tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות הכיבוש, הרחיב עזבעל את תוארו "מלך כתי" (מלך כתיון) ל"מלך כתי ואדיל" (מלך כתיון ואידליון).
הכיבוש ככל הנראה הפיל את ביצורי העיר, אך לא פגע כהוא־זה בעיר התחתית ובתעשיותיה.
בכתובות פיניקיות מכתיון ומאידליון עצמה נזכרים כמה ממלכי העיר הפיניקיים: פמייתן (361–312 לפנה"ס) מלך כתי, אדיל ותמש, בן מלכיתן (392–361 לפנה"ס) מלך כתי ואדיל, בן בעלרם האדון , ועזבעל מלך כתי ואדיל, בן בעלמלך (הראשון) מלך כתי.
קיימת סברה שלפיה מוצא השושלת של מלכיתן הוא מאידליון, בשל ריבוי הכתובות של אביו, שלו ושל בנו פמייתן המוקדשות לרשף־מכל במקדשו באדיל.
בתקופה הפיניקית, הארמון הפך למרכז המנהלי של ממלכת כתי ואדיל (כתיון ואידליון) הפיניקית.
בחפירה שחשפה רק חלק מהארמון התגלו חדרי אחסון, בתי בד, מגדלים, חצרות פנימיות גדולות, מתחמי עיבוד מתכות וחדרים נוספים.
בכל שטחי החפירה, בריכוזים משתנים, התגלו חרסים המשתייכים לארכיון המנהלי הפיניקי הגדול של הארמון; עד 2016 התגלו 733 חרסים: 702 בפיניקית ו־31 ביוונית בכתב קיפרי הברתי .
החרסים השונים מתוארכים בין התקופה הפרסית לממלכות הדיאדוכים ההלניסטיות (החרסים האחרונים הם מימי תלמי הראשון ואנטיגונוס מונופתלמוס).
פענוח החרסים מעיד על מעורבות של אנשי חצר המלכות של כתי ואדיל בפעילות הכלכלית, וחלקם בוודאות הגיעו במקור מכתי.
עיקר החרסים הם תיעודים כלכליים, ומיעוטם דתיים, ומוזכרים בהם בעל כתיון ו"כל אלי כתיון", רשף והאפיתט הידוע שלו "מכל", וטקס המרזח הקשור לעשתרת ולמלקרת.
ניתן להשוות את הארכיון לכתבי אוגרית העשירים, חרסי שומרון, חלק מחרסי ערד, חרסים מבאר שבע ותל גמה, והארכיון הארמי מחורבת אל כום (מקדה).
תחת כתיון הפכה העיר למרכז פולחן עשתרת (אפרודיטה) ורשף־אפולון.
אוסטרקון אחד ביוונית מהעיר מסביבות 300 לפנה"ס מפרט את שעריה:
השער הטמסי הוא שער טמסוס, עיר פיניקית נוספת שמילאה יחד עם כתיון ואידליון תפקיד חשוב בתעשיית הנחושת.
שער השקים (גם הוא בפיניקית בתעתיק יווני) מתייחס לשקים המשמשים להעברת סחורות.
שער כתיון הוא השער הפונה לכתיון, עיר הנמל החשובה והעיר הראשית בממלכת כתיון.
בסביבות 300 לפנה"ס, בהשתלטות היוונית על העיר, ניטשו הארמון והאקרופוליס המערבי והעיר התרכזה באקרופוליס המזרחי, וליד מקדש אדוניס (אדון) נבנה מרכז אדמיניסטרטיבי מונומנטלי חדש; בהמשך נבנו על שרידי הארמון באקרופוליס המערבי מתקני תעשייה הלניסטיים.
השימוש בפיניקית בעיר פחת משמעותית בסוף המאה ה־3 לפנה"ס, ובתקופה זאת התרחש עיקר המעבר מכתב קיפרי־הברתי לאלפבית יווני.
בהמשך, בעוד לדרה שמצפון גדלה והפכה למרכז מנהלי, העיר אידליון הידלדלה.
באמצע המאה ה־1 לפנה"ס השתלטו הרומאים על האזור, ושיפרו את תעשיית הנחושת בעיר.
תעשיות העיר התחתית המשיכו להתקיים עד התקופה הרומית; מהתקופה הרומית התגלו גם וילה ודרך רומית.
אידליון מופיעה בשירת פרופרטיוס, כמקום בו ונוס (אפרודיטה הרומית) פגשה את אדוניס (מ'אדון' בשפות שמיות).
היא מופיעה גם בשירת תיאוקריטוס בהקשר של מקדש אפרודיטה.
ליד אידליון הייתה חורשה מקודשת לאפרודיטה, שלעיתים כונתה "אידליה" (האידליונית).
במאה ה־1 לפנה"ס הפך הגדול בין בורות עיבוד החומר, שנבנו במאה ה־13 לפנה"ס והמשיכו להיות בשימוש רציף, ל – מאגר כלי קודש שאינם בשימוש עוד.
קוטר הבור הסגלגל הוא 4–4.5 מטרים ועומקו 3 מטרים, הוא היה מלא בכלים וחפצים מחרס, ובחלקו העליון נמצא מזבח אבן (כאשר בקצה נמצאה מחת שוק טלה).
חלק מכלי הקודש נוצרו בתקופה הקיפרו־גאומטרית, אך רובם נוצרו בתקופה הקיפרו־ארכאית; מיקום הבור בצפון העיר התחתית (הרחק משני האקרופוליסים) גודל הגניזה רומז בסבירות גבוהה על מתחם קודש בקרבת מקום.
בהמשך, בסוף העת העתיקה ובימי הביניים, הצטמקה אידליון לכפר חקלאי על גדות נהר הגיאליאס.
במאה ה־19 הגיע לאתר לואיג'י פלמה די צ'סנולה, קונסול ארצות הברית, וטען שפתח כ־15,000 קברים על ממצאים.
אותה כמות אדירה של עתיקות ייסדה כמעט לבדה את מוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
אנשי האזור סיפרו לו שהם מצאו גם ממצאי ברונזה מרובים, כגון שברי שריונות, קסדות, חרבות, ראשי חניתות וכיוצא באלה.
בין 1868–1869, רוברט המילטון לאנג , הקונסול הבריטי, מצא באקרופוליס המזרחי (הוא Mouti tou Arvili כיום) מתחם מקודש פתוח שאותו כינה "מקדש אפולו" המכיל 142 פסלי אבן גיר, כיום במוזיאון הבריטי.
במקדש זה נמצאו גם כתובות מקדש אידליון, שש כתובות נדר פיניקיות מפורטות המוקדשות לרשף מכל/אפולון אמוכלי, ועל פיהן זוהתה אלוהות המקדש.
במקדש אדוניס (מקדש אפולון) נמצאו פסלים וחפצים רבים שנמצאים כעת במוזיאונים.
הכתב הקיפרי ההברתי (המאה ה־11 עד ה־2 לפנה"ס) פוענח על סמך הכתובת הדו־לשונית הפיניקית־קפריסאית מאידליון (הקדשה לאל רשף מכל – המזוהה כאפולון אמיקלוי – המאה הרביעית לפנה"ס) שנמצאת כעת באוסף המוזיאון הבריטי.
החל מאותה כתובת ביצע ג'ורג' סמית' ניסיון ראשון לפרשנות ב־1871, שמאוחר יותר פותח ושופר, הודות גם ללוחית אידליון, על־ידי האגיפטולוג סמואל בירץ' (1872), הנומיסמטיסט יוהנס ברנדיס (1873), הפילולוגים מוריץ שמידט, וילהלם דיקה, יוסטוס זיגיסמונד (1874) והדיאלקטולוג ה.
הניסיון הראשון לעצב היסטוריה קוהרנטית לאידליון נעשה בידי מקס אוהנפאלש־ריכטר שהגיע לאתר לראשונה ב־1883, ועוד פעמים רבות בהמשך.
הוא איתר כמה מקדשים, ביניהם מקדש שזיהה כמקדש לאפרודיטה בקצה הדרומי של האקרופוליס המזרחי.
משנת 1927, המשלחת השוודית לקפריסין החלה את עבודתה באי וחפרה רבות באידליון.
הם חפרו באקרופוליס המערבי (הוא Ambelleri כיום), וחשפו ממצאים משמעותיים בפסגתו, וכן קברים מחוץ לביצורי העיר התחתית מהתקופה הקיפרו־ארכאית עד התקופה ההלניסטית.
ב־1969 הגיעו לאתר לורנס סטייגר ואניטה ווקר (ביוזמת המורה שלהם, ארנסט רייט ) והמשיכו את המחקר בו לכמה שנים.
בהמשך חפרו כמה משלחות נוספות בראשות פמלה גייבר, ומשלחת של רשות העתיקות הקפריסאית בראשות מריה האדג'יקוסטי, שחשפו בעיקר חלק גדול מהארמון.
צפונית לאידליון נמצא הנימפאום של קפיזין, עם כתובות בכתב קיפרי הברתי המתוארכות ל־225–218 לפנה"ס.
אידניה-אה-נובה () היא עיר ורשות מקומית, הממוקמת במחוז קשטלו ברנקו במרחב מרכז בפורטוגל.
על פי מפקד האוכלוסין, שנערך בשנת 2011 בעיר, נמצא כי היא מונה 9,716 תושבים על שטח של 1416.34 קילומטר רבוע.
נתונים אלו קובעים כי אידניה-אה-נובה היא אחת הערים הגדולות והדלילות ביותר בפורטוגל.
אפונסו השני, מלך פורטוגל בשנים 1211–1223, אישר את אמנתו בשנת 1219 ושינה את שם המקום לאידניה-אה-נובה, כדי להבדיל בינו לבין אידניה-אה-ולאה, הממוקמת במרחק של כ-18 קילומטרים משם.
יום העיר חל מדי שנה ביום שני, חמישה עשר ימים לאחר חג הפסחא.
ראש העיירייה המכהן הוא ארמינדו מוריירה פאלמה ז'סינטו מהמפלגה הסוציאליסטית.
כלכלת העיר מתבססת בעיקר על חקלאות, גידול בעלי חיים מבויתים, ייעור ותיירות.
החל משנת 1997 מארחת עיריית אידניה-אה-נובה את פסטיבל בום הבינלאומי.
במהלכו מספר התושבים בעיר גדל פי כמה.
מתוקף תפקידה כרשות מקומית, בשטחה של אידניה-אה-נובה שוכנת עיר הספא טרמאס דה מונפוטינהו.
החקלאות בה כוללת ייצור זרעי יבול, ייצור גבינה, גננות ועיבוד של זיתים ושקדים.
