tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:17.52 דקות, המנצח במשחה זה היה דארני שקבע שיא עולם חדש של 4:12.36 דקות.
יוז'ף מונק (בהונגרית: Munk József; בודפשט, 30 בנובמבר 1890 – לא ידוע) היה שחיין יהודי-הונגרי, בעל מדליית כסף אולימפית.
באולימפיאדת לונדון (1908) זכה מונק במדליית כסף במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם זולטאן הלמיי, אימרה זכר ובלה לאש-טורש בתוצאה של 10:59.0 דקות, אחרי בריטניה שקבעה שיא עולם חדש של 10:55.6 דקות ולפני ארצות הברית (11:02.8 דקות).
נוסף לכך הוא השתתף במשחה ל-100 מטר חופשי וסיים במקום רביעי במקצה שלו בשלב המוקדמות ולא עלה לשלב הבא.
יוֹז'ף מַארְקוֹש (במקור מרקשטיין, היה מוכר בשם הבמה "אַלְפוֹנְזוֹ", בהונגרית: Markos József; בודפשט, 28 בפברואר 1912 – בודפשט, 31 במאי 1987) היה אמן יהודי-הונגרי, שחקן, הומוריסט.
אמן הפרודיה, שאהב להשתמש באלמנטים של פנטומימה.
הוא פיתח את הופעותיו על הבמה עד לפרט הקטן ביותר.
אביו היה ברטלן מרקשטיין ואמו יוליה שטרן.
בנו הבכור הוא השחקן - קומיקאי הידוע ג'רג' מארקוש, הומוריסטן, הופיע יחד עם אביו כמה פעמים.
בנו הצעיר, אישטוואן מארקוש, גר בקנדה מתחילת שנות ה-90 של המאה הקודמת, למד באוניברסיטה באוטווה ומונטריאל ומאז 2001 מלמד גם בהונגריה ומשמש כמתורגמן מאנגלית ומצרפתית.
כבר כנער היה בעל כוח פיזי רב, אביו היה סוחר עופות יהודי, ובבעלותו היו גם שלושה בתי קפה/מסעדה.
בבית הספר היה תלמיד גרוע.
בגיל 17 סולק מבית הספר לאחר סכסוך קשה עם אחד המורים שלו.
סילוקו מבית הספר עורר את טינת אביו ששלח את הנער הסורר לחבר בשטרסבורג, אבל הוא נסע לבסוף לפריז, שם שהה שמונה חודשים ועבד כמכונאי רכב במפעל המכוניות רנו.
הוא לא אהב את העיסוק הזה וחזר הביתה והפך לארטיסט בלהקה שפעלה בלונה פארק בבודפשט.
עם להקה זו יצא לבולגריה והגיע לסופיה.
שם הוצג כ"שור הבלתי מנוצח של הורטובאדי" (ערבת הדשא הטבעית הגדולה ביותר באירופה).
הוא ניצח במספר קרבות היאבקות ברחבי בולגריה עד שנוצח על ידי יריב טורקי.
לאחר חזרתו לבודפשט שיחק במועדונים אחדים.
חייו הסוערים הובילו אותו בשנת 1935 למצרים לסודאן, ללבנון, לסוריה ולטורקיה - בהם הופיע במועדונים שונים.
ב־1937 וב־1938 הגיע לקולנוע האיטלקי, שם שיחק עם מרסל מרסו ועם לואי ארמסטרונג הצעיר וכך הגיע גם לאולימפיה בפריז.
במסעותיו רכש ידיעת מספר שפות: גרמנית, איטלקית, צרפתית, רוסית וערבית.
כיהודי, גויס בתחילת 1944 ל"שרות עבודה", אך נמלט והתחבא עד סוף מלחמת העולם השנייה.
בשנים לאחר המלחמה שיחק על במות שונות ובעשרות סרטים ובפרסומות, עד יום מותו כמעט בשנת 1987.
יוז'ף קיש (במקור קליין, בהונגרית: Kiss József, מזצ'אט, 30 בנובמבר 1843 – בודפשט, 31 בדצמבר 1921) היה משורר, עורך כתבי עת יהודי-הונגרי, חבר אגודת פטפי.
אביו של יוז'ף קיש, אישטוואן קליין, היה יהודי עני בעל חנות בכפר מזצ'אט.
אמו הייתה בתו של מורה לחזנות יהודי ליטאי שנמלט להונגריה מהפוגרומים בליטא.
בשנת 1850 המשפחה עברה לשירקובצה , שם פעל אביו כחוכר זכויות לגביית מיסים וכדומה מטעם ועבור המלך.
בנו יוז'ף, עשה שם את צעדיו הראשונים בהכרת הספרות.
הוריו ייעדו אותו לרב ושלחו אותו ללמוד במישקולץ, אך הוא ברח לווינה בגיל 13 (1856).
לאחר שחזר לביתו למד תחילה בגימנסיה ברימבסקה סובוטה ואחר כך במכללה הרפורמית בדברצן.
הוא הפסיק את לימודיו בשנת 1862 ובמשך חמש שנים (1862 - 1867) היה מורה נודד בערי המישור ההונגרי הגדול.
בשנת 1867, כאשר הוכרזה על אמנציפציה ליהודים, נסע לפשט כדי לפרסם את שיריו.
הוא עבד כמגיה בבית הדפוס דויטש, וערך את המגזין "העולם בתמונות" שפורסם בין השנים 1870–1873 בהוצאת בית הדפוס.
הוא התחתן ב-28 באפריל 1873 עם קרובת משפחה.
בשנת 1874 חלה קשות וכתב את הרומן הראשון שלו "מסתרי בודפשט" במיטת חוליו.
הצלחתו הראשונה הייתה עם הבלדה "יהודית שמעון" בשנת 1875. הבלדה שהגיע לידיו של פרנץ טולדי, מבקר ספרות והיסטוריון של הספרות וטולדי הציג אותה בכינוס של אגודת קישפלודי (אגודה ספרותית).
(בשנת 1915 הופק סרט קולנוע על בסיס הבלדה.) השיר ושמו של המשורר נודעו במהרה ברחבי המדינה ויצירותיו בהמשך זכו להתעניינות רבה מאותו הזמן.
משנת 1876 במשך שש שנים היה קיש הנוטריון של הקהילה היהודית של טימישוארה.
משנת 1882 התגורר בבודפשט ועבד כפקיד בחברת הביטוח ההונגרית-צרפתית.
בינתיים, תהילת שירתו גדלה, במיוחד כמשורר בלדות (העלמה אגוטה וכו'), אף על פי שהכרך הראשון של שיריו הוליד מחלוקת עזה בין ינו ראקושי לבין העיתון "סקירת בודפשט", שביקר ביקורת חריפה את היצירה הפואטית של קיש.
שיריו תורגמו לגרמנית ולוינסקי קרא אותם בפומבי בבודפשט ובמקומות אחרים.
לאחר המעבר של קיש לבירה, הקהילה היהודית של פשט הזמינה אצלו מזמורי בית כנסת בשפה ההונגרית וקיש עיבד את רעיונות ספר תהילים העתיק למסגרת מודרנית בתוספת הרבה תפיסות אישיות.
לאחר הערות דוגמטיות על השירים (לדעתו של קיש) מצד פרנסי הקהילה הוא לא ביצע את השינויים שרצו, אלא ויתר על שכר הטרחה, השלים את יצירתו כספר שירים ופרסם אותה בעצמו בשם "חגים".
כאשר חברת הביטוח ההונגרית-צרפתית פשטה את הרגל בשנת 1889, קיש נותר שוב ללא עבודה.
משנת 1890 היה העורך המייסד של המגזין הספרותי ה"שבוע", שהיה מבשר המגזין הספרותי החשוב "מערב" במאה ה-20. זו הייתה תחילת ההיסטוריה של הספרות ההונגרית המודרנית.
הוא נבחר כחבר באגודת פטפי בשנת 1877, ובאגודת קישפלודי בשנת 1914. בתחילת הקריירה שלו כתב בלדות.
אלה היו מרשימות בשל הנושאים שלהם.
הן תיארו את חיי יהדות הכפר בהונגריה.
בהמשך הוא עזב את הז'אנר, ובעיותיו של האדם המודרני הפכו לנושא חדש של שיריו.
שירו המפורסם ביותר נכתב בהשפעת המהפכה הרוסית ב-1905. קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני בבודפשט.
יוז'ף רוואי (בהונגרית: Révai József ובשמו הקודם יוז'ף לֶדֶרֶר, בודפשט, 12 באוקטובר 1898 – בלטונאליגה, 4 באוגוסט 1959) היה פוליטיקאי קומוניסטי, יהודי-הונגרי, סופר, הפוליטיקאי לקביעת הקו התרבותי והאידאולוג של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית בעידן ראש הממשלה וראש המפלגה מתיאש ראקושי.
רוואי היה חבר הרביעייה המוסקבאית (הכל יכולה) ששלטה וניהלה למעשה את הונגריה בין השנים 1945–1956. ראקושי היה הראש והראשון ברביעייה, שלמעשה היה לה גם חבר חמישי מעט סמוי.
כולם היו יהודים ולפי סדר חשיבות וכוח שמותיהם היו: מתיאש ראקושי (מתתיהו רוזנפלד), ארנה גרה (ארנה זינגר), מיהאי פרקש (הרמן לוי), יוז'ף רוואי (יוז'ף לדרר), גאבור פטר (בנימין אייזנברג).
אחיו הצעיר היה דז'ה רוואי צלם העיתונות המפורסם בשל תמונותיו ממלחמת האזרחים בספרד.
רוואי בא ממשפחה יהודית זעיר בורגנית.
אביו היה יצחק לדרר, סוחר זכוכית וחרסינה יליד העיר צרבנקה (היום צפון סרביה אז האימפריה האוסטרו-הונגרית), אמו לַאוּרָה סידוורס הייתה מורה ילידת וינה, ואחיו דז'ה רוואי היה צלם.
הוא למד באקדמיה למסחר בבודפשט ועבד כפקיד ב-PMKB ("הבנק המסחרי ההונגרי של פשט").
הבנק הזה היה למעשה הבנק המודרני הראשון בהונגריה במונחים של הבנקאות המודרנית.
אחרי תקופה קצרה המשיך את לימודיו בווינה ובברלין.
כסטודנט הצטרף לתנועה האנטי-מלחמתית והשתתף בעבודתם של "חוג גלילאו" וה"סוציאליסטים המהפכניים".
