tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-17 במרץ 2002 פרשו ליין וברודריק מההפקה, ולעזיבתם הייתה השפעה רבה על מכירות הכרטיסים, שפחתו בצורה משמעותית, מה שהביא להחזרתם לתקופה מוגבלת מדצמבר 2003 עד אפריל 2004. בתקופה זו המכירות שוב שברו שיאים, עם הכנסות של יותר מ-3.5 מיליון דולר ביום אחד ממכירת כרטיסים.
הפקה זו לא הייתה שיתוף הפעולה הראשון של ליין ואוונס - השניים הופיעו בעבר יחד, בסרט הקולנוע משנת 1997 "הצילו!
עוד לקחו חלק בצוות השחקנים המקורי: לייגי זיממרמן (אולה), קונלת' היל (רוג'ר) וג'יימס דרייפוס (כרמן).
כמו בניו יורק ההפקה הלונדונית זכתה להצלחה מסחרית רבה בקופות הכרטיסים, למרות עזיבתו של ליין את ההפקה לאחר מספר חודשים, ההפקה המשיכה ליהנות מהיענות רבה בקופות הכרטיסים.
לאחר עזיבתו של ליין, את תפקיד מקס ביאליסטוק גילמו בראד אוסקר, פרד אפלגט וקורי אינגליש.
את התפקיד של ליאו בלום גילמו מאוחר יותר גם ג'ון גורדון סינקלייר וריס שירסמית'.
ב-2005 העלה התיאטרון הקאמרי, בסיוע חברת הסרטים יונייטד קינג, גרסה עברית למחזמר על פי תרגום של דן אלמגור ובבימויו של מיכה לבינסון.
בהפקה זו כיכבו שלמה בראבא בתפקיד המפיק מקס ביאליסטוק, דרור קרן בתפקיד מנהל החשבונות ליאו בלום, איציק כהן בתפקיד הבמאי רוג'ר דה-ביל, עידן אלתרמן בתפקיד עוזרו כרמן מירנדה, אלי גורנשטיין בתפקיד המחזאי פריץ ליבסקינד, הילה עופר בתפקיד המזכירה/פקידת הקבלה אולה ויוסי קאנץ בתפקיד אורח.
את ההופעה ליוותה סימפונט רעננה, בניהולו המוזיקלי ובניצוחו של יוסי בן-נון.
ב-2022, רכש התיאטרון הקאמרי את הזכויות למחזמר בשנית, לטובת העלאת הפקה מחודשת.
בשנת 2005 המחזמר עובד לסרט מוזיקלי, והפך לסרט מבוסס מחזמר מבוסס סרט אודות מחזות זמר.
את הסרט ביימה סוזן סטורמן וכיכבו בו רוב השחקנים מהפקת ברודוויי המקורית, למעט בראד אוסקר, שלא היה זמין לשוב לגלם את התפקיד של פרנץ ליבקינד בסרט, בשל מחויבות לגלם את התפקיד של מקס ביאליסטוק בהפקת המחזמר שרצה אותה עת בברודוויי.
גם קנדי הופמן לא הייתה זמינה לשוב ולגלם את דמותה של אולה.
את דמויות אלו גילמו ויל פרל ואומה תורמן, בהתאמה.
עם זאת, אוסקר הופיע בסרט בתפקיד קמאו כנהג מונית.
השירים "King of Broadway", "In Old Bavaria", ו-"?Where Did We Go Right" לא נכללו בגרסה הסופית של סרט הקולנוע כאשר שוחרר לאקרנים לראשונה, ב-16 בדצמבר 2005. השיר "King of Broadway" הופיע בגרסת ה-DVD של הסרט, כסצנה שנמחקה.
בתוכנית הטלוויזיה "תרגיע", המחזמר "המפיקים" אוזכר כמעט בכל אחד מפרקי העונה הרביעית, בה מל ברוקס מציע ללארי דייוויד לגלם את דמותו של מקס ביאליסטוק; לתפקיד של ליאו בלום מלוהק בן סטילר.
אחרי שדייוויד וסטילר מסתכסכים ביניהם, סטילר מוחלף בדייוויד שווימר.
דייוויד לא מצליח לזכור את תפקידו, והוא נאלץ לאלתר על הבמה, וכתוצאה מכך הקהל צוחק וההפקה זוכה להצלחה - למורת רוחו של ברוקס, שליהק את דייוויד בכוונה על מנת שיכשל, והמחזמר יירד סופית מהבמה, על מנת שברוקס יוכל להשתחרר ממחויבויותיו להפקה.
בדומה לעלילת "המפיקים", ברוקס נראה בבר, יחד עם אשתו במציאות אן בנקרופט, שניהם צוחקים על הכישלון הצפוי דייוויד.
בסופו של דבר, ההפקה בכיכובו של דייוויד הופכת להצלחה, ומל ברוקס נראה מוביל את אן החוצה, ממלמל לעצמו: "אין מוצא..."; צילום זה היה הופעתה האחרונה של בנקרופט לפני מותה.
יצירה המזכירה את "המפיקים" מוזכרת ברומן "In the Presence of Mine Enemies" משנת 2003, המתאר היסטוריה חלופית בה הנאצים שולטים.
בספר מתואר בעל תיאטרון הכותב מחזה נורא על וינסטון צ'רצ'יל ויוסיף סטלין, שהופך ללהיט.
בשנת 2001, "המפיקים" היה מועמד ל-15 פרסי טוני, וזכה ב-12 מהם - בכך קבע שיא של מספר הזכיות הרב ביותר בתולדות הטוני, ואחד ממחזות-הזמר הבודדים שזכו בכל הקטגוריות בהן היו מועמדים (מאחר של-"המפיקים" היו שני מועמדים בקטגוריית השחקן הראשי הטוב ביותר, ושלושה מועמדים בקטגוריית השחקן הטוב ביותר).
את השיא שקבע - מספר המועמדויות הרב ביותר - הישווה המחזמר "בילי אליוט" בשנת 2009, ובשנת 2016 השיא נשבר - על ידי המחזמר "המילטון", שזכה ל-16 מועמדויות.
נכון לשנת 2017, השיא שקבע - מספר הזכיות הרב ביותר - טרם נשבר ("בילי אליוט" זכה ב-10 פרסי טוני, ו-"המילטון" זכה ב-11).
המפה הפולנית הגדולה של סקוטלנד (מוכרת גם כ-Mapa Scotland או כ-Barony Map) היא דגם תלת-ממדי מבטון של סקוטלנד, שנבנה בשטח פתוח בסמוך למלון טירת בארוני בכפר אדלסטון בקרבת העיר אדינבורו שבסקוטלנד.
הדגם, בממדים של 50 X 40 מטר, נבנה בשנים 1974–1979 ביוזמתו של יאן טומשיק (Jan Tomasik), ותיק מלחמה פולני גולה שהיה בעליו של המלון.
המפה נחשבת כאחת מדגמי התבליט הגאוגרפיים הגדולים בעולם.
לדגם מעמד של בניין רשום מדרגה B.
לאחר כיבוש פולין בסתיו 1939 ונפילת צרפת באביב 1940, הגיעו לסקוטלנד חיילים פולנים רבים אשר אורגנו במסגרת הגיס הפולני ה-1. הגיס קיבל את המשימה להגן על חלק מן החוף המזרחי של סקוטלנד מפני פלישה גרמנית אפשרית.
החיילים הפולנים בנו באזור זה ביצורים וסיירו לאורך החופים ברכבות משוריינות.
המבנה שבו שוכן מלון טירת בארוני הופקע ב-1942 על מנת שישכן קורסי מטה לקצינים פולנים ששהו בבריטניה.
בפברואר 1942 הוקמה הדיוויזיה המשוריינת הפולנית ה-1 בפיקודו של גנרל סטניסלב מאצ'ק.
חייליה התאמנו בסקוטלנד ובמזרח אנגליה ונטלו חלק בפלישה לנורמנדי ובלחימה לשחרור מערב אירופה.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה וההשתלטות הקומוניסטית על פולין בחרו ותיקי מלחמה פולנים רבים שלא לשוב לארצם מחשש שייכלאו.
רבים מהם התיישבו בבריטניה ובמיוחד בסקוטלנד.
יאן טומשיק, שהיה סמל בדיוויזיה המשוריינת הפולנית ה-1, היה אחד מהם.
הוא סיפק עבודה לגנרל מאצ'ק, אשר כמו כל הפולנים שיצאו לגלות בבריטניה לא היה זכאי לקצבת ותיקי מלחמה.
טומשיק רכש את מלון טירת בארוני ב-1968.
טומשיק יזם את הקמת הדגם ליד המלון שבבעלותו כאטרקציה תיירותית, כמורשתו לסקוטלנד וכמחווה לתושבי סקוטלנד על הכנסת האורחים שלהם לחיילי פולין במהלך המלחמה.
נראה שאת ההשראה להקמתו קיבל ממפה גדולה של סקוטלנד שציירו חיילים פולנים בבריטניה במהלך המלחמה ומדגם שראה בתערוכה העולמית בבריסל.
בעקבות ביקור של טומשיק במכון לגאוגרפיה של האוניברסיטה היגלונית בקרקוב הטיל מנהל המכון על הקרטוגרף ד"ר קז'ימייז' טרפאס (Kazimierz Trafas) לסייע לטומשיק להקים את הדגם.
הקמתו נעשתה במהלך שישה קיצים החל ב-1974.
טרפאס ועמיתו רומן וולניק (Roman Wolnik) ביקרו תחילה באתר וסימנו את קווי המתאר של הדגם בקנה מידה של 1:10,000 על בסיס מפות סקוטלנד של ההוצאה לאור ברת'ולומיו (Bartholomew).
הבסיס להפרשי הגובה האנכיים היה הנחת מספר מפלסי לבנים, שסימלו הגבהה אנכית של 300, 600 ו-900 מטר.
בהמשך נוצק בטון על קווי המתאר, ולבסוף סותתו בו באופן ידני קווי המתאר המפורטים של פני השטח.
הממדים האנכיים בדגם נבנו בקנה מידה גדול יותר מקנה המידה האופקי, על מנת להבליטם.
לבסוף נצבעו על פני הדגם יערות, אגמים, שטחים עירוניים ודרכים.
סביב הדגם נבנה קיר היקפי בגובה של 1.5 מטר שיצר אגן אובאלי.
אגן זה מולא בחלקו במים מנחל סמוך כדי לדמות את הים המקיף את סקוטלנד ממרבית צדדיה.
המים גם הוזרמו בצינורות מוסתרים כדי שיזרמו באפיקי הנהרות העיקריים שהופיעו בדגם.
