tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אף על פי כן בעונה זו זכה בתואר היחיד בקריירה שלו, בגיל 36 – גביע המדינה, לאחר ניצחון בגמר על הפועל גבעתיים.
בשתי העונות הבאות שיחק בהפועל גבעתיים, בה סיים את הקריירה בגיל 38.
סך הכול שיחק זלוטיקמן 373 משחקי ליגה סדירה ב-19 עונות בליגה הראשונה בהם קלע 5,607 נקודות והוא במקום ה-11 בקלעי כל הזמנים בישראל.
על אף הדומיננטיות שלו בליגה, בנבחרת ישראל לא היה זלוטיקמן גורם בעל משמעות מכרעת.
שני כוכבי מכבי תל אביב, מיקי ברקוביץ' ודורון ג'מצ'י הועדפו לרוב על ידי המאמנים בחמישיית הנבחרת.
בהתבטאות מפורסמת שלו בנושא זה אמר: "גם אם הייתי מייקל ג'ורדן לא הייתי נכנס לחמישייה בנבחרת".
סך הכול שיחק 97 משחקים במדי הנבחרת בהם קלע 864 נקודות.
כיום מנהל זלוטיקמן סוכנות ביטוח בשותפות עם חברו כדורסלן העבר פנחס חוזז.
אחייניתו, שירי זלוטיקמן, היא שחקנית טניס לשעבר, וכיום נשואה לשחקן הטניס אנדי רם.
סלונימסקי למד בתלמוד תורה ובישיבה, והוגדר על ידי נחום סוקולוב בביוגרפיה שלו "עילוי" ו"חריף".
במקביל לחקירתו בתלמוד קרא קריאה ביקורתית ועמוקה בספרי פיזיקה ומתמטיקה בעברית שנקרו על דרכו, בהם "שבילי דרקיע" לאליהו הכים (פראג, 1784) ו"כליל חשבון" לדוד פריזנהאוזן (ברלין, 1797).
כמו כן למד גרמנית, פולנית, רוסית וצרפתית.
סלונימסקי שם לו למטרה להאיר את עיני היהודים שידעו לקרוא עברית בלבד בנושאים מדעיים, בלשון פופולרית ומובנת ככל האפשר.
בגיל 24 כתב את ספרו הראשון, ספר לימוד אלגברה בשם "מוסדי חכמה: יסודי תורת המספר" (וילנה 1834).
שנה לאחר מכן, עקב הופעת שביט האלי, תופעה שעוררה התרגשות עצומה ואמונות טפלות פרסם את הספר "כוכבא דשביט" שעסק בתולדות האסטרונומיה ובפרט בתופעת השביטים, תוך עקירת האמונות הטפלות הקשורות בהם.
בשנת 1838 יצא לאור בוורשה ספרו "תולדות השמיים" ובו מחקר על חישוב הלוח העברי שקומם עליו את רבני ורשה.
ספר זה יצא עם תיקונים שלושים שנה מאוחר יותר בשם "יסודי העיבור".
בשנת 1842 נסע לקניגסברג על מנת להציג שם מכונת חישוב, שהייתה למעשה שכלול של מכונת חישוב שהמציא חותנו, אברהם יעקב שטרן.
בשנת 1844 הציג את מכונתו בפני אלכסנדר פון הומבולדט, בו ראה את גדול המדענים החיים.
הומבולדט וסלונימסקי החלו להתכתב וסלונימסקי אף כתב על הומבולדט ספר בעברית בשם "אות זיכרון לאלכסנדר פאן הומבולדט" (ברלין תרי"ח ואחר כך במהדורות נוספות: ורשה תרל"ד ו-תרמ"ה), שכמוטו בראשו כתב את הברכה התלמודית "ברוך שחלק מחכמתו לבשר ודם" ().
בשנת 1845 הציג את מכונת החישוב שלו בפי האקדמיה האימפריאלית למדעים של רוסיה בסנקט פטרבורג וזכה למענק כספי.
באותה עת התעניין סלונימסקי גם בטלגרף והגה מספר שכלולים כגון שידור הודעות טלגרפיות במקביל בשני גידים ומתיחת כבל תקשורת תת-ימי (רעיון שזיכה אותו בלגלוג, עד שהפך למציאות ב-1857).
על מפגשים אלה עם עולם המדע הממוסד העיד סלונימסקי, לפי סוקולוב: "מה יכולתי אני להודיעם ולא ידעו?
אבל, ראשית, עשיתי רושם, כיהודי ביאליסטוקי, כלומר בתור קוריוז ושנית, יש אשר הרציתי לפני המומחים ההם איזו פלפלא חריפתא, איזו שאלה קטנה בחשבון – זה היה התלמודי הפקח והלוהט בניצוצי המצאות שבא כאושפיז מעולם אחר, ויפלא את הלבבות.".
בפברואר 1862 ייסד סלונימסקי בוורשה את עיתון "הצפירה".
העיתון הקדיש מקום נרחב למדי בשנותיו הראשונות לדיווחים חדשותיים בנושאי מדע וטכנולוגיה.
סלונימסקי כתב בו הן בשמו והן בשמות-עט שונים ופרסם מאמרים גם בהמליץ, הכרמל והאסיף.
כתב העת נסגר לאחר חצי שנה והופעתו חודשה ב-1874.
ב-1863 עבר סלונימסקי לז'יטומיר, שם שימש כמפקח מטעם השלטונות על בית המדרש לרבנים וכצנזור של הספרות העברית בדרום רוסיה.
הוא כיהן בתפקידים אלה 12 שנה.
סדרות המאמרים שפרסם הפכו אותו לשם נרדף למדע פופולרי בעברית, לטוב ולרע.
מאמריו היוו זרקור כמעט יחיד בעברית לעולם המשתנה במהירות של המדע הדוהר קדימה עבור קהל רחב שחי בקהילות היהודיות של תחום המושב.
בין סדרות מאמריו: "חרבות עולם" על גאודזיה, גאולוגיה, בוטניקה, פרה-היסטוריה וכריית תעלת סואץ; "יסוד התמדת הכוחות בטבע היצירה"; "תקופת הקלימים בכדור הארץ"; "זמן מרוצת הכוח העלעקטרי"; "אטמי (אטומי) הגופים" - "נקודות דקות מאד אשר מהם הורכב גוף".
מאמריו אלה בהצפירה מבטאים את גישתו שקל יותר לעקוב אחר השינויים והעדכונים במדע באמצעות כתיבה עיתונאית מאשר כתיבת ספרים.
במאמר שכתב ב"הצפירה" טען שמה שפך השמן דלק שמונה ימים לא היה נס.
דבריו עוררו סערה, ונכתבו ספרים לסתור את טענתו.
סלונימסקי נפטר בשנת 1904 בביתו ממחלת השפעת, בשיבה טובה.
סלונימסקי היה משכיל ששמר על אורח חיים יהודי, אולם שני בניו התנצרו, אחד לכנסייה הקתולית והשני לכנסייה הפרבוסלבית.{{הערה|אלינה צאלה, תנועת ההתבוללות בפולין" בתוך: ישראל ברטל וישראל גוטמן (עורכים), קיום ושבר: יהודי פולין לדורותיהם, כרך א', 1997, עמ' 344–345.}}.
נכדיו הם המוזיקאי ניקולס סלונימסקי, הסופר מיכאיל סלונימסקי והמשורר אנטוני סלונימסקי.
ידיעת תכונת השמים וצבאם, חשבונות המהלכים לשמש וירח עם עתותי לקויהם.
ורשה, 1838; הדפסה שנייה ז'יטומיר, 1866. העתקה דיגיטלית בפרויקט בן־יהודה.
ורשה, 1852; הדפסה שנייה זי'טומיר, 1865; הדפסה שלישית 1888. העתקה דיגיטלית בפרויקט בן־יהודה.
אות זיכרון לאלכסנדר פֿאן הומבאלד ביום מלאת לו שמונה ושמונים שנה.
בערלין, בהוצאת הגבירים פֿייט ושותפו, התרי"ח.
העתקה דיגיטלית באתר "מאגרים" של האקדמיה ללשון העברית ובפרויקט בן-יהודה.
אותות השמים: נפילת כוכבי אש, ירידת אבני אלגביש, שריפת עולם ומלואה.
מאמרי חכמה מלוקטים ממכה"ע הצפירה והכרמל אשר כתב חיים זעליג סלאנימסקי.
מארי חיים חובארה (במקור: חֻבַּארֵה, ה'תרס"ב – ז' בשבט ה'תשכ"ב, 1902 – 12 בינואר 1962) היה מרבני יהדות תימן, דיין וראש ישיבה.
נולד בצנעא בירת תימן, ליהודה חבארה ולרומיה לבית עוזיירי.
למד אצל הרב הראשי מארי יחיא יצחק הלוי.
בהיעדרו של הרב הראשי ולאחר שנתמנה ידידו הרב יוסף שמן לרב בית הכנסת בית אלריעאני, החל הרב חובארה למלא את מקום רבו בהנהגת בית הכנסת אלמדרש.
אחר פטירת הרב הראשי, בשנת ה'תרצ"ב (1932) התמנה הרב חובארה לעמוד בראש "אלמדרש".
הוא לימד גם בישיבות בית אלשיך (בראשה עמד הרב חיים כסאר) ובית שרעבי ושימש כדיין ופוסק.
בשנת ה'תש"ד (1944) עלה לארץ ישראל והתפרנס מכתיבת סת"ם.
התבקש לשמש כדיין בבית הדין של העדה התימנית בירושלים.
בתקופת מלחמת העצמאות עבר לשכונת בקעה ושימש כראש ישיבת "ימין משה".
בשנת ה'תשי"ח (1958) התמנה לדיין בבית הדין בבאר שבע וברחובות, וכעבור זמן התמנה לדיין בבית הדין בתל אביב.
נפטר בז' בשבט ה'תשכ"ב בהיותו בן שישים.
חיים זאב הירשברג (י"א בתשרי תרס"ד, 2 באוקטובר 1903, טרנופול, גליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – ט' בשבט תשל"ו, 11 בינואר 1976) היה רב, היסטוריון ומזרחן, גדול חוקריה של יהדות צפון אפריקה בדור הראשון שלאחר קום המדינה.
נולד בגליציה ועלה לארץ ישראל במהלך מלחמת העולם השנייה.
נמנה עם המחנה הדתי לאומי, והיה ממקימיה של אוניברסיטת בר-אילן.
היה עורך המדור של תולדות היהודים בארצות האסלאם באנציקלופדיה יודאיקה האנגלית.
