tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בספטמבר 1918 הוביל האר את הדיוויזיה בקרב מגידו במהלכו תקפו כוחות את מורדות הרי שומרון.
בתחילת אוקטובר 1918 הועברה הדיוויזיה לחיפה שם היקצתה בריגדה אחת לטובת המערכה לכיבוש ביירות.
הבריגדה הגיעה לביירות לאחר כניסת הפסקת האש לתוקף.
לאחר סיום המלחמה קיבל האר הוראה לכנס את הדיוויזיה במצרים שם החל תהליך פירוקה שהסתיים בספטמבר 1919. האר חזר לאנגליה וב-1920 מונה מחדש למפקד הדיוויזיה ה-54 שהוקמה באותה שנה כיחידת מילואים בצבא הטריטוריאלי של אנגליה.
האר מילא תפקיד זה עד פרישתו משירות ביולי 1923.
האר נישא ב-1896 לנינה רטלדג' (Nina Ruttledge).
המשפחה גרה בכפר בליירלוגי שבדרום סקוטלנד.
תחילה גרו בלונדון וב-1930 לאחר שירש מאביו את טירת בליירלוגי (Blairlogie Castle) עברו לגור במקום.
לזוג נולד ילד אחד (ג'יימס פרנסיס מוריס האר) ששירת אף הוא בצבא בדרגת מייג'ור גנרל וירש את הטירה מאביו ב-1951. סטיוארט האר נפטר ב-1952 והובא למנוחות בכפר קלדר מזרח שבסקוטלנד.
לאחר פרישתו עסק האר בכתיבת ספרים בנושאים צבאיים:
סטיוארט ארמסטרונג הוא כדורגלן סקוטי המשחק בעמדת הקשר בשפילד ונסדיי ובנבחרת סקוטלנד.
ארמסטרונג שיחק במחלקות נוער חובבניות מקומיות, וב-2009 עבר למחלקת הנוער של דנדי יונייטד.
בנובמבר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, בניצחון 1–0 על המילטון אקדמיקל.
בדצמבר 2011 כבש את שער הבכורה שלו, בתיקו 2–2 עם סנט מירן.
באוקטובר 2012 האריך את חוזהו בשלוש עונות נוספות.
בפברואר 2013 היה מועמד לתואר שחקן החודש בליגת העל הסקוטית.
באותה עונה היה מועמד לתואר "הכדורגלן הצעיר של השנה בליגה הסקוטית", בו זכה לבסוף לי גריפית'ס.
עם זאת, ארמסטרונג זכה באותה עונה בתואר "הכדורגלן הסקוטי הצעיר של השנה".
בתום עונת 2013/2014 היה מועמד שוב לתואר "הכדורגלן הצעיר של השנה בליגה הסקוטית", ונכנס לנבחרת העונה בסקוטלנד.
במדי דנדי רשם ארמסטרונג 150 הופעות (109 מתוכן בהרכב) וכבש 22 שערים בכל המסגרות.
בינואר 2015 דחתה דנדי שתי הצעות עליו מסלטיק, אך בפברואר אושרה העסקה וארמסטרונג עבר לסלטיק.
הוא לא היה יכול להשתתף בגמר גביע הליגה הסקוטית, בו שיחקה סלטיק במרץ 2015 נגד קבוצתו לשעבר, דנדי, וזכתה בגביע לאחר ניצחון 2–0.
בפברואר 2015 כבש את שער הבכורה שלו בהופעת הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 3–0 על פרטיק ת'יסל.
בתום העונה נבחר שוב לנבחרת העונה בסקוטלנד.
בעונת 2016/2017 כבש 17 שערים בכל המסגרות, כשסלטיק זוכה בטרבל מקומי, ונכנס בפעם השלישית לנבחרת העונה בסקוטלנד.
גם בעונה הבאה זכתה הקבוצה בטרבל, אך ארמסטרונג נעדר מחלקה בשל פציעות.
ביוני 2018 נרכש על ידי סאות'המפטון מהפרמייר ליג ב-7 מיליון פאונד, וחתם על חוזה לארבע עונות.
ב-12 באוגוסט 2018 ארמסטרונג ערך את הופעת הבכורה שלו בתיקו 0–0 מול ברנלי.
ב-24 בנובמבר הבקיע את שערו הראשון בקבוצה, בהפסד 3–2 לפולהאם בליגה.
ב-1 בינואר 2021 האריך את חוזהו בשלוש עונות וחצי.
ב-3 בספטמבר 2024 חתם בונקובר וייטקאפס מה-MLS.
ב-31 בינואר 2025 חתם בשפילד ונסדיי.
שחקן החודש בליגה הסקוטית (1): אוקטובר 2012
השחקן הצעיר של החודש בליגה הסקוטית (1): ספטמבר 2013
סטיג פולק וילהלם אנגסטרום (בשוודית: Stig Folke Wilhelm Engström; 26 בפברואר 1934 – 26 ביוני 2000) היה מעצב גרפי אשר נחשב במשך שנים לחשוד מרכזי בהתנקשות בראש ממשלת שוודיה אולוף פלמה.
בשל מדיניותה של התקשורת השוודית לא לחשוף שמות של חשודים לפני שהוכחה אשמתם, אנגסטרום כונה בתקשורת בשם "איש סקנדיה" (Skandiamannen), על שם חברת הביטוח סקנדיה שבה עבד.
ב-10 ביוני 2020, 20 שנה לאחר מותו של אנגסטרום, רשות התביעה השוודית הודיעה על סגירת התיק.
במסיבת עיתונאים נחשף שמו של אנגסטרום והוא הוכרז כחשוד המרכזי בפרשה.
אנגסטרום נולד ב-26 בפברואר 1934 להורים אמידים מסמולנד.
ב-1926 עברו הוריו להודו הבריטית במסגרת עבודתו של אביו.
סטיג נולד בבומביי, ושש שנים לאחר מכן נולד אחיו הצעיר בכלכותה.
בגיל 12 חזר אנגסטרום לשוודיה, וכעבור מספר שנים חזרה גם שאר משפחתו בעקבותיו.
למרות שגילה כישורים אמנותיים, הוא לא הצטיין בלימודיו.
לאחר סיום לימודיו הוא גויס לצבא במסגרת שירות חובה, ושירת בממסד הרכש הצבאי כמעצב מפות ומדריכי שטח.
לאחר סיום שירותו עבד כמעצב עבור רדיו שוודיה ואז עבור חברת הביטוח סקנדיה בסטוקהולם.
הוא התגורר בטבי הסמוכה לסטוקהולם, ועבד גם כמעצב עבור הסניף של מפלגת המתונים בטבי.
הוא עזב את המפלגה לאחר סכסוך עם מנהיגי הסניף המקומי.
הוא המשיך לעבוד בסקנדיה עד שהגיע לגיל הפנסיה.
נישואיו הראשונים הסתיימו בגירושין ב-1964, ונישואיו השניים נמשכו עד מותה של אשתו ב-1999. ב-26 ביוני 2000 הוא נפטר בטבי בגיל 66.
אנגסטרום היה אחד מ-20 האנשים שנכחו בזירה כאשר ראש ממשלת שוודיה אולוף פלמה נורה למוות במרכז סטוקהולם בערב ה-28 בפברואר 1986. עדות העדים הייתה מעורפלת וסותרת ותיארה אדם בגובה בינוני, לבוש במעיל כהה או, לפי מיעוט קטן של עדים, ז'קט כחול, שאולי לבש כיסוי ראש כלשהו או לא.
הרוצח נמלט ברגל, וככל הנראה זוהה במרחק של כמה מאות מטרים מזירת הפשע על ידי זוג שתיאר אדם בעל מראה לא ברור, במעיל כהה ובלבוש כהה, שהתעסק עם תיק קטן.
אנגסטרום יצא מהעבודה ושוחח עם מאבטחים בכניסה הראשית לחברת הביטוח סקנדיה לא יותר מדקה או שתיים לפני הירי.
בצאתו מהבניין הוא לבש מעיל כהה, כובע שאולי היו לו דשי אוזניים, צעיף צבעוני ומשקפיים, ונשא תיק קטן.
כעשרים דקות לאחר מכן, הוא חזר לבניין כדי לספר לשומרים שפלמה נורה רק ארבעים מטרים מהכניסה ללובי.
לאחר מכן הוא ככל הנראה הלך ישירות לביתו.
למחרת התקשר אנגסטרום למשטרה ומסר את עדותו.
אנגסטרום נחקר בידי המשטרה ארבע פעמים.
בחקירותיו הוא טען שניסה לרדוף אחרי הרוצח, סייע לפנות את גופתו של פלמה מהזירה, ואף החליף כמה מילים עם ליסבת פלמה.
עם זאת, חלק מעדי הראייה האחרים בזירה לא זכרו שראו את אנגסטרום.
שני עדים כן זיהו אותו על סמך פרטים מזהים שהיו מתאימים גם לעד אחר, אולם עדותם נחשבה למפוקפקת מכיוון שאנגסטרום הרבה להתראיין בטלוויזיה בימים שאחרי הרצח, ופניו כבר היו מוכרים בציבור.
תוך זמן קצר הגיעה המשטרה למסקנה שאנגסטרום משקר, ופטרה אותו כמטרד שמחפש פרסום.
בחוג מקורביו, אנגסטרום היה ידוע כאדם חובב דרמה ותאב פרסום, שניסה להתראיין לעיתונות בכל הזדמנות אפשרית.
גם לאחר שהמשטרה פסלה את עדותו, הוא המשיך להתראיין בכלי התקשורת השונים, והרבה לבקר את המשטרה על רשלנותה בחקירת הרצח.
באחד הראיונות, הוא אף לבש את הבגדים שלבש בליל הרצח, וביצע שחזור מלא של האירועים בשידור חי בתאגיד השידור השוודי.
במהלך השנים הראשונות שלאחר הרצח, התמקדו מאמצי המשטרה בחקירתו של כריסטר פטרסון, פושע קטן שכבר ביצע רצח בעבר.
לאחר שבית המשפט העליון של שוודיה זיכה מאשמה את פטרסון, החלו לצוץ שלל תאוריות קשר בנוגע לזהות הרוצחים.
עם זאת, אף אחד מהמומחים ומהחובבים שעסקו בתחום לא בחן את עדותו של אנגסטרום, בשל תיוגו כעד לא אמין.
