tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מבחינה היסטורית עומדת עובדה זו בסתירה לטעות רווחת נוספת, לפיה רכשה הטורקית העות'מאנית את אופייה בתקופת התרחבותה של האימפריה העות'מאנית החל במאה ה-15, וזאת כתוצאה משליטתה על חצי האי ערב וצפון אפריקה.
ברי שהשפעה הדדית בין ערבית וטורקית עות'מאנית המשיכה והתקיימה במשך שנות שלטונם של העות'מאנים על הערבים, אך את מרב ההשפעות הערביות והפרסיות רכשה שפתם של אבות העות'מאנים לפני שפלשו לאסיה הקטנה במאה ה-11 ומאות שנים לפי שהתפשטו צאצאיהם סביב הים התיכון והקימו את האימפריה העות'מאנית.
הטורקית העות'מאנית הייתה מדוברת במשך כ-850 שנים, והתפתחותה התרחשה בשלושה רבדים:
טורקית עות'מאנית עתיקה (Eski Osmanlı Türkçesi) - בשלב זה, שנמשך מראשיתה של השפה בסוף המאה ה-11 ועד למאה ה-16, הייתה הטורקית העות'מאנית זהה כמעט לחלוטין לשפה שדוברה בפי הסלג'וקים ובנסיכויות הבייליקיות באנטוליה.
טורקית עות'מאנית בינונית (Orta Osmanlı Türkçesi) או עות'מאנית קלאסית (Klasik Osmanlıca) דוברה באימפריה העות'מאנית מהמאה ה-16 ועד תקופת הטנזימאט, אשר החלה בשנת 1839 והסתיימה ב-1876.
טורקית עות'מאנית חדשה (Yeni Osmanlı Türkçesi) הייתה השפה שדוברה באימפריה העות'מאנית מאמצע המאה ה-19 ועד למאה ה-20.
ההבדלים העיקריים בין טורקית עות'מאנית לטורקית
ההבדלים בין עות'מאנית לטורקית מודרנית הם כה רבים עד שקצרה היריעה מלסקור את כולם.
להלן יפורטו ההבדלים העיקריים בלבד, ככל הניתן מבלי להתעמק יתר על המידה בעקרונות הדקדוק הטורקי, המורכב למדי ושונה מאוד מזה של עברית או אנגלית:
ההבדל הידוע ביותר בין טורקית עות'מאנית לטורקית מודרנית הוא החלפת האלפבית הערבי באלפבית הלטיני ב-1928. שינוי זה, שזכה לכינוי "מהפכת האותיות" (Harf Devrimi), נתפס על ידי מוסטפא כמאל כהכרחי לקידמה ולמלחמה באנאלפביתיות, שכן האלפבית הערבי אינו מסוגל להביע את העושר הפונולוגי של השפה הטורקית, שבה שמונה תנועות.
העובדה שטורקית היא שפה צירופית, העושה שימוש מסיבי במוספיות, בצירוף העובדה שהיא כפופה לכללים דקדקניים של הרמוניה קולית, מביאה לכך שהתנועות ממלאות תפקיד חשוב במיוחד ביצירת מילים ובהבחנה ביניהן.
תוצר הלוואי השלילי של שינוי שיטת הכתב, תוצר שממנו לא היו מחדשי השפה מוטרדים במיוחד, הפך את אוצרות הספרות, השירה והאמנות העות'מאניים לבלתי נגישים לדוברי טורקית מודרנית בלא תיווך של תיעתוק.
להלן כללי התעתיק מהאלפבית הערבי ללטיני:
נוסף על המהפך של הנהגת הכתב החדש, הרי שהמהפכה שהונהגה בשפה המדוברת והמכונה "מהפכת השפה" (Dil Devrimi), הייתה מכריעה ממנו.
שינוי הכתב כשלעצמו לא השפיע על השפה המדוברת, ואילולא פעל המוסד לשפה הטורקית גם בכיוונים נוספים, ייתכן כי השפה הטורקית המודרנית הייתה נותרת זהה לטורקית עות'מאנית, או לפחות דומה לה במידה המאפשרת את הבנתה על ידי כל דובר טורקית מודרנית.
מצב הדברים הנוכחי והתמוה במידה מסוימת, שבו טקסטים שנכתבו באלפבית הלטיני לפני פחות מ-80 שנה אינם נהירים במידה רבה, או אינם נהירים לחלוטין, לקוראים מודרניים, נגרם כתוצאה מהשינוי המשמעותי במורפולוגיה של השפה ובאוצר המילים שלה.
כפי שהוזכר לעיל, השינוי הרוחבי הגורף ביותר היה בדרך חיבורם של שמות עצם זה לזה ולשמות תואר.
בטורקית, שהיא שפת מושא-פועל ("אני גדול אוטו-ב נוסע" - OV language), בניגוד לעברית מודרנית, שהיא שפת פועל-מושא ("אני נוסע באוטו גדול" - VO Language), סדר המילים הוא שהתואר קודם לשם העצם ("יפה ספר"), ובין שני שמות עצם, קודם שם העצם המכשיר לשם העצם האחר אותו הוא מתאר ("של דני הספר/ספרו").
לעומת זאת, בערבית ובפרסית סדר המילים הפוך ודומה לסדר המילים בעברית.
הטורקית העות'מאנית אימצה את סדר המילים של הערבית והפרסית בצירוף הכלי הפרסי ליצירת קשר זה - המוספית i שצורפה באמצעות מקף אל המילה הראשונה (שם התואר או שם העצם בעל האיכות המתארת).
המוספית i כפופה לכללי ההרמוניה הקולית הטורקיים, דהיינו, שבהשפעת התנועה שקודמת לה היא עשויה להופיע גם כ-ü, u או ı.
בתרגום מילולי לעברית ניתן להחליף את המוספית i במילה "של", ב-"ה' הסמיכות" או באוגד, על פי ההקשר.
לדוגמה, ב-"Lisan-ı Osmani" שנזכר בתחילת הערך, מתאר שם התואר "עות'מאני" (Osmani) את שם העצם "שפה" (Lisan), ולכן התרגום המילולי המדויק הוא "(ה)שפה-ה עות'מאנית".
בדוגמה זו לא רק שהמילים מסודרות לפי הכללים העות'מאניים, אלא הן עצמן עות'מאניות, וכיום יצאו משימוש כמעט לחלוטין.
Lisan ("לשון") ה"ערבית" הוחלפה ב-"Dil" ה"טורקית", ו"אוסמאני", שבו הופכת המוספית הערבית i- את השם "עות'מאן" לשם התואר "עות'מאני", הפכה ל"אוסמאנלי" "Osmanlı" באמצעות המוספית הטורקית lı-.
המבנה העות'מאני ה"לא-טורקי" היה אחד מיעדיו הראשונים של המכון לשפה הטורקית, והוא החליפו בסדר המילים הטורקי ה"טהור" תוך שימוש בכלי הטורקי המיועד לשם כך - מוספית השייכות לגוף שלישי יחיד, המולחמת אל השם המשעבד (i, -u, -ü- או ı-, המופיעה בלוויית האות "s" לאחר תנועות).
לכן "Lisan-ı Osmani" הפך ל-"Osmanlı Türkçesi", דהיינו "עות'מאנית טורקית-שלה" ("שלה" במקרה זה מובע באמצעות המוספית si- המוצמדת לשם השפה -Türkçe).
המקף, שאינו חלק מהתחביר הטורקי, נעלם לחלוטין, וזהו אחד המאפיינים המזדקרים מיד לעין בעיון בטקסטים הכוללים ביטויים עות'מאניים.
מאפיינים נוספים הם השימוש בגרש (') שסימן את האות ע' או סותם סדקי, וההקפדה על סימן הגג (circumflex: ^) הנובע ממספר סיבות פונולוגיות..
להלן דוגמה לטקסט עות'מאני (באלפבית לטיני) למעלה, לעומת טקסט בטורקית מודרנית מתחתיו, הממחישה היטב את ההבדלים ביניהן:
הצלחתו של המוסד לשפה הטורקית במדיניות זו הייתה מוחלטת, והתחביר העות'מאני המסורתי משתמר אך ורק במושגים היסטוריים שנטבעו בתקופה בה עדיין עמד בתוקף.
בכל יתר המקרים נוהגת השיטה ה"טורקית".
משמעותו של שינוי זה היא עצומה, שכן המבנים עליהם השפיע הם מבנים לשוניים בסיסיים המופיעים כמעט בכל משפט, ולו הבסיסי ביותר, ובמשפטים מורכבים הם חוזרים ומופיעים פעמים רבות.
די לדמיין מצב היפותטי בעברית, שבו השפה תאמץ מבנים תחביריים אנגליים באופן גורף, ותאמר "דני'ס ספר" (בהשפעת Danny's book) במקום "הספר של דני", או "שחור כלב" (בהשפעת Black dog) במקום "כלב שחור".
בין התופעות המבניות הנוספות בהן נלחם המוסד לשפה הטורקית בהצלחה, היה השימוש במוספית i- הנ"ל וגרורותיה ההרמוניות כסיומת לשמות תואר.
במקומן המציא המוסד "יש מאין" וללא שום קשר לטורקית טהורה את הסיומת sel- והחלופה האחורית שלה sal-, על תוצרי הלוואי שלהן el, -al- ו-l-.
שינוי זה לא השתלט עדיין על כל שמות התואר - "tarihi" ("היסטורי") ממשיך להתקיים לצדו של "tarihsel" המודרני (שניהם מ-tarih - "היסטוריה"), ו"פוליטי" הוא גם siyasi וגם siyasal (שניהם מ-siyaset - "מדיניות").
אולם רוב שמות התואר שנגזרו בעבר משמות עצם תוך שימוש בסיומת i- מולחמים כיום עם sel- ונגזרותיה.
אוצר המילים של הטורקית המודרנית המדוברת, להבדיל מהמילונית, שונה במידה רבה מאוצר המילים ששימש בשפת היומיום בתקופה העות'מאנית.
כתב ישן היא תורה שניתן לרכוש בזריזות יחסית, ואפילו על מבנים מורפולוגיים עתיקים, שונים ככל שיהיו, ניתן להשתלט ברמה טובה, בהתחשב בכך שמדובר בתבניות שחוזרות על עצמן לפי כללים ברורים ומוגדרים.
לא כך הדבר כאשר מדובר באלפי ועשרות אלפי מילים שיצאו מהשימוש והפכו לאות מתה.
