסינגפור.
אביו, רפאל עמנואל בליליוס, היה בן למשפחה יהודית ונציאנית.
בליליוס הבן נשא לאישה את שמחה עזרא בשנת 1855, ובשנת 1862 התיישב בהונג קונג ועסק במסחר.
בתוך שנים ספורות הפך לאחת הדמויות הבולטות ביותר בזירה הכלכלית המקומית, והעיתונות הבריטית כינתה אותו "אחד מנסיכי הסוחרים של המושבה".
בשנות ה-70 של המאה ה-19 היה בליליוס יושב הראש של בע"מ.
הוא היה יושב ראש תאגיד הבנקאות של הונג קונג ושנחאי מ-1876 עד 1882, מונה למועצה המחוקקת של הונג קונג ב-1881 וכיהן כ של המועצה מ-1892 עד 1900.
בליליוס ביקש לקשור קשרים עם ראש ממשלת בריטניה דאז, בנג'מין דיזראלי.
לצורך כך הציע לתרום פסל שיש וברונזה של דיזראלי, אך ראש הממשלה דחה את ההצעה.
למרות זאת, בליליוס בנה את ביקונספילד ארקייד בהונג קונג, הנקרא על שם תוארו של דיזראלי — לורד ביקונספילד.
במשך שנים רבות שלח בליליוס מדי שנה זר פרחים שהונח על פסלו של דיזראלי בכיכר הפרלמנט בלונדון, כמחווה של הוקרה אישית.
בליליוס קנה לעצמו מוניטין כפילנתרופ.
בשנים 1887 ו-1888 העניק שתי מלגות שנתיות בשווי 60 דולר, לסטודנטים של מכללת הונג קונג לרפואה סינית.
מאוחר יותר ב-1888 היה בליליוס דירקטור ב.
באוגוסט 1889 תרם 25,000 דולר להקמת בית ספר ממשלתי לבנות שנקרא בהמשך על שמו.
בליליוס נפטר בלונדון ב-11 בנובמבר 1905 ונקבר בבית הקברות היהודי בגולדרס גרין.
עם מותו הוא הוריש 250,000 לירות שטרלינג להקמת מכללה חינם לילדים יהודים בכלכותה - יוזמה שלא התממשה במלואה, אך שיקפה את תחושת המחויבות שלו לעמו ולמורשתו.
דמותו הפכה לדמות ספרותית בספר The House of Wives.
עם זאת, הסיפור בספר זה מסופר בחופשיות רבה ואינו מהווה מקור היסטורי מדויק.
יצחק רפאל בליליוס, אחיו, שנולד גם הוא בכלכותה, התיישב בסינגפור, והצליח בעסקיו.
בליליוס ליין, בליליוס טראס ודרך בליליוס בסינגפור נקראים על שמו.
בנו הבכור של עמנואל, דייוויד בליליוס, מת במגפה של 1898. בן נוסף, רפאל עמנואל, היה עורך דין באנגליה ולא הותיר אחריו שושלת צאצאים ידועה.
במוזיקה, עַמְעַם (או סורדינה) הוא סוג של משקיט שאפשר לחבר לכלי נגינה במטרה לשנות את חוזק וגוון הצליל.
ניתן לחבר עמעם בעיקר לחצוצרה ולטרומבון אך ישנם עמעמים מיוחדים גם לכלי מתכת אחרים.
ישנם מספר סוגי עמעמים לכלי מתכת:
עמעם ישר - הנפוץ ביותר.
מתאים בעיקר לנגינת סולו כיוון שהוא לא מנמיך את הצליל בצורה דרסטית.
כמו כן יש נגנים שמכסים את הפעמון של כלי הנשיפה שלהם עם ידם כדי להשקיט את הצליל בדומה לעמעם הישר.
עמעם ספל - נראה כמו העמעם הישר רק עם רצועת ברזל מחוברת בקצה.
מחליש את כלי הנגינה מעט יותר מהעמעם הישר.
עמעם הרמוני - בדיוק כמו עמעם הספל, רק שבעמעם זה ניתן להזיז את רצועת הברזל או להוריד אותה באופן מלא.
כך שעמעם זה יכול להפוך מעמעם ספל לעמעם ישר או ביניהם.
עמעם "ווא-ווא" - עשוי בדרך כלל ממתכת.
מחליש את כלי הנגינה מעט ונותן צליל שונה משאר העמעמים.
בקצה העמעם ישנו חור, אותו הנגן יכול לכסות עם היד או להשאיר אותו פתוח.
משחק זה נותן מעבר צלילים מעניין, אשר שימושי בעיקר בג'אז וסווינג.
עמעם לכלי נשיפה מעץ אינו נפוץ כיום.
קיימים כיום עמעמים לאבוב וקלרינט שנבנו במאה ה-18.
את העמעם של כלי הקשת (סוֹרְדִינוֹ – sordino, מאיטלקית: sordo, כינוי לאדם חירש) מרכיבים על הגשר או קרוב לשבלול (הקצה השני של המיתר).
