tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2005 הופיע מקללן בסרט Good Night, and Good Luck בצילומים מתוך השימועים האמיתיים.
מקללן הוביל שתי חקירות נוספות, שתיהן שודרו בטלוויזיה וחשפו עבירות חוק ושחיתות מרשימות.
הראשונה מבין החקירות הללו נערכה במסגרת ועדת הסנאט לבדיקת פעילויות בלתי הולמות בעבודה וניהול, הידועה גם כ"וועדת מקללן".
ועדה זו חקרה שחיתות באיגודים המקצועיים, התמקדה בג'ימי הופה, ונמשכה מינואר 1957 עד מרץ 1960.
באפריל 1961, במהלך שימוע של ועדת המשנה לחקירות, טען הקבלן הנרי גייבל כי אפילו קומוניסטים לא יוכלו להסב נזק משמעותי למאמץ הטילים האמריקאי כפי שעשו האיגודים בכף קנוורל.
מקללן ציין כי הערות אלה קרובות להאשמות בדבר פעילות חתרנית, וקרא להמשך עדויות מצד נציגי האיגודים.
החקירה הגדולה השנייה שהוביל מקללן, ששודרה בטלוויזיה, התקיימה בשנת 1964 ונודעה כ"שימועי ולאצ'י".
חקירה זו התמקדה בפעילות הפשע המאורגן וכללה את עדותו של ג'וזף ולאצ'י, דמות ממאפיה אמריקאית שהייתה הראשונה להעיד על פעילויותיה הפליליות.
מקללן המשיך במאבקו נגד הפשע המאורגן, כולל תמיכתו בחוק RICO (חוק למאבק בארגוני פשע מאורגן), עד שנת 1973, אז התמקד בחקירת חתרנות פוליטית.
במהלך תקופה זו, שכר את רוברט קנדי לתפקיד היועץ המשפטי הראשי, דבר שהכניס את קנדי לראשונה לתודעה הלאומית.
מקללן חקר מקרים רבים של שחיתות ממשלתית, כולל חקירות נגד קבלני הגנה שונים ואיש הכספים מטקסס בילי סול אסטס.
בשנת 1957, מקללן התנגד להחלטתו של נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר לשלוח חיילים פדרליים לאכיפת ביטול ההפרדה הגזעית בבית הספר התיכון סנטרל בליטל רוק.
לפני שליחת הכוחות בהנהגת הגנרל אדווין א.
ווקר, הביע מקללן חרטה על השימוש בכוח מצד הממשלה הפדרלית לאכיפת האינטגרציה.
מקללן, יחד עם הסנאטור רוברט ס.
קר מאוקלהומה, היו יוזמי החוק שאישר את בניית מערכת הניווט של נהר ארקנסו, הידועה בשם McClellan-Kerr Arkansas River Navigation System, שמנוהלת על ידי חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית.
מערכת זו שינתה את נהר ארקנסו, שהיה לעיתים רדוד ולעיתים יבש, לנתיב תחבורה מרכזי ולמקור מים חשוב.
אף על פי שוועדת הבחירה שלו לפעילויות בלתי הולמות בעבודה וניהול פורקה כבר בשנת 1960, החל מקללן בשנת 1963 בחקירה קשורה שנמשכה שלוש שנים, דרך ועדת המשנה הקבועה לחקירות.
החקירה התמקדה בתוכניות ההטבות של מנהיג האיגוד המקצועי ג'ורג' בראש, והועלו בה האשמות על שימוש לרעה והסטת כ-4,000,000 דולר מקרנות ההטבות.
הכישלון הבולט של מקללן במציאת עבירה חוקית הוביל אותו להציג מספר הצעות חוק חדשות, כולל הצעת החוק האישית שלו ב-12 באוקטובר 1965, שהציבה סטנדרטים פידוציאליים חדשים למנהלי תוכניות.
יעבץ (רפובליקני-ניו יורק) הציג הצעות חוק ב-1965 וב-1967 במטרה להגביל את שליטת מנהלי התוכניות והממונים.
סעיפים משלוש הצעות החוק התפתחו בסופו של דבר לכדי הקווים המנחים שחוקקו במסגרת חוק אבטחת הכנסה לגמלאים (ERISA) של 1974.
בשנת 1977, היה מקללן אחד מחמישה דמוקרטים שהצביעו נגד מינויו של ריי מרשל למזכיר העבודה של ארצות הברית.
בשנת 1935 מתה אשתו השנייה של מקללן מדלקת קרום המוח בעמוד השדרה ובנו מקס מת מאותה מחלה ב-1943 בזמן ששירת באפריקה במהלך מלחמת העולם השנייה.
מקללן מת בשנתו ב-28 בנובמבר 1977 בליטל רוק שבארקנסו, לאחר ניתוח להשתלת קוצב לב.
הוא נקבר בפארק זיכרון רוזלואן בליטל רוק.
בית חולים של משרד ענייני הוותיקים (VA) בליטל רוק נקרא על שמו.
סניף של אחוות דלתא פי למשפטים באוניברסיטת ארקנסו בבית הספר למשפטים בואן בליטל רוק נקרא על שמו.
אוניברסיטת Ouachita Baptist מאכסנת את מסמכיו הרשמיים.
ג'ון ספינגטון מרמדיוק היה פוליטיקאי ומצביא אמריקאי, שכיהן כמושל ה־25 של מדינת מיזורי משנת 1885 ועד למותו ב־1887. במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית שירת כקצין בכיר בצבא הקונפדרציה, ופיקד על כוחות פרשים בזירת עבר המיסיסיפי.
ב־6 בספטמבר 1863 הרג מרמדיוק את לושיוס מ.
ווקר, בריגדיר גנרל בצבא הקונפדרציה, בדו-קרב.
הגנרל סטרלינג פרייס הורה על מעצרו של מרמדיוק בעקבות האירוע, אך השהה את ביצוע הפקודה בשל התקדמות צבא האיחוד לעבר ליטל רוק שבארקנסו.
מרמדיוק מעולם לא הובא בפני בית דין צבאי על הריגתו של ווקר.
מרמדיוק נולד ב-14 במרץ 1833 במחוז סאלין שבמיזורי, הבן השני מבין עשרת ילדיהם של לוויניה (לבית ספינגטון) ומרדית' מרמדיוק.
אביו כיהן כמושל השמיני של מיזורי במשך כשבעה חודשים בשנת 1844. הוא היה בעל מטע מצליח והחזיק עבדים אפרו-אמריקאים רבים שהועבדו באחוזתו.
מרמדיוק היה נצר למשפחה פוליטית ענפה, ואבי-סבו היה ג'ון בריטהיט, שכיהן כמושל קנטקי בין השנים 1832–1834 ונפטר במהלך כהונתו.
מרמדיוק למד באקדמיית צ'אפל היל במחוז לאפייט שבמיזורי, ולאחר מכן בקולג' המסוני בעיר לקסינגטון.
לאחר מכן למד שנתיים באוניברסיטת ייל ושנה נוספת באוניברסיטת הרווארד.
חבר הקונגרס ג'ון פלפס מינה את מרמדיוק אל האקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט, שם סיים את לימודיו בשנת 1857. הוא הוצב כלוטננט שני ברגימנט הרובאים הרכובים הראשון של ארצות הברית, ולאחר מכן הועבר לרגימנט הפרשים השני תחת פיקודו של קולונל אלברט סידני ג'ונסטון.
מרמדיוק שירת לאחר מכן במלחמת יוטה והוצב בבסיס קמפ פלויד ביוטה בין השנים 1858–1860.
מרמדיוק שירת בטריטוריית ניו מקסיקו באביב 1861 כאשר נודע לו שכמה ממדינות הדרום הכריזו על פרישה מארצות הברית.
הוא שב לביתו במיזורי כדי להיוועד עם אביו, שהיה תומך נחרץ באיחוד.
לאחר מכן התפטר מכל תפקידיו בצבא ארצות הברית.
מושל מיזורי התומך בפרישה, קלייבורן פוקס ג'קסון, דודו של מרמדיוק, מינה אותו זמן קצר לאחר מכן לקולונל ברגימנט הרובאים הראשון, יחידה ממחוז סאלין, במסגרת המשמר המדינתי של מיזורי.
ביוני 1861 נטש המושל ג'קסון את ג'פרסון סיטי, בירת מיזורי, יחד עם מפקד המשמר המדינתי, מייג'ור גנרל סטרלינג פרייס, במטרה לגייס עוד חיילים.
מרמדיוק ויחידתו הצבאית פגשו אותם בעיר בונוויל.
תוך זמן קצר פרייס וג'קסון עזבו, והותירו את מרמדיוק כמפקד על כוח מיליציה קטן.
כוחותיו של מרמדיוק לא היו ערוכים כראוי לקרב, אך ג'קסון פקד עליו לעמוד מול צבא האיחוד שנכנס למדינה.
ב-17 ביוני 1861 גירשו כוחות האיחוד בפיקוד בריגדיר גנרל נת'ניאל ליון – 1,700 חיילים מאומנים ומצוידים היטב – את כוחותיו הלא־מאומנים וחסרי הציוד של מרמדיוק בקרב בונוויל .
תומכי האיחוד כינו בבוז את העימות הצבאי "מרוץ בונוויל", על שום שכוחותיו של מרמדיוק נסו מהשדה כעבור עשרים דקות בלבד.
מתוסכל מהמצב, מרמדיוק התפטר מתפקידו במשמר המדינתי של מיזורי ונסע לריצ'מונד שבווירג'יניה, בירת קונפדרציית המדינות של אמריקה, שם קיבל דרגת לוטננט ראשון בצבא הקונפדרציה הסדיר.
מחלקת המלחמה של הקונפדרציה שלחה אותו לשרת בארקנסו, ושם נבחר לסגן הקולונל של הגדוד הראשון בארקנסו.
הוא שירת במטהו של לוטננט גנרל ויליאם ג'.
הארדי , שהיה בעבר מדריך לטקטיקות חיל רגלים באקדמיה הצבאית.
מפקדו לשעבר של מרמדיוק ממלחמת יוטה, אלברט סידני ג'ונסטון, ביקש ממנו להצטרף למטהו בראשית 1862. מרמדיוק נפצע בקרב שילה בעת ששירת כקולונל של רגימנט הקונפדרציה השלישי, ונאלץ להתאושש מפציעתו במשך חודשים אחדים.