במידה רבה אין אוצר המילים העות'מאני היומיומי מהווה חלק מהשפה הטורקית המדוברת.
המוסד לשפה הטורקית הוביל במשך 50 שנה ויותר גישה בלתי מתפשרת ל"ניקוי" השפה הטורקית מהשפעותיה הערביות והפרסיות, אפילו במחיר של אימוץ מילים משפות אירופיות, ובראשן צרפתית, שאין בינה לבין טורקית טהורה דבר וחצי דבר.
אולם בדרך כלל נעשה שימוש במילים ממקור טורקי שהושבו לשימוש יומיומי או שזכו לתחייה עם משמעות דומה או מודרנית (כדוגמת "חשמל" בעברית).
מגמה זו, גם אם התמתנה בעשרים השנים האחרונות, היא בלתי הפיכה.
מתוך 104,481 ערכים שהופיעו במילון הרשמי של המכון לשפה הטורקית ב-2005 (Güncel Türkçe Sözlük - "המילון לטורקית בת זמננו") רק 14% הן ממקורות זרים "לא-טורקיים".
בראשן של השפות הזרות שמהן גזרה הטורקית את מילותיה עדיין ניצבת הערבית, עם כ-6% מסך המילים בשפה.
לפרסית מיוחסות מעט יותר מאחוז אחד, ואילו הצרפתית היא המקור לכמעט 5% מהמילים בטורקית.
מאידך, תהליך ההתחדשות שהוביל המוסד לשפה הטורקית הביא גם לעושר לשוני, וישנן מילים ותיקות הממשיכות להתקיים לצד המילים החדשות שנטבעו במטרה להחליפן, והמאפשרות לדובר לברור במילותיו.
מילים אלה שינו לעיתים את משמעותן המקורית ויצרו משמעות קרובה חדשה או שהפכו לחלק מרובד לשוני גבוה או רשמי יותר.
חלק גדול מהמילים ממוצא ערבי ופרסי שרדו בשימוש היומיומי הבסיסי ביותר, בין בשל כך שלא נמצא להן תחליף ראוי ובין משום שהתחליף שהוצע להן לא נקלט.
tarih ("היסטוריה") ו-siyaset ("פוליטיקה") נזכרו לעיל, ולאלה ניתן לצרף מאות מילים נוספות, חלקן מוכרות גם לדוברי עברית, כמו merkez ("מרכז"), sebep ("סיבה" המתקיים לצד neden המודרני), nokta ("נקודה" המתקיים לצד puan הצרפתי), saat ("שעה", "שעון") ועוד.
באחרות המקור השמי ברור - kitap ("ספר" מהשורש "כתב"), sıfır ("אפס" מ"ספרה"), tam ו-tamam ("שלם", "מלא") ועוד.
משקל נפוץ נוסף הוא "איקטל" ודוגמאות לו נמצאות במילים כמו imkân ("אפשרות", "יכולת"), iptal ("ביטול"), imha ("חורבן", השוו לשורש "מחה") ועוד.
ניתן לעיין שוב בדוגמאות הטקסטים הטורקי והעות'מאני שלעיל.
גם ללא ידע בערבית ניתן להבחין בקלות כי למעט הפעלים, רוב רובן של המילים בטקסט העילי הן ממקור ערבי, והדבר ממחיש היטב את מידת ההשפעה של ערבית ופרסית על הטורקית העות'מאנית:
מילים כמו istifadede, infihamı, ו-intişar הן בעליל שמות עצם שנטבעו במקור מכוחו של משקל ערבי.
imkân הוא כאמור שם העצם "יכולת" או "אפשרות" שמוצאו במשקל אחר.
ב-ahd, berd, müzd וב-kesb יש ציברי עיצורים שאינם אופייניים למילים ממקור טורקי.
taleb מסתיימת בעיצור סותם (b), דבר שאינו קורה במילים טורקיות, ואכן מדובר במילה "בקשה" ממקור ערבי, והיום היא תיכתב, אם תיכתב, כ-talep.
ba'iddir, fu'ad, isti'daddan, me'ad ו-as'ab נכתבו כולן כשהן כוללות סימן גרש (') המסמן את האות ע' או סותם סדקי.
תופעות אלה קיימות בערבית אך לא בטורקית, ועל כן ברי כי מילים אלה אינן ממקור טורקי.
-min וכן -bî המופיעה מספר פעמים הן מילות היחס הערביות המקבילות ל-"מ-" ול-"ב-", המופיעות בניגוד לכללי השפה הטורקית לפני שמות העצם (כמו בעברית).
ki שמשמעה "ש-" זרה לחלוטין לתחביר הטורקי, שנמנע ממשפטי זיקה ומביע את רעיון המשפט המשועבד כחלק מהפועל.
לעומת זאת, בטקסט הטורקי המודרני, שנלקח באקראי מקטע הפתיחה בערך המקביל בוויקיפדיה הטורקית, נותרו מספר מילים ממקור ערבי, אולם אלה מועטות בהרבה (לדוגמה - edebiyat המתאפיינת בסיומת ערבית - "ספרות"; hayat גם היא עם סיומת ערבית - "חיים"; dünya - "עולם", İslam ו-imkânı הנ"ל).
לצדן ניתן לאתר בקלות שתי מילים משפות אירופיות (klasik ו-kültür), אולם יתר המילים הן ממקור טורקי, והתחביר של המשפט הוא "טורקי" ללא יוצא מן הכלל.
טורקיז הוא גוון שמתקבל מערבוב מסוים של הצבעים ירוק ותכלת.
שמו ניתן על בסיס שמה של אבן חן יקרה למחצה, טורקיז, שזהו גם שם צבעה.
קיימים גוונים רבים בין ירוק לכחול שאינם טורקיז.
הציאן, המשמש במכונות דפוס, מתקבל מערבוב כמויות שוות של כחול וירוק.
הטורקיז מתקבל מערבוב כמות גדולה יותר של ירוק, ובנוסף הוא כהה יותר (כלומר, נוטה יותר לשחור).
גוונים אחרים זכו לשמות שונים, כגון ירוק בקבוק או כחול פרוסי.
השם הופיע לראשונה במסמך מתועד באנגלית ב-1573, בספר "A Dictionary of Color" מאת מיירז ופול (Maerz and Paul).
בין לוחות הצבעים המודפסים הופיע בעמוד 73 לוח של טורקיז (גוון ירוק).
יש המזהים את הצבע "כרתי" המוזכר במשנה (למשל, ברכות א, ב) עם גוון הקרוב לצבע טורקיז.
טורקמניסטן השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת אטלנטה (1996).
עד אז, התחרו הספורטאים הטורקמניסטנים במסגרת המשלחת הסובייטית, ובמשחקים שנערכו ב-1992 השתתפו, לצד ספורטאים מ-11 מדינות נוספות שהרכיבו בעבר את ברית המועצות, במשלחת מאוחדת (Unified Team).
טורקמניסטן הייתה המדינה האחרונה מבין המדינות שהרכיבו את ברית המועצות שזכתה במדליה אולימפית.
המשלחות הטורקמניות שנשלחו עד כה היו קטנות (7 עד 10 ספורטאים), ולהישגים הגבוהים ביותר הגיעו מרימי המשקולות אומורבק בזרבייב וטולקונבק חודייברגנוב.
בזרבייב סיים במקום השביעי באולימפיאדת אתונה (2004) ובמקום השישי באולימפיאדת לונדון (2012), וחודייברגנוב סיים במקום השביעי באולימפיאדת בייג'ינג (2008).
באולימפיאדת טוקיו 2020 זכתה טורקמניסטן במדליה אולימפית לראשונה בתולדותיה לאחר שפולינה גורייבה סיימה שנייה בענף הרמת משקולות.
טורקמניסטן מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
טורקית צ'אגאטאי היא שפה טורקית נכחדת בה נהגו לדבר ולכתוב במרכז אסיה.
שפה זו התפתחה במסגרת החאנות של צ'אגאטאי, אחת מהחאנויות המונגוליות שקמו לאחר התפרקותה של האימפריה המונגולית.
טורקית צ'אגאטאי הייתה נפוצה כשפת דיבור בחלקים נרחבים של מרכז אסיה, ובין היתר הייתה גם שפתם של שליטי האימפריה המוגולית.
שפה זו הותירה אחריה מורשת ספרותית עשירה.
טורשי או טורשו (בפרסית: ترشى, טורקית: turşu, בולגרית: туршия, יוונית: τουρσί) הוא מאכל העשוי ירקות חמוצים המקובל במטבח הים תיכוני (וכן במטבח המזרח-תיכוני, בייחוד במטבח העיראקי ובמטבח הפרסי) ומטבחי הבלקן.
מקור שמו של המאכל במילה הטורקית "טורשי" שמשמעה "חמוץ".
הטורשי לרוב עשוי מירקות (לרוב כרוב, כרובית, סלרי, גזר, סלק או חציל) המוחמצים בשום, פלפל צ'ילי, מלח ותבלינים, וכן בחומץ.
במטבח הפרסי, מקובלת המנה סיר טורשי (פרסית: سیرترشی, מילולית: שום מוחמץ), שום מוחמץ ומיושן בחומץ בן-יין ומלח.
נהוג שהשום מיושן 7 שנים לפחות אך לא נדיר למצוא גם כאלו המיושנים למעלה משני עשורים.
ככל שהשום מתיישן, כך הוא מתרכך ומתכהה, כשסיר טורשי בן למעלה מ-20 שנים מקבל צבע שחור בדומה לשום שחור ומרקם משחתי וטעמו חמוץ, מתקתק ופירותי.
בגרסה מקוצרת להכנת המנה, השומים מורתחים בחומץ ומיושנים במשך 40 יום בלבד.
המנה מוגשת כמתאבן בארוחות ובפרט בחג הנורוז.
טושה הוא ביטוי צרפתי מתחום הסיף שהתרחב לשימוש בהקשרים חברתיים.
בספורט הסיף הביטוי "טושה" משמש להכרזת ניצחון.
בהקשר אישי וחברתי - שיחה, דיון, ויכוח - הביטוי משמש ל"ניצחון" של דובר מסוים או שבח לדברים שאמר.
יש המייחסים ל"טושה" משמעות של "אחד-אפס" (1-0), הלקוחה גם היא מתחום הספורט.
פירוש המילה בשפה הצרפתית (בהגייה צרפתית: [tuʃe]): "נגע".
