tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בימי השואה נמלטה מזרחה לבישקק, וב-1947 חזרה לפולין, שם ייסדה את התיאטרון היהודי בוורשה, הנושא את שמה ואת שם אמה עד עצם היום הזה.
ב-1968 נסעה לארצות הברית למסע הופעות, ועם פלישת הכוחות הסובייטים לפראג באותה שנה, נסעה לישראל ובצעד הפגנתי ויתרה על אזרחותה הפולנית וקיבלה אזרחות ישראלית.
כעבור זמן קצר עברה לארצות הברית, והתאזרחה בה.
היא הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר לשנת 1966 על משחקה בסרט הצ'כוסלובקי "החנות ברחוב הראשי".
אידה הייתה אחותו של המלחין וקונצרטמייסטר (כנר ראשון) של התזמורת הפילהרמונית הישראלית, יוסף קמינסקי, אמה של שחקנית התיאטרון רות קמינסקה ובת דודתו של השחקן היהודי אמריקאי דני קיי.
אידי מארס הוא רומן אפיסטולרי-היסטורי שנכתב בידי תורנטון ויילדר, ויצא לאור באנגליה ב-1948. הספר יצא בישראל בתרגומו של יאיר בורלא לראשונה ב-1953 בשם "אגרות רומיות" בהוצאת עם עובד, וב-1988 בשם "אידי מארס" בהוצאת זמורה ביתן.
הרומן הוא, במילותיו של ויילדר, "פנטסיה על מאורעות ואנשים מסוימים מתקופת ימיה האחרונים של הרפובליקה הרומית".
הרומן עוסק בדמויות ואירועים שהובילו לרצח יוליוס קיסר ב-15 במרץ בשנת 44 לפנה"ס, ביום המכונה "אידי מארס".
הרומן מחולק לארבעה ספרים, שכל אחד מהם מתחיל מוקדם יותר ומסתיים מאוחר יותר מהאחר.
שיריו של קאטולוס המשובצים ברומן, כמו גם פסקת הסיום של ההיסטוריון הרומאי סווטוניוס, הם החלקים היחידים ברומן שאינם בדיוניים.
עם זאת, רבים מהאירועים ברומן מבוססים היסטורית, כמו שהותה של קלאופטרה ברומא בשנת הרצח.
אף על פי שהרומן מתאר את האירועים המובילים לרציחתו של קיסר ב-15 במרץ שנת 44 לפנה"ס, מספר אירועים מוקדמים יותר מתוארים כאילו קרו בתקופה הקרובה לרצח.
תיאורים אלו כוללים את העברת חילול פולחן האלה הטובה על ידי קלודיה פולקר ואחיה שנערך בשנת 62 לפנה"ס אל טקס זהה שנערך בשנת 45 לפנה"ס, ואת ההתייחסות לאשתו של קיסר פומפיאה סולה כאשתו גם בשנת הרצח, למרות שהתגרש ממנה בשנת 62 לפנה"ס.
בנוסף, דמויות רבות המוצגות ברומן כבר היו מתות בשנת 44 לפנה"ס, כולל קאטו הצעיר, קאטולוס, יוליה מרקיה ופולכר.
לוקיוס ממיליוס טורינוס, חברו של קיסר, הפורש באי קאפרי.
דמויות שונות כותבות אליו אך הוא לעולם לא משיב.
קלודיה פולכר, בת אצילים מרתקת, אינטליגנטית וזועמת במיוחד.
תחת חיצי לעגה של החברה הרומית, היא חיה חיים שערורייתיים.
תפקידו ברומן שולי, והוא מתומרן על ידי אחותו.
קיקרו, נואם, מדינאי ותאורטיקן פוליטי, משפטן ופילוסוף.
יוליה מרקיה, דודתו של קיסר.
פומפיאה סולה, אשתו השנייה של קיסר.
שיריו של קטולוס הכלולים ברומן הם שיריו מקוריים מיצירתו.
קלאופטרה, מלכת מצרים ופילגשו של קיסר.
קיתריס, שחקנית מהמעמד הנמוך, המוערצת על ידי קיסר.
הייתה מאהבתו של מרקוס אנטוניוס במשך 15 שנה.
מרקוס אנטוניוס, מאהבה של קיתריס, הפוגש את קלאופטרה ומתאהב בה במהלך הרומן.
מרקוס פורקיוס קאטו (קאטו הצעיר), סטואיקן מפורסם בעל יושרה, מנהיג האופוזיציה לדיקטטורה של קיסר.
סרווילה, פילגשו לשעבר של קיסר, אחותו למחצה של קאטו, אימו של ברוטוס.
ברוטוס, המפורסם מבין המתנקשים בקיסר, אחיינו של קאטו.
פורקיה, אשת ברוטוס, בתו של קאטו.
קלפורניה, אשתו השלישית של קיסר.
סווטוניוס, היסטוריון וביוגרף רומאי מאוחר לאירועים המתרחשים, שדיווחו על הרצח חותם את הרומן.
הספר הראשון מכיל מכתבים ומסמכים מחודש ספטמבר שנת 45 לפנה"ס, המתמקדים בהליכי הזמנתם של קיסר ואשתו, דודתו של קיסר, קאטולוס המשורר ואחרים, אל סעודת סימפוזיון של קלודיה פולכר ואחיה ב-30 בספטמבר.
שיא הספר ביום הסעודה שבו מתרחש ניסיון התנקשות בקיסר, אשר למרות הסכנה (והחשד שקלודיה ואחיה אחראיים בעצמם לניסיון) מגיע לסעודה ומנהל בה סימפוזיון בנוגע למהות אמנות השירה.
הספר השני מכיל מכתבים ומסמכים מאמצע אוגוסט 45 ועד סוף אוקטובר 45, המתמקדים בתיאור ההכנות לביקורה של קלאופטרה ברומא, ותיאור ימי שהותה הראשונים בעיר.
שיאו של הספר במסיבה שעורכת קלאופטרה, בה היא נתפסת על ידי מאהבה לשעבר יוליוס קיסר ואחרים בזמן שמרקוס אנטוניוס והיא מתעלסים.
האשמה באירוע זה מוטלת גם היא על תככיה של קלודיה.
במהלך הספר מתגלה גם כי קאטולוס מאוהב עד כדי מחלה בקלודיה, שאינה משיבה לו אהבה.
הספר השלישי מכיל מכתבים ומסמכים מראשית אוגוסט 45 ועד סוף דצמבר 45. הספר עוסק בניסיונות לסלק את קלודיה מטקסי האלה הטובה, במחשבותיו של קיסר על הדת הרומית, ועל שהותו של קיסר על יד ערש הדווי של קאטולוס הגוסס.
שיא הספר בטקס האלה הטובה אליו מגניבה קלודיה את אחיה לבוש בבגדי אישה, ובכך מחללת את קדושת הדת הרומית.
בחילול הקודש הייתה מעורבת גם אשתו השנייה של קיסר, פופיאה.
הספר הרביעי מכיל מכתבים ומסמכים מראשית אוגוסט 45 ועד ה-15 במרס 44, יום הרצח של קיסר, המתמקדים בניסיונותיהם של קיסר ומתנגדיו להעביר לצידם את ברוטוס, בהסתה העממית כנגד קיסר - הנוצרת על ידי קאטולוס המשורר ולאחר מכן גם על ידי קיסר עצמו, ובגירושיו של קיסר מפומפיאה ונישואיו לקלפורניה.
שיאו של הספר בתיאור הרצח המצוטט מדברי סווטוניוס בספרו "דברי ימי הקיסרים".
אידווין היה אחרון מלכי או דוכסי ממלכת סאסקס.
אידווין היה חבר מועצת הזקנים אשר שלטה בממלכה (אלדרמן) ומכוח תפקיד זה נשא בתואר "מלך".
פרטים מועטים ידועים על שלטונו.
ככל הנראה היה שליט בובה שכן בעת שלטונו ממלכת סאסקס נשלטה על ידי ממלכת וסקס.
בשנת 982 נכח אידווין בהוצאת צו מלכותי של המלך את'לרד.
על צו זה נושא אידווין את התואר "דוכס" (Eaduuine dux).
שמו של אדווין (Eaduuine dux) מוזכר גם על צו משנת 956 אולם ככל הנראה מדובר בטעות בצו ובשנת 976, וכן יש הסוברים כי מדובר בצו מזויף.
במותו נקבר במנזר אבינגדון בו נכתבו דברי הימים האנגלו סקסים המציינים מאורע זה.
על פי מסמכים שהיו בעבר במנזר (ולא שרדו עד ימינו) אדווין נשא את התואר "נסיך הסקסונים" (princeps Australium Saxonum, Eadwinus nomine) והוריש למנזר אדמות בצוואתו.
אידי גורמה (Eydie Gormé; 16 באוגוסט 1928 – 10 באוגוסט 2013) הייתה זמרת יהודיה-אמריקאית בתחום הפופ המסורתי, מן התקופה הקודמת לרוק אנד רול, ושרה בלדות ושירי סווינג.
אידי גורמה זכתה בפרסים רבים, כולל פרס גראמי ופרס אמי.
גורמה נולדה בשם אדית גורמזנו (Edith Gormezano) ברובע הברונקס, ניו יורק לפורטונה וניסים גורמזנו, יהודים ממוצא ספרדי.
אביה היגר לארצות הברית מסיציליה ואמה מטורקיה.
היא סיימה את לימודי התיכון בשנת 1946 ועבדה באומות המאוחדות כמתורגמנית, כשהיא מנצלת את ידיעתה בספרדית.
ב-1950 הקליטה לראשונה כזמרת יחד עם תזמורתו של טומי טאקר.
את תקליטה השני הקליטה עם דיק נואל.
שני התקליטים יצאו בחברת מטרו גולדווין מאייר במהירות 78 סל"ד.
ב-1952 הקליטה לראשונה תקליט סולו.
פריצת הדרך של גורמה באה כאשר התבקשה להופיע לצד הזמר סטיב לורנס, שהפך לשותפה לחיים, בתוכנית האירוח The Tonight Show בשנת 1954.
ב-1957 התחתנה גורמה עם סטיב לורנס.
הם זכו להכרה בזכות הופעותיהם המשותפת על הבמה, בהן הם מעירים על חייהם המשותפים.
בשנת 1995 הוכנסו גורמה ולורנס להיכל התהילה של כותבי הפזמונים .
לגורמה היו מספר סינגלים שהפכו ללהיטים.
גדול להיטיה היה השיר Blame it on the Bossa Nova משנת 1963, אשר נכנס ל-40 הגדולים במצעד האמריקאי.