ליד המאגר של הסכר המקומי, מארשל קרמונה, נמצא פארק קמפינג.
אידיוסינקרטיה היא תכונה יוצאת דופן או הרגל מוזר של אדם או של חפץ.
המונח משמש לעיתים קרובות כדי לבטא אקסצנטריות או מוזרות אך יכול להתייחס גם לתגובות יוצאות דופן לתרופות או לסימפטומים ייחודיים שלרוב אינם מופיעים כלל.
אידיוסינקרטיה יכולה לבוא לידי ביטוי גם בתחושות לא רגילות של אי נוחות מריחות, מצבעים מסוימים וכדומה, הייחודיות לאדם מסוים ואינן מופיעות אצל אחרים.
המושג אידיוסינקרטי (בעברית: ייחודי, בלעדי) משמש גם בתחומים מופשטים, כמו פילוסופיה, בלשנות, כלכלה פוליטית ועוד.
ברפואה, אידיוסינקרטיה היא רגישות חריגה (מולדת או נרכשת) של חולה למזונות, תרופות, חלבונים מסוימים או חומרים אחרים שאצל רוב האנשים אינם גורמים לתגובה מזיקה כלשהי.
אידיוסינקרטיה שונה מאלרגיה שהיא תגובה של המערכת החיסונית.
תגובת המערכת החיסונית היא למטרות הגנה, ואלרגיה קורית כאשר המערכת החיסונית טועה ומגיבה למזון, תרופה או חומר אחר כאילו הוא וירוס או אנטיגן.
תגובות אלרגיות יכולות להיות קלות או בינוניות (גירוי, שיעול קל, חום וכדומה) עד חריפות (ירידה של לחץ דם, קשיי נשימה ועוד) והן תגובות צפויות ומוכרות של המערכת החיסונית.
לדוגמה, תגובה של חולים רבים לפניצילין.
את התגובות האלרגיות ניתן לזהות באמצעות בדיקות דם או בדיקות עור.
אידיוסינקרטיה, לעומת זאת, היא תגובה נדירה ובלתי צפויה, שעלולה לגרום להשפעות חריפות ומסכנות חיים.
תגובה כזו שאיננה קורית אצל מרבית החולים המשתמשים באותה תרופה.
בפרמקולוגיה אידיוסינקרטיה מתייחסת לתגובה חריגה או מוזרה לתרופה, ללא קשר לפעילותה התרופתית, למינון או למשך השימוש בתרופה.
במקרים יוצאי דופן, התגובות הן חריפות עד כדי כך שיש להפסיק את הטיפול בתרופה.
תגובות אידיוסינקרטיות חריפות עלולות לגרום לסיבוכים רציניים ואף למותם של החולים.
אידיוסינקרטיה שונה מאלרגיות בכך שהיא יכולה להתפתח גם לאחר המגע הראשון עם חומר שגורם לגירוי.
גורמים פיזיים רבים מעוררים אידיוסינקרטיה – התבודדות, התקררות, טראומה.
זמן קצר לאחר מגע עם החומר המגרה מופיע כאב ראש, הטמפרטורה עולה, לפעמים נוצרת תסיסה נפשית, הפרעות בתפקוד אברי העיכול (בחילות, הקאות, שלשול), נשימה (קוצר נשימה, נזלת וכו'), בצקות.
תופעות אלו, הנגרמות על ידי הפרעות במחזור הדם, חדירות מוגברת של כלי הדם, התכווצויות של שרירים חלקים, נעלמות בדרך כלל מהר, אך לעיתים נמשכות מספר ימים.
התגובה המועברת אינה יוצרת ירידה ברמת הרגישות לפעולה החוזרת של הגורם.
אחת התגובות האידיוסינקרטיות הנפוצות ביותר לתרופות היא אי ספיקת כבד.
אידיוסינקרטיה היא הגורם ל-13-17% מהמקרים של אי-ספיקת כבד.
קיימת השערה שהגורם לתגובות אידיוסינקרטיות לתרופות הוא המטבוליזם (הפירוק) שהתרופה עוברת בגוף.
תוך כדי הפירוק, נוצרות תרכובות רעילות לכבד.
אולם נראה שמנגנון זה איננו המנגנון היחיד להיווצרות תגובות אידיוסינקרטיות.
מנגנונים נוספים להיווצרות תגובות רעילות לתרופות הם עיכוב פעילויות התאים בדרכים שונות.
כמוכן, נראה שקיימות רגישויות גנטיות אשר גורמות לתגובות חריגות אצל חולים מסוימים.
אחת הבעיות במחקר התופעות האידיוסינקרטיות לתרופות היא שהן לא מוכרות אצל בעלי חיים.
יחד עם זאת, לתופעת האידיוסינקרטיה משקל רב בתחלואה ותמותה של חולים ולכן יש למחקר בנושא חשיבות רבה.
בפסיכיאטריה מציין המונח מצב נפשי ייחודי של המטופל, המלווה לרוב בנטייה.
בפסיכואנליזה וניתוח התנהגותי הוא משמש לאופן הסובייקטיבי שבו אדם מסוים מקיים אינטראקציה, שזיכרונות ממנה עלולים לגרום לנוסטלגיה אצל אדם אחד או גועל אצל אחר.
אידיוסינקרטיה נפשית מתייחסת לדחייה כלפי אובייקטים או אנשים בסביבה.
ראוי לציין טענה של חוקרים בתחום הפסיכיאטריה הטוענים כי לעיתים, מאפיינים שונים בקבוצות מיעוטים הנבדלות מרוב האוכלוסייה, מתפרשים אצל רופאים פסיכיאטריים כתופעות אידיוסיקרטיות הדורשות טיפול.
החוקרים ממליצים להוסיף ללימודי הפסיכיאטריה שיעורים על תרבויות של מיעוטים כדי למנוע טעויות בהבחנה.
אחד המאפיינים של אוטיזם על פי ה-DSM5 הוא בעיות בתקשורת.
דיבור אידיוסינקרטי הוא שימוש באוצר מילים המובן רק לאדם עצמו או לשותפים לעולמו.
מאפיינים נוספים הם אקולליה, דיבור חזרתי, שפה מטאפורית, החלפת שמות גוף, ועוד.
חשיבה אידיוסינקרטית – החשיבה מהסוג הזה מיועדת לא רק לחושב, אלא גם לאחרים.
לשם כך נדרש שטח רחב של הסכמה בנוגע לצורת החשיבה.
דבר זה בא לידי ביטוי בכך שהמילים חייבות להיות משותפות, וגם השימוש במבנה המשפט והדקדוק חייבים לגלות חפיפה רבה.
בעקבות זאת, בצורת חשיבה אידיוסינקרטית מופיעה לעיתים הפרעה קשה ביכולת של החושב להעביר את החשיבה לזולת.
ניתן להחיל את המונח אידיוסינקרטיה גם על סמלים.
לפיכך, סמל אידיוסינקרטי הוא סמל שיכול להיות בעל משמעות לאדם אחד ובעל משמעות אחר לגמרי לאדם אחר.
לדוגמה, חרב יכולה להיות מלחמה עבור מישהו ואבירות עבור מישהו אחר.
בפילוסופיה, אידיוסינקרטיה פירושה קבוצה של מאפיינים ותכונות אופי של כל פרט, המייצגת אותו כאדם שניחן בתודעה, המגדירה את האונטולוגיה שלו.
בבלשנות, המונח אידיוסינקרטיה משמש במשמעות של "יוצאים מן הכלל".
האידיוסינקרטיה הלשונית היא נושא למחקרים שמנסים להבין כיצד נרכשות משמעויות שונות למילים או ביטויים מסוימים, ולא תמיד יש הסכמה בין החוקרים לגבי השימוש בתואר אידיוסינקרטי לגבי ביטויים מסוימים.
בפרק הנ"ל, לדוגמה, מראה החוקר McIntyre שגם באידיוסינקרטיה יש סדר.
באנגלית, לדוגמה, שור מקבל את המילה ox, ואילו הבשר שלו במילה בק, עובדה המייצגת אידיוסינקרטיה לשונית.
תופעת האידיוסינקרטיה בשפה מקשה מאד על לימוד שפה שנייה וגורמת לקשיים בתקשורת.
חוקרים עוסקים בנושא ומנסים למצוא שיטות שיקלו על המנסים ללמוד שפה שנייה.
אידיר (; בארמנית: Իգդիր; בכורדית: Îdir/ئیدر) היא עיר במזרח טורקיה ובירת הנפה הקרויה על שמה במחוז מזרח אנטוליה.
אידיר נקרא בשם הארמני צולקרט (Tsolakert) במהלך ימי הביניים.
כאשר הנוסע הספרדי רוי גונזלס דה קליבחו עבר באזור זה בתחילת המאה ה-15, הוא לן בלילה בטירה שהוא כינה אגידה, הממוקמת למרגלות הר אררט.
קליבחו מתאר את הטירה כבנויה על סלע ונשלטת על ידי אישה, שהייתה אלמנתו של אדם שטימור הרג.
מכיוון שאידיר המודרנית לא בנויה על סלע כזה, והיא נמצאת במרחק ניכר ממרגלות הר אררט, מאמינים שאידיר הנזכרת בכתבי ימי הביניים הייתה ממוקמת באתר אחר, במקום הידוע גם בשם צולקרט, הנקרא כיום Taşburun.
בחפירות רוסיות באזור בסוף המאה ה-19 התגלו חורבות בתים, ומה שזוהה ככנסייה, וכן עקבות של ביצורים.
פרסום משנת 1894 מנה 2,912 ארמנים שחיו בעיירה.
בשלטון הרוסי נפתחו שני בתי ספר יסודיים, אחד לבנים והשני לבנות, וכן שלוש כנסיות.
100 משפחות ארמניות הורשו לעבור לאידיר.
אוכלוסיית העיירה עלתה ל-10,000 ב-1914 והתעסוקה בה הייתה בעיקר חקלאות ומסחר.
לאחר המהפכה הרוסית של אוקטובר 1917, האזור עבר לשליטת ועדה מנהלית זמנית שנוצרה על ידי שלוש הקבוצות האתניות העיקריות בקווקז.
למרות שהיא ניסתה לשאת ולתת על שביתת נשק עם האימפריה העות'מאנית, הכוחות העות'מאניים פתחו במתקפה מזרחה וכבשו את אידיר ב-20 במאי 1918. הם כבשו אותה עד לחתימת שביתת הנשק של מודרוס בנובמבר 1918. הרפובליקה של ארמניה השתלטה אז על אידיר.
האוכלוסייה הארמנית סבלה קשות במהלך החורף המתיש של 1918–1919, ורבים מתו בעקבות רעב, מחלות וקור.
