tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעיר נערכו המשחקים הפאראלימפיים ארנהם (1980), אולימפיאדת הנכים השישית.
ארנו גולדפינגר (בהונגרית: Goldfinger Ernő, מבטאים בערך "אֶרנֶה"; באנגלית: Ernő Goldfinger; 11 בנובמבר 1902 – 15 בנובמבר 1987) היה אדריכל יהודי-בריטי יליד הונגריה, ומעצב רהיטים.
בנייניו ידועים בסגנון הברוטליסטי שלהם, והם שנויים במחלוקת עד ימינו.
גולדפינגר נולד בבודפשט למשפחה אמידה שבבעלותה מספר עסקי כריתת עצים, מנסרות ונגריות.
את לימודיו היסודיים עשה בעיר סאסרגן, בימינו רגין בטרנסילבניה, באלפים האוסטרים ובחצי האי איסטריה.
את המשך לימודיו למד בשנים 1912–1919 בגימנסיה בבודפשט, בווינה ובגשטאט בגרמניה.
בצעירותו התעניין גולדפינגר בתעשייה, אולם לאחר קריאת ספרו של הרמן מוטזיוס "הבית האנגלי" (Das englische Haus) החליט שיהיה אדריכל.
בשנת 1921, לאחר מלחמת העולם הראשונה והתמוטטות האימפריה האוסטרו-הונגרית עבר גולדפינגר לפריז שבצרפת.
הוא למד אדריכלות באקול נסיונל סופרייר דה בוזאר, אצל לאון ז'וסלי, והכיר את האדריכלים החשובים של התקופה שהתגוררו בפריז - אדולף לוס, אוגיסט פרה, מיס ואן דר רוהה ולה קורבוזיה.
באותן השנים התיידד עם מקס ארנסט, לי מילר ומאן ריי וערך מסעות ביוון, טורקיה, ארץ ישראל, מצרים ובארצות אירופיות רבות.
בשנת 1924 עבד בשותפות עם אנדראש סיוושי.
בשנת 1929 עוד בטרם סיים את לימודיו, הקים גולדפינגר משרד לעיצוב פנים, ותכנן בית נופש ביישוב לה טוקט.
גולדפינגר הושפע רבות מכתביו של לה קורבוזיה, בעיקר מ-Vers une Architecture, והעריץ את עבודותיו של אוגוסט פרה.
בשנות ה-30 פגש גולדפינגר את אורסולה בלקוול (Ursula Blackwell) העשירה, שהפכה לאשתו, והם עברו ללונדון בשנת 1934. בתקופה שלאחר מכן בנה גולדפינגר את ביתו, ואת שני הבתים הסמוכים ברחוב וילו שבהמפסטד בצפון לונדון, וכן תכנן בית נוסף בברוקסטד שבאסקס.
ביתו, המצוי ברחוב וילו 2 מהווה אתר היסטורי לאומי בבריטניה, והוא מנוהל על ידי הקרן הלאומית הבריטית.
לאחר מלחמת העולם השנייה נבחר גולדפינגר לתכנן את בניין המשרדים החדש של העיתון הקומוניסטי ה"דילי וורקר" (Daily Worker) ואת בניין הנהלת המפלגה הקומוניסטית של בריטניה.
כמו כן תכנן גולדפינגר את בית אלכסנדר פלמינג באזור אלפנט אנד קאסל שבדרום מזרח לונדון עבור משרד הבריאות הבריטי.
בשנת 1960 הוא מתכנן את בניין משרד התיירות הצרפתי בפיקדילי בלונדון, בשיתוף עם האדריכלית שארלוט פאריו.
שמו ודימויו הציבורי השלילי של גולדפינגר שימשו השראה לדמותו של אויבו של ג'יימס בונד בספר משנת 1959 הקרוי על שמו - "גולדפינגר" (ולסרט משנת 1964 בשם זה).
שכנו של גולדפינגר, שהתגורר בסמוך אליו ברחוב וילו היה הסופר איאן פלמינג.
פלמינג שנא את ביתו של גולדפינגר, שלצורך בנייתו נהרסו מבנים ויקטוריאניים שהיו במקום, ועל כן קרא על שמו את דמות אויבו של ג'יימס בונד - "יוריק גולדפינגר".
האדריכל התייעץ עם עורכי דינו לאחר פרסום הספר בשנת 1959 ולאחר שפלמינג איים שישנה את שם הדמות "גולדפריק" (איבר מין מוזהב), החליט גולדפינגר שלא לתבוע את פלמינג.
במסגרת הצעת הפשרה, הסכימו מו"לים של פלמינג לשלם את ההוצאות המשפטיות של גולדפינגר ולתת לו שישה עותקים של הספר.
בניסיון לפתור את בעיות המחסור בדיור בבריטניה לאחר מלחמת העולם, מחסור שמקורו בכך שלמעלה מ-4 מיליון בתי מגורים נהרסו במהלך המלחמה, ממשלת בריטניה יזמה בניית גורדי שחקים למגורים.
גולדפינגר נבחר לתכנן כמה ממגדלים אלה, ובהם עיקר פרסומו.
בין מבנים ידועים אלה שתכנן גולדפינגר נימנים מגדל בלפרון בן ה-27 קומות, שנבנה בשכונת פופלר ברובע טאוור המלטס שבלונדון, ובית קאראדייל הסמוך.
מגדל בלפרון אף היווה בסיס למגדל טרליק בן ה-31 קומות, שנבנה בצפון קנזינגטון.
גולדפינגר אהב את מגדליו ואף התגורר בהם זמן מה, אולם הם היו בלתי פופולריים בשל סגנונים הברוטליסטי ואדריכלים פוסט מודרניים מחשיבים אותם כמבנים מכוערים ביותר.
רק לקראת סוף המאה ה-20 גברה ההערכה לבניינים והם הוכרזו מבנים הראויים לשימור.
מגדל טרליק אף הפך לסמל תרבות המופיע על חולצות טי, ציורים, והוא מוזכר בשיר של להקת בלר.
גולדפינגר נפטר בביתו בשכונת המפסטד בלונדון ב-1987 בגיל 85. גופתו נשרפה ואפרו נשמר בקרמטוריום גולדרס גרין.
באוקטובר 1971 נבחר לחבר מן המניין של האקדמיה המלכותית לאמנויות
מבנים שנבנו על ידי גולדפינגר
אַרְנוּוַנְדָה או אַרְנוּוַנְדַש השני היה בנו של שופילוליומש הראשון ומלך החתים בין השנים 1323–1321 לפנה"ס.
עוד בטרם ירש את אביו נלחם עמו במלחמותיו כנגד המצרים באזור צפון סוריה של ימינו.
ובהיותו מלך נעזר באחיו הצעיר מורשילי השני במלחמותיו נגד שבט הכשכש וממלכת אַרְזַוַה במערב אנטוליה שכנראה לא הוכנעה עד הסוף בימי אביו.
יחסיו עם ממלכת אשור היו כנראה מתוחים כמו בסוף ימי אביו, אולם שני הצדדים נמנעו מלתקוף אחד את השני.
ארנוונדה השני נדבק במחלת הטולרמיה שמקורה בחיידק ב-Francisella tularensis בה נדבק גם אביו, אשר הובאה על ידי שבויים מכנען ונפטר כעבור קצת יותר משנה מרגע הכתרתו.
יורשו היה מורשילי השני אחיו.
נהר אַרְנוֹ (איטלקית: Arno, מבוטא במלעיל) הוא נהר במחוז טוסקנה באיטליה והוא השני בחשיבותו במרכז איטליה, אחרי הטיבר.
מקור הנהר בהר פלטרונה באזור קסנטינו שבהרי האפנינים, זורם ומסתובב לכיוון דרום.
הנהר מסתובב מערבה ליד ארֶצוֹ כשהוא עובר דרך פירנצה, אמפולי ופיזה, ונשפך לים הטירני (או לים הליגורי על פי גרסה אחרת) במרינה של פיזה.
באורך 241 ק"מ, הוא הנהר הארוך ביותר בטוסקנה.
פלגיו הראשיים הם נהר הסייבה, ביסנציו, אומברונה, ארה, אלסה, פזה ופשה.
שפך הנהר משתרע על שטח של 8,200 קמ"ר.
הנהר חוצה את פירנצה, שם הוא עובר תחת הגשר הישן (פונטה וקיו) ו"גשר השילוש הקדוש" (פונטה סנטה טריניטה).
לכל אורך ההיסטוריה, הציף הנהר את העיר באופן קבוע, כאשר ההצפה האחרונה הייתה ב-1966. הצפות גדולות נרשמו גם ב-4 בנובמבר 1333 וב-13 בספטמבר 1557.
קצב הזרימה של הנהר נתון לשינויים קיצוניים.
לפעמים הוא מתואר כנהר שתוך מספר ימים הופך ממצב של נהר אכזב למצב של כמעט הצפה.
סכרים חדשים נבנו במעלה הנהר מפירנצה והקלו על הבעיה.
לספיקת הנהר טווח רחב של ערכים, מ-6 מ"ק לשנייה ועד 2,000 מ"ק לשנייה
עליית נהר הארנו על גדותיו ב-1966
השיטפון של 1966, שהפיל את הסכרים בפירנצה, ושבעקבותיו נהרגו כ-40 איש, גרם לפגיעה או להריסה של מיליוני יצירות אומנות וספרים נדירים.
שיטות שימור חדשות נוצרו אחרי השיטפון, אבל גם היום, יצירות רבות טרם שוקמו.
אַרְנוּוַנְדָה או אַרְנוּוַנְדַש השלישי היה בנו של תודחליה הרביעי ומלך החתים בין השנים 1209–1207 לפנה"ס.
מעט מאוד ידוע על מלך זה פרט לכמה התכתשויות עם ממלכת אַרְזַוַוה במערב אנטוליה שמרדה בחתים וככל הנראה הצליחה להשיג עצמאות.
תקופת מלכותו של ארנוונדה השלישי נמשכה רק שנתיים, אותו ירש שופילוליומה השני אחרון מלכי החתים.
– 29 בספטמבר 1225) היה נזיר ציסטרציאני קטלאני במוצאו.
כיהן כאב מנזר פובלה בין 1196 ל-1198, בתפקיד זהה בגראן סלב בין 1198 ל-1202 ולאחר מכן אב מנזר סיטו, הדרגה הגבוהה ביותר במסדר הציסטרסיאני.
