tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1279 יזם את מעצרם של כל ראשי משקי הבית היהודיים באנגליה, כביכול באשמת זיוף מטבעות והלוואה בריבית בניגוד לחוק.
כעשירית מהאוכלוסייה היהודית, כ-300 איש, הובלו למצודת לונדון והוצאו להורג, רבים אחרים נהרגו בבתיהם בפקודת השלטון והיתר שילמו קנסות.
לפחות 16,000 פאונד גויסו באמצעות קנסות ובזיזת רכוש מהמתים.
בשנת 1280 ציווה על כל היהודים להשתתף בדרשות מיוחדות, שהטיפו נזירים דומיניקנים, בתקווה לשכנע אותם להתנצר, אך באופן לא מפתיע לא נענו להפצרות אלו.
עד לשנה זו נוצלו היהודים עד שכבר לא הייתה להם תועלת כספית רבה לכתר, אך עדיין ניתן היה להשתמש בהם ככלי מיקוח פוליטי.
כשהיהודים לא יכלו לעמוד בתשלומים, האשימה אותם המדינה בחוסר נאמנות.
אדוארד חייב את כל היהודים לענוד טלאי צהוב בצורת לוחות הברית: "כי כל אחד מהם אשר מלאו לו שבע שנים ישא על לבושו העליון סמל עשוי אריג צהוב בצורת שני לוחות, שש אצבעות אורכו ושלוש אצבעות רוחבו."
לבסוף, בשנת 1290 גירש אדוארד את כל היהודים מאנגליה; חלק מהמגורשים הפכו לקורבנות לפיראטיות, אך רבים נוספים סולקו או מתו בסערות אוקטובר.
הכתר נפטר מרכושם באמצעות מכירות ו-85 מענקים שניתנו לאנשי חצר המלוכה ולמשפחת המלוכה.
נראה שצו הגירוש הוצא כחלק מעסקה להבטחת סובסידיה של 110,000 פאונד מהפרלמנט, הגדולה ביותר שניתנה בתקופת ימי הביניים.
למרות שהגירוש התרחש על בסיס מקומי, זמני, הוא נחשב לחסר תקדים מכיוון שהוא היה קבוע.
אדוארד טען שהגירוש נעשה "לכבוד הצלובים" והאשים את היהודים בבגידה ובפשע.
היהודים לא הורשו להתגורר באנגליה במשך 366 שנה נוספות, עד שאוליבר קרומוול התיר להם להתיישב בממלכה.
עניינו העיקרי של אדוארד באירלנד היה כמקור למשאבים, לחיילים ולכספים למלחמותיו בגסקוניה, ויילס, סקוטלנד ופלנדריה.
השחיתות בקרב פקידיו של אדוארד הייתה ברמה גבוהה למדי, ולמרות מאמציו לאחר 1272 לבצע רפורמה בממשל האירי, ניהול הרישומים היה גרוע.
במהלך תקופת שלטונו של אדוארד גברו הפרעות באירלנד.
העברת ההכנסות למלחמותיו הותירה טירות, גשרים וכבישים איריים במצב מוזנח.
התנגדות לרכישה כפויה של אספקה כגון תבואה הוסיפה להפקרות וגרמה לאינפלציה במחיר מוצרי היסוד.
חנינות ניתנו לפורעי חוקעל שירותם למען המלך באנגליה.
ההכנסות והוצאת הכוחות למלחמותיו של אדוארד הותירו את המדינה ללא יכולת לתת מענה לצרכיה הבסיסיים, בעוד שהממשל האירי התמקד בעיקר במתן דרישותיו של אדוארד.
ממשלתו של אדוארד הייתה עוינת לשימוש ב, אותו גינתה ב-1277.
שנות שלטונו האחרונות ומותו (1297–1307)
המלחמות הבלתי פוסקות שהתרחשו בשנות ה-90 של המאה ה-13 העמידו דרישה כספית גדולה לנתיניו של אדוארד.
בעוד שהמלך גבה רק שלוש סובסידיות של נדבות עד 1294, ארבעה מיסים כאלה הוענקו משנה זו עד 1297, והם גייסו למעלה מ-200,000 פאונד.
יחד עם זה בא עול הפרסים, תפיסת הצמר והעורות, והחוב הנוסף והלא פופולרי על צמר.
הדרישות הפיסקליות לנתיניו של המלך גרמו לתרעומת, שהובילה בסופו של דבר למחאה פוליטית.
בשנת 1294 דרש אדוארד מענק של מחצית מכל הכנסות הכמורה.
הדבר עורר התנגדות מסוימת, אך המלך הגיב באיומים על יריביו בהוצאתם מחוץ לחוק, ובסופו של דבר התקבלה דרישתו של אדוארד.
באותו הזמן היה הארכיבישוף מקנטרברי המיועד באיטליה.
וינצ'לסי שב לאנגליה בינואר 1295 ונאלץ להסכים למענק נוסף בנובמבר אותה שנה.
בשנת 1296 שינה את עמדתו כאשר קיבל בולה אפיפיורית שאסרה על הכמורה לשלם מיסים לשלטונות ללא הסכמה מפורשת מהאפיפיור.
כאשר אנשי הכמורה סירבו לשלם מיסים הגיב אדוארד בהוצאתם מחוץ לחוק.
לווינצ'לסי הייתה דילמה בין נאמנות למלך אדוארד לבין שמירה על הבולה האפיפיורית, ולבסוף אפשר לכל כומר לשלם כראות עיניו.
עד סוף השנה הוצע פתרון על ידי בולה אפיפיורית חדשה, שאפשרה מיסוי פקידותי במקרי חירום.
הדבר אפשר לאדוארד לגבות סכומים נכבדים בעזרת מיסים על הכמורה האנגלית.
התנגדות ההדיוטות ארכה זמן רב יותר והתמקדה בשני דברים: זכותו של המלך לדרוש שירות צבאי וזכותו לגבות מיסים.
בפרלמנט של סולסברי בפברואר 1297 התנגד , לזימון מלכותי לשירות צבאי.
ביגוד טען שהחובה לשרת שירות צבאי מתרחבת רק לשירות לצד המלך; אם המלך אדוארד התכוון להפליג לפלנדריה, הוא לא יכול היה לשלוח את נתיניו לגסקוניה.
ביולי פרסמו ביגוד ו, סדרת תלונות שהביעו התנגדויות לרמת המיסוי הסחטנית.
הדבר לא הרתיע את אדוארד, שביקש סובסידיה נוספת.
מעשה זה היה פרובוקטיבי במיוחד, משום שהוא ביקש הסכמה רק מקבוצה מצומצמת של מגנאטים, ולא מנציגי הקהילות בפרלמנט.
בעת שאדוארד שהה בווינצ'לסיה והתכונן למערכה בפלנדריה, הגיעו ביגוד ודה בוהון לאוצר המדינה כדי למנוע את גביית המיסים.
לאחר שאדוארד עזב את אנגליה עם כוח מופחת מאוד נראה היה שהממלכה על סף מלחמת אזרחים.
ניצחון הסקוטים על האנגלים בקרב על גשר סטרלינג פתר את המצב.
האיום המחודש על אנגליה העמיד בפני המלך והמגנאטים מטרה משותפת.
בעיותיו של אדוארד עם האופוזיציה נגדו לא הסתיימו במערכה בסקוטלנד.
בפרלמנט שנערך ב-1301 נאלץ אדוארד להורות על הערכת היערות המלכותיים, אך ב-1305 הוא השיג בולה אפיפיורית שפטרה אותו מכך.
בסופו של דבר, היה זה שינוי בכוח אדם שהביא לקיצה של האופוזיציה נגד אדוארד.
דה בוהון מת בסוף 1298, לאחר שחזר מהמערכה בסקוטלנד.
בשנת 1302 הגיע ביגוד להסכם עם אדוארד שהיה מועיל לשניהם: ביגוד, שהיה חשוך ילדים, הפך את אדוארד ליורשו, תמורת מענק שנתי נדיב.
אדוארד התנקם לבסוף בווינצ'לסי, שהתנגד למדיניות המיסוי הפקידותי שלו ב-1305, כאשר קלמנס החמישי נבחר לאפיפיור.
קלמנס אהד את המלך וביוזמתו של אדוארד השעה את וינצ'לסי מתפקידו.
אדוארד האמין כי השלים את כיבוש סקוטלנד לאחר שעזב אותה ב-1296, אך עד מהרה פרץ מרד סקוטי בהובלת ויליאם וולאס ואנדרו דה מוריי, שטענו שהם פועלים להביא להשבת המלך ג'ון לכס הסקוטי, בעוד הוא נותר בצרפת ולא תמך במרד.
בכך פרצה מלחמת העצמאות הסקוטית הראשונה.
ב-11 בספטמבר 1297 הובס כוח אנגלי גדול על ידי צבא סקוטי קטן בהרבה בראשות וולאס ומוריי בקרב על גשר סטרלינג.
בעקבותיו איבדו האנגלים חלקים נרחבים מסקוטלנד.
התבוסה הכתה גלים באנגליה וההכנות לפעולת תגמול החלו מייד.
זמן קצר לאחר שאדוארד חזר מפלנדריה הוא פנה צפונה.
ב-22 ביולי 1298, בקרב הגדול היחיד שהשתתף בו מאז קרב אוושם ב-1265, הביס אדוארד את כוחותיו של וולאס ב.
אדוארד המעיט בערכו של חומרת המצב הצבאי המשתנה ללא הרף בצפון ולא הצליח לנצל את המומנטום; בשנה שלאחר מכן הצליחו הסקוטים לכבוש מחדש את טירת סטרלינג.
אף על פי שאדוארד ערך מסע בסקוטלנד הן בשנת 1300, כאשר הצליח להטיל מצור על טירת קארלברוק והן בשנת 1301, הסקוטים סירבו להשתתף שוב בקרב פתוח והעדיפו במקום זאת לפשוט על האזורים הכפריים האנגלים בקבוצות קטנות יותר.
הסקוטים פנו לאפיפיור בוניפקיוס השמיני בדרישה שיטען שהוא אמור לשלוט על סקוטלנד ולא האנגלים.
הבולה האפיפיוריות שלו, שהופנתה אל המלך אדוארד בתנאים אלה נדחתה בתוקף מטעמו של אדוארד על ידי .
האנגלים הצליחו להכניע את סקוטלנד באמצעים אחרים: ב-1303 הושג הסכם שלום בין אנגליה לצרפת, שלמעשה הביא לקץ הברית הצרפתית-הסקוטית.