מן הדגם הושמטו איי הצפון (Northern Isles) המרוחקים יחסית מסקוטלנד מצפון-מזרח לה.
עבודת הקמת הדגם נעשתה כולה על ידי טומשיק, חתנו שהיה מנהל המלון, עובדים של המלון, אנשי האוניברסיטה היגלונית וכן סטודנטים פולנים שביקרו בבריטניה ונשכרו למשימה.
הכוונה לבנות מעל הדגם גשר מתכת שישמש כפלטפורמת תצפית לא מומשה.
שטח הקרקע המופיע בדגם משתרע על פני שטח של 780 מטר מרובע.
במהלך השנים הורע מצב הדגם וחלקים ממנו נחלשו ואף התפוררו.
בשנת 2010 הוקמה קבוצת מתנדבים ששמה לה למטרה לשקם את הדגם, והיא הצליחה להביא להכרזתו כבנין רשום מדרגה B ב-2012. הקבוצה עוסקת בגיוס מימון לשיקום של הדגם ובעבודות הכנה לכך.
המפלגה האגררית היא מפלגה פוליטית אגררית בבלארוס.
היא נוצרה בשנת 1992 בשם "המפלגה האגררית הדמוקרטית המאוחדת של בלארוס" (Аб'яднанная аграрна-дэмакратычная партыя Беларусі).
בשנת 1994 היא שינתה את שמה למפלגה האגררית.
מנהיג המפלגה הוא מיכאיל רוסי, שהוחלף על ידי מיכאיל שימנסקי בשנת 2008.
בבחירות לפרלמנט בשנת 1995 השיגה המפלגה 33 מתוך 198 מושבים.
בשנים 2000 ו-2004 היא זכתה רק ב-5 ו-3 מושבים בבית הנבחרים, בהתאמה.
בשנת 2008 צומצמה המפלגה למושב אחד.
בבחירות 2016 המפלגה איבדה את מושבה אך קיבלה את המושב בבחירות לפרלמנט בשנת 2019.
המפלגה האגררית של רוסיה הייתה מפלגה פוליטית אגררית ברוסיה שהתקיימה משנת 1993 עד 2008 ולאחר מכן משנת 2012 ועד לפירוקה הסופי בשנת 2019. היא הוקמה בפברואר 1993 והייתה בין המפלגות הראשונות בפדרציה הרוסית ונועדה לקדם את זכויות החקלאים.
המפלגה האגררית של רוסיה הוקמה ב-26 בפברואר 1993 על ידי ראש הרפובליקה של אלטאי, מיכאיל לפשין ו-וסילי סטארודובצב, מושל טולה וחבר לשעבר בוועדת המדינה של ברית המועצות לענייני חירום.
בשנות הנהגתם (1993–2004), כרתה המפלגה ברית עם המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית ועם גוש "המזרח—כל רוסיה".
עד 2008 האידאולוגיה של המפלגה הייתה סוציאליזם אגררי וקולקטיביזם.
מייסדה מיכאיל לפשין הוביל את המפלגה עד 2004. בבחירות לדומה הממלכתית בדצמבר 1993 השיגה המפלגה האגררית 37 מושבים בדומא וזכתה 8% מהקולות.
בין 1994 ל-1996 היה אחד מחברי מפלגתו, איוון ריבקין, ליושב ראש הדומה הממלכתית, יו"ר הפרלמנט הרוסי.
בבחירות לדומה בדצמבר 1995, היא לא עברה את אחוז החסימה שעמד על 5% והשיגה רק 3.78% מהקולות.
בבחירות לרשות המחוקקת שהתקיימו ב-7 בדצמבר 2003 זכתה המפלגה ב-%3.6 מהקולות וקיבלה שלושה מתוך 450 מושבים בפרלמנט.
חבר המפלגה האגררית ניקולאי חאריטונוב התמודד כמועמד לנשיאות מטעם המפלגה הקומוניסטית בבחירות לנשיאות רוסיה 2004 וזכה ב-13.7% מהקולות, כשהוא שני רק לולדימיר פוטין.
בשנות התשעים צירי המפלגה היו בדרך כלל בעלי ברית של המפלגה הקומוניסטית פרלמנט ודוגלים בתמיכה גדולה יותר של הממשלה במגזר החקלאי.
המפלגה זכתה ב-2.30% מהקולות בבחירות 2007, לא עברה את מחסום 7% שהוגדר כאחוז החסימה וכך לא היו לה מושבים בבית התחתון.
המפלגה האגררית תמכה במועמדותו של דמיטרי מדבדב בבחירות לנשיאות 2008. מאוחר יותר היא התמזגה עם רוסיה המאוחדת - מפלגת השלטון.
שנת 2012 סימנה תקופה בולטת במיוחד למפלגה עם הקמתה מחדש ומינויאולגה בשמצ'ניקובה למנהיגת המפלגה ולמנכ"ל האיגוד החקלאי ב-18 במאי.
זה הוביל את המפלגה לנקוט כיוון חדש, כשהעא מתרחקת מהאידאולוגיות של סוציאליזם אגררי וקולקטיביזם לעבר צנטריזם.
המפלגה נטשה את הברית עם המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית והיא מאוחדת כיום עם החזית העממית והמפלגה האקולוגית הרוסית "הירוקים".
על פי תוצאות הבחירות 2012, 2013 ו-2014, המפלגה לא הצליחה לנצח בבחירות לרשויות המקומיות ולא זכתה למושבים בפרלמנטים אזוריים ועירוניים.
ב-21 באוקטובר 2019 המפלגה פורקה בהחלטת בית המשפט העליון של רוסיה.
המפלגה האגררית של טורקמניסטן (בטורקמנית: Türkmenistanyň agrar partiyasy) היא מפלגה רשמית בטורקמניסטן, שנוסדה ב-28 בספטמבר 2014. היא אחת משלוש המפלגות הרשמיות הרשומות כחוק הקיימות בטורקמניסטן ומיוצגת במג'לס של טורקמניסטן - הפרלמנט במדינה.
בבחירות לנשיאות 2017, המפלגה האגררית של טורקמניסטן מינתה את המועמד, דורדיגליץ' אוראזוב.
בעקבות תוצאות הבחירות, אוראזוב סיים במקום התשיעי האחרון מבין המועמדים וצבר 1,898 קולות (0.06%) מהמצביעים.
שנה מועמד מפלגה % 2017 דורדיגליץ' אוראזוב 0.06
המפלגה האנטי-מסונית (נגד הבונים החופשיים), הקרויה גם "התנועה האנטי מאסונית", הייתה מפלגה אמריקאית.
המפלגה הוקמה מתוך התנגדות לבונים החופשים, ובהמשך, מתוך שאיפה להפוך למפלגה גדולה, נקטה עמדות בנושאים נוספים.
לאחר שהופיע ככוח פוליטי בסוף 1820, מרבית חברי המפלגה הצטרפו למפלגה הוויגית בשנות ה-30 של המאה התשע עשרה, והמפלגה נעלמה לאחר 1838.
ההיסטוריה של המפלגה האנטי-מאסונית מתחילה ב"פרשת מורגן" שהתרחשה בבטביה, ניו יורק.
נטען, כי בונים חופשיים מהלשכה המקומית הרגו אדם בשם מורגן שכעס על הלשכה ואיים לפרסם את כל "סודות הבנייה החופשית".
מורגן נעלם מהעיירה ונטען על ידי גורמים עוינים לבנייה החופשית, כי חברי הלשכה הטביעו אותו בנהר הניאגרה.
לא נמצא שום סימן למורגן.
מורגן טען, כי הפך לחבר הבונים החופשיים בעת ששהה בקנדה ונראה שהוא לקח חלק במשך זמן קצר בלשכה ברוצ'סטר.
לאחר מכן ניסה מורגן ללא הצלחה לסייע בהקמה או בביקור בלשכות בבטביה, אך נדחה מהשתתפות בפעילות הבונים החופשיים של בטביה על ידי חברים שלא היו בטוחים בדמותו של מורגן ופקפקו בנאמנותו לבנייה החופשית.
זועם על הדחייה, מורגן הודיע, כי הוא עומד לפרסם חשיפה שכותרתה Illustrations of Masonry, ובה ביקורת על הבונים החופשיים ואף מתוארים שם טקסי התואר הסודי שלהם בפירוט.
בספטמבר 1826 נעצר מורגן בטענות קלושות, כי לא החזיר הלוואה וכי גנב חולצה ועניבה במטרה למנוע את פרסום ספרו על ידי השארתו בכלא.
האדם שהתכוון לפרסם את ספרו של מורגן שילם את ערבותו והוא שוחרר ממעצר.
זמן קצר לאחר מכן נעלם מורגן.
הרוב האמינו בגרסה, שהבונים החופשיים הרגו את מורגן בכך שהטביעו אותו בנהר הניאגרה.
בין אם ברח או נרצח, היעלמותו של מורגן הביאה רבים להאמין כי תמיכה בבונים החופשים עומדת בסתירה לאזרחות טובה.
הרעיון שקבוצת בונים חופשיים הרגה מישהו שדיבר נגדם חלחלה בתודעת האנשים.
בתקופה זו עם התנועה מערבה של המתיישבים והמהפכה התעשייתית, אנשים רבים החלו להביע חוסר אמון כלפי הממשל ובמוסדות ותיקים כמו מסדר הבונים החופשיים.
באותה תקופה התחוללה גם תחייה דתית, תקופה המכונה "ההתעוררות הגדולה השנייה", במיוחד באזור שנקרא "הרובע השרוף".
כינוי זה מתייחס לאזורים המערביים והמרכזיים של מדינת ניו יורק בתחילת המאה ה-19, שם התחוללה תחייה דתית והיווצרות של תנועות דתיות חדשות, עד כדי כך שנראה כי הלהט הרוחני הצית את האזור.
המפלגה הוקמה באפסטייט ניו יורק בפברואר 1828. המפלגה התנגדה לבונים החופשיים, ואנשיה האמינו שמדובר בחברה חשאית מושחתת ואליטיסטית ששולטת בחלק גדול מהמדינה בניגוד לעקרונות הרפובליקניים.
אנשים רבים ראו את ארגון הבונים החופשיים ואת חסידיו המעורבים בשלטון כמושחתים.
ההתנגדות לבונים החופשיים אומצה גם על ידי כמה כנסיות פרוטסטנטיות אוונגליסטיות כגורם דתי, במיוחד ב"רובע השרוף" בצפון מדינת ניו יורק.
בתחילה הוגבלה המפלגה למערב ניו יורק ברובע השרוף.
