tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אנדרו דרוז פלרמו משמש כצלם אמנותי של הסרט, לאחר שעבד על פרויקט נוסף של מארוול, "מון-נייט", והסרט צולם לפורמט IMAX.
במרץ, פיו חשפה את הלוגו החדש של הסרט, שמסוגנן עם סיומת של כוכבית (*Thunderbolts).
מספר מבקרים שיערו מה משמעותה של הכוכבית.
אתרי צילום נוספים כללו את מחוז אמרי וגראנד קאונטי שביוטה, ונמשכו מ-29 במאי ועד 12 ביוני 2024, והיו צפויים להתרחש גם בניו יורק.
לואי-דרייפוס, שכבר סיימה לצלם את הסצנות בכיכובה בתחילת יוני, ציינה שמארוול מנסים "לחזור למקורות" עם הסרט הזה, ולהתמקד בצד האנושי, עם צילומי פעלולים פרקטיים ללא כל התערבות גרפיקה תלת-ממדית.
צילומי הסרט הסתיימו באמצע חודש יוני, בעוד הארבור סיים לצלם את הסצנות שבהשתתפותו בסוף החודש.
יון עבד בעבר כעורך על הסרט "שאנג-צ'י ואגדת עשר הטבעות" (2021) וסדרת הטלוויזיה "עצבים".
אחרי שהצילומים החלו במרץ 2024, פיו ואולפני מארוול שחררו סרטון מתוך סט הצילומים שמציג את תלבושתה החדשה של האלמנה השחורה, וכן לוגו חדש לסרט.
זאת ועוד, סרטון מאחורי הקלעים הוצג ביוני בתערוכת CineEurope, ותמונות רשמיות מתוך הסרט הוצגו בכנס קומיק-קון, סן דייגו כחודש לאחר מכן, בפאנל שבו הארבור התלבש בדמותו של השומר האדום.
בעקבות ההדלפות של התמונות מכנס קומיק-קון, מארוול שחררה סרטון רשמי שמראה את קבוצת ת'נדרבולטס כחלק מחגיגות 85 שנים לקיומה של חברת מארוול קומיקס.
ב-23 בספטמבר 2024 שוחרר הקדימון הראשון לסרט, שכלל את השיר "Where Is My Mind?" של להקת פיקסיז.
פרסתאריךקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס בחירת הילדים של ניקלודיאון21 ביוני 2025סרט אהוב"ת'אנדרבולטס*"מכסח ישבנים אהובפלורנס פיוסבסטיאן סטןפרס המוזיקה במדיה של הוליווד19 בנובמבר 2025הפרטיטורה המקורית הטובה ביותר – סרט מדע בדיוני/פנטזיהסון לוקס
ת'ורנס היא להקת בלאק מטאל נורווגית ותיקה.
הלהקה נחשבת לאחת ממייסדות הז'אנר, יחד עם להקות כמו מייהם ודארקת'רון.
שמה של הלהקה בשנתיים הראשונות לקיומה היה סטיגמטה דיאבוליקום.
ת'ורנס הוקמה ב-1989 והוציאה שני דמואים לפני פרסומה של פרשת הרצח שאירעה בקרב חברי להקת מייהם, שזיעזעה את עולם המטאל בשנות התשעים המוקדמות.
מנהיג להקת ת'ורנס סנוֹרה רוּך (נודע בכינויו דארקת'ורן) היה מעורב בפרשה, כשליווה את הרוצח וארג ויקרנס בנסיעתו אל דירתו של יורונימוס, הנרצח, ונידון ל-8 שנות מאסר.
מעורבות זו הייתה הגורם העיקרי להפסקת פעילותה של ת'ורנס למשך שנים רבות מאז.
בשנת 2001 יצא אלבום הבכורה של ת'ורנס, Thorns, שהוא למעשה מעין אלבום סולו של סנורה רוך, כשמספר מוזיקאים ידועים מקהילת הבלאק מטאל תורמים ליצירתו.
האלבום הפתיע והרשים כאחת את המבקרים וכלל עבודת גיטרות חדה, אפלה וייחודית של סנורה רוך.
האלבום שילב בלקא מטאל מחוספס עם אלמנטים פרוגרסיביים יותר, בדומה לנסיונותיה האחרונים של להקת סטיריקון.
הלהאמר (יאן אקסל וון בלומברג) (תופים)
Luna Des Nocturnus 1989 (דמו, בשם סטיגמטה דיאבוליקום)
Thorns vs Emperor 1998 (אלבום גרסאות כיסוי משותף עם אמפרור)
ת'ורונג לה הוא מעבר הרים בגובה 5,416 מטר מעל פני הים ברכס האנאפורנה בנפאל.
המעבר מחבר בין העיר מנאנג (Manang) (3,540 מטר) שבמחוז מנאנג עם העיר מוקטינאת (Muktinath) (3,800 מטר) ממערב שבמחוז מוסטנג.
המעבר משמש באופן סדיר את הסוחרים המקומיים העוברים את 35 הקילומטרים המפרידים בין הערים במהלך יום אחד.
ת'ורונג לה הוא הנקודה הגבוהה ביותר בטרק סובב האנאפורנה, מסלול באורך של כ-300 ק"מ סביב מסיב הרי אנאפורנה.
המעבר גבוה מספיק כדי לגרום למטיילים שלא התאקלמו לכך למחלת גבהים.
אף שניתן לחצות את המעבר ממנאנג במהלך יום אחד, הרופאים היושבים בנציגות איגוד החילוץ בהימאליה שבמנאנג ממליצים על לינה של לפחות 4-5 לילות בין ההגעה למנאנג עד חציית המעבר.
העונה הבטוחה ביותר מבחינת מזג האוויר לחציית המעבר היא בין מרץ לאפריל ובין אוקטובר לנובמבר.
ניסיון לחצות את המעבר בחורף הוא מסוכן עקב מפולות שלגים, סיכוי לכוויות קור ואיבוד השביל בשלג.
רוב התיירים חוצים את המעבר ממזרח למערב (ממנאנג למוקטינאת) שהוא הכיוון הבטוח והקל יותר לעלייה.
לפני העלייה למעבר עצמו, המטיילים יכולים לישון בת'ורונג פדי (4,420 מ') או בת'ורונג היי קמפ (4,800 מ').
ביום המעבר הם ייאלצו לעלות 1,000 מ' (בעלייה מפדי) ולרדת 1,600 מטר עד מוקטינאת.
הדרך ההפוכה ממוקטינאת למעבר אינה מאפשרת תחנות עצירה להתאקלמות ויש לעלות למעבר ביום אחד מגובה של 4,100 מ', כלומר עלייה של 1,300 מ'.
ב-14 באוקטובר 2014 התרחשה באתר סופת שלגים, בה נהרגו 43 מטיילים ובהם ארבעה ישראלים.
ת'יאו ג'יימס וולקוט הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדות הקיצוני הימני והחלוץ.
וולקוט החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל ניוברי.
הוא הבקיע שם למעלה מ-100 שערים בעונתו היחידה, ולאחר מכן שיחק בסווינדון טאון ובסאות'המפטון.
בגיל 14 הוא חתם על חוזה חסות עם חברת נייקי.
בעונת הוא הצטיין במדי קבוצת הנוער של סאות'המפטון שהפסידה בגמר גביע ה-FA לנוער לקבוצת הנוער של איפסוויץ' טאון.
כמו כן, הוא הפך לשחקן הצעיר ביותר בתולדות קבוצת המילואים של המועדון, לאחר שעלה כמחליף במשחק מול מילואי ווטפורד בספטמבר 2004, והוא בן 15 שנים ו-175 ימים.
הוא לא זכה לשחק גם בפרמייר ליג כיוון שסאות'המפטון ירדה לליגת המשנה בסיום העונה.
לפני תחילת עונת הצטרף וולקוט לקבוצה במסע המשחקים שערכה בסקוטלנד, כאשר שבועיים קודם לכן סיים את לימודיו בבית הספר.
לאחר מכן הוא הפך לשחקן הצעיר ביותר בתולדות הקבוצה הבוגרת של סאות'המפטון, לאחר שעלה כמחליף במשחק ליגת מול וולבס, והוא בן 16 שנים ו-143 ימים.
וולקוט ערך את הופעת הבכורה שלו לאחר שפתח בהרכב במשחק החוץ מול לידס יונייטד ב-18 באוקטובר 2005, והבקיע את שערו הראשון בבוגרים באותו משחק.
הוא הבקיע גם במשחק מול מילוול שנערך ארבעה ימים לאחר מכן, וגם במשחק הבית הראשון שלו שנערך מול סטוק סיטי בשבת שלאחר מכן.
בזכות יכולתו הגבוהה הוא נבחר ב-11 בדצמבר 2005 לאחד משלושת המתמודדים הסופיים על פרס הספורטאי הצעיר של השנה ב-BBC.
ב-20 בינואר 2006 חתם וולקוט בארסנל, בתמורה לסכום העברה של 5 מיליון פאונד, עם אפשרות שהמחיר יעלה עד כדי 12 מיליון בהתאם לביצועיו במועדון ובמדי הנבחרת הלאומית.
באפריל 2008, בעקבות קשיים כלכליים, נאלצה הנהלת סאות'המפטון לאשר הסכם על פיו ארסנל תשלם בתמורה לוולקוט 9.1 מיליון פאונד.
וולקוט ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג בתחילת עונת , לאחר שעלה כמחליף במקום ז'ילברטו סילבה במשחק מול אסטון וילה שנערך ב-19 באוגוסט 2006. הוא ערך את הופעת הבכורה בליגת האלופות במשחק השני של סיבוב המוקדמות האחרון, שבו התמודדה ארסנל מול דינמו זאגרב.
דקות אחדות לאחר שעלה כמחליף הוא ספג לראשונה כרטיס צהוב במדי ארסנל.
לקראת סיום המשחק הוא אף הצליח לבשל שער למתייה פלמיני.
כששיחק הוא היה בן 17 ו-129 ימים, ובכך היה לשחקן הצעיר ביותר בתולדות ארסנל שמשתתף במשחק רשמי בטורניר אירופי.
הפעם הראשונה שבה פתח בהרכב הייתה במשחק הליגה הביתי מול ווטפורד ב-14 באוקטובר 2006. בזכות הישגיו בארסנל ובנבחרת אנגליה הוא זכה בתואר הספורטאי הצעיר של השנה ב-BBC לשנת 2006.