העמעם בכלי הקשת, כמו בכלי נגינה אחרים לא משתיק את הנגינה; הוא משפיע על המיתרים על ידי הגבלת הרטט, על ידי "קיצור" המיתר (על פי המיקום) ובכך משפיע על גובה הצליל.
כמו כן הוא מקטין את עוצמת הקול של הכלי.
ההנחיה המורה על שימוש בעמעם היא con sordino ("עם עמעם", באיטלקית) מעל החמשה, וההנחיה לביטול היא senza sordino ("ללא עמעם", באיטלקית) מעל החמשה.
בכלי הקשת, העמעם יכול להיות בעל שלוש בליטות ולהשפיע על שני מיתרים, או בעל חמש בליטות , ולהשפיע על כל ארבעת המיתרים.
העמעם הנפוץ ביותר הוא חצי עיגול (או קשת) עם בליטות, עשוי גומי, בעל חמש בליטות, וצורתו מאפשרת הנחה קרוב לשבלול, ליד הגשר בצדו הפונה למפתחות הכיוון או אף מעברו השני בצד הפונה לְתֶפֶס המיתרים.
לעמעם צורות רבות ושונות, ואפשר להחליפו בהתקנים, שהם גימיקים אומנותיים, לפעמים אפילו על ידי אטבים.
כמו כן, קיימים עמעמים מתכתיים מודרניים יותר.
סוג אחר של עמעם משמש כדי להפחית את התהודה המכונה Wolf Tone.
תהודה זו נוצרת בכלי מיתר אבל בעיקר בצ'לו ובקונטרבס.
תהודה זו נוצרת כאשר תדר המיתר הרוטט ותדר תהודת גוף הכלי של כלי הנגינה פועלים זה עם זה כך, שנוצר צליל משולב חדש בין שניהם.
תהודה כזו גורמת לצליל לא נעים ולא רצוי, לדיסוננס.
עמעם מיוחד (צינורי), המוצג בתמונה (של הצ'לו), הוא צינור מתכתי ה"עוטף" את המיתר.
בתוך הצינור ישנו גליל מחורץ (כדי שיוכל "להתלבש" על המיתר) מגומי או חומר ספוגי אחר, מהודק בבורג פלסטי ומונע את ה-Wolf Tone.
עמעם מסוג זה מורכב על המיתרים סול ולה דיאז בצ'לו או דיאז בקונטרבאס.
בלי קשר לתיאור הקודם, בתמונה ניתן לראות מתחת עמעם זה, עמעם אחר מגומי סטנדרטי.
העמעם בכינור מופיע לראשונה בשנת 1636 בתיאורו של מרן מרסן.
במוזיקה קלאסית השימוש בעמעם בכלי קשת מופיע בפעם הראשונה במערכה השנייה של ארמידה שהולחנה על ידי ז'אן-בטיסט לולי (אבי האופרה הצרפתית).
השימוש בעמעם נשאר ספורדי עד המאה התשע-עשרה, כשהמלחינים הרומנטיים אימצו אותו כחלק מחיפושים אחר מקורות תזמורתיים חדשים, אשר בסופו של דבר הפכו נפוצים במאה העשרים.
בגיטרה ובכלי מיתר אחרים, לא נעשה שימוש בעמעמים: ניתן להשיג השפעות דעיכה על ידי נגיעה במיתרים בדרכים שונות בידיים.
עֵמֶק או גיא הוא אזור גאוגרפי הנמוך מסביבתו, ובדרך כלל מוקף
גודלו נע בין כמה קילומטרים רבועים למאות ואפילו אלפים של קילומטרים רבועים.
תהליכים גאוגרפיים המביאים לידי היווצרותם של עמקים:
התופעה השכיחה ביותר – היווצרות עמקים על ידי זרימת מים (כגון נהרות) על פני השטח במשך שנים רבות, דבר הגורם לסחיפת הקרקע וליצירת בקע, שבתורו יכול להפוך לעמק.
עִמקי ביקוע – לדוגמה: הבקע הסורי-אפריקני.
עמקי ביקוע הם בדרך-כלל בעלי צורת האות V, ונוצרו על ידי התרחבות קרום כדור-הארץ בעקבות פעילות טקטונית (תנודת הלוחות הטקטוניים) מתחת לפני כדור הארץ.
עמקים קרחוניים – צורתם בדרך-כלל כצורת האות U.
העמקים הקרחוניים נוצרו לפני עשרות-אלפי שנים (ככל הנראה במהלך עידן הקרח) על ידי הכוח הראשוני והסוחף העצום של הקרחונים.
ניתן למצוא הרבה עמקים קרחוניים במרכז אירופה, במדינות האַלְפִּים.
עמק גדול מכונה בִּקְעָה (ברבים: בְּקָעוֹת), ואילו עמק קטן שנוצר על ידי זרימת מים ורוחבו וגובהו אינו עולה על עשרות בודדות של מטרים, נקרא עָרוּץ.
