tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוסיני ביקר בווינה בשנת 1822 ועורר אהדה עממית נרחבת עבורו בעיר הקיסרית.
שוברט כתב שני פתיחים ואפילו בטהובן הלחין קנון קטן לכבוד ביקורו של המלחין האיטלקי.
תוך מספר שבועות התפרסמו 8 אופרות שונות של רוסיני בכ-60 הופעות בווינה, בעיקר בתיאטרון אם קרטנרטור, שמנהלו פגש זמן קצר קודם לכן בברבג'ה, שייצג את רוסיני כל עוד שהה בנאפולי.
רוסיני התארח במלון ברחוב זילרגאזה 14 וביקר את בטהובן בדירתו בלאנדסטראש 60. התקשורת בין שני האנשים השונים כל כך התבררה כקשה, שכן באותה העת הפך בטהובן לחירש באופן חלקי.
רוסיני אמר מאוחר יותר: רוסיני בן ה-31 הוזמן אל הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד על ידי נציגו של תיאטרון המלך (King's Theatre) בלונדון, בכדי לכתוב אופרה עבור לונדון; "הוגו מלך איטליה" (Ugo re d'Italia).
אשתו של רוסיני, הפרימה דונה המבוגרת איזבלה קולבראן הייתה אמורה לשיר בהופעת הבכורה.
עם זאת, ביקורם של השניים בשנת 1823 נותר בלתי פורה מבחינה אמנותית, רוסיני לא מילא את חובותיו וביצועיה של קולבראן היו אכזבה, שכן קולה כבר נחלש עקב גילה.
רוסיני ניצל את הזמן לטיול צדדי לברייטון, שם פגש את ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת.
אף על פי כן, האצולה הרעיפה הערכה על רוסיני.
בני החברה האנגלית הגבוהה היו מוכנים לשלם כל מחיר עבור שיעורי שירה, הופעות קטנות וכו', והזוג הטרי רוסיני, שנישא זה עתה, יכול היה להרוויח הכנסה מפוארת דרך פעילות בבריטניה.
לאחר 5 חודשים החליט רוסיני לשוב לאיטליה מבריטניה, ומעולם לא שב אליה.
רוסיני בן ה-32 נכנס לתפקיד מנהל תיאטרון הליריקה (Théâtre lyrique) בפריז, הרסטורציה הצרפתית, בשנת 1824. זמן קצר לאחר הגעתו של רוסיני נפטר לואי השמונה עשר, מלך צרפת אשר הזמין אותו לפריז.
מותו של מלך צרפת הוביל לשינוי בתוכניותיו של רוסיני, שכתב במיוחד את הדרמה ג'וקוזו "המסע לריימס" (Il viaggio a Reims), לכבוד אירוע ההכתרה של שארל העשירי, מלך צרפת, בעיר ריימס.
האופרה בוססה על יצירתה של מאדאם דה סטאל "קורין או איטליה" .
היצירה נחשבת להיות מבין ההצלחות הגדולות ביותר של רוסיני ואינה כוללת אוברטורה.
הקרנת הבכורה של היצירה התרחשה בתיאטרון האיטלקי בפריז, ב-19 ביוני 1825, ונועדה בעיקרה עבור הקהל האריסטוקרטי ושל עובדי המדינה.
במשך זמן רב קיווה רוסיני לשנות ולפתח מחדש את סגנון כתיבתו: להחליף את הבדרנות המתמשכת והקור של הקולורטורה של אופרה פרחונית בשירה אופראית יותר רצינית וכבדה - כלומר, לשנות את דמות היצירות שלו מבידוריות ליותר רציניות.
כדי לעשות זאת, היה עליו גם לבצע רפורמה בתכנון הפעילות של התזמורת ולתת חשיבות רבה יותר למקהלה.
כך הופיע "המצור על קורינתוס" (Le Siège de Corinthe) מ-1826, אשר מאוחר יותר תרמה השראה למלחין הצרפתי הבולט הקטור ברליוז.
האופרה בת שלוש המערכות בוססה על יצירה שונה של רוסיני משנת 1820, עת שהה בנאפולי, הקרויה "מהמט השני" (Maometto II), המגוללת את סיפור חייו של הסולטאן העות'מאני מהמט השני, הזכור בעיקר ככובשה של קונסטנטינופול ב-1453, כיבוש שהביא לנפילתה של האימפריה הביזנטית.
"המצור על קורינתוס" הציג את התיקונים והחידושים של רוסיני על גב "מהמט השני" ופורסם בבכורה ב-9 באוקטובר 1826, בסאל לֶה פֶּלֶטְיֵיה (Salle Le Peletier), מושב האופרה הלאומית של פריז מאז שנת 1821.
אחרי "המצור על קורינתוס" חידש רוסיני את היצירה "משה במצרים" (Mosè in Egitto) משנת 1818. רוסיני שיכתב את היצירה לכדי "משה ופרעה או חציית הים האדום" (Moïse et Pharaon, ou Le passage de la Mer Rouge).
היצירה המחודשת פורסמה ב-1827 ובוססה במקורה בסיפור המקראי של יציאת מצרים.
המנצח האיטלקי ריקרדו מוטי לימים טען כי היצירה הייתה מבין הגדולות שבהצלחותיו האומנויות של רוסיני.
ב-1828 עבד רוסיני ביחד עם הלבריתן אז'ן סקריב בכתיבת האופרה "הרוזן אורי" (Le comte Ory), שהייתה לעיבוד של אופרה בופה איטלקית לכדי אופרה צרפתית.
הייתה זאת אופרה קומדית בעלת מוטיבים שונים מתוך "המסע לריימס" אשר הורכבה משתי מערכות כאשר במערכה הראשונה קיימות 9 סצנות ובשנייה 11 סצנות.
ארבעת מוקדי הבכורות של האופרה היו בפריז (סאל לה פלטייה), לונדון (תיאטרון המלך), אורליאן והעיר ניו יורק בארצות הברית ב-1831.
בשנת 1829 החליט רוסיני כי הוא עומד לצאת לפרישה מוקדמת על אף גילו הצעיר.
לקראת אותה הפרישה החליט להלחין יצירה אחת אחרונה שנועדה להיות הגדולה בעבודותיו; "וילהלם טל" (Guillaume Tell), אופרה המבוססת על האגדה השווייצרית של וילהלם טל.
האגדה במקורה מדברת על איכר פשוט שהנהיג את המאבק השווייצרי לעצמאות מבית הבסבורג האוסטרי במאה ה-14 בתוך גבולותיה של האימפריה הרומית הקדושה.
"וילהלם טל" הועלתה בבכורה ב-3 באוגוסט 1829 בסאל לה פלטייה.
הבכורה אורגנה על ידי האופרה של פריז, שגם ביצעה מספר קיצוצים באורכו לאחר שלוש הופעות של האופרה.
אורכה של היצירה, בשילוב עם טווח הליהוק הגבוה ודרישות הטנור הופך אותה לאחת היצירות הקשות ביותר לביצוע.
בהקרנת הבכורה האיטלקית שלה, היא צונזרה כמהפכנית נגד הממשל המלוכני.
רק ב-1833 פורסמה היצירה באופן מוגבל בנאפולי.
רק בשנת 1856 הופקה היצירה ללא מגבלות בוונציה.
את הצלחתו של "וילהלם טל" אפשר לייחס למעורבותו של רוסיני באופרה בפריז.
למוסד הייתה היסטוריה של מוזיקה גרנדיוזית תובענית, אם כי, היו הם לצד קווי סיפור היסטוריים של גבורה ואצילות.
סגנון מובהק זה כונה "אופרה גדולה" במהלך שנות ה-30 של המאה ה-19. כשרוסיני הגיע, הוא נאלץ להתמודד עם הז'אנר המובחר הזה, ו"וילהלם טל" היווה את ההוכחה כיצד הוא ניגש לאתגר.
הכוחות המוזיקליים החזקים שמשחקים ביצירה משרתים תחושת הרפתקה.
האוברטורה של היצירה הפכה לנגינה המוכרת ביותר של רוסיני.
האוברטורה המכונה "מצעד החיילים השווייצרים", כוללת שימוש במי גבוהה, שמודגשת עוד יותר בחצוצרות.
המערכה האחרונה נמשכת כ-3 דקות ומציעה סיפור מפתה על ניצחונו האולטימטיבי של החייל השווייצרי ושחרורה של שווייץ משלטון הבסבורג.
רוסיני פרש לגמלאות בגיל 37 לאחר פרסומה של היצירה.
שנה אחת לאחר מכן, שארל העשירי הודח מכס המלכות הצרפתי במהפכת יולי 1830 ובמקומו הוכתר לואי פיליפ, מלך הצרפתים שהיה למונרך-חוקתי.
הממשלה הצרפתית החדשה שלאחר המהפכה ביטלה את חוזה ההעסקה של ממשלת הרסטורציה שקדמה לה עם רוסיני.
לחוזה כבר לא הייתה השפעה בפועל, שכן רוסיני כאמור פרש עוד לפני המהפכה.
עם נטילת אחריות לתיאטרון הליריקה עם מינויו למנהלו, רוסיני ורעייתו איזבלה קולבראן עברו לפריז.
לאחר סיום קריירת השירה שלה עקב גילה שפגע בקולה, קולבראן הפכה לא יציבה מבחינה נפשית והפכה למכורה להימורים.
רוסיני החל בפרשיית אהבים נוספת לצד נישואיו, דבר שגרם למתח פנימי במשפחה.
בשנת 1829 החזיר רוסיני את אשתו לבולוניה, שם נקבע כי היא תתגורר מעתה עם הוריו של רוסיני.
במכתבים אביו של רוסיני התלונן מספר פעמים בפני בנו, שהתגורר בפריז, על התנהגותה של איזבלה כמו פרימדונה באמצע הופעת אופרה, אך רוסיני כבר התנכר לה ובפועל נפרד מקולבראן, שהייתה מבוגרת ממנו ב-7 שנים.
הוא ראה אותה רק באופן מקרי לעיתים כאשר נסע לבקר את הוריו בביתם בבולוניה.
בשנת 1845 קולבראן נפטרה ונקברה בבולוניה בבית הקברות המונומנטלי בסרטוסה.
רוסיני פגש בפריז את הקורטיזנה אולימפה פליסייה, אך בילה שוב ושוב בבולוניה, עד אשר קנה דירה בבולוניה.
בשנות הפרישה שלו עבר רוסיני פעם אחר פעם בין פריז ובולוניה.
בנקודה מסוימת אף שב להלחין יצירה קטנה ומשנית, אשר בכורתה התממשה בניצוחו של גטאנו דוניצטי, אך לאחר פטירתה של קולבראן עזב רוסיני את בולוניה לתמיד, הפעם בכעס.
