tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פריסה זו אפשרה לממלכה הערבית לשלוט במוצא המערבי של דרכי המסחר בבשמים ובתבלינים מדרום ערב ומוצרים אחרים מדרום מסופוטמיה, אל מצרים ושאר העולם במערב.
קיימת עדות נוספת לקיומה של ממלכת קדר וקשריה עם הממלכות הקרובות בחצי האי ערב.
ארבעה מסמכים שהתגלו באזור ממלכת מָעִין בדרום חצי האי ערב הזכירו שלוש נשים מממלכת קדר שהוצעו לנישואין במעין.
אמנם, תעודות אלה אינן מתוארכות, אולם ידוע כי מעין עצמה התקיימה בין המאה השישית למאה השנייה לפנה"ס (כלומר, בתקופה הפרסית וההלניסטית).
אין מידע מבוסס על נסיבות שקיעתה של ממלכת קדר, מעבר לממצאים ארכאולוגיים ועדויות רבות להתחזקותם של הנבטים במאה השלישית לפנה"ס באזור צפון מערב חצי האי ערב, דרום ירדן והנגב.
נראה, אם כן, שהנבטים השתלטו על שטחי ההשפעה של ממלכת קדר ודחקו אותה תחילה למוקד ההיסטורי שלה סביב נווה המדבר בדומה, ובמאה הראשונה לפנה"ס אף מחוץ לנווה מדבר זה.
עדות לממלכה באזור מצומצם זה במאה הראשונה לספירה ניתן למצוא בחיבורו של פליניוס הזקן, תולדות הטבע, שם מזכיר פליניוס את קדר בשם "Cedrei" מזרחית לנבטים ודרומית לסוריה.
בחפירות ארכאולוגיות שבוצעו בדומא ב-2010 נחשפה בנייה נבטית במרכז דומא מהמאה הראשונה לספירה, שמעידה, להערכת החופרים, על כיבוש נבטי של העיר והשתלטות שלהם על מוקדי הכוח שהיו בעבר בידי הקדרים.
בכל מקרה, לפחות מהמאה השנייה לפנה"ס, וייתכן שכמאתיים שנה לפני כן, דעכה השפעתה של קדר, והדומיננטיות על צומתי מפתח בצירי המסחר באזור עברה לנבטים.
רשימת מלכי ומלכות קדר והערבים
מיקומה הגאוגרפי ומהותם של שבטי ממלכת קדר קבעו במידה רבה את מעמדה ואת האתגרים עמם התמודדה הממלכה בזירה האזורית.
קדר שכנה על שני צירי המסחר – ציר מזרח-מערב, מדרום מסופוטמיה למצרים ולים התיכון מצד אחד, וציר דרום-צפון, מדרום ערב דרך הנגב וחצי האי סיני למצרים ולנמלי הים התיכון מצד שני.
שילוב זה זימן לקדר הזדמנויות כלכליות משמעותיות ומיצב את מעמדה כחוליה קריטית במסחר במזרח הקרוב הקדום.
יש חוקרים הרואים במיקום זה את המפתח להישרדותה, למרות המאבקים הקשים עם האימפריות המסופוטמיות, ולמעמדה החזק בתקופה הפרסית.
מאידך, חשיבות כלכלית-אסטרטגית זו הפכה אותה לחיונית גם לשגשוג האימפריות המסופוטמיות, והיוותה תמריץ, בעיקר לאשורים, להמשיך ולהשקיע משאבים צבאיים בשליטה והכנעה של הקדרים במטרה לשלוט על צירי הסחר הרווחיים הללו.
אופי השבטים שהרכיבו אותה השפיע במידה רבה על אופי התנהלות הממלכה ועל היחסים המורכבים שניהלה עם שאר הממלכות והמסגרות העל שבטיות הנוודיות במדבר הסורו-ערבי והנגב וסיני.
מצד אחד קרבה תרבותית זו אפשרה שיח קרוב והשפעות דתיות, לשוניות ותרבותיות.
מצד שני העמיד אותה בתחרות לשליטה על צירי המסחר, אך גם דרש ממנה לשתף פעולה כדי לשמור על רצף צירי הסחר.
על רקע זה נמצאו עדויות לקשרים בין קדר לכל הממלכות במערב חצי האי ערב, מסבא ומעין בדרום ועד דדן בצפון, וייתכן שרואים רמז לקשרים עם הממלכות הסוריות בעצם שמו של מלך קדר, חזאל – שם המוכר היטב מהממלכות הארמיות בסוריה ומהתרבות המערב שמית, שבה שימש אל כאב פנתאון האלים הכנעני.
אמנם אין בנמצא טקסטים או ממצאים ארכאולוגיים שמקורם בממלכת קדר עצמה המספקים מידע על אורח חייהם של אנשי קדר, אך מניתוח מאפייני המנחות והמסים ששילמו מלכי קדר לאימפריה האשורית ניתן ללמוד על מאפייני הרכוש שהיה ברשותם, וכפועל יוצא על עיסוקיהם הכלכליים.
בכתובות האשוריות הראשונות שבהן מוזכרת גם זוביבה, מלכת הערבים באמצע המאה השמינית לפנה"ס, מפורטות מנחות ממספר מלכים, ובולטים בהיעדרם ברשימת המנחות בשמים ותבלינים המשקפים מסחר בציר דרום-צפון - מחצי האי ערב ללבנט.
על בסיס זה מעריכים שבתקופה זו פעלה קדר בצפון חצי האי ערב, וכלכלתה התבססה על שליטה בחלק מהמסחר בציר מערב-מזרח מדרום מסופוטמיה למצרים ולדרום הלבנט, בנוסף לעיסוק בתחומי הכלכלה המסורתיים של שבטי נוודים.
בשלב מאוחר יותר, מתקופת מלכותה של המלכה שמשי, מוזכרים כבר בשמים ותבלינים במנחות הקדרים לאימפריה האשורית.
על סמך זה מעריכים חוקרים שבתקופה זו השתלטה קדר גם על חלק מציר המסחר דרום-צפון - מדרום חצי האי ערב לאזור הלבנט וממנו למצרים.
נתיב מסחר זה מוכר כדרך הבשמים, וסחורות מסוג זה היו דומיננטיות בו.
אין הכוונה לשליטה מלאה על הציר, אלא לכל הפחות על חלקו הצפוני - צפון-מערב חצי האי ערב, הנגב וסיני.
מעבר לאלה, התבססה כלכלת השבטים בפדרציה של קדר גם על התוצרים המסורתיים של נוודים - גידול צאן וגמלים ותוצריהם.
הדבר בא לידי ביטוי, לדוגמה, בספר יחזקאל, בו מתאר הנביא את היחסים הפוריים שיהיו לעם ישראל, ובתוך כך מפרט את העמים ואת תחומי כלכלת הליבה של כל אחד מהם.
נראה שכלכלת הקדרים התאפיינה בשילוב בין משק נוודי אופייני (צאן וגמלים) עם מסחר ושליטה על צירי מסחר באזור שליטתה.
נראה שזו גם הסיבה שבתקופת האימפריה האחמנית זכו הקדרים למעמד מיוחד ביחסיהם עם הפרסים ולא נדרשו לשלם את המיסים הרגילים ששילמו שאר הפחוות באימפריה, אלא שיתפו את הפרסים בחלק מרווחיהם, ובכך נהנו מחופש פעולה בשל הערך הרב של המסחר בו שלטו.
אין מידע מפורט העוסק באופי השלטון הקדרי והרכבו, אולם ניתן להסיק מהכתובות המסופוטמיות על מספר מאפיינים מרכזיים של ממלכת קדר:
בכל האזכורים של מנהיגי הישות הקדרית בתעודות המסופוטמיות נזכרו מספר תארים קונקרטיים – "מלכת הערבים", "מלך הערבים", ו"הקדרים" (קָדִרִ).
כלומר, לפחות בעיני האשורים בתקופה הנאו-אשורית, מדובר בממלכה עם מלך או מלכה שהם שליטיה של ישות מדינית זו.
גם בכתובת על הקערה שנמצאה בתל-מסחותה במזרח הדלתה המצרית במאה החמישית לפנה"ס, מוזכר גשם כ"מלך קדר".
כלומר, גם בתיאור העצמי של הקדרים, מוכרת קדר כממלכה.
עם זאת, לא ברור מה הייתה מידת הלכידות הפנימית והאינטגרציה של השבטים בישות המדינית הקדרית והאם הייתה ממלכה במתכונת שהייתה נהוגה בשאר הממלכות באזור, כלומר מסגרת פדרטיבית גמישה של שבטים.
או מסגרת קונפדרטיבית-פונקציונליות בעיקר בתחום הכלכלי.
באופן כללי, קיימת תמימות דעים במחקר שהממלכות במרחב הערבי ובחצי האי ערב בתקופה זו התנהלו במסגרת פדרטיבית ולא כממלכה היררכית רגילה (לדוגמה, ממלכת מגן שבדרום-מזרח חצי האי ערב).
ביטוי למבנה הפדרטיבי הזה ניתן למצוא בתיאורו של יחזקאל את הקדרים: "עֲרַב וְכָל-נְשִׂיאֵי קֵדָר, הֵמָּה סֹחֲרֵי יָדֵךְ; בְּכָרִים וְאֵילִם וְעַתּוּדִים, בָּם סֹחֲרָיִךְ".
תיאור זה יכול להתפרש כביטוי לקיומם של מנהיגים רבים בתוך המסגרת הקדרית, כגון, מנהיגי השבטים.
ייתכן שמסגרת כזו היא המפתח להבנת אפשרות קיומם של מספר "מלכי קדר" בו זמנית בתיעוד האשורי.
בחלק ניכר מתקופת קיומה של הממלכה התייחסו התעודות האשוריות ל"מלכת הערבים" כמלכה שליטה אפקטיבית, שייצגה את כלל הממלכה מול האימפריה האשורית.
תופעה זו איננה ייחודית לקדר בלבד, וידוע על קיומן של מלכות שליטות גם בממלכות אחרות בחצי האי ערב, כפי שבא לידי ביטוי בנתונים שסיפקו תעודות מתקופת אסרחדון על מסע המלחמה שלו בחצי האי ערב (לא בשטחי קדר).
אין בכך כדי להעיד על המבנה החברתי של השבטים בממלכה, או על מעמדן של הנשים בו, או על ריבוד חברתי כלשהו של החברה הקדרית.
ההערכות על היבטים אלה מוגבלות למחקר אנתרופולוגי כללי על חברות נוודיות.
