tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באורכי גל ארוכים, המכשיר מוגבל על ידי החיישן, אשר מאבד רגישות סביב 24 מיקרומטר.
המכשיר תוכנן עם עיצוב קומפקטי מאוד, עם משקל כולל של פחות מ-400 קילוגרם עבור הקריוסטט ואלקטרוניקה שיושבים על הטלסקופ.
בעוד שבמכשירים קודמים בתחום התת-אדום השתמשו בהליום נוזלי בתור נוזל הקירור (הקריוגן), הדרישה בתהליך העיצוב של מכשיר זה הייתה לא להשתמש בקריוגנים יקרים או מסובכים לתפעול.
לכן מכשיר זה נבנה עם מערכת קירור דו-שלבית סגורה, אשר קיררה את האופטיקה והקריוסטט לטמפרטורה של כ-28 מעלות קלווין, והחיישן עצמו לכ-8 מעלות, הטמפרטורה בה הוא פועל ביעילות מרבית.
המכשיר הוצא משימוש בפברואר 2021.
הטלת מום, שמוכרת גם בתור השחתה (מלטינית: ) או נכות, היא פגיעה חמורה בגוף שיש לה השפעה שלילית על איכות חייו של אדם.
בעידן המודרני, המונח נושא לרוב קונוטציה שלילית מובהקת, ומשמש לתיאור שינויים שהופכים דבר מה לבלתי שלם, פגום, לקוי או מכוער.
סטון, גארי ברוקטו ואן בורג'ס הציעו קריטריונים רשמיים להבחנה שיטתית בין "השחתה" לבין "ביתור" , שכן מונחים אלו משמשים לעיתים קרובות בערבוביה.
הם הגדירו ביתור כ"הסרה מלאה, בכל אמצעי, של חלק גדול מגופו של אדם חי או מת, במיוחד הראש (המכונה גם עריפת ראש), הזרועות, הידיים, הגו, אזור האגן, הרגליים או כפות הרגליים".
השחתה, לעומת זאת, הוגדרה כ"הסרה או השחתה בלתי הפיכה, בכל אמצעי, של חלק קטן יותר מתוך אחד מהאזורים הגדולים הללו בגוף של אדם חי או מת".
דוגמאות לכך כוללות סירוס (הסרת האשכים), הוצאת הקרביים ופשיטת עור (הסרת העור).
בהתאם לקריטריונים אלה, הסרת יד שלמה תיחשב לביתור, ואילו הסרת אצבע או פגיעתה תיחשב להשחתה; עריפת ראש מלא תיחשב לביתור, בעוד שהסרה או השחתה של חלק מהפנים תיחשב להשחתה; הסרת פלג גוף עליון שלם תיחשב לביתור, בעוד שהסרה או פגיעה בשד או באיברים הכלולים בגו תיחשב להשחתה.
קבוצות אתניות מסוימות נוהגות בהשחתה טקסית, לדוגמה, שריפה, כריתת דגדגן , או הכאה בשוט , לעיתים כחלק מטקס מעבר.
במקרים מסוימים, המונח עשוי להיחשב גם להחלה על טיפול בגופות מתים, כמו במקרה של קרקוף, כאשר אדם הושחת לאחר שהומת על ידי אויב.
סירוס הוא גם סוג של השחתה.
הנוהג הסיני המסורתי של כריכת רגליים נחשב גם הוא להשחתה.
סוג נוסף של השחתה שכבש את דמיון המערב הוא "האנשים בעלי הצוואר הארוך", תת-קבוצה של הקארן הידועים כפדואונג, בהם נשים עונדות טבעות ברונזה סביב צווארן כדי להאריך אותן בצורה מלאכותית.
הצהרה משותפת שפורסמה על ידי האומות המאוחדות וגופים בינלאומיים נוספים מתנגדת להשחתת איבר המין הנשי.
הטלת מום או השחתה שכוללת אובדן של, או חוסר יכולת להשתמש, באיבר גופני, היא פרקטיקה שנעשית על ידי רבות מהחברות, עם משמעות תרבותית ודתית מגוונת, והיא גם צורת מקובלת של ענישה גופנית, במיוחד על פי העיקרון של עין תחת עין.
דוגמאות היסטוריות רבות קיימות; הגנרל הסיני סון בין נענש בהסרת פיקת הברך לאחר שהומם על בגידה בתקופת המדינות הלוחמות, בעוד שהלוחם האראוקני גלווארינו עבר קטיעת ידיים כעונש במהלך שהותו בשבי במהלך הכיבוש הספרדי של צ'ילה.
הטלת מום נחשבת פעמים רבות לעבירה פלילית; המונח המשפטי הישן במקור עבור מקרה מיוחד של הטלת מום בבני אדם היה מיהם , גרסה של המילה באנגלית-צרפתית.
הטלת מום בבעלי חיים על ידי אחרים מאשר בעליהם היא צורת עבירה מיוחדת שנחשבת לרוב כהיזק זדוני.
למטרות החוק, בעלי חיים מחולקים לבקר, הכולל גם חזירים וסוסיים, ובעלי חיים אחרים שנחשבים לעיתים כקרבנות גניבה לפי החוק הרגיל או שנשמרים בכליאה או לצורכי בית.
בבריטניה, תחת חוק הנזק הזדוני 1861, העונש על הטלת מום בבקר היה בין שלוש לארבע עשרה שנים של עבודת פרך; פגיעה בזדון בבעלי חיים אחרים הייתה עבירה שניתן להעניש עליה בפסק דין מיידי.
עבור עבירה שנייה, העונש היה מאסר עם עבודת פרך במשך יותר מחודשים.
כיום, הטלת מום בבעלי חיים נחשבת תחת חוקי אכזריות כלפי בעלי חיים, בעוד שהטלת מום על ידי אחרים מטופלת בנוסף כבתור עבירה פלילית.
באנגליה, לדוגמה, ליוצרי עלונים שונים שתקפו את עמדות הדת של האפיסקופליה האנגלית תחת וויליאם לאוד, הארכיבישוף מקנטרברי, נחתכו אוזניהם על כתיבתן: ב-1630 אלכסנדר לייטון וב-1637 פוריטנים נוספים, כגון ג'ון באסטוויק, הנרי ברטון, וויליאם פרין.
בסקוטלנד, לאחד מהקובננטרים , ג'יימס גווין מדגלס, לנרקשייר, נחתכו אוזניו לאחר שסירב להתכחש לאמונתו הדתית.
ביפן, גונסלו גארסיה וחבריו נענשו באותו אופן.
בולט במיוחד הוא המקרה במגוון תחומים של שלוש עשרה המושבות, שגם עבירות יחסית קטנות, כמו גניבת חזירים, נענשו בכך שהאוזניים של האדם היו ממוסמרות לעמוד, נחצו או אפילו נחתכו לגמרי, וזוהי דוגמה להטלת מום מערבית.
מלחמת העצמאות של ארצות הברית לא הפכה את הצדק האמריקאי לפחות אכזרי.
לדוגמה, בטריטוריה הדרום-מערבית (מה שיהפוך למדינת טנסי), הייתה דוגמה לחוק קשה של גבול תחת הסכם קמברלנד משנת 1780; כאשר בשנת 1793, השופט ג'ון מקניירי גזר עונש של שעה עבור 39 מלקות, עם חיתוך אוזניים וסימון לחיות ("H" ו-"T") בצורת ענישה של טיבוע בני אדם.
לנאבחנה יוהנס, טוען לכתר שהכריז על עצמו בתור קיסר אתיופיה, כרתו את אוזניו ואפו בהוראת קיסר אתיופיה, ושוחרר.
צורה זו של הטלת מום כנגד תובעים לכתר שלא הצליחו הייתה בשימוש באזורים של המזרח התיכון כבר אלפי שנים.
כדי להעפיל כמלך, בעבר, היה צריך להדגים שלמות.
עיוותים פיזיים ברורים כגון חסרים באף, אוזניים או שפתיים, הם לפיכך פסילות מספיקות.
הקורבן במקרים אלה בדרך כלל משוחרר בחיים כדי לשמש דוגמה לאחרים, וכבר לא מהווה איום.
הטלפון הוא שעשועון טלוויזיה ישראלי בהנחיית עודד לאופולד המבוסס על הפורמט ההולנדי "The Phone" , שבמסגרתו מתמודדים משתתפים במשחק בן שלוש שעות שמתנהל כולו באמצעות טלפון.
התוכנית שודרה בערוץ 2 במסגרת הזכיינית "רשת" החל מ-2 ביולי עד 30 ביולי 2009.
שני מתמודדים מקבלים שיחת טלפון ובה מציעים להם להשתתף במשחק בן שלוש שעות שבסופו הם יכולים לזכות ב-250,000 ש"ח.
במהלך המשחק המתמודדים נדרשים לבצע משימות תחת לחץ בזמן מוגבל.
את המשימות והרמזים הם מקבלים באמצעות הטלפון.
אם המתמודדים לא מצליחים לבצע את המשימה בזמן הקצוב, מוצע להם רמז או פתרון למשימה תמורת הורדת כסף מסכום הזכייה.
אם המתמודדים לא מצליחים לבצע את המשימה האחרונה, הם מפסידים במשחק והכסף לא יתחלק ביניהם.
סמדר שילוני מאתר "ynet" כתבה על התוכנית שהיא ושיבחה את .
הטלוויזיה בערבית הייתה חטיבה של רשות השידור שעסקה בהפקה של שידורי תוכניות טלוויזיה בשפה הערבית החל מ-1968. ברוב שנות קיומה כרצועת שידור כחלק מהערוץ הראשון, ובשנותיה האחרונות גם במסגרת ערוץ 33.
החטיבה נסגרה יחד עם שאר פעילות רשות השידור ב-2017, והחליפה אותה החטיבה הערבית בתאגיד השידור הישראלי, המפעילה את ערוץ מכאן 33.
בשנת 1985 זכתה הטלוויזיה בערבית בפרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
במסגרת חוק רשות השידור מ-1965 נקבע, בין השאר, כי מטרת הרשות היא "לקיים שידורים בשפה הערבית לצרכיה של האוכלוסייה הדוברת ערבית ושידורים לקידום ההבנה והשלום עם המדינות השכנות בהתאם למגמות היסוד של המדינה".
אולם לא הוחל בשידורי טלוויזיה בישראל, למעט
הטלוויזיה הלימודית שהחלה לפעול במסגרת נפרדת ב-1966. לעומת זאת באותה תקופה שידורי טלוויזיה החלו לפעול בלבנון כבר ב-1959 ובמצרים וסוריה כבר ב-1960, ורבים מערביי ישראל החלו לרכוש מקלטים ולצפות בשידורים.