רוברט דה ברוס, נכדו של הטוען לכתר הסקוטי ב-1291, החל לצדד באנגלים במהלך חורף 1301–1302. ב-1304 נשבעו גם רוב האצילים האחרים של סקוטלנד אמונים לאדוארד והאנגלים הצליחו לכבוש מחדש את טירת סטרלינג.
וולאס הוסגר לאנגלים בשנת 1305 והוא נשפט במשפט ראווה שבסופו הוצא להורג בתלייה, גרירה וביתור.
המצב השתנה שוב ב-10 בפברואר 1306, כאשר רוברט ברוס רצח את יריבו , וכמה שבועות לאחר מכן, ב-25 במרץ, הוכתר למלך סקוטלנד.
ברוס פתח אז במערכה למען החזרת עצמאות סקוטלנד והדבר גרם להפתעה בקרב האנגלים.
בריאותו של אדוארד הייתה אז לקויה, ובמקום להוביל משלחת בעצמו הוא נתן פקודות צבאיות שונות לרוזן ולברון , בעוד שהצבא המלכותי הראשי הונהג על ידי נסיך ויילס.
האנגלים זכו בתחילה להצלחה; ב-19 ביוני הרחיק דה ואלנס את ברוס ב.
ברוס נאלץ להסתתר והאנגלים כבשו מחדש את הטריטוריה ואת הטירות האבודות שלהם.
אדוארד נקט באכזריות יוצאת דופן נגד משפחתו, בעלי בריתו ותומכיו של ברוס.
אחותו נכלאה ב למשך ארבע שנים.
שהכתירה את ברוס, נכלאה ב.
נייג'ל, אחיו הצעיר של דה ברוס, הוצא להורג בתלייה, גרירה וביתור; הוא נתפס לאחר שהרחיק, יחד עם חיל המצב שלו, את כוחותיו של אדוארד שחיפשו אחר אשתו, בתו ואחיותיו.
אדוארד ראה כעת במאבק כדיכוי מרד של נתינים לא נאמנים.
אולם אכזריות זו גרמה להשפעה הפוכה וגייסה תמיכה הולכת וגוברת בברוס.
בפברואר 1307 חידש ברוס את מאבקו והחל לגייס אנשים, ובמאי הביס את דה ואלנס ב.
אדוארד תכנן לאחד את ממלכת אנגליה וממלכת סקוטלנד לממלכה מאוחדת אחת, אך לא הספיק לעשות זאת: הוא נסוג צפונה בדרכו להילחם בדה ברוס, פיתח דיזנטריה ומצבו הבריאותי החמיר.
ב-6 ביולי חנה דרומית לגבול הסקוטי, וכשהגיעו משרתיו למחרת, בבוקר 7 ביולי, להרים אותו כדי שיוכל לאכול, הוא מת בזרועותיהם.
ישנן מספר אגדות לגבי צוואתו של אדוארד.
אחת מהן טוענת כי הוא ציווה שיבשלו את בשרו וכי עצמותיו ייצאו לקרב נגד הסקוטים אולם ליבו ייטמן בירושלים.
משאלתו לא התמלאה והוא נקבר בטקס פשוט במנזר וסטמינסטר ב-27 באוקטובר 1307. על כס המלוכה באנגליה עלה בנו, אדוארד השני, שהוכתר למלך אנגליה ב-25 בפברואר 1308.
אדוארד המרטיר היה מלך אנגליה בשנים 975–978.
אדוארד היה בנו הבכור של אדגר, מלך אנגליה, מאשתו הראשונה אתלפלדה.
לאחר מות אביו ב-975 ירש אדוארד את כסאו, אך נתקל בהתנגדות לשלטונו מצד אחדים מהאצילים.
בראש אותם מתנגדים עמדה אמו החורגת של אדוארד, המלכה אלפרידה , ששאפה להעביר את הכתר לידי בנה שלה, אתלרד.
למרות זאת נהנה אדוארד מתמיכה רבה יותר, בין היתר מצד אנשי דת בכירים כגון דאנסטן הקדוש, הארכיבישוף מקנטרברי, ואוסוולד מוורסטר , הארכיבישוף של יורק.
תחת השפעתם הכיר הוויטנגמוט באדוארד כמלכה החוקי של אנגליה, והוא הוכתר בידי הארכיבישוף דאנסטן.
בתקופת עלייתו של אדוארד לשלטון סבלו מנזרים רבים מהתקפות בידי אצילים שחשקו באדמותיהם.
מנזרים רבים נחרבו עד היסוד, ונזירים נאלצו להימלט.
המלך אדוארד, שהיה נוצרי אדוק, צידד במנזרים ובאנשי הדת, וסייע לדאנסטן בהגנה עליהם.
הדבר עורר את מורת רוחם של אצילים רבים, שהחלו לתמוך במלכה אלפרידה ותכננו להדיח את אדוארד ולהמליך במקומו את אחיו אתלרד.
ב-18 במרץ 978 יצא המלך לצוד עם פמלייתו בקרבת וירהאם שבדורסט.
במהלך הציד החליט המלך לבקר את אחיו הצעיר, ששהה באותה עת בטירת קורפה הסמוכה, מקום משכנה של אמו אלפרידה.
הוא רכב לטירה בגפו, ללא איש מפמלייתו.
בעודו על סוסו, הסיחה אלפרידה את דעתו בכך שהגישה לו כוס תמד, אך בזמן ששתה דקר אותו אחד מנאמני המלכה בגבו.
אדוארד ניסה להימלט, אך נפל מסוסו למפל סמוך.
לאחר מותו של אדוארד ירש את כסאו אחיו אתלרד, שהיה אז בן שתים עשרה.
אדוארד המודה (באנגלית עתיקה: Ēadƿeard Andettere, במובן של "מודה/מתוודה/מצהיר על אמונתו"; באנגלית: Eduard the Confessor; 1004 – 5 בינואר 1066) היה מלך אנגליה מ-8 ביוני 1042 ועד מותו.
אדוארד היה בנו השביעי של אתלרד השני, מלך אנגליה ובנה הבכור של אמה מנורמנדיה, אשתו השנייה ואחותו של רישאר השני, דוכס נורמנדיה.
במהלך ילדותו הייתה אנגליה מטרה לפשיטות ויקינגיות ולפלישות המלכים הדנים, סוון הראשון, מלך דנמרק ובנו קנוט הגדול.
ב-1013, כשפלשו הדנים לממלכת אנגליה וכבשו אותה, נמלטו אדוארד, אחיו אלפרד, והוריו, אמה והמלך אתלרד, לנורמנדיה, מולדתה של אמו.
הם שבו לאנגליה לאחר מותו של סוון ב-1014, ואביו שב לכס המלכות.
המלך אתלרד נפל למשכב ומת ב-23 באפריל 1016, ואחיו למחצה של אדוארד, אדמונד, ירש את כסאו, והמשיך להילחם בקנוט, בנו של סוון, עד שהובס ב-18 באוקטובר בקרב אסנדון (Assandun).
לאחר מותו של אדמונד ב-30 בנובמבר 1016 הפך קאנוט למלך אנגליה.
לאחר מותו של קנוט ב-1035 הוא הוריש את כל המקומות בהם שלט להארדיקאנוט, בנו מנישואיו לאמה, שמלך בדנמרק כ"קאנוט השלישי", אך בעת שהיה עסוק בענייני ממלכתו בדנמרק, תפס אחיו למחצה, הרולד קל-הרגליים את השלטון באנגליה.
ב-1036 הגיעו אדוארד ואחיו אלפרד לאנגליה, לאחר שקיבלו מכתב מאמם שבו ביקשה מהם לבוא לבקר אותה.
אמה טענה מאוחר יותר כי המכתב מזויף ונשלח על ידי המלך הרולד, אך היסטוריונים מאמינים כי היא כנראה הזמינה אותם במאמץ להתמודד עם הפופולריות הגוברת של הרולד.
אלפרד נלכד על ידי גודווין, רוזן וסקס, שהסגיר אותו לאנשיו של המלך הרולד.
הוא סומא על ידי ברזל מלובן שננעץ בעיניו, ובהמשך מת מפצעיו.
רצח אחיו נחשב במידה רבה למקור האיבה שרחש אדוארד מאוחר יותר כלפי גודווין ומשפחתו.
ב-1041 שב אדוארד שנית לאנגליה, הפעם בהזמנתו של המלך הארדיקאנוט, שהיה אחיו-למחצה של אדוארד מצד אמו (אביהם של הארדיקאנוט ושל הרולד הראשון היה המלך קאנוט הגדול).
במהלך שלטונו של הארדיקאנוט משלו השניים במשותף, ולאחר מותו בשנת 1042 ירש אדוארד את כס המלכות האנגלי כיורש של שתי השושלות (שני אחייניו של אדוארד, בניו של המלך אדמונד השני שקדמו לאדוארד בזכותם לירושה, היו בגלות).
מאחר ששהה שנים ארוכות בנורמנדיה, הייתה לאדוארד זיקה רבה לנורמנים.
ב-1051 ביקר יוסטס השני רוזן בולון אצל המלך, אך הביקור הוביל לעימות אלים בין אנשיו לבין אנשי דובר.
גודווין לא הענישם, למרות דרישתו של אדוארד, ובעקבות זאת הגלה אותו אדוארד.
שנה לאחר מכן שב גודווין לאנגליה בראש צבא, וכפה עליו להשיב לו את תאריו.
הוא נפטר ב-1053, אך בנו, הרולד גודווינסון, צבר כוח רב אף יותר, והפך לאדם החזק ביותר לאנגליה מלבד המלך עצמו.
ב-1066 מת אדוארד המודה ללא צאצאים, ובמשך תקופה ארוכה לאחר מותו היה הקדוש הפטרון של אנגליה.
יורשו הקרוב ביותר, אדגר אתלינג, נכדו של אדמונד השני, היה אז בן ארבע-עשרה בלבד, והוויטנגמוט רצו במלך מבוגר דיו על מנת להגן על ארצם מפני פלישות.
לפיכך נבחר הרולד גודווינסון, גיסו של אדוארד המודה, לרשת את כס המלכות.
ויליאם דוכס נורמנדיה, שביקר באנגליה בעת ששהה גודווין בגלות, טען כי אדוארד הבטיח לו את הכתר האנגלי לאחר מותו.
החלטת מועצת המלך להכתיר את גודווינסון הביאו לפלישת ויליאם לאנגליה ולכיבושה בעקבות תבוסת גודווינסון בקרב הייסטינגס.
אדוארד המודה ידוע כמלך האנגלו-סקסוני הלפני-אחרון וכמלך האחרון של בית וסקס.