חיים זאב (יואכים וילהלם) הירשברג נולד בעיר טרנופול בגליציה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית.
מגיל חמש עד עשר למד בבית ספר פולני ממשלתי, ורכש לימודי יהדות אצל מורה פרטי.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה ברח עם משפחתו לווינה בירת האימפריה, שם למד בגימנסיה ממשלתית והצטרף ל"שומר הצעיר".
אחרי המלחמה שבה המשפחה לגליציה.
הירשברג רצה לעלות לארץ ישראל, אך אביו שכנעו ללמוד באוניברסיטה ולהכשיר את עצמו לרבנות.
בשנת תרפ"א החל ללמוד באוניברסיטה של וינה שפות שמיות ולימודי אסלאם, ובשנת 1925 הוענק לו תואר דוקטור לפילוסופיה.
במקביל ללימודיו האקדמיים למד בבית המדרש לרבנים שם, ובשנת 1927 הוסמך לרבנות.
לאחר תום לימודיו התקבל כרב בעיר צ'נסטוחובה שבפולין.
הוא נשא לאישה את מלכה לבית מוהל, ובשנת 1928 נולד בנם היחיד אליהו.
לצד משרתו ברבנות לימד בבית הספר התיכון העברי בעיר, ופרסם ספרים ומאמרים.
בשנת 1930 התקבל כחבר האקדמיה הלאומית הפולנית למדעים.
בשנת 1939, לאחר שפלשו הסובייטים לפולין, נעצר והוגלה עם אשתו ובנו לסיביר, שם חיה המשפחה בתנאים קשים.
בשנת 1943 עלה הירשברג לארץ ישראל מאיראן, עם ילדי טהראן.
במשך שנה נהנה מהקצבה חודשית מממשלת פולין הגולה בלונדון, וכתב את ספרו הראשון שפורסם בארץ.
זמן מה עבד בתרגום מאנגלית לעברית.
אחר כך התקבל כעמית מחקר במכון בן צבי.
שר הדתות הראשון של מדינת ישראל, הרב יהודה ליב מימון, מינה את הירשברג בשנת 1948 כמנהל המחלקה לענייני המוסלמים והדרוזים במשרד הדתות.
במסגרת תפקידו דאג גם לענייני השומרונים והקראים.
כיהן בתפקיד זה עד 1962.
את עיקר מאמציו הקדיש ליצירת מערכת יחסים מעשית ומשפטית תקינה בין המדינה ובין המוסלמים.
הוא שיקם את מוסדות הדת של המוסלמים ודאג לחקיקה שתסדיר את מעמד הקאדים והמקומות הקדושים.
הירשברג טיפל בהקמת בתי דין לעדה הדרוזית, והשיג לה מעמד עצמאי בענייני נישואין.
בזכות מומחיותו באמונה הדרוזית ובתולדות העדה הוזמן לכתוב מאמר עליהם בקובץ על הדתות במזרח התיכון, ואף כתב את הערך "דרוזים" באנציקלופדיה בריטניקה מהדורה 15.
מאז כניסתו למשרד הדתות החל לעסוק גם בעריכה, ועסק בכך עד סוף ימיו.
בין השנים תש"ח–תש"י ערך שמונה חוברות בסדרה של "ספריית השבת" שהוציאה המועצה למען השבת שליד משרד הדתות.
בשנת 1959 החל הירשברג ללמד במחלקה לתולדות ישראל באוניברסיטת בר-אילן, תחילה במשרה חלקית, אחרי שנתיים כפרופסור חבר במשרה מלאה, ושנה לאחר מכן כפרופסור מן המניין.
הוא לימד במחלקה את קורות היהודים בארצות האסלאם ותרבותם.
כחוקר וכמורה הצליח לסחוף בהתלהבותו תלמידים רבים לתחום המזרחנות.
היה ראש המחלקה עד שנת 1965, ובשנת 1969 נתמנה לראש הקתדרה לתולדות ישראל על שם הרב שוסטר.
היה חבר בוועדות ובמוסדות שונים של האוניברסיטה.
בשנת 1968 יסד את המכון לחקר היהדות במזרח באוניברסיטת בר-אילן, וכיהן כראש המכון עד פטירתו.
מכון זה שם לו למטרה לעודד ולהדריך חוקרים צעירים שיעסקו בתולדות היהודים במזרח.
היה עורך של כתב העת "ממזרח וממערב", שיצא במסגרת פרסומי המכון ומופיע עד היום.
לאחר פטירתו התמנה לראש המכון תלמידו וממשיך דרכו אליעזר בשן, שפרסם מחקרים רבים על יהדות המגרב.
בתאריך ו' בשבט תשל"ו זכה הירשברג בפרס בן-צבי על מפעל חייו, ואת הרצאתו בטקס הקדיש לנושא: אהבת ציון וירושלים בקרב יהדות המגרב.
במוצאי שבת, ט' בשבט תשל"ו, נפטר, והוא בן 72.
לאחר שסיים את לימודי הרבנות החל הירשברג לפרסם מחקרים בנושאי יהדות.
בשנת 1929 פרסם את ספרו הראשון יחס האגדה להלכה, בשיתוף עם בנימין מורמלשטיין.
בשנת 1931 פרסם מהדורה גרמנית מבוארת ומתורגמת של דיוואן שירי שמואל בן עדיה.
ועוד פרסם מאמרים אחדים בכתב העת הפולני למדעי המזרח.
לאחר שעלה לארץ התרכז בחקר קורות היהודים ותרבותם בחצי האי ערב.
ספרו הראשון שכתב בארץ ישראל היה: ישראל בערב: קורות היהודים בחמיר וחג'אז מחורבן בית שני ועד מסעי הצלב (1946).
לאחר הקמת המדינה פנה לנושאים חדשים: הערבים בארץ ישראל והיישוב היהודי בארץ.
הוא חקר תופעות משותפות למסורת היהודית והאסלאמית בארץ, כגון: "מקומה של ירושלים בעולם המוסלמי".
במסגרת עבודתו במכון בן צבי עסק בארץ ישראל בתקופה העות'מאנית.
היה פעיל בחברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, ופרסם מאמרים רבים בכתבי העת שלה: 'ידיעות החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה' ו'ארץ ישראל'.
כתב ערכים באנציקלופדיה המקראית ובאנציקלופדיה העברית, בעיקר בנושאים הקשורים לארץ ישראל.
באנציקלופדיה יודאיקה האנגלית היה עורך המדורים: תולדות היהודים בארצות האסלאם, אסלאם ויהדות, העולם המוסלמי, ערב, ארץ ישראל בשנים 640–1917, ספרד המוסלמית ותימן, וכן כתב למעלה מתשעים ערכים.
בשנות החמישים החל הירשברג לעסוק בחקר תולדות היהודים בארצות המגרב.
בארץ ישראל לא היו מקורות ערביים מהמגרב, ואף לא ספרות מקצועית כללית, והירשברג נאלץ לנוד על פני ספריות בארצות אפריקה ואירופה ולהכין מהם סיכומים ומיקרופילמים.
בסבלנות ובמסירות נבר באוספי תעודות בארכיונים של מדינות באירופה כדי למצוא את הפרטים הנחוצים למחקרו.
בשנת 1954 פרסם מהדורה מדעית של "חיבור יפה מהישועה" לרבנו נסים בן יעקב מקירואן, והקדים לה מבוא על המחבר ועל תקופתו.
במהדורה זו שילב את מומחיותו בתולדות היהודים בצפון אפריקה ובערבית עם בקיאותו בספרות חז"ל, שאפשרה לו לזהות את מקורותיהם היהודיים של סיפורים רבים בחיבור.
בשנת 1955 מיהר הירשברג לארצות המגרב, בטרם יינעלו השערים בפני ישראלים.
הוא ביקר בתוניסיה, באלג'יריה ובמרוקו, וכתב את רשמיו בספרו מארץ מבוא השמש (1957).
הירשברג קיווה למצוא שם גניזות, כתבי יד ודפוסים ישנים, שיפיצו אור על ההיסטוריה היהודית באזור זה; חומר כזה לא נמצא, אך מטרתה המשנית של הנסיעה הושגה: לראות את עם הארץ, יהודים ולא יהודים, וללמוד מן ההווה על העבר.
עיקר מחקריו בשנות החמישים והשישים עסקו בימי הביניים.
אחד ממאמריו החשובים הוא "מקומה של אפריקה הצפונית בימי הגאונים", שהתפרסם בשני חלקים בכתב העת 'חורב', ב-1959 וב-1960. סיכום של מחקריו על יהודי המגרב וסקירה היסטורית רחבה על קורות יהדות זו כינס בספרו המונומנטלי תולדות היהודים באפריקה הצפונית (1965), שהופיע בשני כרכים.
גם לאחר פרסום הספר הוסיף לחפש מקורות נוספים שישמשו את המהדורה האנגלית, בעיקר בנוגע לזמן החדש.
הוא תכנן לעבד מחדש את הפרקים על יהודי המגרב במאות ה-19 וה-20, אך לא זכה לכך.
בר-אילן: ספר השנה של אוניברסיטת בר-אילן יד-טו (תשל"ז) הוקדש לזכרו של חיים זאב הירשברג.
בפתח הכרך מאמרו של אליעזר בשן: "פרופסור חיים זאב הירשברג ז"ל: תולדות חיים ומעשים" (עמ' ט-יד).
על אישיותו כתב בשן: "כבוד הבריות היה כלל גדול בעיניו, ותמיד לחם את מלחמתם של החלשים והמקופחים" (עמ' יד).
אחריו רשימת פרסומיו של הירשברג (ערוכה בידי אליעזר בשן ואברהם הטל).
הרשימה כוללת מאמרים וספרים (185 במספר), ערכים באנציקלופדיות, וספרים שערך (עמ' טו-לג).
משה בר כתב על "תרומתו של פרופסור חיים זאב הירשברג ז"ל ללימודי תולדות עמנו באוניברסיטת בר-אילן" (עמ' לד-לז).
בר הדגיש במאמרו את מסירותו יוצאת הדופן של הירשברג לעבודתו, לתלמידיו ולסגל ההוראה הצעיר: "'שעות קבלה' לא ידע.
לעולם היה ביתו פתוח לרווחה לכל שואל ודורש.
ואת מבקריו-תלמידיו היה מקבל בסבר פנים יפות, ובלב נדיב העניק להם עצה והדרכה מאוצר ידיעותיו המקיפות" (עמ' לה).
