tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דמותה של זרש זכתה לביטויים רבים בתרבות היהודית והנוצרית לאורך הדורות.
בתלמוד כלולה זרש ברשימת הברכות והקללות שנאמרה באופן מסורתי בסוף קריאת המגילה: "ברוכה אסתר, ארורה זרש".
(שולחן ערוך, אורח חיים, סימן תרצ, סעיף טז).
ואילו בפיוט האשכנזי מימי הביניים "אשר הניא" (שביתו האחרון "שושנת יעקב" מושר בקהילות רבות) כתוב "ארורה זרש אשת מפחידי / ברוכה אסתר בעדי".
המשוררת נעמי שמר הקדישה גם היא שיר לזרש באמצעותו היא מציגה דמות חדשה בבית המן: העוזרת.
בשיר, שנכתב לרשות השידור עבור התוכנית "דו רה ומי עוד" ברשת ג', בוצע בתוכנית על ידי נעמי שמר ותיקי דיין בשנת 1971. בוצע גם על ידי רבקה מיכאלי.
זרקא היא העיר השנייה בגודלה בירדן, המצויה צפונית מזרחית לבירה עמאן.
זרקא היא בירת מחוז זרקא, אחד ממחוזות ירדן.
כ-50% מתושביה הם פלסטינים ואוכלוסיית העיר הפלסטינית היוותה מטרה לפעילות המלך חוסיין באירועי ספטמבר השחור 1970, לאחר שלשדה התעופה של העיר נחטפו מטוסים בספטמבר 1970. קיימת סברה כי לאחר ספטמבר השחור וגירוש הארגונים הלאומיים הפלסטינים, התחזקו "האחים המוסלמים" בעיר.
מכל מקום, בזרקא גדל אבו מוסעב א-זרקאווי, שנחשב לראש אל-קאעידה בעיראק וקיצונים אחרים מזרם האסלאם הפוליטי (פירוש שמו הוא "אדם מזרקא").
בשטח העיר, כ-6 קילומטר מזרח למרכז העיר, פועלת אוניברסיטת זרקא.
זרקור הוא עיתון ילדים חרדי שנוסד בשנת ה'תשכ"ח (1967).
העורכת הראשית, החל משנת ה'תשע"ה, היא לאה פריד.
העיתון יוצא לאור מדי שבוע, ומכיל סיפורים, דברי הגות ודברי תורה, שירים, מדורי יצירה, חידונים ועוד.
הוא מחולק לשתי "קומות": האחת לילדים, והשנייה לנוער.
עד אמצע שנות ה-60 של המאה העשרים, התבססה הספרות החרדית, בעיקר על סיפורי צדיקים, סיפורי חסידים, אגדות חז"ל משוכתבות לעברית בשפה המובנת לנוער, ספרות יידיש וסיפורי עלילה למתבגרים ומבוגרים פרי עטם של הרב מאיר להמן, דוד זריצקי, משה פראגר ואחרים.
בשנות החמישים פעל השבועון "המודיע הצעיר" שהפסיק את פעילותו בשנת תשי"ט (1959).
בשלהי שנות ה-60 החלו מספר הוצאות לאור חרדיות להוציא לאור ספרות ילדים.
כמו כן תנועות הנוער החרדיות "הנוער האגודתי", "בתיה", "פרחי ויז'ניץ" ואחרים, הפיקו ביטאונים במתכונת חודשית או כרבעונים שבהם ניתנה במה לסיפורת חרדית בת זמננו.
בשנת תשכ"ח החל לצאת לאור "זרקור", על ידי ארגון המתנדבים "פעילים מארצות הברית", קבוצה שעסקה בהדרכת נוער.
שם העיתון ניתן לו באופן סמלי - יוצריו ייעדו אותו להפיץ את התורה כאור הזרקור.
במשך כשנה הייתה זו חוברת משוכפלת לצורכי הדרכה של הארגון.
לאחר מכן החליט הארגון לעשותו ירחון מודפס.
בשנת תשכ"ט חשו אנשי הארגון שעול ההוצאה־לאור כבד עבורם, פנו אל התנועה להפצת תורה (תל"ת) והעבירו אליה את הנטל.
הרב משה בן ישר, רכז מחלקת פעולות הנוער בתנועה, מונה לעורך והירחון הפך לדו-שבועון.
בן ישר גייס שורה של כותבים, שחלקם התפרסם מאוחר יותר כסופרים (למשל: שמואל ארגמן, רבקה שזורי והדסה ארשת).
באותן שנים, הוחלף הסלוגן של העיתון, "עיתון מצויר לילדים ולנוער", ל"העיתון לקורא הצעיר".
לאחר כ-8 שנים (באלול תשל"ז), הפך "זרקור" לשבועון.
בשנת תשמ"ב העביר הרב בן ישר את תפקיד העריכה אל שושנה הוכוולד, שמילאה תפקיד זה למעלה משלושה עשורים.
הרב בן ישר המשיך לכתוב בעיתון את מדור פרשת השבוע עד פטירתו.
בית ההוצאה לאור של העיתון הפיק עשרות ספרים מהסיפורים בהמשכים שהתפרסמו בו, המפורסמים שבהם הם ספריו של הסופר שמואל ארגמן.
עשרות סיפורים אחרים יצאו לאור כספרים בהוצאות ספרים אחרות.
בסוף שנת תשס"א (2001) הודיעה המערכת כי בשל קשיים תקציביים הוא יחדל לצאת לאור.
בעקבות התגייסות הקוראים נפתח "זרקור" מחדש וחזר לצאת לאור, לאחר שהחסיר כחודש אחד.
לאחר כשנתיים התחלף המו"ל של העיתון, במקום "התנועה להפצת תורה" הייתה זו עמותה שהוקמה לשם כך.
משרדי המערכת עברו למקום אחר, ובמקביל, הוצאת הספרים במסגרת העיתון הופסקה.
בעקבות קשיים תקציביים, עבר העיתון בעלות ובחורף תשע"ה התחלף צוות העריכה.
שושנה הוכוולד עזבה, ולמקומה נכנסו הסופרת לאה פריד וסגניתה תמר מיזל.
התכנים, המתכונת והעיצוב חודשו ומספר העמודים הוגדל, הוכנס צבע מלא לכל עמודי העיתון, והסלוגן של "זרקור" עודכן ל"חווית קריאה מבית טוב".
לצוות העיתון צורפו סופרות החרדיות שונות, דוגמת מיה קינן, אסתר קווין, שרי וולך, דבורה צוף, ופ.
הקומה הראשונה מיועדת לילדים, היא מנוקדת ברובה וכוללת חומר תורני על פרשיות השבוע, סיפורים לילדים בגילאים שונים, סדרות, סדנאות וחומר הפעלתי וקומיקס קצר עם מוסר השכל.
בקומה השנייה לנוער ישנו מדור מוסר תורני אקטואלי, סיפור מתחלף, סיפורים בהמשכים ומדור חידות נושא פרסים.
בחגים ובחופשת הקיץ מופיע גיליון מוגדל, וכן לקראת סוכות ופסח מצורף מוסף - 'גיליון נושא' לנוער, המתמקד בנושא מסוים הקשור לחג.
העיתון אינו מכיל פרסומות, מסיבות חינוכיות.
בעבר היה עמוד אחד שיועד לפרסומת, אך עם השנים הפך לפרסומת מטעם המערכת ומאוחר יותר גם זה הופסק.
ב"זרקור" כמעט שאין התייחסות של ממש לאירועים אקטואליים ולנושאים פוליטיים.
ההתייחסות ניתנת בעיקר במסגרת מדור - המופיע לעיתים רחוקות - שמטרתו הסבר המושגים שבחדשות לבני הנוער.
מסיבות חינוכיות, לא פורסמו בו דיווחים בנושאי אלימות (למעט אירועי טרור), משפחה, פשיעה וכדומה.
האירועים האקטואליים שזכו להתייחסות המשמעותית ביותר - כתבה מיוחדת ולפעמים גם תמונה בשער העיתון - הם פטירה של רבנים מפורסמים.
בתקופתו של הרב משה בן ישר, נעשה מבצע גיוס כתבים מקרב הנוער, שנקראו "עמי"ת" (עיתונאי מתמחה).
שולחי הכתבות הנבחרות הוזמנו למשרד המערכת, שם העניק להם העורך תעודת "עמי"ת" ועודד אותם להגיש כתבות לעיתון.
מבין אותם כתבים התפרסמו רבים, ביניהם העיתונאי אהרן גרנות ושרה קיסנר.
העיתון נשלח למנויים באמצעות הדואר, ובמקומות מסוימים באמצעות חברת הפצה.
העיתון מופץ בכל רחבי ישראל.
"זרקור" מופץ גם בקרב דוברי עברית בארצות הברית, קנדה, אנגליה, בלגיה ועוד.
משרדי העיתון שוכנים ברחוב ישא ברכה בירושלים.
מחוז זרקא (ערבית: محافظة الزرقاء; תעתיק מדויק: אלזרקאא') הוא אחד משנים עשר המחוזות של ירדן.
הוא ממוקם מזרחית לבירה עמאן ובירתו היא העיר זרקא.
עיר נוספת, השנייה בגודלה במחוז, היא רוסייפה.
דרך המחוז עוברת הרכבת החיג'אזית, מסילת רכבת שהונחה בו בשנת 1900 על ידי הרשויות העות'מאניות.
במחוז נמצאים בסיסי הצבא וחיל האוויר (ליד עיירה אל-אזראק) הגדולים ביותר בממלכה.
זרעי חמניות היא יצירה פיסולית מעשה ידי הפסל הסיני איי וייוויי המוצגת באולם הטורבינה של מוזיאון טייט מודרן בלונדון כחלק מ"סדרת יוניליוור", במימון חברת יוניליוור.
היצירה הוקמה באולם הטורבינה של המוזיאון, והיא ה-11 מבין היצירות שהוצגו באולם במסגרת סדרת יוניליבר.
רצפת אולם הטורבינה רחב הידיים כוסתה ב-100,000,000 פסלים של זרעי חמניות, בעלי משקל כולל של 150 טון.
כל זרע וזרע הוא פסל ייחודי ריאליסטי העשוי חרסינה.
אף שהזרעים נראים דומים, הזרעים, שנוצרו בעבודת יד בגודל טבעי, שונים זה מזה.
כל אחד מהזרעים פוסל בנפרד על ידי 1,600 פסלים בסדנאות פיסול קטנות בעיר ג'ינגדז'ן.
החרסינה הוא מוצר המסמל את סין הן בעיני עצמה והן בתרבות המערב, ונחשב עד לאמצע המאה ה-20 כאחד ממוצרי היצוא העיקריים שלה.
היקף היצירה מסמל את התפשטות יצוא מוצרי הצריכה השונים מסין למערב, ומעמדה של סין כייצואנית לעולם המערבי.