אך תוך זמן קצר היא התחילה להתפשט, פחות מהסיבות המקוריות שהתרחשו בבטביה עם פרשת מורגן, ויותר בגלל אנדרו ג'קסון, שהיה מועמד לנשיאות ארצות הברית.
ה"אנטי-ג'קסוניים" נזקקו למטרה כדי לגייס לאנשים סביב העובדה שג'קסון היה חבר בולט בבונים החופשים ולעיתים קרובות דיבר על האחווה במסדר.
כל זה נתן למפלגה הלאומית הרפובליקנית הכושלת את מה שהם צריכים.
בבחירות של 1828, המפלגה החדשה הוכיחה את כוחה באופן בלתי צפוי.
אף על פי שהמועמד שלהם למושל ניו יורק, סולומון סאות'וויק, הובס, המפלגה הפכה למפלגת האופוזיציה העיקרית של הדמוקרטים של ג'קסון בניו יורק.
בשנת 1829 היא הרחיבה את בסיס הנושאים שלה כשיצרה כמה חידושים שלא היו מוכרים אז בפוליטיקה האמריקאית.
חידוש אחד היה ביטאוני המפלגה, אחד מאותם עיתונים החל משנת 1829 היה "אלבני ג'ורנל", עיתון שתקף את מרטין ואן ביורן.
בפסקה אחת במאמר נמצאו המילים "מסוכן", "דמגוג", "מושחת", "משפיל", "סוטה", "זונה", "הוללות" ו"קללות ".
חידוש נוסף היה יצירת ועדת מינויים.
ועידת המינוי הראשונה בתולדות ארצות הברית התקיימה על ידי המפלגה האנטי מאסונית לבחירות לנשיאות 1832. המפלגה מינתה את ויליאם וירט שבעברו היה חבר מסדר הבונים החופשיים.
למרות השתייכותו המפלגתית של וירט הוא הגן על הבונים החופשיים בוועידה בה היה מועמד.
וירט הצהיר כי " הוא מצא שהבונים החופשים לא עוררו בו דחייה, ושלמיטב ניסיונו רבים מהבונים החופשיים היו "אנשים אינטליגנטים בעלי אופי מכובד" שמעולם לא העדיפו את הבנייה החופשית על פני "חובותיהם לאל ולארצם".
בסך הכל המפלגה זכתה להצלחה מועטה.
הם בחרו מושל בפנסילבניה וכן מושל, סגן מושל ותפקידים נבחרים אחרים ברמה גבוהה בוורמונט.
במדינות מסוימות הם אכן קיבלו חברים לבית המחוקקים המדינתיים, אם כי מעולם לא הספיקו לבצע שינויים אמיתיים.
הם מעולם לא הצליחו להכניס חבר ממפלגתם לקונגרס ארצות הברית.
בשנת 1838, המפלגה האנטי מאסונית קיימה את הכינוס השלישי והאחרון שלה.
בכינוס הם מינו את ויליאם הנרי הריסון, שלימים הועמד על ידי הוויגים, אותה מפלגה שאליה כבר נדדו רוב חברי המפלגה.
כשזה קרה, המפלגה לא מינתה מועמד אחר והיא סיימה את חייה אחרי כ-10 שנים.
בשנת 1872 חלה התחדשות של המפלגה, הפעם היה זה על בסיס דתי שהיה המניע את המפלגה.
הגלגול השני של המפלגה הסתיים בשנת 1888.
ג'ונתן בלנצ'רד, המועמד לנשיאות 1884 בגלגול השני של המפלגה האנטי-מאסונית, היה מחויב עמוקות לתיאוריות הקונספירציה, בעיקר לטענה, כי אליטות הבונים החופשיים שלטו בסתר בממשלה.
ככל שאנשים הפכו ניידים יותר מבחינה כלכלית במהלך המהפכה התעשייתית והחלו לנוע מערבה כאשר מדינות חדשות אוכלסו על ידי מתיישבים לבנים והוספו לאיחוד, צמיחתה של התנועה נגד הבונים החופשיים נגרמה על ידי התסיסה הפוליטית והחברתית שנבעה מהיחלשות קשרים משפחתיים וקהילתיים ותיקים.
מאחר שהבונים החופשים הייתה אחת המוסדות הבודדים שנותרו יציבים בתקופת שינוי זו, היא הפכה למטרה טבעית עבור מפגינים.
כתוצאה מכך, "פרשת מורגן" הפכה לזרז הגלוי ביותר שהפך תנועה עממית למפלגה פוליטית.
המפלגה האדומה (בנורווגית ספרותית: Rødt, נורווגית חדשה: Raudt) היא מפלגה בנורווגיה.
המפלגה נוסדה במרץ 2007 על ידי איחוד של "מפלגת העובדים הקומוניסטית" ו"הברית האלקטורלית האדומה".
אידאולוגית, המפלגה תוארה כמפלגה השייכת לשמאל הפוליטי, וספציפית לאגף הרדיקלי בספקטרום הפוליטי.
במצע הפוליטי של המפלגה, האדומים מציבים את הקמתה של "חברה ללא מעמדות" כיעדה האולטימטיבי, כאשר המפלגה אומרת "לזה קרל מרקס קרא קומוניזם".
יעדיה האחרים של המפלגה הם להחליף את הקפיטליזם בסוציאליזם, מגזר ציבורי רחב, והלאמה של תעשיות גדולות.
למפלגה אידאולגיה סוציאליסטית מהפכנית, אשר מכוונת לכך שהרשות המחוקקת תישלט על ידי מעמד העובדים.
עם זאת, המפלגה לא תומכת ב"מהפכה מזוינת" ואלימה, בניגוד למנהיגי המפלגה בשנות השבעים והשמונים.
המפלגה מתנגדת בתקיפות להצטרפות נורווגיה לאיחוד האירופי.
למפלגה האדומה יש בסך הכל 10 נציגים במועצות המחוזיות בכל נורווגיה ו-80 נציגים במועצות המוניציפליות.
בבחירות הכלליות בנורווגיה ב-2013, היא הייתה מפלגה הגדולה ביותר אשר כשלה בהשגת מושב בבחירות.
המפלגה נכנסה לפרלמנט הנורווגי בבחירות הכלליות של 2017, בהן זכתה ב-2.4% מהקולות ובמושב הראשון שלה אי פעם בסטורטינג.
הפעם האחרונה בה מפלגת שמאל רדיקלי זכתה בייצוג בסטורטינג הייתה "הברית האלקטורלית האדומה" שזכתה בכיסא בבחירות הכלליות של 1993. בבחירות הכלליות של 2021 המפלגה הגיעה לתוצאת הבחירות הטובה ביותר שלה אי פעם, 4.69% מהקולות, אשר זיכו אותה בשמונה מושבים בפרלמנט.
המפלגה מצדדת במנגנון מדינת רווחה ובמיסוי גבוה של בעלי ההון והעשירים כאמצעי לחימה באי השיויון המתמשך בנורווגיה.
מאז הקמתה, התמזגו קבוצות מסוימות במפלגה.
הדוגמה הבולטת ביותר היא "הסוציאליסטים הבין-לאומיים" הטרוצקיסטים.
במפלגה כמה מחנות פנימיים, בין היתר הטרוצקיסטים, המרקסיסטים-לניניסטים והדמו-סוציאליסטים.
אחד היעדים החשובים של המפלגה האדומה הוא הגנה על מדינת הרווחה הנורווגית.
היא קראה לממשלה להוציא 30–40 מיליארד כתרים נורווגים על המגזר הציבורי כדי להילחם בהשלכות המשבר הכלכלי של 2008. הפוליטיקאי האדום מימיר קריסטיאנסון טען ש"מפלגות הימין הוכיחו את נכונותן לפרק את הבסיס של מדינת הרווחה שלנו".
לפי קריסטיאנסון, המפלגות הסוציאליסטיות, יחד עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הנורווגית, צריכות לאמץ מדיניות אשר מגנה בחוזקה על המודל הנורדי עבור העניים.
תוצאות הבחירות הכלליות של 2009, אשר היו מאכזבות עבור המפלגה, גרמו למהומות במפלגה ולכך שכמה חברי מפלגה רצו להזיז את האידאולוגיה של המפלגה קרוב יותר לזו של מפלגת השמאל הסוציאליסטי.
המפלגה האדומה נוסדה ב-7 במרץ 2007 על ידי מיזוג של "האיחוד האלקטורלי האדום" ו"מפלגת העובדים הקומוניסטית".
שתי המפלגות חלקו את אותה ההיסטוריה עשרות שנים, מפני שמפלגת העובדים הקומוניסטית יסדה את האיחוד האלקטורלי האדום כמפלגה שתקדם ערכים סוציאליסטים וקומוניסטים.
האגף הצעיר של המפלגה הוא "הנוער האדום", אשר נוסד ב-1963, לפני הקמתם של האיחוד האלקטורלי האדום ומפלגת העובדים הקומוניסטית.
הנוער האדום תמך במיזוג של שתי המפלגות.
בבחירות המחוזיות של 2007, המפלגה האדומה זכתה ב-2.1% מהקולות.
לאחר הבחירות, קנוט הנינג ט'ייגסן נהיה ראש העיר הראשון והיחיד של המפלגה אשר נבחר בבחירות ישירות לראשות המחוז ריסור.
בבחירות המחוזיות של 2011, המפלגה זכתה ב-1.7% מהקולות.
בבחירות הכלליות של 2009, המפלגה זכתה ב-1.3% מהקולות, מה שלא זיכה את המפלגה במושבים בפרלמנט.
המפלגה הייתה הכי קרובה לזכות במושב באוסלו, שם היא זכתה בכמעט 4% מהקולות.
בבחירות שהתקיימו בשנת 2021 זכתה המפלגה ב-8 מקומות בסטורטינג.
מפולת הבוץ בירדרום 2020 הייתה מפולת בוץ מהירה של אדמת חימר שהתרחשה בשעות המוקדמות ב-30 בדצמבר 2020 בכפר אסק , המרכז המנהלי של ירדרום, נורווגיה.
מפולת בוץ השתרעה על שטח אדמה שזרם בגודל 700X300 מטרים, כמה מבנים נהרסו, רובם בתים ובנייני דירות.
נכון ל-22 במרץ 2021, אושר שעשרה בני אדם שנהרגו במפולת.
בשנת 2022, המשטרה האשימה את עיריית ירדרום.
לאחר שהסיבות למפולת הבוץ (שהתבררו עד שנת 2022) נחקרו על ידי המשטרה.
בעבר היו מפולות בעיריית ירדרום.
