tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על 250 מהם הוטלו גזרי דין של בין 18 חודשים ל-15 שנות גלות באפריקה.
למרות כישלונו, המרד ב-31 בינואר 1891 היה האיום הגדול הראשון שחש המשטר המלוכני וסימן למה שיתרחש כמעט שני עשורים לאחר מכן.
התנועה המהפכנית של 5 באוקטובר 1910 התרחשה בעקבות הפעולה האידאולוגית והפוליטית שמאז הקמתה ב-1876, פיתחה המפלגה הרפובליקנית הפורטוגלית (PRP) במטרה להפיל את המשטר המלוכני.
על ידי הפיכת ההתחדשות הלאומית לתלויה בקץ המלוכה, הצליחה המפלגה הרפובליקנית להגדיר את עצמה כמובדלת מהמפלגה הסוציאליסטית הפורטוגלית, אשר הגנה על שיתוף פעולה עם המשטר בתמורה לזכויות מעמד הפועלים ומשכה את אהדתם של חלקים לא מרוצים בחברה.
חילוקי הדעות בתוך המפלגה היו יותר קשורים בנושאים של אסטרטגיה פוליטית מאשר אידאולוגית.
הכיוון האידאולוגי של הרפובליקניזם הפורטוגזי נתפס הרבה קודם לכן על ידי יצירותיו של ז'וזה פליקס אנריקש נוגיירה, שלא השתנו כמעט במהלך השנים, למעט במונחים של הסתגלות מאוחרת יותר למציאות היומיומית של המדינה.
יצירותיו של תאופילו בראגה תרמו למשימה זו על ידי ניסיון לממש את הרעיונות המבזרים והפדרליסטים, תוך נטישת הרעיונות הסוציאליסטים לטובת היבטים דמוקרטיים.
שינוי זה נועד גם למשוך את הבורגנות הזעירה והבינונית, שהפכה לאחד הבסיסים העיקריים של התמיכה הרפובליקנית.
בבחירות ב-13 באוקטובר 1878 בחר ה-PRP את חבר הפרלמנט הראשון שלו, ז'וזה ז'ואקים רודריגש דה פרייטש, מטעם פורטו.
הייתה גם כוונה לתת להפלת המלוכה סממנים של איחוד, לאומיות והישארות מעל לאינטרסים המיוחדים של מעמדות חברתיים נפרדים.
תרופה זו שתרפא, אחת ולתמיד, את כל תחלואי האומה ותעלה אותה לתפארתה, הדגישה שתי נטיות יסוד: לאומיות וקולוניאליזם.
מהשילוב הזה הגיעה הזניחה הסופית של הפדרליזם האיברי, שהופיע בתזות הרפובליקניות הראשונות מאת ז'וזה פליקס אנריקש נוגיירה, וזיהוי של המלוכה כאנטי פטריוטיות וככניעה לאינטרסים זרים.
מרכיב חזק נוסף של האידאולוגיה הרפובליקנית הודגש על ידי האנטי-קלריקליזם, בשל התיאוריה של תאופילו בראגה, שזיהה את הדת כמכשול לקידמה ואחראית לפיגור המדעי של פורטוגל, בניגוד לרפובליקניזם, שהיה מקושר על ידיו למדע, קידמה ורווחה.
נושאים אידאולוגיים לא היו, בסופו של דבר, יסוד לאסטרטגיה הרפובליקנית: עבור רוב האוהדים, שאפילו לא הכירו את הטקסטים של המניפסטים העיקריים, די היה להיות נגד המלוכה, נגד הכנסייה ונגד השחיתות הפוליטית של מפלגות מסורתיות.
חוסר העיסוק האידאולוגי הזה לא אומר שהמפלגה לא טרחה להפיץ את עקרונותיה.
פעולת ההפצה היעילה ביותר הייתה התעמולה שנעשתה באמצעות עצרות והפגנות עממיות ועלונים כמו A Voz Pública (הקול הציבורי) בפורטו, O Século (העידן, מ-1880) O Mundo (העולם, מ-1900) ו-A Luta (המאבק, מ-1906) בליסבון.
התעמולה הרפובליקנית הצליחה לנצל כמה עובדות היסטוריות עם השלכות פופולריות.
חגיגות המאה השלישית למותו של לואיש דה קמואש (שייקספיר של פורטוגל) ב-1580, והאולטימטום הבריטי ב-1890, למשל, נוצלו כדי להציג את הרפובליקנים כנציגים האמיתיים של הרגשות הלאומיים והשאיפות העממיות הטהורות ביותר.
יובל המאה השלישית לקמואש הונצח בחגיגות גדולות: פמליה אזרחית שעברה ברחובות ליסבון, בעיצומה של התלהבות עממית גדולה, וכן, העברת שרידי קמואש ושל ואסקו דה גאמה למנזר ז'רונימוש.
אווירת החגיגה הלאומית שאפיינה את ההנצחות השלימה את ההתעלות הפטריוטית.
הרעיון של הנצחת קמואש הגיע מהחברה הגיאוגרפית של ליסבון, אך הביצוע הופקד בידי ועדה שהוקמה על ידי, בין היתר, תאופילו בראגה, רמאליו אורטיגאו, ז'יימה בטליה רייש, מגאליאיש לימה ופיניירו שאגאש, דמויות מובילות של המפלגה הרפובליקנית.
בשלב זה, בעודה מופרדת מהפרלמנט, התחייבה המפלגה לארגון הפנימי שלה.
לאחר תקופה של דיכוי גדול של ה-PRP, התנועה הרפובליקנית יכלה להיכנס שוב למרוץ המחוקקים בשנת 1900, ונבחרו ארבעה חברי פרלמנט: אפונסו קושטה, אלכסנדר בראגה, אנטוניו ז'וזה דה אלמיידה וז'ואאו דה מנסיס.
ב-1 בפברואר 1908, בזמן שחזרו לליסבון מחופשה בארמון וילה ויסוסה שבמרכז פורטוגל, שם בילו זמן בציד, נרצחו המלך דום קרלוש ובנו הבכור ויורשו, לואיש פיליפה, נסיך הכתר של פורטוגל בכיכר המסחר של ליסבון.
המתקפה התרחשה לאחר ירידה מתקדמת של המערכת הפוליטית הפורטוגלית, בתוקף מאז תקופת ההתחדשות, בין השאר בשל השחיקה הפוליטית שנבעה ממערכת של ממשלות מתחלפות שבהן המפלגות הפרוגרסיביות והמחדשות המשיכו להתחלף בממשלה.
המלך, כבורר השיטה לפי החוקה, קבע את ז'ואאו פרנקו כנשיא מועצת השרים (ראש הממשלה).
ז'ואאו פרנקו, מתנגד חריף למפלגת הרגנרטור, שכנע את המלך לפזר את הפרלמנט כדי שיוכל ליישם שורה של צעדים במטרה לתת תוקף לפוליטיקה הפורטוגלית.
החלטה זו הרגיזה לא רק את הרפובליקנים אלא גם את האופוזיציה המלכותית; בראשות יריבים פוליטיים של פרנקו שהאשימו אותו בשלטון כדיקטטור.
האירועים הוחמרו על ידי סוגיית התשלומים המתקדמים לבית המלוכה וחתימת הצו מ-30 בינואר 1908 שהתיר את הגירוש למושבות, ללא שיפוט, את המעורבים בהפיכה רפובליקנית כושלת יומיים לפני כן.
משפחת המלוכה הייתה בארמון הדוכסי של וילה ויסוסה, אך האירועים הביאו את המלך להקדים את חזרתו לליסבון, כשהוא לוקח רכבת מתחנת וילה ויסוסה בבוקר 1 בפברואר.
לאחר שחצו את נהר הטאגו באמצעות ספינת קיטור, הם נסעו בכירכרה פתוחה לעבר הארמון בליסבון.
על פי הנוהג הרגיל הייתה המרכבה מלווה באנשי המשמר המלכותי, אשר היו חמושים וקצין פרשים רכוב.
כאשר הכירכרה המלכותית חצתה את כיכר Terreiro do Paço, החלו שני המתנקשים אלפרדו קושטה ומנואל בויסה לירות לעבר משפחת המלוכה.
בויסה, שהיה בעבר צלף בצבא, ירה באמצעות רובה קרבין, שהוסתר מתחת למעיל שלבש, ממרחק של כ-8 מטרים.
יריות נוספות הגיעו בעקבותיו, ופצעו את הנסיך לואיש פיליפה אנושות.
המלכה אמלי התגוננה עם זר פרחים שהציעו האנשים, בו השתמשה כדי לפגוע באחד התוקפים שעלו על הכרכרה.
הנסיך, דום מנואל נפגע בזרועו.
שניים מהתוקפים, מנואל בויסה, מורה בבית ספר יסודי, ואלפרדו לואיס דה קושטה, עובד ועורך מסחר, נהרגו בזירה, אחרים הצליחו להימלט.
הכרכרה נכנסה לארסנל הצי, שם אומתו מותם של המלך ויורשו.
לאחר המתקפה, ממשלתו של ז'ואאו פרנקו הודחה ונפתחה חקירה קפדנית שמצאה, שנתיים לאחר מכן, כי המתקפה בוצעה על ידי חברי הארגון החשאי קרבונריה.
החקירה הסתיימה רשמית ב-5 באוקטובר 1910. עם זאת, לאחר מכן נמצאו חשודים נוספים במעורבות ישירה, חלקם הסתתרו בברזיל ובצרפת, למרות שלפחות שניים נהרגו על ידי הקרבונריה.
אירופה הייתה המומה מהמתקפה, שכן המלך קרלוש זכה להערכה רבה על ידי ראשי מדינות אירופיים אחרים.
רצח המלך ונסיך הכתר בליסבון זירז את סופה של המלוכה על ידי הצבת דום מנואל השני הצעיר והבלתי מנוסה על כס המלכות והאשמת המפלגות המלוכניות זו את זו.
בשל גילו הצעיר (18 שנים) והדרך הטרגית ועקובת הדם בה הגיע לשלטון, השיג מנואל השני, מלך פורטוגל אהדה ראשונית מהציבור.
המלך הצעיר החל את שלטונו במינוי ממשלת קונצנזוס בראשות האדמירל פרנסישקו ז'ואקים פריירה דו אמרל.
ממשלת ההרגעה הזו, כפי שנודעה, למרות השגת רגיעה זמנית, החזיקה מעמד רק לזמן קצר.
המצב הפוליטי הידרדר שוב במהירות, והוביל ל-7 ממשלות שונות בטווח של שנתיים.
המפלגות המונרכיסטיות קמו זו נגד זו פעם נוספת והתפצלו לקבוצות שונות, בעוד המפלגה הרפובליקנית המשיכה לצבור תמיכה.