גם לכוכבי לכת מוצקים ולירחים יש מאפייני-שטח כגון עמקים.
עמקים אלו הם לרוב עמקי ביקוע או שהם משתייכים לשתי קטגוריות עמקים שעל פי כדור הארץ לא שורדות זמן רב בשל סחיפת פני השטח על ידי הרוחות והגשמים:
שרשרת של מכתשי פגיעה (מכתשים הנוצרים מפגיעה של מטאוריט);
זרימת נהר לבה או בעקבות התכווצות נהר לבה שהתקרר
שפר היה המאמן ה-12 של נבחרת ישראל, משנת 1968 ועד 1970 ובקדנציה נוספת, בשנים 1978–1980. הוא הוביל את נבחרת ישראל להשתתפותה היחידה בגביע העולם במונדיאל 1970.
אביו, מוזס (יליד פורוהי שבמחוז איוואנו-פרנקיבסק, באותה עת בפולין, ומסוף המאה העשרים באוקראינה) והאם, הלה (ילידת דרוהוביץ', באותה עת בפולין, ומסוף המאה העשרים באוקראינה) עברו לגרמניה בעקבות עבודת האב.
משפחתו עברה בילדותו למץ בצרפת.
במקום הולדתו ובצרפת קיבל שפר חינוך יהודי.
לאחר מכן, עברו לזארבריקן בגרמניה ושם למד בבית ספר כללי.
ב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון חזרה המשפחה לצרפת וב-1936, עם כניסת הצבא הגרמני לחבל הריין חזרה המשפחה לעיירת הולדת האב בפולין.
שפר החל ללמוד בגימנסיה בדרוהוביץ', התגורר אצל דודתו לוסיה והחל לשחק כדורגל בקבוצת בית"ר דרוהוביץ'.
מפרוץ מלחמת העולם ב-1939 ועד הפלישה הגרמנית לברית המועצות ב-1941 היה אזור מגוריהם תחת שליטת ברית המועצות.
כבר ב-1939, בגיל 16 עזב שפר את משפחתו ונמלט מזרחה.
תחילה לאזור באקו שבאזרבייג'ן שם עבד שנתיים במפעל לנעליים ולאחר מכן באלמה אטה שבקזחסטן שם שיחק באופן מקצועי בקבוצת דינמו אלמה אטה.
בהיותו שם קיבל ידיעות מדודתו לוסיה כי כל משפחתו נרצחה על ידי הנאצים.
מיד בתום מלחמת העולם השנייה שב לביילבה שבפולין, שם התגוררה דודתו ששרדה את השואה לאחר שמשפחתה הוסתרה על ידי משפחה פולנית.
בביילבה שבפולין הקים שפר, שיחק ואימן קבוצת כדורגל יהודית, ZKS Bielawa.
הקבוצה הגיעה עד לליגה השנייה בפולין, אך השלטון הקומוניסטי לא ראה בעין יפה קיום קבוצה על בסיס אתני ופרק את הקבוצה.
כששפר זומן לצבא הפולני, הוא נמלט דרך צ'כוסלובקיה, אוסטריה ואיטליה ועלה לישראל בשנת 1950. הוא התקבל לעבודה בנמל חיפה כמכונאי ובמקביל, החל לשחק בהפועל חיפה באגף השמאלי ולאחר כשנה עבר להפועל כפר סבא וסייע לה לעלות לליגה הלאומית.
הוא אף הוזמן לנבחרת ישראל ב'.
קריירת המשחק שלו נמשכה עד 1957 ואז פרש עקב פציעה.
לאחר שפרש ממשחק פעיל בגיל 34, עבר שפר לאימון.
כצעד ראשון עבר ב-1958 לגרמניה והשתלם בבית הספר למאמנים בקלן בהדרכת הנס וייסוויילר .
צעד זה היה חריג בקרב המאמנים הישראלים.
לטענת עוזרו בנבחרת ישראל בשנים מאוחרות יותר, אמציה לבקוביץ', שפר העריץ את הכדורגל הגרמני ושליטתו בשפה הגרמנית הקלה עליו את הבחירה.
בנו של שפר טען כי אביו היה פרפקציוניסט והפריד בין הכדורגל ובין התלאות שסבל במלחמת העולם השנייה והעובדה שמשפחתו הושמדה על ידי הגרמנים.
שפר הצטיין בקורס ונבחר על ידי שאר התלמידים כאחד משני הבוגרים המצטיינים (השני היה המאמן ההולנדי רינוס מיכלס).
הוא אף קשר קשרים אישיים עם מנהל התוכנית, הנס וייסוויילר, שאימן את פ.צ.
קלן ומאוחר יותר התפרסם כמאמנה של מנשנגלדבאך בשנות השיא שלה.
בזמן לימודיו אימן שפר קבוצה מקומית, רנאניה וירזלן .
בזמן שהותו בגרמניה קשר שפר גם קשרים עסקיים, ומאוחר יותר הפך ליבואן של אדידס בישראל.