כמה אנשים האשימו אותו בכך שהוא לא יצא בכל סימן של תמיכה בתנועות הנאבקות עבור איחוד איטליה ("Risorgimento"), האשמות שהכעיסו אותו.
רוסיני היה אדם לא פוליטי למדי ואחת הסיבות לעזיבתו את בולוניה הייתה השמועה הרווחת שאשתו השנייה השפיעה עליו לרעה.
חבר הצליח לשכנע אותו לכתוב המנון חופש פוליטי עבור תנועות לאומיות איטלקית, המנון שפורסם בבכורה בפיאצה מג'ורה.
עם בכורת היצירה עזב רוסיני את בולוניה.
רוסיני פגש את אולימפה פליסייה בשנת 1832, מספרת ותיקה וקוֹרטיזָנה שהייתה צעירה ממנו בשבע שנים.
היא נאלצה לעמוד על רגליה באופן עצמאי בשלב מוקדם בחייה והייתה מאהבת של גברים אמידים שונים.
הם החלו במערכת יחסים עוד עם היכרותם הראשונית.
עם זאת, השנים של השניים בפריז שלאחר מכן נפגעו מבעיות הבריאות של רוסיני, שגרמו לו לכאבים כרוניים.
רוסיני כאמור נפרד מאשתו הראשונה, ולאחר פטירתה בשנת 1845, התחתן עם אולימפה, והשניים היו נשואים עד לפטירתו של רוסיני.
אולימפה נפטרה לבסוף ב-1878, בגיל 78. הזוג ניהלו מועדון מוזיקלי ברחוב רואה דה לה שאוסה ד'אנטין (Rue de la Chaussée d'Antin) הממוקם בתוך הרובע התשיעי של פריז.
במרץ 1860 אירע אירוע יוצא דופן במועדון.
ריכרד וגנר בן ה-47 ביקר אצל רוסיני בן ה-68. מישוט, עוזרו של רוסיני, ציין היטב את תוכן השיחה.
הוא דיווח כי רוב השיחה נסובה סביב הרפורמה באופרה האירופית.
וגנר (שלא היה חסיד של רוסיני) שיבח את סצנת התפוחים של רוסיני מ"וילהלם טל", והוא דגל בדקלום כמוזיקת העתיד, בעוד רוסיני דגל במנגינה כמרכז הסצנה.
וגנר חיזק את עמדתו לפי סצנה נוספת מ"הספר מסביליה".
על כך אמר רוסיני בהומור: "אז כך כתבתי מוזיקה לעתיד מבלי לדעת זאת?".
התיק הרפואי של רוסיני בסוף חייו היה עבה מאוד.
הגורם הבסיסי למחלותיו הרבות היה זיבה, אשר בה חלה במקור מוקדם יחסית בחייו.
בשנותיו בפריז, מגיל 35 הלאה, המחלות הפכו לכרוניות יותר ויותר ולעיתים גררו כאבים כרוניים.
אלה כללו תלונות על כאבי בטן, דלקת סימפונות וחולשה בפעילות הלבבית, שהחמירו עקב השמנה.
רוסיני סבל, ככל הנראה, כתוצאה מהכאב הכרוני, לפעמים בדיכאון חמור שהוביל למחשבות אובדניות.
על מנת למצוא הקלה מכאביו הלך רוסיני לעיתים קרובות למעיינות.
בקיץ 1856 ביקר רוסיני, שהיה חולה כרוני, יחד עם אשתו אולימפה במעיין ביער השחור בעצת רופאיו.
הוא במקור רצה לנסוע בסתר, אך למחרת אחר הצהריים היום שהגיע למלון שהייתו, הוא נאלץ להופיע על המרפסת בפני קהל מעריצים גדול.
במהלך פרישתו הלחין רוסיני מספר יצירות מיוחדות, אף אחת מהן לא תוכננה להתפרסם כמו אלו שקדמו לפרישתו.
ב-1846 הלחין את האופרה "רוברט ברוס" (Robert Bruce) בשיתוף פעולה עם המלחין לואי ניידמאייר.
רוסיני הלחין ב-1831 יצירה המבוססת על המזמור הקתולי "סטאבט מאטר" (Stabat Mater) וקרא לה באותו השם.
ב-1841 שכתב את היצירה וכתב אותה מחדש.
בהמשך הלחין רוסיני סדרת יצירות נוספות אשר נכללו בהלצה תחת הכינוי "חטאים של זקנה" (Péchés de vieillesse).
ב-1863 הלחין את היצירה "מיסה חגיגית קטנה" (Petite messe solennelle) אשר על אף שמה אורכת 90 דקות.
היצירה הייתה יוצאת דופן בהתחשב ביצירות של רוסיני בשנותיו האחרונות.
היצירה נכתבה לאחר בקשתו של הבנקאי והרוזן אלקסיס פילה-וויל אשר הקדיש אותה עבור רעייתו.
רוסיני הגדיר את היצירה בתור האחרונה מבין יצירות ה"חטאים של זקנה" והתכוון שהיא תהיה ליצירתו האחרונה.
אף על פי כן, רוסיני הלחין סדרת יצירות נוספות שבסופו של יום נכללו תחת הקטגוריה של "חטאים של זקנה" אך אלו פורסמו אך ורק לאחר פטירתו.
רוסיני מת בשנת 1868 בביתו בפלסי כתוצאה מסיבוך של ניתוח במעיו להסרת סרטן.
הוא קיבל קבר של כבוד בבית הקברות פר לשז הממוקם במזרח פריז.
מכיוון שרוסיני נולד ב-29 בפברואר, חגג לאורך חייו רק 19 ימי הולדת.
בשנת 1877 הועבר קברו מאולם הקבורה המקורי שלו בבית הקברות בפריז אל פירנצה, ממלכת איטליה.
מסיבות תעמולה לאומית, ממשלת הממלכה האיטלקית הצעירה שאוחדה מספר שנים קודם לכך רצתה להחזיר את בן לאומה המפורסם הביתה כמעט עשור לאחר מותו.
מאז העברת הקבר הוא הונח בכנסיית "סנטה קרוצ'ה" בפירנצה, הפרתנון האיטלקי, מקום בו נמצאים קבריהם של איטלקים מפורסמים אחרים, דוגמת ניקולו מקיאוולי, מיכלאנג'לו, גלילאו גליליי ואחרים.
נקודת רוסיני באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקראת על שמו של ג'ואקינו רוסיני.
ג'וֹאָקִינוֹ גְרֶקוֹ (באיטלקית: Gioachino Greco; 1600–1634 בערך) היה שחמטאי איטלקי, מהראשונים שרשמו משחקי שחמט.
בסך הכל רשם גרקו 77 משחקים.
הסגנון השחמטאי שהוא מתאר בספרו מאפיין את השחמטאי המתחיל: לא מחמיץ אף הזדמנות לתת שח, מביא את המלכה מיידית למשחק, לא נותן מחשבה על פיתוח מסודר של הכלים ומסתער בהתקפה מוחצת על המלך היריב.
שיטה זו מצליחה, או שנכשלת בצורה מוחלטת.
רמת המשחק ההגנתי אפסית ויש העדר מוחלט של תוכנית עמוקה כלשהי.
אמני השחמט בתקופת גרקו התעלמו מהרגלים.
השיטה להתנגד להתקפת המחץ שבדרך כלל נוהלה על ידי הצד המשחק בלבן הייתה למקם את הכלים בעמדות מפתח, לקבל את ההקרבות של הצד התוקף ולאחר מכן לזכות במשחק בזכות היתרון החומרי.
האמנים של הצד התוקף ביצעו תחבולות מזהירות, בשעה שהאמנים המגינים השתמשו בהחלפות כלים שיטתיות ככלי להחליש, ולבסוף להביס את ההתקפה.
האמנים מהסוג הראשון "המציאו" את הגמביט, ההקרבה, והאמנים מהסוג השני פיתחו את "המשחק השקט" Giuoco Piano בפתיחה האיטלקית.
משום שגרקו היה איטלקי, קרויה פתיחה זו על שמו עד היום.
הנה עמדת הפתיחה לאחר שלושת המסעים הראשונים: 1.ה4 ה5 2.פ-ו3 פ-ג6 3.ר-ג4 ר-ג5
משחקיו - שכולם היו כנגד יריב אנונימי שכונה "NN" - היו משחקים סבירים, פשוטים אבל נתנו מידע מועיל רב על מלכודות בפתיחה.
בין משחקיו היה מט החנק הראשון.
גרקו סלל את הדרך להרבה אנשים שסגנונם הוא ליזום התקפה, כגון פול מרפי ופרנסואה אנדרה פילידור.
2. פו3 מהו6 מסע סתמי של שחור.
הלבן בעקבותיו יפתח כלי נוסף
3. רג4 מהז6 מסע סתמי נוסף של השחור, שכבר נמצא בפיגור ניכר בפיתוח הכלים.
הלבן מצריח ומשפר שוב את מיקום כליו.
4. O-O מה:ה4 השחור מתפתה לזכות ברגלי, מסע שלישי רצוף עם המלכה כאשר אף כלי שלו עוד לא פותח.
הלבן "מקריב" כעת רץ, תוך איום בשח
5. ר:ו7+ מ:ו7 והשחור מתפתה ל"זכות" בכלי.
6. פז5+ מה8 כעת הלבן מאיים בו זמנית על המלך והמלכה מזלג, זוכה במלכה ובמשחק.
משחק זה ממחיש היטב את השיטה בה הלבן מקדם את פיתוח כליו בצורה מאורגנת, מול המסעים חסרי התכלית של השחור.
2. ג4 ד:ג4 השחור נוקט כאן בגמביט המלכה הנרצה
3. ה4 ב5 תגובת הלבן נדירה, וכיום כמעט שאין רואים אותה יותר במשחקים תחרותיים.
השחור מנסה להגן על הרגלי שבו "זכה", שגיאה אופיינית לשחקן מתחיל.
עדיף להתחיל את פיתוח הכלים ולא לנסות להגן על הרגלי.
4. א4 ג6 מסעו הרביעי של הלבן נועד לפתוח את טור א' לצריח שלו, ומסעו של השחור מנסה שוב להגן על רגלי היתרון שלו.
7. ב:ג4 ב4 בשלב זה לשחור אפילו יתרון בשטח העומד לרשותו
9. פד2 ה:ד5 סוף סוף הוזז כלי ראשון במשחק.
עד כה כל המסעים היו של רגלים בלבד.
10. ה:ד5 רג5 שחור פיתח את הרץ, אך זה ייאלץ מיד לסגת.
עדיף היה לצאת עם הפרש ל-ו6.
11. פב3 רב6 כאן ראוי לשקול את המסע פד7 ולהגן על הרץ במקום לסגת איתו.