הכוונה היא ל"פגיעה" ישירה באחד המתחרים בסיף.
לפעמים קשה לראות בקרבות הסיף אם אכן הייתה "פגיעה" ועל כן בעבר היה על הסייף "הפגוע" להכריז אם מתחרהו הצליח לגעת בו.
יחד עם זאת, כאשר סייף היה מכריז על "פגיעה" ויריבו הטיל ספק אם קרתה, היריב היה יכול לומר "'פה דה טושה'" ("אין נגיעה".
בהגייה צרפתית: [pɑ də tuʃe]), כדי לציין, שאת ה"פגיעה" הזו לא צריך לספור.
היום יש שימוש במיכשור חשמלי המציין אם היה מגע.
טורקס (Torx) הוא ראש מברג שצורתו הקסגרמה (כוכב בעל שישה קודקודים) המכונה בעברית, ובשפות אחרות, אף בשם "מברג כוכב".
טורקס הוא סימן מסחר של קאמקר (Camcar), המהווה חלק מתאגיד טקסטרון (Textron) אחד התאגידים הגדולים בעולם.
שמו הגנרי של ראש מברג טורקס הוא "מִבְלט הנעה פנימי הקסלובולרי" ומספר התקן שלו בארגון התקינה הבינלאומי הוא ISO 10664. הפטנט על ראשי מברג טורקס פקע בשנות ה-90 של המאה ה-20. לטורקס קיים חתך משופר בשם "טורקס פלוס".
הודות לעיצובם, בורגי טורקס עמידים יותר להחלקת ראש המברג מאשר ראשי מברג פיליפס או ראשי מברג רגיל.
בעוד שראשי בורגי פיליפס עוצבו במיוחד כדי לגרום להחלקה של ראש המברג, למניעת הידוק-יתר, ראש מברג מסוג טורקס עוצבו כדי למנוע את החלקת ראש המברג.
הרקע לפיתוחו של ראש מברג טורקס הוא מברגות מומנט משוכללות יותר לשימוש במפעלים תעשייתיים.
במקום להתבסס על החלקת ראש המברג למניעת הידוק-יתר, ובכך להסתכן בבליה של ראש הבורג או המברג, במברגת מומנט עם ראש טורקס ניתן להדק ברגים באותה מידת הידוק באופן עקבי.
לטענת היצרן, צירוף זה מאריך את חיי ראש המברג פי עשרה, או יותר.
ניתן למצוא בורגי טורקס בשימוש נרחב במכוניות, אופנועים, בלמי אופניים, כוננים קשיחים, מערכות מחשב וכלי בית אלקטרוניים.
בתחילה בורגי טורקס היו בשימוש בעיקר במקומות שבהם היה צורך למנוע פירוק החלק על ידי הצרכן, זאת כיוון שראשי מברג מסוג טורקס היו נדירים וקשה היה לרוכשם בשוק החופשי.
ככל שראשי מברג מסוג טורקס נעשו זמינים יותר, פותחו גרסאות נוספות לראש טורקס, למניעת פתיחת הבורג על ידי המשתמש.
לאחרונה גדל השימוש בראשי טורקס אף בתעשיית הבנייה.
גודל ראשי טורקס מסומן באות הלטינית T ולאחריה ספרה.
מספר קטן יותר מסמל גודל קטן יותר של ראש המברג, הנמדד מקודקוד אחד לקודקוד המרוחק ממנו.
גודלי טורקס נפוצים הם T10, T15, ו-T25, אף שקיימים ראשי טורקס עד לגודל T100. אך ורק ראש מברג טורקס המתאים בדיוק לראש הבורג, יכול להניעו ללא סיכון של נזק שחיקה בראש המברג או הבורג.
אותם גודלי טורקס משמשים אף בבורגי תקן SAE או תקן מטרי.
לטורקס אף ראשי מברג בגרסה "חיצונית" (שבה ראש הבולט הוא תבליט בצורת כוכב משושה וראש המברג הוא שקע באותה צורה).
גודלי ראש טורקס אלה מסומנים באות E ולאחריה ספרה.
בגרסה הידועה בשם "טורקס מאובטח" (Security Torx או Tamper-Resisant Torx, ואף Torx TR) במרכז ראש הבורג קיימת בליטה המונעת שימוש בראש מברג טורקס תקני.
"טורקס חיצוני" היא גרסה בה לראש הבורג צורה של ראש מברג טורקס ולהידוקו יש להשתמש במפתח טורקס בצורת שרוול (בוקסה).
גרסה זו נמצאת לרוב בכלי רכב.
ניתן לפתוח ברגים אלה אף במפתח אלן (Allen key).
"טורקס פלוס" היא גרסה לבורגי טורקס ששווקה לראשונה בתחילת שנות ה-90, לאחר שפקע הפטנט על ראש מברג טורקס.
גרסה זו נועדה לאפשר הידוק הבורג במומנט כוח גדול יותר, ולמזער בלייה.
ניתן להדק באופן חלקי בורגי "טורקס פלוס" (Torx TX) בראש מברג טורקס תקניים, אולם הידוק במומנט מלא יכול להיעשות רק בראש מברג בגרסת טורקס פלוס.
מנגד, לא ניתן להשתמש בראש מברג טורקס פלוס לצורך הידוק בורגי טורקס תקניים.
טורקמניסטן השתתפה לראשונה ב בסידני (2000), כששלחה למשחקים ספורטאי אחד, ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע.
במשחקי החורף לא נטלה טורקמניסטן חלק מעולם.
המשלחת אותה שלחה טורקמניסטן למשחקים בסידני בשנת 2000 כללה ספורטאי אחד, אטיין בגנייזוב, שהתחרה בהרמת כוח וסיים במקום השמיני בתחרות לגברים (עד 48 ק"ג).
בגנייזוב סיים את התחרות עם הרמה של 135 ק"ג, ובמקום השמיני.
נציגי טורקמניסטן למשחקים התחרו כולם בתחרויות הרמת הכוח, מעולם לא זכו במדליה פאראלימפית, ולא הגיעו להישגים ספורטיביים משמעותיים.
טורקמנית (türkmençe ,türkmen dili; כתב ערבי-פרסי: تورکمن ﺗﻴﻠی, تورکمنچه; כתב קירילי:түркменче, түркмен дили) היא שפה מהקבוצה הדרום-מערבית של השפות הטורקיות, השפה הלאומית של העם הטורקמני והרשמית בטורקמניסטן.
היא מדוברת גם על ידי מיעוטים טורקמנים במספר ארצות במרכז אסיה ובמזרח התיכון.
השפה הסטנדרטית נוצרה בזמן השלטון הסובײטי בטורקמניסטן על בסיס ניבי השבטים טקה ויומוט החיים באזור.
לטורקמנית אפיונים משותפים רבים עם השפות אזרית, טורקית, גגאוזית ועם ניבים טורקמנים המדוברים בחלקים של איראן, אפגניסטן, אוזבקיסטן וכו'.
בשנים 1928–1940 נכתבה השפה באלפבית לטיני.
אחר שנת 1940 הנהיגו השלטונות הסובייטים את הכתב הקירילי.
השפה הטורקמנית בימינו הנה שפת האם של כ-7 מיליון או 7.6 מיליון איש (2007), לפי מקורות טורקיים – 9 מיליון.
היא מדוברת כעת בעיקר במדינות הבאות:
2,000,000. רבים דו-לשוניים, דוברי פרסית מערבית
500,000, רבים דו-לשוניים, דוברי פאשטו – דרומית
רוסיה – באזור סטברופול – בערך 90,000 דוברי "טרוכמנית"
בקרב הבלשנים השתייכותם של ניבים טורקמנים או טורקים בעיראק, סוריה וירדן לשפה הטורקמנית היא שנויה במחלוקת.
יש משײכים אותם לאזרית הדרומית.
בעבר הטורקמנית נקראה בפי מלומדים באירופה "טורקומנית" או "טרוכמנית".
קטע מההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם:
כל בני האדם נולדו בני חורין ושווים בערכם ובזכויותיהם.
כולם ניחנו בתבונה ובמצפון, לפיכך חובה עליהם לנהוג איש ברעהו ברוח אחװה.
תת-קבוצה מזרחית: טורקמנית, טורקית חוראסאנית
הניב "צ'אגאטאי" Çagataý – למעשה, ניב טקה בעיקר באפגניסטן, המושפע רק באופן מוגבל מהשפה צ'אגאטאי הקלאסית
הניבים המדוברים ביותר הם: יומוט – במערב טורקמניסטן, ארזארי-אזארי בדרום-מזרח טורקמניסטן, וטקה – במדבר קרקום
בימי הביניים דיברו הנוודים שבערבות ומדבריות טורקמניסטן את הניב הקרוי "טורקית ח'ווארזמית", הנחשב על ידי רבים לניב-אב של הטורקית החוראסאנית.
הוא הוחלף במאה ה-15 בניב המזרח-טורקי צ'אגאטאי.
במאות 17–19 נדדו טורקמנים רבים לרוסיה.
ממנגישלק על-יד אסטרחן עברו רועי בקר טורקמנים לאזור סטברופול.
שם התײשבו והקימו 18 כפרים.
השפה הטורקמנית צמחה על יסוד שפת הטורקים האוע'וזים (הענף המערבי) שהתיישבו בערך במאה ה-10 באזור ימת אראל שנשלט עד אז על ידי שפות איראניות.
השם "טורקמני" הופיע באותה תקופה.
במהלך השנים נקלטו גם השפעות משפות הטורקיות מן הקבוצה קיפצ'ק.
עד המאות 14–15 התלכדו השבטים בטורקמניסטן עד כדי היװצרות עם אחד.
במאות 18–19 התפתחה ספרות טורקמנית בעיקר הודות למשוררים כמו אזאדי, מחטומקולי, סעידי, זלילי.
באותה תקופה חלה התקרבות של השפה הספרותית אל שפת הדיבור.
בסף המאה ה-19 פורסמו הספרים המודפסים הראשונים בטורקמנית.
בליאייב את המילון הרוסי-טורקמני הראשון ובשנת 1915 את "דקדוק השפה הטורקמנית".
עם החוקרים הסובייטים שתרמו לחקר השפה הטורקמנית נמנו א.נ.
הקמת מדינות לאומיות באסיה המרכזית הסובייטית לפי דגם החלק האירופי של ברית המועצות התלװה בגיבוש שפות לאומיות רשמיות.