בנוסף, קיימות התייחסויות ברורות בתיעוד האשורי לסגנון של שלטון דואלי – מלכה ומלך שלעיתים הם אחים ולעיתים בני זוג.
מפרשת הגלייתה של תלחונו, "מלכת הערבים", לנינוה בידי סנחריב מלך אשור, יחד עם צלמיות אלי הערבים, עולה האפשרות שהמלכה הייתה גם הכוהנת הראשית או הסמכות הדתית הבכירה בממלכה.
כמו כן, כשהוזכרו מלכות הערבים, היה זה גם בהקשר של מנחות שהעבירו למלכי אשור, ועולה אפשרות שהן היו אחראיות בעיקר על העניינים האזרחיים-כלכליים של הממלכה.
מאופן תיאור חזאל, שותפה לשלטון של תלחונו, כדמות שהנהיגה את הצבא הערבי במרד נגד האשורים, עולה האפשרות שהדמות הגברית בשלטון הדואלי הייתה אחראית בעיקר על ענייני הצבא והמלחמה.
עם זאת, אין מידע על מבנה הצבא ואופן פעולתו מעבר לשימוש בגמלים כאמצעי ניוד ושינוע מרכזי ועל יכולת תמרון גבוהה בשטח מדברי.
כבמרבית החברות באלף הראשון לפנה"ס, הדת הקדרית הייתה דת פוליתאיסטית והושפעה משאר הדתות במרחב הערבי והשמי.
הפולחן נוהל בראש ובראשונה בידי הכוהנת הגדולה אשר שימשה גם כמלכת הממלכה, בין אם כמלכה ראשית, או במסגרת הנהגה דואלית עם מלך.
לדת הייתה חשיבות רבה בניהול הממלכה, כפי שניתן לראות במקרה של הגליית תלחונו וצלמי האלים לנינוה והמאמצים של יותע בן חזאל להחזיר אותם לקדר.
מכיוון שמדובר בחברה נוודית בעיקרה, הפולחן התקיים במרחבים הפתוחים, אולם על פי מקורות ערביים היה גם מקדש נייח קבוע בבירת הממלכה בנווה המדבר בדומה.
הצצה לפנתאון האלים הקדרי במאה השביעית לפנה"ס התאפשרה בפרשת הגליית צלמי האלים של תלחונו בידי סנחריב מלך אשור ב-690 לפנה"ס.
בכתובת מתקופת אסרחדון על החזרת הצלמים, מצוינים שמות האלים בפנתאון:
אָָתר-זָמָא̣ין או "עָתָרְשָמָיִן": מוזכרת ראשונה בכתובת, ככל הנראה בשל בכירותה בפנתאון.
עתרשמין מוכרת גם כאלה בכירה בתרבויות נוודיות אחרות באזור.
שמה מתורגם ל"כוכב הבוקר של השמיים", או לעשתרת של השמיים.
על פי פרשנות אחת, מרכיב השמיים בשמה קשור גם לשמותיהם של אלים בכירים אחרים במזרח הקרוב הקדום, כגון "בעלשמים" – "בעל של השמיים" מתרבויות הלבנט.
קשר זה רלוונטי משום ההערכה שמקור שמה באלה עשתרת – זוגתו של האל הכנעני בעל.
מרכזיותה באה לידי ביטוי בכינוי האשורי לממלכת קדר – "העם של האלה עתרשמין" (אָלֻ שָה עָתָרְשָמָיִן).
יש הרואים בפולחן לאלה כגון זו, בעלת דומיננטיות בקרב שבטים רבים סביב קדר, כלי ששימש את הנהגת ממלכת קדר בגיוס לכידות ונאמנות במסגרת הפדרטיבית שיצרו מלכיה.
דָיָא (או דָאִי): אלה זו איננה מוכרת ממקורות אחרים ולא ברור תפקידה בפנתאון.
בכתובות שנכתבו בדיאלקט ערבי עתיק באזור נג'ד שבדרום חצי האי ערב, נמצאו מספר התייחסויות לאל נוחא: "נוחא הוא המעוף אל תוך הזעם", "נוחא הוא קנאת המאוהב", "נוחא הוא מחלת מעיים וחצבת".
נראה, אם כן, שאל זה שימש בתפקיד שלילי או מעניש כלשהו.
לא ידוע מקומו של אל זה בפנתאון, אולם הוא אותר בכתובת בשפה הדומאתית (בדיאלקט הקדרי) שנמצאה מזרחית לנווה המדבר דומה.
בכתובת הוזכר האל בהגייה - רָדוּ.
עם זאת, ההערכה שהכתובות בשפה זו קדומה לכתובות אחרות בשפות הערביות או המרכז שמיות, וייתכן שאיות זה מבטא שלב או זמן מסוים בו כונה כך האל, וכינויו השתנה עם הזמן לא רק במישור הגאוגרפי, אלא גם הכרונולוגי.
בכתובות קדומות אחרות בחצי האי ערב מוזכר רודא בהקשרים שונים: "רודא הוא אנחנו" ו"רודא הוא הבכי".
אָב̣רְא̣ילֻו: אין מידע על מהותו של אל זה.
עדויות לקשר של פנתאון האלים הקדרי לתרבויות אחרות בצפון-מערב חצי האי ערב הן כתובות בשפה קרובה לתימאית (דיאלקט מהיישוב תימא) שאינן מתוארכות, אך מזכירות חלק מהאלוהויות הקדריות: "...עזרה בענייני אהבה מרודא, נוחא ועתרשמין...".
כ-300 שנים אחרי הזכרתו של פנתאון אלים זה, מופיע פולחן לאלה אחרת בממלכת קדר.
בשלל קערות המנחות שנמצאו בתל-מסחותה, שביניהן הייתה גם הקערה המזכירה את מלכי קדר גשם וקימו, מוזכרת האלה חאן-איללת.
זו מוכרת גם כאָלִטָת, אָלָלתֻ, אָלָלת ומזוהה כאחת האלות הבכירות בפנתאון האלים בכל המדבר הסורו-ערבי בתקופה הפרה-אסלאמית.
תרגום שמה הוא "האלה", ויש הרואים בה את זוגתו הקדומה של האל המרכזי אללה בתקופה הפרה-אסלאמית ומקבילתה של אשרה, זוגתו של אב האלים הכנעני.
אל נוסף המוזכר בהקשר לפולחן בדומה במקורות ערביים הוא וָואד – אל ירח, שפולחנו מוכר ממושבה של בני ממלכת מעין בעיר דדן, דרומית לדומה, בתקופה ההלניסטית.
דימויו הפיזי היה סמל של נחש.
השפה שבה השתמשו שבטי קדר היא ממשפחת השפות השמיות המרכזיות, שגם הערבית משתייכת אליה.
השפה הצפון-ערבית מיוצגת במחקר בכתובות סלע שנכתבו בין המאה השמינית לפנה"ס למאה הרביעית לספירה ומאז נעלמו מבלי שוב.
מדובר בכ-40,000 כתובות, אשר 98% מהם הן כתובות סלע (גרפיטי) ורובן כוללות בעיקר שמות.
שפת הקדרים משתייכת לקבוצת שפות צפון-ערב הנקראות, כל אחת, על שם נווה המדבר העיקרי באזורם – תימאית (על שם נווה המדבר הגדול בתימא), דדנית (על שם נווה המדבר הגדול בדדן) ודומאית (על שם נווה המדבר בדומה/אדומתו – מרכז הממלכה הקדרית).
קבוצה זו היא הקדומה בין הניבים הצפון-ערביים, ומעריכים שהכתובות ששויכו לניבים אלה מתוארכות לאלף הראשון לפנה"ס.
בשל מעורבותם של כל עמי צפון ערב במסחר אזורי, חלק מהכתובות בניבים אלו נמצאו גם מחוץ לאזור עצמו ובעיקר במסופוטמיה.
האלפבית הצפון-ערבי נחשב לאחת משתי מערכות הכתב שנגזרו מהאלפבית הערבי (השנייה היא הכתב הדרום-ערבי העתיק), אשר בעצמו התפצל מהכתב הפרוטו-כנעני (מקביל לו הוא ענף הכתב הפיניקי-עברי-ארמי).
בשפה הדומאתית, הרלוונטית ביותר לשפת הקדרים, נמצאו רק שלוש כתובות שנמצאו ליד העיר סָקָאקָה שבמחוז אל-ג'אוף (לכן גם נקראות במספר מחקרים "Jawfian"), הוא המחוז בו נמצא נווה המדבר דומה.
הכתובות אינן מתוארכות, אולם מעריכים שמקורן באמצע האלף הראשון לפנה"ס.
הכתב עצמו נבדל במידה רבה משני הניבים האחרים בשפות צפון-ערב (תימאית ודדנית).
רוב הכתובות שנמצאו בשלושת הניבים של נווי המדבר הצפון ערבי, נכתבו מימין לשמאל.
בדומאתית לא היו רווחים בין המילים, אולם היו סימנים מפרידים.
אמנם אין מספיק כתובות דומאתית כדי להתחקות אחר כל האלפבית, אך ההערכה היא שהשפות הצפון ערביות כללו 28 צלילים ועיצורים.
חוקרים מעריכים שהעיצורים ב, ד, ד', ח, ק, ל, מ, נ, ת, ת', וו, י, וז נהגו כפי שמוכר בערבית הקלאסית.
לא ברור ההיגוי של העיצור פ' – האם נהגה כפי שהיום או יותר כ-פ' לא דגושה (F).
כבשאר השפות השמיות, הבסיס המורפולוגי הוא של שורש תלת עיצורי.
מילים נקביות קיבלו לרוב את הסיומת "ת".
בתקופה הפרסית, ולפי חלק מהחוקרים, אפילו מתקופת נבונאיד הבבלי, מוכר שימוש עיקרי בשפה הארמית כשפת הכתיבה, כפי שניתן לראות בקערת ההקדשה בתל-מסחותה.
עם זאת, לא ברור אם זו הייתה גם שפת הדיבור, ויש להניח שזו התפתחה יחד עם שאר הניבים של השפות הצפון ערביות לכדי הערבית הקלאסית ואחריה – המודרנית.
קדרי חאפז טוקאן היה מנהלה של אוניברסיטת א-נג'אח ושר החוץ של ירדן בשנים 1964 - 1965.
טוקאן נולד בשכם למשפחת טוקאן, שהייתה אחת המשפחות הנכבדות בעיר.
הוא למד במצרים ובביירות, שאת התואר הראשון במתמטיקה מהאוניברסיטה האמריקאית שלה סיים ב-1929, והיה חבר האקדמיה המצרית למדעים.