בבחירות ב-5 באפריל 1908, הבחירות האחרונות לחקיקה שהתקיימו בתקופת המלוכה, נבחרו שבעה חברים לפרלמנט, ביניהם אסטבאו דה ואסקונסלוש, פאיו טרנאש ומנואל דה בריטו קמאשו.
בבחירות ב-28 באוגוסט 1910 זכתה המפלגה להצלחה מסחררת, כאשר בחרה 14 חברים לפרלמנט, 10 מהם מטעם ליסבון.
בינתיים, למרות ההצלחה האלקטורלית הברורה של התנועה הרפובליקנית, האגף המהפכני ביותר במפלגה קרא למאבק מזוין כאמצעי הטוב ביותר להשיג כוח תוך זמן קצר.
הפלג הזה הוא שהגיע מנצח מהתכנסות הקונגרס שהתקיימה בסטובל בין 23 ל-25 באפריל 1909. הדירקטוריון, שהורכב על ידי המתונים תאופילו בראגה, בזיליו טלש, אוזביו לאאו, ז'וזה קופרטינו ריביירו וז'וזה רלבאש, קיבל מהקונגרס את המנדט החיוני להתחיל את המהפכה.
התפקיד הלוגיסטי להכנת העלילה הוקצה לגורמים הרדיקליים ביותר.
הוועדה האזרחית הוקמה על ידי אפונסו קושטה, ז'ואאו פיניירו שאגאש ואנטוניו ז'וזה דה אלמיידה, בעוד האדמירל קרלוש קנדידו דוש רייש היה מנהיג הוועדה הצבאית.
אנטוניו ז'וזה דה אלמיידה קיבל תפקיד של ארגון האגודות החשאיות כמו הקרבונריה - שבהנהגתה השתלב הקומיסר הימי אנטוניו משאדו סנטוש, הבונים החופשיים והחונטה הליברלית, בראשות מיגל בומברדה.
לרופא מפורסם זה היה חלק חשוב בהפצת התעמולה הרפובליקנית בקרב הבורגנות, שהביאה אוהדים רבים לעניין הרפובליקאי.
התקופה שבין הקונגרס של 1909 להופעת המהפכה התאפיינה בחוסר יציבות רב ובתסיסה פוליטית וחברתית, עם מספר איומי התקוממות המסכנים את המהפכה עקב קוצר רוחו של הצי, בראשותו של משאדו סנטוש, שהיה מוכן לפעולה.
ב-3 באוקטובר 1910 התרחש סוף סוף המרד הרפובליקאי שסימנה התסיסה הפוליטית.
למרות שרבים מהמעורבים בעניין הרפובליקאי נמנעו מהשתתפות במרד, מה שגרם לתחושה שהמרד נכשל, בסופו של דבר הוא הצליח הודות לחוסר יכולתה של הממשלה לאסוף מספיק חיילים כדי לשלוט בכמעט מאתיים המהפכנים החמושים שהתנגדו ברוטונדה.
בקיץ 1910 הייתה ליסבון גדושה בשמועות ופעמים רבות הוזהר נשיא מועצת השרים (ראש הממשלה) טיישיירה דה סוזה מפני הפיכה ממשמשת ובאה.
המהפכה לא הייתה יוצאת דופן: ההפיכה הייתה צפויה על ידי הממשלה, אשר ב-3 באוקטובר נתנה פקודה לכל חיילי חיל המצב של העיר לעמוד על המשמר.
לאחר ארוחת ערב שהוצעה לכבוד דום מנואל השני על ידי נשיא ברזיל ארמס דה פונסקה, שהיה אז בביקור ממלכתי בפורטוגל, נסוג המלך לארמון הננסידאדס בעוד דודו ויורש העצר, הנסיך דום אפונסו, המשיך למצודת קשקאיש.
לאחר רצח , שנורה על ידי אחד ממטופליו, התכנסו המנהיגים הרפובליקנים בדחיפות בליל 3 באוקטובר.
כמה פקידים היו נגד הפגישה בשל הנוכחות הצבאית החזקה, אך אדמירל התעקש שהיא תתקיים, ואמר ("המהפכה לא תתעכב: עקוב אחרי, אם אתה רוצה.
אם יש אחד שימלא את חובתו, זה יהיה אני.").
כבר נכנס לפעולה ולא הגיע לעצרת.
במקום זאת, הוא הלך למגורים הצבאיים של רגימנט הרגלים ה-16, שם רב-טוראי מהפכני עורר מרד שכלל את רוב חיל המצב.
קומנדר וקפטן נהרגו כשעשו ניסיון לשלוט בו.
קצין חיל הים נכנס לצריף עם עשרות חברי הקרבונריה, והמשיך עם כ-100 חיילים שנכנסו לרגימנט הארטילריה ה-1, שם קפטן אפונסו פאלה וכמה סמלים ואזרחים, כבר לקחו את בניין הממשל ולכדו את כל הקצינים שסירבו להצטרף אליהם.
עם הגעתו של משאדו סנטוש נוצרו שני טורים אשר הוצבו בהנהגתם של הקפטן סא קרדוסו ופאלה.
הראשון הלך לפגוש את רגימנט הרגלים ה-2 ואת רגימנט קסדורס ה-2, גם הם אוהדי המרד, כדי להמשיך לאלקנטרה כדי לתמוך בקרקסטיני הצי.
המסלול המקורי הצטלב עם מוצב משמר עירוני שאילץ את הטור ללכת במסלול אחר.
לאחר כמה עימותים עם המשטרה ואזרחים, היא סוף סוף מצאה את הטור בראשות פאלה.
יחד התקדמו הטורים לרוטונדה, שם התבצרו בסביבות השעה 5 בבוקר.
הכוח המוצב הורכב מכ-200 עד 300 איש מרגימנט הארטילריה ה-1, 50 עד 60 איש מרגימנט הרגלים ה-16 וכ-200 אזרחים.
הקפטנים סא קרדוסו ופאלה והקומיסר הימי משאדו סנטוש היו בין 9 הקצינים בפיקוד.
בינתיים, לוטננט לדיסלאו פאררה וכמה קצינים ואזרחים נכנסו לקסרקטינים של הצי באלקנטרה בשעה 01:00, והצליחו לתפוס נשק, לעורר מרד וללכוד את המפקדים, שאחד מהם נפצע.
מטרת פעולה זו הייתה למנוע את יציאת יחידת הפרשים של המשמר העירוני, מטרה שהושגה.
לשם כך הם נזקקו לתמיכתן של 3 ספינות מלחמה שעגנו בטז'ו.
בשלב זה, סגן מנדש קבקאדש כבר קיבל את הפיקוד על הצוות המורד של ה-NRP Adamastor בעוד שהצוות המורד של São Rafael המתין לקצין שיפקד עליו.
בסביבות השעה 7 בבוקר לדיסלאו פאררה, לאחר שנודע לו על כך בידי אזרחים, שלח את לוטננט משנה טיטו דה מוראיש לקחת את הפיקוד על São Rafael, עם פקודות לשתי הספינות לתמוך בחיל המצב של הקסרקטינים.
כאשר נודע כי על הספינה D.
Carlos I החל הצוות במרד אך הקצינים השתלטו על המצב, לוטננט קרלוש דה מאיה וכמה מלחים עזבו את São Rafael.
לאחר כמה ירי שממנו נפצעו סגן ומפקד ספינה, הקצינים ויתרו על השליטה ב-D.
Carlos I, ומסרו אותה לידי הרפובליקנים.
זו הייתה היחידה האחרונה שהצטרפה למורדים, שכללה עד אז חלק מרגימנט הארטילריה ה-1, רגימנט הרגלים ה-16, הקורפוס הימי ושלוש ספינות המלחמה.
אנשי הצי הצטרפו בכמויות גדולות כצפוי, אך חלקים צבאיים רבים שנחשבו אוהדים לעניין לא הצטרפו.
למרות זאת, כללו הכוחות הרפובליקניים כ-400 איש ברוטונדה, 1,000 עד 1,500 באלקנטרה בספירת צוותי הצי, וכן הצליחו להשתלט על הארטילריה של העיר, עם רוב התחמושת, אליה נוספה הארטילריה הימית.
רוטונדה ואלקנטרה נכבשו, אך תוכניות קונקרטיות למהפכה טרם הוחלטו והמנהיגים העיקריים טרם הופיעו.
למרות זאת, תחילת האירועים לא התרחשה לטובה עבור המורדים.
שלוש יריות התותחים - האות שהיה אמור לסמן לאזרחים ולצבא להתקדם - לא התרחשו.
רק ירייה אחת נשמעה והאדמירל קאנדידו דוש רייש, שציפה לאות לקבל פיקוד על ספינות המלחמה, התבשר שהכל נכשל, מה שגרם לו לפרוש לבית אחותו.
למחרת בבוקר נמצאה גופתו המתה בארויוש.
בייאוש, הוא התאבד בירייה בראשו.
בינתיים, ברוטונדה, השקט בעיר היה כה מייאש את המורדים, עד שהקצינים העדיפו לוותר.
סא קרדוסו, פאלה וקצינים אחרים פרשו לבתיהם, אך משאדו סנטוש נשאר וקיבל את הפיקוד.
החלטה זו התגלתה כבסיסית להצלחת המהפכה.
חיל המצב הצבאי של ליסבון הורכב על ידי ארבעה רגימנטים חי"ר, שני רגימנטים פרשים ושני גדודי Caçadores (חי"ר קל), עם סך תאורטי של 6,982 איש.
עם זאת, בפועל, היו יחידות שימושיות נוספות במוצבים צבאיים ששימשו לתצפית ולמשימות משטרתיות כלליות, במיוחד במחוז התעשייה של בריירו בשל התקף השביתות והפעילות הסינדיקליסטית שנמשכה מאז ספטמבר.
מאז השנה הקודמת הייתה לכוחות הממשלה תוכנית פעולה, שנערכה בהוראת המפקד הצבאי של ליסבון, הגנרל מנואל רפאל גורז'או אנריקש.
כאשר, בערב 3 באוקטובר, הודיע לו נשיא מועצת השרים טיישיירה דה סוזה על מרד מתקרב, נשלחה עד מהרה צו מניעה לחיל המצבים בעיר.
יחידות ארטילריה 3 וחיל רגלים קל 6 הוזעקו מסנטרם, ואילו חי"ר 15 הוזעקו מטומאר.
