tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מייסדיה של חברת הנכסים של חברי "אגד" העניקו לה את השם "נצבא" - ראשי תיבות של "נכסי צאן ברזל אגד".
תאגידים רבים בוחרים לעצמם שם ייחודי, לעיתים בעל קשר לפעילות התאגיד, ולעיתים חסר קשר כזה.
פעמים רבות נוצר השם הייחודי כהלחם של מילים או חלקי מילים.
פלאפון תקשורת - במילה "פלאפון" היא מעין הלחם של "פלא" ו"טלפון".
בתקופת "בועת האינטרנט" רווח המנהג לבחור בשם חסר פשר (או לפחות חסר פשר בשפתם של מרבית המשתמשים בשם), ולעיתים בשם המהווה מילת סלנג, בעל צליל מעניין.
שם חסר פשר הוא שמה של חברת גוגל יצרנית מנוע החיפוש הנודע.
השם Google בא מהמילה Googol - גוגול, מספר גדול מאוד.
שמה של חברת Tipalti מובן לדוברי עברית, אך הוא חסר פשר לדוברי אנגלית, שהם קהל היעד העיקרי של החברה.
שמות שמקורם בסלנג הם Yahoo!, וואלה!
בעבר, במדרכי טלפון, כדוגמת "דפי זהב", שבו העסקים הוצגו לפי נושאים, ובכל נושא הם היו ממוינים בסדר אלפביתי של שמם, יש שהיו מעוניינים להופיע בתחילת הרשימה, בתקווה שדורש השירות יבחר בשם הראשון שהוא פוגש.
רצון זה הוליד בישראל עסקים ששמם מתחיל בצירוף "א.א.א".
לעיתים נוצר צורך לשנות את שמו של תאגיד, עקב שינוי מהותי באופי התאגיד, רצון להתחדשות וגורמים נוספים.
שם התאגיד הוא מרכיב חשוב במיתוג שלו, ולכן החלפת שם התאגיד אינה עניין של מה בכך.
דוגמה: "בנק אנגלו-פלשתינה", שמרכזו בלונדון ופעל בארץ ישראל, שינה את שמו בשנת 1951 לבנק לאומי לישראל, תוך העברת מרכזו לתל אביב.
שינוי זה משקף שינוי מהותי בסביבת פעולתו של הבנק - הקמת מדינת ישראל.
בתחילת המאה ה-21 קיצר הבנק את שמו ל"לאומי".
צעד זה, שבא לידי ביטוי גם בלוגו של הבנק, היה כרוך בשינוי השלטים בכל סניפי הבנק, שינויי הניירת הרבה של הבנק, ומסע פרסום להחדרת השם החדש.
שינוי שם בעל משמעות נרחבת היה שינוי שמה של חברת "סטאנדרד אויל" והמותג Esso (שמקורו באופן הגיית ראשי התיבות של שם החברה) לשם ולמותג Exxon - שם מלאכותי וחסר משמעות.
עלות החלפת השם, שנערכה בשנת 1973, נאמדה ב-100 מיליון דולר.
השם Esso ממשיך לשמש את החברה מחוץ לארצות הברית.
מגבלות חוקיות על שמו של תאגיד
עקרון היסוד הוא שתאגיד רשאי לבחור לעצמו כל שם, אך על עיקרון זה חלות הגבלות אחדות.
בחוק החברות נכללות הסתייגויות אחדות מהעיקרון המופיע ב, לפיו "חברה רשאית להירשם בכל שם":
לרשם החברות סמכות לקבוע כי בשם מבוקש יש תרמית או הטעיה, ובנוסף נאשר שימוש בשמו של תאגיד הרשום כדין בישראל או הדומה לו עד כדי להטעות.
נאסר שימוש בשם שהרשם סבור כי הוא עלול לפגוע בתקנת הציבור או ברגשותיו.
