tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
והאם ניתן לבנות מנוע כזה שייתן נצילות מלאה (100%) של המרה מאנרגיית חום לעבודה מכנית, בהיעדר איבוד אנרגיה כגון חיכוך והעברת חום לסביבה.
התיאוריה מראה שהנצילות תלויה בטמפרטורת הסביבה, וככל שהיא מתקרבת ל, הנצילות מתקרבת ל-100%.
סאדי קרנו היה בנו של שר מלחמה בפיקודו של נפוליאון.
הוא גיבש את הדעה כי אחד הגורמים לתבוסה של צרפת היה נחיתותה התעשייתית והניגוד העיקרי בין אנגליה לצרפת היה באופן השימוש במנועים.
הוא טען שהוצאת מנוע הקיטור מאנגליה תשלול ממנה את הכוח הצבאי.
קרנו הבין שמי שמחזיק בכוח אדים יעיל, לא יהיה רק המאסטר התעשייתי והצבאי של העולם, אלא גם המנהיג של מהפכה חברתית הרבה יותר אוניברסלית מזו שצרפת חוותה לאחרונה.
קרנו ראה את כוחו של הקיטור כמנוע אוניברסלי.
אז, התיאוריה הראשונה לשימור חום בעבודה מכנית הוצעה על ידי סאדי קרנו בשנת 1824. קרנו ביסס את ניתוחו על ההנחה שכמות החום נשמרת ושהעבודה הזו נוצרת על ידי המנוע, מכיוון שנוזל זורם ממקור חם "תרמי" חם, לכיור קר ונמוך "תרמי".
הוא דבק בתיאוריה המקובלת דאז, לפיה חום הוא סוג של נוזל חסר מסה או נושא חום.
ג'ול הראה שניתן להמיר עבודה כמותית לחום.
זו הייתה הולדתו של מושג המקבילה המכנית של חום שעבודה וחום אינם ניתנים להמרה הדדית, וכי חום אינו חומר כמו מים, עבודתו הייתה על שימור האנרגיה.
לורד קלווין (ויליאם תומסון) (1824–1907) וג'ול נפגשו בכנס אוקספורד של האגודה הבריטית לקידום המדע בשנת 1847. מאותה פגישה קלווין חזר עם ראש מעורער.
דווח כי הוא נדהם מהפרכתו של ג'ול לשימור החום.
הוא האמין שעבודתו של קרנו תוטל אם לא ישמרו על חום, ואם לא יהיה דבר כזה נוזל קלורי.
קלווין המשיך ופיתח את ההשקפה כי במובן מסוים עבודתו של קרנו יכולה לשרוד מבלי לסתור את עבודתו של ג'ול.
אז, ה'תרמודינמיקה', תאוריית הפעולה המכנית של החום, הגיחה לעולם.
רודולף קלאוזיוס (1822–1888) הראה כי המקרה של קרנו נגד ג'ול יכול להיפתר, במידה מסוימת אם היו שני עקרונות בסיסיים של הטבע.
הוא עידן את העיקרון של קרנו, והפטר את עולם הקלוריות, אך הוא המשיך לשער כיצד ניתן להסביר חום במונחים של התנהגות החלקיקים שחומר מורכב מהם.
קלוזיוס הבין גם בשנת 1865 שהוא גילה מאפיין תרמודינמי חדש, והוא בחר לקרוא לזו – אנטרופיה.
קרנו נולד בשנת 1796 ונפטר מכולרה בשנת 1832. קרנו, ג'ול, קלווין וקלאוזיוס נולדו בתקופה 1818–1824 ודורם העלה את התרמודינמיקה אל הבמה האינטלקטואלית.
השם תרמודינמיקה הוא מונח המציין את חקר החום, אך כעת הוא הורחב לכלול חקר טרנספורמציית האנרגיה על כל צורותיה.
ישנם ארבעה חוקים של תרמודינמיקה.
החוק הראשון של התרמודינמיקה קובע שצורת אנרגיה אחת, למשל אנרגיה קינטית, פוטנציאלית, תרמית אנרגיה חשמלית וכו 'ניתנת להמרה לאחרת ללא כל אובדן אנרגיה.
החוק השני קובע כי אנרגיה תרמית, או חום, היא מיוחדת בין סוגי האנרגיות: ניתן להמיר את כל צורות האנרגיה לחום, אך באופן שאינו הפיך; לא ניתן להמיר את החום במלואו לצורתו המקורית.
החוק השני של התרמודינמיקה קובע כי לאנרגיה יש איכות וגם כמות.
החוק הראשון עוסק בכמות האנרגיה והפיכת האנרגיה מצורה אחת לאחרת ללא התחשבות באיכותה.
שמירה על איכות האנרגיה מהווה דאגה מרכזית למהנדסים, והחוק השני מספק את האמצעים הדרושים לקביעת האיכות, כמו גם את מידת ההפחתה של האנרגיה במהלך תהליך פיזי.
החוק השני מוביל להגדרת מאפיין חדש הנקרא אנטרופיה.
אנטרופיה היא מאפיין מופשט במקצת, וקשה לתת תיאור פיזי שלה מבלי להתחשב במצבה המיקרוסקופי של המערכת.
החוק השני של התרמודינמיקה חשוב למהנדסים מכיוון שהוא מספק דרך לקבוע את האיכות, כמו גם את כמות ההנחתה של האנרגיה במהלך תהליך.
הוא משמש גם לקביעת הגבולות התאורטיים העליונים לביצועי מערכות הנדסיות רבות, כגון מקררים, מנועי בעירה פנימית וכורים כימיים.
כיום, התועלת בחוק השני של התרמודינמיקה אינה רק בתעשייה הכבדה ובמכונות אלא גם בשיפור הביצועים של מכשירים אלקטרוניים זעירים.
אנו בוחנים את הביצועים של מכשירים ומערכות הנדסיים לאור החוק השני של התרמודינמיקה.
מאפיין האנטרופיה משקף מאוד את התופעות הפיזיקליות וזה בא לידי ביטוי בחוק השני של התרמודינמיקה.
במנוע שרפה פנימית, הנצילות היא היחס בין הספק הבלימה (brake horsepower) לבין ההספק האינדיקטורי (indicated horsepower).
הנצילות המכנית כוללת את ההפסדים המכניים הנובעים מחיכוך במסבים ובגלגלי שיניים, הנעת גל הפיקות ומשאבות ההזרקה, הנעת מפוחים, משאבות שמן סיכה, דלק ומי-קירור וכדומה.
דוגמאות לערכי נצילות של תהליכים
נצנץ הוא סוג של פנס המותקן על עצם למטרת סימונו ומצוי בשימוש צבאי או אזרחי.
הנצנץ, מפיץ אור בעוצמה נמוכה, באלומה רחבה או באלומה כלל כיוונית.
זאת בשונה מהפנס הנפוץ שמרכז אלומה כוונית וצרה בדרך כלל באמצעות רפלקטור בעוצמה המספיקה לשבירתו על גבי העצם המואר והחזרתו לצופה.
עקרון פעולתו של הנצנץ הוא הפצה ישירה של אנרגיית האור אל הצופה.
עוצמת האור הנמוכה אינה מאפשרת את החזרתו מהעצם שעליו הוא מותקן (כפי שמתקיים בצפייה מאור המופץ על ידי אור השמש או תאורה מלאכותית) וכך למעשה העצם שעליו מותקן הנצנץ נותר חשוך.
בעבר הותקנה בנצנץ נורת להט אולם החל משנות השמונים נפוץ גם השימוש בנצנץ הפועל באמצעות נוזל זרחני (אשר נקרא גם "סטיקלייט") ובשנות התשעים החל שימוש בנצנץ הפועל באמצעות דיודה פולטת אור.
נצנץ יכול להאיר באופן קבוע או להבהב בהתאם לשימוש בו.
בלוחמת חי"ר משמש הנצנץ לזיהוי חיילים עמיתים בלוחמת לילה.
הוא מחובר בדרך כלל אל הקסדה בסמוך לעורף ומסמן לחיילי הכוח המסתער את מיקום וזיהוי חיילי העמית.
צבע האור המופץ על ידי הנצנץ מותאם לפעמים לזהות החייל: מ"מ, חובש, סמל מחלקה ועוד.
לעיתים מאיר הנצנץ באור שאינו נראה מתחום התת אדום כדי למנוע את זיהויו על ידי האויב.
הנצנץ משמש גם לזיהוי כוח צבאי רכוב כאשר הוא מותקן על דפנות כלי הרכב ובכך מאפשר נסיעה בשיירות בתנאי חשיכה מבלי להשתמש בפנסי הרכב.
בחיל האוויר נעשה שימוש בנצנץ להנחתה של כלי טיס או לסימון מטען מוצנח.
הנצנץ משמש לסימון דרכים המצויות בשיפוץ, כנורת סימון לנהגים המותקנת בחלק האחורי של אופניים, כנורת אזהרה לטייסים המותקנת על אנטנות גבוהות ועוד.
בצה"ל השתרש השימוש במילה נצנץ בהקשר לביצוע מטלות צבאיות על ידי חייל בהיקף ובהשקעה המזעריים ההכרחים.
כך קיימות ההטיות "ראש נצנץ" (ההפך מ"ראש גדול"), מנצנץ (נוהג שלא להשקיע הרבה במטלה) וכיוצא באלה.
נצנוץ הוא תופעה אופטית שגורמת למקור אור נקודתי להיראות כאור מהבהב.
התופעה נגרמת מטורבולנציה באטמוספירת כדור הארץ, והיא מתרחשת עבור אורות רחוקים בכלל ועבור אורות של כוכבים וכוכבי לכת בפרט.
לתנועת האוויר יש אופי טורבולנטי.
כיסי אוויר קטנים בעלי טמפרטורה שונה במעט נעים באופן כאוטי לאורך הקטע של קו הראייה מהעצם לצופה שנמצא באטמוספירה.
היות שמקדם השבירה תלוי בטמפרטורה, חזית גל שמקורה בעצם הקורן עוברת כיסי אוויר בעלי מקדם שבירה שונה.
הדבר גורם לה להתעוות לאורך המסלול ולהשתנות בזמן.
כתוצאה מכך תמונת מקור האור שמגיעה לעין או חיישן כלשהו, כגון מצלמה, היא מטושטשת, משתנה במהירות, ובנוסף העוצמה הנצפית של המקור משתנה.
שינויי עוצמה ומיקום אלו יוצרים את תחושת הנצנוץ.
תופעה נוספת המתלווה לנצנוץ היא שינויי צבע.
