tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ליידיפסט טורונטו (קנדה) – 1–3 באוקטובר 2004
ליידיפסט וינה (אוסטריה) – 6–13 אוקטובר 2004
ליידיפסט לייפציג (גרמניה) – 22–23 באוקטובר 2004
ליידיפסט ניו יורק (ניו יורק, ארצות הברית) – 29 באוקטובר – 1 בנובמבר 2004
ליידיפסט שטוטגרט (גרמניה) – 29–30 באוקטובר 2004
ליידיפסט דרום # 2 (אטלנטה, ג'ורג'יה, ארצות הברית) – 4–7 בנובמבר 2004
ליידיפסט אדלייד (אוסטרליה) – 1–8 בדצמבר
ליידיפסט פלורידה (פלורידה, ארצות הברית) – 6–9 במרץ 2003
ליידיפסט פילי (פילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית) – מרץ 20–23, 2003
ליידיפסט סיאטל (וושינגטון, ארצות הברית) – 26–30 במרץ 2003
ליידיפסט לנסינג (מישיגן, ארצות הברית) – 10–13 באפריל 2003
ליידיפסט ג'קרטה (אינדונזיה) – 16 באפריל 2003
ליידיפסט טקסס (אוסטין, טקסס, ארצות הברית) – 23–25 במאי 2003 (דוא"ל – רשימה)
ליידיפסט דנבר (קולורדו, ארצות הברית) – 18 ביוני 2003 (רשימה)
ליידיפסט בריסטול (בריטניה) – 11 באוגוסט 2003) (רשימה)
ליידיפסט ברלין (גרמניה) – 15 באוגוסט 2003
ליידיפסט לייפציג (גרמניה) – 16 באוגוסט 2003
ליידיפסט אמסטרדם (הולנד) – 27–31 באוגוסט 2003
ליידיפסט מנצ'סטר (אנגליה) – קיץ 2003 (רשימה)
ליידיפסט המבורג (גרמניה) – 4–7 בספטמבר 2003
ליידיפסט הליפקס (נובה סקוטיה, קנדה) – 3–5 באוקטובר 2003
ליידיפסט מלבורן (אוסטרליה) – 20–23 בנובמבר 2003
ליידיפסט אוקלנד (ניו זילנד) – 27–30 בנובמבר 2003
ליידיפסט אורנג 'קאונטי (קליפורניה, ארצות הברית) – תאריך?
ליידיפסט אוטווה (קנדה) – תאריך?
ליידיפסט לנסינג (מישיגן, ארצות הברית) – תאריך?
ליידיפסט לנסינג (מישיגן, ארצות הברית) – 11–14 באפריל 2002
ליידיפסט אוטאווה (קנדה) – 12 ביולי 2002
ליידיפסט סן פרנסיסקו (קליפורניה, ארצות הברית) – 24–28 יולי 2002
ליידיפסט DC (וושינגטון די סי, ארצות הברית) – 7–11 באוגוסט 2002
ליידיפסט בלגיה – 20 ביולי 2002
ליידיפסט לונדון – 1–4 באוגוסט 2002
ליידיפסט טורונטו (קנדה) – 8 בספטמבר 2002
ליידיפסט אורלנדו (פלורידה, ארצות הברית) – 29 בספטמבר 2002
ליידיפסט דרום (אטלנטה, ג'ורג'יה, ארצות הברית) – 10 באוקטובר 2002
ליידיפסט לוס אנג'לס (קליפורניה, ארצות הברית) – 8–11 בנובמבר 2002
ליידיפסט סקוטלנד (גלאזגו) – 12–14 באוגוסט 2001
ליידיפסט שיקגו (אילינוי, ארצות הברית) – 16–19 אוגוסט 2001
ליידיפסט איסט המפטון (מסצ'וסטס, ארצות הברית) – 24–25 באוגוסט 2001
ליידיפסט ניו יורק (ניו יורק, ארצות הברית) – 2001
ליידיפסט אינדיאנה (בלומינגטון, אינדיאנה, ארצות הברית) – 5–8 באפריל 2001
ליידיפסט אולימפיה (וושינגטון ארצות הברית) 1–6 באוגוסט 2000
קטיריה רייז (בספרדית: Catiria Reyes; 1959 – 3 במאי 1999), שהייתה ידועה בשם ליידי קטיריה, הייתה מופיעת דראג פורטוריקנית, שחקנית קולנוע, ומלכת יופי טרנסג'נדרית.
היא הייתה אחת המופיעות המרכזיות במועדון הלילה הלטיני La Escuelita בניו יורק, שם הופיעה במשך כשני עשורים.
היא הייתה הראשונה לזכות בשני תארים בתחרות "מיס קונטיננטל" בשיקגו.
לקראת סוף חייה, הייתה לפעילה למען מודעות למחלת האיידס.
ליידי קטיריה התחילה את הקריירה שלה בגיל 19, בשכונת ג'קסון הייטס בקווינס, ניו יורק, כשהופיעה בחיקוי כוכבת הטלוויזיה הפורטוריקנית איריס צ'אקון.
בשנות ה-1980 המוקדמות, היא התחילה להופיע במועדון La Escuelita, מועדון גייז במנהטן, שם זכתה לקהל אוהדים גדול.
כנטרנסג'נדרית אשר עברה תהליכים להתאמה מגדרית, היא התבלטה בהופעותיה לעומת מלכות הדראג האחרות, וכן בשל כישרון הריקוד שלה, והאקסהיביציוניזם שלה.
היא לא הייתה מדברת כשהייתה מופיעה - לא מעל הבמה, ולא כשירדה ממנה.
בשנות ה-1990, החלה ליידי קטיריה להתחרות בתחרויות יופי טרנסג'נדריות.
בשנת 1993 היא זכתה בתואר מיס קונטיננטל פלוס, תחרות לאומית לנשים טרנסג'נדריות ומלכות דראג גדולות ממדים.
בעקבות זכייתה, היא החליטה להתחרות בתחרות המרכזית של מיס קונטיננטל, וזכתה בתואר בשנת 1995. כהכנה לתחרות, היא נסעה למקסיקו ועברה שאיבת שומן, עבדה עם מאמן כושר, ועשתה דייטות חריפות.
היא ירדה במשקלה בכ-12 ק"ג.
היה זה במהלך הכנות אלה שהיא גילדה שהיא נשאית HIV
באותה השנה שזכתה בתואר מיס קונטיננטל, 1995, הייתה לה הופעת קמע בסרט קדילאק של סופשבוע, בכיכובם של וסלי סנייפס, פטריק סווייזי וג'ון לגוויזאמו.
היא הופיעה בתחילת הסרט, בסצנה בה שלוש הדמויות הראשיות מתחרים בתחרות דראג.
ליידי קטיריה הודיעה שהיא נשאית HIV בתחרות מיס קונטיננטל 1996, כשהיא רקדה בפעם האחרונה כמחזיקת התואר.
בפברואר 1999 נערכה הופעת פרידה מליידי קטיריה במועדון לה אסקואליטה, בו כיכבה כמופיעה, אך היא עצמה לא הצליחה להגיע לאירוע, כי הייתה בהתאוששות מטיפולי כימותרפיה כדי להילחם בסרקומה ע"ש קאפוסי שפיתחה כחולת איידס.
היא נפטרה כתוצאה סיבוכי מחלת האיידס ב-3 במאי 1999, ונקברה במולדתה, פוארטו ריקו.
ביוני 1999, המגזין POZ פרסם כתבה מרכזית על ליידי קטיריה, וכינה אותה השראה לאנשים החיים עם HIV/איידס.
מלכות דראג רבות מונות את ליידי קטיריה בתור המנטורית ומודל החיקוי שלהן, ביניהן קנדיס קיין, אנג'ל שרידן, ומיסטרס מאדי.
קנדיס קיין, שזכתה אף היא בתואר מיס קונטיננטל, אומרת שהייתה זו ליידי קטיריה שהמריצה אותה להשתתף בתחרות.
השחקנית הפורטוריקנית רוזי פרז נהייתה לאוהדת מושבעת של ליידי קטיריה, לאחר שג'ון לגוויזאמו לקח אותה להופעה שלה בלה אסקואליטה.
חוקרים פורטוריקנים גאים, כמו לורנס לה פאונטן-סטוקס, כתבו רבות על השפעתה של לייקי קטיריה על הקהילה הלהט"בית בניו יורק.
אחרים פרסמו מחוות ברשת האינטרנט.
מועדון לה נואבה אסקואליטה (לה אסקואליטה החדשה) הוציאה תקליטור הופעות של ליידי קטיריה לזכרה, ובמועדון עצמו יש תצוגה של השמלה והכתר שלה מתחרות מיס קונטיננטל.
המועדון אף חולק לה כבוד ומציג צילומים רבים שלה באתר האינטרנט שלו.
מרגרט הייג מאקוורת', ליידי רונדה הייתה אשת עסקים וסופריג'יסטית, והייתה מנהיגה בולטת ומשמעותית בתולדות המאבק לזכות הבחירה לנשים בבריטניה.
מרגרט הייג תומאס נולדה ב-12 ביוני 1883 בלונדון.
הוריה היו התעשיין והפוליטיקאי דייוויד אלפרד תומאס, בעל תואר אצולה (first Viscount), וסיביל הייג, שהייתה סופרג'יסטית.
באוטוביוגרפיה שלה כתבה מרגרט שאמה "התפללה בלהט שבתה התינוקת תגדל להיות פמיניסטית".
ואכן היא הפכה לאקטיביסטית ונלחמה למען זכויות נשים.
היא נולדה בלונדון, אך גדלה בבית האחוזה של ההורים בסמוך לניופורט.
בגיל 13 נשלחה לפנימייה, תחילה למדה בבית הספר בנוטינג היל שבלונדון, ואחר כך בבית הספר St Leonards בסנט אנדרוס שבסקוטלנד.
בשנת 1904, כשמלאו לה 19, היא התקבלה לקולג' לנשים סומרוויל שבאוניברסיטת אוקספורד שם למדה היסטוריה.
על אף שהצליחה בלימודיה היא חזרה לגור עם משפחתה לפני תום השנה הראשונה ללימודים.
מרגרט עבדה אצל אביה במטה החברה שלו בקארדיף בשכר של 1,000 ליש"ט לשנה.
כפי שהיה מקובל אצל נערות אריסטוקרטיות, בשלוש עונות היא הופיעה לראשונה בחברה הגבוהה (דביוטנט).
בשנת 1908 מרגרט נישאה לסר המפרי מקוורת', בעל אדמות מאזור ניופורט.
