tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחילת מלחמת העולם הראשונה הגנה על המקום, שהפך לאזור עימות עם כניסת העות'מאנים למלחמה כנגד בריטניה בנובמבר 1914, בריגדה הודית-בריטית בפיקודו של גנרל שאו (Shaw).
עדן הותקפה לראשונה במלחמת העולם הראשונה בנובמבר 1914 על ידי כוחות עות'מאניים, יחד עם בעלי ברית מקומיים, שיצאו מתימן השכנה.
ההתקפה נהדפה על ידי הכוחות שהיו במקום.
ב-10 בנובמבר תקפה שיירה ובה חטיבה הודית-בריטית שהייתה בדרכה מהודו לתעלת סואץ את חצי האי שייח' סעיד, מצידו המזרחי של מצר באב אל מנדב.
ספינת הליווי, הסיירת המשוריינת "אה"מ דיוק אוף אדינבורו" (Duke of Edinburgh), הפגיזה את המקום בתותחיה כהכנה לנחיתה.
מקום הנחיתה הראשון שנבחר התברר כבלתי מתאים.
בניסיון השני נחתו שלושה גדודים, יחד עם חיילי עזר (pioneers, חיילי עזר לעבודות ביצורים וכיוצא באלה) ומלחים.
לאחר שהנוחתים הדפו את הכוחות העות'מאנים שהגנו עליו.
הם הרסו את הביצורים שהיו בו, והמשיכו בדרכם ביום המחרת.
בהמשך, חזרו והשתלטו העות'מאנים על המקום.
בתחילת יולי 1915 התקדמו כוחות עות'מאניים, אשר מנו כמה אלפי חיילים, המסתייעים בעשרים תותחים, יחד בעלי ברית ערביים, כמה אלפים גם הם, מכיוון מאוויה שבאזור תעז מזרחה לכיוון לאחג', בירת הסולטנות, שבעורפה היבשתי של עדן.
הסולטנות הייתה תחת חסות בריטית, והייתה לה חשיבות רבה בסחר שבין עדן לדרום ערב.
לנוכח הסכנה פנה הסולטאן המקומי לשאו בבקשת סיוע.
שאו פקד על טור נייד לצאת לכיוון לאחג' ועל כוח רוכבי גמלים לסייר את האזור.
זה האחרון אכן איתר במהלך סיורו כוח עות'מאני חזק שעשה דרכו לבירת הסולטנות.
כוח רוכבי הגמלים, יחד עם כוח החלוץ של הטור הנייד, אשר מנה כ-250 חיילים חמושים ועוד שני תותחי 10 ליטראות, נכנסו לעיירה לאחג'.
אלה הצטרפו לכמה מאות הלוחמים המקומיים.
יתר הטור, לנוכח תנאי החום, המחסור במים והחול שהקשה על ההתקדמות, לא הצליח להגיע.
בנוסף, ערקו כל הערבים אשר נספחו למחנה הבריטים, כולל נהגי הגמלים, ולקחו איתם את כל הגמלים.
העות'מאנים החלו לתקוף ב-4 ביולי בערב, בהנחיתם מספר התקפות, שנהדפו כולן, על קו ההגנה הבריטי.
הסולטאן נהרג יחד עם חלק מאנשיו, והבריטים נקלעו לסכנה שיאוגפו, ושדרכם תיחסם על ידי אנשי השבטים התומכים בעות'מאנים.
לפיכך הם נסוגו ב-5 לחודש לאל קאוואר שממזרח לעדן.
כיבוש לאחג' העמיד את הבריטים שבעדן במצור, ומכאן ואילך הייתה דרכם חסומה כלפי היבשה ופתוחה אך ורק לכיוון הים.
העות'מאנים המשיכו והתקדמו אחרי הבריטים, וכבשו את שייח' עות'מאן, עיר הנמצאת במבואותיו של נמל עדן.
ניסיונות בריטיים להטות חזרה את הכף לא צלחו, ומשנראה היה שיד העות'מאנים נוטה להיות על העליונה באזור זה, הבריטים החליטו לתגבר את הכוח המחזיק בעדן, וגנרל שאו הוחלף במייג'ור ג'נרל ג'ורג יאנגהאסבנד (Younghusband).
ואכן, כבר ב-20 באותו חודש כבשו הבריטים מידי העות'מאנים את שייח' עות'מאן הסמוכה לעדן.
לעות'מאנים היו כ-50–60 נפגעים ועוד כמה מאות שבויים, רובם מבין בני בריתם של העות'מאנים מקרב השבטים הערביים המקומיים.
באוגוסט הצליח טור בריטי להפתיע ולגרש משמר עות'מאני מעמדה שבין לאחג' לשייח' עות'מאן.
ובספטמבר טור בריטי אחר, שנעזר באש מתותחי הסיירת הניו זילנדית פילומל (Philomel), הפתיע כ-700 חיילים עות'מאנים, עם שמונה תותחים, כאשר כל אלה נתמכים בכאלף בני שבטים ערביים מקומיים, ועקר אותם מאזור אל וואחט, אשר מצפון מערב לעדן, בינה ובין העיירה לאחג'.
מסוף 1915 ועד סוף המלחמה, כשלוש שנים אחר כך, אירעו מספר היתקלויות בין הבריטים לבין העות'מאנים ותומכיהם המקומיים.
כך, למשל, ב-12 בינואר 1916 נתקל טור בריטי בכוח עות'מאני.
אבדות הבריטים היו קצין בריטי ו-35 חיילים הודים הרוגים, ארבעה בריטים ו-35 הודים פצועים.
לפי מקורות בריטיים, לעות'מאנים היו כ-200 אבדות.
בהיתקלות אחרת באותו חודש הביס טור נייד בריטי כוח עות'מאני מצפון לעדן.
אם כי לרוב ידם של הבריטים הייתה על העליונה, לא הספיק כוחם להרחיב את אחיזתם מעבר למובלעת הנצורה מצד היבשה.
עדות לחוסר הביטחון היחסי של מצבם היה איסור שהוטל באפריל על נשים לנחות באזור ללא היתר מיוחד מהמפקד בהודו.
כוחם של העות'מאנים, מצד שני, לא הספיק כדי לחסל את האחיזה הבריטית בנמל, וגם לא נעשה מעולם ניסיון רציני לכך.
יתרה מזו, בהמשך השנה, משהחל המרד הערבי בקיץ 1916, הסתפקו גם העות'מאנים בשמירה על הקיים באזור עדן, ואילו הבריטים הקימו מערך הגנה ברדיוס של כעשרה ק"מ מסביב לעיר ולנמל.
כללית, שני הצדדים לא יכלו, או לא מצאו לנכון, להפנות משאבים רבים יותר לזירה צדדית-יחסית זו, לצורך השגת הכרעה.
מצב זה נמשך עד הפסקת האש של מודרוס, אשר הוציאה את האימפריה העות'מאנית מן המלחמה, ולמעשה, סיימה את קיומה כאימפריה.
המצור על רואן הוטל על ידי האנגלים בין יולי 1418 לינואר 1419 בזמן מלחמת מאה השנים.
בזמן המצור מנתה אוכלוסיית רואן כ-70 אלף תושבים.
לפיכך הייתה אחת הערים הגדולות בצרפת, ותפיסתה הייתה מכרעת במערכה על נורמנדי בזמן מלחמת מאה השנים.
מאז כיבושה של דוכסות נורמנדיה ב-1204, העיר נשלטה על ידי הטירה של רואן, טירה אדירה שנבנתה על ידי פיליפ השני בשנים 1204-1210.
מסביבות שנת 1415, עת נפלה ארפלור, חוזקה רואן ובוצרה בידי הצרפתים והפכה למקום המוגן ביותר בו נתקלו הפולשים האנגלים.
כאשר האנגלים הגיעו לרואן, היו מפוזרים מגדלי שמירה ותותחים רבים לאורך חומות העיר.
חיל קשתים המצויד בקשת מוצלבת עמד תחת פיקודו של אלן בלנשאר, המשנה לגי לה בוטלייר, מפקד כל הכוחות באזור.
גי תמך בבית בורגונדי בזמן מלחמת אזרחים מול בית ארמניאק והיה המפקד הקודם של העיר דייפ.
הדיכאון בו שרתה ממלכת צרפת, ובמיוחד נורמנדי, תחת עול המס הביאה את התושבים לשנאה של בית ארמניאק.
בשל מחסור בכח אדם בצד האנגלי, לא התאפשרה פריצה מהירה אל העיר, ולכן היא הושמה כולה במצור הדוק.
בכישרון רב, האנגלים השתמשו בכל סירותיהם כדי לחסום על אפשרות לקבלת אספקה דרך נהר הסיין.
האנגלים התכוונו להרעיב את המגינים.
עד דצמבר, תושבי רואן אכלו חתולים, כלבים, בשר סוסים ואף עכברים.
העיר גרשה 12,000 מתושביה העניים יותר על מנת לחסוך במזון.
המלך הנרי החמישי לא הרשה לאף אדם לעבור את קווי המצור, וכך העניים הרעבים נאלצו לחיות בתעלה הגנה שנחפרה ליד חומות העיר.
אפילו האנגלים ריחמו על הרעבים ובקריסמס 1418, הרשה המלך לשני כמרים לחלק מזון, אולם בסיום היום הופסק המזון והמגורשים חזרו לרעב ולמוות בשוחה.
למרות מספר ניסיונות אמיצים של הכוח הצרפתי לפרוץ החוצה, המצור נמשך עד לינואר 1419.
רואן, שאוכלוסייתה הלכה והצטמצמה, החליטה לשאת ולתת על ידי שליחת משלחת בראשות גי לה בוטיילר ושישה חברים נוספים.
לאחר שמונה ימים של משא ומתן, שליחי רואן לא יכלו לקבל את התנאים שהוצעו להם, והחליטו לנסות להרוס את העיר ולנטוש אותה על ידי ניסיון הבקעה נואש.
כדי לא להישאר עם עיר חרוכה לאחר מצור ארוך ויקר, הסכים הנרי להקל בתנאי הכניעה וכך קיבל את השליטה על העיר.
אלן בלנשאר, שהוציא להורג אסירים אנגלים הוצא בעצמו להורג על ידי האנגלים לאחר נפילת העיר.
לאחר נפילת העיר, תושבים רבים מאסו בדוכס בורגונדי וביורש העצר והם נשבעו אמונים להנרי.
הנרי החמישי הקים את מעונו הצרפתי בבית המפואר של טירת רואן ולאחר מכן בטירת ונסן.
זה יהיה מודל לחיקוי על ידי הנרי השישי, מלך אנגליה משנת 1422, ולאחר מכן על ידי אדוארד הרביעי, מלך אנגליה, יליד רואן בשנת 1442 (שנשא את התארים מלך אנגליה ומלך צרפת).