בבריטניה הגיע שירה Yes my Darling Daughter למקום החמישי במצעד.
בשנת 1967 היא זכתה בפרס גראמי כמבצעת הנשית הטובה ביותר על גרסתה לשיר If He Walked Into My Life.
השיר הגיע למקום החמישי במצעד המגזין בילבורד למוזיקה קלה בשנת 1966.
החל משנת 1963 ועד לשנת 1979 רוב להיטיה של גורמה היו בתחום המוזיקה הקלה, שם הצליחה להכניס 27 שירים למצעד (חלקם סולו וחלקם עם בעלה.
השיר If He Walked Into My Life היה המצליח ביותר בין להיטים אלה.
גורמה זכתה להצלחה אף בתחום המוזיקה הלטינית בסדרת אלבומים שהקליטה בספרדית יחד עם שלישיית הלוס פנצ'וס.
בשנת 1964 הקליטה יחד עם להקה זו אוסף שירים בשם Amor.
השיר Sabor a Mí הפך להיות מזוהה עם גורמה.
בשנת 1965 הקליטה גורמה אלבום המשך בשם More Amor.
את תקליטה האחרון עם הלוס פנצ'וס הקליטה ב-1966, היה זה אוסף שירים לחג המולד.
במהלך הקריירה שלה הקליטה גורמה אלבומים נוספים בספרדית, כולל האלבום La Gormé שהיה מועמד לפרס גראמי בשנת 1976. בשנת 1977 הקליטה אלבום יחד עם הזמר הפורטו ריקני דני ריברה, Muy Amigos/Close Friends, שאף הוא היה מועמד לפרס גראמי.
הופעותיה לצד בעלה מתפרסמות כצמד "סטיב ואידי".
בשנת 1960 זכה הצמד בפרס גראמי לביצוע הטוב ביותר ללהקה קולית, על אלבומם We Got Us.
להיטם הגדול ביותר כצמד היה השיר I Want to Stay Here שהגיע למקום ה-28 במצעד, בשנת 1963. הצלחתם הגדולה האחרונה (מקום 46 במצעד המוזיקה הקלה), תחת שם הבמה פרקר ופני (Parker and Penny) היה בעת שביצעו גרסת כיסוי לשיר הללויה (שיר של חלב ודבש), זוכה אירוויזיון 1979.
אידה לבובנה רובינשטיין – 20 בספטמבר 1960) הייתה בלרינה רוסייה, שחקנית, אישיות בל אפוק ומצנטית ידועה.
רובינשטיין נולדה בחרקוב (ייתכן שנולדה בסנקט פטרבורג) ב-1883 למשפחה יהודית עשירה, והיא התייתמה בגיל 9 לאחר שהוריה מתו במגפה.
לאחר מות הוריה נשלחה רובינשטיין יחד עם אחותה לבית דודתן בסנקט פטרבורג, שם קיבלה חינוך הומניסטי ונחשפה לחיי התרבות של העיר.
במונחים של בלט רוסי, היא קיבלה מעט מאוד הדרכה בצעירותה.
כתלמידה של מיכאיל פוקין, היא ערכה את הופעת הבכורה שלה בשנת 1908, בחלק מהמחזה "שלומית" של אוסקר ויילד.
סרגיי דיאגילב צירף את רובינשטיין ללהקת המחול הצרפתית בלט רוס, במסגרתה רקדה את התפקיד הראשי ב-"Cléopâtre" שהוצג בפריז בשנת 1909, וב-"שחרזאדה" שהוצג שנה לאחר מכן, שם רקדה לצד ואצלב ניז'ינסקי.
את הכוראוגרפיה לשניהם יצר פוקין, והם עוצבו על ידי ליאון באקסט.
רובינשטיין עזבה את בלט רוס בשנת 1911.
ציירים רבים נהגו לצייר אותה, ודיוקן שלה מאת ולנטין סרוב משנת 1910 נחשב כמייצג סגנונו האומנותי.
אמן האר דקו דמטרה שיפארוס (Demetre Chiparus) הכין פסל בדמותה, והיא צוירה גם על ידי אנטוניו דה לה גנדרה (Antonio de La Gandara) הצרפתי.
רובינשטיין הייתה ביסקסואלית, ובשנת 1911 החלה רומן בן שלוש שנים עם הציירת רומיין ברוקס אשר ציירה דיוקנאות רבים שלה, ואף השתמשה בה כמודל עירום לציורה את ונוס.
אחרי שעזבה את בלט רוס, הקימה רובינשטיין להקת ריקוד עצמאית, והשיקה כמה הפקות גדולות משל עצמה.
בשנת 1911 הופיעה ביצירה המוזיקלית "Le martyre de Saint Sébastien" מאת קלוד דביסי.
הצוות האומנותי כלל את מיכאיל פוקין (כריאוגרפיה), באקסט (עיצוב), גבריאלה ד'אנונציו (כתיבה), ופַּרְטִיטוּרָה מאת דביסי עצמו.
הפקה זו הייתה גם ניצחון למודרניזם המסוגנן שבה, וגם שערורייה: הארכיבישוף של פריז פנה לנוצרים הקתוליים בקריאה שלא להגיע להפקה, שכן סבסטיאן הקדוש מגולם בה על ידי אישה יהודייה.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה ביקרה רובינשטיין חיילים ברחבי צרפת ודיקלמה באוזניהם ממכתבי מונטסקיה.
לאחר המלחמה זכתה על כך באות לגיון הכבוד.
ב-1928 כתב מוריס ראוול את יצירתו בולרו לבלט שהעלתה רובינשטיין בכוראוגרפיה של ברוניסלבה ניז'ינסקה.
ראוול כתב את היצירה בהזמנתה וביוזמתה של רובינשטיין.
רובינשטיין סגרה את להקתה ב-1935, וקיימה את הופעתה האחרונה ב-1939. בשנת 1936 המירה את דתה לנצרות.
בשנת 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה נמלטה דרך אלג'יריה ומרוקו לבריטניה, שם עסקה בעזרה לחיילים פצועים של צרפת החופשית.
הלורד מוין, שהיה מאהבה, תמך בה כלכלית ושכר עבורה חדר במלון ריץ היוקרתי בלונדון.
אחרי המלחמה חזרה לצרפת אולם עזבה את פאריס, חיה חיי פרישות בעיר ונס שבדרום־צרפת ונהגה להסתגר מדי פעם במנזר.
אידי ישראלוביץ' (נולד ב-1 במרץ 1952) הוא שף ישראלי והבעלים של מסעדת "אידי דגים" באשדוד.
אידי ישראלוביץ' נולד בבית החולים הסקוטי בטבריה להורים חקלאים מהמושבה כנרת, אמו מוצאה מטורקיה ואביו מרומניה.
בהיותו בן ארבע עברה משפחתו לעכו, אחר-כך לנהריה, אחר-כך לאילת, וחזרה לנהריה ומגיל 17 הוא מתגורר באשדוד.
בתום שירותו הצבאי עבד בתחילה בתחזוקת אוניות, ולאחר מכן כצולל בקו צינור אילת אשקלון במשך תריסר שנים ונהג לבשל דגים לחבריו במשמרת.
בשנת 1980 פתח ישראלוביץ' ביחד עם טלי אשתו מסעדה שהיו בה 4 שולחנות, ברובע ד' באשדוד, כעבור חודשים מספר סגר את המקום ושב לעבודת הצלילה.
הפרויקט הבא שלו היה הקמת מסעדת "אשדוד הקטנה" וכעבור שנה עבר למקום אחר.
אידי ישראלוביץ' פתח את מסעדת "אידי", שהתמחתה בדגים, בשנת 1982. הוא פתח מקום בשם "התחנה" באשדוד, אחר-כך פתח את מסעדת "אידי" בהרצליה פיתוח, וסגר אותה לאחר שנה וחצי.
ב-1993 הקים מחדש את המסעדה, הפעם בצומת נמל אשדוד, ובשנת 1994 היא עברה למיקומה הנוכחי באזור התעשייה "קריית איתנים".
בשנת 2000 פתח בצמוד למסעדת הדגים מסעדה בשם "האיטלקייה של אידי".
הוא פתח גם בר-קפה במרינה אשדוד.
ישראלוביץ' מייבא טונה מאינדונזיה, בבעלותו מפעל בו הוא משמר טונה ומכין סלט טונה, אותו הוא מוכר למעדניות.
תפריט המסעדה מורכב ממזטים, דגים ופירות ים מוכנים בפשטות.
מרתף היין שלה מכיל אוסף גדול מאוד של יינות ישראלים, בצד מעט יינות זרים.
המסעדה מעוטרת בחפצים מאוניות ישנות.
אחיו, רב-טוראי אברהם (אבי) ישראלוביץ, שנהרג ב-1970 במלחמת ההתשה, מונצח באנדרטת הנר ברחוב שבי ציון בעיר.
אידה קאוואפיאן היא כנרת וויולנית אמריקאית ממוצא ארמני.
קאוואפיאן נולדה באיסטנבול שבטורקיה להורים ארמנים.
היא היגרה עם משפחתה לארצות הברית ב-1956 והחלה ללמוד כינור בדטרויט בגיל שש.
מוריה היו ארה זרוניאן, מישה מישאקוב, אוסקר שומסקי ואיוון גלאמיאן.
שומסקי וגלאמיאן היו מוריה במסגרת לימודיה בבית הספר ג'וליארד בשנים 1969 - 1975. הופעתה הראשונה הנחשבת בפומבי הייתה לרגל זכייתה בתחרות הכינור הבינלאומית "ויאנה דה מוטה" בליסבון, בשנת 1973. היא ניצחה ב"אודיציות הבינלאומיות לאמני קונצרטים צעירים" ב-1978, וזכייה זו הביאה לרסיטל הבכורה שלה בניו יורק, בקרנגי הול.
היא החלה להופיע עם אחותה, אני קוואפיאן, ב-1983, כאשר השתיים ניגנו יחדיו בקרנגי הול.
בעונת 1983-84 יצאה לסיור הופעות עם צ'יק קוריאה.
היא ייסדה קבוצה משלה, "אופוס אחד", ב-1998, עם אן-מרי מקדרמוט, סטיבן טננבום ופיטר ויילי.
אידה קוואפיאן מלמדת במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה ובקונסרבטוריון למוזיקה של בארד קולג'.
היא מנגנת בכינור גואדניני שנבנה במילאנו ב-1751 ובוויולה מתוצרת מס את מס משנת 1987.