בתקופה שלפני מלחמת ששת הימים שידרו המצרים תעמולה אנטי-ישראלית ושר ההסברה ישראל גלילי יזם מהלך להקמת "טלוויזיה לשעת חירום" שמטרתה הייתה שידור בערבית לצורכי תעמולת נגד, פנימית מול ערביי ישראל וגם חיצונית מול תושבי ארצות ערב.
בסוף 1967 הוחלט להקים "טלוויזיה לשעת חירום" על בסיס התשתית של ל"הטלוויזיה הלימודית" ששידוריה "יכוונו בעיקר לשטחים המוחזקים ולערביי ישראל".
החלטה זו לא מומשה במקומה החלה במקביל באותה עת הקמתה של הטלוויזיה הישראלית, במסגרת רשות השידור, ותוכנן שיהיו בה כ-3 עד 4 שעות שידור ביום בערבית.
צוות ההקמה של השידורים בערבית כלל את שלמה ענברי, כראש מחלקת החדשות וענייני היום בטלוויזיה בשפה הערבית, וסלים פתאל, כמנהל מחלקת התוכניות.
צוות ההקמה נתקל תחילה בקשיים, בעיקר מבחינת גיוס כוח אדם, לאחר שניסו תחילה לגייס ללא הצלחה עובדים יהודים דוברי ערבית הם פנו לגייס עובדים מקרב ערביי ישראל, מזרח ירושלים והגדה המערבית.
ב-13 באוגוסט 1968, שודרה לראשונה בטלוויזיה הישראלית מהדורת החדשות בערבית, בהגשת גלוריה סטיוארט וסעיד אל-קאסם.
התוכניות בערבית כללו תוכניות לאישה, חידון, תוכנית מוזיקה, תוכנית רפואה ותוכנית ראיונות ששודרו לסירוגין.
ב-1969 גדל מספר ימי השידור בערבית לארבעה (ראשון, שני, שלישי וחמישי) בין 18:30 ל-19:30. באפריל-מאי 1969. ב-27 באפריל 1969 עלתה לשידור תוכנית הילדים "סמי וסוסו", בבימוי אנטואן סאלח ובכיכובו של ג'ורג' איברהים.
תוכננו לה עשרה פרקים בלבד, אך בעקבות הצלחתה הוחלט להמשיך את שידורה והיא הופקה עד 1974 (ושודרה בשידורים חוזרים אחר כך פעמים רבות).
היא גם זכתה לפופולריות רבה גם בקרב צופי טלוויזיה יהודים וביולי 1969 הוחלט להוסיף לה כתוביות בעברית.
בנובמבר 1969 החלה "הטלוויזיה בערבית" לשדר שבעה ימים בשבוע, כאשר בערב שישי הוחל בשידור סרט קולנוע בערבית, ממיטב הקולנוע המצרי.
בינואר 1978 הפכה הטלוויזיה בערבית לחטיבה נפרדת בתוך רשות השידור, עד אז פעלה כמחלקה לשידורים בערבית.
שידורי הטלוויזיה בערבית זכורים גם בשל שדרני לוח שידורי התוכניות שהיו בהם והבולטת בהם הייתה השדרנית ג'יהאד נסאר שנהייתה מוכרת בעקבות תפקיד זה ואף מזוהה עמו.
הטליבאן הפקיסטני (בפשטו: تحریکِ طالبان پاکستان; תחריק-א-טליבאן פקיסטן; התנועה הטליבאנית של פיקסטן, TTP) הוא ארגון ג'יאהדיסטי-דאובנדי פתאני שלוחם בגבול אפגניסטן–פקיסטן.
הארגון מוגדר כארגון טרור על פי רוב מדינות העולם.
הוא הוקם ב-2007 על ידי בייטוללה מחסוד, שהיה מבוקש מספר 1 בפקיסטן עד הריגתו ב-5 באוגוסט 2009. מנהיג הארגון הנוכחי הוא נור וואלי מחסוד המזוהה עם האמירות האסלאמית של אפגניסטן.
הטליבן הפקיסטני לחם כנגד ארצות הברית במלחמת אפגניסטן שנמכה ב-2001 עד 2021.
הטליבאן הפקיסטני ידוע בהיותו אנטי-שיעי .
בנוסף, חברי הארגון מבצעים פיגועי התאבדות רבים.
רוב הארגונים האסלאמיסטים בפקיסטן מזוהים עם הטליבאן הפקיסטני, והטליבאן הפקיסטני נלחם כנגד המשטר הפקיסטני.
הטליבאן הפקיסטני הוא פתאני, קבוצה אתנית ממוצא איראני.
הטליבאן הפקיסטני שולט על האזורים השבטיים המנוהלים פדרלית.
הארגון משתף פעולה עם מחוז ח'וראסאן של המדינה האסלאמית, ארגון טרור ג'יהאדיסטי סלפי המהווה את שלוחת המדינה האסלאמית באזור ח'וראסאן וטרנסאוקסאניה במרכז אסיה.
על פי מסמך של מחלקת ההגנה של ארצות הברית (DOD), כ-3,000–4,000 אנשים לוחמים בטליבאן הפקיסטני.
על פי דיווח של האו"ם משנת 2024, נטען שכ-6,000–6,500 אנשים לוחמים בטליבאן הפקיסטני.
הטלסקופ הגדול של דרום אפריקה (SALT, ראשי התיבות של South African Large Telescope) הוא טלסקופ אופטי בעל מפתח אפקטיבי של , השוכן בקרבת העיירה סאת'רלנד, באזור מדבר קארו, דרום אפריקה.
זהו הטלסקופ האופטי הגדול ביותר בחצי הכדור הדרומי, המיועד בעיקר למדידות ספקטרוסקופיות ופולרימטריות.
עיצוב הטלסקופ מבוסס על טלסקופ הובי-אברלי (HET) במצפה הכוכבים מקדונלד, ולשניהם מראה ראשית הקבועה במקום.
המראה הראשית של SALT מורכבת מ-91 תת-מקטעים משושים בקוטר מטר כל אחד, הפועלים יחד כמראה יחידה.
אור ראשון בטלסקופ הושג בספטמבר 2005, ומאז הטלסקופ משמש לחקר כוכבים, גלקסיות, וקוואזרים.
עלות בניית הטלסקופ והפעלתו בעשור הראשון הסתכמו ב-36 מיליון דולר אמריקאי - 20 מיליון לבניית הטלסקופ עצמו, 6 מיליון למכשירים, ו-10 מיליון דולר לתפעול.
דרום אפריקה תרמה כשליש מהסכום, כאשר השאר נתרם על ידי השותפות האחרות בפרויקט: גרמניה, פולין, ארצות הברית, בריטניה וניו זילנד.
הטלסקופ ממוקם בשמורת טבע בהאנטאם, באזור מדבר קארו, בגובה של כ-1800 מטר מעל פני הים.
האתר שוכן ליד העיירה סאת'רלנד, במרחק 370 קילומטר צפון-מזרחית לקייפטאון, והוא מתקן של המצפה האסטרונומי של דרום אפריקה, מצפה הכוכבים האופטי הלאומי של דרום אפריקה.
מלבד SALT יש באתר מספר טלסקופים אופטיים של דרום אפריקה, וכן טלסקופים של קוריאה, יפן, פולין וגוגל.
לאוניברסיטת ברמינגהם יש באתר טלסקופ שמש, אשר משמש לניטור השמש.
התקנת המראה הראשית החלה במרץ 2004, והאחרונה מבין 91 התת-מראות הותקנה במאי 2005. אור ראשון עם המראה המלאה הוכרז ב-1 בספטמבר 2005, עם תמונות ברזולוציה של שניית-קשת של הצביר הכדורי 47 טוקנה, הצביר הפתוח NGC 6152, הגלקסיה הספירלית NGC 6744 וערפילית הלגונה.
הפתיחה הרשמית על ידי הנשיא תאבו מבקי התקיימה ב-10 בנובמבר 2005.
הערכות ראשוניות של SAAO היו כי SALT יביא לסאת'רלנד כ-30,000 תיירים.
בפועל הטלסקופ הביא עד כה רק כ-14,000 מבקרים בשנה, והוביל ליצירת לפחות 300 מקומות עבודה בעיירה בת 5,000 תושבים.
בדומה לטלסקופי קק, המראה הראשית של SALT מורכבת ממערך של תת-מראות שנועדו לפעול יחד כמשטח מחזיר יחיד.
סה"כ יש לטלסקופ 91 מקטעים משושים נפרדים, כל אחד בקוטר מטר אחד, היוצרים מראה משושה של 11.1 על 9.8 מטר,.
עם זאת, המפתח האפקטיבי של הטלסקופ הוא 9.2 מטר.
כל אחת מתת-מראות עשויה מזכוכית סיטל בעלת מקדם התפשטות נמוך.
המקטעים השונים ניתנים לכוונון אינדיבואלי שמאפשר להפעילן כמראה יחידה.
תת-המראות ב-SALT מרכיבות מראה ראשית בעלת צורה כדורית, ולא הצורה הפרבולואידית המשמשת בטלסקופ קסגריין קלאסי.
לכן הטלסקופ משתמש בחיישן יישור מרכז העקמומיות (CCAS) הממוקם בראש מגדל גבוה הסמוך לכיפה.
אור לייזר מוקרן על כל מקטעי המראה, ומיקום ההשתקפויות מכל אחד מהם נמדד בתהליך הנקרא "הערמה", המאפשר למפעיל הטלסקופ לכוון את המקטעים באופן מיטבי.
מלבד זאת, כדי לפצות על המראה הראשית הכדורית, לטלסקופ יש מכשיר לתיקון אברציה כדורית (SAC) בעל ארבע מראות, המספק מישור מוקד שטוח במוקד הראשי עם שדה ראייה בגודל 8 דקות קשת.
בדומה לטלסקופ הובי-אברלי, ל-SALT עיצוב יוצא דופן יחסית לטלסקופ אופטי.
בשניהם, המראה נשארת בגובה ואזימוט קבועים במהלך תצפית, והעקיבה אחר העצם האסטרונומי בו צופה הטלסקופ נעשית על ידי המטעד.
המטעד נמצא במיקום המיקוד (פוקוס) הראשי וכולל את ה-SAC ואת מכשיר המדידה שיושב בפוקוס הראשי.
אופן פעולה זה דומה לטלסקופ הרדיו ארסיבו, בעל צלחת רדיו בקוטר כ-300 מטר.