בשנים מאוחרות יותר היו לו קשרים עסקיים גם עם חברת פומה.
לאחר שובו לישראל ב-1959, החל שפר לאמן את הקבוצה בה שיחק בעבר: הפועל כפר סבא שהייתה לקראת סוף עונת 1958/1959 קבוצת תחתית בליגה הלאומית.
הוא החליף את אליעזר שפיגל בסיום העונה, אולם ללא הצלחה רבה ובסיום העונה ירדה הפועל כפר סבא לליגה א'.
שפר אימן את כפר סבא גם בליגה א' בעונת 1959/1960, עד המחזור ה-9, אז החליפו יאיר לויטה.
אחר כך אימן את הפועל רחובות ואת הפועל רעננה.
באוקטובר 1961 החל לאמן את בני יהודה תל אביב ששיחקה בליגה הלאומית וניצלה מירידה בעונה הקודמת.
הוא אימן אותה בעונת 1961/1962, ובתום העונה המוצלחת, בה סיימה בני יהודה במקום ה-5, עבר שפר לאמן את מכבי פתח תקווה.
הוא התפטר מתפקידו בפברואר 1963 לאחר כישלון הקבוצה.
לאחר התפטרותו החליף את ג'קי גיבונס כמאמן הפועל ירושלים.
בתחילת עונת 1963/1964 שב לאמן את בני יהודה, תפקיד אותו מילא עד אפריל 1964. עוד לפני כן, בספטמבר 1963 מונה למאמן נבחרת הנוער של ישראל.
במקביל, אימן באותן שנים גם את נבחרת חיל האוויר.
ב-1964 הפסידה נבחרת חיל האוויר במשחק הגמר ב"גביע הרמטכ"ל" 1:0 לנבחרת גייסות השריון.
בינואר 1967, לאחר ששימש במשך 3 שנים מאמן נבחרת הנוער, התמנה שפר למאמנה של מכבי נתניה במקום אוטו שלפנברג.
אולם חוסר ההצלחה של קבוצת הצמרת נמשך גם בתקופת שפר ובחודש מאי 1967 ביקש לשחררו מהתפקיד.
לאחר סיום תפקידו כמאמן הנבחרת הלאומית ב-1970 חזר שפר לאמן בליגה הישראלית.
בעונת 1972/1973 החל לאמן את בית"ר ירושלים שהעפילה לליגה הלאומית.
אולם בפברואר 1973 פוטר והוחלף על ידי סמואל רזניק, על רקע אי הצלחת הקבוצה ועל רקע חיכוכים בלתי פוסקים עם השחקנים.
עם מינויו כמאמן נבחרת הנוער, משימתו הראשונה הייתה הכנת הנבחרת לטורניר אליפות אסיה לנוער שנערך באפריל 1964 בסייגון שבדרום וייטנאם.
שפר השתית את נבחרתו על כוכבי נבחרות חילות צה"ל שאותם הכיר מעת שאימן את נבחרת חיל האוויר.
עם שחקני נבחרת הנוער נמנו מספר כדורגלנים שהמשיכו בשנים לאחר מכן להוות את שלד הנבחרת הלאומית, כמו: יצחק ויסוקר, דוד פרימו, צבי רוזן ומרדכי שפיגלר.
ישראל העפילה לגמר הטורניר לאחר שגברה על תאילנד 0:4, על קוריאה הדרומית 0:4, ועל יפן 0:2. בגמר התמודדה מול נבחרתה החזקה של בורמה והמשחק הסתיים בתיקו 0:0. בסיום המשחק נפסק ששתי הנבחרות יחזיקו בגביע במשותף.
לאחר שנה, שבה נבחרת הנוער של ישראל להתמודד על גביע אסיה לנוער בטורניר שהתקיים בטוקיו שביפן.
רק צבי רוזן ויצחק אנגלנדר נותרו מהסגל של סייגון 1964. בסגל 1965 בלטו כדורגלנים נוספים שהמשיכו לאחר מכן לככב בנבחרת הבוגרת, כמו: ישעיהו שווגר, מנחם בלו, שמואל רוזנטל וגיורא שפיגל.
ישראל גברה על דרום וייטנאם 1:5, על הפיליפינים 1:8, על הונג קונג 1:3 ועל יפן 1:2. בחצי הגמר הביסה ישראל את מלזיה 0:9 (משה רומנו הבקיע 4 שערים במשחק).
במשחק הגמר, שוב מול נבחרת בורמה, ניצחה ישראל 0:5 (שלושער של רומנו) וזכתה בגביע אסיה לנוער.
כשסיכם את מסע הנבחרת, שיבח עיתונאי "מעריב", ישעיהו פורת, את ההכנה הממושכת המקצועית והיסודית של הנבחרת.
