tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מוחמד רזא שאה פהלווי הועלה לשלטון ב-1941 לאחר התפטרותו הכפויה של אביו בעקבות הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן.
בתחילת המלחמה הקרה נטה רזא שאה לתמוך בגוש המערבי אך שימר את יחסיו אל מול הגוש המזרחי לנוכח קרבת ארצו לברית המועצות.
רזא שאה נתמך בידי ה-MI6 וה-CIA במהלך ההפיכה באיראן ב-1953 שהדיחה את מוחמד מוסאדק מראשות הממשלה.
בעקבות ההפיכה, נטל לידיו השאה סמכויות רודניות והקים את ה'סאוואכ', משטרת ביטחון שנועדה לנטרל את מתנגדי המשטר באשר הם.
תחת מעטה הפיתוח וההתקרבות למערב האיץ השאה את המודרניזציה והתיעוש של ארצו דרך המהפכה הלבנה, שעוררה נגדו חוגים דתיים ורבים מבני מעמד הביניים.
השאה חי אורח חיים נהנתני ובזבזני, שכלל הוצאות עתק בעבור אירועים טקסיים, כגון חגיגות 2500 שנים לאימפריה הפרסית, בה בשעה שהמדינה הייתה נתונה בחוב לאומי חריף.
בעוד שרוב סמכויות השלטון נותרו בידיו של השאה, המערכת הפוליטית הייתה מלאה במקורביו ותומכיו, ועל אף אינפלציה חריפה בעקבות משבר האנרגיה העולמי מ-1973 והלאה, חלק רב מאוצר המדינה הלך לכיסם הפרטי של מקורבים אלו.
כדי לנטרל את האופוזיציה הורה השאה להקים מערכת חד-מפלגתית כאשר המפלגה השלטת היא "התחייה" (ראסטחיז), המלוכנית.
המשטר העריץ, החוב הלאומי והמאבקים מול אנשי הדת ורבים מכוח העבודה בני מעמד הביניים, כל אלו גרמו יחדיו למהלכה של המהפכה האיראנית שהובילה להדחתו של השאה בסוף שנות ה-70.
בתקופת שלטונו התפתחו מאוד יחסי איראן–ישראל, וקשר טוב נוצר בין המדינות עד להדחתו מהשלטון, כאשר התהפכו היוצרות ובין המדינות החלה לשרור עוינות רבה.
בעקבות המהפכה התפתחו תאוריות קשר שונות על אודות הדחת השאה מאיראן.
רקע, נעורים וימיו כיורש העצר
אביו רזא ח'אן החל את שושלת פהלווי בת שני הדורות.
ראשית כהונתו בתואר שאה הייתה ב-1925, כאשר הממלכה הפרסית (ששמה שונה באופן רשמי לאיראן רק ב-1935), ניצבה על פרשת דרכים.
מצפונה, סיפחה רוסיה הצארית במאה ה-19 את חלקיה הצפוניים של המדינה והפכה אותם למה שידוע כיום כטג'יקיסטן.
מהמזרח נלחצה פרס על ידי האימפריה הבריטית, וזאת השתמשה בעוצמתה הצבאית והדיפלומטית דרך שלטונה האימפריאלי בהודו כדי להטיל סנקציות על פרס ועל תעשיית הנפט המתעוררת שלה.
רזא ח'אן עלה לשלטון דרך הנהגת הפיכה צבאית ב-1921, הדיח את השושלת הקאג'ארית מההנהגה ב-1925, קידם מודרניזציה ותיעוש של איראן וחיזוק יחסי מסחר עם המעצמות בעוד פעל, בהצלחה מוגבלת, להימנע מהשתלטות שווקים חיצוניים על הכלכלה האיראנית.
רזא ח'אן הנהיג שלטון רודני ופעלתן באיראן ומעת עלה לשלטון הכריז על מוחמד רזא, בכור בניו, כיורש העצר המיועד של הממלכה.
אמו של מוחמד רזא, תאג' אלמלוכ, הייתה למלכה (שאהבאנו), והיו לו 10 אחים ואחיות, חלקם חורגים (לאביו היו ארבע נשים לאורך חייו).
בין אחיו ואחיותיו אלו היו המקורבים שהשפיעו על הלך שלטונו: שמס פהלווי (1917–1996) בתה של תאג' אלמלוכ, נישאה לפרידון ג'אם בעת אביו, מחמוד ג'אם, שירת בתור ראש ממשלת איראן תחת מלוכת אביה.
שמס המירה את דתה והוטבלה לנצרות קתולית במהלך שנות הארבעים; אשרף פהלווי (1919–2016) בתה של תאג' אלמלוכ, אחותו התאומה של מוחמד רזא שאה פהלווי.
אשרף הייתה בעלת תפקיד מרכזי בסבסוד משטרו של אחיה ולאורך שלטונו השפיעה רבות על התנהלות מהלכים פוליטיים ומדיניים מאחורי הקלעים; עלי רזא פהלווי (1922–1954) בנה הצעיר של תאג' אלמלוכ, יצא עם אביו לגלות ושב לאיראן לאחר מות אביו.
נהרג באסון תעופה כאשר מטוסו התרסק בהרי האלבורז; ע'ולאם-רזא פהלווי (1923–2017) בנה היחיד של תוראן אמיר סולימאני (אשתו השלישית של רזא ח'אן).
ע'ולאם שירת בתפקידים ציבוריים רבים וייצג את אחיו החורג, מוחמד רזא שאה, באירועים בינלאומיים רבים.
ע'ולאם יצא לגלות בצרפת בעקבות המהפכה האיראנית.
עת הגיע מוחמד רזא לגיל 11, שמע אביו רזא ח'אן לעצת מזכיר חצר המלוכה, עבד אל-חוסיין טימור-טאש , ושלח את יורש העצר ללמוד בלה רוזי – בית-ספר פרטי יוקרתי הממוקם בשווייץ.
בספטמבר 1931 עבר מוחמד רזא מאיראן לשווייץ בעבור לימודיו.
שווייץ הייתה לארץ נייטרלית וא-פוליטית בם בימים, והטיבה בתנאיה בעבור חינוך בני בית המלוכה האיראני.
לצידו של מוחמד רזא הצטוותה פמלייה מצומצמת שכללה את מזכיר חצר המלוכה טימור-טאש ובנו, אחיו של מוחמד רזא, עלי רזא, המורה הפרטי שלו ללשון הפרסית ויועצו האישי.
בנוסף ללימודיו בבית הספר, נדרש ממוחמד רזא ללמוד ולשנן ספרות פרסית מפי מורהו האישי.
מוחמד רזא בילה חמש שנים בשווייץ, ושב למולדתו בגיל 17. בשובו לאיראן במהלך 1936 החל ללמוד באקדמיה הצבאית של טהראן.
כעבור שנתיים השלים את לימודיו והוענקה לו דרגת לוטננט שני בשורות הכוחות המזוינים של איראן.
בשנת 1941, הכלכלה האיראנית הייתה קשורה בשווקים הגרמנים, בריטיים וסובייטים, ורזא ח'אן ניסה להימנע מפגיעה חריפה בתפקודה של המדינה דרך שימור נייטרליות במלחמת העולם השנייה.
בעלות הברית חששו מפני עמדתה של איראן בצומת דרכים ומהיות מספר בלתי מבוטל של תושבים גרמנים באיראן, ביניהם רבים המקושרים למשטר הנאצי בברלין.
הנייטרליות האיראנית במלחמה לא כובדה, ועם מבצע ברברוסה – פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות, הצבא האדום והצבא הבריטי הוציאו לפועל פלישה מתואמת לתוך איראן כדי להקים נתיב יבשתי ישיר להעברת אספקה וציוד מהמושבות הבריטיות במזרח התיכון ובראג' הבריטי לבין ברית המועצות דרך הקווקז ומרכז אסיה.
בעקבות הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן הודח מהשלטון מוחמד רזא, אביו של מוחמד רזא שאה פהלווי.
בעקבות כך שבמשך עשרות שנים קידם רזא ח'אן ניסיונות לכרות ברית עם האיטלקים והגרמנים, בעלות הברית החליטו כי אין לסמוך על רזא ח'אן גם בעודו מכהן תחת כיבוש צבאי, ועל כן קידמו את הדחתו מהשלטון והחלפתו בבנו.
אף על פי שאיראן הכריזה על נייטרליות במהלך מלחמת העולם השנייה, השאה הצעיר התיר לאמריקנים להוביל כוחות דרך ארצו כדי לסייע למאמץ הסובייטי במלחמה בנאצים במה שכונה "המסדרון הפרסי".
במערב גברו הציפיות כי מוחמד רזא שאה הבן יהיה פתוח יותר למערב לעומת אביו.
מוחמד רזא שאה, זמן קצר לאחר הכתרתו, חתם על הסכם ברית מדינית עם בריטניה וברית המועצות בינואר 1942 (בעוד איראן תחת כיבושן), שבמסגרתו איראן סיפקה סיוע לא-צבאי למאמץ המלחמתי של בעלות הברית.
סעיף חמש באמנה על ברית זו, אף על פי שהשאה האיראני לא בטח בקיומו לחלוטין, כלל התחייבות של בעלות הברית להסיג את כוחותיהם מאיראן "לא יותר משישה חודשים לאחר הפסקת פעולות האיבה." בספטמבר 1943 הכריזה איראן מלחמה על גרמניה הנאצית, ובכך העפילה לחברות בארגון אומות המאוחדות שרק נוסד.
בוועידת טהראן שהתקיימה במהלך נובמבר אותה שנה, נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, ראש ממשלת הממלכה המאוחדת וינסטון צ'רצ'יל והמזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, יוסיף סטלין אישרו מחדש את מחויבותם וערבותם לעצמאותה ולשלמותה הטריטוריאלית של איראן והפגינו נכונות להושיט סיוע כלכלי לאיראן.
השפעות המלחמה, לעומת זאת, הקשו מאוד על המדינה.
אינפלציה חמורה הקשתה על מעמד הביניים והמעמד השלישי לרכוש אמצעים בסיסיים.
במהלך הכיבוש המשותף ניתן יחס מועדף לבעלות הברית המערביות מצד הממשלה האיראנית בטהראן, שכן ניתנו לבריטים זיכיונות נפט על מרבצים בשטחי הכיבוש שלהם שנדחו מידי הסובייטים.
זמן קצר לאחר עלייתו של השאה לשלטון נאלץ ראש ממשלתו הנאמן של אביו, מוחמד עלי פורוע'י, לפרוש מתפקידו, בעקבות לקותו הקשה בתעוקת לב.