הדבר נגרם כתוצאה מנפיצה המתלווה לשבירה של קרני האור באוויר.
הנצנוץ בולט יותר עבור עצמים הקרובים לאופק.
הסיבה לכך היא שהנצנוץ מושפע ממסלול האור דרך האטמוספירה, ועבור עצמים קרובים לאופק המסלול ארוך יותר.
רוב הכוכבים הנראים בשמים מנצנצים בתצפית שנערכת בעין בלתי מזוינת, אולם ייתכנו גם כוכבים שלא ינצנצו.
הדבר יקרה בדרך כלל בתנאי טורבולנציה חלשה ועבור כוכבים הסמוכים לזנית.
בתצפית בטלסקופ בעל הגדלה גבוהה, ניתן להבחין בקלות רבה יותר בשינויי העוצמה והמיקום.
הצופה בטלסקופ יכול להבחין בתנועה מתמדת של דמות הכוכב ובשינויים מהירים בעוצמה.
כתוצאה משיקולי עקיפה, הגדלת קוטר המראה (או העדשה) הראשית בטלסקופ משפרת את הרזולוציה, אולם הטורבולנציה מציבה גבול על יכולת השיפור, כלומר החל מקוטר מסוים כבר אין שיפור ברזולוציה.
יש שתי דרכים להתמודד עם הבעיה שמציבה הטורבולנציה על תצפיות טלסקופיות.
שיטה אחת היא שימוש בטלסקופ חלל שנמצא מחוץ לאטמוספירה.
השיטה השנייה, בה משתמשים במצפי כוכבים גדולים, קרויה אופטיקה אדפטיבית.
בשיטה זו נמדדת השפעת האטמוספירה על כוכב בהיר שנמצא בכיוון התצפית או על קרן לייזר שמכוונת לאותו כיוון.
המדידה מאפשרת לבצע תיקונים מהירים בעזרת מראה נוספת, שמוצבת לאורך מסלול האור, וניתן לשלוט עליה בזמן אמת באמצעות מחשב שאליו מוזנים נתוני התצפית.
תיקונים אלו מפצים על השינויים המהירים בתמונה שנגרמים עקב השפעת הטורבולנציה.
השימוש בשיטת האופטיקה האדפטיבית היה זה שהאיץ את בנייתם של טלסקופים ענקיים בשנות ה-90 של המאה ה-20, דוגמת הטלסקופים במצפה קק שקוטר המראה הראשית שלהם עומד על 10 מטרים.
נֵצקֵה או נטסקה (רומאג'י: Netsuke) היה אביזר לבוש מעוטר ומגולף שנקשר בשרוך לחפצים אחרים.
הבגד היפני המסורתי הוא בגד ללא כיסים הנסגר בעזרת אבנט אוֹבִּי רחב סביב המותניים.
חפצים אלו המכונים סאגמונו (רומאג'י: Sagemono) כוללים קופסאות אִינרוֹ (רומאג'י: Inro) לחותם ולתרופות, נרתיקי טבק ומקטרת, ארנקים, קופסאות לכלי כתיבה ועוד.
את הנרתיקים השונים נשאו קשורים בשרוך שהושחל מתחת לאבנט.
הנטסקה, הקשור בקצהו השני של השרוך, היה תלוי מעל האבנט ויעודו היה מניעת החלקתם של אותם חפצים.
גודל הנצקה נע מ-3ס"מ עד 12ס"מ בהתאם לסוגיו השונים, וליצירתם משמשים מגוון חומרים, כגון עצם, שנהב, עץ, חרסינה ועוד.
על אף שבהתחלה שימשו הנצקה למטרה מוגדרת, מהר מאוד הפכו לאמנות עצמאית, המבטאת את פניהן הרבות של התרבות והמיתולוגיה היפנית.
האמנות הייתה פופולרית במיוחד בתקופת אדו, בשנים 1603–1868. חפצים אלו שיוצרו במקור לשימוש יומיומי הועלו לדרגת אמנות והפכו עניין לאספנים.
קָטָבוֹרִי - הצורה הנפוצה ביותר של נצקה, פסלון תלת-ממדי מעוגל.
אָנָבוֹרִי - סוג של קטבורי, כאשר הדמויות מפוסלות בתוך חלל המגולף בתוך הנצקה.
הצורה הנפוצה ביותר לאנבורי - צדפה.
סָאשִי - אחד מהסוגים העתיקים של נצקה, סאשי עשוי בצורת מוט באורך של כ-15 ס"מ עם וו בקצהו האחד וחור בקצהו השני.
את הצורה הזאת של נצקה היו שמים מאחורי החגורה, כך הקצה העליון היה נתפס על החגורה בעזרת ודרך החור בקצה התחתון הושחל שרוך בו היו תלויים חפצי ערך.
אוֹבִי-חָסָאמִי - עוד גרסה של נצקה בצורת מוט, אשר הומצאה, ככל הנראה, בסין.
מֵן-נצקה, או נצקה-מסכה - הסוג הנפוץ אחרי קטבורי, המדמה מסכת התיאטרון היפני נו.
מָנג'וּ - נצקה עגול, שטוח ועבה, העשוי בדרך-כלל שנהב, אשר עליו חרוטים תבליטים.
הנצקה עשוי בצורת ממתק יפני מנג'ו, מכאן שמו.
ריוּסָה - סוג דומה למנג'ו בצורתו, אך במקום תבליטים, העיגול מגולף כך שיעביר אור.
הסוג קרוי על שמו של אמן נצקה שחי בסוף המאה ה-18 אשר המציא את הסגנון החדש.
קָגָאמִיבוּטָה - נצקה העשוי בצורת כלי עגול בעל מכסה ממתכת, כאשר המכסה המתכתי הוא החלק המקושט ביצירה.
קָרַקוּרִי - נצקה עם חלקים ניידים או הפתעות מוסתרות.
נציגות יעקב הצדיק ובשמה המלא נציגות יעקב הצדיק לקתולים הדוברים עברית בישראל היא גוף בפטריארכיה הלטינית של ירושלים שמטרתו העיקרית היא לייסד ולקדם בישראל קהילות קתוליות דוברות עברית שחבריהן אינם מתפללים בקהילות הדוברות ערבית ואינם צליינים.
הקמת הנציגות נועדה לתת מענה לנוצרים שהגיעו לארץ לאחר הקמת מדינת ישראל, בדרך כלל בני-זוג של עולים יהודים, וכן לקתולים ממוצא יהודי.
עוד מבקשת הנציגות לשמש גשר בין הכנסייה לבין עם ישראל ולחזק את יחסי הידידות בין יהודים לבין נוצרים, וכן לקדם את ערכי השלום והצדק.
בשנים האחרונות עוסקת הנציגות גם בתיאום עבודת הכנסייה עם הפליטים ומהגרי העבודה, אשר נמצאים בישראל.
בשנת 1953 העלה ברונו הוסאר לראשונה את הרעיון לייסד קהילות נוצריות דוברות עברית וב-1954 ניתן לכך אישורו של הקרדינל אז'ן טיסראן , האחראי על הכנסיות המזרחיות הקתוליות בוותיקן ובתמיכתו של הפטריארך הלטיני.
באותה שנה נערך לראשונה טקס סעודת האדון בעברית, על-פי המנהג הסורי, אולם מנהג זה היה זר למאמינים שרובם היו לטינים.
בצעד מיוחד, ב-1957 אישרו שלטונות הכנסייה לערוך חלקים נרחבים מהטקס לפי המנהג הלטיני בעברית, וזאת בשל כך שעברית היא שפת קודש בדומה ללטינית וליוונית.
לאחר ועידת הוותיקן השנייה בשנת 1965 ניתן אישור לכלל הכנסיות להתפלל בשפות המקומיות (ולא בלטינית בלבד כמו קודם), ומאז כל הטקס נערך בעברית לפי הנוהג הלטיני.
מאז שנת 1990 עומד סגן לפטריארך (Vicar) בראשה של הנציגות.
באוגוסט 2019 הנציגות הוציאה הצהרה העוסקת בגירוש העובדים הזרים הפיליפינים, שהם ברובם המוחלט קתולים.
ההצהרה נחתמה על ידי כל ראשי הכנסיות הקתוליות בארץ ונחשבת שנויה במחלוקת גם בתוך הכנסייה הקתולית עצמה.
נכון לשנת 2019 פועלות בחסות הנציגות קהילות בתל אביב-יפו (כנסיית פטרוס הקדוש), ירושלים, חיפה, באר שבע, נצרת ובטבריה (כנסיית פטרוס הקדוש).
עוד פועלת בחסות הנציגות קהילה דוברת רוסית המקיימת תפילות בטבריה, בבית החסד בחיפה ובמנזר השתקנים בלטרון.
הנציגות גם מפעילה בית אבות בנהריה ופעוטון בירושלים.
להלן המשנים לפטריארך הממונים על הנציגות מאז שנת 1990:
האב פיירבטיסטה פיצבאלה, פרנציסקני (2005–2008).
נֵצֶר חַזָּנִי הוא יישוב באזור השפלה, השייך למועצה אזורית נחל שורק.
היישוב הוקם בשנת 2010 סמוך למושב יסודות, עבור חלק ממפוני יישוב בשם זהה (שהיה על שם השר מיכאל חזני) בגוש קטיף, שפונה בשנת 2005 במסגרת תוכנית ההתנתקות.
בשנת 2018 הוקם ביישוב בית ספר ממ"ד לבנות בשם "אור חדש".
בנוסף על כך ביישוב פועלים מעון יום, גני ילדים, מקווה, מועדון נוער וסניף של תנועת בני עקיבא ובית כנסת שמופנה לכל העדות.
המושג "נצר אחרון" מכוון לאדם האחרון שנשאר ממשפחה או מקהילה שהושמדה, בדרך כלל ב.
בחברה הישראלית נקשר מושג זה לניצולי השואה שהיו נצר אחרון למשפחתם שנספתה, עלו לישראל, בדרך כלל כמעפילים, התגייסו לצה"ל במסגרת גיוס חוץ לארץ, השתתפו בקרבות מלחמת העצמאות ונפלו.
מבין חללי המלחמה, בין 129 ל-152 היו נצר אחרון למשפחותיהם (שלהם הוקמה אנדרטה בהר הרצל).
בנפילתם נכרתה ההמשכיות היחידה למשפחה.
בשנת 1998 יזם יהודה שטרנפלד את הנצחת חללי נצר אחרון:
מחקרו של שטרנפלד הבשיל לספר שראה אור בשנת 2008 ובו תועדו 144 חללי נצר אחרון.