במאי 1919 הועלה מעמדה של עיר.
בהתבסס על הגבולות שקבע משרד החוץ האמריקאי בנובמבר 1920, אידיר הייתה אמורה להפוך לחלק מהרפובליקה של ארמניה.
עם זאת, בספטמבר 1920 ממשלת האספה הלאומית הגדולה של טורקיה בראשות מוסטפא כמאל פתחה במלחמה כנגד הרפובליקה והשתלטה על אידיר.
הגנרל הטורקי קאז'ים קאראבקיר פיקד על הצבאות אך כוחותיו לא הצליחו בתחילה לכבוש את אידיר עקב התנגדות ארמנית חזקה.
עם זאת, תוך ימים ספורים, ב-20 באוקטובר 1920, הצליח הצבא הטורקי לגרש את הכוחות הארמנים מהעיר והמשיך לכבוש את גיומרי.
על פי מסמכים טורקיים רשמיים, לאחר תבוסתם באזור שחטהטי, נטשו הכוחות הארמנים את אידיר.
הם שרפו את גשר מרקרה שהשתרע על נהר אראס ונסוגו לגדה הצפונית ב-13 בנובמבר 1920. טורקיה סיפחה את אזור אידיר לאחר כריתת מספר הסכמי שלום, וההישגים הטריטוריאליים שלו נעשו פורמליים במסגרת הסכם קארס משנת 1921.
בבחירות המוניציפליות של מרץ 2019, נבחר יאשר אקוש מהמפלגה הדמוקרטית העממית (HDP) לראשות העיר.
הוא הודח בשל חקירות הקשורות לטרור ב-15 במאי 2020, ואנבר אונלו, מושל המחוז, מונה כנאמן של העירייה באותו יום.
העיר אידיר שוכנת במישור בגובה נמוך יותר מרוב המחוזות המזרחיים של טורקיה.
זה מאפשר ייצור חקלאי כולל תפוחים, עגבניות, מלפפונים, אפרסקים, אגסים, סלק סוכר, אבטיחים ומלונים.
עם זאת, התוצרת הפופולרית ביותר של העיר היא כותנה ומשמשים.
אידריס דבי איטנו היה נשיאה של צ'אד בין השנים 1990–2021 ומנהיג תנועת ההצלה הפטריוטית.
היה מוסלמי והשתייך לשבט בידיאת של העם הזגאווי.
את השם "איטנו" הוסיף לשם משפחתו בשנת 2006.
דבי נולד בפאדה בשנת 1952. הוא היה בנו של רועה.
לאחר שסיים את לימודי בית הספר נרשם לבית הספר לקצינים בנג'מנה, משם נשלח לצרפת ושב לצ'אד רק ב-1976 כשברשותו רישיון טיס מקצועי.
הוא נשאר נאמן לצבא ולנשיא פליקס מאלון עד להתמוטטות השלטון המרכזי ב-1979. דבי קשר את גורלו עם היסנה הברה, אחד משרי המלחמה הראשיים.
שנה לאחר שהתמנה הברה לנשיאות הוא זכר לדבי חסד נעורים ומינה אותו לתפקיד רמטכ"ל הצבא.
ב-1984 הצטיין דבי בחיסול הכוחות הפרו-לוביים במזרח צ'אד, ונשלח שנה לאחר מכן על ידי הברה לפריז כדי ללמוד בבית הספר הצבאי הגבוה אקול מיליטר.
עם שובו לצ'אד התמנה דבי ליועץ צבאי מיוחד לנשיא.
ב-1987 התמודד דבו פעם נוספת עם כוחות לוביים בשדה הקרב, ובזכות טקטיקת הלחימה בה נקט הסב להם אבדות רבות.
ב-1989 חל קרע ביחסים בינו לבין הברה, על רקע כוחם העולה של חיילי המשמר הנשיאותי.
הברה האשים את דבי בניסיון לתכנן הפיכה צבאית במדינה, ואילץ אותו להימלט ללוב, משם עבר לסודאן ובה ייסד את תנועת ההצלה הפטריוטית - תנועת מחתרת בתמיכת סודאן ולוב.
התנועה החלה במבצעים צבאיים כנגד משטרו של הברה באוקטובר 1989. ב-10 בנובמבר 1990 הוציאו אנשיו לפועל מתקפה ניצחת כנגד כוחותיו של הברה, וב-2 בדצמבר בהפיכה צבאית, שיזם, עלה לשלטון כשהוא צעד כמנצח בראש כוחותיו, ללא התנגדות, לבירה נדג'אמנה.
בהמשך, ניהל מלחמת חורמה בתמיכת המערב, בין היתר בארגון "בוקו חראם".
באפריל 2021, נהרג אידריס דבי בקרב בצפון צ'אד בנסיבות לא ברורות, פחות מיממה אחרי שזכה בכמעט 80% בבחירות ונבחר לכהונה שישית ברציפות.
לפי הודעת הצבא הוא מת לאחר שנפצע בשדה הקרב.
לאחר מותו מונה בנו, מחמוד אידריס דבי איטנו, גנרל המשמש כסגן מפקד הכוחות הצבאיים, לראש מועצת המעבר לתקופה של 18 חודשים.
לאחר שלושה חודשים בהם כיהנה ממשלת מעבר, אושררה מגילת זכויות לצ'אד ב-28 בפברואר 1991 שהסמיכה את דבי לנשיא.
במרץ 1996 אושררה במשאל עם חוקה חדשה, ובעקבותיה נערכו בחודש יוני בחירות לנשיאות.
דבי אומנם הגיע למקום הראשון בסיבוב הראשון, אך לא הצליח להשיג רוב מוחלט, ונאלץ להתמודד חודש לאחר מכן בסיבוב שני, בו זכה ברוב של 69% מקולות המצביעים, והושבע לנשיא.
הוא נבחר לכהונה נוספת בבחירות בשנת 2001, אז זכה ל-63% מהקולות בסיבוב הראשון, אך משקיפים בינלאומיים הצביעו על אי סדרים בהליך הבחירות.
ביוני 2005 נערך משאל עם נוסף, כדי לבטל את סעיף החוקה שהגביל את כהונת הנשיא לשתי קדנציות, ובעקבות ביטול הסעיף נבחר דבי לכהונה שלישית ב-3 במאי 2006, בבחירות שהוחרמו על ידי האופוזיציה.
על פי התוצאות הראשוניות, שפרסם הצבא, זכה דבי הפעם ב-77% מהקולות, אך בפרסום התוצאות הרשמי הוכרז על ניצחון ב-64.6% מהקולות בלבד.
בסוף שנת 2005 החל להיווצר מצב של מתח וחוסר שקט מול סודאן.
ניסיון הפיכה צבאית, שכלל את הפלת מטוסו של דבי, סוכל בחודש מרץ 2006, ובמקביל התנהלה לחימה מול מורדים במזרח המדינה.
באמצע חודש אפריל דיכאו כוחות הממשלה התקוממויות בבירה נדג'אמה, שבעקבותיהם ניתק דבי את יחסיו עם סודאן, כלפיה הפנה אצבע מאשימה בניסיון לחבל בבחירות לנשיאות.
בהשבעתו לנשיאות פעם נוספת ב-8 באוגוסט 2006 נכח גם נשיא סודאן עומר אל-בשיר, ושני המנהיגים הסכימו להשיב את היחסים בין המדינות על כנם.
דבי הביע תמיכה גם במשטר באיראן.
במהלך ספטמבר 2006 פיקח דבי אישית על תקיפות של כוחות מורדים במזרח המדינה.
האשמות הדדיות חוזרות על תמיכה בארגוני מורדים משני צדי הגבול העיבו שוב על יחסי סודאן וצ'אד, והיחסים נותקו שוב במאי 2008.
בסוף אוגוסט 2006 הצהיר דבי כי צ'אד תלאים 60% מכל תפוקת הנפט בתחומי המדינה, לאחר שבמשך שנים זכתה לקבל רק "פירורים" מהחברות המערביות שהפעילו בה את קידוחי הנפט.
לדבריו חברת שברון סירבה לשלם מיסים שהצטברו לסך של קרוב לחצי מיליארד דולר.
לאחרונה אושר בצ'אד חוק, שנתמך על ידי הבנק העולמי, לפיו מרבית רווחי הנפט יופנו לבריאות, חינוך ומיזמי תשתית.
החקיקה באה לאחר שהבנק העולמי הקפיא את רווחיה של צ'אד מקידוחי הנפט בשל מחלוקת לגבי אופן הוצאת התשלומים.
על פי פרסום במגזין פורבס 30 מיליון דולר שהקצה הבנק העולמי להנחת צינור נפט הוחרמו על ידי ממשלתו של דבי כביכול על מנת "להאכיל את הרעבים במדינה", אך למעשה הופנו לצבא כדי לשמור על יציבות השלטון.
ב-25 בנובמבר 2018, במסגרת ביקור היסטורי בישראל, נערך מפגש עם ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, בו, שוחחו שניהם על השינויים בהתייחסות של העולם הערבי לישראל, כמו גם על פיתוח אינטרסים משותפים לשתי המדינות.
זאת, לאחר שהיחסים בין המדינות נותקו ב-1972 בנסיבות היסטוריות מיוחדות, אך גם אם לא היו מגעים במישור דיפלומטי גבוה, היחסים נמשכו כל העת.
לאחר מכן, במפגשו עם נשיא המדינה, ראובן ריבלין, הדגישו השניים את חשיבות המאבק בטרור, ושיתוף פעולה עתידי.
בנוסף התייחס בחשיבות רבה לנושא הפלסטיני והצורך במציאת פתרון לנושא זה.
איה כורם (נולדה ב-7 בינואר 1980) היא זמרת, מלחינה ופזמונאית ישראלית.
כורם נולדה וגדלה בנצרת עילית לאם קצינת משטרה, שלומית כורם (המפקדת הראשונה של תחנת משטרה בישראל, תחנת מגדל העמק) ואב מהנדס.
בתום לימודיה בבית הספר "יגאל אלון" בנצרת עילית, שירתה בצה"ל כמדריכת שריון, ולאחר מכן למדה ב"רימון".
עוד לפני שהתפרסמה כורם כזמרת, כתבה והלחינה שירים לסדרות טלוויזיה ולזמרים אחרים, בהם מירי מסיקה.
בשנת 2006 הוציאה כורם את אלבומה הראשון, "איה כורם", בהפקתו של אורי זך.
מהאלבום יצאו לרדיו הסינגלים "קיץ", "שיר אהבה פשוט", "קליפה", "יונתן שפירא", "בסוף הלילה", "אתה זורם אצלי בדם" ו"השיר של איתי".