בנובמבר 1862, אישרה מחלקת המלחמה של הקונפדרציה את קידומו של מרמדיוק לדרגת בריגדיר גנרל.
הקרב הראשון שלו כמפקד חטיבה היה קרב פריירי גרוב .
באפריל 1863 יצא מרמדיוק מארקנסו עם כוח בן 5,000 חיילים ועשרה תותחים – ופלש למיזורי שבשליטת האיחוד.
עם זאת, הוא נהדף בקרב קייפ ג'יררדו ונאלץ לסגת להלנה שבארקנסו.
בעקבות זאת פרצה סערה ציבורית.
בספטמבר 1863 האשים מרמדיוק את מפקדו הישיר, בריגדיר גנרל לושיוס מ.
ווקר, בפחדנות, בנימוק שלא היה נוכח עם חייליו בשדה הקרב.
ווקר, שראה בדברים עלבון חמור, אתגר את מרמדיוק לדו-קרב – שהסתיים במותו של ווקר ב-6 בספטמבר 1863.
לאחר מכן פיקד מרמדיוק על דיוויזיית פרשים במחוז הצבאי שמעבר למיסיסיפי, ונטל חלק במערכת הנהר האדום.
בעת שפיקד על כוח מעורב של כוחות קונפדרציה, שכלל חיילים ילידים-אמריקאים מרגימנט הצ'וקטואים הראשון והשני, הביס מרמדיוק כוח אספקה של האיחוד בקרב פויזון ספרינג, ב-18 באפריל 1864. הוא זכה לשבחים בעיתונות הקונפדרציה על הקרב, שזכה להד ציבורי כניצחון חשוב.
מרמדיוק פיקד על דיוויזיה בפשיטה של סטרלינג פרייס על מיזורי בספטמבר–אוקטובר 1864, ונשבה בקרב מיין קריק שבקנזס בידי טוראי ג'יימס דנלבי מרגימנט הפרשים השלישי של איווה.
בעת שהיה שבוי בג'ונסונס איילנד שבאוהיו, הועלה מרמדיוק לדרגת מייג'ור גנרל במרץ 1865. הוא שוחרר מהשבי לאחר סיום המלחמה.
אחיו הצעיר, הנרי האנגרפורד מרמדיוק, ששירת בצי הקונפדרציה, נשבה גם הוא ונכלא בג'ונסונס איילנד.
שניים מאחיו האחרים של מרמדיוק נהרגו במהלך מלחמת האזרחים.
לאחר המלחמה שב מרמדיוק לביתו במיזורי והתיישב בסנט לואיס.
הוא עבד זמן קצר בחברת ביטוח, אך מצא שהתנהלותה האתית סותרת את ערכיו.
לאחר מכן ערך כתב עת חקלאי, ובו תקף בפומבי את חברות הרכבת בגין תמחור מפלה כלפי חקלאים מקומיים.
זמן קצר לאחר מכן, ב-1875, מינה אותו המושל צ'ארלס הנרי הרדין לכהן בוועדת הרכבות הראשונה של המדינה.
מרמדיוק החליט להיכנס לפוליטיקה, אך הפסיד בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל מיזורי ב-1880 לגנרל צבא האיחוד בדימוס תומאס תאודור קריטנדן, שנהנה מתמיכה רחבה וממימון מצד חברות הרכבת.
מרמדיוק לא אמר נואש, והתמודד שוב ארבע שנים לאחר מכן, כאשר דעת הקהל השתנתה ורפורמה רגולטורית בתחום הרכבות הפכה לפופולרית יותר.
במסע הבחירות שלו הדגיש את שירותו בצבא הקונפדרציה, את הפגיעות שספגו תושבי מיזורי מחיילי האיחוד במלחמת האזרחים, ושיבח את פעילותם של "לוחמי גרילה" תומכי־קונפדרציה דוגמת ויליאם קלארק קוונטריל.
הוא טען שהמפלגה הרפובליקנית אינה אלא כלי שרת בידי "מתנחלים צפוניים" (Carpetbaggers) לדיכוי אזרחי מיזורי ה"ילידיים".
הוא נבחר לתפקיד תוך שהוא מציג מצע של פיוס בין תומכי האיחוד לתומכי הקונפדרציה, והתחייב לקדם סדר יום של "מיזורי חדשה".
ב-1885 ובשנה העוקבת פתר מרמדיוק שביתות רכבת שעלולות היו להיות הרסניות לכלכלת מיזורי.
בשנה שלאחר מכן, העביר חוקים שהחילו לראשונה פיקוח ממשלתי על תעשיית הרכבות במדינה.
הוא גם הגדיל באופן משמעותי את תקצוב מערכת החינוך הציבורית של המדינה, והקצה לה כמעט שליש מתקציב המדינה השנתי.
מרמדיוק לא נישא מעולם, ואת תפקידי האירוח באחוזת המושל מילאו שתי אחייניותיו.
בדומה לאבי-סבו, הוא מת בעת כהונתו.
לקראת סוף 1887 לקה בדלקת ריאות ומת בג'פרסון סיטי, שם נקבר בבית העלמין וודלנד.
ג'ון ג'וליאן מקית'ן היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מלואיזיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל לואיזיאנה ה-49 בשנים 1964–1972, הראשון מבין מושלי המדינה במאה ה-20 שמתוקף תיקון לחוקתה שהתקבל בעת כהונתו, כיהן ביותר מתקופת כהונה אחת רצופה.
ג'ון מקית'ן נולד בכפר גרייסון שבלואיזיאנה, כבנם של ג'סי ג'פת מקית'ן, חוואי, ושל אגנס דה אטה (לבית אגלין) מקית'ן.
הוא למד בהיי פוינט קולג', וב-1942 קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה.
במלחמת העולם השנייה שירת מקית'ן בדיוויזיה ה-77 בזירת ובאוקיינוס השקט.
לאחר המלחמה הוא התיישב בעיירה קולומביה שבלואיזיאנה, שם הקים משרד עורכי דין.
ב-1948 נבחר מקית'ן לבית הנבחרים של לואיזיאנה.
המושל ארל לונג מינה אותו כמנהיג סיעת הדמוקרטים, זאת על אף חוסר ניסיונו והפרופיל הנמוך שלו.
ב-1952 הוא נוצח בבחירות המקדימות של הדמוקרטים למשרת סגן המושל, וב-1954 נבחר לנציבות השירות הציבורי של לואיזיאנה.
ב-1963 נכנס מקית'ן להתמודדות על משרת מושל לואיזיאנה בבחירות המקדימות של הדמוקרטים.
הוא התמודד מתוך גישה פופוליסטית, והופיע בתשדירי תעמולה טלוויזיוניים ישירים.
בדומה לדמוקרטים דרומיים רבים, הוא התמודד על מצע של תומך ההפרדה הגזעית, אל מול יריבו העיקרי, ראש עיריית ניו אורלינס לספס סטורי מוריסון, שתמך בשילוב הגזעי וב-NAACP.
בבחירות המקדימות של הדמוקרטים ניצח מקית'ן, ניצחון שבדרום באותה תקופה נחשב לניצחון בטוח גם בבחירות הכלליות שהתקיימו ב-1964, שבהן הוא הביס את מועמד המפלגה הרפובליקנית צ'רלטון ליונס.
תקופת כהונתו של מקית'ן כמושל עמדה בסימן בניית הלואיזיאנה סופרדום, רפורמות בקוד האתיקה של המדינה, והתנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח.
זמן קצר לאחר בחירותו, הוא החל לשלוח תשלומים חשאיים באמצעות מועצת הריבונות של לואיזיאנה אל מנהיגי הקו קלוקס קלאן, בניסיון "לקנות שקט" ולדכא את אלימות הקלאן.
באחד המקרים, נשלח אחד מנאמניו של מקית'ן לעיר בוגלוסה עם 10,000 דולר במזומן לצורך חלוקה שווה בין מנהיגי הקלאן המקומיים לבין הסניף המקומי של הדיאקונים להגנת הצדק .
תשלומים אלו נחשפו בתיקים של ה-FBI שהוסר מהם החיסיון ב-2016 במסגרת חוק חופש המידע.
על אף התמודדותו בבחירות כתומך ההפרדה הגזעית ב-1964, פיקח מקית'ן על תחילת השילוב הגזעי בבית הספר בלואיזיאנה, וקרא למשמר הלאומי של המדינה להגן על פעילי זכויות האזרח שצעדו מבוגלוסה לבאטון רוז'.
בנאום שנשא בפני קהל של אפרו-אמריקאים ב-1966, אמר מקית'ן בנוגע לשילוב הגזעי: "אני יודע שאני לא עוזב את המדינה הזאת, ואני חושב שגם אתם לא עוזבים.
אז עלינו לפתור את בעיותינו".
עם זאת, העלות הוכפלה בשנים הבאות בסופו של דבר עד למצב, שלדבריו של מקית'ן נוצר עקב האינפלציה ועליית תשומות הבנייה, שבגינו חתם מקית'ן על הסכם חכירה עם האצטדיון, שהוא עמד בראש הגוף המנהל שלו, והמדינה קיבלה את דמי השכירות כדי לכסות כל גירעון שנוצר.
בסופו של דבר נפתח האצטדיון ב-1975.
בבחירות המקדימות לתקופת כהונתו השנייה של מקית'ן, שהתקיימו ב-1967, הוא הביס את חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ג'ון רריק בהפרש גדול, ובבחירות הכלליות של 1968 הוא נבחר מבלי שניצבו מולו יריבים.
במהלך תקופת כהונתו השנייה, נכתבה במגזין לייף סדרה של מאמרים, שעל פיהם לכאורה היה מקית'ן קשור למאפיה של ניו אורלינס, אם כי מעולם לא הוצגו הוכחות חד-משמעיות לכך.
לאחר תום כהונתו כמושל, פרש מקית'ן לחוותו בקולומביה, והמשיך לעסוק בעריכת דין.
הוא ניהל חברת נפט וגז, וב-1983 מונה כחבר במועצת המפקחים של אוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה.
ב-1997 עבר מקית'ן ניתוח לב, שלאחריו התדרדר מצב בריאותו.
ג'ון מקית'ן נפטר בקולומביה ב-4 ביוני 1999, בגיל 81. הוא נטמן בבית הקברות הוגאן שבעיר.
ג'ון מתיו מרטיניס הוא פיזיקאי אמריקאי ופרופסור אמריטוס לפיזיקה באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה.