הוא נודע כנוצרי אדוק וישר, ועל כן זכה לתואר "מוֹדֶה" (Confessor), דרגה נמוכה יחסית של קדוש.
הכבוד הוענק לו על ידי האפיפיור אלכסנדר השלישי ב-1161. אדוארד קבור במנזר וסטמינסטר.
אדוארד הזקן (Edward the Elder, 874 עד 877 – 17 ביולי 924) היה מלך וסקס שבאנגליה מ-899 ועד מותו.
אדוארד היה בנו של המלך אלפרד הגדול, וירש אותו לאחר מותו ב-899. דודנו אתלוולד , שהיה בנו של המלך אתלרד הראשון, אחיו הגדול של המלך אלפרד, טען כי זכותו לכתר גדולה משל אדוארד, ופרצה ביניהם מלחמת ירושה.
לאחר קרב הולם , בו אתלוולד נהרג, נותר אדוארד שליט ללא עוררין.
הוא עלה על אביו בהישגיו הצבאיים, והביס לבסוף ב-910, בקרב טטנהול , את הדנים ששלטו בנורת'מבריה ובמזרח אנגליה.
פעמים רבות נעזר אדוארד באחותו אתלפלדה, "גבירת המרסיאנים", וירש את ממלכת מרסיה לאחר מותה.
אדוארד נפטר ב-17 ביולי 924, ונקבר בקתדרלת וינצ'סטר.
לפי ויליאם ממלמסברי, אדוארד היה "נחות בהרבה מאביו בטיפוח החוק", אך "מפואר יותר בכוח שלטונו".
כרוניקנים אחרים מימי הביניים הביעו דעות דומות, והוא נתפס בדרך כלל כנחות בלמידת ספרים, אך עדיף בהצלחה צבאית.
ג'ון מווסטר תיאר אותו כ"המלך הבלתי מנוצח ביותר אדוארד הזקן".
עם זאת, גם כמנהיג במלחמה הוא היה רק אחד מתוך רצף של מלכים מצליחים; הישגיו עמדו בצל של אחרים מכיוון שלא היה לו ניצחון מפורסם כמו של אלפרד באדינגטון ואת'לסטאן בברוונבורה, וויליאם ממלמסברי סייג את שבחו לאדוארד באומרו ש"הפרס הראשי של הניצחון, לפי שיפוטי, מגיע לאביו".
כותבי זמנו גם כתבו על אדוארד כאחד שבצל אחותו המוערצת, אתלפלדה.
בחייו נישא אדוארד שלוש פעמים.
בת, שנישאה לזיגטריג, מלך דבלין ויורק.
איאדגית, שנישאה לאוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
אדגיפו, שנישאה לשארל התם, מלך צרפת.
איאדהילד, שנישאה לאיג הגדול, דוכס הפרנקים.
אדיווה, שנישאה לבולסלאב השני, מלך בוהמיה.
אדוארד "הזקן" ידוע גם כאדוארד הראשון, מלך וסקס, אך השם הראשון הוא הנפוץ ונמצא בדרך כלל בשימוש.
הסיבה לכך היא שהספירה של המלכים ששמם אדוארד בשושלת הנורמנית שוויליאם הכובש ייסד בשנת 1066 מתחילה מחדש.
לפיכך, מלכי וסקס ששמם "אדוארד" לא נספרים יחד עם אלה של השושלת הנורמנית.
לכן, לא נהוג לכנותם על פי סדר כהונתם, ונהוג להצמיד להם את הכינויים שבהם השתמשו כדי לתארם – אדוארד הזקן, אדוארד המרטיר, אדוארד המודה, ואדוארד הגולה.
אדוארד הרביעי, מלך אנגליה היה מלך אנגליה משנת 1461 ועד מותו, למעט תקופה בת מספר חודשים במהלך השנים 1470–1471 במהלכן ישב הנרי השישי על הכס.
אדוארד, שנמנה עם בית יורק, היה דמות מפתח במאבק הדמים בין בית יורק ובין בית לנקסטר המכונה "מלחמות השושנים".
בימי חייו נראה כי בית יורק הוא שיצא מן המאבק כשידו על העליונה, אך אחיו, ריצ'רד השלישי, הביא לאבדן כל שהשיג אדוארד בימי חייו לאחר שעלה על כס המלוכה.
אדוארד נולד בשנת 1442 בעיר רואן בצרפת, לאביו, ריצ'רד, דוכס יורק, שהיה אז בעל תביעה לכס המלוכה האנגלי מטעם בית יורק, ולאמו ססילי נוויל.
על כס המלוכה ישב הנרי השישי, ראשו של בית לנקסטר אשר היה לוקה בנפשו, ולמעשה היה שליט בובה, הנשלט על ידי עוזריו ואשתו.
תביעת שושלתו, בית לנקסטר, לכס המלוכה האנגלי, לא הייתה מבוססת על העברה סדירה של המלוכה מאב לבן, כי אם על תפיסה בכח הזרוע של השלטון על ידי סבו, הנרי הרביעי, שהשיג את הכתר לאחר שהדיח את ריצ'רד השני.
על רקע זה, של שתי שושלות המתחרות זו בזו על הכתר, כשלשתיהן טענות טובות, הייתה אנגליה עתידה לסבול את אחת מהקזות הדם הגדולות בתולדותיה, המכונה "מלחמת השושנים".
ב-1460, לאחר שהמלחמה, אשר רחשה במשך שנים מתחת לפני השטח, הפכה לסכסוך דמים גלוי, יצאו הצדדים לקרב וייקפילד.
בקרב נהרגו אביו של אדוארד ואחד מאחיו, אדמונד, רוזן ראטלנד, וראשיהם הוקעו על חומת העיר יורק למען יראו וייראו.
על ראשו של דוכס יורק הוצב כתר עשוי נייר, כאות לעג על יומרתו לשאת את הכתר האנגלי.
לאחר מות אביו, הפך אדוארד בן השמונה-עשרה לראש בית יורק.
רוחה של התקופה הייתה רוח אכזרית ומלאת נקם.
קרב וייקפילד היה אירוע מפתח בתולדות המלחמה.
הקרב הפך עתה מסכסוך על רקע ענייני סביב השאלה זכותו של מי טובה יותר לכתר, לנקמת דמים בין שתי שושלות יריבות.
החמלה המעטה שהייתה עד אז כלפי המעורבים בסכסוך, פינתה את מקומה לנחישות ולצמאון לדם.
האציל האנגלי האופייני לתקופה זו היה צעיר (שכן עד מהרה נכרת הדור שפתח במלחמה מלכתחילה), צמא נקם, נחוש ואכזר.
באדוארד נמצאו כל התכונות הללו, וכן תכונת המנהיגות הטבעית, בצירוף כישרון צבאי.
עלייתו של אדוארד לכס המלוכה
בתמיכת שאר בשרו מצד אמו, ריצ'רד נוויל, הרוזן מווריק (שיכונה לימים "ממליך המלכים") קיבל אדוארד את הנהגת בית יורק, איחד את השורות, והוביל את חייליו לשורת קרבות כנגד בית לנקסטר.
בשלב זה הנהיגה את בית לנקסטר מרגרט מאנז'ו, אשתו של הנרי השישי.
הנרי עצמו היה רפה שכל, ונתון לתקופות ארוכות בהן לא יכול היה לזהות את הסובבים אותו.
מרגרט הובילה את חייליה אל הצפון, שכן הצפון נראה כנאמן לבית לנקסטר, ושם יכלה לאחד את צבאה אל מול הסכנה שייצג אדוארד.
משהייתה מרגרט וצבאה רחוקה מן העיר לונדון ניצל אדוארד את ההזדמנות, ונכנס ללונדון כמנצח.
ב-4 במרץ 1461 הכריז על עצמו אדוארד כמלך אנגליה בכנסיית וסטמינסטר.
כן הכריז כי המלך הקודם, הנרי השישי, הוא בוגד ודינו מיתה.
מצב זה בו מכהנים שני מלכים לא יכול היה להמשך זמן רב.
אדוארד וצבאו עלו צפונה על מנת להכרית את בית לנקסטר אחת ולתמיד.
ב-29 במרץ 1461 הנחילו אדוארד וצבאו תבוסה למרגרט וצבאה, בקרב טאוטון, שהיה אחד הקרבות העקובים מדם בהיסטוריה הצבאית האנגלית, כמו גם אחד הניצחונות המכריעים שידע הצבא האנגלי.
מרגרט ובנה נמלטו לסקוטלנד ומשם לצרפת.
המלך הנרי נתפס, והושם במעצר במצודת לונדון.
כס המלוכה הוחזק בידי בית יורק, ובידי אדוארד העומד בראשו.
תקופת המלוכה הראשונה של אדוארד
אדוארד היה גבוה, חזק ונאה למראה.
בימים הראשונים של שלטונו התמודד עם מתקפות של בית לנקסטר, אך בסיועו של הרוזן מווריק, נהדפו מתקפות אלו, עד שבמאי 1464 נותרה בכל הממלכה האנגלית רק טירה אחת בה החזיקו בני לנקסטר.
עתה הגיע זמנו של אדוארד ליהנות מן השלטון שנפל בידיו.
עד כמה שהיה אדוארד נחוש החלטה ועז בשדה הקרב, כך היה קל דעת בניהול ענייניו בימי השלום.
הוא השאיר את ניהולה של הממלכה בידי ווריק, ונהנה מן השפע שנפל בחלקו.
ווריק סבר כי על אדוארד לחזק את מעמדה של אנגליה ואת מעמד בית יורק בנישואים עם בית מלוכה אירופי גדול.
אדוארד נטה מטבעו לחיים של רדיפת נשים, ציד וסביאת שיכר בקרב ידידיו.
באחד ממסעות הציד שלו פגש באלמנה מן האצולה הזעירה בשם אליזבת וודוויל.
אלמנה זו, שאביה היה משרת, ואמה בת אצולה, קנתה את ליבו של אדוארד, ועל אף הבדלי המעמדות ביניהם, וכנגד עצת יועציו, הוא נישא לה ב-1464. נישואין אלו נשמרו בסוד, כשם שנשמרו נישואין קודמים של אדוארד לאישה בשם ליידי אלינור טלבוט, שהוכרזו עתה כבטלים.
למלכה החדשה, אליזבת', הייתה משפחה גדולה, ובה חמישה אחים, שבע אחיות, ושני בנים מנישואיה הקודמים.
הסוד שבנישואין המלכותיים נתגלה משסירב אדוארד להפצרותיו של ווריק להינשא לנסיכות אירופיות מבתי המלוכה הגדולים.