הוא טען כי התנהגותו של שפר לשחקנים הצעירים נראית לעיתים כחסרת סבלנות וחסרת רחמים, אך גישה בלתי מתפשרת זו היא שהביאה את הנבחרת לחוסר שאננות ולאי-זלזול ביריבים, ללכידות ולרוח לחימה שהביאו את התוצאות.
הוא מציין כי בשנתיים וחצי שחלפו לא נוצחה נבחרות הנוער שבהדרכתו של שפר בשום מפגש בינלאומי.
ב-1966 נערך הטורניר במנילה שבהפיליפינים.
בסגל נבחרת הנוער נכללו חלק גדול מכוכבי טוקיו כגון: בלו, רוזנטל, שפיגל, אנגלנדר ורומנו.
שייע פייגנבוים שנמנה עם הסגל תופקד באותן שנים כמגן.
הנבחרת פתחה את משחקיה בתיקו 0:0 מול קוריאה הדרומית.
במשחק השני, מול הונג קונג, ניצחה ישראל 1:6 (רומנו כבש שלושער).
ברבע הגמר ניצחה ישראל את הודו 0:4 ובחצי הגמר הביסה ישראל את פורמוזה 0:5 (רומנו כבש שלושער נוסף).
בגמר התמודדה ישראל מול יריבתה המושבעת באותן שנים - בורמה.
המשחק הסתיים בתיקו 1:1 וכפי שנקבע שנתיים לפני כן בסייגון, הוחלט כי כל נבחרת תחזיק בגביע במשך חצי שנה.
בשנים בהן אימן שפר את נבחרת הנוער שימש אמציה לבקוביץ' כעוזרו.
לאחר שמונה שפר למאמן הנבחרת הבוגרת הפך לבקוביץ' למאמן נבחרת הנוער, אולם בטורניר אליפות אסיה ב-1971 החליפו שפר והנבחרת זכתה בגביע אסיה.
בהמשך שנות ה-70 מילא שפר לסירוגין את תפקיד מאמן נבחרת הנוער, לא תמיד בהצלחה רבה.
באפריל 1968 החליף שפר את מילובן צ'יריץ' בתפקיד מאמן הנבחרת הישראלית.
משחקה הראשון של ישראל בהדרכתו היה באצטדיון בלומפילד, בספטמבר 1968, כנגד נבחרת צפון אירלנד (המשחק נסתיים בניצחון האורחים 3:2).
בהדרכת שפר, הופיעה נבחרת ישראל בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת מקסיקו בשנת 1968. נבחרת ישראל הצליחה להעפיל לשלב רבע הגמר, שם התמודדה מול נבחרתה החזקה של בולגריה.
המשחק לא הוכרע גם לאחר הארכה ובהטלת מטבע שנערכה זכתה בולגריה והעפילה לשלב חצי הגמר.
לאחר שגברה במוקדמות על נבחרות ניו זילנד ואוסטרליה הצליחה נבחרת ישראל להעפיל בפעם היחידה בתולדותיה לטורניר הגמר של גביע העולם בכדורגל, מונדיאל 1970 שנערך במקסיקו.
אף על פי שנבחרת ישראל נשרה כבר בשלב הבתים ולא העפילה לרבע הגמר, נחשב הטורניר הצלחה מבחינתה לאחר שסיימה בתיקו עם שוודיה ועם איטליה, שסיימה את הטורניר במקום השני לאחר שנוצחה במשחק הגמר.
משחקו האחרון עם הנבחרת בקדנציה הראשונה שלו כמאמנה היה המשחק מול איטליה בגביע העולם ב-1970 (המשחק נסתיים בתיקו 0:0).
מספר חודשים לאחר הטורניר (באפריל 1971), הוא הוחלף על ידי המאמן אדמונד שמילוביץ'.
ביוני 1977 נבחר שפר שנית לתפקיד מאמן הנבחרת הלאומית.
הוא נכשל במשימתו העיקרית - העפלת הנבחרת לטורניר האולימפי במוסקבה 1980 וסיים את תפקידו כמאמן הלאומי.
היו שהאשימו את שפר בכך שהקדיש זמן רב מדי לעסקיו הפרטיים.
בסוף 1979 הוחלף שפר על ידי המאמן האנגלי ג'ק מנסל.
בסך הכול הדריך את הנבחרת ב-24 משחקים בין-ארציים.
שפר היה ידוע בדרישתו הקפדנית למשמעת מחניכיו, דבר אשר הביא לא פעם להתמרמרות מצד השחקנים והיה אחת מהסיבות לסיום תפקידו כמאמן הנבחרת למרות ההישגים, שהיו חסרי תקדים בכדורגל הישראלי.
כמו כן, הוא דרש משחקניו רמה גבוהה של כושר גופני.
לשם כך מינה את סא"ל עמוס בר חמא, קצין הכושר הקרבי של צה"ל, כמאמן מיוחד לכושר גופני, דבר אשר היווה חידוש בכדורגל הישראלי באותה עת.
שפר היה הראשון בישראל שערך אימונים עם שעון עצר, מדידת יכולת ההתאוששות השחקנים וכוח מתפרץ.
