tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ג'ורג' ורנון מרדית פרמפטון היה צייר ותחריטאי בריטי.
פרמפטון נולד באזור סנט ג'ון ווד בלונדון והיה ילדם היחיד של הפסל סר ג'ורג' פרמפטון ואשתו הציירת קריסטבל קוקרל.
פרמפטון התחנך בבית הספר של ווסטמינסטר ואחרי כמה חודשים שלמד לדבר צרפתית בז'נבה, הוא נרשם לבית הספר לאמנות בסנט ג'ון ווד.
הוא המשיך ללמוד בבתי הספר המלכותיים של האקדמיה בין השנים 1912 ל־1915, שם זכה גם בפרס ראשון וגם במדליית כסף.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת פרמפטון בצבא הבריטי בחזית המערבית עם יחידת מודיעין שדה, שתיעדה תעלות אויב, וכן עבד על פענוח תצלומי אוויר.
לאחר המלחמה פרמפטון חידש את הקריירה האמנותית שלו וביסס את עצמו כאחד הציירים הבריטים הנחשבים ביותר בתקופה.
בין השנים 1920–1945 הציג ב כמעט כל שנה והציג שם בסך הכל שלושים ושניים ציורים.
פרמפטון היה חבר מוקדם בחברה לאמנות גרפית והציג שם בשנת 1921. בשנת 1925 נבחר לחבר בגילדת עובדי האמנות.
בשנת 1934 הוא נבחר לעמית של האקדמיה המלכותית ובשנת 1942 הפך לחבר מלא באקדמיה.
פרמפטון צייר דיוקנאות של הדוכס מיורק, שהיה אמור להפוך למלך ג'ורג 'השישי, אקדמאים ומדענים, וסדרת דיוקנאות באורך מלא של נשים מהחברה הגבוהה.
לעיתים קרובות הוא בילה שנה שלמה בעבודה על ציור יחיד.
פרמפטון צייר בצבעים חלקים ללא משיחות מכחול נראות לעין, והשיג מראה של ריאליזם כמעט צילומי.
רוב ציוריו היו בהזמנה, אך יוצא מן הכלל הבולט היה דיוקן אישה צעירה, שפרמפטון הציג באקדמיה המלכותית בשנת 1935 ואשר נרכש עבור גלריית טייט.
לפרמפטון היו כמה מהחפצים שמופיעים בציור ואמו הכינה את השמלה שלבשה הדוגמנית מרגרט אוסטין-ג'ונס.
היא דגמנה עבורו שוב באחת מיצירותיו המפורסמות ביותר, משחק הסבלנות (1937), התלוי כעת בגלריה לאמנות פרנס בהאל.
במהלך מלחמת העולם השנייה קיבל פרמפטון שתי משימות מהוועדה המייעצת של אמני המלחמה (WAAC) .
אחד מהם נועד ל, אך נושא מתאים לא נמצא והציור מעולם לא נעשה.
ועדת ה-WAAC הנוספת של פרמפטון נועדה לדיוקנו של סר ארנסט גוורס, שהפך לדיוקן משולש של גוורס ועמיתיו בחדר הבקרה המחתרתי שלהם בקנסינגטון.
בשנת 1953 פרמפטון ביקש שהאקדמיה המלכותית תגדיר אותו ברשימת החברים בדימוס.
ראייתו החלה להחמיר, ושכנע אותם שהוא כבר לא יכול לצייר ברמה הגבוהה הקודמת שלו ובפירוט כה מוקפד.
עם אשתו עבר לבית בווילטשיר.
פרמפטון תכנן את הנכס בשנות השלושים ובמשך שארית חייו עבד על שיפור ותחזוקת הבית הזה, שכלל רהיטים ועיצוב שעונים משלו.
במשך שנים רבות היצירות של פרמפטון הוצגו לעיתים רחוקות לציבור והוא נשכח במידה רבה.
עם זאת, הוא הספיק לראות את הרטרוספקטיבה שלו בגלריית טייט בשנת 1982. זו הייתה ההצגה האישית הראשונה שלו ושחזקה את מעמדו.
מרדארה (בסרבית: Мердаре) הוא כפר הממוקם במחוז טופליצה, בסרביה.
על פי מפקד האוכלוסין של 2011, הכפר מונה 151 נפשות.
מעבר הגבול בין מרכז סרביה לקוסובו נמצא במרדארה.
ישוב זה מיושב ברובו בסרבים (לפי המפקד משנת 2002), ובשלושת המפקדים האחרונים הבחינו בירידה במספר התושבים.
מרדית' מונרו היא שחקנית אמריקאית הידועה בעיקר בזכות גילומה של אנדי מקפי בדוסון קריק מ-1998 עד 2003, ובתפקיד חוזר בתור היילי הוצ'נר במחשבות פליליות וקרולין סטנדל ב-13 סיבות.
מונרו נולדה ב 1969 ביוסטון, טקסס, ארצות הברית.
הוריה התגרשו כשהייתה בת שנתיים, ולאחר מכן היא גדלה בהילסדייל, אילינוי.
היא למדה בבית הספר התיכון המרכזי של הילסדייל ולאחר שסיימה את לימודיה עברה לניו יורק כדי להמשיך בקריירת דוגמנות.
בשנת 1995, היא הופיעה במספר פרסומות בטלוויזיה ובפרסומות במגזינים עבור לוריאל טיפוח שיער, דיסני ריזורט, אופני האפי, מכוניות פורד וצעצועים של מאטל.
בנוסף היא דגמנה על 5 כריכות של ספרי ננסי דרו.
בשנת 1996, מונרו עשתה את המעבר למשחק כאשר לוהקה לתפקיד טרייסי דלקן בסדרה מחשבות מסוכנות של ABC, מה שהוביל לתפקיד קטן שחוזר על עצמו בסאנסט ביץ' בתור רייצ'ל, נערה בהריון.
ב-1998 בגיל 29 היא לוהקה לתפקיד קבוע בדוסון קריק בתפקיד אנדי, נערה בת 16, אחותו של ג'ק (קר סמית') המפתחת מחלת נפש.
היא הייתה בתפקיד קבוע בעונות 2 ו-3, הופיעה במספר פרקים בתחילת ובסוף עונה 4, והייתה כוכבת אורחת מיוחדת בסיום הסדרה בעונה 6 (אם כי הסצנות שלה נחתכו מהפרק המשודר בטלוויזיה, והופיעה רק במהדורת ה-DVD המורחבת).
על תפקידה זה זכתה בפרס "פריצת השנה" בטקס פרסי בחירת הנוער 1999.
אחרי דוסון קריק, היא עשתה המון הופעות אורח בכמה תוכניות פופולריות אחרות, כולל: פשע מן העבר, CSI: מיאמי, האוס, בונז, מרפאה פרטית, המנטליסט, NCIS, הוואי 0–5 ועוד.
ב-2002 השתתפה בסרט הטלוויזיה "מעבר לערבה: סיפורה האמיתי של לורה אינגלס וילדר".
בתפקיד הסופרת לורה אינגלס וילדר.
הסרט הופק על יד מרקוס קול והציג את הספרים המאוחרים יותר של סדרת בית קטן בערבה (מ"החורף הארוך" עד "ארבע השנים הראשונות").
ב-2002 יצא סרט המשך שגם בו השתתפה מונרו.
בין 2005–2009 היא הופיעה בסך הכל ב-16 פרקים במחשבות פליליות בתור היילי הוצ'נר, אשתו של אהרון הוצ'נר (תומאס גיבסון).
מונרו עזבה את הסדרה לאחר שדמותה נרצחה על ידי רוצח סדרתי, בפרק ה-100.
בהמשך היו לה גם תפקידים ב NCIS: לוס אנג'לס, בניחוש חוקר, חשיפה לדרום, המפענחת, ו-S.W.A.T.
בשנת 2018, היא הצטרפה לקאסט של 13 סיבות בעונה השנייה בתור קרולין, אמו של אלכס סטנדל והופיעה בתוכנית במשך 10 פרקים.
מונרו נישאה לסטיבן קאבוביט, (אחיו של השחקן אנדרו קאבוביט) ב-1999, ולהם תאומים, בן ובת שנולדו בשנת 2014.
+שנהסרטתפקידהערות1997Norville and Trudyטרודי קוקנלוקרStrong Island Boysנערת מזג האוויר1998Fallen Archesקאריסה2002The Year That Trembledג'ודי וודסNew Best Friendהאדלי אשטוןדו"ח מיוחדכורזת בשירות הציבוריFull Rideאיימי ליר2003Manhoodקלייר2004Shadow Manגברת מקאנהסרט קצר2005ערפדים: השיבהאמנדה2006Not My Lifeאניטה/אנהסרט טלוויזיה2008Black Crescent Moonסוזי בייקון2009WakeפיידרהNowhere to Hideשרה קריין2011Low Fidelityהמעליתמרי לינדזירובוטריקים 3: אפלת הירחאשת המהנדסנולדה רעהקתרין דאנקןוידאו2013קשר סודיסמנתה סימססרט טלוויזיה2016The Edge of Seventeenגריר ברונר
רוברט רייניגר מרדית' וילסון היה חלילן, מלחין, מנצח, מעבד מוזיקלי, מוביל הרכב, מחזאי וסופר אמריקאי.
ידוע בעיקר בזכות כתיבת הספר, המוזיקה והמילים למחזמר "איש המוזיקה" משנת 1957 שהפך ללהיט בברודוויי ו-"It's Beginning to Look a Lot Like Christmas" משנת 1951. וילסון כתב עוד שלושה מחזות זמר, שניים מהם הועלו בברודוויי, והלחין סימפוניות ושירים פופולריים.
הוא היה מועמד פעמיים לפרסי אוסקר עבור פסקולי קולנוע.
וילסון נולד במייסון סיטי , איווה, לרוזלי רייניגר וילסון וג'ון דייוויד וילסון.
היה לו אח הגדול ממנו בשנתיים, ג'ון סדריק, ואחות הגדולה ממנו ב-12 שנים, סופרת הילדים דיקסי וילסון .
וילסון למד במכון ניו יורק לאמנות המוזיקה של פרנק דאמרוש (שהפך מאוחר יותר לבית הספר ג'וליארד).
הוא התחתן עם אהובתו מהתיכון, אליזבת "פגי" וילסון, ב-29 באוגוסט 1920; הם היו נשואים 26 שנים.
בילדותו, וילסון ניגן בתוף בס עבור להקת צבא הישע.
הוא הפך לנגן חליל ופיקולו מצטיין שהצליח מספיק כדי להיות חבר בלהקתו של ג'ון פיליפ סוזה (1921–1924) ומאוחר יותר בתזמורת הפילהרמונית של ניו יורק תחת ארטורו טוסקניני (1924–1929).