השירים, שאת כולם כתבה והלחינה כורם פרט לאחרון, זכו להשמעות רבות, ולכמה מתוכם צולמו וידאו קליפים.
האלבום זכה להצלחה רבה והגיע למעמד אלבום זהב.
הסינגל "קיץ" אף הגיע למקום הראשון בתחנת רדיו נורווגית.
במצעדי סוף השנה של תחנות הרדיו השונות, הגיעו השירים למקומות הגבוהים וכורם זכתה בתואר "זמרת השנה".
לפי אקו"ם, "שיר אהבה פשוט" היה השיר המושמע ביותר בישראל בשנת 2006.
במאי 2006 פתחה כורם בסיבוב הופעות ארוך עם שירי האלבום ובלוויית להקה.
אחרי שהפיקה הופעה חדשה עבור פסטיבל הפסנתר, המשיכה בסבב הופעות אקוסטי, בלווית פסנתר וצ'לו בלבד.
ב-28 בפברואר 2008 הוציאה כורם את אלבומה השני, "שפה זרה", גם הוא בהפקתו של אורי זך.
הסינגל הראשון מתוכו, "הסוף של הסיפור" שכתבה יחד עם אריק ברמן, יצא בדצמבר 2007. אחריו יצאו הסינגלים "אל תאמיני", שנכתב בהשראת השיר Stars של ג'ניס איאן, "אוטוביוגרפיה" ו"עכשיו כזאת" שכתבה כורם והלחין עילי בוטנר.
האלבום כולל גם שיר שכתבה כורם בשם "זהב שחור", כתשובה נשית לשירו של אברהם חלפי "עטור מצחך".
את השיר הלחין יוני רכטר, שהלחין גם את "עטור מצחך".
האלבום לא זכה להצלחה מסחרית דומה כשל הראשון, אולם סימן שינוי כיוון עבור הזמרת, מהפופי אל האישי ומספר הסיפורים.
האלבום נמכר ביותר מ-15,000 עותקים ונחשב למצליח אם כי לא כמו האלבום הראשון.
בשנים 2008–2010 הקליטה כורם גרסת כיסוי לשירם של כרמלה גרוס ואגנר "ערב ב' כסלו" עבור הפרויקט "עבודה עברית", כתבה שירים לזמרים אחרים וביניהם מירי מסיקה ונורית גלרון והפיקה מוזיקלית ערב מחווה נשי ללהקת כוורת בהשתתפותן של תמר אייזנמן, אפרת גוש, אמילי קרפל ואניה בוקשטיין.
כיכבה בתפקיד הראשי במחזמר "אנה ומלך סיאם" (עיבוד למחזמר הידוע המלך ואני).
בנוסף הנחתה במשך שתי עונות, יחד עם דני רובס, את התוכנית "דואט ישראלי" בטלוויזיה החינוכית, בה אירחו את מיטב המוזיקאים הישראלים ושרו משיריהם.
ב-2009 הצטרפה להרכב מוזיקלי הנקרא "My Favorite Enemy", שיתוף פעולה בין מוזיקאים ידועים ישראלים, פלסטינים, ירדנים ואירופאים.
ההרכב כתב יחד עשרות שירים, הקליט אלבום בכורה והופיע מאז ברחבי העולם, בין היתר הופיע ההרכב ב-National Prayer Breakfast מול הקונגרס האמריקאי, באו"ם, מול נשיא ארצות הברית ברק אובמה ועוד.
בשנת 2010 יצאה כורם למאבק משפטי נגד חברת התקליטים "עננה" במטרה להשתחרר מחוזה למשך 18 שנה עליו הייתה חתומה החל מ-2005. בשנת 2013 דחה בית המשפט המחוזי את תביעת כורם.
בדיון הערעור שהתקיים באוקטובר 2014 הפנה בית המשפט העליון את הצדדים לגישור ולסיים את ההתקשרות עם חברת התקליטים תוך 90 יום ובינואר 2015 תם הליך הגישור בין הצדדים כך שכורם שוחררה ממחויבותה לחוזה מעתה והלאה.
בעקבות מאבקה האישי יזמה כורם, בשיתוף חברי הכנסת דב חנין ועמרם מצנע, הצעת חוק שתגביל חוזים בתעשיית המוזיקה לפרק זמן של שבע שנים.
החוק זכה לכינוי "חוק איה כורם" וההצעה עברה בקריאה ראשונה בדצמבר 2014. ב-13 בפברואר 2017 החוק עבר בקריאה שנייה ושלישית בתמיכתם של 47 חברי כנסת וללא מתנגדים.
ביוני 2011 יצא אלבומה השלישי של כורם, 'לאלף את הסוסים', בהפקתם של גיל לואיס ותומר לנצינגר וללא תמיכת חברת תקליטים עקב הסכסוך עם חברת עננה.
האלבום זכה לביקורות משבחות ולהשמעות רבות.
בייחוד בלטו הסינגלים "שש ועשרים", והסינגל השני "רונה אומרת", גרסה מחודשת לשיר של כורם בשם "האישה עם השקית", שיצא לראשונה בסוף שנת 2008. האלבום כלל אף גרסת כיסוי לשיר "צלצולי פעמונים" של אהובה עוזרי.
בינואר 2013 השתתפה כורם בפסטיבל הזמר והפזמון המחודש בערוץ הראשון, בו שרה את השיר "ציפור זהב" שהלחינה למילותיו של חיים נחמן ביאליק.
בפברואר 2013 יצא לרדיו הסינגל הראשון "עכשיו אתה" מתוך אלבומה הרביעי, אותו לראשונה גם הפיקה מוזיקלית יחד עם אדם בן אמיתי.
בחודש מאי באותה השנה, יצא לרדיו הסינגל השני, "מהנדסת מחשבים", מלווה במשחק מחשב ובאתר מיוחד בו מופיע תרגום של השיר לשפת קוד.
באוגוסט 2013 חיממה את להקת כוורת בראשון מבין שני מופעי האיחוד בפארק הירקון.
באותו החודש, יצא לרדיו סינגל שלישי – דואט עם גידי גוב הנקרא "לילה טוב".
ב-5 בינואר 2015, יום לאחר ששוחררה כורם מהחוזה שלה עם חברת עננה, הוציאה אלבום חדש בשם הלב הזה, המשומש, אותו הציעה להאזנה ולהורדה ללא תשלום באתר הרשמי שלה.
באוקטובר 2015 פתחה פרויקט מימון המונים באתר הדסטארט בשם "אלפיים עשרים ושלוש.
האלבום החופשי הראשון של איה כורם", המסמל בסיפורו בסגנון המדע הבדיוני של אדם בשם אלכס ושירים שיבוצעו בידי רבים, את המאבק שלה בחברת התקליטים.
האלבום יצא בספטמבר 2016. לאלבום יצאו שלושה סינגלים, מתוכם הסינגל "מצרים" (בביצוע לאה שבת) שנכנס לפלייליסט של גלגלצ.
כמו כן, זכתה כורם בפרס אקו"ם על שם יוסי בנאי למחברת עבור האלבום.
ב-2019 החלה כורם להוציא סינגלים מתוך הפרויקט "שלך, א.
כורם" המוגדר כ"פרשנות אישית, נשית ומקומית" לשירי לאונרד כהן, ומכיל תרגומים חדשים לשיריו מאת כורם, אלכס בן-ארי ותומר קמרלינג.
את הפרויקט מלווה סיבוב הופעות יחד עם המוזיקאים אדם בן אמיתי, דניאל רובין, אלכס משה, שולי ווטרמן ונעה איילי.
ב-27 באוקטובר יצא השיר החמישי, ללא קליפ, בשם "בסוף אתה תחזור אלי" וכל חמשת השירים יצאו כמיני-אלבום.
ב-18 באפריל 2024 הוציאה אלבום הנושא את אותו השם, ובו ביצועים מהופעה חיה של שירים מהמיני-אלבום, לצד ביצועים חדשים לשירים מתורגמים נוספים של כהן, כדוגמת "Suzanne" ו-"Lover Lover Lover".
ב-11 בפברואר 2020 הוציאה את הסינגל הראשון מתוך אלבומה השביעי, הכוכבת של נצרת עילית, "רק אהבה".
ב-18 בפברואר 2021 הוציאה את אלבומה השביעי, הכוכבת של נצרת עילית.
החל מ-2022 כותבת כורם טור אישי שבועי במוסף "שישבת" של ישראל היום.
ב-12 במאי 2022 הוציאה את אלבומה השמיני, איה כורם 2022, שכולל גרסאות חדשות לשירים שהזכויות על הביצוע שלהם נותרו בבעלות חברת "עננה", ושיר אחד חדש – "תגיעי לירח".
ב-8 בדצמבר 2022 הוציאה ביצועים שלה לשני שירים מאלבומה אלפיים עשרים ושלוש.
– "מצרים" ו"אלף פעם", לקראת ההופעה החגיגית לאלבום ב-1 בינואר 2023.
ב-24 במרץ 2024, בעקבות טבח שבעה באוקטובר, הוציאה כורם תרגום חדש לשיר "Lover Lover Lover" של לאונרד כהן בשם "למה אהובי".
בהמשך אותה שנה, ב-12 בספטמבר 2024, הוציאה לאור את אלבום הסטודיו התשיעי שלה, לחסד וגאולה המשך ישר, שמאגד בתוכו שירים שנכתבו בעקבות אירועי המתקפה והחטופים הישראלים ברצועת עזה.
ב-23 באפריל 2025 ערב יום השואה הופיעה איה בטקס פתיחת אירועי יום הזיכרון לשואה ולגבורה ביד ושם.
ב-26 באוקטובר 2025 הוציאה את האלבום "עלינו לא שרים שירים (שיחה מדומיינת עם נתן אלתרמן)" שבו פרשנויות ותגובה לשירים שכתב נתן אלתרמן.
הכוכבת של נצרת עילית (2021).
לחסד וגאולה המשך ישר (2024).
עלינו לא שרים שירים (שיחה מדומיינת עם נתן אלתרמן) 2025.
קאבר ל-Still Alive - שיר הסיום של המשחק פורטל
קאבר ל-Want you gone - שיר הסיום של המשחק פורטל 2
מ-2011 היא בזוגיות עם המוזיקאי אדם בן אמיתי ולהם בת ובן.
איה כורם הוא אלבום הבכורה של הזמרת איה כורם שיצא לאור בשנת 2006 על ידי חברת התקליטים הד ארצי בהפקת אורי זך.