פורוע'י נפטר מאוחר יותר באותה השנה.
לאחר טיסה עם שליחו המיוחד של הנשיא האמריקאי, ונדל וילקי, שכר השאה את שירותיו של טייס אמריקאי כדי ללמוד תעופה.
למעורבות בעלות הברית באיראן היו השלכות רבות.
בפרט, ההשלכות של מעורבות בעלות הברית השפיעו על המגזר החקלאי.
באמצעות הסכם הברית המשולשת (29 בינואר 1942), מעצמות הברית נתנו לגיטימציה לנוכחותן ולהתערבות ישירה במדיניותה של איראן, במיוחד בתחום הכלכלה החקלאית.
העברת האספקה לברית המועצות במהלך המלחמה הייתה בעדיפות גבוהה יותר מצידן של ארצות הברית ובריטניה מאשר דאגה לאוכלוסייה האיראנית הילידית, וכתוצאה מכך נגרמה הפרעה במערכת הובלת המזון, העלאת מחירי המזון וירידה באספקה של הגידולים העיקריים, מהלכים שהובילו למחסור במזון ותסיסה חברתית.
המחסור במזון והניצול של המשאבים החקלאיים של המדינה הובילו בסופו של יום לבצורת נרחבת ולרעב כבד ששטף את המדינה.
במרץ 1945, לקראת סיום המלחמה במערכה האירופאית, כוחות בריטניה החלו לעזוב את שטחי איראן.
בהתאם להסכם שגובש גם הצבא האדום היה צריך לחזור לתחומי ברית המועצות.
במקום זאת, סטלין ניסה להרחיב את שטח ההשפעה הסובייטי על ידי עזרה בבניית מדינות עצמאיות חדשות כדי להרחיב את הגוש המזרחי במסגרת המלחמה הקרה.
בסתיו 1945 ארגונים קומוניסטים מוכרזים באיראן פתחו בתנועות בדלניות במחוזות מערב אזרבייג'ן וכורדסתאן, בתמיכת חיילים סובייטים.
המפלגות הקומוניסטיות של שני המחוזות הכריזו על רפובליקות עצמאיות.
הרפובליקות דמו במידה מה לרפובליקה של גילאן שהתקיימה בין 1920 ל-1921 כמדינה בדלנית שהייתה גרורה של רוסיה הסובייטית.
התקיימותן של שתי הרפובליקות התאפשרה אך ורק בזכות נוכחותו של הצבא האדום (לפחות עד מאי 1946) והתמיכה הפעילה של המערך הדיפלומטי הסובייטי בתוך איראן.
בעקבות כך פרץ משבר איראן, שהיה לחלק מהמלחמה הקרה.
בעקבות המשבר נקראה הצבעה שעברה בעניין החלטה 3 של מועצת הביטחון של האו"ם – הכרה בכך שהכוחות הסובייטים באיראן לא יכלו לסגת במועד המקורי שנקבע להם, אך 'ביקשה' מברית המועצות להסיג אותם במהירות האפשרית ושאף גורם שלישי לא ימנע זאת.
אם ישנן התפתחויות אשר עלולות לסכן את נסיגת הכוחות, נקבע כי מועצת הביטחון של האו"ם ביקשה להיוודע על כך.
השאה עמד באופן סמלי בראש צבאו עת נכנס לתוך אזרבייג'ן האיראנית לאחר שהצבא האדום השיג את כוחותיו צפונה אל עבר הגבול הבינלאומי.
לאורך המשבר האיראני תפקד אחמד קוואם כראש הממשלה וכיד ימינו של השאה, אם כי משבר פרץ ביניהם לנוכח נטייתו של קוואם הפרו-סובייטית.
קוואם הושב למשרת ראש הממשלה כדי להתמודד מול המשבר לאחר שהתפטר מתפקיד זה ב-1942 לנוכח התפרעויות בעקבות המחסור בלחם בטהראן.
בסיום הכיבוש הייתה איראן נתונה לשלטון מונרכיה חוקתית פרלמנטרית, וסמכויותיו של השאה הוגבלו.
במסגרת חוקתית התקיימו בחירות דמוקרטיות וב-1947 המפלגה הדמוקרטית של קוואם ניצחה את האופוזיציה בראשות ד"ר מוחמד מוסאדק בבחירות למג'לס (בית הנבחרים).
הבחירות למעשה היו למאבק בין שלוש סיעות במג'לס: הסיעה הדמוקרטית של קוואם, הסיעה תומכת השאה והסיעה הפרו-בריטית של התנועה השמרנית בתוך הפרלמנט.
זמן קצר לאחר הבחירות התפטר קוואם מתפקידו אך מפלגתו המשיכה לעמוד בהנהגת המג'לס וקידמה קו פוליטי שדגל ברפורמה ולאומיות.
מאבקים בין הרשות המחוקקת לבין השאה הובילו לכך שב-1949 פעל האחרון להקמת אספה חוקתית, למען תיקון החוקה האיראנית מ-1906 כך שיתאפשר לשאה לפזר את הפרלמנט ולקרוא לבחירות.
במהלך השנה הקודמת שקל השאה לבצע שינויים בחוקה כחלק מתוכניותיו השונות להגברת סמכויות הממסד המלוכני באופן חוקתי, בשונה מהרודנות של אביו.
דיפלומטים בריטיים ואמריקאים המליצו לו נגד פעולה זו שכן חשבו כי ביטול האיזון בהפרדת הרשויות יפגע ביציבות המדינית.
השאה, ברצונו לחזק את מעמדו הפוליטי ואת סמכויותיו, היה ליריב פוליטי של אנשי הדת מתנגדי הרפורמה ואגף הדמוקרטים שנשאו ברוב בפרלמנט.
בין 1946 ל-1955, סדרה נרחבת של התנקשויות פוליטיות התרחשו ברחבי איראן נגד אישים רמי דרג.
הרוב המוחלט של אותן התנקשויות נעשו בידי קבוצה מיליטנטית שנקראה 'פדאיון האסלאם' ומטרותיה היו בעיקר מקדמי הרפורמה הפוליטית והמדינית בהנהגת המדינה שבמקביל לכך הנהיגו קו חילוני נגד הממסד הדתי.
הארגון הושפע מהאייתוללה סייד אבו אל-קאסם כאשאני, מנהיג מפלגת אגודת הלוחמים המוסלמים בשורות המג'לס.
בין הנרצחים בפעולות הממוקדות של הארגון היו אחמד כסרווי והעיתונאי מוחמד מסעוד, שהתבטא לא פעם נגד הממסד הדתי, חצר המלוכה והמערכת הפוליטית.
ב-1949, היריבויות הפוליטיות הפנימיות בתוך איראן הפכו את השאה עצמו למטרה של ניסיון התנקשות.
ב-4 בפברואר התרחש ניסיון התנקשות בחיי השאה בעת טקס חגיגי באוניברסיטת טהראן, בעוד יצא השאה מן האוניברסיטה ומולו עמד קהל רב של עיתונאים ומשקיפים.
בתוך הקהל היה חבר הפדאיון, נאצר פחראראי, אשר התחזה לצלם בתפקיד, שלף אקדח וירה על השאה.
שישה כדורים נורו מתוכם ארבע פספסו, אחד פגע בכתף של השאה ואחד נוסף פילח את פניו, חדר דרך הלחי ויצא מעל השפה.
המאבטחים של השאה נטרלו את המתנקש ולאחר מכן מצאו על גופתו כרטיס עיתונאי מזויף של עובד בחברת תקשורת אשר נוהלה בידי חתנו של האייתולה כאשאני.
בתגובה הרשויות הורו על הגירוש של כאשאני מאיראן ללבנון.
השאה הובהל בדחיפות לבית חולים איפה שהתברר כי לא נפגע באורח קשה והכדור לא פגע באיברים חיוניים.
לאחר ניסיון ההתנקשות השאה העביר תשדיר רדיו לכל רשויות השידור ברחבי המדינה מבית החולים כדי להדגיש כי הוא בריא וכי עבר בשלום את ניסיון ההתנקשות.
למשך זמן מה לאחר ניסיון ההתנקשות גידל השאה שפם כדי להסתיר את הפציעה בפניו.
באותו ערב שבו נעשה ניסיון ההתנקשות הכריזה הממשלה על משטר צבאי זמני וכונסה ישיבה מיוחדת של הפרלמנט אשר קבעה כי יש להטיל צעדים קשים נגד אויביו הפוליטיים של השאה.
מתוך החקירה של ניסיון ההתנקשות עלה כי המתנקש היה מקושר עם ארגון הפדאיון מחד אך במקביל גם נתמך בידי האופוזיציה של מפלגת תוּדֵה, הפרו-קומוניסטית.
הפרלמנט הוציא את מפלגת תודה מחוץ לחוק ומנהיגיה נעצרו.
עם גירושו של האייתולה כאשאני לגלות בלבנון, הייתה המדינה נתונה באווירה של אהדה לאומית למלוכה, והשאה ניצל זאת בקריאתו להקים אספה לערוך תיקונים לחוקה, לחזק את סמכויותיו.
הוא בחר את חברי האספה המכוננת מבין תומכיו.
הוא גם הגביר את הלחץ שלו להקמת הסנאט של איראן, בית עליון של הפרלמנט שנכתב בחוקה בשנת 1906 אך מעולם לא הוקם.
הייתה ציפייה כי הסנאט יונהג בידי תומכי השאה ואלו יחזיקו ברוב חוסם לחקיקות של המג'לס שאינן תואמות את עמדותיו וציפיותיו של הממסד המלוכני.
ב-1950 הושלמה לבסוף מערכת חקיקה בעלת שני בתים, עם הקמתו של הסנאט האיראני.
מסע ההתנקשויות של הארגון נמשך גם לאחר כישלון ניסיון ההתנקשות בחיי השאה.
ביוני 1950 מינה השאה את האישיות הצבאית, עלי רזמארא, לראש הממשלה החדש.
רזמארא קידם את סיעת השאה מול אופוזיציה של החזית הלאומית בראשות מוסאדק והסיעה הדתית שיעית במג'לס.
רזמארא קידם דה-ריכוזיות של הממשל בטהראן ונמנע מלקדם מהלכים בעבור ההלאמה של משאבי הנפט האיראנים, נגד עמדת האופוזיציה של מוסאדק, שקראה להלאמה מיידית וביטול כל הזיכיונות שבידי חברת הנפט האנגלו-פרסית (APOC).
בעת נשא תפילה במסגד השאה בטהראן, נרצח רזמארא בידי איש הפדאיון.
