tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרטי ההסכם לא פורסמו, אולם שר ההגנה האיראני מוחמד נג'אר אמר אז כי "איראן רואה בביטחונה של סוריה את ביטחונה שלה".
הביקור גם הניב מכירה של ציוד צבאי איראני לסוריה.
ב-19 ביולי 2007 נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד ונשיא סוריה בשאר אל-אסד נפגשו בדמשק.
על פי הדיווחים, הבטיח אחמדינז'אד לאסד כי איראן תעביר לסוריה סיוע טכני בתחום המחקר הגרעיני והנשק הכימי ותממן לסוריה עסקאות נשק רוסי וצפון קוריאני בעלות של מיליארד דולר.
בתמורה התחייבה סוריה, שלא להתקדם במשא ומתן עם ישראל ולהמשיך לתמוך בעמדה האיראנית בכל מה שנוגע ללבנון.
במסיבת עיתונאים הצהיר אחמדינז'אד כי איראן וסוריה ניצבות בחזית מאוחדת מול האויבים של שתי המדינות ושל האזור.
במאי 2008 סוריה ואיראן חתמו על מזכר הבנות צבאי בתום ביקור בן שלושה ימים של שר ההגנה הסורי, חסן תורכמאני, בטהראן.
במזכר נכתב כי המדינות יחזקו את "יחסי ההגנה" ביניהן, שיכלול גם ביקורים הדדיים של אנשי צבא, אימונים צבאיים משותפים ושיתוף פעולה בתחום הטכני.
עם זאת באותה עת דווח כי איראן לא עודכנה על פתיחת שיחות השלום בין ישראל וסוריה.
בדצמבר 2009 ביקר בסוריה מזכ"ל המועצה העליונה לביטחון באיראן, סעיד ג'לילי ופגש את נשיא סוריה, בשאר אסד, שאמר בתום הפגישה כי הוא תומך בזכותה של איראן לפתח טכנולוגיה גרעינית וזכותה להעשיר אורניום.
שבוע אחר כך חתמו איראן וסוריה על הסכם שיתוף פעולה ביטחוני, שנחתם בתום ביקורו של שר ההגנה האיראני אחמד וחידי בדמשק.
על בסיס ההסכם, המדינות יחלקו את ניסיונן הצבאי ויקיימו התייעצויות שוטפות בענייני ביטחון.
עוד סוכם כי שתי המדינות יקימו ועדת הגנה משותפת.
בעקבות ביקור נוסף של אחמדינז'אד בדמשק בשנת 2010, אישרה מזכירת המדינה של ארצות הברית כי ארצה מעוניינת בהלחשת היחסים בין דמשק לטהראן, וטענה כי מדובר בצעד הכרחי לקראת נורמליזציה ביחסי ארצות הברית וסוריה.
בתגובה טען אסאד במסיבת עיתונאים משותפת עם אחמדינז'אד כי חיזוק היחסים דווקא ישפר את היציבות במזרח התיכון, והוסיף: "איננו מעוניינים שאחרים יעניקו לנו שיעורים על אזורנו ועל ההיסטוריה שלנו".
אחמדינז'אד גיבה אף הוא את דברי אסד וציין כי "היחסים בין סוריה לאיראן הם יחסים עמוקים, מוצקים ונצחיים", וכי "דבר אינו יכול לפגום בקשר בין המדינות".
בפברואר 2011 שתי ספינות מלחמה איראניות עברו בתעלת סואץ, בפעם הראשונה מאז 1979. הם עגנו בנמל לטקיה בסוריה.
שבוע אחר כך הודיעו איראן–סוריה כי חתמו על הסכם לאימון צבאי ימי משותף.
מאז ראשית מלחמת האזרחים בסוריה ב-2011 ובמהלכה, איראן סייעה רבות לממשלת סוריה ותמכה בה, צבאית וכלכלית.
שירותי הביטחון והמודיעין האיראניים העניקו למשטר הסורי ייעוץ וסיוע צבאי בניסיון לשמר את אחיזתו של בשאר אל-אסד בשלטון.
על פי הדיווחים איראן סייעה לממשלת סוריה באמצעים שונים, כמו שליחת ציוד לפיזור הפגנות, סיוע בטכניקות מעקב ומודיעין ונפט.
את הסיוע החומרי, איראן סיפקה לבשאר אל-אסד בעיקר דרך טיסות ישירות בין דמשק לטהראן, ובשל הקושי שבדבר איראן גם הסכימה לממן בסיס צבאי גדול בשדה התעופה T-4, כדי להקל על העברת ספינות נשק ואספקה צבאית לאסד.
הכוח המוביל את המאמץ האיראני בתמיכה בסוריה הם לוחמי יחידת כוח קודס, הכוחות המיוחדים של משמרות המהפכה, ואשר על פי ממשלת ארצות הברית, הכוח, בראשות גנרל קאסם סולימאני, ומפקד המבצעים של היחידה, מוחסן שיזארי, הכשיר יחידות אבטחה סוריות להילחם במפגינים.
בהתאם לכך, הטילה מחלקת האוצר האמריקנית (במרץ 2011) סנקציות על שני הבכירים, אותם תיארה כ"אחראים על הדיכוי האלים אשר מופעל כנגד המפגינים הסורים".
על פי דיווח של סוכנות הידיעות הצרפתית ביוני 2011, קצין בכיר שערק לטורקיה טען כי צלפים איראנים ואנשי חזבאללה יורים על הקהל בההפגנות ההמוניות.
ביוני 2011, הסביר המנהיג העליון של איראן עלי ח'אמנאי את תמיכת ארצו במשטר: "בכל מקום בו קיימת תנועה אסלאמית, פופולרית ואנטי-אמריקאית, אנו תומכים בה".
לדבריו, ארצות הברית וישראל מעורבים במרד הסורי וידם ניכרת בו.
בכירים איראנים אחרים סיפקו אף הם הצהרות דומות וזיהו את הממשלה האמריקאית כמקור המרד בסוריה.
עם זאת, בסוף אוגוסט, ממשלת איראן נתנה את "הסימן הפומבי הראשון" שלה והביע את דאגתה מאופן הטיפול במשבר המתמשך בסוריה, כאשר שר החוץ עלי אכבר סאלחי פרסם הצהרה בה כלל אף את ממשל סוריה ברשימת המדינות, ודחק בה "לענות לדרישות אנשיה".
אף על פי שאיראן המשיכה להשתדל להביעה כלפי חוץ תמיכה באסד, במקביל החלה בקשר עם קבוצות בדלניות כדי להבטיח את מקומה בסוריה ובלבנון אם ייפול המשטר.
ביולי 2011, חתמה איראן עם סוריה ועיראק על הסכם להקמת צינור ליצוא גז טבעי, צינור באורך של כ-5,000 ק"מ מאזור שדה דרום פארס באיראן.
הצינור תוכנן גם להמשיך ליעדים באירופה אך מעולם לא הוקם.
בינואר 2013, פורסם דו"ח של הפנטגון, לפיו משמרות המהפכה הציבו תחנות להאזנה לאותות אלקטרוניים בגולן הסורי ולחופי הים התיכון.
ב-3 באוגוסט 2013, יום השבעתו של נשיא איראן חסן רוחאני, הוא צוטט כאומר במהלך פגישה עם ראש ממשלת סוריה, ואיל אל-חלקי, כי הברית של איראן עם סוריה תימשך, וכי שום כוח בעולם לא יצליח להפר את הברית המוצקה, האסטרטגית וההיסטורית בין איראן וסוריה.
מאז 2014, על רקע התערבותה הצבאית בסוריה, נקטה איראן שורה של צעדים, במטרה לחזק את מעמדה והשפעתה, ואת ההיערכות הצבאית שלה ושל שלוחיה – ובראשם חזבאללה – בסוריה.
קודמו הסכמים כלכליים הנוגעים לשיקום סוריה, העברת אוכלוסייה שיעית לסוריה והחדרת ערכים איראניים דתיים ותרבותיים אליה, ובניית מיליציה שיעית סורית כדוגמת חזבאללה הלבנונית.
כמו כן החלו ניסיונות לבצע בנייה מערכות של צירים אסטרטגיים, ובראשם: שיפור המסדרון היבשתי המחבר את איראן עם סוריה ולבנון דרך עיראק; שילוב מסילות הרכבת של איראן, עיראק וסוריה, שיחבר את המפרץ הפרסי לים התיכון; ושימוש בנמל לטקיה, שיקנה לאיראן אחיזה בים התיכון.
בקבוצת צעדים אלה נכללים גם העברה וייצור של מערכות נשק איכותיות עבור חזבאללה.
בתגובה בוצעו לפי מקורות שונים תקיפות אוויריות ישראליות נגד יעדים איראניים ושיעים בסוריה ובעיראק, שמטרת הייתה לבלום את בניית המסדרון היבשתי ולצמצם את הנוכחות צבאית של איראן בסוריה.
עד סוף 2015 נהרגו מאות לוחמים איראניים בסוריה, כולל הגנרל חוסיין חמדאני סגן מפקד כוח קודס.
במסגרת זו, באוגוסט 2018 ובמרץ 2019 נחתמו בין איראן לסוריה הסכמים, העוסקים בהרחבת שיתוף הפעולה הצבאי בין שתי המדינות, ובשיקום הכוחות הצבאיים והתעשיות הצבאיות בסוריה.
הסכמים אלה גם קבעו את המשך הנוכחות של היועצים הצבאיים האיראנים בסוריה, ביניהם גם אנשי "משמרות המהפכה" ו"כוח קודס" האיראנים והמיליציות הצבאיות השיעיות.
מעבר למישור הצבאי, באיראן התאמצו להחדיר כמה שיותר מוצרים וסחורות לשוק הסורי.
ההשתלטות החלה בחברות הטבק האיראניות, שהגבירו את שיווק הסיגריות שלהן בסוריה.
אליהן הצטרפו חברות המזון האיראניות, ששגרו מוצרים לעם הסורי הרעב.
היקף הסחר בין המדינות גדל במאות מיליוני דולרים.
איראן הייתה מעורבת ביישום כמה פרויקטים תעשייתיים בסוריה, כולל מפעלי מלט, פסי ייצור של מכוניות, תחנות כוח, ובבניית ממגורה.
איראן אף תכננה להקים בנק איראני-סורי משותף בעתיד.