האמן התכוון כי המבקרים ידרכו על הזרעים ויוכלו לשחק בהם בידיהם, אולם החל מה-16 באוקטובר 2010 נאסר על המבקרים לדרוך על היצירה, והם מורשים לצפות בה מהגשר החוצה את אולם הטורבינה בלבד, וזאת מאחר שהדריכה על הזרעים שחררה אבק, ומנהלי המוזיאון חששו מנזקים בריאותיים למבקרים שאבק זה יכול לגרום.
זרעים גדרה היא חברת זרעים ישראלית ואחת מהחברות מהמובילות בעולם בטיפוח זני מכלוא של ירקות, הנמצאת מאז 2007 בבעלותה המלאה של קבוצת סינג'נטה.
החברה עוסקת בטיפוח, פיתוח ושיווק של זני פלפל, עגבנייה, מלפפון, אבטיח, מלון וקישוא במספר מדינות בעולם.
בישראל, בנוסף למוצרים של זרעים גדרה החברה משווקת גם את מוצרי סינג'נטה.
משרדיה הראשיים של החברה ממוקמים על יד צומת רבדים והיא מפעילה סניפים נוספים בארצות הברית, בספרד, בטורקיה ובמקסיקו.
חברת "זרעים גדרה" הוקמה על ידי שבע משפחות מהעיר גדרה בשנת 1952 בתקופה של קיבוץ גלויות בה הוקמו מושבים חקלאיים ומעברות לשיכון העולים.
אפשרויות הפרנסה והתעסוקה באותה תקופה התמקדו בעיקרן, בפיתוח החקלאות.
בשנותיה הראשונות עסקה החברה בעיקר בעבודה ידנית בה לקחו חלק עולים ממדינות שונות.
בשנת 1963 הצטרפה לחברה משפחת כהן.
באותה שנה נוסדה זרעים גדרה כחברה בע"מ.
לאחר מלחמת ששת הימים החלה החברה להרחיב את פעילותה המקצועית, השיווקית והאגרוטכנית תוך כדי שיתוף פעולה בתחום המחקר והטיפוח עם מכון ויצמן למדע, הפקולטה לחקלאות ומכון וולקני.
בשנת 1973 החלה החברה לייצא את זניה לאירופה וארצות הברית.
בהמשך התרחב הייצוא למדינות נוספות ובמקביל ועד היום מושקעים משאבים רבים בפיתוח וטיפוח הזנים.
בשנת 2000 זרעים גדרה בע"מ התפצלה לשתי חברות: "זרעים גדרה" (ירקות) ו"אגרידרה" (גידולי שדה).
בשנת 2005 רכשה קרן מרקסטון את השליטה בזרעים גדרה מידי המייסדים.
בדצמבר 2005 הוסמכו מעבדות החברה לתקן ISO 17025 המבטיח רמת אמינות גבוהה של בדיקות איכות.
בשנת 2007 מכרה קרן מרקסטון את זרעים גדרה לקבוצת סינג'נטה.
זני מכלוא הם זנים המנצלים תופעה ידועה בעולם הביולוגיה הנקראת און כלאיים.
און כלאיים היא תופעה שבה צאצא של שני הורים מפגין ביצועים טובים יותר מכל אחד מההורים.
הבסיס הגנטי לתופעה זו הוא שלכל הורה ישנם שני עותקים זהים מכל גן ובצאצא מקבלים מכל גן עותק אחד מכל הורה, דבר שבפעמים רבות מוביל לביצועים משופרים.
טיפוח הוא תהליך המספק מגוון פתרונות גנטיים לצרכים של הגידול החקלאי.
תהליך הטיפוח מאפשר שיפור מתמיד של הזנים המסחריים המקובלים באזור הגידול בהיבטים של יבול, עמידות למחלות ומזיקים, וגידול בתנאים שאינם אופטימליים לצמחים בתנאי סביבה קיצוניים כגון טמפרטורות קיצוניות, וקרקעות עם רמות מלח גבוהות מהמקובל.
זַרְקוֹר הוא גוף תאורה הכולל מקור אור רב עוצמה ורפלקטור פרבולי היוצרים אלומת אור חזקה בכיוון מסוים.
לעיתים זרקורים מותקנים כך שניתן לשנות את כיוון האלומה.
כן קיימים זרקורים בעלי מנגנון המאפשר שינוי של זווית האלומה.
מקור המילה בעברית הוא הלחם בסיסים של זרק ואור.
כיום משתמשים בנורות קסנון בשל הבהירות הגבוהה יותר, משך השימוש הארוך יותר, היציבות הגבוהה יותר שלהן לעומת מנורת קשת פחם, והגודל הקטן יותר של מקור האור לעומת במנורת קשת פחם.
במלחמת העולם השנייה הגיע הטווח היעיל של זרקורים לכ-50 ק"מ.
הצי המלכותי הבריטי השתמש בזרקורים בשנת 1882 כדי למנוע מכוחות מצריים לאייש סוללות תותחים ליד אלכסנדריה.
בהמשך אותו שנה, כוחות בריטיים וצרפתיים הנחיתו נחתים לאור זרקורים.
עד שנת 1907 זכתה תועלתו של הזרקור להכרה נרחבת.
הוא שימוש לסינוור האויב בעת תקיפתו, איתור ספינות אויב מרוחקות, סיוע לכוחות נוחתים וכמכשיר איתות.
נעשה בהם שימוש במלחמת רוסיה–יפן בשנת 1905.
במלחמת העולם הראשונה שימשו זרקורים ליצירת "אור ירח מלאכותי" בעת תקיפה לילית, באמצעות הארת עננים שמעל לשדה הקרב והקרנת האור מהעננים לקרקע.
במלחמת העולם השנייה נעשה שימוש נרחב בזרקורים להתגוננות מהפצצות ליליות.
הכוונת הזרקור נעשתה באמצעות איכון באמצעות קול ומכ"ם, שאפשרו לזרקור לעקוב אחר המפציצים ובכך לסייע לתותחי הנ"מ ולמטוסי קרב שפעלו נגד המפציצים.
זרקורים שימשו לעיתים גם בקרבות יבשתיים.
בצה"ל פעל גדוד הזרקורים, שהוקם בשנת 1955 ופורק בשנת 1988.
זרקורים משמשים למטרות פרסום, בפסטיבלים ובאירועים ציבוריים.
הזרקור בעל העוצמה הגדולה ביותר נמצא בראש מלון לוקסור בלאס וגאס.
בראש מבנה המלון, שצורתו פירמידה נמצא זרקור המכוון ישירות כלפי מעלה.
בלילה בהיר ניתן לראות את קרן הזרקור ממרחק של עד 400 ק"מ ממטוס בגובה שיוט, וניתן לראותה בבירור גם מהחלל.
זרעי הפרג נמצאים בשימוש נרחב כחומרי טעם וריח, תבלין, הסמכה, עיבוי או קישוט בתבשילים, מאפים ומוצרי מזון.
הזרעים מכילים 40%-50% שומן, כ-18% חלבון, וכן סידן וויטמינים מקבוצה B.
הם בעלי רמה נמוכה של אלרגנים בהשוואה לסוגים רבים אחרים של זרעים.
הזרעים אינם מכילים רמה משמעותית של אופיאטים.
מטבחים אתניים ומקומיים המשתמשים בזרעי הפרג, עושים זאת בשני אופנים עיקריים:
פיזור זרעי פרג שלמים על גבי מאפים כגון לחמנייה, בייגל ומאפין, בדומה לשימוש בזרעי שומשום, או ערבוב שלהם בתוך בצק של עוגת ספוג.
טחינה ויצירת תערובת למילוי מאפים וקינוחים.
לצורך מילוי של מאפים בזרעי פרג משרים בדרך כלל את הזרעים לשם ריכוך ולאחר מכן טוחנים ומערבבים עם חומרים ממתיקים, עם חמאה או חלב, וכו'.
לעיתים קרובות מוסיפים למילוי גם נגיעות טעמים של לימון או גרידת לימון, וניל, רום, קינמון או טעמים אחרים, וכן צימוקים או שקדים.
צריכה של מוצרי מאפה הממולאים בתערובת כזו עדיפה כאשר הם טריים במיוחד וזאת עקב נטיית המילוי לשינויים מהירים בטקסטורה ובטעם ככל שחולף הזמן.
ניתן לרכוש באופן מסחרי תערובות זרעי פרג למילוי המוכנות לשימוש מיידי, כשחומרי טעם ותיבול כבר משולבים בהן.
השימוש בזרעי פרג נפוץ בעיקר במטבחי מרכז ומזרח אירופה.
רוב השימושים הם לצורך מילוי מאפים בתערובת זרעים טחונה ומתוקה.
המאפה המפורסם מכולם שבו נעשה שימוש בתערובת כזו הוא עוגת שטרודל.
במדינות הבלקן יוון ומדינות האימפריה האוסטרו הונגרית לשעבר, נהוג להכין ממתקים מזרעי פרג הדומים לטבלאות השומשום המסוכרות המוכרות מן המטבח הים תיכוני.
במטבח ההודי והפקיסטני משתמשים בזרעים לבנים של פרג לצורך הסמכה ועיבוי של תבשילים בנוסף על הוספת הטעם האופייני.
בישראל השימוש הנפוץ ביותר בתערובת זרעי פרג מתוקה הוא לצורך מילוי אוזני המן בפורים.
זָרֶצֶ'ה (בפולנית: Zarzecze, זָאזֶ'צֶ'ה; ברוסית: Заречье, זָרֶצֶ'ה; בבלארוסית: Зарэчча, זָרֶצָ'ה), המכונה בליטאית אוּז'וּפּיס (Užupis; מילולית: "מעבר לנהר") היא שכונה בווילנה, בירת ליטא.
השכונה, ששמה (הן בשפות הסלאביות והן בליטאית) פירושו "מעבר לנהר", נקראת כך מאחר שהיא שוכנת מעבר לנהר וילניה, המפריד בינה למרכז העיר.
היא מהווה חלק מהעיר העתיקה של וילנה, שהוכרזה ב-1994 כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
בשל האווירה הבוהמיינית המאפיינת את המקום, השכונה היוותה גורם משיכה לאמנים, והיו שהשוו אותה לעיר החופשית כריסטיאניה בקופנהגן, ולרובע האמנים מונמארטר בפריז.
ב-1997 הוכרזה השכונה כרפובליקה עצמאית.
והיא משמשת כמדינה לכאורה בהסכמה לא-רשמית של השלטונות הליטאיים, הרואים בכך גימיק תיירותי.
במאה ה-15 נבנה גשר מעל נהר הויליניה שחיבר את האזור עם העיר וילנה וכתוצאה מכך החל להתפתח במקום פרבר שוקק.