בשנת 1951 נבחר לראש ממשלת איראן ד"ר מוחמד מוסאדק.
הבחירות היו דמוקרטיות והתבצעו לפי חוקת המדינה.
אחד המהלכים הראשונים של ראש הממשלה הנבחר היה הלאמת תעשיית הנפט האיראנית במהלך שנודע בכינוי משבר אבאדאן.
ממשלת בריטניה בתגובה הכריזה כי לא תתיר לממשלת מוסאדק לייצא מוצרי נפט שייוצרו במפעלים שהיו בבעלות החברה הבריטית.
צי של ספינות מלחמה נשלח להטיל מצור ימי על המפרץ הפרסי, בניסיון למנוע כל ניסיון איראני לייצוא מוצרי נפט בניגוד לחרם.
צוותי חברת הנפט הבריטיים עזבו את שטח איראן ופועלים השתלטו על שדות הנפט.
מכיוון שלאיראנים לא היה ניסיון בהפעלת המפעלים להפקת וזיקוק הנפט, המפעלים הושבתו, וניסיונות להפקת נפט לא צלחו בקנה מידה משמעותי.
יתר על כך, נבצר מאיראן להעביר נפט ללקוחותיה, בהיעדר מכליות מתאימות.
לאורך כהונת ממשלתו של מוסאדק יצאו לא יותר מארבעים מכליות נפט מאיראן.
במקביל לאוזלת היד בתפעול הנפט, בריטניה פעלה להנהגת חרם צרכנים, בהצלחה לא מבוטלת, על הנפט האיראני.
חרם הצרכנים השפיע על כלכלתה של איראן יותר ממחדלי התפעול וללא הכנסה כספית לקופת המדינה מצבה הכלכלי הורע אף יותר משהיה במלחמת העולם השנייה.
כדי להשיג שליטה על עתודות הנפט המולאמות של איראן, מימן ה-CIA הפיכה צבאית להדחתו של ראש הממשלה מוסאדק מהשלטון.
בשנת 1921 נחתמה אמנה רוסית-איראנית שאפשרה לסובייטים לנייד כוחות דרך איראן בכפוף לתנאים מסוימים, והיא הובילה להגברת החשש האמריקאי לברית איראנית-רוסית במסגרת המלחמה הקרה.
בנוסף, מוסאדק קידם קו פוליטי פופוליסטי ונהנה מתמיכת חוגים סוציאליסטים שונים, דבר שרק העלה את החשש מפני חבירה אפשרית של איראן לגוש המזרחי.
לקראת הבחירות למג'לס בשנת 1952 קיוו הבריטים לבצע הפיכה שתיראה כחוקית, אך כשלו.
סוכנים בריטים שיחדו מועמדים שונים וכן גם מצביעים ומנהיגים אזוריים בתפוצה ארצית.
בתקופה זו מפלגת תודה חברה בתמיכתה למוסאדק בתקווה חסרת שחר שידגל בקומוניזם.
לאחר שהחלו לעלות שברים בהנהגתו של מוסאדק לאור החרפה במצבה הכלכלי של איראן, ממשלת מוסאדק החלה להסתמך יותר ויותר על סמכויות חירום.החרפת היחסים בין השאה למוסאדק הובילו לכך שהשאה הדיח את מוסאדק והחליפו באחמד קוואם הישיש בן ה-82, שהיה נתון לבריאות רעועה.
הדחתו של מוסאדק בידי השאה הובילה למחאות והפגנות רחבות היקף ברחבי המדינה בעד השבתו לתפקיד ובתוך חמישה ימים השאה מינה את מוסאדק לראש ממשלה מחדש.
לאחר ניסיון ההתנקשות באחד משרי הממשלה ובמוסאדק עצמו בידי ארגון הפדאיון, הורה האחרון על כליאתם של עשרות ממתנגדיו הפוליטיים, מאוחר יותר מוסאדק אף פיזר את הפרלמנט.
השאה עצמו התנגד תחילה לתוכניות ההפיכה ותמך בהלאמת הנפט, אך לאחר שיודע על ידי ה-CIA כי אם לא ישתף פעולה, גם הוא "יודח" שינה את דעתו.
לאחר השגת הסכמתו של השאה, ה-CIA ביצע את ההפיכה תחת העילה הרשמית כי הצו של מוסאדק לפיזור הפרלמנט שולל מכוחו של השאה ומעניק למוסאדק וממשלתו כוח מוחלט ו"סמכויות מוחלטת ודיקטטוריות".
ב-15 באוגוסט התבקש נעמת-אללה נצירי, מפקד במשמר המלכותי של השאה, להעביר למוסאדק את מכתב הפיטורין מטעם השאה, אך מוסאדק שהוזהר מפני המזימה לפיטורו סירב לקבל את המכתב והורה לאסור את נצירי.
לאחר שהתוכנית האמריקאית והבריטית בשיתופו של השאה פורסמה על ידי ה-CIA בניו יורק טיימס, יצאו תומכיו של מוסאדק, ובעיקר תומכי מפלגת תודה, לרחובות במחאות אלימות.
בעקבות זאת, נמלט השאה, מלווה באשתו השנייה סוראיה מאיראן לעיראק ולאחר מכן לאיטליה.
לאחר כישלון ניסיון ההפיכה הראשון, הורה מוסאדק לכוחות הביטחון לעצור את המעורבים במזימה, והאמין כי עם תום המעצרים הפיכת ה-CIA כשלה.
תוך שהאמין גם כי הצליח בהשגת שליטה מלאה על הממשלה, ביקש מוסאדק מתומכיו לחזור לבתיהם ולהמשיך בחייהם כרגיל.
עם זאת הגנרל פזל-אללה זאהדי תומך השאה, שהצהיר כי הוא ראש הממשלה החוקי, הצליח להסתתר ולהתחמק ממעצר.
זאהדי ארגן מפגש סודי בין מחנות תומכי השאה ובאמצעות מימון אמריקאי הגו תוכנית חדשה.
לצורך ביצוע תוכנית זו הסתמכו על התסיסה העממית: ההלם מבריחת השאה מאיראן, פחד מפני הקומוניזם, ומעצריהם של מתנגדי מוסאדק.
בנוסף מספר אנשי דת איראנים שיתפו פעולה עם סוכנויות הריגול המערביות כי לא היו מרוצים מממשלתו החילונית של מוסאדק, ובהם אייתוללה בהבהאני שהשתמש בהשפעתו כדי לגייס מפגינים דתיים נגד מוסאדק.
המסתננים החלו בגלי מחאה והסיתו את יתר חברי תודה האמיתיים להצטרף.
האחרונים בזזו עסקים פרטיים, הרסו חנויות ובנוסף השחיתו חלקים גדולים מהרובע העסקי של טהראן, אירועים שהובילו לסלידה ציבורית.
במקביל מומנה קבוצה שנייה של מסתננים, שהתחזו לתומכי השאה, ארגנו ועודדו מחאות המוניות של איראנים זועמים המבוהלים מ"המהפכה הקומוניסטית" ואלימות ה"מהפכנים".
בשלב זה של ההפיכה, נציגי ממשל אייזנהאואר, דאגו לשחד פקידי ממשל, עיתונאים, אנשי עסקים ובריוני רחוב איראניים, על מנת שיביעו תמיכה בשאה ויתנגדו למוסאדק.
בנוסף, נעשה שימוש נרחב ב-BBC בפרסית לקידום התעמולה נגד מוסאדק.
ה-CIA היה מקושר עם אשרף פהלווי, אחותו התאומה של השאה, שפעלה מאחורי הקלעים להשבת אחיה ולהדחתו של מוסאדק.
עד כי השידורים החוזרים פעם אחר פעם בערוץ הרדיו, הובילו את הצוות האיראני שעבד ברדיו של ה-BBC בפרסית לפתוח בשביתה כמחאה.
הטקטיקות של ה-CIA כללו גם מתן שוחד למפגינים לתקיפת סימני השאה, תוך קריאת סיסמאות בעד מוסאדק – דבר שגרם לאזרח האיראני הממוצע לרגשות שנאה וחוסר אמון במוסאדק, שכן סימני המלך ביטאו והיו בתקופה זו כסמל לאיראן.
עד צהרי היום, קהל גדול של אזרחים איראנים יצאו לרחובות בהפגנות המוניות, חמושים בנשק מאולתר והכו בחזרה בחברי מפלגת תודה.
תחת הנהגתו של זאהדי, הבריח הצבא את תומכי תודה הקומוניסטים ולאחר מכן הסתער הצבא בתמיכת המפגינים על בנייני הממשלה.
כדי למנוע שפיכות דמים נוספות, סירב מוסאדק לארגן את תומכיו כניסיון אחרון לשימור שלטונו.
עד סוף היום, השתלטו זאהדי והצבא על הממשלה.
לאחר שראה השאה את הצלחת ההפיכה חזר מאיטליה לאיראן, ומוסאדק הוחלף רשמית בזאהדי.
מוסאדק נעצר, נשפט ונידון למוות.
אך בצו אישי של השאה הוקל עונשו של מוסאדק לכליאה לשלוש שנים בבידוד בכלא צבאי, ולאחריו מעצר בית עד ליום מותו.
בעקבות ההפיכה החל הליך חיפוש נרחב אחר מעורבים בשירות הפדאיון האסלאמי על מנת להעמידם לדין.
המפקח הכללי של המשטרה, מחמוד אפשרטוס, נרצח בידי אנשי הארגון באפריל 1953. לאחר עשור של שלטון טרור לא מוגבל שכלל ניסיונות התנקשות פוליטיים רבים, מנהיג התנועה, נואב צפאווי, הועמד לדין ב-1956 והוצא להורג בידי כיתת יורים.
בעקבות ההפיכה ב-1953 החל גם מצוד אחר תומכי מוסאדק – ב-1954 נתפס שר החוץ שלו, חוסיין פאטמי, בידי הרשויות, עונה והוצא להורג.
השאה גם ייסד משטרה חשאית, שהייתה ידועה בשיטותיה האימתניות – הסאוואכ (ראשי תיבות בפרסית של "הארגון למודיעין ולביטחון המדינה").
הארגון, שאומן הן על ידי ה-CIA והן על ידי המוסד הישראלי, פעל נמרצות כדי לדכא התנגדות פוליטית, במיוחד מצד השמאל הפרו-קומוניסטי בתחילה ובהמשך מצד התנועות האסלאמיות העצמאיות.
בשנות החמישים היו 150 משפחות אמידות מאוד שהחזיקו יחדיו ב-50% מכלל האדמה הפורייה והמיועדת לחקלאות במדינה (מתוכם בעל אדמות אחד אחז בנחלה בגודל של שווייץ), תריסר בעלי אדמות היו אחראים כל אחד על בין 40 ל-50 יישובים וכפרים.