ב-2018–2019 נחתמו בין הצדדים שורה של הסכמים הנוגעים להשקעות איראניות בסוריה, לבינוי ושיקום אזורים שנהרסו במלחמה, לאספקת נפט איראני לסוריה, לתחומי התחבורה והרכבות ולניצול מחצבים.
בשנים 2017–2020 מדינת ישראל תקפה כאלף מטרות של איראן בתוך שטח סוריה.
במספר מקרים נשלח בתגובה טיל קרקע-קרקע לעבר ישראל.
בפברואר 2019, לראשונה מתחילת מלחמת האזרחים נסע נשיא סוריה אסד לאיראן, ונפגש עם הנשיא רוחאני ומפקד גיס קודס קאסם סולימאני.
ב-2019, אסד שלט על מרבית שטח המדינה, אך שלטונו הסתמך במידה רבה על סיוע של רוסיה, איראן וחזבאללה.
רוסיה, איראן וחזבאללה איבדו מיכולתם לסייע לשלטון אסד עקב פריצת מלחמת רוסיה–אוקראינה בפברואר 2022, ומלחמת חרבות ברזל בין חמאס והציר השיעי לישראל ב-2023. בשתי המלחמות הללו ספגו רוסיה, איראן וחזבאללה אבדות כבדות שלא אפשרו להם לסייע לשלטון הסורי.
בנובמבר 2024 נחתם הסכם הפסקת האש בין ישראל ללבנון.
עם כניסת הפסקת האש לתוקף, פתחו ארגוני המורדים הסורים במתקפת פתע על משטר אסד.
המתקפה הסתיימה בהפלת שלטון אסד.
לאחר נפילת המשטר, שר החוץ האיראני אמר כי חשוב לשמור על קשרים עם סוריה המתחדשת על מנת להגן על האינטרסים של איראן ולשמור על הריבונות הסורית.
המורדים הביעו גישה העוינת את איראן.
בראיון מנהיג המורדים, אחמד א-שרע תקף את טהרן והאשים אותה בהפיכת סוריה ל"אסם" שלה שממנו ניהלה ארבע בירות ערביות (בגדד, דמשק, ביירות, צנעא) והפיצה מלחמות ושחיתות במדינות שנכנסה אליהן.
נאסרו טיסות איראניות בשמי סוריה.
יחסי איראן–קטר (בפרסית: روابط ایران و قطر, בערבית: العلاقات الإيرانية القطرية) הם היחסים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין מדינת קטר.
המדינות מרבות לשתף פעולה ויש ביניהן מכנים משותפים רבים דוגמת: חברות בארגון המדינות המייצאות נפט (אופ"ק), במדינות הבלתי-מזדהות (NAM) וחברות בארגון הוועידה האסלאמית (OIC).
למרות קשריה ההדוקים עם איראן, קטר היא גם בעלת ברית של ארצות הברית, ופעמים רבות מסתייגת מדעותיה של איראן.
יחסה של קטר לתוכנית הגרעין האיראנית
ב-16 בדצמבר 2008 שש החברות במועצת הביטחון של האו"ם קיימו פגישה עם שמונה מדינות ערביות בהן קטר כדי לדון איתן כיצד האו"ם יכול להפעיל לחץ על איראן כדי שהיא תשהה את העשרת האורניום שלה.
ב-27 באפריל 2009 ביקר דניס רוס, היועץ המיוחד של ארצות הברית עבור המפרץ הפרסי ודרום מערב אסיה, בקטר ובמדינות נוספות כדי לדון ולגייס את מנהיגי המדינות ביניהם אמיר קטר תמים בן חמד אאל ת'אני, לעזור לארצות הברית בסנקציות שלה ובלחצים שהיא מפעילה על איראן למניעת תוכנית הגרעין.
ב-9 במאי 2010 אמיר קטר חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני ונשיא סוריה בשאר אל אסד הביעו תמיכה במאמצים הטורקיים להביא לפתרון דיפלומטי של הסכסוך על תוכנית הגרעין של איראן.
פקידים טורקים הציעו לתווך בשיחות ישירות בין הנציג למשא ומתן בנושא הגרעין העליון של איראן, סעיד ג'לילי ובין הממונה על מדיניות החוץ של האיחוד האירופי קתרין אשטון.
ב-8 בפברואר 2011 שר המסחר האיראני מהדי כזאנפארי ועמיתו הקטרי נפגשו כדי לדון בדרכים שבהן שכנותיה במפרץ יוכלו להגביר קשרי מסחר עם איראן.
ב-31 באוקטובר 2009 חברת הספנות ואלפאג'ר 8 האיראנית חידשה את פעילותה בקטר.
שגריר איראן בדוחה הודיע כי חידוש הקו הייתה חידוש "מודל הידידות בין שתי המדינות".
ב-7 בספטמבר 2009 שר הכלכלה והאוצר הקטרי יוסף חוסיין אאל-כמאל נפגש עם שר האוצר האיראני בחרוז אלשירי כדי לדון על שיתוף הפעולה בין המדינות בתחום הסחר והגדלת הסחר בין שתי המדינות על ידי הפחתת מכס ותעריפי מס.
ב-31 במאי 2009 הממשלה האיראנית הסכימה להנפיק 100 מיליון דולר אמריקאי באג"ח למימון פיתוח שדה הגז פארס סאות'.
שדה הגז פארס סאות' הוא שדה גז גדול בים הנמצא בבעלות משותפת של קטר ואיראן.
ב-6 במאי 2009 חסן קאשקאוי דובר משרד החוץ האיראני ביקר בדוחה כדי לדון על הגברת שיתוף הפעולה התקשורתי עם קטר.
ב-11 בינואר 2009 נציגי רוסיה, קטר ואיראן נפגשו בטהראן, שם הם הסכימו להקים את החברה "טרויקה גז" ולשתף פעולה בחיפוש הגז הרזרבי ומלאי הגז שלהן.
ב-3 במרץ 2008 בהתייחסו למתיחות בין ארצות הברית ואיראן ויחסיה עם שתי המדינות, הצהיר אמיר קטר חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני כי הוא "רוצה להיות ידידותי עם כולם."
ב-6 ביולי 2009 יו"ר הפרלמנט האיראני, עלי לריג'אני, נפגש עם האמיר שייח' חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני בקטר.
לאריג'אני תיאר את קטר כשותפה אסטרטגית וציין כי איראן נחושה להרחיב היחסים הדיפלומטיים והפוליטיים עם קטר.
סוכנות הידיעות פארס האיראנית ציטטה את האמיר הקטרי אומר מילים אלו במהלך הפגישה: "איראן תמיד עומדת מאחורינו הערבים ומאחורי אנשי פלסטין.
איראן תמיד תהיה חברה ושותפה שלנו ואנחנו לא נאפשר לכל אדם חולה-רצון ליצור בעיות בינינו."
ב-10 ביולי 2009 המפכ"ל האיראני, ג'אסם ראזאי, הודיע כי שומרי גבול איראניים ישתתפו באימונים עם מפקדת החוף של קטר.
ב-26 ביוני 2011 שר הפנים של איראן, מוחמד נג'אר, נפגש עם עמיתו הקטרי שלו בטהראן כדי לדון על שיתוף פעולה עתידי באזורים שיש בהם עניין הדדי בין איראן לבין "השכנה הקטנה מעבר לים".
שר הפנים הקטרי, שייח' עבדאללה בן נאצר בן ח'ליפה אאל ת'אני ביקר באיראן והשתתף במפגש הפסגה ללוחמה בטרור הבינלאומי.
בינואר 2016, קטר גינתה את המתקפה על הנציגויות הדיפלומטיות הסעודיות באיראן והחליטה להשיב את שגרירה מטהראן, בעוד שמשרד החוץ הקטרי פרסם הודעת מחאה לשגרירות איראן בדוחא, בה נאמר כי הפיגוע מהווה הפרה של האמנות והנורמות הבינלאומיות המדגישות את ההגנה על משלחות דיפלומטיות וצוותן.
קטר הייתה המדינה האחרונה שתמכה בערב הסעודית והחזירה את השגריר באיראן.
במהלך המשבר הדיפלומטי הקטרי, איראן סיפקה תמיכה דיפלומטית וכלכלית לקטר.
ב-5 ביוני 2017, היום בו פרץ המשבר, ביקשה איראן ממדינות המפרץ הערביות ליישב את הסכסוך ביניהן באמצעות דיאלוג.
לאחר שערב הסעודית ובעלות בריתה במפרץ הפרסי הטילו סנקציות כלכליות על קטר, איראן שלחה אספקת מזון לקטר מדי יום, בגודל של 1,100 טון פירות וירקות ו-66 טון בקר.
ב-25 ביוני, נשיא איראן חסן רוחאני גינה את "המצור" על קטר, ובשיחת טלפון עם השייח' תמים אמר כי "טהראן תעמוד לצד ממשלת קטר".
הוא גם ציין כי המרחב האווירי של איראן פתוח למטוסים קטרים.
ב-23 באוגוסט 2017 הוכרז כי קטר תחזיר את שגרירה לאיראן.
בהודעה לעיתונות שפרסם משרד החוץ של קטר, הביעה קטר את נכונותה לשפר את הקשרים הדו-צדדיים עם איראן.
ב-26 באוגוסט 2018, במהלך שיחת טלפון בין אמיר קטר לנשיא איראן רוחאני, הצהיר השייח' תמים בן חמד אל-ת'אני כי "הודות ליושרה ולסולידריות של העם הקטרי ולשיתוף הפעולה והעזרה של מדינות ידידותיות, ובמיוחד איראן, התגברנו על בעיות המצור הלא צודק והאכזרי ולעולם לא נשכח את עמדותיה של איראן בעניין זה".
ב-23 ביוני 2025, כחלק מתגובתה לתקיפה האמריקאית על מתקני הגרעין יממה קודם לכן, איראן שיגרה כ-10 טילים לעבר בסיס חיל האוויר אל-עודייד של ארצות הברית בקטר.
לפי דיווחים בקטר וארצות הברית, כל הטילים יורטו בהצלחה, משרד החוץ של קטר גינה בחריפות את התקיפה ומסר שהתקיפה מהווה "הפרה בוטה לריבונות של קטר ושל המרחב האווירי שלה, לחוק הבין-לאומי ולאמנת האו"ם", ושקטר "שומרת על זכות התגובה הישירה באופן ההולם את צורת המתקפה והיקפה הבוטה".