הוא הפך לחבר המייסד של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית בסתיו 1918. בהשפעת בלה קון, מנהיג הרפובליקה, פרסם רוואי עבודות תאורטיות בחודשי שלטונה של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, תוך ניתוח הבעיות של שלטון הפועלים והדיקטטורה.
הוא היה בתקופה זו חבר ב"וועד הפועלים והצבא המרכזי בבודפשט".
לאחר דיכוי הרפובליקה הסובייטית ההונגרית עזב רוואי את הונגריה.
בגלות בווינה הצטרף ביחד עם ג'ורג' לוקאץ' לקבוצה ברשות ינה לנדלר, יהודי אף הוא שכיהן כשר בממשלת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בשנת 1919. רוואי נשאר פעיל בעיתונות של המפלגה: בשנת 1920 בשבועון "פרולטר", בשנת 1921 ב"חדשות האדומות של וינה", ובשנת 1925 ב"מרץ החדש".
בזכות פעילותו זו הוא השתתף בקונגרס הראשון של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית כחבר מזכירות הקונגרס.
בשנת 1926 הפך לחבר חליף בוועד המרכזי של המפלגה יחד עם לוקאץ'.
מתקופה זו חזר להונגריה מספר פעמים באופן בלתי חוקי.
בשנת 1928 ארגן את עיתון המפלגה הבלתי חוקי בבודפשט.
בסוף אותה השנה הפך לחבר מלא בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית.
כתביו הופיעו תחת שם עט בדוי.
בתחילת 1930 השתתף בקונגרס השני של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית.
בקונגרס זה מסר דיווח על מדיניות המפלגה כלפי האיכרים, אך הואשם בסיעתיות ואיבד כתוצאה מכך את מושבו בוועד המרכזי.
הוא חזר שוב להונגריה בסוף 1930, שם נעצר ב־31 בדצמבר ונידון לשלוש שנות מאסר.
הוא כתב שני מאמרים מרכזיים בכלא: מקומו של ארווין סבו בתנועת הפועלים ההונגרית (1931) ומרקס והמהפכה ההונגרית (1932).
לאחר שחרורו, במאי 1934, נסע לפראג ולאחר מכן לברית המועצות.
עד תחילת 1937 עבד בקומינטרן כחבר הוועד המנהל.
הוא היה מעורב בפיתוח סוגיות תאורטיות ומעשיות של מדיניות "חזית העם" שנתמכה על ידי הקומינטרן באותה תקופה.
הוא נשא לאישה במוסקבה את ליוויה גרינוולד, שהתפרסמה בתנועה הבלתי חוקית בשנת 1934. בין השנים 1937 - 1939 התגורר שוב בצ'כוסלובקיה, שם היה חבר בכתב העת קומוניסטי.
לאחר הכיבוש הגרמני של צ'כוסלובקיה נמלט לברית המועצות דרך פולין ושוודיה.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה מנהל רדיו קושוט מוסקבה.
הוא השתתף בקמפיין האנטי-פשיסטי בקרב שבויי המלחמה ההונגרים, בין היתר, כעורך העיתון האנטי-פשיסטי בשפה ההונגרית "המילה האמיתית".
בסתיו 1944 סיימו הוא וארנה גרה (היהודי אף הוא) את התוכנית החדשה של המפלגה.
רוואי שב להונגריה בנובמבר 1944. הוא היה בין ה"מוסקובאים" והיה חבר הרביעייה, אך למרות זאת לא השתייך ממש למעגל המנהיגים הפנימי הצר ביותר (לדוגמה: הושאר מחוץ ל"וועדת ההגנה" הסודית ובנוסף לכך היה כנראה תחת מעקב מתמיד).
מאפריל 1945 עד 1956 היה חבר הוועד המרכזי של המפלגה ששינתה את שמה משנת 1948 למפלגת העובדים ההונגרית (MDP).
בשנת 1953 צורף לוועדה הפוליטית (PB).
בינתיים, משנת 1945 עד 1950, היה העורך הראשי של עיתון המפלגה "העם החופשי" (Szabad Nép).
העם החופשי היה העיתון היומי של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית בין 1942 ל-1956, קודמו של עיתון "חירות העם" (Népszabadság).
בשנת 1947 ייצג עם מיהאי פרקש את הונגריה בהקמת הקומינפורם, שם אולץ לבקר את עצמו בשל עמדתו שצידדה בהשארת המערכת רב מפלגתית בהונגריה, כנגד העמדה הסובייטית המקובלת של השיטה החד מפלגתית, וכן רוואי לא הזדהה עם הדיקטטורה של הפרולטריון.
בשנים 1948 - 1953 רוואי היה הסמכות העליונה בחיי התרבות ההונגריים.
לשמו נקשר פיתוח הריאליזם סוציאליסטי.
לשמו נקשרת גם הלאמת כל מערכת בתי הספר בהונגריה והארגון מחדש של האקדמיה הונגרית למדעים.
זמן קצר לפני נפילת ממשלת ראקושי, ביוני 1953, הוא גונה על ידי מפלגה בשל השלטון היחיד שהפעיל בתחום התרבותי ולכן הורחק מהוועדה הפוליטית ומההנהגה המרכזית ואיבד גם את תיק השר בממשלה.
הוא זכה לפיצוי כסגן חסר השפעה במועצה הנשיאות של הרפובליקה העממית, ומונה לעורך הראשי של כתב עת מפלגתי תאורטי.
ביולי 1956, אחרי גינוי הסטליניזם על ידי חרושצ'וב הוא ביקר בחריפות את ראקושי והפך שוב לחבר בוועדה הפוליטית, יחד עם יאנוש קאדאר.
במהלך מהפכת 1956 הורחק שוב מתפקידיו.
ב-25 באוקטובר נמלט לברית המועצות בעזרת שגרירות ברית המועצות בבודפשט וחזר להונגריה רק באפריל 1957. לאחר המרד ודיכויו, צידד רוואי בנקמה אכזרית ביותר כלפי המורדים.
לאחר שעמדתו נדחתה על ידי הרוב שעמד מאחורי יאנש קאדאר, הוא קיבל את עמדת הרוב.
הוא נפטר ממחלת לב בשנת 1959 ממנה סבל במשך שנים.
יוז'ף שוראני (במקור שוורץ, בהונגרית: Surányi József; פשט, 12 בדצמבר 1861 – בודפשט, 17 ביולי 1918) היה עיתונאי יהודי-הונגרי.
הבעלים, העורך והמו"ל של העיתון פשטי נפלו (Pesti Napló), כלומר "היומן של פשט", שהיה יומון פוליטי חשוב בהונגריה, שיצא לאור בין מרץ 1850 לבין אוקטובר 1939.
יוז'ף שוורץ נולד במשפחה יהודית כבנם של קלמן שוורץ (יליד 1835) ושל קרולינה קראוס.
אֶחיו: בלה ומיקולוש, יחד איתו שינו שלושתם את שמם לשוראני; אחותם רגינה נישאה לדיולה אגר ונשאה את שם בעלה.
לאחר שיוז'ף סיים את לימודיו בתיכון, עבר ללמוד באקדמיה למסחר בפשט.
בשנת 1881 יצא לסיור לימודי עסקים וכלכלה של שלוש שנים מחוץ להונגריה.
בשנת 1887 הקים חברת סחר (יצוא-יבוא) בשם יוז'ף שוורץ ושות' והיה לו חלק גם במפעל הגומי ובסחר שהיה מוכר בשם ארנה שוטולה.
כמו אחיו, הוא היה אחד מבעלי המניות של "טחנת הקמח גיזלה בע"מ".
בנוסף לפעילותו הכלכלית והיזמית עסק שוראני גם בספרות ובעיתונות.
הוא כתב מאמרים ל"עיתון הלאומי" (Nemzeti Ujság) ולכמה עיתונים וכתבי עת אחרים.
תחת השם הבדוי הנס הארדינג הוא פרסם בגרמנית קובץ שירים (לייפציג, 1888).
בשנת 1901 השתלט על היומון הוותיק פשטי נפלו, הפך לעורך הראשי של העיתון ולנשיא המנהל של חברת פשטי נפלו בע"מ.
הוא הפך את העיתון מהסגנון הישן לעיתון מודרני עם שירות חדשות טוב.
בפשטי נפלו פרץ בשנת 1911 שביתת העיתונאים הראשונה והיחידה לזמן רב שהסתיימה בהצלחת העיתונאים: שוראני הסכים להעלאת השכר המבוקשת.
שנה קודם לכן פיטר יוז'ף שוראני את אנדור מיקלוש, ראש הדסק הכלכלי בעיתון.
מיקלוש הקים עיתון משלו, האשט, ויצר את המתחרה לפשטי נפלו.
לאחר הפיטורים החלה התדיינות משפטית בין שני הבעלים, אך חשיפת סודות מסחריים לא היה באינטרס של אף צד.
בספטמבר 1912 משך אנדור מיקלוש את התביעה, והצדדים הביעו בפומבי "חרטה הכנה" על ההאשמות ההדדיות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ההוצאה לאור של העיתונים זכתה להצלחה כלכלית גדולה, אולם בשנת 1917 נפרד יוז'ף שוראני מהעיתון מכיוון שקיבל הצעה אטרקטיבית באופן בלתי צפוי מלאיוש הטווני.
למחלת הלב הייתה חלק מכריע בהחלטה שלו וכן העובדה שבנו נפל בחזית.
את השנה האחרונה לחייו בילה בפרישה לגמלאות.
לייפציג, 1888. (בשם הבדוי "האנס הרדינג".
נתונים עבור אזור המכס האוטונומי.
יוז'ף רבינוביץ' (בהונגרית: Rabinovits József; אודסה, 21 בנובמבר 1884 – ברית המועצות, 30 בספטמבר 1940) היה צורף הונגרי-יהודי, פובליציסט, מדפיס, גזבר, פוליטיקאי קומוניסטי, חבר מייסד של ה- KMP (המפלגה הקומוניסטית ההונגרית), שנוסדה בשנת 1918 והייתה המפלגה הקומוניסטית הלניניסטית הראשונה בהונגריה.
רבינוביץ' היה גיסו של שאנדור קלנר.
בשנת 1940 היה קורבן הטיהור הסטליניסטי.
רבינוביץ' עבר בילדותו עם הוריו להונגריה מהקהילה היהודית באודיסה.
בשנת 1901 הצטרף לאיגוד המקצועי של השענים והצורפים, והפך לחבר ב- MSZDP (המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית).
