tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הבד החיצוני נראה מבחוץ ועל כן הוא בעל צבע ודוגמה נאים.
בין הבטנה לבד החיצוני נמצא לרוב ריפוד מבודד.
ישנם מעילים הקרויים על שם החומר החיצוני כמו מעיל פרווה או מעיל עור.
יש מעילים המיועדים להגן על הגוף מפגיעה פיזית או מתנאים קיצוניים אחרים, כגון מעיל אופנוענים המשלב הגנה מרוח עזה וריפוד מפני נפילה וחיכוך עם הכביש.
מעילים יכולים גם להעיד על השתייכות לקבוצה או על מעמד מסוים כגון: מעילי שרד המהווים חלק מתלבושת רשמית של קצינים או נושאי תפקיד ממלכתי או דתי.
או קפוטה - מעיל ארוך, לרוב בצבע שחור, שאותו נוהגים ללבוש יהודים חסידים בכל ימות השנה.
בעבר היה נהוג גם "מעיל סטודנטים" (מעיל צמר באורך הברך, לרוב משובץ, ללא ריפוד) שאפיין קבוצת אוכלוסייה זו ו"מעיל שחור ארוך" ("טרנץ'", כנ"ל, אך שחור) שאפיין בלשים בסרטי קולנוע.
היותו של המעיל בגד מגן גדול ועבה גורמת לכך שהתנועה בו עלולה להיות מסורבלת.
במיוחד אמורים הדברים לגבי אנשים השוהים זמן רב בחוץ כחלק מפעילותם כחיילים, פועלים וכדומה.
לפיכך, התקדמות הטכנולוגיה פועלת לכיוון של הפיכת המעיל לקל-משקל, גמיש, עמיד ונוח יותר.
נעשה שימוש בבדים וסיבים סינתטיים ליצירת מעילים שרמת ההגנה שלהם מפני הקור לא תהיה כרוכה בעובי ובסירבול (כפי שקורה במעילים מחומרים טבעיים כצמר, מילוי נוצות וכדומה).
כך תופס מקום אריג הפליס כפתרון ליצירת מעילים מודרניים.
סוגי מעילים רבים מותאמים להגנה על הגוף מפגעי מזג אוויר קר בסביבות שונות (מעיל גשם, מעיל רוח, מעיל לטמפרטורות נמוכות).
מעיל רוח הוא מעיל דק שמגן מפני קירור הרוח ומפני גשם דק.
הוא עשוי לרוב מבד סינתטי עמיד למים ובמקרים רבים הוא יכלול גם ברדס.
חלקים שונים (כגון קצות השרוולים) יכולים להיות גמישים כדי לעזור מההגנה מהרוח.
justacorps או justaucorps הוא מעיל רחב באורך הברך מן המאה-ה18 לספירה-האזרחית שנפוץ בעיקר בקרב אצולת יבשת אירופה.
המילה "justaucorps" היא גם שם נוסף או כינוי לבגד גוף.
המעיל היה אחד מבגדי הכהונה אותם לבש הכהן גדול בבית המקדש.
מלבד זאת מופיע המעיל במקרא כבגד חשוב שלבשו אותו מלכים, נסיכים ואנשים חשובים נוספים.
על שמואל הנביא מספור שאמו הייתה עושה לו מעיל כל שנה: , וגם אחרי מותו נאמר שבעלת האוב מעין דור ראה אותו כ:
על שאול המלך מסופר שהיה לבוש במעיל: .
על דוד המלך מסופר שהיה לבוש במעיל: .
על יהונתן בן שאול מסופר שהיה לבוש במעיל: .
על תמר בת דוד מסופר שהייתה לבושה במעיל: .
כבגד עוטף ומחמם יש למעיל גם משמעות רוחנית כגון בפסוק:
גם הכיסוי לספר תורה מכונה "מעיל".
יש אנשים שמעדיפים ללבוש גלימה, שכמיה, פונצ'ו או צעיף גדול במקום המעיל המסרבל את תנועותיהם.
היו תקופות שרק אצילים, אנשי כמורה או עשירים יכלו להרשות לעצמם קנית מעיל, בעוד העניים הסתפקו בצעיפים גדולים ועוטפים.
עם קום המדינה נפוץ בארץ השיר 'גלגולו של מעיל' מאת קדיה מולודובסקי.
המעיל עובר מיד ליד במשפחה ומדי פעם גורעים ממנו קטע פגום.
מעילים תמיד היו בגד יקר מאוד.
לכן הורישו או שינו אותם, שינו את צבעם או השתמשו בבדים שלהם למשהו אחר.
מעילי גברים הפכו למעילי נשים.
מעיינה זץ (בפורטוגזית: Mayana Zatz; נולדה ב-16 ביולי 1947 בתל אביב) היא ביולוגית מולקולרית וגנטיקאית ברזילאית יהודייה.
היא פרופסור מן המניין באוניברסיטת סאו פאולו, ומשמשת כדקאן למחקר באותו מוסד.
הישגיה של פרופסור זץ זיכו אותה בהכרה בינלאומית ובפרסים רבים, בהם פרס לוריאל-אונסק"ו לנשים במדע בשנת 2001. היא נחשבת לחלוצה בתחומה – חקר מחלות גנטיות ניווניות נוירו-שריריות.
מעיינה זץ נולדה בישראל ב-1947 להורים יוצאי פולין ורומניה.
בהיותה בת שנה ירדה עם משפחתה לצרפת, שם התגוררה עד גיל 7. ב-1955 היגרה עם משפחתה לסאו פאולו, ברזיל.
ב-1968 היא סיימה תואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת סאו פאולו (USP).
זץ החלה להתעניין בחקר ניוון שרירים עוד בהיותה סטודנטית, כשליוותה חולה ממשפחה בה שכיחות גבוהה למחלה זו.
ב-1969 החלה לעבוד בייעוץ גנטי עבור משפחות הנושאות גנים של מחלות נוירו-שריריות, במטרה להעריך את הסיכון שלהן להוליד צאצאים הנושאים את הגן וליידען על כך.
ב-1970 השלימה לימודי מסטר ב-USP ונושא התזה היה "מחלות ניווניות פרוגרסיביות" (בפורטוגזית: "distrofias musculares progressivas") וב-1974 סיימה עבודת דוקטורט, בה הרחיבה את נושא עבודת המסטר, גם כן ב-USP.
ב-1977 השלימה פוסט-דוקטורט בגנטיקה רפואית באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
12 שנים לאחר שהחלה לייעץ למשפחות היא חידשה את הקשר עמן, וגילתה שרוב המשפחות שבסיכון גבוה נמנעו מהולדת ילדים.
מאידך, נדהמה זץ להוודע לאופן בו ננטשו ילדים שנולדו עם המחלה.
התפתחותם המנטלית של ילדים אלה הייתה נורמלית באופן כללי, אך הם לא זכו לסעד רפואי, לא ביקרו בבתי ספר ואף לא עברו טיפולים פיזיותרפיים.
ב-1981, ייסדה זץ יחד עם צוותה את העמותה הברזילאית לניוון שרירים ().
העמותה שכנה ב-7 שנותיה הראשונות במתחם המכון למדעי החיים של אוניברסיטת סאו פאולו.
לאחר מכן עבר מטה העמותה למשכן קבע.
ABDIM הוא המוסד הראשון באמריקה הלטינית המסייע לנשאי גנים מחוללי מחלות ניוון שרירים.
מטופלים בעמותה כל שבוע כמאה ילדים ובני נוער המשובצים בקבוצות יומיות של 20 מטופלים.
בנוסף מקבלת העמותה לטיפול חד-פעמי עד כ-300 חולים נוספים בחודש.
מאז היווסדה, סייעה העמותה ליותר מאלף ילדים, רובם מעוטי יכולת.
בתחילה, ממוינים נשאים ואלה שמאובחנים כחולים מופנים לטיפול בעמותה, לכל חייהם.
ABDIM מציעה טיפולים פיזיתרפיים, הידרותרפיים, פעילויות פנאי, גירוי יצירתיות וחשיבה, נוסף על טיפולים פסיכולוגיים קבוצתיים ותמיכה פרטנית עבור החולים וקרוביהם.
עד היום, סייעה זץ לקרוב ל-16,000 בני אדם ממשפחות נשאיות של גנים מחוללי מחלות (בעיקר מחלות נוירו-שריריות), המספר הגבוה בעולם של מקרים מתועדים.
ב-1995, איתרה פרופ' זץ, יחד עם פרופ' מָריה ריטָה פָסוֹס בוּאֶנוֹ ותלמידת הדוקטורט אלוֹאִיזָה דֶה סאָה מורֶירָה, גנים מחוללי מחלות ניוון שרירים בזרועות וברגליים, והיו לראשונות בעולם שעשו כן.
הן גם מיפו את הגן האחראי לתסמונת קנובלוך , הגורם לסוג מסוים של עוורון פרוגרסיבי.
זץ לקחה חלק בפרויקט גנום האדם הבינלאומי, שהושלם ב-2006, ובמעבדה שבראשותה, במרכז לגנום האנושי של אוניברסיטת סאו פאולו, מתבצעים גם ניסויים בתאי גזע עובריים היכולים לאפשר בעתיד לרפא מחלות ניוון שרירים.
זץ חברה באקדמיה למדעים של מדינת סאו פאולו ובאקדמיה הברזילאית למדעים.
על פי המכון למידע מדעי, עבודותיה צוטטו 1,500 פעמים ב-102 פרסומים בין השנים 1977–1997. היא פרסמה 173 כתבים וקרוב ל-150 מאמרים במגזינים בינלאומיים, דוגמת "Nature Genetics" ו-"Human Molecular Genetics".
נכון ליולי 2007, היא פרסמה 280 מחקרים.
זץ נשואה למהנדס איוו זץ ואם לבן ובת.
מעייני הישועה היא תנועת תשובה דתית לאומית.
התנועה הוקמה בשנת 2004 על ידי אביחי בוארון.
לתנועה מרכזים המכונים בתי מים (ראשי תיבות "מרכז יהודי למודעות"), בחיפה, כפר סבא וירושלים (נחלת שבעה).
התנועה עוסקת בהפצת יהדות ובהחזרה בתשובה.
פעילי התנועה מפעילים כמאה עמדות הסברה ברחבי הארץ בסופי שבוע, שבהם מציעים לעוברים ושבים להניח תפילין ומחלקים נרות שבת וחומרי הסברה.
יהודים המבקשים להעמיק בלימודי יהדות משאירים את פרטיהם אצל הפעילים והתנועה מתאמת עבורם חברותא באזור מגוריו.
