tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סלע אנדרומדה או סלעו של נוח הוא סלע הבולט מן הים מול חוף יפו.
מקור השם סלע אנדרומדה במיתולוגיה יוונית, בה מסופר כי אנדרומדה הייתה נסיכה, בתם של קסיופאה ושל קפאוס, מלכי אתיופיה (כינוי לכל החוף הצפוני של אפריקה בפי היוונים) ושליטי יפו.
קסיופאה התגאתה שיופיה רב יותר מיופין של הנראידות ,נימפות הים, ועוררה בשל כך את זעמו של אביהן, פוסידון אל הים.
הוא עורר גלים שאיימו להציף ולהרוס את העיר, וכן שלח מפלצת ים בשם קיתוס שהרגה את אנשי העיר.
לפי עצת האורקל מאמון, נכבלה אנדרומדה אל סלע לחוף הים, וניתנה כקורבן למפלצת הים קיתוס, על מנת לפייס את פוסידון.
פרסאוס, שעבר שם במקרה רכוב על הסוס המכונף פגסוס, בדרכו חזרה ליוון לאחר שהרג את מדוזה וערף את ראשה, ראה את אנדרומדה קשורה אל הסלע, והתאהב בה.
הוא הרג את מפלצת הים באמצעות ראשה של המדוזה, שכל מי שראה אותו הפך לאבן.
לאחר מכן התיר את אנדרומדה מכבליה ונשא אותה לאישה.
זאב וילנאי בספרו "אגדות ארץ ישראל" מתאר אגדה זו בגרסה אחרת, לפיה בים מול חופי העיר יפו חי דג נורא שהטביע אוניות וקטל מלחים רבים, וחמתו שככה רק אם הקריבו לו מדי שנה את היפה שבבנות יפו.
באחת השנים נבחרה אנדרומדה כקורבן השנתי, ונקשרה בכבלי ברזל לסלע על החוף.
כשהתקרב הדג לבלוע אותה, הופיע אהובה פרסאוס, רכוב על סוס מכונף, הרג את הדג בקלשון והציל את אנדרומדה.
פליניוס הזקן, בן המאה ה-1 לפנה"ס מספר על צלע של הדג, קיטוס שמו, שאורכה 40 רגל והובאה לרומא ועל העיר יפו: "ולפניה נמצא סלע ועליו מראים סימנים שנעשו על ידי שלשלאות שבהן הייתה אנדרומדה כבולה אליו.
ביפו רווח הפולחן לאלילה האגדתית הנקראת קיטוס."
גם יוסף בן מתתיהו כתב כי ביפו סלעים בולטים מהים ועליהם נראו שרידי כבליה של אנדרומדה.
אגדה קדומה מציינת כי יפת בן נח בנה את העיר יפו עוד לפני המבול, ושקברו של נח מצוי תחת הסלע שבתוך הים של יפו.
וכך כותב פרופ' נחום סלושץ:
סלע בגאולוגיה הוא החומר המוצק הבונה את קליפת כדור הארץ (קרום כדור הארץ), והוא בנוי מצירוף טבעי של מינרלים.
סלעים עשויים להיות מורכבים מגבישים של מינרל אחד בלבד – סלע מונומינרלי, דוגמת אבן גיר המורכבת באופן בלעדי מקלציט, או מתערובת גבישים של כמה מינרלים – סלע פולימינרלי, דוגמת גרניט המורכב מקוורץ, מפצלת השדה ומנציץ.
ההגדרה המדעית של סלע היא: "צירוף טבעי וחוקי של מינרלים".
למונח "חוקי" בהגדרה זו שתי משמעויות:
צירוף של מינרלים שונים הנקבע על סמך חוקי הטבע אותם מנסים גאולוגים לפענח.
הסכמה בין גאולוגים לגבי סוג המינרלים ומידת נוכחותם בסלע, לדוגמה: סלע פלוטוני אשר מורכב מפלגיוקלז, פירוקסן, מגנטיט ואוליבין שנוצר בהתקררות איטית של מאגמה בעומק כדור הארץ הוא גברו.
לעומת זאת, סלע געשי בהרכב זהה שנוצר מהתקררות לבה על-פני הקרום הוא בזלת.
בהנדסה חקלאית סלע הוא "כל חלק מלוכד של קרום כדור הארץ".
על-פי הגדרה זו, קרקע אינה סוג של סלע, בעוד שעל-פי ההגדרה הגאולוגית קרקע היא סוג של סלע, אם כי לא מגובש, מאחר שהיא מורכבת מגבישי מינרלים.
תחום המחקר הגאולוגי העוסק בסלעים נקרא פֶּטרוֹלוֹגיָה (מיוונית: petra – סלע, logia – תורה) והוא חוקר את מבנה הסלעים, הרכבם, מרקמם, תפוצתם, מיונם והתהליכים שהביאו להיווצרם.
סלעים מחולקים לשלוש קטגוריות עיקריות, לפי אופן היווצרם:
סלעי יסוד – סלעים פלוטוניים שנוצרו מהתקררות איטית של מאגמה בתוך כדור הארץ וסלעים געשיים שנוצרו מהתקררות מהירה של לבה על-פני השטח.
סלעי משקע – מחולקים ל-3 תת-קבוצות: סלעים ביוגנים – נוצרים כתוצאה מהרבדה והסתלקות של שלדי בעלי חיים (סלע גיר), סלעים גרגיריים – נוצרים כתוצאה מהאבדה והסתכלות של תוצרי בליה של סלעים אחרים (אבן חול נובית) וסלעי אידוי יתר – נוצרים כתוצאה מאידוי יתר של תמיסה רוויה (סלע גבס).
סלעים מותמרים – סלעי התמרת מגע שנוצרים כתוצאה מלחץ נמוך וטמפרטורה גבוהה שמשנים את ההרכב המינרלי ואת המבנה של הסלע (סלע שיש), סלעי התמרה אזורים שנוצרים כתוצאה מלחץ גבוהה וטמפרטורה גבוהה שמשנים את ההרכב המינרלי ואת המבנה של הסלע בהתאם לדרגת ההתמרה (סלע שיסט).
מאגמה היא חומר מותך המצוי עמוק מתחת לפני השטח של כדור הארץ.
באמצעות מגוון רחב של תהליכים עשויה המאגמה לעלות דרך הקרום אל פני השטח.
היא עשויה להתקרר לאט מתחת לפני השטח וליצור סלעים פלוטוניים בעלי גבישים גסים.
אלה כוללים סלעים עשירים בסיליקה דוגמת גרניט וסלעים מאפיים דוגמת גברו.
המאגמה המגיעה לפני השטח ומתפרצת באמצעות הרי געש נקראת לבה, והתקררותה המהירה יוצרת סלעים געשיים בעלי גבישים זעירים או אף זכוכיתיים ואמורפיים דוגמת אובסידיאן.
בהתאם לכימיה שלהם ולמרקמם, סלעים געשיים עשויים להיות מסווגים כעתירי סיליקה דוגמת ריוליט או עתירי ברזל ומגנזיום דוגמת בזלת.
בשל אופן היווצרם, סלעי יסוד נוטים להיות חסרי מבנה כאשר הם נבחנים במחשוף או בדוגמת יד.
מבעד למיקרוסקופ הם נראים מורכבים מסידור אקראי של גבישי מינרלים שונים שנוצר כאשר הנתך החל להתגבש.
סלעי משקע נוצרים מחומרים המגיעים ממקורות שונים:
פירוק של סלע קודם – סלע יסוד, סלע משקע או סלע מותמר – בתהליכי בליה וסחיפה.
חומרי הפירוק מוסעים על ידי מים או רוח ושוקעים ביבשה או בים.
עלייה בריכוז של מומסים בתמיסה והשקעה של גבישים המגיעים לסף רוויה או בשל התאדות-יתר יוצרת סלע התאדות דוגמת גבס.
שקיעה של חומר אורגני, לדוגמה סידן פחמתי שמקורו בקונכיות ושלדים של בעלי חיים ימיים בונה אבן גיר.
חומר המגיע מחוץ לכדור הארץ, דוגמת מטאוריטים.
על מגוון חומרים אלה חלה דיאגנזה – רצף של תהליכים פיזיקליים, כימיים וביוגניים המלכדים את הגרגרים לסלע באמצעות הידוק ודחיסה.
סלעי משקע מפגינים שיכוב – מבנה שכבות ברור, המציג שלבים רציפים של השקעה.
בבדיקה מיקרוסקופית נראים גבישים ברורים וביניהם נקבוביות, המאפשרות חדירת נוזלים לסלע.
סלעי משקע אופייניים הם אבן גיר, אבן חול, קירטון, קונגלומרט ברקציה וכורכר.
סלעים מותמרים הם סלעים מסוגים שונים שעברו התמרה – מטמורפוזה, שינוי צורה – בשל חשיפתם לשינויים בטמפרטורה ובלחץ.
סלעים אלה עשויים להיות שכבתיים או מסיביים, גבישיים או נקבוביים – תכונות הדומות לסלעי המקור שלהם.
סלעים מותמרים אופייניים הם לווחה, צפחה וגנייס.
התמרה היא למעשה גיבוש מחדש של מינרלים בסלע המתרחש בכמה אופנים:
התמרה אזורית – מתרחשת בקנה מידה גדול כאשר סלעים נדחפים לעומק באזורי הפחתה בעקבות פעילות של לוחות טקטוניים.
התמרת מגע – מתרחשת בשולי גופי חדירה פלוטוניים חמים.
התמרה הידרותרמית –תוצר של אינטראקציה בין סלע לבין נוזל בטמפרטורה גבוהה.
התמרה דינמית – מתרחשת באזור העתקים כתוצר של לחץ וחום מקומיים אשר מקורם בחיכוך שיוצרת תנועת הלוחות.
התמרת פגיעה – מתרחשת כאשר גוף כמטאוריט או גוש גדול במיוחד אשר מקורו בהתפרצות געשית מתנגש בקרום.
התמרת קבורה – נובעת משקיעה או קבורה מקומית של סלעי משקע.
התמרה נסוגה – מתרחשת בתנאי ירידה של טמפרטורה ולחץ.
היווצרות הסלעים הראשונים קשורה ישירות להתפתחותו של כדור הארץ הצעיר במהלך ההאדן.
בראשיתו היה כדור הארץ לוהט ומותך לחלוטין, ובהדרגה החלה השכבה החיצונית להתקרר באמצעות איבוד חום במגע עם החלל הקר.
בשלב זה החלו יסודות כבדים כברזל וניקל לשקוע ולבנות את הגלעין, ויסודות קלים כחמצן וצורן צפו והחלו ליצור קרום ראשוני.