כבר במאה ה-16 היה ידוע הרובע כאזור שתושביו יהודים.
במהלך המאה ה-19 והמחצית הראשונה של המאה ה-20 היה רובע אוז'יפיס מאוכלס בעיקר באוכלוסייה יהודית.
היהודים שהתגוררו ברובע השתייכו בחלקם לתנועת ההשכלה הליברלית ובחלקם לזרמים ביהדות אשר דגלו באורח חיים תורני.
במחצית השנייה של המאה ה-19 עברו להתגורר ברובע בורגנים ואנשי צבא מהאוכלוסייה הכללית.
בנוסף לבתי הכנסת ולכנסיות ברובע שכן גם מכון מדעי למחקר אונקולוגי בניהולו של הפרופסור קזימיר פלצ'ר.
בתקופת השואה שימש חלק מהשכונה כחלק מגטו וילנה.
לאחר המלחמה השלטון הסובייטי הקים אזור תעשייה מסיבי בסמוך לרובע, הרס את בית הקברות היהודי שהיה במקום, גילח את כנסיית הגואל שניצבה שם מאז המאה ה-19 והזניח את בתי הרובע.
כתוצאה מכך בעשורים שלאחר המלחמה ועד עצמאות ליטא הרובע שקע והפך לסלאמס מאוכלס בעיקר באנשים משולי החברה כגון מכורים לסמים ואלכוהוליסטים.
לאחר עצמאות ליטא ב-1990 החלו אומנים צעירים בשנות העשרים המוקדמות לחייהם לזלוג לתוך הרובע בין השאר בשל מקומו האטרקטיבי בקרבת מרכז עיר הבירה של הרפובליקה הליטאית העצמאית ובעיקר בגלל שניתן היה למצוא בו בתים נטושים למחצה שניתן היה לעבור לתוכם בלי לשלם שכירות לאיש.
במהלך שנות ה-90 הרובע החל להשתקם, בתים רבים בו עברו שיפוץ והתבצע מיתוג של האזור כרובע אומנים.
בהמשך הציבו האומנים שלט ברוכים הבאים בכניסה לרובע שאחת מהשפות בו היא יידיש כתזכורת ומחווה לעבר של הרובע.
במהלך שנות ה-2000 הציבו האומנים פסל של המלאך גבריאל בנקודה שבה ניצבה בעבר כנסיית הגואל.
ב־1997 הכריזו אנשי השכונה על עצמם כעל רפובליקה אוטונומית, שלא בהסכמה רשמית של שלטונות ליטא.
הם הכריזו על כינון חוקה, ובה 41 עקרונות, שאפשר לראותם כהיתוליים, כמו:
"לאדם ישנה הזכות, לא לדעת לעיתים האם יש לו חובות"
"לכל אדם יש זכות לאהוב"
"לכל אדם יש זכות שלא לאהוב איש"
"לכלב ישנה הזכות להיות כלב"
לאדם יש זכות לחגוג את יום הולדתו, או שלא"
המסמך המפרט את עקרונות החוקה מוצג לראווה במקום מרכזי במגוון שפות, ובהן יידיש ועברית.
ה"רפובליקה" הנהיגה חגים לאומיים ואף יום עצמאות משלה (באחד באפריל), ופעם בשנה מתקיימת ביקורת דרכונים, כאקט שלטוני.
זרת היא מידת אורך מקראית, ומוזכרת בתורה בפרשת ויקהל, לשער בה את מידות החושן: .
שמה של מידת הזרת בארמית הוא 'זרתא' וכן הוא בתרגום אונקלוס, וכך מכונה מידת הזרת לעיתים בתלמוד.
לפי חלק מן הפרשנים, שיעור הזרת הוא כחצי משיעור האמה, ומאחר ואמה שיעורה הוא 6 טפחים, נמצא שיעור הזרת 3 טפחים.
פרשנים אחרים כתבו שזרת היא חצי מאמה בת חמישה טפחים, ולכך שיעורה הוא טפחיים ומחצה.
לפי בעלי התוספות, בשם רבי אלעזר הקליר הזרת היא שליש האמה, שהוא 2 טפחים.
ויש שכתבו שאף דעת התלמוד ירושלמי כן.
באופן מדידת שיעור הזרת ישנן שתי אפשרויות:
יש שכתבו שהוא המרחק בין האגודל לזרת במתיחת היד והפרדת האצבעות (כמכונה בסלנג של ימינו: שיבר).
אחרים כתבו שמאחר והאמה היא הארוכה באצבעות, ממילא נקבעה הזרת שהיא הקצרה באצבעות לשער בה חצי ממידת האמה.
בספר שיטה מקובצת הביא פירוש מחודש שזרת הוא האצבע הסמוכה לאצבע הקטנה (שנקראת היום קמיצה),
נדה הטובלת לטהרתה, צריכה לטבול במקווה מים שעומקם יגיע לפחות לגובה זרת מעל טבורה.
אין מערבין עירובי חצרות בבצלים שלא גדלו זרת, מאחר שהם קשים לאכילה, מחמת הארס שבתוכם.
זרעים של מסטיק הוא מחזמר ישראלי לילדים, שחיברה המשוררת לאה נאור בהלחנתו של נחום היימן ובעיבודו המוזיקלי וניצוחו של מל קלר.
המחזמר עובד גם לספר ולתקליט.
המחזמר נכתב על ידי לאה נאור בשנת 1965. היא הייתה אם צעירה לשניים, עוזבת קיבוץ, כאשר נחום היימן, ידידה מקיבוץ בית אלפא, ביקש ממנה לכתוב שיר לכבוד מסיבת הסיום של קבוצת סלע - כתה ו' של ילדי הקיבוץ.
הוא לא שבע רצון מהלחנת השיר הראשון שחיברה, אך התלהב מהשיר השני - זרעים של מסטיק - וביקש ממנה לכתוב שירים נוספים וסיפור רקע, כדי שיהיו להצגה מלאה.
המחזמר ובו 14 שירים זכה להצלחה, ולפי דרישת הקהל הוא הוצג שוב ושוב בפני ילדי הקיבוצים השכנים לבית אלפא.
בעקבות הצלחת המחזמר הוזמנו ילדי קיבוץ בית אלפא להקליט את שיריו באולפן קול ישראל בירושלים.
ב-1966 הוציאה לאור הוצאת ספרית פועלים ספר ובו מילות השירים שבו וכן תווים לנגינה.
בעקבות זאת החליטה חברת סי בי אס להפיק תקליט של המחזמר בהשתתפות ילדי הקיבוץ וכוכבת ילדים של אותה תקופה, דליה פרידלנד.
כיוון שקולם של רוב הילדים השחקנים כבר התחלף השתתפו בהקלטה ילדים צעירים יותר מן הקיבוץ.
העיבוד המוזיקלי לתקליט נעשה על ידי המוזיקאי מל קלר.
המחזמר היה הראשון במחזות שכתבה לאה נאור.
היא העידה כי בתחילה לא ייחסה לו חשיבות מיוחדת וראתה בו רק תרומה צנועה לידידה נחום היימן ולקיבוץ בית אלפא.
לכן לא שמרה את כתב היד המקורי של המחזמר, ונוסחו שהשתמר הוא העיבוד שיצרה ממנו לצורך הפקת התקליט.
פרסום המחזה ועיבודו לספר ותקליט הפכו את שיריו לשירי ילדים מן המוכרים ביותר בישראל.
המחזמר זכה להצגות חוזרות בתיאטראות וגם בטלוויזיה.
בשנת 1995 הוציאה לאור הזמרת דפנה דקל קלטת וידאו ותקליטור (בהוצאת "קלסיקלטת") ובהם ביצוע של המחזמר בהשתתפותה של דליה פרידלנד (כאשר השיר "כשאבא יחזור מן העיר" לא נכלל בגרסה שלה).
שירי הקלטת שודרו בערוצים "הופ!", "בייבי" ו"הופ!
בשנת 1999, עיבוד מחודש למחזמר עלה על במות הארץ בהפקת מילשטיין הפקות.
עיבד וביים עידן עמית על פי המחזה המקורי של לאה נאור, ועיבד מוזיקלית צליל בירן.
המחזמר הועלה מחדש בהפקה גדולה בעמק המעיינות בשנת 2010, לכבוד חגיגות 100 שנה לתנועה הקיבוצית.
בעיבוד המחודש השתתפו שלוש מקהלות.
במאית המחזה הייתה אושרת חנין-רז והמנהל המוזיקלי היה חיים אסנר.
נאור, היימן ובני קבוצת סלע היו אורחי הכבוד בהצגה.
מהדורה חדשה של ספר המחזמר יצאה לאור בשנת 1989 עם ציורים מאת אלונה פרנקל.
בשנת 2013 יצא הספר לאור בשלישית ועוטר בציוריה של ולי מינצי.
מה עושות הרכבות על הפסים
זרעית היא דרמה קולנועית עלילתית סובייטית בשחור-לבן, שהופקה על ידי אולפן הקולנוע Lenfilm בשנת 1964 על ידי הבמאים ניקיטה קוריחין ולאוניד מנאקר.
בכורת הסרט בברית המועצות על המסכים התקיימה ב-1 במאי 1965 ושודר בטלוויזיה המרכזית באוגוסט של אותה שנה.
הסרט גם היה מועמד לפסטיבל קאן לאותה שנה.
הכתוביות במבוא הפתיחה טוענות שהסרט מבוסס על עובדות אמיתיות.
העלילה מתרחשת בעורפה העמוק של גרמניה הנאצית ב-22 ביוני 1942. כדי לשפר את טווח ירי ודיוקם של תותחי הנ"ט שלהם משתמשים הגרמנים בטנקי שלל שנתפסו מהצבא האדום כ"מטרות חיות".
"צוותי המוות" של הטנקים מאוישים על ידי שבויי מלחמה ואזרחים ממחנות ריכוז.
הסרט מספר על הבריחה מהשבי של אחד מצוותים שכאלה של טנק ה-T-34, בשליטת הנהג איוון, שריונר שמוצאו לא ידוע.
צוות של שלושה חיילי הצבא האדום ולוחם במחתרת הצרפתית פורצים את עורף האויב לשדה התעופה, הם פוגשים נשים סובייטיות שנמלטו מעבודות כפייה והשמידו גדוד של הצבא הגרמני בדרכן.
הם עוברים בעיירה גרמנית ומחדירים פחד בתושביה, אשר ציפו לניצחון מוקדם במלחמה, הצוות מייצר בירה והורס את האנדרטה לאביר הטווטוני הניצבת בה.
מאוחר יותר, בהתנגשות עם הגרמנים, מת הצרפתי מפיצוץ מטען, ומאחוריו שני אנשי הצוות האחרים שיצאו מהטנק.