12. ג5 מהה7+ לאחר מסע ג5 יתרונו של הלבן כבר ניכר.
(לו השחור היה עונה רא7 הלבן היה משחק 13. ד6
13. מהה2 מה:ה2+ ייתכן שבמקום לקדם את נושא החלפת המלכות היה עדיף ללבן לשחק 13. רה3 ועל רד8 לשחק 14. רב5
14. ר:ה2 רד8 סיכום ביניים לאחר החלפת המלכות: הלבן שולט על מרכז הלוח בזכות רגלים ד5 ו-ג5, פיתח שני כלים, פרש ורץ.
כל כלי השחור בשורה 8
18. ו:ה3 פו6 סיכום ביניים נוסף: המלך השחור בעמדה גרועה, כלי יחיד שיצא משורה 8 הוא הפרש ב-ו6, הרגלים של הלבן חזקים עוד יותר בזכות הקידום שלהם לשורה השישית, ואיומי זכייה בכלי עם קידומם לשורה השביעית.
ללבן כלי תמורת רגלי, בסיום שלא יהיה קשה לזכות בו.
ג'ואנה לאמונד לאמלי היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה בריטית ודוגמנית לשעבר.
פרסומה העיקרי מגיע ממשחקה בסדרת הטלוויזיה "פשוט נהדרת" כפטסי סטון.
מנחת תוכנית הטיולים "ג'ואנה בקאריביים".
לאמלי נולדה בהודו הבריטית, לאב שהיה סרן בצבא הבריטי, ואת שנות ילדותה העבירה גם בבתי ספר צבאיים בהונג קונג ובמלזיה.
בנעוריה חזרה המשפחה לאנגליה והיא למדה בלט וניסתה את מזלה בדוגמנות.
קריירת המשחק של לאמלי נפתחה בהופעתה ב-1969 כנערת בונד בסרט "בשירות הוד מלכותה" מסדרת "ג'יימס בונד".
תפקידה הראשי הראשון היה ב-1975 כפרדי, בחידוש של סדרת הטלוויזיה "הגומלים".
בשנות ה-80 שיחקה בשני סרטים מסדרת הפנתר הוורוד.
היא שיחקה בתיאטרון לסירוגין בשנות ה-70 וה-80. ב-1992 חזרה לתודעת הקהל כשהצטרפה לג'ניפר סונדרס ב"פשוט נהדרת" למספר עונות (ולחידוש הסדרה ב-2000).
בשנת 2013 שיחקה בסרטו של מרטין סקורסזה, "הזאב מוול סטריט" בתור הדודה אמי.
בשנת 2014 שיחקה בדרמה הקומית "מצחיקה שכזאת" של הבמאי פיטר בוגדנוביץ'.
לאמלי גילמה דמויות רבות מהמעמד הגבוה אך במציאות רק בשנת 1995 קיבלה מהמלכה תואר אבירות (מסוג OBE).
בשנת 2025 הגישה את תוכנית המסעות "ג'ואנה על נהר הדנובה" ברשת ITV, שם היא יוצאת למסע לאורך הדנובה - מהיער השחור בגרמניה ועד הדלתה של הדנובה ברומניה וחושפת כיצד הנהר עיצב תרבויות, היסטוריה ואקולוגיה במרכז אירופה.
בנוסף שיחקה בעונה השנייה של הסדרה "וונסדיי", בתפקיד הסטר פראמפ, אמה המרשימה והמנוכרת של "מורטיציה" (אמה של וונסדיי).
לאחר שהתפרסמה סיפרה שבנה נולד (ב-1967) מחוץ לנישואין, בתקופה בה היה הדבר בלתי מקובל.
היא צמחונית ותומכת בזכויות בעלי חיים.
לחישות: סיפורו של פיל (2000) - דיבוב
הרלן קובן: הטעות כולה שלך (2024)
ג'ובאני אלברטו ריסטורי (באיטלקית: Giovanni Alberto Ristori; 1692 - 7 בפברואר 1753) היה מלחין אופרה ומנצח איטלקי.
נולד בבולוניה לתומאזו ריסטורי, מי שעמד בראשה של להקת אופרה, שהשתייכה למלך פולין והנסיך הבוחר של סקסוניה, אוגוסט השני "החזק", שקיים את חצרו בדרזדן.
אוגוסט השני "השאיל" את להקת האופרה שלו לצארינה הרוסית אנה לחגיגת ההכתרה שלה במוסקבה.
"קאלאנדרו", אופרה בשלוש מערכות של ריסטורי, לליברית של סטפאנו בנדטו פאלאביצ'יני, הייתה הן האופרה בופה הראשונה שנכתבה בגרמניה והן האופרה האיטלקית הראשונה שבוצעה ברוסיה.
האופרה בוצעה בניצוח ובבימוי שלו ושל אביו, עם שלושה-עשר שחקנים ותשעה זמרים, ביניהם לודוביקה זייפריד, מרגריטה ארמיני ורוזליה פנטזיה, במוסקבה בשנת 1731.
ג'ואנה קרוליין ניוסם היא מוזיקאית אמריקאית מנבאדה סיטי שבקליפורניה, הידועה בקולה הייחודי, סגנון כתיבתה המוזיקלי והמילולי, ונגינתה על נבל.
ניוסם נולדה בקליפורניה שבארצות הברית.
ניוסם הוציאה לאור אלבום באופן עצמאי EP בשם "Walnut Whales" בשנת 2002, ו-EP בשם "Yarn and Glue" בשנת 2003.
לאחר שהופיעה עם בוני פרינס בילי חתמה בלייבל "דראג סיטי", הוציאה ניוסם את אלבום הבכורה שלה, "The Milk-Eyed Mender" שהורכב ברובו מביצועים חדשים לשירים שיצאו בהקלטות הקודמות שלה, ב-2004, ממנו יצא הסינגל היחיד שלה נכון להיום, "Sprout and the Bean".
לאחר מכן הופיעה בין השאר עם דוונדרה בנהארט.
המוזיקה של ניוסם בלטה בסצנת האינדי, והיא נעשתה פופולרית.
אלבומה השני, "Ys", יצא בנובמבר 2006, בהפקה גרנדיוזית יותר - באלבום השתתפו נגני תזמורת, ונכללו בו חמישה שירים, כשאורכו של הקצר ביניהם, "Cosmia", הוא 7 ורבע דקות ושל הארוך מביניהם, "Only Skin", כ-17 דקות.
לאלבום תרם קולות הזמר סמוג.
בשנת 2007 הוציאה ניוסם EP בשם "Joanna Newsom and the Ys Street Band" בלייבל "דראג סיטי".
ב-EP שלושה שירים בלבד: חידושים לשירים "Cosmia" ו"Clam, Crab, Cockle, Cowrie", ושיר חדש בשם "Coleen".
בפברואר 2010 יצא לחנויות אלבומה השלישי, Have One on Me, כאלבום משולש שאורכו כשלוש שעות.
ניוסם הופיעה עם להקתה במשכן לאמנויות הבמה בתל אביב ב-30 בספטמבר 2010, בהופעה שנעלה את סיבוב ההופעות הבינלאומי שלה.
בדצמבר 2014 יצא לאקרנים הסרט "מידות רעות" המבוסס על ספרו של תומאס פינצ'ון בו היא קריינה ושיחקה את דמותה של סורטילאג'.
אלבום האולפן הרביעי של ניוסם, "Divers", הושק ב-23 באוקטובר 2015. אל השקת האלבום התלווה סיבוב הופעות של ניוסם שכלל כ-20 הופעות ברחבי אירופה וארצות הברית.
סיבוב ההופעות החל בתחילת נובמבר בעיר ברייטון, אנגליה וננעל ב-18 בדצמבר במדינת וויסקונסין, ארצות הברית.
התקשורת כינתה את ניוסם אחד הקולות הבולטים של סצנת הפסיכו-פולק, אף על פי שהיא עצמה לא הזדהתה מעולם עם אף סגנון מוזיקלי.
אפשר לתאר את סגנון המוזיקה שלה כאקספרימנטלי.
בשיריה ניתן למצוא אלמנטים של פולק אמריקני, מוזיקת אוונגרד ומקצבים אפריקאיים.
ב-2013 נישאה לשחקן והקומיקאי האמריקאי-יהודי אנדי סמברג.
תאריך השקה: 23 באוקטובר 2015
חברת תקליטים: Drag City "—" מסמל אלבום שלא דורג.
חברת תקליטים: הופק עצמאית——————2003Yarn and Glue
תאריך השקה: 9 באפריל 2007
חברת תקליטים: Drag City—135———7 "—" מייצג אלבום שלא דורג.
שנהסינגלדירוגאלבום<small>ארצות הברית<small>אנגליה<small>קנדה<small>אירלנד<small>נורווגיה<small>דנמרק2004"Sprout and the Bean"——————The Milk-Eyed Mender "—" מייצג סינגל שלא דורג.
להקות, שיתופי פעולה והופעות אורח
ג'וּב יוּסֻף או בוֹר יוסף הוא שמו של אתר ארכאולוגי ב ברמת כורזים שמזוהה על ידי המוסלמים עם הבור בתל דותן שלתוכו הושלך יוסף המקראי על ידי אחיו ().
במשך מאות שנים שימש האתר כצומת בדרך הים הקושרת את מצרים, סוריה, מסופוטמיה, צפת והים (נמלי עכו וחיפה).
מן המאה העשירית ואילך מוזכר האתר כציון דרך, כמקום קדוש וכמקור מים לשיירות.
מן המאה ה-13 היה במקום יישוב, המוזכר עד המאה ה-17. במאה ה-16 נבנה במקום ח'אן (אכסניה לשיירות) קטן.
בעבר הח'אן הוזכר בשל מבנהו האיתן ורמת ההשתמרות שלו ביחס לח'אנים אחרים מהתקופה, אולם כיום האתר נהרס עד כדי סכנה למבקריו.
האתר נמצא ברמת כורזים, סמוך לקיבוץ עמיעד שבגליל, בגובה 246 מטר מעל גובה פני הים, בקצה המערבי של גבעה טרשית מבודדת (נ"צ 2006.2583).
במקום בור כרוי בקוטר של 1 מטר ובעומק של כ-3 מטר, המקורה בכיפה הנישאת על ארבעה עמודים, והוא מוקף קברים מאוחרים.
ג'וב יוסף מוזכר לראשונה באמצע המאה העשירית, אך המבנה הנוכחי מאוחר יותר.
הבור, לפי עדויות הנוסעים, היה בעל עומק של כ-10 מטר, והכיל מים טובים לשתייה עד לראשית המאה ה-19. לאחר מכן, אולי ברעש של שנת 1837, התמוטט הבור, ומאז אינו מוזכר עוד כמקור מים.