או אז יצאה האמת לאור, ובד בבד החל אדוארד מחלק משרות, תארים ונכסים לבני משפחת וודוויל.
ווריק, ועמו רבים מבית יורק, אשר הקריבו קורבנות אישיים רבים במאבק דמים על מנת לשים את אדוארד על כס המלוכה, היו צריכים לראות עתה כיצד זה מחולקים הטובים שבנכסי הממלכה לחדשים זה מקרוב באו מבית וודוויל, אשר אף למרבה החרפה תמכו בבית לנקסטר בזמן הקרבות.
התערבותו הכושלת של אדוארד, בניגוד לעצתו של ווריק, במאבק פנימי בצרפת בין נסיכי בורגונדי ובין מלך צרפת, הביאו להחרפה של העימותים בינו ובין ווריק.
ביולי 1469 הכה ווריק במפתיע, נהנה מתמיכת אחיו של אדוארד, ג'ורג' דוכס קלרנס.
ווריק טען כי הוא אך רוצה "להביא רפאות ותקנה לאדוננו וריבוננו המלך", ותמך במרידה שהחלה בצפון.
כאשר הביסו מורדי הצפון את צבאות המלך בקרב בביצת אדג'קוט ב-26 ביולי 1469, נותר אדוארד נתון לחסדיו של ווריק, והסכים למגבלות על מעשיו.
אדוארד גם ראה כיצד ווריק מוציא להורג את קרובי משפחתה של אשתו מבית וודוויל.
בשלב זה החזיק ווריק בשני מלכי אנגליה, הנרי השישי השבוי בטאואר מאז 1461, ואדוארד, והיה לשליט בפועל.
האצולה היורקאית הייתה מופתעת מן האירועים.
הפופולריות של אדוארד איפשרה לו לנסות ולקבל בחזרה לידיו את השלטון.
במרץ 1470 יצא אדוארד כביכול לדכא מרידה בצפון, אך למעשה הרים את נס המרד כנגד שלטונו של ווריק.
ווריק נמלט לצרפת, ושלטונו של אדוארד נכון שנית בידו.
בצרפת פגש ווריק את מרגרט מאנז'ו.
שניים אלו, שדם כה רב נשפך בגין הסכסוך ביניהם, איחדו עתה את כוחותיהם כנגד אדוארד.
בספטמבר 1470 נחתו לפתע ווריק וג'ורג', דוכס קלרנס בראש צבא גדול באנגליה, והכריזו כי המלך האמיתי הוא הנרי, אשר נכלא מזה תשע שנים בטאואר, ואיש לא התעניין בו עוד.
רבים מעוזריו של אדוארד החליטו עתה לעבור לצידו של ווריק, ואדוארד נמלט אל דוכסות בורגונדי, בת בריתו.
ווריק משל בממלכת אנגליה בשם המלך הנרי השישי, אשר הוחזר אל הכתר ברוב טקס.
בינתיים אסף אדוארד צבא, בעזרת אנשי בורגונדי, שב לאנגליה, ובקרב בארנט ב-14 באפריל 1471 הכה בווריק, והרגו.
שארית בית לנקסטר נלחמה על חייה בקרב טיוקסברי, ב-4 במאי 1471. בקרב זה ניצח אדוארד, הרג את יורשו של הנרי, אדוארד מווסטמינסטר, שהיה תקוותם של בית לנקסטר.
עתה נכונה מלכותו של אדוארד בידו לבטח.
הוא הורה על הוצאתו להורג של הנרי השישי.
את אחיו, ריצ'רד דוכס גלוסטר, קידם, ונתן לו משרות ותפקידים (יש האומרים כי ריצ'רד הוא שרצח במו ידיו את הנרי השישי).
תקופת מלכותו השנייה של אדוארד
נראה היה כי עתה רשאי אדוארד בדין ליהנות מכל מה שלחם עבורו שנים כה רבות.
צלם המכביד של ווריק וג'ורג' הוסר.
לא היה לו עוד פטרון שבדעתו היה צריך להתחשב.
הוא היה למלך אנגליה ללא כל מתחרה ממשי.
אנשי בית לנקסטר - הנרי השישי, יורשו אדוארד, ומרגרט, היו כולם בין המתים או בגלות.
עתה יכל אדוארד להתמכר לתענוגות החיים האהובים עליו, וליהנות משלטונו בחיק משפחתו, וכנאומו של ריצ'רד, דוכס גלוסטר בפתיחתו המפורסמת של המחזה "ריצ'רד השלישי" מאת ויליאם שייקספיר:
הונו האישי של אדוארד גדל מאוד, שכן החרים את אחוזותיהם של בני לנקסטר ותומכיהם.
הדבר איפשר פלישה לצרפת בשנת 1475 על מנת לסייע לידידיו בני בורגונדי.
אך אדוארד לא התעניין בכיבושים ובמלחמות זרות.
הוא הגיע להסדר עם המלך לואי ה-11 ושב לממלכתו לאחר שקבל כופר.
לאחר ניסיון קשירת קשר נוסף ב-1477, ציווה אדוארד על הוצאתו להורד של ג'ורג', אחיו הבוגדני (על פי ויליאם שייקספיר הוטבע ג'ורג' בחבית של יין מאמזי, האהוב עליו).
את שארית ימיו בילה אדוארד עם אשתו האהובה, שילדה לו חמש בנות ושני בנים.
ב-1483 מת אדוארד לפתע, יש האומרים כי מהתקף של דלקת התוספתן.
שני בניו, שהמבוגר ביניהם, אדוארד החמישי, נועד להיות מלך אנגליה הבא, נחטפו, וכפי הנראה נרצחו, בידי אחיו של אדוארד, ריצ'רד דוכס גלוסטר, אשר הכריז על עצמו כמלך ריצ'רד השלישי.
בתו הבכורה, אליזבת, נישאה מאוחר יותר למלך הנרי השביעי, אשר הדיח את ריצ'רד השלישי, בנישואין אשר איחדו את בית לנקסטר ובית יורק לכלל בית טיודור.
עם עלותו של ריצ'רד השלישי לכס המלוכה, לאחר שחטף (וכפי הנראה רצח) את בניו של אדוארד, הכריז ריצ'רד כי אחיו היה ממזר, ומכאן כי תביעתו של בית יורק לכתר נתונה לבנו הלגיטימי של אביהם, הוא ריצ'רד ולא לממזר אדוארד.
כיום ישנם סימוכין לטענה זו, שנראתה במשך שנים כניסיון מרושע ומופרך של ריצ'רד לשמור את כיסאו שנוסד על בסיס רציחתם של שני ילדים קטנים, בניו של אדוארד.
מחקר היסטורי הראה כי תשעה חודשים בטרם נולד אדוארד, היה אביו שקוע במסע מלחמה הרחק משם.
תוכנית טלוויזיה שנערכה על ידי ההיסטוריון ד"ר מייקל ג'ונס בשנת 2003 הראתה טענה זו, ממנה עולה כי על הכס האנגלי יושבים עד היום צאצאים לאדם שלא היה ראוי לשאת את הכתר.
אחרים מתייחסים לטענה זו בביטול, ומוצאים פגמים בתחקיר של תוכנית הטלוויזיה.
אדוארד החמישי היה מלך אנגליה למשך כחודשיים, ב-1483, בגיל שתים-עשרה, בעיצומן של מלחמות השושנים.
הוא לא הוכתר מעולם, וכעבור תקופה קצרה הוכרז כממזר והוחלף על ידי דודו, ריצ'רד השלישי.
אדוארד ואחיו, ריצ'רד משרוסברי, דוכס יורק, שוכנו או נכלאו במצודת לונדון.
שני הנסיכים שבמצודה לא נראו עוד לאחר שנת 1483.
אדוארד החמישי נולד בכנסיית וסטמינסטר שבלונדון בעת שאמו קיבלה שם מחסה מאנשי בית לנקסטר, בשעה שאביו, אדוארד הרביעי, איבד את השלטון במהלך מלחמות השושנים.
אדוארד החמישי הוכרז כנסיך ויילס ביוני 1471, לאחר שאביו השיב את השלטון לידיו, ונהג להופיע עם הוריו באירועים ממלכתיים.
אדוארד הרביעי הקים מועצה להסדרת ענייניה של ויילס, ושלח את בנו אדוארד, אז בן 3, אל טירת לדלו על גבול ויילס, על מנת שיעמוד בראש המועצה, כנשיאה הרשמי, תחת השגחתו של אנתוני וודוויל .
בטירת לדלו קיבל אדוארד החמישי את הידיעות על מותו הפתאומי של אביו, באפריל 1483. דודו, אחי אביו, ריצ'רד דוכס גלוסטר, מונה לעוצר ולאחראי על אדוארד החמישי ועל אחיו בן התשע, ריצ'רד דוכס יורק.
ריצ'רד פגש את שיירתם של אחייניו בדרכה מוויילס ללונדון והמשיך ללוות את השיירה, אשר הגיעה ללונדון ב-4 במאי 1483. אדוארד השתכן במצודת לונדון (אז אחד מארמונות בית המלוכה ולא רק בית כלא).
הכתרת המלך הצעיר נדחתה מספר פעמים, עד שב-25 ביוני התכנס הפרלמנט, והכריז כי אדוארד הוא ממזר, בהסתמך על ראיות שאדוארד הרביעי התארס לאישה בשם אלינור טלבוט, בטרם נישא לאמו של אדוארד, אליזבת וודוויל.
עובדה זו הפכה את נישואי הוריו של אדוארד לבלתי חוקיים, ואת אדוארד ואחיו לממזרים שאינם ראויים לשאת את הכתר.
יורשו של המלך המת, אדוארד הרביעי, לא היה אם כן אדוארד החמישי, כי אם אחיו ריצ'רד, אשר הוכתר כ"ריצ'רד השלישי".
אדוארד ואחיו, שני הנסיכים שבמצודה, לא נראו עוד מחוץ למצודה.
אין לדעת מה אירע להם, ומניחים כי נרצחו.
לאחר העלמות הנסיכים הייתה אי ודאות רבה באשר לגורלם.
ב-1495 הכריז אדם בשם פרקין וורבק כי הוא ריצ'רד, דוכס יורק, אשר נעלם בטאואר תריסר שנים קודם לכן.
היו שקיוו כי אכן הוא הנסיך האמיתי, והראו כי הסימפתיה לבית יורק עודה רוחשת אף תחת שלטונו של הנרי השביעי לבית טיודור הסמכותי.
ב-1674, בעת שיפוצים שנעשו בטאואר בתקופת מלכותו של צ'ארלס השני, נמצאו שני שלדי אדם קטנים.