, קובע: "אסור לכל אדם או לחבר אנשים, בין שהם מאוגדים ובין שאינם מאוגדים, פרט לבנק, לבנק חוץ, לבנק למשכנתאות, לבנק למימון השקעות, ולבנק לקידום עסקים, להשתמש או להוסיף ולהשתמש, בלא הסכמת שר האוצר, במלה "בנק" או בכל מלה הגזורה הימנה בשם שבו הם מנהלים עסקים".
הגבלת השימוש בשם המרמז על מוסד להשכלה גבוהה
נחום-מאיר שַייקֶביץ' (ביידיש: נחום-מאיר שײַקעוויטש; 18 בדצמבר 1849 ניאסוויז' – 25 בנובמבר 1905, ניו יורק), הידוע גם בשם העט שמ"ר (מבוטא "שוֹמר"), היה סופר מחזאי יידי שחי ברוסיה ובשנותיו האחרונות בארצות הברית.
שמ"ר נולד בעיר ניאסוויז' שברוסיה הלבנה, באזור מינסק (בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית) ב-18 בדצמבר 1849.
מנעוריו בלט בכישרונו לספר סיפורים.
את תחילת דרכו הספרותית עשה על ידי פרסום סיפורים קצרים בעברית בכתב העת "המליץ".
זמן מה ניהל עסקים בווילנה, ובמסגרת עבודתו נסע רבות.
חלק מהשנים חי בעיר פינסק, שם נמנה עם קבוצת משכילים יהודים אוטודידקטיים המוכרת כקבוצת פינסק, אשר הפיצה את רוח התרבות היהודית החילונית בקרב יהודי מזרח אירופה.
באותן השנים כתב בעברית וביידיש.
בהגיעו פעם לבוקרשט התוודע שם ללהקות תיאטרון יהודיות, והחליט להיות מחזאי בשפת היידיש.
הוא הגשים את משאלתו כשהתיישב בהמשך בעיר אודסה, שם עסק לא רק בכתיבת מחזות אלא גם בניהול תיאטרון יהודי.
להצלחה גדולה במיוחד זכה עיבודו ביידיש לקומדיה של גוגול "רביזור" (1883).
לאחר סגירת התיאטראות היהודיים ברוסיה ב-14 בספטמבר 1883 היגר לניו יורק, ארצות הברית, בשנת 1888; יש אומרים שבעיקר בעקבות ביקורתו הקשה של שלום עליכם על ספריו.
בניו יורק הוציא לאור שני שבועונים: "דער מענשענפרוינד" ו"דער יידישער פוק".
נפטר בניו יורק בנובמבר 1905, והובא לקבורה בבית העלמין יוניון הילס בברוקלין.
בהלווייתו ב-26 בנובמבר 1905, שהפכה לאירוע חסר תקדים של הזדהות קיבוצית של קהילת יהודי צפון אמריקה, השתתפו כמאה אלף יהודים שהציפו את רחובות שכונת הלואר איסט סייד במנהטן ואת גשר ויליאמסבורג בדרך לבית הקברות.
שמ"ר נחשב לאחד מהמחזאים החלוציים של התיאטרון היידי, יחד עם אברהם גולדפדן, יוסף לטיינר, יעקב גורדין ואחרים.
שמ"ר היה יוצר פורה במיוחד של רומנים פופולריים "סנסציוניים" מן הסוג הנקרא גם "רומני משרתות ושוליות" או "שוּנד רומנים".
מודל לחיקוי היווה עבורו הסופר אייזק מאיר דיק, ויש מעריכים כי עלה על רבו ומורו.
סיפורי שמ"ר, בעלי הכותרות הגרנדיוזיות, אכן הצליחו להגיע לקהל יהודי רחב ביותר – לבעלי מלאכה, תלמידי ישיבה ועקרות בית.
חלקם היו עיבודים של ספרים לועזיים.
כמה מספריו תורגמו אף לשפת הלדינו ("אסתר היפה, רחל היפה": La ermoza Esther, la ermoza Rachel).
