tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1925 הצטרפה לזמן קצר למפלגה הסוציאל-דמוקרטית הבלתי תלויה (USPD), ובדיעבד תיארה את עצמה כ"ציירת פרולטרית מאז ומתמיד".
לאחר שאולגה חלתה ונפטרה בשנת 1928, חיה אבל ויצרה בברלין, תחילה בשטגליץ ולאחר מכן בוֶדינג.
בתקופה זו החליטה לעבור תהליך של התאמה מגדרית, והכירה את שארלוט שרלקה, שגם היא הייתה בעיצומו של תהליך דומה.
בשנת 1929 הגישה בקשה רשמית לשינוי שמה ל"האני", אך הבקשה נדחתה.
בשנת 1930 התקבלה בקשתה לשינוי השם ל"טוני".
בעזרת מגנוס הירשפלד עברה חמישה ניתוחים להתאמה מגדרית, שבוצעו על ידי הרופאים ארווין גוהרבנדט, פליקס אברהם ולודוויג לוי-לנץ.
היא הייתה בין האנשים הראשונים שעברו ניתוח מסוג זה.
לפי דיווחי המנתחים, הניתוח הראשון של איבל ושרלקה התרחש בין 6 בינואר 1929 ל-14 בנובמבר 1930, ולפי החוקר ראגנר אהלשטדט, הייתה אבל האדם השלישי שעבר את ההליך אי פעם.
בשנת 1931 פרסם פליקס אברהם מאמר בכתב העת Zeitschrift für Sexualwissenschaft und Sexualpolitik שתיאר את פרטי הניתוחים שנערכו לאבל ולדורה ריכטר.
בשנת 1933 שובץ תיעוד של איבל, שרלקה וריכטר (ללא קרדיט) בקטע דוקומנטרי בסרט האוסטרי Mysterium des Geschlechtes ("מסתורין המגדר"), שעסק בחקר המיניות בזמנו.
באותה שנה אירחו אבל ושרלקה את החוקר השוודי ראגנר אהלשטדט, שתיאר אותן בספרו Män, som blivit kvinnor ("גברים שהפכו לנשים"), אך הן נמנעו מלהזכיר לו את ריכטר.
בשנת 1933, כאשר המכון לחקר המיניות הותקף, אוסף הציורים והאיורים של איבל הושמד.
בשנת 1933 התגיירה איבל, בעקבות דתה של שארלקה, שהייתה בת זוגה.
שתיהן חיו בדירה צנועה ברחוב נולנדורף 24 שבשכונת שנברג בברלין.
איבל קיבלה פנסיה קטנה והשלימה את הכנסתה ממכירת ציורים.
שכנותיהן הטרידו אותן שוב ושוב, ובשנת 1942 נאלצו להיפרד.
בשנת 1934, לאחר שקיבלה אזהרה מאחותה-למחצה, נמלטה עם שארלקה לצ'כוסלובקיה.
השתיים חיו בעיר קארלובי וארי עד 1935, שם ציירה אבל תמונות עבור אורחי הספא.
בהמשך עברו לפראג, ובשנת 1937 לברנו, שם שמרו על קשר עם קרל גיזה עד שהתאבד.
בפראג חיה תחת השם אנטוניה איבלובה ועבדה כציירת.
בשנת 1942 נעצרה שארלקה על ידי משטרת הזרים; בהמשך הצליחה להגר לארצות הברית.
לאחר תום המלחמה עברה אבל לגרמניה המזרחית, שם קיבלה פנסיה קטנה כקורבן לרדיפה גזעית בגרמניה הנאצית והמשיכה לעסוק בציור.
היא התמקדה בעיקר בנופים ובדיוקנאות וזכתה להכרה מחדשת בשנות ה-50. הייתה חברה באגודת האמנים הפלסטיים של גרמניה המזרחית ונטלה חלק בתערוכות האמנות הגרמניות בדרזדן בשנים 1953, 1958/1959 ו-1962/1963. זהותה המגדרית לא הוטלה בספק, אם כי רבים הבחינו בקולה הנמוך.
Selbstporträt (ציור שמן; הוצג בתערוכת האמנות הגרמנית הרביעית ב-1958/1959)
Fallobst (ציור שמן; הוצג בתערוכת האמנות הגרמנית הרביעית ב-1958/1959)
Arbeiterveteran (ציור שמן; הוצג בתערוכת האמנות הגרמנית החמישית ב-1962/1963)
Bildnis meiner Schwester (ציור שמן; הוצג בתערוכת האמנות הגרמנית החמישית ב-1962/1963)
Wissen ist Macht (ציור שמן; הוצג בתערוכת האמנות הגרמנית הרביעית ב-1958/1959)
טוֹנוֹפָּה היא עיירה לא מאוגדת במדינת נבדה שבארצות הברית, בירת מחוז ניי .
בעבר היא כונתה "מלכת מחנות הכסף" בשל ההיסטוריה העשירה שלה בכרייה.
בהמשך הפכה עיירת נופש תיירותית.
טונופה ממוקמת במרכז החלק המערבי של נבאדה, בצומת של כבישים 6 ו-95 של ארצות הברית, באמצע הדרך בין לאס וגאס לרינו.
במפקד האוכלוסין של 2020, האוכלוסייה מנתה 2,179 נפשות.
השטח הכולל של העיירה הוא כ-41,500 דונם.
במחוז ניי התגורר שבט יומבה ממשפחת השבטים השושוניים (Yomba Shoshone Tribe) והם שלטו ברוב נבאדה גם בזמן ההתיישבות האמריקאית, אך בהמשך הם כונסו לשמורה (of the Yomba Reservation).
הקהילה האמריקאית החלה בסביבות שנת 1900 עם גילוי עפרה עשירה בכסף על ידי ג'ים באטלר (Jim Butler) שהיה נשוי לבל, אישה מקומית משבט פאיוט וככל הנראה משפחתה הובילה אותו לאזור שהיה ידוע זה מכבר בקרב העמים הילידים בזכות המינרלים שעל פני השטח שלו.
מפברואר 1905, חלו המתיישבים במחלה שכונתה "מגפת טונופה" ("the Tonopah plague").
על פי הדיווחים, המחלה פגעה בעיקר בגברים בוגרים וגרמה לדלקת ריאות חריפה.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 הגיעו למקום כמה אנשי עסקים וביניהם הבנקאי ג'ורג' ס.
ניקסון, פיתחו את המכרות שהיו במקום ובשנת 1906, הפכו את חברת הכרייה המאוחדת "גולדפילד" לחברה ציבורית.
חלק מהרווחים הושקעו בפיתוח התשתית של העיירה.
בנוסף, הוקם במקום קזינו שתרם אף הוא לשגשוגה של העיירה.
בשנת 1903, פרצו מהומות על רקע מקומות עבודה וחברי איגודי עובדים תקפו עובדים סינים בטונופה, הרגו גבר סיני, פצעו כמה אחרים והרסו את צ'יינטאון.
ווינגפילד (Wingfield), שותפו של ניקסון לחברת הכרייה צפה שקרב סוף ייצור כריית הזהב והכסף בטונופה ועבר עם כספו לרינו, שם השקיע רבות בנדל"ן ובבתי קזינו.
ואכן עד 1910, ירד ייצור הזהב ובשנת 1920, היו בטונופה פחות ממחצית האוכלוסייה שהייתה לה חמש עשרה שנים קודם לכן.
מיזמי כרייה קטנים והקזינו המקומי המשיכו לספק הכנסה לכורים המקומיים, אך העיירה הקטנה התקשתה להתקיים.
מאז סוף המאה ה-20, אחד ממקורות התעסוקה החשובים של תושבי טונופה הוא מטווח ניסויים צבאי (Tonopah Test Range) הסמוך.
הצבא השתמש במטווח ובאזורים הסובבים אותו כאתר ניסויי לנשק גרעיני, מטווח הפצצה ובסיס פעולה לפיתוח מטוס ה־F-117 נייטוק.
בשנת 2014, חברת האנרגיה הסולארית SolarReserve, שבסיסה בקליפורניה, השלימה את בנייתו של פרויקט אנרגיה סולארית מתקדם בשווי 980 מיליון דולר ליד טונופה.
הפרויקט משתמש בנתרן נוזלי כאמצעי להעברת חום.
המפעל החל לייצר חשמל בנובמבר 2015.
המייסד, ג'ים באטלר, נתן את שמו ליישוב מהמילה בשפת השושוני (Shoshoni language), המבוטאת "TOE-nuh-pah", שמו של הצמח המדברי גריזווד (greasewood) הוא: to-nuv ו-"pa" פירושו מים.
בעבר היו לעיר מספר שמות, כולל "באטלר סיטי", על שמו של ג'ים באטלר המייסד.
בטונופה יש אקלים מדברי צחיח וקר עם חורפים קרירים וקיצים חמים.
בשל היובש והגובה הרב של טונופה, טווחי הטמפרטורות היומיים גדולים למדי.
ההכנסה החציונית למשק בית באזור הייתה 37,401 דולר, וההכנסה החציונית למשפחה הייתה 47,917 דולר.
לגברים הייתה הכנסה חציונית של 40,018 דולר לעומת רק 22,056 דולר לנשים.
ההכנסה לנפש באזור הייתה 18,256 דולר.
הטונהאלה הוא אולם קונצרטים השוכן בציריך שבשווייץ, האולם משמש כמשכנם של תזמורת טונהאלה ושל התזמורת הסימפונית של ציריך.
האולם, המכיל 1,455 מקומות ישיבה וממוקם ברחוב קלרידנשטראסה 7 בציריך, נחנך בשנת 1895 בנוכחות המלחין יוהנס ברהמס.
האולם נחשב לבעל אקוסטיקה יוצאת דופן.
בשנת 1938, נבנה סביבו מבנה חדש שמהווה כיום את המתחם של בית הקונגרסים בציריך.
הטונהאלה נבנה בין השנים 1893 ל-1895, ותוכנן על ידי האדריכלים הווינאים פרדיננד פלנר והרמן הלמר.
שני האדריכלים הללו תכננו גם את בית האופרה של ציריך ואולמות תיאטרון וקונצרטים נוספים ברחבי אירופה.
האדריכלים נודעו בניסיונם הרב בתחום האקוסטיקה, ואכן הצליחו להשיג אקוסטיקה מצוינת בטונהאלה.
במחקר שערך על אולמות קונצרטים ובתי אופרה, המהנדס ליאו לירוי בראנק מצא כי "האולם הגדול" הוא "אולם מצוין", וקביעה זו אושרה על ידי שלושה מתוך ארבעה מנצחים שראיין.
