tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין השנים 2005–2007 שימש יו"ר כים ניר שרותי תעופה בע"מ", ובין השנים 2010–2013 היה דח"צ וחבר ועדת הביקורת ב"אורדע פרינט תעשיות בע"מ".
בין השנים 2005–2007 שימש כמנכ"ל מכללת שערי משפט, ולאחר מכן עד שנת 2010 שימש כמנכ"ל "מרכז שלם" בירושלים.
בין השנים 2001 ועד 2011 שימש כחבר ויו"ר הוועד המנהל של מדרשת נשמת.
כיום הוא חבר בחבר הנאמנים של המרכז האקדמי לב.
בין השנים 2011–2015 היה יו"ר "מרכז וייץ – החברה לפיתוח אזורי" הפועלת בשיתוף פעולה עם משרד החוץ ביצירת שיתוף פעולה בינ"ל עם מדינות מתפתחות בעולם.
הוא משמש משנת 2010 כדירקטור וכיו"ר ועדות חינוך ואסטרטגיה בפרויקט מסע - לעידוד תוכניות ארוכות בישראל לצעירי העם היהודי".
לקס מכהן במספר עמותות וגופים ציבוריים.
משנת 2014 ואילך הוא חבר בחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית (עד 2017), חבר בוועדת כספים וועדת מאזן.
חבר הנהלת גשר מפעלים חינוכיים המקרבת בין חלקי העם היהודי בארץ ובתפוצות.
בשנת 2018 מונה ליו"ר קרן להתחדשות קהילות בישראל- "קרן קהילות", המאגדת כ-70 גרעינים תורניים.
בין השנים 2005–2010 שימש כיו"ר ועדת הביקורת של "דורות ההמשך" שע"י "יד ושם" ומשנת 2014 הוא חבר הנהלת בית העדות להנחלת זיכרון השואה.
שימש כחבר בוועדת העזבונות הציבורית של מדינת ישראל בין השנים 2011–2016. בשנת 2013 נבחר ליו"ר ועדת השיפוט של פרס שרת הקליטה לקליטת העלייה לעולים יוצרים ע"ש יורי שטרן.
במשך כשלוש שנים, בין אוקטובר 2014 ליולי 2017, שימש לקס יו"ר מועצת המנהלים של חברת עמידר, החברה הלאומית לשיכון בישראל.
בכהונתו מותגה החברה כ'עמידר החדשה' ומוזגה עם חברת 'פרזות ירושלים'.
לקס גיבש דירקטוריון עסקי ופעל להחלפת מרבית ההנהלה הוותיקה בהנהלה חדשה, לרבות המנכ"ל.
בזמנו נחתם הסכם קיבוצי חדש והסכם פרישה מרצון של 120 עובדים.
כמו כן, עברה עמידר מהפסדים לרווחיות של 77 מיליוני ש"ח בשנת 2016.
כיו"ר, לקס התנגד נחרצות להמשך מכירת דירות לזכאי הדיור הציבורי, והוביל להפיכת עמידר לחברה יזמית בתחום ההתחדשות העירונית, בפרויקטי תמ"א 38 ופינוי בינוי.
במסגרת זו נחתם הסכם עם משרד השיכון לקידום פרויקטים של התחדשות עירונית בהיקף נרחב.
לקס יזם, יחד עם דירקטוריון החברה, מהלך משותף עם משרד האוצר ורשות החברות הממשלתיות להנפקת איגרות חוב בשווי שניים וחצי מיליארד ש"ח שיופנו לרכישת דירות לדיור הציבורי.
מהלך זה נבלם על ידי שר הבינוי יואב גלנט שביקש לקדם מהלך כזה באמצעות משרדו.
עם סיום כהונתו של לקס כיו"ר החברה, הכריז גלנט על פרויקט האג"חים, בו עמידר קיבלה דירוג מקסימלי של 'טריפל A'.
במאי 2018 פרסם מבקר המדינה בדו"ח השנתי שלו ביקורת על תפקוד חברת עמידר ועל התנהלות לקס.
בין היתר נאמר בה: "יו"ר עמידר עו"ד יצחק לקס, שהועסק בחצי משרה, עסק בכ-15 תפקידים נוספים, ובניגוד לנדרש לא נקבעה מתכונת דיווח לגבי הקדשת זמנו לענייני החברה.
על אף איסור מפורש עשה שימוש במתקני החברה ובמשאביה לצורך עיסוקים אחרים".
לקס נשוי ללאה, אב לשישה ילדים ומתגורר בשוהם.
יצחק מאיר נולד בשנת תרס"א לרבי ישראל שלום יוסף ולבת שבע טריינא השיל, נישא לשרה טרינא בתו של רבי מנחם נחום רבינוביץ מקנטקוזבה.
לאחר פטירת אביו כיהן כאדמו"ר במז'יבוז' ואחר כך באודסה.
בהיותו במז'יבוז' קנה מדודו רבי משה מרדכי את בית הכנסת של סבו רבי אברהם יהושע השיל מאפטא ועמד על המשמר נגד הקומוניסטים שרצו להחרים את בית הכנסת ואף כשאיימו עליו שיהרגוהו לא נרתע.
לאחר מכן עבר לאודסה שם הקים את חצרו במחתרת.
דאג לחיילים היהודים שהגיעו לעיר ופרנסם.
לאחר זמן עבר לארצות הברית שם הקים בית כנסת בשם "כנסת ישראל" על שם אביו ובשנת תשכ"ח (1967/8) שוב חזר לישראל והקים בחיפה בית מדרש בשם "אוהב ישראל" וכולל אברכים בשם "צרור המור", אליו התקבלו רק אברכים ששירתו בצה"ל.
היה מפורסם כבעל תפילה מעולה וכבעל חסד.
כמו אדמו"רים נוספים משושלת רוז'ין, היה ידוע כתומך נלהב של הציונות והמדינה ובפרט של צה"ל.
היה מנשיאי ישיבת תפארת ישראל על שם זקנו רבי ישראל מרוזין.
נפטר בי"ט באב תשמ"ה ונקבר בהר הזיתים.
דברי תורתו יצאו לאור בספר "אור המאיר" חתנו היה הרב נחמיה גליקמן בן רבי נפתלי אדמו"ר מקוידנוב סוסנוביץ.
הרב יצחק שמואל אהרן לעזער הוא משפיע ברסלבי, תלמידו של הרב אליעזר שלמה שיק המוהרא"ש.
לאחר פטירת רבו קיבלו אותו חלק מתלמידיו כמנהיגם, בתמיכת רוב רבני בית ההוראה המקומי ושאר תלמידים ותיקים כהרב יואל ראטה והרב דניאל בוים.
נולד בשכונת פלטבוש בניו יורק לבנימין בייניש לעזער, בבית ממוצא חסידי-גליציאני.
הוא צאצא של רבי אלימלך מליז'נסק ורבי מנחם מענדל לעזער אב"ד סטריזוב וטארנא בעל ה"שובע שמחות".
למד בישיבת פונוביז' בבני ברק.
בחנוכה ה'תשל"ו (דצמבר 1975) הכיר את הרב שיק והפך לתלמידו.
האחרון הפקיד בידו את עריכת שיחותיו שהודפסו לאחר מכן בספר "תוך הנחל" ובספר "שיחות מוהרא"ש".
יצוין, כי הרב שלל כל מסירה של דברים בשמו על ידי אנשים אחרים, מלבד המאמרים המובאים בספרים אלו.
הוא התגורר בשכונת בורו פארק בברוקלין, עד שנת תשפ"א.
במהלך שנת תשע"ה (2015) מינו אותו בהדרגה חלק מתלמידי הרב שיק לממשיכו ונפתח בית מדרש בראשותו בשכונת מגוריו בברוקלין.
בהילולת רבי נחמן מברסלב ביבנאל בשנת תשע"ו הכתירו הרב דניאל בוים.
אל המינוי הצטרפו רבני בית ההוראה של חסידי ברסלב ביבנאל.
הרב לעזער עצמו סירב לקבל את המינוי ובמשך תקופה הפסיק הגיע לישראל.
לאחר כמה חודשים הסכים להיות "משפיע רוחני" בלבד לבאים אליו, ללא עיסוק בהנהגת הקהילה.
במחלוקת על נכסים ביבנאל בין בנו של הרב שיק, משה, ובין אחרים בקהילה, פעל הרב לעזער להשכין שלום בין הצדדים.
הוא מרבה לדבר על "החיים הטובים" האמתיים שלהם זוכה מי שמתנהג על פי הדרכותיו של רבי נחמן, כולל לימוד תורה, התבודדות והקפדה יתרה על שלום בית וכבוד האישה.
בשנת תשע"ח חנך בית כנסת בביתו.
בסביבות שנת תשפ"א קבע את מושבו בעיר יבנאל שבצפון, שם פתחו חסידיו בית כנסת, ורוב חסידי ברסלב בעיר משתייכים כיום לקהילתו.
אשיב לאיש - תשובות לשאלות שנשאל
אשי ישראל - שיחותיו השבועיות לתלמידיו בארץ
עומר לאיש - על ספירת העומר
לחמי לאשי - על התורה
בתוך הנחל - רשימות דרשותיו בשבת
שיחות איש - שיחותיו לתלמידיו
אשיר עזך - על שיר השירים
ישא ברכה - על מסכת ברכות
ספור הנסיעה לאומן בשנת התשל"ז -סיפור הנסיעה לקיבוץ בראש השנה.
אשוב לאיש - על חודש אלול
קרן השור - על החנוכה
מעשה איש - על ספורי מעשיות
שמחה לאיש - על המועדים
לחמי לאשי - על נביאים וכתובים
ספרים שחיבר על רבו המוהרא"ש:
שיחות מוהרא"ש - שיחות בנושאי החיים
תוך הנחל''' - דרשות שנאמרו בסעודות שבת
הרב יצחק מאיר האיתן (כ"ד בכסלו תש"א, 24 בדצמבר 1940 – ו' באלול תשנ"א, 16 באוגוסט 1991) היה רבו הראשון של השומרון.
נולד בעיר ברלד ברומניה לתמר, בתו של הרב משולם ראטה, ולרב ד"ר ישראל הייטנר (האיתן), שכיהן שנים רבות כרב הראשי של חיל הים, ונקרא על שם סבו.
היה בן יחידי יחד עם אחות, ציפורה.
בגיל שלוש וחצי, ביום ב' בסיוון תש"ד, עלתה משפחתו ארצה.
למד בבית הספר היסודי לבנים יבנה בחיפה, בישיבת כפר הרא"ה והחל מתשי"ט בישיבת כפר חסידים, שם היה מתלמידי הרב אליהו לופיאן, חלק מהשיעורים המסוכמים בספר "לב אליהו" הם פרי עטו.
משם עבר לישיבת מרכז הרב והיה מתלמידי הרב צבי יהודה קוק.