אף על פי שבשיטה זו כל עצם אסטרונומי נכנס לחלון התצפית לזמן מוגבל בלבד, עיצוב זה מפשט מאוד את כן המראה הראשית.
בהשוואה לטלסקופ הניתן להיגוי מלא, המורכבות עוברת למערכת הזזת המטעד, הקטנה יותר, מה שמקטין משמעותית את העלות הכוללת של הטלסקופ.
ל-SALT זווית זניט קבועה של 37 מעלות, המותאמת לענני מגלן, אך עקב סיבוב השמיים, ל-SALT יש גישה לכ-70% מהשמיים הזמינים באתר המצפה.
תוצאה נוספת של עיצוב זה היא שגודל אישון הכניסה משתנה במהלך מעקב אחר מטרה.
ב-SALT בוצעו גם כמה שינויים לעומת HET, בפרט באופן תיקון האברציה הכדורית, כאשר המטרה העיקרית של שינויים אלה הייתה להגדיל את שדה הראייה של הטלסקופ.
מכשור הדור הראשון עבור הטלסקופ כולל:
מצלמת הדמיה (SALTICAM) בתחום העל-סגול ואור נראה, בעלת יכולת לצלם תמונות ברזולוציה גבוהה בזמן.
המצלמה, שעלותה כ-600 אלף דולר, תוכננה ונבנתה על ידי מצפה הכוכבים האסטרונומי של דרום אפריקה (SAAO) והותקנה על הטלסקופ בתחילת 2005.
ספקטרוגרף רוברט סטובי (RSS) (הנקרא גם ספקטרוגרף דימות פוקוס ראשי) - ספקטרוגרף וספקטרופולרימטר רב-תכליתי (בעל מוד סדק ארוך ומוד מרובה עצמים) אשר תוכנן ונבנה על ידי אוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון, אוניברסיטת ראטגרס ו-SAAO, והותקן ב-11 באוקטובר 2005.
ספקטרוגרף ברזולוציה גבוהה (HRS) המוזן על ידי סיבים אופטיים, שתוכנן על ידי אוניברסיטת קנטרברי (ניו זילנד).
הטלסקופ מחובר לאתר SAAO בקייפטאון באמצעות סיבים אופטיים במהירות ג'יגה-ביט לשנייה דרך רשת SANREN.
ל-SAAO יש חיבור ג'יגה-ביט לשנייה לרשת SANREN, כאשר 30 מגה-ביט לשנייה מתוך הקישור מהווים את החלק הבינלאומי.
מכשירי הטלסקופ מאפשרים טווח רחב של נושאי מחקר, החל מאסטרופיזיקה של כוכבים ועד מבנה והתפתחות גלקסיות.
מצלמת SALTICAM מסוגלת לצלם תמונות במהירות גבוהה, מה שמאפשר אפיון שינויי בהירות מהירים בכוכבים אקזוטיים ומדידת תכונות של עצמים קומפקטיים הסופחים גז מבני לוויה, תהליך בו נפלטת קרינה אנרגטית.
הדבר מאפשר זיהוי עקיף של חורים שחורים ומחקר של ספיחה על ננסים לבנים.
האחרונים מעניינים עקב תפקידם בסופרנובות מסוג Ia, אשר משמשות למדידות קוסמולוגיות אשר הראו שהתפשטות היקום מאיצה.
מערכות מעניינות נוספות הן כוכבים "קוטביים" (Polar stars), מערכות כפולות בהן אחד הכוכבים הוא ננס לבן בעל שדה מגנטי חזק.
המכשור הספקטרוסקופי של הטלסקופ מאפשר מדידות של גרעיני גלקסיות פעילים, וגלקסיות קרובות כמו ענני מגלן.
חבר המנהלים של טלסקופ Hobby-Eberly
הקרן הלאומית למחקר של דרום אפריקה
המרכז האסטרונומי ע"ש ניקולאוס קופרניקוס של האקדמיה הפולנית למדעים
ראטגרס, אוניברסיטת מדינת ניו ג'רזי
אוניברסיטת צפון קרוליינה בצ'אפל היל
קונסורציום SALT של הממלכה המאוחדת (UKSC), הכולל את:
בשנת 2007 הצטרפו לקונסורציום שותפים חדשים:
המוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע
המרכז הבין-אוניברסיטאי לאסטרונומיה ואסטרופיזיקה (IUCAA, הודו)
הטעמה (או טעם) היא הדגשה של אחת ההברות במילה באמצעות שינוי בתדירות הקול או בעוצמתו בעת הגיית ההברה.
הטעמה ניכרת במילים שבהן יש שתי הברות או יותר.
בשפות שיש בהן מילים ארוכות, תיתכן הדגשה של מספר הברות כך שהברה אחת תוטעם בהטעמה ראשית והברות נוספות תוטעמנה בטעם משני.
בין שתי הברות מוטעמות (בטעם ראשי או משני) חוצצת תמיד הברה בלתי־מוטעמת אחת לפחות.
מיקום הטעם במילה עשוי להיות ההבדל היחיד בין שתי מילים שונות במשמעותן.
כך לדוגמה בעברית הטעם הוא יוצר ההבדל בין המילה בוק֫ר (רועה בקר), הטעם בה נמצא בהברה האחרונה (מלרע), לבין המילה ב֫וקר (השעות הראשונות של היום), הטעם בה נמצא בהברה הראשונה (מלעיל).
יש שפות שבהן ניתן לחזות במדויק את מיקום הטעם בעוד שבשפות אחרות מיקום הטעם הוא שרירותי.
בשפות מסוימות יש הבחנה בין סוגים שונים של הברות מוטעמות המכונות גם טונים, במקרים כאלו סוג ההטעמה משפיע גם על משמעות המילה.
יש שפות, לדוגמה סינית, בהן לא נהוגה הטעמה כלל, או כמעט כלל, וכל ההברות נהגות באותה עוצמה.
להטעמה מקום חשוב בשירה ולפיה נקבע המשקל.
בשירה, המשלימה להטעמה היא ההשפלה: בהברה שאין בה הטעמה יש השפלה.
ב־IPA (האלפבית הפונטי הבין-לאומי) מיוצגת הטעמה על ידי סימן הדומה לגרש: , אשר נכתב לפני ההברה המוטעמת במילה; לדוגמה, המילה "בוקר" במשמעות "שעת הבוקר" מתועתקת , ואילו המילה "בוקר" במשמעות "קאובוי" מתועתקת .
הטעמה משנית מיוצגת על ידי הסימן , לדוגמה "ערבּובְיה": .
ההטעמה היא אחד ממאפייני הגיית העברית.
בעברית, טעם הנופל בהברה האחרונה של המילה מכונה (כלומר מלמטה).
טעם הנופל בהברה הלפני אחרונה של המילה מכונה (כלומר מלמעלה).
מרבית המילים בעברית מוטעמות מלרע, אך ישנן מילים כמו המילים "פסח" או "ארץ" שמוטעמות מלעיל.
בניגוד לעברית הקלאסית, בעברית בת זמננו, ובעיקר בלשון הדבורה העממית, יש גם מילים המוטעמות בהברה השנייה או השלישית שלפני האחרונה; למשל, המילה "קיבוצניקים" מוטעמת בהברה השנייה שלפני האחרונה ( או ).
יש קשר בין ההטעמה לבין הניקוד של המילים:
כל הברה סגורה (שאחריה שווא נח או דגש חזק) ולא מוטעמת, תנוקד תמיד בתנועה קטנה.
הברה פתוחה (שאין אחריה שווא נח או דגש חזק) ולא מוטעמת, תנוקד לרוב בתנועה גדולה.
הברה פתוחה ומוטעמת תנוקד לרוב בתנועה גדולה.
הברה סגורה ומוטעמת תנוקד לרוב בתנועה גדולה.
כמו כן קיים קשר בין ניקוד המילים לבין הטעמתן.
במילים זהות בפירושן – שימו לב האות ד' ראשונה בשווא נע, והשנייה בסגול.
עַבְדְּךָ֫ – נהגית בהטעמה מלרעית.
עַבְדֶּ֫ךָ – נהגית בהטעמה מלעילית.
בניקוד הברות מוטעמות ישנם יוצאי דופן רבים לכללים.
בהגייה המקובלת בימינו של השפה העברית ובהטעמה על פי טעמי המקרא, מרבית המילים מוטעמות מלרע.
הגייה זו קרויה "הברה ספרדית".
בהגייה הקרויה "הברה אשכנזית", מרבית המילים מוטעמות מלעיל.
שירים רבים שנכתבו בתקופת התחייה מוטעמים לפי ההברה האשכנזית, למשל ההמנון הלאומי של ישראל, שאותו שרים גם היום בהטעמה מלעילית.
ישנם שירים שנכתבו להם גרסאות שונות במלעיל ובמלרע.
לדוגמה, לשיר "אומרים ישנה ארץ" שחיבר שאול טשרניחובסקי יש גרסה בביצועו של שלמה ארצי במלרע, וגרסאות במלעיל בביצוען של נעמי שמר וירדן בר-כוכבא.
בעברית מקראית ההטעמה מסומנת באמצעות המערכת המורכבת של טעמי המקרא, שמסמנים גם את התחביר של הפסוקים וגם את המנגינה של הקריאה בבתי כנסת.
בעברית חדשה קיימות מספר דרכים לסמן את ההטעמה במילה כשיש בכך צורך.
הדרך הנפוצה היא שימוש בסימן עולה (חלק מטעם המקרא "עולה ויורד"), שנראה כמו חץ שמצביע שמאלה, ונכתב מעל העיצור בהברה המוטעמת, למשל "חת֫ול".
ניתן להקליד את הסימן העולה במחשבים באופנים הבאים:
Windows 8 וגרסאות חדשות יותר, ומערכות לינוקס (ת"י 1492 2012): הסימן ם֫ מוקלד על ידי במקלדת עברית.
לצורך הקלדת םֽ (לשם הייצוג ב-IPA): .
אנדרואיד (מקלדת Gboard): הקשה ארוכה על האות ע' תיצור סימון מילרעֿ
אנדרואיד (מקלדת Gboard): הקשה ארוכה על האות ר' תיצור סימון מ֫ילעיל
לעיתים משמשים לכך סימנים אחרים, למשל מתג (במילון אבן שושן: "בֶּֽצַע"), בסימן גג (במילון הסלנג המקיף של רוביק רוזנטל: "חרד̂לניק"), ובסימנים נוספים.