מ-1204 היה שליח האפיפיור, יחד עם פטרוס מקאסטלנו, למאבק במינות הקתרית ואינקוויזיטור.
עמד בראש מסע הצלב האלביגנזי בתקופתו הראשונה וב-1212 קודם לארכיבישוף נרבון.
השלב הראשון של מסע הצלב האלביגנזי, שהתחיל ב-1209, נקרא גם "מסע הצלב של הברונים".
מלך צרפת, דוכס בורגונדי ומספר רוזנים נוספים שהאפיפיור הציע להם לעמוד בראש מסע הצלב, סירבו; יתר המשתתפים ברונים שווי דרגה, ולכן הפיקוד הוטל על אמורי.
הצלבנים כיתרו את העיר בזייה והטילו עליה מצור ולאחר ניסיון הימלטות כושל של התושבים כבשו את העיר וטבחו בתושביה.
למרות שבין תושבי העיר היה ידוע על קיומם של 500 קתרים בלבד, כל תושבי העיר נטבחו.
על פי הסופר צזאריוס מהייסטרבאך, אחד מראשי צבא הצלבנים שאל את אמורי איך יוכל להבדיל בין הקתרים ובין תושבי העיר הקתולים; שליח האפיפיור השיב: "Caedite eos.
בצד הצלבני היה גם אח ציסטרסיאני בשם פייר דה וו דה סֶרנֶה שכעבור עשר שנים כתב את ההיסטוריה של המערכה האלביגנזית.
שליח האפיפיור דיווח לרומא כי 20,000 מתו, מספר מוגזם שהיה לכל הפחות כפול מכלל האוכלוסייה; חוקרים מודרניים מתקשים להעריך את האבדות, אך בהינתן העובדה שבזייה המשיכה לתפקד כמרכז סחר, אומדים אותן בין כמה מאות לכמה אלפים.
הידיעות על הטבח נפוצו במהירות רבה ותושביהם של יישובים רבים נבעתו והחליטו לקבל מחדש את עול הכנסייה.
לאחר מכן כבשו הצלבנים את קרקסון.
הציר האפיפיורי הציע לשווא את הפיקוד העליון על המסע לכמה אצילים בכירים, שסירבו בזה אחר זה, ולבסוף קיבל את התפקיד סימון הרביעי דה מונפור, הזוטר יחסית.
לאחר מכן דחף אמורי לנידויו מחדש של רמון השישי, רוזן טולוז, בו ראה פטרון ומגן לכופרים.
הוא הצליח לעכב את הדיון בעניינו ולשכנע את מלך אראגון להכיר במונפור כווסאל שלו, וכך ביצר את הישגי מסע הצלב.
ב-1212 עזב את הזירה לטובת כהונתו כארכיבישוף נרבון, וכמעט מיד יצא לספרד כדי להשתתף ברקונקיסטה.
הוא נכח בניצחון הנוצרי הגדול בלאס נוואס דה טולוזה.
ב-1213 כתב לו האפיפיור אינוקנטיוס השלישי מכתב חריף בו הורה על הפסקת מסע הצלב האלביגנזי, שהפך למלחמת כיבוש לשמה.
אמורי עשה כמיטב יכולתו כדי לסכל את כוונות השלום של הכס הקדוש, וזה הורה על הדחתו מתפקידו כשליח ושיגר למקום את פטרוס מבנוונטו.
לבסוף מאס גם הוא במונפור, שינה לחלוטין את טעמו ונעשה לתומך של רמון השישי.
הוא אף ליווה אותו לוועידת לטראנו הרביעית.
הממסד הכנסייתי הצליח בינתיים להעביר את האפיפיור לצדד במונפור, וכל תאריו של רוזן טולוז נשללו בהצבעה.
בשנותיו האחרונות ניסה לשווא לשכנע את הונוריוס השלישי להחזיר לו את רוזנותו.
הוא מת במנזר פונפרואד, סמוך לנרבון.
ארנו-מישל ד'אבדי היה גאוגרף צרפתי, הידוע בעיקר בזכות מסעותיו לאתיופיה.
ד'אברי נולד בדבלין שבאירלנד לאב צרפתי ולאם אירית, והמשפחה עקרה לצרפת ב-1818. ד'אברי שהה עם אחיו אנטואן תומסון ד'אבדי באלג'יריה, וב-1837 יצאו שני האחים לאתיופיה.
הם הגיעו למאסאווה שלחופי ים סוף (כיום באריתראה) בשנה שלאחר מכן, ומשם יצאו למסעם ברחבי אתיופיה.
לעיתים נסעו שני האחים יחדיו ולעיתים לחוד.
הם אספו חומר רב ואף היו מעורבים בפוליטיקה המקומית.
ב-1848 שבו שני האחים לצרפת, וארנו-מישל ביקר באתיופיה פעם נוספת בשנת 1853. ב-1868 פרסם ארנו-מישל את הספר המרכזי אודות המחקר שערכו שני האחים במדינה, בשם "שתים-עשרה שנים ברמה האתיופית" .
שני האחים זכו בשנת 1850 במדליה מטעם החברה הגאוגרפית הצרפתית.
ארנו נָאדֶל (Arno Nadel; 5 באוקטובר 1878, וילנה, האימפריה הרוסית (ליטא) – מרץ 1943, אושוויץ) היה מוזיקולוג, מוזיקאי, צייר, סופר ומשורר יהודי-גרמני שנספה בשואה.
נאדל נולד בשנת 1878 בעיר וילנה שברוסיה (באזור ליטא) שהייתה אז מרכז יהודי חשוב, למשפחה יהודית חסידית.
הוא החל את הקריירה המוזיקלית שלו בקניגסברג תחת החזן אדוארד בירנבאום (Eduard Birnbaum) והמשיך בלימודיו עם רוברט שוואלם (Schwalm).
בשנת 1895 נרשם למכון היהודי להכשרת מורים בברלין, ובתום לימודיו, בשנת 1900, השתקע בעיר והחל בלימודי קומפוזיציה אצל מקס יוליוס לוונגארד (Loewengard) ולודוויג מנדלסון.
עם יצירותיו המוזיקליות המוקדמות נמנית היצירה "Trauermarsch auf den Tod der Kaiserin Friedrich" ('מארש האבל על מותה של הקיסרית פרידריך', 1901) ו"Der Parom" ('המעבורת', 1910).
משנת 1903 היה נאדל עורך מוסף המוזיקה בכתב העת הציוני Ost und West ('מזרח ומערב'), ובשנים 1916–1918 היה עורך המוסף בכתב העת של מרטין בובר Der Jude ('היהודי').
הוא עבד גם כמבקר מוזיקה עבור מספר עיתונים והעניק שיעורים פרטיים במוזיקה, בתולדות האמנות ובספרות.
בשנת 1916 התמנה כמנהל המקהלה בבית הכנסת בקוטבּוּסֶר אוּפֶר (Kottbusser Ufer) בקרויצברג שבברלין, ובהמשך היה מעורב בפיקוח על אירועים מוזיקליים בכל בתי הכנסת בעיר.
במהלך תקופה זו הקדיש נאדל את עצמו יותר ויותר להלחנה וסידור של שירים מסורתיים ומוזיקה עממית יהודית.
רוב היצירות הללו פורסמו או שימשו כתוספים מוזיקליים למאמריו.
יצירותיו של נאדל מילאו מספר פונקציות בו-זמנית: הן בוצעו במהלך קונצרטים ובמהלך דרשות בבתי כנסת, והיה להן ממד חינוכי בהרצאות וברסיטלים, מאחר שהן הציגו לקהל היהודי סוגים שונים של מוזיקה הן ברמה העיונית והן ברמה המעשית.
בשנת 1923 הזמינה הקהילה היהודית בברלין את נאדל לאסוף ולארגן מוזיקה חדשה עבור התפילה שלהם, ובעקבות זאת חיבר נאדל שבעה כרכים על מוזיקה לבתי כנסת עבור חזנים, מקהלה ואורגן, מלאכה שהושלמה ב-8 בנובמבר 1938 (ערב ליל הבדולח).
האנתולוגיה, שהייתה ביטוי לתשוקתו לקיבוץ הרפרטואר הנכבד של המוזיקה היהודית, הכילה שירים עממיים וליטורגיים.
משנת 1918 החל נאדל לעסוק בציור, ובעיסוקו זה הושפע מן היהדות ומן הזרם האקספרסיוניסטי באמנות.
הוא יצר 40 דמויות תנ"כיות ומספר רב של דיוקנאות עצמיים.
על אף שבתקופת השואה הצליח נאדל לקבל אשרת יציאה לאנגליה, הוא היה חלש ומדוכדך מכדי לעשות את המסע.
ב-12 במרץ 1943 הוא נשלח למחנה הריכוז אושוויץ, שם נספה באותה שנה.
נאדל אסף כתבי יד ישנים של מוזיקה יהודית שהפכו לחלק מספריית המוזיקה הנרחבת שלו.
לפני גירושו הוא הותיר את ספרייתו אצל שכן, שהצליח להציל חלק ניכר ממנה.
אריק מַנדל, אספן נלהב וחבר אישי של נאדל, רכש את האוסף מהמשפחה והעביר אותו לארכיון מכללת גרץ היהודית בפילדלפיה.
יומניו של נאדל ניצלו על ידי הציירת קתה קולוויץ.
שמואל לוין: אגדות חסידיות, 1924
אֶרנָה שטיין-בלומנטל (Erna Stein-Blumenthal; 23 בנובמבר 1903, אֶמדן, גרמניה – 5 ביוני 1983, כפר ידידיה) הייתה מנהלת המוזיאון היהודי בברלין (1933–1935) ומבקרת אמנות ישראלית.
ארנה שטיין נולדה בנובמבר 1903 באֶמדן שבגרמניה.
כיהנה כעוזרתו של ד"ר קרל שוורץ, מנהל המוזיאון היהודי בברלין, ולאחר עלייתו לארץ ישראל ב-1933, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, התמנתה למנהלת המוזיאון תחתיו.
בתקופת כהונתה הושם דגש על המוזיאון "כאמצעי להמחשת ההיסטוריה היהודית".
בתקופה זו הגביר המוזיאון את תמיכתו באמנים היהודים, שלא יכלו להציג את יצירותיהם בגלריות ובמוזיאונים הגרמניים.
שטיין כיהנה כמנהלת המוזיאון עד 1935, אז עלתה אף היא ארצה.