יחסי איראן–עומאן (בפרסית: روابط ایران و عمان, בערבית: العلاقات الإيرانية العمانية) הם היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין סולטנות עוּמאן.
לעומאן מסורת של שיתוף פעולה כלכלי וצבאי עם איראן עוד מראשית ימי השאה ועד למשטר האיראני הנוכחי.
עומאן מאז ומתמיד פחות נרתעה מתוכנית הגרעין האיראנית בניגוד לשאר המדינות במפרץ הפרסי.
בשונה מרוב שכנותיה, עומאן הצליחה לקיים יחסים דיפלומטיים גם עם איראן וגם עם עיראק במהלך מלחמת איראן–עיראק.
עומאן תמכה בתוקף בהחלטות מועצת הביטחון של האו"ם לשים קץ לסכסוך.
שיחות להפסקת אש חשאיות בין שני היריבים התקיימו במסקט במהלך המלחמה, מהן לא עלה הסכם.
לאחר המלחמה, עומאן לקחה חלק בתיווך שיחות לשחזור את היחסים הדיפלומטיים של איראן עם ערב הסעודית והממלכה המאוחדת.
במהלך מלחמת המפרץ, יחסי איראן-עומאן נפגעו לאחר שאיראן החלה בהתקפות על תנועות ימיות במפרץ הפרסי בנוסף להצבת משגרי טילים וספינות לאורך מצר הורמוז.
הסולטאן קאבוס בן סעיד אאל סעיד נסע לאיראן בשנת 2009 בפעם הראשונה מאז המהפכה האיראנית בשנת 1979. הסולטאן הביע חששות מהתוכנית הגרעינית של איראן, אך אמר כי התוכנית לא תפגע ביחסים בין שתי המדינות.
עומאן תפקדה כמתווכת בין איראן לארצות הברית במהלך העשור השני של המאה ה-21.
יחסי איראן–סודאן (בפרסית: روابط ایران و سودان, בערבית: العلاقات السودانية الإيرانية) הם היחסים הדיפלומטיים, הצבאיים והכלכליים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין הרפובליקה של סודאן.
לשתי המדינות מערכת יחסים קרובה במהלך כמעט שלושה עשורים.
סודאן החליטה לגרש את כל הקבוצות האיראניות מהמדינה שעות בודדות בטרם הצטרפה למבצע הסעודי הצבאי בתימן בחודש מרץ 2015. נשיא סודאן הסביר את המהלך באומרו כי עליו לחשוב על הכלכלה הרעועה של סודאן.
בנוסף האימה והטראומה פגעו בחברה הסודאנית שחלק ממנה הצטרפו לדאעש.
ב-4 בינואר 2016 ניתקה סודאן את יחסיה הדיפלומטיים עם איראן בשל המתקפה על הנציגויות הדיפלומטיות הסעודיות באיראן וזאת על רקע מאבקי השליטה במזרח התיכון.
היחסים בין המדינות חודשו באוקטובר 2023.
סודאן שמרה על יחסים טובים עם השאה של איראן לפני המהפכה האיראנית במטרה לקבל מספר הלוואות.
לאחר המהפכה תמכה סודאן בעיראק במלחמת איראן–עיראק, יחד עם מדינות ערביות נוספות.
בשנות ה-80 המאוחרות, ביקר ראש ממשלת סודאן א-סאדק אל-מהדי בטהראן ובכך יצר את היחסים הדיפלומטיים בין ארצו לבין הרפובליקה האסלאמית.
עקב מהפכות אסלאמיות שהתרחשו במדינות שונות באמצעות הפיכות צבאיות, עסק ראש ממשלת סודאן עומר אל-בשיר בהידוק יחסי מדינתו עם איראן.
הידוק יחסי סודאן עם איראן סייע לעומר אל-בשיר להמשיך את האסלאמיזציה של סודאן.
על אף שסודאן הייתה מדינה אסלאמיסטית במשך השנים, ועל אף שסודאן היא מדינה סונית ואיראן שיעית, שתי המדינות הפכו במהרה לבעלות ברית קרובות.
בשנת 1991 ביקר נשיא איראן אכבר האשמי רפסנג'אני בח'רטום בליווי יותר מ-150 בכירים איראניים.
במהלך ביקורו הוא הכריז כי "המהפכה האסלאמית של סודאן, לצד איראן, חלוצת המהפכה, היא ללא ספק מקור למהפכה בכל רחבי העולם המוסלמי".
ב-4 בינואר 2016 ניתקה סודאן את יחסיה הדיפלומטיים עם איראן בעקבות המתקפה על הנציגויות הדיפלומטיות הסעודיות באיראן.
באוקטובר 2023 חידשו שתי המדינות את היחסים ביניהם.
בעקבות כך מינתה סודאן שגריר ראשון לטהראן, בעוד פתחה מחדש שגרירות בפורט סודאן.
בפברואר 2025 הכריזה איראן על תמיתכה בעבד אל-פתאח אל-בורהאן במלחמת האזרחים הסודאנית השלישית.
בשנת 1991 נחשפו ראיות הנוגעות להגדלת הקשרים הצבאיים והכלכליים בין סודאן לאיראן.
מנהיגים איראניים מדרגים גבוהים קיימו ביקורים בסודאן, שבהם נחתמו הסכמי סחר בין שתי המדינות.
הסחר בין שתי המדינות ימשיך כנראה להיות מוקד היחסים בין שתי המדינות.
איראן חשודה באספקת מיליון טונות של נפט מדי שנה.
באוגוסט 2008 דווח בשנת 1993 מימנה רכישת 20 מטוסי-תקיפה סיניים.
איראן התחייבה לסייע לממשלת סודאן ב-17 מיליון דולר עבור המטוסים.
ב-1995 ביקרה משלחת צבאית איראנית בחרטום במטרה להעריך את הצרכים הצבאיים של סודאן.
איראן סיפקה לסודאן רכבים משוריינים, ארטילריה כבדה וציוד מכ"ם.
בשנה שלאחר מכן, שתי המדינות חתמו על הסכם להרחבת שיתוף הפעולה שלהן.
באפריל 1996 דיווחה ממשלת סודאן כי תעניק לחיל הים האיראני אישור לשימוש במתקנים ימיים במדינה, בתמורה לסיוע כספי מאיראן לרכישת נשק.
המערב הביע דאגה עמוקה באשר לגידול בקשרים הצבאיים בין איראן לסודאן.
בשנת 1993 הגדירה מחלקת המדינה האמריקנית את סודאן כמדינה המממנת טרור.
בשנת 2008 חתמו סודאן ואיראן על הסכם לשיתוף פעולה צבאי.
ההסכם נחתם על ידי שר ההגנה האיראני מוסטפא מוחמד נג'אר ועמיתו הסודאני עבד אל-רחים מוחמד חוסיין.
במסמך שדלף בקיץ 2014 הוגדרו היחסים בין שתי המדינות כ"אסטרטגיים" "צבאיים" ו"הגנתיים".
במהלך השבוע האחרון של חודש אפריל 2006, נפגש נשיא סודאן עומר אל-בשיר עם מספר מנהיגים איראניים בטהראן, ובין היתר, המנהיג העליון עלי ח'אמנאי ונשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד.
במסיבת עיתונאים משותפת ב-24 באפריל אמר אחמדינז'אד כי "התרחבות הקשרים בין שתי המדינות משרתת את האינטרסים של שני העמים, האזור והעולם המוסלמי, בעיקר מהבחינה של חיזוק השלום והיציבות".
במסיבת העיתונאים אף בירך נשיא סודאן את איראן על מאמציה להשגת "כוח גרעיני למטרות שלום" ואילו נשיא איראן ציין את התנגדותו לקיום כוחות שמירת השלום של האו"ם בדארפור.
נשיא סודאן ביקר באיראן ביולי 2011 ונשיא איראן ביקר בחרטום בספטמבר אותה שנה כדי לדון ב"נושאים אסטרטגיים ובינלאומיים".
יחסי איראן–קרואטיה הם היחסים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין רפובליקת קרואטיה.
שתי המדינות ייסדו יחסים דיפלומטיים ב-18 באפריל 1992, כשאיראן הייתה המדינה השביעית בעולם, והאסייתית-מוסלמית הראשונה שהכירה בעצמאות קרואטיה.
לקרואטיה יש שגרירות בטהראן ואילו לאיראן שגרירות בזגרב.
היחסים בין שתי המדינות מתוארים כטובים וידידותיים.
אחת התאוריות הפופולריות על מקורם של הקרואטים קובעת כי הקרואטים הקדומים הגיעו לאירופה מערבות מזרח אירופה או מאיראן.
תאוריה זו מתפתחת כבר מאז סוף המאה ה-18, וזכתה לפופולריות רבה לאחר עצמאותה של קרואטיה ב-1990. כתבים עתיקים רבים ודמיון בין שני העמים קובעים כי הקרואטים היו בעברם שבט איראני.
סגן נשיא איראן, חסן חביבי, ביקר בקרואטיה ב-1995 ואילו נשיא איראן מוחמד ח'אתמי ערך ביקור רשמי בזאגרב ב-2005. נשיא קרואטיה, סטפן מסיץ', ביקר ב-2001 באיראן.
ב-2008 בירך נשיא איראן דאז, מחמוד אחמדינז'אד על היחסים בין שתי המדינות, וציין כי הן חולקות תרבות והיסטוריה, בשל מוצאם האיראני של הקרואטים, וכי קשר זה יחזק את היחסים בין המדינות.
הוא קרא להרחבת הקשרים בין איראן וקרואטיה.
באותה השנה התרחבה פעילותה של חברת הנפט הקרואטית INA במחוז ארדביל.
באוקטובר 2011 ביקרה משלחת פרלמנטרית איראנית בכירה בקרואטיה ונפגשה עם הנשיא איבו ג'וסיפוביץ' ושר החוץ גורדן ינדרוקוביץ'.
נשיא הפרלמנט האיראני עלי לאריג'אני נפגש עם נשיא הפרלמנט הקרואטי ג'וזף לקו באוקטובר 2013. שניהם הביעו את שאיפתם לחזק את שיתוף הפעולה בין איראן וקרואטיה בתחום הכלכלה, המסחר, התרבות, המדע, הספורט, החקלאות והאנרגיה, וכמו כן להרחיב את שיתוף הפעולה הפרלמנטרי.