מרטיניס, ג'ון קלארק ומישל דבורה זכו בפרס נובל לפיזיקה לשנת 2025 על עבודתם המשותפת על תופעות קוונטיות מקרוסקופיות במוליכי-על.
מרטיניס סיים את לימודיו באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, וקיבל תואר ראשון במדעים עם התמחות בפיזיקה בשנת 1980 ותואר דוקטור בשנת 1987.
במהלך לימודיו לתואר דוקטור, הוא חקר את ההתנהגות הקוונטית של משתנה מקרוסקופי, הפרש הפאזה באפקט ג'וזפסון.
מנחה הדוקטורט שלו היה ג'ון קלארק.
במהלך תקופה זו, הוא שיתף פעולה עם מישל דבורה, חוקר פוסט-דוקטורט באותה תקופה.
בשנת 1985, קלארק, דבורה ומרטיניס הציגו את הניתוח שלהם של פולסי מיקרוגל שהדגים את ההתנהגות הקוונטית של אפקט ג'וזפסון.
עבודה זו הפכה מאוחר יותר לבסיס לחישוב קוונטי מוליך-על.בשנת 2004 הוא עבר לאוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה, שם עבד בקתדרה על שם וורסטר בפיזיקה ניסויית עד 2017. בשנת 2014 מרטיניס וצוותו נשכרו על ידי חברת גוגל כדי לבנות את מחשב הקוונטים השימושי הראשון.
ב-23 באוקטובר 2019 פרסמו מרטיניס וצוותו מאמר ב-Nature בכותרת "עליונות קוונטית באמצעות מעבד מוליך-על ניתנת לתכנות", בו הציגו כיצד השיגו עליונות קוונטית בפעם הראשונה באמצעות מחשב קוונטי של 53 קיוביטים.
באפריל 2020 התפטר מרטיניס מגוגל לאחר שהועבר לתפקיד ייעוץ.
ב-29 בספטמבר 2020, הוכרז כי מרטיניס עבר לאוסטרליה כדי להצטרף לחברת Silicon Quantum Computing, סטארט-אפ שנוסד על ידי פרופסור מישל סימונס.
בשנת 2022 הוא היה שותף להקמת חברת Qolab, מתוך הנחה ש"תעשיית המוליכים למחצה מחזיקה במפתח ליצירת מחשב קוונטי מעשי על ידי מתן אפשרות לייצור בקנה מידה גדול של קיוביטים באיכות גבוהה".
נכון לינואר 2025 הוא מכהן כמנהל טכנולוגיות ראשי של החברה.
בשנת 2014, הוא חלק את פרס פריץ לונדון עם מישל דבורה ורוברט ג'יי.
בשנת 2021 הוא קיבל את פרס ג'ון סטיוארט בל למחקר בנושאים יסודיים במכניקת הקוונטים ויישומיה.
בשנת 2025 הוא קיבל את פרס נובל לפיזיקה יחד עם מנחו לדוקטורט, ג'ון קלארק, ודבורה, על גילוי מנהור מכני קוונטי מקרוסקופי וכימות אנרגיה במעגל חשמלי.
ג'ון מרטין היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מטנסי.
הוא ייצג את קנזס בסנאט של ארצות הברית בין השנים 1893–1895.
מרטין נולד ליד הרטסוויל שבטנסי, ב־12 בנובמבר 1833. הוא למד בבתי ספר ציבוריים ועבד כפקיד בחנויות ובדואר, לפני שעבר לטקומסה שבטריטוריית קנזס, בשנת 1855. באותה שנה נבחר לעוזר מזכיר בבית הנבחרים הראשון של הטריטוריה; בין השנים 1855–1857 כיהן כמזכיר מחוזי ורשם המקרקעין.
ב־1856 למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצועו בטקומסה.
בשנת 1857 מונה לשופט שלום, ובין השנים 1858–1860 כיהן כתובע מחוזי של מחוז שווני.
בשנים 1858–1859 היה מנהל הדואר בטקומסה, ובין 1859–1861 כיהן כסגן התובע הפדרלי.
בשנת 1860 עבד כרשם בית המשפט העליון של המדינה, ובשנת 1861 עבר לטופיקה ופתח שם משרד לעריכת דין.
בין 1871–1875 היה חבר בית הנבחרים של מדינת קנזס.
בשנת 1876 היה מועמד מטעם המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל קנזס ללא הצלחה, וב־1877 התמודד ללא הצלחה על מקום בסנאט של ארצות הברית.
בין השנים 1883–1885 כיהן כשופט מחוזי, ולאחר מכן נכשל בניסיונו להיבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה-50. בשנת 1888 התמודד שוב על תפקיד המושל, אך נכשל.
ב־25 בינואר 1893 נבחר מרטין, מטעם המפלגה הדמוקרטית, לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את יתרת כהונתו של פרסטון פלאמב שנפטר.
נסיבות הבחירה היו שנויות במחלוקת חריפה.
כמה שבועות לאחר שמרטין נכנס לתפקידו, 77 מחברי בית המחוקקים של קנזס מחו בפני ועדת הסנאט לזכויות ופריבילגיות על בחירתו.
שתי קבוצות מתחרות טענו שהן מהוות את בית הנבחרים של קנזס.
המושל והסנאט המדינתי הסכימו איזו מהן הלגיטימית, אך הבית שהוכר הוציא לפועל את הבחירה ללא קוורום מלא.
יו"ר הישיבה אפשר לשני "מחוקקים בדיעבד" להצביע עבור מרטין, אך פסל את יתר חברי הגוף הבלתי לגיטימי.
בהמשך ערך ה"בית המדומה" בחירה משלו והצביע עבור הרפובליקני ג'וזף ו.
בית המשפט העליון של קנזס פסק שה"בית המדומה" היה למעשה הגוף החוקי, וביטל את הגוף שבחר במרטין.
למרות זאת, מרטין כיהן בסנאט של ארצות הברית מ־4 במרץ 1893 עד 3 במרץ 1895, ושימש כיו"ר ועדת הרכבות (בקונגרס החמישים ושלושה).
מאוחר יותר כיהן מרטין כמזכיר בית המשפט העליון של קנזס בין השנים 1897–1899. הוא נפטר בטופיקה שבקנזס, ב־3 בספטמבר 1913, ונקבר בבית העלמין של טופיקה.
ג'ון סאמון מקירנן היה פוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כסגן מושל רוד איילנד בשנים 1947–1950 ובשנים 1951–1957, כשבין שתי תקופות כהונה אלו, כיהן כמושל רוד איילנד ה-62 מדצמבר 1950 ועד ינואר 1951.
ג'ון מקירנן נולד בפרובידנס שברוד איילנד, כבנם של ג'ון פרנסיס מקירנן ושל לורטה ל.
ב-1934 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת נוטרדאם, וב-1937 בבית הספר למשפטים באוניברסיטת בוסטון.
לאחר סיום לימודיו פתח מקירנן משרד עורכי דין.
הוא גם שימש כיועץ המשפטי של הוועדה לשירות האזרחי של פרובידנס, וכיושב הראש של ועדת השכירות ההוגנת של פרובידנס ב-1941.
בשנים 1942–1943 שימש מקירנן כעוזר הראשון לפרקליט העירוני של פרובידנס.
לאחר הפסקה עקב שירותו בצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, הוא שב לתפקיד זה.
בנובמבר 1946 נבחר מקירנן כסגן מושל רוד איילנד, והושבע לתפקידו בינואר 1947. המושל תחתיו הוא כיהן היה עמיתו למפלגה הדמוקרטית ג'ון פסטור, והוא נבחר לתקופת כהונה שנייה כסגן המושל ב-1948.
כסגן המושל, וכיושב ראש הסנאט של רוד איילנד ב-1949, הצביע מקירנן את ההצבעה שוברת השוויון שכתוצאה ממנה אושרו כללים חדשים שלמעשה העניקו לדמוקרטים את השליטה בוועדות הסנאט בפעם הראשונה מזה יותר מעשור.
בנובמבר 1950 הוא נבחר לתקופת כהונתו השלישית כסגן המושל.
לאחר שהמושל פסטור התפטר מתפקידו כדי לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית, כיהן מקירנן כמושל רוד איילנד ה-62 במקומו מ-19 בדצמבר 1950 ועד 2 בינואר 1951. כהונתו זו הייתה הקצרה ביותר מאלו של כל מושלי רוד איילנד לדורותיהם.
לאחר מכן הוא שב לכהונתו כסגן המושל, וכיהן תחת המושל הנבחר, הדמוקרט דניס רוברטס.
לאחר שנבחר לתקופות כהונה נוספות כסגן המושל ב-1952 וב-1954, פרש מקירנן מתפקידו בינואר 1957 כדי לקבל מינוי כשופט בבית המשפט הגבוה של רוד איילנד.
ב-1966 הוא נשא לאישה את אליזבת סנט פייר, ולשניים נולדו שני בנים ושתי בנות.
ג'ון מקירנן נפטר באיסט גריניץ' שברוד איילנד ב-9 במרץ 1997. הוא נטמן בבית הקברות לוותיקי המלחמה שבאקסטר, רוד איילנד.
ג'ון נאש היה אדריכל בריטי שתכנן את מרכז לונדון.
הוא פעל בתקופה הג'ורג'יאנית ובתקופת העוצרות והיה אחראי על התכנון, בסגנונות נאו-קלאסיים ו, של אזורים חשובים רבים בלונדון.
נאש נולד בלמבת' בלונדון, ולמד אדריכלות אצל סר .
לאחר שירש הון רב עבר להתגורר בכפר, אך משאבד הון זה בשל עסקאות כושלות והוכרז פושט רגל בשנת 1783 חזר לעבוד כאדריכל.
נאש מונה על ידי יורש העצר בזמנו, המלך לעתיד ג'ורג' הרביעי, לתכנן את פארק מרילבון.
באזור זה תכנן ארמון למלך, אך תכנון זה לא יצא לפועל.
במקום זה תכנן נאש במקום פארק ציבורי הוא ריג'נטס פארק.
בשנת 1812 מונה נאש לתכנן את התעלה החוצה את לונדון היא תעלת ריג'נטס.
כמו כן תכנן נאש את ההרחבות לארמון בקינגהאם, את האורוות המלכותיות, את פארק סנט ג'יימס, כיכר טרפלגר ואת מארבל ארץ'.
נאש נולד בשנת 1752 בלמבת', לונדון.
אביו (שגם הוא נקרא ג'ון).