משנת 1906 שימש כמזכיר האיגוד המקצועי של השענים והצורפים ומשנת 1911 כסגן נשיא האיגוד.
במלחמת העולם הראשונה, באוקטובר 1914, נפל בשבי ברוסיה והשתתף בארגון שבויי המלחמה ההונגרים, תחילה בצ'יטה ואחר כך באומסק ובטומסק.
בשנת 1917 התמנה לחבר במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, ובשנת 1918 היה מזכיר המפלגה הבינלאומית הסוציאל-דמוקרטית של פרולטרי החוץ (אומסק).
באפריל אותה השנה הוא נשלח כציר על ידי ארגון שבויי המלחמה באומסק לקונגרס שבויי מלחמה במוסקבה.
במהלך הקיץ הוביל את הארגונים הצבאיים והפוליטיים של שבויי המלחמה הבינלאומיים בסראטוב.
הוא שב להונגריה בנובמבר 1918. ב-24 בנובמבר השתתף בישיבה המכרעת, בדירתו של המהנדס יוז'ף קלן (קליין), בה הוחלט על הקמת ה- KMP והפך למזכיר הוועד המרכזי הראשון של ה- KMP.
הוא נעצר ב־20 בפברואר 1919 בשל חברותו בהנהגת המפלגה הקומוניסטית ההונגרית.
ב-21 במרץ רבינוביץ' היה אחד מחותמי ההכרזה על איחוד שתי המפלגות הסוציאליסטיות והקמת המשטר של הדיקטטורה של הפרולטריון.
תחת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה מזכיר המפלגה המאוחדת (המפלגה הסוציאליסטית ההונגרית) והיה סגן קומיסר העם לענייני פנים.
הוא היה חבר גם במועצה הצבאית של פועלי בודפשט ובוועד המנהל המרכזי של הברית.
לאחר נפילת הרפובליקה נדון ל-15 שנות מאסר.
בשנת 1922 הועבר לרוסיה הסובייטית במהלך חילופי השבויים הסובייטים-הונגריים.
שם עבד, כמו עמיתו דז'ה שומלו (זילברשטיין), באיגוד המקצועי הבינלאומי האדום.
בהמשך עבד בארגון הסיוע האדום הבינלאומי (הסיוע האדום ההונגרי (VS) הוקם בשנת 1923 ביוזמת הקומינטרן כחלק של הסיוע האדום הבינלאומי לסייע למשפחות קומוניסטים שנרצחו ולקומוניסטים שנרדפו בהונגריה.
הוא נעצר בברית המועצות בשנת 1938. בראיון שנערכה כמה עשורים לאחר מכן אמרה בתו:
יוז'ף רבינוביץ' נולד כבנם של מור רבינוביץ' והרמינה רבינוביץ'.
ב-30 במרץ 1919 התחתן בבודפשט עם אֶאוּגֶנִיָה סגדין, בתם של ליפוט סגדין והרמין שנפלד.
בתו נדיה הייתה במשך 29 שנים המתורגמנית (מהונגרית לרוסית ולהפך) של מזכיר המפלגה הקומוניסטית וראש ממשלת הונגריה יאנוש קאדאר.
המהפכה הרוסית (עלון, בודפשט, 1919)
כיצד הוקמה המועצה הממשלתית המהפכנית?
בלה קון בעיני בני הדור הנוכחי.
נערך על ידי קטאלין פטרק.
פוגאן נולד במשפחה יהודית ענייה בפשט ולימודיו היוו מאמץ כספי גדול עבור הוריו.
לאחר סיום בחינות הבגרות למד שפות, כדי להיות מורה לצרפתית, לגרמנית ולהונגרית ובזמן זה התוודע למרקסיזם.
בשנת 1905 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית, ובחר במקצוע העיתונאות במקום במקצוע ההוראה.
משנת 1910 הוא היה חבר הסגל של העיתון וכתב העת נפסבה (Népszava) ו"סוציאליזם".
כמבקר ספרות, הוא עמד בראש ההשקה של סדרה בשם "הספרייה העולמית" בנושא חינוך עובדים, וכתב מאמרי מבוא לכרכים שלה.
עמדתו הייתה חיובית לגבי המשורר אנדרה אדי והמגמה הספרותית החדשה שהוביל.
הוא היה אחד הנציגים הראשונים של האסתטיקה הספרותית המרקסיסטית בהונגריה.
יוז'ף פוגאן, עיתונאי צעיר, הצטרף לתא הבונים החופשיים הרדיקלי "מרטינוביץ" בשנת 1912 וכן היה פעיל בחוג גלילאו לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא היה חייל בחזית ואחר כך כתב צבאי וכתב יצירות נגד מלחמה (משפטו של פרידריך אדלר, פשעי מפלגת הפועלים).
בשנת 1918 עזבו כל הסוציאל-דמוקרטים את תאי הבונים החופשיים לפי הוראת המפלגה וביניהם גם יוז'ף פוגאן, יוז'ף דינר- דינש, ז'יגמונד קונפי, זולטאן רונאי, יוז'ף ואגו.
בסתיו 1918 הצטרף פוגאן לאופוזיציה השמאלית של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ה-MSZDP.
הוא הפך לאחד ממנהיגי מהפכת החרציות, וראש המועצה הצבאית בבודפשט (המועצה הצבאית בבודפשט הייתה גוף מהפכני שהוקם בשנת 1918 לאחר התמוטטות החזית האיטלקית, והיא הורכבה משבים הונגרים, חיילים פשוטים, קצינים זוטרים, וקצינים שחזרו מהחזית ברוסיה.
בראשם עמד תחילה איש חיל האוויר אימרה צ'רניאק.
פעילותו וכישוריו של פוגאן בגוף זה היו מאוד שנויים במחלוקת.
בדצמבר 1918 הוא עדיין מחה נגד מערכת התעמולה הקומוניסטית במועצה הצבאית.
באביב 1919 היה מוכן לשתף פעולה עם הקומוניסטים, ולמעשה הוא עצמו הפך לקומוניסט והיה אחד החותמים על ההחלטה שהכריזה על איחוד שתי מפלגות הפועלים ליצירת דיקטטורה של הפרולטריון.
הוא מילא תפקיד ברפובליקה הסובייטית ההונגרית כקומיסר העם, לענייני צבא, לחוץ ואחר כך לחינוך.
בצבא האדום ההונגרי היה מפקד הגיס השני.
לאחר התפטרותו של הגנרל אאורל שטרומפלד, מפקד הצבא האדום הפך למעשה למנהיג הצבא.
כנגד מושג גיוס החובה הכללי של טיבור סמואלי, ועדה של המועצה המהפכנית הוקמה ב-24 במרץ 1919 ועדה בת השלושה חברים (בלה קון, וילמוש בהם ויאקאב ולטנר).
הוועדה תמכה בסופו של דבר בתפיסת גיוס הצבא של פוגאן, ועל בסיס זה פורסמה ההחלטה על הקמת הצבא האדום ב-25 במרץ.
כתוצאה מחילוקי דעותיו עם הנהגת הצבא, פוגאני התפטר מתפקידו בצבא ב-4 באפריל (חטיבה של הצבא האדום דרשה את עזיבתו), ובשלב זה השתלטה ועדה צבאית בת חמישה חברים על הנהגת הצבא.
כקומיסר העם הוא היה משתתף פעיל ותומך בצעדי ממשלת הרפובליקה הסובייטית כמו שינוי שמות מתקני צבא על מלכים לדמויות בתנועת העבודה.
לשמו של פוגאני נקשר איסור הופעת המגזין ניוגט.
עבודתו הספרותית שלו לא לוותה בהצלחה ברורה, מחזהו נפוליאון ספג ביקורת שלילית מאוד בניוגט על ידי מיקשה פנייה כחודש לפני שכתב העת נאסר.
לאחר קריסת הרפובליקה הסובייטית ברח פוגאני לווינה.
אחר כך היגר לברית המועצות בשנת 1920 והשתתף בלחימה בחצי האי קרים כקומיסר פוליטי.
במהלך הכנת משפט רצח אישטוואן טיסה הוא הואשם בכך שהיה מעורב בהתנקשות בראש הממשלה הרוזן טיסה ביום מהפיכת החרציות, ולכן ביקשה מממשלת הונגריה מאוסטריה להסגירו.
כיוון שהוכח שבזמן ההתנקשות, פוגאני נאם בפני קהל ממרפסת מלון אסטוריה בבודפשט, וביקש מהקהל לשמור על קור רוח, אוסטריה סירבה להסגירו.
הליך ההסגרה אף בוטל אחר כך על ידי ממשלת אישטוואן בתלן.
משנת 1921 היה חבר במפלגת הקומוניסטים בהונגריה, ובתקופה זו שימש בתפקיד גם בקומינטרן.
בשנת 1922 הוא נסע באופן לא חוקי לארצות הברית, שם עבד בסניף ההונגרי של התנועה הקומוניסטית האמריקאית, למד אנגלית והיה חבר בוועד המנהל של מפלגת הפועלים באמריקה בשם ג'ון פפר.
הוא הוחזר למוסקבה בשנת 1924, אך חזר לשם רק בשנת 1925 או מאוחר יותר, ובמהרה נסע לחו"ל, כדי לארגן את התנועות הקומוניסטיות של במדינות הסקנדינביה ובמדינות אסיה השונות (שוודיה, נורווגיה, דנמרק, הרפובליקה הסינית (1912–1949), יפן, קוריאה).
בשנים 1928 – 1929 היה שוב פעיל בתנועה הקומוניסטית של ארצות הברית, ומשנת 1930 ואילך התגורר דרך קבע בברית המועצות, שם עסק בהיסטוריה כלכלית ועיתונאות.
בתקופת הטיהורים שיזם סטלין בשנת 1937 הוא נעצר ב־29 ביולי באשמות שווא (כגון פעילות אנטי-מהפכנית).
הוא נידון למוות ב-8 בפברואר 1938 והוצא להורג באותו היום.
פוגאני כתב עבודות רבות בשפה ההונגרית ובשהותו בארצות הברית פעמיים למד אנגלית וכתב כמה עבודות חשובות גם באנגלית.
יוז'ף קרשי מסנטו, (במקור עד 1869 היידושקה – Hajduska, בהונגרית: Szántói Kőrösy József; פשט, 20 באפריל 1844 – בודפשט, 23 ביוני 1906) היה סטטיסטיקאי הונגרי-יהודי, חבר מן המניין באקדמיה ההונגרית למדעים.