וולקוט הבקיע את שערו הראשון במדי ארסנל בגמר גביע הליגה מול צ'לסי, שנערך באצטדיון המילניום בקארדיף ב-25 בפברואר 2007. אולם, דידייה דרוגבה הבקיע שני שערים לטובת צ'לסי, שניצחה במשחק בסופו של דבר.
וולקוט הבקיע את שעריו הראשונים באצטדיון האמירויות במשחק ליגת האלופות מול סלאביה פראג, שהסתיים בניצחון 0–7 לטובת ארסנל, והוסיף בישול לססק פברגאס.
וולקוט הבקיע את שעריו הראשונים בפרמייר ליג בתיקו 2-2 מול ברמינגהאם סיטי ב-23 בפברואר 2008. בעונת הוא הבקיע שבעה שערים בכל המסגרות.
לקראת עונת קיבל וולקוט את חולצת המשחק מספר 14, שקודם לכן הייתה שייכת לתיירי הנרי.
במהלך העונה הוא ביסס את מעמדו כשחקן הרכב ראשון, ופתח במשחקים רבים בעמדת הקשר או הקיצוני ימני.
את שערו הראשון לעונה זו הוא הבקיע בניצחון 1–3 על אברטון.
שלושה ימים לאחר מכן הוא הבקיע את השער השני של ארסנל בניצחון החוץ 2–5 על פנרבחצ'ה בליגת האלופות.
ב-16 במרץ 2008 (יום הולדתו ה-17) חתם וולקוט על חוזה המקצוען הראשון שלו, תמורת שכר של מיליון לירות שטרלינג.
וולקוט סבל מפריקה בכתף בזמן אימון של נבחרת אנגליה לקראת משחק הידידות מול נבחרת גרמניה.
בעקבות כך הצהיר ארסן ונגר, מאמן ארסנל, כי וולקוט ייעדר לשלושה חודשים לכל הפחות.
הוא חזר לשחק באפריל 2009, והבקיע את שער השוויון מול ויגאן את'לטיק.
הוא פתח במשחק השני של רבע גמר ליגת האלופות מול ויאריאל, והבקיע שער בדקה ה-10. ארסנל ניצחה 1–4 בסיכום שני המשחקים.
ב-8 במאי 2009 חתם וולקוט על חוזה חדש בארסנל.
ב-4 באוקטובר 2009 חזר וולקוט מפציעה, והבקיע שער בניצחון 2–6 על בלקברן רוברס.
ב-18 בינואר 2013 חתם וולקוט על חוזה חדש לשלוש שנים וחצי נוספות בקבוצה, וזכה לשדרוג בשכרו.
בינואר 2014 קרע את הרצועה הצולבת, ולא חזר לשחק עד תום , במהלכה זכה עם הקבוצה בגביע האנגלי.
ב-17 בינואר 2018 וולקוט עזב את ארסנל אחרי 12 שנים וחתם באברטון תמורת 20 מיליון פאונד.
את שער הבכורה שלו באברטון כבש במשחק נגד לסטר סיטי בו כבש צמד וסייע לקבוצתו לנצח בתוצאה 1–2.
ב-6 באוקטובר 2020 חזר לקבוצת נעוריו, סאות'המפטון, בהשאלה לעונה אחת.
ב-8 במאי 2006 זומן וולקוט לסגל של נבחרת אנגליה לקראת מונדיאל 2006. זימון זה הפתיע רבים כיוון שהוא הועדף על פני שחקנים יותר מנוסים, וביניהם ג'רמיין דפו שהספיק לשחק פעמים אחדות במדי הנבחרת.
ב-30 במאי 2006 הוא השתתף בניצחון 1–3 על נבחרת הונגריה באולד טראפורד, ובכך הפך לשחקן הצעיר ביותר שמופיע במדי הנבחרת.
וולקוט לא שיחק כלל במונדיאל, אף על פי שבסגל האנגלי היו רק שני שחקנים שעמדת הטבעית היא חלוץ.
המאמן סוון גוראן אריקסון הגן על החלטתו לא לשתף את וולקוט, וטען כי הניסיון שצבר יסייע לו בעתיד.
לאחר המונדיאל הוחלף אריקסון על ידי סטיב מקלארן, שהחליט כי וולקוט ישחק במדי הנבחרת עד גיל 21. ב-15 באוגוסט 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הצעירה, והיה למבקיע הצעיר ביותר בתולדותיה, לאחר שכבש בתיקו 2-2 מול נבחרת מולדובה.
וולקוט הבקיע שני שערים במשחק הפלייאוף מול נבחרת גרמניה עד גיל 21, שבעקבותיו העפילה נבחרתו לאליפות אירופה לנבחרות צעירות.
ב-6 בספטמבר 2008 ערך וולקוט את הופעת הבכורה שלו במוקדמות המונדיאל במשחק מול נבחרת אנדורה, ובמשחק מול נבחרת קרואטיה שנערך ב-10 בספטמבר הוא היה לשחקן הצעיר ביותר בהיסטוריה שמבקיע שלושער עבור אנגליה.
וולקוט לא זומן על ידי מאמן הנבחרת פאביו קאפלו למונדיאל 2010, אך היה חלק מסגל הנבחרת ליורו 2012, ואף כבש שער בתיקו 2-2 מול שוודיה.
עקב פציעה שהשביתה אותו לתקופה ממושכת החמיץ וולקוט את משחקי מונדיאל 2014.
בנובמבר 2012 חתם וולקוט על חוזה חסות עם נייקי.
הוא הופיע לפרסומת עבור הנעל "Nike Green Speed II" לצד אדן הזאר, ראהים סטרלינג, סטפן אל שעראווי, מריו גצה וכריסטיאן אריקסן.
ב-2016 חתם על חוזה עם אדידס.
אביו של וולקוט הוא ממוצא ג'מייקני ואמו אנגלייה.
משפחתו השתתפה בסרט הארי פוטר ומסדר עוף החול, אך הוא עצמו ביטל את השתתפותו בעקבות מחויבויותיו לארסנל.
וולקוט ואביו אוהדים את ליברפול.
כאשר צ'לסי הציעה לו חוזה נוער הוא אמר:
וולקוט עוסק בפעילות צדקה מטעם הארגון הבריטי "Build a School".
ב-6 באפריל 2008 הוא היה הנושא הלפני אחרון של הלפיד האולימפי עבור אולימפיאדת בייג'ינג, בזמן שמצעד הלפיד הקיף את לונדון.
בן דודו ג'ייקוב וולקוט הוא שחקן נוער ברדינג, והיה חלק מסגל נבחרת אנגליה עד גיל 17 שהשתתפה באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 17 לשנת 2009.
ת'ורה ברץ' היא שחקנית ובמאית אמריקאית.
ברץ' נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית, בתם של שחקני הפורנו לשעבר, ג'ייק ברץ' ושל קרול קונורס (ממוצא פולני, גרמני, קנדי-צרפתי ואירי) ששיחקו בסרט נודע למבוגרים בלבד, "גרון עמוק".
לה אח צעיר בשם בולט ברץ'.
היא נקראה על שמו של אל הרעם תור, מהמיתולוגיה הנורדית.
הוריה שימשו כמנהליה האישיים עוד במהלך ילדותה.
הוריה של ברץ' דחפו אותה בילדותה לפרסום וסידרו לה בגיל ארבע מספר תפקידים בפרסומות.
הופיעה בטלוויזיה כשהייתה בת שש בסדרת הסיטקום "המעון של משפחת הרפר".
באותה עת הופיעה גם בקולנוע לצד ניל פטריק האריס בסרט הילדים "Purple People Eater" בתור הילדה מולי ג'ונסון.
התפקיד זיכה את ברץ' בפרס השחקנית הטובה ביותר מתחת לגיל תשע.
ב-1990 שיחקה בעיבוד הטלוויזיוני לסרטו של רון הווארד "הורים במשרה מלאה".
ברץ' התמודדה מול 4000 מועמדות ולבסוף זכתה בתפקיד הטומבויי בילי פייק בדרמה "גן עדן".
לאחר מכן שיחקה בקומדיה "הוקוס פוקוס" בתור דני אחותו הקטנה של גיבור הסרט מקס דניסון (עמרי כץ), בדרמת ההישרדות "אבודים באלסקה" בתור ג'סי בארנס ובדרמת ההתבגרות בהפקתה של דמי מור "אז ועכשיו" בתור דמותה הצעירה של טינה "טיני" טירקל.
שיחקה בהפקה גדולה לראשונה ב-1992, "משחקים פטריוטיים" בדמותה של סאלי בתו של סוכן ה-CIA בגמלאות ג'ק ראיין (האריסון פורד), ברץ' הופיעה באותו תפקיד גם בסרט ההמשך "סכנה ברורה ומיידית", שזכה להצלחה גדולה יותר מקודמו.
ב-1994 שיחקה בקומדיה המצליחה "גנובה על הקוף" עם הרווי קייטל.
לאחר שלוש שנות הפסקה ממשחק חזרה ברץ' לתעשייה וקיבלה ביקורות נלהבות ומועמדות לפרס באפט"א לקולנוע על תפקידה בדרמה של סם מנדס "אמריקן ביוטי".
בסרט גילמה את ג'יין ברנהם, תלמידת תיכון דיכאונית המשתתפת בקבוצת המעודדות של התיכון בו היא לומדת; ג'יין סולדת ומזלזלת באופן גלוי באביה איש הפרסום לסטר (קווין ספייסי).
באחת הסצנות בסרט מופיעה ברץ' חשופת חזה למרות היותה בת 16 בלבד.
הסצנה אושרה על ידי הוועדה לתעסוקת ילדים בקליפורניה, לאחר אישור הוריה של ברץ'.
נציג הוועדה וההורים אף נכחו על סט הצילומים בעת צילום סצנה זו.
לאחר מכן שיחקה ברץ' בעיבוד הקולנועי למשחק התפקידים המפורסם "מבוכים ודרקונים" (משנת 2000) בתור הקיסרית הצעירה סבינה, ובמותחן האימה הפסיכולוגי "התהום" (משנת 2001) בתור ליז דאן.
בשנת 2001 שיחקה בתפקיד הראשי בדרמה הקומית "העולם שבפנים" בתור בוגרת התיכון המופנמת אניד, אשר לא מקובלת במיוחד בחברה וחולקת את שגרת חייה הביזאריים עם חברתה הטובה ביותר רבקה (סקרלט ג'והנסון) ועם אספן התקליטים הבודד סימור (סטיב בושמי).
הופעה זו זיכתה את ברץ' במועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בקומדיה/מוזיקלי.