לאחר מכן עבר לסן פרנסיסקו, קליפורניה, כמנהל הקונצרטים של תחנת הרדיו KFRC , ולאחר מכן כמנהל מוזיקלי של רשת הרדיו NBC בהוליווד.
הופעת הבכורה שלו בשידור הייתה ב-1928 בתוכנית "Blue Monday Jamboree" .
עבודתו של וילסון בסרטים כללה את הפסקול ל"הדיקטטור הגדול" של צ'ארלי צ'פלין (1940) (מועמדות לפרס אוסקר עבור הפסקול המקורי הטוב ביותר), ועיבוד מוזיקה לפסקול של "השועלים הקטנים" של ויליאם ויילר (1941) (מועמדות לפרס אוסקר עבור הפסקול המוזיקלי הטוב ביותר של סרט דרמה).
במהלך מלחמת העולם השנייה, וילסון עבד עבור שירות הרדיו של הכוחות המזוינים של ארצות הברית (AFRS).
במהלך עבודתו עם AFRS שיתף פעולה עם ג'ורג' ברנס, גרייסי אלן וביל גודווין .
הוא עבד עם שלושתם כמוביל ההרכב, וכדמות קבועה בתוכנית הרדיו "Burns and Allen" .
הוא שיחק גבר ביישן שתמיד מנסה לקבל עצות לגבי נשים.
בשנת 1942 הייתה לווילסון תוכנית משלו ב-NBC.
"המוזיקה של מרדית' וילסון" החליפה את התוכנית "Fibber McGee and Molly" במהלך הקיץ.
התוכנית "Sparkle Time" , ששודרה ב-CBS בשנים 1946–1947, הייתה תוכנית הרדיו הראשונה של וילסון ששודרה במשך עונה שלמה.
כשחזר לרדיו לאחר מלחמת העולם השנייה, יצר וילסון את "האנשים המדברים" – קבוצת מקהלה שדיברה יחדיו בו זמנית עבור פרסומות ברדיו.
בשנת 1950 הפך למנהל המוזיקלי של התוכנית "The Big Show" , תוכנית קומית בת 90 דקות בהנחיית השחקנית טלולה בנקהאד ובהשתתפות כמה מהבדרנים הידועים בעולם.
בנקהאד נהגה להגיד את המילים על גבי המוזיקה המתנגנת בסוף כל שידור.
עבד גם בתוכנית הרדיו של ג'ק בני, והנחה תוכנית משלו ב-1949. במשך כמה שנים בתחילת שנות ה-50, וילסון היה חבר פאנל קבוע בתוכנית המשחקים "The Name's the Same" ; מאוחר יותר ציין שעשה זאת תמורת משכורת קבועה, שאותה חסך למען הפרויקט המוזיקלי שלו בברודוויי.
בשנת 1950 וילסון שימש כמנהל מוזיקלי של "The California Story", חגיגת מאה השנים של קליפורניה בהוליווד בול.
במאי המופע, ולדימיר רוסינג , הכיר לוילסון את הסופר פרנקלין לייסי , שהוכיח את עצמו כגורם מרכזי בפיתוח קו העלילה עבור המחזמר עליו עבד וילסון, שהפך ל"איש המוזיקה".
לאחר המופע, עבד על שני מופעים דומים עם רוסינג, "The Oregon Story" ב-1959 ו-"The Kansas Story" ב-1961.
היצירה המפורסמת ביותר של וילסון, "איש המוזיקה", הועלתה בבכורה בברודוויי ב-1957, ועובדה פעמיים לקולנוע (ב-1962 וב-2003 ).
הוא כינה את זה "ניסיון של בחור מאיווה לחלוק כבוד למדינת הולדתו".
לקח לווילסון שמונה שנים ו-30 תיקונים להשלים את המחזמר, עבורו כתב יותר מ-40 שירים.
המחזמר, בכיכובם של רוברט פרסטון וברברה קוק , זכה להצלחה מסחררת, והועלה בברודוויי 1,375 פעמים במשך שלוש וחצי שנים.
הקלטת צוות השחקנים זכתה בפרס גראמי הראשון לאלבום השחקנים המקורי הטוב ביותר (ברודוויי או טלוויזיה) .
לאחר מכן ערך המופע סיבוב הופעות ארצי והפקות בין-לאומיות.
הוא הופק במרכז העיר ניו יורק ב-1980 עם דיק ואן דייק בתפקיד הראשי ומג באסרט בתפקיד מריאן.
ההפקה מחדש הראשונה בברודוויי נפתחה בשנת 2000 בתיאטרון ניל סיימון עם קרייג בירקו בתפקיד הרולד היל ורבקה לוקר בתפקיד מריאן.
ההפקה רצה במשך 699 הופעות.
ההפקה מחדש השנייה בברודוויי עלתה לראשונה ב-10 בפברואר 2022 ב-Winter Garden Theatre , בכיכובם של יו ג'קמן בתור הרולד וסאטון פוסטר בתור מריאן.
בשנת 1959 הקליטו וילסון ואשתו השנייה, רלינה "ריני" זרובה, אלבום בשם "and Then I Wrote The Music Man ...", שבו הם סוקרים את ההיסטוריה של המחזמר ושרים שירים ממנו.
בשנת 2010 בריאן דארסי ג'יימס וקלי אוהרה שיחקו את וילסון וריני בהפקה מחוץ לברודוויי המבוססת על האלבום הזה.
המחזמר השני של וילסון, "מולי בראון הבלתי נלאית" , רץ בברודוויי במשך 532 הופעות מ-1960 עד 1962 והופק כסרט בשנת 1964 בכיכובה של דבי ריינולדס.
המחזמר השלישי שלו בברודוויי היה עיבוד לסרט "נס ברחוב 34", בשם "Here's Love" .
המחזמר נחשב לכישלון מהיר, אבל למעשה רץ במשך שמונה חודשים בברודוויי בשנים 1963–1964 (334 הצגות).
המחזמר הרביעי, האחרון והפחות מוצלח שלו היה 1491 , שסיפר את סיפור ניסיונותיו של קולומבוס לממן את מסעו המפורסם.
הוא הופק על ידי ה-"Los Angeles Civic Light Opera" ב-1969, אך לא בברודוויי.
הסימפוניה מס' 1 בפה מינור של וילסון: "A Symphony of San Francisco" והסימפוניה מס' 2 שלו במי מינור: "Missions of California" הוקלטו ב-1999 בניצוחו של ויליאם סטרומברג על התזמורת הסימפונית של מוסקבה .
יצירות סימפוניות אחרות כוללות את ה-"O.
כמחווה ל-Idyllwild Arts Academy , וילסון הלחין את "In Idyllwild" לתזמורת, מקהלה, סולו ווקאלי וקרן האלפים.
המוזיקה הקאמרית של וילסון כוללת את "A Suite for Flute".
בשנת 1958 וילסון הופיע בתוכנית המשחקים המשודרת בטלוויזיה "I've Got a Secret" .
הסוד שלו היה שהוא "כתב את שיר הנושא החדש של צבא הישע".
וילסון כתב את השיר "With Banners and Bonnets They Come", במיוחד עבור צבא הישע.
השיר היה התייחסות ישירה לשימוש של צבא הישע במדים, דגלים וסמלים כדי "לאהוב את הלא אהוב".
בספיישל הטלוויזיה, וילסון ניצח על להקת הסגל של ניו יורק בזמן שקצין בצבא הישע, אולף לונדגרן, שר את השיר.
בשנת 1964 וילסון הפיק שלוש תוכניות קיץ מקוריות עבור CBS תחת הכותרת "Texaco Star Parade".
הראשון הוקרן בבכורה ב-5 ביוני 1964, וכיכבו בו וילסון ואשתו ריני.
הופיעו בו כוכבי אורח כגון קטרינה ולנטה וסרג'יו פרנצ'י , ובוצע בו שיר עם וילסון המוביל ארבע להקות צבאיות המורכבות מ-500 חברי להקת תיכון בקליפורניה.
בספיישל השני כיכבה דבי ריינולדס ושרה שירים ששרה ב"מולי בראון הבלתי נלאית".
ב-28 ביולי וילסון וריני אירחו את הספיישל השלישי, בו הוצגו מספר הפקות של וילסון עם 1,000 מתנדבי חיל הנחתים ממחנה פנדלטון .
כוכבי אורח היו ויקי קאר , ג'ק ג'ונס , פרדריק המקה והצמד ג'ו ואדי .
וילסון כתב מספר שירים ידועים, כמו "You and I", עבור גלן מילר ב-1941, להיט מס' 1 במצעדי הבילבורד.
הוא הוקלט גם על ידי בינג קרוסבי, ועל ידי טומי דורסי עם שירה של פרנק סינטרה.
הוא כתב את שיר הקרב של אוניברסיטת איווה, "Iowa Fight Song" , וכן את "For I for S Forever" של אוניברסיטת המדינה של איווה.
הוא גם כתב את שיר הקרב עבור התיכון בעיר הולדתו "!Mason City, Go".
יצירה יוצאת דופן בעבודותיו של וילסון היא "Chicken Fat" , שנכתבה בשנת 1962. בבתי ספר ברחבי ארצות הבריחת, היה זה שיר הנושא של תוכנית הכושר לנוער של הנשיא ג'ון פ.
עם שירה אנרגטית של רוברט פרסטון, להקת מצעדים תזמורתית, ומקהלה מלאה, הוא הוקלט במהלך עבודה על הסרט איש המוזיקה.
קיימות שתי גרסאות של השיר: אחת באורך של שלוש דקות וידידותית לרדיו וגרסה ארוכה יותר באורך של שש דקות לשימוש באולם ההתעמלות.
בשנת 2014 נעשה שימוש בהקלטה מחודשת של "Chicken Fat" בפרסומת בטלוויזיה לאייפון 5S.
וילסון היה נשוי שלוש פעמים.
הוא התגרש מאשתו הראשונה, אליזבת, כפי שדווח בדיווח חדשות מ-5 במרץ 1947. ככל הנראה לא היה ביניהם קשר לאחר הגירושים, ובשלושת ספרי זיכרונותיו אליזבת לא מוזכרת אף לא פעם אחת, למרות שהוא הפתיע אותה כששלח לה ורדים ב-20 באוגוסט 1970, שהיה אמור להיות יום הנישואין ה-50 שלהם.