לאריג'אני הצהיר כי "לאיראן ולקרואטיה יש קשרים היסטוריים", ואילו לקו הצהיר כי "איראן וקרואטיה מבססות את היחסים שלהן על ידידות והבנה".
משלחת קבוצת הידידות הבין פרלמנטרית הקרואטית-איראנית ביקרה בטהראן במרץ 2014, ובביקורה הדגישה את הצורך בפיתוח נוסף של היחסים בין שתי המדינות.
זמן קצר לפני הביקור, הדגיש נשיא קרואטיה כי "הקרואטים רוצים להרחיב את היחסים עם איראן בתחום הפוליטיקה, הכלכלה והתרבות.
נציג של הפרלמנט האיראני, חוסיין שיח' סאלם ביקר בקרואטיה באוקטובר 2014 בהזמנתו של מלדן נובאק, נשיא קבוצת הידידות הקרואטית-איראנית של הפרלמנט הקרואטי.
הנציג נפגש עם שרת החוץ וסנה פוסיץ' הנשיא איבו ג'וסיפוביץ' ונשיא הפרלמנט הקרואטי ג'וזף לקו.
בינואר 2015 ביקרה שרת החוץ הקרואטית וסנה פוסיץ' באיראן, שם היא נפגשה עם נשיא איראן חסן רוחאני, סגן הנשיא שאהינדוכט מולברדי, יושב ראש הפרלמנט עלי לאריג'ני ועם שר החוץ, מוחמד ג'וואד זריף.
השרה ציינה כי מועד ביקורה באיראן, שהתרחש במהלך המשא ומתן בין איראן למעצמות הוא "הזמן הנכון לחזק את היחסים בין קרואטיה לאיראן".
היא גם הצהירה כי קרואטיה, כחלק מהאיחוד האירופי תומכת בהסכם הגרעין.
במהלך ביקורה הדגישו כולם את החשיבות של המשך המאבק בטרור, בקיצוניות ובאלימות.
שיתוף הפעולה הכלכלי בין קרואטיה לאיראן נמוך בשל הסנקציות על איראן.
בשנת 2012 ייצאה קרואטיה לאיראן סחורות בשווי 2.9 מיליון דולר וייבאה מאיראן תוצרת בשווי 2.19 מיליון דולר ועל פי נתוני אתר OEC מדובר ב-0.011% מהייבוא הכללי של קרואטיה בלבד.
לשם השוואה, באותה שנה הייבוא מישראל היה בהיקף של 41.1 מיליון דולר שהם 0.20% מהייבוא הכללי של קרואטיה.
ב-22 במרץ 2012 אסרו קרואטיה ו-27 מדינות נוספות באיחוד האירופי על ייבוא, רכישת והובלת נפט ומוצרים פטרוכימיים מאיראן.
כמו כן, אסור לחברות קרואטיות לספק כל מימון או סיוע כספי, ביטוח או ביטוח משנה הקשורים לייבוא, רכישה והובלה של נפט גולמי מאיראן.
בנוסף, כל הספינות המפליגות תחת דגל קרואטיה אסורות למכור ולרכוש ציוד שיכול לסייע לתעשיית הנפט האיראנית.
המנכ"לים של מפעל הטבק הקרואטי רוביני וחברת הטבק האיראנית חתמו בשנת 2010 על חוזה להקמת מפעל טבק משותף באיראן.
המפעל נפתח ב-2013 בעיר סארי והוא מפעל הטבק הגדול ביותר במזרח התיכון.
ההשקעה במפעל היא בשווי של 30 מיליון יורו, והיכולת של המפעל היא לייצר 6 מיליארד סיגריות בשנה.
במהלך ביקורה של המשלחת האיראנית בקרואטיה באוקטובר 2011 נחתמה עסקה המתמקדת בשיתוף פעולה בבניית מספנות באיראן ובקרואטיה.
איראן והמספנה הקרואטית ברייקה שיתפו פעולה גם קודם לכן.
העסקה בוטלה עקב הסנקציות על איראן.
שגריר איראן בקרואטיה, מוחמד טאהריאן פארד, אמר בריאיון לסוכנות Večernji באפריל 2015 כי קיבל הוראות ישירות מהנשיא חסן רוחאני לפעול למען חיזוק היחסים הפוליטיים, התרבותיים ובעיקר הכלכליים עם קרואטיה.
בנוסף, ציין השגריר כי התוכנית האסטרטגית של איראן היא להפוך את קרואטיה למפיצה של גז איראני למדינות רבות באירופה.
ב -18 במאי 2016 ביקרה באיראן נשיאת קרואטיה, קלינדה גרבר-קיטרוביץ', וחתמה על הסכם לשיתוף פעולה כלכלי.
יחסי איראן–מלזיה (בפרסית: روابط ایران و مالزی, במלאית: Hubungan Iran–Malaysia) הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין פדרציית מלזיה.
היחסים הדיפלומטיים שבין איראן למלזיה החלו מאז הכרזת עצמאותה של מלזיה.
היחסים בין המדינות החלו להיות מתוחים בשל התערבויות של ממשלת איראן לקידום האסלאם השיעי כנגד החלטת ממשלת מלזיה למנוע פעילותם של השיעים.
שתי המדינות שיתפו פעולה במספר פרויקטים תעשייתיים גדולים, שרובם בתחום האנרגיה.
באוקטובר 2007, איראן ומלזיה פעלו לקראת עסקת נפט רחבה עם ונצואלה וסוריה.
בדצמבר 2007, שתי המדינות חתמו על עסקה בהיקף של 6 מיליארד דולר לפיתוח שטחי שדות הגז באיראן.
בינואר 2017, שתי המדינות חתמו על הסכם סחר חופשי.
נכון ל-2015, כ-5000 סטודנטים איראנים גרים במלזיה ואילו רק 15 סטודנטים מלזים גרים באיראן.
בשנת 2015, שווי הסחורה שיוצאה ממלזיה לאיראן הגיעה לסך 500 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בעיקר שמן דקלים, שמן קוקוס, תה, גומי ועוד.
באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מאיראן למלזיה הגיעה לסך 33.7 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בעיקר פירות טרופים, אגוזים, ענבים, קוקס נפט ועוד.
איראן מיוצגת במלזיה על ידי שגרירות בקואלה לומפור, בירת מלזיה.
מלזיה מיוצגת באיראן על ידי שגרירות בטהראן, בירת איראן.
יחסי איראן–מרוקו (בפרסית: روابط ایران و مراکش, בערבית: العلاقات الإيرانية المغربية) הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין ממלכת מרוקו.
לעיתים קרובות היו מחלוקות בין המדינות, ובהזדמנויות שונות איראן ומרוקו ניתקו לחלוטין את היחסים הדיפלומטיים ביניהם.
איראן החליטה לנתק את כל הקשרים המדיניים עם רבאט בשנת 1981, בתגובה להחלטת המלך חסן השני לתת מקלט למשפחת השאה מוחמד רזא פהלווי.
כמעט עשור לאחר מכן הפשירו היחסים בין המדינות, והיחסים הדיפלומטיים חודשו בין המדינות, עבד א-רחמאן אל-יוסופי, ראש ממשלת מרוקו באותה העת, הוביל משלחת מרוקאית ראשונה לרפובליקה האסלאמית של איראן.
הקשרים הכלכליים גם הם גדלו מאוד בתקופה הזאת.
ב-6 במרץ 2009, המלך מוחמד השישי ניתק את היחסים הדיפלומטיים עם איראן, בעקבות האיומים האיראנים על בחריין; מרוקו גם ציינה כי איראן מפיצה את התורה השיעית כתורת האסלאם בתוך מרוקו הסונית מה שהפריע לענייני הפנים במרוקו.
בפברואר 2014 הודיעו שתי המדינות על ביסוס מחדש הקשרים הדיפלומטיים.
עם זאת, ב-2 במאי 2018 מרוקו שוב ניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם איראן.
על פי שר החוץ המרוקאי, ההחלטה התקבלה מכיוון שאיראן סיפקה תמיכה פיננסית ולוגיסטית לתנועה הבדלנית חזית פוליסריו באמצעות ארגון חזבאללה.
במרץ 2022 השתתף שר החוץ המרוקאי, נאסר בוריטה, בפסגת הנגב, שבמרכזה עמד שיתוף פעולה ישראלי-ערבי נגד איראן.
יחסי איראן–סנגל הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין רפובליקת סנגל.
ב-23 בפברואר 2011, סנגל ניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם איראן.
בשנת 1971, שר החוץ האיראני ביקר בסנגל, במהלך הביקור שתי המדינות הביעו את התעניינותם בהרחבת הקשרים בין המדינות.
ב-30 בספטמבר 2009, נפתחה השגרירות האיראנית בדקר.
שנה לאחר מכן, מונה השגריר האיראני לסנגל.
גם ממשלת סנגל הביעה רצון לפתוח שגרירות בטהראן.
נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד ונשיא סנגל, עבדוליי ואד קיימו מסיבת עיתונאים יחד עם פגישה משותפת בפברואר 2008 במשהד, שני השרים התחייבו להרחיב את הקשרים הבילטראליים בתחומי הכלכלה, התיירות והפוליטיקה.
יחד עם הגברת שיתוף הפעולה במסגרת הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
בפברואר 2010, ממשלת סנגל החליטה לנתק את קשריה הפוליטיים עם איראן, לאחר שהאשימה את ממשלת איראן בשליחת נשק וסיוע למורדים בדרום המדינה.
ב-1 במרץ 2010, שלושה חיילים אזוריים נהרגו בגבול הדרומי של סנגל באזור קזמנס באמצעות נשק שנשלח מאיראן.
בפברואר 2012, במהלך פסגת ארגון שיתוף הפעולה האסלאמי במצרים, נפגשו נשיאי שתי המדינות על מנת לחדש את היחסים בין המדינות.
יצרנית הרכב האיראנית, איראן חודרו, סייעה בהקמת קו הרכבה לייצור מכוניות שמקורן באיראן בסנגל ולהעבירן לשווקים האפריקאים ישירות מדקר.
חברה זו בעלת כוח ייצור של 10,000 מכוניות בשנה.
יחסי איראן–עיראק (בפרסית: روابط ایران و عراق; בערבית: العلاقات العراقية الإيرانية) הם היחסים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין רפובליקת עיראק, אשר נמשכים כבר אלפי שנים.
