tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר לימודיו לתואר בוגר, פארס עסק בעריכת דין בביירות במשך תקופה קצרה, עוד לפני שרכש תואר מוסמך במשפט בינלאומי מאוניברסיטת ז'אן מולן ליון 3 בצרפת (המהווה חלק מאוניברסיטת ליון) ותואר דוקטור ביחסים בינלאומיים ולימודים אסטרטגיים מאוניברסיטת מיאמי.
בשנת 1992 פארס לימד במחלקה ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת פלורידה הבינלאומית (FIU).
בין השנים 1993–1994 היה פרופסור אורח לפוליטיקה השוואתית באוניברסיטת פלורידה אטלנטיק (FAU) במחוז פאלם ביץ'.
בשנת 1995 הוא התקבל לעבודה כפרופסור במשרה מלאה ללימודי המזרח התיכון ויחסים בינלאומיים במחלקה למדעי המדינה ב-FAU.
בהיותו ב-FAU, פארס נתן חסות לארגון הסטודנטים Haiti Watch.
בשנת 2008 הוא הפך למרכז הקבוצה הפרלמנטרית הטרנס-אטלנטית למלחמה בטרור הג'יהאדיסטי.
מאז 2008 הוא הרצה באוניברסיטת המודיעין הלאומית בוושינגטון, במרכז למחקרי מודיעין וביטחון נגדי (מרכז CI) בווירג'יניה, ובאקדמיית דניאל מורגן, בבית הספר לתואר שני לביטחון לאומי, בוושינגטון.
הוא מלמד באוניברסיטה הבינלאומית BAU בשלוחה שנמצאת בוושינגטון ומשמש בה גם כפרובוסט (רקטור) האוניברסיטה ומנהל הלימודים לתארים מתקדמים באוניברסיטה.
פארס לימד אסטרטגיות גלובליות באוניברסיטת ההגנה הלאומית בוושינגטון מאז 2006. דובר האוניברסיטה להגנה לאומית ציין כי פארס הועסק כ"מומחה/יועץ" מאפריל 2011 עד אפריל 2012.
בשנת 1984, פארס היה חבר במפלגה הפוליטית הלבנונית הקטנה שבמרכז-שמאל, שנקראה "האיחוד הנוצרי הסוציאל-דמוקרטי" (Union Sociale Démocratique Chrétienne (USDC)).
הוא כיהן גם כמזכ"ל האיגוד המארוני העולמי וכמזכ"ל האיגוד העולמי של התרבות הלבנונית .
פארס העיד כעד מומחה בפני הוועדות של: מחלקת המדינה של ארצות הברית, מחלקת המשפטים של ארצות הברית, מחלקת ההגנה של ארצות הברית, המחלקת לביטחון המולדת של ארצות הברית והקונגרס של ארצות הברית.
הוא תדרך והעיד בפני גופים בינלאומיים כמו הפרלמנט האירופי ומועצת הביטחון של האו"ם בנושאים הקשורים לביטחון בינלאומי ולעימות במזרח התיכון.
מאז 2007 הוא משמש כיועץ לוועדת המלחמה בטרור בבית הנבחרים של ארצות הברית ומאז 2009 הוא מזכ"ל משותף של הקבוצה המחוקקת הטרנס-אטלנטית ללוחמה בטרור, שהיא חברה אירו-אמריקאית.
בשנים 2006–2007 הוא כיהן בוועדה המייעצת של כוח המשימה כנגד לטרור עתידי של המחלקה לביטחון פנים וכן בוועדה המייעצת לכוח המשימה כנגד טרור גרעיני.
הוא מרצה במוסדות ביטחוניים וביטחון לאומי ומשמש כיועץ לעניינים בינלאומיים במגזר הפרטי.
פארס מונה להיות היועץ למדיניות חוץ של מיט רומני, במסגרת הקמפיין שלו לנשיאות ב-2012. מינויו ספג לביקורת מצד המועצה ליחסים בין ארצות הברית לאסלאם (CAIR), שתיארה אותו כ"מקורב לפשעי מלחמה" (בשל קשריו לכוחות הלוחמים הלבנוניים) ו"תאורטיקן קונספירציה".
המינוי שלו לקמפיין של מיט רומני, עורר גם תגובות שליליות מכיוון האקדמיה ללימודי האסלאם.
פארס עבד כיועץ של דונלד טראמפ כשהיה מועמד לנשיאות ב-2016; במסגרת הקמפיין שולם לו 13,000 דולר לחודש.
בחירתו של טראמפ בפארס חידשה את הדרישה לבדיקת ההשערות לגבי תפקידו לכאורה של פארס כאידאולוג של הלוחמים הנוצרים הלבנונים במהלך מלחמת האזרחים בלבנון.
דעותיו נתפסו בימין האמריקאי כאיש אקדמיה ואנליטיקאי של אזור המזרח התיכון.
תומכי פארס טענו שהוא הבחין מבעוד מועד באיום של האידאולוגיה הג'יהאדיסטית וכי הוא כשיר באופן מובהק לתפקיד, והצביעו על הרקורד החזק שלו הפרו-ישראלי.
לפארס לא היה תפקיד ממשלתי בממשל טראמפ.
התעוררה מחלוקת סביב הקשר של פארס במפלגת הפלנגות הנוצריות בשנות ה-80, במהלך מלחמת האזרחים בלבנון.
לפי הוושינגטון פוסט, פארס "היה יועץ פוליטי לחמושים לבנונים במהלך מלחמתם נגד פלגים מוסלמים במהלך שנות השמונים".
בעוד פארס טען שהוא היה בקשר עם החמושים רק בתפקיד פוליטי ושהוא לא היה מעורב ישירות במעשי אלימות כלשהם.
עבד איוב, החבר בוועדה האמריקאית-ערבית למניעת אפליה, מותח ביקורת על פארס באומרו: "אם מסתכלים על ההיסטוריה שלו, הוא היה לוחם במלחמת האזרחים הלבנונית והוא לא צריך להיות ליד הבית הלבן.
הוא היה חלק ממיליציה שביצעה פשעי מלחמה ואם כבר, יש לשפוט אותו על פשעי מלחמה".
שרה שטרן, נשיאת הקרן למען המזרח התיכון, הגנה על מעשיו בין השנים 1986 ל-1988. באמרה: "הוא ניבא את העלייה של האסלאם הרדיקלי במזרח התיכון.
הוא הבין מוקדם מאוד מה זה דאעש, וטען שזה איום אמיתי.
הוא הבין לפני רבים שהאסלאם הוא יותר מדת, שזו גם אידאולוגיה ואידאולוגיה של כיבוש".
פארס אמר כי "הבחירה הרציונלית וההיסטורית היחידה של ישראל צריכה להיות להתחבר שוב לקהילה הנוצרית בלבנון.
זו עשויה להיות בחירה שאולי לא מוערכת בקרב ישראלים רבים, מסיבות שונות, אבל היא הבחירה שאי אפשר להתחמק ממנה ...
הנוצרים של לבנון הם בעלי הברית הפוטנציאליים היחידים של ישראל כנגד התקדמות הג'יהאדיזם הצפוני נגד ישראל".
לפי הניו יורק טיימס, פארס "מזהיר באופן קבוע שהמוסלמים שואפים להשתלט על מוסדות אמריקאים ולהשליט על אמריקה את חוקי השריעה, חוקים הכוללים עונשים כמו כריתת ידיים של גנב".
פארס גם טען כי ג'יהאדיסטים מתחזים לתומכי זכויות האזרח.
פארס תואר כחלק מ"תעשיית האיסלאמופוביה, שהזהירה במשך שנים רבות מפני סכנות האסלאם.
אף על פי שפארס מתואר לעיתים קרובות כחוקר בתחום הטרור, מומחית הטרור מאוניברסיטת סטנפורד, מרתה קרנשו ציינה כי פארס "לא היה חלק מהזרם המרכזי האקדמאי".
הסוציולוג של הדוכס כריסטופר א' בייל מתאר את פארס כדמות משפיעה בתנועה האנטי-אסלאמית.
פארס כיהן במועצת היועצים של קבוצות אנטי-מוסלמיות ACT for America ופרויקט קלריון , ותואר כחלק מתנועת האנטי ג'יהאד על ידי תנועת Hope not Hate ; הוא עצמו תמך בשיתוף פעולה של מה שהוא כינה "אנטי-ג'יהאד" למניעת תמיכה בג'יהאדיזם.
לפי הניו יורק טיימס, פארס "מואשם בקביעות על ידי ארגוני זכויות האזרח המוסלמיים בהיותו איסלאמופוב ובהחרפת ההתנגדות להתפשטות חוקי השריעה."
תאוריית קונספירציה על קשרי ברק אובמה-האחים המוסלמים
פארס טען, שממשל ברק אובמה תמך באחים המוסלמים.
באוקטובר 2016, הוא טען ש"המשולש: קלינטון-המשטר איראני-האחים המוסלמים, הם שיזמו את מתקפת התעמולה המתואמת" כנגד דונלד טראמפ.
מדיניות ארצות הברית במזרח התיכון וקטסטרופות שיש להימנע פלגרייב מקמילן
וליד יוסף מוחמד עבד רבו הוא פוליטיקאי פלסטיני ושר לשעבר בממשלת הרשות הפלסטינית.
וליד נולד בטולכרם למשפחה שמוצאה מהכפר קאקון.
אחיו הוא הפוליטיקאי הפלסטיני וחבר המועצה המחוקקת הפלסטינית לשעבר .
הוא השלים תואר ראשון בלימודי הנדסה, עבד במשרד החקלאות הירדני במגוון תפקידים, ואז המשיך ללימודי תואר שני ודוקטורט בארצות הברית.
משם חזר לירדן למשרד החקלאות, ובהמשך עבר לתקופה לעבוד בסניף הבנק העולמי ברמאללה.
וליד כיהן כשר החקלאות בממשלתו השלישית של אחמד קריע מ-24 בפברואר 2005 עד 27 במרץ 2006. במהלך תפקידו האשים את ישראל בקשיים שמאפיינים את המגזר החקלאי ברשות הפלסטינית.
הוא טען כי החקלאות הפלסטינית הפסידה יותר ממיליארד דולר בגלל האינתיפאדה השנייה.
לאחר כהונתו שב לירדן ועבד כיועץ בין-לאומי לביטחון תזונתי.