הוא היה אחד הסטטיסטיקאים ההונגרים המשפיעים ביותר במחצית השנייה של המאה ה-19, והחידושים התאורטיים והמתודולוגיים שלו ונוהלי החישוב של המדד שהציג העניקו לו מוניטין בינלאומי.
כסטטיסטיקאי מעשי הוא עסק בדמוגרפיה, ובנושאים הכלכליים והחברתיים של בודפשט, ועשה רבות לשיפור המצב הבריאותי-הציבורי של בירת הונגריה.
משנת 1870 ועד מותו היה המנהל הראשון של מה שהפך לימים ללשכה המרכזית לסטטיסטיקה של הונגריה.
בשנת 1869 שינה את שם משפחתו ליוז'ף קרשי.
בשנת 1897, לאחר שקיבל את תואר האצולה הוא נקרא בשם עם הקדומת האריסטוקרטית מִ"סאנטו".
בנו קורנל קרשי (1879–1948) שהיה רופא, פיזיולוג, ואביו של המהנדס הכימי פרנציס קרשי (1906–1997) שעלה לשיראל בשנת 1956 במהלך המרד ההונגרי והלך לעולמו בבאר שבע.
קרשי היה נצר למשפחת סוחרים יהודית ענייה במחוז בֶּקֵש (מחוז בדרום מזרח הונגריה במישור ההונגרי הגדול.
בשלב מוקדם איבד את אחד מהוריו וכ"חצי יתום" הגיע לדודו מצד אמו, להנריק פולק, שהיה רופא בפשט.
לאחר סיום לימודיו בתיכון נרשם לאוניברסיטת פשט, לימים אוניברסיטת אטווש לוראנד.
בשל קשיים כלכליים הפסיק במהרה את לימודיו ומצא עבודה ב"חברת הביטוח הכללית ההונגרית הראשונה".
עם זאת, בזמנו הפנוי המשיך להאזין להרצאות בסטטיסטיקה ובכלכלה של שאנדור קונק ושל דיולה קאוץ באוניברסיטת בודפשט.
משנת 1867 הוא ערך את הטור הכלכלי של העיתון פשטי נפלו ומשנת 1870 את המדור הכלכלי של כתב העת "רפורמה".
לאחר מסע לימודים במכונים סטטיסטיים בצרפת, בגרמניה ובאוסטריה, מונה למנהל הראשון של "המשרד לסטטיסטיקה של בודפשט", שהוקם באותו עת בשנת 1870 והפך לימים ל"לישכה המרכזית ההונגרית לסטטיסטיקה".
הוא ניהל את הלישכה עד מותו.
משנת 1883 ועד מותו לימד דמוגרפיה באוניברסיטת בודפשט.
בשנת 1896, כהוקרה על הישגיו האקדמיים, הוענק לו תואר אצולה על ידי פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ומלך הונגריה.
יחד עם אלק פנייש וקארוי קלטי הוא היה אחד הסטטיסטיקאים ההונגריים החשובים של המאה ה-19, והישגיו המעשיים והתאורטיים הניכרים זכו להכרה ולהוקרה הן בהונגריה והן מחוצה לה.
ההוכחה למוניטין הבינלאומי שלו עד עצם היום הזה, היא שהאנציקלופדיה הדמוגרפית, שפורסמה בניו יורק בשנת 2003 ( Encyclopedia of population) מכילה ערך ביוגרפי הונגרי יחיד והוא על יוז'ף קרשי.
הסיבה לכך היא שקרשי הציג את הניתוחים שלו בהונגריה גם בהקשר בינלאומי, לעומת מקביליו הלאומיים שעסקו גם הם בטבלאות סטטיסטיות, והן שהוא בדרך כלל פרסם את מאמריו גם מחוץ להונגריה באנגלית, בגרמנית או בצרפתית.
במהלך הקריירה המדעית שלו התעניין בעיקר בניתוח סטטיסטי מתמטי של המצב הדמוגרפי, החברתי והכלכלי של האוכלוסייה בבירת הונגריה.
הוא למד בהרחבה את נתוני התמותה, הלידה ותמותת התינוקות בבודפשט, את ההכנסות, רמת החיים, תנאי הדיור, שירותי הבריאות, החינוך ומצב ההשכלה של האוכלוסייה.
ניתוחיו ומסקנותיו הושפעו מההשקפה כי הבנה מעמיקה של תהליכי תנועות האוכלוסייה וריבוי האוכלוסייה חיוניות לעיצוב מודע של רווחת הציבור, לקביעת המדיניות החברתית הממלכתית, ולא רק מאפשרות אלא גם מנחות את המאבק באתגרי התקופה.
את הנתונים על אוכלוסייה, מסחר, בריאות הציבור, פשיעה וכו', הוא פרסם מנותחים במשך עשרות שנים כסדרות נתונים שבועיות.
יש כמה חידושים בתחום המתודולוגיה הסטטיסטית שלו.
הוא היה הראשון בעולם שערך ניתוחים סטטיסטיים מטרופוליניים השוואתיים, והשווה בין מדדי בודפשט לאלה של ערים גדולות אחרות בעולם.
היעדר הסטנדרטים הסטטיסטיים הבינלאומיים גרם לו לעיתים קרובות לקשיים בלתי ניתנים לפתרון בעבודתו.
כחבר במספר לשכות סטטיסטיות אירופאיות ואמריקאיות, הוא תרם באופן פעיל לפיתוח תקן בינלאומי למפקדי אוכלוסין ולסקרים.
הוא הקדים את תקופתו כשהציע לבצע מפקד אוכלוסין עולמי, אך התוכנית לא יצאה לפועל כמעט במשך מאה שנה.
הוא הציג מספר שיטות חישוביות לניתוח דמוגרפי וערך את טבלאות הילודה והתמותה הראשונות.
הוא היה סופר פורה ביותר, רק הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לבדה פרסמה מאה ושבעים מעבודותיו, אך חלק גדול מעבודותיו פורסמו על ידי מוציאים לאור הונגרים וזרים.
בנוסף לכתבי העת "פשטי נפלו" וה"רפורמה" פורסם על ידו בקביעות שנתון סטטיסטי.
בשנת 1879 הוא היה חבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים, בשנת 1903 הוא נבחר כחבר מן המניין, ומשנת 1886 עד 1892 היה דובר הוועדה לכלכלה לאומית.
משנת 1867 לקח חלק בעבודתה של "המועצה הסטטיסטית הלאומית", היה חבר ב"מועצת האיגוד התרבותי של צפון סרביה", יו"ר "האגודה הכלכלית ההונגרית", חבר "האגודה הרפואית המלכותית בבודפשט", ומשנת 1897 חבר כבוד של "האגודה הגאוגרפית ההונגרית".
גופים מדעיים בינלאומיים רבים צירפו אותו כחבר בארגוניהם כמו:
האגודה המלכותית הבריטית לסטטיסטיקה (Royal Statistical Society) ,
הוועדה הסטטיסטית של רוסיה ניז'ני נובגורוד
בשנת 1901 הוא נבחר כחבר הכתב של החברה המלכותית של לונדון.
כהוקרה על עבודתו הוענקו לו התארים והאותות הבאים:
דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת קלוז'
הברון יוז'ף סְטֶרֵינִי, (במקור שטרן, בהונגרית: Báró Szterényi József; לנדיאלטוטי, 5 בנובמבר 1861 – בודפשט, 6 בפברואר 1941) היה פוליטיקאי הונגרי-יהודי, שר המסחר, מומחה לפיתוח תעשייתי ולחינוך תעשייתי.
הוא היה אחיו הצעיר של הוגו סטריני, מינרולוג ומורה.
אביו, אלברט שטרן קיבל משרת רב באויפשט (אז יישוב מצפון לעיר פשט, היום חלק מבודפשט).
סטריני החל את דרכו בבודפשט כעיתונאי ובשנת 1888 הקים את העיתון הפוליטי ברשוב.
בשנים 1885–1889 היה מזכ"ל האגודה התעשייתית והמסחרית הטרנסילבנית (טרנסילבניה הייתה אז חלק מהונגריה).
הוא סייר מספר פעמים שוב ושוב לצורך מחקרים תעשייתיים ומסחריים במדינות הבלקן, דרומית לגבולות האימפריה האוסטרו-הונגרית וביקר גם בחלקים של אסיה הקטנה.
בשנת 1889 הוא משך את תשומת ליבו של שר המסחר, גאבור בארוש, שמינה אותו למפקח על התעשייה הטרנסילבנית.
אף על פי שלא היה לו תואר אוניברסיטאי, הוא קודם למשרד המסחר על ידי השר בארוש בשנת 1890, שם עסק תחילה בענייני פיתוח תעשייתי.
בשנת 1896 מונה למנכ"ל מערכת החינוך התעשייתי הלאומי, בשנת 1900 היה יועץ השר, ובשנים 1905 עד 1910 היה מזכיר מדיני במשרד (תואר סגן שר).
בין 1906 ל־1918 היה חבר האספה הלאומית מטעם העיר בראשוב.
באביב 1906, כשהוקמה ממשלת וֶקֶרְלֶה, סטריני הוזמן על ידי שר המסחר פרנץ קושוט (נכדו של לאיוש קושוט) כמזכיר מדיני למסחר.
לאחר נפילת הממשלה מונה לנשיא בנק החקלאות.
את המינוי לתפקיד הזה קיבל מקבוצה בנקאית גדולה שהוא התקשר איתם בעבר מטעם משרד המסחר לבניית הרכבת הדלמטית, לפי השמועה לפחות במאה מיליון כתר יותר מהצעות מתחרות.
משנת 1918 הוא מונה שר המסחר בממשלת וקרלה השלישית.
במהלך מהפכת החרציות נכלא על ידי מועצת השרים כיחיד שמסכן את ההישגים המהפכניים.
אחרי ה -8 במאי 1918 וקרלה שוב הצליח להקים ממשלה (בניסיון ששי).
בשנת 1919 תחת ממשלת קארואי סטריני נכלא שוב בבית סוהר למעצרים (ללא משפט).
הוא היה חבר פרלמנט בלתי מפלגתי בין השנים 1920 עד 1926 וחבר בבית העליון משנת 1927. הוא היה מעורב במשאים ומתנים בינלאומיים ובמשך חמש שנים כממונה ראשי בחבר המדינות.
על תולדות המשפחה וקבלת התואר "ברון" ניתן לקרוא בהרחבה תחת הערך "משפחת סטריני".