חיים זלמן דימיטרובסקי (1920 - כ"ט בתמוז תשע"א/ 1 באוגוסט 2011) היה פרופסור בחוג לתלמוד באוניברסיטה העברית בירושלים.
חתן פרס ישראל בחקר התלמוד לשנת ה'תשנ"ד (1994) ופרס הרב קוק לספרות תורנית לשנת תשנ"א (1991).
חיים זלמן דימיטרובסקי נולד בירושלים.
אמו, שרה מלכה, הייתה נכדתו של ראש בית הדין הגדול בירושלים הרב חיים יעקב שפירא.
אביו, הרב יעקב יוסף דזימיטרובסקי, עלה לישראל מלידא בתחילת המאה העשרים, וכיהן כרב של המושבה מזכרת בתיה ושל שכונת "נחלת שבעה" בירושלים.
חיים זלמן דימיטרובסקי למד בתלמוד תורה "עץ חיים" ואחרי כן בישיבת "מרכז הרב", אולם מורו המובהק היה אביו.
בסוף שנות ה-30 החל ללמוד באוניברסיטה העברית.
התזה שלו לתואר שני עסקה בתחום ביקורת התלמוד העליונה והיא נערכה בהדרכתו של פרופסור יעקב נחום אפשטיין, מורהו הבולט השני היה הרב פרופסור שמחה אסף.
דימיטרובסקי לימד תלמוד בתיכון ליד האוניברסיטה ובשנת 1948 התגייס לצה"ל.
בשנים 1951–1953 עסק בדוקטורט בבית המדרש לרבנים באמריקה בהדרכתו של הרב פרופסור שאול ליברמן.
עבודת הדוקטורט הייתה ההדרה של חידושי הרשב"א (רבי שלמה בן אדרת) למסכת מגילה, והיא ראתה אור כספר ב-1956. אחרי כן ההדיר את חידושי הרשב"א למסכת ראש השנה, ספרו יצא לאור ב-1961, שני ספריו הורחבו והתפרסמו בשנית ב-1981. בנוסף, התקין מהדורה של תשובות הרשב"א.
שני ספרים אלו יצאו בהוצאת מוסד הרב קוק במסגרת 'המכון להוצאת ראשונים ואחרונים'.
מאז 1951 לימד בבית המדרש לרבנים באמריקה, משנת 1981 הורה במשרה מלאה באוניברסיטה העברית.
מפעלו "שרידי בבלי" שראה אור בשני כרכים ב-1979 מכיל כחמש מאות מסמכים, שהם שרידי ארבע מהדורות של דפוסי התלמוד, ששלוש מתוכן הודפסו עוד לפני גירוש ספרד ופורטוגל.
דימיטרובסקי מקדיש לכרכים מבוא נרחב אשר מבאר את הטקסטים בהקשרם ההיסטורי, הטקסטואלי והביבליוגרפי.
רבים ממחקריו עסקו בהתפתחותן של דרכי לימוד התלמוד במאות ה-15 ועד ה-18, תוך דיון בתמורות שחלו בלימוד ועמידה על הדומה והשונה בין מסורת אשכנז למסורת ספרד.
הוא בחן את דרכי העיון התלמודי מבית מדרשו של הרב יצחק קנפנטון והעמיק בחקר גלגולי הלוגיקה התלמודית שצמחה באימפריה העות'מאנית.
כמו כן הוציא מהדורה מדעית מבוארת של מסכת בבא מציעא יחד עם פרופסור יעקב נחום אפשטיין.
היה נשוי ללאה לבית שפרכר, שהייתה פרופסור חבר לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, ולהם שני ילדים.
עטרה לחיים: מחקרים בספרות התלמודית והרבנית לכבוד פרופסור חיים זלמן דימיטרובסקי, בעריכת: ישראל מ' תא-שמע, דניאל בויארין, מנחם הירשמן, שמא יהודה פרידמן, מנחם שמלצר, ירושלים : הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, תש"ס 2000
חדושי רבינו שלמה בן אדרת : על מסכת מגילה, יוצאים לאור בפעם הראשונה על פי כתב יד עם מראי מקומות והערות על ידי חיים זלמן במוהר"ר יעקב יוסף הלוי דימיטרובסקי.
תלמוד בבלי: מסכת בבא מציעא, תרגמו ופרשו משה נחום צובל, חיים זלמן דימיטרובסקי ; ערך: ע"צ מלמד.
חדושי רבינו שלמה בן אדרת: על מסכת ראש השנה, יוצאים לאור ...
על פי כתב יד עם מראי מקומות והערות על ידי חיים זלמן ...
דימיטרובסקי ; ונלוו בסוף הספר דברי מבוא ומפתח ...
נויארק : המוסד לזיכרון אלכסנדר קאהוט, תשכ"א.
שרידי בבלי: שרידי גמרות והלכות הרי"ף שנדפסו על ידי יהודי ספרד ופורטוגאל לפני הגירוש ובדור שלאחריו, נחשפו ונסדרו על ידי חיים זלמן בן הרב יעקב יוסף הלוי דימיטרובסקי.
נויארק : בית המדרש לרבנים באמריקה על ידי קרן מרדכי בן ציון <מקסוויל> אבבעל, תשל"ט.
חידושי הרשב"א, לרבינו שלמה ב"ר אברהם אדרת: מסכת ראש השנה; יו"ל על-פי כתבי-יד ודפוס ראשון בצירוף מבוא, ציוני מקורות, הערות ובאורים מאת חיים זלמן במוהר"ר יעקב יוסף הלוי דימיטרובסקי.
תשובות הרשב"א, לרבינו שלמה ב"ר אברהם בן אדרת; יו"ל ע"פ כתבי יד ודפוסים ראשונים עם ציוני מקורות, מקבילות, הערות, ביאורים ושינויי נוסחאות מאת חיים זלמן במוהר"ר יעקב יוסף הלוי דימיטרובסקי.
ירושלים: מוסד הרב קוק, תש"ן 1990.
חיים חזן (נולד ב-1947) הוא פרופסור אמריטוס לאנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
חיים חזן נולד בירושלים שם גדל עד גיל 10, אז עברו הוריו לגבעתיים שם עבר את נעוריו.
ב-1976 מונה חזן למרצה באוניברסיטת תל אביב, וב-1994 מונה לפרופסור מן המניין.
החל משנת 2008 מכהן חזן כעורך כתב העת "סוציולוגיה ישראלית." היה מנהל המכון למחקר חברתי, מכון הורוביץ ומכון הרצג לחקר ההזדקנות והזקנה באוניברסיטת תל אביב.
חזן שימש כיועץ אקדמי למרכז לטכנולוגיה חינוכית בהכנת תוכנית לימודים על זקנה והזדקנות, וכיהן כיו"ר ועדת מקצוע במשרד החינוך לתוכניות לימודים לבגרות באנתרופולוגיה חברתית.
חיים חזן נשוי למרסיה, ולהם שלושה ילדים.
חיים חזן הוא אנתרופולוג החוקר את הזיקנה כתופעה תרבותית.
הוא עוסק בזיהוי ואפיון המציאות בה חיים זקנים, הוא משתמש בזיקנה לבחינת שאלות כגון: באיזו צורה ובאיזו שפה משתמשים זקנים על מנת להבנות את הזמן וכדי לבחון שאלות של זהות – כיצד זקנים מגדירים את עצמם.
בניגוד לגישות המקובלות הגורסות כי מדווי הזיקנה הם פועל יוצא של שינויים תפקודיים המדלדלים את משאביו של האדם המבוגר, חזן סובר שיש להבחין בין תפקוד לבין תפקיד ובין זקנים לבין זיקנה.
אנשים זקנים הם תוצרים של בליה פיזיולוגית-ביולוגית ואילו תפקידים וזיקנה הם ניגזרות של חברה ותרבות.
בין הראשונים לאחרונים אין זיקה "טבעית", ורק הסביבה האנושית בה מתקיים הזקן כופה אותה עליו ועל עצמה כאילו הייתה כורח המציאות.
ההבחנה המבדלת בין השניים דומה להבחנה בין מין למגדר ומציגה את עולם הזיקנה כבנוי משני מעגלים שרק בחלקם הם חופפים: מעגל התרבות המקבעת את הזיקנה במונחים של סטיגמה, נישול והדרה ומעגל הקיום המובנה על ידי הזקנים עצמם.
כאשר שני המעגלים מתייחסים האחד למשנהו במערכת יחסי גומלין של מתח והשלמה.
לממשק זה שבין תרבות לזיקנה הקדיש חזן את מרב מחקריו.
הוא ניסה להראות בעזרת אתנוגרפיות כיצד, למרות ועל אף "כלוב הברזל" התרבותי, מצליחים זקנים לבנות לעצמם מובלעות קיומיות חלופיות לחברה המתנכרת והעוינת.
אלא שחלופות אלה אינן ערי מקלט לפליטי התרבות ונדכאיה, אלא מסגרות טעונות משמעות הטומנות בחובן צורות ראייה ופרשנות של המציאות המאפשרות לשוכניהן חיים של פשר וטעם גם לאחר שירדו מנכסיהם המשפחתיים, הקהילתיים והכלכליים.
אנשי הלימבו: מחקר על הבניית עולם הזמן של זקנים
ספרו הראשון של חיים חזן הוא עיבוד של עבודת הדוקטורט שלו.
הספר ראה אור לראשונה באנגלית ב-1980 ותורגם לעברית ב-2002. הוא מבוסס על מחקר ביהודים החיים ברובע עוני של לונדון ומצויים בערוב ימיהם.
הספר עוסק בחוויית הזמן ותפישת הזמן אצל אנשים זקנים.
האנשים שחזן חקר בנו לעצמם הווה מחזורי ופרודתי, תוך מחיקת העבר והעתיד.
באמצעות יחסי חליפין מוכללים, מעין בנק משותף בו כל אחד נותן כפי יכולתו ומושך לפי צרכיו, ובכך מתבטלים יחסי התן וקח ביניהם ועמהם תפיסת העבר והעתיד.
במאמר שפרסם בעקבות הספר טבע חזן את המושג Transversal Continuity.
הספר "A Paradoxical Community: The Emergence of a Social World in an Urban Renewal Setting" ראה אור ב-1990 והוא חוקר את פרויקט שיקום השכונות ומציע ניתוח ביקורתי של השימושים הרטוריים והחברתיים הממסדיים והמקומיים במושג הקהילה המונעים השקעות באפיקים חיוניים כגון תעסוקה וחינוך.