בראנק אף הוסיף כי "מבקרי המוזיקה נתנו בדרך כלל שבחים רבים לאקוסטיקה של האולם".
הפתיחה החגיגית של האולם התקיימה ב-19 באוקטובר 1895, ובה ניצח יוהנס ברהמס על יצירתו "שיר הניצחון" (Triumphlied, Op.
בתקופה זו, הטונהאלה היה ידוע גם בכינוי טרוקדרו של ציריך, בשל דמיונו לארמון טרוקדרו שבפריז.
בשנת 1938, כדי לפנות מקום למרכז כנסים במסגרת התערוכה הלאומית השווייצרית, נהרס המבנה כמעט כולו.
רק האולם הפנימי והחזית הצפון-מזרחית שרדו.
המבנה החדש והמחליף תוכנן על ידי משרד האדריכלים "הפלי מוזר שטייגר", והוא נחשב לאחת הדוגמאות המרכזיות לסגנון "לנדיסטיל", שהוא הגרסה השווייצרית של ה"אובייקטיביות החדשה".
בשנת 1988 הותקן בטונהאלה עוגב חדש, שנבנה על ידי החברה הגרמנית קלויקר-שטיינמאייר, במקומו של העוגב המקורי שנבנה ב-1872 על ידי היצרן השווייצרי יוהאן נפומק קון.
נגן העוגב ויועץ העוגבים ז'אן גיו מילא תפקיד מפתח בעיצובו של העוגב החדש.
תוכניות להחלפת מתחם בית הקונגרסים במרכז כנסים חדש הוגשו בשנת 2006, אך נדחו ב-2008. במקום זאת, תוכנן שיפוץ לאולם הקיים לעונת 2013/14.
עבודות שיפוץ גדולות באולם החלו לבסוף בשנת 2017. עבודות אלה כללו את הסרת העוגב הישן והתקנת עוגב חדש, שנבנה על ידי חברת קון השווייצרית.
העוגב הישן נתרם לקתדרלת קופר שבסלובניה.
טונזורה היא המנהג לגזור או לגלח את שיער הקרקפת, כולו, או חלקו, כסימן להשתייכות לזרם מסוים בדת ולמסירות דתית.
מקור המונח במילה הלטינית , שפירושו "גזירה" או "גזיזה".
אצל הקתולים בוטל המנהג, בצו אפיפיורי, בשנת 1972. טונזורה, במקורה היווני והרומי המוקדם יותר, שימשה כסימן לעבדות.
המונח "טונזורה" מתייחס באופן כללי, לחיתוך או גילוח המבוצעים על ידי נזירים, או אנשים דתיים מכל דת.
טונזורה נהוגה עדיין בקתוליות, אצל מסדרים דתיים מסוטימים, באישור האפיפיור והיא נפוצה גם בכנסייה האורתודוקסית המזרחית לחברים שהוטבלו לאחרונה.
בבודהיזם וכן במספר מסדרים הינדים הטונזורה מסמלת "טירונים", נזירים ונזירות.
גילוח מוחלט של הראש הקירח, או פשוט קיצור השיער, קיים כנוהג אסלאמי לאחר סיום החאג'.
טונזורה לא הייתה נהוגה בכנסייה הקדומה, ולא קיימים תיעודים של שימוש בה בהקשר נוצרי לפני המאה ה-6. במאות ה-7 וה-8 היו שלוש צורות של טונזורה:
באימפריה הביזנטית הטקס כלל טקס הטונזורה גילוח של כל הראש.
דבר זה נצפה בכנסיות המזרחיות, כולל הכנסייה האורתודוקסית המזרחית והכנסיות הקתוליות המזרחיות.
לפיכך, תאודורוס מטרסוס, שלמד באסיה הקטנה באימפריה הביזנטית ונשא את הטונוזורה שהייתה נהוגה שם, נאלץ לאפשר לשיערו לצמוח, במשך ארבעה חודשים, לפני שהוסמך לארכיבישוף מקנטרברי על ידי האפיפיור ויטאליאן בשנת 668.
הטונזורה הקלטית הייתה נהוגה בנצרות הקלטית, באירלנד ובבריטניה הגדולה.
צורתה המדויקת אינה ברורה מהמקורות, אך כללה באופן כלשהו, גילוח ראש מאוזן לאוזן.
המסורת הרומית: גילוח של ראשו בלבד, כדי לאפשר לשיער לצמוח בצורת כתר.
גרמאנוס הראשון, הפטריארך האקומני קונסטנטינופול (בתפקיד: 730-715) כתב: "הכתר הכפול, המונח על ראשו של הכוהן, לאחר תספורת, מייצג את ראשו היקר של פטרוס, השליח הראשי.
כאשר נשלח לדרכו ללמד ולבשר את דברי האדון, גולח ראשו על ידי אלו שהיו חסרי אמונה, כאילו מתוך לעג.
אך המורה, המשיח, בירך את ראשו, הפך בושה לכבוד, ולעג לשבח.
הוא הניח עליו כתר שאינו עשוי מאבנים יקרות, אלא כזה המבריק יותר מזהב, טופז או אבן יקרה, כתר האבן והסלע של האמונה".
טונזורת כתר: גילוח שיער מרכז הראש, והשארת שיער בצדדים הנשאר ארוך.
שיטה זו הייתה נפוצה בקרב פרנציסקנים ובנדיקטינים, והיא סמלה ענווה ומסירות.
השיטה נקראת לעיתים "כתר הנזיר".
טונזורה מלאה: גילוח כל שיער הראש, כסמל לחיי פרישות מוחלטים.
טונזורה פשוטה: כוללת תספורת פשוטה עם שיער קצר מאד, שהייתה נפוצה בקרב נזירים פרנציסקנים, כסמל לצניעות.
טונזורה בהינדואיזם היא פעולה סמלית המייצגת טיהור, שינוי רוחני ופרישה מהאגו והקשרים החומריים.
טקס גילוח הראש משולב בחיים הדתיים ההינדואיסטיים, ומשמש בטקסי מעבר, מנהגי אבל, מעשי תשובה וקיום נדרים.
המנהגים משתנים לפי אזור, כת ואמונה אישית.
אחת מהצורות המוכרות ביותר של טונזורה היא טקס הצ'ודקראנה (Chudakarana), הגילוח הראשון של ראש ילד.
הטקס נערך, בדרך כלל, במקומות קדושים כמו נהר הגנגס והוא מסמל את טיהור הילד והתחלה חדשה בחיים הרוחניים והחברתיים.
בהקשר של טקסי אבל, גברים, קרובי משפחה המת, נוהגים לגלח את ראשם, כדי לסמל ענווה והתרחקות ופרישה זמנית מהזהות החומרית בזמן האבל.
טונזורה גם משמשת כתחילת חזרה בתשובה או כמימוש נדרים.
מאז שנות ה-60, מקדשים אוספים, מנקים ומוכרים שיער מגולח לשוק המסחרי כדי לממן את פעילותם.
בשנת 2019, מקדש טירומלה (Venkateswara Temple, Tirumala) אסף ומכר 157 טון שיער מגולח בסך של 1.6 מיליון דולר.
בבודהיזם, גילוח הראש (בסנסקריט: mundanā) הוא חלק מטקס הקבלה לנזירות (נשים וגברים).
נזיר חייב להתגלח כל חודשיים או כאשר השיער גדל לאורך של שתי אצבעות.
מקובל לגלח את הראש ביום בו הירח מלא, או ביום בו מולד הירח, אם כי המסורת הבודהיסטית הטיבטית מאפשרת לנזיר לקבוע באיזה יום בחודש הוא יתגלח, כאשר לכל יום "תכונות" משלו והנזיר בוחר את המתאים לו.
הבודהיזם הסיני (Chinese Buddhism) כולל מנהג הנקרא ג'ייבה (jieba ;戒疤), שבו הנזיר או הנזירה מקבלים כוויות קטנות בקרקפת כדי לסמל את דבקותם בדרך הבודהיסטווה.
תהליך הטהרה של מצורע כלל גילוח פולחני של כל גופו, למעט המקומות הנגועים.
בהמשך, לאחר שנרפא המצורע, עליו להיטהר ותהליך הטהרה כולל גילוח
כדי להבדיל את עצמם ממנהגי עבודה זרה, נאסר על גברים יהודים לגלח את פאות זקנם או קרקפתם בסכינים, ככתוב: והרמב"ם מסביר את הסיבה:
באסלאם הסוני, גילוח חלקי של הראש תוך השארת חלקים אחרים לא מגולחים אינו מומלץ.
נוהג זה מכונה בערבית אל-קזע (القزع), ומוזכר במפורש בכמה חדית'ים המיוחסים לנביא מוחמד, שמדגישים דווקא את הצורך בטיפוח השיער ולא גילוח חלק ממנו.
בספר בחדית' צחיח אל-בוח'ארי נכתב: "על פי אבן עומר, שליח אללה (שלום וברכה עליו) אסר את הקזע" (عَنِ ابْنِ عُمَرَ أَنَّ رَسُولَ اللَّهِ – صلى الله عليه وسلم – نَهَى عَنِ الْقَزَعِ).
בכמ ספרי חדית' מוזכר מפי אבן עומר: ראה הנביא נער שחלק משיער ראשו גולח וחלקו הושאר, ואמר: "גלחו את כולו או הניחו את כולו".
אנשי דת סונים קלאסיים פירשו סיפורים כגון אלו, במובן של מכרוה כלומר לא רצוי, לא מומלץ, אך לא חראם, כלומר לא אסור בהחלט.
האסכולות השאפעית והחנבלית רואות במנהג זה כלא אהוב עקב האיסור מפי הנביא, בעוד שהאסכולה החנפית נוטה להתיר אותו אלא אם כן הוא קשור לגאווה או לחיקוי מנהגים ששל עמים אחרים..
היו חוקרים הציגו את הפסיקה הזו, כאמצעי להרתעת מוסלמים מחיקוי סגנונות טיפוח הנהוגים על ידי קבוצות דתיות לא מוסלמיות.
בזמנים המודרניים, פסיקות אסלאמיות בנוגע לתסרוקות ממשיכות להדגיש צניעות ולהימנע מסגנונות המשקפים יהירות, או מחקים סמליות דתית אחרת.