הוא פרסם מאמרים ומחקרים רבים בכתבי עת הונגריים, גרמנים וצרפתיים וכתבי עת פוליטיים.
יצירותיו הגדולות שפורסמו באופן עצמאי:
יחסי סחר עם טורקיה (1889)
חינוך למלאכה ותעשייה ביתית בהונגריה (1896)
חינוך תעשייתי בהונגריה (גם בצרפתית וגרמנית, 1897)
התעשייה של מדינות הכתר הקדוש ההונגרי (כרך 20, 1901)
חינוך תעשייתי בהונגריה ובחו"ל (1909)
זיכרונות של זמנים עברו (1925)
יוז'ף קלן (במקור עד 1918 קליין, בהונגרית: Kelen József; 12 בינואר 1892, וליקי ביצ'קיב – 19 במרץ 1938, מוסקבה, מקום ההוצאה להורג קומונארק) היה מהנדס מכונות יהודי הונגרי - אוקראיני, סגן קומיסר עם, וקומיסר העם (הונגריה 1919).
היה אחיו המבוגר של אוטו קורווין, הפוליטיקאי, בן דודו של פאל היידו, בעלה של הפוליטיקאית יולאן קלן.
קלן נולד בכפר על גדה הימנית של נהר הטיסה (היום באוקראינה, אז בהונגריה), במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
יוז'ף קלן נולד במשפחה יהודית.
אביו היה ז'יגמונד קליין, אמו ברטה אייזנשטאדט, הוא התוודע לתנועת הפועלים בברלין כשהיה שם סטודנט במכללה.
בשנים 1910–1914 עבד כמרצה באיגוד העובדים המרקסיסטיים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עבד כמהנדס בחברת החשמליות.
הוא היה חבר בתנועה האנטי-מיליטריסטית (סוציאליסטים מהפכניים).
ב־30 ביולי 1917 נשא לאישה את יולן בלומה פריד בבודפשט.
הוא נעצר בינואר 1918 בגין הפצת עלונים.
קלן היה אחד החברים המייסדים של מפלגת הקומוניסטים של הונגריה ה- KMP.
הקמת ה- KMP נספרת ממועד הפגישה שהתקיימה בדירתו של קלן ברחוב וישגראדי ב־24 בנובמבר 1918, כאשר הוחלט לא רק להקים את ה- KMP, אלא גם לפרסם את "העיתון האדום".
לאחר הכרזת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, מונה לסגן קומיסר העם לייצור סוציאלי, ומאפריל 1919 התמנה לקומיסר העם (שר בממשלה), לחבר ב"מועצה הכלכלית הלאומית" וב"וועדה המינהלית הפדרלית".
הוא נעצר לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית, כאשר הגיעה אליו הידיעה כי אחיו הצעיר, אוטו קורווין, הוצא להורג.
הוא נידון למאסר עולם במשפט של קומיסרי העם (משפט קומיסרי העם התקיים בשנת 1920 תחת ממשלת סימוני-סמאדאם וממשלת טלקי הראשונה.
נושא המשפט היה פעילותם של עשרה קומיסרי העם של המועצה הממשלתית המהפכנית.
מתוך 10 הנאשמים, 4 נידונו למוות והשאר למאסר עולם, אולם למרות ההרשעות הצליחו אלה לעזוב לרוסיה במסגרת "מבצע חילופי השבויים" הסובייטי-הונגרי.
כך באוגוסט 1922 עבר קלן לברית המועצות במסגרת זו.
שם עבד בקומיסריאט העם של התעשייה הכבדה.
בשנים 1926–1931 היה ראש מחלקת ייבוא מוצרי חשמל במשלחת הסחר הסובייטית בברלין.
לאחר שובו לברית המועצות, מונה לראש פרויקט התכנון (Tyeploenyergoprojekt) של תחנות הכוח התרמיות בכל רוסיה.
ב־14 בינואר 1938 הוא נעצר במוסקבה באשמת ריגול ומעורבות בפעילות אנטי-מהפכנית.
יוז'ף שווייצר (בהונגרית: Schweitzer József; וספרם, 13 באוקטובר 1922 – בודפשט, 5 בפברואר 2015) היה הרב הראשי של היהדות הנאולוגית בהונגריה, מדען, זוכה פרס סצ'ני, היסטוריון דת, פרופסור באוניברסיטה.
שווייצר נולד בעיר וספרם כבנם של שאנדור שווייצר, עורך דין ושל פרידריקה הופר.
הוא היה עוד תינוק כשאיבד את אמו.
סבו מצד אמו היה ארמין הופר הרב של העיר סנטש ואחר כך הרב של וספרם.
שווייצר הגיע לבירת הונגריה בודפשט כילד קטן, שם החל את בית הספר היסודי.
בשנת 1940 סיים את לימודיו בגימנסיה היהודית של בודפשט.
הוא נקרא לשירות העבודה (שרות של עבודות כפייה ליהודים במסגרת הצבא ההונגרי) במלחמת העולם השנייה ואחר כך הסתתר בבודפשט.
בשנת 1945 התחיל את לימודיו באוניברסיטת פטר פאזמאני, בפקולטה למדעי הרוח, היום אוניברסיטת אטווש לוראנד, ובשנת 1947 קיבל דוקטורט במדעי הרוח.
במקביל למד בבית המדרש לרבנים בבודפשט וקיבל סמיכה לרבנות גם כן בשנת 1947. בין השנים 1948–1981 היה הרב הראשי בפץ'.
משנת 1964 היה מרצה בבית המדרש לרבנים בבודפשט שנקראת גם האוניברסיטה ללימודי יהדות.
בשנת 1981 הוזמן להיות הרב הראשי של הקהילה היהודית בבודפשט ומילא תפקיד זה עד 1985. באותה תקופה, כפרופסור באוניברסיטה, מונה למנהל בית המדרש לרבנים בבודפשט, תפקיד שכיהן בו עד 1997. בשנת 1994 נבחר לרב הראשי של הקהילות הנאולוגיות בהונגריה, תפקיד אותו מילא עד שנת 2000.
אשתו הייתה אגנש שפיצר והם נישאו בשנת 1951. נולדו להם שני ילדים (יהודית, 1958; גאבור, 1964) ושלושה נכדים.
מקום קבורתו בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
תולדות הקהילה היהודית בפץ''' (1966)
דבר הדפוס העברי הראשון בפץ', 1965
שוויצר י., סילזגי מ.: תולדות יהודי מחוז טולנה עד 1867, 1982
ספרי השנה של בית המדרש לרבנים בבודפשט.
היהדות במאות התרבות ההונגרית, בודפשט, אוניברסיטת הטכנולוגיה של בודפשט.
המכון למדעי החברה והכלכלה, 1994
קהילות יהודיות בהונגריה, אפריל 1944: מפקד המועצה המרכזית של יהודי הונגריה בעקבות צו שלטונות גרמניה.
הארכיון היהודי ההונגרי, הכשרה רבנית, בודפשט, האקדמיה ההונגרית למדעים, קבוצת מחקר ליהדות, 1994
"ה', פתח את שפתיי" - מחקרים ומאמרים נבחרים (2007)
3 - המורשת המשותפת שלנו" - בעריכת אדם גלמבוש; הוצאת לותר'' (2009)
יוז'ף שאש (במקורי פולאצ'ק, בהונגרית: Sas József; 3; ינואר 1939 – 17 בינואר 2021) היה שחקן, במאי, סופר, מנהל תיאטרון, הומוריסט יהודי-הונגרי, זוכה פרס יאסאי מארי, זוכה פרס האמן המצטיין ופרס האמן הדגול.
יוז'ף שאש נולד במשפחה יהודית בעיר השדה בקשצ'בה במחוז בקש בהונגריה.
גם אביו היה שחקן והוא נרצח בשואה.
שאש סיים את בית הספר למשחק של קלמן רוז'אהדי בשנת 1957 וחתם חוזה בגיור בתיאטרון הלאומי המקומי (כשמו היום).
בשנת 2008 נשפט לשנתיים מאסר על תנאי, ולקנס של 300,000 פורינט באשמת הונאת מס שבע פעמים.
הוא היה מועמד לפרס קושוט באותה שנה, ומסיבה זו מועמדותו הוסרה.
על פי נתוני הפרקליטות, בין השנים 1998–2001 הוא לא שילם מס של כ-35 מיליון פורינט.
האמן הודיע בתחילת נובמבר 2018 כי יתפטר מכל ההופעות הנוספות בשנת 2018, תוך ציון מצבו הבריאותי.
בתחילת 2019 הוא ואשתו היו בחופשה בתאילנד, שם לקה בשבץ מוחי דו-צדדי.
הוא הועבר להונגריה במטוס מיוחד, שם החלו את הטיפול בו.
צלב הקצינים של מסדר הכבוד של הרפובליקה של הונגריה (1995)
יוז'ף לנדייל (בהונגרית: Lengyel József; מרצאלי, 4 באוגוסט 1896 – בודפשט, 14 ביולי 1975) היה סופר ומשורר יהודי-הונגרי, זוכה פרס קושוט ופרס אטילה יוז'ף.
בתחילה למד באוניברסיטאות בבודפשט ובברטיסלבה, שיריו הראשונים הופיעו במגזינים של לאיוש קשאק.
בשנת 1930 עבר למוסקבה, שם התפרנס כמחזאי וכעורך עיתון, שם פורסמה עבודתו "רחוב וישגראדי" (Visegrádi utca), בה כתב את חוויותיו האישיות בין השנים 1918–1919. הוא נעצר בשנת 1938, הורשע ונכלא במחנות עבודה שונים בגולאג למשך שמונה שנים.
שוחרר רק בשנת 1946, אך נעצר מחדש והוגלה לסיביר.
הוא הורשה לחזור להונגריה בשנת 1955, שם כתב על מחנות העבודה הסובייטים.
יוז'ף לנדייל נולד במשפחה יהודית כבנם של פאל לנדייל (1864– 1913) סוחר תבואה, ושל ינקה ויטמן.
הוא השלים את ארבע הכיתות של בית הספר היסודי במרצאלי ואת הכיתה הראשונה של הגימנסיה בעיר קסטהיי.
כבר בילדותו כתב שירים בהשפעת המשורר הלאומי ההונגרי שאנדור פטפי.
בשנת 1907 אביו פשט את הרגל ומשפחתו עברה לבודפשט.
הוא המשיך את לימודיו בגימנסיה ברחוב ברצ'אי (היום הגימנסיה על שם אימרה מדאץ') בבודפשט.