לאחר הגירתו בשנת 1888 לארצות הברית, המשיך שם את עבודתו כסופר ומחזאי לאורך 17 שנה, עד מותו ב-1905. בנותיו רוזה ומרים כתבו זיכרונות על אודות חייו.
שמ"ר משך את אש הביקורת הקטלנית של שלום עליכם, שביטא אותה במסה "משפט שמ"ר" (יידיש: "שמר'ס משפּט"), שפורסמה בברדיצ'ב בשנת 1888. במסה זו ביקש שלום עליכם כי הספרות ביידיש לא תסתפק בכתיבה כזו שייצג שמ"ר, אלא תעמוד בסטנדרטים אמנותיים גבוהים יותר.
שמ"ר למד סנגוריה על עצמו בפמפלט "יהי אור", שבו הגן על שאיפתו לספק צורכיהם הרוחניים של כל שכבות העם, גם של אלו שאינם מבינים את הספרות ה"גבוהה".
ביקורת קטלנית זו של הסופר הנודע פגעה במוניטין הספרותי של שמ"ר.
תרומה להערכה מחדש של השפעתו חלה כאשר בשנת 1940 פרסם המשורר והסופר אברהם רייזן מאמר בעיתון הניו-יורקי היידי "פֿאָרװערטס" לרגל 35 שנה למותו של שמ"ר, שבו האיר גם את צדדיה החיוביים של תרומתו של שמ"ר לתרבות היידית.
כותבי זיכרונות כרחל פייגנברג ומנשה הלפרן כתבו על השפעת הקריאה ביצירותיו של שמ"ר על הקוראים.
הם מתארים כיצד הרומנים המושכים של שמ"ר תרמו להיווצרות קהל קוראים לספרות היידיש וכיצד הם תרמו להחדרת אידיאל האהבה הרומנטית לחברה היהודית.
לאחרונה נחקרה יצירתו על ידי מתן חרמוני, ופורסמו אחדים ממחזותיו בכתב העת "דווקא" לתרבות יידיש.
שמ"ר כתב כמאתיים רומנים ביידיש; חלקם דנים בנושאים היסטוריים, אחרים מהווים תאורי ההווי היהודי של יום יום בעיירות.
ניתן לציין כמה כותרים, שבדרך כלל בעת הוצאתם לאור היו מלוּוים במילות שבח קצרות כמו "הסיפור המקסים" ("זייער אַ שיינע געשיכטע") או "הרומן הנפלא" ("וואָנדערשיינע ראָמאַן"):
הצדקניות או גוט שבת, יאכנה!.
הרוצח האדוק (יידיש: "דער פראָמר מערדער").
דער בעל תשובה (יידיש: "בעל התשובה").
די בלינדע יתומה (יידיש: "היתומה העיוורת").
דער בלוטיקער אַדיע (יידיש: "פרידת הדמים").
מהחופה לקבר (יידיש: "פון חופה צום טויט").
די אײַזערנע פֿרוי (יידיש: "אשת הברזל").
חאצקעל דער באבעס זון (יידיש: "חצקל, בן הסבתא").
צווישן צוויי פֿלאַמען (יידיש: "בין שתי להבות").
דער לעצטער ייִדישער קעניג (יידיש: "המלך היהודי האחרון") – סיפור מימי שמעון בר כוכבא.
חתן-דמים, ספור מימי האינקוויזיציה בספרד ("פֿון דער צײַט פֿון דער שפּאַנישער אינקוויזיציע").
הכלה האומללה (יידיש:"דיא אונגליקליכע כלה"), ילנה, 1893 – במרכזו סיפור המתרחש במרוקו.
דער געבילדעטער עם-האָרץ (יידיש: "עם הארץ" המלומד") - מבוסס על אגדה על אודות אברהם אבן עזרא ויהודה הלוי.
דער שרעקליכער מערדער ריכארד אָדער דער זיעגעל (יידיש: "ריכארד, הרוצח האיום, או המגל"), וילנה, 1895 – סיפור מפורטוגל מהשנים 1780–1800.