וליד מחמוד מוחמד עסאף (מכונה גם אבו עלאא; בערבית: وليد عساف; 17 בדצמבר 1960 – 25 במאי 2025) היה מהנדס חשמל, פוליטיקאי ושר בממשלות הרשות הפלסטינית.
וליד נולד בכפר לאקף שבמחוז קלקיליה שבצפון מערב הגדה המערבית ב-17 בדצמבר 1960. הוא סיים את לימודי התיכון ב-1980 וקיבל את התואר הראשון שלו בהנדסת חשמל מ, פקיסטן בשנת 1986. בהמשך עבד כמהנדס בסוכנות הסעד והתעסוקה של האו"ם לפליטים פלסטינים (אונר"א) וכמנהל הבקרה הטכנית והתדרים במשרד התחבורה של הרשות הפלסטינית.
עסאף נמנה עם מייסדי איגוד המהנדסים הפלסטיני, והיה חבר בסדרה של ועדות ומשלחות, ובהן המשלחת הפלסטינית לפרלמנט של מועצת אירופה.
על פעילותו במסגרת הפת"ח הוא ריצה עונשי מאסר שהצטברו עד קרוב לשש שנים בכלא הישראלי.
במערכת הבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית (2006) הוא זכה במושב מטעם פת"ח במחוז הבחירה קלקיליה, ולאחר מכן השתתף במספר ועדות.
ב-16 במאי 2012 מונה לכהן כשר החקלאות בממשלה ה-14 של הרשות הפלסטינית בראשות סלאם פיאד והמשיך בתפקיד זה גם בממשלת חמדאללה הראשונה וממשלת חמדאללה השנייה עד לתאריך 2 ביוני 2014.
ב-23 במרץ 2015 מונה לראש הוועדה למאבק בגדר ההפרדה ובהתנחלויות, במקומו של המחבל והפוליטיקאי הפלסטיני זיאד אבו עין.
הוא המשיך בתפקידו עד 31 במרץ 2021, אז התפטר כדי להתמודד בבחירות לפרלמנט הפלסטיני שתוכננו להיערך ב-2021, אך חזר לתפקידו בעקבות דחיית הבחירות.
עם זאת, עלו נגדו גם טענות לשחיתות וגניבת כספים, ובשל כך הוא פרש סופית ב-13 בדצמבר באותה שנה.
במסגרת תפקידו זה היה עסאף ממובילי המאבק הפלסטיני בח'אן אל-אחמר וטען כי מדובר ב"טיהור אתני", ובעבר גם עוכב על ידי צה"ל בדרכו לכפר.
הוא נאבק גם בתוכניות להרחבת הבנייה במעלה אדומים.
במקרים בהם נהרס ביתו של מחבל, עסאף התייצב לתמוך והודיע כי ידאג למבנה חלופי עבור המשפחה.
באחת ההפגנות בהן השתתף במהלך תפקידו, נפצע באוזנו מירי כדור גומי.
היה נשוי ואב לשלושה בנים: עלאא, מוחמד ונור.
וליד מנסור (נולד ב־25 באוגוסט 1947) הוא דיפלומט עבר ישראלי וקצין צה"ל (במיל') בדרגת אלוף-משנה.
מנסור הוא הדרוזי הראשון שכיהן כקונסול כללי וכשגריר ישראל במספר מדינות.
בין היתר, כיהן כקונסול כללי במומבאי שבהודו, כשגריר ישראל בהאנוי, וייטנאם, וכשגריר ישראל בפרו ובבוליביה.
לחם במלחמות ששת הימים, יום הכיפורים, לבנון הראשונה והשתתף בפעילויות מבצעיות בכל גבולות ישראל.
סך הכול, כיהן בשירות דיפלומטי וציבורי במשך 21 שנים ועוד 24 שנות שירות צבאי.
יחד, פעל במשך 45 שנים בשירות המדינה.
מנסור נולד בעספיא שבמחוז חיפה.
אביו כרם מנסור היה הקצין הדרוזי הישראלי הראשון בצה"ל, ממקימי יחידת הדרוזים בהתנדבות לפני החלת חוק שירות חובה.
כמו כן, נושא כרם מנסור את עיטור לוחמי המדינה (אות על"ה) על פועלו למען הקמת מדינת ישראל.
האם, עפיפה, הייתה עקרת בית ודאגה בעיקר לגידול הילדים וחינוכם.
מנסור למד בבית ספר תיכון עירוני א' בעיר חיפה עד גיוסו לצה"ל.
בשנת 1965, התגייס לצה"ל ולחם במלחמת ששת הימים.
בשנת 1966 סיים מנסור קורס קצינים והמשיך לשרת בצה"ל במשך 24 שנים.
במסגרת שירותו לחם גם במלחמת יום הכיפורים ומלחמת לבנון הראשונה.
עם השנים, שימש בתפקידי פיקוד רבים וביניהם מפקד גדוד חרב (299), ומפקד חטיבה 512 וכמפקד גזרות מבצעיות בגבול מצרים, גבול ירדן ובדרום לבנון.
מנסור הדריך קורסים בבית ספר לקצינים ובקורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים.
מנסור נפצע קשה בקרב עם מחבלים בהיותו מג"ד בדרום לבנון, ולאחר תקופה ארוכה של החלמה ולימודים באוניברסיטת חיפה, חזר לשירות מלא עד שחרורו בסוף 1989.
בשנת 1979 החל לימודי תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ובמדעי המדינה באוניברסיטת חיפה אותם השלים בשנת 1982.
בשנת 1990, מונה מנסור לקצין מחוז דרוזי ראשון במשרד הפנים במחוז חיפה.
בשנת 1993 הצטרף למשרד החוץ כיועץ מדיני ובהמשך עבד במחלקת הארגונים הבינלאומיים, שם היה אחראי על פרויקטים של סיוע הומניטרי בינלאומי וקשרי עבודה עם ארגוני האו"ם בגבולות ישראל.
בשנת 1996, מונה לקונסול כללי במומביי, הודו והיה הדרוזי הראשון שמונה לראש נציגות בחו"ל.
כהונתו עסקה בין היתר בחיזוק הקשרים הכלכליים והתרבותיים בין ישראל להודו, בתמיכה בקהילה היהודית בהודו וחיזוק הקשר בינם לבין מדינת ישראל וסייע להעלות את חלקם לארץ.
בשנת 1999, מונה לשגריר דרוזי הראשון, שגריר ישראל בהאנוי, וייטנאם.
במסגרת תפקידו פעל לחיזוק שיתופי פעולה כלכליים ולבניית קשרי סחר ודיפלומטיה תרבותית עם וייטנאם.
בשנת 2005, מונה לשגריר ישראל בפרו ובבוליביה.
בתקופת כהונתו בפרו זכה לשלושה תוארי ד"ר לשם כבוד מהאוניברסיטאות סן מרטין דה-פורס, נסיונל אגרריה דה מולינה וסם איגנסיו דה לה לויולה.
כמו כן, הוענקו לו שני עיטורי Gran Cruze העיטור הממלכתי הגבוה ביותר בפרו הניתן כהוקרה על תרומה יוצאת דופן.
זהו השגריר הישראלי היחיד שהוענק לו עיטור זה על ידי נשיא פרו בנוסף לעיטור מנשיא הקונגרס.
במהלך כהונתו, תרמה הקהילה היהודית בפרו לקרן קיימת לישראל אלף עצים לנטיעת יער על שמו.
זהו היער הראשון שניטע על שם דיפלומט ישראלי ממוצא דרוזי.
בשנת 2011 פרש מנסור ממשרד החוץ לאחר 21 שנות שירות דיפלומטי וציבורי, ו-24 שנות שירות צבאי, סה"כ 45 שנות שירות המדינה.
נכון ל-2025, הוא גמלאי צה"ל ומשרד החוץ.
מרקוס וליוס פטרקולוס היה היסטוריון, חייל וסנאטור רומאי.
הוא כתב חיבור היסטורי על תולדות רומא, בסגנון רטורי ביותר, שכיסה את התקופה שמסוף מלחמת טרויה ועד שנת 30 לספירה, אך הוא מועיל ביותר לתקופה שבין מותו של יוליוס קיסר בשנת 44 לפנה"ס למותו של אוגוסטוס בשנת 14 לספירה.
מעט פרטים על חייו של וליוס ידועים בוודאות; אפילו השם הפרטי הרומי שלו אינו ודאי.
פריסקיאנוס , הסופר העתיק היחיד שהזכיר אותו, מכנה אותו "מרקוס", אך עמוד השער של מהדורת הדפוס הראשונה משנת 1520, מכנה אותו "פובליוס" (Publius), כנראה עקב בלבול עם אדם בשם פובליוס וליוס הנזכר אצל ההיסטוריון טקיטוס.
אותו הכרך מכנה אותו במקום אחר "גאיוס" (Gaius).
גאיוס וליוס פטרקולוס המדובר עשוי להיות אותו אדם שהיה קונסול בשנת 60 לספירה, ולוקיוס וליוס פטרקולוס היה קונסול בשנה שלאחר מכן; אך לא ברור כיצד היה להם קשר משפחתי להיסטוריון.
שאר המידע אודות וליוס מגיע מתיאורו הקצר שלו עצמו על חייו, הכלול בהיסטוריה שלו.
הוא נולד למשפחת אצולה קמפנית בסביבות שנת 19 לפנה"ס, אם כי מקום לידתו אינו ידוע.
הוא היה נכד נינו של מינאטוס מאגיוס (Minatus Magius) מאייקולאנום שבסאמניום, שקיבל את האזרחות הרומית עבור פעולותיו במהלך מלחמת בעלות הברית.
כמה מאבותיו בדורות הבאים החזיקו בתפקידי מגיסטראטים או פיקודים צבאיים חשובים, ובהם דודו, קפיטו (Capito), שהיה חבר בסנאט הרומי.
כבחור צעיר, שירת וליוס כטריבון צבאי בפרובינקיות המזרחיות של רומא.
בשנת 2 לספירה, הוא היה עם צבאו של גאיוס קיסר, והיה עד באופן אישי לפגישה בין המצביא הצעיר לפראטס החמישי מלך פרתיה על גדות נהר הפרת.
שנתיים לאחר מכן, וליוס היה פרפקט פרשים תחת פיקודו של טיבריוס בגרמאניה, לאחר שכבר מילא את תפקיד ה-praefectus castrorum .
הוא המשיך כחבר בכיר במטה של טיבריוס עד שובו של הקיסר העתידי לרומא בשנת 12 לספירה.