איראן ועיראק חולקות גבול ארוך (הגבול הארוך ביותר בשתי המדינות) ומורשת תרבותית ודתית עתיקה.
בימי קדם עיראק היוותה חלק מליבת פרס (איראן המודרנית) במשך כאלף שנה.
היחסים המודרניים בין שתי המדינות נהיו שליליים יותר ויותר בעקבות המהפכה ב-14 ביולי 1958 בעיראק, והפלת המלוכה ההאשמית בעקבותיה, מה שגרם למדינה לסגת מברית בגדאד.
מפלגת הבעת' תפסה את השלטון בעיראק בשנות השישים, ונקטה עמדה אגרסיבית יותר בסכסוכי הגבול.
בעקבות המהפכה האיסלאמית באיראן בשנת 1979, סדאם חוסיין פתח בפלישה לאיראן בגלל סכסוכי גבולות ורצון להשתלט על שטחים עתירי נפט בשטחה של איראן.
הסכסוך נמשך שמונה שנים והסתיים בקיפאון.
במהלך המלחמה השתמשה עיראק בנשק כימי ואלימות נגד הכורדים והערבים העיראקים, אשר הואשמו בכך שהם התנגדו לשלטון, מה שהשתלב בסכסוך עם איראן.
בעוד איראן לא תמכה בקואליציה הרב-לאומית נגד פלישת עיראק לכווית בשנת 1991, היא תמכה בארגונים פוליטיים שיעים רבים המתנגדים לשלטון סדאם.
נפילתו של סדאם חוסיין בשנת 2003 ועלייתם לשלטון בסופו של דבר של הסיעות השיעיות הפרו-איראניות (כלומר מפלגת דאווה האסלאמית והמועצה העליונה האיסלאמית בעיראק) הובילו לנורמליזציה של היחסים בין המדינות.
החל מינואר 2010 חתמו שתי המדינות על למעלה ממאה הסכמי כלכלה ושיתוף פעולה.
מאז 2003 עיראק אפשרה למוסלמים השיעים מאיראן לעלות לרגל לאתרי השיעה הקדושים בעיראק.
במרץ 2008 הפך נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד, לנשיא איראן הראשון שביקר בעיראק מאז המהפכה האסלאמית של איראן ב-1979. ראש ממשלת עיראק לשעבר, נורי אל-מאלכי, ערך ביקורים ממלכתיים באיראן מאז 2006 והביע אהדה לאיראן בגלל תוכנית האנרגיה הגרעינית שלה.
איראן הפכה מאז לשותפת המסחר הגדולה בעיראק.
איראן ועיראק הן בעלות ברית קרובות מאוד התומכות זו בזו נגד דאעש.
היחסים בין שתי המדינות חזקים בחלקם בגלל העובדה ששתי הממשלות פועלות בשיטת ממשל שיעית.
הגברת ההשפעה של טהראן בפוליטיקה העיראקית הביאה לכך שאזרחים מחו על מעורבותם ונוכחותם של המיליציות הנתמכות על ידי איראן שהציקו לאזרחים ותוקפים אותם.
לאירן שגרירות בבגדאד וארבע קונסוליות בבצרה, סולימאניה, ארביל וכרבלא.
לעיראק יש שגרירות בטהראן ושלוש קונסוליות בכרמאנשאה, אהוואז ומשהד.
ב-7 בספטמבר 2018 הציתו אזרחים עיראקים את השגרירות האיראנית כחלק מסדרת הפגנות והצתה נגד הכוח הזר שנתפס כהשפעה רבה מדי בפוליטיקה המקומית המקומית.
סרגון מאכד (2334–2279 לפני הספירה) היה מלך אכדי שכבש את שומר והיה הסיבה להעברת הכוח מדרום מסופוטמיה (דרום עיראק) למרכז מסופוטמיה (מרכז עיראק).
האימפריה העצומה של סרגון ידועה כמי שהשתרעה מעילם לים התיכון, כולל מסופוטמיה, חלקים של איראן וסוריה המודרנית, ואולי גם חלקים מאנטוליה וחצי האי ערב.
השושלת השלישית של אור (2119–2004 לפני הספירה), או 'האימפריה הנאו-שומרית' הייתה שושלת שלטון שומרית שבסיסה בעיר אור (דרום עיראק).
השושלת השלישית של אור הגיעה לשלטון בולט במסופוטמיה לאחר כמה מאות שנים של שלטון אכדי וגותי.
היא שלטה בערים איסין, לרסה ואשנונה, והשתרעה מחוף הים התיכון (צפון סוריה) עד המפרץ הפרסי והרי זגרוס.
מאפיין בולט של השושלת הוא הקמת קוד החוק המוקדם ביותר הידוע לאחר קוד אורוקגינה - חוקי אור-נמו.
בתקופת שלטונו של המלך שולגי, חלו שינויים משמעותיים רבים.
הוא נקט בצעדים לריכוז וסטנדרטיזציה של נוהלי האימפריה.
לזיכויו מתקנים תהליכים מנהליים, תיעוד ארכיוני, מערכת המס ולוח השנה הלאומי.
השושלת השומרית האחרונה הסתיימה לאחר פלישה של האלמית בשנת 2004 לפני הספירה.
מכאן ואילך, עם הנוכחות האכדית הגוברת באזור, השפה השומרית פחתה, לאחר למעלה משלושת אלפים שנות זהות תרבותית, ככל שהאוכלוסייה אימצה יותר ויותר את אכדית.
עם זאת, מלכי בבל עתידיים נשאו את התואר 'מלך שומר ואכד', במשך כארבע עשרה מאות שנים.
התואר יטען גם על ידי כורש הפרסי במאה השישית לפני הספירה.
האימפריה הנאו-אשורית (934–609 לפני הספירה) הייתה מדינה רב-אתנית המורכבת מעמים ושבטים רבים ממוצא שונה.
בתקופה זו הפכה הארמית לשפה רשמית של האימפריה, לצד השפה האכדית.
בתקופה האשורית התיכונה שקדמה לה (המאה ה-14 עד המאה ה-10 לפני הספירה) הייתה אשור ממלכה מינורית של צפון מסופוטמיה (צפון עיראק), והתמודדה על דומיננטיות עם יריבתה הבבלית של מסופוטמיה.
בשנת 647 לפני הספירה הרס המלך האשורי אשורבניפל את עיר הבירה העילמית שושן, במהלך מלחמה בה השתתפו ככל הנראה התושבים בצד שמנגד.
לוח שנחשף בשנת 1854 על ידי אוסטין הנרי לייארד בנינוה חושף את אשורבניפל כ"נוקם", וביקש תגמול עבור ההשפלות שגרמו האלים למסופוטמים במשך מאות שנים.
שלטון אשור נכנע לבבלים עם נפילת נינווה בשנת 612 לפני הספירה.
בעידן הזהב של בבל התכוון נבופלאסר לכבוש את פרעה נכו השני (שעדיין קיווה להחזיר את השלטון האשורי) את מחוזות סוריה המערביים, ולשם כך שיגר את בנו נבוכדנצר השני עם צבא רב עוצמה מערבה.
בקרב שנערך לאחר מכן על כרכמיש בשנת 605 לפני הספירה, הובס הצבא המצרי ונהדף חזרה, וסוריה ופניקיה הובאו תחת שלטון בבל.
נבופלאסר נפטר באוגוסט אותה שנה, ונבוכדרצר השני חזר הביתה לבבל כדי לעלות לכס המלוכה.
לאחר התבוסה של הקימרים והסקיתים, כל המשלחות של נבוכדרצר הופנו מערבה, למרות שכנה חזקה ששכנה בצפון; הסיבה לכך הייתה כי נישואים פוליטיים חכמים עם אמיטיס של מדיה, בתו של מלך מדי, הבטיחו שלום בר קיימא בין שתי האימפריות.
אף על פי שבבל סופחה על ידי האימפריה הפרסית הגואה בשנת 539 לפני הספירה, התרבות השומרית – אכדית של המסופוטמים השפיעה באופן משמעותי על האימפריות הצומחות של השבטים ההודו-איראניים של המדיים והפרסים.
בשנת 539 לפני הספירה הכניעו כוחות פרסיים בראשות כורש הגדול את כוחות בבל בקרב על אוטיס, ממזרח לחידקל.
כורש נכנס לבבל והציג את עצמו כמונרך מסופוטמי מסורתי, החזיר מקדשים ושחרר אסירים פוליטיים.
עם כניסתו לשלטון, מינה כורש מושלים פרובינציאליים (קודמיהם של האחשדרפנים הפרסים), והוא דרש מנתיניו רק מחווה וצייתנות.
לאחר מותו של כורש התפתחה תקופה קצרה של אי שקט בבלי שהייתה בשיאה בשנת 522 לפני הספירה עם מרד כללי של המושבות האיראניות.
בין 520 ל-485 לפני הספירה, המנהיג האיראני, דריווש הראשון, החזיר את היציבות הפוליטית בבבל והתחיל בתקופה של שגשוג כלכלי גדול.
הישגיו הגדולים ביותר היו בבניית דרכים, אשר שיפרו משמעותית את התקשורת בין הפרובינציות, ובארגון ביורוקרטיה יעילה.
לאחר מותו של דריווש בשנת 485 לפני הספירה הגיעה תקופת ריקבון שהובילה למרד בבלי משמעותי בשנת 482 לפני הספירה.
האיראנים מיגרו באלימות את ההתקוממות, והדיכוי שבעקבותיו פגע קשות בתשתית הכלכלית של בבל.
המלכים האיראנים הראשונים ששלטו בעיראק עקבו אחר מנהלי ניהול האדמות של מסופוטמיה במצפון.
בין 485 לפנה"ס לכיבוש על ידי אלכסנדר מוקדון בשנת 331 לפני הספירה.
עם זאת, מעט מאוד בעיות בבבל תוקנו ומעטים מעריה הגדולות נשארו שלמות.
גם הסחר הצטמצם מאוד בתקופה זו.
מסלול הסחר שנקבע מסרדיס לשושן לא חצה את בבל, והשליטים האיראניים, בעצמם קרובים הרבה יותר למזרח, הצליחו להשתלט על הסחר ההודו ומנקודות מזרחיות אחרות.
כתוצאה מכך, בבל ואשור, שהיוו יחדיו את הסטראפיה התשיעית של האימפריה הפרסית, נותרו מבודדים כלכלית ועניים.