בשנת 1936 הצטרפה לכפר ידידיה, שיועד ליוצאי גרמניה, ושם חייתה במשך שארית חייה.
בארץ שימשה כמבקרת אמנות בעיתונות.
הייתה אם לשניים: ראובן ולילית.
נפטרה באביב 1983 בגיל 79, הובאה למנוחות בבית העלמין המשותף למושבים כפר חיים, כפר ידידיה והדר-עם .
ארנו ארנסט מקס פון לנסקי היה גנרל בחיל השריון של הוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר המלחמה היה בין מקימי חיל השריון בצבא גרמניה המזרחית.
פון לנסקי נולד ב-20 ביולי 1893 בפרוסיה המזרחית למשפחת אצולה.
אביו היה בעל אחוזה גדולה.
בגיל 10 נשלח לפנימיה צבאית לבני האצולה בעיר קיזלן שבפומרניה (כיום עיר קושאלין בפולין).
לאחר סיום הלימודים בפנימייה למד בבית ספר צבאי בברלין ובהמשך – בבית הספר לקציני חיל הפרשים בהסן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם בחזית המערבית, תחילה כמפקד מחלקה ולאחר מכן כקצין מטה של קורפוס פרשים.
לאחר סיום המלחמה המשיך לשרת ביחידות הפרשים של הרייכסווהר.
בשנים 1925–1929 היה מדריך בבית הספר להכשרת קציני חיל הפרשים בהנובר.
בשנים 1929–1933 היה מפקד פלוגה ברגימנט פרשים.
בשנת 1933 הועלה לדרגת מיור ומונה למפקד קורס מש"קים של חיל הפרשים.
בשנת 1936 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט ומונה לפקד על רגימנט הפרשים ה-6. ב-1 באוגוסט 1938 הועלה לדרגת אוברסט.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מונה למפקד יחידת הסיור בחזית המערבית, תפקיד אותו מילא עד סוף דצמבר 1939, אז מונה למפקד בית הספר לקציני חיל הפרשים בהנובר.
בקיץ 1941 עבר הסבה לשריון (כמו קציני פרשים רבים בוורמאכט).
ביוני 1941 במשך תקופה קצרה היה מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-2. בהמשך היה מפקד בסיס אימונים של היחידות הממוכנות של הוורמאכט.
ביוני 1942 הועלה לדרגת גנרל-מיור ובספטמבר 1942 נשלח לחזית המזרחית כמפקד דיוויזיית הפאנצר ה-24, אשר לחמה באזור סטלינגרד.
בנובמבר 1942 כותרה הדיוויזיה, יחד עם שאר יחידות הארמייה השישית בסטלינגרד.
ב-1 בינואר 1943 הועלה פון לנסקי לדרגת גנרל-לויטננט.
כעבור חודש, ב-2 בפברואר, נכנע פון לנסקי עם שרידי הדיוויזיה שלו.
במהלך השהייה בשבי הוא הצטרף אל ליגת הקצינים הגרמנים והיה אחד החברים הפעילים בה.
השתתף בשידורי התעמולה של תחנת הרדיו של הארגון ופרסם מאמרים רבים בעיתון של הארגון, אשר הופץ בעורף הגרמני.
ארנו פון לנסקי שוחרר מן השבי הסובייטי באוגוסט 1949. הוא שב לגרמניה והתיישב בשטח הכיבוש הסובייטי.
מיד עם שובו הצטרף אל המפלגה הלאומית דמוקרטית של גרמניה.
בשנת 1950 מונה לחבר בוועד הפועל של המפלגה.
ביוני 1952 זומן, באופן מפתיע, אל הגנרל הסובייטי וסילי צ'ויקוב.
צ'ויקוב (שהיה מפקד כוח הכיבוש הסובייטי בגרמניה) הציע לפון לנסקי להצטרף אל שורות המשטרה הצבאית הלאומית (ארגון שקדם לצבא המזרח גרמני).
הוא הסכים ומונה לראש אגף מיכון.
בתפקידו החדש עסק פון לנסקי למעשה בהקמת יחידות הטנקים של מזרח גרמניה.
במרץ 1956 הוכרז באופן רשמי על הקמתו של הצבא המזרח גרמני ופון לנסקי מונה לקצין שריון ראשי של הצבא.
בעקבות כך הוענקה לו דרגת גנרל-מיור של הצבא המזרח גרמני.
ארנו פון לנסקי פרש לגמלאות מהשירות הפעיל ביולי 1958, בהתאם להחלטת שלטונות מזרח גרמניה לשחרר מן השירות את מרבית קציני הוורמאכט לשעבר.
לאחר פרישתו כיהן כחבר בפולקסקאמר (הפרלמנט המזרח גרמני) מטעם המפלגה הלאומית דמוקרטית של גרמניה.
מילא תפקיד זה עד לשנת 1967. בשנת 1970 מונה ליושב ראש אגודת הרכיבה אמנותית של מזרח גרמניה.
כמו כן היה חבר בוועד האולימפי המזרח גרמני וחבר באגודת הידידות "ברית המועצות-גרמניה".
ארנו פון לנסקי מת בשטראוסברג ב-6 באוקטובר 1986.
ארנו ביברשטיין היה שחיין גרמני.
אלוף אולימפי ושיאן עולם במשחה ל-100 מטר גב (לונדון 1908).
ביברשטיין היה לשחיין גב האחרון שזכה במדליית זהב אולימפית בסגנון "גב קלאסי".
ביברשטיין גדל במגדבורג בירת מדינת סקסוניה-אנהלט שבגרמניה.
בשנים 1907-1905 זכה 3 פעמים ברציפות באליפות גרמניה בשחייה במשחה ל-100 מטר גב.
באולימפיאדת לונדון (1908) זכה ביברשטיין במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא עולם חדש של 1:24.6 דקות, לפני לודוויג דאם מדנמרק (1:26.6 דקות) והרברט הרסנפ מבריטניה (1:27.0 דקות).
כבר בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אולימפי חדש של 1:25.6 דקות שאותו שיפר בשלב חצי הגמר (1:25.2 דקות).
בשנת 1988 זכה ביברשטיין להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
ארנו (במרשלית: Arņo) הוא אטול באוקיינוס השקט הכולל 133 איי אלמוגים.
השטח היבשתי של ארנו הוא 13 קמ"ר.
שלא כמו רוב האטולים אטול ארנו מקיף שלוש לגונות ולא אחת.
שטח הלגונה הגדולה 338.7 קמ"ר ובנוסף יש שתי לגונות קטנות האחת בצפון האטול והשנייה במזרחה.
באטול חיים 2,068 תושבים (נכון ל-2008) המפוזרים במספר כפרים, שהגדול בהם הוא אִין (Ine).
הוא מקיף לגונה בשטח של 290 קילומטרים מרובעים.
ארנו הוא האטול הקרוב ביותר לאטול מג'ורו בו ממוקמת בירת איי מרשל, וממוקמת במרחק של 20 ק"מ.
כלכלת ארנו מבוססת על ייצור קופרה שמשמש לייצור שמן קוקוס.
נשות האטול מייצרות תיקי קילי.
בכפר אין (Ine) מנחת מרובד חצץ, באורך כ-750 מטר.
בכפר טינק (Tinak) מנחת מרובד חצץ, באורך כ-870 מטר.
את שני המנחתים משרתת חברת התעופה של איי מרשל.
ארנה תון (מגרמנית: Arena Thun) הוא אצטדיון בעיר תון שבשווייץ.
האצטדיון מכיל 10,000 מקומות ישיבה ונפתח בשנת 2011. אצטדיון זה הוא בית למועדון הכדורגל תון מליגת העל השווייצרית ומחליף את האצטדיון הישן של הקבוצה.
ארנו ברקר (Arno Breker; 19 ביולי 1900 – 13 בפברואר 1991) היה ארכיטקט ופסל גרמני, אשר מזוהה בעיקר עם עבודתו בתקופת הנאצים.
המשטר הנאצי תמך ביצירה של ברקר, אשר נחשבה בעיניהם כ"אמנות גרמנית", שהייתה אנטיתזה לאמנות המודרנית, שבה הנאצים ראו אמנות מנוונת.
ברקר נולד באלברפלד שבמערב גרמניה.
הוא למד ארכיטקטורה, אנטומיה וסיתות באבן.
בגיל 20 החל ללמוד באקדמיה לאמנות בדיסלדורף.
הוא התמקד בפיסול, ולמד תחת וילהלם קרייס והברט נטזר.
בשנת 1924 נסע לפריז, שם נפגש עם פבלו פיקאסו, ז'אן קוקטו, ז'אן רנואר ודניאל הנרי קאנווילר.
בשנת 1927 עבר לפריז, והחל להתבסס בעולם האמנות.
בשנת 1932 זכה בפרס מטעם משרד התרבות של פרוסיה, אשר אפשר לו להתגורר במשך שנה ברומא.
בשנת 1934, חזר לגרמניה, בעצתו של הפסל מקס ליברמן.
באותה תקופה טרם זכה להערכתם של הנאצים, ויצירתו אף הוזכרה על ידי אלפרד רוזנברג, עורך העיתון הנאצי פלקישר באובכטר, כ"אמנות מנוונת".
בשנת 1937 נישא לדוגמנית היווניה דמטרה מסלה.
באותה שנה הצטרף רשמית למפלגה הנאצית, מונה על ידי היטלר כ"פסל הרשמי" של גרמניה, ולצורך עבודתו קיבל סטודיו, מימון וכ-43 עוזרים ושוליות.
עד לנפילת המשטר הנאצי שימש כפרופסור לאמנות בברלין.
בשנת 1948 התיישב בדיסלדורף, שם התגורר עד סוף ימיו, ועסק בארכיטקטורה ובפיסול.
הפסלים של ברקר התאפיינו בסגנון נאו-קלאסי, והתאימו לקו השולט בארכיטקטורה הנאצית של אותה תקופה.
ברקר הוגדר כאחד מרשימת המבורכים ובשל כך זכה לקבל שחרור מהגיוס לצבא.
לאחר סיום המלחמה, כ-90% מפסליו הציבוריים נהרסו על ידי בעלות הברית.
בשנת 1985 נפתח מוזיאון ארנו ברקר, אשר נבנה במימון פרטי של משפחת בודנשטיין.
ארנו מימרן הוא איש עסקים יהודי-צרפתי שהורשע בעבירות מס ובחטיפה למטרת סחיטה, וכן הואשם בעבירות פיננסיות נוספות ובשני מקרי רצח.