הטמאן (רוסית: атаман, אוקראינית: הטמאן гетьман, בדרגה נמוכה יותר "אוטאמאן" отаман, בפולנית
הטמאן hetman) תואר שניתן למנהיגי קוזאקים ו/או היידמקים, בעיקר אצל הקוזקים האוקראינים שעל הדנייסטר.
תואר הטמאן ניתן למנהיגים צבאיים של קוזקים או היידמקים.
היו הטמאנים ששימשו כמפקדי הצבא או כמפקדי מערכה או כמפקדי מחנה קוזקים.
ההטמאנים נבחרו לכך על ידי הקוזקים.
הטמאנים מפורסמים היו איוואן מזפה, פטרו סהאידאצ'ני ובוגדן חמלניצקי.
בזמנים המודרניים נטלו לעצמם תואר זה גם פבלו סקורופדסקי, סימון פטליורה, גריגורי סמיונוב ואחרים.
תפקיד ההטמאן בנסיכויות הרומניות היה שונה במקצת והתקבל כמינוי מטעם השליט.
מקור המילה "הטמאן" הוא ככל הנראה במילה הגרמנית Hauptmann "האופטמאן", מילה המורכבת מ"האופט" = ראש, ראשי, עיקרי, ו"מאן" = אדם, גבר.
בלהג ה- plattdeutsch של הגרמנית, המילה היא hod-man (הוד-מאן) מילה זו קיבלה מאוחר יותר בגרמנית משמעות של דרגת קפטן (מילה שגם היא באה מהמילה "ראש" בלטינית - caput) או סרן.
בימי הביניים המילה הייטמן הייתה בשימוש המורדים ההוסיטים בצ'כיה ובצורה הטמאן ציינה את תפקיד של מפקדי צבא בפולין וליטא המאוחדות.
המילה הטמאן הפכה גם לתואר אציל ממונה בארצות הרומניות - מולדובה וולאכיה.
אצל הקוזקים המילה הופיעה כהטמאן או אטאמאן תחת השפעה טורקית - טטארית.
למילה "אטא" בשפות טורקיות-טטאריות משמעות של "אבא" והסיומת "מאן" היא סיומת מגדילה.
באוקראינית המילה מקבלת גם הצורה אוטאמאן שבה המילה "אוטה" מזכירה מילים סלאביות בשביל "אב" (ברוסית - אוטץ או אטץ, באוקראינית טאטקו, באטקו)
בימי מלחמות ההוסיטים הייטמאן (hejtman) היה מנהיג המחנה המרכזי שלהם, "תבור".
ההייטמן הראשון היה יאן ז'יז'קה בשנת 1420.
ברפורמה האדמיניסטרטיבית של צ'כיה בשנת 2000 נעשה שימוש מחדש של שם הייטמן בשביל תפקיד ראש האדמיניסטרציה של מחוז (קראי).
ההטמאן (hetman) הגדול wielki hetman היה תואר המפקד העליון בשתי ארצות אלה.
הוא היה באופן אוטומטי שר בממשלה של הדוכס ליטא ושל מלך פולין.
ההטמאן הגדול הראשון של הדוכסות הגדולה של ליטא היה קונסטנטין אוסטרוגסקי בשנת 1497. ההטמאן הגדול הראשון של ממלכת פולין היה מיקולאי קמנייצקי בשנת 1503.
להיטמאן הגדול היה תכופות גם סגן שנקרא הטמאן השדה (הטמאן קרב)
שפיקד על כוחות צבאיים רק בימי מלחמה, לבד או תחת פיקודו של ההטמאן הגדול.
תפקידים אלה היו קיימים עד לסיום קיומה של המדינה המשותפת הפולנית -ליטאית - רפובליקת שתי האומות, ב-1795.
החל מסוף המאה השש-עשרה גם הקוזקים מזפוריז'יה קראו למפקדיהם בשם הטמאן או בגרסה אחרת, מושפעת כנראה משפות טורקיות-טטריות - אטאמן - או קושובי אוטמאן
בשנת 1572, העניק מלך פולין סטפאן באטורי תואר הטמאן (באוקראינית - גטמאן או אטאמאן) למפקד בצבא הסדיר הקוזקי (באוקראינית Реєстрове козацьке військо רייסטורבה קוזצקה ויאיסקו)
ההטמאן הקוזקי הראשון היה דימיטרי וישניובצקי.
באמצע המאה השש-עשרה תחת הנהגתו של בוגדן חמלניצקי, מנהיג מרד הקוזקים מזפוריז'יה הוקמה ישות מדינית המוכרת בשם ההטמאנות הקוזאקית (Гетьманщина גטמאנשצ'ינה) שהתקיים בין השנים 1649–1754 קודם בחסות פולין ובין 1654 - 1707 ובין 1764-1709 בחסות האימפריה הרוסית.
בהירארכיה של ההטמנאט הקוזאקי, אוטאמאן הייתה דרגה צבאית נמוכה - למשל של מפקדי יחידת לא קוזקיות נספחות - כמו למשל של יחידות תותחנים, בעוד ההטמאן היה המפקד העליון, ראש מדינת הקוזאקים בפועל.
השם אטאמאן היה בשימוש במיוחד אצל מפקדי הקוזקים הרוסים - למשל הקוזקים של הדון.
אחרי חלוקת אוקראינה בעקבות הסכם אנדרוסובו משנת 1667 הקוזקים האוקראינים בשרות מלכי פולין נקראו קוזקים של הגדה השמאלית (של הדנייסטר) ואלו שבחסות הצארים הרוסים נקראו קוזקים
שני האגפים הונהגו על ידי הטמאנים.
אחרי השהיה של תואר ההטמאן של הקוזקים בשנים 1734-1750, הקיסרית יקטרינה השנייה ביטלה סופית את מוסד ההטמנאט ואת תפקיד ההטמאן של הקוזקים בשנת 1764.
הטמאנים או אוטאמאנים באוקראינה המודרנית
התפקיד הצבאי של הטמאן או אוטמאן הוקם לתחייה בתחילת המאה ה-20 על ידי התנועות הלאומיות של האוקראינים.
כך הגנרל פבלו סקורופדסקי אימץ לעצמו את התפקיד של הטמאן.
אחריו גם סימון פטליורה הכריז עצמו אוטמאן ראשי (גולובוי אוטמאן) - מפקד עליון של צבא אוקראינה.
דרגות צבאיות שונות של הטמאנים היו גם בשימוש של הצבא האוקראיני הגליציאני שבמסגרת צבא אוסטרו - הונגריה בימי מלחמת העולם הראשונה.
מנהיגי פרטיזנים אוקראינים בתקופות שונות של המאבק נגד פולין, נגד שלטון ברית המועצות או הכיבוש הגרמני הנאצי נקראו גם כן הטמאנים או אוטמאנים.
שם התפקיד הבכיר של הטמאן hatman הגיע מפולין למולדובה במאה ה-16 והחליף את התפקידים של פורטאר (portar) (שוער - כלומר שומר השער, מפקד חיל המצב) או פרקלאב (pârcălab) או נוסף אליהם.
"שוער" בירת מולדובה באותן השנים, סוצ'אבה, קיבל גם את התואר האטמאן - כלומר מפקד הצבא.
במחצית השנייה של המאה השש-עשרה ההאטמאן תפס את המקום הרביעי בהירארכיה של מועצת החצר (ה"דיוואן").
במשך הזמן נוספו לו גם תפקידים כלכליים והוא נחשב תפקיד מקביל לזה של ספטאר גדול בוואלאכיה.
עם הבויארים שכיהנו כהטמאנים ניתן למנות אל מירון ברנובסקי, לימים שליט מולדובה, יואן קוסטין, אביו של הכרוניקן מירון קוסטין, הכרוניקן יואן נקולצ'ה שהשתתף, כהטמאן בקרב סטנילשט,ף ההטמאן בוהוש ואחרים.
במאה ה-17 אחד משליטי מולדובה, גאורגה דוקה, קיבל מידי הסולטאן הטורקי גם את תפקיד ההטמאן של אוקראינה שהיה שקול כנגד זה של ראש מדינת חסות נוספת.
www.civicmedia.ro/acm/pdf/stepaniuc/victor_stepaniuc_thesis.pdf ויקטור ספטניוק - עבודת דוקטור תחת הדרכתו של פרופ' אלכסנדרו רומן, במסגרת האקדמיה למנהל שעל יד נשיאות רפובליקת מולדובה 2001.
הטמעה תרבותית היא תהליך בו קבוצת מיעוט, כדוגמת מהגרים או מיעוטים, עוברים תהליך הידמות לקבוצה הדומיננטית ומבקשים לקבל על עצמם את הערכים, ההתנהגויות והאמונות של קבוצה אחרת.
לעיתים הגורם שמוביל לקיום תהליך ההיטמעות התרבותית הוא הנחה לפיה אימוץ אלמנטים מהתרבות הדומיננטית הם ערובה להשתלבות של המהגרים או קבוצות המיעוט בתחום המדינה או הטריטוריה בה הם מעוניינים להשתלב ולהתקדם.
לרוב מצפים מקבוצות המיעוט להסתגל למנהגים היומיומיים של התרבות הדומיננטית באמצעות שפה ומראה כמו גם באמצעות גורמים סוציו-אקונומיים אחרים, כגון קליטה בקהילה התרבותית והתעסוקתית המקומית.
לעיתים רבות, הגירה בקנה מידה גדול גורמת לתסיסה פוליטית בקרב החברה ולהתנגדות או סלידה מפני מהגרים בני תרבויות זרות.
כמו כן, כתוצאה מתהליך 'הטמעה תרבותית' נעלמים לעיתים רבות חלק או כל המאפיינים הייחודיים למהגרים החדשים או לקבוצות המיעוט.
הדבר נכון במיוחד במקרים בהם מוסדות התרבות השלטת יוזמים תוכניות להטמעת התרבות השלטת בקרב אוכלוסיות המיעוט.
אזור בו ישנה הטמעה תרבותית מכונה לעיתים "כור היתוך".
הטמעה תרבותית יכולה להיכפות על ידי השלטונות על מיעוטים אתניים.
מדיניות האחדה מטעם השלטון הייתה מקובלת במאה ה-19 ובמאה ה-20 בארצות רבות.
התבוללות הוא תהליך היטמעות של יהודים בקרב חברה של גויים הסובבת אותם.
התבוללות יכולה להיות השפעה של תרבויות הגויים ועד אובדן מוחלט של הזהות הלאומית והמרת הדת.
ניתן לראות בתהליכי הטמעה תרבותית כמקרה פרטי של תהליכי סוציאליזציה.