במציאות תושבי האזור תיקשרו והבינו זה את זה, למרות ההבדלים בין הניבים והשפות.
יצירת מגוון נורמות, במובן מסוים, היה מלאכותי, וגרם להתרחקות קבוצות ניבים מסוימות זו מזו.
בתקופת טרום-מהפכת אוקטובר 1917, לימדו בבתי ספר בטורקמניסטן את שפת "צ'אגאטאי מרכז-האסיאתית".
שני הניבים העיקריים של הטורקמנית – טקה ויומוט (יומוד) טענו לראשונות לגבי תרומתם לביסוס השפה הספרותית המודרנית.
החוקרים הכריעו מאוחר יותר לטובת הניב טקה המדובר באזור אשגבאט.
השפה הטורקמנית מן התקופה הפאודלית ידועה הודות לשירי מחטומקולי, קמיאב, מוללהנפס, קמין ואחרים.
על השפה המדוברת מאותם ימים לא ניתן לדעת אלא מתוך הפולקלור.
+פונמות בטורקמנית סדקי ענבלי/וילוני חכי בתר־מכתשי מכתשי/שִנִּי דו־שפתי אפיŋnm סותםɡ/ʁk/qd̪t̪bp מחוכךʤʧ חוכך h ~ x ʒʃðθβɸ מקורב(צדי)jl רוטטr
פרט לשפה הפרסית, עד למאה ה-18 כתבו הטורקמנים רק בשפת צ'אגאטאי.
רק באותה מאה התפתחה לראשונה ספרות טורקמנית משמעותית בניבים הטורקמנים.
הפרסית וצ'אגאטאי נכתבו באלפבית ערבי.
הטורקמנית נותרה רק שפת הנוודים, בעוד שתושבי הערים המעטות והאיכרים תושבי נאות המדבר דיברו בעיקר פרסית.
אפילו בני המעמד העליון המצומצם של הטוקרמנים הגיעו להשתמש יותר בפרסית מאשר בניבים הטורקמנים.
בשנת 1928 תחת השלטון הסובייטי נאסרו לשימוש שפת הצ'אגאטאי והאלפבית הערבי.
הכתב הערבי ננטש לטובת אלפבית לטיני בהשראת טורקיה של אטאטורק .
בו זמנית פותח דקדוק אחיד לניבים הטורקמנים השונים.
בהתחלה נבחר הניב במערב-טורקמני יומוט כבסיס של השפה הספרותית.
במאמצים לבניית שפה טורקמנית ספרותית בשנות ה-1920 נוצר אוצר מילים מודרני על בסיס השפה האזרית (אזרבייג'אנית) שהייתה השפה הטורקית היחידה בשטח ברית המועצות שהייתה כתובה עוד לפני מהפכת אוקטובר 1917.
בשנת 1940 יחד עם לימוד החובה של השפה הרוסית הונהג האלפבית הקירילי עם התאמות לשימוש השפה הטורקמנית
בימי הרפורמות של מיכאיל גורבצ'וב בשנים 1988–1989 פעלו חוגים לאומנים בקרב האוכלוסייה הטורקמנית במטרת הפסקת השימוש בשפה הטורקמנית של ימינו ובחזרה לשפת הצ'אגאטאי.
תוך שמירת השפה הכתובה העכשווית דרשו אותם החוגים כדרישה מינימלית את התאמת הטורקמנית על בסיס שפת צ'אגאטאי המזרח-טורקית.
במחנה אחר התייצב חלק אחר באוכלוסייה הטורקמנית, שדגלה בחזרה למסורת המוסלמית.
מחנה זה דגל ברה-איסלאמיזציה של טורקמניסטן.
גם הלאומנים וגם הדתיים התאחדו בדרישה תקיפה לחזרה לאלפבית הערבי.
אולם שתי הקבוצות נותרו במיעוט בקרב העם הטורקמני.
הרוב בחר בשיתוף פעולה הדוק עם מדינות המערב, במיוחד עם האיחוד האירופי ועם טורקיה, שאיתה חלקו מוצא אוע'וזי משותף.
לקראת ההתפרקות הצפויה של ברית המועצות, השתתף בשנת 1990 שר הדתות של טורקמניסטן במפגש פסגה בטורקיה.
באנקרה תמכו כל שרי הדתות מהארצות דוברות שפות טורקיות במרכז אסיה במעבר תוך 15 שנה לאלפבית לטיני לכל השפות הטורקיות על בסיס האלפבית הטורקי המודרני.
הטורקמנים באיראן, אפגניסטן ובארצות ערב נשארו דבקים באלפבית הערבי.
הניב השלט גקלן משמש באיראן כשפה ספרותית טורקמנית.
לעומת זאת הטורקמנים באפגניסטן ובארצות ערב כותבים בניבים שונים.
האלפבית הלטיני – שנת 1995
אותיות מיוחדות המבדילות את האלפבית הטורקמני מהטורקי:
טורקסיב- מסילת רכבת באורך של כ-1442 ק"מ שמקשרת את אסיה המרכזית (טורקסטן) עם סיביר.
היא נבנתה במסגרת תוכנית החומש הראשונה בשנים 1926–1932.
הרעיון לבנות מסילת רכבת שתקשור את אסיה המרכזית הרוסית עם ערי סיביר נבדק כבר בשנת 1886. המטרה הייתה ליצור ציר תחבורתי להעברה של כותנה לערי סיביר ודגנים משדות סיביר לאסיה המרכזית.
בשנת 1906 הפרויקט תוקצב והחלו עבודות הכנה לבניית המסילה.
חלק קטן מהמסילה נבנה בתקופת האימפריה הרוסית והתחיל לפעול לפני תחילת מלחמת העולם הראשונה.
לקראת שנת 1919 נבנו כבר 140 ק"מ מסילה שפורקו מסיבה לא ברורה לאחר תבוסת אלכסנדר קולצ'ק.
בניית טורקסיב היה בין אתרי הבנייה המפורסמים של תוכנית החומש הראשונה.
החלטה על הפרויקט התקבלה ב-3 בדצמבר 1926. הכנות לבנייה החלו באפריל 1927. ב-15 בספטמבר 1927 החלה בנייה בצד הדרומי, שהתחבר למסילה הטרנס-כספית וב-19 בנובמבר בצד הצפוני.
במסגרת הקמת הפרויקט הוקמו מספר גשרים כולל גשר ארוך מעל נהר אירטיש.
ב-21 באפריל 1930 הבנאים מ-2 הצדדים נפגשו.
לקראת 1 במאי 1930 במקום אורגנה מסיבה גדולה בהשתתפו עיתונאים ידועים וראשי המדינה.
בשנים הראשונות של ניצול המסילה היקף הסחורות המועברות היה מוכפל כל חמש שנים.
אך עד מהרה יכולת המסילה כבר לא ענתה על דרישות המשק.
לאחר מלחמת העולם השנייה היקף הסחורות המועברות במסילה ירד, אך המסילה הייתה חשובה.
בשנת 1960 נבנה חלק נוסף שקישר את המסילה עם גבול ברית המועצות-סין.
אומנם לאור התקררות ביחסים בין המדינות חלק זה של המסילה לא היה מועמס באופן סדיר והיה נתיב חשוב להעברות כוחות במידה ויתרחש משבר צבאי בין המדינות.
בשנות ה-80 החל חישמול של המסילה שלא הסתיים עד היום.
עם התפרקות ברית המועצות המסילה הפכה להיות מסילה שמקשרת בין רוסיה לבין קזחסטן ומדינות נוספות באסיה המרכזית.
המסילה מהווה ציר תחבורתי חשוב במזרח קזחסטן וחוצה אותו מגבולה הצפוני ועד לגבול הדרומי.
טורקיסטן (בקזחית: Түркістан; באוזבקית: Turkiston; ברוסית: Туркестан - טורקסטן) היא עיר בדרום קזחסטן ובירת המחוז הקרוי על שמה.
העיר שוכנת ליד נהר הסיר דריה, כ־160 ק"מ צפון־מערבית לשימקנט, על נתיב בין קזילאורדה בצפון לטשקנט בדרום.
על פי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2023 אוכלוסיית העיר מנתה 220,159 בני אדם.
טורקיסטן נמנית עם הערים ההיסטוריות של קזחסטן.
נחשפו בה עדויות ארכאולוגיות שהמוקדמות בהן מקורן במאה הרביעית לספירה.
טורקיסטן אף מהווה זיהוי אפשרי של בֵיְטַן, שבמהלך תקופת שושלת האן שימשה בירת הקיץ של ממלכת קאנג'ו העתיקה, שמוזכרת בהאנשו (הספר של האן).
היא הייתה למרכז סחר לאחר דעיכתה של אורטר, עיר מימי הביניים שחורבותיה שוכנות על גדת הסיר דריה הדרום־מזרחית.
במשך מרבית תקופת ימי הביניים וראשית העת החדשה נודעה העיר בשמות "יאסי" או "שאבגר", ולאחר המאות ה-16 וה-17 בשמות "טורקיסטן" או "חזרט"; שני השמות מקורם בתואר "חזרט-י טורקיסטן", שמשמעותו המילולית "הקדוש (או המבורך) של טורקיסטן", שמתייחס לקוז'ה אחמט יסאווי, השייח' הסופי מטורקיסטן, שהתגורר בה במהלך המאה ה-12 ושקבור בעיר.
בשל השפעתו הרבה של קוז'ה אחמט יסאווי על העיר והנצחתו בה, הפכה טורקיסטן למרכז רוחני ומרכז ללימוד האסלאם בעבור תושבי הערבות הקזחיות.
בשנות ה-90 של המאה ה-14 הקים טימור לנג, שליט האימפריה הטימורית, מאוזוליאום רב-מידות מעל קברו של אחמט יסאווי, שנותר עד היום כאחד מהמונומנטים האדריכליים החשובים של קזחסטן, שצויר על גב השטרות הלאומיים של קזחסטן עד שנת 2006.
אתרים היסטוריים חשובים אחרים בעיר הם בית מרחץ מימי הביניים וארבעה מבני מאוזוליאום אחרים, אחד מהם מוקדש לנכדתו של טימור לנג ושלושת האחרים לח'אנים קזחים.