מימרן הוא בנו של איש העסקים הצרפתי ז'אק מימרן, שעסק בעיקר בנדל"ן בפריז.
ז'אק מימרן עמד בראש פרשת שחיתות הקרויה "שוחד הרכבות הגדול" (1987–1996), שבמסגרתה שיחד פקידים בבלגיה ובצרפת כדי לזכות במכרז לסלילת קו רכבת מהיר, בין בלגיה לצרפת.
בצעירותו היה ארנו מימרן ברוקר, והרוויח עשרות מיליוני דולרים.
הוא הפגין לאורך השנים אורח חיים ראוותני.
בנובמבר 2012 הזמין לחגיגת בר המצווה של בנו ידוענים רבים, בהם שון קומבס, פארל ויליאמס, בר רפאלי ואייקון.
הוא שלח ל-500 מוזמנים אייפד ובו ההזמנה לחגיגה.
בשנת 2015 דווח כי הוא מתגורר בבית פרטי רחב ידיים עם בריכת שחייה מקורה ברובע השישה-עשר של פריז.
אשתו הראשונה של מימרן הייתה אן דריי, בתו של המיליארדר ואספן האמנות קלוד דריי.
בשנת 2010 נישא לדוגמנית קלאודיה גלנטי, ולזוג נולדו שני בנים ובת.
בגיל תשעה חודשים נפטרה בתו מחיידק טורף.
בני הזוג נפרדו בשנת 2014.
כיום בת זוגו היא תמרה פיסנולי (ילידת 1983), שהייתה נשואה בשנים 2006–2009 לכדורגלן האיטלקי דניאלה דה רוסי, ולהם בת משותפת.
בדצמבר 2014 נעצרה פיסנולי כחלק מכנופיה שעל פי החשד חטפה איש עסקים מרומא וניסתה לסחוט ממנו כסף בעינויים ובאיומים על חייו.
ארנו מימרן הורשע בצרפת בעבירות מס בסוף שנות ה-90, ובשנת 2000 נחקר על עבירות של מסחר במניות על בסיס מידע פנים בארצות הברית, והסכים לשלם עם שותפיו כופר קנס של 1.2 מיליון דולר.
על פי חקירת החברה הצרפתית לשווקים פיננסיים (AMF), בשנים 2005–2006 ביצע מימרן לפחות שתי עסקאות שבהן הרוויח הון רב כתוצאה מסחר במידע פנים.
המקרה הראשון היה באוקטובר 2005, בו קנה מימרן מניות של מפעיל תעופה מדנמרק בשם "Københavns Lufthavn" שנרכש לאחר זמן קצר על ידי חברה אוסטרלית.
המקרה השני היה בינואר 2006, בו קנה מימרן מניות של חברת סחר פלדה בשם "Mittal" שנרכשה על ידי חברה אחרת לאחר מספר ימים.
על פי ממצאי החקירה, מימרן חמק מעונש מכיוון שהוא ביצע את העסקאות באמצעות חברות חיצוניות הנמצאות מחוץ לצרפת.
פרשת הונאות המע"מ על מכסות פחמן דו-חמצני
בפרשת הונאות המע"מ על מכסות פחמן דו-חמצני, קבוצת אנשים ביצעה תרגיל עוקץ שבו קשרו קשר להעלמת תשלומי מס ערך מוסף בצרפת בגובה של 280 מיליון אירו או יותר.
לטענת התביעה בצרפת, מימרן הוא מנהל הכספים של הקבוצה.
הקבוצה עסקה במסחר במכסות פחמן דו-חמצני, על פי פרוטוקול קיוטו לצמצום גזי החממה, המסדיר את נושא הפליטה של פחמן דו-חמצני.
על פי האישום, מימרן גבה מס ערך מוסף על עסקאות בתחום זה, אך לא העביר את הסכומים שנגבו למשרד האוצר הצרפתי.
הוא נעצר ב-20 בינואר 2015 בפריז על ידי חוקרים מטעם בית הדין של שירותי המכס הלאומי (SNDJ) והועמד לדין באשמת הונאה, הלבנת הון והסתרת הונאה מאורגנת.
במהלך המשפט התבקש מימרן, בין השאר, להסביר את יחסיו עם בנימין נתניהו, הכוללים מספר תרומות כספיות.
ביוני 2015 יחד עם שותפו פאריד חידר, חטפו ברמות הסן בנקאי ממוצא טורקי, ואילצו אותו לבצע העברה כספית של שני מיליון אירו.
ב-2021 הוא הורשע ונשפט ל-13 שנות מאסר.
המשטרה חוקרת את מעורבותו האפשרית גם בפרשות נוספות.
באפריל 2021 דיווחה סוכנות הידיעות הצרפתית שמימרן הואשם בבית משפט בפריז בהקשר למותם של סמי סוויד בספטמבר 2010 ושל קלוד דריי באוקטובר 2011. מימרן הואשם ב"רצח בפשע מאורגן" במקרה של סוויד, ישראלי תושב הרצליה שהיה שותף למעשי ההונאה של מימרן.
סוויד נורה דקות ספורות לפני שהיה אמור להיפגש עם מימרן, ליד שער הניצחון בפריז.
מימרן מואשם בהתנקשות בדריי, אביה המיליארדר של אשתו הראשונה, שנרצח בווילה שבבעלותו בפרבר ניי-סיר-סן ליד פריז.
עוד לפני שהואשם מימרן, חלק מהנחקרים בפרשת ההונאה של מימרן סירבו להעיד נגדו מחשש לחייהם והצביעו על שורת מקרי הרצח כהסבר לסירובם.
מלבד מקרי הרצח של סוויד ודריי, נקשר לפרשה גם מותו ביריות של אלבר טאייב, נהגו ושומר ראשו של סיריל מולי, שחקן פוקר ידוע שהיה שותף עסקי של מימרן, במאי 2014.
מספר סוהרים נחקרו על נתינת תנאים מיוחדים במעצר למימרן וחבריו תמורת שוחד.
במשך שנים רבות נהגה משפחת מימרן לתרום כספים בקביעות לתנועת הליכוד בצרפת.
הקשר בין נתניהו ומימרן נוצר על ידי מאיר חביב, מראשי הליכוד בצרפת וחבר הפרלמנט הצרפתי.
מראשית שנות ה-2000 השאילה משפחת מימרן לבנימין נתניהו דירה גדולה בשדרות ויקטור הוגו, בלב הרובע השישה-עשר של פריז.
בפנקס התורמים שנתניהו גיבש בשנת 2002, ואשר פורסם על ידי רביב דרוקר בערוץ 10, מוזכר ארנו מימרן ברשימת התורמים החשובים ביותר.
ארנו מימרן סיפר שנתניהו עזר לו לגייס משקיעים כשנתניהו לא היה בפוליטיקה והתקיימו ביניהם קשרי ידידות.
באוגוסט 2003 צולמו מימרן ובנו בחברת בנימין נתניהו בזמן חופשה במונקו.
נתניהו היה אז שר האוצר בממשלת שרון השנייה.
התמונה פורסמה בכלי התקשורת במרץ 2016. באותה תקופה היה מימרן מנהל השיווק של מועדון פרטי בפריז בשם "קן קלאב", ואליו נהג להביא ידוענים שונים, ביניהם בנימין נתניהו.
כמו כן מימן לנתניהו ולמשפחתו חופשות בהרי האלפים ובריביירה הצרפתית.
במהלך המשפט על "עוקץ המאה" התבקש מימרן, בין השאר, להסביר את יחסיו עם נתניהו, הכוללים מספר תרומות כספיות.
ב-19 במאי 2016 העיד מימרן במשפט כי העביר כמיליון אירו לנתניהו, למימון עלויות של מערכת הבחירות.
בעדותו אמר מימרן גם כי נפגש עם נתניהו בישראל בשנת 2009 לכבוד בחירתו מחדש לראשות הממשלה.
ב-7 ביוני העניק ארנו מימרן ריאיון לחדשות 10, שם טען שהעביר לנתניהו מיליון פרנקים צרפתים, ולא מיליון אירו כפי שהעיד במשפט.
באותו יום טען עורך דינו של נתניהו כי הסכום שניתן במתנה היה רק 40 אלף דולר, והוא הועבר לקרן ציבורית ולא לחשבונו הפרטי של נתניהו.
מאז שנת 2016 מרצה מימרן עונש מאסר בכלא הצרפתי.
בשנת 2023, בעת היותו בכלא נתן בית המשפט אישור להאזין לשיחותיו של מימרן, עקב אישומים ברצח נגדו.
חלק מאותן הקלטות הגיעו לידי העיתון הצרפתי Mediapart.
בהקלטות אלו נשמע מימרן מדבר על כספים וטובות הנאה שסיפק לראש הממשלה בנימין נתניהו.
ארנו חנוך קרלן (7 במאי 1937 – 13 במאי 2010) היה משורר, פסיכואנליטיקאי וסופר מדע פופולרי אמריקאי-יהודי.
קרלן נולד ב-1937 בפילדלפיה, ארצות הברית.
הוריו היו מהגרים יהודים מבלארוס ואוקראינה, אשר היגרו לארצות הברית בתחילת המאה ה-20.
ארנו היה ילד מחונן, אשר הוקפץ שתי כיתות לימוד וסיים את לימודי בית הספר התיכון בגיל 15. כנער הוא התעניין בספרות, מדעים ומוזיקה קלאסית, וכן למד מוזיקה והתמחה בספרות אנגלית וצרפתית בקולג' אנטיוק (Antioch College).
לאחר שסיים את לימודיו, עבד קרלן כעיתונאי בכמה ירחונים, ובמשך שנתיים הסתובב ברחבי אירופה וכתב על אוכל, תרבות ועוד.
מאוחר יותר הוא עבד כעורך בכמה ירחונים מפורסמים כמו "הולידיי" ו"ניוזוויק".
הוא הוציא ספר של אוסף סיפורים קצרים שכתב, בשם "תפוחים לבנים" בגיל 24.
בשנות ה-70 עבד קרלן כמרצה במחלקת הספרות האנגלית באוניברסיטת פן סטייט.
בתקופה זו הוא רשם ספרים בתחומי המדע, היסטוריה ורפואה.
לאחר מכן חזר קרלן לניו יורק, על מנת להיות עורך מנהל בירחונים "פנטהאוס" ו"מגזין עולם הפיזיקאים".