ביניהם נבנתה המעטפת אשר בתוכה החלו להיווצר מינרלים.
מתחת לו זרמה מאגמה לוהטת שביקעה את הקרום הצעיר ונפלטה בהתפרצויות געשיות.
הלבה שנפלטה מהתפרצויות אלה יצרה סלעים געשיים: בזלת כהה ואנדזיט בהיר יותר.
התקררות איטית של הקרום איפשרה את התעבותם של מים ובעננים שהמטירו גשמים עזים במשך מיליוני שנים.
תחילה התאדו מי הגשמים בבואם במגע עם הקרום החם, אולם אותם גשמים החלו לקרר את הקרום עד שהמים הפסיקו להתאדות והצטברו במקומות הנמוכים – תהליך שיצר אוקיינוס שכיסה כ-90% משטח כדור הארץ, מתוכו הציצו איים געשיים קטנים.
ירידת הגשמים, היקוות אוקיינוס ואידוי חוזר של המים יצר את מחזור המים, שהוביל ליצירתם של סלעי משקע באמצעות סחף ממקומות גבוהים אל קרקעית האוקיינוס.
בהדרגה החל הרכב הקרום והמעטפת להשתנות בשל המסה והתמרה של סלעים מסוגים שונים, מה שהוביל ליצירתם של איי גרניט קלים הצפים על הקרום הבזלתי.
בגושי סלע אלה חלו תהליכים טקטוניים ואורוגניים שעיוותו אותם ובנו בהם רכסי הרים והתמרה שהפכה חלקים מהם לסלעים מותמרים.
בשלב זה החל לפעול מחזור הסלעים – מושג יסוד בגאולוגיה המתאר את "גלגולם" של סלעים מסוג אחד למשנהו, תוך שהם נתונים לתהליכים שונים המפרקים ויוצרים אותם מחדש.
המחזור מתאר את השינויים הדינמיים המתרחשים בשלושת סוגי הסלעים: סלעי יסוד, סלעי משקע וסלעים מותמרים.
כתוצאה מן הכוחות המניעים של מחזור הסלעים – טקטוניקת הלוחות ומחזור המים – סלעים יוצאים משיווי-משקל סביבתי ונכפה עליהם שינוי כאשר הם פוגשים בסביבה חדשה.
סביבת היווצרות היא המקום בו נוצר סלע, גם אם לאחר זמן הוא יימצא במקום שונה, והיא הקובעת את הרכבו של הסלע ותכונות אחרות שלו.
סביבות ההיווצרות של סלעים הן הנקודות ב"גלגול" בין סוג סלע אחד למשנהו במחזור הסלעים.
תהליכים אלה חלים גם על המינרלים המרכיבים את הסלעים בכל אחד מן הגלגולים ומשפיעים על תכונותיו השונות של הסלע החדש:
סלעי יסוד – נוצרים בשתי סביבות: ממאגמה בסביבה פלוטונית ומלבה בסביבה געשית
סלעי משקע – נוצרים בסביבות מגוונות: סביבה יבשתית – בביצות, נחלים ואגמים, סביבה ימית, סביבה חופית וסביבה אוופוריטית בלגונות ובאגמים
סלעים מותמרים – בסביבה מטמורפית
סלעים מסוגים שונים מהווים פרקים בסיפור התהוותו של כדור הארץ ובמוצא החיים על פניו באמצעות סלעי משקע המורכבים משרידיהם של בעלי חיים ימיים ובאמצעות מאובנים המצויים בהם.
סלעי יסוד וסלעים מותמרים הם עדויות לתהליכים טקטוניים שהתרחשו בעבר ולתנועת הלוחות התמידית, רמז לעתידן של היבשות המוכרות.
סלעים משמשים כלי חשוב בחקר האבולוציה של האדם ובארכאולוגיה, בהיותם כלים שאיפשרו לא רק שיפור של יכולת הישרדות אלא גם התפתחות של צורות התיישבות – באמצעות בנייה בסלע חצוב, תרבות ומסחר – דוגמת סחר חליפין בזכוכית געשית ובאבן הצור כבר בתקופת האבן.
גם בתולדות האמנות יש לסלעים מקום חשוב: כרקע לציורי מערות ופטרוגליפים וכחומר גלם, דוגמת הסקוריה ממנה נוצר פסלון ונוס מברכת רם שנמצאה בשנת 1986 באזור בריכת רם – הנחשבת לייצוג העתיק ביותר של דמות אנושית בתיעוד הארכאולוגי.
סלסטיט (או סטרונציום גופרתי), הוא מינרל שנוסחתו SrSO4 הידוע גם בשם "סלסטין".
סלסטיט מופיע בטבע כגביש וכגוש סיבי דחוס ובדרך כלל נמצא בסלעי משקע.
מופיע לעיתים קרובות בסביבת גבס, הליט וסידן גופרתי (CaSO4).
סלסטיט נמצא במקומות רבים בעולם ונכרה בעיקר בכמויות קטנות, משום שהביקוש למינרל זה נמוך.
אחוז המרכיבים משתנה ממקור למקור, במדגסקר לדוגמה נמצאו גבישים כחלחלים.
בעבר הייתה בריטניה היצרנית המובילה בעולם של סלסטיט וסיפקה כ-90% מהצריכה העולמית.
מקור הסלסטיט של בריטניה היה מרבץ גדול במחוז גלוסטרשייר.
בזמן מלחמת העולם השנייה, השתבשה פעולת האוניות מבריטניה לארצות הברית ונדרשו מקורות סלסטיט חדשים.
במקסיקו נמצא מרבץ סלסטיט חדש, שתכולת הבריום שלו הייתה גבוהה לעומת תכולת הבריום בסלסטיט הבריטי.
מרבצים נוספים של סלסטיט נמצאו בטורקיה, ארצות הברית, ספרד, איראן, אלג'יריה, פקיסטן, ארגנטינה ועוד.
פייטרו אנג'לריו (באיטלקית: Pietro Angelerio; 1215 – 19 במאי 1296) כיהן בין יולי לדצמבר 1294 כאפיפיור סלסטינוס החמישי , ולאחר מכן פרש מתפקידו.
מחליפו, האפיפיור בוניפקיוס השמיני, אשר חשש שלגיטימיות התואר שלו תיפגע כל עוד יישאר קודמו בחיים כלא אותו בטירה עד למותו מספר חודשים לאחר מכן.
אנג'לריו נולד בכפר סנטאנג'לו לימוזאנו במחוז מוליזה שבאיטליה.
משפחתו הייתה משפחה כפרית ענייה - הוא היה הילד ה-11 מתוך 12 ילדים, ולאחר מות אביו החל לעבד את השדות במקומו.
אמו, מאריה, השפיעה על דרכו הדתית והיא ששלחה אותו להתחנך ולהצטרף למנזר בנדיקטיני בבישופות של בנוונטו כשהיה בן 17. אנג'לריו גילה להט רוחני ובחר בחיי פרישות.
ב-1239 עבר לחיות לבד במערה על הר מורונה.
חמש שנים מאוחר יותר עבר אנג'לריו להתגורר עם שני נזירים נוספים במערה באזור אברוצו, במטרה לחקות את חייו של יוחנן המטביל.
קיימים תיאורים של חיי הסגפנות שגזר על עצמו.
ב-1244, תוך שהמשיך באורח חייו הסגפני, הקים מסדר אשר נקרא אחר-כך על שמו, הסלסטינים.
הקונקלווה שהתקיימה לאחר מות קודמו, ניקולאוס הרביעי, לא הצליחה להגיע להסכמה ונמשכה כשנתיים.
אנג'לריו שלח מכתב על דעת עצמו לכינוס הקרדינלים בפרוג'ה והצהיר באוזניהם שרוח האל אינה נוחה מהתמשכות הדיונים ושרעה גדולה תגרם אם לא יבחרו באפיפיור בקרוב.
ראש חבר הקרדינלים הצהיר מיד שהוא בוחר בנזיר כבאפיפיור וכך היה פייטרו לאפיפיור סלסטינוס החמישי.
היה זה האדם האחרון שנבחר לאפיפיור מבלי שהיה קרדינל.
לאחר חמישה חודשים כאפיפיור, שכנע אותו הקרדינל בנדטו גאטאני להתפטר מתפקידו ולפרוש שוב לחיי נזירות, דבר שהיווה תקדים.
אנג'לריו הסכים וחוקק חוק המתיר לאפיפיור להתפטר ואז התפטר.
גאטאני החליף אותו כאפיפיור ונקרא בוניפקיוס השמיני.
מספר חודשים מאוחר יותר נכלא על ידי מחליפו בטירה, על מנת למנוע ממנו להתחרט ולשוב לתפקידו, שם שהה כעשרה חודשים עד למותו.
האפיפיור קלמנס החמישי הכריז עליו כקדוש ב-1313. אף אפיפיור אחריו לא נטל לעצמו את השם סלסטינוס.
סלסטין גאלי-מרייה הייתה זמרת מצו-סופרן צרפתייה, שעיקר פרסומה בא לה מהיותה כרמן המקורית.
סלסטין מרייה דה ל'איזל נולדה בפריז.
היא למדה לשיר אצל אביה, שהיה מוזיקאי מחונן.
הופעתה הראשונה התקיימה בשנת 1859 בשטרסבורג וזמן קצר אחר כך נישאה לפסל בשם גאלי (נפטר ב-1861) ואימצה את שם הבמה 'גאלי-מרייה'.
אמיל פרין, מנהל האופרה קומיק, שמע את שירתה ברואן והביאה לפריז.
היא הופיעה לראשונה באופרה קומיק ב"שפחה הגברת" של פרגולזי והמשיכה להופיע שם עד 1885. תפקידיה המפורסמים ביותר היו ב"מיניון" של אמברואז תומא (1866) ובכרמן של ביזה (1875).
גאלי-מרייה הופיעה בלונדון ב"תיאטרון של הוד מלכותה" במסע הופעות בשנת 1886 וחזרה לאופרה קומיק ב-1890 לשיר במופע התרמה להקמת יד זיכרון לביזה.
צליל קולה היה משובח, הדיקציה שלה הייתה ברורה והיא הקפידה על פיסוק נכון.
גאלי-מרייה מתה בוונס, סמוך לניס.
לעיתים מתייחסים לקול מצו-סופרן גבוה כ"גאלי-מרייה".
תפקידי גאלי-מרייה ניתנים במקרים רבים לזמרות סופרן.
סלסטה (בספרדית: Celeste) היא טלנובלה ארגנטינאית מצליחה בת 172 פרקים.
כוכבי הטלנובלה הם: אנדריאה דל בוקה וגוסטבו ברמודס.