העוני שלהם הוחמר בגלל המיסים הגבוהים במיוחד שהוטלו עליהם: הם היו חייבים לכתר האיראני 1,000 טאלנטים כסף בשנה, בנוסף לכך שהם נאלצו לעמוד בדרישות הסחיטה של המנהלים המקומיים, והם היו אחראים על האכלת בית המשפט האיראני בארבעה חודשים בכל שנה.
השלטון האיראני נמשך יותר מ-200 שנה, משנת 551 לפנה"ס ועד 331 לפנה"ס.
בתקופה זו נוספו מספר גדול של איראנים לאוכלוסייה המגוונת האתנית של מסופוטמיה.
הזרמת האיראנים לעיראק, שהחלה בתקופת שלטונם של האחמנידים, יזמה מגמה דמוגרפית חשובה שתמשיך לסירוגין לאורך חלק ניכר מההיסטוריה של עיראק.
השפעה חשובה נוספת של השלטון האיראני הייתה היעלמותן של השפות המסופוטמיות והשימוש הנרחב בארמית, השפה הרשמית של האימפריה.
עד המאה הרביעית לפני הספירה כמעט כל בבל התנגדה לאחמנידים.
וכך, כאשר הכוחות האיראניים המוצבים בבבל נכנעו לאלכסנדר בשנת 331 לפני הספירה כל בבל נכנעה לפניו וראתה אותו כמשחרר.
אלכסנדר זכה במהרה לתמיכת בבל כאשר, בניגוד לאחמנידים, הוא גילה כבוד למסורות בבל כמו פולחן האל הראשי שלהם, מרדוך.
אלכסנדר הציע גם תוכניות שאפתניות עבור בבל.
הוא תכנן להקים שם אחד משני מושבי האימפריה שלו ולהפוך את הפרת לניווט לאורך כל המפרץ הפרסי, שם תכנן להקים נמל נהדר.
עם זאת, התוכניות הגרנדיוזיות של אלכסנדר מעולם לא יצאו לפועל.
הוא חזר ממסע לנהר האינדוס, ומת בבבל; ככל הנראה ממלריה שחלה שם בשנת 323 לפני הספירה בגיל 32. בתקופה הכאוטית הפוליטית שלאחר מותו של אלכסנדר, הגנרלים שלו נלחמו ביניהם וחילקו את האימפריה שלו.
בשנת 126 לפני הספירה, כבשו הפרתיים, עם איראני נוודי בראשות שושלת ארסאציד, את עמק הנהרות חידקל –פרת.
הפרתיים הצליחו לשלוט בכל הסחר בין המזרח לעולם היווני-רומי.
לרוב הם בחרו לשמור על מוסדות חברתיים קיימים ולגור בערים שכבר היו קיימות.
מסופוטמיה היה מועשר לאין ערוך על ידי זה, המתון ביותר מכל העיסוקים הזרים באזור.
אוכלוסיית מסופוטמיה גדלה מאוד, איראנים וארמים.
למעט הכיבוש הרומי תחת טראיאנוס (98–117 לספירה) וספטימיוס סוורוס (193–211 לספירה), שלטו הארסאצידים עד שכוח חדש של שליטים איראנים ילידים, הסאסאנים הפרסים, כבש את האזור בשנת 227 לספירה.
בתקופת האימפריה הסאסאנית, מהמאה ה-3 ועד המאה ה-7, נקראה החלק העיקרי של עיראק בפרסית Del-e Īrānshahr ("לב איראן"), והמטרופולין שלה קטסיפון (לא רחוק מבגדאד הנוכחית) תפקדה במשך יותר מ-800 שנה כעיר הבירה של איראן.
הח'ליפות העבאסית בסביבות 650 לספירה הייתה השנייה מבין שתי הח'ליפות האסלאמיות הגדולות.
היא נשלטה על ידי שושלת הח'ליפות העבאסית, שבנתה את בירתה בבגדאד (עיראק).
העבאסים היו תלויים מאוד בתמיכתם של הפרסים בהפלת האומיאדים.
ממשיך דרכו של אבו אל-אבאס, אל-מנסור, העביר את בירתם מדמשק לעיר בגדאד החדשה, וקידם בברכה מוסלמים לא ערבים לחצרו.
במהלך שלטון שבעת הח'ליפים הראשונים שלה, בגדאד הפכה למרכז כוח בו התערבבו תרבויות ערביות ואיראניות ויצרו בוהק של תהילה פילוסופית, מדעית וספרותית.
עידן זה זכור ברחבי העולם המוסלמי, ובעיראק בפרט, כשיא העבר האסלאמי.
מאז המלחמות העות'מאניות-פרסיות של המאות ה-16 וה-17, איראן (שכונתה "פרס" לפני שנת 1935) והעות'מאנים נלחמו על עיראק (אז נקראה מסופוטמיה) ועל שליטה מלאה בשט אל-ערב עד לחתימתה של הסכם זוהאב בשנת 1639, שקבע את הגבולות הסופיים בין שתי המדינות.
השט אל-ערב נחשב לאפיק חשוב לייצוא הנפט של שתי המדינות, ובשנת 1937 חתמו איראן ועיראק העצמאית החדשה על הסכם ליישוב המחלוקת.
באותה שנה, איראן ועיראק הצטרפו שתיהן לברית סעדאבאד, והיחסים בין שתי המדינות נותרו טובים במשך עשרות שנים אחר כך.
הסכם 1937 הכיר בגבול איראן – עיראק כעובר לאורך קו המים הנמוכים בצד המזרחי של שט אל-ערב, פרט לאבאדאן וח'וראמשהר, שם הגבול עובר לאורך התל (העמוק ביותר בעמק הנהר).
זה נתן לעיראק שליטה ברוב נתיבי המים וחייב את איראן לשלם אגרה בכל פעם שספינותיה השתמשו בה.
בשנת 1955, שתי המדינות הצטרפו לברית בגדאד.
עם זאת, הפלת ההאשמים בעיראק בשנת 1958 הביאה לשלטון ממשלה לאומנית שזנחה מייד את ההסכם.
ב-18 בדצמבר 1959, המנהיג החדש של עיראק, הגנרל עבד אל-כרים קאסם, הצהיר: "איננו רוצים להתייחס להיסטוריה של שבטים ערבים המתגוררים באהוואז וח'וראמשהר.
העות'מאנים העבירו לאיראן את מוחמארא, שהייתה חלק משטח עיראק." חוסר שביעות הרצון של ממשלת עיראק מההחזקה של איראן בח'וזסתאן העשירה בנפט, שהעיראקים כינו ערביסטן והייתה בה אוכלוסייה דוברת ערבית גדולה, לא היה מוגבל לאמירות רטוריות.
עיראק החלה לתמוך בתנועות פרישה בח'וזסתאן והעלתה את נושא תביעותיה הטריטוריאליות בישיבת הליגה הערבית, אם כי ללא הצלחה.
עיראק הראתה רתיעה ממימוש ההסכמים הקיימים עם איראן - במיוחד לאחר מותו של נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר בשנת 1970, ועליית מפלגת הבעת' העיראקית, שהשתלטה על השלטון בהפיכה ב-1968, מה שהוביל את עיראק לתפקיד של "מנהיגת העולם הערבי".
במקביל, בסוף שנות השישים, בניית הכוח האיראני תחת השאה מוחמד רזא פהלווי, הוביל את איראן לנקוט עמדה אסרטיבית יותר באזור.
באפריל 1969 ביטלה איראן את האמנה משנת 1937 בעניין שט אל-ערב, והפסיקה לשלם אגרה לעיראק כאשר ספינותיה השתמשו בנתיב המים.
השאה הצדיק את המהלך שלו בטענה כי כמעט כל גבולות נהר ברחבי העולם רצו לאורך דרך העמק, ובטענה כי רוב הספינות שהשתמשו בנתיב המים היו איראניים, ולכן ההסכם משנת 1937 היה בלתי הוגן כלפי איראן.
: 37 עיראק איימה במלחמה על המהלך האיראני, אך כאשר, ב-24 באפריל 1969, מכלית איראנית המלווה על ידי אוניות מלחמה איראניות הפליגה במורד הנהר, עיראק - בהיותה המדינה החלשה מבחינה צבאית - לא עשתה דבר.
ביטול איראן של האמנה סימן את תחילתה של תקופה של מתח חריף עיראקי-איראני שנמשך עד הסכם אלג'יר.
בשנת 1969 הצהיר סדאם חוסיין, סגן ראש ממשלת עיראק: "המחלוקת של עיראק עם איראן קשורה לח'וזסתאן, שהיא חלק מאדמת עיראק וסופחה לאיראן במהלך שלטון חוץ." עד מהרה, תחנות רדיו עיראקיות החלו לשדר בלעדית ל"ערביסטן", ועודדו ערבים החיים באיראן ואפילו באלוצ'ים למרד נגד ממשלת השאה.
תחנות טלוויזיה בבצרה החלו להציג את מחוז ח'וזסתאן האיראני כחלק מהמחוז החדש של עיראק "נאירייה", ושינו את השם לכל עריה לשמות ערביים.
בשנת 1971 עיראק (תחת שלטונו האפקטיבי של סדאם) ניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם איראן לאחר שתבעה זכויות ריבונות על איי אבו מוסא, טנב הגדול וטנב הקטן במפרץ הפרסי בעקבות נסיגת הבריטים.
כנקמה על טענותיה של עיראק לח'וזסתאן, איראן הפכה לפטרון העיקרי של המורדים הכורדים בעיראק בראשית שנות השבעים, והעניקה בסיסים לכורדים העיראקיים באיראן וחימשה את הקבוצות הכורדיות.
בנוסף לעיראק שעודדה בדלנות בחתוזסטאן ובבלוצ'סתאן, שתי המדינות עודדו פעילויות בדלניות של לאומנים כורדים במדינה האחרת.
ממרץ 1974 עד מרץ 1975 לחמו איראן ועיראק במלחמות גבולות על תמיכת איראן בכורדים העיראקים.
בשנת 1975 העיראקים פתחו במתקפה באיראן באמצעות טנקים, אולם האיראנים הביסו אותם.
מספר פיגועים נוספים אירעו; עם זאת, לאיראן היה אז הצבא החמישי החזק ביותר בעולם, והיא הביסה בקלות את העיראקים באמצעות חיל האוויר שלה.