היה משתתף קבוע גם בשיעוריו של הרב שלמה יוסף זוין.
בשלהי שנת תשכ"ד נישא לדבורה לבית הרצברג.
בשנת תשכ"ז כיהן משגיח רוחני בישיבה גבוהה בקריית שמואל.
לאחר מכן חזר לירושלים והתגייס לשירות קצר של שלושה חודשים בחיל ההנדסה.
בהמשך שימש כר"מ בישיבת נתיב מאיר.
היה ממייסדי ישיבת ירושלים לצעירים ביחד עם הרבנים יוסף ברמסון ויעקב פילבר ושימש בה כמשגיח בשנותיה הראשונות.
כן היה שותף בהקמת הישיבה התיכונית במבשרת ירושלים בראשות הרב שבתי זליקוביץ.
שימש מספר שנים כרבו של המושב בית מאיר ועמד במשך תקופה בתור ראש כולל שהקים במקום.
ניהל את עזבונו של סבו הרב משולם ראטה והוציא לאור חלק ניכר מכתביו.
היה חבר בגרעין המייסד של היישוב קרני שומרון בשנת תשל"ח, במשך כחצי שנה התגורר במבנה צבאי במחנה קדום יחד עם שאר משפחות הגרעין, לאחר מכן עברו להתגורר בקרני שומרון (במיקומה הנוכחי).
לאחר מספר שנים עבר להתגורר ביישוב קדומים.
בשנת תשמ"ג יסד את רבנות שומרון ועד פטירתו שימש כרב האזורי של השומרון.
בתקופה זו היה אחראי בין השאר על מינוי רבנים ליישובים רבים ביהודה ושומרון.
כרב השומרון השתמש רבות בכוחא דהיתרא עדיף.
נפטר ממחלה בשנת תשנ"א ונקבר בבית העלמין של קרני שומרון.
בית הכנסת המרכזי של היישוב קדומים קרוי על שמו.
היה נשוי לדבורה לבית הרצברג, הזוג התגוררו בקדומים ולהם 11 ילדים, בין ילדיו נמנים:
הרב אליהו האיתן – רב משיב במכון פוע"ה.
אמציה האיתן – במאי ותסריטאי ובעלים של אולפני אתרוג.
חתנו הוא הסופר חיים אקשטיין.
הרב משולם האיתן – ר"מ בישיבת רמות.
נעה – נשואה לרב עמיחי כנרתי, ר"מ בישיבת איתמר וחוקר במכון שלמה אומן.
נילי – נשואה לרב אלקנה סגל, ר"מ בישיבת נתיבות ישראל.
הרב יהושע האיתן – שימש כראש כולל בשכונת רמות בירושלים, נפטר בגיל 46.
לאחר פטירתו עברה אלמנתו להתגורר בשכונת גבעת שאול בירושלים.
הרב רפאל יצחק מאיו (מאייו) (נפטר בכ"א באלול ה'תק"ע, 20 בספטמבר 1810) היה רב, פוסק הלכה, וסופר תורני, ורבה של הקהילה היהודית באיזמיר.
חיבר מספר ספרי הלכה, הידוע בהם הוא החיבור שרשי הים.
נולד בשנת תפ"ה (1725) בערך בעיר קושטא לאהרן.
בתחילה למד מפי רבי יהודה אשכנזי ומפי רבי יצחק נוניש בילמונטי, מחבר "שער המלך", ולאחר פטירת ר"י אשכנזי היה רבי יצחק נוניס רבו העיקרי, ובין הרב לתלמידו נוצרו קשרים עמוקים.
הרב מאיו מוזכר בשער המלך (הלכות חמץ ומצה א, ג): "ידיד נפש החכם השלם יצחק מאיו הי"ו".
בספריו מובאות רבות מדברי רבו שאינן מופיעות ב"שער המלך".
לאחר פטירת הר"י נוניס (תקל"ד) פעל הרב מאיו להדפסת שאר כתביו ("שער המלך" נדפס עוד בחיי רבו) ושימש כתובת אליה נשלחו חידושי הר"י נוניס.
בשנת תקמ"ב (1782) התמנה כרב באיזמיר כסגנו של הרב הראשי רבי חיים מודעי, וכאשר זה האחרון עלה לארץ ישראל (תקנ"ג, 1793) הוכתר רבי יצחק מאיו כ"רב הכולל" של איזמיר, עד פטירתו, וכמשנה לו שימש רבי רפאל יוסף חזן, בעל שו"ת "חקרי לב".
בשנת תקנ"ו הגיע לאיזמיר מהרי"ט אלגזי כדי לתווך ולהשכין שלום בין שני רבני העיר.
במהלך התיווך נכתב 'שטר פשר/השוואה' בין שניהם, ובין היתר סיכמו בו כי כאשר יהיו חלוקים בדבר איסור והיתר, המתיר יבטל דעתו בפני האוסר.
מתלמידיו: רבי חיים יהושע אלעזר הכהן חמצי, אב בית דין בחיפה.
שרשי הי"ם - נכתב החל מתקכ"ו לאורך שנים רבות.
הספר ערוך על פי סדר המשנה תורה לרמב"ם, אך אינו פרשן קלאסי: לכל 'שורש' כותרת, כגון "שורש מצוות התשובה", "שורש ברירה", "שורש איסור בל תוסיף", וכדומה.
השורש פותח בציטוט מהרמב"ם ולאחריו דיון רחב בנושא הנדון, לאו דווקא על שיטתו המיוחדת של הרמב"ם באותו עניין.
בספר מאות ציטוטים מתורת הר"י נוניס והרחבת דברים על הנאמר ב"שער המלך".
הספר מצוטט רבות בפוסקים אחריו עד ימינו ונדפס מספר פעמים (לאחרונה בתשע"ה).
כמו כן שורש הברירה מתוך הספר יצא בהוצאה חדשה בשנת תשע"ד בתוך קונטרס שמעתתא דברירה.
שו"ת שפת הי"ם (סלוניקי תקע"ו) - תשובות בארבעת חלקי השולחן ערוך.
נדפס בשנית בשנת תשפ"ב על ידי מכון 'הדרת קודש' בתוספת תשובות חדשות מכתבי יד.
פאת ים - חידושים על מסכת ביצה.
בסופו מדור בשם "דרך השער" ובו דרשות והספדים מאת רבו הר"י נוניס שנשלחו אליו.
יצחק (ארווין) מאיר (4 באוקטובר 1934 – 9 ביוני 2020) היה מחנך, סופר ישראלי, חבר הנהלת הסוכנות היהודית, דיפלומט ואיש הציונות הדתית.
יצחק מאיר נולד באנטוורפן למשה לייב מאייר ורבקה (רוזליה) לבית וינקלר.
אביו, משה לייב מאייר, נחשב לעילוי תלמודי אך עזב את עולם הישיבות ולמד ארכיטקטורה בווינה, עד למשבר הכלכלי שלא אפשר לו להתקיים עוד כסטודנט.
אמו, רוזליה וינקלר, הייתה בת למשפחת כפריים יהודים אמידים אורתודוקסיים שירדה מנכסיה בעקבות המשבר הכלכלי.
משפחתה שכרה לה ולאחיה מורים שלימדו אותם הונגרית, גרמנית, לימודי חומש ופירוש רש"י.
בגיל 16 ברחה לבדה לבלגיה שם קיימה עצמה בתפירה.
משה לייב ורוזליה וינקלר נישאו בשנת 1932. לזוג נולדו שלושה בנים.
יצחק מאיר הבכור, יעקב צבי שנפל בקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים ודוד מאיר.
מאיר למד בבית ספר יסודי באנטוורפן.
ב-10 במאי 1940 המשפחה ברחה לצרפת מאנטוורפן יומיים לפני כניסת הורמאכט לעיר, הם הצליחו לעלות על הרכבת האחרונה שיצאה מהעיר.
הרכבת בה ברחה המשפחה הותקפה אך לבסוף הגיעה לגבול צרפת ספרד ונעצרו על ידי משטרת וישי והועברו למחנה הריכוז ברנס.
אביו של מאיר הצליח להימלט ולהצטרף למחתרת.
כשהמשפחה הצליחה להשתחרר הם נפגשו במרסיי וחיו שם תחת זהות צרפתית.
אביו של מאיר נעצר ביוני 1943 ונשלח לאושוויץ.
לאחר שאב המשפחה, הוסגר, על ידי הקונסיירז', שנדרשה למסור ידיעות על כל דיירי הבית לשלטונות הגרמנו-וישיסטים.
היא חשדה בפעילות הסמויה של אב המשפחה בעליית הגג ששימשה כמעבדה זיוף מסמכים.
משה לייב מאיר נאסר כפעיל מחתרת הצרפתית בנוכחות בני משפחתו.
המסמכים של האם והבנים הגם שהיו מזויפים לא עוררו חשד והם לא נעצרו.
האם, בהריון מתקדם החליטה לעזוב את צרפת.
כיוון שלא שלטה בצרפתית, היא ויצחק מאיר החליטו כי היא תהיה כאילמת בכל מפגש עם שלטונות ובנה ששלט בצרפתית ישמש המתורגמן.
אולם, המשפחה עוררה את חשד השלטונות והאם נאסרה ומאיר ואחיו נשלחו למנזר.
איש המחתרת הצרפתית שהכיר את אב המשפחה, סייע לאם ולילדים להגיע סנט קלוד בהרי היורה הצרפתיים.
שם הם חיו בהחבא עד שנמצא להם מבריח שלקח אותם בשלושה ימי הליכה בשלג עד לגבול שווייץ אבל סמוך לגבול נעלם עם דמי ההברחה ששולמו לו.
משפחת מאיר חפשה את הגבול השווייצרי בשלג, שם נתפסו ונדרשו לשוב אבל מאיר תבע שיביאו רופא לאמו.
הרופא הצבאי נכנע, האם נשלחה למאסר בלוזן שם ילדה אחרי שבועיים את דוד מאיר.
מאיר ואחיו ונשלחו לכפר אגליסאו (Eglisau), קנטון ציריך בצפון שווייץ על גבול גרמניה.
איש לא קרא להם בשמם והם כונו dass Fluchtling Kind (תרגום לעברית).
הם היו באמנה אצל פרידה גנטרט, פרוטסטנטית אדוקה ששמרה שהילדים יישארו יהודים.
לאחר כשנה הועברו למוסדות שונים לילדי פליטים והאם נשאר במאסר עד שהשלטונות הסכימו כי תעבור לציריך כדי שתשתתף בקורס תפירה.
את סיפור הבריחה של המשפחה עיבד מאיר לספר אישה אחת.
עם סיום המלחמה המשפחה גורשה משווייץ יצחק ויעקב קיבלו אשרות עלייה האם ודוד לא קבלו.