לסדרה יצאה סדרת המשך בשם סלסטה, תמיד סלסטה.
הטלנובלה בוימה על ידי הבמאי ניקולס דל בוקה ונכתבה על ידי אנריקה טורס וחוסה ניקולס.
שיר הנושא של הטלנובלה: "Te Amo" (אני אוהבת אותך), נכתב על ידי אנריקה טורס, הולחן על ידי פולו גרסייה רמירס ובוצע על ידי אנדריאה דל בוקה.
סלסטה היא בחורה צעירה, החיה לבדה עם אמה החולה, לוסיה.
יום אחד סלסטה פוגשת בחור צעיר בשם פרנקו פררו והשניים מתאהבים, אך הם אינם יודעים את השמות האמתיים של כל אחד מהם.
הם קוראים אחד לשני בשמות כינוי - "לבנה" ו"שמש".
הם קובעים להיפגש ולהגיד את שמם האמיתי, אך סלסטה לא מגיעה לפגישה, ופרנקו חושב שהיא רימתה אותו.
מה שהוא לא יודע זה שאימה של סלסטה נפטרה.
לאחר מות לוסיה, חברתה אאידה, הבטיחה לה שהיא תדאג לסלסטה, ולכן היא מביאה אותה לגור אתה באחוזת ויסקונטי שבבואנוס איירס, שם פוגש אותה פרנקו, והוא נזכר במה שקרה אתה לפני המון זמן, והוא מתעלל בה, במחשבה שהיא רימתה אותו, אך בהמשך הוא מגלה את האמת, ושניהם משלימים.
אך מכשולים רבים יפריעו להם להגשים את אהבתם - בהם האובססיה המטורפת של טרסה ויסקונטי, הסוד שמסתיר לאנדרו, אביו של פרנקו, והחלפת תינוקות - כל זאת עומד בדרכם.
סלסטה וררדי (אנדריאה דל בוקה): בחורה צעירה ויפה המטפלת באמה חולת הסרטן.
היא פוגשת בפרנקו והם מתאהבים מבלי לגלות את שמם האמיתי.
לאחר מות אימה, אאידה, חברתה של אמה של סלסטה, מביאה אותה לגור באחוזה אך חל בלבול והיא הופכת למשרתת.
טרסה, אמו של פרנקו, שונאת את סלסטה וגם בתה של טרסה, ריטה.
פרנקו פררו (גוסטבו ברמודס): פרנקו הוא בחור צעיר, הפוגש בסלסטה ומוכן לתת לה את כל אהבתו אך כשהיא מבריזה לו כשקבעו להיפגש, הוא נפגע, אך לא יודע שמות אימה מנע ממנה להגיע לפגישה.
כשהוא פוגש את סלסטה בשנית באחוזה שבה הוא מתגורר, הוא מתעלל בסלסטה, במחשבה שהיא רימתה אותו, אך בהמשך מתאהב בה מחדש.
טרסה ויסקונטי (דורה בארט): האמא הרעה.
מתחרטת על נישואיה לבעלה, לאנדרו.
היא מנהלת רומן עם ברונו ונהנית לעקוץ את אשתו, סילבנה.
היא רודנית, שתלטנית, מציקה וכועסת.
יש לה חיבה מאוד גדולה לפאות.
אנצו פררו (חרמן פלסיוס): אחיו התאום של פרנקו.
כסף, סקס וכסף אלו הדברים היחידים שמעניינים אותו.
הוא מנסה לחזר אחר סלסטה בדרכים נוראיות, לרוב ללא הצלחה.
ברונו רוסטי (ארתורו מאלי): הומוסקסואל נשא איידס.
הוא נשוי לסילבנה וחובב מוזיקה קלאסית.
הוא מנהל רומן על טרסה ויסקונטי ויחסיו המעורערים עם אשתו גורמות להרבה דיכאון לשרור בביתם.
סילבנה רוסטי (אריקה וולנר): אשתו של ברונו.
חברה טובה של משפחת ויסקונטי ומרבה לריב עם טרסה.
היא אישה טובה וחברה טובה של אאידה.
לאנדרו פררו (רודולפו מצ'דו): בן אדם טוב, אכפתי ודואג.
מנהל את החברה של המשפחה ואב לתאומים פרנקו ואנצו.
כשהוא מגלה שסלסטה היא בתו הוא מתייחס אליה אחרת ואחותו, אאידה, מפצירה בו לגלות את האמת לסלסטה אך הוא מסרב.
מתעב את מעשיה של טרסה ורב אתה כל הזמן.
דניאל (רוברטו אנטייר): בעלה של ריטה.
הוא מכה אותה ומשתף פעולה עם טרסה.
סליקה (פטריסיה קאסטל): המשרתת הנאמנה של טרסה, ואם הבית של האחוזה.
עוסקת בכישופים מוזרים ושונאת את סלסטה.
ריטה פררו (ויויאנה סקונה): אשתו של דניאל.
חולמת על ילד ועוברת טיפולי הפריה אצל ד"ר ברונו רוסטי, רופא נשים.
היא טובת לב אך כופים עליה בהמשך הסדרה לעשות מעשה מחפיר - לגנוב את תינוקה של סלסטה.
קצ'יטה מונטרו (גרסיאלה פאל): חברת הנפש של סלסטה ומצחיקה לא קטנה.
אאידה פררו (אדלה גלייחר): דודתם הרווקה של פרנקו ואנצו.
טובת לב אשר אוהבת את סלסטה.
אשת סודו של לאנדרו, אחיה, ושונאת את טרסה.
היא מביאה את סלסטה לאחוזה ותמיד עוזרת לה.
אמנדה (הילדה ברנרד): זקנה יהודייה ורוסיה שחיה באשפתות ותופת.
אמנדה לוקחת את סלסטה ל"ביתה" ומכירה לה את "הכלב שלה".
סלסטה תמיד סלסטה (בספרדית: Celeste Siempre Celeste) היא טלנובלה ארגטינאית בת 180 פרקים.
טלנובלה זו היא המשך לטלנובלה המצליחה סלסטה.
כוכבי הטלנובלה הם: אנדריאה דל בוקה ו.
הסדרה ממשיכה מהנקודה בה הופסקה בחלק הקודם.
גם הפעם דורה בארט היא האנטיגוניסטית אך אנדריאה דל בוקה מגלמת גם היא אנטיגוניסטית.
שיר הנושא של הטלנובלה: "Necesito Tu Nombre" (אני זקוקה לשמך), נכתב על ידי אנריקה טורס, הולחן על ידי קרלוס נילסון ובוצע על ידי אנדריאה דל בוקה.
סלסטה ופרנקו נשואים באושר ומגדלים יחד באחוזה את לוקאס, בנם הקטן.
באירוע מצער, סלסטה נחטפת בארגונה של טרסה וסקונטי, אמו של פרנקו.
בזמן החטיפה מנסים לאנוס את סלסטה אך היא מצליחה לברוח, ובעת בריחתה, היא נופלת, מקבלת מכה בראש ומתאשפזת בביה"ח.
כשהיא מתעוררת היא מגלה שהיא איבדה זכרונה.
כולם חושבים שהיא מתה כולל פרנקו ההרוס.
כשפרנקו מבקר בכנסייה, הוא פוגש את קלרה, הדומה כשתי טיפות מים לסלסטה, לאחר שקלרה פוגשת בכנסייה את פרנקו, היא מנסה לפתות אותו כדי לקחת את כספו.
לבסוף, פרנקו מבקש ממנה להתחזות לסלסטה, ולצבוע את שיערה לצבע השיער של סלסטה, והוא מביא אותה לאחוזה בטענה שהיא איבדה את הזיכרון.
בינתיים, סלסטה האמיתית, מאושפזת בבי"ח ללא זיכרון, כאשר אמדאו, מוצא אותה, ואומר לה שהיא אשתו.
בשל כך, סלסטה הולכת איתו בתור קלרה ועומדת לחיות חיים שאינם שייכים לה.
האם פרנקו וסלסטה יפגשו שוב?
טרסה, בינתיים, מגלה שהיא גוססת מאיידס ומנצלת את המצב ומביאה לאחוזה עורך דין מושחת שכל מטרתו היא לגזול את ההון של משפחת ויסקונטי לאחר מותה של טרסה.
טרסה גם מביאה לאחוזה את רוברטה, משרתת ממורמרת ואנוכית אשר גם היא שמה עין על רכושה של טרסה.
יש לרוברטה מנהג להתחזות לטרסה ולחבוש פאות גם כן.
כשטרסה מתה, בית משפחת פררו הופך לגיהנום עבור פרנקו ואאידה.
באחוזה של משפחת פיצ'מילו, מתגוררים אמדאו, ראש המשפחה.
יחד אתו מתגורר גם ולנטין, אחיו חלש האופי.
גידו הוא בנו של אמדאו אך הוא סובל מטרשת נפוצה ותחביבו לצייר ציורים.
באחוזה גם גרה קורה, משרתת קשוחה אך עם לב טוב.
כאשר סלסטה האמיתית מגיעה לאחוזה אחרי שאמדאו ראה אותה והבין שהיא סובלת מאובדן זיכרון, בהתחלה היא מתקבלת לא בצורה ידידותית אך בהמשך גידו מתאהב בה, קורה מצליחה לאהוב אותה, וסלסטה עצמה מנסה להשכין שלום בבית משפחת פיצ'מיליו.
בסופו של דבר, ולנטין מגלה סוד שאמדאו שמר מפניו כל השנים.
תיבת הפנדורה נפתחת, והבית מתפרק.
גידו מת, וקורה נותרת לבדה עם אמדאו.
סלסטה ופרנקו מתאחדים שוב יחד עם לוקאס והפעם לתמיד.
סלסטה / קלרה (אנדריאה דל בוקה): נחטפת בארגונה של טרסה.
כאשר היא מצליחה להימלט, היא נופלת ומאבדת את זכרונה.
קלרה היא אחותה התאומה הרעה של סלסטה, אשר הופרדו בלידתן.
מתאמצת להיות מתוקה ותמימה, כדי לתפוס את מקומה של סלסטה באחוזת ויסקונטי.
פרנקו פררו (גוסטבו ברמודס): בעלה של סלסטה.
כאשר שמע על "מותה", הוא נכנס לדיכאון עמוק.
לאחר שפגש את קלרה, אחותה התאומה של סלסטה, הוא הכניס אותה לאחוזתו בתור אשתו.
קורה (לידיה למיסון): חטטנית, רכלנית ואישה חמה ואוהבת.
מאוהבת באמדיאו כבר שנים ויודעת את כל סודות המשפחה.