הניצול האחרון, איוון, מת מקליע של צלף גרמני לאחר שנחלץ מהטנק לפני שלעיני הגרמנים הציל את חייו של ילד גרמני קטן שחצה את הכביש.
ארווין הבל - שטורמפיהרר קארל
ג'ניס קטלאפ - אלוף-משנה גרמני המפקח על מבחן הטנק
היינו מנדרי - מפקד המשטרה החשאית (שירותי ביטחון), שטנדרטנפיהרר
גונאר פלאסן - חייל אס אס גרמני
אולב טין - מהנדס צבאי בבגדים אזרחיים בשטח האימונים
סרגיי אורלוב, תסריטאי הסרט, למד על סיפור זה באחד הגיליונות של "קומסומולסקאיה פרבדה".
נאמר בו, כי בגרמניה המזרחית סיפרו על טנקיסטים רוסים שנלכדו במהלך בדיקות של נשק גרמני חודר השריון.
הם נמלטו מטווח הירי באמצעות טנק T-34.
זרקורי במה הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1958 בבימויו של סידני לומט, עם סוזן סטרסברג, הנרי פונדה, כריסטופר פלאמר (בהופעה ראשונה בקולנוע) וג'ואן גרינווד בתפקידים הראשיים.
זה רימייק לסרט Morning Glory משנת 1933 בו השתתפה קתרין הפבורן בתפקיד הראשי והמבוסס על מחזה בשם זה מאת זואי אקינס .
העלילה היא על בחורה צעירה שמגיעה לניו יורק ושואפת להיות שחקנית ולכבוש את בימות ברודוויי
אווה לבלייס (סוזן סטרסברג) היא צעירה המגיעה לניו יורק מוורמונט בתקווה לכבוש את במות ברודוויי.
היא פונה למפיקים שונים ונדחית.
לבסוף היא מחליטה לפנות ישירת למפיק לואיס איסטון (הנרי פונדה) אף על פי שאין לה כל הזמנה אליו.
לפני דלתו של המפיק היא מזהה את רוברט הדג'ס (הרברט מרשל), שחקן מבוגר, ותיק ומפורסם.
היא מתחילה בשיחה איתו והוא מתרשם מהנחישות שלה להצליח.
כאשר הדלת נפתחת היא נכנסת איתו והוא מציג אותה בפני איסטון והמחזאי הצעיר שלו, ג'ו שרידן, (כריסטופר פלאמר).
ג'ו סיים לכתוב מחזה חדש ובו תפקיד לשחקנית הוותיקה ריטה ורנון (ג'ואן גרינווד) שהיא גם אחת מהמאהבות של איסטון.
איסטון שולח אותה לאודישן באחד מהתיאטרונים והיא נכשלת בו.
ג'ו מאוהב בה ובהצגת הבכורה הוא מזמין אותה למסיבה בביתו של איסטון שם היא משתכרת ופוצחת במונולוג מתוך רומיאו ויוליה.
איסטון מבחין בכישרונה ומתחיל להתאהב בה אך מחליט לנתק את הקשר אתה בגלל הבדלי הגילים וצורת חייו.
ג'ו כותב מחזה חדש אותו הוא גם מביים ובו יש לריטה תפקיד ראשי אך בחזרות מתברר לו שהיא אינה מתאימה וגם היא טוענת שהמחזה גרוע ומתפטרת.
איסטון מחפש את אווה המופיעה בתיאטרון שוליים ומשכנע אותה לשחק בהצגה בהתראה קצרה.
היא מהססת אבל לבסוף מסכימה וזוכה לתשואות נלהבות.
היא הגיעה לשיא אותו קבעה לעצמה.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותסוזן סטרסברגאווה לבלייסשחקנית מעירההנרי פונדהלואיס איסטוןמפיקכריסטופר פלאמרג'ו שרידןמחזאי ובמאיג'ואן גרינוודריטה ורנוןשחקנית ותיקההרברט מרשלרוברט הדג'סשחקן ותיק
זרת היא האצבע הקיצונית בכף יד של אדם.
היא ממוקמת סמוך לאצבע קמיצה.
הזרת היא האצבע הקצרה מבין האצבעות.
השם 'זרת' מופיע בתלמוד במסכת מנחות .
מקור השם הוא ממידת ה'זרת', מידה מקראית, הנזכרת בתורה בפרשת ויקהל, לשער בה את מידות החושן: .
בהלכה, משמשת הזרת לשער בה את מידת ה'זרת'.
מנהג נפוץ בקרב ילדים, לאחר מריבה, לשלב את אצבעות הזרת זו בזו במעין שבועת זרת תוך כדי אמירת מילות פיוס 'שולם שולם לעולם ברוגז ברוגז אף פעם'.
בשפת הסימנים הישראלית משמשת הזרת על מנת לסמן את האות י' מהאלפבית העברי.
בעת הגבהת ספר תורה נוהגים רבים להצביע לעבר הכתב עם אצבע הזרת ולנשקה לאחר מכן.
זרעי צ'יה הם זרעים של מרווה היספאנית, צמח פורח ממשפחת הנענע (שפתניים) שמקורו במרכז ודרום מקסיקו, או של צ'יה זהובה, שמקורה בדרום מערב ארצות הברית ומקסיקו, ומשמשים למאכל.
ישנן עדויות לכך שהצ'יה היה בשימוש נרחב על ידי האצטקים בתקופה הפרה-קולומביאנית והיווה מוצר יסוד בתרבויות מסו-אמריקאיות.
במרכז מקסיקו ובגואטמלה מגדלים זרעי צ'יה בקנה מידה קטן, ובאופן מסחרי ברחבי מרכז ואמריקה הדרומית.
בדרך כלל, זרעי צ'יה הם בעלי מבנה אליפטי פחוס בגודל ממוצע של 1.3-2.1 מילימטרים, עם משקל ממוצע של 1.3 מ"ג לכל זרע.
צבעם חום, אפור, שחור או לבן.
הזרעים הידרופיליים וסופגים עד פי 12 ממשקלם בנוזל בהשרייה, ומפתחים ציפוי רירי המעניק להם מרקם ג'ל.
צ'יה זוהתה בעיקר בתור מרווה היספאנית.
צמחים אחרים המכונים "צ'יה" כוללים "צ'יה זהובה", אשר זרעיה משמשים למאכל.
תפוקת הזרעים משתנה בהתאם לזנים, אופן גידולם ותנאי הגידול לפי אזור גאוגרפי.
קודקס מנדוסה מהמאה ה-16 מספק עדות לכך שזרעי הצ'יה עובדו על ידי האצטקים בתקופה הפרה-קולומביאנית, והיסטוריונים כלכליים אומרים כי ייתכן שזרעי הצ'יה היו חשובים כמו זרעי התירס.
הזרעים ניתנו כמחווה שנתית על ידי העם לשליטים ב-21 מתוך 38 מדינות המחוז האצטקי.
זרעי צ'יה שימשו כמזון עיקרי לתרבויות הנאוואטל.
כרוניקנים ישועים הציבו את הצ'יה כגידול השלישי בחשיבותו בתרבות האצטקית, לפני הירבוז, כאשר מעליו ברשימה רק תירס ושעועית.
מנחות לכהונה האצטקית שולמו לעיתים קרובות בזרעי צ'יה.
במאה ה-21, הצ'יה הפכה למזון מסחרי באמריקה הלטינית ואוסטרליה.
זני צ'יה חדשים מוגנים בפטנט, ופותחו בקנטקי לגידול בקווי הרוחב הצפוניים של ארצות הברית.
זרעי צ'יה מיובשים מכילים 6% מים, 42% פחמימה (כולל תכולה גבוהה של סיבים תזונתיים), 16% חלבון ו-31% שומן.
הזרעים עשירים במספר מינרלים תזונתיים, כולל סידן, ברזל, מגנזיום, מנגן, זרחן ואבץ.
חומצות השומן של שמן זרעי צ'יה הן בעיקר בלתי רוויות, עם חומצה לינולאית (17-26% מסך השומן) וחומצה אלפא-לינולנית (50-57%) בתור השומנים העיקריים.
זרעי צ'יה טחונים או שלמים משמשים באמריקה הלטינית למשקאות ומזון.
ניתן להפוך את זרעי הצ'יה לחומר דמוי ג'לטין או לצרוך אותם בצורתם הגולמית.
שלא כמו זרעי פשתן, אין צורך לטחון זרעי צ'יה שלמים, מכיוון שקליפת הזרעים עדינה ומתעכלת בקלות, מה שעשוי לשפר את הזמינות הביולוגית התזונתית.
ג'ל מזרעים טחונים יכול לשמש במקום ביצים בעוגות תוך אספקת חומרים מזינים אחרים, ומהווה תחליף באפייה טבעונית וללא אלרגנים.
ניתן להוסיף זרעי צ'יה למזונות אחרים כדוגמת שייקים, דגני בוקר, חטיפי אנרגיה, גרנולה, יוגורט, טורטיות ולחם.
צ'יה נחשבת למזון חדש באירופה מכיוון שאין לה "היסטוריה משמעותית של צריכה באיחוד האירופי לפני 15מאי 1997", על פי הוועדה המייעצת למזונות חדשים.
לפי כלל זה, זרעי צ'יה עשויים להיות 5% מסך החומר במוצרי לחם.
זרעי צ'יה ארוזים מראש יישאו סימון נוסף כדי ליידע את הצרכן כי הצריכה היומית לא תעלה על 15 גרם ליום וצריכת שמן צ'יה טהור לא יעלה על 2 גרם ליום.
זרעי צ'יה הנמכרים באיחוד האירופי, מיובאים בעיקר ממדינות דרום אמריקה ומרכז אמריקה, ודורשים בדיקות של רמות חומרי הדברה, מזהמים וקריטריונים מיקרוביולוגיים.
מחקר מקדים שנעשה אינו חד-משמעי.
בסקר שיטתי משנת 2015, רוב המחקרים לא הראו השפעה של צריכת זרעי צ'יה על מחלות קרדיווסקולריות בבני אדם.
אין ראיות המצביעות על כך שלצריכת זרעי צ'יה יש השפעות שליליות על תרופות מרשם או אינטראקציה עם תרופות מרשם.
זַרְעִית הַשָּׂדֶה (שם מדעי: Alauda arvensis) היא ציפור שיר ממשפחת העפרוניים.
זהו מין נפוץ שנמצא ברחבי אירופה והפלארקטיקה עם אוכלוסיות שהובאו בידי אדם לניו זילנד, אוסטרליה ואיי הוואי.
זוהי ציפור של שדות ואדמה חקלאית פתוחה, הידועה בשירת הזכר, המתבצעת במעוף מרחף מגבהים של 50–100 מטרים.
היא מפוספסת בחום-אפרפר מלמעלה ועל החזה ויש לה בטן לבנה-כהה.