המשפחה גנבה את הגבול משווייץ חזרה לצרפת, והצטרפו למחנה עקורי אירופה שהמתינו במרסיי לעלות ארצה.
ב־1946 מאיר ומשפחתו הגיעו לישראל על השמפוליון.
האוניה הייתה עמוסה בפליטים (כ־4,500) וההגנה השתלטה עליה והשמידה את כל אשרות הכניסה של הנוסעים כך שהבריטים לא יוכלו לדעת למי הייתה אשרה ומי מהגר לא חוקי.
באפריל 1946 האוניה הגיעה לחופי חיפה וכל הפליטים נשלחו למחנה המעצר בעתלית.
לאחר כחודש בארץ, המשפחה עברה לגור עם אחות האם.
אמו של מאיר התקבלה לעבודה כתופרת במוסד ילדים אורה בבני ברק.
המוסד הסכים לקבל את מאיר בתנאי שישלם אחזקתו.
מאיר החל לעבוד כשולייה, לאחר מכן כמורה לשיעורים פרטיים ולאחר מכן כעוזר מדריך.
כך סיים תוך כדי עבודתו את לימודיו התיכוניים בגימנסיה צייטלין אליה נסע מדי יום מבני ברק.
מאיר למד באוניברסיטה העברית בחוגים ספרות וחינוך (1952–1956).
במקביל ללימודים היה גם מדריך נוער במשק ילדים מוצא ולאחר מכן מורה בבית ספר חורב בירושלים.
כן יצא בזמן לימודיו לשליחויות מטעם החלוץ לצרפת, בלגיה שווייץ.
ב־1956 הצטרף לגרעין בקבוצת שלוחות והיה לחבר הקיבוץ ולמורה בבית הספר האזורי בשדה אליהו.
בשנת 1958 נשלחה המשפחה לשליחות מטעם בני עקיבא בלונדון.
עם חזרתם לישראל, ב-1961 נתמנה מאיר למנהלו השני של כפר הנוער ימין אורד והיה מנהל המוסד החינוכי בין השנים 1961–1979. באותה התקופה החל להיות פעיל במפד"ל ובסוכנות היהודית.
מאיר היה חבר בסיעת מפנה בראשות יוסף בורג.
ב־1979 הוא הצטרף לשירות הדיפלומטי הישראלי, כחלק מן המינויים הפוליטיים של המפד"ל בשירות החוץ.
הוא שירת בציריך כקונסול ראשון בין השנים 1979–1980 וב־1980–1983 מונטריאול.
ב-1991 הוא מונה לשגריר ישראל בבלגיה.
ב-1997 הוא מונה לשגריר בשווייץ וכיהן בתפקיד עד שנת 2000.
מאיר היה חובב שחמט נלהב.
בזמן שהותו בבלגיה גייס את הפילנתרופ היהודי מרק סול להרים תרומה גדולה להקמת בניין השחמט בתל אביב הידוע כ"אקדמיית קספרוב" (על שם גארי קספרוב) שבו שוכן גם איגוד השחמט הישראלי.
מאיר עודד את הכנסת השחמט כמקצוע לימודי בבתי הספר בכמה יישובים בארץ.
ב-1957 הוא נישא לרבקה לבית גורמזנו, לזוג נולדו שלוש בנות.
במהלך השנים כתב מאיר ספרי שירה, מחזה, עיון ופרוזה.
ספרו האחרון המסיבה יצא לאור ב-2024, בהוצאת כרמל.
הספר עוסק בגורל היהודי, בעלייה ארצה אחרי השואה ובמשא הכבד של העולים במעבר משם לפה.
ארכיונו האישי של מאיר הועבר לאחר מותו לאוניברסיטת בר-אילן, בימים אלו נכתבת עבודת דוקטורט על ידי גיתית חוזה, בהנחייתו של פרופ' דב שוורץ, חתן פרס ישראל.
ממפה את זיכרון השואה כפי שמופיע במכלול כתביו, שיריו, ספריו, הרצאותיו ובמקורות הארכיונים השונים, לפי תימות יסודיות מתחום חקר השואה ועוסקת בהגותו הספרותית, החינוכית והתאולוגית.
יצחק מאיר נפטר ב-9 ביוני 2020. ב-14 ביוני 2021, נקראה הספרייה העירונית בקריית ים על שמו של יצחק מאיר, שהיה מחנכו בימין אורד של ראש העיר קריית ים דוד אבן צור.
רעי נעורים: 20 שירים לסולו ולמקהלה ל-1–4 קולות עבור בתי-ספר ותנועות נוער (תשל"ד)
לאש הכבושה: חיזיון (משרד החינוך והתרבות, המחלקה לתרבות תורנית, תשל"ז 1977)
עד עלות השחר: מחזה (משרד החינוך והתרבות, המחלקה לתרבות תורנית, תשל"ח 1978)
בצומת (הרשות המשותפת לחינוך יהודי ציוני, המחלקה לחינוך ולתרבות תורניים בגולה, תשנ"ג 1993)
קרומניון: חמישה מחזות (יד לעד', בית העדות להנחלת מורשת הציונות הדתית והשואה, תשס"ב 2002)
יצחק מאיר ויוסף שרביט, לשוח בשדה: שיחות הם הוגה הדעות יצחק מאיר; בצירוף לקט נבחר מכתביו
אישה אחת (ספרית מעריב, תשע"א 2010)
אל חוף מבטחים (ספרית מעריב, תשע"ד 2013)
בין ערביים - ערכי יסוד על פי חז"ל במבחן הזמן (2014)
יש אררט מתחת למים: שירים (הוצאת כרמל, תשע"ט 2019)
מאמרים על הגותו ראו: גיתית חוזה, תודעת הניצול: ניתוח על פי כתביו של יצחק מאיר, דעת: כתב עת לפילוסופיה יהודית וקבלה, כרך 92, 2022.
גיתית חוזה, זיכרון השואה בשיריו וכתביו של יצחק מאיר, ציונות דתית: היסטוריה, רעיון וחברה,יא, 2024.
גיתית חוזה, מיצחק לאסתר: העברה בינדורית בראי האומנות (טרם פורסם).
הרב יצחק מאיר הכהן שוורץ (י"ח באייר תרכ"ו, 1866 – ז' בניסן ה'תרצ"ו, 1936) היה רב קהילת דראגומירשט (מחוז מרמורש) ומחבר ספרים, על שמם מכונה ה"אמרי יצחק".
יצחק מאיר נולד לרב נפתלי שוורץ מחבר "בית נפתלי" מנישואיו הראשונים, ונקרא בשמו של חידושי הרי"ם אשר נפטר מעט קודם לכן.
את עיקר תורתו למד אצל אביו.
נישא לראצי בתו של הגביר יוסף מרדכי כהנא, מצאצאי מחבר "קונטרס הספקות".
בשנת תרנ"ט נפטרה אשתו והוא נישא בשנית לבת דודתה יהודית.
מאז שנת תרל"ב (1872), התגורר בכפר דראגומירשט בו התגורר חותנו ושימש כרב העיר באופן בלתי רשמי.
בשנת תרס"ג (1903) נתמנה לרב ודיין העיירה ובתפקיד זה שימש עד לפטירתו.
מכתביו נדפסה סדרת "אמרי יצחק" ו"כבוד שבת".
כן נותרו ממנו כתבי יד ובהם "שיח יצחק" על ספר תהילים.
הרב פינחס זליג הכהן שוורץ (השלישי) - אב בית דין קהילת אפהידא ומחבר הספר 'זיכרון צדיקים' על יארצייט של רבנים ומאמרי תורת מפיהם לכל יום מימי השנה.
הרב אברהם יהודה הכהן שוורץ - רב קהילת טופריצה שבמחוז מארוש (בשנים תרס"ט-תש"ד).
ספר אמרי יצחק על התורה חלק א', מונקאטש תרע"ב
ספר אמרי יצחק (דרושים) חלק א', סאטמר תר"ץ
ספר אמרי יצחק (דרושים) חלק ב', סאטמר תר"ץ
ספר אמרי יצחק (דרושים) חלק ג', סאטמר תרצ"ד
ספר כבוד שבת על מסכת אבות, סיגט תרפ"ה
ספר כבוד שבת על זמירות שבת, סיגט תרפ"ה
לנדסמן נולד בקיבוץ איילת השחר אחד מארבעת ילדיהם של רחל והלל לנדסמן מראשוני היישוב.
אמו נפטרה כשהיה בן שבע, אביו כיהן כראש המועצה אזורית הגליל העליון וראש המועצה מקומית חצור הגלילית.
למד בבית הספר החקלאי כדורי והיה חבר בארגון ההגנה לחם בפלמ"ח.
לאחר מלחמת העצמאות שימש במגוון תפקידים בקיבוצו בהם מרכז משק, גזבר ורפתן.
ב-1964 מונה למנהל אגף הפירות בתנובה.
ב-1970 נבחר ליושב ראש המועצה האזורית גליל עליון, הוא כיהן מספר חודשים בתפקיד בטרם התפטר ומונה למנכ"ל תנובה בסוף אותה שנה.
כמנכ"ל תנובה הוביל תהליך התייעלות והקמת רשת ההיפרמרקטים הראשונה בישראל בשם "היפרשוק", הסניף הראשון נפתח ב-1976 בראשון לציון.
הרשת נמכרה לקבוצת כלל לאחר שהתרחבה ל-40 סניפים.
בעקבות פרשת הסיליקון בחלב פרש מתפקידו ב-1995. הוא המשיך לעבוד בתנובה כמנהל תחום הנדל"ן.
ב-2007 הורשע בגין פעילותו כמנכ"ל תנובה בעשיית הסדר כובל.
נפטר במרץ 2020 ונקבר בבית הקברות של איילת השחר.
היה נשוי לחנה אנט ולהם ארבעה ילדים.
בתו של לנדסמן היא העיתונאית והסופרת נילי לנדסמן.
רבי יצחק מאיר פלינטנשטיין (נולד באוגוסט 1942, א' באלול ה'תש"ב) הוא האדמו"ר מקופיטשניץ.
נולד לאהרן דוד ולבת שבע, בתו של רבי אברהם יהושע השיל מקופיטשניץ.
גדל בבית דוד אמו, רבי אברהם יעקב פרידמן מסדיגורה.
בזיווג ראשון נישא לחוה, בתו של רבי יוחנן טברסקי מרחמסטריווקה.
רעייתו נפטרה בה'תשכ"ב, ולא נולדו לו ילדים ממנה.
בזיווג שני התחתן עם מלכה, בת הרב נפתלי הירץ פוגל.
אחר נישואיו עסק בהוצאה לאור של ספרי חסידות, במכון שפתי צדיקים שהקים.
בשנת ה'תשנ"ה מונה כאדמו"ר מקופיטשניץ.
מרכז חצרו בשכונת עזרת תורה בירושלים, ובתי מדרש נוספים בבית שמש, בלייקווד ובסטטן איילנד.