בשנת 2003 הועמדה לפרס אמי על הופעתה בסרט הטלוויזיה "הומלסית בהרוואד, סיפורה של ליז מורי" ששודר בערוץ לייפ טיים.
בשנת 2008 שיחקה בסרט "רכבת האימה" בהפקתו של בועז דוידזון.
בשנת 2009 השתתפה ברץ' בסרט האימה הפסיכולוגי "דדליין" לצד של בריטני מרפי, ובמותחן הפשע העצמאי "חורף של חלומות קפואים", שבו גילמה את הרוצחת הסדרתית ברברה הופמן.
בשנת 2019 הצטרפה לעונה העשירית של סדרת האימה ברשת AMC "המתים המהלכים", בתור ג'מה.
בשנה זו שיחקה גם במותחן "מעל לכל חשד" לצד אמיליה קלארק.
ב-2022, ביימה את סרט הטלוויזיה העלילתי של רשת Lifetime האמריקאית "סיפורה של גבי פטיטו" המבוסס על פרשת ההיעלמות והרצח של פטיטו - מקרה רצח אמיתי שהתרחש בארצות הברית בשנת 2021. הסרט בכיכובם של השחקנית סקיילר סמואלס בתור גבי פטיטו, ושל השחקן אוון הול בתור בראיין לונדרי.
ברץ' גם מגלגמת בסרט את אמה של פטיטו.
מועמדת פרס באפט"א על תפקידה בסרט "אמריקן ביוטי" (1999), מועמדת פרס גלובוס הזהב על תפקידה בסרט "העולם שבפנים" (2001), ומועמדת פרס אמי על תפקידה בסרט הטלוויזיה "הומלסית בהרוואד, סיפורה של ליז מורי" (2003).
נישאה לסוכן הטאלנטים והפילנתרופ מייקל בנטון אדלר ב-21 בדצמבר 2018.
ברץ' היא פעילה פוליטית במפלגה הדמוקרטית, ואף הביעה את תמיכתה בנשיא ארצות הברית ברק אובמה לבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012 ובמועמד הדמוקרטי ג'ו ביידן לבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, וגם באיש הקונגרס האמריקאי ויילי ניקל.
ת'ורגוד מרשל היה השופט האפרו-אמריקאי הראשון בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
מרשל היה השופט ה-96 שמונה לכהן בבית המשפט העליון של ארצות הברית ושימש בתפקיד זה החל מחודש אוקטובר 1967 ועד לאוקטובר 1991.
פרסומו של מרשל בא לו כעורך דין שהופעתו הזכורה ביותר היא בניצחון הגדול של משפט המפתח, פסק דין בראון נגד מועצת החינוך, פסק דין שקבע כי דוקטרינת "נפרד אך שווה" אינה חוקית וכי יש להביא לשילובם של ילדים ממוצא אפרו-אמריקאי בבתי הספר לצדם של תלמידים לבנים.
הוא הופיע בפני בית המשפט העליון יותר מכל עורך דין אחר בהיסטוריה של ארצות הברית.
הוא בילה את כהונתו בבית המשפט הבכיר במדינה בתמיכה בקולותיהם של האמריקאים החלשים ביותר שבחברה.
בתחילת הקריירה המשפטית שלו הוא הפנה את עיקר מרצו להילחם למען ביטול ההפרדה הגזעית בארצות הברית.
מרשל פתח פרקטיקה פרטית בבולטימור ב-1936. באותה השנה הוא החל לעבוד עם ה-NAACP (העמותה הלאומית לקידום אנשים צבעוניים).
באותה התקופה הוא זכה בתיק זכויות האזרח המשמעותי הראשון שלו, מוראי נגד פירסון.
היה זה הניסיון הראשון לאתגר את דוקטרינת נפרד אך שווה, שנבעה מפסק דין פלסי נגד פרגוסון.
מרשל ייצג במשפט זה את דונלד גיינס מארי, אפרו-אמריקאי בוגר קולג' בעל ציונים מעולים שנדחה בניסיונו להתקבל לבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מרילנד, בשל מדיניות ההפרדה הגזעית בה נקט בית ספר זה.
ב-1935, מרשל טען בשם מארי, והראה שאף מוסד פנים מדינתי לא מציע בית ספר למשפטים ובתי ספר, השווים ברמתם לאוניברסיטת מרילנד.
מרשל ציפה להפסיד ולעתור לבית משפט פדרלי, בתגובה.
אולם בית המשפט קבע כי עתירתו של מרשל דינה להתקבל וכי על האוניברסיטה לספק טיפול שוויוני לאלתר.
בעוד שהיה זה ניצחון מוסרי, הייתה זו גם אכזבה לא קטנה, שכן לבית המשפט העליון של מרילנד אין כל השפעה ביתר 49 המדינות המרכיבות את ארצות הברית.
בגיל 32 זכה מרשל בתיק הראשון שלו בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית: צ'יימברס נגד פלורידה.
באותה שנה הוא מונה ליועץ המשפטי הבכיר של ה-NAACP.
הוא הופיע, ולרוב נחל הצלחה, בתיקי זכויות אזרח רבים אחרים, ביניהם ניתן למנות את: סמית נגד אלרייט ב-1944; שלי נגד קריימר ב-1948; סוויט נגד פיינטר ב-1950 ואחרים.
המקרה המפורסם ביותר בו הופיע היה פסק דין בראון נגד מועצת החינוך מ-1954 בו פסק בית המשפט כי מדיניות נפרד אך שווה שהתבססה כהלכה בפסק דין פלסי נגד פרגוסון אינה ראויה ודינה להתבטל במערכת החינוך, משום שהתנאים בבתי ספר נפרדים אינם יכולים להיות באמת שווים.
בסך הכל, מרשל זכה ב-29 מתוך 32 התיקים בהם הופיע בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-1961 מינה הנשיא קנדי את מרשל לשופט בית המשפט הפדרלי השני לערעורים.
הוא כיהן בתפקיד זה עד 1965. אז מינה אותו הנשיא ג'ונסון לפרקליט המדינה של ארצות הברית (Solicitor General).
ב-13 ביוני 1967 מינה הנשיא ג'ונסון את מרשל כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית באומרו כי "זה הדבר הנכון לעשות, הזמן הנכון לעשותו, האדם הנכון והמקום הנכון".
מינויו של מרשל אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ברוב של 69 תומכים לעומת 11 מתנגדים, ב-30 באוגוסט 1967 והוא הושבע לתפקיד ב-2 באוקטובר.
מרשל כיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במשך 24 השנים הבאות, כשהוא מבסס רקורד ליברלי מובהק של הגנה חוקתית על זכויות הפרט, במיוחד של זכויות חשודים בפלילים כנגד הממשל.
הברית השכיחה ביותר שלו בבית המשפט העליון הייתה עם השופט ויליאם ברנן, אשר הצטרף אליו בעקביות בתמיכה בזכות להפלות ובהתנגדות לעונש המוות.
הוא הותיר את כל מסמכיו ורישומיו האישיים לספריית הקונגרס.
ספרן הקונגרס פתח מיד את האוסף לציבור, לעיתונאים ולחוקרים באומרו שזו הייתה כוונתו של מרשל.
ב-1980, בית הספר למשפטים של אוניברסיטת מרילנד פתח ספרייה שזכתה להיקרא "ספריית המשפטים על שם ת'ורגוד מרשל".
כמו כן נקראו על שמו בניינים רבים אחרים בארצות הברית.
גם בפוארטו ריקו נוסד על שמו פרס לסטודנטים מצטיינים.
שםפרוטו-גרמניתאנגלית עתיקהנורדית עתיקהת'וּריסזת'וֹרְןת'וּרְז "ענק" "קוץ" "ענק"צורהפות'רק קדוםפות'רקפות'רק מאוחריוניקוד U+16A6תעתיק þIPA מספר הרונה3
ת'וּרִיסָז או תוּרְס הוא שמה של הרונה ᚦ באנגלית עתיקה ופרוטו-גרמנית.
רונה זו מתועתקת כצליל: "" ומשמעות שמה "ענק" בהתבסס על המיתולוגיה הפינית, או המיתולוגיה הנורדית.
השם מתקשר גם לשמו של האל ת'ור ממיתולוגיה זו, אשר הרג ענקים באמצעות קורנס הרעם האגדי מיולניר.
אות זו מקבילה לאות הגותית: .
ת'ורוברד הוא גזע סוס הידוע כסוס מרוצים.
סוסי ת'ורוברד נחשבים כסוסים "חמי מזג", הידועים בזכות נחישותם, זריזותם, מהירותם ומזגם הסוער.
סוס הת'ורוברד המוכר היום פותח במאות ה-17 וה-18 באנגליה, כאשר סוסות מקומיות הורבעו עם סוסים גזעיים שהובאו מן המזרח: סוס ערבי, סוס ברברי וסוס טורקמני.
כל סוסי הת'ורוברד הידועים היום הם צאצאיהם של שלושה סוסי הרבעה שיובאו לאנגליה במאות ה-17 וה-18, אשר הרביעו מספר גדול יותר של סוסות, רובן אנגליות.
במהלך המאות ה-18 וה-19 נפוצו סוסי הת'ורוברד בעולם: הם יובאו לצפון אמריקה החל משנת 1730 ובמהלך המאה ה-19, לאוסטרליה, אירופה, יפן ודרום אמריקה.
היום יש בעולם מיליוני סוסים מגזע ת'ורוברד ויותר מ-118,000 סייחים חדשים נרשמים מדי שנה בספרי מרשם גזע זה במדינות שונות.
סוסי הת'ורוברד ידועים במהירותם העזה, מבנה חזק, ומיובאים רוב הפעמים .
עיקר שימושם של סוסי ת'ורוברד הוא במרוצים, אולם יש המגדלים אותם אף עבור מקצועות רכיבה אחרים כגון קפיצות ראווה, תחרויות משולבות, רכיבה אומנותית, פולו, וציד שועלים.
קיימות גם הרבעות רבות בין סוסי ת'ורוברד לגזעי סוסים אחרים, כדי ליצור גזעים חדשים או לשפר תכונות של גזעים קיימים.
כך נטל גזע ת'ורוברד חלק ביצירת סוס קווטר (American Quarter Horse), סוס כרכרות (Standardbred), סוס אנגלי-ערבי (Anglo-Arabian), וגזעים אחרים.