באותה שנה, בגיל 25, היא הצטרפה לאיגוד הנשים החברתי והפוליטי (WSPU), והפכה למזכירת סניף ניופורט.
בין השנים 1908–1914 היא ארגנה את הקמפיין למען זכות בחירה לנשים ונסעה ברחבי דרום ויילס, ולעיתים קרובות הגיעה למקומות בהם הישיבות היו עוינות וסוערות.
היא הייתה מעורבת בצעדות מחאה עם נשות הפאנקורסט, ואפילו ניסתה להידחף לכרכרה של ראש הממשלה הליברלי הרברט הנרי אסקווית' שהתנגד בתוקף למתן זכות בחירה לנשים.
ביוני 1913 היא ניסתה להרוס תיבת דואר ציבורית בעזרת פצצה כימית.
הפעילויות האלו הובילו לכך שנעצרה ונשפטה בבית משפט בוויילס.
לאחר שסירבה לשלם קנס בסך 10 ליש"ט, מרגרט נידונה לתקופת מאסר של חודש.
היא שוחררה כעבור חמישה ימים כיוון שפתחה בשביתת רעב.
כאשר אמלין פנקהרסט נפטרה ביוני 1928, היו קיטי מרשל, רוזמונד מסי וליידי רונדה אלו שארגנו את טקסי הזיכרון לכבודה.
הן גייסו כסף עבור מצבה בשבילה בבית העלמין בברומפטון והעמידו פסל שלה מחוץ לבית הנבחרים, המקום שאליו נאסר עליה להיכנס לעיתים קרובות.
גויס גם סכום כסף כדי לרכוש את הציור של אמלין פנקהרסט שנעשה על ידי שותפתה לדרך, הסופרג'יסטית ג'ורג'ינה ברקנברי כדי שניתן יהיה לתרום אותו לגלריית הפורטרטים הלאומית.
שם הציור נחנך והוצג לקהל בטקס בהשתתפות סטנלי בולדווין בשנת 1930.
מלחמת העולם הראשונה ושקיעת RMS לוסיטניה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, מרגרט קיבלה את החלטת הנהגת ארגון סופרג'יסטיות ה-WSPU לנטוש את הדרך המיליטנטית במאבק לזכות הבחירה.
באותו זמן היא עבדה עם אביה, שנשלח על ידי דייוויד לויד ג'ורג' לארצות הברית כדי להסדיר את אספקת התחמושת לכוחות המזוינים הבריטיים.
אביה הרגיש שבתו הייתה מדוכדכת, ואף על פי שהתייחסה בביטול לדאגתו, הוא היה ער למתחים בנישואיה.
ב־7 במאי 1915, כשחזרה מארצות הברית באונייה לוסיטניה עם אביה ומזכירו ארנולד רייס-אוונס, נורה טיל על האניה מן הצוללת הגרמנית U-20. בעוד אביה ומזכירו הצליחו לעלות על סירת הצלה, מרגרט נשארה מאחור ונצמדה ללוח עץ שריד מהאנייה.
עבר זמן רב עד שחולצה על ידי ספינת דיג אירית.
באוטוביוגרפיה שלה משנת 1933 "זה היה עולמי" (This Was My World) היא מספרת על האירוע הטראומטי שבו לקחה לקווינסטאון, מחוסרת הכרה וסובלת מהיפותרמיה.
לאחר אשפוז בבית חולים, היא בילתה מספר חודשים בהתאוששות בבית הוריה.
ב־3 ביולי 1918, לאחר עבודתו הקשה על מיזמים עסקיים שלו, פוליטיים וגם תרומה למאמץ המלחמה, נפטר אביה.
סוג האצולה שלו היה אמור להסתיים עם מותו, אך כיוון שאביה ביקש מהמלך ג'ורג' החמישי להעביר לבתו את התואר, מרגרט הפכה לליידי רונדה.
לאחר מות אביה, ליידי רונדה ביקשה למלא את מקומו בבית הלורדים, תוך שהיא מציינת את החוק האוסר פסילה על רקע המין משנת 1919 שאפשר לנשים לממש "כל תפקיד ציבורי".
לאחר שבתחילה התקבלה בקשתה, "הוועדה לזכויות" בבית הלורדים דחתה את בקשתה.
במשך שנים רבות מי שתמך בה היה הלורד אסטור, שאשתו ננסי הייתה בסופו של דבר האישה הראשונה שתפסה את מקומה בבית הנבחרים.
פחות מחודש לאחר מותה של ליידי רונדה בשנת 1958, הותר לנשים להתקבל לבית הלורדים בזכות חוק "עמית החיים" (שניתן גם לאדית סאמרסקיל).
חמש שנים מאוחר יותר, עם כשעבר חוק התארים 1963, הותר גם לבנות יורשות להתקבל לבית הלורדים.
מרגרט החליפה את אביה כיו"ר חברת סנטוגן בפברואר 1917. לאורך חייה היא הייתה דירקטור של 33 חברות (לאחר שירשה מאביה 28).
מרבית העסקים שלה היו בתחום הפחם, הפלדה, והתעבורה, באמצעות חברת קמבריאן בע"מ.
היא פעלה להגדיל את מספר הנשים בעולם העסקי.
והייתה מעורבת בהקמת וניהול "מועדון היעילות", ארגון נטוורקינג לנשות עסקים.
עם זאת, עם ירידת מחירי הפחם בסוף שנות העשרים, חברת קמבריאן בע"מ פשטה את הרגל.
מלבד ירושת ההוצאות לאור של אביה, היא הקימה בשנת 1920 את שבועון טיים אנד טייד.
לאחר התמוטטות קמבריאן בע"מ, חשבונותיה האישיים מראים כי הוצאותיה תמיד עלו על הכנסותיה.
ליידי רונדה נבחרה לנשיאה הראשונה של מכון המנהלים בשנת 1926.
בשנת 1920 הקימה ליידי רונדה את קבוצת שש הנקודות.
בשנת 1908 נישאה מרגרט לסר המפרי מקוורת'.
הזוג התגרש בשנת 1923 והיא מעולם לא התחתנה בשנית.
בסוף שנות העשרים חייתה בזוגיות עם הלן ארצ'דייל, עורכת השבועון טיים אנד טייד.
יותר מאוחר ניהלה מערכת יחסים קרובה עם ויניפרד הולטבי, שכתבה את "דרום ריידינג", שהייתה אהובתה של ורה בריטן.
לאחר מכן חייתה במשך 25 שנה עם הסופרת והעורכת תיאודורה בוסאנקווט, ששימשה כעוזרת האישית של הנרי ג'יימס בין השנים 1907 עד 1916.
בשנת 2015 הושקה לכבודה סדרת ההרצאות שנתית על שם מאקוורת' השנתית על ידי מכון המנהלים.
שמה ותמונתה (ואלה של 58 תומכי זכות בחירות נשים) נמצאים על כן פסלה של מיליסנט פוסט בכיכר פרלמנט בלונדון, שנחנכה בשנת 2018. ליידי רונדה הייתה אחת מחמש נשים המעמדות הסופיות לפרויקט הקמת פסל של אישה אקטיביסטית שיוקם בשנת 2019 בקארדיף.
ליידי פלורנס מריה דאונס או ליידי דאונס הייתה נדבנית ואשת החברה הגבוהה בחיפה בימי המנדט הבריטי על ארץ ישראל.
הייתה אחותה של הרוזנת מייבל אלנבי, ומכאן, גיסתו של אדמונד אלנבי, כובש ארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.
דאונס תרמה לחיילים הבריטים בארץ ישראל והקימה את תשתית גן אלנבי, לזכר אחיינה מייקל אלנבי, ואת הגן תרמה לעיריית חיפה.
על שמה נקראת "גבעת דאונס" (אחוזה העליונה) בחיפה, הנמצאת בשכונת אחוזת שמואל.
הרחוב המרכזי בגבעה, רחוב "גבעת דאונס", נקרא גם כן על שמה.
פלורנס מריה צ'פמן נולדה באוקטובר 1868 בווילטשייר, אנגליה.
היא הייתה הבת השנייה מתוך ארבע אחיות.
אביה, הוראס אדוארד צ'פמן (1842 – 1907) מבית דונהד (Donhead House) בווילטשייר, היה הכומר בכנסייה של קהילת סנט אנדרו דונהד.
בית דונהד, שימש כבית הכומר.
הוא נבנה בתחילת המאה ה-18 ושופץ ב-1892 עבור הוראס צ'פמן, ככל הנראה על ידי האדריכל צ'ארלס פונטינג.
אך ב-1891 כאשר מת אביו (סבה של דאונס), התפטר אביה מהכנסייה, ולאחר מכן המיר את דתו מהכנסייה האנגליקנית לנצרות קתולית ורכש את בית הכומר כנכס פרטי, ושינה את שם הבית.
אמה, אדלייד מריה פלטשר (1845 – 1926), הייתה בתו של סר הנרי פלטשר, הברונט השלישי .
בצעירותה, היא בילתה שנים רבות בחוקי העניים (Poor Laws) באנגליה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הייתה פעילה באחד ממחנות הפליטים הגדולים בלונדון.
בשנת 1902 היא נישאה בלונדון לארתור הנרי דאונס, רופא בהשכלתו.
היו אלה נישואיו השניים של דאונס.
בשנת 1910 הוא קיבל תואר אבירות מג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת.
לאחר נישואיהם, התגוררו הזוג ב-Varengeville Sur Mer בנורמנדי והחזיקו בית חורף בתוניסיה.
לאורך כל חייה היא פעלה לרווחת אנשי המעמד הנמוך.
כשפרש סר ארתור דאונס לגמלאות, הוא ואשתו החליטו, על פי המלצתו של אלנבי, לבוא לארץ ישראל ולחיות בה.
הם ביקרו בארץ בינואר שנת 1933, ולאחר שתרו בכל רחבי הארץ, הם בחרו להתיישב בחיפה.
הם רכשו בית ישן על צלע הר הכרמל (כיום ברחוב יפה נוף 120), אותו שיפצו והרחיבו.
בגינת בית הם בנו נקודת תצפית, הפונה צפונה למפרץ חיפה וגבעות הגליל המערבי.
שם הם הציבו לוח לזכר אחיינה של ליידי דאונס, מייקל אלנבי, בנו היחיד של אדמונד אלנבי אשר נהרג במלחמת העולם הראשונה בקרבות החזית המערבית.
בני הזוג דאונס תרמו לעיריית חיפה את גינת הבית, ואשר בשנת 1934 הפך לגן אלנבי לכבודו של אדמונד אלנבי ולזכר בנו.