אברהם יעקב, חתן רבי ישראל צבי יאיר דנציגר מאלכסנדר
הרב בנימין, רב ביהמ"ד "אוהב ישראל" קופיטשניץ ברמת בית שמש וחתן רבי חיים אברהם מבוסטון בורו פארק
נפתלי הירץ ראש מכון שפתי צדיקים.
חתן רבי אברהם מסטרטין-העיר העתיקה
הרב יהושע העשיל, רב ביהמ"ד "אור יהושע" קופיטשניץ בלייקווד, חתן רבי יחיאל מיכל בנו של רבי שלום פלאם מסטרטין
הרב שלמה חיים, רב בית המדרש בסטטן איילנד.
חתן בנו של האדמו"ר מקוסון.
הרב ישראל, חתן הרב אלכסנדר ליפא אייכנשטיין מלונדון, ראש כולל בבית המדרש
הרב יוסף רבינוביץ', האדמו"ר מביאלה
ישעיה דוד מלכיאל נכד האדמו"ר רבי יוחנן מטולנא
ישראל שטרולי בן הנגיד משה שטרולי מאנטוורפן
יצחק מאור (27 במרץ 1950 – 9 באוקטובר 1973) היה קצין צה"ל בדרגת סגן, שלחם במלחמת יום הכיפורים בזירת הדרום ונפל בקרב.
על פעולתו במלחמה הוא עוטר לאחר המלחמה בעיטור המופת.
יצחק מאור נולד בחיפה והשלים שם את לימודיו התיכוניים.
היה פעיל בתנועת הצופים וחובב ספורט.
בקיץ 1969 התגייס לצה"ל במסגרת גרעין "מגל" של הנח"ל.
עבר קורס צניחה צבאית, קורס מפקדי כיתות וקורס קציני חיל רגלים.
הוא למד במרכז ללימודים קדם-אקדמאיים של הטכניון והתכוון ללמוד בו בפקולטה להנדסה אזרחית.
בפרוץ מלחמת יום הכיפורים נמנה מאור על אנשי גדוד המילואים 68 מחטיבת ירושלים, שאיישו את מעוזי קו בר-לב שלגדת תעלת סואץ, וספגו את מהלומת ההתקפה הראשונית של הצבא המצרי.
מאור היה סגן מפקד מעוז חיזיון.
ביום הראשון למלחמה, 6 באוקטובר, נפגע מפקדו והוא נטל את מקומו ונלחם עד שנפל ב-9 באוקטובר.
תחילה נחשב לנעדר, ולאחר זמן נמצאה גופתו.
יצחק מאור הניח אם ושני אחים.
הוא הובא לקבורה בבית הקברות הצבאי בחיפה.
בחודש מאי 1975 עוטר מאור בעיטור המופת לאחר מותו.
שמו של מאור הונצח על גבי מספר אנדרטאות: אנדרטת חללי גדוד 68 במלחמת יום הכיפורים; אנדרטה לנופלים מבית הספר הריאלי בחיפה; קיר הזיכרון לאנשי הטכניון שנפלו במערכות ישראל.
חבריו הקימו אנדרטה ונטעו חורשה לזכרו על הר הכרמל.
המרכז ללימודים קדם אקדמאיים של הטכניון הוציא חוברת לזכר תלמידיו שנהרגו, וביניהם מאור.
רבי יצחק מאיוורא (חי במאה ה-13) היה רב מתקופת הראשונים, מבעלי תוספות איוורא.
נולד באֶוְורֶה שבחבל נורמנדי עילית, צפון צרפת, לרבי שניאור מאיוורא.
ייתכן שבין רבותיו היה יהודה בן יצחק מסר לאון, וכן אחיו רבי משה מאיוורא.
קיים קובץ של תוספות איוורא על מסכת סוטה שקיימת השערה לגביו כי רבי יצחק הוא מחברו.
כמה מפירושיו על החומש מובאים בקובצי התוספות על התורה.
תקופת חייו המדויקת אינה ידועה, ובכלל אין פרטים רבים על חייו.
משוער כי חי בסוף המאה ה-13 ובראשית המאה ה-14.
בין תלמידיו היו רבי יצחק מקורביל (בעל ספר מצוות קטן), רבי פרץ מקורביל, וכן עורך התוספות הנדפסים עם התלמוד על מסכת קידושין.
ערך את תוספות איוורא יחד עם אחיו רבי משה ורבי שמואל, שיחד עמדו הם בראש קבוצה שכונתה "גדולי איוורא", "רבני איוורא" או "חכמי איוורא".
האחים למדו במשותף, נשאו ונתנו זה עם זה, ואף מביאים זה מדברי זה.
הם כתבו תוספות על מסכתות רבות, וייתכן אף שעל כל הש"ס; חומר רב השתייר מתורתם על סדר קדשים (חלקו מובא בשיטה מקובצת על סדר זה).
תוספותיהם מכונים גם "שיטת איוורא".
רבי יצחק היה ככל הנראה הצעיר מבין האחים, וההשערה היא כי הוא כתב וערך את חידושיהם.
רבי יצחק מאיר קַנַל (בכתיב יידי: קַאנַאל; ה'תרכ"ב – כ"ח באב ה'תש"ב, 11 באוגוסט 1942) היה רב בבלאשקי ובוורשה, סגן יושב ראש אגודת הרבנים בפולין, מהחברים הבולטים בוועד הרבנים בוורשה.
נולד בוורשה בשנת תרכ"ב למשה אהרן, חסיד גור.
בצעירותו למד אצל רבי ישראל יהושע מקוטנא, והוסמך על ידו לרבנות.
נסע לאדמו"ר רבי יהודה אריה ליב אלתר מגור ואחריו לבנו רבי אברהם מרדכי אלתר.
כיהן כרב בליאשקי הסמוכה לקאליש, ובשנת תרפ"ג מונה על ידי נציג אגודת ישראל בקהילת ורשה כחבר ועד הרבנים בוורשה.
הרב קנל היה מהרבנים הפעילים ביותר בוורשה, והיה לאחד ממייצגי הרבנות בעיר בפני השלטונות, התפרסם גם כעסקן ציבורי, וכגומל חסד.
נטל חלק פעיל במיוחד במאבק נגד שחיטה.
כיהן כסגנו של נשיא אגודת הרבנים בפולין (הנשיאים היו: רבי יחזקאל ליבשיץ, רבי אהרן לוין, ורבי מנחם מנדל אלתר).
הרב קנל התגורר ברחוב טוורדה 24, בקרבת בנייני הקהילה היהודית ונחשב לרב האזור.
הוא השתתף בכל ישיבות שלטון הקהילה והיה מעורה מאוד בנעשה.
נטל חלק פעיל במאבק על השחיטה היהודית בפולין בשנת תרצ"ו.
בזיווג שני נשא את פייגא שיינדל בת רבי אריה לייבוש רוקח בנו של רבי יהושע מבעלז שבעלה רבי שלמה בן רבי דוד טברסקי נרצח בפרעות פטליורה.
בנו היה ר' יהושע קנל חתן הרב פנחס פינקלשטיין רבה של פאלניץ.
באוגוסט 1942 אמר הרב קנל לאלכסנדר זושא פרידמן: "אני לא אתן להסיע אותי מכאן!
יבוא עלי מה שיבוא – אבל כאן, במקום!
לפי עדותו של הלל זיידמן, גילה הרב קנל התנגדות אקטיבית לגירוש אל מחנות המוות.
בהיותו בכיכר האומשלאגפלאץ, ניסה לחטוף את נשקו של הגרמני ששמר עליו, ובעקבות כך נורה ונהרג במקום.
גרסה נוספת למעשה זה מסר נכדו ישראל קנל שסיפר כי במהלך האקציה, כאשר הגיעו קציני האס-אס לדירתו של הרב קנל וציוו עליו לרדת אל הרחוב בדרך אל האומשלאגפלאץ, סירב הרב קנל לציית.
הוא סטר לגרמני בפניו, ובו-במקום נורה ונהרג.
יצחק מוֹדָעִי (17 בינואר 1926 – 14 במאי 1998) היה פוליטיקאי ומדינאי ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
מודעי נולד וגדל בתל אביב, בבית דתי, כיצחק מדזוביטש.
אביו היה מזכ"ל קואופרטיב אגד.
הוא למד בבית ספר תיכון גאולה בעיר, שם היה פעיל בוועד התלמידים, ובגיל 14 התגייס להגנה.
ב-1943 סיים את לימודיו ויצא לשנת שירות, שבמהלכה הוצב כנוטר בתחנת המשטרה של סידנא עלי.
לאחר מספר חודשים גילו הבריטים את פעילותו בהעברת מידע פנימי הנוגע להעפלה ל"הגנה", והוא הועבר מתפקידו.
הוא עבר לחיפה, החל ללמוד הנדסה כימית בטכניון, והמשיך את שנת השירות שלו כשוטר תנועה.
ב-1944, במהלך שירותו במשטרה, הכה את הסמל הבריטי הממונה עליו לאחר שזה כינה אותו "יהודי ארור".
מודעי נעצר, אך שוחרר וסולק מהמשטרה לאחר שאביו "הפעיל את קשריו".
במהלך לימודיו בטכניון היה פעיל באגודת הסטודנטים ועמד בראש האגף הימני שלה, "גוש מגן".
באוקטובר 1947 נקרא לשירות פעיל ב"הגנה", ואז החל בקריירה צבאית.
במסגרת שירותו הצבאי שימש מפקד מחלקה בגדוד 32, שעליה פיקד בדצמבר 1947 בעת ההתקפה על כפר יעבץ.
המחלקה פעלה בגזרה שבין כפר יונה לרמת הכובש.
לאחר מכן היה מודעי מפקד פלוגה בגדוד 34 של חטיבת אלכסנדרוני במהלך מלחמת העצמאות.
מודעי השתתף עם מחלקתו בלחימה בקאקון, ואדי עארה, כפר סבא הערבית וראש העין.
כמפקד פלוגה, השתתף בסוף מאי 1948 ב ובקרבות סביב משטרת לטרון.
ביוני 1948 פיקד על יחידתו באזור נתניה כחלק ממערך החסימה היבשתי שנועד לעצור את התגבורות של האצ"ל לאנייה אלטלנה.
מאוחר יותר השתתף גם במבצע דני ובקרבות סביב כיס פלוג'ה.
מודעי שירת כמפקד גדוד, כחבר ועדת שביתת הנשק בין ישראל לסוריה וישראל ולבנון, ושימש סגן נספח צבאי בלונדון בשנים 1951–1953. השתחרר מצה"ל ב-1953 בדרגת סגן-אלוף.
הוא למד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה וכן השתלם בלימודי כלכלה ומשפטים בבית הספר לכלכלה של לונדון.
בסיום הלימודים הוא הוסמך כעורך דין.