הראשון שקישר בין אנגסטרום לרצח היה העיתונאי אול מינאל (Olle Minell), אשר פרסם מאמר בעיתון הקומוניסטי "פרולטארן" (Proletären) בו טען שרצח פלמה היה מזימה של מפלגות הימין בשוודיה.
מינאל הצביע על עברו של אנגסטרום כאיש ימין, וטען שהוא היה מעורב במזימה.
עם זאת, הוא סבר שאנגסטרום לא היה האיש שרצח את פלמה בפועל.
הראשון שהעלה את התאוריה על פיה אנגסטרום ביצע את הרצח לבדו, היה הסופר לארס לארסון (Lars Larsson) בספר בשם "אויב האומה" (Nationens Fiende) שהתפרסם ב-2016. ב-2018 פרסם העיתונאי תומאס פטרסון (Thomas Pettersson) מאמר בשם "Den osannolika mördaren" (הרוצח הלא סביר), במגזין "פילטר" (Filter).
במאמר זה, בחן פטרסון את התאוריות השונות לגבי רצח פלמה, ובסופו של דבר הסכים עם טענתו של לארסון לפיה אנגסטרום היה הרוצח.
הן לארסון והן פטרסון מאמינים שאנגסטרום לא תכנן מלכתחילה לרצוח את פלמה ב-28 בפברואר.
מסיבה לא ידועה, הוא נשא עמו כלי נשק כשיצא לעבודה באותו יום.
כשיצא מסקנדיה, הוא ראה באקראי את הזוג פלמה פוסעים לבדם ברחוב, והחליט לירות בהם.
לאחר מכן הוא חזר לבניין סקנדיה, סיפר למאבטחים על האירוע, ואז הלך ישר לביתו (או, לפי לארסון, חזר שוב לזירת הרצח).
לפי פטרסון ולארסון, עדותו במשטרה לאחר מכן, כמו גם הראיונות בתקשורת נועדו לבלבל את עדי הראיה שהיו במקום ולהסיר את החשד ממנו.
מכיוון שמדיניות התקשורת השוודית היא לא לפרסם שמות של חשודים לפני שהוכחה אשמתם, לארסון ופטרסון לא פרסמו את שמו של אנגסטרום וכינו אותו "איש סקנדיה".
שניהם הצביעו על העובדה שאנגסטרום לבש בגדים דומים לבגדיו של הרוצח.
הם גם הדגישו את העובדה שהמאבטחים בסקנדיה העידו שאנגסטרום נשא עמו תיק קטן זהה לתיק שנשא הרוצח.
פטרסון ראיין את בנו של פלמה, מרטן אשר טען שאנגסטרום דומה לאדם שהתבונן בהוריו ברחוב זמן קצר לפני הרצח.
מבקריו של פטרסון הצביעו על העובדה שמרטן כבר זיהה בעבר את כריסטר פטרסון בתור האיש שהתבונן בהוריו.
לארסון לעומת זאת, ראיין עד ראייה אחר שסיפר שמבנה גופו של הרוצח זהה למבנה גופו של אנגסטרום.
עם זאת, אותו עד לא הצליח לראות את פניו של הרוצח, ולפיכך לא יכול להשוותם לפניו של אנגסטרום.
ספרו של לארסון לא זכה לתשומת לב רבה, אולם המאמר של פטרסון עורר התעניינות מחודשת בפרשה בשוודיה.
בני משפחתו וחבריו של אנגסטרום דחו את אשמתו בטענה שלאנגסטרום מעולם לא היה רקורד של אלימות.
לטענתם, הוא מעולם לא החזיק כלי נשק ולא היו לו סיבות לשנוא את פלמה.
את התנהגותו בימים שלאחר הרצח הם תירצו באופיו הדרמטי ותאב הפרסום.
ב-10 ביוני 2020, הכריז קירסטר פיטרסון, חוקר מטעם רשות התביעה השוודית, כי התביעה סוגרת את התיק.
הוא חשף את שמו של אנגסטרום, והציג אותו כחשוד המרכזי בפרשה.
התובע הכחיש במפורש שהסתמך על ספריהם של לארס לארסון ותומאס פטרסון, אך הציג תיאור דומה להפליא של המקרה.
פיטרסון הודה שהראיות נגד אנגסטרום נסיבתיות, אולם טען שהן היו מספיקות כדי להעמידו לדין לו היה בחיים.
ההצהרה זכתה לביקורת רבה בשוודיה.
על פי סקר שהוזמן בידי העיתון סוונסקה דאגבלט, 19% מהשוודים מאמינים שאנגסטרום הוא זה שרצח את פלמה, בעוד 62% לא יודעים.
משנת 2021 זמינה בנטפליקס סדרת פשע שוודית בת שישה פרקים - "רוצח בלתי אופייני" (Den Osannolika Mördaren) - המאמצת את הגרסה לפיה אנגסטרום הוא הרוצח.
סטיג גוסטף אויגן סינרגרן (בשוודית: Stig Gustaf Eugén Synnergren; 25 בפברואר 1915 - 29 באפריל 2004) היה גנרל שוודי אשר היה המפקד העליון (מקביל לרמטכ"ל) החמישי של צבא שוודיה.
סינרגרן נולד בבודן ב-25 בפברואר 1915. ב-1936 הוא התקבל למכון המלכותי לטכנולוגיה בסטוקהולם.
באותה שנה, הוא יצא לאולימפיאדת ברלין כחלק מנבחרת ההתעמלות השוודית.
האולימפיאדה הייתה מפגן כוח של הרייך השלישי, שגרם לסינרגרן להזדעזע ולהחליט לשנות את מסלול חייו.
הוא ויתר על מקומו במכון לטכנולוגיה, והתגייס לצבא שוודיה.
הוא למד באקדמיה הצבאית המלכותית, ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 סיים את לימודיו והועלה לדרגת לויטננט משנה.
סינרגרן הוצב ביחידת סקי על הגבול עם נורווגיה.
במהלך הפלישה הגרמנית לנורווגיה, סינרגרן חדר מספר פעמים לנורווגיה לבדו, ואסף מידע משדה הקרב עבור המודיעין השוודי.
לאחר שהגרמנים השלימו את כיבוש נורווגיה, סינרגרן סייע בקליטת המוני הפליטים הנורווגים שנמלטו לשוודיה.
עם סיום המלחמה, הועלה סינרגרן לדרגת האופטמן, ונרשם ללימודים במכללת הסגל המלכותית.
כמו כן, הוא למד במכללות צבאיות בנורווגיה, בריטניה וארצות הברית.
ב-1953 הוא הפך בעצמו למורה במכללת הסגל.
ב-1957 הוא הועלה לדרגת מאיור, וב-1958 מונה לראש מחלקת הטקטיקה.
ב-1961 הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט והוצב ברגימנט המשמר של סוואה.
ב-1962 הוא מונה למפקד רגימנט וסטרנורלד.
ב-1963 הוא קודם לדרגת גנרל מאיור.
ב-1966 הוא מונה למפקד המחוז הצבאי ברגגלן.
ב-1967 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט.
ב-30 בספטמבר 1970 הוא מונה למפקד העליון (מקביל לרמטכ"ל).
תקופת כהונתו התאפיינה בחיזוק משמעותי ובהגדלה של הכוחות המזוינים השוודיים.
כמו כן, הוא קיצץ בתקציבי הצבא והצי לטובת חיל האוויר.
הוא סיים את תפקידו ב-30 בספטמבר 1978.
לאחר סיום תפקידו, מונה סינרגרן לראש המטה הצבאי של הוד מלכותו וכיהן בתפקיד עד 1986. במקביל, הוא שימש כיו"ר איגוד התיירות השוודי ויו"ר איגוד הסקי השוודי.
הוא נפטר בסטוקהולם ב-29 באפריל 2004.
קולונל סטיבנס תומסון מייסון היה עורך דין, קצין צבא ובעל מטעים אמריקאי ששירת בצבא הקונטיננטלי במהלך מלחמת העצמאות.
מייסון גם כיהן כחבר האספה הכללית של וירג'יניה וכסנאטור מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית מ-1794 עד 1803.
מייסון נולד לתומסון מייסון (1733–1785); ואשתו בצ'ופאוומסיק במחוז סטפורד, מושבת וירג'יניה.
אבותיו היגרו דורות קודם לכן והיו בבעלותם אלפי דונמים של אדמה (חלקם מפותחים ומעובדים על ידי עבודה משועבדת) במרילנד ובווירג'יניה.
סבו רבא מצד אמו היה עורך דין ובעל קרקעות משמעותי במרילנד, ו(סבתו) אן איילבק מייסון הייתה היורשת היחידה שלו, ונחושה לפרנס את בניה הצעירים (כולל תומסון מייסון) על ידי הבטחת קרקע ועבדים.
דודו ג'ורג' מייסון הרביעי ירש את האחוזות של משפחת מייסון על ידי העדפת הבן הבכור בשנת 1735. סבתו השקיעה בנדל"ן המפותח לאורך נהר הפוטומק במחוז לודון, שעד מותה אולי עלו על האדמות שירש דודו על ידי הבכורה.
לאחר חינוך על ידי מורים פרטיים כילד, הייתה לו ולאחיו גם גישה לספרייתו של דודו עורך הדין ג'ון מרסר ליד פרדריקסבורג.
סטיבנס תומסון מייסון נסע לאחר מכן לוויליאמסבורג, וירג'יניה להשכלה גבוהה בקולג' ויליאם ומרי, והתרכז בלימודי משפטים.
קצין, עורך דין ובעל מטעים
מייסון התקבל ללשכת עורכי הדין בווירג'יניה, ופתח משרד עורכי דין פרטי בדאמפריס, וירג'יניה במחוז פרינס ויליאם.
דודו ג'ורג' מייסון היה אחד מלקוחותיו עד מותו ב-1792. במיוחד לאחר מותו של אביו ב-1785 במטע ראספברי פליין של המשפחה במה שהפך למחוז לודון, מייסון הפעיל חוות תוך שימוש בעבודות עבדים, וכך גם צאצאיו.
במפקד המס של וירג'יניה של 1787, סטיבנס תומסון מייסון החזיק 33 עבדים מעל גיל 16, וכן 38 עבדים מתחת לגיל 18, 28 סוסים, 76 בקר, 4 כלי רכב גלגלים וסוס הרבעה.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית, כאשר דודו ג'ורג' שירת בעצרת הכללית של וירג'יניה וניסח את הצהרת הזכויות של וירג'יניה וכן את חוקת וירג'יניה הראשונה וחותם המדינה, סטיבנס מייסון שירת כקצין בצבא הקונטיננטלי ובמיליצית וירג'יניה.