את סדרת הרפורמות שקידם כינה השאה "המהפכה הלבנה" משתי סיבות, ראשית מתוך כוונה כי תהיה זאת מהפכה שתעשה ללא שפיכות דמים, ושנית בתגובה לאפשרות של "מהפכה אדומה" (בראשות תנועות קומוניסטיות וסוציאליסטיות) או "מהפכה שחורה" (בראשות הממסד הדתי הקיצוני).
אם נעסיק את עצמנו ברגולציות שאינן פרקטיות ונאבד את ההזדמנות המועדפת הפתוחה בפנינו כעת, נעשה דרך כך חטא כבד." בתחילת 1963 התקיים משאל עם לגבי הרפורמות של המהפכה הלבנה ובסיומו פורסם כי 99.3% מכלל המצביעים תמכו ברפורמות (התוצאה הרשמית של משאל העם הייתה 5.6 מיליון תומכים לעומת 4,115 מתנגדים).
אנשי הדת התנגדו למהלכים הללו, אך קולם דוכא על ידי המשטר.
גורם נוסף שהקשה על המימוש הפרקטי של החזון המקורי ברפורמות היה עצם העובדה שנתח משמעותי מכלל החקלאים באיראן הם נוודים.
השאה ציפה דרך מהלכיו הפוליטיים והרפורמות של "המהפכה הלבנה" כי יושג לו רווח פוליטי משמעותי.
ראשית, הייתה ציפייה כי בני המעמד השלישי, האיכרים חסרי הרכוש שעבדו בקרקעות שלא היו שלהם, ירעיפו עליו תמיכה פוליטית ואהדה על ששחרר אותם מידי בעלי הקרקעות ה"פאודלים".
הייתה גם ציפייה כי אותם איכרים, שעד כה לא ידעו קרוא וכתוב, יהפכו לאזרחים פטריוטים מן השורה, אמנם הם לא הבינו חלק משמעותי מהרטוריקה של השאה, ובה מונחים מערביים כגון "פאודליזם" ו"פטריוטיזם".
שנית, הייתה ציפייה כי הממסד האריסטוקרטי הישן יאבד מכוחו וסמכותו ובכך לא יוכל עוד להווה איום ולהטיל מכשולים בדרכו של ממסד המלוכה.
בנוסף על כך, הייתה גם ציפייה כי הרפורמות יבואו לסיפוקם של בני מעמד הביניים המשכיל שגדל בה בעת.
מעמד הביניים המשכיל התרחש בקצב גובר, וכלל 17,000 סטודנטים חדשים באוניברסיטאות מדי שנה, 15,000 סטונדטים שלמדו מחוץ לאיראן מדי שנה ועוד 40,000 שמדי שנה טיילו, עבדו או ביקרו מחוץ לאיראן.
הייתה להם השפעה משמעותית על הכלכלה, כשדרה המשכילה המתפתחת, והם ראו בשאה רודן שעמד בדרכם לחירויות פוליטיות.
על אף האופוזיציה, הרפורמות בקרקעות יצאו לדרך, והממשלה שילמה לבעלי האדמות פיצויים על הקרקעות שנלקחו מידיהם וקראה להם להשקיע בתעשייה העירונית הגדלה.
נעשתה מכירת מניות של המדינה במפעלי ייצור ומפעלים לציבור ולבעלי האדמות הישנים.
הקרקעות נמכרו לאיכרים בערך שהיה 30% מהערך האמיתי שלהן בשוק והבנקים נפתחו להלוואות ארוכות טווח של 25 שנים בריבית נמוכה במיוחד.
אחד וחצי מיליון משפחות איכרים ניצלו את האפשרות שעמדה בפניהם לרכוש את הקרקעות, והם היוו בערך מחצית מכלל אוכלוסיית האיכרים.
מבין האיכרים שלא היו מסוגלים לרכוש קרקעות, חלק נרחב היגרו לערים, כפי שהעריכו אנשי הדת.
במקביל, בעלי קרקעות לשעבר החלו להשקיע בתעשייה והתוצאה הייתה שפעמים רבות בעלי קרקעות ואיכריהם הפכו למעסיקים ומועסקים בתעשייה העירונית.
החילון, ההתקרבות למערב וההפרש התרבותי הכללי בין העיר לכפר הובילו לריאקציה שמרנית בקרב האיכרים הרבים שהפכו לפועלים שהיגרו לערים.
לטענתו של מוחמד חסנין הייכל, היה זה בעקבות חרם הנפט של מדינות ערב כלפי המערב, וזאת בעקבות מלחמת יום הכיפורים – חרם בו איראן לא השתתפה.
איראן העלתה את מחירי הנפט, דבר שהיה גם לטובת ארצות הברית, שכן באותו הזמן הנפט נסחר בדולרים, כך ששער הדולר גם עלה וסייע לכלכלת ארצות הברית.
השאה אמר להיכל כי הוא מאמין בשימוש וקידום טכנולוגי, גם בתעשייה הפטרו-כימית.
השאה ביטל את שיטת המפלגות באיראן ועבר לשלוט בה דרך מפלגה בודדת (ראסטחיז).
יחסים עם ישראל ומדינות ערב
בספרו, "איראן: הסיפור שלא סופר", מוחמד חסנין הייכל מודה כי לאחר מלחמת ששת הימים החלו קשרים הדוקים במיוחד בין מצרים לאיראן דבר שהוא עצמו לקח בו חלק, ואף כי זכה למספר הזמנות אישיות מהשאה לביקור באיראן.
לטענת היכל רבים מהערבים הרגישו כי יש צורך ליצור מאזן כוחות עם ישראל ולכן חזרו לברית בגדאד עם איראן, אשר הקשרים עמה התחזקו רבות לאחר מותו של נאצר ב-1970. כמו כן טוען היכל כי המניע העיקרי לנפילת האימפריה העות'מאנית היה כי מנהיגיה בגדו במסורת הדתית שלהם.
ומכאן השאה השתדל מאוד להתחבר לדת ולבקר כל שבוע במסגד אחר.
השאה האמין כי העם האיראני עודנו בור ואינו מוכן לדמוקרטיה ולכן מוטל על עצמו לשלוט בכל אספקט בחייהם וזאת לטובתם – עד אשר יצברו חינוך הולם ויהיו מוכנים לדמוקרטיה.
בעקבות השת"פ האיראני-מצרי, ישראל, בדומה לארצות הברית, החלה להאמין כי זה עניין חיוני ביותר לשמור על איראן מחוסנת מהשאיפה לאיחוד וברית בין הלאומיות הערביות, שכן איראן היא קשר חיוני בין מדינות ערב לתת היבשת ההודית.
הקשר הראשון בין ישראל לאיראן נעשה בימיו של בן-גוריון, ובסיוע ה-CIA נשלח ראש המוסד מאיר עמית לקיים שת"פ ישראלי-איראני (שלימים תהפוך לברית בין מספר מדינות מלבד איראן בשם "ברית הפריפריה").
השאה של איראן לא היה זקוק להרבה שכנוע, ולא רק בתחום המודיעין.
שכן מדובר ב-2 מדינות לא ערביות המופרדות בים של מדינות ערביות לאומיות, שזה האלמנט שלשתי המדינות הייתה סיבה מוצדקת לחשוש מפניו.
במסיבת עיתונאים שנתן השאה ב-23 בדצמבר 1973 בטהראן אמר כי על המערב ללמוד לחיות עם אמצעיה שלה וכן כי עליה לחפש מקורות אנרגיה נוספים מלבד הנפט.
אם אנשי המערב רוצים לייצר היפים ולייצר שיחות שמאלניות, עליהם לעשות זאת על חשבון עצמם ולא על חשבון מדינות אחרות כדוגמת איראן.
עוד הוא טען כי המערב מתנוון וכי לאיראן אין מה ללמוד מהם.
שכן הם מעוניינים לייצא את רעיונותיהם המנוונים, הנקראים דמוקרטיה, אך כי זהו דבר שהאיראנים אינם יכולים לקבל.
בנוסף השאה החל לדבר על העתיד ועל איך איראן תהפוך למדינה התעשייתית ה-5 בגודלה בעולם, כמו על כח גרעיני וצבאי ועל האפשרויות הבלתי מוגבלות וללא גבול שיש למדינתו ולחלומותיו.
בשאלת הגרעין ענה השאה כי איראן לא תהיה האחרונה להיות מעצמה גרעינית באזור.
בהתאם ל"דוקטרינת ניקסון" לפיה, מעבר לווייטנאם, על ארצות הברית לשמר את אינטרסיה בעולם חיפשה ארצות הברית גורם אזורי שישמש כ"שוטר אזורי" שלה ללא מעורבות ישירה ואיראן הייתה המועמדת הטובה ביותר לתפקיד זה באזור המפרץ.
פהלווי התרשם מההישגים הישראלים בתחום הטכנולוגי והגרעיני וראה בהם כמעודכנים ואפקטיבים במיוחד והיה מוכן ללמוד מהם, ובמיוחד בענייני ביטחון – וכך שלח חלק מאנשי מפתח גם מהמשמר המלכותי להכשרה בישראל.
לפי ספרו של קרמיט רוזוולט כבר בשנת 1953 היחסים בין ישראל ואיראן היו מעולים והתחממו עם הצטרפותם של חלק מהישראלים ל-CIA, וכחלק מתוכנית ההכשרה של כוחות הסאוואכ.
איראן בתקופת השאה הגדילה מאוד את תקציב ההתחמשות הצבאית, מכוון שכל ממשל זקוק לגב של כח צבאי.
השימוש בכח הצבאי נעשה נגד כל איום, מכל צד שיגיע; וזאת על-מנת להגיב לכל איום מכל צד שיגיע, בין אם חלש או שווה לה.
אך אם האיום יעשה מכח חזק ממנה, הכח הצבאי שלה אולי יוכל לספק זמן לחברי איראן לספק סיוע.
בנוגע לשאלה על הקשרים בין הסאוואכ למוסד טען השאה כי בישראל התקשורת מנהלת נגדו תעמולה אישית וזאת לאחר שאמר - לישראלים שביקרו אותו - בנושא יהודה ושומרון, שאם הם רוצים לעשות את זה עליהם קודם כל להיות אומה של 20–30 מיליון, במקום להוות 2%–3% מהאוכלוסייה.