בישראל היא חורפת במספרים גדולים, בדרך-כלל בלהקות של עשרות ומאות פרטים, בכל החבל הים-תיכוני והערבתי, כולל הר הנגב ושקע הערבה.
היא שכיחה במיוחד בעמקים הצפוניים, בשפלה הפנימית ובצפון הנגב.
נדידת הסתיו מגיעה לשיאה בסוף אוקטובר ובתחילת נובמבר ואז ניתן לראות להקות של זרעיות בנדידה פעילה סמוך לקו החוף בצפון הארץ ובמרכזה.
נדידת האביב מגיעה לשיאה במרץ והיא מורגשת יותר במזרח הארץ.
נקבת הזרעית בונה קן פתוח בשקע רדוד על קרקע פתוחה הרחק מעצים, שיחים ומשוכות.
היא מטילה שלוש עד חמש ביצים עליהן היא דוגרת במשך כ-11 ימים.
הגוזלים מואכלים על ידי שני ההורים אך פורחים מהקן לאחר שמונה עד עשרה ימים, הרבה לפני שהם יכולים לעוף.
הם מתפזרים ומתחבאים בצמחייה אך ממשיכים לאכול מההורים עד שהם מסוגלים לעוף בגיל 18 עד 20 יום.
הקנים נתונים לשיעורי טריפה גבוהים מציפורים גדולות ויונקים קטנים.
להורים יכולים להיות מספר מחזורי דגירה בעונה אחת.
זרעית השדה תוארה על ידי חוקר הטבע השוודי קרל לינאוס בשנת 1758 במהדורה העשירית של Systema Naturae שלו ושומרת על שמה המדעי המקורי Alauda arvensis.
זהו אחד מארבעת המינים המופיעים בסוג Alauda.
שם הסוג הוא מהמילה הלטינית Alauda, "עפרוני".
פליניוס חשב שהמילה במקור ממקור קלטי.
שם המין הספציפי arvensis הוא גם מלטינית, ופירושו "של השדה".
תוצאות מחקר פילוגנטי של משפחת העפרונים Alaudidae שפורסם בשנת 2013 העלו כי זרעית השדה קשורה באופן הדוק ביותר לזרעית קטנה.
בעבר, רשימות רבות ראו את הזרעית היפנית (Alauda arvensis japonica) כמין נפרד.
כיום הוא נחשב בדרך כלל לתת-מין של זרעית השדה.
arvensis לינאוס, 1758 – צפון, מערב ומרכז אירופה
sierrae ויגולד, 1913 – פורטוגל, מרכז ודרום ספרד
harterti ווייטייקר, 1904 – צפון מערב אפריקה
cantarella בונפרטה, 1850 – דרום אירופה מצפון מזרח ספרד ועד טורקיה והקווקז
armenica בוגדנוב, 1879 – דרום מזרח טורקיה לאיראן
dulcivox יום, 1872 – דרום מזרח אירופה רוסיה ומערב סיביר עד צפון מערב סין ודרום מערב מונגוליה
kiborti זלייסקי 1917 – דרום סיביר, צפון ומזרח מונגוליה וצפון מזרח סין
סווינהו, 1863 – צפון מרכז סיביר עד צפון מזרח סין וקוריאה
pekinensis סווינהו, 1863 – צפון מזרח סיביר, חצי האי קמצ'טקה ואיי קוריל
lonnbergi הצ'יסוקה, 1926 – צפון האי סחלין
japonica טמינק ושלגל, 1848 – דרום האי סחלין, דרום האי קוריל, יפן ואיי ריוקיו : זרעית יפנית
חלק מהרשימות מכירות בתת-המין A.
ברשימה לעיל, scotia נכללת בתת-המין הטיפוסי A.
אורכה של זרעית השדה הוא כ-18–19 ס"מ.
כמו רוב העפרונים האחרים, הזרעית היא מין בעל מראה פשוט למדי, בגווני חום מפוספס מלמעלה וחיוורת מלמטה.
יש לה ציצה קצרה על הראש, אותה היא מסוגלת לפרוס ולאסוף.
בתעופה היא מראה זנב קצר וכנפיים רחבות וקצרות.
שפת הזרימה בכנף והנוצות החיצוניות בעלי צבע לבן בולט, הנראה כאשר הציפור עפה, אך לא כאשר היא פונה לעבר המתבונן.
לזכר כנפיים רחבות יותר מלנקבה.
התאמה זו למעוף מרחף יעיל יותר עשויה להתפתח בגלל העדפתן של נקבות זרעית השדה לזכרים ששרים ומרחפים זמן ארוך יותר, ומוכיחים בכך את כוחם וכושרם.
המין ידוע בשירה של הזכר, המבוצעת בטיסה מרחפת מגבהים של 50 עד 100 מטר, כאשר הציפור המזמרת עשויה להופיע רק כנקודה בשמיים מהאדמה.
לשירה הארוכה צליל צלול ו"מבעבע", והיא מתבצעת גבוה באוויר בזמן שהציפור עולה, מסתובבת או מרחפת.
השיר נמשך בדרך כלל שתיים עד שלוש דקות, אך הוא נוטה להימשך זמן רב יותר בעונת ההזדווגות, בה יכולה הזמרה להימשך 20 דקות ואף יותר.
באתרי חוות רוח נמצא, כי זכרי זרעיות שרים בתדרים גבוהים יותר, ומשערים שזו תגובה הסתגלותית לרעש טורבינות הרוח.
הזרעית מתרבה על פני רוב אירופה ואסיה ובהרי צפון אפריקה.
היא יציבה בעיקר במערב התפוצה שלה, אבל האוכלוסיות המזרחיות נודדות יותר, ונעות דרומה יותר בחורף.
אפילו במערב המתון של תפוצתה, פרטים רבים עוברים לשפלה ולחוף בחורף.
במאה ה-19 שוחררו קבוצות מרובות של עפרוני זרעית השדה בניו זילנד החל משנת 1864 בנלסון (באי הדרומי) וב-1867 באוקלנד (באי הצפוני).
אוכלוסיית הבר גדלה במהירות והתפשטה בכל האיים הצפוניים והדרומיים עד שנות ה-20.
זרעית השדה הובאה לאוסטרליה במספר הזדמנויות החל משנת 1850. היא נפוצה כיום בדרום מזרח היבשת.
בניו סאות' ויילס היא התפשטה בעיקר מדרום ל-33°S.
היא נפוצה ברחבי ויקטוריה וטסמניה ומופיעה גם בקצה הדרום-מזרחי של דרום אוסטרליה סביב אדלייד.
זרעית השדה הובאה לאיי הוואי הדרום-מזרחיים החל משנת 1865. למרות שפעם הייתה נפוצה יותר, מספריה פחתו באואהו והיא איינה נמצאת עוד בקוואי.
מחקר שפורסם ב-1986 מצא כי נשארו זרעיות רק באיים הוואי ומאוי והעריך כי האוכלוסייה כוללת כ-10,000 פרטים.
זרעית השדה הובאה לאי ונקובר מול החוף המערבי של קנדה ב-1903; ציפורים נוספות הובאו בשנת 1913. האוכלוסייה גדלה ועד 1962 היו בסביבות 1000 פרטים.
המספרים ירדו לאחר מכן עקב אובדן בתי גידול, ובשנת 2007 ההערכה הייתה שיש רק כ-100 פרטים הפרוסים על פני ארבעה אזורים קטנים בחצי האי סאניץ'.
זרעיות השדה מתרבות לראשונה כשהן בנות שנה.
הקינון עשוי להתחיל בסוף מרץ או בתחילת אפריל.
הקן נבנה כנראה על ידי הנקבה לבדה והוא מורכב משקע רדוד באדמה מרופד בעשבים.
התטולה היא 3 עד 5 ביצים.
ממוצע גודל הביצים של תת-המין הנומינלי הוא 23.4 על 16.8 מ"מ, ומשקלן כ-3.35 גרם.
לביצים צבע בסיס אפור-לבן או ירקרק והן מכוסות בכתמים חומים או זיתיים.
רק הנקבה דוגרת, והיא מתחילה לאחר הטלת הביצה האחרונה.
הביצים בוקעות באופן סינכרוני לאחר 11 ימים.
הגוזלים מטופלים על ידי שני ההורים ובשבוע הראשון ניזונים כמעט אך ורק מחרקים.
הגוזלים פורחים לאחר 18 עד 20 ימים, אך הם בדרך כלל עוזבים את הקן לאחר 8 עד 10 ימים.
הם אינם תלויים בהוריהם לאחר כ-25 ימים.
ההורים מוסגלים לעבור עד ארבעה מחזורי קינון בעונה.
זרעית השדה משוטטת על האדמה ומחפשת מזון על פני הקרקע.
תזונתה מורכבת מחרקים ומחומר צמחי כמו זרעים ועלים צעירים.
בניגוד לפרושיים היא בולעת זרעים מבלי להסיר את הקליפה.
חרקים מהווים מרכיב חשוב מהתזונה שלה בקיץ.
בבריטניה מספר זרעיות השדה ירד במהלך 30 השנים האחרונות, כפי שדווח על ידי מפקד הציפורים הנפוצות.
מפקד זה התחיל בתחילת שנות ה-60 על ידי הקרן הבריטית לצפרות.
נכון לשנת 2017, נרשמה ברחבי בריטניה ירידה של 4-10% במין זה במהלך 10 השנים האחרונות, ו-6-28% במהלך 22–25 השנים האחרונות.
ארגון ה-RSPB מצא שהירידה הגדולה הזו נובעת בעיקר משינויים בשיטות החקלאות ורק בחלקה בגלל חומרי הדברה.
השינוי העיקרי בשיטות החקלאות הוא בעיתוי הזריעה, וההשלכות הנובעות ממנו: בעבר נזרעו דגנים באביב, גדלו בקיץ ונקצרו בתחילת הסתיו.
כיום דגנים נזרעים בסתיו, גדלים במהלך החורף ונקצרים בתחילת הקיץ.
השדות הגדלים בחורף נעשים בקיץ צפופים עד כדי כך, שזרעיות השדה מתקשות לשוטט בהם ולמצוא את מזונן.
לאור ממצאים אלה פרסם ה-RSPB רשימה של פעולות שימור אשר יכולות לסייע לזרעית השדה RSPB.
כעת מעודדים ומשלמים לחקלאים אנגלים כדי לשמור וליצור מגוון ביולוגי לשיפור בית הגידול של הזרעיות.
תוכנית הניהול הסביבתי של הארגון Natural England מציעה מענקים ל-5 ו-10 שנים עבור אפשרויות מועילות שונות.
למשל, יש אפשרות שבה החקלאי יכול לבחור לגדל דגני אביב במקום דגני חורף, ולהשאיר את השֶׁלֶף (גבעולים שנותרו לאחר הקציר) ללא טיפול בחומרי הדברה במהלך החורף.