באפריל 1938 נערך טקס פתיחת הגן במעמד מפקד הצבא הבריטי הגנרל ארצ'יבלד וייוול, ראש העיר חסן שוכרי, סגנו שבתי לוי, נציגי היישוב היהודי ובהם משה גוטל לוין ודוד בר-רב-האי, הקולונל היהודי-בריטי פרדריק קיש, קצין המחוז ברוך בינה (סבו של הדיפלומט ברוך בינה) נציגי הדר הכרמל, נציגים מוסלמים ועיתונאים רבים.
החגיגה צולמה על ידי יומני כרמל.
ב-11 במרץ 1938 התאלמנה מבעלה וכעשור לאחר מכן בנתה את ביתה על "הגבעה של ונטורה" (כיום ברחוב גבעת דאונס 21 בחיפה).
לפי המסופר, הגבעה נקראה כך על שם הצריף של יצחק ונטורה, ממתיישבי השכונה.
ביתה החדש של דאונס, שהיה קרוי בשם Whincather Court, היה בית מידות מפואר, מוקף חומה ורודה, שעמד בודד במשך מספר שנים.
בחצר הווילה עמד העתק של הפסל "משה" של מיכלאנג'לו.
שריד קטן מאותה חומה ורודה נותר על כנו עד היום.
לליידי דאונס ולבעלה הייתה בת יחידה, אליזבת סטהלין, אשר חיה בישראל ונישאה לצרפתי שעבד עם חברת תעלת סואץ במצרים.
היא גרה עם שני ילדיה בחיפה.
ליידי דאונס נסעה לביקור מולדת באנגליה במאי 1939. ביוני 1940 אירחה כ-500 מנכבדי היישוב לכבוד מינוי של שבתי לוי לראש עיריית חיפה.
לוי היה היהודי הראשון לשאת תפקיד זה.
בין המשתתפים היו המושל סר ג'יימס פולוק, כל פקידי הממשלה הגבוהים על כל מחלקותיה, ראשי העדות והדתות, קונסולים ועוד.
ב-31 במרץ 1941 ליידי פלורנס דאונס נפטרה ממחלה.
היא נקברה בלוויה טקסית לצד בעלה, בבית הקברות האנגליקני בתחנת הכרמל שבחיפה.
בהתאם לצוואתה לא השתתפו בהלוויה נשים כלל, למעט בתה היחידה וכמה נזירות.
השכונה והרחוב שעל הגבעה שבו התגוררה נקרא "רחוב גבעת דאונס" בשכונת גבעת דאונס.
ליידי טרמיין היא דמות בדיונית מהסרט "סינדרלה" של חברת וולט דיסני, המבוססת על דמותה של האם החורגת מהמעשייה "סינדרלה".
בניגוד לדמויות אחרת בדיסני עיצוב הדמות נעשה בהנפשה ריאליסטית, בניגוד למרבית הנבלים של דיסני היא בעלת אישיות ערמומית ועדינה יותר.
היא מוצגת בפרולוג של הסרט כאלמנה עם שתי בנות ממשפחה טובה אשר אביה האלמן של סינדרלה מתחתן עמה על מנת שתהווה דמות אם עבור סינדרלה, לאחר שאביה של סינדרלה נפטר היא חושפת את פרצופה האמיתי והופכת את סינדרלה למשרתת שלה ושל בנותיה.
כשהדוכס מגיעה לביתה של ליידי למדוד את נעל הזכוכית לבנות המתגוררת בבית היא נועלת את סינדרלה בחדר, חבריה החיות של סינדרלה לוקחים את המפתח מכיסה של ליידי טרמיין ומשחררים את סינדרלה.
האנימטורים אולי ג'ונסטון ופרנק תומאס, בספר שלהם "נבלי דיסני", מתארים את תיאום האנימציה לקול של המדבבת כ"משימה קשה אך מרגשת, לעבוד עם הקול המרומז ביחד עם כוח חודר." המדבבת, שלאחר מכן דיבבה את הדמות מליפיסנט, הפייה המרשעת בהיפהפייה הנרדמת, סיפקה מספר הקלטות עבור שתי הדמויות, והיוו השראה לאנימטורים.
ליידיסמית' בלאק ממבזו היא להקת גברים קולית מדרום אפריקה, השרה בסגנונות המוזיקליים האפריקאיים של isicathamiya ו-mbube.
הם נודעו ברחבי העולם לאחר ששרו עם פול סיימון באלבומו Graceland משנת 1986, וזכו במספר פרסים, כולל חמישה פרסי גראמי.
הם הקדישו את הגראמי החמישי שלהם לנשיא לשעבר נלסון מנדלה.
ג'וזף שבללה הקים את "ליידיסמית' בלאק ממבזו" לאחר שורה של חלומות שחלם בשנת 1964, בהם שמע הרמוניות איזיקתמיה מסוימות (isicathamiya היא המוזיקה המסורתית של בני הזולו).
בעקבות הצלחתם המקומית בטקסי חתונה ובמפגשים אחרים, שבללה הכניס את הלהקה לתחרויות מוזיקה מקומיות.
הקבוצה תוארה כ"טובה כל כך" שבסופו של דבר נאסר עליהם להיכנס לתחרויות, אך הם התקבלו בברכה כמארחים של התחרויות.
הם הוציאו את האלבום הראשון שלהם, Amabutho, בשנת 1973. האלבום, יחד עם מהדורות רבות אחרות של הקבוצה, קיבל תעודת דיסק זהב.
בשנת 1976 התנצר שבללה והחל להכניס חומרים דתיים לרפרטואר של הקבוצה.
האלבום הדתי הראשון של הלהקה, Ukukhanya Kwelanga, יצא לאור זמן קצר לאחר מכן.
הוא זכה למעמד של תקליט פלטינה כפול.
באותן השנים והרפרטואר של הקבוצה נשלט על ידי מזמורים, בעיקר מתודיסטים.
בשנת 1981, הפופולריות של הקבוצה הייתה כה גדולה, עד שממשלת האפרטהייד אפשרה לה לנסוע לקלן, בגרמניה, במסגרת פסטיבל מוזיקה עממית דרום אפריקאית.
הקבוצה סיירה במערב גרמניה והופיעה בטלוויזיה, ולמדה לשיר בשפה הגרמנית.
לאלבום Phansi Emgodini של הלהקה בשנת 1981 הלחין שבללה שיר שכותרתו "Wir Grüssen Euch Alle" ("אנו מברכים את כולכם").
בשנה שלאחר מכן, הקבוצה נסעה לגרמניה להופיע בתוכנית טלוויזיה, ולהופעות חיות נוספות.
שיר של הלהקה הופיעה גם באלבום האוסף הבריטי פורץ הדרך The Indestructible Beat of Soweto.
בשנת 1985, פול סיימון נסע לדרום אפריקה בתקווה לשתף פעולה עם מוזיקאים אפריקאים עבור אלבומו Graceland.
סיימון יצר קשר עם שבללה ושוחח עמו.
הלהקה נסעה ללונדון כדי להקליט עם סיימון.
ההקלטה הראשונה הייתה השיר "חסר בית" ("Homeless"), הבית והפזמון הולחנו על ידי סיימון, כאשר שבללה הלחין את המבוא, בסגנון הזולו, והגוף העיקרי (הלא אנגלי) של השיר.
הם שרו גם בשירים "יהלומים על סוליות נעליה" ו"אתה יכול לקרוא לי אל".
סיימון הביא את הקבוצה לניו יורק, להופעה בתוכנית סאטרדיי נייט לייב, עוד לפני שהאלבום יצא.
האלבום גרייסלנד הושק בסוף 1986, ולאף על פי שגם ג'וזף שבללה וגם פול סיימון הואשמו בהפרת החרם התרבותי על דרום אפריקה, האלבום זכה להצלחה אדירה ומכר 16 מיליון עותקים, והגביר עוד יותר את החשיפה הבינלאומית של הלהקה.
לאחר גרייסלנד, סיימון שימש כמפיק עבור אלבומם הראשון שיצא בארצות הברית, בחברת וורנר רקורדס, "שאקה זולו" (1987).
"שאקה זולו" זכה בפרס הגראמי להקלטה העממית המסורתית הטובה ביותר בשנת 1988. שני תקליטים נוספים הוקלטו בחברת "וורנר רקורדס": "מסע החלומות" (1988), ו"שני עולמות, לב אחד" (1990).
הצלחת גרייסלנד וסיבובי ההופעות בעקבות האלבום, הובילו את הלהקה לבצע סיבובי ההופעות קבועים ברחבי העולם, במשך שישה חודשים או יותר מדי שנה.
בשנת 1988, הופיעו בסרט Moonwalker של מייקל ג'קסון, שם ביצעו את "The Moon Is Walking" (גרסה מקוצרת של השיר "Lindelani", שהופיע באלבום "במסע החלומות") .
ב-10 בדצמבר 1991 נורה ונהרג אחיו של שבללה ואחד מזמרי הבאס בלהקה, ראש השבללה, על ידי שון ניקולס, מאבטח לבן.
מותו הביא לפרישתם של שני חברים ושבללה גייס שלושה מבניו ללהקה.
ביולי 2007 הופיעה הלהקה בירושלים, במסגרת פסטיבל ישראל.
באוקטובר 2010 הופיעו שוב בישראל, במסגרת סדרת "מוזיקת עולם" של האופרה הישראלית, תחת ייעוצו המוזיקלי של עידן רייכל.
ליידיברנד (באנגלית ובאפריקאנס: Ladybrand) היא עיירה הממוקמת בפרובינציית המדינה החופשית בדרום אפריקה.
שטח העיירה הוא 42 קילומטרים רבועים ונכון לשנת 2011, העיירה מונה 4,218 תושבים.
העיירה ליידיברנד הוקמה בשנת 1867, במהלך הטרק הגדול, בשטח הכבוש מבני הבסוטו שלחמו רבות במטרה לקבל ריבונות (הודות לפנייה למלכת הממלכה המאוחדת, ויקטוריה, בשנת 1868 הפכה לסוטו השכנה, מרכז מקום מושבם של הבסוטו, לפרוטקטורט בריטי) מיקום זה היה אסטרטגי, שכן הוא עלול היה להיכבש על ידי בני הבסוטו.
העיירה נקראה על שמה של ליידי קתרינה ברנד, אמו של יוהנס ברנד, נשיא מדינת אורנג' החופשית באותה תקופה.
בשנת 1900, במהלך מלחמת הבורים השנייה, עברה ליידיברנד לידי הבריטים.
ליידיברנד ממוקמת כ־6 קילומטרים מגבול לסוטו וכ־10 קילומטרים צפונית למסרו, בירת לסוטו.