לאחר מלחמת ששת הימים שירת כמושל הצבאי הראשון של נפת עזה, במשך כחודש.
בשנים 1961–1977 ניהל את מפעל הקוסמטיקה "רבלון".
בין השאר ניסה בשנת 1964 להחדיר לשוק הישראלי שימוש במוצרי טיפוח העור.
עיסוקו בקוסמטיקה הביא את עזר ויצמן להדביק לו את כינוי הגנאי "חבר הכנסת ליפסטיק".
מודעי היה בתחילה חבר בשכבה הצעירה של מפא"י, אולם בשנת 1961 הוא הצטרף למפלגה הליברלית, והיה חבר במטה הבחירות שלה בחיפה.
את המעבר הוא הסביר בטענה שמפא"י "הפכה לקונצרן אינטרסנטי גדול שרב בו המרחק בין אידאולוגיה ומעשים".
בהמשך היה יושב ראש הדור הצעיר במפלגה.
בשנת 1965 היה בין 17 המועמדים של המפלגה לכנסת, אולם הוא לא נבחר לכנסת.
בשנים 1965–1968 כיהן כחבר הנהלת המפלגה.
בשנת 1969 התמודד על ראשות עיריית הרצליה מטעם גח"ל.
בשנים 1969–1973 כיהן כחבר מועצת העיר הרצליה.
לאחר שהוחלט להעביר את קביעת המועמדים לכנסת במפלגה הליברלית מוועדה מסדרת למרכז המפלגה, פנה מודעי לגייס את תמיכת החברים וזכה ב-85 קולות מתוך 106, הישג גבוה משקיבלו משה נסים וגדעון פת, שהיו אז חברי כנסת מכהנים.
מודעי נבחר למקום השמיני של הליברלים, ובעקבות זאת שולב במקום ריאלי ברשימת הליכוד, המקום ה-21, למרות עמדותיו העצמאיות וויכוחיו הקשים עם הנהגת המפלגה.
בשנת 1974 נבחר לכנסת השמינית מטעם הליכוד, וכיהן בכנסת עד 1992.
לאחר המהפך עלה שמו כמועמד להיות שר הבינוי והשיכון, אך לבסוף הוא מונה לשר האנרגיה והתשתית, תפקיד בו כיהן עד 1984 (למעט תקופה של יותר משנה מאוגוסט 1981 ועד אוקטובר 1982).
בשנת 1978 כיהן כיו"ר הוועדה לארגון אירועי ה-30 למדינה.
אחרי מותו של שמחה ארליך הפך מודעי לראש המפלגה הליברלית, שהייתה המרכיב השני בכוחו בליכוד.
מודעי ביקש ב-1979 להעביר את הטיפול בטלפוניה לידי חברה, אולם נתקל בהתנגדות, בין השאר של נציב שירות המדינה, אברהם פרידמן.
במאי 1980, לאחר שעזר ויצמן התפטר מהממשלה, עלה הרעיון להעביר את יצחק שמיר למשרד הביטחון ולמנות את מודעי לשר החוץ, כפיצוי לליברלים על שמשרד האוצר נלקח מהם.
ואולם חברי הכנסת של התנועה הדמוקרטית לשינוי התנגדו למינוי נחרצות, בגלל היותו של מודעי נץ מדיני ובטענה שהוא נעדר כישורים לתפקיד.
מודעי הגיב באומרו שיש לו "90% כישורים לתפקיד".
בשנת 1984, שבה מונה למקום השלישי ברשימת הליכוד כמנהיג המפלגה הליברלית, קיבל את תפקיד שר האוצר, התפקיד הבכיר ביותר שבו כיהן.
עם היכנסו לתפקיד היה המשק הישראלי בתהליך אינפלציה של 400% לשנה.
במשך השנתיים שבהן כיהן בתפקיד, השתתף מודעי בתוכנית הייצוב הכלכלית של 1985, שבמסגרתה יזם ראש הממשלה שמעון פרס "עסקאות חבילה" עם ההסתדרות והתאחדות התעשיינים.
הגורם המרכזי בעסקאות החבילה היה הקפאת מחירים ושכר במשק.
נוסף על כך הושתו על הציבור מיסים שונים ובוצע קיצוץ בתקציב הממשלה ובקצבאות.
כך הצליחה הממשלה לעצור את האינפלציה ולייצב את המשק.
מודעי גם העביר את ההילך החוקי של מדינת ישראל משקל לשקל חדש, שהיה שווה 1,000 שקלים ישנים.
את חוויותיו מאותה תקופה שילב בספרו "מחיקת אפסים" (עידנים, תשמ"ח 1988), הקרוי על שם המעבר משקל לשקל חדש, שכלל הורדת שלושה אפסים מערכו של השקל.
בנק ישראל הביע פסימיות בנוגע לבלימת האינפלציה ואף הניח שהיא תגבר, דבר שהתבטא גם בעיצוב המטבע החדש כקטן במיוחד.
כשר האוצר ספג מודעי ביקורת רבה מצד שרים בממשלה וגורמים אחרים על סירובו לתת תקציבים לצרכים שונים.
מודעי לא נשאר חייב והשתמש בביטויים שזכו לכותרות בהתייחסו למבקרים אותו.
בדצמבר 1985 הוא אמר למשה קצב, שאמר שיש למתן את הקיצוצים ולא נורא אם האינפלציה תהיה גבוהה קצת יותר: "החוצפה שלך עומדת ביחס הפוך לגילך".
בתחילת אפריל 1986 צוטט מודעי כאומר שראש הממשלה שמעון פרס אינו כלכלן, וכינה אותו "ראש ממשלה מעופף" בגלל נסיעותיו התכופות לחו"ל.
לאחר בקשת הבהרות דרש פרס את העברתו של מודעי מכהונתו כשר האוצר.
יצחק שמיר, מנהיג הליכוד וממלא מקום ראש הממשלה, עמד לצידו של מודעי, והמערכת הפוליטית נערכה לפירוק ממשלת האחדות והליכה לבחירות.
אולם במגעים בין המפלגות הוחלט להעביר את מודעי לתפקיד אחר והוצעו אפשרויות שונות.
אופציה אחת הייתה שמודעי יתחלף עם שר החוץ יצחק שמיר עד לקיום הרוטציה, אולם פרס דחה אותה ודרש שמודעי לא יחזור למשרד האוצר גם לאחר הרוטציה.
לאחר מכן עלתה ההצעה שמודעי יתחלף עם אריאל שרון, אבל גם הצעה זאת נדחתה.
לבסוף הוחלט על הצלבה בין מודעי למשה נסים: נסים מונה לשר האוצר ומודעי עבר למשרד המשפטים.
מודעי כעס על ששמיר לא גיבה אותו יותר.
לאחר שמודעי המשיך בהתבטאויותיו כנגד פרס, הוא נאלץ להתפטר מן הממשלה ביולי 1986. לקראת ביצוע הרוטציה באוקטובר 1986 התחדש המאבק בין המערך, שדרש כי מודעי לא יחזור לממשלה, ובין הליכוד, שדרש את שובו של מודעי לממשלה.
לבסוף הוסכם שמודעי ישוב כשר בלי תיק, אך שכל שינוי בתפקיד שר בממשלה יהיה מותנה בהסכמה של שמיר ופרס, ומודעי הצטרף לממשלת יצחק שמיר.
מודעי דרש משמיר להשיבו לתפקיד ביצועי, אולם מבוקשו לא ניתן לו.
במשך כמה חודשים עיכב שמיר את מינוי שגריר ישראל בארצות הברית בדרישה שבתמורה יינתן למודעי תפקיד ביצועי, אך ללא הועיל.
לאחר הבחירות לכנסת ה-12, במסגרת ממשלת אחדות לאומית מאולצת בגלל חוסר רצונו של שמיר להקים ממשלת ימין צרה, התמנה מודעי לשר הכלכלה והתכנון.
בתחילת 1990 היה אחד משלושת ה"חישוקאים" שהצרו את פעולותיו המדיניות של יצחק שמיר.
ב-19 בפברואר 1990 פרש מודעי מהליכוד עם ארבעה חברים מהמפלגה הליברלית, והקים איתם את המפלגה לקידום הרעיון הציוני.
בזמן התרגיל המסריח סירבו מודעי וחבריו, למעט אברהם שריר, להצטרף לממשלתו של שמעון פרס.
לאחר שתפקיד הקמת הממשלה הוחזר לידי יצחק שמיר, הצטרף מודעי לקואליציה שלו תמורת תפקיד שר האוצר.
בעת המשא ומתן על השתתפותו זו בקואליציה עם שמיר הדהים מודעי שוב, כאשר דרש ערבות כספית להבטחת מימושו של ההסכם הקואליציוני עימו, מה שהתפרש כחוסר אמון בהבטחה של ראש הממשלה שמיר.
כישלונו של מודעי ברשימת "המפלגה הליברלית החדשה" בבחירות לכנסת השלוש עשרה בשנת 1992 סימן את סוף הקריירה הפוליטית שלו, והוא פרש לעולם העסקים.
עם זאת מודעי המשיך בפעילות ציבורית, ובין השאר היה יו"ר מועדון המאה של בוגרי הטכניון.
אשתו, מיכל מודעי, הייתה מלכת היופי השנייה של מדינת ישראל ולאחר מכן נשיאת ויצו העולמית.
למודעי נולדו שלושה ילדים: שתי בנות ובן.
הבכורה, הראלה, נהרגה בתאונת דרכים כשהייתה בת 22; מדי שנה מוענק פרס מפקד גלי צה"ל על שמה.
בנו, בועז מודעי, היה שגריר ישראל באירלנד.
נכדו, יואב מודעי, הוא כתב NBA המשמש שליח ערוץ הספורט בארצות הברית.
יצחק מודעי נפטר זמן קצר לאחר שמונה אחראי לחגיגות יובל שנים למדינה ב-1998.
הוא נטמן בבית הקברות נחלת יצחק.
על שמו של יצחק מודעי נקרא פארק ברחוב טבנקין בחיפה, פארק בעיר נשר, פארק בשכונת צהלה בתל אביב, גשר מעל נתיבי איילון, ככר בעיר אשדוד וכן רחובות בכמה ערים בישראל, בהן ירושלים (בשכונת מלחה), באר שבע, נתניה וגבעת שמואל.
כמו כן הוא מוזכר בשירה של להקת הבילויים, "שירו של האנץ".
בשנת 1998 הוקמה בטכניון "הקתדרה על שם יצחק מודעי".
רבי יצחק בן משה מווינה, הידוע גם בשמו רבי יצחק אור זרוע (1180 ד'תתק"ם-1250 ה'י') חיבר את הספר "אור זרוע", ספר הלכה חשוב המצוטט רבות בספרי הפוסקים שאחריו.