חזן ניסה לבדוק את תכונותיו ומאפייניו של המושג "קהילה", הטענה המרכזית בספר היא שיש יחס הפוך בין השימוש השגור במושג הקהילה וברטוריקה של הקהילה לבין המבנה החברתי של הקהילה הכולל מוסדות חברתיים ורשתות קהילתיות – ככל שהאחד עולה השני יורד ולהפך.
הספר "Managing Change in Old Age: The Control of Meaning in an Institutional Setting" ראה אור בהוצאת אוניברסיטת מדינת ניו יורק ב-1992. זהו מחקר אתנוגרפי בבית אבות בתל אביב הבודק את הסתגלותם של הזקנים לשינויים המהירים בזיקנה.
חזן חקר אנשים שונים, מאנשי תנועת העבודה האתאיסטים ליהודים דתיים המתפללים מדי יום בבית כנסת.
הוא הראה שעל אף השוני הרב ביניהם השקיעו הנחקרים מאמץ ודמיון בכינון מרחב חברתי המכחיש את העתיד לבוא, מייצב את הקיים ומאפשר הישרדות של משמעות בתנאים של איום קיומי מתמיד.
במחקר הוא אף מצא תמונה בזעיר אנפין של החברה הישראלית כשבמרכז עומדת הזדקנותו של "דור המייסדים", חסר גיל בעיני עצמו.
זהו ספר תאורטי שראה אור בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1994, בו המשיג וסיכם חזן את ממצאיו מעבודות השדה השונות שביצע.
הוא ניסה לברר האם אנחנו יכולים להבין זיקנה והאם לזיקנה יש יחוד שלא ניתן לדעת אותו.
לדעתו הניסיון להבין את הזיקנה מועד לכישלון ואין התאמה בין העולם ההתנהגותי והשפה שהזקנים מדברים לבין השפה שהאקדמיה או החברה בייצוגיה התרבותיים, בדימויים, מיתוסים וסטראוטיפים מדברת על "הזקנים".
משברי הייצוג של זמן, מרחב ומשמעות שמחולל הפער בין השניים שימשו בידו מפתחות לשיח המתקיים בין זקנים בלא להתיימר לפרוץ את ייחודיותה של חוויית הזיקנה.
ספר זה ראה אור ב-1996 והוא תוצר של עבודת שדה אתנוגרפית שערך חזן בקרב חמש מאות זקנים בקיימברידג', אנגליה, שהשתייכו לאוניברסיטה עד לגיל ה-3. במסגרת זו אנשים זקנים מתנדבים ללמד את עצמם וחולקים את הידע שלהם עם קבוצת הגיל שלהם.
הם הקימו ועדת מחקר לענייני זיקנה במסגרתה חקרו למשל את דימוי הזקן בטלוויזיה, אולם סירבו בכל תוקף לגעת בנושאים הקשורים במוות, או במה שהם כינו "הגיל הרביעי", קרי – זקנים חולים ותשושים.
גילויו של חזן במחקרו היה שאנשים זקנים עשויים לפתח שפת תקשורת המפרידה בין היחסים בינם לבין עצמם, לבין קשריהם עם העולם הלא-זקן.
הם פירקו את הקטגוריות של חייהם – למשל מגדר ומשפחה – כהכנה למוות העומד להתרגש עליהם.
הם לא היו חולים מאוד, אלא בריאים ופעילים ובכל זאת קידמו את המוות על ידי פירוק העולם.
הם יצרו מיתוסים משותפים של זמן קבוע ונצחי שהשיח סביבם היה מובן אך להם, ופיתחו לצידם לשון אחרת, הסתגלותית, של קשרים זמניים ותועלתניים על מנת לשרוד.
זהו ספרו של חזן משנת 2001 שעוסק בעולמם התקשורתי של נערים בישראל: במיתוסים, בדימויים ובמרכיבים התרבותיים של עולם הנעורים הישראלי.
המסקנה המרכזית בספר היא שדווקא תהליכי הגלובליזציה, על מאפייניה הפוסט-מודרניים, הפוקדים את החברה הישראלית, מחזקים את המרכיבים הלוקליים והזהות הלאומית.
זאת משום שהמרכיבים הגלובליים כמו טלוויזיה ואינטרנט מאפשרים במות לעלייתן של חברות לאומיות תוך טיפוח והפצה של המיתוסים המכוננים אותן.
דעת הזיקנה: נושא הזיקנה בלימודי סוציו-אנתרופולוגיה
מדריך ביבליוגרפי מוער המציע 12 תוכניות לימודים ומחקר לאוכלוסיות לומדים ייעודיות החל מבית הספר התיכון ועד לחוקרים מתעניינים.
כל התוכניות פורסות אותה קשת נושאים ברמות שונות של נגישות.
הספר יצא לאור בהוצאת אוניברסיטה משודרת.
הספר מבקש להציג את עיקרי הדיון הסוציולוגי-אנתרופולוגי בנושא הזיקנה, תוך שהוא מפרק את הסוגיות המרכזיות המרכיבות אותו, ומציע דרך שונה להתמודד עמן.
הנחת המוצא של גישה בקורתית זו היא ההבחנה בין ההבנייה התרבותית של הזיקנה לבין זקנים כבני אדם, בין הנחשב פתולוגי לבין הנתפס כנורמלי.
בדיקה השוואתית של דימויי מהלך החיים בחברות שונות מאפשרת אתגור ההנחות האוניברסליות על זיקנה באמצעות הדרשות למגוון מאפייניה תלויי ההקשרים והנסיבות של התופעה.
דגש מיוחד מושם במקום שיש לזיקה בין מוות לזיקנה בקביעת היחס כלפי שניהם.
הספר עוסק ביחסי הגומלין שבין הטקסט האנתרופולוגי לבין הקונטקסט החברתי עליו הוא מדווח ואותו הוא מבקש לנתח.
יחסי הייצוג בין השניים הם בעייתיים משום שהתרגום של החוויה המעוגנת בתצפית משתתפת לשפת קהיליית השיח האנתרופולוגית אינו ישיר וחד חד ערכי אלא מתווך על ידי פרדיגמות תאורטיות מפורשות או סמויות.
התוצאה היא שפה אנתרופולוגית המורכבת ממושגי מפתח כגון: טקס, מיתוס, גבולות ותרבות שכולם נתונים לפרשנויות שונות הן כאמצעים אנליטיים והן כחלק מלשונם התרבותית של הנחקרים.
"השיח האנתרופולוגי" הוא ניסיון להנהרה אפיסטמולוגית של הדרכים בהן עוברים הדיונים הדיסציפלינאריים המרכזיים לנוכח הצורך בנאמנות ל"שדה" ולמחויבות לאתוסים ולמודלים של התחום.
חזן כתב סדרת מאמרים בעברית ובאנגלית על רצח רבין.
באחד המאמרים טען שדמותו של הרוצח תהפוך ברבות הימים למקבילה לדמותו של הנרצח, אחת לא תוכל להתקיים בלא השנייה ושתי הדמויות יכוננו את השיח הישראלי זו לצד זו.
במאמר אחר כתב שטקסי האבל לאחר מותו של רבין בכיכר רבין היוו אתר עלייה לרגל שחשף את שלושת המרכיבים של הזהות הלאומית: 1. הרכיב הגלובלי – פרחים ונרות; 2. הרכיב היהודי; 3. הרכיב הציוני.
ולכן גופו הפוליטי (הסמלי) של רבין מאחד בתוכו את שלושת המרכיבים האלה.
ב-2011 ראה אור ספרו של חזן על ספר ביחד עם ד"ר דניאל מונטרסקו, "עיר בין הערביים", העוסק בקשר בין לאומיות לבין סיפורי זקנים של ערבים ויהודים, תוצר של מחקר משותף שערכו ביפו.
הטענה המרכזית המועלת בספר היא שככל שמצוקות הזיקנה גדלות, כך הולכת ופוחתת המצוקה הלאומית והדבקות בשיח הלאומי גם בקרב היהודים וגם בקרב הערבים.
בשנים 2006 - 2008 הוביל חזן קבוצת מחקר על שואה וגלובליזציה במכון ון ליר, תוצר הכנסים עתיד לראות בספר.
הזיקנה כתופעה חברתית, תל אביב, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, אוניברסיטה משודרת, תשמ"ד 1984.
דעת הזיקנה: נושא הזיקנה בלימודי סוציו-אנתרופולוגיה, ירושלים, אקדמון, תשמ"ח, 1988.
השיח האנתרופולוגי, תל אביב, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, אוניברסיטה משודרת, תשנ"ג, 1992.
אנשי הלימבו: מחקר על הבניית עולם הזמן של זקנים, אשל - האגודה לתכנון ולפיתוח שירותים למען הזקן בישראל, ירושלים, 2003. (מהדורה מעודכנת בעברית של הספר "The Limbo People" באנגלית)
חיים חזן ודניאל מונטרסקו, עיר בין הערביים: לאומיות מזדקנת ביפו, מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד, תשע"א 2011.
חיים זליגמן היה מחנך וחוקר יהודי ממוצא גרמני, שהתמקד במחקרו בשורשי התנועה הקיבוצית.
במחקריו הראה כי שורשיה של התנועה הקיבוצית, על ערכיה ההתיישבותיים והשיתופיים, אינם מצויים רק בתורה המרקסיסטית, אלא גם ברעיונות האנרכיסטיים מבית מדרשם של הוגים כגון גוסטב לנדאואר, פרידריך ניטשה, אריך מיהזם וברנאר לזר.
נולד בשם היינץ אלפרד זליגמן בעיר קרלסרוהה שבמחוז באדן בגרמניה, בן לאוסקר זליגמן ותיאה (תרזה) לבית דוקס, שניהם צאצאים למשפחות שעסקו בבנקאות.
חיים היה האח השני מתוך חמישה אחים ואחיות.
הוא למד בגימנסיה ההומניסטית ע"ש ביסמרק בקרלסרוהה, ואביו ראה אותו כממשיך דרכו בעסקי הבנקאות המשפחתיים.
חיים הצעיר לקח חלק בפעילות התנועות הציונית קדימה והחלוץ, ולאחר תקופת הכשרה חקלאית בשווייץ, עלה לארץ ישראל על גבי ספינת המעפילים "גליל", ב-1935.
לאחר העלייה, הצטרף זליגמן לקיבוץ גבעת ברנר, והיה מחברי קבוצת חירות, וממייסדי הקיבוץ.
בתקופה זו עסק הקיבוץ בעיקר בחקלאות.
ב-1939 נישא זליגמן לשפרה גורביץ', חברת הקיבוץ שעלתה מליטא.