במהלך הלילה שבין ה-20 ל-21 באוקטובר 1924, מפולת הרסה מספר חוות ופגעה ב-1600 מטרים של כביש.
ב-1973 הייתה מפולת בכפר אסק-Ask.
מפולת משנת 1980 הייתה סמוך לקצה הדרומי של המפולת שהתרחשה ב-2020. בשנת 2014, מפולת הרסה שני בתים.
ביולי 2008, מאמר שפורסם ב- Romerikes Blad קבע כי ההידרולוג והגאולוג Steinar Myrabø מטעם החברה הנורווגית לשימור הטבע, הזהיר את העירייה מפני שחיקת קרקע וסיכון פוטנציאלי למפולות בוץ וקרא להפסיק את סלילת הכביש ליד הכפר אסק.
בנובמבר 2020 נסלל שביל הליכה במרחק 150 מטרים ממערב לאזור המגלשות.
התמונות של מכונות כבדות העובדות בשטח עוררו דאגה ציבורית, אבל השביל נסלל.
לפי שדרן, תאגיד השידור הטלוויזיוני הנורווגי NRK, ייתכן שגשמים העזים בימים שלפני האירוע גרמו לתנועות קרקע באזור.
עיריית ננסטאד שליד ירדרום פינתה כפר ב-15 בדצמבר 2020 לאחר מפולת קטנה בקרבת מקום.
הדיווחים הראשוניים על מפולת הבוץ התקבלו בשעה 3:51בבוקר, ב-30 בדצמבר 2020. בדיווח הראשוני נמסר ש-10 בני אדם נפצעו, ו-26 נעדרים, מאוחר יותר נקבע כי מספר הנעדרים בפועל היה 10.
בראש השנה (הנוצרי) התבקש סיוע משוודיה; צוות חיפוש והצלה עירוני שכלל 14 איש שהגיע משוודיה, עבד במקום, ושוחרר באותו ערב לאחר הגעתם של אנשי חילוץ נורווגיים נוספים.
ב-1 בינואר 2021 משטרת ירדרום פרסמה פרטים על עשרת הנעדרים.
באותו היום דווח על ההרוג הראשון.
ב-2 בינואר נמצאה גופתו של הקורבן השני, ומאוחר יותר באותו יום נמצאו עוד שני אנשים מתים.
ב-3 בינואר, שלושה בני אדם נוספים נמצאו מתים, דבר שהעלה את מניין ההרוגים לשבעה.
שלושה בני אדם עדיין נשארו נעדרים, והחיפושים נמשכו.
ב-5 בינואר 2021 הודיעו השלטונות הנורווגיים שאין סיכוי למצוא ניצולים נוספים.
כשבאותה עת עדיין נעדרו שלושה בני אדם.
בסרטון שפרסמה המשטרה ב-6 בינואר נראה מסוק חילוץ מעל שטח מפולת הבוץ, שחיפש אחר ניצולים.
בסרטון שצולם על ידי מסוק משטרתי, ומהתקשורת ביניהם, ניתן לשמוע כיצד מנסים להנחות את מסוק החילוץ למקום הניצולים הפוטנציאליים.
שמות 10 הנעדרים פורסמו ב-1 בינואר 2021, באישור משפחותיהם.
ביניהם 8 מבוגרים ושתי ילדות, בת שנתיים ובת 13. בשלשת ימי החיפושים הראשונים בין התאריכים 1–3 ינואר, נמצאו 7 נעדרים ללא רוח חיים ולאחר מציאתם, ב-5 בינואר הודיעה המשטרה שאין סיכוי למצוא ניצולים חיים, מאידך היא תמשיך בחיפושים אחר שלושת הקורבנות האחרונים.
באותו יום עזבו כוחות הצבא הנורווגיים עם כל הציוד שלהם, את האזור, כשרק המשמר האזרחי המקומי נותר לעבוד במקום עד 12 בינואר 2021. ההגנה האזרחית הנורווגית סיימה את משימתה ב-15 בינואר 2021 וחברת אבטחה אזרחית המשיכה לשמור על האזורים שהושפעו ממפולת הבוץ.
לאחר הפסקה של שבועיים, נמשכו החיפושים אחר הנעדרים הנותרים החל מ-18 בינואר.
ב-9 בפברואר 2021, אותרו שתי גופות נוספות על ידי צוותי החיפוש, שחיפשו את שלושת הנעדרים הנותרים.
ב-22 במרץ 2021 נמצא הנעדר האחרון.
מספר ארגונים ממשלתיים ופרטיים, יחידות צבאיות וארגוני מתנדבים היו מעורבים במבצע החיפוש וההצלה:
כבאות והצלה של רומריקה העליונה - כוח תגובה ראשוני.
מאוחר יותר נוספו כוחות נוספים מטעם סוכנויות אחרות.
כבאות והצלה של רומרריקה התחתונה - וכוחות שכנים סייעו באזור המפולת.
שירות הכבאות וההצלה של אוסלו - צוותי USR ראשוניים וכוחות נלווים של שירותי רפואת חירום ומשטרה.
שירות הכבאות וההצלה של טרונדלג - כוחות USR משניים.
הגיעו לסייע לכוחות ההצלה הראשוניים ה-USAR שהגיעו מאוסלו.
שירות הכבאות וההצלה של העיר ברגן - כוחות USAR משניים.
סוכנות הגנה האזרחית הנורווגית - דאגה למבנים עבור מטה ארגון החיפוש החילוץ וההצלה (SAR), לוגיסטיקה, כלי רכב והקמת קווי מים וביוב זמניים באזורים שהושפעו ממפולת הבוץ.
מנהלת משאבי המים והאנרגיה הנורווגית - ניתוח הקרקע והמפולות, ייעוץ מקצועי למשטרה.
הסוכנות השוודית למקרה אסון אזרחי - צוות USAR
המכון הגיאוטכני הנורווגי - מומחיות בגאולוגיה.
Multiconsult - ניתוח קרקע ומפולות.
Andøya Space - מעקב אווירי וייצור של נתוני מזל"ט לרכזי החילוץ.
יחידות מרחבי הצלב האדום – פינוי תושבים, אמבולנסים מתנדבים וארגון מוקדי פינוי.
ארגון סיוע העם הנורווגי – אמבולנסים מתנדבים, פינוי בית אבות, כלי רכב, ארגון מרכזי פינוי.
איגוד כלבי הצלה נורווגי – 28 יחידות K9 הוכנסו לכוננות.
ליגת הרדיו הנורווגית - ארגון אותות ותקשורת.
גדוד מהנדסים – הקמת גשר לגוואן, מערכת חיזוק קרקע ותמיכה בצוותי SAR באזור האסון.
משמר הבית הנורווגי - שמירה באזור האסון.
קומנדו מבצעים מיוחדים - חיפוש באמצעות רחפנים וארגון המרחב האווירי.
טייסת 330 - מסוקי חילוץ ( סי קינג ומלכת SAR ).
טייסת 333 – מטוס סיור P-3C אוריון, חיפוש ראשוני באזור האסון.
טייסת תעופה מבצעים מיוחדים 339 – שני מסוקי בל 412, חיפוש והצלה והובלת כוח אדם.
גדוד מודיעין - ניתוח תמונות של תמונות מזל"ט.
יחידות הצלב האדום של ננסטאד וירדרום, קיבלו כמויות גדולות של תרומות שכללו, צעצועים, ביגוד ומוצרי היגיינה עבור ניצולי המפולת.
בעקבות האסון, מהדורות החדשות חשפו שהאזור שנפגע הוגדר כאזור בסיכון גבוה למפולות בוץ, כבר ב-2005 וכי נקבע שתתקיים הערכה מחדש ב-2021 בשל הגידול בפרויקטים של בנייה למגורים באזור.
מספר מומחים ומהנדסים מתחו מאוחר יותר ביקורת על ממשלת נורווגיה וכן על הממשל המקומי על כך שלא התייחסו ברצינות להתרעות אודות האזורים שבסיכון גבוה ואפשרו לפרויקטים למגורים להימשך, אף על פי שקיימות "הנחיות ברורות כיצד להתמודד עם אזורים אלה במשך למעלה מחמישים שנה".
ראשת ממשלת נורווגיה, ארנה סולברג ביקרה באזור הפגוע ב-31 בדצמבר 2020, והמלך האראלד החמישי הקדיש חלקים מנאום השנה החדשה שלו לנפגעי האסון.
מלך שוודיה, קרל ה-16 גוסטף, גם הביע את תנחומיו בפומבי למחרת.
נשיא פינלנד סאולי נייניסטו וראש הממשלה סאנה מרין שלחו את תנחומיהם לממשלה ולעם הנורווגי.
ב-3 בינואר 2021, המלך האראלד החמישי, המלכה סוניה ונסיך הכתר הוקון ביקרו באזור האסון כדי לשוחח עם המצילים, המתנדבים, המפונים וקרובי הנעדרים.
הליברלים והדמוקרטים הפלמיים הפתוחים (בהולנדית: Open Vlaamse Liberalen en Democraten, ובקיצור: Open Vld) היא מפלגה ליברלית, מפלגת מרכז, הפועלת בפלנדריה ובבריסל שבבלגיה.
המפלגה היא היורשת של המפלגות הוותיקות 'המפלגה הליברלית' ו'המפלגה לחופש וקידמה' (PVV), והופיעה בצורתה הנוכחית בשנת 2007 לאחר שהמפלגות VLD (הסיעה דוברת ההולנדית של Vivant) וה-Liberal Appèl התאחדו בבלוק טכני לקראת הבחירות.
נכון לשנת 2023 הייתה המפלגה שותפה בקואליציה בממשלה הפדרלית, בממשלה הפלמית, ובממשלה בבריסל.
היא גם שותפה בקואליציה בארבעה מחוזות בבלגיה ובהרבה ערים.
המפלגה חברה בברית הליברלים והדמוקרטים לאירופה (ALDE) ובאינטרנציונל הליברלי.
תנועת Jong VLD היא מחלקת הנוער העצמאית של Open Vld.
מאז 2014 היו למפלגה מספר החברים הרשומים הגבוה ביותר מכל המפלגות בפלנדריה.
לפני שנת 1960 לא היה מצע ברור ל"מפלגה הליברלית של בלגיה".
בקונגרס שערכה המפלגה בשנת 1961, החליט היו"ר דאז, עומר ונודנהוב לקבוע מחדש את ערכי המפלגה, והעניק לה את שמה: המפלגה לחופש וקדמה (בהולנדית: PVV - Partij voor Vrijheid en Vooruitgang, בצרפתית: PLP - Parti de la Liberté et du Progrès).