בזמן ששירת תחת טיבריוס, נבחר וליוס גם לקוואיסטור, שלב חשוב במסלול המשרות, ומילא תפקיד זה בשנת 7 לספירה.
לפני מותו בשנת 14 לספירה, ייעד הקיסר אוגוסטוס את וליוס ואת אחיו, מאגיוס קלר, למשרת הפראיטור.
הקיסר מת לפני שניתן היה לקיים את ה-comitia, ולכן שני האחים נבחרו רשמית תחת טיבריוס, וכיהנו במשרה בשנת 15 לספירה.
מעט פרטים נוספים ידועים על חייו של וליוס; הוא הקדיש את חיבורו ההיסטורי למרקוס ויניקיוס , ומתוך תיאורו את האירועים במהלך הקונסולאט של זה בשנת 30 לספירה, וליוס בוודאי היה עדיין חי באותה שנה.
אך וליוס היה בין ידידיו של סיאנוס, אותו הוא משבח בכתביו, ומכיוון שאין ראיות לכך שההיסטוריון חי זמן רב לאחר נפילתו של חברו, נראה סביר שגורלו היה זהה.
הכותרת המקורית של חיבורו של וליוס, "תולדות רומא", אינה ודאית.
במהדורה המודפסת הראשונה מכונה החיבור בעמוד השער קורא לה "P.
Vinicium cos" ("שני כרכי ההיסטוריה הרומית של פובליוס וליוס פטרקולוס לקונסול מרקוס ויניקיוס"), אך נראה שכותרת זו הוקצתה על ידי מעתיק, או על ידי אחד המדקדקים.
החיבור מכונה לעיתים קרובות "קיצור ההיסטוריה הרומית", שגם שימש ככותרת, וכך גם הכותרת המקוצרת יותר Historiae Romanae ("היסטוריה רומית"), או פשוט Historiae ("היסטוריה").
החיבור מורכב משני ספרים, וככל הנראה נתפס כהיסטוריה אוניברסלית .
הספר הראשון מכסה את התקופה שבין סוף מלחמת טרויה לחורבן קרתגו בסוף המלחמה הפונית השלישית, בשנת 146 לפנה"ס.
בכרך זה חסרים כמה חלקים, כולל ההתחלה, וקטע לאחר הפרק השמיני, העוסק בייסוד רומא.
הספר השני, הממשיך את ההיסטוריה מתקופת הגראקכים ועד לקונסולאט של מרקוס ויניקיוס בשנת 30 לספירה, נותר שלם.
הוא מועיל במיוחד כתיאור האירועים הרציף היחיד של תקופה זו; החלקים בהיסטוריה של ליוויוס העוסקים ברפובליקה המאוחרת אבדו, וידועים רק מתמצית קצרה, בעוד שהיסטוריונים אחרים כיסו רק חלקים מתקופה זו.
התקופה שממותו של יוליוס קיסר בשנת 44 לפנה"ס ועד מותו של אוגוסטוס בשנת 14 לספירה מפורטת במיוחד.
נושאי כתיבתו של וליוס מורכבים בעיקר מאירועים היסטוריים בולטים ותיאורי דמויות, תוך השמטת פרטים פחות בולטים, אם כי חשובים באותה מידה.
הוא מתבסס על כתביהם ההיסטוריים של קאטו הזקן, קווינטוס הורטנסיוס , פומפיוס טרוגוס, קורנליוס נפוס וליוויוס, שרובם אבדו.
הוא מקדיש גם תשומת לב מסוימת לספרות היוונית והרומית, ומתעד פרטים ייחודיים על לוקיוס אפרניוס ולוקיוס פומפוניוס , אך באופן מוזר הוא משמיט כל אזכור של דמויות ספרותיות חשובות כמו פלאוטוס, הורטיוס ופרופרטיוס.
לדברי וליוס, שיא השלמות בכל תחום ספרותי מושג במהירות על ידי הראשונים.
עם זאת, זו לא הייתה תובנה מקורית שלו, אלא השקפה סטנדרטית של זמנו.
סגנונו של וליוס מאופיין ברטוריקה ראוותנית, הגזמה וצורות דיבור מוגזמות שהיו אופייניות ללטינית של תקופת הכסף.
הערכות מודרניות של גישתו ותוצאותיה מגוונות במידה ניכרת.
במילון הביוגרפיה והמיתולוגיה היוונית והרומית , כותב ויליאם סמית':
וליוס גילה מיומנות ושיקול דעת רבים, ואימץ את התוכנית היחידה שבאמצעותה ניתן להפוך קיצור היסטורי למעניין או מלמד.
הוא אינו מנסה לתת תיאור רציף של כל אירועי ההיסטוריה; הוא משמיט לחלוטין מספר עצום של עובדות, ונאחז רק במעט מהאירועים הבולטים יותר, אותם הוא מתאר באריכות מספקת כדי להשאירם רשום בזיכרונם של שומעיו.
הוא גם מפגין טקט רב באופן שבו הוא עובר מנושא אחד למשנהו; הרהוריו מרשימים וקולעים; וסגנונו, שהוא חיקוי קרוב של סאלוסטיוס, מאופיין בבהירות, תמציתיות ואנרגיה, אך בו זמנית מפגין כמה מפגמי סופרי תקופתו בחיבה לביטויים מוזרים ומופרכים.
כהיסטוריון, וליוס זכאי למעמד לא מבוטל; בסיפור שלו הוא מפגין אובייקטיביות ואהבת אמת, ובהערכתו את דמויותיהם של השחקנים המובילים בהיסטוריה הרומית הוא בדרך כלל מפגין גם הבחנה וגם שיקול דעת.
נקודת מבט ביקורתית יותר מופיעה במהדורת 1911 של האנציקלופדיה בריטניקה:
המחבר הוא איש חצר יהיר ורדוד, וחסר תובנה היסטורית אמיתית, אם כי בדרך כלל אמין בדבריו על עובדות בודדות.
ניתן לראות בו יותר ככותב אנלים של החצר מאשר כהיסטוריון.
ידיעותיו שטחיות, שגיאותיו רבות, הכרונולוגיה שלו אינה עקבית.
הוא עמל על ציור דיוקנאות, אך דיוקנאותיו הם מריחות...
החזרות, העודפים ורשלנות הביטוי המעוותים את החיבור עשויים להיות נובעים בחלקם מהחיפזון שבו (כפי שהמחבר מזכיר לנו לעיתים קרובות) הוא נכתב.
פגמי סגנון מסוימים, ובמיוחד המבנה המגושם והמורכב של משפטיו, עשויים להיות מיוחסים אולי להכשרה ספרותית בלתי מספקת.
הרטוריקה המנופחת, המאמץ שלאחר מכן באמצעות הפרזה, אנטיתזה ומימרה, מסמנים את הטעם המנוון של תקופת הכסף, שפטרקולוס הוא הדוגמה המוקדמת ביותר לו.
בהקדמתו לווליוס פטרקולוס, פרדריק וו.
קיצור של היסטוריה רומית, שנערך בחיפזון על ידי קצין צבא...
קשה לצפות שיגיע לרמה של היסטוריה גדולה או ספרות גדולה.
ובכל זאת, אם מתייחסים אליו כפי שהוא, סקירה מהירה של כעשר מאות שנים של היסטוריה, למרות פגמיו הרבים...
הוא המוצלח והקריא ביותר מבין כל קיצורי ההיסטוריה הרומית שהגיעו אלינו.
קיצורים הם בדרך כלל לא יותר משלדים; אך וליוס הצליח, למרות היקף חיבורו הקצר, להלביש את העצמות החשופות בבשר אמיתי, ולהעניק לקיצור שלו יותר מצל קל של חיוניות, הודות להתעניינותו הנלהבת בצד האנושי של הדמויות הגדולות בהיסטוריה...
[יש לו] הישגים מסוימים משלו בטיפול בנושאים מיוחדים, במיוחד הפרקים על היסטוריה ספרותית, שבהם למחבר יש עניין אמיתי, אם כי לא ביקורתי במיוחד, הפרקים על המושבות הרומיות, ואלה על ההיסטוריה של ארגון הפרובינקיות הרומיות, ובכמה מהדיוקנאות של הדמויות הגדולות בהיסטוריה הרומית.
חיבורו של וליוס לא נועד להיות מחקר היסטוריה מקיף וקפדני.
המחבר הודה בכך, והביע את רצונו לכתוב חיבור מפורט יותר, שלטענתו ייתן תיאור מלא יותר של מלחמת האזרחים הרומית והמסעות של פטרונו, טיבריוס, אך אין סיבה להאמין שהוא אי פעם עשה זאת.
נראה כי ההיסטוריה שלו לא הייתה ידועה באופן נרחב בעת העתיקה.
וליטים הוא סוג של חיל רגלים קל שהיה בשימוש בצבא הרומי בתקופת הרפובליקה הרומית התיכונה.
השימוש בחיילים אלו החל עם המעבר של הצבא הרומי משיטת הפלאנקס לשיטה המאניפולוס במהלך המאה ה-4 לפנה"ס.
הווליטים הורכבו מהאזרחים הצעירים והעניים ביותר שהיו חייבים בשירות צבאי ברפובליקה הרומית.
חימושם כלל גלדיוס (סוג של חרב קצרה) ומספר כידוני הטלה (hasta velitaris, ידוע גם בשם Verutum).
כידון זה היה באורך מטר, בעל חוד קצר ממתכת רכה והוא התכופף לאחר שפגע במטרתו, מה שמנע מהאויב להשתמש בו בשנית.
כידון זה היה קצר וקל בהרבה מהפילום, בו השתמשו הלגיונרים הרומים.
להגנתם הצטיידו הווליטים בקסדת ארד, מגן עגול ושריון קל, לרוב מעור או בד עבה.
בזכות שריונם וזיונם הקל, היו הווליטים הרגלים הניידים ביותר בצבא הרומי.
בדרך כלל, בלגיון בעל סדר כוחות מלא היו כ-1,200 וליטים.
הווליטים נפרסו לפני הלגיון, אך לא הסתדרו בקו מוצק דוגמת קווי הלגיונרים.
כעקרון, לא נהוג לספור את מערכם במספר קווי הלגיון.
הווליטים היו הראשונים שיצרו מגע עם האויב על ידי הטלת כידוניהם לעברו.
לאחר מכן היו הווליטים נסוגים לאחור דרך הרווחים שבין המניפולים, או שתגברו את אגפי הכוח.