הבור והכיפה היו בחצר אשר כללה גם מסגד קטן.
החצר והמסגד נזכרים עדיין על ידי הנוסעים במאה ה-19, אך כיום לא שרד מהם דבר.
ג'וּב יוּסֻף הוא השם שהמוסלמים נתנו לבור אשר לתוכו, לפי מסורתם, הושלך יוסף בידי אחיו, ונמכר לאחר מכן לשיירת מדיינים שירדה מצרימה.
לפי הסיפור המקראי (), נשלח יוסף מחברון בידי יעקב אביו, אל אחיו שרעו את הצאן בשכם.
בהגיעו לשם נודע לו כי אחיו המשיכו לדותן, מקום שם אמנם השיג אותם.
המרחק משכם לדותן אינו מוזכר, כשם שלא מוזכר המרחק מחברון לשכם, אך מקובל לזהות את דותן בתל דותן, בין שכם לג'נין.
מקור המסורת על פיה בור זה הוא הבור שהושלך אליו יוסף, לא נתחוור כל צורכו.
בקוראן מוזכר ג'וב יוסף בשני פסוקים: איאת 10 ו-15 שבסורת יוסף.
בפסוקים אלה מסופר שאחד מאחיו של יוסף התנגד להריגתו ואמר שמוטב שישליכו אותו אל תחתית הבור (ג'וּב), ושאחת השיירות תאסוף אותו משם.
באיה 15 נאמר, כי כאשר הושלך יוסף אל הבור גילה לו אלוהים כי הוא, יוסף, עתיד להזכיר לאחיו אירוע זה.
הפרשנים המוסלמים אינם תמימי דעים לגבי זיהוי מקום הבור.
יש המזהים אותו בירושלים, אחרים אומרים שהוא היה ב"סוריה".
זיהוי הבור על ידי אל-אצטח'רי , הגאוגרף בן המאה העשירית, בגליל, הועדף על זיהוי האחר, בין סנג'יל לשכם.
מהמאה העשירית הייתה זו מסורת מקובלת, עד כי ג'וב יוסף שימש נקודת ציון גאוגרפית באזור: קודאמה מבגדאד, שחי במחצית הראשונה של המאה העשירית, מזכיר את ג'וב יוסף כאתר שבין כפר לילה, שזהותו איננה ידועה, לטבריה.
מוקדסי מביא בשנת 985 פרטים נוספים, ואף השתמש בג'וב יוסף כציון דרך ומרחקים ליעדים שונים.
לא ברור מדוע נקשר דווקא מקום זה ליוסף.
ג'וב יוסף אינו נמצא על הדרך ממדין למצרים.
ייתכן כי באר יבשה או בור קרסטי כלשהו במקום הזכירו לעוברי האורח המוסלמים את סיפור יוסף, שנמכר כעבד והיה למשנה למלך מצרים.
היה זה אחד הסיפורים היותר מרתקים והנוגעים ללב, שהציתו את דמיון הקוראים בכל הדורות.
יוסף הוא דמות שזכתה למקום חשוב בקוראן, ואתרים רבים קשורים בשמו וקדושתם רבה בעיני המוסלמים.
קדושתו של ג'וב יוסף נשמרה במשך כל זמן קיומו של האתר.
במאות ה-12 וה-13 קיבלו הצלבנים את המסורת המוסלמית, ומאחר שעל פי המסורת המקראית המקום מצוי בדותן, הם כינו את האזור בשם דותן.
למרות האופי הבעייתי של תיאורי הנוסעים הצלבנים, הרי עצם אזכור האתר בהקשר לסיפור יוסף, מעיד כי גם הצלבנים קיבלו את מסורת קדושתו.
תיאורים מפורטים יותר של ג'וב יוסף מובאים שוב במקורות ערביים: בשנת 1189 עבר במקום צלאח א-דין בדרכו למצור עכו.
בשנת 1225 מתאר הגאוגרף יאקות את ג'וב יוסף:
הממלוכים דאגו לאבטחת דרך חשובה זו, ממצרים לדמשק, ובנו לאורכה ח'אנים ומצודות.
בשנת 1440 בנה או שיפץ הסולטאן הממלוכי ג'קמק שרשרת ח'אנים בארץ ובהם את ח'אן אל-מיניה בבקעת גינוסר, ואת הח'אן ליד גשר בנות יעקב.
המרחק בין שני ח'אנים אלה הוא, כמקובל, יום הליכה אחד של שיירה.
נראה שג'וב יוסף היה מקום מקודש בתקופה זו, אולי עם יישוב קטן לידו, אך הח'אן טרם נבנה באותה עת.
שלושים שנה לאחר מכן, בשנת 1470, עברו בג'וב יוסף אנסלם וז'אן אדורנו, נוסע בלגי ובנו, המזכירים לראשונה את הח'אן כ"פונדק יפה מאוד אשר נבנה לא מזמן במרחק מטחווי אבן מחוץ לעיר".
בתקופה הממלוכית ידע המקום, כנראה, ימים של שגשוג, ואז גם נבנה הח'אן.
צפת ועזה היו בתקופה זו ערים חשובות במיוחד.
בניגוד לעזה, ששכנה על הדרך הראשית, "דרך הים", וליד חוף הים, הייתה צפת עיר הררית, ששימשה כבירתה של "ממלכה" שנקראת על שמה, "ממלכת צפד".
"דרך הים" עברה בג'וב יוסף, ושימשה מעין תחנה ששירתה גם את צפת.
קיומה של "תחנת צפת" בג'וב יוסף מסתבר גם ממסמכים מאוחרים המעידים, כי הייתה בו תחנה לגביית תשלום מס דרך, מאוישת ביחידה צבאית.
התיאור המפורט הראשון של ג'וב יוסף ושל הח'אן בספרות המסעות, מובא על ידי הנוסע האיטלקי רוקטה (Rochetta) בשנת 1599, המתאר חצר ובור מים במרכזה.
הוא גם מספר על פגישתו עם שיירות של נוצרים מזרחיים, אשר קיימו במקום פולחן מיוחד הקשור כנראה ליוסף.
אותו נוסע מוסיף ומתאר גם את המבנה הכיפתי על עמודי השיש מעל בור יוסף, ולראשונה גם את החורבות ממזרח לבור, שאותן זיהה עם "ביתו של יעקב אבינו".
הצליינים המעטים שהגיעו לאזור זה לא לנו בדרך כלל בג'וב יוסף, שהיה קרוב מדי לתחנה הקודמת בטבריה, ח'אן אל-מיניה או כפר נחום.
הם המשיכו, על כן, לתחנתם הבאה, לח'אן גשר בנות יעקב או לצפת.
תאוריהם מועטים למדי ואינם שונים בהרבה מתיאורו של רוקטה משנת 1599 המובא לעיל.
הח'אן מתואר על ידם כמוזנח, הבור נמצא בחצר עם מסגד קטן.
לעיתים מוזכרת האגדה הקשורה אליו ולעיתים גם קדושתו.
במרץ 1799 נזכר המקום בקשר למסע נפוליאון.
במפת ז'אקוטן, ששורטטה במסע זה, השם "ג'וב יוסף" (Puits de Joseph) מצוין במפה כהצטלבות דרכים.
הח'אן איננו מצוין במפה, על אף שהיה קיים.
בין הח'אנים האחרים מצוינים ח'אן אל-מיניה וח'אן גשר בנות יעקב.
נראה הדבר כי על אף שג'וב יוסף נמצא ליד דרך ראשית, חשיבותו הייתה משנית.
הנוסע הראשון המביא תיאור ארכיטקטוני מפורט של האתר, הוא בורקהרדט (1812):
תיאור זה הוא הראשון המאפשר לקבוע בוודאות, כי מדובר בבור יוסף הנוכחי.
למרות מיקומו של הבור - על הגבעה – יש בו מים בעומק של כ-10 מ'.
בורקהרדט אינו היחיד המציין עובדה זו, ויש להניח שכך היה הדבר לפחות עד שנת 1837, מועד הרעש הגדול בצפת, שכנראה גרם להתמוטטות הבאר.
הדרך מעכו לדמשק (ולא "דרך הים" המסורתית) קשורה לשלטונו של סולימאן פחה, בגליל ובדמשק.
הלה היה יורשו של ג'זאר פחה, שהגן בהצלחה על בירתו, עכו, מפני צבא נפוליאון.
החיילים המוגרבים הנזכרים לעיל הם מחיל השכירים הצפון אפריקאי, שג'זאר וסולימאן הביאו ארצה להגנת שלטונם.
הנוסעים הרבים שפקדו את הארץ במאה ה-19 מתייחסים לא אחת למקום, אך בדרך כלל אין הם מוסיפים לתיאורו המקיף של בורקהרדט, המצוטט לא אחת בכתביהם.
הסקר הבריטי של ארץ ישראל משנת 1875, שנערך על ידי אנשי הקרן לחקר ארץ ישראל, מביא לראשונה את תוכנית הח'אן.
קביעתם של הארכאולוגים דאז, שמצבו של הח'אן "טוב מאוד" - אף על פי שאגפו המערבי היה כבר הרוס - היא יחסית.
נראה שלפי מושגיהם, מבנה שבו קיימים עדיין קירות שלמים, ואפילו אולמות מקומרים וחלקי קומה שנייה, נחשב ל"מצב טוב".
בסקר מוזכרים מקומות התפילה בח'אן, אך החצר סביב הבור, עם המסגד שבתוכה, לא הייתה קיימת, כנראה.
נראה שהם נהרסו ברעידת האדמה בראשית 1837, ואבניהם שימשו לבניית המכלאה, שעדיין צמודה לקיר המזרחי של הח'אן.
החצר סביב הבור מוזכרת אמנם עוד שנה לאחר הרעש, אך ייתכן כי רק שרידי החצר ניכרו עדיין, והמכלאה נבנתה מאוחר יותר.
כיום נותרו מהחצר ומהמסגד רק שרידי יסודות, וגם אלה מקורם מוטל בספק.
בשנת 1900 הגיע לג'וב יוסף נדבן כלשהו, ממוצא הודי כנראה, וקבע לוח שיש על המבנה הכיפתי שמעל הבור, שבו נכתב:
"הוא אללה בור יוסףעליו השלום שנת 1318".
השורה הראשונה כתובה בסגנון כתב נסתעליק.
שנת 1318 להג'רה היא שנת 1900. רגע חסד זה לא מנע את המשך הרס האתר.
הח'אן נמצא כ-80 מטר מערבית לג'וב יוסף, על שיפוליה המערביים של גבעה טרשית מבודדת.
שביל, חצוב בחלקו בסלע, מחבר ביניהם.
זהו אחד הח'אנים הקטנים ביותר בארץ.