בקרב יורקטאון, הוא היה בריגדיר גנרל במיליציה של וירג'יניה וכן עוזר לגנרל ג'ורג' וושינגטון.
לאחר המלחמה, בחרו בו מצביעי מחוז לודון כאחד מנציגיהם (במשרה חלקית) בבית הנבחרים של וירג'יניה בשנת 1783, והוא שירת לצד ג'ון קרטר הוותיק, אם כי אף אחד מהם לא זכה להיבחר מחדש בשנה שלאחר מכן.
ב-1787 הוא זכה בבחירות לסנאט של מדינת וירג'יניה וייצג את מחוזות לודון ופאקיאר הסמוך (ובכך כיהן ב-4 ישיבות של האספה הכללית), אך לא הצליח לזכות בבחירה מחדש ב-1791, והוחלף על ידי הפוליטיקאי הוותיק פרנסיס פייטון.
פחות משנתיים לאחר מותו של דודו, בשנת 1794, החזירו מצביעי מחוז לודון את סטיבנס תומסון מייסון לבית הנבחרים של וירג'יניה.
חברי המחוקקים בחרו בו לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את התפקיד הפנוי שנגרם כתוצאה מהתפטרותו של ג'יימס מונרו.
סטיבנס תומסון מייסון זכה בבחירה מחדש ב-1797 ושוב ב-1803, וכך כיהן מ-18 בנובמבר 1794, עד מותו בפילדלפיה, פנסילבניה.
בהיותו בסנאט מסר מייסון עותק של הסכם ג'יי הסודית לפייר אדטה, שגריר צרפת לארצות הברית.
הסנאטור יחד עם הסנאטור פירס באטלר הדליפו את המסמך לעיתונות האמריקאית.
מאחר שארצו הייתה במלחמה עם בריטניה הגדולה ושנאה את הרעיון של הסכם "אדיבות" בינה לבין ארצות הברית, אדט נתן את המסמך לבנג'מין באשה, המוציא לאור של העיתון "אורורה" בתקווה להעלות רק את סוג של סערה ציבורית שנוצרה - ואפילו, אולי, של חסימת אשרור האמנה.
מייסון היה הסנאטור היחיד שהצביע נגד אישורו של אוליבר אלזוורת' כשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית.
הוא קבור באדמת הקבורה המשפחתית ב-Raspberry Plain במחוז Loudoun, וירג'יניה.
מייסון התחתן עם מרי אליזבת ארמיסטד ב-1 במאי 1783. לזוג נולדו שישה ילדים:
נכדתו קייט מייסון רולנד תהיה אחת מהחברות המייסדות של בנות הקונפדרציה וגם תכתוב ביוגרפיה בת שני כרכים על ג'ורג' מייסון הרביעי.
מייסון נולד ב-27 באוקטובר 1811 ליד ליסבורג במחוז לודון, וירג'יניה, למשפחה בעלת עוצמה פוליטית.
סבא רבא שלו, תומסון מייסון (1733–1785), היה השופט העליון של בית המשפט העליון של וירג'יניה ואחיו הצעיר של ג'ורג' מייסון (1725–1792), שהשתתף בוועידת החוקה.
סבו, סטיבנס תומסון מייסון (1760–1803), היה סנאטור אמריקאי מווירג'יניה מ-1794 ועד מותו.
דודו, ארמיסטד תומסון מייסון (1787–1819), היה גם סנאטור אמריקאי מווירג'יניה.
בנוסף, דודיו על ידי נישואים, בנג'מין הווארד (1760–1814) וויליאם טיילור ברי (1784–1835), שירתו שניהם בבית הנבחרים של קנטקי והיו חברי בית הנבחרים של ארצות הברית מקנטקי.
הווארד היה גם מושל טריטוריית לואיזיאנה (1810–1812) וטריטוריית מיזורי (1812–1813).
ברי כיהן כסנאטור אמריקאי מקנטקי (1814–1816), לאחר מכן היה בעל קריירה ארוכה במספר תפקידים ממשלתיים בקנטקי, ובסופו של דבר הפך למנהל הכללי של דואר ארצות הברית (1829–1835).
בשנת 1812, אביו של מייסון, ג'ון תומסון מייסון, עזב את מעוז משפחת מייסון בווירג'יניה כדי לנסות להרוויח את הונו בלקסינגטון, קנטקי.
בשנת 1817, הנשיא ג'יימס מונרו מינה את מייסון האב למרשל של ארצות הברית.
בעוד שיוזמותיו העסקיות היו כישלון מוחלט והמשפחה התפרקה כמעט בשנות ה-20 של המאה ה-19, הוא היה עורך דין וסוכן קרקעות ממשפחה משפיעה, והמשיך והפך לדמות חשובה במהפכת טקסס.
ג'ון מייסון מונה למזכיר של טריטוריית מישיגן ולמפקח על ענייני האינדיאנים בשנת 1830 על ידי הנשיא אנדרו ג'קסון.
סטיבנס הצעיר היה בעל ידע פוליטי יותר מאביו ועזר להגן עליו מפני מזימות שהושקו על ידי כוחות אנטי-ג'קסונים.
זה זכה לתשומת לב מהמושל הטריטוריאלי, לואיס קאס.
בשנת 1831, הנשיא ג'קסון שלח את מייסון האב לשליחות למקסיקו וקרא לסטיבנס להחליף את אביו כמזכיר, בגיל 19 עוד לפני שהספיק להצביע.
בערך באותו זמן, המושל קאס הפך למזכיר המלחמה של ג'קסון.
מכיוון שהמזכיר הטריטוריאלי שימש באופן מסורתי כמושל בפועל, מייסון הצעיר מילא את התפקיד הזה עד שג'ורג' בריאן פורטר, שנקרא להחליף את קאס באוגוסט 1831, הגיע לדטרויט ב-1832. כפי שהתברר, פורטר נעדר לעיתים קרובות ומייסון היה, לכל המטרות המעשיות, המושל בפועל בתקופה זו, מה שהוביל לכינוי שלו "הנער המושל".
פורטר מת מכולרה בדטרויט ב-1834, וכך שוב היה מייסון בפועל המושל של טריטוריית מישיגן.
מייסון היה בעל השפעה בעתירה להקמת מדינה במישיגן.
כאשר העצומה הראשונה ב-1832 לא בוצעה על ידי הקונגרס האמריקאי, מייסון הזמין מפקד טריטוריאלי.
כשהמפקד הושלם בשנת 1834, הוא קבע כי 85,856 אנשים חיו בחצי האי התחתון, יותר מ-60,000 הנדרשים למדינה לפי תקנות צפון-מערב משנת 1787. מחלוקת על רצועת אדמה, רצועת טולדו, שנטענה על ידי מישיגן ואוהיו הובילה למלחמת טולדו.
הנשיא ג'קסון מינה את בנג'מין צ'ו הווארד מבולטימור ואת ריצ'רד ראש מפילדלפיה לבוררות בסכסוך, אך מייסון לא היה מרוצה מההצעה וסירב לסגת.
מכיוון שלא רצה להרחיק את תמיכתו הפוליטית באוהיו, הנשיא ג'קסון סילק את מייסון כמזכיר טריטוריאלי באוגוסט 1835 ומינה את ג'ון ס.
המושל הראשון של מדינת מישיגן
אף על פי שהוחלף בהורנר, מייסון עדיין היה פופולרי במישיגן.
הבוחרים אישרו חוקה ב-5 באוקטובר 1835, והם בחרו את מייסון כמושל.
עם זאת, הקונגרס האמריקני סירב להכיר במישיגן כמדינה עד שהמחלוקת עם אוהיו תיפתר.
ב-1836, בהתמודדות עם קשיים כלכליים כיוון שמישיגן לא הוכרה כמדינה, הסכים מייסון לפשרה שהושגה על ידי הקונגרס האמריקאי והסכים לוותר על האדמה השנויה במחלוקת לאוהיו בתמורה לשני השלישים המערביים של חצי האי העליון; מישיגן כבר כללה את השליש המזרחי.
כינוס בספטמבר 1836 סירב ללכת יחד עם מייסון, אך מייסון גבר לבסוף בכינוס שני בדצמבר 1836. ב-26 בינואר 1837, מישיגן התקבלה לאיחוד.
בשנת 1835, מייסון יזם תוכנית שיפורים פנימית שאפתנית, שכללה פיתוח של שלוש מסילות ברזל ושתי תעלות (אחת מהן הייתה תעלת קלינטון-קלמזו).
מייסון נבחר מחדש ב-1837, אך כלכלת המדינה החלה עד מהרה לסבול מהשפעות הפאניקה של 1837. מוקדם יותר ב-1837, מייסון ניהל משא ומתן למימון תוכנית השיפורים הפנימיים באמצעות מכירה של 5,000,000 דולר (שווה ערך ל-140 מיליון דולר בשנת 2023) באג"ח.
הסדר זה התפרק בשנת 1837 ובעקבות פשיטות רגל הן של החברה הבונה את התעלה והן של הבנק המגבה את ההלוואות, נותר למדינה חוב אבוד של למעלה מ-2,000,000 דולר (שווה ערך ל 56 מיליון דולר בשנת 2023).
במהלך נסיעות העסקים שלו לניו יורק כדי לממן את תוכנית השיפורים הפנימיים שלו, מייסון הכיר את ג'וליה פלפס והשניים נישאו ב-1 בנובמבר 1838.
בתחילת 1838, מייסון הוביל את מיליציות המדינה בסיוע לסיכול מלחמת הפטריוטים, ניסיון של בלתי סדירים לפלוש ולספח חלקים מקנדה.
הסקונר "אן" נתפסה על ידי הפטריוטים ב-8 בינואר והפליגה לגיברלטר, מישיגן.
מייסון, יחד עם יחידה של 200 אנשי מיליציה, רדפו אחריהם בשתי ספינות קיטור.
מאה אנשי מיליציות קנדים הלכו בעקבותיו ספינת הקיטור "אליאנס".
מייסון נפגש עם מנהיגי הפטריוטים בגיברלטר, אך ספינת הקיטור "אן" המשיכה לכיוון פורט מאלדן שעל החוף הקנדי.