גם אחר הוצאת הספר המשיך המחקר, שמונה את מספר חללי נצר אחרון על 152. עם זאת, מקור אחר טוען ל-129 חיילי נצר אחרון.
ביוזמתו של שטרנפלד הוקמה גם "אנדרטת משֶבֶר לתקווה" ביער המגינים סמוך ללטרון.
משה אורן, שהיה ראש תחום מפעלי ההנצחה במשרד הביטחון בשנת 2002 המשיך בדרכו של שטרנפלד, יזם את כבישת השביל המחבר בין מוזיאון יד ושם לבין בית הקברות הצבאי בהר הרצל, את הקמת אנדרטת נצר אחרון בשביל, וערך את ספר "נצר אחרון" שיצא לאור בשנת 2008.
צביקה שוורצמן, איש קבוצת הטלוויזיה הקהילתית של כפר סבא, שימש עד פרישתו לגמלאות אחראי על מיזמי האינטרנט במכללת "אפקה" בתל אביב.
כמידען, הוא עסק בסיוע לניצולי שואה במציאת קרובי משפחה באמצעות האינטרנט.
לדבריו הוא קרא בשם המיזם "נצר אחרון" והחל לבדוק את רשימת חללי צה"ל נעדרי קרובי משפחה שסיפק לו משרד הביטחון.
הראשון ברשימה לפי א"ב היה אברמוביץ אברהם (בומי) ומהר מאוד מצא שוורצמן בעזרת האינטרנט קרובי משפחה שלו, אם כי לא בני במשפחה הגרעינית (הורים, אחים ואחיות או בנים ובנות).
בעקבות פעילותו של שוורצמן, ובשיתוף פעולה עם גופים נוספים, צומצמה רשימת חללי "נצר אחרון" לכדי 160 שמות, במקום 275.
ב-14 במרץ 2019 נחנכה אנדרטה לזכר השואה ו'נצר אחרון' שנפלו במלחמת העצמאות בגוש עציון.
לפי המחקר של ארכיון כפר עציון נפלו 15 שורדי שואה-נצר אחרון בגוש עציון המהווים כ-10% מכלל נופלי 'נצר אחרון'.
אחד מהם הוא יוסף באומינגר, ניצול שואה כבן 20, שעלה לארץ ב-1945 ונפל ב-14 במאי 1948, ד' באייר תש"ח, בקרב האחרון בכפר עציון.
באנדרטה לוח שבו כתוב חלק ממגילת הנטיעה הקושרת בין השואה לבין הקמת כפר עציון.
האנדרטה נבנתה לאחר פנייה של זוג שורדי שואה תושבי אפרת, טוביה ואסתר שלזינגר ונבנה על ידי המועצות הדתיות גוש עציון ואפרת.
מעצב האנדרטה: האדריכל יהודה לוי, מעצבת הזכוכיות: דברת אוסטרוף ביטון.
נצים (שם מדעי: Accipitrinae) היא תת-משפחה של דורסי יום בינוניים ממשפחת הנציים.
בקבוצה זו מצויים המינים הקטנים ביותר במשפחת הנציים, אך ישנם גם מינים גדולים כמו נץ גדול, שיכול להביס ארנבת.
מינים אלה מצויים ביערות או אזורים סבוכים מעט, והם בעלי כנפיים רחבות ומעוגלות המאפשרות להם לעוף בין העצים.
טרפם העיקרי של הנצים הוא ציפורים קטנות שלא הבחינו בנץ.
הוא מפתיע אותן והורג עם הטלפיים הקטלניות שלו.
הם משתמשים במקורם החזק לקרוע פיסות בשר.
כמו מרבית הדורסים, גם נקבות הנצים גדולות מהזכרים.
סוג ומין יחיד נץ דוריאה (Megatriorchis doriae)
בעבר צורפו לקבוצה זו מיני הסוג נץ אפור וכן נץ גבאר אך הם עברו לתת-משפחה נצים אפורים (Melieraxinae).
נצים אפורים (שם מדעי: Melieraxinae) היא תת-משפחה של דורסי יום בינוניים ממשפחת הנציים.
בעבר הם שויכו לתת-משפחת הנצים.
הם כוללים כיום שני סוגים, לאחר שהמין נץ גבאר עבר לסוג ומין יחיד.
סה"כ ישנם ארבעה מינים בקבוצה.
לעופות דורסים אלה נוצות אפורות, פנים חסרי נוצות, מקור צהוב או אדום ורגליים מעט ארוכות המותאמות להליכה.
הם חיים במישורים פתוחים וניזונים מיצורים קטנים החיים על האדמה.
תפוצתם העיקרית היא באפריקה אך חלקם הגיעו גם לתימן ולערב הסעודית.
אלו דורסים קטנים דמויי-נץ שאורכם הממוצע 30–50 ס"מ ומשקלם עד 850 גרם.
כמו אצל רוב הדורסים, הנקבות גדולות מהזכרים.
סוג ומין יחיד נץ גבאר (Micronisus gabar) - בעבר היה חלק מהסוג "נץ אפור"
נִצְרָה היא התקן בטיחות בכלי נשק שמטרתו למנוע את הפעלתם בשוגג ולצמצם את הסיכויים של אירוע פליטת כדור ותאונות דומות.
בכלי נשק עם היכולת לאפשר למשתמש לבחור במצבי ירי בין ירי אוטומטי לירי כדור בודד, עשויים להיות בוררים נפרדים אחד לנצרה ואחר לבחירת מצב ירי או שהבורר משלב את הנצרה עם בורר מצב הירי.
בכלי נשק מסוימים המיוצרים לאחר סוף שנות התשעים של המאה העשרים ותחילת המאה העשרים ואחת הותקנו מנגנוני נעילה אינטגרליים שיש לבטל על ידי מפתח ייחודי לפני שניתן יהיה לירות בכלי הנשק.
מנגנוני נעילה אינטגרליים אלה מיועדים למנוע שימוש לא מורשה בנשק בעיקר מצד ילדים במהלך אחסון ללא השגחה של כלי הנשק ולא כמנגנוני בטיחות בזמן הנשיאה.
נצרה ידנית, חיצונית היא הנצרה הראשונה שהוכנסה לשימוש והיא עדיין הנצרה הנפוצה ביותר.
החלק החיצוני של הנצרה הוא בדרך כלל מתג, כפתור או בורר שכאשר הוא מוגדר למיקום "נצור" או באנגלית "SAFE", מונע ירי של כלי נשק.
התכנון של מערכות נצירה מכניות הוא מגוון מאוד ומשתנה מסוגי כלי נשק שונים.
שני המנגנונים הנפוצים ביותר הם בלוק או תפס המונעים את הפעולה של מנגנון ההדק ומנגנון המנתק את להב ההדק ממנגנון הירי של כלי הנשק.
מנגנונים נוספים תוכננו למנוע ירי על ידי חסימת תנועת את הפטיש או הנוקר מתנועה קדימה.
אקדחי תופי רבים יוצרו ועדיין מיוצרים ללא מנגנון נצרה בכלל מתוך הנחה שהמאמץ הגדול יחסית הנדרש למשוך את ההדק ותנועת הדק ארוכה יחסית מהווים "מרחב ביטחון" המאפשר שימוש בטוח יחסית ומצד שני מאפשרות הפעלה מהירה של כלי הנשק.
אחד המנגנונים המודרניים יותר לנצרה אקטיבית הוא מנגנון המפעיל נצרה על ידי שימוש במנוף או משבת הממוקם על הקת של כלי הירייה.
המנגנון מותקן באופן שבעת אחיזת הנשק על ידי המשתמש תושבת הנצרה, כתוצאה טבעית מהחזקת הנשק בתנוחת ירי, וכך יוסרו החסמים המובנים באקדח כנגד ירי מקרי והנשק יהיה מוכן לירי.
המשבת מופעל רק כאשר היורה אוחז בנשק והנצרה הפנימית מבוטלת רק בזמן שהיורה שומר על אחיזתו בקת, המשבת מפעיל את מנגנון הטיחות מחדש מייד ברגע שהיורה משחרר אותו.
המנגנון הוא אחד המאפיינינים של אקדח M1911 ושל תת המקלע עוזי בהם משולב מנגנון המשבת עם נצרה ידנית חיצונית.
מנגנון נצירה דומה בצורתו כמנוף על קת האקדח הוא הנגנון השחרור המבוקר של הפטיש (decocking grip) שהותקנה באקדחים מתוצרת הקלר וקוך מסדרת P7 .
רוב האקדחים המסורתיים חצי-אוטומטיים מסוג פעולה כפולה או פעולה בודדת (DA/SA) מיועדים לנשיאה עם הפטיש מורד (לא דרוך) על כדור טעון, עם או בלי נצרה ידנית.
עם זאת, מחזור הירי של אקדח פעולה כפולה משאירה את הפטיש דרוך במצב פעולה בודדת כתוצאה של ירי הכדור הראשון או כדי לטעון כדור ראשון.
כדי להחזיר את האקדח למצבו הבטוח, יש צורך להוריד את הפטיש בדרך כלל על ידי אחיזת דורבן הפטיש, משיכת ההדק בזהירות ולאחר מכן הורדה איטית של הפטיש על הנוקר.
פטיש של אקדחים חצי-אוטומטיים בנויים ללא דורבן בולט כמו אקדחי תופי, אלא פטיש מעוגל שמגן על יד היורה בעת תנועת המחלק לאחור, מה שמקשה על אחיזת הפטיש בצורה בטוחה עם האגודל ומגדיל את הסיכון לפליטות כדור וירי בשגגה.
מבטל דריכה ידני מבטל את הצורך להוריד את הפטיש על כדור בבית הבליעה על ידי שימוש במנוף המשחרר את הפטיש ומאפשר ליורה לעשות זאת כאשר כדור נמצא בבית הבליעה.
מנגנון זה חוסם את הפטיש או את תנועת הנוקר לפני שחרור הפטיש.
באקדחים בהם הנקירה מתבצעת על ידי סטרייקר, אין פטיש ופעולת החזרת מנגנון ההדק למצב נצור נעשה על ידי מנגנון מבטל דריכה או מנגנון הרפיה המשחרר את דריכת קפיץ הסטרייקר ובכך מונע תנועה של הנוקר, במנגנוני הדק רבים נוסף מנגנון בטיחות נוסף שמכניס לפעולה מחסום מכני לנוקר עצמו.