הווליטים החליפו בעת המלחמה הפונית השנייה את הרוראריאי.
על פי טיטוס ליוויוס הדבר קרה בעת המצור על קפואה.
השימוש בווליטים נמשך עד לרפורמה של גאיוס מאריוס שביטל את הסידור המניפולארי וארגן את הצבא הרומי במסגרת החדשה והאחידה בנשקה של הקוהורטה.
וָלין (Valine) היא אחת מ-20 חומצות האמינו הנפוצות בטבע.
תאי גוף האדם אינם מסוגלים לסנתז ולין ולכן היא מהווה חומצת אמינו חיונית, אותה יש לקבל דרך המזון.
כמות יומית מומלצת היא 4 מג לקילו אדם.
השייר של ולין מורכב מאטום פחמן הקשור לאטום מימן ולשתי קבוצות מתיל (CH_3).
שייר זה אינו קוטבי, ופירוש הדבר שוולין היא חומצת אמינו הידרופובית.
זוהי חומצת האמינו ההידרופובית ביותר אחרי איזולאוצין; מבחינת מבנה ותפקוד ולין דומה לחומצה זו וכן ללאוצין.
עקב היותה מאוד הידרופובית, ולין מצויה לרוב בליבת החלבון ולא על פניו החיצוניים, משום ששם המגע האפשרי עם מולקולות המים המקיפות את החלבונים בסביבה התאית הוא מינימלי.
ולין בודדה לראשונה ב-1879 וסונתזה במעבדה ב-1906.
ולין, כמו כל חומצת אמינו חיונית, קיימת כמעט בכל מזון, וכמו כל חומצת אמינו חיונית, המקורות המשמעותיים ביותר שלה הם מזונות עשירים בחלבון, כגון בשר בקר, דגים ועוף, חלב, ביצים, קטניות (כגון פולי תורמוס, פולי סויה, עדשה תרבותית, שעועית, חומוס, פול ואפונה) וגרעינים מסוימים.
באנמיה חרמשית, אחת המחלות התורשתיות הידועות ביותר, מייצרים תאי הדם האדומים מולקולות המוגלובין פגומות: חומצת אמינו בודדת ברצף החלבון - חומצה גלוטמית - אינה מופיעה בו, ובמקומה מופיעה ולין.
לאור הבדלי הקוטביות בין שתי החומצות, קיפול מולקולת ההמוגלובין נפגע, ועמה יכולת קישור החמצן שלו.
ולינגטון היא בירת ניו זילנד והעיר השנייה בגודלה במדינה אחרי אוקלנד.
ולינגטון ניצבת בקצהו הדרום-מערבי של האי הצפוני של ניו זילנד לחוף מצר קוק - המעבר המפריד בין האיים הצפוני והדרומי של ניו זילנד (ומשום כך חשופה לרוחות חזקות ומכאן כינויה "עיר הרוחות").
היא עיר הבירה הדרומית בעולם, בקו רוחב 41 דרום.
בקצה הדרומי של העיר נמצא חצי האי מירמר (ובו מפרץ שלי השנוי במחלוקת) המחובר לאי באמצעות מצר היבשה רונגוטאי, בו שוכן שדה התעופה הבינלאומי ולינגטון.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת בוולינגטון היא 1,270 מילימטרים של גשם.
באזור ולינגטון הייתה התיישבות מאורית החל מהמאה ה-10 לספירה.
המאורים קראו לאזור טה אופוקו או טה איקה א מאוי, היינו "ראשו של דג המאאוי".
ההתיישבות האירופית הראשונה הייתה עם הגעת האוניה "טורי" של חברת ניו זילנד" ב-20 בספטמבר 1839, והאוניה "אורורה" ב-22 בינואר 1840. אוניות אלה הביאו למקום 150 מתיישבים.
המתיישבים קראו ליישוב "ולינגטון" על שם ארתור ולסלי - הדוכס הראשון מוולינגטון.
במקור, שם העיר במאורית הוא "טה וונאגנוי - א - טרה" או "נמל טרה".
לאחר הקמתה סבלה העיר ממספר רב של רעידות אדמה (בשנים 1848, 1855), בשל העובדה שבמרכז העיר נמצא קו שבר גאולוגי.
רעידת האדמה של שנת 1855 הייתה כנראה רעידת האדמה החזקה ביותר שהורגשה בניו זילנד מאז תחילת ההתיישבות האירופית, ועוצמתה המשוערת היא 8.2 בסולם ריכטר.
בעקבות רעידת אדמה זו הורמו פני המפרץ, וקו הרציף של נמל העיר מצא את עצמו במרכז שטח יבשתי.
בשל רעידות האדמה התכופות, המתרחשות בממוצע אחת לשנה, ומאז רעידת האדמה הגדולה של 1855, נהגו המתיישבים לבנות את בתי העיר מעץ, וגם היום ממשיכים לבנות את בתי המגורים מעץ (אף שבתי המשרדים כיום נבנים מפלדה ומבטון).
בניין הממשל שנבנה לאחר רעידת האדמה הוא בניין המשרדים עשוי העץ הגדול ביותר בחצי הכדור הדרומי.
בשנת 1865 הפכה ולינגטון לבירת ניו זילנד (במקום אוקלנד, שהייתה הבירה החל משנת 1840), אולם הפרלמנט של ניו זילנד התכנס בעיר החל מה-7 ביולי 1862.
הסיבה להעברת הבירה לוולינגטון הייתה הרצון לקרב את הבירה לאי הדרומי, מתוך חשש שהאי הדרומי (בו היו מרבית מרבצי הזהב) יהפוך למושבה עצמאית.
ולינגטון הפכה לעיר בשנת 1886.
אוניברסיטת ויקטוריה היא האוניברסיטה הוותיקה ביותר בוולינגטון.
במקור הייתה אוניברסיטת ויקטוריה חלק מאוניברסיטת ניו זילנד, אולם זו התפצלה בשנת 1961. המכון הטכנולוגי של ולינגטון, שנוסד בשנת 1904 הוא המכון הטכנולוגי הגדול ביותר בניו זילנד.
ולינור (Valinor) היא ממלכה קדושה בעולמו של הסופר ג'ון רונלד רעואל טולקין, אשר בה חיים הולאר (Valar) והמיאר (Maiar), הם האלים בלשון האדם.
פשר שמה הוא "ארץ הולאר" ובמאפייניה דומה לתפיסות שונות בדבר גן עדן.
בטרם קיבל העולם את צורתו העגולה, שכנה ולינור במערב, כאשר הארץ התיכונה מזרחית לה; עוד יותר מערבית לוולינור נמצא הים החיצון, ואחריו גבולות העולם - לשם רק הולאר והמיאר, היצירים הנשגבים ביותר, יכלו להשקיף.
ולינור היא אחד המחוזות הקדושים ביותר הנמצאים ביבשת אמן (Aman).
מלבדה, נמצאים באמן גם לוריין - ארץ האלים, מנדוס - אולמות ההמתנה (שהם בעצם עולם המתים) וכן מספר מקומות בעלי חשיבות פחותה.
ולינור הייתה כמעט הצפונית ביותר בארץ אמן המאורכת.
עירה הראשית הייתה ולימר (Valimar), עיר הולאר, המכונה עיר הפעמונים, שכל רחובותיה היו מזהב.
מול שערי ולימר הייתה גם מהנקסר (Mahanaxar), טבעת הגורל, שבה נהגו 14 הולאר לקיים את מועצותיהם.
שם גם קבעו, כאשר גילו כי העלפים התעוררו והם חיים בארץ התיכונה, להביאם אל ארצם למען יהיו מוגנים מפני אפילת הארץ התיכונה, ומפני רשעותו של מלקור (Melkor), אל הרוע, אשר נחשב לאדיר כאחד הולאר, אם לא למעלה מכך.
ואכן, לאחר זמן מה, באו מרבית העלפים מן הארץ התיכונה, בשלוש עדות עיקריות: וניר, נולדור וטלרי.
הוניר, זהובי השיער, הגיעו כולם לאמן.
הנולדור, שחורי השיער, באו אחריהם, ורק מעטי מעטים נותרו בארץ התיכונה, ליד האגם קויוינן (Cuivinen), לידו התעוררו.
הטלרי, כסופי השיער, הם שהגיעו אחרונים, אולם רבים מהם עוד נותרו בארץ התיכונה.
באותן שנים, כאשר חיו עלפי אמן, המכונים קלקונדי (Calaquendi), עלפי האור, נעשתה ולינור יפה בהרבה ממה שהייתה, וחופיה נעשו לבנים ומבהיקים ומוארים באבני חן, שאותן מצאו הנולדור בעת חציבתם בהרים.
הטלרי בנו נמל מפואר, אלקולונדה (Alqwalonde) נמל הברבורים, הגדוש בפנסים.
לאזורים ההם קראו העלפים והולאר בשם אלדמר (Eldamar), בית העלפים.
חוץ מנמל הטלרי נוסדה שם טיריון, העיר אשר על גבעת טונה ובה חיו הנודלור.
מסופר כי הייתה זו היפה בערים אשר בנו העלפים אי-פעם.
שני עצי האור הקדושים צמחו בלב ולינור, אך די קרוב ללורין, על תל ירוק בשם אזלוהר (Ezelohar).
יבנה (Yavanna), אלת כל הצומח, היא אשר בראה את שני העצים במחשבתה בעזרת שירתה; אך מסופר כי גם ניינה (Nienna), אלת הצער והחמלה, עזרה בכך שהרוותה את תל אזלוהר בדמעותיה.
שני עצי האור נבראו עוד בטרם התעוררו העלפים משנתם.
בנוסף, שני העצים ההם היו המאור השני שהיה בעולם, אחרי ששני פנסי הולאר נהרסו כליל, ובטרם נבראו השמש והירח.
שני העצים היו המאור היחיד באותם ימים, אשר היה בעל עוצמה אף אדירה משל שמש וירח; אך הוא האיר רק בארץ אמן, וולינור הייתה גדושה בו, עת שבארץ התיכונה המאור היחיד היה אור הכוכבים.
ולינור הפכה לסמל בספרים של טולקין, כמקום נשכח, אך קדוש, שבו שורר האלמוות, ובו החי והצומח לעולם לא יכמשו - כי אדמתו, וכל השוכן בו, מבורכים.
שם קיימים כל אותם יצורים נפלאים שלא קיימים עוד בארץ התיכונה, אפילו חיות שכביכול נכחדו מן העולם, ובני האדם לא יזכו לראותן עוד.