סוציאליזציה הוא תהליך המתחיל מלידה, וכולל למידה של נורמות חברתיות וערכים חברתיים, למידה המתרחשת מטבע האינטראקציה הבין-אישית בקבוצה.
לעומת זאת, הטמעה תרבותית היא תהליך בו ישנו מעבר של הפרט מתרבות אחת בעלת תפיסות ונורמות חברתיות ייחודיות, וויתור עליהן לטובת השתלבות בתרבות השלטת.
זהו תהליך סוציאליזציה מחדש שבסופו הפרט נמנה עם קבוצה חדשה בעלת ערכים, התנהגויות ואמונות של קבוצה שונה מזו שנולד לתוכה.
הדוגמאות המרכזיות להטמעה תרבותית כוללות מהגרים במדינה חדשה או השתלבות מיעוטים בתרבות הדומיננטית.
ואולם, הטמעה תרבותית עשויה להיות רלוונטית בתיאור מגוון רב של קשרים חברתיים שמתקיימים בין קבוצות אנשים.
למשל, בבתי כלא, בכניסה למערכת צבאית, במעבר בין מעמדות חברתיים, בהמרות דת ואף בנישואים.
כל דוגמה שכזו היא ייחודית ונבדלת מאחרות מבחינת הכוחות הפוליטיים וחברתיים הפועלים על כל קבוצה, שמרנותן ונטייתן להיטמעות חברתית.
לכוחות אלה השפעה לא מבוטלת גם על הפרטים המרכיבים את הקבוצות הללו.
תהליך ההטמעה התרבותית מדגים קונפליקט פנימי של ממש: רצון טבעי להשתלב בחברה לעומת רצון לשמור על הזהות התרבותית הייחודית, כשלאלמנטים פוליטיים וחברתיים מהווים כוח מכריע ביישוב קונפליקט פנימי זה.
בשנות ה-50 התבצע ניסיון להטמעה תרבותית במדינת ישראל, המכונה "כור היתוך" או "סיר לחץ".
בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל הונהגה מדיניות "כור ההיתוך" בכל הנוגע לעלייה ההמונית בשנות ה-50 מארצות האסלאם.
מטרת המדיניות הייתה לנתק את קבוצות העולים שהגיעו לארץ מהאלמנטים הייחודיים של מסורותיהם העדתיות לשם יצירת מערכת תרבותית אחת, לה מרכיב תרבותי אירופאי דומיננטי.
מדיניות זו הונהגה על ידי משרד הקליטה ונציגיו בשטח, אשר ניהלו את המעברות, מחנות העולים ועיירות הפיתוח אליהם הובאו העולים.
מסגרות אלו ניסו לעצב זהות לאומית אחידה ורצויה על פי העדפות האוכלוסייה הדומיננטית הוותיקה.
לשם השגת מטרה זו, נעשה שימוש בסוכני חיברות, ביניהם החינוך, תנועות הנוער, הצבא, מוסדות התעסוקה ותרבות הפנאי.
בקרב קבוצות העולים שומרות המסורת התעוררה התרסה כנגד החינוך האחיד הממלכתי שהנהיגה המדינה, בטענה של כפייה חילונית.
ב-25 בינואר 1950, כאשר עלה הוויכוח בסוגיית חינוך ילדי העולים לסדר היום הציבורי, הוקמה ועדת חקירה פרלמנטרית בראשותו של השופט גד פרומקין.
תפקידה היה לברר אם יש אמת בהאשמות אלו, וב-9 במאי באותה שנה הוועידה פרסמה מסקנותיה וחשפה הליכים שגרתיים של כפייה.
בחודשים שלאחר הוועידה, החל שינוי הדרגתי בחינוך שניתן לילדי יוצאי מדינות האסלאם.
בעשורים הבאים בהדרגה החלה רווחת יותר מדיניות על פי גישה של פלורליזם ורב-תרבותיות, אשר כיום מקובלת יותר בחברה הישראלית.
בהלכות שבת, הטמנה היא כיסוי כלי ובו תבשיל חם בחומר מבודד לפני כניסת השבת, על מנת לצמצם כמידת האפשר את איבוד חום התבשיל או אף להגביר מעט את חומו (ובכך למעשה ממשיך בישול איטי) עבור המאכלים המיועדים ליום השבת.
הטמנה הייתה נהוגה בעבר כתחליף להשהייתם על גבי מקור חום עד אז, דבר שעשוי להוביל לחריכתם.
כיום הטמנה נהוגה בהיקפים מצומצמים יותר, בעיקר עבור סעודת ליל השבת, ובדרך כלל משתמשים בדרך זו מסיבה טכנית, כאשר אין די מקום על פלטת השבת.
מדין התורה הטמנה מותרת ללא הגבלה הן כאשר היא נעשית מערב שבת ואף אם היא נעשית בשבת עצמה.
אולם מדרבנן הטמנה מותרת רק קודם לכניסת השבת או בשעת בין השמשות ולא בשבת עצמה, ורק בחומר מבודד ש'אינו מוסיף הבל', כלומר שאינו מוסיף חום מעצמו בדרך כל שהיא, אלא רק מגן מפני איבוד החום הקיים של התבשיל.
אולם לדעת הרי"ף, הרמב"ם, הרמב"ן ועוד, הסיבה לאיסור היא שמא יטמין ברמץ (אפר חם שנותרו בו גחלים) ויחתה בגחלים, ויעבור על מלאכת מבעיר, לכן חכמים אסרו להטמין גם בכל הדברים שאינם מוסיפים הבל.
אולם הטמנה בדבר 'המוסיף הבל' (המוסיף חום מעצמו) אסורה אפילו קודם השבת.
גם טעם האיסור הזה שנוי במחלוקת ראשונים: לדעת רש"י וסיעתו - מאחר שבין הדברים המוסיפים הבל ישנו גם רמץ, אסרו חכמים להטמין בו אפילו מלפני השבת, שמא שכשיבוא לקחתו בשבת יחתה בגחלים ויעבור על מלאכת מבעיר.
אולם לדעת הרי"ף וסיעתו, הסיבה לאיסור היא, שמא תרתח הקדירה (כתוצאה מהתחממותה בהטמנה), וכשתכנס שבת יבוא להטמינה שוב באותו דבר, ונמצא מטמין בדבר המוסיף הבל בשבת, שהוא אסור.
הטמנה בשבת אסורה כאשר מדובר במאכל חם ב'כלי ראשון', אולם מותר להטמין בשבת מאכל צונן כדי שלא יתקרר עוד או כדי שיתחמם מעט מצינתו במבודד שאינו מוסיף חום ('אינו מוסיף הבל'), וכן מותר להטמין מאכל חם אם אינו ב'כלי ראשון' בתוך מבודד שאינו מוסיף חום אלא אך משמר את חומו.
פעולות אלו אסורות בחומר המוסיף חום ('מוסיף הבל').
ישנה מצווה להטמין מערב שבת באופן המותר חמין לסעודת יום השבת, ודבר זה נחשב בכלל כבוד ועונג שבת.
דבר זה כוון בעבר גם כנגד הקראים שאוסרים אכילת מאכלים חמים בשבת.
הטמנה מבחינה הלכתית היא רק כאשר הכלי ובו התבשיל מכוסה לחלוטין מכל צדדיו ומראשו על מנת לשמור על חומו.
כיסוי שאינו מלא, כיסוי לצורך הגנה מעפר או מבעלי חיים וכן נתינת כלי בתוך תנור סגור אינם נחשבים להטמנה.
בדיני הטמנה אין משמעות למצב הבישול של המאכל בתוך הכלי המוטמן, והטמנה באופן שנאסר אסורה גם כאשר ההטמנה גורמת לפגיעה באיכות התבשיל ('מצטמק ורע לו').
עם זאת ישנה דעת מיעוט בין הראשונים שדיני הטמנה הם כדיני השהיה, ועל כן לדוגמה יהיה מותר להטמין דבר שהתבשל כמאכל בן דרוסאי (שליש או חצי בישול) ללא הגבלה.
אולם שיטה זו נדחתה מהלכה (למעט במקום שנהגו על פיה), היות שהטמנה משמשת בעיקר לצמצמום איבוד חום או לחימום קל, ולא להמשך בישול בחום גבוה, ועל כן לא צריך להיות הבדל בפרטי ההלכה לפי מצב הבישול, בניגוד להשהיה שהיא פעולה המובילה להמשך בישול בחום גבוה.
הטמנה יכולה להיות גם על גבי מקור חום חזק, לדוגמה אסור לכסות כלי המונח על פלטת שבת בבגדים מכל צדדיו, היות שהכיסוי בבגדים גורם להגברת החימום עקב מקור החום החזק מתחת לכלי.
דין זה הוא אף בכיסוי בדברים שאינם מגבירים את החום ('אין מוסיפים הבל') מצד עצמם, היות שהכיסוי גורם להוספת חום שמקורו במקור החום שתחת הכלי.
דבר טמון שנתגלה בשבת (מעצמו או על ידי פעולת האדם) - מותר להחזיר את כיסויו, היות שכבר היה טמון.
כמו כן ניתן להחליף את הכיסוי ואף לעבותו (אולם בתנאי שהבישול כבר הסתיים, שאם לא, נמצא שהוא מזרז את הבישול בשבת ועובר על מלאכת מבשל).
כן מותר להחזיר את הכלי שהוצא מההטמנה חזרה למקום ההטמנה.
אם המבודד נחשב למוקצה, דבר זה מותר בתנאי שמקום ההטמנה לא התקלקל (לדוגמה, במקרה והמבודד הוא גיזי צמר, אם נשארה צורה של גומה להטמנת הכלי, ולא יהיה צורך להזיז את גיזי הצמר באופן ישיר).
לפי הרמב"ם (בפירוש המשנה), החזרת כלי להטמנה מותרת רק במקרה והגומה שלמה (גם כשהמובדד אינו מוקצה), ובמקרה והגומה איבדה את צורתה - ההחזרה להטמנה אסורה, היות שהפעולה נראית כהטמנה חדשה בשבת.
הוצאת הכלי עם התבשיל מהמבודד
בעת הוצאת הכלי מהחומר המבודד בו הוא נטמן, ישנה אפשרות שהחומר המבודד יחשב למוקצה (היות שאין לו שימוש היתר בשבת), האסור בהזזה ישירה.
אם החומר המבודד יוחד לשימוש בהטמנה, אין הוא נחשב למוקצה, וכן אם נעשה בו שימוש להטמנה יותר מפעם אחת גם ללא יחוד.