בשנות ה-70 ביטל השאה את פגישותיו השבועיות עם ראש ה-CIA וביקש להוציא מאיראן את כל עובדי ה-CIA שהוכנסו למשרדים האיראנים אחרי 1953. להמשך תכנן וביצע ביטול כל התקשרות בין איראן לוושינגטון תוך מתיחת קו ישיר בין נשיא ארצות הברית לארמון האיראני.
מהלכים אלו בוצעו לאחר הידוק הקשרים בין איראן למדינות ערב – תפקיד שאיראן שמחה לקחת.
בנוסף טען השאה כי הוא חבר קרוב לאנואר סאדאת וכי ליבו עמו.
כמו כן, כי לאיראן קיימת יחסים טובים עם ברית המועצות והסדרת בסיס לשיתוף-פעולה.
הרפורמות שביצע השאה הובילו לצמיחה כלכלית ולשגשוג בכלכלת המדינה בשנות ה-60 וה-70. היחסים עם ארצות הברית ועם מדינת ישראל התהדקו והובילו לעסקים כלכליים בין המדינות, לרבות חילופי ידע וציוד צבאי.
עם זאת, במהלך תקופה זאת גברה ההתנגדות הדתית ותחושת ההתמרמרות על ידי אנשי המסורת והדת באיראן.
אנשי הדת היוו אופוזיציה מרכזית לרפורמות של המהפכה הלבנה, הם התנגדו להגדרת המצב הקיים טרם הרפורמות כ"פאודלי" כפי שעשה השאה, הם ראו בחילון ובהתקרבות למערב סממן להתפרקות המערכת החברתית הקיימת ומוסדות הקהילה השמרנים, וראו את המהלכים שקידם השאה בצורת הרפורמות כסותרים את השריעה, הדין האסלאמי.
היה גם חשש בקרב אנשי הדת כי מהפכה רדיקלית באורח החיים של האיכרים והחקלאים, אשר התקיים זה מאות שנים, עלולה לפרקו בין רגע, לגרום למשבר חברתי ולהביא להגירה המונית לערים הגדולות.
בין הדוברים העיקריים שהתנגדו למהפכה הלבנה היה אייתוללה רוחאללה ח'ומייני.
באותה העת 75% מהאוכלוסייה האיראנית היו איכרים, והשאה החל במלחמת תודעה מול הממסד הדתי סביב התמיכה וההכרה של אותם איכרים.
עבור אותו מאבק תודעתי, הגביר השאה את השימוש בצנזורה ובאכיפה אוטוקרטית, מה שחיזק את דימויו כרודן וגרם בפועל לכך שאיבד גם את תמיכת מעמד הביניים המשכיל וגם את תמיכת האיכרים.
החל משנת 1974, סבל השאה מסרטן הדם מסוג CLL.
המחלה, וכן התרופות שקיבל כנגדה, בעיקר פרדניזון, פגעו בתפקודו הפיזי והנפשי, והוא סבל מדיכאונות.
באביב 1978 המחלה החמירה והשאה הפסיק להופיע בציבור.
ביוני 1978 דיווחו הרופאים הצרפתיים של השאה לממשלתם עד כמה חמור מצבו.
בספטמבר 1978 דיווחו הצרפתים לאמריקאים – שלא ידעו על כך דבר – שהשאה גוסס ממחלת הסרטן.
השלטון שהשאה בנה היה מרוכז סביבו באופן ריכוזי מאד, ולכן מצבו המדרדר פגע מאוד ביכולת להגיב על המהומות וההתנגדות הגוברת.
השאה ייחס את המהומות להתערבויות זרות של מדינות שונות, ובראשן ברית המועצות.
ב-16 בינואר 1979, לאחר פרוץ המהפכה האיראנית, יצא השאה לגלות.
הוא נאלץ לעזוב למצרים, אחר כך המשיך למרוקו, המשיך לשהות קצרה באיי בהאמה, ולבסוף הגיע למקסיקו.
גידול סרטני שהחל להתפשט בגופו אילץ אותו לקבל טיפול רפואי דחוף, שבוצע בארצות הברית, שם שהה השאה תקופה קצרה, בתקופת הנשיא ג'ימי קרטר.
במהלך השהות בת החודשיים של השאה בארצות הברית, פלשו סטודנטים איראניים, בעידוד ח'ומייני, לשגרירות האמריקנית בטהראן.
כך נוצר משבר בני הערובה באיראן.
השאה אולץ לעזוב את ארצות הברית לשהות קצרה בפנמה, שם החמירה מחלתו עקב מניעת טיפול רפואי בה, ולאחר מכן נפטר במצרים ב-27 ביולי 1980.
כפרנקופילים אינטנסיביים, מוחמד רזא ופארה העדיפו לדבר צרפתית ולא פרסית לילדיהם.
מוחמד רזא בנה את מתחם ארמונות ניאווראן, וסגנונו היה תערובת של אדריכלות פרסית וצרפתית.
ב-1939 התחתן עם הנסיכה פאוזיה פואד, בתו של פואד הראשון, מלך מצרים.
ב-1940 נולדה בתם הנסיכה שהנאז פהלווי .
הנישואים הפוליטיים התפרקו ב-1945 עקב בעיותיה הנפשיות של פאוזיה.
ב-1951 התחתן עם סוראיה אספנדיארי בח'תיארי, בתו של שגריר איראן במערב גרמניה, שהייתה קתולית.
הזוג התגרש ב-1958 בעקבות כישלונה של סוראיה להרות.
ב-1959 התחתן עם פארה דיבה ונולדו להם ארבעה ילדים: רזא כורש עלי פהלווי (נולד ב-1960), המשמש כראש האופוזיציה להנהגה הנוכחית של איראן וראש הממשלה הגולה, פארנאז (נולדה ב-1963), עלי רזא פהלווי השני (נולד ב-1966, התאבד ב-2011), וליילה פהלווי (נולדה ב-1970, מתה ב-2001).
מוחמד עיד שביר (1946 – 14 בנובמבר 2023) היה פוליטיקאי ומיקרוביולוג פלסטיני ונשיא האוניברסיטה האסלאמית בעזה.
שביר נולד ב-1946 בח'אן יונס שבמנדט הבריטי.
אביו, השייח' עיד שביר, נחשב בחייו לאחד הבכירים בתנועת האחים המוסלמים ברצועת עזה.
את לימודיו האקדמיים החל באוניברסיטת אלכסנדריה, משם המשיך לאוניברסיטת מערב וירג'יניה, שם קיבל תואר דוקטור במיקרוביולוגיה.
לאחר מכן עבר לאוניברסיטה האסלאמית בעזה, שם שימש כראש בית הספר לרפואה, כדקאן, ולבסוף כנשיא האוניברסיטה, עד פרישתו ב-2005.
מועמדותו לתפקיד ראש הממשלה הפלסטינית
בעקבות מבצע גשמי קיץ שבא בעקבות חטיפת גלעד שליט נעשו מגעים בין פת"ח לחמאס על הקמת ממשלת אחדות שהייתה אמורה להיות מורכבת ממומחים ולא מפוליטיקאים.
ב-13 בנובמבר 2006 דווח כי שביר קיבל את ההצעה לעמוד בראש ממשלה זו.
שביר, שלא היה פעיל פוליטית, נחשב כמקורב לחמאס, אך היה מקובל גם על תנועת פת"ח וההסכמה על מינויו כראש ממשלה הייתה תוצאה של פשרה בין שתי התנועות.
בעקבות התגברות העימותים הפנים-פלסטיניים המינוי לא יצא לפועל ואסמאעיל הנייה וממשלתו המשיכו לכהן בתפקידם.
ממשלת האחדות הוקמה בסופו של דבר ב-17 במרץ 2007, שוב בראשות הנייה.
שביר לא נכלל בממשלה זו או בממשלות המקבילות והמתחרות של הנייה ושל סלאם פיאד שהוקמו בעקבות השתלטות חמאס על רצועת עזה, פיטוריו של הנייה ומינויו השנוי במחלוקת של פיאד.
שביר התגורר בעזה, ונולדו לו שני בנים וארבע בנות.
אשתו שימשה כסגנית השרה לענייני נשים ברשות הפלסטינית.
שביר נהרג ב-14 בנובמבר 2023 בהפצצה של חיל האוויר הישראלי במלחמת חרבות ברזל.
קוצ'אס מחמד עלי שובש (באדיגית: Мухьамэд Али Шубаш) כיהן כראש המועצה המקומית כפר כמא בין השנים 1950–1952.
שובש היה משרת הציבור הראשון הצ'רקסי תחת שלטון מדינת ישראל.
בתקופת המנדט הבריטי עבד כנהג סמיטריילר והועסק בקו הנפט העיראקי "IPC".
לימים פרש מעבודתו זו והחל לעסוק בחקלאות.
עם הקמת המועצה הממונה הראשונה בכפר, עמד שובש בראשה וכיהן כיו"ר המועצה המקומית במשך כשנתיים.
בראשית תקופת כהונתו הותקנו מספר ברזים בשכונות הכפר כדי לזרז את אספקת המים לתושבים, ובשלב מאוחר יותר חוברו כל הבתים בכפר לרשת המים הארצית.
מוחמד רזה מירזאי ג'בארי הוא אתלט המתחרה במשחקים הפאראלימפיים עבור המשלחת האיראנית.
מירזאי מתמחה בהטלת כידון ובעל ארבע זהב מדליות פאראלימפיות במקצוע.
מירזאי התחרה לראשונה ב בשני מקצועות.
בתחרות יידוי הפטיש (קטגוריה F56) הוא סיים במקום החמישי, ואילו בתחרות הטלת הכידון זכה במדליית הזהב כשקבע שיא פאראלימפי חדש של 40.42 מטרים.
ב עבר מירזאי להתחרות בקטגוריה F57, והתמקד בתחרויות הטלת הכידון בלבד.
הוא זכה במדליית זהב נוספת בתחרות כשקבע שיא עולם בקטגוריית הנכות שלו עם הטלה למרחק של 38.64 מטרים.
ב הוא זכה במדליית זהב פעם נוספת, כשהטיל את הכידון למרחק של 40.71 מטרים, וב זכה במדליית זהב רביעית ברציפות.
מוחמד בהא שטח היה כלכלן ודיפלומט לבנוני, שר האוצר בממשלת לבנון.
שטח, מוסלמי סוני, נולד בטריפולי שבצפון לבנון.
למד כלכלה באוניברסיטה האמריקנית בביירות וקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת טקסס.
בשנת 1983 עבר לוושינגטון, שם עבד בקרן המטבע הבינלאומית.
בשנת 1993 חזר ללבנון ומונה על ידי ממשלתו של רפיק אל-חרירי לסגן הנגיד של הבנק המרכזי של לבנון.