סוסי מרוץ מגזע ת'ורוברד רצים במרוץ במאמץ מלא, עובדה הגורמת לשיעור תאונות גבוה ולבעיות בריאות המאפיינות סוסים אלה, כגון: דימומים בריאות, שיעור פוריות נמוך, לב קטן מן הרגיל ופרסה קטנה ביחס למסת הגוף.
מחקרים מדעיים רבים מנסים לברר את שיעור התאונות ובעיות הבריאות הרבות בגזע זה.
צבעים אופייניים לגזע הם: מפרץ (גוף בצבע חום-אדמוני, בעוד הרעמה, הזנב, שולי האוזניים וחציין התחתון של הרגליים שחור), Seal brown (גוף בצבע חום-כהה, בעוד הרעמה, הזנב, שולי האוזניים וחציין התחתון של הרגליים שחור), ערמוני (עם רעמה וזנב באותו הצבע, או בהיר יותר), שחור, או אפור.
צבעים נדירים יותר, אך מוכרים כחלק מן הגזע בארצות הברית הם: Roan (שער לבן וצבעוני בתערובת שווה על הגוף, בעוד הראש, הרעמה וחלקן התחתון של הרגלים (מכונה "גרביים") בצבע אחיד), Palomino (גוף בצבע זהוב, בעוד הרעמה והזנב בצבע לבן).
סוסי ת'ורוברד לבנים נדירים מאוד, אך מוכרים כצבע נפרד מאפור.
סוסים עם חלוקת צבעים ברורה על הגוף, דוגמת הפינטו, אינם מוכרים כחלק מגזע הת'ורוברד.
לסוסי ת'ורוברד משובחים ראש מעוצב בקווים ברורים וצוואר ארוך, גבנון גבוה, חזה עמוק, גב קצר, אחוריים מוצקים, גוף דק ורגליים ארוכות.
ת'ורוברד הוא בין גזעי הסוסים "חמי המזג", אשר תכונותיהם הבולטות זריזות, מהירות, ותעוזה.
תנאי גיל הסוס לצורך השתתפות במרוצים משתנים בהתאם למקום הולדתו.
סוסי ת'ורוברד הנולדים בחצי הכדור הצפוני מגיעים לגיל שנה בחודש ינואר הקרוב למועד הולדתם, בעוד אלה הנולדים בחצי הכדור הדרומי מגיעים לגיל שנה בחודש אוגוסט הסמוך למועד הולדתם.
באותה עת החלה שיטה להשוואת תנאים בין מתחרים, בדרך של הוספת משקל שנושא הסוס, במטרה להשיג שוויון בסיכויי כל סוס לנצח וכן במטרה לשפר את תנאי האימון.
בתקופת המלכים צ'ארלס השני, ויליאם השלישי, המלכה אן, והמלך ג'ורג' הראשון, הונחו היסודות לגזע הת'ורוברד.
צ'ארלס השני, שהיה חובב מרוצי סוסים ובעל סוסי מרוץ, החלה להינתן תמיכה מלכותית למרוצי סוסים ולהרבעת סוסי מרוץ.
בזכות התמיכה המלכותית הפך ענף זה לפופולרי בקרב הציבור האנגלי, ובשנת 1727 נוסד עיתון שהוקדש כולו לתחום מרוצי הסוסים, Racing Calendar.
בעיתון תועדו תוצאות המרוצים ופורסמו בו אירועים עתידיים.
שורשיהם של כל סוסי הת'ורוברד המודרניים בשלושה סוסי הרבעה שיובאו לאנגליה מן המזרח התיכון בשלהי המאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18. סוס ה"ברלי טרק" (Byerly Turk) (בשנות ה-80 של המאה ה-17), סוס ה"דארלי הערבי" (Darley Arabian) (1704), והה"גודולפין הערבי" (Godolphin Arabian) (1729).
סוס הרבעה נוסף, Brownlow Turk, אחראי ככל הנראה לצבע האפור בין סוסי ת'ורוברד.
סך הכל תועדו כ-160 סוסי הרבעה מן המזרח אשר תרמו ליצירת גזע הת'ורוברד.
צאצאי הסוסים מן המזרח, בין אם היו סוסים ערבים, ברברים, או טורקמנים, וסוסות אנגליות, הובילו בשנת 1791 ליצירת ספר הגזע הכללי ולהנהגת מרשם רשמי של סוסים.
על פי חוקר אחד נראה שכ-50% מסוסי ההרבעה המקוריים היו סוסים ערבים, ויתרתם סוסים ברברים וטורקמנים.
לכל אחד משלושת סוסי ההרבעה הראשונים היה נכד, או נין, זכר בודד שהמשיך את קו הדם: מטצ'ם (Matchem) היה הנכד היחיד של גודולפין הערבי אשר שושלתו ממשיכה עד היום.
בן-נינו של ברלי טרק, הרוד (Herod הורודוס), עומד בראש שושלת זו.
וצאצאי בן-נינו של דארלי הערבי, אקליפס (Eclipse), קיימים עד היום.
מחקר גנטי אחד מצא כי 95% מכל סוסי הת'ורוברד הזכרים הם צאצאיו של דארלי הערבי.
אולם ברישומי הגזע מן העת האחרונה, לרוב הסוסים יש קשר חזק יותר לגודולפין הערבי (13.8%), מאשר לדארלי הערבי (6.5%).
רוב סוסי הת'ורוברד החיים היום הם צאצאיהם של רק 27, או 28, סוסי הרבעה מן המאות ה-18 וה-19.
הסוסות שהיוו את הבסיס לגזע הת'ורוברד היו ממגוון גזעים, חלקן היו מגזעים שפותחו בצפון אירופה קודם למאה ה-13, כמו למשל גזע Irish Hobby אשר נכחד.
נקבות אחרות היו צאצאיות להרבעות עם סוסים מן המזרח, כולל סוסים ברברים וטורקמנים.
חוקר מן המאה ה-19, ברוס לואו, זיהה 50 משפחות של סוסות בגזע הת'ורוברד, חוקרים מאוחרים יותר זיהו סוסות נוספות ומספר הסוסות גדל ל-74.
בשלהי המאה ה-18 התבססו בבריטניה המרוצים הקלאסיים.
ביניהם, מרוץ הפרסים של סנט לג'ר (St.
Leger Stakes), אשר נוסד בשנת 1776, מרוץ אפסום אוקס (Epsom Oaks), אשר נוסד ב-1779, והדרבי של אפסום שנוסד ב-1780. מאוחר יותר נוספו מרוץ הפרסים של גינס 2,000, שנוסד ב-1809, ומרוץ הפרסים של גינס 1,000, שנוסד ב-1814. הגינס 1,000 והאפסום אוקס מוגבלים לסייחות בלבד, המרוצים האחרים פתוחים לסייחים וסייחות בני שלוש.
מרחקי מרוצים אלה - הנעים בין מיל אחד (1.6 ק"מ), ל-1.75 מיל (2.82 ק"מ) - הביאו לשינוי בניסיונות ההרבעה, כאשר מגדלי סוסים התמקדו בניסיון ליצור סוסים היכולים להתחרות בגיל צעיר יותר והם בעלי מהירות גבוהה יותר.
זאת בניגוד למצב שהיה נוהג בתחילת המאה ה-18, אז התקיימו מרוצי סוסים ארוכים יותר, עד למרחק 4 מיל (6.4 ק"מ).
סגנון המרוצים הישן נתן עדיפות לסוסים מבוגרים יותר, אולם כאשר קוצרו מרחקי המרוץ, הושם דגש על סוסי מרוץ צעירים יותר.
הרבעה מתוכננת להדגשת תכונות המהירות והיכולת לרוץ באופן תחרותי הובילו, עד למחצית המאה ה-19, לשיפור בגודלם של הסוסים ובזמני המרוץ.
הסוס Bay Middleton, אשר זכה בדרבי של אפסום, נישא לגובה מעל 1,63 מטר, 10 ס"מ גבוה יותר מדארלי הערבי.
זמני המרוצים השתפרו במידה כה רבה עד שרבים חשו כי לא ניתן להשיג שיפור נוסף על ידי יצירת הרבעות נוספות עם סוסים ערבים.
השיפורים הניכרים בגזע הת'ורוברד באו לידי ביטוי בשנת 1885, אז נערך מרוץ בין סוס ת'ורוברד בשם Lambic, אשר נחשב לבעל זמנים בינוניים, לבין הסוס הערבי הטוב ביותר שהיה אז, Asil.
המרוץ נערך למרחק 4,800 מטר, ולצורך השוואת התנאים נשא עמו הת'ורוברד 29 ק"ג יותר מאשר הסוס הערבי, למרות זאת ניצח במרוץ בהפרש אדיר של 20 אורכי סוס.
מאפיין ייחודי לשיטות ההרבעה האנגליות הוא שסוסי הת'ורוברד מיועדים לא רק למרוץ במישור, אלא אף למרוצי משוכות.
עד לשלהי המאה ה-19 נעשה שימוש בסוסי ת'ורוברד אף כסוסי רכיבה.
בתחילת המאה ה-20, על רקע חששות באנגליה כי המרוצים באנגליה יוצפו בסוסי ת'ורוברד אמריקאים לאחר שבעשור השני למאה ה-20 נסגרו מסלולי המרוצים בארצות הברית, נקבע בבריטניה בשנת 1913 "חוק ג'רזי" (Jersey Act) אשר אסר על רישום סוסי ת'ורוברד בספר הגזע הבריטי, אלא אם כן כל אבותיהם היו רשומים.
תקנות אלה עמדו בתוקפן בבריטניה עד לשנת 1949. רבים חשו כי "חוק ג'רזי" פגע בפיתוח הגזע בבריטניה ומנע שימוש בסוסי הרבעה מוצלחים שגודלו מחוץ לאי הבריטי.
סוס הת'ורוברד הראשון בשלוש עשרה המושבות היה בול רוק (Bulle Rock) אשר יובא ליבשת בשנת 1730 על ידי סמואל גיסט מווירג'יניה.
בתקופת המושבות היו מרילנד ווירג'יניה מרכזים לגידול ולהרבעת סוסי ת'ורוברד, ולצידן קרוליינה הדרומית וניו יורק.
בתקופת מלחמת העצמאות של ארצות הברית הופסק יבוא סוסי ת'ורוברד, אולם הוא חודש עם חתימת חוזה שלום בשנים 1782 ו-1783. שני סוסי הרבעה בולטים הובאו לארצות הברית זמן קצר לאחר המלחמה, מסנג'ר (Messenger) בשנת 1788, ודיומד (Diomed) זמן קצר לפניו.