חומרים המשמשים למסחר (ומשום כך מהווים 'מוקצה מחמת חסרון כיס') דורשים יחוד או טמינה פעמיים על מנת שלא יחשבו כמוקצה.
במקרה והמבודד נחשב למוקצה אסור להזיז אותו באופן ישיר אלא רק באופן עקיף ('טלטול מן הצד'), באמצעות הרמת הכלי וניעור הכיסוי מהמבודד שעליו.
במקרה והוטמן מאכל באופן אסור בדבר המוסיף הבל והמאכל התחמם או המשיך את בישולו והושבח, ישנה דעה שהמאכל אסור באכילה בין אם הדבר נעשה בשוגג או במזיד (דעה אחרת מתירה את המאכל כאשר ההטמנה נעשית בשוגג).
דין זה הוא חומרא בהטמנה מעבר לרגיל לגבי מלאכות אחרות האסורות מדרבנן.
אם המאכל שהוטמן באיסור רק שמר על חומו - המאכל מותר בדיעבד.
שימוש בסיר לבישול איטי (קרוקפוט) לבישול המתחיל בערב שבת ומסתיים בשבת עצמה שנוי במחלוקת, סביב השאלה האם מדובר בהשהיה המותרת או בהטמנה שנאסרה.
בעוד הרבנים משה פיינשטיין, שמואל הלוי ואזנר ועובדיה יוסף התירו את השימוש בסיר זה, הרבנים שלמה זלמן אויערבאך ויוסף שלום אלישיב אסרו את השימוש בו.
הטענה של דון קיחוטה הוא מחזה פרי עטו של גלעד עברון שהועלה בתיאטרון אנסמבל הרצליה ב-2008, בבימויה של אופירה הניג.
המחזה מתבסס על תחילתו של הכרך השני של "דון קיחוטה", בו מספר סאנצ'ו פאנסה לדון קיחוטה כי נכתב עליהם ספר.
הספר מטיל ספק בשפיותו של דון קיחוטה ובמיוחד בקיומה של דולסיניאה אהובתו.
דון קיחוטה וסאנצ'ו פאנסה משרתו יוצאים למסע הרפתקאות, כדי להוכיח את שפיותו ולהיפגש עם דולסיניאה.
בדרכם רבת התהפוכות והמעללים הם נקלעים לביתם של דוכס ודוכסית.
הזוג האציל מעריץ את גיבורי הספרות עליהם קראו ומשתעשע בפער שבין קיומם הממשי לעיצובם הבדיוני בספר.
השתעשעות אכזרית זו מערערת את האמונה של דון קיחוטה בעצמו ובסיכוי לפגוש את דולסיניאה, אהובתו הדמיונית.
הוא פורש את השמלה שהכין לה בתחילת מסעו ובציפייה אליה מסתיים המחזה.
בלב המחזה מצוי מתח בין הספר שנכתב על זוג הגיבורים, והם מודעים אליו, לבין קיומם כדמויות חיות (על הבמה).
דון קיחוטה וסאנצ'ו פאנסה מנסים להוכיח את קיומם בהשלמה ובניגוד לטקסט שיצר אותם, ולמעשה מנסים לחלץ עצמם מהמלכודת של דמויות בדיוניות.
מהלך זה יוצר הזרה לכל אורך ההצגה שכן הדמויות מוטלות כל העת בספק.
בהוראות הבמה במחזה כתב עברון שמתחילת ההצגה ועד סופה דון קיחוטה לא ישנה
בכך הוא הדגיש את הקיום הספקולטיבי של הגיבורים, שכן על אף שרבות מהתמונות נפתחות בקריאה הנמרצת – "יצאנו לדרך!" שני הגיבורים אינם מצליחים להתקדם כלל.
שום דבר אינו כמו שהוא נראה, ואף על פי כן הם נקלעים לעלילות שונות ומשונות.
מעשה ההזרה הזה שמקיים דיאלוג אירוני עם טקסטים משל ברכט ותיאטרון האבסורד, שורה על כל פרטי ההצגה – כך למשל הקהל צופה בצללים מסתובבים על הבמה המפורשים בפי דון קיחוטה ככנפי טחנות קמח.
אבל אחרי שהוא שרוע על הבמה פצוע מפגיעת הכנפיים, משתרבב מקור הצל ומסתבר שהוא אינו אלא כנפי מאוורר תקרה פשוט.
מעצבת התלבושות – נועה וידמן
מעצב תפאורה – איתן לוי
מעצבת תאורה – פליס רוס
מעצב קול – הראל טביבי
שם הדמות שם השחקן דון קיחוטה שלום שמואלוב סאנצ'ו פאנסה מוטי כץ אלפרדו יורם יוספסברג הדוכס נמרוד ברגמן הדוכסית ענת פדרשניידר
- בבימוי חיה ישורון, תיאטרון נפקא מינה, 2016.
- בבימוי אילאיל לב כנען, תיאטרון אוניברסיטת תל אביב, 2019.
הטלת שתן לילית (Nocturia), הוא תסמין נפוץ של דרכי השתן.
הוא מוגדר על ידי ארגון International Continence Society-ICS כצורך של הפרט להתעורר פעם אחת או יותר במהלך הלילה על מנת להטיל שתן.
התסמין עלול להשפיע על איכות חייהם של אנשים מתבגרים.
תסמין זה קשור לתחלואה נלווית, הנוגעת למחלות נוספות ולא רק לדרכי השתן, במיוחד אצל קשישים.
הפתופיזיולוגיה של הטלת שתן לילית היא רבת פנים ומורכבת.
לכן, ייתכן שהגורם שלה לא יהיה ברור במספר משמעותי של חולים.
אפשר לטפל ולהקל על התופעה כשמקפידים לבצע בירור והערכה.
כאשר מטפלים בתסמין, חשוב להבין את משמעותו, את הסיבות שגורמות לו ואת דרכי הטיפול.
בנוסף לכך חשוב להבחין בין השתנת לילה להפרעות הערמונית, שמאפיינות גברים מבוגרים בלבד.
שכיחות התופעה עולה עם הגיל.
מעל 50% מהגברים והנשים מעל גיל 60 סובלים מהתופעה.
השיעור עולה עם הגיל, ובגיל 80 מרבית האוכלוסייה תקום פעם אחת בלילה להטיל שתן.
בטבלה הזו מתוארים שיעורי האנשים הסובלים מהשתנה לילית לפי הגיל.
סיבות רפואיות כלליות - שינויים במערכת העצבים המרכזית, מחלות המשפיעות על מערכת הלב כמו יתר לחץ דם ואי ספיקת לב, מערכת הנשימה כמו דום נשימה בשינה.
סיבות אורולוגיות הקשורות לתפקוד שלפוחית השתן.
סיבות סביבתיות: רעש, אור, חלומות, כאבים, חרדות, אך גם גירוי עקב שלפוחית מלאה.
הטלת שתן לילית נובעת מגורמים שונים המאותרים על ידי בירור פשוט יחסית.
אנמנזה רפואית מפורטת תקבע מה תקני עבור המטופל ובמקרים רבים תרמוז על מקור התופעה.
כשלב ראשון, צריך לברר את הרגלי היום-יום, במיוחד שתייה ואכילה ומועדן.
לדוגמה, ניתן למצוא אנשים שנוהגים לשתות הרבה סמוך לשינה, עם נטילת התרופות הקבועות.
כמו כן, חשוב לסקור את התרופות שהמטופל נוטל, במיוחד אלו המשפיעות על תפוקת השתן.
רישום מדויק של סוגי התרופות הניטלות ומועדן חשוב.
בדיקה גופנית ממוקדת בלחץ דם, קוצר נשימה, השמנה, מישוש שלפוחית מלאה או גושים באגן, בדיקה נרתיקית לסימני דלדול או צניחת אברי האגן, בדיקת החלחולת למתח הסוגר, תוכן צואתי, מרקם וגודל הערמונית, בצקות בגפיים תחתונות, בדיקה עצבית ממוקדת לדרמטומים (Dermatomes) המותניים והעציים (Sacral).
הבדיקה המשמעותית ביותר היא בדיקת השתן הכללית.
המטרה של בדיקה זו היא שלילת תהליך זיהומי, אשר עלול לגרום לתלונות של תכיפות בהטלת השתן, בעוד התכונות הפיזיקליות של השתן הן בעלות משמעות גדולה:
המשקל הסגולי של השתן הוא בעל חשיבות רבה.
נוכחות סוכר בשתן מעידה על סוכרת לא מאוזנת.
מדידת אוסמולריות של השתן (Urine osmolality) מספקת מידע רב במקרים של היעדר יכולת לרכז את השתן במחלות כגון תפלת השתן (Diabetes insipidus) ואי ספיקה של יותרת הכליה.
בדיקות הדם קשורות במקרים של תפוקת שתן מוגזמת בכל היממה.
יומן תכיפות ונפחי הטלת השתן
למרות שברוב המקרים האנמנזה משקפת את הרגלי המטופל, כלי האבחנה העיקרי לאבחון הוא יומן תכיפות ונפחי הטלת השתן במשך שלוש יממות רצופות לפחות.
ביום זה המטופל מתבקש לרשום, תוך רישום מדויק, את השעה שבה הטיל שתן, וציין בעזרת כלי מדידה את נפח ההשתנה ולשפוך את השתן.
כלי אבחון פשוט זה מאפשר לקבל מידע מדויק על הרגלי השתייה והאכילה לפי תפוקת השתן במשך 24 שעות, מספר הטלות השתן במשך יממה, מספר היקיצות במשך שעות השינה להטלת שתן, תפוקת שתן כוללת ביממה ובשעות הלילה (מחושב לפי נפחי ההשתנה מתוך שינה נוסף על נפח הטלת השתן הראשונה בבוקר).
כמו כן, ניתן ללמוד על נפחי ההשתנה במשך היום והנפחים בלילה.
אבחנה והטיפול נגזרים מתרשים זרימה פשוט, שעיקרו מבוסס על ניהול יומן לרישום תכיפות ונפח הטלת השתן.
לפי יומן הרגלי תכיפות ונפחי הטלת שתן ניתן לאבחן אחד מן המצבים הבאים:
תפוקת שתן לילית מוגברת, הפרעה באחסון השתן בשלפוחית, הפרעות שינה או שילוב חלקי או מלא של החלקים האלה.
כאשר השתנה לילית קשורה בהפרעה בתפקוד שלפוחית השתן, נדרשות בדיקות דימות של דרכי השתן.
יש הרבה צעדים שאנשים יכולים לנקוט כדי להקל את התסמינים של התופעה.