שוחררו מתוכו הסינגלים "קיץ", "שיר אהבה פשוט", "קליפה", "סוף הלילה", "יונתן שפירא" ו"השיר של איתי" שזכו להצלחה רבה ולחלקם אף צולמו וידאו קליפים.
האלבום הגיע למעמד אלבום זהב בינואר 2007. עד היום נמכרו יותר מ-30,000 עותקים.
פסנתר: אורי זך, איה כורם
כינור: הדר כהן, קרן טננבאום
קולות: אורי זך, איה כורם, יעל נחשון, אריק ברמן, איתי פרל, יונתן גוטפלד, אוהד לוי
יונתן שפירא - לשעבר טייס חיל האוויר, שהיה מיוזמי מכתב טייסים שקרא לסירוב פקודה ולהימנעות מהשתתפות בסיכולים ממוקדים, בהשפעת חיסולו של סאלח שחאדה.
בנוסף השתתף ב"משט היהודי" כנגד המצור על עזה, וריסס כתובת גרפיטי בגטו ורשה הקוראת ל"שחרור עזה ופלסטין" שעוררה תרעומת גם בקרב פעילי שמאל.
שירה של איה כורם פרסם שוב את שפירא, אותו הכירה מלימודיהם בבית הספר למוזיקה רימון.
השיר, "יונתן שפירא", המכיל טקסטים כמו: "הלב שלי דופק חזק מתחת לבגדים, יונתן שפירא, תעשה לי ילדים", היה מעין בדיחה פנימית בין כורם לשפירא.
איה (שם מדעי: Pernis) היא סוג עוף דורס ממשפחת הנציים.
הסוג כולל את המינים להלן:
איית צרעים (Pernis apivorus) - חורפת מצויה בישראל.
איה מצויצת או איה מזרחית (Pernis ptilorhyncus) - עוף מזדמן בישראל.
איה מפוספסת (Pernis celebensis) - בית הגידול הטבעי הוא באזורים טרופיים וסובטרופיים.
נפוצה ביערות לחים באינדונזיה ובפיליפינים.
איית צרעים ואיה מצויצת הן עופות נודדים.
אַ֫יַה (آيَة, תעתיק מדויק: אַאיַה), ברבים אַיַא֫ת (آيَات, תעתיק מדויק: אַאיַאת), היא מילה ערבית שפירושה "אות" או "מופת".
המילה מתייחסת בדרך כלל ל-6,236 פסוקי הקוראן (6,349 אם סופרים גם את הבסמאללה שפותחת כל סורה).
המוסלמים מאמינים כי כל איה היא סימן מאללה ומכאן שמה.
מאחר שהקוראן אינו מסודר לפי סדר כרונולוגי, קיים קושי לקבוע מה הייתה האיה הראשונה שנמסרה למוחמד.
עם זאת, מרבית חוקרי האסלאם מסכימים כי האיה הראשונה שנמסרה למוחמד הייתה האיה הראשונה מסורת אל-עַלַק (סורת טיפת הדם):
רבים סבורים כי סורת א-נַצְר (סורת הניצחון) הייתה הסורה האחרונה שקיבל מוחמד, שהאיה האחרונה שלה היא:
ולפיכך הייתה זו האיה האחרונה שקיבל מוחמד מהאל.
האיה הארוכה ביותר בקוראן היא איה מספר 282 בסורת אל-בקרה המכילה 129 מילים, ואילו האיות הקצרות ביותר מכילות שתי אותיות בלבד, וישנן כמה כאלו.
לדוגמה האיה הראשונה בסורת טה הנקראת על שם הפסוק הראשון שבה, שמכיל אך ורק את צמד האותיות המסתוריות ט.ה.
מלך לוב, מוחמד אִדריס הראשון , היה ראש הסנוסים והאדם היחיד בהיסטוריה של לוב שנשא בתואר מלך לוב.
מוחמד אִדריס נולד ב-12 במרץ 1889 בכפר הסנוסי א-ג'רבוב שבלוב (אז טריפוליטניה העות'מאנית) על גבול מצרים, לעיישה - אשתו החמישית של מוחמד אל-מהדי א-סנוסי , מצאצאי מייסד המסדר הסנוסי מוחמד בן עלי א-סנוסי .
בעקבות מרד הסנוסים (1915) שנכשל (במסגרת מלחמת העולם הראשונה), ויתר אחמד א-שריף א-סנוסי על ראשות המסדר לבן דודו בן ה-26 - אדריס.
אדריס הוכר באותה עת בידי האימפריה הבריטית כאמיר קירנאיקה, ובשנת 1920 הכירה בתואר ממלכת איטליה ששלטה אז באזור.
בשנותיו הראשונות כאמיר קירנאיקה נאבק להשגת עצמאות לאזור.
משנת 1922 קיבל את הכרת מנהיגי השבטים גם כאמיר טריפוליטניה, בניסיון להרגיע מאבקים פנימיים ולהביא לקבלת אוטונומיה מהשלטון האיטלקי, אך בהמשך אותה שנה יצא לגלות במצרים בחשש מפני האיטלקים, בהנהגת מוסוליני, שאיחוד קירנאיקה וטריפוליטניה היה מנוגד לאינטרסים שלהם.
בשהותו במצרים הפעילו שבטי קירנאיקה מלחמת גרילה כנגד השלטון הקולוניאלי האיטלקי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה תמך בבריטניה וכוחותיו סייעו לבעלות הברית במלחמה מול איטליה וגרמניה.
לאחר הבסת הכוחות של מדינות הציר בצפון אפריקה, שב ללוב והקים מוסדות שלטוניים בבנגאזי.
צוות המשא ומתן בראשותו להכרזת עצמאות המדינה נחל הצלחה מול בריטניה והאומות המאוחדות בדצמבר 1951. בעת זו החל לעשות שימוש בתואר מלך לוב.
המלך אידריס השתמש בכספי הנפט לחיזוק בריתות משפחתיות ושבטיות על מנת לחזק את משפחת המלוכה, במקום להשקיעם בחיזוק הכלכלה והממשל במדינה.
אזורי לוב המסורתיים (טריפוליטניה, קירנאיקה ופזאן) נותרו מפוצלים במידה רבה, ולא נראה היה שחשוב לאידריס לאחדם.
עקב כך, התמיכה באידריס מחוץ לאזור מולדתו - קירנאיקה - הייתה חלשה, והיא נחלשה עוד יותר בשל שחיתות שפשתה ובשל הרגש לאומי שהתעורר לאחר מלחמת ששת הימים.
בראשית ספטמבר 1969, שהה המלך אידריס בן השבעים בטורקיה לצורך טיפול רפואי, וב-2 בספטמבר היה אמור לרשת את כסאו אחיינו - חסן א-סנוסי .
יום קודם להחלפה המיועדת הכריזה קבוצת קצינים לוביים בראשות סרן מועמר קדאפי וקולונל אבו שיוריב על ביטול המלוכה ועל הקמת רפובליקה, ולאחר מכן החל משפטו של המלך.
המלך לא השתתף במשפט, אלא יצא עם אשתו ליוון ובהמשך למצרים, ונדון למוות בהיעדרו ב-1971.
ב-25 במאי 1983 מת אידריס בקהיר, ובהמשך נקבר באל-מדינה שבערב הסעודית.
אידרא הוא שמם של שלושה מאמרים בספר הזוהר, אידרא דבי משכנא ובה סודות המשכן שעשה משה רבנו, אידרא רבא, ואידרא זוטא.
פירוש המילה אידרא (בארמית) הוא גורן.
מאמרים אלו נקראו בשם זה כיוון שבמהלך אמירתם ישבו תלמידי רבי שמעון בר יוחאי סביב רבם בצורת גורן עגולה.
יש שרצו לפרש את המילה אידרא כדמיון לעצמות הדג הנקראים גם הם אידרה, ורצו לומר שכשם שכל העצמות הקטנות חוברות לעמוד השידרה כך התלמידים קשורים לרבם.
מאמר האידרא זוטא נאמר על פי הזוהר ביום פטירתו של רבי שמעון בר יוחאי.
מאמר זה נקרא אידרא זוטא משום שהוא קצר בתוכנו בהרבה מן האידרא רבא ומשום שמספר התלמידים שהשתתפו בו, היה קטן יותר.
במעמד האידרא רבא השתתפו עשרה חברים- רשב"י, בנו רבי אלעזר ועוד שמונה תלמידים, אך לקראת סוף המעמד, מתו שלושה מן התלמידים, כך שבאידרא זוטא נותרו רק שבעה משתתפים בסך הכל.
אותם תלמידים שנותרו בחיים, לא משו מביתו של רבי שמעון מיום "האידרא רבא" עד ליום הסתלקותו מן העולם- "האידרא זוטא".
הבנת האידרא קשה מאחר שבה רוכזו עיקרי תורת הסוד ועל האידרא נכתבו פירושים רבים.
אדיר במרום לרמח"ל על האידרא רבא.
פירוש מהרב המקובל יעקב מאראגי על האידרא זוטא.
פירוש מהרב שלמה הכהן (מחבר ביאור "יפה שעה" על עץ חיים ועוד) על האידרא רבא.
פירוש הרב פתיה על האידרא זוטא.
פרושים מהרב יצחק אייזיק חבר (מבית מדרשו של הגר"א) בספריו: ברית עולמים וברית יצחק.
מלבד פירושים אלו, יש על האידרא את הפירושים שנכתבו על כל הזוהר כמו אור יקר של הרמ"ק, הסולם של הרב אשלג, מתוק מדבש של רבי דניאל פריש ועוד.
בעדות המזרח וכן אצל חלק מהחסידים נהגו ללמוד את האידרא בליל ל"ג בעומר במירון.
בבית האבלים יש סדר לימוד שתיקן החיד"א.
נהגו כאשר אדם שהגיע לגיל שבעים או שמונים היה אוסף את בני המשפחה ועורך סדר הדרת זקנים בו קראו בין היתר את ספר האידרא.
אידריסה אקונה "אידריס" אלבה הוא שחקן קולנוע, תיאטרון, טלוויזיה, מוזיקאי ובמאי קולנוע אנגלי, זוכה פרס גלובוס הזהב על תפקידו בסדרה "לות'ר".
התפרסם בתפקידו בתור סטרינגר בל בסדרה "הסמויה".
נולד בתור ילד יחיד בשם אידריסה אקונה אלבה ברובע ניוהאם שבלונדון.
נולד לאם גאנאית ולאב מסיירה לאון.
בנערותו הקים חברת די ג'יי ותיקלט במספר מסיבות.
הוא קיצר את שמו לאידריס כאשר למד למשחק בקאניג טאון.