הנרי המשיך במסע הכיבושים ותפס את כל נורמנדי, פרט למון סן מישל, שעמדה בפרץ במשך 21 שנה עד לתפיסת השטח מחדש בידי הצרפתים.
המצור על קורינת' היה קרב שהתחולל בזירה המערבית של מלחמת האזרחים האמריקנית, בין 29 באפריל ל-30 במאי 1862, בקורינת', מיסיסיפי.
בעקבות הניצחון של צבא הצפון בקרב שילה, נעו כוחות האיחוד תחת פיקודו של מייג'ור גנרל הנרי האלק - ארמיית טנסי, ארמיית אוהיו וארמיית המיסיסיפי, לעבר צומת הרכבות המרכזי בקורינת'.
בעקבות האבדות הכבדות שספג בשילה, החל האלק בתכנון קפדני של ההתקדמות, תוך הקמת ביצורים לאחר כל עצירה.
במשך שלושה שבועות התקדמו הכוחות כחמישה מייל בלבד, וב-25 במאי 1862 הגיע האלק לעמדה ממנה היה יכול להטיל מצור על העיר.
בורגארד, הצליח להציל את צבאו בזכות תרמית.
חלק מהאנשים קיבלו מנות קרב לשלושה ימים וצוו להתכונן להתקפה.
כצפוי, כמה מהם העבירו את המידע לצפון.
הפגזת התותחים המקדימה החלה, וכוחות הצפון התקדמו כדי לתפוס עמדות.
במהלך הלילה של ה-29 במאי נסוג צבא הקונפדרציה, תוך שאנשיו עושים שימוש בתוואי מסילת הרכבת של מובייל ואוהיו כדי להעביר את הפצועים והחולים, הארטילריה הכבדה וטונות של אספקה.
כשהרכבת הגיעה הריעו לקראתה החיילים כאילו הגיעה תגבורת, והציבו לאורך סוללות המגן תותחי דמה.
האש במדורות במחנה נשמרה, ומתופפים ומחצצרים המשיכו להשמיע תרועות קרב.
יתר הכוחות הצליחו לחמוק מבלי שהתגלו עד לטופלו, מיסיסיפי.
כאשר נכנסו כוחות הצפון לקורינת' ב-30 במאי, הם גילו כי כוחות הדרום נעלמו.
בזכרונותיו מציין ג'ון פופ כי מהלכיו הזהירים של האלק לא השכילו לנצל את מערך הכוחות של קציניו המוכשרים, ביניהם גרנט, שרמן, שרידן, תומאס, מקפרסון, לוגאן, ביואל, רוזקרנס, מורטימר לגט ואחרים.
בחודש אוקטובר 1862 ניסה כוח של צבא הדרום בפיקודו של מייג'ור גנרל ארל ון דורן לכבוש מחדש את העיר בקרב קורינת' השני, אך הובס בידי כוחותיו של מייג'ור גנרל ויליאם רוזקרנס.
המצור על קאנפור היה מצור שהתרחש ביוני 1857 של כוחות מורדים בפיקודו של ננה סאהיב, כנגד חיל המצב והאזרחים הבריטים שבעיר קאנפור, הודו, כחלק מהמרד ההודי הגדול.
המצור הסתיים עם כניעתם של הבריטים לאחר שהובטח להם שיוכלו להימלט על מחוץ לעיר, אך כשהגיעו לגדות הנהר המורדים טבחו בהם.
הבריטים ששרדו את הטבח (בעיקר נשים וילדים) הוחזקו במבנה בעיר ומספר ימים לאחר מכן נטבחו גם הם.
בשלב השני של הקרב, הגיע כוח בריטי והביס בשדה הקרב מחוץ לעיר את כוח המורדים, בכך שוחררה לבסוף העיר.
קאנפור הייתה עיר בגודל כ-60,000 תושבים באווד, האזור שהוכה באופן הקשה ביותר מהמרד.
העיר ישבה על 'הדרך הראשית הגדולה' ובמורד נהר הגנגס כ-418 ק"מ דרום-מזרחית לדלהי וכ-74 ק"מ דרום-מערבית ללקנאו שהייתה מהמוקדים החשובים ביותר במרד.
בקאנפור, שהייתה מקום מושבו של המפקד הצבאי של המחוז, הוצבו כ-3,000 חיילים ילידים בשירות בריטי וכ-300 חיילים אירופאים.
היחידות בעיר היו תחת פיקודו של מייג'ור-גנרל יו ויילר (Sir Hugh Wheeler) אשר הכיר את הודו ותרבותה היטב, הוא שירת בתת-היבשת במשך כמעט 50 שנה, דיבר את שפת חייליו ואף היה נשוי לאישה הודית.
ב-4 ביוני יחידות הילידים בעיר התמרדו כנגד הכוחות הבריטים בעיר.
על ויילר הוטלה המשימה להגן על 300 חיילים וקצינים בריטים וכ-500 אזרחים אירופאים, לאחר התלבטות ונגד דעתם של רוב הקצינים, הוחלט להתבצר במספר מבנים מחוץ לעיר עצמה.
המבנים הוקפו בסוללת עפר נמוכה ולא גמורה אשר העניקה מעט הגנה, בנוסף, לכוחות המגנים לא הייתה אספקה לזמן רב ורק שישה תותחי שדה קטנים.
מן הצד השני, בחרו הכוחות המורדים את ננה סאהיב בתור מפקדם בקאנפור וסביבתה.
סאהיב, ששמו האמיתי היה דונדו פנט (Dondu Pant), היה המהראג'ה של ביטור (Bithur) ויורש העצר של האימפריה המראטהית, משפחתו כמו אצילי הממלכה המפורקת איבדה את מרב אדמותיה 39 שנים לפני כן כאשר הממלכה התפרקה בידי הבריטים.
ויילר והמגנים הבריטים החזיקו מעמד בין ה-6 עד 27 ביוני עד אשר ויילר הבין שהתנגדות נוספת היא חסרת כל סיכוי והוא נכנע לכוחותיו של ננה סאהיב.
לכוחות הבריטים הובטח מעבר בטוח לעבר נהר הגנגס, שם יוכלו לשוט לבטחה ובכך להיכנע.
כאשר הגיעו הבריטים לגדת הנהר נפתחה עליהם אש מכל עבר על ידי המתמרדים.
אף גבר לא שרד את הטבח (מי ששרד את הירי נרצח), אך קבוצה של 206 ילדים ונשים שרדו ונלקחו משם כאסירים ל-'בית הפילגש' (Bibigarh) והוחזקו בחדר בגודל של כחמישה מטרים רבועים.
באלאהבאד, עיר הנמצאת על גבולה של ממלכת אווד ההיסטורית, כ-206 ק"מ מקאנפור, מפקד הכוח בעיר בריגדיר-גנרל הנרי הוולוק בן ה-62, ארגן כוח של 2,000 חיילים ושישה תותחים כדי לנוע לכיוון העיר לקנאו.
משום שקאנפור הייתה על הדרך ללקנאו וידיעות על המרחש בעיר החלו להגיע אל הבריטים, היה טבעי להגיע קודם לשם ולהציל את מה שנשאר מהנשים והילדים השבויים.
הכוח יצא ב-7 ביולי, בחום קשה ובהליכה מאומצת, תוך לחימה נקודתית נגד כוחות מורדים לאורך הדרך.
לבסוף הגיע הוולוק וכוחו לפאתי העיר ב-16 ביולי שם נפגש עם כוח מורדים של ככל הנראה כ-10,000 בפיקודו של ננה סאהיב, לאחר קרב קצר ומבולגן מצד המורדים, הם נשברו וברחו למרות עדיפותם המספרית.
לאחר הקרב, הכוח נשאר לישון מחוץ לעיר ותכנן להיכנס להציל את האסירים למחרת.
אלא שכבר לא היה את מי להציל שכן סאהיב הורה ערב לפני כן להוציא להורג את הנשים והילדים האסירים, כך בלילה שבין ה-15 ל-16 ביולי נכנסו מספר מתושבי העיר והרגו את האסירים עם סכינים וחרבות, מלאכה שלקח עד הבוקר להשלים ולאחריה הושלכו הגופות לבאר בקרבת מקום.
סיפורי שני מקרי הטבח שהתרחשו בקאנפור הדהדו ברחבי הודו ורחבי בריטניה, החלו לעלות קולות של נקמה כנגד האכזריות של המורדים ההודים.
המשך הלחימה כנגד המורדים התאפיינה מעתה במשפטי שדה מזורזים ותלייה של כל מי שנחשד כמורד או משתף פעולה עם המרד, בכך נעלמו ברוב המקומות כמעט לחלוטין הפרוטוקולים המשפטיים, זאת כנקמה על הברוטאליות של המורדים.
בכל מקום בו עבר כוח בריטי נותרו מאחור גופותיהם התלויות על עצים של מורדים הודים.
מפחד למעשים דומים, יצא הוולוק לכיוון לקנאו להמשך פעולות השחרור כאשר הוא משאיר כוח מצומצם להגן על העיר קאנפור.
המצור על עזה היה מצור וקרב שנערך במסגרת כיבוש האימפריה הפרסית בידי אלכסנדר הגדול.
היה זה אחד הקרבות הקשים של אלכסנדר, שהחריב את העיר עד עפר לאחר שכבש אותה.
בשנת 334 לפנה"ס יצא מלך מוקדון אלכסנדר הגדול למסע לכיבוש האימפריה הפרסית.
הוא הביס את הגנרלים הפרסים בקרב גרניקוס, ומלך פרס דריווש השלישי יצא בעצמו כדי להדבירו.
השניים נפגשו בקרב איסוס, במהלכו הובסו הפרסים סופית.
לאחר הקרב שלח אלכסנדר את פרמניון לכבוש את דמשק, משום ששם השאיר המלך את האוצר המלכותי, ואלכסנדר היה זקוק נואשות לכסף.
דמשק נפלה בקלות בעקבות בגידת המושל המקומי, פרמניון המשיך והכניס בעול המוקדוני עוד מספר חבלי ארץ באזור ביניהם ככל הנראה ארץ ישראל.
לאחר מכן פנה אלכסנדר בעצמו אל פיניקיה (כיום לבנון), הארץ כולה נכנעה לפניו פרט לעיר החזקה והמבוצרת צור.
אלכסנדר הטיל עליה מצור ממושך שהסתיים רק ביולי 332 לפנה"ס.
במאה הרביעית לפנה"ס הייתה עזה עיר פרסית מבוססת היטב, חזקה ומבוצרת ולה חומות גבוהות.
אוכלוסיית העיר הייתה ערבית ברובה.