בשנת 2011 החלה התנועה לגייס זוגות נשואים להפעלת עמדות הסברה.
על פעילות זו זכאים בני הזוג למלגה סמלית אשר יוצרת אצלם מחויבות רבה יותר.
הדבר בא לידי ביטוי בעיקר בהכפלת היקף החברותות המתואמות פי ארבעה.
מטרה נוספת של התנועה היא חיזוק מקומם ומעמדם של רבנים בכלל, והרבנים המזוהים עם התנועה בפרט, בשיח הציבורי בתוך הציבור הדתי לאומי.
התנועה הוציאה עלון פרשת שבוע בשם מעייני הישועה.
בשנת 2013 שינה את שמו ל"ישראלי", ובאפריל 2015 הוצאתו הופסקה.
מעייני הישועה היה עלון שבת בהוצאת תנועת מעייני הישועה.
בכותרת המשנה שלו הוא הוגדר "שבועון למשפחה הישראלית".
בסוף שנת ה'תשע"ג, 13 שנים אחרי שיצא לראשונה, הפסיק העלון לצאת לאור.
במקביל, החל לצאת 'ישראלי', עלון בפורמט של עיתון הנחשב למחליף של 'מעייני הישועה', ומוצא לאור גם כן על ידי תנועת 'מעייני הישועה'.
העלון כלל במשך שנים בעמודיו הראשונים דברי תורה לפרשת השבוע מאת הרב מרדכי אליהו, ומאמרים מאת הרבנים יעקב אריאל ושלמה אבינר, שעסקו על פי רוב בענייני השעה, לעיתים תוך התייחסות לפרשת השבוע.
לאחר פטירתו של הרב מרדכי אליהו הובאו מאמרים של בנו, הרב שמואל אליהו, ובהם מדור קבוע על סיפורים והנהגות של הרב מרדכי אליהו.
העלון עודד פעילות אקטיבית של הציבור הדתי לאומי לעידוד חזרה בתשובה והעמוד האחורי בגיליון הוקדש לדיווח על פעילות הפצת היהדות הנעשית על ידי חברי התנועה "מעייני הישועה", פעילות הכוללת דוכני הסברה, הנחת תפילין וחלוקת חומר הסברה לקירוב לבבות ליהדות.
פעילות זו מתבצעת על פי רוב על ידי צעירים וצעירות ברחבי הארץ.
בעלון עלו גם סוגיות בעלות אופי פוליטי.
הרב שמואל אליהו דן בו בשאלה "אהבת הגר – האם חלה על ערביי ישראל?".
במקרה אחר כתב, אגב התייחסות לפרשת השבוע, כי "אלה שחושבים להחזיר לאחור את גלגלי הגאולה מביאים עלינו את הקללה הגדולה ביותר.
הם חושבים להחזיר את אדמות ארץ ישראל לנכרים ומשוכנעים שבזה יבוא הקץ לצרותינו, אך הם רק מסכנים את כולנו באופן שלא סיכן אדם מעולם".
הרב שלמה אבינר כתב שעל הציבור הדתי לדאוג לא לעצמו אלא לעם ישראל כולו, ולזכור שהוא מיעוט בעם ישראל.
וגם בתוך הציבור הדתי עצמו, "הבית היהודי הם אנשים טובים, אך הם לא כולם חושבים בדיוק כמונו בעניין ארץ ישראל.
והאיחוד הלאומי הם אנשים טובים, אך הם לא כולם חושבים בדיוק כמונו בענייני תורה".
לכן, "לא נוכל להחליט בשביל כולם".
הוא הוסיף שאם הציבור הדתי מבקש להוביל את מדינת ישראל, עליו להפסיק להתלונן ולהאשים וכן לא לדחוק את עצמו לפינה על ידי ביטויים קיצוניים ואיומים על העם והמדינה.
בשנת 2008 הוצג בשער העלון צילום של הר הבית שממנו נמחקה כיפת הסלע.
בשנת 2011 פורסם בעלון מאמר מערכת בנושא רבנים שאינם דתיים מספיק.
במאמר נכתב "מעניין אם גם את ריכוז העמלקים במחנות השמדה הם ישאירו לאחרים".
מאמר זה גרר טענות מצד חוגים מתונים בציונות הדתית ועורר הדים גם בתקשורת הארצית.
במהלך שנת תשס"ו (2006) התרחב העלון ל-16 עמודים והכניס ראיונות וכתבות על היסטוריה של ארץ ישראל ונושאים ציבוריים, בנוסף לדברי תורה ומאמרים הנהוגים בעלוני השבת.
מדורים קבועים נוספים שהיו בגיליון: "פינה ירושלמית" מאת אלידע בר שאול, "טב למיתב טנדו" אשר נכתב על ידי רבנים, פסיכולוגים ויועצי זוגיות מתחלפים (בשנת ה'תשס"ח {2008} יצא ספר המלקט מאמרים מפינה זו), "להנהגת הציבור" על ידי הרב שמואל אליהו, ראיון מרכזי עם אישיות יהודית, "שו"ת SMS" – שאלות לרבני התנועה.
בעלון יש אף פינה לילדים של הרב אבינר, וכן חלק מיוחד לנשים - "פנימה" מהרבנית ימימה מזרחי (שבהמשך החל לצאת במסגרת ירחון הנשים "פנימה").
בערב ראש השנה ה'תשע"ד (2013) הפסיק העלון לצאת לאור.
במקומו החל לצאת לאור "ישראלי", עלון בפורמט של עיתון עם שינוי במדורים, וכולל בין השאר מידע על פעילות עמותת מעייני הישועה, ובבעלות הפרטית של אביחי בוארון ששימש במקביל כמו"ל ישראלי וכיו"ר תנועת מעייני הישועה.
באייר ה'תשע"ה הפסיק העלון לצאת לאור.
מעיין שכבה הוא מעיין שנוצר כאשר מי אקווה פורצים אל פני השטח בעקבות חשיפת שכבות האקווה והאקוויקלוד שמתחתיה על פני השטח, למשל בצלע הר.
זהו סוג המעיינות הנפוץ ביותר באזור ההר בארץ ישראל.
אקווה (אקוויפר) היא שכבת סלע נקבובית המכילה מים ומאפשרת זרימת מים בתוכה.
המים באקווה נאספים כתוצאה מחלחול מי גשמים דרך שכבות הסלע.
מאידך, קיימים סוגי מסלע אשר אינם מאפשרים חלחול והופכים לאטימים.
שכבה אטימה לחלחול נקראת אקוויקלוד ומעליה נאספים מי התהום באקווה.
מי התהום יכולים להישאר קבורים, ואף לא להיחשף לעולם.
חשיפת שכבות הסלע כתוצאה מהתחתרות נחלים, סדקים בעקבות פעילות טקטונית ועוד, יכולה להביא לפריצת מי התהום אל פני השטח ולהיווצרות מעיין.
ספיקת המעיין, כלומר קצב יציאת המים מן הסלע, מושפע בעיקר מלחץ המים באקוויפר.
שאיבה מרובה או תקופת יובש ממושכת עשויות לגרום לכמות המים באקוויפר לרדת, וכך גם ללחץ המים.
לעיתים יש צורך להגדיל את הספיקה ואת כמות המים המופקת מהמעיין.
הפתרון לכך הוא חציבת ניקבה אל תוך הסלע, בדרך כלל בתוואי שעוקב אחר סדק משמעותי, ומגיע עד מקום הנביעה ממש.
במקום הנביעה נחצב בדרך כלל חדר גדול.
הניקבה והחלל יוצרים שטח מגע גדול יותר בין הסלע לאוויר, שמאפשר ליותר מים להשתחרר מהסלע.
בימי קדם בארץ ישראל נחצבו ניקבות במעיינות רבים, ומחקר שנערך באוניברסיטה העברית בשנת 2021 מראה שבארץ קיימים למעלה מ-210 מעיינות ניקבה – יותר מכל מדינה באזור.
נוסף לכך להערכת החוקרים המעיינות בהרי ירושלים הם הקדומים ביותר הידועים בעולם.
מעיינות הרי ירושלים כמו עין לבן, עין חנדק, עין קובי, המעיין בליפתא, סטף ועוד.
מעיינות גוש עציון, כמו עין סג'מה, עין משואות, עין מסלע (עין אבו כלאב).
מעיינות עין גדי ונחל ערוגות.
ארץ המעיינות בצפון בקעת הירדן.
מעיין שְטוּבּ היא חנות כלבו ותיקה בירושלים.
החנות, בפינה הצפונית-מערבית של צומת הרחובות יפו והמלך ג'ורג' (צומת האיקסים), נפתחה בראש חודש ניסן ה'ת"ש, 9 באפריל 1940, והייתה למותג ירושלמי ידוע.
בעלי החנות, משפחת שטוב, הם יוצאי העיר מיינץ בגרמניה, שעלו לארץ ישראל קודם מלחמת העולם השנייה, תוך שהם נוטשים את חנות הכלבו השנייה בגודלה בעיר פרנקפורט שהייתה בבעלותם והייתה בעלת שם דומה: "Stubs Quelle".
לפי תוכנית בינוי שאושרה ב-2008, יוקם במקום חנות הכלבו, שהייתה במבנה דו-קומתי, מבנה חדש בן 10 קומות שישמש למסחר, משרדים ומגורים, מעל שתי קומות תת-קרקעיות לשימוש כמחסנים.
בשם החנות ובסמלה מופיע ציור של מעיין.
הסיבה לכך הוא הסיפור שבפי מייסד החנות, יהודה אלכסנדר שטוב.
בצעירותו יצא מגליציה לגרמניה על מנת ללמוד תורה.
לצורכי מחייתו ותשלום שכר הדירה, שימש כרוכל המציע מוצרי סדקית.
שטוב הלך והצליח, במרוצת הזמן רכש עגלה קטנה בה הניח את סחורתו, ולבסוף בנה לעצמו דוכן קבוע ברחוב.
באחד הלילות חלם חלום מוזר לפיו ברצפת החדר שבו התגורר נובע מעיין ובו דגים חיים, והוא עומד ודג אותם.
כשהגיעו ימי החגים, נסע למשפחתו, וכשנכנס ליחידות אצל רבו האדמו"ר מבאבוב, סיפר לו את דבר החלום אשר חלם.
האדמו"ר רבי שלמה הלברשטאם האזין ופסק: "דגים הם סימן למזל ולברכה, מים נובעים הם סימן לשפע - הרחב עסקיך ותזכה להצלחה מאת ה'".