כתוצאה מכך, עיראק החליטה נגד המשך המלחמה, ובחרה במקום זאת לוויתורים לטהראן בעד סיום המרד הכורדי.
בהסכם אלג'יר בשנת 1975, עיראק ביצעה ויתורים טריטוריאליים - כולל נתיב המים שט אל-ערב - בתמורה לנירמול היחסים.
בתמורה להכרת עיראק כי הגבול בנתיב המים עובר לאורך קו אמצע הנהר כולו, איראן הפסיקה את התמיכה שלה במורדים הכורדים בעיראק.
העיראקים ראו בהסכם אלג'יר הסכם משפיל.
: 260 עם זאת, ההסכם פירושו סיום התמיכה האיראנית והאמריקאית בפשמרגה, שהובסה על ידי ממשלת עיראק במערכה קצרה שגבתה את חייהם של 20,000 איש.
: 298 העיתונאי הבריטי פטריק ברוגן כתב כי "העיראקים חגגו את ניצחונם בדרך הרגילה, על ידי הוצאתם להורג של רבים מהמורדים ככל שיכלו לשים את ידיהם".
היחסים בין ממשלות איראן ועיראק השתפרו במקצת בשנת 1978, אז גילו סוכנים איראניים בעיראק תוכניות להפיכה פרו-סובייטית נגד ממשלת עיראק.
כשנודע לו על מזימה זו, הורה סדאם להוציא להורג עשרות מקציני צבאו ובסימן פיוס, גירש את רוחאללה ח'ומייני, מנהיג גולה מהאופוזיציה לשאה, מעיראק.
למרות זאת, סדאם ראה בהסכם אלג'יר רק הפוגה, ולא הסדר מוגדר, וחיכה להזדמנות להתמודד בה.
המהפכה האיראנית בשנת 1979 שינתה באופן דרסטי את יחסי איראן ועיראק למשך 24 שנים.
מלחמה פרצה בין עיראק לאיראן בספטמבר 1980. שמונה שנות לחימה גרמו ליותר ממיליון איש הרוגים וגרמו לאסונות אדירים לשני הצדדים, ובכך החמירו את הקשרים בין טהראן לבגדאד.
האו"ם (UN) הוציא את החלטה 598 ביולי 1987, בדרישה להפסקת אש ללא תנאים בין שני העמים.
שתי המדינות אימצו את ההחלטה לסיום המלחמה באוגוסט 1988.
למרות שאיראן גינתה את הפלישה העיראקית לכווית, האויבים לשעבר כוננו את היחסים הדיפלומטיים באוקטובר 1990; חודש לאחר מכן ביקר בבגדאד שר החוץ האיראני עלי אכבר ולייאטי.
בינואר 2002, שנה לפני מלחמת עיראק בהנהגת ארצות הברית, היחסים הדו-צדדיים השתפרו משמעותית כאשר משלחת איראנית בהנהגתו של אמיר חוסיין זמאני ביקרה בעיראק למשא ומתן סופי ליישוב הסכסוך באמצעות שיחות בנושאי שבויי מלחמה והנעדרים בפעולה.
בעת מלחמת עיראק בשנת 2003, התנגדה איראן בתוקף לפלישה האמריקאית וקראה לאו"ם לקחת תפקיד עיקרי בכינונה מחדש של עיראק.
איראן הציעה אז סיוע לעיראק לאחר המלחמה והיחסים בין המדינות החלו להשתפר.
במאי 2005 הוקמה בעיראק ממשלת מעבר בראשות איברהים אל-ג'עפרי ממפלגת הדאווה האיסלאמיסטית הפרו-איראנית.
באמצע מאי ביקר בעיראק שר החוץ האיראני כמאל חרזי וג'עפרי ביקרה באיראן ביולי.
בנובמבר ביקר נשיא עיראק ג'לאל טאלבאני באיראן, והפך לראש המדינה העיראקית הראשון שביקר באיראן לאחר כמעט ארבעה עשורים.
יחסי איראן-עיראק פרחו מאז 2005 בהחלפת ביקורים ברמה גבוהה: ראש הממשלה העיראקי נורי אל-מאלכי, ביקר בה באופן תכוף, ונשיא עיראק ג'לאל טלבאני ביקר פעמים רבות, כדי לסייע בהגברת שיתוף הפעולה בין המדינות.
בדצמבר 2009 התרחש עימות בין המדינות, כאשר עיראק האשימה את איראן בתפיסת באר נפט בגבול.
איראן מתאמצת להשיג השפעה על ממשלת עיראק וכוחות הביטחון העיראקיים מאז יציאת ארצות הברית ב-2011 והשתלטות המדינה האסלאמית על צפון עיראק ב-2014. בבצרה בלבד ישנם סיפורים רבים על סיעות מיליטנטיות איראניות שמטרידות וחוטפות אזרחים.
ב-7 בספטמבר 2018 פרצו מספר חודשים של מחאה והצתה לתקיפה נגד הקונסוליה האיראנית בתוך עיראק, שם הוצתה באש על ידי ירי הרקטות.
ב-9 באפריל 2019, יום לאחר ארצות הברית הכניסה את משמרות המהפכה האיראניים לרשימת "ארגוני הטרור הזרים", אמר ראש ממשלת עיראק, עאדל עבד אל-מהדי, כי דיבר עם כל הצדדים וניסה לעצור את ההחלטה האמריקאית.
באוגוסט 2019 תפסה איראן מכלית נפט עיראקית במפרץ הפרסי ועצרה שבעה מלחים בגין "הברחת נפט לכמה מדינות ערב".
עיראק הכחישה כל קשר עם המכלית וטענה לחקור את העניין.
בנובמבר 2019 תחקיר, שפרסם הניו יורק טיימס בהסתמך על מאות מסמכי מודיעין, חשף מעורבות עמוקה של משמרות המהפכה האיראנים בפוליטיקה העיראקית, כולל קביעה של מינויים בכירים בפוליטיקה העיראקית על ידי גורמים איראניים, ופיקוח עקבי על קבלת ההחלטות בעיראק.
על פי התחקיר, מעורבות זו של איראן בפוליטיקה העיראקית החלה עם עזיבת צבא ארצות הברית את עיראק בשנת 2011, שהותירה אחריה ואקום ביחסי הכוחות הפנימיים בעיראק, אותו מילאו גורמים בשליטה איראנית.
במרץ 2022 תקפו כוחות משמרות המהפכה האיראניים בטילים בליסטיים את ארביל, בירת כורדיסטן העיראקית, והממשל העיראקי גינה את הפעולה.
איראן ממלאת תפקיד חשוב בכינונה מחדש של עיראק.
יצוא איראן ללא נפט לעיראק הוערך ב–1.8 מיליארד דולר בשנת 2007 וכ–2.3 מיליארד דולר בשנת 2008. מדי חודש מבקרים למעלה מ-40,000 איראנים באתרים קדושים שיעיים כמו נג'ף וכרבלא, קונים מזכרות דתיות ותומכים בכלכלה באמצעות תיירות.
עיראק מייבאת מכוניות, חומרי בניין, תרופות, פירות, תבלינים, דגים, מזגנים, ריהוט משרדי, שטיחים ובגדים מאיראן.
בצרה לבדה מייבאת מדי שנה 45 מיליון דולר מסחורות מאיראן, כולל שטיחים, חומרי בניין, דגים ותבלינים.
מדי יום, 100 עד 150 משאיות מסחריות מעבירות סחורות מאיראן לעיראק דרך מעבר הגבול שלמצ'ה הסמוך (2008).
על מנת לפתח את הכלכלה בין שתי המדינות הוקם ארגון בשם "המרכז לפיתוח כלכלי איראן-עיראק".
מזכירו הכללי של הארגון היה בעבר חסן דאנאי-פר.
היקף הסחר בין איראן לעיראק הגיע ל-12 מיליארד דולר בשנת 2013. תחומי הסחר העיקריים בין המדינות הם ענפי הבנייה, המזון והתעשייה.
יחסי איראן–צרפת (בפרסית: روابط ایران و فرانسه, בצרפתית: Relations entre la France et l'Iran) הם היחסים הבינלאומיים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין הרפובליקה הצרפתית.
איראן נהנית בדרך כלל ממערכת יחסים ידידותית עם צרפת מאז ימי הביניים.
לצרפת יש שגרירות בטהראן ולאיראן יש שגרירות בפריז.
אולם לאחרונה הורעו היחסים בגלל סירובה של איראן להפסיק את העשרת האורניום וצרפת תומכת בהפניית איראן למועצת הביטחון של האו"ם.
במאות ה-16 וה-17 ניסתה פרס להשיג תמיכה בקרב מדינות אירופה כנגד התפשטותם של הפורטוגזים ושל האימפריה העות'מאנית השכנה.
אולם מכיוון שצרפת נקשרה בברית עות'מאנית, נמנעו הפרסים מלקשור קשר דיפלומטי עם צרפת.
למרות זאת, המסדר הקפוצ'יני הקים ב-1627 מיסיון באספהאן בראשות פסיפיק דה פרובן .
קשרים מסחריים בין צרפת לפרס המשיכו להתקיים.
אחד הידועים בסוחרי צרפת, ז'אן-בטיסט טברנייה הגיע פעמים אחדות לפרס בין השנים 1630 ל-1668.
היחסים קיבלו תפנית רשמית בתקופת לואי ה-14 וקולבר, כאשר קולבר הקים את חברת הודו המזרחית הצרפתית בשנת 1664, ובעקבות זאת ביקשו מללין ולבולאי לנסוע לאספהאן לקידום האינטרסים הצרפתיים בפרס.
השאה קיבל אותם בשמחה בשל ההזדמנות לאזן את ההשפעה האנגלית וההולנדית בארצו.
הוא סיפק פטור לשלוש שנים ממכס, והעניק לצרפת את אותן הרשאות כמו מדינות אחרות.
יתר על כן, עמדת סחר ניתנה לצרפת בבנדר עבאס .
סוחר צרפתי אחר, ז'אן שארדן, ביקר בפרס וקיבל את חסותם של המלך הספאווי עבאס שאה השני ובנו שאה סולימאן הראשון.
שארדן חזר לצרפת בשנת 1670, ובשנה שלאחר מכן פרסם את ספרו הראשון "הכתרת סולימאן מלך פרס והאירועים הראויים לציון בשתי השנים הראשונות למלכותו".