מיד עם קבלת הידיעות על המרד, התוכנית יצאה לפועל: רגימנט הרגלים ה-1, רגימנט הרגלים ה-2, גדוד הקאדורש ה-2 ורגימנט הפרשים ה-2 וסוללת התותחנים של קוואלוז, נסעו לארמון נסידאדס כדי להגן על המלך, בעוד רגימנט הרגלים ה-5 והקסדורש ה-5 עברו לכיכר רוסיו, עם המשימה להגן על המפקדה הצבאית.
באשר לכוח המשטרה והשומרים העירוניים, הם חולקו ברחבי העיר כפי שנקבע בתוכנית, שנועדה להגן על נקודות אסטרטגיות כמו תחנת הרכבת רוסיו, מפעל הגז, Imprensa Nacional-Casa da Moeda (המטבעה הפורטוגלית), בניין הדואר, קסרקטין כרמו, מחסן התחמושת בביירולש ומעונו של נשיא מועצת השרים, שבו התכנסה הממשלה.
מעט ידוע על המשמר הפיסקאלי (סה"כ 1,397 איש), רק שמספר חיילים היו עם הכוחות ברוסיו.
המשטרה האזרחית (סה"כ 1,200 איש) נשארה בקסרקטינים שלה.
חוסר מעש זה הפחית את כוחות הממשלה האפקטיביים בכ-2,600 איש.
העובדה שחלק מהיחידות של הצד המלוכני אהדו את הרפובליקנים, בשילוב עם נטישת המורדים את תוכנית הפעולה המקורית, ובמקום זאת בחרו בהתבססות ברוטונדה ובאלקנטרה, הובילו למצב של מבוי סתום לאורך 4 באוקטובר, של שמועות על ניצחונות ותבוסות שמתפשטות בעיר.
ברגע שהתקבלו ידיעות על ריכוז המורדים ברוטונדה, ארגן הפיקוד הצבאי של העיר יחידה לפירוקם.
הטור, בפיקודו של קולונל אלפרדו אלבקרקי, נוצר על ידי יחידות שהוצאו מההגנה של ארמון נססידאדש: רגימנט הרגלים ה-2, הפרשים ה-2 והסוללה הניידת של קווילוס.
האחרון כלל את גיבור המלחמה הקולוניאלי הנריק מיטשל דה פאיבה קוסיירו.
הטור התקדם עד ליד הכלא, שם תפס עמדות לחימה.
עם זאת, בטרם הושלמו פעולות אלו, הטור הותקף על ידי מורדים.
המתקפה נהדפה אך הביאה לכמה פצועים, כמה חיות להקה מתות ופיזור של כמחצית מחיל הרגלים.
פאיבה קוסיירו הגיב עם תותחים וחיל הרגלים שנותרו במשך 45 דקות, והורה על מתקפה שבוצעה על ידי כ-30 חיילים, אך נהדפה עם כמה נפגעים.
בהמשך לירי, הוא הורה על תקיפה חדשה, אך רק 20 חיילים מילאו את הפקודה.
מתוך מחשבה שהוא מצא את הזמן המתאים לתקוף את הקסרקטינים של רגימנט הארטילריה ה-1, פאיבה קוסיירו ביקש חיזוק לפיקוד הדיוויזיה.
עם זאת, הוא קיבל את הפקודה המביכה לסגת.
בינתיים נוצר טור שמטרתו לתקוף במקביל את המורדים ברוטונדה, תוכנית שמעולם לא יצאה לפועל בגלל פקודת הנסיגה.
הטור הגיע לרוסיו בערב מבלי שהצטרף ללחימה.
חוסר המעש הזה לא נגרם מאי-כשירותו של מפקדו, הגנרל אנטוניו קרוואלהאל, אלא כפי שיתברר למחרת, כאשר מונה לראש החטיבה הצבאית של הממשלה הרפובליקנית: הוא החליף צד.
תגבורת משאר חלקי הארץ, שציפתה לה הממשלה לאורך 4 באוקטובר, מעולם לא הגיעה.
רק היחידות שכבר הוזכרו וקראו לאמצעי המניעה קיבלו פקודות להתקדם.
מאז תחילת המהפכה, חברי הקרבונריה ניתקו את קווי הטלגרף, ובכך ניתקו את התקשורת עם יחידות מחוץ לליסבון.
בנוסף, המורדים ניתקו את פסי הרכבת, מה שאומר שגם אם החיילים ימלאו אחר הפקודות להתקדם לליסבון, הם לעולם לא יגיעו בזמן.
גם תגבורת מחצי האי סטובל לא הייתה צפויה להגיע, מכיוון שנהר הטז'ו נשלט על ידי ספינות המורדים.
לקראת סוף היום המצב היה קשה לכוחות המונרכיסטים: ספינות המורדים עגנו ליד כיכר Terreiro do Paço והסיירת São Rafael פתחה באש על בנייני משרדי השרים אל מול עיניהם המשתאות של הקורפוס הדיפלומטי הברזילאי על סיפון ספינת הקרב סאו פאולו, שרשימת הנוסעים שלה כללה את הנשיא ארמס דה פונסקה.
מתקפה זו ערערה את המורל של הכוחות הפרו-ממשלתיים ברוסיו.
לאחר הארוחה עם ארמס דה פונסקה, דום מנואל השני חזר לארמון נססידאדש, כשהוא שומר על חברה של כמה קצינים.
הם שיחקו ברידג' כאשר המורדים החלו בהתקפה על הבניין.
המלך ניסה להוציא כמה שיחות טלפון, אך לאחר שמצא כי הקווים נחתכו, הצליח רק להודיע למלכה האם, שהייתה בארמון הלאומי פנה, על המצב.
זמן קצר לאחר מכן הגיעו למקום קבוצות של יחידות שהיו נאמנות למלך והצליחו להביס את התקפות המהפכנים.
בשעה 9 קיבל המלך שיחת טלפון מנשיא המועצה, שייעץ לו למצוא מקלט במפרה או בסינטרה, מאחר שהמורדים איימו להפגיז את ארמון הנססידאדש.
דום מנואל השני סירב לעזוב, ואמר לנוכחים: "לכו אם תרצו, אני נשאר.
מכיוון שהחוקה לא מונה לי שום תפקיד מלבד לתת לעצמי להיהרג, אני אעמוד בה".
עם הגעת הסוללה הניידת מקלוז', הקנים סודרו בגני הארמון כדי שיוכלו להפגיז את מגורי המלחים המהפכניים, שהיו ממוקמים במרחק של לא יותר מ-100 מטרים מהארמון.
אולם בטרם הספיקו להתחיל, קיבל מפקד הסוללה את ההוראה לבטל את ההפגזה ולהצטרף לכוחות היוצאים מהארמון, משולבים בטור שיתקוף את כוחות המורדים של רגימנט הארטילריה ה-1 ברוטונדה.
בסביבות הצהריים הסיירות Adamastor ו-São Rafael, אשר עגנה מול מגורי המלחים, החלה בהפצצת ארמון הנססידאדש, פעולה ששימשה להפחתת המורל של הכוחות המלוכניים הנוכחיים.
המלך מצא מקלט בבית קטן בפארק הארמון, משם יכול היה לצלצל לטיישיירה דה סוזה, שכן המהפכנים ניתקו רק את קווי הטלפון המיוחדים של המדינה ולא את הרשת הכללית.
המלך הורה לראש הממשלה לשלוח את הסוללה מקלוז' לארמון כדי למנוע נחיתה ימית, אך ראש הממשלה השיב שהפעולה העיקרית מתרחשת ברוטונדה ויש צורך בכל הכוחות שהיו שם.
בהתחשב בכך שהכוחות הזמינים לא הספיקו כדי להביס את המורדים ברוטונדה.
בשעה שתיים יצאו כלי הרכב עם דום מנואל השני ויועציו למפרה, שם בית הספר לחי"ר יספק מספיק כוחות כדי להגן על המונרך.
בזמן שהתקרב לבנפיקה פיטר המלך את חוליית המשמר העירונית שליוותה אותו כדי שיוכלו להצטרף למאבק נגד המורדים.
הליווי הגיע למפרא בסביבות השעה ארבע אחר הצהריים, אך אז גילה בעיה: עקב החגים הכיל בית הספר לחיל הרגלים 100 חיילים בלבד, בניגוד ל-800 שהיו צפויים, והאחראי, קולונל פינטו דה רושה, הודה שאין לו את האמצעים להגן על המלך.
בינתיים, הגיע היועץ ז'ואאו דה אזבדו קוטיניו ויעץ למלך לקרוא למפרה את המלכות דונה אמליה ודונה מריה פיה (בהתאמה, אמו וסבתו של המלך), ששהו בארמונות פנה ווילה בסינטרה, ולהתכונן להמשיך לפורטו, שם יתארגנו התנגדות.
בליסבון, עזיבתו של המלך לא הביאה יתרון גדול לממשלה מאחר שרוב הכוחות הזמינים כעת להפעלת כוחות המורדים לא מילאו את הפקודות לצעוד לכיכר רוסיו כדי למנוע ריכוז ארטילריה של המורדים באלקנטרה.
בליל 4 באוקטובר היה המורל נמוך בקרב הכוחות המלוכניים המוצבים בכיכר רוסיו, בשל הסכנה המתמדת של הפגזה על ידי כוחות הצי ואפילו הסוללות של קוסיירו, שהוצבו שם באופן אסטרטגי, לא יכלו להביא להם נחמה.
במטה התקיימו דיונים על העמדה הטובה ביותר להפגיז את הרוטונדה.
בשעה 3 לפנות בוקר, פאיבה קוסיירו יצא עם סוללה ניידת, בליווי חוליית שמירה עירונית, והתמקם בגן קסטרו גימאראייש, בטורל, בהמתנה לשחר.
כאשר הכוחות ברוטונדה החלו לירות על רוסיו, וחשפו את עמדתם, פאיבה קוסיירו פתח באש, גרם לנפגעים וזרע בלבול בקרב המורדים.
ההפגזה נמשכה ביתרון לעבר הצד המלוכני, אך בשמונה בבוקר קיבל פאיבה קוסיירו פקודות להפסיק את הלחימה, שכן תהיה שביתת נשק של שעה.
בינתיים, ברוסיו, לאחר עזיבתו של פאיבה דה קוסיירו עם הסוללה, המורל של הכוחות המלוכניים, שראו עצמם חסרי אונים, הידרדר עוד יותר בשל איומי ההפגזה של כוחות הצי.
רגימנט הרגלים ה-5 וכמה מחברי רגימנט הרגלים הקל ה-5 התעקשו שלא יתנגדו לנחיתה ימית.
מתמודדים עם אחווה זו עם האויב, הלכו מפקדי היחידות הללו למפקדה, שם הופתעו עם הבשורה על שביתת הנשק.
הנציג הגרמני החדש, שהגיע יומיים קודם לכן, לקחה חדרים במלון אבנידה פאלאס, ששכן בו זרים רבים.