סר אנתוני צ'ארלס לינטון "טוני" בלייר הוא פוליטיקאי בריטי, אשר כיהן כראש ממשלת בריטניה ה-51, משנת 1997 ועד לשנת 2007, וכשליח הקוורטט למזרח התיכון משנת 2007 עד 2015. מאז 2016 הוא עומד בראש ארגון שהקים "מכון טוני בלייר לשינוי עולמי" .
כראש ממשלה, המדיניות שיישם שיקפה ברובה את הפילוסופיה הפוליטית של "הדרך השלישית", עמדה הממוקמת במרכז המפה הפוליטית, המנסה לגשר בין השמאל והימין.
בסוף 1954 עברה משפחתו לאדלייד, דרום אוסטרליה.
שם שימש אביו כמרצה למשפטים באוניברסיטת אדלייד.
המשפחה חזרה לממלכה המאוחדת בקיץ 1958. הם גרו זמן מה עם אמה ואביה החורג של הייזל (אמו של בלייר), בביתם שבפאתי צפון מזרח העיר גלאזגו.
אביו של בלייר קיבל עבודה כמרצה באוניברסיטת דרהאם ומגיל חמש בלייר התגורר בדרהאם, שבצפון מזרח אנגליה.
בגיל 13, הוא נשלח לבלות את תקופת הלימודים בפנמיית "פטס קולג'" באדינבורו, בה למד מ-1966 עד 1971. לאחר שסיים את לימודיו שם, בגיל 18, בלייר עבר ללונדון בניסיון למצוא תהילה כאמרגן של להקות רוק.
בשנת 1972, בגיל 19, החל ללמוד ב"סנט ג'ון קולג'", שבאוניברסיטת אוקספורד, שם למד משפטים במשך שלוש שנים.
כסטודנט, הוא ניגן בגיטרה ושר בלהקת רוק.
בהיותו באוקספורד, בלייר סיפר שהיה טרוצקיסט לזמן קצר, לאחר שקרא את הכרך הראשון של הביוגרפיה של איזאק דויטשר על ליאון טרוצקי.
הוא סיים את לימודיו באוקספורד בשנת 1975, בגיל 22. באותה שנה, בזמן ששהה באוקספורד, אמו הייזל מתה בגיל 52 מסרטן בלוטת התריס, דבר שהשפיע עליו רבות.
לאחר שעזב את אוקספורד, הוסמך כעורך דין בלונדון והחל לעבוד כבריסטר (טוען בבית משפט), בתקופה זו פגש את אשתו לעתיד, צ'רי בות' (בתו של השחקן טוני בות') שגם עבדה כעורכת דין.
בשנת 1975 הצטרף למפלגת הלייבור הבריטית.
בשנת 1983 נבחר לנציג סדג'פילד בבית הנבחרים בבחירות הכלליות שנערכו.
ב-1984 נעשה לדובר מפלגתו לענייני אוצר ואחר כך לענייני תעשייה ומסחר.
במרוצת הזמן עלה בתפקידיו במפלגה וב-1989 נבחר לשר האנרגיה בממשלת הצללים של הלייבור, כשנה לאחר מכן לשר העבודה ובשנת 1992 נבחר לשר הפנים בממשלת הצללים.
בשנת 1994, בעקבות פטירתו של ג'ון סמית', יושב-ראש מפלגת הלייבור הקודם, נבחר בלייר ברוב קולות לתפקיד היושב-ראש.
ב-1995 העביר ברוב קולות בוועידת המפלגה שינוי בסעיף 4 של חוקת המפלגה, שבנוסחו המקורי הייתה התחייבות לבעלות ציבורית על התעשייה והמסחר, התחייבות שבלייר הסיר בנוסח החדש שהעביר.
לקראת הבחירות הציג בלייר מצע פרגמטי בנושאי כלכלה וחברה, הכולל הרחבת שירותי הבריאות, החינוך והרווחה, במקביל להעלאת מס מסוימת.
בנוסף הבטיח לקבוע לראשונה שכר מינימום.
בנוסף מיתג מחדש את המפלגה כ"ניו לייבור", כמפלגת מרכז פרגמטית.
במקביל הצליח בלייר לקבל את תמיכתו של איל התקשרות רופרט מרדוק, ועיתוניו של מרדוק תמכו בבלייר לתפקיד ראש הממשלה.
במאי 1997 נבחר לעמוד בראש ממשלת בריטניה לאחר שהביס את המפלגה השמרנית, אשר שלטה כ-18 שנים בממשלה.
בלייר נבחר לתפקיד זה בגיל 43 והפך לראש הממשלה הצעיר ביותר בבריטניה מאז שנת 1812.
מייד עם היבחרו יזם בלייר שני תהליכים פורצי דרך, תהליך השלום בצפון אירלנד, והעברת סמכויות ממשל לסקוטלנד וויילס.
במסגרת התוכנית להעברת סמכויות נערך משאל עם בשתי המדינות בספטמבר 1997, ובשני המקרים הצביעו התושבים בעד העברת סמכויות לפרלמנט מקומי, והוקמו הפרלמנט הוולשי והפרלמנט הסקוטי ב-1999.
ממשלתו חתמה באפריל 1998 על הסכם יום שישי הטוב, הסכם שלום בצפון אירלנד לאחר שלושים שנות הסכסוך בצפון אירלנד, אשר הפחית את רמת האלימות והוביל את צפון אירלנד למסלול של פיוס בין הצדדים היריבים וצמיחה כלכלית.
התהליך סבל מעיכובים סביב טענות להפרתו מצד גורמים שונים, ובמיוחד הטענה כי ה-IRA אינו עומד בהתחייבויותיו להתפרק מנשקו.
בהצהרה שניתנה על ידי בלייר ועל ידי ראש ממשלת אירלנד, ברטי אהרן, בבלפסט ב-8 בדצמבר 2004, הסתבר כי מזה חודשים מתקיים משא ומתן חשאי בין הצדדים, הקרוב להביא להסכם בדבר פירוק ה-IRA מנשקו, דבר שעשוי להוביל לשיפור המצב ולהמשך תהליך השלום בצפון אירלנד.
באפריל 1998 ביקר לראשונה בישראל, ומאז היה פעיל בתהליך השלום הישראלי-פלסטיני.
במדיניות הפנים הוביל בלייר את הלייבור לאמץ מדיניות מרכזית יותר.
ממשלת בלייר הצליחה להשיג חלק מהיעדים הללו תוך קיצוץ המע"מ על חימום ל-5%, שמירה על שיעורי אינפלציה וריבית נמוכים והימנעות מהעלאת מס הכנסה.
בנוסף, קידם בלייר את חקיקת חוק שכר המינימום שאושר ב-1998, וממשלתו חוקקה את חוק זכויות האדם (1998) וחוק חופש המידע.
ביוני 2001 התמודד בבחירות על כהונה שנייה בתפקיד מול מנהיג השמרנים, ויליאם הייג.
הבחירות נדחו בחודש, עקב פריצת מגפת מחלת הפה והטלפיים בבריטניה.
תוצאות הבחירות חזרו בבסיסן על תוצאות מערכת הבחירות הקודמת: מפלגת הלייבור זכתה לניצחון סוחף שני ברציפות, כשהפסידה 5 מושבים בלבד וכמעט שמרה על כוחה, עם רוב של 167 מושבים בפרלמנט.
לאחר הבחירות החל ליישם תוכנית לשילוב המגזר הפרטי באספקת שירותים ציבוריים, על ידי הגדלת חלקן של חברות פרטיות בניהול בתי ספר, בתי חולים ושירותי תחבורה.
על פי תוכנית שהוצגה במצע מפלגת הלייבור לפני הבחירות, שלפיהן היא תשקיע בשלוש השנים הבאות עוד 70 מיליארד ליש"ט בשיפור השירותים הציבוריים.
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר בניו יורק, הצטרף יחד עם ארצות הברית למלחמה בטרור.
בוועידה שנערכה באיים הקנריים בהשתתפות ארצות הברית, ספרד ופורטוגל, החליט גם בלייר לצאת למלחמת עיראק.
בלייר תמך בצורה פעילה במלחמה העולמית בטרור שקידם נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש לאחר פיגועי 11 בספטמבר, בכלל זה שליחת כוחות שהשתתפו במלחמת עיראק ובמלחמת אפגניסטן (2001-).
ההחלטה על הפלישה לעיראק, בפרט, ספגה ביקורת ציבורית נרחבת, בכלל זה התנגדות רחבה ב"ניו לייבור" שהתבטאה, בין היתר, בהצבעתם של 139 מחברי הפרלמנט של המפלגה נגד ההחלטה לפלוש לעיראק.
בעקבות החרפת האינתיפאדה השנייה, נפגש באוקטובר 2001 בלונדון עם יושב ראש הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת, והביע תמיכה מלאה בהקמת מדינה פלסטינית וחידוש תהליך השלום.
בינואר 2002, הציג תוכנית לרפורמה בשכר עובדי המגזר הציבורי, שעיקרה הגדלת השכר ומתן גמישות בגובה השכר, במטרה למשוך עובדים למגזר הציבורי, בעיקר לתחום החינוך.
בקיץ 2003 נקלע למשבר פוליטי חמור, לאחר שנחשף כי דו"חות מודיעין בריטיים על תוכניות הנשק להשמדה המונית של סדאם חוסיין שונו בהוראת משרדו, כדי לחזק את הטיעונים התומכים במלחמה בעיראק.
בחירות הכלליות בבריטניה, שנערכו במאי 2005, זכה בכהונה שלישית רצופה, אך תמיכתו בנשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש וביציאה למלחמה בעיראק עלתה למפלגתו, מפלגת הלייבור, בירידה ניכרת בכוחה בפרלמנט.
בלייר מינה את מזכיר העיתונות שלו, אלסטייר קמפבל (Alastair Campbell), לתפקיד "הדובר הרשמי של ראש הממשלה".
מדי בוקר מסר קמפבל הודעות לתקשורת בענייני דיומא, תפקיד בו קנה לו תדמית מקיאווליסטית בעיני עיתונאים רבים.
בלייר נפרד מהתקשורת לקראת סיום כהונתו, בנאום שנשא בפני ועידת רויטרס בלונדון.
הוא התלונן על השפעת האינטרנט על השיח הציבורי, וטען כי הדבר גורם לשטחיות והתלהמות.
ב-5 בספטמבר 2006, נקרא בלייר להתפטר במכתב של 17 מחברי מפלגת הלייבור.
מאידך גיסא, 49 חברי המפלגה תמכו בבלייר.