מנישואים אלו נולדו להם שלושה ילדים: משה, מימי ויגאל.
זליגמן התגייס לשורות הפלמ"ח בשנים 1941-1945.
בתקופה מאוחרת יותר, נודע לחיים, כי במקביל, המשפחה שנשארה בגרמניה סבלה מן המשטר הנאצי.
ב-22 באוקטובר 1940, גורשה המשפחה במשלוח שכלל כ-7,500 יהודים מן המדינות באדן, פפאלץ ווירטמברג.
המשלוח שהיה במסגרת תוכנית מדגסקר של אייכמן, היה למחנה המעצר גירס בצרפת של וישי.
אביו נספה ב-1941, ואימו תיאה נפטרה בבית החולים בקורזה שבצרפת, ב-1947, לאחר שחרור המחנה.
אחיו, ורנר והרברט הובלו לאושוויץ ושם נרצחו.
אחיו ארנסט ואחותו סופי, הצליחו להימלט ועלו לארץ בתום מלחמת העולם השנייה.
חיים שירת כשליח מטעם תנועת הנוער הבונים בצרפת, וסייע ליהודים צעירים, חלקם יוצאי מדינות צפון אפריקה לעלות לארץ ישראל.
תחילה באוניברסיטה העברית בירושלים ולאחר מכן באוניברסיטת תל אביב.
בקיבוץ עבד כמחנך, מזכיר הקיבוץ ומנהל בית הספר היסודי.
שינוי דפוסי הקיבוץ מחברה אינטימית ושיתופית לחברה גדולה, הביא אותו לנתח את השורשים שעמדו בבסיס החברה הקיבוצית, מחקרו כלל הן את הרעיונות והן את ההישגים של החברה הקיבוצית בארץ ישראל.
הוא היה חוקר ושותף ביד טבנקין של התנועה הקיבוצית, ובשולחן הקומונות הבינלאומי.
את הדוקטורט שלו כתב באוניברסיטת בילפלד הגרמנית.
זליגמן נפטר ב-25 בספטמבר 2009 כשהוא בן 96. הוא נטמן לצד אשתו, בבית העלמין בגבעת ברנר בערב יום הכיפורים התש"ע.
לבנות ולהיבנות ספר הבונים, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1990.
חברות הנוער בגבעת ברנר 1935–1972, הוצאת ארכיון גבעת ברנר, 2003.
גבעת ברנר, פרשיות ביטחון, 1928–1947 (עורך: חיים זליגמן), ארכיון גבעת ברנר.
חיים זליגמן ויעקב גורן, זרמים במחשבה האירופית בראשית המאה העשרים בהשפעתם על היהדות והתנועה הציונית, אפעל: יד טבנקין, 2007.
חיים זליגמן ויעקב גורן, גוסטב לנדאואר - עליו ומשלו, אפעל: יד טבנקין וירושלים: מוסד ביאליק, 2009.
חיים זנדברג (נולד ב-24 באוגוסט 1963 בחיפה) הוא משפטן ישראלי, פרופסור למשפטים, מומחה ומרצה לדיני מקרקעין ודיני קניין בפקולטאות למשפטים של המכללה למנהל, האוניברסיטה העברית בירושלים ואוניברסיטת תל אביב.
בוגר בית הספר הריאלי העברי.
כיום משמש כשופט (במיל.) ביחידת בתי הדין הצבאיים באזור יהודה ושומרון.
סיים לימודי תואר ראשון במשפטים בהצטיינות מהאוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1990. אחריהם המשיך במסלול ישיר לדוקטורט בהנחיית פרופ' יהושע ויסמן.
במסגרת זו קיבל תואר שני במשפטים בשנת 1995 ותואר שלישי בשנת 1999.
במהלך לימודיו זכו חיבוריו בפרסי הקרן ע"ש אהרון ויוסף בן שמש (1990), הקרן ע"ש משה דוכן (1991) ופרס בנק טפחות (1992).
עבודת הדוקטורט שלו זכתה בפרס מרכז יצחק רבין לחקר ישראל (2000).
במהלך לימודיו שימש מרצה גם באוניברסיטת חיפה (1994–1996) ובמרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן (1997–1998).
בשנת 2002 שימש מרצה מן החוץ באוניברסיטת בר-אילן, ומשנת 2005 לימד במכללת שערי משפט.
התמחה במשרד עורכי הדין אפרים אברמזון ושות' בירושלים.
חבר לשכת עורכי הדין מאז שנת 1991. עד שנת 2002 עבד כעורך דין במסגרת משרד עורכי דין מרדכי ברקוביץ' בירושלים.
כיום מייעץ לגופים מוסדיים ולעורכי דין.
בשנת 1999 הצטרף לסגל הפקולטה למשפטים של המסלול האקדמי המכללה למינהל בו החל ללמד בשנת 1996 ומאז הוא משמש בו כחבר סגל מן המניין.
עמד בראש תחום ההתמחות במשפט אזרחי ובמשפט מסחרי של הפקולטה והיה המנהל האקדמי של תוכנית התואר השני ועורך כתב העת של הפקולטה - "המשפט".
בשנת 2002 מונה לשופט בבית הדין המשמעתי העליון של המכללה.
משנת 2001 מלמד קורסים בדיני הקניין גם בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית ומשנת 2012 - גם בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב.
כמשפטן מומחה בתחום הקניין והמקרקעין הוא מכהן מאז שנת 2003 כיושב ראש ועדת הערר על בחינות מועצת שמאי המקרקעין.
בשנת 2005 מונה על ידי משרד הפנים ליושב ראש הוועדה לקביעת הגבולות בין מועצה אזורית גזר לבין העיר המאוחדת מודיעין-מכבים-רעות.
בשנים 2010–2011 היה נציג ציבור בוועדה הממשלתית-ציבורית לבחינת המדיניות הקרקעית לניהול הקרקע החקלאית הנכללת בגדר מקרקעי ישראל.
כיהן כחבר המועצה להשכלה גבוהה (מל"ג) ה-12 ועמד בראש ועדת המשנה של המועצה לתחומי המשפט ומדעי החברה.
כמו כן היה חבר הוועדה לבדיקת ההיתכנות של קיום לימודים לקראת תואר ראשון (LL.B.) בשפה האנגלית ועמדתו לפיה אין מקום להתיר לימודים אלה התקבלה על ידי המועצה.
משנת 2015 מכהן כיו"ר הצוות הבין-משרדי המלווה את עבודת הגף להערכת תארים אקדמיים מחו"ל במשרד החינוך.
ב-6 בנובמבר 2016 פורסם שמו ברשומות כמועמד לכהונת שופט בבית המשפט העליון.
זנדברג נשוי לד"ר חיה זנדברג, שופטת בבית המשפט המחוזי בירושלים ולשעבר מנהלת המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה, ולהם ארבע בנות.
הסדר זכויות במקרקעין בארץ-ישראל ובמדינת ישראל, המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי שליד הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית והמכון לחקר שימושי קרקע של הקרן הקיימת לישראל, 2001.
פיקוח ציבורי על מגזר הצדקה, רמות-אוניברסיטת תל אביב, 2003.
מקרקעי ישראל: ציונות ופוסט ציונות, המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי שליד הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, 2007.
חוק יסוד: מקרקעי ישראל, סדרת פירוש לחוקי היסוד, המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי, ירושלים 2016.
הרב חיים זאב פינקל (כונה: חָזָ"פּ, ראשי התיבות של שמו; כ"ד באדר ה'תרס"ד, 14 במרץ 1904 - י"ח באלול ה'תשכ"ה, 15 בספטמבר 1965) היה רב יהודי ליטאי שחי ופעל בישראל, ראש ישיבת היכל התלמוד ומנהל רוחני בישיבת מיר בירושלים.
נולד במיר שבבלארוס, בן בכור למלכה ולרב אליעזר יהודה פינקל.
אביו היה ראש ישיבת מיר, בנו של הרב נתן צבי פינקל - "הסבא מסלבודקה".
אמו הייתה בתו של רבי אליהו ברוך קמאי, שכיהן אף הוא כראש ישיבת מיר.
נקרא על שם סבו הרב חיים זאב יפה, רבה של שקוד (אביו החורג ולימים גם חותנו של הרב אליהו ברוך קמאי).
בגיל 9 חלה בשיתוק ילדים.
הרופאים נואשו מלרפאו וגם דודו הרב אברהם צבי קמאי שהיה רוקח ניסה לרפאו אך ללא הועיל.
אביו הוציא את חסכונותיו והדפיס מהדורה מיוחדת של הספר "קצות החושן" כסגולה לרפואתו.
לבסוף נרפא מן השיתוק וחזר ללימודיו בתלמוד תורה.
כנער נחשב לעילוי, ובגיל צעיר נשלח ללמוד בישיבה הקטנה של הרב יעקב שלמה הורביץ.
כשסיים את לימודיו בישיבה שב למיר, הפעם כדי ללמוד בישיבת מיר אצל אביו וסבו.
במיר למד עד לשנת תרפ"ב (1922), ולאחר מכן נסע לבריסק כדי לקבל את דרך הלימוד הבריסקאית מהרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק.
כשנוכח לראות את חשיבות הישיבה וראשה, כתב לאביו כי זה ביזיון שישיבה כזו מועטה בתלמידים, ובעקבות מכתבו שלח אביו לבריסק קבוצה מובחרת מתלמידי ישיבת מיר.
בג' באב תרפ"ו (1926) עלה לארץ ישראל, כדי לשהות לצד סבו, "הסבא מסלבודקה", בחברון.
הוא שימש את סבו וסבתו, וזכה לאמונו ולחיבתו של סבו, שאף סמך עליו בניהול הישיבה בחברון.
בי"ט באדר ב' תרפ"ט (1929) נישא ללאה אייבשיץ, בתו החורגת של הרב יוסף חיים זוננפלד.
כאשר החלו פרעות תרפ"ט יצא יחד עם שני אישים מנכבדי העיר חברון אל המושל האנגלי במטרה להתריע על המצב בעיר.
הוא ניצל מהפרעות כששהה בבית ראש הישיבה הרב משה מרדכי אפשטיין.
לאחר הפרעות הוא עזב את חברון ועבר לירושלים.
בשנת תר"צ עבר להתגורר בצפת, שם פתח ישיבה קטנה בעידודו של אביו, שהה שם זמן קצר ושב לירושלים.
הסבא מסלבודקה ביקש להשפיע על מצבו הרוחני והתורני של היישוב החדש, אך נפטר בשבט תרפ"ז.