חואן איגינסיו (הנרי זאקה): העו"ד של טרסה.
הוא מגיע איתה לאחוזה לאחר שהיא יוצאת מבית החולים בו שהתה.
האב מיקלה (איבו קוצארידה): חבר ילדות של פרנקו.
הוא חבר טוב, מייעץ ומעל הכל עוזר לפרנקו כשהוא נכנס למשבר עקב "מותה" של אשתו.
אאידה (אדליה גלייחר): אישה לבבית ורגישה לסביבה.
היא מתייסרת מ"מותה" של סלסטה ועוזרת לפרנקו במשברו.
רוברטה / מוניקה (מוניקה גלאן): הופכת להיות אם הבית.
מקנאה בטרסה ורוצה להיות כמוה והרבה פעמים מחקה אותה.
אורנלה (אינגריד פליקורי): בתו של אמדיאו.
מתאהבת בפרנקו אך מנהלת רומן עם חואן איגנסיו.
הוא מתחתן אתה בו בזמן שהתחתן עם טרסה, וזו מגלה שהחיים לצידו הם גהנום.
ולנטין (אוסבלדו טסר): אחיו של אמדאו וכל הזמן נכנס אתו למריבות עקב חילוקי דעות.
חלש אופי, מצותת לשיחות מאחורי הגב של כולם - מה שבסופו של דבר יגרום לו להבין את הסוד הגדול.
אמדאו (חורחה ד'ליה): מאוהב בקלרה וחש אליה תשוקה עזה.
לאמדאו יש תמונות פורנוגרפיות של קלרה.
גידו (נורברטו דיאז): מיוסר ממות אשתו הראשונה.
התחתן עם קלרה כשהייתה בת 16 בלבד וחייו הפכו לגיהנום.
הוא פוגש בסלסטה, ונקרע בינה לבין קלרה, מה שמביא לעימותים רבים עם פרנקו.
אמנדה (הילדה ברנרד): זקנה חביבה, משוגעת, מצחיקה ומשעשעת.
סלסטינוס הרביעי היה אפיפיור קצר ימים.
עם בחירתו לתפקיד ביום 25 באוקטובר 1241 שימש כאפיפיור במשך שבועיים ונפטר ביום 10 בנובמבר 1241. מדרך הטבע לא הספיק סלסטינוס להטביע חותמו על ההיסטוריה וכהונתו שימשה כאתנחתא בין כהונות של אפיפיורים אחרים.
מעט מאז ידוע על ילדותו ובחרותו של סלסטינוס הרביעי.
הוא נולד בעיר מילאנו וקיבל את השם ג'ופרדו דה קסטיליון (Goffredo da Castiglione) על פי מקורות בני התקופה הוא היה אחיין מצד אימו של האפיפיור אורבנוס השלישי.
שליחותו העלתה חרס והוא לא הצליח להניא את בני בריתה של הקיסרות לעבור לתמיכה בכס הקדוש.
בשנת 1238 הוא מונה לתפקיד הקרדינל של הדיוקסיה סבינה-פוגיו מירטאטו (Diocese of Sabina-Poggio Mirteto) שם שימש עד למותו הפתאומי של גרגוריוס התשיעי ביום 22 באוגוסט 1241.
מותו של גרגוריוס וצעדי המנע האגרסיביים שנקט פרידריך, שכללו סגר על הדרכים המובילות לרומא, הטילו את מדינת האפיפיור לתוהו.
הקונקלווה נתכנסה בתנאים פיזיים קשים והעימותים בין הקרדינלים החריפו את הלחץ והאריכו את תהליך הבחירה.
הבעיה העיקרית שניצבה בפני הקרדינלים הייתה המלחמה מול הקיסרות הרומית הקדושה.
בעוד הקונקלווה מתדיינת היו בידי הקיסר שני קרדינלים שנישבו והופעתם נמנעה בעוד מספר קרדינלים - מתומכיו מטרפדים בחירה של קרדינל עוין לקיסר, קבוצה אחרת בראשות הקרדינל סיניבלו די פיאשי שעתיד להיבחר כאינוקנטיוס הרביעי דרשו לבחור קרדינל מחוג הנאמנים לגרגוריוס התשיעי שמובטח כי ימשיך בקו הנוקשה כנגד הקיסר והאימפריה.
קבוצה שלישית שלא הייתה מתומכי הקיסר אך שאפה לשים קץ למלחמות האזרחים שקרעו את איטליה.
הוועידה "נכלאה" במבנה עתיק ומט ליפול - ארמון רומאי בשם Septizodium שמגגו הדולף חדרו שפכים שמקורם בהפרשות של החיילים ששמרו על חברי הוועידה.
לבסוף, לאחר חודשיים של ויכוחים, נבחר ג'ופרדו דה קסטיליון כמועמד של פשרה בו תמכו שבעה קרדינלים בלבד
הוא הוכתר ביום 25 באוקטובר 1241 והספיק להטיל חרם נידוי על הפוליטיקאי האיטלקי שכלא את ועידת הקונקלווה בארמון הרומאי.
הוא נפטר, ככל הנראה כתוצאה ממחלה או חשיפה לתנאים הקשים במהלך חודשי ההתוועדות ביום 10 בנובמבר 1241.
מותו של סלסטינוס הרביעי החזיר את הגלגל לאחור, שוב היה על הקרדינלים לבחור במועמד לכס האפיפיור ולבחור במדיניות בכס הקדוש מול הקיסרות.
רק ביום 25 ביוני 1243 הצליחו הקרדינלים לבחור ביורש שעלה לכס הקדוש כאינוקנטיוס הרביעי והתגלה כיריבו המר והאחרון של הקיסר פרידריך השני.
סלסט הולם הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית, ידועה בעיקר בשל משחקה בסרט "הסכם ג'נטלמני", עליו אף זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ובפרס גלובוס הזהב, ועל משחקה בסרטים "בוא לאורווה" ו-"הכל אודות חוה", שזיכו אותה בשתי מועמדויות נוספות לפרס האוסקר.
הולם נולדה בניו יורק וגדלה בלונג ואלי, ניו ג'רזי.
הולם הייתה בתם היחידה של ג'ין פארק, ציירת דיוקנאות וסופרת אמריקאית, ושל תאודור הולם, סוכן ביטוח נורווגי.
הולם למדה משחק באוניברסיטת שיקגו, והחלה בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 את קריירת המשחק שלה.
תפקידה הרשמי הראשון של הולם בתיאטרון היה בהפקה למחזה "המלט", בו כיכבה לצידו של לסלי האווארד.
תפקידה המשמעותי הראשון בברודוויי היה בעיבוד למחזה "The Time of Your Life" בבימוי ויליאם סארויאן בשנת 1940, שם כיכבה לצידו של ג'ין קלי.
התפקיד אשר העניק להולם את ההכרה הרבה ביותר ממבקרים היה במחזמר "אוקלהומה!" של רוג'רס והמרשטיין בשנת 1943.
לאחר שהופיעה בהפקה של ברודוויי "Bloomer Girl", החתימה אותה חברת ההפקה פוקס המאה ה-20 על חוזה לסרט בשנת 1944, וב-1947 זכתה בפרס אוסקר ובפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בסרט "הסכם ג'נטלמני".
ב-1949 הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על משחקה בסרט "בוא לאורווה" לצידה של לורטה יאנג.
בנוסף, הולם כיכבה בסדרות הטלוויזיה "Honestly, Celeste!" וב"Who Pays?".
במהלך שנות ה-70 וה-80 הופיעה הולם בסרטים כדוגמת: "תום סויר", "שלושה גברים ותינוקת", וכמו כן, שיחקה בסדרות טלוויזיה מצליחות רבות.
ב-1991 גילמה את איזבלה הלדן באופרת הסבון "אהבות" ששודרה ב-ABC.
את תפקיד זה גילמה למשך שנה אחת עד 1992.
בשנת 1996 החלה לשחק בסדרת הפנטזיה "הארץ המובטחת" ברשת CBS, דמות אשר גילמה במשך 3 עונות עד תום הסדרה ב-1999.
נישואיה הראשונים היו לבמאי ולמפיק ראלף נלסון בשנת 1938, ובנם הוא ממציא ההיפרטקסט, טד נלסון.
לאחר שהתגרשה מנלסון, היא נשאה לפרנסיס דייוויס אשר השתייך לכנסייה הקתולית, מה שהביא אותה להצטרף לזרם הקתולי.
השניים התגרשו בשנה שנישאו (1940).
במשך השנים 1946-1952 הייתה נשואה למנהל שדה תעופה - איי.
סקיילר דנינג, וממנו יש לה בן שני.
הולם הייתה נשואה לשחקן וסלי אדי משנת 1966 ועד למותו בשנת 1996. באפריל 2004 נישאה לזמר האופרה פרנק בסיל.
בשנת 2006 קיבלה הולם פרס על מפעל חיים מטעם פסטיבל הסרטים סאנדיז באוניברסיטת ברנדייס.
מאורת הנחשים (1948) The Snake Pit
מכתב לשלוש נשים (1949) (דיבוב של אדי רוס)
האפיפיור סלסטינוס הראשון נבחר לכהן כאפיפיור לאחר פטירת קודמו, בוניפקיוס הראשון.
כיהן בתפקיד מ-10 בספטמבר 422, וכיהן עד מותו.
כהונתו של סלסטינוס התאפיינה רבות במאבק בכפירה.
פרטים מועטים ידועים אודות ילדותו.
ידוע כי שמו של אביו היה פריסקוס, וכי התגורר זמן מה במילאנו עם אמברוזיוס הקדוש.
מסמך משנת 416 שנכתב עבור האפיפיור אינוקנטיוס הראשון מציין כי נשא את התואר "דיאקון".
מסורות מייחסות מספר תפילות נוצריות לסלסטינוס, אף שהתפילות אינן מציינות זאת במפורש.
סלסטינוס לא נכח בוועידת אפסוס הראשונה בשנת 431, אולם שלח את עמדתו בכתב לוועידה, ונותרו עד היום מספר מכתבים ששלח להגמונים של אפריקה, איליריה, תסלוניקי ונרבון.
סלסטינוס יצא נגד הפלגיאניזם, ושלח את פלדיוס לכהן כהגמון באירלנד בשנת 431 במטרה לנצר את האי (לימים פטריק הקדוש המשיך במלאכתו של פלדיוס).
סלסטינוס יצא נגד המינות הנובאטיאנית ברומא, אסר את ההגמון הנובאטיני ורדף את המאמינים במינות זו.
סלסטינוס נפטר ב-26 ביולי 432 ונקבר בבית הקברות שלצד ויה סאלאריה ברומא, אולם גופתו הועברה לבזיליקת סנטה פרסדה.