כמו כן, היא מרוחקת כ־28 קילומטרים מהעיירה קלוקולאן וכ־110 קילומטרים מזרחית לבלומפונטיין, בירת פרובינציית המדינה החופשית.
נכון לשנת 2011, בליידיברנד מתגוררים 4,218 תושבים.
העיירה מחולקת לשלוש שכונות, כאשר בשכונה המרכזית מתגוררים מעל 75% מתושבי העיירה.
41% מתושבי העיירה הם לבנים, 37% שחורים, 13% צבעוניים, 5% הודים ואסייתים ו־4% הם אחרים.
השפות המדוברות ביותר העיירה הן אפריקאנס, ססוטו ואנגלית.
את העיירה משרת שדה תעופה קטן והיא מקושרת לקו הרכבת בלומפונטיין–בת'להם .
בנוסף, העיירה מחוברת לרשת הכבישים הלאומית.
"ליידיס & ג'נטלמן" הוא אלבום מחזמר משותף של הזמרים הישראליים שלומית אהרון וששי קשת.
את האלבום הוציאה לאור בשנת 1998 חברת התקליטים הד ארצי.
הוא כולל גרסאות כיסוי לשירים מוכרים שהועלו על במות תיאטראות ברודוויי.
ליידיסמית' היא עיר בפרוביציית קוואזולו-נטאל שבדרום אפריקה.
העיר שוכנת כ- מצפון-מערב לדרבן ו- דרום-מזרחית ליוהנסבורג.
בעיר יש תעשיות חשובות הכוללות עיבוד מזון, טקסטיל וייצור צמיגים.
העיר נוסדה על ידי בורים בשנת 1847, לאחר שרכשו קרקע ממלך הזולו.
האזור סופח על ידי הבריטים באותה שנה וב-20 ביוני 1850 הוכרזה כעיירה בשם ווינדזור.
ב-11 באוקטובר השם שונה לליידיסמית' על שם חואנה מריה דה לוס דולורס דה לאון סמית', הידועה גם בשם "ליידי סמית'", אשתו הספרדייה של סר הארי סמית', מושל מושבת הכף והנציב העליון בדרום אפריקה מ-1847 עד 1852.
במהלך מלחמת הבורים השנייה התקיימו קרבות רבים באזור העיר ובמהלכה צרו הבורים על העיר במשך 118 ימים.
המצור התרחש בשלב המכריע ביותר של המלחמה – מ-2 בנובמבר 1899 עד 28 בפברואר 1900. כ-3,000 חיילים בריטים מתו במהלך המצור.
הגנרל בולר שבר לבסוף את המצור לאחר שהביס את הבורים.
ליידי לואיז אליס אליזבת' מרי מאונטבאטן-וינדזור היא הבת הבכורה של הנסיך אדוארד, דוכס אדינבורו ואשתו סופי, דוכסית אדינבורו, ונכדתם של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת והנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו.
ליידי לואיז נמצאת במקום ה-17 בסדר הירושה לכתר הבריטי, אחרי אחיה הצעיר, ג'יימס, רוזן וסקס.
למרות שהיא בתו של הנסיך אדוארד, היא מכונה "ליידי" ולא "הנסיכה לואיז", לאור העדפת הוריה.
ליידי לואיז מאונטבאטן-וינדזור נולדה בטרם עת ב-8 בנובמבר 2003 בשעה 23:32 GMT בבית החולים פרימלי פארק בסארי.
אביה של לואיז, הנסיך אדוארד, אז הרוזן מווסקס, לא נכח בלידה מכיוון שהיא התרחשה בפתאומיות ובזמן שהיה בביקור רשמי במאוריציוס.
לואיז נולדה בניתוח קיסרי בשל בעיות בשליה, שגרמה לאובדן דם חמור הן לה והן לאם.
לואיז הועברה ליחידה ליילוד בבית החולים סנט ג'ורג', טוטינג, לונדון.
ב-23 בנובמבר 2003 היא השתחררה מבית החולים.
שמה, לואיז אליס אליזבת מרי, הוכרז ב-27 בנובמבר באותה שנה.
בספטמבר 2022 החלה ללמוד אנגלית באוניברסיטת סנט אנדרוז שבסקוטלנד.
ליידי לואיז וינדזור נמצאת במקום ה-17 בסדר הירושה לכתר הבריטי, לאחר אחיה הצעיר.
ליידי טיטי הוא סרט קומדיה ישראלי דובר אמהרית ועברית משנת 2018 בכתיבה ובימוי של אסתי עלמו וקסלר, עם צביקה איזיקיאס, אלזה עלמו ולירית בלבן בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על מוזיקאי אתיופי הנאלץ להתחפש לבחורה בכדי להימלט מהשוק האפור והופך פתאום למנהיגת העצמה לנשים אתיופיות.
למרות שהסרט מוגדר כקומדיה הוא מעלה את בעיית הגזענות נגד העדה האתיופית בישראל וגם מבקר מנהגים שונים שלה.
הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אופיר בטקס פרסי אופיר לשנת 2018 - על הפסקול, האיפור ועיצוב התלבושות.
וורקו (צביקה היזיקיאס) הוא בחור אתיופי בן 27 החולם להצליח כזמר ומפיק מוזיקלי בשם המסחרי "קאי".
בעקבות ניסיונו הכושל להפיק קליפ הוא לווה כסף מהעולם התחתון ונכנס לחובות של 20.000 דולר.
גובה העולם התחתון (אייל סלמה) רודף אחריו, מכה ומאיים עליו שיחזיר את החוב.
וורקו מחליט לברוח לבית אמו שבשכונה אתיופית בבית שמש.
אמו זודיטו (תהילה ישעיהו) במצב כלכלי קשה.
היא רוצה שוורקו יתחתן עם בחורה הגונה ויעזור לה כלכלית.
וורקו לא מערב אותה בבעיותיו.
גובה החובות שנעזר בתושב השכונה גדי (בירו טשלה), מצליח לאתר את דירת האם.
כאשר מבחין בהם וורקו, הוא מתחפש מהר לאישה סקסית וחצופה ומציג את עצמו לפניהם בשם טיטי והם לא מזהים אותו.
הוא/היא מגיע/ה למתנ"ס המקומי המנוהל על ידי תקווה (לירית בלבן) שמחפשת מארגנת מתאימה לסדנת "להיות אשה" לקבוצת העצמה לנשים אתיופיות.
טיטי מתקבלת "בגלל שיש לה רישיון נהיגה"...
תקווה מתייחסת לעובדות הניקיון האתיופיות במתנ"ס בהתנשאות ובגזענות.
אב הבית של המתנ"ס הוא יסאייס (ביינה גטהון) שהוא דודו של וורקו.
יסאייס מסכים לתת לוורקו לגור בדירתו וזאת לאחר שאשתו איילה, עזבה אותו.
לאחר קשיים וורקו/טיטי מצליח/ה לגייס נשים לסדנה ומתאהב/ת במלסצ' (אלזה עלמו, אחותה של הבמאית) היא אינה מזהה אותו כאשה וחושבת שטיטי היא לסבית.
תקווה מקימה גם להקת זמר עם ילדות אתיופיות בהדרכת סוניה (סבטלנה דמידוב) שמלמדת אותם שירים רוסיים...
לבסוף מגיע גובה החובות למתנ"ס ופוצע את וורקו/טיטי.
הוא נעצר, וורקו מאושפז וסודו מתגלה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותצביקה היזיקיאסוורקו/טיטיאלזה עלמומלסצ'לירית בלבןתקוהמנהלת מתנ"סתהילה ישעיהוזודיטואמא של וורקוביינה גטהוןיסאייסדוד של וורקואייל סלמהגובה חובותבירו טשלהגדיסבטלנה דמידובסוניהנגנית אורגןענת אבנט
ליידי מקבת' היא דמות ראשית בטרגדיה של ויליאם שייקספיר, "מקבת'", הממלאת את תפקיד אשתו של הגיבור הטראגי של המחזה, האציל הסקוטי מקבת'.
ליידי מקבת' משכנעת את בעלה לרצוח את המלך דאנקן, ועקב כך הוא תופס את מקומו והיא הופכת למלכת סקוטלנד.
אפשר לומר כי היא חזקה יותר ממקבת' עצמו, משום שהיא מצליחה לתמרן אותו לעשות כרצונה.
לאחר שמקבת' הופך לעריץ רצחני, דעתה של ליידי מקבת' נטרפת עקב האשמה שהיא חשה על פשעיהם, והיא מתאבדת מחוץ לבמה.
נראה כי ליידי מקבת' של שייקספיר היא חיבור של שתי דמויות המופיעות בסיפוריהם של המלך דאף ושל המלך דאנקן בספר "הכרוניקות של אנגליה, סקוטלנד ואירלנד" מאת רפאל הולינשד.
בסיפורו של המלך דאף, קרובי משפחתו של דונוולד, אחד מקברניטיו של המלך, מומתים בהוראת המלך.
אשתו מעודדת אותו לרצוח את המלך ומתמידה בשכנועיה והצקותיה על אף שהוא סולד מהרעיון, עד שהוא נכנע.
בני הזוג מרעיפים שפע של אוכל ושתייה על משרתי המלך עד שאלו שוקעים בשינה עמוקה.
אז נכנסים בני הזוג יחד עם בעלי בריתם לחדרו של המלך דאף ורוצחים אותו.
המניע לרצח זה איננו שאפתנות, כי אם נקמה.
בסיפור על המלך דאנקן, ליידי מקבת' מוזכרת בקצרה כמי שהייתה הגורם העיקרי שדרבן את מקבת' לרצוח את המלך, משום שהייתה שאפתנית מאוד, והשתוקקה להיקרא מלכה.
התפקיד של ליידי מקבת' נחשב לאחד התפקידים המורכבים ביותר לנשים, בשל הרגשות העזים והמגוונים שהוא דורש מהשחקנית.
היא בעלת נוכחות עוצמתית במחזה, בעיקר בשתי המערכות הראשונות.
דמותה מופיעה לראשונה בשלב מאוחר של התמונה החמישית במערכה הראשונה, כאשר נודע לה ממכתבו של בעלה כי שלוש מכשפות ניבאו את עתידו כמלך.
היא סבורה כי בעלה "מלא מדי חָלָב של טוּב-אֱנוֹש" מכדי לבצע רצח.
בתמונה השביעית של אותה מערכה היא מתווכחת עמו לגבי הצורך לבצע את הרצח, מזכירה לו שהוא העלה את העניין לראשונה, ולבסוף משכנעת אותו לבצע את תוכניתה.