טוקאן היה מורה למתמטיקה וסגן מנהל מכללת א-נג'אח בשכם.
משנות ה-40 של המאה ה-20 כיהן טוקאן כמנהל מכללת א-נג'אח.
הוא היה ממתנגדי הציונות בה ראה אימפריאליזם המנשלת את ערביי ארץ ישראל מארצם.
טוקאן נחשב למזוהה עם מפלגת אל-איסתקלאל וניהל מעל דפי העיתונות ויכוחים פוליטיים.
טוקאן נבחר לפרלמנט של ירדן בשנת 1950 ושב ונבחר בשנת 1951, כאחד מחברי החזית הקונסיסטוציונית האופוזיציונית.
לאחר פעולת קיביה דרש טוקאן במאמר בעיתון שהלגיון הירדני יבצע פעולת תגמול ביישובים ישראליים.
ביולי 1964 מונה טוקאן, שהיה ידוע כנאצריסט, לשר החוץ של ירדן, במסגרת פעילותו של חוסיין להתקרב למצרים של נאצר.
כשר החוץ פעל טוקאן להטות את מדיניות ירדן מתמיכה במלוכנים במלחמת האזרחים בתימן לסיוע לרפובליקנים.
בשנת 1966 היה טוקאן מתומכי אש"ף, והוא היה בין העצורים בנובמבר 1966 כשחוסיין סגר את משרדי אש"ף בגדה המערבית.
טוקאן נפטר בעת ביקור בביירות בפברואר 1971. הוא נקבר בהלוויה המונית בשכם ושר הביטחון משה דיין הגיע לביקור תנחומים.
טוקאן הוציא לאור 25 ספרים, חלקם מדעיים וחלקם פוליטיים.
בראשית שנות ה-40 הוא פרסם ספר על תרומת הערבים למדעי המתמטיקה.
לאחר מלחמת העצמאות פרסם טוקאן ספר המנתח את הסיבות לנכבה.
טוקאן טען בספר שהסיבה העיקרית להפסד היה העדר השכלה בקרב הערבים.
קדקודיתיים (שם מדעי: Bregmacerotidae) היא משפחה של דגי גרם מסדרת הבקלאים בתוכה סוג יחיד - קָדְקוֹדִית (Bregmaceros).
הם נפוצים בימים ובאוקיינוסים הטרופיים והסובטרופיים.
לעיתים הם עולים בשפכי נהרות.
אורך דגים אלה מגיע ל-11.5 סנטימטרים בלבד, והם בעלי בינים ארוכים מאוד המזכירים זקן מתחת סנטרם ומעל עורפם.
סנפירי הגב גבוהים ושאר הסנפירים נמוכים.
יש להם עיניים גדולות ופיות קטנים.
הם צדים בעיקר סרטנים וזואופלנקטון במי החופים.
"קדרים וקהל צופים ומתפעלים" הוא תבליט קרמיקה שיצרה גדולה עוגן בכניסה לביתן הקרמיקה במוזיאון ארץ ישראל.
בשנת 1965 התקינה גדולה עוגן תבליט גדול בכניסה ל-"מוזיאון החרס", שיהפוך בעתיד לביתן הקרמיקה של מוזיאון ארץ ישראל.
יצירת התבליט הגיעה לאחר זכייה של האמנית בתחרות לתכנון התבליט ולאחר שיצרה תבליט דומה - "קיבוץ גלויות" (1963) - עבור קמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם בירושלים.
הדמויות מעוצבות בצורה ארכאית, ללא ניסיון לתיאור ריאליסטי של הדמויות.
בעשיית התבליט השתמשה עוגן בשילוב בין דמויות שנפחיהן נעשו על גלגל אובניים, לבין יצירת אריחי-קיר מעוטרים בגדלים שונים.
הצבעוניות של העבודה מבוססת בעיקרה על צבעוניות החרסית למרות שנעשה שימוש בחומרים שונים, כגון אנגוב או תחמוצת ברזל על מנת להדגיש דימויים שונים.
"קדר" או "קדר - תעשיות חרס בע"מ" היה בית חרושת לקרמיקה שנוסד בחיפה בשנת 1934.
בית החרושת "קדר" נבנה בשנת 1935 בעמק זבולון, בראשיתו העסיק חמישה פועלים.
מייסדיו היו, זיגפריד ורוזה רוזה כץ ילידי גרמניה, שעלו ב-1934 במסגרת העלייה החמישית לארץ ישראל לאחר שזיגפריד הכשיר את עצמו במפעל קרמיקה בברלין, והביא עימו ציוד תעשייתי מתאים.
הם החלו בניסויים באולם ששכרו בטכניון בשנת 1934. בשלהי שנות השלושים הם מכרו את המפעל.
המפעל הציג את תוצרתו לראשונה ב"יריד המזרח" בשנת 1936. בשנת 1941 השתתף בתערוכת "Palestine Government Industrial Exhibition" שהתקיימה בקהיר.
בשנת 1945 הרחיב המפעל, שכבר מנה כ-80 עובדים, את שטחו.
"קדר" הפך לאחד ממפעלי הקרמיקה הגדולים בתעשיית הקרמיקה הישראלית.
בשיאו העסיק המפעל כ-90 עובדים.
עם זאת, החל מהחל משנות ה-50 של המאה ה-20 סבל המפעל מקשיים ניהוליים ופיננסים וגררו מחסור בפיתוח המפעל ותשתיתו הטכנולוגית.
בשנת 1950 מונתה במפעל "ועדת ייצור", שתפקידה היה להגדיל את תפוקתו.
בעקבות זאת הפך המפעל לקואופרטיב בבעלות עובדיו, שפעל עד לשנת 1963 ואז פורק.
בשנת 1967 נקלע המפעל לקשיים והוציא את עובדיו לחופשה.
קדרת דייוויד או קלחת דייוויד הוא מפל קרח גדול ממדים בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
במפל קרחוני זה נופלים גושי קרח ענקיים, מקרחונים יובליים רבים המנקזים את רמת הקוטב (מישור מזרח אנטארקטיקה), ונשפכים דרך המפל אל קרחון דייוויד.
המפל מופה על ידי המשלחת הדרומית של משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1962–1963.
משלחת הסקר קראה לקדרה על שמו של קרחון דייוויד אליו היא נשפכת.
קדירת תפוחי אדמה או שכבות תפוחי אדמה (בהונגרית: Rakott krumpli) הוא מנה הונגרית של "קערה אחת".
במנה זו יש הכל ביחד ועשויה עם תפוחי אדמה, נקניק, ביצים, שמנת חמוצה, אולי סאלו ונקניקיות.
אפשר לפזר גבינה מעל ו/או בין השכבות לפני האפייה ויש רעיונות צמחוניים במקום בשר.
היא גם יכולה להיות כך מנה כשרה ללא הבשר.
קדירת תפוחי אדמה זו היא מנה מאוד נפוצה בהונגריה.
המנה הוזכרה לראשונה במהדורת 1840 של "ספר הבישול הלאומי ההונגרי" של אישטוואן ציפראי.
"קרוב משפחתו" הקרוב ביותר של מאכל זה הוא הטרטיפלט הצרפתי.
את תפוחי האדמה המבושלים והמקולפים פורסים ואז מניחים את הפרוסות בשכבות בקערה חסינת אש מרוחה בחמאה או משומנת.
בין שכבות תפוחי האדמה מניחים ביצים קשות פרוסות, נקניק מעושן ושמנת חמוצה כך שהשכבה התחתונה והעליון תישאר תמיד תפוחי אדמה.
מעלשיכבת תפוחי האדחה העליונה מניחים את השמנת החמוצה שנותרה.
אפשר להניח גם חמאה בין השכבות.
אפשר להכין את המנה גם עם רוטב בשמל.
התבשיל נאפה בתנור עד להשחמה.
קדר-110 (בפרסית: قدر-110) הוא טיל בליסטי לטווח בינוני שפותח על ידי איראן.
הוא הוצג לראשונה על ידי צבא משמרות המהפכה האיראניים במצעד צבאי שנתי לציון מלחמת איראן-עיראק.
טיל קדר-110 הוא גרסה משופרת של השיהאב 3, הידוע גם בשם קדר-101. ההערכה היא שיש לו שלב ראשון של בעירה באמצעות דלק נוזלי ושלב שני של בעירה באמצעות דלק מוצק, המאפשרות לו טווח של 1,500 ק"מ.
הטיל נחשף לראשונה במצעד שנתי לרגל יום השנה לתחילת מלחמת איראן-עיראק.
בנוסף, לקאדר F יכולת לשאת ראש קרב מתפצל.
מספר טילים בעלי ראש קרב כזה שוגרו לישראל במהלך מבצע עם כלביא.
סדרת הטילים קדר-110 נושאת ראש נפץ במשקל של 650 ק"ג עד 1000 ק"ג אותו נושא ה-קדר-F.
אורכו 15.5 עד 16.58 מטר, עם משקל כולל של 15 עד 17.48 טון, כאשר דגם הבסיס כבד יותר בשני טון בהשוואה לשהאב-3 .
לקדר-110 יכולת תמרון גבוהה יותר וזמן פריסה מערכת קצר יותר מהשיהאב 3, זמן הפריסה שלו הוא 30 דקות לעומת השיאהב 3 שיכול לערוך מספר שעות.
ב-21 בנובמבר 2015 וב-29 בינואר 2017, איראן ביצעה שיגורים של ה-קדר-110. ארצות הברית ראתה בכך הפרה של החלטת מועצת הביטחון של האו"ם 2231 שקוראת לאיראן לא לעבוד על שום טילים בליסטיים המסוגלים לשאת ראשי נפץ גרעיניים, כולל שיגורם.
שגריר רוסיה באו"ם חלק על כך, וטען כי "קריאה שונה מהטלת איסור, כך שמבחינה חוקית אין אפשרות להפר קריאה, ניתן להיענות לקריאה או להתעלם ממנה, אבל אתה לא יכול להפר קריאה".
שר החוץ של איראן, ג'וואד זריף, הגיב באומרו כי מכיוון שלאיראן אין נשק גרעיני, ולטענתה אף אין בכוונתה להחזיק בו, היא אינה מתכננת את הטילים שלה כך שיוכלו לשאת ראשי נפץ גרעיניים.