המפלגה באותה עת ניסתה לקדם את האינטרסים של המעסיקים.
בסוף שנות הששים ותחילת שנות השבעים, גברה המתיחות הפנימית בבלגיה בין דוברי הפלמית לדוברי הצרפתית.
בשנת 1972 התפצלה המפלגה לשתי מפלגות נפרדות: מפלגה פלמית ומפלגה צרפתית.
המפלגה הצרפתית כונתה PLP, והפלמית כונתה PVV.
גם לאחר הפיצול נשארה למפלגה תדמית אנטי-פלמית, והיא ספגה בוז וחיצי ביקורת מהרבה פלמים.
כדי להתנער מתדמית זו, העניקו למפלגה בשנת 1992 שם חדש: "המפלגה לליברלים ודמוקרטיים הפלמיים" (בהולנדית: Vlaamse Liberalen en Democraten - VLD).
למפלגה הצטרפו דמויות חדשות ממפלגות אחרות, והחל משנות התשעים והלאה התחזקה המפלגה בכל מערכת בחירות.
לאחר "משבר הדיוקסין" ב-1999 המשיכה מפלגת VLD להתחזק והפכה למפלגה הגדולה ביותר בפלנדריה (בפער קטן מהמפלגה שאחריה).
גיא ורהופשטדט הפך לראש הממשלה הפדרלית, ופטריק דוואל הפכך לראש הממשלה הפלמית.
שניהם הקימו קואליציות סגולות - ירוקות.
לאחר הבחירות הפדרליות של 2003, הקואליציה הסגולה המשיכה ללא מפלגת הירוקים.
תקופת הבחירות התאפיינה בתנגשויות רציניות בין דמויות צמרת במפלגה.
דמויות אחדות גורשו מהמפלגה ואחרים התפטרו.
אלה הובילו לתוצאה גרועה מאוד בבחירות, והובילו להיווסדן של מפלגות ליברליות חדשות מרובות.
בפברואר 2007, ה-VLD ושותפתה לבלוק הטכני, Vivant, החליטו להתאחד למפלגה אחת לקראת הבחירות הפדרליות של 2007, ושינו את שם המפלגה ל-Open Vld.
הבחירות בפלנדריה ב-2009 הביאו לתבוסה של Open Vld.
המפלגה קיבלה 14.6% מהקולות, ירידה של 5.2% לעומת 2004. לאחר שהודה בתבוסה בבחירות, הגיש היו"ר בארט סומרס את התפטרותו.
גיא ורהופשטדט מונה ליו"ר זמני עד סתיו 2009.
הבחירות לפרלמנט האירופי, לעומת זאת, היו מוצלחות עבור המפלגה ומנהיגה ורהופשטדט.
ורהופשטדט השיג את הקולות המועדפים ביותר עם 565,359 קולות והמפלגה השיגה 20.56% מהקולות.
בבריסל, המפלגה השיגה ניצחון היסטורי עם מנהיגה גאי ואנהנגל.
היא השיגה 23.07% מהקולות של קבוצת השפה ההולנדית בבריסל.
ב-26 באפריל 2010 נפלה הממשלה לאחר שהמפלגה עזבה את הקואליציה.
לאחר נפילת הממשלה הכריזו על בחירות חדשות, והמפלגה ניהלה קמפיין בהנהגתו של אלכסנדר דה קרו.
בבחירות איבדה המפלגה 5 מושבים בבית הנבחרים וקיבלה רק 13 מושבים.
בסנאט ירדה המפלגה מ-5 ל-4 מושבים.
בשנת 2014, התקיימו במקביל הבחירות לפרלמנט הפלמי, הבחירות לפרלמנט הפדרלי, והבחירות לפרלמנט האירופי.
בבחירות הפדרליות התחזקה המפלגה במנדט.
בבחירות הפלמיות הפסידה המפלגה שני מנדטים.
בבחירות לפרלמנט האירופי נותרה המפלגה במצבה הקודם.
בבחירות 2019 רשמה המפלגה הפסדים כמו כל מפלגות הקואליציה.
בפרלמנט הפלמי איבדה שלושה מושבים פרלמנטריים ונשארה עם 16. בפרלמנט הפדרלי הפסידה שני מנדטים ונשארה עם 12.
בבחירות הללו רשמה מפלגת Vlaams Belang הימנית-קיצונית התקדמות משמעותית, מה שגרם למספר חברי מפלגה להציע להוריד את החרם שהכריזו על ישיבה משותפת איתה בקואליציה, אבל הנהגת המפלגה דחתה את ההצעה.
אלכסנדר דה קרו 12 בדצמבר 2009 - 18 באוקטובר 2012 נבחר ב-12 בדצמבר 2009. גאי ורהופשטדט ווינסנט ואן קוויקנבורן 18 באוקטובר 2012 - 8 בדצמבר 2012 ממלא מקום הנשיאים.
המפולות במחוז ואיאנד היו סדרה של מפולות שהתרחשו ליד הכפרים פונג'ירימטום, מונדאקאי, צ'ורלמלה וולרימאלה במחוז ואיאנד שבמדינת קרלה שבהודו בשעות המוקדמות של 30 ביולי 2024. מפולות קרקע אלו נגרמו על ידי גשם זלעפות, והביאו להתמוטטות הגבעות, מה ששלח זרמים של בוץ, מים וסלעים התרסקו אל האזורים המושפעים.
האסון היה אחד הקטלניים בהיסטוריה של קרלה, עם דיווחים על יותר מ-420 הרוגים, 397 פצועים, ויותר מ-118 נעדרים.
במבט לאחור, כריתת יערות, שינויים בשימושי קרקע, ניקוז לא תקין ומפולות בעבר הם גורמים תורמים יחד עם פעילויות אנושיות כמו חקלאות, בנייה וחציבה הפכו את הנוף של ואיאנד ליותר רגיש למפולות.
בסיוע הכוחות המזוינים ההודיים, כוח התגובה הלאומי לאסון (NDRF), שירותי הכבאות וההצלה, רשויות היער וחיות הבר, והמשטרה, יחד עם מאות מתנדבים ופקידי ממשל, פתחו הרשויות במשימת חילוץ ענקית באזור בעקבות האירוע לחפש ניצולים אפשריים.
מפולת האדמה בטראסין התרחשה ב־31 באוגוסט 2025, הרסה את הכפר טראסין שבהרי מרה במרכז דארפור, במערב סודאן, והמיתה בין 375 ל-1,500 איש.
מפולת האדמה אירעה ב־31 באוגוסט 2025, בשעה 17:00 לפי שעון מרכז אפריקה (CAT) בכפר טראסין (המכונה גם טורה, טורה), כפר בהרי מרה שבמרכז דארפור, סודאן, כך לפי צבא שחרור סודאן (SLM), השולט בחלק גדול מן האזור.
לפי עדי ראייה, התמוטטות הקרקע הגיעה בשני גלים בתוך מספר שעות, כאשר הגל השני קבר תושבים שניסו לסייע לפצועים מהגל הראשון.
התמוטטויות נוספות התרחשו ב-1 וב-2 בספטמבר.
התקבלו דיווחים סותרים לגבי מספר ההרוגים: משרד הבריאות הפדרלי דיווח כי רק שני בני אדם נהרגו, בעוד שרשויות אזרחיות המקושרות לצבא שחרור סודאן (SLM) העריכו כי יש לפחות 1,573 הרוגים.
צבא ה-SLM אמר כי סביב 1,000 אנשים נהרגו, והוסיף כי מספר ההרוגים הוא הערכה ראשונית, והערכתם המוקדמת מצביעה על "מות כל תושבי הכפר".
ניצול אחד נמצא מאוחר יותר; קרוביו תיארו אותו במצב קומה לאחר שסבל ממספר שברים בשני רגליו ופציעה קשה בראש.
עד 5 בספטמבר חולצו מן האתר 375 גופות.
ארגון Save the Children דווח שכ-200 ילדים נמצאו בין ההרוגים.
הארגון הבינלאומי להגירה (International Organization for Migration) אמר כי כ־150 אנשים הוטסו מן האזור בעקבות האירוע.
מפולת האדמה יוחסה על-ידי משרד המינרלים הסודני לגשמים הכבדים שירדו בשבוע האחרון של אוגוסט שהפכו את מדרונות ההר לבלתי יציבים.
הכפר שנפגע היה ממוקם באזור הידוע בגידול פרי הדר.
ה-SLM דיווח כי הושמדו כ-1,500 בתים ואבדו מעל 5,000 ראשי בקר.
תמונות מהשטח הראו שני נחלים צרי־שוליים ברכס הרים המתכנסים לאזור רמה נמוכה יותר שבה נמצא הכפר.
האו"ם בתחילה דיווח שהוא אישר שאותרו לפחות 370 מתים, וציין שקשה להעריך את היקף האירוע או את מספר ההרוגים המדויק בגלל מיקומו המרוחק.
לאחר מכן עדכן את הערכתו כלפי מטה, והשתמש במילה "scores" (עשרות) מתוך סיבות שלא נחשפו.
הארגון רופאים ללא גבולות הצביע על מלחמת האזרחים בסודאן כגורם המסבך את המצב.
ה-SLM אמר שהאזור ניתן לגישה רק ברגל או על גבי חמורים.
התנועה לשחרור סודן/צבא שחרור סודאן (SLM) פנתה לאומות המאוחדות ולארגונים הומניטריים בינלאומיים בבקשה לסיוע בחילוץ גופות הרוגים.
מנהיג ה-SLM, עבד אל-ואחד מוחמד נור, אמר שהתושבים בכפרים אחרים חוששים מאסון דומה.
תנועת SLM האשימה שגורמים מממשל עומר אל-בשיר, הממונים על ידי הצבא הלאומי של סודן (SAF) שבממשלה היושבת בפורט סודאן, מפיצים מידע כוזב (דיסאינפורמציה) במטרה להמעיט בחשיבות האסון.
ארגון Save the Children שלח צוות של 11 עובדים כולל סיוע הומניטרי לטראסין ב-4 בספטמבר כשאנשיו רכובים על חמורים.
לאחר מסע של שש שעות מגולו הצוות הגיע לטראסין.
ב-8 בספטמבר הגיע צוות הערכה בין-סוכנותי שכלל נציגים מהאו"ם לאזור שנפגע.
שתי הממשלות המתחרות, בראשות הסיעות העיקריות במלחמת האזרחים — הכוחות המזוינים של סודאן (SAF) וכוחות התמיכה המהירה (Rapid Support Forces) — התחייבו לספק סיוע לנפגעים.