בשנת 1997 מונה לשגריר לבנון בארצות הברית, וכיהן בתפקיד זה עד שנת 2000. בשנת 2001 חזר לקרן המטבע הבינלאומית.
כהונתו בתפקיד זה הסתיימה בפברואר 2005, בעקבות רצח רפיק אל-חרירי.
הוא חזר ללבנון כיועץ בכיר לראש הממשלה פואד סניורה.
במהלך מלחמת לבנון השנייה הופיע בכלי תקשורת מערביים כדובר מטעם ממשלת לבנון.
ביולי 2008 מונה לשר האוצר של לבנון, בממשלתו של פואד סניורה.
עם מינויו של סעד אל-חרירי לראש ממשלת לבנון מונה שטח ליועצו ליחסים בינלאומיים.
שטח נמנה עם מתנגדי סוריה וחזבאללה בלבנון.
קרא לפתח שדות גז לבנוניים בים התיכון, ולחלק את הרווחים לתושבי לבנון.
ב-27 בדצמבר 2013 נרצח בביירות כאשר מכונית תופת התפוצצה ליד השיירה שבה נסע.
יחד אתו נרצחו בפיגוע חמישה אנשים נוספים, וכ-70 נפצעו.
מוחמד יוסף שראתחה (ערבית: محمد يوسف شراتحة; נולד ב-1957) הוא פעיל טרור בארגון חמאס.
בזמן האינתיפאדה הראשונה היה מפקד "חוליה 101" של חמאס שהייתה אחראית לביצוע פיגועים נגד ישראל.
תחת פיקודו יצאו חוליות טרור שהיו אחראיות לרצח אבי סספורטס ואילן סעדון בראשית 1989. שראתחה נעצר ונידון למאסר עולם, אך שוחרר בעסקת שליט באוקטובר 2011.
שראתחה נולד במחנה הפליטים ג'באליה שברצועת עזה בשנת 1957. משפחתו הייתה במקורה מבאר שבע, וברחה לעזה במהלך מלחמת העצמאות.
הוא עבד כמאבטח באוניברסיטה האסלאמית בעזה, שאנשי האחים המוסלמים בהנהגת השייח' אחמד יאסין השתלטו עליה בשנת 1982.
בשנת 1983 הצטרף שראתחה לארגון טרור שהקים יאסין בשם אל-מוג'אהדון אל-פלסטיניון, שמטרתו הייתה פעילות ג'יהאד נגד ישראל.
הארגון נחשף בידי השב"כ בשנת 1984, ושראתחה נעצר באשמת החזקת נשק וחבירה לארגון טרור.
בגלל מעורבותו בפעילות הארגון הוא נידון למאסר של שנתיים.
בתקופת שהותו בכלא הכיר את סלאח שחאדה, שלימים גייס אותו לזרוע הצבאית של חמאס.
לאחר שחרורו חזר לרצועת עזה.
במרץ 1987 הקים יאסין ארגון טרור חדש ומינה את סלאח שחאדה לעמוד בראשו.
שחאדה גייס את שראתחה לשורות הארגון החדש ביוני 1987, והורה לו להקים חוליית מבצעים שמטרתה לבצע פיגועי טרור נגד מטרות ישראליות.
יחידה זו, שכונתה בשם הקוד "חוליה 101", החלה לפעול בהנהגתו של שראתחה עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה בדצמבר 1987. בשנת 1988 ביצעה החוליה שני פיגועי ירי בתוך רצועת עזה.
באותה שנה גייס שראתחה לחוליה מספר לוחמים אותם אימן בנשק, בהם עבד רבו אבו חוסא, מוחמד נסאר ומחמוד אל-מבחוח.
בראשית 1989 החליט שראתחה כי יש צורך להגביר את פעילות החוליה, והורה לנסאר ולמבחוח לבצע חטיפה של חיילים ישראלים.
בעזרת כלי נשק וכלי רכב שסיפק להם שראתחה, השניים חטפו ורצחו את סמל אבי סספורטס ב-16 בפברואר 1989, ושלושה חודשים לאחר מכן, ב-3 במאי, חטפו ורצחו את רב"ט אילן סעדון.
רצח שני החיילים הוביל לגל מעצרים נרחב של השב"כ ברצועת עזה, במהלכו נעצרו כ-250 פעילי חמאס ובהם גם שראתחה.
בחקירתו הודה בפיקוד על "חוליה 101" וסירב להביע חרטה על המעשה.
עקב זאת, ב-1991 נידון לשלושה מאסרי עולם ולעוד 30 שנות מאסר בפועל.
שראתחה סירב לגלות את מקום קבורתו של אילן סעדון, שהתגלה לבסוף רק בשנת 1996 במהלך חפירות.
שראתחה המשיך לעסוק בפעילות טרור גם מתוך הכלא.
ביולי 1998 תכנן ביחד עם מספר אסירים נוספים תוכנית חטיפה של חייל ישראלי והברחתו לסיני.
אחיו של שראתחה, עבד אל-עזיז, היה אמור לשמש כאיש הקשר בין האסירים לבין הנהגת חמאס ברצועה.
אולם, עבד אל-עזיז נעצר במסוף רפיח ותוכנית החטיפה נחשפה.
בעקבות זאת, נשפט שראתחה פעם נוספת ונידון ל-25 שנות מאסר נוספות.
שראתחה שוחרר מהכלא ב-18 באוקטובר 2011, במסגרת עסקת שליט, ושב לרצועת עזה.
מוחמד רזא ג'דיד אל-אסלאם (בפרסית: محمد رضا جدید الاسلام, תעתיק מדויק: מחמד רצ'א ג'דיד אלאסלאם; 1771–1849) היה יהודי מהעיר שיראז שהמיר את דתו לאסלאם ושינה את שמו מן השם מולא אקא באבא טהראני (בפרסית: ملا آقا بابا طهرانی).
מוחמד רזא ג'דיד אל-אסלאם חי בשיראז בתקופתו של פתח עלי שאה קאג'אר מהשושלת הקאג'ארית, ושימש כרב הקהילה (חכם/מולא), כשוחט וכקצב.
בתקופתו היו ליהודי העיר שני חכמים: מולא אקא באבא ומולא רחמים, שהיה רק קצב.
רחמים העליל על אקא באבא שהוא מוכר בשר טרפה, עקב ניגוד העניינים בהיותו גם שוחט וגם קצב.
זאת על רקע היריבות בין השניים והצלחתו של אקא באבא, שהיה הרבה יותר משכיל ומצליח מרחמים.
בערב יום שישי, בעקבות דבריו של רחמים, יצאו יהודי העיר וזרקו לצדי הרחוב את מאכלי הבשר של השבת שקנו מאקא באבא, מתוך אמונה כי מדובר בבשר טרפה.
מושפל, עזב אקא באבא את העיר והתאסלם.
מאוחר יותר כתב את ספר הפולמוס "רד אל-יהוד" נגד היהדות (בפרסית נקרא הספר: رد الیهود או منقول الرضائى), ובו הוא מעלה טיעונים לשקר היהדות.
כיוון שלא שלט באורתוגרפיה הפרסית היטב, כתב את הספר בשפה הפרסית אבל באותיות עבריות.
הספר "תורגם" לפרסית כחמישים שנה מאוחר יותר בידי האייתוללה עלי בן חוסין חוסייני טהראני תחת הכותרת "אקאמת א-שהוד".
מוחמד רזא נפטר ב-1849 בטהראן, ונקבר בבאע'-י פרדוס שבצפון העיר.
מאוחר יותר, בהתאם להוראת האיתוללה חוסייני טהראני, קברו הועבר אל קרבת בית החולים שהיד אכבר-אבאדי.
מוחמד רשיד (מכונה גם חאלד סלאם) הוא איש עסקים, יועץ כלכלי ופעיל פוליטי פלסטיני.
רשיד שימש כיועץ הכלכלי וכאיש סודו של יאסר ערפאת במשך שנים רבות, ונחשב לאחד האנשים החזקים ברשות הפלסטינית בתקופת שלטונו של ערפאת.
רשיד ממוצא עיראקי-כורדי, והיה פעיל במפלגת הפועלים של כורדיסטן.
רשיד החל לפעול באש"ף בשנים בהן מרכז הארגון היה בלבנון, והפך בהדרגה ליועץ הכלכלי האישי ואיש הכספים של יאסר ערפאת.
ערפאת ניהל את כספי הארגון באופן אישי, ורשיד היה איש סודו הבלעדי בנושא זה.
בתקופה מסוימת שימש כעורך עיתון של אש"ף.
לאחר חתימת הסכמי אוסלו הגיע רשיד לשטחי הרשות הפלסטינית, ומונה לשר האוצר ומנכ"ל החברות הממשלתיות של הרשות הפלסטינית.
השליטה על החברות הממשלתיות יחד עם השליטה על חשבונות הרשות הפלסטינית אליהם הגיעו כספי תרומות ממדינות שונות והחזרי מיסים מישראל, הפכה את רשיד לבעל כח רב בהנהגת הרשות הפלסטינית.
במסגרת תפקידו היה רשיד אחראי על הייבוא והייצוא של סחורות ושירותים ברשות הפלסטינית, ועל ניהול הקזינו הפלסטיני ביריחו (בשיתוף עם חברה אוסטרית בבעלות מרטין שלאף).
רשיד פיתח קשרים עסקיים עם איש העסקים הישראלי יוסי גינוסר וחברות ישראליות מובילות.
רשיד ניצל את סמכותו לבניית כלכלה מונופוליסטית וריכוזית, כאשר הרשות הפלסטינית וחברות מטעמה שימשו כמונופולים לאספקת מוצרים שונים בשטחה, ופערי תיווך הועברו לקופת הרשות הפלסטינית ולחשבונם האישי של בכירי הרשות הפלסטינית, וביניהם רשיד.
המונופולים הגדולים היו המונופולים על אספקת מלט ודלק, שפער התיווך הגדול בו הוביל לניסיונות הברחה רבים של דלק לשטחי הרשות הפלסטינית.
ברשות הפלסטינית התקיימו כ־20 מונופולים, שפוקחו באמצעות חברת PCSC (Palestinian Commercial Services Company) בראשה עמד רשיד, והייתה בעלת השליטה החלקית או המלאה במונופולים השונים.
חקירת קרן המטבע הבינלאומית ב־2003 העלתה כי כ־780 מיליוני דולר הועלמו מחשבון הבנק של חברה זו במשך השנים ליעדים בלתי ידועים.
בנוסף, ניהל רשיד לפי חקירה זו עוד כ־800 מיליון דולר ללא בקרה.