הגנתה הסתמכה על חיל מצב פרסי, כמו גם על צבא של שכירי חרב ערבים.
מושל העיר היה אדם בשם בטיס, שהחליט להישאר נאמן למלך פרס ולא להיכנע לכובש המוקדוני.
קציניו של אלכסנדר סברו שלא ניתן לכבוש את העיר, אולם הדבר רק עודד את אלכסנדר שקיווה באמצעות כיבושה למנוע הישנות של המקרה.
מכיוון שעזה הייתה בנויה על תל גבוה, אלכסנדר הציע להביס אותה על ידי הקמת תל גבוה יותר שיקיף את העיר מכל הכיוונים, ויאפשר למכונות המצור של אלכסנדר לזרוע בה הרס.
בד בבד החלו לחפור תעלות תחת החומות העיר כדי להפילן.
על פי תיאורי אריאנוס התל שאלכסנדר תכנן לבנות היה בגובה של 25 מטרים וברוחב של 265 מטרים.
ביצוע המשימה התעכב בשל הגנתם הנואשת של אנשי עזה שירו חיצים בפועלים.
ייתכן שאלכסנדר נעזר גם בעשרות אלפי שבויים מצור במשימה זו.
פלוטרכוס מספר שבזמן המצור ציפור הפילה גוש עפר על כתפו של אלכסנדר, ולאחר מכן הסתבכה בחבלים.
המכשף של אלכסנדר, אריסטנדרוס , ראה בכך סימן טוב וסימן רע, הוא חזה שאלכסנדר יכבוש את עזה, אולם יפצע קשה.
לאחר כ-9 שבועות, בחודש ספטמבר, נשלמה מלאכת הבנייה.
אילי הברזל המוקדונים הכו מבחוץ, והמנהרות שהמוקדונים חפרו זעזעו את החומות, אולם למרות זאת העיר עמדה בהתקפה.
אלכסנדר תקף עוד מספר פעמים, ובפעם הרביעית הצליחו להציב סולמות על החומה.
המוקדונים פרצו פנימה ופתחו את השערים, והצבא כולו זרם פנימה.
אלכסנדר לא התערב בתחילה בקרב בזכרו את אזהרת אריסטנדרוס, אולם משראה שאחת היחידות הסתבכה בעימות קשה, נכנס גם הוא לקרב ונפצע בכתפו מקליע.
אריאנוס כותב שהוא לא החלים במהרה מפציעה זו.
העזתים לחמו עד האיש האחרון.
אלכסנדר הרג את הגברים ומכר את הנשים והילדים לעבדים.
הוא הביא לעיר מתיישבים חדשים והפך אותה למבצר שלו.
על פי קורטיוס רופוס אלכסנדר לכד את בטיס והכריז לפניו: "לא תזכה למוות שייחלת, אתה צפוי לכל עינוי שאפשר לענות בו אסיר." בטיס לא השיב, אלכסנדר אמר: "אתם רואים את שתיקתו העקשנית?
אבל אני אשבור את השקט שלו, או שלפחות אדאג שיהיו בו הפסקות לאנחות כאב!" אלכסנדר נהג בו כפי שנהג אכילס בהקטור, הוא ניקב את עקביו והשחיל דרכם חוטים.
בטיס נקשר למרכבה ונגרר ברחבי עירו המובסת.
המצור על עיר המאלים היה מצור שהטיל אלכסנדר הגדול מלך מוקדון על ערי שבט המאלים מאזור הודו.
המצור הסתיים בניצחון מוקדוני, והיה למעשה הקרב הגדול האחרון של אלכסנדר.
בשנת 327 לפנה"ס, כהמשך לפלישתו לפרס, פלש מלך מוקדון אלכסנדר הגדול להודו.
רוב השליטים ההודיים העדיפו להכיר במרותו, כך שעד מאי הגיע צבאו בלי קושי רב לגדתו המערבית של נהר ההידספס.
באזור זה שלט נסיך רב עוצמה בשם טאכסילס, שהכיר במרותו של אלכסנדר ואף סייע לצבאו כלכלית.
לא כן נהג פורוס מלך פאוראבה שממזרח להידספס.
פורוס נפגש עם אלכסנדר בקרב הידספס.
הקרב הסתיים בניצחון מוקדוני, אולם אלכסנדר גילה רחמים כלפי פורוס, מינה אותו למושל האזור ואף הוסיף לממלכתו שטחים חדשים.
באזור נהר ההידרואטוס, שכנו שני שבטים חזקים, המאלים והאוקסדארכים.
שני השבטים היו אויבים מסורתיים, אולם לנוכח האיום המוקדוני התאחדו שניהם.
הם ריכזו צבא שגודלו המקסימלי עמד על 90,000 חיילים.
אלכסנדר תקף את העיר סנגלה שהייתה אחד ממבצריהם החשובים, אלכסנדר הקיף את העיר בפרשים וביחידות פלנקס, ודאג שאיש מהתושבים לא יוכל להימלט מהעיר בחסות החשיכה.
לאחר כמה ניסיונות הימלטות מצד תושבי העיר, שנכשלו כולם.
הורה אלכסנדר לבנות סולמות טיפוס, ולחפור מנהרות מתחת לחומות.
וכך חיילים מוקדונים פרצו לעיר בו זמנית דרך החפירות ודרך הסולמות.
אלכסנדר טבח ב-7,000 מתושבי העיר, ולאחר מכן מכר את שאר התושבים לעבדים והחריב את שאר העיר.
במקום לחזור על עקבותיו, פנה דרומה לאורך הגנגס והנהרות הגדולים של הודו.
אלכסנדר, תכנן להשלים את כיבוש ערי המאלים במהירות האפשרית.
המאלים נהגו לבצר את עריהם בחומות אבן שנבנו בבנייה יבשה וגובהן עד 3 - 3 וחצי מטר.
לא נמצא תיעוד לשימוש בכלי ארטילריה שהומצאו במערב וככל הנראה הסתערות על חומות העיר הוגבלה לשימוש בסולמות ובאילי ניגוח.
בזמן הפלישה של אלכסנדר הגדול ביצורים כאלה היו נפוצים מאוד ונראה שכל הערים החשובות הוקפו בחומה.
אלכסנדר למד שהמאלים נוהגים לרוב לנטוש את עריהם ולהילחם אחר כך מלחמת גרילה, במקום לנסות להגן עליהם.
על כן החליט לחסום מראש נתיבי בריחה.
כאשר הגיע אלכסנדר לנקודת המפגש של נהרות ההידספס והאקסינס, שלח את נארכוס עם הצי והורה לו להפליג עד נקודת המפגש של נהרות האקסינס וההידרואטס.
יחידות בפיקודם של תלמי בן לאגוס והפאיסטיון, נשלחו קדימה אל עומק ארץ המאלים במטרה לעצור את המאלים שינסו להימלט מפני הכוח המוקדוני העיקרי.
אלכסנדר, יצא עם שאר הכוח והצעיד את חייליו צעידה מאומצת במשך יום שלם כדי לשמור לעצמו את יתרון ההפתעה.
עוד במהלך המצור על העיר הראשונה (שמה לא מצוין במקורות), שלח את קלייטוס הלבן ופרדיקס, בראש יחידות פרשים כדי להטיל מצור על העיר הבאה במטרה למנוע מהידיעה שאלכסנדר הגיע, לדלוף לערים אחרות.
העיר הראשונה נפלה בהסתערות בזק, המגנים נמלטו אל המצודה במרכז העיר, אולם אלכסנדר כבש גם אותה וטבח בהם.
פרדיקס גילה בינתיים שהעיר שעל השמדתה הופקד, כבר ננטשה.
הוא הצליח ללכוד חלק מהנמלטים בביצות בסמוך לנהר ההידראוטס, והוציא אותם להורג.
אלכסנדר הגיע למחרת, והרג את השאר כאשר ניסו לחצות את הנהר.
לאחר מכן הטיל אלכסנדר מצור על עיר נוספת שחלק מהניצולים משתי הערים נמלטו אליה.
כאשר החומות החלו להתערער, המאלים נמלטו אל המצודה.
כאשר נפער פתח בחומה, אלכסנדר היה הראשון לקפוץ דרכו ולרוץ אל המצודה.
חלק מהתושבים העלו עצמם באש, ואלכסנדר הרג את הנותרים.
אלכסנדר הטיל מצור על עיר רביעית, כשהוא שולח את פאיתון לצור על עיר חמישית.
רוב הערים התבררו כנטושות, ותושביהם נמלטו מעיר לעיר עד שלבסוף התאגדו והקימו צבא שמנה באזור ה-50,000 לוחמים.
הצבא המאלי קבע את בסיסו בעיר מולטאן (פירוש השם: "עיר המאלים").
אלכסנדר דהר לעיר במהירות עם יחידות הפרשים שלו, חסם את דרכי הגישה לעיר, והמתין להגעת יחידות הפלנקס הכבדות והאיטיות יותר.
הללו הגיעו למחרת, ואלכסנדר פתח בהתקפה, בשתי חזיתות.
פרדיקס היה אמור לתקוף מצד אחד, ואלכסנדר מצד שני.
אולם פרדיקס התמהמה מסיבה לא ברורה בפתיחת המתקפה, ואלכסנדר נאלץ לתקוף בעצמו.
אנשיו ניסו בו זמנית לפרוץ את השער, להציב סולמות על החומות, ולחפור מנהרות כדי למוטט את המגדלים.
על פי אריאנוס, בשלב מסוים של הקרב אלכסנדר החליט שהחיילים נושאים את הסולם לאט מדי, ועל כן חטף סולם מאחד מהם והחל לטפס בעצמו על החומה, כשהוא מכוון את מגינו מול פניו.
בעקבות אלכסנדר טיפסו עוד שניים שלושה מידידיו האישיים, וכאשר הגיעו השלושה אל ראש החומה, קרס לפתע הסולם בשל משקל החיילים שטיפסו עליו, ואלכסנדר נותר לבדו על החומה.
המאלים זיהו כנראה את אלכסנדר, ופתחו במטר חיצים עליו.
הוא עצמו נפצע, וכך גם האנשים שהיו עמו.
החיילים למטה שלא ידעו מה קורה, נאלצו לטפס על החומה בעזרת יתדות מאולתרות, וכאשר אחד מהם דיווח שאלכסנדר נפצע, מיד זינקו האחרים בזה אחר זה על החומות מנהלים קרב נואש על אלכסנדר הפצוע.
במקביל הצליחו שאר המוקדונים לפרוץ את שער המצודה.
הם טבחו בתושבים באכזריות בלי לחוס אפילו על הנשים והילדים.
אלכסנדר, נפצע כאמור במהלך הקרב מחץ שננעץ בצלעותיו.