לפני שהרוסים הגיעו לאזור במאה ה-19, שכנה טורקיסטן על הגבול עם תרבות נווה המדבר של טראנסאוקסאניה הפרסו-אסלאמית בדרום, ועל הגבול עם חבל העמים הנוודים הטורקו-מונגולים שבערבות בצפון.
היו תקופות שבהן הייתה מרכז פוליטי סמלי של קזחסטן, אך בראשית המאה ה-19 כבר הייתה לעיר גבול שולית, תחת שלטון הח'אנים האוזבקים, לאחרונה תחת ח'אנות קוקנד.
כאשר נפלה טורקיסטן לידי הרוסים ב-1864, היא נכללה באובלסט סיר דריה שתחת המושל הכללי של טורקסטן הרוסית.
כאשר נפל משטר הצאר ב-1917-18 נכללה העיר לתקופה קצרה ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית טורקסטן לפני שנכללה ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית ב-1924.
העיר מושכת אלפי עולים לרגל בשנה.
לפי מסורת מקומית, שלושה עולים לרגל לטורקיסטן שקולים לחג' אחד למכה.
העיר נודעה בכינוי "המֶכָּה השנייה של המזרח", דימוי שסייע לעצב את הזהות הרוחנית של המוסלמים בקזחסטן.
עם זאת, אין תמיכה בקוראן או בחדית' לקדושת המקום או לכך ששלושה עולים לרגל לטורקיסטן שקולים לחג' אחד למכה.
טוּרקְמַנבָּאשֵי (בטורקמנית: Türkmenbaşy; ברוסית: Туркменбаши) היא עיר במחוז בלקן שבמערב טורקמניסטן, השוכנת על שפת הים הכספי ונחשבת לעיר הנמל הראשית במדינה.
העיר נקראה עד 1920 קיזיל סו (מילולית: מים אדומים), בתקופת האימפריה הרוסית והשלטון הסובייטי נקראה קרסנובודסק .
ב-1993 קרא לה נשיא טורקמניסטן ספרמורט ניאזוב על שם כינויו הרשמי טורקמנבאשי, אבי הטורקמנים.
כיום משמשת העיר כמרכז הכלכלי והאדמיניסטרטיבי לאזור התיירות והנופש המתפתח, אוואזה, 16 ק"מ של רצועת חוף ובה בתי מלון ושירותי תיירות.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2022, התגוררו בעיר 91,745 בני אדם.
המקום בו הוקמה העיר המודרנית היה תחנה בדרך המשי.
במקום קיים שפך נהר יבש של ערוץ קדום של הנהר אמו דריה.
אתר העיר ממוקם בצפונו של מפרץ גדול, הוא מוקף הרים צחיחים ובהם מכרות בהט.
ב-1717 הקים במקום הנסיך הרוסי אלכסנדר בקוביץ'-צ'רקסקי עיר מבצר, כחלק מהתקדמות האימפריה הרוסית מזרחה ל"טרנס-כספיה", כלומר האזור שממזרח לים הכספי.
מטרת מסעו הייתה כיבוש ח'אנות חיווה.
המסע הצבאי נכשל והמקום ננטש למשך 150 שנה.
ב-1869 הוקם שנית המבצר הרוסי וסביבו התפתחה במהירות עיר הנמל שנקרה ברוסית קרסנובודסק ובטורקמנית קיזיל-סו, שם שמשמעותו זהה, מים אדומים, בשל הסחף הבוצי הרב שגרפו עמם הנהרות העונתיים הזורמים לים הכספי.
העיר שימשה כבסיס רוסי במסגרת "המשחק הגדול" להשתלטות על ח'נות חיווה ובוכרה ועל השבטים הטורקמנים הנוודים.
בשנת 1880 הוקמה בה תחנת הרכבת ממנה יצאה המסילה הטרנס-כספית ונמלהּ החל לקלוט מכליות נפט מבאקו, בירת אזרבייג'ן הנמצאת מצידו השני של הים הכספי.
רצח 26 הקומיסרים של באקו
בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה נשלט האזור על ידי ממשל סוציאל-רבולוציוני, שהתנגד לבולשביקים.
ב-1918 נמלטו לעיר 26 קומיסרים בולשביקים ששלטו ב"קומונת באקו" והשליטו שם טרור, לאחר שהשלטון בעיר התחלף ופנה כנגדם.
ה-26 נרצחו על ידי משטרת קרסנובודסק.
נסיבות הרצח או ההוצאה להורג אינן ברורות ונתונות במחלוקת, כמו גם מעורבות קציני צבא בריטניה ששהו באזור על מנת להגן על פרס ועל הדרך להודו.
הקומיסרים הובאו לקבורה בבאקו בספטמבר 1920, לאחר שטורקמניסטן נכבשה על ידי הצבא האדום.
בשנת 1933 חיבר סרגיי יסנין שיר לזכר הקומיסרים וליאון טרוצקי התייחס בהרחבה לחלקה של בריטניה בספרו "בין לבנים לאדומים".
בשנת 1965 צולם סרט קולנוע על הקומיסרים ורציחתם.
כמו כן, בתקופת ברית המועצות נכתבו מספר יצירות מוזיקליות בנושא.
בכל שנות ברית המועצות הקומיסרים של באקו היו סמל המאבק הבולשביקי במלחמת האזרחים ברוסיה.
טורקמנבאשי ממוקמת באזור אקלים צחיח באופן קיצוני, כמות המשקעים השנתית הממוצעת אינה עולה על 125 מילימטר.
הטמפרטורה הממוצעת מגיעה ל-28 מעלות צלזיוס ביולי (החודש החם בשנה) ול-2 מעלות בינואר.
העיר מהווה את הנמל היחיד של טורקמניסטן והנמל הגדול ביותר בכל מרכז אסיה ובה ממוקמת תחנת הרכבת הטרס-כספית, המחברת אותה לבירה אשגבאט ומזרחה.
בשנת 1956 נפתח בסמוך לעיר שדה תעופה, שהורחב ושופץ ב-2010 לשדה תעופה בינלאומי מודרני.
שירות מעבורת מקשר את טורקמנבאשי עם באקו.
באופן מסורתי מתבססת כלכלת העיר על נפט וגז טבעי וכוללת את בית הזיקוק הגדול במדינה.
ב-2007, לאחר ביקור בעיר, הכריז נשיא טורקמניסטן, גורבנגולי ברדימוחמדוב, על פיתוח רצועת החוף שממערב לעיר כאזור נופש ותיירות בשם אווזה (Awaza).
תנופת הפיתוח התיירותי הובילה לפיתוח תשתיות ומרכזי מסחר בעיר.
טורקמנאבאט (בטורקמנית: Түркменабат/Türkmenabat; ברוסית: Туркменабад - טורקמנאבאד; בעבר נקראה צ'רג'ואו (בטורקמנית: Çärjew; ברוסית: Чарджоу - צ'רדז'ואו)) היא עיר במזרח טורקמניסטן ובירת מחוז לבאפ.
העיר שוכנת במרכז המחוז על גדות נהר האמו דריה כ-470 ק"מ צפון-מזרחית לבירה אשגבאט ובסמוך לגבול עם אוזבקיסטן.
ההיסטוריה המקומית מתוארכת ליותר מ-2,000 שנים.
העיר המודרנית נוסדה בשנת 1886, כאשר קוזאקים רוסים התיישבו במה שכיום הוא מזרחה של טורקמנאבאט.
בשנים שלאחר מכן עברה בסביבת העיר המסילה הטרנס-כספית.
היותה של טורקמנאבאט צומת רכבות ומקום עם פריון גבוה, הפכו את העיר למרכז הסחר המרכזי למוצרים חקלאיים באזור הצפון-מזרחי של המדינה.
בעיר יש תעשיית עיבוד מזון, טקסטיל (עיבוד כותנה ומשי) ומפעלים רבים.
העיר הייתה מרכז תעשייתי חשוב בזמן השלטון הסובייטי, אך רבים מהמפעלים עברו לאשגבאט מאז עצמאותה של טורקמניסטן.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2022, התגוררו בעיר 230,861 בני אדם, מה שהופך אותה לעיר השנייה בגודלה בטורקמניסטן.
טורקמנאבאט ייחודית משאר המדינה בקיומו של ניב מקומי מיוחד של הטורקמנית.
ניב זה הוא הכלאה של השפה הטורקמנית והאוזבקית, אשר השפיעו רבות על התרבות והמנהגים של האזור.
ניב זה מדובר בעיקר בטורקמנאבאט ובנפות הצפוניות של מחוז לבאפ.
בעיר הייתה קהילה יהודית עם בית כנסת ו-2 בתי עלמין.
בבית העלמין הוותיק קבור רבי שמואל שניאורסון (ניקולייב).
הטורקים (תֻּרְכְּים) או העם הטורקי (בטורקית: Türk Halkı ;Türkler), הידועים גם כטורקים אנטוליים (בטורקית: Anadolu Türkleri) הם עם (קבוצה אתנית) ולאום החי בעיקר בטורקיה של ימינו ודוברים את השפה הטורקית, השפה המדוברת ביותר בקרב השפות הטורקיות.
רובם המכריע של הטורקים הם מוסלמים.
בנוסף, במשמעות שנייה, קוראים "טורקים" גם לאזרחי הרפובליקה הטורקית של ימינו, ללא הבדל מוצא אתני או דת – כורדים, ערבים, ארמנים, יוונים, יהודים, צ'רקסים, טטרים ואחרים.
הטורקים כעם הם הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בטורקיה, והעם הגדול ביותר לפי מספר האוכלוסייה בקרב העמים הטורקיים.
בצפון קפריסין קיימת ישות מדינית טורקית נוספת – "הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין" – שנוצרה בשנת 1973 על ידי הטורקים המקומיים ומתיישבים טורקים בעקבות כיבושו של חלק זה של האי על ידי הצבא הטורקי.
ישות זו מוכרת רשמית רק על ידי טורקיה ובפועל גם על ידי אזרבייג'ן.
טורקים חיים גם מחוץ לגבולות הרפובליקה הטורקית ולקפריסין ומהווים מיעוט לאומי בארצות שהיו נתונות בעבר בשליטת האימפריה העות'מאנית כמו סוריה, יוון, בולגריה, מקדוניה, רומניה וכו'.
חלק מבני מיעוט זה היגרו בסוף המאה ה-20 מארצות הבלקן בחזרה לטורקיה.