שפר דרש כי לקראת הגביע העולמי, יערכו השחקנים שנה שלמה מחנות אימונים.
את האימונים ערכו במכון וינגייט ובשפיים.
שפר הבין, כי עליו לקחת את השחקנים למקומות הגבוהים בעולם כדי שאלו יתרגלו לנשום אוויר דליל, כדי שבזמן האמת יוכלו לתפקד במונדיאל 1970. תחילה נסעו לקלן אשר בגרמניה, לאחר מכן לאדיס אבבה באתיופיה בגובה של 2,600 מטר, המשיכו לאלאמוסה במדינת קולורדו בארצות הברית בגובה של 2,500 מטרים, ובטולוקה שבמקסיקו.
כמו כן, עברו השחקנים בדרך את: סטוקהולם, מנשנגלדבך, סידני, הונג קונג, ניו יורק ודנוור ושיחקו משחקים רבים, רובם לא רשמיים.
שפר היה נוהג לבדוק את דופק השחקנים ומדרג אותם, כאשר שיאן הכושר היה מרדכי שפיגלר, עם 39 פעימות לדקה ואחריו יוחנן וולך, עם 42 פעימות לדקה.
כמו כן, הייתה הקפדה מסיבית על תזונה, ושפר, אשר הביא מאזניים לכל מקום אשר הלך, היה בודק מדי מספר ימים את משקלם של השחקנים.
הסיבה לשחררו הייתה יחסיו הגרועים עם חלק ממנהלי ההתאחדות לכדורגל ויחסו אל שחקני הנבחרת שכלל גערות קשות ועלבונות.
בהקשר זה, סיפר שפר למקורביו, כי הכדורגל השתנה עד היסוד, ו"השחקן נהיה יותר מפונק, וכבר לא מוכן לעבוד כל כך קשה".
הוא הוסיף כי אותה נבחרת ייחודית שעמדה לרשותו ב-1970, ששחקניה היו מוכנים לערוך שלושה אימונים ביום בכל מזג אוויר, וערכה את מחנה האימונים שלה קרוב לשנה במקביל למשחקי הליגה, כדי לייצג את המדינה בכבוד, היא לא הנבחרת שעומדת לרשותו היום, וכך לא ניתן להגיע לגביע העולמי.
שפר היה ידוע בקשריו הטובים עם מאמנים אירופאים ובמיוחד היה מקורב להנס וייסווילר, מאמנה של קבוצת הפאר הגרמנית בורוסיה מנשנגלדבך.
קשרים אלו סייעו גם למעבר כדורגלן הנבחרת, שמואל רוזנטל, לקבוצה הגרמנית - ההחתמה הראשונה של כדורגלן ישראלי בקבוצה מקצוענית באירופה.
ב-2010 זכה לתואר יקיר העיר רמת השרון, בה התגורר למעלה מ-30 שנה.
בראיון שנערך עמו (יחד עם המאמן משה וארון) לאחר משחקי הגביע העולמי ב-1966, אפיין עצמו שפר כמי שמגיע מן ""האסכולה הגרמנית" הבנויה על היסודות הטובים של הכדורגל האנגלי, עם תוספת של משחק הצוות ההונגרי.
אסכולה זו מבוססת על משמעת ברזל, כושר גופני מצוין ומשחק צוות.
בהמשך אותו ראיון העלה שפר את מסקנותיו מטורניר הגביע העולמי.
לטענתו, שיטת הצבת השחקנים אינה קובעת עוד.
השחקן הפך לשחקן כלבו שצריך לדעת לבצע את כל התפקידים.
מאפיין זה מגביר את חשיבות הקבוצה.
אין קבוצה שיכולה להתבסס על כוכב אחד או שניים.
גדלה השפעת הפיזיות והכושר הגופני במשחק שעבר אף לאופי ברוטלי.
על רקע זה ראה שפר את ירידת כוחן של הנבחרות מדרום אמריקה וסבור היה שהכדורגל הישראלי צריך ללכת לכיוון זה עם רצונו להשתלב בכדורגל העולמי ברמה הגבוהה.
שפר ראה באותה עת, את נבחרת צפון קוריאה (שעלתה לרבע הגמר בטורניר הגביע העולמי ב-1966) כדוגמה לנבחרת ממדינה קטנה שהשתיתה את משחקה על עבודה קשה ומשמעת ברזל וסבור היה שיש ללמוד ממנה וליישם עקרונות אלו גם בישראל.
בתפקידו האחרון שימש כקצין חי"ר וצנחנים ראשי.
שקד נולד בירושלים, לטובה וצבי מנדלברוד.
בעת שירותו הצבאי עברת את שמו ממנדלברוד (לחם שקדים) לשקד.
הוא למד בגימנסיה העברית רחביה.
התגייס לפלמ"ח ב-1947 ושירת בגדוד החמישי של חטיבת הראל.
לאחר מלחמת העצמאות יצא לקורס קצינים, ושירת בקבע זמן מה.