ג'ון סיים את החניכה בשנת 1775 או 1776. ב-28 באפריל 1775, בכנסיית סנט מרי ניוינגטון (שכיום הרוסה), נאש התחתן עם אשתו הראשונה ג'יין אליזבת קר.
בהתחלה, נראה שהוא המשיך בקריירה של מודד, בנאי ונגר.
עבודתו נתנה הכנסה של כ-300 אירו (בערך 50,000 אירו של היום.) ג'ון ואשתו הקימו את ביתם בלמבת', לונדון.
הוא התחיל להיות אדריכל ב-1777 ובאותו הזמן היה בשיתוף פעולה עם סוחר עצים, ריצ'רד הייביסייד.
הקריירה שלו הייתה בתחילתה לא מוצלחת.
לאחר ששאל 1,000 אירו (בערך 162,000 אירו בכסף של היום) בשנת 1778 מדודו תומאס, הוא השקיע את הכסף בעבודותיו הראשונות, בלומסברי סקוור (גינה משותפת בלונדון) ודירה ב, לונדון.
עם זאת, נכסיו לא הושכרו והוא פשט רגל ב-30 בספטמבר 1783. חובותיו היו כ-5,000 אירו (בערך 760,000 אירו בכסף של היום), ועוד 2,000 אירו שהוא שאל מרוברט אדם ואחיו.
שלט כחול המנציח את נאש הוצב ברחוב ראסל הגדול 66 על ידי המורשת האנגלית בשנת 2013.
ג'ון נייפייר היה מתמטיקאי, פיזיקאי ואסטרונום סקוטי.
הוא ידוע כיוצר הלוגריתמים הממשיים והחישוב המהיר בעזרתם, מפתח לוח הלוגריתמים, ממציא מכונת החישוב 'עצמות נייפייר' שביצעה מכפלות במהירות, ומי שתרם לביסוס השימוש בנקודה העשרונית.
הקבוע e שמשמש כבסיס ל"לוגריתם הטבעי" מכונה לעיתים על שמו 'קבוע נייפייר'.
נייפייר נולד בשנת 1550 בטירת מרצ'יסטון שבאדינבורו, סקוטלנד, המהווה כיום חלק מאוניברסיטת אדינבורו נייפייר.
אביו היה סר ארצ'יבלד נייפייר ואמו הייתה ג'נט בות'וול, בתו של הפוליטיקאי והשופט פרנסיס בות'וול .
נייפייר נולד כאשר אביו היה בן 16.
בגיל 13 החל ללמוד בקולג' סנט סלוודור של אוניברסיטת סנט אנדרוז.
הוא לא השלים את לימודיו שם, וכנראה המשיך ללמוד באוניברסיטה באירופה, שבה רכש שליטה ביוונית.
בשנת 1574 רכש טירה בגרטנס .
בשנת 1608, עם פטירתו של אביו, עבר עם משפחתו לטירת מרצ'יסטון, והתגורר בה עד לפטירתו בשנת 1617, בגיל 67.
מחשש לפלישה של פליפה השני, מלך ספרד לאנגליה עסק נייפייר בפיתוח אמצעי לחימה.
בדומה למתמטיקאים אחדים בני דורו, עסק נייפייר בשיטות להקלת הנטל במשימות חישוביות.
המצאה שלו בתחום זה היא "עצמות נייפייר" - מכשיר לחישוב מהיר של מכפלות.
בספרו "Mirifici Logarithmorum Canonis Descriptio" ("תיאור החוקיות המופלאה של הלוגריתמים"), שפורסם בלטינית בשנת 1614, הציג לראשונה את רעיון הלוגריתם ושימושיו לביצוע מהיר של כפל וחילוק.
הספר עסק גם בטריגונומטריה ספירית ותיאר תכונות של Pentagramma mirificum - מצולע כוכבי על פני ספירה, המורכב מחמש קשתות מעגלים גדולים, כך שכל קשת חותכת את הקשת הסמוכה לה בזווית ישרה.
רעיון הלוגריתם קסם למתמטיקאי הנרי בריגס מגרשם קולג' בלונדון, ובשנת 1615 הוא הגיע לביקור אצל נייפייר, ושיכנע אותו לשנות את לוח הלוגריתמים שפרסם לבסיס 10 המקובל מאז.
הרעיון נקלט במהירות בקרב אנשי מדע ברחבי אירופה ואף בסין.
המצאת הלוגריתם, שהובילה להאצת חישובים, פתחה שער לתגליות בתחומים שונים של הפיזיקה.
נייפייר היה פרוטסטנט וגילה עניין בחזון יוחנן, עוד מימי לימודיו בקולג' סנט סלוודור.
בהשפעתו של כריסטופר גודמן פיתח התנגדות עזה לאפיפיור, עד כדי תיאורו כאנטיכריסט.
John", שבניגוד לשאר יצירותיו נכתב באנגלית, כדי להגיע לקהל קוראים רחב ככל האפשר.
לחשב את המועד של האפוקליפסה על פי חזון יוחנן.
הוא קבע שאירועי שבעת השופרות התרחשו בשנת 1541, ובהתאם לכך ניבא שיום הדין יתרחש בשנת 1688 או 1700. מהדורה מתוקנת ומורחבת של ספר זה, שזכה להצלחה רבה ותורגם לשפות אחדות, יצאה לאור בשנת 1611.
נייפייר נחשב לקוסם כיוון שנהג להסתתר בטירתו עם תרנגול שחור על כתפו, לבוש בגדים שחורים.
יש הטוענים כי להחשבתו כקוסם ואף כמכשף על ידי בני דורו תרמה נטייתו המוחצנת להעדיף את חברתם של חתולים שחורים על פני חברתם של בני אדם.
הוא עסק באלכימיה ובדומה לאמו עסק בהעלאה באוב.
סמוך לאחר מותו יצאו לאור שני ספרים שלו:
Mirifici logarithmorum canonis constructio: נכתב לפני פרסום ספרו משנת 1614, אך יצא לאור רק בשנת 1619, על ידי בנו רוברט נייפייר.
מכתש נייפייר על הירח ואסטרואיד 7096 נקראים על שמו.
בשנת 1572 התחתן עם אליזבת סטירלינג בת ה-16. נולדו להם בן ובת.
אליזבת נפטרה בשנת 1579. נייפייר התחתן בשנית עם אגנס צ'יסהולם, ונולדו להם חמישה בנים וחמש בנות.
ג'ון וילטון נלסון היה מנצח אמריקאי.
הוא נודע בעיקר כפרשן של יצירות רומנטיות גדולות, בביצועי אופרות - בייחוד משל ברליוז - ובביצועיו הנמרצים והמסוגננים למוזיקה מתקופת הבארוק.
נלסון נולד בקוסטה ריקה להורים אמריקאים.
הוא למד בוויטון קולג' ואצל מורל בבית הספר למוזיקה ג'וליארד בניו יורק.
הוא היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של אינדיאנפוליס משנת 1976 עד 1987 ושל תיאטרון האופרה של סנט לואיס משנת 1979 עד 1988 (או 1985 עד 1991, לפי בייקר).
כמו כן היה המנהל המוזיקלי של פסטיבל קאראמור בקאטונה, ניו יורק משנת 1983 עד 1990. בספטמבר 1998 קיבל עליו ג'ון נלסון את תפקיד המנהל המוזיקלי של האנסמבל התזמורתי של פריז, החל בעונת 1998–99.
ג'ון נלסון ניצח בקביעות על תזמורות ברחבי העולם.
באמריקה הופיע עם התזמורת הפילהרמונית של ניו יורק, התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס, תזמורת פילדלפיה והתזמורת הסימפונית של בוסטון, התזמורת הסימפונית של שיקגו, תזמורת פיטסברג, התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו ותזמורת קליבלנד.
באירופה ניצח על כל התזמורות בלונדון, על התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן, תזמורת הגוונדהאוס בלייפציג, תזמורת פריז, קלן, שטוטגרט, רוטרדם, אוסלו והתזמורת הפילהרמונית המלכותית של סטוקהולם.
בתחילת 2016 הגיע לישראל וניצח לראשונה על התזמורת הקאמרית הישראלית ועל התזמורת הסימפונית חיפה.
הוא שחיין עבר אמריקאי, אלוף אולימפי ושיאן עולם בסגנון גב.
השחיין הראשון בהיסטוריה שירד מתחת לשתי דקות במשחה ל-200 מטר גב (1:59.19 דקות).
בגיל 9 כשביקר עם משפחתו באולימפיה בטיול ליוון הצהיר שבבוא היום יהיה אלוף אולימפי.
נייבר החל להתאמן בשחייה תחרותית רק בגיל 13. הוא התנשא לגובה של 1.98 מטר.
למד באוניברסיטת דרום קליפורניה ובמהלך לימודיו השתתף בתחרויות שחייה ב-NCAA.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בבלגרד (לשעבר יוגוסלביה).
בשנת 1973 זכה נייבר במדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:06.91 דקות, אחרי האלוף האולימפי, אלוף העולם בשחייה ובעל השיא העולמי רולנד מאתס ממזרח גרמניה, שקבע שיא עולם חדש של 2:01.87 דקות וזולטאן וראסטו מהונגריה (2:05.89 דקות).
באליפות המכללות של ארצות הברית בשחייה זכה נייבר בשנים 1974 ו-1975 בתארים במשחים ל-500 יארד חופשי ובשני משחי הגב וכן גם בשנים 1976 ו-1977, בסך הכל 10 תוארי NCAA אישיים.
בנוסף, היו לו עוד חמישה תארים בשליחים.
הוא החזיק בשיא המכללות של 10 תארים אישיים עד שנת 1987 שבה פאבלו מוראלס זכה ב-11 תארים אישיים.
הוא מחזיק עד עצם היום זה ב-15 תוארי מכללות.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכה נייבר ב-5 מדליות, מהן 4 זהב שתיים אישיות ושתיים במסגרת משחה השליחים ומדליית כסף.
בכל ארבעת המישחים בהם ניצח הוא שיפר את השיא העולמי.
במשחה ל-100 מטר גב הוא קבע שיא עולם חדש של 55.49 שניות, תוך שהוא מקדים את חברו לנבחרת פיטר רוקה ואת השיאן העולמי הקודם המזרח גרמני רולנד מאתס.
כבר בשלב חצי הגמר הוא שיפר את השיא העולמי כששחה תוצאה של 56.19 שניות.