ב-9 בינואר החלו הפטריוטים להפגיז את פורט מאלדן ואת העיירה אמהרסטבורג מה"אן".
המיליציה הקנדית תפסה עמדות בעיירה בזמן שהפטריוטים העבירו 300 איש לאי הקנדי Bois Blanc שמול העיירה.
המיליציה הקנדית פתחה באש על הסקונר כשניסתה להגיע לאי.
הקנדים ירו בכמה מצוות הספינה ופגעו במפרשים ובחבלים.
הספינה נסחפה עד שעלתה על שרטון, ואז עלתה עליה המיליציה הקנדית, לא נתקלה בהתנגדות ולכדה את הצוות.
כוחות הפטריוטים הנותרים עזבו את Bois Blanc למען בטיחות הצד האמריקאי של הנהר.
כמה מהפטריוטים נפצעו, כמה נהרגו, והקנדים לכדו 300 מוסקטים, 2 תותחים, 10 חביות אבק שריפה וציוד שונים.
מעשיהם של אלו שכונו ה"פטריוטים" הואשמו בארצות הברית כהפרה של חוק הנייטרליות.
בשנת 1841 עזב מייסון את מישיגן לעיר ניו יורק, שם חי חמו העשיר, ת'אדאוס פלפס.
מייסון ניסה להקים שם משרד של עריכת דין, אך נאבק לבנות קהל לקוחות.
הוא חטף דלקת ריאות בחורף 1842 ומת בגיל 31 בלילה של 4 בינואר 1843, אם כי תאריך מותו נרשם לפעמים כ-5 בינואר.
מייסון נקבר בתחילה בבית הקברות בניו יורק מרבל, אך ב-4 ביוני 1905, שרידיו הובאו מניו יורק לדטרויט, מלווה באחותו אמילי מייסון, אז בת 92; בתו, דורותי מייסון רייט; שלושה נכדים; וכמה נינים ובני נינים.
הטקסים בוצעו על ידי הכומר דייוויד מ.
קופר, שהכיר את מייסון כמושל, 70 שנה קודם לכן.
משתתפים בולטים נוספים כללו את המושל דאז, פרד מ.
וורנר, וראש עיריית דטרויט, ג'ורג' פ.
שרידיו נקברו בפארק קפיטול, המקום בו נמצא הקפיטול הישן של מישיגן.
מאוחר יותר הוקם מעל הקבר פסל ברונזה של מייסון על כן גרניט.
הפסל נוצר על ידי הפסל אלברט ויינרט ותיאר את מייסון הצעיר בתנוחה בטוחה.
ב-3 בספטמבר 2009 הודיעו גורמים רשמיים כי הפארק יוגדר מחדש והאנדרטה זזה מספר מטרים.
אבל כשהחלו הצוותים לחפור במקום, הם לא גילו קבר.
לאחר ארבעה ימים של חיפושים אותר הקמרון המכיל את השרידים ב-29 ביוני 2010, מטרים ספורים מדרום לאתר המקורי שלו.
מאמינים שהקבר הועבר ממיקום 1905 בשנת 1955 כדי לפנות מקום למסוף אוטובוסים.
במלאת 199 שנה להולדתו, 27 באוקטובר 2010, מייסון נקבר בפעם הרביעית בקבר חדש שנבנה בכן מתחת לפסל הברונזה שתוכנן על ידי אלברט ויינרט.
הנין של מייסון, המתגורר בגרוסה איל, מישיגן, היה עד לקבורה מחדש.
הדיקן הנוכחי של כנסיית הקתדרלה של סנט פול, שם נערכו טקסי הלוויה למייסון ב-1843, כיהן בטקס.
לפני הקבורה מחדש, שרידיו של מייסון הועברו ללנסינג, שם שכבו במצב בבניין הקפיטול.
מייסון היה רק המושל השלישי של מישיגן שנקבר במדינה בקפיטול.
בין שאר הישגיו, מייסון יצר מערכת חינוך והעביר את אוניברסיטת מישיגן לאן ארבור.
מייסון התחתן עם ג'וליה אליזבת פלפס בעיר ניו יורק ב-1 בנובמבר 1838. לזוג נולדו שלושה ילדים:
סטיבנס תומסון מייסון ג'וניורהבן (1 באוגוסט 1839 – 27 בינואר 1843)
דורותיאה אליזה מייסון רייט (29 באוקטובר 1840 – 4 באוקטובר 1916) הידועה בשם דורה, היא הייתה כלתו של הסנאטור ויליאם רייט ואשתו של קולונל אדוארד ה.
דורה ואדוארד רייט היו הוריו של ויליאם מ.
רייט, קצין בצבא ארצות הברית שהגיע לדרגת לוטננט גנרל.
מקומות שנקראו לכבודו של מייסון
העיר מייסון, מישיגן, מושב המחוז של מחוז אינגהם, שבו נמצאת בירת המדינה, לאנסינג.
מייסון הול באוניברסיטת המדינה של מישיגן
בניין סטיבנס טי מייסון בלאנסינג, מישיגן
תיכון מייסון ב-Erie Township, מישיגן
בית הספר היסודי סטיבנס ת.
מייסון בגרוס פוינט וודס, מישיגן
בית הספר התיכון סטיבנס ת.
בית הספר היסודי מייסון בדטרויט, מישיגן
רחוב מייסון בגרין ביי, ויסקונסין
סטיבנסון ארצ'ר היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של מרילנד במשך ארבע קדנציות מ-1867 עד 1875. הוא כיהן כחבר בבית הנבחרים של מרילנד וכגזבר מרילנד.
סטיבנסון ארצ'ר נולד במדיקל הול, מחוז הרפורד, מרילנד, ליד צ'רצ'וויל, ב-28 בפברואר 1827, לפמליה ב.
אביו וסבו של ארצ'ר, ג'ון ארצ'ר, היו שניהם חברי קונגרס ממרילנד.
ארצ'ר, הייתה אמו של ג'ורג' ארל צ'מברלין, מושל אורגון ה-11 וחבר הסנאט של ארצות הברית במשך שתי קדנציות.
ארצ'ר למד באקדמיית בל אייר, וב-1848 השלים את לימודיו במכללת פרינסטון.
הוא למד משפטים במשרדו של אוטו סקוט בבל אייר, והתקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1850, והחל לעסוק בכך באותה שנה.
בשנת 1851 כונן ארצ'ר שותפות עם אדווין ובסטר.
בשנת 1853 נבחר כחבר המפלגה הוויגית לבית הנבחרים של מרילנד.
ב-1866 נבחר כמועמד המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית למושב הקונגרס ה-40 ולשלושת הקונגרסים שאחריו, וכיהן מ-4 במרץ 1867 עד 3 במרץ 1875. בשנת 1874 לא הצליח להיבחר מחדש.
בשנת 1867 מונה ארצ'ר כשופט בבית המשפט של מחוז ססיל.
החקירה גילתה שהוא החזיק איגרות חוב של רכבות לשימוש אישי.
הוא הודה באשמה בעבירות עבירות ונידון לחמש שנים בכלא במרילנד.
במאי 1894 חנן אותו המושל פרנק בראון.
ארצ'ר המשיך לעסוק בעריכת דין בבל אייר עד מותו.
ארצ'ר התחתן עם בלאנש פרנקלין ממחוז סאמנר, טנסי בשנת 1855. היא הייתה ידועה גם בשם ג'יין קייג' פרנקלין.
משפחתו של ארצ'ר התגוררה בהאזל דל ליד בל אייר.
ארצ'ר סבל ממחלות כליות מאז 1893. לאחר שעזב את הכלא במאי 1894, אושפז בבית החולים.
ארצ'ר מת ממחלת ברייט ב-2 באוגוסט 1898, בבית החולים העירוני בבולטימור, מרילנד.
הוא נקבר בבית הקברות הפרסביטריאני של צ'רצ'וויל.
סטיבנסון ארצ'ר היה שופט וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מרילנד, שייצג את המחוז השישי מ-1811 עד 1817, ואת המחוז השביעי מ-1819 עד 1821. בנו סטיבנסון ארצ'ר ואביו ג'ון ארצ'ר היו גם הם חברי קונגרס ממרילנד.
ארצ'ר נולד במדיקל הול, ליד צ'רצ'וויל, מחוז הרפורד, מרילנד, ב-11 באוקטובר 1786, לקתרין (לבית האריס) וג'ון ארצ'ר.
הוא למד באקדמיית נוטינגהאם של מרילנד, וב-1805 השלים את לימודיו בפרינסטון קולג'.
הוא למד משפטים, התקבל בשנת 1808 ללשכת עורכי הדין של מחוז הרפורד, מרילנד, והחל לעסוק בכך באותה שנה.
מ-1809 עד 1810 כיהן ארצ'ר כחבר בבית הנבחרים של מרילנד, ולאחר מכן נבחר כמועמד המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה-12 כדי למלא את המושב שהתפנה כתוצאה מהתפטרותו של ג'ון מונטגומרי.
הוא נבחר מחדש לקונגרסים ה-13 וה-14 וכיהן מ-26 באוקטובר 1811 עד 3 במרץ 1817. מאחר שהגיע לגיל המינימום החוקתי לכהונה בבית הנבחרים (25) פחות מחודש לפני כניסתו לתפקיד, היה ארצ'ר החבר הצעיר ביותר בקונגרס ה־12 – קונגרס שהתאפיין, לפחות בחלקו, בהזרמת דם צעיר למערכת השלטונית.
ארצ'ר היה אחד מהתומכים הנחרצים ביותר בהיערכות למלחמה, והצביע בעקביות בעד היערכות צבאית ובעד מלחמת 1812.
בקונגרס כיהן ארצ'ר כיו"ר ועדת התביעות (במהלך הקונגרס ה־13), וכחבר בוועדת ההוצאות של מחלקת הצי (במהלך הקונגרס ה־14).
בזמן מלחמת 1812 שירת כקצין התשלומים של המיליציה ה־40 של מרילנד, וב־5 במרץ 1817 מינה אותו הנשיא ג'יימס מדיסון לשופט פדרלי של טריטוריית מיסיסיפי, עם סמכויות של מושל, כשהוא יושב בבית המשפט בעיר סנט סטיבנס.
ארצ'ר התפטר מהתפקיד בתוך שנה וחזר למרילנד להמשיך בעיסוקו בעריכת דין.