כשחזר שטוב למיינץ, פתח חנות קטנה, ואחר כך חנות גדולה יותר, עד שפתח חנות שהשתרעה על בלוק שלם, השנייה בגודלה בפרנקפורט, והיא נקראה: Stubs Quelle - "המעיין של שטוב".
הזבנים היו בני המשפחה היהודית.
המוניטין שלה היו המקצועיות והיושר.
בניגוד לכלל החנויות שהיו פתוחות ביום השבת, חנותו של שטוב נותרה סגורה בשבת.
זמני פתיחת החנות במוצאי שבת פורסמו, ותורים ארוכים השתרכו בפתח החנות והמתינו בסבלנות לפתיחתה במוצאי שבת.
לאחר שעלו הנאצים לשלטון ב-1933, ולאחר כמה תקריות אנטישמיות שכללו פריצה אלימה של אנשי האס אה לחנות בשנת 1934, נמלטו יהודה אלכסנדר שטוב ובנו וחתנו לארץ ישראל והגיעו לירושלים.
בני המשפחה שכרו חמש חנויות קטנות מאת יורשי עזבון חיים ולירו, בעל קרקעות במרכז העיר, והם פרסמו מודעה: "בקרוב ייפתח בית מסחר לכל מיני סחורות מצרכים מעין שטוב רח' יפו, פינת צ'נסלור.
תחכו - בכל קנייה תחסכו".
לאחר הקמת המדינה שמו של רחוב צ'נסלור שונה לשטראוס.
סמל החנות מורכב מהאות העברית "ש", ובאמצעה האות הגרמנית "S", המייצגות את שם המשפחה.
מהאותיות נובעים כלפי מעלה קילוחי מים.
הסמל "מעיין שטוב" הפך למותג בירושלים.
המיוחד בחנות היה שהיו בה בגדים לכל גיל ולכל עונות השנה לפי האופנה המקובלת, במחירים הוגנים ושירות מסור ואמין.
בשנות הצנע בימיה הראשונים של המדינה סיפקה החנות סחורה איכותית וגם בשנים אלו יכלו מעוטי יכולת לקנות בה ולשלם בתשלומים או בהתחייבויות לזמנים לפי בחירה.
הוועדה המחוזית של ירושלים החליטה בשנת 2008 להרוס את המבנה שבו שוכנת החנות, בנימוק: "בינוי גבוה יאפשר את שדרוגו וחיזוקו של מרכז העיר".
הוחלט כי רק בניין אחד ישומר בשלמותו - בית ולירו, שבפינה הדרום-מערבית של הצומת, בנימוק שמוטבע בו שלט לכבוד המלך הבריטי ג'ורג' החמישי.
בדיון נוסף נקבע כי המבנה הוא במסגרת רשימת:
החנות מעיין שטוב שהבניין נושא את שמה הוקמה בירושלים בשנת 1940. המדובר בבניין המזוהה עם אזור מרכז העיר והמהווה חלק מההיסטוריה העירונית החדשה של ירושלים...
לפיכך, מורה הוועדה על שימור מלא של חזיתות המבנה הפונות לרחובות יפו ושטראוס, תוך שילובן בחזיתות המבנה החדש.
בקטע זה יבוצעו פירוק והרכבה מלאים של החזית.
בנוסף, כמוצע על ידי מגישי התוכנית, יהא במבואת הבניין תיעוד ראוי של המבנה הקיים, של החנות "מעיין שטוב" ושל הצומת המרכזי בו שוכן המבנה".
האדריכל וההיסטוריון של בנייה ואדריכלות בירושלים, דוד קרויאנקר, טען שהזהיר לא אחת מפני התנוונות רחוב יפו.
עם זאת, כל תוכנית לפיתוח הרחוב חייבת להיעשות באחידות ארכיטקטונית.
"המבנים שבדפנות הצומת הם חסרי ערך ארכיטקטוני ואין סיבה שלא יקבלו תוספת קומות.
עם זאת, יש לעשות זאת תוך אחידות בעיצוב, שלא נקבל איזה 'מישמָש' של סגנונות, חיפויי אבן שונים או יחס שונה בין פתחים לקירות".
בספטמבר 2011 עברה החנות לצד השני של הצומת - לרחוב קינג ג'ורג' 1. במקומה החדש עברה מיתוג מחודש ומתרכזת בהלבשה לנשים בלבד.
כמו כן נפתחה חנות למגזר החרדי ברחוב מלכי ישראל בשכונת גאולה.
מעיין פורמן שחף (נולדה ב-9 בנובמבר 1986) היא אתלטית ישראלית, אלופת ישראל ושותפה לתוצאה הטובה ביותר באצטדיון פתוח בקפיצה לגובה.
ייצגה את ישראל באליפות העולם באתלטיקה (מוסקבה 2013).
פורמן התאמנה בילדותה בהתעמלות אומנותית.
בגיל 17 היא זכתה באליפות ישראל בהתעמלות אמנותית בתרגיל החבל.
לאחר מכן פרשה מהענף ועברה לאתלטיקה.
כיום היא מתאמנת בקבוצת מכבי חיפה תחת הדרכתו של אלברט פונגין.
בתחרות בינלאומית שנערכה בבלארוס בפברואר 2009 קבעה שחף שיא ישראלי חדש בקפיצה לגובה באולם כשקבעה 1.83 מטר, שיפור בס"מ אחד לשיאה של אולגה קורקולינה.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השמונה-עשרה שנערכו ביולי 2009 זכתה שחף במדליית זהב, בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.81 מטר, לפני יוליה פושקריוב (1.78 מטר) ושחף ברני (1.60 מטר), שתיהן מישראל.
באליפות מוסקבה עד גיל 22 שנערכה בפברואר 2010 קבעה שחף שיא ישראלי חדש בקפיצה לגובה באולם כשקפצה 1.86 מטר, שיפור של 3 ס"מ לשיאה האישי.
בתחרות גראנד פרי של חיפה במאי אותה שנה קבעה שחף שיא ישראלי חדש של 1.88 מטר ושברה את השיא הקודם של קורקולינה (1.87 מטר) בן השמונה שנים.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בהדר יוסף בסוף יוני אותה שנה זכתה שחף במדליית כסף בקפיצה לגובה אחרי דניאל פרנקל שקבעה שיא ישראלי חדש של 1.91 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בברצלונה ביולי אותה שנה עברה שחף גובה של 1.78 מטר, אך פסלה בגובה של 1.83 מטר וסיימה במקום האחרון בתחרות.
באוגוסט 2011 השוותה שחף את ההישג הישראלי הטוב ביותר באצטדיון פתוח, כאשר קבעה תוצאה של 1.92 מטר בתחרות שנערכה בהדסה נעורים.
בתחרות הגראנד פרי שנערכה בתל אביב, קפצה שחף לגובה של 1.92 מטר, השוותה את שיאה האישי והבטיחה את השתתפותה באליפות העולם שנערכה במוסקבה באוגוסט 2013. באליפות עצמה היא סיימה במקום 16 לאחר שקפצה לגובה של 1.88 מטר.
שם משפחתה המקורי הוא פורמן.
לאחר נישואיה הוא שונה לשחף.
מעיינות ראש העין, הקרויים גם מעיינות הירקון, נמצאים למרגלות תל אפק, בתחומי הגן הלאומי ירקון שהוקם סביבם.
מעיינות אלה הם מקור נביעתו של נחל הירקון (הניזון גם משלושה נחלי אכזב הזורמים אליו).
המעיינות משתרעים על שטח של כ-250 דונם.
עד המאה העשרים זרמו מי המעיינות לנחל הירקון, אך כיום מרבית המים משולבים במפעלי השקיה ואינם מגיעים לירקון.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, בעת ששלטונות המנדט הבריטי חיפשו פתרון לאספקת המים לירושלים המתפתחת, עלה הרעיון להביא מים ממעיינות ראש העין, אולם השלטונות בחרו באופציות זולות יותר בדמות מעיינות עין פואר.
בתחילת שנות ה-30 נבחנו שתי אפשרויות: הירדן והירקון.
הירדן קרוב יותר לירושלים אך נמוך הרבה יותר מנחל הירקון ולשם העלאת המים לגובה נדרשו אמצעים טכנולוגיים מורכבים יחסית, ולכן, החליטו הבריטים להעדיף את חלופת מפעל ירקון-ירושלים.
העבודות החלו בשנת 1933. באמצעות משאבות שהוצבו במקורות הירקון הוזרמו מים עד לשער הגיא ומשם באמצעות משאבות נוספות לתוך העיר.
באביב 1948 הוחזק אזור ראש העין על ידי כוחות עיראקיים, אך המשאבות המשיכו להזרים מים לירושלים, ותופעלו על ידי מהנדס יהודי שהגיע בליווי צבאי בריטי לשם תחזוקה שוטפת.
ב-7 במאי 1948 הפסיקו העיראקים את פעילות המכונות והודיעו שלא יסכימו להפעלתם.
ב-30 במאי 1948 כבשו חיילי האצ"ל את ראש העין ואת מכון המים, אולם נסוגו בהתקפת נגד.
עם כניסת ההפוגה ראשונה לתוקפה, ביקשה ישראל מהערבים להפעיל את המשאבות במכון המים, אולם הדבר לא יצא אל הפועל.
ביולי 1948 נכבש מפעל המים בראש העין בידי צה"ל ונעשו עבודות להשמשת המכונות בתקווה שבמהרה יהיה ניתן לחדש את אספקת המים לירושלים בצינור ראש העין - ירושלים.
לקראת סוף יולי 1948 הודיעו הטכנאים שהמשאבות תקינות וניתן להפעילם.
בתחילת שנות ה-50 עודד דוד בן-גוריון את יישוב הנגב.
גם הוא הסכים כי הירקון הוא מקור מים משמעותי והורה על הקמת מפעל ירקון-נגב.
את מי הירקון שאבו שלושה מנועים של משחתות אמריקאיות ממלחמת העולם השנייה שהוסבו למשאבות מים ונקברו תחת גבעה משוריינת בגבעת השלושה.
הסיבה לשריון הייתה שהגבול עם ירדן עבר במרחק של 3 קילומטרים ממקורות הירקון והיה חשש שמא יפגיז הלגיון הירדני את המפעל וכך תושבת אספקת המים לנגב.
מפעל ירקון-נגב נחנך בשנת 1955, ובשנת 1964 השתלב במערכת המוביל הארצי.
בשנות ה-60 שאב מפעל ירקון-נגב כ-90 אחוז ממי הירקון לטובת תושבי תל אביב ודרום הארץ.