קירות המבנה, הבנויים ברובם שכבות אבני גיר ואבני בזלת לסירוגין, עבים מאוד: 1.5 עד 2.8 מטר.
לח'אן פתחים בדמות חרכי ירי, ששימשו כנראה לאוורור ולתאורה, היות שמיקומם, מידותיהם וזוויות התרחבותם אינם מאפשרים להשתמש בהם לירי.
המבנה הוא בעל קומה אחת, להוציא חלק מאגפו הצפוני שעליו נבנו ארבעה קיטונים ומגדל שמירה, שהיו בקומה השנייה.
שער המבנה נמצא מצפון, וממנו מוליך פרוזדור שאורכו 17 מ' (מספר 3 ו-9 בתוכנית) המסתיים בחצר.
צמוד לחצר, מצדו המזרחי של הפרוזדור, מצויות מדרגות (מספר 11) המובילות לגג המבנה ולקומה השנייה.
לצדי החצר (מספר 13) ממוקמים אולמות מקומרים ארוכים (מספר 12 – 28x6 מ' ממערב ומספר 14 – 35x6 מ' ממזרח), לכל אורך המבנה.
בצד הדרומי של החצר, בהמשך ארכיטקטוני של השער וממולו, מצוי חדר (מספר 17 – 5.5x5 מ') ובו מחראב (גומחת תפילה).
מצידו המזרחי של חדר זה, בינו לבין אולם האורך, מצוי חדר נוסף (מספר 18 5x4 מ') שכדוגמתו מצויים גם מעברה השני של החצר, משני צידי הפרוזדור (מספר 8 ומספר 10).
בחלקו הצפוני של האגף הצפוני מצויים אולמות נוספים, כנראה תוספת מאוחרת למבנה המקורי.
באולמות אלה פתחים, דמויי חרכי ירי, נוספים וכן גומחות, שנועדו כנראה לאחסון.
כן מצוי במקום אח עם ארובה החוצה גם את התקרה לקומה השנייה, שבה הייתה אח נוספת באחד הקיטונים.
בפינתו הצפונית-מערבית של הח'אן, בהמשך לאולמות אלה, מצוי בור מים (מס' 1), שבעבר היה מוקף חומה.
הגישה אליו הייתה כנראה רק מתוך המבנה, דרך חדר שמדרום לו, ובו מקום תפילה נוסף, מאולתר קמעה, ופשוט יותר מהמאחרב המפואר שבאגף הדרומי (מס' 6 – 7x5 מ')
מידותיו של בור המים הם 8x8 מטר ועומקו כיום – 2.3 מטר.
הוא חצוב בסלע בחלקו התחתון, בנוי בחלקו העליון, ורובו מטויח.
הוא מקורה בלוחות בזלת הנשענים על קשתות בנויות היטב.
תכולת בור המים כ-130 מטר מעוקב.
לפי עדויות הנוסעים, הוא סיפק מים (בצמצום) לשיירות.
גם כיום, כאשר תעלות האיסוף הרוסות, תחתית הבור עדיין מכילה מים בסוף הקיץ.
ייתכן כי קרקעית הבור נמצאת על אקוויפר כל שהוא, והמים נקווים אליו לאיטם.
הימצאות אקוויפר כזה יכולה להסביר את היקוות המים אל תחתית ג'וב יוסף בעומק של 10 מ', כעדותם של בורקהרדט ואחרים, אף שהוא מרוחק כ-110 מ' משם.
ג'וב יוסף מצוי במעלה הגבעה, ונראה כי קרקעית שני הבורות נמצאות במפלס אחד.
חיזוק להנחה כי מדובר במעין שכבה ולא במי גשם מנוקזים, הוא איכות המים הגבוהה, כעדות הנוסעים.
לאגפו המזרחי של הח'אן צמודה חצר מלבנית סדורה של כחצי דונם, ששימשה כנראה מכלאת מקנה בתקופה מאוחרת.
השתמרותו של המבנה טובה, ומלבד אגפו המערבי, שהתמוטט כליל, וחלקים באגף המזרחי ובקומה השנייה, נותר הח'אן כמעט בשלמותו.
עובדה זו מרשימה בהתחשב בבנייתו היבשה של הח'אן, וכן בהתחשב במקומו בבקע הירדן, המועד לרעשים.
שני רעשים שאירעו בתקופת קיומו של הח'אן ידועים בבירור: האחד ב-1759, שבו נספו מחצית יהודי צפת, והשני ב-1837, שהיה קשה אף יותר.
סביר להניח, כי ההרס החלקי של הח'אן נגרם ברעשים אלה, ובמיוחד הראשון שבהם, כפי שעולה מעדויות שונות, המובאות להלן.
לא השתמר כל תיעוד היסטורי באשר למועד בניית הח'אן, אך קיימים נתונים הרומזים שהוא הוקם במחצית השנייה של המאה ה-13. קמרון צולב (מספר 3 בתוכנית) עשוי אף לרמוז על סגנון צלבני מאותה תקופה, אך בהיעדר עדות נוספת, הסבירות לתיארוך זה נמוכה.
סביר יותר – בהסתמך על מקורות היסטוריים וספרות עולי הרגל – לתארך את בניית הח'אן לתקופתו של הסולטאן אינאל , שמשל בשנים 1453–1461. עשרים שנה קודם לכן בנה הסולטאן ג'קמק שרשרת ח'אנים, אך המקורות אינם מזכירים את ח'אן ג'וב יוסף, השונה בסגנונו מהח'אנים הללו.
ידוע כי הסולטאנים אינאל ואחריו קאיתבאי (1468–1495) הרבו לבנות מבני ציבור ודת בארץ.
הנוסע הבלגי אדורנו , שביקר במקום עם בנו ז'אן בשנת 1470, מתאר לראשונה את הח'אן כמבנה חדש שהושלם לא כבר.
חמש שנים אחר כך עבר במקום הסולטאן קאיתבאי בדרכו מצפת לדמשק.
על אף שהדרך מצפת לדמשק עוברת בג'וב יוסף, מלווהו של קאיתבאי, אבן ג'יעאן, המתאר את פרטי מסעותיו, אינו מזכיר את הח'אן, אף על פי שזה עמד על תלו כבר יותר מחמש שנים.
שמא הוא התעלם מהח'אן כיוון שלא היה זה אדונו שבנה אותו?
נראה שהח'אן נבנה במקורו כאולמות וכחדרים סביב חצר פנימית, ללא החלק הצפוני של האגף הצפוני.
בשנת 1674 מוזכרת כתובת בשער, שהיום אין זכר לא לה ולא למיקומה בעבר.
נראה שבין מועד זה לרעש של 1759, נבנתה תוספת לאגף הצפוני.
תוספת זו, אשר קמרונותיה (מלבד קמרון השער העשוי קשתות מצטלבות) הם בכיוון מזרח-מערב, בניגוד ליתר קמרונות המבנה, כולל בקומת הקרקע שני אולמות ובור מים, ובקומה השנייה ארבעה קיטוני שינה ומגדל שמירה.
אין שום עדות ישירה לבניית תוספת זה ובוודאי לא לתיארוכה.
אך יש כמה עדויות ארכיטקטוניות המעידות כי מדובר בתוספת; שינוי כיוון הקמרונות, פתחים במבנה המקורי שנאטמו על ידי הקיר החדש, הבנייה השונה ובניית הקומה השנייה בדיוק מעל קטע זה, עשויים להעיד על כך.
באשר לתיארוך בניית תוספת זו, העדויות מועטות אף יותר.
אם אכן הייתה כתובת בשער אשר נראתה בשנת 1674, סביר להניח שהיא כוסתה בבנייה החדשה.
בשנת 1810, בתקופה שבין שני הרעשים, הח'אן מתואר כבר כהרוס בחלקו, אולי בעקבות הרעש של 1759. בוני התוספת היו משקמים בוודאי את הריסות אולם האורך המערבי, מאחר שאין הגיון בבניית תוספת מפוארת (איכות בניית התוספת טובה מזו של יתר חלקי הח'אן), על גבי מבנה הרוס בחלקו.
בזמן בניית תוספת זו, נפרץ פתח מגג בור המים המוקף חומה אל החדר שמדרום לו, ונבנה בו מחראב.
הגישה אל בור המים הייתה כנראה מתוך הח'אן, דרך חדר זה בלבד.
על החומה הזו בולטות אבנים העשויות להיראות כשרידי מדרגות, אך בציור משנת 1839 נראית החומה שלמה, ללא פתח במקום.
בציור הנזכר, כלומר, שנתיים לאחר הרעש של 1837, נראה הח'אן עם קומתו השנייה בשלמותה ובור המים עדיין מוקף חומה.
יש להתייחס בזהירות לתיארוך ציור זה, המבוסס על הדפס מ-1817. הנוף ברקעו, שאינו תואם את המציאות בשטח, מחזק את ההנחה שלא מדובר בציור אותנטי.
המכלאה המזרחית לא נראית בתמונה זו ואף אינה מוזכרת בתוכנית הסקר הבריטי משנת 1875. ייתכן שהיא לא הוקמה עדיין או שעורכי הסקר לא ייחסו לה חשיבות.
אכן, אין למכלאה זו כל חשיבות פרט להיותה בנויה בחלקה הגדול אבני גזית.
יש בכך לשמש הסבר להעלמה המוחלט כמעט של החצר, שהקיפה את ג'וב יוסף במשך מאות בשנים ואשר הייתה מרוחקת כ-60 מ' מהמכלאה.
זה כמאתיים שנה מתואר הח'אן כמצוי בתהליך של הרס, ונראה כי רק הודות לבנייתו האיתנה, הוא שרד עדיין בחלקו.
ללא עבודות שיקום נחרץ גורלו של הח'אן להיעלם.
בשנת 1985 התמוטטה שארית קשת השער.
השוואת הח'אן של היום לצילומים מימי המנדט הבריטי, מעידה אף היא בבירור על תהליך ההרס.
ג'וב יוסף שעל אם הדרך
עמיעד נמצאת כיום על הכביש המרכזי מצפון הארץ למרכזה, דרך שחזקה עליה שהתקיימה בתוואי זה בעבר, בעת שהטופוגרפיה הכתיבה את תוואי הדרכים, אף יותר מהיום.
אז שכנה ג'וב יוסף על "דרך הים" או "דרך מצרים", כפי שנקראה לפעמים, שחיברה את סוריה ואשור עם מצרים, והייתה אחת הדרכים החשובות בסהר הפורה.
הדרך לאורך הים, הדרך הטבעית כיום, הייתה קשה למעבר בגלל ביצות השרון, קרן הכרמל שנשקה לים וסולמה של צור, אשר מנע מעבר נוח ליד ראש הנקרה.
"דרך הים" לא השתנתה הרבה באלפי שנים האחרונות.