לימים הוכרז סלסטינוס כקדוש נוצרי.
יום חגו הוא 6 באפריל בכנסייה הקתולית, ו-8 באפריל בכנסיות המזרחיות.
סלסטינוס השני נולד תחת השם תאובאלדו בוקפצ'י (Teobaldo Boccapecci) או בוקאפקונאי (Boccapeconai).
סלסטינוס השני כיהן כאפיפיור במשך יום אחד, ב-16 בדצמבר 1124. בחירתו לאפיפיור הייתה בהתאם לכללים, אולם בשל מחלוקת בכניסה הוא ויתר על כיסאו לטובת הונוריוס השני, ולכן נחשב לאנטי-אפיפיור.
פרטים מועטים ידועים אודות שנותיו קודם לאירוע בחירתו.
סלסטינוס מונה לתפקיד קרדינל על ידי האפיפיור פסקליס השני.
סלסטינוס נבחר כדין בקונקלבה אולם במהלך הבחירות פרצו למועצת הקרדינלים קבוצת חיילים אשר תמכו בקרדינל סקאנאבצ'י (שאף הוא נחשב לאיש דת מלומד ומכובד), והכריזו על סקאנאבצ'י כאפיפיור הנבחר.
סלסטינוס החליט לוותר על כס האפיפיור על מנת למנוע שפיכות דמים, וסקאנאבצ'י נבחר כאפיפיור הונוריוס השני.
האפיפיור סלסטינוס השני נולד בשם גווידו די קסטלו וכיהן כאפיפיור בין השנים 1143 ועד פטירתו.
סלסטינוס נולד בסיטה די קסטלו שבמדינת האפיפיור.
סלסטינוס היה תלמידו של פייר אבלאר ומונה למשרת קרדינל בכנסיית סנטה מריה שבויה לאטה על ידי האפיפיור הונוריוס השני בשנת 1128. בשנת 1133 מונה לקרדינל בכנסיית סן מרקו.
בקונקלבה שנערכה בשנת 1143 נבחר למשרת אפיפיור, תפקיד אותו נשא במשך חמישה חודשים ו-13 ימים, מבחירתו ועד פטירתו ב-8 במרץ 1143.
במהלך כהונתו נתן מחילה מוחלטת לכל חטאיו של מלך צרפת לואי השביעי ובכך ביטל את צו החרם שהוטל על צרפת כולה שלוש שנים קודם לכן.
האפיפיור סלסטינוס השלישי (Caelestinus III; נולד בשנת 1106 לערך, נפטר ב-8 בינואר 1198) נולד בשם ג'אצ'ינטו בובונה (באיטלקית: Giacinto Bobone) וכיהן כאפיפיור מ-30 במרץ 1191 ועד פטירתו.
סלסטינוס נולד ברומא שבמדינת האפיפיור למשפחת אורסיני האצילה.
הוא נבחר לכהן כאפיפיור בהיותו בן 85, וכיהן שש שנים, תשעה חודשים ותשעה ימים בטרם נפטר ונקבר בארמון לטרנו.
יום לאחר תחילת כהונתו כאפיפיור הכתיר את היינריך השישי כקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
לימים הורה על נידויו של היינריך, בשל כליאת שווא של ריצ'רד הראשון מלך אנגליה.
סלסטינוס הכריז על חרם (interdict) על העיר פיזה (חרם שבוטל על ידי יורשו, אינוקנטיוס השלישי בשנת 1198), וכן גינה את נישואיו של אלפונסו התשיעי מלך לאון לתרזה מפורטוגל.
בשנת 1196 אף נידה את אלפונסו בשל הסכם שלום שחתם עם המוסלמים המורים בעת שיצא למלחמה נגד ממלכת קסטיליה.
לאחר נישואיו של אלפונזו וברנגואלה מקסטיליה, סלסטינוס החרים את ממלכת ליון כולה.
בשנת 1198 אשרר סלסטינוס את מעמד המסדר הטווטוני כמסדר צבאי כנסייתי.
סלספילס (בלטבית: Salaspils) היה מחנה ריכוז שהוקם בסוף 1941, 18 ק"מ דרומית-מזרחית לריגה שבלטביה, בו ריכזו הנאצים אסירים יהודים, אסירים פוליטיים, שבויי מלחמה וילדים יתומים.
חלק מהם מצאו בו את מותם.
באוקטובר 1941, החל בתכנון מחנה סלספילס בלטביה בראשות קצין האס אס רודולף לנגה, מפקד משטרת הביטחון במדינה.
תחילה תוכנן המחנה למטרת כליאת אנשים שנעצרו על ידי המשטרה ושבויי מלחמה.
לאחר מכן תוכנן להכיל בו יהודים שגורשו מגרמניה וממדינות אחרות ללטביה לצורך עבודות כפייה, תוך הריגת הילדים בהתאם לתוכנית הפתרון הסופי.
המקום שנבחר, סמוך לעיר סלספילס, היה נגיש לרכבת הראשית המחברת בין ריגה לדאוגבפילס, שתי הערים הגדולות בלטביה.
באוקטובר 1941 המחנה הכיל שבויי מלחמה סובייטים ממחנה סטאלג 350z, וכן אסירים יהודים צ'כים וכמה יהודים גרמנים ממחנה הריכוז יונגפרנהוף.
באמצע ינואר 1942, כ-1,000 יהודים גרמנים מגטו ריגה נאלצו לעבוד בבניית המחנה.
מחסור בשינה, תנאים סניטרים גרועים, חוסר תזונה חמור ומזג האוויר הקר גרמו למספר גבוה במיוחד של הרוגים מתוכם.
רק כשליש מהם חזר לגטו ריגה במצב בריאותי קשה ורובם מתו לאחר מכן.
הנאצים תכננו לגרש את היהודים האחרונים שנותרו בגרמניה בסוף קיץ 1942. לצורך כך עודכנו תוכניות המחנה במאמץ לאפשר לו להכיל 15,000 יהודים שיגורשו מגרמניה.
בסתיו של שנת 1942 היו במחנה רק 15 צריפים מתוך 45 שתוכננו, דיור ל-1,800 אסירים.
התוכנית להרחבתו של סלספילס כמחנה ריכוז גדול ליהודי גרמניה לא יצאה לבסוף אל הפועל, אך למרות שהוגדר כבית מאסר משטרתי, הוא הפך להיות דומה למחנה ריכוז בדרך ארגון העבודה שבו, סוג האסירים ודרך הטיפול בהם.
לאחר מכן הוגדר רשמית כמחנה ריכוז.
עד סוף שנת 1942 מחנה סלספילס הכיל אסירים פוליטיים בעיקר (שבתחילה היו כלואים בכלא המרכזי של ריגה), זרים שנכלאו כשביקשו לחזור מרוסיה ללטביה שהנאצים ראו בהם חשודים מבחינה פוליטית, ואסירים מקומיים.
באותה עת שהו בו רק עשרה אסירים יהודים, לאחר שמרבית היהודים מתו או הוחזרו לגטו ריגה במצב קשה.
כתוצאה מביצוע "קרב נגד הכנופיות" באזור הגבול הלטבי-רוסי בין ינואר למרץ 1943, נוספו לסלספילס 2,228 נפשות בנוסף ל-1,990 אסירים שהיו בו.
בין הכלואים היו 1,100 "ילדי כנופיות" כפי שנקראו, שנאספו ללא קרובי משפחה או משגיחים.
התנאים הגרועים בבלוק הילדים הביאו לכך שכמה מאות מהם מתו מטיפוס.
המחנה פורק בסוף ספטמבר 1944 ואחרוני האסירים בו הועברו באונייה למחנה ריכוז שטוטהוף.
כ- 12,000 אסירים עברו במחנה במהלך קיומו.
בנוסף לכ-1,000 יהודי גרמניה שנספו במהלך שלב הבנייה 3,000-2,000 בני אדם נוספים מתו כאן, מהם מספר גבוה במיוחד של ילדים צעירים ("ילדי הכנופיות").
טענות קודמות כי סלספילס היה מחנה השמדה שבו 53,000 אנשים מצאו את מותם, נדחו על ידי היסטוריונים.
החל משנת 1949 נפתחו הליכים משפטיים כנגד חלק מהאחראים לפשעי הנאצים בלטביה, כולל בגטו ריגה, ומחנות יונגפרנהוף וסלספילס.
בשנת 1967 הוקמה אנדרטה לזכר הנרצחים בסלספילס, שכללה חדר תערוכה ומספר פסלי שיש ענקיים.
סלע אדם הוא איון הממוקם כחצי קילומטר מערבית לקו החוף של העיר בת ים, על שמו נקרא החוף הגדול בעיר, "חוף הסלע".
האיון הוא בליטה בטבלת גידוד – שריד לרכס כורכר קדום שנהרס בתהליך שחיקה וסחיפה הנקרא גידוד.
מבחינה גאולוגית, מדובר בשריד של רכס כורכר קדום שעבר תהליכי שחיקה וסחיפה טבעיים.
מקור השם "סלע אדם" (או בערבית "חג'ר אדם") עטוף באגדות עם ופולקלור מקומי.
אחת האגדות הידועות מספרת כי זהו המקום שאליו הושלכו אדם וחווה לאחר שגורשו מגן העדן, ושם הם עמדו והביטו בתימהון אל עבר היבשה החדשה שלפניהם.
אגדה מקומית נוספת, אותה תיעד חוקר טבע ומדריך טיולים יהודה זיו, גורסת כי דגי הים התיכון נוהגים להגיע אל הסלע בלהקות כדי "לנשק" לו לפני שהם ממשיכים בדרכם.
כדי להגן על חופה של בת ים, בשלהי שנות השישים הוקם שובר הגלים על ידי ערימת אבנים גדולות, כשסלע אדם באמצע.
בעבר, טרם הקמת שוברי הגלים, הגישה אל הסלע התאפשרה רק בשחייה או בשיט, והיה נחשב לאתגר נפוץ ו"מבחן אומץ" עבור המתרחצים המקומיים.
שחייה אליו הייתה ועודנה פעילות נפוצה בקרב המתרחצים.
כעשרה מטרים ממערב לסלע אדם נמצא סלע נוסף, שטוח, המכונה "האי".
לעיתים המתרחצים קופצים מאזור סלע אדם ושוחים אל אותו אי.
הסלע בולט מעל פני המים, ובאופן מסורתי מונף עליו דגל ישראל, מה שהפך אותו לאחד מסמליה המזוהים ביותר של רצועת החוף בבת ים.
שירו של אלון אולארצ'יק, "בת ים", אשר נכתב על ידי אלדד זיו מזכיר את הסלע: .