בשנות ה-90 השלים קרלן דוקטורט בסקסולוגיה בזמן שלמד שלוש שנים במכון לפסיכואנליזה.
בשנת 1996 הוא זכה בפרס ספרי המדע המוערך Rhone-Poulenc Prize for Science Books על ספרו "Palgue's Progress", אך לא יכל להגיע כיוון שהיה חולה.
בעשר השנים האחרונות לחייו, קרלן עבד כפסיכותרפיסט והמשיך לכתוב כתבות וספרים.
לקרלן היו שני ילדים מנישואיו הראשונים, אשר נגמרו בגירושין.
הוא גר עד מותו בגריניץ' וילג', ניו יורק עם אשתו השנייה במשך שנים רבות.
בזמן מותו היו לו 6 נכדים בניו יורק וישראל.
הוא עדיין עבד עד שלושה חודשים לפני מותו כפסיכותרפיסט עצמאי.
קרלן היה בן דוד מדרגה שנייה של הפסנתרן המפורסם מישה לויטצקי , וקרוב משפחה של ארווינג ר.
אַרְנוּוַנְדָה או אַרְנוּוַנְדַש הראשון היה מלך החתים בין השנים 1400–1370 לפנה"ס, המלך השני של האימפריה החתית.
ארנוונדה ירש את המלוכה כיוון שנישא לאשמו-ניכל (Ašmu-nikal), בת המלך הקודם תודחליה הראשון.
הוא ירש מחמיו אימפריה מאוחדת וגדולה, אולם מיד עם עלותו לשלטון נאלץ להתמודד עם מספר התקוממויות ומהומות.
כמו כן, שבטי הכשכש תקפו את הממלכה וכבשו מספר ערים.
בתפילתו לאלים מופיעה רשימת ערים שנפלו לידי הכשכש, אולם המכה הקשה מכולן הייתה כיבוש Nerik, אשר הייתה עיר פולחן חשובה ובה מקדשים חשובים לאלים.
עובדה זו הקשתה על המלחמה בכשכש, כיוון שעל המלך היה להקריב קרבנות לאלים כדי שיסייעו, והוא לא היה יכול לעשות זאת כאשר המקדשים נמצאים בידי האויב.
שרדה עד ימינו תפילה בה מפצירים המלך ארנוונדה והמלכה אשמו-ניכל באלים לזכור שרק החתים עבדו אותם תמיד כראוי, ולפיכך על המקדשים להיות על אדמת חת.
באותה תפילה ממש מתוודה ארנוונדה כי הוא כרת ברית עם חלק מהשבטים כדי לאפשר הקרבת קרבנות ב־Nerik, אולם הוא מודה כי אינו בטוח שהכשכש אכן מקריבים את הקרבנות ולא לוקחים אותם לעצמם.
ארנוונדה היה מלך זהיר מאוד, ולא מיהר לצאת למסעות מלחמה כנגד כל אויביו.
כמו כן, הוא חשש מקשר נגדו והשביע בשלל שבועות את אציליו ושומריו.
הוא הכין הדרכות רבות לפקידים שונים, שהמשיכו לשמש את האימפריה גם זמן רב אחרי מותו.
במשך 25 שנות שלטונו, הספיקה האימפריה להיחלש מאוד.
קרוב לוודאי שבנו ירש אתו, אולם בעוד חלק סוברים שבנו היה חתושילי השני ונכדו היה תודחליה השני, אחרים שוללים כליל את קיומו ההיסטורי של חתושילי השני, וסוברים שתודחליה היה בנו וירש אותו.
ארנו גרבן (במקור ארנסט גרינפלד, בהונגרית: Gereben Ernő; 18 ביוני 1907, שופרון האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בהונגריה) – 16 במאי 1988, תון, שווייץ) היה שחמטאי יהודי-הונגרי-שווייצרי.
ארנו גרבן נולד בשופרון ועד לשנת 1935 היה מוכר כ- Ernest (or Ernst) Grünfeld (גרסה גרמנית של שמו).
הוא התחיל להשתתף בתחרויות בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20. בשנת 1930 הוא סיים במקום החמישי בבודפשט.
בשנת 1932 הוא חלק מקומות 5–7 בשופרון (ניצח רודולף שפילמן).
בשנת 1935 הוא חלק את המקום ה-2–3 עם אלברט בקר (ניצח לאסלו סאבו).
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא חזר להתחרות.
בשנת 1947 הוא היה חבר נבחרת הונגריה שניצחה במשחקי הבלקן וגם זכה במדליית כסף אישית.
בשנת 1951 גרבן ניצח בסופוט.
בשנת 1956, לאחר ההמרד ההונגרי הוא עבר לשווייץ.
בשנת 1957 הוא סיים במקום השני בסן בנדטו דל טרונטו.
בשנת 1964 גרבן חלק את המקום ה-1–4 ברג'ו אמיליה.
הוא המשיך להתחרות עד לשנות ה-70 של המאה ה-20. בשנת 1973 הוא היה חבר בנבחרת שווייץ באליפות אירופה לנבחרות.
בשנת 1950 הוענקה לגרבן דרגת אמן בינלאומי.
בשנת 1959 גרבן התגורר תקופה מסוימת בישראל ואף זכה במקום השני באליפות ישראל בשחמט.
בין השנים 1954 ל-1974 השתתף גרבן ב-4 אולימפיאדות שחמט:
ארנו דמאר הוא רוכב אופני כביש צרפתי לשעבר.
דמאר התחרה בתחרויות רבות לפני שהיה מקצוען.
ב-2010 סיים במקום החמישי באליפות העולם באופני כביש במרוץ הכביש לרוכבים עד גיל 23 וב-2011 ניצח במרוץ זה והפך לאלוף העולם עד 23, באליפות שנערכה בקופנהגן, לאחר שקיבל הובלה בספרינט הסיום מחבר נבחרתו, אדריין פטי שסיים במקום השני.
במשך שלוש שנותיו הראשונות ב-FDJ התקיימה יריבות פנימית בקבוצה בין שני הספרינטרים המובילים שלה: ארנו דמאר ונאסר בוהאני, יריבות שכנראה החלה עוד בתקופת רכיבתם כחובבים.
תקופה זו הסתיימה בסוף עונת 2014, כשמנהלה הספורטיבי של הקבוצה, מרק מדיו , אמר: "הם שני תרנגולים בלול אחד", והחליט להותיר את דמאר בקבוצה ובוהאני עבר לקבוצת קופידיס.
דמאר הפך למקצוען בשנת 2012, כאשר הצטרף לקבוצת FDJ הצרפתית.
הוא ניצח את הקטע השישי בטור של קטר, ואת גרנד פרי סמין.
דמאר ניצח את הקטע השני ואת קטגוריית המאיצים בדרידאסה ואן ווסט פלנדרן.
דמאר ניצח את המרוץ החד יומי, שולה פאייה דה לורייה.
הוא רכב לראשונה בגרנד טור, כאשר נבחר לסגל קבוצתו בג'ירו ד'איטליה, אך פרש מהמרוץ במהלך הקטע ה-13. הוא סיים שני באליפות צרפת, וניצח את קלאסיקת ואנטפול לאחר שהקדים את אנדרה גרייפל ואת ג'אקומו ניצולו.
בתחילת 2013 ניצח דמאר תחילה את מרוץ גרנד פרי היינו.
בטור ארבעת הימים של דנקרק דמאר ניצח שלושה קטעים ברציפות, ואת קטגוריית המאיצים והצעירים במרוץ וניצח את המרוץ כולו לאחר שהקדים את פלוריאן ואשון ורמון סינקלדם.
בהמשך העונה ניצח את הקטע הרביעי בטור דה סוויס ואת מרוץ קלאסיקת לונדון - סארי.
דמאר המשיך ביכולת הטובה כשניצח את הקטע השני ב-בינקבנק טור ואת גרנד פרי ד'איסברג.
דמאר פתח את העונה עם ניצחון בקטע השישי בטור של קטר.
הוא סיים שני בגנט - וולגם, לאחר שג'ון דגנקולב הקדים אותו.
הוא ניצח בפעם השנייה ברציפות את מרוץ ארבעת הימים של דנקרק ובנוסף לכך ניצח את הקטע הראשון והשני במרוץ.
דמאר ניצח את הטור דה פיקארדי, וניצח גם שני קטעים רצופים במרוץ ואת קטגוריית המאיצים.
דמאר ניצח את המרוץ החד יומי בבלגיה, האלה - אינגויגם.
ב-29 ביוני, דמאר ניצח את אליפות צרפת.
הוא נבחר לראשונה לטור דה פראנס, הוא סיים פעמיים במקום השלישי (קטע 4, ו-12), ובמקום ה-159 הכללי.
הוא ניצח את שני המרוצים החד יומיים, קמפיונשפ ואן פלנדרן, וגרנד פרי ד'איסברג.
בנוסף לכך, דמאר התחרה בטור דה יורומטרופול, ניצח את המרוץ ואת דירוג הצעירים והמאיצים, לאחר שניצח בשני הקטעים הראשונים.
דמאר ניצח את הקטע השני והשלישי בטור של בלגיה, הוא לא הצליח להגן על תוארו כאלוף צרפת לאחר שסיים במקום ה-50. הוא התחרה בטור דה פראנס, והתוצאה הטובה ביותר שלו במרוץ הייתה בקטע ה-21, בו הגיע במקום החמישי.
בסופו של דבר, דמאר סיים במקום ה-138 הכללי.
דמאר ניצח את הקטע השני ב-לה מדיטראנין.
הוא ניצח את הקטע הראשון ב-פריז - ניס, אך פרש מהמרוץ במהלך הקטע הרביעי.
ב-19 במרץ, קבע דמאר את אחד מהישגיו הגדולים בקריירה לאחר שניצח את המוניומנט מילאנו - סן רמו, לאחר שהקדים את בן סוויפט ואת יורגן רולנדס.
הוא סיים חמישי ב-גנט - וולגם, והתחרה שנית ב-ג'ירו ד'איטליה, הוא סיים שני בקטע השני והחמישי, אך פרש מהמרוץ במהלך הקטע ה-14. הוא ניצח את הקטע החמישי ואת קטגוריית המאיצים ברוט דו סוד.
הוא סיים שני בקלאסיקת בריסל, ניצח את מרוץ בנש - שימאי - בנש, וסיים שני בפריז–טור.