על פי פלוטרכוס, היה זה חץ "ברוחב שתי אצבעות ובאורך ארבע אצבעות", טיפול ראשוני קיבל אלכסנדר מידי פרדיקס, ששלף את החץ.
על פי אריאנוס בעת שליפת החץ "האוויר יצא מהפצע יחד עם הדם...
שניגר בכמויות ובלי הפסקה בכל נשימה שהוא לקח".
פלוטרכוס כותב שכאשר הוצא החץ "התעלף המלך וכמעט מת".
מצב זה ידוע בימינו בשם "פצע יניקה".
על פי המתואר את חייו של אלכסנדר הציל הרופא קריטודמוס איש קוס.
ד"ר ג'ים ראיין, מרצה לשעבר לניתוח פציעות מלחמה במכללה המלכותית לרפואה צבאית, מעריך שהטיפול נעשה בצורה הזו: קריטודמוס הורה להפשיט את אלכסנדר מכל בגדיו ואז לחתוך את מוט החץ.
על פי השערת ראיין, קריטודמוס הרחיב את הפצע כדי להוציא את החץ באופן יעיל.
למרות הטיפול התפשטה שמועה שאלכסנדר מת, מה שעורר מרידות בחלקים שונים של אסיה שהיו תחת שליטתו.
לטענת אריאנוס, לאחר שבוע אלכסנדר כבר הרגיש טוב יותר, אם כי קורטיוס מוסר שהפצע היה עדיין רחוק מלהחלים.
גם בקרב החיילים התפשטה השמועה על מותו כביכול של אלכסנדר, על כן הוא הורה לקחת אותו בסירה אל המחנה.
אולם החיילים עדיין סברו שזו גופתו בלבד, והשתכנעו רק כאשר הוא הרים יד וברך אותם לשלום.
אלכסנדר סירב שישאו אותו על אלונקה, ורכב בעצמו על סוסו בקרב החיילים.
אריאנוס כותב: "כשראו אותו רוכב על סוסו, פרץ הצבא כולו במחיאות כפיים סוערות שהדהדו לאורך גדות הנהר ובחורשות הסמוכות".
על אף הפציעה הקשה, נפילת מולטאן גרמה לכל מנהיגי המאלים להיכנע, ובעקבותיהם נכנעו האוקסדארקים.
יש המרחיקים לכת ורואים בהשמדתו השיטתית של אלכסנדר את המאלים, רצח עם.
ייתכן שאלכסנדר לא העריך נכונה את שטחו הגדול של המדבר, וייתכן שרצה לכבוש פסגה נוספת.
המצור על ספרטה היה מצור שערך פירוס הראשון מלך אפירוס על העיר ספרטה בשנת 272 לפנה"ס.
המצור היווה את השיא במערכת פירוס בבלקן, והסתיים בניצחון ספרטה ובעלת בריתה מוקדון.
בשנת 281 לפנה"ס נענה פירוס הראשון מלך אפירוס לבקשת ערי יוון הגדולה ופלש לאיטליה.
הוא הביס את הצבא הרומי בקרב הרקלאה ופעם נוספת בקרב אסקולום.
עם זאת, קרבות אלו עלו לו במחיר כבד, והוא החליט לפלוש לסיציליה כדי להילחם נגד קרתגו.
הוא הנחיל לקרתגים תבוסות כואבות, אולם בשל בגידת בעלות בריתו הערים היווניות הוא נאלץ לעזוב את סיציליה ולחזור לאיטליה.
פירוס התנגש עם הרומאים פעם נוספת בשנת 275 לפנה"ס בקרב בנבנטום, שהסתיים בתיקו טקטי, ובניצחון אסטרטגי לרומאים.
פירוס השאיר חיל מצב קטן בטאראנטום ונסוג מאיטליה.
המלחמה ניקזה את כל משאביו של פירוס, והוא היה זקוק לעוד כסף כדי לשמור על שלטונו.
הוא הכריז מלחמה על אנטיגונוס השני גונאטס, מלך מוקדון, ופלש לממלכת מוקדון.
בשנת 274 לפנה"ס הוא הביס את המוקדונים בקרב נהר אאוס, ואנטיגונוס נאלץ לנטוש את עיר הבירה פלה ולהימלט לסלוניקי שם הוא היה מוגן.
בעקבות הקרב הצליח פירוס להשתלט על רוב מוקדון ותסליה והכריז על עצמו כמלך מוקדון.
לאחר שתפס את הכס המוקדוני, הסית הנסיך הספרטני קלאונימוס את פירוס לתקוף את העיר ספרטה.
ידוע שקלאונימוס שרת בהצטיינות רבה בצבאו של פירוס, וככל הנראה רבה הייתה השפעתו על המלך.
מניעיו של קלאונימוס היו מורכבים.
בשנת 309 לפנה"ס (תאריך משוער), מת אביו קלאומנס השני ומועצת האפורים בחרה את אחיינו הצעיר אראוס הראשון למלך, תוך שהם מדלגים עליו.
ההיסטוריון פלוטרכוס מציע הסבר נוסף.
הוא טוען שאשתו של קלאונימוס, כילוניס, ניהלה רומן עם בנו של אראוס, אקרוטאטוס, והעיר כולה ידעה ושתקה.
פירוס קיבל את עצתו של קלאונימוס.
ככל הנראה הוא בלאו הכי רצה להרחיב את השפעתו בחצי האי הפלופונסי, וידע שאם ישיג עבור קלאונימוס את הכתר המיוחל, הוא יסייע לו בכך.
ייתכן גם שהוא פשוט רצה לנתק את אנטיגונוס מאחרונות הערים בדרום יוון שהעניקו לו סיוע.
פירוס ככל הנראה נע דרך אטוליה, חצה את האיסתמוס, וכך הגיע על הפלופונסוס.
המסע נעשה ככל הנראה בהסכמתה ובידיעתה של הליגה האיטולית שעיינה את מוקדון.
מלכתחילה רווחה האמונה שפירוס הגיע לפלופונס כדי לתקוף את קורינתוס שהיוותה בסיס מוקדוני חשוב.
אם כי בקלות ניתן היה להבחין שהכוח האפירוטי גדול באופן מחשיד, וככל הנראה יש לו כוונות נוספות.
פירוס נפגש עם שגרירים מאתונה, מסניה, והליגה האכאית, שבאו לברכו אך יותר מכך לעמוד על כוונותיו.
השיא הגיע במגלופוליס, שהייתה ידועה במדיניותה הפרו-מוקדונית, אולם בכל זאת פתחה את שעריה בפני פירוס.
במגלופוליס פגש פירוס שגרירים מספרטה ששאלו אותו בנוגע לכוונותיו.
פירוס הציג את עצמו כמי שבא לשחרר את ערי יוון משלטון המוקדונים, ואף טען שהוא רוצה לשלוח את בניו לספרטה כדי שיתחנכו במוסד האגוגה.
עם זאת, ברגע שהוא הגיע לתחום לאקוניה, החל פירוס לבזוז את אדמות ספרטה.
הספרטנים שלחו אליו משלחת נוספת, אולם פירוס השיב את פניה ריקם.
כאשר פירוס תקף, שהה המלך אראוס בכרתים עם חלק גדול מהצבא הספרטני, במטרה לסייע לעיר גורטין נגד אויבותיה.
מכיוון שכך, ספרטה מן הסתם נראתה עבור פירוס כמו מטרה קלה.
קלאונימוס הפציר במלך לתקוף את ספרטה מיד, אולם פירוס חשש, כך מסופר, מפני ההרס שימיטו שכירי חרבו הגאלים על העיר אם יתקוף בלילה, ולכן החליט לדחות את ההתקפה ליום המחרת מתוך אמונה שהעיר תיכנע ללא קרב.
בספרטה עצמה, כבר ערכו ידידי קלאונימוס הכנות לקראת שובו.
הופעתו של פירוס תפסה את ספרטה לא מוכנה.
הועלתה הצעה להבריח את הנשים אל מחוץ לעיר, אולם תוכנית זו נתקלה בהתנגדות מצד הנשים עצמן.
ארכידמיה, אשה ממשפחת המלוכה, ניצבה בפני הגרוסיה עם חרב בידה כנציגת הנשים, והודיעה שנשות ספרטה אינן מוכנות לחיות אם ספרטה תיפול.
עקב כך, הוחלט לשלב את הנשים בהגנת העיר.
במהלך הלילה, עמלו הספרטנים על חיזוק החומות.
הם היו מודעים היטב לעובדה שפירוס הביא פילי קרב, ועל כן חפרו הגברים והנשים יחד תעלה אימתנית באורך של 800 מטרים, רוחב של תשעה מטרים ועומק של שישה מטרים.
כדי שלא ניתן יהיה לאגף את התעלה, הציבו הספרטנים מכשול מעגלות שנתקעו באדמה.
כמו כן, במהלך הלילה הגיעו אל ספרטה מתנדבים מארגוס ומסניה, והם סייעו לספרטנים בעבודה.
גם נשלחו שליחים לכרתים אל אראוס, ואף לאנטיגונוס, שהיה אויב היסטורי של ספרטה.
עם שחר, הנסיך אקרוטאטוס תפס פיקוד על הגנת העיר.
הגברים ניצבו על החומות, והנשים נעמדו מאחוריהם כדי לעודד אותם.
על פי המסופר, כילוניס הכינה חבל תלייה, והכריזה שאם בעלה יכבוש את העיר, היא תשים קץ לחייה.
פירוס עצמו הוביל את ההסתערות הראשונה על החומות, אולם היא נהדפה בשל ההתנגדות הספרטנית העזה.
בניסיון לעקוף את התעלה, פירוס שלח 2,000 שכירי חרב גאלים תחת פיקוד בנו תלמי במטרה להסתער על האזור שבו לא נמשכה התעלה.
שם הם נתקלו במחסום שהספרטנים הקימו.
המחסום היה נטוע כה עמוק באדמה, עד שהוא הקשה לא רק על התוקפים אלא גם על המתגוננים.
עם זאת, בהדרגה הצליחו הגאלים לפרק את המחסום וכבר עמדו להסתער.
אקרוטאטוס שהבחין בכך, בחר 300 לוחמי עילית מקרב חייליו, ובחשאי איגף את הגאלים מאחור.
הגאלים המבוהלים נאלצו לנטוש את ההסתערות כדי להתגונן.
הכוח כולו נדחף לתוך התעלה ומעטים הצליחו להימלט.
עם רדת הלילה, כבר היו החומות במצב קשה, ופירוס חשב שיוכל לכבוש את העיר למחרת.
שני הצדדים היו עייפים, ופירוס נסוג למחנה שלו.