כתוצאה מכך הדרדרה ספיקתו של הנחל עד כדי 500 מטר קוב בשעה ולעיתים נעצרה הזרימה כליל כך שאפיק הנחל החל להיסתם ולהפוך למפגע תברואתי.
מתוך שפיעה ממוצעת של 220 מיליון מטר מעוקב בשנה, זורמים כעת לירקון רק 2.7 מיליון מטר מעוקב מים בשנה, כלומר 1.2% בלבד מהשפיעה הכוללת.
בסמוך למעיינות פועל מרכז הדרכה למבקרים של חברת "מקורות".
מעיין שרה הוא מעיין עמוק בחברון.
המעיין נמצא כחצי ק"מ מדרום לאלוני ממרא, ובשל כך כנראה ייחוסו לשרה אמנו.
מעל המעיין מבנה מפואר שכולל עמודים מפוארים ומדרגות רחבות.
תייר יהודי משנת רפ"ב שביקר בחברון, מתאר את המקום
הרחוב הראשי בחברון, נקרא "עין שרה" על שם המעיין.
גם המקווה בקריית ארבע נקרא "עין שרה", אף הוא על שם המעיין.
בהסכם חברון נמסר השטח שבו שוכן המעיין לרשות הפלסטינית.
על פי ההסכם, המשטרה הפלסטינית אחראית לאפשר גישה חופשית של יהודים למעיין.
המשטרה הפלסטינית לא קיימה את התחייבותה, ומאז מסירת השטח לידיה, לא התאפשרה הגעת יהודים למעיין.
מעיל גשם הוא פריט לבוש עליון (הנלבש לרוב מעל הבגדים), ומיוצר מחומר אטום למים במטרה להגן על האדם מפני הגשם.
במלחמת העולם הראשונה מונה תומאס ברברי, ממציא הגברדין ובעל הפטנט עליו, לספק הרשמי ומעצב המדים של חיילי צבא בריטניה שהיו אמורים להילחם בחפירות.
ברברי עיצב מבדי גברדין מעילי גשם עבור הקצינים הבריטיים ובהמשך עבור הקצינים הצרפתים.
לאחר המלחמה התפשט השימוש במעילי גשם גם בין האזרחים.
מעיל הגשם הוא התפתחות של גלימה אטומה לגשם בשם "Gents Walking", שנמכרה בחנות של ברברי כבר בראשיתה ושימשה את העובדים בחיק הטבע, במיוחד הנאלצים להתמודד עם פגעי מזג האוויר, הגלימה שימשה גם את חוקרי הקטבים.
הגלימה הפכה לאחד מסימני ההיכר של הבלש הספרותי שרלוק הולמס.
מעיל הגשם היה בתחילה בגד גברי מובהק ובסרטי קולנוע היו שחקנים שהפכו אותו לאחד מסמליהם, כמו המפרי בוגרט ופיטר סלרס.
בהמשך החלו גם נשים ללבוש מעילי גשם ועל מסך הקולנוע הייתה גרטה גרבו הראשונה שהופיעה לבושה במעיל גשם בסרט A woman of affairs.
אחריה כבר באו קתרין הפבורן, סופיה לורן ואחרות.
סוכני הגסטפו אימצו לעצמם גרסה שחורה של מעיל גשם, שפותחה במיוחד עבורם.
מעיל רוח הוא מעיל דק שמגן מפני קירור הרוח ומפני גשם קל.
הוא עשוי לרוב מבד סינתטי עמיד למים ובמקרים רבים הוא יכלול גם כובע.
מעילי הרוח הראשונים יוצרו מכותנה.
לדוגמה, המעיל התקני של הצבא האמריקאי במלחמת העולם השנייה שתוכנן כמעיל דק אשר מתחתיו, במידת הצורך, ילבשו שכבות נוספות.
תכנונו התבסס במקור על מעילים אזרחיים קיימים, כגון המותג Windbreaker.
בתחום הספורט החל שימוש באריגים חדשניים.
לדוגמה, בשנת 1952 הציגה חברת קולמר האיטלקית מעיל ניילון עבור גולשי סקי באולימפיאדת החורף באוסלו.
החל משנות השבעים הפך לבוש הספורט למקובל יותר והחל להיכנס לשימוש מעיל רוח שבנוי מניילון או חומרים דומים.
בארצות הברית ומספר ארצות שונות נקרא המעיל לרוב windbreaker, כשמו של המותג.
החברה נסגרה מאז והמותג הפך לשם גנרי.
שם אחר הוא אנוראק שהוא לרוב שם למעיל חורפי כבד יותר.
מעייני ישראל היא רשת בתי מדרש וכוללים לאברכים, המהווה קהילה , המורכבת מחסידי ואוהדי חב"ד שמוצאם בחצרות חסידיות אחרות ועם הזמן הגיע ללימוד תורת חב"ד.
הקהילה מתאפיינת בניסיון לשמירת מאפייני החצרות מהן הגיעו, לצד היותם אוהדי חב"ד.
כבר במהלך שנות נשיאותו של הרב מנחם מנדל שניאורסון כאדמו"ר מחב"ד התקרבו כמה אברכים מחסידויות שונות במידה כזו או אחרת לחב"ד, אלו היו מקרים נדירים יחסית.
בהיעדר קהילה התערו חלקם לחלוטין בחב"ד וחלקם נותרו בקהילת האם כשביניהם גם כמה שנמצאים על קו התפר שבין חב"ד לקהילת האם שלהם.
במשך העשור לאחר פטירתו של הרבי מחב"ד התארגנו במקביל מספר התארגנויות של חסידים מחסידויות שונות שהתקרבו לחב"ד.
בשנת תשס"ב הקים הרב מרדכי לוסטיג מנכ"ל מרכז מעייני ישראל את כולל "צדקת ישראל" ששילב בסדרי הלימוד את תורת חסידות חב"ד.
ורבו הרוחני היה הרב פישל וינגרטן, חסיד ביאלא ומקורב לחב"ד.
בהמשך נכנס לכולל הרב מענדל פויגל שהחל לערוך התוועדויות עם האברכים מחוץ לשעות הכולל בבתי האברכים.
לארגון מונו כמשפיעים הרב זלמן גופין והרב חיים שלום דייטש, והרב יקותיאל פרקש.
הנגידים החב"דיים חיים יעקב לייבוביץ, ודוד פישר הם המממנים הראשיים שלה, בתשע"ה הקדיש הנגיד אליהו שלוסברג לע"נ אביו שיפוץ והחזקת בית המדרש ומאז נוסף השם "היכל אברהם יצחק" וגם פתח כולל לאברכים בשם "חיבת אליהו".
בסוף שנת תשפ"ב עבר בית הכנסת והיכל הלימוד שבירושלים למשכנו החדש ברחוב אלעזר המכבי 3 בירושלים.
הרב דייטש הוא המשפיע של בית הכנסת והרב יקותיאל פרקש משמש כרב בית הכנסת.
בין רבני הכולל בירושלים מלבד האמורים: הרב מנדל פויגל (מחסידות ויז'ניץ מונסי), הרב יעקב הלפרין (נכדו של הרב אלחנן), הרב חיים ליברמן (מקהל חסידי ירושלים), הרב דוד שלאמע (מחסידות גור), הרב יהושע רוזנבוים (מחסידות גור) הרב ישעי יוסף הלוי בעק (מחסידות ויז'ניץ מונסי).
הרב מרדכי אורגל (מחסידות בעלזא - מכנובקא).
בבני ברק מכהנים כראשי הכולל הרב יואל פרידמן (מחסידות אמשינוב) והרב יוסף יצחק רבינוביץ.
ומנהלי הקהילה הם הרב מרדכי כהן והרב פנחס טננהויז.
באלעד מכהן הרב שלום רוזנברג והרב יוסף חיים ברבר.
באשדוד מכהן הרב בנימין כהן כמנהל הבית כנסת של מעיני ישראל ובתשפ"ב חנכו בית כנסת חדש ברחוב האדמו"ר מויזניץ 3
בבית שמש יש שלוש קהילות 1, בקריה ברחוב אור שמח 13 בניהולו של הרב יודא מרקוביץ והרב שייע צינווירט 2, ברמה ד' בניהולו של הרב אהרן וועבער 3, ברמת אברהם ברחוב שדרות האמוריים
כיום, מחזיקה קהילת מעייני ישראל בסניפים פעילים בערים ירושלים, בני ברק, אשדוד, בית שמש, ביתר עילית, אלעד, חיפה, מודיעין עילית, קריית גת, ערד, פתח תקווה, נתניה, צפת, טבריה, עמנואל ורכסים.
בערים אלו מתקיימים כוללים לאברכים במשך שעות היום ופעילויות שונות להפצת ולימוד תורת החסידות וברובם יש גם בתי כנסת ובתי מדרש פעילים במשך כל שעות היממה וגם פילות בשבת.
הקהילה מארגנת פעילויות שונות: שבת התאחדות שנתית - בה משתתפים מדי שנה קרוב ל-1200 איש, התוועדויות עונתיות בימים מיוחדים (כמו י"ט בכסלו וי"ח באלול) ושיעורים במשנת חב"ד.
עם השנים, נפתחו בתי כנסת לאנשי הקהילה בערים רבות ברחבי הארץ והיום כבר ישנם 10 בתי כנסת ברחבי הארץ.
"מעיני ישראל", פעילה גם בקרב נשי הקהילה בארגון התוועדויות וכינוסים לאורך ימות השנה.
כמו כן, מופעל קו טלפוני קבוע לשיעורי תורה לנשים, בשם "קול דודי".
מעיל הוא הכינוי הרווח לבגד שבו מכסים האשכנזים את ספרי התורה.
כיום, נוהגים בדרך כלל לתפור את מעילי ספרי התורה מקטיפה, אבל קיימים גם מעילים מבדים נוספים, מעור ומפרווה.
נוהג עטיפת ספרי המקרא במטפחות כבר היה נהוג בעת העתיקה, והן היו מכונות "מטפחות ספרים".
על המטפחות היו נוהגים לרקום ציורים ליופי, ולתלות פעמונים.
מעיל ספר תורה שבלה, נוהגים בו קדושה וגונזים אותו.
ניתן לעשות ממנו תכריכים למת מצווה ולגונזה בצורה זו.
אין לכבס את המעיל במי רגליים מפני הכבוד.
מפני הכלל התלמודי "מעלין בקודש ואין מורידין" ניתן לעטוף ספרי תורה במטפחות של ספרי נביאים, אבל אסור לעטוף ספרי נביאים במטפחות של ספרי תורה.