לשם שאפו בני נומנור (שהיו בני-אדם בני-תמותה) להגיע, ואף חפצו למשול במקום ההוא, וכך להשיג חיי נצח.
הם נכשלו ונענשו קשות על תאוותם לדבר שאינו בהישג ידם.
לאחר העידן הראשון, החלו לשוב העלפים לוולינור כאשר הם חצו את הים מערבה, בדרכים החסומות בפני בני תמותה.
טרילוגיית שר הטבעות מסתיימת בכך שהגבירה גלדריאל והאדון אלרונד, יחד עם המיא אולורין הידוע יותר בתור גנדלף הקוסם וההוביטים פרודו ובילבו בגינס, יוצאים באוניה האחרונה של מיתלונד (Mitlond), הנמלים האפורים אל ולינור הברוכה.
חבל ולינגטון הוא חבל בדרום האי הצפוני של ניו זילנד הכולל את עיר הבירה ולינגטון וסביבתה.
חבל ולינגטון נתחם על ידי ים טסמן במערב, האוקיינוס השקט במזרח ומצר קוק בדרום.
הגבול הצפוני של החבל לא עובר בתוואי גאוגרפי ברור ונמשך בין אוטקי (Otaki) במערב לאקטהונה (Eketahuna) במזרח.
שטחו של החבל הוא 8,140 ק"מ רבוע ומתגוררים בו 460,300 תושבים, יותר משלושה רבעים מהם סביב האזור האורבני של ולינגטון.
מבחינה מנהלית החבל מחולק לשמונה רשויות אזוריות: ארבעה מחוזות וארבע ערים.
את מחוז מסטרטון ולינגטון חלוקת עם מנוואטו-ונגנאוי שמצפון.
וֵלִיקוֹ טַרְנוֹבוֹ (בבולגרית: Велико Търново) היא עיר במרכז בולגריה, המשמשת כבירת מחוז וליקו טרנובו.
העיר, השוכנת 196 קילומטרים מהבירה סופיה, בנויה על טרסות מעל הנהר יאנטרה המתפתל למרגלותיה.
הבתים בנויים על שלוש גבעות: צארבץ, טרפיזה וסבטה גורה (ההר הקדוש).
וליקו טרנובו היא מהעתיקות בערי בולגריה.
בעיר ובפרבריה נמצאו שרידים מתקופת האבן הקדומה, תקופת האבן החדשה, תקופת הברונזה ותקופת הברזל.
העיר הייתה מיושבת על ידי התראקים והרומאים.
הקיסר יוסטיניאנוס השני בנה מבצר ביזנטיני על גבעת הצארים.
ב-1018 נכבשה בולגריה על ידי ביזנטיון.
ב-1186 קמו שני אחים -אסן ופטר והכריזו בווליקו טרנובו על מרד כנגד השלטון הביזנטי.
המרד הצליח ובעקבותיו נוסדה האימפריה הבולגרית השנייה כשוליקו טרנובו (אז נקראה טרנובו) כבירתה.
במשך מאתיים שנים הייתה טרנובו העיר החשובה ביותר באימפריה, מרכז תרבותי, כלכלי, פוליטי ודתי.
במצודת צַארֶבֶץ הנמצאת על גבעה בעלת אותו שם במרכז העיר נמצא ארמון הצאר וכנסיית הפטריארך.
ב-17 ביולי 1393 לאחר מצור שנמשך 3 חודשים, נפלה טרנובו בידי העות'מאנים ונותרה בחזקתם במשך כ-480 שנים.
בימי הביניים העיר נקראה טרנובגראד.
ב-1598 וב-1686 פרצו בטרנובגראד מרידות אך הן דוכאו באכזריות על ידי העות'מאנים.
ב-7 ביולי 1877, במסגרת המלחמה העות'מאנית-רוסית, נכבשה העיר על ידי צבא האימפריה הרוסית.
במסגרת קונגרס ברלין הוכרה עצמאות בולגריה ובירתה טרנובו.
ב-17 באפריל 1879 התכנסה המועצה הלאומית הראשונה בטרנובו ואשרה את החוקה הראשונה של בולגריה שכונתה חוקת טרנובו.
אחת ההחלטות הייתה להעביר את עיר הבירה לסופיה.
ב-1965 שונה שם העיר מטרנובו לווליקו טרנובו (טרנובו הגדולה) מתוך הוקרה להיסטוריה ולחשיבותה של עיר הזאת.
לפי נתונים היסטוריים וממצאים ארכאולוגיים מבולגריה, קיימת סבירות שיהודים התיישבו באזור העיר במהלך המאה ה-2, עת היה המקום חלק מפרובינציה רומית.
עם זאת, עדויות ממשיות לקהילה יהודית נמצאו מתקופת האימפריה הבולגרית השנייה, אז שלט בה המלך אסן השני (1218-1241).
הוכחה לכך רואים במכתבו של האפיפיור גרגוריוס התשיעי למלך הונגריה בעת ההיא, על כך שהמלך אסן השני מארח כופרים יהודים בממלכתו והם חיים בחופש מוחלט בעיר טרנובו.
בנוסף, נמצאו במקום שרידי מצבות וכתבים הנושאים שמות משפחה יהודיים.
איוון אלכסנדר ששלט בין 1331–1371, נשא לאישה ב-1346, יהודיה מטרנובו בשם שרה, אשר בהמשך התנצרה והפכה למלכה תיאודורה.
בנה הפך לימים לצאר איוון שישמן.
ב-1393 נכבשה טרנובו על ידי באיזיט הראשון אשר הורה לגרש את יהודי העיר בשל לחימתם לצד הבולגרים.
לאחר הגירוש לא נותרו יהודים בעיר.
ב-1886 נכתב ספר על העיר טרנובו על ידי סופר בולגרי בשם בָּארוֹן שהיה ידוע בנטיותיו האנטישמיות ובו מיתוס אנטישמי בדבר יהודי מטרנובו שהגיש לעות'מאנים את המפתח לאחד משערי העיר וכך היא נפלה בידיהם.
עוד מספר המיתוס שסולימאן צ'לבי פאשה בנו של באיזיט הראשון ומפקד הצבא העות'מאני במקום הוציא להורג את היהודי ובמשך מאות שנים השליכו הנוצרים אבנים על מקום קבורתו עד שנוצר גל אבנים שכונה "קבר היהודי" (זִ'ידוֹבְ גְרוֹבְּ).
הסיפור קנה לו קהל מאמינים רב ובשלב מסוים אף נכנס לנרטיב ההיסטורי הבולגרי אף על פי שלא הייתה לו כל אחיזה במציאות והאזור המדובר היה חלק מבית העלמין היהודי של העיר העתיקה.
יהודי טרנובו תועדו כעובדי כפייה שעסקו בשיקום קונסטנטינופול לאחר כיבושה על ידי מהמט השני וכונו בטורקית עות'מאנית Sürgün, דהיינו המגורשים.
בהמשך מתועדים יהודי טרנובו כעדה נפרדת בתוך הקהילה היהודית באיסטנבול, שכונתה "קהל טרנובו" והם נטמעו לבסוף בתוך הקהילה הספרדית הגדולה שקמה בהגיע מגורשי ספרד ופורטוגל.
מאוחר יותר, בני משפחות ספורות חזרו לטרנובו כנושאי תפקידים פקידותיים מטעם האימפריה העות'מאנית וכן עסקו במסחר וחלפנות כספים.
החל מ-1878, מועד סיום המלחמה המלחמה העות'מאנית-רוסית ועד לראשית המאה ה-21, כמעט ולא התגוררו יהודים בעיר.
וליקי פְּרֶסְלַב (בבולגרית: Велики Преслав, "פרסלב הגדולה"; עד 1993 – פרסלב) היא עיר במחוז שׁוּמֶן שבבולגריה, אשר במהלך המאה ה-10 הייתה אחת מהערים החשובות ביותר בדרום אירופה.
בין השנים 893 ל-972 הייתה פרסלב עיר הבירה השנייה של האימפריה הבולגרית הראשונה.
פרסלב העתיקה היא שמורה ארכאולוגית לאומית הנמצאת ליד העיר המודרנית וליקי פרסלב.
אצילי עיר הבירה הישנה, פליסקה, והחאן ולדימיר, היו פוליתאיסטים והתנגדו לקבלת הנצרות.
ב-892 הם מרדו ללא הצלחה בצאר הבולגרי.
כתוצאה מהמרד הצאר הנוצרי החדש, סימאון הראשון, העביר את עיר הבירה לפרסלב.
בפרסלב נתקבלה הנצרות בקלות יחסית לעומת פליסקה הפוליתאיסטית וב-864 לאחר הנצרות הבולגרים, נבנו בה מספר כנסיות.
לאחר ההכרזה על פרסלב כעיר בירה, היא התפתחה במהירות והפכה למרכז פוליטי, ספרותי, אמנותי ותרבותי בבולגריה.
הצאר סימאון הראשון בנה ופיתח את הבירה במשך 28 שנים והיא הגיעה לשיא התפתחותה בזמנו של הצאר פטר הראשון.
ב-969 סוויאטוסלב, נסיך קייב, צר וכבש את פרסלב, וב-972 היא נכבשה והועלתה באש על ידי הקיסר הביזנטי יוחנן הראשון צימיסקס.
הכובשים בזזו את אוצרות פרסלב, סמלי שלטון הצאר הבולגרי והספרים שבספריית הצאר סימאון הראשון.
למרות ההרס הגדול, תושבי העיר הצליחו לשקם אותה, אבל קרנה של פרסלב ירד והיא איבדה את תפקידה בתור המרכז הכלכלי והפוליטי של בולגריה.
בשנותיה הראשונות של האימפריה הבולגרית השנייה התאוששה פרסלב מחורבנה כאשר פטר הרביעי, קיסר בולגריה מלך בעיר.
במאה ה-13 המונגולים כבשו את העיר פעמיים והחריבו אותה.
פליטי פרסלב הקימו יישוב חדש, שנקרא אף הוא "פרסלב" ומוקם בסמיכות לעיר העתיקה.
כיום, שוכנת במקום העיר "וליקי פרסלב", שבה מתגוררים 9,237 תושבים (נכון לשנת 2010).
מועדון הכדורגל ולינגטון פיניקס הוא מועדון כדורגל ניו זילנדי מהעיר וולינגטון, המשתתף בליגה האוסטרלית והוא הקבוצה היחידה מניו זילנד בטורניר זה.