ב-9 בנובמבר 2023, במסגרת מעורבותם של החות'ים במלחמת חרבות ברזל, שוגר טיל קדר-110 מתימן על ידי החות'ים לעבר ישראל, שיורט על ידי מערכת חץ-3 כשהיה עדיין מחוץ לאטמוספירה של כדור הארץ, במה שתואר כאירוע הלחימה הראשון בחלל בהיסטוריה האנושית.
במתקפה האיראנית על ישראל שוגרו עשרות טילי קדר 110 מאיראן ותימן לעבר ישראל, רובם המוחלט יורט במה שנחשב להצלחה הגנתית חסרת תקדים.
מדינות וארגונים העושים בו שימוש
קְדַצְ'קֶה (ביידיש: קאַזאַצקע, לעיתים נכתב קדאצ'קה) הוא ריקוד-סולו מהיר מן הפולקלור החסידי-אשכנזי.
הריקוד התפתח במזרח-אירופה כעיבוד יהודי לריקוד האוקראיני-קוזקי קזצ'וק (Козачок), והשתמר בחתונות חסידיות, בטישים ובחגיגות ל"ג בעומר במירון.
המילה הרוסית/אוקראינית Kozachok פירושה "קוזאק קטן".
ביידיש נוספה סיומת ההקטנה -ke → Kazatske.
בדיאלקט גליצאי-חסידי הגוּצל העיצור המשולב /dz/ כ"דצ", ומכאן האיות העברי קדצ'קה.
במאה ה-19 תיעדו כליזמרים בגליציה ובפודוליה את הקאזאַצקע כלחן וריקוד לחתונות יהודיות.
עם העלייה לארץ-ישראל בסוף המאה ה-19 הועבר הריקוד לישיבות הירושלמיות, ומשם לחצרות מירון בל"ג בעומר – כינוי עממי נפוץ הוא "ריקוד מירון".
ליווי – תזמורת כליזמר טיפוסית: כינור מוביל, קלרינט/קלרינט פיקולו, אקורדיון וכלי הקשה.
קדרות מצרים העתיקה כוללת את כל חפצי החימר השרוף ממצרים העתיקה.
בראש ובראשונה, כלי חרס שימשו ככלי בית לאחסון, הכנה, הובלה וצריכה של מזון, שתייה וחומרי גלם.
פריטים אלו כוללים ספלי בירה ויין וכדי מים, אך גם תבניות לחם, קדרות, מנורות ומעמדים להחזקת כלים עגולים, שכולם היו בשימוש נפוץ במשק הבית המצרי.
סוגים אחרים של כלי חרס שימשו למטרות פולחניות.
קרמיקה נמצאת לעיתים קרובות כמנחות קבורה.
מומחים לקדרות מצרים העתיקה מבחינים באופן מהותי בין כלי חרס עשויים מסחופת הנילוס (טין) לבין אלו העשויות מחימר חווארי, בהתבסס על ההרכב הכימי והמינרלוגי ותכונות קרמיות.
סחופת הנילוס היא תוצאה של חומר הנסחף מהרי אתיופיה ומגיע למצרים באמצעות נהר הנילוס.
סחופת זו שקעה על גדות הנילוס במצרים מאז תקופת הפלייסטוקן המאוחר על ידי הצפת הנילוס.
חימר חווארי הוא אבן צהובה-לבנה המופיעה במרבצי אבן גיר.
משקעים אלה נוצרו בתקופת הפלייסטוקן, כאשר מימיו הקדומים של הנילוס ויובליו הביאו משקעים למצרים ושקעו באזור שהיה באותה עת קצה המדבר.
הבנתנו את אופיו וארגון ייצור כלי החרס במצרים העתיקה מבוססת על ציורי קברים, מודלים ושרידים ארכאולוגיים של סדנאות קדרות.
מאפיין של התפתחות הקרמיקה המצרית הוא ששיטות הייצור החדשות שפותחו עם הזמן מעולם לא החליפו לחלוטין שיטות ישנות יותר, אלא הרחיבו את הרפרטואר, כך שבסופו של דבר, לכל קבוצת חפצים הייתה טכניקת ייצור משלה.
קדרים מצריים השתמשו במגוון רחב של טכניקות ומוטיבים לקישוט ועיטור, שרובן קשורות לתקופות זמן ספציפיות, כגון יצירת צורות יוצאות דופן, קישוט ועיטור בחיתוכים, תהליכי שרפה שונים וטכניקות צביעה.
שיטת חשובה לכלי חרס מצריים היא "שיטת וינה", שפותחה על ידי דורותיאה ארנולד, מנפרד ביטאק, ג'נין בוריו, הלן וז'אן ז'אקט, והנס-אקה נורדסטרום בפגישה בווינה בשנת 1980.
עריכה בסדרה של כלי חרס מצריים הוכח כיעיל לכרונולוגיה היחסית של מצרים העתיקה.
שיטה זו הומצאה על ידי פלינדרס פיטרי בשנת 1899. היא מבוססת על השינויים בסוגי כלי החרס ועל התפשטותם ודעיכתם של סוגים שונים לאורך זמן.
הבנת חומר הגלם חיונית להבנת הפיתוח, הייצור והטיפולוגיה של קרמיקה מצרית.
ההבחנה בין סחופת הנילוס (טין) לחימר חווארי היא בסיסית בארכאולוגיה המצרית.
ניתן לראות תערובות של שני סוגי החומרים כקבוצה שלישית.
סחופת הנילוס היא תוצאה של חומר שנשחק בהרי אתיופיה ונסחף למצרים באמצעות הנילוס.
סחופת זו שוקעת על גדות הנילוס במצרים מאז הפלייסטוקן המאוחר על ידי הצפות המחזוריות של הנילוס.
כתוצאה מכך, ניתן למצוא משקעים הרחק ממישור ההצפה המודרני וכן בתוך הרמה המכוסה על ידי ההצפה בעת החדשה.
מבחינה כימית מאופיינת הסחופת בתכולת צורן ותחמוצת ברזל גבוהה.
מבחינה מינרלוגית, מדובר בסחופת משקע נציצית, עשירה באיליט, המכילה חלקיקי חול ואבן רבים ושונים שהובאו מהערוצים השונים דרכם זורם הנילוס.
הסחופת מקבלת צבע אדום או חום כאשר היא נשרפת בתנור עשיר בחמצן.
כאשר היא לא נשרפת משתנה צבעה מאפור לכמעט שחור.
חימר חווארי (או 'חרסית מדבר') נמצאת לאורך עמק הנילוס, מאיסנא ועד קהיר, בנאות מדבר ובשולי דלתת הנילוס.
זוהי אבן צהובה-לבנה, המצויה במרבצי אבן גיר.
המרבצים נוצרו בפליסטוקן, כאשר נהר הנילוס המקורי ויובליו השקיעו את החרסית הזו במה שהיה בעבר מדבר.
חימר חווארי כולל מגוון סוגי חרסית.
באופן כללי, יש בו אחוז נמוך יותר של סיליקה ותכולת סידן גבוהה באופן משמעותי.
תת-הסוגים החשובים ביותר של חימר חווארי הם:
חרסית קינא: מרבצים משניים כמו זה בואדי קינא.
חרסית זו מגיעה ממשקעים שנשטפו בוואדי והתערבבו עם צפחה ואבן גיר מקומית.
חימר חווארי מצפחה ואבן גיר המצויים לאורך הנילוס בין איסנא לקהיר.
חימר חווארי מקבל בדרך כלל צבע קרם או לבן כאשר נשרף בתנור עשיר בחמצן.
חתכים עשויים לחשוף אזורים ורודים או כתומים.
הוא עשיר במלחים מינרליים, כך שעל פני השטח החיצוניים יש לעיתים קרובות שכבה דקה של מלח שחוק היוצרת שכבת שטח לבנה בעת שרפה ועלולה להיחשב בטעות כ"גלזורה" על ידי אדם לא מיומן.
בטמפרטורת שרפה גבוהה יותר (כ-1000 מעלות צלזיוס), שכבה זו הופכת בצבע לירוק זית ודומה לזיגוג ירוק.
בחירת החומר התבססה על התנאים המקומיים ועל ייעודו של החפץ המיוצר.
חרסית מהנילוס שימשה בעיקר לכלי חרס ומיכלים ביתיים, כמו גם קרמיקה לשימוש פולחני.
חרסית חווארית שימשה בעיקר לאחסון וייצור חפצי יוקרה כמו כלי בדמות אדם או חיה.
יש מעט מידע מדויק על איך והיכן קיבלו קדרים מצריים את חומר הגלם שלהם, כיצד נוהלו מכרות חימר , כיצד הוא הועבר וכיצד הוא הוקצה לקדרים בודדים.
באופן כללי, נראה שהחימר הגיע משלושה מקומות שונים: חוף הנילוס או תעלות השקיה, המדבר הסמוך לשדות וגבעות המדבר עצמו.
תיאור בקברו של רחמירע (TT100) מראה פועלים בתהליך בניית ערימת בוץ מהנילוס בעזרת מעדרים על מנת לייצר לבני בוץ .
ייתכן שחימר לייצור כלי חרס נאסף באופן דומה.
הסצנה מראה גם שחימר הנילוס לא היה חייב להילקח מהשדות.
ערימות של חימר מהנילוס נאספו בתהליך חפירת תעלות השקיה - כפי שקורה עד היום.
ציורי קברים מצריים מראים לעיתים קרובות את תהליך הכנת החימר.
ישנם גם ציורים המספקים פרטים נוספים.
לעומת זאת, שרידים ארכאולוגיים ברורים של סדנאות קדרות הם נדירים.
ייתכן שמדובר היה במבנים זמניים מאוד.
חימר החשוף לאוויר מתייבש מהר מאוד.
כתוצאה מכך הגיע החימר הגולמי לעיתים קרובות לקדר כגושים יבשים ואבנים (במיוחד חימר החווארי מהמדבר).
תחילה היה צורך לנקות אותם ובהמשך לערבב אותם במים כדי לאפשר את עיצובם.
החימר הגולמי גם יובש ונמעך על מנת להסיר כל זיהומים גדולים, כמו אבנים, על ידי העברתו דרך מסננת.
אפשרות נוספת הייתה ניקוי של החימר על ידי טבילה חוזרת ונשנית של כדורי חימר קשים במים והסרת החימר הדק מלמעלה.
אין עדויות לתהליך כזה בסדנת הקדרות בעין אסיל (נווה המדבר דאח'לה), אך ישנן עדויות אפשריות לכך בנח'ן.
ניקוי זה היה צריך להתבצע בבור אחד או יותר או בורות מים.