אף שמסנג'ר כמעט ולא הותיר חותם על גזע הת'ורוברד בארצות הברית, הוא נחשב כסוס מייסד לגזע הסטנדרטברד (Standardbred), סוסי מרוצי הכרכרות.
דיומד, אשר ניצח במרוץ פרסי הדרבי (Derby Stakes) בשנת 1780, הותיר רישום ניכר על הת'ורוברד האמריקאי, במיוחד באמצעות בנו סר ארצי (Sir Archy).
וול, סר ארצ'י היה סוס ההרבעה הבולט הראשון שניתן לטעון כי היה יליד ארצות הברית.
לאחר תום מלחמת העצמאות עבר מרכז הגידול של סוסי הת'ורוברד מערבה למדינות קנטקי וטנסי.
אנדרו ג'קסון, לימים נשיאה ה-7 של ארצות הברית, היה מגדל ת'ורוברד ומשתתף במרוצים בטנסי.
מרוצי "ראש בראש" שנערכו בארצות הברית במאה ה-19 סייעו לאהדת הציבור לענף ספורט זה.
אחד הבולטים בהם נערך בשנת 1823, בלונג איילנד, ניו יורק, בין סר הנרי ואמריקן אקליפס (American Eclipse).
מרוץ אחר נערך בשנת 1838 בין "בוסטון" ל"פשון" (Fashion) בו נאספו הימורים בסך 20,000 דולר על כל אחד מן הסוסים.
מרוץ גדול אחרון בסגנון זה נערך סמוך למלחמת האזרחים האמריקאית בין הסוס לקסינגטון ולקומנט.
המרוץ כלל שתי התמודדות, הראשונה נערכה בשנת 1854 בניו אורלינס ובה ניצח לקומנט.
ההתמודדות החוזרת נערכה בשנת 1855 בניו אורלינס ובה ניצח לקסינגטון.
שני הסוסים היו צאצאי הסוס סר ארצ'י.
לקסינגטון הפך לסוס הרבעה בולט ורבים מצאצאיו זכו במרוצים.
לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית השתנה אופי מרוצי הסוסים בארצות הברית.
בסגנון המרוצים הישן היה אורך המרוץ 6 ק"מ וכל סוס השתתף לפחות בשני מקצים.
בסגנון המרוצים החדש, אורך המרוץ קוצר ואורכו המקסימלי היה 2.4 ק"מ, וכל סוס השתתף במקצה אחד בלבד.
שינוי זה חייב גם שינוי מקביל בשיקולי ההרבעה ובגיל הסוסים שהשתתפו במרוצים.
למרוצים הקצרים יותר התאימו סוסים צעירים בעלי מהירות מתפרצת, לעומת סוסים בעלי סיבולת גבוהה למרחק ארוך.
לאחר מלחמת האזרחים שבו סוסי ת'ורוברד להתחרות באנגליה.
בשנת 1881 הפך הסוס Iroquois לסוס האמריקאי הראשון שניצח בדרבי של אפסום.
הצלחת הסוסים האמריקאים באנגליה הובילה בשנת 1913 לאימוץ "חוק ג'רזי" על ידי מועדון הת'ורוברד האנגלי, במטרה להגביל את יבוא סוסי הת'ורוברד מארצות הברית לאנגליה, מגמה שנמשכה עד לאחר מלחמת העולם השנייה.
לאחר מלחמת העולם השנייה המשיך מוקד גידול סוסי הת'ורוברד להיות בקנטקי, אולם אף במדינות קליפורניה, ניו יורק, ופלורידה קמו מרכז גידול משמעותיים לסוסי מרוץ.
באופן מסורתי סוסי הת'ורוברד בארצות הברית שימשו לא רק כסוסי מרוץ, אלא אף לשיפור גזעי סוסים אחרים.
כך, בלט מקומו של הסוס מסנג'ר בביסוס גזע הסטנדרטברד.
סוסי הת'ורוברד נטלו גם חלק משמעותי בעיצוב סוס הקוורטר האמריקאי ואף יסודות גזע המורגן האמריקאי בסוס הרבעה מגזע ת'ורוברד.
יבוא סוסי ת'ורוברד לצרפת החל בשנים 1817 ו-1818, אז הובאו מספר סוסי הרבעה מאנגליה, אולם בתחילת דרכו לא זכה ענף מרוצי הסוסים להצלחה בצרפת.
מועדון הסייסים הראשון בצרפת נוסד רק בשנת 1833, ובשנת 1834 קם ארגון נוסף, "החברה לעידוד שיפור גזעי הסוס בצרפת" (Societe d'Encouragement pour l'Amelioration des Races de Chevaux en France) הידועה בשם "מועדון הסייסים בפריז" (Jockey-Club de Paris), כדי לפקח על תקנות מרוצי הסוסים והרבעתם.
ספר גזע הת'ורוברד הצרפתי נוסד באותה עת על ידי ממשלת צרפת.
בשנת 1876 כבר זכו סוסי ת'ורוברד צרפתים רבים במרוצים שנערכו באנגליה, ובאותה שנה היה זה בעל סוסי מרוץ צרפתים שזכה בסכום הכסף הגדול ביותר במרוצים באנגליה.
מלחמת העולם הראשונה הרסה כמעט לחלוטין את ענף סוסי הת'ורוברד בצרפת, עקב נזקים ישירים והעדר מרוצים.
לאחר המלחמה התחדש מרוץ הפרס הגדול (Grand Prix), הממשיך להתקיים אף במאה ה-21. לעומת תקופת מלחמה העולם הראשונה, בתקופת מלחמת העולם השנייה לא סבל הענף מנזקים בהיקף דומה ומיד לאחר המלחמה שב לפעילות מרוצים.
מרוצי סוסים באיטליה החלו בשנת 1837, כאשר נוסדו מועדוני מרוצים בפירנצה ובנאפולי ובשנת 1842 נוסד מרוץ סוסים במילאנו.
בשנת 1868 החלו מרוצי סוסים ברומא.
יבוא סוסי הרבעה בולטים במחצית השנייה של המאה ה-19 שיפרו את איכות סוסי המרוץ האיטלקים.
מקור רוב סוסי ת'ורוברד מודרניים באיטליה הוא מתוכנית ההרבעה של פדריקו טסיו (Federico Tesio), במחוז פיימונטה בצפון איטליה, אשר החל בפעילות בשנת 1898.
מדינות אחרות באירופה בהן תוכניות הרבעה מסודרות לסוסי ת'ורוברד כוללות את גרמניה, רוסיה, פולין והונגריה.
אולם מדינות אלה לא הותירו חותם משמעותי על גזע הת'ורוברד.
סוס הרבעה ת'ורוברד גזעי ראשון הגיע לאוסטרליה מאנגליה בשנת 1802 כדי לשמש כסוס כרכרה.
בשנת 1810 כבר התקיימו מרוצי סוסים בסידני, ובשנת 1825 הובאה לאוסטרליה סוסת ת'ורוברד גזעית, אשר הצטרפה לסוסי הרבעה מגזע זה אשר כבר היו ביבשת.
בשנת 1825 נוסד מועדון מרוצי הסוסים הראשון באוסטרליה, Sydney Turf Club.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 החל יבוא מסודר של סוסי ת'ורוברד, כסוסי מרוץ ובמטרה לשפר את גזע סוסי הת'ורוברד המקומיים.
בכל אחת מן המושבות באוסטרליה קמו מועדוני מרוצי סוסים נפרדים.
באופן הדרגתי אוחדו מועדונים נפרדים אלה לארגון ארצי הידוע היום בשם לשכת המרוצים האוסטרלית (Australian Racing Board).
בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-19 יוצאו סוסי ת'ורוברד מאוסטרליה לניו זילנד ובשנת 1862 יוצאו לראשונה סוסי ת'ורוברד מאנגליה לניו זילנד.
סוסי ת'ורוברד יוצאו לאזורי עולם רבים אחרים.
בשלהי המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 יוצאו סוסי ת'ורוברד לדרום אפריקה.
בשנת 1853 יוצאו לראשונה סוסים מגזע זה לארגנטינה וסוסות יוצאו למדינה זו בשנת 1865. לאחר מלחמת העולם השנייה החל להתפתח אף ענף הת'ורוברד ביפן.
כ-37,000 סייחי ת'ורוברד נרשמים מדי שנה בספר הגזע בצפון אמריקה, רובם במדינות קנטקי, פלורידה וקליפורניה.
אוסטרליה היא במקום השני בעולם במספר לידות סייחי ת'ורוברד, עם כ-18,250 סייחים הנולדים מדי שנה.
בבריטניה נולדים מדי שנה ה-5,000 סייחים וסך הכל בעולם נולדו בשנת 2006 לבדה כ-118,000 סייחי ת'ורוברד אשר נרשמו בספרי הגזע.
תעשיית סוסי ת'ורוברד היא ענף חקלאי משמעותי אשר היקף הכנסותיו בארצות הברית לבדה הוא כ-34 מיליארד דולר בשנה ומועסקים בה כ-470,000 עובדים ברשת של חוות גידול, מרכזי אימונים ומסלולי מרוץ.
שלא בדומה למספר רב של גזעי סוסים המוכרים בתחילת המאה ה-21, סוס יכול להירשם כת'ורוברד (בספר רישום הגזע האמריקאי, The Jockey Club) אך ורק אם נוצר בהפריה טבעית, שלה היו עדים, בין סוס הרבעה לבין סוסה.
סייחים שהם תוצאה של הזרעה מלאכותית, או הפריה חוץ-גופית, אינם יכולים להירשם בספר גזע הת'ורוברד, אף ששיטות אלה נהוגות ומקובלות בגזעי סוסים רבים אחרים.
הגבלה דומה קיימת בספרי גזע הת'ורוברד אף במדינות אחרות.
אחת הסיבות לכך היא הסיכוי הגובר לשגיאות בזיהוי הוריו של הסייח, אף שבדיקות DNA יכולות לפתור חשש זה, כל שיטה להוציא הפריה טבעית, מחייבת ניהול רישומים קפדני.
הסיבה העיקרית לקיומו של כלל זה היא כלכלית, לסוס הרבעה יכולת מוגבלת להפרות סוסות בהפריה טבעית ודרישה זו מונעת הצפת השוק בסייחי ת'ורוברד, אף ששיטות ניהול מודרניות מאפשרות לסוסי הרבעה להפרות באופן טבעי יותר סוסות משהדבר היה אפשרי בעבר.
כך לדוגמה, סוס ההרבעה האוסטרלי Encosta De Lago הרביע בעונת 2008 לבדה 227 סוסות.