הקבוצה החליפה את ניו זילנד נייטס שהשתתפה בטורניר קודם לכן.
עד לשנת 2007 הייתה בליגה האוסטרלית קבוצה אחת מניו זילנד, ניו זילנד נייטס אך זו הושעתה בשנה זו מפעילות והקבוצה פורקה.
בשל כך, נותר מקום אחד חסר בליגה והיה צורך למלאו על ידי קבוצה אחרת מאוסטרליה או ניו זילנד.
תחילה, הוחלט כי תשחק בליגה קבוצת מטאונסוויל שבקווינסלנד אוסטרליה כדי לתת אורכה להתאחדות הכדורגל של ניו זילנד למצוא קבוצה חדשה כדי שיהיה לה ייצוג בליגה זו.
בעל הקבוצה כיום ומנהלה, טרי סריפיסוס, הוציא לצורך הקמת הקבוצה החדשה כמיליון דולרים ניו זילנדים כדי להבטיח קיומה של קבוצה ניו זילנדית בליגה.
התאחדות הכדורגל האוסטרלית נתנה אישור להתאחדות הכדורגל של ניו זילנד שמאוחר יותר אישרה את הקמת הקבוצה בוולינגטון ב-19 במרץ 2007.
השם נבחר מתוך שישה שמות שנבחרו אף הם מתוך 250 שמות שונים שהוצעו על ידי תושבי ולינגטון.
השם שנבחר, "פניקס", מציין, לדברי הבעלים, את ההתחלה החדשה, מאפר, והתמיכה הרבה שהחלה בעיר לקבוצה החדשה.
בנובמבר 2007 הפכה סוני בסניף בניו זילנד לאחת הספונסריות הראשיות של הקבוצה.
במשחקה הראשון בליגה האוסטרלית, הקבוצה סיימה בתיקו 2-2 עם מלבורן ויקטורי כאשר לטובת ולינגטון כבשו לקראת סיום המשחק דניאל לינס קורטז הברזילאי ושיין שמלץ הגרמני-ניו זילנדי.
בספטמבר 2007 היה אמור להיערך משחק ידידות עם קבוצת לוס אנג'לס גלאקסי האמריקאית כאשר בין הקבוצות היה הסכם כי כוכבם של האמריקאים, דייוויד בקהאם האנגלי ישחק לפחות 55 דקות במשחק זה.
בסופו של דבר, נדחה המשחק לדצמבר באותה השנה ובמשחק ניצחו הגאלקסי 4-1 כאשר בקהאם שיחק את מלוא 90 הדקות ואף כבש שער, בפנדל במחצית השנייה.
וֵלימיר חְלֶבְּנִיקוב (רוסית: Велимир Хлебников; 9 בנובמבר 1885 - 28 ביוני 1922), משורר רוסי, מהבולטים בפוטוריסטים הרוסים של ראשית המאה ה-20. עסק גם במתמטיקה, בהיסטוריה, בבלשנות וחיבר מנשרים ומאמרים רבים.
חלבניקוב נולד במאלי דרבטי (Malye Derbety), כפר רוסי קטן ליד העיר צאריצין (כיום וולגוגרד) שעל נהר הוולגה.
הוא נהג לחשוב כי למקום הולדתו הייתה השפעה ניכרת על מהלך חייו.
הדחף שלו לגלות את תורת האיחוד שיקף את הצורך שלו לאחד את תרבות התושבים המקומיים, הנוודים הקלמיקים – בודהיסטים מונגולים אשר התיישבו בערבות הוולגה – ואת התרבות הרוסית האורתודוקסית של הוריו.
אביו של חלבניקוב, ולדימיר, היה צפר וחובב טבע נודע.
בנוסף לכך היה לו תפקיד אדמיניסטרטיבי בכיר במִנהל המקומי, והוא עסק רבות באיסוף מידע על אורח חייהם ועל תרבותם של השבטים הקלמיקים.
חלבניקוב ירש מאביו את אהבתו הגדולה למדעים ולשפות, אך בסופו של דבר, בחר שלא להמשיך בדרכו המקצועית של אביו: הוא לא רצה להיות חוקר טבע וגם לא הצטרף לשירות הציבורי.
בילדותו הצטייר חלבניקוב כילד מחונן ומפותח יותר מהרגיל יחסית לגילו, ובנוסף לכך, אופיינה ילדותו באהבה בלתי רגילה למספרים.
כך לדוגמה, ב-1904 נזכר חלבניקוב בימי ילדותו: "הוא היה כה ילדותי שסבר כי שש בא אחרי חמש, ושבע בא אחרי שש.
הוא אפילו העז לחשוב שבכלל בכל מקום כשמופיע אחד ואחריו עוד אחד, יש לנו גם שלוש, וחמש, ושבע, ואינסוף – ∞."
בגיל 18 סיים בהצטיינות את לימודיו בגימנסיה, ומיד נרשם לפקולטה למתמטיקה באוניברסיטת קזאן, שבה למד מ-1903 עד 1908. לרוע המזל, כבר מתחילת לימודיו באוניברסיטה התאכזב חלבניקוב מהרמה הנמוכה של הפרופסורים למתמטיקה, ובמהרה עבר לפקולטה למדעי הטבע.
בהמשך הוא שינה את מסלול לימודיו ממדעים מדויקים לבלשנות, וב-1908 סיים את לימודיו באוניברסיטה מבלי לקבל תואר.
במקום לכתוב את החיבור לתואר הדוקטור שלו, החל חלבניקוב לפרסם את שיריו הראשונים.
משנת 1908 ואילך בחר ללמוד באוניברסיטת סנקט פטרבורג מבלי להירשם כסטודנט מן המניין.
במקום הלימודים הסדירים הוא העדיף להתעמק בתחומים רבים ומגוונים, כגון ביולוגיה, סנסקריט ושפות סלאביות.
בניסיונו הנועז לאחד את המתמטיקה ואת השירה הכריז חלבניקוב על עצמו כעל "אמן-המספרים", והציע "ליצור מעמד מוכר של אמנים שעובדים עם מספרים".
בהיותו אדם רחב אופקים במיוחד, זכה חלבניקוב להערכה רבה מצד קבוצת המשוררים הפוטוריסטים הבולטים (ולדימיר מאיאקובסקי, דייוויד בורליוק, וסילי קמינסקי), שאף כינו אותו בשם "לאונרדו האמיתי" המודרני.
בהתפעלות ובהערצה הם ציינו כי: "הוא מתמטיקאי ובלשן וחוקר ציפורים.
בנוסף לכך, הוא שולט בכל הטכניקות הספרותיות".
בנוסף לשירים ולמחזות שלו, פרסם חלבניקוב גם תאוריות לינגוויסטיות וחישובים מתמטיים, גילויי דעת אמנותיים ומאמרים מדעיים.
הוא היה רב-אמן בז'אנר נדיר של השירה ההיתולית המבוססת על משחקי מילים, כגון תחדישים או הומונימים (מילים זהות בכתיב ובהיגוי אך שונות במשמעותן).
הוא ומשורר פוטוריסטי רוסי אחר, קרוצ'וניך (Kruchonykh), הגו ביחד את הרעיון של שפה "סופראציונלית" – השפה הטרנסצנדנטלית של העתיד.
הם כינו אותה בתחדיש "זאום" (Zaum), המתורגם בדרך כלל כ"על-הגיוני" או "מעבר להיגיון".
מטרת שפה זו הייתה להעביר רגשות ומושגים מופשטים באופן ישיר, ללא תיווכו של השכל הישר.
ב-1912 ייסדו חלבניקוב והמשוררים מאיאקובסקי, בורליוק וקרוצ'וניך ביחד את גרעין התנועה הפוטוריסטית הספרותית.
ב-1913 פרסם חלבניקוב את ספרו הראשון, "מורה ותלמיד", שבו נדונו משוואות מתמטיות שעל פי חלבניקוב אמורות היו לשלוט בגורלותיהם של עמים.
בנוסף לכך, הוצגו בספר תאוריות מתמטיות שלו על חוקי "פיזור הערים החשובות על פני שטח כדור הארץ".
עבודותיו של חלבניקוב לא היו מכוונות לקהל רחב של קוראים אלא למומחים בלבד, ובעיני הדיוטות נשארו יצירותיו סתומות ולא מובנות.
מאיאקובסקי, אשר ראה בחלבניקוב את המורה שלו, וקרא לו "קולומבוס של יבשות השירה החדשות", הכריז כי "חלבניקוב אינו משורר לצרכנים.
אי אפשר פשוט לקרוא אותו.
להבדיל מהמשוררים האחרים, חלבניקוב תמיד חלם לגלות את המשוואות שעל פיהן מתנהל העולם כולו.
הוא האמין שכאשר אנשים יבינו לבסוף כי העולם והאנושות חד הם, וכי הם נשלטים בידי אותו עיקרון כללי משותף, אזי כל רעיון של מלחמה בין חלקיו השונים של המכלול השלם יתברר כחסר טעם ומיותר.
הוא חיפש אחר הדפוסים המתמטיים הקבועים שהסתתרו מאחורי מכלול תופעות החיים, ולבסוף הצליח לנסח את המשוואות הקוסמיות שלו, המכונות "חוקי הזמן".
משוואות אלה בין השאר קישרו בין תופעות שונות בטבען, כמו בין התנודות במצבי הרוח של אנשים יחידים ובין עלייתן ונפילתן של אומות.
תגלית זו, שפורסמה בספרו "לוחות הגורל" (1921), התבססה על האבחנה של חלבניקוב כי תקופה של 2n ימים מפרידה בין אירועים היסטוריים דומים, ומחזור של 3m ימים מפריד מאירוע אחד לאנטיתזה שלו או ל"אירוע שכנגד".
לאחר פרסום "לוחות הגורל" הידרדר מצבו הבריאותי של חלבניקוב, וברוסיה ההרוסה ממלחמות ומהמהפכות הוא הגיע במהרה לתשישות ונפטר מתת-תזונה בגיל צעיר, ב-28 ביוני 1922.
עד לשנת המאה להולדתו של חלבניקוב שמו כמשורר וכסופר רוסי כמעט שנשכח.
משנת 1985, עם הגלאסנוסט ועם צמיחת מודעות העידן החדש, החלו עבודותיו לזכות בהכרה הן בקרב דוברי הרוסית והן בקרב דוברי האנגלית.