עוד לפני ממצאים אלה, תיאורי הקדרים בקברו של קנאמון (TT93) פורשו כמתארים ניקוי נוזלים בבור מים.
לפחות עבור החימר ששימש בכלי מיידום בממלכה הקדומה וחימר הנילוס ההומוגני להפליא ששימש מתחילת השושלת השמונה-עשרה, סביר להניח כי נעשה שימוש בטכנולוגיית זיקוק כלשהי.
תמונות סטנדרטיות מראות אדם או שניים המעורבים בהכנת החימר, לאחר שריככו אותו, על ידי דריכה עליו ברגליהם במטרה להפכו למסה גמישה.
בשלב זה, ניתן היה להוסיף לחימר חומר חיסום, אם הוחלט שהוא אינו מכיל מספיק זיהומים עדינים, כמו חול.
חשוב שאלה לא יהיו גדולים או חדים מדי, "חומר חיסום גדול מדי יכול להפוך את דפנות כלי החרס לבלתי יציבות, מכיוון שהחימר לא יוכל להתחבר יחד כראוי.
חלקיקים חדים, כמו אבנים, עלולים לפגוע בקדר בעת לישת החימר ועיצוב הכלים ולמנוע יצירת משטח חלק." באמצעות הוספת חומר חיסום, ניתן היה להפוך את החימר ל"גמיש ויציב יותר במהלך הייצור, וגם נקבובי יותר, מה שהקל על ייבוש, שרפה ושימוש בכלי המוגמר".
לאחר ערבוב החימר עם מים הוא התמלא בבועות אוויר.
כדי למנוע סדקים במהלך תהליך השרפה, היה צורך ללוש את החימר.
בתהליך זה, שני חצאי גוש החימר הוכו זה בזה בכוח משמעותי.
בציורי הקברים, נראה פועל בתנוחה כפופה עובד על החימר בידיו לפני שהוא מוסר את הכדורים, שלשו אותם, ישירות לקדר.
מצרים העתיקה היו חמש טכניקות שונות לעיצוב חרס:
באמצעות אובניים המופעלים על ידי אחת מידיו של הקדר
על אובניים מסתובבים במהירות, המופעלים על ידי עוזר או רגל הקדר.
מאפיין את התפתחות הקרמיקה הוא שאף על פי שפותחו שיטות חדשות עם הזמן, הן מעולם לא החליפו לחלוטין את הישנות.
במקום זאת, הן הרחיבו את הרפרטואר, כך שבנקודת השיא בהיסטוריה של כלי החרס המצריים, לכל סוג של חפץ הייתה טכניקת ייצור משלו.
תחילה נדרש שהכלי המעוצב יתייבש באופן מספק כדי שהדפנות יהיו יציבות דיין לעבודה נוספת.
החימר הגיע בערך למרקם של עור, ונשאר לח מספיק כדי שניתן יהיה עדיין לעצב אותו.
בשלב זה ניתן היה להוסיף צבע, זיגוג וחומר החלקה במידת הצורך.
לאחר ייבוש נוסף, הכלי לוטש.
שתי טכניקות לליטוש פני הכלי:
ליטוש באמצעות שפשוף ללא לחץ.
דוגמאות לכך כוללות כדים מתקופת הממלכה הקדומה, כדים וצלחות מתקופת הביניים הראשונה ואולי גם מתקופת הממלכה התיכונה.
ליטוש באמצעות מירוק או לחץ משמעותי על פני הכלי.
יוצר משטחים מבריקים מאוד, אך רק במקרים נדירים של עבודה זהירה במיוחד (כגון קערות מיידום מתקופת הממלכה הקדומה) לא נותרו סימני ליטוש.
בתקופת תיניס ובשושלות השבע-עשרה והשמונה-עשרה, קדרים יצרו דוגמאות דקורטיביות עם הסימנים שהותיר תהליך ליטוש זה.
בשלב זה, ניתן היה גם ליצור הטבעות או חתכים בחימר, "כאשר החימר היה עדיין לח מספיק כדי שלא ישבר בתהליך, אך היה יבש מספיק כדי שלא יישארו אזורים בולטים בחתכים".
הדבר נעשה באמצעות כלים שונים, כולל מסמרי עץ או עצם, מסרקים עשויים מעצם או רכיכות, וסכיני צור.
לאחר שלב הייבוש הראשוני הושלם הבסיס העגול.
הדבר נעשה באופן ידני עד תקופת השושלת השבע-עשרה, באמצעות כלי שטוח לחיתוך והחלקת הבסיס.
רגל נחתכה גם היא ביד, או עוצבה מגוש חימר נוסף.
לאחר תחילת השושלת השבע-עשרה, הרגל נוצרה במקום זאת על אובני הקדר ממסת החימר ששימשה ליצירת בסיס הכלי.
משלב זה יש יותר ויותר סימני סיבוב לבסיסים ולמעמדים בצדם החיצוני.
בתהליך הייבוש היה צורך לשמור על הכלי בתנאי סביבה מבוקרים, כך שכל חלקי הכלי יתייבשו באופן שווה ולא תתרחש הצטמקות.
בתהליך זה, נדרש לאדות הרבה מים, מכיוון שהמים הנותרים רתחו בתחילת תהליך השרפה וגרמו לאדי המים להתרחב מבחינה נפחית.
מים כלואים עלולים היו להוביל להופעת פיצוצים בכלי אם לא יכלו להיפלט.
הכלי הושאר לייבוש באור שמש ישיר כאשר האור היה חלש, ובצל כאשר הוא היה חזק, או בחדר סגור כאשר ירד גשם או במזג אוויר קר.
תהליך הייבוש יכול היה להימשך מספר ימים, בהתאם ללחות, לגודל, לעובי הדופן ולנקבוביות של הכלי.
גם לאחר השלמת הייבוש, הכלים נותרו רוויים בשיעור של 3%-5% מים, אשר נפלטו רק במהלך תהליך השרפה.
בתהליך השרפה הופך החימר מחומר גמיש לחומר קשיח.
עד לשרפה ניתן להפוך את החימר לגמיש שוב על ידי הרטבתו.
כלי חרס שנפגמו במהלך השרפה כמעט בלתי ניתנים לתיקון לאחריה.
בהתליך השרפה מתרחשים מספר תהליכים ככל שטמפרטורת החומר עולה.
בסביבות 100 מעלות צלזיוס בורחת הלחות השיורית לאוויר וב-300 מעלות צלזיוס בורחים גם מי גביש הקשורים כימית.
בטמפרטורה של 550–600 מעלות צלזיוס הופך החימר לצורתו הסופית וחסרת הלחות.
אספקת החמצן במהלך תהליך השרפה היא קריטית, מכיוון שהיא מנוצלת כאשר הדלק נשרף.
אם החמצן לא מסופק יותר (למשל דרך פתח אוורור), תתפתח אטמוספירה עשירה בפחמן חד-חמצני או פחמן חופשי ותיצור תחמוצת ברזל (II) שחורה או חומה-שחורה, המעניקה לכלי החרס הצרובים צבע אפור או חום כהה.
הליך זה נקרא שרפה מחזרת.
לעומת זאת, בהליך שרפה מחמצנת נשמרת אספקה רציפה של חמצן.
הברזל בחימר סופג חמצן והופך לתחמוצת ברזל (III) אדומה או חומה-אדומה.
לכלי החרס המתקבלים יש צבע חום-אדום.
שיטת השרפה הפשוטה והמוקדמת ביותר היא אש גלויה.
הכלי המיועד לשרפה מכוסה וממולא בחומר דליק.
הוא מונח על פיסת אדמה שטוחה, מוקף בקירות נמוכים או מונח בבור.
בתהליך השרפה יש לקדר שליטה מועטה יחסית.
הכלי נמצא במגע ישיר עם הלהבות והדלק, אשר מתחמם במהירות ואז מתקרר שוב במהירות.
אופטימיזציה של תהליך השרפה התאפשרה לאחר שהכלי החרס הונחו בתוך תא עם פתח אוורור והופרדו מהדלק של האש, כלומר כבשן.
קפיצת מדרגה טכנולוגית זו נעשתה בתקופת הממלכה הקדומה המוקדמת ביותר, אך ייתכן כי כבר נעשתה ב או ב המאוחרת.
הצורה הפשוטה ביותר של כבשן הייתה פיר ללא הפרדה בין האזור בו נשרף הדלק לתא בו הונחו כלי החרס.
ניתן היה להניח את החומר דרך פיר עליון ולאחר מכן להציתו דרך פתח בקרקע.
פתח זה אפשר אספקה רציפה של חמצן, שניתן היה להשתמש בו ליצירת אווירה מחמצנת.
כעת היה על התנור להגיע לטמפרטורת שרפה קבועה על מנת לחמם את החימר בתא השרפה.
כתוצאה מכך, האש נמשכה זמן רב יותר ובערה באופן עקבי יותר.
ההתקדמות הטכנולוגית הבאה הייתה הכנסת רשת, שהפרידה את הדלק מהחרס שנשרף.
זה מנע מלהבות מעושנות ודלק מפוחם לבוא במגע עם החרס ולהשאיר עליו כתמים ולכלוכים.
הכלים שנשרפו הונחו בחלק העליון, כאשר הפתח מתחתם.
האוויר החם עלה אל הכלים והסתובב סביבם, תוך שריפת החימר בעקיפין.
תנורי פיר עם רשת מסוג זה, מתועדים באמנות המצרית ובארכאולוגיה מהממלכה הקדומה ואילך.
קדרים מצריים השתמשו במגוון רחב של טכניקות ומוטיבים דקורטיביים, שרבים מהם אופייניים לתקופות ספציפיות.
ישנן שלוש נקודות בתהליך הייצור בהן ניתן היה להוסיף עיטורים וקישוטים: לפני, במהלך או אחרי תהליך השרפה.
מאז התקופה הקדם-שושלתית הוסיפו קדרים רכיבים דקורטיביים בשלב היציקה, ויצרו צורות יוצאות דופן או חיקו חומרים אחרים, כמו סלים, מתכת, עץ או אבן.
רוב ה"מאפיינים המפוארים" נוצרו במהלך תהליך עיצוב הכלי והחלקת פני השטח שלו, הרבה לפני שהוא נשרף.
הרכיבים עוצבו מחתיכת חרס ביד או הוטבעו בחימר כשהיה עדיין גמיש - לעיתים קרובות נשארו טביעות אצבעות בתוך הכלי.
נוצרו גם כלים בעלי דמות אדם או חיה ונוצרו גם לעיתים קרובות פניו של האל בס או האלה חתחור.