מבטל דריכה משולב בנצרה ידנית הוא מנגנון מורכב שמשולב במספר סוגי אקדחים.
בכלי נשק מתוצרת הקלר וקוך קיים מנגנון המכונה "מנגנון משולש" המאפשר למשתמש בנשק לבטל את הדריכה על ידי לחיצה על מנוף כאשר הנצרה הידנית נמצאת במצב מנותק - מצב "אש", המשתמש יכול גם להפעיל את הנצרה למצב "בטוח" גם כשהנשק דרוך וטעון בכדור על ידי דחיפת המנוף.
מנגנון דומה פשוט יותר הידוד כמנגנון "כפול" נמצא באקדחים מתוצרת וולטר ובאקדחים מסוג ברטה M9 בהם העברת הנצרה הידנית למצב נצור מבטלת את דריכת הנשק.
האקדח הראשון בו נעשה שימוש במבטל דריכה היה אקדח הראדום VIS ואפשר לחיילי הפרשים הפולני להשתמש באקדח ביד אחת, המנגנון המאפשר דריכה וביטולה הופיע באקדח זאואר 38H שנופק לחיילים בצבא גרמניה הנאצית.
במקביל לנצרות המונעות ירי בנשק בעקבות לחיצה על ההדק, מותקנות בכלי נשק קל מערכות בטיחות שונות כנגד ירי באקראי כגון בעת נפילת הנשק מידי היורה, בעת השליפה או בעת טיפול רשלני.
מגרעת במחלק האקדח היא אחת הצורות הפשוטות ביותר של מנגנון בטיחות כנגד הפעלה אקראית.
מגרעת מופיעה בכרך כלל באקדחים של פעולה בודדת שיוצרו לפני כניסת מנגנונים המשולבים במנגנון ההדק.
מגרעת מופיעה גם במספר רובים המופעלים על ידי מנוף, אקדחים שתוכננו עם מנגנון ירי על פי הפיתוח של בראונינג הידוע כקולט M1911, ואקדחים חצי אוטומטיים שתוכננו לפני המצאת מחסום הנוקר.
מנגנון הבטיחות מסתמך על מגרעת בבסיס הפטיש, המוט המקשר בין ההדק לפטיש ושבדרך כלל מחזיק את הפטיש במצב דרוך כנגד הקפיץ הראשי.
המגרעת מאפשרת לתפוס ולהחזיק את הפטיש במרחק קצר מהנוקר במצב הידוע כ"חצי דריכה" .
במצב זה המשתמש יכול להניע את הפטיש לאחור באופן ידני אבל למרחק קצר מהנוקר, כך שהפלת הנשק לא תגרום לנקירת הפיקה ובכך תימנע ירייה בשגגה.
מטרה שנייה היא לאפשר למוט המקשר "לתפוס" פטיש שמכה על הנוקר כאשר ההדק לא נלחץ.
החיסרון של מערכת כזו היא שהפעלתה תלויה לחלוטין במשתמש ואינה מונעת ירי אקראי בכל המקרים.
נדרשת גם מידה מסוימת של מיומנות ידנית והיכרות עם נשק חם כדי להביא את הפטיש למצב של חצי דריכה.
מחסום נקירה הוא חסם מכני, המשמש בכלי נשק חצי אוטומטיים ובחלק מהאקדחים, המונע את תנועת הנוקר.
המנגנון מתוכנן להיות פעיל ומשולב והוא חוסם את תנועת הנוקר קדימה כברירת מחדל.
המנגנון מסיר את החסימה מהנוקר עם הלחיצה על ההדק לפני שחרור הפטיש או הסטרייקר.
כך מובטח שמנגנון הבטיחות יהיה פעיל גם אם הפטיש משתחרר בכל אירוע אחר שאינו בעקבות לחיצה על ההדק, למשל שחרור הנובע מפגם מכני במנגנון ההדק או מהפלת הנשק מידי היורה.
חוסם פטיש הוא מנגנון מכני הדומה לחוסם נוקר.
זהו תפס, חסם או מתקן חוסם אחר המובנה במנגנון ההדק וממוקם בדרך כלל במקום בו הוא יכול למנוע מהפטיש מלהכות בנוקר.
בדומה לחוסם, נוקר החסימה לתנועת הפטיש מוסרת כתוצאה מלחיצת ההדק.
מוט העברה (Transfer bar) הוא מנגנון בטיחות כנגד הפעלה אקראית באקדחי תופי ולעיתים ברובים בהם הפטיש חיצוני וחשוף.
המנגנון פועל בצורה הפוכה מחסימת הפטיש.
הדורבן המשמש לדריכה ידנית נמצא על מוט ההעברה, במקום על הפטיש.
בגרסה אחרת של מהמנגנון, מוט ההעברה מכיל את הנוקר.
בשני המקרים הפטיש עצמו אינו יכול ליצור קשר עם הנוקר אלא חייב לפגוע במוט ההעברה שמעביר את האנרגיה אל הנוקר.
מוט ההעברה ממוקם בדרך כלל מחוץ לקו התנועה של הפטיש, אך מוסט למקומו על ידי הפעולה הרגילה של ההדק בדומה למחסום הנוקר.
מנגנוני בטיחות המנתקים את ההדק ונועלים את הבריח הם בדרך כלל "תוצר לוואי" של פעולת מנגנון ירי, ולעיתים לא נחשבים למנגנון בטיחות נפרד.
ניתוקי הבריח וההדק הם חלק מפעולה בכלי נשק עם בריח, רובים בעלי מנגנון טעינה על ידי משאבה ורובים בעלי מנגנון טעינה על ידי מנוף.
מנגנונים אלו מנתקים או חוסמים את פעולת מנגנון ההדק אם, מסיבה כלשהי, הבריח לא סוגר את בית הבליעה.
וריאציה של מנגנון זה היא מנגנון ניתוק הדק שמונע מהאקדח לירות עד שמחזור הירי (דריכה – טעינה – ירי – פליטה – דריכה) הושלם.
אם המחזור לא הושלם, לא ניתן לירות אלא רק לאחר שההדק משוחרר ונלחץ שוב.
מנגנון זה מובנה בהגדרת הפעולה של כלי נשק חצי אוטומטיים הדורשים מהיורה לחיצה נפרדת של ההדק כדי לירות כל כדור בתורו וברציפות כחלק ממחזור הירי.
זהו המנגנון המועדף לניתוק ההדק בכלי נשק בעלי מנגנון טעינה חוזרת והוא מונע פליטות כדור.
בכלי נשק ללא מנגנון זה, בעיקר בכלי נשק מתחילת המאה ה-20, אם היורה ממשיך ללחוץ על ההדק, טעינת כדור אל בית הבליעה הביאה לירי מיידי.
מנגנון ניתוק מחסנית אינו מאפשר למשתמש לירות בנשק ללא מחסנית או כאשר המחסנית לא יושבת במקומה באופן מלא.
המנגנון פועל על ידי הפעלה של מערכת לחסימת ההדק או לחסימת הנוקר.
מנגנון זה שהופיע בכלי נשק חצי-אוטומטיים עוד בשנות ה-30 של המאה ה-20 עדיין מעורר דיונים לגבי נחיצות שילובו והשימוש בו.
מבחינה היסטורית, לרוב הדגמים של כלי נשק שהוזנו במחסנית לא היה מנגנון ניתוק מחסנית.
הנימוקים בעד הכללת מנגנון זה בכלי נשק הם מניעת ירי בשוגג כאשר המשתמש מוציא מחסנית מנשק שנדרך ולפיכך יש כדור בבית הבליעה.
במקרה שהמשתמש שוכח להוציא את הכדור ה"חי" קיימת סכנה ממשית של פליטת כדור.
המנגנון יכול לשמש כדרך להשבתת הנשק בשעת חירום.
כך יכול המשתמש בתנאים מסוימים ללחוץ על כפתור שחרור המחסנית אם הוא חושש שהנשק עלול להילקח ממנו ובכך למנוע שימוש של גורם עוין בנשק.
אחד החסרונות של המנגנון הוא השפעתו האפשרית על שאר החלקים במנגנון ההדק, כך שהלחיצה על ההדק כבדה יותר או לא שווה לכל אורך מהלך הלחיצה.
עם זאת, המנגנון חשוף ופגיע ללכלוך, חלודה ושיירים מהירי, ונוטה לתקלות שעלולות להביא לידי תאונות ירי.
נימוק אחר נגד המנגנון קובע כי ללא המחסנית, שעלולה לעיתים ליפול או להישלף מהנשק בטעות, האקדח הופך להיות חסר ערך.
אקדח ללא המנגנון, לעומת זאת, יכול עדיין לירות כדור אחד לפחות.
מערכות בטיחות אלה משולבות בלהב ההדק של כלי הנשק.
המערכת מורכבת משני חלקים התלויים זה בזה: להב ההדק עצמו ו"מנוף" קטן על להב ההדק.
בדומה למשבתים על הקת, נצרות משולבות בהדק נוחות לשימוש מאחר שהפעלתן היא חלק טבעי מפעולת הירי.
כך המערכות נוצרות את הנשק באופן אוטמטי ומשחררות את הנצירה רק כאשר היורה מתפעל את שני חלקי ההדק.
מערכות אלו מבטיחות שהנשק לא ירה בעת לחץ לא מכוון או לחיצה רגעית וקטועה על ההדק.
עיצוב זה, הפך לפופולרי על ידי אקדחי גלוק, אך נעשה בו שימוש במקור באקדח תופי ללא פטיש בטיחות מתוצרת אייבר ג'ונסון מ-1897 – המנגנון משלב הדק עם מנוף קפיצי בחציו התחתון.
ידית זו, הבולטת מההדק, חייבת להילחץ במלואה על מנת לנתק מנעול המאפשר ללהב הדק לנוע.
לחיצה לא מכוונת על החלק העליון של ההדק ללא לחיצה על הידית אינה מנתקת את המנעול וההדק לא יזוז.
עיצובים אחרים כוללים כרית קפיצית המהווה את החלק העליון של פני ההדק ומתפעלת מנעול דומה.
על פי ההגדרה, סמן לכדור איננו נצרה אלא סמן פיזי המותקן בכלי נשק חצי אוטומטיים, שמטרתו להצביע ולהזהיר את היורה שכדור נמצא טעון בבית הבליעה של הנשק.
הסמן הוא בדרך כלל כפתור, מוט או מנוף קטנים הנמצאים בדרך כלל מאחורי זיז החולץ של תרמילים ריקים.