האיחוד האפריקאי קרא להפסקת אש כדי לאפשר העברת סיוע הומניטרי.
ב־2 בספטמבר, הממשלה המזוהה עם ה-SAF הודיעה שהיא תמשיך לפתוח את מעבר הגבול אַדְרֶה עם צ'אד עד סוף השנה, מתוך זיקה לאסון מפולת האדמה.
המפלגה הדמוקרטית (בכתב סיני: 民主黨, בקיצור: DP או DPHK) הייתה מפלגה ליברלית בהונג קונג.
המפלגה, שהייתה בעבר ספינת הדגל של המחנה הפרו-דמוקרטי במדינה, שימשה כמפלגת האופוזיציה העיקרית של הונג קונג במשך עשורים, המפלגה התפרקה ב-14 בדצמבר 2025 לאחר שלא הצליחה להתמודד בבחירות בעקבות שינויי החקיקה במדינה ב-2021 אשר דרשו מפלגות "פטריוטיות בלבד".
המפלגה הוקמה ב-1994 כתוצאה ממיזוג בין מפלגת "הדמוקרטים המאוחדים של הונג קונג" לבין מפלגת "נקודת מפגש", כהכנה לבחירות בהונג קונג ב-1995. המפלגה זכתה לניצחון סוחף, קיבלה למעלה מ-40% מהקולות והפכה למפלגה הגדולה ביותר בבית המחוקקים של הונג קונג.
המפלגה התנגדה לדיכוי של אירועי כיכר טיין-אן-מן ב-1989 וקראה לסיום שלטון המפלגה הקומוניסטית של סין (CCP); במשך תקופה ארוכה נתפסה המפלגה כעוינת כלפי השלטונות בבייג'ינג.
עם השנים, הדומיננטיות שלה דעכה בהדרגה בעקבות עלייתן של מפלגות חדשות.
ב-2008, המפלגה הדמוקרטית התאחדה עם מפלגת "החזית" של אמילי לאו.
ב-2010 היא ניהלה משא ומתן עם גורמים רשמיים בביג'ינג, מה שהוביל לפיצול חריף בתוך המחנה הפרו-דמוקרטי של הונג קונג.
דמוקרטים רדיקלים גינו את הפעילות של המפלגה והיא איבדה תמיכה רבה בשנים שלאחר מכן.
עם זאת, בעקבות מחאות נרחבות ב-2016, המפלגה זכתה לניצחון סוחף בבחירות המקומיות, בהן היא זכתה ב-7 מושבים.
לאחר החלת חוק הביטחון הלאומי של הונג קונג ביולי 2020 ופסילתם של ארבעה מחוקקים מהמחנה הפרו-דמוקרטי, התפטרו כל מחוקקי המפלגה, יחד עם אחרים מהמחנה, כאות מחאה.
צעד זה הותיר את המפלגה ללא ייצוג לראשונה מאז 1998. רוב חברי מועצות המחוז של המפלגה התפטרו ביולי 2021 בעקבות דיווחים על פסילה אפשרית בשל אי-שמירה על "החוק הבסיסי".
המפלגה לא התמודדה באף מערכת בחירות מאז, שכן אלו הוגבלו ל"פטריוטים" המאושרים על ידי הממשלה בלבד.
אף על פי שהמפלגה שמרה על פרופיל נמוך בשנים שלאחר מכן, דווח כי המפלגה עמדה בפני לחץ מצד בייג'ינג והתפרקה סופית ב-14 בדצמבר 2025.
המפלגה תמכה בגישה כלכלית סוציאל-דמוקרטית, בליברליזם, באיסור אפליה על אנשי הקהילה הגאה ובעצמאות ובריבונות של הונג קונג, מה שהוביל לביקורת פרו-סינית רבה כלפי המפלגה.
המפלגה תמכה בשלטון דמוקרטי ואוטונומי רב, זאת לעומת מפלגות רבות אחרות.
המפלגה הוויגית הייתה מפלגה בריטית, אשר במשך שנים רבות הייתה אחת משתי המפלגות העיקריות של הממלכה המאוחדת.
המפלגה הוויגית תמכה בסחר חופשי, קדימות הפרלמנט על המלוכה, ביטול העבדות, הרחבת זכות הבחירה ומתן חופש דת לכנסייה הקתולית.
המפלגה הוויגית הבריטית נחשבת כאחת המפלגות הליברלית הראשונות.
המונח "ויג" מקורו בימי הפולמוס באשר להדחתו מכס המלוכה של המלך ג'יימס השני בשנות השמונים של המאה ה-17. התומכים בהדחה כונו "ויגים" (כינוי גנאי שמשמעותו רועה בקר), והמתנגדים לה כונו "טורים" (כינוי גנאי שמשמעותו פורע חוק).
שמות אלו, שהיו בתחילתם כינויי גנאי, דבקו במפלגות עם התגבשותן, ועם התגבשות המערכת הפרלמנטרית האנגלית, כפי שאנו מכירים אותה עד היום.
במשך שנים היו בפוליטיקה הבריטית שתי מפלגות העיקריות: המפלגה הוויגית והמפלגה הטורית.
באופן כללי היו הטורים מזוהים עם בעלי האדמות ועם אנשי הכנסייה האנגליקנית, ואילו הוויגים היו מזוהים בתחילה עם האריסטוקרטיה ובשלב מאוחר יותר עם מעמד הסוחרים, התעשיינים והבורגנות.
הן הטורים, והן הוויגים- בכלל היו מחנות פוליטיים יותר מאשר מפלגות כפי מובנן המודרני.
בתחילת עידן בית הנובר, היו הוויגים המפלגה הדומיננטית בשלטון, בשל הזיהוי בין הטורים ובין היעקוביטים (תומכי בית סטיוארט).
בתקופה זו לא היה לטורים כח פוליטי של ממש.
בתקופת מלכותו של המלך ג'ורג' השלישי חפץ המלך לשחרר עצמו מהשפעת אנשי הכוח הוויגים, ועודד יצירת מפלגה טורית חדשה, שהורכבה מוויגים מתונים כגון ויליאם פיט הבן.
תמיכתם המסוכנת של הוויגים (בהנהגת צ'ארלס ג'יימס פוקס) במהפכה הצרפתית בשנותיה הראשונות (אם כי אף הם התפכחו כשהתברר מחיר הדמים שגבתה הגיליוטינה) ובחופש דת לקתולים, הביאה לכך שהם נותרו מחוץ למוקדי הכח בין 1783 ו-1830.
ב-1830 חזרו הוויגים לשלטון, וממשלו של לורד גריי השיג רפורמות חשובות - ראויות לציון חוק הרפורמה הפרלמנטרית מ-1832, וביטול העבדות במושבות בריטניה.
הוויגים נותרו לרוב מפלגה שמרנית (כמוהם כטורים), והתנגדו לשינויים מבניים במערכת השלטונית הבריטית.
בתקופה זו החל ההיסטוריון הוויגי הגדול תומאס בבינגטון מקאולי לכתוב היסטוריה של אנגליה, אשר שיקפה את נקודת הראות הוויגית, בה המאורעות מגיעים לשיא עם חקיקת חוק הרפורמה הפרלמנטרית.
זה הוביל לעיוות בתפיסת בני הזמן ההוא את ההיסטוריה, שכן מקאולי ניסה להרכיב עקרונות של המאה ה-19 על המערכת המורכבת של הפוליטיקה של המאה ה-17.
המפלגה הליברלית (מונח זה נטבע לראשונה בשנת 1868, אך היה בשימוש כמה שנים לפני כן), קמה כקואליציה בין ויגים, טורים תומכי רוברט פיל ורדיקלים שמאליים.
מפלגה זו, בראשות לורד פלמרסטון, הייתה בתחילה מורכבת מוויגים ברובה, אך במהלך כהונתו של ראש הממשלה ויליאם יוארט גלאדסטון, איבדו הוויגים מכוחם במפלגה.
במהלך הוויכוח על השלטון העצמי באירלנד בשנת 1886 פרשו ויגים רבים ממפלגה זו והקימו את המפלגה ה"ליברל-יוניוניסטית" (יוניוניסטים הם מתנגדי השלטון העצמי באירלנד).
עם הקמת אירלנד העצמאית בתחילת המאה ה-20 איבדה הוויגיות כל רלוונטיות, ומאז אין מפלגה שתומכיה רואים עצמם כ"וויגים".
המפלגה הדמוקרטית הסרבית (srpska demokratska stranka) היא מפלגת אופוזיציה דמוקרטים בסרביה בזמן שלטונו של סלובודן מילושביץ', נשיא סרביה ונשיא הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה בשנות ה-90.
בשנת 2003 הפכה למפלגה השלישית בגודלה באספה הלאומית של סרביה עם 34 מנדטים.
בעקבות ממשלת המיעוט שנוצרה בממשלתו של ווייסלב קושטוניצה, המפלגה הדמוקרטית הסרבית החליטה שלא ליטול בממשלה חלק.
השקפתה הפוליטית של המפלגה היא ליברלית ומייצגת ציבור סוציאליסטי בקרב הבוחרים.
המפלגה עמיתה באיחוד המפלגות האירופיות הסוציאליסטיות מפלגת הסוציאליסטים האירופאים.
לאחר רצח ראש ממשלת סרביה זוראן ג'ינג'יץ', נבחר לתפקיד יו"ר המפלגה בוריס טאדיץ, שהפך ביולי 2004 לנשיא סרביה.
האנשים שהרכיבו מחדש את המפלגה היו אנשי "המרכז הרדיקלי" ו"מפלגת החירות" בשנת 1919 לאחר שנוצרה "ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים" (יוגוסלביה).
נשיא המפלגה הנבחר היה ליובומיר דוידוביץ שכיהן באותה העת כרה"ע בלגרד ואז נבחר לנשיא המפלגה מילאן גרול 1940 לאחר מותו של דוידוביץ.
בבחירות 1929 זכתה המפלגה לקולות הבוחרים והייתה המפלגה השלטת.
המפלגה החזיקה בשלטון עד שנת 1929 כשלפתע המלך אלכסנדר הראשון נטל שלטון דיקטטורי והמפלגה איבדה כל שלטון אפשרי ובכך נשארה באופוזיציה עד תחילת מלחמת העולם השנייה.
בזמן השתלטות גרמניה ב־1940 על יוגוסלביה רבים מבכירי המפלגה ברחו לאנגליה וחזרו אל סרביה רק ב־1945 בסיום מלח"ע ה־2 כשלפתע המפלגה הקומוניסטית היוגוסלבית השלטת במדינה החרימה את כל רכוש המפלגה הדמוקרטית הסרבית וגם את עיתון המפלגה "דמוקרטיה", ואף אסרו אישים בכירים בהם נשיא המפלגה מילאן גרול.