נפוץ היה לחתוך חלקים מהכלי כדי לחקות סוג אחר של חומר.
אפילו בכלי החרס המצריים הקדומים ביותר, שיוצרו בשלב מוקדם של תרבות מרימדה , ישנם עיטורים חרוטים כמו דוגמת עצם האדרה .
בטכניקה זו, פני השטח של הכלי נשרטו בכלי חד, כמו זרד, סכין, מסמר או ציפורן לפני שריפתו.
לכלים שנשרפו בבור שרפה יש לעיתים קרובות שפה עליונה שחורה.
שפות שחורות אלו הפכו יותר ויותר למאפיין דקורטיבי, שדרש ידע טכני לייצור עקבי.
בשילוב עם צבע אדום כהה וליטוש, כלי חרס אלה בעלי קצה שחור היו אחד מסוגי כלי החרס האופנתיים והפופולריים ביותר.
הצבע השחור היה תוצאה של פחמון, שנוצר על ידי הכנסת חלקיקי עשן לתנור במהלך תהליך השרפה, למשל.
היבטים מסוימים של תהליך מיוחד זה עדיין אינם ברורים.
ניתן להוסיף עיטורים צבועים בעזרת מברשת לפני או אחרי השרפה.
עבור דוגמאות ספציפיות, ניתן לרסס צבע על פני הכלי, או לטבול אותו בצבע.
ישנם שבעה סוגים עיקריים של כלי חרס צבועים ממצרים העתיקה:
סגנון הצלב הלבן של פטרי: כלי חרס זה נמצא רק במצרים העליונה בתרבות הנקאדה הראשונה (בערך 4000–3500 לפנה"ס).
הם עשויים בדרך כלל מחימר הנילוס (חימר הנילוס A).
פני השטח בצבע אדום כהה או חום אדמדם ומלוטשים.
המאפיין האופייני לסגנון זה הוא ציור בצבע לבן או קרם של דוגמאות גאומטריות או (לעיתים) בעלי חיים, צמחים, אנשים וסירות.
הסגנון המעוטר של פטרי: כלי חרס זה אופייני לתרבויות הנקאדה השנייה והשלישית (בערך 3500–3000 לפנה"ס).
הם עשויים בדרך כלל מחימר חוואר (חימר חוואר A1).
פני השטח מוחלקים לחלוטין, אך אינם מלוטשים וצבעם משתנה מאדום בהיר לאפור צהבהב.
צבע חום-אדום שימש לציור מספר מוטיבים - לרוב, ספינות, מדבריות, פלמינגו, אנשים, ספירלות, קווים גליים וקווים בצורת Z.
סגנון רקע לבן: סגנון זה נוצר בתקופה הביניים הראשונה, בממלכה התיכונה המוקדמת, בממלכה החדשה ובתקופה המאוחרת (בערך 2200–300 לפנה"ס).
פני השטח של סגנון זה עוטרו בצבעים שונים על רקע לבן, לאחר השריפה.
העיטור מתאר בדרך כלל סצנות מנחה שעוצבו בקפידה.
סגנון נופי: סגנון זה הופיע באופן ספורדי בכל התקופות.
הוא דומה מאוד לסגנון הרקע הלבן, אלא שהסצנות צוירו ישירות על פני הכלי ללא רקע לבן.
סגנון הצביעה בכחול: סגנון זה התרחש מאמצע השושלת ה-18 ועד סוף השושלת ה-20 (בערך 1500–1000 לפנה"ס).
הוא מאופיין בשימוש בפיגמנטים כחולים, יחד עם שחור, אדום ולעיתים צהוב.
המוטיב העיקרי הוא עיטורים פרחוניים: פרחי לוטוס וניצנים, ועלי כותרת בודדים של פרחים שונים, צבועים כאילו היו על חוט כרוך סביב צוואר וכתפי האגרטל.
ניתן למצוא גם תיאורים של בעלי חיים צעירים וסמלים של חתור ובס.
הכלים עשויים בדרך כלל מחימר הנילוס.
סגנון הצביעה החום-אדום: סגנון זה התפתח בתחילת השושלת ה-18 (בערך 1500 לפנה"ס) משימוש דקורטיבי בקווים בסוף הממלכה התיכונה ובתקופה הביניים השנייה.
שלא כמו הסגנון הצבוע בכחול, כלי חרס אלה עשויים בדרך כלל מחימר חוואר.
הסגנון מאופיין בדוגמאות דקורטיביות ספציפיות מאוד: קבוצה של שניים עד ארבעה קווים מקבילים, עם אלמנטים שונים כמו נקודות, קווי זיגזג, קווים גליים וכדומה שצוירו ביניהם.
אלה נצבעו בצבעים שונים: אלמנטים חומים וקווים אדומים או להפך.
סגנון פרח הלוטוס וקווים מוצלבים.
המושג קהילות רצוניות הוא שם כולל לצורת חיים בשיתוף.
הצורות הנפוצות הן קומונה או קואופרטיב.
בקהילות אלו, לחברים יש בדרך כלל חזון משותף והם מתחלקים בדרך כלל בתחומי האחריות ובמשאבים.
קיימים צירופים רבים של שיטות שונות כדוגמת ההתיישבות העובדת.
קיימות צורות שונות ורבות של קהילות רצוניות, המובדלות על בסיס צורה, עיקרון מכונן, מבנה חברתי, יחס לסביבה, ומאפיינים נוספים.
אין קשר הכרחי בין קהילות רצוניות לסוציאליזם או אנארכיזם, אולם חברים רבים מחזיקים בדעות אלו ואף משתתפים בתנועות פוליטיות אלו.
צורה נפוצה של קהילה רצונית היא ניהול בתי-עסק או פרנסה בצורה שבטית על ידי לקיחת חלק בקואופרטיב עובדים ברמה זו או אחרת של שיתוף (לדוגמה: הקואופרטיב אגד לפני הפיכתו לחברה), החל מבעלות משותפת וכלה בחברה אוטונומית מבחינה כלכלית ותרבותית (כדוגמת תנועות הבוגרים בישראל).
צורה אחרת היא המעבר להתיישבות קהילתית, גם היא ברמה משתנה של שיתוף (כדוגמת הקיבוץ).
בראשית המאה ה-21, הוקמו בישראל הקהילות הרצוניות: כפר אקולוגי, בתיף ואחרות.
על פי תפיסה זו בני אדם חיו בצורה שבטית במשך מיליוני שנים לפני שמרביתם עברו לחיים מאורגנים בערך לפני עשרת אלפים שנים.
לטענתם, החיים בחברה הסדרית אינם טבעיים ולא משרתים את צרכיו של המין האנושי או של כדור הארץ ומנסים לפתח צורות חיים חדשות הדמות לצורת החיים השבטית.
לרוב קהילות רצוניות המבוססות על תפיסה זו בלבד אינן נוטות להתחבר לקהילות נוספות.
תפיסה נטורליסטית קיצונית שואפת להחזיר גם את שיטות הייצור לצורתן הקדומה, וקוראות לסיפוק הצרכים ישירות מן הטבע.
גישות מתונות יותר משאירות את צורות הייצור על כנן, אך משתיתות את מערכות היחסים ביניהן על קשרים בלתי פורמליים במידה משתנה.
גישה זו נכללת במושג המטריה פרימיטיביזם.
על פי התפיסה השיתופית, החברה האנושית הקיימת יצרה דפוסי חיים מוטעים שונים, הקשורים לאופייה התחרותי, כדוגמת יצירת היררכיה, יצירת מערכי שליטה וסמכות וכו'.
מחזיקי גישה זו מנסים להשתית את החברה האנושית על יסודות אחרים, שלא מתוך התחרות החיצונית שלטענתם יביאו לצמיחה ועושר רב יותר עבור חבריהן ואנושות ככלל.
לעיתים, קהילות רצוניות המושתתות על גישה זו, נוטות לחבור לקהילות דומות על מנת לקדם את תפישת עולמם ולהרחיב את צורת חיים זו.
לאור זאת הוקמו מספר תנועות, לדוגמה התנועה הקיבוצית ותנועות שיתופיות נוספות בארץ ובעולם.
קהילה וירטואלית או קהילה מקוונת היא קבוצת אנשים, היוצרת מארג קשרים, ואשר במקום להיפגש פנים אל פנים נפגשת באופן וירטואלי בזירות כמו אתרי אינטרנט, פורומים או מקום קיברנטי אחר דרך רשת האינטרנט.
רשת האינטרנט עזרה לבטל ריחוק בין אנשים הגרים באזורים גאוגרפיים שונים.
כך, שהקשר בין חברי הקהילה אינו תלוי מיקום פיזי.
חברי קהילה וירטואלית הם בעלי עניין ומוטיבציה משותפת, הפועלים יחד להשגת מטרה חברתית או אחרת, שאינה תכליתית (או לפחות לא תכליתית בלבד).
בין חבריה נוצרים קשרים אישיים, וזו לרוב קהילה שנוסדה וצמחה בתוך הרשת, אם כי לעיתים זו קהילה שהתחילה כקהילה פיזית והעתיקה את עיקר פעילותה לרשת.
כך, שגם קהילה שאינה וירטואלית יכולה לנצל את האינטרנט לצורך חיזוק הקשר בין חבריה כאמצעי להעברת מידע, על ידי יצירת אתר, שימוש בדואר אלקטרוני או פורום להעברת הודעות, להשתמש בכלי ועידות חוזי לצורך קיום ישיבות, וכדומה.
עם זאת, הדגש בקהילה מסוג זה, הוא שעיקר פעילותה הוא במפגש שאינו וירטואלי.
ניתן למצוא דוגמאות רבות לקהילות וירטואליות, בין השאר בוויקיפדיה העברית, באתר "במה חדשה" ובפרויקטים של חישוב מבוזר קהילתי.
כמו כן, גם קבוצות חברתיות בפייסבוק מוגדרות לעיתים כקהילה, כאשר המשתמשים המרכיבים אותן משתפים את שאר חבריה בתחומי העניין שלהם.
הסוציולוגיה רואה באדם יצור חברתי, שיש בו צורך להשתייך לקהילה.
גם מבחינה אטימולוגית, המילה קהילה באה מלשון "קהל", משמע, קבוצת אנשים.
קהילה וירטואלית יכולה לשמש מקור רב למידע ואף תמיכה לחבריה.
בין שלל פעילויותיה, ישנן קהילות בהן מנהלי הקהילה השונים מרכזים כתבות ומאמרים רלוונטיים וקישורים לאתרים מומלצים בנושא שסביבו מתקבצת הקהילה.