בגיל 16 נשר מבית הספר וניסה להתקבל ללימודי משחק בתיאטרון נוער מוזיקלי.
בגיל 19 החל לתקלט במועדוני לילה באופן מקצועי תחת השם ביג דריס.
בנוסף לעבודתו, נבחן לתפקידי טלוויזיה.
התגלה לראשונה לקהל הבריטי בשנת 1998 במיני-סדרת האימה הבדיונית "אולטרה ויולט", שם שיחק לצידו של ג'ק דוונפורט.
התפרסם לראשונה לעיני קהל הוליוודי בסדרת הדרמה "הסמויה" וקיבל פידבקים על הופעותיו הכריזמטיות בתור ברון הסמים סטרינגר בל.
ב-2005 זכה להערכה רבה על הופעתו בדרמת הטלוויזיה ההיסטורית "לפעמים באפריל" אודות רצח העם ברואנדה בתור מפקד בצבא הרואנדי.
ב-2009 שיחק בסדרה הקומית המצליחה "המשרד" בתפקיד צ'ארלס מינר הבוס של המנהל האזורי מייקל סקוט (סטיב קארל).
זכה בפרס גלובוס הזהב והיה מועמד לפרס אמי על תפקידו בתור הבלש ג'ון לות'ר בסדרת הפשע "לות'ר".
היה מועמד לפרס אמי גם בקטגוריית הופעת האורח הטובה ביותר על הופעתו בסדרת הדרמה "מזל סרטן", בה שיחק בתפקיד לארי איתו מנהלת רומן גיבורת הסדרה חולת הסרטן קתי ג'יימיסון (לורה ליני).
בשנת 2020 זכה בפרס מיוחד במסגרת פרס באפט"א לטלוויזיה.
באוגוסט נודע כי אלבה עתיד לככב במותחן ריגול שיופק עבור חברת אפל.
בשנת 2005 שיחק בתפקיד ראשי קולנועי ראשון בדרמה המוזיקלית "הגוספל".
בשנת 2007 עשה את הפריצה ההוליוודית שלו עם הופעות לצידה של זוכת האוסקר הילרי סוונק בסרט האימה "עשר המכות" ובדרמה של טיילר פרי "הילדות הקטנות של אבא" בתור המכונאי מונטי ג'יימס המנהל מאבק משפטי על שלוש בנותיו מול אשתו לשעבר.
בהמשך השנה שיחק בדרמה הקומית "חג שכזה" בכיכובו של כריס בראון.
שיחק גם בתפקיד משנה בתור הגנרל סטון במותחן האימה "28 שבועות אחרי" ובתפקיד קטן בסרטו של רידלי סקוט "אמריקן גנגסטר".
בשנת 2008 הופיע בסרט הפשע של גאי ריצ'י "רוקנרולה" בתור מאמבלס השותף של הגנגסטר אחד שתיים (ג'רארד באטלר), ושיחק בסרט הדרמה "חוזה אינטימי" שביימה וכתבה ג'יידה פינקט סמית'.
ב-2009 שיחק אלבה בדרמה "אובססיבית" בהפקתה של ביונסה בתור בנקאי ההשקעות דרק צ'ארלס המחוזר על ידי העובדת החדשה בחברה ליסה שרידן (אלי לרטר).
שיחק בנוסף גם במותחן האימה של דייוויד ס.
בשנת 2010 הופיע בסרט הפשע "טייקרס" בתפקיד ראש צוות הגנבים גורדון קוזייר ובסרט הפעולה "הלוזרים" בתור חייל יחידת העילית ויליאם ראוק.
ב-2011 התחיל לגלם את תפקיד האל הנורדי היימדל במסגרת היקום הקולנועי של מארוול.
לאחר תפקידו הראשון, בסרט "תור", ספג גינויים מצד גופי ימין בארצות הברית, שטענו שבשל צבע עורו של אלבה הוא אינו יכול לגלם דמות נורדית לבנה.
הפעילים האשימו אף את חברת ההפקה אולפני מארוול שהיא מקדמת רב-תרבותיות על חשבון המיתולוגיה הנורדית.
בשנת 2015 השתתף כשחקן ראשי בסרט בהפקת חברת נטפליקס ששמו חיות ללא לאום.
הסרט מתאר את המציאות הכאותית ששוררת ביבשת אפריקה על ידי בניית עלילה במדינה אלמונית (עם מציאות שמתאימה לחלק גדול ממדינות היבשת) שבה מתחוללת מלחמת אזרחים הכוללת צבא מושחת ואכזרי שנגדו נלחם מפקד גדוד מורדים (אלבה) שמבצע פשעי מלחמה מחרידים ולבסוף מורד אף במנהיג ארגונו.
בשנת 2017 שיחק בדרמה של אהרן סורקין "המשחק הגדול", לצד ג'סיקה צ'סטיין וקווין קוסטנר, בתפקיד צ'רלי, עורך הדין של מולי.
באותה שנה יצא לאקרנים סרט האקשן "תור: ראגנארוק" בכיכובו, הסרט השלישי בסדרת סרטי "תור".
את הסרט ביים טאיקה וואטיטי והפיק קווין פייגי.
בשנת 2019 שיחק את הנבל בריקסטון לור בסרט "מהיר ועצבני: הובס ושואו".
בשנת 2021 כיכב בסרט "יחידת המתאבדים".
בשנת 2022 דיבב את נאקלס הקיפודן בסרט "סוניק – הסרט 2", לצידם של ג'ים קארי (ד"ר רובוטניק), בן שוורץ (סוניק) וקולין אושונסי (טיילס).
אלבה מעביר את זמנו בין בתיו בלונדון ואטלנטה עם בתו שנולדה לו מגרושתו קים אלבה.
באוקטובר 2024 הצהיר אלבה כי הוא מתכנן לעבור לאפריקה בעשר השנים הקרובות כדי לקדם את תעשיית הקולנוע ביבשת.
אלבה מתכנן לבנות אולפן קולנוע באי זנזיבר שבטנזניה ואולפן נוסף בעיר הבירה אקרה שבגאנה.
אלבה ציין כי בכוונתו להתמקם בשלוש ערים ביבשת: זנזיבר, אקרה, ופריטאון (בירת סיירה לאון).
הוא שואף לסייע לאפריקאים "לספר את סיפוריהם בבמה העולמית" ולשנות את התדמית השלילית שמקושרת לאפריקה.
הפרויקט של אלבה אושר על ידי שר ההשקעות בזנזיבר, שהשווה את הפוטנציאל שלו להוליווד, נוליווד ובוליווד.
1 Ladies' Detective Agency"2009המשרדצ'ארלס מיינר7 פרקים2010מזל סרטןלני4 פרקים2010–2019לות'רג'ון לות'רתפקיד ראשי (5 עונות); 20 פרקים
גם מפיק שותף2011Aqua Teen Hunger Forceשוטרדיבוב; פרק: "Intervention"2017גרילהקנטורו "קנט" עבאסי4 פרקים; גם מפיק בפועלFive by Fiveאלפא אש2 פרקים; גם מפיק בפועל2018–2020בטווח ארוךוולטר איסמוןתפקיד ראשי (3 עונות); 19 פרקים2019הסצנה של צ'רליצ'רלי איותפקיד ראשי; 8 פרקים
גם יוצר ומפיק בפועל2021מפלצות בע"מ בעבודהנבל ללא שםדיבוב; פרק:2023–הווהחטיפה (אנ')סם נלסוןתפקיד ראשי; 7 פרקים2024נאקלסנאקלס הקיפודןדיבוב; 6 פרקים
אידריה (סלובנית Idrija; איטלקית וגרמנית Idria) היא עיר ורשות מקומית (občina) שבה 37 יישובים, השוכנת בחבל-ארץ גורישקה שבמערב סלובניה.
העיר שוכנת באזור גבעי בגובה של 326 מטרים מעל פני הים, משני צדדיו של נהר אידרייצה (Idrijca).
בשנת 2008 התגוררו בעיר 5,878 תושבים וברשות המקומית גרו 12,034 איש.
אידריה ידועה בתעשיית התחרה שלה (Idrijska čipka) ובמכרה הכספית שפעל בה משך כ-500 שנים.
בזכות מורשת הכספית של העיר, היא הוכרזה בשנת 2012 כאתר מורשת עולמית, יחד עם העיר אלמדן שבספרד.
גילוי הכספית וראשית של העיר
אידריה חבה את קיומה למרבצי הכספית אשר התגלו בה בשנת 1490 והיו השניים בהיקפם באירופה, לאחר אלה של אלמדן בספרד.
שני אזורים אלה נמנים עם המקומות הספורים בעולם, בהם מצויה הכספית, בין אם בצורת צינובר, ובין אם בצורתה הנוזלית.
לפי האגדה המקומית, הכספית התגלתה במקרה על ידי יצרן דליים מקומי, אשר מילה מים בדלי מאחד המעיינות באזור, והבחין בדבר-מה נוצץ במים.
בבדיקה שנערכה לתכולת הדלי ביריד בעיר הסמוכה שקופיה לוקה (Škofja Loka), הסתבר כי המים הכילו כספית.
החיפוש אחר כספית באזור החל בעשור האחרון של המאה ה-15, וב-1500 נבנתה כנסייה המוקדשת לשילוש הקדוש באתר בו לפי המסורת נתגלתה הכספית.
בשנים הראשונות לא נמצאו כמויות מסחריות של המתכת, ורק ב-22 ביוני 1508 התגלה פיר באורך של 300 מטרים אשר הוליך אל מרבצי הכספית.
הפיר זכה לכינוי "אנטונייב רוב" (Antonijev rov - "באר אנטוניוס").
סביב המכרה הלכה והתפתחה העיר שמשכה אליה את איכרי האזור.
בראשית המאה ה-16 נוהל המכרה על ידי יזמים מהרפובליקה של ונציה, אשר הביאו למקום מומחי כריה מגרמניה ומאיטליה.
הכספית נמכרה במרכז אירופה ובמזרח הים התיכון.
בין השנים 1522–1533 הוקמה "טירת גוורקנג" בעיר, וזו שימשה כבניין הנהלת המכרה וכמחסני כספית.
בשל חשיבותה הכלכלית של הכספית, הלאים בית הבסבורג את המכרה ב-1575, ובמקום הוקמו תנור חדש והותקנו משאבות לשאיבת מי תהום שחלחלו אל המכרה.
למעט שלוש תקופות השלטון הצרפתי ב-1797, 1805 ומ-1809 עד 1814, המשיכו שלטונות אוסטריה וניהלו את המכרה עד תום מלחמת העולם הראשונה בשנת 1918. במחצית השנייה של המאה ה-18 נהנתה אידריה ממערכת הבריאות המאורגנת ביותר בכל סלובניה, וזו העניקה מענה למחלות השונות שפיתחו הכורים כתוצאה מחשיפתם לכספית.