בתחילה נזרקו השלדים אל ערימה של זבל, אך לאחר מספר שבועות נזכר מאן דהוא כי אלו יכולים להיות שלדי הנסיכים.
השלדים נאספו, ונשמרו בכד קבורה בכנסיית וסטמינסטר.
בשנת 1933 נבדקו השלדים, ולאחר מכן הושמו בכוך שמתחת לכנסיית וסטמינסטר.
המומחים לא הצליחו להגיע להסכמה לגבי גילם של בעלי השלדים, או אף לגבי מינם.
שלד אחד היה גדול מן השני, ורבות מן העצמות היו חסרות.
אדוארד הופר היה צייר אמריקאי, הנחשב לאחד החשובים שבין הציירים האמריקנים.
ידוע בעיקר בציוריו הריאליסטיים המתארים את הבדידות במציאות האמריקאית בת זמננו.
הופר למד אמנות באוניברסיטת ניו יורק והמורה החשוב והמשפיע על התפתחותו כאמן היה רוברט אנרי.
הופר נולד בעיירה הכפרית נייאק שבפרברי העיר ניו יורק.
בעת שהיה בן 17, עם המעבר לניו יורק, החל הופר בלימודי רישום וציור כרזות פרסומת בבית ספר לאמנות מסחרית.
לאחר תקופה של שנתיים עבר לבית הספר לאמנות של ניו יורק.
כאן פגש את המורה שהשפיע רבות על המשך דרכו כאמן - רוברט אנרי, אשר עודד את תלמידיו לנסות לתפוס את חוויית המציאות האורבנית המתפתחת בארצות הברית.
כמה מתלמידיו, ביניהם הופר, ג'ורג' בלווז, ג'ון סלואן ואחרים, זוהו בהמשך עם תפיסה זו.
הקבוצה כונתה אסכולת אש קאן (אסכולת פח האשפה).
מקור הכינוי נובע מההתמקדות של קבוצה זו בנושאים המתארים את החוויה העירונית הכאוטית והנשכנית של ניו יורק.
הופר הרבה לתאר את האדם הבודד ואת הגאוגרפיה של המבנה העירוני.
ג'ורג' בלווז מזוהה עם תיאורי קרבות האיגרוף שלו ועם תמונות הרחוב הניו יורקיות שלו.
חלק מהאומנים בקבוצה היו חברים בקבוצה שנקראה השמונה.
השמונה הציגו בתערוכה חשובה שהייתה לציון דרך באמנות המודרנית, "תערוכת הנשקייה".
התערוכה חשפה בפני הציבור האמריקאי את האמנות המודרנית האירופאית.
לקראת סיום למודיו נסע הופר לאירופה על מנת לעמוד ולהתרשם מקרוב מהכיוונים המתפתחים באמנות האירופאית.
הופר התרשם מסגנונות אלו בעיקר מהקוביזם המופשט, אך העדיף את הריאליזם.
בעבודותיו המוקדמות ניתן למצוא הדים להשפעות אלו אך בחירתו והתמקדותו בריאליזם ניכרת בבירור.
עם זאת, ניכרת ביצירותיו גם השפעת זרמים אימפרסיוניסטים יותר.
ברבים מציוריו הוא מוותר על תיאור פרטים רבים ומתמקד בנושא העיקרי.
הופר פעל בתקופה בה האמנות בארצות הברית הפכה להיות אמנות מאורגנת, תערוכות נפתחו כמיזם אמנותי, סצנת גלריות החלה מתפתחת (בעיקר בניו יורק).
כתוצאה מכך אמנים עברו לניהול אישי של הקריירה האמנותית שלהם.
הופר הפקיד את ניהול עבודותיו בידי אשתו ג'וזפין ובכך הצליח לשמור על ניתוק יחסי מהזרמים והאופנות באמנות.
בתקופה בה התמקד הופר בריאליזם האמנות המודרנית חיפשה והגדירה כיוונים שונים וחדשניים.
ההתעניינות וההכרה להם זכה הופר יש בהם כדי להעיד על העצמה של הריאליזם באמנות, למרות האופנות והזמן החולף.
העשייה האמנותית שלו מתארת את דיוקנה של ארצות הברית ובעיקר של העיר ניו-יורק כפי שהיא מתהווה ללא משוא פנים.
האנשים בעיר נעים במעגלים משלהם וציוריו מבטאים כמיהה למגע אנושי.
אחת מעבודותיו הבולטות היא "ניצי הלילה".
בציור זה הופר התמקד בתיאור לילי של דיינר הנמצא בצומת רחובות.
אף על פי שהתמונה מאוכלסת בארבע דמויות, מצליח הופר להעביר לצופה את היעדר המגע או הקשר בין הדמויות.
חלון הזכוכית השקוף המקיף את המזנון יוצר תחושה של בידוד ומדגיש את האקראיות שיש במפגש של הדמויות.
אחד ממאפייני הביטוי של הופר הוא השימוש שהוא עושה באור.
האור בין שהוא מקרני שמש, מנורות רחוב, או תאורת פנים הוא לעיתים חושפני ומשולל כל אינטימיות.
בניצי הלילה משתמש הופר באור כדי להדגיש את הניתוק בין האנשים ואת מספר הפריטים המועט שנמצא במזנון.
העובדה שהופר בחר להתמקד במזנון גם היא אינה מקרית.
הופר, כמו ציירים וסופרים בני התקופה, הרבה להתעסק באדם הבודד המיטלטל בין מלונות דרכים ורכבות בחיפוש אחר תחנה סופית.
דמויותיו העירוניות של הופר נראות כלקוחות מסצנות פילם נואר.
אדוארד היגינס "אד" וייט השני היה אסטרונאוט בתוכנית ג'מיני ותוכנית אפולו.
היה האמריקאי הראשון שביצע "הליכה בחלל", (במשימת ג'מיני 4).
נהרג בשריפה שפרצה בעת בדיקה לפני שיגור אפולו 1.
בתום לימודיו התיכוניים התקבל למכללה הצבאית וסט פוינט.
במקביל ללימודים, עסק בפעילות ספורטיבית, וכמעט התקבל למשלחת האולימפית האמריקאית בשנת 1952. בווסט פוינט גם פגש את אשתו, פטרישיה.
בוגר במדעים מהאקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט, 1952. מוסמך במדעים בהנדסה אווירונאוטית מאוניברסיטת מישיגן, 1959.
בתום לימודיו בווסט פוינט, למד בקורס טיסה בטקסס ובפלורידה.
לאחר מכן שירת במשך שלוש שנים וחצי בטייסת הקרב ה־22 בגרמניה, שם הטיס מטוסי F-86 סייבר ו־F-100 סופר סייבר.
בשנת 1959, לאחר לימודיו לתואר מוסמך, למד בבית הספר לטייסי ניסוי בבסיס חיל האוויר אדוארדס בקליפורניה כדי להגדיל את סיכויו להתקבל לנאס"א.
לאחר מכן הוצב בבסיס רייט-פטרסון, שם היה טייס ניסוי במחלקת מערכות אווירונאוטיות.
בתפקיד זה הטיס אסטרונאוטים של תוכנית מרקורי במטוסי מטען, בתמרונים שהביאו אותם למצב חוסר משקל למשך מספר שניות.
ביניהם היה גם ג'ון גלן.
לאחר שחזר ממשימת ג'מיני 4, הנשיא ג'ונסון קידם אותו לדרגת לוטננט קולונל.
היה חלק מהקבוצה השנייה שנבחרה על ידי נאס"א ב־1962. בין 3 ביוני ו־7 ביוני 1965 היה טייס במשימת ג'מיני 4, שהקיפה את כדור הארץ 66 פעמים.
במשימה זו היה האמריקאי הראשון שביצע פעילות חוץ רכבית.
הוא שהה 21 דקות מחוץ לחללית, והיה הראשון שנהג את עצמו בעזרת אקדח סילון שהחזיק בידו.
ב־27 בינואר 1967 נהרג בשריפה על כן השיגור של אפולו 1. הוא נקבר בבית הקברות וסט פוינט.
לאחר מותו קיבל את מדליית הכבוד של הקונגרס בתחום החלל.
דוקטור לשם כבוד באסטרונאוטיקה מאוניברסיטת מישיגן
מדליית השירות יוצא הדופן, כנפי אסטרונאוט בכיר, נאס"א.
צוות אפולו 1 הונצח במגוון דרכים:
בנמל החלל קייפ קנוורל, בכן שיגור L-34, שנטוש נכון ל-2018, נמצאים שני לוחות זיכרון לזכר צוות אפולו 1.
באנדרטת מראת החלל שבמרכז המבקרים במרכז החלל קנדי, מונצחים שמות אנשי צוות אפולו 1.
מספר גבעות על מאדים נקראו על שמות הצוות, מרחק 14.3 בכיוון דרום-דרום מערב מאתר הנחיתה של ספיריט, אזור הנקרא "גבעות אפולו 1".
אדוארד הלט קר היה היסטוריון בריטי שהתמחה בהיסטוריה של ברית המועצות, ותאורטיקן ליחסים בינלאומיים שנודע כמתנגד תקיף לזרם האמפיריציזם בהיסטוריוגרפיה.
אדוארד הלט קר נולד בלונדון למשפחה מהמעמד הבינוני, והתחנך בבית הספר "מרצ'נט טיילור", ובטריניטי קולג' שבקיימברידג', שבו סיים לימודי תואר ראשון בלימודים קלאסיים.
בשנת 1916 הצטרף קר למשרד החוץ הבריטי ולמשרד הקומונוולת' (בשירות הדיפלומטי).
הוא התפטר מעבודה זו בשנת 1936. ב-1919 היה קר חלק מהמשלחת הבריטית לשיחות השלום בפריז והיה מעורב בניסוח חלקים מחוזה ורסאי.
בשנות העשרים הוצב קר בסניף משרד החוץ הבריטי אשר עסק בליגת האומות, לפני הישלחו לשגרירות הבריטית בריגה שבלטביה.
במהלך שירותו בריגה נשבה קר בקסמיה של הספרות והתרבות הרוסית וכתב מספר עבודות אודות היבטים שונים של החיים ברוסיה.
בשנת 1936 קיבל קר תפקיד של פרופסור לפוליטיקה בין-לאומית באוניברסיטת ויילס אברסוטויט.
הוא נודע במיוחד בשל תרומתו לתאוריית היחסים הבינלאומיים.
עבודתו המפורסמת 'משבר עשרים השנים' פורסמה בשנת 1939. קר שימש מאוחר יותר כעוזר עורך של הטיימס.