קרבתו של המבנה לאזור הלחימה היוותה סכנה גדולה שהניעה את הדיפלומט להתערב.
הוא פנה אל הגנרל גורז'או אנריקש כדי לבקש הפסקת אש שתאפשר לו לפנות אזרחים זרים.
בלי להודיע לממשלה, ואולי בתקווה לקנות זמן להגעת התגבורת, הסכים הגנרל.
הדיפלומט הגרמני, מלווה באדם עם דגל לבן, הלך לרוטונדה כדי לדון על שביתת הנשק עם המהפכנים.
אולם אלו, למראה הדגל הלבן, חשבו בטעות שכוחות המלך נכנעים, מה שגרם להם להצטרף עם המונים לחגיגה של הרפובליקה החדשה.
בכיכר, משאדו סנטוש סירב בתחילה לקבל את שביתת הנשק, אך לבסוף קיבל אותה לאחר התעקשותו של הדיפלומט.
לאחר מכן, כשראה את התמיכה העממית האדירה במהפכה ברחובות, הוא הלך בפזיזות אל המטה, מלווה ברבים מהאנשים וכמה קצינים שעזבו את התפקיד ברוטונדה.
המצב ברוסיו, עם זרימת האוכלוסייה לרחובות, היה מאוד מבלבל אך מועיל לרפובליקנים, לאור התמיכה הציבורית הברורה.
משאדו סנטוש שוחח עם הגנרל גורז'או אנריקש והזמין אותו לשמור על תפקיד מפקד הדיוויזיה, אך הוא סירב.
אנטוניו קרוואלהל, הידוע כאוהד רפובליקאי, קיבל אז פיקוד על הדיוויזיה.
זמן קצר לאחר מכן, בשעה 9 בבוקר, הוכרזה הרפובליקה על ידי ז'וזה רלבאש ממרפסת בית העירייה של ליסבון.
לאחר מכן הוצעה ממשלה זמנית, בראשות חברי המפלגה הרפובליקנית הפורטוגלית, עם המנדט לשלוט במדינה עד לאישור חוקה חדשה.
המספר המדויק אינו ידוע, אך ידוע כי נכון ל-6 באוקטובר נרשמו בחדר המתים 37 הרוגים במהפכה.
כמה פצועים הגיעו לבתי החולים, חלקם מתו מאוחר יותר.
לדוגמה, מתוך 78 פצועים שנבדקו בבית החולים דה סאו ז'וזה, 14 מתו בימים הבאים.
במפרה, בבוקר 5 באוקטובר, חיפש המלך דרך להגיע לפורטו, פעולה קשה מאוד לביצוע בשל כמעט אי קיומו של ליווי והמוקדים המהפכניים הרבים שנפרסו ברחבי המדינה.
בסביבות הצהריים קיבל נשיא הלשכה העירונית של מפרה הודעה מהמושל האזרחי החדש שהורתה על מעבר לדגל רפובליקאי.
זמן קצר לאחר מכן קיבל גם מפקד בית הספר לחי"ר מברק ממפקדו החדש בו הודיע על המצב הפוליטי הנוכחי.
מעמדה של משפחת המלוכה הפך לא יציב.
הפתרון הופיע כשהגיעה ידיעה כי היאכטה המלכותית אמליה עוגנת בקרבת מקום, באריסיירה.
בשעה 02:00 אספה היאכטה ממצודת קשקאיש את דודו של המלך ויורש העצר, דום אפונסו, ובידיעה שהמלך נמצא במפרה, שטה לאריסיירה, מכיוון שהיה זה המעגן הקרוב ביותר.
ביודעו שעם הכרזת הרפובליקה הוא ייכלא, החליט דום מנואל השני לשוט לפורטו.
משפחת המלוכה ופלוגה כלשהי יצאו לאריסיירה, שם עלו על היאכטה המלכותית.
לאחר שעלה, כתב המלך לראש הממשלה:
לאחר שדאג שהמכתב יגיע ליעדו, הודיע המלך שהוא רוצה לנסוע לפורטו.
הוא נפגש עם מועצה מייעצת, הקצינים על הסיפון וחלק מהליווי.
הקפטן של האמליה, ז'ואאו אגנלו ולז קלדיירה קסטלו ברנקו והקצין הראשי ז'ואאו ז'ורז'ה מוריירה דה סה התנגדו לרעיון הזה, בטענה שאם פורטו תסגיר אותם, לא יהיה להם מספיק דלק כדי להגיע למעגן אחר.
למרות התעקשותו של המלך, טען הקצין הראשי שהם נושאים על סיפונה את כל משפחת המלוכה, ולכן תפקידו העיקרי הוא להגן על חייהם.
בסופו של דבר, הנמל הנבחר היה גיברלטר.
עם הגעתו, קיבל המלך את ההודעה שפורטו גם הצטרפה לעניין הרפובליקאי.
דום מנואל השני ציווה כי הספינה אמליה, כרכוש המדינה הפורטוגזית, תוחזר לליסבון.
המלך המודח חי את שארית חייו בגלות.
ב-6 באוקטובר 1910 הכריז העיתון Diário do Governo: "לעם הפורטוגזי - חוקת הממשלה הזמנית של הרפובליקה - היום, 5 באוקטובר 1910, בשעה אחת עשרה בבוקר, הוכרזה הרפובליקה הפורטוגלית בטקס הגדול.
אולם הממשלה הזמנית הוקמה מיד: הנשיאות, ד"ר ז'ואקים תאופילו בראגה.
פנים, ד"ר אנטוניו ז'וזה דה אלמיידה.
מלחמה, אנטוניו חאווייר קוריה בארטו.
משרד הצי, אמארו יוסטיניאן דה אזבדו גומש.
חוץ (יחסים), ד"ר ברנרדינו לואיש משאדו גימאראייש.
עבודות ציבוריות, ד"ר אנטוניו לואיש גומש.
בצו ב-8 באוקטובר, קבעה הממשלה הזמנית את השמות החדשים של המשרדים, כאשר השינויים החשובים ביותר בוצעו במשרדי הממלכה, האוצר והעבודות הציבוריות, ששמם שונה למשרדי הפנים, האוצר והפיתוח.
עם זאת, בסיליו טלסש סירב לתפקיד וב-12 באוקטובר הוא ניתן לז'וזה רלבאש.
ב-22 בנובמבר נכנס בריטו קמאשו לממשלה לאחר עזיבתו של אנטוניו לואיש גומש, שמונה לשגריר פורטוגל בריו דה ז'ניירו.
במהלך תקופת כוחה, נקטה הממשלה הזמנית שורה של צעדים חשובים שהיו להם השפעות ארוכות טווח.
כדי להרגיע את המזג ולפצות את קורבנות המלוכה, ניתנה חנינה רחבה על פשעים נגד ביטחון המדינה, נגד הדת, של אי ציות, של שימוש אסור בנשק וכו'.
הכנסייה הקתולית התרעמה על האמצעים שננקטו על ידי הממשלה הזמנית.
בין אלה היו גירוש הישועים ומסדרים דתיים אחרים של הכמורה הקבועה, סגירת מנזרים, איסור הוראת דת בבתי ספר, ביטול השבועה הדתית בטקסים אזרחיים וחילון של המדינה על ידי הפרדת דת ומדינה.
הגירושין מוסדו, וכך גם חוקיות הנישואין האזרחיים, שוויון זכויות הנישואין של גברים ונשים, ההסדרה המשפטית של "ילדים מחוץ לנישואין"; הגנה על ילדים וזקנים, ניסוח מחדש של חוקי העיתונות, ביטול דרגות ותארים מלכותיים ואצילים והכרה בזכות לשביתה.
הממשלה הזמנית בחרה גם בפירוקם של המשצר העירוני דאז של ליסבון ופורטו, שיצרו במקום גוף הגנה ציבורי חדש, המשמר הרפובליקני הלאומי.
עבור המושבות נוצרה חקיקה חדשה על מנת להעניק אוטונומיה לשטחים מעבר לים, תנאי חיוני לפיתוחם.
הסמלים הלאומיים שונו - הדגל וההמנון הלאומי, אומצה יחידה מוניטרית חדשה - האשקודו, שווה ערך לאלף רייש, ואפילו הכתיב הפורטוגזי פושט וסודר כראוי באמצעות הרפורמה האורתוגרפית של 1911.
הממשלה הזמנית נהנתה מכוח נרחב עד להשקתה הרשמית של האספה המכוננת הלאומית ב-19 ביוני 1911, לאחר הבחירות ב-28 במאי של אותה שנה.
באותו זמן, נשיא הממשלה הזמנית, תאופילו בראגה, העביר לאספה המכוננת הלאומית את הסמכויות שקיבל ב-5 באוקטובר 1910. למרות זאת, אישרה האספה בשבחים את ההצעה שהציג נשיאם, אנסלמו בראמקאמפ פרייר לקונגרס: "האספה המכוננת הלאומית מאשרת, עד לדיון עתידי, את תפקידי המעצמה המבצעת לממשלה הזמנית של הרפובליקה".
עם הקמת הרפובליקה שונו הסמלים הלאומיים.
בצו ממשלתי זמני מ-15 באוקטובר 1910, מונתה ועדה לעיצוב הסמלים החדשים.
השינוי בסמלים הלאומיים, לפי ההיסטוריון נונו סבריאנו טיישיירה, נבע מהקושי שהתמודדו הרפובליקנים בייצוג הרפובליקה:
ביחס לדגל, היו שתי נטיות: אחת של שמירה על צבעי הכחול והלבן, המסורתיים של דגל פורטוגל, והשנייה של שימוש בצבעים "רפובליקניים יותר": ירוק ואדום.
הצעת הוועדה עברה מספר שינויים, כאשר העיצוב הסופי היה מלבני, כאשר שתי החמישיות הראשונות הקרובות לתורן הדגל היו ירוקות, ושלוש החמישיות הנותרות אדומות.
ירוק נבחר משום שנחשב ל"צבע התקווה", בעוד אדום נבחר כצבע "קרבי, לוהט, גברי".
פרויקט הדגל אושר על ידי הממשלה הזמנית בהצבעה ב-19 בנובמבר 1910. ב-1 בדצמבר נחגג חג הדגל מול הלשכה העירונית של ליסבון.
האספה המכוננת הלאומית פרסמה את אימוץ הדגל ב-19 ביוני 1911.
ב-19 ביוני 1911 הכריזה האספה החוקתית הלאומית על A Portuguesa כהמנון הלאומי, [107] [108] במקום ההמנון הישן Hymno da Carta שהיה בשימוש מאז מאי 1834, ומעמדו כסמל לאומי נכלל בחוקה החדשה.