וילסון התחתן עם רלינה "ריני" זרובה, זמרת אופרה רוסית, ב-13 במרץ 1948. היא נפטרה ב-6 בדצמבר 1966. וילסון התחתן עם רוזמרי סאליבן בפברואר 1968. במשך שנים התגורר בברנטווד , קליפורניה; הוא זכור על ידי חברים ושכנים כמארח חם וחבר שלא אהב דבר יותר מאשר לנגן בפסנתר ולשיר במסיבות.
לעיתים קרובות הוא נתן לאורחים עותקים חתומים של אלבומו "Meredith Willson Sings Songs from The Music Man".
ב-1982 הוא ורוזמרי הופיעו בקהל של "The Lawrence Welk Show".
וילסון חזר מספר פעמים לעיר הולדתו לפסטיבל הלהקה של צפון איווה, אירוע שנתי שחוגג מוזיקה עם דגש מיוחד על תזמורות צועדות.
במייסון סיטי הייתה הקרנת הבכורה של סרט הקולנוע "איש המוזיקה" ב-1962, בהנחייתו של מושל איווה נורמן ארבי, שתוכננה לזמן הפסטיבל.
כמו דמותו הרולד היל, וילסון הוביל את "המצעד הגדול" בעיר, והאירוע כלל הופעות מיוחדות של כוכבי הסרט שירלי ג'ונס ורוברט פרסטון.
וילסון היה חבר באחוות להקת הכבוד הלאומית, Kappa Kappa Psi .
וילסון מת מאי ספיקת לב בשנת 1984 בגיל 82. להלווייתו הגיעו מעריצים לבושים בתלבושות של "איש המוזיקה".
לאחר מותו, ב-23 ביוני 1987 קיבל וילסון את מדליית החירות הנשיאותית מהנשיא רונלד רייגן.
בשנת 1999 שירות הדואר של ארצות הברית הנפיק בול דואר של וילסון.
בית ילדותו של וילסון במייסון סיטי, איווה, הוא חלק מ"כיכר איש המוזיקה", שנפתחה ב-2002.
האלמה מאטר שלו, בית הספר ג'וליארד, הקדיש את בית המגורים הראשון והיחיד שלו לוילסון ב-2005.
"Till There Was You" מאיש המוזיקה היה שיר אהוב על הביטלס, והם הקליטו גרסה לשיר, שיצאה באלבומם השני בבריטניה ובארצות הברית, With the beatles ו-!Meet The Beatles.
הם ביצעו את השיר בהופעה הראשונה שלהם במופע של אד סאליבן ב-1964.
הוצאת אוניברסיטת מינסוטה 1959, 2009. מתאר את תהליך היצירה של איש המוזיקה.
מרדית' מיילס מרמדיוק היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל השמיני של מיזורי במשך כשבעה חודשים בשנת 1844, בעקבות התאבדותו של המושל המכהן תומאס ריינולדס.
מרמדיוק, חבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן קודם לכן כסגן מושל מיזורי.
הוא נישא ללוויניה, בתו של ד"ר ג'ון ספינגטון, רופא פורץ דרך ממחוז סלין שבמיזורי, ואשתו ג'יין, שהייתה אחותו של מושל קנטקי.
במשך תקופה מסוימת שיתפו מרמדיוק וספינגטון פעולה בעסקיו של האחרון, שעבדו עם סוחרים בשביל סנטה פה .
מאוחר יותר רכש מרמדיוק מטע מצליח במחוז סלין, והפך לבעל עבדים גדול.
הוא ואשתו גידלו שם את עשרת ילדיהם.
באמצע המאה ה-19 שינה מרמדיוק את עמדותיו וגיבש השקפות בעד האיחוד, אך ארבעה מבניו שירתו בצבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, ושניים מהם נהרגו.
בנו, ג'ון ספינגטון מרמדיוק, התקדם במהלך המלחמה לתפקיד קצין בכיר בצבא קונפדרציית המדינות של אמריקה.
מרדית' מיילס מרמדיוק נולד במחוז וסטמורלנד שבווירג'יניה ב-28 באוגוסט 1791, בנם של וינסנט ושרה (פורטה) מרמדיוק.
הוא התחנך בסמינר מקומי לבנים ועבד כמהנדס אזרחי עד שקריירתו נקטעה בשל מלחמת 1812. במהלך המלחמה, למרות שהיה בן 22 בלבד, קיבל דרגת קולונל ופיקוד על רגימנט שהוקם במחוזו.
ייתכן שהוא או אביו מימנו את הציוד עבור הרגימנט, שכן מימון כזה היה פעמים תכופות הבסיס למינויים מסוג זה.
לאחר ששב לווירג'יניה עם תום המלחמה, מונה מרמדיוק על ידי נשיא ארצות הברית ג'יימס מדיסון לתפקיד המרשל של מחוז טיידווטר שבקהילייה.
הוא כיהן בתפקיד זה במשך שנים אחדות עד שנבחר לכהן כפקיד בבית משפט מחוזי.
בשנת 1823 היגר מרמדיוק לעיר פרנקלין שבמיזורי.
הוא עבד במגוון משרות בהן מוכר בחנות, מנהל חווה חקלאית, וסוחר בשביל סנטה פה, ששימש באותה תקופה נתיב מרכזי לסוחרים ולמהגרים אל מערב ארצות הברית.
ב-1826 נישא מרמדיוק ללוויניה ספינגטון, בתם של ג'ון וג'יין ספינגטון.
אביה היה רופא חלוצי ידוע במחוז סלין, שהתפרסם מאוחר יותר בזכות פטנט על תרופה – גלולת כינין ששימשה לטיפול במלריה ובקדחות אחרות.
הוא ייצר ושיווק את "גלולות הקדחת" שלו, שהכילו כינין, ומכר אותן ברחבי ארצות הברית ואף באמצעות הסוחרים בשביל סנטה פה.
לתקופה קצרה היה מרמדיוק שותף בעסקי משפחת חותנו, שכללו חנויות בעיירות ג'ונסבורו (כיום נפטון) וארו רוק שבמיזורי.
הוא עבד עם חותנו ועם גיסו, ארסמוס ספינגטון, ונהנה מהכנסה נאה מהעסקים המשותפים.
בזמן שכיהן כמודד של מחוז סלין, שרטט מרמדיוק את תוכנית הכפר ארו רוק בשנת 1829. עד שנת 1835 בערך רכש מטע גדול סמוך לארו רוק, שם התגוררו הוא ואשתו לוויניה וגידלו את עשרת ילדיהם.
כמגדל מצליח, שעבד מרמדיוק עבדים אפרו-אמריקאים רבים שעבדו במטע.
מחוז סלין נמצא באזור המכונה "ליטל דיקסי" (Little Dixie), שנוסד בידי מהגרים רבים מהאזור הצפוני שבדרום ארצות הברית, אשר הקימו בו מטעים והחזיקו במספר גבוה יחסית של עבדים בהשוואה לשאר המדינה.
מרמדיוק היה דמוקרט ג'קסוניאני וחברו הקרוב של הסנאטור תומאס הארט בנטון, אותו הכיר דרך חותנו ספינגטון.
הוא כיהן כמודד מחוז סלין ושופט מחוזי לפני שנבחר לסגן מושל מיזורי בנובמבר 1840. כהונתו בתפקיד זה הייתה שקטה יחסית, אך ב-9 בפברואר 1844 התאבד המושל תומאס ריינולדס.
מרמדיוק נכנס לתפקיד המושל בעקבות ההתאבדות ומילא את מקומו.
ברוב ההיבטים הוא ניהל את עשרת החודשים האחרונים של כהונתו המקורית של ריינולדס כ"מושל מעבר" טכני.
עם זאת, הוא קידם שיפור בטיפול של המדינה בתושבי מיזורי הסובלים ממחלות נפש.
באחת מהודעותיו האחרונות לאספה הכללית של מיזורי הוא קרא להקמת מוסד שהיה מוכר אז כ"בית מחסה למשוגעים" לשיכון וטיפול באנשים עם הפרעות נפשיות.
מרמדיוק היה בעל עבדים והפיק תועלת ממוסד העבדות.
הוא מיאן לחון שלושה מתנגדי עבדות שסייעו לעבדים נמלטים.
בעקבות סירובו, מנהיגי המפלגה הדמוקרטית לא בחרו בו כמועמדם לתפקיד המושל בבחירות 1844, ובמקומו הציבו את ג'ון ק.
מרמדיוק נותר פעיל בפוליטיקה וכיהן כנציג מחוז סלין בוועידת החוקה של מיזורי.
הוא ניסה להתמודד שוב על תפקיד המושל ב-1848, אך ללא הצלחה.
בשנת 1854 מונה לנשיא האגודה החקלאית המדינתית ולנשיא איגוד ירידי המחוז, ארגון שארגן את יריד המדינה הראשון של מיזורי.
מרמדיוק לא זכה לראות את סיום מלחמת האזרחים האמריקנית.
הוא נפטר בביתו ב-26 במרץ 1864. למרות חילוקי הדעות עם חותניו, אלמנתו לוויניה דאגה שייקבר בבית הקברות של משפחת ספינגטון שבמחוז סלין.
גיסו קלייבורן פוקס ג'קסון, שאף הוא כיהן כמושל מיזורי, נפטר גם הוא במהלך המלחמה, בעיר ליטל רוק שבארקנסו, ונקבר שם.
לאחר המלחמה, משפחתו דאגה להוציא את שרידיו מקברו והוא הובא לקבורה מחדש בבית הקברות של ספינגטון.
מאז 1967, בית הקברות שמור כאתר היסטורי מדינתי כחלק מתוכנית להכרה באתרים של קברי המושלים.
מתוך הכרה בתרומותיהם של רבים מהעבדים האפרו-אמריקאים שהוא החזיק, ד"ר ספינגטון ייסד שטח נפרד לשימושם כבית קברות.
המקום הפך להיות מוכר כ"בית הקברות לעבדים של ספינגטון".
בשנת 2014 האתר ההיסטורי בית הקברות של ספינגטון הורחב באישור האספה הכללית כך שיכלול את בית הקברות ההיסטורי הזה, השוכן כ-400 מטרים מהמגרש המשפחתי המקורי.
הרב מרדכי (מוטי) אֵלון (נולד בח' בכסלו ה'תש"ך, 9 בדצמבר 1959) הוא רב ציוני-דתי.
כיהן כראש התנועה הרוחנית-חברתית "מבראשית", כראש ישיבת חורב (תשמ"ח–תשס"ב) וכראש ישיבת הכותל (תשס"ב–תשס"ח).
ב-2013 הורשע בשתי עבירות של מעשה מגונה בכוח בנער בן 17.
נולד בירושלים, בנם הצעיר של המשנה לנשיא בית המשפט העליון השופט פרופ' מנחם אלון ורות.