הרפרטואר של קוואפיאן כולל יצירות מן התקופה הקלאסית ומראשית התקופה הרומנטית, משל מוצרט, בטהובן ופליקס מנדלסון, כמו גם יצירות מן המאה ה-20 מאת רות קרופורד סיגר, צ'ארלס וואורינן וטורו טאקמיצו.
קאוואפיאן נודעת גם כמייסדת שני פסטיבלי מוזיקה יוקרתיים, "בראוו!
וייל ואלי" ופסטיבל מוזיקה קאמרית "מוזיקה מאנג'ל פייר" במקסיקו.
אידה צוֹרית מגד (נולדה ב-9 בפברואר 1926) היא סופרת, מסאית, מחזאית, מתרגמת ומשוררת ישראלית.
צורית נולדה בתל אביב בשם אידה צירלין.
סיימה את בית המדרש למורות ביפו (היום, מכללת לוינסקי לחינוך).
לאחר לימודי דרמה ומחול בארצות הברית, הופיעה בתיאטרון העברי "פרגוד" בבימויו של פיטר פריי.
בשנת 1952, לאחר חזרתה לישראל, החלה לפרסם מסות על ספרות ואמנות, ב"משא" ובעיתונים נוספים בישראל.
ביניהן: "הקרבן והברית", מונוגרפיה על נתן אלתרמן, "החיים, האצילות", ביוגרפיה חלקית על אמיר גלבע ועיונים במרכיבים הקבליים-חסידיים של שירתו.
"שירת הפרא האציל", ביוגרפיה של המשורר אבות ישורון ועיונים בשירתו.
רומנים המסתמכים על דמויות היסטוריות: "אשתו המנודה", על אשת בנימין זאב הרצל, "אהבת חיים" על אירה יאן אהובתו של חיים נחמן ביאליק, "העלמה והמשורר", על צילה בינדר אהובתו של נתן אלתרמן.
עוד פרסמה רומנים, סיפורים קצרים וספר שירה בשם "צל הזמן".
בשנת 2019, והיא בת 93, הוציאה ספר שירים ראשון, "על החיים ועל חוצלארץ".
חלק מהטקסט הולחן על ידי היוצרת מעיין בלוויס וזכה במקום הראשון בתחרות ההלחנה "מילים ולחן" של פרויקט בן-יהודה בשנת 2020.
למדה קבלה וחסידות אצל הרב יצחק גינזבורג.
צורית היא אלמנתו של הסופר אהרן מגד.
בניה הם הסופר איל מגד, וההיסטוריון עמוס מגד.
1981 - פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים
1990 - פרס קרן דב סדן מטעם אוניברסיטת תל אביב
2000 - פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים
שני מחזות על אהבה – גולת הבדולח, משחק אחרון, עקד, 1962
כדורגל עם השמש (ספר ילדים, עם אהרן מגד ואיוריה של שושנה היימן), ספריית פועלים, 1962
פריחה אפילה, הקיבוץ המאוחד, 1970
הקורבן והברית: עיונים בשירת נתן אלתרמן, הוצאת דביר, 1974
הגיל המאושר, ספריית פועלים, 1975
בדרך הרומאית, אגודת הסופרים העברים והוצאת מסדה, 1976
עיר הנידחת, עם עובד, 1984
החיים, האצילות: פרקים ביוגרפיים ועיונים במרכיבים הקבליים-החסידיים של שירת אמיר גלבע, הקיבוץ המאוחד, 1988
שירת הפרא האציל: ביוגרפיה של המשורר אבות ישורון, הקיבוץ המאוחד, 1995
אשתו המנודה (רומן על אשתו של תיאודור הרצל), הוצאת כתר, 1997
אהבת חיים – אהבתה הטראגית של הציירת אירה יאן לחיים נחמן ביאליק, כתר, 2000
העלמה והמשורר, ידיעות אחרונות, 2004
המדרגה השלושים ושבע, הוצאת כרמל, 2007
אורליה – ספר החזיונות והתפילות, הוצאת נהר ספרים, 2012.
צל הזמן – שירים, הוצאת חרגול – עולם חדש, 2014.
מלים כעת - שירים, הוצאת עולם חדש, 2018.
על החיים ועל חוצלארץ, הוצאת עולם חדש, 2019.
סובבת תועה, הוצאת עולם חדש, 2022.
משחק אחרון, בימוי של רוברט רייטי, הוצג ב-parcel-room בלונדון, אנגליה 1970.
עיבדה ושיחקה - עדי עציון, 2010.
כדור הבדולח, הועלה על במת תיאטרון קרוב בשנת 2010.
הדרקון, מחזה שהועלה בתיאטרון הקאמרי, 1964
ארמון הקרח מאת טרי וסוס, עם עובד, 1977
בדמייך חיי - עיון אחר בשמחת עניים, נדפס ב"משא", 10 ביולי 1952
הקרבן והברית, מתוך הספר "הקרבן והברית" - הוצאת דביר, תשל"ד
העולם החצוי של כוכבים בחוץ, מתוך הספר "הקרבן והברית"
הערות למחזות "כנרת כנרת..." ו-"משפט פיתגורס", מתוך הספר "הקרבן והברית"
אידי הוא גזע כלבים שמקורו במרוקו ושייעודו המקורי היה הגנה על צאן.
לאידי יכולות ציד וריח טובות, ובמרוקו צד בדרך כלל יחד עם סלוגי, אשר רדף אחר הטרף בעוד האידי איתר אותו בעזרת חוש הריח.
האידי מגיע ממרוקו, ונראה שמקורו הוא במדבר סהרה.
הכלב מעולם לא היה כלב צאן, למרות שפורסם תחת השם כלב צאן הרי האטלס ב-1963, ולכן תוקן השם בשנת 1969. האידי הוא כלב אמיץ שחי ועובד בהרי האטלס של מרוקו, לוב ואלג'יריה ומגן על בעליו ורכושו מפני חתולי בר או טורפים אחרים.
לגזע זה כינוי ושמו ברברי, כיוון שהשבטים הברברים ניצלו אותו, כי הוא קצת דומה לכלבי פאריה אשר בעל אותו מוצא כמוהם.
אידי עדיין לא מוערך מבחינה היסטורית, וכך גם רוב הכלבים שאינם סלוגי או גזעים אחרים שנחשבו אציליים (היו אלה לרוב גזעים של כלבי רוח).
עם זאת, המרוקאים יצרו לאחרונה מועדון על מנת להגן על טוהר הגזע אשר תרם רבות לתפקידים שהיו דרושים כגון הגנה, צייד ועזרה משטרתית, וגם כחיית מחמד.
אף על פי שאידי שימש ככלב עבודה בכל מרוקו, הוא נפוץ שם יותר כחיית מחמד.
בעבודות הצאן שלו, יש לו הרבה תכונות של כלבי הרים, ולכן הוא משתייך לקבוצה זו.
בקיץ הוא משיל חלקית משיערותיו.
לסתותיהם חזקות ושפתיים שחורות או חומות.
העיניים בינוניות, ובעלות צבע כהה.
צבעי גבם הוא לבן, שחור, אפור, ורוד וחום צהוב.
האידיים נמרצים מאוד ובעלי יכולת הגנה טובה ביותר, ובדרך כלל הם כלבי שמירה יוצאים מהכלל.
האידיים מהירים, חזקים, ערניים ומוכנים לכל פעולה ובכל עת.
הם נחשבים לגזע כלבים רגיש.
אידומניאו, מלך כרתים, או איליה ואידאמנטה (באיטלקית: Idomeneo, re di Creta ossia Ilia e Idamante) הנודעת בדרך כלל בשם "אידומניאו" (ק.
366 ברשימת קכל), היא אופרה סריה איטלקית מאת מוצרט, ללברית שהלבריתן ג'מבטיסטה וארסקו עיבד מטקסט צרפתי של אנטואן דאנשה, שאנדרה קאמפרה כתב לו בשנת 1712 מוזיקה והכתיר את היצירה בשם "אידומנה" (Idoménée).
בשנת 1780 הזמין קרל תאודור, הנסיך הבוחר של בוואריה, את מוצרט ווארסקו לכתוב אופרה לחגיגות בחצרו.
לא ברור אם המזמין הוא שבחר בנושא, או שהיה זה מוצרט.
בלברית ניכרת בבירור השראתו של פייטרו מטסטאזיו והמתווה הכללי שלה, שלא לומר פיתוח הדמויות בסגנון מטסטאזיו ובעיקר השפה הפיוטית במודגש, המשמשת בקטעי השירה השונים ובקטעי הרצ'יטאטיבים.
סגנון פרקי המקהלה, שירי הלכת והבלטים היה צרפתי במובהק ותמונת האוניה הטובעת לקראת סוף המערכה הראשונה זהה כמעט, במבנה ובעיבוד דרמטי, לתמונה דומה ב"איפיגניה בטאוריס" של גלוק.
תמונות הקורבן והאורקל דומות ל"איפיגניה באאוליס" ו"אלצ'סטה" של גלוק.
ב"אידומניאו" נהנה מוצרט מחירות יצירה, שכמותה לא ידע עד אז, בהיותו האחראי לכל היבטיה של האופרה.
בעיקר נהנה מן הזמרות שעמדו לרשותו בביצוע הבכורה ומן התזמורת המעולה.
"אידומניאו" מצטיינת בעיקר בעצמאותה ממסורת וסכמטיות אופראיות.
מוצרט הרשה לעצמו תחבולות נועזות, כגון שימוש בשתי מקהלות מנוגדות בתמונת טריפת הספינה, אחת על הבמה ואחת במרחק, וקישור רצף קטעים ווקאליים בקשר דרמטי בתמונות מקהלתיות וקטעים אינסטרומנטליים.
לתקופתו של מוצרט הייתה זו דרמה בצורת אופרה, בעלת חופש והעזה שלא נודעו קודם.
קורט קרמר העלה סברה, לפיה הכיר וארסקו את קלצאביג'י ומתוך כך את יצירתו של גלוק, בייחוד את "אלצ'סטה" חלק גדול מן הקטעים הדרמטיים ביותר של וארסקו כתוב בסגנון הצרפתי העדכני ביותר, בתיווכו של קלצאביג'י.
מוצרט, מכל מקום, הוא האחראי לכך, שהתערובת הזאת של סגנונות צרפתיים (פרט לכמה קטעי מקהלה) מתרחקת מגלוק ומצרפת וחוזרת לשורשים האיטלקיים יותר של האופרה סריה; אחרי הכל, כל הזמרים קיבלו את הכשרתם בסגנון האיטלקי הקלאסי, והרצ'יטאטיבים הם כולם קלאסיקה איטלקית.