כיום, הגאוניות של חלבניקוב איננה מוטלת בספק, ושמו עומד בשורה אחת עם המחדשים הגדולים של הספרות המודרניסטית.
ולמיירה (בלטבית: Valmiera; בגרמנית: Wolmar) היא העיר השמינית בגודלה בלטביה.
בשנת 2008 התגוררו בעיר כמעט 30,000 אנשים לאחר 500 שנים של קיום.
העיר נמצאת על גדת נהר גאויה במרחק של 100 קילומטרים מהעיר הבירה ריגה ובמרחק של 50 קילומטרים מהגבול עם אסטוניה.
ולמיירה היא המרכז הלא רשמי של המחוז ההיסטורי של לטביה וידזמה.
העיר תועדה לראשונה במקורות היסטוריים בשנת 1323, אך סביבתה הייתה מיושבת כבר באלף השלישי והשני לפני הספירה.
בשנת 1224 האדמה סביב נהר גאויה נכבשה על ידי ההמסדר הצבאי הנוצרי "מסדר של נושאי המגן".
מיקום זה סמוך לנתיב הסחר גאוג'ה תרם לצמיחת היישוב.
ולמיירה הייתה חברה לשעבר בברית ערי הנזה.
העיר נהרסה על ידי מלחמות ושרפות, ונבנתה מחדש מאפס בסך הכל אחת עשרה פעמים במהלך קיומה.
העיר נוסדה על ידי האבירים של המסדר הליבוני.
העיר נהרסה כליל בשנת 1702 במהלך המלחמה הצפונית הגדולה.
הקהילה היהודית הייתה קטנה ביותר.
במפקד האוכלוסין של שנת 1935 נמנו 93 יהודים, כאחוז בודד מכלל התושבים.
150 יהודים נרצחו במהלך יולי אוגוסט 1941 בידי "המשמר העצמאי" (Straz Niepodleglosci).מיליציה לטבית מקומית.
מחוז (אובלסט) וליקו טרנובו (בולגרית: Област Велико Търново) הוא אחד מ-28 מחוזות בולגריה.
המחוז שוכן במרכז צפונה של בולגריה ובירתו היא העיר וליקו טרנובו.
שטח המחוז מהווה 4.2% משטחה של בולגריה וכמות האוכלוסין מהווה 3.6% מכלל אוכלוסייתה.
המחוז ככלל והעיר וליקו טרנובו בפרט, הם בעלי חשיבות היסטורית גדולה לבולגרים, שכן שימשו כמרכזה של האימפריה הבולגרית השנייה.
חלק מיישובי המחוז ממוקמים על תוואי נהר הדנובה.
באזור שורר אקלים ממוזג והטמפרטורה השנתית הממוצעת עומדת על 11.5oc.
במחוז ישנן 10 רשויות מקומיות כשהגדולה מביניהן היא הבירה וליקו טרנובו ואחריה העיר גורנה אוריאחוביצה.
החקלאות במחוז מפותחת מאוד ומהווה מגזר מועדף.
ישנן מספר חוות לגידול צאן ובקר.
כמו כן משופע האזור בקרקע פורייה ועליה מגדלים חיטה, תירס, ענבים וסחלבים לייצוא.
במחוז ישנם מספר יקבים, מפעל לייצור סוכר, מחלבות ומפעלים לעיבוד בשר צאן ובקר, בעיקר בסמיכות לערים טרנובו וגורנה.
כמו כן, קיימים מספר מפעלי טקסטיל.
34.4 אחוזים מכוח העבודה מועסק במגזר הייצרני, 12 אחוזים במגזר הקימעונאי, 10 אחוזים במגזר התחבורה וכ-10 אחוזים במיגזר השירותים.
המחוז גם משופע באתרים ארכאולוגיים ונופים שובי עין, המושכים אליהם תיירות פנים וחוץ.
התיישבות מאורגנת ראשונה בשטח המחוז מתוארכת למאה ה-5 לפני הספירה, עידן הממלכה התראקית.
במאה ה-1 הפך האזור לפרובינציה רומית ובהמשך מחוז ביזנטי.
ב-1186 הפכה העיר טרנובו לבירת האימפריה הבולגרית השנייה, עד לכיבושה ב-1393 על ידי באיזיט הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית.
ב-7 ביולי 1877, במסגרת המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), נכבש האזור על ידי צבא האימפריה הרוסית.
במסגרת קונגרס ברלין הוכרה עצמאות בולגריה ובירתה טרנובו ובהמשך הועברה הבירה לסופיה.
וֶלִינְגְרָאד (בבולגרית: Велинград) היא עיר בדרום־מערבה של בולגריה, השנייה בגודלה מבחינת כמות האוכלוסין במחוז פאזארדז'יק ושוכנת על מורדות הרי רודופי, כ-93 קילומטרים מהבירה סופיה, ו-34 קילומטרים מבירת המחוז פאזארדז'יק.
העיר נודעת בבולגריה במעיינות המרפא המצויים בסביבתה.
ראשית התיישבות אנושית מאורגנת במקום מתוארכת למאה ה-5 לפנה"ס, עידן הממלכה התראקית.
ב-46 נכבש האזור על ידי האימפריה הרומית בהנהגת הקיסר קלאודיוס והרומים הקימו במקום ישוב מבוצר וסנטוריום.
בהמשך עבר האזור לשליטת האימפריה הביזנטית ובמהלך המאה ה-6 החלה הגירה נרחבת של שבטים סלאבים.
ב-821 נכבש המקום על ידי מאלאמיר חאן האימפריה הבולגרית הראשונה והוקם ישוב בשם גראדוט הממוקם כ-2.5 קילומטרים מהעיר המודרנית.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום נתגלו מטבעות זהב מתקופתו של איוון אלכסנדר, קיסר האימפריה הבולגרית השנייה.
ב-1371 נכבש האזור על ידי צבאותיו של מוראט הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית.
בתקופת שלטונו של מהמט הרביעי ניסו העות'מאנים להמיר את דתם של התושבים באזור מנצרות אורתודוקסית לאסלאם סוני תוך התנגדות אלימה של תושבי הכפרים צ'פינו, לדז'נה וקמניקה, אשר שמם מתועד לראשונה בעת ההיא בתעודות עות'מאניות.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ולאחריה בוצע טרנספר נרחב של אוכלוסייה מוסלמית.
לאחר המלחמה נותר האזור חלק מהמחוז האוטונומי רומליה המזרחית וב-1885 הוא אוחד עם נסיכות בולגריה.
ב-28 בינואר 1948 הוחלט לאחד את הכפרים צ'פינו, לדז'נה וקמניקה לעיירה אחת אשר מ-1977 ידועה בשם ולינגראד.
בראשית שנות ה-90 זכתה למעמד של עיר.
איוון לבנוב , שהיה ראש העיר ולינגראד בשנים 2015-2007, זכה במדליית ארד באולימפיאדת לייק פלאסיד (1980) והיה לבולגרי הראשון שזכה במדליה במשחקי החורף האולימפיים.
בעיר מגמה מאוזנת של תמותה לעומת ילודה וכן מאזן הגירה מאוזן וכך כמות האוכלוסין יציבה בעשור הראשון של המאה ה-21. 70.5% מהאוכלוסייה הם ממוצא בולגרי, 23.9% ממוצא טורקי ו-5.1% הם צוענים.
36.4% הם בעלי השכלה תיכונית או על תיכונית, 34.9% הם בעלי השכלה יסודית או סיימו חטיבת ביניים ו-25.7% הם בעלי השכלה יסודית לא מלאה.
דרך העיר עובר כביש בין עירוני מהיר אחד שמספרו II-82. בעיר תחנת רכבת קטנה ובה מסילה אחת.
בסביבות ולינגראד מרחצאות מרפא המהווים יעד תיירותי וכן מספר מפעלי טקסטיל ומזון.
בעיר שורר אקלים ממוזג הררי כאשר הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 9oc וערכי הקיצון נעים ממינוס 3oc בינואר ועד 19oc ביולי.
בראשית המאה ה-18 תקופת שלטונו של אהמט השלישי סולטאן האימפריה העות'מאנית מתועדת קהילה יהודית מאורגנת בכפר צ'פינו באניה (בימינו חלק מוולינגראד).
בניה היו ברובם סוחרים שהיגרו מסרביה, בעיקר מאזור בלגרד לאחר כיבושה בידי ממלכת הבסבורג האוסטרית במהלך המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1716–1718).
התיעוד מופיע בספרי שאלות ותשובות ובפסקי הלכה של רבנים.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) פסק התיעוד לגבי הקהילה במקום ומניחים שחדלה מלהתקיים.
ב-20 ביולי 1928 פתח ארגון מכבי בבולגריה את מחנה הקיץ הארצי של חניכיו בכפר צ'פינו באניה והכפר שימש במשך שנים אחדות את הארגון לעניין זה.
חצי האי ולינגראד שבחוף המערבי של ארץ גרהאם, שבחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה נקרא על שם העיר.
וליקה קלדושה היא עיר בצפון-מערב בוסניה והרצגובינה ליד הגבול עם קרואטיה.
במפקד התושבים שנערך בשנת 1991 חיו בעיר 52,908 תושבים.
וליקה קלדושה כוללת בתוכה מספר כפרים והיא המרכז האדמיניסטרטיבי שלהן.
וליקה קלדושה התפתחה מכפר עתיק.
היא הוזכרה לראשונה בשנת 1280 בשם קלדושה.
בתקופת האימפריה הרומית החלה האוכלוסייה בכפר לגדול.
בשנת 1633 היא נכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית והפכה לעיר חשובה.
ממנה המשיכו הצבאות העות'מאנים לכיבוש קרואטיה.
בתקופת האימפריה האוסטרו-הונגרית תושבי וליקה קלדושה קיימו מחתרות על מנת להילחם בכיבוש.
במהלך מלחמת העולם השנייה האזור היה מלא בפרטיזנים שנלחמו בנאצים ומנעו מהם לכבוש את העיר.
בשלב מסוים הפרטיזנים נסוגו לאחור והנאצים כבשו את העיר אך במהרה גילו שטמנו להם פח והפרטיזנים משכו אותם בכוונה לעיר על מנת להרוג כמות גדולה שלהם ולהדוף אותם.
תושבי האזור תמכו מאוד ביוסיפ ברוז טיטו וקומוניזם.
במהלך מלחמת בוסניה העיר הייתה המרכז של הפרובינציה האוטונומית של בוסניה.