למד בישיבת ירושלים לצעירים, ישיבת מרכז הרב וישיבת אור עציון.
הצטרף לגרעין הייסוד של ישיבת קריית שמונה עם הקמתה והחל ללמד בה מגיל צעיר.
לאחר מכן עבד כמורה למחשבת ישראל בישיבת חורב שבירושלים.
בהמשך שימש כמחנך של כיתה י"א (שנת תשמ"ג), וביוני 1987, כשהוא בן 28 בלבד, מונה לראש הישיבה.
בתפקיד זה החזיק עד שנת 2002, אז עזב את ישיבת חורב כדי לכהן כראש ישיבת הכותל ברובע היהודי שבעיר העתיקה בירושלים.
כיהן גם כרב בית הכנסת "ניצנים" בשכונת בקעה בירושלים במשך יותר מעשר שנים.
דחה מספר פעמים הצעות להשתלב במערכת הפוליטית.
לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה, כשהחלו מגעים לאיחוד בין המפד"ל לסיעת האיחוד הלאומי (שבראשה עמד אחיו, הרב בני אלון), הוצע לו תפקיד ראש הרשימה המאוחדת; הוא סירב להצעה באומרו כי השפעתו בפוליטיקה תהיה פחות מועילה מהשפעתו בתחום החינוכי.
היה חבר המועצה להשכלה גבוהה, היחיד שאין ברשותו תעודת בגרות או תואר אקדמי כלשהו (אי-זכאותו לתעודת בגרות נבעה מהיעדר יחידה במקצוע מחשבת ישראל, אף שלימים היה שותף בהכנת מבחני הבגרות במקצוע זה).
בשנת 2002 הקים את עמותת "מבראשית" הפועלת בתחום החינוך הלא פורמלי והפורמלי בישראל ובעולם היהודי, בהם המיזם "מסע ישראלי".
ב-2012 סיימה העמותה את העסקתו.
בשנת תשס"ו (2006) הודיע על יציאה לחופשה והפסקת השיעורים הקבועים ללא ציון סיבה ברורה למהלך.
מאוחר יותר התברר כי הדבר אירע בעקבות חתימתו על מסמך הגבלות שהוטלו עליו על רקע חשדות למעשים מגונים.
מאז מיעט בעריכת חתונות ובהגעה ללוויות.
על אף יציאתו לחופשה המשיך לשמור על קשר עם "מבראשית" ועם "ישיבת הכותל".
הוא עבר להתגורר במושבה מגדל.
ב-31 בדצמבר 2007 הודיע רשמית על פרישתו מראשות ישיבת הכותל ועל מעבר מרב "דורש" לרב "כותב", והחל לכתוב את פירושו על חמישה חומשי תורה.
בשנת תשס"ח (2008) העביר במגדל שיעורים בימי חמישי בלילה עד לפנות בוקר, בפרשת השבוע ובנושאי החג המתקרב.
רבים מתלמידיו שלא יכלו לשמוע את שיעוריו במשך תקופה ארוכה, הגיעו לשיעור זה שלרגל הביקוש עבר מבית כנסת קטן לאמפי בית הספר ביישוב.
לאחר ההרשעה המשיך להעביר שיעורים ברמת אשכול בירושלים, בחצור הגלילית, במרכז שפירא עד שנת 2018 .
את פרסומו רכש בשל שיעורי פרשת השבוע שהעביר בבית הכנסת ישורון בירושלים ובמכון ש"י שבאוניברסיטת בר-אילן, ובהמשך גם בערוץ הראשון (בימי שישי).
בתקופה מסוימת שודרו השיעורים אף ברדיו בערוץ שבע, ברשת א וברשת מורשת וברדיו קול חי, ובטלוויזיה ב"ערוץ התכלת" שפעל בשידורי הטלוויזיה בכבלים במשך כמה שנים.
חלק משיחותיו על פרשת השבוע שוכתבו ויצאו לאור בסדרת חוברות בשם תכלת מרדכי, שקובצו בהמשך לספרים.
על חוברות אלה זכה בפרס הרב מימון לשנת ה'תשס"ב.
מלבד פעילותו בלימוד תורה, נודע בהדגשת החיבור האישי ובהפגנת חיבה כלפי תלמידיו.
הוא ממעט לעסוק בשאלות השנויות במחלוקת בתוך הציונות הדתית.
הוא מדגיש את הצורך בהתקרבות בין הציבור הדתי לאומי לציבור החילוני והחרדי.
בתקופת ההתנתקות מחבל עזה וצפון השומרון שימש כראש ישיבת הכותל והנחה את תלמידיו ששירתו בצבא באותו זמן שלא לסרב אך גם לא לבצע את פקודת הפינוי.
אלון היה מתומכי הארגון עצת נפש העוסק בטיפולי המרה.
ניצול יחסי מרות והרשעה במעשים מגונים
בשנת 2010 פרסם פורום תקנה הודעה שלפיה ביולי 2005 החל צוות מטעמו, שכלל את הרב יעקב אריאל, הרב אהרן ליכטנשטיין, פרופ' ידידיה שטרן, הרב בני להמן ויהודית שילת, בבדיקת תלונה כנגד הרב אלון שבה נטען כי הטריד מינית את המתלונן ואדם נוסף, בתקופת נערותם.
לדברי הפורום, הרב אלון הודה בפניו בעיקרי התלונה, אם כי לא בכל פרטיה, הביע את חרטתו והצהיר כי לא היה מעורב במקרים דומים אחרים כאשר למעשה באותה העת הוא המשיך במעשיו.
בעקבות זאת פסק הפורום כי בעת פגישות אישיות עם צעירים יקפיד הרב אלון על הלכות ייחוד, שעיקרן הימנעות מהימצאות במקום סגור עם אדם בודד אחר.
הרב אלון אישר את ההחלטה בחתימתו.
על רקע מדיניות הפורום ומכיוון שעל פי הרב אריאל המתלוננים לא רצו לפנות למשטרה, פרטי התלונה והתחייבות הרב אלון נשמרו בדיסקרטיות.
לפי הודעת הפורום, כעבור שנה, בראשית קיץ 2006, הגיעה אל הפורום תלונה נוספת וחמורה יותר, שבה נטען כי הרב אלון היה מעורב בקשר בעל אופי מיני שנמשך מספר שנים והמשיך לאחר התחייבותו האמורה.
לדברי הפורום, הרב אלון הודה גם כאן בעיקרי הדברים, אך טען כי המתלונן יזם את המעשים וכי אין מדובר בניצול יחסי מרות וסמכות.
בעקבות זאת גיבש הפורום החלטה תקיפה יותר, שלפיה הרב אלון נקרא להפסיק כל פעילות ציבורית וחינוכית למשך שמונה שנים, אז ידון הרכב נוסף בנושא.
זו הייתה הסיבה לפרישתו מראשות ישיבת הכותל ותנועת 'מבראשית' ולמעבר למגדל.
לפי ההודעה הפר הרב אלון את התחייבויותיו והמשיך להיות מעורב בפעילות חינוכית ובמפגשים עם נערים, חרף התראות בכתב ובעל־פה.
בעקבות זאת, הוחלט לצרף להרכב הראשוני את הרבנים איתן אייזמן, אבי גיסר, אליקים לבנון, יובל שרלו, יצחק שילת ויהושע שפירא.
ההרכב המורחב החליט פה אחד לפרסם את הדברים, על מנת להגן על נפגעים פוטנציאלים.
היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, הורה למשטרה לבדוק את התלונות.
על התלונות שבהן דן הפורום חלה התיישנות, אולם בעקבות הפרסום התלוננו במשטרה נערים נוספים.
ב-2 בנובמבר 2011 הוגש נגד הרב אלון כתב אישום בעבירה של מעשה מגונה בכוח.
יום לאחר מכן כינס הרב אלון מסיבת עיתונאים שבה אמר: "בכל שנותיי מעולם לא עשיתי שום מעשה, ולו במלל, בכוונה מינית כלשהי כלפי תלמידיי או הפונים אלי.
כל ניסיון לטעון כאילו הודיתי אי פעם במעשה שכזה הוא שקר גס ומתועב".
ברב אלון צידד בין השאר הרב חיים דרוקמן, שאמר כי שפכו את דמו והזמין אותו להעביר שיעורים בישיבת אור עציון.
גם העיתונאי אבישי בן חיים יצא נגד התנהלות הפורום.
ב-7 באוגוסט 2013 הורשע אלון בבית המשפט השלום בירושלים בביצוע שתי עבירות של מעשה מגונה בכוח בבן 17 שפנה אליו להתייעצות בעניינים אישיים וב-18 בדצמבר נגזרו עליו חצי שנה של עבודות שירות, 15 חודשי מאסר על תנאי למשך שלוש שנים ופיצוי בסך 10,000 ש"ח למתלונן.
הרב יעקב אריאל מפורום 'תקנה', אמר כי המקרים שהובאו במשפט הם "דגי רקק" לעומת ה"לווייתנים" שהובאו לפני הפורום.
בעקבות ההרשעה פורסמו בתקשורת עדויות לכך שאלון ביצע טיפולי המרה.
בדצמבר 2018 פורסם כי התקבלה בפורום תקנה תלונה נוספת של צעיר על פגיעות מיניות חדשות מצדו של אלון, שחלקן תועדו.
לאחר שהובאו החשדות בפני הרבנים שמואל אליהו, חיים דרוקמן ויעקב אריאל, הודה אלון בפניהם במעשים והתחייב להפסיק להעביר שיעורים, לקחת טיפול פסיכולוגי ולסגור את בית המדרש שלו.
בעקבות התחייבותו שלא יכהן כרב עד אלול תשפ"ג (ספטמבר 2023) החליטה הרבנות הראשית שניתן להסתפק בכך ולא לשלול את תואר הרבנות.
במרץ 2021, בעקבות עתירה שהוגשה לבג"ץ, קיבל הרב אלון את המלצת השופטים וויתר על תעודת הכושר שלו לרבנות עיר.
אביו היה השופט פרופ' מנחם אלון, ואחיו הם ארי אלון, השופט יוסף (ספי) אלון והשר וחבר הכנסת לשעבר בנימין אלון.
הסופרת אמונה אלון היא גיסתו.
הוא נשוי לחני אלון, העוסקת בריפוי בעיסוק.
לבני הזוג 11 ילדים בהם הרב צבי אלון, שהיה רב קהילה בקיסריה וכיום הוא מכהן כמזכ"ל תנועת בני עקיבא העולמית.