A Portuguesa הולחן בשנת 1890, עם מוזיקה מאת אלפרדו קייל ומילים מאת אנריקה לופש דה מנדונסה, בתגובה לאולטימטום הבריטי מ-1890. בגלל אופיו הפטריוטי, השתמשו בו, בשינויים קלים, מורדי המרד של 1891 בניסיון כושל להפיכה להקים רפובליקה בפורטוגל, אירוע שגרם לאיסור שירת ההמנון על ידי שלטונות המלוכה.
מאוחר יותר שונה ההמנון; הגרסה הרשמית המשמשת כיום בטקסים אזרחיים וצבאיים לאומיים ובמהלך ביקורים של ראשי מדינות זרים אושרה ב-4 בספטמבר 1957.
מנהיגים רפובליקנים אימצו מדיניות חמורה ושנויה במחלוקת של אנטי-קלריקליזם.
בבית, המדיניות קיטבה את החברה ואיבדה את התומכים הפוטנציאליים של הרפובליקה, ובחוץ לארץ היא פגעה במדינות אמריקאיות ואירופיות שאזרחיהן תמכו בשמירה על הדת, והוסיפה באופן משמעותי לעיתונות הרעה על הרפובליקה.
הרדיפה של הכנסייה הייתה כה גלויה וחמורה, עד שהיא דחפה את הלא-דתיים והדתיים באופן נומינלי לדת חדשה וזכתה לתמיכתם של דיפלומטים פרוטסטנטים כמו הבריטים, שראו את מוסדות הדת של אזרחיהם בסכסוך חמור על רקע זכויותיהם ורכושם, ואיימו לשלול את ההכרה ברפובליקה הצעירה.
המהפכה והרפובליקה שהיא הולידה היו בעיקרן אנטי-קלריקליות והיו להן גישה "עוינת" לנושא הפרדת הכנסייה והמדינה, כמו זו של המהפכה הצרפתית, החוקה הספרדית של 1931 והחוקה המקסיקנית של 1917.
החילוניות החלה להידון בפורטוגל עוד במאה ה-19, במהלך ועידות הקזינו ב-1871, שקודמה על ידי אנטרו דה קנטאל.
התנועה הרפובליקנית קשרה את הכנסייה הקתולית למלוכה, והתנגדה להשפעתה בחברה הפורטוגלית.
החילון של הרפובליקה היווה את אחת הפעולות העיקריות שיש לנקוט בסדר היום הפוליטי של המפלגה הרפובליקנית הפורטוגלית והבנייה החופשית.
מונרכיסטים במאמץ אחרון ביקשו לאגף את הרפובליקנים על ידי חקיקת צעדים אנטי-קלריקליים משלהם, ואפילו חקיקת הגבלה חמורה על הישועים ביום שלפני המהפכה.
זמן קצר לאחר הקמת הרפובליקה, ב-8 באוקטובר 1910, החזיר שר המשפטים אפונסו קושטה את חוקי מרקיז פומבל נגד הישועים ואת חוקי ז'ואקים אנטוניו דה אגייאר ביחס למסדרים דתיים.
רכוש הכנסייה ונכסיה הופקעו על ידי המדינה.
השבועה הדתית ואלמנטים דתיים אחרים המצויים בתקנון אוניברסיטת קוימברה בוטלו, ובגרויות לשנה א' של הפקולטה לתאולוגיה בוטלו, וכך גם מקומות בחוק הקאנוני כמובן, דיכוי הוראת הדוקטרינה הנוצרית.
חגים דתיים הפכו לימי עבודה, אך עם זאת שמרו את יום ראשון כיום מנוחה מטעמי עבודה.
כמו כן, נאסר על הכוחות המזוינים להשתתף באירועים חגיגיים דתיים.
אושרו דיני גירושין וחוקי משפחה שראו בנישואין "חוזה אזרחי בלבד".
בישופים נרדפו, גורשו או הושעו מפעילותם במהלך החילון.
כולם פרט לאחד גורשו מהדיוקסיות שלהם.
רכושם של אנשי דת נתפס על ידי המדינה, נאסר על לבישת גלימת הכמרים, כל בתי המדרש הקטנים נסגרו וכל בתי המדרש הגדולים מלבד חמישה.
חוק מיום 22 בפברואר 1918 התיר רק שני בתי מדרשות בארץ, אך רכושם לא הוחזר.
מסדרים דתיים גורשו מהארץ, כולל 31 מסדרים שכללו חברים ב-164 בתים (ב-1917 הורשו כמה מסדרים להתגבש שוב).
חינוך דתי נאסר הן בבית הספר היסודי והן בבית הספר העל יסודי.
בתגובה למספר הגזירות האנטי-קלריקליות, הבישופים הפורטוגלים השיקו פסטורליה קולקטיבית המגנה על דוקטרינת הכנסייה, אך קריאתה נאסרה על ידי הממשלה.
למרות זאת, כמה פרנטלים המשיכו לפרסם את הטקסט, ביניהם היה הבישוף של פורטו, אנטוניו בארוסו.
זה הביא לכך שהוא נקרא לליסבון על ידי אפונסו קושטה, שם נשלל מתפקידיו הכנסייתיים.
החילון הגיע לשיא עם חוק ההפרדה בין המדינה והכנסייה ב-20 באפריל 1911, עם הסכמה גדולה מצד המהפכנים.
החוק הוכרז על ידי האספה רק ב-1914, אך יישומו היה מיד לאחר פרסום הצו.
הכנסייה הפורטוגלית ניסתה להגיב, וסווגה את החוק כ"חוסר צדק, דיכוי, זלזול ולעג", אך ללא הצלחה.
אפונסו קושטה אף חזה את מיגור הקתוליות בטווח של שלושה דורות.
יישום החוק החל ב-1 ביולי 1911, עם הקמת "ועדה מרכזית".
כפי שאמר אחד הפרשנים, "בסופו של דבר הכנסייה הייתה אמורה לשרוד את הנקמה הרשמית נגד הדת המאורגנת".
ב-24 במאי 1911, האפיפיור פיוס העשירי הוציא את האנציקליקה Iamdudum אשר גינתה את האנטי-קלריקלים בשל שלילת חירויות האזרח הדתיות ו"הסדרה המדהימה של הגזמות ופשעים שנחקקה בפורטוגל על דיכוי הכנסייה".
הדאגה העיקרית של הממשלה הרפובליקנית החדשה הייתה הכרה של מדינות אחרות.
ב-1910, הרוב המכריע של מדינות אירופה היו מונרכיות.
רק צרפת, שווייץ וסן מרינו היו רפובליקות.
מסיבה זו, שר החוץ של הממשלה הזמנית, ברנרדינו משאדו, הנחה את סדר יומו תוך שמירה על זהירות יתרה, והוביל אותו, ב-9 באוקטובר 1910, להודיע לנציגים הדיפלומטיים בפורטוגל כי הממשלה הזמנית תכבד את כל התחייבויות בינלאומיות שנטל על עצמו המשטר הקודם.
מכיוון שהמרשל ארמס דה פונסקה היה עד באופן אישי לתהליך המעבר המלא של המשטר, לאחר שהגיע לפורטוגל לביקור רשמי כשהמדינה הייתה עדיין מונרכיה ועזב כשהייתה רפובליקה, אין זה יוצא דופן שברזיל הייתה המדינה הראשונה שהכירה דה יורה במשטר הפוליטי החדש של פורטוגל.
ב-22 באוקטובר הכריזה ממשלת ברזיל כי "ברזיל תעשה כל מה שאפשר למען האושר של האומה הפורטוגלית האצילה וממשלתה, ולשגשוגה של הרפובליקה החדשה".
למחרת הגיע תורה של ארגנטינה; ב-29 באוקטובר הייתה זו ניקרגואה; ב-31 באוקטובר, אורוגוואי; ב-16 וב-19 בנובמבר, גואטמלה וקוסטה ריקה; פרו וצ'ילה ב-5 וב-19 בנובמבר; ונצואלה ב-23 בפברואר 1911; פנמה ב-17 במרץ.
ביוני 1911 הכריזה ארצות הברית על תמיכתה ברפובליקה.
פחות מחודש לאחר המהפכה, ב-10 בנובמבר 1910, הכירה ממשלת בריטניה דה פקטו ברפובליקה הפורטוגלית, כשהיא מבטאת את "המשאלה החיה ביותר של הוד מלכותו הבריטי לשמור על יחסי ידידות" עם פורטוגל.
עמדה זהה ננקטה על ידי ממשלות ספרד, צרפת ואיטליה.
עם זאת, הכרה דה יורה במשטר החדש הופיעה רק לאחר אישור החוקה ובחירת נשיא הרפובליקה.
הרפובליקה הצרפתית השלישית הייתה הראשונה שעשתה זאת ב-24 באוגוסט 1911, יום בחירת הנשיא הראשון של הרפובליקה הפורטוגלית.
רק ב-11 בספטמבר הכירה בריטניה ברפובליקה, בליווי הקיסרות הגרמנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית, דנמרק, ספרד, ממלכת איטליה ושוודיה.
ב-12 בספטמבר, הכירו בלגיה, הולנד ונורווגיה; ב-13 בספטמבר, סין ויפן; ב-15 בספטמבר, ממלכת יוון; ב-30 בספטמבר, האימפריה הרוסית; ב-23 באוקטובר, ממלכת רומניה; ב-23 בנובמבר, האימפריה העות'מאנית; ב-21 בדצמבר, מונקו; וב-28 בפברואר 1912, סיאם.
בשל המתיחות שנוצרה בין הרפובליקה הצעירה ל, האינטראקציה עם הכס הקדוש הושעתה, והכס הקדוש לא הכיר ברפובליקה הפורטוגלית עד 29 ביוני 1919.
מהפכת החרציות (בהונגרית: Őszirózsás forradalom) הייתה מהפכה בהנהגתו של הרוזן מיהאי קארואי, לאחר תום מלחמת העולם הראשונה.
המהפכה הובילה להיפרדותה של הונגריה מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, ולהקמת המדינה קצרת הימים הרפובליקה ההונגרית הראשונה.
שמה של המהפכה בא לה מהשימוש בחרציות כסימן תמיכה במועצת העם ההונגרית ובקארוי.
ב-31 באוקטובר 1918, בהנהגתו של קארוי, החלו ההמונים, יחד עם חיילים רבים, להשתלט על מבני ציבור בעיר בודפשט.
ראש הממשלה שנדור וקרלה (Sándor Wekerle) פרש מתפקידו, וראש הממשלה הקודם אישטוון טיסה נהרג.
בסוף היום, הכיר קרל הראשון בקארוי כראש ממשלת הונגריה החדש.