במשחה ל-200 מטר גב האמריקאים זכו בניצחון משולש כשנייבר המנצח יורד לראשונה בהיסטוריה מתחת ל-2 דקות וקובע זמן מדהים של 1:59.19 דקות.
שני שיאי עולם אלו שרדו 7 שנים עד שריק קארי אף הוא מארצות הברית שבר אותם.
במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי נייבר וחבריו קבעו שיא עולם חדש בתוצאה של 7:23.22 דקות לפני ברית המועצות ובריטניה ובמשחה ל-4x100 מטר מעורב יחד עם חבריו הם שברו את השיא העולמי וקבעו תוצאה של 3:42.22 דקות לפני נבחרת קנדה ומערב גרמניה.
הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:50.50 דקות, אחרי בן ארצו ברוס פורניס (1:50.29 דקות).
נייבר שבר 6 שיאי עולם, זכה ב-25 תוארי אליפות ארצות הברית (18 אישיים) ו-15 תוארי NCAA.
בשנת 1976 זכה נייבר בתואר שחיין השנה בעולם.
בשנת 1977 נייבר זכה בפרס ג'יימס א' סאליבן שנחשב לאוסקר בספורט האמריקאי.
בשנת 1982 זכה נייבר להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
ג'ון נובל הוא שחקן טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון אוסטרלי.
בשנת 2002 שיחק בסרט הטלוויזיה "אאוטסיידר" את פרגוס האנטר, לצד נעמי ווטס.
בשנת 2017 החל לשחק בסדרת המדע הבדיוני "המושיעים" ברשת CBS האמריקאית, בתפקיד ניקולס טאנז, דודו של דאריוס.
בשנת 2015 הצטרף לקאסט בסדרת הטלוויזיה המצליחה "אלמנטרי", גם היא של רשת CBS, בתפקיד מורלנד הולמס, אביו של שרלוק הולמס.
24 - שיחק שגריר רוסי
פרינג' שם הוא משחק תפקיד ראשי - שיחק לצד השחקנית האוסטרלית אנה טורב
מגרש המשחקים של השטן (2014)
אלמנטרי - החל לשחק החל מהעונה הרביעית בתור מורלנד הולמס, אביו של שרלוק הולמס
מסע בין כוכבים: פרודיג'י (2021) - דיבוב דמותו של בעל האוב
קאובוי ביבופ (2021) - קאליבן
ניתוק (2025) - תפקיד אורח, גילם את פילדס; בעלו של ברט גודמן (כריסטופר ווקן)
דמדומי האלים (TBA) - הארפנקל (דיבוב)
לזמן את הרוע 3: בשליחות השטן (2021)
ג'ון סדג'וויק היה מורה, קצין בצבא ארצות הברית ולאחר מכן גנרל בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
מותו בקרב ספוטסילבניה הוא דוגמה בולטת לסיפור אירוני.
סדג'וויק הוא אחד מאחד-עשר הקצינים בדרגת מייג'ור גנרל בצבא האיחוד שנהרגו במלחמת האזרחים, והוותיק ביניהם בדרגה זו.
מקפירסון, שפיקד על ארמייה כשנהרג, הוא בעל התפקיד הבכיר ביותר בצבא האיחוד שנהרג במלחמה.
סדג'וויק נולד בעיירה קורנוול שבקונטיקט.
הוא נקרא על שם סבו, ג'ון סדג'וויק (אחיו של תאודור סדג'וויק), שהיה גנרל במלחמת העצמאות של ארצות הברית ושירת לצד ג'ורג' וושינגטון.
לאחר שלימד במשך שנתיים הצטרף לאקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית, סיים אותה ב-1837 במקום ה-24 מתוך 50, והוצב כלוטננט בזרוע הארטילרית של צבא ארצות הברית.
הוא השתתף במלחמות סמינול, ובמהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו קודם פעמיים עד לדרגת מייג'ור.
לאחר שחזר ממקסיקו הוא הועבר לחיל הפרשים ושירת במלחמת יוטה, מלחמות האינדיאנים ובפעולת העונשין נגד שבט השאיין ב-1857.
בקיץ ובסתיו של 1860 פיקד סדג'וויק על משלחת שמטרתה הייתה להקים מבצר חדש על הנהר סאות פלאט, באזור שבו שוכנת כיום קולורדו.
הוא התקשה בהעברת האספקה שהייתה אמורה להגיע באמצעות שיירת עגלות מהמבצר הקרוב בקנזס, אך הצליח להקים מבני מגורים עבור אנשיו לפני שהשתרר מזג אוויר קר ולא נוח.
המבנים הללו הוקמו בעיקר מאבן עם גגות ודלתות מעץ.
מבצר זה היה מרוחק מאוד, כיוון שכמעט ולא היו בנמצא מסילות רכבת ממערב למיסיסיפי, והתקשורת עם סנט לואיס וקנזס סיטי התבצעה בעיקר באמצעות סירות ששטו בנהר ומערבית לו באמצעות שיירות עגלות וסוסים.
בתחילת מלחמת האזרחים האמריקנית שירת כקולונל וכעוזר למפקח הכללי של מחלקת הצבא של וושינגטון.
הוא החמיץ את תחילת המלחמה בקרב בול ראן הראשון, כיוון שהתאושש מכולרה.
הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל ב-31 באוגוסט 1861, ופיקד על הבריגדה ה-2 בדיוויזיה של מייג'ור גנרל סמואל היינצלמן בארמיית הפוטומק, ולאחר מכן על דיוויזיה משל עצמו במערכת חצי האי שהתרחשה בדרום וירג'יניה.
הוא השתתף בקרב יורקטאון וקרב שבעת האורנים, ונפצע בזרוע וברגל במהלך קרב גלנדייל.
ב-4 ביולי 1862 הוא קודם לדרגת מייג'ור גנרל.
במהלך קרב אנטיאטם החליט מייג'ור גנרל אדווין סאמר, מפקד הגיס השני של ארמיית הפוטומק, לשלוח את הדיוויזיה של סדג'וויק למתקפה מסיבית ללא תגבורת מתאימה.
הדיוויזיה של סדג'וויק נתקלה בכוחות הקונפדרציה תחת פיקודו של מייג'ור גנרל תומאס ג'ונתן ג'קסון, התמודדה עמה בשלושה צדדים וספגה אבדות של כ-2,200 חיילים.
סדג'וויק עצמו ספג פגיעה משלושה קליעים, בפרק כף היד, ברגל ובכתף, וחזר למערכה רק אחרי קרב פרדריקסברג.
סדג'וויק התעכב בנקיטת פעולה התקפית, אך לבסוף חצה את נהר רפאהאנוק ותקף את הכוח הקטן של מייג'ור גנרל ג'ובאל ארלי במרי'ז הייטס (Marye's Heights).
הוא נע מערבה באיטיות על מנת לחבור לכוחותיו של הוקר וללכוד בין שניהם את לי, אך נתקל בחלק מהגיס השני של לי (בפיקודו של ג'יימס סטיוארט), שלחם בו בקרב כנסיית סיילם ואילץ אותו לסגת בחזרה מעבר לרפאהאנוק.
כוחותיו של סדג'וויק הצטרפו לקרב גטיסברג רק ב-2 ביולי, וכתוצאה מכך רק יחידות מעטות יכלו ליטול חלק בהתקפות הנגד האחרונות של האיחוד בוויטפילד.
במערכת אוברלנד של 1864 היו כוחותיו בצד הימני בקרב ויילדרנס, והתגוננו מפני תקיפות של הגיס השני בפיקודו של ריצ'רד אוול.
סדרת אירועים מוזרה הובילה למותו של סדג'וויק בתחילת קרב ספוטסילבניה, ב-9 במאי 1864. הגייסות שלו התקדמו בזהירות מול האגף השמאלי של קווי ההגנה של הקונפדרציה, והוא עצמו כיוון את העמדות הארטילריות.
הצלפים של הקונפדרציה היו במרחק של כתשע מאות מטרים מסדג'וויק, והיריות שלהם גרמו לחברי המטה ואנשי הארטילריה שלו להתכופף ולחפש מחסה.
סדג'וויק צעד בגלוי ונטען כי אמר "מה?
אנשים מתרוצצים כך מפני קליעים בודדים?
מה תעשו כשהם יפתחו באש לאורך כל הקו?
הם לא יכולים לפגוע גם בפיל ממרחק כזה".
למרות הנזיפה הזו אנשיו המשיכו לנסות להסתתר, והוא חזר ואמר "אני מתבייש בכם, בורחים ככה.
הם לא יכולים לפגוע בפיל ממרחק כזה".
שניות אחדות לאחר מכן הוא נפל קדימה עם חור קליע מתחת לעינו השמאלית.
כשיוליסס גרנט שמע על כך הוא אמר "האם הוא באמת מת?"
הוא נקבר בבית הקברות קורנוול הולו שבעיר הולדתו.
בפארק הצבאי הלאומי גטיסבורג הוקם פסל לזכרו ולכבוד הגיס השישי.
מונומנט נוסף לזכרו של סדג'וויק נמצא בווסט פוינט.
בקולורדו ובקנזס יש מחוזות הקרויים על שמו, כמו גם בית ספר תיכון בפורט אורצ'רד שבמדינת וושינגטון, וכן עיירה בארקנסו.
ג'ון הנרי ניוטון היה כומר בכנסייה האנגליקנית וקפטן ספינת עבדים.
בערוב ימיו הפך ללוחם נגד סחר העבדים.
כמו כן, הוא כתב מזמורי תפילה רבים, שהבולט בהם הוא "Amazing Grace".
ניוטון נולד בוופינג, לונדון ב-1725, בנו של ג'ון ניוטון האב, סקיפר ששרת בים התיכון, ואליזבת ניוטון, שמתה משחפת ב-1732, כאשר ניוטון היה כמעט בן שבע.
ניוטון בילה שנתיים בפנימייה ובגיל 11 יצא לים עם אביו.
הפליג בשישה מסעות לפני שאביו יצא לגמלאות ב-1742.
אביו של ניוטון תכנן לשלוח את בנו לעבוד במטע סוכר בג'מייקה.
אך במקום זאת ניוטון חתם על חוזה עם ספינת סוחר אשר הפליגה לים התיכון.
ב-1743, כשהיה בדרכו לבקר חברים, נתפש בידי הצי המלכותי וגויס אליו בכוח.
הוא נהיה צוער על הספינה ההורוביץ.