דער יידישער פריץ (יידיש:"הפריץ היהודי") – ספר המוקיע את הקנאות והצדקנות של מנהיגיו המסורתיים של השטעטל היהודית.
א נאר פון באד ארויס, וילנה, 1912.
באמריקה פרסם בין היתר איגרות לאמא ולחבר, וכן את יודקה שמרקס חוצה את האטלנטיק ואת גלות-מאָסקווע (יידיש: "גלות מוסקבה") – רומן בן 1,600 עמודים על חיי היהודים ברוסיה בימי הצאר אלכסנדר השלישי.
כוויה תחת כוויה, ורשה, 1880.
קין, ורשה, 1887 – על חיי היהודים בפורטוגל.
טיסה-אסלאר - על פרשת עלילת הדם בטיסה-אסלאר שבהונגריה.
קוקעטע דאמן (יידיש: "גברות מגונדרות").
דאס יידישע קינד (יידיש: "הילד היהודי") – מחזהו המפורסם ביותר.
שם קוד: דג חרב הוא סרט פעולה ודרמת מתח אמריקאי, שיצא לאקרנים בשנת 2001. הסרט בוים על ידי דומיניק סינה ומככבים בו ג'ון טרבולטה, יו ג'קמן והאלי בארי.
סטנלי גיבסון הוא האקר מחשבים שהחדיר וירוס מחשב למחשבי ה-FBI.
בשל פשע זה הוא נעצר על ידי הסוכן רוברט, הורשע בפשעי מחשב ובילה שנתיים בכלא פדרלי.
לאחר שהוא משתחרר מהכלא נאסר עליו להשתמש במחשב לכל החיים.
לאשתו לשעבר של סטנלי יש חזקה בלעדית על בתם הולי, והיא אוסרת עליו לראות את בתו.
בזמן שסטנלי מתאמן על חבטת הגולף שלו, אישה בשם ג'ינג'ר נולס מגיעה לביתו ומספרת לו שהבוס שלה מתעניין בכישורי המחשב שלו.
תמורת 100,000 דולר הוא מסכים לטוס ללוס אנג'לס ולהיפגש עם גבריאל במועדון לילה.
גבריאל רוצה לבחון את סטנלי, ומבקש ממנו לפרוץ למערכת ממשלתית תוך שישים שניות, כשאקדח מכוון אליו; סטנלי מצליח לפרוץ למערכת.
סטנלי נלקח לביתו של גבריאל, ומוצעים לו עשרה מיליון דולר כדי לכתוב וירוס תולעת שיבצע גנבת כסף מקרן ממשלתית שיש בה 9.5 מיליארד דולר.
גבריאל מגלה לסטנלי שהוא עובד בשביל ארגון בשם "התא השחור", שהוקם על ידי אדגר הובר ב-1950, ומטרתו לתקוף ארגוני טרור.
בראש הארגון עומד הסנטור ראיסמאן.
ראסימאן מגלה שה-FBI עלה על הניסיונות של גבריאל לגנוב את הכסף.
לאחר שגבריאל מסרב להפסיק את המבצע, ראסימאן מנסה לחסל את גבריאל, אך לא מצליח.
גבריאל מאתר את הסנטור והורג אותו.
גבריאל ממשיך בתוכניתו ומגיע לסניף הבנק.
הוא לוקח בני ערובה ומפעיל את וירוס התולעת, גונב את הכסף ומעלה את בני הערובה והצוות שלו על אוטובוס מחוץ לבנק.
גבריאל דורש מטוס בשדה תעופה מקומי, אך הסתבר שזו הייתה הסחת דעת - מסוק מרים את האוטובוס ומשחרר אותו על גורד שחקים.
גבריאל והצוות שלו נראים כאילו נכנסו למסוק, שמופל על ידי סטנלי.
בחדר המתים, סטנלי מבין שגבריאל לא היה על המסוק, ובסוף הסרט נראים גבריאל וג'ינג'ר במונטה קרלו, מעבירים את הכסף לחשבון אחר.