היא עברה את אפק (באזור ראש העין) כדי לעקוף את ירקון, נמשכה ממזרח לביצות השרון, לרגלי הרי שומרון, אל נחל עירון (ואדי עארה) ודרכו למגידו, דברת וח'אן א-תוג'אר (ליד בית קשת).
מח'אן אל-מיניה עלתה הדרך בנחל גפית (הנחל שמול הכניסה של אתר ספיר) אל השלוחה שממערב לנחל כנר – בניגוד לכביש של היום שעובר ממזרח לנחל עמוק זה – אל ח'אן ג'וב יוסף.
מג'וב יוסף עברה הדרך בתוואי של הכביש הנוכחי, אך במקום לפנות מעט מערבה, ליד אליפלט, המשיכה ישר דרך האוכף שבין מחנה פילון לתל נס (תל אל-סנג'ק).
משם המשיכה בקו כמעט ישר, אל גשר בנות יעקב, במקום אשר לפנים הייתה מעבּרה נוחה (הערוץ העמוק של היום קיים רק מאז ייבוש אגם החולה).
מגשר בנות יעקב עלתה הדרך לקוניטרה, ח'אן ארנבה וסעסע, בואכה דמשק.
תוואי אחר המשיך מג'וב יוסף צפונה, דרך תל חצור, עקף את ביצות החולה ועלה לדמשק דרך הבניאס.
נתיב אחר, עבור אלה שהעדיפו לוותר על דמשק, המשיך הישר צפונה, אל בקעת הלבנון.
ג'וב יוסף לא היה רק תחנת דרכים על דרך הים, אלא גם צומת דרכים שחשיבותו עלתה וירדה בהתאם לנסיבות.
שלוש דרכים הובילו מג'וב יוסף לצפת.
הדרך הראשונה הובילה בתוואי הנוכחי של כביש עמיעד-פרוד עד לח'רבת א-שונה, שליד שפך נחל עכברה, לנחל עמוד ומשם עלתה על גבי רמת פשחור לצפת, על-יד בית החולים של היום.
הדרך השנייה עלתה דרך באב אל-ח'אנין (הדרך הצבאית הבריטית שליד בריכת המים של עמיעד היום), והשלישית, היא עקבת אל-לובאן (מעלה הלבנון), שעלתה דרך ואדי ח'ליל א-לוז, נחל עמיעד שליד בית הקברות של היום.
דרך זו, שעברה בתוואי של נחל עמיעד, שנקרא בהמשכו בזמנו ואדי כרזה וואדי וודבה, הובילה דרך חורבות כורזים לכפר נחום ושימשה כדרך מקובלת מצפת לטבריה.
במדריך תיירים משלהי המאה ה-19 מופיע עדיין תוואי זה כמסלול מומלץ; מטבריה בסירה לכפר נחום, ומשם על גבי חמורים, דרך ג'וב יוסף לצפת.
דרך נוספת, שחשיבותה עלתה בתקופות בהן התהדקו הקשרים בין עכו לדמשק, היא הדרך מג'וב יוסף מערבה, לבקעת חנניה ולבקעת בית הכרם.
היו בעיות עבירות בתוואי זה.
מערבה של בקעת בית הכרם היה בוצי בחורף מחוסר ניקוז, והירידה לכיוון עכו הייתה קשה.
ייתכן כי לעיתים עברה הדרך מבקעת חנניה דרך בקעת סכנין שמדרום לה.
חציית הדרך את הנחלים עכברה ועמוד ליד ח'רבת א-שונה, המקום היחיד הניתן למעבר, הייתה מסובכת ודרשה אחזקה מתמדת.
על אף שצפת הייתה בירת מחוז ועיר חשובה, לא הובילה אליה דרך נוחה אלא בשלהי המאה ה-19. רק לאחר סלילת כביש ראש פינה-צפת, בתחילת המאה ה-20, נוצר קשר עם כביש צפת, עין זיתים-מירון, והמעבר הישיר דרך נחל עמוד הוזנח.
במפות שונות מסומנת דרך זו לעיתים כשביל רחב, לעיתים כעבירה לעגלות תותחים (במסע נפוליאון), ולאחרונה, לפני הכביש הנוכחי, היא נסללה כדרך ג'יפים על ידי הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
ייעודו של ח'אן ג'וב יוסף
על חורבות ממלכת פרס והאימפריה הביזנטית, השליטו הערבים את שפתם ואת דתם תוך עשרות שנים מעטות וייסדו אימפריה אדירת ממדים ששלטה מספרד עד למרכז אסיה.
אימפריה כזאת הייתה זקוקה לדרכי תחבורה נאותות.
הללו תוארו לא אחת על ידי גאוגרפים מוסלמים, שאחד הידועים שבהם הוא מוקדסי, אשר התייחס גם לג'וב יוסף.
במקום אחר מפרטים מוקדסי ואחרים את המרחקים בין הח'אנים, שהוא מסע בן יום של שיירה (כ-37 ק"מ), שהם כשש שעות הליכה (לפי 6 ק"מ לשעה, שהם שלושה מילין ערביים).
מלבד במרחקים שבין הח'אנים, התחשבו במיקומם גם בקשיי הדרך ובמקורות המים.
הסולטאן ג'קמק בנה, או שיקם, בשנת 1440 ח'אנים לאורך דרך הים, ובהם את ח'אן א-תוג'אר (בית קשת), את ח'אן אל-מיניה, את ח'אן גשר בנות יעקב ואת ח'אן ליד קוניטרה.
בדיקת המרחקים ותוואי הדרך בין ח'אנים אלה מראה, כי המרחק בין לג'ון (מגידו) לבין ח'אן א-תוג'אר הוא 30 ק"מ (דרך טובה), מח'אן א-תוג'אר לח'אן אל-מיניה 25 ק"מ (דרך קשה) מח'אן אל-מיניה לגשר בנות יעקב 23 ק"מ (דרך קשה), מגשר בנות יעקב לקוניטרה 33 ק"מ (דרך טובה).
דרך זו עברה אמנם ליד ג'וב יוסף, אך לא היה צורך בתחנה נוספת בין ח'אן אל-מיניה לגשר בנות יעקב.
בשנת 1577 שיגר מושל דמשק תלונה לממונים עליו, על כי חסרים סוסי דואר בין דמשק למצרים.
כדי לספק צורכי השליחים הרשמיים, החרימו עבורם סוסים, שהוחזרו לבעליהם רק כעבור עשרה ימים או שלא הוחזרו כלל.
בעקבות תלונה זו הוחלט להציב שלושה סוסי דואר בכל אחד מהח'אנים הבאים: סעסע, קוניטרה, גשר בנות יעקב, אל-מיניה, לג'ון, קאקון, ראש העין, עזה ואל-עריש.
חסרים ברשימה זו ח'אן א-תוג'אר ותחנה כל שהיא בין רמלה לבין עזה ובין עזה לאל-עריש.
ייתכן כי בח'אן א-תוג'אר בהיותו ח'אן גדול ומרכזי, היו מוצבים סוסי דואר כבר לפני כן, ואולי גם בח'אן בידרס בבית דראס, ובח'אן יונס.
ח'אן ג'וב יוסף אינו מוזכר באותה תקופה בהקשר לסוסי הדואר, שכן לא היה צורך בהחלפת סוסים בין גשר בנות יעקב לח'אן אל-מיניה.
ממובאות אלה ואחרים נראה שח'אן ג'וב יוסף לא היה חיוני כתחנת דרכים בדרך הים.
במכתב למושל מצרים משנת 1560 מובאים רמזים על מתן שוחד למפקדי יחידות צבא המובילות מיסים ממצרים, ובו מוזכר ג'וב יוסף כנחלה קיסרית שבה משלמים מסי דרך לסולטאן.
משנת 1596 השתמרה רשימת מיסים הנגבים משלושה עשר בתי אב המתגוררים בג'וב יוסף.
גם מיסים אלו שולמו לסולטאן ולא למושל מחוז או לפיאודל מקומי, עובדה המורה גם היא על היות ג'וב יוסף נחלה אימפריאלית בעלת חשיבות ממלכתית.
ג'וב יוסף היה צומת דרכים חשוב, בעיקר בזכות הדרכים שהסתעפו ממנו לצפת.
מאחר שהדרכים הראשיות לא עברו בצפת, ניתן להניח כי ג'וב יוסף שימש כ"תחנה" של צפת על אותן הדרכים.
קיימות עדויות כי לשיירות ממלכתיות, אשר עברו בדרך זו, נופקה בג'וב יוסף אספקה על ידי מושל צפת.
בעדויות אלו מודגש ערכו הדתי של האתר לאורך כל התקופות.
ליד בור יוסף היה מסגד ובח'אן עצמו מצויים שני חדרי תפילה נוספים.
נוסעים מתארים לעיתים את מנהגי התפילה מיוחדים של מוסלמים ונוצרים הקשורים ליוסף הצדיק.
מכאן מותר להניח כי מלבד ערכו האסטרטגי של הח'אן הוא גם שימש את כלי הקודש של המקום המקודש.
שם זה מובא לראשונה על ידי אקווילנטה רוקטה, נוסע איטלקי שביקר במקום בשנת 1599. הוא מתאר את החורבות ממזרח לג'וב יוסף ומצטט תושבים מקומיים המכנים אותם בשם זה.
זהו שטח של כעשרה דונם, נקי מטרשים, שבקצהו המערבי נמצא ג'וב יוסף.
כיום ניכרים בשטח יסודות הבניינים בלבד.
לפי ממצאי הקרמיקה, היה זה בעיקרו יישוב חד-תקופתי, אשר התקיים במחצית השנייה של המאה ה-13.
זהו קבר במרכז הבקעה, מתחת עץ אלון עתיק, במרחק 120 מטר מערבית לח'אן ו-240 מטר מערבית לג'וב יוסף.
כיום שרד רק האלון, מאחר שהקבר, שמעולם לא היה מפואר במיוחד, זוהה על ידי ההדיוטות הארכאולוגיים שעלו על הקרקע בעמיעד כערמת אבנים ושימש כבסיס לערמת סיקול.
הקבר מוזכר לראשונה בידי פוקוק בשנת 1745 ומסומן בשם זה במפות המנדטוריות.
זהו מאגר מים עונתי (30x30 מ'), הבנוי מחומרים פשוטים, הנמצא כ-80 מ' צפונית לח'אן ומנקז את הוואדי הקטן שלרגלי הח'אן.
נוסעים רבים מזכירים מאגר זה אך אחרים מתעלמים ממנו, כשם שיש מפות שבהן הוא מסומן ובאחרות הוא חסר.
ייתכן כי הדבר נובע מאופיו העונתי של המאגר.
כאשר ביקרו במקום בעונת היובש, הוא לא עורר כל תשומת לב.