בחשוון תרצ"א הוקם "בית מדרש גבוה לתורה היכל התלמוד" בתל אביב.
לניהול הישיבה מונו ארבעה רבנים, בהם פינקל.
תחילה מונה כר"מ ועם השנים גברה השפעתו והוא נעשה לראש הישיבה ומנהלה.
במקביל, כיהן כראש ישיבת "פליטת סופרים" לצעירים שעלו מאירופה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
לימים כשעלה אביו הרב אליעזר יהודה פינקל לארץ ישראל הוא התמנה לנשיא כבוד של הישיבה ואף מסר בה שיעורים.
בתקופת מגוריו בתל אביב היה בקשר עם האדמו"ר שמואל אליהו טאוב ממודז'יץ והאדמו"ר אף היה מתגורר בביתו.
בשנת תשי"ד, לאחר שהרב יחזקאל לוינשטיין עזב את ישיבת מיר כדי לכהן כמשגיח בישיבת פוניבז', נתבקש פינקל על ידי אביו למלא את מקומו.
פינקל כיהן כמשגיח ומנהל רוחני בישיבת מיר עד לפטירתו.
במשך שנים הוא השמיע שיחות מוסר וכן שימש יועץ ומורה דרך לתלמידי הישיבה.
אשתו לאה נפטרה בצעירותה, בשנת תש"ו.
כעבור זמן נישא בשנית לגיטל וולדשיין, אחות גיסו הרב חיים שמואלביץ.
בי"ח באלול תשכ"ה, חודשיים לאחר פטירת אביו, נפטר פינקל בגיל 61. נקבר בהר המנוחות בירושלים, בחלקת רבני ישיבת מיר.
לאחר פטירתו יצא קונטרס "חסד חיים", המכיל שיחות מוסר שנאמרו על ידו בישיבת מיר.
כמה משיחותיו נדפסו בספר 'הר יראה' (ה'תש"ס) של בנו הרב אריה פינקל.
בנו הרב אריה פינקל - ראש ישיבת מיר ברכפלד
בנו הרב משה - ר"מ בישיבת מיר עד לפטירתו, בתשס"א.
חיבר את ספרי "בני חיל" על מסכת נדרים ומסכת סוכה.
אשתו, הסופרת רמה פינקל, היא בתו של הרב חיים שרגא אפשטיין (בנו של הרב משה מרדכי אפשטיין).
היא חיברה את הביוגרפיה על הרב חיים זאב פינקל - "האבא מסלבודקה", שיצא לאור ב-2011. נכדתו היא אפרת פינקל.
בתו חסידה (נפטרה בראש חודש מר חשוון תשע"ה), נישאה לרב אהרון דוד חדש - משגיח ישיבת מיר
בתו שפרה, (נפטרה בליל שבת, ד' אדר א' תשע"ו) נישאה לרב אביגדור הלוי נבנצל - רבה של ירושלים העתיקה
הרב חיים אפרים זייצ'יק (תרס"ו, 1906 – ט' באדר ב' תשמ"ט, 1989) היה ראש ישיבת בית יוסף – נובהרדוק בבוצ'אץ' וממפיצי רעיונות תנועת המוסר ברוח נובהרדוק בארץ ישראל.
נולד בעיירה פיוטרקוב שברוסיה לאשר ומרים זייצ'יק.
בהיותו כבן 13 הופיע בעיירתו רבי מרדכי שטולמן, מתלמידי ה"סבא" מנובהרדוק, שהקים סניף של ישיבת נובהרדוק בעיירה מאז'יר וגייס תלמידים לישיבה.
חיים זייצ'יק נענה לקריאתו והצטרף לישיבה.
לאחר המהפכה הבולשביקית חצה את הגבול מרוסיה לפולין, תחילה שהה בברנוביץ ולאחר מכן נסע לישיבת נובהרדוק בביאליסטוק, בראשות הרב אברהם יפה'ן, חתנו של ה"סבא" מנובהרדוק.
בישיבה זו שהה תקופת זמן ובמהלכה התמנה להשמיע 'ועדים' (שיחות מוסר) בפני חבריו תלמידי הישיבה.
הוא התקרב לגדולי רבני נובהרדוק ובהם הרב דוד בליאכר, הרב אברהם זלמנ'ס והרב דוד מיאדניק.
במשך חצי שנה שהה במחיצת הרב משה רוזנשטיין, המשגיח של ישיבת לומז'ה בפולין.
בשנות ה-30 התמנה הרב זייצ'יק על ידי הרב אברהם יפה'ן לעמוד בראשות ישיבת נובהרדוק שהוקמה בבוצ'אץ' על בסיס הישיבה שהקים בה שרגא פייבל ויליג.
הוא כיהן כראש הישיבה במשך כמה שנים, ומלבד תפקידו הרוחני והתורני היה אחראי, יחד עם גבאי הקלויז משה הרצוג, גם לקיומה הכלכלי של הישיבה.
בשנת 1939 נכבשה בוצ'אץ' בידי הרוסים והוא נאלץ להפעיל את הישיבה בתנאי מחתרת.
ב-1941 הוא גויס לצבא האדום ונלקח מבוצאץ', שם השאיר אישה הרה.
עם תום מלחמת העולם השנייה הוא חזר לבוצ'אץ' וכשגילה כי משפחתו נספתה עבר לצרפת לישיבת 'אור יוסף נובהרדוק' בצרפת בניהולו של הרב גרשון ליבמן ומשם עשה דרכו לארצות הברית.
נישא לגיטל, בתו של הרב אברהם שמואל קסצבסקי.
בתחילת שנות ה-60 עלה הרב זייצ'יק לישראל.
בתקופה הראשונה שימש מנהל רוחני בישיבת תפארת הכרמל בחיפה.
כעבור זמן התיישב בירושלים והקדיש את כל זמנו להפצת רעיונות תנועת המוסר ברוח נובהרדוק.
פרסם לאורך השנים סדרה ארוכה של ספרים, וכמו כן השמיע שיעורים ושיחות מוסר בפני אברכים ותלמידי ישיבות.
הקים את כולל "אור חדש" ועמד בראשו.
סדרת אור חדש - על פרשיות השבוע, על המועדים, פרקי מחשבות ועיונים
המאורות הגדולים – קווים לתיאור פועלם של גדולי תנועת המוסר
ואני תפילה – על התפילה
פרי הארץ - על המועדים
קול צופיך – על ההפטרות
רבי חיים זנוויל אברמוביץ' ("הריבניצער", לעיתים "הרימניצער", תרנ"ח, 1898 או תרס"ב, 1902 – כ"ד בתשרי תשנ"ו, 18 באוקטובר 1995) היה אדמו"ר חסידי שהתגורר בריבניץ (טרנסניסטריה, מולדובה) ובהמשך במונסי ניו יורק.
נולד לרבי משה ויוטא צפורה בבוטושאן, רומניה.
בגיל שנתיים וחצי נתייתם מאביו.
למד אצל רבי יהודה לייב צירלסון שהסמיכו להוראה.
בצעירותו היה חסיד של רבי יהודה אריה לייבוש פרנקל מבוטושאן ורבי אברהם מתתיהו פרידמן משטפנשט.
מסופר שהרבי משטפנשט, שלא היו לו ילדים, אמר עליו: "אתה החידוש שלי".
העיד על עצמו שבגיל 18 ידע את כל הש"ס עם פירוש רש"י.
לאחר חתונתו התגורר במספר ערים בבסרביה, בהן קישינב.
לאחר מלחמת העולם השנייה ברחו רוב הרבנים שחיו תחת שלטון ברית המועצות לארצות הברית ולישראל, והוא החל לשמש באדמו"רות בריבניצה.
מסופר כי נהג לטבול בקרח, צם רבות, עטוף בטלית ותפילין עד הלילה ואמר תיקון חצות עד הבוקר.
היה מל ושוחט למרות איסור השלטונות.
חסידיו מספרים כי פעם נעצר והועמד למשפט אך שוחרר לאחר שאמר לשופט שאם ישחררוהו אשתו תתרפא.
פעם אחרת ברח ממעצר והשוטרים מצאו אותו טובל בנהר ועזבו אותו כי חשבו שהוא משוגע.
בתשעה באב היה מתעטף בשק וקורע קריעה בברכה.
היה מתפלל מאוחר מאוד ולעיתים היה מתפלל שחרית באמצע הלילה.
היה נשוי לרבנית שרה, שנפטרה בכ"ה באלול ה'תשל"ט (17 בספטמבר 1979).
הרב אברמוביץ עלה לישראל והתגורר בקריית באבוב בבת ים, אחר כך בבני ברק ולאחר מכן בירושלים.
בשנת תשל"ד היגר לארצות הברית.
הוא התחתן בשנית עם הרבנית פרידא מלכה שהייתה צעירה ממנו בהרבה שנים בתקווה שממנה הוא יוליד ילדים, והתגורר במיאמי, בקראון הייטס, בסי גייט (ברוקלין) ולבסוף במונסי, שם נפטר ונקבר.
הרבנית פרידא מלכה נפטרה בתשע"ה (2015).
אחד מחסידיו המפורסמים הוא מרדכי בן-דוד, שהקדיש לו את השיר "אוי רבי" באלבומו "אין עוד מלבדו".
משמשיו בקודש בארצות הברית וקנדה היו; הרב משה ברכואוויץ, והרב יואל (יואלי'ש) קרויס.
הרב חיים זבולון חרל"פ (א' באייר תרס"ב, 8 במאי 1902 – כ"א בתמוז תשכ"ו, 9 ביולי 1966) היה רבה הראשי של ראשון לציון כארבעים שנה.
נולד בירושלים לרב יעקב משה חרל"פ ולפסיה בת הרב מיכל ורניקובסקי.
למד בישיבת עץ חיים, בישיבת "הרב דובער מנישביץ" שנוסדה בידי מנישביץ, ובישיבת מרכז הרב, אצל אביו ואצל הרב קוק.
הוסמך לרבנות על ידי הרב קוק והרב איסר זלמן מלצר.
בשנת תרפ"א נישא לרבקה, בת הרב אברהם דב שקול.
היה בין מייסדי חברת "נחלת ישורון" בירושלים לשם גאולת אדמות בירושלים.
תחת ניהולו רכשה החברה אדמה על הר הצופים.
בשנת תרפ"ד (1924) התמנה לרב בסג'רה, וכעבור שנה התמנה לרבה של ראשון לציון ופעל בה במשך כארבעים שנים.