בעת נוכחות כדור בבית הבליעה הסמן יוצא ובולט ממקומו.
בכלי נשק שונים קיים סמן לבית בליעה ריק (מק פורק).
הסמן הוא תותב קטן מפלסטיק אשר מוכנס לבית הבליעה של הנשק, ומונע אירועי פליטת כדור באמצעות מתן אינדיקציה ודאית שאין כל כדור בבית הבליעה.
בעת דריכת הנשק, המק פורק נפלט מקנה הרובה החוצה, בדומה לתרמיל הכדור לאחר הירי.
על מנת למנוע את אובדנו, בדרך כלל קשורה למק פורק רצועה שמולבשת על הנועלן ("צרצר") של הנשק, וכך הוא נשאר תלוי על הנשק גם לאחר הדריכה.
מנתק הדק הוא מנגנון הנועל את פטיש כלי הנשק במצב דרוך לאחר שהירייה האחרונה נורתה, גם כאשר ההדק לחוץ בעת מחזור הירי של הנשק.
מנגנון זה מבטיח שכלי הנשק יירה רק במצב חצי-אוטומטי והיורה חייב לשחרר את ההדק על מנת ל"אפס" את המנגנון, לשחרר את מנתק ההדק ורק אז הפטיש חוזר למצב מנוחה.
המנגנון גם מונע ירי בשוגג, הידוע גם בשם "סלאמפייר", המתרחש כאשר הפטיש ממשיך בתנועה קדימה עם המחלק או הבריח וגורם לנקירה לא מתוכננת.
בנוסף לנצרות ומנגנוני בטיחות המותקנים כחלק בלתי נפרד מכלי הנשק קיימים מספר התקני בטיחות שנועדו למנוע שימוש בלתי מורשה או למנוע ירי בנשק ממי שלא הוסמך או לא כשיר לכך.
התקנים אלו כוללים מתקני נעילה וריסון שונים וכן שימוש באמצעים טכנולוגיים מורכבים יותר שקיבלו את השם הקולקטיבי נשק חכם , שמגביל את השימוש למשתמש או משתמשים מורשים או מגביל את השימוש בנשק לאזורים גאוגרפיים מוגדרים .
מנגנונים אלו מובנים אל תוך כלי הנשק כחלק מתהליך הייצור וכוללים שימוש בקוראי טביעת אצבע מקודדי RAID, טבעות מגנטיות או מתקני זיהוי אלקטרוניים אחרים.
נעילות פיזיות-חיצוניות של ההדק הם התקנים שנועדו למנוע לחיצה על ההדק.
חלק ממנעולי ההדק משולבים בעיצוב הנשק, ואינם דורשים חלקים חיצוניים מלבד מפתח.
מנעולי הדק חיצוניים כוללים בדרך כלל שני חלקים הננעלים יחד משני הצדדים מאחורי ההדק ומונעים את האפשרות ללחיצה על ההדק.
המנעולים מעוצבים במספר דרכים, אחת נועלת את להב ההדק על ידי חסימה של שמורת ההדק, מנעולים אחרים "מנעולי כבל" מעוצבים כך שהם נועלים את מנגנון הירי ומונעים טעינה לא מורשית של הנשק.
בדגמים מסוימים שולבה מערכת אזעקה המופעלת במקרה ומנסים לפרוץ את המנעול בכוח ובדגמים מתקדמים שולבו מערכות של זיהוי ביומטרי.
הביקורת העיקרית על מנגנונים מסוג זה שהם מונעים את האפשרות להפעיל את הנשק במהירות בתסריטים של הגנה עצמית.
ביקורת נוספת היא שהמנגנונים יוצרים תחושה של ביטחון "מזויף" אבל תאונות נשק עלולות להתצרחש גם בעת שהאקדח נעול אבל דרוך
ברימון יד הנצרה היא סיכת מתכת שמחזיקה את המנוף שבקצהו טבעת מתכת.
לפני יידוי הרימון יש למשוך בטבעת עד לתלישת הסיכה מגוף הרימון.
הנצילות הקוונטית (מסמנים או ) של תהליך שנוצר על ידי קרינה היא מספר הפעמים שמתרחש אירוע ספציפי לכל פוטון שנספג על ידי המערכת.
"האירוע", הוא בדרך כלל סוג של תגובה כימית.
הנצילות הקוונטית של התפרקות מולקולת מגיב בתגובה כימית מוגדרת באופן הבא:
כלומר, היחס בין מספר המולקולות שהתפרקו לבין מספר הפוטונים שנבלעו.
הנצילות הקוונטית באירוע אחר, פלואורסצנציה, מוגדרת באופן הבא:
כלומר, היחס בין מספר הפוטונים שנפלטו לבין מספר הפוטונים שנבלעו.
נצילות קוונטית משמשת במידול פוטוסינתזה:
בתהליך פירוק פוטוכימי, כאשר מולקולה מתפרדת לאחר בליעת אור, הנצילות הקוונטית היא היחס בין מספר המולקולות המפורקות לבין מספר הפוטונים שנבלעים על ידי המערכת.
מאחר שלא כל הפוטונים נספגים באופן פרודוקטיבי, הנצילות הקוונטית האופיינית תהיה קטנה מ -1.
נצילויות קוונטיות גדולות מ-1 אפשריות עבור תגובת שרשרת מבוססת קרינה או פוטוניקה, כאשר פוטון בודד מעורר שרשרת של טרנספורמציות.
דוגמה אחת היא תגובה של מימן עם כלור שבה ניתן לייצר מולקולות של מימן כלורי פר מנה של אור כחול שנבלע.
בספקטרוסקופיה אופטית, נצילות קוונטית היא ההסתברות שמצב קוונטי מסוים ייווצר ממצב קוונטי התחלתי נתון.
לדוגמה, במעבר ממצב סינגלט למצב טריפלט, הנצילות נקבעת על פי מספר המולקלות שעברו על ידי עירור אופטי ממצב אחד למשנהו.
באופן אמפירי, ניתן למדוד נצילות קוונטית פלאורסצנטית יחסית (לדוגמה מסוימת) בהשוואה לנצילות קוונטית ידועה (למשטח ייחוס):
כאשר R מציין ערכי ייחוס, Int הוא אינטגרל המהווה את השטח תחת "פיק" הפליטה, A היא הצפיפות האופטית באורך גל הבליעה ו-n הוא מקדם השבירה של התמיסה.
נצנת זננך מקונן (נולדה ב-7 ביולי 1988) היא שחקנית טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון ישראלית.
מקונן נולדה באדיס אבבה לאם נוצרייה ואב ממוצא יהודי.
כשהייתה בת שנתיים אמה עזבה לארצות הברית ושנתיים לאחר מכן אביה עלה לישראל.
בשנת 1994, בגיל שש, עלתה ביחד עם אחותה לישראל והתגיירה.
יש לה שישה אחים ואחיות.
בגיל 18, לאחר שלא התראו במשך 16 שנים, נפגשה מקונן לראשונה עם אמה.
במסגרת שירותה הצבאי בתיאטרון צה"ל, הופקה הצגת יחיד אוטוביוגרפית בכיכובה בשם "נצנת".
פירוש שמה באמהרית הוא "חירות".
מקונן למדה מחול באקדמיה למחול של נדין בומר ובברודויי דאנס סנטר בניו יורק, והיא בעלת הכשרה בריקודים סלוניים ולטיניים.
בוגרת לימודי משחק ובעלת תואר ראשון בבימוי והוראה מסמינר הקיבוצים.
2013 - "שולחן לשישה" לצד נתן דטנר ויובל שרף
2015 - "זגורי אימפריה" וארץ נהדרת
2016 - "אשת השגריר" לצד אסתר רדא ויחזקאל לזרוב
2018 - "הנשף" לצידן של סתיו סטרשקו ואסי לוי
2008 - "נצנת" הצגת יחיד המבוססת על סיפור חייה, בהפקת תיאטרון צה"ל והתיאטרון הארצי לנוער בבימוי אסף שלמה.
2008 - השתתפה במחזמר "היי סקול מיוזיקל" לצד גילת אנקורי, מאיה שואף ועמית פרקש.
2012 - תפקיד ראשי במחזמר "איש חסיד היה" בהפקה משותפת של תיאטרון חיפה והבימה בבימוי איציק ויינגרטן.
2013 - השתתפה בהצגה "בת המלך" בהפקת תיאטרון חיפה.
2014 - תפקיד ראשי בהצגה "גזע" לצד רמי הויברגר ונורמן עיסא, בהפקת תיאטרון חיפה ובבימוי משה נאור.
2015 - השתתפה בהצגה "הומאז" בבימוי מאור זגורי.
2016 - השתתפה בהצגה "ילדת הקשת בענן" בהפקה משותפת של תיאטרון גושן ותיאטרון הקיבוץ בבימוי תום שוורצברג.
2017 - השתתפה בהצגה "הנסיך הקטן" בהפקת תיאטרון דימונה בבימוי אורי וידיסלבסקי.
2018 - תפקיד ראשי בהצגה "סבטלנה" בהפקת תיאטרון דימונה.
המחזה נכתב על ידי מקונן ואורי וידיסלבסקי.
מקונן מלמדת משחק בסמינר הקיבוצים ומחול בסטודיו E-motion.
מקונן היא פוליגלוטית: מלבד עברית ואמהרית היא דוברת גם אנגלית, ספרדית ופורטוגזית.
מקונן למדה במכללה לתזונה טבעית והיא פירותנית.
מתגוררת בדימונה עם בן זוגה.
2011 - קרן שרת - קרן התרבות אמריקה ישראל
2012 - זוכת תחרות שירה במסגרת קרן המלגות על שם אהלה הלוי
נציגות דיפלומטית או נציגות זרה היא יחידת קישור בין מדינות, המופעלת בידי דיפלומטים.
שתי הצורות המקובלות לנציגות דיפלומטית הם שגרירות, המשמשת לקשר בין ממשלות, וקונסוליה, המעניקה שירותים מטעם המדינה השולחת.
לרוב, שגרירויות ממוקמות בבירת המדינה המארחת, ואילו קונסוליות עשויות להיות מוצבות במרכזי אוכלוסייה או אתרים חשובים.
על פי מדד הדיפלומטיה העולמית שפרסם מכון לואי, בשנת 2017 בארצות הברית החזיקה בכמות הגדולה ביותר של נציגויות דיפלומטיות (273), ואחריה סין (268), צרפת (266), רוסיה (242), יפן (229), טורקיה (229), בריטניה (225) גרמניה (224) וברזיל (221).