ביום המחרת פרסם העיתון '"הסאן" כי בלייר צפוי לפרוש ב-31 במאי 2007, ובאותו היום שפורסמו דברים אלו התפטרו 7 חברים מממשלתו של בלייר.
ב-7 בספטמבר 2006 קיים בלייר מסיבת עיתונאים בה הודיע כי ועידת המפלגה הבאה, תהיה הוועידה האחרונה שלו בתפקידו כראש ממשלת בריטניה.
בלייר לא נקב בתאריך צפוי לפרישתו, שכן רצה למנוע את המבוכה שעלולה להיגרם לו על ידי מתנגדיו.
ב-10 במאי 2007 הודיע בלייר כי יתפטר מתפקידו כראש הממשלה, ואכן הגיש את התפטרותו למלכה אליזבת ב-27 ביוני 2007. שר האוצר גורדון בראון החליף אותו בתפקידו.
ביום פרישתו מראשות הממשלה, התמנה בלייר על ידי הקוורטט לשליח למזרח התיכון ועבר להתגורר בירושלים.
בדצמבר 2007 המיר בלייר את דתו לנצרות קתולית, לאחר עשרים וחמש שנים של התקרבות לכנסייה בהשפעת אשתו, שגם היא קתולית.
בלייר ערך את הצעד רק לאחר עזיבתו את דאונינג 10, מאחר שחשש משערורייה ציבורית, והקפיד להדגיש שאיננו דוחה את הדוקטרינה האנגליקנית שעליה חונך.
ב-27 ביוני 2007 מונה לנציג הקוורטט, מיד עם פרישתו מתפקידו כראש ממשלת בריטניה.
הקוורטט מורכב מנציגי ארצות הברית, האו"ם, רוסיה והאיחוד האירופי, ומטרתו לסייע לתהליך השלום בין ישראל לפלסטינים, ולפקח עליו.
בהודעה לעיתונות שפרסמו חברי הקוורטט הובהר, כי הסיבה למינוי המהיר היא ההתפתחויות הדרמטיות האחרונות באזור, וכנראה הכוונה היא להשתלטות החמאס על רצועת עזה וערעור שלטונו של אבו מאזן ברשות הפלסטינית.
על פי דיווחים היחידה מבין חברות הקוורטט אשר הביעה התנגדות כלשהי הייתה רוסיה, אך לכתבי AP נמסר כי גם התנגדות זו לא הייתה עקרונית ולמעשה כל החברות תמכו במינוי.
מנגד התנגדו למינוי מספר מדינות ערביות וארגון החמאס, אשר טענו למשקעי עבר בין בלייר לעם הפלסטיני וכן העלו את נושא השתתפותו במלחמת המפרץ השנייה.
ב-2015 החליט בלייר לפרוש מתפקידו בקוורטט.
מקורבים לו אמרו, שאחת הסיבות לעזיבתו הייתה תחושת תסכול בשל הסמכויות החלקיות שהיו בידיו.
תפקידו הוגבל לעידוד הכלכלה הפלסטינית ולבניית מוסדות המדינה הפלסטינית.
בלייר אמר בעבר בשיחות סגורות שהוא מוטרד מכך שהוא מואשם בכישלונו של הקוורטט לקדם את השלום במזרח התיכון – דבר שהוא הרבה מעבר לאחריותו.
במהלך מלחמת חרבות ברזל הפך בלייר לדמות מרכזית בגיבוש תוכניות הקהילה הבינלאומית ל"יום שאחרי" בעזה.
בלייר נפגש באופן תדיר עם ראש הממשלה בנימין נתניהו ועם השר לעניינים אסטרטגיים רון דרמר.
במהלך המלחמה דווח על ניסיונות ישראליים למנות את בלייר למתאם הומניטרי לרצועת עזה, כאשר נתניהו גילה עניין במינוי של בלייר לתפקיד זה.
בספטמבר 2024 דיווחו מקורות ישראליים כי ארצות הברית שוקלת למנות את בלייר לעמוד בראש ממשל זמני ברצועת עזה.
בפברואר 2025, במסגרת הצגת תוכנית 21 הנקודות של הנשיא דונלד טראמפ, הוזכר שמו של בלייר כמי שיהיה שותף במועצת השלום שתנהל את הרצועה.
עם זאת, על פי דיווחים, בלייר "הוזז הצידה" מתפקיד בכיר במועצה בשל התנגדות של מצרים ומדינות מוסלמיות נוספות.
לפי הערכות, בסופו של דבר עשוי בלייר להתמנות לתפקיד בדרג הביניים של המועצה, לצד אנשי עסקים ויועצי טראמפ סטיב ויטקוף וג'ארד קושנר.
מכון טוני בלייר לשינוי עולמי
מאז 2016 הוא עומד בראש ארגון שהקים "מכון טוני בלייר לשינוי עולמי" .
על פי תחקיר שפורסם בספטמבר 2024, המיליארדר האמריקאי לארי אליסון, מייסד חברת התוכנה "אורקל", הפך למממן מרכזי של המכון.
אליסון השקיע במכון 130 מיליון דולר בשנים 2021–2023 והתחייב להעביר עוד 218 מיליון דולר בשנים הקרובות.
בעקבות התרומות גדל מספר העובדים במיזם מכ-200 לכ-1,000. אליסון, שנחשב מקורב גם לנשיא דונלד טראמפ וגם לראש הממשלה בנימין נתניהו, צפוי להשתתף אף הוא בניהול הרצועה במסגרת תוכנית טראמפ.
בלייר פיתח קשרים עסקיים ופוליטיים הדוקים עם משפחת א-ת'אני השלטת בקטר.
ב-2012, בעודו משמש כשליח הקוורטט למזרח התיכון, תיווך בלייר במשא ומתן של 50 מיליארד פאונד בין חברות הכרייה גלנקור ו־Xstrata עם ראש ממשלת קטר דאז שייח חמד בן ג'אסים א-ת'אני.
דווח כי קיבל דמי ייעוץ של עד מיליון דולר עבור התיווך.
באותה שנה נחשף כי חברת "טוני בלייר אסושיאייטס" בבעלותו סיפקה שירותי ייעוץ למשפחת א-ת'אני במסגרת תוכנית להשתלטות על מלונות יוקרה בלונדון.
אשתו שרי בלייר טיפחה קשרים נרחבים עם שייח'ה מוזה, אמו של אמיר קטר.
במיילים שנחשפו מחשבונה של הילרי קלינטון נמצאו 19 תכתובות של שרי בלייר עם מזכירת המדינה האמריקנית דאז, שבהן ניסתה לקדם פגישה בין קלינטון לשייח'ה מוזה.
ב-2022, לקראת מונדיאל הכדורגל בקטר, הגן בלייר על קטר והזהיר מפני "הגזמה" בביקורת על קטר "שמשקיעה בכבדות בבריטניה".
בלייר נשוי לשרי ואב לארבעה.
בנו הצעיר, ליאו, הוא הילד הראשון שנולד לראש ממשלה בריטי בעת כהונתו מזה 150 שנה.
הונו של בלייר מוערך בכ-60 מיליון ליש"ט.
הוא גובה כרבע מיליון דולר להרצאה של 90 דקות, והמקדמה שקיבל על ספרו האוטוביוגרפי שיצא בשנת 2010, עמדה על כ-6.6 מיליון דולר.
1998 – תואר דוקטור לשם כבוד – האוניברסיטה העברית.
2002 – תואר דוקטור לשם כבוד – אוניברסיטת חיפה.
ב-2003 הוענקה לבלייר מדליית הזהב של הקונגרס.
ב-2009 העניק נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש את מדליית החירות הנשיאותית לבלייר.
באותה שנה זכה בלייר בפרס דן דוד בקטגוריית ממד זמן ההווה, בתחום מנהיגות.
אנטוני פרנק הוק הוא סקייטבורדר מקצועי אמריקאי ואחד הסקייטבורדרים המוכרים והמפורסמים בעולם שהפך לסמל בזכות הצלחותיו בספורט ובעסקים ובזכות הופעותיו בערוצי האקסטרים של רשתות הטלוויזיה.
עד שנת 2004 נרשמו לזכותו של טוני הוק 92 ניצחונות בתחרויות סקייטבורד.
הוק נולד בסן דייגו, קליפורניה שבארצות הברית, לפרנק ולננסי.
קיבל את הסקייטבורד הראשון שלו כשהיה בן 9 מאחיו הגדול סטיב, דבר שהיטיב עם ההתפתחות הגופנית, הבריאותית והמנטלית שלו.
אביו פרנק נתן לטוני תמיכה רבה ועזר לו בהסעה הלוך ושוב
לתחרויות ובנה רמפות סקייטבורד לרוב.
האב הקים ליגת סקייטבורד בקליפורניה ואיגוד סקייטבורד ארצי שלא היה עדיין קיים בשנות השמונים.
האב פרנק הלך לעולמו בשנת 1995. לטוני היה רצון חזק להצליח בתחרויות.
בגיל 12 כבר היה תחת חסות חברת הסקייטבורד דוג טאון והיה סקייטבורדר מקצועי כבר בגיל 14. בגיל 16 נחשב לטוב ביותר בתרגילי רמפות והיה כבר חבר בקבוצת הסקייטבורד בונס בריגיד של סטייסי פרלטה.
עד גיל 17 השתתף ב-103 תחרויות, ניצח ב-73 תחרויות וב-19 זכה במקום שני.
טוני הוק היה מראשוני הסקייטבורדרים שהייתה על שמם נעל סקייטבורד, פרו מודל של אירוולק.
למד בבית הספר התיכון Torrey Pines בדל מאר, קליפורניה.
בגיל 17 קנה בית לעצמו ובית נוסף שנתיים מאוחר יותר בחצרו הקים רמפת סקייטבורד ענקית.
טוני הוק הירבה בתקופה זו לנסוע לתחרויות ולהדגמות בארצות הברית ומעבר לים.
בשנת 1990 התחתן עם סינדי דנבר איתה גר בבית ב-Fallbrook.
משחקי האלקטרוניקה ושכלולי המחשבים משכו את ליבו והוא הרבה לקנות מחידושי האלקטרוניקה לביתו.
תחילת שנות התשעים היו שנים חלשות לו ולענף הסקייטבורד.
בשנת 1992 הקים את חברת הסקייטבורד בירד האוס לאחר שמכר את ביתו הראשון.
בנו רילי נולד בשנת 1992. טוני הוק התגרש מאשתו סינדי בשנת 1994. בשנת 1996 התחתן עם אירין ליי ורכש בית חדש וגדול עם בריכה.