המלך מגיע ללון בביתם והזוג מחליט לנצל את ההזדמנות.
כאשר המלך פורש לחדרו לאחר סעודה דשנה, מסממת ליידי מקבתת את משרתיו, ומכינה את הפגיונות לביצוע הרצח.
מקבת' הורג את המלך הישן בעוד היא ממתינה בקרבת מקום.
כאשר הוא מביא את הפגיונות מחדרו של המלך, ליידי מקבת' מצווה עליו להחזיר אותם לזירת הפשע, אך הוא מסרב.
היא נוטלת את הפגיונות בעצמה, מכניסה אותם לחדר, ומורחת את דמו של המלך על פניהם של המשרתים המסוממים.
לאחר מכן יוצאים בני הזוג כדי לשטוף את ידיהם.
לאחר מכן, תפקידה של ליידי מקבת' בעלילה קטן והיא למעשה הופכת לצופה מהצד בבעלה.
כאשר בניו של המלך דאנקן בורחים מהממלכה מחשש לחייהם, מוכתר מקבת' למלך.
הוא זומם מעשי רצח נוספים על מנת להבטיח את כסאו, מבלי להיוועץ עימה ושוקע בהזיות במהלך משתה מלכותי, מה שהופך אותה למארחת עצבנית הנאלצת לסלק את אורחיה.
כאשר מקבת' מורה לרצוח את מקדאף, מצליחים מתנקשיו לרצוח רק את אשתו וילדיו של מקדאף.
ליידי מקבת' נחרדת ומזועזעת מתחושת אשמה, המניעה אותה להתאבד.
בהופעתה האחרונה במחזה, בתמונה הראשונה של המערכה החמישית, היא מהלכת כסהרורית בייסורים עמוקים, כשהיא הוזה כי ידיה מוכתמות בדמם של משפחות דאנקן ומקדאף, והיא מקרצפת אותן בזעם בניסיון לשווא לנקות אותן.
מותה מתרחש מחוץ לבמה, ובתמונה השביעית אומר מלקולם שהייתה זאת התאבדות: "בְּידה האלימה, אומרים, נָטְלָה חייה".
בעקבות ההודעה על מותה פוצח מקבת' במונולוג "מחר, ועוד מחר ועוד מחר".
במהדורת הפוליו הראשונה, שהיא המקור היחיד למחזה, היא אינה מכונה כלל "ליידי מקבת'", אלא רק "אשתו של מקבת", "גברת מקבת", או סתם "גברת".
התנהגותה הסהרורית בתמונה הראשונה של המערכה החמישית היא נקודת מפנה במחזה, והשורה שלה "צֵא, כָּתָם אָרוּר!" ( "Out, damned spot!")הפך לביטוי מוכר בשפה האנגלית.
מדובר באחת הסצנות המפורסמות ביותר במחזה וכן בכל יצירותיו של שייקספיר.
אין רמז לאירוע זה בדברי הימים של הולינשד, שעליו התבסס שייקספיר בכתיבת המחזה, והוא כנראה המצאה שלו בלבד.
למעט שורות הסיום שלה, הסצנה היא כולה פרוזאית, כפי שנהג לכתוב עבור דמויות המציגות מצבי נפש לא נורמליים או מצבים חריגים כמו סהרוריות, משום שקצב המשפטים הרגיל אינו מתאים למי שאיזון הנפש שלהם אבד או שהם נתונים להזיות ומחשבות לא רציונליות.
זיכרונותיה של ליידי מקבת' - הדם שעל ידה, צלצול השעון, עקשנותו של בעלה - עולים ממוחה הפרוע בסדר אקראי, כאשר כל דימוי מעמיק את ייסוריה.
במהלך התמונה השביעית של המערכה הראשונה, בעת הוויכוח שלה עם בעלה, אומרת ליידי מקבת':
בכך היא מביעה רגשות שאינם מתיישבים עם המצופה מאימהות ומתפרשת כאם רעה, על אף שאימהות רבות הן בעלת תחושות דומות גם בעת המודרנית, אך עדיין נשפטות לפי אותן אמות מידה וסטריאוטיפים של דמות אם וכך נתפסות כאימהות רעות.
ליידי מקבת' למעשה מערערת על תפיסות מושרשות אלו.
מעבר לכך, ישנם כמה מבקרי ספרות והיסטוריונים טוענים שלא רק ליידי מקבת' מייצגת דמות אנטי-אימהית באופן כללי, אלא שהיא גם מגלמת סוג מסוים של אנטי-אם: המכשפה, מתוך פרשנות פמיניסטית של המכשפה כאישה בעלת כוח.
לפיכך, המכשפה צריכה להיות דמות המהוללת דווקא בשל היעדר הקונפורמיזם, חוסר הציות ותחושת הכוח הכללית שלה; מכשפות איתגרו את הסמכות וההיררכיה הפטריארכלית, ואיימו על מערכות מין/מגדר הגמוניות.
השקפה זו משייכת כישוף - ובהרחבה, ליידי מקבת' - לא לנבל ולרוע, אלא לגבורה.
היא מוכיחה את עצמה כנון-קונפורמיסטית מתריסה ובעלת כוח, המהווה איום מפורש על הממסד הפטריארכלי בכך שהיא מתמרנת את מקבת' לרצוח את המלך דאנקן, באמצעות הטלת ספק בגבריות שלו.
למרות העובדה שהיא קוראת לו פחדן, מקבת' נותר מסויג עד אשר היא שואלת אותו: "איזו חיה רעה אם כך אילצה אותך לִפְנוֹת עם המִבְצע אלַי, אה?
כשהעזת לעשות זאת, אז היית גבר: ואם תהיה יותר משהיית אז, תהיה כפליים גבר." בכך מחזקת ליידי מקבת' תפיסה גברית של כוח, אולם רק לאחר שטענה כי היא חסרת מין או בלתי נשית.
תפקידה של ליידי מקבת' נחשב לתפקיד מאתגר ותובעני, המיועד לשחקניות בעלות יכולות דרמטיות מרשימות.
שחקניות בולטות נוספות ששיחקו את דמותה בסוף המאה ה-20 הן סימון סינורט, ויויאן מרצ'נט, ג'יין לאפוטייר, מגי סמית', הלן מירן וג'נט סוזמן.
המחזה מקבת' הועלה מספר פעמים על במות ישראל.
בין היתר גילמו את תפקיד ליידי מקבת' חנה רובינא, בעת הצגתו לראשונה של המחזה בעברית, בתיאטרון הבימה, ב-12 באפריל 1954; רותי אסרסאי בהפקת המחזה בתיאטרון הקאמרי בחודש יולי 2013; ורוני עינב ב"מקבת' גרסה ללא מילים" שהועלתה בתיאטרון גשר בשנת 2018.
השחקנית ג'נט נולאן הופיעה בעיבוד הקולנועי של אורסון ולס למחזה משנת 1948
מריון קוטיאר גילמה את הדמות בעיבוד הקולנועי של ג'סטין קורזל משנת 2015, לצד מייקל פסבנדר בתור מקבת'.
פרנסס מקדורמנד גילמה את הדמות בסרט "הטרגדיה של מקבת" מול דנזל וושינגטון בתור מקבת' בבימויו של בעלה ג'ואל כהן, הסרט הראשון שבויים ללא אחיו איתן כהן.
במהלך מסע הבחירות של נשיא ארצות הברית לשעבר ביל קלינטון ב-1992 לנשיאות ארצות הברית, השווה דניאל ווטנברג בין הילרי קלינטון לבין ליידי מקבת' על מנת לפקפק בעבר האידאולוגי והאתי של הילרי קלינטון בהשוואה לדמות המפורסמת של שייקספיר והציע מספר הקבלות.
הפרק ה-20 בעונה העשרים של הסדרה משפחת סימפסון, "ארבע נשים נהדרות ומניקור", מבוסס באופן רופף על המחזה.
במערכה השלישית של הפרק, מארג' מגלמת את ליידי מקבת', אישה שאפתנית שמתוסכלת מכל מה שסביבה.
היא צריכה לא רק לנקות את התלבושות שלובשים שחקנים אחרים, אלא גם מתוסכלת מהעובדה שלהומר אין שום עניין לגשת לאודישן לתפקידים ראשיים והוא מעדיף לשחק בעץ.
היא משכנעת אותו להרוג את שחקן המופע הצדדי (Sideshow Mel), והוא עושה זאת כדי לקבל את התפקיד הראשי של מקבת'.
כשמארג' מגלה שלאף אחד לא אכפת מחוסר כישורי המשחק של הומר, היא מאלצת אותו להרוג את כולם עד שהוא השחקן היחיד שנותר.
הרוחות הזועמות מבקרות אותה באותו לילה והיא מנסה להטיל את האשמה על הומר.
הם מסרבים להאמין למרג' ומציינים שהם ידעו שהוא בעצמו קורבן של שאיפותיה הנלוזות, ונוקמות בה על ידי הריגתה בהתקף לב שנגרם מפחד.
אף על פי שהומר מופיע בפני רוח הרפאים של מארג' באופן מוצלח, בסופו של דבר הוא מתסכל אותה יותר כשהוא מתאבד על מנת להימנע מלעבור שוב אודישנים למחזות שייקספיר נוספים.
מארג' נאלצת ללמוד את הלקח שלה בדרך הקשה, כשהיא מבלה את הנצח עם הומר עצלן ומאושר.
ג'וליה גילארד הושוותה לליידי מקבת' לאחר שהדיחה את קווין ראד מתפקיד ראש ממשלת אוסטרליה ביוני 2010. רוב ההשוואות עסקו בכך ששתיהן היו נשים אדומות ו'עקרה בכוונה', וההדחה עצמה התרחשה בשעת ערב מאוחרת, בדומה לרצח המלך דאנקן.
בנוסף, הפושע ירש את הקורבן, כאשר ג'וליה גילארד הפכה לראש הממשלה לאחר ש"הרגה" את הקריירה של קווין ראד בדומה להמלכת מקבת' ואשתו לאחר רצח המלך דאנקן.
השוואות נוספות התייחסו קבלות נוספות למחזה מקבת', באופן רחב יותר, כוללות את העובדה שגילארד כונתה מכשפה, סבלה מהתייחסות מיזוגנית ואמרה לסנטור קים קאר כי ממשלת הלייבור הולכת בסהרוריות לעבר תבוסה.
ליידן (בהולנדית: Leidse kaas), היא גבינה חצי קשה בטעם כמון וקימל (כרוויה תרבותית) המיוצרת בהולנד מחלב פרה.
היא מיוצרת הן במפעלים והן בחוות, באופן היסטורי באזור העיר ליידן.