בשלב מסוים, ניסה ניטון לערוק אך נתפש ונענש מול צוות של 350 איש, הופשטה חולצתו, הוא נקשר לתורן והוצלף תריסר פעמים.
בנוסף לכך הורדה דרגתו לימאי פשוט.
לאחר שסיים את שירותו והבריא נפשית ופיזית עבר ניוטון מההורוביץ, שהייתה בדרכה להודו, לפגסוס, ספינת עבדים שהפליגה למערב אפריקה.
הפגסוס נשאה סחורה לאפריקה, החליפה אותה בעבדים ואת העבדים לקחה לאנגליה ומדינות נוספות.
ניוטון היה מטרד ויצר בעיות לצוות הפגסוס.
לכן, כאשר הגיעו למערב אפריקה השאירו אותו עם סוחר עבדים בשם עמוס קלאו.
קלאו העביר את ניוטון לאשתו, הנסיכה פיא, דוכסית אפריקאית.
ניוטון סבל מיחס משפיל ומהתעללות יחד עם עבדיה האחרים.
ב-1748 הציל את ניוטון קפטן שנתבקש לחפש אחריו בידי אביו.
ניוטון הפליג בחזרה לאנגליה בשנת 1748 על סיפון ספינת הסוחר "גריי האונד", אשר נשאה שעוות דבורים ועץ.
במהלך המסע הזה, חווה המרה רוחנית.
הספינה נתקלה בסערה קשה מול חופי אירלנד וכמעט טבעה.
ניוטון התעורר באמצע הלילה כאשר הספינה החלה להתמלא מים וקרא לאל שיצילו.
ניוטון מסמן מאורע זה בתור ההתחלה של המרת דתו לאוונגליזם.
בהמשך המסע החל ניוטון לקרוא ספרות דתית ועד שהגיע לבריטניה, קיבל את הדוקטרינה האוונגליטית.
מנקודה זו ואילך, נמנע מהימורים, שתייה ותועבה ורחש אהדה רבה לעבדים.
למרות זאת המשיך לעסוק בסחר העבדים.
ניוטון הודה מאוחר יותר שהשלמתו המלאה עם האל עדיין לא קרתה בשלב זה ושעדיין לא היה מסוגל לראות בעצמו מאמין במלא מובן המילה.
ניוטון חזר לליברפול, אנגליה כדי לשרת כקצין ראשון על הספינה "Brownlow" אשר יצאה למערב אפריקה דרך חוף גינאה.
את המשרה השיג בעזרת חברו של אביו, ג'וסף מאנסטי.
במהלך המסע חלה ניוטון בקדחת, בעודו חולה הכריז ניוטון על אמונתו המלאה באל וקרא לו לקחת שליטה על גורלו ומהלך חייו.
ניוטון ראה במאורע זה את התפנית האמיתית בחייו הרוחניים וטען שזו הייתה הפעם הראשונה בה הרגיש שלם עם אמונתו ואלוהיו.
גם לאחר השלמתו עם האל לא פסק ניוטון לעסוק בסחר בעבדים ועשה עוד שלושה מסעות כקפטן של ספינת עבדים.
ב-1750 לקה ניוטון בשבץ מוחי ורק אז הפסיק לעסוק בסחר באנשים, אך המשיך להשקיע את הונו במסעות סחר בעבדים.
בשנת 1755 ניוטון הפך למודד הגאות (גובה המס) של הנמל של ליברפול, גם משרה זו קיבל בעזרת ג'וסף מאנסטי.
המשרה החדשה אפשרה לו ללמוד בשעות הפנאי שלו יוונית, עברית וסורית.
בשנת 1757, הוא הגיש בקשה להיות מוסמך ככומר בכנסייה האנגליקנית, אך לקח יותר משבע שנים עד שאישרו את קבלתו.
בסופו של דבר, בשנת 1764, הוא הוצג על ידי תומאס הוויס ללורד דרטמות, אשר היה בעל השפעה רבה והמליץ לבישוף של צ'סטר על ניוטון.
ב-29 באפריל 1764 ניוטון קיבל אישור להפוך לכומר, ולבסוף הפך לכומר ב-17 ביוני.
ניוטון היה לכומר של העיר אולניי, ונודע במהרה בטיפול המסור שלו בקהילה, באמונות שלו ובידידות שלו עם אנגלים פרושים ואוונגליסטים.
כל אלו גרמו לו להיות מכובד על ידי האנגליקנים המסורתיים והנונקונפורמיסטים כאחד.
הוא כיהן שש עשרה שנים ככומר באלוניי, במהלכן נהיה כל כך פופולרי עד שההיכל בכנסייה היה קטן מלהכיל את כל האנשים שנהרו לשמוע אותו.
בשנת 1779 הוזמן ניוטון על ידי ג'ון ת'ורנטון, סוחר אוונגליסט שמימן ותמך בניוטון במהלך שירותו באלוניי, להיות הרקטור של כנסיית סנט מרי (St.
Mary Woolnoth) ברחוב לומברד, לונדון, שם הוא כיהן עד מותו.
ניוטון הפך לאחד משני המטיפים האוונגליסטים היחידים בעיר הבירה, ועד מהרה הוא מצא את עצמו צובר פופולריות בקרב הקהילה האוונגליסטית הגדלה.
בשנת 1788, 34 שנים אחרי שהוא פרש מסחר העבדים, שבר ניוטון שתיקה ארוכה בנושא עם פרסום החוברת מחשבות על סחר העבדים, הוא תיאר את התנאים המחרידים של ספינות העבדים במהלך המסעות ממערב אפריקה לאמריקה.
בנוסף לכך התנצל על חלקו בסחר העבדים.
עותק של החוברת נשלח לכל מוציא לאור.
החוברת הייתה הצלחה כה גדולה שהם נאלצו להדפיס מהדורות נוספות מייד.
ניוטון נהיה בעל ברית של ויליאם וילברפורס, מנהיג המסע הפרלמנטרי לביטול סחר העבדים.
הוא הספיק בחייו לראות את העברת "חוק סחר העבדים 1807" שהועבר בפרלמנט של בריטניה ב-25 במרץ 1807.
בשנת 1767 ויליאם קופר, המשורר, עבר לאולניי.
הוא היה מאמין מסור ופעיל בכנסייה, ושיתף פעולה עם ניוטון בכתיבת מזמורים, אשר יצאו לאור בשנת 1779 כמזמורי אולניי.
לפרסום זה הייתה השפעה גדולה על התפתחות המזמורים באנגלית.
ניוטון כתב מזמורים רבים שנחשבים לנכסי צאן ברזל בתרבות הפרוטסטנטית האנגלו-סקסונית, כאשר החשוב והמוכר ביניהם הוא "Amazing Grace".
"Amazing Grace" נכתב עבור דרשת ראש השנה של שנת 1773. לא ידוע אם הצגתו הראשונית לוותה במוזיקה, וייתכן שחברי הקהילה שרו אותו ללא מוזיקה .
לאחר שהוצא לאור בשנת 1779 ב"מזמורי אולניי", שקע המזמור באנגליה לאלמוניות יחסית.
לעומת זאת, בארצות הברית, היה השיר "חסד מופלא" בשימוש נרחב במהלך תחילת המאה ה-19 יחד עם "ההתעוררות הגדולה השנייה" (Second Great Awakening).
המזמור בוצע עם יותר מ-20 מנגינות שונות, אבל בשנת 1835 הוא עובד למנגינה בשם "ניו בריטניה" (New Britain).
מנגינה זו היא הידועה ביותר לשיר זה.
למזמור הייתה השפעה רבה על מוזיקת הפולק והגוספל וזכה לפופולריות רבה בקרב האפרו-אמריקאים, שם הפך להמנון של תקווה ומלחמה בדיכויי.
המסר האוניברסלי של גאולה וחזרה בתשובה היה גורם משמעותי בהצלחתו ובמעברו המוצלח לתוך המוזיקה החילונית.
"Amazing Grace" ראה התעוררות מחודשת בפופולריות בארצות הברית במהלך 1960 והוקלט אלפי פעמים במהלך המאה ה–20 ואף הופיע מספר פעמים במצעדי הפזמונים.
ג'ונתן סדה הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי ממוצא פורטו ריקני.
התפרסם בסדרת המלחמה "הפסיפיק" בדמותו של גיבור המלחמה האמריקאי ג'ון בזילון, שיחק בסרטים "12 קופים", "בחורים רעים 2", "סלינה" ו"פחד ראשוני".
סדה נולד במנהטן, ניו יורק לאחר שהוריו היגרו לשם מפוארטו ריקו.
גדל בניו ג'רזי, ולאחר שסיים את לימודיו בתיכון שוכנע על ידי חבריו לעסוק באגרוף, לאחר אימונים בחדר כושר החל להתאגרף בזירות חובבים בעיר והגיע עד לשלבים המאוחרים של תחרות אגרוף מקצוענית.
בתור מתאגרף חובבן רשם לעצמו סדה 21 ניצחונות והפסד אחד.
את הופעות הבכורה שלו בקולנוע ערך סדה ב-1992 בדרמת האגרוף "גלדיאטור" בדמותו של מתאגרף רחוב בשם רומנו ובדרמת הפשע העצמאית "ראש זברה".
שנה לאחר מכן שיחק בתפקיד קטן בסרט הפשע "שוטר בניו יורק" לצד טוני סיריקו.
קיבל את הכרת מבקרי הקולנוע לראשונה בשנת 1995 כששיחק בתפקיד צ'ינו ליאנרס בדרמה "אני אוהב את זה ככה" והועמד לפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקן הראשי הטוב ביותר.
באותה השנה גם התפרסם סדה גם ברמה העולמית במותחן האפוקליפטי של טרי גיליאם "12 קופים" בדמותו של ג'וזה שעוזר ומדריך את האסיר ג'יימס קול (ברוס ויליס) במשימתו בזמן.
ב-1996 שיחק את הנער האינדיאני חולה הסרטן בלו מונרו בסרטו של מייקל צ'ימינו "מרדף השמש", השתתף בתפקיד משני גם במותחן הפשע "פחד ראשוני", ובקומדיה "אלוהים היקר" של הבמאי גארי מרשל.
זכה לפרסום נרחב ב-1997 על תפקידו בדרמה המוזיקלית "סלינה" בתור הגיטריסט המכסיקאני כריס פרז, בעלה של מלכת מוזיקת ה"טחאנו" הלטינית סלינה פרז (ג'ניפר לופז).