לחן ולכבוד צבי תפארה: סדר חופה וקדושין ושבע ברכות עם הארות והגיונות, ירושלים: הוצאה עצמית, ה'תשס"א (2000/2001)
תכלת מרדכי: שיחות בפרשת השבוע, ירושלים: ישיבת חורב, ה'תשס"א
תכלת מרדכי: על הגדה של פסח עם הארות, ירושלים: מבראשית, ה'תשס"ב (2001/2002)
ב"ר כהן, ליקוטים על פרשת השבוע: על-פי שעוריו של הרב מרדכי אלון, ירושלים: הוצאה עצמית, ה'תשנ"ו (1995/1996)
מאמר מרדכי: מאמרים לפרקי אבות, משפחות גולדברג-נוי, ה'תשס"ה–2004
מלפני המלך: שיחות לחודש אלול ולימים הנוראים, מגדל: ה'תשע"ה–2015
קומי אורי: אסופת מאמרים ושיחות לימי החנוכה ולעשרה בטבת, תנועת התחברות, ה'תשע"ו–2015
תכלת מרדכי: פירוש על מגילת אסתר, תנועת התחברות, ה'תשע"ו
מרדכי אולמרט (16 בינואר 1908 – 30 במרץ 1998) היה פעיל ציוני רוויזיוניסטי, איש התיישבות, חבר הכנסת השלישית והרביעית.
אביו של ראש הממשלה לשעבר, אהוד אולמרט.
אולמרט נולד באימפריה הרוסית, בעיר בוגורוסולן בחבל (גוברניה) של סמרה שעל הנהר וולגה, למשפחה יהודית, שישבה במקום דורות מספר.
אבי סבו היה קנטוניסט, שנחטף בילדותו וגויס לצבא הצאר.
לאחר שירות מאולץ במשך 25 שנים, שוחרר והתיישב בסמרה.
שם המשפחה "אולמרט" הוא ככל הנראה שיבוש של שמו האמיתי מילדותו, שאותו לא זכר במדויק.
בעקבות המהפכה הבולשביקית ב-1917 נמלטה המשפחה למנצ'וריה שבסין והתיישבה בעיר ציציקר שליד חרבין וכעבור עשר שנים הצטרפה לקהילה היהודית הגדולה של יוצאי רוסיה בעיר חרבין.
מרדכי אולמרט, באותה עת בן 19 ומעריץ של זאב ז'בוטינסקי, נמשך לפעילות ציונית ויחד עם קבוצת צעירים שגיבש סביבו הקים ב-1929 את סניף בית"ר בעיר ועמד בראשו.
התנועה קנתה אחיזה רחבה בקרב הצעירים היהודים בעיר, ובתוך זמן קצר הייתה לתנועה המובילה במקום.
באותה תקופה הכיר אולמרט את בלה וגמן, פעילה נלהבת בתנועה, והשניים נישאו.
ב-1930 עזב אולמרט את חרבין, ולאחר שנים אחדות באירופה בהן למד חקלאות בהכשרה בהולנד, הגיע לארץ ישראל בשנת 1933 יחד עם רעייתו בלה.
השניים הצטרפו למחתרת האצ"ל והיו פעילים במשימות נגד המנדט הבריטי.
הם השתייכו לקבוצה קטנה יחסית של פעילים רוויזיוניסטים שקדשה את ערכי ההתיישבות החקלאית, ובמשך שנים אחדות נדדו בין משקים חקלאיים ביתריים שייסדו עם חבריהם לתנועה.
במשק אותו ייסדו במבצר שוני, ששימש גם בסיס לפעולות האצ"ל, נולד השלישי מבין ארבעת בניהם, אהוד אולמרט, אח לעמרם וירמי הבוגרים ממנו.
לאחר שנים אחדות עברו משם לייסוד ההתיישבות הביתרית החדשה "נחלת ז'בוטינסקי" בבנימינה, שם השתקעו ושם נולד בנם הרביעי יוסי.
במקום הפעילו משק קטן שכלל כרם, מספר פרות ולול תרנגולות.
ב-1947 נשלח אולמרט על ידי מפקד האצ"ל מנחם בגין למסע גיוס תרומות בקרב הקהילות היהודיות בסין, בחרבין ובסביבתה.
התרומות שגויסו שימשו למימון האונייה אלטלנה שמפקדה אליהו לנקין היה מקורב מאוד למשפחת אולמרט.
לאחר הקמת המדינה נרתם אולמרט לפעילות פוליטית בתנועת החרות.
הוא עמד בראש תנועת ההתיישבות של חרות, וכיהן מטעמה כחבר כנסת בין 1955 ל-1961, בכנסת השלישית והרביעית.
כאיש התיישבות עובדת היה במובנים רבים חריג בתנועה, וגם נודע כאפיקורס מוחלט הרחוק מערכי הדת והמסורת.
ב-1955 הסתכסך אולמרט עם ראש התנועה מנחם בגין עליו הרבה למתוח ביקורת, ואולץ לוותר על כיסאו ולפרוש מן הכנסת.
בהמשך הצטרף לקבוצת הפורשים בראשותו של שמואל תמיר שהקימה את המרכז החופשי והיה מזכ"ל המפלגה, אך לא כיהן מטעמה בכנסת.
את קורות חייו גולל מרדכי אולמרט בספרו האוטוביוגרפי "דרכי בדרך הרבים".
בספרו הוא מספר כיצד נתגלגל ממשפחה מתבוללת ברוסיה למנהיג בית"רי בסין, גילה את שורשיו ועלה ארצה עם חזון של עיסוק בחקלאות.
מרדכי אלגרבלי (נולד ב-14 ביולי 1944) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם התנועה הדמוקרטית לשינוי בכנסת התשיעית.
מרדכי אלגרבלי נולד במקנס שבמרוקו, למד בתלמוד תורה ובסמינר למורים של כל ישראל חברים ליד קזבלנקה.
בשנת 1964 עלה לישראל עם משפחתו, שהתגוררה בשכונת שמואל הנביא.
בעל תואר ראשון ושני במתמטיקה וכלכלה מהאוניברסיטה העברית.
היה מראשי תנועת "עודד" וכיהן כיו"ר שלה משנת 1969 והתנדב לסייע לבתי הספר בשכונת מגוריו, עיר גנים.
שימש סגן מנהל מחלקת התכנון במשרד החינוך בשנים 1971–1977.
אלגרבלי הצטרף לתנועה הדמוקרטית לשינוי יחד עם אנשי תנועת עודד, ומונה לראש ועדת חברה ורווחה של התנועה.
הוא נבחר למקום ה-15 ברשימת התנועה, ונבחר לכנסת התשיעית מטעמה.
עם התפרקותה הצטרף לתנועה הדמוקרטית, וכעבור מספר חודשים, בסוף 1979, פרש ממנה והקים סיעת יחיד.
אלגרבלי היה פעיל מאוד בנושאי חינוך בכנסת.
בעקבות פרישתו מהתנועה הדמוקרטית נותר ללא סיעה וסירב להצעתו של חיים קורפו שהליכוד יתמוך בבקשתו להכרה בסיעה עצמאית תמורת תמיכתו בקואליציה.
מקומו בוועדת החינוך נמסר לחבר אחר בתנועה הדמוקרטית.
ביולי 1980 פעל להקמת מפלגה עדתית יחד עם הפנתרים השחורים בישראל בראשות סעדיה מרציאנו ותנועת האוהלים של ימין סוויסה, אך חבריו בתנועת עודד טרפדו את המהלך.
לקראת הבחירות לכנסת העשירית הקים עם מרציאנו את מפלגת האיחוד.
בבחירות לכנסת העשירית לא הצליחה מפלגת האיחוד לעבור את אחוז החסימה ובכך הסתיימה הקריירה הפוליטית של אלגרבלי.
אלגרבלי מכהן כיו"ר מועצת המנהלים של קבוצת רקח תעשיות פרמצבטיות.
נשוי ואב לארבעה ילדים, בהם סגן , שנפל בלבנון ביולי 1994 במהלך שירותו הצבאי כקצין קשר.
אחיו הוא חבר בית הדין הרבני הגדול, הרב ציון אלגרבלי.
מרדכי איש-שלום (2 בינואר 1901 – 21 בפברואר 1991) היה ראש עיריית ירושלים בשנים 1959–1965. ממקימי תיאטרון ירושלים ומהמובילים בהקמת מוזיאון ישראל ומבנים רבים בירושלים.
איש-שלום נולד בשנת 1901 בשם מרדכי פרידמן (שם משפחתו העברי הוא תרגום השם פרידמן) בעיירה ורנה שבליטא כשלישי מבין חמשת בניהם של בן ציון ורייצה-רעיה.
אביו היה ציוני נלהב ובר אוריין, ולימד בחדר המתוקן, שבו התחנך גם בנו הצעיר.
בגיל 11 נשלח לגלות למקום תורה, ולמד בישיבות בשקודוויל ובקורשן, עד שפרצה מלחמת העולם הראשונה ב-1914 וטרפה את הקלפים.
בשנות המלחמה למד איש שלום תחת רב העיירה, אך בעוד בישיבה הקדיש את מרב זמנו ללימודים תורניים וזמן מועט לרכישה אוטודידקטית של השכלה כללית, כעת התהפך היחס, עד שבעיירה כינוהו על שם ברוך שפינוזה.
בשנים אלו החל גם לטעום טעמה של פעילות ציבורית, כשעמד בראש קבוצת נערים שסייעה בידי יהודים שברחו ממחנות עבודות כפייה גרמניים.
בארץ הצטרף לחברי גדוד העבודה בתל יוסף, שם עבד בעיקר בייבוש ביצות.
בעקבות ביקורו של יצחק שדה בתל יוסף, שבו דיבר בזכות כיבוש העבודה, עבר לפלוגת גדוד העבודה בירושלים, שהייתה ממוקמת בחצר מנזר רטיסבון, ושבה עמד בראשית שנות העשרים בראש קבוצת בנאים.
בשנות העשרים קנה חלקת אדמה בשכונת הפועלים בפאתי שכונת בית הכרם, ושם התגורר עם משפחתו.
בשנת 1950 התמנה לחבר מועצת עיריית ירושלים מטעם מפא"י.
בשנת 1955 קיבלה מפא"י בבחירות 6 מושבים מתוך 21, גרשון אגרון מונה לראש עיריית ירושלים, ואיש-שלום היה לסגנו ואחראי על תחום החינוך והתרבות.
בדצמבר 1959, לאחר הבחירות למועצת העיר, נבחר לראשות עיריית ירושלים, לאחר ששימש כחודש מ"מ ראש העירייה בעקבות פטירתו של אגרון (שנפטר ימים ספורים לפני הבחירות).