היה פעיל בחיי הדת המושבה, ייסד בה חברות ללימוד תורה בשם "תפארת חיים", סייע להקמת מוסדות חינוכיים, וליווה את הפיכתה לעיר.
כן השתתף בכינוסים דתיים ותורניים ארציים.
היה ציר באספה הבוחרת של הרבנות הראשית לארץ ישראל.
פרסם מאמרים תורניים, מודעות ומכתבים בנושאים שעל סדר, בבמות ציבוריות רבות.
הרב חרל"פ נפטר בפתאומיות בערב שבת, כ"א בתמוז תשכ"ו, בהיותו כבן 64. הוא נטמן בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
בשנת 1991 נקרא רחוב בעיר ראשון לציון על שמו.
לרב חיים זבולון ואשתו רבקה סרקא (בת הרב אברהם דב שקול) נולדו שני בנים ושבע בנות.
הרב יצחק מאיר חרל"פ - רבה של יקנעם.
אהובה, נישאה לבן דודה - הרב ניסן מאיר פייביל זק"ש.
חוה ברז"ל נישאה לצבי ברז"ל.
גיסיו הם הרבנים: חיים שרגא פייבל פרנק, מרדכי יהודה ליב זק"ש, שמואל ברוך ורנר, אברהם שדמי וישראל בארי.
מעין חיים - על התורה: חלק א': ספר בראשית, באתר היברובוקס
נחלי חיים - ביאורי הלכות ובמיוחד במצוות התלויות בארץ וענייני שביעית, באתר היברובוקס
באר חיים - הלכה ודרוש, באתר היברובוקס
דברים משמו על יום העצמאות ומדינת ישראל נדפסו בחוברת 'מי חכם וישמור אלה' בהוצאת מכון 'איי הי"ם'.
חיים זיסוֹביץ (נולד ב-18 בספטמבר 1951) הוא איש תקשורת, שדרן רדיו, עיתונאי ויועץ תקשורת ישראלי.
נולד בפרדס חנה לדב ואסתר זיסוביץ, ניצולי השואה.
אמו ניצולת אושוויץ ואביו ניצול מחנות עבודה.
הוא למד בבית הספר היסודי "ישורון", והמשיך למדרשית נעם בפרדס חנה.
ב-1969 התגייס לצה"ל, ושירת כחובש קרבי בגדוד 890 של חטיבת הצנחנים.
בתחילת דרכו זיסוביץ היה מדריך חברתי בפנימייה של מדרשית נעם בפרדס חנה, שבה לימד את מקצוע הלשון העברית.
באותו זמן גם עבד כמסגר.
ב-1977 הצטרף לקורס כתבים של "קול ישראל" ועבר להתגורר בירושלים.
בסיום הקורס התקבל ככתב בקול ישראל, שם עבד 27 שנים בתפקידים שונים: כתב לענייני דתות, כתב לענייני חינוך, כתב לענייני ירושלים וככתב פרלמנטרי.
הוא הגיש מספר תוכניות אקטואליה ברשת ב', כגון: הכל דיבורים ויומני חדשות.
במקביל הגיש בערוץ הראשון מספר תוכניות אירוח על מסורת ודת.
ביניהן "על רגל אחת" ו"צירופים".
בתום תפקידו ככתב פרלמנטרי התמנה זיסוביץ למזכיר המערכת (מנהל החדשות) של רשת ב', ולאחר שלוש שנים פרש מתפקידו, אך המשיך להנחות יומני בוקר.
באותה עת, הוא החל לעבוד כמנהל מכירות בחברת בנייה, ועבד בחברת "צפחה" ובחברת "מ.
ב-1995 נשלח מטעם רשות השידור לוושינגטון בירת ארצות הברית ככתב "קול ישראל".
ב-1998 שב עם משפחתו ארצה, וחזר להגיש יומני חדשות ואקטואליה.
ב-2004 פרש מרשות השידור ועד 2008 הגיש את תוכנית הטלוויזיה "תיק תקשורת" בטלוויזיה החינוכית במקום רזי ברקאי.
במקביל הקים בעיר שדרות משרד ייעוץ תקשורתי לראשי יישובים בדרום.
ב-2009 נאלץ לפרוש מהנחיית "תיק תקשורת", לאחר שבעיתון גלובס התפרסמה כתבה על עיסוקו כיועץ תקשורת בנוסף להנחיית "תיק תקשורת".
זיסוביץ' הנחה שוב את התוכנית בשנים 2014–2015.
ב-2009 הצטרף זיסוביץ לאוניברסיטת בר-אילן כראש מערך דוברות והסברה, וב-2011 מונה גם לראש היחידה ללימודי תעודה בתקשורת, "ערוצים", שאליה גייס בעלי שם רבים מתחום התקשורת.
זיסוביץ לימד רדיו במספר מוסדות אקדמיים, כגון: מכללות נתניה, אחווה וכן במכללת ספיר, בה כיהן גם כראש מנהל תוכניות וראש מסלול רדיו.
זיסוביץ גם הקים וניהל כמה תחנות רדיו חינוכיות בפסגות ובמכללת אחווה, ובנתיבות הוא הקים וניהל מרכז תקשורת.
ב-2004 הוא הצטרף כיועץ לרדיו קול חי והקים את מערך החדשות.
אחד החידושים המזוהים עם זיסוביץ הוא פינת "פרשת השבוע" בכל פתיחת יומן הצהריים של רשת ב' בימי שישי, עליה זכה במהלך השנים לתגובות רבות מן המגזר החילוני והדתי.
בפינה זו קישר זיסוביץ את פרשת השבוע לענייני אקטואליה.
בהסבריו הוא העדיף לא להסתמך על פרשנים מסורתיים אלא להוסיף נקודות מבט משלו.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 ב-2019 שימש כדובר מפלגת מגן של גל הירש.
זיסוביץ נשוי לאילנה ואב לחמישה.
חיים חובה (27 בדצמבר 1947 – 6 בינואר 2012) היה שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלי.
ב-1974 סיים שלוש שנות לימוד בבית הספר הגבוה לאמנות הבמה "בית צבי" לצד ירמי עמיר, אורי אברהמי וארנון צדוק.
ב-2003 סיים לימודים בפקולטה לאמניות של אוניברסיטת תל אביב.
שיחק במספר רב של הצגות בתיאטרון הבימה, שם שימש גם תקופה כיושב ראש ועד השחקנים של התיאטרון.
שיחק גם בתיאטרון באר שבע, תיאטרון בית ליסין ובהפקות בצוותא ובתיאטרון הספרייה.
בפסטיבל עכו 1994 גילם את ואן גוך לצד ויקי תבור בהצגה "את החמניות תן לפול" שכתב שלמה גיורא שוהם וביים אבי מלכה.
בתיאטרון בית ליסין: ב-1986 גילם את עלי בהצגה "נטושים" שכתב הלל מיטלפונקט, ובשנת 1991 גילם את שמעון בהצגה "על המדרכה".
בתיאטרון צוותא גילם את פחימה בהצגה "חיילים יצאו לדרך".
בתיאטרון הספרייה בשנת 1986 גילם את המוקיון בהצגה "המוקיון" שביים יוסף כרמון וכתב חובה עצמו (ע"פ הספר "המוקיון" מאת היינריך בל).
בתיאטרון באר שבע: גילם את אמדאו מודיליאני בהצגה "מודיליאני", ב-1985 שיחק בתפקיד הראשי של דון ז'ואן, בהצגה "דון ז'ואן חוזר מהמלחמה", את המאסטרו בהצגה "השטן במוסקבה", את קראגלר בהצגה "תופים בלילה", את הלר בהצגה "סיד" ואת דמיס בהצגה "טרטיף".
ב-1975 גילם אפסנאי, איכר צעיר וחייל בהצגה "אמא קוראז'" שכתב ברטולט ברכט וביים דוד לוין.
ב-1976 גילם את לורד סאליסברי בהצגה "המלך ג'והן" שכתב פרידריך דירנמאט וביים דוד לוין; השתתף בהצגה "כובע הקש האיטלקי" שכתבו אז'ן לביש ומארק מישל וביים עמרי ניצן; וגילם את סר רטקליף בהצגה "ריצ'רד השלישי" שכתב שייקספיר וביים דוד לוין.
ב-1977 גילם את בן אח בהצגה "הנפש הטובה מסצ'ואן" שכתב ברטולט ברכט וביים דוד לוין, וגילם את רוקו בהצגה "שבת ראשון שני" שכתב אדוארדו דה פיליפו וביים אילן אלדד.
ב-1978 גילם את ריימונד בהצגה "המטבח" ("כל העולם מטבח") שכתב ארנולד ווסקר וביים עמרי ניצן; ואת דמטריוס בהצגה "חלום ליל קיץ" מאת שייקספיר שביים עמרי ניצן.
ב-1980 גילם את קוריו בהצגה מאת שייקספיר "הלילה השנים עשר" שביים עמרי ניצן; גילם אורח וחוטב עצים לצד אלי דנקר בהצגה "חתונת הדמים" מאת פדריקו גארסיה לורקה שביים ויקטור גרסיה; וגילם את עמוחד סאבאח בהצגה "מלך מרוקאי" שכתב גבריאל בן-שמחון וביים יוסי יזרעאלי.
ב-1987 השתתף בהצגה "מעגל הגיר הקווקזי" שכתב ברטולט ברכט וביים עמרי ניצן.
ב-1988 גילם את איתמר לצד אורנה רוטברג, דב רייזר ומיכאל כורש במחזה מאת דויד גרוסמן "גן ריקי" בבימויו של מיקי גורביץ'.
באותה שנה גילם את בן אח בהפקה "הנפש הטובה מסצ'ואן" בשיתוף תיאטרון באר שבע.
ב-1989 גילם את זלצמן בהצגה "אדם" שכתב יהושע סובול וביים גדליה בסר.
ב-1990 גילם את מרקו בהצגה "מראה מעל הגשר" שכתב ארתור מילר וביים איציק ויינגרטן.
ב-1991 גילם את קפטן דונלד וויטאקר לצד דב נבון ושמואל וילוז'ני בהצגה שכתב אהרון סורקין וביים איציק ויינגרטן "בחורים טובים"; גילם את פראדו בהצגה "סולו" שכתב יהושע סובול וביימה עדנה סובול; וגילם את יוחנן פוקס בהצגה "תינוקות לילה" שכתב א.ב יהושע וביים אהרון אלמוג.
ב-1993 גילם מפקד בהצגה שכתב וביים חנוך לוין "הילד חולם", וגילם את פלורינדו ארטוזי לצד יגאל שדה בהצגה "משרתם של שני אדונים" שכתב קרלו גולדוני וביים עמרי ניצן.