בהגבלת יכולת סוס ההרבעה להפרות רק כ-200 סוסות בכל שנה בהפריה טבעית, במקום אלפי סוסות בעזרת הזרעה מלאכותית, נשמרים המחירים הגבוהים שאותם יש לשלם עבור שרותי הרבעה של הסוסים הטובים ביותר.
יש המביעים דאגה כי קיומו של ספר גזע סגור, אשר הרשמה בו מחייבת צאצא שהוא ולד להורים הרשומים בספר, עלולה להיות כרוכה בסיכון של אובדן מגוון גנטי עקב רמה גבוהה של הפריות בין סוסים הקרובים גנטית.
על פי מחקר אחד, 78% מן האללים באוכלוסייה הנוכחית של הת'ורוברד מקורם ב-30 סוסים מייסדים, 27 מהם זכרים.
קיים מגוון גדול במחיריהם של סוסי הת'ורוברד והוא משתנה בהתאם לשושלת אליה משתייך הסוס, מבנה גופו, ומשתנים נוספים.
בשנת 2007 מכרה חברת Keenland Sales, המתמחה במכירות סוסים, 9,124 סוסי ת'ורוברד במכירות פומביות, בערך כולל של 814,401,000 דולר, מחיר ממוצע של 89,259 דולר לסוס.
על פי נתוני המרשם המרכז של סוסי הת'ורוברד בארצות הברית (The Jockey Club), בשנת 2011 מחירו הממוצע של סייח ת'ורוברד שנגמל (בן כחצי שנה) היה 52,458 דולר, סייח בן 1–2 שנים נמכר בממוצע ב-47,863 דולר, סייח בן 2–3 נמכר במחיר ממוצע של 48,294 דולר, סוסות פוריות נמכרו ב-57,303 דולר בממוצע.
המחיר הגבוה ביותר ששולם במכירה פומבית עבור סוס ת'ורוברד נקבע בשנת 2006, כאשר נמכר סייח בן שנתיים בשם "הקוף הירוק" (The Green Monkey) במחיר 16 מיליון דולר.
על אף מחירו הגבוה כסייח, "הקוף הירוק" סבל מפציעות חוזרות והשתתף בשלושה מרוצים בלבד, בהם לא ניצח, בטרם הפסיק להתחרות והפך לסוס הרבעה.
מנגד, גם סוס מרוצים מצליח, עשוי להימכר בזול, אפילו לצריכת בשר.
כך למשל, הסוס פרדיננד, אשר ניצח בדרבי של קנטקי בשנת 1986, יוצא ליפן כסוס הרבעה, אולם נשחט בשנת 2002 ושימש כנראה כמזון לחיות.
שוויו של סוס ת'ורוברד עשוי אף להיקבע על פי סך הזכיות שלו במרוצים.
שוויו של סוס מרוץ אף עשוי להיות מושפע מערכו העתידי כסוס הרבעה.
מחיר הרבעה בודדת של סוסת ת'ורוברד בארצות הברית נע בין 2,500 דולר ל-500,000 דולר ובין 2,000 ל-75,000 ליש"ט בבריטניה.
מחיר השיא להרבעה בודדת הושג בשנות ה-80 כאשר מחיר כל הרבעה של הסוס Northern Dancer היה מיליון דולר.
בשנת 2008 מחיר ההרבעה של שבעה סוסים באוסטרליה היה למעלה מ-110,000 דולר אוסטרלי לכל הרבעה ובעליו של היקר מביניהם גבה 302,500 דולר אוסטרלי לכל הרבעה.
אף שסוסי ת'ורוברד משמשים בעיקר כסוסי מרוץ, גזע זה משמש גם בתחום קפיצות ראווה ובתחום אימון משולב.
סוסי ת'ורוברד רבים שאינם כשירים עוד למרוצים הופכים לסוסי רכיבה משפחתיים, וסוסי רכיבה אומנותית.
סוסים גדולים יותר מבוקשים כסוסים לתחרויות קפיצות ראווה ורכיבה אומנותית, בעוד סוסים קטנים יותר מבוקשים לספורט הפולו.
גזע הת'ורוברד מטופח בעיקר עבור מרוצי סוסים לרכיבה עם אוכף במקצב הדהירה המהיר ביותר, גאלופ.
סוסי ת'ורוברד ידועים כסוסי מרוץ למרחקים ארוכים וגם למאוצים ומבנה גופם משקף את המטרה העיקרית שלשמה נוצר גזע זה.
סוסי מאוצים בדרך כלל בעלי מבנה גוף שרירי מאוד, בעוד סוסי ת'ורוברד למרוצי סיבולת למרחקים ארוכים הם בדרך כלל קטנים ורזים יותר.
גודלו של הסוס הוא אחד השיקולים של בעלי סוסים ומאמנים בעת שהם מחפשים אחר סוס אפשרי למרוצים.
אף שלאורך היסטוריית מרוצי הת'ורוברד היו סוסי מרוץ בולטים בכל גובה, החל מן הסוסים Man o'War ו-Secretariat שהתנשאו לגובה של למעלה מ-164 ס"מ, ועד לסוס היפריון (Hyperion), שהיה בגובה 153.4 ס"מ בלבד.
סוסי המרוץ הטובים ביותר הם בדרך כלל בגובה ממוצע.
סוסים גדולים יותר עוברים תהליך התבגרות ארוך יותר ומופעל יותר לחץ על רגליהם ופרסותיהם, היוצר סיכון לצליעה.
יש הרואים בסוסים קטנים מן הממוצע כבעלי חיסרון במרוצים כיוון שלהם צעד קצר יותר וסוסים אחרים יכולים להתנגש בהם, במיוחד בעת היציאה משער המרוץ.
מנקודת מבט היסטורית קיים גידול במידות סוסי הת'ורוברד: במאה ה-18 היה גובהו של סוס ת'ורוברד כ-135 ס"מ.
בשנת 1876 היה גובה הסוס האופייני כ-155 ס"מ.
סוס המרוצים הבולט פורגו (Forego, יליד 1970) התנשא לגובה 172.7 ס"מ.
מבחינה סטטיסטית, פחות מ-50% מכלל סוסי המרוץ זוכים במרוץ כלשהו, פחות מ-1% זוכים במרוץ מרכזי על פרסים משמעותיים, כגון הדרבי של קנטקי או הדרבי של אפסום.
בשנת 2007 השתתפו בארצות הברית 71,959 סוסי ת'ורוברד במרוצים, ובממוצע כל סוס השתתף ב-6.3 מרוצים באותה שנה בארצות הברית וקנדה.
באוסטרליה היו באותה שנה 31,416 סוסים שאומנו למרוצים, ביפן היו 23,859 סוסי מרוץ ובבריטניה היו 8,556 סוסים למרוצים על משטח ישר.
סוסי מרוץ אשר אינם יכולים עוד להשתתף במרוצים תחרותיים הופכים לעיתים לסוסי רכיבה משפחתיים, או לסוסים להופעות ראווה.
מספר סוכנויות פועלות כדי לאפשר את המעבר של הסוס ממסלול המרוצים לשימוש אחר, או למצוא לסוסים אלה חוות שאליהן הם יכולים לפרוש.
נוסף למרוצי סוסים, סוסי ת'ורוברד משמשים בתחרויות קפיצות ראווה ורכיבה אומנותית ברמות הגבוהות ביותר של ענפים אלה, כולל במשחקים האולימפיים.
סוסי ת'ורוברד משמשים אף במרוצי כרכרות ובענפים ברכיבה מערבית הדורשים מהירות כגון מרוצי עקלתון סביב חביות (barrel racing).
סוסי ת'ורוברד אף משמשים כסוסי משטרה, וכסוסים לרכיבה משפחתית.
גזע הת'ורוברד הוא אחד הנפוצים בתחום ספורט הפולו וציד שועלים.
סוסים מגזע ת'ורוברד משמשים לעיתים קרובות להכלאות עם גזעי סוסים אחרים כדי ליצור גזעים חדשים, או לשפר תכונותיהם של גזעים קיימים.
לגזע הת'ורוברד השפעה על סוס הקוורטר האמריקאי, גזע הסטנדרטברד, וסוס מורגן.
הכלאות בין סוסי ת'ורוברד לסוס הערבי יצרו את הסוס האנגלו-ערבי, סוס הספורט האירי (Irish Sport Horse) אשר נוצר בהכלאה עם סוס העבודה האירי (Irish Draught).
נפוצות גם הכלאות בין סוסי ת'ורוברד לבין גזעי סוסים חמי מזג אחרים כדי לשפר את תכונות הסוס וביצועיו.
עיקר שימושו של גזע הת'ורוברד כסוס מרוץ חושף אותו לסיכונים בריאותיים גבוהים מאוד עקב מעורבות בתאונות וגורמי תחלואה אחרים.
כעשירית מכלל סוסי הת'ורוברד סובלים מבעיות אורתופדיות, כולל שברים.
על פי נתונים שנאספו בארצות הברית, על כל 1000 סוסים הפותחים במרוץ, 1.5 סוסים נפצעים בדרך שאינה מאפשרת עוד את השתתפותם במרוצים, נתון המניב ממוצע של 2 סוסים ביום.
במדינת קליפורניה דווח שיעור גבוה במיוחד של פציעות במהלך מרוצים, 3.5 פציעות לכל 1000 סוסים הפותחים במרוץ.
במדינות אחרות דווח על שיעור פציעות נמוך יותר: בבריטניה 0.9 פציעות לכל 1000 פתיחות במרוץ (נתוני 1990–1999), ובויקטוריה, אוסטרליה, 0.44 פציעות לכל 1000 פתיחות במרוץ (נתוני 1989–2004).
לסוסי ת'ורוברד סיכונים בריאותיים נוספים, רבים מהם לוקים בדימום מן הריאות בעת מאמץ-יתר, 10% מן הסוסים סובלים מבעיות פוריות, ל-5% מן הסוסים לב קטן מן הרגיל.
בת'ורוברד אף קיימת תופעה של פרסות קטנות יותר מגזעי סוסים אחרים, ביחס למבנה הגוף ומשקלו, פרסות שהן אף דקות יותר עם מסה סחוסית קטנה יותר, מצב התורם לכאבים ולרגישות ברגליים, דבר המהווה סיבה עיקרית לצליעה אצל סוסי מרוץ.
תי'אטר ג'יי היא חברת תיאטרון מקצועית בוושינגטון די.