בשנת 1914 נרשם לפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת בודפשט (ששמו הפך בשנת 1951 לאוניברסיטת אטווש לוראנד), שם למד גם תולדות אמנות.
הוא החל את לימודי משפטים בפקולטה למשפטים באוניברסיטת ברטיסלבה בשנת 1915, אך בשנת 1916 הפסיק.
שני שיריו הראשונים הופיעו בשנת 1916 במגזין של לאיוש קשאק: "המעשה" הופיעו כמה משיריו, סיפור קצר וביקורות אמנותיות פרי עטו.
בשנת 1918 הוקמה קבוצת סופרים סוציאליסטים מהפכניים, והוציאו לאור כרך משותף בשם "שחרור" (Szabadulás).
לנדייל התוודע אז לדעותיו של ארווין סבו, השתתף בתנועה האנטי-מיליטריסטית הבלתי חוקית והצטרף לקבוצת הסוציאליסטים המהפכניים.
לאחר ניצחון מהפכת החרציות, הקבוצה עסקה בתועמלנות בקרב פועלים שלא היו מרוצים מהמהפכה הבורגנית.
לנדיאל הצטרף למפלגה הקומוניסטית בסוף נובמבר 1918. הוא נעצר ב-21 בפברואר 1919 יחד עם הנהגת ה-KMP ושוחרר ב-20 במרץ.
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית הסתתר בפשט ובסביבתה.
ב-28 באוקטובר 1919 ברח לאוסטריה.
הוא נלכד בגבול על ידי המשטרה האוסטרית והועבר למחנה המעצר בקרלשטיין לאחר חקירה קצרה בווינה.
לנדייל התגורר בווינה בין 1920 לבין 1927. בין השנים 1922–1923 היה סטודנט באוניברסיטת וינה.
הוא נרשם לשיעורי היסטוריה ותולדות האמנות, למד אנגלית והשתתף בקורסי צילום ומיקרו-צילום.
הוא חי מעבודה מזדמנת ואחר כך מדמי אבטלה.
בווינה התחתן עם אירן קורנהאוזר, סטודנטית לרפואה באוניברסיטה.
במהלך שהותו בווינה ביקר פעמיים באיטליה.
בין השנים 1919–1921 הוא היה חבר במפלגה הקומוניסטית האוסטרית.
בשנים 1921–1924 הוא עבר משבר נפשי, עזב את המפלגה ואחר כך התפטר מעבודתו.
בין השנים 1927 עד 1930 היה חבר במפלגה הקומוניסטית של גרמניה.
הוא הקים ארכיון בליגה האנטי-אימפריאליסטית, ותרגם מאנגלית לגרמנית עבור כתב העת של "האיחוד המקצועי האדום".
הוא עבד גם כמחזאי בחברות הסרטים Prometheus Film ו-Weltfilm.
הוא הגיע למוסקבה בסוף אפריל 1930 ככתב העיתון Berlin am Morgen.
מהסתיו עבד באיגוד המקצועי האדום של האינטרנציונל.
הוא הפך לדרמטורג של חברת Mezrabpomfilm הסובייטית-גרמנית.
בשנת 1932 התחתן עם נינה סרגייבנה קיזלוואלטר, מורה למוזיקה ולריתמיקה (אמנות התנועה).
בשנת 1936 ביקש וקיבל אזרחות סובייטית.
בשנים 1932–1934 היה ראש המחלקה ההונגרית של חברת ההוצאה של העובדים הזרים במוסקבה.
הוא פרסם במגזין ההונגרי "פטיש ומגל" ( Sarló és Kalapács - סיפורים קצרים, עיתונאות), בשנים 1933–1934 היה העורך.
הוא עבד כעצמאי מאמצע שנות השלושים (1935 או 1936).
לנדייל נעצר ב-21 בפברואר 1938 בתקופת הטיהורים הגדולים ובמאי 1939 נגזר עליו בהיעדרו שמונה שנות מאסר במחנה חינוך מחדש, על ידי הוועדה החיצונית של משרד הפנים (OSO) על פי החלטה מה-23 באפריל 1939. הוא ריצה את עונשו במחנות נורילסק וקאנסק.
רק אחרי שמונה שנים ועשרה חודשים שוחרר ביום האחרון של 1946. בשנים 1947–1948 הוא גר במה שנקרא "הקילומטר ה-101", 113 ק"מ ממוסקבה, באלכסנדרוב.
הוא הועסק כמתרגם-מגיה ולקטור בהוצאה לאור בשפה זרה.
בהתחלה נסע לעיתים קרובות למוסקבה ובילה יום או יומיים עם משפחתו.
הוא כתב שני סיפורים ברוסית וסיפור קצר בשם אלקה.
באביב 1947 הגיש את בקשתו לחזרה להונגריה.
בחורף 1948 הוא נבדק בביקורת בדירתו במוסקבה ונאלץ לחזור תוך 24 שעות למקום הצ'ק-אין שלו, לאלכסנדרוב.
בקשתו לחזור להונגריה נדחתה באביב 1948, אך הוא לא קיבל הודעה על כך.
הוא נעצר שוב ב-22 בנובמבר והועבר לכלא ולדימיר.
ב-9 בפברואר 1949 הוא נידון לגלות נצחית.
במרץ 1949 הוחזר לסיביר בקרון כלא.
מקארובו, כפר שנמצא במרחק של 50 ק"מ מקאנסק, הוגדר כמקום מושבו.
שם כתב כמעט את כל קטעי "הקוסמים" וכן את דרמת הקולנוע "שוט אלוהים".
ב-1 בספטמבר 1954 גזר עליו בית המשפט העממי של מחוז דז'ירינסק בחבל המנהלי קרסנויארסק שלוש שנים במחנה עבודה.
הוא שוחרר ב-23 בפברואר 1955 הוא ובת זוגו חזרו למוסקבה והגישו בקשה לטיהור שמו.
הוא טוהר מכל אשמה ב-25 ביוני בשל "היעדר פשע".
עם שובו להונגריה ראה את כתיבתו ואת ייעודו האנושי לספר את כל מה שחווה במחנות, בגלות.
בסוף שנות החמישים עבד על יצירות שאת ניסוחיהן הראשונים כתב בסיביר.
הראשון היה "מבוקר עד ערב" שהופיע.
הכרך "הקוסם", שיצא לאור בשנת 1961, הכיל 5 עבודות בהן כתב על עולם המחנות הסובייטים ומחנות הכפייה.
הווידויים של ריצ'רד טרנד או אנטה,...(1970)
שמו: ברנהרד רייסיג: ארץ וחוץ לארץ (1978)
בהתבסס על סיפורו הקצר פירוק וכריכה, ביים מיקלוס ינקסו את הסרט (1963)
ינה הורבאט עשה סרט טלוויזיה על פי סיפורו הקצר Wengraf (1968)
אני, פרנץ פרן - ביימתי סרט טלוויזיה מתוך הרומן של יוזף לנגיאל מאת מרטון קלטי (1969)
התסריט נכתב על ידי ארווין סינקו, יוזף לנגיאל ואחרים דזס מגייר וגאבור בודי (1969)
מיקלוס זניטאר עשה סרט טלוויזיה מסיפורו הקצר (1970, גישה מקוונת )
מחזה טלוויזיה מבוסס על יצירותיו של איסטוואן אגרי יוז'ף לנדייל (1974)
סרט טלוויזיה (בבימויו של יוזף רוסט, 1986)
סרט טלוויזיה (בבימויו של Károly Esztergályos, 1989)
יוז'ף לנדייל: למדוד את העבודות שנאספו לאין שיעור
רובע בודפשט 9 (1995/3) שלושה בוני גשרים (פרטים)
לורד הזקן הכועס הקטן והפרק החדש של אקטה סנטורום
יוז'ף לנדייל: יומנו של נושא הנשק נדולו
יוז'ף לנדייל: 13 הייקו הונגרי
לאו-סי: על מציאות הסגולה; פשטות המוסר.
יוז'ף לנדייל: קונצרט של יוהאן שטראוס (פרטים) // חיי האוונגליזם.
יוז'ף לנדייל: יאנוס מאטיס טייטש בתערוכה הראשונה של המגזין Ma.
יוז'ף רונה (במקור רוזנר עד 1884, (בהונגרית: Róna József; לובשבריני, 1 בפברואר 1861 – בודפשט, 31 בדצמבר 1939) היה פסל יהודי-הונגרי.
הוא עיצב בעיקר פסלים ציבוריים, מונומנטים, אלמנטים דקורטיביים למבנים גדולים יותר – פסלים, תבליטים, פסלי בניין – ופסלים קטנים יותר עם נושאים מקראיים, מיתולוגיים.
סגנונו מאופיין במקצועיות רבה ובתפיסה נטורליסטית מיסודה.
יוז'ף רוזנר נולד במשפחה יהודית כבנם של שמעון רוזנר ושל נטי וקראוס.
הוא התחיל את דרכו כשוליית נגר ממשפחה ענייה, אך מאוחר יותר, כתחנה הראשונה של ייעודו, סייע בסטודיו לפיסול בו צבר ניסיון בסיסי.
בשנת 1879 כבר היה בעל מלגה בווינה.
משנת 1882 למד שלוש שנים בבית הספר של המאסטר קספר פון צומבוש.
בשנת 1885 זכה במלגה בברלין על פסלו הראשון בקנה מידה גדול.
הוא קיבל את פרס רֶק סילארד על פסלו "פאון לכוד", ומדליית הזהב ל"אהבה אחרונה" (אנטוורפן), וזכה גם בגרנד פרי בפריז.
על פסל העץ הידוע ביותר שלו, יוסף ואשת פוטיפר (1910, הגלריה הלאומית השל הונגריה), זכה במדליית הזהב הגדולה של הונגריה.
הוא היה חבר ב"אגודת בנצור".
יצירתו הידועה ביותר היא פסל הרכיבה של הנסיך אויגן מסבויה בבודפשט, בטירת בודה.
בשנת 1922 ערך תערוכת אוסף בהיכל האמנות (בודפשט).
הוא החזיק סדנת יציקת פסלים בבודפשט, שם הוצגו למשל כמה מפסלי אנדרטת המילניום שנעשו.
בשנת 1929 פורסמה בבודפשט האוטוביוגרפיה שלו בשני כרכים ששמו "חייו של אמן הונגרי".
אשתו הייתה גיזלה קמנפי (1869–1959), זמרת אופרה, מורה לזמר, וגיסתו של יוז'ף וסי, סופר ועיתונאי.