מעיל דניסון היה מעיל שפותח עבור כוחות מוצנחים וכוחות מיוחדים ב במלחמת העולם השנייה.
המעיל עוצב כתחליף לסרבל הצנחנים ששימש את ראשוני הצנחנים הבריטים במלחמת העולם השנייה, הוא היה רחב במיוחד ונועד ללבישה מעל לציוד הלחימה של החייל ומתחת לציוד הצניחה.
לצד הפן השימושי עבור הצניחה, המעיל, בעל צבעי ההסוואה, נועדגם כפריט לבוש ללחימה.
לכן צנחנים רבים לבשו את ציוד הלחימה שלהם מעל למעיל מרגע שהגיעו לקרקע, כשהוא מעניק להם שכבת הגנה נוספת מפני מזג האוויר.
מעיל הדניסון היה אהוב במיוחד על קצינים בריטים, שנהגו לתפור רוכסן לאורכו ולהשתמש בו ביום-יום.
כאשר הפיסה לא הייתה מחוברת היא הייתה דומה לזנב, מה שהוליד את הכינוי שהבדואים בצפון אפריקה נתנו לצנחנים הבריטים "גברים בעלי זנב" כמו גם הכינוי שנתנו להם הגרמנים "השדים האדומים".
בשנת 1940 פיתחו הבריטים סרבל צניחה בצבע ירוק זית שנועד "לעטוף" את ציוד הלחימה בזמן הצניחה.
הסרבל היה העתק של סרבל הצניחה הגרמני קנוקנסק ("שק עצמות") וכיסה את הצנחן בחלקו העליון, הזרועות וחלקן העליון של הרגליים (עד אמצע הירך).
הסרבל שימש לאימוני צניחה של יחידות הצניחה הצעירות בצבא הבריטי והיחידות המיוחדות במשך כמה חודשים, בעוד הבריטים מפתחים עיצוב מתאים לצורכי החיילים שלהם.
התוצאה הייתה מעיל דניסון, אשר ויתר על הפתחים לרגליים ובמקום כלל רצועת בד לעיגון המעיל בין הרגלים.
בשונה מהדגם הגרמני (בתחילת המלחמה) ומשאר פרטי הלבוש בצבא הבריטי, הוא נתפר עם סכמת הסוואה ניסיונית (סכמת דניסון) אשר בדגם הראשוני נצבעה ידנית על הבד.
עם הצלחתו של הדגם הראשון (P41) שנקלט ב-1942, החל יצור משמעותי יותר של מעילי דניסון לכלל הכוחות המוצנחים והמיוחדים.ש גם שיטת צביעת הבד הפכה להדפסה ממוכנת.
מעילים אלו כללו סכמה בעלת צבעים בהירים יותר עם גוני חול, חום בהיר וירוק זית בהיר, צבעים שהתאימו לשדות הקרב של צפון אפריקה והים התיכון.
בשנת 1944 פותח הדגם השני (P44) של המעיל, דגם זה כלל מספר שינויים קטנים לאבזמים והסוגרים ושינוי לעיצוב השרוולים.
צבעי סכמת ההסוואה של הדגם השני הפכו לכהים ועזים יותר עם גוני חום אדמדם וירוק זית, סכמת הסוואה שהתאימה יותר לשדות הקרב באירופה המערבית כהכנה לפלישה לנורמנדי וללחימה באירופה.
במהלך המלחמה מעילי דניסון היו בשימוש יחידות הרגימנט המוצנח, שירות האוויר המיוחד, סוכני SOE, יחידות ניטור אוויר, כוחות מוצנחים ויחידות מיוחדות נוספות.
מלבד השימוש שלו בצבא הבריטי, המעיל היה נפוץ גם בצבאות אחרים של מדינות ההסכמה בהן קנדה, הודו ואוסטרליה, ובנוסף שימש יחידות מוצנחות התנדבותיות ממדינות אחרות שלחמו לצד הבריטים, בהן פולין ובלגיה.
לאחר המלחמה, מעילי דניסון המשיכו לשמש את היחידות המוצנחות והמיוחדות בצבאות מדינות ההסכמה עד לשנות ה-70, כאשר אפילו במלחמת פוקלנד ב-1982 חיילים בריטים המשיכו לעשות בהם שימוש.
בישראל, עם סיום המנדט הבריטי, מעילי דניסון רבים הגיעו לידי יחידות הפלמ"ח, והם שימשו את יחידות הפלמ"ח וצה"ל במהלך מלחמת העצמאות.
בשנת 1959 יצא דגם היצור המשמעותי האחרון של המעיל (דגם 1959 או P1959), אשר כלל כמה שינויים, בהם עדכון האבזמים והשרוולים, עיצוב מחדש של הצווארון והוספת ריצ'רץ' לכל אורך המעיל (בשונה מהדגמים הקודמים שנפתחו רק בחלק העליון של המעיל).
סכמת צבעי ההסוואה עודכנה אף היא לצבעים עזים וכהים יותר כאשר צבע הרקע הפך מצבע חול לחאקי.
דגם זה המשיך לשמש את הכוחות הבריטים רשמית עד שהוחלף ב-1977 במעיל צנחנים מדגם המדים החדשים (סכמת דפוס משבש; DPM), אם כי לכוחות היה קשה להיפרד ממעילי הדניסון שלהם והם עוד היו בשימוש בשנת 1982.
מעיין תרפ"ו (לציון שנת ההקמה של המבנה על המעיין, ה'תרפ"ו – 1926) הוא מעיין בגליל התחתון המזרחי, ליד היישוב יבנאל, במרחק של 1,200 מטר מהקצה הצפון-מערבי של המושבה בית גן.
שימש בעבר אחד ממקורות המים של המושבה.
השם מעיין תרפ"ו הוא שם רשמי שקיים בשטח משנת 1926. השם אושר בוועדת השמות הממשלתית בשנת 2022 ומופיע במפות הרשמיות של המרכז למיפוי ישראל.
המושבה בית גן נוסדה בשנת 1903, שמה נקבע על-שם האתר הסמוך ח'רבת בית ג'ן, והיא אחת המושבות שהוקמו בעלייה הראשונה והשנייה בגליל, כחלק מראשית ההתיישבות היהודית המתחדשת במזרח הגליל התחתון.
בשנת 1953 סופחה המושבה למועצה המקומית יבנאל.
חקלאות בעל, שהייתה מקור הקיום העיקרי בגליל התחתון המזרחי לא הבטיחה הכנסות גבוהות באזור, שהיה מועד לשנות בצורת ממושכות.
פגיעה קשה התחוללה בשנים 25–1924 והמחישה את הקושי לקיים משק חקלאי רווחי בתנאי בעל.
הבצורת הניעה את התושבים לחפש בדחיפות מקור מים.
מעיין תרפ"ו, שנקרא על שם השנה בה התגלה - שנת 1926, הוא מקור המים החיים הראשון באזור המושבה בית גן.
בזכות גילוי זה הגיעה המושבה להישג המיוחל ואדמת הבעל הפכה לאדמת שלחין.
התושבים זכו לקבל מים להשקיית השדות ומים לשתייה.
המעיין נובע מתוך מבנה אבן היסטורי ובתוכו בור מים עמוק, המים מתנקזים לבריכת מים שטוחה, היכולה להכיל אדם אחד או שניים בלבד.
ממנה זורמים המים במורד הדרך, תחילה במקביל לנחל שרונה (נחל אכזב, שמגיע מרמת סירין, חוצה את המושבה יבנאל, ובסופו מתחבר לנחל יבנאל) ובמרחק מסוים מתחברים אליו.
מעיין תרפ"ו ממוקם בין עצים ובין עשבייה פראית, ומזוהה כנקודה ירוקה, בסביבה יבשה רוב ימות השנה.
ניתן לזהותו גם בעזרת לוח הבטון שמעל המבנה ובו מוטבעת השנה בה התגלה המעיין: תרפ"ו.
סמוך למעיין יש עץ גדול.
המעיין היה מקור המים הראשון של המושבה בית גן ומימיו שימשו להשקיה ולשתייה.
השימוש במי המעיין ובמקורות מים מקומיים אחרים, נמשך עד אמצע שנות השישים של המאה ה-20, עד הגעתם של "מי המוביל הארצי" לרמות הגליל התחתון המזרחי.
כיום משמש המעיין כמקור מים לעדרי הבקר הרועים באזור וכמקווה, בעיקר לחסידי ברסלב המקומיים, שנוהגים לטבול בו.
הם נוהגים לטהר את גופם כל בוקר לפני התפילה.
משיאי האירועים במקום מתרחש בליל שבועות, שבו עוסקים רק בלימוד התורה ולא ישנים.
קצת לפני הנץ החמה פוקדים החסידים את המעיין בשיירה ארוכה, שם טובלים ומיטהרים.
שיפוץ המעיין וסלילת שביל הגישה
בשנת 2019, במסגרת מיזם משותף של המועצה המקומית יבנאל ורשות ניקוז ונחלים כינרת ואיגוד ערים, הוחלט על שיקום שני המעיינות תרפ"ו ועין שרונה.
במעיין תרפ"ו ובסביבתו נעשו עבודות פיתוח ושיקום, כולל הבריכה, ממנה נוקתה כל הסחופת והלכלוך והמקום הפך לאתר בילוי והתרגעות.
עלות השיקום של מעיין וסביבתו הייתה כחצי מיליון ש"ח.
יחד עם שיקום המעיין, הוחלט לשקם גם את השביל המוביל אליו, שהיה קיים בשטח.
נסלל שביל הליכה, הוקמו פינות ישיבה וניטעו עצים במרחקים קצובים לנוי והצללה.
בהליכה לאורכו של השביל במבט לכיוון צפון-מערב נשקף הכתם הירוק המצביע על מיקומו של המעיין, ובמבט אל הכיוון הנגדי, כיוון דרום-מזרח, נשקף הפסיפס החקלאי של בקעת יבנאל.
תחילתו של השביל בבית הקברות הצבאי האזורי בבית גן והוא נמשך עד למעיין לאורך 1,200 מטר.
המועצה המקומית יבנאל, החליטה לקרוא לשביל האמור, "שביל יצחק'לה" ע"ש יצחק (יצחק'לה) שני שמושקין (אחיו הצעיר של מנחם שמושקין), שנולד בבית גן, היה מראשוני הבוקרים ברמות הגליל התחתון, איש ציבור.