המפלגה התאחדה שוב ב־1989 לאחר ש־13 איש שיקמו את המפלגה ובהם קושטוניצה, טאדיץ וגינגיץ.
לתפקיד הנשיא נבחר דרגוליוב מיצונוביץ והיא זכתה בבחירות לפרלמנט הסרבי ב־7 מושבים, אך חלק מחבריה פרשו ממנה בשל מחלוקת והקימו את "המפלגה הליברלית הסרבית" ולמרות זאת המפלגה החזיקה מעמד.
לאחר שלטון מילושביץ, המפלגה היא אחת ממוסדות החזקים והמשפיעים בסרביה.
המפלגה הדמוקרטית הליברלית של מונגוליה היא מפלגה במונגוליה.
המפלגה הוקמה ב-5 במרץ 1998 ומונה כ-3500 חברים באולן בטור וברחבי המחוזות.
המצע המפלגתי הוא ליברלי, ותומך בזכות לפרטיות ובחופש הדיבור.
המפלגה הוקמה מתוך יוצאי הקואליציה הדמוקרטית של מונגוליה, שהתנגדו להשפעתה השמרנית של המפלגה הרפובליקנית האמריקאית על המפלגה ופנו להקמת מפלגה חדשה.
מטרתה של המפלגה היא להמשיך ברפורמות הדמוקרטיות במדינה, תוך כדי שמירה על מדיניות רווחה.
המפלגה הדמוקרטית הסרבית (בסרבית: Srpska Demokratska Stranka) בקיצור SDS, היא מפלגה סרבית בבוסניה והרצגובינה.
המפלגה הונהגה על ידי דרגאן צ'וביץ' שהיה נשיא המדינה והודח בעקבות פרשת שחיתות כלכלית.
בבחירות האחרונות לבתי הנבחרים שהתקיימו ב-5 באוקטובר 2002 המפלגה זכתה ב 14.0% שהם 5 מושבים מתוך 42 המושבים.
בנוסף המפלגה זכתה בשני מושבים מתוך 83 המושבים באספת הנבחרים של רפובליקה סרפסקה.
המפלגה הוויגית הייתה מפלגה שפעלה בארצות הברית בשנים 1833–1856 והייתה היריבה העיקרית של המפלגה הדמוקרטית במערכת הדו-מפלגתית של ארצות הברית באותה תקופה.
הוויגים תמכו בעדיפות הקונגרס על הרשות המבצעת, ומצעם כולל מודרניזציה כלכלית ועידוד פרוטקציוניזם כלכלי, כלומר הגבלת הסחר הבינלאומי.
השם ויגים נבחר משום שהוא הזכיר את ה"וויגים האמריקאים", כינויים של המורדים בבריטים במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, וגם משום שבאותה תקופה אנשים שהתנגדו למשטר אוטוקרטי נהגו לקרוא לעצמם בשם זה.
בין חברי המפלגה היה אברהם לינקולן, שהיה מנהיג המפלגה באילינוי, ולאחר מכן נבחר לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית.
שני מועמדים של המפלגה לנשיאות נבחרו במהלך קיומה: ויליאם הנרי הריסון וזאכרי טיילור.
שניהם נפטרו במהלך כהונתם; את האריסון החליף ג'ון טיילר, שהיה וויגי אך גורש מן המפלגה.
את טיילור החליף מילרד פילמור, שהיה לפיכך הנשיא הוויגי האחרון.
המפלגה התפצלה בסופו של דבר בשאלת הרחבת העבדות לטריטוריות החדשות שהצטרפו לאיחוד.
הזרם המתנגד לאחדות מנע את ריצתו מחדש של הנשיא המכהן מטעם המפלגה, פילמור, לנשיא ארצות הברית בשנת 1852. במקומו, רץ מטעם המפלגה הגנרל וינפילד סקוט, שהפסיד בהפרש ניכר.
לאחר מכן, פרשו מנהיגי המפלגה מהפוליטיקה או הצטרפו למפלגות אחרות.
בוחרי המפלגה פנו למפלגה הרפובליקנית, לקואליציות מפלגתיות מקומיות בחלק מהמדינות, או למפלגה הדמוקרטית.
לפני הבחירות של 1856, המפלגה איבדה את יכולתה ליצור קואליציה יציבה של מפלגות מהמדינות השונות.
בוועידה הלאומית האחרונה שלה, היא המליצה כמועמד על מילרד פילמור, שהתמודד אז מטעם המפלגה האמריקאית.
4 מתוך 46 נשיאי ארצות הברית כיהנו מטעם המפלגה הוויגית.
שם דיוקן מדינה תקופת כהונה מספר ויליאם הנרי הריסון אוהיו 4 במרץ עד ה-4 באפריל 1841 הנשיא התשיעי ג'ון טיילר וירג'יניה 1841–1845 הנשיא העשירי זאכרי טיילור לואיזיאנה 1849–1850 הנשיא השנים עשר מילרד פילמור ניו יורק 1850–1853 הנשיא השלושה עשר
המפלגה הדמוקרטית הלבנונית נוסדה על ידי השר הלבנוני לשעבר טלאל ארסלאן בשנת 2001. טלאל הוא בנו של המנהיג הדרוזי מג'יד ארסלאן, ועומד בראש המפלגה מאז היווסדה.
המפלגה היא חילונית באופן רשמי ובעלת תומכים מכל העדות בלבנון, אך רוב מצביעיה מגיעים ממשפחת ארסלן הדרוזית.
המפלגה נכללת בקואליציית 8 במרץ בהנהגת מישל עאון.
מפלגתו של ארסלן, וכן תנועת האחדות הלבנונית של ויאם והאב נחשבות כמתחרות העיקריות של המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית של משפחת ג'ונבלאט (הנכללת בקואליציית 14 במרץ).
המפלגה הדמוקרטית הגיעה לפרלמנט הלבנוני פעם אחת בשנת 2000 ונכשלה להכניס את נציגיה בשנת 2005. בבחירות לפרלמנט ביוני 2009 זכתה המפלגה ב-2 מושבים.
סאלח אל-ערידי, ממנהיגי המפלגה, נהרג בהתפוצצות רכב ליד ביתו בשנת 2008.
המפלגה הדמוקרטית של רוסיה היא תנועה פוליטית בפדרציה הרוסית שהוקמה ב-26 במאי 1990 כאלטרנטיבה למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
בשיא כוחה, בינואר 2007 מנתה המפלגה כ-82,183 חברים.
ב-15 בנובמבר 2008 בכנס של המפלגה הוכרז על פירוק התנועה וב-31 בדצמבר אותה שנה חדלה רשמית מלהתקיים, כאשר אוחדה עם תנועה דמוקרטית חדשה בשם "המעשה הנכון" (Правое дело).
המפלגה הוקמה על ידי ניקולאי טראווקין כתנועה דמוקרטית, שביקשה לשבור את המונופול של המפלגה הקומוניסטית על הפרלמנט.
בבחירות לדומה שהתקיימו בשנת 1993 למפלגה תמכו כ-5.5% מהבוחרים.
ביוני 1991 המועמד לנשיאות רוסיה שנתמך על ידה, בוריס ילצין, נבחר ברוב קולות והיה לנשיא המדינה הראשון של רוסיה.
אחד מנציגי המפלגה הבכירים היה מיכאיל קיסליוק, מושל מחוז קמרובו בשנים 1993—1997.
באביב 2012 המפלגה הוקמה מחדש ובראשה הועמד אנדריי בוגדנוב, שהוחלף בהמשך על ידי בנו לאחר עזיבתו.
המפלגה השתתפה במערכות הבחירות לרשויות המקומיות אך לא הצליחה להשיג יותר מ-2% בבחירות למועצות המקומיות ולפרלמנטים המחוזיים.
אנדריי בוגדנוב (2005-2008; 2012-2014) - אנדריי בוגדנוב היה מועמד מטעם המפלגה לבחירות הנשיאותיות ברוסיה במרץ 2008. מבין ארבעת המועמדים הוא סיים במקום האחרון והיה מהמועמדים הזניחים ביותר בקמפיין הבחירות.
המפלגה הדמוקרטית של יפן (ביפנית: 民主党, תעתיק: מינשוּטוֹ), או בשמה המקוצר DPJ, הייתה מפלגת מרכז-שמאל ביפן, שנוסדה ב-1998 מתוך מיזוג מספר מפלגות אופוזיציה.
לאחר הבחירות הכלליות של 2009 הפכה המפלגה הדמוקרטית למפלגת השלטון בבית הנבחרים של יפן, עת הביסה את יריבתה הפוליטית המפלגה הליברלית-דמוקרטית וזכתה ברוב המושבים בבית התחתון ובבית היועצים של יפן, אולם בבחירות הכלליות של 2012 איבדה המפלגה מכוחה אל מול המפלגה הליברלית-דמוקרטית.
המפלגה נוסדה ב-27 באפריל 1998, לאחר מיזוגן של ארבע מפלגות עצמאיות ליברליות או סוציאל-דמוקרטיות שהתנגדו לשלטון המפלגה הליברלית-דמוקרטית.
נשיא המפלגה היה נאוטו קאן, לשעבר שר הבריאות, הרווחה והעבודה, והמזכיר הכללי היה צוטומו האטה, לשעבר ראש ממשלת יפן.
בבחירות הכלליות של 2003 קיבלה המפלגה הדמוקרטית 177 מתוך 480 המושבים בבית.
אף על פי שעדיין נותרה המפלגה באופוזיציה, בבחירות אלה היא הראתה את כוחה הפוליטי.
קאן התפטר ב-2004 בעקבות פרסום שערורייה בה היה מעורב, ואת מקומו תפס קצויה אוקאדה.
המפלגה הדמוקרטית הבטיחה לזכות בבחירות הכלליות של 2005, שנערכו לבקשתו של ראש הממשלה ג'וניצ'ירו קואיזומי בשל דחיית תוכניותו להפרטת שירות הדואר, אך לאחר שאיבדה 62 מושבים נאלץ אוקאדה להתפטר.
איצ'ירו אוזאווה נבחר לנשיא המפלגה ב-7 באפריל 2006.
אוזאווה התפטר מנשיאות המפלגה במאי 2009, בעקבות מעורבותו בפרשת גיוס כספים, ואת מקומו תפס יוקיו הטויאמה, מעט לפני הבחירות הכלליות של 2009, בהן הביסה המפלגה הדמוקרטית את המפלגה הדמוקרטית-ליברלית והשיגה רוב מוחלט בבית הנבחרים.