חברה זו שימשה גם כזרוע ההשקעות של הרשות הפלסטינית בשנים אלו.
רשיד היה בעל זכות החתימה היחיד לצידו של ערפאת בחשבון בנק סודי שאליו העבירה מדינת ישראל את כספי המיסים שנגבו עבור הפלסטינים, והיה בעל זכות חתימה בחשבונות בינלאומיים נוספים.
בתקופה זו הועלמו סכומים ניכרים מכספי התרומות שקיבלה הרשות הפלסטינית למקומות לא ידועים.
בעקבות כך החליטו קרן המטבע הבינלאומית והבנק העולמי ב־1997 על עצירת הסיוע לרשות הפלסטינית עד להחלת שקיפות ראויה.
סביב שנת 2000 החליט ערפאת לאפשר לרשיד פעילות חופשית בחשבונות הרשות הפלסטינית ובחשבונות ערפאת, ורשיד היה יכול מעתה למשוך כספים ללא צורך באישור וחתימת אדם אחר.
לטענת עזרד לב (שהיה שותפו של יוסי גינוסר ששימש כיועץ פיננסי ומנהל חשבונות כספים של הרשות הפלסטינית), ניצל רשיד אפשרות זו למשיכת כספים למימון פעילי טרור בראשית האינתיפאדה השנייה.
על פי הוראותיו של ערפאת, העביר רשיד כספים רבים למנגנוני ביטחון פלסטינים שונים, כדרך להבטחת נאמנות והשגת תמיכה.
מנגד, הואשם רשיד על ידי פעילי שטח פלסטינים כאחד האחראים העיקריים לשחיתות ברשות הפלסטינית.
גורמים פלסטינים העריכו כי רשיד ניצל את כוחו כדי לשלשל לכיסו 300–400 מיליוני דולר מכספי אש"ף והרשות הפלסטינית.
בתקופה זו החל רשיד להיות מעורב גם במגעים מדיניים עם ישראל, כדוגמת ועידת קמפ דייוויד (2000).
סביב 2003 הועבר ניהול הכספים של הרשות והחשבונות האישיים של ערפאת לידי סלאם פיאד.
לטענת מקורות ברשות הפלסטינית, הדבר נעשה עקב כעסו של ערפאת על התנהלותו של רשיד, שאליה נוסף לחץ אמריקאי לפיטורו של רשיד מתפקידו.
במקביל, פרסמו פיאד וקרן המטבע הבינלאומית דו"חות ציבוריים חמורים על החברות שפעלו בשליטתו של רשיד, הכנסותיהם מניצול מונופולים והעלמת כספים מחשבונותיהם.
רשיד עזב את שטחי הרשות הפלסטינית בשנה זו, והחל בעסקים נרחבים באירופה ובמדינות ערב.
על פי מקורות שונים ערפאת הביע מורת רוח מעזיבת רשיד, שאף הואשם בגנבת כספים מהרשות הפלסטינית עם עזיבתו.
לאחר מותו של ערפאת ב־2004 הפך רשיד לאדם היחיד המכיר את מלוא ההתנהלות הכספית של אש"ף והרשות הפלסטינית, דבר שהפך את תמיכתו לחיונית בעבור המתמודדים לכס נשיאות הרשות הפלסטינית.
עם זאת, בריאיון לעיתון טען רשיד כי כספי אש"ף והרשות הפלסטינית מתנהלים תחת פיקוחה של מועצת מנהלים בת שבעה חברים, ונתונים לביקורת רבעונית של משרד רואי חשבון.
לאחר עזיבתו נחשב רשיד לאיש עסקים אמיד ובעל קשרים עם בעלי הון וראשי מדינות שונות בעולם הערבי.
לטענתו, עסק בעיקר בנדל"ן, אך הואשם על ידי עיתונאים ערבים בפעולות בתחומים אחרים, כדוגמת סחר בנשק.
עם זאת, בסוף 2003 חזר רשיד לשטחי הרשות בניסיון לתיווך פוליטי בין ערפאת לאבו מאזן.
ב־2004 דווח כי רשיד נפגש בווינה עם בכירים ישראלים כדוגמת דב וייסגלס, חיים רמון ואביגדור ליברמן.
ב־2005 דווח כי שר האוצר הפלסטיני סלאם פיאד הורה על ניתוק כל הקשרים העסקיים עם רשיד.
עם זאת, ב־2007 הגיע רשיד לביקור קצר נוסף ברשות הפלסטינית, על רקע הניסיון להקמת ממשלת אחדות ברשות הפלסטינית בשיתוף פת"ח והחמאס.
במהלך העשור הראשון של המאה ה־21 יזם הקמת מרכז נופש נרחב בעקבה שבירדן, בשיתוף עם מוחמד דחלאן.
נשיא הרשות הפלסטינית אבו מאזן דרש מהירדנים לעצור את המיזם, בטענה שמימונו נשען על כספים שגנב ראשיד מהרשות הפלסטינית.
בעקבות כך הודיעה ירדן על עצירת הפרויקט בשל הפרת הסכם.
ב־2012 הודיע רפיק א-נטשה, הממונה על המאבק בשחיתות ברשות הפלסטינית על פתיחת חקירה כנגד רשיד באשמת שחיתות, מעילה וגנבת כספים מקופת אש"ף ומקרן ההשקעות הפלסטינית באמצעות העברת כספים לחברות קש בבעלותו ובבעלות מקורביו.
במהלך החקירה הגיש התובע הכללי של הרשות הפלסטינית בקשה לאינטרפול למעצר רשיד, ששוהה מחוץ לשטחי הרשות.
בעקבות פתיחת החקירה האשים ראשיד את אבו מאזן כי קיבל מידיו 25 מיליון דולר במזומן עם כינונה של הרשות הפלסטינית, בהוראתו האישית של ערפאת, וכי הוא מחזיק בנכסים רבים בשווי של עשרות מיליוני דולר ברשות הפלסטינית ומחוצה לה
בין ידידיו הקרובים של רשיד נמצאים מוחמד דחלאן, יוסי גינוסר, וסיף אל־אסלאם, בנו של שליט לוב לשעבר מועמר קדאפי.
מוחמד שַׁכֶּר הוא כדורגלן ערבי-ישראלי המשחק בעמדת החלוץ במכבי בני ריינה.
שכר נולד וגדל בג'ת, ישראל, למשפה ערבית-מוסלמית.
החל לשחק כדורגל בקבוצות הילדים של מכבי עירוני ג'ת אל-אהלי ושל מכבי ברקאי, וכשהיה בן 14 הצטרף למחלקת הנוער של הפועל רעננה.
ב-5 במרץ 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של הפועל רעננה, בהפסד 0–2 לבני יהודה תל אביב.
עד תום עונת 2015/2016 שותף בשמונה משחקים בליגת העל, וב-21 במאי 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בהפסד 1–2 לבית"ר ירושלים.
בתום העונה חתם על חוזה לחמש שנים במועדון, ובעונת 2016/2017 כבש שישה שערים ב-29 הופעות.
בינואר חתם בעירוני קריית שמונה לארבע וחצי שנים.
ב-1 באפריל 2018 כבש את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2–3 לבית"ר ירושלים בחצי גמר גביע המדינה, ועד תום עונת 2017/2018 ערך 12 הופעות בליגה אך לא כבש.
בעונת 2018/2019 ערך 26 הופעות ליגה וכבש שני שערים.
ב-6 ביוני 2023 עבר בהשאלה לבני סכנין תמורת 150 אלף שקל.
ב-11 ביוני 2024 חתם במכבי בני ריינה.
בשנים 2017–2018 רשם שתי הופעות במדי נבחרת ישראל הצעירה עד גיל 21.
מוחמד רפיק תאראר (באורדו: محمد رفیق تارڑ; 2 בנובמבר 1929 – 7 במרץ 2022) היה פוליטיקאי ושופט פקיסטני שכיהן כנשיא פקיסטן התשיעי בין השנים 1998–2001.
מוחמד ראפיק תאראר נולד בכפר פירקוט שבמחוז פנג'אב שבהודו הבריטית (כיום בפקיסטן).
לאחר שסיים את לימודיו במכללה אסלאמית הוא התקבל ללימודים באוניברסיטת פנג'אב שם הוא סיים לימודי תואר ראשון בלימודים אסלאמיים ב-1949. תאראר הושפע מהמלומד החנפי והמנהיג הדתי והפוליטי סייד עטה אולה שאה בוכארי ולקח חלק במפגשים של המפלגה האסלאמית "אהרר", אך באופן רשמי לקח חלק בפעילויותיה של הליגה המוסלמית.
במהלך שנות לימודיו הוא היה פעיל בליגה והיה ממעריציו של מוחמד עלי ג'ינה.
במהלך תהליך קבלת עצמאותה של פקיסטן היה תאראר פעיל כעובד רווחה במחנות שהוקמו על ידי פדרציית הסטודנטים המוסלמים עבור המהגרים ההודים שנמלטו לפקיסטן מהודו אפופת המהומות.
הוא למד במכללה למשפטים באוניברסיטת פנג'אב וב-1951 הוא סיים תואר ראשון במשפטים.
לאחר סיום לימודיו הוא עבד כטוען (Pleader) בבית המשפט הגבוה של לאהור ובאוקטובר 1955 הוא הוסמך כעורך דין.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הוא פתח משרד עורכי דין משל עצמו בגוג'ראנוואלה ועבר בחינות כדי להיות מקודם לתפקיד שופט בבית משפט נפתי וכשופט מחליף.
ב-1971 הוא היה לנשיא בית הדין לעבודה של פנג'אב ובאוקטובר 1974 הוא מונה כשופט בבית המשפט העליון של לאהור.
ב-1989 הוא קודם לנשיא בית משפט זה.
קודם לכן, כשהיה שופט מן המניין בבית המשפט של לאהור, הוא שימש כחבר בוועדת הבחירות של פקיסטן כנציג מחוז פנג'אב.
ב-1991 מונה תאראר כשופט בבית המשפט העליון של פקיסטן, תפקיד בו הוא שימש עד לפרישתו בנובמבר 1994 בגיל 65.
לאחר פרישתו מכס השיפוט במרץ 1997, פתח תאראר בקריירה פוליטית והצטרף למפלגת הליגה המוסלמית.
לאחר שהבטיח לעצמו מועמדות מטעם המפלגה הוא נבחר באותה שנה כחבר בסנאט של פקיסטן.
לאחר התפטרותו ב-1997 של פארוק לע'ארי מכס הנשיאות, עלה שמו של תאראר כמועמד לתפקיד.