דמאר פתח את העונה עם ניצחון בקטע הראשון והרביעי באטואל דה בסז', ואת הקטע הראשון בפריז - ניס, לאחר שניצח ז'וליאן אלאפיליפ בספרינט.
הוא סיים שישי ב-פריז - רובה, וניצח את גרנד פרי פורט דו היינו, ואת הקטע השני במרוץ שישת הימים של דנקרק.
דמאר ניצח את הקטע השני בדופינה ליברה, ואת קטגוריית המאיצים במרוץ.
הוא ניצח את האלה - אינגויגם, ואת אליפות צרפת, לאחר שהקדים את נאסר בוהאני.
הוא ניצח לראשונה קטע ב-טור דה פראנס, לאחר שהקדים את אלכסנדר קריסטוף ואת אנדרה גרייפל.
הוא פרש מהמרוץ לאחר קטע 9, עקב כך שלא עמד במגבלת הזמן.
הוא ניצח את קלאסיקת בריסל, לאחר שהקדים את מרקו קומפ ואת אנדרה גרייפל.
דמאר ניצח את הקטע הראשון ב-פריז–ניס, הוא סיים שלישי במילאנו – סן רמו, ושלישי בגנט–וייפלחם.
הוא ניצח את הקטע השמיני בטור דה סוויס, וניצח את הקטע ה-18 בטור דה פראנס.
בטור של פויטו שארן, דמאר הציג תצוגת תכלית.
לאחר שניצח את כל חמשת הקטעים במרוץ, וניצח את הדירוג הכללי ואת דירוג המאיצים.
דמאר ניצח את הקטע העשירי בג'ירו ד'איטליה, הוא עבר להוביל בקטגוריית המאיצים החל מקטע 12, ושמר על ההובלה עד קטע 18, שם איבד אותה לפסקל אקרמן הגרמני.
בסופו של דבר, דמאר סיים שני בקטגוריה עם 213 נקודות, מרחק של 13 נקודות מאקרמן המנצח.
הוא ניצח את הקטע השני והרביעי בלה רוט דיד'אוקסיטאני, הוא ניצח את הקטע הרביעי בטור דה וואלני.
דמאר ניצח את הקטע השלישי בטור של סלובקיה, סיים במקום השני הכללי ובנוסף לכך גם ניצח בקטגוריית המאיצים במרוץ.
בתחילת העונה הודיעה קבוצתו שדמאר ייעדר מהטור דה פראנס באותה השנה, בגלל רצונה להתמקד בטיבו פינו.
דמאר עצמו חזר מסיום פגרת הקורונה למרוץ מילאנו–טורינו שהתאים בשנה הזו למאיצים, וניצח את המרוץ לאחר ספרינט רב משתתפים שבסופו הקדים את קיילב יואן ו-ווט ואן ארט.
בהמשך השתתף בטור דה ואלוני והקדים שוב את יואן לאחר ספרינט רב משתתפים בקטע השני, בקטע השלישי נכנע לסם בנט, בעוד קטע שהסתיים בספרינט המוני וסיים שני.
בקטע הרביעי והאחרון שהיה גבעי יותר בסגנון לייז'–בסטון–לייז', ניצח שוב לאחר שהקדים את פיליפ ז'ילבר וגרג ואן אוורמאט בספרינט מצומצם ובכך ניצח גם את הדירוג הכללי במרוץ.
לאחר מכן ניצח את אליפות צרפת בפעם השלישית, מקדים את בריאן קוקאר ואת ז'וליאן אלאפיליפ בספרינט הסיום, לאחר מכן התחרה באליפות אירופה שנערכה גם היא בצרפת, פלואה וזכה במדליית כסף לאחר ספרינט רב משתתפים, בו גבר עליו ג'אקומו ניצולו בעוד פסקל אקרמן זכה בארד.
בטור דו פואטו-שראנט, ניצח את הטור בפעם השנייה מאז 2018 וגם בשלושה קטעים, גם בטור של לוקסמבורג ניצח בקטע אחד ולאחר מכן סיים חמישי במרוץ החד יומי, "Paris-Chauny".
דמאר המשיך בעונה המוצלחת שלו בג'ירו ד'איטליה, הוא ניצח לא פחות מארבעה קטעים (4,6,7,11), כולם במאוצים המוניים וניצח את קטגוריית הנקודות במרוץ עם 233 נקודות, לעומת 184 של פטר סאגאן במקום השני.
דמאר גם היה הרוכב שניצח הכי הרבה קטעים בג'ירו ביחד עם פיליפו גאנה.
עונתו הטובה של דמאר הייתה מהטובות בקריירה וביססה את מעמדו כאחד מהספרינטרים הטובים ביותר של 2020, עם 14 ניצחונות.
אֶרְנֶה שֶבֶּשִי (במקור פריד, בהונגרית: Sebesi Ernő; שרישקה לוקי, 9 בדצמבר 1893 – בודפשט 1944 בסוף דצמבר או בסוף דצמבר 1944 במאוטהאוזן) היה רופא, משורר, מחזאי הונגרי-יהודי, מתרגם ספרותי שנספה בשואה.
לאחר ששבּשי סיים את לימודיו בפרשוב, החל את לימודי הרפואה באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) וקיבל את התואר דוקטור לרפואה באוניברסיטת ברטיסלבה (1917).
הוא עבד כרופא בפרשוב ופרסם מכתיבתו בשבועון ה"אש".
בגלל מוצאו היהודי נמלט להונגריה בשנת 1941, עת נכבשה סלובקיה על ידי הורמאכט, מפני רדיפות היהודים בסלובקיה.
לא ידוע בוודאות האם נהרג במהלך המצור על בודפשט או גורש למאוטהאוזן.
בנוסף לעבודתו כרופא, הוא כתב שירים, סיפורים קצרים ודרמות.
כרך השירים הראשון שלו, "בזרוע השקט" (פרשוב 1919).
הוא היה הסנונית הראשונה של הספרות בשפה ההונגרית בקרב ההונגרים שנשארו במיעוט בסלובקיה." עבודותיו התבססו בעיקר על תערובת של אהדה ואכזבה מרה, והוא אהב רעיונות ביזריים.
המחזה שלו "חצי גברים" הועלה בתיאטרון ברטיסלבה, המחזה שלו "תאונה"הועלה בארצות הברית, ו"משחק המוות" הועלה בתיאטרון הקאמרי של בודפשט.
בנוסף לשיריו, סיפורים קצרים ודרמות, הוא תרגם להונגרית יצירות ופרוזה של סופרים צ'כיים, סלובקים וגרמנים.
הסופר ג'רג' באלינט תיאר אותו בספרו המילה הסופית: "ארנה שבשי הוא משורר מוזר.
אחד ארנה שבשי שכותב בקול רענן ומעניין, עם הרבה רעיונות עוצמתיים, הרבה סרקזם תוסס ולעג עצמי.
ארנה שבשי האחר, לעומת זאת, אוהב קיטש, סנטימנטלי ומתוק, ולעיתים לא מעניין לחלוטין.
לו רק אחד מארנה שבשי אלה היה כותב את הכרך, זה היה ספר יפה לשבח."
על זרוע השקט (שירים, פרטוב, 1919)
תחנוני אגרוף (שירים, וינה, 1921)
הסערה עוברת (פסוקים, פרסוב, 1928)
המילה הסופית (פסוקים, פרסוב, 1929)
אנשים שבעטו בהם (סיפורים קצרים, קושיצה, 1929)
חשבון נפש (פסוקים, פרסוב, 1934)
בני אלמוות (דיוקנאות סופרים במאה סונטות, בודפשט, 1943)
סטפן צווייג : הרגע הגדול (תמונות ממוזערות היסטוריות, בודפשט, 1945)
סטפן צוויג: כיבוש ביזנטיון (בודפשט, 1996)
ארנו יאהר היה גנרל גרמני במלחמת העולם השנייה.
יאהר נולד ב-3 בדצמבר 1890 בפריטיץ, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
ב-4 ביולי 1909 התגייס יאהר לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לגדוד ההנדסה ה-19 (אלזס ה-2).
יאהר פיקד על מחלקה ולאחר מכן על פלוגה במהלך מלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית ובארץ ישראל.
ב-22 במרץ 1915 הוא הועלה לדרגת אובר-לויטננט, וב-22 במרץ 1918 הועלה לדרגת האופטמן.
על פעולותיו במהלך המלחמה הועטר יאהר בצלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
לאחר המלחמה עבר יאהר לשרת במשטרת דנציג, וב-1 ביולי 1931 הוא מונה למפקד המשטרה.
ב-18 באוקטובר 1933 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ובשנת 1935 הוא הצטרף לוורמאכט.
ב-1 בינואר 1937 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באוקטובר אותה שנה הוא מונה למפקד פיקוד המבצרים ה-2.
בהתגייסות הגרמנית לפני המערכה הפולנית ב-26 באוגוסט 1939, מונה יאהר למפקד רגימנט ההנדסה ה-685, אשר נפרס במערב.
ב-20 בינואר 1940 הוא מונה למפקד ההנדסה של הקורפוס ה-26, וב-5 בינואר 1941 הוא מונה למפקד ההנדסה של הארמייה ה-17. ב-1 בדצמבר 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-15 בנובמבר 1941 הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-1 בפברואר 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-387, וב-1 בדצמבר 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ב-22 בדצמבר 1942 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
בינואר 1943 הוא מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-24 ולחם עמו בקרבות הקשים סביב סטלינגרד, וב-21 בינואר הוא התאבד בפודגורנו.
ארנו ארטיונוביץ' בבג'ניאן היה מלחין, פסנתרן ארמני-סובייטי.
אמן העם של ברית המועצות (1971).
ארנו בבג'ניאן נולד בעיר ירוואן במשפחת מורים ב־22 בינואר 1921. מגיל הרך ארנו הראה יכולות מוזיקליות.
בגיל 3 החל לשחק בהרמוניום הישן בבית.
בשנת 1926 הבחין בכישרונו אראם חאצ'טוריאן.
בבג'ניאן זכה לפופולריות עצומה ככותב שירים, שיתף פעולה בהצלחה עם המשורר רוברט רוז'דסטבנסקי והזמר מוסלים מגומאייב.
גם השירים שכתב עם יבגני יבטושנקו, אנדריי ווזנסנסקי ולאוניד דרבניוב זכו להצלחה רבה.
המלחין פעל גם בתחום הג'אז האינסטרומנטלי, ז'אנר מוזיקלי-תיאטרלי.