לאורך השביל הוצבו שלושה שלטים לזכרו של יצחק'לה, המספרים את סיפור חייו, תרומתו לפיתוחו ורווחתו של המקום.
שלט אחד מוצב בתחילת השביל, בסמוך לבית הקברות הצבאי בבית גן, השני בדרכו והשלישי ליד המעיין.
מעיל ספורט הוא מקטורן דמוי חליפה.
הוא פחות רשמי מהבלייזר, ונבדל ממנו בכך שיכולים להיות לו דפוסים יצירתיים.
הוא נועד להילבש לבד ללא מכנסיים תואמים, ומשמש באופן מסורתי לתחרויות ספורט.
במקור, נועדו מעילי הספורט להילבש לאירועי ספורט תחת כיפת השמיים, אבל עברו עם הזמן גם לאירועים רשמיים יותר, ואפילו לתלבושות בתי ספר.
מקטורן ירי הוא סוג שנלבש כפי שמו במקור לציד הוא מיוצר בדרך כלל עם טלאי עור על הכתף, להגנה מקת הרובה.
ובדרך כלל גם עם טלאים תואמים על המרפקים.
מקטורן פריצה הוא מקטורן ספורטיבי לרכיבה על סוסים, ובדרך כלל עשוי מאריג טוויד עם שלושה כפתורים ופתח אוורור אחד באמצע.
בלייזר דומה למעיל ספורט ועשוי מבד בצבע אחיד, שני צבעים בעלי ניגודיות גבוהה או דפוס שמרני (כמו פסים).
לבלייזרים יש גם בדרך כלל כפתורי מתכת בגלל מקורם בצי הבריטי, ובספורט השייט.
לבלייזרים יש הרבה פעמים כיסים הנתפרים מחוץ לגוף החליפה.
מעילי ספורט מיוצרים ממגוון של בדים כמו:צמר, טוויד, פשתן, קטיפת תלמים וכותנה.
הסוג הקלאסי מיוצר מצמר, לרוב מאריג טוויד.
באירלנד הסוג "טוויד דונגל" פופולרי למדי.
מעיינות חמים קיטאגטה הם מעיינות חמים טבעיים באזור המערבי של אוגנדה.
המקומיים מאמינים שהמעיינות הם בעלי כוחות ריפוי טבעיים.
המעיינות החמים ממוקמים על כביש אישקה-קגמבה, במחוז שיימה, מערב אוגנדה, כ-2 ק"מ בדרך דרומית מזרחית לעיירה קיטאגטה, אחד מהמרכזים העירוניים במחוז, וכ-62 ק"מ בכביש ממערב לעיר מבארארה , העיר הגדולה ביותר במחוז.
ישנם שני מעיינות חמים צמודים זה לזה.
לדברי המקומיים, אחד המעיינות שימש את אומוגבה, לשעבר מלך אנקולה שהייתה ממלכה של שבט בנטו באוגנדה מהמאה ה-15 ועד 1967. המעיין ידוע בשם "Ekyomugabe".
המקומיים מאמינים שהמעיין השני הוא בעל כוחות ריפוי והוא ידוע בשם "Mulago"', על שם בית החולים הלאומי רפראל (Referral), בית החולים הגדול ביותר באוגנדה.
חלק מהמקומיים שותים את המים.
גברים ונשים מתרחצים במים החמים של קיטאגטה מולאגו, תוך אמונה שהמעיין הוא בעל כוחות ריפוי, המים במעיינות יכולים להתחמם עד 80 מעלות צלזיוס.
המעיינות ממוקמים ליד ביצה גדולה.
עם גבעות חרוטיות והרי בדד המאופיינים בצמחייה ירוקה של עצים ודשא.
במהלך העונה הגשומה, נהר Ngaromwenda המספק מים למעיינות, מציף וגורם להורדת הטמפרטורה במעיינות.
תושבי קיטאגטה חוששים שבניית כביש קגמבה-אישקה הסמוך עלולה לפגוע במעיינות החמים על ידי חשיפתם להצפות.
מעיל זנבות הוא מעיל המגיע עד גובה הברכיים וחתוך מלפנים.
מקורו של מעיל הזנבות הוא במעילי רכיבה, אבל מאזור המאה ה-18 הוא נהיה בגד רשמי ובעל חזית נקייה יותר במקום מעילי היוסטאוקורפס המקושטים בכבדות.
רק שני סוגים של מעילי זנבות עדיין נלבשים:
מעיל זנבות לערב (אחרי שש בערב) שחתוך בזווית חדה מלפנים, נלבש כחלק מקוד הלבוש עניבה לבנה.
מעיל זנבות לבוקר (לפני שש בערב) שמתעקל אחורה לכיוון הזנבות, נלבש כחלק מקוד הלבוש חליפת בוקר.
לרוב שכמציינים את השם "מעיל זנבות" הכוונה היא למעיל הזנבות הראשון שנלבש כחלק מעניבה לבנה.
מעיל הזנבות לערב המודרני בא ממעיל זנבות שנלבש לכל שעות היום הוא היה מאוד פופולרי בשנות ה-90 של המאה ה-18 בנפוץ במיוחד בתקופת העוצרות באימפריה הבריטית ובאמריקה משנות ה-30 עד ה-50 של המאה-19 המעיל המקורי הוחלף בשנות ה-40 של המאה ה-19 בפראק שמאוחר יותר באותה מאה הוחלף במעיל הזנבות לבוקר.
מאז תחילת המאה העשרים חייטים התחילו לתפור כיס ממחטה למעילי זנבות, אחרי שישים שנים שלא היו למעיל כיסים בכלל.
מאז אזור שנות השלושים של המאה התשע עשרה מעיל הזנבות נתפר עם תפר מותניים כדי לתת להן מראה צר וצמוד יותר לגוף.
מהתקופה הוויקטוריאנית נוספו למעיל דשים מבריקים לרוב מסאטן או גרוסגריין, למרות שיש לט חזית כפולה (שני טורים של כפתורים) מאז שנות ה-70 של המאה ה-19 הפסיקו לפרוף את הכפתורים במעיל הזנבות, ולכן הוא גם נתפר בצורה שהכפתורים הם רק קישוט.
ב"זנבותיו" של המעיל נתפרו כיסים, מקור המנהג ככל הנראה בכך שהיה נהוג בקרב חלק הג'נטלמנים שלא להניח שום דבר בכיס החזה שלהם, ולא לתפור כיסים במותניים כדי לא לפגוע בצלליתו של המעיל, לרוב היו שמים בהם ממחטות או מבריחים בהם אלכוהול.
ניתן גם ללבוש כובע צילינדר, עיטורים, צעיף לבן, כפפות ערב, שכמיות, מקל הליכה ושעון כיס.
מעיל זנבות לבוקר הוא מעיל עם כפתור אחד או סגירת קישור (לעיתים רחוקות יש לו שני כפתורים) שממנו המעיל מתעקל אחורה לכיוון הזנבות שמעליהם בתפר המותניים, כמו במעיל הזנבות לערב יש שני כפתורים כקישוט, יש לו כיסים "בזנבות".
למעיל יש דשים מחודדים ולא דשי מדרגה בגלל שדשים מחודדים הם רשמיים יותר, בתקופה הוויקטוריאנית כשהתחילו ללבוש את מעיל הזנבות לבוקר, תפרו אותו גם עם דשי מדרגה, כי הוא נלבש כבגד חצי רשמי, כאשר הפראק הוא הבגד הרשמי.
מעיל הזנבות לבוקר הוא לרוב בצבע שחור, אבל נהוג לתפור מעילי בוקר בצבעים דומים.
ובקוד הלבוש חליפת בוקר נהוג ללבוש אותו עם מכנסיים תואמים, מכנסי פסים או משבצות.
מעיל הזנבות לבוקר משמש כבגד הראשי בקוד הלבוש חליפת בוקר.
מקור השם הוא במנהג של ג'נטלמנים במאה התשע עשרה לרכוב על סוס בבוקר עם מעיל זנבות.
עם הזמן מעיל הזנבות לבוקר התחיל להחליף את הפראק כלבוש הרשמי בשעות היום, ומאז המאה ה-19 חליפת בוקר נלבשת באירועים כמו חתונות, מרוצי סוסים במסלול המרוצים אסקוט והלוויות, אבל לעיתים קרובות בארוחות צהריים רשמיות.
חברי ממשלת יפן לובשים חליפות בוקר בהשבעת הממשלה.
חליפת בוקר אינה נפוצה בארצות הברית אחד המקומות הבודדים שבהן היא נלבשת הוא בטקס קבלת התארים בהרווארד.
סוגים אחרים של מעילי זנבות
מ-1790 בערך עד מלחמת קרים, מעיל זנבות אדום וקצר בשם "קואוטי" (coatee) היה חלק ממדי חיל הרגלים הבריטי.
הצאוורון והחפתים היו בצבעי הגדוד, ועליהם, בתחתית המעיל ובחזיתו של המעיל היה קישוט מרצועת בד לבן.
ליחידות חיל רגלים עיליות תפרו מעילים קצרים יותר בצבע ירוק בשביל הסוואה, ולא להגביל את טווח התנועה של החיילים.
לצבא ארצות הברית היו מעילים כחולים דומים ממלחמת 1812 עד 1833, קצינים בצבא המשיכו ללבוש מעילי זנבות עד סוף מלחמת מקסיקו ב־1848, עד שפראק הפך לסטנדרט
גרסה מסוימת של מעיל הזנבות שנלבש לפעמים ברכיבה על סוסים בשעות היום נקראת וייזלבלי (weaselbelly), הוא יותר דומה במראהו למעיל שממנו באו שני מעילי הזנבות המוכרים מאשר לאחד מהם.
וייזלבלי לנשים נקרא שאדבלי (Shadbelly).
לֵוֵוהֵ הוא סוג של מעיל זנבות מעוטר בכבדות שנלבש בדרך כלל בבתי משפט עד אמצע המאה ה-20, הוא עשוי מקטיפה שחורה.
לתקופה קצרה הייתה גרסה מבארטהאה (תערובת של צמר, משי וכותנה) נלבשה באירועים דיפלומטיים.
למעיל זנבות מסוג לווה יש טור אחד של כפתורים, צווארון זקור, חפתים מקופלים שישה כפתורים, כיסים בעלי דש בחזית ושני כפתורים כקישוט מאחור כמו במעיל זנבות טיפוסי.
המעיל היה מרופד במשי שחור והזנבות היו מרופדים בלבן.