למחרת, הוא ערך מחדש את כוחותיו ופתח בהתקפה מחודשת.
בשל המחסור בכוח אדם, נאלצו כעת הנשים לקחת חלק פעיל יותר בהגנה.
הן הגישו חיצים ומזון לגברים הלוחמים, וטיפלו בפצועים.
פירוס החליט למלא את התעלה, והאפירוטים העמיסו לתוכה מכל הבא ליד, כולל גופות חבריהם.
הספרטנים, שהבחינו בכך, ביצעו גיחה נואשת על הכוחות הצרים.
בתגובה, פירוס פתח בהתקפה על המסתערים, והוביל אותה בעצמו.
עם זאת, במהלך ההסתערות נפצע סוסו האישי של פירוס מכידון שפגע בגופו, ופירוס הושלך ממנו פצוע וחבול.
פציעתו עוררה בהלה ובלבול בקרב אנשי המשמר האישי שלו, והספרטנים ניצלו את ההזדמנות כדי להתארגן ולסגת בצורה בטוחה.
פירוס עצמו, הובא בשלום למחנה האפירוטי.
פירוס האמין שכעת, לאחר שהספרטנים ספגו כה הרבה אבדות, הם יסכימו להסכם שלום.
עם זאת, המצב השתנה כאשר בלילה הורה מלך מוקדון לאמינאס, מושל קורינתוס לנוע עם כוח שכירים שתחת פיקודו לעזרת הנצורים.
בנוסף על כך, אראוס חזר מכרתים עם 2,000 איש.
לפיכך, חזרו הנשים לבתיהן כיוון שכעת המלחמה יכלה להתנהל גם ללא עזרתן.
פירוס היה מודע לכך שבוא הכוחות הטריים משנה לחלוטין את פני התמונה, אולם הוא ערך עוד גיחה נואשת אחרונה על התעלות, שהסתיימה באפס הישגים ובאבדות כבדות.
הוא החליט לבלות את המשך החורף בלאקוניה, ואנשיו בזזו את השדות מסביב לספרטה.
עם זאת, הגיע אז אל מחנהו אריסטיאס, אזרח רב השפעה מהעיר ארגוס, והפציר בו לפנות עם צבאו אל ארגוס כדי להפיל את שלטונו של הטיראן אריסטיפוס שתמך במוקדונים.
פירוס שמח על ההצעה, שחוץ מזה שהבטיחה לו השפעה רבה בפלופונס, גם הציעה לו מוצא של כבוד מהתסבוכת הספרטנית שאליה נקלע.
הוא נע עם כוחותיו אל ארגוליס במטרה לנוע משם אל ארגוס.
הצבא הנסוג שלו הוטרד ברציפות בידי הצבא הספרטני בפיקודו של אראוס, שהציב לו מארבים ותפס עמדות אסטרטגיות לאורך כל מסלול הנסיגה האפירוטי.
כאשר הגיע למעבר צר בהרים, שבו היה ברור לפירוס שהוא לא יצליח לעבור בלי שצבאו יושמד בידי הספרטנים, הורה פירוס לבנו תלמי לקחת פיקוד על כוח המאסף ולארגן הסחת דעת בזמן ששאר הכוח ינוע במעבר.
הספרטנים בפיקודו של אוואלקוס, תקפו את הכוח של תלמי.
בקרב שהתפתח, נהרג תלמי, וחייליו התפזרו.
פירוס, שזעם על מות בנו, כינס את פרשיו, וכנקמה השמיד את כל הכוח הספרטני.
אנטיגונוס ניצל את היעדרותו של פירוס, והשתלט מחדש על כל מוקדון.
כאשר הגיע פירוס אל ארגוס הוא התאכזב לגלות את צבא מוקדון ממתין לו על הגבעות הסמוכות.
שני מנהיגי הסיעות בארגוס הבינו במהירות שלשניהם לא תצמח תועלת מכך שארגוס תהפוך לשדה קרב בין שני המלכים והם הגיעו להסכמה ביניהם בעניין ממשל קואליציוני.
נציגי ארגוס פנו אל המלכים בבקשה ששניהם יניחו לארגוס, ושניהם נשבעו לעשות כן.
עם זאת, רק אנטיגונוס הקפיד לקיים את ההבטחה.
בלילה, פירוס נכנס אל העיר דרך אחד השערים, שאותו השאירו תומכיו בתוך העיר פתוח בכוונה תחילה.
התפתח קרב רחוב אכזרי, שבמהלכו נהרג פירוס.
הברית בין ספרטה למוקדון לא החזיקה מעמד לאורך זמן.
בשנת 267 לפנה"ס אראוס היה בין היוזמים של ברית רחבת היקף בין אתונה, ספרטה ומצרים (ומאוחר יותר גם אפירוס) נגד מוקדון.
כך פרצה המלחמה הכרמונידית, ובשנת 265 לפנה"ס מת אראוס במהלך הקרבות נגד אנטיגונוס.
גורלו של קלאונימוס לא ידוע.
המצור על ניקאה היה עימות צבאי, שהתרחש מ־14 במאי עד 19 ביוני 1097, במהלך מסע הצלב הראשון.
העיר המבוצרת ניקאה (איזניק שבטורקיה המודרנית) הייתה בתקופת המצור תחת שליטת האימפריה הסלג'וקית.
בתום המצור בחר המפקד הסלג'וקי להיכנע לביזנטים מחשש לפריצת הצלבנים לעיר.
הצלחת המצור הביאה את הצלבנים לעימות חזותי עם הצבא הסלג'וקי בקרב דוריליאום ובסיכומו של דבר אל תוך סוריה בדרך לכיבוש אנטיוכיה.
אלפ ארסלאן (1029 – 15 בדצמבר 1072) היה הסולטאן השני בשושלת הסלג'וקית וירש את דודו טוע'ריל בכ ב-27 באפריל 1064. הוא התיר לבעלי הברית הטורקים שלו להגר לכיוון ארמניה ואסיה הקטנה, שם הם הקימו ערים וחוות.
ב-1068 פלש ארסלן למזרח האימפריה הביזנטית והתעמת עם צבאה, אך הקרב המכריע נערך שלוש שנים לאחר מכן, ב-26 באוגוסט 1071 סמוך לעיר מנזיקרט, בנפת מוש במזרח טורקיה.
בקרב מנזיקרט ניגף הצבא הביזנטי והיסטוריונים מייחסים לו כמעט פה אחד את תחילת שקיעת האימפריה הביזנטית.
בתוך שש שנים בלבד לאחר הקרב, פלשו הטורקים והשתלטו כמעט על כל אסיה הקטנה.
מנהיג סלג'וקי מקומי, סולימאן בן קוטלמיש, כבש ב-1075 את ניקאה (איזניק) ואת ניקומדיה (איזמיט), שתיהן סמוכות לים השיש במערב אנטוליה, 80 ק"מ בלבד מקונסטנטינופול.
שנתיים לאחר מכן התמרד סולימאן כנגד מלכשאה, סולטאן האימפריה הסלג'וקית.
מסע הצלב העממי קדם למסע הצלב הראשון, אך בשל אופיו העממי, הספונטני והבלתי מאורגן, הוא אינו נמנה עם תשעת מסעי הצלב הגדולים.
אספסוף נוצרי גדול, מורכב מפשוטי העם, נענה לקריאתו של האפיפיור אורבנוס השני לצאת ולשחרר את ארץ הקודש מידי המוסלמים.
צלבנים אלה היו חסרי הכשרה, לא ידעו את הדרך, או מהו אורכה והסכנות הכרוכות בה.
המסע יצא לדרכו בחודש אפריל 1096 בהנהגתו של פטרוס הנזיר.
בתחילה הגרמנים לא נענו לו ואף לעגו להטפותיו, אך כעת אלפים רבים הצטרפו אליו, עד שהגיע מספר האנשים בצבאו לכ-20,000 גברים ונשים כאחד.
לאחר תלאות ובעיקר עימותים קשים עם קהילות נוצריות בדרך וקרבות עם כוחות של ממלכת הונגריה הגיע הצבא בתחילת אוגוסט לגבולות האימפריה הביזנטית.
אלכסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית שרצה להרחיק את אנשי המסע הפרועים משטחו, העביר אותם דרך מעבר הבוספורוס לאסיה הקטנה כדי שילחמו בסלג'וקים.
הם המשיכו את התקדמותם לאורך חופי ים המרמרה, אל עבר מחנה צבאי רחב, שם אלכסיוס הפציר בהם שעליהם לחכות לכוח העיקרי של מסע הצלב שמגיע מאירופה.
פטרוס הנזיר הסכים לעצתו של אלכסיוס אבל החיילים שלו היו חסרי סבלנות ולא הסכימו להיות כפופים ללוח הזמנים של האפיפיור באירופה.
הם התעקשו להמשיך קדימה, לעבר הטריטוריה של הסולטאן הסלג'וקי.
ב-21 באוקטובר, כשפטרוס הנזיר עוד היה בקונסטנטינופול אנשי הצבא העממי צעדו לניקאה מהמחנה שלהם, אבל נפלו למארב שתוכנן על ידי הטורקים.
רבים מהאבירים והאיכרים נהרגו, ורק 3,000 אנשים הצליחו לברוח לעבר מבצר נטוש בחוף הים.
במקביל לגל הספונטני של ההמונים, התארגן כוח צבאי של אבירים, שהחל כ-4 צבאות נפרדים שיצא גם הוא מזרחה.
המחנה הראשון יצא לדרכו ב-15 באוגוסט 1096. האבירים מהארצות השונות הגיעו לקונסטנטינופול בנפרד, ושם אלכסיוס עזר להם לחצות את הבוספורוס.
ההתקלות הראשונה של הצבא הצלבני הייתה מול חומות ניקאה.
הסולטן הסלג'וקי שהיה מודע לתנועת הצבא הצלבני לא חשש מיכולתם הצבאית ועל בסיס העימות הקודם עם האספסוף של מסע הצלב העממי פטר אותם כאיום משני.
הוא החליט לרכז את מרב תשומת הלב שלו באיום חמור יותר - סכסוך בתוך האימפריה הסלג'וקית מול אויביו מהשושלת הדנישמנדית.
העיר ניקאה שוכנת באגן מוקף גבעות לחופו המזרחי של אגם איזניק (İznik gölü).
מספרם של הלוחמים בצבא הצלבני אינו ידוע, ההיסטוריון ג'ונתן ריילי-סמית מעלה השערה כי בעת המצור על ניקאה מנה הצבא הצלבני כ-43,000 אנשים ובהם לוחמים (פרשים וחיילים רגלים), אזרחים חמושים ואזרחים לא לוחמים ובהם נשים וילדים.