בין מבצעי היצירות שלו: מסטיסלב רוסטרופוביץ', אמיל גיללס, דוד אויסטרך.
ארנה שניידר הובר היא מתמטיקאית אמריקאית.
עשתה דוקטורט בפילוסופיה והתחילה להתעניין במתמטיקה.
אחרי כמה שנות הוראה, החלה לפתח קריירה של חוקרת במעבדות בל.
היא חיפשה פתרון לבעיית ניתוב השיחות, ופיתחה מערכת ממוחשבת לצמצום העומס על מרכזיות הטלפונים.
בעזרת עקרונות הלוגיקה, על ידי ניטור השיחות ותיעדוף משימות.
המצאתה היא אחד מהפטנטים הראשונים של התוכנה שהונפקו אי פעם, משנת 1971, המצאה אשר משמשת את עולם התקשורת עד היום.
בנוסף הובר הקדישה רבות מהקרירה שלה לשיפור הנוף לנשים בתחומים טכניים ומדעיים.
ארנה שניידר הובר נולדה באירווינגטון, ניו ג'רזי.
משפחתה התגוררה בסאות' אורנג', ניו ג'רזי, אביה היה רופא שיניים ואמהּ הייתה מורה, בנוסף היה לה אח צעיר יותר שנפטר מפוליו בגיל חמש.
היא חיבבה את חיק הטבע וספורט הבנים באופן מסורתי, כבר מגיל צעיר היא התעניינה במדע וקיבלה השראה מהביוגרפיה של מארי קירי.
הובר סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון קולומביה במפלווד הסמוך בשנת 1944, מה שמאוחר יותר הכניס אותה להיכל התהילה שלה בשנת 2007.
כשסיימה את לימודיה בתיכון עברה ללמוד פילוסופיה והיסטוריה קלאסית מימי הביניים בקולג וולסלי.
היא סיימה את לימודיה לתואר ראשון בוולסלי בשנת 1948 בהצטיינות, והוכנסה ל"פי בטא קאפה", חברת כבוד לאמנויות ומדעים חופשיים, שם זכתה לכבוד "מלומדת דוראנט".
בשנת 1951 היא סיימה את הדוקטורט שלה מאוניברסיטת ייל בפילוסופיה ויסודות המתמטיקה, הדוקטורט היה מחקר של היגיון בנושא "ניתוח משפטים מותנים בניגוד לעובדה".
בשנים 1954-1951 הייתה ארנה פרופסור במכללת סוורתמור שם לימדה פילוסופיה ולוגיקה, אך, היא לא הצליחה לזכות בתפקיד קבוע.
מאוחר יותר כשהצטרפה למעבדות בל היא עבדה בפיתוח מערכת הטילים האנטי-בליסטיים Safeguard, ובהמשך הפכה לאישה הראשונה שעמדה בראש מחלקה טכנית.
היא הצטרפה למעבדות בל כמקורבת טכנית בכירה, וקודמה בשנת 1956. היא הייתה פעילה בתוכנית ההכשרה הפנימית לטכנולוגיות מבוססות מחשב- "המקבילה לתואר שני במדעי המחשב".
הובר עבדה על יישומים גבוהים ברמות שונות כגון, תוכניות בקרת מכ"ם של מערכת ההגנה נגד טילים בליסטיים (שהיו מערכות ליירט ראשי נפץ טילים בליסטיים נכנסים).
המחלקה שלה עבדה על שיטות בינה מלאכותית, מאגרי מידע גדולים ותוכנות עסקיות לתמיכה ברשתות טלפון גדולות.
היא עבדה במעבדות בל במשך 32 שנים עד שפרשה בשנת 1987. בנוסף, כיהנה בדירקטוריונים בארגונים להשכלה גבוהה בניו ג'רזי, כחברה במועצת הנאמנים.
היא תוארה כחזונית שהשפיע רבות בהגדלת סגל הנשים וכן ברישום "בוגרות התיכון הכי מוכנות" במדינה.
את רישומיה הראשונים של המערכת שלה היא ציירה כששהתה בבית החולים לאחר שילדה את אחת משלוש בנותיה.
וזאת בזמן שהייתה בחופשת לידה מעבודתה במעבדות בל, שם התרחשו בעיות, כאשר מוקד טלפוני הוצף באלפי שיחות תוך זמן קצר, הכריע את הממסרים האלקטרוניים הלא אמינים, וגרם לכל המערכת "לקפוא".
הובר השתמשה בידע שלה בתחום ההיגיון הסמלי ותורת המשוב כדי לתכנת את מנגנוני הבקרה של המוקד הטלפוני, לשימוש בנתונים אודות שיחות נכנסות, כדי לכפות סדר על המערכת כולה.
היא השתמשה בשיטות אלקטרוניות ממוחשבות לניטור תדירות השיחות הנכנסות בזמנים שונים.
השיטה שלה העניקה עדיפות לתהליכים שעניינם קלט ופלט של המעבר לתהליכים שהיו פחות חשובים, כמו שמירת רשומות וחיוב.
המחשב, כתוצאה מכך, יתאים את קצב הקבלה של המוקד הטלפוני באופן אוטומטי, ויקטין מאוד את בעיית העומס.
המערכת נודעה כשליטה בתוכנה המאוחסנת, תוצאת ההמצאה הייתה שירות הרבה יותר חזק למתקשרים בזמן טעינת השיא.
בשנת 1953 התחתנה עם צ'ארלס ווילסון הובר.
מחשבתה של הובר על ההמצאה התרחשה בזמן שהיא התאוששה בבית חולים לאחר שילדה את בתה השנייה, עורכי דין של מעבדות בל המטפלות בפטנט נאלצו ללכת לביתה ולבקר אותה בזמן שהייתה בחופשת לידה כדי שתוכל לחתום על הניירות.
הובר הייתה אחת מחמשת האחוזים מהנשים שעשו דוקטורט במתמטיקה בשנות החמישים.
היא קיבלה את פרס הישגי בוגרי מכללת וולסלי.
בנובמבר 1967, הוגשה בקשה לאחד הפטנטים התוכניים הראשונים שהונפקו (של הובר), הוא הונפק בשנת 1971. כתוצאה מהמצאתה, היא הפכה למפקחת האישה הראשונה של מחלקה טכנית במעבדות בל.
היא עמדה בראש מחלקת תמיכה במבצעים בשנת 1987, וזאת לאחר שהייתה אחת העובדות הראשונות במעבדות בל.
בשנת 2008 הוענק לארנה שניידר הובר, על המצאתה, שכונתה צג בקרת משוב עבור מערכת עיבוד נתונים מאוחסנת בתוכנית, פטנט מס 3,623,007, והיא נבחרה כחברה בהיכל התהילה הלאומי של הממציאים.
עקרונות המצאתה עדיין בשימוש בציוד טלקומוניקציה במאה ה-21.
ארנה שוברט (בהונגרית: Schubert Ernő; באץ', 17 בדצמבר 1903 – בודפשט, 15 באוקטובר 1960) היה צייר, מעצב גרפי, טקסטיל ורהיטים יהודי-הונגרי.
הרקטור לשעבר של המכללה לאמנות שימושית (1948–1952).
גיסו היה הצלם וצלם הקולנוע פרנץ האר.
ארנה שוברט נולד במשפחה יהודית והחל את לימודיו האקדמיים אצל אדולף פניאש.
משנת 1924 הוא למד במכללה לאמנויות יפות בבודפשט, שם היה המאסטר שלו אישטוואן ריטי ואישטוואן צ'וק.
בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 הצטרף לכתב העת של לאיוש קשאק שחזר מהגירתו בווינה, שם שהה אחרי נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בשנת 1919. שוברט הצטרף כאמור לקבוצת אמנים צעירים שהתארגנה סביב המגזין של קשאק "עבודה" (Munka).
בשל רעיונותיו האמנותיים של האוונגרד; הוא גורש מהמכללה יחד עם ג'רג' קפש, דז'ה קורניש ואלכסנדר טראונר.
ציורו הושפע בעיקר מיצירות הקוביזם הצרפתי, פבלו פיקאסו, ז'ורז' בראק.
בשנת 1932 ערך תערוכת אמנות מופשטת בגלריה טמאש.
מאמצע שנות השלושים הוא צייר מעט, במקום זאת עסק בעיקר בעיצוב טקסטיל וריהוט ועיצוב הבית.
פעילויות האמנות השימושית שלו קיבלו השראה בעיקר מהבאוהאוס ומעולם האמנות העממית ההונגרית.
מהמחצית השנייה של שנות השלושים של המאה העשרים היה מבקר תכוף במושבת האמנים של סנטאנדרה, בה הפך לחבר קבוע בשנת 1946 ומילא תפקיד מרכזי בארגון מחדש של מושבת האמנים הישן.
אחרי מלחמת העולם השנייה משנת 1945 הוא היה בעיקר המארגן, המקים והמנהל של חברה שעסקה בדקורציה של אירועי המפלגה הקומוניסטית ההונגרית.
בשנים 1948–1952 היה הרקטור של המכללה ההונגרית לאמנויות יישומיות, ואחר כך לימד שם עד מותו.
תערוכת הזיכרון שלו אורגנה בשנת 1978 בגלריה הלאומית של הונגריה, ואחר כך בשנת 1986 בגלריה של מושבת האמנים של סנטאנדרה.
פרברים: פנים החדר עם חלון פתוח (ללא שנה) (שמן על בד, 100x80 ס"מ; מוזיאון פרנצי, סנטאנדרה)
קטע רחוב (ללא שנה) (שמן על בד, 40x68 ס"מ; מוזיאון פרנצי, סנטנדרה)
ארנו קלימואנדו-מואינגה הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת החלוץ באיינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה, בהשאלה מנוטינגהאם פורסט.
קלימואנדו הגיע למחלקת הנוער של פריז סן-ז'רמן מליגת העל הצרפתית בשנת 2012. ב-10 בספטמבר 2020 ערך קלימואנדו את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–1 ללאנס במסגרת המחזור השני בליגה בעונת 2020/2021.
ב-5 באוקטובר 2020 הושאל קלימואנדו ללאנס מליגת העל הצרפתית.
ב-18 באוקטובר ערך קלימואנדו את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–4 לליל במסגרת המחזור השביעי בליגה.
ב-22 בנובמבר הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–1 על דיז'ון במסגרת המחזור ה-11 בליגה.
במהלך עונת ההשאלה בלאנס ערך קלימואנדו 28 הופעות ליגה, בהן הבקיע שבעה שערים.