האופרה הוצגה לראשונה בתיאטרון קווילייה של הארמון במינכן ב-29 בינואר 1781, בניצוח המלחין, שהיה אז בן 25. "אידומניאו" הייתה האופרה הבוגרת הראשונה של מוצרט.
בכתיבתה הפגין שליטה בגוון תזמורתי, רצ'יטאטיבים בליווי אינסטרומנטלי וקו מלודי.
מבחינה דרמטית, האופרה דבקה במסורות האופרה סריה, תוך שימוש בקטעי מקהלה והצגת הסיפור באמצעות רצף של תפאורות ולא בפיתוח העלילה כהלכתו.
מוצרט הסתכסך עם הלבריתן, כומר החצר וארסקו, כשהוציא ושינה חלקים גדולים מן הטקסט, עד למילים והברות מסוימות, שלא היו לרוחם של הזמרים (יותר מדי i ב-"rinvigorir", שמבוטא באיטלקית כמו ב-bee).
"אידומניאו" בוצעה שלוש פעמים במינכן.
מאוחר יותר בשנת 1781 שקל מוצרט (אך לא הוציא לפועל) שינויים, שהיו מקרבים יותר את היצירה לרוח סגנונו של גלוק; לשם כך היה עליו להפוך את אידומניאו לבס ואת אידאמנטה לטנור.
הופעה קונצרטנטית התקיימה ב-1786 בארמון אאוארספרג בווינה.
לכבוד הופעה זו הוסיף מוצרט מוזיקה חדשה, הוציא כמה קטעים ושינה את תפקיד אידאמנטה מקסטראטו לטנור.
את הצגת הבכורה בבריטניה העלתה "גראנד אופרה" של גלאזגו, אגודת חובבים, ב-1934.
בימינו "אידומניאו" נמנית עם הרפרטואר האופראי הסטנדרטי.
יצאו לה כמה הקלטות והיא זוכה לביצועים תדירים.
בשלהי שנות ה-20' של המאה ה-20 החל ריכרד שטראוס לעבוד על גרסה מחודשת, שעלתה בהצגת בכורה ב-1930. הגרסה החדשה הזו כללה לברית גרמנית חדשה מאת לותאר ולרשטיין, שהייתה בחלקה תרגום של הלברית האיטלקית המקורית, אך בכמה שינויים, שבאו לשקף את שינויי העיבוד במוזיקה.
הוא הוציא והחליף כמעט שליש מן הפרטיטורה של מוצרט במוזיקה משלו, ועיבד מחדש חלק גדול מן המוזיקה שנותרה.
לדוגמה, אריית הפתיחה של איליה, "Padre, germani, addio!" נשארה שלמה ברובה הגדול, עם שינויים ספורים ברצ'יטאטיב הארוך שלפניה, אבל כשאידאמנטה נכנס (כפי שנכתב במיוחד לקול טנור בגרסה זו), הוא שר את "Non temer amato bene" ק.
490 (תוספת לעריכה המקורית של מוצרט ל"אידומניאו") במקום את "Non ho colpa".
כמו כן נעשו אי-אילו שינויים חשובים בעלילה, כגון הפיכת הנסיכה אלטרה לכוהנת איסמנה.
מבקרים ציינו, שהתוספות של שטראוס מכילות מזיגה של סגנון ההלחנה הקלאסי עם הצליל האופייני של שטראוס עצמו.
ב-1984 הציג פסטיבל בעיקר מוצרט של ניו יורק את הגרסה של שטראוס עם ג'רי האדלי בתפקיד הראשי, דלורס ציגלר כאידאמנטה, ואלסנדרה מארק כאיסמנה.
הפתיחה, ב-D מז'ור ובמשקל רגיל, היא בצורת סונטה מעובדת, שבה הפיתוח הוא רק קטע מעבר קצר מאוד המחבר בין החשיפה לבין הסיכום.
מאפיינים קונבנציונליים אחרים של צורת הסונטה ניכרים: החשיפה עוברת מהטוניקה (D מז'ור) לדומיננטה (A מז'ור), בעוד שהסיכום מתמקד בטוניקה.
הפתיחה מסתיימת בקודה המסיימת באקורדים ברה מז'ור.
אקורדים אלה, רכים ומהוססים, מתגלים כלא פתרון של הפתיחה בטוניקה, אלא כאקורדים בדומיננטה של סול מינור, שהיא הטון הבסיסי של הסצנה הבאה מיד אחריה.
האי כרתים, זמן קצר לאחר מלחמת טרויה.
איליה, בתו של פריאמוס, מלך טרויה המובס, הובאה לכרתים לאחר המלחמה.
היא אוהבת את הנסיך אידמנטה, בנו של אידומנאו, מלך כרתים, אך מהססת להודות באהבתה.
אידמנטה משחרר את שבויי טרויה במחווה של רצון טוב.
הוא אומר לאיליה, הדוחה את אהבתו, כי אין זו אשמתו שאבותיהם היו אויבים.
הטרויאנים והכריתיים יחד מברכים על שובו של השלום, אך אלקטרה, בתו של מלך יוון אגממנון, מקנאה באיליה ואינה מקבלת את רחמיו של אידמנטה כלפי שבויי האויב.
ארבאצ'ה, איש אמונו של המלך, מביא את הידיעה כי אידומנאו אבד בים בדרכו חזרה מטרויה לכרתים.
אלקטרה, החוששת כי איליה הטרויאנית, תהפוך בקרוב למלכת כרתים, חשה את זעמן של פוריות השאול עולה בלבה (אריה: "Tutte nel cor vi sento, furie del crudo averno" – "אני מרגישה אתכן כולכן בלבי, זעם העולם התחתון האכזרי").
אידומנאו ניצל על ידי נפטון (אל הים) ונשטף לחוף בכרתים.
שם הוא נזכר בנדר שנדר לנפטון: אם יגיע בשלום ליבשה, יקריב את היצור החי הראשון שיפגוש.
אידמנטה ניגש אליו, אך מכיוון שהשניים לא ראו זה את זה זמן רב, קשה להם לזהות זה את זה.
כאשר אידומנאו מבין לבסוף שהנער שעליו להקריב בשל נדרו הוא בנו שלו, הוא מצווה על אידמנטה שלא לחפש אותו שוב לעולם.
אידמנטה, שבור לב מדחייתו של אביו, בורח.
באינטרמצו בין המערכה הראשונה לשנייה, חיילים כרתים יורדים מספינתו של אידומנאו ופוגשים את נשותיהם, וכולם מהללים את נפטון.
בארמון המלך, אידומנאו מבקש עצה מארבאצ'ה, שאומר שניתן להקריב קורבן נוסף אם אידמנטה יוגלה.
אידומנאו מצווה על בנו ללוות את אלקטרה לביתה, בארגוס.
דבריו האדיבים של אידומנאו לאיליה מרגשים אותה, והיא מכריזה כי מאחר שאיבדה את כל אשר היה לה, הוא יהיה אביה וכרתים תהיה מולדתה.
כשהיא עוזבת, אידומנאו מבין כי גלותו של אידמנטה גזלה את אושרה של איליה, כמו גם את שלו.
אלקטרה מקבלת בברכה את הרעיון לנסוע לארגוס עם אידמנטה.
בנמל צידון (עיר בדיונית בכרתים), אידומנאו נפרד מבנו ומפציר בו ללמוד את אומנות השלטון בזמן היעדרותו.
אולם, לפני שהספינה מספיקה להפליג, פורצת סערה ומופיע נחש ים.
המלך מזהה אותו כשליח של נפטון ומציע את עצמו ככפרה על שהפר את נדרו לאל.
בגן המלכותי, איליה מבקשת מהרוח לשאת את אהבתה לאידמנטה, המופיע ומסביר כי עליו לצאת להילחם בנחש.
כשהוא אומר שהוא מעדיף למות מאשר לסבול את ייסורי אהבתו הנדחית, איליה מודה באהבתה.
הם מופתעים על ידי אלקטרה ואידומנאו.
כשאדמנטה שואל את אביו מדוע הוא שולח אותו משם, אידומנאו יכול רק לענות שהנער חייב לעזוב.
איליה מבקשת נחמה מאלקטרה, העסוקה בנקמה.
ארבאצ'ה מגיע עם חדשות שהעם, בהנהגתו של הכהן הגדול של נפטון, דורש את אידומנאו.
הכהן הגדול מספר למלך על ההרס שגרמה מפלצתו של נפטון, ומפציר באידומיאנו לחשוף את שמו של האדם שהאל דורש להקריב.
כשהמלך מודה שבנו הוא הקורבן, העם נחרד.
מחוץ למקדש, המלך והכוהן הגדול מצטרפים לכוהני נפטון בתפילה שהאל ייפויס.
ארבאצ'ה מביא את הבשורה שאידמנטה הרג את המפלצת.
בעוד אידומנאו חושש מתגובה חדשה של נפטון, אידמנטה נכנס לבוש בבגדי הקרבה, ואומר שהוא מבין את ייסורי אביו ומוכן למות.
לאחר פרידה מייסרת, אידומנאו עומד להקריב את בנו, אך איליה מתערבת ומציעה את חייה שלה במקום.
אידומנאו חייב למסור את הכס לאיליה ולאידמנטה.
כולם נרגעים, מלבד אלקטרה, המשתוקקת למות.
אידומנאו מציג את אידמנטה וכלתו כשליטים החדשים.
העם קורא לאל האהבה והנישואין לברך את הזוג המלכותי ולהביא שלום.
צוות המשתתפים בהצגת הבכורה, 29 בינואר 1781
"איליה", בתו של פריאם, מלך טרויה, סופרן, דורותיאה ונדלינג
"אידומניאו" (אידומניאוס), מלך כרתים, טנור אנטון ראף
"אידאמנטה" (אידאמנטס), בנו של אידומניאו, סופרן (קסטראטו), בהמשך נכתב מחדש כטנור, וינצ'נצו דאל פראטו
"אלטרה" (אלקטרה), נסיכת ארגוס, סופרן אליזבת ונדלינג
"ארבאצ'ה" (ארבאצס) איש סודו של אידומניאו, טנור, דומניקו דה פנזאצקי
"הכוהן הגדול של נפטון", טנור, ג'ובאני ואלזי
"קול האורקל של נפטון", בס
"שתי נשים כרתיות", סופרן ומצו סופרן
כלי נשיפה מעץ: 2 חלילים, פיקולו (רק בסערה במערכה השנייה), 2 אבובים, 2 קלרינטים (ב-לה וב-סי/סי במול), 2 בסונים.