איסור של קפאין ואלכוהול סייע לכמה אנשים עם המחלה.
אם המטופל לא סובל מאי ספיקת לב, ניתן ללבוש גרבי דחיסה לאורך היום כדי למנוע צבירת נוזל ברגליים, מה שגורם לייצור מופחת של שתן.
בקבוצה של הסובלים מהשתנה לילית עקב השתנה מוגברת כוללת, הטיפול התרופתי ייגזר מהגורם האטיולוגי.
הטיפול התרופתי יהיה מתן מרדימים להפרעות שינה, משתנים להפרעות לבביות, נוגדי שתינה להשתנה מוגזמת לילית ואנטי-מוסקרינים לפעילות יתר של השלפוחית.
אם הסיבה קשורה לחסימה של הערמונית או בשלפוחית השתן, ייתכן שיהיה צורך בפעולות כירורגיות.
כריתת ערמונית או חתך דרך השופכה של הערמונית ותיקון ניתוחי באגן הם שתי אפשרויות לטיפול ויכולות להקל את התסמינים של הטלת שתן לילית.
למרות שהשתנה לילית אינה ידועה כמחלה בקרב האוכלוסייה, יותר מ-60% מאנשים דיווחו שזה משפיע על חייהם באופן שלילי.
לתופעה זו יכולה להיות השפעה רבה על איכות חייהם של אנשים רבים, במיוחד אצל שכבות גיל גבוהות שחווים את התסמינים בצורה ניכרת.
היא קשורה לחוסר והפרעת שינה, אשר יכולה לגרום לבעיות רבות אחרות כגון עייפות, שינויים במצב רוח, פריון לקוי, חוסר אנרגיה, עלייה בתאונות, וחוסר תפקוד קוגניטיבי.
25% של נפילות אצל אנשים מבוגרים מתרחשות במהלך הלילה, ו-25% מהנפילות האלה מתרחשות בגלל צורך להטיל שתן.
מחקר שנערך לאחרונה בשוודיה חקר אנשים שסובלים מהטלת שתן לילית לעומת אנשים ללא התסמין.
המחקר הראה יותר הפרעות בקרב האנשים הסובלים מהתסמין.
בנוסף, התסמין יכול בין היתר לגרום לסיכון מוגבר לתמותה ותחלואה.
קיים מבחן לבדיקת איכות חיים של אנשים הסובלים מהטלת שתן לילית.
לפני בדיקה זו, לא הייתה שום דרך למדוד את מידת ההפרעה השונה אצל אנשים שונים.
עד כה, המבחן הצליח להפריד בין גברים שחווים מספר שונה של הטלות שתן ללילה.
עם זאת, המבחן לא הניב הצלחה דומה בקרב נשים.
הטעיה היא אחת מן העילות המאפשרות לבטל את החוזה, בשל פגם בכריתת חוזה.
צד לחוזה רשאי להשתחרר מן החוזה בגין הטעיה אם הצד השני לחוזה הטעה אותו - במעשה או במחדל.
ישנם מספר עקרונות בסיסיים העומדים מאחורי החלטת המחוקק לעגן את פגם ההטעיה כעילה לביטול החוזה:
מוסריות - אנו רוצים שהאדם שהוטעה בידי עמיתו לחוזה לא יישא בתוצאות ההטעיה, כי אם המטעה יהיה זה אשר ישלם על מעשהו הלא מוסרי.
עם זאת, ישנה דעה שלפיה הטעיה יכולה להחשב כפגם בכריתה אף אם לא נעשתה בזדון, אלא גם אם נעשתה ברשלנות או בתום לב.
אם כן, לפי דעה זו, לא כל מקרה הטעיה הוא מקרה לא מוסרי.
התאמה בין הצהרות הצדדים לבין רצונם האמיתי - אנו רוצים שהדברים הנאמרים במהלך המשא ומתן, ובעקבותיהם, הדברים הכתובים בחוזה הסופי יהיו תואמים את רצונם של הצדדים.
זאת על מנת להגשים את עקרון חופש החוזים, אשר מהווה עקרון על בדיני החוזים.
חוזה תקף - לשון החוק היא "מי שהתקשר בחוזה עקב טעות שהיא תוצאת הטעיה...".
אם כן, על מנת לטעון לעילת ההטעיה יש להוכיח תחילה קיומו של חוזה תקף בין הצדדים, וזאת על פי המבחנים המצויים .
טעות - יש להוכיח קיומה של טעות, משמע, אמונה של צד לחוזה שאינה תואמת את המציאות.
הטעות יכולה להיות כזו הנוגעת למצב עובדתי או חוקי, להוציא כזו שאינה נוגעת אלא בכדאיות העסקה.
ישנן מספר דעות המפרשות ביטוי זה בדרכים שונות:
טעות הנוגעת למצב הדברים בהווה או בעבר היא טעות שאינה בכדאיות העסקה, משום שלגביה יש מקום לאמונה ברורה במצב דברים שגוי.
זאת בשונה מטעות לגבי מצב דברים עתידי אשר, מטבעו, אינו ידוע בוודאות לאיש ואך טבעי לטעות לגביו.
טעות הנוגעת לשווי הממכר היא טעות בכדאיות העסקה.
להבדיל מטעות הנוגעת לתכונות הממכר או לתיאורו.
טעות בנוגע לסיכון שצד לחוזה לקח על עצמו, במסגרת הסיכונים שכל אדם לוקח בעת שהוא כורת חוזה, תחשב לטעות שאינה אלא בכדאיות העסקה.
לעומת זאת, סיכון שצד לחוזה לא לקח על עצמו לא ייחשב כעניין שבכדאיות העסקה.
גישה זו אומצה בהצעת חוק דיני ממונות, בה נכתב: "בסימן זה - 'טעות' - בין בעובדה ובין בדין, למעט טעות שהסיכון לגביה מוטל על הטועה.
הטעיה - יש להוכיח כי הצד השני לחוזה או גורם מטעמו הטעה את עמיתו.
ניתן לטעון לכך בשתי דרכים:
במעשה - כלומר הצד השני לחוזה נקט בפעולה אקטיבית על מנת לגרום לכך שעמיתו לחוזה יטעה בנוגע למצב הדברים הקיים במציאות.
כלומר, הוא עצמו פעל על מנת ליצור מצג עובדות שקרי אשר יטעה את עמיתו.
במחדל - החוק קובע כי הטעיה כוללת בין השאר "אי -גילוין של עובדות אשר לפי דין, לפי נוהג או לפי הנסיבות היה על הצד השני לגלותן", כלומר, הטעיה כוללת בחובה גם הפרת חובת גילוי, שהיא הטעיה פסיבית.
ככלל, החוק לא קובע חובות גילוי כלליות, כלומר, חובות על צד לחוזה לגלות עובדות לעמיתו כאקט וולונטרי.
העדרה של חובת גילוי כללית נובע מהעובדה שהמחוקק לא מעוניין להכריח אדם לגלות לעמיתו לחוזה עובדות העלולות להזיק לאינטרס שלו עצמו, שיגרמו למתקשר השני בחוזה למשוך ידיו מן העסקה, להעלות את דרישותיו וכדומה.
אולם, ישנם מקרים שבהם אנו רואים צורך להטיל על צדדים לחוזה חובת גילוי עובדות זה לזה, ואף לאפשר ביטול של החוזה בעקבות הפרת חובה זו.
לפי דין - ישנם חוקים ספציפיים המטילים חובת גילוי מפורשת על צדדים לחוזה.
לפי נוהג - ישנם מקרים בהם קיים נוהג כלשהו לגבי חובת גילוי הקיימת בין צדדים לחוזה.
חובת גילוי זו, ברוב המקרים, תנבע מחוק ישן אשר איננו תקף כיום.
אולם, מצב זה איננו כה נפוץ, היות שרוב חובות הגילוי אשר היו קיימות בחוקים שקדמו לחוק החוזים הנוכחי אומצו בחוק.
ועל כן, מדובר בחובות אשר הן "לפי דין".
דעה שונה אומרת שחובת גילוי שמקורה בדין ישן, ראוי שתחול רק על חוזים תדירים, כמו חוזי ביטוח.
ואילו בחוזים שאינם תדירים כגון חוזי פשרה משפחתיים לא נחיל את חובת הגילוי מן הדין הישן, אלא במקרים כאלה חלה חובת הגילוי "לפי נסיבות".
לפי נסיבות - זוהי הגדרה עמומה ולא מוחלטת, אשר ניתנת לפרשנות ולעיצוב על ידי בית המשפט, ככל מושג שסתום.
ישנן מספר דעות לגבי היקפה של חובת הגילוי הנקבעת "לפי נסיבות":
גישה מרחיבה - צד לחוזה צריך לגלות לעמיתו כל עובדה שהוא יודע, אפילו אם עמיתו יכול להשיג מידע זה בכוחות עצמו.
גישה מצמצמת - צד לחוזה איננו חייב לגלות לעמיתו מה שעמיתו מסוגל לגלות בכוחות עצמו.
נקבע את רף המסוגלות של הצד השני לגלות עובדות אלה על ידי משתנים שונים, ביניהם: נגישות המידע ומומחיות הצד השני - ככל שהוא מומחה יותר בתחום וככל שהמידע יותר נגיש וקל להשגה, כך נצפה מאותו צד לחוזה לפעול בכוחות עצמו להשגת המידע.
קשר סיבתי - הקשר הסיבתי הנדרש לשם עילת ההטעיה הוא קשר סיבתי כפול.
יש להוכיח קשר סיבתי בין הטעות להתקשרות בחוזה ("מי שהתקשר בחוזה עקב טעות") וכן, קשר סיבתי בין ההטעיה לבין הטעות ("טעות שהיא תוצאת הטעיה").
כלומר, נבדוק שההטעיה היא זו שגרמה לצד הטועה להאמין במצב הדברים השגוי ושהטעות היא הגורם להתקשרותו של אותו צד בחוזה הנדון.
הלך הרוח של הצד המטעה - לגבי נושא זה ישנן כמה דעות:
אין משמעות למצב דעתו של הצד המטעה.
לפי דעה זו, היה והתקיימו כל מרכיבי העילה שמנינו לעיל - קמה עילת ביטול בשל הטעיה, אף אם ההטעיה בוצעה ברשלנות או בתום לב.
על מנת שתקום עילת ביטול בשל הטעיה יש להראות חוסר תום לב מצד המטעה.
אדם אשר הוטעה במסגרת חוזה שכרת רשאי לבטל את החוזה בהודעה לצד השני תוך זמן סביר מאז שנודע לו על ההטעיה.