מוצאו של רבי יצחק הוא בבוהמיה, המכונה בפיו גם "ארץ כנען", אך במהלך חייו נדד רבות ברחבי אשכנז וצרפת, וזכה להיכרות עם רוב חכמי דורו.
הוא למד תורה מפי חכמי בוהמיה רבי אברהם בן עזריאל ורבי יעקב בנו של ר"י הלבן מפראג.
ברגנשבורג הוא למד מפי רבי יהודה החסיד, וקיבל ממנו את מסורות חסידי אשכנז, ומפי רבי אברהם בן משה.
שהה בוירצבורג ולמד שם מפי רבי יהונתן בן יצחק.
תקופה מסוימת (כנראה סביב 1215) שהה בצרפת, ולמד שם מפי רבי שמשון מקוצי ורבי יעקב בן מאיר מפרובינש.
אולם, כרבותיו המובהקים הוא הגדיר את רבי יהודה שירליאון מפריז, את רבי שמחה משפיירא ואת רבי אליעזר בן יואל (ראבי"ה) מבון.
לאחר ששב לאשכנז, המשיך לעמוד בקשרי שו"ת עם חבריו חכמי פריז, ביניהם רבי יחיאל מפריז.
רבי יצחק היה מורו של המהר"ם מרוטנבורג.
מעניינת התייחסותו ההלכתית לנושא ענידת טלאי צהוב (ויכוח שהיה בנושא זה בין רבי שמשון מקוצי לבין האפיפיור אינוסטוס ה-3 שחייב את ענידת הטלאי).
הוא רגיל לחתום "יצחק בן משה נב"ה" - ראשי תיבות: נשמתו בצרור החיים.
בנו, רבי חיים אליעזר (מהר"ח אור זרוע) ערך קיצור לספרו של אביו - "אור זרוע הקצר" או "סימני אור זרוע", אך לא זכה ללמוד מפי אביו משום שאביו מת בילדותו.
בשנת 1997 נחשף בווינה ברחוב הידוע בשמו "יודנפלאץ" (כיכר היהודים) בית הכנסת המזוהה כבית הכנסת שלו, שעלה באש בעת גזירת וינה בשנת 1421. המקום נתגלה בעת חפירת היסודות לאנדרטה לזכר הנספים בשואה.
לאחר מכן, בוצעה במקום חפירה ארכאולוגית על ידי אוניברסיטת וינה.
רבי יצחק התפרסם בעיקר בזכות ספרו 'אור זרוע', ספר הלכתי שנכתב על ידו במאה ה-13 אך הודפס לראשונה רק במאה ה-19. הספר מכיל פסקי הלכה, פירושים ותשובות לפי נושאים, באופן דומה לסידור המסכתות.
חשיבותו נובעת בין השאר מהיותו מקור חשוב מאוד לצורות אחרות של תורת בעלי התוספות וחכמי אשכנז.
ישנם מספר פיוטים החתומים בשם "יצחק בן משה", ביניהם מערכת יוצר-אופן-זולת לשבת שלפני ראש השנה, שנתקבל במנהג אשכנז המזרחי,, צונץ ייחסם לרבי יצחק בן משה, מחכמי מגנצא שנהרג בגזירות תתנ"ו.
אברהם פרנקל העלה קושיות על ייחוס זה, והעלה את ההשערה שהפייטן הוא רבי יצחק בן משה מווינה, בעל אור זרוע.
יצחק מיכאל שילה (שולמן) (23 באוגוסט 1920 – 15 בינואר 2007) היה שחקן תיאטרון וקולנוע ישראלי שהשתתף גם בסדרות וסרטים אמריקאים, התפרסם בעיקר בשנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20.
נולד בבנדין שבפולין במשפחה בת חמישה ילדים ולמד בילדותו בגימנסיה יבנה בעיר.
בגיל 10 עבר עם משפחתו לקטוביץ.
עלה לישראל עם משפחתו בגיל 14, ולמד בגימנסיון ערב בהנהלת יצחק הירשברג.
בגיל 16 החל ללמוד משחק בסטודיו של צבי פרידלנד במקביל לעבודתו כנער שליח בעיריית תל אביב.
בשנת 1938 היה בין החניכים הראשונים שהתקבלו לתיאטרון הבימה וזכה כשחקן מתחיל בין השאר לתפקידים ראשיים בהצגות "אהבת ציון", "משפט דרייפוס" ו"משפחת היינה" (מאת סמי גרונמן).
בשנת 1947 עבר לתיאטרון הקאמרי ובשנים 1950–1951 השתלם בבלט ובפנטומימה אצל אטיין דקרו בפריז.
ב-1952 נישא לשחקנית אביבה גור, בתם של מרים ברנשטיין-כהן ושל מיכאל גור.
ב-1956 זכה במלגה מטעם המכון הבינלאומי לתיאטרון (ITI) ושהה עם רעייתו בלונדון.
בתקופה זו השתתף שילה בכמה סרטי קולנוע בריטיים וכן השתלם בלימודי משחק.
ב-1957 הוזמן על ידי יוסף מילוא לגלם את התפקיד הראשי במחזה "רומיאו ויוליה".
ב-1958, בעקבות קשיים כלכליים של הקאמרי, עזב הזוג לניו יורק, שם זכתה אביבה בתפקיד ראשי בברודוויי.
גם שילה זכה להופיע בהצגות בברודוויי.
השניים שבו לישראל ב-1961, לאחר ששילה הוזמן לשחק בתיאטרון חיפה שזה עתה הוקם.
שם השתתף בהצגות: ריצ'רד השלישי, "רשומון", "אנדורה", "ציד המכשפות" ו"סדום סיטי" (מאת בנימין גלאי).
בסוף שנות השישים חזר לתיאטרון הבימה.
בשנת 1977 קיבל מלגה להשתלמות בתיאטרון מממשלת צרפת ושהה שם מספר חודשים.
שילה פרש לגמלאות ב-1985. לאחר מכן שהה עם רעייתו כשלוש שנים בארצות הברית.
בשנת 1989 שבו לארץ והופיע מדי פעם בסרטי קולנוע ישראלים וזרים.
עבודותיו הוצגו בתערוכת יחיד בלוס אנג'לס וב-1992 בתערוכה משותפת לו ולבתו תמר בתיאטרון הבימה.
שילה הופיע בהצגות גם בתיאטרונים צוותא בתל אביב והחאן הירושלמי.
בינואר 2007 שילה נפצע פצעים אנושים בעת שנפל בזמן אזכרה לרעייתו אביבה, ונפטר מאירוע מוחי ימים אחדים לאחר מכן.
הוא נטמן בבית העלמין בעין הוד.
הותיר אחריו את בתו ונכדים.
ב-2014 יצא ספר זיכרונותיו בשם "ללא איפור".
ב-1950 השתתף בתפקיד ראשי בסרט "קללה לברכה".
שילה הופיע בסרטו של רומן פולנסקי "תינוקה של רוזמרי" בשנת 1968, בסרט "השוד המושלם" לצידו של סטיב מקווין" בשנת 1968, ב"לגנוב את השמיים" (1988) ובסרט "תיבת נגינה" לצידה של ג'סיקה לאנג (1989).
בין הסרטים העבריים בהם שיחק שילה: "דיזנגוף 99", "קללה לברכה", "גבעה 24 אינה עונה", "פיצוץ בחצות", "הבן האובד", "אריאנה", "פורטונה", "התרנגול", "סוסעץ", "החורף האחרון", "עמוד האש" ו"המרחק" של דן וולמן.
יצחק צ'סר מיכאלסון היה רופא עיניים ישראלי, חתן פרס ישראל לרפואה וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
הוא למד אופתלמולוגיה וסיים לימודי רפואה באוניברסיטאות גלאזגו ואדינבורו בשנת 1927. הוא עסק רבות בחקר קונספטואלי ופרסומו בנוגע להתפתחות הרשתית היווה בסיס למחקרים רבים אחרים.
מיכאלסון עבד כאופתלמולוג ומנתח בבית החולים למחלות עיניים בגלאזגו ושימש מרצה באוניברסיטת גלאזגו.
בשנים 1939–1945 הוא ייעץ לצבא הבריטי בנושאי אופתלמולוגיה ושירת תקופה במצרים.
בשנת 1948 השלים מיכאלסון דוקטורט (PhD) ועלה עם משפחתו לישראל.
תחילה הוא שימש יועץ לצה"ל ועבד כמנתח עיניים.
בשנת 1949 הוא התמנה למנהל מחלקת העיניים בבית חולים רמב"ם ובשנת 1954 למנהל מחלקת העיניים בבית החולים האוניברסיטאי הדסה בירושלים, שהפכה תחת ניהולו למרכז לחקר אופתלמולוגיה, ולפרופסור מן המניין בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית.
בבית החולים הוקמו על ידו מחלקה לפתולוגיה של העין, תת-מחלקות לביוכימיה של העין (שלהקמתה הזמין מומחית לנושא, פרופ' אילנה רות ברמן) ולפיזיולוגיה של הראייה, וכן מדור לחקר הטראכומה.
מיכאלסון עסק רבות בייעוץ למדינות מתפתחות, ובפרט למדינות אפריקה, ובשנת 1971 יזם את ארגון הכנס הבינלאומי למניעת עיוורון.
בישראל הוא פעל לשיקום עיוורים.
לאחר פרישתו מבית החולים הדסה, בשנת 1973, הקים מיכאלסון את "מכון ירושלים למניעת עיוורון" (הקרוי כיום על שמו – מכון מיכאלסון לשיקום הראייה), שבו נערכו מחקרים לחקר ולמיגור הסיבות למחלות עיניים ועיוורון.
מיכאלסון זכה בשנת 1960 בפרס ישראל לרפואה.
בשנת 1968 הוא נבחר לחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
רבי יצחק מוולוז'ין, הנודע בכינוי רבי איצל'ה וולוז'ינר; (ה'תק"ם (1780) - כ"ו באייר ה'תר"ט (1849) היה רב העיירה וראש ישיבת וולוז'ין.
ממנהיגי יהדות רוסיה במחצית הראשונה של המאה ה-19.
נולד לר' חיים מוולוז'ין, תלמידו של הגר"א ומייסד ישיבת וולוז'ין, ולשרה, בתו של ר' אריה לייב גינצבורג, המכונה 'ר' לייב כתבן'.
בצעירותו למד אצל אביו שהביאו לפחות פעם אחת אל חדרו של הגר"א.
באותו מעמד, פנה הגר"א לר' חיים אביו ושאלו למקור פירוש חז"ל על קריעת ים סוף, ר' איצל'ה שהיה אז כבן עשר ידע מהו המקור מתוך המקראות, והגר"א נענה ואמר: "מובטחני שיהיה לדרשן גדול בישראל".
אביו הועיד אותו להמשיך בהנהגת הישיבה שבה ראה חזות הכול.