הוא מילא תפקיד זה בין 1941 ו-1946, פרק זמן שבמהלכו אימץ גישה פרו-סובייטית.
הוא לימד פוליטיקה בבייליול קולג' שבאוקספורד מ-1953 עד 1955, אז הפך לעמית בטריניטי קולג' שבקיימברידג'.
בין הספרים שכתב קר: ביוגרפיות של פיודור דוסטויבסקי (1931), קרל מרקס (1934) ומיכאל בקונין (1937) ומחקרים אודות יחסים בינלאומיים.
עבודתו מרובת הכרכים "ההיסטוריה של רוסיה הסובייטית" (14 כרכים, 1950 - 1978) נחשבת לפסגת יצירתו.
הרקע לכתיבת סדרת ספרים זו נעוץ בהתרשמותו העמוקה של קר ממבצעי הגבורה של העם הסובייטי במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשלהי 1944 הוא גמר אומר בדעתו לכתוב היסטוריה שלמה של ברית המועצות מ-1917 עד ההווה, אשר תכלול בחובה את כל ההיבטים של ההיסטוריה החברתית, הפוליטית והכלכלית, זאת על מנת להסביר כיצד עמדה ברית המועצות בפני האתגר של הפלישה הגרמנית לשטחה.
על פי השקפתו של קר, ההיסטוריה הסובייטית עברה דרך שלוש תקופות של מלחמות פנים והתגלמה במעבר מלנין לסטלין.
קר מפורסם היום גם בשל מחקרו ההיסטוריוגרפי "היסטוריה מהי?".
תרומתו לתאוריה של היחסים הבינלאומיים
קר תרם להנחת היסודות של מה שנודע כריאליזם קלאסי בתיאורית היחסים הבינלאומיים.
דרך מחקרו אודות ההיסטוריה (עבודותיהם של תוקידידס ומקיאבלי והרהורים וחילוקי דעות אפיסטמולוגיים עמוקים עם האידיאליזם, שהייתה תאוריית היחסים הבינלאומיים הדומיננטית בין שתי מלחמות העולם, הוא הגיע לריאליזם.
בספרו "משבר עשרים השנים", הגדיר קר שלושה שסעים של הריאליזם האוטופי (אידיאליזם), הנובע מן הריאליזם המקיאבלי.
בראש ובראשונה מהווה ההיסטוריה רצף של סיבה ותוצאה, אשר מהלכו יכול להיות מנותח ומובן על ידי מאמץ אינטלקטואלי, אולם אינו (כפי שמאמינים האוטופיסטים) מנוהל בידי "דמיון".
שנית, תאוריה אינה (כפי שסבורים האוטופיסטים) יכולה לחולל פרקטיקה, אלא הפרקטיקה היא שמולידה תאוריות.
בהתאם למילותיו של מקיאבלי: "יועצים טובים, ברגע שהם מגיעים, נולדים מחוכמתו של הנסיך, ואילו חוכמת הנסיך אינה נולדת מיועצים טובים".
שלישית, פוליטיקה אינה (כפי שהאוטופיסטים טוענים) פונקציה של אתיקה, כי אם האתיקה היא פונקציה של פוליטיקה.
אנשים נותרים ישרים על ידי אילוצים.
מקיאבלי זיהה את חשיבותו של המוסר, אולם סבר כי לא ייתכן כל מוסר יעיל במקום שאין בו סמכות יעילה.
מוסריות היא תוצר של כוח (קר, 1939).
הבחנתו של קר בין ריאליזם לאוטופיזם
בחלקו השני של הספר 'משבר עשרים השנים', מגדיר קר שש הבחנות בין הריאליזם לאוטופיזם.
הראשונה היא שני תיאורים כלליים של האידיאליזם והריאליזם (אוטופיה וריאליזם).
האוטופיסטים מאמינים באפשרות התמרתה של החברה על ידי צעד של רצון.
הבעיה העיקרית של האוטופיסט היא חוסר המידע שלו ביחס לאילוצים שהמציאות כופה עלינו.
אם לא יתייחס האוטופיסט למגבלות האלו בכובד ראש, הוא לא יוכל לאמוד את מצבו העכשווי ומכאן שלא יהיה לאל ידו לנוע ממצבו הנוכחי למחוז חפצו.
הנך מתאווה לעולם השרוי בשלום, ברם לא מצויה ברשותך כל תוכנית פעולות בת קיימא אשר תהיה מסוגלת להשכין שלום על פני הארץ.
מאידך, מניחים הריאליסטים כי המציאות בה אנו חיים קיימת כתוצאה היסטורית.
המציאות החברתית היא תוצר של שרשרת נסיבות ארוכה, אשר תוצאתה נקבעה מראש.
לכן, אין היא יכולה להשתנות על ידי מעשה של רצון.
הריאליסט המתייחס אל הדברים כפי שהם, מונע מעצמו את אפשרויות שינוי העולם.
ההבחנה השנייה היא בין תאוריה לפרקטיקה.
עבור האוטופיסט התאוריה היא המנביעה את התשובה לשאלה "מה עלינו לעשות?".
השאלה היא רבת חשיבות על מנת שנוכל להבין את האוטופיה.
ברגע שהמטרה מובנית בראש, כל שעלינו לעשות הוא להגיע לשם.
לכן, מבלבל האוטופיסט בין מה ש"ישנו" לבין מה ש"ראוי להיות".
כשאומר האוטופיסט "אנשים הם שווים" כוונתו היא למעשה "אנשים חייבים להיות שווים".
ההבדל הוא מכריע ומבלבל בפוליטיקה עכשווית.
עבור הריאליסט נובעת תאוריה מן המציאות, קרי המצב האקטואלי של העניינים.
בעוד שהאוטופיסט מנסה לשעתק את המציאות במשולב ובסימוכין מההיסטוריה, הרי שהריאליסט מנסה לעומת זאת לייצר תאוריה הנובעת מן המציאות.
לכן, עבור הריאליסט תאוריה המבוססת על שוויון בני האדם היא מוטעית בתכלית או בגדר משאלת לב.
עבור קר יש צורך להבחין בתלות ההדדית המתקיימת בין השניים.
רוב רעיונותינו הם תוצאתה של המציאות שעוצבו בצורת מוסדות או יישום חוקים.
כל תאוריה נושאת בחובה חלק מהמציאות ולהפך.
הבעיות שבפניהן אנו ניצבים במציאות מאלצות אותנו להגות נתיבים חדשים במציאות.
על ידי התאוריה (פתרון) אנו מייצרים מציאות משתנה ונהפכים להיות לחלק מן המציאות.
ברגע שהמציאות יוצרת בעיות חדשות אנו מציעים תאוריה חדשה על מנת לפתור אותן והדבר ממשיך בדרך זו עוד ועוד.
זהו מעגל הקסמים של הסיבתיות.
ההבחנה השלישית היא בין האינטלקטואל הלוקח את האמת מן הספרים, לבין הביורוקרט, הדולה אותה מתוך ניסיונו הממשי.
האינטלקטואל מאמין בעליונותה של התאוריה ומכאן מחשיב את עצמו כמדריך האמיתי של איש הפעולה.
הביורוקרט כפות לסדר הקיים, אין בידיו כל נוסחה או תאוריה שמנחה אותו, הוא פשוט מנסה להפוך את הסדר הקיים שבתוכו הוא חי וממשיך לקיימו.
ההבחנה הרביעית היא זאת שבין שמאל לימין.
השמאל הוא מתקדם במובנו האוטופי בעוד שהימין הוא שמרני במובנו המציאותי.
ההבחנה החמישית היא בין הרדיקלי לקונסרבטיבי (שמאל וימין, על אף שקר מציין כי לא תמיד רדיקלים וקונסרבטיבים מייצגים את הנטיות הפוליטיות הללו).
רדיקלים הם אוטופיסטים, אינטלקטואלים ותאורטיקנים, בעוד שהקונסרבטיבים הם ריאליסטים, ביורוקרטים ואנשים מהפרקטיקה.
לבסוף, מופיעה אותה ההבחנה בין אתיקה לפוליטיקה.
האוטופיסט מאמין בעליונות האתיקה כקו מנחה לפוליטיקה.
הריאליסט סבור כי האתיקה נובעת מיחסי הכוחות כפי שהם.
עבור קר, האפשרות להתבונן משתי הזויות יחדיו היא הדרך הראויה לנהוג על פיה.
קר הוא עקבי בחוסר העקביות שלו.
אין הוא מאמין בנחיצותה של ההרמוניה.
בכל מקום בו מצויים בני אדם, שם שורה הפוליטיקה.
פוליטיקה מביאה עימה ניגודי אינטרסים.
רעיונותיו הם הקוטב הנגדי של מה שהנס מורגנטאו כינה "פילוסופיה רציונלית".
הפרק שלו אודות הריאליזם פורש בפני הקורא מסה ארוכה בת חמישה דפים על הריאליזם, זרם שקר מוחזק כמייסדו.
רוב מומחי היחסים הבינלאומיים פסחו על מסה זו, מאחר שלהודות בקיומה יהפוך את קר לאיש הגות מעמיק יותר בעל עומק תאורטי ניכר.
קר מצביע על טבעה חסר השיניים של המסה הריאלית: אתה מסוגל להפגין רדידות בבניין האוטופי, אולם אינך מסוגל לבנות בעזרתו אידיאל חדש.
במסקנה הלוגית שלו, הרלטיביזם בעצמו, ומכאן הניתוח הריאליסטי משרת בעצמו אינטרס.
לעיתים מערפלת האוטופיה את המציאות.
במקרה דנן, הניתוח הריאליסטי נוכח במטרה להבהיר אותה.
לעיתים מעמעם הריאליזם את יכולתנו להעלות בחזוננו אלטרנטיבות.
החשיבה הפוליטית נשענת על שני חלקי המוח, אנו משתמשים בצד זה או אחר לפי ההכרח.
הפוליטיקה במהותה היא מאבק בין תומכי הסטטוס קוו לאויביו.
הפוליטיקה היא המאבק בין שינוי לסטטוס קוו.
הביקורת על תאוריית הרמוניית האינטרסים
ישנו פתרון פשוט לכל עימותי העניינים בחברה, נקודת שיווי משקל (ליברליזם) או סיום העימות (מרקסיזם).
ליברליזם מגן על ההרמוניה ההכרחית בין האינדיבידואל לאינטרס הכללי, כלל זה חל על המרקסיזם.
העימות הנוכחי הוא בלתי נמנע, אולם תולדתו היא חברה חסרת מעמדות שבה נעלמים ניגודי אינטרסים מיוחדים (מכיוון שאינטרסים של עימותי מעמדות נגוזים).