ההתכנסות סביב תחום העניין המשותף לגולשים בקהילה, יוצר במשך הזמן קשר רצוף וחזק בין החברים בה.
חלק מהנוכחים באתרי הקהילה הם מבקרים מזדמנים שבאים מתוך סקרנות, אבל קהילות ששורדות לאורך זמן מורכבות מדמויות קבועות שיוצרות אינטראקציה בין עצמן ומעוניינות בהמשך קיומה של הקהילה.
לקהילה צריכה להיות מטרה או תוכן סביבו היא מתגבשת.
אם אין לקהילה תוכן או בסיס משותף, היא אינה עונה על הגדרת "קהילה", וקשה למצוא בה אלמנט של המשכיות כך ששרידותה מוטלת בספק.
לרוב, בראש כל קהילה עומד מנהל שמנווט את הדיונים לכיוונים הרצויים, ובמרכז כמעט כל קהילה עומד הפורום שמספק במה באמצעותה מבטאים הגולשים את דעותיהם, מפנים שאלות לשאר החברים, או מספקים תשובות.
תקשורת זו אינה תלויה במקום ובזמן, עקב הדינמיות של רשת האינטרנט.
מייסדים קהילה על מנת לאפשר לחברים בה פעילויות בשני מישורים עיקריים:
מידע - שיתוף משאבים מתוך מאגר קולקטיבי.
תקשורת - אמצעי לקישור בין חברי הקהילה.
דוגמאות לכך ניתן למצוא למשל בקבוצות דיון ב-Usenet, קהילות עניין המנהלות את הקשר דרך רשימות התפוצה.
או, קהילות שנולדו סביב פורום, קהילות של גיימרים המשחקים במשחקי אינטרנט ובמשחקי תפקידים וכדומה.
ההרשאה לניהול קהילה זמינה לכל, מייסד הקהילה פעמים רבות זוכה לזכויות יתר הכוללות הרשאות מיוחדות, המאפשרות שליטה ובקרה על תפקודה השוטף של הקהילה.
המייסד עשוי למנות חברים אחרים כמנהלים ובכך להרחיב את האחריות האדמיניסטרטיבית.
הקהילות המקוונות זהות מבחינת מאפייניהן לקהילות המסורתיות וזאת באמצעות מטרה, תפקוד, נורמות וקודים חברתיים.
הקהילות המקוונות ממלאות את תפקידן עבור הפרט במילוי צרכיו החברתיים, הפסיכולוגיים והפיזיולוגיים.
בקהילות מתפתחות נורמות חברתיות המשתנות מקהילה לקהילה.
הפרט רשאי לגבש דעות, ערכים ומטרות בהתאם למהות הקבוצה ולחשיבות זהותו האישית.
הוא מקבל חופש פעולה בהבעת מחשבותיו, בחירת אופן הצגתו הפרטית לשאר חברי הקהילה ובהפגנת רמות מעורבות אינדיבידואלית.
על אף חופש הפעולה הנרחב קיימת הגבלה מסוימת בתכנים שהפרט רשאי לפרסם וזאת מתוקף הקודים ההתנהגותיים החלים בקהילה.
לדוגמה איסור פגיעה באחר על ידי שימוש באמצעים מילוליים או פיזיים לא נאותים.
בנוסף קיים מאפיין שמאפשרת הקהילה המקוונת וזהו האנונימיות.
האינטרנט מאפשר פרטיות ובו בזמן התבטאות חופשית ללא חשש מנורמות ומוסכמות חברתיות.
דבר נוסף המאפיין את הקהילות המקוונות הוא חוסר המוגבלות הגאוגרפית של חברי הקהילה מכיוון שהקהילה מתקיימת ברחבי רשת האינטרנט המשמשת כבמה פתוחה ללא הגבלת זמן ומרחב.
הקהילה לא מוגבלת במרחבה הפיזי ויכולה להתקיים באופן בו זמני ללא צורך בסיוע חיצוני כגון תחבורה.
על פי קרין ברזילי נהון מכנה משותף לקהילות המקוונות הוא הרצון לשמור על יציבות הקהילה ועל גבולותיה.
לשם כך נדרשים מנגנונים השומרים על סדר ושליטה.
מנגנונים אלו מכונים הסדרה עצמית, הכוונה היא לשומרי סף, אשר מחליטים אילו תכנים יכנסו לקהילה ואילו לאו.
ישנם סוגים רבים ומגוונים של קהילות וירטואליות, היכולות להיות על בסיס חברתי, מקצועי ואף לימודי :
קהילה וירטואלית מקצועית, מתאפיינת בהיותה קהילה וירטואלית שלחבריה יש תחום מקצועי או תחום עניין משותף הקשור בעיסוקם המקצועי.
הן מאפשרות לחברי הארגון לשתף, לשוחח, להחליף מידע ולעבוד על פרויקטים משותפים במיקומים גאוגרפיים שונים בארץ ובעולם.
דוגמה לקהילה וירטואלית מקצועית ברשת היא לינקדאין, המהווה מקום מפגש עסקי מוביל לעובדים - שכירים ועצמאיים כאחד - מכל רחבי העולם, ומיועדת ליצירת קשרים מקצועיים ועסקיים בין משתמשיה.
קהילה חברתית וירטואלית היא קהילה ברשת, שאין לה מטלה או ייעוד אלא מהווה מקום בילוי לחבריה.
יתרונותיה הם בתקשורת זמינה תמיד (כמעט בכל רגע נתון ניתן למצוא בן-שיח), הנותנת לאדם תחושה שאינו לבד.
קהילות אלו מתקיימות דרך העניין המשותף הנובע מן השאיפה שבהחלפת מידע, דיון אודות התחביב או דרך יצירת קשר עם מומחה לנושא.
דוגמאות לקהילות מסוג זה הן קהילות פנויים פנויות או קהילות תמיכה שונות.
קהילה לומדת וירטואלית היא אמצעי ללמידה מרחוק.
קהילה וירטואלית לומדת היא קבוצת אנשים המקושרים באמצעות רשת האינטרנט, קבוצה בעלת עניין ומוטיבציה משותפים, הפועלת יחד להשגת מטרה לימודית.
ישנם המתארים את הקהילה הלומדת כקהילה וירטואלית.
משמע, קהילה הנעזרת באינטרנט על מנת לפעול.
בני-אדם, מטרה משותפת, מחשב ותקשורת מחשבים נגישה, מדיניות.
קהילה לעזרה עצמית מיועדת למטרות של שיתוף בין החברים עקב מצוקה אישית או בעיה של אחד מחברי הקהילה.
באמצעות החיבור בין חברי בקהילה מתאפשרת סולידיות חברתית ומועלות הצעות מגוונת לפתרונות עבור מצבי חוסר אונים שונים ומצוקה של חבריה.
הבסיס לפעולות אלו הוא יחסי הגומלין, התלות והעזרה ההדדית שבין המשתתפים.
שיתוף פעולה מעין זה מאפשר נגישות במקום ובזמן יחד עם האפשרות לאנונימיות.
בשנים האחרונות קיימות גם קהילות וירטואליות שעיקר עניינם הוא מסחר בין אנשים באמצעות המחשב אך דפוסי ההתנהגות בקהילות אלו, כמו בקהילות רגילות, מוכתב על ידי מנהל הקהילה וחבריה.
ישנו מספר לא מבוטל של קהילות אלו כמו קבוצת הפייסבוק פשפשוק אשר מחולקת לאין ספור קטגוריות של מוצרים ובה ניתן למצוא מוצרים
בנוסף, באתר הקהילות Pocket ישנן קהילות מסחר ובאתר כוורת הפועל מתחילת שנת
2014, ישנן קהילות מסחר הפרוסות ברחבי הארץ בהן המסחר הוא באמצעות זמן במקום כסף –
מי שתורם מזמנו לקהילה, זכאי לקבל זמן של חבר אחר מהקהילה ללא תשלום.
לקהילת מסחר היא קהילת הכלכלה השיתופית Rentitb אשר בה מבוצעות השכרות בין החברים בקהילה.
לקהילות אלו הוא שהשפה בין חברי הקהילה נדרשת להיות שפה יפה, המסחר חייב להיות
המאפיינים של קהילות אלו הם פשטות, שיתופיות ואנושיות.
ארגוני טרור מקימים קהילות מקוונות רבות.
כל ארגון טרור נוטה להקים כמה קהילות וכך קהל רחב ומגוון נחשף לאותם מסרים של ארגון הטרור.
ארגוני טרור מצליחים להפיץ ולהעביר את המסרים שלהם למספר גדול של אנשים בחשאיות גבוהה.
קלות השימוש, עלויות נמוכות בפרסום והפצת תכנים ומסרים, חסמי כניסה נמוכים, ואנונימיות גבוהה הופכים את האינטרנט לכלי תקשורתי אידיאלי לשימוש ארגוני טרור.
תהליכים חברתיים-קהילתיים שהביאו להופעת קהילה וירטואלית
מראשית ההיסטוריה בני אדם תקשרו ביניהם בדרכים שונות שהלכו והשתכללו יחד עם התפתחות הטכנולוגיה.
תחילה הקריאה המשותפת במרחב על ידי בני אדם שלא הכירו זה את זה התאפשרה באמצעות הדפוס והעיתונים שהבליטו את השותפות החברתית במרחב הפיזי.
הללו יצרו "קהילה מדומיינת" מונח שנטבע על ידי בנדיקט אנדרסון ומשמעותו קבוצה של אנשים רבים שלא קשורים אחד לשני וחולקים התרחשות או רעיון משותף המלכד ויוצר קהילה מדומיינת אשר שרויה במרחב ובזמן משותף.
אמצעי מרכזי נוסף הוא הטלגרף שביטל את הצורך בתעבורה פיזית ולאחר מכן הטלפון שאפשר תקשורת למרחקים גדולים.
הרדיו והטלוויזיה אפשרו את היכולת שבהשתתפות בפעילויות טקסיות וכך נוצרה קהילה שחבריה לא מכירים זה את זה אך יודעים מי שייך לה.
האמצעי החדיש ביותר שביסס את המעבר מן הקהילה המסורתית הפיזית לקהילה הווירטואלית הוא רשת האינטרנט, המשמשת כמרחב מפגש וירטואלי.
התרחבותה ונגישותה של רשת האינטרנט אפשרה יצירת קשרים מקוונים ולפיכך את התארגנותם של קבוצות המאוחדות סביב רעיון או עניין משותף דהיינו היווצרות קהילה מודרנית וירטואלית.