הוא נלבש עם אברקיים, גרביים גבוהות ממשי, עניבת פרפר לבנה כפפות בצבע תואם ונעלי אופרה עם אבזמי פלדה (לרוב נראות בקריקטורות ישנות על בריטים).
המעיל חתוך מלפנים כמו מעיל זנבות לערב.
מעיל חיל הרגלים דומה ללווה אך הוא פחות מקושט ממנו הוא הגיע עד לגובה הברך כמו מעיל זנבות טיפוסי, והוא מתעקל אחורה לכיוון הזנות כמו מעיל זנבות לבוקר היו לו כיסים עם דשים מחודדים בקצוות.
הוא לרוב נלבש על ידי משרתים.
נלבש כחלק מלבוש סקוטי מסורתי עם לרוב עם חצאית טיפוסית, והוא חתוך מלפנים כמו מעיל זנבות לערב, אבל הוא הרבה יותר קצר ממנו.
מעילה היא סדרת דרמה ישראלית בבימויו של יותם גנדלמן ששודרה ב-yes בשנת 2021. הסדרה, בכיכובם של השחקנים דאנה איבגי ויהודה לוי עוסקת בפרשת המעילה בבנק למסחר.
הסדרה ומשתתפיה הועמדו בארבע קטגוריות בפרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2021 מתוכן זכתה דאנה איבגי בקטגוריית שחקנית ראשית בסדרת דרמה.
אתי אלון (דאנה איבגי) היא עובדת הבנק למסחר, נשואה ואשת משפחה אשר הצליחה למעול בכספי לקוחותיה ולגנוב מחשבונותיהם למעלה מרבע מיליארד שקלים.
כספי המעילה הועברו ברובם לאחיה עופר מקסימוב (יהודה לוי), מהמר כפייתי שהסתבך עם ארגוני פשע.
עופר הוא הבן המועדף במשפחה בוכרית פטריארכלית שבה מעמדה כמעט ולא קיים והיא נאמנה אליו אף יותר מלבעלה (חנן סביון).
אביו (דובר קוסאשווילי) מכור אף הוא להימורים המכלים את כל כספיו.
בסדרה מתוארים דרך הפעולה המקצועית במערכות הבנק, בה העבירה אלון בין חשבונות הלקוחות המבוגרים בכדי להסתיר את משיכת הכספים מפני מנהל הסניף (שלום אסייג) ולצידה הפן הרגשי של מערכת היחסים המורכבת והלא שוויונית בין אתי לעופר והשתלשלות האירועים שמובילים לבסוף לחשיפת הפרשה והרשעתם.
בסדרה משחקים גם שני קליין כאשתו של עופר ואיציק כהן.
הסדרה זכתה לביקורת מעורבות מצד מבקרי הטלוויזיה.
בין מבקרי הסדרה היו שהצביעו על רמת המשחק בה שצוין כלא אמין ושחזור הדמויות תוך שימוש באביזרי איפור זולים.
"מעילה" הושוותה לסדרת הטלוויזיה "האישה שגנבה" ששודרה כמה חודשים לפניה בקשת 12..
משבחי הסדרה ציינו לטובה את צוות השחקנים, את רמת המשחק, את הדרמטיות וההתקדמות במשפחת מקסימוב במעילה עצמה.
מעיל מדבר הוא פריט לבוש או ביגוד אשר מסומן בתרבות הישראלית כאובייקט אייקוני היסטורי בתולדות האופנה בישראל, אך יש לו היסטוריה תרבותית ארוכה של לבוש בעיקר באזורי מדבר וחום קיצוני.
מעיל מדבר הוא לבוש עליון ארוך, אשר נלבש באזורי מדבר חמים ויבשים, נועד להגן על הגוף מפני תנאי האקלים הקיצוניים האופייניים לסביבה זו – בעיקר קרינה חזקה מהשמש וטמפרטורות נמוכות בשעות הלילה.
המעיל משמש גם כמחסום מפני רוחות, אבק, חול ומגע ישיר עם השמש.
גלימות בדואיות ארוכות ורפויות, דומות מאוד בגזרתן למעיל מדבר, מהוות פתרון יעיל לוויסות חום והגנה תרמית, גם כאשר מדובר בבדים כהים.
מעילי מדבר עשויים לרוב מבדים טבעיים כמו כותנה או פשתן, ולעיתים גם מצמר קל.
גזרת המעיל בדרך כלל רחבה, זאת, כדי לאפשר אוורור, תנועה חופשית והגנה על הגוף.
אורך המעיל משתנה, אך בדרך כלל הוא מגיע לפחות עד הברכיים, ולעיתים אף עד הקרסוליים.
למעילי מדבר גרסאות רבות כולל שרוולים ארוכים, כיסים גדולים, ולעיתים גם כובע כיסוי ראש (כמו קפוצ'ון), שמספקים הגנה נוספת מפני שמש, חול ורוח.
העקרונות העיצוביים של מעיל המדבר מבטאים גישה "אורגנית" ליצירת בגד, המאפיינת תרבויות מדבריות, לפני המהפכה התעשייתית.
בגדים מסוג זה עשויים מבד בייצור ידני, אשר עובר תהליכים קפדניים של אריגה צביעה או רקמה, ולעיתים משקף גם מסרים רוחניים, משפחתיים ושבטיים.
בעיצוב המסורתי, הגזרה נובעת מהדגש על שלמות האריג כפי שנארג בנול, באמצעות חיתוך מינימלי, קווי תפירה מינימליים ולעיתים גם כריכה ישירה של הבד על הגוף.
מכאן מעיל מדבר יעוצב בגזרה רפויה, תוך שימוש בבדים טבעיים מחומרים מקומיים, כך שיחד עם עיטורים סמליים, מעוצב בגד שהוא גם פונקציונלי וגם בעל עומק תרבותי בהקשר למקום.
מעילי המדבר שימשו קבוצות אתניות רבות ברחבי צפון אפריקה, המזרח התיכון ואזורים מדבריים נוספים בעולם.
פריטים דומים ניתן למצוא בלבוש המסורתי של הבדואים, בארץ ישראל, הטוארגים והפלאחים, כאשר בכל קבוצה שיקף המעיל את התנאים האקלימיים, אך גם את הנורמות החברתיות והתרבותיות הייחודיות לה.
בקרב הטוארגים, למשל, שימש הלבוש המדברי לא רק כמיגון פיזי, אלא גם כסמן של מעמד חברתי וגבריות – צבע המעיל, אופן קשירתו והבדים שמהם הוכן יכלו להעיד על שייכות שבטית, גיל או מעמד.
כך גם בקרב שבטים בדואיים במזרח התיכון, הבחירה בגזרות, צבעים ודגמים שיקפה מסורת מקומית שעברה מדור לדור, וייצגה זהות קולקטיבית מובהקת.
השפעה על עיצוב ואופנה מודרנית
העיצוב של מעיל המדבר היווה השראה למעצבים רבים בתחומי האופנה וגם העיצוב הצבאי.
ניתן למצוא גרסאות עכשוויות של מעיל מדבר על מסלולי תצוגות אופנה.
לעיתים משולב בעיצוב בהשראת נוודות, או סגנון אתני ולעיתים ישתלב בקולקציות של לבוש פונקציונלי, כמו בעולם בגדי החוץ (Outdoor) בו מופיעות גרסאות עכשוויות של מעילי המדבר, תוך שימוש בחומרים מתקדמים לעמידות מפני חום, קרינה ויובש.
מעיל מדבר בישראל - 'משכית'
גרסה ידועה בעיצוב ישראלי של "מעיל המדבר" עוצבה במשכית, בשנת 1955 על ידי המעצבת פיני לייטרסדורף.
הדגם הראשון יוצר מצמר כבשים בצבע גלמי, ונארג באופן ידני בבית המלאכה לאריגה של ג'ורג' קשי במגדל העמק.
גזרת המעיל הייתה מתוחכמת, והתבססה על יריעה אחת שבחלקה נפלה בצורה אלכסונית.
הסיומות נעשו בעזרת סרט גימור (גרוגרן), והתפרים נתפרו בעבודת יד, שכן לא היו מכונות תפירה ברשותן של התופרות ביישובים בהם נתפרו הגרסאות המוקדמות.
המעיל היה לפריט מבוקש בארץ וגם בחו"ל והמעצבת פיני לייטרסדורף מספרת: "הרבה פעמים נסעתי לחו"ל עם מעיל מדבר, אבל תמיד חזרתי בלעדיו.
תמיד הייתה מישהי שהסירה אותו ממני.
פעם שהיתי בלוס אנג'לס, ואז לקחה אותו ממני קתרין הפבורן".
פיני לייטרסדורף האמינה, שאופנה של עם אינה פרי מקרה, אלא שהיא נובעת מתחושת הסגנון של העם, מאקלים מולדתו, מן הצרכים המעשיים של אורח חייו היומיומיים ומחומרי הגלם הגדלים והמעובדים בנוף ארצו.
לפיכך, היא סברה שהאופנה הצברית צריכה להיות שילוב של פשטות, ססגוניות מזרחית וטכניקת התפירה המערבית.
בעיצוב גרסת מעיל המדבר המקומי, שילבה לייטרסדורף, השראה מלבוש בדואי מדברי, עם גישה מודרניסטית ופונקציונלית, שהתאימה לרוח התקופה.
עיצוב המעיל משקף גם את החזון התרבותי לאומי של מדינת ישראל הצעירה, אשר שמתגלם בחומרי המקום ואופן יצור ידני מסורתי: אריגה מצמר כבשים מקומי, צבעוניות טבעית וגזרה מינימליסטית, תוך שימוש בעיטור או גמורים עם אזכורים אתניים מעודנים.
מעיל המדבר עוצב על רקע תקופה של צנע ומחסור באמצעי ייצור, שבה בדים איכותיים היו קשים להשגה, והאופנה בישראל נשלטה על ידי אילוצים כלכליים.
למרות זאת, פיני לייטרסדורף דבקה באיכות בלתי מתפשרת – גם כאשר הדבר עמד בניגוד לשיקולי מכירה או דרישות הנהלת משכית.
סירובה להשתמש בבדים סינתטיים ובחירתה בעיצוב יסודי ופשוט, מבוסס על כותנה, פשתן או צמר קל, הפכו את מעיל המדבר לסמל שמגשר בין מסורת מקומית לבין חזון מודרניסטי.
בכך הפך המעיל לסמל שמעבר לפריט לבוש, לביטוי חזון אישי של מעצבת, שפעלה בסביבה אידאולוגית תרבותית ואסתטית.