השתקפות התבנית הליברלית בזירה הבינלאומית, הוא "מאזן הכוחות" הידוע.
למעשה מקיף כל הרעיון את האינטרסים של הקבוצות המובילות בחברה.
דוגמה: האינטרס המשותף לכאורה בשלום במהלכן של השנים שבין המלחמות, מסווה למעשה את האינטרסים של כוחות הסטטוס-קוו.
קר; מאנגלית: אורי רם; הקדמת הספר: שלמה אבינרי.
יחסים בינלאומיים בין שתי מלחמות העולם (1939-1919)/קאר א.ה.
המהפכה הרוסית מלנין עד סטלין 1917-1929/ אדוארד ה.
קאר; תרגם מאנגלית והוסיף אחרית דבר: אלי שאלתיאל).
אדוארד הנרי פאלמר היה מזרחן אנגלי.
נולד בקיימברידג', אביו היה מנהל בית ספר פרטי.
כבר בבית הספר התיכון החל להתעניין בתרבויות ובשפות זרות.
הוא למד את שפת הרומאני וגילה עניין בחיי הצוענים.
לאחר לימודיו בתיכון נשלח ללונדון ועבד בפקידות.
עיסוק זה היה למורת רוחו של פאלמר והוא גיוונו בלימוד שפות: איטלקית וצרפתית.
ב-1859 שב לקיימברידג' כשהוא חולה אנוש בדלקת ריאות.
הוא החלים ופגש אז במורה לשפה ההינדוסטנית ובהשפעתו פנה ללימודי מזרחנות.
למד בסנט ג'ון קולג' והתמחה בתחום הפרסי וההינדוסטני.
בעת לימודיו עסק גם בקיטלוג מסמכים בפרסית, ערבית וטורקית בספריות סנט ג'ון קולג', קינגס קולג' וטריניטי קולג'.
ב-1867 פרסם עבודה שעסקה במיסטיקה מזרחית.
ב-1869, הצטרף למשלחת מחקר מטעם הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל לחצי האי סיני.
בשנה שלאחר מכן המשיך וסקר יחד עם ריצ'רד דרייק את מדבר א-תיה שבמרכז סיני.
הם ערכו את הסקר ללא כל ליווי, התרועעו עם הבדווים באזור ופאלמר נקרא בפיהם "עבדאללה אפנדי".
בהמשך מסעו הגיע לדמשק וללבנון.
בדמשק פגש את החוקר ריצ'רד פרנסיס ברטון ששימש כקונסול הבריטי במקום.
לאחר ששב לאנגליה ב-1870, פרסם ב-1871 את חיבורו "Desert of the Exodus" שהופיע בגיליון של הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל.
בסוף 1871 נתמנה לפרופסור הראשי לערבית באוניברסיטת קיימברידג'.
הוא נשא אישה והתמקד בהוראה למרות השכר הנמוך.
ב-1878 מתה אשתו ממחלה ולאחר שנה נישא שנית.
ב-1881 פרש מהוראה בקיימברידג' והחל לכתוב בעיתון סטנדארד ככתב לנושאים לא פוליטיים.
ב-1882 יצא למזרח התיכון על פי בקשת ממשלת בריטניה, במטרה לסייע לכוח המשלוח הבריטי במצרים בקשר עם השבטים הבדווים בסיני.
הוא נתבקש על ידי שולחיו לנסות ולמנוע מהשייחים, מנהיגי שבטי הבדווים בסיני, להצטרף למרד עוראבי, ולהמשיך את אי מעורבותם בעניין תעלת סואץ.
פאלמר הגיע לעזה ומשם, ללא ליווי, חצה את מדבר סיני במסע בדד רגלי.
הוא זכה להצלחה במגעיו עם השייחים בסיני ובהגיעו למצרים מונה כמתווך הראשי של הכוח הבריטי מול הבדווים.
באוגוסט 1882 נשלח פאלמר לסיני בראש משלחת שכללה שני קצינים בריטים ועוד מספר אנשים, ביניהם, בכור חסון - יהודי מיפו.
מטרת המשלחת הייתה רכישת גמלים וקניית תמיכת השייחים בסיני.
המשלחת צוידה בסכום כסף נכבד ואנשי אחד משבטי הבדווים בסיני שימשו לה כמורי דרך.
בעת הגיעם לוואדי סודר פרצה מחלוקת בין הבדווים המלווים על חלוקת שכרם.
המחלוקת נסתיימה בבריחה של מורי הדרך עם חלק מהכסף ובשביית אנשי המשלחת בידי הבדווים שחשו מרוּמים.
משנתברר לבדווים שהחזיקו בחברי המשלחת כי אין בידם כסף, רצחו אותם והשליכו את גופותיהם במורד הוואדי באזור הבריכות הנקראות מוית אל גולת.
לאחר מספר ימים, בהם לא קיבלו הבריטים מידע ממשלחתו של פאלמר, גויס קולונל צ'ארלס וורן לעמוד בראש משלחת חיפושים.
המשלחת הגדולה, בת 220 גמלים ו-370 איש, יצאה לדרכה באוקטובר 1882. לאחר חקירה מאומצת הצליח וורן לאתר את שרידי גופות הנרצחים, לתפוס את החשודים ברציחתם ולהביאם למשפט במצרים.
שרידי הגופות נקברו בקבר אחים בקתדרלת סנט פול בלונדון.
במקום הרצח, על גדתו הצפונית של ואדי סודר, הקים וורן גל אבנים גדול לזכר פאלמר ומשלחתו.
המעיין הנמצא בגיא שמתחת לגלעד נקרא עין אבו רג'ום.
אדוארד הנסליק (Eduard Hanslick; 11 בספטמבר 1825 - 6 באוגוסט 1904) היה מבקר מוזיקה ממוצא אוסטרי-בוהמייני, אחד ממבקרי המוזיקה הבולטים במאה ה-19, אם לא הבולט שבהם.
הנסליק נולד בפראג והיה בנם של יוזף-אדולף הנסליק - ביבליוגרף ומורה למוזיקה ממוצא גרמני - ואחת מתלמידותיו לפסנתר, שהייתה בתו של סוחר מווינה.
בגיל 18 החל הנסליק ללמוד מוזיקה אצל וצלב טומצ'ק, אחד מהמוזיקאים החשובים בפראג באותן השנים.
הנסליק גם למד משפטים באוניברסיטה של פראג שם קיבל גם תואר.
הלימודים כמוזיקאי חובב הובילו את הנסליק לכתיבת ביקורות מוזיקליות - בתחילה עבור עיתונים קטנים, מאוחר יותר ב-Wiener Musik-Zeitung ובסופו של דבר בעיתון הידוע נויה פרייה פרסה, שם עבד עד לפרישתו.
כמו כן, הרצאות ללא תשלום באוניברסיטה של וינה, הובילו אותו לקבל ב-1870 משרת מרצה להיסטוריה ואסתטיקה של המוזיקה ומאוחר יותר תואר דוקטור לשם כבוד.
הנסליק שימש לעיתים קרובות כשופט בתחרויות מוזיקליות.
כמו כן, הוא החזיק במשרה במשרד התרבות האוסטרי ומילא תפקידים אדמיניסטרטיביים אחרים.
הוא פרש אחרי כתיבת זיכרונותיו, אך המשיך לכתוב ביקורות על הפרמיירות החשובות ביותר באותם הימים עד מותו ב-1904 בבאדן.
הטעם של הנסליק היה שמרני.
בזיכרונותיו הוא כתב שעבורו ההיסטוריה המוזיקלית מתחילה במוצרט - ונגמרת בבטהובן, שומאן וברהמס.
כיום, הוא ידוע בעיקר בשל הביקורת האוהדת שלו כלפי המוזיקה של ברהמס והדחייה של המוזיקה של וגנר, אפיזודה בהיסטוריה של המוזיקה שידועה כמלחמה של הרומנטיקה.
המבקר ריכארד פול (Richard Pohl) מה-Neue Zeitschrift für Musik, מייצג את הצד השני של המלחינים המתקדמים מאסכולת המוזיקה של העתיד, שגם ליסט בתוכם.
מלחינים אלו העריצו את וגנר, ובחלק מהכתבים שלהם שיוו לו מעמד חצי-אלוהי.
כמו כן, רבים מהם בזו למוזיקה של ברהמס.
בהיותו חבר קרוב של ברהמס החל מ-1862, הייתה להנסליק ככל הנראה השפעה על המוזיקה של ברהמס, מעצם העובדה ששמע לעיתים קרובות את המוזיקה שלו לפני שבוצעה בפומבי.
אף על פי שהנסליק הכיר בגאוניותו של וגנר, ומאמר מוקדם שלו על Tannhäuser הציג את המלחין בצורה אוהדת, הוא ראה בהישענות של וגנר על דרמה וציור מילים (word-painting) אלמנט זר לטבעה של המוזיקה, שלפי דעתו האקספרסיביות שלה נובעת מהמבנה ולא מקישורים חוץ-מוזיקליים.
המסגרת התאורטית של הביקורת של הנסליק מוצגת בספרו מ-1854, Musikalisch-Schönen (על היפה המוזיקלי), שהחל כביקורת על האסתטיקה הוגנריאנית והפך לטקסט משפיע, שיצא במהדורות רבות ותורגם למספר שפות.
יש הטוענים, שהדמות של Beckmesser באופרה Die Meistersinger von Nürnberg של וגנר היא קריקטורה על דמותו של הנסליק (לפי אותן טענות, במקור וגנר רצה לקרוא לדמות Hans Lick).
מטרות נוספות לביקורת של הנסליק היו אנטון ברוקנר והוגו וולף.
הנסליק נקרא לעיתים קרובות "יהודי", במיוחד על ידי יריביו האנטישמיים-וגנריאנים.
אימו של הנסליק נולדה למשפחה יהודית, אך המירה את דתה לקתולית עם נישואיה לאביו.
אף על פי שהית' החליט להיות ראש ממשלה חדשן, ממשלתו כשלה על רקע קשיים כלכליים, ובכללם אינפלציה גבוהה ושביתות נרחבות.
הוא היה ליריב מר נפש של מרגרט תאצ'ר, שהחליפה אותו בהנהגת המפלגה ב־1975.
מוצאו של הית' ממעמד הביניים התחתון היה חריג למדי בשביל מי שכיהן כמנהיג המפלגה השמרנית.
הוא היה מנהיג פוליטי בקרב הסטודנטים באוניברסיטת אוקספורד והגיע עד לדרגת לוטננט קולונל במלחמת העולם השנייה.