Leidse kaas היא הסוג הנפוץ ביותר בהולנד של Komijnekaas - כלומר גבינה הכוללת כמון כמרכיב.
הגבינה עגולה ושטוחה כמו גאודה; עם זאת, היא עשויה עם קצוות חדים בצד אחד ופחות עגולה.
יש לה אחוזי שומן נמוכים של 30% עד 40% (מהחומר הייבש), וגלגל גבינה יכולה לשקול בין 3 ק"ג לבין 9 ק"ג.
במשקים ניתן להוסיף כ-5% חובצה לחלב, והוא מוספת עם אנזים הגבנה בטמפרטורה של 28 עד 30 מעלות צלזיוס.
כ-30 דקות לאחר מכן, חותכים את גבינה הקרושה עם סכין רשת מיתרים כמו נבל, מערבבים ומחממים בערך ל-33 מעלות צלזיוס.
באמצעות יציקת מי גבינה חמים.
טובלים את הגבינה הקרושה נעטפת בבד ועוברת לישה.
זרעי כמון מתווספים לחלק מהתערובת, ולאחר מכן מכניסים את הנתח לתוך חישוקים מרופדים בבד בשלוש שכבות, כאשר השכבה האמצעית מתובלת.
סוחטים את הגבינה כשלוש שעות (במכבש), לאחר מכן עוברת תהליכים שונים: הופכים אותה ושוב לוחצים אותה במכבש שוב למשך לילה.
היא יכולה להיות מומלחת עם מלח בישול יבש, או נטבלת באמבט של תמלחת.
זה מבשילה במרתף קריר ולח.
אם הקליפה הופכת קשה מדי, היא נשטפת במי גבינה או במים מלוחים.
החוות בהולנד ייצרו באופן מסורתי חמאה עבור השווקים המקומיים.
היה צריך לייצר חמאה מקומית מכיוון שהיא התקלקלה במהירות.
כתוצאה מכך נוצר תוצר לוואי של חלב דל שומן למחצה (חלק דל שומן), שהוזן בדרך כלל לעגלים, מכיוון שהיה בעל ערך מוגבל.
דרך נוספת הייתה להשתמש בחלב לייצר גבינה דלת שומן.
גבינת דלת שומן יכולה להישמר טוב יותר מגבינת שמנת מלאה (כגון גאודה), במיוחד בטמפרטורות גבוהות יותר.
חקלאים באזור ליד ליידן הוסיפו זרעי כמון ונהגו לצבוע את הגבינות שלהם באמצעות אנאטו, מה שנתן לגבינה את צבעה האדום.
גבינת ליידן המסורתית מתוצרת חוות במערב הולנד היא מוגנות בכינוי מקור מוגן של האיחוד האירופי ושל בריטניה בשם .
התוספת "" (עם מפתחות) נובעת מהסמל של העיר ליידן, הנושא סט מפתחות.
תה ליידי גריי הוא וריאציה של תה ארל גריי.
כמו תה ארל גריי, הוא תערובת תה שחור המבושמת בשמן אתרי הממוצה מקליפת ברגמוט.
אולם בשונה ממנו, טעמו עדין יותר וכולל ארומה עדינה של קליפות הדרים לימון ותפוז, והוא נועד לשיווק בצפון אירופה שעבור בני המקום, תה ארל גריי חזק מדי בטעמו.
התה נקרא על שם מרי אליזבת גריי, אשתו של צ'ארלס גריי, רוזן גריי השני שעל שמו נקרא תה ארל גריי.
תה ליידי גריי מיוצר על ידי החברה שייצרה לראשונה את תה ארל גריי טווינינגס.
הוא נמכר לראשונה בנורווגיה ב-1994 ובבריטניה ב-1996.
ליידי מרי וילרס, דוכסית ריצ'מונד ולנוקס הוא ציור שמן על בד מאת אנתוני ואן דייק.
הציור שמור בגלריית המלכה בטירת וינדזור.
הדיוקן מציג את ליידי מרי בדמות הקדושה אגנס, בתוך מערה סלעית.
בידה השמאלית היא אוחזת בענף דקל, ובידה הימנית היא נשענת על טלה – סמלים המזוהים עם אגנס, הקדושה הנוצרית שנחשבה לפטרונית הנישואין.
ייתכן שהציור צויר לרגל נישואיה לג'יימס סטיוארט, דוכס ריצ'מונד ולנוקס, ב־3 באוגוסט 1637, כאשר הייתה בת חמש־עשרה – אף שבתמונה נראית מבוגרת מעט מגילה.
הפנים והידיים צוירו ברגישות רבה, והשמלה אופנתית אך בעלת פרטים דמיוניים, כגון תכשיטים, שרוולים מעוטרים וקצוות מסולסלים.
גוני הרקע הקרים, במיוחד בשמים, מאפיינים את סגנונו המאוחר של ואן דייק.
הרקע הביוגרפי של ליידי מרי
מרי וילרס הייתה בתו היחידה של ג'ורג' וילרס, הדוכס הראשון מבקינגהם, שנרצח.
היא הייתה אהובה מאוד על משפחת המלוכה.
בשנת 1635 נישאה ללורד הרברט בטקס שנערך ב"חדר המלכותי" בארמון וייטהול; הוא נפטר ב־1636. בשנת 1637 נישאה בשנית לדוכס ריצ'מונד ולנוקס בטקס שנערך בקפלה של הארכיבישוף בלמבת', כאשר המלך צ'ארלס הראשון עצמו נתן אותה לבעלה.
לאחר מותו נישאה בשלישית לקולונל תומאס האוורד.
בהמשך חייה שימשה כגבירת חדר המיטות של המלכה קתרין מברגנסה.
הציור נוצר ככל הנראה עבור המלך צ'ארלס הראשון, ונרשם כבר ב־1639 בגלריה בארמון סנט ג'יימס (מס' 46).
הציור לא הופיע ברשימות המכירה של תקופת הרפובליקה, אך ככל הנראה נשמר או הושב לאוסף המלכותי.
בשנת 1688 נרשם בחדרו הפרטי של המלך בטירת וינדזור.
היצירה תועדה שוב בשנת 1819 באיורים של ויליאם פיין בספר Royal Residences (RCIN 922101), תלויה מעל האח באולם הנשפים של המלכה בטירת וינדזור.
ג'ני ג'רום צ'רצ'יל ליידי רנדולף ספנסר הייתה אשת חברה בריטית ילידת אמריקה, אשתו של לורד רנדולף צ'רצ'יל ואימו של ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל.
ג'ני פרסמה את זיכרונותיה בשנת 1908. היא כיהנה כיו"ר ארגון בתי החולים של קרן הסיוע של נשות אמריקה, החל משנת 1914. הארגון שלה סייע במימון ובאיוש שני בתי חולים במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ג'נט ג'רום נולדה ברובע קובל היל בברוקלין, ניו יורק ב-1854. בת שנייה מתוך ארבע בנות (אחת מהן נפטרה בילדותה) של המממן, הספורטאי והספקולנט ליאונרד ג'רום ואשתו קלריסה "קלרה", בתו של אמברוז הול, בעל אדמות.
אביה של ג'רום היה ממוצא הוגנוטי, ואבותיו היגרו לאמריקה מהאי וייט ב-1710. המסורת המשפחתית של משפחת הול מתעקשת שלג'ני היה מוצא אירוקוי דרך סבתה מצד אמה; עם זאת, אין מחקר או ראיות המאששים זאת.
היא גדלה בברוקלין, מנהטן, פריז ולונדון.
קיימת מחלוקת מסוימת בנוגע לזמן ולמקום לידתה.
לוחית זיכרון ברחוב 426 הנרי מציגה את שנת לידתה כ-1850, ולא 1854. עם זאת, ב-9 בינואר 1854 התגוררו משפחת ג'רום בסמוך, ברחוב אמיטי 8 (שמספרו שונה מאז ל-197).
ההערכה היא שבני הזוג ג'רום שהו זמנית בכתובת ברחוב הנרי, שהייתה בבעלות אחיו של ליאונרד, אדיסון, ושג'ני נולדה שם במהלך סופת שלג.
ג'רום הייתה פסנתרנית חובבת מוכשרת, וקיבלה שיעורים בילדותה מסטיבן הלר, שהיה ידידו של שופן.
הלר האמין שתלמידתו הצעירה טובה מספיק כדי להגיע ל"רמת קונצרטים" עם "העבודה הקשה" הנדרשת.
ליידי לילית הוא ציור שמן מאת הצייר האנגלי דנטה גבריאל רוזטי, שצויר לראשונה בשנים 1866–1868 כאשר שימשה לו הפילגש שלו, פאני קורנפורת', כמודל.
בשנים 1872–1873 שינה רוזטי את דיוקן הפנים והחליף אותו בפני הדוגמנית אלכסה וילדינג.
הנושא הוא לילית, אשר על פי המיתוס היהודי הקדום נחשבה ל"אשתו הראשונה של אדם" ומקושרת לפיתוי גברים ולרצח ילדים.
בציור מוצגת לילית כ"פיתוי רב־עוצמה ורשע" וכ"יצור נשי אמזוני בעל שיער ארוך וגולש".
רוזטי כיסה מחדש את פניה של קורנפורת', אולי בהמלצת המזמין, איל הספנות פרדריק ריצ'רדס ליילנד, שהציג את התמונה בחדר המגורים שלו לצד חמישה ציורים נוספים של רוזטי שכינה "המדהימים" (stunners).
לאחר מות ליילנד נרכש הציור בידי התעשיין סמואל בנקרופט, ובשנת 1935 תרם עיזבונו של בנקרופט את האוסף למוזיאון האמנות של דלאוור, שבו מוצגת היצירה עד היום.
הציור מהווה זוג עם סיבילה פלמיפרה, שנוצר בשנים 1866–1870, גם הוא עם אלכסה וילדינג כמודל.
רוזטי ציין בשני הסונטות שעל מסגרות הציורים כי ליידי לילית מייצגת את יפי הגוף, ואילו סיבילה פלמיפרה מייצגת את יפי הנשמה.
רפליקה גדולה בצבעי מים משנת 1867, המציגה את פניה המקוריות של קורנפורת', נמצאת כיום במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
רוזטי הצמיד למסגרתה תווית ובה קטע מפאוסט של יוהאן וולפגנג פון גתה בתרגום פרסי ביש שלי:
ב־9 באפריל 1866 כתב רוזטי לפרדריק ליילנד:
ליילנד הזמין את הציור בתחילת 1866, והוא נמסר לידיו בראשית 1869 במחיר של 472 ליש"ט ו־10 שילינג.