בין פעולותיו הבולטות כראש העיר היו: הקמת בית העירייה, קידום רעיון יריד הספרים הבינלאומי, הקמת יד יצחק בן-צבי, העברת בית האומנים ממקומו ליד מלון המלך דוד למבנה ההיסטורי של בצלאל, בניית מוסדות חינוך, קידום מפעל המים של ירושלים בשיתוף עם חברת מקורות, ופתיחת סוכת ראש העיר בחג הסוכות.
בבחירות לעיריית ירושלים ב-1965, שהייתה בסימן המתיחות בין המערך (רשימה משותפת של מפא"י ואחה"ע) לבין רפ"י, קיבלו המערך בראשות איש-שלום ורפ"י בראשות טדי קולק, 5 מנדטים כל אחת.
שתי המפלגות פעלו למשוך את הדתיים, שקבלו יחד שישה מנדטים, לקואליציה שלהם, וטדי קולק הצליח לגבש סביבו קואליציה, ואיש-שלום נותר באופוזיציה.
איש שלום טען שקולק עשה ויתורים לדתיים שהוא לא היה מסכים להם.
בשנת 1967, ערב מלחמת ששת הימים, הצטרף איש-שלום בראשות מפלגתו לקואליציית חרום, ונהיה לסגנו של קולק.
בסוף 1967 התאחדו רפ"י והמערך בירושלים ואיש-שלום מונה לסגן ראש העירייה.
לקראת הבחירות בשנת 1969 הוחלט על הצערת רשימת המערך (מפלגת העבודה ומפ"ם) ואיש-שלום הסיר את מועמדותו.
אולם בהמשך שוכנע להתמודד בכל זאת כדי שיהיה ממלא מקומו של קולק למקרה שיפרוש מראשות העירייה.
בהינתן ההחלטה על הצערת הרשימה, התמודד איש-שלום מול חיים מרינוב על המקום שהוקדש לחבר ותיק ונוצח.
בשנת 1970 מונה ליו"ר ועדת חקירה של משרד הפנים לעניין מועצת בית שאן.
כן כיהן כיו"ר ועד המנהלים של בנק ירושלים, שהיה אז בנק למשכנתאות.
נפטר בז' באדר תשנ"א (1991) ונקבר בהר המנוחות.
איש-שלום לא הסכים שיקראו רחוב על שמו.
רחוב הסתת בשכונת בית הכרם מנציח את תחילת דרכו בירושלים בשנות העשרים.
למרות בקשתו, הכביש הסובב את שכונת יפה נוף, מבית הכרם בואכה הר הרצל נקרא על שמו.
על שמו ועל שם רעייתו מוענקים "פרס מפעל חיים ע"ש מרדכי איש-שלום" ו-"פרס ליצירה אמנותית ע"ש שושנה איש-שלום" מטעם הקרן למתן פרסים לציירי ירושלים ע"ש שושנה ומרדכי איש-שלום ז"ל (ע"ר) בשיתוף אגודת אמני ירושלים
היה נשוי לרוזה-שושנה לבית ברנוב (1903–1984) משנת 1923 ועד לפטירתה.
אב לשלושה: ד"ר חדוה רוזנברג איש-שלום (1925–2022) מחנכת ומנהלת בתי ספר שניהלה את בית ספר ארלוזורוב ובית הספר התיכון ע"ש דנמרק בירושלים במשך עשרות שנים, ד"ר דוד איש-שלום (1931–2017), שקרוי על שם אחיו של איש-שלום, דוד, שנפטר בגיל 15 ממחלת הטיפוס, ואיה בן-בסט (נולדה ב-1942).
אחד מניניו של איש-שלום הוא המוזיקאי ניצן-חן רזאל.
מרדכי איש שלום, בסוד חוצבים ובונים: אוטוביוגראפיה (ריאיין, ערך והביא לדפוס: מאיר חובב), ירושלים: אגודת שלם, תשמ"ט.
מרדכי אבישי (24 בספטמבר 1931 – 30 באוקטובר 2004) היה סופר עברי, מבקר, עיתונאי, מתרגם ועורך ישראלי.
מרדכי אבישי נולד בסתיו 1931 בימבול, שבבולגריה.
עם סיום לימודיו בבית הספר התיכון בבולגריה בשנת 1948 עלה לישראל כראש קן בשומר הצעיר, השתהה בקיבוץ בית אלפא, ויצא לשירות סדיר בצה"ל.
לאחר שחרורו עבד במשרד האוצר, והחל את כתיבתו העיתונאית בעברית, בעיתוני ישראל.
הוא כתב מאמרי ביקורת על ספרים וסופרים יהודים מרחבי העולם, וכן פרסם ראיונות עם סופרים.
בד בבד עם כתיבתו למבוגרים, תרגם עיבד ופרסם מעשיות עם לילדים ולנוער, מאוצר המעשיות של עמי הבלקן ואמריקה הלטינית.
מרדכי אבישי עבד שנים רבות ביומונים "מעריב" ו"על המשמר", חיבר מונוגרפיות על סופרים יהודים, וכן כתב זיכרונות ילדות ונעורים משל עצמו.
אבישי נהרג ב-30 באוקטובר 2004 בתאונת דרכים, בן 73 במותו.
משורר היחפנים: חייו ויצירתו של מאקסים גורקי, תל אביב: עידית, תש"ך 1960.
בין עולמות: על סופרים וספרים, תל אביב: עידית, תשכ"ב.
בדרכי יבשת: מסע באירופה, תל אביב: אל"ף, תשכ"ו.
יוצרו של זורבה: קאזאנצאקיס ביצירתו ובמאבקיו, תל אביב: אל"ף, תשכ"ז.
שרשים בצמרת: יוצרים בספרות העברית, תל אביב: אל"ף, תשכ"ט.
קולות ושיח: יוצרים יהודים בספרות-העולם, תל אביב: אל"ף, תשל"ז.
רוחות ממרחקים: פרקי עיון בספרות-העולם, תל אביב: אל"ף, תש"ם 1980.
בין עכשיו ואתמול: ארצות וערים, נופי-ספרות, יהודים, תל אביב: ספרית מעריב, תשמ"ז 1987.
שבילים ומרחבים: מארצות הצפון לדרום הרחוק, תל אביב: י' גולן, תשנ"ב 1992.
שערים ברוח: סופרים עבריים ויהודים בספרות העולם, תל אביב: י' גולן, 1993.
בין תוהו וחטא: ספרות רוסית בגלגוליה, תל אביב: י' גולן, 1994.
יחיד ויחד בצבעי הזמן: סופרים וגיבוריהם, תל אביב: י' גולן, 1995.
שיבה לנופים גנוזים: בין ילדות לנעורים; איורים: ג'ורג' יונס, תל אביב: י' גולן, תשס"א 2001. (אוטוביוגרפיה)
סיפורי עם בלקניים; תרגם ועיבד: מרדכי אבישי; ציורים: אשר קלדרון, תל אביב: רשפים 1962. (הדפסה נוספת: תל אביב: י' גולן, 1995)
השמש הקונדור וגלגל הזהב: סיפורים ואגדות מאמריקה הלאטינית; בחר ותרגם: מרדכי אבישי, תל אביב: י' גולן, 1993.
מרדכי אורן (שמו המקורי: מרקוס אורנשטיין; 16 במרץ 1905 – 27 בפברואר 1985) היה מראשי מפ"ם והקיבוץ הארצי השומר הצעיר.
בראשית שנות החמישים הועמד לדין במשפט ראווה במזרח אירופה וזכה לכינוי "אסיר פראג", במסגרת פרשה שזכתה לסיקור נרחב בישראל.
עלה לארץ ישראל בשנת 1929 והצטרף לקבוצת השומר הצעיר שהייתה בנס ציונה, שם נקלע למחלוקות עם אנשי מפא"י.
ב-1934 התיישב בקיבוץ מזרע ובשנת 1938 נבחר לחברות בהנהלת הקיבוץ המורחבת.
בסוף אותה שנה יצא לשליחות בלונדון ופריז מטעם הקיבוץ הארצי השומר הצעיר.
בשנת 1940 יצא לז'נבה בשליחות תנועת החלוץ להקמת מרכז עולמי שם במקום המרכז בוורשה שחדל לפעול בגלל הכיבוש הנאצי של פולין.
בספטמבר 1944 נבחר לוועד הלאומי מטעם חזית השמאל.
בשנת 1948 היה ממייסדי מפ"ם והיה נציג המפלגה בהסתדרות הכללית.
אורן היה מתומכי ברית המועצות ושיבח את חופש הבחירה והדמוקרטיות שלה.
בשנות החמישים, בעת המלחמה הקרה, היה אורן מהתומכים בנטייה הפרו-סובייטית של מפ"ם.
בנובמבר 1951 ייצג אורן את מפ"ם כמשקיף בוועידת הפדרציה העולמית של האיגודים המקצועיים בברלין.
בוועידה זאת אמר שפועלי ישראל לא יצאו לעולם למלחמה נגד ברית המועצות.
בדרכו מברלין לציריך עבר אורן בפראג והתעכב בה מספר ימים בשליחות העיתון על המשמר.
בתקופה זאת נעצר אורן ביחד עם קרוב משפחתו שמעון אורנשטיין והואשם בתמיכה באימפריאליזם ובהיותו סוכן ציוני.
השלטונות בצ'כוסלובקיה לא דיווחו על המעצר וקרוביו בישראל לא ידעו לאן הוא נעלם.
רק בסוף מרץ 1952 הודיעו שלטונות צ'כוסלובקיה שאורן נעצר באשמת פשעים נגד ביטחון המדינה.
אורן ואורנשטיין אולצו להעיד כנגד מנהיגים צ'כוסלובקיים במשפט ראווה שנערך להם, כחלק ממשפטי פראג.
במהלך המשפט אמר אורן את הדברים הבאים שהובאו בהקלטה של ה־BBC: בנוסף העיד אורן שהוא שימש כמקשר בין משה פיאדה ואהוד אבריאל.
בעיתון דבר התייחסו בזלזול להאשמות של צ'כוסלובקיה והביעו אי אמון בהאשמות ובהודאה של אורן, אותם כינו סיפורי אלף לילה ולילה.
במפלגתו של אורן, מפ"ם, התייחסו אל ההאשמות כאל אי הבנה שיש ליישב, אולם בקרב המפלגה הקומוניסטית הישראלית דרשו שמפ"ם תוקיע את אורן אם רצונה להמשיך בשיתוף פעולה עימה.
אורן נשפט ל-15 שנות מאסר ואורנשטיין למאסר עולם, מה שהביא לתגובות קשות של זעזוע בשמאל הישראלי, במפלגת מפ"ם ובתנועת הקיבוץ הארצי.