בנוסף אחרי מחצית המאה ה-20 נוצרה פזורה טורקית על ידי הגירה, בדרך כלל הגירת עבודה, לארצות מערב אירופה, כמו גרמניה, צרפת, הולנד, הממלכה המאוחדת, שווייץ, וגם לצפון אמריקה ואוסטרליה, לארצות ערביות עתירות נפט במזרח התיכון, לרוסיה וכו'.
הטורקים הגיעו מאסיה המרכזית והתיישבו באגן האנטולי בסביבות המאה ה-11 בימי אימפריית הטורקים הסלג'וקים.
במהלך הזמן החברה בחבל ארץ זה הפכה מחברה יוונית נוצרית בעיקרה לחברה טורקית מוסלמית, דרך תהליך של אסלאמיזציה וטורקיזציה.
בהמשך הענף האוע'וזי של הטורקים הקים באזור מדינה בשליטת שושלת עות'מאן שהיוותה יסוד לאימפריה העות'מאנית.
אימפריה זו, ששפתה הרשמית הייתה בעיקר הטורקית, ודתה האסלאם הסוני, ושהייתה מצוידת בצבא יבשה וצי חזקים, השתלטה למשך כמה מאות שנה על חלק גדול מהבלקן, הקווקז, חצי האי קרים, המזרח התיכון (להוציא את איראן) וצפון אפריקה ממצרים עד אלג'יר.
האימפריה העות'מאנית, שבראשה עמדו הסולטנים העות'מאנים, שרדה עד לסוף מלחמת העולם הראשונה כשהובסה על ידי מעצמות ההסכמה ופוצלה בדרך כלל לפי עקרון ההגדרה העצמית של העמים ולפי אזורים היסטוריים.
הטורקים האנטולים היו בשלב מסוים בסכנת אובדן זכותם למדינה משל עצמם מול התביעות הטריטוריאליות של העמים שחיו בקרבם, בעיקר של היוונים, הארמנים והכורדים.
בימי מלחמת העולם הראשונה בנסיבות מעשי רצח עם שאורגנו על ידי שלטון הטורקים הצעירים נגד הארמנים, אלפים רבים של ארמנים ששרדו אותם התאסלמו ונטמעו בתוך העם הטורקי.
בעקבות מלחמת העצמאות של טורקיה שתופקדה על ידי התנועה הלאומית הטורקית ובראשה הגנרל מוסטפא כמאל פאשה שכונה "אטאטורק" ("אבי הטורקים") העם הטורקי התעשת והצליח להדוף את פלישת הצבא היווני, להשיג את נסיגת הכוחות הצרפתיים והבריטיים ולהשתלט מחדש על רובו של השטח המיושב בטורקים באנטוליה ובחלק מתרקיה הידוע כיום כ"טורקיה האירופית".
ב-1 בנובמבר 1922 הודח הסולטן העות'מאני וב-29 באוקטובר 1922 הוכרזה הרפובליקה הטורקית.
בימי השלטון העות'מאני הוחלה על תושביו שיטת המילט שהגדירה את הקהילות על בסיס דתי.
כשריד מאותה תקופה הכפריים הטורקים מחשיבים כטורקים רק את המוסלמים הסונים בארצם, כולל צאצאים של יוונים, גאורגים, ארמנים, קבוצות נוצריות אחרות שהתאסלמו.
נוצרים, יהודים, ואפילו אלווים שחיו בקרבם נחשבו ללא טורקים.
באותו זמן הכורדים במזרח ובדרום אנטוליה, בהיותם סונים, נחשבו לעיתים לטורקים.
המגמה לטמיעת הכורדים גברה בימי הרפובליקה הטורקית ובמהלך השנים עוררה תנועת התנגדות.
המשמעות השנייה של המונח "טורקים" (לפי סיסמתו של אטאטורק – "כולנו טורקים") כאזרחים של הרפובליקה הטורקית נקבעה בחוקת המדינה הזאת הקובעת כי טורקי הוא "כל מי שמתחבר למדינה הטורקית בקשר האזרחות".
הכינוי "טורק" תועד לראשונה בכרוניקות הסיניות של המאה השישית, בצורת 突厥 "טו-צ'יה", כשהוא ציין שבט מסוים - שנודע גם כ"אשינה" או "טורק" Türk שעמד בראש קונפדרציה של שבטים נוודים.
הם חיו חיי נוודים באזור שבין צפון סין לאגם באיקל, באזור אורחון וסלנגה, בצפון מונגוליה של ימינו.
הם היו רועי צאן, ציידים, פרשים מיומנים וחיו במאהלים.
היו מאורגנים בשבטים ובקלאנים תחת הנהגתם של חאנים.
ייתכן כי משמעות המילה "טורק" (בגרסה türük) הייתה במקור "חזק".
קונפדרציה זו הקימה חאנות שנודעה כ"קק-טורק" או "גק-טורק" – "הטורקים הכחולים" (בכתב הטורקי הקדום ביותר:𐱅𐰇𐰼𐰰:𐰜𐰇𐰛 - קקטורק).
עם הזמן הפך השם "טורק" לשם כללי המציין משפחה שלמה של שפות – השפות הטורקיות, ומשפחת עמים – העמים הטורקיים.
השם "טורק" בגרסה המוכרת לנו כיום הוזכר תחילה בכתביהם של מלומדים מוסלמים ומאוחר יותר גם באירופה.
בהתחלה "טורקים" נקראו על ידי המוסלמים כל העמים דוברי שפות טורקיות באסיה המרכזית.
מאוחר יותר שם זה התייחס בעיקר לאוכלוסייה הטורקית באנטוליה.
פרהיסטוריה, העידן העתיק וימי הביניים המוקדמים
בתקופת האבן חיו באנטוליה אוכלוסיות של ציידים-מלקטים.
במהלך הזמן התגבשו בה קבוצות אתניות דוברות לשונות שונות.
באלף הראשון לפנה"ס חיו במערב אנטוליה קבוצות ילידים, ובמקביל החל מן המאה ה-9 לפנה"ס התיישבו בה יוונים.
בעידן ההלניסטי כמעט כל אוכלוסיית אנטוליה (להוציא כמה המחוזות המזרחיים וכמה מחוזות במרכז) הייתה דוברת יוונית ובעלת תרבות יוונית.
היא כללה תערובת של ילידים מתייוונים שאבותיהם היו במקור מקורבים בשפה ליוונים ולארמנים וכן צאצאי המתיישבים היוונים.
שיא ההלניזציה התרחשה אחרי הכיבוש על ידי אלכסנדר הגדול.
כך נשאר המצב הדמוגרפיה גם בימי הכיבוש הרומי.
עד למאה הראשונה לספירה השפות האנטוליות המקוריות, הודו-אירופיות או לא, נכחדו.
במאה ה-10 אכלסו היוונים מחצית משטח טורקיה של ימינו.
קודם כל את חוף הים האגאי, עם העיר סמירנה וערים אחרות, בבוספורוס והעיר קונסטנטינופול (איסטנבול של ימינו), חוף הים השחור וחוף הים התיכון עד לקיליקיה הארמנית.
כמו כן היה רוב יווני גם בכמה מחוזות במרכז אסיה הקטנה, כמו באיקוניה (קוניה של ימינו) ואנגורה (אנקרה הנוכחית).
במזרח ובדרום אנטוליה השתרעו אדמות ארמניה המערבית: ארמניה הקטנה וקיליקיה הארמנית, שתושביהן היו בעיקר ארמנים.
החל מן המאה ה-10 אכלסו הארמנים כמעט מחצית מטורקיה של ימינו.
הגבול האתני של ארמניה נמשך מחוף הים התיכון בסביבות העיר מרסין של ימינן עד לדרום-מערב הקווקז, מקפקדוקיה ועד לגבול עם איראן ומחוף הים השחור עד למסופוטמיה.
עמים אחרים באנטוליה של פעם ושל ימינו
פרט ליוונים ולארמנים, באסיה הקטנה חיו עמים נוספים: יהודים (בערים הגדולות), גאורגים – בצפון-מזרח, אשורים (בדרום-מזרח, לאורך הגבול עם סוריה של ימינו), כורדים, קבוצות סלאביות ואחרות.
התפשטות השבטים הטורקים והשפות הטורקיות באסיה
במרכז אסיה במאה השישית, בימי החאנות של הגקטורקים נכתבו התעודות הידועות הראשונות בשפה ממשפחת השפות הטורקיות - הכתובות מאורחון.
הן נכתבו בכתב מיוחד וכוללות גם מילים שאינן שכיחות בטורקית אלא משמשות שפות אחרות מ"אסיה הפנימית".
אף על פי שהטורקים הקדומים היו במאה השישית נוודים הם סחרו בצמר, עור, שטיחים וסוסים תמורת עץ, משי, ירקות ודגנים, וכן ניהלו סדנאות לעיבוד הברזל בדרומם של הרי אלטאי.
מרבית העמים הטורקיים באותה תקופה עבדו את אל השמיים, טנגרי, ודתם הפגאנית מכונה "טנגריזם".
היו גם כאלה שאימצות דתות אחרות: המניכאיזם, הנצרות הנסטוריאנית והבודהיזם.
עם התקרבות צבאות הערבים לאיראן ולמרכז אסיה, נכנסו בני העמים הטורקיים אל העולם המוסלמי, קודם כמשרתים או עבדים שהיו שלל בפשיטות הצבאיות.
לאחר הכיבוש המוסלמי הערבי של טרנסאוקסאניה ("מעבר א-נהר") התושבים ה"טורקים" בשטחים אלה התאסלמו בהשפעת המיסיונרים, הנזירים הסופיים, והסוחרים המוסלמים.
על אף שההתאסלמות התחילה בעקבות הכיבושים הערביים, גורמים חשובים בתהליך זה היו הפרסים והתרבות של מרכז אסיה.
תחת שלטון העומאייה בני עמים אלה היו ברובם משרתים, בעוד שבימי העבאסים אומנו במספרים גבוהים כלוחמים.
במאה ה-9 כבר עמדו בראש הצבאות הערביים מפקדים טורקיים.
בידי הקצינים ה"טורקים" התרכזו יותר ויותר סמכויות צבאיות ופוליטיות עד שתפסו את השלטון ובראש יחידות "טורקיות" משלהם הקימו שושלות חדשות ששלטו באזורים שונים של האימפריה הערבית.