כשעלו המתיישבים לעמיעד בשנת 1946 היה המאגר פעיל עדיין, והבדווים, שמאהליהם היו פרושים בבקעת ג'וב יוסף, השתמשו במימיו להשקיית העדרים.
גם כיום, בשנים גשומות עדיין נקווים בו מים.
ג'ובאנה ד'ארקו (ז'אן ד'ארק, איטלקית: Giovanna d'Arco), היא אופרה עם פרולוג ושלוש מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי ללברית מאת טמיסטוקלה סולרה.
הופעת הבכורה נערכה ב-15 בפברואר 1845, בתיאטרון לה סקאלה במילאנו.
סיפור האופרה מבוסס באופן לא מדויק על סיפורה של ז'אן ד'ארק, ונטען כי חלקים ממנו שאובים ממחזה של פרידריך שילר "הנערה מאורליאן" (Die Jungfrau von Orleans).
סולרה דחה טענות אלו במכתבים למוציא לאור של ורדי, והתעקש כי מדובר ב"דרמה איטלקית אורגינלית".
כאמור, העלילה מבוססת באופן רעוע על סיפורה של ז'אן ד'ארק, הגיבורה הצרפתית.
בניגוד לגיבורה המקורית, שהובסה בקרבות בסוף ימיה, והוצאה להורג על ידי האנגלים בהתעלמות מוחלטת מצד שארל השביעי על אף שהייתה בידו האפשרות להציל אותה, גיבורת האופרה נאהבת על ידי המלך, ואף זוכה לניצחון טרם מותה בקרב.
מאחר שהאופרה נכתבה באיטלקית, תורגמו שמות הגיבורים לאיטלקית - שארל הפך לקרלו וז'אן לג'ובאנה.
האופרה מוצגת לעיתים נדירות, לרוב בפרויקטים מיוחדים המציגים את כל עבודותיו של ורדי.
למרות זאת קיימות מספר הקלטות מלאות של האופרה, ואף לפחות גרסה מצולמת אחת שיצאה לאור ב-DVD.
תמונה ראשונה - העיירה דומרמי, צרפת
קרלו, (שארל השביעי - המיועד להיות מלך צרפת), מספר לקציניו וחייליו על חיזיון שבו ראה את הבתולה מריה מורה לו להפסיק ללחום נגד האנגלים, להיכנע להם, ולהניח את כלי הנשק שלו לרגלי עץ אלון ענק.
לאחר מכן הוא מביע את תסכולו מההגבלות שמוטלות עליו מתוקף תפקידו כמושל.
תחת עץ אלון ענק, מתפלל ג'אקומו לשלומה של ביתו, ג'ובאנה.
זו מתכוננת לשינה, ומתפללת במקדש סמוך לזכות להוביל את כוחות צרפת לניצחון על האנגלים הכובשים.
קרלו מופיע להניח את נשקו למרגלות האלון.
ג'ובאנה בשנתה רואה חיזיון בו מתגלים לה מלאכים המבקשים ממנה ליטול פיקוד על צבא צרפת ולהוביל אותו לניצחון.
ג'ובאנה זועקת כי היא מקבלת על עצמה לעשות כן.
קרלו שומע את צעקתה, ומתרשם עמוקות מהאומץ שלה.
ג'אקומו מתייפח, בטוח כי ביתו מכרה את נשמתה לשטן בגלל נאמנותה למלך לעתיד.
תמונה ראשונה - בקרבת ריימס
המפקד טלבוט, מעודד את רוחם הנפולה של החיילים האנגלים, בטענה כי כניעתם הצפויה לכוחות הצרפתים לא נגרמה על ידי כוחות הרשע.
ג'אקומו מופיע ומציע את ביתו, כשהוא משוכנע שהיא תחת השפעת השטן.
תמונה שנייה - חצר המלוכה הצרפתית בריימס
ההכנות בעיצומן למעמד ההכתרה של קרלו.
ג'ובאנה מתגעגעת לחייה הפשוטים בביתה בכפר.
המלך קרלו מתוודה בפניה על אהבתו אליה, אך היא למרות רגשותיה כלפיו, נרתעת ממנו בטענה כי הקולות השמימיים הזהירו אותה מפני אהבה ארצית.
קרלו נלקח אל קתדרלת ריימס לטקס ההכתרה.
הכפריים והתושבים נאספים בככר כדי לחגוג את ניצחונה של ג'ובאנה על הכוחות האנגלים.
החיילים הצרפתים מלווים את קרלו אל תוך הקתדרלה.
ג'אקומו רוצה למחות ולהתנער מג'ובאנה, שכרתה ברית עם השטן, הוא מוקיע ומגנה אותה בפני ההמון, שמקבל את דבריו ודורש לעשות משפט בג'ובאנה.
המלך אינו מאמין בכך, ומתחנן בפני ג'ובאנה שתגן על עצמה, אך זו מסרבת.
האנגלים שבו את ג'ובאנה, והיא ממתינה להוצאתה להורג.
היא שוב רואה חזיונות של ניצחונות בקרב, ומבקשת מהאל שיעמוד לצידה, ומוכיחה את צייתנותה בכך שלא נכנעה לאהבתה אל המלך.
ג'אקומו שומע את הדברים ומבין כי שגה.
הוא ממהר לשחרר את ג'ובאנה מכבליה, והיא בורחת אל שדה הקרב כדי להפוך את תבוסת הצרפתים לניצחון מזהיר.
ג'אקומו מתייצב לפני המלך, ומתחנן לעונש אך גם למחילה.
בתוך כך נודע למלך על הניצחון בשדה הקרב אך גם על מותה של ג'ובאנה.
כאשר גופתה מוכנסת, היא מתעוררת לרגע.
ג'אקומו דורש לראותה, והמלך מביע שוב את אהבתו אליה.
המלאכים שרים על גאולה וניצחון, כאשר ג'ובאנה עולה השמיימה.
ג'ואקים סימון נואה הוא כדורסלן עבר אמריקאי-צרפתי, ששיחק בעמדת הסנטר.
נואה ידוע במשחק ההגנה שלו ונחשב בשיאו לאחד הסנטרים הטובים ב-NBA.
הוא לקח פעמיים חלק במשחק האולסטאר, נבחר פעם אחת לחמישיית העונה, פעם אחת לחמישיית ההגנה הראשונה, פעם לחמישיית ההגנה השנייה ובעונת זכה בתואר שחקן ההגנה של העונה ב-NBA.
ג'ואקים נואה נולד בניו יורק שבארצות הברית.
אביו, יאניק נואה, הוא טניסאי עבר צרפתי.
אמו, ססיליה רוד, נבחרה למיס שוודיה וסיימה במקום הרביעי בתחרות מיס תבל 1978, ואילו סבו, זאכארי נואה, היה כדורגלן קמרוני ששיחק בליגה הצרפתית ואף זכה בגביע הצרפתי בשנת 1961.
הוא החל את דרכו בכדורסל בנבחרת בית הספר הבינלאומי של האומות המאוחדות שבניו יורק.
במקביל השתתף בטורנירי כדורסל רחוב, שם קיבל את הכינוי "המישהו המפורסם", מכיוון שמישהו שמע שאביו היה טניסאי מקצועי.
בהמשך שיחק בבית הספר פולי פרפ שבברוקלין ובבית הספר לורנסוויל שבפרינסטון, ניו ג'רזי.
בשנת 2004 התקבל לאוניברסיטת פלורידה במדיה שיחק החל מעונת .
בתחילת דרכו בפלורידה לא קיבל דקות משחק וסיים את עונת ה"" שלו עם של 3.9 נקודות ו-2.7 בכ-10.3 דקות למשחק בלבד.
עם זאת, בעונתו השנייה במכללות השתפר משמעותית ועם ממוצעים של 14.2 נקודות, 7.1 ריבאונדים ו-2.4 חסימות למשחק היה ומלך החסימות של פלורידה.
גם את משחק חצי הגמר האזורי נגד אוניברסיטת ג'ורג'טאון הצליחה לעבור לאחר משחק צמוד שהסתיים בניצחון 53–57. בגמר נגד אוניברסיטת וילנובה, הציג נואה את אחד ממשחקיו הגדולים בקריירת המכללות שלו, הוא קלע 26 נקודות, הוריד 15 ריבאונדים וחסם 5 פעמים והוביל את פלורידה לניצחון 62–75 ולזכייה באליפות מחוז מיניאפוליס.
נואה אף נבחר ל-MOP (השחקן המצטיין) של הטורניר.
לאחר ניצחון בחצי גמר הפיינל פור על אוניברסיטת ג'ורג' מייסון, התייצבו נואה וחבריו לקבוצה בגמר טורניר אליפות המכללות נגד אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ובזכות יכולת קבוצתית פנטסטית הובילו את פלורידה לניצחון 57–73 ולזכייה באליפות ה-NCAA לראשונה בתולדותיה.
נואה שסיים את המשחק עם 16 נקודות ו-9 ריבאונדים נבחר ל-MOP של הפיינל פור.
לאחר הטורניר והזכייה באליפות, נחשב נואה על ידי רבים לאחד משחקני המכללות בעלי הסיכויים הגבוהים ביותר בדראפט ה-NBA 2006 ורבים אף סברו כי אם אכן ירשם לדראפט הוא צפוי להיבחר במקומות אחד-שתיים.
עם זאת, נואה, יחד עם חבריו לפלורידה, אל הורפורד וקורי ברואר, הודיע כי הוא נשאר במכללה שנה נוספת.
גם בעונת המשיך להפגין יכולת מצוינת ועם 12 נקודות, 8.4 ריבאונדים ו-2.3 אסיסטים בממוצע למשחק, הוביל את פלורידה לזכייה באליפות ה-NCAA, בכך הפכה קבוצתו לראשונה שזוכה בשתי אליפויות רצופות עם אותה החמישייה.
נואה נרשם לדראפט ה-NBA 2007 כאחד מכוכביה הגדולים של ליגת המכללות, אך נבחר רק במקום התשיעי על ידי שיקגו בולס.
תחילת דרכו ב-NBA לא הייתה מרשימה, הוא החמיץ את שלושת המשחקים הראשונים של העונה בעקבות פציעה בקרסול ובחמשת משחקיו הראשונים לאחר שחזר לשחק קבע ממוצעים לא מרשימים של 2.6 ריבאונדים ורק 1.2 נקודות למשחק, כאשר את המשחקים נגד לוס אנג'לס קליפרס ולוס אנג'לס לייקרס הוא מסיים ללא נקודות.
אף על פי כן, נואה התאושש מהפתיחה החלשה במהרה ואף השיג "" ראשון בקריירה, כאשר קלע 12 נקודות והוריד 11 ריבאונדים במשחק נגד אורלנדו מג'יק.