הקרן הבריטית לצפרות מדמה את השדות הקצורים ל"שולחנות האכלה ענקיים", המספקים דגנים וזרעי עשב לציפורים.
באנגלית, כאשר משתמשים במילה "Lark" ללא פירוט, היא מתייחסת בדרך כלל למין זה.
שם עצם קיבוצי עבור זרעיות הוא "exaltation".
למרות שהמילון האנגלי של אוקספורד מתאר את השימוש הזה כ"פנטסטי", הוא משחזר אותו לציטוט של ג'ון לידגייט משנת 1430 לערך.
המין הוא נושא לשירים מאת פרסי ביש שלי (To a Skylark), ג'ורג' מרדית' (The Lark Ascending), טד יוז (Skylarks), ועוד רבים אחרים; ושל קטעי מוזיקה כולל The Lark Ascending מאת ראלף ווהן וויליאמס (בהשראת השיר בעל השם הזה).
זהו גם סמל הציפורים של מחוז קוממוטו.
The Skylark of Space היא סדרה של ארבעה רומני מדע בדיוני מאת א.א.
זַרְעִית קְטַנָּה (שם מדעי: Alauda gulgula) היא מין של עפרוני המצוי בדרום, מרכז ומזרח האזור הפלארקטי.
כמו זרעיות אחרות, היא חובבת ערבות פתוחות שם היא ניזונה מזרעים וחרקים.
בישראל נצפתה בפעם הראשונה רק ב-1984, אך מאז התברר כי היא חולפת וחורפת קבועה במספרים קטנים, בעיקר בדרום הערבה ובשדות האספסת בעמק בית שאן.
זרעית קטנה תוארה על ידי החייל וחוקר הטבע האנגלי ג'יימס פרנקלין בשנת 1831 וקיבלה את השם המדעי Alauda gulgula.
משמעות שם המין הספציפי gulgula אינה ברורה, אך היא אולי התייחסות לשירתה שכן gula היא לטינית ל"גרון", או שהיא עשויה להיות צבע ה"גולגולה", או ממתק שנראה כמו סופגנייה שנעשה בחלקים רבים של מרכז הודו.
Lhamarum או זרעית קטנה קשמירית - (ריצ'רד מיינרצהגן ואנני מיינרצהגן 1926): נמצאת בהרי פמיר ובמערב ההימלאיה
inopinata - (ביאנצ'י, 1905): נמצאת במישור הטיבטי ובצפון מערב סין
vernayi - (מאייר, 1941): נמצאת במזרח ההימלאיה ובדרום מערב סין
inconspicua או זרעית קטנה טורקסטנית - (סברצוב, 1873): תוארה במקור כמין נפרד.
נמצאת מדרום קזחסטן למזרח איראן, פקיסטן וצפון מערב הודו
gulgula - (פרנקלין, 1831): נמצאת מצפון מרכז הודו לסרי לנקה וממזרח לצפון הודו.
dharmakumarsinhjii - (אבדוללי, 1976): נמצאת במערב-מרכז הודו
australis - (וויליאם אדווין ברוקס, 1873): תוארה במקור כמין נפרד.
weigoldi - (ארנסט הארטרט, 1922): נמצאת במרכז ובמזרח סין
coelivox - (רוברט סווינהו, 1859): תוארה במקור כמין נפרד.
נמצאת בדרום ובדרום מזרח סין, ובצפון וייטנאם
sala - (רוברט סווינהו, 1870) : תוארה במקור כמין נפרד.
נמצאת באי היינאן (ליד דרום מזרח סין)
herberti - (ארנסט הארטרט, 1923): נמצאת ממרכז ומזרח תאילנד ועד לדרום וייטנאם
wattersi - (רוברט סווינהו, 1871): תוארה במקור כמין נפרד.
wolfei - (הצ'יסוקה, 1930): נמצאת בלוזון (צפון הפיליפינים)
הניצוי בחלקים העליונים מפוספס בצבע צהוב-חום, ובשונה מזרעית השדה הדומה לה, שפת הזרימה בכנף והנוצות החיצוניות בזנב בגוון חולי, ולא לבן.
בנוסף, היא בעלת ציצה, זנב, וכנפיים קצרות ומעוגלות יותר.
סימן ההיכר העיקרי המבדיל אותה מזרעית השדה הוא קריאות המעוף שלה, שנשמעות כמעין "בזזז!" מתפרץ, בניגוד לקריאות הרכות יותר של זרעית השדה.
זרעיות אלו ממריאות לעיתים קרובות לשמיים, מרפרפות ושרות לפני שהן יורדות ארצה.
זכרים עשויים גם לרחף באוויר ולשיר כדי למשוך בת זוג.
זַרְעִית (שם מדעי: Alauda) היא סוג במשפחת העפרוניים המצויה בחלק גדול מאירופה, אסיה והרי צפון אפריקה.
אחד המינים (זרעית ראסו) אנדמי לאי ראסו באיי כף ורדה.
בנוסף, לפחות שני מינים נוספים ידועים מתיעוד ממאובנים.
הסוג Alauda הוצג על ידי חוקר הטבע השוודי קרל לינאוס בשנת 1758 במהדורה העשירית של Systema Naturae שלו.
לאחר מכן הוחלט כי המין הטיפוסי בסוג יהיה זרעית השדה.
שם הסוג הנוכחי הוא מלטינית alauda, "עפרוני".
פליניוס הזקן סבר כי המילה היא ממקור קלטי.
בסוג זרעית יש ארבעה מינים קיימים ולפחות שני מינים נכחדים.
מינים רבים אחרים ממשפחת העפרוניים נחשבו בעבר כשייכים לסוג זה.
(הערה: השמות העבריים המסומנים ב-* ברשימה זו מבוססים על תרגומים חופשיים מהשם העממי באנגלית או מהשם המדעי, שכן עדיין לא התקבל להם שם רשמי בעברית)
תמונה שם מדעי שם נפוץ תפוצה Alauda leucoptera עפרוני לבן-כנף דרום אוקראינה דרך קזחסטן ועד דרום-מרכז רוסיה Alauda razae זרעית ראסו* האי ראסו שבקבוצת האיים בארלאוונטו, איי כף ורדה Alauda gulgula זרעית קטנה דרום, מרכז ומזרח אסיה Alauda arvensis זרעית השדה ברחבי אירופה ואסיה
† Alauda xerarvensis (הפליוקן המאוחר של ורשץ, בולגריה)
† Alauda tivadari (המיוקן המאוחר של פולגרדי, הונגריה)
זרע שמשון הוא ספר על סדר חמשה חומשי תורה שנכתב על ידי המקובל רבי שמשון חיים נחמני.
נחשב ל"ספר סגולה" ורבים לומדים בו.
נדפס לראשונה במנטובה שבאיטליה בשנת ה'תקל"ח (1778), ומאז יצא בהוצאות שונות ובמהדורות מבוארות ומנוקדות.
הספר כולל דרושים על סדר חמשה חומשי תורה וחמש מגילות.
הדרושים מיוסדים בדרך כלל על מאמרי חז"ל, בדרך פשט ופלפול.
וכן על פי תורת הקבלה.
למחבר לא היו ילדים ולכן קרא את שם הספר בשם זרע שמשון, כי הוא כזרעו של המחבר.
בהקדמתו לספר מבטיח המחבר שמי שיקבע בו לימוד קבוע יזכה לישועה, עושר וכבוד.
האדמו"ר רבי נחום דב ברייאר מבויאן אמר כי הלימוד בספר מסוגל לישועה.
הרב מאיר ברנדסדורפר בעל ספר "קנה בושם" היה לומד מהספר באופן קבוע.
הרב נפתלי נוסבוים אמר שבעקבות בקשת המחבר הרי הלימוד בספר הוא זכות וחובה.
לעידוד הלימוד בספר הקימו הרב מנחם בנימין פאשקס והרב ישראל זילברברג את ה"איגוד העולמי להפצת תורת זרע שמשון", הארגון מוציא את ספריו ומדי שבוע מפרסם עלונים שבועיים לעידוד הלימוד בספרים וכן עלון מעובד לילדים.
בשנת ה'תשע"ז הוציאו קונטרס בשם "גבורת שמשון" ובו סיפורי ניסים מפי לומדים בספר.
להנצחת מחבר הספר נקרא בירושלים רחוב בשם הספר "זרע שמשון".
מהדורה ראשונה, מנטובה, איטליה, ה'תקל"ח (1778)
זרע שמשון - מהדורה מנוקדת עם מראי מקומות והוספות, איגוד העולמי להפצת תורת זרע שמשון, ב"כ, ה'תשפ"א (2021)
זרע שמשון המבואר - איגוד העולמי להפצת תורת זרע שמשון
זרע שמשון עם ביאור פרי שמשון ומרגליות שמשון
זרע שמשון המבואר - מכון אור לישרים, עוז והדר
הרב אליהו עמר, מעבר לסגולה, ב"כ
ח' היא האות השמינית באלפבית העברי.
בהתאם לחלוקת אותיות האלפבית העברי לחמשת מוצאי הפה, ח' נמנית עם ארבע האותיות הגרוניות: אהח"ע.
מבחינה פונולוגית היא מייצגת עיצור לועי, חוכך, אטום (/ħ/ :IPA), אולם בפי רוב הדוברים כיום היא מבוטאת כמו כ"ף רפה, כלומר עיצור ענבלי, חוכך, אטום (/χ/ :IPA).
הגייתה הלועית נשמרה בישראל רק בפי בני עדות המזרח, ובפרט בפי יוצאי תימן.
ח' (חֶת=חצר) באלפבית הפרוטו-כנעניח' באלפבית הפיניקיח' באלפבית הארמי
בקוד ASCII מיוצגת האות ח' בערך E7, ובקוד Unicode היא מיוצגת בערך 05D7.
בקוד מורס מיוצגת האות ח' באמצעות הרצף: ....
הוא ייצוגה של האות ח' בכתב ברייל.
באלפבית צלילי מיוצגת האות ח' באמצעות המילה "חווה".
באיתות בדגלי סמפור ח' מיוצגת על ידי דגל אחד הפונה מערבה (שמאלה) ודגל שני הפונה דרום-מערבה.
בגימטריה ערכה 8, ובהתאם לכך כיתה ח' היא הכיתה השמינית בבית הספר.
כאשר האות ח' מופיעה בראש מספר פירושה 8,000, למשל: ח'תשס"ד הוא 8,764.
בשפה העברית החדשה שכיחות השימוש באות ח' היא כ־2.36% מכלל אותיות האלפבית העברי.
האות ח' שימשה בתכתובת של חברי תנועת העבודה וההסתדרות בישראל כקיצור של המילים "חבר", "חברה" במקום הקידומת "מר" או "גב'".