הם נישאו ב-6 במרץ 1892 בבודפשט.
פריקה רונה (1894–1978) הייתה אשתו של הפסל והקרמיקאי לאיוש גרנצ'ר גרף.
קטלין רונה (1897–1966), רעייתו של האדריכל וילמוש פריש.
פסלו של לאיוש קושוט (סגד)
פסל אליזבת, נסיכת בוואריה (גדלה)
פסל רכיבה על סוס של הנסיך אויגן מסבויה (בודפשט, טירה)
מצבתו נמצאת ברובע העשירי של בודפשט, בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
יוז'ף פראגו (במקור פרנקל, בהונגרית: Faragó József; 1866, אסטרגום – 2 בספטמבר 1906, ברלין) היה צייר, אמן תחריט, קריקטוריסט וגרפיקאי יהודי-הונגרי.
הוא התיידד עם החברים המייסדים של מושבת האמנים של באיה מארה ולעיתים קרובות הציג יחד עם ציירי מושבת האמנים.
יוז'ף פרנקל התכונן להיות סוחר, אך פטרוניו העשירים אפשרו לו לנסוע למינכן ואחר כך לפריז וללמוד ציור הן בהונגריה והן בחו"ל.
משנת 1886 הוא היה תלמידו של שימון הולושי במינכן.
בגרמניה, יותר ויותר מקריקטורותיו פורסמו בעמוד השער של העיתון ההיתולי הגרמני באותה עת, ה-Fliegende Blätter.
הוא למד בפריז בשנת 1889 ואחר כך הוזמן לעבוד על ידי העיתון ההיתולי פאק (Puck) בניו יורק.
הוא חי בארצות הברית בין השנים 1892–1894. בשובו להונגריה הפך למנהל האמנותי של העיתון ההיתולי ההונגרי בורשסם ינקו במשך זמן מה, אך הוא עבד גם במגזין המתחרה קאקאש מארטון.
את השנים האחרונות בחייו בילה בברלין.
שם הוא שם קץ לחייו.
תמונותיו הופיעו לראשונה בתערוכת החורף של היכל האמנות (בודפשט) בחורף 1889–1990. בשנת 1896 ובשנת 1901 הציג בסלון הלאומי.
בדצמבר 1906, תערוכת מורשתו התקיימה בסלון קניבש קלמן.
הוא צייר בבאיה מארה והציג פעמים רבות עם הציירים של באיה מארה.
מה שחיבר אותו לאמני באיה מארה לא היה כל כך הסגנון אלא הידידות.
הוא היה חבר של קארוי פרנצי של בלה איוואניי-גרינוואלד ואפילו של שימון הולושי, אף על פי שהולושי החשיב את פרנצי את גרינוולד ואת פראגו כ"אריסטוקרטים".
כקריקטוריסט פופולרי, רישומיו התאפיינו בביקורת חברתית חריפה.
כמה מהעמודים הגרפיים שלו ניתן למצוא באוסף של הגלריה הלאומית של הונגריה.
יוז'ף קמנפי (במקור הרטמן - Hartmann, בהונגרית: Keményffy József; סנטאישטוואנבקשה, 1812 או 1814 – זילה, 24 בנובמבר 1895) היה לוחם חופש יהודי-הונגרי ואמריקאי, מורה בעיסוקו האזרחי, בעל עסק לצביעת מסגרות בזהב, וארכיונאי.
יוז'ף קמנפי נולד במשפחה יהודית בורגנית חסרת כל רכוש.
הוא שירת כסמל בצבא הקיסרי האוסטרי (1831–1840).
לאחר מכן עבר קורס פדגוגי בווינה והפך למורה בבית בקושיצה.
בהיותו הונגרי, הצטרף למהפיכת 1848 בהונגריה שמכונה מלחמת העצמאות ההונגרית בשנים 1848–1849. מיולי 1848 שירת בדרגת סגן, כשליש במשמר הלאומי בקושיצה.
הוא עבר את טבילת האש ב.
אחר כך שירת בגדוד החי"ר ה־34 ואחר כך בגדוד 44 כקפטן.
לאחר מכן עסק בהכשרת קצינים בבית הספר הצבאי הראשי.
אחרי שעזב את פשט, המשיך בהכשרת סטודנטים לקצונה בדברצן ובמזהדיאש.
החל מ־1 ביוני 1849 הועלה לדרגת רב־סרן ומונה למפקד גדוד 90 ובמקביל היה גם מדריך בקורס קצינים בכירים בסגד.
לאחר הכניעה של הצבא ההונגרי בווילאגוש, הצבא האוסטרי גייס אותו בכוח כטוראי למשך 12 שנה והציב אותו בארד, אך קמנפי נמלט במהרה מהצבא, הגיע להמבורג ומשם לארצות הברית.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 הוא לקח חלק פעיל בחייהם הציבוריים של מהגרים הונגרים בניו יורק.
גם קמנפי גינה את מתיאש סדלאק, שהשמיץ את מנהיג המהפכה ב־1848, לאיוש קושוט.
עוד לפני מלחמת האזרחים האמריקנית הפך קמנפי לחסידו של המועמד הרפובליקני הראשון לנשיאות, הגנרל ג'ון סי פרימונט.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית הוא שימש כקפטן בסביבתו של פרמונט כאחד מעוזריו של הגנרל.
בתום מלחמת האזרחים הקים מפעל להזהבת מסגרות של תמונות.
כתוצאה מהפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867 והקמת האימפריה האוסטרו-הונגרית חזר להונגריה, ובזילה עבד תחילה כעורך דין ואחרי 1887 כארכיונאי ראשי והיה חבר באגודת ההגנה הלאומית.
יוז'ף ריפל-רונאי (בהונגרית: Rippl-Rónai József; קאפושוואר, 23 במאי 1861 – קאפושוואר, 25 בנובמבר 1927) היה צייר ומעצב גרפי הונגרי.
אביו של ריפל-רונאי היה יוז'ף ריפל ממוצא שוואבי ממחוז טולנה בדתו רומי-קתולי, משכיל דור ראשון, מנהל-מורה בית ספר ואמו הייתה פאולינה קנזריך ממוצא שוואבי-קרואטי.
הצייר נולד בשם יוז'ף ריפל.
הוא שינה את שם משפחתו, בעקבות אביו ושני אחיו, לריפל-רונאי בשנת 1889. הקריירה האמנותית שלו החלה בטוויסט קטן.
הוא היה תחילה חניך רוקחות בבתי מרקחת בעיר פץ' ובקאפושוואר.
לאחר מכן קיבל תעודת הסמכה כרוקח בבודפשט.
למקצועו כרוקח ניתן לייחס את הפגיעה הקבועה במשך כל חייו משפיכת חומצה גופרתית על כף ידו השמאלית.
תחילה לקח שיעורים פרטיים בציור, אך משנת 1884 למד באקדמיה לאמנויות במינכן.
בשנת 1887 הוא נסע לפריז ולמד עם מיהאי מונקאצ'י, מאוחר יותר הוא הפך לעוזרו.
בתחילה הציור שלו הראה השפעה של מונקאצ'י, שאת סגנונו הוא חיקה.
במהלך שהותו בצרפת התוודע גם למגמות סגנון חדשות.
בשנת 1892 עבר לניי-סיר-סן עם חבר סקוטי.
לאחר שחזר הביתה, הציג תערוכה בבודפשט בשנת 1900 ואחר כך התיישב בבית ברחוב פה (Fő) בקאפושוואר בשנת 1902. בשנת 1906, בתערוכת האוסף של חברת Kálmán Könyves, הוא הציג 318 עבודות לציבור ההונגרי.
הוא היה חבר מייסד בקבוצת ה"אימפרסיוניסטים ונטורליסטים הונגריים" (MIÉNK) והשתתף גם בתנועה המערבית.
הוא חזר לצרפת לביקור בעת שפרצה מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914. הוא נעצר בפריז כאזרח מדינת אויב וגורש להונגריה, בשנת 1915 הגיעה לביתו בקאפושוואר שרכש ב-23 ביולי בשנת 1908, בשם וילה-רומא, שם המשיך בעבודתו.
בנוסף לציור, הוא גם תכנן וייצר חלונות זכוכית.
בשנת 1912 הוא ייצר את חלון הזכוכית הגדול של מוזיאון ארנסט.
אשתו השנייה הייתה בודריון לזרן (Baudrion Lazarine) ובנו המאומץ היה ד"ר מרטין רוברט, שלימים ירש את וילה-רומא.
הוא נחשב לנציג הטוב ביותר של הפוסט-אימפרסיוניזם והאר נובו בהונגריה.
ציורו מאופיין בעולם עשיר של צבעים, קווים מסוגננים ודקורטיביות.
בעשור הראשון של המאה ה-20 צייר תמונות בטכניקת פסטל משובחת.
הוא הציג את חיי העיירה הקטנה בעבודותיו, והדוגמה הטובה ביותר לכך היא הסדרה שהציגה את דוד פיאצ'ק.
הוא פיתח סגנון ייחודי משלו שכינה "תירסי", כשהוא מורח את צבע השמן בדמוי כתמי כותנה, כדמויות טלאי על קרטון.
סגנון זה דומה ביותר לפוביזם ולפוינטיליזם, עם צבעים מרצדים מגוונים.
בתקופתו המאוחרת צייר דיוקנאות ודיוקנאות עצמיים דרמטיים.
כשגר בווילה-רומא, לעיתים קרובות ראו אותו מצייר לא בסטודיו שלו, אלא בפארק הווילה, בקרב משפחתו, חבריו ובעלי החיים.
לאחיו הצעיר, אדן, היה תפקיד משמעותי בהפצת שאיפותיו החדשניות של אחיו הגדול כבר מגיל צעיר.
הוא היה בעל חוש אמנות מפותח כעובד רכבת ותמך באחיו האמן בכל אשר יכול היה.
כמנהל תחנה, קידם את עבודותיו של יוז'ף במסגרת יכולתו הכספית המוגבלת אמנם, אך עם הזדמנויות נסיעה חינמיות בלתי מוגבלות שלו, ויצר אוסף אמנות איכותי מאוד בקפושוואר.
בתערוכה שארגן הוצגו עבודותיו של ריפל-רונאי בין השמות הגדולים כמו פאל סיניאי מרשה, קארוי פרנצי, יאנוש וסרי או קארוי קרנשטוק.
ניתן לקשור כעשרת אלפים עבודות לשמו של ריפל-רונאי, אך חלקן נהרסו או נעלמו, ורבים מציוריו נמצאים באמריקה או במקום לא ידוע.