הנציגות הדיפלומטיות הקבועות הראשונות נולדו בערי המדינה בצפון איטליה במאה ה-15. הערים קיימו מערכת מסועפת של סחר בכל רחבי הים התיכון, וסחרו גם זו עם זו.
דוכסות מילאנו שיחקה תפקיד מפתח בעניין, ובמיוחד בתקופת שלטונו של פרנצ'סקו ספורצה, אשר ייסד בשנת 1446 את שגרירות הקבע הראשונה ברפובליקה של פירנצה שתחת שלטון קוזימו דה מדיצ'י.
מסורות רבות של הדיפלומטיה המודרנית מקורן באיטליה, ובהן נוהג הצגת כתב האמנה לראש המדינה.
מאיטליה התפשט המנהג לשאר ארצות אירופה.
זמן קצר לאחר מכן הקימו הממלכות האירופיות השונות נציגויות זו בחצרה של זו.
בתקופת שלטונו של המלך פרנסואה הראשון (1515-1547) ייסדה צרפת כעשר שגרירויות קבע ברחבי אירופה.
עם השנים החלו נציגים קבועים של מדינות אירופה לשחק חשיבות גוברת והולכת במדינות לא-אירופיות שונות.
כך, הקונסולים הבריטיים במצרים (מ-1877) ובהודו החזיקו בהשפעה רבה בהם, עד שגרמו להיווצרות מצרים הבריטית והודו הבריטית.
דרגות השונות של נציגויות דיפלומטיות השתנו בין מדינות.
כך, בארצות הברית הייתה התנגדות בראשית ימיה לשימוש במונח "שגריר" (Ambassador) שנתפס כמלוכני, והנציגים הדיפלומטיים שמונו על ידיה כונו מינסטר או שליח (Minister או Envoy).
במהלך קונגרס וינה ב-1815 נקבעו "תקנות הסיווג של כוח אדם דיפלומטי" שקבעו מערכת בינלאומית של דרגות דיפלומטיות, וכי שגרירים הם בדרגה ראשונה, צירים בדרגה שנייה, וממונה על היחסים בדרגה שלישית.
עם השנים התקבלה חלוקה זו גם במדינות שלא השתתפו בקונגרס.
שגרירות - נציגת דיפלומטית אשר מקשרת בין ממשלות מדינות, ועומד בראשה שגריר, שהוא בעל הדרגה הגבוהה בדרג הדיפלומטי.
בדרך כלל שגרירויות מעניקות גם שירותים קונסולריים.
קיום שגרירות מהווה הכרה מלאה במדינה המארחת.
נציבות עליונה - נציגויות דיפלומטיות בין מדינות חבר העמים הבריטי קרויות נציבות עליונה, ועומד בראשן נציב עליון.
משלחת קבועה - נציגויות דיפלומטית לארגון בין-לאומי.
קונסוליה וקונסוליה כללית - נציגויות דיפלומטית המעניקה שירותים קונסולריים.
לרוב כפופה לשגרירות, אך לפרקים משמשת לקשרים דיפלומטיים מדרג נמוך.
בראש הקונסוליה עומד קונסול, והוא מגיש כתב האמנה למשרד חוץ במדינה המארחת.
צירות - נציגות דיפלומטית שהייתה נהוגה בעבר, ונחשבה נמוכה יותר משגרירות.
בראשה עמד ציר, שנחשב לנציג המדינה אך לא לשליח אישי של ראש המדינה.
והוא מגיש כתב האמנה לראש המדינה המארחת.
קונסוליה של כבוד - נציגות דיפלומטית המספקת מגוון מצומצם בלבד של שירותים.
שגריר לא תושב - כאשר נציגות דיפלומטית אחת מייצגת את המדינה השולחת בכמה מדינות.
משרד נציגות - נציגות דיפלומטית ללא האמנה כלל.
משמשת מדינות לא מוכרות או שאין להן יחסים דיפלומטיים עם המדינה המקבלת.
בנוסף למונחים אלו, מספר מדינות אימצו מונחים עצמאיים לנציגויות דיפלומטיות.
כך, נציגויות דיפלומטיות של הוותיקן ידועות כאפוסטיק נונצירו ועומד בראשה מכונה נונציו, משלחות דיפלומטיות בין מדינות חבר העמים הבריטי קרויות נציבות עליונה ועומד בראשם נציב עליון, ובלוב תחת שלטון מועמר קדאפי כונו נציגויות דיפלומטיות "לשכת העם" ועמד בראשם מזכיר.
במקרים של מחלוקת, מצוי שמדינה מחזירה את השגריר ומסמיכה ממונה על היחסים לנהל את הנציגות.
ממונה על היחסים גם מנהל את הנציגות לאחר עזיבת ראש משלחת קודם וטרם ביאת מחליפו.
לנציגויות דיפלומטיות קיימת חסינות מפני העמדה לדין, כאשר לאנשי הסגל הדיפלומטי חסינים מהעמדה לדין בידי המדינה המארחת, כאשר חסינותם נחשבת לחלק מחסינות ריבונית הקיימת למדינה.
בהתאם לכך, כאשר נציג דיפלומטי מעורב בפעילות שאינה מוצאת חן בעיני המדינה המארחת, מקובל להכריז עליו כאישיות בלתי רצויה, שמאפשר למדינה המארחת לגרש אותו.
שטח מושבה של הנציגות הדיפלומטית הוא חסין ואין רשות לשליחי המדינה המקבלת להיכנס אליו, אלא ברשות ראש המשלחת.
לפעמים מעניקות שגרירויות מחסה למבוקש בידי שלטונות המדינה המארחת.
כך ג'וליאן אסאנג', מייסד ויקיליקס, המבוקש בידי ארצות הברית, קיבל מחסה במשך שבע שנים בשגרירות אקוודור בלונדון, או צ'ן גואנגצ'נג, מתנגד משטר סיני, שבאפריל 2012 קיבל מחסה בשגרירות ארצות הברית בבייג'ינג.
בנוסף, קיימת חסינות לדואר דיפלומטי, שאסור על המדינה המארחת לבדוק את תוכנו.
מעמדם של נציגויות דיפלומטיות בחוק הבין-לאומי הוסדר בשתי אמנות שנחתמו בווינה בשנות השישים: אמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים, מ-1961, ואמנת וינה בדבר יחסים קונסולריים, מ-1963.
קיומה של נציגות דיפלומטית מהווה הכרה במדינה, כך מדינות המכירות במדינה פלסטינית מקבלות נציגים דיפלומטיים ממנה.
מדינות שאינן מכירות זו בזו, או אינן מקיימות יחסים דיפלומטיים מוסדרים, מקבלות לפרקים משרד נציגות, שאינו נהנה ממעמד דיפלומטי רשמי וללא הגשת כתבי האמנה, ולפעמים נאסר עליהם להציב את הדגל הלאומי על הנציגות.
במקרה של כיבוש מדינה בידי מדינה אחרת או הפיכה, המדינה היורשת היא הזכאית לנציגויות הדיפלומטיות של המדינה לשעבר.
לפעמים מקיימות ממשלות גולות נציגויות דיפלומטיות מטעמן, כשהמקרה הבולט הוא קיומן של הצירויות הבלטיות בפריז, לונדון ווושינגטון מכיבוש המדינות הבלטיות על ידי ברית המועצות ב-1940 ועד להתפרקות ברית המועצות ב-1991.
"נצר השרון" מטפלת בחקר ושיקום של קרקעות ומי תהום מזוהמים, וכן טיהור, פירוק, הריסה ופינוי של ציוד, מבנים ותשתיות מזוהמים במתחמים ביטחוניים.
הפרויקט העיקרי של החברה הוא הטיפול בקרקעות מתחם "תעש השרון", הממוקם ברמת השרון.
מדובר בשטח בהיקף כולל של כ-6,000 דונם, שבבעלות רשות מקרקעי ישראל, וכיום פועלת בו אלביט מערכות, שעתידה להעתיק את פעילותה מהמתחם לנגב.
קרקעות המתחם מיועדות לאחר טיהורן מזיהומים, להקמת כ-32 אלף דירות.
זוהי אחת מחטיבות הקרקע הגדולות והמבוקשות ביותר בישראל.
עד תחילת 2021 פינתה "נצר השרון" מהקרקע פסולות תעשייתיות שהוטמנו בה, ונערכה חקירת קרקע ראשונית במתחם הראשון המיועד לתכנון.
הפרויקט בוצע על פני שטח של 1,600 דונם, בצד הדרום מערבי של האתר, הסמוך לבתי המגורים של רמת השרון.
הפעילות המתוכננת בשלב הבא היא העמקת חקירת הקרקע לאיתור, אפיון ותיחום המזהמים בתת-הקרקע והכנת תוכנית שיקום.
בנוסף, מתוכנן להתבצע פיילוט להריסה ופינוי של מבנים, כהקדמה להריסה ופינוי של כ-1,000 מבנים ותשתיות.
בנוסף לטיפול בקרקעות ומבנים בתעש השרון, נצר השרון מבצעת פרויקטים סביבתיים נוספים במתחמי תעש הפעילים בישראל, ובהם מתחם גבעון, שגרם לזיהום מי בארות ברחובות.
החברה אינה מטפלת בקרקעות מזוהמות אחרות שהותירה תעש, כגון המתחם בנחלת יצחק והמתחם שמצפון לנוף ים.
מנכ"ל החברה היה יפתח נאור.
בתחילת 2023 מונתה רונית בן אדיבה למנכ"לית החברה בפועל, והיא שימשה גם כסמנכ"ל תפעול ומשאבים.
בשנת 2023 אושר תקציב החברה רק בסוף השנה, תוך שנמתחה ביקורת על כך שלחברה אין דירקטוריון מתפקד.
רק באמצע 2025 אושר מינוי המנכ"לית, ובמקביל פנה מנהל רשות החברות לשר הביטחון ולשר האחראי על החברות הממשלתיות בבקשה שיאשרו את העברת תחומי אחריותה ופעילותה של נצר השרון להחברה לשירותי איכות הסביבה והפסקת פעילות החברה באופן מבוקר.
"נצנצים" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית אודיה.
השיר יצא לאור ב-20 ביוני 2021, על ידי חברת התקליטים ארומה מיוזיק, כסינגל השמיני מתוך אלבום הבכורה שלה, אור.
את "נצנצים" הוציאה אודיה באותו היום בו יצא אלבום הבכורה שלה, על מנת לעזור בקידום שלו.