סֶלֶסְטְיָה היא תוכנה חופשית, המדמה גרמי שמיים בשלושה ממדים ומאפשרת תנועה וירטואלית בחלל.
סלסטיה נמצאת בשימוש נרחב בהוראת האסטרונומיה ואומצה על ידי נאס"א וסוכנות החלל האירופית למטרה זו.
סלסטיה היא תוכנה חוצת פלטפורמות וזמינה למערכות הפעלה מרובות, לרבות Microsoft Windows, לינוקס ו-OS X.
התוכנה מציגה מאות אלפי גרמי שמיים רבים מסוגים שונים: פלנטות (לרבות פלנטות מחוץ למערכת השמש), כוכבים, ירחים, צבירי כוכבים, ערפיליות, גלקסיות, כוכבי שביט ועוד.
קטלוג הכוכבים שהיא מבוססת עליו נבנה בפרויקט Hipparcos של סוכנות החלל האירופית, ומודל התנועה הפלנטרית הוא VSOP87 - מודל מדויק די הצורך להדמיה מדויקת של ליקויים.
סלסטיה מאפשרת תנועה בין גרמי השמיים ומעקב אחריהם.
אפשרויות המעקב מגוונות, וכוללות מעקב ממקום יחיד בחלל, מעקב מעל נקודה קבועה בפני השטח של גרם השמים, מעקב תוך שמירת זווית הייחוס לגרם שמים נוסף, מעקב תוך שמירת זווית הייחוס למסלול הגרם השמימי ועוד.
סלסטיה מאפשרת תנועה בזמן בקצבים שונים, לפנים ולאחור, ועצירה של הזמן.
לתוכנה אפשרויות סקריפטינג רבות, המאפשרות בניית מערך שיעור מוכן מראש, והיא מאפשרת לכידה של המוצג בה לתמונה או וידאו.
ניתן לפצל את התצוגה לשתיים, אופקית או אנכית, וכך מתאפשר שימוש בשני צגים וגם השוואה שני גרמי שמיים, או מבט משתי נקודות שונות על אותו אירוע אסטרונומי.
סלסטיה ניתנת להרחבה באמצעות תוספים, המאפשרים להעשיר את החוויה הוויזואלית (עם טקסטורות באבחנה גבוהה, שכבות אטמוספירה ומודלים תלת-ממדיים), הוספת אירועים שמימיים וספינות חלל.
קיים מאגר גדול של תוספים חופשיים לשימוש, וקיימים גם תוספים מסחריים.
סֵלֶסְטַה (בצרפתית Sélestat, באלזסית: Schlettstàdt, בגרמנית: Schlettstadt, שלטשטאדט) היא עיירה במזרח גראנד אסט שבצפון-מזרח צרפת, בעלת אוכלוסייה של 19,181 איש, נכון לשנת 2011. העיירה ממוקמת למרגלות הרי הווז' על גדת נהר האיל.
סלסטה ממוקמת על גדת נהר איל, במרכז אלזס, על הגבול בין מחוז ריין עליון למחוז ריין תחתון.
סלסטה נמצאת במישורי אלזס מערבית לנהר ריין, 4 ק"מ מזרחית לגבעות הראשונות של רכס הרי הווז'.
סלסטה סמוכה לכביש A35 החוצה את אלזס מצפון לדרום ונמצאת בערך במחצית הדרך בין הערים הגדולות של אלזס (57 ק"מ צפונית ממילוז, 47 ק"מ דרומית משטרסבורג), וכן במחצית הדרך בין הערים קולמר (22 ק"מ דרומית ממנה) ואוברנה (27 ק"מ צפונית ממנה).
בחפירות ארכאולוגיות באזור סלסטה נמצאו שרידים להתיישבות מהמאה הראשונה לספירה.
סלסטה הוזכרה לראשונה בשנת 727 לספירה אך ככל הנראה הייתה קיימת קודם לכן.
מקורה כנראה בכפר דייגים שישב על צומת דרכים.
על פי הערכות כבר בראשית המאה התשיעית לספירה היוותה סלסטה מרכז מסחרי ופונדק דרכים ליוצאים משטרסבורג דרומה.
לקראת סוף המאה ה-11 החליט השליט המקומי להפוך את סלסטה למרכז דתי בנדיקטיני ובנה את כנסיית סנט-פואה (Église Sainte-Foy de Sélestat) במרכזה של סלסטה.
הכנסייה נחנכה בשנת 1087. בשנת 1220 החלו בבנייתה של כנסייה גותית בעיר, כנסיית סנט-ג'ורג' (Église Saint-Georges de Sélestat), אשר נחנכה בשנת 1424.
סלסטה הייתה חלק מברית דקאפול שנוצרה בשנת 1354 על ידי קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הברית איגדה עשר ערים קיסריות חפשיות באלזס בתקופת שלטונה של האימפריה הרומית הקדושה, ערים אלו נשלטו על ידי הקיסר ולא על ידי אצילים מקומיים.
בסוף ימי הביניים מנתה אוכלוסיית סלסטה כ-5,000-6,000 נפשות והיא הייתה מהגדולות בערי אלזס אחרי שטרסבורג (18,000 נפשות) ויחד עם קולמר ואגנו שגדלן היה דומה לזה של סלסטה.
בסוף ימי הביניים היו שני בתי ספר בעיירה, האחד בגרמנית והשני בלטינית וכן בית חולים.
באותם ימים החקלאות, הכרמים והדייג היו ענפיה המרכזיים של העיר.
סלסטה נפגעה מאוד במהלך מלחמת שלושים השנים, שבסיומה ניתנה הרשות ללואי הארבעה עשר, מלך צרפת, לכבוש את העיר בהתאם לשלום וסטפאליה ב-1648. סלסטה יחד עם שאר ערי ברית דקאפול שרדה ולחמה בכיבוש של צרפת עד הסכמי ניימכן ב-1679 שסיפחה את אלזס כולה לצרפת, מה ששם קץ לברית דקאפול.
לאחר המהפכה הצרפתית גברו המתחים בעיר בין הממשל הישן לאזרחים.
בשנת 1790 הוחלף הממשל הישן ב"קומונה" (שלטון אזרחי נבחר).
בתחילת המאה ה-19 הגיעה אוכלוסיית העיר לכ- 10,000 נפשות ומאז כמעט ולא חל גידול בעיר עד אמצע המאה ה-20. ב-23 באוקטובר 1870 נכבשה סלסטה על יד הגרמנים במלחמת צרפת–פרוסיה.
בהסכמם פרנקפורט שנחתם בין צרפת לקיסרות הגרמנית ב-10 במאי 1871 הועברה אלזס כולה לקיסרות הגרמנית.
בשנת 1874 נחת הסכם בין הרשויות הגרמניות לבין העירייה של סלסטה לפיו נשברו חומות העיירה על מנת שתוכל להתרחב, ורחובות חדשים נבנו מחוץ לחומות.
בשנת 1919 נחתם חוזה ורסאי לפיו כל השטחים שנכבשו על ידי הקיסרות הגרמנית הוחזרו לצרפת (סעיף 51).
במחצית השנייה של המאה ה-20 גדלה סלסטה במהירות וכמות התושבים שבה הוכפלה אלא שמאז המאה ה-21 כמות התושבים בה עומדת ללא שינוי על כ-20,000 נפשות.
יהדות סלסטה היא חלק מיהדות אלזס, קהילה אשכנזית עתיקה מאוד.
ניתן למצוא עדויות ראשונות לקיומה של קהילה יהודית באלזס החל מ-המאה ה-10, נמצאו אזכורים לנוכחות יהודים ברישומים של כפרים ועיירות מתקופה זו וכן כתובות בעלי אופי יהודי החקוקות על בתים, אבני מצבות ועוד.
מצבם של יהודי סלסטה בימי הביניים היה דומה למצבם של שאר יהודי אירופה.
הנוכחות היהודית בסלסטה מתועדת החל מהמאה ה-12. בראשית המאה ה-14 חי בעיר רבי שמואל משליצטאט, גדול רבני אלזס באותה תקופה ומחבר 'מרדכי קטן'.
באמצע המאה ה-14, בעקבות התפרצות מגפת המוות השחור באזור החלו לרדוף את היהודים.
הטבח המתועד הראשון בוצע ביהודי סלסטה בשנת 1346. ב-12 בדצמבר 1347 קיבלו תושבי סלסטה איגרת מקרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ובו התנצלות על הנזק שנגרם להם על ידי היהודים.
בשנת 1349 שרפו תושבי סלסטה את יהודי העיר ולאחר מכן גירשו את כל היהודים הניצולים מהעיר.
קרל הרביעי הבטיח לתושבי העיר לזכות באדמותיהם ורכושם של היהודים שגורשו.
בשנת 1370 חזרו היהודים לעיר.
היהודים גורשו מהעיר שוב בשנת 1477 ולאחר שנתיים הורשו לחזור אליה על ידי פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-20 בפברואר 1521 אסר קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על תושבי סלסטה להלוות ליהודים כסף.
בשנת 1622 משפחה יהודית קנתה אדמה בסלסטה שתשמש בית קברות יהודי.
בשנת 1642 גורשו היהודים שוב מהעיר.
לאחר הכיבוש הפרוסי ב-1870, הוחלט להקים בית כנסת חדש לקהילה היהודית בעיר.
העיירה הקצתה 178 מטרים רבועים ו-16,000 גולדמרק.
המדינה הוסיפה עוד 15,000 גולדמרק.
את בית הכנסת עיצב האדריכל האיטלקי יוהאן ג'יקוב אלכסנדר סתם.
ב-4 בספטמבר 1890 נחנך בית הכנסת החדש בסלסטה.
בשנת 1940, לאחר סיפוח אלזס לרייך השלישי, הוחרב בית הכנסת של סלסטה ומספר יהודים שנותרו בעיר נרצחו על ידי הנאצים.
בשנות ה-50 בית הכנסת שוקם.
ב-11 בספטמבר 1960 נחנך בית הכנסת החדש של סלסטה.
מאז ועד היום חיה קהילה יהודית קטנה בסלסטה ובית הכנסת פעיל.
למרות העובדה שסלסטה היא העיר העשירית בגודלה באלזס, היא עיר המורשת השלישית בחשיבותה (אחרי שטרסבורג וקולמר).
בעיר ישנם 35 מומנטים היסטוריים ו-119 אתרים ופסלים שהם אתרי מורשת ותרבות של צרפת.
כנסיית סנט-פואה, שנחנכה בשנת 1087, מעוצבת באדריכלות רומנסקית ובנויה מאבן חול אדומה היא אחת הכנסיות המרשימות והיפות באלזס.