ג'ון טרבולטה מגלם את גבריאל שיר
יו ג'קמן מגלם את סטנלי גיבסון
האלי ברי מגלמת את ג'ינג'ר
דון צ'ידל מגלם את הסוכן רוברט
סמואל שפרד מגלם את סנטור ג'יימס ראיסמאן
ויני ג'ונס מגלם את מארקו
דראה דה מתאו מגלמת את מליסה
הסרט זכה להתעניינות עיתונאית, בין השאר בעקבות הסצנה בה נראית האלי ברי עירומה בפעם הראשונה.
נטען כי היא קיבלה תוספת כסף בגין סצנה זו; על פי מספר מבקרים, נראה כי הסצנה מעט מאולצת והיא הוספה כדי למשוך תשומת לב.
רק רבע מהמבקרים של האתר Rotten Tomatoes נתנו לסרט ביקורת חיובית.
השם הערבי התעצב זמן רב טרם עליית האסלאם.
מערכת השם הערבי מתבססת על מספר קונבנציות המתייחסות לאספקטים שונים בחייו של אדם.
לאורך ההיסטוריה לא נקראו ערבים בשם פרטי/שם אמצעי/שם משפחה, אלא בשרשרת ארוכה של שמות.
חדירת נורמות מערביות לעולם האסלאם בעת המודרנית הביאו להכנסת המודל של שם פרטי/שם משפחה, אולם גם כיום מקובל ברחבי העולם הערבי להשתמש בחלקי שם נוספים ממערכת השם הערבי.
האיסם (اسم; אסם) הוא שמו הפרטי של אדם, כגון מוחמד או ח'דיג'ה.
הנסב (نسب; נסב) הוא כינוי המציין את אביו או את אבותיו של האדם, לדוגמה המושל העבאסי של מצרים אחמד אבן טולון, היה בנו של טולון, שהיה ממלוכ ממוצא טורקי.
התאולוג המוסלמי החשוב אחמד אבן חנבל נקרא אבן חנבל על שם סבו, שהיה חשוב יותר מאביו מוחמד (הכוניה המלאה שלו היא אחמד בן מחמד בן חנבל).
אצל משפחות מכובדות הופך לעיתים נסב מסוים להיות שם משפחה, למשל אצל התאולוג החנבלי אבן תיימיה.
צורת הריבוי בנו מציינת שבט או חמולה, למשל בנו קורייזה (בנו קריט'ה).
הניסבה (نسبة; נסבה) הוא כינוי שאפשר לראות בו מעין "שם משפחה", שכן הוא מתייחס לחמולה אליה האדם משתייך, או לחלופין לשבט שלו או לאזור המוצא שלו, למשל א-דִמשקי.
לעיתים מתייחסת הניסבה למקצועו של האדם.
הכוניה (كنية; כניה) הוא כינוי המתייחס בדרך כלל לשם הבן הבכור של האדם.
הח'ליף העבאסי אל-מנסור נודע גם בכוניה אבו ג'עפר, על-שם בכורו.
שג'ר א-דור טבעה מטבעות בהם מופיע שמה בצירוף הכוניה אום ח'ליל, על שם בנה מהסולטאן האיובי צאלח איוב, שנפטר בינקותו.
לעיתים מתייחס הכוניה לתכונה מסוימת של האדם, למשל אבו נוואס, על שום תלתליו.
הלקב (لقب; לקב) הוא כינוי המתייחס לאופיו או לתכונה גופנית או רוחנית של האדם.
מייסד השושלת העבאסית, כונה א-ספאח, שופך הדם, בשל האלימות שנקט כלפי צאצאי השושלת האומיית על-מנת להשתלט על הח'ליפות.
עבדאללה קאסם מחמיד משבט ערב אל עראמשה נאבק בנמר האנטולי האחרון בארץ ישראל, ומאז כונה "אבו נימר".