בשנת 1999 ובשנת 2001 נולדו להם הילדים ספנסר וקיגן.
בשנת 2004 התגרש מאשתו השנייה אירין ליי ובינואר, שנת 2006 נישא ללוטס מרים.
ענף הסקייטבורדינג החל להתאושש בהשפעת שידורי האקסטרים בטלוויזיה.
טוני הוק נכנס לתחום הצילום ועריכת וידאו, בגדי סקייטרים, משחקי וידאו וכתיבת ספרי ביוגרפיה.
סדרות משחקי הווידאו הנושאות את השם טוני הוק בצורות שונות הן מסדרות המשחקים היותר פופולריים בעולם.
טוני הוק המציא ופיתח טריקים (תרגילים) רבים לסקייטבורד שהמפורסם בהם, תרגיל ה-900 אותו ניסה במשך מספר שנים עד שהצליח לבצע אותו.
ההצלחה של טוני הוק בתחום הסקייטבורד ובעסקים הרקיעה שחקים.
משנת 2002 הוא עורך טור אקסטרים מפורסם בארצות הברית בו הוא עובר עם הצוות שאיתו ב-24 ערים שונות ומדגים תרגילי סקייטבורד, אופניים ואופנועים.
טוני הוק הפך גם לכוכב טלוויזיה וקולנוע והשתתף במספר רב של תוכניות בידור בנושאים מגוונים וכן במספר סרטי קולנוע, בין היתר שיחק לצד הית' לדג'ר בדרמה שמספרת על תרבות הסקייטבורד, "שליטי דוגטאון" (2005) בבימויה של קתרין הארדוויק.
באפריל 2022 יצאה לאקרנים סרט תיעודי של רשת HBO שמוקדש לחייו ולקריירה שלו.
משחקי הווידאו של טוני הוק
טוני הוק פרו סקייטר 2
טוני הוק פרו סקייטר 3
טוני הוק פרו סקייטר 4
טוני הוק פרו סקייטר 5
טוני הוק אנדר גראונד 2
טוני הוק אנדר גראונד רמיקס
טוני הוק אנדר גראונד רמיקס 2
טוני הוק אמריקאן ווסט לנד
טוני הוק אמריקאן סקייט לנד
טוני הוק אדרנלין (יצא בסתיו 2009)
טוני הוק לרכב (ride) (יצא ביוני 2009)
בספר התרסקות של ניק הורנבי, טוני הוק הוא אלילו הבלתי מעורער של הגיבור.
הגיבור פונה אליו לבקש עצות, ומספר לפוסטר בדמותו של הוק, על כל הקורה בחייו.
דמותו של הוק מלווה את הגיבור לכל אורך הספר, במצוקות ובחוויות שעוברות על הגיבור.
בשנת 2006 הופץ סרט הנפשה ממוחשבת בכיכובו בשם "טוני הוק: בום בום סאבוטז'", בו הוא דיבב את עצמו.
הוא השתתף במספר תוכנית טלוויזיה קנדית "Epic Meal Time".
בשנת 2022, התארח הוק בסדרת האנימציה "הקאסה-גרנדה" ובשנת 2023, התארח גם בסדרת הילדים והנוער "הכי רעשנים".
אנטוני ג'ורג' "טוני" בנקס הוא קלידן/פסנתרן, כותב שירים וגיטריסט אנגלי.
הוא אחד מחברי ומייסדי להקת הרוק הפרוגרסיבי והפופ "ג'נסיס", ואחד משני חברי הלהקה שהיו בה למשך כל ההיסטוריה שלה (כאשר השני הוא מייק ראת'רפורד).
טוני באנקס נחשב לאחד מהקלידנים הטובים ביותר בכל הזמנים.
בשנת 2015 קיבל באנקס את תואר ה"Prog God" מאקדמיית הרוק המתקדם.
(רק שני אנשים קיבלו תואר זה, האדם הנוסף הוא פיטר גבריאל חברו ללהקה של באנקס).
בנקס הוא חבר הלהקה השומר על פרטיותו באופן מיוחד; רוב מה שידוע על חייו האישיים הוא מהספר על ג'נסיס שנכתב על ידי ארמנדו גאלו.
בנקס נולד בכפר מזרח הות'לי שבמחוז סאסקס שבאנגליה.
הוא קיבל שיעורי פסנתר קלאסיים, ולימד את עצמו לנגן בגיטרה.
הוא למד בבית הספר 'צ'ארטרהאוס' באמצע שנות ה-60, שם פגש לראשונה את חברו לספסל הלימודים פיטר גבריאל ב-1965. בנקס תכנן במקור ללמוד מתמטיקה כהשכלה גבוהה, אבל אחרי שנות בית-הספר הוא לקח "חופשה" מהשכלה גבוהה כדי לחקור את ג'נסיס, ולא חזר ללמוד מתמטיקה.
בנקס וגבריאל, יחד עם המתופף כריס סטיוארט שלמד איתם בבית הספר, הקימו להקה בשם "חומת הגינה" (The Garden Wall).
להקה זו התמזגה עם הרכב אחר בשם "אנון" (Anon), שכללה את מייק ראת'רפורד ואת אנטוני פיליפס.
הם הקליטו מספר קטעי דמו, מה שהוביל לבסוף ליצירת הלהקה שנהייתה ג'נסיס.
הסולואים וקטעי הקלידים המסובכים של בנקס - כמו קטע הפתיח ל"Firth of Fifth" בפסנתר והקטע האינסטרומנטלי ב-"The Cinema Show" - הוסיפו לביסוס הסאונד של ג'נסיס.
בנוסף לנגינה בפסנתר, בנקס תרם (יחד עם סטיב האקט וראת'רפורד) את נגינתו בגיטרה אקוסטית לקטעי המעבר (בשירים כמו "The Musical Box" ו-"The Cinema Show") ולקטע הפתיח ל-"Supper's Ready".
בנוסף, ביצע בנקס שירות רקע ואף שירה ראשית חלקית.
אחרי עזיבתם של גבריאל והגיטריסט סטיב האקט, בנקס היה הראשון מבין שלושת חברי הלהקה שנשארו שהוציא אלבום סולו.
אבל בניגוד לחברי הלהקה האחרים ראת'רפורד וקולינס שזכו להצלחה גדולה בקריירת הסולו שלהם, תקליטיו של בנקס נמכרו רק לחסידים של ג'נסיס.
ב-1998, מעריצים הקימו להקת מחווה שנקראה "Strictly Banks", שניגנה מספר שירי סולו של בנקס.
ב-7 בנובמבר 2006 אחרי הרהורים בקשר לאיחוד, במסיבת עיתונאים שנערכה על ידי בנקס, קולינס וראת'רפורד הכריזו חברי הלהקה על סיבוב הופעות של "Turn It On Again" ב-2007. הכרזה זו באה במלוא 40 שנה שהלהקה עוסקת בעסקי המוזיקה.
בין השאר, כתב בנקס מוזיקה לסרטים.
סרטים אלו היו "The Wicked Lady", סרט שלא הצליח במיוחד, ו-"Quicksilver".
בנוסף, בנקס הלחין קטעים לתזמורת שהולחנו ופורסמו ב-2004.
בנקס יזם טכניקה של שימוש בממשק ה-MIDI למכונת התופים של Roland הפוך, כאשר הוא משתמש במכונת התופים כדי לכבות ולהדליק את הקלידים, ובכך ליצור את הצליל הרוטט ב-"Mama" (באלבום "Genesis" מ-1983) ובשיר "By You" באלבום The Fugitive.
בנקס משתמש בשיטת נגינה של יד-מעל-יד במספר שירים כדי לאפשר לעצמו לנגן מהר יותר.
שיטה זו אפשרה לבנקס לעבור מאקורד אחד להבא במהירות גבוהה מאוד.
בנוסף, בנקס שילב בשיטה זו את הארפג'ו.
"The Wicked Lady" (פסקול הסרט, משנת 1983)
טוני דנזה הוא שחקן אמריקאי סיציליאני שנודע בעיקר בזכות תפקידיו בקומדיות המצבים "טקסי" ו"מי הבוס?".
כמו כן, שיחק בסרטי קולנוע והנחה תוכנית אירוח בשם "המופע של טוני דנזה".
בשנים 1976–1979 היה דנזה מתאגרף מקצועי.
הוא השתתף ב-12 קרבות, ניצח בתשעה מהם והפסיד בשלושה.
כל הקרבות, מלבד אחד שבו הפסיד בנקודות, הסתיימו בנוקאאוט.
הוא פרש מאיגרוף לאחר שקיבל ב-1978 תפקיד בקומדיית המצבים "טקסי", בה גילם נהג מונית ומתאגרף.
ב-1983 ירדה התוכנית וב-1984 עלתה קומדיית המצבים "מי הבוס?" בכיכובו של דנזה ששיחק בה את מנהל משק הבית והאב החד-הורי טוני מיסלי.
הקומדיה הצליחה מאוד ושודרה עד 1992.
לאחר מכן שיחק דנזה בקומדיות המצבים הכושלות "רחוב הדסון" (1995) ו"המופע של טוני דנזה" (1997).
ב-1998 שיחק בפרק בסדרה "הפרקליטים", עליו היה מועמד לפרס אמי עבור השחקן האורח הטוב ביותר.
בשנים 2000–2002 שיחק בסדרת הדרמה "Family Law".
בשנת 2004 עלתה לשידור תוכנית אירוח בהנחיית דנזה, שנקראה "המופע של טוני דנזה".
התוכנית שודרה בשידור חי מדי בוקר בניו יורק, שם צולמה, וברחבי ארצות הברית בשידור מאוחר יותר.
ב-9 במאי 2005 התארח בתוכניתו ראסטי וולאס, נהג NASCAR, והתחרה בדנזה במירוץ קארטינג.
וולאס פגע בדנזה בטעות והקארט של דנזה התהפך.
אף אחד מהם לא חבש קסדה באותו זמן, ודנזה סבל מזעזוע מוח.
באוקטובר אותה שנה חזר דנזה להתחרות במרוצי קארטינג.
בשנת 2017 נבחר לשחק בגרסה האמריקאית של הסדרה הישראלית "השוטר הטוב".
באוגוסט 2020, פורסם כי הסדרה "מי הבוס" חוזרת בסדרת המשך עם טוני דנזה ואליסה מילאנו בתפקידים הראשיים.
הופעת הבכורה של דנזה בקולנוע הייתה בסרט הקומדיה "The Hollywood Knights" משנת 1980. בשנת 1989 כיכב בסרט "תוריד ת'ידיים מהבת שלי".
