tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בבחירות לאספה המכוננת הוצב ישעיהו במקום ה-77 הלא-ריאלי ברשימת המועמדים של מפלגתו, שזכתה ב-46 מנדטים.
אך כעשרה חודשים לאחר שנציג העדה התימנית אברהם טביב נפטר, נכנס ישעיהו-שרעבי לכנסת לאחר ש-26 מועמדים שהוצבו לפניו ברשימה התפטרו ממנה, לדרישתו של דוד בן-גוריון, כדי לשמור על ייצוג העדה התימנית בכנסת.
ישעיהו כיהן 26 שנים ברציפות בכנסת, משלהי הכנסת הראשונה (1951) עד סוף הכנסת השמינית (1977), מהן 12 שנים כסגן יושב ראש הכנסת (1955–1967).
הוא היה יו"ר ועדת הכנסת בשנת 1952, וחבר בוועדות שונות בכנסת: ועדת החוקה, חוק ומשפט, ועדת החוץ והביטחון, ועדת הפנים, ועדת החינוך והוועדה לבחירת דיינים.
בין היתר יזם את חוק איסור גידול חזיר וחוק להקמת המועצות הדתיות ולבחירות מועצת הרבנות הראשית.
ב-2 בינואר 1967 מונה לשר הדואר בממשלת לוי אשכול במקומו של אליהו ששון, שמונה לשר המשטרה במקום בכור שיטרית שהתפטר.
הוא כיהן בתפקיד גם לאחר פטירתו של אשכול ומינויה של גולדה מאיר לראשות הממשלה (17 במרץ 1969), אך לאחר הבחירות לכנסת השביעית לא מונה ישעיהו-שרעבי לשר בממשלתה השנייה של גולדה מאיר.
בכנסת השביעית כיהן כיושב ראש ועדת הכנסת, ולאחר פטירתו הפתאומית של יושב ראש הכנסת ראובן ברקת (ב-5 באפריל 1972), ניצח את יצחק נבון בהתמודדות הפנימית על מועמד מפלגת העבודה לתפקיד.
לאחר ניצחונו בחרו בו חברי הכנסת, ב-9 במאי באותה שנה, לתפקיד יושב ראש הכנסת.
בכך היה ראשון יושבי ראש הכנסת אשר אינם ממוצא אשכנזי.
הוא כיהן בתפקיד הן בכנסת השביעית והן בכנסת השמינית, עד 1977, אז לא הצליח להיבחר לרשימת מפלגת העבודה לבחירות לכנסת התשיעית, ופרש מהחיים הפוליטיים.
לצד פעילותו הפוליטית, ישעיהו היה חבר ברוטרי, בבני ברית ובברית העברית העולמית, וחבר המועצה הציבורית לשילוב המורשת בחינוך ובתרבות.
הוא תכנן וביצע אירועים ממלכתיים, לאומיים ועולמיים, ביניהם הוועידה היהודית העולמית לתנ"ך, הכנסים השנתיים לתנ"ך מטעם החברה לחקר המקרא בישראל וחידון התנ"ך העולמי לנוער היהודי.
בנוסף פעל למען יהדות התפוצות מטעם הקונגרס היהודי העולמי, והכין מופעים ארציים המשקפים את מורשת יהדות תימן.
ישראל ישעיהו-שרעבי נפטר ב-20 ביוני 1979, והשאיר אחריו את רעייתו רינה וכן בת, נעמה ישעיהו (שהייתה נשואה ליוסי גמזו) ושני בנים.
אחיו, חיים שר-אבי (שרעבי), היה עיתונאי ב"דבר" ופעיל ציבורי.
הובא למנוחת עולמים בחלקת גדולי האומה בהר הרצל, אשתו רינה שנפטרה בשנת 1986 טמונה לצידו.
קבריהם סמוכים לקברה של גולדה מאיר.
בקריית ים, באר שבע, פתח תקווה, כפר סבא ובערים נוספות, קראו רחוב על שמו.
ישעיהו נודע כבקיא בחוכמת ישראל וכבעל עברית מלוטשת, חריפה ושואבת מן המקורות.
הוא זכה בתואר דוקטור לשם כבוד לספרות מדרופסי קולג' שבפילדלפיה.
לאורך חייו הרבה לכתוב ופרסם מאמרים ב"דואר היום", "בוסתנא", "הארץ", "דבר" "הפועל הצעיר", "במעלה", "בטרם", "מולד", "די גאלדענע קייט" ו"ספר החלוץ", ובעיתונות מיוחדת לתימנים – "לצורך השעה", "השומר", "עורי תימן" ו"שלוחות".
כן פרסם חוברות "שבטים ועדות בתוך ההסתדרות" (הוצאת קונטרסי ההסתדרות, 1944).
הוא ערך קונטרסים רבים: "בדרך", "גאלי תימן" (הוצאת המרכז לתרבות), "אחים", "מסלול" (שבועון לעולים מטעם משרד החינוך) ועוד, וכן ערך את חוברות הדיונים של מועצת המדינה הזמנית וועדת החוקה שלה.
ישעיהו היה גם ידוע כאספן של כתבי יד עתיקים, צילומים ותעודות שונות מחיי התימנים בארץ ובגולה.
ישראל משה תא-שמע (15 בספטמבר 1936 – 4 באוקטובר 2004) היה חוקר תלמוד וספרות רבנית, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים.
חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל (2002), פרס א.מ.ת ופרס ישראל בחקר התלמוד (תשס"ג).
תא-שמע נולד בשנת 1936 בתל אביב.
בצעירותו למד בעירו ב"הסתדרות החרדים" ובישיבת היישוב החדש.
ב-1954 עבר לישיבת חברון בירושלים, שם הוסמך לרבנות, בגיל 21, בידי הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
בשנים 1957–1959 שירת בצה"ל במסגרת הרבנות הצבאית, כחבר מערכת כתב העת "מחניים".
בשנת 1960 החל בלימודיו האקדמיים וקיבל תואר שני בתלמוד באוניברסיטה העברית, ובשנת 1973 קיבל תואר דוקטור באוניברסיטת בר-אילן.
עבודתו עסקה ברבי זרחיה הלוי ונכתבה בהדרכת פרופ' יצחק דב גילת.
לימד בחוג לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן, ובשנת 1981 עבר לאוניברסיטה העברית, שבה מונה לפרופסור מן המנין בשנת 1991. בשנת 1999 פרש לגמלאות.
במשך כ-18 שנה, החל משנת 1963, שימש כמזכיר המערכת ואחר כך כעורך משנה בנושאי יהדות באנציקלופדיה העברית.
זכה בפרס ביאליק ובפרס א.מ.ת ובשנת 2003 הוענק לו פרס ישראל בחקר התלמוד.
הלך לעולמו בחול המועד סוכות ה'תשס"ה, 4 באוקטובר 2004.
תא-שמע עסק בעיקר בחקר הספרות הרבנית בימי הביניים.
מחקריו עסקו בעיקר בספרות הראשונים, הן במוקדיה המרכזיים באשכנז, בצרפת ובספרד והן במקומות פחות מרכזיים כמו ביזנטיון, צפון אפריקה, איטליה, אנגליה ועוד.
מחקרו כלל סקירה של אופי בתי המדרש השונים במהלך ימי הביניים כמו גם ניסיונות לאפיין שיטות לימוד ייחודיות לבתי המדרש השונים.
במסגרת מחקריו בדק כתבי יד רבים, והיה מנהל המכון לתצלומי כתבי יד עבריים שעל יד הספרייה הלאומית ומזכיר מדעי של חברת מקיצי נרדמים.
כמו כן חקר את עולם המנהגים האשכנזיים הקדומים.
בתחום זה עסק לא מעט, ועמד על קשריו של מנהג אשכנז הקדמון עם המורשת הארץ-ישראלית, פעמים אף בניגוד להלכה כפי שהיא מתבטאת בתלמוד הבבלי.
הוא עסק מעט גם ביחס בין ההלכה והמיסטיקה היהודית.
פרופ' תא-שמע פרסם למעלה ממאה וחמישים מאמרים בתחומי מחקריו בכתבי עת מדעיים.
הוועדה שבחרה בו לקבלת פרס ישראל כתבה על יצירתו:
חבר השופטים הגדיר את פרופ' תא-שמע כיחיד מסוגו:
הספרות הפרשנית לתלמוד - מחקרים על פרשנות התלמוד לדורותיה.
הנגלה שבנסתר, לחקר שקיעי ההלכה בספר הזוהר - מחקר על ההלכה בספר הזוהר, 2001.
רבי זרחיה הלוי - בעל המאור ובני חוגו בהוצאת מוסד הרב קוק תשנ"ג, (באתר אוצר החכמה).
כנסת מחקרים - עיונים בספרות הרבנית בימי הביניים.
אסופת מאמרים שפורסמו בכתבי עת.
נכון לשנת 2010 יצאו לאור ארבעה כרכי
כרך שלישי - איטליה וביזנטיון.
כרך רביעי - ארצות המזרח, פרובנס ומאסף.
תא שמע היה נשוי לדבורה, ולהם חמישה ילדים: ציפי מיידלר פסיכולוגית קלינית, אמנון תא-שמע פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב, אחינעם יעקבס ד"ר לספרות עברית, ד"ר אסף תא-שמע קרדיולוג ילדים, ומיכל ברניג פסיכולוגית קלינית.
בתו אחינעם נשואה לחוקר המקרא פרופסור יהונתן יעקבס.
ישראל לוויטס (28 בדצמבר 1948 - 17 באוקטובר 1977, בספרדית: Israel Lewites Rodriguez) היה מהפכן בן ניקרגואה.
לוויטס נולד ב-1948 בעיר חינוטפה שבדרום ניקרגואה לאב יהודי יליד פולין ולאם קתולית ילידת המקום.
הצטרף לשורות הסנדיניסטים בזמן לימודיו במקסיקו ולאחר שובו ב-1974 החל ליטול חלק בפעילות צבאית מחתרתית נגד שלטון הדיקטטורה של סומוסה.
נהרג ב-1977 בהתקפה של החזית הסנדיניסטית על הקסרקטין במסאיה.
על שמו נקראו שוק מרכזי ואחת משתי תחנות האוטובוסים המרכזיות במנגואה, בירת ניקרגואה.
אחיו, הרטי לוויטס, היה ממנהיגי הסנדיניסטים במחתרת ובזירה הפוליטית עד פרישתו מהמפלגה ב-2005.
ישראל לוטן (6 בנובמבר 1913 – 3 באוקטובר 1997) היה אדריכל ישראלי.
לוטן נולד ב-1913 באזור שבילדותו היה לחלק מברית המועצות.
בשנת 1935, בגיל 22, עלה לארץ ישראל, ושנה לאחר מכן החל לימודי ארכיטקטורה בטכניון שבחיפה.
בשל מלחמת העולם השנייה התעכב בהשלמת לימודיו האקדמיים, שאותם סיים בשנת 1945. לאחר לימודיו ביקש לשמש כמתמחה במשרדו של האדריכל לה קורבוזיה בפריז, אך בשל מלחמת העצמאות, שפרצה בזמן שיועד לנסיעתו, בוטלו תוכניותיו והוא נותר בארץ.
את תחילת דרכו המקצועית החל באגף התכנון של משרד ראש הממשלה, תחת ניהולו של אדריכל אריה שרון.
בשנת 1952 החל לשמש כיועץ למשרד השיכון באגף בניין ערים, ולאחר שנת השתלמות בחוץ לארץ, החל את דרכו העצמאית בישראל.
בין עבודותיו הנבחרות – בית יד לבנים בתל אביב, בית החייל בחיפה, היכל יהדות ווהלין בגבעתים, שכונות קיראון ורימון בקריית אונו, כיכר המדינה בתל אביב בשיתוף האדריכלים אוסקר נימאייר ואבא אלחנני ועוד.
לוטן היה נשוי לבלה ברעם (1918–2006), שדרנית רדיו, במאית וסופרת ילדים, ואב לשניים.
בנו האדריכל רמי לוטן ממשיך את עבודתו במשרד האדריכלים שייסד אביו.
נפטר ב-1997. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
ארכיון ישראל לוטן זמין דיגיטלית באדיבות המשפחה ובמסגרת שיתוף פעולה בין משרד המורשת, הספרייה הלאומית של ישראל, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב וחטיבת היודאיקה בספריית הרווארד מכיל שרטוטים, רישומים אדריכליים, שקופיות, תצלומים וקטעי עיתונות.
בית טוקטאלי, בית פרטי, רחוב סמילנסקי 16, תל אביב.
בית רוזובסקי, בית פרטי, רחוב קרן היסוד 11, הרצליה.
קיראון, שכונת מגורים, קריית אונו, שנות ה-60.
רימון, שכונת מגורים, מרכז מסחרי ומרפאה, קריית אונו.
מגדלי קלרין, רחוב פנקס פינת דרך נמיר, תל אביב.
מבני מגורים מדורגים, רחוב פעמוני, שכונת בבלי, תל אביב.
כיכר המדינה (בשיתוף אוסקר נימאייר ואבא אלחנני).
שכונת נורדיה (לא נבנה, כיום דיזנגוף סנטר) (בשיתוף אוסקר נימאייר ואבא אלחנני).
טרמינל תחנה מרכזית, רמלה (נהרס).
בית החייל, 1976, חיפה (בשיתוף עם גבריאל לוי וישעיהו איל).
בית כנסת איחוד שיבת ציון, תל אביב.
בית יד לבנים בשיתוף האדריכל צבי תורן, 1960, תל אביב.
בית מגורים פרטי ברחוב הגלגל פינת רחוב מטה אהרון, רמת גן.
ישראל לב (נולד ב-14 באפריל 1952 בפתח תקווה) הוא מאמן כדורסל ישראלי.
לב מונה בקיץ 2014 לרכז המקצועי ולמאמנה הראשי של האקדמיה לכדורסל של איגוד הכדורסל במכון וינגייט.
לב גדל באגודת מכבי פתח תקווה בה שיחק ואימן במשך כ-15 שנה.
הוא היה מאמן של קבוצות גילאים שונות, החל מקבוצות הילדים ועד לקבוצה הבוגרת ששיחקה בליגה הלאומית.
בין שחקניו המוכרים בפ"ת בלטו אבי ניר ושרון דרוקר.
בעונת 1977–1978 שימש כעוזרו של פיני גרשון בהפועל חולון, ששיחקה באותה עת בליגה הלאומית.
יחד עם אריה מליניאק הקים את בית הספר לכדורסל הראשון בישראל ברמת השרון.
ב-1981–1982 שימש כעוזר המאמן של גרשון דקל בהפועל תל אביב.
בשנים 1983–1985 אימן את קבוצות הנוער והבוגרים של הפועל שער הנגב מצמרת הליגה השנייה.
בשנה זו לב גילה את שמעון אמסלם שעבר איתו להפועל תל אביב.
ב-1985–1986 שימש שוב כעוזרו של פיני גרשון בהפועל תל אביב.
בשנת 1989 החליף את אריה מליניאק כמאמן ראשי בא.ס רמת השרון מהליגה הראשונה.
עם מאזן של ניצחון בודד וכנגד כל הסיכויים לב הצליח למנוע מהקבוצה לרדת לליגה השנייה לאחר שניצח את רוב קבוצות הצמרת.
בעונה לאחר מכן, נאבקה רמת השרון בתחתית, והמשימה לשרוד בליגה הסתיימה שוב בהצלחה.
ב-1991–1993 שימש כעוזרו של רלף קליין ז"ל בהפועל תל אביב.
היו אלה עונות השיא של הפועל תל אביב, שכללו זכייה בגביע המדינה ומקום שני בליגה הראשונה.
בשנת 1992 שימש כמאמן הראשי של נבחרת ישראל בכדורסל נשים.
ב-1993–1995 אימן לב את הפועל אילת בליגה הראשונה.
סיים בעונתו הראשונה במקום החמישי עם כרטיס לגביע הקוראץ', ובעונתו השנייה הגיעה הקבוצה לשלב רבע גמר גביע הקוראץ', שם הודחה לאחר הפסד למילאנו של דיאן בודירוגה.
בשנתיים שלאחר מכן שימש לב כמנהל המקצועי של האגודה.
כמו כן, היה הפרשן הראשי של ערוץ 1 במשחקי מכבי תל אביב ביורוליג.
בשנים 1997–1999 שימש כמאמן קבוצת הנוער של מכבי תל אביב איתה זכה בגביע המדינה.
ב-1999–2000 שימש לב כמאמנה של הפועל חולון מהליגה הראשונה.
הקבוצה סיימה במקום החמישי עם כרטיס לפלייאוף העליון והוכתרה כהפתעת העונה.
בעונה זו ניצחה חולון לאחר 11 שנה את הפועל ירושלים של צביקה שרף באולמה הביתי 70:75.
בעונת 2000–2001 שימש כפרשן כדורסל בערוץ הספורט.
עונה לאחר מכן 2001–2002 שימש כעוזרו של אלי קנטי בבני הרצליה מהליגה הראשונה.
במחזור העשירי קנטי פוטר ולב מונה במקומו למאמן הראשי של הקבוצה.
בעונת 2003–2004 שימש לב כמאמן ראשי בעירוני רמת גן.
בשנים שלאחר מכן, שימש כפרשן כדורסל בערוצי הספורט השונים.
לב עמד על הקווים בלמעלה מ-150 משחקים כמאמן ראשי ובכ-100 משחקים כעוזר מאמן ברמות הגבוהות ביותר של הכדורסל הישראלי (ליגת על, גביע המדינה וגביעי אירופה) והוא נמצא כיום בין 15 המאמנים הבכירים והוותיקים בארץ.
משנת 2006 ועד לקיץ 2014 שימש כמנהל המקצועי של מועדון הכדורסל מכבי הוד השרון.
מחלקת הנוער של המועדון, תחת שרביטו של לב, שילשה את מספר הקבוצות והשחקנים תוך 6 שנים ל-22 קבוצות וכ-350 שחקנים.
ברמה ההישגית, קבוצות מחלקת הנוער, ששיחקו עד אמצע שנות ה-2000 בליגות הנמוכות, עלו לרמות הגבוהות ביותר בליגות הנוער.
במקביל לעבודתו במחלקת הנוער, היה אחראי מקצועית גם על הקבוצה הבוגרת מהליגה הלאומית שהייתה רחוקה בשנת 2013 שני משחקים מהעפלה לליגת העל.
בקיץ 2014 מונה לרכז המקצועי ולמאמנה הראשי של האקדמיה לכדורסל של איגוד הכדורסל במכון וינגייט.
באקדמיה הושקעו משאבים כספיים רבים ומטרותיה- איתור קידום שחקנים ישראלים צעירים ומוכשרים, הקניית הרגלי עבודה נכונים לשחקנים צעירים, איתור של כוכבי העתיד של הכדורסל הישראלי והקניית ערכים חינוכיים וספורטיביים.
משמש כרכז מגמת הכדורסל ומחנך בכפר הנוער ע"ש ב.צ.
מוסינזון בהוד השרון, ובנוסף מלמד גם ספורט בהשכלה כללית.
כמו כן מרכז קורסי מדריכי כדורסל מטעם מכללת וינגייט.
לב נשוי, אב לשלושה ילדים וסב לשישה נכדים, מתגורר בהוד השרון.
הרב ישראל ליפשיץ בן הרב גדליה ליפשיץ (ה'תקמ"ב 1782, אובז'יצקו – ג' בתשרי ה'תרכ"א, 19 בספטמבר 1860, דנציג) היה מגדולי חכמי אשכנז, תלמידו של רבי עקיבא איגר ומחבר הפירוש "תפארת ישראל" על המשנה.
כיהן כאב"ד בדסאו (כיום בגרמניה) ובוורונקי , חוזדייש ודנציג שבפרוסיה (כיום בפולין).
נולד לרבי גדליה ליפשיץ (בנו של רבי ישראל ליפשיץ, מסדר הגט מקליווא) בעת שכיהן כרב בעיר אובז'יצקו בשנת תקמ"ב (1782).
למד אצל אביו ואצל ר' עקיבא איגר בפוזנן.
כיהן כרב בערים וורונקי , חאזדייש , דסאו, והפרברים של דאנציג: שאטלנד, ויינברג ולנגפוהר.
בעת שכיהן בפרברי דנציג נאבק ברפורמים כנגד שינוייהם בבית הכנסת ומאבקיו הובלו להפרדת קהילות.
הוא נהג בסיגופים וצומות של ג' ימים רצופים בהם למד ברציפות עם טלית ותפילין מכוסים.
נפטר בצום גדליה של שנת ה'תרכ"א, במהלך התפילה בבית הכנסת.
הרב ליפשיץ כתב הרבה, אך חלק מכתביו לא נדפס עד היום.
זרע ישראל- פירוש למשנה, סיכום של הברטנורא ותוספות יום טוב.
ראשי אבות- פירוש על מסכת אבות.
צוואה- חיבור המחולק לסעיפים וכולל הנהגות מוסריות.
עמק שפה- מחקרים בלשון ודקדוק.
חידושים והגהות על הש"ס- נדפס בש"ס וילנה על מסכתות: ביצה, מועד קטן, חגיגה, בבא בתרא ועבודה זרה.
הערות על הרמב"ם, שו"ע ועוד הערות על גליונות הספרים שהיו ברשותו.
פירושו למשנה נצמד לפשט ולהלכה, אך יש בו גם חידושים מקוריים.
הוא גם תרגם מילים שונות לגרמנית.
בפירושו נהג כדרכו של הרמב"ם בפירושו, והוסיף הקדמות וסיכומי עניינים מסודרים לכמה סדרים ומסכתות:
בסדר זרעים הוסיף מאמר על הלכות כלאים ושעטנז בשם "בתי כלאים".
בסדר מועד הקדים הקדמה על מלאכות השבת בשם "כלכלת שבת", והוסיף חיבור על ענייני קידוש החודש ועיבור השנה בשם "שבילי דרקיע".
בסדר נשים הוסיף חיבור של אביו, הרב גדליה ליפשיץ, של הלכות אישות בשם "אבי עזר", קיצור של חיבורו על שולחן ערוך חלק אבן העזר.
בסדר נזיקין הוסיף הקדמה לפרק חלק ממסכת סנהדרין, העוסקת בהשארות הנפש ותחיית המתים בשם "דרוש אור החיים".
בסדר קדשים הקדים מאמר על עבודת הקרבנות בשם "חומר בקודש", ולמסכת מידות הקדים מאמר על מבנה בית המקדש בשם "צורת בית המקדש".
בסדר טהרות הקדים מאמר על דיני טומאה וטהרה בשם "יבקש דעת", ו"מראה כהן" על הלכות נגעים.
בסדרים זרעים, מועד וטהרות הוסיף בסופי הפרקים סיכום בשם "הילכתא גבירתא" הכולל את תמצית ההלכות הנלמדות מהמשנה.
הפירוש יצא במהדורה שנייה על ידי בנו הרב ברוך יצחק ליפשיץ בשנת 1862 ונחלק לשני חלקים שנקראו "יכין" ו"בועז" על שם יכין ובועז, שני העמודים שהיו בבית המקדש, ונקראו בשמות אלה:
חלק הפשט - נקרא "יכין".
חלק החידושים - נקרא "בועז".
הרב ישראל ליפשיץ הכניס לפרושו נתונים מדעיים רבים מחידושי המדע של זמנו.
בתוך פרושיו ישנם מאמרים בנושאים שונים.
הידועים בהם הם דרשת "אור החיים" המודפסת במהדורות של היום בסוף סדר נזיקין א'.
במסה זו הרב ליפשיץ מתאר את הדינוזאורים, ומיישב את הממצאים הארכאולוגיים כמתאימים ליהדות.
מסה שנייה משמעותית שלו היא המסה "אתם קרויים אדם" המצויה בפירושו לאבות ג, יד.
במסה זו הוא טוען שיש צדדים שבהם לגויים יש מעלה על מדרגת היהודים (אם כי יש צדדים שבהם ליהודים יש עדיפות).
בקרב חוגים מסוימים קיימת התנגדות לספריו בפרט בענייני מחשבה, לדעתם יש בהשקפתו דעות הזרות ליהדות.
הרב חיים אלעזר שפירא העלה השערה לפיה "דרשת אור החיים" חוברה על ידי בנו ברוך יצחק שייחס דרשה זו לאביו.
בנו אף התבקש על ידי הרב אלעזר הכהן להשמיט מהדפוס את הדרשה הבעיתית לשיטתו.
בשנת תרנ"ח יצא לאור קונטרס "כליל תפארת" בו תוקף המחבר את דברי הרב ליפשיץ על דבריו בפירוש המשנה בסוף מסכת קידושין בקשר לאופיו המולד של משה רבנו.
לעומתו כתב הרב יוסף זכריה שטרן "שאין בזה שום מקום להתלונן על בעל תפארת ישראל, שאדרבא דבריו נאמרו בהשכל להגדיל מעלת בחיר היצורים".
ישראל כץ נולד בווינה בירת אוסטריה, בנם של משה יוסף כץ ופאני כץ לבית ברון.
לאחר האנשלוס ב-1938 נשלח כץ לארץ ישראל כחלק מעליית הנוער.
הוריו הצליחו לצאת מאוסטריה בקיץ 1939 והיו מגולי מאוריציוס.
כץ נשאר בארץ ישראל ולמד בכפר ילדים ונוער אהבה שבקריית ביאליק עד 1944, שם למד חקלאות, כשהוא משלים את תעודת הבגרות בכוחות עצמו ובהצטיינות יתרה.
בעקבות הצטיינותו קיבל מלגת לימודים, ובחר ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1946–1947 למד באוניברסיטה כימיה, פיזיקה ומתמטיקה, והתגורר בעיסאוויה שלמורדות הר הצופים, שם למד.
במהלך לימודיו עבד בטיפול בנוער עברייני בשכונת העוני מזכרת משה.
במלחמת העצמאות שירת במחלקת המודיעין.
ב-1951 למד עבודה סוציאלית-פסיכיאטרית באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק מטעם הדסה ועליית הנוער.
במקביל שימש כעובד סוציאלי פרטני במוסד לנוער "הות'ורן סידר נולס" (Hawthorne Cedar Knolls) במדינת ניו יורק, המטפל בילדים עם בעיות פסיכיאטריות.
ב-1953 שב לישראל, ושימש כמפקח לחינוך מיוחד בעליית הנוער.
במסגרת זו עבד עם קבוצות ילדים שהגיעו מארצות צפון אפריקה.
בשנים 1954–1959 ניהל את כפר הנוער קריית יערים, המיועד לנוער מצוקה שאינו יכול להיקלט במסגרות החינוכיות הרגילות.
בשנים 1959–1961, למד והשלים תואר דוקטור במינהל סוציאלי באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב שבקליבלנד, אוהיו, במימון "מועצת הנשים היהודיות" (National Council of Jewish Women) בארצות הברית.
עם שובו לישראל ב-1962 היה המנהל הישראלי הראשון ואחד ממקימי בית הספר לעבודה סוציאלית ע"ש פאול ברוואלד באוניברסיטה העברית בירושלים, שהוקם במשותף עם ה"ג'וינט".
כץ החזיק בתפקיד זה עד 1968. באותה בתקופה נפתחו בתי ספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה (1965) ובאוניברסיטת תל אביב (1969).
בין 1964 ל-1968 שימש גם כיו"ר הוועדה לקביעת הצרכים המינימליים של "נצרכי סעד", מינוי שקיבל משר הסעד, יוסף בורג.
כץ היה ממייסדי מפלגת רפ"י, והוצב במקום ה-21 ברשימתה לכנסת השישית ב-1965, אך לא נבחר.
בשנים 1965–1967 שימש כיועץ למפלגה בנושאי חברה, על פי הזמנת דוד בן-גוריון.
בשנים 1968 עד 1973 כיהן כץ כמנכ"ל המוסד לביטוח לאומי.
בתקופה זו פעל למען חקיקת חוקים חברתיים שונים, בהם מתן מענקי משפחה ליוצאי צה"ל, ביטוח אבטלה, ביטוח נכות כללית, הצמדתן של קצבאות זקנה ושאירים לשכר הממוצע במשק (במקום למדד יוקר המחיה).
כמו כן ייסד את כתב העת "ביטחון סוציאלי"' העוסק בענייני רווחה וביטוח סוציאלי, והכין תשתית למחקרים על שיעור העוני בישראל (קו העוני) – נתונים המתפרסמים מדי שנה.
בשנת 1971 מונה על ידי ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר לעמוד בראש "ועדת ראש הממשלה לילדים ונוער במצוקה" (ועדת כץ); ועדה ציבורית זו הוקמה כדי לבחון את הסיבות להתגברות עבריינות הנוער בישראל, ובעבודתה השתתפו כ-120 איש מהאקדמיה, השירות הציבורי והפרטי ומשרדי הממשלה השונים.
הוועדה, שהגישה את מסקנותיה בסוף 1973, המליצה שמשפחות שהכנסתן נמוכה ממינימום הכרחי לקיום תזכינה להשלמת הכנסתן בידי המדינה, וכן הציעה להרחיב את החינוך הבלתי פורמלי, את התמיכה באזורי מצוקה ועוד.
כץ נבחר כמועמד ברשימת המערך מטעם רפ"י בבחירות לכנסת השמינית, אך ויתר על כניסה לכנסת, כדי לייסד ולנהל ב-1974 את מכון ברוקדייל לחקר הזִקנה בישראל, שבראשו עמד עד 1977.
לאחר מכן הצטרף למפלגת ד"ש והוצב כמועמד אחרון ברשימתה לבחירות לכנסת התשיעית.
מספר חודשים לאחר הבחירות הצטרפה ד"ש לממשלתו הראשונה של מנחם בגין.
כץ, שלא היה חבר הכנסת, נבחר על ידי המפלגה לתפקיד שר העבודה והרווחה, והושבע כשר, יחד עם שאר שרי ד"ש, ב-24 באוקטובר 1977. הוא היה השר הראשון במשרד במתכונתו זו, כמיזוג של משרד הסעד ומשרד העבודה.
ראש האופוזיציה דאז, שמעון פרס, אמר על מינוי זה "האיש הנכון, במקום הנכון, רק במפלגה הלא-הנכונה".
במהלך כהונתו דאג כץ להקמת מנגנון לשימור השווי של קצבאות הביטוח הלאומי בתקופה שבה הייתה אינפלציה גבוהה.
כמו כן, הוביל את חקיקתם של חוק הבטחת הכנסה, שהעביר את הטיפול הכספי בנזקקים מלשכות הסעד למוסד לביטוח לאומי, ושל חוק ביטוח סיעוד, המעניק לגמלאים סיעודיים סיוע בכסף או בעזרה פיזית.
כן היה מיוזמי פרויקט שיקום שכונות וממפעיליו הראשונים.
הוא גרס כי הדגש של הפרויקט אמור להיות בשינוי חברתי ולא בשיקום מבנים, אולם עמדתו לא התקבלה.
בעקבות רצונו של יגאל ידין לנהל את הפרויקט, נטלו כץ ומשרדו חלק משני בלבד בפרויקט שיקום השכונות.
כץ כיהן כשר העבודה והרווחה עד סיום כהונת הממשלה ב-5 באוגוסט 1981. בבחירות לכנסת העשירית היה מפעילי מפלגת תל"ם.
לאחר סיום כהונתו כשר, הקים כץ בשנת 1982 את המרכז לחקר המדיניות החברתית בישראל (מרכז טאוב), ועמד בראשו עד 1992. המרכז הוא גוף בלתי תלוי וללא מטרת רווח, הפועל במטרה להשפיע על עיצוב המדיניות החברתית של ישראל לפי ערכי שוויון חברתי וצדק.
בהמשך שימש כץ כחבר ובהמשך כ"חבר כבוד" בחבר הנאמנים של המרכז.
בנובמבר 1996 מונה על ידי שר המשפטים צחי הנגבי ושר העבודה והרווחה אלי ישי לעמוד בראש "הוועדה לבדיקת חקיקה מקיפה בנושא זכויות אנשים עם מוגבלות".
ועדה זו מצאה כי למעלה מ-10% מתושבי ישראל הם אנשים עם מוגבלות, וכי הם סובלים מהפליה, קיפוח ונחיתות חברתית-כלכלית.
הוועדה הגישה הצעת חקיקה מפורטת שהובילה לחקיקתו של חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות.
בבחירות לכנסת ה-15 שובץ במקום ה-42 האחרון והסמלי ברשימת "כח לגמלאים" בראשות גדעון בן-ישראל, שלא עברה את אחוז החסימה.
לאורך השנים שימש כץ כיועץ לארגונים שונים בעולם, בין השאר בסינגפור, בארצות הברית ובקניה, כיושב ראש של קרנות וארגונים חברתיים שונים ועוד.
ישראל כץ הלך לעולמו בגיל 82, והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
הוא היה נשוי למרסל רוסו כץ, ולהם שני בנים.
ישראל כ"ץ ואחרים, המחלקה לעליה ולקליטה בסוכנות היהודית: חלופות לשינוי 1987, המרכז לחקר המדיניות החברתית, תשמ"ז-1987.
ישראל כ"ץ, "ההוצאה לשירותים החברתיים 1986/87: מכאן-לאן?", בתוך הקצאת משאבים לשירותים חברתיים, 1986–1987.
דו"ח הוועדה הציבורית לבדיקת חקיקה מקיפה בנושא: זכויות אנשים עם מוגבלות: מוגש לשר המשפטים ולשר העבודה והרווחה, תשנ"ז–1997 (תקציר הדו"ח באתר "בזכות"; הדו"ח המלא באתר משרד המשפטים)
ישראל לֶרמן (3 בספטמבר 1923 – 31 באוקטובר 2018) היה סופר ילדים ישראלי.
לרמן נולד בשנת 1923 בעיר קוסוב שבפולין, בנם הבכור של צפורה ואפרים לרמן.
אמו הייתה רופאת שיניים, ואביו, שהיה מוסמך לרבנות, עבד כטכנאי שיניים.
הוא נקרא על שם סבו, הרב ישראל לרמן, שהיה אב"ד קוסוב.
ב-1925, כשהיה בן שנתיים, עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
בארץ נולדו שני אחיו, דוד ו (נפטר בגיל 19 מפציעה בקרב על גבעת הרדאר).
תחילה התגוררה המשפחה בעכו, והוריו עסקו ברפואת שיניים.
בשנת 1929, בעקבות מאורעות תרפ"ט, עברה המשפחה להתגורר בנשר, שם שימש אביו פועל במפעל המלט.
לרמן גדל והתחנך בנשר, ואת לימודיו היסודיים למד בבית הספר לילדי העובדים ביישוב.
לימודים תיכוניים למד בחיפה בגימנסיה ביאליק שבשכונת הדר הכרמל, ובשנת לימודיו האחרונה יצא להכשרה בקיבוץ אשדות יעקב, שם הכיר את חברתו, שלימים הפכה לאשתו.
ב-1942, במלחמת העולם השנייה, התנדב לבריגדה היהודית של הצבא הבריטי.
ב-1946 היה בין מייסדי רמות נפתלי.
לאחר שנה חזר לנשר וגר בבית הוריו, ששכן ליד בית הכנסת הגדול (כיום דרך השלום).
הוא החל לעבוד בבית החרושת נשר בתפקידים שונים.
במלחמת העצמאות התגייס לגדוד 23 של חטיבת כרמלי, ולחם בין היתר בקרב על ג'נין.
לאחר המלחמה השתקע עם משפחתו בקריית טבעון, והמשיך לעבוד בבית החרושת למלט בנשר עד לפרישתו לגמלאות.
היה גם חבר ועד העובדים של נשר, והוציא את הביטאון של המפעל.
לרמן נפטר ב-31 באוקטובר 2018, ונקבר בקריית טבעון.
לרמן עסק כל ימיו בכתיבה.
בשלב מסוים נוכח שהוא חי בתקופה של שינויים גדולים והיה עד למאורעות גדולים ששינו את פני המדינה, והגיע למסקנה שכדאי לתעד אותם בספריו.
על פי עדותו, את ספרו הראשון, כל השבט הזה, שהכיל בתחילה 600 עמודים, ייעד מלכתחילה למבוגרים.
כתב היד נשלח לספריית פועלים אך נדחה על ידיה.
כעבור זמן עבר לרמן שוב על ספרו, וסבר שיש מקום לפרסמו.
הוא שלח אותו להוצאת עם עובד.
כרמי, ששימש אז עורך ספרות הילדים בהוצאה, וזה ביקש לפרסמו כספר ילדים דווקא, ולאור זאת קבע כי יש לקצרו.
לאחר עבודת עריכה, יצא הספר במתכונתו הנוכחית בשנת 1966. לדברי לרמן, כל מה שקוצץ והוצא מהספר הראשון יצא לאחר מכן בשלושה ספרי המשך שעסקו בילדותו בנשר: יורים על השכונה או: אסור לאכול חמאה אוסטרלית, דרבנות ליגאל והמורה שלנו חברה'מן.
בראיונות עמו סיפר שישנם בסדרה פרטים רבים ששינה מעט (מספר הילדים במשפחתו, שמות הדמויות ועוד), אך שהבסיס העיקרי המתואר בסדרה, וכן חלק גדול מהפרטים שבה, הם תיעוד נאמן לאירועים ולתקופה כפי שהיו.
פרס מטעם סמינר אורנים, על ספרו "כל השבט הזה".
פרס ספרות ילדים ונוער מטעם אוניברסיטת חיפה.
1994 – פרס זאב לספרות ילדים ונוער, על מפעל חייו.
כל השבט הזה; ציורים מאת אורה איתן, תל אביב: עם עובד ("ספריית דן חסכן"), תשכ"ו.
(מהדורה חדשה: תל אביב: עם עובד, תשנ"ה 1994) (על זיכרונות ילדותו בשכונת הצריפים של נשר) (175 עמודים)
דרבנות ליגאל; ציורים מאת אורה איתן, תל אביב: עם עובד ("ספריית דן חסכן"), תשכ"ח.
(על זיכרונות ילדותו בשכונת הצריפים של נשר) (131 עמודים)
כל זאת ואף כרמלה: רומן, תל אביב: מחברות לספרות, תשכ"ח.
יורים על השכונה: או, אסור לאכול חמאה אוסטרלית; ציורים מאת אורה איתן, תל אביב: עם עובד ("ספריית דן חסכן"), תשכ"ט.
(על זיכרונות ילדותו בשכונת הצריפים של נשר)
המכונית של ירון; ציירה: הדס בר יוסף, תל אביב: י.
המורה שלנו חברה'מן; רישומים מאת גיורא כרמי, תל אביב: עם עובד ("ספריית דן חסכן"), תשל"ד.
בנימין והכלב האדום; [רישומים ועטיפה מאת אורה איתן], תל אביב: עם עובד ("ספריית דן חסכן"), תשל"ה.
קיץ של צוענים; ציורים ועטיפה: אורה איתן, תל אביב: עם עובד ("ספריית דן חסכן"), תשל"ח 1977. (על זיכרונות ילדותו בשכונת הצריפים של נשר)
אל מעבר שהירה; ציירה: יפה טלרק, תל אביב: מ.
מזרחי ("מועדון הספר הטוב לבני הנעורים"), 1979.
הלילה קצר, גבעתיים: מסדה (ספריית קיפוד), 1983.
הדגל: הרפתקת הגדוד השני, תל אביב: הקיבוץ המאוחד ("סדרת לוחמים ע"ש יגאל אלון"), תשמ"ה.
כן אוהבת לא אוהבת; איורים: אורה איתן, גבעתיים: מסדה, 1987.
הילד מגדת הנחל, ראשון לציון: מסדה, 1992. (על זיכרונות ילדותו בשכונת הצריפים של נשר) (118 עמודים)
רוצה להיות אמא; ציורים: כרמי גל, ראשון לציון: מסדה, 1992.
הקרב על המצודה, תל אביב: אופיר ("עלילות כוח המגן"), תשנ"ב 1992.
החוליה מכה שנית: סיפורה של חוליית החבלה הימית, תל אביב: אופיר ("עלילות כוח המגן"), תשנ"ג 1992. (על הקומנדו הימי במלחמת העצמאות)
שיגעון של זמן, תל אביב: תג, תשנ"ה 1995. ("על ההקמה ההיסטורית של נשר")
גשר מול ירדן; אחרית דבר: מאיר פעיל ואברהם זהר, תל אביב: תג ("עלילות כוח המגן"), תשנ"ו 1996.
עורב אפור; אייר: יואב בז'רנו, קריית גת: דני ספרים, 1997.
מפקד ב"הגנה", בפלגות הלילה המיוחדות, בבריגדה היהודית, בפלמ"ח ובצה"ל, קצין המשטרה הצבאית הראשי (הקַמצָ"ר) התשיעי (1962–1971).
ישראל כרמי נולד בשנת 1915 בלודז' שבפולין וגדל בדנציג.
התיישב בקיבוץ גבעת השלושה והצטרף ל"הגנה".
בשנים 1935–1938 שירת במסגרת משטרת המנדט כסמל נוטרים.
היה מפקד פלוגות השדה, הפו"ש, בגוש דן.
ב־21 במרץ 1938 השתתף באבטחת העלייה לחניתה ולאחר מכן נתמנה למפקד בפלגות הלילה המיוחדות (SNS) שהקים קפטן אורד צ'ארלס וינגייט ("הידיד").
במסגרת זו היה משומרי צינור הנפט כירכוכ–חיפה.
זכה ב"מדליה המשטרתית הקולוניאלית על אומץ לב" על "שהציל חייו של הקצין הממונה על פלוגות הלילה", וינגייט, בקרב ליד הכפר דבורייה.
בשנת 1940, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, התנדב כרמי לצבא הבריטי ליחידת חיל הרגלים ה"באפס", והיה סמל מחלקתי בפלוגה ששמרה על שדה התעופה של חיפה, על מחסני נשק ותחמושת בסביבת חיפה ועל הנמל ושובר הגלים.
למראה הנשק הרב, החליט להעביר חלק ממנו להגנה.
לימים סיפר: "אם כי ידעתי, שתחמושת זו מיועדת לחזית, למלחמה בנאצים, הלא הייתה כאן, לנגד עיניי, כמות עצומה כל כך של תחמושת, עד שלא יכולתי להימנע מהרהורים על ניסיון 'ללוות' משהו, למען צורכי ההגנה הדוחקים." כרמי סיפר על כך ליצחק שדה, ולאחר הרבה מאמצי שכנוע, קיבל אור ירוק.
בקיץ 1941, הוביל כרמי כעשרים אנשי "הגנה" אל מצבורי נשק קל, והשלל היה עשרים ארגזי תחמושת.
בעקבות הצלחה ראשונה זאת, באו רכישות נוספות.
בהמשך היה רב־סמל פלוגתי בקבוצת החקירה המיוחדת SIG שהורכבה מ־38 חיילים יהודים, רובם מארץ ישראל, דוברי השפה הגרמנית ופעלה במדבר לוב וביצעה פשיטות נועזות מעבר לקווי האויב הגרמני.
כרמי המשיך בפעילות רכש נשק לארגון "ההגנה" ממצרים ומהמדבר המערבי, בזמן המלחמה.
בפברואר 1943, הקימה "ההגנה" מרכז רכש בקהיר, בפיקודו של לוי אברהמי, ראש הש"י בחיפה, שהגיע, בעזרתו של ישראל כרמי, למצרים מחופש כסרג'נט בצבא הבריטי.
במסגרת פעולות רכש אלו הוכנה בסדנת יחידתו של כרמי משאית שלל גרמנית (מאלו ששימשו את יחידות הקומנדו להעברת חילים מחופשים במדים גרמניים לביצוע מבצעים מאחורי קווי האויב), עליה הועמסו חמישה טון תחמושת ונשק, כולל מקלעים ותת־מקלעים.
כרמי יצא עם משאית זו, כשבידו מסמכים המעידים כביכול שהנשק נשלח לשם בדיקה במשרדי המודיעין הבריטי בארץ ישראל, דרך המדבר המערבי, עד שהגיע עמה בשלום לקיבוצו גבעת השלושה, שם נפרק הנשק ונשלח למחסני "ההגנה".
בשנת 1944 עבר לשרת בבריגדה היהודית שלחמה בחזית איטליה.
לאחר תום המלחמה נמנה עם קבוצת הנוקמים, קבוצה שביצעה מעשי נקם בפושעי מלחמה נאצים, לצדם של חיים לסקוב, מאיר זורע, שמעון אבידן ואחרים.
בתום המלחמה חזר לגבעת השלושה, אך שב לאירופה כדי לקחת חלק בפעולות תנועת הבריחה, שהעבירה ניצולי שואה ממזרח וממרכז אירופה לנמלי איטליה, משם העפילו לארץ ישראל.
בשלבים הראשונים של מלחמת העצמאות סייע כרמי לפליקס באטוס בהקמת הקורס הראשון ב"הגנה" למפקדי שריון.
לאחר מכן הוצב כרמי לשירות המשוריינים (שמ"ש) של "ההגנה" שעל בסיסו הוקם לאחר מכן חיל השריון.
מיד לאחר הכרזת העצמאות הוקמו שתי פלוגות ג'יפים שנשלחו לנגב וכרמי נתמנה לפקד על אחת מהן.
על בסיס פלוגות אלו הוקם הגדוד התשיעי של הפלמ"ח שהיה גדוד פשיטה ממונע במסגרת חטיבת הנגב וישראל כרמי מונה למפקדו.
הגדוד פשט על שדה התעופה של עזה ופוצץ את גשר דאהרייה.
בעת ההתקפה על קיבוץ נגבה, ביוני 1948, היה הכוח של כרמי בדרכו דרומה וחטיבת גבעתי שלחה אותו לעזרת נגבה.
מיד לאחר נסיגתם של הטנקים המצרים מגדרות נגבה, נסוגו ממנה שאר כלי-הרכב המשוריינים ואנשי חיל הרגלים המצרי.
תוך כדי כך סבלו אנשי החי"ר המצרים אבדות כבדות מאש מגיני נגבה.
ביוני 1948, בעת ההפוגה הראשונה, והטבעת אלטלנה נערך כרמי להתקפה על מצודת זאב, משכן הצה"ר ובית"ר שברחוב המלך ג'ורג', אולם ההוראה לביצוע ההתקפה בוטלה ברגע האחרון.
הגדוד התשיעי השתתף בהדיפת ההתקפה על קיבוץ בארות יצחק ולחם בהתקפה השנייה על משטרת עיראק סווידאן, בכיבוש באר שבע ועוד.
בסוף 1948 החליף חיים בר לב את כרמי בפיקוד על הגדוד, וכרמי עבר לחטיבה 7 עד לתום המלחמה
ישראל כרמי חזר לזמן מה לקיבוצו, גבעת השלושה, בטרם שב וחזר לשרת בצה"ל.
בשנת 1952 התמנה כמפקד גדוד הסיור של פיקוד הדרום.
בשנת 1954 מונה למפקד עוצבת בני חיל.
במלחמת סיני, בשנת 1956, היה סגנו של דוד אלעזר בפיקוד על חטיבת הנגב, חטיבת חיל רגלים במילואים שלחמה ברצועת עזה.
לאחר המלחמה שירת כמפקד חטיבה 27. בשנת 1962 נתמנה לתפקיד קצין המשטרה הצבאית הראשי (הקַמצָ"ר), ואותו מילא עד לפרישתו מצה"ל בשנת 1971. את זיכרונותיו מזירות הקרב הרבות שהשתתף בהן העלה על הכתב בספרו "בדרך לוחמים" שיצא לאור בשנת 1960.
ישראל כרמי נפטר בשנת 2008, בגיל 92, והובא למנוחות בבית העלמין במושב אביחיל .
בדרך לוחמים; נערך על ידי גרשון ריבלין; ציורים: יהודה הררי, תל אביב: מערכות, תש"ך 1960 (הופיע במהדורות נוספות, בהן מהדורת כיס במסגרת ספריית תרמיל, תשכ"ז)
ישראל לוין (1 בדצמבר 1904 – 28 בדצמבר 1997) היה מראשוני השופטים במדינת ישראל.
נולד בירושלים, בן למשה גוטל לוין וציפורה לוין (בתו של יואל משה סלומון).
בתום לימודיו התיכוניים, בבית הספר הריאלי בחיפה, הוא למד לימודי משפטים באוניברסיטת ליברפול שבאנגליה והוסמך לעריכת דין.
לאחר קום המדינה נבחר לוין לכהן כשופט בית המשפט המחוזי בתל אביב, בו כיהן עד 1952. בשנים 1951–1952 היה שופט בפועל בבית המשפט העליון.
לאחר מכן הוא פנה לעסוק בעריכת דין באופן פרטי, עד מינויו בשנת 1969 לסגן נשיא בית הדין הארצי לעבודה.
בתפקיד זה נותר עד לפרישתו, בשנת 1975.
לאורך השנים היה לוין פעיל במוסדות וארגונים מקצועיים וציבוריים.
בין תפקידיו נמנים: נשיא בני ברית ישראל ומפקח הלשכה הגדולה, חבר המועצה לעניינים בינלאומיים בארגון בני ברית העולמי, יושב ראש האגודה הישראלית לטרשת נפוצה, יושב ראש כבוד של בית הדין המפלגתי במפלגה הליברלית, יושב ראש סניף תל אביב של הסתדרות עורכי הדין בישראל, וכן נשיא המועדון המסחרי והתעשייתי.
מנישואיו של לוין עם ונדה לבית לבקוביץ נולדו שלושה ילדים.
ישראל לייבוב (כ"ח בכסלו תרע"א, דצמבר 1910 – י"ט באדר תשנ"ד, מרץ 1994) היה סופר, יושב-ראש צעירי אגודת חב"ד בישראל, חבר ביד לאחים ובאגודת חסידי חב"ד בישראל.
נולד בשנת 1910 בניקופול שבאוקראינה למנחם מנדל לייבוב.
היה ממקימי ומראשוני מתיישבי כפר חב"ד וכיהן כיושב ראש היישוב בשנים תשי"ג - תשט"ו.
בשנים הראשונות לאחר הקמת המדינה, היה הרב לייבוב פעיל בארגון יד לאחים, וכיהן כמזכיר הארגון.
בשנת תשי"א בהוראת הרבי מליובאוויטש היה ממקימי צעירי אגודת חב"ד האחראית על השלוחים של חסידות חב"ד בישראל.
כיהן כיושב ראש האגודה שלושים ושש שנה, עד פטירתו.
בין פעולותיו: פרסומי הסברה בעניין הצורך לתיקון חוק השבות וכן הוצאת השבועון כפר חב"ד.
באותה שנה אף התמנה לחבר באגודת חסידי חב"ד בישראל.
גם זה נעשה בהוראה ישירה מהרבי מליובאוויטש.
בשנת תשי"ב נמנה עם מייסדי בטאון חב"ד, ואף פרסם בו מספר כתבות מפרי עטו.
בשנת תשל"ח ארגן מבצע פורים ארצי לילדי ישראל ברחבי הארץ.
בשנת ה'תש"ם ריכז את פרויקט תהלוכות ל"ג בעומר שהיה אז בראשית דרכו.
נפטר בי"ט באדר תשנ"ד (1994), כשהוא חשוך ילדים.
את מקומו כיו"ר צעירי אגודת חב"ד מילא יוסף יצחק אהרונוב.
ישראל ליברטובסקי (1917 – 15 בנובמבר 1996) היה לוחם פלמ"ח, פעיל העפלה, קצין בצה"ל, מקים מספנות ישראל.
ישראל ליברטובסקי נולד ברוסיה בשנת 1917, ועלה עם משפחתו לארץ ישראל בשנת 1925. למד בגימנסיה הרצליה, ולאחר מכן הנדסה בטכניון.
על פי הוראה של יצחק שדה, הקימו מאיר בץ וליברטובסקי את פלוגה ו' של הפלמ"ח (הפלוגה הירושלמית) שהייתה הפלוגה העירונית השנייה של הפלמ"ח.
גרעין המייסדים של הפלוגה היה מורכב ממתנדבים מגדוד החי"ש "ראשון ליהודה".
ליברטובסקי מונה כמפקד הפלוגה, שהייתה אחראית על השטח שבין הר-טוב ועד לסדום והיה מפקד הפלוגה הראשון שצירף נשים לשורות הפלוגה, ולא הפלה לרעה את המתגייסים שהגיעו משורות האצ"ל ובראשם דני מס.
בשנים 1941–1943 הוביל ליברטובסקי חלק מאנשי הפלוגה ובהם מתי מגד, מתי פלד ועזרה זהר, לביצוע פעולות כנגד אנשים שאהדו את הבריטים ולכן נתפשו בעיניהם כבוגדים וכן כנגד מטרות בריטיות.
מאחר שפעולות אלו בוצעו בלי אישור הנהגת "ההגנה" או מפקדיו בפלמ"ח, הודח ליברטובסקי מתפקידו כמפקד הפלוגה.
ליברטובסקי החליט להתנדב לצבא הבריטי והוצב בפלוגת ההובלה 462, שקלטה מגויסים חדשים אחרי אסון הארינפורה.
הוא הגיע עם יחידת ההובלה לאיטליה ושם, אחרי שפגש בניצולי השואה החליט להקדיש מזמנו לסיוע לפליטים ולהעלותם לארץ ישראל.
לשם כך הוקמה "החבורה", קבוצת חיילים ארץ-ישראלים שהקדישו עצמם לנושא הסיוע לפליטים.
אנשי "החבורה" הקימו נקודת הכשרה לפליטים היהודים הצעירים במג'נטה שליד מילאנו והייתה אחראית לתחזוקתה ולהדרכתה.
ליברטובסקי היה בצוות ההכנה של אוניית המעפילים "חנה סנש" והתחזה לקצין בריטי בשם מייג'ור מקינטוש כאשר הוביל שיירת פליטים מנקודת הריכוז בטרטדה לנמל לה-ספציה במטרה להעלותם על הספינות "דב הוז" ו"אליהו גולומב", במה שכונה "פרשת לה ספציה".
בנוסף אספו אנשי החבורה בראשות ליברטובסקי כלי נשק ואחסנו אותם בווילה פג'רה, ליד מג'נטה.
ב-1947 חזר ל"הגנה" כקצין ומונה כמפקד מחוז הנגב, עיקר דאגתו הייתה לאספקת מים ליישובים ולכוחות הביטחון ולשם כך עסק בהנחת קווי מים ליישובים, כולל היישובים הנצורים וכן ניהל את מבצע הנחת צינור המים בנגב.
עם הקמת צה"ל וחלוקת הדרגות קיבל דרגת סגן-אלוף.
אחרי הסכמי שביתת הנשק וההתארגנות המחודשת של הצבא השתחרר מהשירות.
עם שחרורו מונה כמנהל חבל הצפון של "מקורות" ומאוחר יותר הועבר לנהל את חבל הדרום.
בשני החבלים, פרט לניהול שוטף, ניהל הקמת מערכות הולכת מים חדשות.
בשנת 1956, עם ההחלטה על הקמת קו צינור אילת, הוחלט לנצל את ניסיונו של ליברטובקי בהנחת צינורות למרחקים ארוכים והוא הועמד בראש צוות ההקמה והנחת צינור בקוטר 8 אינץ' בין אילת ובאר שבע וכן צינור בקוטר 16 אינץ' מבאר שבע לאשדוד.
בנוסף לצינור בנה הצוות בראשותו מכלי אחסון לנפט.
בשנת 1958 נקרא לנהל את מספנות ישראל בחיפה, אשר תוכננו תחת פיקוח של רמחצ"ד קצין חיל הים המושאל אברהם זכאי, בראשן עמד במשך 23 שנים.
שנה לפני יציאתו לגמלאות הודח על ידי שר התחבורה חיים לנדאו, כדי להחליפו באיש תנועת הליכוד.
בשנת 1981 זכה ליברטובסקי בפרס התעשייה בקטגוריית המתכת.
בשנת 1982 הוענק לליברטובסקי מגן "איש הים" מטעם החבל הימי לישראל.
בשנת 1987 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד על ידי הטכניון.
על שמו מרכז המדעים בניצנה.
ישראל לוין (17 במרץ 1924 – 3 במאי 2022) היה מורה וחוקר ספרות עברית ושירת ימי הביניים, ממקימי המחלקה לספרות עברית ומכון כץ באוניברסיטת תל אביב, וחתן פרס ישראל לחקר הספרות העברית, לשנת ה'תשס"ט.
לוין נולד בשנת 1924, בזמושץ' שבפולין, ועד שנת 1930 למד בחדר.
לאחר מכן החל ללמוד בבית הספר העברי המקומי "קדימה".
בשנת 1932 עלה אביו לארץ ישראל ובשנת 1934 עלו בעקבותיו לוין, אמו ושני אחיו.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה העברית הרצליה בשנת 1942. בגימנסיה, למד אצל המחנך אפרים נחום פרחיהו (פרוחובניק), אשר לימדוֹ ספרות עברית ועורר בו את האהבה לנושא.
בתום לימודיו עשה שנת שירות לאומי בקיבוץ גבת, ובסיומה החל לימודי ספרות עברית באוניברסיטה העברית, במסלול ישיר לתואר מוסמך.
במהלך לימודיו באוניברסיטה שירת בש"י.
באותו הזמן שימש גם יושב ראש הסתדרות הסטודנטים, ומשנוכח לדעת כי סטודנטים המשרתים ב"הגנה" ובפלמ"ח מקופחים הנהיג שביתת סטודנטים, הראשונה שידעה האוניברסיטה.
בשנים 1947–1949 שירת בצה"ל ולחם במלחמת העצמאות.
תחילה שרת בירושלים, אחר כך נשלח לקורס קציני מודיעין ובסיומו נשלח למחוז הנגב ואף השתתף במבצע עובדה.
לוין סיים לימודי התואר השני בשנת 1947 והחל בלימודי דוקטורט, תחת הנחייתו של חיים שירמן.
חיבורו לדוקטורט עסק בנושא "שירת רבי יהודה הלוי ביחסה למקורות העבריים הקדומים".
את תואר הדוקטור קיבל בשנת 1955. לאחר קבלת התואר קיבל מענק מחקר לשם הוצאת מהדורה ביקורתית של שירי הקודש של אברהם אבן עזרא, מהדורה עליה עבד כעשרים שנה, ושזיכתה אותו בפרס לעבודות מחקר על שם לייב יפה ז"ל, בשנת תשמ"א; ובפרס ביאליק לחכמת ישראל, בשנת תשמ"ב-1982.
בשנים 1954–1968 לימד ספרות עברית ומקרא בסמינר אורנים והתגורר עם משפחתו בתחומי הסמינר.
בשנים 1957–1971 לימד גם את שירת ימי הביניים בספרד בבית הספר הגבוה בחיפה (לימים אוניברסיטת חיפה), ובשנת 1962 היה בין מייסדי החוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב.
באוניברסיטת תל אביב נמשכה עבודתו עד שנת 1992, ובמהלך שנים אלו הוא קוּדם לדרג פרופסור (1969), פרופסור מן המניין (1974) ופרופסור אמריטוס.
הוא כיהן למעלה מעשרים שנה בראשות החוג לספרות עברית (בין השנים 1969–1980 ובשנית בין השנים 1984–1992), והחל משנת 1969, היה גם חבר הנהלת מכון כץ לחקר הספרות העברית.
בנוסף, היה פרופסור אורח במכללה העברית בבוסטון (Hebrew College) (בשנת 1973), באוניברסיטת ברנדייס (בשנים 1978–1979 ו- 1983), באוניברסיטת הרווארד (בשנת 1988) ובאוניברסיטת קומפלוטנסה, במדריד, ספרד (בשנת 1991).
במהלך שהותו בספרד שיתף פעולה עם אנחל סאנז בדליוס (Angel Sáenz Badillos) המומחה הספרדי לשירת ימי הביניים בספרד, והוציא עמו לאור את הספר אם אשכחך ירושלים, מהדורה דו־לשונית (עברית וספרדית) של שירי אזור ליטורגיים עבריים בספרד בימי הביניים.
הוא נחשב למרצה אהוב שהצליח להעמיד מאות תלמידים אוהבי ספרות.נפטר ב-3 במאי 2022, והובא למנוחות בבית העלמין האזרחי "מנוחת עולם" בנתניה .
במחקריו הוא עסק הן בעיון ההיסטוריוגרפי והאסתטי-ספרותי של השירה העברית בספרד, על ידי בדיקת מקורותיה (בעיקר לשירה הערבית בת זמנה) וזיקתה להתרחשויות בתקופת כתיבתה וליוצר עצמו; והן במחקר הטקסטואלי-פילולוגי, לרבות ההדרת עשרות טקסטים ושירים של משוררי ספרד מתוך כתבי יד ודפוסים נדירים, תוך שהוא מעמיד אותם על נוסחיהם המדויקים ומפרשם.
בספרו בן שלושת הכרכים מעיל תשבץ, הוא עסק בכל סוגי היצירה העברית בספרד, תוך השוואתה לשירה הערבית, והוא נחשב לאחד ממפעליו החשובים ביותר.
בכרך א' (שיצא לאור בשנת תש"ם ושוב פעם בשנת תשנ"ה) הוא דן בקצידה, שירי המלחמה של שמואל הנגיד, שירי השבח, ההתפארות, התלונה, התוכחת, ההתנצלות והנאצה; כרך ב' (שיצא לאור בשנת תשנ"ה) עוסק בשירי הקינה, היין והאהבה; וכרך ג' (שיצא גם הוא לאור בשנת תשנ"ה) דן בשירי החכמה, הפרישות והאזור.
מלבד מחקרו בשירת ספרד, אפיוניה ומקורותיה, חקר לוין גם את הקשר בין שירה זו לבין ספרות ישראל בזמן המודרני והשפעתה עליה.
בסך הכל חיבר וערך לוין כשלושים ספרים ועשרות מאמרים בנושאים אלה וכן מספר ערכים באנציקלופדיה העברית.
בנוסף, הוא גם פרסם עשרות רשימות בנושאי שירת ספרד והספרות העברית, בכתבי עת ועיתונים שונים, כגון: משא, מבפנים, על המשמר, ידיעות אחרונות, מאזנים, הארץ, מעריב, דבר, הדואר, והעיר.
לאחר יציאתו לגמלאות המשיך לוין לעסוק בתחום והוא היה העורך הראשי של סדרת "שירת תור הזהב" בהוצאת אוניברסיטת תל אביב, ועד לשנת 2012 פרסם שבעה ספרים בסדרה.
בנוסף, פרסם יחד עם פרופ' טובה רוזן, מהדורה ביקורתית של שירת הקודש של משה אבן עזרא.
בשנת 1952–3 זכה בפרס ורבורג, מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1979 קיבל מענק מחקר, של קרן הזיכרון לתרבות יהודית, בניו יורק.
בשנת 1982 זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל, על המהדורה המדעית של שירי הקודש של אברהם אבן עזרא.
בשנת 2004 קיבל מענק מהאקדמיה הלאומית למדעים לחקר פיוטי משה אבן עזרא.
בשנת 2005 זכה בפרס טולדנו על מפעל חיים, מטעם המרכז למחקר ולהוראה של מורשת יהדות ספרד והמזרח.
בשנת 2009 קיבל את פרס ישראל לחקר הספרות עברית.
שירת ר' יהודה הלוי ביחסה אל המקורות העבריים הקדומים, דיסרטציה, ירושלים, תשי"ג.
תור הזהב, מבחר השירה העברית בספרד, עם מבואות ופרושים, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1955.
בין גדי וסער, עיונים בשירת אברהם שלונסקי, מרחביה: ספרית פועלים, 1960.
להוראת הספרות העברית של ימי הביניים, דברים שנאמרו בכנס בוגרי בית הספר לחינוך, חנוכה תש"ך (כולל הרצאות ודיונים של ישראל לוין, ישעיהו תשבי ויוסף בן שלמה), ירושלים: בית-הספר לחינוך, האוניברסיטה העברית, תשכ"א.
שמואל הנגיד, חייו ושירתו, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשכ"ג-1963 (הדפסה שנייה: 1973).
אברהם אבן עזרא, חייו ושירתו, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תש"ל-1969 (מהדורה שנייה: 1976).
שירת הקודש העברית בספרד לסוגיה, ישראל לוין ושלום לוריא, תל אביב: דיונון, 1970 (ספר לימוד לבית ספר תיכון).
על מות, הקינה על המת בשירת החול העברית בספרד על רקע הקינה בשירה הערבית, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב - רשות המחקר, הקיבוץ המאוחד, תשל"ג.
שירי-הקודש של אברהם אבן-עזרא, יוצאים לאור על-פי כתבי-יד ודפוסים בצירוף חילופי-נוסח וביאורים בידי ישראל לוין, 2 כרכים, ירושלים: האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשל"ו-1976 (כרך א'; הדפסה שנייה בשנת תשנ"ח) - תש"ם-1980 (כרך ב'; הדפסה שנייה בשנת תש"ס).
מעיל תשבץ, הסוגים השונים של שירת החול העברית בספרד, 3 כרכים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, המכון לחקר הספרות העברית אוניברסיטה תל אביב, תש"ם-1980 (כרך א') - תשנ"ה-1995 (כרכים א' - ג').
חי בן מקיץ לאברהם אבן עזרא, יוצא לאור על-פי כתבי יד ודפוסים, עם חילופי נוסח וביאורים ובצירוף תרגום חי בן יקטאן לאבו עלי אלחסין אבן-עבדאללה אבן-סינא, תל אביב: מכון כץ לחקר הספרות העברית, אוניברסיטת תל אביב, תשמ"ג-1983.
ילקוט אברהם אבן עזרא, ליקט, ההדיר, הקדים מבואות ופירש ישראל לוין, ניו יורק - תל אביב: קרן ישראל כ"ץ בע"ם בשיתוף קרן ספרית יצחק קיוב, 1985.
הסוד והיסוד, מגמות של מסתורין בשירתו של שלמה אבן גבירול, לוד: מכון הברמן למחקרי ספרות, תשמ"ו-1986.
אם אשכחך ירושלים, שירי אזור ליטורגיים עבריים בספרד בימי הביניים, ישראל לוין, אנחל סאנז בדליוס (מהדורה דו-לשונית), קורדובה: אל-אלמנדרו, 1992.
תנים וכינור, חורבן, גלות, נקם וגאולה בשירה העברית הלאומית, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1998.
כתר מלכות לרבי שלמה אבן גבירול, כולל מהדורה ביקורתית של כתר מלכות עם הקדמה, פירוש וחילופי נוסח, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב - ההוצאה לאור, תשס"ו-2005.
שִׁירָה אֲרָגוּהָ יְדֵי רַעֲיוֹן, עיונים בשירה העברית בספרד בימי הביניים ובהשפעת הפיוט הקדום על השירה העברית החדשה, לוד: מכון הברמן למחקרי ספרות, בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשס"ט-2009.
שירי החול של אברהם אבן עזרא, יוצאים לאור על פי כתבי-יד ודפוסים בצירוף חילופי נוסח וביאורים, לוד: מכון הברמן למחקרי ספרות, תשע"ז-2016.
שירי הקודש של משה אבן עזרא: מהדורה ביקורתית, הגיהו מכתבי יד ומדפוסים, ערכו, פירשו והקדימו מבואות ישראל לוין וטובה רוזן (שני כרכים), תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, תשע"ב–תשע"ד.
שמואל הנגיד, שלמה אבן-גבירול ובני דורם, מבחר שירים, לקט ועריכה - ישראל לוין ואביבה דורון (לשעורו של ישראל לוין ולתרגילים המקבילים), תל אביב: מפעל השכפול, 1970.
מחברות לחקר יצירתו ופעלו של י"ח ברנר, שני כרכים, תל אביב: עקד, 1975 (כרך א', כולל מבוא מאת לוין) - תשל"ז-1977 (כרך ב').
שירת החול העברית בספרד, מבחר שירים, בעריכת ישראל לוין, מאשה יצחקי, תל אביב: דיונון, 1980.
ספר שלונסקי, מחקרים על אברהם שלונסקי ויצירתו, כרך א', הרצאות ביום עיון על שירתו שהתקיים באוניברסיטת תל אביב במאי 1977, עורך ישראל לוין, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב - מכון כץ לחקר הספרות העברית, תשמ"א-1981.
מחקרים ביצירתו של אברהם אבן עזרא, תעודה ח', קבץ מחקרים של בית הספר למדעי היהדות על שם חיים רוזנברג, עורך: ישראל לוין, עורכת משנה: מאשה יצחקי, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, תשנ"ב-1992.
סדרת שירת תור הזהב (עורך ראשי)
יהודה הלוי, שירים, ערך, הוסיף הקדמות והערות ישראל לוין, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב ההוצאה לאור, תשס"ז-2007.
שלמה אבן גבירול, שירים, ערך, הוסיף הקדמות והערות ישראל לוין, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב ההוצאה לאור, תשס"ז-2007.
שמואל הנגיד, שירים, ערכה, הוסיפה הקדמות והערות טובה רוזן, כולל הקדמה כללית מאת ישראל לוין, עורך הסדרה, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב - ההוצאה לאור, תשס"ח-2008.
יהודה אלחריזי, מבחר, ערכה, הוסיפה הקדמות והערות מאשה יצחקי, כולל הקדמה כללית מאת ישראל לוין, עורך הסדרה, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב - ההוצאה לאור, תשס"ח-2008.
טדרוס אבולעאפיה, שירים, ערך, הוסיף הקדמות והערות - ישראל לוין, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב - ההוצאה לאור ע"ש חיים רובין, תשס"ט-2009.
משה אבן עזרא, שירים, ערכה, הוסיפה הקדמות והערות חביבה ישי, כולל הקדמה כללית מאת ישראל לוין, עורך הסדרה, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב - ההוצאה לאור ע"ש חיים רובין, תש"ע-2010.
אברהם אבן עזרא, שירים, ערך, הוסיף הקדמות והערות ישראל לוין, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב - ההוצאה לאור ע"ש חיים רובין, תשע"א-2011.
לתולדות היהודים בזמושץ', בתוך: זמושץ' בגאונה ובשברה, עורך: משה תמרי, תל אביב: ועד עולי זמושץ' בישראל, תשי"ג (באתר "ארגון יוצאי זמושץ - הסביבה ודורות ההמשך") .
"הבכי על חרבות המעונות והדמות-הלילית המשוטטת" (עקבות המדבר בשירת החול העברית בספרד), תרביץ לו/ג, תשכ"ז, עמ' 278–296.
"ביקשתי את שאהבה נפשי" (לחקר השפעתה של שירת החשק החילונית על השירה הדתית העברית בספרד בימי הביניים), הספרות ג/1, יוני 1971, עמ' 116–149.
"קולות מן העבר בהווה" (השפעת השירה העברית בימי הביניים על 'שמחת עניים' של נ.
אלתרמן), על שירה וסיפורת, מחקרים בספרות העברית, עורך: צבי מלאכי, תל אביב: 1977, עמ' 33–66.
"העט והפרש" (על 'שירה יתומה' של יוסף אבן חסדאי, ועל הקצידה בשירת החול בספרד), שי להימן, מחקרים בספרות העברית של ימי הביניים, מוגשים לא"מ הברמן (הימן הירושלמי) במלאת לו שבעים וחמש שנה, עורך, צבי מלאכי, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשל"ז-1977, עמ' 143–173.
"על 'גניבת השיר' ועל המקוריות בשירה העברית בספרד בימי הביניים", פלס, מחקרים בביקורת הספרות העברית, מאסף לזכר ש"י פנואלי, עורכת: נורית גוברין, תל אביב: מכון כץ לחקר הספרות העברית, אוניברסיטת תל אביב, תש"ם-1980, עמ' 319–377.
"העופר והצפורים" (על 'מגילת העופר' לר' אליהו הכהן ו'אגרת הצפורים' לאבן סינא), מחקרי ירושלים בספרות עברית י'-י"א (אסופת מאמרים לזכר דן פגיס), ירושלים: תשמ"ז (כרך י') - תשמ"ח (כרך י"א); בכרך י"א, עמ' 577–611.
"השירה העברית בספרד בזיקותיה אל השירה הערבית", נקודות מפנה בספרות העברית, וזיקתן למגעים עם ספרויות אחרות (ספר הכנס הבין-אוניברסיטאי הששי לחקר הספרות העברית), עורכים: זיוה שמיר ואבנר הולצמן, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב - מכון כץ לחקר הספרות העברית, תשנ"ג-1993, עמ' 17–36.