לאחר מכן נבחר לקונגרס ה־16, בו כיהן מ־4 במרץ 1819 ועד 3 במרץ 1821, וכיהן שוב כיו"ר ועדת ההוצאות של מחלקת הצי.
בשנת 1823 מונה לשופט הראשי של בית המשפט המחוזי של מחוזות בולטימור והארפורד ושל העיר בולטימור.
בשנת 1844 מונה על ידי מושל מרילנד תומאס פראט לנשיא בית המשפט לערעורים של מרילנד, וכיהן בתפקיד עד מותו.
ארצ'ר התחתן עם פמלה בארני הייז בשנת 1811. לשניים נולדו תשעה ילדים, בהם סטיבנסון ארצ'ר.
ארצ'ר מת ב-26 ביוני 1848, במדיקל הול, ונקבר בבית הקברות הפרסביטריאני של צ'רצ'וויל.
סטיוארט הולנד אורקין הוא רופא וחוקר אמריקאי-יהודי המתמחה בהמטולוגיה אונקולוגית בילדים.
הוא פרופסור לרפואת ילדים בבית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד ומשמש כחוקר במכון הווארד יוז למחקר רפואי.
מחקריו מתמקדים בגורמים גנטיים למחלות דם, והוא חבר האקדמיה הלאומית למדעים בארצות הברית ובאקדמיה הלאומית לרפואה.
אורקין נולד וגדל במנהטן, שם אביו היה אורולוג.
הוא למד ביולוגיה לתואר ראשון במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בשנת 1967, ולאחר מכן השלים תואר דוקטור לרפואה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד בשנת 1972. הוא ביצע מחקר פוסט-דוקטורט במכונים הלאומיים לבריאות בהנחיית הגנטיקאי פיליפ לידר.
במהלך התמחותו בהמטולוגיה אונקולוגית, קיבל אורקין תמיכה ממנהל המחלקה שלו, פרופ' דוד גורדון נתן, להקים מעבדת מחקר עצמאית.
אורקין מכהן כפרופסור לרפואת ילדים על שם דוד גורדון נתן בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד.
הוא שימש כראש מחלקת האונקולוגיה הפדיאטרית במכון דנה-פרבר לסרטן בין השנים 2000 ל-2016. מאז סוף שנות ה-70 אורקין מלמד בפקולטה לרפואה של הרווארד, ומשנת 1986 משמש כחוקר במכון האווארד יוז.
במהלך שנות ה-70 וה-80, אורקין ערך מחקרים שזיהו מוטציות גנטיות הקשורות לקבוצת מחלות דם הנקראות תלסמיה.
מחקריו הובילו לתיאור המלא הראשון של פגמים מולקולריים במחלות תורשתיות.
בשנת 1986 הוא וצוותו שיבטו לראשונה גן שגורם למחלה כרונית בשם מחלה גרנולומטית כרונית, ללא ידיעה מוקדמת על החלבון המקודד על ידי הגן.
המעבדה של אורקין עוסקת כיום בחקר רגולציה של התמיינות תאים ותהליכי התמחויות תאיות.
אורקין וצוותו גילו את גורם השעתוק ההמטופויטי הראשון, GATA1, בשנת 1989. בשנת 2008 פרסמו הוא ועמיתיו שורת מחקרים שזיהו את תפקידו הקריטי של BCL11A בהחלפה ההתפתחותית בין סוגי המוגלובין, המוגלובין עוברי (HbF) להמוגלובין בוגר (HbA).
הם הראו שאובדן של BCL11A לבדו מספיק כדי למנוע את תסמיני מחלת האנמיה החרמשית.
בשנת 2015 פרסם אורקין מחקר בכתב העת Nature שהראה מקטע קטן של DNA שיכול להגיב לטיפולי גן לאנמיה חרמשית.
תרגום ממצאים אלו לקליניקה נמצא בשלבי פיתוח בטיפולים גנטיים ועריכת גנים.
לאורך השנים זכה אורקין במספר רב של פרסים ואותות הוקרה.
Mead Johnson, ובשנת 1991 נבחר לאקדמיה הלאומית למדעים בארצות הברית.
בשנת 2013 קיבל את מדליית ג'סי סטיבנסון קובאלנקו מהאקדמיה.
הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לרפואה בשנת 1992, ובשנת 1993 זכה בפרס קרן וורן אלפרט.
בשנת 2008 נבחר לאחד מהאגדות בתחום ההמטולוגיה על ידי האגודה האמריקאית להמטולוגיה.
בין הפרסים הנוספים בהם זכה: פרס ויליאם אלן בשנת 2014 מהאגודה האמריקאית לגנטיקה אנושית, פרס גרובר בגנטיקה בשנת 2018, ופרס ממלכת פייסל לרפואה בשנת 2020. בשנת 2021 קיבל את פרס גרובר בגנטיקה, ובשנת 2022 זכה בפרס קרן גיירדנר הבינלאומי.
בשנת 2024 נכלל ברשימת האנשים המשפיעים בתחום הבריאות של מגזין טיים וזכה בפרס שאו.
אורקין נשוי במשך יותר מ-50 שנה ויש לו בת אחת.
סטיוארט הנרי מק'פייל הול היה סוציולוג, חוקר תרבות ופעיל פוליטי ג'מייקני-בריטי.
הול היה אחד ממקימי באוניברסיטת בירמינגהם ושימש כמנהלו השני, פעיל ציבורי בתנועת "השמאל החדש", פרופסור לסוציולוגיה
וכתב מאמרים וספרים רבים בנושאי פוליטיקה ותרבות.
הול היה נשוי להיסטוריונית הבריטית, , ולהם שני ילדים.
הול נולד בשנת 1932 בקינגסטון, ג'מייקה, למשפחה ממעמד הביניים, בתקופתה כ.
אביו, הרמן, שימש כרואה חשבון ראשי בחברת הפירות המאוחדת.
אמו, ג'סי, הייתה ממוצא מעורב ורבים במשפחתה ראו עצמם מזוהים עם התרבות הבריטית.
הול סיפר שצבע עורו הכהה יותר ביחס לשאר בני משפחתו גרם לו כבר בילדותו לחוש זרות בתוך סביבתו.
הוא התחנך ב, מוסד פרטי ויוקרתי לבנים, שם נחשף לתוכנית לימודי בריטית קלאסית.
בשנת 1951, כשהיה בן 19, עזב הול לאנגליה על מנת ללמוד ב, אוניברסיטת אוקספורד באמצעות מלגת רודס, שם סיים לימודי ספרות אנגלית.
לדבריו, הוא חווה תחושת ניכור כלפי התרבות הבריטית: "שלושה חודשים באוקספורד שיכנעו אותי שזה לא הבית שלי [...] הגעתי לאנגליה כאמצעי בריחה וזה היה כישלון"
תהליך התעוררותו הפוליטית של הול החל בתקופת לימודיו באוניברסיטת אוקספורד, והגיע לשיאו בעקבות האירועים של שנת 1956 - הפלישה הסובייטית להונגריה ומשבר תעלת סואץ - שני אירועים, שלדבריו, שברו את אמונתו במוסכמות השמאל באותו הזמן.
בעקבות אירועים אלו עזב הול את לימודי הדוקטורט בספרות ופנה לעשייה פוליטית ותרבותית.
הוא היה בין מייסדי כתב העת
בשנת 1957 והיה שותף להקמת כתב העת בשנת 1960, שם שימש כעורך.
שני כתבי העת הללו נועדו לבחון מחדש את תנועות השמאל ולחבר בין פוליטיקה ותרבות.
על פי הול, תרבות ההמונים מהווה לא רק זירת שליטה אידאולוגית, אלא גם מרחב של יצירתיות, משמעות פוליטית ואפשרות להתנגדות.
הול ושותפיו ביקשו להציע פוליטיקה מסוג אחר - "בין ונגד שני המחנות"- מתוך סירוב לבחור בין סטליניזם סובייטי לבין אימפריאליזם מערבי.
לדבריו, הם ניסו לחשוב מחדש על מעמד, צרכנות, גזע, לאומיות, מדיה ואידאולוגיה - מושגים שהובילו לפיתוח תחום לימודי התרבות.
בשנים 1956–1964 פעל הול רבות במסגרת תנועת השמאל החדש, כולל בארגון מועדוני השמאל החדש ובקמפיין לפירוק נשק גרעיני (CDN).
הוא עבד כמורה בדרום לונדון ונסע ברחבי בריטניה להרצאות פוליטיות.
הול עסק בפעילות אנטי-קולוניאלית שהושפעה מהפוליטיקה הפוסט-אימפריאלית של אזור הקריביים.
בשנת 1960 הוביל סטיוארט הול יחד עם קבוצת ה־URL את "פרויקט נוטינג היל", מיזם חברתי פוליטי, כתגובה ישירה ל ב-1958. לדבריו, המיזם שאף להביע סולידריות עם קהילת המהגרים ולארגן "פעולה ישירה" סוציאליסטית מתוך קריאת שינוי חינוכית מהשטח.
הדגש המרכזי על פי הול היה כי שורש הבעיות לא היה רק גזענות, אלא מצוקה קהילתית רחבה והמודעות לכך הובילה לשינוי בגישת הפעולה: מ"מדיניות" לעשייה קהילתית.
במהלך פרק זמן זה, החל המעבר של הול מהתעניינות ספרותית גרידא להבנה עמוקה יותר של הקשר בין תרבות לפוליטיקה מתוך הבנה שכוח אינו נובע רק מהמוסדות הפוליטיים, אלא גם מתרבות, אידאולוגיה והסכמה חברתית.
הבנה זו שימשה כבסיס לפיתוח רעיונותיו המאוחרים בחקר התרבות.
הול היה אחד ממקימי המרכז לצד , ושימש כמנהלו השני בשנים 1969–1979.
שני מאמרים שכתב הול "Cultural Studies and the Centre" ו-"Cultural Studies: Two Paradigms" שפורסמו בשנת 1980 זכו להשפעה ניכרת בכל הנוגע לפרשנויות המאוחרות של פועלו במרכז ושל תחום לימודי התרבות הבריטיים בכלל.
בשני המאמרים מציע הול מבט רפלקטיבי על התפתחות לימודי התרבות הבריטיים ותרומתו של המרכז למחקר תרבות עכשווית, תוך דיון במעבר התפיסה הקלאסית של תרבות כערכית למהות חברתית כוללת.
בנוסף, הם בחנו את המתח בין תרבותנות לסטרוקטורליזם, מתח שהוביל להעמקת ההשפעה של הגותו של אנטוניו גראמשי על התחום.