כלי נשיפה ממתכת: 4 קרנות ברה, בדו, בסע במול (אלט)/ב-סי, 2 חצוצרות ברה, 3 טרומבונים (רק כליווי לקולו של נפטון מאחורי הקלעים במערכה השלישית);
כלי הקשה: טימפאני ברה וב-לה;
כלי מיתר: קונטינואו ברצ'יטאטיבים, צ'מבלו וצ'לו (נוהל ביצוע אותנטי משתמש לעיתים קרובות בפורטה-פיאנו בלבד).
אידה פאולינה רולף הייתה ביו-כימאית ומפתחת שיטת "אינטגרציה מבנית" הידועה כ"רולפינג".
אידה רולף נולדה ברובע הברונקס בניו יורק כילדה יחידה לברנרד רולף, מהנדס אזרחי שהתמחה בבניית מעגנים ורציפים בחוף המזרחי של ארצות הברית.
אידה רולף למדה בקולג' ברנרד וקיבלה תואר הראשון ב-1916 בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה.
באותו זמן, כיוון שגברים רבים נלחמו באירופה, היא קיבלה הזדמנות נדירה לאישה, לעבוד כחוקרת במכון רוקפלר תחת הדרכתו של ד"ר פובוס לוין.
לוין היה ראש המעבדה הביוכימית במכון רוקפלר למחקר רפואי.
מחקרה של רולף במכון בתחום הזרחה (פוספאטים) שימש בסיס לעבודת הדוקטורט שלה באוניברסיטת קולומביה.
ב-1920 היא קיבלה תואר דוקטור בביוכימיה מקולג' הרופאים והמנתחים באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
שם החיבור המדעי אותו היא הגישה לקבלת התואר היה: "שלוש תוספות לכימיה של פוספוליפידים בלתי רוויים".
במהלך לימודיה ולאחר השלמתם עבדה רולף עם לוין במכון רוקפלר.
בהתחלה במחלקת הכימותרפיה ואז במחלקת הכימיה האורגנית, עד שהגיעה למעמד של 'שותף'.
ב-1919–1927 היא פרסמה 16 מאמרים אקדמיים, רובם בביטאון ביולוגיה-כימיה.
מחקריה היו ברובם מבוססי מעבדה על תרכובת ביוכימית של לציטין וצפילין, מולקולות מסיסות בשמן המהוות מרכיב ראשי בקרום העוטף מבנה ביולוגי.
ב-1927 עזבה רולף את עבודתה מסיבות בריאותיות ומשפחתיות.
היא עזבה את ארצות הברית ונסעה לשווייץ שם בין היתר היא למדה מתמטיקה ופיזיקה גרעינית באוניברסיטה הטכנולוגית בציריך והחלה לפתח את האינטגרציה המבנית.
היא פרסמה שני מאמרים אקדמאיים על האינטגרציה מבנית.
רולף החלה לפתח את השיטה ב-1920 כדי לטפל בבנה ובאנשים מוגבלים באופן קבע שלא יכלו למצוא עזרה במקום אחר.
מטרתה הייתה לארגן את מבנה גוף האדם בהתאם לכוח הכבידה.
השיטה בתחילה נקראה "שחרור תנוחתי" ורק יותר מאוחר "אינטגרציה מבנית".
השיטה ידועה גם בשם "רולפינג".
ב-1971 רולף יסדה "עמותה למען אינטגרציה מבנית" שלימים שינתה את שמה ל"מכון רולף לאינטגרציה מבנית".
בנה השני, ריצ'ארד, עזר לה לפתח את ה"אינטגרציה מבנית", וללמוד את ההשפעה שיש לטכניקה על אנשים מוגבלים, שניהם לימדו את השיטה במקומות שונים בארצות הברית.
במשך שנים הם פעלו מניו יורק לקדם את טכניקת הטיפול וליידע כמה שיותר אנשים על השיטה ויתרונותיה.
רולף הייתה נשואה לוולטר פרדריק דומרל.
היו להם שני בנים, אלן מייקל דומרל וריצ'ארד רולף.
ריצ'רד הוא רופא ומורה ל"אינטגרציה מבנית" וממשיך לקדם ולפתח את פרויקט ה"רולפינג" של אמו.
חלוצת זן: חייה ועבודתה של רות פולר סאאסקי (2006) Shoemaker & Hoard.
אידה פּרִיבֶר (שם נעוריה: באבסט; 1902 – ינואר 1989) הייתה חלוצה וסופרת ישראלית.
עלתה לארץ ישראל ב-1921 ובכך הייתה לחלוצה הראשונה מאסטוניה.
הייתה פעילה במספר ארגונים, בהם ארגון אימהות עובדות, ההגנה ומפא"י.
אידה פריבר נולדה בטרטו (אז חלק מפלך ליפלנד של האימפריה הרוסית וכיום באסטוניה) לאביה שמואל באבסט ואימה בלה בת נחמיה באבסט.
אביה נהרג, זמן קצר לאחר שהיא נולדה, במלחמת רוסיה–יפן ואמה נתקפה יגון וברחה.
היא גודלה על ידי סבה.
פריבר למדה בגימנסיה לבנות בטרטו ורפואה באוניברסיטת טרטו, והייתה פעילה בתנועת הנוער הציוני ובאגודת הסטודנטים בעיר מגוריה.
בשנת 1916 השתתפה לראשונה במחאה פוליטית:
בימי מלחמת העולם הראשונה, אמה של פריבר חזרה ללא סיבה ברורה, לעבוד במרפאה, מקום עבודתה הקודם.
זמן מה לאחר חזרתה, סבה של פריבר נפטר.
פריבר עלתה לארץ כחלוצה הראשונה מאסטוניה (ספטמבר 1921).
בהגיעה ארצה עבדה בבניין, בפרדסים ובמטבח של בית הספר לאומנות "בצלאל" בירושלים.
ב-1922 נישאה לברוך פריבר, ב-1925 עברה משפחתה, בעקבות עבודתו של בעלה ברוך, לטבריה.
ב-1929 נסעה לבקר את אימה האלמנה והחולה בטרטו, אך כעבור זמן קצר, נאלצה לחזור ארצה, בגלל מאורעות שפרצו בארץ.
שבוע אחרי חזרתה לארץ, אימה נפטרה.
ב-1930 החלה להתנדב כמרכזת העבודה התרבותית, מטעם הסתדרות העובדים, בה הייתה חברה 12 שנים.
ארגנה את הספרייה הראשונה בכפר סבא, טיפלה בעולים החדשים שהגיעו למושבה.
הייתה מראשוני המקימים את "ארגון אימהות עובדות" ופעלה ב"הגנה" עד קום המדינה, עת צורף הארגון לצבא ההגנה לישראל.
כאשר קם הארגון של חיל נשים במסגרת הצבא האנגלי (א.ט.ס.), פריבר גייסה נשים בגליל, בנפות שומרון, בעמק חפר ובשרון, התנדבה ל-א.ט.ס?.
ושירתה זמן מה בסרפנד (צריפין).
בשנת 1948, כאשר נהרה העלייה הגדולה לישראל, פריבר עבדה כמדריכה במושבי עולים ואחות במחנות עולים ברעננה.
ב-1949 הייתה בשליחות הסוכנות היהודית באירופה, במחנות העקורים בגרמניה.
ב-1950 עד 1953 הייתה מדריכה חברתית וארגונית במושבי עולים, צייעה בצעדיהם הראשונים להתיישבותם.
פריבר התנדבה כמדריכה ואחות מטפלת עת הוקם השיכון הראשון של עולי תימן "שבזי" בכפר סבא.
ב-1955 הקימה את הספרייה האזורית ב"שיכון סירקין" בכפר סבא על שם אהרן אמיר, וב-1965 ארגנה ספרייה נוספת בשיכון עליה של כפר סבא, בבית החדש של ההסתדרות.
נוסף לפעילותה הציבורית והחינוכית הקימה פריבר משק חקלאי קטן.
באותם ימים בישראל הייתה אפליה נגד נשים ופריבר נאבקה למען זכויותיהן.
היא ביקשה מבעלה, ברוך פריבר, לדבר איתה על שינוי בחייהם, אבל הוא דחה זאת:
פריבר סיפרה על ניסיונה למצוא עבודה כדי להתפרנס ועל סיכוייה כאישה:
עוד בנעוריה גילתה נטייה לכתיבה ופרסמה את סיפוריה הראשונים במאספים רוסיים שונים באסטוניה.
פריבר למדה את השפה העברית בארץ.
את סיפוריה העבריים הראשונים החלה לפרסם ב"דבר הפועלת", "אומר" ולאחר מכן ב"דבר", "הפועל הצעיר", "תלמים" ובקבצים שונים כגון: "בית מושב", "עשור למושבי עולים", "העלייה השלישית" ועוד.
בשנת 1951 הופיע ספרה הראשון "אדם חדש נולד", ב-1953 יצא ספרה השני "אורות באופק" וב-1965 יצא ספרה השלישי "בטרם שחר".
שלושת ספריה הראשונים זכו לביקורת טובה בעיתונות וברדיו.
בנוסף יצאו לאור חמישה ספרים נוספים בכתיבתה, כולל "מעגלי חיים" שהוא רומן אוטוביוגרפי.
אידה פריבר, מעגלי חיים, הוצאת יבול, 1982
אידה פריבר, הכמיהה הנועזת, הוצאת אל"ף, 1982
אידה פריבר, בטרם שחר, הוצאת נ.
אידה פריבר, אורות באופק, הוצאת טברסקי, 1996
אידה פריבר, אדם חדש נולד, הוצאת תרבות וחינוך, 1961
אידה פריבר, בין המצרים, הוצאת עמיחי
אידה פריבר, בסערת התקומה, הוצאת נ.
אידה פריבר, מבין ההריסות, הוצאת יבול, 1984
פריבר הייתה אם לשלושה: נחמה, יוסף ואיתן פריבר, וסבתא לשתיים: ליאורה ורונית.
אידה התאלמנה בשנת 1983. גיסהּ, אחי בעלה ברוך, אהרן פריבר היה פסל חתן פרס דיזנגוף.
אידה נפטרה בינואר 1989 ונקברה בכפר סבא.
על כל פועלה למען ולטובת תושבי כפר סבא הוענק לה התואר יקירת העיר כפר סבא.
אידה פרוינד הייתה כימאית, והאישה הראשונה בממלכה המאוחדת שהייתה מרצה לכימיה, בימים שבהם המדע הזה היה התחום של כמעט ורק גברים.
היא נודעה בעיקר בזכות השפעתה על לימוד הכימיה, במיוחד אצל נשים.