בפורומים וצ'אטים באינטרנט, נועד רצף האות ח' (לדוגמה: "חחח") להביע צחוק או גיחוך.
"ח"י רקפות" היא שמה של סדרה בת 18 ציורים מאת האמן הישראלי משה גרשוני.
הסדרה, אשר נוצרה בשנת 1984, הוצגה לראשונה בשנה זו בתערוכה בגלריה גבעון בתל אביב.
הסדרה מורכבת מציורים ברוחב של 140 ס"מ על 200 ס"מ.
כל ציור נעשה בטכניקה מעורבת על גבי גליונות נייר המחוברים בסרט הדבקה (מסקינטייפ) זה לזה.
הציורים נמצאים בשורה של אוספים פרטיים וכן במוזיאונים כגון גלריית טייט, מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון ישראל ואחרים.
הסדרה מציגה דימוי של פרחי רקפות, צמח אשר מזוהה בתרבות העברית כסמל לחללי צה"ל ובייחוד לחללי מלחמת העצמאות.
אחד מן המקורות המרכזיים לקישור זה הוא שירו של חיים גורי "באב אל ואד" המתאר את הקרבות בשער הגיא.
בשיר מופיעות הרקפות לאחר שוך הקרבות כזיכרון לנופלים.
על חלק מן הציורים אף מצוטטת השורה "יום אביב יבוא ורקפות תפרחנה" הלקוחה מתוך השיר.
הרקפות מתוארות בסגנון אקספרסיבי, המטשטש את צורתו של כל פרח.
לעיתים מקבלים הפרחים צורה פאלית, כאיבר מין גברי ולעיתים הם נדמים כמעין להבת אש.
בחלק מן הציורים מופיעה, בנוסף לרקפות, גם שלהבת אש המזדקרת אל על.
מוטיב זה מופיע בעבודות רבות של גרשוני מתקופה זו, כחלק מאיקונוגרפיה הקשורה אל עקידת יצחק או מוות וזיכרון.
זשערמינאל היה עיתון אנרכיסטי ביידיש שיצא בלונדון ונערך על ידי רודולף רוקר שנולד בגרמניה.
ב- 1898 שכר העיתון ארבעטער פריינד את רודולף רוקר, שלא היה יהודי ורק התחיל ללמוד יידיש, להיות עורכו.
אבל, למרות התערבותה של אמה גולדמן ומסירותם של פעילים רבים שניסו להציל את העיתון הוא נאלץ להיסגר בשל סיבות כלכליות בינואר 1900. אבל האנרכיסטים היהודים שהוציאו לאור את ארבעטער פריינד לא רצו להישאר בלי אמצעי להפיץ את המסר שלהם.
לכן, רוקר בעזרתו של מדפיס צעיר הידוע בשם נרודיצקי (Narodiczky) ייסד כתב עת שמנה 16 עמודים ויצא לאור פעם בשבועיים.
הוא נקרא על שם ספרו של אמיל זולה ז'רמינל.
בהשוואה לארבעטער פריינד הוא היה מכוון לקהל אינטלקטואלי יותר ודן בפילוסופיה וספרות כשהוא משתמש במושגים ליברטיניים כדי לנתח אותם.
ב-1903 גם הוא נאלץ להיסגר בשל מחסור בכסף.
בינואר 1905 חידשו רוקר וחבריו את זשערמינאל.
תנועת העבודה היהודית אנרכיסטית בלונדון גדלה וכך יכול היה העיתון להגיע לביקוש של 2500 מנויים בסוף השנה והוא התרחב ל-48 עמודים.
פרסום ארבעטער פריינד חודש ב-1903 וכך היה לזשערמינאל תפקיד של המקבילה היותר אינטלקטואלית לעיתון שהיה עכשיו נפוץ יותר מבין השניים.
השפעתו של העיתון הגיעה הרחק מעבר ללונדון.
ברוב הערים בעולם בהן היו יישובים משמעותיים של מהגרים יהודים מרוסיה ופולין היו קוראים לזשערמינאל.
כך בכל הערים הגדולות בארצות הברית, פריז, ברלין, בוקרשט, סופיה, קהיר, אלכסנדריה, יוהנסבורג, קייפטאון ובואנוס איירס.
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בח' אלול היא פרשת כי תצא.
תענית ציבור קהילתית במגנצא לזכר גזירות ק"ט
– העיר העליונה של ירושלים נחרבה על ידי הרומאים, חודש לאחר חורבן בית שני
ה'ק"ט – אנטישמיות בימי המוות השחור: כ-6,000 יהודים נטבחו במגנצא לאחר שהואשמו בגרימת המגפה השחורה
ה'תרנ"ג – במשאל עם, נוסף תיקון לחוקת שווייץ האוסר על שחיטה כשרה בכל רחבי שווייץ
ה'תרפ"א – נוסד המושב נהלל, מושב העובדים הראשון בישראל
ה'תרצ"ט – נחתם הסכם ריבנטרופ–מולוטוב בין גרמניה הנאצית לבין ברית המועצות
ה'תשט"ו – מבצע חירום להעלאת יהודי מרוקו לישראל, לאחר מהומות שפורצות במדינה כחלק מהמאבק לעצמאות
ה'תשס"ד – גל פרידמן זוכה במדליית זהב אולימפית ראשונה לישראל, בשיט מיסטרל
ה'תשס"ה – סיום ביצוע תוכנית ההתנתקות: כוחות צה"ל השלימו את נסיגתם מרצועת עזה, והעבירו את השליטה ברצועת עזה לרשות הפלסטינית
ה'תרל"ט – רפאל סופרמן, מחנך, פעיל ציוני ומייסד בתי ספר עבריים (נפטר ב-ה'תשט"ז))
ה'תרמ"ו – סיגפריד ששון, משורר בריטי (נפטר ב-ה'תשכ"ז)
ה'תשי"א – הרב נסים זאב, ח"כ מטעם ש"ס המתגורר בירושלים
ה'תשי"ב – פיני בדש, פוליטיקאי ישראלי.
ה'תש"ם – רונן שובל, מייסד ויו"ר תנועת אם תרצו
ה'תרי"ג – מלכה רוקח, אשתו של רבי שלום רוקח, מייסד חסידות בעלז
ה'תרס"ו – הרב יוסף דוד שחור, רבן של אנטופול וסמיאטיץ'
ה'תרע"א – אליהו ספיר, מנהל הסניף הראשי של בנק אנגלו-פלשתינה בארץ ישראל וממנהלי הבנקים הראשונים בישראל
ה'תרצ"ב – הרב דוד נחמיאש ממרוקו, אב בית הדין ורב העיר טנטא שבמצרים 40 שנה, מחבר, מחנה ד"ן
ה'תשמ"ז – משה צינוביץ, סופר, ביוגרף, ועיתונאי, ישראלי ממוצא פולני-ליטאי, חוקר תולדות אישים וקהילות ישראל באירופה
ה'תשע"ה – יוסי פיאמנטה, גיטריסט ישראלי שפעל בישראל ובארצות הברית
ז' באלול – ט' באלול
היום השמיני של עשרת ימי תשובה
– חנוכת בית המקדש הראשון על ידי שלמה המלך
ה'תרצ"ט – הטבח בטבריה: בעת מאורעות תרצ"ט, פורעים ערבים התקיפו את תושבי קריית שמואל בטבריה, ורצחו 19 יהודים
ה'ת"ש – מתפרסמת איגרת הבזק של היידריך, בדבר היחס ליהודים בפולין הכבושה
ה'תש"ב – מלחמת העולם השנייה: מתחיל טבח יהודי קייב בבאבי יאר על ידי הנאצים ועוזריהם, במהלכו נהרגו כ-100 אלף מיהודי קייב במשך כשנה
ה'תשי"ב – דוד בן-גוריון מציג את הממשלה השלישית בפני הכנסת
ה'תשמ"ג – "הפגנת ה-400 אלף" של שלום עכשיו במחאה על אירועי סברה ושתילה בכיכר מלכי ישראל (היום כיכר רבין)
ה'תשמ"ד – 18 יום לאחר שהודיע כי בכוונתו להתפטר מתפקיד ראש ממשלת ישראל, מגיש מנחם בגין, לאחר לחץ פרלמנטרי, את התפטרותו לנשיא מדינת ישראל, חיים הרצוג
ה'תשמ"ט – הלוויין הישראלי הראשון, אופק 1, משוגר לחלל באמצעות טיל שביט
ה'תשס"א – שלושת חיילי צה"ל: בני אברהם, עדי אביטן ועומר סוועאד נחטפים ללבנון בידי ארגון חזבאללה
ה'תשס"ד – הפיגוע במסעדת מקסים בחיפה: 22 הרוגים ו-51 נפצעים
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בח' בתשרי היא בדרך כלל פרשת האזינו.
ד'תשס"ז – רב שרירא גאון, ראש ישיבת פומבדיתא אביו של רב האי גאון
ה'תקנ"ב – רבי ברוך פוזנר, אביו של האדמו"ר הזקן
ה'תקצ"ג – רבי נח מלעכוויטש, האדמו"ר השני בשושלת לעכוויטש (נולד ה'תקל"ה)
ה'תרט"ו – רבי אלעזר ניסן טייטלבוים, רבה של דרוהוביץ'
ה'תרנ"ג – ר' שלמה בכור חוצין, מהרבנים הבולטים בבבל במחצית השנייה של המאה ה-19
ה'תרמ"ד – הרב אבנר ישראל הצרפתי, פוסק, דיין, מקובל וכרוניקאי מפאס
ה'תשל"ד – הרב אברהם רפופורט, דיין בבית הדין של ק"ק כנסת ישראל בלונדון
ה'תשמ"ז – הרב זבולון שושנה, דרשן, וראש ישיבה במרקש ובקזבלנקה
ה'תשנ"ד – הרב יעקב משה פרייברג, רב שכונת מנשיה בתל אביב-יפו
ה'תשס"ח – אליהו איזקסון, איש עסקים ואיש ציבור ישראלי
ה'תשפ"ב – ר' ברוך נחשון, צייר ישראלי, חסיד חב"ד
ז' בתשרי – ט' בתשרי
פרשת בר המצוה של ילד שנולד בח' חשוון היא תמיד פרשת לך לך.
ה'תפ"א – שריפת וחורבן בית הכנסת של רבי יהודה החסיד (כיום בית כנסת החורבה) בפעם הראשונה, על ידי נושים ערביים.