הצבא הצלבני לא היה מצויד ללוחמת מצור וחסר את כלי הארטילריה שיכלו לשתק את חיל המצב ולפגוע במערך ההגנה של העיר וחסר את הידע והאמצעים לבנות כלי מצור שיאפשרו טיפוס על החומות או פריצה דרכן.
בגלל החימוש הכבד אותו נשאו, האבירים היו איטיים יחסית לקשתים הרכובים ופרשים קלים אחרים של המוסלמים, ולכן היו תלויים בהגנת הקשתים הרגליים, כדי להרחיק מהם את הקשתים הרכובים של האויב.
הצלבנים החלו לעזוב את קונסטנטינופול בסוף אפריל 1097. גודפרואה מבויון היה הראשון שהגיע לניקאה ב־6 במאי, עם בוהמון מטרנטו, טנקרד, רמון מסן-ז'יל ובעקבותיהם רובר השני, רוזן פלנדריה עם כוח צבאי מניצולי מסע הצלב העממי בהנהגת פטרוס הנזיר וכוח ביזנטי קטן בפיקוד מנואל בוטומיטס (Boutoumites), נציגו של הקיסר הביזנטי.
הצבא החל במצור החל מ-14 במאי.
הצלבנים הציבו את צבאם במחנות מול חלקים שונים של החומות, שבוצרו היטב ב-200 מגדלים.
בוהמון חנה בצידה הצפוני של העיר, גודפרואה בדרום ורמון מול השער המזרחי.
ב־16 במאי יצא גדוד של חיל המצב בעיר לתקוף את הצלבנים, תקיפה שנהדפה בקלות על ידי הצבא הצלבני וגרמה לאבידות משמעותיות בקרב הסלג'וקים.
כישלון ההתקפה הביא את מגיני העיר לכלל הכרה כי מול העיר עומד צבא של ממש וכי לא ניתן יהיה להדוף את המצור בכוחות חיל המצב בלבד.
שליטי העיר שלחו הודעות לקיליג' ארסלן תוך פירוט המצב מול חומות העיר.
הצבא הסלג'וקי החל בתנועה לכיוון ניקאה.
גדודים ראשונים של הסלג'וקים נכנסו לקרב עם הצלבנים לפני הגעת הגוף המרכזי של הצבא ב-20 במאי ובסיכומו של דבר הובסו על ידי כוחות בפיקודו של רמון מסן-ז'יל.
ב־21 במאי הופיע עיקר הצבא הסלג'וקי בפיקודו של קיליג' ארסלן ונכנס לקרב מול הצבא הצלבני שנמשך עד הלילה.
האבידות היו כבדות משני הצדדים, אך בסופו של דבר הסולטאן נסוג מבלי שהצליח לגרום לצלבנים להסיר את המצור והותיר את מגיני העיר להתמודד לבדם.
שאר הצלבנים הגיעו לאורך כל חודש מאי והצרים החלו בבניית מגדל מצור והתקפות על חומות העיר.
הקיסר הביזנטי אלכסיוס הראשון בחר שלא להתלוות לצלבנים, אך גדודי צבא ביזנטי צעדו מאחוריהם במקביל.
הביזנטים הביאו איתם סירות אותן הם הסיעו ביבשה כדי לעזור לצלבנים לחסום את אגם אסקניוס, ששימש הסלג'וקים לספק מזון לעיר הנצורה.
הסירות הגיעו ב-17 ביוני בפיקודו של הגנרל הביזנטי טטיקיוס (Tatikios) שפיקד גם על 2,000 חיילים רגלים.
אלקסיוס הורה לנציגו לנהל משא ומתן בחשאי על כניעת העיר ללא ידיעת הצלבנים, וב-19 ביוני הטורקים נכנעו ומסרו את העיר לידי הביזנטים.
מול העובדות המוגמרות היו הצלבנים חסרי אונים.
נאסר עליהם מלהיכנס לעיר אלא בקבוצות קטנות ונאסר עליהם לבזוז את אוצרות העיר.
אנשי הצבא הסלג'וקים הורשו לעזוב את ניקאה ובני משפחתו של ארסלן הובאו לקונסטנטינופול ולאחר מכן שוחררו.
הצלבנים נאלצו להסתפק במתנות מידי הקיסר הביזנטי ובתמורה נאלצו לחזור על שבועת האמונים לקיסר.
הצלבנים עזבו את ניקאה ב-26 ביוני מלווים בגנרל הביזנטי טטיקיוס שהונחה להבטיח את חזרתן של ערים שנתפסו לאימפריה.
הצלבנים החליטו לפצל את כוחם לשניים.
כוח ראשון התקדם בפיקודם של בוהמון מטרנטו, טנקרד דה אוטוויל, רובר השני, דוכס נורמנדיה ורובר השני, רוזן פלנדריה .
התלווה אליהם גם כוח ביזנטי בפיקודו של הגנרל טאטיקיוס.
עיקר הכוח נע במאסף בפיקודם של האחים גוטפריד ובלדווין מבולון, ואליהם התלוו כוחות בפיקודם של רמון מסן-ז'יל, אטיין השני, רוזן בלואה ואיג דה ורמנדואה.
ביום 1 ביולי נפגשו הסלג'וקים עם הצלבנים בסמוך לעיר דוריאלאום שבאנטוליה (ככל הנראה בסמוך לאסקישהיר).
הכוח הסלג'וקי כלל טורקים וקפדוקים בפיקודו של קיליג' ארסלן, ופרסים, אלבנים וקווקזים בפיקוד גאזי גומושטיגין .
בסיכומו של דבר ידם של הצלבנים הייתה על העליונה והדרך לכיבוש סוריה נפתחה בפניהם.
המצור על קוסקו (בספרדית: Sitio del Cuzco) היה ניסיון של שליט האינקה מאנקו אינקה יופאנקי לגרש את הכובשים הספרדים מקוסקו, הבירה של אימפריית האינקה ומהמדינה.
לאחר לכידתו והוצאתו להורג של שליט האינקה אטוואלפה, הגיעו הכובשים הספרדים תחת פרנסיסקו פיסארו לבירה קוסקו ב-15 בנובמבר 1533. בתור קיסר האינקה החדש הם הכתירו את מאנקו אינקה, אחיו החורג הצעיר של אטוואלפה.
מאנקו שיתף פעולה עם הספרדים בתחילה והכריז על עצמו כווסאל של מלך ספרד.
בשנת 1535 הכוחות הספרדיים התחלקו: פרנסיסקו פיסארו עבר לחוף, שם בינואר 1535 הוא ייסד את הבירה החדשה, סיודאד דה לוס רייס (Ciudad de los Reyes, "עיר המלכים"), לימה של ימינו.
שותפו של פיסארו, דייגו דה אלמגרו, נע דרומה עם כוח גדול ביולי 1535 כדי לכבוש את צ'ילה שעליה סיפרו כי היא עשירה בזהב וכסף.
יחסיו של מאנקו עם הספרדים היו בתחילה טובים מאוד.
הוא זכה לכבוד כשליט אינקה ולאלמגרו בפרט היו יחסי ידידות עמו.
אולם עם הזמן הוא זכה ליחס של חוסר כבוד הולך וגובר, במיוחד על ידי ספרדים שזה עתה הגיעו, שלא קבלו את השלל וכעת דרשו ממנו זהב, כמו גם מאצילי אינקה אחרים.
פרנסיסקו פיסארו עשה מעט כדי לעצור את זה, וברגע שהוא ואלמגרו נעלמו המצב החמיר.
מאנקו הושפל ועבר התעללות על ידי גונסאלו וחואן פיסארו.
גונסאלו פיזסארו אפילו דרש ממנו את אחותו-אשתו קורה אוקיו (Cura Ocllo) ואף לקח אותה בכוח.
בסוף 1535 ניסה מאנקו להימלט, אך נתפס והוחזר בשלשלאות ונכלא.
, שחזר מספרד בינואר 1536, סיים את מנת ההשפלות של האינקה ושחרר אותו מהכבלים, אבל זה היה מאוחר מדי לפיוס.
מאנקו ו"וילאק אומו" (Villac Umu), המנהיג הדתי העליון של האינקה, שלחו שליחים לכל רחבי האימפריה והחל ייצור סודי של נשק ואספקה למצור.
בתום העונה הגשומה גויסו כוחות לתקוף את קוסקו ולימה בו זמנית.
תחילת המרד נקבעה בכוונה לחג הפסחא 1536. ב-18 באפריל, יום רביעי שלפני חג הפסחא, הצליח מאנקו להימלט, תוך שימוש בתואנה שהוא ווילאק אומו יוצאים למסע דתי שממנו יחזרו עם פסל זהב גדול.
הוא יצא צפונה אל , שם התאספו חייליו.
המצור התעכב כי מאנקו רצה להמתין עד שכל הכוחות יגיעו.
בהתחלה הם הסתפקו בכיבוש מבצר סקסייוומאן בקצה הצפוני של קוסקו.
ב-6 במאי 1536 החלה ההתקפה על העיר.
לאחים פיסארו היו רק כ-190 חיילים ספרדים, 80 מהם פרשים.
היו גם כ-1000 אינדיאנים (משרתים של אצילי האינקה),רובם קניארים, שגורשו מהצפון על ידי האינקה ועברו לצד הספרדי.
כוח האינקה מנה עשרות אלפים - ההערכות הנמוכות ביותר אומדות ב-50,000 חיילים.
מאנקו הורה להצית את גגות העיר ולנתק את אספקת המים.
הספרדים נדחקו חזרה לשני מבנים בכיכר המרכזית.
הם הבינו שהם ישרדו רק אם יצליחו לכבוש מחדש את סקסייוומאן.
ב-16 במאי הם פתחו במתקפה נואשת עם חמישים פרשים, ובקרב מר משני הצדדים, שבו נהרג חואן פיסארו, הצליחו לכבוש את המצודה בימים הבאים.
חייליו של מאנקו ניסו מספר פעמים לשווא לכבוש מחדש את סקסייוומאן עד סוף מאי.
בינתיים, המצביא של מאנקו, קיסו יופאנקי (Quizo Yupanqui), השמיד את חיל המצב הספרדי ב, צפונית-מערבית לקוסקו ואת משלחות החילוץ ששלח פרנסיסקו פיסארו מסיודד דה לוס רייס (לימה) לקוסקו.
כל הספרדים נהרגו בתהליך, מלבד כמה גברים שמאנקו שמר עליהם כעבדים.
באוגוסט, הוביל קיסו יופאנקי את צבאו נגד לימה.
בעזרתם של בעלי ברית מקומיים - בין היתר, שלחה קונטרוואצ'ו (Contarhuacho), אימה של , הפילגש האינדיאנית של פרנסיסקו פיסארו, צבא קטן – הצליח פרנסיסקו פיסארו להדוף את המתקפה בקושי רב.