השיר נכתב על ידי אודיה אזולאי והופק על ידי גיא דאן, בשונה מהסינגלים הקודמים באלבום הבכורה שלה, אור.
"נצנצים" קיבל ביקורות חיוביות מטעם מבקרי המוזיקה.
איי-אם איי?), ו"חי בשביל קרדיט" (כסף, פרסום?) מה שהציע לה, מה שקרה בסוף ("אהבה של זרים") והשירים שכתבה בעקבות הבלגן".
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-20 ביוני 2021 והוא צולם נערך ובוים על ידי אבי בן זקן, ביום צאתו של השיר כסינגל.
בתחילתו, ניתן לראותה את אודיה יושבת על אבן עם גרפיטי עליה.
בהמשך, היא נשענת על שער עשוי מרשת ברזל והסצנה מתחלפת לאחרת בה ניתן לראות את אודיה עם בחור (עדן גלאם).
לאורכו של הקליפ, מבלים השניים.
נכון ליולי 2025, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-2 מיליון צפיות.
מדינהתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורעולם20 ביוני 2021הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתארומה
קפריסין היא מדינת אי הממוקמת בים התיכון, מדרום לטורקיה וממערב לסוריה.
היא ממוקמת על אי באותו שם.
למרות שיוכו הגאוגרפי של האי לאסיה, נחשבת קפריסין לחלק מאירופה מסיבות היסטוריה ותרבותיות.
לצפון קפריסין יש נציגויות דיפלומטיות משלה, אם כי רק לטורקיה, המדינה היחידה שמכירה ברפובליקה הטורקית של צפון קפריסין.
לרפובליקה של קפריסין עצמה אין נציגות דיפלומטית בטורקיה.
נציגות ישראל בביירות הייתה הנציגות הישראלית בלבנון שפעלה מ-1982 ועד 1984.
במקביל לפעולתה של השגרירות הישראלית בביירות, הפלנגות הנוצריות שכרו בראשית 1984 משרדים בירושלים, בבניין הצופה למשכן הכנסת.
באופן רשמי המשרדים היו משרד הסברה של הנוצרים הלבנונים, אך הם התקיימו כשגרירות בפועל.
המשרדים נסגרו במאי 1985 עם נסיגת צה"ל לקו רצועת הביטחון.
הנורמליזציה ביחסי ישראל–לבנון החלה כבר ב-1976, במהלך מלחמת האזרחים בלבנון.
במהלכה, כחלק ממדיניות הגדר הטובה שכללה סיוע אזרחי, רפואי וכלכלי לתושבי דרום לבנון וסיוע צבאי לצבא לבנון החופשית.
תושבים בדרום לבנון רכשו אספקה, מזון, דלק ומים מישראל.
בנוסף הורשו חקלאי דרום לבנון למכור את יבול הטבק שלהם בישראל, סטודנטים לבנונים אפילו נרשמו ללימודים במכללת תל-חי.
לאחר מלחמת לבנון הראשונה, שכללה כניסת כוחות קרקעיים של צה"ל ללבנון החלה יחידת הקישור ללבנון לעודד תיירות לבנונית-ישראלית, ביקרו כ-180,000 לבנונים בישראל מאז יוני 1982 ועד מרץ 1984. צה"ל אף הקים קייטנות בישראל לילדי דרום לבנון ועודד ביקורים מאורגנים לאנשי מקצוע להתמחות בנושאים שונים.
היחידה הנפיקה אישורי עבודה לאלפי תושבי דרום לבנון שקרוביהם שירתו בצד"ל, הכניסה לישראל התקיימה דרך מעברי הגדר הטובה (מעבר ראש הנקרה, מעבר בירנית, מעבר תורמוס, מעבר תבנית, שער עגל ושער פאטמה ליד מטולה, שהיה מעבר הגבול המרכזי).
מנכ"ל משרד החוץ דאז דייב קמחי הגיע לביירות כנציג של המוסד והיה אחראי על הקשרים של ישראל עם הנוצרים הלבנונים.
בתמיכתו של שר החוץ, יצחק שמיר קמחי וצוותו שכלל דיפלומטים שרובם דוברי צרפתית נשלחו ללבנון.
בראשיתה, פעלה השגרירות בתוך בית נטוש בבעבדא שבפאתי ביירות.
בסמוך לשגרירות שכן ארמון בעבדא, שהוא מעונו של נשיא לבנון.
צוות השגרירות עבד בו וגם התגורר בו.
בשגרירות עבדו בין היתר קמחי, השגריר איציק ליאור, הנספח הכלכלי דני קטריבס, הנספח הצבאי אסא ירקוני ונספח ההסברה ברוס קשדן.
לצידם פעלו גם צוות מנהלי מצומצם שבניגוד אליהם, לא היה בנציגות באופן קבוע ומדי פעם היה חוזר לישראל.
בכתבה שפורסמה במעריב בדצמבר 1982 דווח על אנשי עסקים רבים הבאים לשגרירות, דבר שבא לידי ביטוי בכך שהייצוא הישראלי ללבנון נסק.
חרף זאת, אחרי כמעט שנה בלבנון הועברה הנציגות למבנה חדש, וזאת לאור חששו של הנשיא אמין ג'ומאייל (שמונה לתפקיד הנשיא לאחר שאחיו, בשיר ג'ומאייל, נרצח בספטמבר 1982) מפני נוכחות ישראלית במקום שצמוד לארמון הנשיאות.
השגרירות עברה מבעבדא ליארזה, שהייתה עיר פרבר אחרת במזרח ביירות.
הפעם הנציגות שכנה בווילה רחבת ידיים ומלאת חדרים.
עם זאת, בסוף 1983 צה"ל החל את נסיגתו מביירות, ואנשי השגרירות נאלצו לראשונה להתמודד עם המקומיים ללא עזרה מצה"ל.
במקביל, סיים איציק ליאור את תפקידו והוחלף בראובן מרחב.
בעקבות המצב, השגרירות הועברה בשנית למקום אחר, לעיירה בדייה שמצפון לביירות.
השגרירות שכנה בבניין משרדים יחד עם יחידה שיעית של צבא לבנון, ששמרה על צוות השגרירות.
במאי 1984 הופגז אזור הנציגות כחלק מתקיפה של ארגוני השמאל המוסלמיים בשכונות הנוצריות של העיר.
בפסח 1984, כאשר הסורים פעלו על מנת להבריח את צה"ל מלבנון, נפלו בשבי שני מאבטחים ישראלים שטעו בניווט בטיול.
הם הגיעו לאזור בשליטה סורית ונפלו בשבי.
לבסוף הוחלט לפנות את השגרירות מאחר שהסיכון הביטחוני אינו מצדיק עוד את השמירה עליה.
בקיץ החל הפינוי (שהוקדם במספר ימים לאור התרעה מחשש לפגיעה בצוות השגרירות), שבוצע והושלם בעזרת מסוקים של חיל האוויר הישראלי.
נציגות ישראל ברבאט היא הנציגות הדיפלומטית של מדינת ישראל במרוקו.
הנציגות הוקמה ב-1994, לאחר הסכם אוסלו א' שסימנו התחממות ביחסים של ישראל עם העולם הערבי, עוד לפני כן נחשבה מרוקו לאורך השנים כמתונה מאוד ביחסה לישראל.
לאחר הסכם אוסלו ב' בשנת 1995 כוננו יחסים דיפלומטיים בין המדינות והוקמו "משרד קישור" של ישראל במרוקו ו"משרד קישור" של מרוקו בישראל.
ב-23 באוקטובר 2000 הודיעה מרוקו על סגירת משרד הקישור בישראל והמשרד הישראלי ברבאט במחאה על המדיניות הישראלית בהתמודדות עם האינתיפאדה השנייה.
בהמשך אף הכריזה מרוקו על ניתוק היחסים עם ישראל.
ב-22 בדצמבר 2020 נחתם הסכם ישראל–מרוקו בו הוסכם על חידוש היחסים הדיפלומטים בין המדינות.
ישראל פתחה בשנית את משרד הקישור ברבאט ובראשות עמד דוד גוברין, ומרוקו פתחה משרד קישור בתל אביב בראשותו של עבד אלרחים ביוד.
באוגוסט 2024 מונה יוסי בן-דוד, כמינוי פוליטי של מפלגת ש"ס, לכהן כראש הנציגות לתקופה של שלוש שנים.
בבוטניקה, נצר הצמח מורכב מכל גבעול ונספחיו, כולל פרחים, עלים וניצנים הצומחים לרוחב.
הוא המערכת הכוללת את כל חלקי הצמח הנמצאים מעל פני הקרקע.
הגדילה מנביטת זרעים כלפי מעלה הוא נצר שממנו יתפתחו עלים.
באביב, נצרי צמחים רב-שנתיים הם הגידול החדש שצומח מהאדמה בצמחים עשבוניים או גידולי הגבעולים, או הפרחים החדשים שצומחים על צמחי עץ.
בשפת היומיום, נצר הוא שם נרדף לגבעול.
גבעולים, מרכיב אינטגרלי של נצרים, מספקים ציר להתפתחות ניצנים, פירות ועלים.
נצרים צעירים נאכלים לרוב על ידי בעלי חיים מכיוון שהסיבים בגידול החדש עדיין לא השלימו את התפתחות דופן התא המשני, מה שהופך את הנצרים הצעירים לרכים יותר וקלים יותר ללעיסה ולעיכול.
ככל שהנצרים גדלים, התאים מפתחים קירות משניים בעלי מבנה קשיח.
חלק מהצמחים (למשל שרך בשם ברקן, Bracken) מייצרים רעלנים שהופכים את שורשיהם לבלתי אכילים או פחות טעימים.
לצמחי עץ רבים יש נצרים קצרים ונצרים ארוכים המובחנים אלה מאלה.
בחלק מבעלי הפרחים, הנבטים הקצרים, הנקראים גם נבטי דורבן או דורבנות פרי, מייצרים את רוב הפרחים והפירות.
דפוס דומה קיים אצל כמה עצי מחט ובגינקו, אם כי הזנים הקצרים של כמה סוגים כגון Picea הם קטנים ואפשר לטעות ולהחשיבם כחלק מהעלה שצמח מהם.
תופעה קשורה היא הטרופיליה עונתית (seasonal heterophylly), הכוללת עלים שונים מצמיחת האביב ומאוחר יותר נצרי קיץ (lammas growth).
הצמיחה באביב מגיעה בעיקר מניצנים שנוצרו בעונה הקודמת, ולעיתים קרובות כוללת פרחים, אך נצרי הקיץ הם לרוב ארוכים.