עם גילוי כספית בקליפורניה שבארצות הברית במהלך המאה ה-19, קמו בה שתי עיירות כורים שזכו לשמות "אלמדן החדשה" (New Almaden) ב-1820, ו"אידריה החדשה" (New Idria) ב-1854, כשמם של שני מכרות הכספית הגדולים בעולם באותה עת (כיום שני האתרים הם ערי רפאים).
במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 הגיעה תפוקת הכספית במכרה לשיאה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה חלה ירידה בתפוקת הכספית, ועם תום המלחמה עברה אידריה לשלטון איטליה.
תקופת השפל בתפוקה נמשכה עד לאחר מלחמת העולם השנייה.
עם כניעת איטליה הפשיסטית והקמת ממשלת הבובות של הרפובליקה של סאלו ב-1943, צורפה אידריה לתחום השליטה של האזור המבצעי החוף האדריאטי, אזור שלטון צבאי נאצי.
העיר שימשה כמרכז לתנועת הפרטיזנים היוגוסלבים שהפעילו בה בית דפוס מחתרתי ואת בית החולים פראניה (Partizanska bolnica Franja) שפעל בעמק חבוי, כ-15 ק"מ מצפון לאידריה.
העיר הופצצה מהאוויר על ידי בעלות הברית במספר הזדמנויות, במהלך אביב 1945.
עם הקמתה של הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה הייתה אידריה לחלק ממנה.
השלטון היוגוסלבי שיפץ את המכרה והחזירו לשיא תפוקתו.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 ירד ערכה של הכספית, התפוקה צומצמה, והמכרה נסגר באופן סופי בשנת 1994. ב-500 שנות פעולתו סיפק מכרה הכספית של אידריה 107,000 טון כספית, השקולים ל-13% מצריכת הכספית העולמית עד היום.
אורכם הכולל של פירי המכרה עמד על 1,000 ק"מ, והם הגיעו עד לעומק של 380 מטרים מתחת לפני הקרקע, כ-33 מטרים מתחת לפני הים.
עם סגירת המכרה הוקמו בעיר מפעלי אלקטרוניקה (בייחוד לייצור קומוטטורים) וריהוט, ובמקביל החלה מתפתחת בה תיירות.
"באר אנטונייב" (Antonijev rov) הוא חלקו העתיק ביותר של מכרה הכספית באידריה.
אורכו של הפיר הוא כ-300 מטרים ונחצבו בו כאלף מדרגות שהובילו לעומק של 200 מטרים.
במאה ה-18 הוקם בניין כניסה אל הפיר שנודע בשם "שלשטב" (Šelštev, מגרמנית Geselstube), וזה שימש את הכורים כמשרד רישום והמתנה, וכבית הארחה עבורם.
לאחר סגירת המכרה, המבנה שופץ ונחנך כמוזיאון ב-22 ביוני 1994. הוא מאפשר ביקור בחלקו העליון של המכרה (116 המדרגות העליונות המוליכות אל הפיר).
טירת גוורקנג ((Gewerkenegg - "טירת המכרה") נבנתה בין השנים 1522–1533 בסגנון אדריכלות הרנסאנס והיא חולשת על העיר מדרום.
לטירה בת שלוש הקומות שלושה מגדלים עגולים בפינותיה ומבנה רבוע במרכז חזיתה.
בתחילה שימשה הטירה לאחסון כספית וחיטה, ולאחר מכן שיכנה את הנהלת המכרה משך 400 שנים, עד לסגירתו.
בנוסף שכנו בטירה בתקופות שונות משרדים ובתי ספר והיא שימשה גם למגורים.
במאה ה-18 שופצה הטירה בסגנון הבארוק ועוטרה בפרסקאות, ושוב בשנות ה-90 של המאה ה-20. כיום משמשת הטירה כאתר המרכזי של המוזיאון העירוני שהוקם ב-1953, ומוצגות בה תערוכת קבע אודות תולדות העיר, מכרה הכספית ואמנות התחרה המקומית הפועלת בה לפחות מאז 1696. עוד נמצאים במקום בית ספר למוזיקה, חנויות ומסעדות.
פיר פרנצ'יש (Jašek Frančiške) הקרוי על-שם של הקיסר פרנץ השני, אחרון קיסרי האימפריה הרומית הקדושה וראשון קיסרי אוסטריה, הוא אחד הפירים שהובילו אל המכרה.
כיום הוא משמש כמוזיאון ל-26 מכונות כבדות, בעיקר מסוף המאה ה-19 ומתחילת המאה ה-20, אשר שימשו בתהליך כריית הכספית.
עם אלה נמנים משאבות, קטרים וקרונות לשינוע העפרה, מנועי דיזל וקיטור, מדחסים, כננות, דודים, כלי חפירה ועוד.
המוצג המרכזי באתר הוא משאבת הקיטור הענקית שהובאה אל הפיר ב-1895 לאחר שהוצף בשנת 1885. המשאבה הופעלה בפעם האחרונה ב-1948.
לשם פעולתו נזקק המכרה לכמויות גדולות של עץ אשר שימש לתמיכת הפירים ולהסקת התנורים.
לשם כך נכרתו עצי החורש בסביבת העיר ושונעו אליה באמצעות נהרות האזור.
כדי לעצור את זרימת העצים ולרכזם, נבנו בעיר ובסביבתה מספר סכרים (klavže) החל במאה ה-16, תחילה מעץ, לאחר מכן מאבנים ולבנים, ולבסוף מעיסת חרסית ומלט.
הגדול בסכרים אלה הוא הסכר שהוקם בידי יוז'ף מראק (Jožef Mrak) על נהר אידרייצה בשנת 1770 לערך, ואשר יצר אגם באורך של 800 מטרים ובנפח של 210,000 מטר מעוקב.
האגם אפשר אגירת עץ בהיקף של 10,000 מטר מעוקב, אשר הובא ממרחק של עד 20 ק"מ מהעיר.
לצד הסכר נחפרה תעלה אשר אפשרה זרימת מים אל העיר, בעיקר לשם הפעלת גלגלי המשאבות ששאבו מי תהום מהמכרה (Kamšt - קאמשט.
לכל סכר מונה אדם אחראי (klavžar) אשר פיקח על פעולתו ושמר על תקינותו.
שכרו של הקלאווז'ר אשר התגורר בדרך כלל בחווה הסמוכה לסכר, היה גבוה, אך במקרה של נזק לסכר, שימשה החווה כערובה לתיקון הנזקים.
כריתת העצים ושינועם לאידריה המשיכו ונהגו מידי סתיו עד שנת 1926.
קאמשט (Kamšt) הם גלגלי עץ שהונעו על ידי מי נהרות, ושימשו לשאיבת מי תהום שהצטברו במכרה.
דרומית-מזרחית לעיר, על גדת נהר אידרייצה, השתמר אחד מבתי המשאבות האלה, אשר פעלה בין השנים 1790–1948. קוטרו של גלגל המשאבה הוא 13.6 מטרים, כגובהו של בניין בן ארבע קומות, והוא נחשב לגדול מסוגו באירופה.
הגלגל היה מסוגל לשאוב 300 ליטר של מי תהום בדקה מעומק של עד 283 מטרים מתחת לפני הקרקע, ולשם פעולתו די היה בחמישה סיבובים בדקה.
כנסיית השילוש הקדוש (Sveta Trojica) - הכנסייה המוקדשת לשילוש הקדוש הוקמה במקום בו לפי המסורת נתגלתה הכספית באידריה.
הכנסייה היא העתיקה בעיר, ולפי מסמך מאודינה הוקמה הקפלה הראשונה באתר באוגוסט 1500. בתחילת המאה ה-17 כבר נוספו לקפלה פרסביטריום שנבנה מאבן בסגנון אדריכלות גותית וספינה מעץ, ותקרתה עוטרה.
במהלך המאה ה-17 הכנסייה שופצה, הספינה שבה עוצבה בסגנון הבארוק וב-1668 הוצבו בה שני מזבחות.
הציור המרכזי בכנסייה הוכן ב-1703, והוא מתאר את הכתרת מרים בידי השילוש הקדוש.
כנסיית אנטוניוס הקדוש והגולגותא (Cerkev svetega Antona s Kalvarijo) - הכנסייה השוכנת על גבעת "רוז'ני הריב נאד אידריו" (Rožni hrib nad Idrijo), מוקדשת לאנטוניוס מפאדובה, ולצידה הוקמו ב-1766 13 קפלות המייצגות את דרך הצלב ואת הגולגותא.
הכורים אשר בחרו באנטוניוס הקדוש לפטרונם, הקימו על הגבעה נקודת ציון אשר נשאה את תמונת הקדוש, ובהמשך הוקמה באתר קפלה.
ב-1678 נבנתה הכנסייה הנוכחית בידי הכורים עצמם, וב-1805 נוסף לה מגדל פעמונים בן ארבע קומות שבראשו צריח מחודד.
פנים הכנסייה מעוצב בסגנון הבארוק הכפרי.
במאה ה-17 שופצה הכנסייה בידי אמנים מקומיים בסגנון הבארוק, וב-1856 הונח בה מזבח מרכזי המציג את עליית מרים.
בקריפטה קבורים 19 כמרים מקומיים.
האגם הפראי (Divje jezero) הוא אגם קטן השוכן כשני ק"מ מדרום לעיר.
האגם ניזון ממעיין קרסטי שאורכו 300 מטרים לפחות ועומקו מגיע ל-160 מטרים.
הניסיונות לצלול אל תחילתו של הפיר הקרסטי לא צלחו, ואף גבו קורבנות בנפש.
טמפרטורת המים באגם קבועה ונעה בין 7º ל-10º מעלות צלזיוס.
מהמעיין זורם נחל יזרניצה (Jezernica) הנשפך אל נהר אידרייצה לאחר 55 מטרים בלבד, והוא נחשב לנהר הקצר במדינה.
מאז 1967 מוכרז האגם כאתר טבע מוגן.
אידרייצה (סלובנית Idrijca; איטלקית Idria; גרמנית Fetschenbach) הוא נהר במערב סלובניה, שאורכו 60 ק"מ.
הנהר נובע בגבעות ליד הכפר וויסקו (Vojsko) שממערב לאידריה, ונשפך אל נהר סוצ'ה מדרום לעיר טולמין.
אגן הניקוז של האידרייצה משתרע על-פני שטח של 598 קמ"ר וספיקתו הממוצעת מגיעה ל-33.6 מ"ק לשנייה.