במאי 2016 נחשפה עבודה חדשה שלו באוסף פרטי בטרנסילבניה: תמונת פסטל המתארת את המשורר אנדרה אדי.
1889, אישה בשמלה לבנה מנוקדת
1907, אבי ודודי פיאצ'ק ליד יין אדום
KÚT (החברה החדשה של אמנים יפים)
פרס אמנות ריפל-רונאי הוקם לכבודו בקאפושוואר.
ב-20 באוגוסט 1978 נפתח מוזיאון הזיכרון ריפל-רונאי יוז'ף בקאפושוואר, שנפתחמחדש ב-26 באוקטובר 2012, לאחר הרחבה וחידוש.
פסטיבל התרבות, שנערך גם הוא בקאפושוואר בכל אביב מאז 2001, קיבל את שמו פסטיבל ריפל-רונאי בשנת 2014.
בסביבות 1930, פרנץ מדיישי הכין פסל של הצייר, שהוצג מאז 23 בדצמבר 1952 בכיכר ריפל-רונאי בקאפושוואר.
פסל חזה של ריפל-רונאי של הפסל דזיה לאניי נחנך ב-6 בספטמבר 1936.
לוח זיכרון נחנך על קיר בית הולדתו לשעבר בקאפושוואר בשנת 1986, במלאת 125 שנה להולדתו.
מאז שנת 2013, שמה של רכבת האינטרסיטי המחברת את בודפשט עם קאפושוואר נקראת ריפל-רונאי אינטר-סיטי.
חייו ועבודתו מוצגים בכרך אנציקלופדי ששמו הרוקחים המפורסמים בדרום טרנסדנוביה, שיצא לאור בשנת 2014.
בשנת 2015, ריפל-רונאי היה גם אחד הסלבריטאים בקאפושוואר שדיוקנאותיהם הגדולים עיטרו אוטובוס מקומי.
במאי 2016 אימצה הפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת קאפושוואר את השם "הפקולטה לאמנויות ריפל-רונאי".
יוז'ף פרידיישי (במקור פרידנשטיין, בהונגרית: Frigyesi József; קישווארדה, 14 ביוני 1875 – בודפשט, 11 בדצמבר 1967) היה רופא יהודי-הונגרי, מיילד-רופא נשים, פרופסור באוניברסיטה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
יוז'ף פרידיישי נולד במשפחה יהודית בעיירה ש-25% מתושביה היו יהודים.
הוא בנם של שמעון פרידיישי, סוחר מקומי ושל האני (ינקה) קרפונקל.
בשנת 1897 קיבל את התעודה של דוקטור לרפואה באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בין השנים 1898–1903 עבד כרופא בסנטוריום גרינוולד, ואחר כך עד 1913 כמרצה באוניברסיטת בודפשט במרפאה לנשים 2 לצד הפרופסור לגינקולוגיה וילמוש טאופר.
בשנת 1912 מונה למרצה בכיר בתחום הכירורגיה הגינקולוגית.
בשנת 1913 מונה לרופא הראשי של בית החולים לנשים בכיכר בקאץ' בבודפשט.
בינתיים עבד גם כמרצה בכיר באוניברסיטת בודפשט (מאז 1920, אוניברסיטת פאזמאני פטר ומאז 1951 אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בין השנים 1927–1929 מונה כפרופסור חבר.
בין השנים 1929 לבין 1948 היה מנהל מחלקת נשים וגינקולוגיה ומנהל המרפאה.
בין השנים 1945 לבין 1947 שימש גם כרקטור האוניברסיטה.
בשנת 1929, בקונגרס האגודה הגרמנית לגינקולוגים, הוא הדגים את היישום הכירורגי הגינקולוגי של שיטת ההרדמה המקומית שפיתח.
הוא היה חבר בכמה אגודות רפואיות הונגריות ידועות (האגודה הרפואית, האגודה הגינקולוגית), וכן החזיק בתואר נשיא האגודה הגינקולוגית ההונגרית.
בשנת 1946 נבחר לחבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים, אך בשנת 1949 (תחילת השלטון הקומוניסטי בהונגריה) הורד לחבר יועץ.
חברותו המלאה באקדמיה הוחזרה לו בשנת 1989 לאחר מותו.
הוא גם נבחר לחבר בכמה חברות מדעיות זרות.
אשתו הייתה אדית האגנמכר (1888–1962), בתם של הנריק הגנמכר ושל אמה אייך, אותה נשא בבודפשט ב-5 בספטמבר 1912.
הקשר בין תהליך הרבייה למחלת אבני כיס מרה.
על הטיפול בחבל הטבור בילוד (הכשרה רפואית, 1928)
על טיפול במיומה אצל נשים מעל גיל 40 (הכשרה רפואית, 1929)
המצב הנוכחי בנושא הטיפול בסרטן בגינקולוגיה (הכשרה רפואית, 1930)
העלמת כאבי הלידה הרגילה עם הרגעה, טשטוש, הרדמה מקומית (הכשרה רפואית, 1931)
דרך חדשה לשיפור ההרדמה של ניתוחי בטן גינקולוגיים (הכשרה רפואית, 1932)
תפקיד הטיפול הכירורגי בטיפול במחלות זיהומי אמהות (שבועון רפואי, 1933)
הסכנה להפלה עוברית (בריאות, 1934)
חשיבותה של שחפת בגינקולוגיה (הכשרה רפואית, 1936)
סרטן איברי המין הנקביים (פתולוגיה ורפואה של גידולים.
ההשפעה של טיפול באמבטיה בגינקולוגיה (כתב העת לרופאי הנשים ההונגרים, 1938)
(בודפשט, 1938, מהדורה שנייה מתוקנת: 1943, מהדורה שלישית ומתוקנת: 1948)
שאלת תפיסת המקום של ניתוחים קיסריים בלידות כיום.
סיבוכים של הריון בשחפת (שחפת חוץ רחמית).
טיפול הורמונלי בגינקולוגיה (חינוך רפואי, 1940)
שיפור ההתנגדות והסיכויים הכירורגיים של חולים קשישים על ידי פרוצדורות ביולוגיות (עלונים רפואיים, 1942)
טיפול בדלקת התוספתן ברחם עם פניצילין.
על הניסיון שלנו במיילדות וגינקולוגיה במהלך המצור (בודפשט, 1947)
זכרו של לאיוש אדם ופתרון ההרדמה המקומית בניתוחים גינקולוגיים גדולים (בודפשט, 1947)
יוז'ף פצ'י (במקור גולדברגר, בהונגרית: Pécsi József; בודפשט, 1 באפריל 1889 – בודפשט, 7 באוקטובר 1956) היה צלם, יהודי-הונגרי מומחה טכני לכתיבה בתחום הצילום ומורה בתחום.
יוז'ף פצ'י היה באדם אחד צלם, צלם אמן מוכתר ב"זר זהב", סופר, מורה מומחה ואספן אמנות – והוא היה הטוב בכולם.
מה שנגע בו הפך לזהב בידיו.
הוא גדל והתגבש בסגנון הצילום שהתפתח סביב תחילת המאה ה-20. זהו הפיקטוריאליזם: תמונות ציוריות ורכות, תהליכים אצילים, קווי מתאר רכים.
בגיל צעיר למד את מסתרי מקצוע הצילום באקדמיה לצילום במינכן.
לראשונה הבחינו בו בחו"ל בשנת 1911, כאשר סיים את לימודיו בהצטיינות באקדמיה לצילום וקיבל את מדליית הצילום המקצועי הגרמני הגבוה ביותר, את מדליית דירקופ.
מכאן ואילך הגיעו לכתובת שלו הכרות ופרסים יוקרתיים יותר.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הצילום הנופי הלך ודעך ונראה שנשחק.
גם פצ'י היה חבר בקבוצה שתירגלה סגנון חדש לגמרי ורצתה "לאקלם" אותו.
פצ'י היה חבר פעיל בקבוצה זו, ייסד ועיצב את טרנד הסגנון הזה.
בסוף שנות ה-20 ובשנות ה-30 של המאה ה-20 הפך לצלם פורטרטים מפורסם ומבוקש וכן לדמות מכוננת בחיי הציבור.
בשנת 1913 ייסד את תוכנית הצילום הממלכתית והרשמית הראשונה ואת החינוך המשני של בית הספר לציור תעשייתי בבודפשט.
כיום זהו בית הספר הגבוה לאמנויות יפות, שנוסד על ידי מריה תרזה וממוקם ברחוב פאל טרק.
זהו בית ספר מוכוון לאמנות עם עבר מפואר.
בשנות העשרים של המאה ה-20, פצ'י נדחה מההוראה בבית הספר, אך לאחר מכן נזכרו בו בשנות ה-40 של המאה ה-20. במהלך עבודתו החל גם בצילום פרסומת, הוא פישט את הנושא עד מאוד, עד שנותר רק אובייקט הפרסומת.
התמונות האלה היו מאוד חדות תמיד וקלות לקריאה במהירות.
אובייקט הצילום עצמו הופיע בתמונה, החזותיות ומה שהיה לומר היה חשוב מאוד להניע את הלקוח לבחור מבין המוצרים הרבים.
הוא עסק במספר ז'אנרים, למשל: פרסומות, פורטרטים (מפורסמים), תמונות עירום, טבע דומם, נופים (בסגנון אוונגרדי, שתכונותיו העיקריות הן: חדות כתער, חומריות, קומפוזיציות של אור וצל).
ספרו אמנות הצלום פורסם במהדורת כתב העת "האור" בשנת 1916 ופורסם גם בשתי מהדורות נוספות.
ספר הפרסום שלו Photo und Publizität יצא לאור בשנת 1930.
בשל יהדותו הוא נאלץ להסתתר במהלך מלחמת העולם השנייה והצליח לשרוד את השואה.
אחרי שנת 1945 לא מצא את מקומו במשטר החדש.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 נאלץ לעסוק בצילום תמונות לתעודות זהות של עובדי משרד הפנים (ושל כוחות הביטחון שהשתייכו אליו).
הוא נפטר בשנת 1956 ממחלה.
הוא דיבר היטב בשפות רבות, היה בעל השכלה רבה, וייצג את תפיסת העולם הבורגנית (משפחה טובה, אורח חיים טוב).
הצמא שלו לידע היה לאין שיעור, הוא ספג הכל, הוא התעניין בהכל.
הוא פיתח תהליך אצילי משלו, זה היה PEJO.