"שם מרובע" (אִסֶם רֻבַּאעִיּ اسم رباعيّ) הוא צירוף השמות הבאים, לפי סדרם: שם פרטי (איסם), שם האב (נסב), שם הסב מצד האב (נסב) ושם החמולה (ניסבה).
שמו המלא של המלומד המוסלמי המפורסם אבן ח'לדון הוא: אבו זיד ולי אל-דין עבד אל-רחמן בן מחמד בן ח'לדון אלחצ'רמי (أبو زيد ولي الدين عبد الرحمن بن محمد بن خلدون الحضرمي).
אבו זיד הוא הכוניה, המציין את זיד בנו הבכור של אבן ח'לדון.
ולי אל-דין, הוא הלקב, כינוי המתייחס לאופיו של האדם ובמקרה זה להיותו "מגן הדת".
עבד אל-רחמן הוא האיסם, קרי שמו הפרטי של אבן ח'לדון.
משמעות השם היא עבד הרחמן, היינו אללה, ושם זה מקביל לשמות כגון עבדאללה, עבד אל-והאב (המעניק) וכו'.
בן מחמד הוא הנסב של אבן ח'לדון המציין את אביו מחמד.
אבן ח'לדון הוא נסב נוסף המשמש כשם משפחה.
אל-חצ'רמי היא הניסבה של אבן ח'לדון, המציין את המוצא המקורי של משפחתו מחצרמוות בתימן.
למעשה שמו של אבן ח'לדון ארוך אף יותר ממה שהוזכר, כאשר החלקים הנוספים מציינים את שם סבו, אבי סבו וסב סבו, ומתייחסים לשהות של משפחתו בערים סביליה ותוניס ולהיותה נמנית עם האסכולה המאלכית.
שם תֵּאוֹפוֹרִי הוא כינוי של אדם, מקום או מושג, המכיל בתוכו שם של אלוהות.
עדויות להם, בכתובים או בממצאים ארכאולוגיים, משמשות כלי חשוב להבנת הדת וההיסטוריה הדתית של התרבויות להן השתייכו בעלי השמות התאופוריים.
שמות תאופוריים בתרבויות המזרח הקדום
ברבות מתרבויות המזרח הקדום היו שמות תאופוריים הדרך העיקרית לכינוי אנשים, ובעיקר גברים.
בחירה בשם כזה נועדה כנראה להצהיר על נאמנות לאל מסוים ולבקש את הגנתו על הילד.
בתקופות שבהן מרבית השמות התייחסו לאל בולט אחד, היה זה האל הראשי (ראש הפנתאון) או האל הלאומי של התרבות.
כך, שמות אשוריים מרבים להכיל את התיבה "אשור" (לדוגמה: אשורבניפל); שמות בבליים מכילים את התיבה "נבו" (נבוכדנצר), "בֵּל" (בלשאצר) או "סין" (סנחריב); שמות אדומיים "קוס" (קוסגבר); שמות מפיניקיה וקרתחדשת את התיבה "בעל" (חניבעל); שמות ממואב את התיבה "כמוש", וכיוצא בזה.
השמות התאופוריים בכתובות הפיניקיות־יווניות האתונאיות עוזרים לזהות בין אלים פיניקיים למקביליהם היווניים, שכן הם מתרגמים את משמעות השם הפיניקי ליוונית תוך המרת האל הפיניקי למקבילו היווני (כך למשל, השם עבד־תנת תורגם כארטמידורוס, "מתנת ארטמיס", ועבד־שמש להליודורוס, "מתנת הליוס").
כאשר מקום נושא שם תיאופורי עשוי הדבר להעיד על פולחן לאלוהות הרלוונטית במקום.
לעיתים קרובות שמו של המקום נותר על כנו גם כאשר הדת המקומית משתנה.
בארץ ישראל רבים משמות המקומות מתחילים במילה "בית", סימן למקדש שהתקיים במקום.
בין המקומות הנושאים שם אלים בארץ ישראל נמצאים: