tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כך גם דוברי ארגון חִזבאללה מזכירים את קרב ח'ייבר ומשווים את הצלחתו במאבקו במדינת ישראל להצלחה בקרב זה ולוחמי חזבאללה משמיעים סיסמאות המזכירות את קרב ח'ייבר.
רקטות שנורו ב־28 ביולי 2006 לעבר עפולה, ומאוחר יותר לעבר בית שאן, עפולה וחיפה נקראו על ידי חזבאללה "רקטות ח'ייבר".
קריאות "ח'ייבר ח'ייבר יא יהוד, ג'ייש מוחמד סופ יעוד" נשמעות גם בהפגנות של מוסלמים ברחבי העולם בהקשר לסכסוך הישראלי-פלסטיני., ובלוד, בלילה בו החלו המהומות בישראל (2021) ב-10 במאי 2021.
גם במלחמת איראן–עיראק הכתירו האיראנים מבצע התקדמות לעבר בצרה בשם "מבצע ח'ייבר".
לוחמי ח'ייבר היהודים היוו השראה לשאול טשרניחובסקי בבלדה "הָאַחֲרוֹן לִבְנֵי-קוֹרַיְטָה" בה הוא מעלה על נס את גבורת הלוחמים דרך סיפורו של זביר בן באטא, שבוי יהודי שהוצעה לו חנינה לאחר הקרב בעקבות התערבות מוסלמי שזביר הציל את חייו.
משנודע לזביר כי מנהיגי שבטו נהרגו כולם סירב להצעת החנינה.
הבלדה היא דיאלוג בין היהודי לשובהו המוסלמי המשדל אותו לצאת לחופשי ואילו היהודי שואל על מנהיגי שבטו ובסופו של דבר בוחר במוות.
לפי אברהם שלונסקי לוחמי ח'ייבר מייצגים עבור טשרניחובסקי דגם לדמות של יהודי הנטוע, משולב ונאבק בעולם ואינו פרוש ומובדל ממנו בעולם רוחני מנותק.
תרגיל צבאי שערכה איראן בספטמבר 2021 מול גבולותיה עם אזרבייג'ן, שנפתח בטענה שישראל פועלת נגד איראן מגבולותיה של אזרבייג'ן עם איראן, כונה על יד איראן "הכובשים של ח'ייבר".
טיל בליסטי שפיתחה איראן והציגה את פרטיו לראשונה בחודש מאי 2023, שלפי פרסומה נושא ראש נפץ קרבי במשקל 1.5 טון, נקרא ח'ייבר שכן.
טילים מסוג זה שוגרו במהלך מתקפת הטילים והכטב"מים האיראנית על ישראל ב-14 באפריל 2024.
קרב חירבת כוריכור (קוריקור) היה קרב במלחמת העצמאות, בין פלוגה ב' מהגדוד הראשון של חטיבת יפתח, שמפקדו היה אתיאל עמיחי, לכוחות ירדניים, בסמוך למקום שבו שוכן היום מושב שילת.
ב-17 ביולי 1948, לקראת תום מבצע דני וממש לפני הפסקת האש, נשלחה פלוגה ב' מן הגדוד הראשון לחסום הגעת כוחות ירדנים מבית נבאלא לכיוון לטרון, שם התארגנה התקפה מכריעה.
המחסום אמור היה להיות מוצב צפונית-מזרחית לרכס כוריכור (כיום היישובים כפר האורנים ולפיד), בנקודת מפגש הדרך (כיום כביש 455) עם נחל מודיעים.
לאחר כיבוש שילתא (כיום מושב שילת), הגיעה לשם פלוגה מוקטנת בת 2 מחלקות (אחת מהן "המחלקה הדתית"), שמנו 82 חיילים.
מפקד הכוח היה פנחס זוסמן (סיקו), אז בן 21, ולימים פרופסור לכלכלה חקלאית ומנכ"ל משרד הביטחון.
עם רדת הלילה התחיל הכוח לנוע לעבר רכס כוריכור (גבעה 318).
זו גבעה מאורכת שחלקה המערבי גבוה יותר ועליו בית (חירבת כוריכור).
הלוחמים הבחינו בנוכחות אנשים על חירבת כוריכור, וסברו שמדובר בכפריים.
מפקד המחלקה הדתית הציע למ"פ לתקוף את הבית אך נענה בסירוב.
המ"פ התקשר למפקדת הגדוד והסמג"ד אסף שמחוני הציע לו לכבוש את הבית, אולם המג"ד אתיאל עמיחי הורה לו להתמקד במשימה של חסימת הכביש בית נבאלא - צומת בית סירא.
לאחר דיון קצר, החליט המ"פ זוסמן להמשיך במשימה לחסימת הכביש, ולא לכבוש את החירבה שהייתה מרוחקת רק כמה מאות מטרים מהם.
עם אור ראשון (18 ביולי) הבחינו הלוחמים בטור של שריוניות ירדניות החונה על הכביש שאותו היו אמורים לחסום.
צוות מרגמות של הפלמ"ח החל לירות על הטור המשוריין וכך התגלתה לירדנים נוכחותה של פלוגת הפלמ"ח.
הירדנים החלו להשיב אש ממספר נקודות:
מחירבת כוריכור שמצפון, שבדיעבד התברר שאמנם חנה בה כוח ירדני.
מרגמות בקוטר 82 מ"מ שטווחו על ידי הכוח שעל החירבה.
כפריים מהסביבה שהצטרפו לכוחות הלגיון, ותקפו ממזרח.
בהמשך, איגף הכוח המשוריין מדרום, על מנת להקשות על הנסיגה.
כשהתברר שכוח הפלמ"ח לא יוכל להחזיק מעמד, ניתנה פקודת נסיגה.
הלוחמים נסוגו לכיוון שילתא שממערב, ולכיוון אל בורג' (כיום גבעת התיתורה) שמדרום.
במהלך הנסיגה נהרגו עשרות חיילים מאש הירדנים והכפריים מהסביבה.
על אלה נוספו הרוגים מאש של לוחמים מהגדוד השלישי של הפלמ"ח ששהו באל בורג', שסברו בטעות שאלו כוחות אויב.
"בעת הנסיגה הושארו פצועים רבים בשדה הקרב.
פצועים אלו נטבחו בידי פליטי לוד וכפריים מקומיים, שהצטרפו לחיילי הלגיון במרדף אחרי חיילי הפלוגה הנסוגים והתעללו בגופות הפצועים באמצעות חרבות, קילשונים ומקלות".
בסוף היום נעדרו 45 לוחמים מתוך 82 שיצאו למשימה.
אחד מהנעדרים (יהודה שפייר), הוצא חלל משדה הקרב בלילה לאחר מכן והובא לקבורה בחלקה הצבאית בבית הקברות נחלת יצחק.
גופותיהם של יתר 44 הלוחמים נשארו בשטח, ורק לאחר כשנה וחצי נאספו על ידי הרב הצבאי יצחק מאיר, בסיוע אסף שמחוני שהיה בעת הקרב סמג"ד הגדוד הראשון של הפלמ"ח, והובא למקום בפקודת הרב גורן כשהוא מתחזה לאזרח כדי לזהות את מקום הקרב.
השרידים הוכנסו לארונות עץ והועברו לישראל דרך מעבר מנדלבאום.
הם הובאו לקבורה ביום י"א באדר (יום תל-חי) (28 בפברואר 1950), בקבר אחים בבית העלמין הצבאי שבהר הרצל.
המ"פ פנחס זוסמן התייסר כל חייו על שלא קיבל את ההצעה לתקוף את הבית בראש הגבעה, ואף שקל לשלוח יד בנפשו בימים שלאחר הקרב.
ליד בסיס משמר הגבול הצופה אל עמק איילון הוקמה אנדרטה ל-45 חללי הקרב באל-בורג'-שילתא.
ביוזמתם של עזאי טרוינסקי (אחיו של אחד ההרוגים) ביחד עם חברים נוספים, התכנסו בני משפחות ההרוגים לאחר 50 שנה, עם חברים לקרב, מפקדי הפלמ"ח בבית-הספר ביישוב לפיד ששמו הוסב ל"בית הספר הקהילתי הממלכתי לפיד המ"ה", שם העלו זכרונות מהקרב הקשה.
בית הספר שומר על זיכרון ההרוגים בקרב.
בכניסה יש לוח הנצחה לזכרם ובספריית בית הספר יש לוח הנצחה ובו שמות ההרוגים וסיפור הקרב.
מדי שנה עורך בית הספר אזכרה לחללים בקרב זה בהשתתפות כל התלמידים ומשפחות החללים.
בכניסה ללפיד יש סלע הנצחה ל-45 החללים בקרב זה.
בשילת, במקום הצופה על אזור הקרב, יש אתר הנצחה ובו גלעד עם שמות החללים ותיאור הקרב.
בשילת נמצא חדר זיכרון ובו תמונות החללים וסיפורם.
במקווה ישראל הוקמה אנדרטה לחללי "הכשרת גבע" שלמדו במוסד, ונהרגו בקרבות תש"ח.
ושם מדי שנה בתאריך ה 18 ביולי נערך טקס זיכרון ומפגש לוחמים.
בהר הרצל בקבר האחים נערכת אזכרה שנתית לפי התאריך העברי: י"א תמוז, עם משפחותיהם של חיילי "המחלקה הדתית".
היישוב על הגבעה היה אמור להיקרא "מנורה", כאשר האותיות מ"ה בתחילת השם ובסופו נועדו להנציח את החללים, ואילו המילה נור נועדה להצביע על אש התמיד.
בסופו של דבר נבחר ליישוב השם כפר האורנים (מתחיל ונסגר באותיות מ"ה), ומנורה נותר שם של אחד הרחובות ביישוב.
ליד בריכת השחייה ביישוב הוקם אתר הנצחה ובו אנדרטה ולוחות הסבר על הקרב, מפת הקרב ותמונות הנופלים.
קרב טאראנטו נערך בליל 11–12 בנובמבר 1940 בטאראנטו כחלק מהקרב על הים התיכון במהלך מלחמת העולם השנייה.
בין הצי המלכותי הבריטי והצי המלכותי האיטלקי (Regia Marina).
הקרב שהיה כולו אווירי הסתיים בתבוסה איטלקית קשה.
תוכנית לתקוף את הצי האיטלקי בטאראנטו הייתה כבר בעת משבר מינכן ב-1938. התוכנית נעורה לחיים שוב ב-ספטמבר 1940 כאשר תת אדמירל לומלי ליסטר הצטרף עם נושאת המטוסים אילוסטריוס לשייטת הים התיכון בפיקודו של אדמירל אנדרו קנינגהם.
האדמירליות הבריטית ראתה בריכוז הצי האיטלקי בטאראנטו הזדמנות לשנות את מאזן הכוחות בים התיכון לטובת הצי המלכותי ותכננה את מבצע Judgement - התקפת פתע על נמל טאראנטו.
ב-11 בנובמבר 1940 ביצע מטוס ימי ממלטה טיסת סיור מעל טארנטו וגילה שם את הצי האיטלקי בנמל.
האיטלקים הבחינו בו והגבירו את השמירה והגנת הנ"מ בטאראנטו.
האיטלקים חסרו ציוד מכ"ם ולא היו יכולים להבחין בשייטת בפיקודו של אנדרו קנינגהם שבמרכזה נושאת המטוסים אילוסטריוס בפיקודו של תת-אדמירל לאמלי ליסטר.
מפקדת הצי האיטלקי (ה-Supermarina) הייתה יכולה להורות לאוניות לצאת מהנמל ולשאוף להתכתש עם אוניות הבריטים אבל זה היה מנוגד לפילוסופיה שלהם אז.
על סיפון אילוסטריוס היו 21 מפציצי טורפדו דו-כנפיים מסוג פיירי סורדפיש.
הגל הראשון של 12 מפציצים הגיע לנמל טאראנטו מכיוון דרום-מזרח בשעה PM 10.58 והפציצו את אוניות הצי בנמל למרות אש הנ"מ הכבדה שנורתה עליהם מתותחי החוף ומאוניות הצי.
גל נוסף של 9 מפציצים הגיע למקום כעבור 90 דקות מכיוון צפון-מזרח הטילו את מטענם על הנמל וחזרו לנושאת המטוסים.
אוניית המערכה הרוזן קאבור טבעה.
אוניות המערכה ליטוריו וקאיו דואיליו נפגעו קשה.
הבריטים איבדו שני מטוסים מאש שנורתה עליהם מתותחי האוניות המותקפות.
שני אנשי צוות נהרגו ושניים נשבו.
כתוצאה מהתקפה זו העבירו האיטלקים את רוב הצי שלהם צפונה, לנמל נאפולי והאוניות שנפגעו, תוקנו.
האיטלקים המשיכו להפריע לשיירות הבריטים למלטה וב-27 בנובמבר 1940 הם התכתשו עם הבריטים בקרב כף ספארטיוונטו ליד סרדיניה שנגמר בתיקו.
הם המשיכו ללוות בהצלחה שיירות אספקה לצבא האיטלקי בלוב.
המטוטלת נעה לטובתם עד לקרב כף מטפן.
מקובל לקבוע לגבי הצי המלכותי האיטלקי כי בקרב טאראנטו קיבל מכה ובקרב כף מטפן קיבל נוקאאוט.
סופו של אדמירל הצי האיטלקי איניגו קמפיוני היה טרגי.
הוא מונה למפקד האיים הדודקאנזים.
לאחר פרישת איטליה מהמלחמה הוא סירב לשתף פעולה עם הגרמנים.
כאשר נכבש רודוס במערכת הדודקאנז הוא נתפס על ידי הגרמנים והועבר לאיטליה.
ממשלת הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית של בניטו מוסוליני החליטה לשפוט אותו כבוגד והוא הוצא להורג ביריות בכיכר העיר פארמה ב-24 במאי 1944.
הבריטים שינו את צורה תקיפת מפציצי הטורפדו בגלל רדידות המים בנמל.
הטייסים אומנו להטיל את הפצצות נמוך יותר.
פתרון זה ועוד נלמדו על ידי היפנים שיישמו אותם בהתקפתם על פרל הארבור שנה לאחר מכן.
הקרב הראה בפעם הראשונה את כוחה האמיתי של נושאת המטוסים, והוביל רבים להאמין ש"אוניות התותחים הכבדים" יפסיקו להיות הכוח הימי הדומיננטי.
קרב חרונינגן התרחש בחודש האחרון למלחמת העולם השנייה בין 13 ל-16 באפריל 1945, בעיר חרונינגן שבהולנד.
בצד התוקף הייתה הדיוויזיה הקנדית ה-2. מולה התגוננו ערב רב של חיילים, שהורכבו מלוחמים גרמנים, אנשי SS הולנדים ובלגים, ואנשי חיל אוויר גרמניים, שאיישו נשק נ"מ באזור כולו.
הפיקוד הגרמני היה כושל, והחיילים לא פעלו יחד, דבר שהגביר את אי הסדר בשורות המגינים.
הקנדים לעומתם היו מאומנים ומנוסים.
הדיוויזיה כללה תשעה גדודי חי"ר, גדוד מכונות ירייה וגדוד סיור.
מטרת כוחות הציר - הגרמנים היו נחושים למנוע ככל הניתן את זרימת כוחות בעלות הברית אל אדמת גרמניה.
ההולנדים והבלגים מצידם חששו לחייהם מפני שידעו שברגע שתשוב השליטה לבעלות הברית יטפלו השלטונות בכל חברי ה-SS בשטחים שנכבשו.
כמו כן חיפו המגינים על נסיגת כוחות גרמניים גדולים בחזרה לאדמת גרמניה דרך נהר האמס.
מטרת בעלות הברית - כחלק מהפלישה לגרמניה נעה הדיוויזיה הקנדית ה-2 צפון מזרחה לחפות על הכוחות שנכנסים לאדמת גרמניה ולפגוע בכיסי ההתנגדות האחרונים בהולנד.
הגרמנים התרכזו בעיקר בעיר העתיקה שהייתה מוגנת על ידי תעלה.
הם השמידו את הגשרים בחלק המערבי של העיר, והגשר היחידי, גשר הרבורג, בחלקה הצפוני, נשמר בכוחות כבדים.
כיס התנגדות גרמני נוסף תפס את תחנת הכוח של העיר, והוא נכנע לאחר נפילת העיר העתיקה.
לאחר שעתיים של לחימה הכניעו הקנדים את ההגנה על הגשר ופרצו לפארק בחלק הצפוני של העיר, מקום בו היו בעבר חומות העיר העתיקה.
לאחר יום של לחימה הצליחו הקנדים להתקדם לכיכר השוק, שם זכו להתנגדות כבדה ביותר, בעיקר על ידי מכונות ירייה שמוקמו בבתים בדרום השוק.
הקנדים השתמשו בסיוע שריון על מנת להפיל את הבתים, והחלו נכנסים לחלקים הפנימיים של העיר.
ב-16 באפריל נכנע הגנרל הגרמני, כשהיה ברור שהתנגדות נוספת היא חסרת תועלת.
בסיום הקרב היו לגרמנים כ-300 הרוגים לעומת 150 הרוגים קנדים.
האוכלוסייה האזרחית ספגה נזק כבד - 100 אזרחים נהרגו ו-270 בניינים נהרסו.
הכוחות הגרמניים שנותרו בחיים התפצלו לשניים- כ-5,200 חיילים נכנעו ונפלו בשבי, בעוד שאר הכוחות ברחו צפונה וחזרו להפגש עם הכוחות הקנדים בשדות קרב אחרים.
קרב חרונינגן היה מהקרבות העירוניים הגדולים ביותר בהם השתתפו כוחות קנדיים.
בעוד שקרב אורטונה כונה בידי הקנדים סטלינגרד הקטנה, בקרב חרונינגן השתתפו פי חמישה כוחות קנדיים.
קרב טגינאה (Taginae), המכונה גם הקרב של בוסטה גלורום (Busta Gallorum), היה קרב שנערך ביוני או יולי 552. בקרב זה הכניע צבא האימפריה הביזנטית בראשות המצביא נרסס את הצבא האוסטרוגותי, שכלל את הגותים שהיו באיטליה בראשות המלך טוטילה, וכך נסללה הדרך לכיבוש איטליה כולה על ידי האימפריה הביזנטית.
מאז תחילת 549 תכנן שליט האימפריה הביזנטית יוסטיניאנוס הראשון לשלוח את עיקר צבאו לאיטליה על מנת להביא לידי סיום את מלחמתו הממושכת נגד הצבא האוסטרוגותי שהחלה בשנת 535. בשנים 550 ו-551 נאסף צבא משלוח גדול בסלונה (Salona) באדריאטיקה.
הצבא כלל יחידות ביזנטיות ויחידות זרות של לומברדים, הרולים ובולגרים.
בשנת 551 נבחר נרסס להנהיג את צבא המשלוח.
הוא הוביל את צבאו לאורך חוף הים האדריאטי, התרחק מנמל אנקונה ונחת ברוונה שם החל את מסעו בויה פלמיניה (Via Flaminia) לכיוון רומא.
קרב חלחין גול (במונגולית: Халхын гол.
ביפנית: ノモンハン事件 - "נומונהאן ג'יקן", תקרית נומונהאן) היה האחרון בסדרת עימותים צבאיים בין האימפריה היפנית לבין ברית המועצות, המכונים "מלחמת הגבול הסובייטית-יפנית" בשנת 1939. הקרב נערך בין 11 במאי 1939 ל-16 בספטמבר 1939 (עם הפסקות) בחלחין גול והסתיים בניצחון סובייטי מכריע.
הניצחון הסובייטי בקרב שם קץ לשאיפות ההתפשטות של יפן במזרח ברית המועצות והביא לחתימת הסכם שביתת נשק ונייטרליות בין שני הצדדים, הסכם שנשמר עד לשלב הסיום של מלחמת העולם השנייה.
בקרב זה התגלו לראשונה כישוריו הצבאיים של המפקד הסובייטי גאורגי ז'וקוב.
הקרב קרוי על שם הנהר חלחין גול שבמונגוליה (בעברית מקובל גם השיבוש "חלקין גול" שהתקבע בתרגום העברי), שסביבו התנהלו הקרבות.
השם היפני שניתן לקרב הוא "תקרית נוֹמוֹנהָאן" (ביפנית: ノモンハン事件; תעתיק: נוֹמוֹנהָאן גִ'יקֶן) על שמו של כפר סמוך לזירת הקרב, על גבול מנצ'וריה ומונגוליה.
במהלך שנות ה-30 הייתה האימפריה היפנית במהלך של השתלטות וכיבוש שטחים במזרח הרחוק.
לאחר כיבוש מנצ'וקוו וקוריאה, פנתה יפן צפונה, אל הטריטוריות שהוחזקו בידי ברית המועצות בסיביר.
תקרית גבול קשה, שכונתה "הקרב באגם חאסאן", אירעה ב-1938 באזור פרימוריה, לא רחוק מוולדיווסטוק.
בתקרית זו הכוחות היפניים הסבו לסובייטים אבדות קשות, אך נהדפו.
המפקד הסובייטי הבכיר בזירת המזרח הרחוק, מרשל וסילי בלוכר, הואשם על ידי סטלין בביצוע שגיאות חמורות ומאוחר יותר הוצא להורג באשמת ריגול לטובת יפן.
היפנים הסיקו כי ביכולתם להגיע להישגים טריטוריאליים גם במערכה מול ברית המועצות, על הגבול שבין יפן למנצ'וריה.
ב-1939 הייתה מנצ'וריה מדינת בובות יפנית המכונה "מנצ'וקוו", בה שלט קיסר בובה בשם פויי.
לטענת היפנים עבר הגבול בינה ובין מונגוליה בנהר חלחין גול, בעוד המונגולים, ובעלי בריתם הסובייטים טענו שהגבול עובר 16 קילומטרים מזרחה מהנהר, ליד הכפר נומונהאן.
הצבא היפני שכבש את מנצ'וריה היה קרוי צבא קוואנטונג וכלל יחידות עילית יפניות אך באזור מזרח מנצ'וקוו הוצב חיל מצב מהדיוויזיה ה-23 שהייתה חדשה ובלתי מנוסה, בפיקודו של הגנרל ומספר יחידות משמר גבול וכן צבא של צבא מנצ'וקוו.
יחידות הצבא האדום באזור כללו את הקורפוס המיוחד 57 שקיבל את האחריות להגנת הגבול בין סיביר ומנצ'וריה.
בפני הצבא האדום עמדה בעיית האספקה, כי מסוף הרכבת הקרוב לאזור היה במרחק 650 ק"מ, דבר שאילץ את הסובייטים להשתמש בשיירות של משאיות.
דרכי העפר היו משובשות והמסע הלוך ושוב נמשך חמישה ימים.
המערכה החלה בתקרית שהתרחשה ב-11 במאי 1939. יחידת פרשים מונגולית המונה בין 70 ל-90 רוכבים, נכנסה לאזור המחלוקת בחיפוש אחר מרעה לסוסיהם.
באותו היום תקפו פרשי מנצ'וקוו את המונגולים ואלו נסוגו אל מעבר לנהר חלחין גול.
ב-13 במאי הכוחות המונגולים חזרו בכוח רב יותר, ואנשי מנצ'וקוו לא יכלו להניסם.
האזור היה באחריות הדיוויזיה ה-23 של צבא קוונטונג.
ב-14 במאי הקולונל יאוזו אזומה הוביל את הגדוד ה-64 שהיה חלק מהדיוויזיה, אל שטח המריבה, והביא לנסיגת הפרשים המונגולים.
החיילים הסובייטים והמונגולים שבו לאחר מכן לשטח המריבה וכוחותיו של אזומה שבו ותקפו אותם.
הסובייטים כיתרו את הכוח של אזומה, והסבו לו מאות אבדות בהרוגים ובפצועים.
ב-27 ביוני הפציצו היפנים שדה תעופה אווירי בטמסאק בולאק (Tamsak-Bulak) במונגוליה והשמידו מטוסים רבים.
היוזמה לתקיפה הייתה של צבא קוונטונג, ללא תיאום עם המפקדה הראשית בטוקיו ולאחר אסרה טוקיו על תקיפות אוויריות נוספות.
ביוני מונה הגנרל גאורגי ז'וקוב למפקד יחידות הצבא של ברית המועצות.
במהלך יוני המשיכה הפעילות הצבאית של שני הצדדים משני עברי הנהר ליד הכפר נומונהאן.
בסוף החודש המפקד היפני המקומי, הגנרל מיצ'יטרו קומצוברה, קיבל רשות "לגרש את הפולשים".
התוכנית היפנית הייתה להתקפה בשני ראשים.
ארבעה גדודים של הדיוויזיה ה-23 יתקדמו אל מעבר לנהר חלחין גול, ישמידו את הכוחות הסובייטים על גבעת ביינצגן שבצידו המערבי של הנהר, ואז יפנו שמאלה ויתקדמו דרומה לגשר קוואטמה.
הזרוע השנייה של המתקפה תהיה אף היא מורכבת מארבעה גדודי חיל רגלים וארטילריה ושני גדודי טנקים, שיתקיפו את הסובייטים בעברו המזרחי של הנהר ולבסוף תיפגשנה הזרועות, תוך כיתור והשמדת הכוח הסובייטי.
ב-1 ביולי הצליח הכוח התוקף בצפון לחצות את חלחין גול, לכבוש את גבעת ביינצגן, ולאחר מכן להתקדם דרומה לאורך הגדה המערבית של הנהר.
אך ז'וקוב, שצפה את האיום, יצא למתקפת נגד בכוח של כ-150 טנקים ומשוריינים שתקפו את היפנים משלושה כיוונים.
כמחצית מכלי הרכב המשוריינים שלו הושמדו או נפגעו במהלך הקרב, אך הכוח היפני נסוג ב-5 ביולי לאחר שאיבד אף הוא כמחצית מכלי הרכב המשוריינים.
הכוח היפני נסוג ב-9 ביולי לעמדותיו המקוריות, ומפקדו, גנרל יאצוקה, שוחרר מתפקידו.
במהלך השבועיים הבאים המשיכו הצבאות להתכתש בחזית שאורכה ארבעה קילומטרים לאורך הגדה המזרחית של נהר חלחין גול עד למקום בו הוא נשפך אל נהר הולסטן.
הצדדים היריבים סבלו מבעיות לוגיסטיות קשות, עקב ריחוקם ממקורות האספקה שלהם, אך ז'וקוב הצליח לארגן צי של 2,600 משאיות שהעבירו אספקה לצבאו, בעוד שלרשות היפנים לא עמדו מספיק משאיות לפתור את בעיות האספקה שלהם.
ב-23 ביולי תקפו היפנים שנית בכוח גדול, ושלחו את הרגימנטים ה-64 וה-72 של הדיוויזיה ה-23 להשתלט על גשר קוואטמה.
הארטילריה היפנית סייעה למתקפה בהפגזה מאסיבית, שכילתה למעלה ממחצית ממלאי הפגזים שעמד לרשותה תוך יומיים של לחימה.
ההתקפה השיגה התקדמות מועטה, אך לא הצליחה לשבור את קו ההגנה הסובייטי ולהגיע אל הגשר.
עקב בעיות האספקה שסבלה מהן, היה עליה להמתין למשך זמן מה טרם תוכל לתקוף בשלישית.
לבסוף נסוגו היפנים חזרה לעמדותיהם ב-25 ביולי בשל אבדות כבדות שספגו.
עד לשלב זה של המערכה ספגו היפנים כ-5,000 אבדות, אך עדיין עמדו לרשותם כ-75,000 חיילים, וכמה מאות מטוסים.
נראה היה שהקרב הגיע למצב קיפאון, שאיש מהצדדים לא הצליח לשבור.
אוגוסט - מתקפת הנגד של ז'וקוב
היפנים התארגנו מחדש, ותכננו לערוך מתקפה גדולה שלישית כנגד הסובייטים, שאמורה הייתה להתחיל ב-24 באוגוסט, אולם הצבא האדום הקדים אותם.
ז'וקוב ארגן כוח משוריין גדול, שכלל שלוש חטיבות משוריינות (ה-4, ה-6 וה-11) ושתי חטיבות ממוכנות (ה-7 וה-8) (שכללו שריוניות בסיוע חיל רגלים ממונע במשאיות).
כוח זה פוצל לזרוע ימנית וזרוע שמאלית.
בסך הכל כלל כוחו של ז'וקוב שלוש דיוויזיות חיל רגלים, שתי דיוויזיות שריון, ושתי חטיבות שריון נוספות (כ-400 טנקים), שתי דיוויזיות חי"ר ממוכן וכוח אווירי של כ-250 מטוסי קרב ומפציצים.
כן עמדו לרשותו שתי דיוויזיות פרשים מונגוליות.
הכוח היפני באזור הגבול היה חלש בהרבה, וכלל רק שתי דיוויזיות משוריינות קלות, שנבנו סביב השלד של הדיוויזיה ה-23 של הגנרל קומצוברה, והמטה שלהן היה בהאילר בירת חסינגן, למעלה מ-160 קילומטרים מזירת הלחימה.
המודיעין היפני נכשל בהערכת עוצמת כוח האויב שעמד מולו.
ז'וקוב החליט כי זה הזמן לשבור את הקיפאון במערכה.
ראשית, הוא פתח במבצע הטעיה, הוא יצר רושם שכוחותיו מתכוננים להקים קו הגנה חדש, בשדרו הודעות מוצפנות כביכול על דרישה לציוד לבניית בונקרים, והדפסת עלונים בשם "מה צריך החייל הסובייטי לדעת על מגננה" והפצתם בכמות גדולה כדי שיגיעו לידי הכוחות היפנים.
שנית, הוא היקצה 50,000 חיילים סובייטים ומונגולים להגן על הגדה המזרחית של הנהר, ואז, ב-20 באוגוסט, בשעה 05:45 בבוקר, חצה צבאו את הנהר ותקף את היפנים עם שלוש דיוויזיות חי"ר וחטיבת טנקים, בסיוע ארטילרי ואווירי.
הכוחות היפניים רותקו לחזיתם על ידי יחידות החי"ר הסובייטיות, ובמקביל תקפו הכוחות הממונעים של ז'וקוב את שני האגפים שלהם בתנועת מלקחיים קלאסית, ניתקו את קווי האספקה והתקשורת שלהם וכיתרו אותם.
על אף התקפות נגד יפניות נואשות, ופעולות התאבדות כנגד הטנקים הסובייטיים המסתערים, נפגשו שתי הזרועות של תנועת המלקחיים הסובייטית בכפר נומונהאן ב-25 בחודש, והשלימו את כיתור הדיוויזיה ה-23 היפנית.
ב-26 באוגוסט נכשלה התקפה יפנית, שנועדה לפרוץ את טבעת הכיתור מבחוץ, ולמחרת נכשל גם ניסיון של הכוחות היפניים המכותרים לפרוץ מבפנים את טבעת הכיתור.
כאשר הכוחות הנצורים סירבו להיכנע, הרעישה אותם הארטילריה הסובייטית ובמקביל הם הופצצו מהאוויר.
ב-31 באוגוסט הסתיים הקרב בהשמדתם המלאה של הכוחות היפניים, שנלכדו בכיס.
שרידי הכוח היפני נסוגו מזרחה מהכפר נומונהאן.
בשעה שכוחותיו של ז'וקוב השלימו את השמדת הדיוויזיה ה-23 במזרח הרחוק, התרחשו מאורעות חשובים אלפי קילומטרים ממערב לשם.
ב-1 בספטמבר 1939 תקף הצבא של גרמניה הנאצית את פולין, ובכך גרם לפרוץ מלחמת העולם השנייה באירופה.
בהתאם להסכם מולוטוב ריבנטרופ, שחילק את שטח פולין בין גרמניה וברית המועצות, התכונן גם הצבא האדום לפלוש לפולין ממזרח.
ייתכן שכתוצאה מרצונו של סטלין לנצל את הפלישה הנאצית לפולין לצורך התפשטות מערבה, הוא הורה לז'וקוב לא לנצל את ניצחונו, כדי לחדור לשטחים שבשליטת יפן במונגוליה ובמנצ'וריה, ופתח במגעים דיפלומטיים עם יפן.
כתוצאה מהתבוסה בקרב חלחין גול, גם ההנהגה היפנית הייתה מעוניינת בהשגת הסדר מדיני עם ברית המועצות, וב-15 בספטמבר הסכימו שני הצדדים לחתום על הסכם הפסקת אש, שנכנס לתוקפו ביום שלאחר מכן.
ב-17 בחודש הורה סטלין לצבאו לפלוש לפולין.
הערכות האבדות של הצדדים אינן ודאיות.
כמה מקורות טוענים כי ליפנים אבדו למעלה מ-45,000 הרוגים, וכי לסובייטים אבדו למעלה מ-17,000, בעוד שהיפנים דיווחו באופן רשמי על 8,440 הרוגים ועל 8,766 פצועים, הסובייטים טענו כי אבדו להם 9,284 הרוגים ופצועים.
המערכה לא זכתה לפרסום ניכר במערב, בעת שהתרחשה, אך היו לה השפעות משמעותיות על הדרך בה התנהלה מלחמת העולם השנייה.
ההיסטוריונים כמו אנטוני ביוור, טענו כי זה היה הקרב המשמעותי הראשון במלחמת העולם השנייה, אף שהתרחש קודם ליום בו היא פרצה באופן רשמי, משום שהייתה לו חשיבות בקביעת מערך מדינות הציר.
תוצאות הקרב הביאו לכך ששתי מדינות הציר העיקריות, גרמניה הנאצית והאימפריה היפנית, לא יכלו לשאוף לחיבור טריטוריאלי ביניהן.
התבוסה שכנעה את המטה הכללי הקיסרי בטוקיו כי אינם מסוגלים לכבוש את סיביר עד לימת באיקל ולכן היפנים התרכזו בכיבושים בדרום מזרח אסיה.
מפנה זה הוביל ישירות אל המתקפה על פרל הארבור, שנתיים וחצי מאוחר יותר, בדצמבר 1941. היפנים לא יפנו עוד את כוחותיהם כנגד ברית המועצות.
בשנת 1941 חתמו המדינות על הסכמים שהסדירו את גבולותיה של מונגוליה, והכריזו על נייטרליות הדדית.
נייטרליות זו נשמרה עד מבצע סערת אוגוסט בו כבשו הסובייטים את מנצ'וריה באוגוסט 1945, בשבוע האחרון של מלחמת העולם השנייה.
היה זה הניצחון הראשון של הגנרל ז'וקוב, שהיה לאחד מגדולי המנהיגים הצבאיים של ברית המועצות במהלך מלחמת העולם השנייה.
ז'וקוב עצמו קיבל לאחר הקרב את עיטור גיבור ברית המועצות, קודם בתפקידו, והועבר למחוז קייב.
הניסיון הצבאי שרכשו האוגדות הסיביריות התגלה כבעל ערך בדצמבר 1941 במהלך הקרב על מוסקבה, כאשר, שוב תחת פיקודו של ז'וקוב, הועברו הדיוויזיות הרעננות מן המזרח אל הלחימה בחזית מוסקבה, והיו בעלות ערך רב בשבירת המתקפה הגרמנית ובמתקפת הנגד.
ההחלטה להעביר את הדיוויזיות מחזית המזרח התקבלה על בסיס מידע שהעביר רב המרגלים ריכרד זורגה שישב בטוקיו, והבהיר לסטלין כי אין בכוונת היפנים לפתוח במתקפה נוספת במזרח הרחוק, וכי פניהם מועדות דרומה משם.
בשנת 1942 תכנן ז'וקוב את תנועת המלקחיים המפורסמת שלכדה את הארמייה השישית בקרב סטלינגרד, באופן דומה מאוד לדרך הפעולה בחלחין גול.
הדיוויזיות הסובייטיות רוכזו בחשאי בעברו הסובייטי של נהר הוולגה ולאחר מכן יצאו בתנועת מלקחיים מן הדרום ומן הצפון, משני עברי הכוח הגרמני שהחזיק בעיר סטלינגרד.
היפנים הסיקו כי אל להם להילחם נגד ברית המועצות, אך מעבר לכך לא הסיקו כל מסקנות טקטיות מן הקרב.
הם המשיכו להדגיש את האומץ האישי של החייל הבודד אל מול מאסות של כוח צבאי ושריון.
הבעיות שעמדו בפניהם בחלחין גול - מתקפות של חיל רגלים אל מול שריון, הטרידו אותם במהלך מלחמת העולם השנייה, אל מול כוחות בריטים ואמריקנים שהתאוששו ממתקפת הפתע של סוף שנת 1941 והצליחו לרכז כוחות גדולים מול חיל הרגלים היפני המחופר בעמדותיו.
קרב חָרָן היה קרב מכריע בין צבא רומאי בפיקודו של מרקוס ליקיניוס קראסוס לבין כוחות האימפריה הַפַּרְתִּית, שהתחולל בראשית חודש מאי שנת 53 לפנה"ס סמוך לעיר חרן (Carrhae) שבצפון מסופוטמיה.
הקרב הסתיים בתבוסה מוחצת של הצבא הרומאי, שכּוּתר וכמעט הושמד על ידי כוח פרשים פרתי קטן יחסית, ובמותם של מרקוס קראסוס ובנו פובליוס.
שרידי הצבא הרומי שניסו לסגת צפונה, תחילה לעיר חרן ולאחר מכן לשטח ארמניה, ספגו אבדות כבדות במהלך נסיגתם, ורק חלק קטן מצבאו של קראסוס הצליח לחזור בשלום.
התבוסה שמה קץ לניסיונה הראשון של האימפריה הרומית לפלוש לתחומי האימפריה הפרתית, ובעקבותיה השתלטו הפרתים מחדש על כל השטח שממזרח לנהר פרת.
קרב חרן היה הקרב המשמעותי הראשון בין האימפריה הרומית לבין האימפריה הפרתית.
הוא פתח סדרה של עימותים צבאיים בין שתי האימפריות, שארכו מאות שנים.
הניצחון הפרתי בקרב ביסס את מעמדה של האימפריה הפרתית ככוח הדומיננטי באזור המזרח הקרוב וכיריב שווה כוחות לאימפריה הרומית.
מותו בקרב של קראסוס, שהיה אחד מחברי הטריומווירט הראשון, ששלט ברומא באותה תקופה, פגע באיזון הפנימי בין חברי הטריומווירט, והשפיע בעקיפין על פירוק הברית הפוליטית בין שני החברים הנוספים בטריומווירט, פומפיוס ויוליוס קיסר, ועל הקרע ביניהם, שהוביל לפרוץ מלחמת אזרחים ברומא ובסופו של דבר לקיצה של הרפובליקה הרומית.
מוצאם של הפרתים היה משבט נוודים ממוצא סקיתי מאסיה המרכזית בשם פארני (Parni).
באמצע המאה השלישית לפנה"ס ניצל מנהיג השבט, ארסאקס, מרד של המושל המקומי של מחוז פרתיה (אזור ששכן במערב טורקמניסטן ובצפון-מזרח איראן של ימינו) נגד השלטון המרכזי הסלאוקי, כדי להשתלט על פרתיה ולהכריז על עצמאות משלטון האימפריה הסלאוקית, ובכך ייסד את שושלת המלוכה הפרתית (השושלת הארסאקידית).
לאחר מותו של ארסאקס הראשון הצליח המלך הסלאוקי אנטיוכוס השלישי להשתלט מחדש על פרתיה (209 לפנה"ס), וכפה על השליטים הפרתים להכיר בריבונות האימפריה הסלאוקית, אך הם המשיכו לשמש כמושלי המחוז מטעמו.
בעקבות סדרת המפלות שנחל אנטיוכוס במלחמתו נגד הרפובליקה הרומית, והתבוסה הניצחת שנחל צבאו בקרב מגנסיה (189 לפנה"ס), נחלשה מאוד האימפריה הסלאוקית, והמלכים הפרתים ניצלו את חולשתה, כדי להשיב לידיהם את השליטה בפרתיה, וכדי להשתלט בהדרגה על מחוזותיה המזרחיים של האימפריה.
המלך הפרתי מיתרידטס הראשון, המכונה גם "הגדול" (171–138 לפנה"ס) הרחיב מאוד את גבולות הממלכה הפרתית, והפך אותה לאימפריה גדולה.
הוא השתלט על באקטריה (כיום בצפון אפגניסטן), על הודו ממערב לנהר אינדוס (כיום פקיסטן), ועל כל שטחי האימפריה הסלאוקית שממזרח לנהר חידקל, ואף כבש את דרום מסופוטמיה, כולל את הערים הגדולות בבל, סלאוקיה (בירת האימפריה הסלאוקית) וקטסיפון.
יורשו, פראטס השני, הביס והרג את המלך הסלאוקי אנטיוכוס השביעי, והפך את בנו, סלאוקוס, לנסיך פרתי.
בתחילת המאה הראשונה לפנה"ס העבירו הפרתים את בירתם לעיר קטסיפון שעל גדת החידקל.
מרכזי שלטון נוספים של האימפריה הפרתית היו בערים אקבטנה, שושן, הקטומפילוס (הבירה הפרתית הראשונה) וניסה.
עד אמצע המאה הראשונה לפנה"ס הרחיבו הפרתים את תחומי האימפריה שלהם עד שכללה את כל שטח מסופוטמיה שממערב לנהר פרת, וכן חלקים מדרום הקווקז.
ערב הפלישה הרומאית שלטה האימפריה הפרתית על רוב השטחים שהשתייכו בעבר לאימפריה הסלאוקית, כולל שטח איראן ועיראק של ימינו, וכן חלקים מפקיסטן, אפגניסטן, טג'יקיסטן, גאורגיה, אזרבייג'ן, טורקמניסטן, טורקיה, סוריה וארמניה של ימינו.
האימפריה הפרתית התאפיינה בחוסר ריכוזיות בהשוואה לאימפריות קודמות ששלטו באזור המזרח הקרוב (כגון האימפריה הפרסית).
היא הייתה למעשה אגד רופף של ממלכות ואסליות (דוגמת ארמניה), מחוזות וערי מדינה, ששמרו על מידה רבה של אוטונומיה, ועל רבות מהזכויות המסורתיות שלהן, כולל הזכות לטבוע מטבעות משלהן.
השלטון המרכזי הפרתי נמנע בדרך כלל ממעורבות בעניינים הפנימיים של נתיניו, כל עוד הם מילאו את חובותיהם כלפי הכתר.
המבנה המבוזר של האימפריה החליש את כוחה, אך היו לו גם יתרונות משמעותיים מבחינת הפרתים.
כך למשל, במהלך המלחמות נגד האימפריה הרומית, כבשו הרומאים מספר פעמים את קטסיפון, בירת האימפריה הפרתית, מבלי שתהיה לכך השפעה על יציבות השלטון הפרתי.
זאת משום שלאימפריה היו מספר מרכזי שלטון, ולא רק מרכז שלטוני אחד.
כאשר פלש הצבא הרומאי של קראסוס לשטחה בשנת 54 לפנה"ס, נמצאה האימפריה הפרתית במצב של חוסר יציבות פוליטי.
בשנת 57 לפנה"ס נרצח המלך פראטס השלישי על ידי שני בניו, אורודס השני ומיתרידטס השלישי.
בתחילה הם הסכימו לחלק ביניהם את השלטון באימפריה הפרתית, כאשר מיתרידטס קיבל את השלטון על החלקים המערביים של האימפריה (מדי) ואילו אחיו, אורודס, קיבל את השלטון בחלקה הצפון-מזרחי (פרתיה).
אולם תוך זמן קצר פרצה מלחמה בין שני היורשים.
אורודס השני ניצח בשלב הראשון של המלחמה, ואילץ את מיתרידטס להימלט לגלות.
האחרון פנה אל אולוס גביניוס, שכיהן כמושל הפרובינקיה הרומאית סוריה בשנים 57–55 לפנה"ס, וביקש את עזרתו בהשבתו לכסאו.
גביניוס הסכים לבוא לעזרתו, חצה עם צבאו את נהר הפרת ופלש לתחומי האימפריה הפרתית.
אולם כאשר תלמי השנים עשר הציע לו סכום עצום של עשרת אלפים טאלנטים תמורת החזרתו לשלטון במצרים, החליט גביניוס לנטוש את תוכניות הפלישה לפרתיה וצעד עם צבאו דרומה למצרים.
מיתרידטס, שנאלץ להסתדר בכוחות עצמו, גייס צבא ובשנת 55 לפנה"ס הצליח להשתלט על מסופוטמיה, כולל הערים הגדולות סלאוקיה וקטסיפון.
אורודס שלח מצביא צעיר ומוכשר בשם סוּרֶנָה (Surena) להשתלט מחדש על החלק המערבי של ממלכתו, והאחרון אילץ את מיתרידטס לסגת לסלאוקיה, צר על העיר וכבש אותה במהלך שנת 54 לפנה"ס (המועד המדויק של נפילת סלאוקיה אינו ברור).
מיתרידטס נתפס והוצא להורג, ובכך תמה מלחמת הירושה הפרתית.
קראסוס שאף לנצל את חוסר היציבות ששרר באימפריה הפרתית, כדי להשתלט עליה, וניסה ליצור קשרים עם מיתרידטס.
אולם במקום למהר לעזרתו, התעכב בסוריה וביזבז זמן יקר, במהלכו הצליח אורודס השני לחסל את אחיו, ולייצב את שלטונו באימפריה הפרתית, ובכך מנע מהרומאים בעל ברית חשוב.
עד אמצע המאה הראשונה לפנה"ס השלימה הרפובליקה הרומית את השתלטותה כמעט על כל אגן הים התיכון, באופן ישיר (פרובינקיות רומיות), או באופן עקיף (באמצעות שליטים קליינטים).
במהלך המאות השנייה והראשונה לפנה"ס השתלטה רומא בהדרגה על הממלכות ההלניסטיות באסיה הקטנה ועל השטחים שנותרו בשליטת הממלכה הסלאוקית במזרח התיכון.
אולם המשך ההתפשטות הרומאית מזרחה נבלם על ידי האימפריה הפרתית העולה, שהשתלטה על רוב השטחים שהשתייכו בעבר לממלכה הסלאוקית.
המתחים בין האימפריה הרומית לבין האימפריה הפרתית עלו על פני השטח כבר במהלך מסעות המלחמה של המצביאים הרומיים לוקולוס ופומפיוס במזרח הקרוב במהלך מלחמת מיתרידטס השלישית (73 לפנה"ס – 63 לפנה"ס) , אך לא הגיעו לכדי עימות צבאי גלוי בין שני הצדדים.
הם הגיעו להבנה בלתי כתובה, לפיה הגבול בין תחומי ההשפעה של שתי האימפריות עובר לאורך נהר פרת.
כיבוש שטחים היה אחד הכוחות המניעים המרכזיים בפוליטיקה הרומית, והיה חיוני לכלכלה של האימפריה הרומית, אשר הייתה תלויה במידה רבה בעבודת עבדים.
כיבוש שטחים חדשים וסיפוחם לתחומי האימפריה הביא הון רב לקופת הרפובליקה הרומית, שפע של עבדים ויוקרה רבה למצביאים, שעמדו בראש מסעות הכיבוש, אותה ניתן היה לנצל לצורך צבירת כוח פוליטי.
במאה הראשונה לפנה"ס, בעקבות הרפורמות שערך מאריוס במבנה הצבא הרומאי (הרפורמה המריאנית), צברו מספר מצביאים רומיים בולטים (למשל פומפיוס, ויוליוס קיסר) כוח הולך וגדל, אשר איים על הסדר הפוליטי הקיים ברפובליקה הרומית.
כוחם נבע בעיקר מעשרות אלפי החיילים המשוחררים, ששירתו בעבר בצבאותיהם, והפכו לקליינטים שלהם לאחר פיזור הלגיונות, שגויסו על ידם.
המוסדות הפוליטיים של הרפובליקה הרומית המשיכו להתקיים, אך הכוח הפוליטי הממשי התרכז בידי קבוצה מצומצמת של אישים בעלי השפעה.
על רקע האלימות הפוליטית הגואה ברומא, חברו שלושה פוליטיקאים רומיים בשנת 60 לפנה"ס ליצירת ברית פוליטית הידועה בשם הטריומווירט הראשון, שנועדה לקדם את האינטרסים של חבריה, ולהתגבר על התנגדות הסיעה השלטת בסנאט הרומאי לשאיפותיהם האישיות.
חברי הטריאומוירט היו גנאיוס פומפיוס מגנוס – המצביא המפורסם ביותר ברומא באותה עת, מרקוס ליקיניוס קראסוס – האיש העשיר ביותר ברומא, ויוליוס קיסר, שזכה לאהדת המוני העם בעיר רומא.
כדי לחזק את הברית המשולשת השיא יוליוס קיסר את בתו יוליה לפומפיוס.
הטריומווירט חסר אומנם כוח פוליטי רשמי, ונאלץ לפעול מאחורי הקלעים לצורך גיוס קולות בבחירות למשרות פוליטיות חשובות ברומא, אך השילוב בין שלושת האישים היה חזק מספיק כדי לשלוט בפועל בפוליטיקה הרומאית במשך כעשור, ולהציב את עצמם ואת תומכיהם בעמדות המפתח בהן חפצו.
בשנת 56 לפנה"ס, בתגובה לאיום פוליטי על מעמדו של יוליוס קיסר, התכנסו שלושת השותפים בלוקה, והחליטו שקראסוס יחד עם פומפיוס ירוצו לכהונת הקונסול בשנה הבאה (שנת 55 לפנה"ס), ואילו כהונתו של יוליוס קיסר כפרוקונסול בגאליה תוארך ב-5 שנים נוספות.
פומפיוס וקראסוס אכן הצליחו להיבחר כקונסולים בשנת 55 לפנה"ס, ובתום כהונתו דאג קראסוס להתמנות כפרוקונסול בפרובינקיות המזרחיות של האימפריה הרומית, במטרה להוביל מסע מלחמה וכיבושים נגד האימפריה הפרתית, להרחיב את תחומי שלטונה של רומא מזרחה, ולהקנות לעצמו תהילה צבאית בדומה לשני שותפיו בטריאומוורט.
ממלכת ארמניה שכנה באזור כורדיסטן המודרנית, ומיקומה הגאוגרפי בין השטחים שבשליטת האימפריה הפרתית לבין השטחים שבשליטת האימפריה הרומית הפך אותה לסלע מחלוקת בין שתי האימפריות החשובות במזרח הקרוב, ששאפו לספח אותה לתחום השפעתן.
ארמניה החלה להתחזק לאחר תבוסתה של האימפריה הסלאוקית בקרב מגנסיה בשנת 190 לפנה"ס, והגיעה לשיא עוצמתה בתקופת שלטונו של המלך טיגראנס הגדול (95–55 לפנה"ס), שהפך אותה למעצמה אזורית חשובה.
אולם בשלהי תקופת שלטונו של טיגראנס הגדול נחלשה ממלכת ארמניה, לאחר שספגה שורת תבוסות קשות מידי המצביאים הרומיים לוקולוס ופומפיוס בשנים 69–66 לפנה"ס, איבדה חלק ניכר מהשטחים שכבשה, והפכה לממלכה קליינטית של רומא.
במהלך שני מסעות המלחמה שניהל הצבא הרומאי בפיקודו של קראסוס נגד האימפריה הפרתית בשנים 54–53 לפנה"ס, שלט בארמניה המלך ארטאווסדס השני.
האחרון שמר על נאמנות לרומא, ואף הציע לקראסוס סיוע צבאי ארמני מאסיבי ומידע מודיעיני, בתמורה להסכמת האחרון לשתף פעולה עם הצבא הארמני, ולפלוש לתחומי האימפריה הפרתית דרך ממלכתו.
סירובו של קראסוס לקבל את הצעת העזרה הארמנית, שכללה גם סיוע של 16 אלף פרשים ארמניים, והחלטתו לפלוש לאימפריה הפרתית דרך צפון מסופוטמיה, ולא דרך שטח ארמניה, היו בין הגורמים העיקריים למפלתו בקרב חרן.
צבאו של קראסוס החל את תנועתו מהחלקים הפוריים של סוריה.
עמדו לרשותו שני מסלולי תנועה אפשריים: הראשון תנועה במורד נהר הפרת דרומה לעבר הערים העשירות של מסופוטמיה, סלאוקיה, קטסיפון ובבל, והשני תנועה מזרחה מנהר פרת לנהר חידקל, בדרך המלך הפרסית העתיקה, העוברת דרך הערים חרן ונציבין.
לאחר חציית החידקל יכול היה קראסוס להתקדם דרומה במורד עמק החידקל, או מזרחה לכיוון לב האימפריה הפרתית דרך אקבאטאנה.
הפשרת השלגים גורמת לזרימת מים חזקה בנהר הפרת בחודשים אפריל ומאי והוא קשה לחצייה.
אולם לאחר חציית הנהר, תנועה דרומה במורד עמק הפרת מספקת יתרונות רבים לצבא גדול כמו צבאו של קראסוס.
כל עוד הוא נע בצמוד לנהר, הוא לא צפוי לסבול ממחסור במים או במזון.
יתרה מכך, הקרקע החקלאית הבוצית לעיתים של עמק הפרת הייתה מקשה על הפעלת חיל הפרשים הפרתי, בוודאי כשמדובר בפרשים הכבדים.
מסלול התנועה האפשרי השני עובר דרך המדבר הסורי.
אזור זה, על אף שמו, הוא שילוב של ערבה ושל מדבר מבחינה גאוגרפית ואקלימית.
הוא מתאפיין ברמה מישורית עם צמחייה דלילה וקרקע סלעית וקשה.
הקרקע המישורית והשטוחה נוחה להפעלת יחידות פרשים ניידות, ואילו היעדר מכשולים טבעיים מקשה על יחידות חיל רגלים להתגונן באופן יעיל מפני התקפות הפרשים.
האזור בין הנהרות פרת וחידקל בצפון מסופוטמיה, סמוך לגבול סוריה-טורקיה של ימינו, אינו צחיח לחלוטין, משום שבשטחו עוברים שני נהרות הנשפכים לנהר פרת – נהר באליח ונהר חבור.
בראשית חודש מאי, שבו נערך מסע המלחמה של קראסוס, האקלים באזור העיר חרן, שם התנגשו הצבאות הרומאי והפרתי, הוא נוח למדי.
הטמפרטורה הממוצעת באזור בחודש זה היא C° 21.6 והטמפרטורה המקסימלית אינה עולה על C° 30. בנוסף לכך, באזור חרן יורדות כמויות משקעים ניכרות, שאינן אופייניות לאזור מדברי (כ-360 מ"מ בשנה בממוצע), כך שלא סביר שצבא הצועד בנתיב זה זמן קצר לאחר תום עונת הגשמים, יסבול ממחסור חמור במים.
צעדים מקדימים לקראת הפלישה הרומאית
מרקוס ליקיניוס קראסוס, שהיה הצלע השלישית בטריומווירט הראשון ששלט ברומא, שאף לתהילה צבאית, שתשתווה להישגיהם של שני עמיתיו להנהגה, יוליוס קיסר ופומפיוס.
לכן החליט לפלוש לתחומי האימפריה הפרתית, שגבלה בשטחים שבשליטת רומא באגן המזרחי של הים התיכון.
לאחר תום כהונתו כקונסול בשנת 55 לפנה"ס, בהיותו בגיל 60, מונה קראסוס למושל הפרובינקיה הרומית של סוריה.
הוא הפליג מאיטליה לאסיה הקטנה בראש צבא גדול בראשית שנת 54 לפנה"ס, ומכיוון שההפלגה נערכה בעונת החורף הסוערת, הוא איבד ספינות רבות, שטבעו במהלכה.
לאחר שצבאו נחת באסיה הקטנה, הוא הצעיד אותו בדרך היבשה לסוריה דרך גאלאטיה.
הרקע לפלישת הצבא הרומי לאימפריה הפרתית, היה המתיחות ששררה בין האימפריה הרומית לבין הפרתים סביב שאלת השליטה על ממלכת ארמניה לאחר שרומא השלימה את השתלטותה על אסיה הקטנה.
ארמניה, ששכנה מצפון מערב לים הכספי, הייתה מדינת חיץ בין השטחים שבשליטת שתי האימפריות, וכל אחת מהן ביקשה לכלול אותה באזור השפעתה.
באביב שנת 54 לפנה"ס חצה צבאו של קראסוס את נהר הפרת, והשתלט על מספר ערים בצפון מסופוטמיה שמרביתן לא גילו התנגדות ונכנעו לו מרצונן.
הערים ששכנו באזור זה היו תחת השפעה הלניסטית חזקה, וברובן התושבים קיבלו את הצבא הרומי ככוח משחרר מעול השלטון הפרתי.
פלישתו של קראסוס לא נתקלה בהתנגדות משמעותית מצד הפרתים, משום שהם היו עסוקים במלחמת ירושה על השליטה באימפריה הפרתית בין שני בניו של המלך פראטס השלישי.
המלחמה הסתיימה רק לקראת סוף שנת 54 לפנה"ס בניצחונו של המלך אורודס השני על אחיו, מיתרידטס השלישי, ואורודס עדיין היה עסוק בביסוס שלטונו על האימפריה הפרתית.
הסאטרפ הפרתי המקומי, סילאקס (Silaces), ניסה להתנגד לפלישה עם כוח הפרשים הקטן שעמד לרשותו, אך הובס סמוך לעיר איקנאי (Ichnae) ונמלט אל המלך הפרתי, כדי לבשר לו על הפלישה הרומאית.
במקום לנצל את הצלחת פלישתו לצפון מסופוטמיה לתנועה מהירה במורד הפרת וכיבוש הערים הגדולות של מסופוטמיה, קטסיפון, סלאוקיה ובבל, הסתפק קראסוס בהישגיו המוגבלים, ונסוג עם צבאו בחזרה לסוריה כדי לחרוף שם, כשהוא מותיר מאחור 7,000 רגלים ואלף פרשים, כחילות מצב בערים שכבש.
ייתכן שמטרתו של קראסוס בפלישתו הראשונה לשטח הפרתי הייתה ליצור ראש גשר מאובטח ובסיס אספקה מעבר לנהר פרת, ממנו ניתן יהיה להתקדם ללב האימפריה הפרתית, אולם נסיגת צבאו אפשרה לפרתים לגייס את כוחותיהם ולהתכונן כראוי להתמודדות הצפויה נגד הרומאים.
מספר חוקרים סוברים שמלחמת הירושה באימפריה הפרתית הסתיימה בראשית שנת 54 לפנה"ס, ולא לקראת סופה של השנה.
הם טוענים שאילו קראסוס היה יודע, שמיתרידטס השלישי עדיין מחזיק בסלאוקיה, הוא לא היה מחמיץ את ההזדמנות לחוש לעזרתו, כדי לרכוש לעצמו בעל ברית חשוב.
אולם כאשר צבאו של קראסוס פלש לצפון מסופוטמיה בקיץ שנת 54 לפנה"ס, המרד של מיתרידטס כבר חוסל.
במהלך חורף 53/54 לפנה"ס הגיעה אל קראסוס משלחת ארמנית גדולה בראשות המלך ארטאווסדס השני.
האחרון, שהיה בעל ברית של רומא, הציע לקראסוס לעבור דרך ממלכתו, כדי לתקוף את ליבה של האימפריה הפרתית, תוך ניצול פני השטח ההרריים של ארמניה, מבלי להסתכן בהתנגשות בשטח מישורי עם הפרשים הפרתים.
במקרה כזה הוא היה מוכן להבטיח לרומאים סיוע של כוח ארמני גדול, 30 אלף רגלים ו-16 אלף פרשים, בפלישתם לאימפריה הפרתית.
אולם קראסוס החליט לדחות את ההצעה המפתה, והעדיף לנצל את השטח שצבאו השתלט עליו בצפון מסופוטמיה, כבסיס לפלישה לאימפריה הפרתית בנתיב הקצר ביותר, שם יכול היה גם להסתמך על תמיכת האוכלוסייה הסורית-יוונית המקומית.
נראה שקראסוס היה בטוח בניצחונו על הפרתים בעקבות ההישגים הגדולים של המצביאים הרומיים שקדמו לו, לוקולוס ופומפיוס, במלחמותיהם במזרח הקרוב, וסדרת התבוסות שהם הנחילו לצבאות עדיפים מספרית של השליטים המקומיים באסיה הקטנה, בארמניה ובסוריה (מיתרידטס, טיגראנס הגדול והמלכים הסלאוקיים).
לכן הוא הרשה לעצמו לדחות את הצעת הסיוע הארמנית, שאילו התקבלה הייתה מחזקת מאוד את כוח הפרשים של צבאו, ומאפשרת לו להתמודד נגד חיל הפרשים הפרתי.
הוא כנראה לא הבין שמדובר ביריב מסוג אחר לחלוטין, מכיוון שקרב חרן היה ההתנגשות הצבאית המשמעותית הראשונה בין הרומאים לבין כוחות פרתיים.
בתקופת קרב חרן היה הצבא הרומי צבא מקצועי וחייליו ראו בשירות בו קריירה ארוכת שנים.
היחידה הצבאית הבסיסית שממנה הורכב הצבא הרומי הייתה הלגיון.
בלגיון שירתו אזרחים רומאים, והוא כלל חיל רגלים כבד בלבד.
בנוסף ללגיונות כלל הצבא הרומי גם חילות עזר, ששירתו בדרך כלל בחיל הפרשים וביחידות חיל רגלים קל.
הלגיונר היה מוגן היטב בשריון שרשראות ובמגן גדול (סקוטום), ועל ראשו הגנה קסדת מתכת טובה, עובדה שהעניקה לצבא הרומאי יתרון על פני רוב יריביו בשדה הקרב.
החימוש של הלגיונר כלל חרב גלאדיוס שאורכה כ-50–65 ס"מ ונועדה בעיקר לדקירה, פגיון כבד וכידון הטלה כבד פילום.
הפילום היה יעיל לטווח של כמה עשרות מטרים והיה מסוגל לפלח את המגן של היריב, או לפחות להוציא אותו מכלל שימוש.
הלגיון חולק ל-10 קוהורטות, יחידות בסדר גודל של גדוד (480–600 לוחמים), שכל אחת מהן כללה שש קנטוריות (סדר גודל של פלוגה, 80–100 לוחמים).
בעקבות הרפורמה המריאנית כלל הלגיון רק חיל רגלים כבד, ולא נכללו בו כוחות קלים כלשהם או פרשים.
כל קנטוריה הייתה מצוידת בסקורפיון (סוג של בליסטרה קלה, שירתה חיצים גדולים לטווח ארוך) ואילו כל קוהורטה הייתה מצוידת, בנוסף לסקורפיונים, בבליסטרה כבדה יותר.
כלומר, הארטילריה של לגיון בתקן מלא כללה 60 סקורפיונים ו-10 בליסטרות.
כוחות רגלים קלים ופרשים סופקו על ידי העמים הכבושים, או על ידי שליטים קליינטים (בעלי ברית) של רומא.
השימוש במונח "רגלים קלים" מטעה לעיתים.
רבים מהם אכן לא היו מצוידים במיגון כבד, אך חלקם היו מצוידים בשריון גוף.
ההבדל בינם לבין הרגלים הכבדים לא היה רק סוג המיגון והנשק שנשאו, אלא בעיקר צורת הלחימה: הלגיונרים לחמו במערך צפוף ואילו חיילי העזר לחמו במערך פזור יותר.
לקראת המערכה נגד האימפריה הפרתית אסף קראסוס צבא גדול שכלל שבעה לגיונות, 4,000 רגלים קלים מחיל העזר, 1,000 פרשים גאלים מנוסים ועוד כ-3,000 פרשים, רובם מהפרובינקיות המזרחיות.
לאימפריה הפרתית לא היה צבא קבע, למעט משמר הראש של המלך הפרתי, וחיילות מצב שהוצבו במקומות יישוב מועדים לסכנה.
הצבא הפרתי היה בנוי על בסיס פיאודלי, ולכן הפרתים נזקקו לזמן רב יחסית כדי לגייס את צבאם.
בעת מלחמה היה המלך הפרתי קורא לאצילים הפרתים, להתייצב במקום מוסכם, עם הלוחמים שכל אציל ("אזאט"), או מושל מקומי, גייס מנחלתו או מהשטחים שבשליטתו.
הצבא הפרתי היה בעיקרו צבא פרשים, שהורכב משני סוגים עיקריים של חיל פרשים:
פרשים כבדים, שנקראו קטפרקטים על שם השריון שכיסה כמעט את כל גופם ואת פלג הגוף העליון של סוסי המלחמה שלהם, ובאו מקרב האריסטוקרטיה הפרתית.
הפרשים הכבדים נלחמו לרוב במערך הדוק וצפוף, וחימושם העיקרי היה רומח פרשים ארוך וכבד.
הטקטיקה בה הם השתמשו בדרך כלל הייתה הסתערות הלם חזיתית, שנועדה למוטט את מערך האויב ולהשמיד את כוחו, בדומה לאבירים באירופה בתקופת ימי הביניים.
פרשים קלים, שהיו ברובם קשתים רכובים שגויסו מקרב האצולה הנמוכה הפרתית ובני לווייתה, או מקרב שבטי הנוודים האיראניים בערבה האסיתית.
הם היו מצוידים במיגון קל, אם בכלל, ונשקם העיקרי היה קשת מורכבת רבת עוצמה.
הם נמנעו בדרך כלל מכניסה לקרב מגע עם האויב, ונהגו לדהור במהירות גבוהה אל עבר הצבא היריב, לירות מטח חיצים מדויק מטווח קרוב על חייליו, ולהימלט בדהרה לאחור.
טקטיקה אחרת, שהייתה חביבה על הפרשים הקלים, הייתה ביום נסיגה מדומה, כדי למשוך את האויב לרדוף אחריהם, ואז לסובב את פלג גופם העליון אחורה תוך כדי רכיבה, ולפגוע ברודפיהם באמצעות מטחי חיצים (טקטיקה הידועה בכינוי Parthian shot).
המטרה העיקרית של הפרשים הקלים הייתה להטריד ולהתיש את האויב באמצעות ירי חיצים מתמשך, שנועד לפגוע במורל הגייסות שלו, לגרום לו אבדות וליצור פרצות בשורותיו, כדי להכשיר את הקרקע להסתערות הפרשים הכבדים, שנועדו להנחית את מהלומת החסד על מערך האויב.
גם צבא ממושמע וממוגן היטב, כמו הצבא הרומאי, התקשה לעמוד לאורך זמן בפני מטחי חיצים בלתי פוסקים, שהמטירו עליו הקשתים הרכובים הפרתיים (שיכלו לירות חיצים בקצב של 8–10 לדקה), מבלי להישבר.
הצבא הפרתי כלל גם יחידות חיל רגלים, אך הם היו מועטים יחסית במספרם, מילאו תפקיד משני בשדה הקרב, ולא היו מסוגלים להתמודד מול הרגלים הכבדים הרומיים.
בקרב במישור פתוח נהנה הצבא הפרתי הנייד מיתרון מכריע על הלגיונות הרומאים, שהיו מאומנים ללחימה פנים מול פנים, אך לא הייתה להם תשובה למהירות התנועה של הפרשים, ולמטר החיצים שהקשתים הרכובים ירו עליהם מטווח בטוח.
לקראת סוף אפריל שנת 53 לפנה"ס חידש קראסוס את המערכה נגד הפרתים וצבאו חצה את נהר פרת העליון סמוך לעיר זאוגמה שבצפון מסופוטמיה (כיום בירג'יק Birecik בדרום טורקיה).
לפי חלק מהמקורות העתיקים (פלורוס ואפיאנוס) היה הצבא הרומאי גדול מאוד, וכלל קרוב למאה אלף חיילים, אך החוקרים המודרניים נוטים לקבל את הנתונים המופיעים אצל פלוטרכוס, המספק את התיאור המפורט ביותר של מסע המלחמה של קראסוס נגד האימפריה הפרתית.
לפי האחרון, צבאו של קראסוס כלל 7 לגיונות (34–35 אלף חיילים), כ-4,000 רגלים קלים וקשתים (רובם חיילות עזר מקומיים, שגויסו במהלך חורף 54/53) וכ-4,000 פרשים, מתוכם אלף פרשים גאלים מנוסים תחת פיקוד בנו של קראסוס, פובליוס, שנשלחו על ידי יוליוס קיסר לעזרתו של קראסוס.
אם נקבל את הנתונים של פלוטרכוס, צבאו של קראסוס כלל 42–43 אלף איש.
אולם לא ברור אם מספר זה כולל את 8,000 החיילים שהושארו על ידי קראסוס כחילות מצב בערים שנכבשו על ידי צבאו בפלישה לפרתיה בשנה הקודמת (54 לפנה"ס).
הפרתים לא ישבו בינתיים בחיבוק ידיים.
הפרשים הפרתים לא היו מסוגלים אומנם לכבוש מחדש את הערים בצפון מסופוטמיה, אך הם ניתקו אותם מסביבתן והחריבו את האזורים הכפריים.
המקורות העתיקים אינם מספקים פרטים מדויקים ביחס לגודלו ולהרכבו של צבאו של סורנה.
סורנה, מצביא צעיר ומוכשר, שמילא תפקיד מרכזי בניצחונו של אורודס השני במלחמת הירושה בפרתיה, השתייך לבית סורן, בית האב החשוב ביותר בקרב האריסטוקרטיה הפרתית.
לפי פלוטרכוס, הוא לווה במסעותיו תמיד בפמליה גדולה, שכללה לפחות עשרת אלפים איש, מקרב הווסאלים והעבדים שלו, כולל אלף קטפרקטים ומספר גדול יותר של פרשים קלים.
לפמליה שלו התלוותה שיירת אספקה, שכללה אלף גמלים ו-200 עגלות שהובילו את נשותיו ופילגשיו.
מדובר היה למעשה בצבאו הפרטי של סורנה, שגויס מקרב האחוזות הנרחבות של משפחתו במחוז סיסטאן, בדרום-מזרח איראן של ימינו, והורכב מהווסאלים שלו.
על בסיס המידע המופיע אצל פלוטרכוס, העריכו רוב החוקרים המודרניים, שצבאו של סורנה כלל אלף פרשים כבדים וכ-9,000 פרשים קלים, אף על פי שהדבר לא נכתב במפורש על ידי פלוטרכוס.
פלוטרכוס גם לא כתב שהכוח הפרתי שנשלח לעכב ולבלום את הפלישה הרומאית, כלל רק את הצבא שגויס על ידי סורנה.
ייתכן בהחלט שצבאו הפרטי של האחרון היווה רק חלק מהכוח שנמסר לפיקודו.
בנוסף, פלוטרכוס ופלורוס מזכירים מצביא פרתי נוסף בשם סילאקס (סביר להניח שמדובר באותו מושל פרתי, שהובס על ידי קראסוס בפלישתו הראשונה לצפון מסופוטמיה, המוזכר אצל דיו קאסיוס) שצבאו היווה חלק מהכוח הפרתי שניצב מול הצבא הרומאי.
כלומר, ניתן להניח שהכוח הפרתי שנשלח להתמודד נגד צבאו של קראסוס היה גדול מעשרת אלפים פרשים, אולם אין אפשרות לאמוד במדויק של גודלו.
מסע במורד עמק הפרת היה בעל יתרונות רבים.
הוא היה עובר באזור פורה יחסית, מאפשר לצבא הפולש לקבל אספקה בספינות דרך הפרת, ומונע מהצבא הפרתי לכתר את הצבא הרומאי, שאגפו הימני היה נשען על הנהר.
צבאו של קראסוס החל בתנועה דרומה במורד הפרת, אולם זמן קצר לאחר מכן קראסוס שוכנע לנטוש את תוכניתו המקורית, ולנוע מזרחה לכיוון החידקל, על ידי שליט ערבי מקומי בשם אריאמנס (לפי פלוטרכוס), או אבגרוס (לפי דיו קאסיוס), שנחשב לבעל ברית של רומא וסייע לפומפיוס במסע המלחמה, שערך האחרון בסוריה.
חוקרים מודרניים סוברים, שמדובר במלך מהשושלת האבגרית שליט אוסרואנה, ממלכה ערבית-נבטית חצי עצמאית, שמסע המלחמה של קראסוס התנהל בשטחה, ושבירתה שכנה בעיר אדסה.
לפי פלוטרכוס, אבגרוס, שפיקד על כוח פרשים שהתלווה לצבאו של קראסוס, טען שהפרתים נבהלו כל כך מהפלישה הרומאית, עד שהחליטו לפנות את החלק המערבי של ממלכתם ולסגת למכורתם, במחוזות הצפון-מזרחיים של האימפריה הפרתית.
הוא יעץ לקראסוס לנוע במהירות מזרחה, היישר ללב האימפריה הפרתית, כדי לנתק את דרך הנסיגה של הפרתים הנמלטים, וכן כדי להשמיד את הכוח הפרתי הקטן יחסית (בפיקוד סורנה) שניצב מול צבאו, לפני שהפרתים יספיקו לגייס את צבאם העיקרי ולחבור אליו.
דיו קאסיוס כותב, שאבגרוס שכנע את קראסוס לצעוד עם צבאו מזרחה, במקום דרומה, באומרו שהמסע לקטסיפון יארך זמן רב, וכדאי לו להשמיד תחילה את הכוח הפרתי הקטן בראשות סורנה, שנמצא במרחק קצר ממנו.
שני ההיסטוריונים הנ"ל טוענים שאבגרוס פעל כסוכן כפול בשירותם של הפרתים, והוליך את הצבא הרומאי בכוונה לתוך מארב פרתי מתוכנן.
בניגוד לעצת חלק ממפקדיו הבכירים, ובראשם הקוואיסטור גאיוס קסיוס לונגינוס, החליט קראסוס לקבל את עצתו של אבגרוס, והורה לצבאו לנוע מזאוגמה מזרחה.
המסלול המדויק שבו נע צבאו של קראסוס לאחר חציית הפרת אינו ידוע.
ייתכן שהוא צעד בדרך המלך הפרסית העתיקה, שהובילה מהפרת לנהר חידקל דרך הערים חרן ונציבין (דרך שעברה במקביל לגבול סוריה-טורקיה של ימינו).
אפשרות נוספת היא שצבאו צעד בדרך שיירות, שיצאה מדרום לזאוגמה, פנתה לכיוון דרום-מזרח וחצתה את נהר באליח בין הערים קאראהה (חרן) ואיקנאי (Ichnae).
לא ברור אם כוונתו של קראסוס הייתה להמשיך בתנועה מזרחה, במטרה להגיע אל לב האימפריה הפרתית בנתיב הקצר ביותר, או שהוא רק רצה להדביק ולהשמיד את צבאו של סורנה, כדי לאבטח את אגפו השמאלי לפני שצבאו יחל להתקדם דרומה במורד עמק הפרת.
אם האפשרות השנייה היא הנכונה, ייתכן שכוונתו הייתה להגיע לאזור חרן, ומשם לנוע דרומה במורד עמק נהר באליסוס (כיום נהר באליח البليخ בצפון-מזרח סוריה) עד לנקודה בה הוא נשפך לנהר פרת.
לפי תיאורו של פלוטרכוס, מסלול המסע עבר דרך שטח מדברי שומם, והצבא הרומי סבל קשות מחום וממחסור במים במהלך המסע כתוצאה מכך.
אולם ייתכן שהוא נוטה להגזים בקשיי המסע (כנראה כדי לתרץ את תבוסת הצבא הרומאי), בהתחשב בעובדה שהמסע נערך בראשית חודש מאי, כאשר מזג האוויר באזור זה נוח יחסית.
תוך כדי הצעידה מזרחה הגיע אל קראסוס שליח ממלך ארמניה, שבישר לו שהצבא הפרתי פלש לממלכתו, וביקש שהצבא הרומאי יבוא לעזרתו.
קראסוס דחה בזעם את בקשת המלך ארטאווסדס, אך היה ברור לו שלא יוכל לצפות עוד לסיוע צבאי מצד הארמנים.
ב-6 במאי שנת 53 לפנה"ס (9 ביוני שנת 701 לייסוד רומא, לפי לוח השנה הרומאי שקדם ללוח היוליאני), לאחר מספר ימי צעידה, נתקלו הסיירים של קראסוס בפרשים הפרתיים במרחק קצר ממערב לנהר באליסוס, כ-30 ק"מ דרומית לעיר Carrhae היא חרן המקראית (כיום Harran סמוך לגבול טורקיה-סוריה).
הסיירים ששרדו מההיתקלות נמלטו חזרה ודיווחו לקראסוס שניתקלו בכוח פרשים פרתי גדול.
האחרון הורה מייד לערוך את צבאו בתבנית קרב מקובלת, כאשר הלגיונות ערוכים במרכז והפרשים מוצבים בשני האגפים, אך לאחר מכן נמלך בדעתו והחליט לערוך את הצבא בתבנית מרובע חלול עמוק, כאשר כל אחד מארבעת צדדיו הוגן על ידי 12 קוהורטות של רגלים, בסיוע פלגות פרשים.
הרגלים הקלים ושיירת האספקה מוקמו, קרוב לוודאי, בתוך המרובע, שם היו מוגנים מהתקפה.
מערך כזה מתאים להדיפת התקפת פרשים בשטח מישורי פתוח חסר מכשולים טבעיים, שבו לא ניתן היה למנוע מהפרשים הפרתים לאגף את הצבא הרומאי.
הוא גם התאים יותר להמשך תנועה מאובטחת של הצבא מזרחה, עד להיתקלות עם הכוח הפרתי העיקרי.
לפי פלוטרכוס, צבאו של קראסוס כלל שבעה לגיונות, כלומר לפחות 70 קוהורטות של רגלים כבדים, ולא רק 48 קוהורטות.
לכן ייתכן שחלק מהלגיונות הרומיים נשמרו בעתודה, או שצבאו של קראסוס נערך בצורה שונה מהתיאור שמוסר פלוטרכוס.
מספר חוקרים סוברים, שהצבא הרומאי לא הספיק להשלים את היערכותו לפני פרוץ הקרב עם הפרתים, או שהוא נערך בתבנית האות ח', משום שלפי תיאור הקרב אצל דיו קאסיוס עורפו של הצבא הרומאי נותר חשוף.
חוקרים אחרים סבורים, שצבאו של קראסוס המשיך לצעוד קדימה בשניים או שלושה טורים עמוקים של חיילים, שיכלו לשנות מבנה ולעבור באופן מיידי להערכות הגנתית במקרה של מתקפה פרתית.
הצבא הרומאי המשיך לנוע מזרחה, כשהוא מוכן להדוף כל התקפה, עד שהגיע לנהר באליסוס סמוך לצהרי היום.
חלק מהמפקדים הרומיים הפצירו בקראסוס לעצור בגדה המערבית של הנהר, ולחנות שם במשך הלילה, כדי לאפשר לחייליו לנוח ולהרוות את צימאונם, וכדי לאסוף מידע על מיקומו ועוצמתו של צבא האויב.
אך האחרון, בהשפעת בנו, פובליוס, החליט לחצות את הנהר תוך כדי תנועה, כמעט מבלי לעצור, במטרה לכפות קרב על הצבא הפרתי, ולא לאפשר לו להימלט.
הצבא הפרתי, בפיקוד סורנה, הורכב, על פי המקורות שבידינו, רק מחיל פרשים.
הוא כלל לפחות אלף פרשים כבדים (קטפרקטים), שכל גופם (והחלק העליון של סוסי המלחמה שלהם) היה מכוסה שריון, ונשקם העיקרי היה רמחים ארוכים, ומספר בלתי ידוע של קשתים רכובים קלים, שנשקם העיקרי היה קשת מורכבת רבת עוצמה.
הפרתים נערכו כנראה במרחק קצר מהגדה המזרחית של נהר באליסוס בשטח מישורי המתגבה כלפי מזרח, כאשר רק כוח החלוץ היה חשוף לעין, בעוד הכוח העיקרי של הצבא הוסתר מאחרי בליטות קרקע.
לפי דיו קאסיוס, הצבא הפרתי נערך באזור מיוער, או לפחות בעל צמחייה שסייעה לפרתים להסתיר את כוחותיהם, תיאור שיכול אולי להתאים לעמק נהר באליח.
המיקום המדויק של האזור שבו נערך הקרב אינו ידוע, אך נראה שהוא נערך בערך במחצית המרחק בין הערים חרן ואיקנאי.
הרומאים, שראו מולם רק כוח פרתי קטן, נעו במהירות קדימה כדי לתקוף אותו, ואז מצאו עצמם מוקפים, לפחות חלקית, על ידי הגוף העיקרי של הצבא הפרתי, כאשר הפרשים הפרתים יצאו ממחסה הגבעות.
המצביא הפרתי, סורנה, רצה בתחילה לתקוף את הצבא הרומאי באמצעות הפרשים הכבדים שלו, אך לאחר שראה שצבאו של קראסוס ערוך במבנה עמוק וצפוף, הבין שאין ביכולתם להבקיע את המערך הרומי, והורה לפרשים הקלים שלו להתפרס מסביב לצבא הרומאי כבד התנועה ולהמטיר עליו חיצים.
הצפיפות של מערך הלגיונות הרומיים הפכה אותם פגיעים יותר לירי החיצים.
קראסוס ניסה לשלוח קדימה את הרגלים הקלים ואת הפרשים שלו, כדי להרחיק את הקשתים הרכובים הפרתיים, אך האחרונים נקטו בטקטיקה הרגילה שלהם (המכונה הירייה הפרתית – "Parthian shot").
הם ביימו נסיגה מדומה, ותוך כדי רכיבה הסתובבו לאחור ושלחו מטחי חיצים מדויקים על רודפיהם.
מטחי החיצים הרגו ופצעו רבים מהרגלים הקלים ומהפרשים, שלא היו מצוידים בשריון גוף, ואילצו אותם למצוא מחסה מאחורי הרגלים הכבדים הרומיים.
בנוסף לכך, הרגלים הקלים לא העזו להתרחק מהגוף העיקרי של הלגיונות, מחשש להתקפה מצד הפרשים הכבדים הפרתים.
תוך זמן קצר הבינו הרומאים שאין להם מענה לטקטיקת הלחימה הפרתית, וליתרון הניידות של הפרשים הפרתים.
הלגיונרים הרומיים כבדי התנועה לא היו מסוגלים להתמודד עם מהירות התנועה של הפרשים הפרתים, ולא יכלו לכפות עליהם קרב מגע או לגרום להם נזק ממשי, ואילו הפרשים המעטים יחסית של קראסוס (שרובם המכריע לא היו רומאים, אלא חיילות עזר שגויסו מסוריה), לא היוו יריב לפרשים הפרתים המעולים.
לפי תיאור הקרב אצל פלוטרכוס ודיו קאסיוס, עוצמת הקשתות של הפרשים הפרתים הייתה כה רבה, עד שחיציהם הצליחו לחדור את המיגון של הלגיונרים הרומים וגרמו להם אבדות כבדות ופציעות נוראות.
אולם חוקרים מודרניים סבורים שהם הגזימו בתיאור כושר החדירה של החיצים הפרתיים, ומעריכים שהם לא היו מסוגלים לחדור את המגינים ואת שריון הגוף של הלגיונרים הרומיים (בוודאי לא את שניהם יחדיו), אלא מטווח קרוב מאוד.
עם זאת, סביר להניח שהירי המתמיד של מטחי החיצים על הלגיונות הרומיים גרם למספר רב של נפגעים (שרובם רק ספגו פציעות בחלקי גוף חשופים) וגרם לדמורליזציה בקרב החיילים הרומיים, שלא יכלו להגיב על ירי החיצים.