עמים טורקו-מונגולים וטורקיים ראשונים באנטוליה
בתהליך היווצרות העם הטורקי מילאה תפקיד חשוב ההשפעה הלשונית של הטורקוטים שהתיישבו באלף הראשון לפנה"ס רחוק מטורקיה העכשווית, באזור הרי אלטאי ובערבות מרכז אסיה.
יסודות טורקיים התחילו לחדור לאסיה הקטנה ולבלקן החל מן המאה הרביעית, עם פלישת ההונים.
ההיסטוריון הביזנטי תאופנוס סיפר על הונים שחיו בתראקיה וקרוב לבוספורוס.
בשנת 530 יישבו הביזנטים את אזור העיר טרפזונט, אזור הנהר צ'ורוך הפרט העליון במתיישבים בולגרים.
במטרה להגן על גבולות האימפריה הביזנטית מפני הפרסים, בשנת 577 הקיסר יוסטיניאנוס השני וב-620 הקיסר הרקליוס יישבו במערב ארמניה מתיישבים לוחמים מקרב האווארים.
מדיניות דומה יישמו הח'ליפים העבאסים שהיבוא מחבל ח'וראסאן וממרכז אסיה מתנחלים טורקיים מוסלמים אותם יישבו בדרום-מזרחה של אסיה הקטנה, במיוחד מזרחה מטארס ומארזורום שהיו מיושבות בעיקר בארמנים.
גורדלבסקי לא ניתן לדבר על חדירת שבטים טורקיים באסיה הקטנה לפני המאות 8–10. הפעם היה מדובר בשבטי החלג'ים, הקרלוקים, הקנגלים, הקומנים (קיפצ'אקים).
עם זאת הופעת היסודות הטורקיים האלה עדיין נשאה אופי אפיזודי ולא הטביע חותם בהיסטוריה האתנית-לשונית של אסיה הקטנה.
תוך התיישבות באמצע האוכלוסייה המקומית, הם נטמעו במידות שונות בתוכה, אולם היווה שלב שהקדים את התהליך העתידי של טורקיזציה של אנטוליה ומזרח תראקיה.
לפני פלישות הסלג'וקים ובמקביל אליו הגיעו לאסיה הקטנה גם קבוצות טורקיות מצפון-מערב, מכיוון הבלקן: הפצ'נגים (מהמחצית השנייה של המאה ה-9 ועד המאה 11), האוע'וז שנודעו גם כ"עוזים" (במאה ה-11), הקומנים (במאה ה-11 עד המחצית השנייה של המאה ה-12).
הקיסרים הביזנטים יישבו אותם באזורי הספר.
החדירה המסיבית של שבטים טורקיים לאסיה הקטנה התחילה במאה ה-11 תחת חסות הסלג'וקים.
לרוב היה מדובר בשבטי ואועו'ז וטורקמנים.
בכיבוש אסיה הקטנה השתתפו השבטים הטורקיים קיניק, סלור, אוושאר, קאי, קאראמאן, באיאנדיר ואחרים.
את התפקיד המוביל מילאו הקיניקים, ובמיוחד נציגי משפחת סלג'וק.
בשנת 1071 הנחיל הסולטן הסלג'וקי אלפ ארסלאן תבוסה מוחצת לביזנטים בראשות הקיסר רומנוס הרביעי דיוגנס בקרב ההיסטורי במנזיקרט.
הדי הניצחון הסלג'וקי גרמו לבני הקבוצות הטורקיות ששירתו בצבא הביזנטי (באגף הימני – ה"עוזים" מתראקיה, באגף השמאלי – פצ'נגים) לחצות את הקווים ולעבור עם מפקדיהם לצד הסלג'וקים.
הניצחון במנזיקרט סלל בפני האוע'וזים והטורקמנים את הדרך אל לב אסיה הקטנה.
בהתחלה שמרה התיישבות השבטים האוע'וזים והטורקמנים סדר מסורתי מסוים: האוע'וים התייצבו באגף הימני – בוזוק ובבואם אל המערב התיישבו צפונית יותר, בעוד שהאגף השמאלי – אוצ'וק – התיישבו דרומית יותר.
כפי שמוכיחה הטופונומיה באנטוליה במשך הזמן ההתאחדויות השבטיות של האוע'וזים התפרקו בדרך והסדר ההתחלתי של פיזור האוע'וזים והטורקמנים באסיה הקטנה חדל להתקיים.
תהליך זה נבע ממדיניות מכוונת של השושלת הסלג'וקית שהייתה מעוניינת לפרק את הישויות השבטיות החזקות ולפזרן ברחבי הארץ הכבושה.
במקביל לנוודים מגדלי הבקר הגיעו אז לאסיה הקטנה גם משפחות חצי-נוודיות שלצד גידול הבקר והכבשים עסקו גם בחקלאות.
יחד איתם התיישבו בשטחים הכבושים גם איכרים חקלאים שבאו משטחי איראן ועיראק הערבית.
באנשי ערבות לשעבר שמרו שבטים טורקיים אלה את אורח חייהם המסורתי והתנחלו במישורים, בעיקר ברמה של מרכז אנטוליה, באזור שבין הנהר קיזיל-אירמאק לקיטאחיה.
באזור הנ"ל הקבוצות הטורקיות, בעיקר שבט הקיניקים, הפכו בהדרגה לרוב האוכלוסייה.
אחרי התיישבותם במרכז אנטוליה, נעו הטורקמנים והאוע'וזים מערבה ודרך מעברי ההרים של מערב אנטוליה הגיעו לחוף הים האגאי.
אחר כך פנו גם צפונה תוך חציית הרי אילגז וג'אניק והגיעו לחוף הים השחור.
החל מן המאה ה-13 חדרו לחבלי ליקיה וקיליקיה ומשם אל חוף הים התיכון בדרום אנטוליה.
אחד מענפי הסלג'וקים הקימו באנטוליה את הסולטנות רום.
שושלת אחרת דוברת שפה טורקית - הדנישמינדים השתלטו על אזור סיוואס.
זרם המתיישבים הטורקיים המשיך גם בתקופות הבאות.
כך, למשל, אחרי שהשאה טקש מח'ווארזם חיסל את הסולטנות הסלג'וקית באיראן, חלק משבטים שחיו בה היגרו לאנטוליה.
במאה ה-13, התרחשה בריחה גדולה של תושבים טורקיים ולא טורקיים מפני אימת הפלישה המונגולית במרכז אסיה.
יחד עם שרידי הצבא של השאה הח'ווארזמי ג'לאל א-דין מנגוברדי הגיעו לאסיה הקטנה גם תושבים נוספים שנמלטו ממה שהייתה מדינת חורזם שנפלה תחת מתקפות המונגולים.
לפי עדות הכרוניקנים נסווי ואבן ביבי, אלו התקבלו לשרות הסולטן של רום.
בדרום אנטוליה הופיעו גם הנוודים משבט היורוקי חורזום.
במאות ה-11–12 רבים מן בני הקבוצות הטורקיות שהגיעו עברו לחיים מיושבים.
הם התחילו להתערבב עם התושבים המקומיים תוך כדי תהליך של התאסלמות וטורקיזציה של האחרונים.
בתהליך האתנוגנסיס החדש לקחו חלק תושבים ממוצא יווני, ארמני, גאורגי, גם ערבי, כורדי, דרום-סלאבי, רומני, אלבני ואחר.
ב-1243 הביסו המונגולים את הטורקים הסלג'וקים בקרב קסה דאג והשתלטו על אנטוליה.
ב-1256 גל חדש של פולשים מונגולים הקים את אימפריית האילחאנים שהתפשטה מאפגניסטן של ימינו עד לאנטוליה.
האילחאנים זרעו הרס ברחבי אנטוליה.
תושביה הפכו לבני חסותם של האילחאנים.
הטורקים פנו למערב אנטוליה באזור הגבול עם האימפריה הביזנטית.
בשלהי המאה ה-13 איבדו האילחאנים ובני חסותם הסלג'וקים את השליטה על מרבית אנטוליה לטובת שבטים טורקמנים שהקימו בתחילת המאה ה-14 במערב ובדרום אנטוליה עשרות ישויות מדיניות אוטונומיות שנקראו "בייליקים" ששרדו עד למאה ה-16.
הן התארגנו סביב קלאנים מובילים על בסיס שבטי כמו פדרציות של שבטי נוודים וחצי-נוודים.
להבדיל מהסלג'וקים ששפתם המנהלית הרשמית הייתה הפרסית, הנסיכויות הבייליקיות של אנטוליה השתמשו בשפה הטורקית המדוברת כשפה רשמית וספרותית.
שפה טורקית זו נפוצה בכל נסיכויות אלה והגיעה לשיאי פריחה ותחכום בתקופה העות'מאנית.
מנהיגי אחד הבייליקים – הקאראמאנים כבשו את בירת הסלג'וקים, קוניה.
ב-1327 במדינה שהקימו הפכה השפה הטורקית לרשמית, כפי שבאה לידי ביטוי במסמכי החצר ובתעודות אחרות.
עד אז לאורך חוף הים האגאי התפרסו הבייליקים קאראסי, סאורהן, איידין, מנטשה וטקאואולן.
מזרחית מטקה שכן הבייליק חמיד ומזרחית מקאראסי - הבייליק גרמיאן.
בצפון-מערב אנטוליה, מסביב לסאוט (Söğüt) קם בייליק קטן וזניח באותה תקופה, הבייליק העו'תמאני.
הוא גבל במזרח עם האמירות החזקה של הקאראמאנים ששלטו מהנהר קזלמק עד לים התיכון.
אף על פי שהעות'מאנים היו תחילה נסיכות קטנה ולא היוו איום כלשהו על השלטון הביזנטי, מיקומם בצפון-מערב אנטוליה, בשטח ביתיניה לשעבר, סייע להתפשטותם.
אף על פי שהקאראמאנים הצליחו להקים אחד הבייליקים החזקים ביותר, את תפקיד המאחד של כל הבייליקים הטורקיים תחת שלטון אחד נטל על עצמו מדינת העות'מאנים הקטנה, שמנהיגיה היו צאצאי השבט קאי.
הצלבנים ה"לטינים" שכבשו את קונסטנטינופול בשנת 1204 בימי מסע הצלב הרביעי, הקימו את האימפריה הלטינית (1204–1261).
הם חילקו ביניהם את השטחים הביזנטים בבלקן ובאזור הים האגאי ואילצו את הקיסרים הביזנטים להימלט לגלות ניקיאה (כיום איזניק).
בסקאקוב אפשר לדבר על טורקים כעם החל משלהי המאה ה-13. לדעת א.ד.
נוביצ'ב הטורקים התחברו לעם אחד בשלהי המאה ה-15. ד.א.
ירמייב ממקם את השלמת היווצרות העם הטורקי בסוף המאה ה-15 – המחצית הראשונה של המאה ה-16.
הטורקים בני זמננו התהוו על יסוד שני מרכיבים: שבטים של רועים נוודים דוברי שפות טורקיות (אוע'וזים וטורקמנים) שנהרו ממרכז אסיה ואיראן במאות 11–13 והתיישבו באסיה הקטנה ואוכלוסייה מקומית מאסיה הקטנה.
באנציקלופדיית ברוקהאוס-אפרון נכתב ש"העות'מאנים (השם "טורקים" נחשב בזמנו ללעגני או שרירותי) היו תחילה עם של שבטים אוראלו-אלטאים, אולם תוך כדי נדודיהם ההמוניים הם שינו את אופיים האתני.
במיוחד בחלק האירופי של האימפריה העות'מאנית הטורקים המודרניים הם במידה רבה צאצאי היוונים, הבולגרים, הסרבים והאלבנים שהמירו את דתם לאסלאם או שנולדו מקשרי תערובת בין טורקים לנשים בלקניות או קווקזיות.
בכנס הבינלאומי לאתנוגרפיה ולאנתרופולוגיה במוסקבה בשנת 1964 תיאר לב גומיליוב את האתנוגנזה של הטורקים כ"תופעה היסטורית עולמית, תגובה להתפשטות הצרפתים והאיטלקים, ואמצעי בפני היוונים להימנע משעבוד קולוניאלי".
הטענה המרכזית נגד גומיליוב היא שהתאוריות שלו, על אף הטרמינולוגיה שלהן הן פסאודו-מדעיות ואינן ניתנות לבחינה או להפרכה מדעית.
הטרמינולוגיה בה הוא משתמש נועדה להסוות את שטחיות הטענות והמתודולוגיה.
ירמייב מתח בקורת על עמדתו זו של גומיליוב, והעיר שהיווצרות העם הטורקי הייתה תהליך מורכב וארוך, ולא "התאחדות שרירותית של אנשים שונים לתוך קיבוציות אחת".
בקווים כלליים מאוד האתנוגנזה של הטורקים התאפיינה בהיווצרות מתוך מרכיבים אתניים רבים, אבל המרכיב הקובע ביותר היו שבטים טורקיים – אוע'וזים, טורקמנים, ע'וזים (האוע'זים המערביים), פצ'נגים, קומנים וכו'.
המרכיב השני בחשיבותו היו בני האוכלוסייה המקומית באסיה הקטנה – יוונים, ארמנים, כורדים, לאזים, גאורגים, וכו' שנטמעו בתוך הפולשים הטורקיים.
להתבוללות הזאת תרמה במידה רבה הקמתה באסיה הקטנה של מדינה פאודלית טורקית חזקה -הסולטנות הסלג'וקית (בשנות ה-70 של המאה ה-11 עד ל-1307) שבה למרכיב הטורקי הייתה שליטה פוליטית.
ההיסטוריון הטורקי חליל אינאלג'יק שהתמחה בתולדות האימפריה העות'מאנית ומוצאו היה בטטרים של קרים, סבר שהיסוד הילידי שהומר לאסלאם בהיווצרות האתנוס הטורקי היווה כ-30% בעוד המרכיב השבטי הטורקי גרידא היווה 70%.
ירמייב משער כי אחוז תרומת המרכיב השבטי הטורקי היה נמוך בהרבה.
כאמור, בתקופת הפלישה המונגולית בימי השאה האחרון של האימפריה הח'ווארזמית, ג'לאל א-דין, אחד השבטים האוע'וזים, שבט קאי, נדד מערבה והעמיד עצמו לרשות הסולטן הסלג'וקי מרום.
בסביבות 1230 ראש השבט קאי, ארטורול, קיבל מהסולטן של רום את השליטה על אזור קטן בגבול עם האימפריה הביזנטית, על הנהר סקריה ושעיר בירתו הייתה סאוט.
בשנת 1289 בנו של ארטורול, עות'מאן, קיבל מהסולטן את התואר ביי.
ב-1299 עות'מאן הקים מדינה עצמאית שהפכה לגרעין האימפריה העות'מאנית.
הטורקים העות'מאנים שנקראו לפי שמו של עות'מאן הראשון כבשו בהדרגה את כל האזורים בשליטה ביזנטית באסיה הקטנה ואחר כך במחצית השנייה של המאה ה-14 ובמאה ה-15 כבשו את חצי האי הבלקני.
בשנת 1453 כבש מהמט השני את קונסטנטינופול ושם קץ לאימפריה הביזנטית.
כפי שהתבטא הלורד קינרוס, "התפקיד ההיסטורי של עות'מאן היה בכך שכראש השבט גיבש את העם סביבו.
בנו אורהאן הפך את העם למדינה ונכדו, מוראט הראשון הפך את המדינה לאימפריה".
האימפריה העות'מאנית, שהייתה במהותה מדינה טורקית, הפכה למעצמה עולמית.
בשנת 1517 השלים הסולטן העות'מאני סלים הראשון את מסע הכיבוש שלו נגד הממלוכים במצרים ושם קץ לסולטנות הממלוכית.
עם כיבוש מצרים תפסו העות'מאנים מיקום יוצא דופן ואימצו את תפקיד מגני הערים הקדושות של האסלאם, מכה ומדינה –خادم الحرمين "חאדם אל-חרמיין".
לפי סיפור נפוץ לקח סלים לעצמו את תואר הח'ליפה מהח'ליפה אל-מתוכל הרביעי והכריז על עצמו בתואר זה בטקס במסגד איה סופיה.
הווזיר חיירדין א-תוניסי במאה ה-19 ציין במילים אלה את תפקידו של בית עות'מאן באומה האסלאמית:
יורשו של סלים, סולימאן המפואר, הרחיב את הכיבושים אחרי שהשתלט על בלגרד בשנת 1521 והשתמש בסרביה כבסיס טריטוריאלי על מנת לכבוש את הונגריה.
אחרי ניצחונו בקרב מוהאץ' גבולות האימפריה העות'מאנית הרחיקו מערבה.
התקדמותו לכיוון זה נעצרה במצור הראשון על וינה (1529).
אחרי מותו של סולימאן הראשון השיגו הטורקים העות'מאנים עוד כמה ניצחונות.
בשנת 1571 נפל בידיהם האי קפריסין שהעניק להם שליטה יותר טובה על הדרכים הימיים במזרח אגן הים התיכון.
עם זאת תבוסתם במצור השני על וינה ב-1683 הביאה אחריה עוד מכשולים ותבוסות.
הסכם קרלוביץ בשנת 1699 שהבטיח את שטחי הונגריה וטרנסילבניה להבסבורגים סימן רגע היסטורי שבו לראשונה נאלצה האימפריה העות'מאנית לוותר על שטחים באירופה.
עד למאה ה-19 התחיל תהליך להידרדרות האימפריה תחת מכות של התקוממויות של העמים הכבושים.
ברבע האחרון של המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 קלטה האימפריה העות'מאנית כ-7–9 מיליון פליטים מוסלמים - טורקים, צ'רקסים, בוסנים, ואחרים שנמלטו משטחים שפונו על ידי העות'מאנים בקווקז, בחצי האי קרים, בבלקן ובאיים בים התיכון.
פליטים אלה התיישבו באנטוליה ובתרקיה המזרחית.
תחת שלטון הטורקים הצעירים ("הוועד לאחדות ולקדמה") על אוכלוסייה זאת ועל אחרות הופעל תהליך של טורקיזציה.
בשנת 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה שבה האימפריה העות'מאנית הצטרפה למעצמות המרכז.
בהתחלה היו לה כמה הצלחות כמו בקרב גליפולי בימי הקרב בדרדנלים ב-1915.
בתקופת המלחמה המשיכה ממשלת הטורקים הצעירים הלאומנית ליישם מדיניות של טורקיזציה כפויה שנגעה גם בקבוצות האתניות הנוצריות ושהידרדרה לרצח העם הארמני ולטיהור אתני וגירוש של היוונים מאנטוליה – הידועים בפי היוונים כ"רצח העם היווני".
ב-1918 הסכימה הממשלה העות'מאנית לשביתת נשק עם בעלות ההכמה בהסכם מודרוס.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 גם בני העם הטורקי ואוכלוסיות מתאסלמות שקשרו איתם את גורלם בבלקן, קווקז ובאזורים אחרים עברו רדיפות וגירושים.
בין השנים 1878–1912 כשני מיליון מוסלמים נאלצות להגר מהבלקן.
בנוסף בשנים 1912–1923 עוד כמיליון מוסלמים נהרגו או גורשו משם.
ב-1923 נשארו בבלקן פחות ממיליון מוסלמים.
ההיסטוריון פול מויזס קרא למלחמות הבלקן "רצח עם בלתי ידוע".
הסכם סוור שנחתם בשנת 1920 על ידי ממשלו של הסולטן מהמט השישי פירק את האימפריה העות'מאנית לחלקים.
ההסכם ופלישת הצבא היווני אל מרכז אנטוליה נתפסו כאיום על הישות הלאומית הטורקית.
הטורקים תחת ראשותו של מוסטפא כמאל פאשה דחו את ההסכם ונאבקו במסגרת מה שנודע כמלחמת העצמאות של טורקיה שהביאה לביטול השלכות בהסכם סוור שלא זכה לאשרור.
אחרי 623 שנים שלטון השושלת העות'מאנים שהפך לכושל בוטל והוכרזה רפובליקת טורקיה.
טורקמניסטן משתתפת בכל המשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער הטורקמניסטנים מדליית ארד יחידה באגרוף.
טורקמניסטן החלה להשתתף במשחקי החורף החל מאולימפיאדת הנוער לוזאן (2020).
המשלחת הראשונה של טורקמניסטן למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור.
המשלחת הגיעה להישגים בענף האגרוף עם זכייה במדליית ארד בקטגוריית משקל חצי-כבד נערים.
המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים ג'ודו, הרמת משקולות ושחייה.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מתנה שלושה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט.
המשלחת הגיעה להישג בענף ההרמת משקולות בה סיימה במקום הרביעי בקטגוריית משקל נערים עד 62 ק"ג.