סי., שנוסדה בשנת 1990 במטרה להציג עבודות ש"מפארות את הקול האורבני הייחודי והחזון החברתי המהווים חלק מהמורשת התרבותית היהודית".
ה"ת'יאטר ג'יי" מופיע בתיאטרון ארון וססיל גולדמן (Aaron & Cecile Goldman Theater), חלק ממרכז מוריס קפריץ (Morris Cafritz Center) לאמנויות בשכונת דופונט סירקל, במתחם מרכז הקהילה היהודית בוושינגטון די.
המנהל האמנותי של התיאטרון הוא ארי רות' (Ari Roth).
בין היתר, הציג התיאטרון הופעות בכורה של הצגות מאת ריצ'רד גרינברג (ההצגה Bal Masque), אריאל דורפמן (Picasso's Closet), ג'ויס קרול אוטס (The Tattooed Girl) וונדי ואסרשטיין (Third).
טריי גרהאם מהניו יורק טיימס כתב על הת'יאטר ג'יי כי הוא מציג "ליטוש מקצועי, דרמטורגיה מחושבת ואופי ניסויי מחוצף".
במגזין של ארגון הדסה תואר כאחד התיאטראות היהודים-אמריקאיים המודרניים ה"מצליחים ביותר והחדשניים ביותר".
הת'יאטר ג'יי אף ידוע בשורת ההצגות שערכו בו את הופעת הבכורה שלהן; התיאטרון כונה בניו יורק טיימס "התיאטרון הראשי להצגות בכורה" ("Premier Theater for Premieres").
התֶ'כֱּר או סִיקוּלוּ (וגם סכל) היו אחד מעמי גויי הים.
שמם תכר/סקל קיבל מספר תעתיקים.
המידע עליהם ידוע בעיקר מהפפירוס מגילת ון אמון על פיו הם שלטו בדור שבמישור החוף, התבליטים והכתובות של רעמסס השלישי אחד ממלכי מצרים העתיקה שנמצאו במדינת האבו ממערב ללוקסור במצרים העליונה, ופפירוס האריס א.
על פי הכתובות של רעמסס השלישי שנכתבה בשנה השמינית למלכותו במקדש קבורה, גויי הים כללו גם את עמים נוספים ביניהם הפלשתים, שרדנה, שכלש, דני[נ], וושש ונוספים.
גויי הים ניסו לפלוש למצרים, רעמסס ניצח אותם בקרב ימי, ואת השבויים שלקח גייס לצבא המצרי והושיב אותם במבצרים.
מוצאם של הת'כר אינו ידוע.
על פי התעתיק סיקולו, הוצע שמקורם בסיציליה, הצעה נוספת היא שמקורם בקיליקיה שבאסיה הקטנה.
במיתולוגיה היוונית מופיעה דמות בשם ת'כר שהיה בנו של טלאמון שלחם במלחמת טרויה, כמייסד העיר סלמיס שבקפריסין של היום.
על פי התבליטים שהתגלו על הקיר המזרחי במקדש במדינת האבו, לבושם וציודם האופייני של הת'כר היה זהה לזה של הפלשתים והדננ.
ציוד זה כלל מגן מעוגל, חרב ישרה עם להב ארוך, חניתות, בגד בעל עיבוד דמוי צלעות מעור או מתכת, שמלה קצרה וקסדה בעלת נוצות או רצועות עור.
השרדנה לבשו לבוש זהה אך נבדלו בקסדה שהייתה בעלת שתי קרניים בולטות.
בתבליטים שבהם תוארו השבויים, תוארו פלשתים ות'כר בעלי זקן.
בתיאור בני המשפחה, רואים את הנשים והילדים מובלים בעגלות כבדות, עם גלגל עץ מלא מובלות על ידי ארבעה שוורים.
בפפירוס האריס א - המסכם את מלחמותיו של רעמסס השלישי בגויי הים נכתב: .
על פי הפפירוס, גויי הים שנוצחו נשארו בתחומי הממלכה המצרית כשכירים במצודות ששימשו את השלטון המצרי.
בכתובות של רעמסס השלישי במדינת האבו, הכתובת מהשנה השמינית לשלטונו של רעמסס השלישי:
ההאונומסטיקון של אמנופה המתוארך לסוף המאה ה-12 או תחילת המאה ה-11 לפנה"ס מסייע לקביעת מקום התיישבותם של גויי הים השונים.
גויי הים המוזכרים בו הם השרדנה, ת'כר והפלשתים, בנוסף מוזכרות שלוש ערים: אשקלון, אשדוד ועזה.
רשימה זו ביחד עם מגילת ון אמון והתאור המקראי מאפשרת לקבוע שהפלשתים ישבו בדרום והת'כר מצפון להם.
ון-אמון היה כהן מצרי שנסע לגבל לקנות עצי ארז הלבנון כדי לבנות סירה לאל אמון.
על פי המגילה, דור הייתה התחנה הראשונה של הכהן לאחר עזיבתו את מצרים.
המגילה מספרת שתושבי העיר ישבו הת'כר.
המגילה מתוארכת לשנת 1075 לפנה"ס לערך.
בספר יהושע פרק יב' מופיעה רשימת הערים אשר נכבשו על ידי שבטי ישראל בקרב מי מרום.
פסוק כ"ג מציין "מלך דור לנפת דור" הציון מלך לנפה הוא חריג לגבי עיר זו ברשימה.
ומכאן ניתן להבין שמלך דור שלט על אזור רחב יותר מאשר רק העיר עצמה.
בספר שופטים פרק א' פסוק כ"ז מצוינת דור ובנותיה כאחת הערים אשר שבט מנשה לא הוריש.
תיאור זה תואם את המצוין במגילת ון-אמון אשר על פיו העם אשר ישב בדור לא היה ישראלי.
המגילה מתארת שליט בעל עצמה ומשאבים כספיים.
בסיפור במגילה, אונייתו של ון-אמון עוצרת בעיר דור, הנסיך המקומי "בדר" מקבל את פניו ונותן לו חמישים כיכרות לחם, כד יין ושוק של פר.
אחד מאנשי האונייה גונב את כספו של ון אמון.
ון אמון בתורו דורש מבדר שיתפוס את הגנב ויפצה אותו על הגנבה.
השליט אינו מסכים וטוען שהאחריות אינה חלה עליו.
לאחר שלא קיבל את כספו עוזב ון אמון את דור ונוסע לגבל.
בדר רודף אחריו עם אחת עשרה אוניות.
התיאור הזה מראה על העוצמה של השליט של דור ועל עוצמת העיר.
בחפירות הארכאולוגיות שנעשו בתל דור החופרים חיפשו תרבות חומרית שתתן אינדיקציה האם ישבה בעיר אוכלוסייה השונה מבחינת תרבותה החומרית.
על פי הממצאים בשכבה הארכאולוגית מתקופת הברזל א' דור הייתה עיר גדולה בנויה היטב ומבוצרת.
מתקופה זו נחשפו בדור, מבני ציבור, ביצורים וכן מבני מגורים פרטיים בסגנון 'בית חצר כנעני' המשמרים מסורות כנעניות מתקופות הברונזה המאוחרת.
גם מכלול כלי החרס אשר נחשף בשכבות אלו משמר מסורות כנעניות, אך עם השפעה קיפרית ניכרת וכן נוכחות של כלי יבוא ממצרים (בעיקר קנקנים).
שכבה זו חרבה בשרפה שעדויותיה ניכרות בכל שטחי החפירה באמצע המאה ה-11 לפנה"ס.
החורבן מיוחס לכיבוש על ידי הפיניקים שהרחיבו את אזור שליטתם דרומה.
הממצאים בחפירות לא נתנו תשובה חד-משמעית לגבי זהות האוכלוסייה המקומית.
מצד אחד נמצאו ממצאים ייחודיים המראים על קשר עם אוכלוסיות במערב.
מצד שני הממצא החומרי בעיקר כלי החרס מראה על התפתחות הדרגתית בתרבות החומרית בתקופה זו ולא שינוי דרמטי בעקבות כניסת אוכלוסייה בעל תרבות שונה לדור.
תור שטיינר (Thor Steinar) היא חברת אופנה גרמנית המתמחה בהלבשה בסגנון ספורטיבי-אלגנטי.
החברה מתאפיינת בשימוש הנרחב שהיא עושה בעיטורים סמלים ומוטיבים מן המיתולוגיה הנורדית.
החברה הוקמה ונרשמה בשנת 2002. בשנת 2008 נרכשו המותג וזכויותיו על ידי תאגיד מסחר שמושבו בדובאי.
החברה מתמחה בעיצוב ושיווק של הלבשה ספורטיבית אלגנטית לגברים נשים וילדים וכן אביזרי אופנה שונים כגון חגורות תיקים וכדומה.
ייצור מוצרי החברה מתבצע בעיקר בטורקיה ובסין.
כבר מראשית פעילותה עשתה החברה שימוש בלוגו מעורר מחלוקת אשר היה הורכב משילוב של שני סמלים מן הכתב הרוני, טיוואץ (Tiwaz)-המקבילה לאות T, וזיגרון (Siegrune)-המקבילה לאות S.
הבעייתיות בשימוש בסימנים הללו נובע בעיקר מן ההקשר המיתולוגי שלהם המיוחס לכח, עוצמה, אלימות, ושליטה.
בנוסף לכך הזכיר הלוגו את הסמל של הס"ס מן התקופה הנאצית.
החברה עושה שימוש בסמלים צבאיים החביבים במיוחד על ניאו נאצים כגון מטוסי קרב, כלבים חושפים שיניים ונשרים.
על אחד מהמעילים תפור ציור של מטוס מדגם Me-262, מטוס הקרב הסילוני הראשון בעולם, שיוצר על ידי הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשל כך התחבב השימוש בבגדי מותג החברה על ידי קבוצות ימניות קיצוניות בכינוסים ובהפגנות שערכו.
תור שטיינר מפרסמת את עצמה כחברת "אופנה נורדית".
החברה עושה שימוש נרחב בהדפסים על הבגדים הכוללים שמות של מקומות יישוב נורווגיים ובהתאם גם שמותיהן של חלק מן החנויות המוכרות את מוצרי החברה.
בחלק מן העיצובים והעיטורים של מוצריה משלבת החברה גם את דגל נורווגיה.
לטענת "המוסד להגנת החוקה של ברנדנבורג", ארגונים חברתיים שונים וכלי תקשורת רבים, רובם של העיטורים והסמלים המודפסים על בגדי החברה, מאופיינים בהקשרים של הימין הקיצוני והניאו נאצים.