בשנת 1952 השתחרר מצה"ל ולמד באוניברסיטה העברית בירושלים.
במהרה חזר לצבא ופיקד על פלוגה בחטיבת גבעתי.
לאחר שסיים את תפקיד המ"פ ביקש לעבור לצנחנים אך שוכנע בידי חיים בר-לב שהמשימה בגבעתי קשה יותר והתמנה לסמג"ד.
בשנת 1955 זכה בעיטור המופת על חלקו ב"מבצע ירקון", מבצע בדיקת צירי התעבורה בסיני שקדם למלחמת סיני.
על מבצע נועז זה נכתב הספר "שישה בעורף האויב".
עם פירוק חטיבה 5 הסדירה עבר להיות קצין אג"ם בחטיבת הצנחנים, תפקיד בו שירת במלחמת סיני.
בשנים 1960 עד 1961 שימש כמפקד גדוד 890 ואחר כך כמפקד גדוד הנח"ל המוצנח וקצין אג"ם בפיקוד הצפון.
באפריל 1967 נתמנה למפקד חטיבה מרחבית 3, שמנתה 4 גדודי חי"ר והחזיקה בקו הגבול הסורי מצפון הכנרת ועד מטולה ובגבול עם לבנון.
במלחמת ששת הימים החטיבה בפיקודו הבקיעה את המערך הסורי במרכז רמת הגולן, ולצורך המשימה צורפו אליה גדוד 17 מחטיבת גולני, גדוד צנחנים מחטיבה 80 ושתי פלוגות טנקי סופר שרמן.
לאחר המלחמה פיקד על חטיבת כרמלי וב-1969 נפצע באורח קשה במהלך היתקלות עם מחבלים.
באוגוסט 1972 מונה לקצין חי"ר וצנחנים ראשי ופיקד, מעמדת פיקוד בספינה ששהתה בים, על המבצעים ברדס 54-55 ואביב נעורים.
במלחמת יום הכיפורים יזם ותכנן פעולות מיוחדות בעורף סוריה ובעומק מצרים, ובהן מבצע כותונת ומבצע דוידקה בפיקוד שאול מופז.
שקד אמור היה להתמנות במהלך שנת 1974–1975 לאלוף פיקוד הצפון (כך תכנן הרמטכ"ל דוד אלעזר), אך לאחר מלחמת יום הכיפורים ועם כניסתו של מרדכי גור לתפקיד הרמטכ"ל הוצע לו למלא תפקיד נוסף בדרגת תת-אלוף, פיקוד על המכללה לפו"ם.
שקד סירב לתפקיד, ובספטמבר 1974 סיים את שירותו כקצין חי"ר וצנחנים ראשי והחל לפקד על כוחות שריון רבים כתפקיד זמני.
עם כניסתו לתפקיד לקה בשטף דם מוחי, אושפז בבית החולים לתקופה ממושכת והחליט בשנת 1974 לפרוש מן השירות בצה"ל.
שקד היה בעל תואר שני בהיסטוריה, ולאחר שחרורו מצה"ל הקים עם שמואל גונן חברה למכירת ציוד ביטחוני ישראלי..
בהמשך שימש כסמנכ"ל שיווק בחברת "מגל מערכות בטחון".
בשנת 2004 פרש לגמלאות, ומאז הרצה בארצות הברית בתחומי ביטחון שונים.
משנת 2006 לקח חלק בלימוד פרטני של ילדים בעלי קשיי למידה, כחלק מהכנתם לבחינות בגרות באזרחות.
במקביל היה חבר גם במועצה לשלום וביטחון ושותף להנהלה המורחבת של המועצה.
שקד היה אב לחמישה, והתגורר בהרצליה.
עמעום עולמי הוא הירידה ההדרגתית בכמות הקרינה המגיעה לפני השטח של כדור הארץ.
הירידה נצפית מאז תחילת המדידות השיטתיות בתחילת שנות החמישים של המאה ה-20. הירידה משתנה על פי המיקום הגאוגרפי, אבל הממוצע העולמי עומד על כ-4% של הפחתה בשלושת העשורים שבין 1960 ל-1990. מגמה זו התהפכה בעשור האחרון.
העמעום העולמי גורם להתקררות, ולכן ממתן את ההתחממות העולמית, אולם דבר זה גם עשוי למסך את העוצמה האמיתית שבה תורמים גזי חממה להתחממות העולמית.
ייתכן גם כי העמעום העולמי משפיע על דפוסי ירידת הגשמים, בעיקר באזורים הטרופיים, דבר התורם לבצורות ולשיטפונות.
השערה נפוצה היא שהעמעום העולמי נגרם כתוצאה מנוכחות מוגברת של חלקיקי אירוסול באטמוספירה.
חלקיקי אירוסול וחלקיקי זיהום אחרים סופגים את אנרגיית השמש ומתנהגים כמו מראות המחזירות את אור השמש חזרה לחלל החיצון.