קבוצה שמאלנית של חסידי משה סנה, אשר סירבה לגנות את משפט פראג ואת האשמתו של אורן כמרגל אימפריאליסטי, אולצה לעזוב את קיבוצי התנועה.
אורן שוחרר מן הכלא והגיע לציריך ב-13 במאי 1956, שם אמר שההאשמות נגדו היו עלילה אך לא גרמו לו לשנות את השקפותיו הפוליטיות.
כשחזר לישראל פורסמו ראיונות עימו בעיתונות בהם שיתף על העינויים שעבר בכלא, שכללו הרעבה, מניעת שינה ו"התעללות בהרגשה היהודית והאנושית" ועל משפט הכזב שנערך לו.
ספרו "רשימות אסיר פראג" ראה אור בשנת 1958. בספר הוא מתאר כי בתקופת מאסרו בכלא הרגיש כי כל מפלגתו יושבת שם עמו.
גם לאחר הפרשה תועד אורן כתומך בברית המועצות וניהל על כך ויכוחים בעיתונות עם יוסף ברגר-ברזילי.
באוקטובר 1963 הודיעו שלטונות צ'כוסלובקיה שבחנו מחדש את תיקו של אורן והוא טוהר מכל אשמה.
אורן היה בכך אחרון מורשעי משפטי פראג ששמו טוהר.
מרדכי אורן היה נשוי לרגה ורשביאק ולהם שני ילדים פועה גונן והסופר משה אורן.
אורן נפטר בשנת 1985 בהיותו בן 80, והובא למנוחות בבית העלמין שבקיבוצו מזרע.
רשימות אסיר פראג, הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1958.
הרב מרדכי אבי סרור היה סוחר יהודי ממרוקו ששימש כרבה של הקהילה היהודית בטימבוקטו בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-19.
טרם הגעתו לטימבוקטו ממרוקו בשנת 1859, היו סוחרים מוסלמים עוסקים במסחר ישיר מול כפרים ושבטים במערב אפריקה, באזור שכונה סודאן.
הסוחרים הערבים פעלו כדי למנוע כניסה של סוחרים לא-מוסלמים לתחרות עמם.
כאדם שטייל תכופות והכיר את דרכי הארץ, התאים לתפקיד הסוחר.
הוא היה פיקח, נועז, ממולח והתבטא בבהירות, אך החשוב מכל, התמצא בחוקי הקוראן כשם שידעו אותם מוסלמים.
במהלך נסיעותיו לטימבוקטו העדיף שרוב סחורתו תועבר דרך הסהרה על שיירה קצרה של גמלים המלווה במורה דרך מקומי.
כיהודי, נמנע ממנו להקים עסק מסחר משלו.
הוא פנה לשליט המקומי, פולאני אמיר, וניהל איתו משא ומתן מתוקף היותו 'ד'ימי' - בן עם הספר.
וכך, בשנים 1860–1862 היה הוא ואחיו לסוחרים מצליחים ומוכרים באזור.
לאחר שצבר הון קטן חזר למרוקו ב-1863 ונתן לאביו סכום גדול של כסף.
הוא שכנע את אחיו האחרים להצטרף אליו בנסיעתו הבאה לטימבוקטו.
עם הגעת האחים לטימבוקטו בשנת 1864, עלה מספר היהודים הבוגרים בקהילה היהודית מתשעה לאחד-עשר.
כעת היו די יהודים למניין והם פצחו בחגיגות גדולות והקימו בית כנסת.
אחד עשר חברי הקהילה היו:
אחיו של מרדכי - יהושע, אברהם ויצחק
בניו של יהושע - אהרון ודוד
בנו של אהרון - יצחק
משה - גיסו של מרדכי
בנו של משה - דוד
הסתירה בין חוקי הדימים והקמת בית הכנסת
הקמת בית כנסת בשטח מוסלמי אסורה, בהתאם לתנאי עומר.
לפיכך לא ברור האם הוקם המבנה בפועל לפני הכיבוש הצרפתי בשנת 1894. יחד עם זאת, נפוץ היה בקרב יהודי מרוקו ש'בית הכנסת' היה פשוט כינוי למקום ההתכנסות שבו היו מתפללים חברי הקהילה.
חברי הקהילה ידעו את התפילות בעל פה ולכן לא היו זקוקים לסידורים ויכלו לקיים את התפילות בביתו של כל אחד מהם.
כמו כן, ניתן לציין כי תנאי עומר אמנם אסרו בניית בתי כנסת חדשים אך לא אסרו על רכישת מבנה קיים ושימוש בו כבית כנסת.
מרדכי (מקס) אגייב (31 במרץ 1928 - 22 באוגוסט 2013) היה מהנדס ישראלי, חתן פרס ביטחון ישראל.
אגייב נולד בתל אביב, ילדם השישי של רודיון וקטיה אגייב.
הוא סיים את לימודיו בגמנסיה הרצליה בשנת 1946 ובאותה שנה התגייס לפלמ"ח ושירת בקבוצת "גרעין הזיתונים", אשר פעלה עד 1947 במסגרת פלוגה א' של הגדוד הראשון והוכשרה ביישובי עמק יזרעאל.
בנובמבר 1947 הצטרף אגייב למחלקה ח' ששהתה במעלה החמישה והשתתף בפריצת הדרך לירושלים.
בפברואר 1948 הוא השתתף במבצע נחשון במסגרת הגדוד הרביעי של חטיבת הראל.
בתום מלחמת העצמאות למד אגייב הנדסת חשמל בטכניון ולאחר מספר שנים במגזר הפרטי הצטרף למפעל "אלתא" של התעשייה האווירית.
במסגרת עבודתו, בה עסק עד פרישתו לגמלאות, קיבל בשנת 1982 את פרס ביטחון ישראל כחבר בצוות פיתוח של חברת "אלתא" שפיתח מערכת עבור משרד הביטחון.
אגייב נפטר ב-22 באוגוסט 2013 אחרי מחלה קשה, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
מרדכי אהרן גִינְצְבּוּרְג רמא"ג; , היה מראשי המשכילים בווילנה, תרגם לעברית וחיבר ספרי השכלה.
רמא"ג היה ממעצבי העברית הספרותית החדשה, ואף חיבר את האוטוביוגרפיה הראשונה בעברית, "אביעזר".
רמא"ג נולד בסוף 1795 בעיירה סלנט שבפלך קובנה של האימפריה הרוסית (באזור ליטא).
אביו של רמא"ג, יהודה אשר, היה משכיל בעצמו, מראשוני המשכילים בליטא, וצירף לחינוך המסורתי של בנו בחדר גם לימוד תנ"ך ודקדוק עברי.
בילדותו החל לקרוא חיבורים היסטוריים יהודיים עממיים כמו "יוסיפון" ו"צמח דוד" לדוד גנז, ונמשך לקריאת ספרי מדע והשכלה שהיו זמינים לו, כגון "ספר הברית" לר' פנחס אליהו מווילנה.
בגיל 14 השיאו לו נערה בת 13 בנישואים שלא עלו יפה, כפי שהוא מתאר בגילוי לב באוטוביוגרפיה שלו.
הוא עבר להתגורר אצל חותנו בעיירה שאוול, ושם הרחיב את ידיעותיו, קרא ספרי השכלה, בין השאר את חיבוריו של משה מנדלסון, ואף עסק בקבלה.
בהמשך למד גרמנית וקרא ספרות יפה אירופית בת התקופה.
ב-1817 החל לנדוד בין עיירות בליטא ובקוּרְלַנד, והתפרנס בדוחק כמלמד תינוקות ומעיסוקים נוספים.
ב-1823 הוציא בווילנה את החיבור הראשון שלו – החלק הראשון של התרגום של "גלות הארץ החדשה".
ב-1832 סיים להכין את החלק הראשון של "תולדות בני האדם", אך הצליח להדפיס אותו רק ב-1835. באותה שנה כנראה כבר היו מוכנים אצלו חיבורים נוספים, שנדפסו בשנים הבאות.
בשנות השלושים גם בא בדברים עם משכילים נוספים להוציא כתב עת משכילי בעברית, אולי כשהוא שותף בעריכה לריב"ל, אך הדברים לא יצאו אל הפועל.
ב-1835 התיישב בווילנה, כשהוא כבר סופר עברי מפורסם.
רמא"ג תפס במהרה מקום של כבוד בקרב משכילי וילנה, עד שהפך להיות האישיות המרכזית בקבוצה שכללה את אד"ם הכהן ובנו מיכ"ל, מתתיהו שטראשון, יצחק אייזיק בן-יעקב, אייזיק מאיר דיק, קלמן שולמן, רש"י פין ואחרים.
הוא התפרנס מהוראה ומניהול חשבונות, ומתמיכה של המשכיל העשיר ניסן רוזנטל.
בשנותיו בווילנה המשיך לפרסם את ספריו, והיה מעורב ביוזמות ובפעולות רבות של המשכילים.
ב-1841 ייסד ביחד עם שלמה זאלקינד בית ספר "מתוקן", עמד בראשו ולימד בו תנ"ך.
היה שותף לפנייה אל השלטונות הרוסיים בבקשה שיאסרו על היהודים ללבוש את בגדיהם המסורתיים, ומנגד פעל להקלה על ייבוא ספרים עבריים מחוץ לארץ.
בשעת ביקורו של משה מונטיפיורי בווילנה ב-1846 היה רמא"ג מראשי המדברים מצד המשכילים.
כשהחל מקס ליליינטל בסדרת הפעולות שלו לקראת רפורמה בחינוך היהודי, בעידוד השלטונות הרוסיים, הסתייג רמא"ג מן הכיוון שנקט.
הוא פרסם בפסאודונים "יונה בן אמיתי" חוברת בשם "מגיד אמת", כנגד החוברת "מגיד ישועה" של ליליינטל, ובה הסביר כי ליליינטל מנסה לייבא לתחום המושב את הקדמה הגרמנית, שאיננה מתאימה להשכלה המסורתית והמתונה בקרב יהודי ליטא האדוקים.
כדי להגן על עצמו מהצנזורה פרסם רמא"ג גם חוברת המתקיפה את "מגיד אמת", בשם "קיקיון דיונה".
במהלך השנים החמיר מצב בריאותו, ובסוף 1846 הלך לעולמו.
הדרשן של וילנה, שנאלץ על כורחו להספיד את רמא"ג חסיד ההשכלה, הבליע את ההספד בהספד על שני רבנים שנפטרו באותה תקופה.
העלבון של המשכילים מהספד זה הביא בסופו של דבר להקמת מסגרות עצמאיות של המשכילים בווילנה, בנפרד מהמוסדות של האדוקים, ובפרט להקמת בית הכנסת של המשכילים "טהרת הקודש".