בעבודתה במשכית, פיני לייטרסדורף הפכה אלמנטים אתניים מסורתיים, כמו לבוש בדואי, לבגדי עילית ישראליים – תוך שימור הזהות והפשטות החומרית של הפריט המקורי, כפי שבא לידי ביטוי במעיל המדבר.
מעיל המדבר, בהקשר הזה, היה לא רק פריט לבוש אלא סמל לחיבור בין תרבויות.
בשנת 1977, לרגל יובל העשרים וחמש למשכית, עצבה פיני לייטרסדורף מהדורה חדשה של מעיל המדבר, כשהאות M מודגשת בתפרי הגב שלו.
במשך עשרים וחמש שנים, מאז עיצבה אותו כאחד מבגדי משכית הראשונים, הוא יוצר בכל חורף מחדש בשינויים קלים והביקוש אליו נשמר הן בקרב לקוחות ותיקות והן בקרב בנות הדור החדש, מבלי שהן מודעות להיסטוריה שלו.
לפיכך, מעיל המדבר נחשב לאחד הבגדים הבודדים שאפשר להצביע עליהם כנצחיים.
סגנון העיצוב במשכית ההיסטורית, וגם הצלחתה הכלכלית, שימשה תמריץ ליצרני האופנה והטקסטיל בישראל, בשנות השישים והשבעים, לגייס מעצבים מקומיים, ולהשקיע בעיצוב מוצרי אופנה וטקסטיל, לשוק המקומי ולשיווק לחו"ל.
מעיל המדבר הפך לסמל של אופנה ישראלית מקורית ונמכר במשך עשורים רבים.
הוא הוצג גם בתערוכות אופנה בינלאומיות ונחשב עד היום לפריט אספנות.
גרסאות מחודשות שלו עוצבו מחדש בשנים האחרונות, כחלק מהחייאת המותג משכית.
בעשורים האחרונים הושמעה במחקרים אקדמיים ביקורת על האופן שבו עשתה משכית שימוש בסמלים של יהדות תימן או צפון אפריקה, כמו גם תרבות בדואית או ערבית פלסטינית, לצורכי עיצוב ואופנה.
הועלתה טענה כי מדובר במהלך של החפצה תרבותית, שבמסגרתו נלקחו אלמנטים מתוך תרבות מוחלשת, אשר "הולבשו" על מודל של אופנה מערבית כמו גם לאומית ישראלית, תוך ניתוק מההקשר החברתי־הפוליטי שבו נוצרו.
כמו כן טוענים המבקרים, כי משכית הציגה את עצמה כמרכז הישראלי לעבודות יד, דבקה בדימוי העצמי שלה כמוכרת ישראליות אותנטית, ולא ציינה שהאותנטיות הזו נשענת על פרי יצירתן או מסורתן של קבוצות מיעוט במרחב הישראלי.
מעין הוא כתב עת לשירה וספרות היוצא לאור החל משנת 2005 ופרסם עד כה 15 גיליונות.
עורכיו הם רועי צ'יקי ארד והמשורר-קולנוען יהושע סימון.
הכותבים רובם ילידי שנות השבעים עד התשעים.
כתב העת מציג את עצמו כ"חלון ראווה לשירה חדשה", על כן רבים בו השמות החדשים והלא-מוכרים, חלקם צעירים מאוד.
לצד כתב העת מופצים "מערבון", מגזין עצמאי לקולנוע, "החדש והרע", מגזין לאמנות, וחוברות שירה שיצאו בהוצאת "מעין".
הגיליון הראשון של כתב העת "מעין" יצא במקביל ליציאתם של "הו!" ו"מטעם".
מעין נבדל מהם בכך שהוא עסק לא רק באמנויות הכתובות אלא גם באמנות ויזואלית, ובמחירו הנמוך, שאותו מסבירים העורכים בשאיפה להגיע לקהל צעיר יותר ומבוסס פחות.
עורכי העיתון הסבירו כי מחיר העיתון בגיליון הראשון נקבע על פי שכר המינימום לשעת עבודה.
כתב העת מעין מופץ ב-4,000 עותקים לגיליון.
כתב העת "מעין" מכיל שירה, חלק ממנה פוליטי או ארוטי, פרוזה וכן מסות בנושאים מגוונים, כגון: השירה הסינית המודרנית, הקשר בין אדריכלות ישראלית לצבאיות, המעמד ההלכתי של הפירה, פוליטיקה בטקסטים של אריק איינשטיין, היחס בין שירת נמרוד קמר לזו של ט.
כמו כן, מתפרסמים בעיתון תרגומים, ביניהם של שירה עכשווית מהעולם וכן תרגומים של ג'ונתן סוויפט, בוריס ויאן, אחמד מטר, סיד בארט, שירת ימי הביניים, ועד שירה אוגריתית.
בין הכותבים ב"מעין": יוני רז פורטוגלי, מיכל דר, ואן נויין, מרחב ישורון, אהרן שבתאי, נעם פרתום, יודית שחר, בועז לביא, צאלה כץ, רומן באימבאיב, זהיה קונדוס, שלמה חתוכה, ערן הדס, תומר גרדי, ראג'י בטחיש, נמרוד קמר, שגיא אלנקוה ונעמה גרשי.
יחד עם אתגר והכיוון מזרח כתב העת יזם והוציא ב-2007 את "אדומה - אסופת שירה מעמדית", לאחר מכן יחד עם כתבי עת אחרים וגרילה תרבות סייע להוציא את "לצאת!" נגד המלחמה בעזה ב-2008 ואת "שירון המהפכה" (אוגוסט 2011) לתמיכה במאבק החברתי.
כמו כן, ארגן הפגנות ואירועים פוליטיים וחברתיים הקשורים לשירה ברחבי הארץ יחד עם גרילה תרבות.
מהגיליון השני של מעין צורף אליו מגזין קולנוע עצמאי בשם מערבון, שנערך על ידי יהושע סימון.
בגיליון השני של מערבון חשף דני רוזנברג מאמר שכתב בצעירותו עמוס גוטמן לעיתון התיכון על "סטיריקון" של פליני והוא מסביר את הקשר בין המאמר ליצירתו של גוטמן, ובגיליון השלישי, מתי שמואלוף כתב על הסטריאוטיפים בביקור התזמורת.
כיום, מערבון הוא כתב העת היחיד בישראל לקולנוע שיוצא עצמאית ולא כחלק מגוף גדול.
בהקדמה לגיליון הראשון מצהירים חברי המערכת "העיתון רואה אור במסורת הכתיבה המנסה לא פחות מאשר לשנות ולשפר את הקולנוע".
בין הכותבים במערבון: דני רוזנברג, תום שובל, בני בן-דוד, נועם יורן, ליאת סימון, אדם אבולעפיה, זהר וגנר, לליב מלמד, ארי ליבסקר, שמוליק דובדבני ורועי רוזן.
עם יציאת הגיליון החמישי של מערבון, ארבעת הגליונות הראשונים הועלו לקריאה חופשית באינטרנט.
מערבון יצא ב-11 גיליונות, כשהעותק השלישי הוא כפול ומכונה "מערבון 3+4".
החדש והרע הוא כתב עת עצמאי לאמנות היוצא עם מעין.
הגיליון הראשון היה גיליון פיילוט שנערך על ידי רועי ארד ויהושע סימון וכונה גיליון 0.5. לאחר מכן יצאו עוד שני גיליונות שנערכו על ידי האמנית נטלי לוין, בשיתוף עם סימון וארד.
מבין האמנים שהשתתפו במעין ובמגזין האמנות "החדש והרע": גיל שני, דויד עדיקא, רועי רוזן, כוכבית קדושים, טמיר ליכטנברג, חיה רוקין, מעין שטראוס (שעל שמה גם נקרא המגזין מעין), זויה צ'רקסקי, תמר הירשפלד, פרדי ופסח סלבוסקי, וכמו כן אמנים רבים נוספים בתחילת דרכם.
החדש והרע, כולל יצירות לצד ראיונות ומאמרים, הוא סוקר את עולם האמנות הישראלי והעולמי ובעל קו פוליטי וחברתי קרוב למעין ומערבון.
החדש והרע הוא גם חלל לאמנות המופעל על ידי מעין.
הראשון הוקם ברחוב הרכבת בתל אביב עוד לפני שכתב העת יצא לאור.
ב-2013 הוקמה גלריית החדש והרע ברחוב כיאט 1 בעיר התחתית בחיפה.
נטלי לוין היא האחראית על החלל החיפאי, ומתקיימות בו תערוכות, הרצאות ופעילות חברתית.
החל מהגיליון הרביעי של מעין, הפך כתב העת להוצאת ספרים, שחלקם מופצים עם כתב העת וחלקם נמכרים בנפרד.
הספר הראשון שיצא הוא עין הכמהין של המשוררת הישראלית הצעירה (ממוצא וייטנאמי) ואן נויין.
הספר יצא בפורמט של חוברת שמחולקת עם כתב העת.
יחד עם הגיליון החמישי של מעין, יצא הספר "אני רוצה לתייק אותך" מאת נמרוד קמר שכולל שירים ומסמכים.
חלק מהשירים עוסקים בתרבות דיגיטלית, בין השאר בוויקיפדיה.
לגיליון השישי צורף ספר השירה של מיכל דר, "גלשן".
לגיליון התשיעי צורפה הנובלה "הדוקומנטריסט" מאת ארי ליבסקר ולמעין 10 "נושאת המטוסים" מאת רועי צ'יקי ארד.
הוצאת מעין, יחד עם גרילה תרבות, הוציאה גם את "אנרגיות טובות", פרוטוקול ועדת הכלכלה בנוגע לתמלוגי הגז הטבעי, שנערך כמחזה.
בין ספרי השירה של ההוצאה: "באימבאיב", כל כתבי המשורר רומן באימבאיב, "ארץ הפז" מאת לריסה מילר, "יםFA" מאת תמי אסולין, הספר הראשון בעברית המבוסס על כתב החרשים FA' ו"מקש הרווח", שמאגד חמישה ספרים של המשורר ערן הדס, חלקם חתומים בידי "צאלה כץ".
מעכבי מונואמין אוקסידאז היא קבוצת תרופות המעכבות את פעילות האנזים מונואמין אוקסידאז (באנגלית Monoamine oxidase ובראשי תיבות MAO).
השימוש העיקרי של ה-MAOI הוא טיפול נגד דיכאון, במיוחד דיכאון עמיד לטיפול ודיכאון לא טיפוסי.
MAOI משמשות גם לטיפול בהפרעת פאניקה, הפרעת חרדה חברתית, מחלת פרקינסון והפרעות נוספות.