לאחר מכן ביטל קארוי את הסכם הפשרה האוסטרו-הונגרי של 1867, כך שלמעשה הפכה הונגריה למדינה עצמאית.
ב-13 בנובמבר 1918 הכיר קרל הראשון בעצמאותה של הונגריה, וב-16 בנובמבר הכריז קארוי על הקמת הרפובליקה כשהוא נשיאה.
הרפובליקה לא האריכה ימים, וב-21 מרץ 1919 התבצעה במדינה הפיכה קומוניסטית.
לאחריה הוקמה הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, שאף היא לא האריכה ימים.
מהפכת האופנה היא תנועה עולמית הפועלת במאה מדינות ברחבי העולם, ששמה לה למטרה להעלות את המודעות לנזקים הסביבתיים של תעשיית האופנה ולהגביר את השקיפות של בשרשרת אספקת האופנה.
תנועת מהפכת האופנה הגדירה את יום השנה לאסון רנא פלאזה בבנגלדש כיום מהפכת האופנה.
בשנים 2014–2018 מיליוני אנשים ברחבי העולם קראו לחברות האופנה לענות על השאלה מי מייצר את הבגדים שלי?
ההאשטאג #WhoMadeMyClothes הפך לטרנד מוביל בטוויטר.
מהפכת האופנה הוקמה בשנת 2013 בתגובה לאסון קריסת בניין רנא פלאזה בבנגלדש על ידי מעצבות אופנה בריטיות, קארי סומרס ואורסולה דה קסטרו.
הן זיהו את קריסת המפעל כזרז להעלאת מודעת ושינוי בתעשייה.
יום מהפכת האופנה / שבוע מהפכת האופנה
יום המהפכה באופנה מתקיים מדי שנה ב-24 באפריל, ביום השנה לקריסת בניין רנא פלאזה בשנת 2013. באסון נהרגו 1,133 ומעל 2,500 נפצעו.
בשנת 2016 התרחבה הפעילות לשבוע שלם.
יום המהפכה האופנה מתקיים על מנת להדגיש את השפעת תעשיית האופנה על כדור הארץ, העלאת המודעות לניצול עובדים, שקיפות שרשרת האספקה הודגשה גם ביום מהפכת האופנה.
יום מהפכת האופנה הראשון התקיים ב־24 באפריל 2014 ההאשטאג שהוביל את היום היה #insideout (בתרגום חופשי: הפוך), שהפך לטרנד עולמי בטוויטר.
המארגנים קראו לאנשים ללבוש את הבגדים הפוך, לחשוף את תווית המידע ולהעלות תמונות לרשות החברתיות .
מטרת הקמפיין הייתה לעורר את צרכני האופנה לחקור מי מייצר את הבגד שלהם והיכן.
בשנת 2015 ההאשטאג שהוביל את היום היה #WhoMadeMyClothes (מי ייצר את הבגדים שלי?) והפך לסיסמה המזוהה עם תנועת מהפכה האופנה.
מעצבת האופנה סטלה מקרטני שיתפה עם מעל למיליון העוקבים שלה תמונה שלה לובשת ז'קט מהקולקציה שלה הפוך כשהתווית בחזית עם הכיתוב: "הצג את התווית שלך ושאל מי ייצר את הבגדים שלי?
המטרה הייתה להפעיל לחץ על חברות הבגדים שיגיבו לדרישת הצרכנים לשקיפות ויחשפו את תהליכי ייצור הבגדים ואת האנשים העובדים בייצורם.
בשבוע מהפכת האופנה בשנת 2018, 3.25 מיליון אנשים תייגו תמונות תחת האשטאג #WhoMadeMyClothes.
כתגובה לשאלה מי ייצר את הבגדים שלי, החל קמפיין #imadeyourclose (אני ייצרתי את הבגדים שלך) שגם אותו יזמה תנועת מהפכת האופנה.
כמה מאות חברות ברחבי העולם, עובדים בתעשיית האופנה, הצטלמו עם ההאשטאג #imadeyourclose.
החל משנת 2017 מהפכת האופנה מפרסמת דוח שקיפות תעשיית האופנה.
מטרת הדוח,על פי הכותבים, היא ליצר שיח עם מותגי האופנה והקמעונאים הגדולים בעולם על מנת להגביר את השקיפות שלהם.
לקראת יום מהפכת האופנה ב-2018, פרסמה התנועה את המניפסט למהפכת האופנה שקורא לעבודה הוגנת, חופש התאגדות, סולידריות, הגנה על הסביבה, אופנה בת קיימא, כבוד למסורות ותרבויות, שקיפות בשרשרת האספקה ולקיחת אחריות.
לקראת בלאק פריידיי ב-2018 פרסמה תנועת מהפכת האופנה סקר שערכה עבורה חברת המחקר Ipsos MORI.
הסקר נערך באופן מקוון, בקרב 5,000 משתפים בין הגילאים 16 ל-75 שנה בחמשת השווקים הגדולים באירופה: גרמניה, בריטניה, צרפת, איטליה וספרד.
צרכנים שנסקרו הטילו אחריות הן על המותגים והן על הממשלות להבטיח ייצור בר-קיימא וכי עליהם לטפל בשכר הוגן, שמירה על הסביבה, שינויי אקלים ואי-שוויון מגדרי.
רוב המשיבים חושבים שעל ממשלות למלא תפקיד מכריע בשינוי דרכי הייצור של בגדים, וכי מותגים צריכים לחשוף מידע על אופן ייצורם של בגדים, נעליים ואביזרים, עם אילו ספקים הם עובדים, ודרכי העסקה של העובדים לאורך כל שרשרת הייצור.
צעירים מדור ה-Z וילידי המילניום אמרו שהם מתחשבים בסוגיות חברתיות כשהם קונים בגדים, בהשוואה לנסקרים מבוגרים יותר.
מהפכת השנה החדשה (2005) הפוסטר הרשמי של האירוע בכיכובו של בטיסטה מידע ארגון WWE מותג Raw תאריך 9 בינואר 2005 עיר סן חואן, פוארטו ריקו אולם קולוסיאו דה פוארטו ריקו מספר צופים 15,764 סדרת אירועי שלם וצפה של ה-WWEארמגדוןמהפכת השנההחדשה (2005)רויאל ראמבל סדרת אירועי מהפכת השנה החדשהראשוןמהפכת השנההחדשה (2005)2006
מהפכת השנה החדשה (2005) היה אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות האמריקאי, ה-WWE.
האירוע היה בלעדי למותג Raw ונערך ב-9 בינואר 2005, בקולוסיאו דה פוארטו ריקו שבסן חואן, פוארטו ריקו.
האירוע היה האירוע הראשון בסדרת אירועי מהפכת השנה החדשה.
בקרב המרכזי, טריפל H ניצח את רנדי אורטון, בטיסטה, כריס ג'ריקו, כריס בנואה ואדג' בקרב תא ההדחות, שבו שון מייקלס שימש כשופט המיוחד, וכתוצאה מכך זכה באליפות העולם במשקל כבד הפנויה.
עוד ברשימת הקרבות, קיין ניצח את ג'ין סניצקי, מוחמד חסן ניצח את ג'רי לולר, ושלטון בנג'מין ניצח את מייבן ושמר על האליפות הבין יבשתית.
האירוע כלל קרבות שנבעו מעלילות מתוסרטות מהתוכנית השבועית Raw.
ב-13 בדצמבר בתוכנית Raw, הג'נרל מנג'ר של התוכנית, אריק בישוף, הכריז שקרב תא ההדחות יתקיים באירוע מהפכת השנה החדשה, כששת המתאבקים בקרב הם טריפל H, אדג', בטיסטה, כריס בנואה, כריס ג'ריקו ורנדי אורטון והם יאבקו על אליפות העולם במשקל כבד הפנויה.
שבועיים לאחר מכן, כל המשתתפים בקרב התחרו בקרבות יחידים, כאשר אורך זמן הקרב שלהם קבע את סדר כניסתם לקרב תא ההדחות.
אם אחד מהמשתתפים יפסיד בקרב שלו, המתאבק שניצח אותו, יחליף אותו בקרב תא ההדחות.
כל ששת המשתתפים ניצחו בקרבות שלהם, אך בטיסטה ניצח בקרב שלו בתוך שלוש דקות ושתי שניות, הזמן שהיה הקצר ביותר.
כתוצאה מכך, בטיסטה זכה בזכות להיכנס לקרב תא ההדחות אחרון.
עוד באותו הערב, בישוף הכריז על כך ששון מייקלס ישמש כשופט המיוחד לקרב זה.
ב-3 בינואר, ששת המתאבקים התחרו בקרבות יחידים ביניהם.
בקרב הראשון, בטיסטה ניצח את בנואה.
לאחר מכן, אדג' ניצח את ג'ריקו.
בקרב האחרון, אורטון ניצח את טריפל H.
במהלך הקרב האחרון, ארבעת המשתתפים האחרים בקרב הפריעו בזמן שהשופט היה מחוסר הכרה.
ב-13 בספטמבר בתוכנית Raw, במהלך קרב ללא פסילות בין קיין לג'ין סניצקי, האחרון דחף את קיין בטעות על אשתו כחלק מהעלילה, ליטה, שהפריעה בקרב.
הקרב הגיע לסיומו באופן מיידי בעקבות אירוע זה, כשצוות החובשים הגיע כדי לטפל בליטה תוך כדי שהיא מפונה לאמבולנס על אלונקה.
בעלילה זו סופר שליטה הייתה בהיריון ועקב מקרה זה היא נאלצה לעבור הפלה.
למרות מחאותיו של סניצקי על כך שהוא לא היה אחראי להפלה זו, קיין תקף את סינצקי, מה שהוביל לקרב "בחירת נשק" ביניהם באירוע טאבו טיוזדיי.
הנשק שנבחר לקרב היה שרשרת ברזל.
סניצקי ניצח בקרב זה לאחר שהניח את השרשרת סביב צווארו של קיין תוך כדי שהוא קופץ עליו מהחבל העליון, דבר שגרם לקיין לדמם מפיו.
במשך השבועות הבאים, סניצקי העליב את ליטה בנוגע להפלתה.
ב-27 בדצמבר, בישוף קבע קרב בין קיין לסניצקי לאירוע מהפכת השנה החדשה.
בנוסף להכללתה בפיוד בין קיין לסניצקי, ליטה הייתה מעורבת בפיוד בעצמה נגד טריש סטרטוס על אליפות הנשים של ה-WWE.
ב-25 באוקטובר בתוכנית Raw, סטרטוס הגיעה מאחורי הקלעים לליטה ואמרה לה שהיא השמינה עקב הריונה, מילים שגרמו לליטה לתקוף את סטרטוס.