בהמשך הקריירה שלו שיחק גם בסרטים "מלאכים באזור השער" (1994) ו"התרסקות" (2005).
ב-1999 עלה הפקה מחודשת למחזה "The Iceman Cometh" של יוג'ין או'ניל, בה השתתף דנזה וזכה לביקורות חיוביות.
מסוף 2006 עד מרץ 2007 גילם את הדמות מקס ביאליסטוק במחזמר "המפיקים".
ב-2015 השתתף בהפקת המחזמר "ירח דבש בלאס וגאס" המבוסס על סרט בשם זה.
תוריד ת'ידיים מהבת שלי (1989)
חג מולד גנוב (2003) – סרט טלוויזיה
רווקים ורווקות (1984) – סרט טלוויזיה
המופע של טוני דנזה (1997)
טקס מיס אמריקה (הנחיה, 2001)
טוני מישל ברקסטון היא זמרת-יוצרת, פסנתרנית ושחקנית אמריקנית, שנודעת בזכות קולה הנשי הנמוך.
ברקסטון זכתה בשבעה פרסי גראמי, תשעה פרסי בילבורד ומכרה יותר מ-70 מיליון עותקים של אלבומיה ברחבי העולם.
בעקבות אלבום הבכורה שלה שהגיע למקום הראשון במצעד בילבורד 200. לאחר מכן הוציאה את האלבום Secrets, מתוך האלבום, יצא השיר "Un-Break My Heart", שהפך לאחד מהשירים הנמכרים והמצליחים ביותר בכל הזמנים.
הוא אף דורג כשיר ה-13 הטוב ביותר בכל הזמנים על ידי בילבורד.
לאחר פשיטת רגל שעברה, היא חזרה אל שוק המוזיקה עם אלבומה השלישי, The Heat.
לאחר שאלבומה החמישי Libra הסתיים עם נתון מכירות מאכזב, החליטה הזמרת לקחת פגרה מקריירת השירה שלה.
האלבום השישי שלה, "Pulse" שזכה להצלחה גדולה, ראה אור ב-4 במאי 2010.
בשנת 2021 השתתפה בעונה השישית של זמר במסיכה ארצות הברית.
ברקסטון נולדה במרילנד שבארצות הברית כבת בכורה לשישה אחים – חמש בנות ובן אחד.
אביה היה כומר, ובביתה היה נהוג חינוך נוצרי אדוק.
ברקסטון התנסתה לראשונה בחייה בשירה כשהייתה אחת מזמרות מקהלת הכנסייה בה אביה היה כומר.
היא החלה בלימודי הוראה באוניברסיטת בואי במרילנד, אך החליטה לנשור מהם בטרם עת, בשאיפה אחר קריירה מוזיקלית בשל המלצותיהם של יודעי דבר בתעשיית המוזיקה.
ברקסטון וארבע אחיותיה: טרייסי, טרינה, טוואנדה ותמר החלו להופיע בשם "The Braxtones" בשנות השמונים המאוחרות, ואף חתמו על חוזה בחברת התקליטים "Arista" ב-1989. השיר הראשון שלהן, "Good Life", יצא ב-1990 ולא זכה להצלחה רבה, אך הצליח למשוך את תשומת לבם של מספר מפיקים מוזיקליים גדולים בארצות הברית.
בזמן שמכירותיהן של "The Braxtones" לא צלחו, אנטוניו רייד וקנת אדמונדס, שני מפיקים מוזיקליים אמריקנים שעבדו עם זמרים כמו מדונה ומריה קארי, קראו לברקסטון להקליט פיילוט לסינגל "Love Shoulda Brought You Home", שיר שכתבו בשביל אניטה בקר לסרט בומרנג.
בקר הרתה באותו זמן ולא הקליטה אותו, אך המליצה על ברקסטון כבעלת פוטנציאל.
ברקסטון התגלתה כבעלת כישרון, הקליטה שיר נוסף לפסקול הסרט, חתמה חוזה אצל רייד ואדמונדס, ומיד החלה להקליט את אלבום הבכורה שלה.
ב-29 ביוני 1993, חברת התקליטים "LaFace" הוציאה את אלבום הבכורה של ברקסטון, "Toni Braxton", לאור.
עם צאת האלבום, הוא זינק ישר אל המקום הראשון ברשימת 200 האלבומים הנמכרים ביותר בארצות הברית של מגזין בילבורד.
כמו כן, רבים גם הסינגלים מהאלבום שיצאו ב-1994 והגיעו למקומות הראשונים במצעדים השונים.
אלבום הבכורה של ברקסטון זיכה אותה גם בשלושה פרסי גראמי, פרס אחד על "האמן החדש הטוב ביותר", ושניים על "זמרת ה-R&B הטובה ביותר", וזכתה בשני פרסי "American Music Award", ב-1994 וב-1995. ההתאחדות האמריקאית של יצרני התקליטים העניקה לאלבום זה שמונה תוארי "אלבום פלטינה".
סך-הכול, האלבום מכר קרוב לשישה מיליון עותקים בארצות הברית.
ב-1996, ברקסטון הוציאה את אלבומה השני והמוצלח ביותר, "Secrets".
ברקסטון אמרה על האלבום: ברקסטון שימשה גם כמנהלת המוזיקלית של האלבום, וגם כתבה שני שירים מתוכו, אחד מהם הוא "How Could an Angel Break My Heart", שנכנס לאלבום "Diana Princess of Wales Tribute", אלבום לזכרה של דיאנה, הנסיכה מוויילס.
בזכות הסינגל "You're Makin' Me High", האלבום טיפס למקום השני כאלבום הנמכר ביותר בארצות הברית, על פי מגזין בילבורד.
הסינגל עצמו הפך בהמשך ללהיט מספר אחת של ברקסטון בכל הקריירה שלה, זאת לאחר ששהה אחד עשר שבועות במקום הראשון ברשימת "100 החמים" של מגזין בילבורד.
לאחר 92 שבועות בהם נמכר האלבום בצורה ענפה, הוא זכה בשמונה תוארי "אלבום פלטינה".
סך-הכול, נמכרו ברחבי העולם יותר מכ-20 מיליון עותקים, אשר גיבשו את סמל הסטטוס של ברקסטון כזמרת מצליחה בעולם.
מגזין בילבורד זיכה את האלבום בחמישה תארים שונים, ואת הסינגל הרביעי מתוכו, "Un-Break My Heart", זיכה בשניים.
בנוסף, ברקסטון קטפה שני פרסי גראמי; זמרת הפופ הטובה ביותר וזמרת ה-R&B הטובה ביותר.
ב-1998, כל רכושה האישי תויג למכירה על מנת לכפר על החוב.
בין הרכוש שהוצע למכירה היו הפרסים היוקרתיים שקיבלה.
באמצע המשבר, ברקסטון קיבלה הצעה לשחק את בל במחזמר של וולט דיסני, היפה והחיה.
היא עברה מספר אודישנים, ולבסוף, בספטמבר 1998 גילמה את התפקיד במחזה (במקום קים האבר שפוטרה), והגשימה את חלום קריירת המשחק בו חשקה.
היא שיחקה במחזה עד פברואר 1999, אז הוחלפה על ידי אנדראה מקרדל.
התפקיד עזר רבות לברקסטון לפרוע חלק מהחוב אותו צברה.
2020–הווה: חברת תקליטים חדשה ו-"Spell My Name"
באפריל 2020 חתמה אצל חברת התקליטים איילנד רקורדס.
היא הוציאה את הסינגל "Do It", השיר הראשון שלה מתוך האלבום החדש.
בחודש מאי הוציאה ברקסטון גרסת רמיקס לסינגל השני שלה "Dance".
ב-26 ביוני 2020 הופיעה מיסי אליוט ברמיקס הרשמי לסינגל "Do It".
ב-4 באוגוסט 2020 הוציאה ברקסטון את הקליפ של "Dance" בבימויו של מייק הו.
ב-27 באוגוסט 2020 הוציאה ברקסטון את השיר "'Nothin".
אלבומה העשירי של ברקסטון "Spell My Name" יצא ב-28 באוגוסט 2020.
ברקסטון הופיעה בשני מחזות מאת וולט דיסני: "היפה והחיה" (בתפקיד בל) ב-1998, ובמחזמר "Aida" בתפקיד הראשי ב-2003. גילומה של בל ב"היפה והחיה" הייתה הפעם הראשונה (והיחידה) שאישה בעלת צבע עור שחור משחקת תפקיד ראשי במחזה בברודוויי, ובמחזות דיסני ככלל.
ב-2001 שיחקה לראשונה תפקיד בסרט ושמו "Kingdom Come", וב-2002 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "A Hip Hop Story".
באוגוסט 2005, ברקסטון הודיעה כי היא תצטלם לתוכנית פיילוט בז'אנר קומדיית מצבים שתפיק כביכול רשת השידור The WB, אך הקונספט לא הצליח לעלות לאוויר משום שהתמזגה עם UPN לכדי רשת שידור אחת, וב-17 בספטמבר 2006 חדלה מלהתקיים.
ברקסטון הופיעה בעונה השביעית של התוכנית הריאליטי "רוקדים עם כוכבים" בארצות הברית.
הרקדן המקצועי שלה היה אלק מאזו (Alec Mazo).
ברקסטון הייתה בת זוגו של המוזיקאי טרנס קוק החל מ-1997, ולאחר שנה נפרדו השניים.
ב-1998, פגשה את המוזיקאי קרי לואיס, ב-21 באפריל 2001 נישאו זה לזה, וב-2 בדצמבר באותה שנה, ברקסטון ילדה את בנם הראשון, דנהאם קול ברקסטון-לואיס.
ב-31 במרץ 2003 הזוג הביא לעולם בן נוסף, דיזל קי ברקסטון-לואיס.
ב-2009 הודיעו בני הזוג על פרידה, וביולי 2013 התגרשו לבסוף.
באוקטובר 2006, אובחן דיזל קי כלוקה באוטיזם קלאסי.
בריאיון אמרה ברקסטון שלו הרופאים היו מגלים את התסמינים בשלב מוקדם יותר, בנה היה יכול לקבל טיפול מוקדם יותר.
היא הפכה לדוברת בארגון "מדברים אוטיזם" ובארגון "אגודת הלב האמריקנית".
באפריל 2008, דוברת הקזינו "פלאמינגו", הסמוך לביתה של הזמרת, הודיעה על אשפוזה של ברקסטון, הנוהגת להופיע באולם הקזינו.