ב-31 באוגוסט 2021 הושאל קלימואנדו פעם נוספת למשך עונה ללאנס מליגת העל הצרפתית.
בעונתו השנייה במועדון הוא ערך 32 הופעות וכבש 12 שערים.
ב-11 באוגוסט 2022 עבר קלימואנדו לסטאד רן .
ב-18 באוגוסט 2025 חתם בנוטינגהאם פורסט מהפרמייר ליג, תמורת 26 מיליון אירו.
ב-7 בינואר 2026, לאחר שקיבל דקות משחק מועטות בפורסט, הושאל קלימואנדו לאיינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה
קלימואנדו היה חלק מסגל נבחרת צרפת עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2021.
ארנו קמינחה (בהולנדית: Arno Kamminga; נולד ב-22 באוקטובר 1995) הוא שחיין הולנדי, סגן אלוף האולימפי (טוקיו 2020) וסגן אלוף אירופה (בודפשט 2021) במשחים ל-100 מטר חזה ול-200 מטר חזה וסגן אלוף העולם בבריכת 25 מטר (אבו דאבי 2021) במשחה ל-200 מטר חזה.
נוסף לכך, הוא אלוף עולם בבריכת 25 מטר (אבו דאבי 2021) ושותף לשיא העולם הנוכחי במשחה שליחים משולב 4x50 מטר מעורב.
קמינחה נולד וגדל בקטוויק, דרום הולנד.
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 הוא סיים במקום עשירי במשחה ל-200 מטר חזה בשיא לאומי חדש של 2:08.48 דקות ובמקום 13 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 59.49 שניות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 59.39 ועלה מהמקום ה-11 לשלב חצי הגמר.
באליפות אירופה בבריכת 25 מטר שנערכה בקאזאן, רוסיה בנובמבר אותה שנה הוא זכה ב-4 מדליות, 1 זהב, 1 כסף ו-2 ארד.
מדליית זהב במשחה שליחים משולב 4x50 מטר מעורב, ביחד עם קירה טוסנט, מאיקה דה וורד ותום דה בור בשיא עולם חדש של 1:36.18 דקות, כשחיין שני הוא שחה את סגנון החזה ב"זינוק שליחים" בתוצאה של 25.54 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה שליחים משוחלב 4x100 מטר מעורב בשיא לאומי חדש של 3:41.25 דקות, כשחיין שני הוא שחה את סגנון החזה ב"זינוק שליחים" בתוצאה של 57.89 שניות.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה באבו דאבי, איחוד האמירויות הערביות בדצמבר אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, במשחה שליחים משולב 4x50 מטר מעורב בשיא אליפות חדש של 1:36.20 דקות, 2 מאיות השנייה איטי משיא העולם הטרי שלהם בן החודש, לפני ארצות הברית (1:37.04 דקות) ואיטליה (1:37.29 דקות), כשחיין שני הוא שחה את סגנון החזה ב"זינוק שליחים" בתוצאה של 25.40 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 56.06 שניות.
ארנה שווימר (בהונגרית: Schwimmer Ernő, פשט, 21 בנובמבר 1837 – בודפשט, 25 בפברואר 1898) היה כירורג, ורופא עור יהודי-הונגרי מומר, רופא ראשי בבית חולים, פרופסור באוניברסיטה, יועץ מלכותי, המומחה ההונגרי הראשון ברפואת עור.
ארנה שווימר נולד במשפחה יהודית כבנם של דוד שווימר (1795–1864) רופא בעיר פשט ושל טרז שפיצר.
את השנתיים הראשונות ללימודי הרפואה השלים בעיר הולדתו ואת השאר באוניברסיטת וינה, שם הוסמך לדוקטור לרפואה ב-1861. לאחר מכן עבד כרופא מתמחה בבית החולים הציבורי של וינה במחלקות שונות, במשך הזמן הארוך ביותר עבד עם המורים רופאי העור זיגמונד ופרדיננד פון הברה .
לאחר ארבע שנות התמחות בבית חולים נסע למצרים כדי להתמודד מקרוב עם מחלות עור אנדמיות במזרח.
לאחר שישה חודשים חזר הביתה מנסיעתו למצרים והתיישב בפשט.
עם זאת, הוא לא קיבל שום תמיכה ולכן נאלץ לעסוק ברפואה כללית לזמן מה.
לבסוף, באישורו של הרופא הראשי יוז'ף רוז'אי (במקור רוזנפלד), הוא קיבל עבודה באחת המחלקות של בית החולים סנט רוקוש, שם טיפל במחלות עור.
מאוחר יותר פתח מרפאה למטופלים בתשלום על חשבונו.
בשנים 1870–1871 קיבל בהוראה בתחום הפרעות העור ומכאן ואילך חי אך ורק במקצועו.
בשנת 1875 הוא מונה לרופא מטפל במחלקה למחלות זיהומיות חריפות של בית החולים סנט רוקוש.
הוא היה הרופא הראשי של המחלקה הדרמטולוגית של בית החולים הציבורי סנט אישטוואן (Szent István).
שווימר השתתף באופן פעיל בתנועות ספא הונגריות כבעלים של ספא ליפיק.
שווימר פעל בעשרות פורומים ואגודות:
הוא היה נשיא האיגוד ההונגרי של רופאי עור ואורולוגים
רופא ראשי של מחלקת העור של בית החולים הציבורי של בודפשט בדרך אילאי (Üllői út)
סגן נשיא האגודה הלאומית לבלאנולוגית
נשיא ויושב ראש הקונגרס הבינלאומי לדרמטולוגיה (Congrès international de dermatologie)
של האגודה הרפואית המלכותית של בודפשט,
חבר כבוד של המחלקה הדרמטולוגית בלונדון
חבר קבוע בוועד המרכזי הקבוע של רופאים ונטוריסטים הונגרים
חבר האגודה הלאומית לבריאות הציבור
חבר בחברת הוצאת ספרי הרפואה ההונגרית
ב-12 בדצמבר 1897 ארגנה האגודה ההונגרית לדרמטולוגיה טקס בכיתת המרפאה הכירורגית של האוניברסיטה לכבוד יום השנה ה-25 שלו כרופא עור, כמייסד רפואת העור המודרנית.
הוא גם היה עמית במערכת הלקסיקון הגדול של פאלאס.
אשתו הייתה אילקה קרן, בתו של הסוחר יעקב קרן, אותה נשא ב-18 ביוני 1867 בפשט.
ב-10 באפריל 1883, הוא ומשפחתו המירו את דתם לקתולית.
בודפשט, 1874 (ספריית חברת הוצאת הספרים הרפואיים ההונגרית.
מושבות ריר אוטופגיות של חלל הפה.
ספר זיכרונות בנושא הסדרת החינוך לרפואת עור באוניברסיטה המלכותית של בודפשט.
נאום זיכרון למורה שלו הברה ז"ל.
ארנוד ואן דורן (בהולנדית: Arnoud van Doorn; נולד ב-18 במרץ 1966, בהאג) הוא פוליטיקאי הולנדי אנטי-ציוני.
היה חבר במפלגה הפוליטית ההולנדית, המפלגה למען החירות, לפני שהתאסלם.
ארנוד ואן דורן היה בעבר חלק מהמפלגה למען החירות בהנהגת חרט וילדרס.
בדצמבר 2011, המפלגה התנערה מואן דורן.
הוא החליט להתאסלם כמה חודשים לאחר שסיים את דרכו במפלגה והכריז על עצמו כמוסלמי באפריל 2012. הוא ביצע חג' לערב הסעודית וביקר במסגד הנביא.
הוא אמר שהתגובה המוחצת של מוסלמים ברחבי העולם נגד הסרט "פתנה" גרמה לו להתעניין במידע נוסף מה שהוביל לבסוף להחלטתו להתאסלם.
הוא הצהיר, "כרגע אני עדיין מרגיש חרטה על שהפצתי את הסרט.
יש לי אחריות לתקן את הטעויות שעשיתי בעבר".
מאוחר יותר, בנו הבכור, איסקנדר אמיין דה פריס, הלך בעקבותיו והתאסלם גם הוא.
עד מאי 2014 כיהן כחבר במועצת העיר האג עבור מפלגת הPvdE, מפלגה פוליטית המבוססת על האסלאם.
כרגע הוא נשיא קרן דאוואה האירופית, ושגריר קשרי סלבריטאים עבור איגוד הדוואה הקנדי באירופה.
הוא חבר מועצת המנהלים ונציג רשמי של PvdE במועצת העיר האג.
בחודש פברואר 2014, קיבל ואן דורן עונש של 40 שעות של שירות לטובת הקהילה וקנס של 1,000 אירו עבור גילוי מסמכים סודיים לתקשורת, אחזקת אקדח זיקוקים בלתי חוקי ומכירת סמים קלים לקטינים.
במאי 2015, לאחר ערעור שהגיש התובע, העונש של ואן דורן הוחמר ל-240 שעות של עבודות שירות, בנוסף למאסר על תנאי במשך שלושה חודשים.
ואן דורן טען כי מכירת הסמים הקלים נועדה ללכוד סוחר סמים, אך השופט קבע כי הסבר זה הוא "לא מוצדק במידה רבה".
ב-6 באוגוסט 2018, ווילי דיל, חברת פרלמנט לשעבר בהולנד טענה שנאנסה על ידי מהגרים מרוקאים שנשלחו על ידי ואן דורן.
למחרת, היא אמרה שהטענות נעשו ב"דחף" – המשטרה, לאחר שחקרה, לא מצאה ראיות לארגון כזה.
ב-8 באוגוסט היא מתה בהתאבדות לאחר שהתנצלה בפני אהוביה בפייסבוק.
ב-26 בספטמבר 2021, נתפס ואן דורן בהאג ובילה את הלילה במעצר בחשד לתכנון התנקשות כנגד ראש ממשלת הולנד, מארק רוטה.
הוא השתחרר למחרת ללא סעיף אישום כלשהו.
ארנו בודאר הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת השוער בקבוצת ליל מליגת העל הצרפתית.
בודאר גדל במחלקת הנוער של סטנדרד לייז', ובשנת 2017 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הבלגית.
ב-16 במאי 2017 ערך הופעת בכורה בקבוצה הבוגרת בניצחון 3–1 על ספורטקרינג בוורן במסגרת ליגת העל הבלגית.
בעונת החל לשמש כשוער הראשון של הקבוצה.