עוד באותו הערב, נקבע קרב ביניהם על התואר לאירוע סדרת ההישרדות, שבו סטרטוס ניצחה את ליטה כתוצאה מפסילה לאחר שליטה הכתה את סטרטוס בעזרת כיסא.
ב-22 בנובמבר, סטרטוס ניצחה את ליטה ומולי הולי בקרב משולש וכתוצאה מכך הגנה בהצלחה על תוארה.
לאחר הקרב, ליטה תקפה את סטרטוס, כשאפה של האחרונה דימם.
ב-6 בדצמבר, ליטה ניצחה את סטרטוס בקרב המרכזי של התוכנית Raw וזכתה באליפות הנשים.
ב-3 בינואר, קרב חוזר בין השתיים נקבע לאירוע מהפכת השנה החדשה.
באותו הערב, קיין חזר לאחר היעדרות של מספר שבועות כדי להיחלץ לעזרת ליטה נגד התקיפה המשולבת של סניצקי וטריש סטרטוס.
+ אישיויות אחרות על המסך תפקיד: שם:צוות השידור באנגליתג'ונתן קואצ'מןג'רי לולרג'ים רוסצוות השידור בספרדיתקרלוס קבררההוגו סבינוביץ'מראייןטוד גרישםכרוזהליליאן גרסיהשופטיםמייק קיודהצ'אד פטוןג'ק דואןארל הבנרשון מייקלס (קרב תא ההדחות)
לפני שהאירוע שודר בשיטת ה"שלם וצפה", התקיים קרב חושך (קרב שאינו שודר בטלוויזיה), שבו ההוריקן ורוזי ניצחו את לה רזיסטנס (רוברט קונווי וסילביאן גרנייה) בקרב זוגות.
האירוע עצמו נפתח בקרב שבו יוג'ין וויליאם ריגל הגנו על אליפות הזוגות העולמית נגד כריסטיאן וטייסון טומקו.
יוגין ביצע על טומקו את מהלך הדרופקיק כדי לנצח בקרב ולהקנות לו ולריגל הגנה מוצלחת על חגורות האליפות.
בקרב שבא לאחר מכן, טריש סטרטוס הגנה על אליפות הנשים של ה-WWE נגד ליטה.
ליטה ספגה פציעה בברכה לאחר שביצעה על סטרטוס את מהלך הת'ז פרס מדופן הזירה אל הרצפה, וכתוצאה מכך קרעה את הרצועה הצולבת הקדמית שלה.
סטרטוס ביצעה עליה את מהלך ה-Chick Kick כדי לנצח בקרב ולזכות בתואר.
בקרב השלישי, שלטון בנג'מין הגן על האליפות הבין יבשתית נגד מייבן.
לאחר שמייבן לעג לקהל על כך שהוא דיבר ספרדית מחוץ לזירה, בנג'מין הצמיד את מייבן לניצחון, שהקנה לו הגנה מוצלחת על התואר.
מיד לאחר הקרב, מייבן דרש קרב חוזר.
הקרב חודש, כך שבנג'מין ביצע עליו את מהלך הטי-בון סופלקס וניצח אותו שוב.
לאחר מכן, מוחמד חסן (שלווה לקרב על ידי דבארי) התמודד מול ג'רי לולר (שלווה לקרב על ידי ג'ים רוס).
לולר ניסה להצמיד את חסן, אך דבארי הניח את רגלו של חסן על החבל התחתון, מה שגרם להפסקת ניסיון ההצמדה.
חסן ביצע על לולר את מהלך הרברס STO כדי לנצח בקרב.
בקרב הלפני האחרון, קיין התמודד מול ג'ין סניצקי.
קיין ניצח בקרב לאחר שביצע על סניצקי את מהלך הטומבסטון פיילדרייבר.
הקרב המרכזי היה קרב תא ההדחות על אליפות העולם במשקל כבד הפנויה אשר הכיל את טריפל H, אדג', בטיסטה, כריס בנואה, כריס ג'ריקו ורנדי אורטון, כששון מייקלס שימש כשופט המיוחד של הקרב.
בנואה וג'ריקו פתחו את הקרב.
טריפל H נכנס כמספר השלישי ואדג' היה הבא בתור.
בנואה ניסה לבצע על אדג' את מהלך ההכנעה שלו, הקריפלר קרוספייס, אך האחרון הצליח להתחמק מכך.
טריפל H ביצע על ג'ריקו את מהלך הסיום שלו, הפדיגרי, לפני שאורטון נכנס כמספר החמישי.
אדג' ביצע על מייקלס בטעות את מהלך הספיר, מה שהוביל לכך שמייקלס ביצע עליו את מהלך ה-Sweet Chin Music ולאחר מכן ג'ריקו ביצע עליו את מהלך הליונסולט והדיח את אדג' מהקרב.
בטיסטה נכנס אחרון וביצע על ג'ריקו את מהלך הספיינבאסטר תוך כדי שהוא פגע בבנואה.
בטיסטה ניצל זאת כדי להדיח את בנואה מהקרב.
הוא לא חדל והדיח את ג'ריקו לאחר שביצע עליו את מהלך הסיום שלו, הבטיסטה בומב.
טריפל H חמק ממהלך ה-RKO של אורטון, כשהוא השליך את האחרון על בטיסטה.
בטיסטה ניסה לבצע על אורטון את מהלך הבטיסטה בומב, אך אורטון חמק מכך לאחר שהכה אותו בעזרת מכה מתחת לחגורה.
הוא ביצע עליו את מהלך ה-RKO והדיח את בטיסטה מהקרב.
בזמן שריק פלייר הסיח את דעתו של מייקלס, בטיסטה ביצע על אורטון את מהלך הקלוזליין.
טריפל H ניצל זאת לטובתו וביצע עליו את מהלך הפדיגרי כדי להדיח את אורטון מהקרב ולזכות באליפות העולם במשקל כבד בפעם החמישית בקריירה שלו.
לילה לאחר מכן בתוכנית Raw, בטיסטה התמודד מול רנדי אורטון בקרב אשר קבע את זהות המועמד לאליפות העולם במשקל כבד של טריפל H.
אורטון ניצח בקרב זה ובעקבות זאת זכה בזכות להתמודד מול טריפל H באירוע הרויאל ראמבל.
מנגד, בטיסטה השתתף בקרב הרויאל ראמבל המסורתי של האירוע, ואף ניצח בו, כך שניתנה לו הזכות להתחרות על אליפות עולם לבחירתו באירוע רסלמניה 21. באותו האירוע, טריפל H גבר על אורטון ושמר על התואר.
הפיוד בין קיין לג'ין סניצקי המשיך ל-17 בינואר בתוכנית Raw.
השניים התחרו ביניהם בקרב ללא חוקים, שהסתיים לאחר שקיין ביצע על סניצקי את מהלך הצ'וקסלאם מהבמה.
שבועיים לאחר מכן, קיין גבר על סניצקי בקרב כלוב.
במקביל, הפיוד בין טריש סטרטוס לליטה הסתיים לאחר האירוע עקב פציעתה של ליטה.
לעומת זאת, ב-17 בינואר, סטרטוס העליבה את ליטה בנוגע לפציעתה, אך בתגובה, קיין ביצע עליה את מהלך הצ'וקסלאם.
אדג' הביע את אי שביעות רצונו על תפקודו של שון מייקלס כשופט המיוחד בקרב תא ההדחות.
השניים נאבקו ביניהם באירוע הרויאל ראמבל, בקרב שבו אדג' ניצח.
במהלך מופע של ה-WWE בויניפג, קנדה, יוג'ין (שהוחלף על ידי ג'ונתן קואצ'מן לאחר שהוא סבל מקרע בגיד עצם הפיקה במהלך הקרב שלו באירוע מהפכת השנה החדשה) וויליאם ריגל איבדו את חגורות האליפות ללה רזיסטנס.
האחרונים הפסידו את חגורות האליפות לוויליאם ריגל ושותפו החדש, טאג'ירי, ב-7 בפברואר בתוכנית Raw.
קרב תא ההדחות על אליפות העולם במשקל כבד הפנויה
מספר הדחה מתאבק מספר כניסה הודח על ידי שיטת ההדחה זמן 1 אדג' 4 כריס ג'ריקו הצמדה 19:20 2 כריס בנואה 2 בטיסטה הצמדה 26:13 3 כריס ג'ריקו 1 בטיסטה הצמדה 27:35 4 בטיסטה 6 רנדי אורטון הצמדה 32:29 5 רנדי אורטון 5 טריפל H הצמדה35:01 זוכה טריפל H 3colspan="2"
מהפכת 1848 (ברומנית: Revoluția de la 1848 din Țara Românească), שהתרחשה בנסיכות ולאכיה, הייתה חלק מגל המהפכות של אביב העמים.
המהפכה הייתה בעלת מטרות לאומיות וליברליות ובעלת זיקה למהפכת 1848 (מולדובה).
מטרות המהפכה היו הפלת האדמיניסטרציה המוכתבת על ידי השלטונות הרוסיים באמצעות התקנון האורגני ולבטל את זכויות היתר של הבויארים.
המהפכה הונהגה על ידי צעירים אינטלקטואלים וקציני צבא והצליחה להדיח את השליט, גאורגה ביבסקו, שהוחלף על ידי ממשלה זמנית ומועצת עוצרים, שהעבירו רפורמות מתקדמות - הראשונה הייתה הכרזת איסלאז.
הטריקולור הרומני הונף לראשונה במהפכת 1848 כחלק ממאבק המהפכנים בנסיכות מולדובה ובנסיכות ולאכיה להשתחרר מהמשטר המושחת של השליטים הפנרים, משלטון האימפריה העות'מאנית ומחסותה של האימפריה הרוסית.
על הדגל, שנשא איסקובסקו, היו כתובות ברומנית המילים "צדק" ו"אחווה", כשהן כתובות באותיות האלפבית הקירילי הרומני.
הממשלה הזמנית של נסיכות ולאכיה, שהוקמה כתוצאה מהמהפכה, החליטה שזה יהיה הדגל הלאומי, אלה יהיו צבעיו ואלה יהיו המילים הכתובות עליו וזו הייתה ההחלטה הראשונה של הממשלה הזמנית.
כעבור כמה שבועות הוציאה הממשלה הזמנית החלטה חדשה בנושא ובה נטען, שההחלטה הקודמת לא הובנה היטב, לכן מבהירים, שפסי הדגל צריכים להיות אנכיים, כשהצבע הכחול סמוך למוט ואחריו הצהוב ואחרי הצהוב האדום.
מהפכת הקשב: העידן הדיגיטלי – השבר והתיקון הוא ספר עיון מאת ד"ר מיכה גודמן.