כנסית סנט-ג'ורג', שנחנכה בשנת 1424, מעוצבת באדריכלות גותית בנויה גם היא מאבן חול אדומה, ונחשבת גם היא לפלא ארכיטקטורי.
בשנת 2013 השיקה העירייה מסלול תיירותי בעיר העתיקה בשם "בדרכו של ג'ון סלטו" (géant Sletto) אשר עובר ב-24 אתרי מורשת.
במוזיאון "בית הלחם" מוצגת ההיסטוריה של החיטה והלחם בעולם וכן הכלים, הטכניקות והמכונות המשמשות את אופים מאז ימי הביניים ועד היום.
סלסטה סמוכה לדרך היין של אלזס, דרך העוברת בין כרמים, יקבים וכפרים שונם בהן מופקים יינותיה המפורסמים של אלזס.
סלסטה סמוכה לארמון קניסבורג אשר מהווה אתר תיירות המציג את החיים בארמון בימי הביניים וכן אתר היסטורי.
סלע היה מטבע שהשתמשו בו בזמן הקדום.
ערכו של הסלע היה 4 דינרים, שהם 24 מעות, שהן 48 פונדיונים, שהם 96 איסרין, שהם 192 מוסמיסים, שהם 384 קונטרונקים, שהם 768 פרוטות.
על פי מסורת הגאונים והרמב"ם משקלו היה 17 גרם, כמשקל 4 דינרי זהב בארצות ערב, ומקביל למשקל 384 גרעיני שעורה בינוניים.
על פי מסורת אחרת של רש"י, הנתמכת מהממצא הארכאולוגי מימי בית המקדש השני, משקלו 14.2 גרם.
במשנה תורה, הרמב"ם כותב חישוב של מטבעות: "סלע היה ארבעה דינרין, והדינר שש מעין; ומעה, היא הנקראת בימי משה רבנו גרה, ומעה הייתה שני פונדיונין; ופונדיון שני איסרין, ופרוטה אחת משמונה באיסר".
במשנה מאוזכר כי ה"סלע של קדש הוא שווה ל-48 פונדיונין" (בכורות נ א).
הרמב"ם, במשנה תורה כותב "וכמה הוא משקל הסלע, שלוש מאות וארבע ושמונים שעורה בינונית", ואילו בפירוש המשנה לרמב"ם, מבאר את תוכן החשבון ואזכורי משקל הסלע בתורה;
על פי המשפט העברי עונשו של מוציא שם רע היה 100 סלעים.
"ראה כמה החמירה תורה בין חומסי חמס לאומרי לשון הרע, שאונס ומפתה וחומס חמס נותן ה' סלעים (צ"ל חמישים סלעים) ואינו לוקה, המוציא שם רע לוקה ונותן מאה סלע." (תוספתא ערכין ב ו).
ואילו האונס והמפתה היה נקנס ב-50 סלעים.
"ובאונס ובמפתה להקל ולהחמיר, כיצד אחד שאנס ופתה את הגדולה שבכהונה, ואת הקטנה שבישראל נותן חמישים סלע".
(משנה מסכת ערכין ג ד), על פי האמור בתורה, בספר דברים:
בתלמוד מובא הפתגם שפירושו, אפילו אם הדיבור יקר ושווה למטבע הסלע, השתיקה שווה כפליים.
בעברית המודרנית נגזר ממנו הביטוי "כל מילה בסלע", בעל משמעות כמעט הפוכה, תגובית בשבחי הדיבור ומתן חיזוק לדברים האמורים של מאן דהו.
הביטוי המודרני מתכתב גם עם המשמעות השכיחה יותר למילה "סלע": מינרל מוצק וקשיח.
לכן, בדומה לביטוי האנגלי: "Carved in stone", המילים האמורות הן כה נכוחות ובלתי ניתנות לשינוי, עד שכאילו נחקקו בסלע.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, החליט הוועד הלאומי על גביית מס/תרומה מכל תושב יהודי בוגר בארץ ישראל.
המס כונה על שם מטבע הסלע העתיק, "סלע היישוב העברי".
סלסטין היסיית' בביארו (; נולד ב-29 באוגוסט 1978 בקדונה) הוא כדורגלן עבר ניגרי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
בביארו פרץ בגיל צעיר במדי אנדרלכט הבלגית, בטרם המשיך לקריירה ארוכה בפרמייר ליג, במדיהן של צ'לסי וניוקאסל.
עם נבחרת ניגריה זכה בביארו במדליית זהב אולימפית במסגרת טורניר הכדורגל באולימפיאדת אטלנטה (1996).
בהמשך, ייצג את ניגריה בשני טורנירי מונדיאל, בשלושה טורנירי גביע אפריקה לאומות ובטורניר אולימפי נוסף.
בסך הכול לזכותו 27 הופעות במדי הנבחרת.
בביארו החל את דרכו בקבוצת הנוער של פלאטו יונייטד.
בגיל 16 בלבד החל את הקריירה הבוגרת, כשחתם באנדרלכט הבלגית.
על אף גילו הצעיר, היה בביארו לשחקן הרכב תחת המאמן יוהאן בוסקאמפ, וסייע לקבוצתו לזכות באליפות בלגיה כבר בעונת הבכורה שלו, עם 22 הופעות ליגה.
באותה העונה, במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות, היה בביארו לכדורגלן הצעיר בתולדות המפעל.
כמו כן, הוא היה לצעיר ביותר שהורחק בכרטיס אדום במסגרת הטורניר, במשחקה של אנדרלכט מול סטיאווה בוקרשט.
עם פתיחת עונת , זכה בביארו בתואר נוסף עם אנדרלכט, הסופר קאפ הבלגי, לאחר שפתח בהרכב בניצחון 1–2 על קלאב ברוז'.
באותה עונה היה בביארו למגן השמאלי הבכיר בהרכב, עם 28 הופעות ליגה, בהן קבע שיא קריירה אישי של חמישה שערים.
עם זאת, קבוצתו סיימה את העונה כסגנית האלופה בלבד.
בביארו סיים את דרכו בקבוצה בה פרץ לאחר שלוש עונות, בהן כבש שמונה שערי ליגה ב-75 הופעות.
לקראת עונת 1997/1998 חתם בביארו בצ'לסי האנגלית, לאחר שאותר על ידי הסקאוט לואיס דורקין באפריל 1997. סכום ההעברה הוערך בכ-2.25 מיליון ליש"ט, סכום השיא של צ'לסי לשחקן צעיר באותו הזמן.
בביארו ערך את הבכורה תחת רוד חוליט מול סלובן ברטיסלאבה במסגרת גביע אירופה למחזיקות גביע.
בדצמבר 1997, במסגרת משחק הפרמייר ליג מול טוטנהאם הוטספר, נפצע בביארו ונאלץ להחמיץ את המשך העונה.
בשל כך, החמיץ את הניצחון על מידלסברו בגמר גביע הפוטבול ליג ואת הניצחון על שטוטגרט בגמר גביע המחזיקות.
הוא סיים את עונת הבכורה שלו במועדון עם 13 הופעות בלבד, מהן שמונה הופעות ליגה.
תחת המאמן ג'אנלוקה ויאלי, שהחליף את חוליט במהלך העונה החולפת, שב בביארו להיות שחקן משמעותי בקבוצתו כבר בעונה לאחר מכן.
הוא פתח בהרכב בניצחון 0–1 על ריאל מדריד במסגרת הסופר קאפ האירופי, וערך 28 הופעות ליגה באותה העונה, בהן כבש שלושה שערים, כאשר קבוצתו סיימה שלישית בטבלה בתום העונה.
בעונת 1999/2000 זכה בתואר נוסף עם צ'לסי, גביע ה-FA, כאשר פתח בהרכב הקבוצה בניצחון 0–1 על אסטון וילה במשחק הגמר.
כמו כן, היה שותף למסעה המוצלח של הקבוצה במסגרת ליגת האלופות, במהלכו העפילה צ'לסי עד לרבע הגמר והודחה בהארכה מול ברצלונה.
בביארו הורחק במהלך ההארכה של משחק הגומלין.
בביארו פתח את עונת 2000/2001 עם זכייה במגן הצדקה, לאחר ניצחון 0–2 על מנצ'סטר יונייטד, בו פתח בהרכבה של צ'לסי.
עם זאת, זמן קצר לאחר מכן הוחלף ויאלי בקלאודיו ראניירי, ותחתיו זכה בביארו לפחות דקות ברוטציה, ובשתי העונות הבאות רשם 37 הופעות ליגה במצטבר, לאחר שהתמודד עם תחרות מצדם של וינסטון בוחארדה וגריים לה סו באותה העמדה.
הגעתו של ויין ברידג' לקבוצה לקראת עונת 2003/2004 דחקה את בביארו לספסל, ואת העונה הזו סיים עם שש הופעות ליגה בלבד.
עונה לאחר מכן, תחת המאמן ז'וזה מוריניו, שוב מצא עצמו בביארו כשחקן ספסל, ולאחר חצי עונה סיים את דרכו במועדון בתום שבע וחצי עונות, בהן כבש חמישה שערי ליגה ב-132 הופעות.
בינואר 2005 הצטרף בביארו לניוקאסל יונייטד, תחת המאמן גריים סונס.
עוד באותו החודש כבש את מה שהיה לשערו היחיד במדי ניוקאסל, בניצחון 1–3 על קובנטרי סיטי במסגרת הגביע.
עד לתום העונה שותף בביארו בשבעה משחקי ליגה, וב-13 משחקים בסך הכול.
עונת 2005/2006 הייתה לעונת השיא של בביארו בקבוצה, עם 28 הופעות ליגה שסייעו לקבוצתו לסיים במקום השביעי.
בספטמבר 2006, במהלך משחק ליגה מול ליברפול, פגע בביארו בפניו של חלוץ היריבה דירק קאוט.
המהלך נעלם מעיניו של שופט המשחק, אך בעקבות צילומי הטלוויזיה הורחק בביארו משלושה משחקים, הודה והתנצל על המעשה.
ב-10 בפברואר 2007, לאחר ניצחון 1–2 על ליברפול, חשף גלן רודר, מאמן ניוקאסל, כי 12 שעות לפני המשחק הודיע לו בביארו כי אחיו דייוויד נפטר משחפת, אך ביקש לעלות לשחק על אף האירוע.
בביארו הפגין יכולת טובה במשחק, וזכה להערכה רבה מצד המאמן ואוהדי הקבוצה.
את העונה סיים בביארו עם 12 הופעות ליגה.