כל ההופעות המתוכננות של ברקסטון לחודשים אפריל ומאי בשנת 2008 בוטלו.
ב-29 במאי 2008, בלחץ כלי התקשורת, נחשף כי אשפוזה של ברקסטון נבע מבעיות רפואיות חמורות הקשורות בליבה.
כשהופיעה בעונה השביעית של "רוקדים עם כוכבים" האמריקאית, אמרה ברקסטון כי אובחנה כלוקה באנגינה מיקרו-וסקולרית (בעיה בכלי דם קטנים).
בריאיון ב-2010 הודיעה כי היא לוקה בזאבת.
ברקסטון החלה לצאת עם הראפר בירדמן במאי 2016, והזוג הודיע על אירוסיהם בפברואר 2018. בינואר 2019 בני הזוג ביטלו את האירוסין.
עם זאת, באפריל 2019, גם ברקסטון וגם בירדמן אישרו שהם עדיין ביחד.
אנתוני סטיוארט "טוני" וודקוק הוא כדורגלן עבר אנגלי.
וודקוק נולד בעיירה איסטווד שבאזור נוטינגהאמשייר, וב-1974 החל את הקריירה שלו כשחקן נוער בנוטינגהאם פורסט.
בעונת 1976/1977 הוא הצליח להשתלב בהרכב הראשון של פורסט, לאחר תקופות השאלה קצרות בלינקולן סיטי ובדונקסטר רוברס, והיה חלק מהסגל שהוביל את המועדון להעפלה לליגה הראשונה.
באותה עונה זכה עם המועדון בגביע האנגלו-סקוטי, לאחר ניצחון על לייטון אוריינט במשחק הגמר.
שחקני פורסט זכו באליפות הליגה ב-1978 (כאשר וודקוק זוכה בתואר הכדורגלן הצעיר של השנה בליגה האנגלית), במגן הצדקה.
כמו כן, הוא הבקיע את שער הניצחון של פורסט על סאות'המפטון בגמר גביע הליגה.
במקביל, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אנגליה במשחק מול נבחרת צפון אירלנד; הוא השתתף בסך הכל ב-42 משחקים במדי נבחרתו (16 שערים), ואף שיחק במונדיאל 1982. שנה אחת לאחר מכן זכה וודקוק ביחד עם מועדונו בגביע אירופה.
קלן מגרמניה המערבית (ובכך החמיץ את זכיית פורסט בפעם השנייה ברציפות בגביע אירופה), ושיחק שם במשך שלוש עונות שבמהלכן זכה המועדון בסגנות הבונדסליגה ב-1982. הוא הבקיע 28 שערים ב-81 משחקים במדי קלן.
הוא חזר לאנגליה לאחר מונדיאל 1982, והצטרף לארסנל תמורת 500,000 לירות שטרלינג.
וודקוק היה מלך השערים של ארסנל במשך ארבע העונות הראשונות שלו, שהטובה מביניהן הייתה 1983/1984 עם 21 שערים; הוא הבקיע חמישה שערים באחד המשחקים נגד אסטון וילה, מספר הנחשב לשיא מועדון בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
כמו כן, הוא הבקיע את השער האחרון בתולדות אליפות הבית הבריטית.
אולם, במרץ 1985 הוא ספג פציעה קשה שהגבילה אותו במידה רבה.
לאחר הגעתו של ג'ורג' גרהאם ב-1986, ששאף לבנות מחדש את הסגל של ארסנל, נאמר לוודקוק כי הוא לא עונה יותר על הדרישות של המועדון.
בסך הכל הוא הבקיע 68 שערים ב-169 משחקים עבור ארסנל.
קלן בפעם השנייה, שבה הבקיע 11 שערים ב-49 משחקים.
הוא סיים את הקריירה בפורטונה קלן ב-1990, ועד לפרישתו הספיק להבקיע חמישה שערים ב-37 משחקים.
לאחר פרישתו הוא עבד בגרמניה בתפקידי אימון, ואימן בלוקומוטיב לייפציג.
לאחר מכן הוא עבד כמנהל ספורטיבי באיינטרכט פרנקפורט, אך לבסוף חזר לממלכה המאוחדת והחל לנהל עסק בתחום תקשורת ספורט ביחד עם ויו אנדרסון ששיחק גם בנוטינגהאם פורסט ובנבחרת אנגליה.
טוֹני הָלֶה (Toni Halle; 19 באפריל 1890 – 2 באוגוסט 1964) הייתה מורה ומחנכת ישראלית, שהקימה יחד עם אהרן ברמן את בית הספר "תיכון חדש" בתל אביב (1937) וניהלה אותו עד מותה.
טוני הלה נולדה לאֶמַה לבית שטטינר ולקספר הלה בפרוסיה המזרחית שבגרמניה במשפחה יהודית מתבוללת בת ארבעה ילדים.
אביה, קספר הלה נמנה עם השופטים הבודדים ממוצא יהודי בפרוסיה, נאמר לו, שאם ברצונו להתקדם בסולם הדרגות, כדאי שיתנצר, אך הוא דחה את ההצעה, אם כי אשתו הייתה מוכנה לכך.
אחיה, ארנו, (נולד בלביאו, כיום בקלינינגרד (מחוז)) נפטר באולשטין (כיום בפולין) ב-1902, בגיל 15.
המשפחה עברה לברלין ושם היו הלה ואחותה, ארנה, חברות בתנועת הוואנדרפוגל, תנועת נוער שקידשה את גוף האדם ואת הטבע.
לאחר לימודים באוניברסיטאות ברלין, פרייבורג והיידלברג (שהסתיימו עם קבלת התואר דוקטור בספרות) ובסמינר למורים, יצאה לאחר מלחמת העולם הראשונה להשתלם בפריז.
עם שובה לברלין הצטרפה לחוג ציוני, שבו היו חברים גם גרשום שלום (ממנו למדה עברית), זלמן שזר ועקיבא ארנסט סימון.
על אף התנגדות אביה, שסבר כי מקומה של יהדות גרמניה בארץ זו, עלתה הלה לארץ ישראל בשנת 1925.
בשנותיה הראשונות בארץ ישראל לימדה הלה בסמינר לבנות דתיות של תנועת המזרחי בירושלים, אך אופי המוסד לא תאם את השקפותיה והיא עברה לתל אביב והחלה ללמד בבית הספר לבנות
ובגימנסיה נורדיה לצד ידידה המורה מאיר בלוך.
הלה לימדה פסיכולוגיה בגימנסיה נורדיה .בשנת 1937 הקימה עם אהרן ברמן ועם צוות מורים בעלי נטייה סוציאליסטית את בית הספר "תיכון חדש", וניהלה אותו עד מותה בשנת 1964.
התיכון נועד לילדי העובדים, בניגוד לגימנסיות אחרות, שנועדו אז לשכבת האוכלוסייה האמידה.
להלה לא היו ילדים משלה.
היא ראתה בילדי אחותה ובתלמידיה הרבים את ילדיה, וכך גם התייחסה אליהם.
היא הכירה את כולם בשמותיהם, דאגה לשלומם והקפידה להקנות להם ערכי מוסר לצד השכלה רחבה ומעמיקה.
כחלק מההשקפה שישראל צריכה להשתלב במרחב, השפה הזרה הנוספת שנלמדה בבית הספר הייתה ערבית.
היא דאגה להפגיש את תלמידיה עם מדינאים ואנשי רוח ידועים, הדגישה לימודי ספרות כללית ואמנות, טיפחה מועצת תלמידים משמעותית ועודדה את פעילותן של תנועות נוער.
בבית הספר לא הייתה נהוגה תלבושת אחידה.
בין תלמידים ומורים לא הוקפד על גינוני כבוד והתלמידים והמורים קראו זה לזה בשמותיהם הפרטיים.
היא לא הקפידה על הופעתה החיצונית.
הלה הייתה מנהלת ומחנכת נאורה וליברלית, אך הקפידה גם על משמעת וכללי התנהגות.
היא הטביעה את חותמה בתלמידיה והשפעתה ניכרת בהם עד עצם היום הזה.
בין הידועים בתלמידיה: נשיאת בית המשפט העליון דורית ביניש, הסופרים יורם קניוק ואיל מגד, חוקרת הספרות פרופ' נורית גוברין, פרופ' עדה יונת, המוזיקולוג פרופ' יהואש הירשברג וראש מרצ חיים אורון.
אחותה, אלזה (Else), הייתה ספרנית בברלין ונפטרה שם בחורף 1937/8.
דודה מצד אמה, הוגו שטטינר, רופא ומנתח, נרצח בטרזיינשטאט.
אחותה אֶרנָה נישאה לסופר הגרמני-ישראלי ורנר קרפט (Kraft).
בתם עליזה, ממייסדי קיבוץ צרעה שבמועצה אזורית מטה יהודה, היא אמו של האלוף נעם תיבון וסבתו של אמיר תיבון.
במשך שנים חייתה הלה ללא נישואים עם הפילוסוף גוסטב שטיינשניידר (Steinschneider; 1899–1981), נכדו של החוקר מוריץ שטיינשניידר.
שטיינשניידר לא מצא את מקומו בארץ ועבד כמנקה רחובות, על אף השכלתו הרחבה וידיעותיו הרבות.
השניים נישאו לבסוף כשהלה הייתה בת 68, וזאת רק כדי להבטיח ששטיינשניידר, שהיה צעיר ממנה, ייהנה מן הפנסיה שלה לאחר מותה.
בשנת 1964 הכריעה אותה מחלת הלב שממנה סבלה עוד מצעירותה בגרמניה.
היא אושפזה בבית החולים בילינסון וכעבור חודשיים נפטרה בתל אביב.
חליפת מכתבים בינה לדודיה פאול והוגו הם חלק מעזבונו של גוסטב שטיינשניידר שנמסר לארכיון הגולים הגרמנים (ומהווה חלק מהספרייה הלאומית של גרמניה) בפרנקפורט.
אלה מעידים על נסיונותים הכושלים להגר מגרמניה הנאצית בשנות ה-30.
בשנת 2007 התקבלה בעיריית תל אביב החלטה לקרוא רחוב על שמה ביפו.
בשנת 2011, במלאת 75 שנה לייסוד "תיכון חדש", הותקן שלט זיכרון בכניסה לביתה בתל אביב המציין את פועלה.
על השלט חתומים: עדה יונת, אלכס אנסקי, יורם קניוק, דורית ביניש, ישראל גודוביץ, דני קרוון, רן שחורי ויריב בן אליעזר.