היא כתבה שני ספרי לימוד, הגתה את הרעיון של אפיית מאפינים של הטבלה המחזורית, ופיתחה צינור למדידת גז.
אידה פרוינד נולדה באוסטריה, ולאחר מות אמה עברה לגור אצל סבתה בווינה.
לאחר מות סבתה, ב- 1881, עברה לאנגליה, לגור עם דוד שלה, הכנר לודוויג שטראוס, אשר ידוע גם בתור חבר ברביעיית יואכים והמוביל של מקהלת הַאלֶה.
היא נרשמה לגירטון קולג', וסיימה בהצטיינות את הקורס להוראת מדעים באוניברסיטת קיימברידג', אף על פי שהייתה לה רמת השכלה בסיסית בלבד.
היא המשיכה למכללה ללימוד נשים של קיימברידג' כמרצה לכימיה, ושנה לאחר מכן, עברה לניונהם קולג' כמדגימה.
בשנת 1890, היא קודמה להיות מרצה מן הסגל לכימיה (1890-1912), ובזאת הפכה לאישה הראשונה בבריטניה שהיא מרצה לכימיה במשרה מלאה.
היא הייתה עמיתה בניונהם קולג', ולאחר מכן הפכה לחברה במועצת המכללה.
התרכזותה בלימוד השאירה לה זמן מועט למחקרים, והיא לא השלימה תואר שני או דוקטורט.
היא הייתה אחראית ללימודים של תלמידיה במעבדה, אשר רובם הגיעו לאוניברסיטה עם ידע מועט בנושא, או ללא ידע בכלל.
בקרב תלמידיה, היא נחשבה למורה מוערצת ומשפיעה, ולדמות יחידה במינה.
בצעירותה היא איבדה רגל בתאונת אופניים, ונעזרה במספר מקלות הליכה, רגל תותבת, ותלת-כיסא גלגלים אשר הזיזה בעזרת ידיה.
הנכות וסגנון השמלות הבלתי שגרתי שלה, הפכו אותה לדמות ייחודית ובולטת בקרב עמיתיה ובני זמנה.
פרוינד הייתה פעילה פמיניסטית, אשר תמכה בזכות בחירה לנשים, והייתה בין הנשים אשר לחמו למען כניסתן לאגודה הכימית בתחילת המאה ה-20. נשים נכנסו בסופו של דבר לאגודה הכימית רק בשנת 1920, שש שנים לאחר מותה.
היא נשארה כמרצה בניונהם, עד לפרישתה עקב בריאות לקויה, בשנת 1913. מעבדת הכימיה בניונהם נסגרה עקב פרישתה, משום שבאותה תקופה סטודנטיות הורשו ללמוד במעבדות כימיה מחלקתיות באוניברסיטה.
היא נפטרה ב-15 במאי 1914, בביתה שבקיימברידג', בזמן שעבדה על ספרה השני.
פרוינד פרסמה מאמר אחד, בשם "השפעת הטמפרטורה על הנפח המשתנה הנלווה לסתירה במקרה של מספר מלחים בריכוזים שונים", ושני ספרי לימוד:
פרוינד תכננה שיהיו בספר 20 פרקים, אבל השלימה רק 10 מהם, עד למותה.
הספר נערך מאוחר יותר להוצאה לאור, על ידי מספר עמיתים, כגון מארי ביאטריס תומאס, המנהלת ללימודי המדעים בגירטון קולג'.
האטשינסון ומארי ביאטריס תומאס, הציעו לכתוב "גברת פרוינד ניסתה להביא לתשומת לבן של מורות אחרות, את השקפותיה על האופן שבו תלמידים יוכלו להבין שכימיה היא מדע אשר מבוסס על ניסויים, ושפירושים לוגיים של ניסויים מובילים ישירות להכללה אשר ידועה גם בתור חוקי הכימיה."
שני ספריה נחשבו לספרי לימוד מרכזיים בלימוד הכימיה, וקיבלו שבחים רבים.
אידה הייתה ידועה בהתעניינותה בהוראת המדעים, ובמיוחד בשיפור הלמידה של מקצוע זה בבתי ספר לבנות.
באותה תקופה, בקיימברידג', בנות לא יכלו ללמוד באותן מעבדות עם הבנים, ולכן פרוינד לימדה בכיתות מיוחדות במכללת ניונהם.
בנוסף, היא ארגנה סדנאות בחגים למורות.
פרוינד התנסתה בשיטות לימוד שונות, כאשר המועדפת עליה היא הגישה של וילהלם אוסטוולד, שלפיה "העובדות העיקריות בכימיה באות לידי ביטוי בדיאלוג בין המורה לתלמיד".
היא התעקשה שהתלמידים שלה יקראו מחקרים מקוריים, ויבחנו את התוקף של עבודות שפורסמו, גישה מהפכנית לאותה תקופה, שעליה היא קיבלה ביקורות רבות.
למרות זאת, היא השאירה חותם משמעותי על שיטות ההוראה של אותה תקופה, והייתה אהודה על ידי תלמידיה.
האטשינסון ותומאס, העורכים של ספר הלימוד השני שלה, שיצא לאור לאחר מותה, תיארו את אתוס ההוראה שלה כך: "לגברת פרוינד היה פחד מניסויים חסרי מחשבה ומחשיבה מרושלת.
היא הרגישה שלצורת ההוראה בלימוד המדעים יש מעט מאוד במשותף עם שיטות מדעיות אחרות, ושלדרך זו יש ערך לימודי נמוך".
הם תיארו אותה כאומרת "בתור מורה, אני לא רוצה לתת לתלמידי רק קצת מידע בסיסי ושטחי, אלא גם סטנדרט שמתייחס לטבע של ההוכחות המדעיות והמשמעות של דיוק אמיתי."
היא התנגדה להיכרות של הוראת מדעים ביתית בבתי ספר לבנות כחלופה לידע מדעי בסיסי, אלא עשתה שימוש בכישורי האפייה והקולינריה שלה כדי לייצר שילוב עם שיטות לימוד מדעיות.
קאפקייקס (מאפינים) של הטבלה המחזורית
פרוינד הייתה הבן אדם הראשון לאפות סט שלם של הטבלה המחזורית ממאפינס.
היא השתמשה בהם כעזר ללימוד הנושא בכיתתה.
היא יצרה טבלה מחזורית גדולה, שכל יסוד בה מיוצג על ידי מאפין, ושם היסוד והמספר האטומי כתובים בזיגוג.
בהשראת הרעיון המקורי, קאפקייקס של הטבלה המחזורית הם כיום דרך פופולרית וכיפית ללמד ולהראות כימיה באירועי בית ספר מיוחדים שנועדו לקדם מעורבות ציבורית במדע.
החברה המלכותית לכימיה חגגה את ההשקה של הטבלה המחזורית הוויזואלית עם מאפינס של הטבלה, וכך עשו גם סטודנטים באוניברסיטת נוטינגהאם לרגל יום הולדתו של מרטין פוליאקוף.
סרטון שמראה את העוגות האלו נכלל בסדרת הסרטונים של פרופ' פוליאקוף, שנקראת "סרטונים מחזוריים" (periodic videos).
סדרת סרטונים זו נועדה להביא את הכימיה לדור חדש של סטודנטים.
מתכונים לגרסאות מודרניות של הטבלה המחזורית של אידה אפשר למצוא במגוון מקורות באינטרנט.
פרוינד המציאה מנגנון שנקרא על שמה (צינור למדידת גז), אשר כבר לא נמצא בשימוש כיום.
באפריל 1998, שוחזרה המעבדה במכללת ניונהם כהנצחה לאידה, והחלו לתת במכללה את פרס אידה פרוינד.
הקרן ע"ש אידה פרוינד נוסדה כדי להעלות את הסטנדרט של מרצות למדעים מדויקים דרך נתינת הזדמנויות ללמידה רחבה יותר.
בנוסף, גירטון קולג' מעניק את פרס אידה פרוינד לתלמידים מצטיינים בתחומי המדעים הפיזיים.
אידה קוק הייתה סופרת בריטית, חסידת אומות העולם.
אידה קוק נולדה בשנת 1904 בסנדרלנד שבאנגליה.
בצעירותה, היא ואחותה לואיז קוק (1991-1901) עבדו כפקידות בשירות הציבורי – לואיז עבדה כמזכירה ואידה עבדה כקלדנית.
בין האחיות הייתה מערכת יחסים הדוקה וקרובה מאוד במשך כל חייהן, והן גרו יחדיו במשך זמן רב.
בשנת 1923, שמעה לואיז במקרה הרצאה על אופרה ומוזיקה קלאסית.
האחיות חסכו כסף וקנו גרמופון ישן ומספר תקליטים, והתלהבו מאוד מן המוזיקה.
זמן קצר לאחר מכן, הן החלו ללכת יחד לאופרה על מנת לראות בעצמן את הכוכבות ששמעו בגרמופון.
הן ראו בפרימדונות (הזמרות הראשיות) גיבורות מהוללות, ורצו להתקרב אליהן, ובפרט לזמרת האהובה עליהן אמליטה גאלי-קורצ'י.
כאשר גילו שהיא שרה רק בניו-יורק, החליטו לחסוך כסף לנסיעה.
הן שלחו מכתב לאמליטה גאלי-קורצ'י בו סיפרו לה על רצונן לנסוע, והיא הבטיחה להן כרטיסים חינם להופעה כאשר יוכלו להגיע.
במשך שנים חיו באופן הצנוע ביותר שיכלו על מנת לחסוך לנסיעה לניו יורק.
לבסוף, בדצמבר 1926, הן הפליגו בספינה לניו יורק לראות את גאלי-קורצ'י.
הן פגשו אותה לאחר ההופעה, והוזמנו לדירתה.
בהמשך, אידה ולואיז התחברו בצורה דומה גם לזמרות אחרות שנתחבבו עליהן, בתחילה לרוזה פונסל ולאחר מכן לוויקטוריה אורסוליאק.
ויקטוריה ובעלה, המנצח האוסטרי קלמנס קראוס, הזמינו אותן לסבב הופעות באוסטריה ובגרמניה שקלמנס ארגן.
בסיומו של סבב הופעות זה ויקטוריה שלחה איתן בחזרה לאנגליה אישה זקנה, וביקשה מהן לדאוג לה.
זו הייתה היהודיה הראשונה שהן הצילו.
אידה ולואיז לא עבדו מאז הנסיעה לניו יורק, ונותר להן מעט מאוד כסף, לכן אידה החלה לכתוב מאמרים למגזין אופנה.