בין המרחב המקוון למרחב הבלתי מקוון
קיימות סברות שונות הדנות בטענה כי קשרים מקוונים מתחרים בקשרים לא מקוונים ובטענה שאי אפשר ליצור קשרים חברתיים ורגשיים דרך תקשורת מקוונת.
טענה זו ניתן לנסות לאשש באמצעות מאמרה של ננסי ביים, בו נערך מחקר שבמהלכו נבדקו קבוצות דיון של צופים באופרות סבון על מנת להדגים כיצד מתפתחים קשרים בין המשתתפים.
טענת המחברת היא שהקהילות הווירטואליות נוצרות בעקבות התאמת משמעות צורכיהם של חברי הקהילה וכך יוצרים משאבים רלוונטיים ליחסי הגומלין.
כתוצאה מכך במקרה של אינטראקציה מתמשכת המשתתפים מנצלים את המשאבים הקיימים לרשותם והתוצר הוא של מערכת דינמית חברתית המתפקדת כקהילה.
המסקנה העיקרית שביים מגיעה אליה כתוצאה מן המחקר היא שהאינטראקציה באמצעות האינטרנט יוצרת דפוסי התבטאות, זהויות, מערכת יחסים ומוסכמות מקובלות ייחודיות לחברי הקבוצה.
קהילה היא קבוצה של בני אדם שיצרו ביניהם קשרים ויחסים חברתיים, הפועלים בגבולות מסוימים, מקושרים למקום/מרחב (פיזי או וירטואלי), ויש להם מאפיין, רצון או עניין משותפים.
קהילה יכולה לחלוק מיקום גאוגרפי, תרבות או היסטוריה משותפת, אך במקרים אחרים להיות בלתי תלויה במקום או מוצא, אלא באינטרסים ורעיונות משותפים, מקצוע, אמונות או זהות שיוצרות תחושת שותפות.
קהילה תלויה במרחב לקיומה – כלומר כזו שחבריה נפגשים פנים אל פנים או אפילו כזה שמאפשר חיים משותפים או קהילה וירטואלית – כלומר כזו שחבריה נפגשים במקום ברשת האינטרנט, או קהילה משולבת.
למרות השוני בהגדרות הקהילה, המשותף לסוגי הקהילות הוא הרגשת הזהות של חברי הקהילה, היוצרת תחושה שהאדם אינו לבד, ומכאן ניסיון ליצור סמלי זהות ייחודיים (שפה ייחודית, לבוש, סמלים, ערכים, נורמות ודפוסי התנהגות וכו')
קהילה גאוגרפית – קבוצת אנשים שחיים באותו מקום, ובמיוחד במקום קטן או מוגדר.
קהילה מקצועית – סביב מקצוע או הכשרה מסוימת
קהילה לומדת או קהילה לומדת וירטואלית
קהילה עירונית – קבוצת אנשים המתאגדת ורוכשת יחדיו דירות שמטרתה התיישבות חדשה בסגנון קיבוץ בסביבה אורבנית
קהילות וירטואלית – קבוצת אנשים המתאגדת תחום עניין מסוים באמצעות ערוץ דיגיטלי, כגון קבוצת פייסבוק, וואטסאפ או גיימינג.
קהילת ייעוד (שמקיימת אורח חיים משותף סביב למטרה מסוימת).
קהילות רצוניות – שם כולל לצורת חיים בשיתוף.
אלו, לחברים יש בדרך כלל חזון משותף והם מתחלקים בדרך כלל בתחומי האחריות ובמשאבים.
קיימים צירופים רבים של שיטות שונות כדוגמת ההתיישבות העובדת, אך גם בחו"ל לדוגמה: אורוויל בהודו, תמרה בפורטוגל.
קהילה אמונתית-רוחנית, דוגמת הרדוף, נאות סמדר, מעלה צביה, יודפת בישראל, בונפן Bonfin (של אומרם מיכאל איבנהוב) בצרפת, פוקולרי באיטליה ועוד.
כפר סטודנטים – קהילה שמאופיינת בסטודנטים הגרים במתחם משותף, או לחלופין שוכרים בתים בסמיכות – בדרך כלל במרחק הגעה סביר ממוסד אקדמי.
למרות שמם, חלק מכפרי סטודנטים הממוקמים בערים.
ברוב הכפרים בישראל הסטודנטים עוסקים גם בהתנדבות ובעשייה חברתית באזורם.
קהילה של חברה אזרחית או ארגוני המגזר שלישי – פעילים של הארגון שמתארגנים כקהילה סביב ההשתייכות לארגון והשליחות שבקידום מטרות הארגון.
ספרד מתחלקת מבחינה אדמיניסטרטיבית לשבע עשרה קהילות אוטונומיות (Comunidades Autónomas, ביחיד Comunidad Autónoma) ושתי ערים אוטונומיות (Ciudades Autónomas), בעלות אוטונומיה חקיקתית וניהולית רחבה.
עיקרון זה מבטא שינוי דרסטי לעומת משטר פרנקו הצנטרליסטי, שדיכא ביד קשה גילויים של שונוּת תרבותית.
מהאוטונומיה הרחבה ביותר נהנות הקהילות ה"היסטוריות": גליסיה ואנדלוסיה.
לפי חוקת המדינה, ממשלת ספרד יכולה לשלול את האוטונומיה של אחת מהקהילות במקרים מסוימים.
כך למשל, שללה הממשלה בשנת 2017 את האוטונומיה של קטלוניה לאחר שזו הכריזה על עצמאותה.
לאחר מספר ימים, בוטלה עצמאות הרפובליקה הקטלאנית והאוטונומיה שבה לקהילה.
Galiza סנטיאגו דה קומפוסטלה 29,574 2,705,833 91 28,644 לאומית האיים הבלארייםIslas Baleares
מאז ומתמיד הייתה התנועה האנרכיסטית מעורבת במגוון רב של מאבקי עובדים, מאבקים חברתיים ומאבקים לשחרור עצמי.
בעוד שישנו רק מספר מועט של דוגמאות לחברות אנרכיסטיות גדולות, שנוצרו כתוצאה ממהפכות אנרכיסטיות - ישנו מספר רב של דוגמאות לחברות שנוצרו על פי ערכים אנרכיסטים, ללא תנועות אנרכיסטיות גדולות.
למעשה, בשנים האחרונות, ההתפשטות של ערכים אנטי-סמכותניים הובילה ליצירת תנועות חברתיות רבות שחותרות לאידיאל האנרכיסטי.
ככל שיותר אנשים במגוון קהילות מחליטים לארגן את קהילותיהם תחת העקרונות של ניהול עצמי, עזרה הדדית, שיתוף פעולה ודמוקרטיה ישירה - יותר מערכות אנרכיסטיות ואנטי-סמכותניות צצות אל פני השטח.
דוגמאות היסטוריות לחברות שאורגנו בהצלחה על פי עקרונות אנרכיסטים
במאות האחרונות התרחשו מקרים רבים של התמוטטות מדינות - לעיתים כתוצאה ממלחמה ולעיתים כתוצאה של קריסה פנימית ומלחמת אזרחים.
בחלק מהמקרים, התמוטטות המדינה מלווה בפרעות, מהומות, בזיזה ואפילו הקמה של דיקטטורה צבאית.
על אף שחברות שכאלו מתוארות בדרך כלל כ"אנרכיה", הן לא מאורגנות על פי עקרונות אנרכיסטים.
אולם, ישנם מקרים בהם חברה מתארגנת מרצון ובדרכי שלום, ללא ממשלה או צורה אחרת של כוח ריכוזי, על פי הפילוסופיה האנרכיסטית.
ישנן כמה דוגמאות לחברות כאלו, בדרך כלל חברות בסדר גודל קטן או קצרות טווח (בין אם כתוצאה של קריסה עצמית או השמדה על ידי כוחות חיצוניים) - והן נחשבות לחברות אנרכיסטיות מוצלחות במובן זה.
ליברטטיה הייתה מושבה חופשית אגדית, שנוסדה על ידי פיראטים, תחת הנהגתו של קפטן מיסון בסוף המאה ה-17. נאמר שמיקומה של המושבה היה בדרום מדגסקר ושהיא התקיימה במשך 2500 שנים.
המוטו של המושבה היה "למען אלוהים וחירות", וצבע דגלה היה לבן, בניגוד לדגל המסורתי של הפיראטים.
המושבה הייתה שוויונית ונוצרית, ופתחה במאבקים נגד מדינות ומחוקקים, התקיפה את ספינותיהם, ושחררה אסירים ועבדים.
הם קראו לעצמם "ליברי" וניתן לזהותם היום כאנרכו-קומוניסטים.
ישנם היסטוריונים הטוענים כי המושבה היא מתיחה ספרותית, ומעולם לא נוסדה מושבה שכזו בפועל.
אוטופיה הייתה מושבה אנרכיסטית אינדיבידואליסטית שהוקמה ב-1847, על ידי ג'וסייה וורן ושותפיו בארצות הברית, כ-50 קילומטרים מסינסינטי, אוהיו.
על מנת להתקבל לקהילה נדרשה הזמנה אישית מהמתיישבים הראשונים, כאשר וורן הצדיק זאת באמירתו שהחירות האישית היא "החירות לבחור את שותפיך בכל זמן".
האדמה לא הייתה בבעלות משותפת, אלא אישית, כאשר חלקות נמכרו ונקנו במחיר הנדרש על פי הסכם חוזי.
כלכלת הקהילה הייתה שיטה המבוססת על רכוש פרטי וכלכלת שוק כאשר מחיר המוצר נקבע לפי מידת העבודה שהושקעה ביצירתו.
באמצע שנות ה-50, הקהילה כללה כ-40 מבנים – כאשר מחצית מהם היו בעל אופי תעשייתי, ו-2 מהם היו "חנויות זמן" (חנויות ניסיוניות שבחנו את הסחר בפתקי עבודה).
יש הטוענים כי השפעת מלחמת האזרחים, עליית המחירים של האדמות שסבבו את המושבה (מה שגרם לקושי בהתרחבות המושבה), והדרישה להזמנה על ידי המתיישבים הראשונים הם אלו שגרמו לפירוקו של המיזם בסופו של דבר.
אולם אפילו ב-1875 נותרו במקום כמה מהמתיישבים המקוריים, ומספר עסקים באזור השתמשו בפתקי עבודה כאמצעי תשלום.
זמנים מודרניים (1851 עד שנות ה-60 המאוחרות של המאה ה-19)