החלקיקים יכולים גם להפוך לגרעיני התעבות עבור טיפות עננים.
זיהום מוגבר, הגורם ליותר חלקיקים, יוצר עננים המורכבים מכמות גדולה יותר של טיפות קטנות יותר, דבר שמוביל לכך שעננים אלו מתפקדים כמחזירי אור טובים יותר, ולכן מחזירים יותר אור שמש חזרה לחלל.
עננים מונעים מעבר חום שמגיע מהשמש וגם חום שנפלט מכדור הארץ.
ההשפעות שלהם מורכבות ומשתנות על פי זמן, מיקום וגובה.
במשך היום עצירת החום מהשמש היא המשמעותית יותר, דבר הגורם להשפעה מקררת.
לעומת זאת, בלילה קרינת החום החוזרת מהעננים אל פני הקרקע מאיטה את בריחת החום מפני כדור הארץ.
ההשפעה (של 2%–3%) נובעת משינויים בתוך האטמוספירה של כדור הארץ.
עוצמת השינוי בקרינה הסולארית בשכבות הגבוהות של האטמוספירה השתנתה בעוצמה קטנה בהרבה.
ההשפעה משתנה באופן משמעותי במקומות שונים בפלנטה, כאשר ההפחתות החזקות ביותר נמצאו בחצי הצפוני של כדור הארץ, בקווי הרוחב האמצעיים.
דיווחים מוקדמים על "עמעום עולמי" עוררו עניין מועט, אולי מכיוון שהמונח עצמו טרם נטבע.
נראה שהדיווחים המוקדמים ביותר הם מאת מ.
בודיקו "ההשפעות של תנודות בקרינת השמש על אקלים כדור הארץ", משנת 1969, שנתפרסמו בטלוס.
גרי סטנהיל, שחקר את הירידות ברחבי העולם במאמרים רבים , הוא שטבע את המונח "עמעום".
מחקרים בלתי תלויים בישראל ובהולנד, בסוף שנות-80, הצביעו על צמצום ניכר בכמות אור השמש, למרות עדויות נרחבות לכך שהאקלים מתחמם .
קצב העמעום שונה במקומות שונים בעולם, אבל הוא מוערך בכ-2%–3% לעשור, וייתכן שהמגמה התהפכה בתחילת שנות ה-90. קשה לבצע מדידות מדויקות בגלל הקושי לבצע כיול מדויק של ציוד המדידה, ובגלל הבעיה של כיסוי המרחב.
אך ההשפעה קיימת כמעט בוודאות.
כאמור, ההשפעה משתנה במקומות שונים בפלנטה, אבל ההערכות לגבי הערכים של ממוצעים עולמיים הן:
במחקר שפורסם בינואר 2019 בכתב העת Science בהובלת החוקר הישראלי פרופסור דניאל רוזנפלד מהאוניברסיטה העברית עולה כי האירוסולים מקררים את האטמוספירה בשיעור כפול לעומת הערכות קודמות.
למחקר עשויות להיות השלכות על הערכת מידת ההתחממות שיגרמו שינויי האקלים במהלך המאה הקרובה.
בסוף שנות ה-90 נערך פרויקט בינלאומי של מדידות באוקיינוס ההודי בשם פרויקט אינדואקס (INDOEX).
הפרויקט, שבו השתתפו עשרות מדענים ושבראשו עמד ורבהדרן רמתהן, כלל אלפי מדידות מסוגים שונים, ארך ארבע שנים, ועלה 25 מיליון דולר.
הוא נועד לבדוק כיצד משפיעים המזהמים המאקרוסקופיים שהוסעו דרומה מהודו על עמעום השמש באיים המלדיביים.
השוואה בין אזור האיים הצפוניים לאזור האיים הדרומיים הראתה שהזיהום מהודו גרם להיווצרות שכבת עננים בעובי שלושה קילומטרים.
דבר זה הוביל לעמעום של כ-10% מאור השמש שהגיע לפני השטח באזור מתחת לענן – הפחתה גדולה בהרבה ממה שהמדענים שיערו.
המודלים של רמהתן לדוגמה, חזו עמעום של כחצי אחוז עד אחוז לכל היותר.
הפרויקט הראה באופן מפורט כיצד תערובת של סולפות, פיח, ומזהמים אחרים חוסמת באופן ישיר את השמש, וחשוב מכך, גורמת ליצירת עננים המתפקדים כמחזירי אור שמש לחלל.
כמה מדעני אקלים העלו תאוריות לפיהן פסי התעבות של מטוסים קשורים לעמעום העולמי, אבל ההשפעה המתמשכת של תעבורה אווירית לפני כן פירושה שלא ניתן לבדוק דבר זה.
הקרקוע המוחלט כמעט של תעבורה אווירית אזרחית בשלושת הימים לאחר הפיגוע של 11 בספטמבר, העניק הזדמנות נדירה שבה ניתן לצפות באקלים של ארצות הברית ללא ההשפעה של פסי התעבות.