בשעת הנחת היסודות לישיבת וולוז'ין געה אביו ר' חיים בבכיה ואמר: , כלומר, הנני מטביע ביסודות אלו את בני איצל.
בהקדמתו לספרו של אביו נפש החיים, מעיד ר' יצחק על צוואת אביו אליו: .
לאחר פטירת אביו ר' חיים, בשנת תקפ"א (1821), נפלה הנהגת הישיבה על כתפיו, ובמכתבים שנשלחו אליו כהסכמה לספר נפש החיים, מעתירים עליו גדולי הדור שבחים כמי שראוי לתפקידו.
ר' יצחק המשיך את מסורת אביו בישיבה וראה בה תמיד את כפי שהדגיש במכתב לנדיבי הישיבה.
נראה שכמה מסדרי הישיבה שהפכו חלק מרוחה של וולוז'ין, התקבלו בתקופת הנהגתו, כמו: סדר לימוד פרשת השבוע ברבים מדי יום, ועריכת סדר פסח בהשתתפות תלמידי הישיבה, מעמד שהפך לשם דבר בייחוד בתקופת חתנו הנצי"ב.
לצד פעילותו הרוחנית והגדת השיעורים בישיבה היה עליו לדאוג גם לכלכלתה, ולשם כך נשלחו שד"רים למדינות רבות שאותם צייד באגרות אישיות לנדיבים.
בדומה לכל ראשי ישיבת וולוז'ין, טבע ר' יצחק סיומת מיוחדת לצד חתימתו: 'נֶפֶשׁ נַעֲנָה'.
ר' יצחק נפטר בעיר איווניץ הסמוכה לוולוז'ין, בערב שבת כ"ו באייר ה'תר"ט.
בגלל כבוד השבת הוא נטמן במקום ולא בקברי אבותיו.
ר' יצחק היה 'ראש המדברים' של יהדות ליטא ורוסיה הלבנה בכל העניינים הציבורים הרי הגורל שנחתכו במחצית הראשונה של המאה ה-19. כונה בפי בני דורו בתארים: 'נשיא ישראל', 'ריש גלותא' ו'חכימא דיהודאי'.
היה נחשב מאוד בעיני השלטון הצאריסטי והוחזק כעין 'הרב הכולל' בדורו.
ר' יצחק הרבה לנסוע לפטרבורג בענייני שתדלנות למען הכלל ולצורך זה אף היה קורא שפות זרות.
הגדרה ממצה על פעילותו הכלל-ישראלית, כתב אודותיו בן דורו, ר' יעקב הלוי ליפשיץ:
בייחוד נקשר שמו בפרשת ההשכלה מטעם שזעזעה את היהדות הרבנית.
שנות הארבעים של המאה הי"ט מאופיינות בתמורה שחלה במעמד ההשכלה, כאשר הממשלה הרוסית נקטה בצעדים שתכליתם כפיית רפורמה על מערכת החינוך היהודית האורתודוקסית, ובד בבד החלו המשכילים ובראשם ד"ר מקס לילינטל, לסייע לממשלה בפעולותיה.
מכאן ואילך החל העימות בין המחנה המסורתי והמחנה המשכילי.
מתוך תקווה כי שיתוף פעולה עם הממשלה ימזער את הנזק, קיבל ר' יצחק את ההחלטה הגורלית להגיע לידי פשרה עם השלטון, פשרה שתאזן את השפעת המשכילים.
בהקשר זה ידוע על מחלוקת נוקבת שהתגלעה בינו ובין ר' ישראל ליפקין מסלאנט.
וכך מתאר זאת תלמידו של ר' ישראל שהיה עד לדברים:
ר' יצחק לא הותיר אחריו כמעט עזבון תורני בהלכה.
לא ידועים ממנו כלל חידושי סוגיות או תשובות בהלכה.
גם במאסף המשפחתי חוט המשולש שנאסף מתורת אביו ר' חיים, מחותנו ר' הלל פריד מגרודנא וחתנו ר' אליעזר יצחק פריד, נעדר חלקו.
הסבר לכך נותן נכדו ר' חיים הלל פריד: על ידיעותיו בקבלה מעידות הערותיו בספרו של אביו רבנו חיים מוולוז'ין נפש החיים הפותחות במילים: הג"ה מהרי"ץ, ובפרט הערתו הארוכה בבירור המושג צלם, שמפני אורכה הודפסה בסוף שער א' ולא בתוכו.
ר' איצל'ה הותיר אחריו שני ספרי דרשות שנדפסו זמן רב לאחר פטירתו: על התורה - ספר 'פה קדוש', ועל מסכת אבות - ספר 'מילי דאבות'.
שני הספרים אינם מכתב ידו אלא מעריכת תלמידים מאוחרת.
בהסכמה לספרו על התורה, כותב תלמידו ר' אליהו חיים מייזל: .
כמה רעיונות ממנו מצטט בשמו חתנו הנצי"ב בספרו העמק דבר, כפי שהוא מציין בהקדמה לפירוש: .
סגנון דרשותיו על התורה מתאפיין בדרך 'משל ונמשל' הלקוח מהווי החיים.
ספרו על מסכת אבות, למרות היותו קטן הכמות, כולל בתוכו כמה עיקרים מחשבתיים בהגדרת תורה, תפילה, תשובה, קדושה, העולם הזה, ועוד, מכבשונה של וולוז'ין.
יחסו של ר' איצל'ה לחסידות, היה מתון ביחס לאביו ר' חיים וכפי הנראה אף חולל מפנה של ממש בקרב המתנגדים.
ר' איצלה ניהל יחסים פורים עם צדיקים חסידיים, בייחוד ידוע על שיתוף פעולה עם האדמו"ר ה'צמח צדק' מליובאוויטש איתו פעל יחד בשתדלנות בפטרבורג.
כמו כן, ידוע על שינויים בין המהדורות של נפש החיים, הראשונה משנת ה'תקפ"ד (1824) והשנייה משנת ה'תקצ"ז (1837).
במהדורה השנייה נשמטו המילים 'השפלה הגבה והגבוה השפל' שיוחסו במקור כנגד החסידים.
ייתכן כי ר' איצלה ביקש בהשמטה זו לרכך את היחס כלפי החסידים בדור השני שלאחר החרם.
האדמו"ר רבי יוסף יצחק שניאורסון כתב:
מילי דאבות, דרשות על מסכת אבות, ווילנא ה'תרמ"ח, 1888, באתר hebrewbooks
פה קדוש, דרשות על התורה, בעריכת יעקב קאפעלאוויטץ, ווארשא ה'תר"ן, 1890, באתר hebrewbooks
על רעיתו של ר' איצל'ה שהייתה ממשפחת הוטנר המיוחסת לא ידוע הרבה.
ר' איצל'ה הותיר אחריו בן יחיד, ר' אליהו שלמה זלמן, חמיו של ר' יהושע השיל לוין, רב ומחבר פורה שנדחה מהנהגת הישיבה, וכן חמש בנות:
רבקה אשת ר' אליעזר יצחק פריד
ריינה בתיה אשת ר' נפתלי צבי יהודה ברלין הנצי"ב
רעכיל אשת ר' שמואל לנדא מווילנא, שהיה למדן גדול וממלא מקום חמיו בישיבה בעת נסיעותיו.
חוה אשת ר' זלמן משה יפה מרוגובה
בת שנישאה לר' צבי הירש (ב"ר נחום חיים) רבינוביץ מאיווניץ.
שני בנים נוספים, חיים ושמחה נפתלי הערץ, מתו בצעירותם.
שני חתניו הראשונים מילאו משרות בהנהגת ישיבת וולוז'ין.
בין תלמידיו בישיבת וולוז'ין נמנו:
רבי מרדכי גימפל יפה מרוז'ינוי
רבי אליהו חיים מייזל מלודז'
רבי יחיאל מיכל הלוי אפשטיין מנובהרדוק
רבי יצחק יעקב ריינס מלידא
רבי ישראל איסר שפירא ממזריטש
רבי יצחק בן רבי מאיר הלוי מדורא (דירן) שבגרמניה, היה מרבני אשכנז במאה הראשונה לאלף השישי (המאה ה-13 - המאה ה-14).
לספרו שערי דורא נודעה השפעה רבה על פסיקת ההלכה בנושאי כשרות המזון (איסור והיתר).
חוקרי תולדותיו חלוקים בשאלה האם היה בתחילת המאה הראשונה לאלף השישי (אמצע המאה ה-13) או בסופה (אמצע המאה ה-14).
ישנן מספר ראיות להקדמת זמנו לאמצע המאה ה-13: בשו"ת תרומת הדשן ('פסקים וכתבים' סימן רטו), קיימת מובאה המגדירה את המהר"ם מרוטנברג והרא"ש כ"בתראי" (=מאוחרים) ביחס לרבי יצחק מדורא.
כמו כן, נמצא כתב יד ובו עדות בנו, רבי אלכסנדרי, על כך שאביו למד בצעירותו בישיבת בירונא שבבורגון בפני רבי טוביה בן רבי אליהו מוייאנה שבצרפת.
הבן מספר שאביו נוכח בעת ביקורו של רבי יחיאל מפריז בישיבת בירונא, כנראה בדרך מסעו לארץ ישראל בשנים 1240- 1260, ומכאן שרבי יצחק נולד בסביבות 1220-1240.
בנוסף לכך, מהר"ח אור זרוע, שחי במחצית השנייה של המאה ה-13, מתייחס לספרו של רבי יצחק, השערי דורא, ומכאן שהיה בן דורו.
רבי יצחק היה בקשר עם הרא"ש, ולעיתים הוא חתום יחד עמו על תשובות שכתבו במשותף.
מתלמידיו: רבי אלכסנדרי זוסלין הכהן, בעל ספר האגודה, רבי שמשון בן צדוק (בעל התשב"ץ קטן).
נשא לאשה את פורא בת רבי יקר הלוי בר שמואל מקלן ("קלוניא").
ידוע גם על בן בשם רבי אלכסנדרי, שעדותו אודות אביו היא המקור להיותו לוי ולפרטים נוספים אודותיו.
כאמור, זהו ספרו העיקרי שהביא לו את עיקר פרסומו.
הספר עוסק בהלכות כשרות המזון, והוא היה במשך דורות מקור עיקרי ללימוד הלכות הכשרות בקרב עדות אשכנז.
גם לאחר פרסום השולחן ערוך והרמ"א נודעה לו חשיבות רבה.
כמו כן לספר חלק העוסק בקיצור בהלכות נדה.
המחבר מעיד בהקדמה לחלק זה שהוא נכתב לבקשת אשתו: "הנה זוגתי הפצירתני לכתוב לה הלכות נדה ואפרשם בקוצר בכ"ח דינין".
מנהגים של כל השנה מאשכנז (נקרא גם "מנהג דורא" או "מנהגים ישנים מדורא"), על מנהגי המועדים והתפילות.