בהתחלה זו הייתה דרך להרוויח כסף על מנת לממן נסיעות לאופרה באירופה, אך עם הזמן תאבונן של האחיות לאופרה גדל, וכתיבת מאמרים לא הספיקה למימון נסיעותיהן.
בשנת 1935, כתבה קוק את ספרה הראשון, "רעיה לכריסטופר (A Wife for Christopher)".
הספר הצליח מאוד, ואידה נתבקשה לכתוב ספרי המשך.
הכנסותיה מכתיבת ספרים החלו לגדול, מה שאפשר לה להפסיק לעבוד כקלדנית, ובנוסף אפשר לאחיות לממן את פעילותן להצלת יהודים.
במהלך הקריירה שלה כסופרת, אידה קוק כתבה מעל 110 ספרים, חלקם עיבודים של מחזות קלאסיים כגון אותלו, יבגני אונייגין וכרמן.
היא הייתה סופרת הצללים של טיטו גובי וכתבה את הביוגרפיה שלו, שהופיעה תחת שמו, ובשנת 1950 כתבה את האוטוביוגרפיה שלה, "We Followed our Stars" ("עקבנו אחר כוכבינו").
אידה ולואיז קוק ביקרו בגרמניה כדי לצפות באופרה, ובמהלך ביקורן התוודעו, דרך ידידותן עם קראוס קלמנס ועם ויקטוריה אורסוליאק, למצוקת היהודים הנרדפים.
הן בדקו וגילו כי על מנת להכניס פליטים לבריטניה, החוק דרש כי יהיו לפליט עבודה או מספיק ממון על מנת לדאוג לעצמו.
אידה ולואיז מימנו את נסיעתם של הפליטים לבריטניה, ועזרו להם להבריח את ממונם (שהמשטר הנאצי אסר עליהם לקחת) על מנת שיוכלו לקבל אישור כניסה לבריטניה, באמצעות נשיאת תכשיטי פנינים ויהלומים ולבישת מעילי פרווה יקרים שהיהודים לא יכלו לשאת בעצמם.
בין השנים 1936–1939, הן סייעו ליהודים להימלט מאוסטריה ומגרמניה הנאצית ב-29 מקרים, מתוכם בכמה מקרים למשפחות שלמות.
הן ככל הנראה סייעו לכ-50 או 60 יהודים בסך הכל.
הן השתמשו באהבתן לאופרה על מנת להסוות את מטרתן האמיתית של הנסיעות התכופות, באמצעותו של קלמנס קראוס שסיפק להן מידע על הופעות אופרה, וקירב אותן לבכירי המשטר הנאצי, בין השאר גרינג, גבלס והימלר.
במסעותיהן חזרה, האחיות לקחו מסלול עקיף דרך הולנד על מנת להקשות על גילוי היהודים שלקחו איתן.
עיקר פעילות ההצלה שלהן הייתה אחרי ליל הבדולח, מנובמבר 1938 ועד פרוץ המלחמה וניתוק היחסים הדיפלומטיים בין בריטניה וגרמניה בספטמבר 1939. הן שכרו דירה בלונדון לשם שיכון הפליטים ואידה נסעה ברחבי בריטניה ונשאה נאומים בכנסיות על מנת לגייס תרומות למען פליטים אלה.
עיקר פעילות ההצלה של אידה קוק מומן על ידי הכנסותיה מכתיבתה הספרותית.
אידה הנציחה את פעילותה להצלת יהודים בספר "עקבנו אחר כוכבינו" (We Followed Our Stars) שיצא לאור ב-1956. בשנת 1964 הכיר יד ושם באידה קוק ובאחותה לואיז בתור חסידות אומות העולם.
על פעילותה בתקופת השואה קיבלה אידה את אות גיבור השואה הבריטי.
אידולון מצוי או עטלף הקש (שם מדעי: Eidolon helvum) הוא מין של עטלף פירות גדול החי ביערות גשם באפריקה וכנראה הנפוץ שבעטלפים הגדולים של אפריקה.
עטלף זה בעל בטן זהובה.
הכנפיים שחורות וענקיות ומחודדות בקצה ויש להם זנב קצר ושחור.
מוטת כנפיהם גדולה ביותר לעטלף ומגיעה עד 76 סנטימטרים.
הזכרים גדולים מהנקבות וגם כתומים יותר בצבעם לעומת הנקבות הצהובות.
הפנים מזכירים מעט שועל והלחיים גדולות ויכולות לאחסן מזון רב.
אלה עטלפים חברתיים מאוד והם עפים יחדיו בלהקות עצומות של מעל ל-100,000 פרטים.
הם נפוצים ברחבי אפריקה שמדרום לסהרה ובכמה אזורים בחצי האי ערב.
העטלפים הם פעילי לילה והם מחפשים ביערות ובסוואנות עצים מכילי פרחים ופירות וגם עלים וקליפות, אותם הם אוכלים.
בשבי הם ניזונים בעיקר מתפוחים, תפוזים, בננות, אגסים ומלונים וכן ממנגו.
בפארק הלאומי קסנקה שביערות הגשם של זמביה, מגיעים למעלה ממיליון עטלפים כאלה כל שנה באוקטובר-נובמבר לאכול פירות שונים.
זוהי אחת ההתאספויות הגדולות ביותר של עטלף והיא כוללת למעלה מ-8 מיליון פרטים.
עטלפים אלה חיים בלהקות עצומות, מתרבים שם וישנים על אותם ענפים ולעיתים משקלם רב כל כך שהעצים קורסים והעטלפים שישבו עליו (הפוכים) עלולים להיפצע קשה ואף למות.
העטלפים נחים במשך היום על העצים ויוצאים בשעות בין הערבים, להקה להקה לדרכה.
הם מושכים אליהם טורפים רבים.
העטלפים ניצודים באוויר על ידי עיט לוחם, עיטם קולני, עיט חורש, עיט אפריקני, נץ עטלפים, דיה, נשר וגם בז אפריקני (Falco cuvierii) ואילו על הקרקע עטלף שנפל ייטרף על ידי נמר, כוח הנילוס או תנין היאור שנמצא באזור.
אידה מיירין (נולדה ב-30 באוקטובר 1997) היא מתעמלת אמנותית ישראלית.
היא חברת נבחרת ישראל בהתעמלות אומנותית, יחד עם אלונה קושבצקי, יקטרינה לבינה, קרינה ליחבר ויובל פילו.
יחד איתן היא זכתה במדליית כסף באליפות העולם, מדליית כסף באליפות אירופה ובשלוש מדליות במשחקים האירופיים.
באליפות העולם ב-2014 שהתקיימה באיזמיר, טורקיה הן זכו במדליית כסף בתרגיל הסרטים עם 16.983 נקודות, במקום החמישי בקרב רב עם 33.766 נקודות ובמקום השישי בתרגיל הכדורים והאלות עם 16.850 נקודות.
באליפות אירופה אותה שנה הן זכו במדליית כסף בתרגיל הקרב רב עם 34.383 נקודות, וסיימו במקום הרביעי בתרגיל הכדורים והסרטים עם 17.500 נקודות ובמקום השביעי בתרגיל האלות עם 16.383 נקודות.
במשחקים האירופיים שהתקיימו שנה לאחר מכן הן זכו ב-3 מדליות, מתוכן שתי מדליות כסף (בקרב רב עם 35.050 נקודות ובתרגיל החישוקים והאלות עם 17.500 נקודות) ובמדליית ארד (בתרגיל הסרט עם 17.100 נקודות).
באליפות העולם אותה שנה שהתקיימה בשטוטגרט, גרמניה הן סיימו השישי בקרב רב עם 34.283 נקודות, במקום החמישי בתרגיל הסרטים עם 17.233 נקודות ובמקום השישי בתרגיל החישוקים והאלות עם 17.350 נקודות.
בכך הן השיגו את הקריטריון וייצגו את ישראל באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
באולימפיאדה העפילה הנבחרת עם מיירין לגמר וסיימה בו במקום השישי.
אידוּן (בנורווגית: Iðunn, לעיתים עם סיומת נקבית: אידונה) היא אלה במיתולוגיה הנורדית שתפקידה לחלק את תפוחי העלומים שמשאירים את האלים צעירים לנצח.
אם לא יאכלו אותם האלים יזדקנו.
אשתו של בראגי (Bragi) - אל השירה והספרות.
מסופר על אידון, אלת הנעורים והאביב של עמי הצפון, שהיה לה סל מלא תפוחי קסם, כל מי שטעם מהם התחדשו נעוריו, וכמה שאכלו מהם, הסל נשאר תמיד מלא בתפוחים ולא נתמעט.
בעזרת 'תפוחי הקסם' שלה שמרה האלה אידון את האלים צעירים תמיד, והם הגנו עליה מניסיונות רבים לגנוב את התפוחים.
לוקי, הענק תְיַאצי, אידון וסְקַאלְדי
לוקי הוא הגורם המניע בסיפור הפותח את הסְקַאלְדְסְקַאפַּארְמַאל ("שפת השירה"), החלק השני של האדה הפרוזאית.
אודין, לוקי והוֹניר יצאו למסע ונתקלו בעדר שוורים.
האלים בחרו לעצמם שור, התמקמו תחת עץ אלון, הדליקו מדורה והחלו לבשל את השור.
אולם, על אף כל מאמציהם הבשר לא התבשל.
נשר אשר ישב על צמרת האלון פנה לאלים ומסביר כי האש לא תבשל, אם לא יתנו לו האלים מספר נתחים מהבשר.
האלים מסכימים ולאחר שהבשר מוכן, הנשר לוקח לעצמו את כל החלקים הטובים.
התנהגותו של הנשר הכעיסה את לוקי והוא תפס מוט חד ושיפד את הנשר.
הנשר זינק למעלה והחל לעוף עם המוט התקוע בגבו ועם לוקי האוחז במוט.
לוקי ניסה לשכנע את הנשר להורידו אך לשווא.
לבסוף, נאלץ לוקי להישבע לנשר, הוא הענק תְיאַצי (Thiazi), כי ישכנע את האלה אידוּן לצאת מחומותיה המגינות של אסגארד.
לוקי מספר לאלה כי מצא יער ובו תפוחים טובים כשלה ומציע לה לבחון אותם.
אידון מקבלת את ההצעה - והענק חוטף אותה.
בלי תפוחיה הקסומים של אידון, מתחילים האלים להזדקן.
לאחר דיון בעניין, מאיימים האלים על לוקי בעינויים ובמוות ודורשים שיחזיר את אידון.
לוקי שאל את נוצות הבז של פריה ועף ליוטונהיים.
לאחר שמצא את אידון, הפך אותה לוקי לאגוז, תפס אותה בטפריו ועף חזרה לאסגארד.