שרדו שני מחקרי רישום מ־1866, וכן שני סקיצות מוקדמות במחברת.
רוזטי יצר "לילית מודרנית" ולא דמות מיתולוגית, תוך שהציג את לילית המתבוננת ביופייה במראה.
ליידי לילית הוא חלק מסדרת "ציורי המראה" של רוזטי, שהייתה בעלת השפעה נרחבת על אמנים אחרים; הציור נחשב ל"שיאו" של הז'אנר.
עוזרו של רוזטי, הנרי טרפרי דאן, העיד כי החלק האחרון שנצבע היה הרקע הפרחוני.
בוייס אספו סלים מלאים בשושנים לבנות מגנו של ג'ון ראסקין בדנמרק היל והביאו אותן לביתו של רוזטי בצ'לסי.
ככל הנראה יצר דאן מאוחר יותר העתק בצבעי גיר של הציור.
המקורות חלוקים בשאלה אם ליילנד או רוזטי יזמו את חידוש הציור, אך העיקר היה החלפת פניה של קורנפורת' בפני אלכסה וילדינג.
הציור הוחזר לידי רוזטי בפברואר 1872, והוא השלים את העבודה ב־2 בדצמבר באחוזת קלמסקוט.
אלכסה (ששמה המקורי היה אליס וילדינג) הייתה כבת 27 בזמן תיקון הציור; רוזטי שילם לה ריטיינר של ליש"ט אחת לשבוע.
דמותה החליפה קודם לכן גם את פני האישה בציור ונוס ורטיקורדיה.
מבקרי אמנות מציינים לעיתים את הסימבוליקה של הפרחים, ואת חלל הרקע ה"לא מציאותי" והדחוס, המתבטא במיוחד במראה המשקפת בו־זמנית נרות מהחדר ומראה גן חיצוני.
השושנים הלבנות עשויות לסמל אהבה קרה וחושנית ולשקף מסורת לפיה שושנים הפכו אדומות לראשונה בעקבות מפגש עם חוה.
פרג הפינות עשוי לסמל שינה ושכחה, בעוד דיגיטליס (foxgloves) משמאל עשוי לרמוז על העמדת פנים.
צ'ארלס פיירפקס מארי, עוזר נוסף של רוזטי, טען שחלק מן הציורים שיוחסו בהמשך לרוזטי נעשו למעשה בידי עוזריו.
לטענתו, גרסת המטרופוליטן של ליידי לילית צוירה על ידי הנרי טרפרי דאן ורוזטי "נגע" בה בלבד.
רוזטי החל לצייר את ''סיבילה פלמיפרה'' לפני ששכנע את הבנקאי ג'ורג' ריי להזמינה.
הציור נמכר לבסוף ב־400 גינאות והושלם בדצמבר 1870. סמלים כמו כף התמרים והפרפרים רומזים לאופי הרוחני של הציור.
רוזטי כתב את הסונטה ''Soul's Beauty'' עבור ''סיבילה פלמיפרה'', ואת הסונטה ''Lilith'' עבור ''ליידי לילית''.
שתי היצירות פורסמו לראשונה זו לצד זו ב־1868 בNotes on the Royal Academy Exhibition מאת אלגרנון צ'ארלס סווינבורן.
רק ב־1881 הפכו לשני זוגות מנוגדים ממש, כאשר רוזטי שינה את שם הסונטה ''Lilith'' ל־''Body's Beauty'' והעמידן זו מול זו בספרו The House of Life.
במיתולוגיה מוצגת לילית כאישה מאיימת, חזקה ומינית המתריסה נגד שליטת גברים; משום כך הפכה לסמל פמיניסטי.
בציור היא שקועה ביופייה, מתענגת על שערה החופשי והחושני, ובלא מחוך ויקטוריאני.
היא לובשת "בגדים הנראים כאילו יוסרו בקרוב".
הציור הוצג בחדר המגורים של ליילנד לצד חמישה ציורים נוספים של רוזטי, שאותם כינה "המדהימים".
לאחר מותו של ליילנד נרכש הציור בידי שמואל בנקרופט במכירה פומבית ב־28 במאי 1892 בקריסטיז תמורת 525 ליש"ט.
בנקרופט רכש באותו אירוע עוד ארבעה ציורי רוזטי, ובמשך השנים בנה אחד האוספים הגדולים ביותר של אמנות פרה־רפאליטית מחוץ לבריטניה.
עיזבונו תרם את האוסף למוזיאון האמנות של דלאוור ב־1935.
הציור הוצג בלונדון ב־1883 ובפילדלפיה ב־1892 בזמן שביתו של בנקרופט שופץ.
מאז הוצג בריצ'מונד (1982), טוקיו (1990), בירמינגהם וויליאמסטאון, מסצ'וסטס (2000), ובלונדון, ליברפול ואמסטרדם (2003).
בשנת 2012 הוצג בגלריית טייט, וב־2013 בגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון.
ליידי שרה פרנסס אליזבת צ'אטו היא בת למשפחת המלוכה הבריטית, בתם של הנסיכה מרגרט, רוזנת סנודן ואנתוני ארמסטרונג-ג'ונס, רוזן סנודן הראשון.
בלידתה הייתה השביעית בתור לכס המלוכה הבריטי, ונכון לשנת 2025 היא נמצאת במקום ה-29 לכתר.
אף על פי שאינה נושאת בתפקידים ציבוריים, היא משתתפת לעיתים קרובות באירועים ובטקסים עם בני משפחת המלוכה.
ליידי צ'אטו נולדה בשם שרה פרנסס אליזבת ארמסטרונג-ג'ונס בשעה 8:20 בבוקר ב-1 במאי 1964 בארמון קנזינגטון בלונדון.
היא הילדה השנייה והבת היחידה של הנסיכה מרגרט ואנתוני ארמסטרונג-ג'ונס.
ב-13 ביולי היא הוטבלה לנצרות בקפלה הפרטית בארמון בקינגהאם.
מצד אביה יש לה שלושה אחים למחצה - פולי פריי (ילידת 1960), ליידי פרנסס ארמסטרונג-ג'ונס (ילידת 1979), וג'ספר קייבל-אלכסנדר (יליד 1998).
שרה ואחיה דייוויד גדלו בארמון קנזינגטון.
על גידולם הייתה מופקדת האומנת ורונה סאמנר, אך הוריהם, ובמיוחד אביהם, היו גם הם מעורבים בגידולם.
כששרה הייתה בת 12 הוריה נפרדו והתגרשו כעבור שנתיים.
לאחר הגירושים בילו היא ואחיה את סופי השבוע בניומנס או בלודג' המלכותי, ואת החופשות שלהם בבית סאנדרינגהאם ובטירת בלמורל, שם עסקה שרה בציור נוף.
ב-1987 ליוותה לראשונה את אמה ואחיה לביקור רשמי בסין ובהונג קונג.
ליידי צ'אטו היא הסנדקית של הנסיך הארי, ליידי רוז גילמן, וליידי לואיז וינדזור.
בחתונה של בן דודה הנסיך צ'ארלס עם ליידי דיאנה ספנסר שימשה שרה כשושבינה.
היא למדה אומנות בבית הספר בידלס, בבית הספר לאמנות קמברוול ובאקדמיה המלכותית לאומנויות.
לאחר מכן בילתה שנתיים בהודו עם אביה, שתיעד את הפקת הסרט "המעבר להודו".
מפיק הסרט, קרוב משפחתה ג'ון קנאצ'בול (חתנו של לואי מאונטבאטן), העסיק אותה כמתמחה במחלקת ההלבשה, ובמקביל היא למדה הזהבת עץ אצל בן דודו של אביה, תומאס מסל.
כשחזרה לאנגליה נרשמה ללימודי עיצוב טקסטיל בפוליטכניון מידלסקס (כיום אוניברסיטת מידלסקס).
צ'אטו היא ציירת נוף ומאז 1995 היא מציגה את עבודותיה, תחת השם שרה ארמסטרונג-ג'ונס בגלריית רדפרן.
ב-1988 זכתה בפרס Winsor & Newton וב-1990 זכתה בפרס ציור הנוף של קרסוויק.
בשנת 2004 מונתה לסגניתה של אמה כנשיאת הבלט המלכותי, ומאז 2024 היא משמשת כנשיאת הבלט.
צ'אטו אינה נושאת בתפקידים ציבוריים ואינה נחשבת ל"בת מלוכה עובדת".
עם זאת, כאחייניתה של המלכה אליזבת השנייה, היא הייתה קרובה אליה ומשתתפת לעיתים קרובות באירועים ציבוריים ופרטיים למחצה של משפחת המלוכה, כמו טקס חג המולד בסנדרינגהאם, עם ילדיה.
שרה פגשה את בעלה, השחקן דניאל צ'אטו, כששהתה עם אביה בהודו במהלך שנות ה-80 כשהשתתף בצילומי הסרט "חום ואבק".
צ'אטו הוא בנם של השחקן טום צ'אטו (1920–1982) וסוכנת התיאטרון רוז צ'אטו (נולדה בשם רוזלינד ג'ואן תומפסון; נפטרה ב-2012).
השניים נישאו ב-14 ביולי 1994 בכנסיית סנט סטפן, בוולברוק בלונדון.
את שמלת הכלה שלה עיצב ג'ספר קונרן, ושושבינותיה היו אחותה למחצה ליידי פרנסס, זארה פיליפס (בתה של הנסיכה אן), וטארה נובל-סינג, חברת המשפחה.
סמואל דייוויד בנדיקט צ'אטו (נולד ב-28 ביולי 1996), ממוקם במקום ה-30 לכתר הבריטי, למד באיטון קולג', ולאחר מכן למד היסטוריה של האמנות באוניברסיטת אדינבורו.
הוא פסל, מתגורר במערב סאסקס, ובעבר השלים הכשרת מורי יוגה בהודו.
ארתור רוברט נתנאל צ'אטו (נולד ב-5 בפברואר 1999), ממוקם במקום ה-31 לכתר הבריטי, ובשנים 2009–2015 היה אחד מנערי הארמון של המלכה אליזבת השנייה, דודתו הגדולה.
למד באיטון קולג' ולאחר מכן גאוגרפיה באוניברסיטת אדינבורו, ובמקביל עבד כמאמן אישי.
לֵיְיזֶר הוא התקן הפולט אור קוהרנטי, בשונה מתאורת נורה רגילה.
להתקן הלייזר, בצורות יישום שונות, שימוש רב מאוד בתחומי חיים רבים.