ב-1770 סכר יוז'ף מראק (Jožef Mrak) את הנהר מדרום לאידריה כדי ליצור מאגר לעץ שהושט אליו במורד הזרם, ואשר נועד לשמש במכרה הכספית של העיר.
הסכר יצר אגם באורך של 800 מטרים ובנפח של 210,000 מטר מעוקב, ואפשר אגירת עץ בהיקף של 10,000 מטר מעוקב.
נולדה בירושלים בשם איה רופין כבתם השלישית של חנה וארתור רופין.
אביה כיהן כיו"ר המשרד הארץ ישראלי בפלשתינה והיה מייסד הקיבוץ הראשון דגניה.
אמה, חנה לבית שפרה בתיה ומרדכי בן הלל הכהן, הייתה אף היא בת למשפחה ציונית מוכרת שעלתה ארצה בראשית המאה ה-20 ואף הייתה אחת מ-66 המשפחות שהקימו את תל אביב.
קדמו לה במשפחה האח הבכור רפאל רופין, לימים ממייסדי מכמורת ואחותה כרמלה לימים כרמלה ידין, אשתו של הארכאולוג הנודע יגאל ידין.
אביה ארתור היה נשוי לשולמית סלמה רופין, ממנה נולדה בתו הבכורה רות.
שולמית הייתה מורה לזימרה ומחלוצות המוזיקה בארץ ישראל.
לאחר מותה של שולמית נישא ארתור בשנית לחנה הכהן (אליה היה נשוי תקופה קצרה לפני נישואיו לשולמית), ממנה נולדו לו שלושה ילדים נוספים, שראו ברות אחות לכל דבר.
דינשטיין סיפרה כי זיכרון הילדות הכי בולט שלה הוא שאביה שאל אותה מדי לילה בטרם הלכה לישון: "איוס, מה עשית היום למען העם היהודי?" - מוטו שליווה אותה כל חייה ולטענתה ניתב את פעילותה הציבורית.
את שמה בחר לה השכן בבית ליד בשכונת רחביה, ש"י עגנון, שבחר לה את השם איה כיוון שהיה ראשי תיבות של ארץ ישראל העובדת וגם שם אמו של המשורר הלאומי הגרמני גתה.
דינשטיין למדה בגימנסיה רחביה ואחר כך שירתה בהגנה.
ב-1948 נסעה לניו יורק ללמוד חינוך לתואר ראשון, צעד שלא היה שכיח באותה תקופה בקרב נשים רבות ושנה מאוחר יותר הכירה את מי שעתיד להיות בעלה, ד"ר צבי דינשטיין, לימים סגן שר הביטחון בתקופתו של ראש הממשלה לוי אשכול וסגן שר האוצר בתקופתו של השר פנחס ספיר.
צבי דינשטיין כיהן כחבר הכנסת בתקופת הכנסת השישית וה-7.
דינשטיין שהייתה פמיניסטית בדעותיה הצטרפה לארגון הנשים הציוני ויצו ובין השנים 1970 - 1977 כיהנה כיו"ר ויצו העולמית.
ב-1977 כשבעלה מונה כשגריר כלכלי לארצות הברית וקנדה התפטרה מויצו וכשהשניים שבו ארצה היא התנדבה לפעילות ציבורית למען גופים שונים בהם: קרן תל אביב לפיתוח, בית התפוצות, ארגון המועצה לישראל יפה וארגון שמע הפועל למען ילדים לקויי שמיעה.
היא נפטרה ב-18 בפברואר 2009 לאחר מחלה קשה והותירה אחריה בעל - צבי דינשטיין, 3 בנות - אירית מלכסון, ענת אהרון וגילי דינשטיין, נכדים ונינים.
איה הוא סרט קצר ישראלי בבימוים של מיכל ברזיס ועודד בן נון שיצא לאקרנים בשנת 2012.
סרט זה הוקרן לראשונה בהקרנות מסחריות בקולנוע לב במהלך שנת 2012, ובשנת 2015 היה מועמד לפרס האוסקר לסרט הקצר הטוב ביותר.
על בסיס הסרט הקצר, יצרו הבמאים שלו סרט באורך מלא, "שפה זרה", בכיכובם של שרה אדלר ויחזקאל לזרוב, שיצא למסכים בישראל ב-2025.
העלילה עוקבת אחרי איה (שרה אדלר), מנהלת חשבונות במשרד עורכי דין, הממתינה לאסוף מכר מנמל התעופה בן-גוריון.
איה נענית לבקשתו של נהג מקצועי, הממתין לנוסע, המבקש ממנה להחזיק את השלט עם שמו של הנוסע למספר דקות, עד שובו.
עקב כך היא מוצאת את עצמה מחזיקה שלט עם שמו של אדם זר בשם מר אוברבי - מבקר מוזיקה סקנדינבי (אולריך תומסן) שמגיע לישראל כדי לשפוט בתחרות רובינשטיין לפסנתר.
אוברבי מגיע עוד לפני שהנהג שב וסובר כי איה, האוחזת בשלט ועליו שמו, היא הנהגת שנשלחה לאסוף אותו.
מסיבה שאינה מוסברת מחליטה איה שלא לחשוף את הטעות אלא לקחת אותו ליעדו בירושלים.
במהלך הנסיעה מתפתחת בין שני האנשים הזרים והשונים זה מזה אינטימיות מיוחדת.
איה זרונית מדגסקרית (שם מדעי: Polyboroides radiatus) היא עוף דורס ממשפחת הנציים החיה באי מדגסקר והיא קרובת משפחתה של איה זרונית אפריקנית.
איה זו חיה רק במדגסקר ברחבי יערות שפלה לחים וכן יערות הרריים טרופיים או סובטרופיים.
אורכה כמו קרובתה האפריקנית, 68-70 ס"מ.
היא בעלת נוצות גדולות ואפורות בהירות עם פנים חיוורים בצבע צהוב או אדום ואצל הצעירים חום או אפור כהה.
לרגליה פרקים מגודלים צהובים וארוכים.
הזנב שחור עם מעט נוצות מפוספסות לבנות, מקורה הארוך ושחור וגם עיניה שחורות.
אלה עופות דורסים מרשימים ובין הגדולים שבעופות מדגסקר.
חיים ביערות הגשם וצדים חיות קטנות כמו זוחלים כמו לטאות ונחשים, דו-חיים, ויונקים קטנים כמו למורים, עטלפים ועכברים.
כמו כן הם צדים עופות ומותאמים לשלוף מקינם המגונן גוזלי אורגים.
איה זרונית אפריקנית (שם מדעי: Polyboroides typus) הוא מין של דורס יום גדול החי באפריקה.
דורס זה שייך לסוג שהוא קרוב רחוק של הזרון והוא קרוב משפחתה של איה זרונית מדגסקרית.
היא איננה קשורה לסוג איה.
אלו עופות אפורים בהירים בעלי ראשים קירחים וצהובים (או חומים ואפורים אצל צעירים) ומקור שחור.
קצה הכנפיים שחורים והרגליים הצהובות והגדולות, בעלות כפל במפרקים וכן טפרים חדים.
רגליים אלה דומות לרגלי הנץ העגורי, שייתכן שמקורב אליהן.
האיות הם דורסים הניזונים מפירות של דקלים מסוג Elaeis אך בעיקר אוכלי בשר הניזונים מיונקים קטנים וציפורים.
הם מתמחים בתפיסה של גוזלי אורגים ודוכיפתיות עצים מקינם באמצעות הרגליים הארוכות המותאמות לקינים הבטוחים יחסית של עופות אלה.
היא מעופפת אליהם מלמטה והכנפיים עוזרות לה להתייצב במקומה בשעה שהיא מחפשת עם רגליה ביצים או גוזלים.
האיה צדה גם חיות עירוניות יותר כמו יונים, דרורים ואף סנאים שמגודלים בבתים.
האיה חיה ברחבי אפריקה שמדרום לסהרה.
היא מעדיפה אזורים פתוחים וחמימים בהם יש עצים גדולים כמו דקלים או חורשות ולעיתים הם גם נמצאים בערים אפריקניות.
איה זרונית (שם מדעי: Polyboroides) הוא סוג של עופות דורסים ממשפחת הנציים החיים באפריקה שמדרום לסהרה ובמדגסקר.
הם אינם קשורים לאיה אלא קרובים לזרון.
לאיה זו יש גוף אפור, רגלים צהובות, עור פנים חשוף בצבע צהוב או ורוד וציצה על הראש.
רגליה בעלות כפל מפרקים ("מפרקים כפולים"), מבנה המאפשר לה לתחוב את טפריה למקומות חריגים כמו קיני אורגים, אותם היא אוהבת לצוד.
המינים הקרובים אליהן ביותר הם מיני הזרון (Circus) והנץ העגורי (Geranospiza caerulescens) מאמריקה הדרומית - שלושה סוגים אלה מרכיבים את תת-משפחת הזרונים.
איה זרונית אפריקנית (Polyboroides typus)
איה מיאמה (ביפנית: 宮間あや; נולדה ב-28 בינואר 1985) היא כדורגלנית עבר יפנית ששיחקה כקשרית.
בין השנים 2012 ל-2016 שימשה מיאמה כקפטנית נבחרת יפן, ואיתה היא אף זכתה בגביע העולם 2011.
מיאמה נולדה בינואר 1985 במחוז צ'יבה שבצפון-מרכז האי הונשו.
כבר בגיל 15 היא החלה את הקריירה המקצוענית שלה, כשחתמה בקבוצת ניפון בלזה מליגת העל היפנית, אך לא זכתה לשחק יותר מדי עקב לימודיה בתיכון.
בשנת 2001 הוקמה קבוצת כדורגל חדשה במחוז אוקיאמה, ומיאמה הצטרפה אליה לאחר שקיבלה הזמנה אישית מהמאמן.
שנתיים לאחר מכן היא ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת יפן, וב-9 ביוני 2003 כבשה את השער הראשון במדיה, בניצחון 0-15 על הפיליפינים.
בספטמבר 2003 זומנה מיאמה לטורניר הבינלאומי הראשון בקריירה שלה - גביע העולם שנערך בארצות הברית.
עקב היותה שחקנית ללא ניסיון קודם בנבחרת, שיחקה מיאמה רק במשחק אחד בטורניר, וגם בו עלתה לשחק רק בדקה ה-89. ארבע שנים לאחר מכן, בגביע העולם 2007, היא כבר הייתה שחקנית מפתח בנבחרת, ואף כבשה את שני השערים בתיקו 2-2 מול אנגליה.