העיר עצמה לא נפגעה במלחמה וכמעט ולא התחוללו קרבות בתחומה או בקרבתה.
ולייבו (בסרבית קירילית: Ваљево) היא עיר במרכז סרביה.
העיר משמשת כמרכז המנהלי של מחוז קולובארה, וב-2011 מנתה אוכלוסייתה רבתי 90,301 נפש.
העיר מרוחקת 90 קילומטרים דרומית-מערבית מהבירה בלגרד.
נהר הקולובארה (יובל של נהר הסאווה) עובר דרך העיר.
בעיר קיימת קבוצת כדורסל, מטאלץ ולייבו, המתמודדת בליגה הבכירה.
וליקה טוריה (טוריה הגדולה, באוקראינית: Велика Тур'я, בפולנית Tuża Wielka,ברוסית: Великая Турья) הוא כפר במערב אוקראינה, בחבל גליציה ההיסטורי, כ-15 ק"מ מצפון מזרח לעיירה בולחוב וכ-90 ק"מ ממזרח לגבול אוקראינה–פולין.
יהודים חיו בכפר שנים רבות, כנראה לפחות מהמאה ה-18 והוא נקרא בפיהם טוז'ה ויילקה (שם הכפר בפולנית).
ערב מלחמת העולם השנייה התגוררו בווליקה טוריה מאות משפחות, מתוכן כ-70 משפחות יהודיות שבבעלות רבות מהן היו חנויות (מכולת, בדים, כלי בית, סדקית), ושתי משפחות (של האחים גרול) שבבעלותן היו מנסרות, שסיפקו עצים לנגרים המקומיים ולנגרים בערים הסמוכות.
רבות מהמשפחות עסקו גם בחקלאות (עצי פרי, ירקות, חיטה, כוורות, משק חי) ולמשפחות גלס היה מפעל חמאה שמכר את תוצרתו בסביבה וגם במספר ערים מרוחקות, בפולין.
במרכז הכפר היו בית כנסת, מקווה ושוחט שסיפקו את צורכי הקהילה.
שם גרו רוב המשפחות היהודיות ושם גם אפו את המצות בחג הפסח.
הילדים היהודיים למדו יחד עם ילדי הכפר בבית ספר יסודי אוקראיני מקומי.
מכיתה ו' ואילך עברו רוב הילדים ללמוד בבית ספר בעיר סטרי, כ-20 ק"מ מצפון מערב לכפר.
רוב המשפחות העסיקו גם מורה פרטי, "רבי", שלימד את הילדים את ה-א"ב העברי מספר תורה.
את הטקסט עצמו לימדו ביידיש.
כמו יהודים רבים בסביבה גם יהודי וליקה טוריה היו דתיים, אך לא חרדים.
רבים מהגברים גילחו את זקנם והלכו בימי חול בלי כיסוי ראש, אך הקפידו על קיום המצוות ובשבתות ובחגים התפללו בבית הכנסת בכפר.
עד 1939 היה האזור שבו נמצא הכפר שייך לפולין.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו הנאצים קרוב מאוד לכפר, בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב שחילק ביניהן את השליטה במזרח אירופה.
מ-1939 ועד 1941 נשלט האזור על ידי ברית המועצות.
השליטים החדשים ציוו על סגירת כל העסקים הפרטיים.
המפעלים ובתי העסק הגדולים הולאמו ובתי העסק הקטנים נסגרו.
ביוני 1941 הכריזה גרמניה מלחמה על ברית המועצות וכבשה את הכפר.
היהודים בכפר חיו דורות רבים בין האוקראינים ועם רובם היחסים היו טובים מאוד.
עם זאת, מדי פעם היו התפרצויות אלימות ומעשי שוד, שהתגברו מאוד עם הגעתם של הגרמנים.
זמן קצר לאחר השתלטותם על האזור פקדו הגרמנים על כל היהודים בכפרים לעבור לערים ורוב יהודי וליקה טוריה עברו לבולחוב, לסטרי ולדולינה הסמוכות.
זה היה סופו של היישוב היהודי בכפר.
עד סוף המלחמה שרדו רק שישה יהודים מאלה שחיו בכפר עם פרוץ המלחמה, כולם בני משפחת גלס.
איש מהם לא שב לגור בכפר.
וליקי ז'וונצ'יק (באוקראינית: Великий Жванчик) הוא כפר במחוז חמלניצקי שבאוקראינה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
בשנת 1926 נמנו בכפר כ-600 יהודים, ובשנות ה-20 והשלושים פעלו במקום מועצה חקלאית יהודית ובית ספר יידי.
באמצע יולי 1941 נכבש הכפר בידי הגרמנים, ועל יהודיו הוטלו גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב.
מאות יהודי הכפר, יחד עם יהודים נוספים מהסביבה, נורו למוות ב-31 באוגוסט 1941 ליד יער סוקולץ הסמוך.
יתר יהודי הכפר שניצלו מהאקציה רוכזו בגטו קטן שהוקם ביישוב, וממנו נלקחו מדי יום לעבודות כפייה.
רבים מהם מתו בגטו בשל תנאי המחיה הקשים בו.
ביוני 1942 נרצחו יהודי הגטו.
מקצת מיהודי המקום הועברו לגטו דונייבצי, ושם נספו.
ולימיר סטייפאנוביץ' (בסרבית: Velimir Stjepanović ,Велимир Стјепановић; נולד ב-7 באוגוסט 1993) הוא שחיין סרבי, הוא אלוף אירופה במשחים ל-200 ול-400 מטר חופשי (ברלין 2014), בעל מדליית ארד מאליפות העולם לבריכת 25 מטר במשחה ל-400 מטר חופשי (דוחא 2014) ומקום שישי באולימפיאדה (לונדון 2012) במשחה ל-200 מטר פרפר.
ולינגטון קו היה מדינאי סיני ברפובליקה הסינית.
הוא היה אחד מנציגי סין בוועידת השלום של פריז ב-1919. שימש שגריר בצרפת, בבריטניה ובארצות הברית; השתתף בהקמת חבר הלאומים והאו"ם.
כיהן כשופט בבית הדין הבינלאומי בהאג בין השנים 1957 ל-1967. בין אוקטובר 1926 ליוני 1927, בעת שכיהן כשר החוץ, קו החזיק זמן קצר בתפקיד ממלא מקום ראש הממשלה ונשיא של הרפובליקה של סין.
הנשיאות שלו הייתה קצרה, אך תוחלת חייו הארוכה – 97 שנים – הופכת אותו למנהיג סין שחי את פרק הזמן הארוך ביותר.
קו נולד בשאנגחאי ב -1888. ולמד באוניברסיטת סנט ג'ונס, בשאנגחאי ובקולומביה קולג', שם היה חבר במועדון הספרות והדיונים, וסיים ב-1908. ב-1912 קיבל את הדוקטורט שלו במשפט בינלאומי ודיפלומטיה מאוניברסיטת קולומביה.
קו חזר לסין בשנת 1912 כדי לשרת את הרפובליקה החדשה של סין כמזכיר אנגלי לנשיא יואן שייקאי.
בשנת 1915, קו נעשה שגריר של סין בארצות הברית וקובה.
ב -1919 הוא היה חבר המשלחת הסינית לוועידת השלום בפריז, בראשות שר החוץ לו ז'נג-שינג (לו צנג-צ'יאנג).
בפני מעצמות המערב ויפן הוא דרש שיפן תשיב את אזור שאנדונג לסין.
הוא גם קרא לשים קץ למוסדות האימפריאליסטיים כגון המובלעות האירופאיות, מכסים והחזקות שטחים בחכירה.
מעצמות המערב סירבו לדרישותיו, וכתוצאה מכך, המשלחת הסינית בוועידת השלום בפריז הייתה האומה היחידה שלא חתמה על חוזה ורסאי בטקס החתימה.
קו גם היה מעורב בהקמת חבר הלאומים כנציג הראשון של סין בארגון החדש.
משנת 1922, שימש קו ברציפות כשר החוץ ושר האוצר.
הוא היה פעמיים ממלא מקום ראש הממשלה, בשנת 1924 ושוב בשנת 1926 בתקופה של תוהו ובוהו בבייג'ינג תחת ג'אנג דז'ולין בשנים 1926–1927. קו היה ממלא מקום ראש הממשלה מ-1 אוקטובר 1926 ופעל במקביל כנשיא זמני.
הוא שימש כראש ממשלה מינואר עד יוני 1927, כאשר ג'אנג הטיל ממשל צבאי וקו התפטר.
אחרי שמבצע המשלחת הצפונית הפיל את הממשלה בבייג'ינג ב-1928, קו היה מבוקש לזמן קצר למעצר על ידי הממשלה הלאומנית החדשה בנאנג'ינג, אבל באמצעות התיווך של ז'אנג צ'וליאנג הוא השלים עם הממשלה החדשה וחזר לשירות הדיפלומטי.
הוא ייצג את סין בחבר הלאומים במחאה על הפלישה היפנית למנצ'וריה.
הוא שימש כשגריר סין לצרפת בשנים 1936–1940, עד שצרפת נכבשה על ידי גרמניה.
לאחר מכן, הוא היה שגריר סין בבית המשפט של סנט ג'יימס עד 1946. בשנת 1945, קו היה אחד הנציגים המייסדים של האו"ם.
מאוחר יותר הפך לשגריר סין בארצות הברית והתמקד בשמירה על הברית בין הרפובליקה של סין וארצות הברית, כאשר הקואומינטאנג החל לאבד את השלטון בסין היבשתית לטובת הקומוניסטים, הוא נאלץ לעבור לטייוואן.
קו פרש מן השירות הדיפלומטי הסיני בשנת 1956. ב -1956 הוא הפך לשופט של בית הדין הבינלאומי בהאג ושימש כסגן נשיא בית המשפט בשלוש השנים האחרונות של כהונתו.
בשנת 1967 הוא פרש ועבר לניו יורק, שם חי עד מותו בשנת 1985.
ב -1908 נישא קו לאשתו הראשונה, צ'אנג ג'ון-אי הם התגרשו לפני שנת 1912.
אשתו השנייה של קו, טאנג פאו-יואה, "מאי" (1895-1918), הייתה בתו הצעירה של ראש ממשלת סין לשעבר טאנג שאו-ייה ודודנית ראשונה של הציירת והשחקנית מאי-מאי.
אשתו השלישית הייתה אשת חברה מפורסמת, אוי הואי-לן (1889–1992).