שיחק במשך 46 פרקים בסדרת הפשע "רצח מאדום לשחור" בתור הבלש פול פלשסון, ובשלושה פרקים בסדרת כותלי הכלא המפורסמת "אוז" בתור הגנגסטר האיטלקי דינו אורטולני שנכלא על רצח ועל ניסיון חיסולו של ראיין אוריילי.
ב-2001 שיחק בסרט הדרמה "חבטה כפולה" לצד אליזבת מיטשל.
בנוסף השתתף בסדרת דרמה "שיקגו FIRE" בתפקיד השוטר אנטוניו דוסון - תפקיד אותו שב לגלם בסדרת הבת "שיקגו PD" ולאחר מכן ב"שיקגו JUSTICE".
שיחק ב-2002 בדרמת הפשע "אהבה בדרך הקשה" לצדו של זוכה האוסקר אדריאן ברודי, בסרט "המלך ריקי" שמבוסס על המחזה ריצ'רד השלישי, ובסרט אמנויות הלחימה "אלוף ללא עוררין" בכיכובו של וסלי סנייפס.
ב-2003 בסרט הפעולה שובר הקופות של מייקל ביי "בחורים רעים 2" בתור רוברטו.
ב-2004 החל לגלם את דמיאן רואיז בסדרת הדרמה המשפטית "קווין היל" ב-UPN, שבוטלה לאחר עונה אחת.
את מרב פרסומו קיבל סדה בשנת 2010 בסדרת המלחמה המופתית של טום הנקס וסטיבן ספילברג "הפסיפיק".
בסדרה גילם סדה את דמותו של לוחם חיל הנחתים האמריקני הנערץ ג'ון בזילון שאולץ לחזור לארצות הברית כגיבור מלחמה ונלחם כדי לחזור לשדה הקרב בתור מפקד כיתה.
בפרק השמיני בסדרה חוזר בזילון לפעילות מבצעית ונהרג בתחילתו של קרב איוו ג'ימה.
ב-2011 הצטרף לעונה השנייה של הסדרה "טרמיי" (אנ') ברשת HBO, בתפקיד נלסון הידאלגו, קפיטליסט.
בשנת 2021 החל לשחק בסדרת המדע בדיוני "לה בראה" של רשת NBC, בדמותו של ד"ר סם ואלז, אביה של ריילי, פיזיקאי ויוצא יחידת אריות הים.
סדה נישא לבת זוגו בשנים האחרונות, ליסה גומז בשנת 2000. השניים מתגוררים בלוס אנג'לס עם ארבעת ילדיהם.
ג'ון לורנס סאליבן (באנגלית John Lawrence Sullivan, 12 באוקטובר 1858 – 2 בפברואר 1918), המכונה גם "הנער החזק מבוסטון", היה, בשנים 1881 עד 1892, אחרון אלופי העולם באגרוף במשקל כבד בעידן התחרויות באגרוף חשוף, ואלוף העולם הראשון באגרוף במשקל כבד בעידן עטוי הכפפות.
סאליבן נחשב לראשון הספורטאים-כוכבים בתרבות האמריקנית ולספורטאי הראשון שהרוויח יותר ממיליון דולר בקריירה הספורטיבית שלו.
סאליבן נולד למשפחת מהגרים אירית בפרוור של בוסטון, מסצ'וסטס.
בצעירותו הרבה להסתבך עם החוק ונעצר מספר פעמים בידי המשטרה באשמת השתתפות בקטטות תמורת תשלום, במהלך סיורי הופעות שערך בירידים פתוחים לקהל.
בשנים 1883–1884 ערך סאליבן מסע תחרויות ברחבי ארצות הברית עם חמישה מתאגרפים נוספים, אשר במהלכו הזמין מתמודדים מן הקהל להילחם נגדו תמורת תשלום.
בתקופה זו של 238 ימים ערך סאליבן 195 קרבות אגרוף ב-136 ערים שונות במדינה.
בשנת 1887 הוענקה לו בבוסטון חגורת "אלוף האלופים" לאחר שהשיג בשנת 1882 ניצחונות על אלוף העולם המכהן פדי ראיין (Paddy Ryan) ואחרים.
בשנת 1888 השיג ניצחון גם על המתאגרף הבריטי צ'ארלי מיצ'ל (Charley Mitchell) בקרב שנערך בצרפת בניגוד לחוק המקומי.
ב-1889 ערך סאליבן את הקרב האחרון בהיסטוריה באגרופים חשופים מול ג'ק קילראין (Jake Kilrain) אשר בו ניצח בנוק אאוט לאחר 75 סיבובים.
הייתה זו ככל הנראה תחרות הספורט הראשונה בהיסטוריה אשר זכתה לכיסוי עיתונאי מאסיבי בתפוצה ארצית.
העיתונות ערכה מסע של קידום מכירות לפני הקרב, כולל כתבות רקע וחישובי הסתברויות לסיכויי הניצחון של המתמודדים.
לאחר קרב זה לא התמודד סאליבן בתחרויות אגרוף במשך ארבע השנים הבאות.
בשנת 1892 קיים קרב הגנה על התואר מול ג'ים קורבט (Jim Corbett) הצעיר.
קורבט ניצח לאחר 21 סיבובים לאחר שהפגין כושר גופני וטכניקה עדיפה על זו של סאליבן, והוכתר כאלוף העולם באגרוף במשקל כבד.
במשך 12 השנים הבאות המשיך סאליבן להתאגרף תמורת תשלום באירועים ציבוריים שונים.
הקרב האחרון שלו התקיים בשנת 1905 מול ג'ים מק'קורמיק (Jim McCormick).
בשנים שלאחר פרישתו מאגרוף הופיע כשחקן, נואם, ופרשן ספורט.
במהלך הקריירה המקצוענית שלו ערך סאליבן 41 קרבות והשיג 38 ניצחונות מהם 32 בנוק אאוט, קרב אחד הסתיים בתיקו, ובקרב אחד, שהיה האחרון שלו כמקצוען, נחל הפסד.
בסך הכל קיים סאליבן בחייו מאות רבות של קרבות אגרוף ובהם השיג יותר מ-450 ניצחונות.
סאליבן נפטר בגיל 59 כאשר גופו שמן ורצוץ משנים רבות של מאמץ גופני אינטנסיבי ושתייה מרובה, ובכיסו 10 דולרים בלבד.
ג'ון ניומן הוא זמר, מלחין, פזמונאי ומפיק מוזיקלי אנגלי.
מוכר בעיקר בזכות השיר "Love Me Again", אשר הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי ביולי 2013. בנוסף היה לאמן המצליח במצעד הדאנס הבריטי לשנת 2012 עם השירים "Feel the Love" ו-"Not Giving In" של רודימנטאל שדורגו במקומות הראשון והארבעה עשר במצעד בהתאמה.
ניומן גדל ביורקשייר שבבריטניה ולמד במכללה הקהילתית.
ניומן התחיל את דרכו במוזיקה בגיל 14, כאשר כתב והלחין שירים משלו על גיטרה.
בהמשך הקליט והפיק את שיריו באולפן ביתי שבנה.
בגיל 20 עבר ניומן לגור בלונדון והקים להקה.
לאחר מכן הוחתם בחברת התקליטים המצליחה "איילנד" ("Island records"), בה הוציא את השיר "Cheating" לרשת והופיע עם השיר בגרסה האקוסטית בהופעות.
במאי 2012 ג'ון ניומן נכנס לתודעת העולם בשיתוף עם Rudimental עם השיר "Feel the love".
חודש לאחר מכן השיר זכה להתמקם במקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי.
השיר גם היה בין חמשת השירים המובילים באותה תקופה בניו זילנד, בלגיה ואוסטרליה.
השיר היה להצלחה באוסטרליה וזכה לתקליט פלטינה כפול על ידי איגוד תעשיית המוזיקה האוסטרלי.
גל ההצלחה באוסטרליה לא פסק רק בכך.
השיר זוהה בהמשך עם משחק הווידאו המפורסם "Need for Speed: Most Wanted", ובהמשך גם התנגן בשיווק המכירות של החברה האוסטרלית "Foxtel Australia".
הדי- ג'יי פאולי די התחיל את דרכו בתוכנית ריאליטי ששודרה בערוץ MTV האמריקאי.
בהמשך הקים פאולי די את הפרויקט הלטיני אמריקאי בתוכנית ריאליטי נוספת שגם כן שודרה בערוץ MTV.
השיר "Feel the love" הושמע בפרומו לתוכנית וגם פה עשה קידום ושיווק התוכנית לקראת שידורה.
הסינגל הבא שהוציא, גם כן בשיתוף עם rudimental בשיר "Not Giving In".
השיר הגיע הפעם למקום ה-14 במצעד הבריטי, והיה בין 20 השירים המובילים במצעדים באוסטרליה ובניו- זילנד.
ביום אוסטרליה הלאומי, בשנת 2013, הגיע למקום ה-16 בין מאה השירים הטובים ביותר לאותה שנה במוזיקה בעולם.
השיר הושמע במספר סדרות אמריקאיות, ביניהן הסדרה המצליחה "Teen wolf".
השיר "Love Me Again" שוחרר כסינגל ביוני 2013 כסינגל הראשון מתוך אלבום הבכורה של ג'ון ניומן.
השיר הגיע לשיא במקום הראשון במצעד הסינגלים בבריטניה והיה ללהיט במספר מדינות ביניהן אוסטרליה, אוסטריה, בלגיה, דנמרק, גרמניה, ניו זילנד ועוד.
השיר התפתח לרמיקס וקיבל בעקבות כך השמעות רבות יותר בערוצי המוזיקה ובתחנות הרדיו המובילות בעולם.
בתחילת אוקטובר שחרר ניומן את השיר "Cheating" והיה לסינגל השני ששוחרר מתוך האלבום שייצא.
השיר זינק למקום התשיעי במצעד הסינגלים בבריטניה והושמע רבות במדינות בלגיה ואירלנד.
בסוף אותה שנה, 14 באוקטובר 2013, יצא אלבום הבכורה של ג'ון ניומן "מחווה", "Tribute", בבריטניה בהוצאת יוניברסל ואיסלנד- חברות ענק בתעשייה המוזיקה.
בדצמבר 2013 ניומן שחרר את הסינגל השלישי שנקרא "Losing Sleep".
ב-21 ביולי 2023 הוציא את הסינגל "Call Your Name" עם אלסו.