כאשר שב הענק לביתו ומגלה כי אידון נעלמה, הוא שוב משנה את צורתו לצורת נשר ורודף אחרי צמד האלים.
בזמן זה אוספים שאר האלים עצים ועורמים אותם על חומות אסגארד.
לאחר שעוברים לוקי ואידון את החומות, מדליקים האלים את העצים, שורפים את כנפיו של הענק ולבסוף הורגים אותו.
סְקַאד'י, ביתו של תיאזי, מגיעה לאסגארד במטרה לנקום את מות אביה.
האלים מציעים לה להתחתן עם אחד מהם כפיצוי וסקאד'י מסכימה, בתנאי שהאלים יגרמו לה לצחוק, משימה בלתי אפשרית לדעתה.
לוקי לקח חבל וקשר אותו לזקנו של תיש מצידו האחד ואשכיו מהצד השני.
התיש החל למשוך לכוון אחד בעוד לוקי מושך לכוון אחר וכך הסתובבו השניים, צווחים מכאב.
לאחר שנפל לוקי על ברכיה של סקאד'י, לא התאפקה האלה והחלה לצחוק.
אִידוּמיאָה הייתה יחידה מנהלית יוונית בדרום ארץ ישראל שבו גרו אדומים בתקופה ההלניסטית.
יש טוענים שהמקום היה מיושב כבר בתקופה הפרסית, על פי אוסטרקונים מן המאה הרביעית לפנה"ס שנתגלו במרשה (אך לא נמצא ביסוס היסטורי נוסף התומך בכך).
במחקר מקובלת ההבדלה במונחים: "אדום" ו"אדומים" המשויכים לתחומי עבר הירדן המזרחי ולתקופת הברזל בארץ ישראל לבין אידומיאה ותושביה האדומיאים יושבי דרום יהודה בתקופה הפרסית וההלנסטית בארץ ישראל.
אידומיאה מאוזכרת גם בתקופה הקלאסית (התקופה ההלניסטית ורומית) לתיאור חבל הארץ שמדרום ליהודה ושפלת יהודה, מקרית-גת ובית-גוברין, דרך חברון לערד.
עם גלות בבל נדדו אדומים מערבה וצפונה ואכלסו שטחים אלו, שפונו מיהודים, בעוד האדומים עצמם נדחקו בדרום-מזרח מפני הנבטים.
דיודורוס סיקולוס הוא הראשון לתעד יחידה מנהלית בתחומי דרום יהודה המורכבת מאדומאים-אתניים הנהנים מחסות השלטון התלמי.
הפפירוסים של זנון מאזכרים את שמה של אדומיאה שהייתה לתחנת ממכר של זנות, ועבדים צעירים בפיקוחו של זנון התלמי.
בשיאה של התקופה ההלניסטית נשטף האזור בהשפעה יוונית חזקה,וזאת לצד התרבות השמית-כנענית, הדת האדומית, השפה הארמית והכתב העברי.
על פי מצגת השמות הפרטיים ממרשה ניתן להיווכח כי בתקופה הפרסית וההלניסטית כללה בתוכה אדומיאה מרכיבים אתניים, דתיים ותרבותיים מגוונים, והשמות כללו תמהיל של שמות ערביים כמו גם שמות שמים-מערביים, פיניקים, יהודאים, ומעט שמות מצריים.
כשלקראת המאה השלישית לפנה"ס החלו להופיע כבר שמות יוונים, בעת המאה השנייה לפנה"ס לאחר הכבוש הסלווקי, עבר האזור כולו לשימוש בלשון היוונית שהפכה לשפת המסחר והמנהל העיקרית.
ברבות הימים נוצרו חיכוכים בין אידומיאה לבין יהודה: יהודה המכבי כבש את חברון, והשליט החשמונאי יוחנן הורקנוס הראשון הכניע את אידומיאה והביא לגיורם של האדומים.
עיר הבירה, מרשה, פונתה מתושביה ואכלסה חיל-מצב חשמונאי.
בין המתגיירים הייתה משפחתו של הורדוס, אשר מוצאה האדומי נחשב לו לרועץ בכל תקופת שלטונו, ולגנאי בתיאורים תלמודיים.
בתקופה הרומית, אידומיאה הייתה אחד משלושת החבלים שהרכיבו את הפרובינקיה יודיאה (לצד יהודה ושומרון).
בשנת 358 צורפה לפרובינקיית פלשתינה סלוטאריס (Palaestina Salutaris), ובשנת 409 לפרובינקיית פלשתינה טרטיה, בעוד יהודה ושומרון היו חלק מפלשתינה פרימה.
אידה נודאק (Ida Noddack) (25 בפברואר 1896 – 24 בספטמבר 1978) הייתה כימאית ופיזיקאית גרמנית, מראשונות הפיזיקאיות בגרמניה.
הייתה שותפה, יחד עם בעלה לעתיד ואלטר נודאק , ואחרים, בגילוי היסוד הכימי רניום.
קיבלה את התואר דוקטור לפיזיקה בשנת 1921 מהאוניברסיטה הטכנית של ברלין .
אִדּוֹ היה ראש הגולה של עם ישראל והנתינים בעיר בשם כספיא בקרבת נהר אהוא, בתקופת שיבת ציון.
במהלך עלייתו לארץ, ראה עזרא שבין העולים יש מחסור בלוויים הדרושים לצורך שיקום עבודת המקדש.
עזרא שלח משלחת לכספיא, לבקש את עזרתו של אידו, בבקשה שישלח לו לוויים שיעלו עמו ארצה.
אידו שלח אל עזרא שמונה עשר לויים מבני מחלי, עשרים מבני מררי ו-220 נתינים (שהיו צאצאיהם של שבעת עמי כנען, שדוד המלך הקצה לעובדים תחת הלווים, ע"פ חז"ל מדובר בצאצאי הגבעונים) שיהיו למשרתים במקדש.
אידה קמפלר (בפולנית: Ida Kempler; 18 ביולי 1900 - ?) הייתה אצנית פולנית-יהודיה.
קמפלר התאמנה בקבוצת מכבי קרקוב.
באליפות פולין שנערכה בוורשה בספטמבר 1924 זכתה קמפלר ב-3 מדליות ארד, בריצת 100 מטר בתוצאה של 15.4 שניות ובריצות שליחות 4x60 מטר (39.0 שניות) ו-4x100 מטר ביחד עם מירה רוזנר, ונדה גולדמן ואלה קמפלר.
אידה קרייבן מרים הייתה כלכלנית וסטטיסטיקאית אמריקנית.
לאחר שסיימה את לימודי התואר הראשון באנגלית ובהיסטוריה מכללת ולסלי, 1925), למדה כלכלה באוניברסיטת שיקגו.
תואר דוקטור הוענק לה ב-1928, מטעם בית הספר הגבוה ברוקינגס לכלכלה וממשל שבוושינגטון.
בסיום לימודיה קיבלה משרת מרצה במכללת קונטיקט.
ב-1936 עברה לנהל את מחלקת המחקר והסטטיסטיקה של המוסד לביטוח לאומי (social security), שנוסד רק שנה קודם לכן.
ב-1955 קודמה לתפקיד בכיר במוסד.
במסגרת תפקיד זה פרסמה מחקרים רבים שעסקו בנושאי רווחה, ביטוחי בריאות, נכות, תחזיות לגיל פרישה, ועוד.
כמו כן, קבעה לראשונה את שיטת חישוב קו העוני בארצות הברית.
היא עבדה במוסד לביטוח לאומי עד לפרישתה ב-1972.
מרים נבחרה לעמיתה באיגוד האמריקני לסטטיסטיקה בשנת 1965. ב-1966 זכתה ב-Federal Woman's Award.
כן זכתה בפרס השירות המצוין של משרד החינוך, הבריאות והרווחה.
אידה ריטנברג קולמייר היא ציירת ופסלת אמריקאית ממוצא יהודי פולני, ששייכת לזרם האקספרסיוניסטי המופשט.
היא חיה את רוב חייה בניו אורלינס, לואיזיאנה, שם גם החלה את הקריירה האמנותית שלה.
בשנות ה-70 היא פיתחה לעצמה סגנון אופייני ומיוחד המורכב מרשתות של סמלים וציורים פיקטוגרפים המזכירים הירוגליפים, שמאוחר יותר תרגמה גם לפסלים.
היא קיבלה פרסים רבים ובפרט, את הפרס השנתי להישגים יוצאים מן הכלל באמנות הוויזואלית (Annual Award for Outstanding Achievement in the Visual Arts) שהוענק לה על ידי הארגון Women's caucus for art , שבו היא קיבלה גם את התואר "חברת כבוד".
אידה ריטנברג נולדה ב-3 בנובמבר 1912, בת רביעית ליוסף ורבקה ריטנברג, זוג מהגרים יהודים מביאליסטוק שבפולין, שהיו בעלי בית משכון בניו אורלינס, לואיזיאנה.
קולמייר עשתה תואר ראשון בספרות אנגלית בקולג' סופי ניוקומב באוניברסיטת טוליין (H.
שנה לאחר מכן, ב-1934, נישאה ליו קולמייר, ויחד הם נסעו לירח דבש במקסיקו, שם התעצמה אהבתה לאמנות הדרום אמריקאית.
כשיו קולמייר התגייס לצבא נאלצו השניים לעבור לבסיס הצבאי פורט בראג שבצפון קרוליינה, אך הם חזרו לניו אורלינס ב-1944 לאחר לידת בתם הראשונה – ג'יין לואיז.
את שיעורי האמנות הראשונים שלה לקחה קולמייר בשנת 1947, ברובע הצרפתי של ניו אורלינס, בבית הספר לאמנות של ג'ון מקרדי , שהיה אמן מפורסם בארצות הברית בשנות ה-30 וה-40. היא הפסיקה את לימודיה בבית הספר כשנכנסה להריון עם בתה השנייה, ג'ו אלן.
בשנת 1950 חזרה קולמייר לקולג' ניוקומב, הפעם בשביל ללמוד אמנות.
היא למדה שם כתלמידתו המיוחדת של פאט טריוויגנו (Pat Trevigno), אמן מפורסם ופרופסור באוניברסיטת טוליין.
בשנת 1956 סיימה תואר שני באמנות, ומיד בקיץ שלאחר מכן נסעה ללמוד אצל הצייר הניו-יורקר המפורסם האנס הופמן, ששכנע אותה לעזוב את האמנות הייצוגית ולעבור לאמנות אבסטרקטית.
קולמייר מספרת – "הפכתי לציירת אבסטרקטית בן לילה בסטודיו של הופמן...