הוא משמש למחקרים מדעיים ורפואיים, במדפסת לייזר, למדידות, לחיתוך וניקוי מתכות בתעשייה, כמכשיר הנחיה והכוונה בהרצאות ובשיעורים, והוא נוגע בתחומי חיים רחבי היקף.
השם לייזר (Laser) הוא ראשי תיבות באנגלית של Light Amplification by Stimulated Emission of Radiation – הגברת אור על ידי פליטה מאולצת של קרינה.
לייזר הוא התקן הפולט אור קוהרנטי, מונוכרומטי (כלומר בתחום צר של אורכי גל) ומקביל (בעל פיזור נמוך).
הלייזר הראשון הודגם לראשונה ב־16 במאי 1960 על ידי תיאודור מיימן, אך היה מבוסס על מחקר של מספר חוקרים אמריקאים נוספים: טאונס, שולוב, זיגר וגורדון.
ההתקן משתמש באפקט הקוונטי של פליטה מאולצת, ומכאן שמו האנגלי.
לאור לייזר יישומים רבים בתחומי המדע והטכנולוגיה.
הלייזר פותח במאמץ מדעי מתמשך לאורך המאה ה־20, אשר הסתיים בהדגמה ראשונה ב־16 במאי 1960 על ידי תיאודור מיימן.
הפיזיקאי אלברט איינשטיין הניח את היסוד התאורטי של פליטה מאולצת.
במאי 1954 החוקרים צ'ארלס טאונס, גורדון (James P.
Zeiger), מאוניברסיטת קולומביה בניו יורק הציגו בכתב העת פיזיקל רביו מכשיר בשם מייזר בתחום גלי המיקרו.
במקביל, עבדו בברית המועצות ניקולאי בסוב ואלכסנדר פרוחורוב אף הם על פיתוח המייזר.
בעקבות כך, החל מרוץ בינלאומי לפתח מכשיר דומה למייזר אך בתחום הנראה, או לייזר כפי שהוא נקרא מאז הוצע השם על ידי גורדון גולד.
ב־1960 פורסם מאמר פורץ דרך של טאונס וגיסו ארתור שולוב על הדרך להגיע ללייזר.
זכות הראשונים האקדמית ניתנה לטאונס ושולוב אף על פי שמיימן קדם להם בהדגמת לייזר לראשונה.
בזכות הכרה זו היו טאונס ושולוב שותפים עם אחרים לפרסי נובל, טאונס ב־1964 עם בסוב ופרוחורוב, ושולוב עם בלומברגן ב־1981.
זכות הראשונים על הפטנט הבסיסי בתחום הלייזרים ניתנה אף היא לטאונס ושולוב בגלל בקשת פטנט שהגישו ביולי 1958 ואשר אושרה ב־1960 כפטנט אמריקאי מספר 2,929,922. אולם, לפי החוק האמריקאי שהיה תקף עד 2013, זכות הראשונים על המצאה הייתה של הראשון להמציא ולא של הראשון להגיש בקשת פטנט.
גורדון גולד היה תלמיד מחקר באוניברסיטת קולומביה בניו־יורק, מקום עבודתו של טאונס, היה מעורה במירוץ אחר הלייזר ואף דן עם טאונס בעניין.
כחצי שנה לפני שטאונס ושולוב הגישו בקשת פטנט, תיעד גולד במחברתו תכנון של לייזר.
על בסיס תיעוד זה ניהל גולד מאבק רב שנים להכרה כבעל זכות הראשונים על המצאת הלייזר באמצעות חברה שהוקמה לשם המאבק על ידי עורך דינו דיק סמואל.
לבסוף, פסק בית המשפט שהתכנון של גולד והמאמצים לממשו אינם מספיקים להעניק לו את זכות הראשונים.
מדוע לייזר שונה מאור רגיל?
ישנן דרכים רבות ליצירת אור (נורה חשמלית למשל).
אך רוב מקורות האור שיש בידינו מפיקים אור שקרניו בעלות אורכי גל שונים, מופען לא מתואם והן מתפזרות לכל הכיוונים.
באמצעות שימוש בלייזר ניתן לייצר אור מונוכרומטי (בעל אורך גל יחיד) וקוהרנטי (בעל מופע מתואם) שכמעט אינו מתפזר.
במילים פשוטות יותר, ניתן לומר כי במקור אור "רגיל" הפוטונים אינם מתואמים ביניהם – כל פוטון מגיע עם מופע, אורך גל וכיוון משלו.
הלייזר פולט אור בו כל הפוטונים מתואמים, ולכן זהו מקור אור עוצמתי הרבה יותר.
ניתן להסביר את הגידול בעוצמה בשתי דרכים פשטניות.
בדרך הראשונה, אפשר לחשוב על אצטדיון כדורגל רוחש והומה כאשר המונים גודשים אותו.
כל אדם מדבר עם שכניו בקול אך הקולות לא מתואמים והרעש הכללי אינו בעוצמה רבה.
לעומת זאת, לאחר הבקעת שער, האצטדיון כולו שואג גול במתואם והקול המתקבל הוא אדיר.
בדרך השנייה, עוצמת קרינת האור מתכונתית לריבוע המשרעת של גל הקרינה.
כאשר יש גלים לא מתואמים, העוצמה הכללית היא סכום העוצמות של הגלים בנפרד.
כאשר הגלים מתואמים, מחברים את המשרעות ואז מעלים בריבוע, והתוצאה גבוהה בהרבה.
הנה דוגמה מספרית של חמישה גלים במשרעת של 1, 2, 2, 3, 2 ביחידות מתאימות.
אם הגלים אינם מתואמים העוצמה היא סכום הריבועים, 22. אבל אם הגלים מתואמים העוצמה גדולה בהרבה כי היא ריבוע הסכום, 100.
במרכז אטום נמצא גרעין ומסביבו חגים אלקטרונים במסלולים מסוימים הנקראים "רמות אנרגיה" .
אם אלקטרון נמצא ברמת האנרגיה הנמוכה ביותר (הקרובה ביותר לגרעין) ויקבל אנרגיה, הוא יוכל לעלות לרמת אנרגיה גבוהה יותר, אך כיוון שזה אינו מצבו המקורי והיציב, תוך זמן קצר אותו אלקטרון ייפול בחזרה לרמת האנרגיה היסודית.
כאשר אלקטרון נופל מרמה גבוהה לרמה נמוכה יותר הוא מאבד אנרגיה – בדיוק אותה האנרגיה שהיא ההפרש בין הרמות.
למשל, אם אלקטרון נופל מרמה בעלת אנרגיה לרמה בעלת אנרגיה , האנרגיה אותה יאבד האלקטרון היא בדיוק .
אותה אנרגיה ש"הולכת לאיבוד" נפלטת בצורת פוטון, חלקיק אור .
האנרגיה של הפוטון תלויה בתדירות שלו.
כיוון שפוטון הוא חלקיק של אור, אור בתדרים שונים יהיה מורכב מפוטונים בעלי אנרגיה שונה.
אנרגיה של פוטון ניתנת על ידי:
f – תדירות האור (מחזורים לשנייה – Hz)
את אורך הגל של הפוטון ניתן למצוא לפי המשוואה
λ – אורך הגל של הפוטון (מטרים)
התהליך המתואר באיור 1, בו אלקטרון נופל בין רמות אנרגיה ופולט פוטון נקרא "פליטה ספונטנית".
ישנה גרסה מורכבת יותר של התהליך, הנקראת "פליטה מאולצת".
נניח שאלקטרון נמצא במצב מעורר – אותו אלקטרון עלה לרמת אנרגיה גבוהה וטרם הספיק ליפול.
אם בזמן שהאלקטרון במצב מעורר עובר באזור פוטון בעל אנרגיה מתאימה (כזו ששווה להפרש הרמות), הפוטון יגרום לאלקטרון "ליפול" לרמת אנרגיה נמוכה יותר ולפלוט פוטון נוסף בתהליך.
הפוטון שייפלט יהיה בעל אותה אנרגיה (כלומר בעל אותו אורך גל), אותו מופע ואותו כיוון כמו הפוטון המקורי (ראה איור 2).
שימוש באפקט הפליטה המאולצת מאפשר "להכפיל" פוטונים שוב ושוב – מפוטון אחד יצאו שניים, ולאחר מכן 4, ואז 8 וכן הלאה.
מכיוון שפליטה מאולצת גורמת לפליטת פוטונים זהים, כל חלקיקי האור יהיו בעלי אותו צבע, מופע וכיוון.
בבניית לייזר משתמשים בשני רכיבים – חומר מגביר שינצל את אפקט הפליטה המאולצת כדי להגביר אור; ומהוד אופטי שיגרום לאור ללכת הלוך וחזור בתוך אותו חומר מגביר.
בצורה כזאת ניתן להגביר את האור שוב ושוב עד שיגיע לעוצמה גבוהה.
כדי לנצל את אפקט הפליטה המאולצת, ניקח חומר העשוי מאטומים מתאימים.
באמצעות "שאיבה חשמלית",המתבצעת על ידי הפעלת מתח חשמלי אשר נותן אנרגיה לאלקטרונים הנמצאים ברמה הנמוכה, ובכך "מקפיץ" את כל האלקטרונים שבחומר לרמות גבוהות.
כאשר נשגר פוטון בודד לתוך החומר, תיווצר תגובת שרשרת כמו זו שתוארה למעלה ונקבל במוצא הגברה של פוטונים זהים.
כדי לנצל עד תום את החומר המגביר, נרצה שהאור יעבור בו מספר רב של פעמים, הלוך וחזור, וכל פעם יוגבר עוד.
לשם כך נשתמש במהוד, התקן בעל שתי מראות הניצבות זו מול זו ותפקידו להוליך אור במסלול מחזורי.
כאשר קרן האור נתקלת במראת המהוד היא מסתובבת ומשנה כיוון, וכך האור מתקדם הלוך ושוב.
בלייזר מייצרים את אחת המראות של המהוד כך שתעביר מעט מהאור (90% מהאור משתקף בחזרה ו־10% מהאור עובר, לדוגמה) ושם יהיה מוצא הלייזר – רוב האור במערכת ימשיך להסתובב בתוך המהוד ויוגבר, וחלק קטן ממנו ייצא החוצה כדי לספק לנו קרן לייזר קוהרנטית (ראה איור 3).
לייזר שלוש רמות ולייזר ארבע רמות
בהסבר על פליטה מאולצת לעיל מובאת התייחסות רק לשתי רמות אנרגיה באטום, אך ללייזר נבחרים אטומים בעלי 3 או 4 רמות אנרגיה.
נניח כי במצב היציב כל האלקטרונים באטום נמצאים ברמת היסוד, הנמוכה ביותר, .