ג'ון דייוויד ניוקומב הוא טניסאי אוסטרלי, שהחל להשתתף בתחרויות בשנות ה-60 של המאה ה-20. הוא דורג במקום הראשון בעולם הן ביחידים והם בזוגות והוא אחד מהגברים הבודדים שהגיעו להישג זה.
ניוקומב, זכה ב-26 תוארי גראנד סלאם - שני בכל הזמנים אחרי רוי אמרסון מאוסטרליה, מהם 7 ביחידים, 17 בזוגות גברים - שיא של כל הזמנים עד שנשבר על ידי מייק בריאן כשזכה בגראנד סלאם ה-18 שלו ב-2018, ו-2 בזוגות מעורבים.
הוא זכה עם טוני רוץ' מאוסטרליה ב-12 טורנירי גראנד סלאם בזוגות גברים שיא של כל הזמנים שהחזיק עד לשנת 2013 ונשבר על ידי התאומים בוב ומייק בריאן.
במהלך הקריירה המקצוענית שלו, מאזן ניצחונות - הפסדים הוא 429 - 136 (75.9%).
בשנת 1985 זכה ניוקומב להיכלל בהיכל התהילה של הספורט האוסטרלי ובשנת 1986 הוא זכה להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של הטניס.
ג'ון ויוויאן דרומונד נטלס הוא שחקן וסופר אנגלי.
עיקר פרסומו בא לו מתפקידיו בסדרות הטלוויזיה "ברז'רק" ו"רציחות במידסומר".
ג'ון נטלס נולד בסיינט אוסטל שבקורנוול בשנת 1943. הוא אומץ על ידי אריק נטלס, נגר במקצועו, ואשתו אלזי.
אימו הייתה אחות אירית שהגיעה לעבוד באנגליה במהלך מלחמת העולם השנייה.
נטלס למד בבית הספר היסודי בסיינט אוסטל.
ב-1962 למד היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטת סאות'המפטון.
שם החל להופיע על הבמה, אחרי סיום לימודיו באוניברסיטה התחיל לשחק בתיאטרון רויאל קורט.
בשנים 1969 – 1970 שיחק בתיאטרון נורת'קוט באקסטר והופיע לראשונה על מסך הקולנוע בסרט "One More Time".
עוד הופיע בתפקיד ג'יילס סאטון הנוכל בסדרה "Heartbeat" של ITV.
ב-1981 החל נטלס להופיע בסדרת הטלוויזיה "ברז'רק" המתרחשת בג'רזי בתפקיד ג'ים ברז'רק שהפך אותו להיות מוכר בכל בית.
הסדרה כללה 87 פרקים ורצה עד 1991. עם סיום הסדרה הופיע נטלס עם הרויאל שייקספיר קומפני במשך חמש עונות במחזות "אגדת חורף", "נשות וינדזור העליזות", "ריצ'רד השלישי", "יוליוס קיסר" וכן ב-"The Devil is an Ass".
ב-1992 השתתף נטלס בתפקיד אורח בסדרה "Boon", וב-1993 גילם שוב את ג'ים ברז'רק בסדרה הפרודית "The Detectives".
ב-1995 הציע בריאן טרו-מיי לנטלס להופיע בתפקיד "טום ברנבי" בסדרת מתח חדשה בהפקתו בשם "רציחות במידסומר".
זה הפך להיות התפקיד המרכזי השני בקריירה שלו, שוב כשוטר.
בזכות תפקיד זה היה נטלס מוכר לא רק בבריטניה אלא ברחבי העולם.
ביום הקופסאות ב-2003 גילם שוב את ברנבי בפרק בסדרה הקומית "פרנץ' וסונדרס".
ב-2001 הופיע נטלס בפרק בסדרה "Heartbeat".
ב-2007 השתתף בסדרה הקומית ברדיו 4 של ה-BBC "ויל סמית' מגיש הטאו של ברז'רק" יחד עם הקומיקאי ויל סמית, על אודות מעריץ אובססיבי של הסדרה.
בפברואר 2009 נמסר שנטלס יסיים את תפקידו בסדרה "רציחות במידסומר" אחרי שתי עונות נוספות.
הופעתו האחרונה על המסך הייתה ב-2 בפברואר 2001. בסך הכל הופיע בסדרה ב-81 פרקים.
בין השנים 1996 ו-2005 היה נטלס קריין בסדרה התיעודית "Airport" של ה-BBC.
ב-2010 הוא כתב הפיק והגיש סדרה תיעודית בת שלושה פרקים בשם "Channel Islands at War" לציון 70 שנה לפלישה הגרמנית לאיי התעלה והכיבוש שבעקבותיו.
הוא קיבל מכתבי איום מתושבי ג'רזי, שהאשימו אותו בכך שהוא רומז בתוכנית שבני האי היו משתפי פעולה עם הנאצים.
הוא אמר להגנתו ש"לא הייתה דרך להימנע משיתוף פעולה עם כוחות הכיבוש, ששלטו על האוכלוסייה האזרחית.
אם לא היית הולך בתלם, היו יורים בך."
במהלך צילומי הסדרה "ברז'רק" באי ג'רזי כתב את הספר "Bergerac's Jersey", מדריך טיולים לאתרי הצילום של הסדרה.
ב-1991 כתב את הספר האוטוביוגרפי למחצה "Public Place: Confessions of a Mini Celebrity" על היותו "שובר לבבות שלא ברצונו" לנשים הצופות בסדרה "ברז'רק".
הספר יצא לאור מחדש כספר אלקטרוני בקינדל של אמאזון ב-2014 בעקבות שידורים חוזרים של הסדרה ב-BBC כחלק מאוסף הנוסטלגיה.
בשנת 2012 כתב נטלס את הספר "Jewels and Jackboots" על הכיבוש הגרמני של איי התעלה הבריטיים בשנים 1940–1945. המהדורה נמכרה תוך שבועות אחדים.
בשל דרישת הקהל הספר פורסם שוב ב-2013 בכריכה דקה ובגרסת קינדל.
ב-1966 התחתן עם ג'ויס, אשתו הראשונה, שעבדה ב-23 פרקים של "רציחות במידסומר".
בני הזוג התגרשו ב-1979. הוא התחתן בשנית עם קתרין סילי ביולי 1995 באיבשהם, ווסטרשייר.
ב-2010 הוענק לנטלס תואר קצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE).
ב-21 בספטמבר 2012 הוענק לו תואר דוקטור של כבוד מטעם אוניברסיטת פלימות'.
ג'ון ניל דלטון היה איש כמורה של הכנסייה האנגליקנית וסופר.
הוא היה הכומר של המלכה ויקטוריה, הכומר של טירת וינדזור והמורה של מי שלימים יהיה המלך ג'ורג' החמישי ושל אחיו, הנסיך אלברט ויקטור.
דלטון היה בנם של הכומר ג'ון ניל דלטון ושל אלייזה מריה אלייס.
הוא למד בבית ספר בבלקהית' בלונדון לפני שנכנס ללימודים בקולג' קלייר בקיימברידג' ב-1858. דלטון היה סטודנט מצטיין וקיבל את התואר הראשון שלו ב-1863 ואת התואר השני ב-1866 וב-1864, במהלך לימודיו, זכה בפרס שופילד.
דלטון מונה להיות עוזר לכומר ג'ורג' וויפינגהאם באי וייט ב-1869. בעת שהותם בבית הקיץ שלהם באי, בית אוסבורן, ביקרו בכנסייה בה הוא שירת בני משפחת המלוכה.
המלכה ויקטוריה התוודעה לדלטון ובחרה בו להיות המורה של נכדיה, הנסיכים ג'ורג' פרדריק ואלברט ויקטור.
דלטון היה הבחירה השנייה לתפקיד לאחר אדוארד קרפנטר, איש כנסייה אחר שלמד באוניברסיטת קיימברידג' באותה תקופה בה למד שם דלטון והשניים נותרו חברים כל חייהם.
קרפנטר היה ממובילי הרפורמות הסוציאליסטיות והמאבק לזכויות ההומוסקסואלים.
מאוחר יותר כתב לו דלטון: "אני עדיין לא מסוגל לחשוב שהשקפת עולמנו על החיים ואל בעיותיהם היא כל כך שונה כפי שמשהו מסוגל לעלות על דעתו".
הנסיכים היו אז בני 6 ו-7 והמלכה החשיבה את אביהם, הנסיך מוויילס, אלברט אדוארד, כמי שהזניח את חינוכם.
דלטון עבר לטירת וינדזור והמשיך להיות המחנך שלהם במשך 14 השנים הבאות.
הצעיר מבני שני הנסיכים, ג'ורג', התגלה כמוכשר יותר ובעל רצון ללמוד.
אחיו אלברט ויקטור, שהיה המועמד לרשת בבוא היום את כתר המלוכה, ונקרא בפי בני משפחתו "אדי", נחשב נחשל, עצל וטיפש.
המחשבה הייתה שלמרות שהייתה ציפייה שג'ורג' ימשיך בקריירה בצי, יהיה זה צעד בלתי נבון להפרידו מאחיו, שכן הוא נחשב כבעל השפעה טובה עליו.
לפיכך, התקבלו שני הנערים בספטמבר 1877 לאימונים על סיפון האנייה "בריטניה".
דלטון ליווה את הנערים, חלק איתם תא, המשיך לתפקד כחונך שלהם וכיהן ככומר האנייה.
למרות נוכחותו של דלטון, התבססה הפופולריות של הנסיכים בקרב הצוערים האחרים על האנייה עקב מעמדם המלכותי.
אחד הצוערים, יו תומאס, נשא חן בעיני דלטון, והתפתחה ידידות בינו לבין הנסיכים שהתמשכה כמה שנים.
ב-1879, הסתיימה הכשרתם של הנסיכים על סיפון ה"בריטניה".
והועלתה ההצעה שאדי ימשיך את לימודיו בבית ספר ציבורי, אך דלטון המליץ שהאחים יישארו יחדיו.
תחת זאת, הוסדר שדלטון ושני הנסיכים יפליגו על סיפון האנייה אה"מ "בקנטי", שצוותה נבחר בקפידה כדי שיהווה השפעה טובה על הנערים.
קברניט הספינה, לורד צ'ארלס סקוט, היה בנו של דוכס בקלו, ואחיינו היה אחד מאנשי צוות הספינה.
שאר אנשי הצוות נבחרו גם הם עקב קשריהם למשפחת המלוכה, כמו יו תומאס, שתמיד שובץ לאותה משמרת יחד עם הנסיכים.