נצנצים הם חלקיקים קטנים מבריקים בצורת נקודות קטנות, לנצנצים שימושים רבים בין היתר בביגוד ובקוסמטיקה.
הם מזכירים קונפטי ופאייטים אך קטנים יותר.
מאז התקופה הפרהיסטורית נצנצים יוצרו מחומרים שונים, נצנצים מודרניים עשויים משילוב של אלומיניום ופלסטיק.
משטחים נוצצים היו בשימוש באומנויות עוד בתקופה פרהיסטורית, בציורי מערות השתמשו בפתיתי המטיט כדיי להעניק לציור מראה נוצץ, מאמינים שבני האדם גם השתמשו בקוסמטיקה העשויה מהמטיט המעניק מראה נוצץ.
המצרים הקדמונים ייצרו חומרים דמויי נצנצים.
הייצור הראשון של נצנצים פלסטיים מודרניים מיוחס למכונאי האמריקאי הנרי פ.
רושמן, שהמציא מכונה לחיתוך סרטי צילום ונייר בשנות ה-30, המכונה שלו יצרה חתיכות קטנות של תאית מבריקה שאנשים אספו והשתמשו בהן לקישוט עצי חג המולד שלהם, וכך באו הנצנצים המודרניים.
זמרי גלאם רוק נוהגים לשלב נצנצים בהופעותיהם.
ניתן גם לראות נצנצים ככלי אופנה המשמש תרבויות שונות מכיוון שהם מאפשרים להביע אמירה גלויה ובולטת על הגוף, ישנו גם משחת נצנצים המשמת כיצירה באומנות של ילדים לצד חומרים כמו צבעי גואש.
נצרות קתולית (מיוונית [καθολικός] – כללי, כוללני), או נצרות רומית-קתולית היא הקהילה הגדולה ביותר בנצרות אשר מרכזה בקריית הוותיקן ובראשה עומד האפיפיור.
היא מורכבת מהכנסייה המערבית-לטינית, הנוהגת לפי המסורת המערבית, ומ-22 כנסיות אוטונומיות, הנוהגות לפי המסורת המזרחית.
מספר הנוצרים הקתוליים בעולם מוערך בכ-1.3 מיליארד מאמינים.
לכנסייה הקתולית היה חלק חשוב ועיקרי בעיצוב תרבות המערב.
בראש המערכת ההיררכית של הקהילה הקתולית עומד האפיפיור, הנחשב לממשיך דרכו וליורשו הרוחני של השליח פטרוס הקדוש, הבישוף הראשון של רומא.
סמכותו מוחלטת לא רק באמונה ומוסר אלא גם בענייני משמעת וניהול הכנסייה; הדוגמה הקתולית גורסת כי במקרים בהם האפיפיור מדבר בענייני דוֹגמה, ומכריז על כך, הוא אינו יכול לטעות.
בפועל, אף אפיפיור לא טען שעשה זאת מאז 1950. אפיפיור ממונה לאחר מות האפיפיור המכהן או התפטרותו, לאחר שמועצת החשמנים, גוף מייעץ לאפיפיור, מתכנסת ובוחרת אפיפיור חדש (קונקלווה).
מתחת לאפיפיור ולחשמנים נמצאים בישופים, העומדים בראש מחוזות כנסייתיים (דיוקסיות); חלק מהבישופים נקראים בתארים שונים במקצת, כגון "פרימאס", "ארכיבישוף" ו"מיטרופוליטן", בעיקר מסיבות טקסיות והיסטוריות.
בישופים ממונים לתפקיד על ידי בישופים אחרים על ידי סמיכת ידיים, ועל-פי המסורת הנוצרית ישנה שלשלת סמיכה לבישופות הנמשכת עד לשליחים – כלומר, הבישופים הם יורשיהם הרוחניים של השליחים, מייסדי הכנסייה.
מתחת לבישופים פועלים כמרים ודיאקונים.
בנוסף לכך, לאפיפיור מצייתים מספר מסדרי נזירים.
מלבד הכנסייה הלטינית, שהיא הכנסייה העיקרית בקהילה הקתולית, בקהילה חברות עוד 22 כנסיות אוטונומיות, שלהן אמונות זהות לאלה של הכנסייה הלטינית, אך בניגוד לה, הן נוהגות לפי המסורת המזרחית; בראשן עומדים פטריארכים.
בעיקרן כנסיות אלה הן "בנות-זוג" קתוליות של זרמים כנסייתיים מזרחיים – אורתודוקסים, אוריינטלים ואשורים.
הכנסייה הקתולית מאמינה בשילוש הקדוש, דהיינו שהאל הוא אחד בשלוש פנים (hypostases).
האל האב הנצחי הוא המקור של האלוהות, וממנו נובעים הבן (ישו) ורוח הקודש, שגם הם נצחיים כמו האב.
השילוש הוא שלוש צורות אלוהיות נפרדות שאינן מתערבבות ואינן חופפות, שכולן הן מאותה מהות.
כמו כן, האל, בדומה לאל בשאר הדתות המונותאיסטיות, הוא כל-יכול, כל-יודע ונמצא בכל מקום בו-בזמן.
הכריסטולוגיה שבה מחזיקה הקהילה הקתולית היא דיופיזיטיות, דהיינו שישו, שהוא התגלמות בן האלוהים בגוף אדם, מורכב משתי מהויות, אלוהית ואנושית; כמו כן, הקתולים מאמינים בדיותליטיות, כלומר בקביעה שלישו היו שני רצונות נפרדים, אלוהי ואנושי, אשר תמיד נמצאו בהסכמה מלאה.
בניגוד לאורתודוקסים, המאמינים כי רוח הקודש נובעת רק מהאל-האב ללא קשר לבן, הקתולים מאמינים כי רוח הקודש נובעת הן מהאל-האב והן מהבן .
גם אמו של ישו, מריה הבתולה, זוכה לכבוד רב (hyperdulia) בכנסייה הקתולית, שכן דרכה ובאמצעותה נולדה התגלמותו הארצית של ישו.
כיוון שהתגלמות זו היא הן אלוהית והן אנושית, נקראת מרים לעיתים בשם תאוטוקוס (יולדת האל).
בנוסף לכך, בכנסייה הקתולית מכבדים (אך לא עובדים) את הקדושים, שהם אישים נוצריים שבהגותם או מעשיהם מהווים דוגמה ומופת לשאר המאמינים.
הכנסייה הקתולית רואה את עצמה כממשיכתה של המסורת הנוצרית כפי שנוסדה בידי ישו והשליחים ונמסרה מדור לדור במסורת הקדושה.
הכנסייה הקתולית רואה בתנ"ך הנוצרי את המקור החשוב ביותר למסורת זו, שכן לשיטתה, התנ"ך הנוצרי נכתב בהשראת רוח הקודש.
עם זאת, היא גורסת כי אין להסתמך על התנ"ך הנוצרי לבדו, וכי הדרך היחידה להבינו כהלכה היא לאור מסורת הפירושים הנוצרית.
מקורות נוספים למסורת הם החלטותיהן של ועידות אקומניות וכתביהם של אבות הנצרות.
כמו כן, הכנסייה הקתולית שמה דגש מיוחד על הכנסייה כגוף שנוסד על ידי ישו בעצמו והחף מטעות עקב השגחתה של רוח הקודש.
ארבעת סימני הכנסייה: הכנסייה הקתולית היא אחת (ואין בלתה), קדושה (כי מכילה את רוח הקודש), קתולית (כללית במרחב ובזמן) ואפוסטולית (כל כומר ובישוף קתולי הוא בן לשושלת הסמכה שמגיעה אחורה עד לאחד מ־12 השליחים)
האמונה הנוצרית התפשטה במהירות בזכות פאולוס, פטרוס ויתר השליחים.
קהילות גדולות של נוצרים קמו באגן הים התיכון, ובמיוחד בערים המרכזיות רומא, אלכסנדריה, אנטיוכיה וירושלים (מאוחר יותר מחוזות כנסייתיים אלה, יחד עם קונסטנטינופול, יצרו את הפנטארכיה).
עד מהרה, על אף התנגדות קיסרי האימפריה הרומית, הדת החדשה התבססה, התפתחה ויצרה לעצמה מערכות מנהליות מקומיות.
לתקופה זו שייך גם השימוש המוקדם ביותר במונח "הכנסייה הקתולית": הוא נזכר לראשונה באיגרת שכתב איגנטיוס הקדוש בישוף אנטיוכיה לנוצרים בסמירנה בשנת 107. איגנטיוס היה גם הראשון שעשה שימוש במונח 'כריסטיאניסמוס' (נצרות ביוונית, על בסיס המושג 'כריסטוס', כלומר הנמשח או המשיח) להגדרת התנועה החדשה.
קרנה של הנצרות החלה לעלות בשנת 313, עת פרסם הקיסר קונסטנטינוס את צו מילאנו, אשר קבע כי יש להפסיק את רדיפת הנוצרים בכל רחבי האימפריה הרומית.
כמה שנים לאחר מכן, ב-325, כונסה ביוזמת קונסטנטינוס ועידת ניקיאה, אשר קבעה את עיקרי האמונה הנוצרית.
אולם, עם הגידול בקהילה הנוצרית באו גם מחלוקות: בין מלומדים שונים התגלעו חילוקי דעות תאולוגיים, ובכירים בכנסייה הטיפו לגרסאות שונות של התאולוגיה הנוצרית.
גישות אלה, אשר נדחו על ידי הקהילה הנוצרית בוועידות אקומניות אחרי ניקיאה, הן המינויות.
בשנת 431 כונסה ועידת אפסוס, אשר קבעה כי אין להפריד יתר על המידה את מהויותיו האלוהית והאנושית של ישו ולכן אמו מריה הבתולה היא יולדת האל.
מתוך קביעה זו צמחה גישה, שגרסה כי לא זו בלבד ששתי המהויות של ישו התאחדו בגופו, אלא גם במהותן; גישה זו נודעה בשם מונופיזיטיות, אף שחסידיה מעדיפים את השם מיאפיזיטיות (משום שמונופיזיטיות היא גישה קיצונית יותר).
גישה זו גונתה בשנת 451 בוועידת כלקדון, וקביעה זו גרמה לפילוג חמור בקהילה הנוצרית: הקהילה האוריינטלית פרשה מהכנסייה, והמחוזות הכנסייתיים של אלכסנדריה ואנטיוכיה חלוקים מאז ועד היום בשאלה זו, ולכל סיעה מערכת כנסייתית משלה.