התפרסם לראשונה מכתבי יד על ידי ישראל אלפנביין, ניו יורק תש"ח, ונכלל גם במהדורת "שערי דורא השלם" בהוצאת יריד הספרים, ירושלים תשס"ד, בסוף הכרך.
צונץ מייחס לו גם את הספר תיקון שטרות, קובץ נוסחאות של גיטין ושטרות שונים, מאת "ר"י הדרשן בהחסיד (=בן החסיד) רבי מאיר".
הרב יצחק מאהרשען (Maarsen; נהגה מהרסן) (כ"ט בשבט תרנ"ב, 27 בפברואר 1892 – תש"ג, 1943) היה רבה של האג.
נולד לזאב וולף שהיה מלטש יהלומים.
הוסמך לרבנות בבית המדרש לרבנים באמסטרדם שאת לימודיו בו סיים בתרע"ז (1917).
מיד לאחר מכן החל ללמד בסמינר לרבנים.
כשנה לאחר מכן מונה לדיין בעיר, אך לא הפסיק את הוראתו בבית המדרש לרבנים.
למד שפות קלסיות באוניברסיטה עד תרפ"ה (1925).
בסוף אותה שנה, בז' במרחשוון ה'תרפ"ו, החל לכהן כאב"ד האג.
הרב נודע בשיעוריו ובפסיקותיו, והיה אהוב על בני קהילתו בזכות מידותיו הטובות וצניעותו, יראת השמים הגדולה והידע הרב שלו.
הקפיד על שמירת מנהגי אמסטרדם, ופעל בתקיפות רבה נגד הרפורמים.
אף שהיה באגודת ישראל, זכה להערכה רבה גם מהציונים ובייחוד מחברי ה"מזרחי", ופעל עימם בעניינים שונים בעת הצורך.
כן היה בקשר של מכתבים ומשא ומתן הלכתי עם רבנים חשובים מכל העולם היהודי.
כתב ספרים רבים שרובם בעברית וחלקם בהולנדית, וביניהם: ביאורים לפירושי רש"י והרמב"ן לנ"ך שהוציא לאור בצעירותו, מהדורה מדעית של מחזור האשכנזים באמסטרדם, "השאלות והתשובות כמקור לתולדות החיים היהודיים בהולנד", פירוש על פרקי אבות בהולנדית, "אדם ומוסר" בהולנדית.
כשמראה סבת השנאה "שאין אני רודף אחר שקר שלהם לתפש טעותם (סט' ה') וכשמצדיק עליו את הדין "שלא נהרהר ונדבר קשה אחר מדת הדין" (לט' ב')".
לאחר שהנאצים כבשו את הולנד בב' באייר ת"ש (10 במאי 1940), הרב מהרשן דאג לא להפסיק את החיים היהודיים, ונעזר לשם כך בראש הקהילה.
הוא נענה בתחילה להפצרות של אנשים מהקהילה להסתתר במקום שיוכל להמשיך ללמוד ולכתוב את חיבוריו, אך לאחר יום אחד בלבד החליט שאינו יכול לעזוב את בני הקהילה בעת צרה כזו, והמשיך בפעילותו בגלוי.
הרב מהרשן חיבר לפני יום הכיפורים תפילה מיוחדת למצב הקשה לאמירה לפני תפילת נעילה:
כשהמצב החמיר עוד יותר, שוב הפצירו בו להתחבא, אך הרב מהרשן התנגד לכך בתוקף ואמר שיהיה עם בני קהילתו בכל מקום שיהיו שם.
קהילת יהודי האג עם הרב מהרשן בראשם, נלקחו למחנה וסטרבורק.
משם נשלח הרב ברכבת למחנה השמדה סוביבור עם רעייתו וּשְׁלוש בנותיו.
יצחק מכנס (א' בניסן תרמ"ו, 6 באפריל 1886 – כ"ה בסיוון תשי"ט, 1 ביולי 1959) היה ממייסדי רמת גן והרצליה.
נולד בפתח תקווה לאהרון לייב מכנס, איש העלייה הראשונה וממייסדי פתח תקווה, ולחיה שרה, בת אשר זליג בלום, אף הוא ממייסדי פתח תקווה, ולו 10 אחים ואחיות.
אחת מהן היא האתלטית יוכבד מכנס.
למד ב"חדר" ולאחר מכן בישיבת תורת חיים בירושלים.
מגיל 15 החל לעסוק בחקלאות בפתח תקווה.
בתחילת שנות ה-20 יזם את פיתוחם החקלאי של שטחים שמדרום-מערב לפתח תקווה והיה החלוץ הראשון שתקע יתד באדמת "עיר גנים", לימים רמת גן.
היה חבר הוועד הראשון של המתיישבים.
אולם לאחר שהמקום התפתח כיישוב עירוני ולא חקלאי עזב את המקום.
בשנת 1926 היה בין קבוצת אנשי "בני בנימין" שהתיישבו בהרצליה והצטרפו לקבוצת קהילת ציון מייסדי העיר.
בתקופה הראשונה שימש מדריך חקלאי של חברי "בני בנימין".
לאחר מכן בנה את ביתו בהרצליה ובמשך מספר שנים היה חבר ועד המושבה.
במשך שנים היה מפעילי הציבור בהרצליה, ממקימי בית הכנסת הגדול והגבאי הראשי שלו.
בשנת 1946, במלאת עשרים וחמש שנה ליסוד רמת גן, הוענקה לו "תעודת מייסד".
נפטר בשנת 1959 ונטמן בבית העלמין בהרצליה.
בנו אריה מכנס ונכדיו עודד וגד מכנס היו כדורגלנים.
יצחק מוריץ היה משפטן ובנקאי ישראלי יליד גרמניה, מבעלי בית ההשקעות "מוריץ את טוכלר" וממייסדי משרד עורכי הדין "מוריץ את מרגוליס" (לימים משרד "מוריץ וייסגלס אלמגור ושות'"), שנחשב מאז היווסדו לאחד המשרדים המובילים בישראל בתחום המשפט המסחרי.
נולד בהנאו (בסמוך לעיר פרנקפורט) בגרמניה באוגוסט 1926 למשפחת משפטנים ובנקאים גרמנית.
אביו, מקס מוריץ, היה מהבנקאים המובילים בקרב יהדות גרמניה באותה תקופה ועורך דין, בוגר אוניברסיטת היידלברג.
המשפחה עלתה לישראל ב-1933, בימי העלייה החמישית, והאב הקים אז חברת השקעות אשר עם הצטרפותו של קורט טוכלר ב-1936 הפכה לחברת ההשקעות הידועה "מוריץ את טוכלר".
יצחק מוריץ היה תלמיד מצטיין בתיכון ובגיל 18, כשנה לפני תום מלחמת העולם השנייה התגייס לבריגדה היהודית.
לאחר המלחמה למד משפטים בקינגס קולג' לונדון ולאחר סיום לימודיו התמחה בבנק ורבורג.
בשנת 1954 הוסמך כעורך דין בישראל.
בראשית שנות הששים הוא הקים יחד עם הנריק מרגוליס את משרד עורכי הדין מוריץ את מרגוליס, אשר נחשב מאז היווסדו כמשרד מוביל בישראל בתחומי עיסוקו.
עורכי הדין דב ויסגלס ועמיר אלמגור, אשר החלו את עבודתם במשרד מוריץ את מרגוליס כשכירים בשנות ה-70 הפכו בהמשך לשותפים והמשרד שינה את שמו, תחילה למוריץ, ויסגלס, אלמגור ושות' וכיום ויסגלס אלמגור ושות'.
המוניטין של משרד עורכי הדין מוריץ, מרגוליס ושות' יוחס במידה רבה לשותף המייסד עו"ד יצחק מוריץ.
מוריץ היה עורך דין של חברות בינלאומיות רבות, חברות תעשייה, שגרירויות, חברות תעופה, חברות ביטוח, משרד הביטחון, פוליטיקאים בכירים, ועוד רבים משמנה וסולתה של המשק הישראלי.
עם השנים, הצטרף מוריץ ולימים גם אשתו יעל מוריץ (לבית אלמן), לחברת ההשקעות "מוריץ את טוכלר", שהייתה לאחד הגופים הפיננסים המובילים בישראל וניהלה מיליארדי שקלים של לקוחות פרטיים ומוסדיים והייתה לחבר הבורסה לניירות ערך בתל אביב.
יעל מוריץ הייתה למנהלת בפועל של בית ההשקעות, בעוד בעלה היה פעיל ציבור ועורך דין.
במהלך שנות ה-80 הועמדו בני הזוג מוריץ לדין בשני משפטים שונים על מרמה והפרת אמונים.
במשפט הראשון זיכה השופט אורי שטרוזמן את בני הזוג לאחר שלב ההוכחות, מבלי שנדרשו הנאשמים להגיב להאשמה, תוך שהוא מותח ביקורת על הפרקליטות.
בתחילת 1987 עיכב היועץ המשפטי לממשלה את ההליכים נגד בני הזוג מוריץ.
לבסוף הורשעה יעל מוריץ בבית המשפט המחוזי ונדונה לקנס ומאסר.
בערעור לבית המשפט העליון הושגה הסכמה על ביטול עונש המאסר.
בתחילת שנות ה-2000 נמכרה חברת ההשקעות לחברת ביטוח ישיר.
לאחר מותו נערכו לזכרו של מוריץ מספר אירועים וטקסים, לרבות במתחם מוזיאון תל אביב לאמנות.
יצחק מוריץ הותיר אחריו את אשתו, יעל מוריץ לבית אלמן, ושלושה ילדים, מיכל, תמר ודוד.
יצחק מוריץ היה מעורב בחיים הציבוריים ומילא שורה של תפקידים ציבוריים.
פוליטיקאים ומנהיגים רבים היו יוצאים ובאים במשרד כדרך קבע, בהם שמחה ארליך, מנהיג המפלגה הליברלית, שמואל תמיר, יצחק מודעי.
מוריץ היה פעיל מאוד בלשכת עורכי הדין בישראל.
היה חבר ויו"ר ועדת האתיקה בלשכת עורכי הדין בשנים 1960 עד 1972, חבר ועד מחוז תל אביב בשנים 1965 עד 1972, יו"ר בית הדין המשמעתי של לשכת עורכי הדין בשנים 1972–1979 וחבר מועצת לשכת עורכי הדין בישראל בשנים 1978 עד 1983.
מוריץ היה חבר מועצת העיר תל אביב-יפו בשנים 1974 עד 1983, כמומלץ של שלמה להט.
מוריץ כיהן כיועץ ראש העירייה לענייני כספים והתמודד עם הגירעונות הגדולים של עיריית תל אביב.
מוריץ טען שמעל 40% מעובדי העירייה מיותרים ושוועדת הפנסיה והפיצויים העניקה פיצויים מוגזמים ובזבזה כספים.