בביארו פתח באופן חלש את עונת 2007/2008. הוא לא שותף כלל בחצי הראשון של העונה, וב-10 בדצמבר 2007 הוחלט על שחרורו מהמועדון תמורת פיצוי.
בסך הכול בשלוש שנים במועדון, רשם בביארו 47 הופעות ליגה.
ב-21 בינואר 2008, כחודש לאחר שחרורו מניוקאסל, הצטרף בביארו בהעברה חופשית ללוס אנג'לס גלאקסי מה-MLS, בחוזה לשלוש עונות.
בכך, שב לשתף פעולה עם רוד חוליט, המאמן שהחתימו בצ'לסי כעשור קודם לכן.
תוך זמן קצר השתנו פני הדברים.
בביארו התאכזב מהתנאים, בייחוד לאור העובדה כי שנה קודם לכן הוחתם דייוויד בקהאם במועדון בסכומים גבוהים.
בין היתר, התאכזב בביארו מתנאי הטיסות והלינה, והאכזבה ניכרה ביכולתו באימונים בתקופת משחקי קדם-העונה.
ב-3 במרץ, כחודש וחצי לאחר החתמתו, שוחרר בביארו מהמועדון על ידי חוליט והמנהל המקצועי אלכסי לאלאס.
הוא שותף ב-45 דקות בלבד במשחקי ההכנה, במהלכן הספיק לספוג כרטיס צהוב ולגרום לפנדל.
מאז שחרורו מהגלאקסי, לא חתם בביארו באף קבוצה.
הוא נבחן במדי פורטסמות', אך המאמן הארי רדנאפ ויתר על שירותיו.
לבסוף הודיע רשמית על פרישה ביולי 2010, בגיל 32.
בביארו החל את דרכו הבינלאומית כבר בגילאים הצעירים, וזכה עם ניגריה באליפות העולם עד גיל 17 שנערכה ביפן ב-1993. שנתיים לאחר מכן, ב-10 בנובמבר 1995, ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ניגריה הבוגרת, במסגרת משחק הגומלין מול בגביע אפרו-אסיה לאומות.
ניגריה ניצחה 0–1 במשחק, וזכתה בתואר.
בביארו נכלל בסגל של המאמן ז'ו בונפרר לטורניר הכדורגל באולימפיאדת אטלנטה (1996), והיה שם לשחקן מפתח בנבחרת הניגרית.
הוא פתח בניצחונות 0–1 על ו-0–2 על בשלב הבתים, וזכה למנוחה במשחק השלישי מול .
הוא שב להרכב וכבש את השער השני בניצחון 0–2 על ברבע הגמר, וכן פתח בניצחון 3–4 בהארכה על .
במשחק הגמר מול , כבש בביארו את שער השוויון של ניגריה בדרך לניצחון 2–3 ולזכייה במדליית הזהב.
בביארו אף נכלל בנבחרת המצטיינים של הטורניר.
לאחר שחווה פציעה בברכו בדצמבר 1997, הספיק בביארו לשוב בזמן כדי להיכנס לסגל של בורה מילוטינוביץ' למונדיאל 1998 בצרפת.
בביארו פתח בהרכב בניצחון המפתיע 2–3 על עם פתיחת הטורניר, ושמר על מקומו בניצחון 0–1 על , שהבטיח לניגרים העפלה משלב הבתים.
הוא זכה למנוחה בהפסד 1–3 ל, אך על אף ההפסד, עלתה ניגריה לשלב הבא מהמקום הראשון בבית.
בביארו שב להרכב בשמינית הגמר, שם נעצרה ניגריה בתבוסת 1–4 ל.
לאחר שהיה שותף לסגנות של ניגריה בגביע אפריקה לאומות 2000, כשפתח בהפסד ל במשחק הגמר בדו-קרב בעיטות עונשין, שימש בביארו כקפטן הנבחרת האולימפית לטורניר הכדורגל באולימפיאדת סידני (2000).
ניגריה צלחה את שלב הבתים, אך הודחה ברבע הגמר על ידי .
בשנת 2002 שוב היה שותף לשני טורנירים מרכזיים.
הראשון היה טורניר גביע אפריקה לאומות 2002, שם סיימה נבחרתו במקום השלישי, ובהמשך נכלל בסגל של המאמן פסטוס אוניגבינדה לטורניר מונדיאל 2002. לאחר ההצלחה בשלב הבתים ב-1998, הפעם כשלה ניגריה כשסיימה אחרונה בבית, וללא ניצחון.
בביארו פתח בהפסדים 0–1 לארגנטינה ו-1–2 ל, ולא שותף כשניגריה נפרדה בשוויון 0-0 עם .
בביארו זומן לסגל הנבחרת לגביע אפריקה לאומות 2004, אך נזרק מהסגל יחד עם יעקובו איגביני ועם ויקטור אגאלי בעקבות בעיות משמעת.
על אף שלא פרש רשמית מהמדים הלאומיים, הוא לא שותף עוד במשחקיה של ניגריה.
בסך הכול לזכותו 27 הופעות בינלאומיות.
אחיו של בביארו, עמנואל, היה גם הוא כדורגלן, ששיחק בעמדת השוער ונכלל אף הוא בסגל המנצח של ניגריה לאולימפיאדת אטלנטה.
בין היתר שיחק עמנואל בבשיקטש הטורקית.
בשנת 1999 זוכה בביארו מאשמת תקיפה.
בעקבות כך, תבע את עיתון דיילי סטאר הבריטי, שרמז בכותרתו כי בביארו הואשם באונס, וזכה להתנצלות ולפיצויים.
בשנת 2011 הצהיר בביארו על פשיטת רגל.
גביע העולם עד גיל 17:
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםאנדרלכטליגת העל הבלגית220285253צ'לסיפרמייר ליג802832502401801916140ניוקאסל יונייטדפרמייר ליג7028012000לוס אנג'לס גלאקסיMLS00סך הכל קריירה25413
סלסנד (בהונגרית: Szalaszend) הוא כפר זעיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
סלע היא עיר באדום המוזכרת בתנ"ך.
בעבר זהותה על פי יוסף בן מתתיהו עם פטרה, אך כיום יותר מקובל לזהותה עם מוצב סלע ליד הכפר א-סלע צפונית מבצרה בצפון אדום, מדר' דרום מזרח לים המלח.
סלע מוזכרת בתנ"ך במלחמת אמציה מלך יהודה נגד אדום:
פסוקים נוספים בהם מופיעה המילה "סלע" מפורשים לעיתים כמתייחסים לסלע אדום.
פסוק אחד הוא בדברי בלעם על הקיני:
פסוק שני הוא בתיאור ההתיישבות של בני ישראל בתחילת ספר שופטים:
שיש שראו במילה "מקטל" שיבוש של "יקתאל", היא הסלע.
תרגום השבעים תרגם את הסלע כשם עצם ולא כשם מקום.
אוסביוס מקיסריה זיהה את הסלע עם רקם שזוהתה עם פטרה ובעקבותיו היה מקובל עד המאה ה-20 לזהות את הסלע עם פטרה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, נלסון גליק חקר את אזור אדום, גילה מצודת סלע בסמוך לכפר א-סלע שמצפון לבצרה, אולם קבע שהמיקום של סלע הוא אכן באום אל ביארה שבסמוך לפטרה.
לעומת זאת, באותה תקופה היו שפקפקו לגבי זיהוי סלע בפטרה, בגלל שסלע נמצאת, לפי הפסוקים ליד מעלה עקרבים וגיא מלח שזוהו מדרום לים המלח, הרחק צפונה מפטרה.
מחקר נוסף באזור פטרה שלל, לטענת בנו רותנברג, את האפשרות שסלע נמצאת בה.
לטענתו של רותנברג, הסלע הוא שם עצם והמקום ששונה שמו ליקתאל נמצא בהרים שממערב לערבה הצפונית.
אולם רוב החוקרים עברו לתמוך בזיהוי של הסלע במצודה האדומית א-סלע.
גילוי כתובת נבונאיד בא-סלע חיזקה את הדעה שסלע הייתה במצודת א-סלע.
סלסלת פירות (באיטלקית: Canestra di frutta) הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר קאראווג'ו משנת 1599 לערך, המתאר טבע דומם.
הציור מראה סלסלת נצרים שופעת פירות ועלים, המוצגת בריאליזם רב ותשומת לב לפרטים הקטנים.
פדריקו בורומאו, מייסד הספרייה האמברוזיאנית, הזכיר את הציור יוצא הדופן הזה פעמים רבות בכתביו וציין שהוא חיפש לשווא ציור שיוכל להשתוות לו.
אבל, הוא כתב, "בגלל היופי והמצוינות הבלתי ניתנים להשוואה, הוא נשאר לבד".
בדומה ל"ארוחת ערב באמאוס", נראה שהסלסלה מתנודדת על גבול מרחב התמונה, בסכנת נפילה מהציור אל חלל הצופה (אפקט אשליה אופטית הקרוי טרומפ-לויל).
ב"ארוחת ערב באמאוס" זהו מכשיר דרמטי, חלק מהדרך בה קרוואג'ו יוצר את המתח של הסצנה, כאן נראה כי טרומפ-לויל הוא כמעט כל מטרת הציור.
הסלסלה מכילה שישה פירות שונים:
הפרי העליון הוא אפרסק בהיר וגדול המחובר לגבעול עם חורים בעלים, הדומים לנזקי עש.
מתחתיו תפוח יחיד, עם שני חורים שנגרמו מתולעים, אשר אחד מהם מראה כבר ריקבון משני בקצהו.
אגס סמוק צהוב, עם נזקי חרקים.
ארבע תאנים, שתיים ירוקות בצד ימין ושתיים סגולות.
הסגולות בשלות לחלוטין ומחורצות לאורכן.
בנוסף, עלה תאנה גדול עם נגע פטרייתי בולט.
חבוש אחד, ללא כתמים, עם שלוחה בעלים המציגה כתמים פטרייתיים.
ארבעה אשכולות ענבים, שחור, אדום, זהוב ולבן.
האשכול האדום מצד ימין מציג כמה ענבים מצומקים, ואילו שני האשכולות משמאל מראים פירות במצב בשלות יתר.
ישנם שני עלי ענבים, האחד מיובש ומקומט.
ואילו השני מכיל כתמים לבנים של ביצי חרקים.
פרשנויות רבות נכתבו על משמעות הפירות, האכולים בידי תולעים וחרקים, אחת הפרשנויות היא שמדובר במטאפורה על הכנסייה.
קאראווג'ו הרבה לתאר פירות בציוריו, אך זהו אחד מהשניים היחידים (השני הוא "טבע דומם עם פירות" ) שבו הם מהווים את עיקר היצירה.