בכותבו על הופעתם של לימודי התרבות מתוך ההקשר של מרכז ברמינגהם (CCCS), מציין סטיוארט הול כי "החיפוש אחר מקורות הוא מפתה אך אשלייתי"; לשיטתו, "התחלות מוחלטות נדירות ביותר".
הול מדגיש שלימודי התרבות החלו להתהוות קודם להקמת המרכז בשנת 1964 בזירות אחרות, כמו: תנועות פוליטיות מוקדמות (כמו השמאל החדש) ובתחומי דעת קיימים (כמו לימודי היסטוריה וסוציולוגיה), ותוכנית הלימוד המקורית שלו התבססה על מגוון רחב של כתבים שראו אור עשור קודם לכן.
הול מציין כי כתיבתו המוקדמת עוצבה בין היתר על ידי טקסטים שנכתבו על ידי ריצ'רד הוגרט, ריימונד ויליאמס וההיסטוריון אדוארד תומפסון, אשר לטענתו יצרו את "הפער שמתוכו צמחו לימודי התרבות".
שלושת הוגים אלה הניחו את התשתית שאפשרה את ההיפרדות מהמסורות הקודמות של הגות תרבותית שהתגבשו במהלך המאה ה-19 וראשית המאה ה-20.
המונח מתאר את עבודותיו המוקדמות של סטיוארט הול ושל מרכז ברמינגהם (CCCS) בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20. ניתן לראות את ההיגיון התרבותני בכתיבתו של הול במסגרת השמאל החדש כמו בספרו הראשון "The Popular Arts".
הגדרת התרבותנות מדגישה חוויה חיה, תרבות כפרקטיקה יומיומית ויכולת פעולה אנושית; תרבותנות מתמקדת ב"חוויה" וב"מסורות החיות" כמקורות אותנטיים של תרבות ומשמעת.
התובנה המרכזית של התרבותנות, לפיה התרבות היא אקספרסיבית וניתנת לפענוח כדרך להבנת חוויותיהם הממשיות של מעמדות וקהילות מסוימות, החלה לעמוד במבחן ביקורתי על ידי הול והמרכז בסוף שנות ה-60. כאשר הול מונה לממלא מקום מנהל המרכז בשנת 1968, במקומו של ריצ'רד הוגרט, הוא הביא גישה תאורטית חדשה לפעילות המרכז.
השינוי התאורטי הזה זכה לדחיפה משמעותית בעקבות חדירת הסטרוקטורליזם לשיח ביקורת התרבות בסוף שנות ה-60.
נקודת המפנה במעבר ב-CCCS בין שתי המסגרות התאורטיות הללו - התרבותנות והסטרוקטורליזם - לא היה חד משמעי והתאפיין בסכסוך אינטלקטואלי שדרש מהחוקרים לבחור עמדה ברורה בין שתי "פרדיגמות" אלה, כפי שציין הול.
במאמרו "Cultural Studies: Two Paradigms", סטיוארט הול מנתח באופן מעמיק את המתח בין התרבותנות לבין הסטרוקטורליזם במסגרת לימודי התרבות.
הוא אינו בוחר צד אלא מדגיש את המגבלות של כל אחת מהגישות כשהן עומדות בפני עצמן.
התרבותנות, שהתבססה על עבודותיהם של הוגרט, ויליאמס ותומפסון, ראתה בחוויה הממשית של יחידים וקבוצות בסיס להבנת התרבות ולשינוי חברתי.
לעומת זאת, הסטרוקטורליזם טוען שהחוויה עצמה היא תוצר של מבנים לשוניים ותרבותיים.
הול מציע להבין את שתי הגישות לא כניגודים מוחלטים, אלא כפרדיגמות שמשלימות זו את זו באופן ביקורתי.
הוא אחד המאמרים הנפוצים והנידונים ביותר שכתב, והוא השפיע באופן עמוק על כיוונה של החשיבה בלימודי התרבות בשנות ה-70 וה - 80. במאמר זה הציג לראשונה מודל הנובע בעיקר מהסתייגויותיו של הול לגבי תיאוריות התקשורת העומדות בבסיס מחקר תקשורת ההמונים.
כמו כן, הול הציג את מודל ההצפנה והפענוח במאמר "Encoding/Decoding", שהופיע בקובץ המאמרים Culture, Media, Language בשנת 1980.
בפיתוח המודל, הול מתבסס על רעיונותיהם של רולאן בארת ואומברטו אקו, ומשתמש בכלים סמיוטיים על מנת לנתח את האופן שבו אמצעי התקשורת מעבירים מסרים לקהלים, וכיצד הם מבנים משמעות ותוכן.
במאמרו הול מציג את המודל הקונבנציונלי של תקשורת כפי שהוא מופיע במחקרי תקשורת המונים, המתאר את התקשורת כתהליך ליניארי.
בתהליך זה השולח יוצר את המסר וקובע את משמעותו, ומשמעות זו מועברת לנמען באופן ישיר ושקוף.
הול ערער על שלושת המרכיבים של מודל התקשורת הקונבנציונלי.
(i) המשמעות אינה קבועה או נקבעת באופן חד צדדי על ידי השולח.
(ii) המסר לעולם אינו שקוף או חד משמעי.
(iii) הקהל אינו קולט פאסיבי של משמעות.
באמצעות אימוץ של טרמינולוגיה מרקסיסטית, הול מחליף את הליניאריות של מודלי התקשורת הקלאסיים במעגל שבו ה"שולח" הופך ל"מפיק" וה"נמען" ל"צרכן".
השימוש במושג "צריכה" מציע תהליך פעיל שמוביל להפקה מחודשת של המשמעות.
מודל זה אומר כי השפה מקבלת משמעות מסוימת על ידי היצרנים, ולאחר מכן מקבלת משמעות מסוימת על ידי הקהלים.
לדבריו, על המסר להיות "מובן כשיח בעל משמעות ולהתפרש באופן משמעותי "לפני שיוכל להשפיע או לשמש למטרה כלשהי".
מודל הצפנה והפענוח של הול מניח ש"ייתכן שלא תתקיים סימטריה מושלמת בין הקודים לקידוד ולפענוח".
לטענת הול, שלב הקידוד בתהליך הייצור התקשורתי פועל במסגרת מערכת של קודים מקצועיים, אשר מסייעים בגיבוש משמעויות נוספות.
בקודים אלה טבוע הסדר המוסדי, הפוליטי או האידאולוגי, והן הופכות לממוסדות בעצמן.
הול מזהה שלוש קטגוריות של פענוח שבאמצעותן קהלים יוצרים משמעות ממסרי התקשורת:
(i) קוד דומיננטי המתאר מצב שבו הקידוד מקבל את המשמעויות שאליהן מתכוונים המקודדים.
(ii) קוד של משא ומתן המתאר מצב שבו הקוד מקבל חלק מהמשמעויות המקודדות אך ברמה המקומית המשמעויות האלו יכולות להיזנח.
(iii) קוד מתנגד המתאר מצב שבו ייתכן שהקהל יבין את המשמעות המילולית והפרשנות שניתנה לקוד, אך הוא יבחר לפענח את המסר באופן מנוגד לגמרי למשמעות המקורית של המקודדים.
מודל הצפנה והפענוח שמציע הול מבקש לבחון את מושג האידאולוגיה תוך התנתקות מהתפיסה המרקסיסטית הקלאסית הרואה בה כלי דיכוי חד צדדי המופעל על ידי המעמדות השליטים על ההמונים במסגרת תאוריית הכלכלה הפוליטית.
בכך, הול מבקש להציג הבנה מורכבת ודינמית יותר של אידאולוגיה, שאינה מצטמצמת לכוח כפייה מוחלט.
בהמשך, הול מבקש להתמודד עם שאלת מקומה של האידאולוגיה בחברות דמוקרטיות עכשוויות, שבהן מוסדות התקשורת פועלים, לכאורה, מחוץ להשפעתן הישירה של המדינה או של אינטרסים מסחריים.
הוא מעלה ספקות באשר ליכולתה של האידאולוגיה להמשיך ולהתקיים ככוח עצמאי ומשמעותי בתנאים אלו.
לצד זאת, הול מכיר בכך שהתיאוריות המרקסיסטיות של האידאולוגיה נוטות להדגיש באופן חד צדדי את הממדים השליליים והמטען של רעיונות וערכים קפיטליסטיים.
הול מגלה הערכה כלפי התובנות המקוריות של מרקס בנוגע לאידאולוגיה, ובמיוחד כלפי רעיון ה שפיתח אנטוניו גרמשי.
לטענת הול, העיוות בתהליך התקשורת טבוע במערכת עצמה.
הוא טוען כי מתקיים "חוסר התאמה" בין שני צידי תהליך ההתקשרות, כלומר, בין הפקת המסר ("הצפנה") לבין קליטתו ("פענוח").
באמצעות חזרות תכופות על אותו נרטיב, נוצרת פרשנות תרבותית מסוימת שבעקבות החזרה נעשית לא רק סבירה ואוניברסלית לכאורה, אלא מקבלת מעמד של מובנת מאליה.
בהשראת גראמשי, הול מציין את הפוטנציאל הפוליטי של רעיונות אשר מצליחים לגייס תמיכה רחבה וליצור תודעה קולקטיבית.
מבחינתו, המאבק האידאולוגי איננו נפרד מהמאבק החברתי הכולל, אלא מהווה את ליבת התהליך ההגמוני שבו כוחות חברתיים מתחרים על עיצוב ההבנה הציבורית של המציאות.
תאוריית ההגמוניה כפי שהול מאמץ מציעה גישה פוסט-סטרוקטורליסטית לדינמיקה החברתית, הרואה בכוח לא תוצאה של כפייה בלבד, אלא של השגת הסכמה דרך מוסדות התקשורת.
התקשורת משמשת ככלי להפצת אידאולוגיות דומיננטיות, משום שהיא פועלת בתוך מערך קודים שכבר מוכתב על ידי הכוחות ההגמוניים.
אחת התרומות החשובות של הול הייתה הפיכת לימודי התרבות לפרויקט פוליטי לפופולרי דרך השילוב בין עבודתו באקדמיה ועבודתו כאינטלקטואל ציבורי סוציאליסטי.