לזמן קצר הוא עבד כפקיד בשירות הציבורי, אך התפטר כדי לעמוד לבחירה כחבר הפרלמנט, ונבחר מטעם מחוז הבחירה של בקסלי (Bexley) בבחירות הכלליות של 1950. בשנים 1955–1959 הוא שימש כמצליף הראשי.
לאחר מכן הוא נכנס לקבינט כשר העבודה, בהמשך קודם לתפקיד הלורד שומר החותם, ולאחר מכן – לתפקיד נשיא מועצת הסחר.
ב־1965 נבחר הית' לתפקיד מנהיג המפלגה השמרנית.
הוא המשיך לכהן בתפקיד זה על אף הפסדה של המפלגה בבחירות הכלליות שנערכו ב־1966.
לאחר ניצחונה של המפלגה השמרנית בבחירות 1970 התמנה הית' לתפקיד ראש הממשלה.
ב־1971 הוא הוביל את המעבר של הלירה שטרלינג לשיטה העשרונית, וב־1972 הוא ערך רפורמה בממשל המקומי, הפחית את מספר הרשויות המקומיות ויצר כמה מחוזות מטרופוליטניים חדשים.
האירוע שככל הנראה היה המשמעותי ביותר בתקופת כהונתו של הית' כראש הממשלה היה כניסתה של בריטניה לשוק האירופי המשותף ב־1973. תקופת כהונתו עמדה גם בסימן הסכסוך בצפון אירלנד ("הצרות"), השעיית פעולתו של הפרלמנט של צפון אירלנד וכפיית השלטון הבריטי הישיר שם.
שיחות בלתי רשמיות עם נציגי הצבא האירי הרפובליקני הזמני לא נשאו פרי, ממש כפי שהסכם סנינגדייל שנחתם ב־1973 הוביל להיפרדותם של חברי הפרלמנט מהמפלגה היוניוניסטית של אלסטר מהמפלגה השמרנית.
הית' גם ניסה לרסן את האיגודים המקצועיים באמצעות חקיקתו של חוק יחסי העבודה ב־1971, וקיווה לצמצם את הרגולציה על הכלכלה ולהעביר את בריטניה ממיסוי ישיר למיסוי בלתי ישיר.
העלייה בשיעור האבטלה ב־1972 הובילה את הית' לנקוט צעדים לאושש את הכלכלה.
הוא ניסה להשיג שליטה באינפלציה על ידי מדיניות של קביעת מחירים והכנסות.
שתי שביתות כורים, שהתקיימו ב־1972 ובראשית שנת 1974, גרמו לממשלה לנזקים.
האחרונה הובילה להחלת "השבוע של שלושה ימים" כצעד לחיסכון באנרגיה.
בסופו של דבר הכריז הית' על עריכת בחירות כלליות בפברואר 1974 כדי לקבל מהציבור מנדט לדחות את דרישות השכר של הכורים, אך תחת זאת הסתיימו הבחירות בכינוסו של "פרלמנט תלוי", שבו למפלגת הלייבור, הגם שזכתה בפחות מושבים בהשוואה לפרלמנט הקודם, היו ארבעה מושבים יותר מאלו של השמרנים.
לאחר שניסיונו של הית' להקים ממשלה קואליציונית עם המפלגה הליברלית עלה בתוהו, הוא התפטר מתפקידו כראש הממשלה.
על אף הפסדו בבחירות הכלליות השניות באותה שנה, שנערכו באוקטובר, הוא המשיך לכהן כמנהיג המפלגה.
בפברואר 1975 קראה מרגרט תאצ'ר תיגר על מנהיגותו ונבחרה למנהיגת המפלגה במקומו.
הית', בשובו אל הספסלים האחוריים של המפלגה, היה למבקר פעיל של מנהיגותה של תאצ'ר.
הוא המשיך לשבת על הספסלים האחוריים עד לפרישתו בבחירות 2001, והיה זקן החברים בבית הנבחרים במשך תשע השנים האחרונות לכהונתו.
מחוץ לחיים הפוליטיים היה הית' שייט יאכטות ברמה עולמית ומוזיקאי מוכשר.
הוא היה אחד מארבעת ראשי ממשלת בריטניה היחידים שמעולם לא נישאו.
בשנים 2015–2017 חקרה משטרת וילטשייר חשדות למעשי התעללות מינית בילדים שעשה הית' לכאורה, אך בסופו של דבר נסגרה החקירה מבלי שהוכחו ההאשמות שהועלו נגדו.
אדוארד הית', שהיה ידוע בצעירותו כ"טדי", נולד בעיירת החוף ברודסטיירס (Broadstairs) שבמחוז קנט, לאביו ויליאם ג'ורג' הית', נגר ובנאי, ולאימו, אדית אן הית' לבית פנטוני, שעבדה כמשרתת.
אביו ניהל לימים עסק בנייה קטן ומצליח.
אדוארד הית' התחנך בבית הספר היסודי צ'טהאם שבעיירה רמסגייט הסמוכה וב־1935, בעזרת מלגת לימודים של המחוז, הוא החל ללמוד בבייליול קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד.
בשנים מאוחרות יותר זכה מבטאו המוזר של הית' – עם צלילי התנועות ה"משתנקות" שלו, בשילוב עם ההגייה הלא־תקנית של האות I כאות W ושל המילה out כ"eout" – להתייחסות סאטירית במערכון "למד את עצמך הית'ית" (Teach Yourself Heath) בסדרת הטלוויזיה הקרקס המעופף של מונטי פייתון.
הביוגרף של הית', ג'ון קמפבל, העלה השערה שמבטאו של הית', שלא כמו זה של אביו ושל אחיו הצעיר, ששניהם דיברו במבטא של מחוז קנט, היה חייב לעבור "שינוי מהותי בעת לימודיו באוקספורד", אף על פי שהוא שמר על מרכיבים של הדיבור הקנטי.
כמוזיקאי מוכשר, קיבל הית' משרת נגן עוגב בקולג' שלו כבר בסמסטר הראשון.
כך התאפשר לו להישאר ללמוד באוניברסיטה בשנה הרביעית.
בסופו של דבר הוא סיים ב־1939 את לימודי התואר הראשון שלו בהצטיינות בדרגה שנייה בפילוסופיה, במדע המדינה ובכלכלה.
בתקופת לימודיו באוניברסיטה היה הית' פעיל בחוגי הפוליטיקה של המפלגה השמרנית.
בסוגיה שעמדה אז במרכז הדיונים הפוליטיים, מדיניות החוץ, הוא התנגד בגלוי לממשלה בשליטת השמרנים שכיהנה אז.
בנאומו הראשון במועדון הדיבייט של "אגודת אוקספורד" (Oxford Union) בחג מיקלמס, 29 בספטמבר 1936, הוא הביע את התנגדותו למדיניות הפיוס כלפי גרמניה הנאצית.
ביוני 1937 הוא נבחר להיות נשיא "אגודת השמרנים של אוניברסיטת אוקספורד" (Oxford University Conservative Association) כמועמד שתמך ברפובליקה הספרדית השנייה, כמשקל נגד למי שתמך בפרנסיסקו פרנקו, ג'ון סטוקס (לימים חבר פרלמנט שמרני בעצמו).
בשנים 1937–1938 הוא שימש יושב ראש הפדרציה הלאומית של האגודות השמרניות של האוניברסיטאות ובאותה שנה, שנתו השלישית באוניברסיטה, הוא שימש כמזכיר ולאחר מכן כספרן של אגודת אוקספורד.
בסוף אותה שנה הוא נוצח בהתמודדות על נשיאות אגודת אוקספורד בידי מועמד אחר מבייליול קולג', אלן ווד, ברקע הוויכוח אם ממשלתו של נוויל צ'מברלין צריכה לפנות את מקומה לחזית עממית מהאגף השמאלי.
בוויכוח זה תמך הית' בממשלה.
הית', שבעצמו ביקש להיות מועמד השמרנים בבחירות ביניים אלו, האשים את הממשלה, בדיון שנערך באגודת אוקספורד, ב"הפניית כל ארבע הלחיים" לאדולף היטלר, ובנובמבר 1938 נבחר לנשיא אגודת אוקספורד מטעם בייליול קולג'.
בתפקיד זה כיהן בחודשים ינואר עד מרץ 1939. לאופולד אמרי, שביקר אז באוקספורד, תיאר אותו ביומניו כ"צעיר חביב".
עוד בטרם סיום לימודיו יצא הית' לטיולים ברחבי אירופה.
התנגדותו למדיניות הפיוס נבעה מנוכחותו במצעד נירנברג ב־1937, שבו פגש את מנהיגי המפלגה הנאצית הרמן גרינג, יוזף גבלס והיינריך הימלר, במסיבת קוקטייל של האס אס.
לימים הוא תיאר את הימלר כ"אדם המרושע ביותר שפגשתי מעודי".
הוא שהה בגרמניה במשך חודשיים כדי ללמוד את השפה הגרמנית, אך במשך חייו הוא לא שמר על ידיעותיו בשפה.
ב־1938 הוא ביקר בברצלונה, שהייתה אז תחת מתקפה של הכוחות הלאומניים במסגרת מלחמת האזרחים בספרד.
בהזדמנות אחת נקלעה מכונית שבה נסע לירי מקלעים, ובהזדמנות אחרת פגעה פצצה במלון שבו שהה כאשר הוא צפה ממנו על מתקפה אווירית.
בקיץ 1939 הוא נסע לדנציג שבפולין בלוויית חברו היהודי, מדרון זליגמן.
מסעם חזרה משם היה רצוף סכנות והם עברו את גרמניה בטרמפים וברכבת.
בדרכם חזו בכוחות המתארגנים לפתיחתה של מלחמת העולם השנייה, והם שבו לבריטניה ממש לפני הכרזת המלחמה הבריטית.
הית' בילה את סוף שנת 1939 ואת ראשית 1940 במסע דיבייטינג בארצות הברית, עד אשר נקרא להתגייס.
ב־22 במרץ 1941 הוא קיבל מינוי חירום של לוטננט משנה בארטילריה המלכותית.
במלחמה שירת בתחילה עם יחידת תותחי נ"מ בסביבות ליברפול, שסבלה מהפצצה גרמנית כבדה במאי 1941. בראשית 1942 הוא מונה לשליש של הרגימנט בדרגה קבועה של קפטן.
הית' השתתף כשליש בפלישה לנורמנדי, ושם פגש את מוריס שומן, לימים שר החוץ של צרפת תחת ז'ורז' פומפידו.