ב-1994 גילם את דנקו בהצגה "מקבת'" שכתב שייקספיר וביים טובי רוברסטון.
ב-1995 גילם רב ואת עו"ד אלחנן פריש בהצגה "זינזאנה" שכתב עירא דביר וביים אלי כהן.
ב-1996 גילם את שר הצבא נומורה בהצגה "הר לא זז" שכתב גלעד עברון וביים חנן שניר.
ב-1997 השתתף לצד רוזינה קמבוס בהצגה "החדר של ורוניקה" שכתב איירה לוין וביים אבי מלכה.
ב-1998 גילם את נחמן, אבי החתן בהצגה "הדיבוק - בין שני עולמות" שביים חנן שניר ע"פ ש.
ב-1999 גילם לצד מיכאל כורש את ולצ'אנינוב, בהצגה "הבעל הנצחי" שביים שלמה בר-שביט ע"פ דוסטויבסקי; גילם את דקיוס בהצגה "יוליוס קיסר" מאת שייקספיר שביים עודד קוטלר; וגילם את תומאס פאטנם בהצגה (שהועלתה בשיתוף תיאטרון חיפה) "ציד המכשפות" שכתב ארתור מילר וביים שמואל הספרי.
ב-2000 גילם את בני אלתר, בעל הדירה של רחל (אורנה בנאי) בהצגה "אנשים קשים" שכתב יוסי בר יוסף וביים חנן שניר.
ב-2001 השתתף באירוע תיאטרוני לציון יום השואה שכתב חנוך רעים וביים רועי הורוביץ "דוממים" לצד נירית אהרוני-שוויצר וליאת גורן.
באותה שנה גילם את סוס בהצגה "חבילות מאמריקה" שכתב וביים הלל מיטלפונקט.
ב-2004 גילם את שר הבריאות במחזה "בגדי המלך" שכתב נסים אלוני וביים מיקי גורביץ'; וגילם את יואב בן צרויה לצד יוסי בנאי, עידית טפרסון ואורי אברהמי במחזה "כתר בראש" שכתב יעקב שבתאי וביים אילן רונן.
ב-2005 גילם לצד רוברט הניג את יעקב פוסטה, מ"מ ראש מחלקת התברואה בהצגה "מבקר המדינה 2005" שכתב אילן חצור וביים אילן רונן.
ב-2006 גילם את אחד מזקני העיר תבאי לצד יוסף כרמון ואברהם סלקטר בהצגה שהועלתה בשיתוף תיאטרון הקאמרי "אנטיגונה" בכיכובה של אולה שור סלקטר.
ב-2007 גילם את וואסילי ואת המוות בהצגה שהועלתה בשיתוף תיאטרון באר שבע "אנה קארנינה" שכתב טולסטוי וביים אילן רונן.
ב-2008 גילם את אביגדור בהצגה "שעה יפה ליוגה" שכתבה אילנה ברנשטיין וביים אלון אופיר.
ב-2010 גילם את מנחם הכהן, בעלה של רבקה (דוית גביש) ואביו של יעקב (אברי ארבל) בהצגה "כתם לידה" שכתבה רובי פורת שובל וביים משה קפטן; וגילם את אריה פינטו בהצגה "לרקוד ולעוף" שכתב רשף לוי וביים אלון אופיר.
במהלך 2011 השתתף בחזרות על ההצגה "ביקור הגברת הזקנה" בתיאטרון הבימה אך בשל מצבו הבריאותי נאלץ לוותר על השתתפותו בהצגה.
ב-1992 גילם את רס"ן איציק בסרטו של אסי דיין "החיים על פי אגפא".
ב-1993 גילם את אביו של תומר (אורי בנאי) בסדרת הטלוויזיה "עניין של זמן".
בין השנים 1989–1994 גילם את יעקובי בסדרת הטלוויזיה "שכנים".
ב-1994 גילם את אבי לוי בסדרת הטלוויזיה שכתבו עמוס נוי ויוסי גודארד (שגם ביים את הסדרה) "רצח בים המלח".
ב-1998 גילם את אלישע אלקיים בסדרת הטלוויזיה של אורי ובני ברבש "טירונות", ולאחר כ-7 שנים בסדרה שיצרו השניים "מילואים".
ב-2012 גילם את מוריס, אביו של אבי בכר (רועי אסף) בסרטו של מני יעיש "המשגיחים".
בשנותיו האחרונות היה חולה במחלת הסרטן.
נפטר ב-6 בינואר 2012, ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
פרופ' חיים זעפרני (10 ביולי 1922, מוגדור – 31 במרץ 2004, פריז) היה היסטוריון וחוקר ספרות, ראש הפקולטה לשפה העברית והציוויליזציה היהודית באוניברסיטת פריז ומחשובי החוקרים של יהדות צפון אפריקה ומורשתה.
חיים זעפרני נולד בעיר מוגדור שבמרוקו ב-10 ביוני 1922. בגיל 4 הוא התייתם מהוריו, ועבר לחסות בבית סבתו וסבו.
מסבו למד עברית ועמו התעמק בכתבי הקודש היהודיים עוד מגיל צעיר.
כילד למד בבית הספר של כל ישראל חברים (כי"ח) במוגדור.
בשנת 1938 נסע ללמוד בצרפת, שם קיבל הכשרה כמורה.
לאחר לימודיו חזר למרוקו ולימד מקצועות שונים כגון מדעים וציור בבתי הספר של כי"ח.
בהמשך חייו כיהן גם כמפקח ללימודי השפה הערבית בבתי הספר של כי"ח, והיה חבר בוועדה הלאומית לרפורמה בחינוך לאחר עצמאות מרוקו.
לימודיו האקדמיים כללו תואר ראשון בלשון העברית מהאוניברסיטה העברית בירושלים, תואר ראשון נוסף בערבית קלאסית מאוניברסיטת רבאט, תואר שני במשפטים וכלכלה ודוקטור בלימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת פריז.
הדיסרטציה שלו עסקה בחינוך היהודי בארצות האסלאם והיא פורסמה כספר בשנת 1969.
הוא התחיל את הקריירה האקדמית שלו בהוראת עברית באוניברסיטת פריז, ובהמשך מונה לפרופסור מן המניין ולראש הפקולטה לשפה העברית והציוויליזציה היהודית באוניברסיטה.
בשנים 1991–1992 היה חוקר אורח במכון ללימודים מתקדמים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר מותו, המכון ללימודים יהודיים ע"ש אלי ויזל בפריז החליט להעניק פרס שנתי המוקדש לזכרו.
במשך עשרות שנות פועלו האקדמי חיבר וערך 15 ספרים שתורגמו בחלקם לשפות אחרות בהן עברית, ערבית, ספרדית ואנגלית, וכן פרסם למעלה מ-200 מאמרים.
מחקריו עוסקים בנושאים רבים ומגוונים: יהדות צפון אפריקה ובפרט יהדות מרוקו, יהדות ספרד, יחסי יהודים-מוסלמים והשפעות הדדיות, חינוך, ספרות הלכתית וקבלה, שירה עברית, מסורות אוראליות, מוזיקה, לשונות כגון מרוקאית יהודית, חכיתיה, ברברית יהודית ועוד.
הוא פרסם מחקר על תולדות יהדות מרוקו בספר "אלף שנות חיים יהודיים במרוקו: היסטוריה ותרבות, דת ומיסטיקה" שפורסם בצרפתית בשנת 1983 ותורגם לעברית.
ספר חשוב נוסף שלו הוא ספרו "השירה העברית במרוקו" שתרגומו לעברית פורסם בשנת 1984. הספר מהווה מחקר חלוצי של השירה העברית שחוברה לאורך הדורות על ידי משוררים יהודים במרוקו.
ספר חשוב אחר שלו הוא "יהדות אנדלוסיה והמגרב" (Juifs d'Andalousie et du Maghreb, 1996).
בספר זה הראה זעפרני את הקשרים התרבותיים, הכלכליים והפוליטיים האדוקים בין יהדות ספרד ליהדות מרוקו בימי הביניים וכמו כן העלה את התזה, החוזרת גם בחיבוריו האחרים, שלאחר גירוש ספרד היהודים והמוסלמים המגורשים שעתקו למרוקו את מסורותיה של אל-אנדלוס בכלל תחומי החיים והתרבות.
ספר חלוצי אחר של זעפרני עוסק בהתפתחות הקבלה בקרב יהודי מרוקו, ובו לראשונה סקר באופן מקיף את הספרות הקבלית הענפה של מקובלים ממרוקו לאור ספרות הקבלה ממרכזים יהודיים אחרים, והראה את הקשרים השונים ביניהן.
תרומה מחקרית חשובה נוספת של זעפרני הייתה בשימור מסורות אוראליות והיסטוריה שבעל פה, ולשם כך הוא נסע אף לאזורי ספר בעומק מרוקו.
הוא הקליט רבנים, מלמדים וחברי קהילות יהודיות מכפרים שונים, ופרסם מאמרים רבים על ההשפעות התרבותיות ההדדיות בין יהודים לברברים.
כך למשל היה נהוג בקרב חוקרים לחשוב שתַשֶלְחִית הייתה שפה מדוברת בלבד על ידי יהודים, והם כתבו בעברית או בערבית-מרוקאית יהודית בלבד.
לעומת זאת זעפרני גילה כתבים שונים, כולל הגדה של פסח, בתַשֶלְחִית -יהודית (או: ברברית-יהודית) הכתובה באותיות עבריות.
חיים זעפרני, השירה העברית במרוקו, תרגם מצרפתית: אפרים ריבלין, ירושלים :מכון בן צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, תשמ"ד 1984.
חיים זעפרני, אלף שנות חיים יהודיים במרוקו: היסטוריה ותרבות, דת ומיסטיקה, לוד: מכון הברמן למחקרי ספרות, תשמ"ו 1986.
הרב חיים נפתלי הרץ זליבנסקי (שמחת תורה ה'תרצ"ט, 17 באוקטובר 1938 – כסלו ה'תשנ"ה, 10 בנובמבר 1994) היה ראש ישיבה חרדי-ליטאי.
הקים ועמד בראשות ישיבת מאור התלמוד.
נולד בתל אביב לר' מרדכי אלתר זליבנסקי, וליוכבד, בתו של הרב אריה שפירא, רב בביאליסטוק.
נקרא על שם זקנו הרב חיים נפתלי הרץ היילפרין, ראב"ד ביאליסטוק.