הניצחון בבחירות הבטיח למעשה שהטויאמה יהיה ראש הממשלה החדש, וב-16 בספטמבר מינה אותו לתפקיד הקיסר אקיהיטו.
הטויאמה הודיע על התפטרותו ב-2 ביוני 2010 בכנס של המפלגה.
לאחר אירוע התקיפה של כלי שיט צפון-קוריאני על כלי שיט דרום-קוריאני ב-28 במאי, חתם הטויאמה על הסכם עם נשיא ארצות הברית ברק אובמה בו אישר את המשך פעילותו של בסיס חיל הנחתים באוקינאווה, ובעקבות זאת ספג ביקורת.
נאוטו קאן החליף את הטויאמה בראשות הממשלה ובהנהגת המפלגה.
רעידת האדמה בסנדאי אמנם חיזקה את מעמדו, אך הוא הכריז שיתפטר לאחר שיעביר מספר רפורמות לשיקום המדינה, וב-11 בספטמבר 2011 התמנה יושיהיקו נודה לתפקיד.
ב-16 בנובמבר 2012 פיזר נודה את בית הנבחרים, ובבחירות שנערכו חודש לאחר מכן איבדה המפלגה את השלטון.
ב-2016 התאחדה המפלגה עם מפלגת החדשנות של יפן.
בספטמבר אותה שנה נבחרה רנהו לנשיאת המפלגה.
המפלגה הדמוקרטית רואה עצמה כהולכת נגד הסטטוס קוו וכנגד הממסד השלטוני הנוכחי.
היא טוענת שהבירוקרטיה בממשלה היפנית גדולה מדי, לא יעילה מספיק, שמרנית ולא גמישה, ובכוונת המפלגה להדיח את השלטון הישן הכבול על ידי חשיבה ארכאית ואינטרסים, לפתור את בעיות יפן, וליצור חברה חדשה, גמישה ותוססת המעריכה אינדיבידואליות וחיוניות.
הקמת חברה בה השלטון מחויב לשקיפות ולהגינות.
הבטחת שוויון הזדמנויות וביטחון כלכלי לתושבים, תוך התבססות על שוק חופשי.
ביזור סמכויות הממשלה בקרב האזרחים, השווקים והשלטונות המקומיים.
שמירה על עקרונות החוקה: שלטון העם, שמירה על זכויות האדם ופציפיזם.
ניהול יחסי החוץ של יפן לפי עקרונות ההסתמכות-העצמית ודו-הקיום ההדדי.
המפלגה הדמוקרטית החופשית היא מפלגת מרכז ליברלית בגרמניה.
המפלגה הייתה השלישית או הרביעית בגודלה מאז כוננה מחדש הדמוקרטיה במערב גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה ועד בחירות 2013, שבהן לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה.
בבחירות 2017 שבה המפלגה לבונדסטאג והפכה לסיעה הרביעית בגודלה.
בבחירות 2021 הגדילה את כוחה ב-11 מושבים, אך בבחירות 2025 לא עברה את אחוז החסימה.
המפלגה הדמוקרטית החופשית נוסדה בשנת 1948 על ידי חברי המפלגות הליברליות לשעבר אשר היו קיימות בגרמניה של לפני מלחמת העולם השנייה, "המפלגה הדמוקרטית הגרמנית", ו"מפלגת העם הגרמנית."
נשיאה הראשון של גרמניה המערבית, תיאודור הויס, השתייך למפלגה זו, כמו גם ולטר של, קנצלר גרמניה למשך 9 ימים ב-1974 ונשיא גרמניה בין השנים 1974–1979.
במשך רוב ההיסטוריה של הרפובליקה הפדרלית, היא החזיקה בכוח יחסי הכוחות בבונדסטאג.
המפלגה, התומכת מאוד בזכויות האדם, זכויות האזרח, והאינטרנציונליזם, עברה מהמרכז למרכז-ימין במהלך הזמן, תוך חיזוק תמיכתה בערכי הליברליזם הכלכלי, בקידום השוק חופשי ובמדיניות הפרטה.
בבחירות שנערכו בגרמניה ב-2005 הגדילו הליברלים את כוחם, זכו ב-9.8% מהקולות והפכו למפלגה השלישית בגודלה, אך המפלגה נותרה באופוזיציה, כיוון שהמפלגה הנוצרית-דמוקרטית נאלצה להקים קואליציה רחבה עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה מן השמאל-מרכז, על אף שעמדותיה קרובות יותר לאלה של המפלגה הדמוקרטית החופשית.
ב-2009 עלתה התמיכה במפלגה לשיא של 14.8%, והיא נכנסה לממשלה כשותפה זוטרה של הנוצרים-דמוקרטים.
מנהיג המפלגה, גידו וסטרוולה, מונה לשר חוץ ולסגן קנצלר בממשלתה השנייה של אנגלה מרקל.
בהיותה בממשלה ירדו שיעורי התמיכה במפלגה בשיעור ניכר, לעומת עלייה בתמיכה בנוצרים-דמוקרטים, והיא נחלה מפלות בבחירות אזוריות.
התפטרותו של וסטרוולה מההנהגה לטובת פיליפ רסלר לא שינתה את המגמה, ובבחירות שנערכו בספטמבר 2013 זכתה המפלגה רק ב-4.8% מן הקולות, מעט פחות מאחוז החסימה העומד בגרמניה על 5%.
לראשונה מאז 1949 לא זכתה המפלגה לייצוג בבונדסטאג.
לאחר הבחירות לבונדסטאג ב-2013 בחרה המפלגה בכריסטיאן לינדנר כמנהיג החדש של המפלגה במקום פיליפ רסלר.
בבחירות שנערכו ב-2017, זכתה המפלגה ב-10.7% מקולות המצביעים ובכך זכתה לייצוג של 78 חברים בבונדסטאג.
בבחירות שנערכו ב-2021, זכתה המפלגה ב-11.5% מקולות המצביעים ובכך זכתה לייצוג של 92 חברים בבונדסטאג.
היא הצטרפה לקואליציה וכריסטיאן לינדנר מונה לשר האוצר.
בנובמבר 2024, פיטר ראש הממשלה את לינדנר לאחר מחלוקות על תקציב המדינה.
המפלגה ליברלית ולדעתה המדינה צריכה להתערב כמה שפחות בכלכלה ובחיי הפרט.
המפלגה מתנגדת לשותפותה של גרמניה בגוש האירו ותומכת בהיפרדות מהאיחוד המוניטרי של האיחוד האירופי.
עם זאת, היא תומכת בשיתוף פעולה עם האיחוד בנושאי חוץ וביטחון.
ה-FDP מדגישים שני נושאים חשובים: דיגיטציה וחינוך.
חברי המפלגה מתנגדים להגדרת המפלגה כליברטריאנית, ואומרים כי המפלגה קרובה הרבה יותר לאגפים השמרנים של המפלגה הדמוקרטית בארצות הברית.
שערורייה שנקשרה למפלגה הייתה קשורה לסגנו של שר החוץ הגרמני וסטרוולה, עת כיהן כיו"ר ה-FDP, יורגן מלמן, אשר הביע עמדות אנטי-יהודיות ותקף את אריאל שרון ואת סגן יו"ר ארגון הגג של הקהילות היהודיות בגרמניה, מישל פרידמן.
בעקבות הסערה הציבורית שהתעוררה, הופעל לחץ על מלמן והוא התפטר מהמפלגה ונשאר פרלמנטר עצמאי.
כמו כן, נקשרו פרשיות העלמות מס לשמו הקשורות למימון מסע הבחירות שלו וחסינותו הוסרה.
מלמן מת ב-5 ביוני 2003 וככל הנראה הוא התאבד בקפיצה ממטוס.
מלמן, שהיה צנחן מנוסה, לא פתח את מצנחו והתרסק אל האדמה.
המפלגה הדמוקרטית החוקתית הייתה מפלגה פוליטית ליברלית מובילה באימפריה הרוסית בראשית המאה העשרים ובתקופת המהפכה.
המפלגה, שהוקמה בעקבות אירועי מהפכת 1905 והורכבה בעיקר מבני מעמד הביניים המשכיל, אנשי מקצוע, אקדמאים וחברי ה"זמסטוו" (Земство -מועצות ממשל המקומי הנבחרות שהוקמו כחלק מהרפורמות של אלכסנדר השני ב-1864) שמה לה למטרה לקדם ברוסיה רפורמות פוליטיות, זכויות אזרח ודמוקרטיה ליברלית על פי קווים מערביים.
המפלגה הונהגה על ידי ההיסטוריון פאבל מיליוקוב.
תחילת דרכה ושורשים רדיקליים (1905–1906)
שורשיה של המפלגה בתנועות הליברליות שהתגברו והלכו במהירות ברוסיה בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה העשרים.
בקרב תנועות אלו בלטו במיוחד אנשי ה"זמסטוו", שבהם היו מקצת השמות הגבוהים ביותר באריסטוקרטיה הרוסית, כמו גם הסטודנטים שנמשכו אחר הרעיונות הדמוקרטיים והליברליים תחת הצטרפות למפלגות המחתרת הסוציאליסטיות.
עקב מדיניות היד-הקשה וחוסר הפשרנות של האוטוקרטיה הצארית באותה תקופה קבוצות אלו הלכו והקצינו עם השנים את תביעותיהן, שהתגבשו עד לכדי תנועה רחבה שהפגינה למען כינון סדר קונסטיטוציוני מלא במדינה.
הכנות להקמת מפלגה ליברלית וגיבוש מצע אידאולוגי התבצעו כבר בשנים 1903–1904, ובמהלך מהפכת 1905 לקחו הליברלים חלק מרכזי בלחץ הכבד שהופעל על האוטוקרטיה, ושיתפו פעולה עם תנועות הפועלים במאבק למען שינוי הסדר הפוליטי.
כנס הייסוד של המפלגה התקיים במוסקבה בין 12 ל-18 באוקטובר 1905, בשיאם של אירועי המהפכה כאשר הוכרח הצאר ניקולאי השני לחתום על מניפסט אוקטובר, שבו הבטיח להעניק רפורמות פוליטיות וחירויות אזרח נרחבות.
הקדטים ניצבו משמאל למפלגת האוקטובריסטים, שחרתה על דגלה הקמת מונרכיה חוקתית תוך ביצוע רפורמות פוליטיות מתונות; הם אימצו מצע רדיקלי יותר מזה של האוקטובריסטים, ובו דרישה לזכות הצבעה שווה לכל ולכינוס שתקבע את אופי הממשל.