גם בהמשך גילה שיפור ניכר ביכולתו ואף הפך לשחקן חמישייה קבוע.
בסך הכל סיים את עונת הרוקי שלו עם ממוצעים של 6.6 נקודות, 5.6 ריבאונדים ו-1.1 אסיסטים למשחק.
עם תחילת עונת הצטרף לשיקגו דריק רוז שנבחר במקום הראשון בדראפט 2008 ובהובלתו החלה הקבוצה להוות גורם משמעותי בצמרת המזרח.
נואה החל להפוך לאחד השחקנים המשמעותיים ברוטציית קבוצתו וסיים את העונה הסדירה עם 6.7 נקודות, 7.6 ריבאונדים (מלך הריבאונדים של שיקגו), 1.3 אסיסטים ו-1.4 חסימות למשחק והוביל את שיקגו למקום השביעי במזרח ולהעפלה לפלייאוף.
כמו כן, סחט מפירס את העבירה השישית שלו, שהוציאה אותו מהמשחק.
בסופו של דבר שיקגו ניצחה 127–128 והשוותה את תוצאת הסדרה ל-3-3, אך כאמור הפסידה במשחק השביעי והודחה מהפלייאוף.
בסך הכל נואה סיים את הסדרה עם ממוצעים טובים במיוחד של 10.1 נקודות, 13.1 ריבאונדים, 2.3 אסיסטים ו-2.1 חסימות בכמעט 39 דקות למשחק.
לקראת עונת שוחרר גורדון ובכך עלה מעמדו של נואה בשיקגו באופן משמעותי.
הוא פתח את העונה בצורה מצוינת ודורג כאחד הריבאונדרים הטובים בליגה.
עם זאת, פציעה במשחק נגד פילדלפיה 76' ב-3 בפברואר השביתה אותו לכשבועיים שלאחריהם שב לשחק, אך חמישה ימים בלבד לאחר מכן נפצע שוב והושבת לשלושה שבועות נוספים.
הוא חזר מהפציעה עם חלודה רבה, אך הצליח לחזור לכושר משחק וסיים את העונה הסדירה עם ממוצעי שיא של 10.7 נקודות, 11.0 ריבאונדים, 2.1 אסיסטים ו-1.6 חסימות למשחק.
מבחינה קבוצתית שיקגו התמודדה מול טורונטו ראפטורס במאבק צמוד על המקום השמיני המוביל לפלייאוף ולבסוף אף זכתה בו בזכות מאזן 1–4 בחמשת מחזורי הסיום של העונה הסדירה.
בסיבוב הפלייאוף הראשון שוב הוגרלה לשחק נגד יריבה קשה במיוחד, הפעם היו אלו קליבלנד קאבלירס וכוכבה לברון ג'יימס שסיימו את העונה הסדרה במקום הראשון בליגה.
למרות סדרה מדהימה של רוז ונואה שאף הצליחו להוביל את קבוצתם לניצחון במשחק השלישי, שחקניה המנוסים והאתלטים של קליבלנד היו עדיפים ובסופו של דבר ניצחו ללא קושי רב 1–4 בסדרה.
נואה סיים סדרה אישית נוספת עם ממוצעים מצוינים של 14.8 נקודות, 13.0 ריבאונדים, 2.6 אסיסטים, 1.4 חטיפות ו-1.4 חסימות למשחק, אך נכשל שוב בניסיונו לעבור סיבוב בפלייאוף.
ב-1 ביולי 2016 חתם נואה בניו יורק ניקס על חוזה לארבע שנים תמורת 72 מיליון דולר.
בשתי עונותיו עם הניקס השתתף ב-53 משחקים בסך הכול, ורשם במהלכן ממוצעים מאכזבים של 4.6 נקודות ו-7.9 ריבאונדים למשחק בלבד.
חוזהו בקבוצה נחשב בעיני פרשנים רבים לאחד הגרועים בתולדות המועדון בפרט, וב-NBA בכלל.
ב-13 באוקטובר 2018 שוחרר נואה מהקבוצה.
בדצמבר 2018 חתם נואה בממפיס גריזליס על חוזה עד לסיום עונת .
ב-42 משחקיו בממפיס קלע 7.1 נקודות והוריד 5.7 ריבאונדים למשחק, כשחקן ספסל.
ב-9 במרץ 2020 חתם בלוס אנג'לס קליפרס על חוזה ל-10 ימים, אולם בשל השבתת הליגה ב-11 במרץ, בגין מגפת הקורונה, נמשך חוזהו עד חודש יוני.
ב-28 ביוני חתם על חוזה סטנדרטי בקליפרס עד לסיום עונת .
בדצמבר 2020 שוחרר נואה מהקליפרס, ופורסם כי הוא צפוי להודיע על פרישה מכדורסל.
על אף שהיה יכול לשחק גם בנבחרות הכדורסל של ארצות הברית ושוודיה, בחר נואה לשחק עבור נבחרת צרפת.
בשנת 2009 השתתף כשחקנה במשחקי ידידות, ובשנת 2011 לבש לראשונה את מדיה במשחקים רשמיים, במסגרת אליפות אירופה בכדורסל 2011. לאורך הטורניר רשם ממוצעים של 9.0 נקודות ו-8.0 ריבאונדים למשחק, וזכה עם נבחרתו במדליית הכסף לאחר שהפסידה מול נבחרת ספרד במשחק הגמר.
ג'ואנה דייוויד היא שחקנית בריטית המוכרת ממגוון תפקידים שגילמה בסדרות טלוויזיה.
ג'ואנה אליזבת האקינג נולדה בלנקסטר שבאנגליה.
תפקידה החשוב הראשון בטלוויזיה היה בשנת 1971 בדרמה "תבונה ורגישות" של ה-BBC עיבוד לרומן באותו שם בה שיחקה בתפקיד ראשי בדמות אלינור דשווד.
שנה אחר כך הופיעה בתפקיד סוניה בעיבוד טלוויזיוני ל"מלחמה ושלום".
סדרות טלוויזיה נוספות שהופיעה בהם היו "המוהיקני האחרון", "Colditz", "Missing presumed Dead" (1972) ו-"Odd Man In".
ב-1978 שיחקה בתפקיד הראשי של גברת דה-וינטר בעיבוד לרומן "רֶבֶּקָה" של דפנה דה מוריה ואת דמותו של מר דה-וינטר גילם ג'רמי ברט.
כעשרים שנה אחר כך גלמה בתה אמיליה פוקס את אותה דמות בעיבוד מחודש לרומן.
בהדרגה החלה לגלם דמויות של נשים מבוגרות יותר, ב-1995 השתתפה בסדרת הטלוויזיה גאווה ודעה קדומה, בה גילמה את מרת גרדינר, דודתה האהובה של אליזבת בנט, גם בתה אמיליה פוקס הופיעה בסדרה בתפקיד ג'ורג'יאנה דארסי.
ב-2005 השתתפה בגרסה טלוויזיונית של "בית קדרות" מאת צ'ארלס דיקנס בתפקיד גברת בייהם באדג'ר.
ריצ'רד גריפית'ס שיחק בסדרה בתפקיד מר בייהם באדג'ר.
על הבמה הופיעה במחזה "Breaking the Code" בכיכובו של דרק ג'קובי.
ב-2009 שיחקה במחזה "Woman in Mind" מאת המחזאי אלן אייקבורן.
בין סדרות הטלוויזיה הרבות שהשתתפה בהן אפשר למנות את "הרפתקאות שרלוק הולמס", "מיס מרפל", "המלחמה של פויל", "המפקח מורס" ופרק בסדרה "Rosemary & Thyme".
דייוויד נשואה לשחקן אדוארד פוקס, שהיה בן זוגה במשך שנים רבות.
לשניים שני ילדים, אמיליה פוקס ופרדי פוקס, שבדומה להוריהם עוסקים גם כן במשחק.
ג'ואנה פקולה (בפולנית: Joanna Pacuła; נולדה ב-2 בינואר 1957) היא שחקנית קולנוע אמריקאית ילידת פולין.
פקולה נולדה בעיירה טומשוב לובלסקי שבדרום מזרח פולין.
בשנת 1979 השלימה את לימודי המשחק שלה באקדמיית התיאטרון שבוורשה.
ואחר כך שיחקה בתיאטרון הדרמטי של ורשה.
אחרי הכרזת משטר צבאי בפולין בתחילת שנות ה-80 עברה פקולה לפריז, שם הכירה את הבמאי הפולני-צרפתי רומן פולנסקי, עמו ניהלה קשר רומנטי.
בהמלצתו של פולנסקי לוהקה לתפקיד משנה בסרט "גורקי פארק" (1983), לצדם של לי מרווין וויליאם הרט, עליו הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב.
זו הייתה הצלחתה הראשונית וגם המשמעותית ביותר.
פקולה עברה לארצות הברית, שם נעזרה בשחקנית הפולנייה אלזבייתה צ'ייזאווסקה ליצירת קשרים.
בשנת 1987 שיחקה פקולה בדרמת השואה הטלוויזיונית "הבריחה מסוביבור" בתפקיד האסירה היהודייה לוקה במחנה ההשמדה סוביבור.
רוב תפקידיה הקולנועיים אחר כך היו בסרטים שזכו להצלחה מוגבלת.
ב-1990 שיחקה בסרט הפעולה "סימן קטלני" לצד סטיבן סיגל, ב-1993 שיחקה במערבון "טומבסטון עיר ללא חוק" בתפקיד קייט, חברתו של המהמר דוק הולידיי (ואל קילמר), ב-1995 שיחקה בסרט "טיימסטר" לצד מישל ויליאמס.
ב-1998 השתתפה פקולה בקומדיה של בילי קריסטל "ענק שלי".
בשנת 1999 הופיעה בסרט המד"ב "וירוס", והתארחה בסדרת הטלוויזיה "אקדח של איש מת".
ב-2005 שיחקה לצידו של צ'אק נוריס בסרט הפעולה "החותך".
תפקידה הבולט האחרון היה בעיבוד קולנועי לרומן "כשניטשה בכה" (2007).
וב-2014 התארחה בסדרת הטלוויזיה "בונז".
ג'וב ג'נין היא עיירה בלבנון, בת כ-12,000 תושבים, במחוז אל-בקאע.
ג'וב ג'נין הוא היישוב המרכזי בנפת מערב הבקאע, ומצוי בו בניין הממשל האזורי – הסראי (מצרפתית: Serail).
העיירה, שגובהה 930 מטר מעל פני הים, מצויה מצפון מזרח לאגם קרעון בחלק הדרומי של בקעת הלבנון.
ג'וב ג'נין נמצאת למרגלות מורדותיו הצפוניים של רכס ג'בל עראבה המתנשא לגובה של מעל 1,400 מטר מעל פני הים.