ה'תשע"ז – דונלד טראמפ נבחר לנשיאות ארצות הברית
תשע"ד – פרויקט השבת התקיים בפעם הראשונה במתכונת מקומית בדרום אפריקה, בשבת פרשת לך לך, ח' בחשוון תשע"ד (11-12 באוקטובר 2013)
ה'תקפ"ד – רבי חיים ליב טיקטינסקי (נפטר בה'תרנ"ט), ראש ישיבת מיר במשך כחמישים שנה
ה'תרכ"ט – אברהם שוער, (נפטר בת"ש), סופר, מורה, מרצה וסופר ילדים
ה'תר"מ – רבי מנחם נחום פרידמן (השני), מאיצקן שטפנשט
ה'תרע"ו – הרב אברהם צוקרמן, ראש ישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה וראש מרכז ישיבות בני עקיבא (נפטר בט"ז בחשוון ה'תשע"ד)
ה'תרפ"ח – יקותיאל אדם, אלוף בצה"ל וממתכנני מבצע יונתן (נהרג במלחמה בה'תשמ"ב)
ה'תרצ"ו – הרב אורי זוהר, רב מרצה בהידברות ושחקן ובדרן לשעבר
ה'תש"ו – הרב אלעזר מרדכי קניג (נפטר בה'תשע"ט), רב קהילת ברסלב בצפת
ה'תשל"ד – רן שריד, סופר ומרצה לחסידות
ה'תר"ם – הרב מנחם נחום קפלן מהורודנה, "החסיד מהורודנה", רבו של החפץ חיים (נולד ב-ה'תקע"ב)
ה'תרנ"ב – שמעון בכרך, משורר וסופר עברי איש תנועת ההשכלה בהונגריה
ה'תרס"ד – הלל נח מגיד שטיינשניידר, חוקר תולדות יהודי וילנה
ה'תרפ"ב – זלמן רובין, יושב ראש "הוועד הכללי כנסת ישראל" וסגן יו"ר ועד העיר ליהודי ירושלים
ה'תרפ"ח – הרב אהרן מנדל כהן, רבה של הקהילה היהודית האשכנזית בקהיר, ומחבר פורה
ה'תרצ"א – הרב יהודה דוד ברנשטיין, רב וראש ישיבה אמריקאי ממוצא ליטאי, ממייסדי ישיבת רבינו יצחק אלחנן
ה'תרצ"א - רבי חיים טֶלזֶר, רב וראש ישיבה ליטאי, ממעצבי דמותה של הישיבה הליטאית
ה'תרצ"ו – הרב ד"ר שלמה טאג'ר הרב הראשי ליהודי בוכרה בטורקסטן והרב הראשי לביירות
ה'תש"ב – הרב יחזקאל ברשטין, תלמיד חכם וראש ישיבה ליטאי, נרצח בגטו קובנה
ה'תש"ב – הרב מרדכי דב איידלברג, רב של יישובים רבים בליטא, פולין ואוקראינה, תמך בפעילות התנועה הציונית
ה'תש"ו – ריצ'רד לוי-הארשר, הארץ ישראלי הראשון שהתנדב בחיל האוויר המלכותי במלחמת העולם השנייה
ה'תשכ"ו – הרב יעקב רוזנהיים, הנשיא הראשון של אגודת ישראל (נולד ב-ה'תרל"א)
ה'תשל"ה – דוד אויסטרך, כנר יהודי-רוסי (נולד ב-ה'תרס"ט)
ה'תשמ"ג – הרב דוד אשכנזי, רבה האחרון של אלג'יריה, אביו של הרב יהודא ליאון אשכנזי
ה'תשנ"א – הרב שמואל דיקמן, אב בית הדין בחיפה ורב שכונת הרצליה בעיר (נולד ב-ה'תרצ"ב)
ה'תשנ"ו – הרב שמחה עלברג, יושב ראש אגודת הרבנים בארצות הברית
ה'תשע"ו – הרב יעקב יוסף זינגר, רבה האשכנזי של המועצה המקומית והעיר גבעת שמואל במשך 44 שנים
ז' בחשוון – ט' בחשוון
פרשת בר המצווה של ילד שנולד בח' כסלו היא פרשת וישלח אם בר המצוה חל בשנה המתחילה ביום חמישי, או פרשת ויצא אם בר המצווה חל בשנה המתחילה בימים שני, שלישי או שבת.
ה'תש"י – נוסד בית הגדי, מושב דתי לאומי בצפון הנגב
ה'תשמ"ו – ג'ונתן פולארד נעצר בארצות הברית על ידי ה-FBI באשמת ריגול לטובת מדינת ישראל
ה'תשמ"ז – אלי ויזל מקבל את פרס נובל לשלום
ה'תשע"ג – הכרזת הפסקת אש וסיום מבצע עמוד ענן
ה'תשע"ו – ג'ונתן פולארד משתחרר מכלאו בארצות הברית, 30 שנה בדיוק לאחר מעצרו.
ה'תש"ד – חנן פורת, ממקימי גוש אמונים וחבר הכנסת מטעם התחיה, מצ"ד והמפד"ל (נפטר בה'תשע"ב)
ה'תש"ך – הרב מרדכי אלון, רב ציוני דתי שכיהן כראש ישיבת חורב וישיבת הכותל
ה'תש"ך – הרב מנחם ברוד, דובר חב"ד בישראל, ועורך שיחת השבוע
ה'תשכ"ה – צופית גרנט, עיתונאית, מנחה ושחקנית ישראלית
ה'תקס"ז – בנימין וולף אייבשיץ, מיסטיקן ומשיח שקר שבתאי, בנו של הרב יהונתן אייבשיץ (נולד בה'ת"ק)
ה'תקפ"ד – רבי נפתלי הירש קצנלנבוגן, רב בערים פרנקפורט דאודר, גלוגוב, הגנאו ווינצנהיים שבאלזס, וחבר הסנהדרין בפריז ובקונסיסטוריה של הריין העליון (נולד בה'תק"ט)
ה'תרי"א – רבי אשר לעמיל לעווי, אב"ד גאלין בפולין ודיין בבית דין צדק אשכנזים פרושים בירושלים (נולד בה'תקנ"ח)
ה'תרל"ב – רבי אהרן טברסקי מצ'רנוביל, האדמו"ר השלישי בשושלת צ'רנוביל (נולד ב-ה'תקמ"ז).
ה'תש"ב – רבי פינחס דוד הלוי הורוביץ מבוסטון ("הרבי מבוסטון") (נולד ב-ה'תרל"ו)
ה'תש"ג – רבי דוד בורנשטיין מסוכטשוב, נקרא על שם ספרו ה"חסדי דוד" (נולד ב-ה'תרל"ו)
ה'תשכ"ד – מאיר ארגוב, חבר הכנסת מטעם מפא"י ויושב ראש ועדת החוץ והביטחון
ה'תשל"ט – גולדה מאיר, ראש הממשלה הרביעית של מדינת ישראל
ז' בכסלו – ט' בכסלו
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצוה של ילד שנולד בח' טבת היא ברוב השנים פרשת ויחי.
אבל אם בר המצוה חל בשנה המתחילה בשבת או בשנה חסרה המתחילה ביום שני (שנה מקביעות בחג או בחה) פרשת בר המצוה היא פרשת ויגש.
תענית צדיקים בשל תרגום התורה ליוונית.
על פי המסורת, הושלמה כתיבת תרגום השבעים, שכתוב: .
ה'תש"ג – ראש ה-SS היינריך הימלר מורה על שליחת הצוענים להשמדה באושוויץ.
ה'תשכ"ב – אדולף אייכמן נמצא אשם בפשעי מלחמה, בבית משפט בישראל.
ה'תשכ"ח – הצוללת אח"י דקר יוצאת מנמל פורטסמות' שבאנגליה לנמל חיפה, הפלגה שבמהלכה אבדה הצוללת.
ה'תשס"ג – האיחוד האירופי מודיע כי אסטוניה, הונגריה, לטביה, ליטא, מלטה, סלובניה, סלובקיה, פולין, צ'כיה וקפריסין יצטרפו לשורותיו ב-י' באייר ה'תשס"ד.
ה'תקנ"ט – רבי חיים יוסף פולק, רב במוראביה.
ה'תרי"ג – אלברט אברהם מייקלסון, מודד מהירות האור והאמריקני הראשון שזכה בפרס נובל (נפטר ב-ה'תרצ"א).
ה'תר"ע – ראובן שילוח, ממתכנני המוסד ומפקדו הראשון (נפטר בה'תשי"ט)
ה'תרפ"ו – גאולה כהן, פוליטיקאית ישראלית
ה'תש"ח – חיים כץ, חבר הכנסת מטעם הליכוד.
ה'תש"י – רחל אליאור, פרופסור למחשבת ישראל, ראש החוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית
ה'תשכ"ג – אתי אנקרי, זמרת, שחקנית ויוצרת ישראלית
ה'תשל"ח – רועי בר נתן, שחקן ישראלי
ה'תשס"א – דני אבדיה, כדורסלן ישראלי
ה'תרמ"ז – רבי ישראל זלמן אלכסנדרובסקי (נולד בה'תקפ"ב)
ה'תרצ"ט – הרב ד"ר מרדכי בורר, רב הקהילות גיילינגן וראנדג בבאדן שבגרמניה.
ה'תש"ג – הרב יצחק סמואל, רבה של אוסלו ופעיל ציוני.
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצוה של ילד שנולד בח' שבט היא ברוב השנים פרשת בשלח.
ה'תשט"ו – ד"ר משה מרזוק ושמואל עזר מוצאים להורג במצרים, בעוון השתתפותם בחוליית ריגול וחבלה ישראלית, פעילות שנודעה בשם "העסק הביש".
ה'תשנ"ז – הכנסת מאשרת את הסכם חברון.
ה'תשע"ו – פיגוע דקירה בעותניאל בו נרצחה דפנה מאיר לעיני ילדיה
ה'תרמ"ו – יעקב זרובבל, ממנהיגי הציונות הסוציאליסטית וחבר הוועד הפועל של ההסתדרות.
ה'תרנ"ח – בצלאל בזק, פעיל ציבורי למען הציונות הדתית.
ה'תרצ"ה – רבקה גור, שחקנית
ה'תש"ח – רבי ישכר דב רוקח (השני), האדמו"ר החמישי מבעלז.
ה'תש"י – דוד טל, פוליטיקאי ישראלי.
ה'תשי"ז – אורי מקלב, חבר כנסת מטעם יהדות התורה.
ה'תש"ל – עמי סמולרצ'יק, שחקן ישראלי.
ה'תצ"ג – רבי יעקב ריישר, ראב"ד פראג ורבן של וורמייזא ומץ, פוסק הלכה ומחבר הספרים "חק יעקב" ו"שבות יעקב".
ה'תקי"ד – ר' יצחק (ויטה) בן יעקב לומברוזו (המהרי"ל), מגדולי רבני תוניסיה ואבי שושלת לומברוזו.
ה'תקצ"ה – הרב יוסף ליג'י, רב ודרשן באזמיר ובקושטא.
ה'תש"ב – פליקס האוסדורף, מתמטיקאי גרמני ממוצא יהודי (התאבד).