ב-31 בדצמבר אותה שנה הוא נבחר בבחירות בלתי-ישירות ברוב גדול וזכה ב-374 קולות מתוך 457 המצביעים בגוף הבוחר מול 31 הקולות של מועמד מפלגת העם הפקיסטנית, אפטאב מיראני ו-22 הקולות של מועמד ג'מאיית עולמה א-אסאלם, מוחמד שיראני.
היה זה הרוב הסוחף ביותר שהושג אי פעם בבחירות לתפקיד.
עם היבחרו כנשיא, היה תאראר דמות צנועה שמילא תפקיד טקסי ברובו ששמר על פרופיל נמוך, נמנע מראיונות בתקשורת ונותר שליח נאמן של משפחתו של ראש הממשלה נוואז שריף.
הוא חתם ללא התנגדות על התיקונים ה-13, ה-14 וה-15 לחוקת פקיסטן שהגבילו עוד יותר את סמכות הנשיא, תהליך שהחל כבר ב-1997 ותאם את הרוח האמיתית של החוקה.
תאראר לא הודח בהפיכה הצבאית של 1999, שהעלתה לשלטון את הגנרל פרבז מושארף, ראש מטה הכוחות המשולבים של הכוחות המזוינים של פקיסטן, אף על פי שהוא היה מינוי של משטרו של נוואז שריף.
לפיכך הוחלט להשאיר את תאראר בתפקידו, אך לא למשך כל תקופת הכהונה של חמש השנים.
ב-21 ביוני 2001 פרסם מושארף, בתפקידו כמפקד הממשל הצבאי, את "פקודת מסגרת הסדר המשפטי" ובמסגרתה הודיע על סיום תפקידו של תאראר כנשיא.
תאראר פרש מן החיים הפוליטיים והתיישב בלאהור.
הוא שמר על יחסים טובים עם נוואז שריף ועם משפחתו.
כלתו, סאירה תאראר, הייתה חברה בממשלתו השלישית של שריף ושימשה בתפקיד שרת הבריאות.
מוחמד שוכרי (בברברית: ⵎⵓⵢⴰⵎⵎⴻⴷ ⵛⵓⴽⵔⵉ, בערבית: محمد شكري, 15 ביולי 1935 – 15 בנובמבר 2003) היה סופר מרוקאי, הידוע בעיקר בזכות ספר האוטוביוגרפיה שלו: "רק לחם" (אל-ח'בז אל-חאפי) (ער').
זהו ספר רב-מכר שתורגם ל-38 שפות.
בשנות ה-60 בטנג'יר הקוסמופוליטית הוא נפגש עם פול בולס, ז'אן ז'נה וטנסי ויליאמס.
היצירה הראשונה שלו, הסיפור "אלימות על החוף" (אל-ענף עלא אלשאטי), פורסמה בשנת 1966 בירחון הלבנוני "הספרות" (אל-אדב).
הצלחתו הבינלאומית הגיעה עם תרגום ספרן, "רק לחם", על ידי הסופר האמריקאי פול בולס בשנת 1973.
מוחמד שוכרי נולד בכפר בני שיכר שנמצא במחוז אלנדור (אנ') בצפון מרוקו.
הסופר נולד בתקופת רעב למשפחה מרובת ילדים, ענייה מאוד עם אב אלים.
שפת אמו היא ניב אמזירי הקרוי תאריפית.
בשל העוני, היגרה משפחתו לתטואן ואז לטנג'יר, שם למד שוכרי ספרדית.
עוד כילד האשים את אביו האלים ברצח אחיו הצעיר קאדר, עזב את משפחתו בגיל 11, והפך לילד חסר בית בשכונות העניות של טנג'יר.
מוקף בעוני, זנות, אלימות וסמים.
בגיל 20, הוא פגש אדם, אותו הוא מתאר בספר, כאדם ששינה את חייו.
הוא</span> עזר למוחמד ללמוד לקרוא ולכתוב ערבית ספרותית, שפה מוזרה עבורו, השונה מהערבית-מרוקאית והתאריפית אותה דיבר.
הוא החליט לעזוב את טנג'יר ב־1956 (שנת עצמאותה של מרוקו), ועבר ללראצ'ה, עיר חוף בצפון מרוקו, שם החל, בגיל 21, ללמוד בבית ספר יסודי.
לאחר מכן התקבל לבית ספר גבוה להכשרת מורים והפך למורה.
הספר הוא אוטוביוגרפיה שנכתב בערבית בשנת 1972, תורגם לאנגלית על ידי פול בולס ב-1973, ולצרפתית טאהר בן ג'לון בשנת 1980. הספר יצא לאור בערבית רק ב-1982.
זהו סיפור על ילד מרוקאי בן למשפחה ענייה מאזור השוליים הגאוגרפיים והחברתיים של מרוקו בתקופת הקולוניאליזם הצרפתי, ילד עני, לא יודע קרוא וכתוב, שהתגלגל בילדותו ממקום למקום, אחיו וחבריו מתים זה אחר זה.
שוכרי מספר בגוף ראשון את סיפור חייו הקשה לנוכח חוסר היכולת שלו להתמודד עם אב מכה, עם רעב והעדר מקורות פרנסה.
כאשר הכל חסום בפניו הוא מוצא מפלט בסמים, מין מזדמן ומעשי שוד.
הספר הפך להצלחה בינלאומית כאשר פורסם באנגלית, אך גרם לסערה בעולם הערבי.
שר הפנים המרוקאי החליט לצנזר את פרסום הספר במרוקו על פי עצת השלטונות הדתיים בגלל התיאורים המופיעים בו על חוויות מיניות ושימוש בסמים.
סרטו של נביל עיוש שיצא בשנת 2000 "Ali Zaoua prince de la rue", "עלי זאואה, נסיך הרחוב", המספר את סיפורו של ילד חסר בית, הוא עיבוד של "רק לחם" אם כי באווירה פחות מזעזעת.
עלילת הסרט מספרת על עלי, המכונה "זאואה", קוויטה, עומר ובובקר השייכים לחבורה של דיב.
ביום שהם מחליטים להתנתק ממנו, עלי נהרג מפגיעת אבן בראשו על ידי אחד הילדים של דיב.
הסרט כולו עוסק במסע ההלוויה המפרך.
"רק לחם" עובד בשנת 2004 לסרט קולנוע על ידי ראשיד בנחדג, בהפקה משותפת איטלקית-צרפתית-אלג'יראית.
הקרנת בכורה לסרט הייתה בפסטיבל קזבלנקה בשנת 2005.
רק לחם, יצא בעברית בהוצאת אנדלוס 1973</span>
יצירות נוספות שלא תורגמו לעברית:
זמן של שגיאות, נקרא גם "חוכמת רחוב", 1992
ז'אן ז'אנט וטנסי ויליאמס בטנג'יר, 1992
המשוגע של ורדים, סיפורים קצרים 1993
מוחמד רפי (בהינדי: ਮੁਹੰਮਦ ਰਫ਼ੀ; 24 בדצמבר 1924 – 31 ביולי 1980) היה זמר הודי ממוצא פנג'אבי, שנחשב לאחד הזמרים הגדולים והמשפיעים ביותר בהודו.
היה ידוע ומפורסם בעיקר על היותו זמר פלייבק בסרטי בוליווד.
שיריו מפורסמים מאוד ברחבי הודו ובכל הקהילות ההודיות ברחבי העולם.
במהלך הקריירה שלו הקליט רפי שירים למעל לאלף סרטים.
הוא הקליט בסך הכל 7,405 שירים בשפות שונות.
הוא שר בשפות הודיות רבות, כולל קונקאני, אסאמית, בוג'פורית, אודיה, פונג'אבי, בנגאלית, מראטהית, סינדית, קנאדה, גוג'ראטית, טמילית, טלוגו, מגאהי ומאיתילי.
מלבד שפות הודיות, הוא גם שר שירים באנגלית, בפרסית, בערבית, בסינהאלית, בקריאולית ובהולנדית.
רפי מת מהתקף לב בגיל 55.
הוא בנו של מגאט איסקנדר שאה, ומשל אחריו במלאקה בין השנים 1424–1444, עת ירש אותו אבו שהיד שאה, סולטאן מלאקה.
ידוע כי הוא התאסלם במהלך חייו.
היו לו שני ילדים, רג'א קאסים ורג'א אברהים.
קיימת מחלוקת בנוגע לתאריך התאסלמותם של שליטי מלאקה.
לפי האמונה, בבוקר המחרת התעורר מוחמד שאה שהבחין בכך שהוא נימול והחל לדקלם בערבית את השהאדה.
אחד משריו שאל אותו לפשר המעשה שלו, ולפי המקורות כשהספינה מג'דה אכן עגנה בנמל מלאקה רג'א טאנג התאסלם ושינה את שמו למוחמד שאה.
יחד עמו החל תהליך התאסלמות כללי בסולטנות.
ניתן לשער כי יורשו, שנקרא גם סרי פרמסווארה דאו שאה, שהשתמש בתואר הינדי, ייצג את תגובת הנגד להתאסלמות הממלכה.
הוא הספיק לשלוט למשך 17 חודשים בלבד לפני שנרצח.
כך או כך, התאסלמותו של מוחמד שאה מהווה נקודת מפנה בסולטנות מלאקה בה ההינדואיזם איבד את מקומו לטובת האסלאם.
למוחמד שאה מיוחסת המצאת הבגד המסורתי המלאי בג'ו מלאיו או בג'ו קורונג.
מוחמד תווחידי הוא אימאם מוסלמי שיעי, סגן נשיא מועצת האימאמים העולמית, אושיית רשת אוסטרלית יליד איראן ממוצא עיראקי, אשר נודע בשל ביקורותיו נגד האסלאם הרדיקלי ופעולותיו לקידום רפורמות בחברה המוסלמית.
תווחידי נולד בשנת 1983 בעיר קום, איראן למשפחה עיראקית מוסלמית שיעית שמרנית אשר הגיעה מעיראק בעקבות רדיפות בתקופת שלטונו של סאדאם חוסיין.
במשפחתו תווחידי הוא דור שלישי של אימאמים ולדבריו הוא מצאצאי בני הלוויה של מוחמד.
בשנת 1995 בהיותו בן 12 עברה משפחתו לאוסטרליה.
לדבריו לאחר שעברה משפחתו לעיר פרת' הקים בה אביו את המסגד השיעי הראשון באוסטרליה.
בשנת 2007 חזר לאיראן ולמד באוניברסיטת אל-מוסטפא ב-קום.
בנוסף למד אצל האייתוללה סעיד סאדיק חוסייני שיראזי.