לאחר שקיסו יופאנקי מת בהתקפת נגד ממוקדת של הפרשים הספרדיים, התוקפים נסוגו להרים.
לאחר נפילת סקסייוומאן, העביר מאנקו העביר את מפקדתו למבצר אויאנטאיטמבו, כ-50 קילומטרים מקוסקו, וניסה להרעיב את הספרדים ואת בעלי בריתם האינדיאנים.
התפתח מצור עם עימותים הדדיים.
פרנסיסקו פיסארו שלח בקשות דחופות לעזרה למקסיקו, גואטמלה, היספניולה ופנמה והמשיך לנסות לעזור לאחיו בקוסקו.
אבל כל כוחות הסיוע הושמדו, בסך הכל למעלה מ-300 איש, וקוסקו הייתה מנותקת מכל סיוע למשך חודשים רבים.
רק פשיטות נועזות של הספרדים על האספקה של האינקה הצילו אותם מרעב.
בינואר 1537 פתח ארננדו פיסארו במתקפה על אויאנטאיטמבו עם חלק גדול מכוחו - שבעים פרשים, שלושים חיילים ספרדים ובעלי ברית אינדיאנים רבים.
עם זאת, המבצר עם הטרסות התלולות שלו התברר כחזק מהצפוי.
מאנקו גייס לצבאו את בני הקבוצה האתנית מאזור הגבול של אגן האמזונאס, שהיו ידועים כקשתים מיומנים.
צבאו השתמש בחרבות ספרדיות שנפלו שלל ואפילו בנשק חם ובסוסים.
כשהציפו גם את השטח שמתחת למבצר מתוך ערוצים מוכנים, נקלעו הספרדים למצוקה ונאלצו לברוח.
באפריל 1537 השתנה המבוי הסתום אליו הגיע המצור על קוסקו כשהתקרב אלמגרו, שהמשלחת שלו לצ'ילה התבררה כאסון וכעת היא שבה.
במקביל, כוח סיוע של 500 חיילים התקדם מלימה, בראשות , שהגיע מגואטמלה לבקשתו של פיסארו לעזרה.
הניסיון של מאנקו לקשור ברית עם אלמגרו לצדו נתקל בחוסר אמון הדדי והוכשל על ידי ארננדו פיסארו ואולי גם על ידי אחיו למחצה של מאנקו פאויו אינקה.
ב-18 באפריל 1537 כבש אלמגרו את העיר ומאנקו נסוג עם צבאו שנותר לאנטיסויו, החלק המזרחי של האימפריה במורדות הרי האנדים אל אגן האמזונאס.
ביולי הוא נמלט בקושי מהתקפה של , סגנו של אלמגרו, על מקום מגוריו בוויטקוס.
לאחר מכן הוא עבר לווילקבמבה המרוחקת יותר.
כשהמצור נכשל, הסתיים הניסיון המבטיח ביותר להתנער מהשלטון הספרדי.
מאנקו עשה ניסיונות נוספים לגרש את הספרדים בשנים הבאות.
אבל בשנת 1539 נאלצו הכהן הגדול וילאק אומו ודודו של מנקו טיסו, שהוביל את המרד בדרום, להיכנע.
לאחר מכן עבר מאנקו לטקטיקת גרילה עד שנרצח ב-1544.
המצור על סירקוסאי בשנת 278 לפנה"ס היה הניסיון האחרון של קרתגו לכבוש את העיר סירקוסאי.
סירקוסאי נחלשה על ידי מלחמת אזרחים בין תונון לסוסטרטוס.
הקרתגים השתמשו בהזדמנות זו כדי לתקוף ולצור את סירקוסאי הן ביבשה והן בים.
לאחר מכן פנו תונון וסוסטרטוס למלך פירוס מאפירוס בבקשה לבוא לעזרת סירקוסאי.
כשהגיע פירוס, נסוגו הצבא והצי הקרתגים ללא קרב.
קרתגו תוקפת את סירקוסאי המחולקת
, טיראן סירקוסאי, גורש מהשלטון על ידי תונון.
לאחר מכן אותגר תונון על כוחה של סירקוסאי על ידי סוסטרטוס.
סוסטרטוס כבש את חלקה של סירקוסאי בסיציליה בעוד תונון החזיק בחלק של העיר באי אורטיגיה.
כאשר שני הפלגים בסירקוסאי היו מותשים ממלחמתם, ניצלו הקרתגים את המצב וצררו על העיר ביבשה ובים.
הם חסמו את הנמל הגדול במאה ספינות וצרו את החומות עם 50,000 איש, תוך שהם בזזו את השטח שמסביב לעיר.
שני הפלגים הלוחמים בסירקוסאי ביקשו מפירוס מאפירוס לספק סיוע.
הם ציפו שפירוס יעזור, כי אשתו, לאנאסה, הייתה בתו של אגתוקלס, עריץ לשעבר של סירקוסאי.
פירוס מגיע כדי להקל על סירקוסאי
פירוס, שניהל מלחמה על הרפובליקה הרומית בדרום איטליה באותה תקופה, הסכים.
המוניטין של פירוס כמשחרר היוונים מאיומים ברבריים היה נפגע אם סירקוסאי הייתה נכבשת על ידי קרתגו.
כמו כן, סיציליה הציעה את ההזדמנות לפלישה אפשרית ללוב, כפי שעשה אגתוקלס לפניו.
פירוס הגיע לסיציליה בתחילת 278 לפנה"ס.
כשנחת על סיציליה כרת ברית עם , שליט טאורומניום.
לאחר שקיבל חיילים מאותה עיר, המשיך לקטנה שם הוריד את חיל הרגלים שלו.
בזמן שהעביר את צבאו וציו לסירקוסאי, הקרתגים שלחו משם שלושים מספינותיהם למשימות אחרות.
הצי והצבא הנותרים נסוגו ופירוס נכנס לסירקוסאי ללא התנגדות.
לאחר שתונון וסוסטרטוס מסרו לו את העיר, הוא פייס ביניהם.
פירוס הוסיף את הצי של סירקוסאי לצי שלו.
לסירקוסאי היו למעלה מ-120 ספינות עם סיפון, 20 ללא סיפון וספינות מלכותיות, והגדילו את הצי שלו ליותר מ-200 ספינות.
הרקלידס, שליט לאונטיני, מסר גם הוא את עירו ואת צבאו שהיה מורכב מ-4,000 חיילי רגלים ו-500 פרשים, לפירוס.
לאחר שקיבל ערים רבות אחרות בסיציליה בברית, הוא קיווה שאולי אפילו יכבוש את לוב.
פירוס סירב לתחינות קרתגיות לשלום ותקף את שטחם על סיציליה.
הוא צמצם את שטחם לליליבאיום, המעוז האחרון שלהם במערב סיציליה.
פירוס הטיל מצור על ליליבאיום, אך לא הצליח להשתלט עליה כי קרתגו עדיין שלטה בים וסיפקה היטב את מזונות ונשקי העיר.
הוא הסיר את המצור והחל בהכנות לפלישה ללוב עם הצי שלו.
בשלב זה הוא היה מבוזה על ידי היוונים הסיציליאנים על התנהגותו האוטוריטרית.
הקש האחרון עבור היוונים הסיציליאנים היה הוצאתו להורג של תונון.
למרות שתונון וסוסטרטוס שיתפו פעולה עם פירוס, הוא לא בטח בהם.
כאשר סוסטרטוס כבר לא הרגיש בטוח וברח, הוא האשים את תונון בקשירת קשר עם סוסטרטוס והרג אותו.
היוונים הסיציליאנים נעשו עוינים כלפיו, כאשר כמה ערים התחברו עם הקרתגים ו.
בשלב זה החליט לחזור לדרום איטליה כדי לתמוך בסאמניטים ובטרנטינים, שהפסידו במלחמה עם הרפובליקה הרומית.
המצור על צ'ארלסטון היה קרב שהתחולל ב-1780 בסמוך לעיר צ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית בין ממלכת בריטניה הגדולה לכוחות המורדים האמריקאים, במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
במהלך הקרב צרו הבריטים על כוחות המורדים האמריקאים, שהתבצרו בעיר צ'ארלסטון, במשך שישה שבועות עד כניעת האמריקאים ונפילת העיר לידי הבריטים.
התבוסה של המורדים האמריקאים בצ'ארלסטון גרמה לאפקט דומינו ולכניעה של עוד עמדות בהן החזיקו האמריקאים ובסופו של דבר לשליטה בריטית במושבות האמריקאיות הדרומיות.
מלחמת העצמאות של ארצות הברית החלה באפריל 1775. השנתיים הראשונות של המלחמה (1777-1775) התאפיינו בהובלה בריטית ובסדרת ניצחונות שלהם על כוחות ארצות הברית.
ב-1777 החל להסתמן מהפך בעקבות סדרת ניצחונות שהחלו בקרב סרטוגה.
במהלך השנתיים הבאות (1778-1777) דחקו האמריקאים את הבריטים מהטריטוריות הצפוניות בהן החזיקו.
בעקבות נסיגות אלו שינו הבריטים אסטרטגיה והחליטו להסיט את כוחותיהם למדינות דרום בהנחה שם שיש נטייה חזקה יותר לבריטים בגלל קשרים כלכליים ומשפחתיים של בעלי מטעים וסוחרים גדולים עם בריטניה.
אחד מהיעדים אותם שאפו הבריטים לכבוש הייתה העיר צ'ארלסטון בקרוליינה הדרומית.
באוקטובר 1779 יצא משט של אוניות בריטיות (בפיקוד סר הנרי קלינטון וסגנו צ'ארלס קורנווליס) מניופורט, רוד איילנד והפליג דרומה ובפברואר 1780 הגיעו למפרץ צ'ארלסטון ונחתו מדרום לצ'ארלסטון כשבהמשך התקדם הצי צפונית לעיר.
צ'ארלסטון שוכנת בדרומו של חצי אי הבולט למפרץ ומגמת הבריטית הייתה להגיע למבצר מצפון ולחסום את הגישה אליו.
כדי לשפר את סיכוייהם של הבריטים, פרסם קלינטון את "הצהרת פיליפסבורג" שהציעה לעבדים חופש תמורת הצטרפות לצבא בריטניה.
קריאה זו הביאה להצטרפות עבדים רבים לצד הבריטי.
ב-1 באפריל 1780 הטילו הבריטים מצור על העיר עליה פיקד הקצין האמריקאי, בנג'מין לינקולן .
מצפון הקימו חיילי הרגלים הבריטים קו ביצורים כ-800 מטר מהעיר ומדרום שלטו הבריטים, חלקית, במפרץ צ'ארלסטון בעזרת הצי שלהם.