בשנים הבאות המשיכו יורשיו ותלמידיו של רמא"ג, ובפרט אחיו הצעיר, משה ליב גינצבורג, להוציא לאור את ספריו.
השקפת עולמו של רמא"ג התאפיינה ברוח ההשכלה המתונה, בדומה לשאר משכילי וילנה בשנות הארבעים, שרמא"ג היה הדמות המרכזית ביניהם.
תפיסותיו בנוגע לדמותה של היהדות הושפעו במידה רבה מכתביו של משה מנדלסון.
שלא כמו המשכילים הרדיקליים, הוא לא פסל את הדת ואת ההלכה כשלעצמן ובוודאי לא תמך בהתבוללות.
עיקר פעילותו של רמא"ג הייתה לתיקון מוסדות הקהילה היהודית, ובכלל זה הרבנים, לשיפור החינוך ולהבאת מודרניזציה לחיים היהודיים, לרבות הלבוש היהודי.
הוא תמך בלימוד שפות זרות (גרמנית ורוסית) ואף תרגם מבחר יצירות מן הספרות האירופית בת זמנו, כגון כתבי גתה והיינה, ובמקביל עסק ביצירה עברית; כשאר המשכילים התנגד לדיבור ביידיש, שראה בה שפה משובשת.
רמא"ג היה כמעט היחיד בזמנו שעסק בכתיבת ספרי השכלה ממש, היינו הסברה של מדע והיסטוריה לקורא היהודי העממי.
רבים מחיבוריו נועדו לאפשר ליהודי תחום המושב להכיר את המדעים וההיסטוריה העולמית, ועם זאת כתב רבות גם על ההיסטוריה של עם ישראל, ואף על אקטואליה יהודית בת הזמן (כגון עלילת הדם בדמשק וזיכרונותיו של אליעזר הלוי ממסעו עם משה מונטיפיורי בארץ ישראל).
כשהציג מקס ליליינטל את הרפורמות שלו, התנגד להן רמא"ג בין השאר בטענה כי אין ליהודי רוסיה להתבטל בפני השכלה המיובאת מגרמניה, שאינה מתאימה ברוחה ליהדות המסורתית והשורשית שבמזרח אירופה.
כחלק מפעילותו לתיקון סדרי החיים בקהילה היהודית חיבר את האוטוביוגרפיה שלו, "אביעזר", ובה תיאר בפירוט את פגמי החינוך והמשפחה אצל היהודים.
את חיבוריו כתב בעברית פשוטה יחסית, ונמנע מן הסגנון המליצי הכבד שאפיין את המשכילים בזמנו.
הוא התיר לעצמו להשתמש לפי הצורך גם במילים מן המשנה והתלמוד, ואף חידש צירופים ומטבעות לשון רבים, רובם בתרגום שאילה מן הגרמנית, ובהם בין השאר "ימי הביניים", "כתובת" (במובן inscription), "רהיטים" ועוד.
סגנונו של רמא"ג השפיע רבות על דמותה של העברית בדורות שאחריו, ובעקבותיה על דמותה של העברית הספרותית החדשה.
גלות הארץ החדשה, חלק ראשון, וילנה תקפ"ג (1823); כל שלושת החלקים, ורשה תרמ"ד (1883) בשם מסע קאלומבוס.
תרגום של ספר גרמני מאת יואכים היינריך קאמפה (Campe) בשם Die Entdeckung von Amerika ("על אודות גילוי אמריקה") בשלושה חלקים: קולומבוס, קורטס ופיסארו.
החלק הראשון תורגם גם ליידיש בעילום שם, אולי על ידי רמא"ג עצמו, בשם די ענטדעקונג פון אמעריקא, וילנה תקפ"ד.
תולדות בני האדם, תרגום של החלק הראשון מספר היסטוריה של קארל היינריך פליץ (Pölitz).
פרקים בודדים מהחלקים הבאים של הספר נדפסו בכתבי-עת אחרי פטירתו של רמא"ג.
הצרפתים ברוסיא, תיאור מסע נפוליון ברוסיה בשנים 1812–1813, וילנה תר"ג (1842).
תולדות נפאָליאן בן-פרט, נדפס בתוך המוריה, ורשה תרל"ח (1878), אחרי שנפסל על ידי הצנזורה ב-1833.
עתותי רוססיא, היסטוריה של רוסיה, וילנה תקצ"ט (1839).
אגרונים, קובצי מכתבים ומאמרים של מחברים מפורסמים: קריית ספר, וילנה תקצ"ה (1835); דביר, חלק ראשון, וילנה תר"ד (1844), חלק שני, וילנה תרכ"ב (1861).
המלאכות (=שליחות) אל קאיוס קאליגולאה, תרגום ספרו של פילון האלכסנדרוני אודות המשלחת אל קליגולה, על פי התרגום לגרמנית, וילנה תקצ"ז (1836).
חמת דמשק, אודות עלילת הדם בדמשק.
מחמת הצנזורה לא נזכר מקום הדפוס, והוא כנראה קניגסברג; שנת הדפוס 1860.
מגיד אמת, על פרשת ההשכלה מטעם , לייפציג 1843.
רמא"ג החל לכתוב את האוטוביוגרפיה כבר בשנת תקפ"ח (1828), אך היא יצאה לאור רק אחרי מותו, בשנת תרכ"ד (1863) בווילנה.
זו האוטוביוגרפיה הראשונה שנכתבה בעברית, והיא עשויה לפי ז'אנר האוטוביוגרפיה המודרני בעקבות "הווידויים" של רוסו.
רמא"ג מתאר ב"אביעזר" בגילוי לב את ימי ילדותו ובחרותו, ומשתמש בסיפור חייו כדי להדגיש את הפגמים בסדרי החיים של יהודי תחום המושב, כגון החינוך הלקוי ובעיית נישואי הבוסר.
על דבר הבגדים, מאמר בעניין הלבוש היהודי והצורך בהחלפתו בלבוש מודרני.
נדפס בקובץ "לקט אמרים" של המליץ, סנקט פטרבורג תרמ"ט (1889).
תקון לבן הארמי, חיבורים הומוריסטיים, וילנה תרכ"ד.
מבוא לארץ קדומים, הוצאה חדשה של ספר הגאוגרפיה המקראית מחקרי ארץ לשלמה לויזון על ידי יעקב קפלן, וילנה 1839.
רבים מספריו של רמא"ג יצאו לאור במהדורות נוספות בהמשך המאה התשע עשרה ובמאה העשרים.
חיבורים נוספים שלו נשארו בכתב יד.
הרב ד"ר מרדכי זאב (מרקוס וולף) אהרנפרייז (בכתיב יידי: עהרנפרייז; בגרמנית: Mordechai (Markus/Marcus) Ehrenpreis; 25 ביוני 1869, למברג – 26 בפברואר 1951, סולטחובאדן, ליד סטוקהולם), היה סופר עברי, מבקר ספרות, מתרגם, פובליציסט, עורך, רב ופעיל ציוני.
מרדכי מרקוס אהרנפרייז נולד בקיץ 1869 בעיר למברג שבקיסרות האוסטרו-הונגרית (כיום לבוב שבאוקראינה).
בהמשך רכש השכלה באוניברסיטאות בגרמניה ובבית המדרש הגבוה ללימודי יהדות בברלין, וכן נסמך לרבנות.
משנת 1884 כתב בעיתונים העבריים "המגיד" ו"המליץ".
עוד בטרם היווסדות ההסתדרות הציונית העולמית, פעל אהרנפרייז למען קידום רעיון הלאומיות היהודית, שמרכזהּ בארץ ישראל.
ב-3–5 בספטמבר 1893 הוביל את כינוסהּ של ועידה-מקדימה בווינה, כהכנה לכינוס קונגרס ציוני כללי בברלין.
ב"ועדת הוועידה" ישבו לצד אהרנפרייז וילי במבוס, ו-ל' אסטרמאן (מועצת אגודת "יונג ישראל").
בוועידה המקדימה, שנערכה בדירתו של בירנבוים בסמטת מיסבאך 12, השתתפו גם צבי בלקובסקי, ראובן בריינין ואברהם זלץ.
ואולם בהיעדר תמיכה נוספת, נחל הפרויקט כישלון.
כעבור כארבע שנים, בקיץ 1897, סייע ד"ר אהרנפרייז להרצל בארגון הקונגרס הציוני הראשון, ושימש 'מזכיר הוועד להכנת הקונגרס הציוני'.
לבקשתו של הרצל, דאג אהרנפרייז לנוסח העברי של ההזמנה לקונגרס.
מכאן ואילך, נהנה אהרנפרייז מהכרה בבקיאותו בכל הקשור בתרבות היהודית, והנגיש את הספרות העברית לקהל דוברי הגרמנית.
רעייתו של אהרנפרייז, ד"ר ארנסטינֶה-אסתר אהרנפרייז (Ernestine-Esther), הייתה בין 14 הנשים הצירות שהשתתפו בקונגרס.
אחייניתו של אהרנפרייז היא המשוררת היידית דבורה פוגל שנספתה בגטו לבוב.
בין השנים 1896–1900 כיהן אהרנפרייז כרב בקהילת ג'קובו שבקרואטיה.
בין השנים 1900–1914 כיהן כרב הראשי של בולגריה, וישב בעיר סופיה.
בנוסף, בתקופה זו ערך מספר עיתונים בלאדינו.
אהרנפרייז השתתף כציר רשמי בכל שמונת הקונגרסים הציוניים העולמיים הראשונים, אך בתקופה שלאחר שנת 1908 שכך עניינו בציונות ובספרות העברית במידה ניכרת, לאחר שספג ביקורות רבות מאגפים שונים בציונות, והוא הקדיש עצמו לעבודה ספרותית ולענייני הרבנות.
בשנת 1914 עברו בני הזוג אהרנפרייז לשוודיה, שם כיהן כרב הראשי של סטוקהולם עד מותו.
באמצע שנות ה-20 היה עורך מדור הספרות העברית החדשה באנציקלופדיה יודאיקה.
בשנת 1928 ייסד את כתב העת Judisk Tidskrift, עסק בתרגום ושימש יועץ לאנציקלופדיות שונות.
משנת 1935 עבד כפרופסור של כבוד באוניברסיטת סטוקהולם.
בתחילת מלחמת העולם השנייה נמנע אהרנפרייז מללחוץ על ממשלת שוודיה להעניק ויזות ליהודים שניסו להימלט מהמדינות הבלטיות, בגלל הנייטרליות שנקטה שוודיה במלחמה.