לאור זאת, הוטל איסור על לבישת בגדי המותג בתחומי הבונדסטאג, בית הנבחרים של מקלנבורג-מערב פומרניה ושל סאקסוניה ובתחומי אצטדיוני כדורגל רבים.
לאור ההקשרים הבעייתיים, פנתה הממשלה הנורווגית בדרישה לגרמניה כבר בשנת 2006 לפעול להפסקת השימוש בדגל נורווגיה ובשמות מקומות יישוב בנורווגיה, בטענה להפרת זכויות ושימוש לרעה.
אתרי המכירות הפומביות באינטרנט אמזון ואיביי, אוסרים לסחור בפריטים מתוך הקולקציה של החברה באמצעותן.
לאחר צו של בית משפט מחוזי שהוצא בשנת 2009, האוסר שימוש בלוגו ברחבי גרמניה, מחלוקת ציבורית אשר גרמה לירידה במכירות החברה, ולפגיעה בחנויות שמכרו את מוצריה מצד מפגינים אנטי נאצים, ערכה החברה שינוי בלוגו והחליפה אותו בסימן הרוני גיבו (Gebo) המתקשר למשמעות של מתנה או נדיבות.
בשנת 2013 עלה שוב שמה של החברה לכותרות לאחר שפורסם כי עובדי חברת אמזון בגרמניה נדרשים לעבוד בתנאים פיזיים קשים ותחת שמירה קפדנית.
בהקשר זה צוין כי מאבטחי חברת השמירה "הס" הם בעלי חזות מאיימת והיו לבושים בבגדי המותג תור שטיינר.
נטען כי השילוב של שם חברת האבטחה וההופעה החיצונית של השומרים מטעמה הזכירו לעובדים מאפיינים נאציים.
ת'ורנטון היא עיר במדינת קולורדו שבארצות הברית.
ת'ורנטון נמצאת 16 ק"מ צפון-מזרחית מבירת קולורדו, דנוור.
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, מתגוררים בעיר 118,772 תושבים נכון לאפריל 2010, גדילה של 44.2% ממפקד האוכלוסין של ארצות הברית לשנת 2000, אז מנתה העיר 82,384 תושבים.
ת'ורנטון העיר השישית בגודל אוכלוסייתה במדינת קולורדו.
ת'ורנטון הייתה מורכבת אך ורק מאדמות חקלאיות עד שנת 1953, אז רכש סאם הופמן קרקעות כ-11 ק"מ צפונית מדנוור.
העיר שהופמן התחיל הייתה הקהילה המתוכננת הראשונה במחוז אדמס והראשונה שמציעה שירותים עירוניים מהיטל מס יחיד, כולל שירותי בילוי ואיסוף זבל חינם.
העיר נקראת על שמו של מושל קולורדו לשעבר דן ת'ורנטון.
האגודה הקהילתית של ת'ורנטון (Thornton Community Association) נוסדה בשנת 1954 כדי להדריך את התפתחות הקהילה החדשה.
האגודה הקהילתית של ת'ורנטון הייתה חיונית וסייעה ליישוב הקהילתי להפוך לעיר בשנת 1956. אוייר לירי נבחר לראש העיר הראשון.
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטחה הכולל של העיר הוא 70.4 קמ"ר, מתוכם 69.6 קמ"ר אדמה ו-0.77 קמ"ר מים.
צפיפות האוכלוסייה הייתה 1,184.2 נפש לקמ"ר.
היו בעיר 29,573 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 425.1 דירות לקמ"ר.
3.14% משני גזעים או יותר
ההכנסה החציונית למשק בית בעיר הייתה $54,445 וההכנסה החציונית למשפחה הייתה $58,742. ההכנסה החציונית לגברים הייתה $40,098 לעומת $29,982 לנשים.
ת'ור בלילי הוא שמה של טירה אנגלו-נורמנית מבוצרת השוכנת על גדת נהר סטרימסטאון, יובל של נהר קלון (Cloone River), ליד העיירה גורט שבמחוז גולוויי, אירלנד.
טירה זו, ששימשה בתור מגדל מגורים, נבנתה בזמן המאה ה-15 (או ה-16) על ידי בני שושלת בית בורק (Burke) .
בית בורק שלט בעבר על אזורים נרחבים באי האירי, כגון פרובינציית אלסטר ההיסטורית, המחולקת כיום בין אירלנד לבין הממלכה המאוחדת, ופרובינציית קונכט שבמערב האי.
ת'ור בלילי ידועה גם בשמה הנוסף, מגדל ייטס, כיוון שהמשורר האירי הנודע, חתן פרס נובל לספרות לשנת 1923, ויליאם בטלר ייטס, התגורר בטירה זו ואף היה בעלי הטירה לפרק זמן של 12 שנים (1929–1917).
ת'ור בלילי נבנתה במאות ה-15–16 לערך, על אדמה שהייתה שייכת לרוזני קלנריקארד, בני שושלת בית בורק, שליטי פרובינציית קונכט והחלק המזרחי של ברונות קילטרטאן , אזור השייך למחוז גולוויי, בתחום הפרובינציה.
הגשר הסמוך לטירה, אשר הוא בעל ארבע קשתות, נבנה בסביבות 1825. ב-1837 בני משפחת קאריק, אחת מהמשפחות שהתגוררו באזור גורט, נרשמו כדיירים בטירה.
אחד מבני המשפחה, פטריק קאריק, מתועד בסקר אדמות שבוצע ב-1857 על ידי סר ריצ'רד גריפית', גאולוג אירי שעמד בראש מחלקת העבודות הציבוריות האירית, כחלק מפרויקט מיפויה הפיזי של אירלנד שביצע מטעם המחלקה בראשה עמד.
הרכוש אותו החזיק, כלל בתוכו דיר עזים וטירה ובנוסף אליה טירת בלילי עצמה שתשופץ על ידי ייטס 60 שנה לאחר מכן.
נכון לזמן עריכת סקר האדמות, שווי הטירה הוערך ב-5 פאונד.
קאריק השכיר את השטח, מוויליאם הנרי גרגורי, ברונה של קילטרטאן ובעלה של ליידי אוגוסטה גרגורי, מאושיות התחייה הספרותית האירית וידידתו לימים של ייטס.
הזוג החזיק בבעלותו באחוזת קול (Coole Estate) ששטחה הגיע לכדי 20 קמ"ר שהקיפה בתחומה גם את שטח הטירה.
בני הזוג גרגורי התגוררו בקול האוס (Coole House), ביתם המשותף שבאחוזה.
ביתה של ליידי אוגוסטה גרגורי היווה מקום מפגש לגדולי הספרות האירית באותם ימים, בהם ניתן למנות את ויליאם בטלר ייטס, ג'ון מילינגטון סינג, שון או'קייסי, פדריג קולום, ג'ורג' ויליאם ראסל ורבים נוספים.
בסמוך לת'ור בלילי, בקול פארק (Coole Park), ייסדו סופרים ומשוררים אלה את התנועה הספרותית האירית שהשאירה חותם בל יימחה באירלנד.
תנועה זו שמה לה למטרה לקדם את החייאת התרבות הקלטית והשפה הגאלית העתיקה, בשילוב טיפוח תודעה לאומית איתנה.
ההישג הבולט ביותר של פעילותם האמנותית הוא הקמת תיאטרון אבי, בדבלין, שהרבה להציג יצירות מאת מחזאים אירים הקשורות בנושאן לפולקלור ולשפה האירית, במטרה לגבש מחדש את זהותו של העם האירי.
הטירה נקראת גם מגדל ייטס, מפני שהמשורר האירי, חתן פרס נובל לספרות לשנת 1923, ויליאם בטלר ייטס, היה המזוהה ביותר עם טירה זו, בעיקר מבחינת היותה סמל אדריכלי בולט לפעילותו האמנותית.
ייטס היה כה מוקסם מהטירה וממיקומה באזור כפרי, דבר שהניע אותו לקבל החלטה לרכוש את הטירה ולשפצה למטרת מגורים תמורת סכום זעום של 35 פאונד, בשנת 1917. במהלך עבודות השיפוץ שנמשכו שנתיים, ייטס והארכיטקט שלו, הפרופסור ויליאם א.
סקוט, דאגו לשמר את החלונות המקוריים של הטירה בקומתה העליונה, ובקומות התחתונות הם התקינו חלונות גדולים יותר.
בין 1921 ל-1929, ייטס בחר להתגורר עם משפחתו בטירה כיוון שהטירה סיפקה עבורו את כמיהתו לטעת שורשים בליבו של נוף כפרי אירי טיפוסי.
בחירתו זו משקפת את רגשות השייכות העמוקים שחש כלפי הלאום והתרבות האירים.
בנוסף לכך הטירה העניקה לו תחושת חיבור עמוקה עם העבר והפולקלור הקלטי העתיק של ארצו.
כמשורר האוהד את שפת עמו, ייטס החליף את המילה "טירה" באנגלית (Castle) במילה האירית Túr (מגדל או Thoor לפי ההגייה באנגלית), ומכאן לקוח שם הטירה: ת'ור בלילי.
במשך 12 שנים שימשה ת'ור בלילי בתור בית קיץ ומקום מרגוע עבור משפחת ייטס.
במכתב לחבר, ייטס כותב: "כאן במקום הזה, כל דבר הוא בעל יופי, עד כדי כך שעזיבה למקום אחר היא כמו להשאיר את היופי מאחור".
לפיכך, אין זה פלא שטירת בלילי העניקה השראה לייטס המשורר בכותבו שירים כמו "המגדל" (The Tower) ו"קול פארק ובלילי" (Coole Park and Ballylee).
ב-1929, משפחת ייטס החליטה לעזוב את טירת בלילי, והטירה הדרדרה למצב של הזנחה, עקב היותה לא מאוכלסת.
מרי האנלי (1979 - 1914), מייסדת אגודת קילטרטאן המקומית, החלה לקדם ב-1961 התעניינות מחודשת בהיסטוריה הספרותית של האזור ובפעילותם האמנותית של ויליאם בטלר ייטס, ליידי גרגורי ואדוארד מרטין.
היא החלה לעבוד ב-1964 על מלאכת שיקום טירת בלילי, בשיתוף הרשות הלאומית האירית לפיתוח התיירות ובסיועה של משפחת ייטס.
האנלי שכנעה את המשורר פדריג קולום לפתוח את הטירה לציבור הרחב כמה ימים לאחר יום השנה להולדתו של ייטס שחל ב-13 ביוני 1965, ב-20 בחודש.