טוני רוברט ג'אט (או: ג'אדט; באנגלית: Tony Robert Judt; 2 בינואר 1948 – 6 באוגוסט 2010) היה היסטוריון ומסאי יהודי בריטי-אמריקאי, שהתמחה בהיסטוריה אירופית.
נולד ב-1948 בלונדון, אנגליה למשפחה יהודית חילונית.
הוריה של אימו היגרו מרוסיה ורומניה, ואביו נולד בבלגיה והיגר לאירלנד כילד ולבסוף לאנגליה.
הוריו של ג'אט התגוררו בצפון לונדון, אבל הוא נולד בתחנה לאם ולילד של צבא הישע ב-Bethnal Green באיסט אנד בלונדון.
כשהיה ילד קטן, עברה משפחתו מטוטנהאם לדירה ששכנה מעל העסק של אימו בפאטני, דרום לונדון וכשהיה בן תשע, בעקבות לידתה של אחותו, עברה המשפחה לבית בקינגסטון שעל התמזה, סארי.
השפה העיקרית בה שוחחו במשפחה הייתה אנגלית, אולם ג'אט דיבר צרפתית עם אביו ועם משפחת אביו.
ג'אט התקבל לבית ספר עמנואל בוונדסוורת', והיה אחד הילדים היהודים הבודדים שהתקבלו למוסד זה באותה עת.
לאחר מכן למד בעזרת מלגה בקינגס קולג', אוניברסיטת קיימברידג'.
הוא היה הראשון במשפחתו שסיים תיכון והלך ללמוד באוניברסיטה.
סיים תואר ראשון בהיסטוריה ב-1969, למד במשך שנה באקול נורמל סופרייר בפריז, ואחר כך המשיך וסיים בקיימברידג' דוקטורט ב-1972.
בבית הספר התיכון ובאוניברסיטה הוא היה ציוני שמאלני ועבד בחודשי הקיץ בקיבוצים.
הוא עזב את הציונות אחרי מלחמת ששת הימים ב-1967, בהצהירו לימים "דגלתי בפנטזיה האידיאליסטית הזו של ליצור ארץ סוציאליסטית, שיתופית", אבל אז נוכחתי לדעת שהציונות השמאלנית הייתה "לחלוטין לא-מודעת לאנשים שנזרקו מהארץ...
על-מנת לאפשר לפנטזיה הזו להתממש.".
הוא תיאר את הציונות שלו כ"השקעת יתר אידאולוגית".
ג'אט כתב בפברואר 2010 ש"לפני שמלאו לי עשרים הייתי וחדלתי להיות, ציוני, מרקסיסט ומתיישב שיתופי: הישג לא רע למתבגר מדרום לונדון".
עם סיום לימודיו התמנה לחבר סגל זוטר בקינגס קולג', קיימברידג' ב-1972 ושם לימד היסטוריה צרפתית מודרנית עד 1978. לימד במשך תקופה קצרה היסטוריה חברתית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ושב לבריטניה ב-1980 ולימד פוליטיקה בקולג' סנט אן, אוניברסיטת אוקספורד.
הוא עבר לניו יורק ב-1987 ושימש כפרופסור ומופקד הקתדרה על שם אריך מריה רמרק באוניברסיטת ניו יורק וכמנהל מכון אריך מריה רמרק באוניברסיטה.
הוא הרבה לכתוב מאמרים בכתב העת The New York Review of Books.
ב-1996 נבחר כעמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים וב-2007 נבחר לחבר מן החוץ באקדמיה הבריטית.
ג'אט היה נשוי שלוש פעמים, שני נישואיו הראשונים הסתיימו בגירושים.
הוא היה נשוי בשלישית לג'ניפר הומנס, מבקרת המחול של הניו רפובליק, ממנה היו לו שני ילדים.
ביוני 2010, ג'אט ובנו דניאל כתבו דיאלוג אודות ברק אובמה, הפוליטיקה וההתנהגות התאגידית בניו יורק טיימס.
מאמרו של ג'אט ב-The New York Review of Books מ-27 במאי 2010 מתייחס באריכות לתקופת ההוראה שלו באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, ולא לזו שבברקלי.
המאמר גם מתייחס ל"חודש של הקרנות קשות" לטיפול בסרטן ב-2002, והוא מתייחס לסיבת מותו.
באחרית ימיו, הוא תיאר עצמו כ"סוציאל-דמוקרט כלל-עולמי".
עבודתו של ג'אט כוללות את ספרו "אחרי המלחמה", שזכה לתשבחות רבות ומגולל את ההיסטוריה של אירופה אחרי מלחמת העולם השנייה.
הוא גם ידוע בשל השקפותיו על ישראל שהיו מושא לוויכוח סוער אחרי שהוא דגל בפתרון מדינה אחת לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
לפי העיתונאי דייוויד הרמן, כשניהל ג'אט את מכון רמרק, ספרו "אחרי המלחמה" ומאמריו על ישראל הפכו אותו ל"אחד האינטלקטואלים הציבוריים הידועים ביותר באמריקה", בעוד שקודם לכן הוא היה היסטוריון בריטי אלמוני, שהתמחה בהיסטוריה צרפתית מודרנית."
בראיון שהעניק שבועות מספר לפני מותו, אמר ג'אט: "אני רואה את עצמי קודם כל ומעל הכל כמורה להיסטוריה; אחרי-כן ככותב של היסטוריה אירופית; אחר-כך כפרשן לענייני אירופה; אחר-כך כאינטלקטואל ציבורי המשתייך לשמאל האמריקני, ורק לבסוף, לפעמים, משתתף אופורטוניסטי בדיון האמריקני הכואב על העניין היהודי..."
חוויותיו של ג'אט בפריז תרמו למה שייהפך לקשר ארוך ופורה עם התרבות הפוליטית הצרפתית.
הוא תרגם את הדוקטורט שלו מקיימברידג' לצרפתית והוציא אותו לאור ב-1976 תחת הכותר "La reconstruction du parti socialiste: 1921-1926".
אנני קריגל כתבה את המבוא לספר וביחד עם מוריס אגילון (Maurice Agulhon) השפיעה עמוקות על עבודתו המוקדמת כהיסטוריונית חברתית צרפתית.
ספרו השני של ג'אט, "Socialism in Provence 1871-1914: A Study in the Origins of the French Modern Left", היה "חקירה של המסורת הפוליטית שעיצבה את האומה", נעשה ניסיון להסביר את המקורות המוקדמים וההמשכיות של השמאל הפוליטי באזור.
יותר מכל עבודה אחרת של ג'אט, Socialism in Provence התבסס על מחקר ארכיבי נרחב.
היה זה ניסיונו הראשון והיחידי למצב עצמו באסכולת ההיסטוריה החברתית שרווחה בשנות השבעים.
במהלך שנות השבעים והשמונים עסק ג'אט במחקר היסטורי של צרפת המודרנית.
הספר "Marxism and the French Left: Studies in Labour and Politics in France 1830-1981" מאגד כמה ממאמריו שטרם ראו אור לפני כן, העוסקים במאות ה-19 וה-20, ומסתיים במסה על מיטראן.
בספרו "Past Imperfect: French Intellectuals, 1944-1956", עובר ג'אט עובר מהיסטוריה חברתית להיסטוריה אינטלקטואלית, ומתמיכה במסורות הצרפתיות המרקסיסטיות להיות מבקריהן.
ב-"Past Imperfect", הוא מגנה את האינטלקטואלים הצרפתיים של התקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה, ומעל כולם את ז'אן-פול סארטר על "השכחה המוסרית שכפו על עצמם".
ג'אט מבקר את מה שהוא רואה כאמונה עיוורת בקומוניזם של סטלין.
לדעתו של ג'אט, הוגים צרפתים כמו ז'אן-פול סארטר היו עיוורים בשל הקרתנות שלהם, ולא היו מסוגלים לראות שקריאתם לאותנטיות אינטלקטואלית צריכה לדרוש מהם לחקור את קשריהם שלהם לקומוניזם ולבקר את ברית המועצות בשל מדיניותה בעידן של אירופה אחרי המלחמה.
הייתה זו במידה מסוימת ביקורת מבפנים, בהשתמשו במקורות צרפתים ובסגנון וכחני נגד אינטלקטואלים צרפתים מפורסמים.
ג'אט העלה טענה דומה בכמה מכתביו הפופולריים.
לשם דוגמה, בעקבות הודאתו של הנשיא ז'אק שיראק, ב-1995, באחריותה של צרפת בשיתוף הפעולה של צרפת של וישי עם מדינות הציר ביום השנה לגירוש היהודים מפריז הוא טען במאמר פובליציסטי שהתפרסם בניו יורק טיימס ש:
בשנים שאחרי פרסום הספר "Past Imperfect", התחיל ג'אט להתמקד בסוגיות רחבות יותר של ההיסטוריה האירופית.
הוא שהה בשנות השמונים ובמרבית משנות התשעים באמורי, אוקספורד, סטנפורד ווינה, שם לימד תאוריה פוליטית, למד צ'כית, והתיידד עם כמה אינטלקטואלים מזרח אירופאים.
השחקנית פולט גודארד, אלמנתו של אריך מריה רמרק, הורישה את הונה לאוניברסיטת ניו יורק והדבר אפשר למכון ללימודים אירופים שנשא את שמו של בעלה המנוח לפרוח בהנהלתו של ג'אט.
ספרו רחב היריעה הראשון של ג'אט על תקופה זו - התוצאה של נאום שנשא במרכז בולוניה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס ב-1995, היה "?A Grand Illusion" במסה ארוכה זו, הוא התמקד באיחוד האירופי ובסיכוייו לעתיד, שלפי השקפתו, היו עגומים.
לדעתו של ג'אט, תחושת החלוקה של אירופה, הייתה מזה זמן רב אחת מ"האובססיות המגדירות את תושביה".
הוא טען כי המעלות של איחוד אירופה, לא חולקו בצורה שווה וכי לאזורים שהיו בעדיפות האיחוד האירופי היה יותר מן המשותף זה עם זה, מאשר עם השכנים שדרו באותה מדינה.
מדינת באדן-וירטמברג בדרום-מערב גרמניה, חבל הארץ רון-אלפ בצרפת, לומברדיה וקטלוניה הם דוגמאות ל"אזורי-על" המחולקים בצורה לא-שוויונית.
לדעתו של ג'אט ניתן לראות חלוקה אחרת באמנת שנגן.