הול כתב מספר מאמרים חשובים שפורסמו כסדרה בכתבי העת הסוציאליסטיים Marxism Today ו-The New Socialist ובהמשך כונסו בשני קובצי מאמרים: The Politics of Thatcherism משנת 1983 ו־The Hard Road to Renewal משנת 1988. התאוריה של הול על המושג 'תאצ'ריזם' הופיעה לראשונה בגיליון ינואר 1979 של Marxism Today.
על פי הול, המונח תאצ'ריזם תיאר בתחילתו את סגנונה הייחודי של תאצ'ר בניהול קמפיינים ובהובלה פוליטית.
סגנון זה התאפיין בפופוליזם ימני סמכותני, בשיח שמרני המוצג כמובן מאליו, ובתמיכה בעיקרון של כלכלה חופשית ומדינה חזקה.
הול ראה בתאצ'ריזם "נקודת מפנה היסטורית בחיים הפוליטיים והתרבותיים של בריטניה שלאחר המלחמה".
לדבריו, הייצוג האידאולוגי של תאצ'ריזם הוא שמאפיין את הרעיון ואת הצלחתו הפוליטית בצורה הטובה ביותר, ולא המדיניות.
לטענתו, תאצ'ריזם בנתה תוכנית פוליטית על ידי גיוס סוכנים פוליטיים מתוך התחום החברתי-תרבותי.
בספרו "The Hard Road to Renewal" העוסק במרגרט תאצ'ר ובמשברו של השמאל, הציג הול את עמדתו הביקורתית כלפי השפעותיה של המדיניות השמרנית על החברה הבריטית והגן על אידיאלים סוציאליסטיים שנותרו תחת איום הימין המתחזק.
בשנת 1982, לאחר הפלישה הארגנטינית לאיי פוקלנד, הובילה ממשלתה של תאצ'ר את בריטניה למלחמה במטרה להבטיח את הריבונות הבריטית על האיים.
במאמרו על מלחמת פוקלנד "האימפריה מכה שנית" (The Empire Strikes Back (1982, הול מנתח את האופן שבו ממשלת תאצ'ר הציגה את המלחמה באמצעות טרמינולוגיה נוסטלגית של האימפריה הבריטית.
לטענתו, הממשלה ערכה "שחזור היסטורי סלקטיבי" של העבר הבריטי, אשר זכתה לפופולריות רבה בקרב הציבור הבריטי.
הול טען שהצגת המלחמה כ"שובו של צי אדיר" היא אנכרוניסטית.
לדבריו, תאצ'ריזם השתמש בדימויים מהעבר הקולוניאלי כדי להחזיר ערכים מסורתיים כמו פטריוטיזם, 'אנגליות' ופטריארכיה.
הול מצביע על האופן שבו חזון העתיד שמציעה ממשלת תאצ'ר מתבסס על פנייה נוסטלגית אל העבר.
הול מנסח מודרניזציה רגרסיבית כ"ניסיון 'לחנך' ולמשטר את החברה אל תוך גרסה רגרסיבית במיוחד של המודרניות, וזאת באופן פרדוקסלי - באמצעות גרסה לא פחות רגרסיבית של העבר".
בספרו Policing the Crisis (1978) מאמץ הול את המונח "פופוליזם סמכותני" כדי להרחיב את מושג ההגמוניה של גרמשי.
המונח מהווה פיתוח של רעיון ה"סטטיזם הסמכותני" של האינטלקטואל המרקסיסטי היווני ניקוס פולנצאס, כפי שפורסם בספרו "מדינה, כוח, סוציאליזם" (1978).
פולנצאס תיאר את המעבר מתרבות פוליטית הנשענת על הסכמה לתרבות פוליטית סמכותנית הנשענת על כפייה.
ייחודה של תפיסת הסמכותנות של הול הוא בהכרה שהיא רתומה ומקבלת לגיטמציה מתוך פנייה לתחושות התסכול הפופוליסטי.
לפי הול, הפופוליזם הסמכותני מגייס את העם באמצעות פנייה אידאולוגית ל"פחדים, החרדות והזהויות האבודות של העם" ולא דרך 'פופולריות' גרידא בעוד שהשמאל מנסה להסיט את השיח חזרה למדיניות.
מושג זה בא לידי ביטוי בהקשר למלחמת פוקלנד, למשל, בקריאה הפופוליסטית להתחדשות לאומית אשר הופעלה באמצעות משחק על פחדיה של בריטניה בנוגע למעמדה ההולך ונשחק לאחר קריסת האימפריה ואובדן המרכזיות של הזהות האנגלית.
חלק מרעיון התאצ'ריזם כפי שהציג הול מציע הסבר לכך שחסרי עבודה ומעמד הפועלים תמכו במפלגתה של תאצ'ר על חשבון הלייבור והמדיניות הסוציאל-דמוקרטית.
לטענת הול, הצלחתו של התאצ'ריזם אינה טמונה ביכולתו להציג אידאולוגיה כוללת ומשכנעת לחלוטין שמטרתה להוליך שולל את ההמונים, אלא המאפיין המרכזי של האידאולוגיה התאצ'רית הוא דווקא הסתירות הפנימיות שבה.
עבור הול, הצלחתו של התאצ'ריזם טמונה ביכולתו לנסח "תצורות שיח סותרות במסגרת אותה תצורה אידאולוגית".
הוא רואה בתאצ'ריזם ניסיון לשאוף להגמוניה - שליטה באמצעות הסכמה - תוך שהוא נאלץ להפעיל גם אמצעים של כפייה, כפי שמשתקף בהיבט ה'פופוליזם הסמכותני'.
ההכרה של הול באופיו הסותר של התאצ'ריזם הובילה אותו למסקנה כי גם הבריתות המעמדיות המסורתיות הפכו לבלתי יציבות.
הול זכה לביקורות מהשמאל המרכזי על עמדתו כי אין "מעמד פועלים מאוחד" שיש לחלץ או להציל, בטענה שעמדה זו היא ויתור על המציאות הכלכלית ועל סוגיות של מעמד.
כמו כן, הול זכה לביקורת מצד חוקרים כמו ג'סופ ועמיתיו כפי שהם מתארים בספרם Thatcherism, על גישתו לרעיון.
מבקריו טענו שהוא נוטה למקד את הניתוח באידאולוגיה והתרבות ומזניח את המבנים הכלכליים-חברתיים.
הם ראו בתאצ'ריזם פרויקט שברירי מכפי שתיאר הול, ומדגישים את הפער בין שאיפת הממשלה להשיג לגיטימציה פוליטית לבין הישגיה בפועל.
בניגוד לטענתו של הול (1978), ג'סופ טען כי האטרקטיביות הסמכותנית והפופוליסטית של תאצ'ר, עמיתיה וחסידיה בתקשורת לא הייתה הגורם המרכזי לעמידותו ארוכת הטווח של התאצ'ריזם, אלא התאפשרה בזכות יכולתה לבסס כוח מוסדי באמצעות שליטה במדינה ריכוזית ולנהל "מלחמת מעמדות" שנועדה לשנות את המבנים התשתיתיים של כוח המעמדות.
התאצ'ריזם של הול לא סיפק מסגרת ממעשית לארגון המעמד העובד או לבניית ברית רחבה שתוכל לבנות אלטרנטיבה פוליטית מול המודלים הקיימים.
ביקורתו של הול על השמאל
הול טען כי מדובר בהכרה בהתפוררות של בריתות המעמד המסורתיות.
עמדה זו של הול מהווה הרחבה של ביקורתו על הדטרמיניזם הכלכלי.
הול טען כי השמאל צריך לבחון את אופן פעולתו של התאצ'ריזם כדי להבין את השינויים במרחב הפוליטי; הוא הציב בפני קוראיו שתי חלופות: להמשיך ולהיתלות בתודעה מעמדית מהפכנית, או להתעורר לשינויים שחלו בפוליטיקה ובתרבות של ההווה.
לטענת הול, התאצ'ריזם היה תגובה של הימין לשינויים גלובליים בקפיטליזם ובתרבות.
בשנת 1988, השיק הול יחד עם מספר אינטלקטואלים נוספים מהשמאל את מיזם 'זמנים חדשים' (New Times) על מנת להציע לשמאל סדר יום פוליטי חלופי, המכיר בשינויים ההיסטוריים שחלו בקפיטליזם.
אף שהתנגד אידאולוגית לתאצ'ריזם, הול הכיר ביכולתה של האידאולוגיה להשפיע על סדר היום הציבורי.
לדבריו, אידאולוגיה זו הצליחה לייצר רעיונות שחשפו את האנגלים ליכולת לחשוב על יסודות ומערכות יחסים מבוססים, לאחר שמאז רעיון האימפריה, לא היה רעיון גדול ומשמעותי בחברה האנגלית.
פאניקה מוסרית ומשבר ההגמוניה בבריטניה
בספר Policing the Crisis (1978), הול ועמיתיו מציעים ניתוח תאורטי רב שכבתי של תהליכים חברתיים, פוליטיים ותרבותיים שעיצבו את התמורות במדינת הרווחה הבריטית בשלהי שנות ה-70. לטענתם, התקופה מתאפיינת ב"משבר הגמוני"- קריסה הדרגתית של המוסכמות הפוליטיות והחברתיות לאחר מלחמת העולם השנייה.
בספר הם מנתחים תהליך ייצור של "פאניקה מוסרית" ובאמצעות מסגור תקשורתי רווי קונוטציות גזעיות נבנתה דמות אויב שבאמצעותה ניתן להצדיק מהלכים של הידוק שליטה מדינתית.
לטענת הול, הרחבת מנגנוני הפיקוח והענישה נועדו לשקם את הסדר החברתי המעמדי שנפגע - תהליך אידאולוגי עמוק המאפשר "שחזור הסדר החברתי הישן באמצעים חדשים".
ניתוחו של הול את התאצ'ריזם הדגישו את חשיבותה של האידאולוגיה והאופן שבו הימין מנסה לנכס מחדש מושגים, רעיונות וביטויים מהשמאל או מה"אינטרס הלאומי" לאידאולוגיה שלו, כחלק מניסיונו לארגן גוש חברתי-היסטורי חוצה מעמדות כדי להבטיח הגמוניה.
במאמרו משנת 1990, Cultural Identity and Diaspora, מציג הול שתי הגדרות שונות לזהות תרבותית.
הול מציג תפיסה שונה אשר לא מחשיבה את "הזהות כעובדה שהושלמה מראש, אותה הפרקטיקות התרבותיות החדשות משקפות" אלא כתהליך יצירה אשר נמשך תמיד ונבנה מתוך הייצוג ולא מחוץ לו.