הספר בוחן את דרכי ההתמודדות של האנושות עם המהפכה שנוצרה עקב ריבוי הטכנולוגיה בחיינו – "מהפכת הקשב".
לטענת הסופר, עיצומה של מהפכת הקשב היא שלב ביניים מסוכן ועל האנושות להזדרז בהתאקלמות למצב החדש.
הספר יצא לאור ב-2021 בהוצאת דביר.
בחלק הראשון של הספר מתאר גודמן את הנזקים העיקריים בחיים הפוליטיים שנגרמים לאנושות ממהפכת הקשב אותה יצרה הטכנולוגיה, ביניהם תופעת הסגירות המחשבתית והקיטוב החברתי שהרשתות החברתיות יוצרות.
בחלק השני והעיקרי של הספר עוסק גודמן בנזקים הפסיכולוגיים להם גורמת המהפכה ומזהיר מפני התוצאות ההרסניות שגורמים התמעטות הקשב הבינאישי ומעבר של חלקים גדולים מהפעילות האנושית למרחב הווירטואלי על חשבון קשרים אנושיים.
בחלקים גדולים מחלק זה מתמקד גודמן בבני הנוער.
בחלק השלישי מפרט גודמן על שלוש אסטרטגיות מרכזיות דרכן ניתן לדעתו להתמודד עם מהפכת הקשב:
רגולציה – גודמן מניח בספרו שבדומה למהפכות קודמות, דוגמת המהפכה התעשייתית והמהפכה התחבורתית, גם במהפכת הקשב תפתח האנושות בהדרגה רגולציה כלשהי שתגן על עצמה מפני סכנות העולם הדיגיטלי.
תרבות – יצירת תרבות היא דבר נוסף שעשתה האנושות למול מהפכות כמו "עידן השפע", כך נוצרו הרגלי אכילה חדשים, שמירה על כושר והימנעות מצריכה מופרזת של אוכל.
בהמשך לזה, טוען גודמן שגם למול "מהפכת הקשב" יכולה וצריכה האנושות לפתח תרבות הרגלים חדשים ובריאים תוך הימנעות מהסחות דעת טכנולוגיות וזאת בעיקר למול קשרים משפחתיים וחבריים.
טכנולוגיה – יצירת "טכנולוגיות שחרור מהטכנולוגיה" כאלו שיסייעו לאנשים לשמור על קשב.
הוא מביא דרכים יצירתיות בהן אפשר יהיה לרתום את הטכנולוגיה עצמה להגנה על הקשב האנושי, לדוגמה "שבשי קליטת אינטרנט" אותם יהיה ניתן להתקין באזורים שונים בבית ובמשרד או להפעיל בזמנים שונים.
פיתוח הטכנולוגיות הללו יכול להתבצע לדעתו על ידי השוק החופשי – אותו שוק שהביא לאנושות כלים דיגיטליים מתקדמים ועוצמתיים יוכל לדרבן פיתוח של 'טכנולוגיות שחרור מהטכנולוגיה'.
בעקבות ספרו של גודמן, הוקמה עמותה שגם היא נקראת "מהפכת הקשב" במטרה לעורר מודעות לנזקים הנפשיים והפוליטיים של "תעשיית תשומת הלב" אותה מפתח גודמן בספרו וליצור פתרונות מתאימים כדי להתמודד עם הנזקים אותם היא יוצרת.
מהפכת הכבוד (באוקראינית: Революція гідності; באנגלית: Revolution of Dignity), הידועה גם בשם "המהפכה האוקראינית" (Ukrainian Revolution) וכן "מהפכת מאידאן" (Maidan Revolution), התרחשה בפברואר 2014 בסיום הפגנות יברומאידאן.
עימותים קטלניים בקייב בין מפגינים לבין כוחות המדינה, הובילו להדחת הנשיא ויקטור ינוקוביץ', לחזרה לחוקה של שנת 2004 ולפרוץ מלחמת אוקראינה-רוסיה.
עם התפרקות ברית המועצות בשנת 1991, הפכה אוקראינה למדינה עצמאית, אך נותרה בעלת קשרים פוליטיים, כלכליים וצבאיים הדוקים עם רוסיה.
במשך שני העשורים הבאים נאבקה אוקראינה בגיבוש זהותה הפוליטית, בין מגמות התקרבות לאירופה לבין שמירה על זיקה לרוסיה.
בשנת 2004 פרצה המהפכה הכתומה, שהביאה לביטול תוצאות בחירות מושחתות, ולהנהגה שניסתה לקדם מדיניות פרו-מערבית, אך סבלה מפילוגים פנימיים.
ב-2010 נבחר ויקטור ינוקוביץ' לתפקיד נשיא, והוביל מדיניות שהתקרבה לרוסיה והגבילה בהדרגה את זכויות האזרחים וחופש העיתונות.
בנובמבר 2013, הפרלמנט האוקראיני הצביע ברוב גדול לטובת ההסכם, אך זמן קצר לפני חתימה על הסכם שותפות עם האיחוד האירופי, חזר בו ינוקוביץ' מההסכם, כתוצאה מלחץ כבד שהופעל עליו מצד רוסיה.
ההחלטה הובילה לגל מחאות רחב היקף בכיכר העצמאות בקייב שהתפתח לתנועת מחאה מקיפה המכונה "יברומאידאן".
המפגינים מחו נגד השחיתות הממסדית, האלימות המשטרתית, תלות גוברת ברוסיה, ופגיעות בזכויות אדם, תוך קריאה להדחת ינוקוביץ', לשקיפות ולרפורמות דמוקרטיות.
שלא כמו המהפכה הכתומה של 2004, ההפגנות והמחאות לא הובלו על ידי מנהיג פוליטי אחד או יותר.
מארגני והמשתתפים בהפגנות הגיעו מארגונים ציבוריים רבים, שמאלנים וימניים, שהתאחדו במטרה להשיב את הדמוקרטיה לאוקראינה.
בתוך כך התארגנו פעילויות התנדבות נרחבות סביב ההפגנות ותוך שלושה שבועות, התקבלו בכיכר תרומות בסך כ-3 מיליון הריבניה (כ-275 אלף יורו).
אוקראינים בעלי אוריינטציה מערבית הלכו לכיכר מיידאן כדי למחות נגד המהפך.
בליל 29–30 בנובמבר 2013 שהו בכיכר כ-400 מפגינים שהוקפו על ידי כ-2,000 מאנשי יחידת ברקוט (יחידת משטרה מיוחדת).
בתואנה שיש להציב במקום עץ כריסמס וכדי לפנות את הכיכר, הם תקפו באלימות את המפגינים, רבים מהם סטודנטים, ופצעו עשרות.
בעקבות התקיפה, גדל היקף ההפגנות.
כ־800,000 איש השתתפו בעצרת מחאה מרכזית ב־1 בדצמבר.
באותם ימים החלו להקים מחסומים ומאהלים בכיכר העצמאות, והוקם מטה מחאה שאיגד תנועות אזרחיות, אנשי אקדמיה ופוליטיקאים מן האופוזיציה.
ב־16 בינואר 2014 העביר הפרלמנט סדרת חוקים נגד מחאה, שכונו "חוקי הדיקטטורה", אשר הגבילו חופש התארגנות וביטוי.
האיחוד האירופי וארצות הברית דחקו בינוקוביץ' לנהל משא ומתן על סיום הסכסוך והודיעו שיטילו סנקציות על פקידי ממשלה אם יימצאו אחראים לאלימות.
ב־19 בינואר החלו עימותים אלימים ברחוב חרושבסקי (Грушевського) ליד בנייני הפרלמנט והממשלה.
המפגינים ניסו לפרוץ את מחסומי המשטרה שהגנו על הבניינים, תוך שימוש בבקבוקי מולוטוב, אבנים ומוטות והמשטרה הגיבה באמצעים לפיזור הפגנות ואחר כך ירו ירי חי.
בעימותים נהרגו המפגינים הראשונים, ומספר הפצועים הלך ועלה.
ב־28 בינואר נאלץ ראש הממשלה מיקולה אזארוב להתפטר, אך המחאה נמשכה.
ב־18–20 בפברואר 2014 התרחשו העימותים הקשים ביותר.
אלפי מפגינים ניסו להתקרב אל הפרלמנט, וחלקם נורו למוות בידי צלפים.
במשך שלושה ימים נהרגו לפחות 108 מפגינים ו־13 שוטרים, באירועים שכונו לימים "השבוע השחור".
התמונות מקייב זעזעו את דעת הקהל העולמית.
ב-19 בפברואר, כוחות הביטחון הציבו מחסומים והודיעו על הגבלות תנועה וסגירת בתי ספר בקייב, דבר שנראה כמצב חירום דה פקטו.
ב-20 בפברואר, שר הפנים ויטלי זכרצ'נקו (Vitaliy Zakharchenko) הודיע כי אישר את השימוש בתחמושת חיה נגד מפגינים.
בבוקר 20 בפברואר, התכנסו כוחות הברקוט בקצה כיכר העצמאות.
פרצו עימותים, ושני שוטרי ברקוט נורו למוות.
הברקוט הגיבו בירי ללא הבחנה על המפגינים וצלפים ירו על מפגינים מהגגות הסמוכים.
בתגובה, יו"ר הפרלמנט האוקראיני וולודימיר ריבק (Volodymyr Rybak), הודיע כי חתם על צו פרלמנטרי המגנה את השימוש בכוח וקורא לכל המוסדות, כגון משרד הפנים, להפסיק באופן מיידי את כל הפעולות הצבאיות נגד המפגינים והפרלמנט גם השעה את זאכרצ'נקו מתפקידו.
ב־21 בפברואר נחתם הסכם בין ינוקוביץ' למנהיגי האופוזיציה בתיווך אירופי, שכלל הבטחות לרפורמות חוקתיות, הקמת ממשלת איחוד זמנית ולבחירות מוקדמות.
אחר הצהריים נטשה המשטרה את מרכז קייב והמפגינים השתלטו על המקום.
בערב נטש ינוקוביץ' את קייב וב־22 בפברואר הצביע הפרלמנט על הדחתו, ברוב של 328 מתוך 450 חברים ונקבע שיתקיימו בחירות חדשות לנשיאות ב-25 במאי.
הפרלמנט מינה את יושב ראשו, אולכסנדר טורצ'ינוב, לנשיא זמני.
ינוקוביץ' טען שהצבעה זו אינה חוקית וברח לרוסיה כדי לבקש עזרה.
התעמולה הרוסית טענה שההפיכה אינה חוקית.
עם נטישת הנשיא, השתלטו המפגינים על מוסדות השלטון בקייב.