הוא ביקר שוב בפרס בין השנים 1673 ל-1677, ובשובו פרסם את ספרי מסעותיו, שכללו מידע מקיף ורב ערך על פרס.
קשרים סחר רבים נמשכו בין פרס (איראן המודרנית) לצרפת.
בשנת 1705 שיגר לואי ה-14 כשגריר את ז'אן-בטיסט פאברה, בליווי משלחת שכללה את ז'אק רוסו, דודו של ז'אן-ז'אק רוסו, ואישה בשם מארי פטי , בעלת בית משחקים בפריז, שמִמנה את פאברה ואחרי מותו הציגה את עצמה כ"אחת מנסיכות צרפת" וכנציגה חוקית של מלך צרפת.
מארי פטי סולקה, והמשא ומתן נמשך על ידי פייר-ויקטור מישל, מה שהוביל לחוסר אפקטיביות ברובה שנחתמה בספטמבר 1708.
בשל כוונת השאה לחזק את חילופי הדברים, שלח השאה שגרירות בשנת 1715, בהובלת מוחמד רזא בגר, שגריר פרס ללואי ה-14. השגריר ביקר את המלך לואי ה-14 והשיג חוזה ברית חדש שנחתם בווורסאי ב-13 באוגוסט 1715. הקשר הופסק אז עם נפילת האימפריה הספווית בשנת 1722 והצרות שלאחר מכן, עד סוף המאה.
הפילוסוף הצרפתי מונטסקייה, שהתרשם מהביקורים הפרסיים, כתב תיאור בדיוני של פרס בחיבורו "מכתבים פרסיים" מ-1721.
ניסיונות לחידוש הקשר נעשו בעקבות המהפכה הצרפתית, שכן צרפת התנגשה עם רוסיה ורצתה למצוא בעלת ברית נגד אותה מדינה.
בשנת 1796, שני מדענים, ז'אן גיום ברוגייר וגיום אוליבייה, נשלחו לפרס על ידי הדירקטוריון, אך לא הצליחו להשיג הסכם.
ברית צרפתית-פרסית נוצרה למשך תקופה קצרה בין האימפריה הצרפתית של נפוליאון בונפרטה לבין האימפריה הפרסית של פתח עלי שאה נגד רוסיה ובריטניה הגדולה בין 1807 ל-1809. הברית הייתה חלק מתוכניתו של נפוליאון ליצור חזית נוספת בגבולותיה הדרומיים של רוסיה, שכן איראן ורוסיה גובלות זו בזו ישירות באזור הקווקז.
היחסים הדיפלומטיים עם צרפת התחדשו בשנת 1839 בעקבות סכסוך בין בריטניה לפרס על העיר הראת שבאפגניסטן.
בריטניה החזירה את משלחותיה הצבאיות והדיפלומטיות מפרס, כבשה את האי ח'ארג ותקפה את בושהר.
מוחמד שאה קאג'אר החליט בתגובה לחדש את היחסים הדיפלומטיים עם צרפת, ולשלוח משלחת דיפלומטית ללואי פיליפ, מלך הצרפתים בראשות מירזה חוסיין ח'אן להשיג עזרה צבאית.
בתגובה, קבוצה של קצינים צרפתים נשלחה לפרס עם השגריר החוזר.
לצרפת היה שיתוף פעולה כלכלי הדוק עם איראן בתקופת המדינה האימפריאלית של איראן (1925–1979), במיוחד עם חוזים רבים הקשורים לעבודות ציבוריות.
צרפת אירחה גם את האייתולה רוחאללה ח'ומייני, שגורש על ידי השאה.
עם הדחת מוחמד רזא שאה פהלווי חזר האייתוללה ח'ומייני לאיראן מגלותו בצרפת.
בשדה התעופה בצרפת, טרם המראתו, נשא הצהרה קצרה ובה הכריז: "לאחר שהות זמנית בת ארבעה חודשים בצרפת אני שב לארצי.
לא אשכח את הכנסת האורחים של ממשלת צרפת ושל אזרחיה ואף לא את ערכי החירות שלה."
בעקבות המהפכה האסלאמית ב-1979 סירבה צרפת להמשיך לספק לאיראן אורניום מועשר, שהיה נזקק לתוכנית הגרעין שלה.
טהראן גם לא קיבלה את השקעתה מחברת המניות המשותפת Eurodif שהוקמה בשנת 1973 על ידי צרפת, בלגיה, ספרד ושוודיה.
בשנת 1975 חלקה של שוודיה בשיעור 10% ביורודיף עבר לאיראן כתוצאה מהסדר בין צרפת לאיראן.
בתורו, רכש סופידיף נתח של 25% ביורודיף, שהעניק לאיראן את חלקה ב-10% ביורודיף.
השאה הלווה מיליארד דולר (ועוד 180 מיליון דולר בשנת 1977) להקמת מפעל היורודיף, וזכותו לקנות 10% מייצור האתר.
בשנת 1982, נשיא צרפת פרנסואה מיטראן, שנבחר בשנה הקודמת, סירב למסור אורניום כלשהו לאיראן, שתבעה גם את החוב של מיליארד דולר.
בשנת 1986 נרצח מנהל יורודיף ז'ורז' בס.
על פי החשד, טענו מיליטנטי השמאל מ-Action Directe.
עם זאת, הם שללו כל אחריות במהלך משפטם.
בחקירתם La République atomique, le pacte nucléaire צרפת-איראן, הצביעו דייוויד קאר-בראון ודומיניק לורנץ על אחריותם של שירותי הביון האיראניים.
עוד טענו כי שערוריית הערובה הצרפתית קשורה לסחיטה האיראנית.
לבסוף הושג הסכם בשנת 1991: צרפת החזירה יותר מ-1.6 מיליארד דולר.
איראן נותרה בעלת מניות ביורודיף דרך סופידיף, בעלת מניות קונסורציום פרנקו-איראני ל-25% מאירודיף.
עם זאת, איראן נמנעה מלבקש את האורניום המיוצר.
צרפת תמכה בסדאם חוסיין במלחמת איראן–עיראק (1980–1988).
כוח האוויר של סדאם כלל עשרות מטוסי מיראז' F1, דאסו ברגואה סופר אטנדר ואיירוספסיאל גאזל, בין יתר כלי הנשק.
הרכישות הצבאיות העיראקיות מצרפת הסתכמו בשנת 1985 בסכום של 5.5 מיליארד דולר, מה שהביא את הסנאטור האמריקני טד סטיבנס מאלסקה, ויו"ר ועדת ההקצבות של הסנאט האמריקני, להכריז על מכירת צרפת של ציוד צבאי לעיראק כ"בגידה בינלאומית".
ז'אק שיראק עזר למכור לסדאם את שני הכורים הגרעיניים שהקים בבגדאד בדרך ליכולת נשק גרעיני.
בשנת 2000, צרפת הפכה לספקית הגדולה ביותר בעיראק של ציוד צבאי ושימוש כפול, כך לפי בכיר בקונגרס, שלפי הדיווחים סירב להזדהות.
צרפת ניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם איראן ב־1987 לאחר שאיש השגרירות האיראנית סירב להופיע בפני שופט חוקר שחקר פיגועי טרור אסלאמיים שבוצעו בפריז.
היחסים חודשו ביוני 1988 כחלק מהסכם של ראש ממשלת צרפת זא' שיראק עם איראן לשחרור שלושה חטופים צרפתיים בלבנון.
2003 פשיטה על מג'אהדין העם באיראן
ביוני 2003 פשטה המשטרה הצרפתית על נכסיו של ה-People's Mujahedin (PMOI), כולל בסיסה באובר-סור-אוייז, בהוראתו של שופט השלום נגד טרור ז'אן-לואי ברוגייר, לאחר חשדות כי היא מנסה לשנות את בסיסה פעולות שם.
160 אנשי חשודים ב-MEK נעצרו אז, 40 יצאו לשביתת רעב במחאה על הדיכוי, ועשרה התאבדו בבירות אירופיות שונות במחאה על הפשיטות.
שר הפנים הצרפתי ניקולא סרקוזי (UMP) הצהיר כי ה-MEK "רצה לאחרונה להפוך את צרפת לבסיס התמיכה שלה, בפרט לאחר ההתערבות בעיראק", בעוד פייר דה בוסקט דה פלוריאן, ראש ה-DST, שירות הביון המקומי של צרפת, טען כי הקבוצה "הפכה את מרכז Val d'Oise [ליד פריז] ...
הסנאטור האמריקני סם בראונבק, הרפובליקני מקנזס ויו"ר ועדת המשנה ליחסי חוץ בדרום אסיה, האשים אז את הצרפתים ב"עבודה המלוכלכת של ממשלת איראן".
יחד עם חברי קונגרס אחרים הוא כתב מכתב מחאה לנשיא ז'אק שיראק, ואילו תומכי OMPI ותיקים כמו שילה ג'קסון-לי, הדמוקרטית מטקסס, מתחו ביקורת על מעצרה של מרים ראדג'אווי.
עם זאת, חברי ה-MEK שוחררו במהרה, במהלך הפעולה הצרפתית נגד המועצה הלאומית להתנגדות איראן (NCRI) הואשמו כחלק ממשא ומתן בין פריז לטהראן, הנוגעים לתוכנית הגרעין ואולי גם כמה עסקאות עסקיות.
ה-MEK טוען כי לאחר שלוש שנים, אין בתיקים דבר שישפיע על ה-NCRI והגברת רג'אבי בכל מעשה עוולה והתיק למעשה מת.
החל משנת 2007, ה-PMOI זכה לתמיכה מחברים רבים מהמעמדות הפוליטיים והשופטים, מרקע שונה.
עם 6.25% מנתח השוק בייצוא לאיראן, צרפת הייתה הספקית המובילה השישית באיראן בשנת 2005. איראן היא הלקוח ה-27 בצרפת (הלקוח המוביל השלישי שלה במזרח התיכון).
55% מהיצוא הצרפתי מרוכזים בענף הרכב.
חברות צרפתיות פעילות מאוד גם בענף הנפט, הובלת רכבות וספנות והמגזר הפיננסי.
לרוב, היבוא מאיראן הוא נפט גולמי.
בסך הכל, 3% מייבוא הפחמימנים הצרפתיים מגיעים מאיראן.
סוגיית הגרעין תקבע כל שינוי באקלים העסקי באיראן.