העמדה הראשונה מגדירה את הזהות התרבותית במונחים של "עצמיות אחת אמיתית" המסתתרת בתוך הזהויות הרבות אשר בעלי היסטוריה ושורשים משותפים חולקים.
במסגרת הגדרה זו, הזהות התרבותית מספקת "מסגרת יציבה, בלתי משתנה ורציפה של התייחסות ומשמעות" שעומדת מול שינויים היסטוריים.
תפיסה זו של זהות תרבותית מילאה תפקיד מרכזי במאבקים הפוסט-קולוניאליים.
העמדה השנייה המגדירה את הזהות התרבותית מכירה בכך שכמו שישנם מאפיינים משותפים, יש גם נקודות קריטיות של הבדל עמוק ומשמעותי אשר מייצגות את 'מה שאנחנו באמת'; או 'מה שהפכנו להיות' מאחר שההיסטוריה התערבה.
לפי גישה זו, הזהות התרבותית, כמו כל דבר היסטורי, עוברת שינוי מתמיד.
זהות היא השם ש"אנו נותנים לדרכים השונות בהן אנו ממוקמים על ידי, וממקמים את עצמנו בתוך, הסיפורים של העבר".
ההגדרה השנייה, לדברי הול, מאפשרת להבין את האופי של החוויה הקולוניאלית, ואת האופנים שבה המהגרים היו נתונים "לשליטה בידי התודעה הדומיננטית של ייצוגים, שהיו תוצאות של פעולה ביקורתית של כוח תרבותי וסטנדרדיזציה.
הכוח של המשטרים לגרום למהגרים לראות ולחוות את עצמם כ'אחרים'".
במאמרו, הול מתייחס לדבריו של פרנץ פנון וטוען, שיטה זו של ההשתלטות הפנימית על הזהות התרבותית תיצור "יחידים ללא עוגן, ללא אופק, חסרי צבע, חסרי מדינה, חסרי שורשים".
על פי הול, ההיסטוריה המשותפת מעצבת את הזהות בצורה עמוקה אך אינה מייצגת מקור משותף.
הדינמיקה של עיצוב הזהות התרבותית חורגת ממבנים בינאריים פשוטים.
הול משתמש במושג "נוכחויות" (presences) כדי לתאר את הדרך שבה נבנות ומשתנות הזהויות התרבותיות על פי השפעות ודיאלוגים עם קבוצות תרבותיות שונות.
הזהות התרבותית אינה דבר קבוע או טבעי, אלא היא תהליך דינמי שמשתנה בהשפעת "נוכחויות" של תרבויות שונות.
במאמרו הול מתאר את הזהות הקריבית, לדוגמה, באמצעות שלוש "נוכחיות" מובחנות: האפריקנית, האירופית והאמריקנית.
המפגש בין הנוכחיות השונות לא תמיד מוביל לאינטגרציה, ולעיתים יוצר מתח, קונפליקטים או חיבורים חדשים.
בשל מבנה הזהות התרבותית בקהילות הפזורות כאוסף של נוכחויות שונות, הול הציע מושג של זהות "עם ובתוך, ולא למרות ההבדלים; באמצעות היברידיות".
מהגרים הפזורים ברחבי העולם, לדוגמה, ממציאים את עצמם וזהותם מחדש על ידי שילוב של הכלאה וקריאוליזציה של השפעות מאפריקה, אירופה ושאר חלקי העולם בחיי היומיום ובפרקטיקות התרבותיות שלהם.
בשל כך, אין זהות תרבותית אחת שמתאימה לכל התפוצות, אלא קיימת רב-גוניות של זהויות תרבותיות שונות בעלות דמיון והבדלים חשובים.
לטענתו, קהילות פזורות נוצרו תמיד וממגוון סיבות כאשר חברות מיושבות ייסדו קהילות גדולות של בני עמן במקום אחר.
חברות אלה שרדו במשך תקופה ארוכה, שמרו על קשר הדוק עם המקום והתרבויות של אבותיהן, ועיצבו את פעולותיהם בהתאם לקודים החברתיים, המנהגים והאומנות של אבותיהם.
לדבריו, הקהילות הפזורות העכשוויות נובעות מהשינויים ביחסי הכוח בין "המערב" ו"יתר העולם" ששימרו במשך זמן רב את צורת המערכת הגלובלית.
"המונח 'פזורה' מתייחס לתהליך שבו חברות וקהילות בשני השלישים העניים של העולם נחשפו לכוח והוכפפו לאינטרסים של השליש העשיר".
הוא מתאר כי הרעיון המודרני של הפזורה מנסה לשחזר את הדינמיקה העכשווית שבה צורות תרבותיות שורדות, מתקיימות זו לצד זו, ומתחברות אחת לשנייה.
לטענת הול,"בהיסטוריה המודרנית המונח 'פזורה' מקושר בעיקר לפיזורם של היהודים, בשעבודם בארץ זרה ובסבל הג'נוסידי שהופעל עליהם במשך מאות שנים דרך היסטוריה של אנטישמיות ופוגרומים שהגיעו לשיאם בשואה."
במאמרו "Cultural Identity and Diaspora", הול מציב את נושא ההבדל בהקשר זהות שחורה.
הול טוען כי הדבר שקוראים לו ה"עצמי", מורכב מהמיקומים או הזהויות השונות שהאדם מוכן "להכפיף" את עצמו אליהם, או להיות "כפוף" להם.
הול מכיר בהבדל כטבעה האמיתי של הפזורה.
על מנת להסביר את תחושת השוני, הול משתמש במשחק המילים שהציג הפילוסוף הצרפתי ז'אק דרידה - Differance ו-Différance.
המושג "Différance" משמש את הול על מנת לתאר את "המשחק של ההבדל בתוך הזהות".
שינוי זה במילה "הבדל" מעביר את ההבחנה בין הבדל מרחבי להבדל זמני, ובאופן מדויק ממצה את הדקויות של הפזורה.
המושג מייצג מודל שחושב על שוני, אך לא בצורה בינארית.
"כל משמעות פרטנית תופסת מקום על ספקטרום שניתן לה מתוך הקצוות הבינאריים שלה, אך אינך יכול לתפוס את אחד הקצוות".
לאחר מותו של הול בשנת 2014, יזמו קתרין הול ו פרויקט להכנת ביבליוגרפיה מקיפה שתתעד את פועלו האינטלקטואלי.
הביבליוגרפיה נערכה על ידי ההיסטוריון ניק ביץ' והושלמה ברובה בשנת 2014. היא מתעדת את מכלול עבודותיו של הול לאורך למעלה משישה עשורים.
הביבליוגרפיה מציגה את העבודות באופן כרונולוגי, מתוך התנגדות להפרדה בין כתיבה אקדמית, הוראה ועשייה ציבורית, הבחנות שהול התנגד להן.
על פי אתר הקרן, הפרויקט זכה לתמיכת חוקרים ובני משפחה ופורסם באינטרנט דרך קרן סטיוארט הול.
הארכיון של סטיוארט הול נמצא בספריית קדרברי באוניברסיטת ברמינגהם.
להלן רשימה חלקית של כתביו:
סטיוארט קולין , היה אתנוגרף וסופר אמריקאי שתחום התמחותו היה במשחקים ואמנות.
ביסס תאוריה שלפיה הדמיון בין משחקים שונים בחברות שונות הוא הוכחה לקשר בין תרבותי עולמי.
ידוע בתור האנתרופולוג הראשון שדיווח על משחק המא-ג'ונג.
קולין, בנם של ג'ון קולין ומינה באראט, נולד בפילדלפיה שבארצות הברית וגדל בפנסילבניה.
לקולין לא היה חינוך רשמי בנושא האנתרופולוגיה.
ב-1889 פרסם קולין את דיווחו הראשון על המשחקים של פועלים סינים באמריקה; ב-1890 פרסם מאמר שנושאו היה בובות תיאטרון איטלקיות, שנכתב לאחר שקיבל השראה מביקור בתיאטרון בובות בניו יורק.
ב-1891 הוא עבד בתערוכה העולמית של שיקגו (1893), על תערוכת "משחקים בעולם".
באותה שנה הוא פרסם גם שני מאמרים שנושאם היה משחקי רחוב של ילדים עירוניים, ומשחקי הימורים סיניים.
במהלך היריד הוא נפגש עם ג'ורג המילטון, אנתרופולוג נודע, והשניים התחברו ולקחו על עצמם ליצור תיעוד מצטבר ראשון על המשחקים בעולם.
ב-1892 הפך קולין למנהל מוזיאון פנסילבניה לארכאולוגיה ופלאונטולוגיה.
ב-1893 כתב דיווח על תערוכת המשחקים שהתקיימה ביריד העולמי בשיקגו.
ב־8 במרץ באותה שנה התחתן עם הלן באנקר.
ב-1894 פרסם מאמר על המשחק האפריקאי מנקלה.
ספרו הראשון של קולין יצא לאור ב-1895, ונושאו היה משחקים קוריאניים.
הספר נכתב בהשראת חברו המילטון, שהיה באותו זמן חבר במחלקה האתנית של מוזיאון וושינגטון.
קולין החל להתעניין במשחקי קלפים ובשחמט, ובשנה שלאחר הוצאת ספרו פרסם מאמר בנושאים אלה.
קולין והמילטון החלו לעבוד על משחקי חץ וצורותיהם השונות באמריקה ובמזרח, אולם המילטון חלה וקולין סיים ופרסם את עבודתם לבד, בתור שלושה מאמרים מקושרים: "משחקים של אינדיאנים אמריקאים" ב-1898, "משחקים הוואיים" ב-1899, ו"משחקים פיליפיניים" ב-1900. המילטון מת ב-1900. מהדורה מתוקנת של "משחקים של אינדיאנים אמריקאים" פורסמה ב-1903
ב-1903 התפטר קולין מאוניברסיטת פנסילבניה והתמנה כאוצר האתנוגרפי של המוסד לאמנות ומדעים של מוזיאון ברוקלין בניו יורק.
הוא החל לצאת לשורה של מסעות חקר ואיסוף למטרת מחקר של ילדי אמריקה בצפון מערב אמריקה, החוף הדרום מזרחי, ובקליפורניה.
מאוחר יותר הוא יצא למטרות מחקר לארצות אסיה ומזרח אירופה.