הבריטים היו צריכים להתמודד עם ירי ממבצרים אמריקאים (כמו פורט מולטרי) שהקיפו את המפרץ.
אחד ממפקדי הצי האמריקאים, קומנדר אברהם וויפל , העריך שלא יוכל להתמודד עם הצי הבריטי ובחר להטביע את אוניותיו בקרבת העיר.
מנגד, אחד ממפקדי הצי הבריטי, מריוט ארבוטנוט , הצליח לנווט את אוניותיו לנמל צ'ארלסטון, מול אש אמריקאית.
ב-13 באפריל הצליח מושל העיר, ג'ון ראטלדג', לברוח מהעיר והחל לארגן כוחות אמריקאים לכבוש מחדש את העיר.
עד 18 באפריל פעל קלינטון לחזק את המצור על העיר על ידי תגבור כוחותיו וכן על ידי השתלטות על שטחים נוספים מצפון לעיר .
ב-21 באפריל הציע המפקד הצבאי של העיר, מייג'ור גנרל בנג'מין לינקולן , לבריטים את כניעת העיר והחיילים הנצורים בה בהתאם לחוקי המלחמה.
הבריטים סירבו והמשיכו לחזק את המצור על העיר ולקדם את חומת המצור לכוון ביצורי העיר.
בתחילת מאי 1780 היו הבריטים מספיק קרובים כדי לייבש את תעלת המים שהגנה על העיר.
ב-7 במאי נכנעו הכוחות האמריקאים שהחזיקו את פורט מולטרי ששלט על המפרץ.
ב-8 במאי הניח קלינטון בפני לינקולן הצעת כניעה ללא תנאי של האמריקאים.
לינקולן עיכב את תשובתו וניסה לנהל משא ומתן על תנאי הכניעה אך אזרחים שחיו בעיר לחצו עליו להיכנע.
ב-12 במאי נכנע לינקולן יחד עם 3,370 חיילי המבצר.
בעקבות כניעה זו נכנעו עוד מספר אתרים צבאיים שהחזיקו האמריקאים בקרוליינה הדרומית.
עם סיום המצור נמנו כ-180 חללים וכ-260 פצועים:
76 חללים בכוחות היבשה ו-23 בים
89 פצועים בכוחות היבשה ו-28 בים
בסך הכל שבו הבריטים כ-5,270 חיילים אמריקאים.
בנוסף תפסו כמויות גדולות של ציוד ומזון.
לאחר הכניעה הזהירו השבויים את הבריטים שהתותחים וכלי הנשק טעונים בתחמושת וחומרי נפץ אך הבריטים התעלמו מהאזהרה.
טיפול לא נכון של הבריטים בשלל גרם לכך שאחד התותחים ירה על מחסן אבק שריפה וגרם לפיצוץ של 180 חביות אבק.
כתוצאה מפיצוץ זה נהרגן כ-200 אנשים, נהרסו שישה בתים ונגרם נזק לכ-5,000 רובים שאוחסנו בסמוך.
לטענת השבויים האמריקאים החיילים, היחס שקיבלו מהבריטים היה מחפיר ובהובלת הבריטי צ'ארלס קורנווליס הם הוחזקו בתאים קטנים על גבי אוניות כלא.
ג'ורג' וושינגטון נטר לבריטים על יחס זה ולאחר ניצחונו ב על קורנווליס הכריז ש.
התבוסה האמריקאית בצ'ארלסטון חיסלה, למעשה, את רוב ההתנגדות המאורגנת של האמריקאים בחזית הדרומית כשסילוק כלל כוחותיו של וושינגטון מדרום קרוליינה הושלם בקרב ווקסהאוז בשלהי מאי 1780. בעקבות ניצחונות אלו צמצמו הבריטים את כוחותיהם בדרום, בהנחה שהמערכה בדרום הושלמה אך האמריקאים המשיכו במלחמת גרילה לא סדורה מול הבריטים.
ב-2023 רכשה "הקרן להנצחת שדות הקרב של ארצות הבית" שדה בשטח של 360 דונם במקום בו התקיים המצור על צ'ארלסטון.
מטרת הרכישה להנציח את הקרב.
המצור על פריז התקיים בין ה-19 בספטמבר 1870 ל-28 בינואר 1871 והסתיים בכיבוש העיר על ידי כוחות המדינות השונות של הקונפדרציה הצפון-גרמנית, בהנהגת ממלכת פרוסיה.
המצור היה שיאה של מלחמת צרפת–פרוסיה, בה ניסתה האימפריה הצרפתית השנייה לבסס מחדש את שליטתה על אירופה היבשתית על ידי הכרזת מלחמה על הקונפדרציה הצפון-גרמנית.
הקונפדרציה הצפון-גרמנית, שנשלטה על ידי פרוסיה, יצאה לאחרונה כמנצחת במלחמת אוסטריה–פרוסיה של 1866, שהובילה להטלת ספק במעמדה של צרפת כמעצמה הדומיננטית באירופה היבשתית.
עם הכרזת המלחמה על ידי הפרלמנט הצרפתי ב-16 ביולי 1870, התמודדה צרפת במהרה עם סדרה של תבוסות בידי גרמניה בחודשים שלאחר מכן, שהובילו לקרב סדאן, שב-2 בספטמבר 1870 הביא לתבוסה מכרעת של הכוחות הצרפתיים ולכידתו של הקיסר הצרפתי, נפוליאון השלישי.
עם לכידתו של נפוליאון השלישי, התמוטטה האימפריה הצרפתית השנייה והוכרזה הרפובליקה הצרפתית השלישית, בראשותה הזמנית של ממשלת ההגנה הלאומית.
למרות שכוחות גרמנים הגיעו והחלו לצור על פריז עד ה-19 בספטמבר 1870, ממשלת צרפת החדשה דגלה בהמשך המלחמה, מה שהוביל ליותר מארבעה חודשי לחימה נוספים, שבמהלכם פריז הייתה תחת מצור מתמשך.
תבוסה צרפתית במלחמה הובילה ישירות לאיחוד צפון גרמניה המנצחת עם מדינות דרום גרמניה שעדיין היו עצמאיות והכרזה על הקמת הקיסרות הגרמנית כמו גם לאוכלוסייה פריזאית ממורמרת ורדיקלית שהשתלטה על פריז והקימה את הקומונה הפריזאית .
כבר באוגוסט 1870, צעדה הארמייה השלישית הפרוסית בפיקודו של יורש העצר הפרוסי, פרידריך (לימים פרידריך השלישי, קיסר גרמניה), צעדה לעבר פריז.
כוח צרפתי בליווי נפוליאון השלישי נפרס כדי לסייע לצבא שכותר על ידי הפרוסים במהלך המצור על מץ.
כוח זה דוכא בקרב סדאן, והדרך לפריז נותרה פתוחה.
וילהלם הראשון, מלך פרוסיה, יחד עם ראש המטה שלו הלמוט פון מולטקה, הוביל באופן אישי את הכוחות הפרוסיים, לקח את הארמייה השלישית ואת ארמיית המז החדשה בפיקודו של אלברט, יורש העצר של סקסוניה, וצעד לעבר פריז כמעט ללא התנגדות.
בפריז, המושל והמפקד העליון של הגנת העיר, הגנרל לואי ז'ול טרושו, ריכז כוח של 60,000 חיילים סדירים שהצליחו להימלט מסדאן בפיקודו של ז'וזף וינואה, וחלקם מגויסי מילואים.
אליהם צורפו כ־90,000 חיילי כוחות טריטוריאליים, חטיבה של 13,000 מלחים מהצי ו־350,000 אנשי המשמר הלאומי.
בסך הכול עמדו לרשות ההגנה על פריז כ־513,000 לוחמים פוטנציאליים.
עם זאת, המשמר הלאומי, שחויב בגיוס חובה, היה חסר הכשרה צבאית של ממש.
הכוחות הצרפתיים ברשותם היו מצוידים בכ־2,150 תותחים, ועוד 350 תותחים במילואים, וכן שמונה מיליון ק"ג של אבק שריפה.
הצרפתים ציפו שהמלחמה תתנהל בעיקר על אדמת גרמניה; רק לאחר התבוסות בקרבות שְפִּישֶרֶן ופרֵשווִילֶר החלו הרשויות לנקוט צעדים רציניים לארגון מערכות ההגנה של פריז.
הוקמה ועדה בראשות המרשל ואייאן והיא קיבלה תקציב של 12 מיליון פרנק לחיזוק הביצורים.
הוצבו מחסומים סביב העיר, 12,000 עובדים גויסו לחפירת סוללות עפר, הוקם סכר על נהר הסן, וחלק מהדרכים המובילות לעיר הונחו במוקשים שהופעלו חשמלית.
יערות ובתים הוסרו כדי לשפר את קווי הירי, כבישים נהרסו, וכניסות הרכבת והכבישים לעיר נחסמו.
הקטקומבות של פריז נאטמו, כמו גם מחצבות וחפירות מחוץ לעיר, כדי למנוע מהפרוסים נקודות חדירה אפשריות.
הרשויות בפריז דאגו גם לאספקה ונקטו צעדים לאגירת דגנים, בשר מלוח וריבה עבור האוכלוסייה.
חלק ניכר מזה אוחסן באופרה גרנייה.
יער בולון וגני לוקסמבורג מולאו בבעלי חיים - הראשון קיבל כ-250,000 כבשים ו-40,000 בקר.
הממשלה האמינה שיש לה מספיק קמח וחיטה שיספיקו ל-80 יום, יותר ממספיק בהתבסס על ההנחה, שרווחה אז, שהמצור יהיה קצר יחסית.
הצבאות הפרוסיים הגיעו במהירות אל פריז, וב־15 בספטמבר הוציא מולטקה פקודות להטלת מצור על העיר.
צבאו של נסיך הכתר אלברט סגר על פריז מצפון ללא התנגדות, בעוד צבאו של נסיך הכתר פרידריך התקרב מדרום.
ב־17 בספטמבר ניסה כוח בפיקוד וינוּאָה לתקוף את צבאו של פרידריך סמוך לוִילנֵב־סֵן־ז'וֹרז' במאמץ להציל מחסן אספקה, אך נהדף לבסוף באש ארטילרית.
מסילת הברזל לאורליאן נותקה, וב־18 בספטמבר נכבשה ורסאי, ששימשה תחילה כמפקדת הארמייה השלישית ובהמשך כמטהו של וילהלם.
עד 19 בספטמבר הושלם כיתור העיר, והמצור הרשמי על פריז החל.
על ניהול המצור הופקד הגנרל (ולימים פלדמרשל) לאונרד פון בלומנטל.