ראובן צור וטובה רוזן (עורכים), ספר ישראל לוין, קובץ מחקרים בספרות העברית לדורותיה, שני כרכים, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, תשנ"ה-1994 (כרך א') - תשנ"ה-1995 (כרך ב') (להלן: "ספר ישראל לוין").
ישראל לבנון (בלועזית: Israel Levanon-Leiwandman) 1910 – 9 בנובמבר 2000, היה פעיל ציוני דתי ברומניה, המזכיר הראשי של הרב הראשי של יהדות רומניה בתקופת השואה, אלכסנדר שפרן, סגן ראש עיריית חיפה וראש המועצה הדתית שלה, פובליציסט ומחבר ספר זכרונות.
נולד לאביו הרב ר' דוב בער ופסיה לייבנדמן, במיכְילן (Michăileni), שבבוקובינה, אך במהרה עברה משפחתו לרומניה.
למד בבית המדרש לרבנים בסוצ'אבה, הוסמך לרבנות, אך מעולם לא השתמש בתוארו.
ייסד ביאשי את תנועת הנוער הדתית "תורה ועבודה" וב-1934 התמנה לנשיא התנועה ברומניה כולה.
ב-1940 עבר לבוקרשט, שם הצליח לאחד את התנועות המזרחי, הפועל המזרחי, "תורה ועבודה" ובני עקיבא לתוך מסגרת אחת.
היה פעיל בתנועת העלייה וחבר בוועד העלייה, גם בתקופה בה העלייה נאסרה.
התמנה למזכיר הראשי של הרב אלכסנדר שפרן וסייע בידו בתקופת שואת יהודי רומניה.
פעל למען הצלת פליטים וסיפק להם מקלט אצל האדמו"ר מבוהוש, שהתגורר באותה תקופה בבוקרשט.
ב-1950 עלה לישראל והתחיל בפעילות פוליטית בחיפה.
נבחר למועצת העיר והיה חבר בה במשך 18 שנים וכיהן כסגן ראש העירייה וכראש המועצה הדתית.
ישראל לבנון פרסם מאמרים רבים בעיתונות וספר זיכרונות בשם "עם שרידי חרב", שזכה לשלוש מהדורות ("החן במדבר", מצא חן במדבר" ו"עם שרידי חרב").
נשא לאישה את ציפורה, בת האדמו"ר דוד פרידמן מפלוישט לבית רוז'ין (אחיו של האדמו"ר רבי יצחק מבוהוש-ת"א).
לזוג היו שני ילדים, הרב דוד דב לבנון - לשעבר אב בית דין בית הדין הרבני באשקלון, ופנינה, אשת הרב יהושע קמפינסקי, לשעבר מנהל אולפנת הרא"ה ברמת גן.
קברו בחלקת אדמור"י בית רוז'ין בבית הקברות נחלת יצחק, סמוך לקבר אשתו וחותנו.
הרב ד"ר ישראל לוי (ר"י לוי; Israel Lewy; 7 בינואר 1841, אִינוֹבְרוֹצְלַב, פרובינציית פּוֹזֶן, ממלכת פרוסיה – 8 בספטמבר 1917, ברסלאו, גרמניה) היה חוקר תלמוד יהודי-גרמני, פרופסור לתלמוד בבית המדרש לרבנים בברסלאו.
נחשב למייסד השיטה הפילולוגית הטהורה בחקר התלמוד, לאבי הפילולוגיה התלמודית ואף למייסד מחקר התלמוד המודרני.
נודע כחוקר מעמיק, קפדן וזהיר, מהראשונים ששילבו טכניקות מודרניות וביקורתיות בחקר התלמוד וחוקר התלמוד הראשון שהשתמש במחקריו באופן שיטתי בכתבי יד.
תלמידו הגדול של זכריה פרנקל.
התמקד בחקר משנת אבא שאול, מכילתא דרשב"י, ספרי זוטא וירושלמי נזיקין.
ישראל לוי נולד ב-1841 באִינוֹבְרוֹצְלַב (Inowrazlaw) שבפרובינציית פּוֹזֶן (Posen) של ממלכת פרוסיה (כיום Inowrocław בפולין) לנחום בן יצחק הלוי וליהודית בת יצחק הכהן.
בין השנים 1864–1869 למד בבית המדרש לרבנים בברסלאו ובאוניברסיטת ברסלאו; בשלוש מהן היה תלמידו של יעקב ברנייס, והושפע ממנו.
קיבל תואר דוקטור, וב-1872 התמנה למשרת מרצה בכיר שאינו פרופסור (דוֹצֵנְט) בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות שנפתח באותה שנה בברלין.
ב-1 במאי 1883, לאחר פטירתו של דוד יואל, התמנה למופקד הקתדרה לספרות תלמודית ולרב הסמינר (Seminarrabbiner) בברסלאו, וכיהן כראש הסמינר עד מותו ב-1917.
היה מקיים תורה מצוות בדקדקנות קיצונית ומתוך אדיקות רבה.
בקיאותו בתלמוד הייתה רחבה במידה יוצאת-דופן, וגישתו המחקרית התאפיינה ברוח ביקורתית וחדה ובשימת-לב לפרטים.
במחקרו הראשון שהתפרסם, "קטעים ממשנת אבא שאול (Über einige Fragmente aus der Mischna des Abba Saul, ברלין, 1876), הניח לוי את היסוד להבחנה בקבצים הקדומים שבמשנה.
לוי הלך בעקבות מאיר איש שלום, הראשון שאסף ציטוטים של המכילתא דרשב"י האבודה ממקורות שונים; ב"מילה אחת על אודות מכילתא דר' שמעון" (Ein Wort über die Mechilta des R.
Simon, ברסלאו, 1889) – מחקר יסוד בתחום מדרשי ההלכה – הראה שמדרש הגדול מכיל למעשה את רובה של המכילתא דרשב"י וכן קטעים אבודים מספרי זוטא.
לוי, מומחה לתלמוד הירושלמי, היה הראשון שהבחין בהבדלים בין מסכת נזיקין בירושלמי לשאר המסכתות בו, ותלה זאת בעריכות שונות בעלות מאפיינים נבדלים.
משנת 1895 ועד 1917 פרסם פירוש לששת הפרקים הראשונים למסכת בבא קמא בירושלמי.
יעקב זוסמן מעיר כי עם פרסום החוברת הראשונה, ב-1895,
פרסומיו המועטים ידועים באיכותם המחקרית המעולה, ועדיין נחשבים כיום לבעלי ערך רב.
סיפר אודותיו עגנון בסיפורו "שני כיסאות":
ועוד סיפר בסיפורו "במילים אלו הוציא את נשמתו":
מבוא ופירוש לתלמוד ירושלמי בבא קמא: פרקים א-ו (ירושלים, תש"ל) [1895–1917] .
המבוא של חיבור זה שנכתב בגרמנית תורגם לעברית ופורסם בכתב העת נטועים של מכללת הרצוג, תשנ"ט.
שאר חלקי הספר פורסמו במקורם בעברית במאמרים מתרנ"ה (1895) ועד תרע"ד (1914) בספר השנה (Yahrbrichte) של בית המדרש לרבנים בברסלאו.
נראה שבכוונתו היה להוציא פירוש על כל חלקי מסכת נזיקין
תורגם לעברית בידי אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ' (אז"ר) - קטעים ממשנת אבא שאול, בתוך מסלות לתורת התנאים, תל אביב, תרפ"ח (ובמהדורות צילום נוספות).
בשנת תרס"א 1911, במלאת לו שבעים בית המדרש לרבנים בברסלאו הוציא לכבודו ספר יובל וביניהם חוקרי תלמוד ידועי שם.
הספר יצא לאור במהדורה נוספת בפריז בשנת תרע"ד 1914 ושוב במהדורה חדשה בירושלים שלאחר קום המדינה בשנת תשל"ב 1972.
תפארת ישראל: מנחת תודה ומזכרת אהבה לכבוד מורנו ורבנו ישראל לוי ביום מלאת לו שבעים שנה / מאת תלמידיו וידידיו ומוקירי שמו; נערך על ידי [בראן] ויצחק משה עלבאגען [אלבוגן] (נדפס מחדש), ירושלים: מקור, תשל"ב [ברסלאו, תרע"א-1911].
ישראל לשם (נולד ב-23 במרץ 1943) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל.
בתפקידו האחרון בשירות הקבע שימש כמבקר הצבאי במשרד מבקר מערכת הביטחון בדרגת תת-אלוף.
לאחר פרישתו ניהל את מחוז הגליל של קופת חולים כללית, היה ראש אגף בינוי ותשתיות במועצה אזורית משגב ומנכ"ל המועצה המקומית קריית טבעון.
האם, פנינה, שהתה בבית יתומים ובהמשך בהכשרה בעיר קלץ בפולין, ועלתה ערב מלחמת העולם השנייה עם אחיה ושלוש אחיותיה.
האב, שלמה פינקלשטיין, התחנך בבית ספר "תרבות" ברוקיטנה (היום באוקראינה) שהה בהכשרה של השומר הצעיר והגיע לארץ ישראל ב-1 בספטמבר 1939 באונייה "טייגר היל" שהגיעה לחוף תל אביב.
הורי האב שהמתינו לאחות הצעירה, שלמדה אגרונומיה בפריז, נספו בשואה.
הוריו של ישראל לשם נישאו בקיבוץ אשדות יעקב שבעמק הירדן.
הפילוג בתנועה הקיבוצית, החל בקיבוץ אשדות יעקב, והמשפחה עברה לקיבוץ החדש שקם, אשדות יעקב מאוחד.
ישראל נולד בתל אביב אך בגר והתחנך בקיבוץ.
היה תלמיד מצטיין, שיחק כדורסל בנבחרות הנוער והבוגרים שזכו להישגים ברמה הארצית.
ניגן בכינור וגם בתזמורת בני הקיבוצים עד גיוסו.
התנדב לשירות בחיל הים, בעקבות מכתב הזמנה אישי משלמה אראל מפקד חיל הים, שהדגיש כי מוקמת יחידה חדשה, שייטת הצוללות, שזקוקה למתנדבים.
מיד לאחר הטירונות התנדב לשם למחזור הראשון של קורס צוללן ב-1960. המיון לצוללות היה בחיתוליו, ובו נדרשו חניכי הקורס למסע בן ארבעה ימים מראש הנקרה ועד אשקלון.
רק מעטים סיימו את המסע.