במקרה שאותו אדם אכן בחר לבטל את החוזה, חלה חובת השבה הדדית של התמורות שהוחלפו עד לאותו רגע במסגרת היחסים החוזיים שבין הצדדים.
היה והשבה של דבר כלשהו איננה אפשרית - יש להשיב את שוויו.
כן, במקרה בו החוזה ניתן להפרדה לחלקים וההטעיה קשורה רק בחלק אחד מהם, ניתן לבטל את אותו חלק בלבד.
אולם, אם הצד המוטעה לא היה מתקשר בחוזה כלל אם לא היה מוטעה - הוא רשאי לבחור בין ביטול מלא או חלקי של החוזה.
הטמעת חשיבה מגדרית (באנגלית, "Gender mainstreaming") היא אסטרטגיה להשגת שוויון מגדרי באמצעות קידום של רגישות מגדרית בעת עיצוב מדיניות, בעת הכנת תוכניות ובעת חלוקת משאבים ותקציבים.
מטרתה, להביא בחשבון את החוויות, החסמים והצרכים של נשים וגברים כשיקולים מרכזיים בתהליכי תכנון, יישום ובקרה של מדיניות בכל התחומים הפוליטיים, הכלכליים והחברתיים, כך שגם נשים וגם גברים ירוויחו מהם.
תקצוב מגדרי (gender budgeting) היא אחת הדרכים המרכזיות לקידום הטמעת חשיבה מגדרית.
שיטת התקצוב המגדרי עושה שימוש בתקציב ככלי לחשיפת דפוסים של אי שוויון בחלוקת משאבים של מידת ההלימה שבין התקצוב ובין הצרכים וסדרי העדיפויות של נשים וגברים, נערות ונערים, ילדות וילדים.
יתרונה הוא בכך שהיא מסייעת בהקצאה יעילה יותר של כספים לשירותים חברתיים, בהגברת השקיפות בתהליכי התקצוב ובהעמקת ההשתתפות הדמוקרטית של תושבות ותושבים בתהליכים אלה.
התקציב נראה על פניו כלי נייטרלי המורכב מסכומים כספיים של הכנסות והוצאות.
בתקציב אין בו אזכור מפורש של נשים או של גברים.
אולם התקציב אינו נייטרלי: הוא כלי ביצוע המשקף סדרי עדיפויות.
נשים וגברים מקבוצות חברתיות שונות ממוקמים בעמדות שונות בחברה, בשוק העבודה ובתוך המשפחה, עמדות המאופיינות בהבדלי צרכים ותפקידים.
שירותים ציבוריים כגון חינוך, בריאות, תחבורה ציבורית ורווחה נצרכים במידות שונות על ידי נשים וגברים מקבוצות חברתיות שונות; לפיכך, התקציב משפיע באופן שונה על כל תושב ותושבת.
תקצוב מגדרי אינו מתמקד בהכרח בחלוקה שווה של המשאבים הציבוריים בין גברים ונשים אלא בהתאמה של משאבים לצרכים.
כמו כן, אין מדובר אך ורק באותם תקציבים שהם נפרדים וייחודיים לנשים, שכן אלה מוגבלים מאוד בהיקפם ומהווים חלק קטן מאוד מסך כל התקציב, אלא בחלק הארי של התקציב, שכאמור נראה נייטרלי אך בפועל מיטיב עם קבוצות מסוימות של אזרחים ולא עם אחרות.
גישת התקצוב המגדרי כאסטרטגיה לצמצום פערים מגדריים ולקידום שוויון מגדרי וחברתי מומלצת על ידי האיחוד האירופי וארגון ה-OECD ומיושמת במדינות רבות באירופה, ביניהן מדינות סקנדינביה, גרמניה, אוסטריה, בלגיה וספרד.
בישראל, מרכז אדוה מוביל מאז 1997 את רעיון הטמעת החשיבה המגדרית במדיניות ובתקציבי הממשלה והרשויות המקומיות.
העבודה של מרכז אדוה מאופיינת בשילוב בין עבודת שטח, מחקר וקידום מדיניות.
מדד המגדר הראשון, GDI, פותח על ידי האו"ם (ארגון האומות המאוחדות) ב-1995. מדד זה ראה באי-שוויון המגדרי סוגיה הקשורה לפיתוח האנושי הכללי ולא רק לנשים, ומטרתו הייתה לתרום לשיח המדיניות בנושא האי-שוויון המגדרי, ולשמש לצורכי ניתוח וקביעת מדיניות.
מדדים אחרים נבנו במטרה מפורשת להעצים נשים.
היוזמה לפיתוח מדד מגדר 'מקומי' המתעד ומנטר את מצב המגדר והשינויים החלים בו, באה מתוך המחויבות לרעיון של הטמעת חשיבה מגדרית כאסטרטגיה כוללת לקידום מעמדן הדמוקרטי והאזרחי של נשים מקבוצות שונות.
עמדה זו מבקשת להוציא את סוגיית אי-השוויון המגדרי מתחום אחריותן הבלעדית של הנשים ולנסחה מחדש בתור תפיסת עולם חברתית כללית הנוגעת לגברים ולנשים כאחד, ולסדרי החברה בישראל בכלל.
הבאת המבט המגדרי לניתוח חברתי, כלכלי, פוליטי ותרבותי מבקשת לאתגר את הסדר הדומיננטי המדיר נשים, ולכלול את עולמן, צורכיהן וניסיון חייהן של נשים ממגוון מקומות וקבוצות בסדר החברתי כחלק בלתי נפרד ממנו.
ב-9 בנובמבר 2002 השיק המרכז לקידום נשים בזירה הציבורית - שוות, במכון ון ליר, מדד מגדר הבוחן מגמות בהתפתחות אי-שוויון מגדרי בישראל.
המדד מציג אי-שוויון לאורך זמן בין נשים לגברים בתחומים שונים.
מדד המגדר מתפרסם בקביעות מדי שנה, משנת 2013 ואילך, וכולל סדרות נתונים בתחומי חיים רבים, בין היתר שוק העבודה, השכלה, אלימות מגדרית, עוני, עוצמה פוליטית וכלכלית, החברה הערבית, פריפריה, בריאות, תרבות ותקשורת, זמן, מצב משפחתי.
מדד המגדר, וכן ספריית מקורות, סטטיסטיקה מגדרית ומיפוי ארגונים הפועלים בתחום זמינים לציבור באתר "יודעת"- מרכז ידע לאומי בנושא נשים ומגדר בישראל שפותח בהובלת מרכז שוות ובשותפות עם מרכז שמואל נאמן והסדנא לידע ציבורי.
בישראל, מוביל מרכז אדוה מאז 1997 את רעיון הטמעת החשיבה המגדרית במדיניות ובתקציבי הממשלה והרשויות המקומיות.
במסגרת זאת, יזם המרכז, הקמת קואליציה של ארגוני נשים, גופים אקדמיים וארגוני זכויות אדם לקידום הטמעת חשיבה מגדרית בתקציבים ובמדיניות – "פורום נשים לתקציב הוגן".
לאחר כ-10 שנות פעילות, חלה באוקטובר 2013 פריצת דרך משמעותית, כאשר שר האוצר מינה ועדה לבחינת יישום בחינה מגדרית של תקציב המדינה.
לבסוף, המליצה הוועדה כי תוצאות הניתוח המגדרי יכללו בספרי התקציב הרשמיים של כל משרד ממשלתי, ויפורסמו במסגרתם.
הדו"ח הוגש בכנסת, בישיבת הוועדה לקידום מעמד האישה ושוויון מגדרי, בראשות ח"כ ד"ר עליזה לביא.
בעקבות הדו"ח ובהמלצת ח"כ עליזה לביא, התקבלה ביום 7 באוקטובר 2014, החלטת ממשלה לאימוץ ויישום המלצות הוועדה.
היה זה ביטוי מעשי ראשון במישור הממשלתי להכרה בעובדה שמדיניות התקציב אינה נייטרלית ויש לה השלכות ישירות על הפערים המגדריים, כפי שמתואר בחוברת עיקרי התקציב, המסמך העיקרי של הצעת תקציב המדינה לשנת 2015:
ספר התקציב כלל בשנה זאת, ניתוח מגדרי ראשוני של תקציבי משרדי הממשלה ויחידות הסמך.
הניתוחים המגדריים הראשוניים נמצאים בספרי התקציב (2015) שהונחו על שולחן הכנסת.
בשלב זה התחלקו הניתוחים לשניים: השלכות מגדריות של הצעת התקציב על עובדי/ות המשרד והשלכות על מקבלי/ות שירותי המשרד.
הצעת תקציב זו נפלה בסופו של דבר בעקבות חילוקי דעות בתוך הממשלה, וכתוצאה מכך נערכו בחירות כלליות בחודש מרץ 2015.
בהמשך לכך ערכה יו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה, ח"כ עאידה תומא סלימאן (הרשימה המשותפת), סדרת דיונים, בהם התבקש כל משרד ממשלתי להציג בתורו בפני הוועדה, את פרק הניתוח המגדרי בספר התקציב שלו.
על פי החלטת הממשלה, החל מתקציב 2018, יעשה ניתוח מלא של כל סעיפי תקציב המדינה בהיבט מגדרי.
עד אז תפעל ועדת מעקב ובקרה ליישום חובת הניתוח המגדרי של התקציב.
ועדת המעקב אכן החלה לפעול והיא מנתחת את הבעיות ואת דרכי ההתמודדות לשינוי וצמצום פערים.
הטמעה במדיניות המוניציפלית (תקציבי הרשויות המקומיות)
המדריך לניתוח מגדרי של תקציבים ברשויות מקומיות
על בסיס הניסיון שנצבר במסגרת העבודה של "פורום נשים לתקציב הוגן" ושל מרכז אדוה במהלך השנים 2004–2013 ברשויות מקומיות שונות בארץ, פותח מדריך, המציג קווים מנחים לניתוח מגדרי של תקציבים על פי שלושה מודלים:
מודל לניתוח מגדרי של תקציבי תוכניות ופרויקטים עירוניים/אזוריים
מודל לניתוח רוחב על פי קבוצות יעד של תושבים/ות
מודל לניתוח מגדרי של דפוסי תעסוקה, שכר והשתתפות בתהליכי קבלת החלטות ברשות המקומית.
המדריך מבוסס על מדריכים בינלאומיים ועל מודלים לניתוח מגדרי של תקציבים שנעשה בהם שימוש במדינות רבות.
המדריך נכתב על ידי יעל חסון והוצא לאור על ידי מרכז אדוה.